tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התוכנית היא תלת שנתית ומשלבת 3 עולמות תוכן: יזמות עסקית, יזמות חברתית ומנהיגות.
התוכנית מהווה מקפצה משמעותית לחיים של עצמאות כלכלית והצלחה עסקית.
Start-Up Now – תוכנית חד שנתית בשותפות אסטרטגית עם הרשות לחדשנות המכשירה 1000 בני נוער בגילאי 13–18 ב-60 יישובים מדי שנה, ליזמות עסקית.
במסגרת התוכנית הפועלת בבתי ספר ומרכזים קהילתיים שונים, מתנסים החניכים בהקמת חברת הזנק על השלבים והתהליכים השונים הכרוכים בכך, בליווי וייעוץ של מאות אנשי עסקים אותם פוגשים בני הנוער על בסיס שבועי.
Fast Forward to ICT – תוכנית הזנק לקריירה לבוגרי העמותה בשותפות עם בנק JP Morgan Chase, קרן קלארידג' וקרן גנדיר, הפותחת בפניהם הזדמנות להתחיל מסלול קריירה משמעותי באמצעות השתלבות בחברות בישראל בתחומי ההייטק והפיננסים.
לתוכנית מספר מרכיבים עיקריים: השמת בוגרים סטודנטים ואקדמאים בחברות היי-טק ופיננסים, ייעוץ קדם אקדמי, הכשרה מקצועית במקצועות טכנולוגיים, השקעה, ליווי וקידום חברות הזנק של בוגרים.
יזמות במזרח ירושלים – תוכנית יזמות מותאמת לבני נוער במזרח ירושלים הפועלת בקרב כ-300 נערים ונערות בשנה.
ניפטי – תוכנית יזמות לנוער בסיכון ב-30 יישובים לכ-1000 בני נוער בשנה
אוריינות דיגיטלית – צמצום פערים דיגיטליים בקרב אזרחים ותיקים
יוניסטרים פועלת בקרב כל המגזרים במדינת ישראל ומאפשרת פלטפורמה לחיבורים ודיאלוג בין קצוות שונים בחברה.
ביוניסטרים משתתפים: ערבים ויהודים, חילונים, דתיים וחרדים, עולים חדשים, ילדים בסיכון, ילדי מהגרים, וקהילת העבריים.
רשימת מרכזי היזמות של יוניסטרים: אילת, נתיבות, נתניה, עפולה, ג'וליס, רהט, אור יהודה, חדרה, צפת, נוף הגליל, עכו, טירת כרמל, כפר הנוער ימין אורד, בויאר בירושלים, שגב שלום, כפר חב"ד, אבו קרינאת, כנרת, באר שבע, תל אביב-יפו וקריית מלאכי.
ליוניסטרים שותפויות אסטרטגיות תלת מגזריות – עם משרדי ממשלה, עמותות ומאות חברות במגזר העסקי, השותפות לחזון העמותה ופועלות יחד לשינוי חברתי ויצירת מעגל של הצלחה, סובלנות והגשמה עצמית.
במסגרת שותפויות עם חברות ממשלתיות חברה יוניסטרים לחזון משותף עם הרשות לחדשנות בהרחבת גבולות ישראל כאומת הזנק באמצעות הפעלת תוכנית יזמות ב-50 רשויות ברחבי הארץ, ויצרה שותפות להקמת מרכזי יזמות ברחבי הארץ יחד עם הרשות לפיתוח הנגב והגליל, הרשות לפיתוח הגליל והרשות לפיתוח הבדואים בישראל.
ליוניסטרים גם ידידות מעבר לים, והיא נבחרה לתמיכה תלת שנתית על ידי הסוכנות האמריקנית לפיתוח בין-לאומי (USAID) בתמיכה של 7 מרכזי יזמות בדגש על שיח ועשייה המקדמים סובלנות ודו קיום, ולשותפות אסטרטגית עמוקה ומשמעותית עם הפדרציה היהודית של לוס אנג'לס (The Jewish Federation Of Greater Los Angeles).
מיזמים בולטים אשר נהגו במסגרת התוכניות העמותה:
E-line – האקזיט הראשון של יוניסטרים.
המוצר, אשר פותח במרכז יזמות יוניסטרים נצרת עלית, הוא שבלונה לשרטוט קו אייליינר אשר נמכר להפצה מסחרית בבריטניה.
KeepUp – כיסוי הגה חדשני בעל חיישנים אשר תפקידם לאתר סימני עייפות אצל הנהג ולהתריע בפניו טרם הירדמות על ההגה.
פותח במרכז יזמות נתניה בתמיכת ה-USAID.
Doclock – שעון חכם שמזכיר למשתמש על נטילת תרופות ומאפשר אחסון כדורים בתוכו.
המיזם פותח במרכז היזמות יוניסטרים עכו בתמיכת ה-USAID, ונמצא במגעים לשת"פ עם קופ"ח כללית.
Sea U – אפליקציה המיועדת לחובבי הים ומכילה מידע הרלוונטי עבורם = טמפ', מצב החוף, גובה הגלים וכדומה.
פותח במרכז יזמות עמל חדרה.
E-Z Play – אפליקציית משחקים לילדים בעלי מוגבלויות המפתחת את היכולות המוטוריות והקוגניטיביות.
Alcowl – מוצר אשר מטרתו למנוע נהיגה בשכרות, המוצר הוא תוסף לרכב הבודק כל תחילת התנעה את רמת האתנול בנשימה ובאצבע ורק לאחר שזוהה שאין חשש לנהיגה בשכרות התנעת הרכב תתאפשר.
2016 – יוניסטרים נבחרה על ידי ה-או"ם ו-BMW כאחד מעשרת הארגונים בעולם לפרס ה-Intercultural Innovation Award כארגון המעודד ומטפח דיאלוג בין אוכלוסיות שונות באוכלוסייה
2015 – אור אסולין, חניכת מרכז היזמות של יוניסטרים בעכו, נבחרה להדליק משואה ביום העצמאות בטקס שעמד בסימן ישראלים פורצי דרך
2013 – קבלת אות הנשיא למתנדב כהוקרה על פיתוח מנהיגות עסקית-חברתית בקרב בני נוער מיישובי הפריפריה.
2008 – יוניסטרים נבחרה כאחת מ-60 יוזמות פורצות דרך המובילות לעתיד טוב יותר בישראל על ידי הנשיא שמעון פרס
תוצאות מדידה והערכה של בוגרי יוניסטרים
97% מהבוגרים משתלבים במסלול שירות צבאי/לאומי.
89% בעלי תעודת בגרות מלאה לעומת 60% אחוזים ביישובים בהם פועלת התוכנית.
פי 1.3 יותר מהבוגרים פנו להשכלה גבוהה מאשר הממוצע הישראלי, ופי 1.7 יותר מהבוגרים הקימו עסק עצמאי מאשר הממוצע הארצי.
נתונים על הבוגרים בחברה הערבית: 93% מהם בעלי תעודת בגרות מלאה לעומת 43% מהנערים מהחברה הערבית אשר אינם משתתפים בתוכנית.
פי שניים נקודה חמש מהבוגרים הערבים לומדים לימודים אקדמיים לעומת עשרים ושמונה אחוזים מהמגזר הערבי.
34% אחוזים לומדים לימודים אקדמיים ומקצועות בעלי אוריינטציה עסקית.
פי ארבעה מהבוגרים התנדבו בשנת 2015 לעומת שיעור המתנדבים במגזר הערבי.
יוניליוור ישראל מזון היא השלוחה הישראלית של התאגיד הרב-לאומי יוניליוור.
נכון ל-2022 היא חברת מוצרי הצריכה השישית בגודלה בישראל.
המגוון כולל שלל מותגים בינלאומיים לצד מקומיים, בתחום המזון וטיפוח הגוף והבית.
החברה מעסיקה כ-2,000 עובדים בארבעה אתרי ייצור, במרכזי הפצה ובמערכי שיווק ומכירות הפרוסים בכל רחבי ישראל, וכן במטה החברה הממוקם בקריית שדה התעופה.
החל מ-1 במאי 2024 מכהן בתפקיד מנכ"ל יוניליוור ישראל ארנון שפירא, שקודם לכך שימש כחבר הנהלה בחברה, סמנכ"ל מכירות וסמנכ"ל שיווק.
הוא החליף בתפקידו את ג'ם טאריק יוקסל, שכיהן עד אפריל 2024. מנכ"לית החברה ממרץ 2013 עד פברואר 2020 הייתה ענת גבריאל.
אתרי הייצור של החברה הם:
מפעל צפת – ייצור שוקולד, בייגל וחטיפים מתוקים (קליק, ורד הגליל ובייגל בייגל).
מפעל עכו – ייצור גלידות וקרמבו (גלידת שטראוס).
מפעל ערד – ייצור דגנים (דגני תלמה, כיפלי ופתית).
מפעל חיפה – ייצור אבקות מרק ותיבול, ממרחים, רטבים (קנור, תלמה, הלמנס ו-778) ומוצרי טיפוח וניקיון (פינוק, בדין, סיף).
בתחום המזון החלה יוניליוור לפעול לראשונה בארץ ישראל בשנת 1938. החברה הקימה, בשיתוף ד"ר ארנולד הילדסהיימר, את מפעל בלו-בנד לייצור מרגרינה בחיפה.
בשנת 1939 שינתה החברה את שמה מבלו-בנד ל"תמ"י – תוצרת מזון ארץ ישראלית".
בשל החרם הערבי נמנעה תוצרת מזון א"י מלהזכיר את שם חברת האם.
בתחילת שנות השישים העבירה החברה את הבעלות על המפעל בשל הלחץ הערבי לקבוצת רוטשילד בלונדון (RAS).
בשנת 1992 רכשה חברת CPC הבינלאומית 51% ממניות תמ"י, ובהמשך השלימה החברה את רכישת מלוא המניות, ותמ"י שינתה את שמה ל-Best Foods.
הפעילות הראשונה בישראל בתחום טיפוח הגוף נעשתה בשנת 1996, כאשר יוניליוור העולמית רכשה את חברת ויטקו הישראלית ושינתה את שמה לליוור.
השילוב של שני התחומים – מזון וטיפוח – הושלם בשנת 2002, כאשר יונילוור העולמית רכשה את השליטה בחברת המזון האמריקאית Best Foods.
בעקבות רכישה זו החליטה יוניליוור למזג את פעילות תמ"י – Best Foods וליוור, ולשנות את שמה ל"יוניליוור ישראל".
