tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ללא קשר למשלח ידם של המגורשים, נכפה להם לעבוד בעבודת פרך.
לפי מפקד אוכלוסין שבוצע בקרב אוכלוסיית הטטרים באמצע שנות ה-60 עולה כי 109,956 אנשים (46.2%) מתוך סך של 238,500 אנשים, מתו בתקופה שבין 1 ביולי 1944 ל-1 בינואר 1947 בשל רעב ומחלות.
לפי ההיסטוריון בריאן וויליאמס, כ-30% מאולוכסיית הטטרים מחצי האי מתה במהלך חמש השנים הראשונות לאחר הגירוש.
כחלק מהליך הגירוש, תכנן הממשל הסובייטי להטמיע את המגורשים הטטרים באוכלוסייה של מרכז אסיה.
הוא עשה זאת באמצעות הרס של סמלי תרבות של הקהילה דוגמת פסלים, ספרים.
מסגדים הוסבו לבתי קולנוע ולמחסנים, מצבות נותצו ונעשה בהם שימוש חוזר כחומר לבניין.
כמן כן, הוסר כל זכר למורשת ולהיסטוריה של אוכלוסיית הטטרים ממסמכים וטקסטים סובייטים רשמיים דוגמת "האנציקלופדיה הסובייטית הגדולה".
בבואם של הטטרים להנפיק דרכון, בוטלה האפשרות לבחור בטטרים כקבוצה אתנית וכן כל מי שדרש זאת נדחתה בקשתו לדרכון.
כחלק מהדיכוי התרבותי והניסיונות למחיקת הזהות הטטארית, נקט הממשל הסובייטי ב"דיכוי טופונומי", שהתבטא במספר צווים שהוציא הממשל הסובייטי שהורו על שינוי כל שמות המקומות בשפה הטטארית, גרמנית ויוונית לרוסית.
כחלק מהניסיון להסוות את אופיו של הגירוש, טען הממשל הסובייטי כי המעבר של האוכלוסייה הטטארית מחצי האי נעשה מרצון וכי יש לראות בכך כ"התיישבות מחדש".
לפי ההיסטוריון פול, המטרה המרכזית של הממשל הסובייטי בגירוש הוא טיהור אתני של הטטרים מחצי האי.
על מנת להעניק לגיטימציה לגירוש, האשים הממשל את התושבים הטטרים בבגידה בשל סיוע שהעניקו לטענתו לנאצים.
לדעתו, היו מספר סיבות שזירזו את ההחלטה להורות על כיבוש חצי האי וגירוש הטטרים, ובהן מיקומו האסטרטגי של חצי האי קרים על חוף הים השחור ובקרבת טורקיה, כמו גם מאבקם המתמשך של הטטרים לאוטונומיה בחצי האי.
סיבה נוספת שציין פול היא קשרי הידידות שבין הטטרים בחצי האי לטורקיה, בה היה לממשל הסובייטי תוכניות לסיפוח שטחים דוגמת נפות ארדהאן בקרבת הגבול עם גאורגיה וקארס כמו גם הקמת בסיס ימי במצרים הטורקיים.
יש הרואים בגירוש כחלק מתעמולה אנטי טורקית רחבה יותר ובהתחשב בדעת הממשל הסובייטי כי במקרה של סכסוך עתידי בין המדינות, יהיו הטטרים לצידה של טורקיה.
ב-28 באפריל 1956, לפי צו שהוציא הממשל הסובייטי, שוחררו הטטרים מהמחנות בהם שהו וזכויות האזרח הושבו להם.
באותה שנה, החלו הטטרים בניסוח עצומה לשם חזרתם לבתיהם בחצי האי.
כחלק ממאבק זה ארגנו הטטרים הפגנה גדולה באוקטובר 1966, אך זאת דוכאה באלימות על ידי הצבא הסובייטי.
ב-21 ביוני 1967, נערכה פגישה בין נציגי הטטרים לבין נשיא הק.ג.ב, שר הפנים ונציגי ממשל נוספים, במהלכה הודו השלטונות כי הטטרים לא שיתפו פעולה עם הנאצים והבטיחו לנציגי הטטרים כי יתאפשר להם לחזור לחצי האי - הבטחה שלא קוימה.
בעקבות כך, נערכו ב-27 באוגוסט וכן ב-2 בספטמבר 1967, הפגנות המוניות בעיר טשקנט בירת אוזבקיסטן.
על אף העובדה כי השלטון הסובייטי הוציא צו ב-5 בספטמבר 1967, אשר מנקה את הטטרים מכל האשמות קודמות כנגדם, לא נעשה כל מאמץ לקדם את חזרתם של הטטרים לחצי האי כמו גם לקבוע מנגנון פיצויים על הנזק הרב שנגרם לאוכלוסייה, הן הפיזי והן הכלכלי, בעקבות הגירוש.
ב-1968, הורשו 300 משפחות לחזור לחצי האי, אך זאת רק למטרות הסברה.
חזרה המונית של הטטרים לחצי האי התאפשרה רק באמצע שנות ה-80, עם תחילתה של תקופת הפרסטרויקה בברית המועצות.
ב-1991 חוקק בפרלמנט הרוסי חוק שהסדיר את זכותן של הקבוצות האתניות שנרדפו והוגלו על ידי הממשל הסובייטי לשיקום ולחזרה למקום מושבן המקורי.
ב-21 באפריל 2014, עם כיבוש חצי האי קרים על ידי רוסיה, הוציא נשיא המדינה פוטין צו (שתוקן אחר כך ב-12 בספטמבר 2015), המסדיר את מעמדם של תושבי חצי האי אשר סבלו מרדיפות בתקופת שלטונו של סטלין, ובניהם הטטרים, שגורשו מחצי האי וחזרו אליו בהמשך.
בהקשר זה, הגדיר הפרלמנט הרוסי את ההיסטוריה של הטטרים בחצי האי במאה ה-20 כ"גורל טראגי".
משפחות רבות שחזרו לחצי האי במהלך השנים גילו כי בביתן גרות משפחות רוסיות או אוקראיניות, ולרבים מהחוזרים לא התאפשר לקבל את רכושם ואדמותיהם בחזרה.
בחצי האי מתגוררים כ-250,000 טטרים, והם מהווים כ-12% מאוכלוסיית האי כולה.
כיבוש חצי האי על ידי רוסיה
כיבוש חצי האי על ידי רוסיה מידי אוקראינה במרץ 2016, הוביל לפי הנטען במקורות רשמיים של המיעוט הטטרי, להפרות של החוק הבינלאומי ופגיעה שיטתית בזכויות אדם.
לפי הנטען, סבלו התושבים הטטרים מרדיפות והטרדות מטעם הממשל הרוסי.
בהקשר זה צוין כי 21 נציגים טטרים נחטפו, שלושה מהם מתו וכ-130 תיקים פליליים נפתחו כנגד תושבים טטרים.
בנוסף, כ-10,000 טטרים גורשו מחצי האי ונאלצו להעתיק את מקום מגורם לחלקים אחרים באוקראינה.
בתחרות אירוויזיון 2016, זכה השיר המחאתי "1944" שאותו ביצעה הזמרת האוקראינית בת המיעוט הטטרי סוזנה ג'מאלדינובה ("ג'מאלה").
השיר, הנחשב לאחד מהשנויים ביותר במחלוקת בתולדות התחרות, הוקדש לסבתא רבתא של ג'מאלה אשר הייתה מבין המגורשים הטטרים למרכז אסיה.
ג'מאלה ציינה כי השיר בנוסף יוצא במחאה כנגד סיפוח חצי האי על ידי רוסיה והרדיפות, לטענתה מהן סובלים טטרים בחצי האי בשל התנגדותם לסיפוח הרוסי.
גירוש האינטלקטואלים הארמנים שחל ב-24 באפריל 1915 (נקרא גם "יום ראשון האדום", בארמנית: Կարմիր կիրակի) מציין את האירוע הראשון של רצח העם הארמני השיטתי באימפריה העות'מאנית במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בלילה שבין 23 ו-24 באפריל פרצה משטרת איסטנבול אל בתי המשפחות הארמניות הנכבדות של העיר ולקחה 235 מנהיגים ומשכילים ארמנים אל תחנת המשטרה וגירשה אותם למחנות ריכוז ליד אנקרה, רובם נרצחו או גורשו אל מחוץ לתחומי האימפריה העות'מאנית.
חיסול ההנהגה החליש את כוח ההתנגדות של הקהילה הארמנית המבוהלת.
הדגם של חיסול המנהיגים תחילה, חזר על עצמו גם ב-6 המחוזות המזרחיים ובקיליקיה.
פקודת הגירוש ניתנה על ידי שר הפנים העות'מאני, טלעת פאשה והוצאה לפועל מיידית על ידי משטרת איסטנבול.
מטרת הפעולה הייתה לאסוף מבתיהם באישון לילה את ראשי הציבור הארמני.
בהם רופאים, עיתונאים, אנשי כמורה, מורים, עורכי דין ופוליטיקאים, כמו גם מובילי דעת קהל אחרים.
בשל אי-סדרים ברישום, מספר העצורים הרשמי באותו לילה עומד על בין 235 ל-270 איש.
בגל שני של מעצרים בימים שלאחר מכן, נעצרו עוד כ-500 אינטלקטואלים ומנהיגי ציבור.
העצורים נלקחו למחנות בסביבת אנקרה ברכבת מיוחדת שיצאה מתחנת הרכבת היידארפשה.
חלק מהעצורים נשפטו בפני בית דין צבאי בדיארבקיר, וחלקם נרצחו בדרך לשם על ידי החיילים שליוו אותם.
כ-15 עצורים שוחררו חזרה לאיסטנבול ולקוניה, בעקבות התערבותו של שגריר ארצות הברית הנרי מורגנטאו.
כ-150 איש בעלי אזרחות רוסית גורשו לרוסיה עד סוף אוגוסט.
בשלוש השנים הבאות סבלו העצורים התעללות, הוצאות להורג, מחלות ורעב אך נמצאו תחת הגנה שלטונית מפני גירוש למחנות הריכוז באנטליה.
לדוגמה: קריקור זוהרב שהיה חבר האספה הכללית של האימפריה העות'מאנית שנאסר ב-21 במאי 1915.
העצירים ששרדו שוחררו לאחר הפסקת האש של מודרוס (30 באוקטובר 1918).
רבים מהם כתבו ספרי זיכרונות ורבים פיתחו תסמינים של הפרעת דחק פוסט-טראומטית (הידוע שבהם הוא המלחין קומיטאס, שלא חזר לעצמו ואושפז לסירוגין במוסדות לבריאות הנפש עד מותו 20 שנה לאחר השחרור).
