tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פרטים אלה נקבעו בחוקת רומניה (1991), בסעיף 12, תת-סעיף 1. המידות, גוני הצבעים ופרוטוקול הדגל נקבעו בחוק מספר 75 מיום 16 ביולי 1994.
במהלך הזמן שחלף מאז צייר לראשונה את הדגל המהפכן היהודי-רומני ברבו איסקובסקו, שנשא אותו במהפכת 1848, עבר הדגל שינויים רבים, שביטאו תמורות אשר חלו ברומניה ובמשטרהּ.
תולדות הדגל לפני איחוד רומניה
המדינה הקרויה "רומניה" נוסדה מאיחוד שתי נסיכויות, נסיכות מולדובה ונסיכות ולאכיה.
לנסיכויות אלה היו דגלים שונים משלהן, ששימשו בעיקר כדגלי קרב במלחמה.
הם שימשו גם לסימון ספינות הנסיכויות, בשינויים מסוימים.
הטריקולור, כסמל של האומה הרומנית, הופיע בתחילת המאה ה-19. הוא מתאפיין בשלושת הצבעים המופיעים על קישוטי החוטים בדגל המרד של טודור ולדימירסקו וכאן ניתן להם לראשונה פירוש: חופש (כחול השמים), צדק (צהוב כמו שדות הדגן הבשל) ואחווה (אדמומיות הדם).
הטריקולור אומץ תחילה בנסיכות ולאכיה כדגל קרב על ידי השליט הרפורמטור אלכסנדרו דימיטריה גיקה, שביקש וקיבל אישור ממהמוט השני להניף דגל זה על ספינות המסחר של הנסיכות ודגל אחר על ספינות מובילות חיילים.
דגל השיט כלל שני צבעים, אדום וצהוב, לעומת דגל הקרב, שבו היו שלושה צבעים - כחול, צהוב ואדום, ובמרכז, על רקע מגן לבן עם שוליים מוזהבים, דמות של עיט ולאכי עם כתר נסיכותי וצלב במקורו.
הטריקולור הרומני הונף לראשונה במהפכת 1848 כחלק ממאבק המהפכנים בנסיכות מולדובה ובנסיכות ולאכיה להשתחרר מהמשטר המושחת של השליטים הפנרים משלטון האימפריה העות'מאנית ומחסותה של האימפריה הרוסית.
בהפגנה שערכו המפגינים בבוקרשט נשא את הדגל בראש ההפגנה הצייר היהודי ברבו איסקובסקו (המעמד הונצח בציור של הצייר הרומני קוסטקה פטרסקו), שכנראה צייר בעצמו את הדגל.
על הדגל היו כתובות ברומנית המילים "צדק" ו"אחווה", כשהן כתובות באותיות האלפבית הקירילי הרומני.
הממשלה הזמנית של נסיכות ולאכיה, שהוקמה כתוצאה מהמהפכה, החליטה שזה יהיה הדגל הלאומי, אלה יהיו צבעיו ואלה יהיו המילים הכתובות עליו; זו הייתה ההחלטה הראשונה של הממשלה הזמנית.
כעבור כמה שבועות הוציאה הממשלה הזמנית החלטה חדשה בנושא ובה נטען, שההחלטה הקודמת לא הובנה היטב וכי פסי הדגל צריכים להיות אנכיים, כשהצבע הכחול סמוך למוט ואחריו הצהוב והאדום.
הטריקולור הרומני התקבל כסמל לאומי רומני בחבלים המיושבים ברומנים.
הגל המהפכני של 1848 עבר על הנסיכויות הרומניות, אך זכה להצלחה זמנית רק בנסיכות ולאכיה.
השלטונות הזרים, האוסטרו-הונגרים, הרוסים והעות'מאנים השקיעו מאמצים בהחרמת והשמדת הדגלים הרומנים, אותם ראו כסמל להתקוממות.
במחצית הראשונה של המאה ה-19 החל תהליך של איחוד בין שתי הנסיכויות הרומניות, נסיכות מולדובה ונסיכות ולאכיה.
התהליך התחיל בקבלת משקלות ומידות זהים וביטול המכס בין שתי הנסיכויות.
הוא הגיע לשיאו ב-1858, כאשר הסכמת פריז נתנה אישור לאיחוד מוגבל תחת השם נסיכויות הדנובה.
בנקודה זו הייתה התנגשות אינטרסים בין חלק ממעצמות אירופה, שבחשו בענייני הנסיכויות ולא היו מעוניינות באיחוד, שהיה יכול להוביל למדינה חזקה, שתתנגד להתערבות מצדן, לבין נציגי העם הרומני בשתי הנסיכויות, ששאפו לאיחוד מהסיבות ההפוכות.
בהסכמת פריז הייתה פשרה של איחוד למעשה ללא איחוד להלכה, ובנושא הדגלים, סעיף 45 קבע שצבאות שתי הנסיכויות ימשיכו עם דגליהן, אך בעתיד יוסיפו לדגלים רצועה כחולה, שתסמל את האיחוד.
הרומנים לא כיבדו את כל הוראות הסכמת פריז; הם שאפו לאיחוד משמעותי יותר והוכיחו זאת, כששני בתי המחוקקים של שתי הנסיכויות הנפרדות בחרו לשליטם באותו אדם, אלכסנדרו יואן קוזה, ויצרו כך אוניה פרסונלית – שתי נסיכויות עם אותו שליט המהוות למעשה מדינה מאוחדת.
קוזה עצמו, כשליט נסיכויות הדנובה, הכיר בטריקולור הרומני ונתן לו מעמד רשמי.
ב-1 בספטמבר 1863 חילק קוזה ליחידות הצבא הרומניות דגלי קרב ובהזדמנות זו נשא נאום היסטורי בנושא הדגלים.
רעיון הטריקולור הרומני שאוב מדגל צרפת, טריקולור השונה מן הדגל הרומני רק בצבע הפס האמצעי.
אך טבעי היה שהמשכילים הרומנים שלמדו בצרפת יאמצו את רעיון הטריקולור.
הם היו קבוצת עלית קטנה ובעלת השפעה, אולם כדי שהמוני העם הרומני יקבלו את הדגל החדש היה צורך לקשר אותו להיסטוריה של העם.
הרומנים רואים בדאקים חלק מאבותיהם, וצבעי דגלי הדאקים, ששירתו בצבא הרומאי, היו כחול, צהוב ואדום, החל משנת 175 ועד המחצית השנייה של המאה הרביעית.
נוטיטיה דיגניטטום (כתב יד מהאימפריה הרומית במאה ה-5, שהעתקים ממנו השתמרו), מציין את ביקורו של הקונסול יוליוס קונסטנטיוס, בנו של הקיסר קונסטנטיוס כלורוס, שראה את צבעי הדגל ולדברי ההיסטוריון אמיאנוס מרקלינוס, אף חיווה דעתו עליהם.
השלטון הצבאי הרוסי, שניהל את הנסיכויות הרומניות במחצית הראשונה של המאה ה-19, הכתיב להן, באמצעות התקנון האורגני, גם את צבעי דגליהן: אדום וכחול לנסיכות מולדובה; צהוב ותכלת לנסיכות ולאכיה.
הדוגלים באיחוד הנסיכויות הרומניות המציאו את אגדת שילובם של שני דגלי הנסיכויות בטריקולור הרומני.
רבים, בהם גם אינטלקטואלים, האמינו בכך וציירים נתנו ביטוי לאמונתם ביצירת דגלי טריקולור בציורים היסטוריים, שקדמו לתקופה במאות שנים, כפי שעשה הצייר לקה, או בשילוב הטריקולור בציורים ייצוגיים, כמו הציורים המהפכניים של קונסטנטין דניאל רוזנטל.
במרכז הדגל הוצג סמל המדינה ובפינותיו אותיות המסמנות את שם השליט.
במרכז הדגל הראשון של צבא רומניה מופיע סמל רומניה, ובפינותיו מופיעה האות A המסמלת את האות הראשונה בשמו של אלכסנדרו יואן קוזה.
סמל המדינה הראשון ייצג את החבלים העיקריים שהרכיבו את המדינה.
הוא כלל מגן לבן, שחלקו העליון עטוף בבד אדום עם שוליים מוזהבים ובחלקו המרכזי-העליון יש כתר.
במרכז המגן הלבן יש מגן קטן יותר הנתמך על ידי אריה מצד ימין וגבר לבוש בלבן וחמוש בחרב מצד שמאל.
במפגש של ארבעת השדות יש מגן נוסף, עוד יותר קטן, שמחולק גם כן לארבעה שדות, בשחור ולבן לסירוגין, צבעיו של בית הוהנצולרן, שאחד מבניו נבחר לשלוט בנסיכויות.
בתחתית המגן הלבן נכתב באותיות זהב על רקע כחול NIHIL SINE DEO (אין דבר ללא אלוהים).
ב-1872 שונו כמה פרטים בסמל.
הכתר שבראש הסמל קיבל רקע אדום, הגבר החמוש הוחלף באריה תאום לאריה שכבר היה, וכפילות סמליהן של מולדובה ושל ולאכיה בוטלה – בשדה הימני התחתון שובץ זוג דולפינים על רקע כחול, סמלה של דוברוג'ה, ובשדה השמאלי התחתון שובץ אריה מוכתר על רקע אדום, סמלה של אולטניה.
דגל הנסיכויות המאוחדות היה הטריקולור המורכב מפסים אופקיים בצבעים כחול, צהוב ואדום.
כעבור שלוש שנים, ב-1862, השליט אלכסנדר יואן קוזה שינה את שם המדינה ל"רומניה" (הנסיכויות הרומניות המאוחדות), קבע שתהיה רק עיר בירה אחת – בוקרשט (קודם לכן היו שתי בירות, יאשי ובוקרשט) – ובהזדמנות זו שונה סדר הצבעים בדגל, כשהכחול, שהיה הצבע העליון, התחלף עם האדום, שהיה הצבע התחתון.
הרומנים ביקשו לקרוא למדינתם בשם "רומניה", אולם המעצמות המפקחות על הנסיכויות מאז מלחמת קרים לא הסכימו, כי היו ביניהן בעלות אינטרסים מנוגדים, שלא רצו באיחוד.
אחרי שהרומנים כפו את האיחוד באמצעות בחירתו של קוזה בכל אחת מהנסיכויות בנפרד, נכפה על מדינתם השם "הנסיכויות המאוחדות של הדנובה", ששונה בהמשך ל"הנסיכויות הרומניות המאוחדות".
