tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גביע יין, דגל המדינה משולב מגדל המים של העיר: מוזיאון ראשון לציון
קופת צדקה: מרכז תרבות סקירבול (מוזיאון הסובלנות בלוס אנג'לס)
תרנגול כפרות: מרכז תרבות סקירבול (מוזיאון הסובלנות בלוס אנג'לס)
רעשן אוזן המן: מוזיאון מאלץ למורשת היהודים בביצ'ווד , מוזיאון יהודי פרנקפורט
יד לתורה: מוזיאון מאלץ למורשת היהודים בביצ'ווד
סביבון פילים: מוזיאון אמנות יהודית בפילדלפיה
חנוכיית כד קטן: מוזיאון יהודי פרנקפורט
2002 - "יודאיקה בעידן חדש" בבית הנשיא, ירושלים, ישראל
2001 - ספרייה עירונית, נורשפין, שוודיה
2001 - "דיאלוג עם הזמן" במוזיאון היהודי בפראג
ב-1996 הגיע למעמד גמר התחרות הבינלאומית לאמנות יהודית במסגרת אירועי ירושלים 3000.
ב-1999 זכה בפרס מוזיאון ישראל לעיצוב אמנות יהודית בת זמננו ע"ש יסלזון.
ב-2001 זכה בפרס אמנות יהודית של הביאנלה ה-17 לאמנות ליטורגית בארצות הברית.
בירן נשוי ומתגורר עם אשתו במסילת ציון, אב לשני בנים וסב לנכד.
אבי בירן הוא אח סדיר במסדר הבונים החופשים בישראל כולל במסדרים הנילווים לו (הנוסח הסקוטי והיכל ארון הברית העליון).
אבי בנימין (1952 – 2004) היה כדורגלן ישראלי ששיחק בעמדת השוער, ומזוהה בעיקר עם קבוצת הפועל תל אביב.
בנימין שיחק בקבוצת הנוער של הפועל תל אביב והתחרה על אפודת השוער עם אריה בז'רנו.
בעונת 1968/1969 עלה לקבוצה הבוגרת, ובמקביל שיחק בנבחרת הנוער של ישראל תחת המאמן שמואל פרלמן.
באפריל 1969 ניצחה נבחרת הנוער את נבחרת הנוער של ברית המועצות בתוצאה 0–1 משער של משה שלומוביץ'.
בנימין הצטיין במשחק שהיה הניצחון הרשמי הראשון של נבחרת ישראלית על נבחרת מברית המועצות.
בנימין המשיך והצטיין במשחק עם מכבי שעריים, בו ניצחה הפועל תל אביב וזכתה באליפות המדינה.
ב-1970 עמד בשערה של הפועל תל אביב במשחק גמר ליגת האלופות האסייתית, בו הפסידה הקבוצה לטאג' טהרן מאיראן.
בעונת 1969/1970 הפסיד את מקומו בהרכב הראשון לאריה בז'רנו, לאחר תבוסת קבוצתו 0–5 במשחק הדרבי של תל אביב נגד מכבי תל אביב.
בנימין השלים 41 הופעות במדי הפועל תל אביב ונכנס להסגר בשל רצונו להשתחרר מקבוצתו.
בספטמבר 1972 חתם לשנתיים בקבוצת אוסטריה וינה אותה אימן בלה גוטמן, תוך סיכום שישחק עם תום שירותו הצבאי.
בינואר 1973, במהלך עונת 1972/1973 בבונדסליגה האוסטרית הצטרף בנימין לסגל הקבוצה, שיחק מספר מועט של משחקים בהרכבה הראשון וזכה בתחילת דרכו לביקורות אוהדות בעיתונות.
עם זאת, הוא התקשה להסתגל למשמעת ואורח החיים הספורטיבי ואיבד את מקומו בהרכב הראשון.
באוסטריה נישא בנימין לצעירה מקומית.
בהמשך עבר לגרמניה המערבית וניהל משא ומתן על הצטרפות לאחת מקבוצות הבונדסליגה.
במהלך שהותו בגרמניה המערבית נעצר לתקופה ממושכת על ידי המשטרה הגרמנית בחשד לשימוש בסמים בהסתמך על עדות שקר.
במרץ 1975 הוגש נגדו כתב אישום בגין סחר בסמים.
בנימין הודה באשמה, הורשע ונדון לשלוש שנות מאסר, וזאת במסגרת עסקת טיעון עם התביעה במסגרתה סוכם שיודה באשמה, יורשע ויגורש מגרמניה המערבית.
לאחר ההרשעה בספטמבר 1975 שב לישראל.
בפברואר 1976 הצטרף בנימין למכבי פתח תקווה, ולאחר שנפצע, עבר ביולי באותה השנה לקבוצת הפועל רמת-גן.
הוא שיחק בקבוצה עונה מלאה ועוד מספר חודשים בעונה השנייה ושוחרר.
בתקופה זו, נעצר בנימין על ידי משטרת ישראל בחשד להחזקת רכוש גנוב.
ב-1980 הצטרף לקבוצת הכח מכבי רמת גן.
בערוב ימיו נקלע בנימין לקשיים כלכליים ובריאותו הדרדרה.
הוא סבל מסוכרת ולקה באירוע מוחי שהוביל לאשפוזו בבית חולים סיעודי, שם הלך לעולמו ב-2004 מדום לב בגיל 52. נקבר בבית הקברות הדרום.
אבי בן-שמחון (נולד ב-1972) הוא ספורטאי פאראלימפי.
בשנות התשעים התחיל לשחק כדורסל כיסאות גלגלים במסגרת בית הלוחם בחיפה והוא נחשב קלע מצטיין.
בהמשך שיחק תקופה בספרד והיה חבר נבחרת ישראל בכדורסל בכיסאות גלגלים.
השתתף במשחקי גביע המדינה ובאליפות אירופה.
בשנת 2000 הוא הוזמן על ידי המאמן אליעזר קלינה להצטרף לנבחרת ישראל בכדורעף נכים.
יחד עם הנבחרת הלאומית השתתף ב.
הנבחרת התחרתה בכדורעף בעמידה ולא העפילה מעבר לרבע הגמר.
אבי בן ישראל הוא שם הבמה של אברהם יפת (נולד ב-1973) – זמר ישראלי בתחום המוזיקה החסידית והמזרחית, מפיק מוזיקלי וחזן.
בן ישראל נולד וגדל בבני ברק.
למד בישיבות תורניות ושירת בצה"ל.
את דרכו המוזיקלית החל בגיל צעיר, הוא נודע כילד פלא ובגיל 12 הופיע בתוכניות רדיו ובמסגרות מוזיקליות אחרות.
ב-1991, בגיל 18, הקים להקה ותזמורת ששילבו סגנונות מוזיקליים שונים, בעיקר מהמוזיקה החסידית והמזרחית.
התזמורת הופיעה באירועים ציבוריים ומשפחתיים.
ב-1993 הוציא את אלבום הבכורה שלו, ובו ביצע מחרוזות של שירים חסידיים.
בגיל 22 הפיק שני אלבומים נוספים ובהם שילוב של שירים חסידיים ומזרחיים.
באלבומו 'מי כמוך' שיתף פעולה עם משה גיאת.
במהלך הקריירה שלו, הקים בן ישראל את חברת "בן-ישראל הפקות", במסגרתה הפיק פרויקטים מוזיקליים שונים, ביניהם אוספים של שירים בנושאי "ירושלים" ו"אמא".
בפסח 2005 הקים בן ישראל את אגודת הצדקה "לתת מהלב" שמסייעת למשפחות במצוקה ומפעילה מתנדבים בבתי חולים ובבתי כלא ברחבי הארץ.
בתקופות החגים, משמש בן ישראל כחזן ושליח ציבור בקהילות ישראל בארץ ובחו"ל.
במהלך הקריירה המוזיקלית שלו, הופיע בן ישראל במאות הופעות וקונצרטים ברחבי הארץ והעולם, בפסטיבלים חסידיים והפקות מוזיקליות גדולות.
כן הופיע בקהילות יהודיות ברחבי העולם.
ב-2001 הוציא את אלבומו "פסגת העולם", שיר הנושא הולחן על ידי שמואל יונה ובוצע על ידי שבעה זמרים מוכרים בליווי הרכב של המעבד אריק שחר.
השיר זכה במקום הראשון בפסטיבל "אנשי השנה" של תחנת הרדיו "קול חי" שהתקיים בהיכל התרבות.
שנה לאחר מכן, הוציא את אלבומו ה-13 שכלל את הלהיט "שרביט של מלך", שהולחן גם הוא על ידי שמואל יונה.
בסוף שנת 2003, הוציא את האלבום "קם מתוך חלום" בו אירח אמנים כמו ישי לפידות, חיים ישראל, מנדי ג'רופי ויהודה דים.
האלבום, התאפיין בשירים קליטים וקלילים וזכה להצלחה.
בסך הכול הפיק בן ישראל כ-40 אלבומי אולפן ואוספים שבהם הוא מופיע כזמר סולן, המציגים מגוון סגנונות מוזיקליים.
שיריו מושמעים תדיר בתחנות הרדיו.
אַבְרָהָם (אָבִי) מֹשֶׁה דִיכְטֶר (נולד ב-14 בדצמבר 1952) הוא חבר הכנסת ושר החקלאות וביטחון המזון מטעם הליכוד.
בעבר כיהן, בין היתר, כשר לביטחון הפנים, כשר להגנת העורף, כסגן שר הביטחון וכיו"ר ועדת חוץ וביטחון.
כיהן כראש שירות הביטחון הכללי ה-10 באינתיפאדה השנייה (2000–2005).
דיכטר נולד ליהושע, עובד בסולל בונה, ולמלכה, עקרת בית.
שניהם ניצולי השואה שבנו את ביתם באשקלון.
את שנות התיכון עשה בבית הספר התיכון על-שם "תגר" בשכונת אפרידר בעיר.
בילדותו היה חניך בתנועת השומר הצעיר.
דיכטר התגייס לצה"ל בפברואר 1971, התנדב לסיירת מטכ"ל וצורף לצוות לוחמים בפיקודו של איתמר סלע.
לאחר טירונות צנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם ביחידה וכן הכשרה כמפקד כיתה.
עם חבריו לצוות נמנו אבנר שור, עמרי פדן, יהודה אפק ואורי טבנקין.
בתקופת שירותו בצוות איתמר היה יוני נתניהו מפקד הפלגה ואחריו שימש בתפקיד מוקי בצר.
דיכטר שירת ביחידה כלוחם שלוש שנים וחצי.
