tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
העונות היו זמינות לרכישה בנפרד, אך גם במהדורת אספנים משותפת.
מספר הפרקיםפרטים נוספים 14 המארז כולל:
ערוץ פרשנות מאת לינדה קרטר והמפיק דאגלס ס.
21 פרקים, לא כולל את פרק פתיחת העונה שלמעשה היה סרט טלוויזיה באורך מלא
ערוץ פרשנות מאת קרטר על פרק פתיחת העונה
הפרק הראשון של סדרת הטלוויזיה משנת 1974 "" אודות קפטן מארוול 60 המארז כולל:
ערוץ פרשנות מאת קרטר על פרק פתיחת העונה השלישית
פרק הפיילוט נכלל כתוספת בונוס של גרסת ה-Blu-ray של סרט האנימציה "ליגת הצדק: משבר בשני העולמות" שיצא ב-23 בפברואר 2010.
כל פרקי הסדרה הסדרה יצאו בגרסה משופרת (Remaster) ברוחב מסך 16:9. הסדרה זמינה לרכישה ב-iTunes ומשודרת ב-MeTV.
לאורך השנים, יוצרו ונמכרו מרצ'נדייזינג רבים ושונות עם דמויות הקשורות לדמותה של וונדר וומן.
להלן רשימה חלקית של מוצרים אלו שעוצבו בהשראת סדרת הטלוויזיה, בדמותה של לינדה קרטר:
תאגיד Mego שחרר בשנת 1976 קו בובות שליווה את סדרת הטלוויזיה.
הבובות המקוריות הציגו בתחילה את לינדה קרטר כוונדר וומן על אריזתן.
עם זאת, בשנת 1977 הושמטה דמותה של קרטר על האריזה, וקו הבובות החדש הציג את וונדר וומן בלבד.
קו הבובות כלל את דמויותיהן של וונדר וומן, דיאנה פרינס, המלכה היפוליטה, האמזונה נוביה וסטיב טרבור.
כמו כן, בקנדה נמכרו בנפרד תלבושות שונות עבור דיאנה פרינס.
חברת DC Direct, המייצרת מוצרי אספנות כפסלים ואקשן פיגרס עבור חברת DC קומיקס, הוציאה בשנת 2007 פסלוני וונדר וומן המבוססים על דמותה של לינדה קרטר.
אשת כהן הוא סרט קצר ישראלי, שנוצר בשנת 2000 על ידי נאוה (נוסן) חפץ, שכתבה את התסריט וביימה את הסרט במסגרת לימודיה בבית הספר לקולנוע "מעלה".
הסרט מבוסס על הכלל ההלכתי לפיו אשת כהן שנאנסה אסורה על בעלה.
במרכז הסרט נמצאת ריבקי כהן (אמונה צבי), צעירה חרדית, הפותחת את דלת ביתה לגבר זר המבקש צדקה והוא אונס אותה.
הילדה חנה'לה, שראתה את האירוע האלים, רצה אל בעלה של ריבקי, מוטל (עומר קורן), הלומד בכולל, ומזעיקה אותו.
הוא מגיע לביתו ויחד עם אחותה של ריבקי, לאה (אסתי סבידנסקי), רואה אותה באומללותה.
מוטל פונה לבית הדין הרבני שיפסוק האם הוא חייב לגרש את אשתו, בהתאם להלכה הקובעת שאשת כהן שנאנסה אסורה לבעלה.
ריבקי עוברת להתגורר בבית אחותה, התומכת בה, ושם היא ממתינה להחלטת בית הדין.
גם בעלה ממתין להחלטה זו, ובין השאר משוחח על כך עם דודו, סופר סת"ם, שטוען שללא כל ספק עליו לגרש את אשתו.
ריבקי חוזרת לביתם המשותף, שבו היא פוגשת את מוטל, אך הוא שותק בפגישתם ונמנע מקרבה אתה בנימוק "איני יכול", והיא עוזבת מאוכזבת.
בית הדין מוצא מוצא הלכתי מן הסבך: כיוון שהעדות היחידה לאונס היא עדותה של ריבקי, והיא אינה נחשבת לעדה נאמנה, ובוודאי לא מתקיים "על פי שניים עדים יקום דבר", אין עילה לגירושין.
מוטל מבשר לריבקי בשמחה: "את מותרת לי".
ריבקי, הפגועה משתיקתו עד כה, אינה ממהרת לשמוח אתו.
עו"ד יעקב שפירא, שדן בהיבט ההלכתי המוצג בסרט, ציין: "הסרט 'אשת כהן' הביא בפנינו נקודת מבט רגישה ואנושית אודות ההשלכות הקיומיות של העמדה ההלכתית המקובלת בנוגע לאשת כהן שנאנסה.
הסרט המחיש את הבעייתיות הרגשית הנוצרת בעקבות הדרישה ההלכתית, שהבעל הכהן לא יאמין לאשתו כי נאנסה, והשפעתה על שימור הזוגיות של הבעל הכהן ואשתו אשר נאנסה.
ספק אם היה בכוחן של מילים כתובות להביע בעוצמה כה רבה נקודת מבט זו."
הסרט הוקרן בפסטיבלי קולנוע רבים, וזכה בפרסים אחדים:
במלאת 18 שנים לבית הספר "מעלה" בחר תא מבקרי הקולנוע בסרט זה לסרט הטוב ביותר של בית הספר בכל שנותיו.
אשת הבישוף (באנגלית The Bishop's Wife) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1947 בבימויו של הנרי קוסטר, עם לורטה יאנג, דייוויד ניבן וקרי גרנט בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "אשת הבישוף" מאת רוברט נתן משנת 1928.
ב-1996 הופק רימייק לסרט בשם "אשת המטיף" עם דנזל וושינגטון ווויטני יוסטון.
הסרט לא הצליח בהקרנות ראשונות כי היה בעל תכנים דתיים למדי.
המפיק גייס כותבים נוספים ששכתבו את התסריט וביניהם בילי ווילדר כן שינו את שם הסרט בכמה מקומות ל"קרי גרנט ואשת הבישוף" דבר שהעלה את מספר המבקרים ב-25%.
הסרט שייך ל"סרטי חג המולד".
הנרי בורהם (דייוויד ניבן) הוא בישוף של קתדרלה בניו יורק ועסוק בהשגת תרומות כדי להקים שם קתדרלה גדולה.
בזה הוא משקיע את כל מרצו על חשבון יחסיו עם אשתו ג'וליה (לורטה יאנג) ובתו דבי (קרולין גרימס).
בערב חג המולד מתהלך ברחובות מר דדלי (קרי גרנט) ועושה טובות לאנשים - עוזר לעיוור לחצות כביש, מונע דריסת עגלת תינוק ועוד.
הוא נפגש עם ג'וליה שמספרת לו על בעלה ועם פרופסור וורטרידג' (מונטי וולי) שעורך מחקר היסטורי ודדלי עוזר לו.
הנרי נמצא במתח נפשי, התורמת העיקרית שלו, גב' המילטון (גלדיס קופר) מתנה את תרומתה בכך שבמקום מכובד בקתדרלה יהיה אתר הנצחה לבעלה.
הנרי מסתייג מזה ופונה לאלוהים בבקשת עזרה.
לפתע הוא רואה בחדרו את דדלי שמציג את עצמו בתור מלאך ורוצה לעזור לו.
הנרי בתחילה מסתייג ממנו ולא מאמין לו אך עם הזמן יוצא דדלי לבלות עם ג'וליה, סועד אתה במסעדה, מחליק אתה על הקרח ביחד עם נהג המונית שמסיע אותם (ג'יימס גליסון), קונה לה כובע שחפצה בו.
ג'וליה מקבלת כל מה שבעלה לא נתן לה בגלל התעסקותו בקתדרלה.
דדלי מתידד גם עם הבת דבי ועוזר לה להתקבל על ידי ילדי השכונה.
הוא עושה נסים - מקשט בתנועת ידיים את עץ האשוח וזוכה להערצת המשרתת מתילדה (אלזה לנצ'סטר) ומזכירתו של הבישוף, גב' קסווי (שרה הדן).
רק הבישוף שונא אותו וחושד ביחסיו עם ג'וליה.
דדלי "מכתיב" למכונת הכתיבה את הנאום של הנרי ויוצא לפגישה עם גב' המילטון.
שם הוא מצא תווים של השיר "אפריל האבוד" שכתב לה אהוב שהעדיפה עליו דווקא את מר המילטון המליונר.
דדלי פורט את המנגינה על נבל וגב' המילטון מתרככת ומסכימה להצעת דדלי לתרום את הכסף לחלוקה לעניים ונצרכים במקום לבניית קתדרלה גדולה.
הנרי מבקש מדדלי הסבר מדוע התוכניותיו לבניית הקתדרלה בוטלו ודדלי משיב לו כי הוא כאן כדי להתוות לו דרך ולא כדי להתעסק בבנייה.
לבסוף דדלי מתאהב בג'וליה ורוצה להישאר על הארץ כבן תמותה אך היא מבקשת ממנו לעזוב והיחסים בינה להנרי חוזרים לקדמותם.
הנרי מקריא בכנסייה את הנאום שכתב דדלי במחשבה שהוא כתב אותו.
דדלי מאזין בחיוך מרחוק ומרומה כי מלאכתו הושלמה.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותלורטה יאנגג'וליה ברוהםקרי גרנטדדלימלאךדייוויד ניבןהנרי ברוהםבישוףגלדיס קופראגנס המילטוןתורמתאלזה לנצ'סטרמתילדהמשרתתמונטי ווליפרופ' וות'ריג'חוקרשרה הדןגב' קסוויימזכירת הבישוףקרולין גרימסדבי ברוהםבתו של הבישוףג'יימס גליסוןסילבסטרנהג מונית
פרס אוסקר למיקס הסאונד הטוב ביותר
מועמד לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר (הנרי קוסטר)
מועמד לפרס אוסקר לעריכה הטובה ביותר
מועמד לפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר
מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר (סמואל גולדווין)
אשת החלומות הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת קומדיה רומנטית משנת 1972 בבימויה של איליין מיי, עם צ'ארלס גרודין, ג'יני ברלין וסיביל שפרד בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי ניל סיימון והוא מבוסס על הסיפור "A Change of Plan" של ברוס ג'יי פרידמן (1966).
ב-2007 הופק רימייק באותו שם, בכיכובם של בן סטילר ומאלין אקרמן.
לני קנטרוב (צ'ארלס גרודין) הוא סוכן מכירות של בגדי ספורט בניו יורק.
