tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חשבתי לעטר את ערש כלולותייך, מתוקה,
לא לפזר פרחים על בור קברך.
כשהמלט מופיע ומתעמת עם לארטס, היא מבקשת ממנו להפסיק, שמישהו יעצור אותו, ואומרת שהוא אולי נמצא כעת בהתקף טירוף, אך זה יחלוף עד מהרה.
בתמונה האחרונה של המחזה, גרטרוד מבחינה שהמלט התעייף במהלך הקרב עם לארטס, ומציעה לנגב את מצחו.
היא שותה כוס רעל שהמלך הכין להמלט, על אף התנגדותו ומתה תוך שהיא צועקת בייסורים:
דעתן של הדמויות האחרות במחזה על המלכה היא לרוב שלילית.
כאשר רוח הרפאים של בעלה המת, אביו של המלט, מופיע בפניו, הוא מתאר לו אותה כלשעבר מופיעה להמלט, הוא מתאר אותה כ"מלכתי החסודה מאד לעין", אך מצווה על המלט לא להתעמת איתה בעניין ולהניח לאלוהים לשפוט אותה.
עם זאת, מדברי המלט בהמשך אנו למדים כי אהבתו של אביו לאימו בזמן חייו הייתה עמוקה והוא היה מנסה לעכב את איתני הטבע עצמם לו השאירו חותם גס מדי על פניה.
המלט עצמו רואה בה דוגמה לחולשתן של נשים (המשפיעה גם על יחסיו עם אופליה), ומהרהר כל הזמן במחשבותיו אודות המהירות בה נישאה מחדש (פחות מחודש).
מספר הסברים הוצעו באשר למצבה הנפשי של גרטרוד במהלך המחזה.
ניתן לטעון כי מאחר שלא התוודתה על חטאים כלשהם לפני מותה, היא לא הייתה שותפה לרצח בעלה.
עם זאת, ישנן אינדיקציות בהתנהגותה שאכן מצביעות על מעורבותה.
כך למשל, לאחר איומים חוזרים ונשנים של המלט כלפי אמו שאינם זוכים לתגובה מצידה, הוא מאיים לחשוף את טבעה האמיתי על ידי הצבת מראה, ואז היא חוששת מרצח:
תלכי עד שאציב מולך מראה
שבה תוכלי לראות את פְּנים תוכך.
מלכה: מה באת לעשות פה?
ת"ס אליוט טען במאמרו "המלט ובעיותיו" משנת 1919, כי הגורם העיקרי למאבק הפנימית של המלט הוא חטאיה של גרטרוד, וכי המחזה למעשה עוסק בהשפעת אשמתה של אם על בנה.
לעומת זאת, ניתוח אחר הציע כי פרשנות דמותה של גרטרוד והאופן בו גולמה בעיבודים שונים הושפעו עמוקות מהדרישה המקובלת במאה ה-19 מאימהות להקריב את עצמן.
בהמשך, תמכו מחקרים פמיניסטים רבים בטענה לפיה הטקסט עצמו אינו רומז בשום מקום כי גרטרוד ידעה שקלאודיוס הרעיל את המלך המלט; למעשה, גברים פירשו את דמותה של גרטרוד במשך מאות שנים באופן שגוי לחלוטין, כשהם מאמינים למה שהמלט אומר עליה ולא לטקסט האמיתי של המחזה.
לפי טענה זו, אין ראיות ברורות המצביעות על כך שגרטרוד היא נואפת, אלא רק שהיא אישה המנסה להסתגל לנסיבות מותו של בעלה תוך התחשבות בטובת הממלכה.
בשנות ה-40, ארנסט ג'ונס - פסיכואנליטיקאי וביוגרף של פרויד - פיתח את רעיונותיו של פרויד שכללו גם ניתוח של המלט ולפיו ניתן לראות את העימות של המלט עם אמו בחדרה הפרטי כבעלת אווירה מינית.
מתוך הסתכלות כזאת, ניתן לטעון כי המלט נגעל ממערכת היחסים של אמו עם קלאודיוס הנתפסת בעיניו כגילוי עריות, אך בו בזמן הוא חושש להרוג אותו, שכן זה יפנה את דרכו של המלט עצמו למיטת אמו.
עד שנת 1660 לערך, נאסר על נשים כמעט באופן גורף להופיע כשחקניות על הבמה, כאשר בעידן האליזבתני והיעקוביוני באנגליה הופיע צוות שחקנים שהורכב כולו ממבצעים גברים.
להקה כזאת של שחקנים נודדים מוזכרת גם במחזה המלט עצמו.
שחקניות רבות גילמו את במהלך המאה ה-20, וביניהן:
אייילין הרלי בסרט המלט של לורנס אוליבייה משנת 1948.
גלן קלוז הייתה גרטרוד, אימו של הנסיך המלט (מל גיבסון), בגרסה הקולנועית מ-1990 של פרנקו זפירלי.
ג'ולי כריסטי הופיעה בתפקיד בסרט המלט של קנת בראנה משנת 1996. על אף שהיא שחקנית קלאסית בהכשרתה, הייתה זו הפעם הראשונה בה התנסתה במחזה של שייקספיר.
בגרסה של מייקל אלמריידה להמלט משנת 2000, גילם השחקן איתן הוק את המלט כסטודנט לקולנוע, ואיתו השחקנית דיאן ונורה כגרטרוד, אשתו של המנכ"ל לשעבר ושל המנכ"ל הנוכחים של "תאגיד דנמרק".
השחקנית בלייר בראון גילמה את גרטרוד בגרסת הטלוויזיונית משנת 2000 בכיכובו של קמפבל סקוט בתפקיד המלט.
בעיבוד משנת 2009 בכיכובו של דייוויד טננט, גרטרוד גולמה על ידי השחקנית פני דאוני.
השחקנית ההודית טאבו גילמה את גרטרוד שנקראה ג'אזאלה בעיבוד הבוליוודי של המלט, היידר ב-2014.
נעמי ווטס גילמה את גרטרוד בסרט " אופליה " של קלייר מקארתי משנת 2018.
המחזה הועלה בארץ במספר הפקות ועיבודים.
ביניהם ניתן לציין את המבצעות הבאות:
בתיאטרון הבימה עלה המחזה לראשונה בשנת 1946, אז שיחקה את המלכה גרטרוד השחקנית תמרה רובינס.
הפקה נוספת הועלתה בשנת 1983 עם ליא קניג בתפקיד זה, ובשנת 2021 יצר הבמאי מאור זגורי עיבוד מחודש למחזה, בו גילמה את התפקיד השחקנית אלכס קרול.
בשנת 2008 הועלה המחזה בתיאטרון הקאמרי עם שרה פון שוורצה כמלכה גרטרוד.
בהפקה המחודשת של המחזה בתיאטרון בית לסין בשנת 2023, מגלמת את התפקיד השחקנית שירי גולן.
גרטרוד אברקרומבי הייתה ציירת אמריקאית שבסיסה בשיקגו.
אברקרומבי, שכונתה "מלכת האמנים הבוהמיינים", הייתה מעורבת בעולם הג'אז של שיקגו והייתה ידידה עם מוזיקאים כמו דיזי גילספי, צ'רלי פארקר ושרה ווהן, שהמוזיקה שלה שימשה השראה לעבודה היצירתית שלה.
אברקרומבי נולדה ב-17 בפברואר 1909 באוסטין, טקסס.
הוריה, טום ולולה ג'ינס אברקרומבי, היו זמרי אופרה נודדים שהיו במקרה באוסטין ביום לידתה של גרטרוד.
המשפחה התגוררה בברלין בשנת 1913 כדי לקדם את הקריירה של אמה, אך תחילת מלחמת העולם הראשונה גרמה למשפחה לחזור לארצות הברית .
עם שובם התגוררה המשפחה באלדו, אילינוי, לפני שהתיישבה בהייד פארק, שיקגו בשנת 1916. היא גדלה בסביבה דתית קפדנית בבית.
היא קיבלה תואר בשפות רומנטיות מאוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין ב-1929. לאחר שלמדה ציור דמות במכון לאמנות של שיקגו, היא למדה קורס בן שנה באמנות מסחרית באקדמיה האמריקאית לאמנות בשיקגו, מה שהוביל אותה לקבל עבודה הראשונה בציור - כפפות לפרסומות של חנות הכלבו Mesirow.
היא גם עבדה לזמן קצר כאמנית עבור סירס.
בשנת 1932, היא החלה להתמקד אך ורק באמנות שלה.
בקיץ שלאחר מכן היא עשתה את המכירה הראשונה שלה ביריד אמנות חוצות בשיקגו וקיבלה ציון מכובד בעיתון עבור האירוע.
באמצע שנות ה-30 היא עברה מבית משפחתה ונעשתה פעילה בעולם האמנות האזורית.
מ-1934 עד 1940 היא שימשה כציירת עבור מינהל התקדמות העבודות, ובשנת 1934 ערכה אגודת האמנים של שיקגו תערוכת יחיד של עבודתה.
במהלך שנות ה-30 וה-40 החלה גם ליצור חיתוכי עץ.
ב-1940 נישאה לעורך הדין רוברט ליווינגסטון, וב-1942 ילדה את בתם דינה.
בשנת 1948 התגרשו בני הזוג.
באותה שנה היא נישאה למבקר המוזיקה פרנק סנדיפורד, כשדיזי גילספי הופיעה בחתונה.
בני הזוג היו פעילים באורח החיים הבוהמייני ובעולם הג'אז של שיקגו ומכאן הקשר שלה עם גילספי.
הם הכירו מוזיקאים דרך סנדיפורד ודרך כישוריה של אברקרומבי עצמה כפסנתרנית.
בתוך המעגל החברתי האוונגרדי של אברקרומבי היא הייתה ההשראה לשיר "Gertrude's Bounce" של ריצ'י פאוול, שטענה שהיא הלכה "בדיוק כמו שהקצב נשמע במבוא",
בסוף שנות ה-50, בריאותה התדרדרה עקב בעיות כלכליות, אלכוהוליזם ודלקת פרקים, והיא הפכה מתבודדת.
לאחר 1959, ציוריה פחתו במספר וגם בקנה מידה.
היא נזקקה לכיסא גלגלים ולבסוף הייתה מרותקת למיטה.
בשנה האחרונה לחייה, נערכה רטרוספקטיבה גדולה של עבודתה במרכז האמנות של הייד פארק.