יום הגירוש הוגדר על ידי ההנהגה הארמנית כיום הזיכרון לטבח עמם.
היום צוין לראשונה ב-1919 ומתקיים מאז בריכוזים ארמניים ברחבי העולם.
עם זאת, היום מוכר כיום זיכרון רשמי רק בארמניה, בנגורנו קרבאך ובקליפורניה.
גירוש הגר וישמעאל הוא סיפור המופיע ב.
לשרה ואברהם נולד יצחק לאחר שנים של עקרות.
שרה רואה את ישמעאל "מְצַחֵק", ודורשת מאברהם לגרש את הגר וישמעאל.
בסיפור מודגש כי לאברהם יש קושי עם דרישתה של שרה אך הוא נענה לצו האלוהים: "כֹּל אֲשֶׁר תֹּאמַר אֵלֶיךָ שָׂרָה שְׁמַע בְּקֹלָהּ".
אברהם משלח את הגר לדרכה ובידיהם רק "לֶחֶם וְחֵמַת מַיִם".
הגר תועה במדבר, ולאחר שנגמרים המים באמתחתה היא משליכה את בנה כדי לא לראות במותו הקרב.
מלאך אלוהים מראה לה באר מים ומבטיח שישמעאל יהיה "לְגוֹי גָּדוֹל".
לאחר הולדת יצחק עורך אברהם משתה "בְּיוֹם הִגָּמֵל אֶת-יִצְחָק".
חז"ל ניסו לעמוד על הסיבות לגירושם של הגר וישמעאל ובתוספתא מובאות כמה סיבות לגירוש.
על פי המובא בתוספתא, רבי עקיבא טוען כי הסיבה לגירוש היא כי ישמעאל חטא בעבודה זרה.
רבי אליעזר סבר כי ישמעאל חטא בגילוי עריות ורבי ישמעאל קבע כי חטא בשפיכות דמים.
לדעת רבי שמעון בר יוחאי אין זה יכול להיות שבביתו של אברהם יתקיימו חטאים אלו ופירש כי חטאו של ישמעאל היה בזלזול ביצחק ולשיטתו עניין אחד הוא בסיפור, ירושה:
פרשנים עמדו על הקושי בתיבה "מְצַחֵק".
לשורש צ-ח-ק במקרא קונוטציה מינית בסיפור ירידת יצחק ורבקה בעקבות הרעב לגרר, בסיפור יוסף ואשת פוטיפר ובסיפור חטא העגל.
תרגום השבעים מתרגם את המילה "מְצַחֵק" כמשחק בין שני הבנים.
יש הטוענים כי כינוי "בֶּן-הָאָמָה הַזֹּאת" אינו רק כינוי גנאי.
הכינוי "בֶּן-הָאָמָה הַזֹּאת" מציין את מעמדו של ישמעאל, ושרה מבקשת כך להסדיר את מעמדו של בנה, יצחק כיורש החוקי.
לשיטתם פרק כ"א בבראשית דן בזכויות הירושה של ישמעאל על כל המשתמע מכך.
בפרק התגלות ה' לאברהם מפקיעה את זכויות הירושה מידי ישמעאל ואמו.
ביטוי לכך ניתן לראות בכתוב בחוקי חמורבי (סעיפים 170–171): "אם אשתו הראשית של אדם ילדה לו בנים ואמתו ילדה לו".
כלומר החוק מבקש להסדיר את מעמדם של האמה וילדיה במשפחה אך ההכרעה בידי האב ובסיפור המקראי ההכרעה בידי אברהם.
בשונה מתגובתו של אברהם בסיפור בריחת הגר ולידת ישמעאל ב בסיפור זה תגובה ישירה לדרישתה של שרה.
אברהם רואה בישמעאל כבנו הלגיטימי והדרישה רעה בעיניו.
באמצעות המילה "מְאֹד" מעצים המחבר המקראי את רגשותיו של אברהם אשר רואה בישמעאל כבנו.
ה' הוא זה שמתיר לאברהם לשלח את הגר ובנו.
המדרש בפרקי דרבי אליעזר פותח צוהר לתחושותיו של אברהם: אילו רמב"ן בפירושו טוען כי אברהם חושש לגורל ישמעאל במדבר: .
הגר וישמעאל מגיעים למדבר והתורה מספרת כי היא מאבדת את דרכה במדבר: "וַתֵּלֶךְ וַתֵּתַע, בְּמִדְבַּר בְּאֵר שָׁבַע.".
ייתכן כי הגר עברה דרך קדש ברנע במדבר פארן לכיוון מצרים אל אזור המערבי של המדבר.
הכתוב מוסר כי לאחר שנגמרים המים באמתחתה משליכה הגר את ישמעאל במרחק "כִּמְטַחֲוֵי קֶשֶׁת", אשר גווע אל מול עיניה.
ייתכן והשימוש בפועל ש-ל-כ, בו משתמש המחבר המקראי מבטא את ייאושה וכעסה של הגר על מצבם.
בספרו קדמוניות היהודים מוסיף יוסף בן מתתיהו פרטים על גורל הגר ובנה במדבר.
בן מתיתיהו כותב כי הגר: אין הסיפור המקראי מזכיר את השיח.
בן מתיתיהו משתמש בשורש נ-ו-ח בניגוד למתואר בסיפור המקראי, שם משתמש המחבר בשורש ש-ל-כ.
כמו כן הרועים הדואגים למחסורה של הגר, אינם מוזכרים בסיפור המקראי.
מי ששומע את בכיו של ישמעאל הוא ה' אך מי שפונה אל הגר הוא מלאך ה'.
המחבר המקראי מוסר שה' עומד לצידו של ישמעאל.
עוד מוסר המחבר כי ישמעאל יהיה "רֹבֶה קַשָּׁת", כלומר יעסוק בציד ויתיישב במדבר פארן.
יש הטוענים כי הישיבה במדבר מגשימה את הייעוד שבהבטחת ה' להגר בסיפור בריחת הגר ולידת ישמעאל שישמעאל יהיה "פֶּרֶא אָדָם" וישיבתו תהיה ישיבת קבע במדבר.
בשני הסיפורים פועלות אותן דמויות.
בשני הסיפורים הגר עוזבת את בית אדוניה.
בשני הסיפורים הגר יוצאת אל המדבר
בשני הסיפורים הגר חווה התגלות של האל ליד באר מים.
בסיפור המובא בבראשית ט"ז הגר מתגרה בשרה ומזלזלת בה.
שרה מענה אותה ולכן היא בורחת ואילו בסיפור המובא בבראשית כ"א הגר מגורשת עם בנה אל המדבר.
בבראשית ט"ז מתעלם אברהם ממצוקת הגר ואילו בסיפור בבראשית כ"א מוסר המחבר את תחושותיו של אברהם: "וַיֵּרַע הַדָּבָר מְאֹד, בְּעֵינֵי אַבְרָהָם, עַל, אוֹדֹת בְּנוֹ".
הגר לא מאבדת את דרכה במדבר בסיפור המובא בבראשית ט"ז אלא רק בסיפור המובא בבראשית כ"א.
רק בבראשית ט"ז הגר רואה פנים מול פנים את מלאך ה' והוא מנהל איתה דו-שיח.
בסיפור המובא בבראשית כ"א הגר רק שומעת את קולו ואין דו-שיח מתקיים.
הגר רק מודה לו וקוראת את שם הבאר על שם ה'.
באפילוג לסיפור המובא בבראשית ט"ז הגר חוזרת לבית אדוניה, אברהם ושרה ואילו בסיום הסיפור בבראשית כ"א הגר וישמעאל מתיישבים במדבר ואינם חוזרים לאברהם ושרה.
בסיפור המובא בבראשית כ"א בולטת העובדה ששמו של ישמעאל אינו מוזכר, אלא רק תיאורים כגון "בן האמה", "הילד" ו"הנער".
לפי השערת התעודות הדבר מעיד שהסיפור בבראשית ט"ז נכתב על ידי המקור היהוויסטי הקדום יותר, ואילו הסיפור בבראשית כ"א נכתב על ידי המקור האלוהיסטי.
השוואה בין סיפור עקדת יצחק לבין סיפור גירוש הגר וישמעאל
קיים דמיון רב בין שני הסיפורים, סיפור עקדת יצחק ב וסיפור הגירוש המובא בבראשית כ"א.
בשני הסיפורים קדם צו ה' לאברהם קודם למעשה.
בשני הסיפורים מצווה ה' על אברהם להיפרד מבניו לתמיד.
בסיפור המובא בבראשית כ"א קיים סיכון כמעט וודאי למות הילד ובסיפור עקדת יצחק המוות הוא וודאי אילולא ה' עוצר בעד אברהם.
שתי הדרישות המובאות בסיפורים מבקשות להדגיש את גודל הקורבן שאברהם נאלץ להקריב.
בשני הסיפורים אברהם מזדרז להיענות לבקשת ה'.
בשני הסיפורים קיים סיכון כמעט וודאי למוות אלמלא עזרת ה'.
בשני הסיפורים מברך ה' את שני הבנים בהבטחה לאומית: זרע ומקום התיישבות ובהבטחה אישית.
יש הטוענים כי ההקבלה מבקשת להדגיש כי גירושו של ישמעאל הוא עקדה בפני עצמה.
לאחר הגירוש והעקדה דואגים שני ההורים לנישואי בנם ואף לאישה ממולדתם.
הגר תיקח לישמעאל אישה ממצרים ואברהם ייקח ליצחק מחרן מולדתו.
בסיפור עקדת יצחק פני אברהם ויצחק לכיוון הר המוריה ואילו פני הגר ובנה לכיוון מדבר באר שבע.
לאברהם יש מטרה ברורה, לקיים את צו ה' ואילו הגר נשלחת מבית אדוניה ללא מטרה לכיוון המדבר.
בין אברהם ויצחק מתנהל דו-שיח ואילו הגר ובנה אינם משוחחים.
העיר באר שבע היא המקום הראשון אליו מגיעה הגר ואילו בסיפור העקדה מסתיים הסיפור בבאר שבע שם מתיישב אברהם.
שירים רבים נכתבו בהשראת הסיפור.
רבים מהשירים נגעו במצוקתה של הגר, אהבתה לבנה והקשיים שחוותה.
בין הידועים השיר "הגר" של יוכבד בת-מרים, שירו של אהרן אמיר "הגר", השיר "הגר" של ק.א.
ברתיני ו"שני שירים להגר" של יוכבד בן-דור.
