tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא נולדה בקהיר והחלה את דרכה כשחקנית ב-1955. בסך הכל שיחקה בכעשרה סרטים, בהם "כדור הרעם" מסרטי ג'יימס בונד.
כמו כן היא שיחקה בסדרות טלוויזיה, כמו "", שם גילמה את דמותה של מאדאם לה גאטה.
היא נפטרה בלונדון בגיל 87.
"רוז גולד" הוא סינגל של הזמר והשחקן הישראלי סטפן לגר, שיצא לאור ב-9 בדצמבר 2025. השיר הופץ בפלטפורמות הסטרימינג הדיגיטליות ופורסם גם בערוץ היוטיוב הרשמי של לגר, בליווי קליפ רשמי.
השיר נכתב על ידי לגר בשיתוף רון ביטון, נוי אלוש ושגיא ברייטנר, שגם הפיק אותו מוזיקלית.
רוז גולד יצא לאחר תקופה שבה לגר כמעט ונמנע מהוצאת שירים חדשים, מאז אירועי טבח שבעה באוקטובר ופרוץ מלחמת חרבות ברזל.
בראיון ל-103FM סיפר כי התקשה לשחרר מוזיקה בתקופה זו, בין היתר בשל הזיהוי הציבורי שלו כאמן של שירים קצביים ושמחים, בעוד שהמציאות הציבורית והאישית הובילה לחיפוש אחר ביטוי רגשי שונה.
באותו ראיון ציין לגר כי רוז גולד נכתב מתוך רצון לחשוף צד רגיש יותר ביצירתו ולהתרחק זמנית מהדימוי של מוזיקאי המזוהה בעיקר עם קצב ושמחה.
לדבריו, השיר מבטא תהליך של התבוננות פנימית וניסיון לבטא חוויות של אכזבה, שברון לב ולמידה רגשית, כפי שעלו מחוויות אישיות שלו.
מילות השיר עוסקות במערכת יחסים רומנטית המאופיינת באכזבה, בלבול רגשי ותחושת נתק.
הדובר מתאר פער בין העולם האידיאלי שבנה בקשר, המסומל בדימוי של רוז גולד, לבין המציאות כפי שהיא נתפסת בפועל.
הדימוי משמש כמטאפורה לציפיות שלא מומשו ולשבר שנוצר בעקבות כך.
לגר ציין כי השיר משקף תפיסה של נתינה רגשית מלאה לצד הצורך בשמירה על גבולות אישיים.
לדבריו, העיסוק בשברון לב ובאכזבה מוצג כחלק מתהליך של חיזוק אישי ולמידה, ולא רק ככאב חד-פעמי.
בביקורת שפרסם יוסי חרסונסקי הוצג "רוז גולד" כשיר אהבה נכזבת בסגנון R&B מידטמפו, בעל אופי אפל ורך.
חרסונסקי ציין כי השיר נשען על תבנית מוכרת של שירי אכזבה רומנטית, העוסקת ביחסים המאופיינים בשקרים, ניתוקים ותחושת מניפולציה רגשית, כאשר הדובר בונה עולם אידיאלי המסומל בדימוי של הצבע "רוז גולד" בעוד בת הזוג תופסת את המציאות בשחור-לבן.
לדבריו, השיר קליט ומובן אך נתפס כנוסחתי מבחינה טקסטואלית, עם שימוש במוטיבים וקלישאות רגשיות מוכרות, מבנה צפוי והיעדר פרטים ייחודיים על מערכת היחסים.
עם זאת, חרסונסקי הדגיש את הביצוע הווקאלי המלודי והרך של לגר, את הביט שמאפשר מרחב רגשי, ואת ההפקה האלקטרונית העירונית כגורמים שמעניקים לשיר רלוונטיות.
דודי פטימר מ"מעריב אונליין" תיאר את השיר כחלק מטרנספורמציה מוזיקלית שעובר לגר, המעידה על התבגרות אמנותית.
פטימר ציין כי בניגוד ללהיטים קודמים שהתבססו על קצב, ריקוד ואווירה קלילה, "רוז גולד" מציב את קולו של לגר במרכז ומציג ביצוע רך, חשוף וישיר.
לדבריו, השיר עוסק בזוגיות רעילה, בבגידה ובשברון לב, תוך שימוש בטקסט פשוט וכנה שמחליף את הדימוי המחויך שאפיין את לגר בעבר.
פטימר הדגיש את הפזמון ואת הדימוי המרכזי של רוז גולד כייצוג לפער בין נתינה רגשית לפנטזיה לבין אדישות המציאות, וציין כי ההפקה המלנכולית והעיבוד האינטימי מותאמים למנעד הרגשי החדש שמציג לגר ביצירה זו.
רוזאן שרי בר היא קומיקאית יהודייה אמריקאית, כוכבת טלוויזיה, מנחת תוכנית אירוח, מפיקה וכותבת.
זכתה בפרס אמי ובפרס גלובוס הזהב.
בר נולדה בסולט לייק סיטי, יוטה שבארצות הברית למשפחה יהודית, אם כי הוריה גידלו אותה לסירוגין גם כמורמונית.
היא הילדה הבכורה מבין ארבעה ילדים שנולדו להלן (לבית דייוויס), מנהלת חשבונות וקופאית, וג'רום הרשל "ג'רי" בר, שעבד כאיש מכירות.
בגיל 17 היא ילדה את בתה הראשונה, ברנדי אן בראון, ומסרה אותה לאימוץ.