היא נפטרה בשיקגו ב-3 ביולי 1977. בצוואתה הקימה את קרן Gertrude Abercrombie Trust שהפיצה את עבודתה ואת יצירותיהם של אמנים אחרים שהיו בבעלותה למוסדות תרבות ברחבי המערב התיכון.
אברקרומבי ציירה וריאציות רבות של הנושאים המועדפים עליה: חללי פנים מרוהטים בדלילות, נופים, דיוקנאות עצמיים וטבע דומם.
קומפוזיציות רבות מציגות אישה בודדה בשמלה זורמת, לעיתים קרובות מתוארת עם מאפיינים של כישוף: ינשוף, חתול שחור, כדור בדולח או מקל מטאטא.
עבודות אלו היו לעיתים קרובות דיוקנאות עצמיים, כפי שציינה בראיון ל-Studs Terkel זמן קצר לפני מותה: "אני מציירת תמיד את עצמי".
גבוהה וחדת מאפיינים, היא ראתה את עצמה מכוערת.
היא חבשה לפעמים כובע קטיפה מחודד כדי להדגיש את מראה המכשפה שלה, "נהני מהכוח שהדימוי הזה נתן לה על פני אחרים שפחדו או נרתעו ממנה".
אברקרומבי גם שאבה השראה מחלומותיה כמקור "מוצהר" לציוריה להעברת מציאות, עם אשליות של פנטזיה.
שנות ה-40 וה-50 מתוארות כתקופה הפוריה ביותר שלה; תקופה שבה כבר לא ציירה דיוקנאות רבים, אלא שמרה על הנושאים שהוזכרו לעיל.
העבודות הבוגרות של אברקרומבי מצוירות בסגנון מדויק.
היא התעניינה מעט בעבודות של אמנים אחרים, אף שהעריכה את מגריט.
אוטודידקטית במידה רבה, היא לא ראתה מכשול בהיעדר הכשרה פורמלית נרחבת.
"אני לא מתעניינת בדברים מסובכים וגם לא בשגרה.
אני אוהבת לצייר דברים פשוטים קצת מוזרים.
העבודה שלי מגיעה ישירות מהתודעה הפנימית שלי והיא חייבת להגיע בקלות.
זהו תהליך של בחירה וצמצום".
עבודתה התפתחה בשילוב אהבתה למוזיקת ג'אז, בהשראת מסיבות וג'אם סשנים שאירחה בביתה בהייד פארק.
חבריה היו מוזיקאים כמו סוני רולינס, מקס רו, ג'קי קיין ורביעיית הג'אז המודרנית.
דיזי גילספי תיארה אותה כ"אמנית הבופ הראשונה.
בופ במובן זה שהיא לקחה את המהות של המוזיקה שלנו והעבירה אותה לצורת אמנות אחרת".
גרטרוד פרטינגטון אולברייט הייתה אמנית אמריקאית ילידת בריטניה הידועה בחריטות דיוקנאות ובנופי קליפורניה שהושפעו מהקוביזם.
היא לימדה בבית הספר לאמנויות יפות בקליפורניה במשך כמעט שלושים שנה.
היא נולדה בשם גרטרוד פרטינגטון בהיישם, כפר בחוף אנגליה.
אביה היה ג'ון הרברט אוולין פרטינגטון (1843–1899), צייר, ואמה הייתה שרה (מוטרסהד) פרטינגטון.[2] לארבעה מתוך ששת אחיה היו גם קריירות באמנויות, בעיקר בלאנש, שהפכה לסופרת; פיליס, שהפכה לזמרת אופרה בשם הבמה פרנסס פרלטה; ג'ון, שהפך למנהל תיאטרון; וריצ'רד, שהפך לאמן.
משפחתה היגרה לארצות הברית ב-1889, והתיישבה באוקלנד, קליפורניה.
ב-1917 נישאה להרמן אוליבר אולברייט (נולד בגרמניה; 1876-1944), גם הוא צייר נוף.
העבודות שלה מוחזקות על ידי ספריית בנקרופט באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
היא קיבלה את הכשרתה המוקדמת באמנות מאביה והייתה רק בת 16 כשמכרה את יצירות האמנות הראשונה שלה.
במשך זמן מה היא עבדה כמאיירת עבור ה-San Francisco Examiner, תרמה סקיצות באולם בית המשפט וציירה דיוקנאות.
בסופו של דבר היא הרוויחה מספיק כסף כמאיירת כדי להרשות לעצמה טיול לאירופה להכשרה נוספת באמנות, ונרשמה לאקדמיה בסוף שנות ה-90. עד 1903, היא הציגה בסלון פריז.
אולברייט שהתה באירופה במשך מספר שנים, ועשתה מדי פעם נסיעות חזרה לקליפורניה.
כשחזרה לאזור המפרץ סופית ב-1912, היא פתחה סטודיו לציור והדפס ברחוב פוסט.
אמנית מבוססת עד אז, הצטרפה לפקולטה בבית הספר לאמנויות יפות בקליפורניה ב-1917, לימדה ציור ותחריט.
היא קודמה לפרופסור חבר ב-1932 ונשארה בבית הספר עד שפרשה ב-1946. תלמידיה שם כללו את ויקטור ארנאוטוב.[4] היא גם ישבה בוועד המנהל של בית הספר.
אולברייט הוזמנה לעיתים קרובות ליצור דיוקנאות, ותחריטי הדיוקנאות שלה זכו לשבחים על הדמיון המיומן והקווים הברורים והמינימליים שלהם.
היא ידועה גם בנופיה הפוסט-אימפרסיוניסטיים בעלי הנטייה לקוביזם שנעשו בשמן על עץ.
המבקרים ציינו את השפעתו החזקה של פול סזאן על ציוריה אך חשבו שעבודתה הצליחה בזכות עצמה .
היא הציגה תערוכות רבות, וזכתה במדליית ארד עבור אחד מדיוקנאותיה בתערוכה הבינלאומית של פנמה-פסיפיק ב-1915. עבודתה נמצאת באוספים של מוזיאונים כולל מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, מוזיאון אוקלנד ומוזיאון דה יאנג.
היא הייתה פעילה בארגוני אמנות באזור המפרץ, הפכה לחברה באגודת ה-California of Etchers ומנהלת אגודת האמניות של סן פרנסיסקו וכיהנה כשופטת בתחרויות אמנות רבות.
גרטרוד פיירטג הייתה מחנכת רפורמית גרמנייה-יהודייה ומייסדת בית הספר הכפרי לילדים יהודים בקאפות אשר נרצחה במחנה אושוויץ.
גרטרוד פיירטג נולדה בברלין לאלכס פיירטג, סוחר במקצועו, ורוזה לבית זילבר.
היא גדלה במשפחה יהודית אמידה ובעלת השקפות ליברליות, לצד שלושת אחיה.
בין השנים 1897–1906 התחנכה בבית הספר לואיזה בברלין.
לאחר מות אמה בשנת 1907, נטלה על עצמה את ניהול משק הבית המשפחתי, וסייעה לאביה בעבודות משרדיות.
באוקטובר 1911 הצטרפה למוסד החינוכי הנודע פסטלוצי-פרבל בברלין, שם השלימה הכשרה מקצועית כגננת וכמדריכת נוער.
בקיץ 1913 עבדה כעוזרת, ובקיץ 1914 מונתה לסגנית מנהלת בבית ההבראה לילדים של לשכת ציון U.O.B.B.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה והפסקת פעילותו של בית ההבראה, חזרה לברלין.
בשנת 1919 מונתה למנהלת בית ההבראה בנורדרנאי, ובשנת 1921 הוקמה במסגרת המקום גם מחלקה להכשרת נערות שסיימו את לימודיהן, בתחום טיפול בילדים וניהול משק בית.
בשנת 1929 סיימה בהצלחה את תוכנית ההכשרה המלאה לעובדות (תוכנית מלאה II) באקדמיה הגרמנית לעבודה סוציאלית ופדגוגית לנשים שבברלין-שנברג.
בסיוע כלכלי מאחיה ובזכות ירושה שקיבלה מאביה, רכשה גרטרוד פיירטג וילה ברחוב פוטסדאם 18 בעיירה קאפות, אשר הייתה מוקפת חלקת אדמה רחבה ובה עצים עתיקים.
ב־1 במאי 1931 פתחה במקום את "בית הילדים הכפרי לחינוך, טיפול והבראה", מוסד חינוכי עצמאי שנוהל ברוח הרפורמה הפדגוגית.
המוסד פעל בתיאום עם המרכז לרווחת יהודי גרמניה.
בין השנים 1932 ל־1936 נוהלה התוכנית החינוכית על ידי פרידולין פרידמן, ומשנת 1937 ועד לסגירת המקום עברה לניהולו של ארנסט איזינג.
בית הספר קלט ילדים יהודים לצד תלמידים ממגוון רקעים והשקפות עולם – בעיקר כאלה שהתמודדו עם קשיים התנהגותיים, בעיות בריאות או חוסר יכולת פיזית להגיע למוסדות לימוד רגילים עקב מגורים באזורים מרוחקים.
לצד תוכנית הטיפול וההבראה פעל במוסד בית ספר יסודי בן ארבע כיתות, ששילב גם חומרי לימוד מתוך שיטת מונטסורי.
מימון הפעילות התבסס על שכר לימוד חודשי, תשלומים עבור שירותי טיפול ותרומות מארגוני רווחה יהודיים – ללא כל סיוע כספי ממשלתי או עירוני.
התקשורת דיווחה באופן חיובי על פעילותו של המוסד, שהוגדר כמונחה על ידי "עמדה יהודית מודעת".
בלב התפיסה החינוכית עמדה שאיפה לשלב את ערכי היהדות בכל תחומי הלימוד.
תכנים יהודיים שולבו בלימודים הכלליים: תולדות העם היהודי נלמדו בשילוב עם היסטוריה עולמית; עברית נלמדה במשך ארבע שעות שבועיות; ידיעת ארץ ישראל שולבה במסגרת לימודי הגאוגרפיה; וידיעת ההווה היהודי קיבלה ביטוי מרכזי במפגש ה"עונג שבת" השבועי.
לצד זאת, נלמדו גם מקצועות כלליים ובהם אנגלית וצרפתית.
דגש מיוחד הושם במוסד על חינוך תרבותי, מתוך תפיסה הוליסטית של התפתחות הילד.
הפעילות כללה ציור ויצירה, דקלום שירים, הצגות תיאטרון ומוזיקה – לעיתים בשפות זרות כגון אנגלית וצרפתית – לצד פעילות גופנית וחוויות טבע באווירה הכפרית של קאפות וסביבתה.
