tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בית המשפט דחה את העתירה ב-20 ביולי ופרצ'יילד עתר לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
הודיע צ'ארלס אוונס יוז על אשרור התיקון על ידי טנסי והוא נכנס לתוקפו.
בית המשפט לערעורים אישר את החלטת בית המשפט בדרג הנמוך יותר.
העתירה הוגשה לבית המשפט העליון, שהחל לשמוע את הטיעונים בנובמבר 1921. בפברואר 1922 החליט בית המשפט העליון פה אחד שלפרצ'יילד, כאזרח פרטי, אין את זכות העמידה לעתור נגד אשרור התיקון על פי המגבלות של הפרק השלישי של חוקת ארצות הברית.
צ'ארלס פרצ'יילד נפטר בקזנוביה ב-24 בנובמבר 1924. הוא נטמן בבית הקברות אברגרין שבעיר.
טרם פטירתו הוא היה אחרון חברי הקבינט של ממשלו הראשון של קליבלנד שנותר בחיים.
צ'ארלס קושנר הוא איש נדל"ן ומשפטן יהודי-אמריקאי המכהן כשגריר ארצות הברית בצרפת.
בנו הבכור הוא גא'רד קושנר שנשוי לאיוונקה טראמפ, בתו של נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ.
ג'ארד אף היה אחד מיועציו הבכירים של הנשיא טראמפ לאורך כל כהונתו הראשונה בבית הלבן.
בנו השני הוא המשקיע ואיש העסקים, ג'ושוע קושנר.
ב-2005 הורשע קושנר בהתחמקות ממס, הטרדת עד ותרומות בלתי חוקיות לקמפיינים, ונידון לשנתיים מאסר.
בדצמבר 2020 העניק לו הנשיא טראמפ, חנינה פדרלית.
ב-11 ביולי 2025 מונה לשגריר ארצות הברית בצרפת.
נולד בשם חנן קושנר (Chanan Kushner) לזוג הורים ניצולי שואה יהודים מפולין, ג'וזף קושנר וריי קושנר שהיגרו לארצות הברית, מנבהרדק שבברית המועצות ב-1949. הוא גדל בעיר אליזבת שבניו ג'רזי.
הוא עשה את לימודיו האקדמיים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת הופסטרה שבניו יורק.
ב-1985 הוא הקים את חברת קושנר שבסיסה ישבה בפלורהאם פארק שבניו ג'רזי ותוך זמן קצר מונה ליו"ר החברה.
ב-1999 זכה קושנר בפרס יזם השנה שמעניק התאגיד "ארנסט אנד יאנג", זאת בזמן שחברתו של קושנר מכרה כ-10,000 דירות מגורים, נכסים מסחריים ועוד.
ביוני 2004 קיבל קושנר קנס בגובה כ-508,900 דולרים מוועדת הבחירות הפדרלית בגין תרומה לא חוקית לקמפיינים פוליטיים.
בסופו של דבר נידון קושנר לשנתיים מאסר, הוא שהה כ-14 חודשים בכלא הפדרלי שבמונטגומרי אך לאחר מכן נשלח למסגרת שיקום שבניוארק על מנת להשלים את עונשו.
באוגוסט 2006 שוחרר קושנר מהכלא.
לאחר שחרורו מהכלא העביר קושנר את פעילותו העסקית מניו ג'רזי לניו יורק, ב-2007 רכשה חברתו את בניין השדרה החמישית במספר 666 שבמנהטן וזאת לאחר עסקה בה שילמה החברה כ-1.8 מיליארד דולרים.
באוגוסט 2018 חתמה חברת ברוקפילד נכסים על חוזה השכרה ל-99 שנים עברו הבניין וזאת לאחר ששילמה כ-1.286 מיליארד דולרים על הבניין וקיבלה עליו בעלות מלאה.
בנובמבר 2024 הודיע מחותנו, נשיא ארצות הברית הנבחר דונלד טראמפ, כי בחר בו לתפקיד שגריר ארצות הברית בצרפת.
צ'ארלס אדוארד קונדר היה צייר, ליטוגרף ומעצב יליד אנגליה.
הוא היגר לאוסטרליה והיה דמות מפתח באסכולת היידלברג.
קונדר נולד בטוטנהאם, מידלסקס, הבן השני, מתוך שישה ילדים, של ג'יימס קונדר, מהנדס אזרחי ומרי אן איירס.
בשנת 1884, בגיל 16, הוא נשלח לסידני, אוסטרליה, שם עבד אצל דודו, מודד קרקעות של ממשלת ניו סאות' ויילס.
עם זאת הוא לא אהב את העבודה והעדיף לצייר את הנוף במקום לסקור אותו.
בשנת 1886 הוא עזב את התפקיד והפך לאמן ב"חדשות סידני המאוירות", שם היה בחברת אמנים אחרים כמו אלברט הנרי פולווד, פרנק מהוני ובנג'מין אדווין מינס.
הוא גם השתתף בשיעורי הציור של אלפרד ג'יימס דפלין והצטרף לחברת האמנות של ניו סאות' ויילס.
בשנת 1888 עבר קונדר למלבורן שם פגש אמנים אוסטרלים נוספים ובהם ארתור סטריטון, וחלק סטודיו עם טום רוברטס, אותו פגש בעבר בסידני.
קונדר היה גבר אטרקטיבי, נראה ששילם את חובו לבעלת הבית ביחסים מיניים איתה, וחלה בעגבת, שפגעה בהמשך חייו.
במהלך שנתיים במלבורן, עבד קונדר עם שאר חברי האסכולה והפיק מספר יצירות מפורסמות, כולל "תחת שמש הדרום", ציור שמראה בבירור את אור השמש הבוערת והשממה שיכולים להיגרם על ידי הבצורת האוסטרלית.
בשנת 1890 עבר לפריז ולמד באקדמיה ז'וליאן, שם התיידד עם כמה אמני אוונגרד.
ציורו הגדול בסידני, "יציאת המזרח נמל סידני" (1888) היה שיא של שליטתו החדשה של קונדר בצורה ובמכחול.
צויר מנקודת התצפית של חדר בקומה העליונה במלון המשקיף על הנמל הסואן ומסלולי המעבורת שהייתה בסבב מעגלי בנמל סידני.
עבודה זו מתארת את סצנת הרציף ברגע שבו הספינה יוצאת לשייט שלה לאנגליה.
נושא של נופי רחוב עירוניים תוססים ותנאי אווירה לחה הייתה נושא שמקורו באמנות היפנית ורמזה על השפעת עבודתו של ג'יימס אבוט מקניל ויסלר יליד אמריקה, אשר נתן השראה לדור של אמנים בינלאומיים הבקיאים בעקרונות האימפרסיוניזם הצרפתי.
לאחר מכירה מוצלחת של יצירה זו לגלריית האמנות של ניו סאות' ויילס, קונדר יצא למלבורן באוקטובר 1888 כדי להצטרף לרוברטס ולחוג הציירים שעבד שם.
הוא חזר לאירופה בשנת 1890, שם היה מעורב באופן מלא עם אמנים וסופרים מובילים וביניהם אנרי טולוז-לוטרק, אוסקר ויילד ואוברי בירדסלי.
קונדר היה אדם אוהב חיים שצייר בגישה הומוריסטית לעיתים קרובות.
בעת ששהה אצל טום רוברטס בסטודיו המפורסם שלו בגרוסוונור, הוא צייר חופשה במנטונה (1888), המציגה גברים ונשים בחוף נרגעים כשהם לבושים מכף רגל עד ראש - הגברים בחליפות וכובעים; הנשים בשמלות ארוכות וחגורות עם מגפיים וכובעים יפים.
האיש והאישה שבחזית הציור פונים זה לזה, אך ייתכן שהם מעוניינים אחד בשני, כל אחד מהם מתבונן בזולת בזווית העין.
מצב הרוח הוא של אלגנטיות פשוטה ועם תחושה נינוחה, שכן ברקע אנשים מטיילים לאורך החוף למרחקים.
הקומפוזיציה של הציור הושאלה אולי מיצירה של ויסלר.
קנדר בין ציירים אחרים כמו פרדריק מק'קבין הושפע באופן ישיר או עקיף מויסלר.
קונדר עזב את אוסטרליה בשנת 1890, ובילה את שארית חייו באירופה, בעיקר בבריטניה, אך ביקר בצרפת בהזדמנויות רבות.
האמנות שלו התקבלה טוב יותר בבריטניה מאשר בפריז.
בשנת 1892 צייר אנרי דה טולוז-לוטרק את דיוקנו, הנמצא בבעלות הגלריה לאמנות של אברדין.
בשנת 1895 הגיע קונדר לדייפ בניסיון להתרועע בקרב הקהילה האמנותית והמשפחות האנגליות עם בנותיהן האטרקטיביות, כפי שתיארה סימונה פקנהאם במחקרה על הקהילה האנגלית שם לפני מלחמת העולם הראשונה.
חבריו זכרו אותו כ "אדם חולה, שאינו מסוגל להתמודד עם המציאות".
למרות זאת יכולותיו של קונדר כאמן היו אז בשיאם.
הוא המשיך לצייר, אך תפוקתו נפגעה קשות ממצב הבריאותי הרעועה כולל שיתוק חלקי.
הוא נישא לאלמנה עשירה, סטלה מאריס בלפורד (לבית מקאדמס) בשגרירות בריטניה בפריז ב-5 בדצמבר 1901, שהעניקו לו ביטחון כלכלי.
עבודותיו המאוחרות אינן נחשבות כמו ציוריו האוסטרלים הקודמים.
הוא בילה את השנה האחרונה בחייו בסנטוריום, ומת שם - מעגבת.
לאחר מותו עבודתו של קונדר זכתה לדירוג גבוה על ידי אמנים בולטים רבים כמו פיסארו ודגה.
צ'ארלס קורטני קארן היה צייר אמריקאי.
הוא ידוע בעיקר בזכות ציוריו המתארים נשים במסגרות שונות.
קארן נולד בהרטפורד, קנטקי בפברואר 1861, שם לימד אביו בבית הספר.
מספר חודשים לאחר תחילת מלחמת האזרחים, המשפחה עזבה את המקום וחזרה לאוהיו, ובסופו של דבר התיישבה בסנדוסקי על שפת אגם אירי שם שימש קארן כמפקח על בתי הספר.
צ'ארלס קארן גילה עניין וכישורים מוקדמים לאמנות, ובשנת 1881 נסע לסינסינטי ללמוד בבית הספר מקמיקן (האקדמיה לאמנויות בסינסינטי).
