tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לא רק שהאבק יכול להתפרש כחלק מאלמנט של מקריות, שהיה פופולרי במסגרת תנועת הדאדא והסוריאליזם, אלא יכול להיות קשור גם לניסיון למדוד את הזמן בהתאם לאופן הצטברות האבק על זכוכית, לאור הצעתו של לאונרדו דה וינצ'י, שיצירותיו ורעיונותיו היו בעלי משמעות רבה עבור דושאן.
מאוחר יותר קיבע דושאן חלק מאותו אבק על הזכוכית בעזרת לכה או פיקסטיב.
הצוקים הלבנים של דובר הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה רומנטית וסרט מלחמה משנת 1944 בבימויו של קלארנס בראון, עם איירין דאן ומרשל אלן בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס של הרומן "הצוקים הלבנים של דובר" של אליס דואר מילר משנת 1944 הכתוב בצורת פואמה וחלקים ממנו מוקראים במהלך הסרט על ידי איירין דאן.
העלילה מסופרת בפלשבק ומתארת את קורותיה של צעירה אמריקאית שמגיעה לבריטניה ובמשך הזמן מאבדת את בעלה במלחמת העולם הראשונה ואת בנה במלחמת העולם השנייה.
הסרט הופק במלחמת העולם השנייה ויש בו נטייה ברורה לפטריוטיזם בריטי בשתי מלחמות העולם.
לונדון 1942, ליידי סוזן אשווד (איירין דאן) היא אחות בכירה בבית חולים וממתינה לקבלת 300 פצועים מהפשיטה על דייפ בהם בנה.
היא נזכרת איך השתנו חייה כשהגיעה לראשונה מארצות הברית לבריטניה.
סוזן הגיע לבריטניה ב-1914 עם אביה חירם דאן (פרנק מורגן), בעל עיתון ברוד איילנד, לחופשה קצרה.
בספינה הם פוגשים את סאם בנט (ואן ג'ונסון) שגם הוא מגיע לחופשה.
חירם לא אוהב את הבריטים, בלשון המעטה, לאור ההיסטוריה של המלחמות לעצמאות ארצות הברית ורב על כך עם קולונל פורסיית הקשיש (אוברי סמית') בעת משחק שחמט.
סוזן מוצאת חן בעיני הקולונל והוא מזמין אותה לנשף של החברה הגבוהה עם מלך ומלכת בריטניה ודואג שתיפגש עם סר ג'ון אשווד (אלן מרשל) ממשפחת אצולה עשירה ומכובדת שעומד להתארס עם אחת ממעמדו.
למרות שסוזן היא אמריקאית ללא ייחוס, הוא מתאהב בה ומקבל גם את הסכמת אמו ליידי ג'ין אשווד (גלדיס קופר) ואחיו רג'י (ג'ון וורברטון).
זמן קצר לאחר החתונה פורצת מלחמת העולם הראשונה וג'ון נשלח לצרפת.
לאחר שלוש שנים מתאפשר לסוזן להגיע לצרפת ולהיפגש עם ג'ון בדייפ.
הם מבלים שם מספר ימים ובאותו זמן מתקבלת ידיעה שארצות הברית מצטרפת למלחמה.
סוזן חוזרת ללונדון ויולדת שם בן בשם ג'ון אתו היא עומדת ליד החלון ומתבוננת בחיילים האמריקאים צועדים.
לקראת סוף המלחמה נהרג ג'ון וסוזן נשארת לגור באחוזת המשפחה שם היא מגדלת את בנה הצעיר ג'ון (רודי מקדואל) שאוהב לשחק עם בטסי (אליזבת טיילור), בתם של עובדים באחוזה.
כאשר ליידי ג'ין מתה וענני מלחמה נראים באופק, מחליטה סוזן למכור את האחוזה ולחזור לארצות הברית עם ג'ון אך הוא מתנגד ורוצה להישאר בבריטניה ולהילחם כמו אביו וסוזן נשארת.
ג'ון הופך לעלם נאה (פיטר לופורד).
בחזרה להווה - סוזן מקבלת וממיינת את הפצועים ובהם בנה.
ג'ון פצוע קשה ונוטה למות.
סוזן יושבת לידו ומביטה בחיילים האמריקאיים הצועדים מתחת לבית החולים ומתארת זאת לג'ון שמחייך ועוצם את עיניו לעולמים.
דמות שחקן ליידי סוזן אשווד איירין דאן דאן פורטר חירם פרנק מורגן סם בנט ואן ג'ונסון ליידי ג'ין אשווד גלדיס קופר סר ג'ון אשווד אלן מרשלג'ון אשווד השני הנער רודי מקדואלג'ון אשווד השני הבחור פיטר לופורדבטסי קני אליזבת טיילוראוברי סמית' קולונל וולטר פורסיית
הצוקים הלבנים הם צוקים שנמצאים בחופה הדרום-מזרחי של בריטניה הגדולה מול מצר דובר.
שמם של הצוקים נובע מסלעי הקירטון מהם עשוים הצוקים, המודגשות על ידי אבן צור שחורה.
הצוקים נמצאים במחוז קנט ליד עיר הנמל החשובה דובר.
לצוקים ערך סמלי בממלכה המאוחדת כי הם נמצאים מול החלק הצר ביותר של תעלת למאנש, הוא מצר דובר, ובסביבתם נחתו במהלך ההיסטוריה פולשים שניסו לכבוש את אנגליה.
הצורפים היא חברה ישראלית לעיצוב וצורפות כלי כסף ויודאיקה.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 יוסף מרדינגר, וילהלם קרנר ומיכאל שטיינמץ למדו יחד צורפות כסף בעירם צ'רנוביץ ברומניה.
אחרי מלחמת העולם השנייה עלו שלושתם לארץ ישראל, והקימו את "הצורפים" בשנת 1952, תחילה כסדנא במטבח של אחד השותפים ובהמשך בבית מלאכה בתל אביב.
בשנת 1983 משפחת מרדינגר רכשה את חלקם של שותפיה ב "צורפים", ועד היום החברה בבעלותם.
כיום מוביל את החברה האמן והמעצב יעקב מרדינגר, בנו של יוסף.
לחברה שלוש-עשרה חנויות בפריסה ארצית, סדנת ייצור ובית עיצוב ופיתוח, ומועסקים בה למעלה ממאתיים אומני צורפות.
חנות המפעל ומרכז מבקרים נמצאים בכפר דניאל.
הצורפים מייצרת ומעצבת מעל 300 כלי כסף בשנה, בעבודת יד של אומנים וצורפים ידועי שם.
התמחות החברה היא בכלי כסף אמנותיים, מתנות, כלי שולחן, פמוטים ופרטי יודאיקה.
הצי האווירי הראשון (Dai-ichi Kōkū Kantai 第一航空艦隊) היה צי נושאות המטוסים של הצי הקיסרי היפני במהלך מלחמת העולם השנייה.
בתחילת המלחמה, היה זה צי נושאות המטוסים הגדול בעולם, והוא התרכז סביב פלגת "קידו בּוּטאי," הפלגה החזקה ביותר בצי.
בשנת 1912, הצי המלכותי הבריטי הקים את זרוע האוויר שלו, "שירותי האוויר של הצי המלכותי".
הצי היפני, שנבנה על-פי המודל הבריטי, הקים את שירותי האוויר של הצי היפני הקיסרי.
ב-1913, הוסבה אוניית התובלה "ואקאמיה" לנושאת מטוסים, ובנוסף נרכשו מספר מטוסים.
עם הזמן, הפך הצי האווירי הראשון לחלק מרכזי בצי היפני המשולב.
ב-10 באפריל 1941, הקים הצי הקיסרי את הצי האווירי הראשון, אשר הכיל את כל שבע נושאות המטוסים של הצי היפני, נושאות מטוסים קלות ו-474 מטוסים.
היה זה כוח נושאות המטוסים הגדול בעולם.
נושאות המטוסים נשאו על סיפונן שלושה סוגי מטוסים: מטוסי קרב, מפציצי צלילה ומפציצי טורפדו.
עם תחילת הלחימה באוקיינוס השקט, מנה הצי 10 נושאות מטוסים וכ-600 מטוסים.
קידו בוטאי (Kido Butai (機動部隊) הייתה פלגת נושאות המטוסים העיקרית של הצי, שעל סיפונה פעל הצי האווירי הראשון.
פלגה זו הוקמה במיוחד על מנת להוביל את ההתקפה על פרל הארבור, תחת פיקודו של תת-אדמירל צ'ואיצ'י נאגומו, בדצמבר 1941. בהתקפה זו, כללה הפלגה שש נושאות מטוסים (אקאגי, זואיקאקו, היריו, שוקאקו, סוריו וקאגה), שעל סיפוניהן 450 מטוסים, ועוד מספר רב של כלים מלווים.
קידו בוטאי השתתפה אף בקרב מידווי, ב-4 ביוני 1942. בקרב זה ספגה הפלגה מכה קשה כאשר ארבע מתוך שש נושאות המטוסים הוטבעו.
לאחר קרב זה, ב-14 ביולי 1942, פורק הצי האווירי הראשון ושאריותיו צורפו לצי היפני השלישי.
הצי האווירי הראשון הוקם מחדש ב-1 ביוני 1943. כחלק מתוכנית אסטרטגיה חדשה, קבעה הממשלה היפנית כי הצי ייפרס באיים הקוריליים, איי בונין, איי מריאנה, איי קרוליין, מלאיה, אינדונזיה ובורמה, ויהווה את הכוח העיקרי בתוכנית ההגנה על הטריטוריות היפניות.
אולם, לאחר התבוסה בקרב ים הפיליפינים, שונתה התוכנית, והצי האווירי הראשון נפרס מחדש בפיליפינים.
באוקטובר 1944, תקפו מטוסי הצי האמריקאי את בסיסי הצי האווירי הראשון בפיליפינים, כמבצע מקדים לנחיתה על האי לייטה, וצמצמו את מספר מטוסיו לכ-30 מטוסים בלבד.
מפקד הצי באותו זמן, תת-אדמירל טקיג'ירו אונישי, החליט לנצל את שארית המטוסים למתקפות קמיקזה.
הצטלבות היא מנהג נוצרי המתבצע על ידי יצירת סימן צלב בחזית גוף המצטלב, באמצעות היד הקמוצה.
לעיתים מתלווה להצטלבות גם דקלום הנוסח של השילוש הקדוש ("בשם האב, הבן ורוח הקודש").