עדות מרגשת לתרבות החינוכית הזו ניתנה מפי אחת התלמידות לשעבר, שסיפרה:
לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, הגביר בית הילדים הכפרי בקאפות את הדגש על חגים, מסורת וזהות יהודית, כחלק מהמאמץ לחזק את תחושת השייכות של התלמידים בעידן של גזענות גוברת ואפליה.
החל מאפריל 1933, עם החרפת ההדרה של תלמידים יהודים מבתי ספר ציבוריים, גדל מספר הילדים שפנו למוסד, והוא נאלץ להתרחב ולשכור מבנים סמוכים שהיו שייכים ליהודים שעזבו את גרמניה – ביניהם גם ביתו של אלברט איינשטיין.
המוסד, אשר בתחילה היה פתוח לתלמידים מכל הדתות, נאלץ בשנת 1936 לשנות את שמו ל"בית הספר הכפרי היהודי בקאפות", בהתאם ללחצים הגוברים מצד השלטונות.
במהלך ליל הבדולח, בליל 9–10 בנובמבר 1938, הותקף ושדד המוסד על ידי תושבים מקומיים, כולל מורים מבית הספר העממי הסמוך.
אנשי המקום דרשו מצוות בית הספר ומהילדים לעזוב את הווילה לאלתר.
גרטרוד פיירטג עמדה בגבורה מול הדרישה, התנגדה נחרצות, הגישה תלונה לשלטונות, ודרשה זמן נוסף על מנת לדאוג לשלומם של הילדים – בהם גם חולים ומבוהלים.
בעקבות ההרס החלקי של המוסד, חזרה פיירטג לברלין, שם סייעה לארגונים יהודיים ופעלה במסירות להוצאת ילדים יתומים למדינות בטוחות.
היא ליוותה אישית משלוחי ילדים (Kindertransporte) לאנגליה, אך סירבה לעזוב בעצמה, אף על פי שניתנו לה הזדמנויות לכך – ואף כאשר אלברט איינשטיין עצמו ניסה לשכנעה לעזוב.
ב־17 במאי 1943 גורשה גרטרוד פיירטג במסגרת המשלוח ה־38 למזרח, מכתובת מגוריה ברחוב דרויזן 7, ברובע שארלוטנבורג שבברלין, למחנה ההשמדה אושוויץ.
כתובתה הרשמית נרשמה ברחוב אמפוכספאס 36 שבצלנדורף.
היא נרצחה בתאי הגזים ביום הכיפורים, שנת 1943. מועד מותה המדויק לא נרשם; בספר הזיכרון של הארכיון הפדרלי בקובלנץ צוינה כ"נעלמה באושוויץ בשנת 1943".
תלמידתה לשעבר סיפרה כי פגשה את פיירטג באפריל 1943 במחנה המעבר ברחוב אורניינבורגר שבברלין, ובשנית – באושוויץ בסוף הקיץ של אותה שנה.
בריאיון עם החוקרת אירמגרד קלנה סיפרה:
ב-1970 ציינה סופי פרידלנדר מחווה מיוחדת: "מתנת סירת מפרש לקיבוץ בישראל, שהוענקה על ידי תלמידים לשעבר מקאפות מכל רחבי העולם לרגל יום הולדתה ה-80 של פיירטג, נועדה לשמר את הכרת התודה לנשמת קאפות."
כיום שוכן בבית הספר הכפרי לילדים יהודים לשעבר בית ילדים, שנקרא ב-1986 על שם אנה פרנק.
בנובמבר 2008, לרגל 70 שנה לפוגרומים של 1938, שונה שמו למרכז הסיוע לנוער "גרטרוד פיירטג".
רחובות בקאפות ובפוטסדאם נקראו על שמה של גרטרוד פיירטג.
ב-2009 הונחה אבן נגף ברחוב פוטסדאם בקאפות, בכניסה למרכז הסיוע לנוער, לזכרה של גרטרוד פיירטג.
ב-17 במאי 2023 עודכנה האבן, שכן צוין בה בטעות 1942 כשנת הגירוש.
מאז 26 במרץ 2013, לוח של פרויקט "מקומות נשים בברנדנבורג" המוצב בשטח מרכז הסיוע לנוער בקאפות מזכיר את גרטרוד פיירטג.
ב-2018 יצרו תלמידי גימנסיית הומבולדט תערוכה תחת הכותרת "זיכרון לזיכרון" על בית הספר הכפרי בקאפות, שכללה גם את הביוגרפיה של גרטרוד פיירטג.
ביום הולדתה ה-131, ב-4 ביולי 2021, נערכה שעה חגיגית ב-ארמון קאפות, בה השתתפו שגריר ישראל בגרמניה ג'רמי יששכרוף ונכדהּ של אחייניתה, ליאת נתיב, מישראל.
במהלך האירוע הוענקה לה אזרחות כבוד של קהילת שווילובזה לאחר מותה.
ב-1 בפברואר 2023 שונה שמה של מלגת הגישור, המוענקת על ידי משרד השוויון של אוניברסיטת פוטסדאם, ל"מלגת גרטרוד פיירטג"; המלגה מיועדת לחוקרות צעירות בשלבי הסיום של לימודיהן, הדוקטורט או ההביליטציה.
גרטרוד ברג הייתה שחקנית, תסריטאית ומפיקה יהודייה-אמריקאית.
היא הייתה מחלוצות תור הזהב של הרדיו, ונודעה כאחת הנשים הראשונות שיצרו, כתבו, הפיקו וכיכבו בסדרה מצליחה – הסדרה הקומית־דרמטית "הגולדברגים", שהחלה את דרכה בשנת 1929 תחת השם "עלייתם של משפחת גולדברג".
במהלך הקריירה שלה זכתה בפרס טוני ובפרס אמי, שניהם בקטגוריית השחקנית הראשית הטובה ביותר.
טילי אדלשטיין, שנודעה בשם ברג, נולדה בשנת 1899 בשכונת מזרח הארלם שבמנהטן, ניו יורק, להורים יעקב ודינה אדלשטיין, מהגרים מהאימפריה הרוסית והממלכה המאוחדת, בהתאמה.
אמה סבלה מבעיות בריאות כרוניות ואיבדה את בנה הצעיר, מה שהוביל להתמוטטויות עצבים חוזרות ואשפוז בבית חולים להגנת ילדים, שם נפטרה.
ברג התגוררה עם משפחתה בשדרות לקסינגטון שבמנהטן.
ברג למדה תיאטרון תוך כדי הפקת מערכונים באתר הנופש של אביה בחגורת הבורשט, בעיירה פלישמנס, ניו יורק.
לאחר ששרפה כילתה את מפעל סוכר בו עבד בעלה, החלה ברג לעבוד על מערכון חצי-אוטוביוגרפי, אותו קיוותה לעבד לתוכנית רדיו.
המערכון תיאר משפחה יהודית המתגוררת בשכונת דירות בהברונקס.
אף על פי שבביתה הייתה מכונת כתיבה, כתבה את התסריט בכתב יד, ולקחה אותו לפגישה עם מנהל ב-NBC.
כאשר המנהל הביע קושי בקריאת כתב ידה, הקריאה לו את התסריט בקול רם.
הופעתה בפגישה שכנעה את ההנהלה לאשר את הפקת התוכנית ואף להעניק לה את התפקיד הראשי.
במשך כל תקופת שידור התוכנית, כתבה את התסריטים בעיפרון.
ב-20 בנובמבר 1929 שודר לראשונה ברשת הרדיו NBC פרק בן 15 דקות של התוכנית "עלייתם של משפחת גולדברג".
ברג החלה את עבודתה עם שכר של 75 דולר לשבוע.
פחות משנתיים לאחר מכן, במהלך השפל הגדול, ניתנה לספונסר האפשרות לקבוע את שכרה, ונאמר לה: "גברת ברג, אנחנו לא יכולים לשלם פרוטה מעל 2,000 דולר לשבוע".
בעלה של ברג, לואיס – שהיה למהנדס יועץ מצליח, אף שאובדן עבודתו היה הזרז לכתיבת תסריט הרדיו הראשוני – סירב להצטלם עמה לצורכי פרסום, מתוך תחושה שהדבר פוגע בהצלחתה העצמאית.
ברג זוהתה באופן מובהק עם הדמות מולי גולדברג, אם רחבת לב במשפחה יהודית בדיונית מהברונקס, שעוברת לקונטיקט כסמל לעלייה במעמד החברתי של מהגרים יהודים בארצות הברית.
ברג בחרה לכלול בתוכנית אלמנטים מהמסורת היהודית, כמו תיאור פולחן סבה היהודי בפרק הראשון.
היא כתבה כמעט את כל פרקי הרדיו – למעלה מ-5,000 – ואף עיבדה את הסדרה למחזה ברודוויי בשם "אני ומולי" (1948).
תיאורי ההתמודדות של משפחת גולדברג עם החיים באמריקה, והמסר של השתלבות תוך שמירה על זהות, הפכו את הסדרה למזוהה עם ערכים של פטריוטיות ומשפחתיות, וזיכו אותה בהצלחה רחבה.
פרקים מהעונה הראשונה פורסמו מאוחר יותר כספר.
בשנת 1949 שכנעה ברג את רשת CBS להעביר את "הגולדברגים" לטלוויזיה, והסדרה נחשבת לאחת מסדרות הסיטקום הראשונות בטלוויזיה האמריקאית.
הפרקים הראשונים תיארו את מאבקיה של משפחת גולדברג להסתגל לחיים החדשים באמריקה, תוך הצגת חיי היומיום של משפחת מהגרים יהודים – מולי, ג'ייק, סמי ורוזי.
בשנת 1951, לרגל השנה העשרים שלה בגילום מולי, זכתה ברג בפרס האמי הראשון לשחקנית ראשית בסדרת טלוויזיה.
הסדרה המשיכה להיות משודרת חמש שנים נוספות.
בשנת 1950, בעיצומו של עידן מקארתי, נקלעה סדרת "הגולדברגים" למשבר פוליטי.
השחקן פיליפ לוב, שגילם את ג'ייק גולדברג (בעלה של מולי) נכלל בפרסום "ערוצים אדומים: דו"ח ההשפעה הקומוניסטית ברדיו ובטלוויזיה", ונכנס לרשימה השחורה של הוליווד.
חברת החסות המרכזית של הסדרה, ג'נרל פודס, דרשה את פיטוריו של לוב, אך ברג עמדה בלחצים מהספונסרים ומהרשת ועמדה לצדו במשך כשנה וחצי.
