tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הציור שולב גם בתוכניות דוקומנטריות ובמאמרים שעסקו בקשר בין מדע לאמנות, ובסרטים כמו "Close to Vermeer" (2023)", שם מוקדש לו פרק מרכזי.
בנוסף, הוא שימש השראה לדיונים אדריכליים על תפיסת האור בתרבות המערבית.
במאמר שפורסם בניו יורק טיימס הוזכר הציור בהקשר של אדריכלות עכשווית והשפעת האור על מרחבי מגורים, תוך הדגשת הדרך שבה שימוש מדויק באור טבעי יוצר חוויה אסתטית ופסיכולוגית גם בחללים מודרניים.
הציור הוזכר גם בהקשר של האופן שבו הוא מציע מבט מחודש על דמות המדען באמנות – לא כטיפוס קר ומנוכר, אלא כאדם החווה השראה, מיקוד ורוחניות.
ברשימות ביקורת ופרשנות בתרבות הפופולרית, "הגאוגרף" הוצג כתמונת יסוד לייצוגו של המדען המודרני – הארכיטיפ של החוקר הבודד, המובל על ידי תשוקה לאמת והבנה עמוקה של העולם.
אף על פי שאין עדויות ישירות לשילובו בספרות, סדרות טלוויזיה או סרטים עלילתיים, הוא ממשיך לעורר עניין בקרב אדריכלים, יוצרים ומדענים בני זמננו, הרואים בו סמל לעידן שבו המדע והאמנות הלכו יד ביד.
הגר"א היה גדול במקרא, בתלמוד ובקבלה, פוסק מקורי ומרכזי, ובקיא במדעים.
היה ידוע בהתמדתו הבלתי רגילה ואגדות רבות נכרכו בשמו.
הגר"א סירב לשמש במשרת רבנות בווילנה או בכל מקום אחר, כנראה בשל רצונו להימנע מכבוד, פרסום ושררה על הציבור.
הנהיג את הקו האידאולוגי של ההתנגדות לחסידות במזרח אירופה במאה הי"ח.
נולד לטריינה ולרב שלמה זלמן, בכפר סלץ שליד בריסק, כיום בבלארוס, אז בליטא, שהייתה חלק מהאיחוד הפולני-ליטאי, בט"ו בניסן ה'ת"פ, 23 באפריל 1720. למשפחתו היה קשר להחבר יוסף.
סבו היה יששכר דב, בנו של רבי אליהו חסיד, ועל שמו נקרא.
רבי אליהו חסיד היה בנו של רבי משה קרמר, רבה של וילנה, ואשתו הייתה נכדתו של רבי משה רבקש.
עד גיל שש למד מפי רב.
בגיל זה דרש בבית הכנסת הגדול של וילנה דרשה שלימד אותו אביו, ואחר כך, לבקשת רבי העשיל אב"ד וילנה, הוסיף גם פלפול שהכין בעצמו, כמבחן ליכולתו לחדש לבדו.
גם בספרו שנות אליהו מובא חידוש שאמר בגיל שבע שנים.
בגיל זה התגורר כשלושה חודשים בקיידאן אצל רב העיירה הרב דוד קצנלבוגן, ולמד מפיו ומפי הרב משה מרגלית בעל ה"פני משה" על התלמוד הירושלמי (שלימים כיהן כרבה של קיידאן).
בגיל תשע החל ללמוד גם קבלה ולמד מדי יום במשך כמה שעות בספר הזוהר ובכתבי האר"י.
בגיל עשר כבר למד בעצמו ולא נזקק למורים.
בתקופה זו חבר לרב אריה ליב, לימים אב"ד טשעכאנאוויץ.
מגיל שמונה עסק בענייני תכונה.
בהיותו צעיר לימים נשא את חנה בת יהודה לייב מקיידאן (1724–1782).
אשתו דאגה לפטור את בעלה מן הטיפול במשפחה, כדי שיוכל להקדיש את זמנו ללימוד.
לאחר מותה בשנת ה'תקמ"ג, ביקש לחרוט על מצבתה: "ותמת חנה בשנת תקמ"ג, ה' כסלו.
לא הניחה תמורה וערך / לספר שבחה אין נתיב ודרך".
בהמשך נשא לאישה את גיטל בת מאיר לונץ מחלם, שהייתה אף היא אלמנה.
כבן 20 יצא לפולין ולגרמניה, עבר בליסא ובברלין ואולי אף באמסטרדם.
במשך השנים התגורר הגר"א בווילנה, אך סירב בעקביות לכהן במשרה רבנית רשמית שתפריע לו בלימודיו.
למרות זאת, קהילת וילנה, שראתה כבוד לעצמה במגוריו בעיר, נתנה לו הקצבה חודשית קטנה לפרנסתו.
בניו מספרים כי נהג במשך כל חייו לישון שעתיים בלבד ביממה, בארבעה חצאי שעות, כדי לא לישון יותר משיתין נשמין, כשכל עתותיו מסורות אך ורק ללימוד תורה.
תלמידו, רבי חיים מוולוז'ין, תיאר כי כאשר העסיקה אותו קושיה בלימודו, לא היה מכניס אוכל לפיו במשך ימים רצופים, ומראהו היה כחוש ומעונה עד שמצא את התשובה לשאלתו.
הגאון מווילנה זכה כבר בחייו להכרה במעמדו כסמכות עליונה ובלתי מעורערת.
בקרב הקהל הכללי הלא-חסידי נחשב הגר"א כדמות יוצאת דופן מנקודת בוחן רב-דורית.
דימויָיו נעים בין בן-דרגתם של אמוראים גאונים וראשונים.
מחותנו הרב אברהם דנציג כתב עליו: "שהרי אנו זכינו לראות בעינינו מחותני אדוננו [...] ר' אליהו חסיד, הוא היה עיר וקדיש כאחד מן הראשונים".
תלמידו רבי חיים מוולוז'ין מעיד עליו: "אשר כמוהו לא היה מכמה דורות שלפניו".
בשמו של ר' חיים מוולוז'ין מובאת מסורת בכמה נוסחאות: על פיה נמדד הגר"א "כהרמב"ן", ובנוסח אחר: "כהרשב"א".
גם מתנגדיו, החסידים בני דורו, הכירו במעמדו ובמעלתו בביטויים לא שגרתיים.
האדמו"ר הרב שניאור זלמן מלאדי מכנה אותו בחייו בתואר וברכת החיים: "הגאון החסיד נטריה רחמנא ופרקיה" ובמקום אחר: "הגאון החסיד מורנו הרב ר' אליהו מווילנא, כמפורסם לרבים שיחיד בדורו הוא".
הרב אברהם ישעיה קרליץ (ה"חזון איש") כתב עליו:
בשל הערצה זו, כונה בפי יהדות ליטא בתואר "הגאון" בלבד.
הגר"א דגל בלימוד על דרך הפשט והיה בעצמו בעל בקיאות וידענות רחבת היקף.
מחותנו, בעל חיי אדם, כותב עליו כך: "כל התורה היה ערוך לפניו כשולחן ערוך, עד שאם היו שואלים אותו איזה דבר, היה עונה תוך כדי דיבור".
התנגד ללימוד בסגנון פלפולי חריף, כשם שהתנגדו לו הרמב"ם, המהר"ל, הראי"ה קוק וחכמי ישראל נוספים.
בבית מדרשו הקטן למדו תלמוד עם המפרשים רש"י, רא"ש ורי"ף, בלימוד ישר המכוון להכרעה ולפסיקת ההלכה.
הגר"א היה מקורי מאוד בפסיקת ההלכה ופעמים רבות פסק על פי הבנתו בתלמוד, גם נגד הראשונים והשולחן ערוך או בניגוד למנהג המקובל.
לימודו מבוסס על חתירה לעומק הפשט מהמקורות, אך גם על שינויי גרסאות, בפרט בספרים הפחות שכיחים, כמו התלמוד ירושלמי, התוספתא וספרי הזוהר.
למרות חשיבותו בהיסטוריה של המתנגדים, שיטת הלימוד המקובלת בישיבות הליטאיות כיום שונה באופן ניכר מדרכו.
את מרבית שינויי הגרסאות ביצע שלא על פי כתבי יד שהיו בידו, אלא בהתבסס על בקיאותו המופלגת בספרות התלמודית והרבנית.
בדיעבד, רבות מהגהותיו נמצאות כקולעות לגרסאות הקיימות בעדי נוסח מדויקים.
במוצאי יום כיפור היה הגר"א ממשיך לצום עוד כמה שעות תוך כדי לימוד תורה.
הוא עשה זאת על פי מאמר חז"ל: כלומר קיומו של העולם תלוי בלימוד תורה בלתי פוסק, ומכיוון שבמוצאי יום כיפור כולם הולכים לביתם לאכול, היה הגר"א ממשיך ללמוד עד שיהיו אנשים שיגמרו לאכול ויחזרו ללמוד.
רעיון זה עמד גם בבסיסה של ישיבת וולוז'ין שהקים תלמידו, ר' חיים.
כבר בגיל תשע החל הגר"א ללמוד את תורת הסוד.
על פי עדותו של רבי חיים מוולוז'ין בהקדמתו לפירוש הגר"א לספרא דצניעותא, עוד לפני הגיעו לגיל שלוש עשרה החל הגאון לברוא גולם, אך הפסיק באמצע מפני שמנעוהו מן השמים.
הגר"א כתב פירושים לספרא דצניעותא, אותו ראה כספר היסוד של הקבלה, וכן לתיקוני זוהר ולתיקוני זוהר חדש, ולשאר חלקי ספר הזוהר, וכן לספר יצירה.
עם זאת, בניגוד למקובלים אחרים, התנגד הגר"א לקבל מגידים, בשל רצונו לעמול בתורה, וכך לקבלה ישירות מהקב"ה ולא דרך מתווכים.
הוא גם שלח את תלמידו רבי חיים מוולוז'ין להזהיר את אחיו, רבי שלמה זלמן מוולוז'ין, שלא יסכים לקבל מגיד שעתיד להגיע אליו, משום שהמגידים באותו דור, ובפרט מחוץ לארץ ישראל, "אי אפשר כלל שיהיה כלו קדש קדשים ובלי עירוב כלל".
בדורנו עסקו בכתביו רבי יצחק שלמה זילברמן, רבי שריה דבליצקי, רבי ישראל אליהו וינטרוב, רבי יעקב עדס (דברי יעקב), והרב יוסף אביבי, שאף כתב ספר מיוחד לבאר את ייחודיות קבלת הגר"א וההבדלים בינה לבין קבלת האריז"ל.
