tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הם האשימו אותו בניהול כושל של מלחמת האזרחים הרוסית והזיקו למוניטין הצבאי שלו עד כדי כך שהוא נאלץ להתפטר מתפקידו כקומיסר העממי של הצבא והצי ויו"ר המועצה הצבאית המהפכנית בינואר 1925. זינובייב אף תבע להדיח את טרוצקי מהמפלגה כליל, אך סטלין, שביקש להצטייר כפשרן, מנע זאת.
כשטרוצקי הורחק שוב, החלה הטרויקה סובלת שוב ממתחים בין חבריה מראשית 1925. סטלין והצמד קמנייב וזינובייב החלו נערכים לקונגרס המפלגה ה-14 מאחורי הקלעים.
סטלין כרת ברית עם התאורטיקן הקומוניסטי ועורך פראבדה, ניקולאי בוכארין וכן עם ראש הממשלה אלכסיי ריקוב.
זינובייב וקמנייב התקרבו לאלמנת לנין, נדייז'דה קרופסקאייה וכן לגריגורי סוקולניקוב, שר האוצר.
המאבק הפך גלוי בספטמבר 1925, בפגישת הוועדה המרכזית, וביתר שאת בקונגרס המפלגה ה-14, בדצמבר 1925. שם קמנייב דרש בפומבי את הדחתו של סטלין מתפקיד המזכ"ל.
קמנייב נהנה רק מתמיכת הפלג הלנינגרדי שהיה בשליטת זינובייב, ומצא עצמו בדעת מיעוט זעום.
טרוצקי לא התערב וכך זינובייב נבחר בשנית לפוליטבירו אך קמנייב הודח ממעמד חבר מלא למעמד משקיף.
סוקולניקוב תומכו הורחק כליל מהפוליטבירו בעוד שתומכי סטלין נבחרו ברוב גדול.
בסוף שנות העשרים עלו נישואיו הראשונים של קמנייב על שרטון, לאחר שנודע ברבים שניהל ב-1920 רומן עם הפסלת הבריטית קלייר שרידן.
בסוף שנות העשרים הוא נפרד מאולגה קמנייבה לטובת טטיאנה גלבובה.
עם טרוצקי וזינובייב כנגד סטלין (1926–1927)
במהלכים הפוליטיים של אביב 1926, התקרבו זינובייב, קמנייב ותומכיהם לטרוצקי, ויצרו ברית עמו ועם פלגים קטנים אחרים במפלגה הקומוניסטית.
הם קראו לעצמם "האופוזיציה המאוחדת".
אופוזיציה זו לא זכתה לתמיכה בוועידת המפלגה ה-15 (אוקטובר 1926) וקמנייב איבד כליל את מושבו בפוליטבירו.
קמנייב המשיך להתנגד לסטלין והודח מהוועדה המרכזית של המפלגה באוקטובר 1927. אחריו הודחו גם זינובייב וטרוצקי כליל מן המפלגה.
קמנייב המשיך להיות הדובר הרשמי של זרם האופוזיציה במפלגה הקומוניסטית, עד אשר בקונגרס המפלגה ה-15 (דצמבר 1927) הוקעו דעותיו כבלתי תואמות את הקו הרשמי של המפלגה וסותרות את החברות בה.
כתוצאה מכך, הודחו הוא ועשרות מנהיגי אופוזיציה אחרים משורות המפלגה.
חלקם אף נשלחו לגלות בסיביר ב-1928.
בעוד שטרוצקי נותר בעמדה אידאולוגית מנוגדת לזו של סטלין גם לאחר גירושו מהמפלגה והגלייתו, זינובייב וקמנייב התפשרו כמעט מיד וקראו לתומכיהם לנהוג כמותם.
הם כתבו מכתבים פומביים לסטלין בהם הודו בשגיאותיהם והוחזרו למפלגה הקומוניסטית לאחר תקופת צינון של חצי שנה.
הם מעולם לא שבו למעמד בכיר בוועד המרכזי, אלא ניתנו להם תפקידי ביניים.
בוכארין חיזר אחר תמיכת קמנייב וזינובייב בתחילת מאבקו הקצר וחסר התועלת בסטלין, בקיץ 1928.
הצמד נותר בלתי פעיל פוליטית עד אוקטובר 1932, אז הודחו בשנית מן המפלגה לאחר שלא דיווחו על פעולות אופוזיציוניות במהלך פרשת ריוטין.
הם שוב הכו על חטאיהם בפומבי והתקבלו מחדש בדצמבר 1933. הם אולצו לשאת נאומי הלקאה עצמית בקונגרס המפלגה ה-17 (ינואר 1934) כשסטלין חגג את ניצחונו הפוליטי.
לאחר פתיחת הטיהורים הגדולים בעקבות רצח קירוב (1 בדצמבר 1934), הודחו שוב קמנייב, זינובייב ותומכיהם הקרובים מהמפלגה והושמו במעצר.
הם נשפטו בינואר 1935 ואולצו להודות במעורבות ברצח קירוב.
זינובייב נשפט לעשר שנות מאסר וקמנייב לחמש.
באוגוסט 1936 הם ו-14 מתומכיהם הוותיקים הואשמו שוב בפיקוד על ארגון טרור שחיסל את קירוב ועמד לחסל גם את סטלין.
"משפט ה-16" היה הראשון מבין משפטי הראווה של מוסקבה שבו התוודו כביכול בולשביקים ותיקים על מזימות הרעלה, חבלה, ריגול וכדומה.
כמו יתר הנאשמים, קמנייב נמצא אשם והוצא להורג ב-25 באוגוסט 1936. הוצאת ה-16 להורג שברה טאבו חשוב: בולשביקים ותיקים, ובפרט נודעים כקמנייב וזינובייב, לא הוצאו להורג עד אותה עת בידי סטלין.
לאחר זינובייב וקמנייב נסללה הדרך למעצרים המוניים והוצאות להורג של בולשביקים ותיקים בשנים 1937–1938.
גם משפחתו של קמנייב נרדפה בשנים 1938–1941. רעייתו הראשונה, אולגה, שהייתה אחותו של טרוצקי, הוצאה להורג, וכך גם שני הבנים שילדה לו.
בנו הצעיר, מאשתו השנייה, נשלח למחנות הגולאג, אך שרד.
באופן רשמי, טוהרו זינובייב, קמנייב ויתר הנאשמים במשפט ה-16 על ידי הממשלה הסובייטית ב-1988, במהלך הפרסטרויקה.
לב פסחיס הוא שחמטאי ישראלי בדרגת רב-אמן.
היה פעמיים אלוף ברית המועצות בשחמט - בשנת 1980 ביחד עם אלכסנדר בליאבסקי ובשנת 1981 ביחד עם גארי קספרוב.
לב פסחיס נולד בקרסנויארסק, שבברית המועצות ועלה לישראל בשנות ה-90 של המאה ה-20.
הוא זכה במספר תחרויות בינלאומיות - מקום ראשון בסרייבו בשנת 1981, בסיינפואגוס בשנת 1983, בשירק בשנת 1986 ובאנדורה בשנת 2002. בשנת 1979 הוא זכה במקום השלישי בסוצ'י (ניצח את נוחים רשקובסקי).
בשנת 1982 הוא זכה במקום שני בתחרות אזורית - קדם לאליפות העולם אך לא הצליח להתקדם בשלב הבא.
זכה באליפות אירופה בשנת 1983 כחבר משלחת ברית המועצות וקיבל מדליית זהב בשנת 1999 כחבר נבחרת ישראל.
היה אלוף ישראל בשנים 1997 ו-1999. בשנת 1996 זכה במקום השני באליפות ישראל.
במהלך השנים היה מאמנם של סופיה פולגאר, יהודית פולגאר ואמיל סוטובסקי.
בשנת 1999 דורג במקום ה-57 והודח בסיבוב השלישי.
ב-2000 דורג במקום ה-44 והודח בסיבוב הראשון.
ב-2002 דורג במקום ה-84 והודח בסיבוב השני.
לב פסחיס ייצג את ישראל שבע פעמים באולימפיאדות השחמט.
לב סטרינקובסקי הוא בונה כינורות ישראלי.
סטרינקובסקי הוא יליד ברית המועצות, שעלה לישראל מבאקו שבאזרבייג'ן בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20. מילדותו למד נגינה בכינור.
בנעוריו לא הצליח להגשים את שאיפתו ללמוד בניית כינורות, משום שבונה הכינורות שאליו פנה לא רצה להעביר את סודות המקצוע למי שאיננו בן משפחה.
סטרינקובסקי המשיך לנגן ולמד לתואר ראשון ושני במוזיקה באוניברסיטה.
כשעלה לארץ נשלח לבאר שבע והתקבל לעבודה בתזמורת הקאמרית.
בירושלים התוודע אל בעל בית מלאכה לכלי קשת, יוסף בועזסון, שהסכים לקבלו כשוליה וכשרונותיו הטבעיים סייעו לו להצליח במקצוע ולפתוח בית מלאכה משלו לבניית כלי קשת בשנת 1980.
הוא נזכר בביקור הקבוע של הכנר אייזק שטרן במקום ומתנחם בעבודה היום מול חברי התזמורת הפילהרמונית הישראלית, סטודנטים ומורים למוזיקה, שכולם מבקרים בבית המלאכה שלו וחולקים עמו את האהבה המשותפת לצליל המיתר.
כיום (2021) עוסק סטרינקובסקי בעיקר בבנייה, שימור ותיקון של כלי קשת.
(ביניהם טיפול בסדקים, החלפת שיערות בקשת, החלפת גשרים ועוד).
הוא בנה עשרות רבות של כלי קשת (כינורות, ויולות וצ'לי).
בנוסף לנ"ל, סטרינקובסקי גם משחזר כלים עתיקים, מעריך כלים מבחינת שוויים ומוכר אותם (כולל אביזרים נלווים כמו מיתרים, שרף, כריות, תיקים וכדומה).
לב קולידז'נוב היה במאי ותסריטאי קולנוע סובייטי.
הוא היה בעל תואר אמן העם של ברית המועצות (1976), חתן פרס לנין (1982).
על פעילותו הציבורית קולידז'נוב קיבל מספר עיטורים כולל עיטור לנין עיטור מהפכת אוקטובר, עיטור הדגל האדום, גיבור העמל הסוציאליסטי ועוד.
לב קולידז'נוב נולד בעיר טביליסי (גאורגיה הסובייטית, כיום גאורגיה) למשפחת פקיד ממוצא ארמני.
במהלך הטיהורים הגדולים בשנת 1937 אביו נעצר ולא חזר מהכלא, אמו נעצרה ושוחררה כעבור כמה שנים.