בשנת 1996 נכנס קונצרן יוניליוור לשותפות עם חברת שטראוס בפעילות הגלידות.
בשנת 2010 ביצעה יוניליוור שתי רכישות מרכזיות: חברת "בייגל בייגל" עברה לבעלות מלאה של יוניליוור ישראל, במקביל, השלימה רכישת חלק נוסף מ"גלידת שטראוס" והפכה ל-90% בעלים מהחברה.
בתחילת 2014 רכש הקונצרן את יתרת הבעלות בגלידת שטראוס ומחזיק כעת ב-100% ממניות החברה.
ביולי 2016 נרשם מחסור בדגני בוקר של החברה בנקודות המכירה.
החברה הכחישה בעיית איכות כלשהי והודיעה רשמית כי "כל מוצרי החברה, לרבות דגני הבוקר של תלמה תקינים ובטוחים לשימוש".
לאחר יומיים הודו בחברה כי התגלה זיהום מסוג סלמונלה.
התברר כי בחברה ידעו על הבעיה במשך חודש ימים ולא דיווחו למשרד הבריאות.
חוסר השקיפות בהתנהלות החברה גרם לכך שמוצרים מזוהמים הגיעו לבתי צרכנים.
הרשות להגנת הצרכן קנסה את יוניליוור ישראל ב-594 אלף ש"ח על כך שהפרה את חוק הגנת הצרכן באמצעות פרסומים מטעים.
כחלק מפרשת הסלמונלה בחלב בישראל (2022), הודיעה החברה על ריקול של חלק ממוצרי גלידת שטראוס, אף שלטענת החברה מבדיקותיה לא התגלה בהם זיהום.
תלמה – מותג מזון שהוקם בשנת 1947 ומאגד תחתיו מוצרי דגנים, חטיפים ומוצרי מזון שונים.
מותגי דגנים בהם כריות, כמו גם מיונז, וחרדל וכן מותג החטיפים "כיפלי".
גלידת שטראוס– רכישת אגף "גלידת שטראוס" על ידי יוניליוור מקבוצת שטראוס החלה בשנת 1996 והושלמה בשנת 2014. מותגי גלידת שטראוס: מגנום, גודיז, קרמיסימו, קורנטו, סולרו, שוקובו, קרמבו, טעמקור, בומבה, ננסים, אסקימו ופנטסיה.
בייגל בייגל – מפעל בייגל בייגל הוקם בשנת 1880 על ידי משפחת אופים שגרה בעיירה קטנה ליד העיר קרקוב ועלתה לישראל בשנת 1933. המותג נרכש על ידי יוניליוור באופן חלקי בשנת 2000, הרכישה הושלמה בשנת 2010. המותג מציע מגוון של חטיפים אפויים.
ורד הגליל – ורד הגליל הוא מפעל שוקולד שהוקם ב-1986 בעיר צפת.
המפעל מייצר טבלאות שוקולד וכן שוקולד לייצור קינוחים בשוק המקצועי.
במפעל מיוצרים מוצרי שוקולד תחת שני מותגים: ורד הגליל (טבלאות שוקולד מריר ושוקולד חלב) וקליק (טבלאות שוקולד וחטיפי שוקולד).
קליק – מותג טבלאות וחטיפי שוקולד אשר נוסד ב-1992.
קנור – מותג מזון אשר הוקם בשנת 1838 בגרמניה כמותג המומחה בייבוש ובעיבוד צמחים ותבלינים.
מוצרי קנור אשר נמכרים בישראל מיוצרים באזור התעשייה בחיפה.
מוצרי המותג בישראל כוללים מרקי תיבול, מרקים נמסים, רטבים, קוביות תיבול ועזרי בישול נוספים.
ליפטון – מותג תה אשר נוסד בסוף המאה ה-19 בסקוטלנד.
פתית – מותג קרקרים אשר יוצר במקור תחת המותג תלמה של חברת תמ"י (תוצרת מזון ישראלית).
הלמנ'ס – מותג מוצרי מיונז.
778 – מותג קונפיטורות פרי אשר נוסד בשנות ה-50 במושב בית יצחק.
השם 778 נולד משילוב בין שני המשקים שבהם התגוררו היצרנים - משק 77 ומשק 78. פעילות המותג נרכשה על ידי יוניליוור בשנות ה-90.
אפיכל – מותג עזרי אפייה הכולל סירופים, תמציות וצימקאו.
פינוק – מותג טיפוח אשר הושק ב-1980 על ידי חברת ויטקו.
מוצרי פינוק מיוצרים במפעל "ליוור" בקרית אתא.
Dove – מותג דאב הושק בישראל בשנת 1996 עם סדרת סבונים מוצקים ונוזליים ודאודורנטים.
בדין – מותג מרככי כביסה.
AXE – מותג טיפוח לגברים אשר הושק בצרפת בשנת 1983 והושק בישראל בשנת 2005 כמותג דאודורנטים לצעירים.
במספר מדינות בעולם נקרא המותג בשם LYNX.
Vaseline (וזלין) – מותג טיפוח עור בינלאומי אשר נוסד בשנת 1859. מוצרי המותג בישראל כוללים תחליבי גוף וג'ל פטרוליום.
סיף – מותג ניקוי הבית.
בנוסף, חטיבת השוק המקצועי, יוניליוור פודסולושיינס ישראל היא ספקית בתחום ההסעדה המוסדית.
יונייטד שוברת גיטרות היא סדרה של שלושה שירי מחאה על ידי המוזיקאי הקנדי דייב קרול והלהקה שלו, בְּנֵי מקסוול (Sons of Maxwell).
הסדרה מתעדת איך הגיטרה שלו נשברה במהלך טיסה של יונייטד איירליינס ב-2008, ואת התגובה של חברת התעופה.
השירים זכו להצלחה רבה, וגרמו מבוכה רבה לחברת התעופה.
המוזיקאי דייב קרול אמר שהגיטרה שלו נשברה בעודה בחזקתה של יונייטד איירליינס.
הוא טען שהוא שמע את אחד הנוסעים אומר כי סבלים על המסלול בנמל התעופה שיקגו או'הייר זרקו גיטרות במהלך חניית ביניים של הטיסה מנמל התעופה הליפקס לאומהה, נברסקה.
הוא הגיע ליעד וגילה כי גיטרת הטיילור שלו (בשווי של 3,500$) ניזוקה קשות.
פוקס ניוז חקרו את קרול על למה הוא הפקיד את הגיטרה יקרת הערך, ולא העלה אותה על המטוס.
קרול הסביר כי קשה להעלות גיטרות על מטוסים.
בשיר המחאה הראשון קרול מציין כי פנה לעובדי החברה מראש והתריע על כך שעליהם להזהר עם המטען, ושתגובתם הייתה אדישות מוחלטת.
לאחר שהגיש בקשה לקבל פיצויים, החברה טענה כי לא הגיש את הבקשה במועד סביר מזמן האירוע.
קרול סיפר כי המשא ומתן הכושל התנהל במשך תשעה חודשים.
לאחר מכן, שאל את עצמו, "אם מייקל מור היה זמר-יוצר, מה הוא היה עושה?", קרול כתב שיר, ויצר קליפ על החוויה שלו.
השיר כולל את הפזמון "הייתי צריך לטוס עם חברה אחרת, או לנסוע ברכב, כי יונייטד שוברת גיטרות".
קרול, שביצע את השיר גם כאמן סולו וגם כחבר בלהקת בני מקסוול, כתב את שני סרטוני ההמשך.
את הסרטון השני, "יונייטד שוברת גיטרות: שיר מספר 2" הוציא ביוטיוב ב-17 באוגוסט, השיר מציג באופן הומוריסטי, את התנהלותו של קרול אל מול גברת אירוויג, נציגת שרות הלקוחות.
השיר מציג את הקושי בהתנהלות מול החברה.
במרץ 2010, יצא השיר השלישי "יונייטד שוברת גיטרות: שיר 3".
בשיר הוא מציין כי לא כל עובדי החברה "רעים" וכי הוא מקווה שהחברה תצליח להשתנות.
הסרטון הראשון שוחרר ב-6 ביולי 2009. הוא זכה ב-150,000 צפיות בתוך יום.
בתגובה החברה פנתה לקרול, במטרה לפצות אותו.
תוך שלושה ימים, הסרטון זכה בחצי מיליון צפיות.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד השירים של אייטונס, בשבוע שיצא.
לאחר חודש (באמצע אוגוסט) 5 מיליון צפיות.
נכון לאוגוסט 2021 יש לסרטון יותר מעשרים מיליון צפיות.
הצלחת המחאה גרמה למבוכה רבה ליונייטד איירליינס.
בניסיון להתמודד עם הנזק התקשורתי, החברה פנתה לקרול, התנצלה, וביקשה את רשותו להשתמש בסרטון כדי ללמד את עובדי שרותי הקהל שלהם.
בוב טיילור, הבעלים של חברת גיטרות טיילור, שלח לקרול שתי גיטרות וכן אביזרים נוספים, שהופיעו בסרטון השני בסדרה.
החברה גם ניסתה לתרום 3,000 דולר למוסד ג'אז מוכר.
אבל התרומה לא שיקמה את הנזק למוניטין של החברה לאחר שהתגלה כי מוסד הג'אז שאליו נתרמו הכספים נוהל בזמנו על ידי בכירי יונייטד.
בסרטון תגובה של קרול שעלה לרשת ב-10 ביולי, הודה הזמר לתומכיו וכן הגן על נציגת שירות הלקוחות אירוויג על כך שהיא "עובדת מעולה" ושהביקורת שלו הופנתה כלפי מדיניות החברה.
מאז התקרית, קרול התבקש להופיע בפני נציגים של שרות לקוחות רבים.
הסרטון שלו הוזכר פעמים רבות במקומות רבים.
מגזין טיימס דירג את השיר "יונייטד שוברת גיטרות" במקום השביעי ברשימת הסרטונים הכי ווירליים ב-2009. ב-2012 הסרטון הופיע בסרטון התעודה של רשת CBC, על שרות לקוחות.
באותה השנה קרול פרסם את ספרו "יונייטד שוברת גיטרות: על כוחו של היחיד בעידן של המדיה החברתית".
ב-2013 בטלוויזיה הגרמנית הדגימו את הסכנה שאורבת לחברות בעידן הרשתות החברתיות.
גם בתוכנית "היום" של רשת NBC לקחו את השיר כדוגמה לאופן שבו היחיד יכול להביע את מחאתו מול חברה גדולה.
