tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התחנך בסוריה והמשיך ללימודים גבוהים באוניברסיטת דמשק.
למד גם במכללה הפרוטסטנטית הסורית ב-1931, ולאחר מכן למד כימיה תעשייתית באוניברסיטת מנצ'סטר, אך לא השלים את לימודיו וחזר לסוריה ב-1932.
אף שבתחילה היה חובב שירה עבאסית, הוא תר בהמשך אחר קולות עצמאיים יותר בשירה, וראה ב"ונוס ואדוניס" של שייקספיר את שיר האהבה הגדול ביותר שנכתב אי פעם.
המשוררים האהובים עליו היו שארל בודלר ואדגר אלן פו.
הוא כתב את השיר "ח'אתמת אל-חוב" (סוף האהבה) לאחר מות אהובתו, נורמא, בגיל 17. פרט לכך פרסם ארבעה ספרי שירה וכן קובצי דרמה שירית.
אבו רישה היה למנהל הספרייה הציבורית בחלב, ובהמשך גם לנספח תרבות בליגה הערבית.
ב-1949 מינתה אותו ממשלת סוריה לשגריר בברזיל.
הוא המשיך בתפקידים שונים כדיפלומט עד 1964, וכיהן כשגריר בארגנטינה, בצ'ילה, בהודו, באוסטריה ולבסוף בארצות הברית.
אבו רישה נפטר משבץ מוחי בריאד שבערב הסעודית ב-14 ביולי 1990. הוא נטמן בעיר חלב.
עומר אדם (נולד ב-22 באוקטובר 1993) הוא זמר-יוצר ישראלי.
אדם נולד בקרוליינה הצפונית שבארצות הברית ליניב ולשרון.
בגיל שלוש חזר עם משפחתו לישראל.
התגורר במושב משמר השבעה עד 2017. בשנת 2005 השתתף בתחרות השירים "שיר נולד", כששר לצידו של טל מוסרי את השיר "ילד פלא".
מוצא משפחתו קווקזי מצד האב, ואשכנזי מצד אימו.
אביו רס"ן יניב אדם, שימש סגן מפקד יחידת שלדג וסמג"ד של גדוד הצנחנים 202. סבתו מצד אימו היא האמנית אביבה שמר וסבו הוא אלוף-משנה וניצב משנה שמואל אדם, שהוא בן דודו של האלוף יקותיאל אדם.
קרוב משפחה נוסף הוא , שנפל בהגנה על פתח תקווה כשומר המושבה ב-1917. אחיו הם הזמרים רואי וגל אדם.
אדם שירת בבה"ד 20 כחייל בחיל החימוש.
עומר אדם השתתף בעונה השביעית של התוכנית "כוכב נולד".
במהלך העונה חשף הבלוגר עומרי חיון כי אדם זייף את גילו האמיתי ברישום לתוכנית והצהיר כי הוא בן 16, אף על פי שהיה רק בן 15 – מתחת לגיל המינימום המוגדר בתקנות התוכנית.
בעקבות החשיפה הודיע אדם על פרישה מהתוכנית.
בהמשך שנת 2009 הוציא אדם סינגל בכורה שנקרא "להיאבד ברוח" ולאחריו הוציא את הסינגל "אל תבכי".
בשנת 2011, כחודשיים לאחר צאת אלבומו, הוציא אדם את הסינגל הראשון "מאושרת" שנכלל בתוך פרויקט האוסף "אחד סוכר שחור חזק".
ב-15 ביוני 2011, כשהיה בן 17 ושמונה חודשים, הופיע לראשונה בפני קהל של אלפי אנשים בתיאטרון קיסריה, והפך לזמר הצעיר ביותר שהופיע בקיסריה.
בינואר 2012 הוציא אדם את הסינגל "אל תחפשי".
השיר נכלל באלבומו "ילד טוב ילד רע", שיצא לאור ב-29 בינואר.
מתוכו התפרסמו גם השירים "מאושרת" ו"בניתי עלייך".
בהמשך אותה שנה השתתף לצד סוכנו האישי אסף אטדגי בסדרת הדוקו-ריאליטי "הסוכנים".
ביוני 2013 השתתף אדם במסגרת הפעילות הרשמית של שבוע הגאווה בתל אביב, וביצע את השיר "תל אביב", השיר המרכזי שליווה את מצעד הגאווה בתל אביב והאירועים מסביבו.
אדם השתתף כזמר אורח באירוע המרכזי של מצעד הגאווה.
בשנת 2013 הוא גם הוציא את האלבום "מוזיקה ושקט", וזכה בפרס כפתור הכסף מיוטיוב באותה שנה.
בשנת 2014 הוציא עומר אדם את השיר "נועצת מבט".
באותה שנה הוציא גם את השיר "מהפכה של שמחה" ביחד עם הזמר ליאור נרקיס, והוציא את השיר "מודה אני".
בשנת 2015 שר את שיר הנושא של הסדרה "זגורי אימפריה".
אדם ביצע את השיר "זמר שלוש התשובות" שבוצע במקור על ידי רבקה זהר וחודש בעבר על ידי זהבה בן, בגרסה מחודשת נוספת שבה – בשונה מהגרסאות הקודמות – הגבר עושה הכל למען האישה ולא להפך.
במאי 2015 הוציא את השיר "בוקרשט".
באוגוסט של אותה שנה יצא אלבומו הרביעי של אדם "מודה אני", ובהמשך השנה הוציא אדם אלבום הופעה משותף ביחד עם משה פרץ, בעקבות המופע המשותף שלהם "מהפכה".
בינואר 2016, הוציא אדם את הסינגל "אחרי כל השנים".
השיר זכה להצלחה והגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים של רשת ג' ושל רדיו אמצע הדרך, ולמקום השני של מצעד הפזמונים של מדיה פורסט, כמו כן, זכה השיר בפרס אקו"ם על הישג השנה על שם משה וילנסקי.
באפריל 2017, הוציא אדם את הסינגל "שדות של תירוצים".
בשנת 2016 דחה אדם הצעה להופיע בפסטיגל בשל רצונו שלא להופיע בשבתות.
שנה לאחר מכן השתתף בפסטיגל כאשר לראשונה בתולדותיו לא התקיימו הופעות בשבת בגלל דרישתו זו של אדם.
בפסטיגל בשנה זו שנקרא "סטורי פסטיגל" השתתפו לצד אדם לי בירן, דניאל גד, שירה לוי, מיקי קם ועוד.
באותה השנה גם השתתף בתפקיד עצמו בסדרה הקומית "שותפים", ששודרה בערוץ הוט קומדי סנטרל.
במסגרת הסדרה הצטרף כדייר שותף לדירתו של חן, וביצע יחד עם גדי ועם חן את השיר המקורי "נחנקנו", שנכתב על ידם.
ב-13 בפברואר 2017 הוציא את האלבום "אחרי כל השנים".
בפברואר 2017 הוציא את השיר "מביט מהצד" שהגיע למקום ה-18 במצעד השנתי של גלגלצ לשנת תשע"ז ולמקום ה-17 במצעד השנתי של רשת גימל.
ב-26 במרץ, הוציא את השיר "מזל" ביחד עם אייל גולן, שנכלל באלבומו החדש של גולן "לא פשוט להיות פשוט".
ביולי יצא הסינגל "פעם בחיים", הסינגל עצמו הגיע למקום ה-6 במצעד השנתי של גלגלצ לשנת תשע"ז.
באותו חודש הוציא גם את השיר "בסוף הכל חולף", שהגיע למקום ה-4 באותו מצעד.
באוקטובר 2017 פורסם שאדם נבחר להיות הפרזנטור המקומי למותג האופנה "Mango" הספרדי.
בחודש זה הוציא את הסינגל "ככה זה מרגיש להתאהב", דואט עם אליאנה תדהר מתוך "סטורי של פסטיגל".
חודשיים לאחר מכן הוציא עם שלמה ארצי דואט, שכתב ארצי, בשם "לא הפסקתי לחפש אותך".
בינואר 2018 הוציא אדם את הסינגל "שני משוגעים".
השיר נבחר למקום הראשון במצעד העברי השנתי של גלגלצ ואתר ynet לשנת תשע"ח (2018).
במרץ 2018 הוציא אדם את השיר "חברות שלך".
בהמשך השנה הוציא את השיר "בחורים טובים".
השיר הואשם בטרנספוביה בעקבות שורה פוגענית הלועגת לנשים הטרנסג'נדריות בתאילנד: "וגילינו בתאילנד שהבנות לא בדיוק בנות".
ב-24 במאי 2018, אדם שבר שיא כשמכר תוך שעה 30 אלף כרטיסים להופעה באצטדיון סמי עופר בעיר חיפה.
במהלך שנת 2019 החל אדם להופיע כפרזנטור של בזק, בפרסומות של החברה בשיתוף עם גידי גוב.
במאי 2019 רכש אדם, יחד עם קבוצת משקיעים, את מלון נווה אטי"ב.
ב-6 ביוני הוציא אדם את המיני-אלבום הראשון שלו "5 בום!", המכיל חמישה שירים שכולם יצאו כסינגלים באותו היום ("יום השישי", "תתן לה פרחים", "תגידו לה & אהבה מטורפת", "טמפרטורה" ו"שיר הרווק").
ביולי 2019, הופיע אדם לראשונה בפארק הירקון מול קהל של כ-50,000 איש.
ב-1 בינואר 2020 הוציא את אלבום האולפן השישי שלו, "Omer".
כמו כן מתוכו הוציא את הסינגלים "ניפגש בשמחות", "כתבתי עלייך שיר" ו-"Beg", בשיתוף הזמרת נטע ברזילי.
ב-26 בפברואר, הוציא את הסינגל "יש דברים שלא עושים" המשמש כפרסומת לרשת "אופטיקנה".
בחודש אפריל הופיע אדם בערב יום העצמאות ה-72 למדינת ישראל, במסגרת המשדר המרכזי של ערוץ רשת 13. ב-6 באפריל, הוציא יחד עם המוזיקאי אליה רוסיליו את הסינגל "השתגע העולם" במסגרת הפרויקט "המחברת של אליה".
ב-31 בדצמבר 2020 הוציא יחד עם המוזיקאי צ'יקו קסטיו מלהקת Gipsy Kings את הסינגל "Todo és la musica".
בפברואר 2021 יצא מיני-אלבומו השני, The 8, אשר כולל חמישה שירים של אדם שהודלפו קודם לכן ושלושה סינגלים נוספים.
ב-22 באפריל 2021 הוציא לאור את השיר "פרצופים" וב-5 במאי את "ירושלים".
