tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למד אצל מלמדים רק שנים מועטות.
בערך בגיל 8, חלה ושכב בבית, ופעם אחת שמע את אביו מנסה להסביר לתלמידים גמרא כלשהי, ללא הצלחה.
לתימהון אביו, הוא התחיל לבאר את הגמרא לפרטיה ממיטתו, וכשראה אביו את כישרונו וחכמתו, החליט לא למוסרו למלמדים, והחל ללמדו בעצמו גמרא, הלכה, ואף את ארבע פעולות החשבון.
כשהיה בן 11 נסע אביו ללמד בני עשירים בעיירה ריואוצקי והשאירו לבדו, אך מחמת שהוא לא רצה ללמוד אצל מלמדים, החל ללמוד בעצמו ולקרוא ספרים שהתגלגלו לידיו בדרכים שונות.
הוא החל בלימוד תנ"ך, סדר הדורות וספר יוסיפון.
בהמשך למד ספרי קבלה ומחשבה רבים שמצא בארון הספרים בבית סבו, ביניהם פרדס רימונים, עץ חיים, ספר יצירה, ספר הכוזרי, חובות הלבבות, ו"אילים" ו"סוד היסוד" לרבי יוסף שלמה דלמדיגו.
כמו כן, למד ספרי דקדוק שקיבל מאביו, וקרא מעט בספר "מורה נבוכי הזמן", וספר רזיאל המלאך.
בשנת ה'תרל"א (1871), בגיל 15, נשא לאישה את יוכבד קרסונסקי, ועבר לגור בבית חמיו, ישראל קרסונסקי, שם נולדו לזוג שני בנים ובת.
באותה תקופה, היה נוהג ללמוד בשעות יום גמרא והלכה בבית המדרש, כשאר האברכים, ובלילה היה מעיין בספרי מחשבה, קבלה ומדעים.
הוא מעיד שבאותה תקופה למד את הספרים מורה נבוכים, מילות הגיון, רוח חן, האמונות והדעות, מפעלות אלוקים לאברבנאל, והם השפיעו רבות על צורת חשיבתו.
הוא למד גם מספר ספרי חשבון, שעוררו בו את הרצון ללמוד מדעים מדויקים.
באותה תקופה הוא תכנן בסתר לעזוב את עירו ולנסוע ללמוד מדעים, בסביבת אנשים כמוהו ומתוך ספרים שהיו חסרים לו בעיר מגוריו, אך חותנו התנגד, וגפן נאלץ לוותר על הנסיעה.
בשנת ה'תרמ"ד (או קצת לפני כן), נפטר סבו, רבה של העיירה קליגורקה, והוצע לו לשמש כרב העיירה, אך הוא סירב, על אף פרנסתו המצומצמת.
לפי דוד תדהר היה זה מכיוון שחשש שהרבנות "תעכב אותו מהשתלמות בחכמה כחפצו".
בשנת ה'תר"ן, עבר לגור בעיירה שפולה.
נולדו לו שני בנים נוספים ובת, והוא עסק בפיתוח "תורת הממדים לאין ספורות".
פיתוח תורת הממדים לאין ספורות
על פי זכרונותיו, גרעין הרעיון של "תורת הממדים לאין ספורות" החל לגדול במוחו כבר בגיל 11, בעת שלמד את המשנה בספר יצירה, המתארת את עשר הספירות כ"מדות עשר שאין להם סוף", ומפרטת את עשרת ה"עומקים" שלהן: .
לפי פירושו, כוונת המשפט היא שמלבד שלשת הממדים הרגילים המתפשטים לשישה כיוונים, קיימים עוד שני ממדים נוספים.
הוא מציין שלפי פירושו ספר היצירה כלל את "עומק ראשית ועומק אחרית" – ממד הזמן, יחד עם ממדי המרחב, ובכך הקדים באלפי שנים, את מודל המרחב-זמן של הרמן מינקובסקי ואלברט איינשטיין.
הפיסקה מסיימת במילים "ועד עדי עד", וגפן מפרש מילים אלו כמורות על כך שמצד האמת קיימים אינסוף ממדים, עד עדי עד.
הרעיון עצמו עלה בראשו לראשונה בשנת ה'תרל"ג.
בעת שלמד גאומטריה מהספר כליל החשבון לדוד פריזנהויזן, שאל את עצמו, מדוע לחשוב שהיקום מוגבל לעצמים בעלי שלשה ממדים בלבד, ולא יותר?
אמנם, עדיין עמדה בראשו השאלה, לאן יכולים להתפשט ממדים אלו, אך לבסוף הוא הבין שהממדים הם בעצמם המקום שאליו הם מתפשטים.
בכ"ט בתשרי ה'תרל"ה התרחש ליקוי חמה, והוא הסתכל בו זמן רב עד שכהו עיניו.
בזכרונותיו הוא מתאר, כיצד באותו ערב כששכב במיטתו, הוא ראה בחוש את אינסוף הממדים:
מאז ש"ראה" את הממדים לאין ספורות בעיניו, נעלמו כל ספקותיו, והחל לפנות את עמלו ומרצו לפיתוח "תורת הממדים לאין ספורות".
הוא פרסם אותה לראשונה בשנת ה'תרנ"ז (1886), בקובץ התורני "הכרם" שיצא לאור על ידו ועל ידי שני אחיו.
בשפולה היה דורש מדי פעם ברבים לאהבת ארץ ישראל, אך לא הרבה באו לשמוע את דרשותיו.
לפי דוד כהן, דרשותיו היו כבדות ועמוקות כדרך מחשבתו, ולא משכו אליהן רבים.
הוא אף הקים שם סניף של חובבי ציון, שחמיו היה מהעומדים בראשו.
בשנת ה'תרס"ב (1902) נקרא לעיר יליזבטגרד לשמש כמורה.
הוא הקים שם בית ספר לעברית, והיה מראשוני המורים שלימדו בעברית.
כשהוקמה התנועה הציונית, הוא היה בין הראשונים שהצטרפו אליה, והכריז שהיא אתחלתא דגאולה.
בעת הפולמוס על תוכנית אוגנדה שלח להרצל מכתב גדוש ברעיונות תורניים המבארים את הקשר הנצחי של עם ישראל לארץ ישראל, וקיבל ממנו תשובה מלאת הערכה.
בשנת ה'תרס"ד (1904) עבר לאודסה ובמשך שנתיים לימד בישיבתו של הרב חיים טשרנוביץ, תלמוד, מדעי הטבע, פילוסופיה ומתמטיקה.
בשנת ה'תרס"ו (1906) עלה לארץ באוניה "רגינה", והתגורר ביפו בשכונת נווה צדק, סמוך לביתו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק, והיה מבאי ביתו.
בשנים תרס"ז–תרס"ח שימש כמנהל תלמוד התורה במושבה פתח תקווה, ולאחר מכן בשנים תרס"ח–תרס"ט שימש כמנהל בית הספר תחכמוני ביפו.
כששהה בפתח תקווה התכתב רבות עם הרב קוק אודות הקמת ישיבת אוצר חיים ביפו, ועיצוב תוכנית הלימודים בה.
הוא בנה תוכנית לימודים מפורטת ל-5 שנים, לגילאי 14–19, שחלקה נכנס בסופו של דבר לתוכנית הלימודים של הישיבה.
בין השנים ה'תר"ע–ה'תרע"ב שימש בישיבה כמורה למתמטיקה, ובשנת תר"ע אף נסע לערי רוסיה לגייס כספים עבורה.
בא' בניסן ה'תר"ע (1910) ביקר לראשונה בירושלים, ביקור שהותיר עליו רושם רב.
הוא תיאר אותו בזכרונותיו כביקור מרגש מחד, ומלא כאב וצער על חורבן המקדש, מאידך:
בשנת ה'תרע"ב הוציא לאור את ספר המתמטיקה "תורת יסודות המדידה", בו טבע שמות עבריים חדשים למושגים מתמטיים רבים.
הספר קיבל המלצה מהרב קוק.
חודש לאחר הדפסתו עבר לגור יחד עם בנו במושבה בית-גן, ובשנים ה'תרע"ג–ה'תרע"ז לימד את ילדי המושבה הסמוכה יבנאל, עברית, תנ"ך, תלמוד, ומתמטיקה.
פרנסתו הייתה מועטת, והוא חי בדוחק ועוני.
לאחר כמה שנים של דוחק בבית-גן, עבר לגור בתל אביב, ובשנת ה'תרפ"א, לאחר שגם שם לא מצא פרנסה, החליט לרדת למצרים.
הוא התפרנס מהוראה, ובמשך שנתיים חסך כסף להדפסת "תורת הנבואה הטהורה".
הספר יצא לאור בקהיר בשנת ה'תרפ"ג, אך מחוסר אמצעים הודפסו רק שני החלקים הראשונים שלו.
שני החלקים האחרים נותרו בכתב יד, וגפן הצטער על כך שלא עלה בידו להדפיסם.
לאחר הדפסת ספרו, חזר לביתו בשכונת נווה שאנן בתל אביב, ומכיוון שלא היה לו מקור פרנסה קבוע, היה סמוך על שולחן בניו, דבר שגרם לו צער רב.
בשנת ה'תרפ"ז חלה בסרטן ואושפז בירושלים, שם נפטר בכ"ו בסיוון של אותה שנה, ונקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
שיטתו הפילוסופית של הרב גפן הייתה מבוססת על שיטתו הפילוסופית של עמנואל קאנט.
הוא שילב אותה יחד עם תורתו הפילוסופית של הרמב"ם במורה נבוכים, טען שדברים רבים מתורתו של קאנט נאמרו כבר על ידי הרמב"ם, ושהרמב"ם לא חלק באופן מהותי על תורת הקבלה.
בנוסף, הוא השתמש ב"פילוסופיה מתמטית", כלומר הוכחת והמחשת טענות פילוסופיות באמצעות כלים מתמטיים.
קאנט חילק בין "עולם התופעות" – העולם כפי שהוא נתפס בהכרתנו, לבין "הדבר-בעצמו".
בעוד את עולם התופעות אנו יכולים להכיר ולחקור, לדבר בעצמו אין לנו גישה, ואי אפשר לתאר אותו בשום צורה ולייחס אותו לקטגוריה מסוימת.
גפן השווה את הניסיון להגדיר את הדבר בעצמו לניסיון להוציא שורש למספר שלילי, פעולה חסרת פתרון במספרים ממשיים.
התאוריה הפיזיקלית-פילוסופית שגפן פיתח, "תורת הממדים לאין ספורות", גורסת שקיימים במרחב היקום אינסוף ממדים, אך חושי האדם המוגבלים מונעים ממנו לקלוט אותם, ואפילו מוחו לא יכול לתפוס מציאות כזו.