במסגרת המאבק בין החסידים למתנגדים, הפיצו החסידים שמועה שלפיה הגר"א לא מאמין בתורת הקבלה ואינו עוסק בזוהר ובכתבי האר"י.
בכך ביקשו ליטול את עוקצה של התנגדות הגר"א לחסידות.
תלמידו של הגר"א, רבי חיים מוולוז'ין, בהקדמתו לפירוש הגר"א לספרא דצניעותא, תוקף את מפיצי השמועה במילים חריפות:
לפי המסופר בספר קול התור, שיש המייחסים את חיבורו לרבי הלל ריבלין משקלוב, בראש השנה שנת הת"ק (1739) החל הגאון בעיסוק גלוי בתורת הנסתר.
על פי שיטתו בעניין הגאולה, בשנה זו מתחיל בוקרו של "היום השישי" של העולם, שבו יש להתחיל את ההכנות לקראת השבת, שבה תהיה הגאולה השלמה.
חשבון זה מסתמך על דברי הגמרא במסכת סנהדרין (), שהעולם יתקיים ששת אלפי שנים.
הגאון החשיב כל אלף שנים כיום אחד, על פי הפסוק , ומכאן ששנת חמשת אלפים וחמש מאות לבריאת העולם היא בוקרו של היום השישי.
כשם שההלכה קובעת שיש להשכים ביום שישי ולהכין את צורכי השבת, כך על פי דברי הגאון יש להתכונן ל"שבת" של העולם באופן מעשי החל מ"בוקרו של היום השישי".
על פי דברים שכתב בנו של הגר"א, התכוון אביו לחבר מעין "שולחן ערוך חדש":
הגר"א תמך בלימודי חול שכללו חלק מהמדעים, בעיקר המדעים הריאליים, ואף כתב ספר על מתמטיקה, אסטרונומיה וגאומטריה בשם "איל משולש".
בהקדמה ל"ספר אוקלידוס" (בתרגום לעברית שנעשה על ידי הרב ברוך בן יעקב שיק משקלוב, האג תק"ם – 1780), מובא בשמו:
דבריו של הרב ברוך שיק מקבלים חיזוק מתרגום שכתב בנו של הגר"א, רבי אברהם וילנר, לחלקים מתוך ה"היסטוריה של הטבע" של החוקר הצרפתי הרדיקלי, בופון.
על פי עדות של תלמידיו ועל פי הספרים שנכתבו מפיו, היה הגר"א בעל ידע במתמטיקה, בהנדסה, בביולוגיה, באסטרונומיה, בגאוגרפיה, בבלשנות ובמוזיקה, אך נמנע מלעסוק ברוקחות לפי הוראת אביו.
הוא החכים גם בהגות האנושית, ועם זאת התנגד ללימודי מדעי הרוח הכלליים, משום שלא ראה בהם תועלת אמיתית לחיי האדם היהודי.
הגר"א נהג להבדיל בין לימודי מדעי הרוח לבין לימודי מדעי הטבע שבהם ראה "רקחות וטבחות" המסייעות להבנת התורה.
וכך סיפר על הגר"א רבי ישראל משקלוב:
בניגוד ליחסו למדעי הטבע, יצא בחריפות נגד הפילוסופיה ולומדיה, כמובא בספר אבן שלמה (שהוא ליקוט מכתביו) פרק י"א סימן ד'.
ושם מובא עוד בהערת שוליים, על פסקה זו:
בביאור הגר"א לספר ישעיה פרק ב' פסוק ו', כתב:
ביאור הגר"א על יורה דעה סימן קע"ט, סעיף ו', סעיף קטן י"ג:
היו שראו ביחסו האוהד כלפי לימודי חול את הסיבה להתפשטות תנועת ההשכלה בליטא יותר מבפולין החסידית.
טענה זו הופרכה במחקרים מאוחרים יותר.
ידוע כי הגאון ניסה בעצמו לעלות לארץ ישראל, ואף כתב לבני משפחתו איגרת מהדרך בהגיעו לקניגסברג, שהתפרסמה אחר כך בשם "עלים לתרופה", ובה כתב בין היתר שהוא הולך ל"ארץ חמדת ישראל וחמדת ה', שכל עליונים ותחתונים תשוקתם אליה".
עם זאת, ניסיונו זה לא צלח, הוא החליט לחזור לביתו באומרו שאין לו רשות משמיים לעלות לארץ ישראל.
קיימת אי-הסכמה לגבי השנה שבה ניסה הגר"א לעלות לארץ ישראל.
דב אליאך, בספרו "הגאון", מנסה להוכיח מדקדוקים בלשון האיגרת, כי ניסיון זה היה כאשר הגאון היה בסביבות גיל ארבעים, לדבריו כנראה בחורף תק"כ (1759–1760).
לעומתם, ד"ר אריה מורגנשטרן טוען כי הניסיון היה בסביבות שנת תקל"ח (1778), על פי מסמכים של הקהילה היהודית בהולנד המזכירים אדם בשם "ר' אליהו מווילנא", אולם לא ברור האם הכוונה במסמכים אלה לגאון.
ברם החוקרים שללו את ייחוס "קול התור" לר' הלל, ואף פקפקו במידת קרבתו של ר' הלל לגר"א, כך שיש לקחת עדות זו בערבון מוגבל.
בעקבותיו וביוזמת תלמידו רבי חיים מוולוז'ין עלו רבים מתלמידיו לארץ ישראל החל משנת תקס"ח (1808), בעלייה הידועה כ"עליית תלמידי הגר"א" בראשות תלמידו רבי מנחם מנדל משקלוב.
תחילה התיישבו בצפת והקימו בה את קהילת ה"פרושים".
החל משנת תקע"ו (1816) עברו חלקם והתיישבו גם בירושלים, והקימו בה מחדש את הקהילה האשכנזית.
הגר"א התנגד לתנועת החסידות בשל עיוותים שונים שראה בה, שגרמו לו לסווגה כמינות וכתנועה שיונקת מהטומאה.
כבר בשנת ה'תקל"ב (1772) מופיעה חתימתו של הגר"א על חרם קהילת וילנה נגד החסידות.
בשנת ה'תקמ"א (1781) הטיל עליה שוב חרם.
סירב לפגוש את האדמו"ר המייסד של חסידות חב"ד, רבי שניאור זלמן מלאדי, והורה לשרוף בפומבי את הספר "צוואת הריב"ש".
יש דעות שונות לגבי העיוותים שהגר"א ראה בחסידות.
שמעון דובנוב טען שהיא איימה על התשתית הקהילתית של דת הספר הרבנית בהעמידה את הרגש לפני השכל, בנוסף לחשש שמדובר בתנועה משיחית פרנקיסטית חדשה שקמה על היהדות .
אחרים טענו שהיא נתפסה כתנועה ליצנית שזלזלה בתלמידי חכמים שהתנגדו לה, בצירוף מעשים שנתפסים כקלות ראש, כגון זלזול בזמני התפילות, עמידה על הראש ועוד.
הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק מבוסטון מוסיף כי הגר"א ראה כי החסידות מתפשטת במהירות רבה, וזה גרם לו לחשוש שמדובר ב"מעשה שטן", כי קדושה כובשת ומתפשטת לאט.
יש הטוענים שההתנגדות נבעה בשל כך שהגר"א סבר כי בחסידות יש מאפיינים אשר שונים מהאמונה היהודית כפי שהייתה מקובלת עד אז.
באיגרת מפורשת של הגר"א עצמו, הוא מכנה את החסידות כעבודת עץ ואבן, התבטאות המלמדת על הפן התאולוגי של התנגדותו לחסידות, המזהה אותה כסוטה מעיקרי האמונה היהודית.
ייתכן שהתכוון לוולגריזציה פשטנית של רעיונות קבליים מורכבים, כמו נוכחותו של האל בעולם הפיזי, והימצאותם של "ניצוצות קדושה" בעולם, גם בדברים פשוטים כמו עצים ואבנים, לצורך "בירור הניצוצות", שהוא אחד המרכיבים היסודיים בהגות החסידית.
ייתכן שיש כאן רמז לחשדותיו כי החסידות ממשיכה או דומה למגמות אפיקורסיות ואנטינומיות מסוכנות, כפי שנתגלעו בתנועות השבתאות והפרנקיזם.
גם באיגרת של רבי שניאור זלמן מלאדי לחסידיו בווילנה, הוא מציין כי התנגדותו של הגר"א כלפיו נובעת ממחלוקת על הגדרת נוכחות האל בעולם הפיזי.
לגר"א לא היו תלמידים במובן הרגיל של המילה והוא לא כיהן בראשות ישיבה.
עם זאת בחורף ה'תקכ"ח (1767) הוא הקים בית מדרש צמוד לביתו, ובו מסר לעיתים שיעורים, בעיקר בצעירותו, ולמדו שם תלמידי חכמים מובחרים, שהיו מביאים לפניו את קושיותיהם וספיקותיהם.
תלמידיו חשו את הפער העצום בינם לבינו ולא אבו להיקרא "תלמידיו".בני הגר"א בהקדמת ביאור הגר"א לשולחן ערוך ערכו רשימה של כמה מבחירי תלמידיו:
הרב חיים מוולוז'ין – נחשב לגדול תלמידיו, הקים את ישיבת וולוז'ין, שהייתה הישיבה המרכזית באירופה, וכתב את הספר נפש החיים בין היתר כפולמוס העומד מול תנועת החסידות
רבי שלמה זלמן מוולוז'ין – אחיו של רבי חיים
רבי שלמה מטולוצין – מראשוני תלמידיו שעלו לארץ ישראל עוד בחיי הגר"א
רבי סעדיה – גיסו של רבי שלמה זלמן מוולוז'ין, מראשי עליית תלמידי הגר"א.
שימש את הגר"א, וכתב את הנהגותיו שנדפסו לימים בספר מעשה רב, וכן היה שליחו במאבק נגד תנועת החסידות.
רבי משה שלמה מטולטשין – מגיד בקהילת וילנא, תלמיד מובהק של הגר"א בקבלה, וערך חלק מכתביו.
בני הגר"א כותבים שבסוף ימיו התקרבו אל הגר"א שני האחים בני שקלוב, רבי בונים ואחיו רבי מנחם מנדל:
רבי מנחם מנדל משקלוב שימש את הגר"א בשתי שנותיו האחרונות, והיה מראשי עליית תלמידי הגר"א לארץ ישראל, ומייסד היישוב האשכנזי בירושלים.
רבי מנשה מאיליה – מחבר ספר "אלפי מנשה".
נודע בעיסוקו במדעים ובתפיסותיו המקוריות.