באוגוסט 2021 הוציא את המיני-אלבום 3, הכולל שלושה שירים.
בהמשך החודש, הוציא את השיר "Dale Mami" יחד עם הזמר הפוארטו ריקני ניקי ג'אם.
בדצמבר 2021 הוציא את הסינגל "קאקדילה" שעורר סערה ציבורית, בטענה כי הוא "בעל גוון פוגעני כלפי נשים יוצאות חבר המדינות".
להגנתו טען שהוא ממוצא קווקזי ולכן השיר הוא הומור עצמי.
ב-1 ביוני 2023 הוציא לאור את אלבומו השביעי, סוף העולם ובו שיתופי פעולה עם איזי ודויד ברוזה.
ב-24 באוגוסט, הוציא את הסינגל "סטלות", גרסת כיסוי לשיר של המוזיקאי הישראלי, שרק.
השיר הגיע למקום ה-12 במצעד ההיטליסט.
ב-13 בספטמבר הוציא לאור השיר "לא לבד" של פרויקט ותן חלקנו ביחד עם אביב אלוש.
באוקטובר 2023 הוציא עם אינפקטד מאשרום את "תרקוד לנצח" לזכר נרצחי הטבח במסיבת הטבע ליד רעים.
בנובמבר 2023, אדם והראפר שרק הוציאו יחד שיר חדש בשם "השמחה / מדברים על שלום", אותו הקדישו לזכרם של משה ואלעד אוחיון, שנהרגו כשחילצו תושבים מאופקים במהלך טבח שבעה באוקטובר.
השיר הוא מאשאפ של "מדברים על שלום" ו"השמחה" של צ'ולו.
השיר הגיע למקום ה-35 במצעד ה"היטליסט" של מאקו.
2024–הווה: פרויקטים מוזיקליים נוספים ותרומות
בפברואר 2024 פורסם כי מתנהלים מגיעים עם אדם הצפוי להופיע בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות בהר הרצל.
ב-21 במרץ, הוציא אדם המיני-אלבום "חמישה לילות".
ב-16 באפריל, הוציא את הסינגל "צמוד צמוד", ביחד עם שרק ואודיה.
ב-26 במאי, הוציא את הסינגל "ראיתי עולם", ביחד עם שרק.
ב-15 בספטמבר אדם הוציא את השיר "עברנו הכל".
ב-1 באוקטובר אדם הוציא גרסה לשיר "עכשיו התור לאהבה" של עוזי חיטמן.
עומר אדם צילם קליפ לשיר כשהוא לבוש במדי צה"ל, אך ההקשר הוא השתתפות בפרויקט של בנק לאומי, שמטרתו "לחתן את לוחמי ולוחמות המילואים".
ב-10 ביוני 2025, הוציא אדם את אלבום האולפן התשיעי שלו "תסמינים של פרידה".
ב-5 באוגוסט יצא לאור השיר "חי" שבוצע מחדש בסרט "לשחרר את שולי סאן" על ידי אדם.
בדצמבר 2015 הקים עומר אדם ביחד עם משפחתו את קבוצת "P.A.I Ltd", דהיינו, פי.איי.אי פרודקשן אדם אינבסטמנט בע"מ, ההמתמחה ביצוג אמנים והשקעות.
החברה מייצגת אמנים כגון עומר אדם עצמו, אושר כהן, אודיה, גל אדם, רואי אדם ושרק.
ב-2018 החלה החברה בשיתוף פעולה עם מותג המשקפיים Verso, ובשנת 2019 הצטרפה גם חברת אופטיקנה לשיתוף הפעולה, שבמסגרתו היה עומר אדם לפרזנטור של המותג בישראל.
יעדי המכירות לא הושגו והחל סכסוך משפטי בין שלוש החברות.
בשנת 2021 חזר אדם לשמש כפרזנטור של המותג מבלי להיות שותף בו.
בשנת 2021 השקיעה P.A.I כ-80 מיליון שקל בהקמת חוות שרתים תת-קרקעית בעפולה, יחד עם קבוצת אירופה ישראל ווקרן ליאן גרופ.
בשנת 2022 השקיעה עם אותן שותפות בחוות שרתים ליד בית שמש.
במלחמת חרבות ברזל נטל חלק פעיל להבעת סולידריות עם משפחות החטופים והחיילים.
הוא הופיע בעצרות ציבוריות כמו בכיכר החטופים, בהן ביצע את "התקווה", "שיר למעלות" ו"כאב של לוחמים", תוך הקדשתם למשפחות החטופים, לפצועים וללוחמים.
לצד הופעות אלו, יזם מוקד טלפוני ייחודי שפעלה במשך חודש וסייע בהסעת חיילים חזרה לבתיהם באמצעות מוניות.
בנוסף, סייע למפונים באמצעות והופעות לילדים באזורים מוכי לחימה.
תרומתו זיכתה אותו בפרס "יקיר העורף" מטעם ההסתדרות הציונית.
בינואר 2023 עבר אדם להתגורר בדובאי, יחד עם בת זוגו יעל שלביה.
במאי 2023, לאחר כחמישה חודשים, חזרו השניים לישראל והתגוררו במשמר השבעה.
2022: לכאורה (עם סטטיק ובן אל תבורי)
עומס אלוסטטי או עומס מצטבר הוא מונח המבטא את המחיר הפיזיולוגי המצטבר שהגוף משלם בגין שמירה על "פיזיולוגיית חירום" לאורך זמן.
לפי השערת העומס המצטבר, חשיפה מתמשכת או חוזרת ונשנית לאירועים דוחקים או טראומטיים משפיעה לרעה על מנגונים הורמונליים ועצביים ומובילה להפרעות בוויסות (dysregulation) של המערכות השונות, האחריות להתאמה לסביבה ולשימור היציבות הפנימית (הומאוסטאזיס).
במישור הפיזיולוגי, חשיפה חוזרת ונשנית לאירועי דחק מביאה להפעלה תכופה של מערכת העצבים הסימפתטית, האחראית לתגובות מהירות של הגוף במצבי דחק, ולאינהיביציה (עיכוב הפעילות) של מערכת העצבים הפארא-סימפתטית, האחראית להרגעה כאשר הגוף נמצא במנוחה.
בעקבות כך נפגעת היכולת לבצע שינויים מהירים בהתאם לאירועים בסביבה, בייחוד במצב של חשיפה מתמשכת לטראומה.
עומר אגבדיש (נולד ב-30 בדצמבר 2000) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת המגן בהפועל ירושלים.
אגבדיש התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של הפועל קטמון.
ב-21 במאי 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 0–2 נגד הפועל עפולה.
בקיץ התאחד המועדון עם הפועל ירושלים ואגבדיש הפך לשחקן הרכב במועדון.
ב-23 בפברואר 2021 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 1–4 נגד סקציה נס ציונה.
בסיום אותה עונה עלתה ירושלים לליגת העל אחרי 21 שנים בליגות הנמוכות.
עֻמַר אַבּוּ א-נַּסְר היה סופר והיסטוריון לבנוני.
כתיבתו התמקדה בחיבורים עממיים היסטוריים, ובכלל זה 28 ספרים על אישים בהיסטוריה הערבית והאסלאמית, וסגנונו מאופיין במיזוג יסודות חדשים ועתיקים כאחד.
נולד וגדל בביירות ועבד בעיתונות בלבנון, בסוריה ובמצרים.
הוציא לאור את העיתון "אל-ג'אמעה א-סוריה" (האוניברסיטה הסורית, الجامعة السورية) בשנת 1919 ואת כתב העת "אל-ג'אמעה אל-מוסוורה" (האוניברסיטה המצולמת, الجامعة المصورة) בשנת 1923.
עם האישים שעליהם חיבר ספרים נמנים: עלי בן אבי טאלב ועאישה, הח'ליפים הראשונים, ענתרה אבן שדאד, אל-חג'אג' בן יוסף ואבן סעוד.
כמו כן חיבר ספרים על נדידת שבט בנו הלאל, על מסדר החשישיון, על המנדט הבריטי והמרד הערבי הגדול יחד עם אמין עקל ואבראהים נג'ם, ועל מרגלים ישראלים בארצות ערב.
חיבורו הספרותי הידוע ביותר הוא "בשדה הספרות והמליצה", שיצא לאור בשנת 1932.
בנוסף על חיבוריו המקוריים, תרגם וערך ספרים, כמו גם פיקח על ירידת ספריו לדפוס בהוצאה לאור בביירות.
מקצת מספריו יצאו לאור לאחר מותו.
עומר היא מידה מקראית למדידת יבש.
המידה נזכרת בתורה לעניין מדידת קרבן העומר ולמדידת כמות המן היומית אותה נצטוו עם ישראל ללקוט במדבר, מאחר שעומר הוא כמות האכילה הממוצעת לאדם ביום.
יש שכתבו שהמידה קרויה על שם עומר שיבולים הנקצרים, שמידת עומר הייתה שווה לנפח עומר קצור ממוצע.
מידת ה'עומר' ידועה כיום בעיקר ממצוות ספירת העומר.
עשרון היא מידה מקראית המקבילה למידת העומר, ומוזכרת אף היא בתורה בעיקר בנוגע למדידת הסולת לקורבנות מנחה השונים.
שמה 'עשרון' נגזר מכך שהוא עשירית משיעור האיפה.
מידת עשרון שימשה רבות בבית המקדש בעיקר במדידת הסולת לסוגי המנחות השונים (מנחת נסכים, מנחת קרבן עולה ויורד, מנחת סוטה מנחת חביתין ועוד).
המידה נזכרת בתורה מספר פעמים:
ליקוט המן: התורה ציוותה שכל אדם ילקט מדי שיעור שיעור של עומר לכל אדם ולא יותר, וכן .
מידת העומר מוכרת כיום בעקבות מצוות ספירת העומר - לפיה יש לספור את הימים מיום למחרת הקרבת קרבן העומר עד חג השבועות, כצווי התורה "וַהֲבֵאתֶם אֶת עֹמֶר רֵאשִׁית קְצִירְכֶם אֶל הַכֹּהֵן.
שכוונת הפסוק הוא למנחת העומר - קרבן שבא משעורים בשיעור עומר שהוקרב ביום ט"ו בניסן.
שיעור העומר הוא עשירית האיפה.
בשיעורה לפי מידות זמנינו נחלקו הפוסקים:
לדעת רבי חיים נאה שיעורו הוא 2.49 ליטר
לדעת החזון איש שיעורו הוא 4.32
המידה משמשת בהלכה במספר מקומות:
הפרשת חלה - כמות העיסה המינימלית ממנה יש חובה להפריש היא עשירית האיפה - עומר.