בחוקת רומניה 1866, החוקה הראשונה שחוקקו הרומנים לעצמם, בסעיף הראשון נקבע ששם המדינה יהיה "רומניה".
את שליטם הראשון, אלכסנדרו יואן קוזה, הדיחו הרומנים ב-1866 ובחרו לעצמם שליט חדש, נסיך גרמני, שיתפרסם בעתיד כקרול הראשון, מלך רומניה.
בעקבות בחירתו של קרול שונו סמלי רומניה, להתאימם לסמלים של בית הוהנצולרן, סמלי משפחתו של קרול.
בעקבות השתתפות רומניה במלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הוכרה רומניה כעצמאית ושליטה הוכר כמלך.
החל משלטונו של אלכסנדרו יואן קוזה ועד להדחותו של המלך האחרון, מיכאי הראשון, מלך רומניה, נהגו להוסיף לדגלי הקרב של רומניה את המונוגרמה המלכותית/נסיכותית בפינות הדגל ובמרכזו את סמל רומניה.
כעבור שלושה חודשים בלבד הוחלף הסמל החדש בסמל אחר, מעט יותר מורכב, שבו ירדו ראשי התיבות RPR לחלק התחתון והמילים Republica Populară Romînă נמחקו.
התמונה הייתה לתמונה מורכבת יותר, עם ייצוג לנופי הרים מיוערים.
כעבור 4 שנים הוכנס שינוי נוסף, בקצה העליון שובץ כוכב מחומש אדום, סמל קומוניסטי.
הרפובליקה הסוציאליסטית רומניה (ברומנית, "Republica Socialistă România") היה שמה הרשמי של רומניה בין השנים 1965–1989. עם עלייתו לשלטון ברומניה הקומוניסטית ב-1965 החליט ניקולאה צ'אושסקו להחליף את השם הקודם, "הרפובליקה העממית הרומנית" בשם "הרפובליקה הסוציאליסטית רומניה", כפי שהחליף וחידש גם את שם המפלגה השלטת.
שינוי זה חייב גם שינוי בסמל רומניה המוצב במרכז הדגל, ראשי התיבות RPR כבר לא התאימו לשם החדש של המדינה, לכן נמחקו ראשי התיבות ועל הסמל, במרכז הדגל, נכתבו המילים Republica Socialistă România, באגפים Republica ו-Socialistă ולמטה במרכז România.
בראשית המהפכה הרומנית, ב-17 בדצמבר 1989, כשהתחילו המהומות בטימישוארה נראו דגלים רבים שמהם נחתך הסמל הקומוניסטי ונשארו עם חור באמצע.
הסמל במרכז הדגל זוהה עם משטרו של ניקולאה צ'אושסקו וחיתוך הסמל היווה סימן לניתוק מהמשטר של צ'אושסקו.
הממשלה החדשה שקמה החליטה שלא לשים שום סמל על הדגל, בדומה לדגל האזרחי בתקופת ממלכת רומניה (1881–1947).
העיצוב הנוכחי אומץ ב-27 בדצמבר 1989.
שלושה דגלים לאומיים דומים מאוד לדגל הרומני, דגל מולדובה, דגל אנדורה ודגל צ'אד.
דגל מולדובה ודגל אנדורה משתמשים אומנם באותם צבעים, המוצבים באותו סדר, אך להבדיל מדגל רומניה הנוכחי, יש להם, לכל אחד מהם בנפרד, סמל במרכז הדגל.
גם לדגל ההיסטורי של מהפכת 1848 (ולאכיה), עם הפסים לרוחב, יש בעולם תאום, דגל חבל לוס סנטוס בפנמה
רפובליקת מולדובה, שכנה קרובה שחולקת הרבה מתרבותה וההיסטוריה שלה עם רומניה, בחרה לעצמה דגל דומה מאוד.
מרבית השטח, עליו יש ריבונות לרפובליקת מולדובה, היה בעבר הרחוק חלק מנסיכות מולדובה.
האימפריה הרוסית סיפחה לעצמה את השטח הזה בשני שלבים ונסיכות מולדובה הנותרת התאחדה עם נסיכות ולאכיה ויצרה את רומניה.
רומניה ראתה תמיד במולדובה חלק ממולדתה ההיסטורית וכשהייתה לה הזדמנות סיפחה אותה אליה.
אחרי מהפכת פברואר 1917 באימפריה הרוסית התפרקה האימפריה והאזור הזה הכריז תחילה עצמאות ולאחר מכן הסתפח מרצון לרומניה.
המדינה שקמה על חורבותיה של האימפריה הרוסית, ברית המועצות, לא הכירה באיחוד מולדובה עם רומניה ובהזדמנות שנוצרה עם הסכם ריבנטרופ מולוטוב, הציגה לרומניה אולטימטום בו תבעה את יציאתה מהחבל והצבא האדום נכנס לחבל וסיפח אותו לברית המועצות.
כעבור זמן קצר, עם פתיחת מבצע ברברוסה, צבאותיהם של גרמניה הנאצית ושל רומניה כבשו את החבל ורומניה השיבה עליו את ריבונותה.
עם שינוי פני המלחמה לאחר קרב סטלינגרד וקרבות נוספים הובסו הצבאות הפולשים והצבא האדום כבש מחדש את החבל והשיב את הריבונות הסובייטית.
עם התפרקות ברית המועצות גם אזור זה הכריז על עצמאותו תחת השם "רפובליקת מולדובה", השיב לעצמו את הכתיב הלטיני, הכריז על הרומנית כשפתו ונטה לאיחוד עם רומניה.
מרבית התושבים, דוברי הרומנית, רצו בכך וכך רצו גם הרומנים תושבי רומניה, אבל באזור יש גם מיעוטים שונים, שהתנגדו לאיחוד, בעיקר בחבל טרנסניסטריה, שהכריז על עצמאותו.
האיחוד עם רומניה לא יצא לפועל, בין היתר גם בגלל חוסר רצון רומני, שנבע ממניעים כלכליים, אולם מצב היסטורי ומציאות זו משתקפים גם בבחירת הדגל, טריקולור רומני, אבל לא בדיוק באותן מידות ובתוספת הסמל המולדבי.
מסביב לדגל ועל רקע דמיונו לדגל רומניה היו לא מעט מחלוקות במולדובה, מחאות ומחאות מנגד ועדיין דוברי רוסית אזרחי מולדובה שואפים להחלפת הדגל בדגל שלא יהיה דומה לדגל רומניה.
ברפובליקת מולדובה מדינאים שונים הביעו התנגדות לדגל בגלל דמיונו הרב לדגל רומניה.
איגור דודון, נשיא רפובליקת מולדובה, הציע ב-29 במרץ 2012 לקיים משאל עם לשם החלפת הדגל הלאומי, הטריקולור של מולדובה (שצבעיו זהים לצבעי הדגל הרומני), בדגל ביקולורי אדום-כחול כשבאמצע ראש של שור הבר בצהוב ללא העיט.
הדגל הרומני הנוכחי כמעט זהה לדגל צ'אד – הצבע הכחול בדגל צ'אד מעט כהה יותר מהצבע הכחול בדגל רומניה.
לפני המהפכה הרומנית (1989) היה דגל רומניה בעל אותם צבעים, אך היה לו גם סמל במרכז הצבע הצהוב וכך נוצר הבדל משמעותי.
במהלך המהפכה הרומנית גזרו המהפכנים מתוך הדגל את הסמל, שזוהה עם המשטר הקומוניסטי וכך נוצר דגל עם חור באמצע.
אחרי המהפכה החליטו הרומנים לשוב לדגל ללא סמל, וכך נוצר דגל כמעט זהה לדגל הצ'אדי.
הרומנים היו מודעים לקיום הדגל הצ'אדי הדומה ולדברי מנהיגים רומנים, נשיא צרפת, פרנסואה מיטרן, ניסה לשכנע את הרומנים לשנות את דגלם, אך לדברי נשיא רומניה, יון איליאסקו, הם היו אז עסוקים בדברים חשובים יותר.
לדברי פטרה רומאן, הנשיא הצרפתי הציע לרומנים לשמר את החור במרכז הדגל וכך להבדיל אותו מדגל צ'אד, אולם הרומנים לא קיבלו את ההצעה, בין השאר משום שהחור באמצע דגל מונע ממנו להתנפנף וגורם לקריעתו.
שגרירות צ'אד במוסקבה פנתה ב-2004, במחאה רשמית לאומות המאוחדות ותבעה לא להניף את דגל רומניה.
התביעה הצ'אדית לא נענתה, כי רומניה בחרה בצבעי הדגל שלה קרוב למאה שנה לפני הקמת צ'אד.
חבר הפרלמנט הרומני מטין צ'רקז (Metin Cerchez) הציע ב-2001 להוסיף את סמל רומניה על הצבע הצהוב, כדי להבדיל את הדגל הרומני מדגלים דומים, אך הצעתו לא התקבלה.
הנפת הדגל הרומני בחקיקה המודרנית
בהתאם לחוק 75 מ-16 ביולי 1994, הסעיף השני, הדגל הרומני יונף בקביעות במקומות הבאים:
על מבני הרשויות והמוסדות הציבוריים.
על מרכזי המפלגות הפוליטיות, ההסתדרויות ועל מוסדות הלימוד והתרבות.
בנקודות מעבר הגבול ובשדות תעופה עם תעבורה בינלאומית.
על כלי שיט המפליגים תחת דגל רומני.
בהתאם לאותו חוק, הסעיף השלישי, הדגל הרומני יונף זמנית ב:
בחגים לאומיים במקומות שייקבעו על ידי השלטונות המקומיים.
בחגיגות ובטקסים רשמיים עם אופי מקומי, לאומי או בינלאומי, במקומות בהם הם מתרחשים.
במקרים של ביקורים רשמיים ברומניה של ראשי מדינות או ממשל או אישים פוליטיים נכבדים מאוד בשדות תעופה, תחנות רכבת, נמלים ובמסלולים שונים.
במסגרת טקסים צבאיים בהתאם לכללים הצבאים.
בתחרויות ספורטיביות באצטדיונים ואתרים ספורטיביים אחרים.
הדגל הרומני יונף על בסיסן של משלחות דיפלומטיות או קונסולריות בחוץ לארץ ועל משכנם של ראשי משלחות כאלה וגם על כלי הרכב בהם יסעו בנסיעות רשמיות.
התאריך 26 ביוני הוכרז כ"יום הדגל הרומני".
ההכרזה בוצעה ביום 20 במאי 1998 באמצעות חוק מספר 96 בנוגע להכרזת יום הדגל הלאומי.