הוא פוגש בבר את לילה קולדוני (ג'יני ברלין) ולאחר היכרות קצרה הם מחליטים להתחתן בחתונה יהודית ולנסוע לירח דבש למיאמי ביץ'.
כבר בנסיעה הארוכה הם רבים על כל שטות וכאשר הם מגיעים למלון הוא מבקש ממנה לא לשהות הרבה בשמש.
היא לא שומעת בקולו ונכוות בשמש היוקדת ולני מאלץ לכסות אותה בבדים ספוגי מים קרים ובקרם לעור שמכער אותה.
הוא מגיע מהר למסקנה שעשה טעות בבחירה.
בחוף הים הוא פוגש צעירה יפהפייה בשם קלי קוקורן (סיביל שפרד) ומרגיש כי זאת אשת חלומותיו.
קלי היא סטודנטית נוצרית ממינסוטה ואביה העשיר (אדי אלברט) ממש מתעב את לני.
לני מחזר בהתלהבות אחרי קני והיא לאט לאט נענית לו.
הוא נעלם לתקופות ארוכות מלילה וממציא לה סיפורים על תאונה שעבר ועל הצורך שלו להתייצב בבית משפט והיא מאמינה לו.
לבסוף הוא מגלה לה את האמת ובעזרת חבר הוא מתגרש במהירות.
הוא מגיע למינסוטה וממשיך לחזר אחרי קלי.
קלי משכנעת את אביה להזמין אותו ובשיחה מתברר שללני יש "תוכניות באוויר" ואין לו למעשה מקצוע ממשי.
מר קוקורן מציע לו 25,000 דולר כדי שיעזוב את בתו אבל לני מסרב.
לבסוף הם נישאים בחתונה נוצרית אליה מוזמנים אנשים מהמעמד העליון.
לני משתדל לשוחח אתם אבל מתברר לו שאינו שייך לחוג שלהם.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותצ'ארלס גרודיןלני קנטרובג'יני ברליןלילה קולדוניסיביל שפרדקלי קוקורןאדי אלברטמר קורקורןאודרה לינדליגב' קורקורן
מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר - ג'יני ברלין
מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי - צ'ארלס גרודין
מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע - ג'יני ברלין
מועמדות לפרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר - ניל סיימון
מקום 91 בסדרת 100 שנים...מאה צחוקים
אשת חיל היא סדרת טלוויזיה רוסית המבוססת על סיפור מאת זינאידה לוויצקאיה.
העלילה מספרת את סיפורה של אישה שרצתה להשיג את אושרה – לאחר שהחליטה על מעשה נואש, לנסוע לסיביר להיות עם חתנה העצור בגולאג.
מזכירת בית המשפט זינאיידה "זינה" אובארובה עברה הרבה צער בחייה: בעלה נפטר במלחמה והאישה נשארה לבדה עם בנה הקטן מישה.
עכשיו הילד כבר בן 11 וזינאיידה רוצה למצוא שוב אושר נשי.
היא מתכננת להינשא לעורך הדין אלכסיי לוויצקי.
הוא מוכשר מאוד, מכיר היטב את הליכי החקיקה והמשפט וחצוף בדרכו שלו.
ואף על פי שלוויצקי מגן עד כה רק על הפועלים, הוא כמעט תמיד מנצח בתיק.
התובע גרומוב לא אוהב את "העילוי מלנינגרד".
הוא עובד במוסקבה זמן רב, תומך בפרקליטות בתיקים פליליים ולוויצקי מנפץ את כל טיעוניו.
לגברים יש גם אבן נגף נוספת: "זינה".
במשך שנים רבות חיפש גרומוב את טובתה של זינה, אך היא מסרבת לו.
ברגע שמתרחש עימות בין לוויצקי לגרומוב, מחליט התובע להשתמש בכל השפעתו כדי לנקום בסנגור הצעיר.
הוא ממציא האשמה, ומחסל הן את קריירת עורך הדין המוצלחת של אהובה והן את החתונה הקרובה.
לוויצקי נשלח למחנה עבודה של בגולאג במחוז אירקוצק לעשר שנים ארוכות.
זינה יודעת רק דבר אחד: היא לא יכולה להישאר במוסקבה כאשר אהובה נמצאת בסיביר באשמת שווא.
סבטלנה איוואנובה – זינאיידה ג.
דמיטרי מוליאר – אלכסיי קונסטנטינוביץ' לוויצקי, עורך דין.
סרגיי פוסקפאליס – סרגיי פטרוביץ' אילין, השופט הראשי.
ויאצ'סלב מנוצ'רוב – לרי מיכאילוביץ' סובולב, סגן ראש המחנה, רב-סרן בנ.ק.ו.ד..
פולינה סירקינה – יקטרינה פטרובנה דדשקינה.
מקסים קרושב – מיכאיל "מישה" אוברוב, בנה של זינאיידה.
ניקולאי קוזאק – קרבצ'נקו, משקיף בצריף.
העלילה מבוססת על סיפורה של אישה אמיתית, אלמנה, שעבדה בשנים 1949–1951 בבית המשפט המחוזי באירקוטסק כראש המשרד ושחררה יותר מארבע מאות אסירים מהמחנות בהוראות מזויפות.
שנה לפני מעצרה עבדה בבית המשפט בשם הנעורים רוגובה בדנייפרופטרובסק.
בשנת 1952 נגזרו עליה עשרים שנות מאסר.
שוחררה בשנת 1956 בחנינה, עבדה עד מותה בשנת 1992 כמנקה.
היא שחררה 410 אנשים: 240 אסירים פוליטיים ו־170 עבריינים.
בשנת 1988, העיתונאי ויטאלי יריומין ראיין את זינאידה גריגורייבנה לוויצקאיה למגזין "סמנה" בספטמבר, בשנת 2012 המפיק יפים ליובינסקי למד על הסיפור.
הבמאית אירינה גדרוביץ' ביקרה בקברה בעיר וולז'סקי ושוחחה עם אחייניתה, קראה שוב ספרות דוקומנטרית על תקופתו של סטלין.
במהלך יצירת הסרט הסבירה הבמאית: "רצינו שהצופה יבין שהאישה השברירית הקטנה הזו, באופן עקרוני, עשתה מעשה עילאי".
את הדיאלוגים בתסריט עזר לכתוב אלכסנדר סידורוב.
הצילומים התקיימו מ-11 בפברואר עד 8 במאי 2017. רוב הסדרה צולמה בקלוגה וסביבותיה מפברואר עד סוף מרץ ובחודש מאי.
בתוך שבועיים הפכה אחת היחידות הצבאיות של מוסקבה למושבת עונשין קפדנית עם צריפים, מזנון, יחידה רפואית, ארונית קטנה ומשרד ראש המחנה.
הצילומים התקיימו בין התאריכים 20–30 באפריל, 27 ו-30–31 במרץ.
צילומי חוץ התקיימו מה־3 עד 15 באפריל במושבת העונשין מספר 51 בעיר ימווה (רפובליקת קומי) בשטח בית סוהר שנבנה בשנת 1937 ונסגר בשנת 2016. בשטח המושבה נבנו מגדלים, גדרות, והמתקנים הקיימים תוקנו ונצבעו והפכו לצריפים.
בסצנות המוניות של הסדרה, עובדי שירות בתי הסוהר ואסירים אמיתיים וביצירת תפאורה נעזרו בכרזות, דיוקנאות של אותן שנים ומבנים קטנים.
על הסט, בשל המחסור העצום בשלג, יצרו את מראה החורף בעזרת אביזרים; באביב, בשל שלג, הם הפסיקו לצלם במשך כמעט חודש.
צילומי אולם המשפט התקיימו באחד ממתחמי מוסקבה ב-19 במרץ, במסדרון בית המשפט במיקום אחר ב-1 במרץ.
אשת הרב, אשת הבישוף הוא רומן היסטורי שנכתב במשותף על ידי חיותה דויטש ודוד יעקבסון ויצא לאור באוקטובר 2021 בהוצאת משכל (ידיעות ספרים).
במרכז הספר, עומד סיפורה של יואנה הלוי, שנשארה נאמנה ליהדותה אף על פי שבעלה, שלמה הלוי, שהיה רב העיר בורגוס שבספרד, הפך למומר המכונה פבלו דה סנטה מריה, יחד עם חמשת ילדיהם.
במרכז העלילה של הספר "אשת הרב, אשת הבישוף", עומדת יואנה הלוי, בת לאצולה יהודית, שחיה בספרד בסוף המאה ה-14, ואשתו של שלמה הלוי, תלמיד חכם ורב העיר בורגוס, איש אמונו של מלך קסטיליה.
הסופרים עוקבים אחרי יואנה בכל התחנות החשובות בחייה: יואנה נולדה למשפחת בנבנישתי, שנחשבה למשפחה מיוחסת.
לפני לידתה, אמה התאבלה על מות שני בניה במגפה השחורה.
כשבגרה, נישאה בשידוך אך גם מתוך אהבה לשלמה הלוי, תלמיד חכם מיוחס ונערץ.
בעלה הפך לרב העיר בורגוס, וגם איש הכספים ואיש אמונו של מלך קסטיליה.
בשנת 1391, כאשר שמע הלוי שפורעים נודדים ברחבי המדינה על מנת לפגוע ביהודים, הוא ניסה לייצר מקום מוגן ליהודים, אך המבצר שהכין לא עמד בפרץ מול אלימות הפורעים ויהודים רבים מקהילתו נרצחו.
לאחר כישלונו בהגנה על קהילתו, החליט הלוי להמיר את דתו יחד עם חמשת ילדיו.
הוא אף הצטרף לכמורה, כתב ספרים תאולוגיים נוצרים והתקדם בסולם הדרגות הקתולי עד לדרגת בישוף של בורגוס.
אך למרות הבדידות והפרידה מילדיה שנכפו עליה, אשתו יואנה נשארה נאמנה ליהדותה.
בעלה לא נתן לה גט עד סוף ימיה ואף דרש שתיקבר לצידו, ליד הכנסייה.
"אשת הרב, אשת הבישוף", הוא גם סיפורה של רות, דמות בת ימינו, בשנות השישים לחייה, החווה את אתגרי מגפת הקורונה ומתמודדת עם בעלה המזדקן, השוקע בתהומות מחלת אלצהיימר.
היא גם נקרעת בין הרצון לשהות עם אמה בערוב ימיה לבין הצורך לטפל בבעלה.
במקביל, היא מתעניינת בתולדות יהדות ספרד ונעזרת ברפי, היסטוריון מסתורי, עמו היא עושה היכרות ברשת.
היא חוקרת את דמותה של יואנה, ומתארת את תהליך הכתיבה של רומן היסטורי, המנסה לשחזר בצורה מדויקת אך חופשית, מציאות מלפני 600 שנה.