נוצרים נוהגים להצטלב לעיתים קרובות, כשהם מתחילים תפילה וכשהם מסיימים אותה, כשמתחילים לקרוא ספר קודש וכשמסיימים את הקריאה, כשמשכימים בבוקר וכשהולכים לישון בערב, כשמתיישבים לאכול וכשקמים מהארוחה, בראשיתו של מעשה (נסיעה, פרויקט כלשהו ועוד) ובסיומו, כשמטרידה אותם דאגה או מחשבה רעה או כשמקבלים בשורה רעה.
ההצטלבות מיועדת לזמן את הגנת האל כנגד מזיקים ואסונות.
על פי אמונות נוצריות מסוימות, סמל הצלב יעיל לגירוש שדים החוששים מפניו.
בזרמים נוצרים שונים יש הבדלים בדרך ביצוע ההצטלבות: שתי אצבעות מול הבוהן או שלוש אצבעות מול הבוהן, האם את הקו המאוזן מסמנים מימין לשמאל או משמאל לימין.
הבדלים אלה הם סממן מובהק לזרם הנוצרי שאליו משתייך המצטלב.
הצופן האלכסנדרוני הוא ספר מתח בחיבורו של הסופר ויל אדמס שנכתב בשנת 2007. זהו סיפורו של הארכאולוג הימי דניאל נוקס (שטוען שהוא בסה"כ "ארכאולוג שיודע לצלול") המנסה לאתר את קברו של אלכסנדר הגדול, דמות שהוא מעריץ מילדות ושהשפיע רבות על ההיסטוריה עולמית.
החיפושים אחר אתר הקבר המפורסם נעשים במצרים כשהוא נרדף על ידי מאפיונר מקומי וכוחות הצבא והמשטרה המצריים, ובשילוב של אינטרסים פוליטיים של העם המוקדוני היושב ביוון.
הצטברות דיפרנציאלית היא גישה לניתוח צמיחה ומיתון של הקפיטליזם.
היא קושרת מיזוגים ורכישות, סטגפלציה וגלובליזציה, כחלקים אינטגרליים מההצטברות.
הגישה הוצעה על ידי ד"ר יונתן ניצן וד"ר שמשון ביכלר מאוניברסיטת בן-גוריון.
הרעיון של הצטברות דיפרנציאלית מדגיש את המניע החזק של קבוצות הון דומיננטיות להתעלות מעל התשואה הממוצעת ולקבל תשואה גדולה יותר.
הרעיון קשור לתפיסה של ההון כקטגוריה חברתית ולא כקטגוריה חומרית (כפי שניתן לראות מההוגים הנאו-קלאסיים) מכיוון שלדעתם הקפיטליזם אינו "מערכת כלכלית", אלא כל הסדר החברתי, ולכן קטגוריה של הון חייבת עקרונית להיות בעלת הגדרה מקיפה יותר.
יצירת הון היא תהליך של הסתכלות קדימה.
מה שנצבר הוא בעלות על רווח עתידי, כלומר קצב ההצטברות תלוי בשני משתנים: ההסדרים התעשייתיים המשפיעים על הרווח, ממנו מופחתת התשואה הרגילה שלהם, ומתקבל ערכם הנוכחי.
ההשפעה של כושר התעשיות העולות על מפעלים קיימים היא לא רק מסובכת ובלתי ליניארית, אלא גם עלולה להיות חיובית או שלילית.
אבל אז אם ההון אינו "מוחשי" יש קושי להעריכו.
גידול בערך הכסף הוא בעל השפעה על כוח, במיוחד במצב של אינפלציה או דפלציה.
כוח הוא בעל אופי יחסי.
פירמה יכולה לצבור רווחים על ידי גידול בממד ה"רוחב", כלומר להעסיק עוד עובדים, או שהיא יכולה להתפתח במרחב ה"עומק", כלומר להגדיל את הרווח שמייצר כל פועל.
כל התפתחות בכל אחד מהממדים יכולה להיות מחלוקת לשני מובנים, "פנימי" ו"חיצוני".
כלומר מתקבלות ארבע קטגוריות של הצטברות דיפרנציאלית:
פנימית-רוחבית: מיזוגים (קניית עוד חברה או הצטרפות אליה)
עמוקה-פנימית : קיצוץ בהוצאות (הגברת הניצולת של העובדים ביחס לשכרם, או הוזלת מחירי הדלק).
עמוקה–חיצונית : סטגפלציה (העלאה של המחירים בקצב גדול מהמתחרים).
פנימית חיצונית רוחבית פתיחת מפעלים מיזוגים ורכישות עמוקה סטגפלציה קיצוץ בהוצאות
המסקנות העולות מן האפשרויות השונות הן:
מכל הארבעה הנפוצים ביותר הם המיזוגים ורכישות והסטגפלציה, שתנודותיהם נוטות להיות ביחס הפוך אחת לשנייה.
מיזוגים ורכישות מביאים לגדילה חוץ פוטנציאלית יחסית לפתיחת עוד מפעלים.
לטווח הארוך גדילה זו מביאה לנטייה לקיפאון של הקפיטליזם המודרני.
הדפוס דמוי הגל של מיזוגים ורכישות משפיע על ההתפרקות המתקדמת של "כיסים" כלכליים-חברתיים, כשההון הדומיננטי עובר בהצלחה במיזוגים תעשייתיים ברמה הסקטוריאלית, הלאומית ולבסוף הגלובאלית.
הפוגות תקופתיות במיזוגים נוטות להיות מתוגמלות על ידי סטגפלציה, מה שנראה כביקורת ברמה החברתית, אבל מה שתורם להצטברות הדיפרנציאלית ברמה הפרטנית.
אסונות סטגפלציה "נפתרו" בעבר כשהון דומיננטי שבר את העטיפות הקיימות, ודחף לעולם מיזוגים רחב יותר של מטרות השתלטות אפשריות.
בהינתן שאין מה לכבוש מעבר לעטיפה העולמית, הטענה היא שמשבר סטגפלציה מסוג זה יהיה קשה יותר להכניע.
תיאורית ההצטברות הדיפרנציאלית מבחינה שתנודות של סטגפלציה עומדות ביחס הפוך לתקופות שבהן מיזוגים ורכישות הן האסטרטגיה מרכזית של קבוצות הון דומיננטיות "להביס את השוק" או לעבור את התשואה הנורמלית, הממוצעת על השקעות.
אם יותר מדי אנשים יפעלו בדרך זו, התוצאה תהיה שוק לא מאוזן.
סטגפלציה, שנראית כאסון ברמה החברתית, תורמת להצטברות דיפרנציאלית ברמה הפרטנית, כלומר להצטברות מהירה יותר של הון אצל קבוצות הון דומיננטיות על פני עסקים קטנים.
מאז המאה ה-20 קבוצת הון דומיננטית שנהנתה מהסטגפלציה הייתה "קואליציית הנפט והנשק" בתקופות המשברים במזרח התיכון והעלייה במחירי הנפט.
בעוד בתקופות ביניים של שלום "יחסי" האסטרטגיה הנפוצה הייתה מיזוגים ורכישות להצלחה יוצאת דופן.
דמיון לתאוריות הלם ההיצע בנוגע לסטגפלציה
לתיאורית ההצטברות הדיפרנציאלית דמיון לתיאורית הלם ההיצע.
לפי שתיהן עלייה חדה במחירים נובעת ממחסור באספקה מסוימת.
מיזוגים ורכישות מצטברים עלולים לנבוע מריכוז הכוח כדי להגביל את האספקה של מתחרים קטנים יותר.
תיאורית הלם ההיצע בכלכלה הפוליטית, מתמקדת בעיקר בהשפעה של "ארגון המדינות המייצאות נפט" (OPEC) לאורך תקופת המחסור בנפט, בדומה לתיאורית ההצטברות הדיפרנציאלית בעניין "קואליציית הנפט והנשק".
אך בעוד התאוריה של הלם ההיצע גורסת שהסיבה לעליית מחירי הנפט הייתה מחסור אמיתי בנפט, תיאורית ההצטברות הדיפרנציאלית גורסת כי הסיבה לעליית מחירי הנפט נעוצה ביצירת הרגשה של משבר ויצירת תפיסה של מחסור.
ההצטברות הדיפרנציאלית מספקת נקודת מבט אלטרנטיבית על ה"שפל הגדול" של 1930 ועל המשבר הגלובאלי הפיננסי של 2008-2009. שני המשברים הם משברים של דפלציה, וכך משברים של הצטברות.
עסקים מנסים לא רק לעקוף את התשואה הממוצעת, אלא גם מתאמצים להימנע מהאיום של דפלציה.
דפלציה מביאה אי-יציבות חברתית ומאיימת על הצטברות ההון.
נטל החוב הכולל של 2008 מגדיל את הסיכויים לדפלציה יותר מאשר השפל הגדול.
הטענה היא שהיחס בין החוב הכולל לתוצר מקומי גולמי ב-2002 היה 290%, בהשוואה ל-165% ערב ה"שפל הגדול" בארצות הברית, ומכאן שאם המחירים יתחילו ליפול, פירמות לא יוכלו לעמוד בתשלומי החובות שלהם, מה שיוצר סיכון של דפלציה של חוב, שרשרת של פשיטות רגל, והתרסקות של ההצטברות.
ניצן וביכלר טענו שהשפל הגדול הביא דפלציה, לא אינפלציה (לפחות לא מנקודת המבט המצרפית).
גרדינר מינס מראה במחקרו משנת 1935 כי פירמות קטנות ובעל כוח מועט בשוק חזו בנפילת מחירים אך רק ירידה מתונה בתפוקה.
פירמות גדולות יכלו לשמור על מחירים יחסית יציבים, ואפילו לעלות מחירים בכמה מקרים, ולתת לתשואה ליפול בכ-80%.
הם קובעים כי הגורמים למשברים האלו אינם משברים פיננסיים אלא משברים של הצטברות דיפרנציאלית.
אינפלציה הייתה עוזרת לא רק למניעת הצטברות דיפרנציאלית, אלא גם למנוע את הסיכוי לדפלציה.
מכיוון שכמות המיזוגים ירדה בתקופת שנות האלפיים המוקדמות, נוצרה הישענות גדולה יותר על הכלי החברתי המשבש של אינפלציה כסטגפלציה.
העלייה במחירי הדלק בין 2004 ל-2008 עזרה לייצב את האינפלציה, וביחד עם הייצור הזול יותר בארצות מתפתחות, הדפלציה ב-2008 הפכה לאיום ממשי.