קולידז'נוב הצעיר התגורר עם סבתו.
כבר בגיל צעיר הוא אהב את התיאטרון והשתתף בהצגות בבית הספר בתפקיד תסריטאי, במאי ושחקן.
בשנת 1942 קולידז'נוב החל ללמוד אוניברסיטת טביליסי בשעות הערב ובמהלך היום היה עובד במפעל לייצור נשק.
קולידז'נוב חלה בדלקת ריאות ומחלה התפתחה לשחפת.
כתוצאה מכך, הוא שוחרר מגיוס.
בקיץ 1944 קולידז'נוב החלים ונסע למוסקבה במטרה להתקבל ללימודים ב-VGIK.
הוא התקבל אך לאור מצבו הכלכלי לא היה יכול להמשיך וחזר לטביליסי.
באותה תקופה גם אמו שוחררה ממעצר.
בשנת 1948 קולידז'נוב חזר ללימודים והתקבל לקורס בהנחיית סרגיי גרסימוב ותמרה מקרובה.
הוא סיים את לימודיו בשנת 1955.
בשנת 1955 קולידז'נוב ביים את סרטו הראשון.
בשנת 1959 קולידז'נוב ביים את סרטו הראשון באורך מלא.
בשנת 1961 הוא ביים את הסרט "כאשר עצים היו גדולים" שנחשב אחד מסרטיו הטובים.
בשנת 1969 קולידז'נוב ביים את הסרט על פי רומן של פיודור דוסטויבסקי "החטא ועונשו".
בשנת 1982 קולידז'נבו ביים סדרה טלוויזיונית על חייו של קרל מרקס ועבור יצירה זו הוענק לו פרס לנין.
במקביל לביום סרטים קולידז'נוב היה פעיל ממסד.
בשנת 1965 הוא התמנה ליושב ראש ארגון פעילי הקולנוע הסובייטי וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1986. בהיותו בתפקיד רם הוא לא עזר לפעילי קולנוע שנפגעו מרדיפות השלטונות.
הוא פעל להקמת מוזיאון הקולנוע לשמירת ארכיון של סרגיי אייזנשטיין.
בשנת 1986, בתחילת הפרסטרויקה קולידז'נוב נאלץ לעזוב את תפקיד היושב ראש וכצעד מחאה הוא אף עזב את הארגון.
לאחר התפרקות ברית המועצות הוא ביים מספר סרטים אך ללא הצלחה יתרה.
בסך הכול במהלך הקריירה המקצועית קולידז'נוב ביים 12 סרטים ובחלק מהם הוא גם היה תסריטאי.
החל מתחילת שנות ה-70 קולידז'נוב החל ללמד ב-VGIK בשנת 1977 התמנה לפרופסור.
הוא המשיך ללמד עד לשנת 1995.
לב פישלזון (Lev Fishelson; 23 בפברואר 1923 – 20 בנובמבר 2013) היה זואולוג ישראלי, חוקר ביולוגיה ואקולוגיה, ימיות ואיכות הסביבה, פרופסור במחלקה לזואולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
לב (לייב) פישלזון נולד בשנת 1923 בחלמנו שבפולין.
כשפלשה גרמניה לפולין ב-1939 נמלט לברית המועצות, ושם השלים את לימודיו לתואר בוגר במדעים.
לאחר המלחמה ניסה לעלות לארץ ישראל, נעצר על ידי הבריטים ונשלח למחנה מעצר בקפריסין, שם הכיר את לובה, ונישא לה ב-1947. ב-1949 עלו בני הזוג לישראל.
תחילה התגוררו בלוד ואחר-כך עברו לתל אביב.
בשנת 1951 הקים תחנת מחקר במפרץ אילת, שעסקה בחקר האלמוגים והפאונה שבסביבתם.
בשנים 1952–1967 כיהן כמרצה לביולוגיה בסמינר הקיבוצים.
פישלזון נמנה עם מייסדי אוניברסיטת תל אביב והחברה להגנת הטבע.
בשנת 1959 קיבל תואר שני מאוניברסיטת תל אביב, על עבודה שכותרתה "Acridoidea of Israel, taxonomy and biogeography".
בשנת 1966 קיבל תואר דוקטור על העבודה "התפתחות משווה של מינים שונים של דגים מהסוג Tilapia (Cichlidae)", שכתב בהנחיית היינץ שטייניץ מהאוניברסיטה העברית בירושלים והאנס מ' פטרס מאוניברסיטת טיבינגן בגרמניה.
בשנת 1967 מונה למרצה בכיר במחלקה לזואולוגיה אוניברסיטת תל אביב, בשנת 1971 מונה לפרופסור חבר ובשנת 1975 מונה לפרופסור מן המניין.
כיהן כמנהל המכון לשמירת הטבע באוניברסיטה.
היה ממייסדי האגודה הישראלית לאקולוגיה ובין השנים 1975–1976 כיהן כיושב הראש שלה.
בשנת 1997 הוענק ללב פישלזון מגן השר לאיכות הסביבה על פועלו לשמירת הטבע והסביבה בישראל.
בשנת 2011 הוענק לפישלזון פרס על מפעל חיים מטעם העמותה הישראלית למדעי הימים על תרומתו המיוחדת למחקרים ולחברה בתחומי מדעי הימים והסביבה.
בנוסף למאמריו המדעיים הִרבה פישלזון בכתיבת מאמרים פופולריים, בכתבי העת "טבע וארץ", "אדם וסביבתו" ו"השדה", וכן נתן הרצאות בסדרת "אוניברסיטה משודרת" של גלי צה"ל.
פישלזון היה אב לבן ובת.
נפטר ב-2013, בגיל 90. הותיר את אשתו, לובה, ילדיו, נכדים ונינים.
בנו, צבי פישלזון, הוא אימונולוג, פרופסור מן המניין במחלקה לביולוגיה תאית והתפתחותית בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
גילוי שבהזדווגות של דגי אמנון ממינים שונים נולדים רק דגים זכרים.
גילוי שבלהקה של דגי פזית ים סוף לנקבה יש יכולת לשנות את מינה לזכר כאשר הלהקה נותרת ללא זכרים.
לאחר מכן התגלתה תכונה זו בדגים נוספים.
פישלזון העניק שמות מדעיים בעברית ל–800 מינים.
לאות הוקרה נקראו 13 מינים על שמו.
אחד מהם, Epulopiscium fishelsoni , שאותו גילה בשנת 1985, היה עד לשנת 1999 החיידק הגדול ביותר המוכר למדע.
מדריך לטיולי טבע ולטיפוח פינת החי בכיתות היסוד, מרחביה: מחלקת החינוך של הקבוץ הארצי, 1964.
החי בסביבת ים המלח, תל אביב: ספרית השדה, תשכ"ז.
יהושע מרגולין, זואולוגיה: ספר לימוד לבתי מדרש למורים, ספר עזר למורה ומתלמד; מהדורה חדשה מעובדת ומורחבת ע"י לב פישלזון, 2 כרכים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשכ"ח–תשכ"ט.
לב פישלזון, זואולוגיה; על פי יהושע מרגולין; ערך והביא לדפוס: יצחק כפכפי, מהדורה מחודשת, 3 כרכים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ט–תשמ"ג.
פינת חי: מדריך לאיסוף, אחזקה והסתכלות למורים ולחובבי טבע, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ז.
הים שסביבנו: אקולוגיה וביולוגיה של הים; מביא לדפוס: יהודה עופר, ישראל: מטכ"ל - קצין חינוך ראשי - גלי צה"ל; משרד הביטחון – ההוצאה לאור ('אוניברסיטה משודרת'), תשל"ח.
מגדיר דגי שוניות אילת, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשמ"ב 1981.
מסתרי ים סוף; צילם: דוד פילוסוף; כתב: לב פישלזון, גבעתיים: מסדה, 1981. (הופיע בתרגום לאנגלית ב-1984)
לב פישלזון (עורך), החיים במים, כרך 4 של החי והצומח של ארץ ישראל: אנציקלופדיה שימושית מאוירת; עורך: עזריה אלון, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1982–1990.
יואב ויזל, לב פישלזון (עורכים), אקולוגיה: אדם וסביבתו: קובץ מאמרים, פתח תקווה: המדור לאקולוגיה, תשל"ז.
לב פראי (בספרדית: Corazon Indomable) היא טלנובלה מקסיקנית שנוצרה על ידי נטלי לרטילוק בשנת 2013 עבור הרשת Televisia בכיכובם של אנה ברנדה קונטררס, דניאל ארנס, אליזבת אלוורז, אינגריד מרטז, רוסיו בנקולס, איגנסיו לופז טרסו, סזאר אבורה, מריה אלנה ולסקו ואלחנדרו טומאסי.
מריקרוס אוליברס (אנה ברנדה קונטררס) היא נערה ענייה שחיה עם סבא שלה דון רמירו (איגנסיו לופז טרסו) ואחותה סוללד (גבי מלאדו) אחותו החירשת והאילמת שאותה מצא רמירו כשהייתה תינוקת.
בהמשך מגלה מריקרוס ששמה הוא מריה אלחנדרה מנדוסה ושהיא ביתו של אלחנדרו מנדוסה (סיזאר אבורה) שהוא בעצם מיליונר.
לוסיה מתנכלת למריקרוס משום שהייתה במעמד נמוך.
כדי לנקום באחיו אוקטביו מחליט להינשא למריקרוס אסתר (אליזבת ולזז) בת דודה של לוסיה מנסה לגרום לשינוי אצל מריקרוס ומטפלת בה קשות לוסיה קוראת למריקרוס זבל ומשפילה אותה היא מחליטה לעזוב במקום להתעמת איתה.
סבא שלה מספר לה ששמה הוא מריה אלחנדרה מנדוסה מאוחר יותר לוסיה מכניסה את מריקרוס לכלא ללא צדק מריקרוס מנסה להסביר שלוסיה נתנה לה אותה.
כאשר היא לא רצתה לאכול סוליטה וסבה הגיעו לבקר אותה אבל היא לא יכולה לסבול יותר.
אוקטביו לא מודע למה שקורה הוא שולח למריקרוס מכתבים מריקרוס אף פעם לא קיבלה אותם אף על פי שהיא אדם טוב היא נשבעת לנקום במשפחת נרבאז.
אחרי השחרור מהכלא מריקרוס מגלה ששרפו את סבא שלה באש בגלל לוסיה.
מריקרוס הולכת לבירה עם אחותה סוליטה כדי למצוא עבודה כמשרתת בבית של אלחנדרו אביה למרות שהוא לא ידע שיש בניהם קשר משפחתי.