ברומן היסטורי זה, המחברים מתארים את יהדות ספרד בשלהי המאה ה-14 ותחילת המאה ה-15. "תור הזהב" של יהדות ספרד שהחל במאה ה-9, הסתיים במאה ה-14. באמצע מאה זו, התפשטה מגפת הדבר השחור והרגה כשליש מאוכלוסיית אירופה, ופגעה גם במשפחתה של יואנה.
בשנת 1391, התחילה שרשרת של פוגרומים שנמשכו לסירוגין כמאה שנה והסתיימו בגירוש ספרד בשנת 1492.
באותה תקופה, הלחץ על היהודים להתנצר היה כבד, ורבים מתוכם המירו את דתם לנצרות.
אך סיפורו של שלמה הלוי יוצא דופן גם על רקע זה, בגלל היותו רב חשוב ומכובד, מנהיג רוחני של קהילתו, שיהודים רבים התייעצו איתו וחיכו למוצא פיו, שלאחר שהמיר את דתו, הפך לבישוף, שמטיף נגד היהודים וכותב ספרי תיאלוגיה נוצריים בעלי השפעה.
יעקבסון סיפר שקיבל השראה מסרט הקולנוע האמריקני "The Way" , בו גיבור הסרט יוצא למסע "קמינו דה סנטיאגו" , מערכת דרכים אירופית המובילה אל סנטיאגו שבספרד.
הוא יצא בעצמו למסע ובמהלכו, הוא התוודע לעושרה של יהדות ספרד בימי הביניים ולדמותו של שלמה הלוי.
אבל אז הוא גם שם לב שלא ניתנה כלל תשומת הלב לדמותה של אשתו, אישה ממשפחה עשירה ומיוחסת, שנישאה לתלמיד חכם מיוחס ואיבדה את ילדיה לנצרות, אך נשארה נאמנה ליהדותה.
אז גם החליט יעקובסון לחפש את קברה, וגילה שהיא נקברה במנזר על שם פבלו הקדוש, אף על פי ששמרה על יהדותה, שכן זכות ההחלטה על מקום קבורתה הייתה בידי בעלה, שממנו לא קיבלה גט.
יעקובסון העיד על עצמו: "הרגשתי שאני חייב לגאול אותה, שמגיע לה לצאת לאור.
לא רק בשבילה, אלא לכבוד הנשים היהודיות בכל הדורות ששמרו עלינו כעם".
דויטש הסבירה שרות ובעלה, הם מעין משל ליואנה ושלמה.
שתי הנשים מתמודדות עם שאלות של נאמנות ומסירות בחיי הנישואים, כאשר בעליהם עובר מהפך טוטאלי: המרת דת של שלמה, עבור יואנה ומחלתו של שמחה עבור רות.
דויטש מספרת כי כתבה את הספר במהירות רבה: "העובדה שיצרתי את דמותה של 'רות' בת זמננו, הכלואה בבית בימי קורונה, אפשרה לי לשאול דרכה שאלות ולהתלבט התלבטויות שהעסיקו אותי בזמן כתיבת דמותה של יואנה.
זה נתן לי כלי מצוין והקל עליי את מלאכת הכתיבה של אישה השייכת לתקופה רחוקה כל כך.
רות אוהבת ומזדהה עם יואנה, כי היא מבינה את הבדידות שלה".
הסופרת אמונה אלון רואה בחיבור הנוצר בין סיפור החוקרת והסופרת רותי לבין סיפורה של יואנה, סיפור שבוחן את גבולות נאמנותו של אדם למשפחתו ולעמו, למורשתו ולעצמו.
חיים באר כתב על ספר זה: "באלכימיה ספרותית מופלאה, הופכת דמות אישה יהודייה מספרד מהערת שוליים בהיסטוריה, לדמות מרכזית ברומן סוחף.
את ספרם של דויטש ויעקבסון אפשר לקרוא כרומן היסטורי אך גם כמאבק על זהות וכסיפור על הדרך שבה נכתב רומן היסטורי בימי קורונה".
אשת חברה היא אישה השייכת לאריסטוקרטיה ובעלת הצלחה והשפעה בחברה הגבוהה.
אשת חברה נוטה לבלות זמן משמעותי בהשתתפות באירועים חברתיים אופנתיים שונים.
לפי היומן החברתי של ניו יורק, ברייטון האדן טבעה את המונח "socialite" ב-1928. זה היה קוד לתושבי ניו יורק שעמדו בשני קריטריונים: עשיר וצבעוני.
כל מי שמנהל אורח חיים אקסטרווגנטי ומדהים.
שמותיהם לעולם לא היו מופיעים ברשימת השומרים הישנה של "אסטור 400" המפורסמת בתחילת המאה, שהייתה בזמנו רשימת "מי ומי" בחברה הניו יורקית.
נשות חברה בולטות לאורך ההיסטוריה
אָשְׁרַת שהם (נולדה ב-25 בנובמבר 1970) היא עורכת דין ישראלית.
בפברואר 2025 נבחרה לשמש כפרקליטת מחוז ירושלים (פלילי) בפרקליטות המדינה.
נולדה ב-1970 בירושלים לשרה ואלישע צידון, עורך דין ומשפטן בכיר בשירות הציבורי.
בעלת תואר ראשון במשפטים ותואר שני בקרימינולוגיה מהאוניברסיטה העברית.
בוגרת מחזור ח' של תוכנית העתודה לסגל הבכיר המוביל מטעם המדרשה הלאומית של נציבות שירות המדינה.
בשנת 1995 החלה שהם את דרכה בפרקליטות המדינה.
בשנת 2001 שימשה שהם כסגנית פרקליט מחוז ירושלים.
עיסוקה המקצועי של שהם מתמקד בעבירות מין, והיא שימשה במשך שנים כפרקליטה ומנהלת בפרקליטות בפגיעות מיניות, לווי חקירות משטרתיות בתחום, תביעה, והכשרת פרקליטים בתחום, ליווי נפגעי עבירה בהליך, הייתה שותפה לגיבוש מדיניות הפרקליטות וחקיקה בתחום, וכן לשותפות ממשלתיות שונות ועם המגזר השלישי.
חברת צוות "בתי לין – מרכזי ההגנה לילדים ונוער" בירושלים מאז הקמתו.
חברה במיזם "ברית אמונים" הפועל לשם מוגנות מינית בקהילה.
בשנת 2017 מונה לשמש כמנהלת מחלקת מעצרים בפרקליטות מחוז ירושלים.
במקביל עמדה בראש פורום עבירות מין בפרקליטות וראש פורום חקירות ילדים בפרקליטות.
בפברואר 2025 בחרה ועדת המכרזים של נציבות שירות המדינה בשהם, פה אחד, לתפקיד פרקליטת מחוז ירושלים (פלילי), במקומו של דני ויטמן.
נשואה לפרופסור אפי שהם-שטיינר, חבר המחלקה להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת בן-גוריון, ופעיל פוליטי.
בנה סמ"ר נפל בתאונה מבצעית בעזה, ב-29 בדצמבר 2024, במלחמת חרבות ברזל.
בהלוויית בנה בהר הרצל אמרה כי "אסור שהרוחות הרעות של מה שמתקרא המנהיגות הרעה שקמה עלינו תשפיע עלינו, על האנשים הישרים והטובים.
חייבים להמשיך ללכת ולדבוק בדרך הישר והטוב, בלי פשרות בלי פחד".
נמנית בין מקימי קהילת "הקהל", מנין שוויוני בשכונת בקעה בירושלים, ומשמשת כגבאית בה.
בשנת 2021 הופיעה בפרק השני של הסדרה מלחמות היהודים.
אחיה, יהוידע צידון, הוא מייסד חברת "טבת – טכנולוגיות מים לטיפול בשפכים".
אשת הלוי מהרי אפרים (בספרדית: La Mujer del Levita de los Montes de Efraím) היא אחת היצירות החשובות והשנויות במחלוקת בציור הקולומביאני של המאה ה-19. הציור, מעשה ידיו של אפיפאניו גאראי , מבוסס על סצנה מקראית מספר שופטים, פרק י"ט, ומציג רגע דרמטי בעל משמעות חברתית, דתית ואמנותית עמוקה.
היצירה מוצגת בפורמט אופקי, ובה מיוצג קטע מתוך הסיפור המקראי.
הקומפוזיציה בנויה בצורת פירמידה: גוף האישה יוצר קו אופקי, ומנקודת מותניה, גוף הגבר יוצר קו אנכי.
משיכות המכחול בדמויות עדינות, קלות ודקות, בעוד שמשיכות המכחול ברקע משוחררות וחופשיות יותר, עד כדי כך שחלק מהעצים המשתלבים במרחב נעלמים בהדרגה בקו האופק.
הקומפוזיציה של הציור מאורגנת במבנה אופקי עם הרכב פירמידלי: גופתה של האישה מונחת במאוזן, בעוד דמותו של הלוי מצוירת בקו אנכי המתחיל ממותניה.
הניגוד בין שתי הדמויות יוצר תחושת מתח רגשי ומדגיש את הדרמה שבסצנה.
גאראי, שהושפע מהאקדמיזם הצרפתי ומעבודותיו של ויליאם אדולף בוגרו, השתמש במשיכות מכחול עדינות לתיאור הדמויות, בעוד שהרקע צויר במשיכות חופשיות יותר, מה שמעניק לציור עומק ותלת-ממדיות.
משחקי האור והצל מדגישים את השלווה שבגוף האישה לעומת המתח והנוקשות שבדמות הגבר.
העבודה הפרספקטיבית של גאראי מאפשרת יצירת תחושת נפח מעודנת ומעניקה עומק תלת-ממדי מושלם.
המשחק בצבעים והשימוש המדויק באור וצל גורמים לכך שגוף האישה משדר שלווה מוחלטת, ואילו זה של הגבר משדר מתח.
ציור זה נחשב ליצירה מרכזית בהיסטוריה של האמנות בקולומביה.
הציור מתאר את רגע הבוקר לאחר המעשה.
לפי הסיפור, איש הלוי לקח לעצמו פילגש לאישה, אך בעקבות סכסוך ביניהם היא עזבה לבית אביה.
כאשר הלווי החזיר אותה לביתם, נאלצו לבלות את הלילה בדרכים.
קשיש הציע להם מחסה, אך במהלך הלילה התאספו אנשים ודרשו מהזקן להוציא אליהם את האורח כדי שיוכלו להתעלל בו.
בעוד שהקשיש סירב, הלוי מסר להם את פילגשו, והיא נאנסה במשך כל הלילה.