ניצן וביכלר בוחרים להתמקד במגמות שוק, כלומר התקופות שבהן מניות (שערכן מיוחס לדולר) ירדו בערכן או שהשיא שלהן היה נמוך מהשיא הקודם.
לפי חישוביהם מגמה זו נמשכת מ-1999, עובדה המצביעה על משבר הצטברות הרבה יותר עמוק.
ניצן וביכלר טוענים שאין שום דבר אוטומטי בעליות ובירידות של השוק.
לכל משבר יש פתרון משלו.
הם מזהים מספר מגמות שוק במאה האחרונה והפתרונות הבלתי-צפויים ששינו את הקפיטליזם חזרה ל"התרוממות רוח חיובית":
המשבר של 1905–1920 נפתר על ידי מעבר מקפיטליזם המתאפיין ב"ברונים שודדים" למפעלים ועסקים בקנה מידה גדול.
המשבר של 1928-1948 הביא לרווחה הקיינסיאנית – מדיניות רווחה וממשלה גדולה.
לא עוד קפיטליזם ללא רגולציה.
המשבר של 1968–1981 גלובליזציה ניאוליבראלית שוטפת את העולם ומפסיקה את הרווחה קיינסיאנית.
הצוּק הפִיסְקָלִי הוא מונח בכלכלה המתייחס לתוצאות האפשריות של העלאת מיסים, קיצוץ בהוצאות הממשלה והפחתת הגירעון התקציבי.
המונח נטבע בפברואר 2012 על ידי ראש הבנק הפדרלי של ארצות הברית, בן ברננקי, בהתייחסו לגירעון שייווצר בתחילת 2013, אם לא ישונה החוק הקיים המחייב זאת עד סוף 2012.
גירעון הוא הפער שבין הכנסות הממשלה להוצאות.
הגירעון בארצות הברית היה צפוי לקטון בכמחצית ב-1 בינואר 2013. הירידה החדה בטווח זמן מיידי נקראת "הצוק הפיסקלי".
מחלקת התקציבים של הקונגרס (CBO) העריכה שהקיצוץ הפתאומי יוביל למיתון בתחילת 2013 כאשר הפעילות הכלכלית תמשיך לדעוך עד סוף 2013.
החוקים הנוגעים לצוק הפיסקלי כוללים את חוק הבקרה התקציבית משנת 2011 שתוקפו צפוי לפוג ביום זה.
החוק אושר בזמנו כפשרה בעניין תקרת החוב המותרת לממשל הפדרלי של ארצות הברית.
מספר תוכניות מרכזיות, כמו הביטוח הלאומי, מדיקר, תשלומים פדרליים (כולל תשלומי שכר ופנסיה לחיילים) ורווחים וטרניים הוצאו מתוכנית הקיצוצים.
הצורה המקובלת (באיטלקית: Solita forma) הוא מונח שמשמש חוקרי מוזיקה בדברם על העיצוב הצורני של סצנות באופרה האיטלקית של המאה ה-19, החל בתקופת הבל קנטו של וינצ'נצו בליני וג'ואקינו רוסיני וכלה באופרות המאוחרות של ג'וזפה ורדי.
אפשר לכנות צורה זו בשם "דואט גדול" והיא מהווה מסגרת כללית של טיפוסי סצנות מלודרמטיות, בעיקר דואטים.
הסצנה מתקדמת בהדרגה מרגע פתיחה לירי סטטי אל פינאלה דרך כמה טמפי מוזיקליים סטנדרטיים וקטעים קבועים, תוך הוספה הדרגתית של דמויות וסיבוך או פתרון של מורכבות בעלילה.
הואיל ומלחינים כתבו אופרות תוך פרקי זמן קצרים, הצורה המתוקננת של סצנות הבטיחה משך זמן בדוק למבנה הדרמטי והמוזיקלי.
מקור המונח "סוליטה פורמה" – "צורה מקובלת" – במחקר ביקורתי מאת אברמו באזווי.
מבוא מוזיקלי, בדרך כלל אינסטרומנטלי.
רצ'יטטיב או דיאלוג בקצב התחלתי או בסיסי.
טמפו די מצו (פרק ביניים, אינטרלוד, נשמע לעיתים קרובות כ"מפריע, קוטע"
קאבאלטה וכן (במקרה של סצנת סיום של מערכה) פינאלה סטרטה
אריות גדולות בתוך הסצנה מותאמות לדפוס הבסיסי הזה.
אריות כאלה נקראות לעיתים אריות קאוָאטינָה/קאבָּלֶטָה.
דוגמה לצורה מקובלת מורחבת אפשר למצוא במערכה השלישית של לה טרוויאטה מאת ורדי:
טמפו די מצו: מקהלה מאחורי הקלעים "Largo a quadrupede"
הצי הביזנטי הוא השם שניתן במחקר ההיסטורי המודרני לאותם ציי מלחמה שהחזיקה והפעילה האימפריה הביזנטית במהלך תולדותיה, מ-286 (חלוקת האימפריה הרומית על ידי דיוקלטיאנוס) ועד 1453 (כיבוש קונסטנטינופוליס).
הוא היה המשכו של הצי הקיסרי הרומי, אך בניגוד לקודמו מילא תפקיד גדול וחשוב יותר בהגנה על האימפריה אותה שירת ובשמירה על קיומה.
אויבים מעטים ניצבו בפני האימפריה הרומית בזירה הימית, והצי המלחמתי מילא בה על כן תפקידי שיטור והגנה מפני פירטים בעיקר.
שונה היה מצבה של האימפריה הביזנטית, שהים והשליטה בנתיביו היו חיוניים לעצם קיומה.
אחרי קרב אקטיום ב-31 לפנה"ס הפך הים התיכון ל"אגם רומאי".
תהליך זה קיבל משנה תנופה עם תחילת כיבושי המוסלמים במאה ה-7. לאחר אובדן הלבנט ואחר כך צפון אפריקה, הפך הים התיכון מ"אגם רומאי" לזירת התגוששות בין הביזנטים למוסלמים.
ציי המלחמה הביזנטיים מילאו תפקיד מכריע במאבק זה, לא רק בהגנה על נחלותיה הרבות של האימפריה סביב אגן הים התיכון כולו, אלא גם בהדיפת התקפות מן הים נגד בירת האימפריה קונסטנטינופוליס עצמה.
הודות ל"אש היוונית", כלי הנשק האימתני והסודי של הצי שהומצא זה לא כבר, נחלצה קונסטנטינופוליס מכמה מצורים וצייה ניצח בקרבות ימיים רבים.
בתחילה הייתה ההגנה על חופי ביזנטיון ומבואותיה הימיים של קונסטנטינופוליס מסורה לידי צי הקרביסיינים (karabisianoi).
אך בהדרגה פוצל צי זה לכמה שייטות אזוריות (על פי המחוזות האדמיניסטרטיביים של האימפריה שכונו 'תֵימות'), בעוד עיקר הצי מוצב בקונסטנטינופוליס, מגן על העיר ומהווה גרעין לחילות משלוח ימיים.
לקראת סוף המאה ה-8 שב הצי הביזנטי להיות הכוח הימי החזק והמאורגן ביותר בים התיכון.
היריבות עם הציים המוסלמיים נמשכה תוך ניצחונות ומפלות לסירוגין, אך במאה ה-10 הצליחו הביזנטים לחדש שוב את עליונותם באגן המזרחי של הים התיכון.
במהלך המאה ה-11 החל הצי המלחמתי שוקע ומתנוון, כמו האימפריה עצמה.
הביזנטים, שניצבו מול אויבים חדשים במערב, נאלצו לסמוך יותר ויותר על ציי המלחמה של ערי-מדינה איטלקיות כמו ונציה וגנואה, מהלך שהיה בעל השפעה הרסנית על הכלכלה והריבונות של ביזנטיון.
האימפריה התאוששה אומנם בתקופת שלטונם של קיסרי השושלת הקומננית, אך מיד אחר כך שבה ושקעה, כשאת נקודת השפל מציינים כיבוש קונסטנטינופול ופירוק האימפריה ב-1204, במסע הצלב הרביעי.
אחרי כינונה מחדש של האימפריה הביזנטית ב-1261 ניסו קיסרים אחדים מן השושלת הפליאולוגית להקים לתחייה את הצי המלחמתי, אך מאמציהם נשאו פרי לזמן קצר בלבד.
כוחו של הצי הביזנטי, שבשיא עוצמתו יכול היה להוריד לים מאות ספינות קרב, הצטמצם עד אמצע המאה ה-14 לכמה תריסרי אוניות בלבד, והשליטה בים האגאי עברה לידי ציי המלחמה של הערים האיטלקיות והאימפריה העות'מאנית.
עם זאת, הצי ההולך ומתמעט המשיך להתקיים ולפעול עד נפילתה של האימפריה הביזנטית לידי העות'מאנים ב-1453.
הצי הארגנטינאי, או הצי של הרפובליקה הארגנטינאית או הארמדה של הרפובליקה הארגנטינאית (בספרדית: La Armada de la República Argentina, או Armada Argentina; מקובל להוסיף את הקיצור ARA לפני שמן של אוניות הצי הארגנטינאי) הוא הכוח הימי של ארגנטינה.
הצי הוא אחת משלוש הזרועות של הכוחות המזוינים של ארגנטינה, יחד עם חיל האוויר הארגנטינאי וצבא ארגנטינה.
יום הצי הארגנטינאי מצוין ב-17 במאי, התאריך בו ניצחה ארגנטינה בקרב מונטווידאו את הצי הספרדי, במהלך מלחמת העצמאות של ארגנטינה.
הצי הארגנטינאי הוקם לאחר מהפכת מאי, שהסתיימה ב-25 במאי 1810, והחלה את מלחמת העצמאות של ארגנטינה.
חוסה מריה סלאסר, מושל מונטווידאו הנאמנה לכתר הספרדי הטיל מצור ימי על בואנוס איירס ב-3 בספטמבר 1810. החונטה שהנהיגה את המרד הטילה על פרנסיסקו דה גורוצ'גה (Francisco de Gurruchaga) להקים כוח ימי.
הוא השיג וחימש שלוש ספינות, ואייש אותן בצוותים של שכירי חרב, ימאים זרים שלא דיברו ספרדית.
משימתו הראשונה הייתה להחיש סיוע למפקד צבא המורדים, מנואל בלגראנו, שהסתבך במסעו בפרגוואי.
שלוש הספינות של המורדים נשלחו במעלה הנהר פרנה לכיוון מונטווידאו.
