tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הירוקים זכו לתשומת לב כלל-ארצית בפעם הראשונה בבחירות לנשיאות בשנת 2000, כשרצו לנשיאות וסגן הנשיאות מטעם המפלגה הפעיל ראלף ניידר ווינונה לדוק, תוך שטענו כי אין הבדל משמעותי בין שתי המפלגות הגדולות.
למפלגה היו מספר ניצחונות בבתי המחוקקים של המדינות, כולל בקליפורניה, ארקנסו ומיין.
כמו כן, ישנם נבחרי ציבור מטעם המפלגה ברחבי ארצות הברית ברמה המוניציפלית.
תוצאות בבחירות לנשיאות ארצות הברית
מפלגת המרכז (בפינית: Suomen Keskusta) היא מפלגת מרכז ליברלית בפינלנד.
המפלגה מונהגת על ידי אניקה סאריקו.
במהלך רוב ההיסטוריה של המדינה, הייתה המפלגה חברה בממשלה.
נוסדה בשנת 1906 כתנועה כפרית בעיקרה.
במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 הייתה המפלגה מתחרה בולטת של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של פינלנד, וב-1922 עלתה לשלטון לראשונה כשקיוסטי קליו היה לראש הממשלה.
קליו היה לראש ממשלה 4 פעמים בשנים 1922 עד 1937. אחרי מלחמת העולם השנייה הייתה המפלגה אחת מארבע המפלגות המרכזיות בפינלנד.
אישיות מרכזית מאוד בתולדות המפלגה היא אורהו קקונן אשר היה ראש הממשלה בשתי תקופות כהונה (1950–1953, 1954–1956) ונשיא בעל תקופת הכהונה הארוכה ביותר (1 במרץ 1956 עד 27 בינואר 1982).
המפלגה שיחקה תפקיד מרכזי בקבלת פינלנד לאיחוד האירופי בשנת 1992. כיום, בניגוד לימיה הראשונים של המפלגה, היא אינה מקבלת תמיכה רק מהאזורים הכפריים, אלא גם מהערים.
ב-1965 קיבלה את השם "מפלגת המרכז" וב-1988 "המרכז של פינלנד".
המפלגה הרכיבה את הרוב בפרלמנט בשנים 2003 עד 2011, כשמאטי ואנהאנן היה ראש ממשלה במשך 7 שנים.
בבחירות ב-2011 איבדה המפלגה את הרוב בפרלמנט, אך בבחירות 2015 זכתה פעם נוספת להיות מפלגת הרוב.
מפלגת המונרכיה של רוסיה הייתה מפלגה פוליטית ברוסיה, שנודעה בתקופת הצאר בשם המפלגה המונרכית הרוסית (Русская монархическая партия) והייתה תנועת ימין רדיקלי.
המפלגה המונרכית הוקמה לראשונה בשנת 1905 על ידי ולדימיר גרינגמוט.
ב-1907 הפכה לאיחוד המונארכיסטי הרוסי (Ру́сский монархи́ческий сою́з) והתקיימה עד פרוץ מהפכת אוקטובר בשנת 1917.
בתקופת הצאר פעלה התנועה כמפלגת שנתמכה על ידי השלטון וחתרה למען שלטון מקומי עצמי, שאיפה לחינוך ציבורי, חופש העיתונות ושיפור מצב הפועלים.
התנועה הייתה חברה בדומה הממלכתית של האימפריה הרוסית ומתחריה היו מפלגת הקדטים, הסוציאליסטים, המהפכנים האנרכיסטים ותנועת הבונד.
ביולי 2012 הוקמה המפלגה מחדש בשם המפלגה המונרכית של רוסיה (או מפלגת המונרכיה).
בראש המפלגה עומד אנטון באקוב, איש עסקים וחבר פרלמנט מטעם מפלגת התחייה הרוסית וברית כוחות הימין.
האידאולוגיה המפלגתית נשענת על רעיונות פטריוטיים רוסיים ושאיפה להשבת המונרכיה לרוסיה.
מצע המפלגה מתמקד בהקמתה מחדש של האימפריה הרוסית ושמירה על הכנסייה הפרבוסלבית.
זו המפלגה הראשונה ברוסיה שרשומה באופן רשמי כמפלגה בעלת מצע מונרכי, לראשונה מאז פרוץ מהפכת אוקטובר.
המפלגה תומכת בהשבת המונרכיה לרוסיה והפיכתה למונרכיה חוקתית "בדרכי שלום ובאופן חוקתי, בהסתמך על תהליכים דמוקרטיים מעוגנים בחוק" כך על פי מצע המפלגה.
במפלגה חברים כאלף איש והמטה המרכזי שוכן במחוז סברדלובסק.
למפלגה 43 סניפים ברחבי רוסיה.
המפלגה מבקשת להמליך אחד מהטוענים לראשות שושלת רומנוב כקיסר רוסיה ובעיקר את קרל אמיך, נסיך ליינינגן, בשמו הפרבוסלבי ניקולאי קירילוביץ' רומנוב המכונה ניקולאי השלישי.
הוא נכדה של מריה קירילובה, בתו הבכורה של קיריל ולדימירוביץ'.
בפברואר 2020, בית המשפט העליון של רוסיה פסק לפרק את המפלגה בעקבות אי עמידה בתנאי רישוי מפלגות.
מפלגת המולדת הרוסית היא מפלגת ימין לאומנית-שמרנית רוסית.
המפלגה נוסדה לראשונה כתנועת הברית הפטריוטית העממית "מולדת" (Народно-патриотический союз Родина) ב-14 בספטמבר 2003 על ידי דמיטרי רוגוזין.
ב-14 בפברואר 2004 נרשמה כמפלגה פוליטית ברשם המפלגות הרוסי.
ביולי 2006 המפלגה התאחדה עם מפלגת רוסיה הוגנת.
בספטמבר 2012 דמיטרי רוגוזין טען כי מיזוג המפלגה הביא לירידה בכוח התנועה והוא הכריז על הקמת התנועה מחדש כמפלגה פוליטית.
כיום בראש המפלגה עומד אלכסיי ז'ורבאליוב.
המפלגה הוקמה בספטמבר 2003 עם מיזוגן של מפלגת האזורים הרוסית, גוש התנועה הפטריוטית העממית "מולדת", קונגרס הקהילות הרוסיות, התנועה לחיים הוגנים, מפלגת התחייה הלאומית "רצון העם" והמפלגה הסוציאליסטית המאוחדת של רוסיה.
המפלגה השתתפה בבחירות לפרלמנט בשנת 2003 והשיגה 5,469,556 קולות (9,02%) ובכך עברה את אחוז החסימה והצליחה להכניס לפרלמנט 29 חברים.
ברם, לאחר כניסתה לדומה החלו מאבקים פנימיים בין מייסדי התנועה ולבסוף פוצלה התנועה לשלוש סיעות שונות.
באותה עת מספר המנדטים בסיעות המפוצלות עמד על 49 (בשל הוספת מנדטים מחוזיים לכל אחת מהסיעות) ואחד מחבריה מונה גם לסגן יושב ראש הדומה.
בשנת 2005 המפלגה נכשלה בהגשת רשימות מפלגתיות להתמודדות בבחירות לרשויות המקומיות.
המפלגה ניסתה להגיש בקשה למועמדות את חבריה לבחירות לדומה העירונית של מוסקבה אך בית המשפט דחה את הבקשה.
בפברואר 2006 בית המשפט המחוזי במוסקבה החליט להוריד את המפלגה מרשימת המפלגות בבחירות במחוז קורסק ובמחוז קלינינגרד.
במחוז גורנו-אלטאייסק הצליחה המפלגה להתמודד ולסיים במקום השני בבחירות שם כשהיא גורפת 10,52% תמיכה מהבוחרים.
במרץ 2006 מונה מנהיג חדש למפלגה והמפלגה שינתה את מצעה מתנועה לאומנית שמאלנית לתנועה סוציאל-דמוקרטית וצבע המפלגה שונו מאדום לצהוב.
נכון לאפריל 2006 המפלגה מנתה 135 אלף חברים.
ביולי 2006 המפלגה מוזגה עם המפלגה הרוסית לחיים כדי לייסד את רוסיה הוגנת.
מנהיגי המפלגה הכריזו על כוונתם לאחד את כל מחנה השמאל ברוסיה (לרבות המפלגה הקומוניסטית ומפלגות לאומניות שונות).
מיזוג המפלגות הושלם באוקטובר 2006 לאחר איחודם של מפלגת המולדת, המפלגה הרוסית לחיים ומפלגת הגמלאים הרוסית.
המפלגה החדשה נקראה "רוסיה הוגנת:מולדת/גמלאים/חיים" ולאחר מכן קוצר השם ל"רוסיה הוגנת".
בספטמבר 2011 אורגן מפגש של חברי מפלגת המולדת שביקשו להיפרד מרוסיה הוגנת ולהקים את המפלגה מחדש.
דמיטרי רוגוזין, ממנהיגי המפלגה, טען שרוביה הוגנת השתלטה על משאביה של מפלגת המולדת.
באפריל 2012 מפלגת המולדת הגישה לרשם המפלגות במשרד המשפטים הרוסי בקשה להקמה מחדש.
בספטמבר 2012 נערך כנס הייסוד של המפלגה ובדצמבר נרשמה מחדש באופן רשמי.
במסגרת המפלגה פועלת תנועת הנוער "נמרי המולדת" (Тигры родины).
המפלגה רעננה את מצעה המפלגתי ולרבות תמיכה בלאומנות שמרנית ופופוליזם ימני היא דוגלת בפיתוח האזור הארקטי, השגת ריבונות כלכלית רוסית וקידום רפורמה בתעשייה הצבאית.
בספטמבר 2016 הצליחה להידחק לדומה ולקבל מושב אחד בו.
מפלגת הכלב בעל שני הזנבות (בהונגרית: Magyar Kétfarkú Kutya Párt; ראשי תיבות: MKKP) היא מפלגה הונגרית היתולית שנוסדה בעיר סגד בשנת 2006 אך נרשמה כמפלגה באופן רשמי בשנת 2014. העשייה המרכזית של המפלגה היא אמנות רחוב - גרפיטי, סטנסילים ופוסטרים שונים הלועגים באופן פרודי לאליטה הפוליטית.
במהלך הבחירות המקומיות והכלליות נקראו כל המועמדים אישטוון נוג' (מקביל לשם הפיקטיבי ג'ון דו באנגלית).
השם נבחר מכיוון שנוג' הוא שם המשפחה הנפוץ ביותר בהונגריה, ואישטוון הוא השם הפרטי הנפוץ ביותר.