הוא סירב להצעתו של מפקד היחידה, אהוד ברק, לצאת לקורס קצינים.
הוא קודם במהלך מלחמת יום הכיפורים, בהיותו לוחם ותיק, לאחר נפילתו של מפקד הצוות, , שנפגע מאש מצרית בסמוך לעיר אסמאעיליה.
בתום שירותו בסיירת הצטרף לשב"כ.
במקביל לעבודתו בשב"כ הוסיף דיכטר לשרת במילואים בסיירת מטכ"ל עד שנת 1990 ולקח חלק במבצעיה.
באחת מפעולותיה השתתף כלוחם במבצע חילוץ צוות שהסתבך בסוריה.
לאחר שחרורו מצה"ל הצטרף ב-1974 לשב"כ כמאבטח באל על.
הוא למד באולפן לערבית ועבר קורס רכזי מודיעין.
הוצב במרחב דרום של השב"כ, ושירת כרכז בצפון ובמרכז רצועת עזה.
ב-1983 מונה לרכז נפת צידון בעקבות אסון צור הראשון.
ב-1986 מונה לראש חטיבה במרחב דרום, ב-1987 הוענק לדיכטר צל"ש מאלוף פיקוד הדרום על תושייתו במרדף שניהל לבדו אחרי מחבל שפוצץ מטען צד בצומת נצרים.
בסופו של מרדף רגלי ירה דיכטר במחבל ממרחק של ארבעים מטרים והרגו.
ב-1990 מונה לראש מחלקת הדרכת נושאים ערביים.
בשנת 1992 מונה לראש מרחב דרום.
במהלך כהונתו בתפקיד זה בוצעה ההתנקשות ביחיא עיאש.
מנגד, מחבל שיצא מעזה הצליח לבצע פיגוע התאבדות בדיזנגוף סנטר בתל אביב, תוך שהוא חומק מהשב"כ.
בשנת 1996, בעקבות רצח יצחק רבין, מונה לראש אגף האבטחה, ובשנת 1999 מונה לסגן ראש השב"כ.
במהלך שירותו בשב"כ השלים לימודי תואר ראשון בקרימינולוגיה ובפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן (בשנת 1986), ותואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב (בשנת 1999).
במאי 2000 מונה על ידי ראש הממשלה, אהוד ברק, לתפקיד ראש השב"כ.
דיכטר כיהן בתפקיד זה בתקופה תובענית ביותר מבחינתו של הארגון, תקופת האינתיפאדה השנייה.
בתקופה זו נרצחו מעל אלף ישראלים בפיגועים, למרות סיכולים רבים של השב"כ.
כישלונו הגדול, לדבריו, היה רצח שר התיירות רחבעם זאבי, ב-17 באוקטובר 2001.
לשב"כ בפיקודו הייתה מעורבות רבה בביצוע סיכולים ממוקדים, בהאצת השימוש במדיניות זו, שגובשה עוד לפני כניסתו של דיכטר לתפקיד ראש שב"כ.
בשנת 2004, למעלה משלוש שנים לאחר פרוץ האינתיפאדה השנייה, חלה ירידה מהותית במספר הנפגעים בישראל.
דיכטר דחף לחיסול צמרת החמאס במבצע קטיף כלניות גם במחיר של פגיעה היקפית קשה.
דעתו לא התקבלה ובמקום פצצת MK-84 במשקל כטון הוטלה פצצת MK-82 במשקל של כרבע טון.
כתוצאה מכך צמרת החמאס שהתכנסה בקומת הקרקע כמעט לא נפגעה.
(רוב צמרת החמאס חוסלה בהמשך)
דיכטר הביע התנגדות לשחרור אסירים פלסטינים, בייחוד כאלה עם "דם על הידיים".
בנאום ביום השואה, סמוך לתום כהונתו, אמר דיכטר כי .
ב-15 במאי 2005, בתום חמש שנות כהונה, בהתאם לחוק שירות הביטחון הכללי, סיים דיכטר את כהונתו ופרש מהשב"כ.
את דיכטר החליף יובל דיסקין, שכיהן כסגנו של דיכטר והיה אחראי על הסיכולים הממוקדים.
דיכטר לא הסתיר את הסתייגותו מתוכנית ההתנתקות שיזם ראש הממשלה שרון.
הוא העריך כי תוכנית ההתנתקות מרצועת עזה "תביא להפחתה במספר הפיגועים ותשנה את דפוסם", אך התריע כי פינוי ציר פילדלפי יהפוך את דרום ישראל לדרום לבנון ואמר כי צה"ל חייב להיות בשטח כדי למנוע את ירי המרגמות והרקטות.
באשר לאיום הרקטות מרצועת עזה הוסיף דיכטר כי ההתנתקות לא תביא להרעה במצב, וכי התוכנית דווקא תיתן לישראל חופש פעולה נרחב יותר.
עם זאת הוסיף כי על ישראל להמשיך ולפעול בעיר ג'נין אף לאחר ההתנתקות, על מנת שלא ינצלו ארגוני הטרור את החלל שייווצר לאחר נסיגת צה"ל מהאזור.
בנושא זה הבהיר דיכטר בפני ועדת החוץ והביטחון כי נסיגה של צה"ל מצפון השומרון במסגרת תוכנית ההתנתקות, עלולה להביא להגברת הטרור באותו אזור ולהפכו לרצועת עזה מבחינה ביטחונית.
יומיים לאחר סיום ההתנתקות מעזה נסע דיכטר לשליחות בת שלושה חודשים לארצות הברית ושימש כעמית מחקר במכון ברוקינגס שבוושינגטון.
במהלך שהותו שם הרבה לתת הרצאות ברחבי ארצות הברית בנושא מדיניות וביטחון ולחימה בטרור במזרח התיכון.
בעת הצטרפותו לקדימה בסוף 2005 הצהיר דיכטר כי מאז ההתנתקות "הנתונים מדברים בעד עצמם, הירידה במספר הפיגועים היא דרמטית".
הצהרה זו, שבאה על רקע מטח קסאמים על יישובי הנגב המערבי והפגזות בגבול הצפון, גררה גינויים מצד הימין.
כשנה לאחר ההתנתקות, בעקבות המשך ירי קסאמים מרצועת עזה טען דיכטר כי הפיגועים שיצאו מעזה לפני ההתנתקות גבו מחיר רב יותר בחיי אדם מאשר הטילים, וכי הדרג המדיני לא יצר הרתעה מספיק יעילה נגד ירי הקסאם.
דיכטר תומך בשמירה על בקעת הירדן כגבולה המזרחי של ישראל, יחד עם הגושים הצמודים לקו הירוק, והגושים המושכים לבקעת הירדן: עופרה-בית אל, קדומים-קרני שומרון ואריאל.
ביוני 2006 במהלך ישיבת הממשלה, הציע דיכטר להעלות מדרגה בפעילות צה"ל ברצועת עזה, ובמסגרת זו אף לכבוש שטחים ברצועה שצה"ל ישתלט עליהם, כדי להבטיח את הפסקת ירי הרקטות.
לדבריו, "כפי שפעלנו בעוצמה רבה נגד חזבאללה בגבול הצפון, כך עלינו לפעול גם ברצועת עזה מול הג'יהאד האיסלמי".
ביולי 2006 אמר דיכטר כי הדרג המדיני צריך לתת לצה"ל הנחיה להפסיק את ירי הקסאמים ויהי מה.
לדבריו "צה"ל יודע לתרגם הנחיה כזאת למושגים מבצעיים.
גם אם המשמעות היא להפוך את בית חאנון לעיר רפאים".
ב-28 בדצמבר 2005 הודיע דיכטר במסיבת עיתונאים על הצטרפותו למפלגת קדימה של אריאל שרון.
שרון ייעד אותו לתפקיד השר לביטחון פנים על מנת להילחם בפשיעה, אם כי אחרים ראו בו מתחרה על תפקיד שר הביטחון כנגד שאול מופז.
דיכטר שובץ במקום החמישי ברשימת קדימה לכנסת ונבחר להיות חבר הכנסת בכנסת ה-17. ב-4 במאי 2006, עם כינון הממשלה ה-31 בראשות אהוד אולמרט, נתמנה לשר לביטחון פנים.
לאחר מלחמת לבנון השנייה קרא לחידוש המגעים עם סוריה וליצירת הסדר ברמת הגולן, במטרה להוציא את סוריה מציר הרשע, לפני סיום פיתוח היכולת הגרעינית של איראן.
באוגוסט 2008, לאחר ההחלטה על ביצוע פריימריס ב"קדימה", הודיע על כוונתו להתמודד על ראשות התנועה.
בבחירות לראשות התנועה, שנערכו ב-17 בספטמבר, הגיע למקום הרביעי והאחרון, כשזכה ב-6.5% מקולות הבוחרים.
עם כניסתו לתפקיד השר לביטחון פנים חייב את המשטרה והשב"ס לעבור לתכנון רב שנתי (חמש שנים) וביצע מספר רפורמות.
הרפורמות המרכזיות שנכנסו לתוקף היו:
איחוד חמש יחידות העוסקות בפשיעה ליחידה אחת (להב 433) בעלת מערכת איסוף נתונים בתחומים השונים ויכולת מבצעית להילחם בפושעים.
הקמת גוף סיגינט במשטרה, תחום שהיה נקודת תורפה בלחימה בפשיעה.
העביר את חוק נתוני התקשורת שהקנה למשטרה סמכות לנתח נתוני תקשורת בדומה ליכולות השב"כ ושכנע את השב"כ להקצות כלי סיגינט, המשמשים ללחימה בטרור, למען המשטרה ומלחמתה בפשיעה, ברוח זו טבע דיכטר את האמירה: "במחבלים ובפושעים נלחמים באותם כלים ואותן שיטות".
עד לסיום כהונתו, נאסרו מספר ראשי משפחות פשע, בהם האחים אברג'יל, עמיר מולנר ושלום דומרני.
הוצאת הכליאה הביטחונית מידי צה"ל, העברתה לשב"ס והעברת כל בתי המעצר לאחריות השב"ס.
בפברואר 2007, הוגש דו"ח ועדת זיילר, על התנהלות המשטרה בפרשת האחים העבריינים פריניאן.
במסגרתו פורסמו מסקנות קשות נגד בכירים במשטרה, בהם המפכ"ל עצמו, משה קראדי.
אבי דיכטר החליט לפטרו, אך זה הקדים אותו והודיע על התפטרותו.
במקומו מינה את מפקד השב"ס, יעקב גנות, לתפקיד המפכ"ל ה-16. צעדו זה התקבל בביקורת מצד גורמים פוליטיים וציבוריים, בשל העובדה כי יעקב גנות הואשם בקבלת שוחד בעת שהיה מפקד המחוז הצפוני במשטרה ובסופו של דבר הודיע יעקב גנות כי הוא מוותר על התפקיד.
