tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתקופת מלכותו של רעמסס הראשון החלה קבורת הנשים בעמק המלכות, אתר אשר הפך למקום קבורתן הקבוע של הנשים החשובות בממלכה.
הקברים היוו מטרות לשודדים כבר מתקופת השושלת ה-18. תחילה, ההגנה על הקברים הייתה אי ידיעת מיקומם והסתרת הפתח שלהם.
בסוף השושלת ה-18, בוצעו פטרולי שמירה בעמק.
בתקופת השושלת ה-20 מעשי השוד היו תכופים ולעיתים נגרם נזק ממשי גם למומיות.
לקראת סיום תקופת הממלכה החדשה (השושלת ה-21), התחילה תקופה לא יציבה במצרים.
מעשי הביזה התגברו מאוד וכהני אמון, פתחו את הקברים וקבצו את המומיות בשלשה קברים כדי להגן עליהם.
מאותן סיבות, הם גם סילקו את כל האוצרות.
לאחר מכן העבירו את המומיות שוב למחבוא חדש, בדיר-אל בחרי, שם הן קובצו באי סדר דבר שהקשה על זיהויים העתידי.
למשך מאות שנים, העמק ננטש, עד להגעת התקופה היוונית-רומאית במאה השלישית לפנה"ס.
בתקופה זו, התעוררה סקרנות תיירותית ביחס למצרים העתיקה.
בתקופה הביזנטית, במאה החמישית לספירה, עם התפשטות הדת הנוצרית במצרים, שימשו מספר קברים (KV1, KV2, KV4, KV8, KV9, KV15) מסתור לנזירים מתבודדים.
זאת על פי כתובות שהכילו צלבים, תפילות ומזמורים.
ראשית המחקר הארכאולוגי הקדום במצרים התמקד בניסיון להבין את הסימנים שהופיעו על כרטושים, אובליסקים וכיוצא בזה.
עמק המלכים עמד במרכז העניין של המחקר הארכאולוגי במצרים במשך 200 השנים הקודמות.
לאור הביקוש הרב שהיה לעתיקות ומזכרות עתיקות במערב, התפתחה בו פעילות רבה של ציידי עתיקות, שיטות החפירה הראשונות היו הרסניות לקברים ולסביבתם.
האירופאים רכשו לעיתים את המוצגים מאנשים מקומיים שחפרו בעמק ובסביבתו כשמטרתם להשיג ולמכור את הממצאים לכל המרבה במחיר.
ב-1798 התלוותה לצבאו של נפוליאון במסעו למצרים משלחת מדעית מתוך כוונה לחקור את מצרים העתיקה.
אז עלתה ההשערה שסימני החרטומים הם כתב (הכתב פוענח עם חקירת אבן רוזטה שנמצאה ב-1798 ופוענחה כ-20 שנה מאוחר יותר).
אנשי המשלחת ערכו והפיקו סדרה מרובת כרכים של תוצרי עבודתם – "תיאור מצרים" (Description de l'Egypte).
שני כרכים מתוכם הוקדשו לעמק המלכים.
במהלך הסקר הצרפתי בוצע מיפוי של העמק ואוזכר לראשונה גם העמק המערבי (ראה כרך 2 שם).
תרומה נוספת למחקר בעמק הייתה של הגרמני קארל ריכרד לפסיוס, שהתמנה על ידי מלך פרוסיה להוביל משלחת מדעית למצרים, סיני וסודאן.
לעמק המלכים הוא הגיע ב-1844 וב־1858 הסתיים פרסום הספר המתאר את ממצאי המשלחת, "Denkmäler aus Aegypten und Aethiopien".
הספר משמש גם כיום חוקרים של המקומות הללו.
בשנים הראשונות הגיעו אירופאים רבים לאזור בהם אמנים וחוקרים (הבלשן אדוארד ליין, האמנים דייוויד וילקי, ג'ון פרדריק לואיס ו-דייוויד רוברטס, והארכאולוג ג'ון גארדנר וילקינסון) שתרמו גילויים חשובים.
חלק חשוב בעבודת המחקר היה תיעוד ותיאור הציורים על הקירות של הקברים.
אז, בוצע התיעוד בעזרת ציורים.
לפעמים על מנת לתעד את הממצאים, גירדו את הציורים המקוריים ובכך גרמו להם נזק (למשל, בקברו של סתי הראשון).
תיעוד זה הוא רב ערך כיום, כי חלק מהמקומות ניזוקו וזה המקור היחידי למראה שלהם.
במחצית השנייה של המאה ה-19, התפתחה והתחזקה הגישה של שימור בניגוד לאיסוף.
המשלחות נשאו אופי מחקרי מדעי.
איש העסקים האמריקאי, , מימן משלחת של ארכאולוגיים לאזור.
בין החוקרים במשלחת: הוארד קארטר שגילה את קברו של תות-ענח' עמון, KV62, אדוארד ראסל איארטון שגילה את KV55 (אולי אחנתון, אביו של המלך תות ענח' עמון?) ו עיתונאי וסופר שתיעד תגליות חשובות.
משלחות ממדינות נוספות הגיעו לאזור ותרמו רבות לגילויים חשובים.
ב-1995, התגלו מספר רב של מסדרונות וחדרים ב-KV5, קברם של בניו של רעמסס השני.
כיום מתבצעות עבודות תיעוד הקברים על ידי צילום.
עם זאת, רק 11 קברים תועדו באופן מלא.
ב-1978 הוקם שנתמך על ידי האוניברסיטה האמריקאית בקהיר.
המיזם במקורו נוצר כדי למפות באופן מקוון את עמק המלכים ובהמשך הוטלו עליו משימות נוספות.
בשלב מסוים, מחוסר מימון, הוא ירד מהרשת, אולם החל מ-ינואר 2021 הוא שוב מקוון ומעודכן.
בעמק המזרחי, היכן שהתגלו רוב הקברים, נוהגים לציין את הקברים באותיות KV ומספר.
המספר מסמל את סדר גילוי הקבר.
(למשל, קבר תות ענח' אמון הוא KV62. הקברים בעמק המערבי (4 במספר) מצוינים באותיות WV.
שיטת מספור זו נקבעה ב-1827 על ידי ג'ון גארדנר וילקינסון.
וילקינסון כתב מספרים על הכניסה של 21 הקברים שהיו ידועים בתקופתו על פי מיקומם בעמק החל מהכניסה לעמק לכוון דרום ומערב.
חוקרים נוספים אשר חקרו את העמק השתמשו בשיטות אחרות, אולם שיטת וילקינסון היא היחידה שבה משתמשים גם כיום.
בסוג הראשון, השייך למלכים, ניתן להבחין במסדרון יורד כלפי מטה נחצה על ידי פירים עמוקים, מסדרונות אופקיים או מסדרונות הפונים ב-90 מעלות אחד כלפי השני, עם עמודים, שנועדו להטעות שודדים פוטנציאליים.
בקצה המסדרון לעיתים בחדר דמוי כרטוש (בתקופת השושלת ה-18), הונח הסרקופג שבו שכנה המומיה המלכותית.
מסביב היו חדרי אכסון שהכילו רהיטים וציוד לשימושו העתידי בחיי הנצח של המלך.
החדרים והמסדרונות היו מעוטרים בציורים המתארים שלבים שונים בדרכו של המת לחיי נצח וגם תמונות מחייו הארציים.
הסוג השני, השייך לאצילים לא מלכים קיים מסדרון יורד כלפי מטה, מסדרון אופקי ושוב מדרגות יורדות.
סוג אחר הוא "קברי פיר" שבהם הכניסה לקבר היא באמצעות פיר עמוק ולאחר מכן, יש לשכה אחת או מספר חדרים.
אלו הם קברים של לא-מלכים ומאפיין אותם חוסר עטור מוחלט של הקירות.
בדרך כלל הכניסה לקבר מתחילה במסדרון ארוך ומשופע או במדרגות או בפיר, חצובים בסלע, תלולים, פתוחים לשמיים עד לשער הראשון.
בתקופה המאוחרת של השושלת ה-20, התלילות נעלמה והכניסה הייתה מישורית ורחבה יותר.
הבונים התכוונו למלא את דרכי הגישה העיליים בעפר ולהסתיר את הפתח לאחר הנחת המומיה בקבר.
לרוב הכניסה לא הייתה מעוטרת.
המסדרונות שהובילו מהכניסה דרך אולם אחד או יותר עד לחדר הקבורה עצמו.
הם משובצים בחדרים ובנישות בעלי תפקידים מיתיים אלוהיים.
בקברים המוקדמים, המסדרונות לא היו בקו ישר, אלא הסתובבו ב-90 מעלות לפחות פעם אחת (למשל קברו של תחותמס הרביעי ב-KV43).
הבונים התכוונו למלא את המסדרונות העיליים בעפר ולהסתיר את הפתח לאחר הנחת המומיה בקבר.
נוהגים לכנות את דגם המבנה הזה "ציר מכופף" ("Bent Axis").
לאחר תקופת אל-עמרנה, המבנה התחיל להתיישר והכינוי שלו הוא "ציר נדחף" ("Jogged Axis") דוגמה לכך הוא קברו של חורם ח'ב, KV57.
בתקופה שלאחר מכן נוצרו קברים עם מסדרון גישה ישר, והוא מכונה מבנה בעל ציר ישר ("Straight Axis").
למשל, קבר KV6 של רעמסס התשיעי ו-KV11 של רעמסס השלישי.
בד בבד עם התיישרות הציר, התלילות של המסדרון פחתה ובתקופה המאוחרת של השושלת ה-20, התלילות נעלמה.
לחדרים ולאולמות שמות הלקוחים מהדת המצרית כגון: "דרך המעבר של רע", "נישות המלוכה של אלוהי המערב והמזרח", "חדרי שומרי הסף".
חדרים אלו היו מעוטרים בציורי אל השמש.
במסדרון זה, מתוך אולם, נחצב פיר עמוק שלעיתים היה מלווה בעומק בלשכה צדדית.
(KV34, KV35, KV22, KV43) בשלב מסוים הפסיקו לחצוב את הפיר אבל מקומו היה שמור.
המסדרון עצמו היה מעוטר בתמונות של המלך בנוכחות ישויות אלוהיות מתוך המיתולוגיה המצרית: חתחור, איזיס, הורוס, אנוביס ואוסיריס.
יש סברות שונות ביחס לתפקיד הפיר, החל מאגירת מי גשמים להגנה על הקבר וכלה בהגנה מפני שודדים.