כאשר לוב המשיך להשתתף בתוכנית בשנת 1951, הסירה ג'נרל פודס את חסותה, ולאחריה גם סאנקה; רשת CBS ביטלה את שידור הסדרה ביוני 1951. בהמשך נרכשה הסדרה על ידי NBC.
בינואר 1952, התפטר לוב מיוזמתו כדי למנוע מברג עימותים נוספים עם הספונסרים והרשת.
לאחר פרישתו של לוב, המשיכה הסדרה "הגולדברגים" את שידוריה בטלוויזיה עד לשנת 1954. בהמשך כתבה והפיקה ברג גרסת סרט לסדרה במסגרת סינדיקציה.
התוכנית המשיכה להיות משודרת בשידורים חוזרים במשך מספר שנים, כאשר גרסת הסינדיקציה, שכללה עונה אחת ו-39 פרקים, שודרה במספר תחנות תחת השם "מולי".
גרסה מחודשת של הסדרה משודרת כיום בערוץ הכבלים Jewish Life Television (JLTV).
בסדרה גילמה אלמנה בת 62 הנרשמת ללימודים בקולג'.
ברג המשיכה לפעול גם בתחום התיאטרון במהלך שנות ה-50 וה-60. בשנת 1959 זכתה בפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה במחזה "A Majority of One".
בשנת 1961 הוענק לה פרס שרה סידונס על תרומתה לתיאטרון בשיקגו.
באותה שנה פרסמה גם ספר זיכרונות מצליח, "Molly and Me", שתיאר את חייה האישיים והמקצועיים.
ברג נפטרה מאי-ספיקת לב ב-14 בספטמבר 1966, בגיל 66, בבית החולים דוקטורס שבמנהטן.
היא נקברה בבית הקברות קלובסוויל בפליישמנס, ניו יורק.
בשנת 2007 פורסמה ביוגרפיה של ברג מאת גלן ד.
בשנת 2009 הופק סרט תיעודי על חייה וקריירתה של ברג, "Yoo-Hoo, Mrs.
Goldberg", בבימויה של אביבה קמפנר.
גרטרוד "טרודה" וילדם–מסרק הייתה שחקנית טניס שולחן יהודיה-אוסטרית.
זכתה תשע פעמים באליפות אוסטריה ביחידות בין השנים 1924 ל-1935 וייצגה את אוסטריה בשבע אליפויות עולם (1926–1937).
סגנית אלופת עולם ביחידות וזוגות נשים (1929).
גרטרוד אנה מסרק נולדה וגדלה בווינה, בת למשפחה יהודית.
אמה, הדוויג הלן, לבית אולמן, נולדה בווינה.
אביה, אלפרד מסרק, היה פקיד ברכבות הממלכתיות הקיסריות והמלכותיות של אוסטריה וחבר מועצה ממשלתית.
באליפות העולם הראשונה בטניס שולחן שנערכה בלונדון בשנת 1926 היא זכתה במדליית ארד בטורניר לזוגות מעורבים ביחד עם אדוארד פרוידנהיים מאוסטריה.
באליפות גרמניה הבינלאומית שנערכה בשנת 1927 היא זכתה בטורניר זוגות נשים ביחד עם יוזפינה ויזנטל.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 1929 היא זכתה ב-3 מדליות, 2 כסף ו-1 ארד.
שתי מדליות כסף בטורניר ליחידות שבו הפסידה במשחק הגמר למריה מדניאנסקי מהונגריה, ובטורניר לזוגות נשים ביחד עם פקטה פלאם שבו הן הפסידו במשחק הגמר לאריקה מצגר ומונה רוסטר מגרמניה.
מדליית ארד בטורניר לזוגות מעורבים ביחד עם אלפרד ליבסטר לאחר שהגיעו לשלב חצי הגמר שבו הפסידו לסטיבן קלן ואנה שיפוש מהונגריה שזכו במדליית זהב.
באליפות העולם שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 1930 היא זכתה בשתי מדליות ארד, בטורניר ביחידות לאחר שה]פסידה במשחק חצי הגמר לאנה שיפוש שכתה במדליית כסף ובטורניר לזוגות נשים ביחד עם הלי רייצר לאחר שהפסידו במשחק חצי הגמר למגדה גל ומרתה קומארומי מהוגנריה.
בשנת 1923 נישאה לאוגוסט לאופולד וילדם (1898–1975) שחקן טניס שולחן אוסטרי שהתחרה גם כשחקן הוקי באולימפיאדת אמסטרדם (1928).
היא התגרשה ובעלה נישא בשנית בשנת 1943.
בשל יהדותה, בסוף שנות ה-30 היא היגרה לאנגליה ועבדה כמלצרית.
בשנת 1950 היגרה לאוסטרליה ושם נפטרה באוגוסט 1973.
גרי (גרשון) בילו (בלוצרקובסקי; 1944 – 13 בדצמבר 2011) היה איש תיאטרון ישראלי.
כיהן כמנהל בית הספר לאמנויות הבמה "בית צבי".
בילו נולד בסין ב-1944, בן יחיד לאב יליד סין ממשפחה רוסית ולאם ילידת רוסיה שהיו סוחרים בעלי אמצעים.
בעקבות עליית מאו דזה-דונג והמפלגה הקומוניסטית לשלטון ברחה המשפחה לישראל והתגורה בחיפה.
שירת בחיל הרפואה בתפקיד חובש תעופתי.
עם שחרורו מצה"ל טס ללונדון ולמד ב.
בשנת 1970 שב ארצה והחל לנהל אדמיניסטרטיבית את התיאטרון לילדים ולנוער של אורנה פורת.
ב-1973 מונה למנהלו האמנותי והאדמיניסטרטיבי של תיאטרון באר שבע.
הוא שימש בתפקיד במשך שמונה שנים, ופעל להעלאת רמתו ולפעילותו כתיאטרון רפרטוארי המציג הצגות קבועות.
לאחר מכן הציע את ציפי פינס להחליפו שם.
משנת 1981 ועד 2009 ניהל את בית הספר לאמנויות הבמה "בית צבי" ברמת גן (למעט 1994, בה ניהלה את בית הספר הבמאית אתי רזניק).
בשנת 1982 יסד את ההוצאה לאור של המחזות, שליד "בית צבי".
בשנת 1984 הקים את תיאטרון הספרייה, הפועל לצד "בית צבי" ומעלה הפקות בהן משתתפים לרוב בוגרי בית הספר.
בשנת 1994 עזב את בית צבי וניהל במשך למעלה משנה את התיאטרון הלאומי הבימה.
בשנת 1995 חזר לנהל את בית צבי עד שנת 2009 בה פרש, ובמקומו מונה מיכה לבינסון לנהל את "בית צבי".
באפריל 2006 זכה בפרס התיאטרון הישראלי על מפעל חיים, על שם מאיר מרגלית.
בדצמבר 2011, נפטר לאחר מאבק במחלת הסרטן.
ב-21 בדצמבר 2012, במלאת שנה למותו, נקרא האולם הראשי בבית צבי על שמו והוסר הלוט מעל פסלו.
אישומים בהטרדה מינית, מעשים מגונים ואונס
בינואר 1998 נעצר בילו בחשד להטרדה מינית וביצוע מעשים מגונים תוך ניצול מעמדו בחמישה מתלמידיו, שהתלוננו נגדו במשטרה.
הוא שוחרר בערבות למעצר בית של יומיים וביולי של אותה השנה סגרה משטרת רמת גן את התיק.
ב-2006 הוגש נגדו כתב אישום על מקרים אחרים, בגין מעשים מגונים בשניים מתלמידיו והטרדה מינית של אחד מהם.
במרץ 2009 זיכה אותו בית משפט השלום בתל אביב מכל האישומים.
מיד עם זיכוי של בילו, במרץ 2009, חשף יובל אברמוביץ' בכתבה שהתפרסמה בעיתון מעריב, קשר שתיקה שהתחולל בין כותלי בית הספר בית צבי בנוגע להתנהגותו הנוקשה של בילו, שכללה עלבונות ומערכות יחסים שחורגת מהמקובל עם חלק מהתלמידים.
בכתבת המשך, שבוע אחר כך, נחשפו האשמות של תלמידים נוספים.
עם זאת, כבר בשנות השבעים, המקומון הבאר-שבעי, "ידיעות באר-שבע", פרסם לראשונה סדרה בת ארבע כתבות נרחבות, על התניית קידום גברים בתיאטרון באר שבע, במתן הטבות מיניות לבילו.
בשנת 2017, העלה השחקן עמית גור מחזמר על האונס שעבר בימי לימודיו בבית צבי, וחשף שהאירוע התרחש בעת שתלמידי בית צבי נסעו עם בילו לצפות בהצגות בלונדון.
בסוף אותה שנה חשף גם הבמאי והשחקן רפי ניב שגרי בילו הטריד אותו מינית.
גרשון (גרי) אקשטיין (18 באוגוסט 1948 – 20 בספטמבר 2021) היה גיטריסט, מוזיקאי, זמר, מפיק ומלחין ישראלי.
אקשטיין נולד ברחובות, גדל והתבגר בחולון.
בשנות השישים היה שותף במספר להקות: "כובשי הקצב", "המטפסים", "להקת תל אביב", להקת "מטריות", להקת "הכוכבים הכחולים" ולהקת "הנסיכים".
אקשטיין הקים את להקת "האצבעות" (שאחד מחבריה היה משה לוי, קלידן צעיר מבת-ים, שהפך ממעריץ לחבר בהרכב), ולצד קטעי רית'ם אנד בלוז, רוק כבד, וקטעים של ג'ימי הנדריקס, יצר וניגן גם חומר מקורי שהופיע אחר כך באלבומו הראשון.
ב-1975 עם התפרקות "האצבעות", הקים אקשטיין שלישייה בשם "קליידוסקופ" עם יוסי מנחם בבס ויעקב אגת בתופים.
בתחילת 1976 הגיעה הלהקה לראשונה לאולפן הקלטות ("טריטון") להקלטת 2 שירים שאקשטיין כתב והלחין: "היה לי טוב" ו"יש לנו זמן".
שני השירים יצאו בתקליטון שדרים באמצע השנה, ומתוך תחושה כי עבר זמנן של 'להקות הקצב', צוין רק שמו של אקשטיין כסולן, במקום שמה של הלהקה.