רוזאן התפרסמה בתחילת שנות השמונים במופע הסטנד-אפ שלה, הצגה קומית על חיי עקרת בית אמריקאית טיפוסית ממעמד הביניים.
הצלחת המופע הובילה להפקת קומדיית מצבים משלה ברשת ABC, שנקראה על שמה - "רוזאן" ("Roseanne").
הסדרה שודרה בין השנים 1988 עד 1997, ושיחקו בה גם השחקנית זוכת פרס אמי לורי מטקלף והשחקן ג'ון גודמן, כמו גם השחקנית הצעירה שרה גילברט ואחרים נוספים.
לאחר הפסקת הקרנת הסדרה החלה רוזאן להנחות תוכנית ראיונות משלה בשם "המופע של רוזאן" ("The Roseanne Show").
התוכנית לא נחלה הצלחה, ורוזאן חזרה לעולם הסטנד-אפ.
בשנת 2003 החלה להנחות תוכנית בישול ולהופיע בתוכנית מציאות על הנחיית תוכנית בישול.
באוגוסט 2011 הודיעה בר על כוונתה להתמודד ב.
בפברואר 2012 הכריזה באופן רשמי על התמודדותה על ראשות המפלגה הירוקה.
לאחר שהפסידה בהתמודדות הצטרפה למפלגת השלום והחופש, ונבחרה כנציגת המפלגה לבחירות לנשיאות ארצות הברית.
בבחירות עצמן, שהתקיימו בנובמבר 2012, זכתה רוזאן ל-67,326 קולות .
ב תמכה בדונלד טראמפ הרפובליקני, ואמרה "נהיה בני-מזל כל עוד לא נקבל את הילרי".
ב-30 בדצמבר 2008 עוררה רוזאן סערה פומבית, כאשר מחתה נגד מדינת ישראל וצה"ל וכינתה אותם "נאצים" בבלוג שלה, וטענה ש"היהודים נוטשים את הציונות".
היא סיפרה שהיא תכננה להצטרף למשט לכיוון עזה..
אולם בשנת 2013 חל שינוי ביחסה לישראל, והיא הפכה ממתנגדת חריפה לישראל לתומכת נלהבת בה.
בתחילת 2019 ביקרה לראשונה בישראל לצידה של שרת התרבות מירי רגב.
במאי 2018 צייצה בר בטוויטר שני ציוצים פרובוקטיביים שהובילו לפיטוריה מעבודתה ברשת ABC.
בציוץ על ואלרי ג'ארט, יועצתו לשעבר של נשיא ארצות הברית לשעבר ברק אובמה כתבה בר: "כאילו שהאחים המוסלמים וכוכב הקופים הולידו תינוק", ובשני כינתה את ג'ורג' סורוס 'נאצי'.
למרות התנצלותה, הודיעה רשת ABC כי תבטל את השתתפותה בתוכנית.
בתגובה טענה בר כי פוטרה כיוון שבחרה בטראמפ לנשיאות ארצות הברית "ואסור בהוליווד לבחור בטראמפ".
במהלך ביקורה בשומרון בשנת 2019 אמרה בר - "אם לומר את הדברים בשפה יומיומית פשוטה – הערבים הם מערב, והיהודים מיהודה, והמקום הזה הוא השורשים שלנו, הוא המולדת, הוא הלב שלנו, מכאן באנו ולכאן אנו שבים...
אנחנו העם היליד של הארץ הזו לא משנה לאן לקחו אותנו כעבדים, על ידי האימפריה הרומית ואימפריות אחרות.
זה המקום שממנו אנחנו באים, ולכן זהו נס מודרני שאנחנו, מכל העמים על כדור הארץ, הורשנו על ידי אלוהים לחזור אל המקום של ההתחלה שלנו, אל ה"בראשית" שלנו.
שלנו, זה ה"ג'נסיס" שלנו, ואנחנו כאן, ואנחנו לא מתכוונים לעזוב ולא מתכוונים ללכת לשום מקום ולא משנה מה אנשים יגידו, השקרים שלהם, האנטישמיות שלהם, חצאי האמת שלהם, אנחנו עומדים כאן, כי כאן אלוהים שם אותנו...האנשים שנמצאים פה הם גיבורים, חלוצים.
אני מעדיפה את המונח "חלוץ" על "מתנחל", החלוצים האלו הגיעו לכאן כדי להגן על היהדות כולה, וכשאני אומרת יהדות אני מתכוונת לדת שלנו, לאנשים שלנו, לעם שלנו ולאלוהים.
יש לנו את הזכות הזו."
היא נישאה 3 פעמים (בעלה השני היה השחקן המתגייר טום ארנולד).
מאז 2003 היא בזוגיות עם ג'וני ארגנט.
רוזאן התוודתה בשנת 1994 כי היא סובלת ממגוון הפרעות נפשיות ובהן פחד ממקומות פתוחים, פחד קהל, ריבוי אישיות, דיכאון כרוני, טורדנות כפייתית ועוד.
רוזאן בר מתרצת את הקולניות שלה כחלק מהתמודדות עם הפרעות אלו.
באוטוביוגרפיה שפרסמה חשפה ילדות רצופה בהתעללות פיזית, מילולית ובעיקר התעללות מינית שגרמו לאשפוזה בבית חולים לחולי נפש למשך שנה בגיל 16.