המועד הזה נבחר לזכר היום בזמן מהפכת 1848 שבו הונף דגל שלושת הצבעים.
ביום הדגל הרומני הרשויות הציבוריות ויתר מוסדות המדינה ברומניה מחויבים ליזום תוכניות ואירועים תרבותיים-חינוכיים.
במסגרת המשרד להגנה לאומית ומשרד הפנים נערכים טקסים מתאימים.
מידות הדגל הסטנדרטיות הן 90*135 סנטימטרים, אך אפשר להזמין ולקבל בכל מידה, בתנאי שנשמר היחס בין האורך לבין הרוחב.
לקראת שילוח אפולו 11 אל הירח פנתה ארצות הברית למדינות שונות, בהן גם רומניה, וביקשה מהן מסר קצר להטמין בירח.
ניקולאה צ'אושסקו כתב ברומנית ובאנגלית מסר בן שלוש שורות, צירף דגל של רומניה ומסר אותם.
האמריקאים אספו את המסרים של 73 מדינות, צילמו אותם ומזערו אותם, את התוצאה הדפיסו על תקליטור זעיר ואותו טמנו בקרקע של ים השלווה.
זמן לא רב לאחר מכן, בתחילת אוגוסט 1969, הגיע ריצ'רד ניקסון לביקור ממלכתי ברומניה ובהזדמנות זו מסר לצ'אושסקו את הדגל הרומני, עם מכתב המעיד שהדגל היה על הירח והוחזר משם בצירוף כמה פירורים של קרקע הירח.
ב-27 במאי 2013, בשדה התעופה קלינצ'ן (Clinceni), ברומניה הוצג דגל רומני שגודלו הוא כמעט 80.000 מטרים רבועים.
נציג ספר השיאים של גינס, ג'ק ברוקבנק, מדד את הדגל ומצא שגודלו הוא בדיוק 79.290,39 מטרים רבועים, שיא גינס עולמי חדש.
השיא הקודם היה של דגל לבנון בגודל של 65.975 מטרים רבועים.
דגל מחאה ומחאות נגד הדגל
הדגל הרומני שימש בידי לאומנים רומנים כלי מחאה, בעיקר נגד שלטונות לא רומניים, כמו השלטון הסובייטי בשטחי בסרביה.
דוגמה לכך היא הנפתו של דגל רומני מאולתר על ידי החשמלאי גאורגה מורוזיוק (Gheorghe Muruziuc) על ארובת בית החרושת לסוכר בעיירה אלקסנדרני (Alexăndreni) ביום 28 ביוני 1966.
דגל רוסיה הוא טריקולור שיראל בצבעי הלאומיות הכלל-סלאבית.
כשפטר הגדול ביקר בהולנד בשנת 1699 כדי ללמוד בניית אוניות, הוא הבין שרוסיה זקוקה לדגל עבור הצי שלה.
לכן עיצב את דגל רוסיה על בסיס דגל הנסיך ההולנדי – טריקולור עם שלושה פסים אופקיים, אך הוא בחר צבעים רוסיים עבורו.
הוא בחר את צבעי סמל נסיכות מוסקבה, עליו מופיע גאורגיוס הקדוש, לבוש בשריון לבן, רוכב על סוס לבן, ולובש גלימה כחולה ואוחז במגן כחול, על רקע אדום.
דגל זה הפך לדגל הרשמי של האימפריה הרוסית ב־7 במאי 1883. הצאר ניקולאי השני שינה אותו בשנת 1914, כשהוסיף את העיט של בית רומנוב על רקע צהוב בקנטון בפינה השמאלית עליונה.
לאחר מהפכת אוקטובר ב-1917, הוקמה הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, שהפסיקה את השימוש בדגל המלוכני, ואימצה את הדגל האדום המהפכני כדגלה.
לאחר הקמת ברית המועצות ב-1922, הפכה הרפובליקה הסובייטית הרוסית לחברה בפדרציה, והרפובליקה אימצה דגל רשמי, שהיווה גרסה של דגל ברית המועצות.
לאחר התפרקות ברית המועצות ב-1991, אימצה הפדרציה הרוסית דגל דומה לדגל האימפריה הרוסית, אך הקו הכחול שבמרכז הדגל הומר בקו תכלת, בדומה לצבע דגל הרפובליקה הסובייטית הרוסית.
ב־1993 המירה הפדרציה הרוסית את צבע הקו האמצעי מתכלת לכחול, ואימצה מחדש את הדגל המקורי.
הצבעים אומצו בוועידה הפאן סבלאבית בפראג ב-1848 כצבעי הלאומיות הכלל-סלאבית, בהשראת דגל רוסיה, ושימשו בסיס לדגל יוגוסלביה ומדינות שנוצרו ממנה (קרואטיה, סלובניה, סרביה) וסלובקיה.
טרנסניסטריה אימצה ב-2009 דגל רשמי נוסף, הדומה לדגל רוסיה בכל פרט ליחס (1:2).
דגל קרים, שאומץ ב-1992, דומה בצבעיו לדגל רוסיה, טריקולור של תכלת-לבן-אדום.
דגל דאגסטן, רפובליקה אוטונומית בקווקז, עשוי כדגל רוסיה פרט לקו העליון שהוא ירוק, המסמל את דתם של תושבי הרפובליקה המוסלמים.
הרפובליקה העממית של דונצק אימצה דגל הזהה לדגל רוסיה פרט לקו העליון, השחור.
הדגל נטען כמבוסס על דגל הרפובליקה הסובייטית של דונצק-קריבוי רוג , אך אין הוכחות לקיומו של דגל כזה, וככל הנראה הרפובליקה השתמשה ב.
לאחר סיפוח הרפובליקה לרוסיה ב-2022, הפך הדגל לדגל הרפובליקה הפדרלית של דונצק.
הרפובליקה העממית של לוגנסק אימצה דגל הדומה לדגל רוסיה, אך הקו העליון הוא תכלת.
לאחר סיפוח הרפובליקה לרוסיה ב-2022, הפך הדגל לדגל הרפובליקה הפדרלית של לוגנסק.
ה-22 באוגוסט הוא יום הדגל הלאומי של רוסייה.
היום מציין את יום הניצחון בניסיון ההפיכה הסובייטי ב-1991, והוכרז ב-1994.
דגל קירגיזסטן אומץ ב-3 במרץ 1992 על ידי המועצה העליונה של קירגיזסטן.
הוא מורכב מרקע אדום ובמרכזו שמש צהובה עם 40 קרניים, המסמלים את 40 השבטים הקירגיזים שאוחדו על ידי מאנאס האב הקדמון.
הקרניים בולטות בניגוד לכיוון השעון.
במרכז השמש נמצאת טבעת אדומה הנחצית על ידי שתי קבוצות של שלושה קווים אדומים, המסמלים בעיצוב זה את הטונדוק, שהוא גג של יורט קירגיזי מסורתי.
בדצמבר 2023 החליטה ממשלת קירגיזסטן לשנות את הדגל כי הקודם הציג את הסמל בתור חמנייה והממשלה ראתה בזה סימן של חולשה.
דגל קזחסטן הנוכחי אומץ ב-4 ביוני 1992. הדגל מורכב מרקע בצבע תכלת בהיר, ועליו עיט ערבות מוזהב פורש כנפיים מתחת לשמש מוזהבת עם 32 קרני-שמש במרכז.
הדגל עוצב על ידי שקן נוז'זבקוב, ובתחילה תבנית הקישוט הייתה בצבע אדום.
מאוחר יותר הוחלף צבעה לזהב.
התבנית מייצגת את האומנות והמסורת התרבותית של החאנטה העתיקה ושל האומה הקזחית.
הרקע הכחול-בהיר מייצג את העמים הטורקיים אשר מרכיבים בימינו את אוכלוסיית המדינה - הטטרים, האויגורים ואחרים.
בעמים אלה הצבע הכחול הוא בעל חשיבות דתית ומייצג את אל השמים טנגרי.
פירוש מודרני יותר אומר כי הרקע מייצג את השמים הרחבים של קזחסטן, כמו גם את ערך החופש.
העיט המוזהב מייצג את האימפריה של ג'ינגיס חאן אשר שלט בקזחסטן תחת דגל כחול שבו היה מוטבע עיט דומה.
שילוב מוטיבים אלו בא להזכיר את ההיסטוריה המפוארת של העמים אשר יצרו את האוכלוסייה המודרנית של קזחסטן.
השמש היא סמל השפע והעושר ולכן הקרניים הן בצורת זרעים.
דגל זה מכיל את הריכוז השני הגבוה ביותר של הצבע הכחול (אחרי דגל מיקרונזיה) – 90.5% ממנו צבועים בכחול.
הדגל אומץ ב-24 בינואר 1953, כשקזחסטן הייתה רפובליקה סובייטית של ברית המועצות.
הדגל מזכיר את דִגלה של ברית המועצות בתוספת פס כחול בהיר בחלק התחתון.
דגל קיריבטי מורכב משני חלקים: רקעו של החלק העליון של הדגל הוא אדום, ובמרכזו פרגטה זהובה המעופפת מעל שמש זורחת.
הגלים הכחולים מייצגים את הים המקיף את קיריבטי, ושלושת הפסים הלבנים מייצגים את שלוש קבוצות האיים המרכיבים את המדינה (איי גילברט, איי פיניקס ואיי ליין).
17 קרני השמש מסמלות את 16 איי קבוצת גילברט, ואת האי בנבה.
הסמל של השמש והפריגטה על רקע הגלים עוצב על ידי סר ארתור גרימבל, בשנת 1932, עבור שימושה של המושבה הבריטית איי גילברט ואליס, ששטחה הקיף את קיריבטי המודרנית.
עם קבלת עצמאותה, בשנת 1979, אימצה קיריבטי את הסמל לדגלה.
דגל קוסטה ריקה אומץ ב-27 בנובמבר 1906. הדגל האזרחי מעוצב מ-5 פסים אופקיים המורכבים מ-3 צבעים, הצבע הכחול מסמל את השמים, הזדמנויות, אידיאליזם והתמדה.
הצבע הלבן מסמל שלום, תבונה ושמחה.
האדום מסמל את הדם שנשפך על ידי קדושי העצמאות, החום והחיבה של העם ונדיבות.
למדינה יש גם דגל מדיני הכולל את סמל קוסטה ריקה, והוא משמש גם כדגל המדינה במצבי מלחמה.
דגל קוריאה הצפונית אומץ ב-8 בספטמבר 1948. הכוכב האדום של הקומוניזם מופיע בו על דיסקה לבנה, שאולי קשורה לין יאנג - סמל המופיע רבות בתרבות הקוריאנית.