באפריל 2017 תקרית נוספת התרחשה בטיסת יונייטד שם הורד נוסע בכוח מהמטוס.
גם התקרית הזאת הפכה לווירלית והציפה מחדש את העניין בסרטון של קרול.
הסרטון גרם לירידה במניותיה של החברה.
הפרסום השלילי הביא לירידת המניה שלה בעשרה אחוזים.
הסרטון הראה כיצד כוחה של הרשת החברתית יכולה לעזור לצרכנים מול החברות הגדולות.
יוניס הונאר היה מנהיג ארגון ג'יהאד אסלאמי בשם "חטיבת שייח' עומר חדיד", שפעל בעיקר נגד חמאס ברצועת עזה.
הוא חוסל על ידי חמאס בפעילות נרחבת למיגור פעילים וקבוצות המזדהות עם המדינה האסלאמית.
ביתו של הונאר בעזה נפרץ על ידי משטרת חמאס ב-2 ביוני 2015,.
לאחר הפשיטה הודיעה חמאס כי הוא היה המנהיג של צבא המדינה האסלאמית (כונה גם "דאעש בעזה".) הוא נעצר ולאחר מכן נורה למוות על ידי חמאס.
יוניקה מינונה (ברומנית: Ionică Minune; נולד ב-13 בפברואר 1959) הוא שם הבמה של האקורדיוניסט הרומני אנה גאורגה (Ene Gheorghe), שכונה גם "מלך האקורדיוניסטים".
אנה גאורגה נולד בכפר פייטרוסו, במועצה קוסטשט, במחוז בוזאו, במשפחה של צוענים מוזיקנטים.
לסב של אנה גאורגה, הקובזר יון פטריקה (Ion Petrică), היו 11 בנים וכולם היו לאוטארים.
כבר בגיל ארבע, בהדרכת אביו, התחיל גאורגה לנגן באקורדיון.
אנה גאורגה למד בבית הספר והיה תלמיד טוב, ששאף להיות שוטר, אולם אביו חלה ומת, והוא נאלץ בנסיבות אלה לצאת לעבוד כאקורדיוניסט, כדי לעזור בכלכלת המשפחה.
בגיל 17 התחתן ועבר עם רעייתו לבוקרשט.
הוא קיבל את כינויו, יוניקה מינונה (מינונה ברומנית פירושו "פלא") מחברו, נגן הצימבלום טוני יורדקה, שהתפעל מנגינתו, ונהג להציגו בשם זה בפני הציבור.
מינונה התפרנס היטב מנגינתו ולדבריו הרוויח יותר מזמרים והיה מקבל עבור ערב אחד יותר משכר חודשי של מנהל בית חרושת.
מ-1979 התחיל להופיע גם מחוץ לרומניה, בצרפת, בספרד, באיטליה, ביפן, בגרמניה ואפילו במלזיה.
בתחילת שנות התשעים של המאה העשרים עבר מינונה להתגורר בצרפת ואפילו קיבל אזרחות צרפתית.
בתקופה זו המציא את הסגנון המוזיקלי jazz manouche.
מינונה חסר השכלה מוזיקלית מסודרת ואינו יודע לקרוא תווים.
הוא אוהב בעלי חיים ומגדל כלבים וחתולים.
מינונה אוהב ביגוד והנעלה איכותיים, של יצרנים מפורסמים ויש לו יותר מ-300 חליפות.
פעם ייבא מיפן 2,5 טונות של בגדים ונעליים לצרכיו האישיים.
יש לו גם מבחר גדול של שעוני יד, צמידים, מצתים, שרשראות וטבעות.
יוניס ניוטון פוט הייתה מדענית, פיזיקאית, ממציאה, ופעילה למען זכויות נשים אמריקאית.
יוניס ניוטון נולדה בשנת 1819 בגושן, קונטיקט, וגדלה בטרוי, ניו יורק.
אמה הייתה תרזה ניוטון, ואביה היה אייזק ניוטון הבן, במקור מגושן, קונטיקט ואחר כך חקלאי במזרח בלומפילד, ניו יורק.
היו לה שש אחיות וחמישה אחים.
בשנים 1836–1838 למדה יוניס בסמינר לנשים בטרוי, שלימים נקרא "בית הספר ע"ש אמה וילארד".
סטודנטיות בסמינר הורשו להשתתף במכללה למדעים הסמוכה, ושם למדה פוט כימיה בסיסית וביולוגיה.
שם היא הושפעה מספרי הלימוד של אלמירה הארט לינקולן פלפס, אחותה של אמה וילארד, שהייתה חלוצה במדע, מומחית בבוטניקה, והחברה השלישית ב- AAAS.
ב-12 באוגוסט 1841 התחתנה עם אלישע פוט, שופט, סטטיסטיקאי וממציא ממזרח בלומפילד.
אלישע ויוניס התגוררו בסנקה פולס, ובהמשך הם עברו לסרטוגה, ניו יורק.
יוניס תוארה כ"ציירת טובה של דיוקנאות וציורי נוף".
לשניים היו שתי בנות: מרי פוט (1842–1931), אמנית וסופרת, ואוגסטה ניוטון פוט (1844–1904), סופרת ואוצרת בברנרד קולג'.
יוניס פוט קבורה בבית העלמין גרינווד בברוקלין, ניו יורק.
כחברת ועד בוועידת סנקה פולס בשנת 1848, ועידת זכויות הנשים הראשונה, פוט הייתה אחת החותמות על הצהרת העמדות שנוסחה בכנס.
גם בעלה אלישע חתם על ההכרזה.
היא הייתה אחת מחמש הנשים שהכינו את הליכי הוועידה לפרסום.
פוט הייתה שכנה וחברה של הסופרת אליזבת קיידי סטנטון.
פוט ערכה סדרת ניסויים שהדגימו את האינטראקציות של קרני השמש בגזים שונים.
היא השתמשה במשאבת אוויר, ארבעה מדחומים ושני גלילי זכוכית.
תחילה הציבה שני מדחומים בכל צילינדר, ובאמצעות משאבת האוויר פינתה את האוויר מצילינדר אחד ודחסה אותו בשני.
כאשר שני הצילינדרים הגיעו לאותה טמפרטורה, היא הניחה אותם באור השמש כדי למדוד את ההבדלים בטמפרטורה לאחר החימום ובתנאי לחות שונים.
היא ביצעה ניסוי זה בפחמן דו-חמצני, אוויר רגיל ומימן.
מבין הגזים שבדקה, פוט הגיעה למסקנה כי פחמן דו-חמצני ( CO2 ) לכד הכי הרבה חום, והגיע לטמפרטורה של 52 מעלות צלזיוס.
בנוגע להיסטוריה של כדור הארץ סברה פוט כי "אטמוספירה של הגז הזה תיתן לאדמה שלנו טמפרטורה גבוהה; ואם, כפי שיש כאלה המניחים, בתקופה אחת בהיסטוריה שלה, האוויר יתערבב בה במידה גדולה יותר מאשר במצב הנוכחי, זה בוודאי יביא לטמפרטורה גבוהה יותר..."
לפני שהציג את מחקרה של פוט, הנרי הציג את הממצאים באומרו כי "למדע אין מדינה ואין מגדר.
תחום האישה מכיל לא רק את היפה והשימושי, אלא גם את האמת".
המאמר של פוט פורסם מאוחר יותר באותה שנה בשמה ב"כתב העת האמריקאי לאמנויות ומדע".
ככל הנראה מבלי שהיה מודע לפרסום המחקר של פוט בשנת 1856 ב-AAAS, שלוש שנים לאחר מכן דיווח ג'ון טינדל על תוצאותיו ובחן כיצד גזים שונים לכדו קרינה תרמית אינפרא אדום.
מאמרו ציין: "איננו יודעים דבר על ההשפעה אפילו של אוויר על חום המוקרן ממקורות יבשתיים...
ביחס לפעולה של גזים אחרים על חום, אין ברשותנו, עד כמה שידוע לי, אפילו ניסוי אחד".
באופן שגוי, טינדל זכה לרוב בקרדיט עבור ביצוע העבודה הבסיסית על אפקט החממה ועל מדע שינוי האקלים.
פוט עבדה גם על עירור חשמלי של גזים.
באוגוסט 1857, עבודותיה פורסמו שוב ב"רשומות ההתאחדות האמריקאית לקידום המדע".
בשנת 1860 היא רשמה פטנט על "מילוי לסוליות מגפיים ונעליים".
בשנת 2010, גאולוג הנפט בדימוס ריי סורנסון נתקל בעבודתה של פוט בגיליון 1857 של כתב העת Annual Scientific Discovery.
הוא הבין מיד שפוט הייתה הראשונה לקשר בין פחמן דו-חמצני לשינויי אקלים וכי עבודתה לא זכתה להכרה.
בינואר 2011 פרסם סורנסון את ממצאיו בקשר לפוט ב-AAPG Search and Discovery, שזכו ל"יותר תגובה מכל אחת מהעבודות האחרות שלו".
בשנת 2018, סימפוזיון באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה הכיר בתרומתה של פוט למדעי האקלים ובמחדל של השמטתה מההיסטוריה של התחום.
מאז שמחקריה של פוט נכנסו לתודעה המחקרית הציבורית, התנהל ויכוח ממושך בשאלה האם טינדל השתמש בכוונה בעבודותיה של פוט ללא קרדיט ראוי או שמא מדובר רק בתזמון מקרי.
יוניפאואר GT היא מכונית ספורט קופה מתוצרת יצרנית המשאיות Universal Power Drives בשיתוף U.W.F.
Automative Engineering Ltd, אשר יוצרה בין השנים 1969–1966 בבריטניה
שלדה: מסגרת חלל של צינור פלדה מרובע עם מרכב פיברגלס מלוכד, החלקים העיקריים של גוף הפיברגלס נקשרו ישירות לשלדה, והגבירו את הנוקשות
מאייד כפול מתוצרת "SU carburettor" מסוג "HS2"
מתלים: היו עצמאיים, עם עצמות עצה ובולמי סליל קדמיים, קישורים רוחביים וזרועות נגררות עם בולמי סליל מאחור
מתקן ההגה נלקח מדגם המיני
מנורות החיווי הקדמיות היו מדגם אוסטין 1100
צירי הדלתות והמנעולים הגיעו מהפורד קורטינה (דור שני)
השמשה הקדמית וכיסוי לוח המכשירים היו מקו המוצרים של טריומף מדגמי "Triumph Spitfire" ו-טריומף GT6
מכלולי פנסים הגיעו מה-ג'נסן C-V8
המנורות האחוריות היו מקוריות בווקסהול ויוה דגם "HA"
יוּנִיסֶקְס מתייחס לדברים שאינם ספציפיים קשורים למגדר מסוים, והם מתאימים לכל המגדרים.