גפן טוען, שבדומה שהתמונה הדו-ממדית שקולט חוש הראייה היא מוטעית, גם התמונה התלת־ממדית שמייצר המוח היא מוטעית ואינה מציגה את המרחב כפי שהוא באמת.
הוא טוען שלמעשה המרחב כולל אינסוף ממדים, אך חושיו של האדם הוגבלו כך שיקלטו אותו בצורה תלת־ממדית, על מנת לתת סדר וצורה תלת־ממדית לעצמים במרחב.
בטרם הוא מוכיח את התאוריה שלו, גפן טוען על דרך השלילה, שלפי תורתו של ברקלי אין שום סיבה לטעון שהמרחב הוא בן מספר ממדים מוגבל, ואדרבה, היקום כ"כ גדול ומשוכלל, שיש להתפלא מדוע בתחום המרחב הוא מצומצם רק לשלשה ממדים?
לכן הוא טוען, שהרבה יותר הגיוני לומר שישנם אינסוף ממדים.
על ספר זה כתב הוגו ברגמן כי "חיבור זה הוא בניין נועז של שיטה פילוסופית מקפת שתסביר בבת אחת ומתוך מחשבה יסודית אחת את העולם ואת האדם ואת חזיונות הטבע, הדומם והחי".
הרב שם טוב גפן ניסה לטבוע מונחים עבריים לשלל מושגים לועזיים, אך הרוב המוחלט שלהם לא נקלט בעברית המדוברת.
את הפיזיקה הוא כינה "טבענות", את הגאולוגיה "אדמתנות", את הפסיכולוגיה "נפשנות", את הפיזיולוגיה "היותנות", ואת המטאפיזיקה "מדע משאחר".
את הדיפרנציאל כינה "פשיון", את התא "צלעה", את העצב "ניב", ועוד.
מונחים לא מוכרים אלו, שנפוצים בכתביו, הם בין הדברים שגרמו לקושי בקריאתם, ולמיעוט המעיינים בהם.
מעטים הכירו אותו ואת כתביו, שכן דרכו החדשניות והנועזת, ושפתו הארכאית, לא משכו אליו קוראים ותלמידים, ואף דוחקו הרב מנע ממנו להוציא לאור רבים מספריו, אך המעטים שהכירו אותו ואת כתביו, שבחו אותו והתפעלו מדרך חשיבתו המקורית.
יוסף צבי רימון, מיחידי תלמידיו, כתב עליו כך:
הוגו ברגמן כתב עליו: "הוגה דעות אמיץ ונועז, שלא היה מוכן להיכנע לדעות שהיו רווחות בזמנו ומקובלות על כל אדם" – ולפיכך "גורלו של איש כזה המעז ללכת בשביל הצר והתלול שלו עצמו...
יהי בהכרח גורל טרגי" (מבוא לספרו "הממדים הנבואה האדמתנות").
הראי"ה קוק העריך אותו מאוד, וכתב לספריו הסכמות נלהבות.
בהסכמתו לספר "תורת הנבואה הטהורה", התבטא: .
במספר איגרות מתועדת השתדלותו לגרום לאנשים לתמוך בו ולפרנסו.
באיגרת למנחם אוסישקין כתב .
כינה אותו "הראב"ע ז"ל בדורנו"
גם הרב צבי יהודה קוק העריך אותו מאוד, הזכיר אותו בכמה שיחותיו, פעל למען הוצאת ספריו לאור, ובעקבות אביו, כינה אותו גם "רבי אברהם בן-עזרא של דורנו".
חלק מתלמידיו ממשיכים ללמד את תורתו של הרב שם טוב גפן, בעיקר הרב שלמה אבינר, שמזכיר אותו בספריו פעמים רבות, ועוסק בתורותיו.
הרב יהודא ליאון אשכנזי (מניטו) הביע את הערכתו אליו, וגם הרב אלי בזק ומשה רבפוגל התייחסו להגותו בספריהם.
בשנת תשע"ז, ובמהדורה שנייה בשנת ה'תשע"ח, יצא לאור הספר "רבי שם טוב גפן – פרקי חיים, איגרות ומאמרים", הכולל את תולדות חייו, מאמרים על דמותו ומשנתו, מאמרים פרי עטו במגוון נושאים, וכן התכתבות ענפה בינו לבין הרב אברהם יצחק הכהן קוק, גרשם שלום, ואישים נוספים.
לעומת זאת, הרב אורי שרקי חלק על דברים אלו, ואמר שהדעה המוצגת במאמר היא דעה אפשרית ואינה נחשבת לכפירה בעיקרי היהדות באדר ה'תשע"ח יצאה מהדורה מתוקנת של הספר, בה הושמט המאמר השנוי במחלוקת.
העורך, ידידיה ונגרובר, הסביר שהמאמר הושמט מהספר "כדי למנוע חילול השם".
היה נשוי ליוכבד קרסונסקי, ביתו של הרב ישראל קרסונסקי, ונולדו להם מספר ילדים.
אחד מנכדיו היה ישראל גפן, גיסו של משה דיין ואביהם של יהונתן גפן ונורית גפן בצר.
ספרים ומאמרים שיצאו לאור בחייו
תורת הממדים לאין ספורות, בתוך "הכרם", ברדיטשוב ה'תרנ"ז
מעשה בראשית והאדמתנות, בתוך "הניר", ירושלים ה'תרס"ט
תורת יסודות המדידה: על פי ספר המדידה לממדי אין ספרות, ניסיון של הנדסה נקיה, יפו ה'תרע"ב
הגבול הצפוני של ארץ ישראל, בתוך "הדביר" טבת–אדר ה'תר"פ
מקום מקדשנו, בתוך "הדביר" ה'תרפ"א
תורת הנבואה הטהורה, או הפילוסופיה מתמטית של האין סוף – מסה מתמטית המבססת את חזיונות המכלל על סגולות המתמטיות של האין סוף, קהיר ה'תרפ"ג.
על הדקדוק העברי, בתוך מאסף "הגן"
מאמרים שיצאו לאור לאחר מותו
בקובץ "מבחר כתבי ר' שם טוב גפן" שיצא לאור בתל אביב ה'תשכ"ה, התפרסמו המאמרים הבאים, שחלקם התפרסמו בקבצים נוספים שיצאו לאור לאחר מותו:
לשאלת קדמותו של ספר יצירה
גבול עולם לפי המדידה והנפשנות
בנוסף לספרים והמאמרים שיצאו לאור, קיימים עוד ספרים ומאמרים רבים שנשארו בכתב יד, ומקומם אינו ידוע.
שם משפחה הוא החלק בשמו של האדם המציין את השתייכותו למשפחתו.
כיום, השימוש בשמות משפחה נפוץ בקרב תרבויות וחברות רבות בעולם, אם כי לכל תרבות כללים משלה באשר לאופן השימוש ולקביעת שם המשפחה.
בחברות מודרניות רבות אין יותר דרישה ששם המשפחה יצביע במפורש על קשרים משפחתיים, ולהורים ואנשים פרטיים יש זכות לבחור שם משפחה לפי רצונם הפרטי.
בחברות רבות, ובייחוד במדינות אירופה, צפון אמריקה ודרום אמריקה (כאשר ישנם חריגים בודדים) שם המשפחה הוא החלק האחרון בשמו של האדם.
כיוון שכיום שם המשפחה נכתב בדרך כלל אחרון במדינות דוברות אנגלית, last name משמש כמילה נרדפת לשם משפחה.
במדינות רבות באסיה ובאפריקה (וכן בהונגריה) שם המשפחה נכתב בהתחלה.
סידור זה נקרא בטעות "הסידור המזרחי", כיוון שאירופאים מכירים בעיקר את הדוגמאות מסין, וייטנאם, יפן וקוריאה.
במדינות שבהן משתמשים בשם משפחה, השמות משמשים בדרך כלל כהתייחסות לאדם זר בצורה רשמית, ובדרך כלל בצירוף התואר מר או גברת (או כל תואר מקביל אחר).
תארים רשמיים של האדם (ד"ר, פרופסור, עו"ד, ליידי וכדומה) בדרך-כלל יתייחסו אף הם לשם המשפחה של האדם ולא לשמו הפרטי, למעט מקרים בהם מוזכר גם שמו הפרטי, כגון: פרופ' ישראל ישראלי (לרוב כאשר השם נזכר בכתיבה רשמית, כגון בסמוך לדלת המשרד).
השם הפרטי, שניתן עם הלידה, הוא השם שבו משתמשים חברים, משפחה ומקורבים אחרים.
חריגה מכלל זה נמצאת כאשר ניתן התואר 'סר' לאדם בממלכה המאוחדת, התואר יצורף לשמו הפרטי ולא לשם משפחתו.
בחברות ערביות אין כמעט שמות משפחה באותו מובן של המונח האנגלי.
ישנן מסורות ערביות למתן שמות משפחה המצביעות על קשרים משפחתיים ועל פי מקצוע, אולם השמות המצביעים על קשרים אלה אינם תמיד עוברים בירושה באותה צורה כמו שהמונח האנגלי family name מרמז עליו.
בחברה הקוריאנית ישנם כ-286 שמות משפחה בלבד.
כמו כן, נשים בקוריאה נוהגות לשמור על שם המשפחה שלהן ולא משנות אותו לאחר נישואיהן.
באיסלנד שם המשפחה של אדם הוא השם הפרטי של האב בתוספת הסיומת "סון" (לבנים) או "דוטיר" (לבנות).
יהודים רבים שעלו לארץ ישראל עברתו את שמם.
שם משפחה לאישה נשואה (שם נעורים)
החל מהמאה ה-13 החל מנהג אימוץ שם משפחת הבעל לאישה הנשואה להתבסס באירופה (בתחילה בקרב האצולה) ועד המאה ה-17 הפך הנוהג למקובל בכלל האוכלוסייה.
התנגדות פמיניסטית להחלפת השם החלה בשנות ה-30 של המאה ה-19 בצרפת ומאוחר יותר בארצות הברית שם הייתה פעילת זכויות הנשים לוסי סטון לאישה הראשונה ששמרה על שם משפחתה לאחר נישואיה בשנת 1855. בישראל נשאו, בשנת 2016 3.6% מהנשים שני שמות משפחה.
20-25% מהנשים הנישאות לאחר גיל 30 בוחרות לשאת שני שמות משפחה לעומת אחוזים בודדים בקרב הנשים הנישאות בגיל צעיר יותר.
על פי הלמ"ס, שם המשפחה הנפוץ בישראל הוא כהן.