רבי יעקב כהנא – חתנו של רבי יששכר בער אחי הגר"א.
רבי פנחס מפלאצק – מגיד מישרים, מחבר מספר ספרים
רבי מנחם מנדל – מחבר הספר "תמים יחדיו" מגיד מישרים בקהילת פוניבז'.
רבי ישראל משקלוב – ששימש את הגר"א בחצי שנה האחרונה לחייו, מראשי עליית תלמידי הגר"א, מחבר הספר פאת השלחן ופירוש למסכת שקלים, ועורך כמה מספרי הגר"א.
רבי הלל ריבלין משקלוב בן רבי בנימין – מהעולים בעליית תלמידי הגר"א בשנת ה'תקצ"ב.
ספר קול התור מיוחס אליו.
עם זאת, יש הטוענים שאינו תלמידו של הגר"א.
רבי יהודה ליב הלוי עד"ל מסלונים – מומחה לדקדוק עברי ועזר לגר"א בכתיבת ספריו.
מתורתו של הגר"א נדפסו ספרים העוסקים בחלקים רבים של התורה, ובהם ביאורים לתורה, לנביאים, למגילות, לספר דברי הימים, למשניות זרעים וטהרות, פירושים לתלמוד ירושלמי, לתוספתא, למסכתות קטנות, לתורת כהנים ועוד.
בחכמת הקבלה נדפסו מתורתו פירושים לחלקי הזוהר, ספרא דצניעותא, היכלות, לספר יצירה ועוד.
גם את אגדות חז"ל הגר"א מבאר פעמים רבות על דרך הקבלה.
בעקבות דברי רבי ישראל משקלוב, מקובל כי כתב בעצמו רק עד גיל 40 (למעט ההגהות על כל ספרות חז"ל), ואחר כך הרצה לתלמידיו שלמדו ממנו, או הכתיב להם.
הביבליוגרף ישעיהו וינוגרד ערך ספר שלם אוצר ספרי הגר"א שבו אסף את כל ספרי הגר"א למהדורותיהם, כפי שנדפסו עד שנת ה'תשנ"ח.
חלק מספריו נערכו בשנים האחרונות בצורה מוארת ומוערת על ידי הרב שלמה ברעוודה.
מוסד הרב קוק התחיל בשנים האחרונות בהוצאת כתבי הגר"א במהדורות חדשות ומוערות, עד כה יו"ל פירושיו על התורה והתלמוד בבלי וחיבוריו בקבלה.
הגר"א היה הבכור והיו לו ארבעה אחים:
רבי משה, מגיד מישרים ומו"ץ בעיירה פודזלובה שליד וילקומיר
רבי אברהם, מחבר "מעלות התורה", מגיד מישרים בשקלוב ורב ברוגולה, נפטר בד' בניסן ה'תקס"ד
רבי יששכר בער, מחשובי חכמי וילנה, כתב מספר ספרים, נפטר בט' באלול ה'תקס"ו.
חתנו היה רבי יעקב כהנא תלמיד הגר"א
רבי מאיר, מקהילת יאנישוק, הגר"א כינהו "אור המאיר"
כל שמונת ילדיו של הגאון מווילנה נולדו מאשתו הראשונה, חנה:
חינה (1748–1806), נישאה לרבי זלמן זליג חיניץ מפינסק ואחרי מותו לרבי משה מפינסק, שהדפיס כמה מספרי חותנו
פסיה בתיה (נולדה ב-1750), נישאה לצבי הירש דונחין מדיסנה
בת (שמה לא ידוע) (נולדה ב-1752), נישאה ליחזקאל הלוי
טאובה (1768–1812), נישאה לרבי אורי שרגא פייבוש מדוברובנו
בין צאצאיו הבולטים בעת האחרונה ניתן למנות את אליהו לנדא.
על שמו של הגר"א הוקמו בתי כנסת, בפרט בשכונת שערי חסד בירושלים.
כמו כן הוקמה על שמו ישיבת הגר"א (כיום כולל אברכים) בחיפה, ישיבת אדרת אליהו וקהילת אדרת אליהו בעיר העתיקה בירושלים, השואפת ללכת על פי דרכו.
תמונות דיוקן של הגאון מווילנה החלו להתפרסם כהדפסי אבן בין השנים 1821–1825. הצייר המקורי היה ראש המחלקה הליטוגרפית באוניברסיטת וילנה, הצייר הליטאי-פולני ג'וסף הילרי גלובצקי.
בשנת תשנ"ט ביקשה ממשלת ישראל להעלות את עצמותיו של הגאון ארצה, אך סורבה על ידי ממשלת ליטא, בין השאר משום התנגדות הקהילה היהודית שם.
שנת 2020 שבה מלאו 300 שנים להולדת הגאון, הוכרזה על ידי הפרלמנט הליטאי כשנת הגאון מווילנה וכשנת ההיסטוריה היהודית.
באותה שנה נקרא על שמו המוזיאון להיסטוריה יהודית של ליטא.
כאשר ערכה של הזווית x (ברדיאנים) הולך ומתקרב לאפס, היחס בין הסינוס () של לבין הולך ומתקרב ל-.
בלשון מתמטית, אומרים שהגבול של המנה כאשר שואף לאפס, שווה ל-, ובנוסחה:
גבול זה שווה, לפי ההגדרה, לנגזרת של פונקציית הסינוס בנקודה 0. בעזרת הגבול הזה אפשר לחשב את הנגזרת של פונקציית הסינוס בכל הישר, ודרך כך לקבל עובדות בסיסיות אחרות באנליזה של פונקציות טריגונומטריות, כגון טורי טיילור שלהן וגבולות רבים אחרים המערבים פונקציות טריגונומטריות.
הפונקציה זוגית (הצבת x- במקום x אינה משנה את התוצאה), ולכן מספיק לחשב את הגבול מימין.
לטענה קיימות מספר הוכחות מהירות, המסתמכות על עובדות ידועות, אלא שחלקן נובעות מן הזהות הזו עצמה.
בגישה אחרת, אנליטית, מגדירים את פונקציות הסינוס והקוסינוס על-פי טורי טיילור הידועים שלהן, כלומר ו- .
אז מוכיחים שהפונקציות מקיימות את הזהויות הטריגונומטריות המוכרות, כגון .
הוכחת הזהויות אינה קשה משום שהטורים מתכנסים בהחלט בכל הישר הממשי.
ההגדרה כוללת בתוכה גם את הגבול שבכותרת, שהרי את הגבול של היחס אפשר לקרוא מן המקדם של x בנוסחה לסינוס.
הבעיה היא שהפונקציות מקיימות אותן זהויות טריגונומטריות, עבור כל ערך של t, ולכן קשה לקשור בשיטה זו את הפונקציות אל המשמעות הגאומטרית המקובלת שלהן.
הוכחתה של זהות יסודית כל-כך מצריכה באופן טבעי התבוננות זהירה בהגדרות של המושגים שבהם משתמשים, ובהם - זווית, רדיאן, אורך, סינוס ואפילו פאי.
משום כך, נזכיר כאן את ההגדרות הדרושות בניסוח הטענה ובהוכחתה.
להלן מובאות שתי הוכחות אפשריות, שבאחת מהן משתמשים בהשוואה של שטחים, ובשנייה בהשוואה של אורכי ישרים וקשתות.
שתי השיטות מבוססות על ההגדרה הבאה של זווית: שני ישרים נפגשים ביניהם ב"זווית x", אם x הוא אורך הקשת שהם גוזרים ממעגל ברדיוס 1 סביב נקודת החיתוך שלהם.
הן ההוכחה מבוססת האורך והן ההוכחה מבוססת השטח משתמשות באותה בניית עזר, ופועלות להשגת מטרה משותפת: הוכחת אי-השוויון עבור x חיובי וקטן
כעת נחלק ב- ונקבל , כלומר , והגבול המבוקש נובע על-פי כלל הסנדוויץ'.
בניית העזר המשמשת בשתי ההוכחות מוצגת בתמונה משמאל.
אנו בונים על מעגל היחידה משולש שווה-שוקיים AOB, כאשר O הוא מרכז המעגל ו-AO=OB הם רדיוסים שהזווית ביניהם היא .
נסמן ב־C את מפגש הגובה היורד מ־B אל הצלע AO, עם הצלע, וב- D את מפגש האנך העולה מ־AO בנקודה A, עם הישר OB.
על-פי הגדרת הסינוס והקוסינוס, אורך הצלע BC הוא , ואורך הצלע AD הוא .
בשלב זה מתפצלת ההוכחה עבור כל אחת משתי הגישות השונות.
מן הבחינה העקרונית, שתי השיטות נסמכות על רעיונות בעלי מורכבות דומה, ואפשר לטעון שהעדפת שיטה אחת או אחרת היא עניין של טעם.
בגישה זו, ההוכחה של אי-השוויון מתבצעת על ידי השוואת שטחי המשולש AOB, הגזרה AOB (התחומה על ידי הרדיוסים AO ו-OB והקשת AB) והמשולש AOD.
שטח המשולש AOB הוא (הגובה BC כפול הצלע OA שאורכה יחידה, חלקי 2).
בצורה דומה, שטח המשולש הגדול יותר, AOD, הוא .
החישוב המרכזי הוא זה של שטח הגזרה AOB, ובו טמונה מורכבות ההוכחה.
בשל הסימטריה של המעגל, שטח של גזרה הנשענת על זווית של רדיאנים מהווה משטח המעגל הכולל.
על כן, אם ידוע כי שטח מעגל היחידה הוא , הרי ששטח הגזרה הוא .
כיוון שבבירור המשולש AOB מוכל בגזרה AOB שמוכלת במשולש AOD מתקבל על ידי השוואת שטחיהם אי השוויון וממנו נובעת התוצאה המבוקשת.
נותר להוכיח את הקביעה ששטח מעגל היחידה הוא .
גישה אחת להוכחה זו מבוססת על "שיטת המיצוי" שפיתחו הגאומטריקנים היוונים, המחלקת את המעגל למשולשים שמספרם הולך ורב, ומראה שהשגיאה בהערכת השטח, הכוללת את הפערים שבין גזרות למשולשים, חסומה בטבעת שאפשר לעשותה דקה כרצוננו.
סכום אורכיהם של בסיסי המשולשים שואף להיקף המעגל, , ואילו הגובה בכל אחד מהמשולשים שואף לרדיוס שאורכו יחידה, ולכן סכום שטחי המשולשים שואף ל-.
שיטה דומה עוטפת את המעגל מבחוץ ומבפנים במצולעים משוכללים.