המלוכנים שלחו מולם כוח של שבע ספינות, שאוישו בידי צוותים מנוסים יותר.
הקרב הימי הראשון שבו נטלו חלק כלי שיט של ארגנטינה התרחש ב-2 במרץ 1811, והסתיים בהשמדת צי המורדים כולו.
בכך לא הסתיימה המערכה מול מונטווידאו המלוכנית.
בשנים שלאחר מכן המשיכו המורדים לקיים מצור על מונטווידאו.
ב-1814 הקים הממשל בבואנוס איירס צי נוסף, לא גדול, שמטרתו הייתה לסלק את המלוכנים מהנהרות הפנימיים של ארגנטינה ומריו דה לה פלטה עצמו.
בראש כוח הימי עמד אדמירל גיז'רמו בראון (ספרדית: Guillermo Brown; שמו המקורי באנגלית היה ויליאם בראון), ועיקר אנשיו היו ימאים זרים.
הוא הביס את המלוכנים בקרב על האי מרטין גרסיה, צפונית לבואנוס איירס, ב-15 במרץ 1814, ואילץ את הצי המלכותי לסגת מנהר אורוגוואי, שמוצאו לריו דה לה פלטה נשלט על ידי האי.
ב-20 באפריל 1814 עגן הצי של בראון מול מונטווידאו והטיל עליה מצור ימי.
הצי המלוכני, בפיקוד מיגל דה לה סיארה (Miguel de la Sierra), יצא מול צי המורדים, אך בקרב שנערך בין 15 ל-17 במאי טובעו או נלכדו רוב האוניות של הצי המלוכני, ומיעוטן נמלט לספרד או נותר בנמל.
ההכרעה הימית חרצה את גורלם של המגינים המלוכנים, וב-23 במאי 1814 נפלה העיר לידי המורדים.
נפילת מונטווידאו הסירה את האיום הימי מעל בואנוס איירס וכל ריו דה לה פלטה היה כעת בידיהם.
עלות החזקת הצי הייתה גדולה, ולכן רוב האוניות הופעלו על ידי פרייבטירים.
בראון הוביל את הצי גם במלחמת ארגנטינה–ברזיל (1825–1829), וכן בהדיפת ההסגר שהטילו בריטניה וצרפת על ארגנטינה (1845–1850), שני מאבקים שהסתיימו בניצחון ארגנטינאי.
מרוץ החימוש הימי בדרום אמריקה
מרוץ החימוש בין ארגנטינה וצ'ילה
לארגנטינה ולצ'ילה היו טענות בעלות על פטגוניה, האזור הדרומי ביותר בדרום אמריקה, והדבר הביא למתיחות בין שתי המדינות עוד משנות ה-40 של המאה ה-19. באותה תקופה היה הכוח הימי של שתי המדינות קטן מאוד, אם בכלל.
ואולם, בעשורים הבאים החלו ארגנטינה, צ'ילה וברזיל להגדיל את כוחן הימי.
תחילה התחזקה צ'ילה, כדי להתגונן מפני האימפריה הספרדית נגדה נלחמה במלחמת איי צ'ינצ'ה, 1864–1866. במקביל החלה ארגנטינה להתחמש, כמהלך נגד להתחמשותה של ברזיל.
ארגנטינה רכשה שתי ספינות מלחמה מטיפוס מוניטור, שנקראו לוס אנדס ולוס פלטה.
הספינות נרכשו ממספנת האחים ליירד, בבריטניה, בצירוף שתי ספינות תותחים.
המתח בין צ'ילה לארגנטינה סביב הסכסוך בפטגוניה עלה ב-1872 וב-1878, כאשר אוניות מלחמה צ'ילאניות השתלטו על אוניות סוחר שהפליגו באזור הנתון במחלוקת כשהן מצוידות ברישיון ארגנטינאי.
אוניית מלחמה ארגנטינאית נקטה צעד דומה ב-1877 כלפי אוניית סוחר שהיה לה רישיון צ'ילאני.
מהלכים אלה כמעט והובילו למלחמה בנובמבר 1878, כאשר שייטת של אוניות מלחמה ארגנטינאיות נשלחה אל נהר סנטה קרוס, והצ'ילאנים הגיבו במהלך דומה.
הסכם שלום שנחתם בחופזה מנע את העימות.
בשנים הבאות היו שתי המדינות עסוקות בעימותים אחרים, ולפיכך לא היו יכולות להכריע את תביעותיהן באמצעות כוח ימי.
ארגנטינה לחמה במבצע כיבוש המדבר (1870–1884), ואילו צ'ילה הייתה מעורבת במלחמת האוקיינוס השקט, מול בוליביה ופרו (1879–1883).
עם זאת, שתי המדינות המשיכו ברכישת אוניות מלחמה.
מלחמת האזרחים בצ'ילה ב-1891 לא עצרה את השאפתנות הימית של צ'ילה, אלא הגבירה אותה.
הצי הצ'ילאני הכריז על נאמנותו לקונגרס כנגד הנשיא והצבא, וניצחונו של הקונגרס הביא לעלייתו של מפקד הצי הצ'ילאני, אדמירל חורחה מונט לתפקיד נשיא המדינה.
בעקבות הניצחון זכה הצי ליוקרה רבה ולתקציבים גדולים.
לעומתו, הצי הארגנטינאי הסתבך בתמיכה במרידות שכשלו, אך המתיחות הנמשכת מול צ'ילה הביאו לכך שהדבר לא פגע בצי, בשל חיוניותו.
בין השנים 1887–1901 רכשה צ'ילה שלוש אוניות מערכה, חמש סיירות ממוגנות ושתי סיירות משוריינות.
ארגנטינה רכשה בתקופה זו שתי אוניות מערכה, שלוש סיירות מוגנות ושש סיירות משוריינות.
ארגנטינה בדקה אפשרות להזמין שתי אוניות מערכה נוספות ב-1901. מרוץ החימוש בין שתי המדינות הסתיים ב-1902 בהתערבותה של בריטניה, שחששה ממלחמה שהייתה עלולה להזיק לאינטרסים המסחריים שלה באזור.
בנוסף לאינטרס הברטי, שני הצדדים הבינו שהנטל הכלכלי העצום של בניית ואחזקת צי חדיש כבד מאוד, ושלא יוכלו להמשיך הלאה ללא קריסה כלכלית.
בהסכם שנחתם בסנטיאגו דה צ'ילה ב-28 במאי 1902 הסכימו שתי המדינות שלא להזמין עוד אוניות מלחמה בחמש השנים הקרובות ללא מתן הודעה מוקדמת של 18 חודשים.
אוניות שהוזמנו ולא הושלמו נמכרו לבריטניה וליפן.
מרוץ החימוש בין ארגנטינה, ברזיל וצ'ילה
בעוד ארגנטינה וצ'ילה מתחרות זו בזו על השגת העליונות הימית, פיגרה ברזיל הרחק מאחור.
בעשור האחרון של המאה ה-19 ידעה ברזיל רצף של מהפכות ומרידות, שהביאו לכך שבסוף המאה הידלדל הצי ל-45% ממצבת כח האדם שהייתה בו מספר שנים לפני כן, ושתי האוניות המודרניות היחידות היו שתי אוניות קטנות להגנת חופים.
זאת, לעומת הציים הגדולים שהחזיקו ארגנטינה וצ'ילה, שהיו חדישים בהרבה.
ברזיל, שאוכלוסייתה גדולה פי שלושה מזו של ארגנטינה ופי חמישה מזו של צ'ילה, סברה שזכותה לתפוס מקום מוביל בין ציי אמריקה הדרומית.
שעתה של ברזיל באה עם הזינוק במחירי הקפה והגומי בסוף המאה ה-19 ובעשור הראשון של המאה ה-20. בין 75% ל-80% מהקפה בעולם היה במקורו בברזיל, והכנסות הממשלה הברזילאית עלו באופן דרמטי.
פוליטיקאים ברזילאים בולטים רצו שארצם תוכר כמעצמה בינלאומית, וצי חזק נראה להם כמכשיר קריטי להשגת מטרה זו, למרות לחץ מבריטניה ומארצות הברית שלא להיכנס לתוכנית שאפתנית להגדלת הצי.
ברזיל הזמינה תחילה שש אוניות מערכה קטנות, אך ב-1906 התחוללה מהפכה בעולם הלוחמה הימית, עם השקתה של אה"מ דרדנוט.
אונייה זו הייתה כה מהפכנית, עד שהפכה למעשה את כל אוניות המערכה הקיימות עד אז למיושנות (ולכן נקראו "פרה-דרדנוט").
ברזיל שדרגה את הזמנתה, ושינתה אותה להזמנת שתי אוניות מערכה חדישות על פי עקרונות הדרדנוט.
בכך הייתה לכוח הימי השלישי בעולם, אחרי הצי המלכותי הבריטי וצי ארצות הברית, שהיה בעל אוניות כאלה, הרבה לפני ציים ותיקים וגדולים בהרבה כמו הצי הקיסרי הגרמני, הצי הקיסרי היפני, והצי הרוסי הקיסרי.
שכנותיה של ברזיל, ארגנטינה וצ'ילה, נחרדו מעוצמתה החדשה של ברזיל ומיהרו אף הן להזמין אוניות כאלה, על אף ההוצאה העצומה שהייתה כרוכה בכך.
ברזיל התכוונה להזמין אונייה שלישית, גדולה אף יותר, אך קריסת מחירי הקפה והגומי הביאו לכך שלא תוכל לממש את הרכישה.
ניסיון לרכוש אונייה אחרת נכשל בשל תחילתה של מלחמת העולם הראשונה: המספנות הבריטיות התמקדו בבניית אוניות עבור הצי הבריטי ולא הורשו, גם לא היו יכולות, לעסוק בבניית אוניות עבור ציים זרים.
בריטניה רכשה את האוניות שנבנו עבור ברזיל וצ'ילה, אך האוניות הארגנטינאיות שנבנו בארצות הברית, שהייתה נייטרלית עד 1917, הושלמו ב-1915 ונמסרו לארגנטינה.
עם זאת, פרוץ המלחמה הפסיק את מרוץ החימוש.
כאמור, כחלק ממירוץ החימוש האזורי עבר הצי הארגנטינאי לקראת סוף המאה ה-19 תהליך של מודרניזציה.
