tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ברנה אמנם התאכזב מעט מתקוותיו, אך ממקום גלותו הספרותי הוא חדל מלהשקיף בחביבות על המצב הפוליטי בגרמניה; מה שהוסיף להט למכתבי הסאטירה המבריקים שהחל לפרסם במיזם הספרותי האחרון שלו, Le Balance, תחייה של העיתון Die Wage.
ברנה הנלהב האמין שאירועי המהפכה, שהביאו להחלפת המלך האבסולוטי במלך חוקתי, מובילים לעידן חדש באירופה שאותו הגדיר כ"אביב העמים", מונח שמקובל לייחס לברנה את זכות הראשונים עליו.
"מכתבים מפריז - 1830-1833" (יצא לאור בפריז ב-1834), המהווה ציון דרך בהיסטוריה של העיתונות הגרמנית, הוא חיבורו החשוב ביותר של ברנה, והופעתו קיבעה אותו כהוגה דעות מוביל בגרמניה.
חיבורו זה, כמו גם התקפותיו נגד סמל הריאקציה מטרניך, הוחרמו ברחבי פרוסיה.
בכתביו השונים שלח חצי ביקורת ולעג נגד יוהאן וולפגנג פון גתה, וולפגנג מנצל, והיינריך היינה, עמו היה בתחילה בקשרי ידידות חמים.
היחסים בין השניים עלו על שרטון בסוף חייו של ברנה, ולאחר מותו פרסם היינה את הביוגרפיה השנויה במחלוקת שלו, "על לודוויג ברנה" (1840), בה שרטט את דמותו של ברנה באור נלעג.
יצירותיו של ברנה יוצאת דופן בסגנונן המבריק ובסאטירה המעמיקה שלהן.
את הביקורת הטובה ביותר שלו ניתן למצוא במחשבות על ז'אן פול (1826), סופר שאותו אהד והעריץ בחום, וכן בסאטירה השנונה מנצל זולל הצרפתים.
בנוסף כתב מספר סיפורים קצרים ורישומים, שהידועים מביניהם הם: Monographie der deutschen Postschnecke ו-Der Esskünstler.
ברנה נפטר ממחלת ריאות בפריז בפברואר 1837, שם נקבר בבית הקברות פר לשז.
ז'נט שטראוס-וואהל ירשה את כל נכסיו, והוציאה לאור את הכתבים שהשאיר.
שמו של ברנה הונצח ברחובות רבים בגרמניה, וכן בעיר ברנה בטקסס, אותה ייסדו מהגרים גרמנים בשנת 1849. מאז שנת 1993 מעניקה "קרן לודוויג ברנה" מדי שנה את פרס לודוויג ברנה לפובליציסטים דוברי גרמנית.
היהודי הנצחי, בארנע, לודוויג, נעתק לשפת עבר מאת: אברהם יוסף דצאן, לבוב: תרמ"ה (46 עמ')
כתבים נבחרים, מתרגמים על ידי י"א טריוואש (ורשה: הוצאת תושיה, 1896, 32 עמ')
שחוק מכאיב לב, ספור אהבים מאת לודוויג בארנע; ונעתק עברית על ידי יוסף בן אהרן מאזעל (וילנה: תרמ"ו, 32 עמ')
לודוויג הרביעי, הדוכס הגדול של הסן היה הדוכס הגדול של הדוכסות הגדולה של הסן בין השנים 1877–1892.
לודוויג נולד ב-12 בספטמבר 1837 בדרמשטאדט שהשתייכה ל, לקרל, נסיך הסן, ולאליזבת, נסיכת פרוסיה, בתם של וילהלם, נסיך פרוסיה ומריה אנה, נסיכת הסן-הומבורג.
במלחמת אוסטריה–פרוסיה פיקד לודוויג על כוח הפרשים ההסיאני, שנלחם לצד אוסטריה, ובמלחמת צרפת–פרוסיה פיקד על הדיוויזיה ה-25, שכללה את הכוח ההסיאני במסגרת הצבא הפרוסי.
ב-13 ביוני 1877 מת דודו לודוויג השלישי, הדוכס הגדול של הסן, ולודוויג עלה במקומו לשלטון.
ב-13 במרץ 1892 מת לודוויג בעיר דרמשטאדט, ובנו ארנסט לודוויג, הדוכס הגדול של הסן עלה לשלטון במקומו.
ב-1 ביולי 1862 התחתן לודוויג עם אליס, נסיכת הממלכה המאוחדת, בתם של אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה וויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
החתונה נערכה בבית אוסבורן שבאי וייט ולאחר מכן עברו הזוג לגור בעיר דרמשטאדט שבהסן.
ארנסט לודוויג (1868–1937) ירש את אביו כדוכס הגדול של הסן.
מריה (1874–1878), מתה ממחלת הדיפטריה בגיל שלוש וחצי.
לאחר מותה של אליס ב-14 בדצמבר 1878, התחתן לודוויג ב-30 באפריל 1884 בנישואים מורגנטיים לאלכסנדרינה הוטן-צ'פסקה, אולם הנישואים בוטלו כעבור שנה בלחץ משפחתו.
לודוויג הראשון, הדוכס הגדול של הסן היה רוזן הסן-דרמשטאדט, ולאחר מכן הדוכס הגדול של הדוכסות הגדולה של הסן, ושלט בדוכסות בתקופת המלחמות הנפוליאוניות.
לודוויג נולד ב-14 ביוני 1753 בפרנצלאו שהשתייכה לממלכת פרוסיה, ללודוויג התשיעי, רוזן הסן-דרמשטאדט, ולקרולינה, רוזנת פפאלץ-צווייבריקן, בתם של כריסטיאן השלישי, רוזן פפאלץ-צווייבריקן וקרולינה, רוזנת נסאו-זארבריקן.
ב-6 באפריל 1790 מת אביו לודוויג התשיעי, רוזן הסן-דרמשטאדט, ולודוויג עלה במקומו לשלטון.
בעקבות זאת גדלה הרוזנות באופן משמעותי, על ידי צירוף שטחים מהנסיכויות של קלן, מיינץ, ווורמס, ובעיקר את דוכסות וסטפאליה, ובשנת 1806 שודרגה הרוזנות למעמד של דוכסות גדולה, ולודוויג קיבל את התואר "לודוויג הראשון, הדוכס הגדול של הסן".
ב-16 באפריל 1830 מת לודוויג בעיר דרמשטאדט, ובנו לודוויג השני, הדוכס הגדול של הסן עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1776 התארס לודוויג עם סופיה דורותיאה, נסיכת וירטמברג, אולם לאחר שפאבל, נסיך רוסיה התאלמן מאשתו בשל לידה קשה, הציע לו פרידריך השני, מלך פרוסיה את הנסיכה סופיה בת ה-17 כאשתו השנייה.
לודוויג, ארוסה של סופיה, קיבל פיצוי כספי בתמורה להפרת האירוסין.
ב-19 בפברואר 1777 התחתן לודוויג עם בת דודו לואיזה, נסיכת הסן-דרמשטאדט, בתם של גאורג וילהלם, נסיך הסן-דרמשטאדט ומריה לואיזה אלברטינה, רוזנת ליינינגן-פאלקנבורג-דאגסבורג.
לודוויג הראשון, הדוכס הגדול של באדן (גרמנית Großherzog Ludwig I.
von Baden , ) היה הדוכס הגדול השלישי של באדן.
לודוויג נולד ב-15 באוגוסט 1824 בקרלסרוהה, לקרל פרידריך, הדוכס הגדול של באדן וקרולינה לואיזה, רוזנת הסן-דרמשטדט, בתו של לודוויג השמיני, רוזן הסן-דרמשטדט.
בשנת 1818 מת אחיינו קרל, הדוכס הגדול של באדן ללא יורשים, ולודוויג עלה במקומו לשלטון.
לודוויג טיפח את מערכת החינוך בדוכסות, וסייע להצלחת האוניברסיטאות בדוכסות.
ב-30 במרץ 1830 מת לודוויג באופן מסתורי, ויש הטוענים שנרצח, ובמקומו עלה לשלטון אחיו למחצה לאופולד, הדוכס הגדול של באדן.
לודוויג העשירי נולד ב-18 בספטמבר 1495 לאלברכט הרביעי, דוכס בוואריה וקוניגונדה מאוסטריה, בתם של פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ולאונור מפורטוגל, קיסרית האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1508 מת אביו אלברכט הרביעי, דוכס בוואריה, ואחיו וילהלם הרביעי, דוכס בוואריה עלה לשלטון במקומו.
על אף שאביו הורה שרק וילהלם יירש את הדוכסות, סירב לכך לודוויג בטענה שנולד קודם כניסת הוראת אביו לתוקפה, ובשל כך שלטו האחים במשותף החל משנת 1516.
בתחילה תמך לודוויג כמו אחיו ברפורמציה, אולם בהמשך אסרו האחים על החזקת כתבי מרטין לותר בבוואריה, ובשנת 1524 אף חתם וילהלם על הסכם עם האפיפיור קלמנס השביעי שהעמיד אותו בראש הרפורמציה הנגדית.
בשנת 1524 השתתפו האחים בדיכוי מרד האיכרים של אלזס.
החל משנת 1525 טען לודוויג לזכותו לכתר הבוהמי, ורק בשנת 1534 חתם וילהלם על הסכם עם פרדיננד, מלך הונגריה שסיים את הסכסוך עם בית הבסבורג.
ב-22 באפריל 1545 מת לודוויג ללא ילדים, ואחיו וילהלם הרביעי, דוכס בוואריה חזר לשלוט לבדו.
לודוויג נולד ב-24 בספטמבר 1577 בדרמשטאדט שהשתייכה לרוזנות הסן-דרמשטאדט, לגאורג הראשון, רוזן הסן-דרמשטאדט, ולמגדלנה מליפה, בתם של ברנהרד השמיני, רוזן ליפה וקתרינה מולדק-אייזנברג.
בשנת 1596 מת אביו גאורג הראשון, רוזן הסן-דרמשטאדט, ולודוויג עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1604 מת לודוויג הרביעי, רוזן הסן-מרבורג, ובעקבות מותו פרצה מלחמה בין רוזנות הסן-קאסל לרוזנות הסן-דרמשטאדט על חלוקת הירושה.
בנוסף היה יריבות בין הרוזנויות עקב כך שרוזנות הסן-קאסל הייתה קלוויניסטית, ואילו רוזנות הסן-דרמשטאדט הייתה לותרנית.