ציירים רבים ציירו בהשראת הסיפור את גירושם של הגר וישמעאל כמו גוסטב דורה ובנג'מין וסט.
יש שתיארו בציוריהם את הגירוש כשילוח לחופשי ויש כגירוש.
חבריאל מטסו תיאר בציורו את אברהם דוחף את הגר מביתו וברקע צופה בנעשה שרה.
תנועות ידיהם של שרה ואברהם מכוונות את הגר החוצה.
שרה הצופה מחלון ביתה נמצאת במקום גבוה מה שמלמד על הוראתו של האל.
התיאור של שרה מביטה מהחלון מזכיר את מוטיב האישה בחלון הידוע מהמקרא.
בציור צייר מטסו, עננים המבשרים את הגשם העומד לבוא וזאת בניגוד לצמא שיהיה מנת חלקם של הגר וישמעאל במדבר.
אריק זפרן טוען כי רבים מאנוסי פורטוגל הזמינו את הציורים העוסקים בגירושם של הגר וישמעאל מתוך הזדהות לסיפורם האישי כמגורשי ספרד.
לצייר ההולנדי יאן ויקטורס אשר צייר אף הוא את סיפור גירושם של ישמעאל ואמו, היה קשר ליהודים שחזרו בתשובה והם אשר מימנו את פעילותו האמנותית והם אלה שהזמינו את ציוריו.
גירה שפירא הייתה אצנית ארצישראלית, אלופת ארץ ישראל הראשונה (1935) בקפיצה לרוחק.
שפירא התאמנה באגודת הספורט של מכבי עתיד תל אביב.
באליפות ארץ ישראל הראשונה שנערכה בסוף דצמבר 1935 זכתה שפירא ב-5 מדליות, 2 זהב ו-3 כסף.
גירוי עצבי חשמלי במעבר עורי מוגדר כהעברה של זרם חשמלי דרך העור כדי לעורר גירוי עצבי.
לרוב, השימוש במונח TENS מזוהה עם מכשיר לטיפול בכאב הנשען על עקרונות אלו של העברת זרם חשמלי דרך העור.
מדובר בהתקן בלתי פולשני, תלוי סוללה ומחובר לעור, בדרך כלל, באמצעות שתי אלקטרודות.
התקן זה בעל יכולת לווסת את רוחב הפולסציה החשמלית, תדירותה ועוצמתה בהתאם להמלצת מטפל או רגישות המשתמש.
המכשיר ניתן לרכישה ללא מרשם רופא, ונועד לסייע בהקלת כאב אקוטי וכאב כרוני.
מכשירי TENS נמצאים בשימוש בקרב בעלי מקצוע שונים בתחום הרפואה מזה מספר עשורים.
על אף זאת, יעילות המכשיר שנויה במחלוקת, בעיקר עקב כמות בלתי מספקת של מחקרים קליניים בסטנדרט גבוה.
ישנם מחקרים המציגים הקלה בכאב בקרב המשתמשים, בעוד שאחרים מציגים יעילות נמוכה מאוד עד אפסית.
התיאוריות המרכזיות בבסיס השימוש במכשיר נוגעות לתאוריית שליטת השער בכאב ושחרור של אופיאטים אנדוגניים.
כאבים ממקור אורתופדי: ברכיים, צוואר וגב
השימוש בגירוי חשמלי לשליטה בכאב החל לראשונה ברומא העתיקה, בשנת 63 לספירה.
הוא תועד על ידי סקריבוניוס לארגוס שתיאר איך אדם דרך בכף רגלו היחפה על דג חשמל בחוף הים, והדבר גרם להקלה בכאב.
בין המאה ה-16 למאה ה-18 מספר מכשירים אלקטרוסטטיים שימשו לטיפול בכאבי ראש וסוגי כאב נוספים.
אחד התומכים בשיטה זו להקלה בכאב היה בנג'מין פרנקלין.
במאה ה-19 מכשיר שנקרא electreat ומכשירים מבוססי חשמל נוספים החלו להיות בשימוש נרחב יותר להקלה בכאב ואף בניסיון לטפל בסרטן.
רק ה-Electreat נותר בשימוש במאה ה-20, אך חסרונותיו בלטו היות שמדובר היה במכשיר נייח ובעל אפשרות מוגבלת לשליטה על הגירוי החשמלי.
פיתוחו של מכשיר ה-TENS המודרני הנוירוכירורג קלייד נורמן שילי .
מכשיר ה-TENS הנייד המודרני, הומצא בארצות הברית בשנת 1974. בתחילה, הוא נועד לבדוק את הסיבולת של מטופלים עם כאב כרוני לגירוי חשמלי, טרם השתלת אלקטרודות בעמוד השדרה כטיפול דפנטיבי.
האלקטרודות חוברו למקלט שהושתל בגוף המטופל, אשר הוטען על ידי אנטנה שהולבשה על פני העור.
באופן זה, על אף שמטופלים רבים היו מיועדים להשתלת אלקטרודות, הם חשו הקלה כה רבה מהטיפול ב-TENS כך שמעולם לא חזרו להשתלה עצמה.
מספר חברות החלו לייצר יחידות של TENS לאחר ההצלחה המסחרית של חברת מדטרוניק, שהצלחתה בתחום החלה להתפרסם.
בחברת מדטרוניק עצמה, הצוות הנוירולוגי המפתח פיתח יישומים נוספים להשתלת מכשירים לגירוי חשמלי עצבי לטיפול באפילפסיה, פרקינסון ועוד הפרעות של מערכת העצבים.
כיום, רבים מבלבלים את המכשיר TENS עם המכשיר EMS (גירוי חשמלי שרירי).
הם נראים דומים, בשניהם ישנו שימוש באלקטרודות, אך יש להבחין בין הפעולות השונות – מכשיר הTENS נועד לחסום את הכאב בעוד EMS נועד לגרות את השרירים על ידי העברת הזרם החשמלי.
אופן פעולת מכשירי גירוי עצבי חשמלי עורי
מכשיר ה-TENS מבוסס על מספר אלקטרודות משתנה אשר יוצרות שדה אלקטרו-מגנטי בתדירויות ועוצמות מגוונות.
המטען בשדה האלקטרומגנטי גורם לדה-פולריזציה ויצירת מתח פעולה של קבוצות עצבים עוריות ותת עוריות אשר מקושרות להרפיית כאב.
החישה הסנסורית מורכבת מקבוצות סיבי עצבים אפרנטיים (Afferent) וממספר של נוסיצפטורים.
בתוכם, קבוצה סיבים בשם סיבי עצב מקבוצה A.
סיבים אלו מחולקים, באופן מסורתי, למספר קבוצות כאשר החלוקה הבסיסית של סיבי העצב הסנסוריים היא ל-Aα, Aβ, Aδ ו-C.
הפרמטרים השונים בין הסיבים מובאים בטבלה:
סוג עצבחלוקה לפי ארלנגר-גסרדיאמטרנוכחות מיאליןמהירות הולכהרצפטורים סנסוריים המקושרים לעצבIaAα13–20 μmיש80–120 m/sאחראים על פרופריוספציהIbAα13–20 μmיש80–120 m/sאברון הגיד על שם גולג'יIIAβ6–12 μmיש33–75 m/sרצפטורים שניוניים לכשרון השריר, מכנורצפטורים תת-עוריים ונוסיצפטוריםIIIAδ1–5 μmשכבה דקה3–30 m/sקצוות עצב חופשיים לחישת מגע ולחץ, נוסיצפטורים ועצבי חישת קורIVC0.2–1.5 μmללא0.5–2.0 m/sנוסיצפטורים ועצבי חישת חום
מכשיר ה-TENS עובד על ידי גירוי העצבים הסנסורים וחלק מועט של עצבים מוטוריים פריפריים כך שהמנגנונים השונים משפיעים על תחושת הכאב אצל המטופל.
שני המנגנונים העיקריים בהם מכשיר זה עובד הם גירוי הנוירונים הסנסורים המתחרים בשער חישת הכאב וכן עירור תגובה אופיאטית.
הקלה בכאב בעקבות שער חישת הכאב – התיאוריה גורסת כי מתוך סך סיבי הנוירונים הסנסוריים הפריפריים, ישנם שני סוגים אשר מהווים מתווכי כאב; סיבי Aβ וסיבי C.
האחרונים מקושרים באופן ישיר לחישת כאב בעוד שהראשונים מקושרים לתחושות עדינות יותר (לחץ, מגע).
אותם הסיבים מתחרים ביניהם על שליחת המסרים למוח, ובכך שהמכשיר משדר בתדירות המתאימה לסיבי איי בטא ויוצר קליטת מסר תחושתי עדין, הוא מעכב את התדר העצבי האחראי לקליטת הכאב.
סוגי מכשיר אלו יפעלו בטווחי תדירויות של בין 90–130 הרץ
הפעלת המערכת האופואידית – מכשירים העובדים בשיטה זו, יעבדו בטווח תדרים נמוך של 3–5 הרץ, ויעבדו על סיבי Aδ.
סיבים אלו, כשמגורים, מפרישים חומרים אופיאטים אשר מעכבים גם הם את שדרי תחושת הכאב ויוצרים אפקט של הקלה
הסוגים השונים של המכשיר מתבססים על הפרמטרים הבאים: אורך גל, תדירות, עוצמה (המושפעת ממשרעת הגל) ומטרת הטיפול.
הטבלה הבאה מפרטת את סוגי המכשירים השונים:
ככלל, המכשיר נחשב למכשיר בטוח ללא תופעות לוואי רבות כאשר הוא בשימוש בצורה נכונה.
מדובר במכשיר קטן, ניתן לנשיאה ולהפעלה בידי המטופל עצמו.
הוראות השימוש כוללות הן התוויות נגד לשימוש בשדה חשמלי והן מיקומים נקודתיים בהם אסור להפעיל את המכשיר.