כיוון שהצלע BC היא סינוס x מהגדרתו, הקשת BA היא x ואילו הצלע AD היא טנגנס x כי שני המשולשים שהאנכים יוצרים דומים ואז אורך הצלע AD הוא סינוס חלקי קוסינוס וזו הגדרתו של הטנגנס, כל שנותר להראות הוא שהצלע BC קצרה מהקשת BA, שקצרה מהצלע AD.
לשם כך אין מנוס מלהגדיר במדויק מהו אורך של קו שאינו ישר, מסילה.
אורכה של מסילה הוא המספר הקטן ביותר הגדול מסכום המרחקים לכל סדרה סופית של נקודות על המסילה.
(הגדרה זו, הגם שהיא מובלעת בחישובי שטחים ונפחים מאז אוקלידס, לא הופיעה בצורתה זו במפורש, אלא בתקופתם של ניוטון ולייבניץ, מייסדי החשבון האינפיניטסימלי).
כעת, כיוון שהמשולש ACB ישר-זווית, מתקיים , אבל כיוון שהקשת שאורכה x מחברת את הנקודות AB, שהמרחק ביניהן .
בכך סיימנו להוכיח את חלקו השמאלי של האי-שוויון.
כדי להוכיח את אי-השוויון באגף ימין, נבחין שהמרחק בין A ל-D הוא .
נראה שהקשת x קצרה מן הקטע AD.
נניח שהנקודות פזורות לאורך הקשת AB ומסודרות לפי קרבתן ל־A.
נעביר את הרדיוסים מהנקודה O אל הנקודות האלה, ונמשיך אותם עד שיפגשו בקטע AD.
את נקודות המפגש נסמן .
כעת נשאר להראות שסכום המרחקים קטן מסכום המרחקים .
עבור כל , אפשר להעביר במרובע את הישר המקביל לצלע ; הזוויות כולן קהות ושוות זו לזו, כבאיור משמאל.
כשמסכמים את אי-השוויונים האלה, מתקבל , כדרוש.
את הנגזרת של הפונקציה arcsin, ההפוכה לסינוס, אפשר לחשב באמצעות המשפט היסודי של החשבון הדיפרנציאלי והאינטגרלי וחישוב אורך הקשת של המעגל כאינטגרל על אלמנט האורך.
אכן, נוסחת המעגל היא , כלומר .
לכן אורך הקשת שמעל לקטע שווה לאינטגרל .
מאידך, אם נסמן את הזווית המתאימה לקשת הזו ב-, נקבל ש-, כלומר .
נגזור את שני האגפים, ונקבל .
לכן הנגזרת לפונקציה ההפוכה, פונקציית הסינוס, היא (את הסימן יש למצוא לפי כיוון התנועה לאורך המעגל).
חסרונה של השיטה הזו בכך נסמכת על מושגים באינטגרציה, שבתורם משתמשים בשיטות מיצוי וגבולות כלליות יותר מאלו שהופיעו בהוכחות הקודמות.
הגאי הוא אדם אשר מוסמך להחזיק בהגה האונייה.
תעודת הגאי מוקנת למי שצבר כ-30 שעות בהחזקת הגה במגוון של תנאי מזג אוויר ומעבר דרך תעלות.
עמדת ההגאי נמצאת בקרבת בית מצפן.
השימוש בהגה יד מבוצע לעיתים רחוקות ובעיקר בעת כניסה ויציאה מן הנמל או בעת מעבר בתנועה, כמו כן רב החובל או הקצין במשמרת יכול לצוות על החזקת הגה בכל רגע בהתאם לשיקול דעתו.
ברוב האוניות נמצא היום בשימוש הגה אוטומטי אשר שומר על קורס הקבוע מראש, כמו כן הוא מבצע שינויי קורס ומודיע על כך מבעוד מועד.
כל מלח יכול לקבל תעודת הגאי.
תעודה זו היא אחד מתנאי החובה להסמכה לחובל.
על מנת למנוע טעויות או בלבול בזמן תמרון קיים סטנדרט לפקודות ההגה, בזמן תמרון כאשר רב החובל או נתב נמצאים בגשר הם אלו אשר נותנים את הפקודה, מקובל שקצין המשמרת יחזור עליה בקול רם ולאחר מכן ההגאי יחזור עליה שוב ובכך כולם אישרו כי שמעו את הפקודה.
לאחר ביצוע פעולת ההגה מקובל לחזור על הפקודה ולציין כי היא בוצעה.
כאשר ניתנת פקודה להגאי לשינוי קורס יש לנקוב בקורס כאשר כל ספרה תאמר בנפרד, לדוגמה 85 מעלות יאמר: אפס, שמונה, חמש מעלות.
בדומה לכך הקורס 265 יהיה שניים, שש, חמש מעלות ולא מאתיים שישים וחמש מעלות.
כמו כן כל הפקודות יאמרו ויענו באנגלית בלבד, הפקודות ניתנות בפורמט הבא:
PORT/STARBOARD 5 - הפנית לוח ההגה למספר המעלות שנאמר, במקרה הזה 5 מעלות.
לאחר הביצוע יגיד ההגאי הגה על 5 (WHEEL ON 5 DEGREE)
HARD TO PORT/STARBOARD - מקסימום בהתאם לצד שנאמר, לאחר הביצוע יש לומר RUDDER ON HARD TO PORT/STARBOARD אם הפקודה תאמר שוב למרות שלא ניתנה פקודה אחרת ההגאי יגיד HARD OVER, כלומר ההגה כבר במקסימום האפשרי
MIDSHIPS - החזרת לוח ההגה למרכז, בסיום יש לומר RUDDER ON MIDSHIP.
EASE TO 5 - העברת ההגה חזרה ל 5 מעלות (כאשר ההגה יהיה לדוגמה 10 מעלות), לאחר הביצוע יש לענות כמו לפקודה לשינוי ההגה.
STEADY - שמירת הקורס הקיים (אם כלי השיט נמצא במהלך סיבוב יש לעצור את התנועה ולחזור לקורס שהיה בעת שנאמרה הפקודה) יש לאשר את הפקודה בחזרה עליה בצירוף הקורס שהיה כאשר היא נאמרה, כאשר האוניה בקורס הרצוי יש לומר SHIP ON ולאחר מכן הקורס.
STAEDY AS SHE GOES, יש להחזיר את ההגה למרכז ולעקוב אחר השינויים בקורס, יש לדווח כל 10 מעלות.
STEER TO 100 - יש להפנות את החרטום לקורס הרצוי, במקרה הזה 100 מעלות.
לאחר הביצוע יש לומר COURSE 100, אם נדרש שינוי קורס לאחר נתינת הפקודה יאמר הקורס החדש בלי תחילת הפקודה לדוגמה 090.
NOTHING TO PORT/STARBOARD, פקודה זו תאמר בעיקר בתעלות או במקרה של תנועה רבה, ופרושה שאין לתת לאוניה לנוע לכיוון שנאמר.
כאשר כלי השיט נע לאט מדי ההגה אינו מגיב לפקודות ולכן ההגאי יידע את רב החובל או הקצין בפקודה SHE IS NOT ANSWER THE WHEEL או על ידי הפקודה NO STEERING.
זו אינה פקודה אלא הצהרה על מצב ההגה.
רב החובל יחזור על הפקודה ובכך יאשר כי שמע אותה.
כאשר ישאל ההגאי לקורס האוניה ההגאי יענה לו COURSE 110 (במקרה הזה הקורס הוא 110 מעלות).
CHANGE THE WHEEL - פקודה זו תאמר על ידי ההגאי ועל ידי מחליפו (ראה החלפת הגאי) ולאחר מכן הקורס או הפקודה האחרונה שנאמרה.
HAND STEERING - כאשר יש צורך באיוש ההגה תאמר הפקודה הזאת, ההגאי יחזור עליה ויאשר אותה שוב כאשר הוא מחזיק בהגה ומוכן להיגוי.
STEP DOWN - כאשר אין צורך יותר בהגאי והיגוי חוזר להיגוי אוטומטי, ההגאי יאשר את הפקודה אך ישאל ליד ההגה עד שיקבל אישור לעזוב אותו, יש להחזיר את ההגה למרכז (MIDSHIP), או להודיע כי ההגה אינו במרכז לפני אישור הפקודה.
לפעמים לא משתמשים בניסוח הזה ונותנים פקודה אחרת אשר משמעותה זהה.
כאשר יש צורך בהחלפת ההגאי, יש לוודא מספר דברים
ההגאי החדש עירני ומוכן למשמרת
רב החובל, הנתב או הקצין האחראי יודע על ההחלפה ואישר אותה
ההגה במרכז (MIDSHIP) אם לא המחליף יחזור על הפקודה האחרונה ויאשר כי הוא יודע אותה
המחליף יודע את הקורס הנדרש ויחזור אחריו
ההגאי המוחלף יאמר בקול רם את הפקודות לשינוי ההגאי כולל הפקודה האחרונה או הקורס הנדרש ולאחר מכן המחליף יחזור עליה
ההגאי המוחלף לא יעזוב את הגשר ללא אישור מפורש אלא יישאר מספר דקות על מנת לבצע פקודות נוספות או לראות כי ההגאי החדש אינו טועה בביצוע הפקודות.
הגאלי הגוסס או הלוחם הגאלי הגוסס הוא העתק רומי עשוי שיש של פסל יווני עתיק שנוצק, ככל הנראה, מברונזה בין השנים 230 לפנה"ס ו-220 לפנה"ס בהוראות אטאלוס הראשון מפרגמון לכבוד ניצחונו על גלטיה.
לא ידוע מיהו הפסל, אולם משערים כי מדובר באפיגונוס - פסל החצר של שושלת האטאלים.
הפסל מתאר קלטי גוסס מפצעיו.
הריאליזם של הפסל יוצא דופן לתקופתו, וניתן לראות את הסבל על פניו של הלוחם המשופם.
ללוחם תסרוקת אופיינית לבני השבטים הקלטיים, ושפם - היוצא דופן מפסלים יוניים.
הפסל שימש אות זיכרון לניצחון על הקלטים, וסימל את אומץ הלוחמים משני הצדדים - במטרה לשמש דוגמה ללוחמים בעתיד.
הלוחם עירום - ככל הנראה בשל העובדה שהלוחמים הגאלים אכן לחמו עירומים (על פי עדותו של יוליוס קיסר).
פסל זה הפך לאחד הפסלים הידועים ביותר ששרדו מהעת העתיקה.
הפסל התגלה בשנת 1623 או לפניה בוילה לודוביזי ונשמר באוספי משפחת לודוביזי העשירה ברומא, עד שנרכש בידי האפיפיור קלמנס השנים עשר עבור המוזיאון הקפיטוליני.