+קולנועשנהשםתפקיד1989אישה שטןרות פצ'ט1990תראו מי מדברתג'ולי (דיבוב)1991פרדי מת: הסיוט האחרוןאישה חסרת ילדים1991מגנים בתנועהננסי סיוורס1993גם לבוקרות יש רגעים קודריםזואי מאדאם1995Blue in the Faceדוט1997Meet Wally Sparksהופעת אורח2000Cecil B.
Dementedהופעת אורח2001ג'ו דירטאמא של ג'ו דירט2004מרד החיותמגי הפרה (דיבוב)2014Master of the Good Nameסבתא רות2016!Roseanne for Presidentגילמה את עצמה
רוז אליזבת קליבלנד הייתה סופרת ומרצה אמריקאית והגברת הראשונה של ארצות הברית בשנים 1885–1886, בראשית תקופת נשיאותו של אחיה, גרובר קליבלנד.
קליבלנד, שקיבלה השכלה גבוהה בנעוריה, יצאה נגד הנורמות המגדריות והחלה לשמש במגוון תפקידים ספרותיים ואקדמיים.
כאשר נבחר אחיה לנשיאות שימשה הגברת הראשונה עד לנישואי אחיה לפרנסס פולסום.
היא ניצלה תפקיד זה כדי לעורר תמיכה בזכות בחירה לנשים, תוך הבעת עניין מועט במשימות ניהול משק בית.
לאחר שעזבה את הבית הלבן כתבה קליבלנד מספר יצירות בדיוניות ועיוניות, רבות מהן עוסקות בזכויות האישה.
במשך מספר חודשים הייתה עורכת של כתב עת ספרותי, כשבמקביל המשיכה ללמד ולהרצות.
בשנת 1889 הכירה את , והשתיים פיתחו מערכת יחסים רומנטית, שנקטעה למספר שנים עקב נישואיה של סימפסון ל.
בשנת 1910, לאחר שחידשו את הקשר ביניהן, עברו השתיים לאיטליה, שם בילתה קליבלנד את שנותיה האחרונות.
בשנים אלו סייעה לפליטי מלחמה במהלך מלחמת העולם הראשונה ולאחר מכן לחולי השפעת הספרדית, עד שנדבקה עצמה במחלה ומתה ממנה בשנת 1918.
רוז אליזבת קליבלנד נולדה בפייטוויל שבמדינת ניו יורק.
היא הייתה ילדתם התשיעית של הכומר ריצ'רד פאלי קליבלנד ושל רעייתו, אן ניל קליבלנד.
בחוגי משפחתה היא הייתה ידועה בכינוי "ליבי" (Libby).
ב-1853 העתיקה המשפחה את מגוריה להולנד פטנט (Holland Patent) שבמדינת ניו יורק, שם קיבל אביה משרת כומר בכנסייה פרסביטריאנית, אך באותה שנה הוא הלך לעולמו, כאשר רוז הייתה בת 7.
היא נשארה בהולנד פטנט כדי לסייע לאמה האלמנה.
גרובר קליבלנד, אחיה שהיה גדול ממנה, היה אז בן 16. כשהוא נחוש לתמוך במשפחתו הוא הפסיק את לימודיו ויצא לניו יורק כדי לעבוד כמורה לבית ספר לעיוורים של המדינה.
רוז התחנכה בסמינר יוטון שבקלינטון, מחוז קלינטון ולאחר סיום לימודיה היא עבדה כמורה בסמינר כדי לפרנס את עצמה ואת אמה האלמנה.
רוז לימדה גם בקולג' שבלאפייט, אינדיאנה ובבית ספר לבנות במונסי שבפנסילבניה, שם היא לימדה בסוף שנות השישים של המאה ה-19. במונסי היא הייתה ידועה בשל אישיותה החזקה ועצמאותה.
במעגל החברתי שלה במונסי היא כונתה על ידי ידידיה "ג'וני קליבלנד", בשל העובדה שתמיד מצאו אותה קוראת ספר כשהיא ישובה מתחת לעץ עתיק בחווה סמוכה.
היא לימדה בקורס בהיסטוריה, שאחד מההרצאות בו התמקדה בזולתנות, הרצאה שהיא נשאה בפני התלמידים ביוסטון ובבתי ספר אחרים.
בשנות השמונים שבה רוז להולנד פטנט כדי לסעוד את אמה החולה.
באותה תקופה היא לימדה בבית ספר של יום ראשון ושלחה את ידה בספרות.
כאשר היא לא עבדה באופן זה, היא הקדישה את עצמה לאמה בביתם שבהולנד פטנט עד למות אמה ב-1882. לאחר מותה של אן ניל קליבלנד, עזבה רוז בגפה לנחלה שהייתה ידועה בשם "העשבים" (The Weeds).
רוז המשיכה ללמד בבית ספר של יום ראשון ולשאת הרצאות.
באחת מהרצאותיה היא אמרה: "אין באפשרותנו לגעת באנושיות ככלל, אלא רק כאשר אנו נוגעים באנושיות כלפי היחיד.
אנו עושים את העולם למקום טוב יותר באמצעות מערכות היחסים המוחשיות שלנו, לא באמצעות רצוננו הטוב הסתמי והכללי.
שומה על כל אחד מאתנו למצוא את השותף האמיתי שמבין ומעריך אותנו, מישהו שאמונתו בנו מוציאה מאתנו את מאמצינו הטובים ביותר.
תשוקתנו העמוקה ביותר להכרה על ידי אחרים היא בשל מי שאנחנו באמת".