המנחות - הסולת למנחות נמדדו במידת ה'עשרון', המקבילה למידת העומר.
משמרת למן - משה רבינו נצטוו לשמור בצנצנת מן בשיעור עומר, לדורות הבאים.
עומק מוקד בסייסמולוגיה, הוא הנקודה על מישור ההעתק, שבה מתרחשת רעידת אדמה.
הגדרה מדויקת יותר היא: "הנקודה על מישור ההעתק שבה התחיל הגל הסייסמי", קרי, התחילה ההסטה על פני מישור ההעתק.
מיון המוקדים על פי העומק
רעידות אדמה המתרחשות בעומק של פחות מ-70 ק"מ מסווגות כרעידות אדמה רדודות, בעוד שאלו בעלות עומק מוקדי שבין 70 ק"מ ל-300 ק"מ מכונות בדרך כלל רעידות אדמה בעלות עומק בינוני.
באזורי הפחתה, שבהם קרום אוקייני ישן וקר יותר השוקע מתחת ללוח טקטוני אחר, רעידות אדמה הן בעלות מיקוד עמוק מאד, ועשויות להתרחש בעומקים הגדולים מ-300 ק"מ ועד 700 ק"מ.
הגורם לרעידות אדמה במוקד עמוק של מאות קילומטרים עדיין אינו מובן לחלוטין, שכן ליתוספירה בתהליך הפחתה, נמצאת במשטר לחץ וטמפרטורה כאלה, שלא אמורה להפגין התנהגות שבירה.
מנגנון אפשרי ליצירת רעידות אדמה במוקד עמוק הוא שבר הנגרם על ידי אוליבין שעובר מעבר פאזה למבנה של ספינל.
רעידות אדמה בעומקים כאלה מתרחשות בדרך כלל בגבולות מתכנסים אוקייניים-יבשתיים, לאורך אזורי וואדאטי-בניוף.
הראיות לרעידות אדמה במוקד עמוק התגלו בשנת 1922 על ידי ה.ה.
בעבר, כל רעידות האדמה נחשבו רדודות.
קיומן של רעידות אדמה במוקד עמוק אושר בשנת 1931, ממחקרים של סייסמוגרמות של מספר רעידות אדמה, אשר בתורן הובילו לבניית עקומות של מודל זמני הסעה של גלים סייסמיים עבור רעידות אדמה בינוניות ועמוקות.
כאשר נתונים סייסמיים מרעידת אדמה אינם ברורים דיים לצורך חישוב עומק מוקד, נקבע "עומק קבוע".
לדוגמה, רעידות אדמה רבות המתרחשות באוקיינוסים מקבלות עומק קבוע עקב רישומים סייסמיים מקומיים מוגבלים.
המכון הגאולוגי של ארצות הברית קובע כיום ש-10 ק"מ (6.2 מייל) הוא העומק הקבוע עבור רוב רעידות האדמה הרדודות, שכן עומק המוקד בפועל שלהן, בדרך כלל קרוב לערך זה.
רעידות אדמה רבות בקטלוג שלהם מקבלות עומק של 10 ק"מ (6.2 מייל).
העומק הקבוע הקודם בו השתמשה הסוכנות היה 33 ק"מ (21 מייל).
כלל אצבע שימושי הוא, שעומק אמין דורש שהמרחק ממוקד הרעש לתחנה הסייסמוגרפית הקרובה ביותר, יהיה קטן מעומק רעידת האדמה.
התקדמות חישובית ותאורטית מודרנית יכולה כיום לייצר עומקים אמינים במרחקים גדולים יותר מהתחנה הקרובה ביותר, כך שכלל האצבע לא תמיד חל.
עם זאת, כלל האצבע ממחיש מסקנה אחת: עומקים קבועים נפוצים יותר עבור רעידות אדמה רדודות, מאשר עבור רעידות אדמה עמוקות..
כיצד מחשבים את עומק המוקד
סייסמולוגים מחשבים את עומק המוקד של רעידת אדמה באמצעות נתונים מרשת של תחנות סייסמוגרפיות אשר רושמות את הגלים הסייסמיים הנוצרים על ידי רעידת האדמה.
התהליך משלב ניתוח של זמני הגעה של גלים סייסמיים, טריאנגולציה ושיטות חישוב איטרטיביות כדי לאתר את מקור הקרע התת-קרקעי של השבר.
ראשית מחשבים את מיקום האפיצנטר על פי מודל זמני הסעה של גלים סייסמיים:
מודדים מ/ב כל תחנה סייסמוגרפית את הפרש הזמן בין הגעת הפולס הראשון של גלי ה-P (המהירים) לבין הגעת הפולס הראשון של גלי ה-S האיטיים יותר.
על פי מודל ההסעה של גלים סיימיים, הפרש זמנים זה נותן לנו את הנתון של מרחק כל תחנה ממוקד רעידת האדמה שנרשמה.
לאחר שיש לנו לפחות 3 נתוני הפרשי זמנים מ-3 תחנות (ובדרך כלל יש לנו נתונים מעשרות ואף מאות תחנות), ניתן באמצעות שרטוט מעגלים ברדיוס המרחק של הרעידה ממיקומה של כל תחנה, לקבל את הנקודה האחת בלבד, שבה נחתכים כל המעגלים הללו.
זוהי נקודת האפיצנטר, שאם נוריד ממנה אנך נגיע למוקד.
אך עומק המוקד עדיין לא ידוע לנו בשלב זה.
בשלב זה, שיטות מודרניות מסתמכות על ניחוש ראשוני למיקום המיקוד, תוך שימוש בהבדלים בין זמני ההגעה התאורטיים (שנחזו על ידי המודל) לבין זמני ההגעה הנצפים, תוך התאמת המיקום המשוער בהדרגה להתאמה הטובה ביותר לנתונים הנצפים (הפעולה מבוצעת באמצעות מחשב).
יותר תחנות, ונתונים באיכות גבוהה יותר, משפרים את הדיוק, במיוחד באיתור עומק המוקד, קילומטרים רבים מתחת לפני השטח.
מבחינה מתמטית, הבעיה נפתרת על ידי יצירת מערכת של משוואות ליניאריות, אחת לכל תחנה.
המשוואות מבטאות את ההפרש בין זמני ההגעה הנצפים, לבין אלו המחושבים מהמוקד הקודם (או הראשוני), במונחים של צעדים קטנים בשלוש הקואורדינטות המוקדיות ובזמן ההתחלה.
עלינו גם להחזיק במודל מתמטי של מהירויות הגלים הסייסמיים בקרום (בקילומטרים לשנייה) מתחת לרשת הסייסמית, כדי לחשב את זמני המעבר של גלים מרעידת אדמה בעומק נתון, לתחנה במרחק נתון.
מערכת המשוואות הליניאריות נפתרת בשיטת הריבועים הפחותים, אשר ממזערת את סכום הריבועים של ההפרשים בין זמני ההגעה הנצפים והמחושבים.
התהליך מתחיל במוקד של הניחוש הראשוני, מבצעים מספר התאמות מוקדיות שכל אחת מהן נמצאת על ידי פתרון ריבועים פחותים למשוואות, וחוזר על עצמו עד למוקד המתאים ביותר לקבוצת זמני ההגעה הנצפים של הגלים בתחנות הרשת הסייסמית.
עֻמַר בִן אל-חַ'טַּאב היה הח'ליפה השני, שלט בשנים 644-634. עלה לשלטון לאחר מותו של אבו בכר.
קברו נמצא במסגד הנביא באל-מדינה.
עומר נחשב למייסד האימפריה המוסלמית.
הוא השלים את ההשתלטות על חצי האי ערב, לחם נגד הביזנטים וכבש את ארץ ישראל, סוריה, עיראק ומצרים.
עומר היה כובש ירושלים, ומסגד עומר ברובע הנוצרי בירושלים קרוי על שמו.
לפני מותו מינה אבו בכר את עמר בן אל-ח'טאב כיורש הח'ליפות.
דרך זו של העברת השלטון, המכונה "עהד" (عهد), לא הייתה נפוצה בתרבות הערבית של הימים ההם.
מינוי יורש לשליט נעשה בדרך-כלל באמצעות מועצה ("שורא") או על-פי קרבת משפחה.
על-פי המסורת השיעית, המינוי היה פסול שכן הוא חסם את הדרך לעלייתו של עלי בן אבי טאלב, יורשו הלגיטימי של מוחמד בעיני השיעים, כשליט על המוסלמים.
בספרות השיעית כונו אבו בכר, עומר ועת'מאן בשם "גונבי הח'ליפות" כי לטענתם גזלו אותה מיורשה החוקי, עלי.
תולדות חייו ופעלו של עומר
עומר נולד במכה לשבט "בנו עדי" ובשנים הראשונות התנגד למוחמד שהיה מטיף לאסלאם.
במקורות סוניים מסופר שהיה אדם אכזר מאוד וקבר את בתו הקטנה בחיים
עומר היה מנהיג מוכשר ומנוסה והיו לו כינויים כגון "אלפארוק" (המיטיב להבדיל בין אמת לשקר, הוגן), "צאחב אלדרה" (בעל השוט המחמיר והקפדן) ו"אמיר אלמא'מנין" ("אמיר המאמינים", כינוי שהפך מאוחר יותר לכינוי מסורתי שכיח לח'ליפה).
בעת שלטונו של אבו בכר, היה עומר האישיות החזקה שעמדה מאחוריו, ואולי אף מאחורי הנביא שנהנה מהתאסלמותו.
אישיותו היוותה דוגמה ומופת למאמינים - הוא היה צנוע, עניו ומסתפק במועט, ביתו היה פתוח לכול, ושלטונו דמה לשלטון השייח' בתקופת ה"ג'אהליה".
שלטונו של עומר נמשך עשר שנים, שבמהלכן הונחו היסודות לאימפריה המוסלמית: עומר הרחיב את שטחה של האימפריה על ידי כיבוש חלק מן האימפריה הביזנטית וחיסול הממלכה הפרסית הסאסאנית.
הוא הביא לארגון אדמיניסטרטיבי של השטחים הכבושים, ולארגון פנימי בתוך מעמד הכובשים.
למעשה הוא הוכיח עצמו בכול כשליט מוכשר וכמנהלן גדול.
בכל מקום שאליו הגיעה התפשטותה של האימפריה המוסלמית על ידי כיבוש צבאי, השתכנו הערבים בערים שהיו למעשה מחנות צבא שכונו "אמצאר".
הערים הוקמו הן בערים עתיקות והן באזורים חדשים.