הפסל הפך מפורסם מאוד במאות ה-17 וה-18, ונעשו לו העתקים רבים - אנשים חסרי אמצעים, שלא יכלו להרשות לעצמם לרכוש העתק בגודל מלא, רכשו העתקים קטנים ששימשו כמשקולות נייר.
באותה עת חשבו בטעות כי הפסל הוא פסלו של גלדיאטור גוסס - וכך נקרא הפסל.
הפסל נבזז על ידי נפוליאון בונפרטה בשנת 1797 לאחר שכבש את איטליה, ונלקח לפריז בו הוצג במוזיאון הלובר.
בשנת 1816, עם תבוסת נפוליאון, הושב הפסל למוזיאון הקפיטוליני ברומא בו הוא מוצג עד היום.
העתקים של הפסל מוצגים במוזיאון לארכאולוגיה של אוניברסיטת קיימברידג', בגלריית קורטלנד, וכן בברלין, בפראג ובסטוקהולם.
הגאלי המתאבד המכונה גם הגאלי ההורג את עצמו ואת אשתו או גאלי לודוויסי הוא פסל שיש רומי המתאר אדם המתאבד בתקיעת חרבו לתוך חזהו, בעודו אוחז בידו את אשתו הגוססת.
גובהו של הפסל 2.11 מטרים.
הפסל שהתגלה בוילה לודוויסי במקום בו עמדו בעבר גני סאלוסטיוס הוא העתק רומי מהמאה השנייה של פסל הלניסטי משנת 230 או 220 לפנה"ס לערך, שפוסל בברונזה על ידי פסל יווני עבור אטאלוס הראשון לאחר שזה ניצח את הגאלים.
פסל נוסף שהוזמן באותה סדרת פסלים לרגל אותו ניצחון הוא פסל "הגאלי הגוסס".
הפסל התגלה מחדש במאה ה-17 והוצג לראשונה ב-2 בפברואר 1623. הפסל, שזכה לפרסום רב, שימש השראה לאמנים רבים.
בין היתר השמש שימש השראה לניקולא פוסן ליצירתו "חטיפת הסבינות" (המוצג כיום במוזיאון המטרופוליטן לאמנות).
הפסל מוצגם כיום בפלאצו אלטמפס - אגף המוזיאון הלאומי של רומא.
הכלכלה הישראלית ידעה בין השנים 1954 ל-1965 צמיחה גדולה, שהחליפה את המשבר הכלכלי העמוק בו שקע המשק בשנת 1951.
בשנת 1951, בוטלה מדיניות הקיצוב בגלל התמרמרות הולכת וגוברת של הציבור ממנה.
ביטול המדיניות הוביל למשבר במשק, אשר גרם לכך שלממשלה לא יהיו מספיק יתרות מטבע חוץ.
הממשלה ביקשה הלוואות מחו"ל, אך בגלל חוסר יכולת להחזיר את ההלוואות, המלווים סירבו להמשיך בהלוואות.
במקביל גדל הגירעון בתקציב המדינה, והממשלה מימנה את הגירעון באמצעות הדפסת כסף, מה שגרם לעליית האינפלציה.
שר האוצר, אליעזר קפלן הכריז על מדיניות כלכלית חדשה, אשר העלתה מיסים, קיבלה סיוע מממשלת ארצות הברית, והנפיקה איגרות חוב ממשלתיות.
למרות שהתוכנית הצליחה להגדיל את היצוא ואת יתרות המט"ח, האבטלה גדלה, והאינפלציה עלתה ל-66% ב-1952. נוצר חשש ממשי לתפקוד המדינה.
שנת המפנה הייתה 1953, עת הגיעו השילומים מגרמניה.
באמצעות עזרה מכספי השילומים, הממשלה הורידה את האינפלציה לרמה נמוכה, והאיצה את הפעילות הכלכלית במשק.
התוצר עלה ב-10% לשנה בזכות העלייה ההמונית, וכ-5% בתוצר לנפש.
רמת החיים במשק עלתה ובכך עודדה עלייה מארצות הרווחה, והאבטלה ירדה.
המדינה יזמה פרויקטים לאומיים חדשים שהביאו לעליה בביקושים, בתוצר ויצרו מקומות תעסוקה רבים, כמו הקמת נמל אשדוד, הקמת המוביל הארצי והרחבת מפעלי ים המלח.
בתחילת שנות ה-60, נמשכה העלייה ברמת החיים.
אך הצריכה ורמת החיים עלו יותר מאשר התוצר, מה שפגע ביכולת הצמיחה העתידית של המשק.
העלייה גרמה לפער בין היצוא והיבוא.
הדרישה הגוברת לפועלים במשק שהיה שרוי בתעסוקה מלאה הביאה לעלייה בשכר ולאינפלציה של כ-10% בשנת 1962. שר האוצר דאז, לוי אשכול, פיחת את הלירה לעומת הדולר האמריקאי, כך ששער החליפין נקבע על 3 לירות לדולר, במקום 1.80 לירות לדולר עד אז.
הפיחות גרם לשביתות ולהעלאת מחירים, ולא השיג את יעדו.
המשך הסכם השילומים אפשר את הפחתת האינפלציה ל-5% בשנת 1964.
הגאות נפסקה בשנת 1965. הפסק כספי השילומים הביא לעליית האינפלציה ל-7%.
ראש ממשלת ישראל, לוי אשכול, ניסה להתמודד עם האינפלציה באמצעות הקטנת תקציב המדינה והעלאת מסים.
סיום פרויקטים לאומיים הקטין את הביקוש לעובדים והביא יחד עם הורדת התקציב למיתון עמוק, בו שקע המשק בסוף השנה, שהסתיים רק עם פרוץ מלחמת ששת הימים, והתחלת הגאות השנייה.
ההָגָקוּרֶה (ביפנית: 葉隠; "בצל העלים" או "עלה נסתר") הוא ספר הדרכה יפני המיועד לסמוראים, המלמד אורח חיים ופילוסופיית חיים דרך קטעי הגות קצרים.
הספר מציג את דרך הלוחם, הבושידו, כדרך חיים שמטרתה להקנות לסמוראי לא רק איך לחיות בכבוד, אלא בעיקר איך למות נכון למען אדונו.
מחבר הספר יאמאמוטו טסונטומו (1659–1719), סמוראי לשעבר שהפך לכהן בודהיסטי, וזהו ספרו היחיד.
הוא נערך מתוך אסופת פרשנויות של הסמוראי יָמָמוֹטוֹ צוּנֵטוֹמוֹ.
הפרשנויות נאספו ונערכו על ידי צוּרָמוֹטוֹ טאשירוֹ מתוך שיחותיו עם צונטומו בין השנים 1709 עד 1716, אך הספר פורסם רק שנים אחר כך.
הספר זכה לתהודה מחודשת בזכות הסרט "גוסט דוג" של ג'ים ג'ארמוש, שהביא אותו לתודעת קהל רחב.
אחרי מות אדונו, נאסר על צונטומו לבצע ספוקו על ידי שוגונות טוקוגאווה (הממסד הצבאי ביפן).
ניתן להניח שההגקורה נכתב בחלקו על מנת להדגיש את תפקיד הסמוראי בחברה שלווה.
חלק אחר בספר נוגע ל"ימים הישנים" ורומז להחלשות מסוכנת במעמד הסמוראים מאז.
ההגקורה נכתב בסביבות מאה שנים לאחר תחילת עידן טוקוגוואה, זמן של שלום יחסי.
בלי מטרה מרכזית להילחם למענה מעמד הסמוראים הפך ממעמד לוחם למעמד פקידותי.
הספר מפרט את דרך ההתמודדות עם בעיית שמירת הדריכות הצבאית והלך רוח צבאי הולם בקרב החיילים בימי שלום.
הספר מתעד את השקפתו של צונטומו על הבושידו.
נאמר לפעמים על ההגקורה כי הוא טוען שהבושידו הוא בעצם "דרך המוות" או הדרך לחיות את חייך כאילו אתה כבר מת, והסמוראי המשרת חייב להיות מוכן לוותר על חייו בכל רגע על מנת לשרת את אדונו.
הספר מסביר גם כיצד על הסמוראי לנהוג עם משרתיו, אדונו וכיצד להתייחס למוות.
הספר המקורי כולל בתוכו כאלף פסקאות על הבושידו, אך ברוב הספרים הנפוצים כיום ישנן רק מאתיים פסקאות.
ההגקורה לא היה ידוע בשנים שלאחר מותו של צונטומו.
הספר התפרסם וקיבל תפוצה רחבה יותר רק בתחילת המאה ה-20. ב-1930 הוא נעשה אחת מהיצירות המפורסמות ביותר ביפן המאפיינות את הבושידו.
ההגקורה נשאר פופולרי בקרב לא-יפנים המעוניינים בתרבות הסמוראית.
למרות שההגקורה נחשב לאחד מהמסמכים המפורסמים הדנים בתרבות הבושידו, יש המיחסים לצונטומו פנאטיות, תווית שהוא עצמו לא התנגד לה.
לדוגמה, ביקורתו על ארבעים ושבעה הרונין טוענת שהרונין לא היו צריכים לחכות שנה עד שנקמו את מותו של אדונם, אלא היו צריכים לנסות ולנקום מיד, למרות שפעולה מיידית הייתה נכשלת קרוב לוודאי.
אף שרבים רואים את ההצלחה של הרונין ומהללים את סבלנותם, צונטומו סבר שפעולה מיידית חשובה יותר מהצלחה או כישלון.
בסרטו של ג'ים ג'ארמוש גוסט דוג: דרכו של סמוראי ההגקורה מקבל תפקיד ראשי בעלילת הסרט, וגם ברשימת המקורות של הבמאי.
הסרט משתמש בתרגומו החלקי של ויליאם סקוט וילסון כבסיס לדמות הראשית.
בסרט מצוטטים משפטים שונים מהספר.
להקת החונקים מזכירה את הספר בשירה "ice"
ספרו של רוברט קרייס, stalking the angle, מתאר קו עלילה שבו מעורבת גנבתו של כתב יד נדיר של הגאקורה
ביהדות, הַגְבָּהָה (אצל חלק מעדות המזרח נקראת גם: גלילה, אין לבלבל עם הערך גלילה העוסק במנהג אחר של בני אשכנז) היא נוהג הנעשית כחלק מקריאת התורה ובמהלכה מרימים לגובה את ספר התורה בעודו פתוח, על מנת שכל הציבור יוכל לראות את מקום הקריאה.