בהמשך דיכטר התעניין למנות לתפקיד אנשים מחוץ לשורות המשטרה לרבות אריק טשרניחובסקי שאותו הכיר בשב"כ, אך בסופו של דבר לתפקיד המפכ"ל מונה דודי כהן.
בעקבות הבחירות הבחירות לכנסת השמונה עשרה נותר דיכטר עם מפלגתו באופוזיציה.
הוא כיהן כיושב ראש ועדת המשנה לתפיסת הביטחון ובניין הכח, בוועדת החוץ והביטחון.
ב-13 באוגוסט 2012 פרש דיכטר ממפלגת קדימה ומהכנסת ועבר לליכוד בהתאם להצעתם של ראש הממשלה בנימין נתניהו ושר הביטחון אהוד ברק לכהן כשר להגנת העורף בממשלת נתניהו השנייה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-19 התמודד דיכטר בבחירות המקדימות של הליכוד בהשקעה של כ-435 אלף שקל מכספי תרומות, מוקם במקום ה-59 ברשימת הליכוד ישראל ביתנו ולא נבחר לכנסת.
במרץ 2013 נבחר דיכטר ליו"ר הקרן לרווחה לנפגעי השואה בישראל, תפקיד אותו קיבל על עצמו בהתנדבות.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים התמודד שוב בבחירות המקדימות של תנועת "הליכוד" ונבחר למקום ה-16 ברשימה הארצית שהביא לכך שמוקם במקום ה-26 ברשימת הליכוד לכנסת, שלא נחשב לריאלי.
בשל הפרש הקולות הקטן בינו ובין ציפי חוטובלי שמוקמה במקום ה-20 ובשל שיבושים בספירה, מיקומו נקבע סופית רק בתום סאגת ערעורים שנמשכה ארבעה שבועות, הובילה לבדיקה חוזרת של כל הטפסים, והגיעה עד לבית המשפט העליון.
עם זאת, לאחר שהליכוד קיבל 30 מנדטים, דיכטר נבחר לכנסת.
ב-31 במאי 2016 נכנס לתפקיד יו"ר ועדת חוץ וביטחון וכיהן במקביל גם כראש ועדת המשנה למודיעין ולשירותים החשאיים.
לקראת הבחירות לכנסת ה-21 התמודד דיכטר בפעם השלישית בפריימריז של "הליכוד" ונבחר למקום ה-10 (המקום ה-11 ברשימת הליכוד לכנסת).
לאחר הבחירות מונה שוב לכהן כיו"ר ועדת חוץ וביטחון.
לאחר הבחירות לכנסת ה-22 החליף אותו גבי אשכנזי כיו"ר זמני של ועדת החוץ והביטחון, וב־23 באוקטובר 2019 החליטה הממשלה על מינויו לסגן שר במשרד הביטחון בכפוף להודעה במליאה.
המינוי נכנס לתוקף ב-28 באוקטובר ודיכטר כיהן בתפקיד עד לסיום כהונת הממשלה ב-17 במאי 2020.
ב כיהן דיכטר בראש הוועדה לקרן תמלוגי הגז.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש ב-2022, התמודד דיכטר בפריימריז בליכוד ונבחר למקום ה-11 ברשימת הליכוד.
ב-29 בדצמבר 2022, עם הקמת ממשלת ישראל השלושים ושבע, מונה דיכטר לשר החקלאות.
דיכטר פעל להעלות את התמיכה בחקלאים מתקציב המדינה ואמר: "כשנכנסתי לתפקיד, ביקשו שאהיה שר החקלאות ולא שר החקלאים.
על זה אני אומר: 'אין מדינת ישראל בלי חקלאות, ואין חקלאות בלי חקלאים'".
הוא טען שיש להעלות את התמיכה בחקלאים לרמות אירופאיות ובדצמבר 2023 בישר שהושגה הסכמה על סבסוד מחיר המים המושבים ב-52 מיליון שקלים.
דיכטר גם התנגד לייבוא חופשי של תוצרת חקלאית לישראל וטען שהוא אינו מוריד מחירים.
לצד זאת נאבק השר על מימוש התחייבויות האוצר כלפי החקלאים וביחס לתקצוב מינהל מחקר חקלאי.
במהלך מלחמת חרבות ברזל הוא נדרש להתמודד עם המשבר בחקלאות, שנגרם מהפגיעה הישירה בחקלאי עוטף עזה ומעזיבתם של אלפי עובדים זרים שעבדו בחקלאות.
הוא נאבק לאפשר לעובדים ערבים מיהודה ושומרון להיכנס לישראל לעבוד בחקלאות כדי למנוע פגיעה בחקלאות.
התבטאותו של דיכטר במהלך המלחמה בראיון לתוכנית פגוש את העיתונות כי "אנחנו מגלגלים את נכבת עזה 2023" עוררה ביקורת נרחבת בזירה הבינלאומית, לצד ביקורת מראש הממשלה בנימין נתניהו ומהיועצת המשפטית לממשלה, בהרב-מיארה, לפיה ההתבטאות יכולה להתפרש כפשע מלחמה.
ביוני 2024 הוביל דיכטר לשינוי שם משרדו מ"משרד החקלאות ופיתוח הכפר" ל"משרד החקלאות וביטחון המזון", בנימוק שהמטה לביטחון לאומי עשה עבודת מחקר יסודית בנושא הזה והמליץ שמשרד החקלאות יוביל את נושא ביטחון המזון ויש להיכנס לתכנון בנושא בנוגע לעשרים וחמש השנים הבאות.
לפי ההצעה, ישראל תוגדר כ"הבית הלאומי של העם היהודי", וייקבע שהוא העם היחיד שיממש בה את זכותו להגדרה עצמית, וזאת כדי למנוע מדינה דו לאומית.
ההצעה קבעה שהאמור בכל חוק יפורש בהתאם לכך, כולל היותה של ישראל מדינה דמוקרטית (עובדה שצוינה בסעיף 2 להצעה).
כמו כן, יש לעגן את הכתוב בחוק יסודות המשפט בחוק יסוד.
ההצעה זכתה להתנגדות נרחבת במערכת הפוליטית, וחברי כנסת חזרו בהם מתמיכתם בה.
ההצעה לא הועלתה לקריאה טרומית בכנסת ולא קודמה.
ב-10 במאי 2017, עבר חוק הלאום שהגיש ח"כ דיכטר בקריאה טרומית בכנסת.
דיכטר הסביר כי "מטרת החוק היא להגן על מעמדה של ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית".
דיכטר הדגיש כי "הצעת החוק מקבעת ואינה פוגעת בזכויות המיעוטים בישראל.
ההצעה מאפשרת לקהילות החיות בישראל לקיים התיישבות קהילתית נפרדת.
המדינה תשמור ותגן על המקומות הקדושים לבני כל הדתות ותבטיח חופש גישה אליהם".
לדבריו "ישראל היא מדינת כל אזרחיה כפרטים אך אינה מדינת הלאום של המיעוטים החיים בה - ישראל היא מדינת הלאום של העם היהודי".
ב-1 במאי 2018, עבר חוק הלאום שיזם ח"כ דיכטר בקריאה ראשונה בכנסת, וב-19 ביולי 2018 עבר בקריאה שנייה ושלישית ברוב של 62 ח"כים בעד מול 55 נגד ושני נמנעים.
ב-2 ביולי 2018, אושר במליאת הכנסת, בקריאה שנייה ושלישית החוק לקיזוז משכורות מחבלים, אותו יזם ח"כ דיכטר יחד עם ח"כ אלעזר שטרן.
לפי החוק, הממשלה מחויבת לקזז את הסכום שהרשות הפלסטינית משלמת למחבלים על-פי חוק, 1.2 מיליארד בשנה האחרונה, מתוך כלל כספי המיסים אותם מעבירה ישראל לרשות הפלסטינית.
הצעת החוק הפרטית עברה בניגוד לעמדת הממשלה שרצתה לאפשר שיקול דעת מלא לקבינט באם לקזז את הכספים או לא.
ב-20 ביוני 2016 אמר דיכטר כי במצב הנוכחי קיימות שלוש מדינות בין הירדן לים - שלוש ישויות: ישראל, הרשות הפלסטינית ביהודה ושומרון והחמאס בעזה.
לאור חוסר הנוכחות של הרשות ברצועת עזה, אומר דיכטר שלא ניתן לקדם היום את תהליך השלום.
כמו כן הוא סבור כי מדינת ישראל צריכה להתעקש בכל דרך שכל משא ומתן עתידי יהיה מול רשות פלסטינית אחת, לה יש חוק אחד ונשק אחד לביטחון פנים.
באוגוסט 2016 התייחס דיכטר לגל הטרור העולמי ולדרכים בהן יש להתמודד עמו: "חלק מהמדינות באירופה משלמות את המחיר של אדישות מסוימת או היאחזות בעקרונות דמוקרטיים שלא רלוונטיים ללחימה בטרור וניסיונות לנהל משחק הוגן מול מחבלים.
בעשרות שנותיי בלחימה בטרור למדתי כלל ברזל אחד 'אלף אמהות של מחבלים תבכנה אבל אמי לא תבכה'.
בלחימה בטרור מפעילים את כל הכלים כמדינה כדי לפגוע בטרור.
אם צריך להפעיל F-16 כדי להרוג מחבל עם M16 זה לגיטימי".
באוקטובר 2016 אמר דיכטר שנמל ימי בעזה, בידי חמאס משמעותו "הגדלה דרמטית של יכולות הלחימה של חמאס, אשר יהפוך בוודאות את הנמל לשער קליטה עבור יכולות צבאיות משופרות לאין שיעור בהשוואה ליכולות הנוכחיות".
הוא טען שנמל בעזה יכול להיבנות "רק לאחר שהרשות הפלסטינית תפרז בפועל את הרצועה מנשק צבאי ותכיר בהסכמים שנחתמו בינה לבין ישראל".
בכל מקרה, הסביר דיכטר במבט צופה פני עתיד "היעד חייב להיות הסכם כולל עם שלבים מובנים, שבו כל צד נבחן על פי ביצועיו בטרם מעבר לשלב מתקדם יותר, עד להסכם המלא".
בשנת 1973 נישא לאילנה ולרשטיין, מורה ואמנית שהכיר בבית הספר התיכון שבו למדו.
לזוג שלושה ילדים והם מתגוררים באשקלון.