ארלחנדרו מחליט להפוך ארת מריקרוס לגברת ומצפה ממנה לנהל את העסק שלו הקזינו שנמצא באיסלה -דורה.
מריקרוס מנסה להתמודד עם קרולה וראסיה (אנה פטריסיה רוחותיו) אחיות שאפתניות ואלגנטיות שחיות על הכסף של אלחנדרו.
טובאיס (רפאל אמאדור) המשרת של אלחנדרו מגלה ששמה של מריקרוס הוא מריה אלחנדרה מנדוסה אלחנדרו מגלה שמריקרוס היא ביתו וחוטף התקף לב אך מריקרוס מאושרת על החדשות.
מיגל מודיע לאוקטביו שמריקרוס נעלמה לאחר מות סבה אוקטביו מגיע לקזינו כדי להשתעשע אבל לא יכול לשכוח את מריקרוס ולא מדמיין שהיא מריה אלחנדרה מנדוסה המנהלת האלגנטית של הקזינו היא למעשה מריקרוס אשתו אוקטביו נכנס למערכת יחסים איתה ונדהם מהדמיון.
זמן קצר לאחר מכן מריקרוס נכנסת להריון מאוקטביו אך לא מגלה לו ויולדת ילדה יפה מצבו של אלחנדרו מחמיר והוא מודה שמריקרוס ביתו הוא מת מאושר.
מריקרוס עדיין אוהבת את אוקטביו למרות שהוא נטש אותה אוקטביו מתחיל להצטער שהוא נטש אותה עד עז היא עשתה הרבה כסף וקנתה את חוות נרבאז כדי להשפיל את מיגל ולוסיה היא מאלצת את לוסיה להוציא את השטרות מהבוץ כפי שהיא עשתה עם השרשרת.
מריקרוס אוליברס\מריה אלחנדרה מנדוסה (אנה ברנדה קונררס) מריקרוס היא אישה יפה, צנועה ופיקחית.
היא גרה עם סבה ואחותה בצריף ליד החווה של האחים אוקטביו ומיגל.
מעולם לא ניתנה לה האפשרות ללמוד, אבל היא תאוות חיים וסקרנית לגבי העולם.
יופייה של מריקרוס גורם לה לצרות עם גברים שתמיד רוצים לנצל אותה.
היא מתאהבת באוקטביו מכיוון שהוא הגבר הראשון שמגן עליה ומסתכל עליה בחום.
מריקרוס אינה יודעת שהיא בתו של איש עשיר, אך כשהיא מגלה זאת ואת זהותה האמיתית כאלחנדרה, חייה משתנים לחלוטין.
אוקטביו נרבאז (דניאל ארנס) אוקטביו הוא טייס צעיר, שבבעלותו חצי מהחווה שירש מהוריו.
החצי השני שייך לאחיו, מיגל, שהוא המנהל של החווה.
אוקטביו מאבד את עבודתו כטייס וחוזר לחווה כדי לתבוע את חלקו, אך החווה משועבדת ואינה ניתנת למכירה.
כנקמה באחיו, אוקטביו מחליט להינשא למריקרוס, שאינה מקובלת בעיני אחיו וגיסתו לוסיה, כי היא אינה שייכת למעמדם החברתי.
כשהוא מקבל הצעת עבודה בעיר, אוקטביו משאיר את מריקרוס לבדה בחווה.
רק כשהוא יהיה רחוק, הוא יבין מה הפסיד וכמה הוא מתגעגע למריקרוס.
לוסיה נרבאז (אליזבת אלוורז) לוסיה היא אשתו של מיגל.
היא אישה רודנית ורעה, במיוחד כלפי עובדי החווה והאנשים העניים בכפר.
היא וגיסה אוקטביו אינם מסתדרים כלל וכלל והיא אינה אוהבת את ההשפעה שיש לו על בעלה.
שנאתה למריקרוס אינה מוצדקת ושום דבר אינו מונע ממנה לפגוע בה.
לוסיה נכנסת להיריון ומגשימה את החלום שתמיד ייחלה לו.
נדמה כאילו סוף סוף לבה יתרכך, אבל היא נעשית תובענית וזדונית אף יותר, מתה בתאונה בפרק 95
מיגל נרבאז (רנה סטריקלר) מיגל הוא אחיו הגדול של אוקטביו.
הוא נשוי ללוסיה ושניהם מנהלים את חוות המשפחה.
הוא עושה כל מה שאשתו לוסיה אומרת לו, גם אם זה להתייחס לעובדיו בזלזול.
חולשתו הגדולה של אוקטביו היא ההימורים, שמובילים אותו לפשיטת רגל.
הוא מעמיד את החווה בסכנת שעבוד, אך שומר זאת בסוד כדי לא להדאיג את אחיו אוקטביו.
מיגל מבטיח לאוקטביו לשמור על מריקרוס כשזה נאלץ לעזוב את החווה, אך רשעותה של לוסיה והתלות שלו בה גורמים לו להפר את הבטחתו, נרצח על ידי אחיו של אאוסביו
קרולה קנסחו (מריה דל נונז באנקולס) קרולה היא אשת עסקים יהירה ושאפתנית.
היא אחותה של ראיסה ושותפתו של אלחנדרו בקזינו.
כסף וכוח הם הדברים העיקריים שמניעים אותה בחיים.
כאשר מריקרוס מתחילה לטפל בעסקיו של אלחנדרו, קרולה אינה אוהבת זאת והופכת ליריבתה הגדולה.
רמירו אוליברס (איגנסיו לופז טארסו) רמירו הוא סבם של מריקרוס וסוליטה.
למרות שתמיד דאג לטפל בעצמו, הוא כבר זקן ולכן חלש פיזית.
הוא נולד וגדל בטבע ולמילה רעב אין משמעות עבורו, כיוון שהאדמה מעניקה לו את כל מה שהוא צריך.
רמירו חזק רגשית והוא מודע לכך שהוא חייב להעניק הגנה לנכדותיו.
הוא אינו מפחד מעבודה קשה, אבל כוחו הולך ואוזל.
אנה פטריסיה רוח (ראסיה קאנסחו) ראיסה היא אחותה של קרולה.
היא מעוניינת באלחנדרו, אבל הוא אינה רואה בה אופציה רומנטית.
היא שאפתנית כמו אחותה, וכדי לשפר את מצבה, היא הופכת לבת ברית של מריקרוס.
תפקידה של ראיסה הוא לדאוג לרווחתם של הגברים שמגיעים לספינת הקזינו.
כאשר היא פוגשת את אוקטביו, היא הופכת אובססיבית לגביו ועושה כל שביכולתה כדי להשיג אותו.
אלווארו סיפואנטס (סרחיו גווארי) מאוהב במקיקרוס ומנסה שתהייה בת זוגו יש לו בת בשם אליסה אך מריקרוס מסרבת כי אוהבת את אוקטביו.
אאוסביו (קרלוס קאמרה) אאוסביו הוא מנהל עבודה בחווה של אוקטביו ומיגל.
הוא איש רע ויהיר, שמתייחס אל מריקרוס בשפלות.
אאוסביו מסוגל לנהוג בגסות בכל אישה שנקרית בדרכו, אך האחת שבאמת מרגשת אותו היא סוליטה.
הוא מנצל אותה מכיוון שהוא יודע שהיא מעולם לא תוכל להאשים אותו בדבר, בשל היותה חירשת-אילמת.
אבל הצדק ייצא בסופו של דבר לאור והוא ייאלץ לשלם על מעשיו, בהמשך הסדרה
אלחנדרו (ססאר אבורה) אלחנדרו הוא אביה של מריקרוס.
הוא מיליונר, איש תרבותי ומשכיל, ובעל לב טוב.
כשמריקרוס מגיעה לעבוד בביתו בתור עוזרת, הוא מחליט להגן עליה ולעזור לה ללמוד, מבלי לדעת שהיא בתו.
לפני מותו, הוא מגלה את האמת וחי את רגעיו האחרונים באושר.
מריה (מריה אלנה ואלסקו) מריה היא אישה פשוטה ולוחמנית, עם חוכמת חיים, שעובדת בחווה של אוקטביו ומיגל.
היא אוהבת את רמירו, סבה של מריקרוס, זה זמן רב.
הוא הסביר לה בעבר שלא יקרה ביניהם דבר כיוון שהוא שומר אמונים לאשתו המנוחה, ובין השניים נרקמה ידידות חמה ואמיצה.
מריה תהיה בת בריתה של מריקרוס במאבקה להגן על אהבתה לאוקטביו, והיא תעזור לה להתמודד מול לוסיה המרושעת.
דוריס מונטנגרו (אינגריד מרטיז) מאוהבת האוקטביו ביתו של המושל עושה הכל כדי שמריקרוס לא תתחתן עם אוקטביו או עם אביה
אסתר (אליזבת ואלדס) בת דודתה של לוסיה שונאת את מריקרוס, מתאהבת בחוסה אנטוניו והופכת לאשתו.
סימונה אירסבל (איסדורה גונזלס) היא אישה עשירה ובודדה, היא לא יפה היא מאוהבת באוקטביו ולבסוף הם מתחתנים היא שונאת את מריקרוס כי אוקטביו בעלה מאוהב בה, בהמשך נולד לה ולאוקטביו ילד וסימונה מקבלת גידול בראש היא מתגרשת מאוקטביו ומתחתנת עם הרופא שלה.
ראיסה (אנה פטרישיה רוחו) ראיסה היא אחותה של קרולה.
כאשר היא פוגשת את אוקטביו, היא הופכת אובססיבית לגביו ועושה כל שביכולתה כדי להשיג אותו, הופכת לבעלת ברית של מריקרוס.
סוללד "סוליטה" אליברס (גבי מלאדו) אחותה המאומצת של מקריקרוס היא אילמת בהמשך עוברת לגור לביתו של אביה של מרקיקרוס לאחר שסבא שלהן נרצח, מוצאת את אמה הביולוגית
ברטולומה מונטנגרו (אלחנדרו טומאסי) מאוהב במריקרוס ורוצה להתחתן איתה אך דוריס בתו מנסה למנוע ממנו.
אמיר כרים (קרלוס דה לה מוטה) מתרשם מיופייה של מריקרוס בהתחלה בהמשך חטף את מריקרוס במסיבה אך אוקטביו מציל אותה בהמשך עזר למריקרוס לחפש את אוקטביו כשהמטוס שלו נעלם בסערה.
גאודלופה "לופיטה" נרבאז מנדוזה (אילנה גאייטן) ביתם של אוקטביו ומריקרוס.
חואנה חואניטה (ג'סיקה דקוטה) עוזרת בבית של מקרירוס.
סנטה (מרינה מרין) אישה טובה, עוזרת הבית של משפחת נראבז מחבבת את מריקרוס בהמשך עוברת לחווה של מריקרוס.