הוא שהה שם רק שנה לפני שנסע לניו יורק ללמוד באקדמיה הלאומית לעיצוב וליגת הסטודנטים לאמנות.
רבות מהיצירות שיצר בתקופה זו הציגו נשים צעירות ממעמד הפועלים העוסקות במגוון משימות.
אחד מהם זכה בפרס הולגרטן לציורי שמן בשנת 1888. זמן קצר לאחר מכן עזבו קארן ואשתו הצעירה, גרייס את ארצות הברית כדי ללמוד בפריז, שם נולד ילדם הראשון לואי.
לאחר שנתיים וחצי באירופה, המשפחה חזרה לארצות הברית ביוני 1891. במשך עשר השנים הבאות חילק קארן את זמנו בין ניו יורק לאוהיו.
בניו-יורק היה לבני הזוג דירה וקארן ניהל סטודיו.
בשנת 1903 הם ביקרו לראשונה במושבת אמנויות הקיץ קרגסמור.
הנוף המרהיב והצומח המקומי נתן השראה לקארן לבנות שם בית קיץ, הממוקם בהרי השוואנגונק המרהיבים, כ-100 קילומטרים צפונית-מערבית לעיר ניו יורק.
הוא נפטר בעיר ניו יורק בשנת 1942.
בעודו בפריז נרשם קארן לאקדמיה ז'וליאן שם התנסה במגוון סגנונות ציור.
רבות מתמונותיו מאותה תקופה צוירו בחיק הטבע וכוללות נשים מודרניות לבושות היטב הנהנות ממגוון פעילויות פנאי.
קארן השתמש לעיתים קרובות בבני משפחתו כמודלים כאשר צייר על גדות אגם אירי, תוך שהוא מתנסה במגוון סגנונות אמנותיים כולל אימפרסיוניזם, סימבוליזם וטונליזם.
לאחר ביקורם הראשון במושבת אמנויות הקיץ קרגסמור, הם המשיכו להגיע לשם בארבעים השנים הבאות.
קארן יצר שם כמה מציוריו הידועים ביותר.
הציורים מציגים נערות צעירות לבושות בצבעי לבן או פסטל שניצבות באור שמש בוהק.
אף על פי שקארן המשיך לצייר עד זמן קצר לפני מותו, הוא מעולם לא קיבל או עסק בסגנונות אמנותיים חדשים יותר שהופיעו בארצות הברית לאחר מלחמת העולם הראשונה.
הוא נותר פעיל עם מספר ארגוני אמנות, במיוחד האקדמיה הלאומית לעיצוב בה שימש כמזכיר במשך חמש עשרה שנה.
הוא גם הפך לאמן פורטרטים מצליח לאחר 1920. בנוסף, קארן ואשתו היו טיילים נלהבים, ביקרו באירופה לפחות חמש פעמים ואף בסין בשנת 1936.
יצירתו של צ'ארלס קארן מיוצגת באוספי מוזיאונים רבים, וציוריו החיצוניים של נשים צעירות נותרו פופולריים בקרב אספנים בודדים.
ההערכה היא שהוא הפיק יותר מ 1500 תמונות במהלך הקריירה שלו.
מלבד ציורי שמן, גם ציורים בצבעי מים ואיורים רבים למגזינים בצבעי שחור לבן.
צ'ארלס קיטל היה פרופסור לפיזיקה אמריקני באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ופרופסור אמריטוס מ-1978 ועד מותו.
קיטל נולד בניו יורק בשנת 1916 הוא סיים תואר ראשון באוניברסיטת קיימברידג' ב-1938. הוא פרסם את התזה שלו בהנחיית גריגורי ברייט ב-1941 באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.
בין השנים 1945–1947 הצטרף אל המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת בקבוצת מחקר צוללות והיה לנספח בצי ארצות הברית.
בין השנים 1947–1951 עבד במעבדות בל בניו ג'רזי במחקר על פרומגנטיות.
בין השנים 1951–1978 עבד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי שם הרצה וביצע מחקר על פיזיקה של מצב מוצק - חלק מפיזיקה של חומר מעובה.
קיטל ידוע בשל גילוי מודל RKKY ומצב מגנון קיטל בפרומגנטיות.
סטודנטים לפיזיקה ברחבי העולם מכירים את קיטל בשל הספר שכתב: .
ב-1957 נבחר קיטל לאקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
על שמו של קיטל, מעניקה האגודה הפיזיקלית האמריקנית פרס לפוסט דוקטורנטים על מחקר תאורטי בפיזיקה.
פרס אוליבר באקלי לפיזיקה של חומר מעובה 1957
פרס למרצה מצטיין מאוניברסיטת ברקלי 1970
מדליית ארסטד מאת האגודה האמרידנית למרצים לפיזיקה 1979
צ'ארלס פרדריק טירוויט-דרייק (Charles Frederick Tyrwhitt-Drake; 2 בינואר 1846 – 23 ביוני 1874) היה סוקר מטעם הקרן לחקר ארץ ישראל שהשתתף ולתקופה פיקד על סקר ארץ ישראל המערבית.
הוא היה גם חוקר טבע, צפר, צלם והמזכיר הראשון בפועל של לשכת הבונים החופשיים הסדירה הראשונה בארץ ישראל.
טירוויט היה בנו הצעיר של קולונל ויליאם טירוויט מגדוד השומרים הרכובים המלכותי (הכחולים).
נולדבעיירה אמרשם (Amersham) שבקרבת לונדון, והתחנך ברוגבי-וולינגטון קולג' באנגליה.
כתלמיד בית ספר התאפיין כמי שמילא את המטלות שנטל על עצמו בנחרצות, יסודיות ובכשרון בכל הקשור ללימודי ידיעת הטבע.
מגיל צעיר התמודד עם אסתמה שהקשתה על חייו הבוגרים וגם במהלך ימי ילדותו הפריעה לפעילויותיו.
הוא התנשא לגובה של 1.93 מטר (כפי שמתארת אותו איזבל ברטון [1, p.
16]) וחזותו הגבוהה והחזקה, יופיו ומראהו, נטו באנשים את הרושם שהוא מרגיש טוב יותר מאשר באמת היה.
בגיל צעיר מאוד היה אחד ממנהיגי התלמידים בקולג' שלו והשאיר את רישומו בבית ספרו על מוריו.
אחד ממוריו זכר אותו שנים לאחר שסיים כמי שהשתדל תמיד להיות בעל אופי טוב ועקרונות גבוהים.
השקט שבהתנהגותו השפיע רבות על הסובבים אותו, הוא מעולם לא ניסה להראות מוסרי באופן מודע, לא כילד ולא כבוגר.
בקולג' הצטיין כמאייר, בוטנאי וצַפָּר.
הוא היה שחקן בנבחרת הקריקט של בית ספרו כאשר האסתמה אפשרה לו זאת.
בשאר המקצועות היה תלמיד טוב ומתמטיקאי סביר.
בשנת 1867 (כבן 21) נאלץ בפעם הראשונה לעזוב את אנגליה בשל בריאותו למשך חודשי החורף הקרים ובילה את החורף של שנה זו במרוקו.
התוצאה של מסע זה הייתה חיבורוNotes On The Birds Of Tangier and Eastern Morocco [2] שפורסם ברבעון אגודת הצפרות של אנגליה.
ביקור נוסף בקיץ 1867 הניב חיבור המשך לראשון.
במשך זמן היוו החיבורים שלו את גוף הידע היחיד שהיה ידוע עד אז על ארץ זו בתחום הצפרות.
במשך ביקורו הראשון שהיה מוגבל לאזור טנג'יר ותטואן זיהה שם כ-142 מיני ציפורים!
בביקורו השני כבר סייר מתטואן אל אל-ג'דידה או כפי שהייתה ידועה אז בשמה הפורטוגזי מאזאגן משם אל פנים הארץ וחזרה למוגאדור (אסואירה) והוסיף עוד 27 מינים לרשימותיו.
כל אחת מרשימותיו התחילה בתיאורים גרפיים קצרים על המאפיינים הגאוגרפיים במחוזות בהם ביקר, המעידים עליו כעל סייר מלידה ותשוקה לתחום.
בנוסף התחיל ולא סיים רשימות על הביצות באזור מרוקו גם רשימות אלו מעידות על כישרונו.[3, p.
במסעות למרוקו למד לחיות בתנאי מחנה, חשיפתו לנימוסים ושפות המזרח, אופיו החרוץ ויכולות התצפית שלו הכשירו אותו לעבודתו הבאה עבור הקרן לחקר ארץ ישראל.
כנראה כי עוד בשנת 1868 גמלה ההחלטה בליבו שאת האוניברסיטה כבר לא יסיים ואת החודשים הקרים יבלה בדרום השימשי והחם.
טירוויט מחליט לנסוע לקהיר (בן 22) ב-1868. מכתביו נושאים אופי תיאורי ונראה כאילו הם מיועדים להיקרא כמדריך למטייל.
הוא מתאר די בציניות את מסעו לפירמידות בדצמבר אותה שנה.
את הטיפוס לפסגה הוא מתאר כספק טיפוס ספק דחיפות על ידי שני ערבים מקומיים במעלה הפירמידה.
הוא מתאר בהתפעלות את הנוף מלמעלה אבל די מצטער על מצב העתיקות לטענתו כל מי שעבר במקום כתייר חרט או קשקש את שמו בכל מקום אפשרי, הוא מאוכזב מעליבותו של הספינקס שאיבד את אפו ולא נראה כלל כמו בספרים שקרא.
הוא מזהה מיד את הניסיונות של המקומיים למכור "עתיקות" שיוצרו בפס יצור לתיירים כגון זיופי מטבעות ישנים.
הוא אף מציין כי המקומיים כבר יודעים לדקלם שירים ומילות סלנג פופולריים באנגלית.
נראה כי הוא נמשך יותר לתצפיות ולחקר האוכלוסייה המקומית.
הוא היה מוקסם מקהיר "המלוכלכת והמוזנחת" כדבריו על מסגדיה וצריחיה בשעה שהוא מנסה לספור אותם מגג המלון שלו.
הוא גילה יכולת הבחנה בין המאפיינים של מסגדי קהיר לאלה שראה במרוקו, הוא מתפעל מצבעוניות הבזאר.
ויוצא לחקור את מנהגי הנוצרים הקופטים בעיר.