לאחר ניצחונו של אחיה, גרובר קליבלנד בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1884, הפכה רוז להיות הגברת הראשונה של ארצות הברית והיא התגוררה בבית הלבן במשך שנתיים.
היא עמדה לצדו של אחיה כגברת הראשונה בעת השבעתו ובמשך השנים הראשונות שלו כרווק בבית הלבן.
בראשית ימיה בבית הלבן סוקרה רוז קליבלנד בעמודים הראשיים של הניו יורק טיימס בנוגע להופעתה בקבלת הפנים השנייה שלה בבית הלבן.
העיתון דיווח שהעלמה קליבלנד לבשה שמלה מבד סאטן שחור, עטורה בתחרה ספרדית.
מחוך הסאטן היה גזור באופן קצר וחסר שרוולים והתחרה השקופה חשפה את כתפיה וזרועותיה.
רוז קליבלנד לא השתלבה באופן מלא בחברה הגבוהה של וושינגטון.
נאמר ש"רוז קליבלנד הייתה אישה מלומדת וגילתה יותר עניין ביוזמות לימודיות מאשר בהענקת בידור לנשות שרי הקבינט והדיפלומטים הזרים".
רוז הייתה אינטלקטואלית והיא העדיפה הרצאות על פני אירועי בידור, אך היא דאגה לבצע את חובותיה כגברת הראשונה לטובת אחיה.
לאחר נישואיו של גרובר קליבלנד לפרנסס פולסום, פרשה רוז מתפקידה כגברת הראשונה ושבה לקריירה חינוכית.
היא מונתה להיות מנהלת קולג' לאפייט באינדיאנה, כותבת ומרצה ועורכת המגזין "החיים הספרותיים" (Literary Life) בשיקגו.
בגיל 44 החלה רוז קליבלנד במערכת יחסים לסבית עם אלמנה אמידה בשם אוונג'לין סימפסון ובין השתיים התנהלה חליפת מכתבים ארוטית מפורשת.
היחסים בין השתיים התקררו כאשר סימפסון נישאה להנרי בנג'מין וויפל, בישוף אפיסקופלי ממינסוטה.
לאחר מותו של וויפל ב-1910 התחדשה מערכת היחסים בין השתיים ובסופו של דבר הן עברו לעיירה בני די לוקה (Bagni di Lucca) שבאיטליה כדי לחיות שם יחדיו.
הן חלקו את ביתם עם המאיירת והאמנית האנגליה נלי אריקסן.
רוז קליבלנד מתה בביתה שבאיטליה ב-22 בנובמבר 1918 לאחר שלקתה ב.
היא נקברה שם בבית הקברות האנגלי ואוונג'לין נקברה לצידה באותו בית קברות 12 שנים לאחר מכן.
רוזה אריאנה "רוז" מק'גוון היא שחקנית ואקטיביסטית אמריקאית.
מק'גוון התפרסמה תחילה בסרט העצמאי "דור מזוין" (1995) ושנה לאחר מכן בזכות תפקידה בתור טייטום ריילי בסרט האימה "צעקה" (1996) זכתה לקהל רב של מעריצים ופרסום מאוד גדול; בנוסף בשנת 2001 התחילה לשחק בתפקידה בתור פייג' מת'יוס (אנ') בסדרת הדרמה העל-טבעית "מכושפות" (2006-2001).
מק'גוון נולדה בפירנצה שבאיטליה, להורים אמריקאים.
אביה הוא אמן ממוצא בריטי, ואמה היא סופרת ממוצא צרפתי, היו חברים בכת הנוצרית "ילדי האלוהים" , ואביה אף ניהל את פעילותו של הארגון באיטליה.
מק'גוון בילתה את השנים המוקדמות של חייה בקומונות של הארגון.
בזכות עבודתו של אביה האמן, החלה מק'גוון בקריירת דוגמנות בגיל צעיר ואף הופיעה במגזינים, דוגמת ווג-במביני.
הוריה התגרשו כשהייתה בת 10, והיא עברה להתגורר אצל סבתה בארצות הברית.
בעת שהייתה בת 15 בלבד עברה להתגורר ברשות עצמה.
כבר בשנות נעוריה שאפה מק'גוון לקריירה בתחום הקולנוע, אך למדה גם קוסמטיקה כמקצוע נוסף.
תפקידה הראשון כשחקנית היה בסרט הקומדיה "העולם על פי קליפורניה מן" ב-1992. בשנת 1995 שיחקה בקומדיה השחורה של גרג אראקי "דור מזוין"; תפקיד אשר זיכה אותה בתשומת לבם של מבקרים ואף במועמדות לפרס אינדפנדנט ספיריט על משחקה, פרס שולי אמנם אבל בהחלט משמעותי עבור השחקנית המתחילה.
ב-1999 זכתה בתפקיד ראשי בסרט קומדיית הנעורים "למות מצחוק".
בסרט היא גילמה את קורטני שיין, תלמידת תיכון המנסה לחפות על הריגת חברתה.
תפקיד זה זיכה אותה במועמדות לפרס "הרע הטוב ביותר" בטקס פרסי הסרטים של MTV.
ב-2001 לוהקה מק'גוון, לתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה הפופולרית "מכושפות", בתפקיד פייג' מתיוז' - האחות הרביעית, לאחר שקודמתה - שאנן דוהרטי - עזבה את הסדרה.