אין להשתמש במכשיר, אלא אם אובחנה סיבת הכאב על ידי רופא
אם ישנם גידולים או גרורות סרטניות אסור להשתמש במכשיר באזורים אלו, מכיוון שהאותות החשמליים עלולים להשפיע עליהם
אם העור פצוע או מזוהם
אסור להשתמש במכשיר אם ישנם מכשירים חשמליים אחרים על המטופל (קוצב לב, דפיברילטור נייד, מכשירים חשמליים לניטור) מכיוון שהאותות ממכשיר ה-TENS עלולים לשבש את פעולתם התקינה
מטופלים עם חום גבוה, דלקת, או כל מצב אחר המצריך מהם הורדת חום
לנשים בהריון אסור להשתמש במכשיר, מכיוון ולא הוכחה בטיחות לעובר
מיקומים בהם לא ניתן להניח את האלקטרודות:
צוואר קדמי מכיוון שהשדה החשמלי עלול ליצור גירוי לסינוס הקרוטידי ולעורר את עצבי הלרינקס שיוביל ללרינגוספאזם
מעל העיניים מכיוון שזה יגביר את הלחץ התוך עיני
כל שימוש שהוא לא חיצוני (וגינלי, אנאלי, דנטלי) למעט במקרים בהם המכשיר מיועד ספציפית לכך על ידי הרופא
על החזה אם יש מכשירי ויסות קוצבי
גירודוס (שם מדעי: Gyrodus; מיוונית עתיקה: "γύρος" - מעוקלת ו-"odoús" - שן, כלומר: "שן מעוקלת") הוא סוג נכחד של דגי גרם מקריני סנפיר מסדרת הפיקנודונטאים, אשר התקיים לאורך המזוזואיקון שבין הטריאס לקרטיקון בימים הפרהיסטוריים שלחופי אירופה ואמריקה הצפונית הקדומים.
זהו סוג ידוע יחסית, אשר תואר ב-1843 למדע בידי החוקר לואי אגאסי ממאובנים שנאספו ממזרח צרפת.
הסוג מכיל כיום כ-6 מינים, תלוי במיונים השונים.
המאובנים שלו התגלו בין השאר בצרפת, אנגליה, סקוטלנד, גרמניה, ספרד, ארגנטינה, צ'ילה, קנדה, מצרים ותוניסיה.
דגים אלה היו מהגדולים שבבני סדרתם, כשהגדולים מביניהם הגיעו לאורך של 1.2 עד 2 מטרים בממוצע.
גופם היה פחוס ומוגבה מעט, ועגלגל יותר מהצד והזכיר את מבנה של דגי שמש או נצרניים.
הם היו בעלי עיניים גדולות מאוד, חוטם דק וקצר יחסית ושיניים עגולות יחסית מקורבות אחת לשנייה.
הוא היה בעל סנפיר זנב מפוצל ומחודד, כשחלק מאמינים שהיה יכול להאיץ ובעזרת סנפיר גבי לשחות ביעילות לאורך האוקיינוס הפתוח.
ייתכן שדג זה התקיים כמו נצרן מודרני סמוך לשוניות אלמוגים, בהם חיפש לנגוס בספוגיים, רכיכות קשות או אלמוגים, כפי שנראה ממבנה פיו.
גירוד שרטון דוגר הוא מצב עורי המאופיין בדלקת עור (גרב) מתמשכת הנגרמת על ידי חשיפה ל"תמכת הים" או "דמדרון הים", (Alcyonidium diaphanum) (תמכה רגילה באנגלית chervil, היא סוג של תבלין), סוג של חיטחבים.
המחלה, הנפוצה אצל דייגים שעובדים בים הצפוני, מוכרת על ידי חוק הפיצויים הדני מאז 1939.
הפריחה נגרמת על ידי סוג של תגובת רגישות יתר בתיווך תאים; סוג זה של רגישות יתר מתרחש בדרך כלל אצל אנשים אשר הופכים לרגישים לתרכובות אורגניות נדיפות.
אף על פי שבמקרים מסוימים עשויים להידרש מספר שנים כדי לפתח רגישות, פרק זמן זה עשוי להשתנות מאוד בהתאם לאדם.
בגירוד שרטון דוגר, רגישות נרכשת לאחר טיפול חוזר ונשנה בצמילות הים שמסתבכות ברשתות דייג.
הרעלן הספציפי שאחראי לפריחה נקבע כמלח נושא הגופרית (2-הידרוקסיאתיל) דימתילסולפוקסוניום כלוריד.
מלח זה נמצא גם בספוגי ים מסוימים ויש לו פעילות חוץ גופית (אין ויטרו) חזקה נגד תאי לוקמיה.
מחקר שנערך על שני מקרים בשנת 2001 הצביע על כך שהפריחה מגיבה לציקלוספורין דרך הפה.
טיפול ראשוני בסטרואידים פומיים ואקטואליים נכשל.
הגורם הסיבתי הוא חיטחבים, מחלקה של בעלי חיים המורכבת מבעלי חיים ישיבים, ניזונים מסינון מי ים החיים במושבות.
זוהי מושבה ג'לטינית, חלקה, דמוית ספוג עד 15–30 ס"מ אורך, גדלה על סלעים וקונכיות מהחוף ועד לעומק של כמאה מטרים בערך.
באופן שטחי, הם דומים לאצות.
תפוצתו של בעל חיים זה היא מהים הצפוני ועד לים התיכון.
המחלה נפוצה במיוחד בקרב דייגי ספינות מכמורת שעובדים בשרטון דוגר, (Dogger Bank) שרטון דיג חשוב בים הצפוני.
המחלה דווחה גם מ"מפרץ נהר הסיין" (Baie de la Seine) בצרפת.
מקרה רפואי שדווח ב-1957 מספר על רב חובל דייג שעבד בשרטון דוגר בים הצפוני.
דמדרון הים, שנמצא בשפע באזור, עלה לעיתים קרובות ברשתות הדיג והיה צריך להיזרק בחזרה למים.
גיראנו קרק (בהולנדית: Gyrano Kerk; נולד ב-2 בדצמבר 1995) הוא כדורגלן סורינאמי ממוצא הולנדי המשחק כקיצוני עבור רויאל אנטוורפן מליגת העל הבלגית.
קרק התחיל את הקריירה המקצועית שלו באוטרכט ההולנדית, קבוצת נעוריו.
ב-28 בספטמבר 2014, ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל ההולנדית בהפסד 1–3 לטוונטה.
שבוע לאחר מכן כבש את שער הבכורה שלו בהפסד 2–3 לגו אהד איגלס.
בספטמבר 2021, חתם קרק על חוזה ל-4 שנים בלוקומוטיב מוסקבה מהליגה הרוסית.
בינואר 2023, הושאל קרק לאנטוורפן הבלגית עד סוף עונת 2022/2023.
ב-4 ביוני 2023, כבש קרק שער בתיקו 2-2 נגד גנק שהבטיח לאנטוורפן את הזכייה באליפות בלגיה לראשונה מזה 66 שנה.
באוגוסט 2023, סייע לאנטוורפן להעפיל לשלב הבתים של ליגת האלופות לראשונה בתולדותיה, כשכבש שער בניצחון 1-3 על א.א.ק.
גירוסקופ מבנה רוטט, המוגדר על ידי ה-IEEE כגירוסקופ קוריוליס רוטט (CVG), הוא גירוסקופ המשתמש במסה רוטטת כדי לקבוע את קצב הסיבוב.
העיקרון הפיזיקלי הבסיסי הוא שעצם רוטט נוטה להמשיך ולרטוט באותו מישור גם אם סביבת התמיכה שלו מסתובבת.
אפקט קוריוליס גורם לעצם להפעיל כוח על סביבת התמיכה שלו, ועל ידי מדידת כוח זה ניתן לקבוע את קצב הסיבוב.
גירוסקופים של מבנה רוטט פשוטים וזולים יותר מגירוסקופים מכניים קונבנציונליים בעלי דיוק דומה.
גירוסקופים של מבנה רוטט זולים המיוצרים בטכנולוגיית MEMS נמצאים בשימוש נרחב בסמארטפונים, מכשירי משחק, מצלמות ויישומים רבים אחרים.
בהינתן מסה הנעה במהירות קווית ביחס למערכת המסתובבת במהירות זוויתית מוגדר הכח המדומה, כח קוריוליס:בגירוסקופ מבנה רוטט, כאשר המסה רוטטת בתדר , המיקום שלה מוגדר ולכן המהירות, שהיא נגזרת המיקום, מוגדרת .
בנוסף, קיים קפיץ בעל קבוע , שמתנגד לתנועת המסה בכיוון הניצב לסיבוב המערכת ולרטיטת המסה, כיוון כח קוריוליס.
התנועה בכיוון כח קוריוליס , המושרה על ידי הסיבוב, מתוארת על ידי:
על ידי מדידה , נוכל לפיכך לקבוע את קצב הסיבוב .
כמו בכל מכשיר מדידה פיזיקלי, גם ל-CVG יש שגיאות מדידה.
גירוסקופים של מערכות מיקרואלקטרונית מכניות (MEMS) זולות הפכו לזמינות, אלה ארוזים בדומה למעגלים משולבים אחרים ועשויים לספק פלט אנלוגי או דיגיטלי.
במקרים רבים, מדיד בודד כולל מספר חיישנים גירוסקופיים למספר צירים, מדידים מסוימים משלבים גירוסקופים ומדדי תאוצה מרובים (או גירוסקופים ומדדי תאוצה מרובי צירים), כדי להשיג פלט שיש לו שש דרגות חופש מלאות, יחידות אלה נקראות יחידות מדידה אינרציאליות (IMUs).
מבחינה פנימית, גירוסקופים של MEMS משתמשים בגרסאות של אחד או יותר מהמנגנונים המשתמשים בעקרון הפעולה של מסה רוטטת., בדומה ל-TFG, CRG או HRG.
גירוי מיני הוא כל גירוי שגורם לעוררות מינית או משמר אותה.
המונח גירוי מיני מרמז על גירוי של איברי המין, אך עשוי לכלול גם גירוי של אזורים אחרים בגוף, גירוי חושי (כגון ראייה או שמיעה) וגירוי דמיוני (למשל, קריאה או העלאת פנטזיות).
הגירוי יכול להיעשות על-ידי האדם עצמו בעזרת אוננות או על ידי בן זוג.
גירוי מיני פיזי כולל נגיעה, נישוק, ליקוק או מניפולציות אחרות של איברי המין, השדיים, או אזורים ארוגניים אחרים.
גירוי מספק של הפין או הדגדגן יביא בדרך כלל לאורגזמה.
גירוי חושי כולל צלילים או מראות של תכנים ארוטיים, פעילות מינית או יחסי מין.
מבין הגירויים החושיים, גירויים ויזואליים הם בין הגירויים המעוררים ביותר.
מקובל לחשוב שגברים מגיבים חזק יותר מנשים לגירויים מיניים ויזואליים.
לראיה, רוב בולט של צרכני הפורנוגרפיה הם גברים.
בתגובה לגירויים ויזואליים, גברים מושפעים יותר ממין השחקנים, בעוד נשים מושפעות יותר מההקשר של המצב המצולם.
גם צלילים וקולות יכולים לשמש כגירוי מיני מעורר.
גירויים מיניים לא חייבים להיות נוכחים פיזית, או חושית.