במהלך מלחמת שלושים השנים לחמו הרוזנויות זו בזו, מכיוון שרוזנות הסן-קאסל צידדה בנסיכים הפרוטסטנטים, ואילו רוזנות הסן-דרמשטאדט צידדה בקיסר ובבית הבסבורג.
ב-27 ביולי 1626 מת לודוויג, ובנו גאורג השני, רוזן הסן-דרמשטאדט עלה לשלטון במקומו.
ב-14 ביוני 1598 נישא לודוויג למגדלנה מברנדנבורג, בתם של יוהאן גאורג, הנסיך הבוחר מברנדנבורג ואליזבת מאנהלט-צרבסט, ממנה נולדו לו 11 ילדים:
אליזבת מגדלנה (1600–1624), נישאה ללודוויג פרידריך, דוכס וירטמברג-ממפלגארד
אנה אלאונורה מהסן-דרמשטאדט (1601–1659), נישאה לגאורג, דוכס בראונשווייג-לינבורג
סופיה אגנס (1604–1664), נישאה ליוהאן פרידריך, רוזן פפאלץ-זולצבאך-הילפולטשטיין
יוליאנה מהסן-דרמשטאדט (1606–1659), התחתנה עם אולריך השני, רוזן פריזיה המזרחית
לודוויג גומפלוביץ' (9 במרץ 1838, קרקוב – 20 באוגוסט 1909, גראץ, אוסטריה-הונגריה) היה ממייסדי מדע הסוציולוגיה, משפטן ומאיש מדעי המדינה, מרצה למשפט חוקתי למשפט מנהלי באוניברסיטת גראץ.
גומפלוביץ' היה משפטן וסוציולוג יהודי מתבולל שנולד בפולין שתחת שלטון האימפריה הרוסית ופעל באימפריה האוסטרו-הונגרית ובגרמניה.
הוא למד משפטים בקרקוב והיה עורך דין.
ב-1875 החל ללמד משפט מנהלי בגראץ.
ב-1882 קיבל מינוי לתפקיד פרופסור חבר, ובשנת 1893 – פרופסור.
בשנת 1909, לאחר שחלה בסרטן, התאבד על ידי רעל, 15 שנה לאחר התאבדות בנו, מקס ארנסט גומפלוביץ, מדען ידוע בזכות עצמו.
גומפלוביץ' התעניין בבעייתן של קבוצות אתניות מדוכאות.
מבית יהודי המשפחה הוא היה פעיל לזכויות מיעוטים באימפריה ההבסבורגית, בפרט הסלאבים.
גומפלוביץ' התעניין בסוציולוגיה של הקונפליקט, החל ברעיון של "הקבוצה" (שנקרא אז "הגזע").
הוא ראה את המדינה כמוסד המשמש לשליטת האליטות.
ניתוחו היה מאקרו סוציולוגי והוא ניבא ששילוב מיעוטים במדינה יוביל למלחמה.
ב-1909 פרסם את ספרו Der Rassenkampf ("מאבק הגזעים") בו חזה מלחמת עולם.
במהלך חייו נחשב הוגה מזרם הדרוויניזם החברתי.
גומפלוביץ' אימץ את דעותיו של הביולוג הגרמני ארנסט הקל לגבי מאבק הגזעים.
הוא תמך בתאוריה של הקל אודות עליונות הגזע הארי אך התקשה ליישב בין תאוריה זו לבין מוצאו היהודי.
הוא פתר סתירה זאת בטענה שהיהודים צריכים להתבולל ולהיעלם, לא כי הם נחותים אלא כי כך ישַמרו את סגולותיהם הנעלות בקרב העמים שבתוכם ייטמעו.
מסלולו הטבעי של כל עם הוא הכחדה, טען גומפלוביץ, על ידי התבוללות או גוויעה.
הוא הביא כדוגמה את הפיניקים: אלה, בחכמתם, נטמעו בקרב העמים שעִמם סחרו וכך שימרו בקרב עמים אלה את סגולותיהם.
היהודים דבקו במסורות כתובות ושימרו את תרבותם ואת זהותם האתנית, אך כעת עליהם להיטמע, להתבולל בקרב האומות שבתוכן הם יושבים.
כך יועילו היהודים לעולם יותר מכל מה שיוכלו לעשות בתור עם נפרד, סבר גומפלוביץ.
גומפלוביץ האמין שהחברות האנושיות עוברות תהליך מתמיד של ערבוב וקיימת זליגה מתמדת בין קבוצות אתניות, תרבותיות וגזעיות.
תופעה זו מועצמת בעת המודרנית, בה עובר מוקד ההזדהות וההשתייכות מהמוקדים המסורתיים של המשפחה, הדת והלאום אל מוקדים על-לאומיים כגון חוק בין-לאומי, אידאולוגיות, חברות בין-לאומיות, מדע ואמנות.
גומפלוביץ סבר שעל המדע – הרפואה, הכלכלה ותורת המדינה – להחליף את הדת כבסיס לזהות אישית וקבוצתית וכבסיסה של הקִדמה.
גומפלוביץ תיעב את הפטריוטיזם הקלריקלי, נושא הצלבים, של פולין מולדתו; הוא טען שהדת היא "תפיסה שטחית של ענייני העולם הזה...
והאמונה מספקת את הסקרנות הילדותית באופן זמני בלבד, עד שההכרה האנושית מגיעה לבגרות." "בני דורו ראו בו דמות חילונית מובהקת, מעין 'יהודי לא יהודי', הרחוק מכל קשר עם היהדות", כתבה על גומפלוביץ חוה קוז'ינסקה-ויט.
עמית נוצרי בקרקוב כתב עליו: "בכל חיי לא הכרתי יהודי שכה מעט מסימני האופי היהודי ניכרו בו." לדעת עורך שבועון יהודי-רפורמי בווינה, גומפלוביץ הוא יהודי "המאמין שלכבוד יהיה לו להיות יהודי כמה שפחות, עד כדי להיות לא-יהודי." אביו של גומפלוביץ חינך אותו ברוח ההשכלה וההשתלבות בחברה האירופאית.
לבר המצווה לא העניק לו כתבי קודש יהודיים אלא כתבי זכויות מקוריים ונדירים, אותם העניקו מלכים פולניים ליהודים במשך הדורות.
כשואף קדמה וכמדען, שהלאום והדת הכזיבוהו, לא נותר לגומפלוביץ אלא להאחז בדוגמות המדעיות של התקופה – ואלו היו מעוגנות בחקר הגזע ובתורת הגזע.
גומפלוביץ טען שבמדעי החברה קיימת חוקיות בלתי מעורערת כמו במדעי הטבע.
סוציולוגים שמתעלמים מכך ומנסים להחיל שיפוט מוסרי על תופעות סוציולוגיות, כגון התבוללות, חוטאים לאובייקטיביות המדעית:
גומפלוביץ סבר שמושאי מחקרה של הסוציולוגיה צריכים להישאר חופשיים מביקורת לגבי תכונותיהם המוסריות, נטיותיהם הפוליטיות או מהלכיהם הדמוגרפיים.
גומפלוביץ חשש שלא הקפיאה החברתית והשמרנות המדינית והפוליטית – אי הייצוג לקבוצות מיעוטים לאומיות ואתניות – היא שמאיימת על האימפריה האוסטרו-הונגרית, אלא אי התערבבות של הגזעים.
הוא סבר שערוב גזעים הוא הדרך הטובה ביתר לגשר על פני מחלוקות אתניות ולחדש את איכות הדם באימפריה האוסטרו-הונגרית, כי בריאותם האיתנה של גזעים מעורבים תחזק את האימפריה.
התבוללות, כך טען, תיטיב הן עם היהודים והן עם האימפריה האוסטרו-הונגרית.
אולי כדי למצוא צידוק לבחירתו בחילוניות ולניתוק הקשר עם הדת היהודית, וכדי להצדיק את שאיפתו להיות בן בית בתרבות אירופה המערבית, טען גומפלוביץ שחוק טבע הוא שגוזר על היהודים להתבולל.
רק התבוללות תמנע עימותים בין מיעוטים דתיים, טען, עימותים המהווים סכנה חמורה בהרבה לאימפריה האוסטרו-הונגרית מאשר הניוון התרבותי בו שקועה אימפריה מתפוררת זו.
לכן, למען שלמות האימפריה ולמען הסדר החברתי, סיכם גומפלוביץ, יהודים חייבים להתבולל.
גומפלוביץ לא מצא סתירה בין דעתו זו לבין שיתוף הפעולה הפורה שלו עם האמריקאי לסטר פרנק וארד (Ward), שהאמין בעליונות הגזע הלבן.
הוא פעל לפרסום ספרו של וארד, "סוציולוגיה טהורה", בגרמנית, ולפני מותו פעל לפרסום ספר נוסף של וארד.
גומפלוביץ היה פסימי לגבי הסיכוי לקדמה חברתית באמצעות פעולה חברתית: הוא טען שתחושת לכידותו של עם נובעת יותר מאילוצים כלכליים ומהשפעות תרבותיות וחברתיות מאשר מציוויים גזעיים.
כמשפטן טען גומפלוביץ שמוסד המדינה הוא גילום אינטרסים ולא הגשמה של ערכים או תפיסה מוסרית, ושלשיקולים אתיים אין מקום בקביעת מדיניותה של מדינה המצויה בתהליכי התפשטות.
ייתכן שכמהגר יהודי מפולין, זר וחסר ביטחון, ביקש גומפלוביץ להפגין נאמנות לאימפריה האוסטרו-הונגרית, שמצבה היה מעורער ונפיץ עקב ריבוי המיעוטים וחוסר היציבות הפוליטית.
על כן ניסה לחזק את הלגליזם ואת מוסד המדינה ונמנע מלערער על עקרונות תורת הגזע, שהיוו את עקרונות היסוד של המדע בתקופתו; במקום זאת ניסה לשלב את תפיסת עולמו עם תורת הגזע.
גומפלוביץ ביקש להוכיח כי דווקא נישואי תערובת הם המפתח לקִדמה גזעית.
בנו השני של גומפלוביץ, ולדיסלב (לדיסלאוס), היה סוציולוג וחבר החברה האיגנית בוורשה.
אחד מספריו, "מלכים משוגעים" (Obłąkani królowie, 1923), עסק, כיאה למורשת אביו, בשאלת התנוונותם של בני משפחת המלוכה האוסטרו-הונגרית.
ולדיסלב פעל בשורות המפלגה הסוציאליסטית הפולנית (PPS) שהוקמה בסוף המאה ה-19 בלונדון, הרחק משלטונו הרודני של הצאר הרוסי ששלט בעת זו בפולין.