בבוקר, כשהלוי יצא ומצא אותה שרועה בפתח הבית, הוא ביקש ממנה לקום, וכאשר לא הגיבה, הרים אותה על חמורו ויצא לדרכו.
גאראי מצייר את הרגע שבו הלוי מוצא את גופתה של אשתו בבוקר.
בשנת 1899 נערכה תערוכת האמנות הלאומית האחרונה בבוגוטה, שהתקיימה מאז 1841. גאראי הציג בה יצירות רבות, בהן גם היצירה הזו.
לצד הציורים, הציג גם דיוקנאות של פוליטיקאים בני זמנו, דבר שעורר תגובות נוקבות מצד אמנים, אספנים, מבקרים והחברה בכללותה.
חלקם שללו את עבודתו בטענה שנשענה על אג'נדה פוליטית, בעוד אחרים שיבחו את יצירתו בדיוק מאותה הסיבה.
אשת הלוי מהרי אפרים נחשבת לציור העירום הנשי היחיד מהמאה ה-19 באמנות הקולומביאנית, וכנראה ליצירתו הבולטת ביותר של גאראי.
הציור הפך לסמל של האקדמיזם.
רבים מהמבקרים טענו כי העבודה מבוססת על צילום.
גאראי היה גם שחקן תיאטרון וזמר אופרה, מה שסייע לו ליצור יצירות שבהן האור, הצבע והצל משתלבים באופן מושלם עם הסצנה המתוארת.
אשת האופה הוא מחזה מאת מרסל פניול ע"פ ז'אן ז'יונו.
אמבלה, אופה צעיר ומוכשר, מגיע לכפר יחד עם אשתו הצעירה והיפה, אורלי, שהיא צעירה ממנו בשנים רבות.
עם הגעתו, נשמעת התלהבות רבה בקרב תושבי הכפר, שמצפים בכיליון עיניים ללחם המשובח שהוא עתיד לאפות, לאחר ששמו המהולל קדמו אותו.
תושבי הכפר נאספים בבית האופה וממתינים בהתרגשות לטעום את הלחם החדש, בעוד עיניהם סחופות לעבר אשתו המקסימה של האופה.
אך לפתע, מתרחש אסון אשת האופה, אורלי, נמלטת עם רועה צעיר מעובדי המרקיז, אשר כבש את לבה ביופיו.
האופה, שב לבו נשבר בעקבות בגידתה, מאבד את חדוות האפייה, והכפר מוצא עצמו חסר את לחם האופה המיוחל.
תושבי הכפר, בהובלתו של המרקיז, פונים ליציאה למסע חיפושים נואש, במטרה להשיב את אשת האופה אל חיק בעלה ולהחזיר את הסדר לכפר.
ההצגה הועלתה לראשונה בשנת 1938 בצרפת, בשפה הצרפתית, בבימויו של מרסל פניול.
את התפקידים הראשיים, אמבל קסטניה ואורלי קסטניה, גילמו השחקנים ראימו ופרננד שארפן.
ב-22 ביולי 1995 הועלה המחזה בישראל על ידי תיאטרון באר שבע.
את המחזה תרגם לעברית נסים אלוני, והבמאי היה פדריקו דאוויה.
שחקן/תדמותזאב רווחאמבלהגליה סודריאורליערן בן זאבפטיגויגאל זקסהמורהדרור טפליצקיהכומרהוגו ירדןפאפהעמוס לביאאנטוניןח'ליפה נאטורדומיניקנורמן עיסאאספרידוד קיגלרקזימירמרגלית סטנדראנז'לעירית פשטןסלסטאריאל פורמןהמרקיזאלי אליוביץהמרקיזלופו ברקוביץמאייפאראריה דודברתלמישלמה טרלובסקיברנבהשירין ליצ'י נחמיאסמייאט
רבי אֶשְׁתוֹרִי (יש אומרים שזהו שם ספרותי שמשמעותו "אִיש הַתּוֹרִי" (מגלה ארצות), ושמו הנכון: הרב יצחק הכהן) בן ר' משה הַפַּרְחִי (בספרדית: Ishtori haFarhi; נולד: המחצית השנייה של המאה ה-13. נפטר: המחצית הראשונה של המאה ה-14) היה חוקר ארץ ישראל והלכותיה.
לפי דעה אחת נולד בצרפת ומוצא משפחתו בפלורנסיה (Florencia) שבספרד, ולפי דעה אחרת הוא גם נולד בפלורנסיה ובעודו נער עבר לצרפת ללמוד תורה אצל סבו ר' נתן מטרונקטילא.
לאחר גירוש יהודי צרפת עבר לפרפיניאן שבדרום צרפת (אז לא נכללה בשטחי צרפת), ומשם לברצלונה שבספרד.
לאחר מספר שנים עלה לארץ ישראל.
בשנת 1313 הגיע לירושלים, וכעבור זמן מה השתקע בבית שאן.
ספרו החשוב הוא "כפתור ופרח", ספר הלכה על המצוות התלויות בארץ, ואגב כך הוא עוסק בגאוגרפיה של ארץ ישראל.
ייחודו בתחום מחקר תולדות ארץ ישראל הוא בזיהוי מקומות בארץ, על פי אזכוריהם במקורות יהודיים קדומים.
רבי אשתורי הפרחי אינו מוזכר בספרות של בני זמנו, כנראה בגלל מיעוט הקשרים בין ארץ ישראל לגולה בימיו, והמידע אודותיו מתבסס על ספרו "כפתור ופרח" (בעיקר על ההקדמה), וכן על כתבי יד של ספרי רפואה שתורגמו על ידו.
רבי אשתורי היה "חוטר מגזע רבנים וחכמים גדולים אשר העשירו את ספרותנו עושר רב".
ספרי אביו, רבי משה, לא שרדו, אבל קיימים אזכורים שלהם בספרי בנו.
סבו מצד אמו היה רבי נתן מטרונקטילא, מחבר הספר "שער התפיסה" העוסק בדיני ממונות, ומרבותיו של הרמב"ן.
אבי סבו, רבי מאיר מקרקסון (נפטר ד"א תתק"פ 1220), הוא מחבר "ספר העזר", תשובות להשגות הרז"ה על הרי"ף.
בהקדמה לספרו הוא מתאר כיצד גורש מצרפת: "מבית ספר הוציאוני, כתנתי הפשיטוני, כלי גולה הלבישוני, בעוצם לימודי גרשוני, מבית אבי ומארץ מולדתי ערום יצאתי, שולל הלכתי, נער הייתי, מגוי אל גוי וממלכה אל עם לא ידעתי לשונו נודחתי.
מנוחה לא מצאתי, עד כי הביאני חדריו המלך שהשלום שלו, משבי - לארץ צבי, ארצה הקדושה".
הרב אברהם חבצלת סבור, על פי שיקולים אלה, שאולי הגירוש המתואר בהקדמה קדם לגירוש של שנת 1306, והיה זה גירוש מקומי שאיננו מתועד בספרות ההיסטורית (אולי היה זה הגירוש שב-1270).
על פי זה ייתכן שר' אשתורי נולד כבר בראשית האלף הששי (1240 והלאה), בהתאמה סבירה יותר לשנת פטירתו , וכן לשנת לידתו של סבו ר' נתן.
ראשית לימודיו הייתה בבית אביו, ולאחר מכן למד אצל רבו העיקרי, ר' אליעזר בן ר' יוסף מהעיר שינון, המוזכר מספר פעמים בספרו בכינוי "טהור קודש".
עוד למד אצל ר' יעקב בן מכיר אבן תיבון ממונטיפישלייר, ממשפחת הידועה, ממנו למד גם "חכמת התכונה".
ר' אשתורי מציין כאחד מרבותיו חכם בשם "רבי אשר".
לונץ הניח שכוונתו לרבינו אשר בן יחיאל, הרא"ש המפורסם (וכך הסיק גם פריימן אולם לדעת הרב חבצלת אין כל ראיה לדבר, ואפשר שהיה זה חכם אחר בשם זה.
ספריו משקפים ידיעה מקיפה במקורות היהדות ועושר רב של ספרים, בהשוואה למקובל בזמנו.
היה בקיא גם במדעי הימים ההם, כמו רפואה, אסטרונומיה, ידיעת השפה הלטינית, ועוד.
הוא הכיר את כתבי החכמים: אריסטו, אלפרנגי, אבוקרט, בטלמיוס, גאלינוס, אבן סינא, המוזכרים בספריו.
בעקבות הגרוש של שנת 1306 הגיע לברצלונה בספרד, שם ישב כשבע שנים.
בשנת 1313 נסע למצרים, שם, בקהיר, פגש את רבי שמואל, נינו של הרמב"ם, ומשם עלה לירושלים.
מגמתו המוצהרת בעלייתו ארצה הייתה לרענן את לימוד המצוות התלויות בארץ וקיומן, ובלשונו בהקדמתו לכפתור ופרח: "להעביר ממצוות התלויות בארץ דשתיך טפי (=שהחלידה מאד) החלודה על פי ההלכה".
בשבתו בירושלים החל, כנראה, במחקריו בסוגיות הקשורות להר הבית, על מנת לקבוע את התחום המותר בכניסה על פי ההלכה.
כעבור זמן מה עזב את ירושלים, בין השאר כדי "לאפוקי נפשאי מפלוגתא" (=להוציא את עצמי ממחלוקת).
כוונתו, כנראה, לוויכוח שהתנהל בירושלים באותה עת בין תומכי הרמב"ם לבין שולליו.
ר' אשתורי בחר לשבת בבית שאן, שהייתה "יושבת על מים רבים, ארץ חמדה מבורכת".
משם יצא למסע ממושך בארץ שנמשך שבע שנים, תחילה שנתיים בגליל ולאחר מכן חמש שנים בשאר אזורי הארץ.
כפתור ופרח הוא חיבור הלכתי של רבי אשתורי הפרחי שחובר במאה ה-14 על המצוות התלויות בארץ.
לצורך מחקרו זה תייר ר' אשתורי בארץ במשך שבע שנים, כאמור.
בניגוד לנוסעים אחרים שביקרו בארץ ישראל בימי הביניים, אשר תיארו בעיקר את האתרים המיושבים ביהודים ומצויים על "דרך המלך", שוטט ר' אשתורי גם במקומות נידחים, ומכאן חשיבותו המיוחדת כראשון חוקרי ארץ ישראל.
הוא מברר את גבולותיה ההיסטוריים של ארץ-ישראל, חלוקתה לשבטים, הטופוגרפיה של ירושלים, צמחיית הארץ וגידוליה החקלאים, משקולות מידות ומטבעות בעבר ובהווה.
לפיכך ספר זה אוצר בתוכו מידע רב על הנעשה בארץ-ישראל באותה תקופה.