הצבע האדום מסמל את הלהט האנטי-יפני, את סככת הדם האדומה של הפטריוטים הקוריאנים ואת כוחם הבלתי מנוצח של העם הקוריאני המאוחד בתמיכת הרפובליקה.
הצבע הלבן מסמל את קו הדם האחיד, ארץ אחת, שפה אחת ותרבות אחת של המדינה ההומוגנית הקוריאנית.
הכחול מסמל את האומץ של העם הקוריאני, את הרוח של העם הנלחם למען שלום העולם והתקדמות.
הכוכב האדום מסמל את המהפיכה הקומוניסטית.
דגל קוריאה הצפונית אינו חוקי בקוריאה הדרומית.
דגל קרואטיה (בקרואטית: Zastava Hrvatske) או הטריקולור (בקרואטית: Trobojnica) הוא אחד מסמליה של מדינת קרואטיה.
הדגל מורכב משלושה פסים אופקיים בגודל שווה בצבעים אדום, לבן וכחול.
הדגל משלב את הצבעים של דגלי ממלכת קרואטיה (אדום ולבן), ממלכת סלאבוניה (כחול לבן) וחלק מממלכת דלמטיה (כחול וצהוב).
שלוש הממלכות הן המדינות המכוננות ההיסטוריות של הממלכה הקרואטית.
הטריקולור המורכב מהצבעים אדום, לבן וכחול היה חלק מדגלה של קרואטיה מאז 1848, וצבעי הלאומיות הכלל-סלאבית בדגל מקושרות ללאומיות הרומנטית.
בעוד שהבאנבוניה של קרואטיה הייתה קיימת בתוך ממלכת יוגוסלביה היה לה דגל דומה, אך ללא הכתר המודרני מעל המגן המשובץ.
במהלך התקופה בה הייתה המדינה העצמאית של קרואטיה, הדגל היה דומה לדגל קרואטיה היום, אך ללא הכתר מעל המגן המשובץ והאות "U" הופיעה בפינה השמאלית העליונה של הדגל.
כמו כן, המשבצת הראשונה בסמל המגן המשובץ של דגל קרואטיה הייתה לבנה.
בעוד שקרואטיה הייתה חלק מהרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, הטריקולור שלה היה זהה, אבל הוא הכיל כוכב אדום עם קו מיתאר צהוב במקום סמל המגן המשובץ.
הכוכב הוחלף על ידי המגן במאי 1990, זמן קצר לאחר הבחירות הרב-מפלגתיות הראשונות.
הדגל הנוכחי וסמל המגן המשובץ אומצו רשמית ב-21 בדצמבר 1990, כעשרה חודשים לפני הכרזת העצמאות מיוגוסלביה ויום לפני חוקת קרואטיה ב-22 בדצמבר 1990.
הסמל במרכז הדגל, סמלה הרשמי של קרואטיה, מורכב ממגן משובץ באדום ולבן, שמעליו מוצב כתר חמשת המחוזות העתיקים של קרואטיה: קרואטיה, דוברובניק, דלמטיה, איסטריה, וסלאבוניה.
הצבעים הבאים מופיעים על גבי דגל קרואטיה:
דגל קולומביה הבריטית מורכב משלט האצולה המצוי במרכזו של סמל קולומביה הבריטית.
שלט זה מורכב מדגל בריטניה, שבמרכזו כתר המסמל את מוצאה של הפרובינציה כמושבה בריטית.
הקווים הכחולים והלבנים שצורתם גלית מסמלים את האוקיינוס השקט, והשמש השוקעת מציינת את העובדה שקולומביה הבריטית היא המערבית בפרובינציות קנדה.
דגל זה הוצג לראשונה ב-14 ביוני 1960 על ידי ראש ממשלת קולומביה הבריטית וו.
בנט והונף לראשונה על גבי המעבורת "מלכת סידני" של חברת המעבורות של קולומביה הבריטית.
דגל קונטיקט מורכב ממגן לבן על רקע כחול.
על המגן מצוירים שלושה שריגי גפן שעל כל אחד שלושה אשכולי ענבים.
מתחת למגן מופיע שלט עליו כתוב: "Qui Transtulit Sustinet" ׁ – מוטו המדינה.
האספה הכללית של קונטיקט (הרשות המחוקקת) אישרה את הדגל בשנת 1897.
מקורו של הסמל בחותמה של מושבת סיברוק שנוסדה בשנת 1639. על חותם המושבה היו מצוירים 15 שריגי ענבים, ופינתו השמאלית העליונה של החותם היה כתוב "Sustinet qui transtulit".
כאשר מושבת קונטיקט קנתה את סיברוק בשנת 1644 המושבה החלה להשתמש בחותם של סיברוק.
ב-25 באוקטובר 1711 קיבלו המושל ובית המחוקקים של קונטיקט החלטה לשנות את הסמל, הפחיתו את מספר שריגי הענבים מ-15 לשלושה, על מנת לייצג את שלוש המושבות המקוריות שהרכיבו את המושבה – מושבת ניו הייבן, סיברוק וקונטיקט, כמו כן שונה מיקום המוטו וניסוחו.
דגל רוד איילנד הוא לבן ומורכב מעוגן זהוב המוקף בשלושה עשר כוכבים זהובים המסמלים את שלוש עשרה המושבות (רוד איילנד היא המושבה ה-13 לפי חוקת ארצות הברית).
מתחת לעוגן ישנה רצועה כחולה הנושאת את מוטו המדינה: "Hope" (תקווה).
דגל רוד איילנד אומץ רשמית בשנת 1897. הוא מתואר רבות עם מסגרת זהובה מעבר לשלושת הקצוות החופשיים (שלא נמצאים בצד התורן).
הדגל מלבני ובעל יחס אורך/גובה של 29:33.
דגל מדינת קנטקי הוא דגל כחול שבמרכזו סמל מדינת קנטקי כאשר מעל הסמל כתובות המילים: "חבר העמים של קנטקי" ("Commonwealth of Kentucky") ותחת הסמל מצויר פרח שבט הזהב, הפרח המסמל את המדינה.
הדגל עוצב על ידי ג'סי קוקס, מורה לאומנות מפרנקפורט קנטקי, ואומץ בחוק של האספה הכללית של קנטקי בשנת 1918. בדגל נערכו מספר שינויים וצורתו הנוכחית נקבעה בשנת 1928.
סמל המדינה כולל שני גברים המחבקים זה את זה, ותחתיהם מוטו המדינה: "מאוחדים נעמוד, מפורדים ניפול" ("United We Stand, Divided We Fall").
על פי אמונה מקובלת האיש משמאל הוא דניאל בון אשר היה אחד ממגלי קנטקי, והימני הוא הנרי קליי - אחד המדינאים העיקרים של קנטקי.
אולם ההסבר הרשמי קובע שהאחד מייצג את איש הכפר (המתגורר בספר המדינה) והשני את המדינאי המתגורר בערים.
דגל מדינת קנזס הוא דגל כחול שבמרכזו נמצא סמל המדינה.
מעל סמל המדינה נמצא מוט בצבע זהב וכחול, המסמל את רכישת לואיזיאנה ומעליו פרח חמניה - המסמל את המדינה.
מתחת לסמל המדינה רשום שם המדינה: "KANSAS".
הדגל עוצב לראשונה בשנת 1925 ואומץ רשמית על ידי בית המחוקקים של קנזס בשנת 1927. בשנת 1961 נוסף שם המדינה לדגל.
הדגל הונף לראשונה בפורט ריילי על ידי מושל המדינה בן פולין בשנת 1927.
דגל מדינת קליפורניה המכונה גם דגל הדוב הוכר רשמית כדגל המדינה על ידי בית המחוקקים של המדינה בשנת 1911.
דגל הדוב הונף לראשונה ב-18 ביוני 1846 בסונומה שבקליפורניה על ידי "מניפי דגל הדוב" בהנהגתו של ויליאם ב.
אייד במטרה להביא לעצמאות מהשלטון המקסיקני.
בעקבות מרד זה הכריזה קליפורניה על עצמאותה ונוסדה רפובליקת קליפורניה שאייד הפך לנשיאה.
זמן קצר לאחר מכן, ב-9 ביולי 1846 הניף ג'ון דרייק סלואוט מצי ארצות הברית את דגל ארצות הברית (שבאותה עת היו בו 28 כוכבים) במונטריי שבקליפורניה והכריז על הטריטוריה כשטח ארצות הברית.
יומיים מאוחר יותר הגיע צי ארצות הברית לסונומה והניף את דגל ארצות הברית במקום דגל הדוב.
דגל הדוב המקורי נשמר בסן פרנסיסקו עד שנשרף בשריפה הגדולה בעקבות רעידת האדמה של 1906 שהחריבה את העיר.
הדגל לבן עם פס אדום בחלקו התחתון, כוכב אדום בפינתו השמאלית העליונה של הדגל ודוב גריזלי קליפורניה (זן נכחד) הפונה שמאלה הולך על דשא במרכז הדגל.
בדגל המקורי היה הדוב קטן יותר ולא היה עשב תחת רגליו.
הדוב מזכיר את דובי הגריזלי הנמצאים בצפון המדינה ומסמל את חוזקה של המדינה.
Republic- אזכור הרפובליקה כשריד לעצמאותה הקצרה של קליפורניה.
הכוכב האדום- סולידריות למדינת הכוכב היחיד Lone Star State הלא היא טקסס.
בכיכר העיר סונומה שבקליפורניה ישנו פסל המתאר את הנפת הדגל בפעם הראשונה.
דגל מדינת קולורדו מורכב משלושה פסים אופקיים בעלי רוחב שווה.
הפסים העליון והתחתון כחולים, והאמצעי לבן.
על הפסים מופיעה האות האנגלית "C" בצבע אדום שבמרכזה עיגול בצבע זהב.
הצבע הכחול שבדגל בא לסמל את השמיים, העיגול המוזהב מסמל את השמש, הלבן - את השלג בפסגות ההרים במדינה, והאדום - את צבע הקרקע והסלעים במדינה.
הדגל עוצב על ידי אנדרו קרלייל ג'ונסון בשנת 1911. בית המחוקקים של המדינה אימץ את הדגל רשמית כדגל המדינה ב-5 ביוני באותה שנה.
בית המחוקקים, בהחלטתו, לא ציין את גודל האות "C" ואת הגוון המדויק של הצבעים, ועל כן נוצרו מספר גרסאות של הסמל בגוונים שונים ובגדלים שונים של האות.