לאחר הקמת פולין העצמאית היה ולדיסלב גומפלוביץ נציג דיפלומטי פולני בווינה, אך סולק ממשרתו עם עליית הימין לשלטון בפולין באמצע שנות השלושים.
בתקופת הכיבוש הגרמני בפולין פורסמו טוריו של ולדיסלב גומפלוביץ בעלונים מחתרתיים אנטי-גרמניים של ה"ארמייה לודובה", המחתרת הסוציאליסטית הפולנית האנטי גרמנית.
בשמות העט בהם השתמש בפרסומיו הסוציאליסטיים, לא ביטא גומפלוביץ הבן ערגה למוצאו היהודי, למשנתו הסוציאליסטית או לעידן הנאורות, כי אם למדינת מוצאה של משפחתו: ולדיסלב קרקובסקי (קרקוב) ופרגרינוס ויסטולנסיס (Peregrinus הוא נתין רומאי חופשי, ונהר הוויסטולה הוא נהר הוויסלה החוצה את קרקוב ואת ורשה).
ולדיסלב גומפלוביץ נפטר בוורשה בספטמבר 1942, בגיל 73, חודש לאחר גירושם של רבע מיליון יהודי ורשה לטרבלינקה.
הוא נקבר בבית הקברות הקלוויניסטי בוורשה.
כך הנציח, גם לאחר מותו, את חזון ההתבוללות של אביו.
אמונותיו הפוליטיות של גומפלוביץ' ואופיו הפולמוסני משכו סטודנטים פולנים ואיטלקים ואלה הפיצו את תורתו בפולין, איטליה, קרואטיה וצ'כיה.
הוא פרסם את יצירותיו בגרמנית וכך השפיע גם במדינות דוברות גרמנית.
גוסטב ראצנהופר היה הבולט ביותר בין המושפעים מגומפלוביץ'.
עוד תלמיד של גומפלוביץ' היה מנואל גונזלס פראדה .
פראדה גר בפרו ומצא את התאוריות של גומפלוביץ' על סכסוך אתני שימושיות עבור הבנה של הכיבוש הספרדי של עמי הקצ'ואה במאה השש-עשרה, ועבור האופן בו המשיכו צאצאי הספרדים (וגם מהגרים אירופאים אחרים) להכפיף את העמים הילידיים.
לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה היה דוכס בוואריה, וקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
לודוויג נולד ב-1 באפריל 1282 במינכן, ללודוויג השני, דוכס בוואריה ולמתילדה מהבסבורג, בתם של רודולף הראשון, מלך גרמניה וגרטרוד מהוהנבורג.
לודוויג התחנך בווינה אצל סבו רודולף הראשון, מלך גרמניה, וגדל יחד עם דודנו פרידריך הראשון, דוכס אוסטריה.
בשנת 1294 מת אביו לודוויג השני, דוכס בוואריה, ואחיו רודולף הראשון, דוכס בוואריה ירש את דוכסות בוואריה העליונה, ובשנת 1301 הצטרף לודוויג לאחיו בשליטה בדוכסות.
בשנת 1307 הסתכסך לודוויג עם דודו אלברכט הראשון, מלך גרמניה מבית הבסבורג, ובשנת 1310 פרץ סכסוך בינו לאחיו שנמשך עד לשנת 1313. ב-14 באוקטובר 1308 התחתן לודוויג עם באטריצ'ה משוויידניץ, בתם של בולקו הראשון, דוכס שוויידניץ וביאטריקס מברנדנבורג, ממנה נולדו לו 6 ילדים.
בשנת 1310 מת שטפן הראשון, דוכס בוואריה התחתונה, והעמיד כאפוטרופוס לבניו ואחיינו הצעירים (היינריך הארבעה עשר, דוכס בוואריה, אוטו הרביעי, דוכס בוואריה והיינריך החמישה עשר, דוכס בוואריה) את פרידריך הראשון, דוכס אוסטריה, מאידך לודוויג מונה לאפוטרופוס על ידי אוטו השלישי, דוכס בוואריה.
בעקבות כך פרצה מלחמה בין לודוויג לדודנו פרידריך הראשון, דוכס אוסטריה, שנעזר על ידי אחיו לאופולד הראשון, דוכס אוסטריה, וב-9 בנובמבר 1313 הביס לודוויג את פרידריך, ובכך צבר לעצמו מוניטין ברחבי האימפריה הרומית הקדושה.
מלך גרמניה והסכסוך עם בית הבסבורג
באוגוסט 1313 מת היינריך השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אולם האצילים סירבו לבחור בבנו יוהאן, מלך בוהמיה למלך, מכיוון שנתפס כחזק מידי.
בעקבות הבחירות הכפולות הוכתר לודוויג באאכן על ידי ארכיבישוף מיינץ, בעוד ארכיבישוף קלן הכתיר את פרידריך הראשון, דוכס אוסטריה בבון.
בשנת 1316 הכיר לודוויג בעצמאותה של שווייץ משלטון בית הבסבורג, מה שהגביר עוד יותר את הסכסוך בין שני הבתים.
אף על פי שבתחילה היה נראה שפרידריך גובר על לודוויג, בשנת 1322 הביס לודוויג את פרידריך בקרב מיהלדורף, ופרידריך נפל בשבי יחד עם 1,300 אצילים.
לאחר שהחזיק את פרידריך שלוש שנים בשבי, הסכים לודוויג לשחררו, מכיוון שאחיו לאופולד הראשון, דוכס אוסטריה המשיך בהתנגדותו ויוהאן, מלך בוהמיה נסוג מבריתו עם לודוויג, ובנוסף האפיפיור התנגד להחזקתו בשבי של פרידריך.
אמנם התנאי לשחרורו היה שישכנע את אחיו לאופולד לחדול להתנגדותו ללודוויג, ולא הוא יחזור לשביו.
מאחר שלאופולד סירב להשלים עם לודוויג על אף נסיונותיו של פרידריך לשכנעו לכך, חזר פרידריך והסגיר את עצמו לידי לודוויג.
לודוויג שהתפעל מהמחווה חידש את ידידותו עם פרידריך, והשניים סיכמו ביניהם ששניהם ישלטו באימפריה ביחד.
לאחר שהאפיפיור והנסיכים הבוחרים התנגדו להסכם, חתמו השניים ב-7 בינואר 1326 על הסכם חדש באולם, שפרידריך יכהן כמלך הרומאים בגרמניה, בעוד לודוויג יוכתר לקיסר באיטליה.
זמן קצר לאחר ההסכם מת לאופולד הראשון, דוכס אוסטריה, ופרידריך נסוג משליטתו באימפריה והתמקד רק בענייני אוסטריה, עד למותו ב-13 בינואר 1330.
למרות ניצחונו של לודוויג, סירב האפיפיור יוחנן העשרים ושניים לאשר את בחירתו כקיסר, ובשנת 1324 אף נידה אותו, אלא שלנידוי לא הייתה השפעה משמעותית כמו בסכסוכים קודמים בין האפיפיורות לקיסרים.
קיסר האימפריה והסכסוך עם האפיפיור
בשנת 1323 שלח לודוויג צבא לאיטליה, על מנת להגן על מילאנו מפני ממלכת נאפולי.
לאחר שהתפייס עם בית הבסבורג צעד לודוויג לאיטליה, ובשנת 1327 הוכתר כמלך איטליה במילאנו.
לאחר מכן הדיח את גלאצו ויסקונטי הראשון הלורד של מילאנו מתפקידו, מאחר שנחשד בקשירת קשר עם האפיפיור.
בינואר 1328 נכנס לודוויג לרומא, והוכתר כקיסר על ידי הסנאטור הזקן שיארה קולונה, ושלושה חודשים מאוחר יותר הדיח את האפיפיור יוחנן העשרים ושניים, ומינה במקומו את האנטי-אפיפיור ניקולס החמישי .
באוגוסט אותה שנה עזב לודוויג את רומא, ומיד שב יוחנן העשרים ושניים והדיח את ניקולס החמישי שברח יחד עם לודוויג.
בינתיים שלח רובר, מלך נאפולי כוחות נגד לודוויג ובעל בריתו פייטרו השני, מלך סיציליה, ובעקבות כך נשאר לודוויג בצפון איטליה עד לאחר מותו של פרידריך הראשון, דוכס אוסטריה בשנת 1330. בעת חזרתו של לודוויג למינכן התלוו אליו התאולוגים הפרנציסקנים מיכאל מצ'זנה, ויליאם איש אוקאם ומרסיליו מפדובה, שהתנגדו אף הם לאפיפיור.
בשנת 1333 ניסה לודוויג להפחית את ההשפעה הצרפתית בדרום-מערב האימפריה, והציע לאימבר השני מווין את ממלכת ארל, סבויה, פרובאנס והסביבה, אולם הלה סירב וטען שעל לודוויג להשלים קודם עם האפיפיור.
בשנת 1337 כרת לודוויג ברית עם אדוארד השלישי, מלך אנגליה נגד פיליפ השישי, מלך צרפת שמנע כל הסכם בין לודוויג לאפיפיור בנדיקטוס השנים עשר, בשנת 1338 הזמין לודוויג את אדוארד השלישי לישיבת הדיאט הקיסרי, אולם בשנת 1341 ביטל לודוויג את בריתו עם אדוארד.
לודוויג הגן על האבירים הטבטונים, ואף נתן להם הרשאה לכבוש שטחים בליטא וברוסיה, בתמורה לשלוש נחלות קטנות.
מאוחר יותר הוצא לודוויג צו שאסר עליהם במקרה של סכסוכים טריטוריאליים לעמוד בפני בתי משפט זרים.
לודוויג טיפח את הערים השונות ברחבי האימפריה, ואף פיתח אותם רבות מבחינה כלכלית.
בשנת 1330 אישר לודוויג את קיום יריד הסחר בפרנקפורט, ובשנת 1340 העניק לעיר ליבק אישור לטבוע את מטבעות גולדן הזהב.
בשנת 1323 העניק לודוויג את מרקיזות ברנדנבורג לבנו לודוויג החמישי, דוכס בוואריה, שאותה ירש בשנת 1320 לאחר שהיינריך השני, מרקיז ברנדנבורג-שטנדאל שהיה האחרון מבית אסקניה בברנדנבורג מת ללא יורשים.
בשנת 1329 השלים לודוויג עם אחייניו רודולף ורופרכט, ומסר להם את רוזנות הפטינט שעל הריין.
