tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
והוא כתב:"והקרוב מה שאמרו רבותינו שירמוז למיתת רבקה, ולכן קרא שם המקום ההוא אלון בכות, כי אין בכי ואנקה על המינקת הזקנה שיקרא שם המקום עליו.
אבל יעקב בכה והתאבל על אמו הצדקת אשר אהבתהו, ושלחה אותו שם ולא זכתה לראותו בשובו, ולכן נגלה אליו הא-לקים וברך אותו לנחמו כאשר עשה ליצחק אביו אחרי מות אברהם".
הרמב"ן מונה שתי סיבות לדעתו:
בן בוכה על אמו ולא על מינקת.
יעקב זוכה לברכה, כשם שזכה לברכה ולעידוד אחרי מות אביו.
הפרשנים מתקדמים צעד נוסף ומנסים למצוא קשר בין דבורה הנביאה לבין "דבורה המינקת": שתיהן היו מסביבה דומה וכן יש להן קשר עם הביטוי "מתחת" לעץ מסוים.
בעלי התוספות קושרים בין שתיהן על דרך הדרש וההיקש - אלון "דבורה המינקת" מקביל לעץ התומר שתחתיו ישבה דבורה אחרת, דבורה הנביאה, בעת ששפטה את ישראל.
מכאן הם למדים כי מי שיושב בעמדה מכובדת, כמו השופט צריך לשאת עיניו לא רק אל העשירים ושועי העולם, אלא שיהיה להם גם מבט של "מינקת", אשר מכוון לאנשים הפשוטים שעשו את שלהם ביושר ובאמונה.
גם הם זכאים לשימת לב, ולכבוד הראוי להם.
רש"י מסביר היכן היה מקום קבורתה: מתחת לבית אל - העיר יושבת בהר ונקברה ברגלי ההר:תחת האלון - בשפולי מישרא, שהיה מישור מלמעלה בשפוע ההר והקבורה מלמטה, ומישור של בית אל היו קורין לו אלון."
ארליך (ז'אבו) ניסה למצוא מקום בתנ"ך המזכיר את "אלון בכות" - דהיינו סוג של בכי ליד "בית אל".
בנוסח תרגום השבעים נוספה הפיסקה "אל בית אל".
זאב ארליך מצטט מספר היובלות המובא בדעת מקרא מאת יהודה קיל.
מסופר שם על יעקב אבינו המגיע לבית אל.
הוא מזמיו את אביו ואימו אליו.
אביו מברך את בניו וחוזר לביתו ואז "ותלך רבקה עם בנה יעקב ודבורה מניקתה עימה ויבואו בית אל".
בכ"ז בתשרי בלילה מתו רבקה אימנו ודבורה מינקתה ויקברו אותם בתוך העיר תחת האלון ויקראו שם המקום ההוא "נחל דבורה".
ארליך איתר מקום אפשרי ל"אלון בכות" במערב לכביש עפרה של היום.
בדרך העולה מגבעת אסף דרומה לפסגות נמצא מבנה המסומן במפות כקבר שייח.
פסגת ההר היא מישורית ויכולה להתאים לכתוב "מישרא=מישור".
במקום קיים מבנה קטן, מספר עצי אלון.
אין במקום שרידים המאפשרים איתור המקום.
בן-נר נולדה בפולין, בעיירה ז'יכלין, ועלתה עם הוריה לישראל בשנת 1933. משפחתה השתקעה בתל אביב, ובן-נר למדה והתחנכה בדרום תל אביב.
למדה בבית הספר לבנות ובגימנסיה "מוריה".
לאחר שירותה הצבאי השלימה לימודי הוראה בסמינר למורות במכללת תלפיות.
לאחר כמה שנים השלימה לימודיה בספרות ילדים באוניברסיטת תל אביב.
דבורה בן-נר השתקעה עם משפחתה בראש פינה, שימשה כגננת וכמורה לילדי המקום.
היא לימדה גם בסמינר למורות בעיר הסמוכה צפת.
בן-נר כתבה שירים מנעוריה המוקדמים, בתחילה בעיתוני בית הספר ותנועת הנוער.
החל משנת 1957 החלו שירי הילדים שלה להידפס בעיתוני הילדים, ובעיקר בדבר לילדים.
נופי העיר התחלפו ביצירתה בנופי הגליל העליון, שאליהם נקשרה עם המעבר של המשפחה לראש פינה.
יצירתה לילדים כונסה במספר ספרים.
הייתה חברה באגודת הסופרים ובסומליון.
נפטרה ב-23 בדצמבר 2020. הותירה אחריה בעל ושתי בנות.
קונצרט בגן, צייר אבי מרגלית, ספרית פועלים, מרחביה, ה'תשל"ג 1973.
הידד הצלחתי!, עופר תל אביב, ה'תשל"ט 1979.
יום יום צוחקת שמש - שירים לחגים ולעונות השנה, יבנה תל אביב 1993.
משקפיים של חלום, איירה נורית יובל, 1996.
ציור של שלום, איורים - נורית יובל, 1999.
בארץ ההר הלבנה: שירים, תל אביב: גוונים, 2014.
דבורה (דבי) ברנשטיין (נולדה ב-1944 בשיקגו) היא פרופסור אמריטה, סוציולוגית והיסטוריונית חברתית ישראלית, הרצתה בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת חיפה.
מחקריה של ברנשטיין התמקדו בתקופת המנדט, העשור הראשון למדינה, ועוסקים בסוגיות החברתיות המרכזיות של החברה הישראלית: יחסים בין אשכנזים למזרחים, יחסים בין יהודים לערבים ומעמד האישה בחברה הישראלית.
מחקריה בחנו את אי השוויון בחברה הישראלית המתהווה.
מחקריה מהווים שילוב של מחקר היסטורי וניתוח סוציולוגי ובעת שחקרה, היו פורצי דרך.
כלת פרס ישראל לחקר הסוציולוגיה והאנתרופולוגיה לשנת ה'תשע"ט (2019).
ברנשטיין היא בעלת תואר בוגר ומוסמך בסוציולוגיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
את עבודת הדוקטורט שלה כתבה באוניברסיטת סאסקס באנגליה על תנועת הפנתרים השחורים.
מאז 1976, ברנשטיין מרצה בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת חיפה.
ב-2012 פרשה מהוראה באוניברסיטת חיפה.
במשך 36 שנה, ברנשטיין לימדה בחוג ושימשה כיושבת ראש של ועדות שונות ובין השנים 1997- 2002 כיהנה גם כיושבת ראש התוכנית ללימודי נשים ומגדר באוניברסיטת חיפה.
במקביל, הייתה חברת מערכת בכתבי העת "מגמות", ו"סוציולוגיה ישראלית".
ב-1978 ברנשטיין הקימה יחד עם שלמה סבירסקי, דבורה קלקין והנרי רוזנפלד את כתב העת "מחברות למחקר וביקורת" שהיה כתב העת הסוציולוגי הביקורתי הראשון בארץ בעברית.
דור המייסדות: ברנשטיין חקרה את מקומן של נשים פועלות בתל אביב בשנות העשרים והשלושים.
היא בחנה את מצבן בשוק העבודה, במשפחה, בחיי הפנאי ובתנועת הפועלות.
במחקרה הפריכה את מיתוס השוויון של תנועת הפועלים הציונית בארץ ישראל המנדטורית.
היא הראתה כיצד דחקו נשים אל עיסוקים "נשיים" מסורתיים - טיפול בילדים, מטבח, כביסה וכו'.
ברנשטיין טוענת כי מגמה זו לא אפיינה רק את הפועלים עצמם אלא גם את ההנהגה הגברית הציונית והיסטוריונים של התנועה לא עסקו בתופעה.
קבוצה נוספת של נשים שברנשטיין חקרה היו נשים שחיו בתל אביב בתקופה המנדטורית.
ברנשטיין מתמקדת בחייהן של נשים שחיו בשולי החברה מהגרות, נשים רווקות וזונות (מרביתן אשכנזיות).
בעזרת ניתוח חייהן של נשים אלו, עולה תמונה מורכבת של העיר תל אביב יפו ויחס בממסד הדתי והאזרחי היהודי-ציוני והשלטון הבריטי אל נשים אלו.
שוב, מראה ברנשטיין כיצד למרות האידיאל של חברה חדשה שוויונית, נשים נשארות בשולי החברה ונורמות מסורתיות ממשיכות לקבוע את היחס אליהן.
יחסי יהודים וערבים בשוק העבודה בתקופת המנדט הבריטי: ברנשטיין בוחנת את שוק העבודה בתקופה לפני קום המדינה לא כשני שוקי עבודה נפרדים, יהודי ופלסטיני, אלא כשוק עבודה אחד המתקיים באזור גאוגרפי נתון.
היא בוחנת את מערכות היחסים המורכבות אשר נוצרו בין פועלים יהודים וערבים, מעסיקים יהודים וערבים.
מן המחקר עולה כי בה בשעה התקיימו שיתופי פעולה, בעיקר בסקטור הציבורי, על אף המאמצים של הנהגות הפועלים וההנהגות הלאומיות להעמיק את ההפרדה בין כוח העבודה היהודי והערבי.
יחסי אשכנזים מזרחים: ברנשטיין כתבה את עבודת הדוקטורט שלה על תנועת הפנתרים השחורים הישראלית, שהתבססה על עבודת שדה שערכה בזמן מחאת הפנתרים (1971-72).
היא טענה כי הפנתרים הצליחו ציבורית להעלות מודעות לקיפוח המתמשך של מזרחים בישראל.
ארגונית הם הוכיחו שצעירים מהפריפריה יכולים להתארגן לעשייה פוליטית משמעותית למרות מעמדם החלש מול מהממסד.
אך הם יצרו התנגדות הן בקרב הממסד והן בקרב תומכים פוטנציאלים שלהם משום שהיו לא משכילים ועבדו בעבודות מזדמנות.
הפנתרים השחורים לא הצליחו להפוך את המחאה לכדי תנועה ממוסדת ולא הצליחו לעבור את אחוז החסימה בבחירות לכנסת.
ברנשטיין חקרה גם את נושא המעברות והתמקדה במדיניות שהובילה להקמת המעברות.
המעברות בשנות החמישים, לטענתה, יצרו יחסי תלות וריבוד בין האוכלוסייה הוותיקה לעולים שהגיעו ממדינות האסלאם.
יחסים לא שוויוניים אלו קיימים מאז בחברה הישראלית.
המעברות היו הנדבך הראשון ביחסי התלות האלו.