במהלך מסעו זיהה 180 מקומות ששמותיהם מוזכרים במקרא, במשנה ובתלמוד, חלקם על פי הדמיון לשמות האתרים הערביים בימיו.
כתיבת הספר נשלמה בשנת ה'פ"ב (1322).
למרות פקפוקים שונים על כמה מקביעותיו, מחקרו החלוצי של ר' אשתורי על גבולות הארץ משמש עד היום את פוסקי ההלכה כאבן פינה בדיונים בנושא רחב זה.
בספרו (פרק עשירי) הוא חותר להוכיח שיש להבדיל בין מעלתה וקדושתה הרוחנית של ארץ ישראל לבין קדושתה ההלכתית בכל הנוגע למצוות התלויות בארץ: הקדושה ההלכתית קיימת רק בשטח שישבו בו יהודים בזמן בית המקדש השני ("גבולות עולי בבל"), אבל הקדושה הרוחנית קיימת בכל השטח שהובטח בתורה לאברהם יצחק ויעקב.
בכך יצא כנגד תפיסה רווחת לפיה אין כל קדושה מחוץ ל"גבולות עולי בבל".
על פי תפיסה זו, נמנעו יהודים בתקופתו להתגורר בבית שאן, מפני שעל פי התלמוד פרטים מסוימים בדיני תרומות ומעשרות אינם נוהגים בה, והוא התאמץ לשכנעם שמצווה לגור גם במקומות אלה.
במשך כמאתיים שנה אחרי חיבורו לא היה הספר מוכר, עקב ריחוקו של המחבר ממרכזי התורה באירופה.
בשנת ה'ש"ט (1549) נדפס הספר לראשונה בוונציה, ומאז הוכר מעמדו כפוסק הלכה חשוב בנושאי מחקרו.
הספר נדפס שוב בברלין תרי"א (1851) על ידי הרב צבי הירש חן טוב, ולאחר מכאן על ידי אברהם משה לונץ בירושלים בשנים 1897-1899. מהדורה זו מחולקת לשני כרכים (פרקים א-טו, טז-ס), בתוספת מבוא ומפתחות.
מהדורה חדשה ומוערת על פי כתבי יד והדפוס הראשון יצאה לאור בשנת תשנ"ד (1994) על ידי בית המדרש להלכה בהתיישבות, בעריכת הרב אברהם חבצלת.
מלבד הספר "כפתור ופרח" חיבר ר' אשתורי שישה ספרים נוספים: שני תרגומים (מתקופת שהייתו בברצלונה), ששרדו, וארבעה מקוריים, שאבדו וידועים לנו רק משום אזכורם בכפתור ופרח:
תרגום ספר רפואה של ארמנגד בליסה (Armengaud Blaise).
תרגום מלטינית של "ספר הכבוסים", מאת הרופא אליהו בן-יהודה.
מאמר על ספרו הרפואי של אבן סינא.
"בתי הנפש" - תוכנו הכללי אינו ברור, ובכפתור ופרח יש שתי מובאות ממנו בהלכות תפילה.
"שושנת מלך" - באזכור ממנו בכפתור ופרח מצוין שהוא עוסק (גם?) בידע המדעי של חכמי התלמוד.
"שער השמים" - תוכנו אינו ידוע.
לא ידוע דבר על נסיבות פטירתו, מועדה, מקום קבורתו וצאצאיו.
כנראה נפטר אחרי פרסום ספרו.
לפי הנראה מספר "שבילי דירושלים" המיוחס לר' יצחק חילו, בשנת ה'צ"ג (1333) ר' אשתורי כבר נפטר, שכן בספר המפרט את שמות ערי הארץ וחכמיה, לא הוזכר ר' אשתורי.
אולם לדעת גרשם שלום וחוקרים נוספים, ספר "שבילי דירושלים" הוא זיוף מהמאה ה-19. לדעת לונץ, נפטר לכל המאוחר לפני שנת ה'קי"ח (1358), שכן הוא מביא בספרו (פרק ששי) חישובים שונים של קץ הגאולה, וביניהם שנה זו.
אִשְתָר (באכדית, בשומרוגרמות: dINANNA, נהגה Ištar; לעיתים נכתב בעברית עִשְתָּר) היא אלה אכדית, המקבילה לאִינַנַ השומרית.
לרוב מקבילה גם לעשתרת השמית־מערבית.
שורשיה אינם ברורים, אך כנראה היא גלגול מאוחר של איננ.
המיתולוגיה המסופוטמית מיחסת לה גנאלוגיה סבוכה וסותרת: אחת מוצגת כבת סין ואחות שַמַש, ופעמים אחרות כבת (או אשת) אַנוּ, ולפעמים אף כבת אנליל.
התיעוד הקדום ביותר לסגידת איננ הוא בעיר המדינה השומרית ארך, שם קיבלה לראשונה את קשרה לתמרים, בשרים, צמר ותבואה.
קישרה לתבואה גם הביא לקישורה לגשמים, סערה וברקים, בדומה לאנו.
ומכאן כנראה גם הקונוטציה הצבאית, עניין שהביא לעילויה בקרב התרבות האשורית המיליטנטית.
המנונים ומזמורים רבים נכתבו בשמה, וניכרת פרדוקסליות רבה באופייה.
אופי שמחד גיסא רגוע וטבעי ומאידך גיסא, צבאי ואלים.
חזות אחרת של האלה קשורה לגרמי השמים, במיוחד הכוכב ונוס, ואף שם אחת היבשות שעל הכוכב הוא "טֵרַה אשתר".
המרכזים החשובים לסגידתה הם אֵאַנַ (בית אנ) בארך; אֵמַכְ (הבית הכביר) בבבל ואֵמַשְמַשְ (בית המנחות) בנינוה.
כמו כן, הייתה האלה לאלת הזנות, וכנראה שבטקסים מסוימים לסגידתה התקיימו יחסי מין דמויי "הנישואים הקדושים".
על חותמות ומונומנטים מופיעה האלה פעמים רבות עם קשת וחצים, וכתר על ראשה.
סמלה הוא כוכב בן שמונה חרוטים, ונמצאו פסלים רבים המציגים את האלה במערומיה, בעוד ידיה מחובקות מנגד לחזהּ, או אוחזות בתינוק.
במילון אמורי–אכדי המתוארך לימי עמורפיא (חמורבי) או רים-סין הראשון, מובאת ענת בטור המלים האמוריות כמקבילה לאשתר בטור המלים האכדיות.
מספר נכבד של מיתוסים עוסקים באשתר ומציירים את אופייה.
האחד, אגדת גילגמש, מספר על טבעה הקנאי, והדמות המינית של אשתר.
לפי המסופר במיתוס, לאחר שכוהנת אשתר בארך (עירו של גילגמש) הופכת את אנכידו לישות מתורבתת, יוצאים הוא וגילגמש למסע.
לאורכו מסרב גילגמש לחיזוריה של אשתר, הנודעת באהוביה שנטשה והביאה למותם, ובכך מביא לחרון אפה.
האלה שולחת אחריהם את "פר השמים", אך הצמד קוטל אותו.
לבסוף נגזר דינו של אנקידו למיתה בגלל עזרתו בקטילת הפר והשד חֻמְבַּבָּ.
במיתוס אחר יורדת אשתר לעולם התחתון, כנראה בניסיון לגזול מאחותה, אֶרֶשְכִגַל, את השליטה בשאול.
לפני יציאתה פקדה על אחד מעבדיה שבמקרה ולא תחזור במהרה, עליו לפנות למספר אלים.
בדרכה לחדר המלכות של אחותה, עברה אשתר שבעה שערים, ובכל אחד הופשטה מפריטי לבושה (שמהווים את מקור כוחה).
לבסוף כשבאה לכדי עימות עם אחותה היא נהרגה, וגופתה נתלתה על קיר.
עבדה, נִנְשֻבֻּר, הבין כי ניסיונה העלה חרס, ופנה לאל אֶנְכִּי.
האל יצר מהסיאוב שתחת ציפורניו שני שליחים שהצילו את האלה.
אך נגזר עליה למצוא מחליף למקומה בשאול.
והיא מטילה זאת על בעלה דּוּמוּ זִיד, הוא האל הבבלי תמוז.
השם העברי אסתר הוא גרסה של השם אשתר, כמו שהשם מרדכי הוא גרסה של שם האל המסופוטמי מורדוך.
אשתאול הוא מושב צפונית לעיר בית שמש השייך למועצה אזורית מטה יהודה.
היישוב הוקם על ידי עולים מתימן בשנת 1949, מיד עם תום מלחמת העצמאות.
שמו של היישוב כאחת מערי שבט דן.
על פי התנ"ך, רוח ה' החלה לפעם בשמשון בין צרעה לאשתאול.
המושב נוסד עם שאר יישובי פרוזדור ירושלים בתום מלחמת העצמאות, על קרקעות הכפרים הערביים הנטושים אישוע ועסלין, וזאת כדי ליצור רצף התיישבותי בין השפלה לבין ירושלים.
גרעין המייסדים הראשון, 80 משפחות, עלה לקרקע בחודש דצמבר בשנת 1949, והורכב רובו ככולו מעולים יוצאי תימן.
השם העברי אשתאול ניתן למקום בדצמבר 1949. ב-1950 החלו בנטיעת היער הגדול המקיף את היישוב, ששימש ככפר עבודה ותושביו התפרנסו מעבודות יערנות במסגרת הקרן הקיימת לישראל.
מאוחר יותר זכה היער בשם "יער הקדושים".
בשלב מאוחר יותר נרתם ארגון הג'וינט בארץ, וסייע לתושבי המקום לפתח את ענפי החקלאות, ובכלל זה הלול.
ב-1952 נבחר המושב לייצג את מושבי העולים בסרט התדמית "השחר בוקע", שהפיקה הסוכנות היהודית בבימויו של אריה להולה.
בשנת 1960 צולם סרט הקולנוע הבריטי "סיפורו של דוד" (A Story of David) בסמוך למושב.
בסוף שנות ה-90 בוצעה הרחבה במושב, במסגרתה נקלטו כ-100 משפחות חדשות שבנו את ביתן במגרשים ששווקו על ידי מינהל מקרקעי ישראל.
כיום גרים במושב מעל 200 משפחות ובתי-אב המנהלים חיי קהילה ערים.
תושבי אשתאול מתפרנסים מענפי חקלאות מסורתיים, לולי מטילות, תיירות פנים, ומגוון מקצועות חופשיים בהם עוסקים תושבי המושב וההרחבה.
אֵת הוא כלי עבודה ידני המשמש בחקלאות, בבניין ובעבודות אחרות.