המונח עשוי להיות קשור לעיוורון מגדרי או לנייטרליות מגדרית .
באופן לא פורמלי, הפעם הראשונה שבו השתמשו במונח היה בשנות ה-60 של המאה ה-20. אף על פי שתחילית המונח, "Uni", מגיעה מהמילה הלטינית unus (בעברית: אחד), נראה שהמונח הושפע ממילים כמו united ו-universal, שבהן התחילית, "Uni", מקבלת את המשמעות של משותף.
במובן זה, ניתן לראות את משמעות המונח כמשמעות המשותפת לכל המגדרים.
לעיתים קרובות, מעצבי שיער ומכוני יופי שמשרתים גברים ונשים כאחד מיוחסים כיוניסקס.
הדבר אופייני גם לשירותים ומוצרים אחרים שהופרדו באופן מסורתי, כגון חנויות בגדים או מוצרי יופי.
בדרך כלל, גם השירותים הציבוריים מופרדים בין המגדרים.
עם זאת, קיימים גם שירותים ציבוריים יוניסקס, שאינו מפריד בין המגדרים.
אופנת יוניסקס כוללת בגדים שונים בהם הביגוד מתאים לכל המגדרים, כמו חולצות טריקו.
גרסאות של בגדים אחרים עשויות להיות מתאימות להתאמות שונות בהתאם למגדרו של האדם, כגון ג'ינס.
חנות הבגדים האנגלית "Mates", שנוצרה על ידי אירווין סלר, הייתה החנות הראשונה שמכרה בגדי יוניסקס.
שיתוף בריכה או מתקן פנאי אחר על ידי שחיינים בעלי מגדר שונה מכונה, בדרך כלל, כרחצה מעורבת .
חינוך מעורב מגדרית מתרחש כאשר המוסד החינוכי מקבל סטודנטים מכל המגדרים.
בנוסף, קיימים גם שמות יוניסקס, שמות שניתן לתת גם לבנים וגם לבנות וגם עבור אנשים על הקשת הא-בינארית.
יוניס פיגרדו (נולדה בשנת 1947 ברסיפה, ברזיל) היא אדריכלית וציירת ישראלית, שעבודותיה הוצגו במסגרת תערוכות קבוצתיות ותערוכות יחיד ונכללו באוספים, בישראל ובמדינות שונות בעולם.
בין השנים 1966–1969 למדה לימודי רישום, ציור ופיסול במסגרת לימודי ארכיטקטורה ב-UFPE) Universidade Federal de Pernambuco).
בשנת 1971 קיבלה תואר לאדריכלות ב-UFPE.
משנת 1971 עובדת וגרה בישראל.
בשנת 1971 עבדה אצל אדריכל דוד רזניק בירושלים.
בשנת 1973 עבדה בעיריית ירושלים, במחלקת תכנון העיר.
ב-1974 עבדה אצל אדריכל הנוף שלמה אהרונסון בעין כרם.
שנה אחר כך, פתחה משרד לאדריכלות, בנוי ערים ותכנון סביבתי, בשיתוף עם האדריכל פטר בוגוד.
במשרד זה הם עוסקים בעיקר בשילוב בין שימור ושחזור המורשת האדריכלית ובין הבניה חדשה של זמננו.
מתוך מטרה לכבד את השכבות ההיסטוריה והתרבויות שהשאירו את תכלית חזונם כחותם על אבני המקום, בשילוב של מחשבה חדשה עם הטכנולוגיה המודרנית.
בשנים 1998–2002 למדה לימודי ציור אצל הצייר מיכאל קובנר בירושלים.
בתקופה זאת החלה להציג בתערוכות ציור, לפי בחירת נושא.
פיקרדו זכתה, כאדריכלית וכציירת בפרסים ותעודות הורה רבות.
1973 - פרס ראשון בתחרות אגודת האדריכלים בנושא " איכות סביבת מגורים" בשיתוף עם אסתר ניב-קרנדל וקולין פרנק.
1974 - הוקרה בתחרות אדריכלות נוף בנושא " מערת אליהו בכרמל" בשיתוף עם משה ארבל והורציו שוורץ.
1974 - הוקרה בתחרות אדריכלות נוף בנושא " קבר בן-גוריון בשדה בוקר" בשיתוף עם רון לוינגר, שלמה אהרונסון ואסתר ניב-קרנדל.
1993 - Award of Excellence של ה-Canadian Architect Magazine עבור פרויקט קריית עיריית ירושלים החדשה, מבני הקונסוליה, הזואולוגיה ובנין אביחיל כמבני העירייה
1994 - פרס הביאנלה 93- BIBA (BIENAL BRASILEIRA DE ARQUITETURA), ברזיל, עבור פרויקט OSTEIRO- MOSTEIRO" (מנזר-חומה) במנזר האחיות ציון בעין כרם.
1997 –שיחזור ושיקום השווקים בעיר העתיקה נצרת – נבחר על ידי העיתון "עצוב" בין 50 הפרויקטים הטובים שבוצעו ב-50 השנים הראשונות של המדינה.
2008 – פרס לציור בתערוכה " זכרוננו", על 60 שנת מדינת ישראל, עם הציור "עץ העצמות" - להנצחת זכר חללי מערכות ישראל.
2010 - פרס לכלל עבודות בציור על ידי CICLA.
2013 - פרס לשימור ואדריכלות למלון צליינים בטיילת טבריה.
2019 – הוקרה על תרומה בהנצחת זכר חללי מערכות ישראל- יד לבנים.
פיגרדו עסקה בבנייה ושחזורים של מבני דת שונים ברחבי הארץ, ביניהם: שיחזור ותוספות בנייה של המנזר המרוניטי בעיר העתיקה בירושלים, בניית אגף חדש למנזר הנוצרי בבית לחם, תכנון אגף הנזירות, בית ההארחה והתפילה במנזר האחיות הבנדיקטיניות הצרפתי באבו גוש, בנית אגף חדש לאחיות הקונטמפלטיביות בעין כרם.
בית תפילה והגדלת בתי ההארחה במושב נס עמים, פיתוח הגן התלוי של המנזר הלותרני בעיר העתיקה.
שיפוץ החלק האשכנזי בקבר רבי מאיר בעל הנס בטבריה, שחזור מבנה עתיק ובניה קומה חדשה להוסטל הצליינים הרוסי בטיילת בטבריה, ואחרים.
בשנים 1976–1978 עסקה בבניית אמפיתיאטרון של 1,500 מקומות בקמפוס הטכניון, בצמוד לפקולטה לארכיטקטורה, בחיפה.
בשנים 1990–2005 עסקה בתכנון המחלקה הבינלאומית של היריד השנתי חוצות היוצר בירושלים.
בנוסף הייתה שותפה בפיתוח ונוף לדירות בבית שמש, לעיצוב הטיילת בחזית הים המבקרת את ת-0אביב לנמל יפו, ובשיקום חזיתות ברחובות מרכז העיר ירושלים- אגריפס, עליאש, רח' קינג ג'ורג', ורחובות השלשלת, דוד ורח' הנוצרים בעיר העתיקה.
1977 – בתים הרודיאניים ברובע היהודי – בתערוכה במוזיאון ישראל על הגילויים הארכאולוגיים של משלחת פרופ' נחמן אביגד בירושלים העתיקה.
1985 - לונדון - תערוכה של אדריכלות ישראלית בשם Build Ye Cities .
1992 - "מבנים חדשים בישראל" תערוכה נודדת בגרמניה ובאנגליה.
1999 - "אדריכלות ישראלית חדשה" בסאו פאולו, ברזיל.
2007 - תחרות ותערוכה, "JUST JERUSALEM" עם האדריכל פטר בוגוד,ב MIT ארצות הברית.
פיגרדו מציגה בתערוכות בישראל ומחוצה לה.
בין תערוכות היחיד המשמעותיות ביותר עבורה:
יפולינדה (2004) יפו בישראל, אולינדה בברזיל.
דמיון בין שתי ערים בעלות שם דומה, שתי ערי נמל.
כתוב באבן (2006) שכבות של תרבויות באדמות ירושלים, עד הסלע.
פרא-דס, פרדס, פראדייז (2006) מתייחס לנושא הנצחי של חוכמת הפרדס בהיבטים שונים.
"בין עולמות" (2011) דו-שיח בין שירה וציור: ציור ושירה בהשראת המילה.
"דיאספורה אפריקאית בברזיל" (2013) החותם התרבותי של עבדות מערב אפריקה בברזיל.
"חותם זיכרון" (2017) דו-שיח בין ציור והמורשת האדריכלית.
חוץ מישראל, הציגה בתערוכות בברזיל, לונדון וניו יורק.
הציורים שלה נמצאים באוספים שונים בארצות הברית ישראל, אנגליה, בלגיה, ברזיל .
במסגרת יד לבנים ערכה פיגרדו מספר תערוכות וביניהן: "זיכרוננו" בבית חיל האוויר בהרצליה לרגל 60 שנה למדינת ישראל (2008), "40 פעימות לב", תערוכה המוקדשת לזכרם של חללי מלחמת יום הכיפורים (2013), "יצירות מאירות" (2019) תערוכה ביום הזיכרון, בבית יד לבנים, חיפה
הציור "עץ עצמות" קיבל פרס לציור על ידי ארגון יד לבנים.
2004- "השירה האיברואמריקנית בעיני האומן הישראלי"- סיקלה.
2005- "אמנותעשייה"- משרד החינוך-משרד התעשייה.
2008- "עין לירושלים" – עירית ירושלים.
1987- " בעקבות הריח האבוד" כתבה עם אחותה דולסה, איורים של יוניס.
1995- "Smellbound" כתב ארני שוורץ, אירה יוניס פיגרדו.
2012- ELI'S BOOK" - POP UP BOOK"- כתבה ואיירה יוניס פיגרדו.
2020- "בונים עוד קומה" כתב ברק אפרת איירה יוניס פיגרדו.
2021 – משתתפת באנתולוגיה בשפה הפורטוגזית " LONGE DE CASA", מוצאי לאור HELVETIA –EDITIONS ב-GENEVE.