עובדות ניקיון: ברנשטיין הייתה הראשונה שחקרה את התמורות בתחום עבודת הניקיון.
היא הפנתה זרקור למעבר מהעסקה ישירה של עובדות ניקיון במוסדות להעסקה דרך קבלנים.
זהו המאמר האקדמי הראשון שנכתב על עובדות ניקיון ועל המעבר לעבודה קבלנית כ־15 שנה מאוחר יותר, ברנשטיין, אורלי בנימין ופנינה מוצפי האלר המשיכו במחקר על עובדות ניקיון.
הן ראיינו עבודות ניקיון מקבוצות שונות (עולות מחבר העמים, נשים מזרחיות ונשים ערביות) וניתחו את חוויית הבושה, שהיא פועל יוצא מתחום עיסוקן, שמקבלת משמעויות שונות בכל אחת מהקבוצות.
בשנת 2016 זכתה בפרס הארגון הישראלי להיסטוריה ומשפט עבור מאמר מצטיין.
בשנת 2019 זכתה בפרס ישראל בחקר הסוציולוגיה והאנתרופולוגיה.
ברנשטיין נולדה בשיקגו, למשפחה יהודית.
אביה הרברט, שהיה כימאי, עלה עם משפחתו לארץ ישראל בשנת 1947 ועבד שלוש שנים במכון ויצמן ברחובות.
משם עברו לחיפה, שם הקים האב מפעל לחומרים כימיים.
המפיק אריק ברנשטיין הוא אחיה הצעיר.
ברנשטיין למדה בבית הספר הריאלי העברי בחיפה.
את שירותה הצבאי עשתה בנח"ל בקיבוץ רביבים.
בן-זוגה של ברנשטיין במשך שלושים שנה עד לפטירתו היה יוסף שם טוב, מנופאי בנמל חיפה וממנהיגי מרד ואדי סאליב, המרד העדתי הראשון בישראל.
שם טוב נפטר בשנת 2007. לשניים בן, יותם, פרופסור לכלכלה באוניברסיטת קליפורניה.
אישה בארץ ישראל: השאיפה לשוויון בתקופת היישוב.
תל אביב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1987.
נשים בשוליים: מגדר ולאומיות בתל אביב המנדטורית, דבורה ברנשטיין.
תל אביב, הוצאת יד יצחק בן-צבי, 2008.
דבורה בֶּרטונוב (12 במרץ 1915 – 19 באפריל 2010) הייתה רקדנית, כוריאוגרפית וחוקרת מחול ישראלית, כלת פרס ישראל למחול (1991).
נולדה בטביליסי שבגאורגיה, בת למרים ולשחקן יהושע ברטונוב, ממייסדי תיאטרון "הבימה", הייתה אחותו של השחקן שלמה ברטונוב ודודתו של אייל ברטונוב.
גדלה במוסקבה, בילדותה למדה בלט בבית הספר של "תיאטרון בולשוי" ואף הופיעה במסגרתו.
עלתה לארץ ישראל עם משפחתה בשנת 1928, ערכה הופעת יחיד עוד כנערה.
ב-1929 יצאה להשתלם בבלט בברלין
ובגיל 16 הופיעה בסלון של אלברט איינשטיין בגרמניה.
היא השתלמה במחול מודרני ובריקוד קלאסי בברלין ובאנגליה וערכה מסע הופעות בארצות הברית.
בניו יורק השתתפה בהצגה "הדיבוק" וזכורה במיוחד בביצוע הסולו שלה ל"ריקוד הקבצנים" בהצגה זו.
לאחר מכן הופיעה במשך יותר מעשרים שנה על הבמות החשובות בעולם כרקדנית וכתבה יצירות מחול.
בשנת 1952 ראה אור סרטה הקצר - "חתונה בעיירה".
ב-1937 נישאה לעמנואל בן גריון, בנו של הסופר מיכה יוסף ברדיצ'בסקי.
בנם, עידוא בן-גוריון, היה סופר, במאי תיאטרון ומחזאי.
בשנת 1966 עברו בני הזוג לחולון, סמוך לביתו של אביה, יהושע, וברטונוב הקימה בביתה סטודיו למחול.
ב-1970 פרשה מהבמה והתרכזה בלימוד מחול בסטודיו שלה ובשיעורים והרצאות ברחבי הארץ, בכתיבת ספרים ובמחקרים עליהם שקדה במשך השנים, על אפיוניו של המחול הישראלי והבינלאומי וכן חקרה את הריקודים באפריקה.
באמצע שנות ה-80, בגיל 70, חזרה להופיע במופע יחיד.
גם בהיותה בגיל מתקדם הקפידה לערוך סדרות תרגילים בריקוד וטענה כי "אם אי-אפשר לעשות תנועות גדולות, אז עושים תנועות קטנות, אבל לעשות חייבים".
תולדות חייה, שידעו הצלחות אמנותיות וגם עצב ואובדן, מתוארים בסרט התיעודי "שלכת" בבימויים של נואית ודן גבע ובספרה האוטוביוגרפי, "מאחורי הקלעים של הנפש" שיצא לאור בשנת 2005. באותה שנה גם נערך לה גם ערב מחווה ב"פסטיבל אשה" בחולון.
נפטרה בתל אביב בגיל 95, ונקברה בבית העלמין הדרום בחולון.
בעיר חולון נקרא על שמה רחוב.
ריקוד אלי אדמה: מסע לימוד בגאנה, תל אביב: דבר, תשכ"ד.
ריקוד אלי אדמה: מסע-לימוד בגאנה; ערך: שלמה ברטונוב, תל אביב: רשפים; בית דבורה ועמנואל/חולון, תשמ"ה 1985.
ריקוד אלי אופקים: מסע בהודו, תל אביב: רשפים, תשל"ג.
מבין הקלעים: קובץ מאמרים ורשימות על אודות אמנויות הבמה: מוקדש לזכרו של שלמה ברטונוב, חולון: דבורה ברטונוב, 1979.
ריקוד על פי צו הרוח: בין פארפסיכולוגיה ואמנות: חוויה וניתוחה, תל אביב: רשפים, תשמ"א 1981.
מסע אל עולם הריקוד: על הריקוד כאמנות וכביטוי לאדם ולעם: בעקבות הרצאות באוניברסיטת חיפה, תל אביב: רשפים, תשמ"ג 1982.
מאחורי הקלעים של הנפש; ערך והביא לדפוס: דן שביט, בני ברק: הקיבוץ המאוחד, 2005.
1936 - מקום ראשון בתחרות המחול הבינלאומית בפריז.
1991 – פרס ישראל לאמנות המחול, על מפעל חייה.
דבוצ'קה (DeVotchKa) הוא הרכב אנסמבל ייחודי המושפע מתרבויות אתניות שונות ברחבי העולם.
ההשפעה ניכרת במוזיקה הצוענית, מוזיקה יוונית, מוזיקה סלאבית, סגנון הבולרו הספרדי והמריאצ'י המקסיקני.
ההרכב משלב סימולטנית מוזיקת עולם עם מוזיקת פאנק רוק (Punk rock) ופולק אמריקאי.
מקור השם דבוצ'קה ברוסית (девочка) ומשמעו "נערה".
ההרכב הוקם על ידי ניק אורטה בעיר דנוור ב-1997. ניק אורטה ידוע גם בקריירת הסולו שלו ביצירת פסקולים לסרטים (ביניהם פסקול הסרט "אני אוהב אותך פיליפ מוריס" בכיכובו של ג'ים קארי).
אורטה שר ומנגן במספר כלים בנוסף לגיטרה (חצוצרה, בוזוקי, טרמין ופסנתר).
חברי הרכב נוספים הם טום הגרמן (כינור, אקורדיון, ופסנתר), הזמרת
ג'יני שרודר (קונטרבס, סוזאפון וחליל) ושון קינג (כלי הקשה וחצוצרה).
דֶבוֹנְפּוֹרְט היא עיר על חופו הצפון-מערבי של האי (והמדינה) טסמניה שבאוסטרליה.
העיר שוכנת על שפך נהר מרסי(Mersey), כ-50 ק"מ ממזרח לעיר בורני ו-277 ק"מ מצפון לבירת המדינה הובארט.
העיר היא המרכז האורבני העיקרי של צפון האי.
אוכלוסיית העיר על פרבריה מנתה 24,615 תושבים במפקד 2011.
במהלך שנות החמישים של המאה ה-19 הוקמו שני יישובים בשם פורמבי (Formby) וטרוקווי (Torquay) על שתי גדות שפך נהר מרסי.
טורקווי היה היישוב הגדול מבין השניים ופעלו בו תחנת משטרה, דואר, בית משפט, לפחות שלושה מלונות, מספנה וחנויות.
בשנות השבעים של המאה ה-19 ענף הספנות התפתח ובוצעה עבודה כדי להעמיק את שפך הנהר.
בשלב זה החל לפעול קו ספינות קיטור למלבורן.
ב-1889 הושלמה בנייתו של מגדלור ובסוף המאה חוברה פרומבי לרשת רכבות והיא החלה להתפתח והוקם בה נמל.
ב-1890 החליטו תושבי שתי הערים בהצבעה לאחד אותם וכך הוקמה העיר דבונפורט.
דבורה ברזילי-יגר (נולדה ב-1933) היא היסטוריונית ישראלית, שחקרה וערכה מחקרים רבים על חייו, תקופתו ופעילותו המדינית של ד"ר חיים ויצמן, נשיאה הראשון של מדינת ישראל.
ברזילי נולדה בעיירה מושצ'יסקה שליד העיר לבוב בגליציה המזרחית (כיום אוקראינה) ועלתה ארצה עם הוריה בשנת 1936 וגדלה ברחובות בה סיימה את בתי הספר היסודי והתיכון.
אביה, משה ברזילי היה לימים ראש העירייה השלישי של רחובות.
ברזילי התגייסה לעתודה האקדמית, ובמסגרתה למדה לתואר ראשון בהיסטוריה כללית וסוציולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
שירתה בצה"ל, בדרגת סגן, בענף היסטוריה (הצבאית של המטכ"ל).
לאחר שחרורה סיימה תואר שני באוניברסיטה העברית, בלימודי היסטוריה כללית וההשלמות בהיסטוריה של עם ישראל.
לימים, לאחר תקופת מחקר באנגליה, כתבה את עבודת הדוקטורט שלה על הנושא "בית לאומי לעם היהודי - המושג בחשיבה ובעשייה המדינית הבריטית 1917–1923" והוענק לה תואר דוקטור.