אדוארדו קיגורה (ריקרדו פרנקו) חברו הטוב של אוקטביו, טייס בעלה של ארסלי.
ארסלי (מישל רמגילה) אשתו של אדוארדו.
מיגל "מיגליטו" נרבאז בראבו (דייגו אסקולונה) בנם של מיגל ולוסיה
טובאיס (רפאל אמאדור) העוזר של אלחנדרו והמורה של סוליטה
האב חוליאן (חוסה קרלוס רואיז) הכומר של הכפר
אלפונסו דל אולמו אנטונז (ברנדון פניצ'ה) צייר נרצח על ידי אניבל
קלמנטינה אנטורז דל אולמו (סילביה מנריקז) -אמו של אלפונסו
פרנסיסקו דל אולמו (לואיס קוטוריה) אביו של אלפונסו
נטשה פואנטס (ארלטה טראן) ציירת מגלה שאניבל רצח את אלפונסו
אאוסיביו ברמודז \נאזאריו ברמודז (קרלוס קאמרה ג'וניור) רצח את מיגל אחיו של אאוסביו.
חוסה אנטוניו גרסיה (חואן אנחל אספרנסנה) מנהל החווה של משפחת נרבאז מתאהב באסתר ומתחתן איתה.
פדרו פדריקו פרז (חררדו ארתורו) מאוהב בסוליטה והופך לחבר שלה.
אופליה (יוליאנה פניסה) עוזרת בחוות נרבאז ואחרי זה בביתה של סימונה שונאת את מריקרוס.
כרמלה (מאיה מיסאלקה) שתפה של מריקרוס בכלא מתאכזרת אלייה
לוח זמנים שבועיEp #.שחרורסוףהעונהדירוג ממוצעתאריךדירוג
סוףיום שני - יום שישי
Televisia Gropo נמכרה לרומניה בפורמט DVDp
לב סדוק הוא אלבום האולפן השישי של מאיר בנאי.
האלבום יצא לאור בשנת 2001, והופק על ידי משה לוי.
הוקלט באולפני המון - שנת 2000
לב מיכאלוביץ' פולבר (יידיש: לייב פולבר; 18 בדצמבר 1883 - 18 במרץ 1970) היה מוזיקאי רוסי-יהודי.
פולבר נולד בוורקנודניפרובסק, ליד יקטרינוסלב (כיום דנייפרו), לשעבר באימפריה הרוסית (כיום באוקראינה).
בילדותו למד לנגן בכינור, בתחילה עם אביו ומאוחר יותר עם גיסו, שהיה תלמידו של הכנר הצ'כי אוטקר סֶבְצ'יק (Otakar Ševčík).
פולבר סיים את לימודיו בקונסרבטוריון של סנט פטרסבורג, שם למד כינור והלחנה אצל אנטולי ליאדוב.
לאחר שהיה כנר ומלחין בקבוצת תיאטרון נודד אוקראינית, היה לכנר ראשי ומנצח תזמורת סימפונית, ואחד ממייסדי רביעיית סטרדיווארי.
לצד זאת היה המנהל המוזיקלי של התיאטרון היהודי הממלכתי במוסקבה.
לפולבר הוענקו תוארי "אמן העם" של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית ו"מאסטר באמנות".
פולבר נפטר במוסקבה, רוסיה, ב-1970.
הוא גם הלחין אופרטות ("גוליבר", "בתוך האוהל הגדול", "מה שמה?") ומוזיקה לעשרות סרטים ושירים, וכתב עיבודים לשירי יידיש.
כמה מלחניו נחשבו ל"פולקלור יהודי".
הוא היה אחד מהמוזיקאים החשובים שגישרו בין צורות המוזיקה היהודית המסורתית של מזרח אירופה והמוזיקה הקלאסית המערבית.
"לפולבר יש חוש מתוחכם למהות מוזיקת הליווי [...] פולבר מודע במיוחד לאותם רגעים בעלילה בהם יש צורך מיוחד לצליליה של המוזיקה.
יתר על כן, זה לא מפתיע: הוא התחיל לנגן מגיל תשע, כנגן חתונות נודד.
לאחר מכן, בהיותו כבר מוזיקאי מדופלם, הוא המשיך לנגן בתיאטראות, לראשונה עם התזמורת של אופרה האוקראינית, ולאחר מכן בתיאטרון בולשוי במוסקבה.
החוויה התיאטרלית שלו השאירה רושם בל יימחה על כל יצירותיו.
המוזיקה שלו היא ממש תיאטרלית", אמר עליו איש התיאטרון שלמה מיכאלס.
המנצח קיריל קונדראשין סיפר כי "אבא שלי התחיל עבודה בתיאטרון היהודי של מיכאלס [...] על התזמורת ועל כל החיים המוזיקליים [שם] היה אחראי איש אנרגטי ומוכשר – לב פולבר.
הוא כתב את כל המוזיקה וגם ניצח.
הביצועים שלהם מזכירים את מחזות הזמר של היום".
הקלטות זמינות של המוזיקה של פולבר כוללות הופעות של תזמורת GOSET עם שלמה מיכאלס ובנימין זוסקין וכן של הזמרים שלמה חרושצ'נקו, מישה אלכסנדרוביץ, נחמה ליפשיץ, מרינה גורדון, והשחקנים אמיל גורובץ ובוריס לנדאו.
לב פולוגייבסקי היה שחמטאי יהודי-סובייטי בדרגת רב-אמן.
היה אלוף ברית המועצות בשחמט, והתחרה באליפות העולם בשחמט.
לב פולוגייבסקי נולד בעיר מוהילב למשפחה יהודית.
במהלך מלחמת העולם השנייה עבר עם משפחתו לסמרה.
מגיל 7 החל פולוגייבסקי לשחק שחמט.
בשנת 1962 הוא זכה במקום השני באליפות ברית המועצות בשחמט.
בנוסף, הוא זכה להצלחה בתחרויות בינלאומיות רבות.
פולוגייבסקי נחשב למומחה בתחום הפתיחות בכלל, ובהגנה סיציליאנית בפרט.
פולוגייבסקי כתב ספר ללימוד שחמט.
ספרו מ-1977 "ההכנות לרב-אמן" (מעולם לא תורגם לעברית, באנגלית: Grandmaster Preparation) נחשב לקלסיקה בקרב שחקני השחמט ומכיל רבות מהמחשבות ומהתכנונים שלו כאשר הוא בנה את הווריאציה שלו להגנה הסיציליאנית.
ספריו ידועים בתשומת לב רבה לפרטים ובניתוחים מדוקדקים של מצבים שונים.
עקב כך פעמים רבות הוא התבטא כמי שחש בוז עז לכל ספרי השחמט האחרים, שניצלו לדעתו את העלייה בביקוש ללימוד שחמט לאחר ההצלחה של בובי פישר.
פעם התבטא אפילו ש-"תשעים אחוז מהספרות על שחמט היא כזאת שאתה יכול לפתוח אותה ולסגור אותה מיד.
לעיתים אפשר למצוא ספרים שנכתבו בחודש, אני אינני אוהב זאת.
ספר שחמט צריך להכתב במשך שנתיים לפחות, או לא להכתב כלל."
לב פולוגייבסקי במשחקי אולימפיאדת השחמט
בין השנים 1968 ל-1984 השתתף לב פולוגייבסקי ב-7 אולימפיאדות שחמט:
באוקטובר 1994 נערכה תחרות בבואנוס איירס לציון יום הולדתו השישים של פולוגייבסקי.
פולוגייבסקי היה כבר חולה מאוד בשל גידול מוחי כאשר התקיימה התחרות ולכן לא השתתף בה.
הוא נפטר מהגידול ב-30 באוגוסט 1995 בעת ניתוח להסרתו בפריז.
הוא נטמן בבית הקברות מונפרנאס.
לב רדזיוילובסקי (נולד ב-17 באוקטובר 1978) הוא היה המאמן הראשי של נבחרת ישראל במתמטיקה משנת 2011 עד שנת 2025.
לב רדזיוילובסקי נולד בשנת 1978 באומסק שבברית המועצות לוולדימיר ואירנה רדזיוילובסקי.
רדזיוילובסקי עלה לישראל כנער ולמד בבית הספר שבח-מופת.
בזמן לימודיו בתיכון התחרה בהצלחה רבה בתחרויות מתמטיקה.
בשנים 1994–1996 הוא זכה במקום הראשון בשלוש התחרויות הארציות במתמטיקה: אולימפיאדת גיליס, אולימפיאדת גרוסמן, ותחרות הערים.
ייצג את ישראל באולימפיאדת המתמטיקה הבינלאומית שלוש פעמים, בהן זכה פעם במדליית ארד ופעמיים במדליית כסף.
רדזיוילובסקי למד בתוכנית בנו ארבל (אז "תוכנית מעמד מיוחד") באוניברסיטת תל אביב.
לאחר סיום התיכון התגייס רדזיוילובסקי לשירות צבאי בשנת 1997 והשתחרר בשנת 2000. רדזיוילובסקי סיים תואר ראשון במתמטיקה בהצטיינות יתרה באוניברסיטת תל אביב בשנת 2003. בשנים 2000–2010 עבד כמפתח תוכנה ואלגוריתמים במספר חברות הייטק בתחום הראייה הממוחשבת.
הוא סיים תואר שני במתמטיקה (בגאומטריה אלגברית) באוניברסיטת תל אביב תחת הנחיתו של פרופסור יבגני שוסטין בשנת 2013. מאז שנת 2011 הוא המאמן הראשי של נבחרת ישראל במתמטיקה.
בתקופתו התקדמה הנבחרת מהמקום ה-53 בשנת 2010 למקום ה-7 בשנת 2021.
פעילות בתחום הוראת המתמטיקה למצטיינים
בעת לימודיו בתיכון החל רדזיוילובסקי לאמן בהתנדבות תלמידים צעירים מוכשרים לתחרויות במתמטיקה.
מאז, הוא עסק באופן קבוע באימון תלמידים במתמטיקה תחרותית והוראת מתמטיקה לתלמידים מצטיינים.
משנת 2000 רדזיוילובסקי מפעיל את תחרות הערים בישראל, הקים את האתר שלה ומתחזק אותו.
האתר מהווה שער ללימודי מתמטיקה לבני נוער מצטיינים.
בשנת 2008 יזם רדזיוילובסקי את השתתפות ישראל בתחרות ה-IMC (תחרות בינלאומית לתלמידי אוניברסיטאות).
מאז ועד 2019 הוא הוביל את המשלחת הישראלית לתחרות.