המנהג מוזכר לראשונה במסכת סופרים: .
בתלמוד הנוהג הוזכר כ"גולל ספר תורה", בהתייחס למנהג המקורי בו המגביה היה גם הגולל.
בנוסח הספרדים, נוסח רומניא ונוסח פרובאנס, נוהגים להגביה את הספר לפני קריאת התורה, וכן נוהגים במיעוט מקהילות נוסח ספרד (למשל בצפת); בקהילות נוסח אשכנז ורובם של קהילות נוסח ספרד בסיומה.
במנהג האיטלקי, במחזורים הישנים מופיע הגבהה לאחר קריאת התורה, אבל ממחזור שד"ל ואילך מופיע לפני קריאת התורה, וכן נוהגים היום.
ערוך השולחן מציין, כי בזמן התלמוד ההגבהה הייתה לפני הקריאה.
המגביה את הספר מרימו כשהוא פתוח, בספר אשכנזי הוא צריך להיות פתוח ברוחב של לפחות שלוש עמודות, ובאופן שתחתית הספר תהיה בערך בגובה כתפיו, כך שיראה לכל אנשי מקום התפילה.
וצריך המגביה להקפיד שכל המתפללים יוכלו לראות את אותיות התורה, והטוב הוא שהמגביה יסתובב סיבוב שלם במתינות, וכך הכל יוכלו לראות את אותיות התורה.""
נהוג כי מכבדים אדם חשוב בהגבהה, מה שאין כן בגלילה, שבה נהוג לכבד אדם פשוט או ילד, וערוך השולחן תמה על כך מפני שבתלמוד כתוב כי עיקר השכר הוא על הגלילה..
ומטעם זה נהוג בכמה מקהלות החסידים שאחר ההגבה אין המגביה מתיישב עם ספר התורה אלא חוזר ומניחו על התיבה וגוללו ורק אחר כך שב המגביה ונוטל את הספר ויושב.
כך שלמעשה "הגולל" אינו גולל את הספר אלא רק מניח את החגורה, המעיל וכו' שנחשבים מלאכות משניות בלבד לגלילה.
בזמן ההגבהה המתפללים נוהגים להצביע על מקום הקריאה בתורה ולומר את הפסוק "וְזאת הַתּורָה, אֲשֶׁר שָׂם משֶׁה לִפְנֵי בְּנֵי יִשְׂרָאֵל"().
יש שמצביעים עם האצבע, יש עם הזרת ויש המצביעים עם ציצית ובסיום ההגבהה מנשקים את האצבע.
ערוך השולחן מציין "ומי שמסתכל היטב בהאותיות כראוי – יגיע לו אור גדול אם ראוי לכך".
ישנו הבדל בצורת ההגבהה בין ספר תורה אשכנזי למזרחי.
הספרדים כולם יש להם עצי חיים.
רק מנהג המזרח וארץ ישראל מניחים בקופסה.
בעוד שבאשכנזי המגביה מחזיק את עצי החיים בתחתית הספר ומרימו כשהכתב ניצב לנגד עיניו, כך שהקהל שמאחוריו רואה את הכתב, בספר תורה ספרדי שמושם בתיבת עץ, המגביה צריך לאחוז בדפנות התיבה, כאשר אחורי התיבה מופנה לעבר פניו, והכתב מופנה לקהל שעומד כנגדו.
בשמחת תורה אצל האשכנזים נוהגים להגביה את ספר התורה בשיכול ידיים (בהצלבה) ופתיחתן תוך כדי הגבהה, כך שספר תורה מוגבה עם פניו למול הקהל.
בנוסח איטליה נוהגים ששנים מגביהים את הספר באמצעות שרביט.
אצל יהודי תימן, נוהגים להגביה את הקלף מתוך התיק.
למנהג יהודי גאורגיה (גרוזיה), נוהגים להגביה את הספר תורה משמאל לימין.דהיינו נגד כיוון השעון.
אצל האשכנזים לאחר ההגבהה המגביה מתיישב על הספסל שלאחוריו, ומתבצעת גלילת הספר בידי מתפלל נוסף, ואילו אצל הספרדים המגביה מניח אותו על התיבה, כדי להתחיל בקריאה.
הגבול התרמודינמי הוא מושג מתחום התרמודינמיקה והמכניקה הסטטיסטית המתאר מצב בו מספר החלקיקים במערכת (אטומים או מולקולות) שואף לאינסוף.
ההתנהגות התרמודינמית של המערכת מתקרבת לתחזיות המכניקה הסטטיסטית ככל שמספר החלקיקים במערכת גדול יותר, ובגבול התרמודינמי, תוצאות החישוב בצברים השונים של המכניקה הסטטיסטית מתכנסים לתוצאה יחידה.
המקור המתמטי לגבול התרמודינמי נובע משימוש בנוסחת בולצמן עבור האנטרופיה: , כאשר הוא קבוע בולצמן, ו מציינת את מספר המצבים המיקרוסקופיים של המערכת.
ספירת מספר המצבים האפשריים במערכת דורשת שימוש בחישובים הכוללים עצרות.
כדי לפתח את הביטוי, משתמשים בנוסחת סטרלינג.
השימוש בנוסחת סטרלינג מוצדק רק עבור מספרים גדולים, ולכן תחזיות המכניקה הסטטיסטית מתבססות על ההנחה שמטפלים במספרים גדולים של חלקיקים.
במערכות פשוטות הנמצאות בשיווי משקל תרמודינמי, ניתן להצדיק את התחזיות באמצעות תכונות של משתנים מקריים בלתי תלויים.
עבור משתנים מקריים בלתי תלויים, השונות היא אדיטיבית, ולכן מתקיים עבורם משפט הגבול המרכזי.
השימוש במשפט הגבול המרכזי מוצדק רק עבור מספר גדול של משתנים בלתי תלויים.
כתוצאה מכך, מערכות פשוטות מרובות חלקיקים מפגינות התנהגות גאוסיאנית במקורב.
ניתן להראות שבגבול התרמודינמי, היחס בין התוחלת לבין סטיית התקן שואף לאפס, ולכן אפקטיבית המערכת מפגינה התנהגות דטרמיניסטית.
משמעות הגבול התרמודינמי במכניקה הסטטיסטית
תוצאות רבות במכניקה הסטטיסטית ניתנות להצדקה ריגורוזית רק בגבול התרמודינמי.
ללא הנחת הגבול התרמודינמי לא ניתן להניח שקילות בין הצברים השונים.
בנוסף, תכונת האקסטנסיביות של האנטרופיה לא מתקיימת עבור מערכות שאינן בגבול התרמודינמי.
באופו דומה, ניתן להצדיק תופעות דוגמת עיבוי בוז איינשטיין רק באמצעות הנחה זו.
הגבול בין גרמניה המערבית לגרמניה המזרחית או הגבול הפנים-גרמני הוא הגבול שהפריד בין שני חלקי גרמניה בין השנים 1949 ל-1990. אורך הגבול היה 1,393 קילומטר, והוא התחיל במשולש הגבולות של שתי הגרמניות עם צ'כוסלובקיה בדרום, המשיך לאורך גבולן של תורינגיה וסקסוניה אנהלט והסתיים בצפון בים הבלטי, ליד מפרץ ליבק.
גרמניה של אחרי מלחמת העולם השנייה הייתה מחולקת לארבעה אזורי כיבוש, אחד מהם בשליטת ברית המועצות והאחרים בשליטת בנות הברית המערביות - ארצות הברית, בריטניה וצרפת.
בשנת 1949 החליטו שלוש בנות הברית להקים מדינה בשטח הכיבוש - הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, המכונה גרמניה המערבית.
במקביל, הקימו הסובייטים את "הרפובליקה הדמוקרטית", היא גרמניה המזרחית.
לאחר הקמת המדינות החל גל של הגירה מגרמניה המזרחית לגרמניה המערבית, וב-1952, לאחר שמאות אלפי תושבים היגרו ממזרח גרמניה, החליטו הסובייטים להקים גדר בתוואי הגבול במטרה לצמצם למינימום את הנהירה ההמונית, שסיכנה לדעתם את המרקם החברתי ואת כלכלת המדינה שתחת חסותם.
הגבול הפך לאחד מהגבולות המבוצרים ביותר בעולם, מעין ביטוי פיזי למונח המטפורי מסך הברזל, ובכלל זה גדרות מתכת גבוהות, גדרות תיל, גדרות התרעה, תעלות נגד רכב, מגדלי שמירה, מקלעים לירי אוטומטי ושדות מוקשים.
לאורך הגבול, ברצועה שרוחבה הגיע לעיתים עד חמישה קילומטרים, פטרלו עשרות אלפי שומרים חמושים של מזרח גרמניה, שתפקידם העיקרי היה למנוע בריחה של אזרחי גרמניה המזרחית מהמדינה.
כ-1,000 איש נהרגו בנסותם לחצות את הגבול למערב בידי השומרים.
רשמית, נקרא הגבול במזרח גרמניה "הגבול של המדינה ("Staatsgrenze") עם הרפובליקה הפדרלית הגרמנית" (מערב גרמניה), ונחשב לגבול מדיני לכל דבר ועניין, ואילו בגרמניה המערבית, שלא ראתה בעין יפה את הפיצול, נקרא הגבול "הגבול בין האזורים" (Zonengrenze).
הגבול התבטל למעשה עם אירועי נפילת חומת ברלין בערבו של 9 בנובמבר 1989, ובימים שלאחר מכן חצו את הגבול בחופשיות יותר מ-4 מיליון אזרחי גרמניה המזרחית.
בחודשים שלאחר מכן נשארו מעברי הגבול פתוחים למעבר כמעט באופן חופשי.
ב-1 ביולי 1990, 45 שנה לאחר שנקבע תוואי הגבול, הוחלט על ביטולו המוחלט, ושלושה חודשים לאחר מכן אוחדה גרמניה למדינה אחת.
לאחר ביטולו של הגבול, החליטה ממשלת גרמניה לשמר קטעים מסוימים מרצועת הגבול כחלק מ"החגורה הירוקה של אירופה", לאחר שהתברר כי היעדרם של בני אדם מרצועת הגבול הביא לשגשוגה כבית גידול למינים נדירים.
חומת ברלין, באורך של 155 קילומטר, שבהקמתה הוחל ב-1961, ושחצצה בין ברלין המערבית לברלין המזרחית, לא נחשבה לחלק מהגבול, אך עם השנים הפכה לחומה מבוצרת שהייתה דומה כמעט בכל מאפייניה לגבול בין שתי הגרמניות.