במקביל, סיימה באוניברסיטה העברית לימודי הוראה בהיסטוריה וקיבלה תעודת הוראה, שבה נעזרה לשם הוראת מקצוע ההיסטוריה בבית ספר התיכון המאוחד ברחובות בשנים 1958–1960.
בשנים 1961–1974 שמשה חוקרת ועורכת מחקר במערכת כתבי חיים ויצמן, ירושלים, ובגנזך ויצמן ברחובות.
בשנים 1966–1969 שהתה בלונדון בשליחות מערכת כתבי חיים ויצמן, וריכזה חומר בארכיונים הבריטיים המתייחס לפעילותו המדינית של ויצמן במלחמת העולם הראשונה בהקשר למתן הצהרת בלפור.
לימים פרסמה מאמרים בנושא זה.
בשובה לישראל היא ערכה את הכרכים השביעי והשמיני של כתבי חיים ויצמן (אגרות), שפורסמו בעברית ובאנגלית.
בשנים 1974–1980 ניהלה וערכה את המחקר מטעם המכון לחקר הציונות שבאוניברסיטת תל אביב, לקראת פרסומו של "יומן ציוני מדיני, 1915 - 1919" של שמואל טולקובסקי, שהיה ציוני רב-פעלים ומחלוצי הפרדסנות בישראל.
בשנים 1974–1985 ניהלה ברזילי את המחקר וערכה את סקר המקורות בארכיונים בישראל, הנוגעים למדיניות ממשלת בריטניה כלפי היישוב היהודי בארץ ישראל (1914–1949); הפרויקט נעשה על ידי האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים בשיתוף עם האקדמיה הבריטית והופק לימים כדיסק.
בשנת 1979 נישאה ברזילי לד"ר משה יגר, היסטוריון ודיפלומט בשירות החוץ של ישראל ולימים נלוותה אליו בשליחויותיו לנציגויות ישראל כקונסול כללי בניו יורק, ושגריר בסטוקהולם ובפראג.
ברזילי לימדה כפרופסורית אורחת בקווינס קולג' השייך לאוניברסיטת העיר ניו יורק ובאוניברסיטת קארל בפראג.
כתבי חיים ויצמן (אגרות) כרך ז' , ירושלים, 1977 (בעברית), עורכת ; כנ"ל, ירושלים, 1975 (באנגלית), עורכת
כתבי חיים ויצמן (אגרות) כרך ח', ירושלים, 1977 (בעברית ובאנגלית), עורכת
שמואל טולקובסקי, יומן ציוני מדיני - לונדון 1915 - 1919: לקראת הצהרת בלפור / עורכת, ירושלים, 1981.
בשליחות המדינה : נשות הדיפלומטים של משרד החוץ - חמישים שנות עשייה / ערכה דבורה ברזילי-יגר, [ירושלים], משרד החוץ - חטיבת ההדרכה, [תשנ"ט] [1995] (?).
יהודה ריינהרץ, חיים ויצמן - עלייתו של מדינאי, ירושלים, 1996, מתרגמת מאנגלית, ועורכת.
אגדות יפן / תרגמה ועיבדה דבורה יגר אייר ועיצב אורי אשי, ירושלים: כרמל, תשס"ב 2001.
בית לאומי לעם היהודי - המושג בחשיבה ובעשייה המדינית הבריטית 1917 - 1923, הספרייה הציונית על-יד ההסתדרות הציונית העולמית, ירושלים, תשס"ג - 2003. תורגם לאנגלית על ידי דבורה בשנת 2017.
מדריך למקורות ארכיוניים הנוגעים לתולדות ארץ ישראל בתקופת המנדט, האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, ירושלים, תשס"ד - 2004;
משבר "אוגנדה" בציונות / ביחד עם משה יגר, הוצאת כרמל, תש"פ - 2020
לתולדות הצהרת בלפור, רבעון "ציון", כרך ל"ג, ירושלים, תשכ"ח-1968
שעת משבר כשעת מפנה, מדינאי בעיתות משבר (קובץ מאמרים), תל אביב, תשל"ז-1977
המדיניות הציונית של חיים ויצמן בתקופת מלחמת העולם הראשונה, אידאולוגיה ומדיניות ציונית (קובץ מאמרים), ירושלים, תשל"ח-1978
דבורה בקון (24 בפברואר 1951 – 18 במרץ 1983) הייתה שחקנית קולנוע ישראלית.
נולדה לאריה ופולה בקון ניצולי שואה כבת זקונים ולה אח גדול בשם משה שנפטר ב-3 בדצמבר 2021.
בקון גדלה בתל אביב והתגוררה בה עד מותה.
ב-1974 הופיעה בקון בסדרת הטלוויזיה "דלת הקסמים" בה גילמה אישה ברחוב.
קודם לעבודתה הקולנועית, בסוף שנות ה-70 השתתפה בתוכנית הטלוויזיה "זה הסוד שלי" בתור בעלת סוד, שעבדה בפנצ'ריה, ובתיווך לקניית רכב.
היא עבדה גם כסלקטורית במועדון "21" בתל אביב שנפתח ב-1979 והיה מועדון הגייז הראשון בישראל, וכמו כן היא עבדה במועדונים נוספים בתל אביב, והייתה ידועה כבליינית עד השעות הקטנות של הלילה במועדונים "אפוקליפסה", "המשפחה", "קיסר" ו"המסבאה".
הבמאי והשחקן צבי שיסל ליהק אותה בשנת 1977 לסרטון פרסומת של "טרופית", הוא בחר בה לפרסומת הזו לפני שהייתה מוכרת.
לימים שיסל ליהק אותה לסרט " סבבה" שביים, שהפך גם לסרטה האחרון.
ב-1978 בקון הופיעה בכרזה לאופנת ג'ינס שנקראה "ג'ינס אושר" של חנות אופנה בשם "אופנת אושר" שפעלה בתל אביב.
הופעתה הראשונה בקולנוע הייתה בסרט "נישואין נוסח תל אביב" בבימויו של יואל זילברג, שיצא לאקרנים ב-1979, ובו גילמה את מנהלת מועדון הקלפים.
בשנת 1980 השתתפה בצוות המתחנים של סרט המתיחות "חייך אכלת אותה" לצד יהודה ברקן, אריה מוסקונה וקרוליין לנגפורד.
הופעתה בסרט הקנתה לה חשיפה רבה בציבור, וביססה את הדמות של האישה גדולת הממדים, גסת הרוח והמאיימת שהייתה מזוהה איתה בהמשך הדרך בסרטים נוספים, שהמוכר בהם הוא "ספיחס" בבימוי בעז דוידזון.
בשנת 1981 השתתפה בסרט "עם ישראל חי".
בשנת 1982 גילמה את מ"כית הבנות בסרט "ספיחס".
בשנת 1983 שיחקה בסרט "סבבה" שהווה ספין אוף ל"ספיחס", וגם שם גילמה את דמות המ"כית, וזה היה הסרט האחרון בו היא השתתפה טרם מותה (הסרט יצא לאקרנים ארבעה חודשים לאחר מותה).
ב-18 במרץ 1983 נהרגה בקון בתאונת דרכים בדרך לאילת ליד צומת קטורה בכביש 40 כשנהג המונית שנסעה בה סטה לצד הדרך, וכתוצאה מכך המונית התהפכה ועלתה באש, ודבורה עקב ממדי גופה לא הצליחה להימלט מהרכב הבוער ונשרפה למוות.
נהג המונית, וידיד של בקון שנסע איתה ברכב בדרכם לאילת, נפצעו בתאונה.
בקון נקברה בבית העלמין הדרום.
במקום בו הייתה התאונה שגבתה את חייה ניצבת אנדרטה לזכרה.
ב-1984 נהג המונית יצחק חזן נשלח לשנה וחצי מאסר בפועל, ורישיונו נשלל לעשר שנים, לאחר שהוכח כי נהג בשיכרות וגרם לתאונה הטראגית בה נהרגה בקון.
השירים "חיה בתוך קופסה" ו"בננ", של הזמרת קורין אלאל שהייתה חברתה, נכתבו לזכרה לאחר מותה ונכללו באלבומה הראשון של אלאל שיצא ב-1984.
בשנת 1993 עשר שנים אחרי מותה הקליט יזהר כהן שהיה חבר קרוב של בקון שיר בשם "אני ודבורה הגדולה", שנכתב על ידי קובי לוריא לאור סיפורים ששמע על בקון מחבריה הקרובים ומכהן עצמו, וקורין אלאל הלחינה את השיר.
השיר נכלל באלבומו החמישי של כהן שיצא באותה השנה ושנקרא "לגעת במים לגעת ברוח".
דבורה בן-יהודה (1855 – 24 בספטמבר 1891) הייתה אשתו הראשונה של מחיה השפה העברית, אליעזר בן-יהודה, ונחשבת ל"אם העברייה הראשונה".
דבורה נולדה בשנת 1855 (תרט"ו) לשלמה נפתלי הרץ יונאס (1896-1840) ולרבקה לאה לבית ברביש, בליטא בעיר דריסה שבמחוז ויטבסק של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס).
אביה היה סוחר אמיד, שהיה מחסידי האדמו"ר רבי שמואל מלובביץ', וברבות השנים היה למשכיל, למשורר ולאחד מראשוני חובבי ציון.
בית הוריה היה בית יהודי אמיד, אשר העניק לה השכלה כללית ולימודי שפות - רוסית, צרפתית וגרמנית.
לדבורה היו שלושה אחים ושלוש אחיות, מהם: דוד (הבכור), חמדה, סוניה, פנינה (ככל הנראה ילידת 1885) ואוניה (יוסף, יליד 1888 לערך).
אביה, שלמה יונאס פרש חסותו על אליעזר בן יהודה, העניק לו יחס אבהי, וייעד אותו כשידוך לדבורה, שהייתה מבוגרת מאליעזר בשלוש שנים, ושימשה לו מורה לרוסית ולמקצועות כלליים.
הקשר ביניהם התהדק והם סיכמו להינשא.
בשנת 1877 נסע בן יהודה לפריז במטרה ללמוד רפואה, אף כי מטרתו האמיתית הייתה להכשיר עצמו לחיים פוליטיים.
כעבור ארבע שנים, עזב את פריז ונסע לווינה בהחלטה לעלות לארץ ישראל.
הוא כתב ליונאס על מצב בריאותו ועל מצבו הכספי, וביקש את סליחתו על כי לא יוכל לשאת את דבורה לאישה, כפי שהבטיח.
היא נפרדה ממשפחתה ונסעה ברכבת ממוסקבה לווינה, וללא הודעה מוקדמת, התייצבה בחדר בו שהה אליעזר.