במאי 2005 היא לוהקה לתפקיד הזמרת אן מרגרט במיני סדרה על חייו של אלביס פרסלי שנקראה "אלביס: הטיפוס לצמרת".
ב-2006 הופיעה מק'גוון בתפקיד משני בסרט "הדליה השחורה".
ב-2007 היא השתתפה בפרויקט של הבמאים רוברט רודריגז וקוונטין טרנטינו, והייתה אחת משתי השחקניות היחידות (יחד עם מרלי שלטון) שהשתתפו בשני הסרטים של הפרויקט: "חסין מוות" ו"פלאנט טרור".
כחלק מקידום הפרויקט נסעה מק'גוון לפסטיבל קאן ה-60.
בזמן יציאתה עם הזמר מרלין מנסון הופיעה מק'גוון בקליפ לשירו "Coma White", וכן הקליטה קולות רקע לשיר "Posthuman".
שני השירים הופיעו באלבומו "Mechanical Animals".
נוסף על כך, השתתפה מק'גוון בשיר "Superfabulous" עם האמן BT, אשר הופיע באלבום Emotional Technology, וכן בפסקול האחרון לסדרה מכושפות.
מק'גוון הביעה התעניינות בהקלטת אלבום משלה.
בסדרה "מכושפות" הופיעה מק'גוון בשירה הקלאסי של פגי לי - "Fever".
מק'גוון ביצעה שלושה שירים נוספים מהאלבום של פסקול הסרט פלאנט טרור: "You Belong to Me" (גרסת כיסוי לשירו של דין מרטין), "Useless Talent #32" ו-"Two Against the World".
בשנות ה-90 המוקדמות, מק'גוון, אז אלמונית יחסית, הייתה מעורבת במשך שנתיים עם גבר שאליו היא מתייחסת כוויליאם, שלטענתה, החל לקנות לה ציוד כושר ומגזיני אופנה במאמץ לשכנע אותה להיות רזה יותר.
היא פיתחה הפרעת אכילה במטרה להוריד את משקלה ל-84 פאונד (38 ק"ג) כמו הנשים במגזינים.
"מעולם לא הצלחתי לרדת מתחת ל-92 פאונד (42 ק"ג)", כתבה מאוחר יותר.
"הרגשתי כמו כישלון." מערכת יחסים זו והפרעת האכילה הסתיימו בתחילת 1993 כאשר מק'גוון פגשה את ברט קנטור (אנ'), בעלים של מועדון הלילה "Dragonfly" בהוליווד.
קנטור נדקר למוות בביתו באותו יולי, ומק'גוון הצהירה כי הרצח שלו הותיר אותה "מרוסקת".
ההרג נותר בלתי פתור עד היום.
למק'גוון הייתה מערכת יחסים בת שלוש שנים וחצי עם זמר הרוק מרילין מנסון.
לאחר שהיו מאורסים במשך שנתיים, מק'גוון סיימה את מערכת היחסים ביניהם ב-2001 בשל "הבדלים באורח החיים".
לפני צאת הסרטים "פלאנט טרור" ו"חסין מוות"; היו השערות שמק'גוון יצאה עם הבמאי רוברט רודריגז.
במאי 2007, הם אישרו את מערכת היחסים ביניהם בזמן שהופיעו יד ביד בפסטיבל קאן.
ב-12 באוקטובר 2007, הודיעו השניים על אירוסיהם, ולפי הדיווחים הם נפרדו ב-2 באוקטובר 2009.
ביולי 2013, לאחר שנה אחת של זוגיות, מק'גואן התארסה לאמן דייבי דיטייל.
הם נישאו ב-12 באוקטובר 2013 בלוס אנג'לס.
בפברואר 2016, היא הגישה תביעת גירושין מדיטייל, תוך שהיא מציינת חילוקי דעות בלתי ניתנים לגישור.
הגירושין נסגרו מאוחר יותר בנובמבר של אותה שנה.
בינואר 2019, מק'גוון נעצרה בגין אישום בסמים בווירג'יניה בנוגע לקוקאין שנמצא בארנקה שהשאירה אחריה בנמל התעופה הבינלאומי וושינגטון דאלס בשנת 2017. היא קיבלה קנס בסך 2,500 דולר ועונש מאסר על תנאי.
מק'גוון עברה מניו יורק למקסיקו בתחילת 2020, ונכון לפברואר 2021, היא תושבת קבע במקסיקו ומתגורר בטולום, קינטנה רו.
מק'גוון הצהירה שאין לה תוכניות לחזור לארצות הברית.
בשנת 2017 מק'גוון סייעה להצית את תנועת המחאה העולמית MeToo# כשהייתה אחת הנשים הראשונות עם משקל כלשהו בתעשייה שיצאה בהאשמות לפרוטוקול נגד המפיק עטוי החרפה הארווי ויינסטין.
השחקנית סיפרה כי המפיק רב העוצמה אנס אותה בחדר מלון ולאחר מכן דאג שתוחרם בתעשייה.
באוקטובר 2017, הניו יורק טיימס חשף שהיא קיבלה פיצוי של 100,000 דולר ממפיק הקולנוע הארווי ויינסטין ביחס לתקיפה מינית לכאורה ב-1997. נטען כי המפגש התרחש בחדר מלון במהלך פסטיבל סאנדנס.
ב-12 באוקטובר 2017, מק'גוון טענה שוויינסטין אנס אותה, וכי אולפני אמזון הפסיקו את הפרויקט שלה לאחר שהתלוננה.