ניתן גם לדמיין אותם, למשל דרך פנטזיות מיניות.
גירוש הגר וישמעאל (בהולנדית: De wegzending van Hagar en Ismaël) הוא ציור מעשה ידי הצייר ההולנדי חבריאל מטסו בשנת 1650. היצירה מתארת את גירוש הגר וישמעאל מבית אברהם, בהשראת הסיפור המקראי המתואר בספר בראשית, פרק כ"א.
הציור מאופיין בסגנון הבארוק ההולנדי, ומשלב דרמה רגשית עם סמלים ותיאורים ריאליסטיים המאפיינים את אמנות התקופה.
הציור של חבריאל מטסו הוא יצירה עשירה בפרטים ובמשמעויות, המשלבת נאמנות לטקסט המקראי עם פרשנות אמנותית וחברתית.
באמצעות קומפוזיציה דינמית ושימוש חכם באור וצל, הציור מתאר את הרגע הדרמטי של הפרידה, תוך מתן דגש על הדילמות הרגשיות של הדמויות.
בתמונה נראית הגר רגע לפני צאתה מן הבית.
אברהם, המתואר כאיכר חסון, דוחף אותה בעדינות קדימה, בעוד רגליו נטועות על המפתן.
לעומתו, רגליה של הגר מבטאות את המעבר שבחייה - רגלה השמאלית עדיין על המדרגה, כמעט נוגעת ברגלו של אברהם, אך רגלה הימנית כבר נמצאת מחוץ לבית.
היא לבושה שמלה אדומה בולטת, המסמלת חיוניות אך גם ממד פרובוקטיבי.
מעל ראש הגר, מבעד לחלון, מציצה שרה ומורה לה על הדרך החוצה.
תנועות הידיים של אברהם ושל שרה מתואמות, ויוצרות נתיב חזותי המוביל את הגר וישמעאל אל מחוץ לבית.
שרה מוצגת בעמדה גבוהה יותר, כסמל לסמכות ולעמדה הדומיננטית בסיפור.
הסצנה ממוקמת בסביבה ביתית הולנדית, בהתאם למנהגי התקופה שבהם סיפורים מקראיים תוארו בהקשרים עכשוויים.
ברקע, העננים הכבדים מרמזים על סערה קרובה, רמז למשבר שעתיד לפקוד את הגר ובנה במדבר.
חורבות טירה במישור האחורי מסמלות את השממה שאליה היא נשלחת, בעוד גשר סמוך עשוי לרמז על הדרך החדשה שנפתחת בפניה.
בתחתית התמונה מופיעים שני כלבים: אחד מהם מרחרח עצם יבשה, אולי כרמז לרעב הצפוי להגר, והשני מציץ מתוך מלונה - הדים סמליים לניגוד בין ביתיות לבין גלות.
אברהם משדר אסרטיביות בהחלטתו, אך מבטו נוגה, מבטא את הקושי הרגשי בפרידה.
הגר נראית עצובה, אך נחושה.
כל האור בציור מתרכז בה, מה שמדגיש את דמותה כמרכז הדרמה.
ישמעאל, הצועד ברגליים יחפות, מבטא ספק ותהייה במבטו.
הציור מבטא את הרגישות הדרמטית שאפיינה את אמנות הבארוק, תוך שימוש בתנועה, אור וקומפוזיציה ליצירת מתח רגשי.
דמותה של הגר, הלבושה בגדים בולטים ויוצאת אל הלא נודע, עשויה לשקף גם מסר מוסרי על הסכנה שבהכנסת אישה ממעמד נמוך לבית מהוגן.
היצירה בסביבות השנים 1653–1654, ונחשבת לדוגמה מוקדמת ובולטת להשפעתו של האמן יאן באפטיסט וניקס על סגנונו של מטסו.
הקומפוזיציה בנויה בציר אלכסוני, ובמרכזה קשת ארכיטקטונית הממסגרת את דמותו של אברהם, בדומה לקשתות המופיעות ביצירתו המקבילה של מטסו "אישה מוכרת עופות בר מדוכן".
הדמויות הבוגרות בשתי היצירות חולקות פיזיונומיה מונומנטלית ומודגשת, וכן טכניקת ציור רחבה הכוללת שימוש בעפרון לבן עופרת ובאדום ורמיליון לבניית גוני עור.
הנוף האיטלקי והמאפיינים החזותיים של ישמעאל בציור זה מדגישים עוד יותר את קרבתו לסגנון של וניקס.
יצירה זו שימשה מקור השוואה מרכזי להבנת בחירותיו הקומפוזיציוניות והסגנוניות של מטסו בראשית דרכו.
גירוש הגר וישמעאל הוא ציור מאת האמן ההולנדי יאן ויקטורס, שנוצר בשנת 1650. הציור מציג את הרגע הדרמטי שבו הגר ובנה ישמעאל מגורשים מבית אברהם, בהתאם לתיאור בספר בראשית, פרק כ"א.
ויקטורס, שהיה קלוויניסט אדוק ותלמידו של רמברנדט, הרבה לצייר סצנות מקראיות בעלות מסר רגשי עמוק, תוך שימוש בטכניקות אור-צל אופייניות לאמנות הבארוק ההולנדי.
יצירה זו היא דוגמה מובהקת ליכולת האמן להביע רגשות דרך קומפוזיציה, אור וצל, והבעת פנים.
היצירה מציגה את הסיפור המקראי מנקודת מבט אמפתית כלפי הגר ובנה, תוך שילוב סמלים דתיים ואלגוריים הרלוונטיים לתקופתו.
היצירה נמצאת ברשות מוזיאון ישראל.
במרכז היצירה ניצב אברהם, המתואר בדמות אצילית ולבוש בבגדים מפוארים עם סממנים אוריינטליים, כגון טורבן וגלימת פרווה, המעניקים לו מראה מכובד.
הגר, הלבושה בבדים פשוטים אך מוארת באור רך, נראית במצב של תחינה ופליאה, כאשר ידיה פוכרות בתנועת ייאוש והשלמה.
ישמעאל, המלווה את אמו, מתואר כילד צעיר הלבוש כצייד, עם אשפת חיצים על גבו – רמז לעתידו כקשת במדבר.
שרה עומדת בסמוך לדלת הולנדית אופיינית, כשהחלק העליון שלה פתוח.
היא ניצבת בצל, מבטה נוקשה ויד אחת מונחת על לִבה בתנוחה החלטית, בעוד ידה השנייה מצביעה על כיוון היציאה.
תיאור זה מדגיש את דמותה כסמכות המובילה את הגירוש.
ויקטורס יצר תחושת אינטימיות חזקה באמצעות קלוז-אפ דרמטי ודחיסת הדמויות למישור הקדמי של הציור.
הוא ויתר על רקע נרחב והשתמש באור להדגשת הדמויות המרכזיות, כאשר הגר וישמעאל מוארים, ואילו שרה נותרת מוצלת, מה שמדגיש את הדיכוטומיה ביניהן.
אחד האלמנטים המרכזיים ביצירה הוא האינטראקציה בין הידיים: ידה של שרה מכוונת את הגר החוצה, בעוד ידו של ישמעאל מושטת אל אביו, כמבקשת חיבור אחרון.
ידו המורמת של אברהם בתנוחת ברכה יוצרת מעגל סמלי של פרידה והגנה על בנו.
השימוש בהילה של אור סביב ראשו של ישמעאל מרמז על הברכה האלוהית המובטחת לו.
למרות שהסיפור המקראי אינו מציין במפורש שאברהם בירך את ישמעאל לפני גירושו, ויקטורס בחר להוסיף אלמנט זה, מה שמעניק לסצנה ממד של חסד אבהי.
אהדתו של הצייר נתונה בבירור להגר ולבנה, כאשר הדמויות המוארות שלהן משדרות כאב ואצילות, בניגוד לקשיחותה של שרה המוצגת בצללים.
הציור נושא את חותם השפעתו של רמברנדט, בעיקר בשימוש במשחקי אור וצל להדגשת רגשות הדמויות.
כמו כן, ניתן להבחין בהשפעת מורהו של רמברנדט, פייטר לאסטמן, בתיאור ההבעות הדרמטיות ובפרשנות האישית של הסיפור המקראי.
ייתכן שליצירה זו, כמו לציורים הולנדיים נוספים מאותה תקופה, יש משמעות אלגורית רחבה.
חוקרים מציעים כי סיפור הגר וישמעאל שימש גם כמטפורה לשחרור דתי ופוליטי – בין אם כסמל ליציאתה של הולנד מעול ספרד הקתולית לאחר הסכם וסטפליה (1648), ובין אם כהזדהות עם גורלם של יהודים אנוסים ששבו ליהדות.
גירוש הגר וישמעאל הוא ציור מאת האמן ההולנדי אדריאן ואן דר ורף , המתאר את הסצנה המקראית שבה אברהם מגרש את הגר ובנו ישמעאל.
הסיפור, המופיע בספר בראשית, היה אחד מהנושאים הפופולריים ביותר בציור ההולנדי של המאה ה-17 וה-18 ואן דר ורף מתאר את הדמויות בתנוחות אלגנטיות ובצבעים חיים, תוך שימוש בסגנון קלאסיציסטי מעודן.
יצירתו מאופיינת בקווים חלקים, דיוק בפרטים וטכניקת ציור מוקפדת, המדגישה את ההבעות הרגשיות של הדמויות ואת הדרמה של הרגע.הציור מוצג כיום בגלריית הציורים הישנים מוזיאון הציירים הגדולים בדרזדן.
בתחילת המאה ה-18 נחשבו ציורי ההיסטוריה הדתיים של ואן דר ורף לפסגת הציור הקלאסיציסטי בחצרות המלוכה האירופיות.
אוגוסט השני, מלך פולין, שביקר בסטודיו של האמן, היה אחד ממעריציו הגדולים ורכש מיצירותיו.
סגנונו של ואן דר ורף התאפיין בדיוק רב, רכות קווים ושימוש במרקם חלק, מה שהפך אותו לאחד הציירים המבוקשים ביותר באירופה בתקופתו.
גירוש אדם וחוה מגן עדן הוא ציור שמן שיצר האמן האמריקאי בנג'מין וסט בשנת 1791.
בציור מתוארת סצנה דרמטית: מלאך מכונף לבוש גלימה לבנה ובד אדום מתנופף מגורש את אדם וחוה מגן עדן.
חוה, עטויה בגד דמוי עור, כורעת על ברכיה, בוכה ומתחננת לחסד, בעוד אדם מסתיר את פניו בידו השנייה.