את דרכם לארץ ישראל עשו שניהם בהפלגה על נהר הדנובה דרך רומניה, קושטא, קהיר, אלכסנדריה ומשם ליפו.
ד"ר יוסף לנג כותב בספרו "דבר עברית", שבבית משפחת אב"י סיפרו כי בבית הדואר שבבירת האימפריה העות'מאנית המתינה לו איגרת מפריס ששלח לו צ'אשניקוב, ובה נתבקש להמתין לבואו, משום שברצונו להצטרף למסעם.
בימי ההמתנה הללו גילו בני הזוג את חינה של עיר הנמל התוססת, ועם בואו של צ'אשניקוב הפליגו השלושה לארץ ישראל.
בסיפור העלייה לארץ, "השב לארץ מולדתו", אותו פרסם אליעזר בן יהודה בחתימת א בחבצלת, הוא מספר שידידו ׁ(הכוונה לצ'אשניקוב) ניסה להניא את אשתו (דבורה) מלקשור את גורלה בגורלו שלו, אולם דבורה נשארה איתנה בדעתה והשיבה לו:
אליעזר בן-יהודה סיפר בזיכרונותיו על תחילת דיבורה העברי של דבורה, במהלך הפלגתם על הדנובה מווינה בדרכם לארץ ישראל:
כשהגיעו לקהיר, בשנת 1881, הם פנו אל הרב רפאל אהרן בן שמעון כדי שיקדשם כדת משה וישראל.
דבורה כונתה "האם העברייה הראשונה" על שום היותה האם הראשונה שדיברה עם ילדיה בשפה העברית בלבד.
עדות לכך ניתן לקרוא על מצבתה: "האם הראשונה בזמן הזה שדברה לילדיה בעברית מרגע היוולדם ותקם דור מדבר עברית".
מדבריו של בן יהודה: "כל הימים אשר הנשים לא תדברנה עברית, אין תקווה לתחיית הלשון בפי העם".
אמהות העלייה הראשונה לא דיברו עברית ולא הנחילו אותה לילדיהן.
משפחת בן-יהודה הייתה יוצאת דופן.
אליעזר בן יהודה אסר על אשתו לדבר עם ילדיהם בשפה אחרת מלבד העברית.
דרישה זו הטילה סגר חברתי על ילדיו, והייתה בה התאכזרות אל דבורה.
דבורה נאלצה לעזור בפרנסת המשפחה, אשר מצבה הכלכלי היה קשה.
היא שימשה כמורה ללשון העברית ולדברי ימי ישראל בבית הספר לבנות על שם אוולינה דה רוטשילד.
לשם לימודי ההיסטוריה, חיברה את החלק הראשון של "קיצור דברי הימים לבני ישראל בשבתם על אדמתם", שיצא מאוחר יותר בשלושה חלקים בעיבודו של בן יהודה.
כמו כן ניסתה כוחה בכתיבה עיתונאית.
המאמר היחיד שכתבה הוא: "תקנת בנות ירושלים".
בכ"ב באלול ה'תרנ"א נפטרה דבורה ממחלת השחפת, שממנה סבלה.
קבורתה של דבורה הייתה מלווה בסכסוכים בין אליעזר בן יהודה לחברה קדישא של העדה האשכנזית בירושלים והם איימו לקבור אותה מחוץ לגדר.
בצערו פנה אליעזר אל החברה קדישא של העדה הספרדית וביקשם להביאה לקבורה.
בסופו של דבר, דבורה נקברה בבית הקברות היהודי בהר הזיתים בחלקת הפרושים, רחוקה מהמקום בו לימים הוקמה חלקת הקבר המשפחתית בה קבורים אליעזר בן יהודה, איתמר בן-אב"י וחמדה.
בנה, איתמר בן-אב"י, כתב שבהלוויה "שום ידיד לא לונו בדרכנו, שום קרוב לא הופיע".
אליעזר ספד לרעייתו בתום שבוע האבל מעל גבי הגיליון הראשון של "האור" לשנת תרנ"ב: "גועה אל עמה האם הראשונה בישראל בזמן הזה דברה לילדיה מרגע הולדתם רק עברית...
והנה תקפה מחלה אכזריה, מחלת השחפת, ותעניה עינויים נוראים משך שנה וחצי.
על מותה יתאבלו כל החפצים בתחית לשוננו, ובעלה הזוכר לה חסד נעוריה אהבת כלולותיה לכתה אחריו במדבר בארץ לא זרועה".
בן יהודה נותר אלמן עם חמישה יתומים, מצבו הכלכלי היה קשה והוא היה טרוד בענייניו, כך שאת עניין הקמת המצבה הותיר לטיפולם של אחרים.
נשות המושבה ראשון לציון לקחו על עצמן את משימת הקמת המצבה.
הן פתחו במגבית לאיסוף תרומות אך ההיענות הייתה מועטה.
בקריאה נוספת לתרומות ובתרומתו של יונאס, הוקמה המצבה כעבור שנתיים מיום מותה של דבורה.
על המצבה נחקקו מילותיו של בעלה: "קבר האם הראשונה בזמן הזה שדברה לילדיה עברית מרגע הולדתם, ותקם דור מדבר עברית היא האשה המשכלת מרת דבורה בת שלמה הרץ ואשתו רבקה לאה יונאס אשת א' בן יהודה עורך האור.
נפטרה באור ליום ו' כ"ד אלול א'תתכ"ג לגלתנו, תרנ"א".
כשנה לאחר מותה אליעזר בן יהודה נשא לאישה את חמדה, אחותה הצעירה של דבורה.
אחרי מותה נוסדה לזכרה, בעיר לבוב, חברת נשים ציוניות בשם "דבורה", כדי לקרב את הנשים היהודיות לתנועה הלאומית.
בשנת 2024 עלתה לאוויר 'הצבי', סדרת הטלוויזיה של כאן11, בה מוצגת, בין היתר, דמותה של דבורה.
דמותו של אליעזר בן-יהודה תופסת מקום מרכזי בסדרה.
דבורה אילון-סרני (21 בדצמבר 1906 – 18 בנובמבר 1991) הייתה סופרת ומחנכת עברית, דוקטור לביולוגיה.
אילון-סרני עבדה כמורה למדעי הטבע בגימנסיה העברית "הרצליה" בתל אביב.
כתבה ותרגמה ספרים, ספרי לימוד ומאמרים בענייני ביולוגיה, בוטניקה וזואולוגיה.
דבורה אילון-סרני לבית רבינוביץ, נכדתו של הרב אליהו דוד רבינוביץ' תאומים, נולדה בירושלים בשנת 1906. כשסיימה את לימודיה בגימנסיה "הרצליה" נסעה לאיטליה ושם קיבלה תואר דוקטור לביולוגיה באוניברסיטת רומא.
באיטליה נישאה לאנריקו סרני (אחיו הבכור של אנצו סרני) ובשנת 1930 נולדה בתם עדה איסקיה פרייה אלפונסה רחל (לימים, עדה פיינברג-סירני).
עשרה חודשים לאחר הולדת בתם מת אנריקו במפתיע.
אילון-סרני החליטה להיערך לקראת חזרה לארץ ישראל ועברה עם בתה לאוניברסיטה בפדובה, שם השתלמה בנושא של מחלות צמחים, תחום שהעריכה שיהיה בו צורך בישראל.
בשנת 1934, משהשלימה את לימודיה, חזרה עם בתה לארץ.
בשנת 1938 נישאה למורה ולמנהל בית הספר "אחד העם" בתל אביב, מנחם אילון.
לאחר חזרתה ארצה, עבדה אילון-סרני בתחנת הניסיונות החקלאית ברחובות אך חשה צורך בעבודה שיש בה מגע אנושי.
בשנת 1936, כאשר ביקרה בגימנסיה "הרצליה", הציע לה מנהל בית הספר, בן-ציון מוסינזון, לעבוד בבית הספר כמורה.
אילון-סרני קיבלה את הצעתו ועבדה כמורה לטבע בגימנסיה במשך עשרים ושלוש שנים.
אילון-סרני נחשבה למורה מרתקת ואהובה שהתלמידים הקפידו לא להחמיץ את שיעוריה.
ניסיון לבטל את שיעוריה לאחת המגמות בבית הספר נתקל בהתנגדות התלמידים.
כיוון שלא היו בנמצא ספרי לימוד במדעי הטבע, אילון-סרני כתבה ספרי לימוד בעצמה וכן תרגמה ספרים מדעיים לנוער, ביניהם "הלוחמים במוות", "ילדותם של בעלי החיים" ועוד.
כתיבתה לילדים היא תוצאה של שיחה עם לאה גולדברג בשנת 1938. גולדברג הייתה אז מעורכי "דבר לילדים" והיא ביקשה מאילון-סרני רשימה לעיתון.
הרשימה זכתה להצלחה ובעקבותיה באו רשימות נוספות וספרים.
ספריה זכו לביקורות משבחות ונדפסו במספר מהדורות.
בשנת 1955 מונתה אילון-סרני לנספחת בשגרירות ישראל בוושינגטון.
תפקידה היה טיפוח הקשר עם ארגוני הנשים בארצות הברית והעברת הרצאות על ישראל באוניברסיטאות ומוסדות אקדמיים.
אילון-סרני שימשה בתפקיד זה שנה אחת.
בנוסף לשליחות זו, אילון-סרני הצטרפה לנסיעות השליחות של בעלה, מנחם אילון, לברזיל ולמקסיקו, שם הרבו בעשייה חינוכית בקרב הקהילות היהודיות.
בשנת 1961, במהלך שליחותם למקסיקו, נקראה לצאת בשליחות משרד החוץ הישראלי לקניה, כדי להקים שם, בשיתוף עם ממשלת קניה, מוסד להכשרת נערות לעבודה.
נסיעות אלה, כמו גם נסיעות נוספות של אילון-סרני, הולידו ספרי מסע על המדינות בהן ביקרה.
הן גם הובילו להפסקות זמניות של ההוראה בגימנסיה, אך היא שבה לעבודתה עם חזרתה לארץ.
אומרים יש בעולם: פלאי פלאים מעולם החי (1944).
תל אביב : הקריה, משרד החקלאות
גבורי הקטב : פרשת הגבורה וההקרבה של כבוש הקטב הצפוני והדרומי (1955).
אומרים יש בעולם: פלאי פלאים מעולם בעלי-החיים (1958).
על פני ברזיל: מסע בארץ הג'ונגל והקידמה (1960).
קניה המתעוררת: רשמי מסע (1964).