הסיור בסיני - תחילת העבודה עבור הקרן
באביב 1869 הוא יוצא למדבר סיני שם הוא פוגש את חברי משלחת הסקר מטעם הצבא הבריטי והקרן, המייג'ור וילסון, שאף חקר את ארץ ישראל קודם לכן, פאלמר שהוזכר למעלה ופרדריק וויטמור הולנד.
המשלחת בדיוק סימה את מסעה וטירוויט שכר את שרותיו של המדריך המקומי שלהם סאלם ונשאר לבדו איתו בסיני במשך מספר שבועות.
ב-1869 צ'ארלס וורן החוקר מטעם הקרן לחקר ארץ ישראל עזב את ירושלים, על רקע של מחלוקת כספית וחוסר אמצעים.
מנהלי הקרן התלבטו אם להמשיך החפירות בירושלים או להשקיע דווקא בחקר גאוגרפי מעמיק יותר של הסביבה.
בפעילותה של הקרן באזור היה גם עניין צבאי מודיעיני לבריטים, חלק מהחוקרים כולל וורן היו למעשה מהנדסים צבאיים שהושאלו לקרן.
לאחר שהצליח לשכנע את מנהלי הקרן, בסתיו 1869 מתחיל טירוויט לעבוד עבורה, הוועד המנהל שלה וידא כי יעבוד יחד עם אדוארד הנרי פאלמר בביקורו הבא באזור [4, p.
האזור אותו ביקשו לחקור היה האזור בסיני המכונה The Desert of Tia (אזור נדודי בני ישראל מדבר סין).
אוניברסיטת קיימברידג' אף העניקה לו מלגה שאפשרה לו לבצע מחקרים בתחום מדעי הטבע באזור.
בדיעבד התברר כי אזור זה שומם במיוחד.
אולם האוסף שהצליח להביא משם בכל זאת הכיל כמה מינים נדירים ובעלי ערך.
במובנים אחרים המסע היה די מוצלח.
השניים החלו במנזר סנטה קתרינה שם הם בחנו את כתבי היד העתיקים שבידי הנזירים, לאחר מכן השלימו חלקים קטנים של הסקר שווילסון לא הצליח לסיים ומשם המשיכו במשימתם.
הם חצו את האזור מדרום לצפון מקלעת נאקל(?) (Cala'at Nakhl) לחברון, משם בכיוון דרום מערב לפטרה, ואז בדרך שלא רבים הלכו בה ממואב לירושלים.
הם השתמשו בכבודה קלה ככל האפשר, את כל הדרך עשו ברגל, מזונם היה פשוט, לרוב בישלו, וכיבסו בעצמם ותמיד ליווה אותם החשש מפני ערבים סקרנים או עוינים.
את תוצאות מסעם פרסמו ברבעונים של הקרן ובספר בשם Desert of the Exodus שיצא תחת שמו של פאלמר ובו גם איורים שלטירוויט.
מסעם של השניים עבר באזור הנגב (שבטה, ניצנה עבדת) השניים למעשה חוצים את האזור לבדם ומביאים ממצאים בעלי חשיבות רבה.
טירוויט בנוסף לרישומים גם היה צלם, הוא צילם בשיטה הנקראת קולודיון רטוב בה נעשה שימוש על תשלילי זכוכית.
תמונותיו היו הראשונות שנעשו באזור ובמשך 30 שנה כמעט היחידות מאזורים אלו [5].
האכזבה הגדולה ביותר מהסקרים שנעשו בסיני לא הייתה מיעוט חיות הבר.
אלא הכישלון של המשלחת לאתר כתובות כמו מצבת מישע שנתגלתה רק כשנה קודם לכן ונחשבה לאחד הגילויים הגדולים בעולם הארכאולוגיה באותה תקופה.
בשל בעיות שונות בין הקרן וחוקר אחר שלה צ'ארלס וורן למעשה הקרדיט והעלות על גילויה נמנע מהקרן והיוקרה נפלה מחלם של הצרפתים.
המשימה הראשית שהוטלה על הצוות הייתה לאתר ממצאים מסוג זה באזור ואם אפשר להימנע מטעויות כמו אלו שנעשו עם מצבת מישע שהביאו לשבירתה המכוונת בידי השבטים המקומיים.
שני החוקרים הגיעו למסקנה כי אין עוד בנמצא מממצא שכזה.
לאחר הביקור בירושלים (מרץ 1870), שלשניהם הייתה זו פעם ראשונה.
הם פנו צפונה וביקרו בדמשק, בבעלבק ולבנון בדרכם לכפר לכפר בלודאן בחודש יולי 1870 פוגש אותם סיר ריצארד פרנסיס ברטון שגריר ברטניה בדמשק והשניים מתארחים בבית השגריר ואשתו איזבל.
אירוע שזה מציין תחילת ידידות חזקה בין טירוויט והזוג ברטון עד יום מותו.
לאחר מנוחה בבית השגריר יוצאים הארבעה בליוי משרתים לסיור בסביבה.
הארבעה בילו שבוע בחורבות שבקרבת בעלבק, האזור משופע בעתיקות מתקופות שונות וברטון כותב שהם ניסו להציל אותם מהרס.
משם המשיכו צפונה לכפר אל-קעה (El Kà'a).
בדרכם אל עין אורג'וש (Ayn Urghush) חנו במצודה שבאזור המארונים בעין עטה (Ayn Atà).הקבוצה חנתה כמה ימים באזור במהלכם ניסו לבצע מדידות לבירור גובה הפסגות.
בחורף של שנת 1870 נפוצה שמועה באנגליה על גילוי אבן מסותתת בחמה שבסוריה ועליה חקוקות אותיות שכמוהן לא נמצאו מעולם.
הכתובות הוזכרו על ידי בּוּרְקְהַרְדט בתחילת המאה ה-19 ונראה כי נשכחו לאחר מכן עד שנתגלו שוב על ידי המיסיונר האמריקני ג'סופ והקונסול האמריקני בביירות ג'ונסון אשר העתיקו את הכתובת והראו אותה לפרופסור פאלמר.
פאלמר כל כך התרשם מהאפשרות שהכתובות בעלות ערך עד שהצליח לשכנע את הוועד המנהל של הקרן לספק ל-טירוויט את הכסף הדרוש לבקר במקום.
טירוויט אכן ביקר שם ביוני 1871 עם ברטון.
בעזרת הרבה טקט והתמדה הוא הצליח להתגבר על חששות המקומיים והתנגדויותיהם ולהשיג צילומים והעתקי גבס של הכתובות, שנשלחו בצירוף דו"ח תמציתי על עתיקות חומס וחמה לקרן בלונדון.
בסתיו 1871 סוקרטירוויט לבדו את האזור שבין חמה לחלב שעד אז לא היה ממופה כלל ותואר כאזור פורה שבו היו חורבות רבות ובהן כתובות יווניות.
טירוויט עבר בחופזה ורשם רישומים של המצודות והחורבות וכנראה תכנן לחזור לאזור לאחר שהסקר שהשתתף בו מטעם הקרן יסתיים.
לאחר המפגש והסיור בלבנון היו פאלמר ו-טירוויט אחרי מסעם הארוך באזור ו-טירוויט חזר לאנגליה.
הדוח של פאלמר התפרסם ברבעון של הקרן בינואר 1871.
ב-25 במארס 1871 מבקר טירוויט את הזוג ברטון בביתם כשהוא בהתקף אסתמה ברטון מספר שהוא הופיע על בשל מצבו הוא נשאר ללון באופן קבוע בביתם של ברטון ואשתו הם מטפלים בו ועד מהרה בריאותו של טירוויט השתפרה.
כמה ימים לאחר בואו רוכב ברטון לחמה וחומס ומביא כעבור כשבועיים כוד תעתיקים של כתובות חמה.
לאור השיפור במצבו של טירוויט הם מחליטים לבלות את ימי חג הפסחא בירושלים באפריל 1871. איזבל נוסעת דרך ביירות ומשם בספינת קיטור ליפו.
ברטון וטירוויט רוכבים רגלית עם הכבודה הסוסים והמשרתים.
התיאור של ביקור השלושה מופיע בספרה של איזבל The Inner life of Syria מירושלים הם יוצאים לסיורים בסביבה: עין כרם (Ayn Kàrin), חברון, בית-לחם, מנזר מר-סבא, ים המלח, קבר משה (שברטון מביע ספק בהיותו ספק והכוונה כנראה לנבי מוסא), עמק הירדן, יריחו, ועין סולטן (מעין אלישע).
יום לאחר חג הפסחא האורתודוקסי מבקרים השולשה במערת צדקיהו או כפי שהיא מכונה בפי איזבל מערת הכותנה Magharat el Kotn ברטון ו-טירוויט היו מוקסמים מהמערה איזבל מבקרת את מערת צדקיהו מהעבר השני של הדרך[6, p.
למחרת הביקור במערה מבקרים השלושה בעין רוגל, יום לאחר מכן בים המלח שם השלושה רוחצים בים.
שלושה ממשיכים לסייר, בסביבת בית אל וצפונה לשכם את אזור השומרון, מבקרים בהר איבל והר גריזים, עברו גם בבית שאן (Scythopolis) ועין דור.
איזבל מקדישה מספר שורות לתיאור רחצה זו, היא מתפשטת קודם ואז נכנסת בעוד השניים מחכים במרחק.
לאחר מכן איזבל מסיטה את מבטה והשניים נכנסים.
כך גם ביציאה כדי שהשניים יוכלו לצאת ולהתלבש.
שהותה של איזבל הייתה הארוכה ביותר במים המלוחים ובשמש.
ובסיום החוויה היא מיחסת לכך את הרגשתה הרעה.
שבסוף החוויה היא מרגישה לא טוב.
ביום שלאחר מכן מבקרים השלושה בנבי מוסא וטובלים בירדן אולם איזבל שאינה מרגישה טוב רק טובלת את רגליה וצערה רב.
השלושה ממשיכים לסייר, בסביבת בית אל וצפונה לשכם (שם הם ממתינים 4 ימים כדי שאיזבל תתאושש).
הם לא מזניחים את אזור השומרון, מבקרים בהר איבל והר גריזים, עברו גם בבית שאן (Scythopolis) ועין דור.
בספרה של איזבל היא מספרת כי בבוקר 5 במאי הקדימו ברטון ו-טירוויט לסייר את סביבות נצרת בעוד היא רכבה לאיטה עם השיירה והמשרתים מאחור.
לאחר ויכוח עם אחד מהמקומיים אשר סירב לאפשר לה לנוח בצל אחד מעצי התאנה שבדרך, היא הגיעה לגבעה בסמוך לכנסייה היוונית בעיר, שם נפגשה עם ברטון ו- טירוויט והם נטו את אוהליהם במקום.