תחת הדרכתו זכתה הנבחרת שלוש פעמים במקום הראשון, בשנים 2014, 2017 ו-2019.
בשנת 2010 מונה למאמן הראשי של נבחרת ישראל במתמטיקה ומאז הוא מחזיק בתפקיד זה.
במסגרת תפקידו הוא האחראי על תהליכי המיון, האימון והרכבת המשלחת שמייצגת את ישראל באולימפיאדת המתמטיקה הבינלאומית, ובשנים האחרונות בעוד תחרויות בינלאומיות במתמטיקה לבני נוער.
בין השנים 2011–2014 הוא שימש גם כראש המשלחת וליווה אותה לאולימפיאדה, לאחר מכן החליף אותו בתפקיד זה ד"ר דן כרמון.
תחת הנהלתו של רדזיוילובסקי, צמחה הנבחרת לקבוצה של כ-50 בני נוער בגלאים וברמות שונות המתאמנים עשרות ימים בשנה בעזרת צוות מאמנים רחב המורכב בעיקרו מבוגרי הנבחרת וזוכי האולימפיאדה הבינלאומית בעבר.
משנת 2013 רדזיוילובסקי הוא הרכז האקדמי של תוכנית בנו ארבל.
במשך השנים לימד ואימן רדזיוילובסקי עשרות רבות של תלמידים.
רובם עוסקים בתחומים הקשורים למתמטיקה באקדמיה, בהיי-טק, בצה"ל ובהוראה.
בין תלמידיו נמנים דן כרמון (ראש משלחת ישראל לאולימפיאדה הבינלאומית במתמטיקה מאז 2015), מריה גרינגלז (מייסדת ומנהלת מועדון "המתמטיקאי הצעיר"), והמתמטיקאים אברהם איזנבוד, איגור שלוחין ואינה אנטובה-איזנבוד.
לב גם אימן את דוד קרביץ שהוא החניך הצעיר ביותר בנבחרת ישראל במתמטיקה בקבוצה התחרותית.
לב רדזיוילובסקי הוא אחיו של איש ההיי-טק פבל רדזיוילובסקי, המאמן הראשי של נבחרת ישראל בפיזיקה.
לב רדזיוילובסקי היה אלוף הארץ ברברסי בשנת 2003.
לב סקוריש נולד באירקוצק, רוסיה לאב יהודי.
הוא החל להתאמן בקפיצה במוט בגיל 9, בעקבות אחיו.
אלכס אברבוך, מאמנו לעתיד, ביקר באירקוצק עיר הולדתו, כשהחל להתאמן ואמר כי "ראיתי אותו קופץ שם כילד כשביקרתי במקום, הוא עוד לא היה בגיל בו אפשר להתרשם".
כעבור כמה שנים סקוריש זכה באליפות רוסיה עד גיל 15 בקפיצה למוט בתוצאה של 4.80 מטר.
באותו זמן אברבוך פגש אותו שוב, והזמין אותו לעלות לישראל ולהתאמן בארץ, ולקבל אזרחות בעזרת חוק השבות.
באליפות מוסקבה לקדטים שהתקיימה בשנת 2013 קבע סקוריש בקפיצה במוט שיא ישראלי חדש לגילאי 18 של 5.00 מטר.
באליפות העולם עד גיל 18 שנערכה ב-12 ביולי אותה שנה הוא זכה במדליית ארד בקפיצה במוט בשיא ישראלי חדש לגילאי 18 של 5.10 מטר.
ב-3 ביוני קבע סקוריש בקפיצה במוט שיא אישי ושיא ישראלי חדש לנוער של 5.22 מטר.
באליפות מדינות הים התיכון עד גיל 23 הוא סיים במקום חמישי כשהיה בן 18 בלבד בתוצאה של 5.17 מטר.
הוא זכה בתואר אלוף ישראל לנוער כשקבע תוצאה של 4.90 מטר.
באליפות ישראל סיים במקום חמישי בתוצאה של 4.80 מטר.
בשנה זו החל סקוריש להתאמן אצל ולרי קוגן, שבעברו אימן יחד עם אחיו פבל את אלכס אברבוך.
בתחרות הליגה הבין אגודתית שהתקיימה ב-21 במאי זכה סקוריש במדליית זהב בקפיצה במוט בשיא ישראלי חדש לנוער של 5.41 מטר ושלושה ימים לאחר מכן שיחזר תוצאה זו.
באליפות ישראל סיים במקום רביעי, בתוצאה של 4.95 מטר.
באליפות ישראל שנערכה בשנת 2017 זכה סקוריש במדליית זהב בקפיצה במוט בתוצאה 5.40 מטר.
באליפות ישראל סקוריש זכה בפעם השנייה ברציפות במדליית זהב בקפיצה במוט, בתוצאה 5.30 מטר.
בתחרות שנערכה בחודש ינואר בבלארוס קבע סקוריש בקפיצה במוט שיא אישי חדש של 5.45 מטר ושיפר את שיאו האישי ב-4 ס"מ.
חודש לאחר מכן, באליפות מדינות הבלקן באולם, הוא זכה במדליית הזהב בקפיצה במוט בתוצאה של 5.40 מטר.
בתחרות רחוב שנערכה בפולין בחודש יוני, סיים סקוריש במקום השישי לאחר שקבע שיא אישי חדש של 5.51 מטר.
לב קרבל היה פסל יהודי סובייטי.
על עבודותיו הוא זכה בעיטורים רבים לרבות גיבור העמל הסוציאליסטי, ועיטור לנין, פרס לנין ועוד.
לב קרבל נולד בסמניבקה (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום באוקראינה) למשפחה יהודית.
לאחר מלחמת האזרחים ברוסיה המשפחה התיישבה בסמולנסק.
אביו החל לעבוד במערכת המפלגתית.
לב קרבל התעניין בביולוגיה ותכנן המשך לימודים בתחום זה.
כבר בגיל צעיר התגלה אצלו כישרון לפיסול וציור.
בשנת 1933 בתחרות מקומית לבתי הספר הוא זכה במקום ראשון עם תבליט של לנין.
בעקבות כך הוא נשלח למוסקבה.
במוסקבה לב קרבל הציג את עבודתו לנאדז'דה קרופסקיה שהייתה סגנית שר החינוך.
קרבל קיבל הפנייה ללימודי פיסול במוסקבה והחל ללמוד בשנת 1937 במכון הגבוה לאמנות ופיסול.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא עבד בהקמת ביצורים סביב מוסקבה ובשנת 1942 גויס לצי הצפוני.
בהיותו צייר צבאי הוא השתתף בסיורים.
בשנת 1945 הוא נשלח לברלין והיה בין מתכנני אנדרטת המלחמה הסובייטית.
במהלך עבודתו קרבל בנה כ-50 פסלים ואנדרטאות למנהיגי ברית המועצות וקרל מרקס.
רבים מפסליו היו מוצבים במקומות מרכזיים בערי ברית המועצות, אך פורקו בהמשך בעקבות התפרקות ברית המועצות.
עבור פסל של קרל מרקס במוסקבה הוא קיבל פרס לנין ופסל בקמניץ הוא קיבל עיטור קארל מרקס.
בנוסף לכך לבב קרבל פסל מצבות לפי הזמנה פרטית לאנשי אמנות, צבא ומנהיגי המדינה.
בשנת 1962 הוא התמנה לפרופסור באקדמיה בה למד ובמשך שנים גידל דור פסלים.
לב קרבל נפטר ב-14 באוגוסט 2003 ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
לב פרמה הוא סרט פנטזיה ודרמה היסטורית רוסי, בבימויו של אנטון מגרדיצ'ב, מהווה עיבוד לרומן באותו שם מאת אלכסיי איוואנוב.
הסרט הופק על ידי חברת ההפקות Star Media ויצא לאקרנים ב-6 באוקטובר 2022. הסרט הפך לשובר קופות כשהכניס יותר מ-800 מיליון רובל לעומת תקציב הפקה של 600 מיליון רובל והפך לסרט הרוסי הרווחי ביותר לשנת 2022.
זהו סרטו האחרון של סרגיי פוסקפליס, שנהרג כחודש קודם לכן בתאונת דרכים בדרכו מדונצק לרוסיה.
לאחר מותו זכה בפרס ניקה בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר.
הסרט זכה בפרס APKiT בקטגוריית הסרט באורך מלא הטוב ביותר לשנת 2022. ביולי 2024 זכה הסרט בפרס ניקה בקטגוריית עיצוב התלבושות הטוב ביותר.
עלילת הרומן "לב פרמה" מבוססת על אירועים היסטוריים אמיתיים מהמחצית השנייה של המאה ה-15. בכתבי וישיגודסק-ווימסקי מציינים כי בשנת 1451 שלח וסילי השני "האפל" את הנסיך ירמולי לפרם עם ילדיו וסילי ומיכאיל.
זהו סיפור עימות בין שני עולמות: הדוכסות הגדולה של מוסקבה ואדמות אורל ופרם העתיקות המאוכלסות בפגאנים.
כאן יתנגשו גיבורים ורוחות רפאים, נסיכים ושאמאנים.
במרכז סכסוך התרבויות עומד גורלו של הנסיך הרוסי מיכאיל, שהתאהב בטישה הצעירה, מכשפה המסוגלת ללבוש צורה של שונר.
תשוקה אלילית ונאמנות לאהבה אסורה, המערכה נגד המקומיים, קרבות עקובים מדם ושלווה קצרה, הקרב בין מוסקבה לפרמה יציב את הגיבור בפני ניסיונות בהם נדמה שלא כל כך נורא להיפרד מהחיים כמו לבצע בגידה.
אלכסנדר קוזנצוב - מיכאיל, נסיך פרם
פיודור בונדרצ'וק - הנסיך הגדול של מוסקבה
יבגני מירונוב - הכומר יונה
בשנת 2005, הזכויות על העיבוד הקולנועי נקנו על ידי חברת סנטרל פרטנרשיפ, במאי הסדרה "הבריגדה" אלכסיי סידורוב היה אמור להיות הבמאי.
ביולי 2008 נודע כי החברה לא מתכוונת לצלם את הסרט.
בשנת 2014 רכשה סטאר מדיה את הזכויות לצילום הרומן ממחבר הרומן, אלכסיי איוואנוב.
לגמרי הסרט הוכרז סרגיי בודרוב.
אך מאוחר יותר הוא נטש את ההפקה בגלל פרויקטים אחרים, אך נשאר כתסריטאי.
בכפר שצ'גולבו שבמחוז מוסקבה ובנחוז פרם על גדות הנהרות אוסבה וישרה, נבנתה תפאורה של ערי עץ ואבן, מבצרים ובתים על כלונסאות.