סביב המחנות הללו התגודדו תושבי הארץ סביב השליטים כדי לספק להם כל צורכיהם ולהתפרנס מהם.
בעקבות התפשטותה והתרחבותה של האימפריה המוסלמית, ראה עומר צורך בקביעת כללים שיבטיחו מעמד נאות לכובשים ולשליטים הערבים, וישמרו על מעמדם הלאומי בקרב העמים הנכבשים.
עומר נרצח בידי עבד פרסי בנובמבר 644. הוא מינה מועצה, שורא, לבחור את מחליפו, והמועצה בחרה בעות'מאן בן עפאן כח'ליפה השלישי.
בעקבות הסכסוכים בין השבטים, שנשמרו גם בתוך הערים הללו, אסר עומר על הערבים לרכוש קרקעות מחוץ לחצי האי ערב כדי לשמור על הנחלות הקיימות כרכוש הכלל.
השכבה הצבאית ששכנה בערים המרכזיות הנזכרות לא שלטה בכוח הדת אלא בכוח מוצאם האתני.
בן האזורים הכבושים שהתאסלם לא נכנס לאותו מעמד כמו המוסלמי ה"מקורי", אלא נקרא "מולא" (ברבים "מואלי").
לא היה די בקבלת האסלאם אלא היה צורך להצטרף כנספח לאחד משבטי ערב.
מעמדם של המתאסלמים היה נמוך בהרבה מזה של המוסלמים ערבים, דבר שגרם בתקופות מאוחרות יותר למרידות רבות.
עד סוף השלטון האומיי לא קיבלו המואלי תפקידי פיקוד, שלטון ושיפוט, הם לא זכו בחלק מן השלל, לא יכלו לשרת בחיל הפרשים המכובד והערבים נזהרו מלהתחתן איתם.
עומר קבע היררכיה נוספת בין הערבים עצמם.
הוא העתיק את מוסד ה"דיוואן" הפרסי - משרד האוצר שתפקידו הראשוני היה תשלום קצבה משלל הכובשים.
הראשונים בין מקבלי הקצבאות היו בני משפחת הנביא, אחריהם ה"מֻהאג'רון" וה"אנצאר" – חברי הנביא, ובתחתית הרשימה בני השבטים, החיילים.
ה"מואלי" לא זכו לכל קיצבה ממשלתית אף על פי שתרמו לכיבושים.
בני האוכלוסייה המקומית אשר לא התאסלמו היו "אהל אלדִ'מה" - בני חסות.
מעמד זה יועד במקור רק לבני הדתות המונותאיסטיות, אך בלחץ המציאות ניתן מעמד זה גם לדתות אחרות.
עומר היה מי שקבע את היחס אל בני החסות ב"תקנות עומר".
עניינים אחרים שקבע עומר היו:
קביעת ההג'רה של מחמד ממכה לאלמדינה כראשית הספירה האסלאמית.
ההג'רה חלה ב-16 ביולי 622 ויום זה נקבע ל-1 בחודש "מחרם", הראשון בשנה האסלאמית.
בני החסות היו במידה רבה אוטונומיים - נשארה להם זכות השיפוט על פי דתותיהם, וארגונם הקהילתי אוּשר.
חובתם היחידה הייתה תשלום מס גולגולת - "ג'זיה", ומס קרקע – שהיו מיסים מקובלים מאוד.
מס הקרקע הוטל גם על מוסלמים בעלי קרקעות, ואילו מס הגולגולת הוטל אך ורק על לא-מוסלמים כתמורה להגנה שהוענקה להם על ידי המוסלמים - דהיינו, התחייבותה של האימפריה האסלאמית להגן עליהם ולשומרם בחסותה.
מס הקרקע על "בני החסות" היה 50 אחוזים מהיבול, ומס הקרקע שהוטל על מוסלמים היה "חומס", חומש מן היבול.
זה היה אמצעי לחץ לגרום לבני חסות להתאסלם.
בקרב יהודים נטו הרוב כאשר עבודת האדמה חדלה להיות עסק מפרנס עבורם, ולא עמדו בנטל המיסים, לנטוש את האדמות ולעבור לערים וכל הנוטשים החליפו את עיסוקיהם והתפרנסו מעבודות עירוניות, בעיקר מסחר.
בין המיעוט שבחר להישאר בכפרים כעובדי אדמה היו שהתאסלמו כעבור דורות.
עומר נקבר לצד קברו של אבו בכר במסגד הנביא בעיר אל-מדינה, בו קבור גם מוחמד, והוא המסגד השני בחשיבותו באסלאם לאחר המסגד במכה.
החלטה זו הנציחה את מעמדו של עומר כאחד האישים החשובים ביותר בתולדות האסלאם.
על פי אבן חלדון, עומר היה אחראי להשמדת ספריות רבות בפרס: "כשכבשו הערבים את ארץ פרס ומצאו בה ספרים רבים, כתב המצביא סעד אבן אבי-וקאץ אל החליף עומר בן אל חטבא וביקש ממנו רשות לשמור את הספרים ולהעבירם לידי המוסלמים.
עומר ענה לו במכתב: 'זרוק אותם למים; אם יש בתוכנם משום דרך הישר, הרי כבר היטיב אלוהים להורות לנו את דרך-הישר; ואם תוכנם הוא בגדר תעייה, כבר שמר אותנו אלוהים מפניה'.
ספרי הפרסים נזרקו אפוא למים או לאש, ומדעי הפרסים אבדו ולא הגיעו אלינו".
תיאור זה (יחד עם מקורות אחרים) התגלגל ככל הנראה לטענה לפיה הערבים השמידו את ספריית אלכסנדריה, טענה שנחשבת לשגויה על ידי רוב החוקרים.
המוסלמים התירו את המשך ישיבת הנוצרים בעיר.
קיימת מחלוקת לגבי עמדתו של עומר בנוגע ליהודים בירושלים.
על פי גרסה אחת לא התיר ליהודים להתיישב בירושלים.
על פי גרסה שנייה, התיר ל-70 משפחות יהודיות להתיישב בעיר.
לפי חוזה עומר תעודה שמעמדה ההיסטורי לא ברור, התחייב עומר לבישוף סופרוניוס, כי זכויות הנוצרים בירושלים יכללו מניעה של מגורי יהודים בה.
אף שקיימת מחלוקת באשר לאותנטיות של התעודה עצמה, היא זכתה לשימוש תכוף בטענות ערביות (ראה אנטי ציונות).
בחוזה התעודה נכתב: "זאת מה שנתן עבדאללה עומר אמיר המאמינים לתושבי איליה [היא איליה קפיטולינה] בעניין ביטחון: נתן להם ביטחון לנפשותיהם, רכושם וכנסיותיהם וצלביהם, [חוליהם] והבריאים שלהם ושאר העדה.
כי לא ישכנו בכנסיותיהם והן לא תרסנה ולא יחסר מהן דבר ולא תהיה עליהם כפייה בענייני דתם, ולא יינזק מהם איש, ולא ידור באיליאה עמם אף אחד מהיהודים."
המוסלמים לא פגעו בכנסיות הנוצריות, אך דרשו שיינתן להם המקום בו היה מקדשו של שלמה המלך, כדי להקים בו מקדש לעצמם וכך זה נעשה.
זאב הירשברג הזכיר בספרו "ישראל בערב", שלא רצה עומר להתפלל בכנסיית הקבר, כדי שלא ידרשו המאמינים להפכה למסגד, במקום זאת התפלל מחוצה לה (במקום בו ניצב מסגד הנקרא מסגד עומר).
באשר לתפילתו יש שאמרו שהתפלל עומר על מדרגות הכנסייה, ויש שאמרו שעלה אל הר הבית והתפלל שם.
טענה זאת האחרונה מתיישבת עם דרישתו לדעת היכן המקום הקדוש ביותר ליהודים, דבר שהראה לו יהודי שהיה שם, ולכן הוקמה כיפת הסלע מעל אבן השתיה.
לפי מקור אחר, עומר לא הסכים להמשיך את האיסור על ישיבת יהודים בעיר ולכן כינס את נציגי הנוצרים והיהודים לדיון על מספר היהודים שיורשו לגור בעיר.
הנוצרים הציעו מקסימום 50 משפחות והיהודים דרשו לפחות 200. בסוף עומר פסק כי 70 משפחות של יהודים יורשו לגור בירושלים, פשרה שהתקבלה על שני הצדדים.
לבקשתם ניתן להם להתיישב בדרום העיר, באזור גבעת העופל, שנקרא מאז בשם "שוק היהודים".
הבחירה היא בשל "קרבת הקודש ושעריו, וכן מי השילוח לטבילה".
עומר היה אביה של חפסה, אחת מנשותיו של הנביא מוחמד.
עומר גולן (נולד ב-4 באוקטובר 1982) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ, מלך השערים של קבוצת מכבי פתח תקווה בכל הזמנים, וכיום המנהל הספורטיבי והמנכ"ל של המועדון.
גולן החל את דרכו במחלקת הנוער של מכבי פתח תקווה, ובשנת 2000 עלה לקבוצה הבוגרת של המועדון.
הוא ערך את הופעתו הראשונה בקבוצה הבוגרת במשחק נגד מכבי חיפה בעונת 2000/2001. ב-14 בספטמבר 2002 כבש את שער הבכורה שלו בליגת העל, בהפסד 4:2 למכבי תל אביב.
בעונת 2003/2004 הגיע גולן להישג הבולט הראשון עם קבוצתו, זכייה בגביע הטוטו.
בעונת 2004/2005 הוא אף סיים עם מכבי פתח תקווה במקום השני בליגת העל, והעפיל עמה עד לחצי גמר גביע המדינה.
ב-29 בספטמבר 2005 כבש גולן שלושער במשחק חוץ מול פרטיזן בלגרד בסיבוב הראשון של גביע אופ"א, והוביל את מכבי פתח תקווה לניצחון 5–2 ולעלייה לשלב הבתים.
עד סוף העונה כבש גולן 7 שערים בטורניר.
בקיץ 2007 האריך את חוזהו במכבי פתח תקווה בשש שנים נוספות.
ב-19 בדצמבר 2007 עבר לקבוצת לוקרן מליגת העל הבלגית, ובמהלך שנתיים וחצי בהן שיחק במועדון כבש 13 שערי ליגה ב-60 הופעות.
בתחילת עונת 2010/2011 שב גולן למכבי פתח תקווה, וב-16 באוקטובר 2010 כבש צמד בניצחון 4–1 על הפועל פתח תקווה בדרבי, והפך למלך שערי הדרבי של פתח תקווה בכל הזמנים.
בתום עונת 2011/2012 ירד עם הקבוצה לליגה הלאומית.