הופיעה בבלוג של "HELVETIA EDITIONS" עם הקרוניקה "קשרים ועידן הדיגיטלי" והשתתפה בתחרות ספרותית עם הפואמה " הנמל ומיגדלי-אור".
2004 - CICLA – כתבה על תערוכה ה-IBERO AMERICAN בתל אביב
2004 – מכתב שגריר ברזיל (JAFFOLINDA)
2004 – כתבה של אוצר דורון פולק על JAFFOLINDA"
2004 – כתבה של דורון פולק
2005 – "ככה זה- תרבות ואמנות" על תערוכה "ברזיל –NY"
2006 – כתבה של האוצר דורון פולק על "מי"ם לים"
2008 – כתבה של רינה אוצרת מוסקוביץ על "זכרונינו"
2008 – כתבה של אוצרת רויטל גרין על " בין שקיעה ודמדומים"
2008 – פרויקט הרכבת הקלה, תערוכה בתיאטרון ירושלים
2011 – כתבה של אוצר אלי לביא על "בין עולמות"
2014 – כתבה של אוצרת אביה ממון
2014 – המלצת מוזיקולוגית רנה סיון
אוניית הקיטור יונייטד סטייטס היא אוניית נוסעים אוקיאנית שנבנתה בשנים 1950–1951 עבור חברת הספנות "יונייטד סטייטס ליינס" במחיר של 79.4 מיליון דולר.
"יונייטד סטייטס" היא אוניית הנוסעים האוקיינית הגדולה ביותר שנבנתה בארצות הברית אי פעם וגם אוניית הנוסעים הטרנס-אטלנטית המהירה ביותר.
היא זכתה בפרס הסרט הכחול עבור המהירות הממוצעת הגבוהה ביותר מאז הפלגת הבכורה שלה ב-1952. היא תוכננה על ידי הארכיטקט הימי האמריקאי ויליאם פרנסיס גיבס וכללה גם את האופציה לעבור הסבה לאוניית חיילים במקרה של מלחמה.
"יונייטד סטייטס" ערכה הפלגות סדירות בקו הטרנס-אטלנטי עד 1969.
האונייה נמכרה כמה פעמים מאז שנות ה-70, ועם כך כל בעלים חדש ניסה ללא הצלחה להפוך את האונייה לרווחית.
לבסוף, רהיטי האונייה נמכרו במכירה פומבית, וחומרים מסוכנים שנמצאו בה, כגון אזבסט, הוצאו מהאונייה, ובכך האונייה הושארה כבעיקר מעטפת הבטון והקירות שלה מ-1994 ואילך.
שנתיים לאחר מכן, האונייה הוזזה לרציף 82 על נהר הדלוואר בפילדלפיה, שם היא נמצאת היום.
מאז 2009, קבוצת שימור הנקראה "הרשות לשימור אוניית הקיטור יונייטד סטייטס" החלה לגייס תרומות כדי להציל את האונייה.
הקבוצה רכשה אותה ב-2011 ויצרה כמו תוכניות לא ריאליות לשימור האונייה.
אחת מהן, היא להפוך את האונייה למרכז רב-שימושים על הים.
ב-2015 לאחר שמימון הקבוצה החל להדלדל, הקבוצה החלה לסקור הצעות מחיר עבור גריטת האונייה.
עם זאת, כמות התרומות גדלה על ידי קמפיין גיוס תרומות, מה שתרם לכך שהאונייה לא נגרטה ונשארת עגונה עד היום בפילדלפיה בזמן שהקבוצה חוקרת תוכניות שימור נוספות.
עיצוב האונייה שאף השראה מאלו של הקווין מרי והקווין אליזבת, אשר יחדיו השיטו מאות אלפי חיילים אמריקאים לאירופה בזמן מלחמת העולם השנייה.
לאחר מכן, ממשלת ארצות הברית נתנה חסות לבנייה של אונייה גדולה ומהירה שתהיה יכולה להשיט כמויות גדולות של חיילים.
האונייה עוצבה על ידי הארכיטקט הימי והמהנדס הימי ויליאם פרנסיס גיבס.
האונייה בעצם נבנתה בשיתוף פעולה של חיל הים האמריקאי, ו"יונייטד סטייטס ליינס".
ממשלת ארצות הברית מימנה 50 מיליון דולר מתוך מחיר הבנייה הכולל שהיה 78 מיליון דולר, אשר אותם מימנה חברת הספנות שהפעילה אותה, "יונייטד סטייטס ליינס".
בתמורה, האונייה עוצבה לכך שתוכל לעבור במקרה הצורך הסבה מהירה ופשוטה לאוניית מלחמה.
לאונייה הייתה קיבולת של 15,000 חיילים ויכלה גם לעבור הסבה לאוניית בית-חולים.
האונייה נבנתה בין 1950 ו-1952 במספנות "ניופורט ניוז חברת בניית אוניות ומבדוקים" בניופורט ניוז, וירג'יניה.
ה"יונייטד סטייטס" נבנתה לפי סטנדרטים צבאיים מה שגרם בניית מדורים רבים בספינה, ובניית חדר מנועים נפרד כדי לשפר את יכולת ההישרדות שלה בעת מלחמה.
בנייתו של המבנה העילי של האונייה כלל את השימוש הנרחב ביותר באלומיניום עבור פרויקט בנייה אי פעם עד אותו זמן.
ל"יונייטד סטייטס" היו את טורבינות הקיטור החזקות ביותר של ספינת צי סוחר אי פעם, עם הספק של 240,000 כוחות סוס שהושגו על ידי ארבעה מדחפים בקוטר של 5.5 מטרים שהורכבו ממגנזיום וברונזה.
לאונייה הייתה יכולת לשוט ללא עצירה 19,000 קילומטר במהירות שיוט של 35 קשרים.
פנים האונייה עוצב על ידי דורותי מארקוואלד ואן יורקהארט, אותן המעצבות שעיצבו את פנים אוניית הקיטור "אמריקה".
המטרה הייתה "ליצור מראה מודרני, טרי, ועכשווי ששם דגש על פשטות מעל פאר, אלגנטיות מאופקת מעל נצנצים." הן גם שכרו אמנים שיכינו מיצגי אמנות בסגנון אמריקאי עבור השטחים הציבוריים של האונייה.
נוסף על כך, על מארקוואלד ויורקהארט כמעצבות הוטלה המשימה שפנים האונייה יהיה חסין לחלוטין מאש.
כתוצאה ממספר של אסונות ימיים המערבים אש, כגון אוניית הקיטור "מורו קאסל" ואוניית הקיטור "נורמנדי", המעצב וויליאם פרנסיס גיבס ציין שהאוניה נבנתה בהתאם לסטנדרטים הכי נוקשים של בטיחות מאש.
כדי לצמצם את הסיכון מאש, המעצבים של ה"יונייטד סטייטס" קבעו שלא יהיה שימוש בעץ באונייה באביזרים, עיצובים, שטחים ציבוריים, ועוד.
למרות זאת, במטבח כן הייתה עמדת קצב מעץ.
אביזרים שונים כגון ריהוט ובדי האונייה, יוצרו באופן מיוחד מזכוכית, מתכת, וסיבי זכוכית, כדי להתאים לסטנדרטים המחמירים של בטיחות מאש שהוכתבה על ידי הצי הימי של ארצות הברית.
הפסנתר באולם הנשפים נבנה ממהגוני, למרות שבמקור היה אמור להיבנות מאלומיניום.
השימוש במהגוני אושר רק אחר בדיקה שבה שפכו בנזין על הפסנתר והציתו, והוכח שעץ הפסנתר לא עלה בלהבות.
בדרכה חזרה, היונייטד סטייטס שברה גם את השיא עבור הפלגה טרנס-אטלנטית לכיוון מערב, שלפני זה הוחזק גם על ידי הקווין מרי.
על ידי כך שחזרה לארצות הברית ב-3 ימים, 12 שעות ו-12 דקות במהירות ממוצעת של 34.51 קשרים ימיים (63.91 קמ"ש).
בניו יורק הבעלים שלה זכו בגביע היילס, הביטוי המוחשי לתחרות הסרט הכחול.
המהירות המרבית של היונייטד סטייטס נמצאת תחת מחלוקת בגלל שהיא לא התגלתה בזמנו מכיוון שהיוותה סוד צבאי.
מסמך שמצהיר שהאונייה מסוגלת להגיע למהירות של 43 קשרים ימיים (80 קמ"ש) הודלפה לעיתונאים על ידי מהנדסים לאחר מבחן המהירות של האונייה.
ב-1991 בעותק של כתב העת "פופיולר מכניקס", הכתב מארק ג.
קארבונארו כתב שלמרות שהיא יכלה לשוט במהירות של 43 קשרים, היא אף פעם לא שטה בה.
מקורות אחרים טוענים שהמהירות המרבית של האונייה הייתה 35 קשרים ימיים (65 קמ"ש).
במשך שנות ה-50 ובתחילת שנות ה-60 היונייטד סטייטס הייתה אונייה פופולרית עבור שייט טרנס-אטלנטי.
היא משכה אליה נוסעים קבועים כמו דוכס ודוכסית וינדזור, יחד עם סלבריטאים אחרים כמו מרילין מונרו, סלבדור דאלי, ו-וולט דיסני אשר כלל את האוניה בסרטו משנת 1962 - "בון וויאג'".
באמצע עד סוף שנות ה-60, בגלל התרחבות קווי מטוסי הסילון לשוק הנסיעות הטרנס-אטלנטי, הפופולריות של חציית המסלול על ידי אונייה התדלדלה.
"אמריקה" נמכרה ב-1964, ה"קווין מרי" יצאה לגמלאות ב-1967, ואד"ם "קווין אליזבת" ב-1968. ה"יונייטד סטייטס", לא הייתה רווחית יותר.
ה"יונייטד סטייטס", שלא ביודעין לנוסעיה, צוותה או הציבור, ביצעה את השיט האחרון שלה (מספר 400) ב-7 בנובמבר 1969. האונייה הפליגה לניופורט ניוז לאחר השיט לבדיקה השנתית שלה, ואז חברת הספנות המפעילה אותה, "יונייטד סטייטס ליינס" הכריזה על החלטתה להוציאה משירות.
החלטה זו נקבעה לאור ההוצאות הרבות של הפעלת האונייה והחלטת ממשלת ארצות הברית להפסיק את המימון לאונייה.
ההכרזה הזאת עצרה את העבודה שהתרחשה על האונייה, באמצע צביעה, ונאטמה עם כל הריהוט, האביזרים, ומדי העובדים בעודם שם.