לקראת תחילתה של המאה ה-20 כלל הצי 5 סיירות משוריינות, 4 אוניות מחופות שריון להגנת החופים, 3 סיירות מהירות מדרג שני מתוצרת בריטניה, 7 סיירות קטנות וספינות תותחים, 4 משחתות, ו-22 ספינות טורפדו.
אוניות אלה נבנו בעיקר באיטליה, בריטניה צרפת וספרד, ועל סיפונן שירתו למעלה מ-600 קצינים ו-7,760 מלחים.
בנוסף לצוותי האוניות, היה בצי בטליון של נחתים וסוללת ארטילריה.
ארגנטינה שמרה על נייטרליות במהלך שתי מלחמות העולם, אך המשיכה לחזק את הצי.
ב-1940 היה הצי הארגנטינאי השמיני בגודלו בעולם, אחרי הציים של המעצמות האירופיות (הצי המלכותי הבריטי, הצי הצרפתי, הצי הגרמני, הצי האיטלקי והצי הסובייטי) והציים של ארצות הברית ויפן, והגדול ביותר באמריקה הלטינית.
לאחר תוכנית הרחבה והתעצמות שנמשכה עשר שנים ועלתה 60 מיליון דולר, כלל הצי שתי אוניות מערכה מתוצרת ארצות הברית, שיוצרו בעשור השני של המאה ה-20 ועברו תהליך חידוש מקיף, שלוש סיירות חדישות, תריסר משחתות מתוצרת בריטניה, ושלוש צוללות.
זאת, בנוסף לשולות מוקשים, יוקשות, אוניות להגנת חופים וספינות תותחים.
כחלק מהרחבת הצי, נוספה לו זרוע אווירית.
ארגנטינה היא אחת משתי המדינות היחידות בדרום אמריקה שהפעילה נושאות מטוסים (השנייה היא ברזיל).
שתי נושאות המטוסים שהפעילה ארגנטינה היו וינטיסינקו דה מאז'ו (Veinticinco de Mayo) ואינדפנדנסיה (Independencia).
הצי הארגנטינאי היה מעורב במשך השנים בהגנה על הדיג, יחד עם משמר החופים.
אחת התקריות הידועות שאירעו בתחום זה היה ירי של משחתת ארגנטינאית על מכמורתנית סובייטית, שסירבה להיענות לדרישת האונייה הארגנטינאית להתלוות אליה למאר דל פלאטה.
תקריות דומות אירעו גם בשנים שלאחר מכן.
הצי הארגנטינאי נטל חלק במהפכות הצבאיות במהלך המאה ה-20. בתקופת המשטר הצבאי בארגנטינה השתתפו קצינים וחיילים של הצי במלחמה המלוכלכת, בה נחטפו אלפי אזרחים ארגנטינאיים, עונו ונרצחו על ידי הכוחות הצבאיים של חונטה הצבאית השלטת.
בית הספר למכניקה של הצי, שנודע בראשי התיבות ESMA (Escuela de Mecánica de la Armada) היה אחד המרכזים הידועים בהם עונו הנחטפים.
במהלך תקופה זו תמכו ראשי הצי בפתרון צבאי לסכסוכים הטריטוריאליים שבהם הייתה נתונה ארגנטינה מזה שנים רבות: הסכסוך עם צ'ילה על האיים בתעלת ביגל, והסכסוך המתמשך עם בריטניה על השליטה באיי מלווינס, איי פוקלנד בפי הבריטים.
לצד אוניות המלחמה פעלו אוניות עזר, ובהן כמה מכליות אזרחיות שחברת הספנות הארגנטינאית ELMA (Empresa Líneas Marítimas Argentinas), אוניות משא, ואף שתי אוניות שוברות קרח.
הצי לא היה מוכן למלחמה: שתי משחתות חדישות מסדרת MEKO, שהוזמנו בגרמניה, לא היו מוכנות עדיין, וכך גם קורבטות ומשחתות שהיו עדיין בתהליכי ייצור במדינות שונות באירופה.
הצי הארגנטינאי הוביל את הפלישה לאיי פוקלנד, אך מבחינה אסטרטגית וטקטית נטל רק חלק קטן יחסית בעימות עם הצי המלכותי הבריטי.
ב-2 במאי הטביעה הצוללת הגרעינית הבריטית אה"מ קונקורר (Conqueror) את הסיירת הארגנטינאית גנרל בלגרנו, שהייתה - על פי הערכת הבריטים - בדרכה לאיים, כדי לסייע בתקיפת כוח המשימה הבריטי.
323 מלחים וקצינים ארגנטינאים (מתוך צוות שמנה 1,138 איש) נספו.
הצי הבריטי איים שכל אונייה ארגנטינאית שתתרחק מהחוף יותר מ-12 מייל (כ-22 ק"מ) תוטבע.
בעקבות האיום הבריטי והטבעת "גנרל בלגרנו" הסתגר צי הארגנטינאי בנמליו עד סוף המלחמה.
תרומתו של הצי למלחמה הייתה בהנחתת הכוחות לפלישה הראשונית לאיים, וכן בתקיפות של מטוסי זרוע האוויר של הצי.
מטוסי דאסו ברגואה סופר אטנדר חמושים בטילים נגד אוניות מדגם אקסוסט הטביעו את המשחתת הבריטית אה"מ שפילד ואת אוניית המשא אטלנטיק קונבייר, ומטוסי A-4 סקייהוק הטביעו את משחתת הבריטית אה"מ ארדנט.
הצי סיפק גם בטליון של נחתים, שהשתתף בהגנה על העיירה סטנלי.
טיל "אקסוסט" שהותאם לירי ממשגר קרקעי שוגר מאזור נמל סטנלי, ופגע ישירות באונייה אה"מ גלמורגן.
מטוסים של הצי ביצעו גיחות סיור בניסיון לאתר את אוניות הצי הבריטי ולזהות מטרות עבור מטוסי התקיפה, ומטוסי תובלה השתתפו בסיוע הלוגיסטי.
שתי צוללות ארגנטינאיות השתתפו גם הן בלחימה.
סאן לואיס פעלה סביב האיים וניסתה כמה פעמים לפגוע באוניות בריטיות, אך ללא הצלחה, כנראה בשל תקלות בטילי הטורפדו ששיגרה.
סנטה פה נשלחה לאיי ג'ורג'יה במשימת אספקה עבור הכח הארגנטינאי באיים.
לאחר השלימה את משימתה התגלתה בידי אוניות ומסוקים בריטיים, שהצליחו לפגוע בה ולהוציא אותה מכלל שימוש.
הצוות הצליח לעגון את הצוללת ליד המזח בעיירה גריטויקן, ולאחר מכן הצטרף לכוח הקרקעי במקום.
הכוח הארגנטינאי, עם צוות הצוללת, נכנע לבריטים זמן קצר לאחר מכן.
הצוללת עצמה טובעה בידי הבריטים לאחר המלחמה.
לאחר מלחמת פוקלנד עבר הצי הארגנטינאי שינוי משמעותי.
המשחתות מתקופת מלחמת העולם השנייה הוצאו מן השירות, ובמקומן נקלטו משחתות מסדרת MEKO, מתוצרת גרמניה.
נקלטו גם שתי צוללות חדשות מסדרת TR-1700, גם הן מתוצרת גרמניה.
התוכנית לכתחילה הייתה לרכוש שש צוללות, שארבע מהן ייבנו בארגנטינה, אך בסופו של דבר נבנו רק שתיים בגרמניה.
היכולות האמפיביות של הצי הארגנטינאי הצטמצמו באופן משמעותי עם הוצאתה מן השירות של הנחתת קאבו סן אנטוניו.
האונייה הוחלפה על ידי אוניית המשא בהאיה סאן בלאס, שהותאמה לנשיאת נחתות וציוד עבור כוח אמפיבי.
ב-2006 שקלה ארגנטינה רכישת אוניית לוחמה אמפיבית מסוג אוניית נחיתה בעלת מַעַגֵנָה (LPD Landing Platdorm, Dock) מתוצרת צרפת, מסדרת "אוראגאן".
הרכישה התבטלה לאחר שהסתבר כי בבניית האונייה הצרפתית נעשה שימוש רב באזבסט, ויצר סיכון בריאותי חמור.
ב-2010 הציעה צרפת לארגנטינה לרכוש את אוניית הסער האמפיבית פודר (Foudre), אך זו נמכרה בסופו של דבר לצ'ילה.
צרפת העבירה לארגנטינה גם ספינת אספקה, פטגוניה.
ב-1988 הוצאו מטוסי הסקייהוק של הצי משירות.
מטוסי הקרב היחידים שנותרו בשירות הצי היו מטוסי דאסו ברגואה סופר אטנדר.
ארגנטינה רכשה מישראל מטוסי סקייהוק משודרגים, אך בשל אמברגו שהטילה ארצות הברית לא הייתה ישראל יכולה לספק אותם.
במקום זאת שדרגה התעשייה האווירית בישראל את מטוסי ה-S-2E טראקר ללוחמה נגד צוללות של הצי הארגנטינאי לדגם המתקדם יותר, S-2T סופר טראקר.
ב-שנות ה-90 של המאה ה-20 הוסר האמברגו, וארגנטינה יכולה הייתה לרכוש מארצות הברית מטוסי P-3 נפטון לסיור ימי, במקום מטוסי L-188 אלקטרה ששירתו בצי עד אז, והיו למעשה מטוסים אזרחיים שהוסבו למטרה זו.
בנוסף, הוסבו גם מטוסי ביצ'קראפט קינג אייר דגם 200 אזרחיים למשימות סיור ימי.
נושאת המטוסים "ויינטיסינקו דה מאז'ו" הוצאה מן השירות בשנת 2000, אך הצי לא קלט אונייה אחרת במקומה.
עם זאת, הצי הארגנטינאי שומר על כשירותם של טייסיו לפעילות מעל נושאת מטוסים, על ידי שיתוף פעולה עם ברזיל וארצות הברית.
הטייסים הארגנטינאים מתאמנים על נושאת המטוסים הברזילאית סאו פאולו, ומתרגלי נחיתות והמראות גם מנושאות מטוסים של צי ארצות הברית העוברות מדי פעם באזור.
התרגילים עם צי ארצות הברית נקראים "תמרוני גאוצ'ו-גרינגו".
ארגנטינה הייתה המדינה היחידה מבין מדינות אמריקה הלטינית שהשתתפה במלחמת המפרץ ב-1991. הצי הארגנטינאי שלח משחתת וקורבטה, ובשלב מאוחר יותר החליפו אותן קורבטה ואוניית אספקה.