ב-26 בפברואר 2013 כבש גולן את שערו ה-77 במדי מכבי פתח תקווה בליגה, ובכך שבר את שיאו של זאב זלצר והפך למלך השערים של הקבוצה בכל הזמנים.
בעונת 2012/2013 היה מלך שערי הליגה הלאומית, עם 18 שערים, וסייע לקבוצה לחזור לליגת העל.
ב-31 באוגוסט 2013 הבקיע גולן את שערו ה-81 והאחרון במכבי פתח תקווה, במשחק ליגת העל מול בית"ר ירושלים.
ב-13 במרץ 2014 הודיע על פרישה ממשחק פעיל בגיל 31, בעקבות פציעה.
לאחר פרישתו מונה גולן למנהל הספורטיבי של מכבי פתח תקווה, ובהמשך מונה גולן למנכ"ל המועדון.
ב-12 באפריל 2022 עקב חוסר הצלחתה של מכבי פתח תקווה להתרומם מעל לקו האדום פוטר מאמן הקבוצה הבוגרת ניר קלינגר מתפקידו, במקומו מונה גולן במקביל לתפקידו כמנכ"ל, למאמן זמני של המועדון עד לתום העונה, בארבעת משחקי הליגה שנשארו במטרה להשאיר את הקבוצה בליגה.
גולן שיחק ב-5 משחקים בנבחרת ישראל הצעירה, כאשר הראשון נערך מול נבחרת סקוטלנד הצעירה, בו הפסידה ישראל 1–2.
עד שנת 2010 שיחק גולן בנבחרת, וכבש במדיה שמונה שערים ב-37 הופעות.
מלך השערים של ליגת המשנה: 2012/2013 - 18 שערים (ביחד עם איציק כהן מהפועל ירושלים)
עומר "בוקסה" בוקסנבוים (נולד ב-12 בנובמבר 1982) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר.
בוקסנבוים הוא כיום המנהל המקצועי של הפועל תל אביב.
כשהיה בן 18 חזר להפועל רמת גן.
בשנה הראשונה שלו בבוגרים לא הרבה לשחק אך בעונתו השנייה כבר קיבל יותר דקות משחק ועונתו השלישית הייתה עונת הפריצה שלו, בה היה שותף לזכייה של הפועל רמת-גן בגביע המדינה בשנת 2003.
לאחר הזכייה בגביע הוחתם בוקסנבוים על חוזה במכבי חיפה.
בוקסנבוים עבר לחיפה, שזכתה באותה עונה באליפות, אך כמעט ולא זכה לדקות משחק, ובסך הכל שיחק במדי הקבוצה 9 משחקים בכל המסגרות, וכבש שני שערים בגביע הטוטו.
עונה לאחר מכן עזב להפועל פתח תקווה, ובעונתו הראשונה בפתח תקווה זכה עמה בגביע הטוטו.
בסוף עונתו השנייה בקבוצה עזב למכבי הרצליה, העולה החדשה לליגת העל.
בעונתו הראשונה בקבוצה כבש 12 שערי ליגה וזכה עם הקבוצה פעם נוספת בגביע הטוטו, ואף כבש את שער הניצחון של הקבוצה בדקה ה-116, לקראת סיום ההארכה.
בתום עונתו השנייה של בוקסנבוים בהרצליה, ירד עמה לליגה הלאומית ועזב את הקבוצה.
בקיץ 2008 חתם בוקסנבוים במכבי פתח תקווה, ובמדיה שיחק שנה וחצי.
בינואר 2010 שוחרר ממכבי פתח תקווה וחתם בקבוצת נעוריו הפועל רמת גן, אליה חזר אחרי שבע שנים.
במרץ 2010 נפצע בוקסנבוים במשחק שמינית גמר גביע המדינה מול מכבי חיפה, וחזר לשחק באמצע העונה הבאה, שבסופה ירד עם הקבוצה לליגה הלאומית.
בעונה שלאחר מכן היה שותף בוקסנבוים להעפלתה של הפועל רמת גן חזרה לליגת העל.
בעונת זכה עם הקבוצה בשנית בגביע המדינה, לאחר שפתח בהרכב במשחק הגמר, בו ניצחה הקבוצה את עירוני קריית שמונה, 4-2 בדו-קרב בעיטות עונשין, ואף כבש את השער שקבע שוויון 1-1 בתום תשעים דקות.
עם זאת, בתום העונה ירד עמה בחזרה לליגה הלאומית.
בתחילת עונת נפצע ואובחן עם קרע במניסקוס וברצועה הצולבת, ובעקבות כך הודיע ב-29 באוקטובר 2014 על פרישה ממשחק פעיל.
בעקבות פיטוריו של מאמן הקבוצה תמיר בן עמי באותה עת, מונה בוקסנבוים למאמן הזמני של הקבוצה.
כעבור שבוע מונה לעוזרו של המאמן החדש דני גולן.
בקיץ 2015 מונה בוקסנבוים למנהל המקצועי במחלקת הנוער של המועדון.
בעונת מונה בוקסנבוים למנהל המקצועי במחלקת הנוער של הפועל תל אביב.
לאחר 5 עונות, בעונת 2022/2023, קודם בוקסנבוים לתפקיד המנהל המקצועי של קבוצת הבוגרים של המועדון.
ב-10 בינואר 2023 עזב את הקבוצה יחד עם המאמן סלובודן דראפיץ'.
ביוני 2023 מונה למנהל האקדמיה של ההתאחדות לכדורגל במקומו של גיא עזורי.
בדצמבר 2024 שב לתפקיד המנהל המקצועי של הפועל תל אביב.
ביוני 2009 נישא ליפית פז, רופאת שיניים מכפר סבא.
ב-2024 נבחר לחבר מועצת העיר גבעתיים מטעם רשימת "צעירים פלוס".
בוקסנבוים לומד לתואר ראשון בחינוך וחברה עם התמקדות בהכשרות בספורט ב.
עומר נלסון בראדלי היה אחד מקציני הצבא האמריקנים הבכירים בצפון אפריקה ובאירופה במהלך מלחמת העולם השנייה, ומפקד צבא ארצות הברית.
בעת מותו היה גנרל הצבא האחרון בצבא ארצות הברית.
בראדלי זכה לכינוי "גנרל החיילים".
בראדלי היה בנו של מורה.
הוא נולד למשפחה ענייה במדינת מיזורי.
לאחר שסיים את לימודי התיכון התכוון להירשם לאוניברסיטת מיזורי,
אך במקום זאת העדיף ללמוד בווסט פוינט, אליה הגיע ב-1911. בראדלי היה בן חסותו של דווייט אייזנהאואר.
יחד סיימו שניהם את לימודיהם בווסט פוינט בשנת 1915, במחזור שיצאו ממנו 59 גנרלים.
במהלך לימודיו השתתף בנבחרת הבייסבול של 1914, שכל חבריה הגיעו בסופו של דבר לדרגת גנרל.
בראדלי הצטרף לרגימנט הרגלים ה-14, והוצב לשרת בגבול ארצות הברית–מקסיקו, שם קיבל דרגת קפטן.
עם הצטרפותה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה הוא הועבר למכרות הנחושת במונטנה, שם פגש את מרי אליזבת קווייל, שהפכה ב-28 בדצמבר 1916 לאשתו.
באוגוסט 1918 הצטרף בראדלי לדיוויזיה ה-19 והיה אמור לצאת לאירופה, אך יציאתו בוטלה בשל מגפת השפעת הספרדית והסכמי שביתת הנשק.
בשנים 1920–1924 לימד בראדלי מתמטיקה בווסט פוינט.
בסיום תקופה זו קודם לדרגת מייג'ור ועבר קורס רגלים מתקדם בפורט בנינג שבג'ורג'יה.
לאחר תקופת שירות קצרה בהוואי הוא למד בבית הספר לפיקוד ומטה, ולאחר מכן שב ב-1929 ללמד בווסט פוינט.
ב-1936 קיבל דרגת לוטננט קולונל ועבר לשרת במחלקת המלחמה תחת פיקודו הישיר של ג'ורג' מרשל.
ב-1941 קיבל דרגת בריגדיר גנרל (דילג על דרגת קולונל), ונשלח לפקד על פורט בנינג.
ב-1942 קיבל את הפיקוד על הדיוויזיה המוטסת ה-82, ולאחר מכן את הפיקוד על הדיוויזיה ה-28.
בראדלי קיבל פיקוד על יחידת חזית רק בתחילת 1943, לאחר מבצע לפיד.
הוא נשלח לתוניסיה, תחילה כנציגו האישי של אייזנהאואר.
לאחר שקיבל מג'ורג' פטון את הפיקוד על הקורפוס האמריקאי ה-2, עם סיום המערכה בתוניסיה כבש את ביזרטה שבתוניסיה במאי 1943 ולקח למעלה מ-40,000 שבויים.
הוא השתתף במבצע האסקי, הפלישה לסיציליה, בה נתקלו כוחותיו בהתנגדות גרמנית עזה, והצליחו להגיע למסינה רק לאחר 38 יום.
אייזנהאואר בחר בו לפקד על הנחיתה האמריקאית בנורמנדי ב-6 ביוני 1944. הארמייה הראשונה שלו נחתה בחופי אומהה ויוטה, ולאחר מכן היה אחראי על תכנון מבצע קוברה שבו פרצו כוחותיו פנימה לסיין ולשרבור והבקיעו דרך הפרצה שבין מורטן ואווראנש.
ב-1 באוגוסט קיבל בראדלי את הפיקוד על קבוצת הארמיות ה-12, שלה היו כפופים בשיא כוחה כ-1.3 מיליון איש - העוצבה הגדולה ביותר בצבא ארצות הברית שהשתתפה בקרב מאז ומעולם.
בראדלי תמך בפלישה לחבל הסאר או בפלישה מקבילה לסאר ולחבל הרוהר, אך מונטגומרי טען לטובת התקדמות לאורך הריין התחתון, כשכל כוחות הקרקע תחת פיקודו.
אייזנהאואר לא הסכים להעניק למונטגומרי את כל הכוחות לרשותו, אך תמך בביצוע מוגבל של תוכניתו, ובראדלי התנגד בלהט להחלטתו זו.
כוחותיו של בראדלי נפרשו לאורך חזית ארוכה מהולנד ועד לורן ומילאו תפקיד מכריע בקרב על הבליטה בדצמבר 1944. כמו כן שחררו כוחותיו את פריז באוגוסט אותה שנה.
הם חצו את הריין ברמאגן במרץ 1945, ולאחר שפילסו את דרכם בלחימה על פני גרמניה, תוך שהם שובים 300 אלף חיילים גרמנים, פגשו את הצבא הרוסי על האלבה ב-25 באפריל 1945.