תפקידו של האת לעזור בחפירה באדמה ובהעברת אדמה או כל חומר אחר מהקרקע.
את חפירה (spade) - משמש לחפירה באדמה.
הראש, בדרך כלל ממתכת, מסתיים בקו עגול ומעוגל לרוחבו.
הידית, לרוב מעץ, קצרה, ובסופה היא בצורת האות D.
את שפיכה (shovel) - משמש להעברת אדמה, חצץ או כל חומר מוצק אחר בתפזורת.
הראש, בדרך כלל ממתכת, בצורת מלבנית ובהתאם לכך הוא מסתיים בקו ישר.
אֶשְׁתְּמֹעַ היה יישוב מקראי שהתקיים לפחות עד המאה ה-4, ונזכר בספר יהושע.
הוא שכן בדרום הר חברון, באזור שבו שוכן היום הכפר הפלסטיני א-סמוע.
בשנת 1838 זיהה אדוארד רובינסון את א-סמוע עם אשתמוע המקראית.
הוא תיאר את א-סמוע ככפר "משמעותי מלא צאן ועדרים".
הוא מצא גם שרידי קירות שנבנו מאבנים גדולות מאוד, שחלקם היו באורך של יותר מעשרה מטרים.
בסמוך לא-סמוע הוקמו היישובים היהודיים שמעה ומצפה אשתמוע, על שם היישוב המקראי.
בספר יהושע מכונה היישוב גם אֶשְׁתְּמֹה והוא נכלל בנחלת שבט יהודה.
שבט יהודה מסר את העיר לכוהנים, כאמור בספר יהושע:
כאמור העיר נזכרת ברשימת ערי יהודה המופיעה ב במסגרת תיאור נחלת יהודה.
רשימה זו היא המקור הטופונימי המפורט ביותר במקרא, והבסיס למחקר הגאוגרפי-היסטורי של יהודה המקראית.
ניתוח טקסטואלי והסטורי מראה כי היא חלק מרשימה גדולה יותר שכללה גם את ערי בנימין ב, כלומר את מלוא היקפה של ממלכת יהודה.
הרשימה איננה מהתקופה המשוערת של יהושע או של ההתנחלות, שכן היא משקפת שיא יישובי אליו הגיעה ממלכת יהודה רק במאות 7–8 לפסה"נ, בערך ימי חזקיהו או יאשיהו (עדיפות מסוימת לאחרון).
אשר למהות הרשימה המקורית יש מחלוקת.
היה מקובל להניח שהיא שיקפה חלוקה מנהלית של ממלכת יהודה, שכן הערים ערוכות בקבוצות גאוגרפיות.
אולם, גבולותיהן של הקבוצות אינם מוגדרים, והן נכנסות לעיתים זו לתוך זו.
כל שניתן לומר הוא שהרשימה משקפת את המצב היישובי בממלכת יהודה, כנראה בימי יאשיהו.
סקר הר יהודה והמחקר הנלווה אליו תומך במסקנה זו.
כמו כן נזכרת העיר כאמור גם ברשימת ערי הכוהנים והלויים, ; , רשימה הכוללת תשע ערים ביהודה.
מההר נזכרות שש ערים, ובדרומו בלבד: חברון, יתיר, אשתמוע, חלן, דביר, יוטה.
בשפלה שלוש ערים נוספות: לבנה, עשן, בית-שמש.
ריכוז זה מהווה חריגה בולטת מהסכמטיות הקיצונית של הרשימה, שבה מוקצות לכל שבט ארבע ערים כך שהמניין הכולל הוא 48. המחבר או העורך המקראי מצדיק זאת בכך ששמעון ויהודה נטלו חלק אחד ברשימה, אך גם מניין זה צריך להיות שמונה ולא תשע ערים (מהן רק עשן עשויה להחשב על שמעון).
גם ביהודה, כאמור, אין פיזור הערים הומוגני, ואומר דרשני.
בנימין מזר סבר כי הערים הן מרכזי מינהל שארגן שלמה הצעיר בסוף ימי דוד (ספר דברי הימים א' פרקים –), כשללויים תפקיד מרכזי במינהל ולא רק בפולחן.
מכלול הערים מתאים לתחום הממלכה המאוחדת של דוד ושלמה, אך הן מקובצות בכמה גושים.
לפי מזר, וכן יוחנן אהרוני, נועדו גושי התיישבות הלויים לחזק את ספר הממלכה או אזורים בעייתיים בתוכה.
ריכוזן בדרום יהודה מכוון לפקח על האוכלוסייה ה"לא ישראלית" לדעתו - הכלבים והקנזים.
אבי עופר מקבל את דעת נאמן על גרעינה ההיסטורי של הרשימה; ולדעתו, הנסמכת על סקר הר יהודה, ריכוז ערי הלויים בדרום יהודה נראה יותר מכל כמשקף ריכוז התיישבותי פשוטו כמשמעו, באזור בעל ייחוד אקולוגי.
בולטת העובדה כי תחום ההתיישבות הוא הרחבה מסוימת של תחומי קבוצה 5 ברשימת ערי יהודה.
נראה אפוא שלפנינו התיישבות בדרום ההר של משפחות הקשורות ללוי, לצד משפחות קנזיות, כלביות, קיניות ואחרות.
אשתמוע הייתה בין הערים שדוד שלח אליהן משלל עמלק:
בתלמוד ירושלמי מוזכר "ר' יסא אזל לגבי חסא דאשתמוע".
שמואל ספראי משער כי ר' יסא המוזכר בתלמוד הוא ר' איסי המוזכר בכתובת בבית הכנסת בסוסיא העתיקה.
אוסביוס מקיסריה בן המאה ה-4 כותב על אשתמוע: "כפר גדול מאוד של יהודים בדרומא מצפון לחורבת עָנִים בתחום אלויתרופוליס (היום בית גוברין)".
בתלמוד הירושלמי עדות על מאכל אופייני למקום: עדשים קלויות וטחונות, מטובלות בדבש ומטוגנות.
בכפר א-סמוע נתגלו שרידים רבים, המעידים על יישוב גדול ומבוסס בתקופת המשנה והתלמוד.
החשוב שבהם הוא בית הכנסת הגדול, שנחשף במרכז הכפר ובחצרותיו נמצאו, בשימוש משני, שברים ארכיטקטוניים ובהם סמלים יהודיים אופייניים.
חפירות ארכאולוגיות נערכו במקום בשנת 1934 בידי החוקרים ל"א מאיר וא"א רייפנברג, וחפירה נערכה בשנים 1935–1936. במקום נמצאו שרידי בית כנסת עם כתובת פסיפס.
בשנים 1969–1970 הן הושלמו על ידי זאב ייבין.
בחפירות המחודשות התגלה בסמוך לבית הכנסת מטמון כסף גדול מתקופת הברזל הקדומה.
במקביל לחפירה זו פונו הדיירים שגרו מעל המבנה, ובית הכנסת הוכשר לביקורי הציבור הרחב.
אתרה הקדום של אֶשְׁתְּמֹעַ מצוי באזור בית-הכנסת, בחלקו הגבוה (גרעינו) של הכפר.
עקב הכיסוי הצפוף של הכפר ניתן למצוא שברי-חרס בעיקר במדרונו הצפוני (התלול והבנוי בדלילות), שנסקר שיטתית לראשונה בסקר הר יהודה של אבי עופר.
תחילת יישובו בתקופות הכלקולית והברונזה הקדומה 1 (בערך 9–11 דונמים).
היישוב מתחדש בתקופת הברזל, כנראה מראשיתה.
בתקופת הברזל 2-1א מוערך שטחו בכ-9–10 דונמים.
מתקופה זו נמצא בחפירות בכפר מטמון הכסף הגדול בתוך חמישה פכים.
בתקופת הברזל 2ב מגיע האתר לשיא היקפו (כ-25 דונמים), ואז הוא האתר השלישי בגודלו בהר-יהודה כולו, והגדול ביותר בהר הדרומי.
בתקופת הברזל 2ג נותר האתר בהיקף של כ-20 דונמים, ואילו בשלב 2ד חוזר ההיקף ומצטמצם מאד: כ-10 דונמים או פחות, וייתכן אף שלא נתקיים כלל (ממצא החרסים כולל שפה יחידה שייחוסה לשלב זה מסופק).
נראה שבשלהי תקופת הברזל ניטש האתר עד התקופה הרומית, אז חזר ונושב עד ימינו.
אותה עת עבר מרכז הכובד של היישוב למדרון הדרומי של הגבעה, המיושב בצפיפות עד היום; בממצא חרסי הסקר, שעיקרו מהמדרון הצפוני, התקופות המאוחרות דלות בייצוגן.
מידות בית הכנסת מרשימות: 30 מטרים על 13.33 מטרים והקיר המערבי שרד לגובה 8.35 מטרים.
זאב ייבין סבר כי הגג היה עשוי מסגרות עץ ועליהן רעפים.
לפני המבנה הרוחבי נמצאה רחבה מרוצפת באבנים גדולות ובה כתובת פסיפס גדולה:
בחזית - שטח מוגבה אליו עולים בשלוש מדרגות.
הרצפה הייתה מעוטרת בפסיפס צבעוני מאיכות בינונית.
מן הפסיפס שרד רק חלק קטן ובו ציור של עץ וכתובת הקדשה בארמית.
הפסיפס מתוארך למאה הרביעית לספירה הנוצרית.
צפיפות אבני הפסיפס: 100 אבנים בדצמ"ר.
בשולי האולם מעוטר עץ שעל גזעו שני ענפים גזומים, נוף העץ נושא פרות מוארכים בקצה, והכוונה הייתה לעטר אפרסק או שזיף.
במרכז האולם היו מדליונים שנותרו מהם רק קצותיהם של שריגי גפן וקנוקנת.
שלושה פתחים בקיר החזית המזרחית שנשתמר לגובה של שני מטרים.
קיר מערבי השתמר בגובה של שמונה מטרים (גובה יוצא דופן הנראה ברחוב הראשי של הכפר א-סמוע).
בקיר הצפוני גומחה מרכזית לארון קודש ומצדדיה שתי גומחות קטנות, בימה בולטת וספסלים מאבן מסביב לאולם בית הכנסת.
בקרקעית של החדר הסמוך לבית הכנסת נתגלה מטמון כסף גדול בתוך חמישה פכי חרס.
על שלושה מהם מופיעה בצבע אדום הכתובת "חמש".
המטמון כולל אוסף של חפצי כסף ובהם תכשיטים פגומים, פיסות, נתכים וסיגים עשויים כסף.
החוקרים סבורים כי החפצים נאספו בשל משקלם הרב (כ-26 ק"ג), ולא בשל ערכם האומנותי.