בשנת 1335 מת היינריך, מלך בוהמיה, ובעקבות כך מסר לודוויג את דוכסות קרינתיה לדודניו אלברכט השני, דוכס בוואריה ואוטו, דוכס אוסטריה, ואילו את טירול מסר ליאן ז'ינדריך, מרקיז מורביה.
בשנת 1340 מת דודנו יוהאן הראשון, דוכס בוואריה התחתונה, ולודוויג ירש את נחלותיו, ובכך איחד שוב את דוכסות בוואריה, ואילו אמו של יוהאן מרגרט מבוהמיה, דוכסית בוואריה נאלצה לחזור לבוהמיה.
בשנת 1342 ביטל לודוויג את נישואי מרגרטה, דוכסית טירול, בתו של היינריך, מלך בוהמיה ליאן ז'ינדריך, מרקיז מורביה, והשיא אותה לבנו לודוויג החמישי, דוכס בוואריה, ובכך ירש גם את טירול, מה שעורר תרעומת רבה בקרב בני בית לוקסמבורג.
בשנת 1345 העניק לודוויג לאשתו את רוזנויות אנו, הולנד, וזילנד, לאחר שאחיה וילם הרביעי, רוזן הולנד מת ללא יורשים, ובכך הגדיל עוד יותר את כוחו.
המאבק עם בית לוקסמבורג ומותו
מדיניות החוץ המלחמתית שהוביל לודוויג וכל השטחים הרבים שרכש, הקנו ללודוויג אויבים רבים מבין הנסיכים באימפריה, ובשנת 1346 נבחר קרל מבוהמיה, בנו של יוהאן, מלך בוהמיה מבית לוקסמבורג לאנטי-מלך ללודוויג.
לודוויג עצמו זכה לתמיכה רבה מן הערים החופשיות הקיסריות והאבירים והתנגד בהצלחה לקרל, שנחשב בעיני רבים לבובה של האפיפיור קלמנס השישי, שאף תמך בבחירתו של קרל.
ב-11 באוקטובר 1347 מת לודוויג במפתיע במהלך מסע ציד, ובכך נמנעה מלחמת אזרחים באימפריה.
בתחילה תמכו בניו של לודוויג בגינטר משוורצבורג כמלך, אולם לאחר מותו של גינתר בשנת 1349 השלימו עם קרל הרביעי.
בשנת 1353 חולקה בוואריה התחתונה בחוזה רגנסבורג לדוכסות בוואריה-לנדסהוט שבה שלט שטפן השני, דוכס בוואריה, ולדוכסות בוואריה-שטראובינג שבה שלטו במשותף וילהלם הראשון, דוכס בוואריה ואלברכט הראשון, דוכס בוואריה.
ב-14 באוקטובר 1308 התחתן לודוויג עם באטריצ'ה משוויידניץ, בתם של בולקו הראשון, דוכס שוויידניץ וביאטריקס מברנדנבורג, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
מתילדה מבוואריה, מרקיזת מייסן (1313–1346), התחתנה עם פרידריך השני, מרקיז מייסן
לודוויג החמישי, דוכס בוואריה (1316–1361)
בשנת 1324 התחתן לודוויג עם מרגרט השנייה, רוזנת אנו, בתם של וילם הראשון, רוזן אנו וז'אן מוולואה, רוזנת אנו, ממנה היו לו 10 ילדים:
מרגרטה מבוואריה, דוכסית סלאבוניה (1325–1374), התחתנה עם שטפן, דוכס סלאבוניה, ולאחריו התחתנה עם גרלאך פון הוהנלוהה
אנה מבוואריה (1326–1361), התחתנה עם יוהאן הראשון, דוכס בוואריה
אליזבת מבוואריה (1329–1402), התחתנה עם קאנגרנדה השני דלה סקאלה, הלורד של ורונה, ולאחריו התחתנה עם אולריך, רוזן וירטמברג
ביאטריקס מבוואריה (1344–1359), התחתנה עם אריק השנים עשר, מלך שוודיה
לודוויג השביעי, דוכס בוואריה היה דוכס בוואריה-אינגולשטאדט בין השנים 1413–1443.
לודוויג נולד בשנת 1368 לשטפן השלישי, דוכס בוואריה ותדאה ויסקונטי, בתם של ברנבאו ויסקונטי וביאטריצ'ה דלה סקאלה.
בצעירותו שהה לודוויג כמה שנים בצרפת, אצל אחותו איזבו, מלכת צרפת ובעלה שארל השישי, מלך צרפת, והושפע מאוד מהתרבות הצרפתית.
בשנת 1375 מת סבו שטפן השני, דוכס בוואריה, ואביו ודודיו פרידריך, דוכס בוואריה ויוהאן השני, דוכס בוואריה ירשו את נחלותיו.
בשנת 1392 חולקה דוכסות בוואריה בין אביו לדודיו: יוהאן השני, דוכס בוואריה קיבל את דוכסות בוואריה-מינכן, פרידריך, דוכס בוואריה קיבל את דוכסות בוואריה-לנדסהוט, ואילו אביו קיבל את דוכסות בוואריה-אינגולשטאדט.
בשנת 1394 פרצה מלחמה בין דודו יוהאן השני שנתמך בבניו ארנסט, דוכס בוואריה ווילהלם השלישי, דוכס בוואריה, לבין אביו ולודוויג עמד לצד אביו, ובסיומה ניצח דודו יוהאן את אביו.
בשנת 1413 מת אביו שטפן השלישי, דוכס בוואריה, ולודוויג עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1414 כרתו וילהלם וארנסט ברית עם בן דודם היינריך השישה עשר, דוכס בוואריה-לנדסהוט נגד לודוויג, ובשנת 1420 פרצה שוב מלחמה בין הדוכסויות, שהסתיימה בשנת 1422 בתבוסת בוואריה-אינגולשטאדט.
בשנת 1445 מת בנו לודוויג השמיני, וב-1 במאי 1447 מת לודוויג כאסיר של היינריך השישה עשר, דוכס בוואריה, שסיפח עם מותו את דוכסות בוואריה-אינגולשטאדט לנחלותיו.
ב-1 באוקטובר 1402 התחתן לודוויג עם אן דה בורבון, בתם של ז'אן הראשון, רוזן לה מרשה וקתרין דה ונדום, ממנה היו לו שני ילדים:
לודוויג השמיני, דוכס בוואריה (1403–1445)
ב-1 באוקטובר 1413 התחתן לודוויג עם קתרין ד'אלנסון, בתם של פייר השני, רוזן אלנסון ומארי שאמילאר, רוזנת בומון-או-מן, ממנה נולדו לו שני ילדים:
לודוויג נולד במאי 1315 ללודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ובאטריצ'ה משוויידניץ, בתם של בולקו הראשון, דוכס שוויידניץ וביאטריקס מברנדנבורג.
בשנת 1323 העניק לו אביו את מרקיזות ברנדנבורג, שאותה ירש בשנת 1320, לאחר שהיינריך השני, מרקיז ברנדנבורג-שטנדאל שהיה האחרון מבית אסקניה בברנדנבורג מת ללא יורשים, והתעלם מטענותיו של רודולף הראשון, דוכס סקסוניה-ויטנברג לזכותו על הירושה.
על מנת לחזק את שליטתו בצפון גרמניה, התחתן לודוויג עם מרגרט מדנמרק, בתם של כריסטופר השני, מלך דנמרק ואופמיה מפומרניה, אולם לודוויג נאלץ בשנת 1325 לדכא מרד נגדו בברלין ובקלן.
בשנת 1328 פרץ סכסוך בינו לדוכסי פומרניה, וכתוצאה מכך פרצה שנה מאוחר יותר מלחמת פומרניה-ברנדנבורג שנמשכה עד לשנת 1333, ובסיומה ויתר לודוויג על תביעתו בפומרניה.
בשנת 1338 חתם לודוויג על הצהרת רנזה, ובה הכירו הנסיכים הבוחרים בזכויות הקיסר נגד האפיפיור בנדיקטוס השנים עשר.
בשנת 1340 מתה אשתו מרגרט מדנמרק, אולם גם לאחר מותה נשאר לודוויג ביחסים טובים עם בית המלוכה הדני, ואף סייע יחד עם יוהאן השלישי, רוזן הולשטיין-פלן לגיסו ולדמר הרביעי, מלך דנמרק לתפוס את השלטון.
באותה שנה איחד אביו לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את דוכסות בוואריה מחדש, לאחר מותו של יוהאן הראשון, דוכס בוואריה.
ב-10 בפברואר 1342 התחתן לודוויג עם מרגרטה, רוזנת טירול, בתם של היינריך, מלך בוהמיה ואדליידה מבראונשווייג, ללא שבוטלו נישואיה ליאן ז'ינדריך, מלך בוהמיה.
בעקבות כך הטיל האפיפיור קלמנס השישי חרם על לודוויג שנתמך על ידי הבישופים של בריקסן וטרנט, אולם לודוויג נתמך על ידי אביו לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, וויליאם איש אוקאם ומרסיליו מפדובה התאולוגים הפרנציסקנים שהתירו נישואים אזרחים, וכך הצליח לודוויג להשיג שליטה ברוזנות טירול.
לאחר מות אביו בשנת 1347 שלטו לודוויג ואחיו בכל הנחלה במשותף, ובשנת 1349 חולקה בחוזה לנדסברגר דוכסות בוואריה מחדש בין האחים, לבוואריה העליונה ובוואריה התחתונה, ולודוויג יחד עם אחיו לודוויג השישי, דוכס בוואריה ואוטו החמישי, דוכס בוואריה קיבלו את בוואריה העליונה.
בשנת 1347 הדף לודוויג מתקפה של קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לעבר טירול, ובשנת 1348 פתח במרד נגדו בתמיכת דנמרק ופומרניה.
המרד החל לאחר שוולדמאר המתחזה טען שהוא ולדמאר, מרקיז ברנדנבורג-שטנדאל, וזכה לתמיכת קרל הרביעי.
המלחמה נמשכה עד לשנת 1350, ובמהלכה איבד לודוויג חלק משטחי ברנדנבורג והרס רב נגרם במדינה.
בדצמבר 1351 מסר לודוויג את מרקיזות ברנדנבורג לאחיו לודוויג השישי, דוכס בוואריה, בתמורה לשליטתו בבוואריה העליונה לבדו.
בשנת 1356 הסתכסך לודוויג שוב עם קרל הרביעי, לאחר שבבולת הזהב קבל אחיו לודוויג השישי ומרקיז ברנדנבורג תואר נסיך בוחר, ואילו לודוויג לא קיבל שום מעמד בתהליך הבחירות.