האוניות הארגנטינאיות השתתפו בהסגר הימי שהוטל על ידי האו"ם ובהשגת שליטה על המרחב הימי במפרץ הפרסי.
המבצע הארגנטינאי נקרא "מבצע אלפיל" (Operación Alfil, ספרדית: בישוף) ובמהלכו יירטו האוניות הארגנטינאיות יותר מ-700 כלי שיט והפליגו יותר מ-40,000 קילומטרים.
הצלחת המבצע סייעה לארגנטינאים להתאושש ממה שכונה "סינדרום המלווינאס".
בין 1990 ל-1992 השתתפו ספינות סיור מסדרת באראדרו של הצי הארגנטינאי בכוח המשקיפים של האו"ם במרכז אמריקה, במפרץ פונסקה.
ב-1994 השתתפו 3 קורבטות מסדרת דראמונד במבצע קיום דמוקרטיה (Operation Uphold Democracy) בהאיטי.
ב-2003 השתתפה אונייה ארגנטינאית לראשונה בתרגיל של קבוצת קרב ימית של צי ארצות הברית.
המשחתת סאראנדי הצטרפה לנושאת המטוסים אנטרפרייז ולקבוצת הקרב שלה, וסופחה לשייטת המשחתות ה-18, כחלק מתרגיל שנערך בים התיכון.
הצי הארגנטינאי בעשורים הראשונים של המאה ה-21
במהלך העשורים הראשונים של המאה ה-21 משתתף הצי הארגנטינאי באימונים משותפים עם ציים שונים, ובהם צי ארצות הברית והציים של ברזיל, ספרד, צרפת, קנדה, דרום אפריקה, איטליה, אורוגוואי וצ'ילה.
אימונים אלה נועדו גם כדי לגבש תורת לחימה והפעלה משותפת, ולכן הם נערכים באופן קבוע.
הצי הארגנטינאי משתתף, יחד עם הצי הצ'ילאני ב"פטרול אנטארקטיקה הימי המשותף" (Patrulla Antártica Naval Combinada), שנועד להגן על כל כלי השיט המסיירים באזור אנטארקטיקה, לתיירות ולחקר מדעי.
הצי אחראי גם על תחזוקת הבסיסים הארגנטינאיים באנטארקטיקה.
ב-2010 הכריז הצי על תחילת בנייתן של ארבע ספינות סיור להגנת המרחב הימי (Patrulleros de Zona Marítima) בעלות הדחק של 1,800 טון.
הפרויקט היה אמור להיות משותף לצ'ילה ולקולומביה, אך לא יצא אל הפועל.
באותה שנה הכריז של ההגנה של ארגנטינה על פיתוח מערכת לשיגור טילי אקסוסט ממטוסי P-3 אוריון של הצי.
בנוסף, הודיע השר על פיתוח מערכת להגנת חופים שגם היא תהיה מבוססת על טילי האקסוסט.
ב-2012 נעצרה אוניית האימונים של הצי ליברטאד כאשר עגנה בגאנה.
בית המשפט במקום הורה על עצירת האונייה על פי דרישת נושי החוב הלאומי של ארגנטינה.
ב-15 בדצמבר 2012 פסק בית הדין הבינלאומי לחוקי הים של האו"ם (UN International Tribunal for the Law of the Sea) פה אחד שלאונייה הארגנטינאית יש חסינות, ככלי שיט צבאי, ולפיכך כל גאנה לשחרר אותה מיד וללא כל תנאים.
ארבעה ימים לאחר מכן שוחררה האונייה, והגיעה לנמל מאר דל פלאטה ב-9 בינואר 2013.
הצי הארגנטינאי סובל מתקציב נמוך, המכביד מאוד על תפקודו, על תחזוקה נכונה ועל דרישות האימון והתרגול.
כתוצאה מכך, רק 15 מתוך 42 כלי השיט של הצי כשירים לשיט, נכון ל-2013. תקציב הביטחון הנוכחי מאפשר את הפעלת 15 כלי השיט הפעילים למשך 11 ימים בלבד במהלך השנה כולה, ולצוללות 6 שעות צלילה בלבד.
האונייה אספורה הייתה מושבתת במשך 73 ימים בדרום אפריקה בסוף 2012 בשל מחסור בחלפים.
גם למשחתות מסדרת אלמיראנטה בראון חסרים חלקי חילוף, ואמצעי הלחימה שלהן אינם כשירים לשימוש, מאחר שפג תוקפם.
ספינת הסיור האנטארקטית אלמירנטה איריסאר נמצאת בתיקון מאז 2007, אז נפגעה משריפה.
ב-23 בינואר 2010 טבעה המשחתת סנטיסימה טרינידד בעודה קשורה למזח, לאחר שהייתה במצב אחסנה במשך עשר שנים.
משחתות וקורבטות סדרה אוניות בסדרה כניסה לשירות הערות אלמירנטה בראון אלמירנטה בראון (D-10)לה ארגנטינה (D-11)ארואינה (D-12) סאראנדי (D-13)1983198319831984 סדרת משחתות מטיפוס MEKO, שנבנו בגרמניה.
מסווגות בדרך כלל כפריגטות, אך בארגנטינה מסווגות כמשחתות.
כאמור, סובלות מבעיות במנועיהן, מחסור בחלקי חילוף, אימון לא מספיק של הצוות וחימוש שפג תוקפו אספורה אספורה (P-41)רוזאלס (P-42)ספירו (P-43)פארקר (P-44)רובינסון (P-45)גומז רוקה (P-46) 198519861987199020012002 סדרת פריגטות מתכנון גרמני, יוצרו בארגנטינה.
"פארקר" (P-44) ו"רוזאלס" (P-42) מושבתות בשל תחזוקה גרועה והעדר חלקי חילוף.
"ספירו" (P-43) לא פעילה, לאחר שניזוקה כשעלתה על שרטון באוגוסט 2012 דראמונד דראמונד (P-31)גריקו (P-32)גרנוויל (P-33) 197819781980 סדרת קורבטות מתוצרת צרפת.
מסווגות בצרפת כ"אוויזו" (Aviso), המקביל לסלופ.
מפליגות לעיתים נדירות, בשל העדר חלקי חילוף, תחזוקה גרועה ועלות גבוהה
צוללות סדרה אוניות בסדרה כניסה לשירות הערות סנטה קרוז סנטה קרוז (S-41)סאן חואן (S-42) 19851987 כאמור לעיל, מצב תחזוקת הצוללות ירוד מאד סאלטה סאלטה (S-31) 1972
colspan="35" | ספינות תקיפה וסיור
אוניות סיוע ללוחמה אמפיבית סדרה אוניות בסדרה כניסה לשירות הערות סדרה 42 מותאמת הרקולס (B-52) 1976/2004 משחתת מסדרה 42 הבריטית שהותאמה ב-2004 לנשיאת נחתים ושני מסוקים לסיוע ללוחמה אמפיבית קוסטה סור מותאמת בהאיה סאן בלאס (B-4) 1978 אוניית משא המותאמת לנשיאת נחתות, ציוד, כלי רכב ומטען לסיוע ללוחמה אמפיבית
אוניות עזר אלמירנטה איריזר (Q-5) 1978 שוברת קרח, מיועדת לשימוש במשימות לאנטארקטיקה.
מושבתת מאז 2007 בשל נזק כבד שנגרם בשריפה.
כיום (2013) בשיפוצים נרחבי בארצות הברית, בעלות של 100 מיליון דולר פוארטו דֵזֵאדו (Q-20) 1978 ספינה למחקר אוקיינוגרפי קומודורו ריוואדוויה (Q-11) 1974 ספינה למחקר 1974 במדע דוראנס פטגוניה (B-1) 2000 מכלית ואוניית אספקה לתדלוק וחידוש מלאים עבור אוניות הצי.
נפגעה קשות מטילי אוויר ים בריטיים בעת מלחמת פוקלנד, אך שופצה והוחזרה לשירות רד סיודד דה זרארטה (Q-61)סיודד דה רוזריו (Q-62)פונטה אלטה (Q-63) 200020002000 נועדו לתחזוקת מצופים ועזרי ניווט ימיים.
היו בשירות משמר החופים של ארצות הברית לפני שהועברו לארגנטינה
ספינות מפרש ליברטד (Q-2) 1963 ספינת מפרשים, משמשת לאימוני קדטים פורטונה III 2004
הזרוע האווירית של הצי הארגנטינאי (ספרדית: Comando de Aviación Naval Argentina, מילולית: פיקוד התעופה האווירית של הצי הארגנטינאי, בראשי תיבות: COAN''') הוא הכוח האוויר של הצי הארגנטינאי, ואחד מארבעת הפיקודים המבצעיים שבו.
כיום מפעילה הזרוע האווירית כ-45 כלי טיס, מטוסים ומסוקים.
חיל הנחתים הארגנטינאי (ספרדית: Comando de la Infantería de Marina, ראשי תיבות: COIM; השם הנפוץ יותר הוא Infantería de Marina de la Armada de la República Argentina, בראשי תיבות: IMARA, מילולית: חיל הרגלים הימי של הצי של הרפובליקה של ארגנטינה) הוא הכוח האמפיבי של הצי הארגנטינאי.
לחיל הנחתים אותה מערכת דרגות כמו לשאר הצי.
נחתים ארגנטינאיים מוצבים היום בכוחות או"ם לשמירת השלום ברחבי העולם.
סימני הדרגה של קצינים נענדים על הכתף או על חפתי השרוול, והם מורכבים ממספר משתנה של פסי זהב, שבעליון שבהם לולאה, בדומה לסימני הדרגה של הצי המלכותי הבריטי.
במדי עבודה ולוחמה סימן הדרגה הוא סיכה ממתכת או סימן רקום על המדים.
בעת הפלגה או בסרבל טיסה נענדים סימני הדרגה על החזה.
ההכשרה לקצונה נעשית בשני מסלולים: פיקודי או מטה.
קצינים במסלול הפיקוד עושים את הכשרתם במכללה הימית הצבאית (Escuela Naval Militar), ואילו קצינים במסלול המטה משלימים תחילה תואר אקדמי אזרחי, ואז עוברים הכשרה קצרה במכללה הימית.
היוצאים מן הכלל הם שַׁלָמִים, העוברים מסלול מלא במכללה הימית.
מסלול הקצונה הפיקודית מחולק לשלושה ענפים: הענף הימי, הכולל קציני אוניות שטח, קציני צוללות וקציני טיס; ענף חיל הנחתים; וענף הנדסי, לקציני מכונה.