השירים שלוו בנגינת גיטרה חזקה וכבדה מהרגיל, הושמעו במידה מועטה.
במרץ 1977 יצא לרדיו הלהיט הראשון של אקשטיין – "קפטן ג'ק".
בעקבות הצלחתו של השיר, הושלם אלבום הבכורה של אקשטיין – "מחזור א' תשל"ז", שיצא באוקטובר אותה שנה בחברת התקליטים "קוליפון" (שהתמחתה בעיקר במוזיקה מזרחית, וגם הפיצה את אלבומיו של צביקה פיק).
עוד באותה שנה הוא ניגן בהקלטות של צביקה פיק לאלבומו "שירי משוררים" וכן בתקליט השדרים הראשון של זוהר ארגוב – "ילדה חיכיתי שנים".
ההקלטות עם שני הזמרים נערכו באולפני "קוליפון" ביפו, שם החל אקשטיין להתמקצע גם כטכנאי קול והצטרף ללהקת חברי ארצי.
במהלך 1978 ליווה את צביקה פיק בהקלטת אלבומו של האחרון – "מוסיקה".
באוגוסט אותה שנה הופיע אקשטיין בפסטיבל המוזיקה הגדול ביותר עד אז "פסטיבל הפופ בנואיבה-נביעות".
הוא שימש גם כנגן בלהקת הליווי של שלום חנוך, וגם כסולן, וגרסתו החיה ומלאת העוצמה ל"בלוז בית הקפה" תועדה באלבום הפסטיבל.
בסוף אותה שנה יצא אלבומה היחיד של להקת הרוק הנתנייתית "גן עדן", בה שימש אקשטיין כטכנאי ההקלטה ובהמשך גם היה חבר בה.
באותה שנה הקליט דואט עם שלמה ארצי, "פתאום כשלא באת" וניגן בתקליטו של ארצי "דרכים", כולל סולו הגיטרה בשיר "צוותא".
ב-1980 הנהיג את להקת "סתיו" (עם יאיר שרגאי בגיטרות, מוטי דיכנה בבס, שלמה חממי בתופים, ודריו מלכי בקלידים).
עוד באותה שנה ניגן בגיטרות באלבום הבכורה של אריק סיני, והלחין מתוכו את השיר "מסתובב ושר", וכן ניגן בגיטרות ושר קולות רקע באלבומו של אריק איינשטיין – "חמוש במשקפיים".
ב-1980 כתב והלחין את השיר "מי מפחד מרוקנ'רול" עבור הסרט "פצעי בגרות 80" של זאב רווח וכן ערך את המוזיקה לסרט.
בסרט זה שר את השירים "היום זה היום" ו"סוזי", ואף השתתף בסרט בתפקיד אורח.
לאלבומו של אריק סיני "צל כבד" הלחין אקשטיין את השיר "בשעה שכזאת".
בהקלטות השירים השתתפו נוסף לחבריו ללהקת "סתיו" גם מאיר ישראל, איקי לוי, ואלון הילל בתופים, איתן גידרון, יוסי מנחם, ומיקי שביב בגיטרה בס, משה לוי וננסי ברנדס בקלידים.
האלבום השני של אקשטיין באותה שנה היה שונה לגמרי ברוחו.
"פטה מורגנה" כלל שירים עבריים ישנים בעיבודים חדשים של אקשטיין ומשה לוי.
בין השירים שחודשו: "למדבר שאנו", "שיירת הרוכבים", "כיבוי אורות", "אדמה אדמתי", "למדבר" ו"ליפא העגלון".
בשל הסגנון הרך יותר ושיריו המוכרים, "פטה מורגנה" הפך לאלבום הנמכר ביותר של אקשטיין.
בקיץ אותה שנה הצטרף להרכב ההופעות "כלים שלובים" לצד יצחק קלפטר, יגאל בשן ודני ליטני.
עוד באותה אותה שנה יצא לאקרנים סרטו של אסי דיין "עם ישראל חי", לו הלחין אקשטיין את הפסקול, וביצע בו את שיר הנושא.
בדצמבר אותה שנה השתתף בפסטיבל שירי הילדים מספר 12 עם השיר "הבנים והבנות" (מילים: גידי קורן, לחן: יהודה יוג'י גבאי, עיבוד: משה לוי).
ב-1982 הוציא את אלבום הילדים "גדליהו והמיסטוק" על פי הסיפור של דוקטור סוס, שעובד על ידי אקשטיין לסוג של אופרת רוק.
האלבום הוקלט במסגרת תוכנית הילדים "החתול שמיל" והשתתפו בו, פרט לאקשטיין גם: יגאל בשן, נתן דטנר, רותי הולצמן, לאה לופטין, יענקל'ה בן-סירא ואחרים.
עוד באותה שנה עיבד והפיק מוזיקלית את אלבומו של יגאל בשן – "לא לבד".
לאלבום כתב והלחין את השיר "איזה יום יפה", והלחין את "ערב שכזה".
בנוסף ניגן בגיטרות באלבומו של שלמה ארצי – "מקום"', בהקלטות אלבומה של להקת "הכל עובר חביבי" – "לעבור את הגבול", ובאלבומו השלישי של בני אלבז "קיץ מסוכן".
ב-1983 הקליט עם מזי כהן את שיר הנושא לסרטו של אסי דיין "בחינת בגרות" (מילים: עלי מוהר, לחן: נפתלי אלטר) שזכה להצלחה.
באותה שנה היה חבר בהרכב נגני העל – להקת "סרט" עם משה לוי בקלידים, מאיר ישראל בתופים, ומיכה מיכאלי בבס.
השירים שהקליטה הלהקה עבור אלבומה היחיד, היו מעבר מסגנון הלהיטים שאפיין את אקשטיין, למוזיקה יותר ייחודית ופחות פופולרית, וממנו הצליח רק השיר "בוא לראות".
עוד באותה שנה עיבד והפיק מוזיקלית את אלבומו של יגאל בשן "נולדתי במזל בתולה", ניגן בגיטרות באלבומו של שלום חנוך – "על פני האדמה"', ובאלבומו של שלמה ארצי – "תרקוד".
בקיץ 1984 הקליט ועיבד את שירי האלבום "דרך המשי" של יהודית רביץ, וגם ניגן בו בגיטרה, סינתיסייזר, תופים וכלי הקשה אלקטרוניים.
עוד באותה שנה הקליט וניגן בגיטרות באלבומה של עפרה חזה "בית חם" השתתף באלבומה השני (והאחרון) של להקת "בנזין" כטכנאי קול, שר קולות רקע, וניגן בסינתיסייזר בשיר "פנים אל מול פנים"', וכן ניגן עם להקת "גן עדן" בהקלטת הסינגל "כזה סימפתי".
אקשטיין גם פתח אולפן הקלטות שהפך למקור פרנסתו העיקרי.
ב-1985 הפיק מוזיקלית את אלבומו של אריק סיני "שלום לך תקוה עצובה", וכן את אלבום הסולו השני של מירי אלוני – "טיפה אהבה".
ב-1986 הוציא את האלבום "עבודת יד", בו ניגן בכל הכלים.
פרט ל"ג'וני ביגוד והלבשה" שהיה בדיחה על "Johnny B.
Goode" של צ'אק ברי הוא גם הלחין את כל השירים, ביניהם "כמו אתמול", "איפה את עכשיו", "מישהו אוהב אותך", "אני עוד בסביבה" ו"מלכודת השמלה האדומה".
באותה שנה גם עיבד והפיק את האלבום "המזרח הקרוב ללבי" של נסים גרמה, את האלבום "חפצים אישיים" של משה בקר שאת כל שיריו כתבה והלחינה נעמי שמר.
ב-1987 עיבד והפיק מוזיקלית את אלבומה השני של חני ליבנה – "מקלט ללילה".
עוד באותה שנה הקליט, ערך את המיקסים, שר קולות, והשתתף בהקלטות בתיכנות תופים וסיקויינסרים באלבומו של שם טוב לוי "שוחד".
ב-1988 ערך את המיקסים לאלבום הסולו השלישי של יצחק קלפטר – "מחזיק מעמד"', וכן עיבד והפיק מוזיקלית את האלבום "משהו בפנים" של רמי ברזל.
ב-1989 כתב הלחין ועיבד את "חולף לו עם הזמן" ששר ניסים גרמה בקדם אירוויזיון.
בתקליטו של גרמה "מי אנחנו?
מה אנחנו?" אקשטיין עיבד, הפיק מוזיקלית, ניגן, כתב מילים ל"מה קורה לך" והלחין שירים נוספים.
לאנדלה ניר הוא ניגן, תכנת, עיבד והפיק מוזיקלית את שירי אלבומה "יש מים כאן" והלחין בו את "אשת לוט", "יש מים כאן" ו"בעקבות כוכב זוהר".
באותה שנה שר את השיר "נעמה" בפסקול הסרט "יוסל'ה, איך זה קרה?".
בסוף 1990 עורר אקשטיין סערה כאשר הוציא לרדיו את תקליט השדרים "טרזן".
השיר נפסל לשידור בעיקר בגלל מילותיו הגסות והפרובוקטיביות, ובגלל השורה "רמבו בן זונה".
הגרסה השנייה שהופיעה בתקליט השדרים כללה צלילי "פיפס" אלקטרוניים בשורות הגסות.
גם עטיפת תקליט השדרים עוררה סערה: בצד הקדמי צולם ראשו של אקשטיין על ראשו של טרזן בציור בו טרזן תוקע סכין בגופה של צ'יטה, ובצד האחורי צויר טרזן מטפס על הר חצי-עירום נושא את סכינו בתחתונים העשויים מעור של צ'יטה, ולידו ראש ערוף של אדם.
עוד באותה שנה הצטרף אקשטיין לאיחוד להקת "עוזי והסגנונות", הקליט שיר לפסטיבל "בלוז ים המלח" דואט עם מרגלית צנעני, והפיק את האלבום "זה לא אותו הבית" של הדודאים.
ב-1991 עיבד והפיק מוזיקלית (ביחד עם נפתלי אלטר), ניגן בגיטרות ובכלי הקשה בשני שירים חדשים שהתווספו למהדורה המחודשת של האלבום "קצת שקט" (יצא בשם "קצת שקט+") של אושיק לוי: "דע מאיפה באת" ו"מה ששלי – שלה".