מקסיקו הקסומה: רשמי מסע (1968).
ביולוגיה כללית: פרקים: ספר ללומדים ולמשתלמים (1944).
נכתב בשיתוף עם אלכסנדר ברש.
זואולוגיה: קורס הנלמד במחלקה שביעית בגמנסיה "הרצליה" [1945].
חיי הצמח: קורס הנלמד במחלקה החמישית בגמנסיה "הרצליה" תל אביב (1945).
תל אביב: מוציא לאור לא ידוע
קורס הנלמד במחלקה שביעית בגמנסיה "הרצליה" תל אביב (1945).
האדם: רשימות עזר לשעורים במחלקה VIII בגמנסיה "הרצליה" (1945).
ביולוגיה כללית: פרקים : ספר ללומדים ולמשתלמים (1949).
תל אביב : מכון ישראלי להשכלה בכתב ליד המרכז לתרבות ולחינוך
פרקים בבוטניקה: פיזיולוגיה של הצמח, צמחים ירודים (1957).
תל אביב: בית-התלמיד שע"י הגמנסיה העברית הרצליה
דבורה (דבי) ביטון (נולדה ב-25 ביוני 1965, כ"ה בסיוון ה'תשכ"ה) היא חברת כנסת מטעם מפלגת יש עתיד.
לפני כניסתה לפוליטיקה הייתה עורכת דין שייצגה נוער וקטינים בסיכון ושימשה אפוטרופוס לכשרות משפטית מטעם הסיוע המשפטי במחוז דרום.
ביטון היא בתם הבכורה של שרה ומסעוד אסולין, יוצאי מרוקו שעלו לישראל בשנת 1965 ובנו את ביתם בשדרות.
היא למדה בבית הספר היסודי "שקמים" ובתיכון הממלכתי ע"ש גוטוירט, במגמת סיעוד מסמ"ת.
עם תום לימודיה שירתה כאחות חיילת במחלקה פנימית ב' בבית חולים ברזילי באשקלון.
לאחר שחרורה מצה"ל בתחילת שנות ה-90, עבדה כאשת מכירות ביורוקום-נוקיה.
בהמשך, עבדה כאשת מכירות במי עדן.
לאחר מכן, הקימה חברת כוח אדם, העסיקה כ-500 עובדים, ושימשה בה מנכ"לית.
לאחר מספר שנים, מכרה את החברה.
בשנת 2008 הוסמכה כעורכת דין.
היא בעלת תואר שני במשפטים מהקריה האקדמית אונו.
משנת 2008 עד בחירתה לכנסת ה-25 פעלה ביטון כעורכת דין מטעם הסיוע המשפטי במחוז דרום.
היא ייצגה נוער בסיכון, שימשה אפוטרופוס לדין בכשרות משפטית, ייצגה הורים שילדיהם הוצאו מהבית לחלופין למשפחות אומנה וכמו כן, ייצגה בגירושין ופעלה כמגשרת מוסמכת.
ביטון התמודדה לראשות העיר שדרות בשנת 2013, אך לא נבחרה.
היא הובילה מעל עשור את מטה "יש עתיד" בשדרות, והוצבה במקומות סמליים (34–37) ברשימת המפלגה לכנסת מאז הקמתה.
לפני חיבור מפלגות "יש עתיד" ו"חוסן לישראל", הוצבה ביטון במקום ה-21 ברשימת "יש עתיד" בבחירות לכנסת העשרים ואחת.
עם חיבור הרשימות, הוצבה ביטון במקום ה-47 ובהמשך, במקום ה-49 כשרצה במסגרת רשימת "כחול לבן".
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש הוצבה במקום ה-21 ברשימה, וב-15 בנובמבר 2022 הושבעה כחברת כנסת.
ביטון קיבלה את הובלת "קהילת המיוחדים", קהילה שהוקמה על ידי הורים פעילי המפלגה, במטרה לקדם זכויות לקהילה.
היא חברה קבועה בוועדת העבודה והרווחה, הוועדה המיוחדת לזכויות הילד, והוועדה המיוחדת לצמצום פערים חברתיים בפריפריה.
בנוסף, פועלת ביטון כיושבת ראש השדולות הבאות: שדולת קידום רווחת קטינים במצבי סיכון, שדולת זכויות אנשים עם מוגבלויות, שדולת זכויות נפגעי עבירה, שדולת פיתוח וחיזוק הנגב והגליל, שדולת עוטף עזה, והשדולה לחיזוק תושבי קווי העימות.
במסגרת כהונתה כחברת כנסת קידמה וחוקקה את החוקים הבאים:
תיקון לחוק הירושה, המונע מקרים בהם מי שהואשם ברצח בן או בת זוגו גם נהנה מחלקו היחסי בנכסים המשותפים.
תיקון לחוק סדרי הדין (חקירת עדים), המסייע לילדים שנפגעו מעבירות מין או התעללות ונדרשים להעיד בבית משפט אזרחי לזכות בפיצויים בגין הנזק שנגרם להם.
חוק מניעת פיטורי בן משפחה של חלל צה"ל או נרצח בפעולת איבה, הקובע הגנות מפני פגיעה בתעסוקת עובד שהוא בן משפחה של חלל צה"ל או נרצח בפעולות איבה.
דבורה אסתרין היא מדענית אמריקאית בתחום מדעי המחשב, ופרופסור בקורנל טק.
היא פורצת דרך בתחום הנקרא רשתות חיישנים מוטמעות , ומחקריה הרבים צוטטו יותר מ-126,000 פעמים.
בשנת 2011, היא השיקה את Open mHealth לצד אידה סים.
היא זכתה במספר פרסים במהלך חייה בשל תרומתה המדעית.
אסתרין עוסקת במספר תחומים נוספים, ביניהם בריאות דיגיטלית, "סמול דאטה", וחישה שיתופית.
דבורה אסתרין נולדה בשנת 1959 בלוס אנג'לס לג'רלד ותלמה אסתרין, למשפחה בת שלושה ילדים.
לאסתרין שתי אחיות: אחותה יהודית אסתרין היא יזמית מוצלחת, ואחותה מרגו אסתרין היא רופאה העוסקת ברפואה פנימית.
הוריה היו פרופסורים למדעי המחשב באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, דבר אשר השפיע על התעניינותה בתחום.
מגיל צעיר היא רצתה להמציא דברים, והתעניינה במדעים, טכנולוגיה ומתמטיקה.
לאחר סיום הלימודים, אסתרין החלה ללמוד לתואר בוגר במדעים באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, וסיימה ב-1980. לאחר מכן ב-1982 השלימה תואר שני בניהול טכנולוגיה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, ושלוש שנים לאחר מכן השלימה דוקטורט למדעי המחשב באותו מקום.
בשנת 1986, היא החלה ללמד ולחקור באוניברסיטת דרום קליפורניה.
בשנת 2000, היא עברה לאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, שם קיבלה תואר פרופסור למדעי המחשב.
באוגוסט 2002, אסתרין קיבלה סך של 40 מיליון דולר מהקרן הלאומית למדע של ארצות הברית כדי להמשיך במחקרה על רשתות חיישנים, והקימה את המרכז לרשתות חיישנים מוטמעות (CENS).
אסתרין נבחרה לכהן כמנהלתו הראשונה.
בשנת 2007, היא נבחרה כחברה באקדמיה האמריקאית לאומניות ולמדעים.
בשנת 2011, אסתרין השיקה את Open mHealth, תוכנת קוד פתוח חדשנית.
בשנת 2012 אסתרין הצטרפה לקורנל טק, תחת אוניברסיטת קורנל, שם היא פועלת עד היום.
אסתרין ערכה מחקרים במספר תחומים, אך תרומתה הבולטת ביותר היא בתחום הנקרא רשתות חיישנים מוטמעות.
כל רשת חיישנים מורכבת ממספר מחשבים זעירים המצוידים בחיישנים הממוקמים באזורים שונים.
בעזרת החיישנים, מחשבים אלה עורכים מדידות ועוקבים אחר שינויים בסביבה בה הם נמצאים.
המחשבים מעבדים את המידע שמצאו, ומעבירים אותו ואל המחשבים של החוקרים.
כך ניתן לאסוף מידע מדויק על כל ההיבטים השונים של האזור בו הם ממוקמים.
בשנות התשעים, אסתרין החלה לחקור את התחום, וניסתה למצוא שימושים חדשים ומועילים לטכנולוגיה.
ב-1999, כשהייתה בחופשה בקוסטה ריקה, היא נדהמה ממגוון החיות והצמחים במדינה, והבינה שביולוגים יכולים להשתמש ברשתות חיישנים כדי לחקור ולעקוב אחר תופעות ביולוגיות מורכבות.
כשחזרה מקוסטה ריקה, היא החלה לחקור כיצד אפשר להשתמש ברשתות חיישנים מוטמעות בהקשר ביולוגי וסביבתי.
היא ערכה מספר מחקרים וניסויים שעשו שימוש ברשתות חיישנים מוטמעות, בהם החיישנים אספו מידע על ההשפעות של שינוי האקלים על הסביבה, על הכמות של חומרים מזהמים באדמה במקומות שונים ועל המיקרו-אקלים של שמורות טבע שונות.
נוסף על כך, אסתרין השתמשה ברשתות חיישנים כדי לבדוק את היציבות של מבנים.
למשל, בזמן רעידת אדמה, החיישנים שאסתרין פרסה אספו מידע על ההשפעות של הרעידה על אזורים שונים בבניין, בתקווה שבעתיד אפשר יהיה להשתמש במידע הזה כדי לבנות מבנים יציבים וחזקים יותר.
לאחרונה, אסתרין חוקרת את השימושים האפשריים של פיסות המידע הדיגיטלי שאנחנו מותירים אחרינו בחיי היום יום, וכיצד ניתן לזהות בעזרתן דפוסי התנהגות שחוזרים על עצמם.
אסתרין מאמינה שבעזרת דפוסי התנהגות אלה, אפשר לזהות מחלות בצורה יעילה יותר, או לעזור לאנשים הסובלים ממחלות.
אסתרין קוראת למידע הדיגיטלי הזה "סמול דאטה".
Open mHealth, התוכנה שאסתרין יצרה, עוזרת להנגיש את ה"סמול דאטה" כדי שאפליקציות רפואיות יוכלו לטפל בבעיות בריאותיות ספציפיות באופן טוב, יעיל ומותאם אישית.