ב-28 בפברואר 1929 החליטה האספה הכללית של בית המחוקקים כי הצבעים אדום וכחול יהיו בדיוק באותו גוון של צבעים אלה בדגל ארצות הברית.
ב-31 במרץ 1964 החליט בית המחוקקים כי קוטר המעגל המוזהב יהיה בדיוק כרוחב הפס האמצעי של הסמל.
דגל קרוליינה הצפונית הוא דגל המשמש את מדינת קרוליינה הצפונית.
גרסתו הנוכחית של הדגל אומצה ב־1991, על בסיס גרסאות קודמות שאומצו ב־1861 ו־1865.
המדינה לא אימצה דגל עצמאי בראשיתה, ורק בוועידה החוקתית שנערכה ב־1861, בה החליטה המדינה לפרוש מארצות הברית ולהצטרף לקונפדרציית המדינות של אמריקה, הוחלט לאמץ דגל מדינתי.
"דגל המדינה יכלול פס כחול שבמרכזו כוכב לבן עם האותיות N משמאל ו-C מימין לכוכב האמור, בצבע זהב, פס כחול זה יהא שליש מהדגל.
מרכז הדגל יחולק לשני פסים שווים בעוביים, העליון באדום והתחתון בלבן.
אורך פסים אלה יהא שווה לאורכו של פס הכחול.
אורכו של הדגל יהיה בשליש ארוך מרוחבו.
במרכז הפס הכחול יהיה קלף מוזהב בצורה חצי מעגלית עליו כתוב באותיות שחורות "ה-20 במאי 1775" (May 20th, 1775) ומתחת לכוכב קלף דומה ועליו כתוב "ה-12 באפריל 1776" (April 12th, 1776)"
חוק זה התקבל במרץ 1885, והחליף את הדגל המקורי של המדינה שהתקבל בחוק ב-22 ביוני 1861, זמן קצר לאחר פרישת מדינת קרוליינה הצפונית מארצות הברית ב-20 במאי 1861.
על הדגל מופיעים תאריך הצהרת העצמאות של מקלנבורג (20 במאי 1775) ותאריך החלטת הליפקס (ה-12 באפריל 1776) המציינים את מועדי עצמאותה של המדינה מהשלטון הבריטי הקולוניאלי.
שני תאריכים אלה מופיעים גם על החותם הגדול של קרוליינה הצפונית.
דגל קוראסאו הוא דגל כחול שלאורכו פס אופקי צהוב.
הכחול מסמל את השמים (מעל הפס) ואת הים הקריבי (מתחת לפס) והפס הצהוב מסמל את אור השמש המכסה את חופיו החוליים של האי.
שני הכוכבים מייצגים את שני האיים קוראסאו וקליין קוראסאו, וכן מייצגים גם "אהבה" ו"שמחה".
חמשת הקצוות של כל כוכב וכוכב מייצגים את חמש היבשות שמהן הגיעו תושבי האי.
דגל מדינת קרוליינה הדרומית מורכב מרקע כחול שבמרכזו עץ פלמטו ממשפחת הדקליים ובפינתו השמאלית העליונה צורת סהר של שריון מגן.
במקור, הדגל לא הכיל את עץ הפלמטו אלא הכיל רק את הרקע הכחול והסהר.
נטען שהוא עוצב בשנת 1775 עבור חיילי המיליציה של קרוליינה הדרומית במלחמת העצמאות של ארצות הברית על פי מדיהם הכחולים והשריון שלהם.
אולם דגלים דומים שימשו קודם לכן, למשל את המפגינים נגד חוק הבולים בשנת 1765.
בשנת 1861 עם פרישת קרוליינה הדרומית מהאיחוד של ארצות הברית, נוסף עץ הפלמטו אשר מסמל את פורט מולטרי אשר נבנתה בימי מלחמת העצמאות האמריקאית מעצי הפלמטו על מנת להגן על העיר צ'ארלסטון.
קלדוניה החדשה היא טריטוריה מעבר לים של צרפת, ויש לה שני דגלים רשמיים.
דגל תנועת השחרור, שאומץ רשמית על ידי התנועה ב-1980 כולל שלושה פסי צבע אופקיים: כחול, אדום וירוק.
במרכז הדגל עיגול צהוב שגבולו שחור.
במרכז העיגול מצויר חץ שחור הנעוץ בקונכיות.
הצבע הכחול מסמל את האוקיינוס השקט, האדום את המאבק לעצמאות, את הסוציאליזם ואת האחדות, והירוק את האיים.
העיגול הצהוב מסמל את השמש.
החץ מסמל את תרבות האיים ומשמש כעיטור על גגות הבתים הבנויים בסגנון מקומי.
דגל ראוניון הוא דגלה הלאומי של מחוז ראוניון - אי צרפתי הנמצא כ-700 ק"מ מזרחית למדגסקר.
המחוז משתמש בדגל צרפת כדגלו הרשמי, למרות שתהליכי ביזור בצרפת הובילו ליצירת מספר דגלים למחוז.
לראוניון אין דגל רשמי נפרד, אולם למועצה האזורית של ראוניון יש דגל רשמי משלה.
דגל הרפובליקה של קוסובו (בסרבית: Zastava Kosova; באלבנית: Flamuri i Kosovës) הוא הדגל הלאומי של קוסובו.
למרות הקמת המחוז האוטונומי של קוסובו ב-1944, לא היה למחוז דגל עצמאי מדגל הרפובליקה הסוציאליסטית של סרביה, ונאסר על האלבנים להשתמש בדגלם.
ב-1969, במסגרת הרחבת האוטונומיה של החבל, הותר לאלבנים להשתמש בדגל אתני בו צורף הכוכב האדום לדגל אלבניה.
במהלך התפרקות יוגוסלביה, החזיקו שתי הקבוצות הלאומיות בחבל בדגליהם: הסרבים השתמשו בטריקולור בצבעי הלאומיות הכלל-סלאבית, אדום-לבן-כחול, בעוד האלבנים השתמשו בדגל אלבניה, שמשנות השישים שמש כדגל האתני האלבני.
ב-1991 הוקמה רפובליקת קוסובו האלבנית, והיא השתמשה לדגלה בדגל אלבניה בו הנשר מוסט שמאלה.
הרפובליקה נפלה לאחר פלישת הכוחות הסרביים עליה ב-1999.
העיצוב מבוסס על הצעה שהוגשה בתחרות שערך האו"ם ביוני 2007, שהניבה כ-1,000 הצעות שונות.
תנאי התחרות קבעו כי הדגל המוצע לא יכלול את הסמל הלאומי האלבני או הסרבי, ולא יהיה מבוסס באופן בלעדי על צבעי הדגל האלבני (אדום-שחור) או הסרבי (תכלת-לבן-אדום).
הדגל אומץ על ידי קוסובו מיד עם הכרזת העצמאות של המדינה ב-17 בפברואר 2008.
סרביה, הטוענת לריבונות על קוסובו בתור אזור אוטונומי, והיא רואה בדגלה את דגל האזור.
הדגל מכיל את מפת קוסובו זהובה כשמעליה שישה כוכבים לבנים המעוצבים בקשת על רקע כחול.
ששת הכוכבים מסמלים את הקבוצות האתניות העיקריות במדינה: אלבנים, בוסניאקים, גוראנים, סרבים, טורקים וצוענים.
קיימות טענות לא רשמיות שהכוכבים מייצגים את ששת חבלי אלבניה הגדולה: אלבניה, קוסובו, אזורים במערב מקדוניה הצפונית, צפון יוון ודרום מונטנגרו, ועמק פרסבו בסרביה.
גם בוסניה והרצגובינה הייתה נתונה לשלטון זמני בחסות האו"ם, ודגלה עוצב בהשראת האיחוד האירופי, ומתוך כוונה לייצג את מגוון הקבוצות האתניות החיות בה.
דגל קטלוניה (קטלאנית Bandera de Catalunya) המכונה גם סניירה (La Senyera - הסימן) מבוסס על סמלם ההיסטורי של ממלכת אראגון ושל דוכסי ברצלונה, ובו ארבעה פסים מאוזנים בצבע אדום על רקע זהב.
הדגל אומץ כדגלה של קטלוניה עם התחייה הלאומית הקטלאנית ב, וכיום מוסדר מעמדו בסעיף 8.1 לחלק המקדמי של חוקת קטלוניה, הקובע:
החוגים הבדלניים בקטלוניה מניפים גרסה שונה של הדגל המכונה "אסטלדה" ("Estelades").
בדגל זה מופיע בצד שמאל של הדגל משולש כחול המוטען בכוכב מחומש לבן.
הנפת דגל זה נתפסת בעיני ממשלת ספרד כעבירה על חוקת ספרד והמשטרה הספרדית מנהלת מאבק נגד הנפתו.
דגל זה ליווה את משאל העם על עצמאות קטלוניה שנערך באוקטובר 2017.
דגל קלגרי משמש את העיר קלגרי, העיר הגדולה ביותר במחוז אלברטה שבקנדה.
הדגל עוצב על ידי גווין קלארק ויוון פריץ לכבוד תחרות 100 שנה לכך שעיר.
הדגל אומץ על ידי מועצת העיר בשנת 1983 כתוצאה של תחרות.
הדגל מכיל כובע בוקרים מסוג "סמית'בילט", את האות הלטינית "C" ורקע אדום.
הכובע נמצא בין הקצוות של האות "C" אך לא נוגע באות.
סמלים אלו מייצגים את אוכלוסיית העיר.
2 פסים דקים ולבנים ממוקמים בחלקו העליון ובחלקו התחתון של הדגל.
הצבעים אדום ולבן, הצבעים הרשמיים של העיר, מזכירים את הלבוש המסורתי של המשטרה הרכובה המלכותית של קנדה, ומסמלים את רוח הכנסת האורחים ואת תנופת פיתוח העיר.
דגל קסטיליה ולאון הוא הדגל הרשמי של הקהילה האוטונומית הספרדית קסטיליה ולאון.
הדגל הוא כרזת שלט האצולה של קסטיליה ולאון אשר מחולק לארבעה רבעים: הרבעים הראשון והרביעי מציגים את סמל קסטיליה - טירה צבועה בזהב עם רקע אדום; ואילו הרבעים השני והשלישי מציגים את סמל לאון - אריה סגול על רקע לבן מוכתר בזהב.
סמל האריה הוא סמלו של אלפונסו השביעי, מלך לאון אשר הוכתר למלך קסטיליה ולאון בשנת 1126 ואילו סמל הטירה הוא סמלו של נכדו אלפונסו השמיני, מלך קסטיליה.