בשנת 2016 נמנו 180 אלף ישראלים שזהו שם משפחתם, בכמה וריאציות לאיות שם זה (כ-2.6% מכלל האוכלוסייה היהודית בישראל), לצד 108 אלף ישראלים ששם משפחתם הוא (כ-1.5% מהיהודים בישראל).
בקרב הערבים-המוסלמים בישראל שם המשפחה הנפוץ ביותר הוא אגבאריה, ובקרב הערבים-נוצרים שם המשפחה הנפוץ ביותר הוא .
שם מלכותי הוא שם רשמי בשימוש מלכים ואפיפיורים בזמן כהונתם, שעשוי להיות שונה מהשם שהוענק להם בלידתם.
עוד בעת העתיקה היה ידוע על שושלות של מלכים שלכולם היה אותו שם.
בין מלכי יהודה מסופר על צדקיהו ויהויקים שמלכו תחת שם שונה משמם, אם כי הדבר נעשה שלא מרצונם החופשי, אלא בהיותם וסלים של ממלכות חזקות יותר.
בתנ"ך מכונים כל מלכי מצרים בשם פרעה.
באימפריה הרומית היה נהוג שקיסר שעולה לשלטון מקבל (לרוב) את התואר "אימפרטור קיסר אוגוסטוס", במלואו או בחלקו, בנוסף לשמו הקודם.
בכך נוצר מצב שבו לעיתים עשרות קיסרים שונים משושלות שונות נשאו את אותו השם הקיסרי.
מאז ימי הביניים נהגו מלכים לבחור לעצמם שם מלכות השונה משמם, כאשר בתקופות מסוימות נהגו המלכים לבחור באותו שם לאורך מספר דורות, כאשר ההבדל היחיד היה במספר הסידורי שלהם.
בשלושה מקרים בולטים בחרו מלכי הממלכה המאוחדת בשם שאינו שמם הפרטי הראשון; למעשה, העובדה שבני משפחת המלוכה נוהגים לתת מספר שמות פרטיים לצאצאיהם, מעמידה בפני השליט החדש מספר אפשרויות לבחירת שם מלכותי:
המלכה ויקטוריה נולדה בשם אלכסנדרינה ויקטוריה, אך כבר בצעירותה נודעה בשם הנסיכה ויקטוריה.
בנה, הנסיך אלברט אדוארד, בחר (כאימו, בשעתה) בשם אדוארד השביעי כאשר עלה לכס המלוכה בשנת 1901. זאת בניגוד לרצונה של אמו, שביקשה שימלוך תחת שם כפול, לזכר אביו, הנסיך אלברט.
נראה שגם סיבות אישיות (של הבעת עצמאות) הביאו אותו להחלטה זו.
שלושים וחמש שנה לאחר מכן, עלה הנסיך אדוארד אלברט כריסטיאן ג'ורג אנדרו פטריק דייוויד (נכדו של אדוארד השביעי) לכס המלכות.
הוא בחר לשלוט בשם אדוארד השמיני, אף על פי שבני משפחתו כינו אותו דווקא בשמו האחרון, דייוויד.
לאחר שוויתר על כסאו, החליט אחיו שמלך במקומו, הנסיך אלברט פרדריק ארתור ג'ורג', למלוך תחת השם ג'ורג' השישי כדי להראות יציבות והמשכיות, בהמשך לאביו ג'ורג' החמישי.
רוב מלכי בריטניה בחרו למלוך תחת שמם הפרטי הראשון.
כאשר עלתה הנסיכה אליזבת לכס המלוכה בשנת 1952, היא נשאלה תחת איזה שם תרצה למלוך.
היא ענתה "השם שלי, אלא מה?".
שמה המלא, בו הוטבלה, הוא אליזבת אלכסנדרה מרי - על שם שלוש המלכות שקדמו לה.
כאשר נבחר אפיפיור חדש, הוא נשאל על ידי ראש הגוף הבוחר, באיזה שם ירצה להיקרא.
האפיפיור הנבחר בוחר בשם בו ייקרא מאותו רגע ואילך.
אז יוצאת ההכרזה "הבמוס פאפאם" (לטינית: יש לנו אפיפיור), בו מוכרז שמו הישן והחדש של האפיפיור.
רבי שם טוב בן יוסף אבן פלקירה (1225–1295) היה פילוסוף, משורר ומתרגם יהודי שחי בספרד.
תולדות חייו אינן ידועות, ושנות לידתו ופטירתו משוערות על סמך כתביו.
בימי נעוריו כתב שירים ופיוטים, אך בהגיעו לגיל 40 החליט לעזוב את השירה ולעסוק בפילוסופיה ובמדעים.
היה בעל ידע רב בפילוסופיה העברית והיוונית ובקיא בכתבי הפילוסופים היוונים והערבים.
כתב ספרים רבים שכולם מכוונים להראות את חשיבות הפילוסופיה להבנת התורה.
בכתביו רצה להוכיח כי אין סתירה בין הפילוסופיה להלכה.
בין השאר צידד בעמדות הרמב"ם אל מול טענות מתנגדיו.
אבן פלקירה כתב אגרות להגנה בפולמוס על כתביו, וכתב גם פירוש חשוב ('מורה המורה') על קטעים נבחרים מ"מורה נבוכים".
בעקבות מורו הרוחני הרמב"ם, ביקש אף פלקירה לפשר בין התורה לבין הפילוסופיה, ובמקום שדברי מקרא ואגדות חז"ל עמדו בסתירה לתפישות פילוסופיות, פירש אותם בדרך אלגורית.
פלקירה חשב והאמין כי דעות הפילוסופים אפלטון ואריסטו ויתר הפילוסופים שווים הם בלי שום הבדל, וכי הן תואמות את דעות התורה והאמונה.
בפירושו 'מורה המורה' מרבה פלקירא לצטט מתוך המקור העברי של ספר מקור-חיים לשלמה אבן גבירול.
בזכות קטעים אלו, נוסף לציטוטים נרחבים נוספים ברשימותיו האישיות שנותרו בכתב יד ונותרו בספרייה הלאומית של צרפת, הוכיח שלמה מונק בשנת 1846, כי הספר Fons Vitae של "אביסברון" (Avicebron) או "אבנסברול" (Avencebrol), מי שנתפס במשך מאות עד אז כפילוסוף סכולסטי נוצרי, היה למעשה החיבור "מקור חיים" של אבן גבירול היהודי.
פלקירה השתדל להוכיח בספר "אגרת הוויכוח", כי חובה על כל תופש תורה, ללמוד גם פילוסופיה.
שלט בערבית ותירגם לעברית חיבורים רבים של חכמים ערבים.
שליטתו בשפה הערבית ייחדה אותו מרוב פרשני ה'מורה נבוכים' בני זמנו ומקומו, ביכולתו להשתמש בטקסט הערבי המקורי בכדי לנסות ולפענח טוב יותר את כוונת הרמב"ם.
פלקירה כתב בסוגות ספרותיות שונות: פירושים למקרא ולאגדות חז"ל, פרשנות למורה הנבוכים, וחיבורים פילוסופיים עצמאיים.
בעוד שרוב הפילוסופים היהודיים בני זמנו נהגו לשקף את דעותיהם האישיות והרדיקליות בחיבוריהם הפילוסופיים, ובחיבוריהם העוסקים בפרשנות המקרא ואגדות חז"ל הם הציגו דעות מתונות יותר, אבן פלקירא נהג להפך, ופירושיו למקרא משקפים דעות פילוסופיות קיצוניות בהרבה מאלו שבכתביו הפילוסופיים.
עשרות בודדות של שנים אחרי כתיבת הפירוש למקרא, התייחס אליו ר' שלמה אלקונסטנטין בפירושו לאגדות חז"ל לפי סדר פרשיות התורה, וכתב: .
לדעתו של אבן פלקירה, לימוד התורה של היהודי אמור להיות דרך ספרי פסיקת ההלכה של הרי"ף והרמב"ם ואילו לעיסוק הלמדני בעיוני הלכה מיוחס מקום משני בלבד:
ספר שכתב פלקירה בהגיעו לגיל 40. שם הספר בא מערבית (היגוי: טאלב אלעלם) תלמיד מבקש החכמה שהוא בעצם הפילוסוף.
הספר עוסק באיש צעיר הנלהב ללימודים ומבקש את דרך האמת, ולשם כך הוא פונה אל שישה-עשר בעלי מקצועות שונים כדי לשמוע מפיהם דברים על אומנותם.
חכם תורני (חכם בתורה ובחכמה)חשבוני
המבקש הולך מבעל מקצוע אחד למשנהו ופוגש כל אחד ושואל אותו מה המטרה של המקצוע ומה הכיוון במקצועו ואיך הוא מצליח?
השאלות שלו אינן שאילות תם שנובעות מחוסר כוח הבנה וחוש ביקורת.
להפך, הוא חושף נקודות חולשה בדברי בני שיחו והוא מגלה מי מהם מרגיש נבוך על ידי שאלה קשה ואף מכריח אותו להודות שאין לו תשובה עליה.
לאחר שהוא מקבל אינפורמציה ראויה בנושא שעל הפרק, הוא נשאר אצל בעל המקצוע כתלמיד להשתלם במקצועו, לימודיו נמשכים פרק זמן קצוב, שבועות, חודשים או שנים ואחר כך הוא פונה לתחנתו הבאה.
מסעו הגדול של המבקש מסתיים אצל הפילוסוף, כלומר אצל חכם העוסק במה שלמעלה מן הטבע, במטאפיזיקה, חכם זה אינו מוכן להשיב על שאלותיו, הוא מציע לו במקום זה ללמוד לבדו ובצנעה את החכמה האלוהית.
מגמתו הברורה של פלקירה היא אפוא להראות כי החכמה האלוהית עולה על יתר החכמות, לפי סדר הזמנים של "ספר המבקש" לומד הגיבור את כל מקצועות החכמה בלא פחות מעשרים ושתיים שנים, ועדיין איננו יודעים כמה שהה בתחנה האחרונה של מסעו.
רצונו של פלקירה למסור לקוראיו ידיעות מועילות בתחומים שונים, ושאיפה זו גרמה לו להקדיש חלקים רבים בספרו לסקירות מרוכזות ויבשות על מדעים שונים.
ספר המבקש מחולק לפרקים הוא כתוב בסגנון פרוזה חרוזה ושירים עד שער 7, וממנו ואילך כתוב בפרוזה רגילה.
מעבר זה מתרחש בהתאם מוחלט לתוכן, עד שהמבקש פוגש את המשורר שהוא בעצם המקצוע השביעי שמגיע אליו, אבל אחרי שמגלה המבקש שהמשורר מזייף את האמת בשירים ואין טעם לשירה הוא מיישג את זה מייד ועובר לכתוב בפרוזה רגילה.