הפרס הנשיאותי לחוקר הצעיר (1987)
פרס מכון אניטה בורג לנשות חזון (2007)
דוקטור לשם כבוד מבית הספר הפוליטכני הפדרלי של לוזאן (2008)
דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אופסלה (2011)
מדליית ג'ון פון נוימן של (2022)
דְּבוּקִית מְעֻצָּה (שם מדעי: Malvaviscus arboreus) היא שיח בינוני ירוק-עד, שאינו דביק ממשפחת החלמיתיים.
מין זה, שמוצאו מאמריקה משמש לנוי בישראל, לרוב כגדר חיה.
דבוקית מעוצה מזכירה את קרובתה היביסקוס במראה הכללי, אך עליה קטנים יותר ופרחיה, שאורכם 2 ס"מ, נראים כאילו הם "לא נפתחים", כאשר עלי הכותרת נשארים גלולים ושזורים, ומתוכם בולטים צינור האבקנים והצלקות בכ-2 ס"מ נוספים.
השם המדעי של הסוג נגזר מלטינית, malva (חלמית), ו-viscidus (דביק), הרומז למוהל דביק.
למרות השם המדעי מין זה אינו דביק.
שם המין arboreus בלטינית מתאר צמח בעל מבנה מעוצה בעוד שהמילה "מעוצה" בעברית מתייחסת לתהליך שבו הגבעולים הירוקים הופכים למעוצים במהלך ההתפתחות.
הפריחה בישראל של השיח דבוקית מעוצה מתחילה בקיץ ונמשכת לאורך הסתיו ועד החורף.
לעומתו העץ דבוקית משתלשלת (Malvaviscus penduliflorus) הפריחה בעיקר בסתיו אך גם לאורך השנה.
הצמח שנקרא בישראל שנים רבות דבוקית מעוצה הוא למעשה דבוקית משתלשלת.
שיח זה, המוכר כצמח נוי ותיק בישראל, הובא ואוקלם על ידי רות בנימין בחוות הנוי.
הוא נחשב לצמח חסון ועמיד, המתאים למגוון תנאי גידול, ועם אורך חיים רב בגינות רבות ברחבי הארץ.
לפי תיאורו, מדובר בשיח או עץ שגובהו מגיע עד 4 מטרים, המתאים לתנאי גידול של שמש מלאה או צל חלקי, ופרחיו משתלשלים ואורכם מגיע לכ-7 ס"מ.
לעומת זאת, דבוקית מעוצה (Malvaviscus arboreus) היא שיח קטן יותר, שמגיע לגובה של מטר אחד בלבד, וגדל בתנאי צל חלקי או מלא.
פרחיה קטנים יותר, אורכם נע בין 2 ל-4.5 ס"מ, והם זקופים.
בפרסומים השונים לא מצוין שפרחיה של דבוקית מעוצה (Malvaviscus arboreus), ולא של אחד מזניה בארץ מוצאה באמריקה, הם משתלשלים.
ולכן, ברור שיש בלבול בין המינים.
למעשה, הצמח הוותיק הנחשב בישראל כ"דבוקית מעוצה" הוא דבוקית משתלשלת (Malvaviscus penduliflorus) אשר נמצאת בגנים טרופיים והסובטרופיים ברחבי העולם הישן והעולם החדש ומשתמשים בה בגינות נוי רבות.
ראו הרחבה בפרק מאפיינים של דבוקית משתלשלת.
אין זה נדיר למצוא תיאורים שונים של דבוקית מעוצה במקורות שונים, במיוחד כשמדובר במין נפוץ בעל שימושים מגוונים כמו דבוקית מעוצה.
זה יכול לנבוע מכמה סיבות: השפעת תנאי גידול, שונות גנטית וזנים תרבותיים.
ייתכן שיש הבדל בין תיאור שנכתב על בסיס צמחי בר בתנאים טבעיים לבין תיאור שנכתב על בסיס זנים מתורבתים בגינות נוי.
לגבי המאפיינים הייחודיים של הזן דרומונד, הגדל בגינות בישראל, ניתן לקרוא בפרק הבא, שכולל מידע מפורט על הצמח ותנאי גידולו הייחודיים.
גובהה של דבוקית מעוצה נע מחצי מטר ועד 3 מ' ואף עשוי להגיע עד 10 מ'.
הגבעולים הצעירים וצידם התחתון של העלים שעירים.
העלים דמויי ביצה רחבה או כמעט עגולים, בסיסם דמוי לב, בעלי 3 אונות על פי רוב.
שפתם משוננת או תמימה כמעט, באורך של 4 עד 20 ס"מ (לעיתים עד 25 ס"מ) וברוחב של 3 עד 12 ס"מ.
פני העלים מכוסים בשערות פשוטות וכוכביות באופן דליל עד צפוף.
החפים בתחתית הפרח (Involucellar bractlets) הם צרים דמוי מרית.
הפרחים אדומים, זקופים או נוטים כלפי מעלה ואינם נפתחים במלואם, אורכם 2.5 עד 5 ס"מ.
לעומת פרחי היביסקוס, הפרחים של דבוקית מעוצה נראים כאילו הם "לא נפתחים"; עלי הכותרת נשארים גלולים ושזורים, כאשר מתוכם בולטים צינור האבקנים והצלקות בכ-2 ס"מ נוספים.
הגביע משתייר ומלווה גביעון בעל 7 עד 12 חפים מפורדים, זקופים וצרים מאוד וכמעט שווים באורכם לגביע.
אונות הגביע מאוחות לאורך חצי עד שני-שלישים מאורכן, באורך של 8 עד 15 מ"מ, כשהן קרחות או שעירות.
עלי הכותרת חופפים בזמן הפריחה (עת הבשלת המאבקים והביציות), והם אסימטריים, בצורת ביצה הפוכה-יתד, ומאורכים לכיוון הבסיס, באורך של 1.5 עד 4 ס"מ (לעיתים עד 5 ס"מ).
בתחתית העלה יש אוזנית בהירה.
צינור האבקנים שמקיף את עמוד השחלה מסתיים ב-5 שיניים.
הפירות שמלווים בגביע דמויי ענבה, בשרניים ואכילים בדרך כלל אדומים בהבשלתם.
הפירות בנויים מפרודות בשרניות רחבות-ביצתיות בצורת יתד, חלקות וקרחות המאוחות לגוף דמוי ענבה.
עם הזמן, הפרי הולך, מתייבש ומתפרק לפרודותיו.
הגביע המשתייר נותר על הצמח.
סוג פרי זה נדיר מאוד בתת-משפחת החלמתיים (Malvoideae).
הזרעים בצורת כליה, רוחבם שווה לשלושת רבעים מאורכם.
טקסונומיה והזנים של דבוקית מעוצה
הסוג דבוקית (Malvaviscus) כולל 10 מינים של שיחים, מטפסים ועצים.
הגדלים באזורים הטרופיים והסובטרופיים של אמריקה.
תפוצתה של המין דבוקית מעוצה היא ממקסיקו ועד טרינידד ופרו ובעיקר באזור הטרופי היבשה עונתית.
מין זה כולל שני זנים:
arboreus היא שיח או עץ שתפוצתו ממקסיקו ועד טרינידד ופרו ובעיקר באזור הטרופי היבשה עונתית.
הזן arboreus מאופיין בעלים בדרך כלל בלתי שסועים (חסרי אונות), ארוכים יותר מרחבים, קודקודיהם מחודדים, ובסיסיהם מעוגלים (עד כמעט לבובים, דמויי לב).
הגבעולים מכוסים בשערות כוכביות עד כמעט קירחים (או קירחים לגמרי).
drummondii היא שיח שגובהו נע מחצי מטר ועד 1.5 מ' ואף עשוי להגיע עד 3 מ' ותפוצתו מדרום אמריקה הצפונית, מטקסס ועד מקסיקו ובעיקר באזורים הסובטרופיים.
הזן דרומונד (drummondii) מאופיין הגבעולים קירחים בחלקם הקרוב לבסיס, ובחלקם המרוחק מכוסים בצפיפות בשערות קצרות ורכות.
בעלים בעלי טרפים שסועים ל-3 אונות, אורכם 4 עד 9 ס"מ ורוחבם 4 עד 12 ס"מ, אורכם לפחות כאורך רוחבם.
הקודקוד קהה (לעיתים מחודד), השוליים משוננים-מסוריים, והבסיס בדרך כלל בעל צורת לב ברורה.
בשנת 1999 הביאה סימה קגן הביאה ממשתלה בטקסס שני זנים גנניים של דבוקית מעוצה (Malvaviscus arboreus var.
drummondii): זן דרומונד 'סופרבלומר', שמצטיין בפריחה שופעת בצבע אדום, והזן 'אלבה' (Malvaviscus arboreus var.
שני הזנים הללו הם סלקציה מעשה האדם.
זהו המין היחיד בסוג דבוקית הגדל גם באזורים ממוזגים.
הוא מאכלס מדרונות ומצוקים גירניים, ערוצים מיוערים, לאורך נחלים באזורים מוצלים ברום של עד 200 מ'.
זן זה הוא הטקסון היחיד בסוג דבוקית בעל יכולת לייצר שורשים חדשים מה שמוביל ליצירת מושבות צפופות של שיבוטים (clones), שהם צמחים זהים גנטית לצמח המקורי, שנוצרים כתוצאה מהתפשטות השורשים.
הפריחה בארצות מוצאו מתרחשת במהלך הקיץ ועד הסתיו.
דבוקית מעוצה מזן דרומונד היא צמח המתאים לצל, חצי-צל, וגם לאור מלא.
הצמח עמיד בקור, בשרב ובקרקעות גיריות, אך רגיש למליחות.
הוא גדל בכל אזורי ישראל ובקרקעות מנוקזות שונות.
מתאים לשתילה בגינה בצל העצים, כצמח כיסוי במפנה צפוני או מזרחי.
קצב הגידול של השיח מהיר, והמועד המומלץ לגיזום הוא באביב בלבד.
הריבוי נעשה באמצעות ייחורים מעוצים למחצה בחורף, שעוברים השרשה בשולחן השרשה ותחת ערפל באביב ובקיץ.
השרשה מתקבלת תוך עשרה ימים.
דבוקית משתלשלת (Malvaviscus penduliflorus) היא שיח או עץ שגדל בעיקר באזורים טרופיים יבשים עונתיים.
תפוצתו הטבעית משתרעת מטקסס שבדרום אמריקה הצפונית ועד ונצואלה ופרו שבאמריקה הדרומית.
הפריחה בעיקר בסתיו אך גם לאורך השנה.
דבוקית משתלשלת נפוצה בגינות טרופיות וסובטרופיות ברחבי העולם הישן והעולם החדש.