אָבִי (אברהם) גְרַיְנִיק (נולד ב-22 בנובמבר 1971) הוא קומיקאי, שחקן, סטנדאפיסט, מדבב ומוזיקאי ישראלי.
ידוע בין השאר בשיתוף הפעולה שלו עם עידן אלתרמן.
גרייניק נולד בחיפה לפאול, קבלן עבודות חשמל שהלך לעולמו ב־2014, ולחנה, עקרת בית.
יש לו שתי אחיות גדולות, רונית ומירה.
כשהיה בן 13, עברה המשפחה לקריית אתא.
בשנת 1987 הצטרף לעיר הנוער של חיפה ושם הכיר את שלום אסייג, השניים ביצעו מערכונים וקראו למופע "שלום לאבי".
השניים הפסיקו את שיתוף הפעולה ביחד בשנת 1988 כאשר אסייג היה לקראת גיוס.
באותה תקופה, פגש גרייניק לראשונה את עידן אלתרמן על במת כישרונות צעירים בצפון.
השניים צוותו לזוג על הבמה ושמרו על קשר גם בתקופת השירות הצבאי.
לאחר שחרורו מהצבא, בשנת 1992, החל להופיע יחד עם אלתרמן במופע הבידור "פגע וברח" במועדון "דומינו גרוס" בתל אביב.
לאחר חודשיים, שונה שם המופע ל"ילדים סורגים לאלוהים" (משחק על שם הסרט "ילדים חורגים לאלוהים").
אחרי מספר שנים, עקב התקרבותו של גרייניק לדת, שונה שנית השם ל"ילדים סורגים".
לחשיפה גדולה זכו גרייניק ואלתרמן בשנת 1993 כשביצעו קטע בתוכנית "סוף שבוע" עם דודו טופז.
משנת 1994 הופיע בטלוויזיה החינוכית בתוכנית הבידור "פלטפוס", שהייתה המשך ל"ילדים סורגים".
בשנת 1996 גריניק שיחק בתפקיד ראשי בסרט "זולגות הדמעות מעצמן".
בשנים 1998–1999 התארח בשתי העונות של סדרת הטלוויזיה "20 פלוס" ששודרה בטלוויזיה החינוכית.
בשנים 1999–2000 הופיע עם אלתרמן בפינה בתוכנית "אברהם ויעקב" בהגשת קובי מידן ואברי גלעד.
בשנת 2001 השתתף ביחד עם עידן אלתרמן בתוכנית הטלוויזיה "כוכבי השכונה" בערוץ 2. בתוכנית גילם גרייניק דמויות כמו מאיר וחזי, שהופיעו לראשונה בפלטפוס בפינה "נווה חמציצים".
בשנת 2004 השתתף בסרט "מדורת השבט".
בסוף 2005 גילם את מיקי בדרמה "חתה יסבח סבח", זוכת פרס האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה.
כמו כן, השתתף בתחרות הריקודים של רשת "רוקדים עם כוכבים" בערוץ 2. באותה שנה השתתף בהצגת הילדים "בילבי" שכתבה סמדר שיר, ביים עופר שפריר, ולצידה של דנה דבורין.
בשנת 2006 השתתף בתוכנית הילדים "סיפורים מהכיס" בערוץ הופ!
משנת 2006 עד 2008 השתתף גרייניק בתוכנית "הלילה עם ליאור שליין" בערוץ 10, בתפקיד מנהל מוזיקלי ומנחה משנה.
החל משנת 2007 משתתף גרייניק בהצגה "הכתובה" בתיאטרון הקאמרי.
עוד ב-2007 השתתף בתוכנית הטלוויזיה הקומית "הישראלים" ובסדרה "עבודה ערבית".
בשנת 2010 החל להשתתף גרייניק במחזמר "לילה לא שקט" בתיאטרון הקאמרי, המבוסס על שיריו של שלמה ארצי, וכן החל להשתתף בתוכנית הטלוויזיה של ערוץ 2 "מי שואל אותך?" בתפקידי אורח.
בשנת 2012 שיחק בסדרה של אורי גרוס, "תנוחי", המפגישה בין ארבע דמויות עבר מטלנובלות שונות.
גרייניק גילם בסדרה את ינון טל.
כמו כן, שיחק בתפקיד אברהם בסרטו של שמי זרחין, "העולם מצחיק", ובסדרת הטלוויזיה לגיל הרך "מיכל ינאי בחדר החלומות".
בשנת 2013 שיחק בסדרת הטלוויזיה "אליפים" המשודרת בערוץ הילדים בתפקיד הקבלן, צחי.
באותה שנה שיחק בהצגת הילדים "בגדי המלך החדשים" בתפקיד המלך, בבימויו של אבי מלכה ובסרט הטלוויזיה "דבר על מקום הימצאם".
בשנת 2014 שיחק בטלנובלה "אניגמה", שם גילם פושע.
בשנת 2015 עלה מופע הבידור "ילדים סורגים 2", בו התאחד עם עידן אלתרמן.
בדצמבר 2016 החל לשחק בתפקיד הראשי במחזה "קוראים לו מלך" מאת סביון ליברכט בתיאטרון בית לסין.
בשנים 2017–2018 שיחק בכשלוש העונות של הסדרה "בית הכלבים".
בסדרה גילם את מוטי, האבא שעובר עם ביתו אורי (נאיה פדרמן) מהעיר למושב בית עזריה.
דמותו מתאפיינת בהרבה צחוק והומור שטותי.
עם זאת גם בהרבה אהבה לביתו היקרה, ורצון לרצות אותה ושיהיה לה את כל הטוב שבעולם.
בשנת 2019 גילם את דמותו של במאי הקולנוע מאק סנט במחזמר "צ'פלין", וגילם גנב במחזמר "בילבי" בתיאטרון תל אביב.
בשנה זו הוענק לו פרס שח"ם על פעילות יוצאת דופן לטובת קידום החברה הישראלית באמצעות אומנות המשחק.
בשנת 2021 השתתף בסרט "זרים מושלמים", בבימויו של ליאור אשכנזי.
באותה השנה שיחק בסדרה:"האחיין שלי בנץ" ובשנת 2023 עלתה העונה השנייה של הסדרה.
ב-2025 לוהק לתפקיד משנה בסרטו של יהודה גרובייס "התכשיט".
גרייניק היה חבר בלהקה "לולה" יחד עם עידן אלתרמן, ירדן בר-כוכבא ויסמין קדר.
אלבומה היחיד של הלהקה, "ימים של שקט", יצא בשנת 2000. גרייניק הלחין את השיר המוכר ביותר באלבום, "ימים של שקט", שכתבה בר כוכבא.
הלהקה התאחדה בשנת 2016 והקליטה את השיר "כל פעימה שלב מחסיר", אותו כתב והלחין גרייניק.
בשנת 2004 הוציא גרייניק את האלבום "יש מי שאוהב" עם שירים בביצועו.
האלבום הגיע תוך שלושה חודשים למעמד של תקליט זהב וזכה לביקורות חיוביות.
גרייניק כתב והלחין את רוב שירי האלבום, בעיבוד ובהפקה מוזיקלית של נתן כהן.
בשנת 2018 הוציא את אלבומו השני "גרייניק©".
האלבום יצא כפרויקט מימון המונים דרך אתר הדסטארט.
בסוף 2020 יצא לאור, בהפקת "הליקון", האלבום "שרים תפילילה", שהוא גרסה מולחנת ומושרת לספר הילדים המצליח "תפילילה".
גרייניק ביצע באלבום את השיר "לילה טוב לרוחות", שר עם גיא מרוז את השירים "מדליקים את הלילה" ו"לילה טוב לים" (שניהם ללחן של מרוז), והשתתף בביצוע שיר הנושא, "זמן תפילילה".
בשנת 2025 השתתף בעונה הרביעית של תוכנית המציאות "הזמר במסכה", בתור ההוריקן, והודח שמיני מהתוכנית.
נשוי למפיקה והיוצרת תמי גרייניק ולהם בן מאומץ.
הם גרים בכיכר המדינה בתל אביב.
הוא ידוע כאוהד קבוצת הכדורגל מכבי חיפה.
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה, תמך במפלגת "ארץ חדשה" של אלדד יניב ורני בלייר.
בבחירות 2024 התמודד למועצת עיריית תל אביב-יפו כאשר הצטרף לציפי ברנד ובהמשך הצטרפו ותמכו באורנה ברביבאי.
הוא הוצב ברשימה המשותפת במקום ה-7.
שנהפרסקטגוריהפרויקטמועמדות2022פרסי הטלוויזיה לילדים ולנוערהשחקן הטוב ביותר בסדרה קומיתהאחיין שלי בנץ
אָבִי גַּנּוֹר (נולד ב-8 באוקטובר 1950) הוא אמן ויוצר ישראלי.
גנור נולד ב-1950 ברמת השרון.
החל לצייר מגיל צעיר ולמד ציור בנעוריו אצל רפי לביא.
למד הנדסה אווירונאוטית בטכניון ומנהל עסקים באוניברסיטה העברית.
לאחר מכן נסע לארצות הברית ולמד צילום במכון פראט (Pratt Institute) אשר בניו יורק ובמכון סן פרנסיסקו לאמנות (San Francisco Art Institute).
ב-1977 שב לישראל, בין השנים 1996–1998 למד לימודי מדיה דיגיטלית באוניברסיטת רייכמן.
בשנים 1975–1980 התמקד גנור בצילומי רחוב בצבע, תוך כדי תנועה ערה ובשילוב מקורות אור נוספים על אור השמש.
במהלך השנים 1980–1985 פנה גנור לצילומים אינטימיים בבית ולשימוש במצלמות חובבים והגדלות ענק.
אותה תקופה סוכמה בתערוכת יחיד שאצר מיכה בר-עם במוזיאון תל אביב ב-1985. ב-1990 הוצגה התערוכה "הר כשלעצמו" במוזיאון ישראל שאצר ניסן פרז.
בשנת 2011 הציג גנור תערוכת יחיד במוזיאון תל אביב לאמנות בשם "RealityTrauma" אוצרת התערוכה הייתה נילי גורן.
גנור מתמודד בעבודתו עם מורכבות היחסים בין תמונה ומציאות, צילום ומטאפורה, בזמן, מולו ובתוכו, לתיאור חוויית חיים של היות אדם בעולם.
גנור הוא מחבר משותף של הספרים:
"The Grill" עם קרן הנדלר-קרמרמן וארז קומרובסקי
"גן" עם פרופ' אדיר כהן ופיליפ בולקיה
RealityTrauma - קטלוג התערוכה במוזיאון תל אביב
אלגברה של צילום (בכתובים) 2022
יזם ביחד עם חיים לוסקי ומכון שפילמן לצילום את האנתולוגיה RealityTrauma וההגיון הפנימי של צילום, וכן את תרגומו של הספר לקראת פילוסופיה של הצילום, בהוצאת רסלינג.