בבוקר, נתגלה אחד הקופטים המקומיים כשהוא מנסה לחדור לאוהלה של איזבל בידי המשרתים.
החל ויכוח שהתגלגל לקטטה ולתגרת ידיים בין המשרתים והפולש.
טירוויט וברטון התעוררו ומצוידים בכלי נשק הצטרפו גם הם לקטטה.
בינתיים יצאו כ-150 מתפללים מהכנסייה והצטרפו לקטטה.
כפי הנראה קודם להגעת השיירה פרץ סכסוך בין הכנסייה ליהודים בעיר על מבנה בית הכנסת ובית הקברות.
בתוקף מדיניות הקפיטולציה, היהודים שהיו כנראה נתינים בריטיים היו תחת הגנת השגריר – ברטון או לפחות כך חשב.
הימצאותו של הקונסול הבריטי באזור (ברטון), שלא טרח להסתיר את זהותו, כנראה התסיסה עוד יותר את ההמון שהוסט ושולהב על ידי מנהיגיו והחל לסקול את הבריטים ומשרתיהם.
הבריטים שכעת הצטרפו אליהם עוד כמה אמריקנים (תיירים שהיו חלק מן הסיור) ירו באוויר וההמון ברח.
ברטון הגיש תלונה אצל נציג השלטון המקומי שלא יכול היה לעשות דבר בשל כמות השוטרים המעטה שלו ונאלץ להזמין תגבורת מעכו.
השיירה נאלצה לחכות עוד 5 ימים מתוחים באזור כדי להגיש תלונה בפני נציג השלטון, לטפל בפצועים ולהעניש את הפורעים.
עד אז נרגעו הרוחות והמקומיים שלחו משלחת לבקש את סליחת הקונסול.
אולם, כפי שמספרת איזבל, בינתיים שלחו נציגי הכנסייה תיאור מסולף על האירוע לדמשק וקונסטנטינופול שבו טענו כי ברטון ואיזבל התפרצו לכנסייה השחיתו בה ציוד וטמאו אותה בהתנהגות לא נאותה של איזבל.
אירוע זה כנראה היווה את המסמר הראשון בסדרת אירועים שתביא לבסוף לגירושו של ברטון מסוריה.
לאחר שעזבו את נצרת עברו השלושה בכנרת במקומות המזוהים עם ישו, מדדו את המים והאגם ואיזבל רחצה במעיינות החמים.
הם המשיכו לצפת, סיירו בברכת-רם ובמי החולה, ברטון אף טרח לבקר את הדרוזים באזור (שכנראה עניינו את הבריטים בשל הפוטנציאל שלהם להתמרד נגד הטורקים) הם עברו כמה לילות חסרי שינה בחניוני לילה שורצי יתושים עכבישים ועקרבים עד שלבסוף בתאריך 19 במאי הגיעו חזרה לביתם שבדמשק.
לאחר מכן טירוויט יצא למחקר לבדו בשביל הקרן לחקר פלשתינה כדי להשיג עותקים יותר מדויקים של הכתובות שנתגלו בחמה, מהתרבות החיתית ובאותה התקופה כבר היו מפורסמות.
מכאן יצאו כל השולשה שוב לבית הקיץ של הזוג בכפר בלודאן (Blùdàn), היום עיירה 51 ק"מ צפון מערבית לדמשק, מקום הררי בעל אקלים נוח המושך אליו תיירים גם בימינו, שם שהו עד 16 באוגוסט, ואז באופן מפתיע קיבל ברטון הוראות מאנגליה לחזור הביתה באופן מידי.
הטענה כנגד ברטון הייתה שהוא מתערב אצל הדרוזים ומתסיס אותם כנגד השלטונות הטורקים.
מה שהביא להיותו שנוא על המוסלמים ונציגי השלטון הטורקי ובראשם ראשיד פאשה שהיה אז מושל (וואלי) של סוריה וגם שר החוץ העות'מאני ונורה על ידי מתנקש מאוחר יותר.
סקר ארץ ישראל המערבית נמשך
בתחילת נובמבר 1871 מגיעים ליפו חברי המשלחת של הקרן לחקר פלשתינה בראשות הקפטן Richard Warren Stewart מחיל ההנדסה הבריטי, הוא מגיע בליווי עוד שני סוקרים הסמל Black והטוראי Armstrong.
הם מתחילים במדידות ובהקמת בסיס באזור רמלה-לוד.
ב-17 בדצמבר הצטרף אליהם טירוויט ומציע בהתנדבות את שרותיו כחוקר טבע.
ביום שלמחרת הוא מלווה את הקפטן סטיוארט לירושלים.
במשך שהותם שם חלה הקפטן ובהוראת הרופאים חזר לאנגליה.
ב-30 בדצמבר טירוויט מצטרף שוב לצוות הסוקרים ברמלה שהיו חדשים באזור ונשארו ללא מפקדם.
למעשה, הוא הופך למפקד הקבוצה.
עד לינואר 1872 הקבוצה מתקדמת לאזור יפו.
בפברואר הם מעבירים את המחנה לסביבות הכפר בית נובא שהיה ליד לטרון ועובדים תחת תנאים קשים בשל כמות הגשמים בתקופה.
במרץ הם חונים באל-ג'יב דרום מזרחית לרמאללה ומשם לירושלים.
ב-3 באפריל הם חוזרים לכיוון יפו וחונים באזור.
משם הם ממשיכים לכפר ח'רבת'א בני-חרית הממוקם כ-15 ק"מ מערבית לרמאללה.
במאי הם מגיעים לעין-סיניא הנמצא צפונית לרמאללה, כ-3 ק"מ מצפון לבית-אל של ימנו.
ב-21 ביוני הם מגיעים לשכם.
בשלב זה מתחילה עבודה משרדית בביתו של הכומר הבפטיסטי Youhannah El Karey.
טירוויט מרגיש שבשלב זה הוא יכול לעזוב את הצוות לבדם ויוצא לדמשק.
ידעת השפה הערבית של טירוויט הייתה לעזר רב למשלחת.
דיווחיו לקרן עסקו בתחומים רבים ארכאולוגיה, מדעי הטבע ואנתרופולוגיה.
בינתיים שלחה הקרן את Lieutenant Claude Reignier Conder מחייל הנדסה הבריטי כמנהל המשלחת.
לאחר ביקור בירושלים הוא חבר אל הצוות ב-17 ביולי.
יום לאחר מכן הצטרף גם טירוויט שחזר ממסעו בדמשק.
התחנה הבאה של הצוות הייתה ג'בעה שבקרבת גוש עציון של ימנו ומשם ב-30 באוגוסט חנו בג'נין ועסקו במיפוי עמק יזרעאל.
בסוף ספטמבר עברו לאום אל פחם.
ב-20 באוקטובר הגיעו לאל-מוג'ידל שחורבותיו נמצאות בצפון מגדל העמק של ימנו.
באזור זה התרחשה התקפה על העובדים המקומיים שנתנו שירות לצוות מה שהכריך את המשלחת להסדיר את עבודת מול השלטון ולשלם קנס.
ב-8 בנובמבר משתכן הצוות בהוספיס של נצרת.
טירוויט והסמל בלייק חולים בקדחת או מלריה במשך שבוע והצוות המשרת חווה שתי התקפות נוספות.
ב-26 בנובמבר הם חונים בשייח' אבריק (בית שערים) שם יורים אנשי הכפר חרתייה (Ḥârithîye) על הסמל בלייק והם מוענשים ואף משלמים קנס.
ב-10 בדצמבר המשלחת משתכנת במגורי החורף של המושבה הגרמנית ליד חיפה.
ב-31 בדצמבר עקב בבריאותו הלקויה מחליטטירוויט לנסוע למצריים כדי לנוח.
זאת כנראה עשה בעצת רופאו צ'פלין שהיה רופא ידוע בירושלים וטיפל בו פעמים רבות במלך שהותו באזור.
ב-2 במרץ טירוויט1873 הוא מצטרף חזרה אל הקבוצה שחונה אז ליד עתלית.
לאחר מספר חניות נוספות באזור טולכרם התמקם המחנה באזור החוף ליד אום ח'אלד (בתחומי נתניה של ימנו) ב-22 באפרילטירוויט עוזב לביקור באנגליה.
הלשכה הראשונה – העבודה במערה
בתאריך 7 במאי 1873 התקיימה פגישתה הראשונה של לשכת הבונים החופשיים 293 Royal Solomon Mother Lodge במערת צדקיהו שבמהלכה כיהן טירוויט כמזכיר בפועל.
אין כל תיעוד כיצד הגיעה טירוויט לתפקיד זה ואפילו לא ברור היכן נתקבל לבנייה החופשית.
הייתה זו הלשכה הראשונה של בונים חופשיים סדירה בפלשתינה.
לאחר גירושו מסוריה הוצב ברטון בשנת 1872 כשגריר בטריאסטה עיר נמל תחת השפעה ביוני 1873 עורכת הקרן תערוכה בלונדון ומציגה את הכתובות שנתגלו בחמה.
באותו החודש טירוויט מבקר את בני הזוג ברטון בטריאסטה והוא מבלה איתם כחודש ימים, הם מסירים באזור צפון מזרח איטליה, סלובניה וקרואטיה של ימנו, (בפולה, אקוויליה, מערות אדלסברג-פוסטוינה, רמת קראס, San Canzian, הכפר ליפיציה שנתן את שמו לגזע הסוסים המפורסם).
בתקופת הביקור היה מצבו הבריאותי של טירוויט טוב וכך גם מצב רוחו.
השלושה קבעו להיפגש שוב תוך שבעה שבועות אך מחלת הכולרה פרצה בטריאסטה ו-טירוויט שפחד להימצא בסגר במהלך יולי נמנע מהביקור, הייתה זאת הפעם האחרונה שהזוג ראה את טירוויט.
לפני חזרתו של טירוויט לסוריה ניסה ידידו סר ג'ון דורמונד הי (John Hay Drummond Hay) שגריר בריטניה למרוקו לעניין אותו בסיור מחקרי למרוקו אולם העניין לא צלח ו-טירוויט חזר לסוריה בספטמבר 1873.
טירוויט מצטרף שוב לצוות הסקר שנמצא מזרחית לבית לחם ב-24 באוקטובר קונדור העיד שמצבו היה נראה טוב.
ב-15 בנובמבר הקבוצה מתמקמת בעין א-סולטאן בקרבת יריחו.