המפלגה לא הייתה רשומה באופן רשמי עד לשנת 2014, אולם היא התכוונה להשתתף בבחירות של 2006. המפלגה התחייבה לדברים הבאים: חיי נצח, שלום עולמי, יום עבודה אחד בשבוע בלבד, שתי שקיעות ליום (בצבעים שונים), כוח משיכה מופחת, בירה חינם, ומיסים נמוכים.
הבטחות נוספות כללו בניית הר על המישור ההונגרי הגדול.
את שלטי החוצות וקמפיין הבחירות של המפלגה היה ניתן לראות בעיקר בעיר סגד.
מרבית הפוסטרים המליצו על מועמד, אישטוון נוג', אשר לו שני זנבות של כלב.
בפוסטרים הופיעו כיתובים כמו "הוא כל כך חמוד, בטוח שהוא לא רוצה לגנוב".
למפלגה קשרים טובים עם מפלגה היתולית אחרת, "הדרך הרביעית", המונהגת על ידי שתי ציפורים.
למרות זאת, ישנם מספר חילוקי דעות ביניהן, מכיוון שמפלגת הדרך הרביעית מתכננת לבטל את שפעת העופות, ומפלגת הכלב בעל שני הזנבות מתנגדת לכך, מאחר שהמפלגה מסכימה עם עקרונות זכויות הווירוס.
ב-20 ביוני 2009 קיימה מפלגת הכלב בעל שני הזנבות (תיקרא מעתה MKKP) מול הלשכה ההונגרית המרכזית לסטטיסטיקה מחאה "כללית" שמנתה כ-300 משתתפים שתביעותיהם היו ש"מחר יהיה אתמול!", "תיראו טיפשים!", "לפרק!" ועוד.
ב-2010 הודיעו חברי המפלגה על מועמדותם לראשות העיר בודפשט.
הסלוגן המרכזי שלהם היה "תנו שהכול יהיה יותר טוב!".
ססמאות הקמפיין של המפלגה כללו את הסלוגנים הבאים: "יותר הכל, פחות כלום!", "חיי נצח, בירה בחינם, הפחתת מיסים!" וכן "אנחנו מבטיחים הכל!".
המועמד לראשות העיר, הסטנדאפיסט דניאל מוגאץ' (Dániel Mogács), בלט ב-Erzsébetváros (District VII, Budapest) וביצע מספר פעולות מעוררות מודעות במהלך הקמפיין, שכללו ראיון סוריאליסטי עם מגישת החדשות אולגה קלמן.
למרות זאת, אף לא אחד ממועמדי המפלגה הצליח לאסוף את מספר ההמלצות הנדרש על מנת להשתתף בבחירות.
לפי התוכנית הכלכלית המפורטת של MKKP, המפלגה התכוונה לפתח את תחנת החלל של סגד ולהפוך אותה לנמל חלל בין-כוכבי.
כמו כן כללה התוכנית הכלכלית אלמנטים סביבתיים כגון תיקון החור באוזון ויצירת מינים חדשים שיחליפו את הזנים הנכחדים.
בנוסף לאלו התכוונה המפלגה לקיים קשרי מסחר עם ישויות חוצניות ולהקים מסעדה הונגרית על המאדים על מנת לשפר את תדמיתה של המדינה.
ב-2013 ניסתה המפלגה להשלים את הליך הרישום הרשמי, אותו חוק הבחירות החדש הפך להכרחי, במטרה להתחיל הקמפיין שלה.
ההרשמה נדחתה בתחילת 2014 בטענה שהמפלגה מזלזלת ו"מהתלת".
ביולי 2014 פסק בית המשפט העליון שלא קיימות התנגדויות לרישום המפלגה ושהליך הרישום יכול להימשך.
MKKP הפכה למפלגה רשמית בספטמבר 2014, 16 דקות בלבד לפני המועד האחרון להצגת המועמדים לבחירות המקומיות של 2014. משום כך נמנעה השתתפות המפלגה בבחירות.
ביוני 2015 מפלגת פידס השיקה כרזת תעמולה שמתייחס למשבר ההגירה המתעצם באירופה.
על שלטי החוצות שלהם נאמר, בין היתר, "אם אתה נכנס להונגריה, אתה לא יכול לקחת את העבודות של ההונגרים!".
בתגובה הMKKP והVastagbőr blog (בלוג עור עבה) קראו במשותף ל"קמפיין אנטי-אנטי הגירה" ואספו יותר מ-33 מיליון פורינט (פי עשרה מהסכום הצפוי) מתומכים.
המטרה הייתה להפיץ בסביבות 800 שלטי חוצות עם סלוגן אירוני בהונגרית ובאנגלית כקריקטורה למסר של הממשלה.
כרזות כמו "מצטערים בשם ראש הממשלה שלנו" ו"תרגישו חופשי לבוא להונגריה, אנחנו כבר עובדים באנגליה!".
הפעם הראשונה שבה נרשמה תמיכה של 1% בקרב הציבור ההונגרי בKKP הייתה ב-4 בפברואר 2016. המפלגה הייתה מעורבת מאוד במהלך הקמפיין שנגע לסוגיית מכסת הזרים לשנת 2016. היא לעגה להודעות ולביטויים שהממשלה הפיצה נגד הגירה.
המפלגה הוציאה 100,000 יורו שנאספו מ-4,000 אנשים בתרומה למען כרזות שנשאו סלוגנים כגון: "האם ידעת שיש מלחמה בסוריה?", "האם ידעת שמיליון הונגרים רוצים להגר לאירופה?", "האם ידעת?
עברייני השחיתות לרוב הם הפוליטיקאים?" ו"האם ידעת?
במהלך האולימפיאדה הסכנה הגדולה ביותר למשתתפים הונגרים באה ממתחרים זרים".
גרגיי קובאץ', יו"ר המפלגה, אמר ל-BBC: "[...] מה שאנחנו יכולים לעשות זה לפנות למיליוני ההונגרים שמאוכזבים ומבואסים מהקמפיין של הממשלה.
אנחנו רוצים שהם ידעו שהם לא לבד".
מאחר שהמפלגה קראה לציבור להצביע בפתקים פגומים, 6% מההצבעות היו בפתק פגום.
זמן קצר לפני משאל העם, המפלגה אפשרה הורדת אפליקציה מהאתר שלה.
שימושה של האפליקציה, "הצבע בפתק פסול", הוא לצלם תמונה של הקול הפסול ולפרסם אותה.
MKKP קיבלה קנס של 832,000 פורינט הונגריים על ששחררה את האפליקציה וכיוון שפרסמה פתקי הצבעה בלתי חוקיים (על אף שהאפליקציה העלתה אותם באופן אנונימי).
לאחרונה הפגינה המפלגה תמיכה נמרצת בחופש הביטוי ובחופש האמנות.
את העמדה הזאת ביטאה המפלגה באמצעות סלוגנים פוליטיים שנכתבו על הקירות והדבקת פוסטרים בסגד.
הפעולות העיקריות של המפלגה הן אמנות רחוב - גרפיטי, סטנסיל ומגוון כרזות.
מפלגת המרכז (בגרינלנדית: Akulliit Partiiat) הייתה מפלגה פוליטית גרינלנדית שנוסדה על ידי ראש העיר לשעבר של נוק ביארנה קרויצמן ב-1990.
המפלגה הייתה ניסיון למצוא דרך אמצעית בין הבדלנות השמאלית של סיומוט (בעלת בעלות ציבורית על מרבית התעשייה וחברת המסחר הדומיננטית) לבין היוניוניזם הליברלי של סולידריות.
המפלגה טענה שגרינלנד צריכה להפריט, להסיר ולהוריד מסים על מנת לקבל את הבסיס הכלכלי לעצמאות על ידי יצירת מגזר פרטי חזק.
הדבר יאפשר למדינה להסתמך יותר ויותר על עצמה ולהסיר בהדרגה את המענק הדני ממלכתי, שמממן את רוב המגזר הציבורי.
המפלגה זכתה בשני מושבים בבחירות 1991, והיא שמרה על כוחה גם בבחירות 1995. עם זאת, היא לא השתתפה במערכות בחירות נוספות.
מפלגת המרכז האסטונית (באסטונית: Eesti Keskerakond) היא מפלגת מרכז ואחת משתי המפלגות הפוליטיות הגדולות באסטוניה.
המפלגה מונה כיום 26 מושבים בפרלמנט האסטוני.
המפלגה חברה באיחוד הליברלים והדמוקרטים לאירופה (ALDE).
המפלגה הוקמה ב-12 באוקטובר 1991 מתוך החזית העממית של אסטוניה, אחרי שמספר מפלגות התפצלו מהמפלגה ולמעשה הביאו לתום דרכה הפוליטית של החזית העממית.
בהתחלה, המפלגה נקראה מפלגת מרכז העם ("Rahvakeskerakond") כדי להבדיל את עצמה ממפלגת מרכז ימין אחרת ("Maa-Keskerakond").
החל מ-5 בנובמבר 2016 יושב ראש המפלגה הוא יורי רטס.
מבחינה היסטורית, עיקר הפופולריות של המפלגה נבעה מקרב אזרחים דוברי רוסית.
לדוגמה, בשנת 2012, 75% מתומכי המפלגה היו לא אסטוניים אתניים.
החל ממאי 2019 המפלגה רואה ירידה עקבית בסקרי דעת קהל כשהתמיכה נעה סביב 15 אחוזים, הנתון הנמוך ביותר למפלגה זה 12 שנים.
במאי 2019 נרשמה הירידה הדרמטית ביותר, כשעל פי חברי פרלמנט אסטוניים הצניחה בתמיכה קרתה בעיקר בגלל הקמת קואליציה עם מפלגת העם השמרנית.
עם התפרקות החזית העממית, מפלגת המרכז התמודדה לראשונה בבחירות מרץ 1995, והפכה למפלגה השלישית בגודלה עם 14.2% מקולות הבוחרים ו-16 מושבים.
לאחר הבחירות המפלגה נכנסה לקואליציה, ואדגר סוויסאר (מי שהיה יו"ר החזית העממית) נכנס לתפקיד שר הפנים והמפלגה קיבלה ארבעה תפקידי שר נוספים (חברה, חינוך, כלכלה, תקשורת ותחבורה).
אחרי פרסום 'שערוריית הקלטת' (הקלטה חשאית של המפלגה עם פוליטיקאים תוך ניסיון יצירת קנוניה), בהם היה מעורב שר הפנים סוויסאר, המפלגה הופרשה מהקואליציה.
לאחר ההליכה לאופוזיציה, מספר חברי מפלגה הכריזו על פרישה והקמת מפלגה אחרת.
סוויסיאר מצדו נבחר לראשות עיר הבירה טאלין.