גנור עסק בייעוץ לחברות עסקיות בתחומי המיתוג והאסטרטגיה.
הוא לימד בבצלאל פרסום, מיתוג וארט דיירקשן במחלקה לתקשורת חזותית, בקמרה אובסקורה, בבית צבי ובמדרשה לאמנות.
אשתו עפרה גנור היא הבעלים של מסעדת "מאנטה ריי" ושל "שי-שי".
אַבּוֹט הָוַארְד "אַבִּי" הוֹפְמָן היה פעיל פוליטי רדיקלי אמריקאי-יהודי שפעל למען זכויות אדם ונגד מלחמת וייטנאם.
היה מייסד וראש ארגון ה"ייפיז" ("Yippies", מצלול על הביטוי "היפים" אך למעשה ראשי תיבות של Youth International Party – מפלגת הנוער הבינלאומית).
היה חלק מהשבעה משיקגו אשר הועמדו לדין במשפט המפורסם משנת 1968 בעקבות ההתפרעויות נגד מלחמת וייטנאם.
גדל בווסטר שבמסצ'וסטס במשפחה בורגנית ממוצא יהודי.
אביו היה סוחר בסמרטוטים בשנות השפל הגדול.
לשמחת אביו התחיל ללמוד רפואה באוניברסיטת ברנדייס, אך נשר במהרה מתוכנית זו, עבר ללמוד פסיכולוגיה וסיים תואר ראשון.
באוניברסיטה זו למד אצל הרברט מרקוזה הנאו-מרקסיסט, שנטע בו ניצנים של איבה לקפיטליזם ולרמיסת זכויות הפרט.
בתחילה הצטרף לארגוני SNCC ו"בית החירות", ארגונים שלחמו בעד זכויות אזרח בדרום ארצות הברית, אך לאחר שראש הארגון השחור של SNCC, הדיח את כל ראשי התנועה הלבנים, עבר לתנועת ההיפים.
הוא הצליח להפנות את ילדי הפרחים להפוך לפעילים פוליטיים.
בהיותו בשיקגו פתח "חנות חינם", שבה היה אפשר להיכנס לחנות ולקחת מכל הבא ליד, ללא כל תשלום.
נחשב למרצה מבוקש ואהוד בקמפוסי האוניברסיטאות.
הצליח לארגן הפגנות גדולות כנגד הממשל ומלחמת וייטנאם.
האלמנטים הבולטים בהן היו: אי-אלימות, תחכום, הונאה, התרסה ותיאטרליות.
כך למשל, אחת מהמחאות החכמות שלו הייתה ב-24 באוגוסט 1967, כאשר הנהיג קבוצה של מתנגדים לקפיטליזם.
בהפגנה שערכו, נכנסו כ-50 מחבריו לבית הבורסה בניו יורק (NYSE), זרקו שטרות של דולרים מהיציע וגרמו למהומה שם ולהפסקת המסחר, כאשר סוחרי הבורסה עטו על השטרות.
בהפגנה אחרת נגד מלחמת וייטנאם, הצליח לאסוף 50,000 מפגינים שהקיפו את בנין הפנטגון וביקשו לגרום לו לרחף באוויר, באמצעות אנרגיה פסיכולוגית ואנשי דת שיקראו פסוקים מספרי הקודש.
בוועידה הדמוקרטית הארצית של המפלגה השלטת בראשות לינדון ג'ונסון, שהתקיימה בשיקגו בשנת 1968, ארגן ביחד עם המשורר אלן גינסברג הפגנת רבבות שנמשכה מספר ימים.
במפגן כוח גדול התכנסו המפגינים לפסטיבל של חיים בפארק, בו השמיעו מוזיקה, עישנו גראס והפריחו הצהרות אנטי-מלחמתיות.
בהפגנת כוח גדולה ארגן למולו ראש העירייה אלפי שוטרים, אלפי חיילים וכוחות נוספים ונתן להם אולטימטום לעזוב את הפארק עד הערב.
במהלך הפגנה זו הוכו המפגינים, נעצרו והועמדו למשפט שכונה "משפט השבעה" בשל הפרת הסדר הציבורי והמרדה.
הופמן עצמו נעצר והועמד למשפט, כיוון שכתב על מצחו את המילה fuck.
הממשל ניסה להילחם בו ובתנועתו באמצעות הפגנת כוח, התנגשויות, מעצרים, מאסרים ומשפטים, אך ברוב המשפטים זכו הופמן וחבריו.
במשפט השבעה עשה הופמן פרובוקציות רבות והגיע למשפט בגלימת שופט שמתחתיה היו מדי שוטר, כדי לרמוז את דעתו על המשפט.
במהלך המשפט אף טען שהוא הבן הממזר של השופט, שבאופן מקרי שם משפחתו היה אף הוא הופמן.
הוא אף התגרה בשופטים והציע להם לנסות LSD ואמר שהוא מכיר דילרים שמוכרים את הסם בזול.
אף שהופמן וחבריו הורשעו במשפט זה, בערעור ב-1972 בית הדין לערעורים פסל את גזר הדין בשל אי-סדרים והוא יצא לחופשי.
לאחר שנושא מלחמת וייטנאם שקע, מעד והסתבך בפרשיה של מכירת 1.5 ק"ג קוקאין לשוטר סמוי ונשפט לשבע שנות מאסר.
יש הטוענים כי הדבר היה קונספירציה של זרועות החוק שנרקמה כנגדו.
לאחר ששוחרר בערבות ברח למקסיקו, שם מצא את אשתו השלישית, ולאחר מכן חי במחתרת בארצות הברית תחת זהות בדויה.
לאחר כשבע שנים תחת זהות בדויה, הסגיר את עצמו, ובמסגרת עסקה ריצה רק שנת מאסר אחת.
בשנים אלו שחי במחתרת לא יכול להתאפק והמשיך לנהל מאבקים פוליטיים נוספים ואף נפגש בהם עם הסנטור מויהן במסגרת מאבק איכות סביבה כדי למנוע פיצוץ איים בנהר בתנועה שהקים "הצילו את הנהר".
לאחר שריצה את עונשו, חזר לארגן הפגנות אך שקע בדיכאון והפרעה דו-קוטבית.
לאחר שנפרד מאשתו השלישית, התאבד בביתו בבליעת 150 כדורי פנוברביטל והוא בן 52.
אבי האומה הוא תואר, לרוב לא רשמי, של מנהיג הנחשב כמייסדה של אומה.
ברוב המקרים הוא גם דמות מפתח בתולדות האומה, גיבור שגבר על אתגרים בדרך לייסוד האומה או לעצמאותה ואף מהווה השראה לפטריוטיות.
דמותו בדרך כלל מונצחת על שטרות, על בולים ובשמות רחובות.
במדינות מסוימות מגיע הדבר עד לכדי פולחן אישיות.
המינוח המודרני "אבי האומה" בא על בסיס המינוח הקדום יותר לתיאור האב הראשון של קבוצה אתנית מובדלת הנושאת או משמרת את שמו בזיכרונה הקולקטיבי.
אחת הדוגמאות הבולטות לכך היא אברהם, אבי האומה העברית, המוזכר בתנ"ך ובכתבי דתות שונות.
השימוש הראשון במונח במשמעותו המודרנית היה בתקופת האימפריה הרומית, כאשר אוגוסטוס, מייסד האימפריה, זכה לתואר הרשמי "Pater Patriae" (בלטינית "אבי המולדת").
לא כל "אבות האומה" מחזיקים בתואר לעולמים, בעיקר כאשר מחקר כלשהו מגלה שהם לא היו כפי שהצטיירו בתודעה.
לדוגמה, בזמן שלטונו של יוסיף סטלין בברית המועצות הוא נחשב על ידי מיליוני אזרחים סובייטים כדמות אב וכאבי האומה.
ההערצה והכבוד אליו היו כה עזים עד כדי כך שלאחר מותו החל גל התאבדויות של אזרחים שהאמינו באמת ובתמים שחיים ללא סטלין אינם אפשריים.
לאחר מספר שנים התגלה היקף הדיכוי שהנהיג ורצח האזרחים בהוראתו, והדבר הוביל לגינויו על ידי ממשיך דרכו ניקיטה חרושצ'וב ולהעברת גופתו מהמאוזוליאום של לנין שם הונחה לצד קודמו בתפקיד ומייסד ברית המועצות, ולדימיר לנין.
דוגמה נוספת היא איימון דה ואלירה, אשר כיהן שלוש פעמים כראש ממשלת אירלנד.
אירים רבים ראו בו את "אבי האומה", אך הערכה מחודשת של מעשיו הביאה לכך שמאז שנות ה-80 עברו להתמקד במנהיגים אחרים, כמו מייקל קולינס.
"אבי האומה" (Guófù, 國父) הוא תוארו הרשמי של סון יאט-סן בסין.
כמו כן, חוקת אפגניסטן מ-2003, שנחקקה תחת הנשיא חאמיד כרזאי, העניקה את התואר "אבי האומה" למלך אפגניסטן לשעבר, מוחמד זאהיר שאה, תואר בו החזיק עד מותו.
אַבִּי דֶה קְוַאנְט (בהולנדית: Abbie de Quant) היא חלילנית הולנדית, מלמדת חליל באקדמיות למוזיקה של אמסטרדם ואוטרכט ולה תוכנית קונצרטים דו-שנתית משלה בקונצרטחבאו של אמסטרדם.
למדה אצל קס ורהל באקדמיה למוזיקה של טילברך וסיימה את לימודיה בהצטיינות יתרה.
למדה בכיתת אמן של סוורינו גצלוני בסיינה, שם קבלה תעודת "די אונורה".
כסולנית ניגנה עם מרבית התזמורות של הולנד ותזמורות רבות מחוצה לה.
היא מופיעה עם הפסנתרנים אליזבת ון מלדה, רודולף ינסן וברט ברמן, נגנית העוגב מסומי נגסווה והסופרנית יאני פרנגר.
בין תלמידיה הרבים החלילנים קרולניה אנסינק ופליסיה ון דן אנד.
אבי בראלי (נולד ב- 22 ביולי 1957) הוא היסטוריון ישראלי, פרופסור חוקר ועורך.
עמד בראש מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות שבאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
אבי בראלי הוא בנם של אריקה ומאיר בראלי, ונכדו של יצחק בראלי, שהיה מנהל בנק הפועלים בין השנים 1928 - 1956. בראלי נולד וגדל בתל אביב.