באותו יום אמרה מק'גוון שטוויטר השעתה את חשבונה למשך 12 שעות לאחר שצייצה שוב ושוב על התנהגותו המינית של ויינסטין.
טוויטר הסבירה שהחשבון של מק'גוון הפר את מדיניות הפרטיות שלו מכיוון שאחד הציוצים שלה כלל מספר טלפון פרטי.
ב-7 בפברואר 2018, ג'יל מסיק (אנ'), המנהלת האישית של מק'גוון בזמן האונס לכאורה ב-1997, התאבדה בדירתה בלוס אנג'לס.
משפחתה של מסיק האשימה את ויינסטין, את התקשורת, את הציבור ואת מק'גוון במותה.
ב-2021 טענה מקג'וון שהקולנוענית והשחקנית ג'ניפר סיבל ניוסם (אנ'), אשתו של מושל קליפורניה גווין ניוסם, ניסתה לשחד אותה כדי להשתיק את הטענות שלה כלפי ויינסטין.
הדובר של סיבל ניוסם כינה את הטענות "המצאה מוחלטת".
רוז קוורץ הוא מינרל מסוג קוורץ בעל גוון הנע בין ורוד חיוור לאדום-ורד.
המקור לצבע הוא בכמויות זעירות יחסית של טיטניום, ברזל, או מנגן.
בכמה מקרים מכיל רוז קוורץ מחטי רוטיל זעירות המייצרות את תופעת האסטריזם (בוהק דמוי כוכב), כאשר מאירים את האבן מאחוריה (וזאת בניגוד לתופעת האסטריזם באודם או בספיר המתקבלת כשמאירים על האבן).
מחקרים אחרונים בעקיפה של קרני רנטגן מלמדים שהסיבה לצבע הם סיבים מיקרוסקופים דקיקים של המינרל דיומורטיט בתוך מסת הקוורץ.
את הרוז קוורץ מוצאים לעיתים רחוקות בצורה הגבישית.
במצב זה מניחים כי מקור הצבע בכמויות זעירות של פוספט או אלומיניום.
הצבע בגבישים כנראה רגיש לאור ונוטה לדהות בסופו של דבר.
הגבישים הראשונים של רוז קוורץ נמצאו בפגמטיט בסמוך לרמפורד (Rumford) במיין שבארצות הברית.
כיום מוצאים רוז קוורץ גם במדגסקר, בהודו, בגרמניה ובכמה מקומות בארצות הברית, אבל רוב הגבישים הנמכרים בשוק כיום מקורם במדינת מינאס ז'ראיס שבברזיל.
האבן אינה פופולרית לחיתוך כאבן חן בעלת פאות משום שהאבנים תמיד מעורפלות, צבען הוורוד בדרך כלל חיוור מדי, ובמרבית אבני החן מרוז קוורץ יש פגמים גדולים.
ליטוש רוז קוורץ כקבושון (צורת טיפה), ככדורים עבור חרוזים למחרוזת או גילוף ברוז קורץ יעילים הרבה יותר.
בארצות הברית, באוסטרליה ובתאילנד רוז קוורץ היא אבן ההולדת התחליפית של חודש ינואר.
ערך זה הוא בעיקר תרגום של הערך Rose Quartz מוויקיפדיה באנגלית שהסתמכה על המקורות הבאים:
רוז ראנד הייתה לוגיקנית ופילוסופית, יהודייה-אוסטרית, חברת החוג הווינאי.
ראנד נולדה בלמברג שבאוסטריה-הונגריה (היום לבוב שבאוקראינה) במשפחה יהודית.
לאחר שמשפחתה עברה לווינה החלה שם את לימודיה הגבוהים בגימנסיום הפולני.
ב-1924 נרשמה ללימודי פילוסופיה באוניברסיטת וינה, סגל מוריה כלל את קרנפ, שליק וגומפרץ.
לאחר שסיימה את לימודיה, בעת היותה מועמדת ללימודי דוקטורט, שמרה על קשר עם שליק והשתתפה בדיוני החוג הווינאי, אותם הייתה היחידה שתיעדה.
בשנים 1930–1937 השתתפה במחקר במרפאה פסיכיאטרית - נוירולוגית בווינה, וכן שימשה כמורה פרטית הן לסטודנטים והן בחינוך למבוגרים.
ב-1938 זכתה לתואר דוקטור על עבודתה שנושאה "הפילוסופיה של ט.
בעקבות המצב הפוליטי באוסטריה, היגרה שנה אחר כך לאנגליה.
ב-1940, לאחר תקופה בה עבדה כאחות, נרשמה כ-"distinguished foreigner" כדי להשתתף בהרצאות בפקולטה למדעי המוסר, באוניברסיטת קיימברידג'.
ב-1943 בוטלו זכויותיה האקדמיות מה שהוביל למצוקה כלכלית.
עקב כך, לימדה גרמנית ופסיכולוגיה בשיעורי ערב במגוון קולג'ים.
באותה שנה התגייסה לסיוע למאמץ המלחמתי, ועבדה במפעל מתכת.
עד 1950 עבדה כמהנדסת אזרחית.
באותה שנה, בסיועו של קרל פופר זכתה במלגת מחקר קטנה, שאפשרה לה להירשם לאוקספורד כ-"recognized student."
בשנתה הראשונה במדינה ניסתה להמשיך במחקרה וחיפשה משרה אקדמית.