עננים בצבעי זהב ולבן מפנים את מקומם לנוף כהה ודרמטי, שכולל סמלים כמו נחש מפוספס, אריה התוקף סוסים, ועיט הנוחת על אנפה – כולם אלמנטים שמסמלים את אובדן ההרמוניה לאחר החטא הקדמון, אף שאינם מופיעים במפורש במקרא.
הציור משלב דרמטיות תיאטרלית, ניגוד חד בין אור לחושך, וטקסטורות צבע עשירות.
הוא נוצר כחלק ממיזם רחב היקף של וסט לעטר את קפלת וינדזור באנגליה, מיזם שבוטל בידי המלך ג'ורג' השלישי בשנת 1801.
הציור נוצר כהכנה לציור קיר גדול שתוכנן להיות חלק מסדרה עבור קפלה בטירת וינדזור, מקום מושבה ההיסטורי של משפחת המלוכה הבריטית.
אף כי הפרויקט בוטל, היצירה נותרה עדות לחזונו האמנותי של וסט.
בנג'מין וסט, יליד פנסילבניה, היה אחד האמנים האמריקאים הראשונים שזכו להכרה בינלאומית.
את מרבית הקריירה שלו עשה בלונדון, שם נהנה מחסותו של המלך ג'ורג' השלישי והדריך דור של אמנים אמריקאים צעירים, ובהם רמברנדט פיל ותומאס סאלי.
הציור מתפרש גם כביטוי למשמעות תאולוגית עמוקה של הסיפור המקראי.
בנג'מין וסט, שכונה "רפאל האמריקאי", פעל בתקופת מלחמת העצמאות האמריקאית ומלחמת שבע השנים.
הוא נולד בפנסילבניה אך התיישב בלונדון בשנת 1763, שם זכה לפטרונותו של המלך ג'ורג' השלישי ולתמיכה כספית של הכתר.
וסט תכנן את הציור במסגרת מיזם לעיטור הקפלה המלכותית בטירת וינדזור, אשר בוטל בשנת 1801. לאחר מכן, ציור זה נחשב לאבוד עד שהתגלתה גרסתו מחדש במכירה פומבית בלונדון בשנת 1989.
בציור מופיע מלאך היוצא מתוך ענן אפל, לבוש לבן ואוחז בידו הימנית באלומת אור חדה – סמל ל"חרב המתהפכת".
מבטו חודר, שיערו סוער וגלימתו האדומה נושאת רמז למוות ושפיכות דמים.
אדם, המתבייש בהכרתו החדשה בטוב וברע, מסתיר את פניו בידו.
בידו השנייה הוא אוחז בחוה, האם הראשונה, הכורעת ארצה ודומעת.
לפניהם מזדחל הנחש, ותיאורו בציור "מהדהד צחוק מרושע".
הציור מביא לידי ביטוי את השבר שנוצר לאחר אכילת הפרי האסור: עיניהם של אדם וחוה נפקחות — אך לא לחכמה, אלא לבושה.
הם נעשים מודעים לכך שהם עירומים ומנסים לכסות עצמם בעלי תאנה.
לעומת זאת, בציור הם לובשים בגדים עשויים עור עם צמר שלם – מעשה שמבטא את ההחלטה של אלוהים "לספק" להם ביגוד, רמז לטלה האלוהי הנושא את חטאי העולם.
מגע כף רגלו של המלאך בזו של אדם מרמז, לפי הטקסט, על "האדם החדש" – דמות שיש לה טבע כפול, אלוהי ואנושי.
תנוחת הברך של חוה מרמזת על טבעה המתווך של "החוה החדשה", מרים.
הטקסט מציין כי הגירוש איננו רק תוצאה של כעס או עונש, אלא "מעשה של אהבה ותיקון".
לו היו אדם וחוה אוכלים מעץ החיים במצבם החוטא, היו נותרים כך לנצח.
לכן, על פי התיאור, היה על אלוהים לשלוח את בנו כדי לגאול את האנושות מחטאה.
"ישו הוא עץ החיים", והחיים הנצחיים זמינים לאדם רק באמצעותו.
גירוש היהודים מקורו התרחש לפני ואחרי בוונצואלה, ובמהלכו גורשו התושבים היהודים של קורו, מדינת פלקון, לקוראסאו.
בשנת 1827 היגרה קבוצת יהודים מהמושבה ההולנדית קוראסאו לקורו.
28 שנים מאוחר יותר, עם כלכלה הרוסה ואבטלה גואה, התעוררה בעיר אנטישמיות ושנאת זרים שהובילה להאשמת הסוחרים היהודים במשבר.
לאחר הפגנות אלימות, גירשו האזרחים את כל האוכלוסייה היהודית, 168 איש, בחזרה לקוראסאו.
הייתה זו הפעם הראשונה שקבוצת יהודים גורשה מטריטוריה באמריקה.
במהלך התקופה הקולוניאלית, נאסרה נוכחותם הקבועה של יהודים ברחבי האימפריה הספרדית.
קתולים שנחשדו כיהודים בסתר נרדפו על ידי האינקוויזיציה גם במדינות אמריקה, כפי שמפורט בסיפורו של הרופא , שנשרף בחיים על ידי בית המשפט בלימה.
לפני מלחמת העצמאות, הספרדים של קוראסאו עסקו בהברחות, מכיוון שהכתר הספרדי אסר עליהם להתיישב ולסחור עם המחוז המנהלי שכונה , כך שהנטייה שלהם הייתה אנטי-מלוכנית.
מסיבה זו, במלחמת העצמאות תמכה הקהילה היהודית בקוראסאו בסימון בוליבר, שבשנת 1814, לנוכח ההתקדמות של הספרדים, שלח את אחיותיו, מריה אנטוניה וחואנה, לביתו של היהודי העשיר באי, מרדכי ריקרדו.
כאשר בוליבר הכריז על חופש הפולחן ב-1821, החלו יהודי קוראסאו להגר לקורו לבקשת בית אוראניה-נסאו כדי לסייע בכינון סחר רשמי בין הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה לוונצואלה.
כבר ב-1831 מחו תושבי קורו על התקדמותם הכלכלית המהירה באזור של היהודים.
ממשלתו השמרנית של הגנרל דיכאה את המחאה על ידי הטלת מס בלעדי על יבואנים וסוחרים יהודים ב-1832.
בשנת 1835, בעקבות תגובת הסוחרים היהודים, שינתה ממשלתו של הנשיא את משטר המס, כך שכל הזרים ולא רק היהודים ישלמו את המס, פי שניים מהמס המקביל שהוטל על מי שנולדו בוונצואלה.
למרות זאת, הסוחרים היהודים המשיכו לשגשג והעוינות המשיכה לגדול ככל שהמצב הכלכלי הכללי הידרדר.
בסביבות שנות ה-40 של המאה ה-19 החלו ממשלת קורו וחיל המצב הצבאי ללוות הלוואות פטורות ממס מהקהילה היהודית, כמקדמה על חשבון תשלומי המס העתידי שלהם.
ה"הלוואות" הפכו במהרה ל"תרומות מרצון".
מחשש להתקוממות בקורו, הורתה ממשלתו של הגנרל בקראקס לזרים של קורו לא לשלם את ה"תרומות" שנדרשו מהם.
היהודים עשו כהוראתה, וב-30 בינואר 1855 שוחררו חיילי קורו כאשר הפיקוד הצבאי המקומי לא היה מסוגל לשלם להם את המשכורת.
למחרת, עלון הופץ ברחבי העיר ובו השאלה האם אין מספיק עסקים בעיר כדי לשלם עבור הפיקוד הצבאי.
עלונים אחרים כללו איומים גלויים נגד זרים, ותהו אם הם לא מפחדים ממה שהמצב הנוכחי יכול להביא בכנפיו.
עלון אחר, שכוון במיוחד נגד היהודים, האשים את "תאוות הבצע המעוותת" של היהודים ב"אומללות וחוסר התקווה" של העם.
שתי לילות לאחר מכן, על פי הרב איזידור אייזנברג: "...
30 חמושים השתלטו על רחובות קורו, ירו על בתי היהודים, שברו את הדלתות ובזזו את החנויות".
במקום לזכות שוב בתמיכת היהודים, הצבא סייע למאבק נגדם.
ב-10 בפברואר 1856 עזב אחרון היהודים את קורו באונייה שנשלחה על ידי ממשלת קוראסאו ההולנדית להציל את אזרחיה.
בחוברת שהופצה באותו יום בקורו, נמסר לאוכלוסייה כי "אנו רואים את ארצנו נקייה ממדכאיה...
היהודים גורשו על ידי העם".
הממשלה הקולוניאלית של קוראסאו מחתה בחריפות על הגירוש מכיוון שהוא פגע במסחר, וטענה לזכויות שוונצואלה חייבת לזרים על פי אמנות בין-לאומיות.
ממלכת הולנד דרשה פיצוי על ההפסדים הכלכליים של היהודים ועבור עלויות החזרתם בשלום לקורו, וטענה גם לבעלות על האי .
ממשלת ונצואלה התעלמה מהטענות, וטענה שאם היהודים סבורים שנעשה להם עוול, עליהם לתבוע בבית משפט בוונצואלה.
לנוכח הגישה הזו, החליטו ההולנדים להטיל מצור על עם צי של שלוש ספינות מלחמה, ואף שלחו אולטימטום לממשלת ונצואלה להיענות לבקשותיהם לריבונות על איסלה דה אבס ו"לנהל משא ומתן" על תנאי הפיצויים ליהודים שגורשו מקורו.
ב-23 במרץ 1856 נחתם פרוטוקול בין ממשלת ונצואלה, הקונסול ההולנדי והקונסול הבריטי , ועל פיו הולנד משכה את האולטימטום שהציבה וספינות המלחמה עזבו את מימי ונצואלה.
הפרוטוקול גם קבע תקופה של שלושה חודשים כדי להגיע להסכם בין הולנד לוונצואלה, ואם זה לא יקרה, סוכם להעביר את המשא ומתן לבית דין בין-לאומי בהאג, הולנד.
המאבק הדיפלומטי נמשך, עד ששני אנשי צבא ונצואלה הודו בכתיבת החוברות המסיתות והאנטישמיות ב-1855. הגנרל , שזוהה כאחד ממנהיגי המאבק האנטישמי, נשלח לכלא בין מאי לאוגוסט 1855. להגנתו טען קלדרון כי למרות שהוא חיבר כמה חוברות שכללו את המסר "מוות ליהודים", הדבר מוצדק על ידי חופש הביטוי הקיים במדינה.