קונדור מציין כי הם עבדו בתנאים לא אנושיים, שתו מים מלוחים וחוו תנאי מזג אויר קיצוניים משתנים.
ב-4 בדצמבר טירוויט, הסגן קונדור ועוד 15 מקומיים חלו בקדחת והעבודה נפסקה.
הפחד אצל אלה שלא חלו היה גדול.
המרחק ממקור אספקה כל שהוא ומהרופא הד"ר צאפלין (Thomas Chaplin) שהיה בירושלים היה לכל הפחות מרחק יום הליכה.
השבטים בסביבה היו עוינים והמשרתים מעטים.
הבריאים המעטים שנשארו לא ברחו רק מחמת הפחד כי הם יירו אם ינסו זאת.
הצוות שלח הודעה לד"ר צ'פלין ואף על פי שבעצמו היה חולה, הוא הגיע מלווה בכומר ג'יימס ניל James .Neil השניים פגשו את המשלחת ביריחו, בזמן שחבריה סחבו את טירוויט באלונקה.
למרות הסכנה שבכך, משכן מנהל מלון הים התיכון בירושלים (Mediterranean Hotel) ששמו היה משה הורנשטיין את טירוויט החולה באחד מחדרי המלון [7, p.
את המשרתים החולים משכן הד"ר צ'פלין בבית החולים האנגלי.
טירוויט היה שקוע בהזיות בעוד שהד"ר החולה וסגן קונדור משגיחים עליו.
בינם לבין עצמם כנראה הסכימו הד"ר והסגן כי על טירוויט להפסיק את עבודותיו ולחזור לאנגליה.
אולם, טירוויט מצליח להתאושש ולכן לא המשיך סגן קונדור בכיוון זה ולא העלה זאת בפני הממונים בקרן, דבר שהביע עליו חרטה במכתבו לאחר מותו של טירוויט.
ב-11 בדצמבר צוות הסקר משתכן בבית שהושאל להם על יד הד"ר צ'פליין בירושלים.
מספר ימים לאחר מכן חלק מחברי הקבוצה מתאוששים וחוזרים לעבודת המיפוי באזור ראמאללה.
בסוף פברואר 1874 עבודות המיפוי ממשיכות בעמק הירדן ליד יריחו ובמשך החודשים הבאים הם ממפים את העמק והירדן עד לקרבת ים המלח.
ב-20 באפריל הם ממפים את אזור כפר סבא והשרון ומתקדמים ליפו.
את הקיץ של 1874 הקבוצה עושה בירושלים.
הסגן קונדור עוזב לאנגליה בתחילת מאי.
לא ברור כמה זמן היה מרותק למיטה.
ישנם דיווחים שלו מירושלים לקרן וגם מכתב לזוג ברטון שהוא עצמו מספר על מחלתו.
לפי דיווחים אחרים הוא מסתובב בעיר בחנותו של מוזס שפירא יהודי מומר שזייף עתיקות [8, p.
78] כשהתברר לו שמדובר בזיוף לא היסס שלח מכתב לקרן ונקב בשמו של הזייפן.
אין דיווח על ההתדרדרות במצבו של טירוויט אולם ביום ה-23 ביוני 1874 נפטר מהקדחת.
לפי דיווחו של קונדור מ-23 בספטמבר לאחר שחזר לירושלים, שילם את חובותיו של טירוויט בסך 100 פאונד למנהל המלון תוך שהוא מציין אותו לטובה.
הוא מציין כי לווייתו של טירוויט הייתה גדולה.
טירוויט קבור בבית הקברות הפרוטסטנטי בהר ציון וצילום מצבתו ניתן לראות ממול.
קונדור מעלה על נס את תרומתו של טירוויט למשלחת הסקר ומביע געגועים אליו [7, p.
גנרל סר צ'ארלס פרדריק קייטלי GCB, GBE, DSO, DL היה קצין בצבא הבריטי ששירת במהלך מלחמת העולם השנייה ואחריה.
לאחר שירות בהצטיינות במהלך מלחמת העולם השנייה, מונה למושל גיברלטר בשנים 1958–1962.
לאחר מותו של קייטלי, נעשתה בחינה רבה של השיטות שבהן השתמש ב-1945 כדי לשלוח אלפי קוזקים ורוסים לבנים אל מותם בידי סטלין.
קיטלי נולד ב-24 ביוני 1901 באנרלי ליד קרוידון, והיה בנו היחיד שנותר בחיים של הכומר צ'ארלס אלברט קייטלי, הכומר המקומי, ואשתו, קתלין רוס.
השכלתו המוקדמת הייתה במכללת מרלבורו.
הוא סיים את לימודיו במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט, והצטרף בדצמבר 1921 כלוטננט משנה למשמר הדרגונים ה-5 (של הנסיכה שרלוט מוויילס) שלאחר התמזגותו עם רגימנט הדרגונים ה-6 (האינסקילינג) הפך לרגימנט הדרגונים ה-5/6. בשנת 1922. הוא הועלה לדרגת לוטננט בסוף 1923 ולקפטן באפריל 1932, לאחר ששירת שלוש שנים כשליש של הגדוד.
הוא למד במכללה לפיקוד ומטה, קמברלי בין השנים 1935–1936, ולאחר שיבוץ מטה מונה באוקטובר 1937 למייג'ור חטיבתי של חטיבת פרשים ממוכנת במצרים.
עם זאת, הוא נטל בנובמבר חלק בהכתרת המלך ג'ורג' השישי בלונדון כחבר בתהלוכה שליוו את המלך והמלכה.
בספטמבר 1938 הפכה החטיבה שלו לחלק מהדיוויזיה הניידת החדשה במצרים בפיקודו של פרסי הוברט רב ההשפעה.
קייטלי היה מסוגל ליהנות מחניכתו של הוברט לתקופה קצרה בלבד ולאחר שהועלה לדרגת מייג'ור הוא מונה בדצמבר 1938 למדריך במכללת הסגל, קמברלי, בדרגה זמנית של לוטננט-קולונל.
בשנת 1940, במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא מונה לקצין אדמיניסטרטיבי ראשי של דיוויזיית השריון ה-1, בפיקודו של מייג'ור-גנרל רוג'ר אוונס, במהלך פריסת הדיוויזיה לצרפת.
לאחר הפינוי מצרפת עברה הדיוויזיה רפורמה באנגליה.
ב-13 במאי 1941, קיבל קייטלי, שקודם לדרגת ממלא מקום בריגדיר, את הפיקוד על חטיבת השריון ה-30, חלק מהדיוויזיה המשוריינת ה-11, שעליה פיקד קודם לכן מייג'ור-גנרל פרסי הוברט.
הוא מונה לקצין מסדר האימפריה הבריטית ביולי 1941.
בסוף דצמבר 1941 הועלה לתפקיד ממלא מקום מייג'ור גנרל ומונה למפקד מתקן ההכשרה של חיל השריון המלכותי.
הוא קיבל תואר עמית מסדר האמבט על שירותיו בתוניסיה וגם עוטר בלגיון ההצטיינות על ידי ממשלת ארצות הברית.
דרגתו הקבועה הועלתה ללוטננט קולונל בספטמבר 1943 ושוב לקולונל באפריל 1944
בדצמבר 1943 הוא החליף תפקיד עם מייג'ור גנרל ויויאן אוולג, מפקד דיוויזיית הרגלים ה-78, שלחמה לצד דיוויזיית השריון ה-6 בתוניסיה, אשר שירתה באיטליה, וזו הפכה לפיקוד החי"ר הראשון שלו.
באוגוסט 1944 הוענק לו עיטור אות השירות המצוין והצלחתו כמפקד דיוויזיות שריון וחי"ר כאחד הביאה לקידומו באוגוסט 1944 לממלא מקום לוטננט-גנרל כאשר קיבל את הפיקוד על הקורפוס ה-5, שהיה חלק מהארמייה השמינית הבריטית, במקום לוטננט גנרל צ'ארלס אלפרי, באיטליה.
בגיל 43 היה הקצין הצעיר ביותר בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה שפיקד על קורפוס בפעולה.
טובי לואו, הבריגדיר הצעיר ביותר בצבא הבריטי, היה ראש המטה של קייטלי (BGS).
הוא פיקד על הקורפוס במהלך מבצע זית, המתקפה על הקו הגותי בסתיו 1944, וגם במהלך מתקפת האביב האחרונה באפריל 1945, שם מילא תפקיד ראשי בחסימת הפרצה של ארגנטה.
הקורפוס עבר לאוסטריה עם כניעת הכוחות הגרמניים והכוחות שלחמו בצד הגרמני.
ב-8 במאי 1945, הוא חתם על הסכם תיחום עם מפקד הארמייה הראשונה של בולגריה, גנרל ולדימיר סטויצ'ב בקלגנפורט.
במזרח טירול וקרינתיה קיבל צבאו של קייטלי את כניעת "הקוזאקים של לינץ" תחת מנהיגיהם פיוטר קרסנוב, קלך גיריי ואנדריי שקורו וקורפוס הפרשים הקוזאקים אס אס ה-15 ה-15 בפיקודו של הלמוט פון פנוויץ.
בוועידת יאלטה התחייבו הבריטים להחזיר אזרחים סובייטים לברית המועצות.
לאחר התייעצות עם הרולד מקמילן קייטלי המשיך למסור את האסירים ואת משפחותיהם ללא קשר ללאום שלהם, כולל אנשים בעלי דרכון צרפתי, גרמני, יוגוסלבי או דרכון ננסן.
האסירים נמסרו במרמה ובכוח ל- SMERSH ביודנבורג; רבים הוצאו להורג מיד, השאר נשלחו לגולאג.
באמצע שנת 1945, מונה קייטלי לאביר מפקד מסדר האימפריה הבריטית ומונה למפקד "קורפוס חבר העמים" שהיה אמור לפעול במהלך מבצע קורונט, השלב השני של מבצע נפילה - התוכנית לפלישה ליפן.
הקורפוס היה אמור להיות מורכב מדיוויזיות חי"ר של הצבאות האוסטרליים, הבריטיים והקנדיים.
ממשלת אוסטרליה התנגדה למינוי קצין ללא ניסיון בלחימה ביפנים והמלחמה הסתיימה לפני שהסתיימה הקמת הקורפוס.
ב-1946 עזב קיטלי את אוסטריה וחזר לדרגתו הקבועה של מייג'ור גנרל (אליה קודם בפברואר 1945), ומונה למנהל ההדרכה הצבאית במשרד המלחמה.