בוועידת פוטסדאם, ביולי 1945, מספר שבועות לפני תום מלחמת העולם השנייה, וכחודשיים לאחר כניעת גרמניה הנאצית, החליטו ארבע המעצמות המנצחות: ברית המועצות, בריטניה, ארצות הברית וצרפת לחלק את גרמניה לארבעה אזורי כיבוש.
ההחלטה הייתה למעשה, אשרור של החלטה קודמת שקבעה חלוקה לשלושה אזורי כיבוש ושרטטה את גבולותיו של כל אחד מהם.
הגבולות בין אזורי הכיבוש נקבעו לפי הגבולות שהיו בין מדינות גרמניה ב-1870, כשהאזור הסובייטי היווה כשליש מהשטחים שנשארו בגרמניה וכלל את המדינות תורינגיה, סקסוניה, סקסוניה-אנהלט, ברנדנבורג ומקלנבורג-מערב פומרניה, כשבמרכזו הבירה ברלין.
עוד קודם לוועידת פוטסדאם התריע צ'רציל, שטבע מאוחר יותר את המונח "מסך הברזל", בפני עמיתו האמריקאי, הנשיא הארי טרומן, על הסכנה שבנוכחות הסובייטית בלב אירופה.
כאשר נכנעה גרמניה, במאי 1945, נמצאו הכוחות של ארצות הברית ובריטניה הרבה מעבר לקווים שנקבעו כקווי הפרדה: הם הגיעו ללייפציג, האלה וערים נוספות, והבריטים כבשו חלק ממקלנבורג - שטחים שהיוו שליש מהשטח שיועד לשליטת הסובייטים.
צ'רצ'יל חתר לכיבוש שטחים נוספים בגרמניה על ידי המערב ולהימנעות מנסיגה מהשטחים שכבר נכבשו.
אך טרומן, שאך זה נבחר, חשש מעימות עם הסובייטים ונטה להתפשר עמם.
ביוני נסוגו הכוחות המערביים לגבול שנקבע, על גדת האלבה, ופינו את מקומם לסובייטים.
אורך הגבול היה 1,393 קילומטר, והוא התחיל במשולש הגבולות של שתי הגרמניות (מדינת סקסוניה במזרחית, ובוואריה במערבית) עם צ'כוסלובקיה בדרום, המשיך לאורך גבולן של תורינגיה וסקסוניה אנהלט והסתיים בצפון בים הבלטי, ליד מפרץ ליבק.
בברלין, שנכבשה על ידי הצבא האדום באפריל 1945 והייתה בלב אזור הכיבוש הסובייטי, בוצעה חלוקה דומה לארבעה רבעים לא שווים בשטחם.
במסגרת ההסכם לא נקבעו סידורי גישה הולמים לכוחות ארצות הברית, בריטניה וצרפת, משטחיהן שבמערב גרמניה לשטחי ברלין שבאחריותן, מרחק של כמאה ושישים קילומטר בשטח שבשליטת ברית המועצות.
כבר מהרגע הראשון הקשו הסובייטים על המעבר החופשי של כוחות בעלות הברית מהאזורים המערביים לברלין.
כך לדוגמה, משלחת אמריקאית ובה שיירה של מאה כלי רכב ומאות חיילים, שהגיעה אל הנהר אלבה ליד דסאו, מיד לאחר ועידת פוטסדאם, וניסתה לממש את זכותה למעבר אל העיר המחולקת, נעצרה, ורק לחלק ממנה ניתן אישור מעבר.
אותה שיירה חלקית שמעברה אושר הגיעה בליווי צבאי סובייטי כמעט עד ברלין, אך נאלצה לבסוף לחזור על עקבותיה.
ב-1948 החליטו שלוש המעצמות המערביות על כינון חוקה חדשה לחלקה המערבי של גרמניה.
ביוני אותה שנה הוצא הרייכסמארק מהמחזור בחלק המערבי, ושטרות חדשים של מארק גרמני חולקו כנגד הישנים.
צעד זה הביא לשיפור מהותי בכלכלה, לגידול בתעסוקה ולצמיחה.
בברלין עצמה חולקו שטרות עם הציון "B".
צעד זה הרתיח את הסובייטים, וכעבור מספר ימים, ב-24 ביוני 1948 הם נקטו צעד חסר תקדים והטילו סגר על דרכי הגישה לברלין המערבית, ששכנה עמוק בתוך השטח הסובייטי.
היה זה למעשה המשבר הראשון של המלחמה הקרה, והוא בחן את נחישותה של ארצות הברית להגן על בעלות בריתה באירופה.
הפתרון האמריקני למשבר היה העברה של ציוד, מזון ודלק באמצעות רכבת אווירית ליותר מ-2 מיליון התושבים הנצורים.
לבסוף, כעבור אחד עשר חודשים, הבין סטלין כי לא ירוויח דבר ממצור זה, והסיר אותו מעל העיר במאי 1949.
במאי 1949 הכריזו שלוש המעצמות המערביות על הקמת "הרפובליקה הפדרלית של גרמניה", היא גרמניה המערבית, בשטחם של אזורי הכיבוש שבשליטתן.
השטח שבשליטת הסובייטים הפך במקביל לרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית (גרמניה המזרחית), שבירתה מזרח ברלין.
הקו שהפריד בין אזור הכיבוש הסובייטי לאזורי הכיבוש האחרים נקבע כתוואי הגבול בין שתי המדינות.
סגירת הגבול על ידי הסובייטים
לאחר המלחמה הייתה התנועה בין אזורי הכיבוש טבעית לגרמנים, שארצם לא הייתה מחולקת קודם לכן.
הם היו נעים בחופשיות בין אזורי הכיבוש, ורובם לא חשבו לעזוב את מקום מגוריהם.
הפעילות הביטחונית שיושמה בשטחי הכיבוש סבה בעיקר סביב חיפוש בעלי עבר נאצי לצורך העמדתם לדין.
למרות זאת, בשנה שמתום המלחמה (עד יוני 1946) נאמד מספר הגרמנים שעזבו את מקומות מגוריהם באזור הכיבוש הסובייטי ועברו לשטח שבשליטת בנות הברית המערביות ביותר ממיליון וחצי.
כתוצאה, דרשו הסובייטים ליישם מערכת של אישורי מעבר בין האזורים.
התגבשותה של גרמניה המערבית יצרה מציאות חדשה, וסביב שנת 1949 החל גל של הגירה המונית שלא על מנת לחזור.
למרות ההקשחה באזורי הגבול, המעבר למערב עדיין היה קל למדי.
איכרים יצאו לעבד את שדותיהם במערב, אחרים יצאו לעבוד שם ורבים אחרים, בהם פליטים שגורשו מפולין, הצליחו לשחד את שומרי הגבול.
ההגירה והקליטה היו תהליך פשוט יחסית, שכן מצדו השני של הגבול מצאו המהגרים את אותן התרבות והשפה שהשאירו מאחוריהם, ויכלו בנקל להשתלב בכלכלה ובחברה המערב-גרמנית.
במרץ 1952 הציע סטלין לשלוש מעצמות המערב לאחד את גרמניה, ובלבד שהמדינה המאוחדת לא תוכל לחבור לברית צבאית שתופנה כלפי אחת מהמעצמות, בכלל זה ברית המועצות.
ההצעה נדחתה על ידי הקאנצלר קונראד אדנאואר שבעיניו נראה טבעי כי גרמניה תהיה חלק מגוש מערב-אירופי.
בנוסף, היענות להצעה הסובייטית הייתה מחייבת את הגרמנים לקבע את קו אודר-נייסה כגבולם עם פולין, ולוותר סופית ורשמית על השטחים שנלקחו מהם בחבלים שלזיה ופומרניה.
בתגובה לסירוב הורה סטלין למנהיגי מזרח גרמניה לפעול להקמת מדינה עצמאית, לא רק על הנייר אלא כזו שתופרד משכנתה באופן פיזי.
הוא סבר כי הגבולות הפתוחים בין שני חלקי גרמניה הם מצב "בלתי נסבל", והתבטא כי
הגבול בין שתי מדינות גרמניה נסגר ב-26 במאי 1952. במבצע שכונה "מבצע שרצים" (Aktion Ungeziefer) פונו אלפי תושבים לאורך הגבול.
"רצועת הגנה" (Schutzstreifen) ברוחב של כ-500 מטרים נמתחה לאורך הגבול, ולצידה אזור "מחוץ לתחום" (Sperrzone) שרוחבו הגיע עד לחמישה קילומטרים, ובו יכלו לעבוד ולחיות רק בעלי אישורים מיוחדים.
עצים ושיחים לאורך קו הגבול נכרתו כדי ליצור קו ראייה לשומרים ולמנוע מקומות מסתור מהנמלטים.
בתים צמודים לקו הגבול נהרסו, גשרים לאורכו נחסמו.
חקלאים הורשו לעבד את שדותיהם רק לאור יום.
תוואי הגבול גודר בגדר תיל דוקרני.
שומרי הגבול קיבלו הוראות פתיחה באש שהתירו להם לירות במקרים של אי ציות לפקודתם.
בחיי היום יום היה קו הגבול למכשול של ממש.
איכרים איבדו את קרקעותיהם מעברו השני של הגבול, עובדים לא יכלו לצאת לעבוד מעבר לו.
אלפי תושבים פונו מבתיהם, חלקם ברחו למערב.
עד תום 1952 היה הגבול סגור בצורה הרמטית.
בשנים הראשונות שלאחר הקמת גדר הגבול נבצר ממנה למלא את תפקידה, וגל ההגירה למערב נמשך במלוא הקצב.
הגדר בגבול הייתה אמנם מחסום מאיים וכמעט בלתי עביר, אך מאחר שברלין נשארה לא מגודרת, יכלו אזרחי מזרח גרמניה לעבור לברלין המערבית כמעט ללא כל קושי.
מנהיגי גרמניה המזרחית הבינו שהגישה החופשית מברלין המזרחית למערבית שמה לצחוק את עניין הגבול כבר בתחילת 1953 והחליטו, בעצה אחת עם הסובייטים, להציב שומרים לאורך הגבול בין שני חלקי ברלין ולהחמיר את הגבלות התנועה ביניהם; סטלין אף נתן לכך את אישורו.
עם זאת, מותו של זה במרץ 1953 מנע את יישום התוכנית במלואה, מאחר שההנהגה החדשה של ברית המועצות החליטה להימנע מצעדים שיגררו אחריהם תגובה מערבית חריפה.
אמנם, המזרח גרמנים סגרו לתנועה חלק מהרחובות שקישרו בין ברלין המזרחית למערבית, ובחלקם הוגבר מאוד הפיקוח, אך עדיין המוני תושבים נסעו לעבוד במערב העיר, ותנועת הרכבות בין שני חלקיה נמשכה כסדרה.