במשך שנתיים לאחר המלחמה עמד בראדלי בראש מינהל יוצאי המלחמה.
ב-1948 התמנה לרמטכ"ל, ולאחר מכן היה הראשון שנשא בתואר יושב ראש המטות המשולבים.
ב-22 בספטמבר 1950 היה לחייל החמישי והאחרון שהוענקה לו דרגת גנרל הצבא, ובמקביל התמנה ליו"ר נאט"ו.
כראש המטות המשולבים היה בראדלי אחד ממבקריו החריפים של הגנרל מקארתור, מפקד כוחות האו"ם בקוריאה, על רצונו לגרור את מלחמת קוריאה לשטחה של סין.
לאחר שטרומן הדיח את מקארתור מתפקידו באפריל 1951, אמר בראדלי בעדותו בקונגרס כי "סין האדומה אינה האומה החזקה המעוניינת בשליטה עולמית.
לאמיתו של דבר, בעיני המטות המשולבים האסטרטגיה הזו הייתה מערבת אותנו במלחמה הלא נכונה, במקום הלא נכון, בזמן הלא נכון ומול האויב הלא נכון".
בראדלי פרסם את זיכרונותיו ב-1951 ובהם תקף, בין היתר, את טענתו של מונטגומרי כי ניצח בקרב על הבליטה.
את שנותיו האחרונות בילה במרכז הרפואי על שם ויליאם בומונט, חלק מהמתחם בפורט בליס שבטקסס.
ב-1 בדצמבר 1965 נפטרה אשתו של בראדלי מלוקמיה.
שנה לאחר מכן נישא בראדלי מחדש לאסתר דורה "קיטי" בוהלר.
ב-1970 יעץ בראדלי במהלך הפקת הסרט "פטון", שבו מגלם קארל מולדן את דמותו של בראדלי.
ב-1977 העניק לו הנשיא ג'רלד פורד את מדליית החירות הנשיאותית, העיטור האזרחי הגבוה ביותר בארצות הברית.
בינואר 1981 הופיע בראדלי בציבור בפעם האחרונה בטקס השבעתו לנשיאות של רונלד רייגן.
לאחר מותו הוא נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
על שמו של בראדלי כונו שני דגמי נגמ"שים של צבא ארצות הברית - M2 ו-M3. בשנת 2000 הנציח שירות הדואר של ארצות הברית את דמותו של בראדלי על גבי בול.
עומר ברנע (נולד ב-20 ביוני 1980) הוא שחקן, דוגמן וקריין ישראלי.
ברנע הוא בנם של השחקנית איריס ברנע ועודד ברנע, האמצעי מבין שלושה בנים.
אחיו הגדול הוא השחקן והמדבב איתי ברנע ואחיו הצעיר הוא השחקן רום ברנע.
הוא גדל במושב בן שמן.
למד משחק בבית הספר תלמה ילין.
הוא השתתף בין השאר בסרטים "אינג'יל", "פרא" "Holy Rollers".
בנוסף, שיחק בתיאטרון הישראלי בהצגות "1913" ו"מותו של סוכן".
בשנת 2002 הופיע בטלוויזיה בטלנובלה "לחיי האהבה".
בחנוכה 2003 עלה המחזמר "ספיד וגלגלי הקסם" בהשתתפותו, בבימויו של חנוך רוזן.
לאחר מכן, ב-2004, שיחק בסדרה "אסתי המכוערת" ולאחר מכן בסדרות הבת.
בשנת 2005 התחרה ברנע בתוכנית "רוקדים עם כוכבים" עם הרקדנית ויקטוריה מגלניק והודח כזוג השני.
במרץ 2006 שיחק בטלנובלה של ערוץ 24 "ילדות רעות" ובדרמת הטלוויזיה "האקס המיתולוגי".
באותה שנה שיחק בסרטים "מחילות" ו"ריקוד מסוכן".
בנוסף, השתתף בפרסומות רבות בהן לחברת הבגדים TNT, שבה הוא שימש כדוגמן הבית.
כמו כן, השתתף בפרק בעונה הרביעית של הסדרה "הפיג'מות" בתור חבר הילדות של נתן (יובל סגל).
ב-2010 השתתף בדרמה היומית "נשות הטייסים" בערוץ 10.
ב-2012 השתתף בסרט הקולנוע הישראלי "2 בלילה".
בעשור השני של המאה ה-21 הוא מרבה להופיע בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה ובסרטים בארצות הברית, ובמיוחד בסרטיו של הבמאי הקנדי ג'וסף זנטיל.
ב-2013 בסרט הדרמה "Americano" בתפקיד הראשי לצד אליס באקל.
שיחק בפרק בסדרה "מבוקש" בתור ג'וזף.
שיחק גם בסרט "ג'ון וויק" בתור גרגורי.
שיחק גם בסרט "הולי רולרס" בתור חסיד.
בשנת 2015 השתתף בסדרת הטלוויזיה "המדרשה" יחד עם אחיו רום ברנע בערוץ 2 של רשת.
השתתף ב"כדברא" בשנת 2017 בערוץ ניקלודיאון ב-yes ובתפקיד אורח ב"החברים של נאור".
בשנת 2020 הצטלם לסדרה "לבד בבית", המשודרת בכאן חינוכית, בתפקיד איזמיר קורבשי.
בשנים 2022–2024 השתתף בעונות 2 ו-3 של הסדרה "מנאייכ" בתפקיד שי פיליפ.
ברנע משמש כקריין הבית של קניוני עזריאלי.
בשנת 2024 שיחק בסדרה "האיש שרצה לדעת הכל".
בשנת 2025, עלה לאקרנים הסרט "חלב", בו הוא משחק את איתן.
כיום, לצד העיסוק במשחק, הוא מנחה סדנאות פסיכודרמה.
אל-חאג' עומר בונגו אונדימבה היה פוליטיקאי גבוני, שכיהן כנשיא גבון מ-1967 ועד מותו.
תקופת שלטונו הייתה הארוכה ביותר משל כל שליטי אפריקה וסגנון משטרו היה אוטוריטרי.
נולד ב-1935 כאלבר-ברנאר בונגו בעיר לֵאַוִי (הקרויה כיום על שמו בונגוויל) בדרום-מזרחה של גבון, אז מושבה צרפתית, קרוב לגבול עם קונגו הצרפתית.
הוא היה אחד מתריסר הילדים של משפחת איכרים שהשתייכה לקבוצה האתנית באטקה.
התייתם מאביו בגיל 7. התחנך בברזוויל, ולאחר לימודיו עבד זמן-מה בשירות הציבורי ולאחר מכן שירת כקצין בחיל האוויר הצרפתי, בין השאר בצ'אד.
השתלב בפוליטיקה של גבון עם קבלת עצמאותה ב-1960, ומילא תפקידים שונים בממשלו של הנשיא הראשון לאון מ'בה, שדאג לקידומו המהיר.
בשנת 1964 נחטפו בונגו והנשיא מ'בה על ידי אנשי צבא מורדים, אך חולצו וניסון ההפיכה דוכא בעזרת התערבות כוח צנחנים הצרפתים.
ב-1966 התמנה לסגן הנשיא, ונשאר בתפקיד זה לאחר בחירות שנערכו ב-1967, ובהן נבחר מ'בה בשנית לנשיא.
בנובמבר 1967 מת מ'בה מסרטן.
בונגו ירש אותו בתפקיד, והוא בן 32 בלבד, והחל את תקופת שלטונו בת 42 השנים.
תחת שלטונו נהנתה גבון מיציבות פוליטית, בניגוד לרוב שכנותיה.
בונגו רכש לו מוניטין של משכין שלום כאשר תיווך בסכסוכים שונים במדינות אפריקה כמו אפריקה המרכזית, קונגו-ברזוויל, בורונדי וקונגו-קינשאסה.
בזכות מאגרי הנפט הגדולים והיציבות הפוליטית, זכתה גבון לצמיחה כלכלית גבוהה יחסית למדינות אחרות שב אפריקה שמדרום לסהרה.
מנגד, משטר בונגו נטה לרודנות והואשם רבות בשחיתות, ורוב פירות הצמיחה הכלכלית הגיעו לשכבה צרה בלבד.
בשנת 1968 הקים בונגו מפלגה הקרויה המפלגה הדמוקרטית הגבונזית.
ב-1968 הכריז בונגו על מעבר למשטר חד-מפלגתי ואסר על פעילות אופוזיציה.
בשנות ה-1970 נרצחו מספר מתנגדים פוליטיים.
בשנת 1990 מת בנסיבות מסתוריות מנהיג האופוזיציה ז'וזף רג'אמבה ומותו גרם למהומות.
ב-1990 ברוח השינויים הפוליטיים בעולם בכלל (הפסקת המלחמה הקרה, נפילת המשטרים הקומוניסטים בברית המועצות ובאירופה), ובאפריקה בפרט (נפילת משטר האפרטהייד בדרום אפריקה וכו'), אישר בונגו את פעילותן של מפלגות נוספות.
בבחירות לנשיאות שהתקיימו ב-1993 וב-1998 ניצח את יריביו בפער ניכר.
בשנת 1993 ניצחונו בבחירות התלווה במפגני מחאה אלימים אך הנשיא השכיל לשאת ולתת עם האופוזיציה ולמנוע מלחמת אזרחים.
ב-2003 ביטל את ההגבלה החוקתית על מספר הכהונות של הנשיא וב-2005 ניצח שוב בבחירות לנשיאות ברוב של 79.2% והושבע לכהונה נוספת של שבע שנים.
מבקריו של בונגו טענו שהבחירות אינן חופשיות והוגנות, עקב אי-עצמאותה של הרשות השופטת, קניית קולות על ידי הממשלה, שימוש בכספי ציבור לתעמולה לטובת הנשיא ועיוות נוהלי הבחירות.
לעיתים קרובות סיכל בונגו אופוזיציה פוליטית לשלטונו באמצעות קואופטציה - שילובם של מנהיגי אופוזיציה בממשלה.
שש מקרב 30 המפלגות המותרות בחוק הצטרפו לקואליציה הממשלתית.
בשלהי שנות התשעים של המאה העשרים נכרך שמו של בונגו בשערוריות-ענק כספיות בחברת הנפט הצרפתית אלף אקיטן (Elf Aquitaine), אך לטענתו העניין הוא סוגיה צרפתית פנימית.
נטען כי החברה שילמה מיליוני אירו ישירות לחשבונותיו של בונגו בתמורה לזיכיונות קידוח.