לבסוף, בעקבות תמיכה שניתנה לו על ידי הגנרל , שהיה מעורב בעקיפין באירועים, הוא השתחרר וזוכה מכל ההאשמות נגדו.
באוגוסט 1857, בתמיכת הקונסוליות של אנגליה וארצות הברית, הושג הסכם עם ממשלת ונצואלה.
ב-6 במאי 1858 הסכימה הממשלה לשלם את הנזקים ולהבטיח את שיבת היהודים המגורשים.
עם זאת, באותו יום הופצה בקורו חוברת חדשה בה נאמר: "אנשי קורו אינם רוצים את היהודים...
ואם הם לא יעזבו בקרוב, הנשרים ייהנו מגופותיהם".
חלק מהיהודים חזרו בליווי המושל הצבאי החדש, אם כי פחות מאלה שעזבו, רבים מהם נשארו והם טמונים בבית הקברות היהודי של קורו, אנדרטה לאומית מאז מרץ 2004, ובית הקברות העתיק ביותר שעדיין נמצא בשימוש בדרום אמריקה.
ביוני 1902 התרחש אפיזודה נוספת של אנטישמיות בקורו, בתקופת .
היהודים ביקשו מקלט בקוראסאו, וזה ניתן על ידי מושל האי, ג'ון או דה יונג ואן ביק, ששלח את ספינת המלחמה HNMLS Koningin Regentes להגן עליהם.
בדרכה חזרה לקוראסאו לקחה האונייה שמונים נשים וילדים.
גירוש האפגנים מאיראן הוא גירוש המוני שיזמה איראן ב-2025 לגירוש מהגרים ופליטים אפגנים משטחה.
הגירוש נעשה כחלק ממהלך רחב יותר שהוכרז מוקדם יותר ב-2025, והוא גבר ביוני ויולי 2025, בעקבות מלחמת 12 הימים בין איראן לישראל.
למעלה מחצי מיליון אפגנים גורשו בתקופה של 16 יום, במה שתואר כאחד מגירושי האוכלוסייה הגדולים בעשור על פי ארגון ההגירה הבינלאומי (IOM).
על פי מקורות שונים בכוונתה של איראן לגרש ארבעה מיליון אפגנים מאיראן.
גירוש האפגנים נעשה מסיבות של ביטחון לאומי, בשל טענות לפיהן אפגנים פעלו כמרגלים עבור ישראל במהלך הסכסוך.
הגירוש גרם למשבר הומניטרי בגבול אפגניסטן-איראן שעורר גינויים בשל הפרתו את החוק הבינלאומי, ובמיוחד את עקרון אי-ההחזרה.
עקב עשרות שנים של מלחמה וחוסר יציבות שלטונית באפגניסטן, אירחה איראן את אחת מאוכלוסיות הפליטים הגדולות בעולם.
ב-2021 לאחר חזרת הטליבאן לשלטון באפגניסטן, הוערך מספר האפגנים באיראן בין ארבעה לשישה מיליון, כשרבים מהם היו ללא תיעוד.
לאורך שהותם באיראן, אפגנים התמודדו לעיתים קרובות עם אפליה, הגבלות על חופש, הגנה משפטית מוגבלת והפרות של זכויות אדם.
במהלך השנים ביססה איראן דפוס של גירושים המוניים של פליטים אפגנים מאיראן.
בעקבות שטף הפליטים וכדי למסד את נוכחותם, הנפיקו הרשויות האיראניות בשנת 1993 יותר מ-500,000 כרטיסי רישום זמניים לאפגנים חסרי תיעוד או שהגיעו לאחרונה.
למרות שבתחילה ניתן היה לחדש אותם, כרטיסים אלה בוטלו בסופו של דבר בשנת 1996, מה שהותיר רבים פגיעים שוב לגירוש.
מבצעי גירוש, שכוונו לעיתים קרובות כלפי תושבים בעלי מסמכים וחסרי מסמכים כאחד, נמשכו באופן ספורדי.
באפריל 2007 התרחשה הסלמה משמעותית כאשר איראן פתחה בדיכוי חסר תקדים, ועצרה כמעט 490,000 אפגנים עד יוני 2008. העצורים הוחזקו במחנות גירוש, לעיתים קרובות במשך ימים, לפני שגורשו.
דיווחים פירטו התעללויות נרחבות: משפחות הופרדו, אנשים הוכו, ורבים נאלצו לעזוב את בתיהם כמעט ללא הודעה מוקדמת.
לאחר השתלטות הטליבאן באוגוסט 2021, זינקה החזרתם של האפגנים.
ממשלת איראן ראתה את אוכלוסיית הפליטים האפגנית הגדולה כנטל.
בעקבות מלחמת איראן-ישראל ביוני 2025, החריפה הממשלה את הרטוריקה נגד מהגרים שלה, והאשימה את האפגנים בכשלים ביטחוניים והאשימה אותם בריגול למען ישראל.
כלי התקשורת הממלכתיים האיראניים שידרו קטעים של מרגל אפגני לכאורה שהודה בפעילותו.
מבקרים ומשקיפים בינלאומיים טענו כי טענות הריגול היו תירוץ חסר בסיס להגשמת שאיפה ארוכת שנים לצמצם את האוכלוסייה האפגנית ולהסיט מחלוקת פנימית על ידי הפיכת מיעוט פגיע לשעיר לעזאזל.
גם לחצים כלכליים מילאו תפקיד.
סנקציות בינלאומיות פגעו בכלכלה האיראנית, וגרמו לאינפלציה גוברת ואבטלה.
בעקבות זאת גברו הקריאות לגירוש פליטים אפגנים, שלעיתים קרובות הואשמו בלקיחת מקומות עבודה.
ב-6 ביוני 2025 הודיעה ממשלת איראן על מועד אחרון של חודש אחד לכל הפליטים האפגנים חסרי המסמכים לעזוב את המדינה או שיעמדו בפני מעצר וגירוש.
הקמפיין הואץ באופן דרמטי לאחר הסכסוך עם ישראל.
ארגון ההגירה הבינלאומי דיווח כי 508,426 אפגנים גורשו בין ה-24 ביוני ל-9 ביולי, כאשר מספר המעברים היומי הגיע לשיא של 51,000. ארגון ה-IFRC הצהיר כי למעלה מ-800,000 אפגנים חזרו מאיראן מאז תחילת 2025.
הרשויות האיראניות ביצעו פשיטות המוניות, הקימו מחסומים וערכו ביקורות במקומות עבודה.
עדויות של מגורשים תיארו כיצד המשטרה עצרה אותם מבתים ומרחובות, לעיתים קרובות באמצע הלילה, ולקחה אותם למרכזי מעצר צפופים.
במרכזי מעצר, מגורשים דיווחו על מכות, סחיטה ומניעת מזון ומים.
היו דיווחים נרחבים על כך שפקידים השמידו מסמכים משפטיים, כולל דרכונים ואשרות תקפות, כדי למנוע כל ערעור על הגירוש.
לאחר מכן, המגורשים הועלו בכוח לאוטובוסים והועברו לגבול אפגניסטן.
ב-19 באוגוסט 2025 אוטובוס נוסעים צפוף, שככל הנראה נסע במהירות מופרזת, ובו מהגרים שגורשו מאיראן, סטה מהכביש והתנגש במשאית ואופנוע לפני שעלה באש בכביש הראט - אסלאם קאלה בקטע מחוז גוזארה.
התאונה גרמה למותם של לפחות 79 בני אדם, בהם 19 ילדים, ופציעה של שניים נוספים.
זוהי אחת התאונות הקטלניות ביותר במדינה בשנים האחרונות.
הגירושים ההמוניים יצרו משבר הומניטרי חמור במעבר הגבול אסלאם קאלה במחוז הראט.
עשרות אלפי בני אדם, רבים מהם נשים וילדים, נותרו תקועים בחום קיצוני, עם טמפרטורות שעלו על 50 מעלות צלזיוס, מה שהוביל למקרי מוות מתשישות והתייבשות.
ארגון האומות המאוחדות הבינלאומי (IOM) הצהיר כי יכולתו לספק סיוע נפגעת קשות, והגיעה רק ל-10 אחוזים מהנזקקים.
נציבות האו"ם לפליטים הזהירה כי פעולותיה סובלות מתת-מימון חמור וייתכן שתיאלץ להיעצר.
המשבר השפיע במיוחד על נשים וילדים.
ביוני לבדו, דיווח יוניצ"ף כי למעלה מ-5,000 ילדים אפגנים ללא ליווי או שהופרדו הוחזרו מאיראן.
עבור נשים ונערות, חזרה לאפגניסטן פירושה התמודדות עם מערכת הדיכוי של הטליבאן, "אפרטהייד מגדרי".
עם חוקים האוסרים על נשים לנסוע או לעבוד ללא אפוטרופוס גבר (מהרם), רווקות ואלמנות שגורשו מצאו את עצמן תקועות בגבול, ללא יכולת להמשיך במסען או לקבל סיוע.
ארגוני זכויות אדם ומומחים משפטיים טענו כי הגירושים ההמוניים מהווים הפרות חמורות של המשפט הבינלאומי.
המרכז לזכויות אדם באיראן קבע כי הפעולות מהוות ענישה קולקטיבית .
הממשלה האיראנית נימקה את פעולותיה בצרכי ביטחון לאומי.
גורמים אחרים טענו כי החזרת הפליטים יהיו הדרגתיות ומכובדות.
בראיון טלוויזיוני מתחילת יולי 2025, חבר הפרלמנט האיראני לשעבר מוסטפא קוואקביאן, טען כי גירוש האפגנים מאיראן מסיבות ביטחוניות הוא שקרי, בעוד שהסיבה האמיתית היא "הסתננות מערבית עמוקה" באמצעות פעילות ריגול לכאורה של העיתונאית הצרפתייה קתרין פרז-שקדאם .
ב-20 ביולי דווח כי נפתחו הליכים משפטיים נגדו בגין טענותיו.
הנהגת הטליבאן קראה בפומבי לאיראן לאפשר לאפגנים לחזור בכבוד ובהדרגה, וציינה כי למדינה חסרים המשאבים לתמוך בזרם פליטים המוני.
ראש ממשלת הטליבאן, חסן אחונד, ביקש מאיראן להימנע מ"התנהגות משפילה" שעלולה להוביל ל"שנאה בין שתי האומות".
בהיעדר תגובה רשמית משמעותית ארגנו אזרחים אפגנים מאמצי סיוע עממיים.
בהראט, אנשי עסקים ותושבים הקימו שיירות של מכוניות פרטיות כדי להסיע אלפי מגורשים מהגבול בחינם, בעוד שאחרים סיפקו מזון, מים ומחסה זמני.