בבחירות לפרלמנט בשנת 1999, המפלגה רצה עם סיסמת הבחירות "progressive income tax" (מס פוגרסיבי).
תוצאות הבחירות הניבו למפלגה 23.4% מקולות הבוחרים וב-28 מושבים מה שהפך אותה למפלגה הגדולה ביותר בפרלמנט.
בינואר 2002 הקימה מפלגת המרכז יחד עם מפלגת הרפורמה באסטוניה, קואליציה חדשה, כשמפלגת המרכז קיבלה שמונה תיקי שרים (שר הביטחון, החינוך, הרווחה, הכספים, הכלכלה והתקשורת, הפנים, החקלאות ושר האינטגרציה והמיעוטים הלאומיים).
המפלגה נשארה בקואליציה עד לקיומן של בחירות חדשות בשנת 2003.
ביולי 2003 הפכה לחברה בברית של המפלגה הליברלית והדמוקרטים למען אירופה (המכונה אז המפלגה הרפורמית הליברלית האירופית).
המפלגה ניסתה להצטרף גם לגופים מפלגתיים-אירופיים אחרים, אבל התנהלויות היו"ר סבאסיאר גרמו לגופים לדחות את בקשות המפלגה.
בבחירות 2003 המפלגה זכתה ב-25.4 אחוזים מקולות הבוחרים ושמרה על כוחה עם 28 מושבים.
אפילו שמפלגת המרכז הייתה המפלגה שזכתה במספר הקולות הרב ביותר, והייתה המפלגה הגדולה ביותר בפרלמנט (לצד רס פובליקה), המפלגה מצאה את עצמה באופוזיציה עד מרץ 2005 עד לקריסת ממשלתו של יוהאן פארטס.
בשנת 2003 רוב של המפלגה הביע התנגדות להצטרפות אסטוניה לאיחוד האירופי.
היו"ר סוויסאר לא הביע עמדה נחרצת וברורה.
אחרי נפילת ממשלתו של פארטס, מפלגת הצטרפה לממשלה יחד עם מפלגת הרפורמה האסטונית (שהרכיבה את הממשלה) ואת האיחוד העממי של אסטוניה החל מאפריל 2005 ועד לבחירות החדשות ב-2007. מפלגת המרכז קיבלה חמישה תפקידי שר (אדגר סוויסר כשר הכלכלה, בנוסף - שר הרווחה, החינוך, התרבות והפנים).
בבחירות שנערכו ב-7 במרץ 2007 המפלגה חיזקה את כוחה כשזכתה ב-26.1% מקולות הבוחרים וב-29 מושבים, והמפלגה הפכה למפלגה השנייה בגודלה (אחרי מפלגת הרפורמה שזכתה ב-31 מושבים).
מפלגת המרכז מצאה את עצמה באופוזיציה.
בבחירות 2011 המפלגה ירדה בשלושה מושבים ל-26 כשקיבלה 23.3% מקולות הבוחרים.
מפלגת הרפורמה מנגד, זכתה ב-33 מנדטים והשאירה את מפלגת המרכז קדנציה נוספת על ספסלי האופוזיציה.
בבחירות שנערכו ב-1 במרץ 2015 קיבלה המפלגה 24.8 מקולות הבוחרים, והתחזקה במושב אחד והייתה עם 27 מושבים בפרלמנט.
המפלגה מצאה את עצמה עד הצבעת האי אמון של פרו פטריה-מפלגת המולדת (IRL) והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
אחרי ההצבעה שהתקיימה ראש הממשלה מטעם מפלגת הרפורמה טאווי רייוואס נאלץ להתפטר, והוקמה ממשלה חדשה בראשות יו"ר מפלגת המרכז החדש, יורי רטס.
תוצאות הבחירות הניבו למפלגת המרכז 23.1% מקולות הבוחרים וב-26 מושבים, ירידה של מושב אחד, המפלגה הפכה למפלגה השנייה בגודלה.
אף על פי שמפלגת הרפורמה זכתה לתמיכה רחבה הרבה יותר, רטס החליט להקים ממשלה יחד עם שתי מפלגות ימין קיצוני, מפלגת העם השמרנית של אסטוניה ואיסמה.
המהלך קיבל ביקורת רבה באסטוניה וכן גם בעולם.
מבקרי ההחלטה טענו כי רטס מוכן להקריב את ערכיו של מפלגתו, את אמון בוחריו ואת יציבותו ומוניטין המדינה לשמור על תפקידו כראש ממשלה.
רטס השיב לטענות כי חובתו הראשונה היא לחפש דרכים להכניס את מפלגתו לממשלה כדי שתוכל לעבוד לטובת מצביעיו.
בעקבות המהלך המפלגה חוותה ירידות בסקרי דעת קהל.
מפלגת המרכז (בנורווגית: Senterpartiet, Sp) היא מפלגת מרכז אגררית בנורווגיה.
המפלגה הוקמה ב-1920 בתור מפלגה נורדית אגררית וקראו לה בתרגום חופשי המפלגה הנורדית אגררית של החוואים (בנורווגית: Bondepartiet, Bp).
בתקופת מלחמת העולם השנייה ניתקה המפלגה את קשריה עם ארגוני האיכרים, וב-1959 שינתה את שמה ל"מפלגת המרכז".
המפלגה לא מצהירה על אידאולוגיה ספציפית, אך רואה בעצמה מפלגת מרכז-שמאל ומגינה על ערכים נוצריים והומניסטיים, על הדמוקרטיה, על קניין פרטי, על ריבונות מדינת הלאום ועל ביזור כלכלי.
מאז הקמתה ועד שנות ה-2000, מפלגת המרכז הצטרפה רק למפלגות שלא יושבות תחת מפלגת העבודה הנורווגית, אף על פי שתמכה באידאולוגיית העבודה ב-1930, אך דבר זה השתנה ב-2005 לאחר שהמפלגה הצטרפה לקואליציה האדומה-ירוקה שהייתה בשליטת מפלגת העבודה.
מפלגת המרכז מראה עמדה ברורה נגד חברות נורווגית באיחוד האירופי, והראתה זאת בקמפיין שלה ב-1972 וב-1994.
בבחירות 2021 לפרלמנט זכתה המפלגה ב־13.5% מן הקולות, וזינקה במספר המנדטים יותר מכל מפלגה אחרת: מ־19 ל־28 מנדטים.
עם זאת מפלגת העבודה עדיין עלתה עליה עם 48 מנדטים, ולפיכך מפלגת המרכז תמכה במועמד מפלגת העבודה יונס גר סטיורה לראשות הממשלה.
בממשלה שהוקמה שימשו עשרה שרים ממפלגת העבודה ושמונה ממפלגת המרכז.
מנהיג מפלגת המרכז, , מונה לשר האוצר.
ב-29.1.2025 החליטה המפלגה לפרוש מן הממשלה על רקע חילוקי דעות עם מפלגת העבודה בעניין מדיניות האנרגיה: מפלגת המרכז התנגדה לשלוש הנחיות שנכללו ב"חבילת האנרגיה הרביעית" של האיחוד האירופי, ושנוגעות לאנרגיה מתחדשת, ליעילות אנרגטית ולהנחיות אנרגיה לבניה, ודרשה לבחון את החבילה כיחידה אחת ורק לאחר בחירות 2025.
ב-2021 הגישה סגנית מנהיגת המפלגה לשעבר תלונה שר ההגנה ממפלגתה אוד רוגר אנוקסן על נגיעה בלתי הולמת שאירעה 20 שנה לפני כן.
לאחר תלונה של אישה נוספת התפטר אנוקסן מתפקיד השר.
ב-2023 חשף המגזין כי שר המחקר וההשכלה הגבוהה וסגן ראש מפלגת המרכז קנה מניות בחברת נשק ולאחר מכן השתתף בוועידה ממשלתית בה קיבל אותה חברה חוזה בעקיפין.
בעקבות החשיפה התפטר מואה מתפקידי השר וסגן ראש המפלגה.
ב-2024 נתגלה כי 21.9% מעבודת המאסטר של , שרת המחקר וההשכלה הגבוהה מטעם מפלגת המרכז, היא למעשה פלגיאט מעבודותיהם של סטודנטים שקדמו לה, ו-10,000 מילים נוספות הן פלגיאט מדו"ח של משרד העבודה וההכלה החברתית.
בעקבות החשיפה התפטרה בורץ' מתפקיד השרה ב-19.01.2024, וב-14.03.2024 ביטלה (UIT) את עבודת הגמר שלה לתואר שני במשפטים.
ביולי 2024 החלה בורץ' בכתיבת עבודת מאסטר חדשה בתחום הביטחון הלאומי ומוכנות הרכש הציבורי לאוניברסיטה הארקטית של נורווגיה.
ב-2019 פרסמה האספה השנתית של המפלגה החלטה שקוראת לנורווגיה ולקהילה הבינלאומית למצוא פתרון לסכסוך הישראלי-פלסטיני ולהכיר בכך שישראל מפירה זכויות אדם באופן שיטתי.
ההחלטה משווה את פעולות ישראל לאפרטהייד בדרום אפריקה.
למנוע מחברות ייצור נשק בבעלות ממשלת נורווגיה ושותפיהן למכור נשק לישראל.
ליזום העמדה לדין בגין הפרת זכויות אדם של פלסטינים.
להימנע מסחר עם ישראל כדי שלא לתרום למלחמה בעזה.
לפעול בתוך נאט"ו להפסקת שיתוף הפעולה עם ישראל.
ב-19 בספטמבר 2024, עם פעולות צה"ל ביהודה ושומרון להשמדת תשתיות טרור פלסטיני ועם התגברות הפיגועים נגד ישראלים, קראו נשות המפלגה לקרן הנפט הנורווגית למשוך את כל השקעותיה מחברות שתומכות בפעילות בשטחים כבושים על מנת להפעיל לחץ על ישראל לסיים את המלחמה ולעבור למשא ומתן עם הפלסטינים.
לדבריהן מדובר ב־16 מיליון קרונות נורווגיות (כ-5 מיליון שקלים) המושקעות ב־77 חברות.
לדברי נשות המפלגה המטרה הייתה לגרום לראש הממשלה לחוש את ההשלכות הכלכליות של מלחמה עם הפלסטינים.
ב-20.1.2025 מעט אחרי החתימה על העסקה השנייה לשחרור החטופים פרסמה המפלגה החלטה הקוראת לשמור על הפסקת האש בעזה ולכבד את החוק הבינלאומי בה.
בהחלטה מוזכרת מתקפת הטרור של 7 באוקטובר, אם כי מבלי לציין את הגורם שביצע אותה, וההיסטוריה של הסכסוך מסוכמת בצורה פחות פרו-פסטינית מאשר בהודעות קודמות של המפלגה.