המסדרון הוביל לפתח מטויח וחסום שהוביל לאולם עם עמודים.
פתח זה נפרץ עם השנים על ידי שודדים.
האולם היה בן 2 עד 4 עמודים.
העמודים בדרך כלל מרובעים או מלבניים.
ייתכן שהאולם שימש לאחסון מרכבות המלך.
תפקיד נוסף שהיה לו בזמן השושלת ה-18, היה לאפשר סיבוב הארון של המלך, שכן כאן הייתה זווית הפניה של הקבר שנבנה במבנה של 90 מעלות.
מהאולם עם העמודים עד לחדר הקבורה היו בין אחד לשני מסדרונות.
בקירות קיימות מגרעות שאפשרו להכניס קורות אולי על מנת להקל על נשיאת הסרקופג.
הוא תמיד (עם יוצא מהכלל אחד) היה המעוטר ביותר.
קירות החדר היו חלקים ומטויחים לפני שציירו על קירותיו.
בשטח מונמך בקצה החדר או במרכזו, הונח הסרקופג.
לפעמים המומיה הונחה בבור עם או בלי ארון.
מסביב נבנו גומחות להכלת אלמנטים טקסיים הקשורים במומיה.
החדרים היו מסופחים לאולם המרכבות או לחדר הקבורה.
הם יועדו לאחסון מזון מנחות וציוד קבורה.
כמו כן היו מאוחסנים בהם חפצי פולחן שונים.
סוג אחד של פריטים שנמצאו לרוב, הם צלמיות קטנות בשם אושבטי, הן הציגו דמויות שונות שיעזרו למלך בחיים שאחרי החיים, כגון: עובדים שונים שישרתו את המלך, כוהנים, דגמים של מבנים נחוצים, ועוד.
על הצלמיות היו כתובות הלקוחות מספרי הדת.
צלמיות רבות, נלקחו על ידי החוקרים ומוצגות במוזיאונים גדולים בעולם.
נמצאו לאחר חדר הקבורה ואחסנו ציוד שהיה מיועד לשימושו של הנפטר בחי הנצח.
בין החפצים היו פריטים שהיו בשימוש המלך בימי חייו ופריטים שנבנו במיוחד עבורו, לשימוש בעולם הבא.
בין החדרים ובין המסדרונות, היו שערים שאותם ניתן היה לנעול.
רובם של הקברים של המלכים עוטרו בטקסטים ובציורי תמונות הלקוחים מעולם הדת.
רק הקברים המלכותיים היו מעוטרים.
הקברים של בני אצולה רגילים לא עוטרו כלל.
הקברים של המלכים הראשונים שנקברו בעמק, עוטרו בתמונות מתוך אמדואת ("ספר העולם שמתחת") המתאר את מסעו של אל השמש במשך 12 שעות הלילה.
החל מתקופת חורם ח'ב, בסוף השושלת ה-18, התחילו לעטר את הקברים מתמונות מספר השערים המתאר את אל השמש עובר דרך שנים עשר השערים של הלילה ומבטיח מעבר בטוח למלך.
בתקופת השושלת ה-19, עיטרו את הקברים בציורים מתוך (Book of Caverns) שחילק את העולם למערות ובהם אלים ומתים ומצפים לאל השמש שיבוא ולהחזיר אותם לחיים.
בקברו של רעמסס השלישי מוצאים תמונות מ (Book of the Earth) שבו העולם התחתון מחולק לארבעה חלקים ושיא התהליך הוא כאשר נאונט מושכת את הדיסק של השמש מן האדמה.התקרות מעוטרות בתמונות מספר השמיים המתאר את מסע השמש בלילה.
מתוך 65 הקברים שנתגלו, רק 24 נחפרו עבור מלכים.
כל היתר נחפרו עבור בני משפחת המלוכה ובכירים אחרים.
עם זאת הקברים הלא מלכותיים נבנו בעיקר בתקופת השושלת ה-18 ופחתו מאוד בתקופת השושלות ה-19 וה-20.
+מספר הקברשם הנקברתקופה (מספר השושלת)הערותKV1רעמסס השביעי20KV2רעמסס הרביעי20KV3בנים לא מזוהים של רעמסס השלישי20KV4רעמסס האחד עשר20KV5בניו של רעמסס השני19נמצאו 120 חדרים.
אחד הקברים הגדולים ביותר בעמק.
המחקר שלו לא הסתיים.KV6רעמסס התשיעי20KV7רעמסס השני19KV8מרנפתח19KV9רעמסס החמישי ו-רעמסס השישי20ידוע גם כקברו של ממנון (על פי מקור מהתקופה הפתולומאית הוא זוהה כפרעה השמיני בשושלת ה-18, אמנחותפ השני)KV1020KV11רעמסס השלישי20KV12לא ידוע18 ו-19קבר משפחתי?KV13נבנה עבור ביי, יועץ שעלה לגדולה.
התגלה ב-1989 על ידי וִיקְטוֹר לוֹרֶה נחשב אז לתגלית של הקבר השלם ביותרKV38תחותמס הראשון18KV39ייתכן קברו של אמנחותפ הראשון18KV40לא ידוע,כ-60 אנשים מתוארכים לתקופת אמנחותפ השלישי וחלקם לתקופת השושלת ה-2018 ו-20הקבר נחקר ב-1899 אולם לא תועד במקור.
ממחקרים עכשוויים מתברר שבקבר זוהו כ-12 בנו/.נכדות המלך, 4 בני מלך ומספר נשים זרות (ייתכן שמקורם מנשואי המלך עם בת מלך מיתני).
המומיה הועברה ל־KV35.KV4518קבר של בן אצולה מתקופת תחותמס הרביעיKV46יויה ו-18ההורים של המלכה תיה, אשתו של אמנחותפ השלישי, והסבים של תות ענח עמון.
קבר היה בעל הממצאים החשובים ביותר עד לגילויו שהקבר של תות ענח עמוןKV4719הלגיטימציה שלו לשלטון מוטלת בספק.
מלך יחד עם אמו החורגת טאורסט.
המומיה שלו הוזזה למחבוא בקבר KV35KV4818קבר לא מעוטר של הוזיר הגדול בימי אמנחותפ השני ו-תחותמס הרביעיKV49לא ידוע18ישנן עדויות שבתקופה מאוחרת של הממלכה החדשה, הוא שימש כמחסןKV50,KV51, KV52לא ידוע18ייתכן שהקברים שימשו לקבורת בעלי חיים, חיות המחמד של אמנחותפ השני, הקבור בסמיכות.
הקברים נשדדו בזמן העתיק.KV53לא ידועהממלכה החדשהנשדד בזמן העתיקKV54לא ידוע18שימש כמחסן ומחבוא לחפצים מקברו של תות ענח אמוןKV55סמנח כא רע/ אחנאתון/תיה18סוברים שהקבר שימש כמחבוא של מומיות שהובאו מעמרנה.
היום מאמינים שהמומיה שנמצאה כאן שייכת לאחנאתון.KV56לא ידוע19w Ramesses II, Seti II and Twosret were found.
בקבר נמצאו חפצי זהב ולכן הוא ידוע כ"קבר הזהב".
נמצאו חפצים עם שמם של רעמסס השני, סתי השני וטאורסט.KV57חורם ח'ב18זה הקבר הראשון המציג את "ספר השערים".
המבנה שלו שונה מיתר הקברים של השושלת ה-18.KV58לא ידוע18נמצאו בו עלי זהב.
ישנה סברה ששימש כמחסן לקבר של אי.KV6018בת אצולה ששימשה כאחות מטפלת של חתשפסות.
מומיה נוספת שהתגלתה בקבר, משוכת לחתשפסותKV61לא ידועהממלכה החדשהקבר שחציבתו לא הושלמהKV62תות ענח' אמון18זהו הקבר השלם ביותר שנמצא אי פעם.
במקור הוא נבנה עבור מישהו אחר (אי) אולם כשתות ענח' אמון מת צעיר וקברו לא היה מוכן, קברו אותו כאן.
הקבר נשדד פעמיים בתקופה העתיקה, אולם השודדים לא מצאו את המזבח ואת הסרקופג.
בימי חרמח'ב הקבר נאטם ונשכח.KV63לא ידוע18ישנה סברה שהקבר שימש לאחסון חומרי חניטהKV64קבר מקורי מהשושלת ה-18 לא מזוהה.
נעשה שימוש חוזר בתקופת השושלת ה-22, עבור אישה מבנות האצולה, בת לכוהן מקומי Lady) Nehmesbastet).18 ו-22הקבר התגלה ביולי 2008 תוך כדי עבודה על KV40 הסמוך.
לפני כן לא נחקר ולא נחפר.
קבר בן חדר אחד הנמצא מתחת לפיר.KV65לא ידועהממלכה החדשההקבר התגלה ביולי 2008. הוא עדיין לא נחקר.
בעמק המערבי נמצאו רק ארבעה מקומות קבורה:
+מספרשם הנקברתקופההערותWV22אמנחותפ השלישיהשושלת ה-18ייחודי בכך שיש לו שני חדרי קבורה עבור נשותיו: תיה (Tiye) ו (שהייתה גם בתו).
מבנה הקבר דומה למבנה המלכים הקודמים לו, אמנחותפ השני KV35, ו-תחותמס הרביעי KV43. האיורים הרבה יותר איכותיים.WV23 אייהשושלת ה-18יש בקבר דמיון לסגנון של הקבר של תות אנח' אמון.
הקבר הזה חולל מספר פעמים ושמו של איי נמחק מהרבה מקומות.
הקבר הזה פתוח לציבור.WV24לא ידועWV25לא ידועייתכן שהתחילו להכין את הקבר הזה עבור פרעה אחנאתון, אולם העבודה לא נשלמה.
רישום מקום הקבורה הידוע של המלכים
בטבלה זו ניתן למצוא היכן קבור כל מלך (בלבד).
כמו כן, רואים שרק 33 קברים, מתוך ה-65 שהתגלו, אכן שיכנו מלכים.
אפשר להתרשם שאין הרבה מלכים שלא נודע מקום קבורתם.
אבל עדיין יש הרבה מחקר שניתן לבצע בעמק.
עמק המלכים ממוקם בגדה המערבית של הנילוס, הוא מורכב משני עמקים, מערבי ומזרחי.
כוונם הכללי הוא צפון מזרח.
העמק משתרע על פני כ-300 מ' הוא חוצה רמה שנוצרה על ידי משקעים של אבן גיר ומרבצים של חוואר ופצלים.
גשמים עזים בתקופת הפלייסטיקן חרצו עמקים ברמה ונקזו את המים לעמק הנילוס.