בשנת 1230 איחד המלך פרדיננד השלישי את שתי הממלכות וחילק את שלט האצולה שלו בסמלי שתי הממלכות.
בשנת 1983 הוכרז הדגל כדגל הרשמי של הקהילה האוטונומית קסטיליה ולאון.
דגל קנטבריה הוא דגלה של הקהילה האוטונומית הספרדית קנטבריה.
עיצובו הוא שני פסים אופקיים בצבעי לבן ואדום והוא מוטען בסמל קנטבריה במרכזו.
הדגל אומץ באופן חוקי ב-22 בדצמבר 1984 מתוקף חוק של האספה הלאומית של קנטבריה והוא מתבסס על דגל הרישום הימי של סנטנדר, בירת הקהילה, בתוספת סמל הקהילה - המגן המוכתר אשר מכיל את סמליה.
דגל קורסיקה אומץ עם הקמת הרפובליקה הקורסיקנית בשנת 1755 על ידי המייסד פסקוואלה פאולי.
הדגל מבוסס על דגלים עממיים שהיו נפוצים באי.
הוא מציג ראש מורי (סמל האי) בצבע שחור עם בנדנה לבנה סביב מצחו.
הבנדנה מעל עיניו של הראש מסמלת את החירות שהשיגה הרפובליקה הקורסיקנית.
בקורסיקה נקרא הדגל a bandiera testa mora, כלומר "הדגל עם הראש המורי".
לאחר סיפוח השטח לצרפת בשנת 1769 נאסר השימוש בדגל באופן מעשי, אולם פטריוטים קורסיקנים המשיכו להניפו.
אולם במשך השלטון הצרפתי הונף הדגל כפעולת מחאה כשהבנדנה מכסה את העיניים, כדי להדגיש את העצמאות שנלקחה מתושבי האי.
במשך תקופת השלטון הקצרה של הממלכה האנגלו-קורסיקאית הונף הדגל ללא כיסוי העיניים בתוספת סמל הממלכה המאוחדת.
עד שנות השמונים של המאה העשרים לא היה הדגל בשימוש, ומאז הוא משמש כדגל מחוז קורסיקה בצרפת.
דגל הרמטכ"ל מונף באירועים רשמיים בהם ראש המטה הכללי (הרמטכ"ל) משתתף.
במעמד החלפת הרמטכ"ל, נהוג שהרמטכ"ל היוצא מעביר לרמטכ"ל הנכנס דגם מוקטן של דגל הרמטכ"ל.
לדגל הרמטכ"ל קיימת גרסה ימית עם רקע בצבע תכלת כהה, המונף על אוניות חיל הים כאשר הרמטכ"ל נמצא על הסיפון.
אורך הדגל 120 סנטימטר ורוחבו 80 סנטימטר.
רקע הדגל בצבע ארגמן בגרסה היבשתית או תכלת כהה בגרסה הימית, ובקנטון הדגל נמצא דגל ישראל באורך 58 סנטימטר וברוחב 35 סנטימטר.
בפינה הימנית התחתונה של הדגל נמצאים רקומים בצבע זהב סמל המטה הכללי של צה"ל ולצידו שני ענפים.
בשולי הדגל בגרסתו היבשתית ישנם גדילים ברוחב 5 סנטימטר.
מספר דגלים שימשו כדגל קונפדרציית המדינות של אמריקה במהלך שנות קיומה בין השנים 1861 ועד 1865. מאז סיומה של מלחמת האזרחים השימוש בדגלי הקונפדרציה או דגלים המבוססים עליהם נמשך על אף המחלוקות סביבו וזאת משום שהוא מייצג את איחוד המדינות שהתנגדו לביטול העבדות.
הדגל נחשב גם כיום כסמל גזעני ושנוי במחלוקת, ומשמש את אנשי העליונות הלבנה בארצות הברית.
דגל מיסיסיפי בין השנים 1894–2020 היה אחרון דגלי מדינות ארצות הברית שבו הופיע דגל המערכה של הקונפדרציה.
דגל ג'ורג'יה הנוכחי דומה לדגל הלאומי הראשון של הקונפדרציה ("הכוכבים והרצועות"); בשנים 1956–2001 דגל ג'ורג'יה כלל את דגל המערכה של הקונפדרציה בחלקו הימני.
הדגל הרשמי הראשון של הקונפדרציה אשר כונה "הכוכבים והרצועות" הונף בין ה-5 במרץ 1861 ועד ה-26 במאי 1863 ושימש כדגל הלאומי הראשון.
הוא עוצב בידי האמן הפרוסי ניקולה מרטשל (אשר עיצב גם את מדי צבא הקונפדרציה) בעיר מאריון שבמדינת אלבמה.
דגל הפסים והרצועות אומץ ב-4 במרץ 1861 במונטגומרי, אלבמה והונף למחרת היום מעל בירתה הראשונה של הקונפדרציה.
אחד החוקים הראשונים של הקונגרס הקונפדרטיבי הזמני דאג ליצירת "ועדת הדגל והחותם" אשר בראש ישב ויליאם פורצ'ר מיילס מקרוליינה הדרומית.
הוועדה ביקשה את הציבור להגיש לה רעיונות ומחשבות על נושא הדגל והסמל ונדהמה מהבקשות שלא לזנוח את "הדגל הישן" של ארצות הברית.
מיילס כבר עיצב דגל אחר אשר הפך בסופו של דבר לדגל הקרב של הקונפדרציה והוא העדיף את הדגל אשר הוא עיצב על פני עיצוב 'הכוכבים והרצועות'.
אך בהתחשב בדעת הקהל אשר תמכה בעיצוב הדומה לדגל ארצות הברית ("הכוכבים והפסים") עיצוב הכוכבים והרצועות אושר בידי הוועדה.
עם פרוץ המלחמה, דגל הכוכבים והרצועות עורר בלבול בשדות הקרב עקב דמיונו לדגל האמריקני של צבא ארצות הברית.
עיצובו של הדגל היה פשוט.
שלושה פסים אדום-לבן-אדום לאורכו של הדגל ובקנטון הופיע ריבוע כחול עליו שובצו כוכבים לבנים כמספר המדינות החברות בקונפדרציה.
מספר אשר הגיע לשלושה עשר כוכבים.
הדגל הלאומי השני של הקונפדרציה אשר זכה לכינוי "הדגל חסר הכתמים" (Stainless Banner) או לפעמים "דגל סטונוול ג'קסון" (Stonewall Jackson Flag), נכנס לשימוש ב-1 במאי 1863 ויועד להחליף את דגל הכוכבים הרצועות הראשון אשר עקב דמיונו לדגל ארצות הברית ספג ביקורת נוקבת (למרות שזהו היה הטיעון המרכזי לקבלתו מלכתחילה).
עיצובים רבים הוצעו וכמעט כולם עשו שימוש בדגל הקרב, אשר בשנת 1863 הפך לידוע ומוכר היטב, כמוטיב העיקרי בעיצובם.
העיצוב החדש תואר בידי הקונגרס של הקונפדרציה כשדה לבן כאשר "האיחוד (אשר בשימוש כיום כדגל הקרב) הוא ריבוע ביחס של שני שלישים מרוחבו של הדגל, שדהו אדום, מעליו סאלטייר כחול רחב ממוסגר בלבן ומשובץ בכוכבים המותאמים למספר המדינות בקונפדרציה".
כינויו של הדגל "חסר הכתמים" מתייחס לשדה הלבן הנקי.
חוק הדגל של שנת 1864 לא ציין מה מסמל אותו שדה לבן ועל כן נפוצו פירושים שונים לצבע כאשר הפירוש הנפוץ ביותר היה שהשדה הלבן מסמל את טהרה של המטרה.
הקונגרס הקונפדרטיבי דן בשאלה האם ראוי כי לשדה הלבן תהיה מסגרת אדומה או אולי יחצה אותו פס כחול.
ויליאם מיילס נשא נאום אשר תמך בפשטותו של השדה הלבן ובסופו של דבר העיצוב אושר.
לטענתו של מיילס היה חשוב לעשות שימוש בעיצובו של דגל הקרב אך בצורה סמלית יותר ובפשטות האפשרית ביותר, באמצעות שדה לבן פשוט.
הדגלים יוצרו בידי "מחסן הביגוד של ריצ'מונד" תוך שימוש ביחס אורך/גובה האופייני לדגלים ימיים של 1.5:1 במקום יחס 1:2 הרשמי.
התגובות הראשוניות לדגל הקונפדרציה היו חיוביות, אך במרוצת הזמן הדגל הפך מטרה לביקורת שכן הוא היה "יותר מדי לבן".
העיתון "דיילי סאות' קרוליינה" גרס כי למעשה זהו דגל הקרב על דגל של כניעה והוא עשוי לשדר הודעות סותרות.
קציני צבא נשמעו מתלוננים כי הדגל יותר מדי לבן מסיבות רבות, כולל הסכנה כי הדגל יזוהה בטעות כדגל כניעה, בייחוד על ספינות הצי.
הדגל הלאומי השלישי אומץ ב-4 במרץ 1865 ממש לפני נפילת הקונפדרציה.
הפס האנכי האדום הוצע על ידי מייג'ור ארתור ל.
רוג'רס, אשר טען כי השדה הלבן של הדגל הלאומי השני עשוי להחשב כדגל כניעה, בייחוד כאשר אין רוח אשר תניע את הדגל והקנטון הצבעוני מוסתר.
רוג'רס סחף את סנאט הקונפדרציה לאשר את עיצובו והגן עליו באומרו כי "[הדמיון] קטן ככל האפשר ל[דגלם של] הכחולים היאנקים" ופרש את הדגל כמסמל את המקורות העיקריים של אנשי הדרום שהם הצלב של בריטניה והפס האדום מדגל צרפת.
חוק הדגל של שנת 1865 תיאר את הדגל במילים אלו:
דגל הקונפדרציה הוסיף לשמש בדגלי מדינות ודגלים מוניציפליים גם לאחר פירוק הקונפדרציה.
בשנת 1956 שולב דגל הקונפדרציה בדגל מדינת ג'ורג'יה, ככל הנראה במחאה על הכרסום במדיניות הסגרגציה.
בשנת 2001 הוחלף הדגל כך שלא יכיל סממנים של הקונפדרציה, אך בשנת 2003 שונה פעם נוספת כך שיתבסס על דיגלה הראשון של הקונפדרציה.
במיסיסיפי הוחלט ביוני 2020 להסיר את דגל הקונפדרציה מהסמל בעקבות מחאת Black Lives Matter.