עם זאת ההחלטה דורשת מנורווגיה לראות בתקיפות ישראל בעזה רצח עם, ובקריאתה לשחרור בני הערובה טוען מסמך ההחלטה כי בני הערובה הם משני הצדדים.
המפלגה המצרים החופשיים היא מפלגה ליברלית מצרית, שנוסדה לאחר המהפכה המצרית בשנת 2011. המפלגה תומכת בעקרונות של סדר פוליטי ליברלי, דמוקרטי וחילוני במצרים.
המפלגה היא המפלגה הגדולה ביותר בבית הנבחרים המצרי.
ב-3 באפריל 2011 הודיעו המהנדס ואיש העסקים נגיב סאווירס, וקבוצת אינטלקטואלים ופעילים פוליטיים על הקמת המפלגה והכריזו על מצעה, על יעדיה ועל עקרונות היסוד של המפלגה.
בין חברי המפלגה הבולטים האחרים נמנו המדען האמריקני המצרי פארוק אל-באז, המשורר הערבי המצרי אחמד פואד נגם, הסופר גמאל אל-גיטאני ויזם התקשורת חאלד בישארה.
ביולי 2011 התגלעו סכסוכים בתוך המפלגה.
סיעה פנימית שכונתה "קבוצת 17" האשימה את ההנהגה הלאומית בשיטות לא דמוקרטיות בבחירת מנהיגים מקומיים במחוז דמיאטה ובסובלנות כלפי חברים לשעבר במפלגה הדמוקרטית הלאומית, מפלגת השלטון שתחת משטר מובארכ שפעילותה נאסרה.
חמישה מהמתנגדים הוחרגו מרשימת מהמפלגה, וסומנו כ"עושי צרות" על ידי גורמי המפלגה.
אף על פי כן, באוגוסט אותה שנה דיווחה המפלגה שהיא מונה 100,000 חברים.
המפלגה הייתה מרכיב בלתי נפרד מהגוש המצרי, ברית בחירות רחבה המתנגדת לאחים המוסלמים, שנוסדה ב-16 באוגוסט 2011. הגוש המצרי נקט בגישת הגנה על החילוניות והחברה האזרחית של מצרים.
עם זאת, עד לבחירות הפרלמנטריות הראשונות שלאחר המהפכה שהתקיימו בנובמבר 2011 ובינואר 2012, עזבו כמה מפלגות חברות את הגוש המצרי והתלוננו כי זה כולל "שרידים של המשטר לשעבר".
לכן, בזמן הבחירות כלל הגוש רק את מפלגת המצרים החופשיים, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית המצרית (ESDP) ותנועת טגאמו.
יחד, הגוש זכה ב-2,402,238 קולות, המקביל לנתח של 8.9% מתוך 332 המושבים שהוקצו למפלגות ולקואליציות, 33 נתפסו על ידי מועמדי הגוש המצרי, 14 מהם חברי מפלגת המצרים החופשיים.
חבר תנועת טגאמו אחד נבחר למושב אחד מתוך 166 המושבים השמורים למועמדים בודדים.
בניגוד לשותפותיה, המפלגה החליטה להחרים את הבחירות למועצת השורא בינואר ובפברואר 2012, תוך ציון חוסר שביעות הרצון מטיפול הרשויות בחריגויות במהלך הבחירות לבית התחתון.
לאחר הבחירות, הגוש המצרי קרס עם פרישת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית וטען כי השותפים האחרים מודאגים יותר מההפרדה החילונית-אסלאמיסטית מאשר מההבדלים בין המשטר לשעבר לכוחות המהפכניים.
במרץ 2012 התפטר מהמפלגה סגן היו"ר וחבר הפרלמנט לשעבר מוחמד אבו חאמד והפך למנהיג של מפלגת חיי המצרים ומאוחר יותר של התנועה הפטריוטית המצרית.
המצרים החופשיים לא לקחו חלק בבחירת חברי האספה המכוננת ביוני 2012, וקוננו על ייצוג יתר של האיסלאמיסטים בה.
המפלגה תמכה בהדחתו של הנשיא מוחמד מורסי, שפרצה בעקבות המחאה נגד הממשלה ביוני 2013. המפלגה ראתה בהפגנות שהובילו לסילוקו של מורסי כמהפכה ולא ראתה בהפלתו כהפיכה.
בדצמבר 2013 התמזגה מפלגת החזית הדמוקרטית הליברלית הוותיקה יותר עם מפלגת המצרים החופשיים.
באותו חודש דווח כי המפלגה הפכה לחלק מקואליציית החזית הלאומית, אך בפברואר 2014 המפלגה הבהירה כי לא יהיה זה הגיוני להצטרף לברית בחירות בטרם יעבור חוק הבחירות.
המצרים החופשיים תמכו בחוקת 2014 שעמדה להצבעה במהלך משאל העם החוקתי בינואר 2014, שהתקבל עם 98.1% (בעוד אחוז ההצבעה היה 38.6%).
באפריל 2014 התקבלה המפלגה כחברה מן המניין לאינטרנציונל הליברלי, כיוון שכבר הייתה בעבר חברה משקיפה וחברה בברית הערבית האזורית לחופש ודמוקרטיה.
המפלגה הכריזה על תמיכתה במועמד עבד אל-פתאח א-סיסי בבחירות לנשיאות במאי 2014.
שנת בחירות מספר המצביעים הכולל מספר מושבים שזכתה בסך הכל +/– ממשלה 2015 1,009,083 65
מפלגת הירוקים (בשוודית: Miljöpartiet de gröna) היא מפלגה ירוקה בשוודיה אשר נוסדה ב-1981.
המפלגה נבחרה לראשונה לריקסדאג ב-1988, וקיבלה 5.5% מהקולות.
בכך הייתה למפלגה החדשה בפרלמנט, לראשונה מזה שבעים שנה.
כעבור שלוש שנים ירדה המפלגה מתחת לאחוז החסימה ולא נבחרה לפרלמנט.
ב-1994 נבחרה המפלגה שוב לפרלמנט ומאז מיוצגת בקביעות.
בשנים 2014–2021 הייתה מפלגת הירוקים חלק מהממשלה בהובלת מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית.
זו הייתה הפעם הראשונה שהמפלגה נכנסה לממשלה השוודית.
הירוקים עזבו את הממשלה לאחר שהאופוזיציה השמרנית הצליחה לחוקק את תקציב שנת 2022.
בבחירות הכלליות של 2018 קיבלו הירוקים 4.4% מהקולות ו-16 מושבים (מתוך 349 מושבים), מה שהפך אותה למפלגה הקטנה ביותר בריקסדאג.
המפלגה תומכת בקיימות, דמוקרטיה השתתפותית, צדק חברתי, כלכלה מעגלית, אי-אלימות, שוויון ופמיניזם, זכויות בעלי חיים וזכויות האזרח.
בנוסף על כך, המפלגה מתנגדת לנשק גרעיני ולשימוש בכורים גרעיניים.
מאז 2010 המפלגה מתמקדת במאבק במשבר האקלים.
בתחילה, המפלגה התנגדה לחברות באיחוד האירופי, ופעלה למען משאל עם בנושא.
הירוקים כללו את נושא זה במצע המפלגה כבר ב-2006. מדיניות זו בוטלה במשאל עם פנימי של המפלגה בספטמבר 2008.
המפלגה מנוהלת על ידי שני דוברים – גבר אחד ואישה אחת.
נכון ל-2022, מנהיגי המפלגה הם פר בולונד ומרטה סטנבי.
הדוברים נבחרים מדי שנה על ידי קונגרס המפלגה, ויכולים להחזיק בתפקיד למשך תשע קדנציות רצופות בנות שנה, לכל היותר.
קונגרס המפלגה מורכב מנציגים נבחרים של כל המרכיבים הפנימיים של המפלגה, ונחשב לגורם הגבוה ביותר לקבלת החלטות במפלגת הירוקים.
הקונגרס גם בוחר את המועצה ואת מזכיר המפלגה.
מזכירת המפלגה הנוכחית היא קטרין ויסינג, והיא נבחרה לתפקיד בשנת 2021.
על מפלגת הירוקים נשמעה ביקורת רבה באפריל 2016, כשקפלן (אז שר השיכון מטעם המפלגה) נפגש עם מנהיגי הימין הקיצוני מתנועת הזאבים האפורים.
בנוסף על כך, קפלן השווה ב-2009 בין ישראל לגרמניה הנאצית.
בסופו של דבר, קפלן התפטר מהממשלה, עם גיבוי מהנהגת המפלגה.
מפלגת הלייבור של סנט קיטס ונוויס (SKNLP), הידועה גם בשם הלייבור, היא מפלגת מרכז-שמאל בסנט קיטס ונוויס.
זוהי המפלגה הפוליטית הפעילה הוותיקה ביותר באיים הקאריביים דוברי האנגלית.
המפלגה נוסדה בשנת 1932 ונודעה בתחילה בשם ליגת הפועלים של סנט קיטס.
היא הציגה שני מועמדים בבחירות 1937, שניהם נבחרו.
מ-1946 עד 1978, המפלגה הובלה על ידי רוברט בראדשו.
זו הייתה המפלגה היחידה שהתמודדה בבחירות 1952 וזכתה בכל שמונת המושבים.
הם שמרו על השלטון ב-1957 למרות שאיבדו שלושה מושבים לעצמאים.
המפלגה זכתה גם ב-1961 ושמה שונה למפלגת הלייבור של סנט קיטס-נביס-אנגווילה ב-1966.הם המשיכו לזכות בבחירות של 1966, 1971 ו-1975, וזכו בשבעה מושבים בכל הזדמנות.
כאשר אנגווילה התנתקה מסנט קיטס ונוויס, המפלגה אימצה את שמה הנוכחי.
בבחירות באותה שנה צומצמה המפלגה לארבעה מושבים, ולמרות שזו הייתה הסיעה הגדולה ביותר באספה הלאומית, הצליחה תנועת הפעולה העממית של האופוזיציה להקים ממשלת קואליציה.
מפלגת הלייבור הצטמצמה לשני מושבים בבחירות 1984 ונותרה עם שני חברי פרלמנט בלבד לאחר הבחירות ב-1989. למרות שהיא קיבלה את מרב הקולות בבחירות 1993 וזכתה באותו מספר מושבים כמו ה-PAM, ה-PAM נותרה בשלטון.
עם זאת, ב-1995 הוכרזו בחירות מוקדמות, שבהן זכתה מפלגת הלייבור ברוב המושבים.
הם הגדילו את רובם בבחירות 2000 ושמרו על כוחם בבחירות ב-2004 וב-2010.