אין הרבה זיקה בין ספר זה למקאמה.
בספר המבקש מגיעה הסאטירה בספרות העברית להישג חשוב.
קודמיו של פלקירה התקיפו לפעמים את סביבתם העוינת באופן כללי, ולפעמים תקפו יחידים מסוימים שהיו שנואים עליהם במיוחד.
בספר זה מסתכל פלקירה מקרוב בנציגים של מעמדות או מקצועות שונים, ניצנים של ביקורת חברתית שלא ידענו כמותה לפני כן עולים לפנינו בספר זה.
כבר פגישתו הראשונה של המבקש מעוררת תשומת לב, פלקירה מצייר כאן את דיוקנו של איל כספים יהודי, שר נכבד, שאל כיוצא בו הפנו משוררי ספרד את שירי התהילה שלהם.
אין ספק שמדובר בטיפוס שהיה מוכר לפלקירה, והוא צייר אותו כפי שידעו במציאות.
נכבדים אלה, ראשי קהילה, חלפנים, חוכרי מיסים וכדומה, דאגו לעיתים קרובות אך ורק לעצמם, התנכרותם לקהילותיהם עוררה עליהם שנאה כללית, בתקופה שאנו מדברים בה התרחבה התהום הפעורה בין המשוררים לאנשי הממון.
העשיר בתיאורו של פלקירה מורם מעם, מלכים ורוזנים מבקשים את קרבתו.
הוא מסתובב בבגדי פאר, אך מסורו פגום, הוא משוכנע כי הכסף יענה את הכל וכי בן חורין הוא לעשות מה שלבו חפץ.
לדבריו מגמתו העיקרית היא לאסוף כסף ולהלוותו בריבית.
הוא אף מוכן לתת למבקש עצה טובה איך להצליח בעסקים: לדעתו טוב לאדם שישקיע שליש מכספו במקרקעין, שליש בחפצי ערך, ושליש ישמור במזומנים.
המבקש משתדל להשפיע עליו שיעודד את פיתוח החכמות, אך דבריו נתקלים באוזניים אטומות.
העשיר צוחק על העניות וגם על אנשי הרוח הסובלים תמיד מחסרון כיס.
לשווא מתאמץ המבקש לעורר את רגישותו ברומזו למצבם העלוב של היהודים בדורו.
לחינם הוא מדגיש כי הונם של ישראל בגולה בחזקת עראי.
דברי האזהרה של המבקש נאמרים תחילה במתינות, אך לבסוף הם הופכים לשיר רב צער ותבונה:
שיר זה מכניסנו אל האווירה ששררה בקטלוניה זמן מועטה אחרי הוויכוח של הרמב"ן עם פבלו כריסטיאני: שנאת היהודים הלכה וגברה, והמלך סחט את כספם של היהודים בדרכים שונות.
הפגישה השנייה של המבקש עשויה בוודאי להפליאנו גם היא.
מארחו השני מוגדר כ"גיבור", ובדין נשאלת השאלה מה המעמד או המקצוע שמייצג איש זה.
פלקירה מספר שהגיבור יפה מראה, בעל גוף חזק ובריא.
הוא מעריך את הכוח הפיסי בלבד, ומבטל את הרוחניות.
אמנם ידועים לנו מן התקופה ההיא קצת יהודים שהיו מאומנים בלחימה ואפילו יחידים שיצא להם שם של בריונים ופורעי פרעות.
אבל טיפוסים כאלה בוודאי לא היו שכיחים, וקשה לדעת מה ראה פלקירה לתאר דמות כזאת בספרו.
אולי ביקש ליצור ניגוד חריף בין הדמויות השונות ששרטט ולגוון כך את התמונה.
מכל מקום אנו עומדים שוב על הקרקע המוצקה של המציאות באחת הפגישות הבאות, כשאנו נכנסים לביתו של הרופא.
בימי הביניים הרבו היהודים לעסוק במקצוע הרפואה.
פלקירה עצמו התייחס בכבוד רב לרפואה, וראה בה אחת מן החכמות האצילות ביותר.
אך נראה שהערכתו לא הייתה גורפת.
הוא נהג במי שעשו את הרפואה קרדום לחפור בו לפי הכלל של "כבדהו וחשדהו".
דרך אגב, הלעג לרופאים נפוץ מאוד בספרות העולם, מימי קדם עד זמננו.
קל להבין שזו הייתה הדרך היחידה שנשארה פתוחה לפני חולים שרצו להתנקם במעניהם.
על הקשר הדוק בין הרופא לקברן כבר עמד מרטיאליס הרומי במכתם שנון שלשונו כך: (אתמול היה דיאולוס רופא, כעת הוא קברן.
מה שהוא עושה כקברן עשה גם כרופא).
רעיון דומה מאוד מובע גם במכתם עברי המובא ב "ספר המבקש", אלא שאין הוא של פלקירה: הוא נמצא כלשונו כבר ב ספר שעשועים ליוסף אבן זבארה.
לשון המכתם הזה כך הוא:
לשיאה מגיעה הסטירה על הרופא, שותפו של מלאך המוות.
בשירה ובפרוזה העברית, למן ימי הביניים ועד העת החדשה, מרובים הטקסטים בגנות הרופאים, ואפשר להרכיב מהם אנתולוגיה רבת היקף.
אין פלא אפוא שאבן פלקירה ניצל את ההזדמנות וצירף עצמו לרשימה הנכבדת הזאת.
תרומתו לנושא לא תישאר בודדת בספרות העברית של ספרד הנוצרית, כפי שעוד נראה להלן.
בתיאורו שך פלקירה פועל הרופא בביטחון עצמי מפליא כל כך עד שהמבקש הסתכל בו לוקה בהלם: מה שמתרחש אצל איש זה בשעות קבלת חולים מזכיר לו מעשי כישוף.
הרופא מאשר את התרשמות המבקש:
המבקש מתייחס אמנם הכבוד ובהוקרה לחכמת הרפואה, ושואל מנציגה הניצב לפניו ידיעות מפורטות על טיב מקצועו, ואולם למרבה הפלא אין הוא מביע כלל רצון להתקבל אצלו כתלמיד, כמעשהו בשאר המפגשים.
ייתכן שהתנהגותו הלא-מוסרית של הרופא, המתוארת בספר באריכות, פסלה אותו בעיני המבקש מלשמש לו מורה.
אכן בסוף השיחה מודה הרופא בגילוי לב ציני במעשי תרמית שלו, אם כי הוא תולה את הקולר גם העניין זה בראש ובראשונה חוליו האווילים:
מטעמים מובנים יש לנו עניין מיוחד בשיחת המבקש עם המשורר, היינו עם חברו למקצוע של פלקירה.
עלינו לזכור כי בשעה שפלקירה חיבר את השיחה הזו הייתה לו דעה קדומה על השירה, שהרי אז כבר החליט לפנות לה עורף.
הפגישה עם המשורר מאלפת מפני שהיא מביאה לפנינו כמה מן הדעות על השירה שנפוצו בימי הביניים.
המבקש אינו מתייחס בכבוד רב למקצוע הזה.
מיד עם ראשית דבריו הוא מודיע שמוטב היה למשורר עצמו להתמסר ללימוד החכמות.
לחיזוק דבריו הוא מביא את הטענה הנושנה על הכזב שבשיר: "ראיתי והנה הפכפך דרך ומשורר וזר/ נכרי לחכמי לב ולאנשי אמת מוזר/ כי לכילי יאמר שוע ונדיב אל נבלים/ דבר בליעל יצוק בו ועמו התולים"
המשורר, הנמנה עם המצליחים מבני מקצועו, מגיב בזעם.
לדעתו יש למשורר תפקיד מכובד בחברה דווקא בזכות דברי התהילה והגנאי שהוא כותב, וכן בזכות שירי הקודש שלו, שבהם הוא נותן ביטוי נשגב לאמונת האדם, ביטוי שגם המקרא לא נמנע ממנו.
הוא מזכיר את שמותיהם של כמה משוררים טובים, ומודיע שהם פעלו בספרד (מסתבר שכוונתו לאנדלוס).
אמנם יש מהם שפעלו בקטלוניה ובפרובנס, אלא שאת אלה אין להשוות אל עמיתיהם הספרדים.
תשובותיו של המשורר לשאלות ספציפיות של המבקש מעידות על רמה פרימיטיווית למדי של תפיסה אסתטית.
בעיניו המשקלים משמשים כקישוטים לשירה, וניתן לדמותם אל הצבעים והזהב שבהם מקשטים ציורים.
חשיבות בפני עצמה נועדת לחומר המדעי הרב הכלול בספר המבקש.
כבר נאמר לעיל שמעין הדברים הללו הביא אבן פלקירה בספר "ראשית חכמה" שכתב בנעוריו.
החומר המדעי שבשני הספרים ערבי במקורו.
בעת הזאת ניזונו כל מדעני אירופה מחכמת הערבים, שהייתה בעצם שאילה, ולעיתים הרחבה, של המורשת המדעית של העולם ההלניסטי.
בשני החיבורים שהוזכרו שאב פלקירה עמוקות העיקר מן האנציקלופדיה הערבית הגדולה "רסאיל אכ`ואן אלצפא" ("איגרות אחי הטהרה"), ספר מונומנטלי הדן באריכות, בלשון ספרותית נמלצת, בכל החכמות שהיו ידועות במזרח בימי הביניים הקדומים.
ספר זה, שהשפעתו העזה ניכרת בכמה וכמה חיבורים עבריים במזרח ובספרד, הושלם סביב שנת 970 בבצרה: עקבותיו בולטים בספרותנו כבר ב"חובות הלבבות" של ר' בחיי אבן פקודה ואולי גם בכתבי ר' שלמה אבן גבירול.
שילוב חומרים מדעיים בחיבור בלטריסטי אינו צריך להתמיה באופן מיוחד בתקופה הזאת: למן המאה הי"ב ואילך הביאה הסקרנות הכללית של קהל הקוראים את המחברים לתבל את ספריהם בדברי מדע שונים.
התופעה ידועה בספרות המשעשעת של המאה הי"ב ושל המאות שלאחריה באירופה המערבית, והיא בולטת מאוד למשל ב"ספורי קנטרברי" של צ'וסר.
גם בספרותנו הקדים בעניין הזה כאמור יוסף אבן זבארה בעל ספר שעשועים את פלקירה.
אבל בכל החיבורים שהתופעה ניכרת בהם נלקחים החומרים המדעיים מן התחומים שעוררו בימי הביניים עניין מיוחד, כגון רפואה, מדעי הטבע, אסטרולוגיה וה"מדעים" האוקולטיים, גם יוסף זבארה מילא את ספרו בעיקר ידיעות מתחום הרפואה, אבל הביא באחד המקומות, כפי שצוין, גם עניינים מ"חכמת" הפרצוף.