בעלות האונייה הועברה באופן מיידי למנהל הימים של ארצות הברית.
לאחר מכן, האונייה נרכשה על ידי חברות אחרות, כל הניסיונות להחייאת המיזם ולהחזרת האונייה לשירות עלו בשרטון.
נכון להיום האונייה עוגנת ללא שימוש ברציף 82 בפילדלפיה, פנסילבניה.
המוזיאון הימי של ניופורט ניוז, וירג'יניה מחזיק במספר אובייקטים מהיונייטד סטייטס בין היתר, "ביטויי החירות" של גוון לוקס.
פסל האלומיניום מחדר האוכל המרכזי של האוניה נמכר במכירה פומבית ב-1984.
האונייה זכתה בסרט כחול להפלגות לשני הכיוונים האפשריים בקו הטרנס-אטלנטי.
ה"יונייטד סטייטס" מחזיקה בסרט הכחול אשר סימן את הפעם הראשונה בה אונייה הנושאת את דגלה של ארצות הברית החזיקה בשיא מאז "בלטיק" אשר זכתה בסרט הכחול 100 שנים קודם לכך.
ה"יונייטד סטייטס" שמרה על מהירות של 30 קשרים ימיים (56 קמ"ש) בקריירת השיט שלה שנמשכה 17 שנים וזאת בין היתר כי בתקופה זו לא נבנו ספינות שהיו יכולות לטעון לפרס.
בזמן סוף שירותה רוב התנועה והמסחר הטרנס-אטלנטיים עברו לאוויר, לטיסות, והרבה מסכימים שמסורת הסרט הכחול נגמרה עם היונייטד סטייטס.
מאז, שיא המהירות בחציית האוקיינוס האטלנטי נשבר, אך כלי השיט ששברו את השיא לא היו אוניות נוסעים אוקייניות.
בפרס היילס זכתה ב-1990 "הוברספיד גרייט בריטן", אונייה מסחרית אחרת שקבעה שיא חדש להפלגה מזרחית בקו הטרנס-אטלנטי.
יוניס מרי קנדי שרייבר DSG (10 ביולי 1921 – 11 באוגוסט 2009) הייתה פילנתרופית אמריקאית ובת למשפחת קנדי.
היא ייסדה את הספיישל אולימפיקס, ארגון ספורט לאנשים עם מוגבלויות פיזית ושכליות.
על מאמציה למען אנשים בעלי מוגבלויות, הוענקה לה מדליית החירות הנשיאותית ב-1984.
שרייבר הייתה אחותם של נשיא ארצות הברית, ג'ון קנדי, הסנאטורים רוברט פ.
כמו כן, הייתה החותנת של ארנולד שוורצנגר.
היא הייתה נשואה לסרג'נט שריבר, שהיה שגריר ארצות הברית בצרפת וכן המועמד הדמוקרטי לסגן נשיא ארצות הברית בבחירות 1972.
חיים מוקדמים, השכלה וקריירה מוקדמת
יוניס מרי קנדי נולדה בברוקליין, מסצ'וסטס, ב-10 ביולי 1921. היא הייתה החמישית מתוך תשעת ילדים של ג'וזף פ.
שריבר התחנכה במנזר הלב הקדוש שבלונדון, ולאחר מכן במכללת מנהטנוויל.
את התואר הראשונה שלה בסוציולוגיה למדה באוניברסיטת סטנפורד, שם סיימה ב-1943. אחרי כן עבדה במחלקת בעיות מלחמה מיוחדות של מחלקת המדינה האמריקאית.
בהמשך עברה לעבוד כמזכירה ראשית במשרד המשפטים האמריקנית במסגרת פרויקט העוסק בעבריינות נוער.
עבדה כעובדת סוציאלית במשך שנה במוסד התעשייתי הפדרלי לנשים.
בשנת 1951 עברה להתגורר בשיקגו, שם עבדה במקלט לנשים ובבית המשפט לנוער.
בשנת 1957, נהייתה שרייבר סגנית הנשיאה של קרן ג'וזף פ.
היא העבירה את התמקדות הארגון מארגוני צדקה קתוליים למחקר על גורמים למוגבלות שכליות ודרכי טיפול הומניות בהן.
ההתעניינות של שרייבר במוגבלויות שכליות הגיעה לשיאה בייסוד הSpecial Olympics, בין היתר.
שרייבר, פעילה ותיקה בנושאי בריאות ילדים ונכות, דגלה בהקמת פאנל הנשיא לפיגור שכלי ב-1961, שהיה משמעותי בתנועה לשילוב אנשים עם מובלויות בחברה בארצות הברית וברחבי העולם.
שריבר הייתה המייסדת העיקרית של המכון הלאומי לבריאות הילד והתפתחות האדם (NICHD), חלק מהמכונים הלאומיים לבריאות, ב-1962.
בשנת 1962 ייסדה שרייבר את Camp Shriver, מחנה לילדים עם צרכים מיוחדים שהתקיים בביתה, חווה במרילנד.
מחנה שרייבר התפתח ל-Special Olympics, שאותה ייסדה שרייבר בשנת 1968. המשחקים הראשונים נערכו בשיקגו, אילינוי, ונערכו בעזרת התכנון והמימון של קרן ג'וזף פ.
בנאומה בטקס הפתיחה אמרה שרייבר כי אירוע זה מוכיח "עובדה בסיסית מאוד, שילדים יוצאי דופן - ילדים עם פיגור שכלי - יכולים להיות ספורטאים יוצאי דופן, העובדה שבאמצעות ספורט הם יכולים לממש את הפוטנציאל שלהם לצְמִיחָה.'" באותה השנה הקמו ה-Special Olympics כארגון צדקה ללא מטרות רווח.
מאז השתתפו כמעט שלושה מיליון ספורטאים.
ב-1969 עברה שרייבר להתגורר בצרפת, שם המשיכה לעסוק במוגבלויות שכליות.
החלה לארגן פעילויות עם ארגונים בפריז, שמטרתן העיקרית לסייע למשפחות של ילדים בעלי צרכים מיוחדים ולספק פעילויות עבור ילדיהם.
בעודה בפריז פיתחה את היסודות להתרחבות בינלאומית של ה-Special Olympics.
בשנת 1982, הקימה את מרכז יוניס קנדי שרייבר הלאומי לקהילה של אכפתיות באוניברסיטת יוטה, סולט לייק סיטי.
התוכנית נפרסת מגן חובה עד כיתה י"ב, ומהווה חינוך מקיף עם דגש על מוגבלויות.
התוכנית אומצה על ידי כמעט 1,200 בתי ספר בארצות הברית ובקנדה.
בשנת 1984 קיבלה שרייבר את מדליית החירות הנשיאותית מהנשיא רונלד רייגן, הפרס האזרחי היוקרתי ביותר בארצות הברית.
את הפרס קיבלה על עבודתה למען אנשים עם מוגבלות.
בשנת 1988, היא קיבלה את מדליית Laetare, הנחשבת לפרס הגבוה ביותר עבור קתולים אמריקאים, על ידי אוניברסיטת נוטרדאם.
בשנת 1990 הוענק לשרייבר פרס הנשר מאקדמיית הספורט של ארצות הברית.
הפרס הוא הכבוד הגבוה ביותר של האקדמיה, וניתן לשרייבר כהוקרה על תרומתה לספורט הבין-לאומי.
בשנת 1992 קיבלה שרייבר את הפרס השנתי על שם הסנאטור ג'ון היינץ, עבור שירות ציבורי לקהילות מוחלשות.
על עבודתה בהלאמת ה-Special Olympics קיבלה שרייבר את פרס האזרחות העולמית של Civitan.
ההסברה שלה בנושא זה זיכתה אותה גם בפרסים ובהכרות אחרות, כולל תארים של כבוד מאוניברסיטאות רבות.
שרייבר הייתה לאמריקאית השנייה ולאישה הראשונה והיחידה שהופיעה על מטבע אמריקני בעודה חיה.
דיוקנה הופיע על דולר הכסף המיוחד שהופק בשנת 1995 לכבוד ה-Special Olympics.
בצידו האחורי של המטבע מופיע הציטוט, "כאשר אנחנו מקווים לטוב שבהם, התקווה נולדת בנו מחדש", ציטוט המיוחס לשרייבר.
בשנת 1998, שרייבר נכנסה להיכל התהילה הלאומי לנשים.
בשנת 2002 הוענק לשרייבר פרס תיאודור רוזוולט, פרס שנתי המוענק על ידי האגודה הלאומית לאתלטיקה.
ב-2006, במסגרת חגיגת המאה של ה-NCAA (ארגון הספורט האוניברסיטאי בארצות הברית), נבחרה שרייבר כאחת ממאה האנשים המשפיעים ביותר, במקום התשיעי ברשימה.
עוד בשנת 2006, קיבלה תואר אבירותמהאפיפיור מהאפיפיור בנדיקטוס ה-16, והייתה לגבירה ממסדר גרגוריוס הקדוש הקדוש (DSG).
אמה, רוז, קיבלה את התואר בשנת 1950 מהאפיפיור פיוס ה-12.
בשנת 2008 קיבלה שרייבר את פרס המייסדת מהמרכז הלאומי לחקר הבריאות כהוקרה על הישגיה.
עוד בשנת 2008, שינה הקונגרס האמריקאי את שמו של ה-NICHD למכון יוניס קנדי שרייבר הלאומי לבריאות הילד והתפתחות האדם.
בדצמבר 2008, מגזין ספורטס אילוסטרייטד בחר בשרייבר לפרסספורטאית השנה, פרס המורשת הראשון של המגזין.
ב-9 במאי 2009, גלריית הדיוקנאות הלאומית של מכון סמיתסוניאן (NPG) בוושינגטו חשף דיוקן היסטורי של שרייבר, הדיוקן הראשון שהוזמן עבור אדם שלא כיהן כנשיא ארצות הברית או כגברת ראשונה.
בדיוקן מתוארת שרייבר עם ארבעה ספורטאים של ה-Special Olympics.
הדיוקן צויר על ידי דייוויד לנז,, הזוכה בתחרות הפורטרטים של אאוטווין בוצ'בר ב-2006. בספטמבר 2010, אוניברסיטת המדינה של ניו יורק בברוקפורט, שבה התקיימו משחקי ה-Special Olympics של 1979,שינתה את שמו של אצטדיון הכדורגל שלה ל"אצטדיון יוניס קנדי שריבר".