איכות אבן הגיר משתנה, מחומר קשיח ביותר לחומר פריך.
המרבצים בדרך כלל, הם רכים למדי.
בהתאם לכך, תנאי העבודה של הבנאים השתנו בין הקברים השונים.
הארכיטקטורה של הקברים הושפעה מתנאי השטח ולפעמים נוצר הצורך לשנות את תוכנית הקבר תוך כדי עבודה.
הפצלים רכים במיוחד ונוטים לספח מים ולהתנפח.
בעבר נוצרו נזקים לקברים מסוימים עקב כך.
בשטח מוטבעים סלעי צור קשים ושחורים.
נראה שהבנאים השתמשו בהם לעבודת החציבה.
בכל אופן, ברור שמתחתם לא נבנה דבר.
בנוסף, אף על פי שיש מעט מאוד גשם באזור זה של מצרים, במשך אלפי השנים שעברו, בעקבות סערות ברקים היו שיטפונות פתע (לפחות 7) שהציפו את העמק ודרדרו קרקע ואבנים ובכך סתמו וכיסו קברים שונים.
למעשה נראה שהעמק בימי השושלת ה-18 היה נמוך יותר בכ-5 מטרים יחסית לעמקו הנוכחי.
כלומר קברים מאוחרים יותר נחפרו בתוך הסחופת בעוד שהראשונים נחצבו בסלע המקורי.
(כך למשל מסבירים את מציאת קברו של תות ענח' אמון השלם - כיון שמיקומו היה בנקודה שצברה תילים של סחופת ולכן נסתתר מעין שודדים אפשריים).
עמק הירדן הוא אזור שבתחום המועצה האזורית עמק הירדן שמדרום לכנרת וצפונית לעמק בית שאן.
היישובים הכלולים באזור הם, בעיקר, קיבוצים וקבוצות התיישבות.
במובנו המורחב מציין השם עמק הירדן (אם כי הוא פחות רווח מהשם בקעת הירדן) גם את כל חלקו של השבר הסורי אפריקני מדרום הכנרת ועד לצפון ים המלח.
התקופה הפרהיסטורית עד תקופת הברזל
בקרבת תל עובדיה, שנמצא סמוך לקיבוץ בית זרע, נמצא אתר פרהיסטורי הנחשב לאחד הקדומים בעולם.
נמצאו בו עדויות המצביעות על כך, שגילו לפחות 2 מיליון שנה וייתכן כי הממצאים שבתל הם הקדומים ביותר בעולם.
לא הרחק מהאתר, נמצא אתר נוסף הקרוי ערק אל-אחמר ובו נמצאו שרידים שגילם 1.9 מיליון שנה.
תהליך המעבר של האדם הקדמון מחיי נדודים וציד לחיים של יישוב קבע, החל בתקופת האבן.
התהליך התגבר בתקופת התרבות הירמוכית ואחריה בתקופה הכלקוליתית ותקופת הברונזה.
לגבי תקופות אלה, אותרו יישובים רבים בשטח עמק הירדן ונמצאו כלי חרס רבים המעידים על עבודת אדמה.
יישוב גדול מתקופות אלה התגלה ליד קיבוץ שער הגולן, ואתרים נוספים התגלו בשיח'-עלי ומנחתה.
בתקופות הברונזה התיכונה והמאוחרת וכן בתקופת הברזל, יש ירידה בחשיבות האזור ובמספר היישובים בתוכו.
היישוב הבולט בתקופת הברונזה הוא בית ירח, ויישובים נוספים התקיימו באום ג'וני ועובידייה.
בתקופות ההלניסטית הרומית והביזנטית, מתקיימים באזור יישובים רבים וערים גדולות והאזור פורח.
יוחנן הורקנוס הראשון החל בכיבושים בצפון הארץ ובזמן שלטונו של אלכסנדר ינאי, הרי הגולן והגלעד נכבשו ונכללו בתחום ממלכת החשמונאים.
פומפיוס הרומאי שכבש את ממלכת החשמונאים בשנת 63 הקים באזור זה מחדש את ברית עשר הערים ההלניסטיות (דקאפוליס), וניתק אותן ממדינת החסות הרומית שביהודה.
אחרי חורבן בית שני ואחרי המפלה במרד בר כוכבא, עברו תושבים רבים מיהודה לצפון הארץ, וגם לעמק הירדן.
היישובים החשובים בתקופה זו היו צינברי ובית ירח.
בנוסף ליישובים אלה, נמצאו אתרים רבים בחלק המישורי של עמק הירדן.
התפתחות האזור מצאה את ביטויה במפעלי מים גדולים לאספקת מים לערים ומפעלי מים קטנים יותר שנועדו לצורכי הנעת טחנות קמח.
האזור ממשיך לפרוח גם אחרי פלישת הערבים בשנים 634–638. הרס האזור החל במאה ה-12, כאשר התחוללו בה קרבות בין פיאודלים צלבנים שנלחמו זה בזה וכן בין כוחות מוסלמים לצלבנים.
בשנת 1187 מנצח צלאח א-דין הממלוכי את הצלבנים והורס את טבריה, אשר הופכת לכפר קטן עד המאה ה-18.
במאות ה-13 וה-14 התקיימו עדיין יישובי קבע רבים באזור, אולם כתוצאה מהקרבות בין הפולשים המונגולים לבין הממלוכים, היישובים נפגעו ונהרסו בחלקם עד לקרב עין ג'אלות בשנת 1260. החל מתקופה זו, חוסר ביטחון ועזובה החלו להשתלט על האזור.
שבטים בדואים רבים חדרו לאזור ובמאות ה-16 וה-17 החלה נדידה גדולה נוספת של שבטים ערביים מחג'אז.
שבטים אלה גרמו להרס הסופי של יישובי הקבע באזור והפכו אותו משטח חקלאי פורח לאזור הנתון לשליטתם של שבטים נודדים המנצלים אותו כשטח למרעה.
בסוף המאה ה-18 ובמשך מרבית המאה ה-19, מתקיימת באזור בעיקר אוכלוסייה בדואית נודדת.
בתחילת המאה ה-19 מתקיימים באזור שני יישובים קבועים בלבד: צמח ועובידייה.
בסוף שנת 1831 נכבשה ארץ ישראל על ידי מצרים בפיקודו של מוחמד עלי.
תקופת השלטון המצרי הייתה קצרה ונסתיימה בשנת 1840. הממשל המצרי פעל לשיפור מצב הביטחון, יצא למסעות עונשין נגד בדואים ועשה ניסיונות ראשונים ליישב אותם.
באזורים שונים נבנו מבצרים קטנים לאבטחת הדרכים וכן נעשו פעולות לעיצוב החקלאות, המלאכה והמסחר.
המטרה של השלטון המצרי הייתה להושיב בארץ ישראל אוכלוסייה מצרית, ואכן פלאחים מהדלתה של הנילוס התיישבו באזורים שונים בארץ.
בעמק הירדן מוקמים הכפרים: דלהמיה, בוקעה, ח'רבת כרך, א-סמרה.
בסוף שנת 1840, העות'מאנים בסיוע כוחות בריטיים ואוסטריים, כבשו את ערי החוף של ארץ ישראל ואילצו את מוחמד עלי לוותר על סוריה וארץ ישראל.
בשנים הראשונות לחזרת השלטון העות'מאני, נכשל הממשל בניסיונותיו לאכיפת סמכותו של השלטון המרכזי, והסדר הציבורי התערער מאוד.
בשנות ה-40 עד שנות ה-60 של המאה ה-19, נעזבו היישובים החדשים ובסוף שנות ה-60 נעזב גם הכפר צמח, שתושביו מקימים כנראה את הכפר אום ג'וני.
החל מאמצע שנות ה-50, לאחר תום מלחמת קרים, ניהלו השלטונות מדיניות נמרצת יותר והצליחו לשלוט במנהיגים המקומיים, צמצמו את פגיעת הבדואים באזורים המיושבים והקימו תחנות משמר מבוצרות.
גם הקמת המוסדות של המעצמות האירופיות ומתן החסות שלהן על העדות הלא-מוסלמיות, תרם לשיפור דרכי הפעולה של מוסדות השלטון.
בשנות ה-70 וה-80 מתחדש יישוב האזור על יד מהגרים מצפון אפריקה אשר מקימים את א-שג'רה, מע'ר אל חדתה וסירין.
חלק מהם מתיישב בצמח וכן מבסס את הכפרים אום ג'וני ועובידייה.
מתיישבים נוספים באזור היו כמה מתושבי לוביה וטורעאן שרצו להיפטר משרות צבאי וכן פושעים שונים, שעונשם הוחלף בהתיישבות באזור זה.
בשנת 1876, עבד אל חמיד השני, שנחשב כליברל ופרו מערבי, התמנה לסולטאן.
באותה תקופה נמלטו לטורקיה צ'רקסים רבים מהקווקז, שנכבש על ידי הרוסים.
בהרי הגולן והגלעד היו שטחים רבים עזובים והתגוררו בהם בדואים שהזיקו ליישובי הפלאחים שבשכנותם.
הממשלה העות'מאנית עודדה ואפשרה לצ'רקסים להתיישב באזורים אלה, כדי להגביל את שלטונם הפרוע של הבדואים.
גם בשטחי ארץ ישראל הוקמו שני כפרים: כפר כמא וריחניה (הוקמו גם יישובים נוספים, אך הם ננטשו).
הצ'רקסים, שהיו לוחמים קשוחים, הצליחו לדחוק את הבדואים מהמרחב ולשפר את המצב הביטחוני, ובעקבות התיישבות זו התחדש היישוב בכפרים נוספים.
עבד אל חמיד השני, העביר חוקה חדשה, אשר דאגה להשוואת זכויות המיעוטים שאינם מוסלמים.
החוקה שהתקבלה באופן רשמי ב-23 בדצמבר 1876, הבטיחה כי:
• כל נתיני האימפריה, ללא יוצא מו הכלל, נקראים עות'מאנים, תהא דתם אשר תהא.
• כל העות'מאנים שווים בפני החוק.
לכולם מוקנות אותן זכויות ואותן חובות כלפי המדינה, ללא פגיעה בזכויותיהם בשל דתם.
המדיניות החדשה של השלטון, אפשרה גם לבהאים לרכוש קרקעות בארץ.
בתחילה נרכשו אדמות באזור עכו וחיפה, ובהמשך, האפשרות לרכישת אדמה במחירים נמוכים יחסית באזור בעל פוטנציאל חקלאי וכן שיפור המצב הביטחוני, הביאה את ראשי הבהאים לרכוש שטחי אדמה במזרח הכנרת ובעמק הירדן.