כוונת הסופרים בשיבוץ החומר המדעי הייתה קישוטית, לא דידקטית: לפי טעם הקוראים ראוי היה שחומרים מסוג זה יבואו בכל ספר שנועד לקריאה משעשעת.
מה שעומד לפנינו בספר המבקש שונה מזה: פלקירה אמנם סמך על הקונוונציה הספרותית הזאת, אבל גייס אותה למטרות דידקטיות ופולמוסיות - החומר המדעי שבספר המבקש הוא חלק מן ה"תחמושת" שהמחבר מפעיל כדי לכבוש את לב קוראיו.
הידיעות המדעיות הנערמות בספר אכן בונות לקורא, אם כי לא באופן סיסטמטי ממש וגם לא ביעילות גדולה, תשתית של ידע מדעי, שעליה יכלה להיבנות השכלתו הפילוסופית.
אמנם דברי המדע של ספר המבקש כתובים בלי חן ולעיתים קרובות אין הם מובנים לתלמיד המתחיל, אבל היא הנותנת: דרך יומרנית זו של הוראה אלמנטרית מכוונת הייתה בימי הביניים להרים את קרנם של מקצועות המדע בעיני הקוראים ולעורר בהם תשוקת לימוד נמרצת.
השיטה מורגשת בכמה מקומות גם ב"בן המלך והנזיר" בעיקר לקראת סוף הספר.
אבן פלקירה גם פורש קשת רחבה מאוד, בלתי שגורה בגיוונה, של מקצועות מדע, ומטעים את הקורא, ולו מעט, מכל החכמות כמעט.
גם בעניין זה יש ייחוד מפורש בספר המבקש.
מוצר מובהק של הקו הפופולריזטורי ביצירתו הפורה של אבן פלקירה הוא גם השיר הדידקטי ה"כפול" שלו "בתי הנהגת גוף הבריא" ו"בתי הנהגת הנפש".
בחיבור הזה הולך אבן פלקירה בעקבות ר' יוסף אבן זבארה, בעל "בתי הנפש", ויהודה אלחריזי, בעל "רפואות הגווייה", שכתבו שירי לימוד על נושאים מחכמת הרפואה.
שלושתם ממשיכים ביצירתם את מסורת השירים הלימודיים שייסד בספרד הנוצרית ר' אברהם אבן עזרא.
בדומה לשני קודמיו גם אבן פלקירה הולך בחיבורו בעקבות ספרי הרפואה של הרמב"ם, וגם הוא, כמותם, בונה את שירו, על שני חלקיו, בצורת המדויג' כלומר בבתים שקולים במשקל כמותי קלאסי (המרובה) הנחרזים בחרוז שמצמיד בכל בית את הדלת אל הסוגר ומשתנה מבית לבית.
בדרך הזאת בנה ראב"ע כזכור את שירו המפורסם על "צחוק" השחמט.
אבל ראוי לומר שמבחינת טיב החיבור ורמתו אבן פלקירה עולה על קודמיו: שירו מועיד בו שלא לחינם התפאר בכישרונו הפיוטי בראש "ספר המבקש".
חיבורו כתוב בלשון צחה וחלקה מאוד: ברור ממנו שאומנות השקילה הייתה טבעית אצלו והוא ידע להשתמש בה בלי קושי.
גם היקף השיר גדול יותר משל קודמיו והוא אף שיטתי יותר מצד הנושאים הנדונים בו.
חלקו השני, "בתי הנהגת הנפש", קובע כמובן ברכה לעצמו בהקשר הזה, והוא חידוש של אבן פלקירה.
בחלק הזה מייעץ המשורר לקוראיו עצות מוסריות הגונות כדי שגופם הבריא יהא אכסניה לנפש בריאה.
בלשון יפה ובכוח שידול ושכנוע לא מבוטל.
אף כאן מורגשים ועיונותיו של הרמב"ם: הדרך הממוצעת היא המומלצת למי שבקש לקיים את בריאות נפשו.
הוא מוזמן "לקנות" ראשית כול "יושר ותומה", אבל מיד אחר כך ללכת "בדרכי התבונה" כדי להיות נמשל מכוח זה "עם הגבוהים / ומתדמה כמלאך האלוהים".
כדי להשיג חכמה ראוי לו לעמול קשה: אין חכמה נקנית בלי מאמץ רב.
בריא הנפש מתעלם מתענוגות הגוף ומן התאורה, מתרחק מן הכסילים, דבק בחכמים, קונה לעצמו חבר ומשקיע בטיפוחו את כל מרצו.
הוא מקפיד על מוצא פיו ומרגיל עצמו אל הענווה, אל השתיקה ואל ההצטנעות.
את סודו לא יגלה לאחרים, גם לא לחברים קרובים, ויתחכם ליריביו: הוא לא יבטח בהם, ויישמר פן יפרשו לו "פח ומוקשים".
בדרך כלל ינהג כמנהג הבריות, וישתדל שלא לסטות מן המקובל.
הוא יקבל את האמת ממי שאמרה ויחלוק כבוד לבריות כפי חכמתם ושכלם.
יהיה נדיב אבל לא יפזר את הונו, יסתפק במועט ולא יצטרף למתנת בשר ודם.
ינטוש "הבלי הזמן ותעתועיו", יתן ליציריו ספר כריתות, ויימכר ליוצרו לצמיתות.
זה חיבור קטן שעיקרו באוסף עשיר למדי של משלי חכמה שונים.
סביב האוסף הזה בנה המחבר עלילה צנומה.
גם כאן מופיע מעין ה"מבקש" הוא נער בן עשר בשם כלכול, המתבודד במדבר ולומד שם מפי חכם זקן, שמו הימן האזרחי, חכמה ובינה ותוכחות מוסר.
דברי חכמה נוספים הם מלקטים גם מפי שני גברים שמוצאם מערב ומהודו.
ערכה של היצירה הזאת כשלעצמה אינו רב, אבל יש בה חומר למחקר ספרותי משווה.
אין ספק שפלקירה הכניס לחיבור הזה הרבה עניינים שמצא במקורות ערביים.
מסתבר שהתרגומים אשר עמדו לפניו נראו לו ראויים לעיון ולתיקון.
"מורה המורה" - פירוש ל"מורה נבוכים" של הרמב"ם.
החיבור נדפס על ידי מרדכי לייב בן משה ביסליכיס בפרסבורג בשנת 1837, ושנית, במהדורה מדעית והשוואתית, על ידי יאיר שיפמן, בהוצאת מאגנס, ירושלים 2002.
תקציר "מקור חיים" של שלמה אבן גבירול
חיבר את הפירוש מגדל עוז לספר משנה תורה לרמב"ם וכן ספרי קבלה.
אבן גאון למד תורה יחד עם הריטב"א בבית מדרשו של הרשב"א, רבו הנוסף (בעיקר לתורת הקבלה) היה רבי יצחק בר טודרוס - מגדולי רבני ברצלונה.
אבן גאון עסק הרבה בנסתר, וכתב כמה ספרים בחכמת הקבלה – הידוע מביניהם הוא החיבור כתר שם טוב, שנכתב במטרה לבאר את דברי הסודות המוזכרים בפירוש הרמב"ן לתורה.
חיבורו העיקרי והמפורסם יותר הוא מגדל עוז, על משנה תורה לרמב"ם.
בפירושו על הרמב"ם ישנה ככל הנראה עדות ראשונה לכך שהרמב"ם ידע את חכמת הסוד.
בתגובה להתלבטותו של הראב"ד האם ידע הרמב"ם את תורת הסוד, כתב אבן גאון:
הוא שהה במשך תקופה מסוימת בארץ ישראל, אך ככל הנראה כתב את ספרו ה'מגדל עוז' כאשר חזר ממנה.
בהקדמה לספרו בדי ארון ומגדל חננאל מספר אבן גאון שבשנת ה'פ"ה עלה לארץ ישראל והתיישב בצפת יחד עם חברו רבי חננאל בר' אברהם אסקירה, חברו נפטר שלשה חדשים אחרי זה והוא קרא את חיבורו 'בדי ארון – מגדל חננאל' לזכרו של חבר זה.
הוא מפרט גם את הצרות שעברו עליו באותה תקופה: .
אבן גאון נזכר בנוגע לפולמוס הלכתי מפורסם בדבר נוסח המקרא, לגבי המילה "דכא" המופיעה בחומש דברים, אם לכותבה באות א' או ב-ה'.
בספר תורה שנכתב בכתב ידו של אבן גאון עצמו היה כתוב בתחילה "דכה" ב-ה', ולאחר מכן הוא מחק בעצמו את התיבה וכתב "דכא" ב-א'.
בהקדמה לספרו "כתר שם טוב" - באור לפירוש הרמב"ן לתורה מביא שמות אבותיו עד שבעה דורות, והוא פותח כך: "אמר שם טוב בן רבי אברהם בן רבי יהושע בן רבי שאול בן רבי משה בן רבי דוד בן רבי אברהם בן רבי שאול נ"ר ..."
ספרו זה הוא מראשוני החיבורים על ספר היד החזקה לרמב"ם, שנכתב כמאה שנה לאחר פטירת הרמב"ם - בשנת 1300. אבן גאון מביא בו את המקורות התלמודיים והמדרשיים להלכותיו של הרמב"ם.
מטרת החיבור העיקרית הייתה ליישב את השגות הראב"ד על הרמב"ם.
קבוצה נכבדה מגדולי הדורות הסתייגו והשיגו על פירושי המגדל עוז, כאשר טענתם העיקרית כלפיו היא שככל הנראה מחמת רצונו העז ליישב את שיטת הרמב"ם לא העמיק כראוי בדברי הראב"ד.
יש שהדברים מגיעים עד כדי כך שהוא תמה על הראב"ד , או שמחליט שקושיא כזו לא יצאה מפי הראב"ד אלא נשתרבבה לדבריו השגת תלמידו.
דברים חריפים במיוחד נגד הספר נכתבו על ידי המהרש"ל ורבי שבתי כהן.
גדולים נוספים שביקרוהו היו רבי יצחק דמן עכו בספרו "מאירת עיניים", רדב"ז והחתם סופר שהיה אמביוולנטי ביחסו אליו.
הרב אפרים בורודיאנסקי חיבר קונטרס בשם "עוז המגדל" (נדפס בסוף ספרו בנין אפרים) ובו מבאר את דרכו העיונית של רבי שם טוב, ומביא דוגמאות ליישב את השגות האחרונים עליו.