התלבושות של תושבי עיירת המים הבדיונית אורוס נעשו לפי הזמנה מעור דגים אמיתי.
לאחר הצילומים בגובאחה החליטו מפיקי הפרויקט שלא לפרק את התפאורה, אלא להשתמש בעיר הבנויה כאובייקט היסטורי ותיירותי.
באתר הצילומים מתוכננת הקמת מרפסת תצפית והתקנץ לוחות מידע עם קודי QR, שיישלחו למבקרים ומספרים על מראות גובאקה וצילומי הפרויקט.
את התפקיד הראשי - הנסיך מיכאיל - גילם אלכסנדר קוזנצוב.
את אשתו - טישה - גילמה ילנה ירבקובה, שחקנית מאולן-אודה, עבורה זהו תפקיד קולנועי ראשון.
את תפקיד הבישוף יונה גילם יבגני מירונוב, ואת תפקידו של הדוכס הגדול איוואן השלישי מילא פיודור בונדרצ'וק.
הצילומים יצאו לדרך ביולי 2019 והתרחשו במחוז פרם ובפרברי מוסקבה.
בשטחי פרם, על גדות נהרות אוסבה ווישרה, נבנו מחדש ערי עץ ואבן, מבצרים ובתים בסגנון סלאבי.
הסרט נחשב לאחד מפרויקטי ההפקה הקשים ביותר של הקולנוע הרוסי.
בסך הכל השתתפו בפרויקט מעל 2,000 איש במהלך כל תקופת הצילומים, כולל צוות של 150 איש.
הניצבים לא גילחו את זקנם בכוונה במשך מספר חודשים על מנת להשתתף בצילומים גם בקיץ וגם בחורף.
בסרט סצנות קרב רחבות היקף, אפקטים מיוחדים, תלבושות שעוצבו בקפידה, אביזרים ונשק בן התקופה שעוצב במיוחד עבור ההפקה.
הצילומים הושלמו בפברואר 2020. במרץ 2020 נודע כי עבודת הפוסט-פרודקשן נעצרה בעקבות התפרצות נגיף הקורונה ברוסיה.
בינואר 2021 דווח כי ממשלת מחוז פרם, באמצעות ועדת הקולנוע של פרם, העניקה סובסידיות בסך 6.5 מיליון רובל.
לב סירקין היה אמן ישראלי-רוסי - צייר, אמן-פסיפסים ופסל.
סירקין יצר מעל 70 יצירות-קיר גדולות-ממדים בברית המועצות, ישראל, אירופה וארצות הברית.
לב סירקין נולד בעיר מוסקבה ב־1929. בשנים 1948–1955 הוא למד באקדמיה הלאומית סטרוגנוב (Moscow State Stroganov Academy of Industrial and Applied Arts) לאמנות שימושית ותעשייתית.
במשך כעשרים שנה יצר מעל 50 יצירות-קיר בממדים גדולים.
ב-1972, בגיל 43, עלה סירקין ממוסקבה לישראל עם אשתו לריסה ושלושת ילדיהם: אוה, סטלה ודני (לימים יוצר קולנוע ובמאי מצליח).
הוא עזב את מוסקבה בשיא הקריירה שלו כאמן מפורסם ומבוסס היטב, מותיר מאחוריו יצירות חשובות רבות.
סירקין התגורר עם משפחתו בירושלים והמשיך ליצור עבודות בתחומו (יצירות פרסקו, פסיפס, פיסול, ויטראז', רישום ציור ועוד).
כל יצירת קיר שביצע זכתה לתהודה ציבורית.
סירקין עבד עם מיטב האדריכלים בישראל, בהם דוד רזניק, אריה אלחנני, מרדכי בן-חורין, שמואל מסטצ'קין ורבים אחרים.
האדריכלים עמם שיתף פעולה הביעו הערכה רבה לסירקין ופועלו בתחום האמנות והתרבות בישראל, ויצירותיו זכו להכרה ותהילה עולמית.
סירקין נפטר בירושלים בשנת 2012.
"הנרטיב של סירקין תפור בדיוק לפי מידות הקיר עליו הוא בוחר לעבוד, כשהוא מתחשב בחלל ובתקשורת שבין הצופה ליצירה...
היצירות מעניקות לצופים בהן רגישות חדשה וגבוהה לצבע ולמורכבות צורנית.
עושר זה של תחושות הולך ומתגבר עם כל צפייה חדשה ביצירותיו".
(ג'רלד נורדלנד - מבקר אמנות ומנהל מוזיאונים לאמנות בארצות הברית)
בברית המועצות יצר לב סירקין למעלה מ־50 יצירות, ביניהן:
"אוקטובר" – במרכז מוסקבה (אחד מהיוצרים), הפסיפס הגדול ביותר באירופה (2,000 מ"ר), 1967;
תבליט המצופה באבנים יקרות "העמל, המדע והאמנות", 15 מ' גובה, אוראל, 1969;
המזרקה "ספירלה של החיים", פסיפס, סמלטה, 150 מ"ר, אבראו-דורסו, אזור קרסנודאר, 1971
ציורי קיר ותקרה במסעדת "גרוּזיה", ירושלים, 1972-73, אקריליק, 200 מ"ר (היצירה אינה קיימת יותר, הבניין נהרס לשם בניית מלון וולדורף אסטוריה ירושלים)
פסיפס הקשת בענן, בניין בזק, ירושלים, 1973-74, X 13.5 5.3 מ' (הפסיפס הורד מהקיר עקב הריסת הבניין והורכב מחדש על קיר מיוחד שנבנה לצורך כך באותו אתר)
פסיפס לזכר לוחמי מחלקת הל"ה שנהרגו בגוש עציון במלחמת השחרור, בית-ספר נווה עציון, ירושלים, 1974, X 4.52.5 מ'
פרסקו "שנים עשר שבטי ישראל", אולם מינץ, אוניברסיטת בר-אילן, רמת-גן, 1974, X 10 4 מ'
פסיפס "בראשית", בית-ספר נווה יעקב, ירושלים, 1975, X 6 3 מ' (היצירה נהרסה עקב וונדליזם)
תבליט "שלח את עמי" באולם הראשי של חברת המדליות, ירושלים, 1975, X 6 2.5 מ' (היצירה אינה קיימת עוד, הבניין נהרס לשם בניית מגדל מגורים)
פסיפס ותבליט "כוכבים וקשת", קיר חיצוני, רחוב נורדאו, חיפה, 1975, X 6 3.5 מ'
ויטראז' "אדמה ושמים", דיזנגוף סנטר, תל אביב, 1979, X 6 3 מ' (הוויטראז' נהרס עקב פיצוץ של מחבל מתאבד בשנת 1995)
פסיפס "מאבק בין חיים ומוות", פקולטה לרפואה, טכניון, חיפה, 2002, 2.5 מ"ר
לב סירקין יצר מאות רישומים וציורים והשתתף עם יצירות אלה בלמעלה מ־20 תערוכות קבוצתיות וב־5 תערוכות יחיד בישראל, איטליה, צרפת, ארצות הברית ועוד.
בשנת 2000 השתתף עם הרישומים שלו בתערוכה " 6e Festival Art Singulier", מרסיי, צרפת.
בין הרישומים החשובים אלבום "חזון בעת קרב", שהוקדש למלחמת יום הכיפורים 1973. כשפרצה המלחמה, לב סירקין התנדב להחליף את האופים המגויסים במאפייה.
לאורך המלחמה אפה לחם וכשלא עבד במאפייה, הוא צייר.
התוצאה הייתה סדרה של 16 רישומים, דמיוניים ומבוססים על מציאות כאחד.
הם התפרסמו במהדורה מוגבלת של 100 עותקים ממוספרים, עם דברי מבוא של מרים טל ופרד גולדשטיין בעברית, אנגלית וצרפתית.
בשנת 1987 פרסם לב סירקין ספר של סיפורים קצרים ואיורים "אינני חייב לכם" (הוצאת "כחול לבן", ירושלים).
ספר זה זכה להצלחה רבה בישראל ובמדינות אחרות; כמה פרקים וסיפורים קצרים פורסמו במגזינים וכתבי עת בצרפת, גרמניה וארצות הברית.
כמה סיפורים קצרים הומחזו ושודרו על ידי הרדיו הישראלי; אחרים נקראו בשידורי הוכניות ספרות.
סירקין גם אייר גם כמה ספרי פרוזה ושירה מאת סופרים אחרים, כולל מהדורה מוגבלת ייחודית של 40 עותקים בלבד של השיר האפי "בן 40" מאת משורר היידיש הנודע פרץ מרקיש.
האמן הוזמן ליצור כמה אקס ליבריס, ויצירותיו נכללו בעלון הבינלאומי של אקס ליבריס בלונדון.
בשנת 1995 נבחר לאיש השנה הבינלאומי בתחום ציורי הקיר (קיימברידג', אנגליה).
זכה במדליות זהב באיטליה ובארצות הברית ובפרסים בינלאומיים רבים.
בשנת 1996 זכה בפרס היוקרתי מטעם קרן גוזיק, ארצות הברית על "הישגים יוצאי דופן באמנות ".
בשנת 2005 פרס מפעל חיים ע"ש מרדכי איש-שלום
לב אלכסנדרוביץ' סרגייב היה קצין המודיעין הצבאי הסובייטי, ראש תחנת המודיעין הצבאי בוושינגטון די.
הוא נולד ב-14 בנובמבר 1906 בכפר האזרי זקאטלה במשפחתו של איש צבא.
בשנת 1929 עבר למוסקבה, סיים קורסים שנתיים של חיל הרפואה של הצבא.
בשנים 1930–1931 היה מדריך רפואי בגדוד התותחנים השני בבאקו.
בשנים 1931–1933 - מנהל עבודה של חברת הכשרה בטביליסי.
בשנים 1933–1936 למד בבית הספר לשריון באוריול.
במהלך השנה הוא שימש כמפקד מחלקת טנקים בבית הספר.
במודיעין - מאז 1937. מאפריל 1937 עד יולי 1938 שירת סרגייב במנהלת המודיעין של הצבא האדום.
באוגוסט 1938 התמנה למזכיר מנהלת המודיעין.
במרץ 1940 הגיע לוושינגטון די.
הוא עבד במסווה של נהג לנספח הצבאי הסובייטי בארצות הברית.
המשימה הראשונית של סרגייב כללה גיוס מלשינים וסוכנים במטרה לשלוח אותם לאירופה, כולל גרמניה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה סרגייב פעל ליצור רשת מרגלים רחבה בבירת ארצות הברית (רשת אומגה) .