ביולי 2017, קיבלה שרייבר את פרס האומץ על שם ארתור אש בטקס פרסי ESPY, כבר לאחר מותה.
שרייבר הייתה פעילה בקמפיין של אחיה ג'ון לנשיאות ארצות הברית ב-1960.
אף על פי שהזדהתה עם המפלגה הדמוקרטית, שרייבר הייתה תומכת נלהבת של התנועה נגד הפלות.
בשנת 1990 כתבה שרייבר מכתב ל"ניו יורק טיימס", בו גינתה קבוצה לזכויות הפלות על כך שהשתמשה בציטוט של הנשיא קנדי מחוץ להקשרם כתמיכה בעמדתם.
שרייבר הייתה אחת מכמה דמוקרטים בולטים שהוציאו פרסומת בהיקף עמוד שלם בעיתון הניו יורק טיימס המביעה התנגדות ל"הפלה לפי דרישה" במהלך ועידת המפלגה הדמוקרטית ב-1992 (זאת מכיוון שהמפלגה אימצה אז מצע המדגיש את תמיכתה בזכות להפלות).
שרייבר הייתה תומכת בכמה ארגונים נגד הפלות: פמיניסטיות למען חיים באמריקה, רשימת סוזן ב.
אנתוני ודמוקרטים למען חיים באמריקה.
למרות היותה דמוקרטית, שרייבר תמכה במועמד הרפובליקני למושל קליפורניה בקמפיין 2003, חתנה ארנולד שוורצנגר.
ב-28 בינואר 2008, בהיותה בת 86, הייתה שרייבר נוכחת באוניברסיטה האמריקאית בוושינגטון הבירה, כאשר אחיה, הסנאטור אדוארד מ.
קנדי, הכריז על תמיכתו בקמפיין הנשיאותי של ברק אובמה.
ב-23 במאי 1953, בגיל 31, נישאה יוניס לסרג'נט שרבר בטקס קתולי בקתדרלת סנט פטריק בניו יורק.
בעלה שימש כשגריר ארצות הברית בצרפת בין השנים 1968 ל-1970 והיה המועמד הדמוקרטי לסגן נשיא ארצות הברית ב-1972 (עם ג'ורג' מקגוברן כמועמד לנשיאות ארצות הברית).
נולדו להם חמישה ילדים: רוברט סרג'נט שרייבר השלישי, מריה אוינגס שרייבר, טימותי פרי שרייבר, מארק קנדי שרייבר ואנתוני פול קנדי שרייבר.
שרייבר הייתה קרובה לאחותה רוזמרי קנדי, שהייתה מוגבלת שכלית מלידה ושמצבה החמיר עקב ניתוח לובוטומיה.
בשנת 2005, לקתה שרייבר בשבץ ושבר בירך.
ב-18 בנובמבר 2007, בגיל 86, היא אושפזה בבית החולים הכללי של מסצ'וסטס בבוסטון, שם נשארה מספר שבועות.
ב-7 באוגוסט 2009 אושפזה שרייבר בבית החולים קייפ קוד בהיאניס, מסצ'וסטס עם מחלה לא ידועה.
ב-10 באוגוסט נקראו קרוביה לבית החולים.
שרייבר נפטרה למחרת בהיותה בת 88. שבועיים לאחר מותה, ב-25 באוגוסט, נפטר אחיה הקטן, הסנאטור טד קנדי
משפחתה של שרייבר פרסמה הודעה בעת מותה, המצוטטת כאן חלקית:
לאחר מותה של שרייבר, אמר הנשיא ברק אובמה כי היא הייתה "אישה יוצאת דופן, אשר לימדה את האומה שלנו - ואת העולמנו - ששום מחסום פיזי או נפשי לא יכול לרסן את כוחה של הרוח האנושית".
ב-14 באוגוסט 2009 נערכה עבור שרייבר מיסת רקוויאם בכנסייה הקתולית פרנסיס אקסבייר הקדוש בהיאניס, מסאצ'וסטס.
לאחר המיסה נקברה שרייבר בבית הקברות של קהילת סנט פרנסיס אקסבייר בסנטרוויל הסמוכה.
האפיפיור בנדיקטוס ה-16 שלח מכתב תנחומים למשפחתה.
מכיוון שאחיה טד התמודד אז עם סרטן מוח סופני, הוא לא יכול היה להשתתף בהלוויה, ואחותם ג'ין קנדי סמית' נשארה איתו.
טד מת שבועיים לאחר מכן, והותיר את ג'ין כבתם האחרונה של ג'וזף ורוז קנדי, עד מותה ב-17 ביוני 2020 בגיל 92.
יונייטד פרס אינטרנשיונל היא סוכנות ידיעות אמריקאית שסיפקה חומר חדשותי, תמונות, סרטים ושמע לאלפי עיתונים, מגזינים, תחנות רדיו וטלוויזיה במהלך המאה ה-20. בשיאה היו לה יותר מ-6,000 מנויי מדיה.
מאז הראשון מבין כמה קיצוצים במכירות ובצוות ב-1982, ומכירת רשימת לקוחות השידור שלה ב-1999 ליריבה הראשית בארצות הברית, Associated Press, התרכזה UPI בנישות קטנות יותר של שוק המידע.
סוכנות הידיעות הוקמה ב-1907 כ-United Press Associations, אך נודעה בציבור בשם United Press או UP.
סוכנות הידיעות נוצרה מאיחוד של שלושה סינדיקטים קטנים יותר של חדשות על ידי מוציא לאור של עיתוני המערב התיכון EW Scripps.
ב-1958 היא הפכה ל-United Press International לאחר שקלטה את שירות החדשות הבינלאומי (INS) במאי כ-UP או UPI, הסוכנות הייתה בין שירותי החדשות הגדולים בעולם, והתחרתה בתוך ארצות הברית במשך כ-90 שנה עם Associated Press (AP) ובעולם עם AP, רויטרס וסוכנות הידיעות הצרפתית (AFP).
בשיאה היו ל-UPI יותר מ-2,000 עובדים במשרה מלאה, 200 לשכות חדשות ב-92 מדינות והיו לה יותר מ-6,000 מנויי מדיה.
עם העלייה בפופולריות של חדשות הטלוויזיה, הידרדרו עסקיה של UPI כאשר ירדה תפוצתם של עיתוני אחר הצהריים שהיוו את קטגוריית הלקוחות הראשית שלה.
דעיכתה הואצה לאחר מכירת UPI ב-1982 על ידי חברת Scripps.
מאז מכירתה ב-1982 שינתה UPI בעלות מספר פעמים והייתה פעמיים בארגון מחדש בהתאם לצ'פטר 11 של חוק פשיטת הרגל האמריקאי.
עם כל שינוי בבעלות הגיעו שירותים וצמצומים עמוקים יותר בצוות ושינויי מיקוד וצמצום מקביל של בסיס לקוחות המדיה המסורתית שלה.
מאז המכירה ב-1999 של רשימת לקוחות השידור שלה ליריבה הגדולה, AP, התרכזה UPI בנישות קטנות יותר של שוק המידע.
בשנת 2000 נרכשה UPI על ידי News World Communications, חברת מדיה בינלאומית שנוסדה בשנת 1976 על ידי סון מיונג מון מנהיג כנסיית האיחוד.
החברה מפעילה אתר חדשות ושירות תמונות ומפרסמת מספר חבילות של מוצרי מידע.
התוכן של UPI מסופק בשפות אנגלית, ספרדית וערבית.
המשרד הראשי של UPI נמצא במטרופולין מיאמי.
החברה מחזיקה במשרדים בחמש מדינות נוספות ונעזרת בעיתונאים עצמאיים בערים גדולות אחרות.
אדוארד סקריפס (1854–1926) החל להפיץ בארצות הברית רשת של עיתונים שהראשון מביניהם היה קליבלנד פרס (Cleveland Press).
באותה העת סירבה Associated Press שעברה ארגון מחדש למכור את שירותיה לכמה מהעיתונים שלו, שרובם היו עיתוני ערב שהתחרו עם בעלי זיכיונות קיימים של AP.
מטה החברה היה בעיר ניו יורק.
סקריפס היה מנוי בסוכנות ידיעות קודמת, שנקראה גם כן יונייטד פרס, שהתקיימה בסוף המאה ה-19, בחלקה בשיתוף פעולה עם הנהלת ה-AP המקורית בניו יורק ובחלקה בתחרות קיומית עם שני ארגונים משיקגו שעשו שימוש גם בשם AP.
סקריפס על סמך ניסיונו מהמאבק בין יונייטד פרס הקודמת לסוכנויות AP השונות, דרש שלא יהיו הגבלות על מי שיכול לקנות חדשות משירות החדשות שלו, כולל מתחריו.
סקריפס גם קיווה להרוויח ממכירת החדשות הללו לעיתונים בבעלות אחרים.
באותה תקופה ועד מלחמת העולם השנייה, רוב העיתונים הסתמכו על סוכנויות חדשות לכתבות מחוץ לאזורים הגאוגרפיים הקרובים שלהם.
בשנת 1935, שנים לפני שהמתחרה AP שהייתה בשליטת תעשיית העיתונים עשתה זאת, וחרף התנגדות בתעשיית העיתונים, החלה UP למכור חדשות למדיום הרדיו החדש והמתחרה.
יונייטד פרס של סקריפס נחשבה למקור חדשותי אלטרנטיבי ל-AP.
כתבי UP כונו "Unipressers" ונודעו באגרסיביות והתחרותיות העזה שלהם.
סימן היכר נוסף של תרבות החברה היה הכשרה רשמית מועטה של כתבים; עובדים חדשים נדחקו לעיתים קרובות למצב של "לטבוע או לשחות" של דיווח על נושא לא מוכר.
הם נגמלו מהסיסמה המפורסמת והמתועדת היטב של UP של "קבל את זה קודם, אבל קודם כל, עשה זה נכון".
למרות הביקורות, הפכה UP (ולאחר מכן UPI) לבית ספר עבור דורות של עיתונאים.
כמו יתר הסוכנויות שעוסקות במידע חדשותי, ל-UP ולימים UPI היו טעויות.
אחת המפורסמות שבהן הייתה כשנשיא UP, רוי וו.
הווארד, שטייל אז בצרפת, מסר בטלגרף כי שביתת הנשק של 1918 שסיימה את מלחמת העולם הראשונה הוכרזה ארבעה ימים לפני שהתרחשה.