יש שטענו כי את הספר 'מגדל עוז' חיבר הריטב"א, אך החיד"א בספרו שם הגדולים דחה זאת בתוקף.
ואכן כבר במהדורה השנייה של הספר (ונציה, ה'רפ"ד-1524) מופיע בראשו: "מגדל עוז שחיבר הרב ר' שם טוב ב"ר אברהם בן גאון ספרדי".
שם מדעי או נומנקלטורה דו-שמית הוא חלק בשיטת שיום המינים בביולוגיה.
השיטה מבוססת על שימוש בלטינית (מודרנית ומדעית), לכן הכינוי "שם לטיני" זכה לפופולריות.
מאידך, המינוח: "שם מדעי" הוא המינוח המועדף על ידי אנשי המקצוע.
בשיטה זו נזנח השימוש בטקסונומיה בת שבע הקטגוריות (ממלכה-מערכה-מחלקה-סדרה-משפחה-סוג-מין), לטובת שיטת שיום בת שתי מילים.
המילה הראשונה בשם מייצגת את הסוג, והשנייה את השם הייחודי.
לדוגמה, שם סוג האדם הוא Homo והשם הייחודי הוא sapiens, לכן נקרא מין בני האדם Homo sapiens.
כמוסכמה, יתחיל השם הראשון באות רֵישִׁית, בעוד השני יתחיל תמיד באות קטנה (גם אם מקורו בשם של אדם או מקום).
נהוג להשתמש בכתב נטוי לציון סוגים וסיווגים נמוכים יותר, ובכיתוב רגיל לציון משפחות ומעלה.
ניתן לסווג גם תת-מינים תוך שימוש בשם בן שלוש מילים.
את אימוץ השיטה ניתן לייחס לקארולוס ליניאוס, שניסה לתאר את כל עולם הטבע ונתן לכל מין (בפרט, גם למינרלים) שם כפול.
עם זאת, שימוש בשיטה דומה נעשה גם על ידי החוקרים ממשפחת באוהין, משפחת מדענים צרפתית-שווייצרית, מאתיים שנה לפני ליניאוס.
השיטה זוכה לפופולריות רבה הודות לחסכנותה וליציבותם של השמות הנוצרים בעזרתה.
באופן זה נעשה שימוש באותו שם ברחבי העולם, תוך הימנעות מבעיות תרגום.
הגם שיציבות השמות כלל אינה מובטחת, כאשר, עקב ידע חדש, נקבע שמין שייך לסוג אחר, ניתן לשמור על התיאור הייחודי.
באופן דומה, אם התגלתה טעות בסיווג יצורים כשייכים למינים נפרדים, ניתן להשתמש בשמות המקוריים עבור תת-המינים.
על אף החוקים שנועדו להשגת יציבות וייחודיות, ייתכן שלמין מסוים יהיו כמה שמות מדעיים, בהתאם לנקודת המבט הטקסונומית.
ניתן לבחור את שם המין והמאפיין הייחודי מכל מקור.
לרוב יהיו אלו מילים לטיניות סטנדרטיות, אך לעיתים יבחרו דווקא מילים ביוונית עתיקה, שמות של מקומות, אנשים (במקרים רבים, אנשי מדעי הטבע), שמות שמקורם בשפת המקום וכיוצא בזה.
עם זאת, מבחינה תחבירית, יכתבו הביטויים תמיד כאילו היה מקורם בשפה הלטינית.
משפחות נקראות לעיתים קרובות על שם מין פופולרי ששייך למשפחה.
שם הסוג יהיה תמיד ייחודי בכל ממלכה, ובדרך כלל יהיה שם עצם בתחביר לטיני.
התיאור הייחודי יהיה אף הוא בלטינית, אך הוא יכול להיות כל אחת מהצורות הדקדוקיות הבאות:
שם עצם נוסף; לדוגמה: אריה הוא Panthera leo.
שייכות, כאשר השם הייחודי הוא שמו של אדם; לדוגמה: שמה המדעי של האנטילופה הטיבטית הוא Pantholops hodgsonii, על שם הודג'סון.
חלק מסמיכות, כאשר השם הייחודי הוא שם של מקום; לדוגמה: Latimeria chalumnae, מין של דג הקרוי על שם נהר כלומנה.
שם עצם בסמיכות, נפוץ בקרב טפילים; לדוגמה: Xenos vesparum, כאשר "vesparum" משמעו "של הצרעות".
שם תואר לטיני תקני; לדוגמה: "domesticus" ב-Passer domesticus (דרור הבית) משמעו "ביתי".
לעיתים קרובות משמשים אותם תיאורים ייחודיים עבור מינים שונים.
החל מאמצע המאה ה-19, עם הפיכת הצורך בתיקנון לקביעת שמות למהותי, נקבעו קודים לקביעת שמות חיות (ICZN), צמחים (ICBN) וחיידקים (ICNB).
שמות וירוסים נקבעים לפי קוד טקסונומי הקובע הן את השם והן את הסיווג (ICTV).
בין הקודים קיימים מספר הבדלים; למשל, לבעלי חיים ניתן לתת שם ייחודי הזהה לשם המין ואילו בקרב צמחים לא.
ביוקוד, קוד כולל שהוצא לצורך החלפת הקודים השונים, נותר בינתיים ללא שימוש.
נוסף לכך, מפותח קוד לסיווג קלדים (קבוצת בעלי חיים בעלת אב משותף) בשם פילוקוד.
מספר מאפיינים אומצו בכלל הספרות המדעית, הגם שקיימים הבדלים קטנים באופן הרישום בין תחומי חקר במדעי הטבע (בעיקר בין בוטניקה לבין זואולוגיה), והם:
שמו המדעי של כל מין מורכב משתי מילים בלטינית מודרנית.
המילה הראשונה היא שם כללי הוא שמו המשותף של כל הסוג, והשנייה היא שם תואר (אפיתט) המזהה את המין.
השמות המינים (מתחת לרמה טקסונומית של סוג) נכתבים בדרך כלל תוך שימוש באותיות מוטות ובגופן שונה משאר מילות המאמר.
כאשר נכתב השם בכתב יד, יופיע קו מתחת לכל אחת ממילות השם.
שם הסוג מתחיל באות גדולה, ואילו התיאור הייחודי (בשימוש הנוכחי) מתחיל באות קטנה.
כל מיון מעל רמת המין יכלול מילה אחת בלבד.
למיון תת-המין משמש כינוי בן שלוש מילים: שתי הראשונות הן שם המין והשלישית משמש לזיהוי תת-המין.
בטקסט בו מופיע שמו המדעי של מין כמה פעמים ניתן לקצר את שם הסוג לאות הראשונה בלבד, לדוגמה Zilla spinosa (צמח ממשפחת המצליבים) יקוצר ל-Z.
שמות סוג המתחילים בצמד אותיות המהוות עיצור אחד יקוצרו לשתי האותיות התחיליות, לדוגמה Quercus look (סוג של אלון) יקוצר ל-Qu.
טקסונים מעל רמת הסוג מקבלים לעיתים קרובות את שם הסוג הנומינאלי, עם סיומת סטנדרטית בהתאם לרמה הטקסונומית.
שיטת כתיב זו עוזרת לזהות את הרמה הטקסונומית של הטקסון כבר בזמן קריאת השם.
+סיומות לפי דרגה טקסונומית וממלכהדרגהצמחיםאצותפטריותבקטריותבעלי חייםמערכה-phyta -mycotaתת-מערכה-phytina -mycotinaמחלקה -opsida -phyceae -mycetes -iaתת-מחלקה -idae -phycidae -mycetidae -idaeעל-סדרה-anaeסדרה-alesתת-סדרה-ineaeאינפרא-סדרה-ariaעל-משפחה-acea -oideaמשפחה-aceae -aceae -idaeתת-משפחה-oideae -oideae -inaeאינפרא-משפחה -oddשבט-eae -eae -iniתת-שבט-inae -inae -inaאינפרא-שבט -ad
המרכז הבינלאומי שם עולם הוא מרכז מחקר תיעוד וחינוך בנושא השואה.
מרכז שם עולם שנמנה עם קהילת מוסדות החינוך וההנצחה העוסקים בתיעוד ובחקר תקופת השואה, הוקם בשנת 1998 בכפר הרא"ה על ידי הרב אברהם קריגר, בראש העמותה עמד הרב אברהם צוקרמן, ראש ישיבות בני עקיבא.
לאחר פטירתו החליפו פרופסור סטיב ברנר.
עיקר עיסוקו של המרכז עוסק בחשיפת עוצמות הרוח של העם היהודי בתקופת השואה, מתוך מטרה לראות ולהבין את השואה מנקודת מבט יהודית והצלת זיכרון השואה.
המרכז מתמקד בהנחלת השואה לדור העתיד, תוך שימוש בכלים חדשניים ובדגש על סוגיות זהות והתמודדות שעולות מתקופת השואה.
המרכז מקיים מדי שנה כנסים בינלאומיים בישראל ומחוצה לה וכן שותף בכנסים העוסקים בתחום חקר השואה ברחבי העולם.
מחלקת התיעוד פועלת לאיסוף חומרים ומסמכים היכולים להצביע על עוצמות הרוח שגילה העם היהודי בתקופת השואה.
למחלקה זו עובדים בחו"ל העוסקים באיסוף תמידי של חומרים ועובדי ארכיון בארץ, הבונים תשתית מחקרית לתחום מיקודו דרך איסוף ארכיוני.
ממצאים אלו עומדים לרשות חוקרי "המרכז" ולרשות הציבור .
בין הממצאים: סידור ועליו כתובה בדם צוואתו של יהודי שאשתו ובתו נרצחו וכל שהוא מבקש הוא נקמה.
וכן סכין לחיתוך חלה שהשתמשו בה למול תינוק שנולד מספר ימים קודם לכן, ככל הנראה בין יום לארבעה ימים, לפני שנשלח עם הוריו להשמדה (ההערכה היא כי התינוק כבר היה מת בשעה שנימול).
שלדו של התינוק נמצא מתחת לגרם המדרגות בדרך למסדרון שהוביל למשאיות המוות.
בשנת 2019–2020, במהלך ביצוע עבודות הריסה בגטו ורשה, התגלו עשרה זוגות תפילין מוחבאים.
שליחי "שם עולם" העבירו אותם בחשאי לישראל לחיטוי ושימור במכון
באוגוסט 2021, נחשף כי, נמצא קבר אחים וקברים נוספים במחוז חלם, בעיירה היהודית ויסלוביץ, הידועה כעיירה שנכחדה בתקופת השואה, ורק בית הכנסת נשמר בה, ומשמש כמעין מוזיאון.