מין זה נראה כמכלוא עקר, שכן הוא אינו מניב פירות ואינו מצוי בטבע.
צמחי דבוקית משתלשלת נחשבים חזקים יותר מאלו של דבוקית מעוצה, והם מתאפיינים בפרחים אדומים משתלשלים מרהיבים, שאורכם מגיע עד 7 ס"מ.
מאפיינים: דבוקית משתלשלת היא שיח או עץ נוי ירוק-עד חסון וענף שגובהו עשוי להגיע עד 4 מטרים.
הצמח מהיר צימוח ומאריך חיים.
הענפים עבים אך גמישים והעלים דמויי ביצה, חרוקה, והאונות אינן בולטות.
הפרחים אדומים דמויי פעמון ארוך, סגור למחצה ותלוי על עוקץ ארוך.
בניגוד למינים אחרים של דבוקית, האבקנים אינם בולטים לחלוטין, אם כי בדרך כלל עמוד השחלה והצלקות כן.
תנאי גידול: דבוקית משתלשלת מתאימה לגידול בתנאי קרינת שמש ישירה או הצללה חלקית.
הצמח עמיד לשרב ולקרקע גירנית, אך רגיש לקרה ולמליחות (מתאים לגידול בקו חוף שני).
טיפול: דבוקית משתלשלת מגיבה היטב לגיזום בעונה החמה, אך אין לגזום בסתיו, שבו מתרחשת הפריחה.
יש לבצע גיזום, הסחה, דילול וחידוש באביב.
הריבוי נעשה באמצעות ייחורים בחורף.
דְּבוֹרָה, על פי המקרא, הייתה נביאה, השופטת הרביעית ששפטה את ישראל בתקופת השופטים, והאישה היחידה שכיהנה כשופטת.
היא ידועה גם בעקבות שירת דבורה, שהיא שירת ניצחון שכתבה על צבא יבין מלך כנען, המופיעה ב.
דבורה הנביאה השתייכה כנראה לשבט אפרים, לפי הפסוק המציג אותה: , ולפי התלמוד היא אחת משבע הנביאות הנזכרות בתנ"ך.
לפי המתואר בספר שופטים, דבורה ישבה תחת תומר בין הרמה ובין בית אל ובני ישראל עלו אליה למשפט.
לדעת רב, המובאת במדרש, זוהי תקופת שפוט השופטים שבזמנה התרחשו אירועי מגילת רות.
לכינויה "אשת לפידות" נתנו מספר פירושים: ייתכן שהיה זה שמו של בן-זוגה; ייתכן שבן-זוגה היה ברק, וברק היא מילה נרדפת ללפידות.
פירוש אחר הוא שהייתה מכינה פתילות למשכן, ופירוש נוסף הוא שהייתה "אשת חיל, זריזה במעשיה כלפיד אש".
על פי המסורת נקברה דבורה בקדש נפתלי שבנחלת שבט נפתלי, מוצאו של ברק, על אף שמקום מושבה היה בהר אפרים.
באותה עת שלט בישראל יבין מלך חצור באמצעות שר-צבאו סיסרא, ובהיעדר מנהיג לישראל, נחשף העם לפרעות מצד אויבם.
לאור המצב, ה' ציווה על דבורה הנביאה ששפטה את העם ליזום מלחמה נגד יבין מלך חצור.
היא ציוותה על ברק בן אבינעם:
ברק היסס למלא הוראה זו, והציב תנאי לדבורה: .
למשמע דבריו, ענתה דבורה בנבואה: .
ואכן, כפי שניבאה דבורה, ברק הביס את צבאו של סיסרא אולם את סיסרא עצמו הרגה יעל אשת חבר הקיני.
המלחמה בין ברק בן אבינועם לבין סיסרא מתוארת מזווית אישית בשירת דבורה.
שירה זו היא מעין שירת ניצחון המתארת את הרקע למלחמה, מותחת ביקורת על השבטים שנמנעו מליטול חלק במלחמה משום שלא סבלו מאיום ביטחוני ישיר מסיסרא, ומשבחת את יעל אשת חבר הקיני על שהרגה את סיסרא.
שירת דבורה מופיעה ב, ומורכבת מ-31 פסוקים.
את השירה קוראים בבתי הכנסת כהפטרה של פרשת בשלח בה קוראים את שירת הים.
השירה פותחת בתיאור עוזו של ה' אלוהי ישראל, לאחר מכן ממשיכה בתיאור המצב הבעייתי שקדם למלחמה, הלל לשבטים שיצאו למלחמה, גערה בשבטים שהתחמקו ממנה, ואף קללה לתושבי מקומות שלא הצטרפו, ובהנגדה אליהם, תיאור מפורט של יעל אשת חבר הקיני, שבניגוד למשתמטים התנדבה וסיכנה את עצמה.
אף על פי שפעלה בספרה הציבורית כמנהיגה וכשופטת, דבורה מתייחסת לעצמה גם כאם ().
יש קושי בפסוק, כאילו דבורה משבחת את עצמה בפסוק זה.
דוד בן-גוריון, בדבריו בסיום קורס קצינות, התייחס לכך, ופירש שלא מדובר בהתפארות, אלא בתיאור המציאות כפי שהיא.
בשירתה, דבורה מייחדת מקום לדמויות נשיות נוספות, יעל אשת חבר הקיני שהרגה את סיסרא, ואימו של סיסרא המחכה עד בוש לשובו של בנה כמנצח מהקרב.
חלקו של המאבק הצבאי קטן, אף על פי שכאמור השתתפו בקרב עשרת אלפים לוחמים בני ישראל, ומודגשת בו בעיקר ההתערבות האלוהית לטובת בני ישראל () והנס שהתרחש ().
לעומת זאת, השירה מתעכבת ארוכות על הדמויות הנשיות, יעל ואם סיסרא.
השירה עמוסה ברוח התנדבות ואהבה, לעומת הרשעות ולקיחת השלל של סיסרא.
בסיום מתואר מצב האויבים בעורף, אם סיסרא המצפה לשוב בנה, והשקט שהשתרר בעקבות הניצחון במלחמה.
בדומה לשירת הים, דבורה מודה בשירתה לה' לאחר שהתרחשה לעמה הצלה גדולה.
ניתן לראות הקבלה בכמה עניינים בין שתי השירות הללו, כמו הפתיח , המקביל לפתיח בשירת דבורה (), וכמו ההודאה בשירת הים – המקבילה להודאה בשירת דבורה – ().
בנוסף, גם את שירת הים הובילה אישה – מרים הנביאה: ().
כמו שירת הים, גם שירת דבורה מסודרת בצורת אריח על גבי לבנה.
קיים דמיון גם בין אירועי ההצלה והניצחון.
בשני המקרים התבסס כוחו המרכזי של האויב על מרכבותיו, ולשיטת המפרשים שתבוסת סיסרא נגרמה מהצפת נחל הקישון, עולה דמיון רב לטביעת המצרים בים סוף.
שירת דבורה הולחנה על ידי ידידיה אדמון ובוצעה על ידי לאה דגנית בשנות ה-50. מאוחר יותר הולחנה גם על ידי נורית הירש לרגל חגיגות יום העצמאות ה-66 למדינת ישראל.
את השיר ביצעה אסתר רדא בטקס המרכזי בהר הרצל.
דבורה עומר (9 באוקטובר 1932, ט' בתשרי ה'תרצ"ג – 2 במאי 2013, כ"ב באייר ה'תשע"ג) הייתה סופרת ילדים ונוער ישראלית.
זכתה בפרסים רבים על יצירתה, בהם פרס ישראל לשנת 2006.
דבורה עומר נולדה למשה מוסנזון, אחיו של הסופר יגאל מוסינזון וסופר בפני עצמו, ול לבית שרשבסקי.
הוריה התגרשו בילדותה, ועומר הצטרפה עם אימה לפלוגת החוגים רעננה, שייסדה את קיבוץ מעוז חיים.
אחיה מצד אימה, הוא הפסל אסף ליפשיץ.
כשעומר הייתה בת 11 נהרגה אימה בתאונת אימוני ירי של "ההגנה".
כיוון שאסור היה לומר לבריטים את הסיבה האמיתית, הומצא סיפור כיסוי לפיו אמה התאבדה, ואת סיבת המוות האמיתית של אעמה גילתה עומר בוודאות רק בבגרותה, בסיועו של שלמה בן אלקנה.
באותה תקופה, אביה היה בצבא הבריטי באירופה וכתב רשימות על חיי החיילים שהתפרסמו בספר.
בגיל 14 החלה דבורה עומר לכתוב יומן בו כתבה את סיפורה האישי כשהוא שזור בסיפורים המשקפים את הווי המדינה שבדרך.
כשבגרה, שלחה ידה בכתיבה, בעקבות אביה, וסיפוריה הראשונים התפרסמו בעיתון הנוער העובד, "במעלה", שאביה ערך.
עומר למדה בסמינר אורנים ועבדה כמורה בקיבוצים מעוז חיים ומשמר השרון, ובמקביל החלה בשנת 1955 לפרסם בעיתון "דבר לילדים" מדור בשם "דפי תמר", שנכתב כיומן של נערה בת קיבוץ.
מדור זה הפך מאוחר יותר לסדרת ספרים, שהראשון בהם, "דפי תמר", יצא לאור בשנת 1959. בפברואר 1959 זכתה בפרס יציב.
זו הייתה ההתחלה שבעקבותיה באו עשרות ספרים נוספים ודבורה עומר הפכה לאחת הסופרות האהובות על הילדים ובני הנוער בישראל.
בין השנים 1960–1964 לימדה בבית ספר יהודי בעיר ויניפג שבקנדה, כאחת השליחות הראשונות שם.
רבים מספריה של עומר הם ביוגרפיות המעובדות לקריאת בני נוער ועוסקות בדמויות מתולדות הציונות והיישוב העברי.
היא החלה בכך בשני ספרים שפרסמה בשנת 1967: "הבכור לבית אב"י", על איתמר בן-אב"י, ו"שרה, גיבורת "נילי"", אודות שרה אהרנסון ומחתרת ניל"י.
ספרים אחרים עסקו בבעיות התבגרות של ילדים ובני נוער.
מרבית ספריה של עומר ראו אור בהוצאת י.
אחדים מספריה של עומר הומחזו והפכו להצגות ילדים מצליחות בתיאטרון לילדים ולנוער.
עומר זכתה בפרסים רבים על פועלה בתחום ספרות הילדים והנוער.
בשנת 2006 הוענק לה פרס ישראל על תרומתה לתרבות הישראלית.