לאחר שהלייבור ספגה תבוסות ב-2015 וב-2020, דנזיל דאגלס החליט לפרוש מתפקידו כמנהיג המפלגה ב-2021. יו"ר המפלגה טרנס דרו נבחר ליורשו בוועידה ארצית.
ארל אסים מרטין הפך ליושב ראש המפלגה החדש.
"מפלגת המלחמה העולמית" (בגאורגית: გლობალური ომის პარტია) היא תאוריית קשר שנוצרה וקודמה על ידי החלום הגאורגי, מפלגה פוליטית גאורגית.
המפלגה מהווה לכאורה ארגון בינלאומי המשפיע על האיחוד האירופי וארצות הברית.
לפי כמה פרשנים הקשורים לחלום הגאורגי, מפלגת המלחמה העולמית כוללת את הקומפלקס הצבאי-תעשייתי האמריקאי, ג'ורג' סורוס והנאו-שמרנים.
החלום הגאורגי האשימה אותה בהארכת הסכסוך האוקראיני–רוסי והפצתו למדינות אחרות, התנקשות במנהיגים ריבוניסטים , תזמור מהפכות ברחבי העולם, ומזימה להפיל את החלום הגאורגי מהשלטון.
באביב 2024 ראש הממשלה, אירקלי קובאחידזה, תיאר את ממשלתו ככזו הנמצאת במאבק במפלגת המלחמה העולמית, וקבע כי "אין חלופה למאבק נגד 'מפלגת המלחמה העולמית', זהו מאבק מאוד כואב, קשה, כולל מנקודת מבט אישית".
הוא הוסיף כי כניעה תוביל ל"אוקראיניזציה של גאורגיה".
עם זאת, בסתיו 2024, על רקע הלחץ הבינלאומי הגובר, הביע קובאחידזה רצון לשפר את היחסים עם מפלגת המלחמה העולמית, בתקווה "לחדש את היחסים" עם הישות עקב שינוי בנסיבות.
תאוריית הקשר נדחתה באופן נרחב על־ידי המערב, כאשר בכיר בממשל האמריקאי תיאר אותה כ"דף רדיט המתעורר לחיים".
כתגובה לתאוריית הקשר, שר החוץ של ליטא הצהיר כי "מפלגת המלחמה היחידה נמצאת במוסקבה".
מפלגת המרכז של איסלנד היא מפלגה שמרנית באיסלנד שהקים ראש הממשלה לשעבר סיגמונדור דויד גונלאוגסון עם פרישתו מהמפלגה הפרוגרסיבית ב־2017.
מייסד המפלגה סיגמונדור דויד גונלאוגסון שימש ב־2009 יו"ר המפלגה הפרוגרסיבית, והחל מ-2013 שימש ראש הממשלה מטעמה.
ב־2016 הסתבך בפרשה שנחשפה במסמכי פנמה: הסתבר שבהצהרת ההון שלו ב־2009 לא הצהיר על אחזקות בחברת ווינטריס (Wintris), ותשעה חודשים לאחר מכן מכר את האחזקות שלו לאשתו בדולר אחד יום לפני שנכנס לתוקף חוק שמחייב אותו בדיווח על תקן ניגוד עניינים.
כל זאת לאחר שהצהיר בראיון שאזרחי איסלנד צריכים לתרום את חלקם בחברה בה הם חיים, ושתשלום פחות מהנדרש הוא רמאות כלפי החברה..
בהמשך, בשל הלאמת הבנקים במשבר הכלכלי, הגיע להסדר עם הנושים של הבנקים, ביניהם גם אותה חברת ווינטריס שהייתה בבעלות חלקית של אשתו ודרשה מיליוני דולרים מהבנקים.
בשלב זה עלו קריאות להתפטרותו אך גונלאוגסון סירב להתפטר.
בשהחלו הפגנות גדולות נגד הממשלה ביקש מהנשיא אולפור רגנר גרימסון לפזר את הפרלמנט.
לבסוף השעה עצמו גונלאוגסון ב-5.4.2016 מראשות הממשלה.
הוא לא חזר לתפקיד, ובאוקטובר אותה שנה אף הפסיד בבחירות לראשות מפלגתו.
פרישתו נתפסה כתוצאה של שימוש לרעה בכוח ושל צביעות.
בשנת 2007 הפיץ גונלאוגסון תיאוריה לפיה היה קורבן של קונספירציה שכללה את האליטות הבנקאיות, את תאגיד השידור הציבורי של איסלנד, את ואת ג'ורג' סורוס ושהייתה השתלטות עוינת על מפלגת הרפורמה.
בבחירות 2007 כבר החליט להקים לעצמו את מפלגת המרכז.
במקור לא הייתה כוונה להקים מפלגה, אלא קבוצת חשיבה שמורכבת מפוליטיקאים ואנשי מקצוע מרקעים שונים שתעסוק בעיקר במדיניות החברתית באיסלנד, אולם בספטמבר 2017 כבר הוכרז שהמפלגה תקום.
בסקר הראשון בו הופיעה המפלגה היא זכתה ל-7% מן הקולות.
בבחירות 2017 לפרלמנט זכתה ב־10.78% מן הקולות שהקנו לה שבעה מושבים באלת'ינגי.
ב הצליחה המפלגה להכניס תשעה מחבריה למועצות המקומיות.
בפברואר 2019 הצטרפו אליה חברי הפרלמנט ו לאחר שגורשו מ ב־2018 בשל פרשת קלאוסטור.
הצטרפותם הפכה את מפלגת המרכז לגדולה ביותר באופוזיציה.
בשנת 2020 החליטה המפלגה לבטל את תפקיד סגן היו"ר.
המפלגה התמודדה שוב ב וזכתה רק ל-5.4% מקולות הבוחרים שהקנו לה שלושה מושבים באלת'ינגי, אותם איישו גונלאוגסון, ו.
שבועיים לאחר הבחירות ערק ת'וראריגסון עם המנדט שלו מן המפלגה ועבר למפלגת העצמאות.
הצליחה המפלגה להכניס שישה מחבריה למועצות המקומיות.
למרות שהיא מתהדרת בתואר "מרכז" המפלגה למעשה ליברלית ופופוליסטית.
המפלגה דוגלת ברפורמה במערכת הבנקים על ידי שמירת אחזקות המדינה ב (הבנק המקומי שהקימה המדינה אחרי משבר 2008), החזרת אחזקות המדינה ב מידיהן של קרנות הגידור וחלוקת שליש ממניותיו לציבור האיסלנדי, ומכירה של כלל אחזקות המדינה בבנק הפנים-ארצי .
כמו כן מתנגדת המפלגה להצטרפות לאיחוד האירופי..
בכינוס המפלגה הראשון הצהיר גונלאוגסון שהמפלגה תומכת ברעיונות הטובים ביותר גם מימין וגם משמאל, תוך דגש על חירות אישית עם ביטחון סוציאלי, ומתמקדת בעניינים אזוריים ובהגדלת הקצבאות לקשישים.
בראיון מאותה שנה הוסיף בירגיר ת'ורארינסון שהמפלגה מעוניינת לשפר את שירות המעבורות ולהקים בית חולים אוניברסיטאי חדש.
בשנת 2019 התנגדה המפלגה להארכת התקופה המותרת להפלה מ־16 שבועות ל־22 שבועות, וכן התנגדה לאפשרות של אנשים להגדיר בעצמם את המגדר הרשמי שלהם.
באותה שנה הציע חבר המפלגה בירקיר ת'וראריגסון לפרלמנט להכניס לבתי הספר את נושא הכחשת שינויי האקלים מצד אנשי מדע.
בשנת 2021 קרא גונלאוגסון לממשלה האיסלנדית לאמץ את מדיניות ההגירה של הסוציאל-דמוקרטים בדנמרק במסגרתה נשלחים מבקשי מקלט למדינות מחוץ לאירופה בזמן שבקשותיהם נבדקות.
לדברי גונלאוגסון מטרת המדיניות היא שלא יגיעו למדינה מבקשי מקלט..
בנובמבר 2024 הכריז גונלאוגסון כי המפלגה מעוניינת להקטין את הוצאות הממשלה, להתחיל לשלם את החוב הלאומי, להוריד מיסים ולהשתמש בצורה יעילה יותר במשאבים שמכוונים לחינוך ובריאות.
הוא גם חזר על הכוונה לחלק את מניות איסלנדסבנקי לציבור.
על פי סקר שערך מכון המחקר למדעי החברה באוניברסיטת איסלנד עבור העיתון ב־2017 כמעט חצי מתומכי המפלגה היו מצביעי המפלגה הפרוגרסיבית בבחירות 2016, רבע מהם היו מצביעי מפלגת העצמאות ו־13% היו מצביעי ומפלגת עתיד מזהיר..
שםשנת התחלהשנת סיוםגיל בעת ההשבעה סיגמונדור דויד גונלאוגסון 2017 מכהן 42
שםשנת התחלהשנת סיוםגיל בעת ההשבעה 2018 2021 50
המרכז היא מפלגת מרכז עד מרכז-ימין בשווייץ.
המפלגה נוצרה ממיזוג של מפלגת העם הנוצרית דמוקרטית (CVP/PDC) והמפלגה השמרנית הדמוקרטית (BDP/PBD).
בעקבות האיחוד הרשמי של המפלגות ב-1 בינואר 2021, למפלגה יש 29 מתוך 200 מושבים במועצה הלאומית ו-15 מתוך 46 מושבים במועצת המדינות.
מרטין פפיסטר הוא נציג המפלגה במועצה הפדרלית של שווייץ.
מפלגת העם הנוצרית דמוקרטית (CVP) נוסדה ב-1912 כמפלגה הקתולית השמרנית של שווייץ, והפכה למפלגת העם השמרנית-נוצרית-חברתית ב-1957. ב-1970 שונה שמה למפלגת העם הנוצרית דמוקרטית של שווייץ.
לאורך הזמן, תלותה של המפלגה במצביעים קתולים וכפריים הביאה לירידה בנתח הקולות שלה ברמה הארצית, אך במיוחד באזורים עירוניים.
בארבעת הקנטונים הגדולים ביותר, ציריך, ברן, וו וארגאו, החזיקה ה-CVP רק בשלושה מתוך 94 מושבים במועצה הלאומית.
מאוחר יותר היא ויתרה על אחד משני המושבים שלה במועצה הפדרלית לטובת מפלגת העם השווייצרית (SVP) בהתאם ל"נוסחת הקסם" המשמשת לקביעת כוחן של המפלגות ברשות המבצעת של המדינה.
לאחר בחירות 2003, רות מצלר מה-CVP הוחלפה על ידי כריסטוף בלוכר ממפלגת העם השווייצרית במועצה הפדרלית, מה שהותיר את ה-CVP עם מושב אחד בלבד ברשות המבצעת של המדינה.