מניחים קיום קשר בינו לבין "הברכה משלל אויבי ה'" ששלח דוד.
בגילוי המטמון נמצא כיתוב "חמש" בעברית על שלושה פכים מבין החמישה והיו דעות מגוונות בין החוקרים לגבי משמעות הכיתוב ותרומתו לתיארוך המטמון.
בהשוואה בין הממצאים של מטמונים שונים בארץ ועל פי צורת הכיתוב על החפצים היה קשה לשים דגש על התקופה הנכונה שהמטמון משתייך אליה (בערך 800-1000 לפנה"ס, כלומר תקופת הברזל השנייה ).
בשנת (1998) בעקבות השוואות חדשות שערכו קלטר ובראנד, בעיקר בין פכי המטמון לקרמיקה מבאר שבע, הם הציעו לתארך את הפכים מאשתמוע לתקופת הברזל ב' (בערך המאה השמינית לפנה"ס), ואכן לפי ההשוואות שלהם זה מתאים גם לתאריך הכתובות ומציין תקופה של שגשוג.
זאב יבין ניסה לברר במחקרו האם יש קשר בין משקל הכסף והצורה שלו לבין הכיתוב על גבי הפכים, כלומר האם הכיתוב "חמש" קשור למשקל הכסף.
בראשית המחקר בשנת 1972 יבין הציע, כי יש להבין את הכיתוב "חמש" כמספר חמש, כלומר שבכל פך יש 5 מאנה של 100 שקלים כל אחד.
כיוון שמשקל פך שלם אחד (פך מס'1) 5165 גרם ולפיו העריכו משקל שאר הפכים, יבין העריך שקל ישראלי (כלומר יחידת משקל של שקל) בתקופה זו שקל 10 גרם.
מאוחר יותר, בשנת 1990 הוצא פירוש אחר לכיתוב "חמש" כ - "חמישי" במשמעות ספציפית למיסוי או פעילות ממשלתית המטמון התפרש כמיסים שלקחה ממשלת יהודה ונקבר לאחר שקילה בצורה מורכבת.
בנוסף הוא טען לגבי המטרולוגיה של המטמון, כי בעוד ששקל יהודאי היה נפוץ בתקופה זו, המטמון אינו מציג פריטי כסף במשקלים עגולים, כלומר הפריטים לא שוקלים שקל או חצי שקל וכו', אף לא של סטנדרטים אחרים, כלומר שהמשקל של הפריטים מקרי, רנדומלי.
מקריאת המאמרים ולפי המחקרים יש ספק בתרחישים קודמים, ולפיהם התכולה של כל פך במטמון זה נשקל בקפידה לפני ההסתרה.
אלא, סביר יותר שהפכים התמלאו עד השפה, ללא התחשבות במשקל המדויק.
ייתכן, והכסף של המטמון נאסף על ידי מיסים.
תכשיטים שהתגלו בשנת 1971 בחמשת פכי החרס.
תכשיטים שלמים שנחתכו באופן שווה לכל הנראה באותו כלי וזה מרמז שבעלי המטמון השתמשו בתכשיטים על פי ערכם המשקלי ולא לפי ערכם כתכשיט.
כלומר שהכסף שימש כאמצעי תשלום.
רוב מקורות הכסף מתקופת המאה השמינית בה שלטו הפיניקים בסחר הימי אך כפופים לאשורים מבחינה פוליטית.
כמויות הכסף שמקורם מספרד משקפות את העושר והשגשוג ביהודה.
אשת קץ הימים או אשת האפוקליפסה היא דמות המוזכרת בחזון יוחנן (פרק י"ב 11 - 18) בברית החדשה.
בספר ההתגלות (חזון יוחנן) מתוארת אישה, הלבושה בשמש, והירח תחת רגליה, וסביב ראשה כתר העשוי שנים עשר כוכבים.
האישה יולדת ילד, ומופיע בשמים דרקון אדום שלו שבעה ראשים ועשר קרניים, ועל הראשים שבע עטרות (דיאדמות), וזנבו פוגע בשליש מכוכבי השמים ומפיל אותם על פני הארץ, והדרקון ניצב לפני האישה במטרה לאכול את בנה שנולד וצפוי לשלוט באנושות.
הבן שנולד נלקח על ידי האל והאישה בורחת אל המדבר למקום שהכין לה האל, שם היא תשהה אלף מאתים ושישים ימים, בעת שבשמים מתרחש קרב בין המלאך מיכאל לבין הדרקון.
הדרקון מופל אל הארץ ויוצא לרדוף את האישה.
האדמה עוזרת לאישה וכאשר הדרקון שולח מפיו נהר להטביע אותה, האדמה פוערת פיה ובולעת את הנהר.
יש פרשנים המזהים את האישה עם הכנסייה הנוצרית, ואת הילד שנולד לה עם הקדושים.
אשתו של הנוסע בזמן הוא רומן הביכורים של הסופרת האמריקאית אודרי ניפנגר אשר יצא לאור בשנת 2003. סרט קולנוע המבוסס על הספר יצא לאקרנים בשנת 2009.
הרומן מגולל את סיפור אהבתם של גבר בעל פגם גנטי הגורם לו לנסוע בזמן באופן בלתי צפוי, ואשתו, אשר צריכה להתמודד עם ההיעדרויות התכופות שלו, והסכנות בהן הוא נתקל.
ניפנגר, שבזמן כתיבת הרומן חוותה תסכולים בתחום הרומנטי, כתבה את הסיפור כמטפורה למערכות יחסיה הכושלות.
הרומן, אשר מסווג כז'אנר מדע בדיוני ורומנטי כאחד, משלב בתוכו סוגיות של אהבה, הפסד ובחירה חופשית.
ניפנגר משתמשת ברעיון הנסיעה בזמן כדי לחקור יחסים של אי תקשורת ומרחק במערכות יחסים.
בנוסף היא מעלה שאלות עמוקות של אקזיסטנציאליזם.
הרומן כתוב לסירוגין מזוויות הראייה של הנרי דטאמבל (נולד ב-1963), ספרן בספריית ניוברי הנמצאת בשיקגו, ואשתו, קלייר אבשייר (1971), אמנית המתמחה בפיסול בנייר.
להנרי פגם גנטי ייחודי: מעת לעת הוא יוצא למסע בזמן, ללא שליטה.
היציאה לזמן (ולמקום) אחר אינה לזמן קבוע מראש.
הוא מגיע למקום החדש למשך זמן לא מוגדר - לעיתים דקות, לעיתים ימים, כשהוא עירום, ללא אפשרות להעביר כסף, תעודות או רכוש, וללא שליטה על המקום שאליו יגיע.
לכן הוא נדרש, במקרים רבים, לעסוק בהישרדותו הפיזית, על ידי גנבת או מציאת בגדים, אוכל, או כסף לרכישתם.
כאשר יחזור להווה לא יוכל להעבירם עמו.
הנרי מדלג בזמן באופן בלתי נשלט מילדותו (גיל 5), ובמהלך הזמן למד לשרוד במסעותיו.
כאשר הנרי וקלייר נפגשים לראשונה, ב-1991, הוא בן 28 והיא בת 20. למרות שהנרי מעולם לא פגש את קלייר, היא מכירה אותו מאז היותה בת שש.
קלייר מראה להנרי את היומן שבו תיעדה את פגישותיה איתו החל משנת 1977 וכלה ב-1989. המפגשים בעבר מתבצעים בין הנרי כגבר בשנות השלושים לחייו, לבין קלייר כאשר היא עדיין ילדה או נערה.
הנרי החוזר בזמן ופוגש אותה, כבר יודע שהיא תהיה אשתו, שכן בהווה הוא נשוי לה.
המפגשים בין השניים מתוארים בצורת יומן תוך דילוג קדימה ואחורה בין התאריכים.
כסופרת מתחילה, התקשתה ניפנגר למצוא סוכן ספרותי.
לבסוף שלחה ביוזמתה את כתב היד להוצאת מקאדם/קייג, ולאחר שהוצעו הזכויות על היצירה במכירה פומבית, בחרה ניפנגר להוציא את הספר אצלם.
הספר נעשה רב-מכר לאחר שידיד המשפחה, הסופר סקוט טורו, המליץ על הספר בתוכנית הבוקר "The Today Show".
ניפנגר היא אמנית, העובדת כמרצה בתוכנית הבין-תחומית לאמנויות הספרים בקולומביה קולג' בשיקגו, שם היא מכינה בשקדנות מהדורות של ספרים מאוירים ידנית.
את "אשתו של הנוסע בזמן", ניפנגר החליטה שהיא מוכרחה להוציא כרומן: "עלה לי רעיון לשם הספר, וכשאני מציירת יש לי שולחן ציור גדול כזה מכוסה בנייר חום, ואני רושמת את הרעיונות שלי על הנייר.
אז רשמתי את השם ואחרי זה התחלתי לחשוב עליו.
לא הצלחתי לחשוב על דרך להפוך את זה לספר תמונות, מאחר שקשה להעביר תחושות של זמן באמצעות תמונות סטילס, אז החלטתי לכתוב רומן".
נכון למרץ 2009 מכר הספר 2.5 מיליון עותקים ברחבי ארצות הברית והממלכה המאוחדת.
מבקרים רבים התרשמו מנקודת המבט של ניפנגר על נסיעה בזמן.
חלקם שיבחו את האפיון העמוק והרגשי שהעניקה לגיבורי הסיפור, ואחרים מתחו ביקורת על סגנון כתיבתה, שאופיין כמלודרמטי ועל כך שהעלילה רגשנית באופן נדוש.
גם בישראל התרגום לעברית של הספר הפך לרב-מכר.
אשתקד במרינבד הוא סרט צרפתי שבוים על ידי אלן רנה, בכיכובם של דלפין סריז', ג'ורג'ו אלברטצי וסשה פיטוף.
התסריט נכתב על ידי הסופר והתסריטאי אלן רוב-גרייה.
במפגש חברתי, באחוזה גדולה, ניגש אדם אל עבר אישה.
הוא טוען בפניה שהם נפגשו אשתקד במרינבד (שמה הגרמני של עיירת מרחצאות המרפא הצ'כית, מריאנסקה לאזנייה), ושהוא משוכנע שהיא "כאן מחכה" לו.
האישה עומדת על כך שמעולם לא נפגשו.
אדם נוסף, ייתכן בעלה של האישה, מפגין את עליונותו על הגבר הראשון (מנצח אותו מספר פעמים במשחק קלפים).
הסרט סוקר את היחסים בין הדמויות באמצעות שימוש בהבזקים מעורפלים לעבר ותזוזות במרחב-זמן.