כמו כן נערכה בצרפת חקירה נגדו ונגד חמיו, נשיא הרפובליקה של קונגו דֶנִי סאסוּ נְגסוּ, בחשד כי השתמשו בכספי ציבור לרכישת נכסים פרטיים בצרפת.
בונגו החזיק ברסן השלטון בגבון עד למותו ביוני 2009 .
הוא היה בן 73 ונפטר מהתקף לב בבית חולים "קירון" בברצלונה.
הוא נמצא באותו בית חולים החל מחודש מאי אותה שנה לשם בדיקות וטיפולים למחלה ממארת.
בתחילת שנות השבעים, שבהן התחזקה השפעת מדינות ערב מעצמות נפט כמו לוב וערב הסעודית באפריקה, התאסלם בונגו (בדומה לעמיתו מהרפובליקה המרכז-אפריקאית, ז'אן-בדל בוקאסה), אף שהמדינה שבראשה עמד היא נוצרית ברובה, ושינה את שמו הפרטי לעומר.
בשלהי 2003 הוסיף לשם משפחתו את השם אוֹנדימבַּה, שמו המסורתי של אביו.
בת זוגו הראשונה של בונגו, ללא קשר נישואים רשמיים, הייתה לואיז מויאבי מוקאלה, בת של נהג לשעבר של הגנרל דה גול.
אשתו השנייה הייתה הזמרת הפופ פאסיינס דבאני (במקור מארי ז'וזפין קאמה).
היו להם שני ילדים: הבן היורש, עלי בונגו, ובת, אלברטין אמיסה (1993-1964).
הוא התחתן בהמשך בשנת 1990 עם אדית לוסי סאסו נגסו, אשת עסקים ורופאת ילדים, בתו הבכורה של נשיא הרפובליקה של קונגו, דני סאסו נגסו.
לוסי בונגו, שהייתה מפורסמת במאבקה הציבורי למיגור מחלת האיידס, נפטרה ברבאט (מרוקו) מסיבה לא ברורה במרץ 2009. מנישואים אלה נולדו ל בונגו שני ילדים, עומר דני ויאסין קוויני.
לבונגו נולדו בסך הכל כ-30 ילדים, לפי נתונים אחרים 56, רוב רובם לא מנשותיו הרשמיות.
רבים מבני משפחתו מכהנים במשרות רמות.
בנו עלי כיהן לתקופה כשר החוץ ומונה ב-1999 לשר ההגנה, ולאחר מותו של עומר, נבחר לרשת אותו בנשיאות גבון.
כרבים מבני קבוצתו האתנית, היה בונגו נמוך-קומה, ולעיתים הופיע בציבור בנעלי פלטפורמה המסוות מעט תכונה זו.
מעריכים כי בונגו היה אחד מראשי המדינה העשירים בתבל, הודות לכספים ששילמו לו חברות נפט בתמורה לזיכיונות.
אוניברסיטת ליברוויל נושאת את שמו
עומר חסן אחמד אל-בשיר הוא נשיא סודאן לשעבר, אשר בפועל שלט בה כדיקטטור במשך כ-30 שנה עד להדחתו מהשלטון באפריל 2019.
בשנת 1989 הוביל אל-בשיר בתפקידו כקולונל, הפיכה צבאית נגד ראש הממשלה א-סאדק אל-מהדי, אשר נבחר בבחירות דמוקרטיות.
אל-בשיר הפך לנשיא, ראש הממשלה, ומפקד הכוחות המזוינים.
לאחר עלייתו לשלטון הנהיג בסודאן משטר צבאי, החיל את חוקי השריעה בצפון סודן, פיזר את האספה הלאומית, אסר על קיום מפלגות ואיגודים מקצועיים, חיסל את המערכת המשפטית, ואסר על עיתונות חופשית.
בשנת 1996 נערכו בסודאן בחירות לנשיאות, שבהן זכה אל-בשיר.
ב-14 ביולי 2008 הוגשה נגד אל-בשיר תביעה רשמית בבית הדין הפלילי הבין-לאומי בהאג על רצח עם, שלפי כתב האישום המשיך להתבצע עד זמן הגשת כתב האישום בחבל דארפור.
בעקבות הפעילות הנמשכת בדארפור ביקש לואיס מורנו אוקמפו, התובע הראשי של בית הדין הבין-לאומי, להוציא צו מעצר בין-לאומי נגד אל-בשיר.
ב-11 באפריל 2019 הודח אל-בשיר מתפקידו כנשיא סודאן, לאחר כ-30 שנה בתפקיד, והושם במעצר בית.
ב-14 בדצמבר 2019 הורשע אל-בשיר בשחיתות ובאחזקה בלתי חוקית של מטבע חוץ ונידון לשנתיים מאסר.
אל-בשיר נולד בצפון סודאן בעיר הוש ואד באנקה (Hosh Bannaga) למשפחת איכרים סונים.
מאוחר יותר עברה משפחתו לח'רטום, שם קיבל השכלה תיכונית וב- 1960 התגייס לצבא סודן.
הוא התאמן במלזיה ובמצרים, למד באקדמיה הצבאית במצרים, ושירת בצבא מצרים במלחמת יום כיפור בשנת 1973. לאחר המלחמה חזר למולדתו.
עם שובו לסודאן, מונה להוביל את המבצעים בדרום סודאן, שמטרתם הייתה לחסל את הארגון צבא השחרור העממי הסודאני (SPLA), צבא גרילה.
באמצע שנות ה-80 הוא נטל חלק מרכזי במערכה של צבא סודאן נגד המורדים בדרום המדינה.
בשנת 2000 ניסה הנשיא המודח נומיירי להתמודד בבחירות לנשיאות מול אל-בשיר, אך כשל.
בשנת 1969 שלט בסודאן הקולונל ג'עפר נומיירי, שהשתייך לזרם הקומוניסטי.
בשנת 1971 התפרקה הברית בין הקומוניסטים לא-נומיירי בעקבות ניסיון הפיכה.
במסגרת תוכניתו בדבר מדיניות הפיוס הלאומית הותרו פעילות של מפלגות שיצאו מחוץ לחוק בעבר, גובשה מדיניות חוץ מתירנית יותר, שוחררו אסירים פוליטיים, ושבו מהגולה א-סאדק אל-מהדי וחסן א-תוראבי.
מדיניות זו חיזקה את מעמדו של א-נומיירי והחלישה את האופוזיציה, אך באופן זמני בלבד.
בין השנים 1972 ל-1983 עבר נומיירי תהליך התאסלמות שהשפיעה על מדיניותו, ובשנת 1983 הכריז על חוקי ספטמבר, שמשמעם החלת חוקי השריעה במדינה, הכרזה שהובילה באופן ישיר לפרוץ מלחמת האזרחים הסודאנית השנייה.
בעת שהותו של נומיירי בארצות הברית במטרה לגייס סיוע כלכלי לסודאן, הדיח הגנרל עבד א-רחמן סוואר א-דהב את נומיירי והכריז על הקמת מועצת מעבר צבאית עד להכרעה בבחירות דמוקרטיות.
בשנת 1986 התקיימו בחירות דמוקרטיות בסודאן, ומפלגת האומה ובראשה א-סאדק אל-מהדי עלו לשלטון.
ב-30 ביוני 1989 התבצעה הפיכה על ידי כת צבאית שבראשה עומר אל-בשיר.
במסגרת ההפיכה הודח משלטונו א-סאדק אל-מהדי.
הפיכה זו התבצעה ללא שפיכות דמים, ועומר אל-בשיר תפס את השלטון.
עם עלייתו לשלטון נקט מספר צעדים לביסוס שלטונו.
צעדים אלו כללו מאסרים של פוליטיקאים רבים מכל הקשת הפוליטית בסודאן, כולל ההנהגה המדינית של הנשיא הקודם, כמו כן נאסר גם חסן א-תוראבי, שעמד בראש החזית האסלאמית הלאומית (NIF).
צעד נוסף לביסוס משטרו היה פיזור כל מוסדות השלטון הקיימים ואיסור כל פעילות פוליטית בקרב איגודים מקצועיים ומפלגות, כולם הוצאו אל מחוץ לחוק וחיל את חוקי השריעה בצפון סודן.
ב-9 ביולי 1989 הוקמה הממשלה החדשה בסודאן בראשות עומר אל-בשיר.
בשיר הקים גם את "מועצת פיקוד המהפכה להצלה לאומית", ועמד בראשה.
המועצה הורכבה מכ-15 קציני צבא.
בשיר החזיק גם בתיק ההגנה במדינה וכיהן בתפקיד ראש המטה הכללי.
עם הקמת השלטון החדש לא נראה כי בשיר ואנשיו היו מזוהים עם קבוצות פוליטיות או שבטיות כלשהן.
למעשה מועצת המהפכה היא זו ששלטה במדינה והייתה בעלת הסמכות החוקתית בעוד הממשלה עצמה הייתה זו המוציאה לפועל את מדיניות מועצת המהפכה.
בימיו הראשונים נהנה בשיר מתמיכתו של הצבא ורוב האוכלוסייה שרובם חשו אכזבה משלטונו של הנשיא לשעבר א-סאדק אל-מהדי.
ככל שעבר הזמן הבין אל-בשיר שכוחו של המשטר החדש אינו חזק מספיק על מנת לפתור את הבעיות הכלכליות החברתיות של המדינה שעוד העיקו מימי המשטר הקודם ולכן הוא החליט לפנות אל התנועה האיסלמית כדי לבסס את משטרו החדש.
אז לראשונה פנה בשיר אל ראש התנועה חסן א-תוראבי שבאותה העת השתחרר מכלאו והוא החליט לשתף עמו פעולה.
חסן א-תוראבי, ראש החזית האיסלאמית הלאומית חבר לשלטונו הצבאי של אל-בשיר.
הוא אומנם לא לקח שום תפקיד פורמלי במשטר אבל בהשפעתו הכריז בשיר כי סודאן היא רפובליקה אסלאמית הפועלת על פי החוק האסלאמי.
כפועל יוצא, מכך התחילו אנשי החזית האסלאמית הלאומית לתפוס בהדרגה את רוב עמדות הכוח הפוליטיות והשלטוניות במדינה.
החזית הפכה לתנועה הפוליטית החזקה ביותר בסודאן וזאת על אף חוק איסור פעילות מפלגתית במדינה שעליה הכריז אל-בשיר בימים הראשונים לשלטונו.
במסגרת מאבקים פנימיים התפצלה מפלגת החזית האיסלמית הלאומית לשתי מפלגות: האחת מפלגת השלטון – הקונגרס הלאומי (National Congress).