המפלגה השמרנית הדמוקרטית של שווייץ (BDP) נוסדה ב-1 בנובמבר 2008 לאחר שחברים מתונים במפלגת העם השווייצרית (SVP), שתמכו בבחירתה של אוולינה וידמר-שלומפף על פני מנהיג ה-SVP כריסטוף בלוכר למועצה הפדרלית, גורשו מה-SVP הארצית והקימו את המפלגה החדשה.
המפלגה נותרה מפלגה אזורית עם כוח בברן, גלרוס וגראובינדן, אך עם תמיכה מועטה בשאר המדינה.
המפלגות דנו בברית פוליטית בדומה לזו של ה-CDU/CSU בגרמניה משנת 2012 עד 2014, אך משא ומתן זה נכשל.
נשיא ה-BDP מרטין לנדולט דן בגלוי במיזוג לאחר בחירות 2019 כאשר שתי המפלגות ראו את נתח הקולות שלהן יורד בהשוואה ל-2015. המפלגות הסכימו למיזוג בספטמבר 2020 ושתיהן אשררו את המיזוג במהלך 2020. ההתנגדות העיקרית לשינוי הייתה בקרב חברים שלא רצו להשמיט את השיוך ה"נוצרי" של המפלגה.
מפלגות קנטונליות לא חויבו לאמץ את השם החדש אם לא רצו בכך.
עם זאת, המפלגות יתבקשו לקבל החלטה על השם בתוך חמש שנים מהשינוי הארצי.
המפלגה בקנטון ואלה דחתה את השינוי, והצביעה להישאר כ-CVP.
ה-CVP של ארגאו, לעומת זאת, התקדמה לפני המפלגה הארצית והתמודדה בבחירות נובמבר 2020 למועצה הגדולה של ארגאו כ"CVP – המרכז" (CVP – Die Mitte).
מפלגת המרכז שואפת לקדם את אחדותה של שווייץ, לחפש פשרות ולהתמקד בפתרון בעיות במקום לנצל אותן לרווח פוליטי.
היא ממקמת את עצמה בין השמאל לימין, אותם היא רואה כמתרחקים זה מזה, ומתנגדת לקיטוב הגובר בפוליטיקה של המדינה.
על פי תקנונה, המפלגה מונחית על ידי ערכים דמוקרטיים נוצריים ושמרניים, ושואפת לטפח את התפתחות החברה והמדינה על בסיס חירות הפרט, תמיכה במשפחות על כל צורותיהן, שוויון הזדמנויות וסולידריות.
היא דוגלת בכלכלה תחרותית אך אחראית חברתית, בשימוש אחראי במשאבי טבע ובהפעלה חוקית ואחראית של סמכות שלטונית.
המרכז תומך בפדרליזם וסובסידיות, בחיזוק האחדות הלאומית השווייצרית ובשיתוף פעולה עם מדינות אחרות לשמירה על עצמאות, ביטחון וקידום השלום באירופה ומעבר לה.
בבחירות הפדרליות של 2019, ה-CVP זכתה ב-11.6% מהקולות למועצה הלאומית עם 25 חברים, בעוד שה-BDP זכתה ב-2.4% והיו לה שלושה חברים.
בבחירות למועצת המדינות, ל-CVP היו 13 חברים.
יחד, למפלגת המרכז יש 28 חברים במועצה הלאומית, מה שמציב אותה בתיקו על המקום הרביעי בגודלה בבית התחתון.
היא שומרת על מעמדה כמפלגה הגדולה ביותר בבית העליון.
מפלגת העבודה הישראלית היא מפלגת שמאל למרכז-שמאל, סוציאל-דמוקרטית וציונית בישראל.
המפלגה הוקמה ב-21 בינואר 1968 מאיחוד מפלגת השלטון, מפא"י, עם אחדות העבודה - פועלי ציון ורפ"י.
היה זה איחודן מחדש של כל המפלגות יוצאות מפא"י ההיסטורית, אשר החזיקו בשלטון מדינת ישראל ובמוסדות היישוב ממועד היווסדן ועד הבחירות ב-1977 (המערך).
עם ראשי המפלגה נמנו ראשי הממשלות לוי אשכול, גולדה מאיר, יצחק רבין, שמעון פרס ואהוד ברק.
החל מהבחירות לכנסת השביעית (1969) ועד לבחירות לכנסת השבע עשרה (2006), הייתה המפלגה אחת משתי המפלגות הגדולות בכנסת.
לאחר הבחירות לכנסת השמונה עשרה (2009) הפכה למפלגה הרביעית בגודלה בכנסת ובהמשך זכתה לעיתים גם לייצוג נמוך יותר.
"העבודה" היא המפלגה העיקרית בשמאל הישראלי מהקמתה ועד היום.
האידאולוגיה השולטת במפלגה היא זהה בעיקרה לאידאולוגיה הדומיננטית במחנה זה: בשנות השבעים התמקדה המפלגה בשמאל כלכלי וסוציאליזם לצד עמדות מגוונות לגבי הסכסוך הישראלי-פלסטיני, ובשנות השמונים והתשעים החל בה מהפך אידאולוגי שאימץ יותר את השיטה הקפיטליסטית לצד הפיכה למזוהה עם תמיכה בפתרון שתי המדינות.
ב-30 ביוני 2024 התאחדה המפלגה עם מפלגת מרצ אל מפלגת הדמוקרטים.
ב-19 במאי 1965 הוקם "המערך הראשון" בין מפא"י ו"אחדות העבודה – פועלי ציון" כרשימה משותפת של המפלגות.
ב-21 בינואר 1968 הפכו שתיהן יחדיו עם רפ"י, למפלגה מאוחדת – "מפלגת העבודה הישראלית".
בתחילת 1969 הוקם המערך השני, בין מפלגת העבודה למפ"ם.
במבנה זה התמודדה המפלגה במערכות הבחירות החל מ-1969 ועד 1984, אז פרשה מפ"ם מן "המערך" בעקבות הצטרפותו לממשלת אחדות לאומית.
במרץ 1970 החליטה המפלגה לאפשר ללא-יהודים ששירתו בכוחות הביטחון הישראליים להשתלב במפלגה, ובמאי 1973 הוחלט לאשר לכל אזרח המזדהה עם עקרונות המפלגה.
בשנות השבעים הוקמו בידי הממשלה בראשות העבודה עשרות יישובים באזורים אלו, וכן באזורים נוספים ביהודה ושומרון, בהם הרי בנימין, גוש עציון, קריית ארבע ורצועת עזה.
בבחירות לכנסת התשיעית ב-1977 איבדה המפלגה את השלטון לליכוד בראשות מנחם בגין.
בבחירות לכנסת האחת עשרה הפכה המפלגה בראשות שמעון פרס למפלגה הגדולה בכנסת, אך מאחר שפרס לא הצליח להקים ממשלה, הוחלט על הקמת ממשלת אחדות לאומית עם הליכוד שבה כיהן פרס במשך שנתיים כראש ממשלה, ואחר כך התחלף עם יצחק שמיר.
בבחירות לכנסת השתים עשרה זכה שוב הליכוד, והעבודה הצטרפה לממשלתו של שמיר, ללא רוטציה, אך פרשה ממנה ב–1990, בעקבות מה שכונה "התרגיל המסריח".
כעבור שנתיים רצה המפלגה לבחירות בהנהגת יצחק רבין שנבחר בפריימריז (שהונהגו במפלגה לראשונה במקום בחירות במרכז המפלגה) בתחילת 1992, שלא במסגרת המערך אלא תחת שמה המקורי, "העבודה", גרפה 44 מנדטים, וחזרה לשלטון.
בשנת 1995, לאחר רצח יצחק רבין, שב שמעון פרס לתפקיד ראש הממשלה, והחזיק בתפקיד כששה חודשים עד לבחירות לכנסת הארבע עשרה ולראשות הממשלה.
מבחירות אלה יצאה מפלגת העבודה כמפלגה הגדולה ביותר (34 חברי כנסת), אך את הממשלה הרכיב בנימין נתניהו, שזכה בבחירות הישירות לראשות הממשלה שנערכו אז לראשונה.
בעקבות הכישלון בבחירות 1996 פרש שמעון פרס מראשות המפלגה, אך המשיך להיות גורם חשוב בהנהגתה.
לראשות המפלגה נבחר אהוד ברק ביוני 1997. לקראת הבחירות לכנסת החמש עשרה ולראשות הממשלה (שהוקדמו לבסוף ל-1999) התאגדה מפלגת העבודה עם מפלגת גשר ותנועת מימד לרשימה מאוחדת שנקראה ישראל אחת.
ישראל אחת זכתה בבחירות ב-26 מנדטים (והייתה שוב למפלגה הגדולה ביותר), והרכיבה את הממשלה, הודות לניצחונו של אהוד ברק בבחירות הישירות לראשות הממשלה.
במהלך הכנסת החמש עשרה פרשה גשר מהממשלה ומישראל אחת.
במרץ 2001, בעקבות התפטרותו של אהוד ברק, וניצחונו של מועמד הליכוד אריאל שרון בבחירות מיוחדות לראשות הממשלה, הצטרפה מפלגת העבודה לממשלת אחדות לאומית בראשות שרון.
בממשלה זו כיהנו שמעון פרס כשר החוץ, ובנימין בן אליעזר כשר הביטחון.
בסוף 2001 נבחר בנימין בן אליעזר כיו"ר הזמני של המפלגה, אחרי שתוצאות הפריימריז, שבהם ניצח אברהם בורג, נפסלו משום שלוו בזיופים קשים במגזר הדרוזי.
ב-30 באוקטובר 2002 הודיע בן אליעזר על פרישת מפלגת העבודה מן הממשלה, בשל התנגדותה לתוכנית הכלכלית ולהצעת התקציב.
בבחירות הפנימיות שהתקיימו לאחר מכן ניצח עמרם מצנע, שהוביל את הרשימה המאוחדת העבודה-מימד לתבוסה בבחירות 2003. מפלגת העבודה פנתה להנהיג את האופוזיציה.
לאחר כמה חודשים הוחלף עמרם מצנע בשמעון פרס שנבחר כיו"ר זמני.
במהלך הכנסת השש-עשרה התמזגה מפלגת העבודה עם מפלגת עם אחד בראשות עמיר פרץ והצהירה על מחויבות מחודשת לדבקות בערכי השמאל החברתי.
לאחר האיחוד מנתה העבודה 21 חברי-כנסת (חבר הכנסת דוד טל לא הצטרף עם מפלגתו).
לאחר התפטרותו של אברהם בורג מהכנסת נכנס במקומו הנציג הערבי, ראלב מג'אדלה.