בשנת 1993 הוציא את האלבום האינסטרומנטלי "בלי מילים", ובו בעיקר עיבודים אינסטרומנטליים לקלאסיקות ישראליות כ"בשדה תלתן", "עיר לבנה", "שיר השוק", "חורשת האקליפטוס", "לילה בחוף אכזיב", "הסלע האדום", "שיר הקטר", "החליל", "עין גדי", "פראג" של שלום חנוך, ושניים שכתב והלחין אקשטיין: "בלי מילים" ו"טרזן".
עוד באותה שנה לאלבומו של בני אמדורסקי, "במצב של לתת", אקשטיין הלחין את "שהכל יעבור ממול" ו"מגיע לנו קצת לנוח", השתתף בעיבוד ובהפקה עם אסף ובני אמדורסקי, ניגן בתופים, גיטרות וקלידים וגם הקליט ובישל באולפנו הביתי.
בסוף 1993, בעקבות המגעים לשלום עם אש"ף, הקליט אקשטיין שיר שלום בהפקת חברו מלהקת קליידוסקופ, יעקב אגת: "כל יום" (מילים: גרי אקשטיין ויעקב אגת, לחן: גרי אקשטיין).
אקשטיין ניגן בכל הכלים ואגת השתתף בקולות רקע ובתכנות תופים.
לקדם אירוויזיון 1995 כתב הלחין ועיבד את השיר "נשקיני נא", שביצע יעקב נווה.
ב-1998 באלבום המחווה "עבודה עברית" ירמי קפלן חידש את שירו של אקשטיין "רוח סתיו" ואקשטיין עצמו השתתף בהקלטה בנגינת גיטרה ובקולות.
לאחר כמעט עשור בו לקח פסק זמן מהפקת אלבומי מוזיקה, הוציא אקשטיין בשנת 2002 את גרסתו לשיר "נשקיני נא".
ב-2003 פתח דף יוצר באתר האינטרנט "במה חדשה", בו הוא משתף שירים חדשים מקוריים שלו.
עוד באותה שנה הוציאה חברת "הד ארצי" דיסק כפול ובו שירים משלושת אלבומיו הראשונים, וכן קטעי בונוס.
ב-2005 הוציא את הסינגל "מה עובר עלייך", עם המוזיקאי ואיש הסאונד ראובן חיון (לחן של אקשטיין למילים של חיון).
השניים גם העלו מופע משותף ביחד עם להקת "אינזים".
גרי אקשטיין ודייוויד חטב ניגנו עיבדו והפיקו מוזיקלית את שירי האלבום.
ביולי 2012 פרסם אלבום דיגיטלי באתר האינטרנט שלו בעל השם האירוני "אירוע מוחי".
אקשטיין הפיק מוזיקלית את שירי האלבום (ביחד עם יאיר סתוי).
עוד השתתפו בהקלטות: אלון הילל בתופים ואלון נדל בבס.
ביולי 2020, העלה לאתר בנדקמפ את האלבום היחיד של להקתו "סרט", שכשל מסחרית עם צאתו ב-1983. עם העלתו אמר: "הבאתי שם כמה מהסולואים הכי טובים שלי".
בשנת 2009 נערך לכבודו ערב הוקרה עם מיטב שיריו, בהשתתפות אמנים רבים וידועים
בשנת 2015 הוענק לו תואר יקיר העיר חולון
בשנת 2021 זכה בפרס אקו"ם על "תרומתו ליצירה ולתרבות הישראלית"
אקשטיין היה נשוי לאורנה ולהם שתי בנות.
ב-2008 לקה אקשטיין באירוע מוחי שהגביל את התנועות המוטוריות שלו, אך לא פגע בזיכרון שלו.
ב-20 בספטמבר 2021 נפטר אקשטיין ממחלת כליות קשה שעמה התמודד בשנותיו האחרונות.
"פטה מורגנה" (1981) – חידושים לשירים עבריים
"גדליהו והמיסטוק" (1982) – אלבום ילדים
"בלי מילים" (1993) – אינסטרומנטלי
"גרי אקשטיין \ לא לשידור (הוצאה מחודשת)" (2003)
רוברט ויליאם גרי מור היה זמר וגיטריסט צפון-אירי.
מור החל את הקריירה שלו בשנות ה-60, וניגן עם אמנים ולהקות שונים, בהם גרג לייק, Thin Lizzy, Colosseum II.
מור נולד בבלפסט שבצפון אירלנד.
בגיל 8 קיבל גיטרה אקוסטית חבולה, ובגיל 14 קיבל גיטרה תקינה, שהייתה גיטרה ימנית, עליה הוא למד לנגן כרגיל על אף היותו שמאלי.
מור הושפע בראשית דרכו מאלביס פרסלי והביטלס.
מאוחר יותר כשראה את ג'ימי הנדריקס ו-John Mayall & the Bluesbreakers מופיעים בבלפסט, עיר הולדתו, סגנונו התפתח לבלוז רוק, שהפך לסגנון המרכזי והדומננטי במוזיקה שיצר.
מור הושפע רבות מפיטר גרין (פליטווד מק), שהיה המנטור שלו כשהופיע בדבלין.
ב-1995 הוציא מור את האלבום "Blues for Greeny" כמחווה לפיטר גרין, האלבום היה מורכב כולו מיצירות של פיטר גרין.
באלבום זה ניגן מור על גיטרתו של גרין, 1959 Les Paul standard, אותה השאיל למור אחרי שפרש מפליטווד מק.
בסופו של דבר מור רכש את הגיטרה לבקשתו של גרין.
בשנת 1969 הצטרף מור ללהקת Skid Row, להקת בלוז רוק אירית, בתקופה זו רכש את המוניטין שלו בתעשיית המוזיקה, ויצר את קשריו עם פיל לינוט.
בשנת 1973 פתח את קריירת הסולו שלו עם האלבום "Grinding Stone", עם להקתו, Gary Moore Band.
ב-1987 השתתף בהקלטות לתקליט הצדקה "Let It Be", גרסת כיסוי לשירם של הביטלס.
כל ההכנסות מהתקליט נתרמו לצדקה בעקבות אסון MS Herald of Free Enterprise.
ב-1994 שיתף פעולה עם ג'ק ברוס וג'ינג'ר בייקר במיזם BBM (Bruce-Baker-Moore).
אחרי סדרה של הקלטות רוק, הוציא את האלבום "Still Got the Blues", בו הוא חזר לסגנון הבלוז.
מור המשיך עם הבלוז עד 1997, בשנה זו הוציא את "Dark Days in Paradise" שהתאפיין במקצבי דאנס.
ב-2001 מור הוציא את "Back to the Blues", בו הוא חוזר לסגנון הבלוז.
בשנת 2011, מור נפטר בשנתו מדום לב, במהלך חופשה בספרד.
גרשון (גרי) מנדלבאום הוא דמות בדיונית שהופיעה בקומדיות המצבים "הפיג'מות", "הפיג'מות בקפה קר סול", "הפיג'מות במופע של דובל'ה" ו"מנדלבאום בלש פרטי".
הדמות מגולמת על ידי השחקן יניב פולישוק.
גרי מנדלבאום סובל מהקרחה, לובש תמיד גופייה לבנה, מעליה אותה חולצה מכופתרת אפורה (שבעברה הייתה לבנה), ומכנסיים שחורים.
בצעירותו היה לו שיער גולש.
מנדלבאום מאופיין כנוירוטי, מתואר כאדם קמצן, עקשן, רודף בצע וילדותי.
כמו כן, מביע רגשות מרמור וייאוש על מר גורלו.
בעל גישה פרימיטיבית לגבי טכנולוגיה.
מעריץ של שלישיית "כמו צועני".
שפרה מנדלבאום – אשתו של גרי.
ידועה כאישה בוטה, קשוחה וגדולת ממדים.
גרי נוטה לציית לה מתוך פחד.
דמותה גולמה פעמים בודדות, על ידי ליאת אחירון, במפגש בטרם הנישואים, בפעם השנייה על ידי ויקה פינקלשטיין, ופעם נוספת על ידי גלית גוטמן.
גרי נוהג לכנותה "מיפלצת".שירתה במהלך שירותה הצבאי במג"ב.
רוני מנדלבאום – בתו הבכורה של גרי.
בצעירותה מבלה את זמן הפנאי שלה בהמבורגרי.
דמותה מגולמת ברוב הסדרות בהן גולמה הדמות של גרי.
מגולמת על ידי השחקנית אלי קרן־אסף.
שייקה (ישעיהו), פולי (פוליאל) וגברי (גבריאל) מנדלבאום – נקראים על שמות חברי הגשש החיוור.
שייקה ידוע בלקויות הלמידה שלו ומצטייר כילד בעייתי.
מגולמים על ידי שון גיטלמן בגרסאות הבוגרות שלהם.
פישמן מנדלבאום – אביו של גרי.
אדם זקן ועקשן שנהג לגור בבניין מעל ההמבורגרי.
מגולם על ידי טוביה צפיר.
רותה מנדלבאום – אמו של גרי.
גרה בצעירותה בבניין מעל ההמבורגרי.
הייתה חברה בלהקה כושלת יחד עם ברכה קירשנברג, השכנה.
מגולמת למשך מספר שניות בסדרה הפיג'מות.
ברי מנדלבאום – אח תאום של גרי.
מגולם על ידי יניב פולישוק בתפקיד כפול.
צאלונית מנדלבאום – אחותם הצעירה של גרי וברי.
גם היא מגולמת על ידי פולישוק.
הופעתה היחידה היא במופע "צחוק של הרפתקה".
קובי פרג' – אחיין של גרי.
חבר בלהקת הפיג'מות שחבריה מתארחים רבות בהמבורגרי.
מגולם על ידי קובי פרג'.
דנה פרידר – אחיינית (בת אחותה) של שפרה.
נשלחת על ידי שפרה לעבוד בהמבורגרי כבוגרת תואר למנהל עסקים.
חברה בלהקת הפיג'מות שחבריה מתארחים רבות בהמבורגרי.
מגולמת על ידי דנה פרידר.
אתי פולישוק – דודה של גרי.
הייתה מורה להתעמלות בבית ספר "הס" בפתח תקווה בו למד גרי.
בזכות מעמדה הצליח לסיים את לימודיו.
מגולמת על ידי אתי פולישוק.
מנדלבאום גדל בפתח תקווה ולמד בבית ספר "הס" בעיר.
הצליח לסיים את לימודיו בזכות דודתו אתי פולישוק (מגולמת בידי אתי פולישוק).
בעודו תלמיד היה יושב ראש מועצת תלמידים.