לודוויג שמר על יחסים טובים עם בית הבסבורג, ובשנת 1352 סייע לאלברכט השני, דוכס אוסטריה נגד הקונפדרציה השווייצרית.
בשנת 1359 השיא לודוויג את בנו מיינהארד השלישי, רוזן גוריציה-טירול למרגרטה מאוסטריה, בתו של אלברכט השני, דוכס אוסטריה, ומשום כך ביטלו בני בית הבסבורג את הנידוי שהוטל עליו ועל אשתו.
ב-18 בספטמבר 1361 מת לודוויג, ובנו מיינהארד השלישי, רוזן גוריציה-טירול ירש את נחלותיו.
כעבור שנתיים מת מיינהארד ללא יורשים, ובעקבות כך ירש שטפן השני, דוכס בוואריה את בוואריה העליונה, ואילו רודולף הרביעי, דוכס אוסטריה ירש את רוזנות טירול.
בשנת 1324 התחתן לודוויג עם מרגרט מדנמרק, בתם של כריסטופר השני, מלך דנמרק ואופמיה מפומרניה, אולם לא היו לו ילדים ממנה.
ב-10 בפברואר 1342 התחתן לודוויג עם מרגרטה, רוזנת טירול, בתם של היינריך, מלך בוהמיה ואדליידה מבראונשווייג, ממנה היו לו 4 ילדים:
מיינהארד השלישי, רוזן גוריציה-טירול (1344–1363)
לודוויג הראשון, דוכס בוואריה , היה דוכס בוואריה בין השנים 1183–1231, ורוזן הפלטינט שעל הריין בין השנים 1214–1228.
לודוויג נולד ב-23 בדצמבר 1173 בקלהיים, לאוטו השישי, רוזן הפלטינט של בוואריה ולאגנס מלון, בתם של לודוויג הראשון, רוזן לון ואגנס ממץ.
בשנת 1180 הדיח פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את היינריך הארי, דוכס סקסוניה ובוואריה, ומסר את דוכסות בוואריה לאביו, שהוכתר כאוטו הראשון, דוכס בוואריה.
בשנת 1183 מת אביו אוטו הראשון, דוכס בוואריה, ולודוויג ירש את נחלותיו.
בשנת 1191 מת פרידריך הראשון במהלך מסע הצלב השלישי, ובנו היינריך השישי עלה לשלטון במקומו.
מיד לאחר מכן אוטוקאר הראשון, דוכס בוהמיה ואלברכט השלישי, רוזן בוגן תקפו את נחלותיו של היינריך, וסיפחו את אזור זולצבאך.
לודוויג ניסה לתווך בין הצדדים, אך משכשל בהשכנת שלום ביניהם נגרר למלחמה לצד היינריך.
כוחותיו של לודוויג נהדפו על ידי כוחותיהם של אוטוקאר ואלברכט, ואף התקפת הנגד של לאופולד החמישי, דוכס אוסטריה וברטולד, דוכס מראניה לא הועילה.
בקיץ 1192 הוסמך לודוויג כאביר על ידי היינריך השישי, ובשנת 1193 תפס היינריך השישי את זולצבאך, גירש את אלברכט השלישי מנחלתו, והדיח את אוטוקאר הראשון משלטונו.
לודוויג נותר ביחסים קרובים עם היינריך השישי, ואף ליווה אותו במסעו לאיטליה בשנת 1194 לכיבוש ממלכת סיציליה.
לאחר מותו של רוזן שטפלינג נתן היינריך את אדמותיו ללודוויג, מה שגרם לסכסוך בינו לאברהרד, ארכיבישוף זלצבורג וקונרד, בישוף רגנסבורג, אולם לודוויג בפקחותו הביא להחזרת השלום על כנו.
בשנת 1197 ליווה לודוויג את היינריך השישי לסיציליה לקראת יציאתם למסע צלב חדש, אולם היינריך השישי מת במפתיע ממלריה והמסע בוטל.
לאחר מותו של היינריך השישי פרץ מאבק ירושה בין אוטו מבראונשווייג שנתמך על ידי הנסיכים מצפון ומערב גרמניה, לבין פיליפ משוואביה שנתמך על ידי הנסיכים מדרום ומזרח גרמניה, ולודוויג בכללם.
באותה שנה מת אלברכט השלישי, ולודוויג טען לזכותו על נחלותיו.
בשנת 1204 התחתן לודוויג עם לודמילה מבוהמיה, בתם של פרידריך, דוכס בוהמיה ואליזבת מהונגריה, דוכסית בוהמיה, כדי ליצור ברית עם דודה אוטוקאר הראשון, וממנה נולד לו ילד אחד - אוטו השני, דוכס בוואריה.
באותה שנה ירש לודוויג את מרקיזות ווהבורג.
באותה שנה מת מרקיז חאם ללא יורשים, פיליפ, מלך גרמניה העניק ללודוויג את רוב נחלותיו, אך השאיר בידיו את מרקיזות נורדגאו כנחלה קיסרית.
באותה שנה גם ייסד לודוויג את העיר לנדסהוט.
בשנת 1208 נרצח פיליפ משוואביה, מלך גרמניה בבמברג, במהלך חתונת אחייניתו ביאטריס השנייה, רוזנת בורגונדי עם אוטו הראשון, דוכס מראניה, ובעקבות כך הודחו כל בני בית אנדכס משלטונם, ולודוויג השתלט מיידית על מרקיזות איסטריה.
לאחר הרצח העביר לודוויג את תמיכתו לאוטו מבראונשווייג, לאחר שהלה הבטיח לו את נחלות בית אנדכס, את שליטתו בבוואריה, ואת זכותו לרשת את רוזנות הפטינט שעל הריין.
בשנת 1211 החזיר לודוויג את תמיכתו לבית הוהנשטאופן וחבר לפרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובתמורה נתן לו פרידריך בשנת 1214 את רוזנות הפטינט שעל הריין, לאחר שהיינריך השישי, רוזן הפלטינט שעל הריין מת ללא ילדים.
ב-23 ביולי 1215 פיקח לודוויג על טקס הכתרת פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה באאכן, ואף מונה למפקד הצבא הקיסרי.
בשנת 1218 ייסד לודוויג את העיר שטראובינג.
בשנת 1221 יצא לודוויג למסע הצלב החמישי, ואף השתתף עם צבאו בקרב אל-מנצורה.
בשנת 1224 ייסד לודוויג את העיר לנדאו אן דר איסר.
בשנת 1225 מונה לודוויג לאפוטרופוס על היינריך השביעי, מלך גרמניה, אולם לאחר מכן הדרדרו יחסיו עם בית הוהנשטאופן ובשנת 1229 אף נלחם נגדו, אולם לודוויג הובס ונאלץ לסגת לטירת קלהיים.
בשנת 1228 מסר לודוויג את רוזנות הפטינט שעל הריין לבנו אוטו.
ב-15 בספטמבר 1231 נרצח לודוויג בקלהיים, ובנו עלה לשלטון במקומו.
על אף שהרוצח לא נתפס, יצאו שמועות שנרצח על ידי בית הוהנשטאופן, בשל הסכסוך שהיה לו עמם.
לודוויג הרביעי, הנסיך הבוחר מפפאלץ , היה הנסיך הבוחר מפפאלץ בין השנים 1436–1449.
לודוויג נולד ב-1 בינואר 1424, ללודוויג מפפאלץ ולמתילדה מסבויה, בתם של אמדאו, נסיך אכאיה וקתרין מז'נבה.
בעת מסעו של אביו באיטליה בשנת 1401, ניהל לודוויג את ענייני הנסיכות.
בשנת 1436 מת אביו לודוויג השלישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ, ולודוויג עלה לשלטון במקומו.
מכיוון שהיה קטין שלט בשמו כעוצר דודו אוטו הראשון, רוזן פפאלץ-מוסבאך עד לשנת 1442. בשנת 1444 הגן לודוויג על הקיסרות, מפני התקפות הארמניאקים.
בשנת 1445 התחתן לודוויג עם מרגריטה מסבויה, בתם של אמדאו השמיני, דוכס סבויה ומארי מבורגונדי, דוכסית סבויה, ואלמנתו של לואיג'י השלישי, מלך נאפולי, ממנה נולד לו בן אחד - פיליפ, הנסיך הבוחר מפפאלץ.
ב-13 באוגוסט 1449 מת לודוויג בוורמס, ואחיו פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מפפאלץ עלה לשלטון במקומו, בתחילה כעוצר לבנו פיליפ, אולם עד מהרה נטל את השלטון לעצמו.
לודוויג החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ , היה הנסיך הבוחר מפפאלץ בין השנים 1508–1544.
לודוויג נולד ב-2 ביולי 1478 בהיידלברג, לפיליפ, הנסיך הבוחר מפפאלץ ולמרגרטה מבוואריה, נסיכת הבוחר מפפאלץ, בתם של לודוויג התשיעי, דוכס בוואריה ואמליה מסקסוניה, דוכסית בוואריה.
בשנת 1508 מת אביו פיליפ, הנסיך הבוחר מפפאלץ, ולודוויג עלה לשלטון במקומו.
עם עלותו לשלטון נאלץ לודוויג להתמודד עם הנזקים ממלחמת לנדסהוט.
ב-23 בפברואר 1511 התחתן לודוויג עם זיבילה מבוואריה, בתם של אלברכט הרביעי, דוכס בוואריה וקוניגונדה מאוסטריה, אך לא היו להם ילדים.
בשנת 1518 השיג לודוויג את ביטול החרם הקיסרי שהיה על הנסיכות, ובשנת 1519 תמך בבחירתו של קרלוס הראשון, מלך ספרד למלך גרמניה.
במהלך מרד האיכרים הגרמני בשנת 1525, הוקף לודוויג בנוישטאדט אן דר ויינשטראסה על ידי 8,000 איכרים חמושים, ומשום כך הזמין אותם לסעודה וקיבל את דרישותיהם.
ב-16 במרץ 1544 מת לודוויג בהיידלברג, ואחיו פרידריך השני, הנסיך הבוחר מפפאלץ עלה לשלטון במקומו.
לודוויג הראשון, רוזן פפאלץ-צווייבריקן , היה רוזן פפאלץ-צווייבריקן בין השנים 1453–1489.