דגל קונכט הוא דגלה ההיסטורי של הפרובינציה האירית קונכט.
עיצובו הוא חלוקה בניצב של סמלי שני השבטים הגדולים אשר שכנו באזור הפרובינציה: לבן מוטען בחצי עיט לציון שבט או'קונור, וכחול מוטען ביד האוחזת חרב לציון שבט בראון.
הדגל משולב בדגל ארבע הפרובינציות ברבע השלישי (שמאלי תחתון) לשם ייצוגה של הפרובינציה כאחת מארבע הפרובינציות ההיסטוריות של אירלנד.
הדגל של חצי האי קרים הוא הדגל של הרפובליקה האוטונומית של קרים שבמסגרת אוקראינה והן של הרפובליקה של קרים שבמסגרת הפדרציה הרוסית.
הדגל בשימוש מאז 1992, אומץ רשמית על ידי הרפובליקה האוטונומית של קרים ב-21 באפריל 1999.
הדגל הוא דגל תלת-פסי, הבנוי מפסים אופקיים בצבע כחול–לבן–אדום (צבעי הלאומיות הכלל-סלאבית).
הפס הכחול ממוקם בקצה העליון, ורוחבו 1/6 מרוחב הדגל.
הפס הלבן הוא הגדול ביותר מן השלושה, ורוחבו 2/3 מרוחב הדגל, הפס האדום ממוקם בקצה התחתון, ורחובו 1/6 מרוחב הדגל.
כאשר הדגל מונף אנכית, הפס הכחול צריך להיות בצד שמאל, הפס הלבן במרכז והפס האדום בצד ימין.
אורך הדגל הוא פעמיים רוחבו.
לאחר התפרקות ברית המועצות, מספר רב של עיצובים נוצרו, עקב ריבוי הארגונים הבדלנים בקרים.
העיצוב המקובל ביותר היה דגל לבן ועליו מפת חצי האי בצבע כחול, מזכיר במבנהו את דגל קפריסין.
בקרב רבים מחברי המועצה העליונה של חצי האי קרים הייתה תמיכה נרחבת בגרסה שכללה דגל לבן ובחלקו העליון שבעת צבעי הקשת.
ב-5 במאי 1992, בקרים הוכרז על שלטון עצמאי אך לא נבחר דגל רשמי.
ב-5 ביוני 1992, הוצגו בפני המועצה העליונה של חצי האי קרים חמש הצעות לדגל:
דגל תלת-פסי, כחול-לבן-כחול, כאשר רוב הדגל היה לבן, ושני פסים כחולים בחלקו העליון והתחתון.
דגל לבן עם פסים בשבעת צבעי הקשת בחלקו העליון.
לבן על פני שדה כחול.
דגל תלת-פסי, צהוב-ירוק-כחול ופס אדום אנכי העובר באמצע, כאשר הפסים בגודל שווה.
הגרסה הנוכחית: דגל תלת-פסי, כחול–לבן–אדום.
הצעה מספר 5, שעוצבה על ידי ו.
מלגין, נבחרה להיות הדגל הרשמי של חצי האי קרים.
את סמל קרים, שעוצב על ידי ג'.
את העיצוב הסופי של הדגל הגישו בישיבה השנייה של המועצה העליונה של חצי האי קרים, בספטמבר 24, 1992. הדגל אומץ רשמית רק ב-21 באפריל 1999.
דגלים אתנים של הטטרים של קרים
ילידי קרים, הטטרים של קרים, משתמשים בדגלים מסורתיים משלהם.
הדגל שצבעו כחול בהיר ועליו דמגה זהובה, המכונה Kök Bayra "דגל כחול" והוא משמש כדגל מדיני ואזרחי, כאשר בעבר השתמשו גם בדגל שצבעו ירוק - דגל ששימש למטרות דתיות, ודגל שצבעו אדום - דגל שימש כדגלם הצבאי של הטטרים של קרים.
כיום, הטטרים של קרים משתמשים רק בדגל הכחול, שעתה נחשב לדגל האתני של הטטרים של קרים.
הדמגה המוזהבת, מופיעה כיום בפינה השמאלית העליונה של הדגל או לפעמים במרכז הדגל.
הדגל הדתי של הטטרים של קרים צבוע בירוק, כאשר הדמגה ממוקמת בפינה השמאלית העליונה של הדגל.
הדגל היה בשימוש בתקופת הרפובליקה של חצי האי קרים 1917–1918, אומץ רשמית בנובמבר 1917, ולאחר מכן בוטל בינואר 1918.
כשהטטרים של קרים הכריזו עצמאות כרפובליקה העממית של קרים מהאימפריה הרוסית בסוף 1917, הם נופפו בהמוניהם דגל בצבע תכלת עם פס צהוב במרכזו.
העצמאות של הטטרים של קרים הייתה קצרה מאוד וכאשר הרוסים החזירו לעצמם את השליטה בקרים בתחילת 1918, מעמדו הרשמי של הדגל בוטל.
הממשלה האזורית של קרים, תחת גנרל סולקביץ' (1918)
הממשלה האזורית של קרים , שהובלה על ידי גנרל מטביי סולקביץ' (טטר ליטאי במקורו) התקיימה בזמן הכיבוש הגרמני של קרים (25 ביוני - 15 בנובמבר 1918).
הדגל שאומץ היווה פשרה בין הטטרים של קרים לבין הרוסים.
הדגל הורכב משני חלקים, רוסי וטטרי: בעוד שצבעי הדגל היו מזוהים עם הלאום הטטרי של קרים, על גביו הופיעה סמל פלך טאורידה - המזוהה עם האימפריה הרוסית והלאום הרוסי.
כאשר הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוטונומית של קרים הוקמה, כחלק מהרפובליקה הסובייטית הסוציאל-פדרטיבית של רוסיה ב-18 באוקטובר 1921, האוטונומיה קיבלה דגל בפני עצמה.
הדגל היה אדום ובפינתו השמאלית היה רשום נוטריקון שם האוטונומיה באותיות קיריליות בצבע זהב - КрССР, ובאותיות הערביות - ق س ج ش.
בשנת 1929, שונה הכיתוב של האותיות הערביות ל-QrMSŞÇ, עקב השינויים שחלו בשיטת הכתיב של השפות הטורקיות בשנים הללו.
בשנת 1938, שוב שונה הדגל והפעם כלל את הכיתוב РСФСР, בחלק העליון (נוטריקון של הרפובליקה הסובייטית הסוציאל-פדרטיבית של רוסיה בשפה הרוסית) ותחתיות נוטריקון שם האוטונומיה - КрССР.
ב-30 ביוני 1945 הפך קרים לאובלסט של הרפובליקה הסובייטית הסוציאל-פדרטיבית של רוסיה ועל כן בוטל השימוש בדגל.
1. החלטת האו"ם ממרץ 2014 המאשרת את ההכרה בכך שקרים עדיין חלק מאוקראינה, שנתמך על ידי 100 מדינות חברות האו"ם, כאשר רק 11 חברות דחו את ההחלטה.
דגל רודזיה עבר לאורך ההיסטוריה שינויים רבים, יד ביד עם השיניים המדיניים התכופים שעברו על ארץ זאת.
עם הקמתה של רודזיה הדרומית בשנת 1923, אימצה המושבה נס כחול בריטי בדומה למושבותיה של האימפריה הבריטית ברחבי העולם.
בשנים הבאות עבר הדגל מספר שינויים.
עקב כניסתה של המושבה לפדרציה של רודזיה וניאסלנד בשנת 1953, נקבע דגל פדרלי אשר ייצג את כלל מרכיבי האיחוד.
עם פירוק הפדרציה בשנת 1963 חזרה רודזיה הדרומית לדגלה הקודם, אך צבעו הכחול הוחלף לצבע בהיר יותר.
עצמאותה של המושבה בשנת 1965, עם הקמתה של רודזיה, תחילה לא נתנה את אותותיה בשינוי בדגל.
בשנים הראשונות קיווה המיעוט הלבן ששלט במדינה לשמור על קשרים הדוקים עם בריטניה במסגרת ממלכות חבר העמים הבריטי.
משנכזבו מדחיית בריטניה אותם, וכחלק מתהליכי מעבר רודזיה לרפובליקה, קבעה לעצמה המדינה הצעירה דגל חדש בדמות טריקולור.
ברקע כישלון המיעוט הלבן לבסס את שלטונו וכחלק מניסיונות פשרה עם הרוב השחור, הוקמה בשנת 1979 המדינה קצרת הימים זימבבואה רודזיה, בה קיוו הלבנים לשמור על כוחם יחד עם מתן מקום רב יותר לשחורים במדינה.
בתוך כך הדגל הרודזי הוחלף בעוד הדגל החדש שאף לייצג גם את האוכלוסייה השחורה ברודזיה.
בשנת 1980, נפל באופן סופי השלטון הלבן ברודזיה, ועל בסיס מדינה זאת קמה זימבבואה, אשר זכתה בדגל חדש משלה.
מוטיבים עיצוביים בדגלים ההיסטוריים של זימבבואה רודזיה הדרומית רודזיה-ניאסלנד רודזיה הדרומית רודזיה רודזיה זימבבואה זימבבואה 1923–1953 1953–1963 1963–1968 1968–1979 1979 1979–היום סמלים בולטים נס בריטי אריה אדום מכוש ציפור זימבבואה צבעי רקע
דגל קוסקו הוא הדגל הרשמי של קוסקו, פרו.
הדגל בנוי מ-7 פסים צבעוניים עם הסמל הרשמי של קוסקו במרכזו.
סדר הצבעים של הדגל הוא לפי סדר 7 צבעי הקשת: אדום, כתום, צהוב, ירוק, תכלת, כחול, סגול.
הדגל הוצג לראשונה בשנת 1973 על ידי מנחה הרדיו ראול מונטסינוס אספג'ו לציון 25 שנה לתחנת הרדיו שלו Tawantinsuyo Radio.
בשנת 1978, הדגל הוכרז על ידי ראש העיר ז'ילברטו מוניז קפרו כסמל הרשמי של קוסקו.
בשנת 2021 הוחלט לשנות במעט את הדגל וסמלה הרשמי של קוסקו נוסף לדגל הצבעוני.
שאלת האותנטיות ההיסטורית של הדגל מדורגת בקירוב לזו של דגל הויפאלה או איימרה.
בשנת 2010, מריה רוסטוורובסקי צוטטה כמי שמדגישה את היעדרן של ראיות כלשהן לדגל כזה, והקונגרס של הרפובליקה של פרו קבע כי הדגל שלא הוכח, וציטטו את מסקנת האקדמיה הלאומית להיסטוריה פרואנית לפיה "השימוש הרשמי בכינוי השגוי 'דגל טוואנטינסויו' הוא טעות.