בעקבות פרישת מפלגת שינוי מממשלת אריאל שרון בסוף 2004, נמשך משא ומתן עם מפלגת העבודה לאחר שהופסק בחודשי הקיץ והוחלט כי המפלגה תצטרף לממשלה עם 8 שרים (7 תיקים ומשנה לרה"מ) ושני סגני שרים, על מנת לתמוך ולבצע את תוכנית ההתנתקות מרצועת עזה וצפון השומרון.
ב-9 בנובמבר 2005 נערכו פריימריז שבהם גבר עמיר פרץ על שמעון פרס ובנימין בן אליעזר, והתמנה לתפקיד יו"ר המפלגה ומועמדה לראשות הממשלה.
מיד לאחר בחירתו הוביל פרץ את מפלגת העבודה לפרישה מהממשלה והיה ליו"ר האופוזיציה.
ב-30 בנובמבר 2005 הודיע שמעון פרס על פרישתו ממפלגת העבודה לטובת מפלגת קדימה.
מפלגת העבודה רצה לבחירות 2006 עם רשימה שכללה גם שמות חדשים, בהם נשיא אוניברסיטת בן-גוריון אבישי ברוורמן, העיתונאית שלי יחימוביץ' וראש השב"כ לשעבר עמי אילון.
למרות זאת, בסופו של דבר זכתה סיעת העבודה-מימד ב-19 מנדטים בלבד.
היא נותרה הסיעה השנייה בגודלה, אחרי סיעת קדימה בראשות אהוד אולמרט.
מפלגת העבודה הצטרפה לממשלת אולמרט כשותפה בכירה וקיבלה שבעה תיקים, בהם תיק הביטחון שניתן לעמיר פרץ, ותיק החינוך שניתן ליולי תמיר.
בחודשים שלאחר מכן התעוררה ביקורת רבה מצד חברים במפלגה על התנהלותו של פרץ כיו"ר המפלגה וכשר ביטחון, וערעור על מנהיגותו.
ביקורת זו גברה עם פרוץ מלחמת לבנון השנייה, ועם הקיצוצים בתקציבי הרווחה שבאו אחריה.
בהתחלה הייתה זו קבוצה קטנה של ח"כים שכונו "המורדים" (ובראשם ברוורמן ואילון), אך לאט לאט גברה ההתנגדות לפרץ והגיעה גם אל שרי המפלגה ואנשים שנחשבו לתומכיו.
מצב זה יצר חוסר יציבות גדול במפלגה.
ב-28 במאי 2007 התקיימו בחירות לראשות המפלגה, שבהן התמודדו עמי אילון, ראש הממשלה לשעבר אהוד ברק, דני יתום, אופיר פינס-פז והיו"ר עמיר פרץ.
הבחירות הסתיימו ללא הכרעה ברורה, כאשר אהוד ברק ועמי אילון עלו שניהם לסיבוב השני בבחירות ב-12 ביוני 2007, לראשונה בתולדות המפלגה.
עמיר פרץ הגיע למקום השלישי בלבד, והודיע על תמיכתו בעמי אילון.
בסיבוב השני ניצח אהוד ברק בהפרש קטן את עמי אילון והיה בפעם השנייה ליו"ר המפלגה.
ב-18 ביוני 2007 החליף אהוד ברק את עמיר פרץ בתפקיד שר הביטחון וסגן ראש הממשלה.
באוגוסט 2007 הודיעה המפלגה על כוונתה לבטל את ההסכם הקיבוצי עם עובדיה.
הסתדרות המעו"ף הכריזה עקב כך על סכסוך עבודה, וציינה כי "זו התנהגות שאינה הולמת מפלגה סוציאל-דמוקרטית, שהקימה את ההסתדרות וחרתה על דגלה שמירה על העבודה המאורגנת בישראל".
פרופ' דני גוטוויין העיר על כך: "ביטול החוזה הקיבוצי הוא עוד מהלך של ברק לניתוק העבודה משרידי עברה הסוציאל-דמוקרטי".
ב-4 בדצמבר 2008 התקיימו בחירות מקדימות לצורך הרכבת רשימת המפלגה לכנסת.
למקומות שלאחר אהוד ברק (משוריין) נבחרו יצחק הרצוג ואופיר פינס.
בבחירות 2009 קיבלה המפלגה 13 מנדטים בלבד, ולראשונה בתולדותיה לא הייתה אחת משתי הסיעות הגדולות בכנסת.
לאחר הבחירות החל ברק לנהל מגעים עם ראש הממשלה המיועד בנימין נתניהו מהליכוד לכניסה לממשלת בראשותו.
מהלך זה עורר התנגדות עזה במפלגה, ו-7 מתוך 13 הח"כים בסיעה יצאו נגדו.
בסופו של דבר הובא הנושא להכרעת ועידת המפלגה, ושם הצליח ברק לאשר את ההסכם הקואליציוני שחתם עם הליכוד.
הוחלט על כניסת העבודה לממשלת נתניהו תמורת חמישה תיקים, כשבהם תיק הביטחון, אשר יינתן לברק.
לאחר ההחלטה הודיעו ארבעה מבין חברי-הכנסת של המפלגה (איתן כבל, אופיר פינס-פז, עמיר פרץ ויולי תמיר) כי הם אינם מקבלים את ההחלטה והחלו להצביע כקבוצה עצמאית.
הרקע לפרישתם היה כוונתם של עמיר פרץ ודניאל בן סימון לפרוש מן הסיעה, בשל התמרמרותם לנוכח מצב המפלגה והמורל הנמוך של הפעילים בה.
ימים ספורים לאחר הפילוג נבחר השר לשעבר מיכה חריש ליושב ראש המפלגה הזמני וכעבור חודשיים אושר באופן רשמי לתפקיד על ידי ועידת המפלגה.
לקראת הבחירות לראשות המפלגה שנקבעו להיערך בספטמבר 2011, הודיעו על מועמדותם חברי הכנסת יצחק הרצוג, עמיר פרץ ושלי יחימוביץ'; יו"ר המפלגה בעבר עמרם מצנע, ואיש העסקים אראל מרגלית.
חבר הכנסת אבישי ברוורמן הודיע אף הוא על התחלת התמודדות אולם הסיר מועמדותו זמן קצר לאחר מכן.
ביוני 2011 הסתיים מפקד חברים שערכה המפלגה.
לבסוף, התפרסם ספר הבוחרים הסופי באיחור של כשלושה שבועות, זאת לאחר שכ-6,000 מתפקדים נפסלו ו-14,000 מתפקדים נוספים נשארו על תנאי עד הסדרת התשלום שלהם למפלגה.
מרגלית הודיע כי הוא שוקל עתירה לבג"ץ לדחיית מועד הבחירות עקב הדחייה בפרסום ספר הבוחרים, אולם לבסוף החליט לפרוש מן המירוץ כשבוע לפני יום הבחירות, והעביר את תמיכתו להרצוג.
בסיבוב השני של הבחירות המקדימות, שנערך ב-21 בספטמבר ובו שיעורי ההצבעה עמדו על כ-61%, ניצחה יחימוביץ' כשגרפה 53.8 אחוזים מקולות המצביעים לעומת פרץ שסיים עם 45.5 אחוזים (0.7 אחוזים נוספים מהמצביעים בחרו להטיל פתק "נמנע").
במהלך שנתה הראשונה כיושבת ראש מפלגת העבודה, הצליחה יחימוביץ' להקטין את חובות המפלגה מ-128 מיליון ש"ח ל-30 מיליון בלבד וחידשה את פעילותם של כ-100 סניפים.
חיזוק תקשורתי למפלגה הגיע במהלך שנת 2012, לאחר הכרזתם של מספר אישי ציבור על כוונתם להתמודד לכנסת במסגרת רשימת התנועה – בהם: נועם שליט, משה מזרחי, סתיו שפיר, איציק שמולי, מיקי רוזנטל, יריב אופנהיימר, אראל מרגלית, חילי טרופר, עמר בר-לב ומרב מיכאלי.
בחירת רשימת מועמדי המפלגה לכנסת נעשתה ב-29 בנובמבר אותה שנה.
לאחר גיבוש הרשימה, ביום האחרון להגשת הרשימות לוועדת הבחירות, הודיע עמיר פרץ על פרישתו מהמפלגה, על התפטרותו מהכנסת ועל הצטרפותו למפלגת "התנועה".
בבחירות לכנסת התשע עשרה שנערכו בינואר 2013, זכתה המפלגה ב-15 מנדטים, והייתה לסיעה השלישית בגודלה בכנסת.
ב-21 בנובמבר 2013 נערכו בחירות מקדימות לראשות המפלגה שבמסגרתן ניצח יצחק הרצוג ניצח את יחימוביץ' בפער של כ-17% אחוזים ונבחר ליו"ר המפלגה.
בבחירות זכתה רשימת המחנה הציוני ב-24 מנדטים, הישג השיא של המפלגה מאז שנות ה-90, הייתה לסיעה השנייה בגודלה בכנסת, אך נותרה באופוזיציה.
שתי המפלגות נותרו מפלגות עצמאיות המיוצגות על ידי סיעת "המחנה הציוני" בכנסת.
במהלך כהונת הרצוג הגיעה המפלגה למאזן כלכלי חיובי, לראשונה זה שנים רבות.
ב-4 ביולי 2017 נערכו בחירות לתפקיד יושב הראש המפלגה.
לאחר שמספר מועמדים פרשו מהמירוץ במהלכו, ביום הבחירות התמודדו על התפקיד שבעה.
תוצאות הבחירות, שלראשונה נערכו באופן ממוחשב לחלוטין, נודעו כשעה וחצי לאחר סגירת אתרי ההצבעה.
איש מהמועמדים לא השיג 40 אחוזים מקולות הבוחרים.
לפיכך, נערך בשבוע שלאחר מכן סיבוב שני בין שני המועמדים שקיבלו את מרב הקולות: עמיר פרץ ואבי גבאי.
יצחק הרצוג, שכמות הקולות שקיבל הציבה אותו במקום השלישי, הודח בפועל מתפקיד היו"ר.
בסיבוב השני גבר גבאי על פרץ, עם כ-52 אחוזים מקולות המצביעים, ובכך, נבחר לתפקיד יו"ר המפלגה.
ב-1 בינואר 2019, הודיע גבאי על פירוק המחנה הציוני עקב מחלוקת עם ציפי לבני וספג על כך ועל הדרך בה עשה זאת ביקורת.
ב-19 בפברואר שריין גבאי את האלוף טל רוסו ואת חיים ילין שפרש מיש עתיד במקומות השני והעשירי בהתאמה ברשימת "העבודה" לכנסת.