הרשת של סרגייב כללה קצינים ממחלקת ההגנה האמריקנית, משירותי המודיעין, ועדות חשובות וועדות קונגרס וכן ארגונים בעלי השפעה שהעריכו את התפתחות המצב הצבאי והפוליטי באירופה, המזרח הרחוק ואזורים אחרים.
שמם של רובם לא נחשפו מעולם.
סרגייב דיווח למוסקבה על מידע הידוע לממשלת אמריקה ביחס למצב הכוחות הגרמנים בחזית המזרחית, ביחס להתפתחות עמדת ממשלת ארצות הברית בנוגע לבעיית פתיחת חזית שנייה, על יעדי המשלחת האמריקאית בשיחות בטהראן ובנושאים אחרים.
בשנת 1943, מוריס שלח 2,401 מסמכים חסויים למוסקבה, 420 דו"חות דחופים וגייס מקור מידע חשוב.
במשך 9 החודשים בשנת 1944, רשת אומגה בראשותו הפיקה בכוחות עצמה 2,420 מסמכים חשאיים יקרי ערך ושלחה למוסקבה 305 דו"חות דחופים יקרי ערך.
בחורף 1945 נודע לסרגייב על תכנון המשא ומתן בין אלן דאלס לקארל וולף בנוגע לכניעת קבוצת חיילים גרמנים באיטליה לאמריקנים, עליהם גם דיווח למוסקבה.
בסך הכל, לאורך כל תקופת המבצע, הרשת של סרגייב העבירה למוסקבה למעלה מ-20 אלף גיליונות של מסמכים חשאיים.
מינואר 1946 שירת במטה המרכזי של המודיעין הצבאי במוסקבה.
לב ויטליביץ' סבנקוב הוא איש עסקים רוסי, בראשית שנות ה-90 - סגן ראש העיר סנט פטרסבורג אנטולי סובצ'ק, נאשם בתיק פלילי בעל פרופיל גבוה בנושא הברחת קוויאר שחור ואוסמיום למערב אירופה.
ב-20 ביוני 1993 הגיע דיווח דחוף למחלקת הבינה נגדית בסנט פטרסבורג ובמחוז לנינגרד, שזמן קצר לפני כן נגנבו 45 אלף בקבוקים של קוויאר שחור ממפעל לעיבוד הדגים בוולגוגרד.
כל מחסומי המכס באזור לנינגרד קיבלו הודעה מיידית על הברחות אפשריות של קוויאר גנוב.
ב-26 ביוני 1993, במכס סברסק, הציג נהג אחת המשאיות הקירור מסמכים עבור משלוח של קוויאר שחור, אטום בחותם ממוספר.
קציני המכס נהגו במכונית לחניון ושאלו את הרשויות, אך מכיוון שהיה יום חופש, הבקשה הייתה תלויה.
עד מהרה התקרב אחד מאנשי המכס שלא פעלו באותו יום למכונית ואחרי שבדק את המסמכים אמר להעביר את המטען.
הקוויאר נסע לאירופה וב-27 ביוני 1993 הגיעה הודעה שנגנבה.
שולח הקוויאר הייתה חברת כיסוי, כתוצאה מבדיקת המגעים בהם זוהה איגור ברקאנוב, עוזרו של סבנקוב.
עד מהרה נרשמה שיחה בין ברקנוב לסבנקוב כי המטען עבר בגבול.
ב-8 בספטמבר 1993 ניסה ברקנוב שוב להוציא ממחסן חבילה של קוויאר בשווי של לפחות 3 מיליון דולר.
ליד המכס נחתמה המכונית על ידי קצין מכס שהיה ביחסים ידידותיים עם ברקנוב.
כל הזמן הזה, עובדי השירות הפדרלי למודיעין מסכל של רוסיה עקבו אחריו.
המטען עוכב, ועד מהרה נרשמה שיחתו של סבנקוב עם ברקנוב על כך.
במהלך השיחה עלה שמו של מאפיונר ידוע ולדימיר קומארין, מנהיג ארגון הפשע טמבוב, שביצע את הכיסוי הפלילי של ההברחות.
כעבור זמן מה הוקלטה שיחה נוספת של סבנקוב, הפעם עם הבעלים של כמה חברות יצוא-יבוא, אלכסנדר מטייב, על הובלת "גרם דגימות" מעבר לגבול.
ב-30 בספטמבר 1993 עוכב מטבייב במכס.
במהלך חיפוש במכונית נמצאו בערכת עזרה ראשונה מספר אמפולות עם חומר בצבע כהה.
מחקרי מעבדה הראו כי האמפולה הכילה שמונה גרם אוסמיום-187, ששימשו לייצור תרופות יקרות נגד סרטן.
באותה תקופה, לא יותר מחצי קילוגרם ממתכת אדמה נדירה זו, המיוצרת בכמה מעבדות תעשייתיות עוצמתיות ביותר, נכנסו לשוק העולמי בשנה.
כפי שהתברר בקרוב, המתכת נוצרה במעבדה ביתית בדאצ'ה של המדען ויקטור פטריק.
סבנקוב הבטיח לפטריק שכל ההכנסות יועברו לשיפור סנט פטרסבורג, והמדען עצמו יבנה מעבדה עוצמתית.
על פי מקורות אחרים, הוא נחטף ממפעל צבאי בקזחסטן.
כאשר הגיעו קציני אכיפת החוק לדירתו, הם מצאו שם רק חומות חשופות - סגן ראש העיר לשעבר, שראה מראש את האפשרות למעצר, לא אפשר לחוקרים להפקיע את רכושו.
סבנקוב הואשם בהברחה בהיקף גדול במיוחד.
החקירה נמשכה שלוש שנים שלאחריהן התיק הופנה לבית המשפט.
מטייבייב נמלט לחו"ל, אך סבנקוב המשיך להשתתף בחקירות ודיונים.
ב-20 ביוני 1997 גזר עליו בית המשפט חמש שנות מאסר בפועל עם החרמת רכוש.
התיק הפלילי נגד לב סבנקוב גרם לתגובה ציבורית רחבה ודיון רחב בתקשורת.
רבים האמינו כי החקירה נגד סבנקוב לא חשפה אפילו מחצית מפשעיו, בפרט, לעובדי שירות הביטחון הפדרלי היו סיבות חמורות להחשיב את סגן ראש העיר לשעבר מעורב בייבוא בלתי חוקי של טונות קוקאין לפדרציה הרוסית.
היה גם מידע על קשרים עם העולם התחתון.
תומכי העמדה האחרת טענו כי המקרה פוליטי והראיות היו מפוברקות.
סבנקוב עצמו מעולם לא הודה באשמה, וניסה ללא הצלחה לערער על פסק הדין.
לאחר שריצה חלק מהעונש, הוא שוחרר.
לב שומע הוא ארגון חינוכי חרדי העוסק במתן ייעוץ, הכוונה וסיוע לתלמידי ישיבות, תלמידות סמינרים, הורים ואנשי חינוך.
הארגון מפעיל קווי ייעוץ, מערך הכשרות ומחלקות להשמה במסגרות חינוכיות.
בראשות הארגון עומדים ראש ישיבת חברון הרב דוד כהן; ראש ישיבת ארחות תורה וחבר מועצת גדולי התורה הרב שרגא שטינמן; וראש ישיבת פוניבז' הרב חיים פרץ ברמן.
הארגון הוקם בשנת 1999 (ה'תשנ"ט) בעידודם של הרב יוסף שלום אלישיב והרב אהרן יהודה ליב שטינמן.
בתחילת דרכו פעל הארגון תחת חסותו של ארגון "לב לאחים".
במהלך השנים כיהנו בנשיאות הארגון הרב חיים קניבסקי והרב גרשון אדלשטיין.
בשנת 2017 (ה'תשע"ט) נרשם הארגון כעמותה עצמאית נפרדת מ"לב לאחים", ובשנת 2019 החל לפעול באופן עצמאי לחלוטין.
עם היפרדותו, הוקמו בארגון מחלקות שונות לטיפול בתחומי החינוך והסיוע לצעירים, הורים ומחנכים.
הארגון מפעיל מספר מחלקות המעניקות מענה לאוכלוסיות שונות במגזר החרדי:
מוקד טלפוני: הארגון מפעיל קווי ייעוץ נפרדים לבחורי ישיבות ולבנות סמינר.
המוקד מיועד לבני נוער הזקוקים לייעוץ, עידוד או חיזוק בנושאי היומיום, ואינו מיועד בהכרח למקרי נשירה.
המוקד פועל בשעות הערב, ומפעיל מענה חירום 24 שעות ביממה בימות החול.
בעיתות חירום מופעל קו ייחודי אליו מצטרפים אנשי מקצוע ומומחים.
כמו כן, ניתן במוקד ייעוץ להורים ולצוותי הוראה.
מרכז ייעוץ: מרכז המעניק ייעוץ אישי לבנים, בנות, הורים ומחנכים.
ליווי ומעקב ("מקדמים בקהילה"): מערך פעילים המלווים באופן אישי בחורי ישיבות בפגישות פרונטליות לתקופות קצובות, בהתאם לצורך.
הארגון מפעיל מרכז הכוון ("שיבוץ") המסייע במציאת מסגרות לימודים:
הכוון וסידור ישיבות: סיוע במציאת ישיבות וסמינרים לנערים ונערות המתקשים להתקבל למוסדות או זקוקים להתאמת מסגרת ייחודית.
הכוון טיפולי: הפניה לאנשי מקצוע בתחום בריאות הנפש עבור הורים ובני נוער, כולל מעקב אחר יעילות הטיפול.
"לב שומע" מקיים קורסים והכשרות לרבנים, הורים, אנשי צוות ופעילים קהילתיים, במטרה להרחיב את הידע המקצועי-חינוכי.
בין היתר מתקיימים קורסים להכשרת אברכים לחונכות וסיוע לנוער.
בנוסף, מפעיל הארגון את תוכנית "והגדת לבנך" – מפגשי הדרכה קהילתיים להורים ורבנים בנושאי מוגנות והכנה לגיל ההתבגרות.
מרכז 'ליבנו' (לבני חו"ל): פרויקט המיועד למשפחות עולים (בעיקר מארצות הברית) המתגוררות בישראל.
הפרויקט מסייע בגישור על פערים תרבותיים ואתגרים חינוכיים מול המוסדות הישראליים והילדים הגדלים בארץ.
המענה כולל קו ייעוץ להורים והדרכת מורים בבתי הספר לקליטה ופתיחות מול נוער זה.
מרכז 'אחריות': תוכנית לחיזוק יכולות אישיות בקרב בני ישיבות באמצעות סדנאות לפיתוח ערכים, הפועלת בשיתוף פעולה עם הישיבות.