והשנייה מפלגתו של חסן א-תוראבי – הקוגרס הלאומי העממי (Popular National Congress).
בהמשך אוחדו המפלגות למפלגה אחת בשם – "הקונגרס הלאומי", כאשר אל-בשיר הוכרז כיו"ר המפלגה וחסן א-תוראבי כמזכ"ל המפלגה.
בשנת 1999 החלו להתפתח מאבקי כוח בין שני המנהיגים בשל חשדו של אל-בשיר כי תוראבי חותר תחתיו.
בשיר נקט מספר צעדים שנועדו להגביל את תוראבי.
במאי 2000 הודיע אל-בשיר כי תפקידו של תוראבי כמזכ"ל הקונגרס הלאומי מבוטל.
צעדיו של אל-בשיר החמירו ואף גרמו למעצרו של תוראבי וארבעה מאנשיו בפברואר 2001. במאי באותה השנה, הוחזר תוראבי למעצר בית.
בינואר 2002, בעקבות מגעים לא-ישירים בין האישים, נפתרה זמנית המחלוקת ביניהם, ואל-בשיר ביטל את ההאשמות בדבר חתירה תחתיו.
עם תחילת שלטונו של בשיר החלה מחאת המונים נגד הצעדים הכלכליים והחברתיים שנקט.
בשיר נהג ביד קשה לדיכוי המרי ואזרחים נהרגו.
בשנת 1990, בעקבות המלחמה בדרום, חברו גורמים מורדים בצפון ובדרום להפלת משטרו של בשיר, גם בקרב כוחות הצבא גילו התנגדות לשלטונו.
חלק מהניסיון להפיל את המשטר, הוקמו יחידות צבאיות בעלות אופי של מיליציות, בהן "צבא ההגנה של העם".
כוחות אלה שולבו בצבא ובמשטר.
חוגים של אנשי צבא בדימוס שנפגעו מפעילותו של אל-בשיר ואף אנשי צבא פעילים, היו בעלי מוטיבציה גבוהה לשינוי המפה הפוליטית.
בגלל יכולתם הגבוהה להשגת כלי נשק וציוד לוגיסטי נעשה ניסיון להפלת השלטון בביצוע הפיכה.
ניסיון זה כשל, ועשרות קצינים הוצאו להורג או נאסרו.
הרפורמה הדתית שהנהיג אל-בשיר, האיסור על פעילות פוליטית במדינה, ההרעה בזכויות התושבים, הרעב ששרר באזורים מסוימים במדינה ומלחמת אזרחים ממושכת – כל אלה גרמו לדיכוי האוכלוסייה ועלייתם של כוחות האופוזיציה נגד המשטר של בשיר.
בשנת 1991 נעשה ניסיון נוסף להפיכה.
כל ניסיונות אלו סוכלו ועשרות אנשי צבא נאסרו.
לאחר ייצוב משטרו של בשיר והתחזקות מפלגת החזית האסלאמית העממית בסודאן בשנת 1990, החלו יחסים דיפלומטים בדרג של שגרירויות עם איראן.
במסגרת היחסים ננקטו צעדים מדיניים וכלכליים.
הממשל האיראני דאג למנף פעילות הסברתית דתית חינוכית שבמסגרתה הוקמו מוסדות חינוך, נערכו חילופי סטודנטים מרחבי אפריקה ומלגות.
כמו כן, איאן נתנה סיוע צבאי, שירותי אימון וייעוץ ואף השתתפות פעילה בלחימה בדרום.
אם כי ממשלת סודאן הכחישה בתוקף את המעורבות האיראנית בלחימה בסודאן.
אין לכך הוכחות והמקורות הם עיתונאים בלבד.
מצרים הייתה המדינה הראשונה שהכירה במשטר החדש של בשיר.
הנשיא חוסני מובארכ היה השליט הראשון שביקר בסודאן עם תום ההפיכה הצבאית של בשיר.
בשנת ,1992 בעקבות גל פיגועי טרור במצרים, האשים הממשל בקהיר את השלטונות האיראנים והסודאנים במתן חסות לארגונים ופעילות טרור ומשטחה את תוך תחומי מצריים.
בשנת 1995, עלתה המתיחות בין המדינות בעקבות ניסיון התנקשות בשיירת המכוניות של הנשיא מובארכ בעת שהגיע לביקור באדיס אבבה.
מובארכ האשים את עומר אל-בשיר וחסן א-תוראבי בניסיון ההתנקשות.
במצרים החלו ניסיונות לפעלת לחץ על המשטר הסודאני, הלחץ התבטא בלחץ דיפלומטי ולחץ צבאי.
ממשלת סודאן הכחישה את ההאשמות.
יחסי חוץ עם ארצות הברית
מעורבותה של ארצות הברית בסודאן כללה מספר יוזמות, בין היתר יוזמתו של ג'ימי קרטר, לחידוש המגעים בין הדרום לצפון בפסגת השלום ניירובי שבקניה ב-1989, לפני עלייתו של בשיר לשלטון.
עם נפילתו של הגוש הקומוניסטי הרבו מדינות המערב בהתעניינות ביבשת השחורה ואחת החששות של ארצות הברית הייתה לגבי התחזקותו של המשטר האסלאמי בסודאן, הם חששו מפגיעה של משטר זה במדינות המזרח התיכון, עם זאת היא חידשה את מעורבותה בסכסוך הסודאני ב-1993 אך לא הצליחה להשיג דבר.
דבר נוסף שהעיב על היחסים בין שתי המדינות היה תמיכתה של סודאן בסדאם חוסיין במלחמת המפרץ הראשונה.
בשנת 1998 התרחשו פיגועי התאבדות בשגרירויות ארצות הברית בקניה ובטנזניה, ארצות הברית מצאה את ארגון אל-קאעידה כאשם בביצוע פיגועים אילו ובתגובה לכך יירטה מחנות אימונים ומתקנים של בן לאדן באפגניסטן ובמפעל ב"א-שיפא" סמוך לעיר ח'רטום.
לטענת הממשל הסודאני, מפעל זה היה מפעל לייצור תרופות ולא שימש לייצור חומרי לחימה כימיים כפי שטענו האמריקאים.
לטענת ארצות הברית, יירוט המפעל נעשה לאחר שנמצאו הוכחות מודיעיניות להימצאות חומרים לייצור לגז עצבים ולשיתוף פעולה בין ראשי המפעל לבן לאדן ולנוכחות צבא במפעל.
בנוסף, טענו האמריקאים כי בן לאדן קיים תשתית ענפה של חברות סודאניות וזאת על מנת ליצור שיתוף פעולה צבאי בין עיראק לסודאן.
בעקבות פיגועי 11 בספטמבר החליט אל-בשיר לשנות את מדיניותה של סודאן ולהתייצב לצד המערב וארצות הברית במלחמה בטרור.
אחת הסיבות העיקריות לשינוי במדיניות הייתה רצונו לבטל את הסנקציות שהטיל האו"ם על סודאן בשנת 1993 בשל היותה מדינה תומכת טרור.
שינוי המדינות הביא להתפייסות עם ארצות הברית וסודאן אף תרמה במידע מודיעיני ועצירת גורמי טרור.
היחסים בין ארצות הברית וסודאן נותרו מתוחים עד הדחתו, וארצות הברית תובעת את העמדתו לדין של עומר אל-בשיר באשמת רצח עם.
לאחר הדחתו ועלייתו של עבד אל-פתאח אל-בורהאן, החלה התקרבות בין המדינות.
במאי 1998 הגיע לביקור בסודאן השייח אחמד יאסין, ראש ארגון החמאס, על מנת לגייס תמיכה במאבקו נגד ישראל.
בפגישה עם השייח הצהיר עומר אל-בשיר על תמיכתו במאבק נגד ישראל ובעקבות הפגישה החליטה ממשלת סודאן לאפשר לארגון לפתוח משרדים על אדמת סודאן כתרומה למאבק.
בינואר ופברואר 2009 הגיעו דיווחים על כך שמטוסי חיל האוויר הישראלי תקפו שיירות משאיות בסודאן, משרד החוץ ומשרד ההגנה הסודאני האשימו את ישראל בתקיפה.
בתקיפה נהרגו קרוב ל-119 איש על פי הדיווחים של כלי התקשורת והממשל בסודאן.
בשיר האשים את ישראל במעורבותה במלחמת האזרחים ובחבל דרפור.
לאחר תקיפת מפעל התחמושת "ירמוך" בסודאן ב-23 באוקטובר 2012, אמר עומר אל-בשיר כי הפעולה היא "תגובה היסטרית של ישראל לשינויים באזור".
בסוף 2018 ובתחילת 2019 דווח על דיונים על אפשרות של נרמול היחסים הדיפלומטיים בין ישראל לסודאן.
שטחה של סודאן מצבורי נפט גדולים.
בתחילת 1996 נוצרו קשרים כלכליים בין החברה הסינית China National Petroleum Corp המנוהלת על ידי הממשלה הסינית ובבעלותה, למשרד האנרגיה הסודאני על מנת לבנות את בית הזיקוק הגדול במדינה.
מאז, סודאן היא ספקית הנפט הגדולה ביותר של סין ואילו סין היא ספקית הנשק העיקרית של סודאן.
במקרה של סודאן, שותפות זו היא רווחית: כאשר ארצות הברית האשימה את ממשלת סודאן ברצח העם בדרפור, אי שמירה על זכויות אדם ונשילת אדמות של אזרחים שבשטחן יש נפט, סין העניקה לסודאן תמיכה דיפלומטית ואיימה בהטלת וטו בעת ההצבעה במועצת הביטחון של האו"ם.
יחסי חוץ עם גורמי טרור
סודאן היוותה "חממה" לתנועות קיצוניות אסלאמיות ביניהן אל-קאעידה ומנהיגה אוסאמה בן לאדן.
בשנת 1991 לנוכח התגברות המתיחות בין ערב הסעודית לבן לאדן וארגונו, הוא העתיק את ביתו לח'רטום.
בן לאדן שהה בסודאן הן 1991–1993, באותן שנים החל להקים מערך כלכלי נרחב בסודאן שכלל בין היתר חברות סחר בין-לאומיות, חברות חקלאיות, בנייה וכו'.
במקביל באותן שנים התגבש צביונה האיסלמי של סודאן.
הממשל בסודאן הרבה לבצע עסקאות וחוזים עם בן לאדן בעקבות דעותיו ורעיונותיו איתם הזדהה הממשל.
לממשלה הסודאנית היו קשיים בתשלומי החוזים והפרויקטים שחתמו עליהם עם בן לאדן והוא נאלץ לספוג הפסדים רבים.