הוביל תפקיד זה במשך כשבועיים, עד שנתפס מבלה עם התלמידה שפרה בוימפלד, אותה הכיר בתקופת הלימודים, ביחידות בחדר המנהל, מה שגרם להדחתו.
מנדלבאום היה סולן בלהקת רוק שהקים יחד עם חברו ללימודים, עודד מנשה (דמות המגולמת על ידי עודד מנשה).
באוקטובר 1984 הציע לשפרה נישואים, על פי גישה אחת.
לעומת גישה אחרת על פיה בשנת 1982 כבר נישא לה.
במסגרת הנישואים הקים משפחה - רוני (אלי קרן-אסף) הבת הבכורה, ושייקה, פולי וגברי, שלישיית בנים זהה.
בבגרותו החל לעבוד במסעדת "המבורגרי", המבורגרייה ברחוב מזא"ה 17 פינת מאפו בתל אביב.
איכות המזון במסעדה ירודה ועל כן העסק נחשב כושל וכמעט נטול הכנסות ולקוחות.
בשנת 2004 התמודד לראשות העיר תל אביב.
בשנת 2006 מת מנדלבאום לאחר שאכל מאחת הנקניקיות הנמכרות במסעדתו.
בין העונה החמישית לשישית של הסדרה הפיג'מות פתח סוכנות בילוש מצליחה.
הפעילות מתועדת בסדרה "מנדלבאום בלש פרטי".
בין עונות אלה ההמבורגרי היה סגור בשל הרעלת פימו של פקח מטעם משרד הבריאות, לאחר שאכל נקניקיה בהמבורגרי.
עוד בהיותו נער, במסגרת בחירות לראשות מועצת התלמידים, רכש אויב, שמעון צמחוני (ניר רון), בהן ניצח מנדלבאום.
באותה תקופה אהבו מנדלבאום וצמחוני את אותה נערה, שפרה בוימפלד, שבעתיד נישאה למנדלבאום, מה שהוסיף ליריבות ביניהם.
מאז ההפסד של צמחוני, הוא מנסה להתנקם במנדלבאום בהזדמנויות שונות בחיים, דבר שבא לידי ביטוי בפרק ייחודי בכל עונה של הפיג'מות החל מעונה 3, "צמחוני נגד מנדלבאום", וכן גם בסדרת הבת, מנדלבאום בלש פרטי.
היריבות מתגלה לראשונה בסדרה הפיג'מות, כאשר צמחוני מנסה להתמודד לראשות עיריית תל אביב-יפו במערכת בחירות של שנת ה'תשס"ד (2004), אך מנדלבאום בתגובה מחליט לרוץ גם הוא לראשות העירייה.
השניים מחבלים בתעמולה אחד של השני, ולבסוף אף אחד מהשניים לא זכה (מכיוון שקובי לקח את החתימות של צמחוני טרם שלחם ועודד לא שלח את של גרי לעירייה, עקב טיפשותו ולכן רון חולדאי לא ידע על כוונותיהם להתחרות בו), אך אירוע זה הוסיף ליריבות.
כעבור תקופה צמחוני מתקבל לתפקיד ציבורי בעיריית תל אביב, מנהל מחלקת גבייה, במסגרתו נחשף לתוכניות הקמה של מערכת רכבת שצפויה לעבור בסמוך להמבורגרייה של מנדלבאום.
צמחוני חומד במיקום האסטרטגי של ההמבורגרייה במזא"ה פינת מאפו, ומפעיל לחץ על מנדלבאום באמצעות דוחות ועבודות יזומות באזור ההמבורגרייה כדי לגרום למנדלבאום למכור לו את המקום.
המזימה של צמחוני נחשפת וצמחוני נאסר לתקופה של כשנה.
לאחר שחרורו, צמחוני שב ומנסה להפעיל לחץ על מנדלבאום באמצעות רכישת עסק מול ההמבוגרייה שלו, "הצמחו-בורגר", בתקווה שהתחרות והקשרים שלו יביאו את מנדלבאום לייאוש ולאילוץ סגירת המקום, אך גם הפעם המזימה נכשלת.
בתקופתו של מנדלבאום כבלש פרטי מגיע צמחוני במסווה של מרסס למשרד החקירות של מנדלבאום, שם ניסה להרעיל את מנדלבאום למוות.
מנדלבאום נכנס למצב של קומה ובדרך נס מתעורר.
בעקבות ניסיון ההרעלה נכנס צמחוני לכלא ומשתחרר כשנה אחרי.
ההתנצחות המתועדת האחרונה בין השניים התרחשה בשנת 2015 כאשר צמחוני שוב מנסה לגזול ממנדלבאום את ההמבורגרי על ידי כך שמחתים את גרי על חוזה ללא ידיעתו, לפיו האחרון לווה כסף עם ריבית שעתית וחייב להחזיר אותו תוך 24 שעות, ולא - ההמבורגרייה תעבור לבעלות המלווה.
העסק כמעט מצליח עד שמתגלה כי ההמבורגרי חכור, ולא ניתן למכור ערך חכור.
הדמות צברה פופולריות רבה בקרב הנוער הישראלי ובמרוצת השנים הפכה ל"קאלט" כך שמשפטים שלה מצוטטים כחלק מהשיח היומיומי.
הפיג'מות במופע של דובל'ה (2009)
התכנית (2016) - תוכנית בערוץ הראשון המהווה מחווה לתוכניות הילדים והנוער הישראלית משנות ה-70, ה-80 וה-90.
אקונה מטטה (2007) - מופע עם דמויותיהם של כוכבי הפיג'מות: אילן, עודד וגרי, להקת מעופפי מומבסה ויניב המגניב.
הרפתקה בספארי (2009) מופע של יובל המבולבל בשיתוף עם הדוד חיים, יניב פולישוק ועודד פז (לסירוגין).
צחוק של הרפתקה (2010) - מופע של יובל המבולבל בשיתוף עם יניב פולישוק.
המופע של גרי מנדלבאום (2010) - מופע עם דמותו של גרי כשעלילתו מתרחשת כשמשפחתו נוסעת לביקור קרובים והוא מעביר את הזמן עם הקהל עד לשובם.
גרי מנדלבאום - בלי אחים קטנים!
(2014) - מופע סטנד-אפ לילדים עם דמותו של גרי.
עודד פז והקסדות (2021-הווה) - מופע עם שירים מהסדרה "הפיג'מות" בביצועים מחודשים של עודד פז והרכב הקסדות, ואומנים אורחים, כשיניב פולישוק בדמות גרי ביניהן.
גרי ויין הול ג'וניור , הוא שחיין עבר אמריקאי, אלוף אולימפי בעל 10 מדליות מהן 5 זהב מ-3 אולימפיאדות (אטלנטה 1996, סידני 2000 ואתונה 2004), אלוף עולם (רומא 1994 ופרת' 1998) בעל 6 מדליות מהן 3 זהב ושיאן עולם במשחי שליחים.
הול ידוע בכניסתו המוחצנת לתחרות, כמו בכניסה לזירת אגרוף, במכנסי בוקסר וגלימת מתאגרפים וכן קידה לקהל.
הול ג'וניור נולד בסינסינטי, אוהיו.
אביו, גרי הול סניור השתתף ב-3 אולימפיאדות (מקסיקו, מינכן ומונטריאול) וזכה במדליה אולימפית בכל אחת מהן.
סבא שלו מצד אימו, צ'ארלס קיטינג היה אלוף המכללות בשחיה (NCAA) ב-1946, אך התפרסם בשל מעורבותו בפרשת השחיתות בנושא ההשקעות וההלוואות בשנת 1989 וישב בכלא במשך 4 שנים וחצי.
דודו מצד אימו צ'ארלס קיטינג השלישי השתתף באולימפיאדת מונטריאול וסיים במקום חמישי במשחה ל-200 מטר חזה.
באליפות העולם שנערכה ברומא איטליה, בשנת 1994 זכה הול ב-4 מדליות, מהן 2 זהב ו-2 כסף.
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה באטלנטה, ארצות הברית בשנת 1995 זכה הול ב-4 מדליות זהב והיה לשחיין המצטיין באליפות.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכה הול ב-4 מדליות, מהן 2 זהב ו-2 כסף.
מדליות זהב במשחי שליחים 4x100 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש של 3:15.41 דקות, לפני רוסיה (3:17.06 דקות) וגרמניה (3:17.20 דקות) התוצאה שקבע כשחיין אחרון היה 47.45 שניות, הייתה המהירה במשחקים ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בשיא עולם חדש של 3:34.84 דקות, לפני רוסיה (3:37.55 דקות) ואוסטרליה (3:39.56 דקות).
מדליות כסף במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.26 שניות, אחרי אלכסנדר פופוב (22.13 שניות) ולפני סוסה שירר מברזיל (22.29 שניות) ובמשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 48.81 שניות, אחרי אלכסנדר פופוב (48.74 שניות) ולפני גוסטבו בורג'ס (49.02 שניות).
באליפות העולם שנערכה בפרת' אוסטרליה, בשנת 1998 זכה הול במדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בשיא תחרות חדש של 3:16.69 דקות, לפני אוסטרליה (3:16.97 דקות) ורוסיה (3:18.45 דקות) ובמדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:38.56 דקות, אחרי אוסטרליה (3:37.98 דקות) ולפני הונגריה (3:39.53 דקות).
במאי אותה שנה הושעה הול עקב שימוש במריחואנה.
בשנת 1999 אובחן הול כלוקה במחלת הסוכרת מסוג 1 ("סוכרת נעורים") ולכן הפסיק לשחות לתקופה קצרה.
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בסידני, אוסטרליה בשנת 1999 זכה הול במדליית כסף במשחה ל-50 מטר חופשי (22.26 שניות).
במבחנים האמריקאיים לאולימפיאדת סידני (2000), קבע הול במשחה ל-50 מטר חופשי שיא אמריקה חדש של 21.76 שניות, שיפור לשיא בין 10 השנים של טום ג'אגר.
במשחקים עצמם הוא זכה הול ב-4 מדליות, מהן 2 זהב, 1 כסף ו-1 ארד.
פיטר ואן דן הוחנבאנד קבע בשלב חצי הגמר שיא עולם חדש של 47.84 שניות.
באולימפיאדת אתונה (2004) זכה הול במדליית זהב ובמדליית ארד.
מדליית זהב במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 21.93 שניות, לפני דויה דרגניה מקרואטיה (21.94 שניות) ורולנד סקומן מדרום אפריקה (22.02 שניות) ובכך הגן על תוארו ומדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר לאחר ששחה בשלב המוקדמות.