התוכנית כוללת ליווי במעבר מישיבה קטנה לישיבה גדולה (כולל כנס שנתי למסיימי ישיבות קטנות) והפעלת חונכים בתלמודי תורה.
טיפול בנוער נושר: מוקד מקצועי ייעודי לטיפול בבעיות נשירה בקרב בני ישיבות ובנות סמינר.
לב שומע בקהילה: הפעלת חונכים בשכונות לאיתור וטיפול בנערים הזקוקים לליווי.
הארגון מפיק עלונים וגיליונות הכוללים מאמרים וראיונות בנושאי חינוך, המיועדים לבני ישיבות, לצוותי הוראה ולרבנים.
מדי שנה מקיים הארגון כנסים וימי עיון, שהמרכזי שבהם הוא ועידת עולם הישיבות הנערכת במוצאי חג הפסח בהשתתפות ראשי ישיבות ורבנים.
לב ניקולאייביץ' סמירנוב היה עורך דין סובייטי, יו"ר בית המשפט העליון של ברית המועצות בשנים 1972–1984, יו"ר איגוד עורכי הדין הסובייטים, גיבור העמל הסוציאליסטי.
הוא נולד בסנקט פטרבורג במשפחת פועלים.
בשנים 1929–1936 למד באוניברסיטת לנינגרד בפקולטה למשפט סובייטי ובמכון למשפטים של ניקולאי קרילנקו, וכן (משנת 1939) בבית הספר לתארים מתקדמים, אותו לא השלים בשל פרוץ המלחמה הפטריוטית הגדולה.
מאז 1934 - שימש כחוקר בכיר במשרד התובע של מחוז לנינגרד.
בשנים 1935–1938 היה חוקר בכיר בפרקליטות המחוזית במורמנסק.
בשנת 1938 היה לחוקר בכיר בנפת פטרוגרד בלנינגרד.
בשנת 1939 שימש כחוקר בכיר ומתודולוג בפרקליטות העיר לנינגרד.
ב-23 ביוני 1941 גויס לצבא ונשלח לעבוד כחוקר צבאי במשרד התובע הצבאי בחזית לנינגרד.
מספטמבר 1942 עבד במשרד התובע של ברית המועצות (כחוקר מקרים חשובים ביותר, תובע מחלקת החקירות, תובע למשימות מיוחדות בפיקוד התובע הכללי של ברית המועצות).
הוא עסק בחקירת פשעי הנאצים בשטחים הכבושים של ברית המועצות.
השתתף בעבודת בית הדין הצבאי הבינלאומי בנירנברג כעוזרו של התובע הראשי מברית המועצות, רומן רודנקו.
תמך באישומים בסעיף אחר סעיף:
פשעים נגד אזרחים, פשעים נגד האנושות שבוצעו על ידי הנאצים בשטחים הכבושים של ברית המועצות, צ'כוסלובקיה, פולין, יוגוסלביה, יוון;
אשמה פרטנית של הנאשמים פרנק, קלטנברונר, שטרייכר;
עדות לאשמתם של ארגוני הפשע של אס אס, משטרת המדינה החשאית ושירות הביטחון.
בשנת 1946 הוא היה סגן התובע הסובייטי סרגיי גולונסקי במשפט הבינלאומי בטוקיו באשמת פושעי המלחמה היפניים העיקריים (תוקפנות צבאית באזורי אגם חסן ובנהר חלקין גול).
היה תובע ציבורי במשפט חברובסק.
בשנים 1957–1962 שימש כסגן יו"ר בית המשפט העליון של ברית המועצות.
בשנים 1962–1972 מונה לכהן כיו"ר בית המשפט העליון של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הרוסית וניהל את משפטם של המשתתפים באירועי נובוצ'רקסק, ומתן גזר מוות על תשעה עובדי נובוצ'רקאסק.
בשנים 1972–1984 כיהן כיו"ר בית המשפט העליון של ברית המועצות.
היה חבר במפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות מאז 1945. היה חבר בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות בשנים 1976–1986 ושימש כציר הסובייט העליון של ברית המועצות.
בנוסף, הוא היה חבר בוועדת החקירה הבינלאומית לחשיפת זוועות האמריקאים בווייטנאם, חבר בוועדה המייעצת הקבועה של האו"ם למומחים למניעת פשע וטיפול בפושעים, חבר במועצה הבינלאומית.
ארגון עורכי דין דמוקרטים והיה בעל דוקטורט כבוד למשפטים ממספר אוניברסיטאות זרות.
לב שבור היא סדרת טלוויזיה תיעודית, המשודרת ב-HOT 8 החל מפברואר 2021.
את הסדרה מובילים יורם יובל, פרופסור, פסיכואנליטיקאי וחוקר מוח, והזמר והיוצר עברי לידר.
יוצרי הסדרה מגדירים אותה כ"מסע מדעי-מוזיקלי".
הסדרה עוסקת בנושאים הקשורים לאהבה נכזבת, תסמונת הלב השבור, יצירה בנושאי פרידות ועוד.
בסדרה מארחים יובל ולידר אמנים ישראלים, בין היתר: מארינה מקסימיליאן, עדן חסון, ארקדי דוכין, אברהם טל ועוד, בראיונות בנושאי ההיבטים הנפשיים והמדעיים של תופעת שברון הלב.
האמנים מספרים את הסיפורים מאחורי להיטיהם שעוסקים באהבה נכזבת, מספרים על החוויות האישיות שלהם ותהליך היצירה מתוך שברון לב ומבצעים ביחד עם לידר גרסאות של השירים שכתבו בעקבות חוויית אבדן.
כמו כן מרואיינים ב"לב שבור" גם מומחי תוכן בנושאים שונים, בין היתר אנאבלה שקד, שאול לב-רן ועוד.
הסדרה מספרת את סיפורם של אמנים שמתארים את הכאב שחוו בעקבות פרידה, אהבה שלא התממשה ועוד.
את הסדרה יצרו מנכ"לית ערוץ הוט 8 רינת קליין וליאת המנחם.
את הניהול מוזיקלי ביצע נועם פיינגולד.
הפרק הראשון עוסק בהיבטים הפסיכולוגיים הרגשיים והרפואיים של התופעה.
אמנים אורחים: ארקדי דוכין ומרינה מקסימיליאן.
הפרק מסביר את הקשר שבין התמכרות ל"לב שבור" ויעסוק בהשפעה של הרשתות החברתיות על עוצמת הכאב.
אמנים אורחים: אברהם טל ועדן חסון.
הפרק מוקדש להחלמה - איך מטפלים ב"לב שבור" ומה הכלים להחלמה ממנו.
אמנים אורחים: דניאל סלומון ומיכה שטרית.
לב סרגייביץ' טֶרְמֶן או לאון טֶרְמֶן , היה מהנדס וממציא רוסי שהמציא את הטרמין, כלי הנגינה הראשון למוזיקה אלקטרונית.
טרמן המציא גם ציוד ריגול והאזנות סתר.
לב טרמן נולד בסנקט פטרבורג, בירת האימפריה הרוסית, הבכור מבין שני ילדיה של משפחת אצילים רוסית ששורשיה מצד האב צרפתים-הוגנוטים וגרמנים.
האב, סרגיי אמילייביץ טרמן היה משפטן ידוע.
שם אחותו היה הלנה ושם אימו יבגניה אנטונובנה.
משפחתו הייתה אמידה, אך נמנעה מבזבזנות.
עם זאת הוריו של טרמן השתדלו לטפח את כישוריו ולהרחיב את אופקיו: אפשרו לו שיעורי צ'לו, הקימו בדירה מעבדה לפיזיקה ולאחר מכן אף מצפה כוכבים ביתי.
טרמן נשלח ללמוד בגימנסיה הקלאסית מס.
1 לבנים בעירו שנחשבה לזולה יחסית.
בכיתה י"א ערך טרמן בפני קהל תלמידים והורים ניסויים באפקטים אופטיים שונים בעזרת חשמל..
הוא סיים את לימודי התיכון עם מדליית כסף.
ב-1914 החל ללמוד בקונסרבטוריון ובמקביל במחלקה לפיזיקה ומתמטיקה של האוניברסיטה.
לימודיו נקטעו בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
ב-1916 גויס לצבא ונשלח להכשרה מזורזת בבית הספר לקציני חיל הנדסה.
בהמשך עבר הכשרה לקציני חיל קשר.
הוא שירת כקצין זוטר בגדוד קשר.
הגדוד היה אחראי (בין היתר) על תפעול תחנת משדר צבאית בצארסקויה סלו שליד פטרוגרד.
לאחר מהפכת אוקטובר, עזב את הצבא והחל לעבוד במכון לפיזיקה וטכנולוגיה תחת הנחייתו של המדען היהודי הידוע אברם יופה.
שם יצר טרמן מכשיר לחקר תכונות הגזים.
הוא סבר שניתן למדוד שינויים בפרמטרים של גז אם זה נמצא בתוך קבל חשמלי.
כפי שהתברר, המכשיר שיצר טרמן רשם לא רק שינויים במצב הגז, אלא גם הגיב להתקרבות ידו של החוקר אל הקבל.
במקום לחבר למערכת מכשיר מצביע, הוא חיבר מתמר עם מיקרופון למתקן שלו, והתקרבות ידו אל הקבל החלה להשפיע על הטון של הצליל המופק.
כך הופיעה מערכת האבטחה האלקטרונית הראשונה בעולם.
בשנים 1917–1919 המציא טרמן את כלי הנגינה האלקטרוני הראשון.
תחילה הוא קרא לו "אתרופון" ולאחר מכן נקרא כשם משפחתו - טרמין.
הנגינה בכלי נעשית ללא מגע ומתבססת על תנועות ידיים בתוך שדה אלקטרומגנטי שנוצר על ידי שתי אנטנות.
בשנת 1922 ניגן טרמן בכלי זה בפני לנין והלהיב את חוגי המשכילים המקומיים.
ב-1927 הופיע עם ה"אתרופון" ברסיטלים ברחבי אירופה וצפון אמריקה.
טרמן היגר לניו יורק וזכה בה לכבוד רב.
ב-28 בפברואר 1928 רשם בארצות הברית פטנט על המצאתו בשמו העדכני לאון טרמן.
בהמשך חתם על חוזה עם החברות "ג'נרל אלקטריק וRCA לשיווק הכלי בשם "טרמינווקס" (thereminvox) שקוצר בהמשך ל"טרמין".
מבחינה עסקית נחל טרמן כישלון אבל המשיך להעביר שיעורי נגינה על הכלי, להופיע ברסיטלים ולנסות לשכללו.
בהמשך המציא כלי נוסף "טרפסיטון", פיתוח של רעיון הטרמין, ששילב נגינה עם ריקוד.