בשנת 1948, הוא הפך למזכיר הצבאי של עמנואל שינוול, אז מזכיר המדינה למלחמה, וקיבל את הדרגה הקבועה של לוטננט גנרל.
ב-21 בספטמבר 1949, הוא מונה למפקד ארמיית הריין הבריטית (BAOR) בגרמניה וויתר על התפקיד באפריל 1951. הוא מונה לאביר מפקד מסדר האמבט בתקופתו בתפקיד.
במאי 1951 הפך למפקד כוחות היבשה של המזרח הרחוק בדרגת גנרל.
בספטמבר 1953, הוא מונה למפקד כוחות היבשה של המזרח התיכון.
כמו כן, בשנת 1953 קיבל קייטלי את מינויו המכובד של אייד-דה-קאמפ גנרל למלכה לתקופת כהונה של שלוש שנים.
כהונתו בכוחות היבשה של המזרח התיכון כללה את תקופת משבר סואץ וקייטלי קיבל את הפיקוד על מבצע מוסקטר ב-1956. על שירותיו במהלך התקופה אוקטובר עד דצמבר 1956 הוא מונה לאביר הצלב הגדול של מסדר האימפריה הבריטית וכן קיבל את לגיון הכבוד (קצין גדול) מממשלת צרפת.
בינואר 1957 הוא ויתר על פיקוד המזרח התיכון ופרש מהצבא באוגוסט אותה שנה.
מ-23 בנובמבר 1947 עד 23 בנובמבר 1957, הוא כיהן כקולונל הכבוד של משמר הדרגונים המלכותי ה-5 של אינסקילינג.
הוא גם כיהן כקולונל הכבוד של יחידת הפרשים, חיל השריון המלכותי, עד אפריל 1968.
בפנסיה מונה קיטלי למושל גיברלטר, תפקיד שמילא ממאי 1958 עד אוקטובר 1962 כאשר פרש מהצבא בפעם השנייה.
משנת 1958 שירת כקולונל הכבוד של רגימנט גיברלטר המלכותי.
משנת 1963 מונה לחבר בתאגיד הקרן הפטריוטית המלכותית.
הוא מת בסולסברי, וילטשייר ב-17 ביוני 1974, שבוע לפני יום הולדתו ה-73.
קייטלי התחתן עם ג'ואן לידיה סמית'-אוסבורן מאידלסלי בדבון ב-1932. נולדו להם שני בנים, כאשר אחד מהם, ריצ'רד היה גם קצין בכיר בצבא, והפך למפקד סנדהרסט.
צ'ארלס פריצ'רד היה אסטרונום בריטי, מומחה לפוטומטריה ופרופסור באוניברסיטת אוקספורד.
צ'ארלס פריצ'רד נולד בעיירה אלברבורי שבאנגליה.
בשנת 1830 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת קיימברידג'.
בשנת החל 1832 בביתי הספר שונים.
בשנים 1834–1862 הוא היה מנהל בית ספר שהקים בדרום לונדון.
בשנת 1862 הוא פרש מעבודה ועבר לאי וייט.
באותה תקופה הוא היה יכול הגדיל את הזמן שהקדיש לאסטרונומיה.
בשנת 1862 צ'ארלס פריצ'רד מונה למזכיר החברה המלכותית לאסטרונומיה ובשנת 1866 מונה לנשיא החברה.
בשנת 1870 פריצ'רד מונה לפרופסור לאסטרונומיה באוניברסיטת אוקספורד.
לאחר חזרתו לאוקספורד הוא השלים את לימודיו וקיבל תואר שני ותואר שלישי.
הוא קידם רכישת טלסקופ חדש ובתרומת וורן דה לה רו הקים מצפה כוכבים חדש.
החל משנת 1882 הוא הקדיש את רוב מחקריו לצילום כוכבים.
מחקריו פורסמו בשנת 1885 ובשנת 1886 במשותף עם אדוארד צ'ארלס פיקרינג הוא קיבל מדליית זהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה.
בהמשך הוא התרכז בחקר 61 בברבור באמצעות ניתוח צילומים.
מחקריו פורסמו במספר כרכים והוכיחו יכולת לבצע מחקרים מעמיקים משולבים חישובים תוך שימוש בצילומים בלבד.
בשנת 1879 פריצ'רד כתב הקדמה לספר אסטרונומיה פופולרי לילידם מאת אגנס ג'יברן.
הוא נבחר לחברה המלכותית בשנת 1840 ובשנת 1892 קיבל מדליית זהב של החברה על מחקריו.
צארלס אדמונד קאלן (נולד ב-22 בפברואר 1960) הוא רוצח סדרתי אמריקאי.
קאלן, שעבד כאח, רצח עשרות – יש שחושדים שמדובר במאות – מטופלים במהלך 16 שנות עבודתו במספר בתי חולים בניו ג'רזי, עד שנעצר ב-2003. הוא הודה ברצח של לפחות 40 מטופלים, מתוכם אומתו 29, וזאת על אף שלפי גורמים שונים מדובר במספרים גבוהים יותר.
צ'ארלס קאלן נולד ב-22 בפברואר 1960 בווסט אורנג', ניו ג'רזי.
הוא גדל במשפחה אירית קתולית, והיה הצעיר מבין שמונה אחים.
אביו, אדמונד, נפטר ב-17 בספטמבר 1960, כשצ'ארלס היה בן שבעה חודשים בלבד.
קאלן תיאר את ילדותו כ"אומללה" וטען כי סבל מהתעללות מצד חבריו ללימודים ומצד החברים של אחיותיו.
בגיל 9 ניסה בפעם הראשונה להתאבד בשתייה של כימיקלים.
אמו של קאלן, פלורנס, היגרה לארצות הברית מאנגליה אחרי מלחמת העולם השנייה, ונהרגה בתאונת דרכים ב-6 בדצמבר 1977 בגיל 55, כשקאלן היה בשנתו האחרונה בתיכון.
קאלן ציין את המוות של אמו כ"הרסני", ותיאר את הצער שנגרם לו מכך שבית החולים לא עדכן אותו מייד עם מותה וכן על כך שגופתה נשרפה במקום להחזירה.
בשנה שלאחר מכן קאלן נשר מהלימודים והתגייס לצי האמריקאי, שבו שירת בצוללת וודרו וילסון.
הוא עבר את הטירונות ואת הבדיקות הפסיכולוגיות הקפדניות שנערכו לצוותי הצוללות, שהיו צפויים לשרת בצוללות כחודשיים ברציפות.
קאלן התקדם לדרגת קצין מדרג שני כחלק מהצוות שהפעיל את טילי הפוסידון בכלי השיט.
הוא לא השתלב בחברה וסבל מהצקות מצד חבריו לצוות.
שנה לאחר שירותו, המפקד של קאלן גילה אותו יושב ליד בקרת הטילים לבוש במסכה כירורגית, כפפות ומדי צוות רפואי במקום המדים שלו.
על אף שנענש, הוא לא הסביר מה גרם לו להתלבש כך.
הוא הוצב מחדש בתפקיד שדרש פחות לחץ על ספינת תובלה.
הוא ניסה להתאבד והיה מאושפז במחלקה הפסיכיאטרית של הצי מספר פעמים בשנים שלאחר מכן.
הוא שוחרר ב-1984 מסיבות רפואיות.
זמן קצר לאחר מכן, קאלן נרשם לבית הספר לאחיות של בית החולים מאונטיינסייד בניו ג'רזי.
הוא נבחר לנשיא הכיתה שלו, סיים את לימודיו ב-1986 והחל לעבוד ביחידת הכוויות של המרכז הרפואי סנט ברנבס שבליווינגסטון.
בינתיים, קאלן פגש את אדריאן באום והתחתן איתה ב-1987. בתם, שאונה, נולדה באותה שנה, אולם אשתו של קאלן הפכה למוטרדת יותר ויותר מהתנהגותו החריגה ומהתעללותו בכלבי המשפחה.
ב-1993 היא הגישה נגדו צו הרחקה מחשש שיפגע בה ובשני ילדיהם.
היא טענה שקאלן ערבב נוזל למילוי מציתים במשקאות של אנשים, שרף את הספרים של בתו והשאיר את בנותיו עם בייביסיטר למשך שבוע.
קאלן הכחיש את ההאשמות וטען כי אשתו מגזימה, אולם היא המשיכה להתעקש כי הוא לוקה בנפשו.
הרציחות הראשונות שבהן הודה קאלן התרחשו בבית החולים סנט ברנבס.
ב-11 ביוני 1988 הוא נתן למטופל מנת יתר של תרופות תוך ורידיות.
הוא הודה ברצח של מספר חולים אחרים, בהם חולה איידס שמת לאחר שקיבל מנת יתר של אינסולין.
קאלן עזב את סנט ברנבס בינואר 1992 כשמנהלי בית החולים החלו לחקור את שקיות העירוי המנוקבות.
החקירה הסתיימה בהפניית אצבע מאשימה אל קאלן, בהיותו המועמד הסביר ביותר להרעלת העירויים.
חודש אחרי שעזב את בית החולים, קאלן התחיל לעבוד בבית החולים וורן שבפיליפסבורג, שם רצח שלוש נשים מבוגרות באמצעות מינון יתר של דיגוקסין.
הקורבן האחרון שלו בבית החולים אמרה כי "אח ערמומי" נתן לה זריקה בשעה שישנה.
למרות זאת, המשפחה וצוות בית החולים התעלמו מטענתה במחשבה שהיא לא מבוססת.
שנה לאחר מכן, קאלן עבר להתגורר בדירת מרתף בפליפסבורג עם תום הליכי הגירושין מאשתו.
קאלן טען מאוחר יותר שרצה לפרוש מעבודתו כאח ב-1993, אבל תשלומי המזונות שנקבעו אילצו אותו להמשיך.
במרץ אותה שנה קאלן פרץ לבית של קולגה שלו בשעה שהיא ובנה הצעיר ישנו ועזב בלי להעיר אותם.
לאחר מכן הוא התחיל לעקוב אחריה, עד שהגישה תלונה למשטרה.
בסופו של דבר, קאלן הודה בהסגת גבול ונגזרה עליו שנת מאסר על תנאי.
יום לאחר מעצרו, ניסה קאלן להתאבד.
קאלן לקח פסק זמן מעבודתו למשך חודשיים כדי לטפל בדיכאון שלו בשני מוסדות פסיכיאטריים שונים.