למד בבית הספר הר נבו ובגימנסיה הרצליה, והתגייס לנח"ל ב-1976. למד פילוסופיה לתואר ראשון באוניברסיטת תל אביב ותואר שני בפילוסופיה באוניברסיטה העברית.
עבודת הגמר שלו לתואר השני – "השורשים האונטולוגיים לאנטי-אוטופיזם של שפינוזה" – נכתבה בהדרכתו של אלחנן יקירה והוגשה ב-1994. בראלי כתב עבודת דוקטורט באוניברסיטת תל אביב וקיבל תואר שלישי ב-2001. מדריכו היה פרופסור יוסף גורני.
נושא העבודה היה "בין מרות לשיתוף: המאבק על דרך המיסוד הפוליטי במפא"י 1953-1948".
לימד באוניברסיטת תל אביב בשנים 2003-1997 בחוג להיסטוריה של עם ישראל ובחוג ללימודים כלליים.
החל משנת 2003 הוא מרצה במסלול ללימודי מדינת ישראל באוניברסיטת בן-גוריון.
בשנים 1989-1980 שימש בראלי מתרגם, משכתב ומגיה בעיתונים הארץ, 'מבט' ובהוצאת עם עובד, היה מזכיר מערכת העיתון הכלכלי 'מבט', שימש עורך ספרי עיון וספרות בהוצאות 'זמורה ביתן' ו'עם עובד' והיה חוקר ועורך במכללת בית ברל.
מ-1990 הוא עורך וחוקר במרכז למורשת בן-גוריון, חבר במערכת כתב העת "עיונים בתקומת ישראל" מאז היווסדו בשנת 1991, ועורכו משנת 2001, וחבר בהנהלת הוצאת הספרים של מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות.
בראלי חבר בתנועת יסו"ד (ישראל סוציאל-דמוקרטית) מאז היווסדה, פרסם מאמרים פובליציסטיים ב'הארץ' ובידיעות אחרונות, בכתב העת ארץ אחרת ובכתבי העת 'מקרוב' וחברה (ביטאון יסו"ד).
מחקריו של בראלי עוסקים בהיסטוריה הפוליטית, החברתית-כלכלית והרעיונית של מדינת ישראל.
ספרו של אבי בראלי, שראה אור ב-2007 בהוצאת יד יצחק בן-צבי, עוסק במאבקים שהתחוללו בתוך מפא"י בחמש השנים הראשונות לקיומה של מדינת ישראל.
הספר הוא עיבוד של עבודת הדוקטורט שלו.
הוא דן בעיצובה של מפלגת השלטון, מפא"י, ומתוך כך בעיצובה של הפוליטיקה הישראלית כולה.
המאבקים בתוך מפא"י בתחילת שנות החמישים היו על השאלה מה האיזון הנכון מבחינתם של סוציאליסטים דמוקרטים בין שלטון אפקטיבי לבין חירות חברתית, בין יתרון ההיררכיה ובין כוחם של שיתוף ושוויון.
הספר מצביע על צומת היסטורי של הכרעה בשאלה זו – ההכרעה שהפכה את מפא"י לארגון של שליטה באמצעות חלוקת טובות הנאה, ולא ארגון להעצמת אזרחים בחברה דמוקרטית.
בראלי מציג את מפא"י בספרו כמפלגה שהשתנתה באותן שנים שינוי מהותי והייתה למפלגה היררכית-חלוקתית שאופיינה בריכוזיות ובצייתנות, בהתברגנות וברכישת נאמנות פוליטית באמצעות חלוקת טובות הנאה.
תהליך זה הבדיל אותה מאוד ממפא"י היישובית, והוא אחד הגילויים החשובים של המעבר מפוליטיקה וולונטרית לפוליטיקה של חברה ריבונית.
אל מול התהליך הזה קמה אופוזיציה רבת פנים בתוך מפא"י.
כל הנהגת מפא"י תמכה במיסוד ההיררכיה שלה, ואילו האופוזיציה דרשה דמוקרטיזציה של המפלגה והפיכתה לארגון המייצג את האינטרסים של הציבור כלפי השלטונות.
בגרסאותיה הרדיקליות יותר היה לדרישות האופוזיציה נופך של דמוקרטיה השתתפותית.
אחד הנושאים המרכזיים שבמחלוקת היה דרכי הקליטה של העולים החדשים, ובעיקר העולים המזרחיים: מחנה אחד במפא"י הציג את קליטת המזרחיים כסיבה לכך שהיא תעוצב במתכונת דמוקרטית יותר, והמחנה האחר – כסיבה להפוך אותה למפלגה צייתנית ואחידה שתקל את השליטה בהמונים החדשים.
הוויכוחים הפנימיים הללו בתוך מפא"י התבטאו באופן מובהק בפעולות של שתי קבוצות: 'צעירי מפא"י', שהיו תלמידיו של ברל כצנלסון משנות הארבעים, וחוג 'המעורר'.
לחוג 'המעורר' היו מהלכים באינטליגנציה העירונית של מפא"י, בעיתונות שלה ובהתיישבות העובדת.
לאחר ניסיון כושל לסגור את "אשמורת", ביטאונם של צעירי מפא"י, הצליחה הנהגת המפלגה לחסום אותם לבסוף.
ערב הבחירות לכנסת ב-1951 הם הקימו תנועה להתחדשות המפלגה שנערכה למאבק עם המנגנון המפלגתי, אך הבחירות טרפו את הקלפים ואילצו אותם לתמוך במפלגתם במערכת הבחירות.
בשנים 1953-1952 אסרה הנהגת מפא"י על קיומו של חוג 'המעורר'.
המאבקים נשכחו, מכיוון שלא היה לאופוזיציה הזאת ייצוג בקרב הנהגת מפא"י.
בספר מסופר, למשל, כיצד חולקו קרקעות בכיכר המדינה בצפון תל אביב לראשי האוצר ולבכירי מפא"י, בהם פנחס לבון, זלמן ארן ומרדכי נמיר.
עוד נדונות בו תופעות של התברגנות – כמו בתים גדולים שבנו לעצמם מנהיגי המפלגה, כמו לוי אשכול, דב יוסף ואליעזר ליבנה.
עוד דן הספר בדיכוי הצעירים במפלגה, בשיח הרעיוני שאפיין את המפלגה בשנות החמישים הראשונות, בעימות בינה למפ"ם ובוויכוחים על שיטת הבחירות לכנסת.
אבי בראלי פרסם שלושה מאמרים על הממלכתיות.
האחד, 'הממלכתיות ותנועת העבודה בראשית שנות החמישים: הנחות מבניות', בו הוא מנתח את הוויכוח בין מפא"י למפ"ם על הממלכתיות, וטוען שהוא לא היה ויכוח על עיצובה של מדינת ישראל, אלא מאבק על קבוצת כוח בין שתי קבוצות פוליטיות.
המאמר השני, 'Mamlachtiuht, Capitalism and Socialism during the 50's in Israel', מנתח את המאבק על הממלכתיות מנקודת מבט חברתית, כלכלית ותרבותית, ודן באפשרות להעמיד את הוויכוח הזה על הציר בין ויכוח על ממלכתיות ימנית לוויכוח על ממלכתיות שמאלית.
המאמר השלישי, 'Mapai and the Oriental Jewish Question in the Early Years of the State', בוחן את הממלכתיות השמאלית של תנועת העבודה ביחסה לעולים מארצות האסלאם בשני העשורים הראשונים למדינה.
בין הספרים אותם ערך אבי בראלי:
"עכשיו או לעולם לא: דיוני מפא"י בשנה האחרונה למנדט הבריטי: מבואות ותעודות", אותו ערך עם מאיר אביזוהר.
הספר המביא את דיוני מפא"י בשנה שקדמה להכרזת המדינה, ועוסק בתקופה ממאי 1947 עד מאי 1948. הספר "ציונות: פולמוס בן זמננו: גישות מחקריות ואידאולוגיות", אותו ערך ביחד עם פנחס גינוסר, הוא אחד מהספרים העיקריים שכינסו את בני הפלוגתא בפולמוס הפוסט-ציוניים, ועוסק בצדדים התאורטיים של אלה.
ספרו "חברה וכלכלה בישראל: מבט היסטורי ועכשווי", אותו ערך יחד עם דני גוטוויין וטוביה פרילינג, הוא אסופת מאמרים המכונסים בשני כרכים, ועוסק בהתגבשות הכלכלית והחברתית של ישראל מנקודות מבט דיסציפלינריות מגוונות.
בראלי כתב יחד עם ד"ר אורי כהן ארבעה מאמרים על שביתת האקדמאים של שנות ה-50 של המאה ה-20 ותחילת ההתגבשות של מעמד הביניים הישראלי.
זהו חלק ממחקר רחב יותר שיצא לאור כספר בהוצאת יד יצחק בן-צבי בשנת 2022.
אחד המאמרים התפרסם ברבעון קתדרה לתולדות ארץ ישראל ויישובה 143 (תשע"ב) עמ' 153-184.
(יחד עם ניר קידר) ממלכתיות ישראלית, המכון הישראלי לדמוקרטיה, ירושלים תשע"א 2011
(יחד עם אורי כהן) מרד האקדמאים: עימות חברתי-פוליטי על פערי שכר בשנות החמישים, יד יצחק בן-צבי, ירושלים תשפ"ב 2022
אליעזר בן-רפאל, אבי בראלי, מאיר חזן ועופר שיף (עורכים), היהודים בהווה: כינוס ופיזור, בהוקרה ליוסף גורני, ירושלים : יד יצחק בן-צבי, תשס"ט 2009.
אבי בראלי, דניאל גוטוויין, טוביה פרילינג (עורכים), חברה וכלכלה בישראל: מבט היסטורי ועכשווי, סדרת 'נושא' של עיונים בתקומת ישראל, תשס"ה (2005).
אבי בראלי ואחרים (עורכים), עיונים בתקומת ישראל/עיונים: כתב עת רב-תחומי לחקר ישראל, 1992, 2001 - היום.
אבי בראלי, פנחס גינוסר (עורכים), איש בסער: מחקרים ומסות על ז'בוטינסקי, סדרת 'נושא' של עיונים בתקומת ישראל, תשס"ד (2004).
אבי בראלי, נחום קרלינסקי (עורכים), חברה וכלכלה בימי המנדט, סדרת 'נושא' של עיונים בתקומת ישראל, תשס"ג (2003).
יוסף גורני, אבי בראלי, יצחק גרינברג (עורכים), מחברת עבודה לארגון עובדים: לקט מאמרים על הסתדרות העובדים בימי היישוב והמדינה, שדה בוקר תשס"א (2000).