שטחים אלה נועדו בעיקר כדי ליצור עורף חקלאי אשר יספק מזון לקהילה הבהאית, ועודפי התוצרת נועדו לממן את פעילות הקהילה הבהאית באזור חיפה ועכו.
בין השנים 1882–1887 נרכשו האדמות של: אום ג'וני, א-סמרה ונוקייב, והן עובדו על ידי אריסים ערבים ונוהלו על ידי הבהאים.
לעומת זאת, בשנת 1909 התיישבו חקלאים בהאים בכפר עדסייה, וייסדו במקום יישוב עצמאי משגשג.
יישובים ראשונים, לפני מלחמת העולם הראשונה
1901 - הקמת המושבה מנחמיה,
1910 - הקמת הקבוצה הראשונה דגניה א',
1913 - הקמת החווה ביתניה תחתית
המשך ההתיישבות בתקופת המנדט הבריטי
1921 - הקמת קיבוץ דגניה ג' - המתיישבים עזבו ב - 1922 והקימו את קיבוץ גניגר,
1932 - הקמת קיבוץ אפיקים,
1932 - הקמת פרויקט אמת המים,
1932 - פתיחת מפעל החשמל בנהריים,
1935 - הקמת קיבוץ אשדות יעקב,
1937 - הקמת הקיבוצים מסדה, שער הגולן ועין גב, כיישובי חומה ומגדל,
1946 - הקמת קיבוץ אלומות
1948 - ערביי האזור נוטשים את היישובים שלהם: צמח, עובידייה, קדיש (יישוב בדואי משבט דלייקה, על הרכס בין המושבה כנרת לפוריה)
1949 - הקמת הקיבוצים: מעגן, תל קציר והאון
עמק השלום הוא חווה הנמצאת בתחום רמת השניים (מכונה גם עמק השניים) באפיק נחל השופט באזור רמות מנשה.
בעמק השלום התגוררו מאז 1960 שני גרמנים מכת "אוהבי ישראל", השופט ד"ר אוסקר אדר וחברו אדריאן, אחרי שרכשו את חלקת האדמה, שתלו, זרעו ונטעו.
בניגוד לבעלי נכסים אחרים הם הציבו במקום שלט גדול שבו נכתב "הכניסה מותרת", והזמינו מטיילים ביערות מנשה להיכנס לשבת, לאכול ולקטוף פירות.
ב-1964 הצטרף למקום חוקר תנ"ך אוסטרי בשם הרמן בצנר מקהילת "ידידי אנוש" שהאמינה שסוף העולם היה אמור להגיע לקראת סוף המאה ה-20, עמק השלום הקרוב למגידו (היא ארמגדון) נראה לו כמקום הולם לקדם את מלחמת גוג ומגוג.
במהלך התקופה עזב אדריאן את המקום.
ב-1967 ד"ר אדר התגייר, עזב את המקום ועבר לירושלים.
בצנר נותר לבד והמשיך לעבד את החווה, מדי תקופה היו מגיעים למקום צעירים, בעיקר מגרמניה, לעזור לו.
ב-1972 הצטרף לחווה יוסף אלישע (יוזף שמידט) מצ'כיה, והשניים המשיכו במסורת קבלת הפנים.
לעת זקנה תרמו השניים את המקום למועצה האזורית מגידו וציוו את המקום לפעילות אשר תתרום לעם ישראל ולנזקקים ותשמור על הצביון האקולוגי של המקום.
את השטח קיבלה עמותת "לטם", המסייעת לאוכלוסייה עם צרכים מיוחדים לצאת לטבע.
ב-2020, השדות החקלאיים של רמת השניים, שם עמק השלום נמצא, עמדו מול אפשרות הריסה עבור בנייה של כ-3,000 יחידות דיור עבור הרחבת העיר יקנעם עילית.
בין ראש עיריית יקנעם עילית, סימון אלפסי, לבין ראש המועצה האזורית מגידו, איציק חולבסקי, מתנהל מאבק משפטי וציבורי בעניין זה, שכן כל אחד מהם תובע את השטח לעצמו ומייעד לו שימוש שונה.
שני הצדדים מעוניינים לפתח באזור, אלפסי את עירו וחולבסקי את מושב עין העמק ושאר המושבים והקיבוצים הסמוכים, וההחלטה בעניין ניתנה לשרת הפנים איילת שקד, שהחליטה להותיר את שטח עמק השלום כשטח טבע לרווחת הציבור.
עֵמֶק הַמַּצְלֵבָה (נקרא גם: פארק רחביה או עמק הצבים) הוא עמק בירושלים, הנמצא בין השכונות רחביה, גבעת רם, ניות ורסקו, וקרוי על שם מנזר המצלבה שבו.
העמק והמנזר נקראו בשם זה מכיוון שעל פי המסורת הנוצרית מעמק זה נלקח העץ שהרומאים הכינו ממנו את הצלב שעליו נצלב ישו.
עץ זה היה, על פי המסורת, עץ פלאי שהורכב מעצי ברוש, זית ואורן.
בשנת 1962 קיבלה עיריית ירושלים החלטה, ביוזמת סגן ראש העירייה מנחם פורוש, ולפיה שמו העברי של העמק יהיה עמק רחביה.
בשנת 1966 אף ניסתה העירייה ליישם החלטה זו, ללא הצלחה.
באפריל 2021 החלו עיריית ירושלים והקרן לירושלים בשיפוץ המדרון המזרחי של הגן שנקרא גם גן צ'ארלס קלור.
השיפוץ שנוי במחלוקת עם תושבים מן האזור המבקשים לשמור על אופיו של המקום ולמנוע פגיעה בערכי טבע ונוף.
בחלקו הצפוני של עמק המצלבה נמצא כיום גן סאקר, ורוב חלקו הדרומי, בו נמצא המנזר, גדל פרא ומהווה פנינת טבע ייחודית בירושלים.
בין החלק הצפוני לדרומי חוצצת דרך רופין החוצה את העמק לרוחבו, ממערב למזרח, ונסללה בשנת 1950 על ידי מע"ץ במימון הממשלה, כדי לחבר את קריית הממשלה בגבעת רם עם שכונת רחביה והמע"ר של ירושלים.
לאורכו, מצפון לדרום, נחצה העמק על ידי שדרות בן צבי והמשכן הדרומי, שדרות חיים הזז.
עמק המצלבה הוא אחד מאתרי הפריחה המרשימים ביותר בירושלים, ואחד המקומות הבודדים בהם השתמרה סתוונית ירושלים.
כמו כן, בשטחי המנזר המשמשים לחקלאות (בעיקר של עצי זית) השתמרו הטרסות החקלאיות היחידות בירושלים, ושיטות חקלאיות קדומות נוספות.
בשנת 1955 נקבעה תוכנית שהכריזה על 1650 דונם בעמק המצלבה ועמק ציון כשטח פתוח שבו לא תתבצע בנייה.
מעל לעמק המצלבה מתנשאים הספרייה הלאומית, מוזיאון ישראל, קריית הממשלה והכנסת.
לצידו של העמק נבנו מבני תרבות ונוער רבים: שני שבטי תנועת הצופים (מצדה ומודיעין), סניף ירושלים-מרכז של תנועת בני עקיבא, מעו"ז ירושלים של תנועת בית"ר, משרדי ההנהגה העולמית של התנועה ("בית מרידור") ומגרש כדורסל ששימש בשנות ה-70 של המאה ה-20 כמגרשה של קבוצת הכדורסל בית"ר ירושלים.
בשנת 2006 נפתח בשולי העמק מרכז עפרון למחול, משכנה החדש של להקת "הורה ירושלים"..
בצפון העמק שוקם בית בד מהתקופה הביזנטית.
בצידו המערבי של העמק נמצא מתחם ובו שרידי מבנים, מערות ושרידי פסיפס.
השטח לא נחפר ומניחים שהשרידים שייכים למתחם חקלאי מהתקופה הביזנטית.
ממערב למנזר המצלבה, על ראש תל המוקף בחלקו בטרסה נמצא הפסל המכונה "מצלבת", המתאר בסגנון ארכאי פנים של דמות נשית.
זהותו של יוצר הפסל לא ידועה.
לצד הפסל מופיעה חתימת סתת בצורת משולש בעל שתי קרניים.
הפסל "המאבק" - שמואל בר-אבן
אנדרטה לזכרו של שותא רוסתוולי, המשורר הלאומי הגיאורגי, ועליה מוטבע דיוקנו
הצמחייה בעמק המצלבה אופיינית לאזור אקלים ים תיכוני: בעיקר עצי זית, אלון מצוי, אלון התבור, חרוב, שקד מצוי, אלה ארצישראלית ואלת מסטיק וכן עצי ברוש מצוי ואורן כמו כן יש בעמק לפחות פרט אחד של מיש דרומי.
כן נפוצים בעמק שיחי ער אציל, רוזמרין רפואי ושיטה מכחילה.
ניתן למצוא בעמק ריכוזים של דודא רפואי ולשון הפר ובחורף פורחים בו פרחי כלנית ורקפת רבים.
מאז הקמת התחנה לחקר ציפורי ירושלים של החברה להגנת הטבע בצידו הצפוני של העמק, סמוך למשכן הכנסת, הפכו צמרות העצים למשכן הומה למגוון רחב של עופות וציפורים.
כמו כן נפוצים באזור מספר תנים זהובים, ארנבים המפוזרים בכמה מאורות, מכרסמים כחולד ארצישראלי, דורבנים וקיפודים.
בעבר נפוצו בעמק חוגלות רבות, אולם כיום אוכלוסייתן הצטמצמה עד מאוד.
הבמאי יוסף סידר צילם את השביל המרכזי בעמק המצלבה המוביל מרחביה לגבעת רם (כולל האנדרטה לזכר פרופסור מנחם שטרן) בסרט "הערת שוליים".
המשוררת חוה פנחס-כהן מתארת תחנות ומקומות בעמק המצלבה במחזור "עמק המצלבה", בספר "משיח" (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2003)
המשורר עמיחי חסון מתאר את עמק המצלבה בשלג של הסופה במזרח התיכון (2013), במחזור "שירים מסופה גדולה" (פורסם בספר "בלי מה", הוצאת מוסד ביאליק, 2018)
עמק הנופלים (בספרדית: Valle de los Caídos) הוא אתר הנצחה לחללי מלחמת האזרחים בספרד.