עם זאת, הוא ניסה להתאבד פעמיים נוספות עד סוף 1993. בספטמבר דיווחה חולת סרטן בת 91 שטופלה בבית החולים וורן שקאלן הגיע לחדרה והזריק לה חומר מסוים, אך היא מתה ביום שלמחרת.
בנה טען שהמוות שלה לא היה טבעי, ובית החולים ערך בדיקת פוליגרף לקאלן ולמספר עובדים נוספים, והוא עבר אותה.
קאלן המשיך לעבוד בבית החולים עד האביב.
קאלן החל לעבוד למשך כשלוש שנים ביחידה לטיפול נמרץ בבית החולים הנטרדון שבפלמינגטון.
הוא טען כי לא פגע באף אחד בשנתיים הראשונות לעבודתו שם, אולם רישומי בית החולים לתקופה זו הושמדו בעת מעצרו של קאלן ב-2003. קאלן הודה שרצח חמישה חולים בין ינואר לספטמבר 1996 באמצעות מנת יתר של דיגוקסין.
לאחר מכן מצא עבודה חדשה בבית החולים מוריסטון ממוריאל, אך פוטר במהרה עקב הישגים נמוכים.
הוא היה מובטל במשך שישה חודשים והפסיק לשלם מזונות.
לאחר שפנה לטפל בדיכאון בבית החולים וורן, הוא אושפז למשך זמן קצר במתקן פסיכיאטרי.
בפברואר 1998 קאלן התקבל לעבודה במרכז האחיות והשיקום ליברטי באלנטאון שבפנסילבניה, שם עבד במחלקה של חולים שתלויים במכשירי הנשמה וחמצן.
הוא הואשם במתן תרופות בשעות לא מתוכננות, ופוטר לאחר שנראה נכנס עם מזרקים לחדר של מטופל, דבר שהסתיים בשבירת ידו של המטופל.
קאלן גרם למותו של מטופל אחר בבית החולים, ואחות אחרת הואשמה באחריות למוות.
קאלן עבר לעבוד בבית החולים איסטון בין נובמבר 1998 למרץ 1999. ב-30 בדצמבר 1998 רצח חולה נוסף.
בדיקת דם של חוקר מקרי המוות הראתה כמויות אדירות של דיגוקסין בדם החולה, אך החקירה הסתיימה בצורה לא חד משמעית, וקאלן לא הואשם באחריות.
למרות חוסר היציבות הנפשית שלו ועל אף כמות מקרי המוות בבתי החולים בתקופת עבודתו, קאלן המשיך למצוא עבודה בקלות בגלל מחסור חמור באחים ואחיות.
בנוסף, לא הייתה קיימת דרך להעביר מידע בין בתי חולים על אחים בעלי היסטוריה נפשית או בעיות בעבודה.
החשש מתביעות והעובדה כי במשמרת שלהם התרחשו האירועים, גרמו לבתי החולים לסרב לפעולה תקיפה נגד קאלן.
במרץ 1999 קאלן עבר למחלקת הכוויות של בית החולים ליי, שם רצח מטופל נוסף וניסה לרצוח עוד אחד.
חודש מאוחר יותר הוא עזב מיוזמתו את מקום העבודה ועבר ליחידה הקרדיולוגית של בית החולים סנט לוק בבית לחם.
במהלך שלוש השנים הבאות, קאלן רצח חמישה מטופלים נוספים, וניסה לרצוח שניים נוספים.
ב-11 בינואר 2000 הוא ניסה להתאבד שוב, אך ערנות שכניו הצילה אותו והוא נלקח למתקן פסיכיאטרי, אולם הוא חזר הביתה כבר למחרת.
בבית החולים אף אחד לא חשד בקאלן עד שקולגה שלו מצא בקבוקוני תרופות בפח.
אלה לא היו תרופות מבוקשות מחוץ לבית החולים, מה שהפך את הגניבה לחשודה.
החקירה מצאה שקאלן הוא שלקח את התרופות.
בהצעת בית החולים הוא התפטר ביוני 2002. שבעה מעמיתיו לעבודה התריעו מאוחר יותר בפני התובע המחוזי של מחוז ליי על החשדות שלהם שהתרופות שימשו לרצח חולים, אך החוקרים לא בדקו את עברו של קאלן והתיק נסגר כעבור תשעה חודשים מחוסר ראיות.
בספטמבר 2002 קאלן החל לעבוד ביחידה לטיפול נמרץ בבית החולים סומרסט בסאמרוויל שבניו ג'רזי.
הוא התחיל לצאת עם אישה מקומית אבל הדיכאון שלו החמיר.
קאלן רצח לפחות 13 חולים וניסה לרצוח אחד נוסף עד אמצע 2003, וכל זאת באמצעות אינסולין, דיגוקסין ואפינפרין.
ב-18 ביוני 2003 הוא ניסה לרצוח את החולה פיליפ גרגור ששרד.
הוא שוחרר מאוחר יותר ונפטר חצי שנה מאוחר יותר מסיבות טבעיות.
בבית החולים החלו להבחין בבעייתיות של קאלן כשניגש לחדרים ולרישומים הממוחשבים של מטופלים שאליהם לא הוקצה.
במערכות ניתן היה לראות בקשות רבות לתרופות וביטולים מהירים שלהן בתוך שניות.
ביולי 2003, מנכ"ל מערכת מידע הרעלים והחינוך התריע בפני בכירי בית החולים כי לפחות ארבע מנות יתר חשודות מצביעות על כך שאיש צוות פגע בחולים.
בית החולים התמהמה בפנייתו לרשויות עד אוקטובר, ובזמן זה נרצחו עוד חמישה חולים ובוצע ניסיון לרצוח עוד אחד.
כשחולה מת מרמת סוכר נמוכה באוקטובר 2003, בית החולים פנה למשטרת ניו ג'רזי.
הוא היה הקורבן האחרון של קאלן.
גורמים ממשלתיים מתחו ביקורת חריפה על העובדה שבית החולים לא דיווח על מנת יתר קטלנית שניתנה לחולה באוגוסט.
חקירה של ההיסטוריה התעסוקתית שלו העלתה כי קיים חשד שהיה מעורב במקרי מוות נוספים בעבר.
בית החולים פיטר את קאלן ב-31 באוקטובר, לכאורה בגלל שלא דייק בקורות החיים שלו.
האחות איימי לורן פנתה למשטרה לאחר שנבהלה מהגישה של קאלן לתרופות והקשר שלו למות החולים.
המשטרה עקבה אחריו במשך מספר שבועות תוך שהשלימה את החקירה.
החוקרים יזמו מפגש בין לורן לקאלן בשעות הפנאי תוך שהם מקליטים את השיחה.
הראיות שנאספו אפשרו להם לעצור את קאלן.
קאלן נעצר במסעדה ב-12 בדצמבר 2003 והואשם בסעיף אחד של רצח ובסעיף נוסף של ניסיון רצח.
ב-14 בדצמבר הודה בפני החוקרים טים בראון ודן בולדווין ברצח פלוריאן גאל ובניסיון הרצח של ג'ין יונג האן, שניהם טופלו בסומרסט.
בנוסף, סיפר שרצח מעל 40 חולים ב-16 שנות עבודתו כאח.
באפריל 2004 הודה בבית המשפט ברצח 13 חולים ובניסיון לרצוח שניים נוספים בזמן שהועסק בסומרסט.
כחלק מהסדר הטיעון שהושג, קאלן הודה באשמה ובתמורה הרשויות לא ביקשו להוציאו להורג.
חודש לאחר מכן הודה באשמה ברצח של שלושה חולים נוספים בניו ג'רזי.
בנובמבר 2004 הודה ברצח של 6 בני אדם נוספים ובניסיון לרצח של עוד 3. הוא הפריע להליכי המשפט שוב ושוב בקריאות "כבודו, אתה צריך לפרוש", ובסופו של דבר הותקן לו מחסום לפה כדי למנוע ממנו להעיר הערות נוספות.
ב-2 במרץ 2006 קאלן נידון ל-11 מאסרי עולם על ידי בית המשפט בניו ג'רזי, והוא לא זכאי לחנינה עד 10 ביוני 2388. ב-10 במרץ 2006 קאלן הובא לאולם בית המשפט של נשיא בית המשפט המחוזי לצורך דיון בגזר הדין.
קאלן חזר וקרא "כבודו, אתה צריך לפרוש" במשך שלושים דקות עד שלבסוף הותקן לו מחסום.
גם לאחר מכן ניסה לחזור על הביטוי, ובאותו דיון קיבל עוד שישה מאסרי עולם.
כחלק מהסדר הטיעון שלו, קאלן עובד עם גורמי אכיפת החוק כדי לאתר קורבנות נוספים.
קאלן הצהיר שנתן לחולים מנת יתר כיוון שלא היה יכול יותר להיות עד לניסיונות החייאה של החולים.
קאלן ציין גם שנתן לחולים מנת יתר כדי לשים קץ לסבלם וכדי למנוע מאנשי בית החולים לפגוע בצלם האנוש שלהם.
עם זאת, לא כל הקורבנות של קאלן היו חולים סופניים וחלקם היו צפויים להחלים בעת שקאלן רצח אותם.
האחות לין טסטר תיארה רבים מהקורבנות כ"אנשים בשיפור".
במקום להשתמש במשככי כאבים ובחומרים ממריצים, שהיו בפיקוח הדוק על ידי בתי החולים בשל השימוש בהם כסמים ברחוב, קאלן בחר להשתמש בתרופות כמו דיגוקסין ואינסולין, תרופות שהיה להן שימוש מצומצם בחוץ ומשכו פחות עניין.
החוקרים ציינו שייתכן שקאלן גרם לחולים לסבול אבל לא הבין זאת, דבר שסתר את הטענה שלו לפיה הוא רצה להקל עליהם.
בדומה לכך, קאלן סיפר לחוקרים שלמרות שצפה בחולים סובלים במשך ימים, ההחלטה לרצוח אותם התקבלה מתוך דחף רגעי.
קאלן סיפר לחוקרים שרוב חייו היו בערפל, וכי יש לו זיכרונות מעורפלים של רצח רוב הקורבנות שלו.
הוא ציין שהוא לא זוכר כמה רצח או מה היו המניעים לכל רצח.
בחלק מהמקרים, קאלן הכחיש שביצע רצח כלשהו בעבודתו במקום מסוים, אולם אחרי שחזר על התיעוד הרפואי מאותם מקומות, הוא הודה שהיה מעורב במותם של חולים.