בין 1955 ל-1959 שימשה כמרצה באוניברסיטת שיקגו (מתמטיקה בסיסית) אוניברסיטת אינדיאנה (פילוסופיה עתיקה ולוגיקה) והייתה שותפה למחקר באוניברסיטת נוטרדאם.
לאחר מכן שבה לקיימברידג', מסצ'וסטס ובהמשך לאוניברסיטת פרינסטון.
עד מותה ב-1980 התפרנסה בעיקר ממלגות שניתנו לה על עיסוקה בתרגום, מהלוואות, ועבודות זמניות.
ראנד נפטרה ב-28 ביולי 1980 בפרינסטון, ניו ג'רזי.
כתביה של ראנד נרכשו על ידי אוניברסיטת פיטסבורג.
הם כוללים, בין היתר, את מחקריה, הפרוטוקולים שרשמה ומעל 1,600 מתכתובותיה עם אוטו נוירת, לודוויג ויטגנשטיין, אלפרד טרסקי ואחרים.
רוז סלאווי היא דמות (פְּסֵידונים) שיצר האמן הצרפתי מרסל דושאן והופיע בתצלום שיצר מאן ריי בשנת 1920.
דמותה של סלאווי, כ"אלטר אגו" של דושאן, הופיעה לראשונה בצילום זה שיצר מאן ריי, ידידו של דושאן ואמן דאדאיסטי וסוריאליסטי בשנת 1920. סלאווי - המגולמת על ידי דושאן עצמו המחופש לאישה - מצולמת בפרופיל 3/4, מביטה אל הצופה.
היא לבושה מעיל בעל שולי פרווה, על ידה צמיד ולראשה היא חובשת כובע בעל שוליים ועליו פס קישוט עם דוגמה גאומטרית.
שם הדמות שיצר דושאן - רוז סלאווי - נשמע כביטוי הצרפתי "Eros, c'est la vie" שפרושו הוא - "ארוס, אלה החיים".
השם אף ניתן לקריאה כ- "arroser la vie", שפרושו הוא "להרים כוסית לכבוד החיים".
דושאן עצמו הסביר חלק מן המניעים לבחירת השם והדמות:
החל משנת 1922 מופיעה סלאווי כמחברת של שורת שירים ואפוריזמים (מכתמים) מאת המשורר הסוריאליסטי רובר דנו (Robert Desnos).
אפוריזם מס' 13 - "Rrose Sélavy connaît bien le marchand du sel" - שפירושו המילולי הוא "רוז סלאווי מכירה היטב את סוחר המלח" מצביע על שמו של דושאן: המילים "סוחר המלח" בצרפתית נהגות "מרשאן דו סל", חילוף-הברות של "מרסל דושאן".
בנוסף, דושאן פרסם רשימות תחת הכותרת "סוחר מלח".
בשנת 1939 הופיע מהדורה מודפסת של כתביה של סלאווי.
יצירות של מרסל דושאן הקשורות לדמותה של רוז סלאווי
"אלמנה רעננה" או "אלמנה חצופה" (1920) - מסגרת חלון ירוקה ובה שמונה חלונות זכוכית אטומים בעור שחור.
על בסיס העץ של החלון מודפס שם העבודה וכן כיתוב באנגלית שפרושו - "הזכויות שמורות רוז סלאווי 1920".
כרטיס ביקור של רוז סלאווי - כרטיס עליו מופיע הכיתוב: רפואת עיניים מדויקת - רוז סלאווי - ניו-יורק/פאריז - קו שלם של - שפמים ושל תעלולים" .
(השפמים יכולים לרמוז גם לעבודה L.H.O.O.Q)
"הלנה היפה" (1921, "Belle Haleine, Eau de Violette") - תצלום ותווית לבקבוק בושם באריזה סגולה עליו מופיעה רוז סלאווי בדמותה של הלנה מן המיתולוגיה היוונית.
אך השם הלנה לא נכתב Hélène כנהוג, אלא באיות שפירושו "הבל-פה".
מדוע לא תתעטשי רוז סלאווי?" (1921) - יצירה המורכבת מ-152 קוביות שיש בצורה של קוביות סוכר, מד טמפרטורה ודיונון מיובש בתוך כלוב ציפורים.
תוויות מטען של רוז סלאווי (1922) - תוויות מטען עבור תיקים ומזוודות עליהן מודפס הכיתוב "Vous pour moi" וכן שמה וכתובתה של סלאווי - רחוב ברודוויי מס' 1947, ניו יורק.
"מבוקש, פרס של 2,000 $" - פוסטר משנת 1923 עליו מופיעים תיאור של מבוקש בשם ג'ורג' וו.
Welch) המגולם על ידי דושאן.
במודעה מצוין כי וולך "ידוע גם בשם רוז סלאווי".
"קולנוע אנמי" (Anémic Cinéma, היפוך אותיות של שתי המילים), 1926, 7 דקות, שחור לבן, ללא פסקול - סרטון אנימציה המתעד חלק מן הדסקיות האופטיות שיצר דושאן.
את הסרט יצרו דושאן ומאן ריי תחת שמה של רוז סלאווי.
"הקופסה הירוקה" (1934) - מהדורה של 300 קופסאות ירוקות, אותן יצרה רוז סלאווי.
בקופסאות מסמכים ורישומים הקשורים ליצירה "הזכוכית הגדולה".