ב-1 באפריל 1940 במלאת שנה לניצחונו הודיע הגנרל פרנסיסקו פרנקו על כוונתו להקים אתר הנצחה לחללי המלחמה.
המקום שנבחר היה במקום בולט ברכס הרי גואדאראמה, כ-50 ק"מ צפונית-מערבית לבירה מדריד.
אלפי אסירים פוליטיים משורות הרפובליקנים גויסו לעבודת כפייה זו.
העבודה נעשתה בתנאים פרימיטיביים ונמשכה 18 שנים.
עשרות נהרגו ונפצעו במהלך העבודה שעיקרה הייתה חציבת הבזיליקה הארוכה בעולם בסלע ההר.
האתר נחנך ב-1 באפריל 1959 במלאת 20 שנה לסיום המלחמה.
אורך הבזיליקה הוא 262 מטר (זו של בזיליקת פטרוס הקדוש בוותיקן הוא "רק" 182 מטר).
קוטרה של כיפת הבזיליקה הוא 42 מטר ובה פסיפס המתאר את הגיבורים הספרדים החוסים בצילם של ישו ומריה.
למרגלות המזבח נמצאות מצבות הקבר של מייסד הפלנחות חוסה אנטוניו פרימו דה ריברה שהוצא להורג ב-1936 ובעבר גם הקבר של הגנרל פרנקו עצמו.
במקום ארונות קבורה של 40,000 חיילים ואזרחים משני עברי המתרס, וזאת עקב רצונו של פרנקו שהמקום ישמש גם אתר לפיוס האומה הספרדית.
אל הצלב המתנשא לגובה 152 מטר ונשקף למרחק רב, מוביל פוניקולר.
המקום הוא אתר תיירות פופולרי.
מדי שנה ב-20 בנובמבר נערך לפרנקו טקס אזכרה על ידי חסידיו.
באוגוסט 2018, הוציאה הממשלה הספרדית הסוציאליסטית צו להעברת שרידי גופתו של הגנרל פרנקו מהמקום.
הצו אושר בפרלמנט בספטמבר והוצא לפועל באוקטובר 2019.
עמק הריין המרכזי העילי (בגרמנית Oberes Mittelrheintal) הוא קטע מעמק הריין באורך של 65 ק"מ, בין בינגן בדרום ועד לקובלנץ ולמפגש הריין עם נהר המוזל בצפון, אשר הוכרז בשנת 2002 כאתר מורשת עולמית.
התיישבות אנושית בעמק הריין המרכזי העליון החלה כבר בעידן הקרח האחרון.
הרומאים כבשו את האזור במאה ה-1 לפנה"ס והקימו דרך ומחנות צבאיים על הגדה השמאלית של הנהר.
כבר בתקופה זו היה הריין לנתיב שיט חשוב אשר קישר בין צפון אירופה לבין ארצות האלפים ולאגן הים התיכון.
לאחר נסיגת הרומאים במאה ה-5, השתלטו המלכים הפרנקים על עריהם, ורוב השטח שבין בינגן וקובלנץ היה לטריטוריית הכתר.
מצב זה של בעלות הכתר באדמות נמשך עד אמצע תקופת השושלת הקרולינגית, והחל להשתנות במאה ה-8. חלק גדול מהאדמות נמסר לרשות הכנסייה ולרשותם של מסדרים נזיריים, והתהליך הושלם בתחילת המאה ה-14.
לאחר חוזה ורדן בשנת 843 וחלוקת האימפריה הקארולינגית, ניתנה הגדה השמאלית של הריין לפרנקיה התיכונה בשליטת לותר הראשון, ואילו הגדה הימנית הייתה בתחומה של פרנקיה המזרחית שנשלטה בידי לודוויג הגרמני.
עם הכתרתו של קונרד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ב-1138 התפלגה השליטה בריין המרכזי העילי, והתחלקה בין הבישופים של קלן, מיינץ וטריר ורוזני פפאלץ.
בתקופה זו הוקמו כ-40 טירות לאורך הנהר בין בינגן לקובלנץ, ואלה היו לסמל של כוח ושימשו כתחנות מכס לאורך הציר המסחרי השוקק.
הריין המרכזי הגיע לשיא שגשוגו בין המאה ה-14 למאה ה-16 ונחשב לליבה של האימפריה הרומית הקדושה.
במקום התמזגו האומנות והאדריכלות של אזור הריין העילי (Oberrhein) שמדרום ואלה של הריין התחתי (Niederrhein) שמצפון.
גידול כרמים וייצור יין היה ענף כלכלי חשוב בעמק הריין המרכזי כבר בתקופה הרומית.
החל במאה ה-10 החלו הכרמים להתפשט ובמאה ה-16 כיסו שטח של 30 קמ"ר, פי חמישה משטחם כיום.
אולם לאחר מלחמת שלושים השנים, במחצית הראשונה של המאה ה-17, מלחמה שפגעה בריין המרכזי באורח קשה, הצטמצמו שטחי הכרמים, והוחלפו במטעים וביערות.
החל במאה ה-17 היה האזור לזירת מאבקים בין גרמניה וצרפת וסבל מהם באורח קשה.
בסוף המאה ה-18 הייתה הגדה השמאלית של הריין המרכזי לחלק מהרפובליקה הצרפתית ולאחר מכן מהקיסרות הראשונה של צרפת.
חלוקה זו בין הגדות הסתיימה ב-1814 עם השתלטות פרוסיה על הגדה השמאלית, ובאזור הוקמו ביצורים רחבי היקף.
המסחר שגשג כתוצאה מסלילת דרך מסחרית בין בינגן לקובלנץ, הרחבת חלקו הניתן לשיט של הנהר, הופעת ספינות הקיטור וביטול מכסים.
באמצע המאה ה-19 נסללו מסילות רכבת לאורך שתי הגדות גם יחד.
במאה ה-20 חלו באזור תמורות רבות, ובהן ירידת קרנם של עיסוקים מסורתיים כמו ייצור יין, כרייה וחציבה.
תעבורת המטענים הוגבלה למספר נמלים עיקריים לאורך הנהר, ואת מקומם של אלה תפסה התיירות שהייתה לענף הכלכלי המרכזי.
שכבת סלעי הצפחה באזור הונחה בתור הדבון בעידן הפלאוזואיקון והיא אוצרת בקרבה מאובנים.
שכבות הסלע עברו תהליכי קימוט במהלך תור הקרבון, ועמק הנהר עצמו שהתחפר עד לעומק של 200 מטר בין גדותיו עוצב בשלב מאוחר בהרבה.
בעמק הריין המרכזי שורר מיקרו-אקלים והוא משמש כפרוזדור בו גדלים מיני צמחים שאינם נפוצים באזורים המקיפים אותו.
במדרונות העמק נחצבו טרסות ויחד עם גדותיו הם היו לשטח חקלאי כבר בשלב מוקדם בהיסטוריה, ואשר שימש בעיקר לגידול כרמים.
נתוניו הגאוגרפיים של העמק, על מורדותיו התלולים, ההתערבות האנושית בדרך של חקלאות, יעור, והקמת טירות ויישובים היסטוריים, תדמיתו התיירותית הרומנטית ומקומו המיוחד בפולקלור הגרמני, השתלבו כדי ליצור את חזותו הייחודית של האזור; כקביעת ארגון אונסק"ו בחלק מנימוקי ההכרזה:
עמק ויניאלס (בספרדית: Valle de Viñales) הוא עמק קרסטי המשתרע על שטח של 132 קמ"ר במחוז פינאר דל ריו במערב קובה.
העמק הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 1999.
ייחודו של העמק בתופעה גאומורפולוגית המכונה מוֹגוֹטֶה - גבעות עשויות אבן גיר, שגובהן עד 25 מ' וקוטרן אינו עולה על 200 מ', המבצבצות בעמק השטוח.
הגבעות נוצרו כתוצאה מסחיפה, בתהליך שהחל לפני 170 מיליון שנים.
בדומה לאזורים קרסטיים אחרים, גם בעמק ויניאלס מערות נטיפים, ובהן מערת האינדיאני (Cueva del Indio), שבה זורם נהר תת-קרקעי.
בעמק התגלו גם מאובנים של אמוניטים, דגים ודינוזאורים.
בשנת 1961 צייר האמן לאוויחילדו גונסאלס מוריו ציור קיר ענק לאורך 180 מ' ובגובה של 120 מ' בדופן של מוגוטה שתי האחיות (Mogote dos Hermanas), המתאר את ההתפתחות האבולוציונית במקום.
הציור מכונה "מוּרָאל דה לה פרהיסטוריה" ("ציור הקיר של הפרהיסטוריה").
בעמק גדלים גם 17 מיני צמחים אנדמיים.
עם הצמחים נמנה ה-Microcycas calocoma, מין מסדרת הציקסינים, שכמעט לא השתנה מאז תקופת הקרבון.
על אף תופעות הטבע, אונסק"ו הכריז עליו כאתר מורשת עולמית ב-1999 דווקא בשל פעילות האדם בו - החקלאות המסורתית (במיוחד גידולי הטבק) והאדריכלות המקומית.
במערות שבמורדות הגבעות ישבו בני אדם כבר לפני הכיבוש הספרדי של קובה.
בראשית ההתיישבות הספרדית בעמק, במאה ה-17, הקימו בו הספרדים חוות גדולות לגידול בקר, שנסמכו בעיקר על כוח עבודה של עבדים מאפריקה.
עבדים נמלטים שכונו "סימרונס" (Cimarrones), מצאו לעיתים מקלט במערות בעמק.
עד מהרה החליפו גידולי הטבק את הבקר, ומסילת הרכבת המערבית (Ferrocarril del
Oeste) ממנה לא נותר כמעט דבר, נסללה בעמק ב-1882.
הטבק מהווה את הענף העיקרי ל-8,000 תושבי העמק עד היום, ומטעי הטבק הם חלק בלתי נפרד מנוף העמק.
בנוסף, מגדלים בו גם קפה ומניהוט (יוקה), אך בהיקף קטן בהרבה.
עמק הלואר הוא אזור גאוגרפי בלב צרפת המשתרע לאורכו של הקטע המרכזי של נהר הלואר, הארוך בנהרות צרפת, ובמיוחד קטעו שבין סילי-סיר-לואר (Sully-sur-Loire) במזרח לבין שאלון-סיר-לואר (Chalonnes-sur-Loire) במערב, אשר הוכלל בשנת 2000 ברשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו.