לודוויג נולד בשנת 1424, לשטפן, רוזן פפאלץ-זימרן-צווייבריקן ואנה מוולדנץ, רוזנת פפאלץ-זימרן-צווייבריקן, בתם של פרידריך השלישי, רוזן ולדנץ ומרגרטה מנסאו-זארבריקן.
בשנת 1444 מת סבו פרידריך השלישי, רוזן ולדנץ, ואביו שטפן ירש ממנו את רוזנות שפונהיים ואת רוזנות ולדנץ.
באותה שנה חילק שטפן את נחלותיו לבניו, על אף שהמשיך לשלוט בהם באופן רשמי: פרידריך קיבל את רוזנות פפאלץ-זימרן ואת רוזנות שפונהיים, ואילו לודוויג קיבל את רוזנות פפאלץ-צווייבריקן ואת רוזנות ולדנץ.
בשנת 1453 פרש שטפן מניהול הרוזנויות, ופרידריך ואחיו החלו לשלוט לבד בנחלותיהם.
במהלך השנים 1455, 1460 ו-1470–1471 נלחם לודוויג נגד פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מפפאלץ, בשל טענתו של פרידריך על רוזנות ולדנץ.
ב-19 ביולי 1489 מת לודוויג, ובניו קספר, רוזן פפאלץ-צווייבריקן ואלכסנדר, רוזן פפאלץ-צווייבריקן ירשו את נחלותיו.
ב-20 במרץ 1454 התחתן לודוויג עם יוהנה מקרוי, בתם של אנטואן הראשון, רוזן קרוי ומרגריט מלורן-וודמון, ממנה נולדו לו 12 ילדים:
מרגרטה מפפאלץ-צווייבריקן (1456–1527), התחתנה עם פיליפ, רוזן נסאו-אידשטיין
אליזבת מפפאלץ-צווייבריקן (1469–1500), התחתנה עם יוהאן לודוויג, רוזן נסאו-זארבריקן
לודוויג הירשפלד (בפולנית: Ludwik Hirszfeld; באוגוסט 1884 ורשה – 7 במרץ 1954 וורוצלאב) היה מיקרוביולוג וסרולוג פולני-יהודי מומר.
הוא נחשב כמגלה שותף של קבוצת סוגי הדם ABO.
למד בגימנסיה בלודז' ולאחר מכן התנצר.
בשנת 1902 הוא החל לימודיו באוניברסיטת וירצבורג ובהמשך בברלין.
הירשפלד סיים את עבודת הדוקטורט שלו בנושא "התלכדות הדם" ב-1907, ובכך עשה את הצעד הראשון בתחום בו התמחה.
עוד קודם לכן הוא היה עוזר זוטר בחקר מחלת הסרטן במכון היידלברג לחקר הסרטן, שם היה אמיל פון דונגן ראש המחלקה שלו.
עד מהרה יצר הירשפלד ידידות אישית קרובה עם דונגרן.
בהיידלברג הם עשו את העבודה המשותפת הראשונה על קבוצות דם של בעלי חיים ושל בני אדם.
הוא קיבל משרת עוזר במכון להיגיינה באוניברסיטת ציריך, וזאת זמן קצר לאחר שנישא לאשתו האנקה, גם היא רופאה וחוקרת, אשתו נעשתה עוזרת מחקר במרפאת הילדים בציריך.
בשנת 1914 הוא נעשה מרצה אקדמי על בסיס עבודתו בחקר האנפילקסיס וה-Anaphylatoxin.
כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה, סרביה נפגעה במגפות של טיפוס הבהרות ודיזנטריה.
ב-1915 הגיע לשם הירשפלד במינוי צבאי.
הוא נשאר עם הצבא הסרבי עד סוף המלחמה, כיהן כיועץ סרולוגי ובקטריולוגי.
לאחר תום המלחמה חזרו הירשפלד ואשתו שהייתה בוורשה, שם הקים מכון לחקר הדם.
עד מהרה הפך לסגן המנהל ובהמשך למנהל המדעי של מכון ההיגיינה הממלכתי בוורשה.
בשנת 1931 הוא היה פרופסור מן המניין באוניברסיטת ורשה והיה חבר בפורומים בינלאומיים רבים.
לאחר כיבוש פולין על ידי הצבא הגרמני בתחילת מלחמת העולם השנייה פוטר הירשפלד ממכון ההיגיינה בשל היותו "לא-ארי", אך באמצעות חברים הצליח לעשות עבודה מדעית בביתו עד פברואר 1941. עם זאת, כמעט בלתי אפשרי היה עבורו לפרסם מאמרים.
ב -20 בפברואר 1941 נאלץ הירשפלד לעבור לגטו ורשה עם אשתו ובתו.
כן העביר בסתר שיעורים במסגרת בית הספר המחתרתי לרפואה בגטו.
הוא עמד בראש "מועצת הבריאות" של הגטו.
ב-1943 ברחו הוא ומשפחתו מהגטו, והצליחו לשרוד במחתרת, וזאת באמצעות שימוש בזהויות מזויפות.
בתו מתה משחפת באותה שנה.
כאשר שוחרר חלק מפולין בשנת 1944, הירשפלד היה שותף בהקמתה של אוניברסיטת לובלין, והפך לחוקר באוניברסיטה.
בשנת 1945 הוא הפך למנהל המכון למיקרוביולוגיה רפואית בוורוצלב ודיקן הפקולטה לרפואה.
הוא לימד במכון עד מותו.
בשנת 1946 פרסם את האוטוביוגרפיה שלו – "סיפור אחד של חיים".
הירשפלד קיבל דוקטורט של כבוד מאוניברסיטת פראג (1950) ואוניברסיטת ציריך (1951).
הוא כתב כמעט 400 מאמרים בגרמנית, צרפתית, אנגלית ופולנית.
רבין ממאמריו נכתבו בשיתוף פעולה עם חוקרים אחרים בהם אשתו.
המכון לחיסונים וניסוי בתרפיה של האקדמיה הפולנית למדעים נקרא היום על שמו של לודוויג הירשפלד.
ב-2009 הונצחה דמותו על בול דואר פולני.
ב-2018 הונצחה דמותו על בול דואר סרבי בין הרופאים הגדולים של מלחמת העולם הראשונה.
לודוויג הירשפלד ומורו פון דנגרן, היו אלה שקבעו את סוגי הדם ב קבוצות A, B, AB, ו-O; בעבר הם נקראו קבוצות I, II, III ו-IV..
במלחמת העולם הראשונה הוא ואשתו כתבו מאמרים על סוגי הדם שהביאו ממצאים יסודיים וחדשניים על ההרכב הגזעי של העמים החדשים וההיסטוריים.
בין השאר הם מצאו את השוני באחוזים של בעלי סוג דם שונה בין ילידי מזרח אירופה למרכזה.
לימים שימשו מחקריו את תורת הגזע הנאצית.
לודוויג הולברג (בנורווגית: Ludvig Holberg; 3 בדצמבר 1684 – 28 בינואר 1754) היה סופר, מסאי, פילוסוף, היסטוריון ומחזאי יליד ברגן, נורווגיה, בתקופת המלוכה הדנו-נורווגית.
הוא הושפע מההומניזם, הנאורות והבארוק.
הולברג נחשב למייסד הספרות הדנית והנורווגית והוא ידוע בעיקר בזכות הקומדיות שכתב בשנים 1722–1723 עבור תיאטרון Lille Grønnegade בקופנהגן.
מאמריו בנושאי משפט וחוקי טבע שימשו סטודנטים למשפטים במשך יותר מ-200 שנה, מ-1736 עד 1936.
הולברג היה הצעיר מבין שישה אחים.
אביו, כריסטיאן נילסן הולברג, מת לפני מלאות שנה לבנו.
לודוויג הולברג למד בקופנהגן ולימד באוניברסיטת קופנהגן במשך שנים רבות.
בו בזמן הוא החל קריירה מוצלחת כסופר וכתב את סדרת הקומדיות הראשונה שלו.
תחילה למד הולברג תאולוגיה באוניברסיטת קופנהגן, אולם הוא לא התעניין במיוחד בקריירה בתאולוגיה ולימד את עצמו משפטים, היסטוריה ובלשנות.
בשנת 1736 התמסד באוניברסיטת קופנהגן התואר האקדמי במשפטים וכתביו של הולברג הפכו לחומר הקריאה לתואר זה.
תחילה לימד הולברג באוניברסיטה מטפיזיקה, ומאוחר יותר התמנה לפרופסור ולימד רטוריקה ולטינית.
לבסוף קיבל פרופסורה בנושא אשר היה קרוב ביותר ללבו ובו היה פורה ביותר – היסטוריה.
הולברג היה משכיל מאוד ואיש העולם הגדול.
בנעוריו, הוא ביקר בערים הגדולות בהולנד וצרפת, וחי במשך תקופה קצרה ברומא ובמשך תקופה ארוכה יותר באוקספורד, אנגליה (1706–1708), מעשה לא שכיח מאחר שבאותה עת התרכזו החיים האינטלקטואליים ביבשת אירופה.
הוא לא התקבל באופן רשמי לאוניברסיטת אוקספורד, אלא בילה את זמנו שם בספריות ובדיונים בלטינית עם הסטודנטים האנגליים.
מסעותיו של הולברג היו מקור ההשראה העיקרי לכתביו המאוחרים יותר, ובעקבות חוויות אלה התבגר הן מבחינה אמנותית והן מבחינה מוסרית.
הולברג שאב השראה מקומדיות לטיניות עתיקות, כמו גם מקומדיות צרפתיות חדשות יותר שראה בפריס, ומתיאטרוני רחוב ברומא.
ניתן לחלק את כתביו של הולברג לשלוש תקופות: הראשונה, בין 1711–1718 עוסקת בעיקר בהיסטוריה.
השנייה, בין השנים 1719–1731, עוסקת בעיקר בשירה סאטירית ובקומדיות לתיאטרון.
והתקופה השלישית, בין 1731–1750, עוסקת בעיקר בפילוסופיה.
הקומדיות הרבות שלו בתקופת הביניים נכתבו בעת ששימש מחזאי הבית בתיאטרון הציבורי הראשון בדנמרק, שנוסד בקופנהגן ב-1721. אלה הקומדיות שזיכו אותו בתהילה עד לימינו אלה, והן זכו להצלחה עצומה בין לילה.
אולם, המחסור שנגרם כתוצאה מהשריפה הגדולה של קופנהגן ב-1728 הוליד גל של דיכאון ושל פוריטניות, שלא עלו בקנה אחד עם הסאטירות של הולברג, וכתוצאה מכך הוא חדל לכתוב קומדיות ועבר ב-1731 לכתיבה פילוסופית והיסטורית.