האו"ם וסוכנות הפליטים שלו (UNHCR) הזהירו כי החזרה הכפויה של האפגנים מסכנת עוד יותר את יציבותה של אפגניסטן, שכבר מתמודדת עם משבר הומניטרי עם למעלה מ-29 מיליון הזקוקים לסיוע.
ריצ'רד בנט, נציג האו"ם לזכויות אדם באפגניסטן, גינה את "ההסתה לאפליה ואלימות" ואת השימוש ב"שפה דה-הומניזציה" נגד אפגנים באיראן.
תגובות בינלאומיות ותגובות אחרות של החברה האזרחית
הגירושים עוררו גינויים מצד דמויות וארגונים בינלאומיים רבים.
חנה נוימן, חברת הפרלמנט האירופי, כינתה את גירושי האפגנים "בלתי חוקיים" ו"גירוש בכוח ובטרור".
נרג'ס מוחמדי, חתן פרס נובל לשלום איראני, פרסם הצהרה מהכלא שבה מתח ביקורת על הגירושים כהפרה של התחייבויותיה הבינלאומיות של איראן.
אגודת הסופרים האיראנית וקבוצות אחרות בחברה האזרחית האיראנית גינו את היחס ה"גזעני" כלפי מהגרים וקראו לסיום הגירושים.
גירוש ספרד היה סילוקם בכפייה ב-1492 (ה'רנ"ב) של יהודי ממלכות קסטיליה ואראגון אשר סירבו להתנצר.
גירוש בתנאים שונים במקצת נגזר חמש שנים אחר כך, ב-1497 (ה'רנ"ז) גם על יהודי פורטוגל.
כעבור שנה נוספת, ב-1498 (ה'רנ"ח) גורשו גם יהודי ממלכת נווארה.
הגירוש הוטל בצו אלהמברה או צו גרנדה (בספרדית: "Edicto de Granada"), שנחתם בידי פרננדו השני, מלך אראגון ואשתו, המלכה איזבלה הראשונה מקסטיליה, ב-31 במרץ 1492 (ג' בניסן הרנ"ב), ופורסם ב-29 באפריל.
הצו אסר בחוק ישיבת יהודים בקסטיליה ואראגון, כשהוצבה בפניהם הברירה להתנצר או לעזוב עד ל-31 ביולי (ז' באב).
גירוש ספרד מתייחד בתולדות עם ישראל במספר המגורשים הגבוה.
לפי ההיסטוריון ז'וזף פרז, רוב ההיסטוריונים אומדים את מספר מגורשי ספרד ב-1492 בין 40,000 ל-100,000 נפש, כאשר מיעוטם אומדים את המספר המקסימלי ל-160,000. מקורות אחרים מציינים כי האומדן המקובל של מספר המגורשים המינימלי הוא כ-100,000 איש, בעוד המספר המקסימלי שננקט הוא עד 500,000 מגורשים.
המגורשים גלו לארצות השוכנות לחופי הים התיכון, למדינות צפון אפריקה למדינות הבלקן שבאימפריה העות'מאנית אך גם לפורטוגל בה רבים מהם עברו המרת דת לנצרות בכפייה.
חלק גדול מהיהודים, אשר מספרם נאמד בין 50,000 ל-200,000 על ידי היסטוריונים שונים בחרו להתנצר – לפחות למראית עין – ונותרו בספרד ובפורטוגל.
לאחר התנצרות המונית זו היו בספרד מאות אלפי אנשים שכונו "נוצרים חדשים" או בשם הגנאי "מראנוס" ("חזירים" בספרדית), אשר נוספו לצאצאי יהודים שהתנצרו עוד במאה ה-14 אחרי גזרות קנ"א.
אותם "נוצרים חדשים" לא נטמעו בחברה הספרדית הכללית, שהוסיפה לנהוג בהם בחשד מסוים.
רבים מהמומרים הוסיפו לקיים את יהדותם בסתר כאנוסים, וחלקם היגר החוצה למדינות מערב אירופה ואף למושבות ביבשת אמריקה.
הצו שיקף את שאיפת הכתר הספרדי ליצירת חברה נוצרית אחידה, ללא מיעוטים דתיים.
פרופ' הרסגור מציג תזה לפיה הגירוש בספרד נובע מלחץ של הבורגנות העירונית של ה"נוצרים החדשים" (יהודים לשעבר), לגרש את היהודים וזאת על מנת להוכיח את נאמנותם לדת הנוצרית ולמנוע תחרות כלכלית מצד היהודים.
כל היתר גורשו (המומרים ממוצא מוסלמי התמרדו מספר פעמים והוסיפו לעורר חשש; ב-1609 גורשה אוכלוסייה זו על אף היותה נוצרית להלכה).
בשנת 1507 הורחב צו גירוש היהודים על כל תחום השליטה של בית המלוכה הספרדי: דרום איטליה, סיציליה וסרדיניה.
גירוש היהודים מספרד סימן את קיצה של תקופה בתולדות עם ישראל.
הוא הותיר את רישומו המשמעותי בתרבות, בשירה, בספרות ההלכה של הדורות הבאים, בפילוסופיה ועוד.
כמו כן החלה השפעה והתפתחות תרבותית של הקהילות היהודיות אליהן הגיעו המגורשים מחצי האי האיברי, ומאוחר יותר גם צאצאי "האנוסים".
היהודים השתלבו בכל רובדי החברה הספרדית המוסלמית.
הקהילות היהודיות בחצי האי האיברי זכו למעמד משפטי מוכר בספרד המוסלמית.
הם נהנו מאוטונומיה שיפוטית ויכלו לקיים את פולחן דתם.
תרבות היהודים שגשגה, מצבם הכלכלי היה שפיר והם יכלו לרכוש השכלה גבוהה.
תקופה זו כונתה "תור הזהב של יהדות ספרד", ובמהלכה כתבו יהודי ספרד שירים, פואמות ומאמרים פילוסופיים ודתיים, ועסקו גם ברפואה, ובמדעים כאסטרונומיה ומיפוי העולם (קרטוגרפיה).
ב-1391 פרץ גל של פרעות (הקרויות בספרות העברית: גזרות קנ"א) בקהילות רבות ברחבי ספרד.
כמחצית מיהודי ספרד המירו את דתם, כך החלה התופעה של מומרים, או אנוסים, במספרים גדולים, אשר הובחנו משאר הנוצרים המקומיים כ"נוצרים חדשים".
"הנוצרים החדשים" עוררו חשדות וחשש מתמיד אצל רשויות הכנסייה הנוצרית, וכן את קנאת "הנוצרים המקוריים", שראו את עצמם כ"אמיתיים".
ב-1412 הוציאו האפוטרופוסים של המלך הקטין חואן השני גזרות על היהודים.
מטרתם הייתה לבדל את היהודים מכלל האוכלוסייה בהקצאת שכונות מגורים מיוחדות להם, בקביעת לבוש אופייני, ולעיתים נכפה עליהם אם לגדל זקן או לא.
נאסר על היהודים לקבל משרות ציבוריות, כדי שלא לתת בידם שררה על התושבים הנוצרים.
ב-1413 התקיים ויכוח פומבי בין נוצרים ליהודים בעיר טורטוסה שבאראגון.
הוויכוח נמשך יותר משנה וגרם לאי-ודאות בקרב הציבור היהודי שנותר ללא הנהגה, שכן מנהיגיו הרוחניים היו בזירת הדיונים.
התוצאה הייתה, בין השאר, התגברות תהליך ההתנצרות.
כך למשל, בעירו של רבי יוסף אלבו שרדו עשרה יהודים, רובם במאסר, מתוך 40 משפחות.
מותו של האנטי-אפיפיור בנדיקטוס השלושה עשר (שגורש מאביניון בשנת 1403 אך הוכר כאפיפיור באראגון) ב-1423 הביא לשיפור במצב היהודים.
הם הצליחו לחדש את המוסדות האוטונומיים בקהילותיהם, אך לא חזרו למצבם המכובד כבראשונה, בתקופה שלפני גזרות קנ"א.
הצלחת השיקום באה לידי ביטוי בתקנות ואיאדוליד ממרץ 1432.
בשלהי המאה ה-15 שלטו בספרד המלכים הקתוליים.
האינקוויזיציה הספרדית כיהנה כבית דין של הכנסייה הקתולית שמטרתו איתור "מינים" נוצריים; כך נרדפו "נוצרים חדשים" שנחשדו בהתייהדות (קיום מצוות התורה, הנחשב לעוון חמור בנצרות, מראשיתה).
האינקוויזיציה הוקמה מחדש בקסטיליה, ב-1478 והחלה לפעול באוטו דה פה הראשון, בסביליה, ב-6 בפברואר 1481. אלה שנמצאו אשמים הועברו מסמכותה של האינקוויזיציה לבתי הדין החילוניים, שם לרוב נידונו לעינויים, ככפרה על עוונותיהם, או למוות איום בהעלאה על המוקד, או תלייה.
מנהיג האינקוויזיציה תומאס דה טורקמדה סבר כי המיעוט היהודי שנותר משפיע לרעה על "הנוצרים החדשים" ועוזר להם לשמור על מנהגי דתם הישנה, ולכן שכנע את המלך פרננדו ואשתו איזבלה ב-1492 להוציא צו שיורה על גירוש כל יהודי ספרד.
הצו נועד בעיקרו למנוע השפעה של היהודים על המומרים.
עקב כך פסקו המלכים הקתולים שעל כל היהודים שלא יתנצרו – לעזוב את ספרד.
צו הגירוש הוצא במקביל למלחמה הכוללת של הספרדים בכל ריכוזי האוכלוסייה הלא-נוצרית ברחבי ספרד.
אברהם שניור קורונל שהיה מקורב מאוד למשפחת המלוכה ניסה למנוע את הצו, אך לא הצליח – ונאלץ להתנצר בעצמו.
הצו (בספרדית: "Edicto de Granada" – "צו גרנדה"), שנחתם ב-31 במרץ 1492, הוכרז רק ב-29 באפריל.
היהודים אולצו לעזוב את ספרד בתוך שלושה חודשים, עד 31 ביולי, אלא אם יתנצרו.
במקביל נאסר על נוצרים להסתיר יהודים, או לעזור להם בגלוי או בסתר.
הסיבה הנזכרת בצו הייתה השפעתם הרעה של היהודים על המתנצרים, וחוסר נכונותם של היהודים לעזוב את דתם.
בפקודת גירוש היהודים מספרד, עליה חתומים פרננדו השני מלך ארגון ואשתו המלכה איזבלה, כתוב (בין השאר):