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת בייג'ינג (2008) שנערכו באומהה, נברסקה הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 21.91 שניות ולא נכלל במשלחת האמריקאית למשחקים האולימפיים.
גרי ויין הול סניור (; נולד ב-7 באוגוסט 1951), הוא שחיין עבר אמריקאי, ושיאן עולם שהשתתף בשלוש אולימפיאדות (מקסיקו 1968, מינכן 1972 ומונטריאול 1976) וזכה במדליה אולימפית בכל אחת מהן.
הול סניור נבחר לשאת את דגל ארצות הברית בטקס הפתיחה של אולימפיאדת מונטריאול.
הול סניור נולד בפאייטוויל, קרוליינה הצפונית.
הוא למד באוניברסיטת אינדיאנה ושחה בקבוצת השחייה תחת הדרכתו של ג'יימס קונסילמן.
בנוסף להיותו ספורטאי מחונן, נבחר לקפטן הנבחרת הוא היה תלמיד מצטיין והתקבל ללימודי רפואה באוניברסיטת סינסינטי.
בתחרות שחייה שנערכה בלוס אנג'לס ביולי 1968 קבע הול במשחה ל-400 מטר מעורב אישי שיא עולם חדש של 4:43.4 דקות.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) עצמה זכה הול במדליית כסף במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:48.7 דקות, אחרי השיאן העולמי בן ארצו צ'ארלס היקוקס (4:48.4 דקות) ולפני מייק הולתהאוז ממערב גרמניה (4:51.4 דקות).
בנוסף, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:12.6 דקות, המנצח במשחה זה היה רולנד מאתס ממזרח גרמניה שקבע שיא אולימפי חדש (2:09.6 דקות).
בין השנים 1969–1970 שיפר הול 5 פעמים את שיא העולם, 3 פעמים במשחה ל-400 מטר מעורב אישי ופעמיים במשחה ל-200 מטר מעורב אישי.
לאולימפיאדת מינכן (1972) הגיע הול כשיאן עולם לאחר שבמבחנים האמריקאים שנערכו בתחילת אוגוסט 1972 בשיקגו, אילינוי הוא קבע שני שיא עולם במשחים ל-200 מטר מעורב אישי 2:09.30 דקות ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי 4:30.81 דקות.
במשחקים עצמם הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:02.86 דקות, אחרי הכוכב הגדול של האולימפיאדה בן ארצו מארק ספיץ שקבע שיא עולם חדש של 2:00.70 דקות ולפני בן ארצו רובין בקהאוז (2:03.23 דקות).
בנוסף, הוא השתתף בשלב המוקדמות במשחה שליחים 4x100 מטר וקבע שיא אולימפי חדש של 3:51.98 דקות.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכה הול במדליית ארד במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 54.65 שניות, אחרי חבריו לנבחרת מאט ווגל (54.35 שניות) וג'ו בוטם (54.50 שניות).
כיום הול סניור הוא רופא עיניים.
בנו, גרי הול ג'וניור, הוא אלוף אולימפי בעל 10 מדליות מהן 5 זהב מ-3 אולימפיאדות (אטלנטה, סידני ואתונה) בהן השתתף, אלוף עולם בעל 5 מדליות מהן 2 זהב ושיאן עולם.
הול ובנו הם הצמד היחידי של הורה ובן בהיסטוריה שהשתתפו בשלוש אולימפיאדות כל אחד.
הול שבר 10 שיאי עולם ו-23 שיאי ארצות הברית, זכה ב-23 תוארי אליפות ארצות הברית ו-7 תוארי NCAA.
בשנים 1969 ו-1970 זכה הול בתואר שחיין השנה בעולם.
בשנת 1981 זכה הול להיכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
ג'רלד "גרי" וורד היה כדורגלן אנגלי ששיחק בעמדות הקישור.
וורד נולד בשכונת סטפני שבלונדון, והצטרף לארסנל כשחקן נוער ב-1952, כשתוך זמן קצר זכה לקידום לקבוצה הבגירה.
מאחר שהופעתו של וילשר הייתה כמחליף, וורד נותר השחקן הצעיר ביותר בהיסטוריה של ארסנל שפתח במשחק ליגה.
בתקופה זו היה וורד משחקני נבחרות הנוער של אנגליה.
וורד חתם על חוזה המקצוען שלו זמן קצר לאחר הופעת הבכורה, ועד לסיום עונת 1953/1954 השתתף בשני משחקים.
עם זאת, בארבע השנים שלאחר מכן הוא לא שיחק כלל עבור ארסנל; חלק ניכר מהתקופה הוא שהה בשירות לאומי שמנע ממנו לשחק.
הוא שוחרר מהשירות בפברואר 1957, ובעונת 1957/1958 זכה מחדש במקום בהרכב, שהפך למקום קבוע בעמדת הקיצוני השמאלי בעונת 1958/1959 שבה קבע שיא קריירה מקצוענית עם 34 הופעות בהרכב הפותח של ארסנל ואף זכה להשתתף במשחק של נבחרת התאחדות הכדורגל האנגלית.
אולם, בין 1960 ל-1963 הוא השתתף רק בחלק מהמשחקים מאחר שהתחרה על המקום בהרכב עם טומי דוקרטי, ובשלוש עונות צבר רק 21 הופעות.
מאידך, במהלך השנים שלו בארסנל השתתף במשחקים רבים במדי קבוצת המילואים של המועדון, וצבר לזכותו 158 הופעות במדיה.
הוא עזב את ארסנל ביולי 1963 ועבר ללייטון אוריינט תמורת 8,000 לירות שטרלינג, בה שיחק עונה אחת שבמהלכה השתתף ב-44 משחקים והבקיע שני שערים.
לאחר מכן עבר לשחק בכדורגל מחוץ לליגה, ושיחק למשך תקופה קצרה בקיימברידג' סיטי ובבארנט, אותה אימן למשך תקופה קצרה בין 1973 ל-1974. הוא הוחלף על ידי שחקן ארסנל לשעבר, גורדון פרי.
לאחר מכן פרש כליל מכדורגל.
גרי ג'יי גובנר , הוא אתלט ומרים משקולות אמריקאי-יהודי בעבר, הוא שיאן עולם באולם בהדיפת כדור ברזל וסגן אלוף עולם בהרמת משקולות במשקל של מעל 105 ק"ג.
מקום רביעי ב (טוקיו 1964) בהרמת משקולות.
גובנר נולד בעיר ניו יורק להורים יהודים, אביו יליד צ'כיה ואמו ילידת פולין.
החל להתאמן לראשונה בהדיפת כדור ברזל בגיל 16. בגיל 18 החל ללמוד הנהלת חשבונות באוניברסיטת ניו יורק.
בשנת 1961 השתתף גובנר בסבב תחרויות באירופה.
באחת התחרויות הגיע למוסקבה באותה העת ברית המועצות ובערב שבת הלך להתפלל בבית הכנסת המקומי.
אותה שנה הוא השתתף במכביה השישית וזכה ב-3 מדליות זהב, בהרמת משקולות, בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 18.32 מטר ובזריקת דיסקוס בתוצאה של 50.03 מטר.
שיאן עולם בהדיפת כדור ברזל, באולם
בתחרות אתלטיקה באולם שנערכה בתחילת פברואר 1962 קבע גובנר בהדיפת כדור ברזל, שיא עולם חדש באולם של 18.46 מטר, שיפור של 22 ס"מ לשיאו של בן ארצו פרי אובריאן.
שבועיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה במדיסון סקוור גרדן שבניו יורק, הוא שיפר את שיאו העולמי פעמיים, בהדיפה השנייה קבע שיא עולם חדש של 19.76 מטר ובהדיפה האחרונה הוא קבע שיא עולם חדש של 19.80 מטר.
אותה שנה הוא אף זכה באליפות ארצות הברית באתלטיקה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל.
בתחרות שנערכה בלוס אנג'לס ביוני אותה שנה הוא הדף את כדור הברזל לשיא אישי חדש של 19.88 מטר.
בתחרות גביע העולם בהרמת משקולות שנערכה בבודפשט שבהונגריה בספטמבר אותה שנה הוא זכה במדליית ארד בקטגוריה של מעל 90 ק"ג בתוצאה של 497.5 ק"ג, אחרי יורי ולסוב מברית המועצות (540 ק"ג) ונורברט שמנסקי בן ארצו (537.5 ק"ג).
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת טוקיו (1964) ניסה גובנר להשתתף הן בהרמת משקולות והן בהדיפת כדור ברזל, אך לאחר שסיים במקום חמישי בהדיפת כדור ברזל (18.54 מטר) הוא לא נכלל בנבחרת האתלטיקה, אך כן נכלל בנבחרת הרמת המשקולות לאחר שסיים שני בהרמת משקולות (502.5 ק"ג).
סגן אלוף עולם בהרמת משקולות
בגביע העולם בהרמת משקולות שנערך בטהראן שבאיראן בשנת 1965 זכה גובנר במדליית כסף בקטגוריה של מעל 90 ק"ג בתוצאה של 545.0 ק"ג, אחרי לאוניד ז'בוטינסקי מברית המועצות (552.5 ק"ג) ולפני קרוי אשר מהונגריה (522.5 ק"ג).
אלוף ארצות הברית בהרמת משקולות
באליפות ארצות הברית בהרמת משקולות שנערכה בשנת 1966 זכה גובנר במדליית זהב בקטגוריה של מעל 90 ק"ג בתוצאה של 532.5 ק"ג, לפני בוב בדנרסקי (512.5 ק"ג) ונורברט שמנסקי (475 ק"ג).
ב-2006 הונצח גובנר ביד לאיש הספורט היהודי שבמכון וינגייט, מוזיאון המנציח יהודים שהגיעו להישגים ספורטיביים יוצאי דופן.
בשנים 1962 ו-1963 דורג גובנר ראשון בעולם בהדיפת כדור ברזל באולם ובשנת 1962, שני בעולם בהדיפת כדור ברזל (19.78 מטר).
גרטשן מול היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית.
מוכרת בעיקר בזכות תפקידיה בסדרה "אימפריית הפשע" ובסרטים "הקומה השלוש עשרה", "בטי פייג' הידועה לשמצה", "ההימור האחרון" ו"מתוק ומרושע".
מול נולדה בעיירה דיפ ריבר שבקונטיקט לאמנית ולמחנך בבית ספר, אחיה ג'ים עוסק גם הוא בתחום הקולנוע.