הרומן היחידי של הולברג, הפנטזיה הסאטירית-בדיונית "מסעותיו התת-קרקעיים של נילס קלים", פורסם במקור בלטינית תחת השם Nicolai Klimii Iter Subterraneum.
הולברג מציג את היהודים כדמויות קומיות במרבית ממחזותיו, ובשנת 1742 הוא כתב את Den jødiske Historie fra Verdens Begyndelse, fortsat til disse Tider (ההיסטוריה היהודית מתחילת העולם ועד ימינו).
המאמר מציג את היהודים תוך שימוש בסטריאוטיפים השליליים אך גם דן ביחס השלילי ליהודים באירופה.
המלחין הנורווגי אדוורד גריג הלחין לכבודו את "סוויטת הולברג" (אופוס 40).
הסוויטה היא בסגנון של ריקודים כפריים מתקופתו של הולברג.
ב-1911 הלחין יוהאן הלוורסן מוזיקת ליווי עבור הפקה של מחזהו של הולברג Barselstuen (חדר המנוחה) באוסלו.
מאוחר יותר הסב הלוורסן את המוזיקה לסוויטה שלו Ancienne (אופוס 31), שהוקדשה לזכרו של הולברג.
אוניברסיטת ברגן בנורווגיה מעניקה את פרס הזיכרון הבינלאומי על שם הולברג, ששוויו כחצי מיליון אירו.
בצפון האי ונקובר, בקולומביה הבריטית בקנדה, שוכנת עיירה בשם הולברג אשר נוסדה ב-1907 על ידי מהגרים דנים.
האופרה של דן שור (Dan Shore) "החתן יפה התואר" לשישה קולות סופרן מבוססת על מחזהו האחרון של הולברג Den forvandlede Brudgom.
בלב ברגן בנורווגיה ישנם פסל של Holberg ושדרות על שמו (Holbergsallmenningen).
על מרקורי ישנו מכתש הנקרא על שמו של הולברג.
לודוויג גאורג, מרקיז באדן-באדן , היה מרקיז באדן-באדן בין השנים 1707–1761.
לודוויג גאורג נולד ב-7 ביוני 1702 בארמון אטלינגן, ללודוויג וילהלם, מרקיז באדן-באדן ולזיבילה, דוכסית סקסוניה-לאוונבורג, בתם של יוליוס פרנץ, דוכס סקסוניה-לאוונבורג והדוויג מפפאלץ-זולצבאך.
בשנת 1707 מת אביו, ולודוויג גאורג עלה לשלטון במקומו, תוך שאמו משמשת כעוצרת בשמו.
בהיותו בן 16 התאהב לודוויג גאורג במריה לשצ'ינסקה, נסיכת פולין, בתו של סטניסלאב לשצ'ינסקי, מלך פולין, אולם הוא לא התחתן עמה, ולבסוף היא נישאה ללואי החמישה עשר, מלך צרפת.
ב-8 באפריל 1721 התחתן לודוויג גאורג עם מריה אנה, נסיכת שוורצנברג, בתם של אדם פרנץ, נסיך שוורצנברג ואלאונורה משוורצנברג, ולכבוד חתונתו העניקה לו אמו את בית הציד שלה בפרמרסברג, ולשניים נולדו 4 ילדים.
הודות לאמו שגשגה המרקיזות, והצליחה לכסות את החובות שהיו בימי אביו.
בין השנים 1707–1731 היה לודוויג גאורג הקולונל המלכותי של רגימנט הרגלים ה-4 של החוג השוואבי, אך במהלך מלחמת הירושה הפולנית הוא רדף אחרי רכושו בבוהמיה, והוא חזר לווינה, רק לאחר שנכתבה הטיוטה הראשונית של הסכם וינה (1738).
בשנת 1733 מתה אמו, ובשנת 1755 מתה אשתו מריה אנה.
ב-10 ביולי 1755 התחתן לודוויג גאורג בשנית עם מריה אנה יוזפה, דוכסית בוואריה, בתם של קרל השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומריה אמליה, ארכידוכסית אוסטריה, אולם לא היו לו ממנה ילדים.
ב-22 באוקטובר 1761 מת לודוויג גאורג בארמון ראשטאט, ומכיוון שלא היו לו בנים עלה לשלטון במקומו אחיו אוגוסט גאורג, מרקיז באדן-באדן.
ב-8 באפריל 1721 התחתן לודוויג גאורג עם מריה אנה, נסיכת שוורצנברג, בתם של אדם פרנץ, נסיך שוורצנברג ואלאונורה משוורצנברג, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
אליזבת אוגוסטה מבאדן-באדן (1726–1789), התחתנה עם מיכאל ונצל, רוזן אלטן.
לודוויג הראשון, רוזן הסן , הקרוי "השלו" היה רוזן הסן בין השנים 1413–1458.
לודוויג נולד ב-6 בפברואר 1402 בשפאנגנברג, להרמן השני, רוזן הסן ולמרגרטה מהוהנצולרן-נירנברג, בתם של פרידריך החמישי, רוזן העיר נירנברג ואליזבת ממייסן.
בשנת 1413 מת אביו, ולודוויג עלה לשלטון במקומו.
ב-13 בספטמבר 1436 התחתן לודוויג עם אנה מסקסוניה, רוזנת הסן, בתם של פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה וקתרינה מבראונשווייג-לינבורג, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
היינריך השלישי, רוזן הסן העילית (1440–1483)
הרמן הרביעי מהסן, ארכיבישוף קלן (1450–1508)
אליזבת (1453–1489), התחתנה עם יוהאן השלישי, רוזן נסאו-ויילבורג
לודוויג היונקר מהסן היה אציל גרמני מבית הסן.
לודוויג נולד בשנת 1305, לאוטו הראשון, רוזן הסן ולאדלהייד מרבנסבורג, בתו של אוטו השלישי, רוזן רבנסבורג.
בשנת 1326 ביקרו אוטו הראשון ואשתו את האפיפיור יוחנן העשרים ושניים באביניון עם ליווי גדול.
במהלך הביקור, הבטיח האפיפיור כי לודוויג יקבל משרה כנסייתית, אולם, לודוויג סירב להישאר רווק, וויתר על הקריירה הכנסייתית שלו.
בשנת 1328 מת אביו, ואחיו הבכור היינריך השני, רוזן הסן, ירש את רוזנות הסן, בעוד לודוויג קיבל את טירת גרבנשטיין.
לודוויג נפטר ב-2 בפברואר 1345. אחיו היינריך השני החליט בשנת 1367, אחרי מות בנו אוטו הצעיר מהסן, לאמץ את בנו של לודוויג - הרמן השני, רוזן הסן כיורשו.
ב-15 באוקטובר 1340, התחתן לודוויג עם אליזבת משפונהיים, בתם של זימון השני, רוזן שפונהיים-קרויצנאך ואליזבת מהיינבסרג-פאלקנבורג, ממנה היו לו שלושה ילדים:
לודוויג הרביעי, רוזן תורינגיה היה חבר השושלת הלודווינגיאנית, היה רוזן תורינגיה והפלטין של סקסוניה מ-1217 עד מותו.
הוא היה בעלה של אליזבת מתורינגיה.
לודוויג נולד ב-28 באוקטובר 1200 בטירת קרויצבורג, והיה בנם השני של הרמן הראשון, רוזן תורינגיה ולסופיה מוויטלסבאך, בתם של אוטו הראשון, דוכס בוואריה מבית ויטלסבאך ואגנס מלון .
במהלך המאבק על הכתר הגרמני בין פיליפ משוואביה, מלך גרמניה מבית הוהנשטאופן לבין אוטו הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מבית ולף, אביו החליף צדדים כמה פעמים וניסה להרחיב את ההשפעה שלו על ידי נישואי בנו הבכור הרמן עם הנסיכה ההונגרית אליזבת מהונגריה, בתו של אנדראש השני, מלך הונגריה.
הנערה הצעירה הגיעה לתורינגיה בשנת 1211 כדי לגדול בחצר הלודווינגיאנית, שם היה מקום מפגש למשוררים כמו ולטר פון דר פוגלוויידה או וולפרם פון אשנבאך.
אחיו הבכור של לודוויג נפטר בשנת 1216, ולכן עם מות אביו בשנת 1217, הוא עלה על כס המלוכה התורינגי בגיל 16. בשנת 1218, בחגיגת קיליאן הקדוש, בגיל 18, הוא הוסמך כאביר בכנסיית ג'ורג' הקדוש באייזנך.
בשנת 1220, בגיל עשרים, התחתן לודוויג בטירת וארטבורג עם אליזבת מהונגריה בת ה-14, ונולדו להם שלושה ילדים.
הוא הקים את חצרו בטירת וארטבורג ליד אייזנך.
כאשר בשנת 1221 מת גיסו של לודוויג תאודוריק הראשון, רוזן מייסן מבית וטין, הוא שימש כאפוטרופוס של בנו הקטין של תיאודוריק, היינריך השלישי, רוזן מייסן.
עם זאת, ניסיונותיו לכבוש את אדמות מייסן ולוסאטיה נדחו על ידי אחותו יוטה.
כמו אביו, לודוויג היה בקשר הדוק עם הקיסר פרידריך השני, שמינה אותו למרשל האימפריה הרומית הקדושה ואישר את זכויותיו ברוזנות מייסן.
בשנת 1226 נקרא לודוויג לדיאט בקרמונה, שם הבטיח לקיסר פרידריך השני לצאת למסע הצלב וללוות אותו לארץ הקודש.
הוא יצא למסע הצלב השישי בשנת 1227, בהשראתו החלקית של סיפוריו של דודו, שהיה בלבנט עם הקיסר הרומי הקדוש.
עמיתיו למסע היו חמישה רוזנים, לודוויג פון וארטבורג, גינטר פון קפרנברג, מיינהרד פון מילברג, היינריך פון שטולברג ובורכארד פון ברנדנברג.
לודוויג השאיר מאחור את אשתו ההרה, שהייתה לה תחושה שהם לעולם לא ייפגשו שוב.
באוגוסט 1227 חצה לודוויג את ההרים בין תורינגיה ופרנקוניה העליונה, דרך הדוכסויות של שוואביה ובוואריה, וחצה את הרי האלפים הטירוליים.
הוא חלה במגפה לאחר שהגיע לברינדיזי ואוטרנטו בממלכת סיציליה.