קאלן הצליח לעבור בקלות בין מקומות עבודה בלי להיות מתועד בגלל היעדר הדרישה לדווח על התנהגות חשודה של עובדי רפואה והיעדר חובות חוקיות הולמות על המעסיקים.
ניו ג'רזי ופנסילבניה, כמו רוב המדינות האחרות, דרשו מבתי החולים לדווח על מקרי מוות חשודים רק במקרים חמורים, והעונשים על אי דיווח על אירועים היו קלים.
בנוסף, מדינות רבות לא נתנו לחוקרים את הסמכות לגלות את המעסיקים הקודמים של העובדים.
מעסיקים חששו מחקירת אירועים או ממתן חוות דעת שלילית על עובדים מתוך הרצון להימנע מתביעות משפטיות.
לפי החוקרים וקאלן עצמו, כמה בתי חולים חשדו בו בפגיעה או ברצח חולים אך לא נקטו בפעולות המשפטיות ההולמות.
לאחר הרשעתו, רבים מבתי החולים שבהם עבד קאלן נתבעו על ידי משפחות הקורבנות.
התיקים נגד בתי החולים בניו ג'רזי, שנסגרו מחוץ לבית המשפט, מוסתרים.
במקרים מסוימים, עובדים בודדים לקחו על עצמם את המשימה למנוע מקאלן להתקבל לעבודה או לסייע לפיטוריו.
חלקם יצרו קשר עם בתי חולים סמוכים בסתר או דיברו בחשאי עם הממונים עליהם כדי להזהיר מפני קאלן.
כשהוא קיבל עבודה בבית החולים הלב הקדוש ביוני 2001, אחות ששמעה שמועות עליו בבית החולים איסטון סיפרה על כך לעמיתיה לעבודה.
האחיות איימו להתפטר בהמוניהן אם קאלן לא יפוטר, ובסופו של דבר הוא איבד את העבודה.
בעקבות המקרה של קאלן, פנסילבניה, ניו ג'רזי ו-35 מדינות נוספות אימצו חוקים חדשים שעודדו מעסיקים לתת חוות דעת ישרה על עובדיהם, וכן סיפקו להם הגנה משפטית בעת דיווח על טעויות רפואיות.
חוקי ניו ג'רזי, במיוחד, היוו את המודל שלפיו פעלו המדינות האחרות.
ראשית, חוק ביטחון החולה מ-2004 הגביר את האחריות של בתי החולים על "אירועי לוואי חמורים שניתנים למניעה".
חוק נוסף מ-2005 חייב את בתי החולים לדווח פרטים מסוימים על עובדיהם לחטיבה לענייני צרכנות בניו ג'רזי, והורה כי תלונות ורישומים משמעתיים שקשורים לטיפול בחולים יישמרו למשך שבע שנים לפחות.
ב-2008 יצא הסרט "האח הרוצח" ובוסס בחלקו על קאלן.
ב-25 ביוני 2020, ערוץ הטלוויזיה הבריטי Sky שידר את התוכנית הדוקומנטרית "צ'ארלס קאלן – רוצח עבור אדיבות".
ב-2022 יצא הסרט האחות הטובה והוא עלה לנטפליקס.
צ'ארלס סיפטון היה משפטן אמריקאי.
כיהן כשופט בבית המשפט המחוזי במחוז מזרח בניו יורק (1977–2009), וכן כנשיא בית המשפט המחוזי במחוז מזרח בניו יורק (1995–2000).
בין השנים 1985–1987, שימש כשופט הראשי במשפט הספרים בו ניצחה חסידות חב"ד.
סיפטון נולד בניו יורק, ניו יורק, וקיבל תואר ראשון מהרווארד קולג' ב-1957, ותואר במשפטים מבית הספר למשפטים באוניברסיטת קולומביה ב-1961. סיפטון זכה למלגה מתוכנית פולברייט, ובשנים 1957-1958 למד באוניברסיטת גטינגן, בגטינגן שבגרמניה.
סיפטון עבד כתובע פרטי בניו יורק בשנים 1961-1962, ובצוות הייעוץ לוועדת החוץ של הסנאט של ארצות הברית בשנים 1962-1964. עד לשנת 1977, עבד סיפטון כתובע פרטי לפרקים.
בין השנים 1966-1969, שימש סיפטון כעוזר התובע המחוזי בבית המשפט המחוזי במחוז דרום בניו יורק .
ב-16 באוגוסט 1977, נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר העלה את סיפטון כמועמד לתקן שופט בית המשפט המחוזי במחוז מזרח בניו יורק , לאחר שהשופט ג'ון פרנסיס דולינג ג'ר.
מינויו של סיפטון אושר על-ידי הסנאט ב-12 באוקטובר 1977, ובאותו היום הושבע סיפטון כשופט.
סיפטון שימש כנשיא בית המשפט בין השנים 1995-2000, וכשופט בכיר מה-18 במרץ 2000, ועד למותו מסרקואידוזיס, ב-9 בנובמבר 2009.
במשך 30 שנה כשופט, הוציא סיפטון אלפי פסקי דין בתיקים אזרחיים ופליליים.
כמה מתיקיו המפורסמים ברשימה למטה:
בחוות דעת מ-1982, סיפטון קבע שמבחן הקבלה ל-FDNY מופלה לרעת נשים.
התיק הוביל לכך שברנדה ברקמן הפכה לאישה הראשונה שמורשית להצטרף ל-FDNY.
בתיק מ-1987, קבע סיפטון לטובת חסידות חב"ד במשפט הספרים נגד בארי גוראריה, נכדו של הרב יוסף יצחק שניאורסון, האדמו"ר השישי בשושלת חב"ד, בו הוחלט על החזרתו של אוסף הספרים של אדמו"רי חב"ד לספריית חב"ד.
תנועת חב"ד ממשיכה לחגוג את הניצחון במשפט בחג שנתי המצוין בה' טבת.
בעוד תיק מפורסם מ-1992, סיפטון קבע את אי-החוקיות של החרמת כדורי ה-RU-486 להפלה תרופתית מידי אישה שרכשה אותם בצרפת, על-ידי שלטונות ארצות הברית.
בית המשפט העליון של ארצות הברית הפך את ההחלטה, אך הרעש הציבורי שנגרם סייע ליצירת התמיכה באישור התרופות בשנת 2000.
ב-2009, דחה סיפטון את הניסיון לביטול החקיקה שסללה את הדרך למועמדותו של מייקל בלומברג לראשות העיר ניו יורק בפעם השלישית.
נישואיו הראשונים של סיפטון היו לאליזבת סיפטון, עורכת ספרים ידועה ובתו של התאולוג ריינהולד ניבור.
לסיפטון שלושה בנים, בהם סאם סיפטון , עורך מדור האוכל של הניו יורק טיימס.
צ'ארלס פרקורט הוא טייס קרב ואסטרונאוט לשעבר בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א.
צ'ארלס פרקורט נולד בעיירה וולת'ם שבמסצ'וסטס.
בשנת 1977 הוא סיים לימודי תואר ראשון במדעים באקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית.
בהמשך הוא קיבל תואר שני בניהול ותואר שני בביטחון לאומי ונושאים אסטרטגיים.
בשנת 1978 פרקורט סיים קורס טיס ושירת במספר בסיסים של החיל.
בשנים 1982–1984 הוא היה טייס מקדונל דאגלס F-15 איגל בבסיס בגרמניה.
בשנת 1985 סיום קורס בבסיס חיל האוויר אדוארדס וקיבל הסמכה כטייס ניסוי.
הוא היה מעורב במספר פרויקטים.
בסך הכול הוא עשה 7,500 שעות טיסה ב-60 כלי טיס.
בשנת 1990 פרקורט נבחר ליחידת האסטרונאוטים של נאס"א.
בשנת 1993 הוא השתתף במשימת STS-55 כ של מעבורת החלל קולומביה (סטיבן נגל היה מפקד צוות).
במשימת STS-71 בשנת 1995 (רוברט גיבסון היה מפקד צוות) הוא היה טייס צוות של מעבורת החלל אטלנטיס.
זו הייתה משימה במסגרת "תוכנית מיר" המשותפת לארצות הברית ורוסיה.
מעבורת החלל ביצעה את העגינה הראשונה לתחנת החלל מיר.
בשנת 1997 פרקורט היה מפקד צוות של STS-84 במעבורת החלל אטלנטיס.
משימת המעבורות השמינית במסגרת תוכנית מיר ומעבורות החלל ומשימת העגינה השישית במיר.
ביוני 1998 פרקורט טס לחלל בפעם הרביעית כמפקד צוות של STS-91 על מעבורת החלל דיסקברי זו הייתה משימה נוספת של עגינה בתחנת החלל מיר.
בשנת 1995 פרקורט היה מנהל קשר במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים.
ממאי 1996 ועד לספטמבר 1998 הוא היה בתפקיד ניהולי בכיר במרכז החלל ג'ונסון.
בהמשך הוא היה עד לשנת 2002. משנת 2002 ועד לשנת 2004 הוא היה בצוות תאום של תחנת החלל הבין-לאומית.
בשנת 2005 פרקורט פרש מנאס"א.
צ'ארלס קארול , הידוע כצ'ארלס קארול מקארולטון או צ'ארלס קארול השלישי, היה פוליטיקאי אמריקאי, בעל מטעים ואחד מהחותמים על הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
הוא היה הקתולי היחיד שחתם על ההכרזה, והשריד החי האחרון מבין החותמים – נפטר 56 שנים לאחר החתימה.
קארול נחשב לאחד מהאבות המייסדים של ארצות הברית, ובתקופתו כונה "האזרח הראשון" של המושבות האמריקאיות, בעקבות כתיבתו מאמרים בעיתון Maryland Gazette תחת הכינוי הזה.
הוא כיהן כציר בקונגרס הקונטיננטלי ובקונגרס הקונפדרציה.
מאוחר יותר כיהן קארול כחבר הסנאט של ארצות הברית הראשון מטעם מרילנד.
מבין כל החותמים על הכרזת העצמאות, קארול היה אחד העשירים והמשכילים ביותר – הוא למד 17 שנה בבית ספר ישועי בצרפת ודיבר חמש שפות שוטפות.
הוא נולד באנאפוליס שבפרובינציית מרילנד, וירש אחוזות חקלאיות עצומות ונחשב לאיש העשיר ביותר במושבות האמריקאיות כשהחלה המהפכה האמריקאית ב-1775. הונו האישי בזמן זה הוערך ב-2,100,000 ליש"ט, שווה ערך ל־338,402,985 ליש"ט בשנת 2023 (375 מיליון דולר).