בעולם האנדים הקדם-היספני הדגל לא היה קיים, והוא לא שייך להקשרם ההיסטורי".
דגל תימן הוא דגלה הלאומי של תימן.
אומץ ב-22 במאי 1990 ביום איחוד צפון ודרום תימן.
הדגל הוא טריקולור בצבעים ערבים מסורתיים: אדום, לבן ושחור, שהיו גם בצבעי דגלי שתי המדינות לפני האיחוד.
על פי ההסבר הרשמי האדום מסמל את דם הקדושים ואת האחדות, הלבן את העתיד המזהיר והשחור את העבר האפל.
דגל שווייץ הוא דגלה הלאומי של שווייץ.
עיצובו הוא ריבוע אדום שבמרכזו צלב יווני - צלב שווה זרועות - בצבע לבן.
הדגל מבוסס על הדגל של קנטון שוויץ, והצבעים והעיצוב מושפעים מהקיסרות הרומית הקדושה.
דגל שוודיה (בשוודית: Sveriges flagga), הוא דגלה של ממלכת שוודיה.
השימוש בצבעי הצהוב-כחול החל בשנת 1275 בידי המלך מגנוס השלישי ואילו המלך יוהאן השלישי היה זה שקבע את צורת הדגל השוודי והכניס אותו לשימוש בשנת 1569. לפני כן, דגל דומה הופיע על סמל הדוכסות של יוהאן, היום דרום-מערב פינלנד.
עיצובו של הדגל השוודי הוא עיצוב צלב נורדי בצבעי צהוב על רקע כחול.
צלב נורדי הוא צלב ישר אשר מקום ההצטלבות של שתי הזרועות מוזחת לכיוונו של התורן.
בדגל השוודי, בניגוד לדגל דנמרק הריבועים הנוצרים ליד התורן אינם יוצרים ריבועים ישרים כי אם מלבנים.
ממדי הדגל, על פי חוק דגל השוודי, הם 10:16 כאשר החלקים הכחולים הפנימיים גודלם 4:5 והחיצוניים 4:9. הצלב הצהוב הוא בעובי חצי מהגובה של כל חלק כחול (2).
על פי המסורת בעת שיצא המלך אריק התשיעי למסע צלב כנגד תושבי פינלנד בשנת 1157 על מנת להמיר את דתם לנצרות, ובטרם תחילתו של קרב משמעותי במסגרת המסע, התפלל המלך לאל בתקווה לקבל אות מן השמים כברכה ואות להצלחת הקרב.
בהגיע השמש למרכז השמיים חזו המלך וצבאו בצלב זהב במרכזם של השמים הכחולים.
בעקבות חיזיון זה ובעקבות הצלחת הקרב והמסע אימץ המלך את הצלב הצהוב על רקע כחול כסמלו וכדגלו וזכה בכינוי "אריק הקדוש".
מקור אפשרי אחר לדגל השוודי הוא כדגל אשר שימש את שוודיה בעת איחוד קאלמאר ואשר עוצב על פי תבניתו של הדגל הדני.
על פי תאוריה זאת, עוצב הדגל בידי המלך קרל קנוטסון אשר היה מקורו של שלט האצולה השוודי משנת 1442 כשילוב של שלטי האצולה של המלכים אלברט ממקלנבורג משנת 1364 ומגנוס בירגרסון אשר חולקו ביניהם באמצעות צלב פאטה זהוב.
היסטוריונים אחרים משייכים את הדגל השוודי לשנת 1420 וטוענים כי במקורו היה הצלב צבוע בצבע לבן על רקע כחול.
על פי סברה זאת הפך הצבע הלבן לצהוב רק בעת שלטונו של גוסטב ואסה אשר שחרר את שוודיה מעול הכיבוש הדני.
גילו המדויק של הדגל אינו ידוע כאמור אולם השימוש הראשון בדגל השוודי בצורתו הנוכחית היה בעת שלטונו של המלך גוסטב ואסה כאשר בנו אריק ה-14 ליווה את מרי סטיוארט הונחו האדמירלים השוודים להפליג תחת דגל כחול הנושא צלב זהב.
דגל זה הופיע גם במסעו של גוסטב לפינלנד בשנת 1569 כדגל אשר הונף על הספינות אשר ליוו את המלך.
אחיו של המלך צוטט באמרו .
והתמונה הראשונה המתארת דגל כחול עם צלב נורדי צהוב במרכזו מתוארכת לתחילת המאה ה-16 - תקופת שלטונו של גוסטב ואסה, וצויר כבעל זנב סנונית.
צו מלכותי אשר פורסם ב-19 באפריל 1562 פרסם לראשונה את הדגל כ אשר שימש כסמלו ודגלו הבלעדי של מלך שוודיה.
ב-6 בנובמבר 1663 פורסם לראשונה חוק מלכותי אשר אישר לספינות סוחר להניף את הצבעים צהוב-כחול כדגל מרובע בעוד ספינות הצי והממשל הונחו להניף דגל בעל זנב סנונית בעל שתי זנבות.
ספינתו של המלך הניפה דגל בעל זנב סנונית אשר הושחת בריבוע לבן ובמרכזו שלט האצולה המלכותי.
כאשר מניפים את הדגל על תורן, ההמלצה היא שרוחב הדגל יהיה רבע מגובה התורן.
כאשר משתמשים בדגל על מוט הבולט מבניין, ההמלצה היא שרוחב הדגל יהיה שליש מגובה התורן.
דגל תאילנד, ידוע גם בשם טריירנגה מורכב מחמישה פסים אופקיים בצבעים אדום, לבן, כחול, לבן ואדום.
הפס הכחול, המרכזי, כפול בגובהו משאר ארבעת הפסים.
שלושת הצבעים אדום-לבן-כחול מסמלים אומה-דת-מלך, מוטו לא רשמי של תאילנד.
לפי גרסה אחרת הפסים האדומים מסמלים את דם חייהם של בני העם, והפסים הלבנים - את טוהר הדת הבודהיסטית.
הדגל הראשון ששימש את סיאם היה ככל הנראה דגל אדום, בו השתמשו לראשונה תחת שלטונו של המלך נראי (1656–1688).
לפי מקורות מסוימים, צורפו מאוחר יותר סמלים שונים לבד האדום - צ'קרה לבנה (הגלגל הבודהיסטי), פיל לבן בתוך צ'קרה, או דסקית לבנה שבתוכה השמש.
באופן רשמי הדגל הראשון נוצר בשנת 1855 על ידי המלך מונגקוט ( ראמה הרביעי), ובו פיל לבן (הסמל הקדוש והמלכותי של מלכי תאילנד) על רקע אדום, שכן הדגל האדום הפשוט לא היה בעל סממנים ייחודיים מספיק, שיאפשרו לסיאם להשתמש בו ביחסים בינלאומיים.
בשנת 1916 שונה הדגל לעיצובו הנוכחי, אך הצבע האמצעי היה אדום, כמו בפסים החיצוניים.
לפי האגדה, במהלך שיטפון ראה המלך וג'ירוודה (ראמה השישי) את הדגל תלוי הפוך, ואת רגליו של הפיל הקדוש מופנות כלפי מעלה, וכדי למנוע את הישנות המקרה הוא יצר דגל חדש, סימטרי.
בשנת 1917 הוסר סמל הפיל, והצבע האמצעי הוחלף לכחול, כאשר לפי גרסה אחת כחול הוא הצבע של יום שישי, היום בו נולד המלך, ולפי גרסה אחרת הצבע הכחול שימש כמחווה למאבקן של מדינות ההסכמה במלחמת העולם הראשונה.
דגל תוניסיה אומץ בשנות ה-30 של המאה ה-19, וקיבל מעמד רשמי בחוקה ב-1 ביוני 1959. הדגל הוא אדום ובמרכזו דיסקה לבנה, ובתוכה סהר אדום שכמעט מקיף כוכב אדום בעל חמישה קודקודים.
בדגלים מוקדמים יותר, הופיע סהר עבה וגדול יותר.
הסהר והכוכב המחומש הם סמלים מוסלמיים מסורתיים.
הדיסקה הלבנה מסמלת את השמש.
הצבע האדום ייצג במקור את ריבונות האימפריה העות'מאנית.
הדגל הפך לדגל תוניסיה באופן רשמי אחרי שקיבלה עצמאות מצרפת.
הדגל נוצר בהנחיית הביי (מושל תוניסיה מטעם האימפריה העות'מאנית), חוסיין השני, אחרי קרב נאווארינו ב-20 באוקטובר 1827. הדגל אומץ בשנת 1831 או 1835. הוא היה הדגל הרשמי של תוניסיה גם תחת שלטון צרפת, עד קבלת העצמאות ב-1959. ב-30 ביוני 1999 נקבעו היחס ועיצוב הדגל באופן רשמי בחוק.
דגלי תפילה טיבטיים הם, בבודהיזם טיבטי, דגלי בד מרובעים וצבעוניים, הנתלים בין פסגות הרים בהרי ההימלאיה על מנת לברך את הארץ.
דגלים אלו ייחודיים לבודהיזם הטיבטי, ואינם בשימוש בענפיו האחרים של הבודהיזם.
ייתכן שמקורם בתרבות הטיבטית הקודמת לבודהיזם.
הדגלים מעוטרים בציורים וטקסט, אשר מודפסים עליהם בשיטת גלופות העץ המסורתית.
לדגלי התפילה שני סגנונות עיקריים: דגלי ה"לונגטה" (Lung-ta) האופקיים ודגלי ה"דארצ'ור" (Darchor) האנכיים.
הדגלים האופקיים מחוברים בחוט ארוך ונתלים בין פסגות הרים וכדומה.
הדגלים האנכיים, הנפוצים פחות, מחוברים למוט אשר מוצב על ראש גג או על האדמה.
הדגלים מסודרים בסדרות של חמישה צבעים, משמאל לימין:
כחול, המסמל את השמיים, אלמנט החלל ואקשובהיה בודהא
לבן, המסמל את אלמנט האוויר והרוח ואמוגאסידי בודהא
אדום, המסמל את אלמנט האש ואמיטאבה בודהא
ירוק, המסמל את אלמנט המים וראטנה סאמבהווה הודהא
צהוב, המסמל את אלמנט האדמה וווירוקאנה בודה
איזון של חמשת האלמנטים תפקידו לקדם בריאות דרך הרמוניה.