חלף זאת סברו הסובייטים שהפתרון לבעיית הבריחה הוא הקלות בתנאי חייהם של תושבי גרמניה המזרחית, ועל ידי כך הפחתת התמריץ להגר.
עם זאת, ואף על פי שתמכו בכלכלה המקומית, לא עלה בידם להביא לשיפור המקווה.
בזמן שגרמניה המערבית, בתמיכת מדינות המערב, הפכה למדינה משגשגת, נשרכה שכנתה המזרחית מאחור.
רמת החיים הלכה וירדה, והדיבורים על "בניית סוציאליזם" בצד מעשים שכללו הפקעת רכוש פרטי, קולקטיביזציה ואיסור על מסחר פרטי, הובילו לגל הגירה חסר תקדים:
משנת הקמת גרמניה המזרחית, 1949, ועד לאוגוסט 1961 ערקו על פי הערכות שונות, בין 2.7 ליותר מ-3 מיליון מזרח-גרמנים מהמזרח אל המערב - כשישית מתושביה
ביולי 1961 הגיע מספר המהגרים מהמזרח ליותר מ-30,000, ובאוגוסט היה זה כבר שיטפון - קצב של 1,500 ביום.
המהגרים נקלטו בברלין המערבית, במחנה המעבר מריינפלדה, שם נהנו מלינה וממזון למשך תקופה קצרה, עד להטסתם למערב גרמניה.
הייתה זו בריחת מוחות של ממש - רובם היו אקדמאים, מורים, רופאים, מהנדסים או בעלי מקצוע מיומנים.
בנסיבות אלה החלו שלטונות גרמניה המזרחית ב-13 באוגוסט 1961 בבניית חומה בברלין, היא חומת ברלין.
גם לאחר בניית החומה בברלין המשיכו שלטונות מזרח גרמניה בהידוק הסגר על תושביהם במקומות מועדים לבריחה: בחוף הים הבלטי, בחלקו המזרחי של מפרץ מקלנבורג, הוכרזה ביולי 1962 רצועת ביטחון ברוחב 500 מטר, והוטלו הגבלות על פעילות ימית, כמו איסור על שיט בסירות בשעות הלילה, והקצאת אזורים לעגינת כלי שיט.
הוטלו הגבלות גם על ביקור ולינה באזור החוף, והונפקו אישורי מעבר לתושבי האזור.
הגבול הבלקני הוא סרט מלחמה ודרמה רוסי בבימויו של אנדריי וולגין, המוקדש למבצע החשאי לכיבוש נמל התעופה סלאטינה בקוסובו במהלך המלחמה של נאט"ו ביוגוסלביה.
אירועים אלה היו לעימות המסוכן ביותר ולהחמרה הגדולה ביותר ביחסים בין רוסיה לבין מדינות המערב מאז משבר הטילים בקובה.
בטקס פרסי נשר הזהב הרוסי ה-18, שנערך בינואר 2020, הסדרה זכתה בפרס נשר הזהב בקטגוריית עריכת הסאונד הטובה ביותר.
בשנת 2020 שודרה בסרביה גרסה מורחבת כמיני-סדרת טלוויזיה בת 4 פרקים, בהפקת רשת RTS הסרבית.
יוגוסלביה, 1999. כוח משימה רוסי במסגרת כוח האכיפה מקבל פקודה להשתלט על נמל התעופה סלאטינה בקוסובו ולהחזיק בו עד להגעת תגבורת.
אבל האובייקט האסטרטגי מהווה אתר חשוב מאוד גם עבור מפקדי השדה האלבנים ומפקדי נאט"ו בשטח.
כוח המשימה נאלץ לחתור למגע עם האלבנים והחיילים הרוסים מוצאים עצמם מנהלים קרב גם נגד כוחות נאט"ו.
העולם שוב ניצב על סף פרוץ מלחמה גדולה באירופה.
מפקד כוח המשימה, אנדריי שטאלוב, לא מתעניין בפוליטיקה שמתנהלת מאחורי הקלעים: בשדה התעופה, בין בני הערובה נמצאת גם החברה שלו יאסנה.
אנטון פאמפושני - אנדריי "שטאי" שטאלוב, לוחם יחידת העלית של המודיעין הצבאי הרוסי
גושה קוצנקו - אלסן-בק "בק" יבחויב (מבוסס על יונוס-בק יבקורוב)
מילוש ביקוביץ' - ווק מאיבסקי, שוטר סרבי
רומן קורצין - ניקולאי פולטוראצקי, מפקד גדוד
מילנה ראדולוביץ' - יאסנה בלאגוייביץ', רופאה
דמיטרי פריד - ד"ר שטרן, רופא שווייצרי
סרגיי מארין - איליה "סלוש" סלאשצ'ב
גויקו מיטיץ' - גוראן מיליץ', ראש תחנת המשטרה הסרבית
רבשאנה קורקובה - ורה קורבאייבה, צלפית
סבטלנה צ'ויקינה - מרתה, רופאה
אמיר קוסטוריצה - נהג מונית (הופעת קמע)
אנה צ'פמן - כתבת חדשות (הופעת קמע)
הגאזט האנטארקטי המשווה או הגאזט האנטארקטי המורכב של הוועדה המדעית לחקר אנטארקטיקה הוא הגזטיר הבינלאומי הסמכותי ביותר, המכיל את כל שמות האתרים האנטארקטיים שפורסמו בגאזטים הלאומיים השונים, בתוספת מידע בסיסי על שמות אלה ועל התכונות הגאוגרפיות הרלוונטיות.
הגאזט כולל גם את האתרים המופיעים בהמפה הבתימטרית של הארגון ההידרוגרפי הבינלאומי (IHO) לכל האתרים התת-מימיים המצויים דרומית לקו הרוחב הדרומי 60°.
העבודה על הגאזט החלה בשנת 1992 ונמשכה 27 שנים.
נכון לשנת 2019, הגאזט כולל 37,893 שמות גאוגרפיים עבור 19,803 אתרים (כאשר למספר אתרים שני שמות או יותר), בהתבסס על הגאזטים האנטארקטיים הלאומיים של:
וכן ועדת השמות הגאוגרפיים הצבאית Instituto Geográfico Militar (בקיצור: IGM) נורווגיה 1,706ועדת השמות האנטארקטיים של נורווגיה, של מכון הקטבים הנורווגי בולגריה 1,450נציבות השמות האנטארקטיים(Antarctic Place-names Commission) גרמניה 393הוועדה הקבועה לשמות גאוגרפיים
(Ständiger Ausschuß für Geographische Namen) פולין 365הוועדה לחקר הקוטב של האקדמיה הפולנית למדעים סין 359ועדת שמות מקומות סיניים יפן 345ועדת השמות האנטארקטיים של יפן צרפת 223ועדת השמות של הארצות הדרומיות והאנטארקטיות של צרפת במכון הגאוגרפי הלאומי
(Commission de Toponymie des TAAF) הארגון ההידרוגרפי הבינלאומי 182 בלגיה 117 איטליה 53 ועדת שמות גאוגרפיים אנטארקטיים
(Comitato per i nomi geografici antartici) ספרד 35 דרום קוריאה 27 הודו 21 אקוודור 9 אורוגוואי 5המכון האנטארקטי של אורוגוואי
הגבוהים והאדירים הוא סרט אסונות אמריקאי משנת 1954 בבימויו של ויליאם ולמן עם ג'ון ויין בתפקיד הראשי.
התסריט מבוסס על רומן בשם זה מאת ארנסט גאן שנת 1953.
המוזיקה נכתבה על ידי דימיטרי טיומקין, שיר הנושא זכה להצלחה עצומה ולביצועים רבים.
נכתבו לו מילים והשיר היה שבועות רבים בראש מצעד הפזמונים.
בסרט שורק אותו ג'ון ויין לאורך העלילה ולכן הוא כונה גם "שיר השריקה".
דימטרי טיומקין זכה בפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר והיה מועמד לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר.
ג'ן סטרלינג וקלייר טרבור היו מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
סטרלינג זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע.
ויליאם ולמן היה מועמד לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר.
רלף דוסון היה מועמד לפרס אוסקר לעריכה הטובה ביותר.
בנמל התעופה בהונולולו עומדת לצאת טיסה במטוס דאגלס DC-4 לסן פרנסיסקו.
בטיסה 17 נוסעים ו-5 אנשי צוות.
הקברניט הראשי הוא ג'ון סאליבן (רוברט סטאק) הקצין הראשון הוא דן רומן (ג'ון ויין).
רומן הוא טייס מבוגר ועתיר ניסיון.
באחת הטיסות התרסק המטוס, אשתו ובנו נהרגו והוא נפצע קשה ונשאר עם צליעה קבועה.
המחשבות על התאונה רודפות אחריו כל הזמן.
הדיילת (דו אוודון) מקבלת את הנוסעים בזוגות ובודדים.
לכל אחד מהם יש סיפור ובעיות שונות.
אד ג'וזף (פיל האריס) ואשתו קלרה (אן דורן) הם זוג שחזר מחופשה רצופת תקלות בהוואי אבל הם לקחו הכל בקלות.
סאלי מק'י (ג'ן סטרלינג) טסה בחששות כבדים לפגוש גבר שהתאהב בתמונתה לפני שנים כשהייתה מלכת יופי.
היא חוששת מתגובתו לכשיראה שאינה יפה כמו בתמונה.
מיי הולסט (קלייר טרבור) היא שחקנית לשעבר.
היא מתיישבת ליד קן צ'לדס (דייוויד בריאן) החרד מן הטיסה ומעודדת אותו.
אחד הנוסעים, המפרי אגניו (סידני בלקמר) חושד בצ'לדס שהוא בוגד עם אשתו ומאיים עליו באקדח שנלקח ממנו על ידי הנוסעים.
המטוס מתחיל לרטוט והצוות מבחין בדליקה באחד המנועים.
הם מצליחים לכבות אותה אבל המנוע מושבת ונגרמת זרימת דלק קשה.
רומן מודיע לנוסעים המבוהלים כי כנראה לא יוכלו להגיע לסן פרנסיסקו ויצטרכו להנחית את המטוס בים.
סירות של משמר החופים של ארצות הברית ימתינו להם במקום וימשו אותם מהים.
בינתיים הוא מבקש מהנוסעים להשליך את כל חפציהם לים כדי לחסוך בדלק.
כל הנוסעים משתפים פעולה ומוסרים לו את המזוודות.