האזור מכיל מוקדי תרבות ואדריכלות, ערים עתיקות, כפרים וטירות (שאטו) שנבנו בידי אצולת צרפת ומלכיה לאורך הדורות טרום המהפכה הצרפתית.
אזור זה אף נחשב כערש הלשון הצרפתית, וידוע גם בתעשיית היין שבו.
נהר הלואר הוא הארוך בנהרות צרפת, והוא זורם לאורך של כ-1,000 ק"מ ממוצאותיו בדרום-מזרח צרפת ועד שפכו באוקיינוס האטלנטי.
"עמק הלואר" במובנו ההיסטורי-תרבותי הוא קטע באורך של כ-250 ק"מ שכיוונו הכללי מזרח-מערב, הנכלל בשטחם של שניים מחבלי צרפת - סאנטר-עמק הלואר ופיי דה לה לואר ("ארצות הלואר").
בקטע זה גדות הנהר נפרשות לשוליים רחבים, היוצרים עמק רחב ופורה המתאים לחקלאות ונוח להתיישבות, ובו אקלים נוח, אדמה פורייה, שפע מים ונוף מרהיב.
יובלים אחדים מצטרפים לזרימתו של נהר הלואר בעמק, הבולטים בהם הם שר, ויין ואנדר.
למעשה, אין מדובר בעמק אחד אלא במספר עמקים מוריקים, המופרדים ברמות צחיחות יחסית.
רוחבו ועומקו של נהר הלואר משתנים לאורך נתיב זרימתו בעמק, וכן משתנים מעונה לעונה ומשנה לשנה.
מעת לעת עולה הנהר בחורף על גדותיו, אך סוללות הבנויות לאורך חלק גדול מגדות הנהר מונעות בדרך כלל שיטפונות ונזקים משמעותיים בעמק.
סימוני מפלס המים שנעשו לאורך ההיסטוריה על הסוללות בגדות הנהר ולעיתים על קירות מבנים, מעידים עד כמה חמורה והרת אסון עלולה להיות עליית מי הנהר.
ההתיישבות הכפרית והעירונית ברחבי העמק מתקיימת לאורך גדות נהר הלואר ויובליו.
הערים בעמק הן, ממזרח למערב, אורליאן, בלואה, אמבואז, טור, מונסורו, סומיר ואנז'ה.
בין הערים פזורים כפרים רבים, חלקות חקלאיות, חוות ויקבים, ואחוזות וטירות רבות.
הירק, הצמחייה והפריחה השופעים העניקו לעמק את הכינוי "הגן של צרפת".
התיישבות האדם על גדות הלואר ויתר נהרות הסביבה החלה בתקופת האבן הקדומה.
בין 10000 לפנה"ס לבין 4000 לפנה"ס הפכה בהדרגה אוכלוסיית הציידים-לקטים לאוכלוסייה החיה על חקלאות וגידול בעלי חיים.
בד בבד עם נטישת האוכלוסייה המקומית את חיי הנוודות, הגיעו לאזור אוכלוסיות חקלאים שמקורם במזרח התיכון.
קהילות האזור החלו להתגבש כחברות מובנות, שהובילו להתארגנותו הטריטוריאלית של העם הגאלי סביב אתרי ההתיישבות.
במאה הרביעית לפנה"ס נחשבה ארץ קרנוטים (לימים פרובינציית אורליאנה – העיר אורליאן וסביבותיה) כמרכזם של הגאלים.
שם התקיימו ההתכנסויות השנתיות של הדרואידים.
הרבה לפני הכיבוש הרומאי, כבר היו בעמק אתרי יישוב על מקומן של כל הערים המוכרות כיום.
הכיבוש הרומאי של האזור בידי יוליוס קיסר בעת מלחמת גאליה נתקל בהתנגדות מועטה, שהלכה והתגברה.
לאחר סיום המלחמה, אימצו הגאלים במהירות את אורחות החיים הרומאיות, בעיקר בערים קיימות – אורליאן, טור ואנז'ה – שהתנהלו סביב הפורום, התיאטראות והמרחצאות.
התקופה הגאלו-רומאית התאפיינה בהתפתחות משמעותית של הייצור והמסחר.
הנצרות החלה להתפשט באזור החל מהמאה הרביעית, בהשפעת הבישופים של טור, אורליאן ואנז'ה.
מרטן מטור, אחד מאבות הנצרות ובישוף טור משנת 371 ועד 397, היה הרוח החיה בפעילות המיסיונרית.
מנזרים נוסדו באזור, כמו: פלרי ומרמוטיה.
תחת שליטי השושלת הקרולינגית נוסדו בידי מקורבי קרל הגדול בתי ספר נזיריים, שהשפעתם התרבותית הייתה ניכרת.
במאה השביעית כשלו כוחות המוסלמים מאנדלוסיה בניסיונם לחצות את הלואר, לכבוש את האזור ולהפיץ את האסלאם הלאה לתוך אירופה, ונהדפו בידי המצביא הפרנקי קרל מרטל בקרב טור באוקטובר 732. במאה התשיעית הצליחו הויקינגים לעלות בסירותיהם במעלה הלואר ולפשוט על ערי העמק ומנזריו.
במהלך ימי הביניים היה העמק זירת קרבות מתמשכת, למן המאה העשירית ועד המאה ה-15, תחילה כאלה שנגעו למלחמות על הכתר האנגלי, ולאחר מכן על הכתר הצרפתי.
הפרק האחרון במערכות אלה היה במהלך מלחמת מאה השנים (1337-1453), עם היחלצותה של ז'אן ד'ארק לעזרת העיר אורליאן הנצורה ב-1429 והצלחתה בשחרורה ובהדיפת הכוחות האנגליים.
בתקופת הרנסאנס עלה מאוד מעמדו של עמק הלואר בממלכת צרפת.
למן מלכותו של לואי האחד עשר שקבע ב-1461 את העיר טור כבירתו, ועד אנרי הרביעי שקבע אותה חזרה בפריז ב-1594, היה עמק הלואר מרכז הכובד של השלטון בממלכה.
מלכי בית ולואה, אשר מצאו באיטליה סטנדרטים חדשים של אסתטיקה ואמנות, מיהרו לייבאם אל עמק הלואר בניצוחם של אמנים ואומנים איטלקיים, הבולט בהם לאונרדו דה וינצ'י.
כך נולד מה שכונה לימים "הרנסאנס הצרפתי הראשון", במסגרתו שופצו הטירות המלכותיות של אמבואז ובלואה והחלו להיבנות "טירות החצר" שנועדו בראש וראשונה לעינוגים, והבולטת ביניהן טירת שאמבור.
במאות ה-17 וה-18 התחזק מעמדו של עמק הלואר כציר תחבורה ותקשורת, עם חפירתן של תעלות שאפשרו קשר תחבורתי עם פריז.
המהפכה הצרפתית עברה על עמק הלואר בשקט יחסי וללא הפרות סדר, ובאופן כללי קיבלו תושבי האזור את הסדר החדש, להוציא מרד איכרים שפרץ באזור מאג שמדרום לאנז'ו.
הופעת מסילת הברזל במאה ה-19 שינתה מהותית את פני העמק, וגרמה להיעלמותה של התנועה בתעלות ולהפסקת פעולתם של מעגני הלואר.
ברחבי עמק הלואר פזורות כ-300 טירות, שגילן, גודלן, פארן ותפקודן משתנים.
החל מהמאה ה-10 החלו להיבנות טירות מבוצרות שנועדו להיות מבצרי שליטה של האצילים הפאודליים ששלטו באזור, אך במאה ה-15 שינו הטירות ייעוד ובנייתן הפכה מפגן של עושר ואסתטיקה.
כאשר החלו מלכי צרפת לבנות את טירות הענק המפוארות שלהם בעמק הלואר, הלכו בעקבותיהם אצילי הממלכה שרצו להישאר קרובים למוקדי השלטון, או ליתר דיוק חששו להתרחק ממנו.
נוכחות העושר והעוצמה בעמק המוריק והמרהיב הביאה למקום את מיטב האדריכלים ואדריכלי הנוף, שהטביעו את חותמם על אחוזות המלוכה והאצולה.
באמצע המאה ה-16 החל המלך פרנסואה הראשון להחזיר את מרכז הכובד השלטוני לבירה פריז.
האדריכלים הלכו בעקבותיו, אך בני האצולה המשיכו לדור בטירותיהם שבעמק מרבית הזמן.
עליית לואי הארבעה עשר לשלטון באמצע המאה ה-17 הפכה את פריז וסביבתה לזירת הבנייה המלכותית של ארמונות וטירות פאר, עם בנייתו של ארמון ורסאי; אך מקורבי המלכות ועשירי הבורגנות המשיכו לשפץ בפאר טירות עתיקות בעמק הלואר, ולהקים חדשות.
המהפכה הצרפתית הביאה להריסתן של כמה מן הטירות ולבזיזתן של אחרות מאוצרותיהן.
בעליהן של רבות מן הטירות הוצאו להורג על הגיליוטינה, ואחרים איבדו את רכושם, טירותיהם ואדמותיהם.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה הופקעו כמה מן הטירות לשמש כמפקדות.
כיום משמשות חלק מן הטירות למגורי בעליהם הנוכחיים, מהם שפותחים את דלתות טירותיהם למבקרים.
אחרות הוסבו למלונות ולפונדקים, המעניקים לאורחיהם חוויית אירוח ייחודית.
רבות הועברו לשימוש ואחריות גופי השלטון המקומי, וכמה מן הבולטות והחשובות בטירות הועברו לאחריות ממשלתית והפכו לאתרי תיירות המושכים מאות אלפי מבקרים בשנה.
עמק הפחד הוא הרומן הארוך האחרון על שרלוק הולמס מאת סר ארתור קונאן דויל.
הסיפור פורסם לראשונה בסטרנד בין ספטמבר 1914 למאי 1915. מהדורת הספר הראשונה פורסמה בניו יורק ב-27 בפברואר 1915.
לרומן זה יש מאפיינים דומים לרומן הראשון על הולמס, חקירה בשני.
בשני הסיפורים יש פלשבק ארוך לאמריקה, ובשניהם מסופר על אנשים הנוסעים ברחבי העולם כדי להתחמק מנקמה על מעשיהם.
בתרגומו הראשון לעברית, הספר נקרא "גיא צלמוות".
עלילת הרומן מבוססת באופן רופף על הפעילות האמיתית של מולי מגווייר ובייחוד על זאת של ג'יימס מק'פרלנד מסוכנות פינקרטון.
בחלק הראשון הולמס חוקר רצח לכאורה ומגלה שהגופה שייכת לגבר אחר.