המוניטין של הווארד שרד ומאוחר יותר הוא הפך לשותף של סקריפס, ששמו הופיע באחת מחברות הבת של סקריפס, סקריפס-הווארד.
למרות זאת הצליחו הכתבים של הסוכנות לעיתים קרובות לספר סיפורים בצורה מהירה ומדויקת ביחס למתחרים.
בשנת 1950, למשל, UP דיווחה על פלישת קוריאה הצפונית לדרום קוריאה שעתיים וארבעים דקות לפני יריבתה, ה-AP.
הניו יורק טיימס התנצל מאוחר יותר בפני UP על כך שסירב להדפיס מידע על הפלישה עד ש-AP אישר זאת.
בשנת 1955 הפך פרנק ברתולומיאו לנשיא UP.
ברתולמיאו היה האחרון שעלה לתפקיד הבכיר של הסוכנות ישירות מכתבי החדשות שלה, ולא מהמכירות, והיה אובססיבי למיזוג UP עם שירות החדשות הבינלאומי (International News Service), סוכנות חדשות שנוסדה על ידי וויליאם רנדולף הרסט ב-1909.
בארגון החדש היו 6,000 עובדים ולו היו 5,000 מנויים, כאלף מהם עיתונים.
המיזוג נועד ליצור ישות כלכלית חזקה יותר מ-UP או INS שתוכל להתחרות מול Associated Press.
ליונייטד פרס אינטרנשיונל שהוקמה לא מכבר היו 950 עיתוני לקוחות.
מחשש לבעיות אפשריות של הגבלים עסקיים עם משרד המשפטים של ממשל אייזנהאואר, סקריפס והרסט מיהרו לבצע את המיזוג במהירות ובסודיות בלתי רגילה.
רוב עובדי INS איבדו את עבודתם כמעט ללא אזהרה, ומעטים יחסית אכן הצטרפו ל-UPI החדש.עם זאת העמודים של כותבי INS פופולריים, כמו בוב קונסידין, לואלה פרסונס ורות מונטגומרי, המשיכו ב-UPI.
המתחרה AP הייתה איגוד של מוציאים לאור יכול היה להיעזר במוציאים החברים לסייע בתשלום של הוצאות יקרות של כיסוי חדשות כדוגמת מלחמות, משחקים אולימפיים ואספות פוליטיות.
לעומתם לקוחות UPI שילמו סכום קבוע שנתי; כתלות בחוזים עצמאיים, UPI לא הייתה יכולה לבקש מהם עזרה בכיסוי הוצאות כבדות של סיקור חדשותי.
בתקופת השיא של UPI, שילמו עיתונים לרוב כחצי מהמחיר ששילמו ל-AP באותן ערים עבור אותם שירותים: לדוגמה בנקודת זמן מסוימת "Chicago Sun-Times" שילמו ל-AP סכום של 12,500 דולר לשבוע, אך ל-UPI רק 5,000 דולר, ואילו וול סטריט ג'ורנל שילמו ל-AP סכום של 36,000 דולר ואילו ל-UPI רק 19,300 דולר.
סוכנות AP ששירתה 1,243 עיתונים באותו הזמן נותרה המתחרה העיקרית של UPI.
המיזוג של UP-INS כלל מרכיב עסקי נוסף שעתיד היה לפגוע קשות בחברת UPI החדשה בשנים שלאחר מכן.
מכיוון ש-INS הייתה חברת בת של סינדיקט קינג פיצ'רס של הרסט וכיוון שסקריפס שלט בכמה סינדיקטים אחרים של עיתונים, חששו שתי החברות מבעיות אפשריות של הגבלים עסקיים, והסינדיקטים שלהם נותרו מחוץ לחברת UPI המשולבת.
מהלך הזה עלה ל-UPI בהכנסות של חברת הבת הקודמת שלה United Feature Syndicate, שבשנים מאוחרות יותר השיגה רווחים גדולים מהסינדיקציה של פינאטס ורצועות קומיקס וטורים פופולריים אחרים.
בדיווח על התנועה לזכויות האזרח של שנות ה-50 וה-60 נהנתה UPI מיתרון של עצמאות על פני AP.
מכיוון ש-AP היה קואופרטיב שבעיקרו בבעלות העיתונים, העיתונים בדרום ארצות הברית השפיעו על סיקור התסיסה הגזעית והמחאות, ולעיתים קרובות התעלמו, צמצמו או הטו את הדיווח.
ל-UPI לא היה סוג כזה של לחץ, וההנהלה, אפשרה לעיתונאים חופש רב בתיאור אירועי המאבק לזכויות האזרח.
כתבת הבית הלבן הלן תומאס הפכה לפנים הציבוריים של UPI, כשהחל מתחילת שנות ה-60 הופיעה במסיבות עיתונאים בטלוויזיה.
בדיווח על ההתנקשות בנשיא ארצות הברית ג'ון קנדי ב-22 בנובמבר 1963 הייתה UPI הראשונה לדווח על האירוע, ולפני מתחרתה AP.
כתב הבית הלבן של UPI, מרימן סמית', היה עד ראייה, והוא פיקד על הטלפון היחיד של מכונית העיתונות כדי להכתיב את הסיפור ל-UPI בזמן שכתב AP ג'ק בל ניסה – ללא הצלחה – לקחת את הטלפון כדי שיוכל להתקשר למשרדו.
סמית' ו-UPI זכו בפרס פוליצר על דיווח זה.
בעקבות לחץ של חברת האם Scripps שרצתה להתחרות טוב יותר בשירותי החדשות והצילום של AP, קלטה ב-1952 יונייטד פרס שירות צילום רדיו ACME Newspictures בבעלות משותפת.
גם במדיום הוויזואלי החדש יותר של הטלוויזיה הייתה UP מעורבת.
בשנת 1948 היא נכנסה לשותפות עם Fox Movietone News, שהייתה חברת בת של פוקס המאה ה-20, כדי לצלם סרטי חדשות עבור תחנות טלוויזיה.
בין לקוחותיו של שירות זה שנקרא United Press Movietone (או UPMT), היו רשתות גדולות ותחנות מקומיות, בהן גם חדשות ABC.
בעשורים שלאחר מכן, הוא עבר מספר שינויים בשותפויות ובשמות, ונודע בעיקר בשם United Press International Television News (UPITN).
מנהלים בכירים של UPITN עזרו מאוחר יותר לטד טרנר ליצור את CNN, כששני הנשיאים הראשונים שלה, ריס שונפלד וברט ריינהרדט, הגיעו משורות UPITN.
ב-1958 נוצר שירות האקטואליה של UPI Audio עבור תחנות רדיו.
השירות היה ספין-אוף משירות הסרטים החדשותיים ובסופו של דבר סיפק חומר חדשותי ליותר מאלף תחנות רדיו ורשתות ארצות הברית וזרות, כולל NPR.
בתחילת שנות ה-60 התקרבה UPI לגודלה של ה-AP, אבל כשחברות ההוצאה לאור החלו לצמצם את עיתוני הערב שלהן, העיתונים לא היו יכולים להרשות לעצמם להירשם גם ל-UPI וגם ל-AP.
גורם נוסף לדעיכתה של UPI היה חוסר הצלחתה בפיתוח נוכחות בטלוויזיה.
בתחילת שנות ה-80 ירד מספר העובדים ל-1,800 והיו רק 100 לשכות חדשות.
בתחילת שנות ה-80 בלחץ יורשיו של סקריפס, חברת סקריפס, שספגה את הפסדי UPI במשך שני עשורים לפחות, החלה לנסות להעביר את השליטה ב-UPI.
היא ניסתה להביא שותפים נוספים לתעשיית העיתונים, וכשמהלך זה נכשל, ניהלה החברה משא ומתן עם המתחרה הבריטית רויטרס, שרצתה להגדיל את נוכחותה בארצות הברית.
חברת סקריפס העבירה לבסוף את הבעלות לשני אנשי עסקים חסרי ניסיון תמורת 1 דולר, דאגלס רוהה (בנו של דייוויד רוהה, חבר בית הצדק האוניברסלי, הגוף הממשלתי העליון של הדת הבהאית) וויליאם גייסלר.
רוהה וגייסלר השיגו את UPI תמורת 1 דולר.
על פי תנאי הסכם הרכישה הזרימה חברת סקריפס ל-UPI סכום של 5 מיליון דולר, מתוך הכרה של 1.0 דולר–1.5 מיליון דולר לחודש ש-UPI כבר הפסידה.
בהתמודדות עם ספקנות בתעשיית החדשות לגבי הרקע והכישורים שלהם לנהל סוכנות חדשות בינלאומית, רוהה וגייסלר צפו בעלייה בביטולי החוזים.
למרות בעיות בתזרים המזומנים, הם העבירו את המטה של UPI מניו יורק לוושינגטון.
במהלך תקופה זו שונה שמו של שירות חדשות האודיו לתחנות רדיו ל-United Press International Radio Network.
בשל מחסור במזומן וקושי לעמוד בשכר, מכרה החברה את שירות הצילום הזר של UPI וחלק מזכויות היוצרים על תמונותיה לסוכנות הידיעות רויטרס.
היא גם מכרה את ספריית התמונות של UPI בארצות הברית, שכללה את הארכיונים של סוכנות הצילום הקודמת Scripps Acme ואת התמונות והתשלילים של International News Photos, רכיב התמונות של ה-INS לארכיון בטמן (Bettman).
אלו נמכרו מאוחר יותר לתאגיד קורביס (Corbis) של ביל גייטס, ועברו דיגיטציה לצורך רישוי, לעיתים קרובות ללא כל סימון של מקורן מ-UPI.
באוגוסט 2011 הכריזה קורביס על עסקה עם AP להפצת התמונות ללקוחותיהם, ולמעשה משלבת את ספריית UPI שלפני 1983 עם זו של יריבתה הראשית לשעבר למטרות שיווקיות מסוימות.
בשנת 2016 נמכר קורביס לקבוצת Visual China.
בידי UPI נותר חלק המיעוט מ-UPITN, שנמכר גם כן.
כך איבדה UPI גם את השליטה על ספריית הסרטים והווידאו שלה, המוחזקת כעת על ידי היורשת של WTN, Associated Press Television News, שנכנסה לתחום חדשות הווידאו הרבה אחרי ש-UPI עזבה אותה.
במשך שנים סבלה יונייטד פרס מניהול כושל, החמצת הזדמנויות וקיצוץ מתמשך בשכר ובצוות, וב-1984 פשטה UPI רגל.