פנחס גינוסר, אבי בראלי (עורכים), ציונות: פולמוס בן-זמננו, סדרת 'נושא' של עיונים בתקומת ישראל, תשנ"ז (1996).
מאיר אביזוהר, אבי בראלי (עורכים), עכשיו או לעולם לא: דיוני מפא"י בשנה האחרונה למנדט הבריטי, תשמ"ט (1989).
אבי דותן (נולד בפתח תקווה ב-27 בדצמבר 1953) הוא מנכ"ל חברת פי גלילות לשעבר, יו"ר מג"ל (מפעלי גז לישראל) וניצב בדימוס ממשטרת ישראל.
דותן גדל בירושלים ולמד בישיבת בני עקיבא בנתניה.
את שירותו הצבאי החל בחיל השריון וסיים בדרגת סגן כמדריך ראשי (מד"ר) בבה"ד 11. בעל תואר ראשון במדעי המדינה מטעם אוניברסיטת חיפה.
שירת במשטרת ישראל, ובין תפקידיו הבכירים היה למפקד משטרת רמלה (בגיל 27), מפקד היחידה המרכזית במחוז תל אביב, ראש מחלקת מודיעין ובדרגת ניצב לראש המטה המבצעי של שר המשטרה.
במהלך שירותו במשטרה קיבל את עיטור השירות של משטרת ישראל ונטל חלק בלכידת האופנובנק.
את דרגת הניצב קיבל בגיל 37 - הצעיר ביותר במשטרת ישראל.
לאחר פרישתו משורות המשטרה כיהן במשך ארבע שנים כמנכ"ל החברה הממשלתית "תשתיות נפט ואנרגיה" (1993–1997).
בשנה האחרונה לכהונתו בתפקיד זה החל לשמש יו"ר דירקטוריון פי גלילות, ולאחר מכן התמנה למנכ"ל "פי גלילות מסופי נפט וצינורות" ויו"ר דירקטוריון חברת הבת שלה "מפעלי גז לישראל".
באוקטובר 2003 פרסם מבקר המדינה דו"ח ביקורת חריף על תפקודו של דותן כמנכ"ל פי-גלילות, בין השאר, על כך שהורה לשנות טיוטת תוכנית עסקית כדי שתציג השקעה בלתי כדאית, ככדאית.
בנוסף היה חבר במספר ועדות: ב-1992 חבר בצוות האוטונומיה (שיחות השלום).
ב-1993 חבר ועדת המנכ"לים לענייני כלכלת השטחים (שיחות השלום).
במקביל לעבודתו כמנכ"ל פי-גלילות, השקיע דותן במספר חברות ושימש בהן כדירקטור.
דותן היה בין המשקיעים הראשונים בחברת סינאל מלל פייוויי.
בשנת 2011 נקלע לסכסוך עם גבי בוגנים, בעל השליטה בחברה, שבעקבותיו מכר את מניותיו בחברה.
הוא החזיק כ-15% מהמניות שלה בעת שהונפקה בבורסה ביוני 2000. בפברואר 2004 מונה דותן כדירקטור בחברת נביעות.
ובתחילת 2005 כדירקטור בחברת איסתא ליינס, בה גם החזיק כ-2% מהמניות.
בין השנים 2006 ל-2008 שימש יו"ר דירקטוריון בחברת מוקד אמון וכן יו"ר ועדת הביקורת וחבר דירקטוריון בקבוצת ברן.
בנוסף דירקטור ויו"ר ועדת הביקורת של קבוצת תפן - חברה לייעוץ אסטרטגי בינלאומי.
בשנת 2007 זכתה קבוצת דלק במכרז להפרטת חברת פי-גלילות.
דותן עסק בקידום תוכניות בנייה בשטח מסוף החברה שפונה ברמת השרון, והשכרתו באופן זמני כמתקן לאחסנת כלי רכב.
בשנת 2018 פורסם תחקיר בתוכנית "עובדה" ובו צוין כי ניצב דותן היה מהחשודים המרכזיים של ועדת גידרון אשר חקרה מי הדליף לשר דרעי במהלך חקירתו בשנים '93-90' פרטים אודות האזנות הסתר שבוצעו לו.
עוד פורסם כי ניצב דותן בחר בזכות השתיקה בחקירה זו.
בשנת 2019 מונה לדירקטור בחברת "אל על" וחבר בוועדת ביקורת ותגמול ובוועדה לניהול סיכוני שוק.
דותן משמש כדירקטור במספר חברות:
אמיליה - חברת אחזקות תפעולית ציבורית הנסחרת בבורסה לניירות ערך
תאגיד הפארק הלאומי רמת גן בע"מ- יו"ר הדירקטוריון
חבר בארגון "יד לילד" ובעמותות שונות בתחומי הקהילה והחברה.
בעל תואר ראשון במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה.
אָבִי הוּרְבִיץ (30 באוגוסט 1936 – 5 באפריל 2025) היה פרופסור בחוגים ללשון עברית ולמקרא באוניברסיטה העברית בירושלים.
למד בחוגים ללשון עברית ולמקרא באוניברסיטה העברית בירושלים, והגיש את עבודת הדוקטור שלו בנושא "בחנים לשוניים לזיהוי מזמורים מאוחרים בספר תהילים" בשנת 1966.
בשנת 1967 הצטרף לסגל האוניברסיטה העברית, בחוגים ללשון עברית ולמקרא.
בשנת 1971 עלה לדרגת מרצה בכיר, בשנת 1978 מונה לפרופסור חבר ובשנת 1990 מונה לפרופסור מן המניין.
כן שימש פרופסור אורח באוניברסיטאות בארצות הברית ובבריטניה, והיה חבר במועצת המערכת של כתב העת Vetus Testamentum וחבר האקדמיה ללשון העברית משנת 2001.
עיקר התמחותו של הורביץ היא בלשון המקרא ובהבחנה בין רבדיה המוקדמים למאוחרים.
התמחה גם בארמית, באפיגרפיה שמית צפונית-מערבית, וביחס בין ספרות המקרא לכתבי אוגרית ולמגילות קומראן.
הורביץ התגורר שנים רבות בשכונת רסקו בירושלים.
היה נשוי לגילה עד לפטירתו, ולהם שלוש בנות: נעמה ברנר, אוסי דרורי ותמר שפירא.
נפטר ב-5 באפריל 2025 והובא לקבורה בהר המנוחות.
בין לשון ללשון: לתולדות לשון המקרא בימי בית שני, מוסד ביאליק, ירושלים, תשל"ב;
"עקרון = Amqar(r)una = Ακκαρων פרק בדקדוק היסטורי", לשוננו לג (תשכ"ט), עמ' 18–24
"לשימושו של המונח הכוהני 'עדה' בספרות המקראית", תרביץ מ (תשל"א), עמ' 261–267
"הלשון העברית בתקופה הפרסית", ההיסטוריה של עם ישראל, ו: שיבת ציון – ימי שלטון פרס, ירושלים תשמ"ג, עמ' 210–223
"עברית וארמית בתקופת המקרא, סוגיית ה'ארמאיזמים' במחקר העברית", מחקרים בלשון העברית ובלשונות היהודים, ירושלים תשנ"ו, עמ' 79–94
אבי דור (נולד ב-28 באפריל 1957) הוא שחקן, זמר, מלחין ובמאי ישראלי.
דור נולד בברזיל, בשם זלמן אברהם וגנר, לאהרון ושרה, שהגיעו לברזיל מלטביה.
ב-1961, בגיל ארבע וחצי, עלה לישראל וגדל בקריית ים.
עד לגיוסו לצה"ל קראו לו בשם 'זלמן'.
בצבא שירת בחבורת הזמר של פיקוד הצפון.
לאחר שחרורו בשנת 1980 היה חבר בלהקת "בצל ירוק 80", להקה שהוקמה מבוגרי להקות צבאיות ביוזמת דודו אלהרר, כדי למלא את החלל שנוצר לאחר פירוקן בידי רפול.
הלהקה העלתה תוכנית אחת בשם "הלהקה האחרונה", והופיעה בפסטיבל הזמר המזרחי "למנצח שיר מזמור", וכן גם בשירוויזיון אך לא זכתה להצלחה והתפרקה באותה שנה.
עוד באותה שנה שיחק דור בסרט הישראלי "חמש חמש".
בשנת 1983 הופיע לראשונה בתוכנית לילדים, כשהחליף את נתן דטנר בתפקיד החתול שמיל.
לפרסום טלוויזיוני ראשוני זכה דור כשהופיע בקדם-אירוויזיון 1989 עם השיר "מביט מהצד", שאת מילותיו כתב בעצמו, והלחין מירון מינסטר.
דור ביצע את השיר בליווי קולי של להקת "שם זמני" (הוקמה לצורך שיר זה בלבד), שבה היו חברים משה בן-בסט, איציק אזולאי, ירונה הראל ומירון מינסטר שגם ניגן בפסנתר.
השיר בוצע חלקית בא-קפלה בסגנון דו-וופ, עם הרמוניות קוליות, ברוח השיר "The Longest Time" של בילי ג'ואל.
"מביט מהצד" הגיע למקום השביעי בתחרות.
באותה השנה השתתף בתוכנית לפורים "משלוש יוצא אחד" לצד לאה לופטין ורחלי חיים אשר שודרה בטלוויזיה החינוכית.
בשנת 1992 השתתף דור בשנית בקדם אירוויזיון עם השיר "טווידלדידי טווידלדידם" שגם את מילותיו כתב בעצמו, והלחין מירון מינסטר והשיר זכה במקום העשירי.
באותה שנה הוא הנחה את הפסטיגל לצד חנוך רוזן וחני נחמיאס.
דור זכה להצלחה גדולה בקהל הילדים כשהצטרף להרכב השני של שלישיית "הופה היי", לצד יגאל בשן ואהרון פררה.
התוכנית שודרה בערוץ הראשון בשנים 1990–1995 והניבה שש עונות, חמישה אלבומים ושש הצגות בימתיות.
השלישייה נחלה הצלחה גם בפסטיגל: בשנת 1992 זכתה במקום הראשון עם השיר "היי עצור", בשנת 1993 במקום השני עם השיר "עושים שמח", ובשנת 1995 במקום השני עם השיר "כשיש לך חבר".
בין השנים 1994- 1995 הוא הנחה את התוכנית "חיות וחיוכים" ששודרה בערוץ הראשון.
בשנת 2001 שב דור לשתף פעולה עם אהרון פררה, והם שרו כצמד את השיר "רוזָה ורוזֶ'ה" בפסטיבל הזמר והפזמון תשס"א.