בבחירות המפלגה השיגה 6 מנדטים, התוצאה הנמוכה ביותר של המפלגה עד אז.
לאחר מכן גברו קולות הקוראים לגבאי לפרוש.
לאחר הכניסה לכנסת ה-21, בסוף מאי 2019, ניהלו גבאי ובכירים נוספים במפלגת העבודה מגעים עם ראש הממשלה נתניהו בדבר אפשרות של כניסת מפלגת העבודה לממשלתו.
על פי פרסומים הציע נתניהו את תיק המשפטים לשלי יחימוביץ' והתחייבות שימליץ על עמיר פרץ בבחירות הקרובות לנשיאות המדינה.
ב-11 ביוני 2019, לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים, הודיע גבאי שלא יתמודד שנית על ראשות המפלגה.
ובהמשך הודיע גם על פרישתו מהפוליטיקה.
ועידת המפלגה כי רשימת המועמדים לכנסת ה-22 תוקפא, ללא הח"כים ששוריינו על ידי היו"ר היוצא.
הבחירות לראשות העבודה התקיימו ב-2 ביולי 2019, ובהם התמודדו בעיקר חברי הכנסת עמיר פרץ, סתיו שפיר ואיציק שמולי.
בבחירות ניצח עמיר פרץ בסיבוב הראשון עם 47% מהקולות.
ב-18 ביולי הודיעו עמיר פרץ ויו"ר גשר אורלי לוי-אבקסיס ששתי המפלגות ירוצו ברשימה משותפת בשם "העבודה-גשר".
במסגרת כך, מפלגת גשר קיבלה שלושה מקומות בעשירייה הראשונה.
בהמשך לאיחוד עם מפלגת גשר פרשה גם חברת הכנסת שפיר מהמפלגה, והצטרפה למפלגת התנועה הירוקה ובהמשך לרשימת המחנה הדמוקרטי.
ב-13 בינואר הכריזו ראשי העבודה, גשר ומרצ, פרץ, לוי אבקסיס וניצן הורוביץ, על איחוד טכני בין המפלגות במסגרת העבודה-גשר-מרצ לקראת הבחירות לכנסת ה-23, עקב החשש שבריצה נפרדת אחת מהן לא תעבור את אחוז החסימה.
מפלגת העבודה קיבלה בבחירות שלושה מנדטים, מתוך שבעה של הרשימה.
העבודה וגשר נכנסה לקואליציה עם נתניהו וגנץ וקיבלה את תיק הכלכלה והעבודה והרווחה.
מרצ נשארה באופוזיציה ומרב מיכאלי מסיעת העבודה גם כן.
עמיר פרץ הודיע שלא יתמודד על ראשות המפלגה בבחירות 2021. הפריימריז לראשות המפלגה נערכו ב-24 בינואר 2021, וחברת הכנסת מרב מיכאלי זכתה בהם ברוב של 77.54%.
שמונה ימים לאחר מכן, ב־1 בפברואר, נערכו בחירות מקדימות לרשימה לכנסת, והם התקיימו באופן חריג במתכונת פריימריז פתוחים: הן מצביעים והן מתמודדים הורשו להירשם עד ערב ה־30 בינואר (יומיים לפני הבחירות).
ההצבעה התנהלה ברובה בהצבעה מרוחקת בעקבות מגפת הקורונה שתקפה באותם ימים את ישראל, אולם הופעלו גם תשע קלפיות.
בשני המקומות הראשונים זכו עמר בר-לב ואמילי מואטי.
לאחר בחירתה מינתה מיכאלי את ניר רוזן לתפקיד מנכ"ל המפלגה.
המועמדת מספר 7 ברשימה, אבתיסאם מראענה, נפסלה על ידי ועדת הבחירות המרכזית, בין היתר בטענה שקראה להשמיד את העיר זכרון יעקב אך לאחר שהתנצלה בית המשפט העליון אישר את התמודדותה בבחירות.
לאחר בחירתה של מיכאלי ליו"ר המפלגה היא דרשה משרי המפלגה, פרץ ושמולי, כי יתפטרו מתפקידיהם בממשלה.
למפלגת העבודה הצביעו בבחירות אלה 6.09% מהבוחרים, והיא קיבלה 7 מנדטים.
עם הקמת ממשלת ישראל השלושים ושש, מונתה מיכאלי לתפקיד שרת התחבורה והבטיחות בדרכים וחברי המפלגה, עמר בר-לב ונחמן שי מונו לתפקיד השר לביטחון הפנים ושר התפוצות בהתאמה.
הבחירות המקדימות במפלגת העבודה הישראלית בשנת 2022, כללו את בחירת רשימת המפלגה ויו"ר המפלגה במתכונת דו-שלבית.
לקראת הבחירות הוצע למיכאלי לחבור לרשימה משותפת עם מרצ, כדי להבטיח את מעברן של שתי המפלגות את אחוז החסימה.
ראש הממשלה יאיר לפיד ניסה לקדם את המהלך אך מיכאלי התנגדה, וספגה על כך ביקורת רבה לאחר שמרצ לא עברה את אחוז החסימה.
בבחירות אלו חוותה מפלגת העבודה ירידה דרסטית בכוחה, והשיגה 4 מנדטים, לאחר שרק 3.69% מהבוחרים הצביעו לה.
ב-7 בדצמבר 2023 הודיעה יושבת ראש המפלגה מרב מיכאלי על פרישה מראשות המפלגה והחיים הפוליטיים ועל הקדמת הפריימריז.
בהמשך, בחודש פברואר 2024, נקבע מועד הפריימריז ל-28 במאי.
ארבעה מועמדים התמודדו על התפקיד: יאיר גולן, שהכריז על רצונו ליצור איחוד פוליטי במחנה השמאל שזכה לתמיכת חברי הכנסת מהמפלגה נעמה לזימי וגלעד קריב; איתי לשם; איש העסקים ⁠אבי שקד המתנגד לאיחוד עם מרצ אותו מקדם גולן; ועזי נגר.
בבחירות זכה גולן ב־95.15% מהקולות.
לאחר בחירתו, מינה גולן את עומר (לובי) לובטון-גרנות לתפקיד מנכ"ל המפלגה.
למפלגת העבודה כמה מוסדות ביצוע.
הן וחבריה נבחרו לראשונה כמה שבועות לאחר הקמתה, ב-8 בפברואר 1968.
המשמרת הצעירה של מפלגת העבודה היא הגוף הרשמי אליו שייכים חברי מפלגת העבודה עד גיל 35. במשמרת חברים כ-10,000 חברים מתוכם כ-500 פעילים במוסדות ופעילויות הארגון.
למשמרת כ-60 סניפים ביישובים שונים בארץ, וכן כ-15 תאי סטודנטים באוניברסיטאות השונות ובמכללות הציבוריות, הנושאים את השם "תא אופק".
יו"ר המשמרת הצעירה נבחר מדי שנתיים בבחירות, בשיטת "אלקטורים" שנבחרים בסניפי המשמרת, והם הבוחרים את יו"ר המשמרת הצעירה.
בין יושבי ראש המשמרת הצעירה בעבר: השר לשעבר עוזי ברעם, השר לשעבר אופיר פינס-פז ויועץ התקשורת וחבר הכנסת לשעבר רונן צור.
יו"ר המשמרת הצעירה, נכון ל-2021, היא נועה חסידוב.
נוער העבודה היה ארגון הנוער של המפלגה.
נוער העבודה הוקם בשנת 1968 עם איחוד ארגוני הנוער של מפלגת מפא"י ואחדות העבודה - פועלי ציון.
הוא התחיל בשם "נוער המערך" וב-1992 השתנה ל"נוער העבודה".
בשנת 2013 החליטו יו"ר המפלגה שלי יחימוביץ' ומזכ"ל המפלגה חיליק בר להקים מחדש את הארגון.
מאז עבר הארגון כמה גלגולי פעילות ובשנת 2018 חודשה פעילותו ונכתב לראשונה תקנון עבורו.
נוער העבודה היה מקיים סמינרים אחת לחצי שנה, לוקח חלק פעיל בהפגנות ומשמרות מחאה שאת חלקן הוא יוזם, ומשתתף בפעילות התעמולה במסגרת הבחירות המוניציפליות והבחירות לכנסת.
הארגון משתתף באירועים כמו העצרת לזכרו של יצחק רבין, מצעדי הגאווה וצעדת אחד במאי, ומקבל ייצוג במוסדות מפלגת העבודה.
על פי חוקת מפלגת העבודה, החל מדצמבר 2019, חברי המזכירות ורכזי המחוזות של התנועה הם צירים בוועידת מפלגת העבודה.
ב-12 בספטמבר 2024 התאחד הנוער עם נוער מרצ לנוער הדמוקרטים.
מדי ארבע שנים מתקיימות בחירות לחברי (צירי) ועידת המפלגה.
ועידת המפלגה היא המוסד העליון שלה, המוסמך לקבל החלטות כגון שינוי חוקת המפלגה, קביעת מתכונת הבחירות הפנימיות והכרעה בדבר הצטרפות לממשלה.
נכון לאפריל 2020 מונה ועידת המפלגה כ-3,700 צירים.
כ-3,100 מתוכם נבחרו לכהונתם בדצמבר 2018. כ-200 צירים נוספו מכוח תפקידם (חברי כנסת, מזכירי סניפים, ראשי המשמרת הצעירה, ראשי ערים מכהנים וכו').
400 נוספים אושרו בוועידה בדצמבר 2019, כמיקשה אחת, על פי רשימה שהגיש יו"ר המפלגה.
באוגוסט 2021 הובילה מיכאלי בוועידת העבודה שינוי בחוקה שיחזק את המתפקדים ויחליש את כוחה של הוועידה.
יוקם גוף חדש הכולל את כל המתפקדים ושמו מליאת החברים.
הוועידה גם אישרה את הצעת מיכאלי להוסיף כ-300 צירות חדשות בוועידה, כחלק מיישום החלטה להחלת שוויון מגדרי בכל מוסדות העבודה.
ב-26 ביוני 2024 נערכו הבחירות לוועידת המפלגה ה-11.
ב-30 ביוני 2024 החליטו ראשי המפלגה על איחודה עם מפלגת מרצ ליצירת מפלגה חדשה בשם "הדמוקרטים".
ב-12 ביולי 2024 אישר מרכז המפלגה את איחודה הפוליטי עם מפלגת מרצ.
עד 1984 קבעה מפלגת העבודה את רשימת המועמדים שלה לכנסת על ידי ועדה מסדרת של אנשי מפתח במפלגה.
ב-1988 עברה המפלגה לבחירות פנימיות על ידי ועידת המפלגה, ומאז 1992 ההתמודדות הפנים מפלגתית נעשית במתכונת של בחירות מקדימות.