שיחות ואירועים שונים חוזרים על עצמם במספר מקומות בשטח האחוזה וחצרה, וקיימים מספר צילומים עוקבים במסדרונות האחוזה, בליווי קריינות מעורפלת.
הדמויות בסרט המוגמר אנונימיות; בתסריט המופץ האישה מכונה "A", הגבר הראשון מכונה "X", והגבר שייתכן ומגלם את בעלה של האישה מכונה "M".
הסרט ידוע בשל המבנה הסיפורי החידתי שלו, אשר קשה להבחין בו בין אמת לבדייה, והיחסים בין זמן למרחב מוטלים בספק.
הטבע החלומי של הסרט ריתק ובלבל הן את קהל הצופים והן את המבקרים.
חלקם היללו אותו כיצירת מופת וחלקם מצאו אותו כבלתי ניתן לתפישה ולצפייה.
אחת התמונות הידועות בסרט היא סצנה ובה שתי דמויות (והמצלמה) ממהרות מחוץ לאחוזה אל גן בעל דמויות המפוזרות בסדר גאומטרי ולמרות שהאנשים העומדים בגן מטילים צללים ארוכים ודרמטיים, הדמויות והעצים לא מטילים צללים כלל.
מרינבד היא עיירת קיט ומרפא צ'כית (למרות שלא ברור אם המיקום האמיתי בו מתנהלת העלילה מתרחש במרינבד עצמה או בכל מקום אחר).
רנה צילם את הסרט במספר אחוזות שונות וחצרותיהן, כולל ארמון נימפנבורג וארמון שלייסהים בבוואריה.
הוא ערך את החומרים באופן היוצר מרחב המקשה על ההתמצאות וחסר היגיון גאוגרפי.
צילומים נוספים נעשו בתוך אולפן.
מלתחת האישה עוצבה על ידי מעצבת האופנה קוקו שאנל.
ב-1961 זכה הסרט בפרס אריה הזהב בפסטיבל הסרטים של ונציה.
ב-1963 היה הסרט מועמד לפרס האוסקר על התסריט המקורי (אלן רוב-גריה).
ב-1963 הכריז הבמאי היווני אדוניס קיירו על הסרט כניצחון מוחלט בהשפעתו על "הסוריאליזם בקולנוע", ובכך הכיר בסביבה השנויה במחלוקת ובמוטיבים האפלים של הסרט כייצוג לגיטימי של נושאים רבים בסוריאליזם הקולנועי.
לעומת זאת, "אשתקד במרינבד" הוזכר בכתב העת "חמישים הסרטים הגרועים בכל הזמנים", מאת הרי ומיקל מדווד ורנדי דריפוס.
המחברים הכפישו את סגנונו הסוריאליסטי של הסרט וציטטו מספר מבקרים שמצאו את הסרט יומרני ובלתי ניתן להבנה.
הקליפ של להקת בלר לשיר "To the End", מבוסס על הסרט.
הסרט היה מקור השראה לקולקציית "שאנל" בעיצובו של קרל לגרפלד ב-2011. התערוכה כללה מזרקת מים וחיקוי של הגן המפורסם המופיע בסרט.
מאחר שהתלבושות לסרט נעשו על ידי קוקו שנאל, שאב לגרפלד את השראתו מהסרט ושילב את הגנים המצולמים בסרט עם גני ורסאי.
אֶתָ'ה אֶנְגוֹמיס היא קבוצת כדורסל קפריסאית משכונת אנגומי בעיר ניקוסיה, המשחקת בליגת העל הקפריסאית.
קבוצת הכדורסל של את'ה אנגומיס הוקמה בשנת 1942, מאיחוד שני המועדונים שהיו קיימים בשכונת אגומיס (טיאלה ואנג'ניסיס).
כאחד מקבוצת המועדונים שייסדו את ליגת הכדורסל הקפריסאית.
בעונת 1979/80 החלה לשחק בליגה הבכירה.
בעונת 2010/11 זכתה הקבוצה בדאבל (אליפות+גביע) היסטורי.
בעונת 2011/12 זכתה הקבוצה באליפות השנייה שלה, לאחר ניצחון בסדרת הגמר מול קבוצת קראבנוס 1-3. בעונת 2012/13 הגיעה הקבוצה עד לחצי גמר הפלייאוף, הפסידה בגמר הסופרקאפ לקבוצת קראבנוס 79-68, וזכתה בגביע הקפריסאי בפעם השנייה לאחר ניצחון בגמר מול קבוצת קראבנוס 64-68.
בעונת 2004/05 השתתפה הקבוצה בגביע היורוקאפ (פיב"א).
אֶשְׁתָּאוֹל הייתה עיר בשפלת יהודה בתקופת המקרא.
בספר יהושע היא מוזכרת פעמיים, בראשונה, עם היישובים צרעה ואשנה, כשייכת לנחלת שבט יהודה:
ובשנייה, עם צרעה ועיר שמש כשוכנת בנחלת שבט דן:
וכך בדומה נאמר על שמשון בספר שופטים:
ולאחר מותו של שמשון נאמר:
על בני שבט דן קשתה ההתיישבות באשתאול, והם חיפשו אזור פנוי כך עולה מהפסוקים בספר שופטים:
ולאחר שחקרו את הארץ, העתיקו לבסוף את מקום מושבם לצפונה:
במאה ה-20 הציעו חוקרים לזהותה באֶשְוַע מצפון לערתוף, בסמוך לצרעה; באתר נערכו חפירות ארכאולוגיות ונמצאו בו ממצאים, כגון חרסים, מתקופת הברונזה ומתקופת הברזל.
חוקרים הציעו לזהות את אשתאול גם בערתוף.
בשנת 1949, לאחר מלחמת העצמאות הוקם על ידי עולים מתימן מושב בשם אשתאול, מצפון לבית שמש ושייך למועצה אזורית מטה יהודה.
אשתו של הנוסע בזמן הוא סרט מדע בדיוני רומנטי אמריקאי משנת 2009 המבוסס על הרומן של אודרי ניפנגר שנושא את אותו השם.
הסרט בוים על ידי רוברט שוונטקה ומככבים בו אריק באנה, רייצ'ל מקאדמס ורון ליווינגסטון.
הסיפור עוקב אחרי הנרי דטאמבל (באנה), ספרן משיקגו עם הפרעה גנטית פאראנורמלית שגורמת לו לנסוע בזמן באקראיות בזמן שהוא מנסה לבנות מערכת יחסים רומנטית עם קלייר אבשייר (מקאדמס), שתהפוך לאשתו.
הצילומים החלו בספטמבר 2007, במקור הסרט היה אמור לצאת לאקרנים בסתיו 2008. אך שחרורו של הסרט נדחה, בתחילה לא היה כל הסבר רשמי מהאולפן.
מקאדמס ציינה מאוחר יותר כי העיכוב נבע מסצנות נוספות ומצילומים שהצריכו את מפיקי הסרט לחכות למזג אוויר מסוים על מנת לצלמם, ואריק באנה האריך השיער שלו בעקבות עבודתו על הסרט 2009 מסע בין כוכבים.
הסרט יצא לבסוף ב-14 באוגוסט 2009.
הסרט מגולל את סיפור אהבתם של הנרי דה טאמבל (אריק באנה), ספרן משיקגו בעל פגם גנטי הגורם לו לנסוע בזמן באופן בלתי צפוי, ואשתו קלייר (רייצ'ל מקאדמס), אומנית במקצועה אשר צריכה להתמודד עם ההיעדרויות התדירות שלו, והסכנות בהן נתקל.
בתחילת 1970, הנרי דטאמבל היה בתאונת דרכים אשר הרגה את אמו אבל הוא שרד על ידי כך שבשוגג הוא חזר בזמן שבועיים אל העבר ובכך ניצל מהתאונה.
רגעים ספורים לאחר מכן, הנרי נעזר בגרסה זקנה יותר של עצמו, אשר גם חזר אל העבר.
הנרי מגלה שאין לו את היכולת לשלוט בעיתוי או ביעדים אליו הוא חוזר בזמן, וכי לעיתים הוא מגיע לאנשים, מקומות, ואירועים משמעותיים בחייו.
עם זאת, הוא מגלה שהוא לא מסוגל לשנות אירועים מרכזיים, וכי הוא רק מסוגלים לבצע שינויים קלים.
בשנת 1991 הנרי פוגש את קלייר אבשייר בספרייה שבה הוא עובד.
להפתעתו, קלייר נרגשת לפגוש אותו, אף על פי שהנרי פוגש אותה בפעם הראשונה בחייו.
היא מסבירה לו שהיא פגשה את האני העתידי שלו בילדותה, וכי הוא הודיע לה שיפגשו בעתיד, ואכן זה קרה.
מאז ילדותה, הנרי הוא החבר הטוב ביותר של קלייר, וביקר אותה בנסיעותיו לעבר.
כילדה, קלייר נדלקת על הנרי, וכילדה היא כועסת כאשר הוא מגלה לה שהוא נשוי.
כשקלייר מגיעה לגיל 18, שנתיים לפני הפגישה בספרייה, הנרי המבוגר יותר מנשק אותה, ומוביל אותה להבין שהוא בעלה בעתיד.
הם מתחילים מערכת יחסים, אשר מאותגרת על ידי ההפרעה של הנרי.
הנסיעה בזמן האקראית שלו מסובכת עוד יותר עקב העובדה שהוא מגיע ליעדיו עירום לחלוטין.
מגיל צעיר למד כיצד לפרוץ מנעולים ולגנוב בגדים כדי להקל עליו את מסעותיו.
בין נסיעותיו המרובים הם ביקורים רבים אצל קלייר הצעירה.
מהיומן של קלייר, הוא מקבל רשימה של תאריכים שבהם הוא מבקר אותה, ונותן את אלה לקלייר הצעירה כדי שתוכל להמתין לו עם בגדים.
הנרי וקלייר בסופו של דבר מתחתנים, אם כי הוא באמת נוסע בזמן רגע לפני הטקס וגרסה מבוגרת יותר של עצמו מגיע בזמן כדי להחליף אותו, דבר שקצת קצת מבלבל את האורחים.
היעלמותו של הנרי מעיבה קצת על יחסיו עם קלייר.
כדי לפצות על כך, הנרי קונה לה כרטיס לוטו וזוכה על ידי כך שהוא בדק במעבר שלו אל העתיד את המספרים מראש, אבל ביחסים שלהם עדיין יש בעיות.
הנרי וקלייר רואים את הנרי המבוגר יותר מופיע לפניהם מהעתיד כשהוא פצוע, דבר שגורם להם לתהות כמה זמן נשאר להנרי לחיות.