תת-מסלול של מסלול הקצונה הפיקודית הוא מסלול לקציני פיקוד במילואים.
קצינים אלה יכולים להכשיר את עצמם בכל אחד מן הענפים של מסלול הקצונה הרגיל, אך התקדמותם מוגבלת והם יכולים להגיע לדרגה OF-4 (קפיטן דה פרגטה) בלבד.
קציני מסלול הפיקוד עונדים בימין החזה סמל המציין את ענף ההתמחות שלהם.
גם חלק מקציני המטה זכאים לענוד סמל התמחות.
סמלים ועיטורים אחרים כוללים את סמל בית הספר ללוחמה של הצי, כנפי צניחה, וכדומה, וגם הם נענדים בימין החזה.
מדליות ועיטורים, אם הוענקו, נענדים בשמאל החזה.
סימני הדרגה של קציני מטה נענדים מעל רקע המסמן את תחום ההתמחות של הקצין: רקע סגול לקציני דת, רקע כחול לקציני הנדסה, רקע אדום לקציני רפואה, רקע לבן לשַׁלָמִים, רקע ירוק לקציני משפטים, חום לקצינים טכניים, ואפור לאגף המיוחד.
רקע הדרגות של קציני מסלול הפיקוד הוא כחול צי (navy blue).
בתורת השפות הפורמליות, אומרים כי דקדוק חסר הקשר ניתן להצגה בצורה הנורמלית של חומסקי (אותה הגה נועם חומסקי) אם כל כללי הגזירה שלו הם מהצורה הבאה:
כאשר , ו- הם משתנים שאינם טרמינלים, היא טרמינל, היא משתנה הגזירה ההתחלתי ו- היא המחרוזת הריקה.
כמו כן ו- לא יכולים להיות המשתנה ההתחלתי, וכלל הגזירה השלישי מופיע בדקדוק אם"ם , כאשר היא השפה הנגזרת מ-.
כל דקדוק המוגדר באמצעות הצורה הנורמלית של חומסקי הוא חסר הקשר, וכל דקדוק חסר הקשר יכול להיכתב באופן שקול כדקדוק בצורה הנורמלית של חומסקי (כלומר, ששפותיהם זהות).
כיום קיימים מספר אלגוריתמים שעושים את ההעברות הנ"ל בין דקדוקים.
החיסרון של שינויים אלו הוא שהם יכולים לגרום להתנפחות לא רצויה בגודל הדקדוק (המוגדר על ידי סכום הגדלים של כללי הגזירה שלו).
אלגוריתמים שונים יכולים לקחת דקדוק בגודל ולהופכו לדקדוק בגדלים הנעים, במקרה הגרוע ביותר, בין לבין .
דרך נוספת להגדיר את הצורה הנורמלית של חומסקי, היא כדלהלן:
דקדוק פורמלי יופיע בצורה המצומצמת של חומסקי אם כל כללי הגזירה שלו הם מהצורה:
כאשר , ו- הם משתנים שאינם טרמינלים.
כאשר משתמשים בהגדרה זו, או רשאים להיות המשתנה ההתחלתי.
רק דקדוקים חסרי הקשר שלא מכילים את המחרוזת הריקה יכולים להיכתב בצורה המצומצמת של חומסקי.
במאמר שפרסם דונלד קנות' בנושא BNF , הוא רמז לתחביר BNF שבו כל ההגדרות יכולות להיכתב בצורה הנורמלית של פלויד, שהיא:
הפיכת תחביר לצורה הנורמלית של חומסקי
הגדרת משתנה התחלתי חדש, , וכלל גזירה חדש, , כאשר הוא המשתנה ההתחלתי הקודם.
כללי ה- הם כללים מהצורה , כאשר וכן , כאשר זו קבוצת המשתנים של הדקדוק חסר ההקשר.
הסרת כל הכללים עם בצד הימני שלהם.
עבור כל כלל מהצורה שהסרנו, נעבור על כל הכללים שמכילים את A בצד הימני.
עבור כל כלל כזה, נוסיף אוסף של כללים שיהווה את כל הקומבינציות שבהן מוחלפת על ידי .
אם כלל מכיל את היחידון בצד ימין, נוסיף אוסף מתאים של כללים עבור המשתנה הנ"ל, ולא נוסיף את הכלל ממנו ל- אם טיפלנו כבר במקרה זה.
לדוגמה, נוכל לראות את הדקדוק הבא:
כשנסיר אותו, נקבל את הכללים הבאים:
על מנת לטפל באמת בכל האפשרויות שבהן יכול היה להתקיים , הוספנו 3 כללים חדשים.
כללי יחידה הם כללים מהצורה .
אחרי שכל כללי ה- הוסרו, ניתן להסיר כללים אלה.
על מנת להסיר את הכלל , נעבור את כל הכללים מהצורה , ונוסיף את הכללים אלא אם כן זהו כלל יחידה שהסרנו כבר.
הפיכת כל שאר כללי הגזירה לצורה הנורמלית של חומסקי
בשלב זה נחליף את כל הכללים מהצורה: , לכללים: כאשר כל המשתנים מהצורה הם משתנים חדשים.
לסיכום, אם , נחליף את במשתנה חדש , וניצור את כלל הגזירה .
מעבר לחשיבות התאורטית שלו, נעשה שימוש בהמרה לצורה הנורמלית של חומסקי בכמה אלגוריתמים כעיבוד מקדים, לדוגמה אלגוריתם CYK .
כמו כן, לצורה הנורמלית של חומסקי יתרון בניתוח הכרעה של שפות.
הִצְטָלְבִיוּת היא מסגרת תאורטית בה נחקרת ההצטלבות בין צורות או מערכות דיכוי, שליטה ואפליה.
על פי התאוריה, קטגוריות חברתיות ותרבותיות של קבוצות החוות דיכוי, כגון גזע, מגדר, מעמד, נטייה מינית, וצירי זהות נוספים, אינם מתקיימים בנפרד זה מזה, אלא שלובים יחד ומשפיעים על האופן בו מערכות כוח חברתיות פועלות על אנשים וקבוצות באופן מצטבר וייחודי.
התאוריה בוחנת את האופנים בהם מערכות דיכוי כמו גזענות, סקסיזם, ביפוביה, טרנספוביה, הומופוביה וסוגנות לא מתקיימות בנפרד אלא פועלות יחד, משפיעות זו על זו ויוצרות מערכת דיכוי מורכבת המשקפת את ההצטלבות של סוגי אפליה שונים, וחושפת כיצד כל הדיכויים פועלים על פי דינמיקה דומה.
התאוריה נבנתה תחילה מתוך המאבק של נשים אפרו-אמריקאיות, ובמיוחד נשים לסביות, בקולקטיב נהר קומבהי, והתפתחה בשטח בפעילות פמיניסטית, כמו גם בתחום החקר האקדמי, לכדי תאוריה מגובשת החלה על כל מצב של דיכוי מרובה מאפיינים.
את המונח עצמו טבעה החוקרת המשפטית הפמיניסטית קימברלי קרנשו ב-1989 כדי לתאר את חווייתן של נשים שחורות, החוות דיכוי מגדרי בקרב תנועות זכויות לשחורים המונהגים על ידי גברים, אך מצד שני חוות דיכוי גזעני מצד נשים לבנות בתנועה הפמיניסטית.
בארצות הברית, הגישה ההצטלבותית הולידה את הפמיניזם השחור.
דוגמה לתנועה המבוססת על ראייה הצטלבותית בישראל היא פמיניזם מזרחי, לפיו לא ניתן לתאר באופן מלא את חוויותיהן של נשים מזרחיות תוך התייחסות לחוויה הנשית ולחוויה המזרחית בנפרד, אלא כחוויה כוללת בה השלם גדול יותר מסכום חלקיו.
התפיסה של הצטלביות החלה להתגבש בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70, יחד עם צמיחת התנועה הפמיניסטית הרב-תרבותית.
התפישה הזו פותחה במסגרת הביקורת של הפמיניזם הרדיקלי על מה שכונה "תאוריה פמיניסטית רוויזיוניסטית", לפיה מגדר הוא הגורם העיקרי הקובע את גורלה של אישה.
גם פמיניסטיות שחורות ערערו על הטענה שנשים הן קטגוריה הומוגנית החולקת חוויות חיים זהות.
טיעונים אלה נבעו מההבנה שנשים לבנות ממעמד הביניים לא הצליחו לייצג בהצלחה את התנועה הפמיניסטית כולה ואת האינטרסים של נשים מקטגוריות זהות שונות, מכיוון שצורות הדיכוי שנחוו בידי נשים אלה שונות מצורות הדיכוי שפועלות, למשל, על נשים שחורות עניות, נשים ילידיות, נשים זקנות, בעלות מוגבלויות, ואחרות.
הן טענו, לפיכך, שלא ייתכן שנשים אלה ישמשו כנציגות הבלעדיות של התנועה הפמיניסטית.
מתוך תפישה זו, ניסו פעילות והוגות פמיניסטיות להבין את האופנים בהם מגדר, גזע ומעמד יחדיו משפיעים על דיכוי של נשים שונות, ולכונן אסטרטגיות חדשות למאבק.
בגל הראשון של הפמיניזם, ההתמקדות הייתה בעיקר על זכויות פורמליסטיות, כמו זכות ההצבעה, ופעילות שחורות למען זכויות נשים נאלצו לקחת את מקומן מאחורי הפעילות הלבנות, שהתיישרו עם הגישות המקובלות בענייני גזע, ולא נלחמו, בדרך כלל, עבור זכויותיהן של נשים שחורות, כשחורות.
בגל השני, שהתחיל בשנות ה-1960, גם התעלמו מנושאים כמו גזע מתוך האמונה שמגדר הוא הגורם הקובע את חוויית הדיכוי של נשים, ובתנועה אף הדירו בכוונה תחילה נשים לסביות וביסקסואליות מתוך חשש שהן יפגעו ב"מכובדות" וכך גם בלגיטימיות של התנועה.
לעומת זאת, בגל השלישי של הפמיניזם יש מודעות מוגברת לכך שחוסר הצדק כלפי נשים מקפל בתוכו רבדים שונים של דיכוי, ושגזע, מעמד, נטייה מינית ומגדר אף הם בעלי תפקיד ביצירת פערים חברתיים ופוליטיים.
עם זאת, בדרך כלל תנועות למען צדק חברתי נותרות ממוקדות נושא, אלא אם כן הן מאמצות בכוונה תחילה אידאולוגיה הצטלבותית, הדורשת הגברת מודעות לדיכויים השונים מאלה כל אחד מחברי התנועה.