כוונת המרכז להקים במקום מצבה לזכר הנספים..
מטרת המחלקה לשנות את זווית הראייה על השואה לתלמידים, סטודנטים, צעירים ומבוגרים מבוגרים בישראל ומחוצה לה.
במסגרת פעילות מחלקה זו המרכז משתתף בהכנות שונות לקראת יציאתן של משלחות רבות למסע לפולין, כגון ימי עיון וסמינרים לתלמידי כיתות י"א-י"ב, פעילות לתלמידי חטיבות הביניים, מסע מעגלים, פרויקט בר מצווה, פרויקט "מעגלים, זמן ומקום" למשלחות נוער מחו"ל.
בנוסף עורך המרכז השתלמויות מורים שנתית בכפר הרא"ה, בעפולה ובמקומות נוספים, השתלמויות למורים מלווים למסעות פולין, קורס למדריכי משלחות נוער חו"ל ל"מסע פולין", השתלמויות לקבוצות מבוגרים וכן קהילות לומדות ועוד.
במחלקה זו מעבדים את החומרים השונים המשמשים למחקרי המרכז.
במחלקה עובדים מתחומים שונים, תחום הכתיבה והעיבוד, וכן מרצים מהשורה הראשונה המגיעים מתחומי ההיסטוריה והחינוך.
בנוסף עוסקת המחלקה בכתיבה לגיל הרך.
במסגרת מרכז שם עולם פועל אגף ההוצאה לאור שבאמצעותו רואים אור ספרי עדות וערכות חינוכיות העוסקות במגוון נושאים של עולם הרוח והאמונה בשואה.
בנוסף, "המרכז" מוציא לאור חוברות - ערכות חינוכיות בנושא "הנהגה רבנית בשואה".
ערכות אלו מתמקדות במנהגים רוחניים שפעלו במהלך השואה, ביניהם: הרב יוסף צבי קרליבך מהמבורג-גרמניה, הרב יצחק ניסנבוים מורשא-פולין, חסידות גור ומנהיגה בשואה ורב ד"ר ליאו בק מגרמניה.
הפרויקט המוזיקלי "שם עולם 2019"
שם עולם 2019 הוא פרויקט מוזיקלי שהופץ ביום השואה תשע"ט לציבור הרחב כאלבום דיגיטלי הכולל 10 שירים.
מחלקת המחקר של המרכז הבינלאומי "שם עולם", איתרה עשרות שירים וסיפורים שנכתבו בגטאות ובמקומות מסתור במהלך השואה.
הטקסטים משקפים איך חיו בזמן השואה (בניגוד לשיח המסורתי המתייחס למוות), מספרים על מערכות היחסים שהתעוותו בשואה, ומראים איך היצירה נטעה אמונה ותקווה לחיות.
בפרויקט השתתפו: גיא ויהל, נינט טייב, נועה קירל, דיקלה, מוש בן-ארי, ישי לוי, לי בירן, נסרין קדרי, יונתן רזאל, אפי נצר, בן שופן, דורון פלסקוב, יוסי מזרחי.
אביב גפן הוא המנהל האמנותי.
משה קלוגהפט שכתב ויזם את הפרויקט ועומרי אגמון שהלחין והפיק מוזיקלית.
חברי הדירקטוריון בעמותת שם עולם:
למכון חוג ידידים בארץ ובראשו יהורם גאון ובנוסף חוג ידידים בניו יורק ובלוס אנג'לס.
שם טוב אִבְּן שַפְרוּט (בספרדית: Shem-Tob ben Isaac Shaprut de Tudela); היה הוגה דעות ורופא יהודי ספרדי, מהעיר טולדו, שפעל במחצית השנייה של המאה ה-14. הגותו התאולוגית-פילוסופית התאפיינה ברציונליזם.
נולד בטולדו שבממלכת נווארה באמצע המאה ה-14.
משפחת שפרוט נמלטה מממלכת נווארה בשנת 1378 והתיישבה בעיר טרגונה שבאראגון.
כעבור שנה בלבד, חזר אבן שפרוט לפמפלונה בירת נווארה, כדי להשתתף בוויכוח דתי מול החשמן פדרו די לונה (לימים האנטי אפיפיור בנדיקטוס השלושה עשר).
במקביל עבד שם כרופא, ובשנת 1382 קיבל אישור מהמלך לטפל גם בנוצרים.
בעיר זו כתב את רוב ספרו אבן בחן, וסיים אותו לדבריו באייר ה'קמ"ה (1385).
כעבור שנים רבות הוא הוסיף לספר פרק נוסף בתמוז 1405, בעיר לוסינה, וזה התאריך האחרון הידוע לנו בוודאות מחייו.
בימי חייו ובאזור מגוריו אירעו גזירות קנ"א.
לפי תעודות ארכיוניות שנשמרו בספרד, היה נשוי לביינונידה (Bienvenida) ונולד לו לפחות בן אחד, בשם יצחק (Acach).
אבן שפרוט כתב יצירות בתחומים מגוונים: פילוסופיה ולוגיקה, רפואה ומדע, פרשנות מקרא ומדרשים, פולמוס תיאולגי ודרשנות.
למרות גישתו הרציונליסטית המובהקת, הוא מעריך את הקבלה ואף כתב מאמר קצר על קריאת תווי היד.
היחיד מחיבוריו שזכה לראות אור בדפוס, כולל פירושים רציונליסטיים לאגדות חז"ל שבתלמוד.
אבן שפרוט מציין במפורש בהקדמתו לספר ובמקומות נוספים שמטרת החיבור היא להתמודד עם טענות כנגד המדרשים שנשמעות בקרב "האומות", דהיינו הנוצרים.
הוא מתבסס בפרשנותו בעיקר על משנתם של רמב"ם וראב"ע, ובהסתמך על עמדתם שהמדרשים כוללים "סודות", הוא מפרש מדרשים רבים באופן אלגורי, לפעמים קיצוני.
הספר הודפס לראשונה בדפוס סביוניטה בשנת ה'שי"ח (1558) ופעם נוספת על ידי אליעזר צוויפל בשנת 1866 (מהדורת צילום של דפוס זה יצאה בירושלים, תשכ"ח).
פולמוס תאולוגי כנגד הנצרות שמהווה גם כעין מאסף לספרות הפולמוס בספרד עד לתקופתו.
הצורך לכתיבתו נובע, לפי הקדמת הספר, מהדרישות לוויכוחים בין דתיים כנגד מומרים ואנשי כנסייה, כמו גם הפעילות של מומרים להשמיץ את היהדות בקרב הנוצרים.
רובו הגדול של הספר כתוב במתכונת של דיאלוג.
רוב הספר (9 מתוך 17 שערים) מבוסס על המבנה והטיעונים שבספר מלחמות ה' שכתב רבי , אך אבן שפרוט מרחיב ומעמיק בהרבה מקומות, ולא מעט גם מבקר את טיעוני מלחמות ה'.
שערים אלו כוללים גם פולמוס כנגד המומר המפורסם והמשפיע אבנר מבורגוס, והשער האחרון, שנוסף לאחר שנים רבות, מקדש כולו להתמודדות עם כתביו.
אין ספק שהספר התגבש בהדרגה, שכן לפי עדות המחבר הספר נשלם לראשונה בשנת 1385 ושער י"ז נוסף בשנת 1405. גם שער י"ב נוסף בהמשך, שכן "כלימת גויים" עליו הוא מבוסס נכתב רק בשנת 1396 בערך.
לא ברור מתי בדיוק נוספו חלק מהשערים האחרים, אך נראה שאבן שפרוט ביקש לייצר חיבור מקיף שיכלול את כל הנושאים הרלוונטיים לפולמוס נגד הנצרות וידון בהם בצורה מפורטת.
מגמה זו המשיכה גם בהוספות מעתיקי הספר, שהכניסו לתוכו קטעים של טיעונים נגד אבנר מבורגוס, וגם קטעים מכתבי רד"ק ואברבנאל.
תרגום ל"בשורה על פי מתי"
במסגרת החיבור "אבן בחן" כלול תרגום של הבשורה על פי מתי לעברית, בצירוף הערות ביקורתיות מאת אבן שפרוט.
למרות שמדבריו נראה שהוא תרגם את הספר בעצמו, כמה חוקרים מודרניים טוענים שהוא שילב תרגום קדום יותר.
בין כך ובין כך, מדובר בתרגום העברי הקדום ביותר הידוע לספר מן הברית החדשה.
התרגום העברי זכה לפרסום בעולם הנוצרי בשנת 1987, כאשר תורגם לאנגלית על ידי ג'ורג' הווארד, שטען כי מדובר למעשה בעיבוד של המקור העברי לבשורה.
בעקבות טענה זו תורגם הספר מאז יותר מעשרים פעם, לעשר שפות אירופאיות לפחות.
טענתו של הווארד נדחתה על ידי רוב החוקרים, שזיהו בתרגום מונחים וצורות ימי ביניימים מעברית ומספר שפות אירופאיות.
לפי הצעתו של חוזה ויסנטה ניקולס מדובר בתרגום לגרסה פרובנסלית-קטלאנית שעובדה מתוך הוולגטה.
הוא סבור שהתרגום נעשה כמאה שנה לפני אבן שפרוט, והוא רק שילב בו את הערותיו הביקורתיות.
צפנת פענח - ביאור לפירוש אבן עזרא על התורה.
עין כל - פירוש על חיבורו הרפואי של אבן סינא, ה"קאנון".
מניע הכד - קיצור וסיכום לספר הדרשות כד הקמח, מאת רבנו בחיי בן אשר.
כמו כן כתב כמה חיבורים שלא שרדו, מהם ידועים לנו בוודאות:
פירוש למבוא פורפיריוס - פירוש לספרו של הפילוסוף הנאו-פלטוני פורפיריוס "הקדמה לקטגוריות" (איזגוגה).
דורש טוב - ספר דרשות, כנראה לפי סדר פרשיות התורה, שמוזכר בכתביו האחרים כמה פעמים.
אוצר טוב - פירוש לספר מורה הנבוכים של הרמב"ם.
מן החיבור הזה נותרו בימינו רק שרידים.
לפעמים מתבלבלים בינו לבין המתרגם שם טוב בן יצחק מטורטוסה (אנ') שפעל למעלה ממאה שנים לפניו, וכתבים של כל אחד מהם יוחסו בטעות לשני.
הרב שם טוב בן יוסף אבן שם טוב (השני) (נולד בספרד, בגירוש ספרד גלה לפורטוגל ובה נפטר בשנת ה'רנ"ג, 1493) היה דרשן, פילוסוף יהודי ומפרש הספר "מורה נבוכים" של הרמב"ם.