בנימוקי השופטים נכתב כי "עומר הצליחה להפוך את העבר הישראלי-ציוני למסכת חיה של דמויות מופת ואירועים מסעירים, שיחד בנו את המפעל הציוני האדיר".
בשנת 2013, זמן קצר לפני פטירתה, קיבלה את פרס אקו"ם על מפעל חיים.
דבורה הייתה נשואה לשמואל עומר (בשעה שנישאו, שמו היה "שמואל ורניק"), לימים מנכ"ל תיאטרון הבימה.
לזוג שלושה ילדים: אשת התקשורת טלי עומר, מנכ"ל מוזיאון הילדים חולון ויושב ראש תאגיד השידור הישראלי גיל עומר והשחקן, הדוגמן והעורך רון עומר.
בשנות חייה האחרונות מיעטה להיחשף לתקשורת עקב מצבה הבריאותי הרופף.
התגוררה במושב כפר מעש, ושם גם נקברה ב-5 במאי 2013.
חלק קטן מארכיונה נמצא גם בארכיון מרכז לוין קיפניס לספרות ילדים שבמרכז האקדמי לוינסקי-וינגייט.
לאחר מותה, החליט משרד התרבות והספורט להעניק את "פרס דבורה עומר", שיוענק מדי שנה ב"חודש הקריאה", ביום השנה העברי לפטירתה, כ"ב באייר.
בתי ספר יסודיים בפתח תקווה, בנתניה, בכפר סבא וברמת השרון, קרויים על שמה.
בשנת 2020 הפיק בנה של עומר, רון עומר, סרט תיעוד לזכרה גשם בעיניים.
1959 – פרס יציב לספרות הילדים, על "דפי תמר"
פרס סמינר הקיבוצים אורנים לספרות ילדים ע"ש אסתר רבינוביץ (ליצירה לילדים עד גיל 10), על "מעשה בלולי ה..."
1968 – פרס למדן לספרות ילדים ונוער מטעם עיריית רמת גן, על ספריה "הבכור לבית אב"י" ו"שרה, גיבורת ניל"י"
1972 – פרס משרד החינוך והתרבות, על "הגבול שבלב"
1976 – פרס דוד פינסקי למחזה המקורי מטעם עיריית חיפה, על המחזה "שרה גיבורת ניל"י" שהוצג בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער
1979 – פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים, על מכלול יצירתה
1981 – פרס זאב לספרות ילדים ונוער, על "לאהוב עד מוות" (זכתה בשנית כעבור עשור)
1985 – פרס בית הספר לחינוך של אוניברסיטת חיפה, על "דמעות של אש"
1986 – עיטור הכבוד ע"ש אנדרסן, על "דמעות של אש"
1987 – מדליית קורצ'אק מטעם אגודת הסופרים הפולנים
1991 – פרס זאב לספרות ילדים ונוער, על "בדהרה"
2005 – פרס שרת התרבות בקטגוריית ילדים ונוער
2006 – פרס ישראל על תרומתה לתרבות הישראלית
דבורה קידר-הלטר (8 ביוני 1924 – 17 במאי 2023) הייתה שחקנית וקומיקאית ישראלית.
זוכת שני פרסי אופיר ופרס התיאטרון הישראלי על מפעל חיים.
קידר נולדה בוילנה ובשנת 1925 עלתה לארץ ישראל עם משפחתה.
בתחילה השתכנו בירושלים ולאחר מכן בתל אביב.
בוגרת בית הספר תל נורדאו ותיכון חדש בתל אביב.
למדה משחק בסטודיו למשחק של תיאטרון הבימה ובהמשך החלה את דרכה בתיאטרון ושיחקה בהצגות רבות בתיאטרון המטאטא, הבימה, הקאמרי ובית לסין, וכן שיחקה בסרטי קולנוע ובטלוויזיה.
ב-2009 זכתה באות יקיר העיר תל אביב-יפו.
בשנת 2020 הפקידה את ארכיונה הפרטי הכולל מחזות, תמונות ומכתבים בידי הספרייה הלאומית.
בקולנוע הישראלי שיחקה קידר בסרטים "אולי תרדו שם" (1964) לצד אריק איינשטיין ואורי זוהר, "הבן האובד" (1968) לצד מוסקו אלקלעי, "התמהוני" (1970), "פלוך" (1972), "מתנה משמיים" (1973) לצד עזרא דגן ו"מבצע יונתן" של מנחם גולן (1977) לצד יהורם גאון, גילה אלמגור ואסי דיין.
ב-1978 שיחקה בסרט הפולחן "אסקימו לימון" של בועז דוידזון לצד ענת עצמון, יפתח קצור ויהונתן סגל, בתפקיד אמו הפולנייה של בנצי, התפקיד שבו היא ידועה ביותר, ובסרטי ההמשך: "יוצאים קבוע" (1979), "שפשוף נעים" (1981), "ספיחס" (1982), "רומן זעיר" (1983), "הרימו עוגן" (1985) ו"בלוז לקיץ" (1988).
גם סרטי ההמשך זכו להצלחה רבה, נחקקו בזיכרונם של רבים, ומרבים לצטט משפטים רבים מתוכם.
בשנת 1989 דיבבה את נני בדיבוב העברי של סרט הקולנוע "על כלבים וגנבים" של חברת וולט דיסני, כאשר זהו תפקיד הדיבוב היחידי בקריירה שלה.
בשנת 1993 שיחקה קידר בסרטו של אנריקה רוטנברג "נקמתו של איציק פינקלשטיין" לצד משה איבגי ושמיל בן ארי.
הסרט זכה בשישה פרסי אוסקר ישראלי, ביניהם לסרט ולבמאי, וכן לקידר בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר.
ב-2015 קידר זכתה בפרס אופיר על משחקה בסרט "ציפורי חול", בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר.
ב-1943 שיחקה קידר לראשונה בהצגה "אנשי רוסיה" בבימויו של צבי פרידלנד.
לאחר סיום לימודיה בסטודיו למשחק של תיאטרון הבימה ב-1945 הצטרפה לתיאטרון המטאטא.
בשנת 1949 הצטרפה לתיאטרון הקאמרי.
בין עשרות התפקידים אותם שיחקה לאורך השנים בתיאטרון, גילמה את אמא אובו ב"המלך אובו" מאת אלפרד ז'ארי, האומנת ב"חתונת הדמים" מאת פרדריקו גרסיה לורקה והאם ב"לאחר הנפילה".
ב-1992 השתתפה בהצגה "חגיגת חורף" מאת יוסף בר יוסף בתיאטרון הבימה בבימויו של מיקי גורביץ'.
בשנת 1995 גילמה את ארנונה בתפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה איצ'ה, בכיכובו של ספי ריבלין.
בשנת 1997 השתתפה בהצגה "היורשת" מאת גורן אגמון ובבימויו של עידו ריקלין בתיאטרון בית ליסין.
ההצגה זכתה להצלחה רבה והוצגה למשך כשלוש שנים ב-700 הרצות.
בהמשך השתתפה בין היתר בהצגות נוספות בתיאטרון בית ליסין: "נומה עמק", "פילומנה" מאת אדוארדו דה פיליפו לצד ששון גבאי ויונה אליאן ו"חמץ" מאת שמואל הספרי ובבימויו, על תפקיד זה זכתה בפרס התיאטרון הישראלי בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר, בשנה הראשונה בה חולק פרס זה.
היא גילמה את ציפורה, סבתה של מיכל (מיכל ינאי) בסדרה קצפת ששודרה בערוץ הילדים.
בשנת 2000 שיחקה בתפקיד האם בהצגה "קרום" מאת חנוך לוין ובבימויו של מיכאל גורביץ בתיאטרון הקאמרי.
לקראת שנות האלפיים חזרה לתיאטרון הבימה, והשתתפה בין היתר בהצגותיו: "לב טוב" מאת גלעד עברון ובבימויו של חנן שניר, "תמרה" מאת לאורה ריבלין, "משפחה" מאת רביד דברה ובבימויה, "מועדון האלמנות העליזות" מאת איוון מנצ'ל, "רעל ותחרה" לצד ליא קניג בבימויו של משה קפטן, "לילה במאי" מאת הסופר א.ב.
יהושע ו"החותנת" מאת רשף לוי (על פי אנדרו ברגמן) ובבימויו של אלון אופיר.
ב-2010 השתתפה במחזה "מוריס שימל" מאת חנוך לוין ובבימוי יעל רונן בתפקיד טלגרפציה, בהפקתו הראשונה בתיאטרון הרפרטוארי בישראל.
ב-2013 השתתפה קידר בסדרת הטלוויזיה "זגורי אימפריה" ב-HOT3 בתפקיד הדודה מסעודה פינטו מעכו.
יהושע ובבימויה של שיר גולדברג בתיאטרון הבימה בתפקיד ודוצ'ה והשתתפה בהצגה "מלכת היופי של ליניאן" מאת מרטין מקדונה לצד ליליאן ברטו.
בהמשך השתתפה במחזה "כולם רוצים לחיות" מאת חנוך לוין ובבימויו של אודי בן-משה בתיאטרון הקאמרי בתפקיד אמו של פוזנא וב"אדיפוס: תיאור מקרה" בבימויו של חנן שניר, בתפקיד הנביא טירסיאס.
ב-2015 שיחקה קידר בהצגה "מה עושים עם ג'ני?" בתפקיד דודה אודורה.
ב-2017 שיחקה בהצגה "שלוש אחיות" מאת אנטון צ'כוב, הפקה משותפת של התיאטראות הבימה והקאמרי בבימויו של חנן שניר, בתפקיד המשרתת אנפיסה.
קידר הייתה נשואה ליצחק הלטר, ממנו התאלמנה.
אם לדן ולעורכת הקולנוע טלי הלטר-שנקר, סבתא לארבעה נכדים וסבתא רבתא לחמישה נינים.
קידר נפטרה ב-17 במאי 2023, בגיל 98, ולמחרת נערך לה טקס פרידה בתיאטרון "הבימה".
נקברה בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא.
אולי תרדו שם (1964) - בתפקיד מרים
הבן האובד (1968) - בתפקיד רבקה
מבצע יונתן (1977) - בתפקיד פרדה בן-דוד
אסקימו לימון (1978) - בתפקיד סוניה
נקמתו של איציק פינקלשטיין (1993) - בתפקיד אימו של מאיר
זגורי אימפריה (2015) - בתפקיד מסעודה פינטו
ציפורי חול (2015) - בתפקיד גברת הלפרין