הוא קיבל משיחה מהפטריארך של ירושלים ומהבישוף של סנטה קרוצ'ה הוא מת ב-11 בספטמבר 1227, עוד לפני שהגיע לאוטרנטו.
כמה ימים לאחר מותו נולדה בתו גרטרוד.
שרידיו של לודוויג נקברו במנזר ריינהרדסברון בשנת 1228. בנו בן החמש הרמן השני, רוזן תורינגיה, בהדרכתו של דודו היינריך ראספה, רוזן תורינגיה.
לאחר מותו, עזבה אליזבת את חצר האצולה, סידרה את הטיפול בילדיה, ובשנת 1228 ויתרה על העולם והפכה לעוזרתו של פרנציסקוס הקדוש מאסיזי.
היא בנתה את בית החולים הפרנציסקני במרבורג והתמסרה לטיפול בחולים עד למותה בגיל 24 ב-1231. היא הוכרזה רשמית קדושה רק ארבע שנים אחרי מותה.
בעוד לודוויג מעולם לא הוסמך רשמית, הוא הפך מוכר בקרב העם הגרמני כלודוויג הקדוש.
הוא ידוע במקום אחר כלודוויג המבורך מתורינגיה.
ללודוויג ולאליזבת מהונגריה נולדו שלושה ילדים:
הרמן השני, רוזן תורינגיה (1222–1241), התחתן עם הלנה מבראונשווייג-לינבורג, בתו של אוטו הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג
סופיה מתורינגיה, דוכסית בראבנט (1224–1275), התחתנה עם היינריך השני, דוכס בראבנט; בנם היינריך הראשון, רוזן הסן הפך לאב בית הסן
גרטרוד מתורינגיה (1227–1297), אם המנזר הפרמונסטראטסי של אלטנבורג ליד וצלר; היא בורכה על ידי האפיפיור קלמנס השישי בשנת 1348.
לודוויג הלברשטטר היה פרופסור לרדיולוגיה טיפולית, ייסד והיה ראש מכון הרדיום (לטיפול במחלות ממאירות) בבית החולים הדסה ירושלים, היה מחלוצי הטיפול בסרטן בישראל.
סיים לימודי רפואה בברסלאו בשנת 1901. בין השנים 1901–1905 היה אסיסטנט למחלות עור בקליניקה הדרמטולוגית באוניברסיטת ברסלאו.
בין השנים 1908–1911 היה אסיסטנט במכון לפתולוגיה בבית החולים שאריטה בברלין.
הלברשטטר היה בצוות שגילה את המחולל של הטראכומה בשנת 1909 באינדונזיה.
בין השנים 1911–1914 היה אסיסטנט במכון הרנטגן בברלין.
בשנת 1919 התמנה למנהל המכון לרדיותרפיה במכון הסרטן.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוצב הלברשטטר במטה הכיבוש של הצבא הגרמני בפולין.
בשנת 1919 התמנה למנהל המכון לרדיותרפיה במכון הסרטן של אוניברסיטת ברלין.
בין השנים 1926–1933 היה פרופסור חבר לרדיולוגיה בברלין.
עם סיום המלחמה מונה למנהל המחלקה לרדיותרפיה במכון הסרטן של אוניברסיטת ברלין.
בין השנים 1919 - 1933 עסק במחקר קליני ובניהול המכון.
בשנים אלו עלה קרנו של יסוד הרדיום כפולט קרינה יעילה בטיפול בשאתות.
בשל המחסור העולמי ברדיום ניסה יחד עם עוזרו פרופ' סימונס למצוא פתרון למחסור זה דוגמת שימוש ביסודות רדיואקטיביים אחרים כתחליף לרדיום.
הלברשטטר עלה לארץ ישראל במאי 1933. התיישב בירושלים.
הביא עמו 250 מיליגרם של רדיום, והקים את "מכון הרדיום" בבית החולים הדסה לטיפול במחלות ממאירות.
במסגרת עבודתו עסק בגיוס תרומות, רכישת ציוד, הכשרת רופאים וטכנאים, ועל מחקר וחינוך רפואי הנוגע לחקר הסרטן.
מחקריו פורצי הדרך היו בנוגע לקשר בין ממאירות שד והורמוני המין.
בין השנים 1933–1949 היה ראש מכון הרדיום בהדסה ירושלים.
בשנת 1935 התמנה לפרופסור לרדיולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
הלברשטטר היה מחלוצי חקר הסרטן באוניברסיטה העברית במשותף עם הד"ר ליאוניד דולז'נסקי.
הלברשטטר הקפיד על מתן טיפול לאוכלוסייה ללא הבדל דת גזע או מין, ונאבק אל מול קשיי התקופה במתן טיפול הוגן גם לאוכלוסייה הערבית.
הלברשטטר הקפיד להגיע במהלך שנת 1937 לבית החולים הדסה (תל אביב) אחת לשבוע לצורך בדיקת חולים ומתן טיפול וייעוץ, למרות חוסר הביטחון ששרר בדרכים באותה העת.
התעריף עבור ביקור עמד בזמנו על לירה ישראלית אחת.
בנוסף הקפיד לסייע לחולים במקומות אחרים בארץ ישראל.
במלחמת העצמאות סירב הלברשטטר לעזוב את ירושלים (למרות מחלתו) עד שלא ישרור בה שקט, מתוך רצון להציב דוגמה ולא לעודד בריחה מירושלים.
נפטר בניו יורק באפריל 1949, לאחר שחלה וניסה לחפש מזור למחלתו.
במסגרת עבודת מחקר שערך בין השנים 1911–1914 גילה עניין בהשפעת קרני רנטגן על העור, ועל כן חיפש איבר שיהיה מספיק עמוק יחסית לעור ויושפע מהטיפול בקרינה, אך שהשינויים בו יהיו בולטים ויוכלו לשקף את השפעת הקרינה.
הלברשטטר בחר להתמקד בשחלות הארנב.
ארנבות אלו הוקרנו חד צדדית, וככל שנקפו הימים לאחר הקרינה, השחלה המוקרנת הייתה קטנה יותר ויותר בהשוואה לשחלה הלא מוקרנת.
עבודה זו הייתה הבסיס לכל הבנת ההשפעה של הקרינה על אברי האגן.
"עקרונות מיקרוביולוגיים של הקרינה" (1928)
"תופעות ביולוגיות כלליות ומזיקות של קרן רנטגן" (1929)
ההשפעה של חומרים מסוימים על התפתחות שאתות מסוגים שונים על ידי הזרקתם לעכברים ומעקב אחר תהליך התפתחות שאתות בעור וסרקומות (שנת 1937)
הפקת תאי שאת ברקמה והעברתן לרקמות אחרות בעכברים (שנת 1937)
במסגרת המחקר הקליני שנערך בשנות ה-30 של המאה ה-20 בישראל, עמד הלברשטטר על הקשר בין ממאירות שד ושינויים הורמונליים, והעמיד את הבסיס לכך שדיכוי הורמונאלי יעיל ביותר בנשים עם ממאירות שד שולחת גרורות.
בהמשך ניסה לעמוד על הבדלים היסטולוגיים בין שאתות שונות בשד ותגובתן לטיפול הורמונלי, ואף החל בחקר מחלות ממאירות במהלך הריון.
עבודות המחקר שלו לגבי מנגנון פעולת קרני X עם פגיעתם בגוף פורסמו בספרות המקצועית בעולם בהרחבה.
לודוויג דטמן היה צייר אימפרסיוניסטי גרמני, חבר הזצסיון הברלינאי.
אביו היה פקיד מכס שהועבר להמבורג בזמן שלודוויג היה עדיין ילד קטן.
לאחר לימודים בבית ספר מקומי לאומנות ומלאכה, עבר לאקדמיה הפרוסית לאמנויות, שם למד אצל יוגן ברכט ופרנץ סקרבינה.
לאחר 1891 הוא היה מורה בבית הספר לציור של "התאחדות אמניות ברלין".
[3] בשנת 1894 הוא זכה במדליית זהב קטנה בתערוכת האמנות הגדולה בברלין, אירוע שנתי גדול שנמשך בין השנים 1893 עד 1969(מאוחר יותר הוא זכה שם במדליית זהב גדולה בשנת 1909.
בהשפעתו של מקס ליברמן הוא פנה לציור נוף בצבעי שמן ובצבעי מים.
הפרויקט הגדול הראשון שלו כלל ארבעה ציורי קיר בבית העירייה באלטונה, המתארים את ההיסטוריה של העיר.
בשנת 1898 הוא היה ממייסדי הזצסיון הברלינאי, ויחד עם מקס ליברמן, וולטר לייסטיקוב, אוטו היינריך אנגל, אוסקר פרנזל, קורט הרמן ופריץ קלימש, היה חבר בוועד המייעץ.
בשנת 1900 מונה למנהל האקדמיה לאמנות בקניגסברג.
הוא גם השתייך לוועדה המופקדת על בחירת אמנים לפרסום מסחרי פופולרי בחברת השוקולד של סטולוורק.
בשנת 1915 הוא ארגן את תערוכת הצבא והים, שהורכבה מסצנות מלחמה והרואיות.
הוא הוצג באקדמיה בברלין ובאגודת האמנות קניגסברג בשנה שלאחר מכן.
הוא תרם דיוקנאות של הגנרלים אריך לודנדורף ופאול פון הינדנבורג.
למשך שארית תקופת המלחמה הוא היה אמן מלחמה רשמי.
בשנת 1923 הוא אייר את שני הכרכים של "הטרגדיה של גרמניה 1914-1918" בחינה מפורטת של המלחמה והשלכותיה על ידי הסופר וולטר בלום, לאומני נלהב.
באוקטובר 1928, עם תיאו מטייקו, הוא הוזמן לטיסה הטרנס-אטלנטית הראשונה של ספינת האוויר גרף צפלין, שם ערך תיעוד אמנותי של המסע.
לאחר שהיטלר תפס את השלטון הצטרף דטמן למפלגה הנאצית וכיהן בדירקטוריון "איגוד הרייך של אמנות חזותית".
הוא נשאר חבר מפלגה עד מותו.
בשנת 1935 הוענקה לו "מדליית גתה לאמנות ומדע" והיה יו"ר ארגון "אמני ברלין" לשנת 37–1936.
בשנת 1938 כתב את הספר "החזית המזרחית.
זמן קצר לפני מותו בשנת 1944 התווסף שמו לרשימת האמנים החשובים לתרבות הנאצית.
בשנת 1946 שמו הוכנס לרשימה של יצירות נאציות שהיו אסורות באזור הכיבוש הסובייטי.