היה תלמידו בתלמוד של ר' יצחק קנפנטון.
היה נכדו של רבי שם טוב אבן שם טוב, מחבר "ספר האמונות", שהיה מגדולי מתנגדי הרמב"ם והפילוסופים היהודיים, ובנו של רבי יוסף אבן שם טוב, שהיה מתומכיו של הרמב"ם.
הערצתו לרמב"ם הייתה מופלגת, ואמר שהלומד את הספר "מורה נבוכים" אהוב בעיני אלוהים ואדם ומובטח לו שהוא בן עולם הבא.
מחיבוריו נשתמרו בידנו פירושו למורה נבוכים, שנדפס במהדורות הקלאסיות של הספר לצד פירושיהם של החכמים האפודי, קרשקש ואברבנאל, וספר דרשות התורה שנדפס לראשונה בשלוניקי בשנת ה'רפ"ה.
את הפירוש למורה נבוכים חיבר אבן שם טוב בשנת ה'רמ"ח (1488).
הפירוש הופיע לראשונה בוונציה בשנת ה'שי"א (1551), ומאז הפך לפירוש קלאסי של ה"מורה", והוא זה שהקנה לאבן שם טוב את פרסומו.
מטרתו בפירוש הייתה לפענח את סתרי הספר בפני מעייני זמנו, מתוך נאמנות לדעתו של הרמב"ם.
לצורך עבודתו נעזר בפרשנים שקדמו לו, החכמים אפודי, יוסף אבן כספי ומשה נרבוני.
הוא מצטט גם את הרמב"ן מספר פעמים, ובכולן הוא חולק עליו.
מבין פרשני המקרא בספרד הוא מצטט מתוך הסכמה רק את רבי אברהם אבן עזרא.
רבי עזריה מן האדומים ייחס, בטעות, את הפירוש שעל ה"מורה נבוכים" לרבי שם טוב בן יוסף אבן שם טוב הראשון, מחבר "ספר האמונות" והמתנגד לפילוסופיה.
במחצית הראשונה של המאה ה-19 פקפק רבי יצחק שמואל רג'יו על יחוס זה, וטען שמחברו של הפירוש הוא הרב שם טוב בן יוסף אבן פלקירה.
כיום מנוי וגמור שמחבר הפירוש הוא רבי שם טוב בן יוסף אבן שם טוב השני, נכדו של מחבר "ספר האמונות", ואילו פירושו של רבי שם טוב בן יוסף אבן פלקירה למורה הנבוכים הוא פירוש אחר, שנדפס בנפרד בשם "מורה המורה".
מסקנה זו הוכחה במחקריהם של יצחק בר לווינזון ורבי מתתיהו שטרשון.
חיבורו המפורסם הוא ספר האמונות, בו יצא כנגד אלו שרצו לבסס את האמונה על פילוסופיה ומחקר, כחלק מפולמוס הרבנים אודות לימוד הפילוסופיה.
לדעתו, נטיית בני דורו לצדדים אלו על חשבון הקבלה והאמונה התמימה הם אלו שגרמו לכך שלא יכלו לעמוד בגזירות השמד (גזירות קנ"א) והמירו את דתם.
בספרו הוא יוצא גם כנגד הרמב"ם, ראב"ע והרלב"ג ומבסס את מסורת תורת הקבלה.
רבי משה אלשקר שחי כמאה שנה אחריו השיב להתקפתו על הרמב"ם בתשובה ארוכה שאף הודפסה בנפרד בפירארה בשנת שי"ז.
בניגוד אליו, שני בניו, רבי יוסף אבן שם טוב ורבי יצחק אבן שם טוב, ונכדו, רבי שם טוב אבן שם טוב (השני) עסקו בפילוסופיה והיו מתומכיו של הרמב"ם.
רבי יצחק ורבי שם טוב (השני) אף כתבו פירושים לחיבורו הפילוסופי של הרמב"ם "מורה נבוכים".
מלבד ספר האמונות, נראה שחיבר ספרים קבליים נוספים, בהם פירוש על תורת הספירות שחלק ממנו נשתמר בכתב יד.
בשנת תשע"ח 2018 הודפסו מחדש במהדורה מנוקדת שני הספרים "ספר האמונות" וספר "תורת הספירות" מכתב יד, בהוצאת "נזר שרגא", בתוך ספר הנקרא "עמודי הקבלה" כרך א'.
כמו כן הדפיס הרב אברהם אירגאס את ספר האמונות מנוקד עם ביאור בשם "מקור התבונה".
הרב שם טוב גאגין היה רב, דיין, ראש ישיבה, מחבר ספרים, ומשורר.
כיהן כחבר בית הדין הרבני של קהילת קהיר, רב בקהילת הספרדים במנצ'סטר, ואב בית הדין לקהילות הספרדים בלונדון.
נולד בירושלים לרבקה ולרב יצחק רפאל יחזקיהו גאגין, בן הרב שלום משה חי גאגין, נצר למשפחת גאגין.
בילדותו התחנך ולמד בבית הספר דורש ציון, ובהמשך למד אצל הרב יעקב אלפיה.
בגיל 23 הוסמך להוראה ורבנות על ידי הרב חיים ברלין.
בסוף שנת 1910 התארס עם פרומה ישינווסקי, אולם נראה שהחתונה בוטלה, והוא נישא בהמשך לרוזה בלטנר, ילידת קהיר.
בשנת 1913 (ה'תרע"ג) הוזמן לשמש כדיין בקהילה היהודית בקהיר שבמצרים, ונמנה בתקופה זו גם עם דייני העדה האשכנזית.
בתקופה זו הוצעה לו על ידי הרב חיים נחום אפנדי משרת חכם באשי בבגדאד שבעיראק, אך סירב.
בשנת 1920 (ה'תר"ף) מונה לשמש כרב הקהילה הספרדית בויתנגטון, מנצ'סטר שבאנגליה, ובימי כהונתו הנהיג סדרים חדשים בקהילה, ובעיקר בחינוך.
בתקופת מינויו החל לשמש גם כחבר בית הדין של קהילת האשכנזים בעיר, עד לשנת 1926. בשנת 1920 החל לשמש גם כאב בית הדין של קהילת הספרדים בלונדון עד לשנת 1949, ושימש כמנהיג הרוחני והדתי של שתי הקהילות יחד.
בשנת 1926 (ה'תרפ"ו) החל לשמש כמנהל וראש מכללת וישיבת "אוהל משה ויהודית" ברמסגייט, שהוקמה ב-1869 לזכר יהודית מונטיפיורי בידי בעלה משה מונטיפיורי.
בתפקיד זה שימש עד לשנת 1951. בשנת 1933 (ה'תרצ"ג) מונה בהוראת הממשל לסגן יו"ר ועד הרבנים באנגליה, ולראש ישיבת עץ חיים בלונדון.
בנו, הרב ד"ר מוריס גאגין, כיהן כרב בקהילת יוצאי ספרד ופורטוגל בויתנגטון, מנצ'סטר.
כתר שם טוב, שבעה חלקים – טעמי המנהגים והשינויים בין נוסחי התפילות של הספרדים במזרח, ובין הספרדים שבמערב, ובין מנהגי האשכנזים
חיי היהודים בקוטשין: יכיל בו הגלויות, שגלו בני ישראל, אובדן עשרת השבטים, היהודים בעיר קוטשין ומנהגיהם
ספר פרקי שירה: פרק א.
שירי כבוד ושמחה, פרק ג.
שירי אבל וקינות למצבות פרק ד.
חדושים על התלמוד – פרשנות לתלמוד בבלי
יהודית: קובץ דו שנתי : כולל בו מאמרים בעברית ובאנגלית לתורה ולמדעי היהדות, בעריכת: רבי טוב גאגין
ספר בקשת הלמדין: לר' אברהם בן ר' יצחק הבדרשי עם פירוש וביאור המלות (מודפס בסוף ספרו "פרקי שירה")
פחד יצחק : דרושים לפי רוח הזמן על סדר פרשיות התורה.
יצא מכתב יד בשני כרכים על ידי מכון אהבת שלום, ירושלים תשפ"א.
רשימת כתבי יד, שטרם ראו אור
הערות והארות למדרש רבא ותנחומא
שו"ת לשואלים בלונדון וקריית חוצות
ביאור על חמישה חומשי תורה
גירסא דינקותא - חידושים במסכתות שונות.
שירים למילה, פדיון, בר מצווה, חופה, קינות לאנשי שם, תפילות ועוד
שם נרדף (או סינוֹנים; באנגלית: synonym) הוא מונח בטקסונומיה ביולוגית שמשמעותו שם מדעי של טקסון אשר ידוע בשם מדעי אחר.
בניגוד לשימוש המקובל בשם נרדף בהקשרים אחרים, בנומנקלטורה של מיון עולם הטבע שם נרדף אינו שווה במעמדו לשם המדעי העדכני ואינו ניתן להחלפה כפי שנהוג במילים נרדפות.
בטקסונומיה, לכל טקסון קיים אך ורק שם מדעי אחד בר-תוקף הנחשב כשם החוקי.
כך, לדוגמה, ב-1758 קארולוס ליניאוס קבע לאריה את השם המדעי Felis leo, ובצורת כתיבתו המלאה .
ב-1816 קבע לורנץ אוקן כי האריה הוא מין השייך לסוג Panthera, ולכן השם המקורי של ליניאוס הפך לשם נרדף והשם התקין הוא מעתה (לפי הנומנקלטורה הזואולוגית, הסוגריים סביב השם של לינאוס מרמזות שאין זה השם המקורי שניתן לטקסון עם תיאורו במאמר של לינאוס מ-1758).
שמות נרדפים עשויים להיווצר בכל פעם שאותו טקסון מוגדר ביותר משם מדעי אחד, למשל כאשר חוקר לא הכיר את עבודתו של חוקר אחר או כאשר הוא חולק עליו ולדעתו מדובר בשני מינים שונים שמאוחר יותר מאוחדים תחת אותו השם.
שמות נרדפים עשויים להיווצר גם כאשר טקסון משנה את שמו, טקסונים מאוחדים או מפוצלים או עוברים להימצא תחת טקסון אחר, למשל כאשר מין מועבר לסוג אחר.
שם נרדף יכול להיווצר גם כאשר הקוד הנומנקלטורי משתנה כך שהשם הישן אינו קביל יותר; למשל, השם נדחה ובמקומו התקבל השם .
בנומנקלטורה זואולוגית, הנקבעת על ידי ה-International Code of Zoological Nomenclature, שם נרדף הוא שם מדעי שונה השייך לאותו טקסון באותה הרמה הטקסונומית.
השם התקין נקרא לפי הקוד הזואולוגי valid name.