בחלק זה מגיעים הולמס ווטסון אל הטירה שבה התגורר הנרצח, אך הם מגלים סימנים מחשידים שגורמים להם לפקפק בזהותו של הנרצח.
לבסוף הולמס מצליח להערים על בעל הבית ולגרום לו לצאת ממחבואו.
בעל הבית מתוודה ומספר כי הוא ירה באדם שאת גופתו גילו כיוון שזה ביקש לרצוח אותו.
בחלק השני מתברר סיפור חייו האמיתי של האיש שנחשב למת.
ברדי אדוארדס, סוכן של פינקרטון, מתחזה לפושע שנמלט מפני החוק ומגיע למקום בשם עמק ורמיסה.
כשהוא מגיע לשם הוא מתחבר עם חבורת פושעים מקומיים ומתאהב בבתו של בעל פונדק מקומי.
אדוארדס אוסף ראיות נגד החבורה ובסופו של דבר מצליח לגרום ללכידתם.
כמעט כל הפושעים נשפטים ומוצאים להורג או נכלאים לתקופות זמן ארוכות, אך כמה מהם מצליחים להתחמק ממאסר ונשבעים לנקום באדוארדס.
בחלק השלישי, האפילוג, מתברר כי אדוארדס נענה להצעתו של הולמס לברוח מבריטניה.
הולמס מקבל מכתב שבו מדווח לו כי אדוארדס נהרג כתוצאה מנפילה מהאונייה שבה הוא הפליג.
הולמס בטוח כי האחראי לכך הוא אדם בשם פרופסור מוריארטי.
עמק הפחד התפרסם גם בשל מעורבותו של פרופסור מוריארטי, דבר המהווה ניגוד לקו הזמן של סיפורי הולמס.
בסיפור "הבעיה הסופית" דוקטור ווטסון התוודע לראשונה לקיומו של פרופסור מוריארטי באמצעות הולמס.
באותו סיפור מוריארטי נהרג בעימות עם הולמס, כפי שמוסבר ב"תעלומת הבית הריק", מה שלא מותיר זמן בין שני האירועים להתרחשותו של סיפור נוסף הקשור לפרופסור.
אולם, בסיפור עמק הפחד מוריארטי מוזכר על ידי הולמס, ונראה כי ווטסון יודע על פעילויותיו הפליליות, ועל כך שהולמס הוא אחד היחידים שמודע למכלול מעשיו של מוריארטי.
קיימת האפשרות שדויל משתמש כאן בשיטה הספרותית בה הוא מערער על נאמנות מחבר הסיפור, ווטסון לכאורה, כמו שעשה במספר פעמים בהם הולמס העיר לווטסון שכתיבתו ציורית וספרותית מדי.
ניתן להסביר את הסתירה בכך שווטסון ידע על מוריארטי לפני "הבעיה הסופית", אך הכניס לסיפור זה את החלק בו הולמס מסביר לו מיהו מוריארטי פשוט כדי שהקורא יבין על מי מדובר.
בכמה סרטי קולנוע וטלוויזיה יש אזכורים לפרופסור מוריארטי.
בין הסרטים הללו ניתן למנות את הגרסה הבריטית בשם "ניצחונו של שרלוק הולמס" (The Triumph of Sherlock Holmes), בכיכובו של ארתור וונטנר כהולמס ואיאן פלמינג כווטסון, והגרסה המאוירת משנת 1984 שבה פיטר או'טול מגלם את תפקידו של הולמס.
הספר תורגם לעברית בשם "גיא צלמוות" (הוצאת לדורי, בתרגום שירה טמיר).
עמק הַמִּכְמְתָת (; תעתיק מדויק: סַהְל מַחְ'נֶה) הוא עמק פורה מדרום לעיר שכם.
זהו עמק מישורי צר וארוך, שגובהו כ-500 מטרים מעל פני הים.
ביישוב המקראי מכמתת, שזיהוי מיקומו המדויק שנוי במחלוקת, עבר הגבול בין נחלת שבט מנשה לבין נחלת שבט אפרים.
בין האתרים המצויים בעמק: קבר יוסף ו"בקעת עין סוכר", לימים מחנה הפליטים עסכר.
בזכות פוריותה, נזכרה בקעת עין סוכר כמקום שממנו הביאו את התבואה למנחת העומר בבית המקדש כאשר לא נמצאו שעורים במקום קרוב יותר לירושלים.
המכמתת נזכר בספר יהושע בתור גבול שבטי ישראל מנשה ואפרים.
בברכות יעקב ליוסף נאמר: .
במדרש רבה דרשו חז"ל את המילה "מעל":
בצפון המכמתת מצויה "בקעת עין סוכר" (בערבית "סַהְל עַסְכָּר").
עליה נכתב במשנה מסכת מנחות:
אף על פי שהאזור היה בשליטת השומרונים שהיו עוינים לישראל, לא נמנעו מלהביא את התבואה לקציר העומר מבקעת עין סוכר.
בתלמוד בבלי מובא כי כאשר האחים החשמונאים הורקנוס ואריסטובולוס נלחמו ביניהם:
הסיבה הייתה שתבואת הארץ בסביבתה של ירושלים נחרבה:
בתרגום לעברית: פעם הייתה בצורת בכל העולם ולא ידעו מאין להביא שעורים למנחת העומר.
היה שם אילם אחד ששם את אחת מידיו על עיניו ואת ידו השנייה על בריח דלת (סוכרא, בארמית).
הביאו אותו לפני פתחיה, והוא אמר להם: האם יש מקום שנקרא עין סוכר או סוכר עין?
הלכו לשם ומצאו שם שעורים.
פוריותה של הבקעה נובעת מנתוניה הגאוגרפיים: קרקע סחף פוריה (גרומוסול), טמפרטורה נוחה – 16–18 מעלות בממוצע שנתי ומשקעים – 500 מ"מ לשנה.
מיקומה של בקעת עין סוכר במדרון הדרומי של הר כביר הגדיל את חשיפת השדות שבה לקרינת השמש.
כיום סהל עסכר הוא אזור תעשייה ופרבר מגורים של העיר שכם, ואין בו כמעט שטחים חקלאיים.
בצפונו נמצא מחנה הפליטים עסכר.
שטחי עמק המכתמתת מעובדים על ידי חקלאים מהכפרים הפלסטינים הסמוכים, חווארה, עוורתא, אודלה וביתא.
בעמק עברה בעבר דרך האבות משכם לירושלים.
כביש 60 החוצה את גב ההר עבר בו לכל אורכו, דרך שכם וסהל עסכר.
לאחר חתימת הסכמי אוסלו הוסט קטע הכביש שחצה את שכם לתווי העוקף את העיר ממערב, וכיום הוא מתחבר לכביש 57 בעמק המכמתת מצפון לחווארה, וממשיך דרומה דרך העמק.
מעט צפונה משם נמצא מחסום חווארה, המחסום הראשי בכניסה הדרומית לשכם.
במעבר שבין עמק המכמתת לעמק סוכר, למרגלות הר גריזים והר עיבל, מצוי תל בלטה, בו נמצאו שרידי העיר הקדומה של שכם.
מדרום לתל העתיק נמצא מחנה הפליטים בלאטה.
מזרחית לשער העיר שכם נמצא קבר יוסף – מיקום המתאים לאמור בספר בראשית ובספר יהושע:
מדרום לקבר יוסף נמצא אתר הקדוש לנצרות "באר יעקב".
עמק המוות הוא עמק מדברי במזרח מדינת קליפורניה שבארצות הברית, בצפון מדבר מוהאבי, הגובל ב.
במהלך הקיץ, זהו אחד המקומות החמים ביותר על פני כדור הארץ, יחד עם מדבריות במזרח התיכון ובסהרה.
של עמק המוות הוא נקודת הגובה הנמוכה ביותר באמריקה הצפונית, בגובה 86 מטרים מתחת לגובה פני הים.
עמק המוות שוכן 136.2 קילומטרים מזרחית-דרום מזרחית להר ויטני, הנקודה הגבוהה ביותר ב-48 המדינות הרצופות של ארצות הברית בגובה של 4,421 מטרים.
באחר הצהריים של 10 ביולי 1913, מדדה טמפרטורה גבוהה של 56.7 מעלות צלזיוס בפרנס קריק בעמק המוות, שנקבעה כטמפרטורת האוויר הגבוהה ביותר שנרשמה אי פעם בכדור הארץ.
עם זאת, מומחים מודרניים מטילים ספק באמינות מדידה זו, ובכמה אחרות שנערכו באותה תקופה, לפני מאה שנה.
עמק המוות שוכן בעיקר במחוז איניו, בקליפורניה, סמוך לגבול קליפורניה ונבדה, באגן הגדול, מזרחית להרי סיירה נבדה, ומהווה חלק גדול מהפארק הלאומי עמק המוות והוא המאפיין העיקרי של "שמורת הביוספירה של מדבריות מוהאבי וקולורדו" (Mojave and Colorado Deserts Biosphere Reserve).
כיוונו של העמק מצפון לדרום בין במזרח ל במערב; הרי גרייפוויין (Grapevine) והרי אוולסהד (Owlshead) יוצרים את גבולותיו הצפוניים והדרומיים, בהתאמה.
הנקודה הגבוהה ביותר בפארק הלאומי עמק המוות היא ברכס פנאמינט, שגובהה 3,366 מטרים.
עמק המוות הוא גראבן – גוש סלע ששקע בין שני רכסי הרים.
הוא שוכן בקצה הדרומי של מרזבה גאולוגית, "ווקר ליין" (Walker Lane), שכיוונה צפונה עד לאורגון.
העמק חצוי על ידי מערכת של העתקי הסטה אופקיים ימניים, הכוללת את "העתק עמק המוות" (Death Valley Fault) ואת "העתק פרנס קריק" (Furnace Creek Fault).
הקצה המזרחי של העתק ההסטה האופקי השמאלי "העתק גארלוק" (Garlock Fault) חוצה את העתק עמק המוות.
הנחלים פרנס קריק ו זורמים דרך חלק מהעמק ובסופו של דבר נבלעים בחולות קרקעית העמק.
עמק המוות מכיל גם מדבריות מלח.
על פי הקונצנזוס הגאולוגי הנוכחי, בזמנים שונים במהלך אמצע תקופת הפליסטוקן, שהסתיימה לפני כ-10,000–12,000 שנים, נוצר בעמק המוות אגם יבשתי, .
אורכו של האגם היה כמעט 160 קילומטרים ועומקו 180 מטרים.