עם התפתחות השיח ההצטלבותי, הורחב השימוש במושג מעבר להקשר המשפטי והפמיניסטי שבו נטבע במקור, והוא אומץ בתחומי מחקר שונים במדעי החברה והרוח.
במחקר האקדמי נעשה שימוש בהצטלבויות כמסגרת תאורטית לניתוח יחסי כוח, הדרה וכינון זהות, תוך בחינת האופן שבו מיקומים חברתיים שונים פועלים במקביל בתוך מערכות חברתיות ותרבותיות.
בהמשך לכך, שולבה הגישה ההצטלבותית גם במחקרים העוסקים במבנים כלכליים ובמדיניות ציבורית, המתארים דרכים שונות שבהן אי־שוויון חברתי מתקיים ומשוכפל באמצעות שילובים משתנים של מיקומים חברתיים.
מחקרים אלה מצביעים על כך שהתפתחות ההצטלבויות במחקר משקפת מעבר מגישות חד־ממדיות לניתוח זהות אל תפיסות רב־ממדיות, הרואות בזהות תוצר של הקשרים חברתיים, פוליטיים ותרבותיים.
תאוריית ההצטלביות הוצגה לראשונה בהקשר הפמיניסטי ב-1989, על ידי קימברלי קרנשו.
נושא עבודתה היה ביקורת פמיניסטית שחורה על פוליטיקה אנטי-גזענית, הדוקטרינה של אנטי-אפליה, ותאוריה פמיניסטית.
היא טענה כי חוויותיה של אישה שחורה, אשר קיימות בהצטלבות של מגדר וגזע, יכולות להיות מובנות אך ורק כאשר חוקרים את הקשר בין שתי הזהויות – הזהות השחורה וזהותה כאישה.
לא ניתן להתייחס לזהויות אלו באופן נפרד זו מזו, משום שהן קשורות ולרוב מזינות זו את זו.
קרנשאו ביקשה להראות כי נשים שאינן לבנות מחזיקות בחוויות חיים שונות בתכלית מנשים לבנות, בשל צבען או מעמדן.
לשם כך היא חקרה שני סוגי אלימות גברית כלפי נשים: אלימות בבית ואונס.
דרך ניתוח סוגי אלימות אלו, היא טוענת כי נשים שאינן לבנות נתקלות בחוויה המכילה גזענות וסקסיזם יחד.
מכיוון שהשיח הסוציולוגי מתייחס לנושא המין או לנושא הגזע, אך לא לשניהם כקשורים, נשים לא-לבנות נדחקות לשוליים אף בתוך כל אחת משתי מערכות הדיכוי האלה.
כלומר, אין התייחסות לכך שכאשר אישה לא-לבנה סובלת מדיכוי על רקע מגדרי, היא חווה קשיים רבים יותר מאישה לבנה, בשל היחס הגזעני המתווסף לדיכוי המגדרי, ואף שישנן צורות של סקסיזם שהם ספציפיים לנשים לא-לבנות.
בעבודתה, מזהה קרנשאו שלושה היבטים של הצטלבות המשפיעים על נראותה של אישה לא-לבנה: הצטלבות מבנית, הצטלבות פוליטית, והצטלבות ייצוגית.
ההצטלבות המבנית עוסקת באופן בו נשים לא-לבנות חוות אלימות בבית ואונס, אופן השונה באיכותו מחוויות האלימות של נשים לבנות.
ההצטלבות הפוליטית בוחנת כיצד מדיניות וחוקים פמיניסטיים ואנטי-גזעניים למעשה פגעו באופן ניכר במובחנות של האלימות כלפי נשים לא-לבנות.
ולבסוף, הצטלבות ייצוגית מדגימה כיצד ייצוגה של האישה הלא-לבנה בתרבות העממית יכולה לעמעם את חוויות החיים הייחודיות של נשים אלו.
המושג הצטלביות החל לבלוט בשנות ה-90 של המאה ה-20, בייחוד בשל עבודתה של הסוציולוגית פטרישה היל קולינס, שפיתחה את התאוריה של קרנשו.
היא עברה להשתמש במושג שטבעה קרנשו, על פי אידאולוגיית הפמיניזם השחור, והרחיבה את החלתו של המושג, שהתמקד בנשים אפרו-אמריקאיות, לכלל הנשים.
בדומה לקרנשו, קולינס טוענת כי תבניות דיכוי תרבותיות, מלבד היותן קשורות זו בזו, מושפעות ממערכות הצטלבותיות בחברה כגון גזע, מגדר, מעמד ואתניות.
קולינס מתארת זאת כ"מבנים חברתיים משולבים הנסמכים על אופנים שונים של אפליה המייצרים מצבים של אי-צדק".
קולינס ביקשה לייצר מסגרות לניתוח הצטלבותי, יותר מאשר להרחיב את התאוריה עצמה.
היא זיהתה שלושה ענפים עיקריים למחקר הצטלבותי.
הראשון עוסק ברקע, רעיונות, קונפליקטים, וכן בוויכוחים בתוך ההצטביות.
השני מבקש ליישם הצטלביות כאסטרטגיה אנליטית למוסדות חברתיים כדי לבדוק כיצד אלה מייצרים אי-שוויון חברתי.
הענף השלישי מנסח את ההצטלביות כפראקסיס קריטי להבנה כיצד מיזמים למען צדק חברתי יכולים להשתמש בהצטלביות כדי לכונן שינוי חברתי.
עוד בטרם נטבע המושג, הרעיונות שבבסיסה של הצטלביות באו לידי ביטוי על ידי פמיניסטיות שחורות.
לדוגמה, בנאומה "Ain't I a Woman?" העבירה סוג'ורנר טרות' ביקורת על מושגים מקובלים של נשיות, בתור אישה שהייתה משועבדת.
בשנות ה-70, הקימו פמיניסטיות לסביות שחורות את קולקטיב נהר קומבהי, כדי לתת מענה לקהילתן, מכיוון שהפמיניזם הלבן לא ענה על צורכי קהילתן, על כל זהויותיה.
הן הוציאו את "הצהרת קולקטיב נהר קומבהי", אשר עיגן את העקרונות הפוליטיות של הקבוצה, אשר הפכו ליסודות של הפמיניזם השחור.
אודרי לורד אמרה, בציטוטה הידוע, "אני אינני חופשייה כל עוד ישנה אישה שאינה חופשייה, גם אם שלשלאותיה אינם דומים לשלי.
ואין אני חופשייה כל עוד אדם אחד של צבע נותר בשלשלאותיו.
על אף שהצטלביות החלה בחקר הקשר בין מגדר לגזע, עם הזמן הוספו דיכויים וזהויות אחרות לתאוריה.
לדוגמה, בשנת 1981, צ'רי מורגה וגלוריה אנזלדואה פרסמו את הספר This Bridge Called My Back.
האנתולוגיה בדקה כיצד קטלוגים של אוריינטציה מינית ומעמד גם הם מתערבבים עם מגדר וגזע, כדי לייצר עוד קטלוגים פוליטיים מובחנים.
השתיים הביאו את הזהות הצ'יקנה (זהות מקסיקנית-אמריקאית) לתוך הספר, וכותבות נוספות, ביניהן לטינות, אסייתיות ושחורות, חקרו במאמריהן את יחסי הגומלין בין המיניות שלהן לגזע שלהן ולמגדר שלהן כדי לעצב את נקודות מבטן וחוויותיהן.
בדומה, נשים עניות תיארו כיצד הסטטוס הסוציו-פוליטי שלהן מוסיף רבדים וניואנסים לזהות שלהן, אך אלה נעלמים מעייניהן של הפמיניסטיות הלבנות ממעמד הביניים, או שהן מתעלמות ממשמעות הדבר.
על פי פמיניסטיות רבות, שחורות וכן לבנות, חוויות של מעמד, מגדר ומיניות לא יכולות להיות מובנות כהלכה אלא אם כן ההשפעה של הגזעה עליהן מובנת אף היא.
ההתמקדות בהגזעה מאפיינת את כתביה של התארטיקנית הפמיניסטית בל הוקס, ספציפית בספרה משנת 1981 Ain't I A Woman: Black Women and Feminism.
עמדה זו גורסת שכל חוויית דיכוי של נשים ניתנת להבנה טובה יותר כשהיא נבחנת דרך עדשה של גזע בנוסף לעדשות האחרות – אונס של נשים שחורות מכיל בתוכו אלמנטים שונים כגון אלימות גזענית וכן פחד מוגבר מהמשטרה, לדוגמה.
פמיניסטיות אלה טוענות שהבנה ופרקטיקה הצטלבותית הן הכרחיות להשגת שוויון פוליטי וחברתי.
קולינס מתייחסת למגוון ההצטלבויות של אי שוויון חברתי כאל מטריצות של שליטה, המוכרות גם כ"מחוללי דיכוי וזכויות יתר" (vectors of oppression and privilege).
מונחים אלה מתייחסים לאופן שבו הבדלים בין אנשים (כגון נטייה מינית, מעמד או גזע) משמשים כאמצעי דיכוי כלפי נשים, ומשנים את חוויית חייהן של נשים בחברה.
קולינס, אודרי לורד (בספרה Sister Outsider), ובל הוקס כולן מצביעות על חשיבה דיכוטומית כמשפיעה על הדיכוי, וכגורמת להגברת ההבדלים.
קולינס בניתוחיה מתייחסת לאופן שבו כל פרט בחברה ממוקם בתוך היררכיות תרבותיות, המושפעות מן המאפיינים הקבוצתיים/זהותיים שלו, ומסבירה שההיררכיות מעצימות או מחלישות את הפרט.
הן יוצרות מערכות מורכבות של העדפה וחוסר שוויון, ומפעילות פרקטיות ממשיות וסמליות של הכלה והדרה.
באופן זה, ניתן להבין שהזהויות של האינדיבידואל מקרינות על המשמעות החברתית והתרבותית של חוויותיו ובתורן – של עמדותיו ואופן חשיבתו.
תאוריית נקודת המבט והזרה מבפנים
קולינס מספקת הגדרה סוציולוגית של תאוריית נקודת המבט.
זוהי תאוריה פוסט-מודרניסטית לניתוח שיחים אינטר-סובייקטיבים, אשר מתמקדת באופנים שבהם סמכות נטועה בידע של האינדיבידואל, ובכוח שהסמכות הזו מכוננת.