דור הלחין את השיר למילים של חמוטל בן זאב.
בשנות האלפיים עבר דור ממשחק לבימוי, והחל לביים הצגות לילדים ומופעי בידור למבוגרים.
בשנת 2005 ביים את המופע המצליח "ספונג'ה בעיר הגדולה" בהשתתפות עירית ענבי, חני נחמיאס וציפי שביט.
בשנת 2008 ביים את המופע "טעם החיים" בהשתתפות דודו טופז.
בשנת 2011 גילה את מיכל הקטנה וביים לה דיסק לילדים ומופע קיץ.
לאחר מכן ביים את ההצגה "השיר שבלב", "מיכל הקטנה בממלכת האהבה".
כמו כן ביים את הסדרה "מיכל הקטנה רוצה להיות גדולה" ששודרה ב-yes ב-2012.
דור נשוי ואב לבן ובת.
אַבְרָהָם (אָבִי) דוּאָן (17 באוקטובר 1955 – 22 בספטמבר 2018) היה עובד סוציאלי ישראלי וחבר הכנסת השמונה עשרה מטעם סיעת קדימה.
דואן גדל ברמת עמידר שבעיר רמת גן.
בראשית שנות ה-80 שימש כמנהל קבוצת הכדורגל מכבי רמת עמידר.
סיים תואר ראשון בפסיכופתולוגיה ובקרימינולוגיה ותואר שני בעבודה סוציאלית ומִנהל קהילתי מאוניברסיטת בר-אילן.
שימש במשך 25 שנים כעובד סוציאלי בעירו, רמת גן, בתל מונד ומרכז לבריאות הנפש שלוותה.
עבד בג'וינט וניהל את המרכז לפיתוח תעסוקתי לעולי אתיופיה באשדוד וברחובות, היה ראש צוות המשימה "אשנב כל" ליזמות ותעסוקה למפוני גוש קטיף וצפון השומרון במשרד התמ"ת.
בבחירות המקדימות לראשות מפלגת קדימה ב-2008 שימש כ"ראש מטה השטח" של מחנה שאול מופז, ובמרץ 2012 ניהל את מטה הבחירות של מופז בבחירות המקדימות בקדימה.
דואן הוצב במקום ה-33 ברשימת קדימה לכנסת, ולאחר שלא נבחר שימש עוזר פרלמנטרי ויועץ פוליטי לחברת הכנסת יוליה שמאלוב-ברקוביץ'.
עם פרישתו של אלי אפללו הושבע לכנסת ב-25 בינואר 2012, וכיהן בה עד תום כהונתה של הכנסת השמונה עשרה ב-5 בפברואר 2013. בכנסת פעל להקמת השדולה למען העובדים הסוציאליים.
נפטר ב-2018, ונטמן בבית העלמין קריית שאול.
אבי גיל (נולד ב-6 במרץ 1972) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף, ששימש המזכיר הצבאי של ראש הממשלה.
קודם לכן שימש בין היתר ראש חטיבת תורה והדרכה באמ"ץ, מפקד עוצבת געש, מפקד עוצבת עידן, מפקד בה"ד 1, מפקד חטיבת אפרים, מפקד יחידת דובדבן ומפקד גדס"ר צנחנים.
התגייס לצה"ל באוגוסט 1990, התנדב לחטיבת הצנחנים ושובץ בגדוד 890. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
בסיום הקורס שב לגדוד 890 ומונה למפקד מחלקה.
בהמשך שימש כמפקד פלוגה בגדוד, בתקופת דרור וינברג.
לאחר מכן שימש כמפקד פלוגה בבה"ד 1. בהמשך מונה למפקד פלנ"ט צנחנים בין השנים 1999–2000, והוביל אותה בלחימה בדרום לבנון.
לאחר לימודים בפו"ם, מונה לקצין אג"ם של חטיבת הצנחנים.
לאחר מכן שימש כנספח צה"ל במארינס בין השנים 2007–2009.
ב-22 בנובמבר 2009 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת אפרים, תפקיד בו שירת עד שנת 2011. בשנת 2011 מונה לקצין אג"ם של פיקוד הדרום, ושימש בתפקיד בין היתר במבצע עמוד ענן, את תפקידו סיים בשנת 2013. ב-14 ביולי 2013 מונה למפקד בה"ד 1, והוביל אותו בין היתר במבצע צוק איתן.
גיל סיים לפקד על בה"ד 1 ב-18 באוגוסט 2015. לאחר מכן היה חניך במכללה לביטחון לאומי במחזור מ"ג (2015–2016).
ב-29 ביולי 2021 הועלה לדרגת אלוף ומונה למזכיר הצבאי של ראש הממשלה.
ב-16 במאי 2024, לאחר שהשלים קדנציה של שלוש שנים תחת שלושה ראשי ממשלה (בנט, לפיד ונתניהו), סיים את תפקידו כמזכיר הצבאי של ראש הממשלה וביקש להשתחרר מצה"ל.
בדצמבר 2023, חודשיים אל תוך מלחמת חרבות ברזל, פורסם כי שוררת מתיחות בינו לבין צחי ברוורמן, המונע ממנו גישה חופשית לנתניהו.
לאחר פרישתו של גיל פורסם כי פנה בכתב ליועצת המשפטית לממשלה בשלוש תלונות: 1. עיון של ברוורמן בתמלולים של דיונים ביטחוניים רגישים ופרוטוקולים של דיונים מתקופות ממשלות קודמות כולל מתקופת ממשלת בנט-לפיד וגם מתקופת ממשלת נתניהו שקדמה לממשלה זו.
כפי שדווח הוציאה היועמ"שית מכתב המפרט למי מותר להחזיק בחומרים הרגישים ובעקבותיו החזיר ברוורמן את החומרים.
2. הוראה של ברוורמן לעובדת לשכה לשינוי בשעת שיחה של אבי גיל עם נתניהו בבוקר ה-7 באוקטובר.
3. חשד לניסיון סחיטה של קצין.
חקירת משטרה שללה את החשד לסחיטת הקצין, ולא מצאה שינויים בפרוטוקולים מעבר לשעת שיחת הטלפון הראשונה בבוקר השביעי באוקטובר.
בנובמבר 2024 נחקר ברוורמן לגבי שינוי השעה והעיון בפרוטוקולים.
גיל מתגורר בתל אביב, נשוי ללירון ואב לארבעה.
אבי דהן (נולד בשנת 1975) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, המשמש ראש מחלקת כושר קרבי בזרוע היבשה.
קודם לכן שימש סגן מפקד אוגדת איו"ש, מפקד חטיבת אילת ומפקד חטיבת שועלי מרום.
בצעירותו שיחק בקבוצת הכדורגל מכבי חיפה.
התגייס לצה"ל בשנת 1993, ושובץ בגדוד דוכיפת.
עבר הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
בסיום הקורס שב לגדוד ומונה למפקד מחלקה.
בהמשך שימש כמפקד פלוגת החוד בגדוד 931. לאחר מכן מונה למפקד פלחה"ן נח"ל.
במהלך תפקידו כמפקד הפלחה"ן, שימש בשנת 2000 כמפקדו האחרון של מוצב הבופור, ופיקד על פינוי ופיצוץ המוצב בעת הנסיגה מלבנון.
לאחר מכן מונה לסגן מפקד יחידת דובדבן.
בשנת 2005 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 931, ופיקד עליו במהלך פינוי חומש כחלק מתוכנית ההתנתקות.
במלחמת לבנון השנייה הוביל את הגדוד בין היתר בקרבות כנגד החזבאללה בכפרים א-טייבה וחולא, בקרב על הסלוקי ובלחימה בכפר ע'נדוריה, את תפקידו סיים בשנת 2007. לאחר מכן מונה למפקד גדוד בבה"ד 1 בין השנים 2007–2008, ופיקד עליו במבצע עופרת יצוקה.
בהמשך שימש כמפקד גדוד גפן בין השנים 2008–2009. לאחר מכן מונה לנספח צה"ל במארינס בין השנים 2009–2011.
באוגוסט 2016 מונה לסגן מפקד אוגדת איו"ש וביולי 2017 מונה במקביל לראש מחלקת כושר קרבי בזרוע היבשה.
בשנת 2018 סיים את תפקידו כסגן מפקד אוגדת איו"ש ופרש מצה"ל, תוך שהוא ממשיך בתפקיד ראש מחלקת כושר קרבי, בתור אזרח עובד צה"ל.
דהן נשוי ללימור ואב לארבעה.
אַבְרָהָם (אָבִי) בַּרְבֶּר (נולד בשנת 1947 לערך) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף, שירת כטייס קרב בחיל האוויר הישראלי וכמפקד בסיס נבטים ובסיס חצרים.
היה משבויי צה"ל במלחמת יום הכיפורים.
ברבר נולד וגדל בנתניה, התגייס לצה"ל במסגרת גרעין נח"ל, משם נשלח לשירות בגדוד 50, אך עקב מחלה חזר לנח"ל.
במלחמת ששת הימים סופח עם יחידתו לחטיבת גולני והשתתף בקרבות לכיבוש רמת הגולן.
לאחר המלחמה התנדב לקורס טיס (מס' 62), שאותו סיים במגמת קרב ביולי 1970. הוא עבר קורס אימון מתקדם על מטוסי אוראגן, שירת כטייס סקייהוק, עבר הסבה למטוסי F-4 פנטום והוצב כטייס קרב בטייסת העטלף.
הוא השתתף במספר גיחות מבצעיות במהלך היומיים הראשונים של מלחמת יום הכיפורים בטרם נפגע מטוסו מעל סוריה במהלך מבצע דוגמן 5. ברבר נלקח בשבי ושהה בו במשך כשמונה חודשים.
לאחר חזרתו מהשבי המשיך בשירות בחיל האוויר, שירת כסגן מפקד טייסת ב' בטייסת 201, טייסת מטוסי פנטום, לאחר מכן כסגן מפקד טייסת א' בטייסת פנטום אחרת.
במלחמת לבנון הראשונה פיקד על טייסת 201 שהשתתפה במבצע ערצב 19 ובגיחות מבצעיות רבות.
עבר הסבה למטוסי F-16 ופיקד על טייסת מטוסי F-16, ובהמשך פיקד על בסיס נבטים ועל בסיס חצרים.
בשנים 1996–1999 שירת כנספח אווירי בוושינגטון.
בשירות המילואים שירת כמדריך בבית הספר לטיסה עד 2011.
לאחר שחרורו מונה בינואר 2000 לנציג חברת בואינג בישראל.