האגן האחרון בשרשרת אגמים שהחלה באגם מונו בצפון, והמשיכה דרך אגנים במורד עמק אוונס, דרך אגמי סירלס (Searles) וצ'יינה (China) ועמק פנאמינט, לכיוון מערב.
כשהאזור הפך למדבר, המים התאדו, והותירו שפע של מלחי אידוי, כגון מלחי נתרן ובוראקס, אשר נוצלו מאוחר יותר במהלך ההיסטוריה המודרנית של האזור, בעיקר בשנים 1883 עד 1907.
בעמק המוות יש אקלים צחיח סובטרופי וחם (סיווג BWh בשיטת קפן), כשהקיץ ארוך וחם בצורה קיצונית, והחורפים קצרים ונוחים עם מעט גשם.
העמק צחיח במיוחד, מכיוון שהוא שוכן בצל הגשם של ארבעה רכסי הרים עיקריים (כולל סיירה נבדה ו).
לחות הנעה פנימה מהאוקיינוס השקט חייבת לעבור מזרחה מעל ההרים כדי להגיע לעמק המוות; כאשר מסות האוויר נאלצות לטפס כלפי מעלה בכל רכס, הן מתקררות והלחות מתעבה, ויורדת כגשם או שלג על המדרונות המערביים.
כאשר מסות האוויר מגיעות לעמק המוות, רוב הלחות באוויר כבר אבדה ולכן נותר מעט מאוד לחות שיכולה לרדת כמשקעים.
החום הקיצוני של עמק המוות מיוחס למפגש של גורמים גאוגרפיים וטופוגרפיים.
מדענים זיהו מספר גורמים מרכזיים:
חימום מהשמש: פני העמק (המורכבים מאדמה, סלעים, חול ועוד) עוברים חימום שמש אינטנסיבי מכיוון שהאוויר צלול ויבש, והאדמה כהה והצמחייה דלילה.
עובדה זו בולטת במיוחד באמצע הקיץ, כאשר השמש כמעט ישירות במרכז השמיים.
מלכודת האוויר החם: אוויר חם עולה ומתקרר באופן טבעי; בעמק המוות אוויר זה נתון לחימום חוזר מתמשך מכיוון שהוא לכוד בין קירות העמק הגבוהים והתלולים ושוקע בחזרה לקרקעית העמק.
אוויר חם נלכד גם בשל הכיוון צפון-דרום של העמק, ניצב לרוחות השוררות שכיוונן מערב-מזרח.
נדידת אוויר חם מאזורים אחרים (הסעת חום): אזורים מדבריים חמים הסמוכים לעמק המוות, במיוחד מדרום וממזרח, מחממים לרוב אוויר לפני שהוא מגיע לעמק המוות.
רוחות הרים חמות: מכיוון שהרוחות נאלצות לנשוב מעלה ומעל הרים (למשל הרכסים הרבים ממערב לעמק המוות), הרוחות מתחממות בכמה דרכים.
הרוחות היבשות והחמות שנוצרות ידועות כרוחות פן.
מקור החום שלהם יכול להיגרם בחלקו משחרור חום סמוי, המתרחש כאשר אדי מים מתעבים לעננים.
חום ויובש קיצונים תורמים לתנאים מתמשכים דמויי בצורת בעמק המוות ומונעים ממרבית העננים מעבר דרך גבולות העמק, שם המשקעים הם לרוב בצורת וירגה.
העומק והצורה של עמק המוות משפיעים מאוד על האקלים שלו.
העמק הוא אגן צר וארוך היורד אל מתחת לפני הים ומוקף ברכסי הרים גבוהים ותלולים.
האוויר הצלול והיבש וכיסוי הצמחים הדליל מאפשרים לאור השמש לחמם את פני המדבר.
לילות הקיץ מספקים הקלה מועטה: הטמפרטורה הנמוכה ביותר בלילה עשוי לרדת רק לטווח של 28 עד 37 מעלות צלזיוס.
מסות נעות של אוויר מחומם במיוחד נושבות דרך העמק, ויוצרות טמפרטורות אוויר גבוהות במיוחד.
טמפרטורת האוויר החמה ביותר שנרשמה אי פעם בעמק המוות הייתה 56.7 מעלות צלזיוס, ב-10 ביולי 1913, בגרינלנד ראנץ' (כיום פרנס קריק), אשר, נכון לשנת 2022, היא הטמפרטורה האטמוספירית הגבוהה ביותר שתועדה אי פעם.
(דיווח על טמפרטורה של 58 מעלות צלזיוס בלוב בשנת 1922 נקבע מאוחר יותר כלא מדויק.) במהלך גל החום שהגיע לשיא עם שיא זה, חמישה ימים רצופים הגיעו ל-54 מעלות צלזיוס ומעלה.
כמה מטאורולוגים מודרניים חולקים על הדיוק של מדידת הטמפרטורה של 1913. ב-30 ביוני 2013, נרשמה טמפרטורה מאומתת של 54.0 מעלות צלזיוס והיא קשורה למיטריבה (مطربة) בכווית, לטמפרטורת האוויר החמה ביותר שנמדדה בצורה מהימנה ביותר שנרשמה אי פעם על פני כדור הארץ.
טמפרטורה של 54.4 מעלות צלזיוס תועדה בתחנה המטאורולוגית של פרנס קריק ב-16 באוגוסט 2020, אך עדיין לא אומתה רשמית.
בעמק נמדדה שוב טמפרטורה זו ב-9 ביולי 2021. הטמפרטורה הנמוכה ביותר בעמק, נמדדה בחוות גרינלנד ב-2 בינואר 1913, והייתה 9- מעלות צלזיוס.
טמפרטורת פני השטח הגבוהה ביותר שנרשמה אי פעם בעמק המוות הייתה 93.9 מעלות צלזיוס, ב-15 ביולי 1972, בפרנס קריק, שהיא טמפרטורת פני הקרקע הגבוהה ביותר שנרשמה אי פעם על פני כדור הארץ.
המספר הגדול ביותר של ימים רצופים עם טמפרטורה מרבית של לפחות 38 מעלות צלזיוס היה 154, בקיץ 2001. בקיץ 1996 היו 40 ימים מעל 49 מעלות צלזיוס, ו-105 ימים מעל 43 מעלות צלזיוס.
בקיץ 1917 היו 52 ימים שבהם הטמפרטורה הגיעה ל-49 מעלות צלזיוס או יותר, 43 מהם רצופים.
הטמפרטורה הלילית הגבוהה ביותר שנרשמה בעמק המוות הייתה 43 מעלות צלזיוס, שנמדדה ב-5 ביולי 1918. אולם נתון זה שנוי במחלוקת; שיא של 42 מעלות צלזיוס ב-12 ביולי 2012, נחשב לאמין.
זהו אחד הערכים הגבוהים ביותר שתועדו אי פעם.
כמו כן, ב-12 ביולי 2012, הטמפרטורה הממוצעת של 24 שעות שנרשמה בעמק המוות הייתה 47.5 מעלות צלזיוס, מה שהופך אותה לטמפרטורת 24 השעות החמה ביותר בעולם.
ארבעה רכסי הרים עיקריים נמצאים בין עמק המוות והאוקיינוס, כל אחד מהם מוסיף לאפקט של מדבר צל גשם צחיח יותר ויותר, ובשנים 1929, 1953 ו-1989, לא ירד גשם כלל במשך כל השנה.
התקופה שבין 1931 ל-1934 הייתה התקופה היבשה ביותר שנמדדה, עם רק 16 מילימטרים של גשם על פני תקופה של 40 חודשים.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת בעמק המוות היא 60 מילימטרים, בעוד שבתחנת חוות גרינלנד נמדד ממוצע של 40 מילימטרים.
החודש הגשום ביותר שנרשם הוא ינואר 1995, כאשר ירדו 66 מילימטרים של גשם בעמק המוות.
התקופה הגשומה ביותר שנרשמה הייתה מאמצע 2004 עד אמצע 2005, שבה ירדו כמעט 150 מילימטרים של גשם בסך הכל, מה שהוביל ליצירת אגמים זמניים בעמק ובאזור ולפריחת פרחי בר גדולה.
שלג שהצטבר תועד רק בינואר 1922, בעוד פתיתי שלג שהתפזרו תועדו בהזדמנויות אחרות.
בשנת 2005 ירדו בעמק המוות פי ארבעה מכמות המשקעים השנתית הממוצעת של 38 מילימטרים.
כפי שקרה בעבר במשך מאות שנים, המקום הנמוך ביותר בעמק התמלא באגם רחב ורדוד, אך החום והצחיח הקיצונים החלו מיד לאדות את האגם הזמני.
צמד התמונות (משמאל) מהלוויין לאנדסאט 5 של נאס"א מתעד את ההיסטוריה הקצרה של אגם בדווטר של עמק המוות: נוצר בפברואר 2005 (למעלה) והתאדה בפברואר 2007 (למטה).
בשנת 2005, בריכה גדולה של מים ירקרקים השתרעה רוב הדרך על פני קרקעית העמק.
עד מאי 2005, חזרה קרקעית העמק לתפקידה המוכר יותר כאגן בדווטר, מדבר מלח.
עם חלוף הזמן, המלח שזה עתה הומס והתגבש מחדש מתכהה.
בשוליים המערביים של עמק המוות יש מניפות סחף.
בזמן שיטפונות בזק, גשמים היורדים על ההרים התלולים במערב זורמים דרך קניונים צרים, ולוכדים בדרכם הכל, מגרגירי חרסית קטנים ועד סלעים גדולים.
כאשר הזרמים הללו מגיעים לשפך של הקניונים, הם מתרחבים ומאטים, ומתפצלים לערוצים רבים והחומר שלכדו בדרכם שוקע.
ככל שלמניפות הסחף יש גוון בהיר יותר, כך הן צעירות יותר.
למרות החום העז והמשקעים הדלים, יש בעמק המוות מגוון ביולוגי ניכר.
פרחים, מושקים במי הפשרת שלגים, מרבדים את קרקעית המדבר בכל אביב, ונמשכים עד חודש יוני.
ניתן לראות כבש גדול-קרניים, עקב אדום-זנב וחמורים שהתפראו.
בעמק המוות יש למעלה מ-600 מעיינות ובריכות.
בסולט קריק (Salt Creek), שקע רדוד באורך קילומטר וחצי במרכז העמק, חי מין דג אנדמי, .
אוכלוסיות דגים מבודדות אלו הן שרידים של האקלים הגשום יותר בתקופת הפליסטוקן.