רוזאן היא קומדיית מצבים אמריקאית, זוכת פרס גלובוס הזהב והאמי ששודרה ברשת ABC האמריקאית בין השנים 1988 ל-1997, ואף ב-2018. כיכבה בה השחקנית והקומיקאית רוזאן בר בתפקיד אם למשפחה ממעמד הפועלים אשר מתגוררת בעיירה הבדויה "לנפורד", אילינוי.
הסדרה מספרת את סיפורה של משפחת קונר, משפחה ממעמד הפועלים.
במשך שנים רבות התעסקה הסדרה בתכנים רבים שלא קיבלו תשומת לב רבה עד לתקופתה, כגון עוני, אלכוהוליזם, שימוש בסמים, סקס, אלימות במשפחה, הומוסקסואליות, אוננות, השמנת יתר ועוד.
הסדרה נחשבת לחלוצה בתחומה כשהציגה עמדה פמיניסטית באופן הצגתה של אם הבית, ששולטת הן במשק הבית והן עובדת מחוצה לו.
כמו כן, במקביל לנשואים פלוס, הייתה מבין הסדרות הבודדות אשר עסקה באנשי צווארון כחול קשי-יום.
הסדרה זכתה להצלחה עצומה כבר מתחילת שידורה.
6 עונותיה הראשונות הובילו את טבלאות הרייטינג ודורגו באופן עקבי בין חמש התוכניות הנצפות ביותר בארצות הברית, כשעונתה השנייה של הסדרה הייתה התוכנית הנצפית ביותר לעונת השידורים 1989–1990 בארצות הברית לצד הסדרה "משפחת קוסבי".
בשנת 1993, רוזאן בר ולורי מטקאלף זכו בפרס אמי על הופעותיהן בסדרה, בר עבור שחקנית ראשית ומטקאלף עבור שחקנית המשנה.
מטקאלף זכתה בפרס זה גם בשנת 1992 ו-1994. בשנת 1992, רוזאן בר וג'ון גודמן זכו בפרס גלובוס הזהב, בר עבור השחקנית הטובה ביותר וגודמן עבור השחקן הטוב ביותר.
הסדרה זכתה בפרס גלובוס הזהב עבור סדרת הטלוויזיה הטובה ביותר בתחום קומדיה או מיוזיקל.
הסדרה שודרה בישראל במספר ערוצים, ביניהם הערוץ הראשון, ערוץ 2 וערוץ הילדים (ברצועת "+6").
ב-2018 (כשחודשה הסדרה) שודרה העונה העשירית ב-yes.
במרץ 2018 שבה הסדרה עם כל צוות השחקנים המקורי לעונה חדשה (העשירית) בת תשעה פרקים, ופרקיה הראשונים אף זכו להצלחה רבה.
בעקבות ההצלחה, הסדרה חודשה לעונה 11 במספר, שתכלול 13 פרקים.
ב-29 במאי 2018 הודיעה רשת ABC על ביטול הסדרה עקב התבטאות גזענית של רוזאן בר בטוויטר כנגד ואלרי ג'ארט, יועצת לשעבר של ברק אובמה.
הקומיקאית וויטני קאמינגס, שכתבה והפיקה את העונה, הודיעה בשבועות שקדמו לביטול שאין בכוונתה לעבוד בעונה השנייה שהייתה אמורה לעלות.
כשלושה שבועות לאחר ביטול הסדרה, רשת ABC הודיעה על הפקת ספין אוף בשם "משפחת קונר" בהשתתפות כל אנשי הצוות והדמויות המרכזיות של הסדרה המקורית, מלבד אם המשפחה.
רוזאן קונר (רוזאן בר) - אם המשפחה.
דן קונר (ג'ון גודמן) - אב המשפחה.
ג'קי האריס (לורי מטקלף) אחותה הצעירה של רוזאן.
בקי קונר - (לייסי גרנסון עונות 1–5, שרה צ'וק עונות 6–9) הבת הבכורה של משפחת קונר.
דרלין קונר (שרה גילברט) - הבת השנייה של משפחת קונר.
מתחתנת עם דייוויד הילי בהמשך הסדרה.
די ג'יי קונר (מייקל פישמן) - הילד הצעיר של משפחת קונר.
קריסטל אנדרסון (נטלי וסט) - חברה טובה של רוזאן, גרושה כמה פעמים.
בסוף הסדרה מתחתנת עם אביו של דן.
מארק הילי (גלן מקווין) - בן הזוג של בקי ובהמשך בעלה.
דייוויד הילי (ג'וני גאלקי) - החל מעונה 4. אחיו הצעיר של מארק.
בן הזוג של דרלין ובהמשך בעלה.
בברלי האריס (אסטל פרסונס) - אמא של רוזאן וג'קי.
סבתא מרי (שלי וינטרס) - סבתא של רוזאן וג'קי.
רוז אליזבט פיצג'רלד קנדי הייתה נדבנית אמריקאית, בתו של ראש עיריית בוסטון, רעייתו של ג'וזף קנדי, ואימם של נשיא ארצות הברית ג'ון פיצג'רלד קנדי ושל הסנאטורים רוברט וטד קנדי.
לצד בעלה, הייתה אחד הכוחות המניעים החשובים בעליית כוחה של שושלת קנדי.
קנדי נולדה בבוסטון, בתם הבכורה של ג'ון פרנסיס פיצג'רלד ורעייתו (שהייתה גם בת דודתו מדרגה שנייה) מרי ג'וזפין האנון.
אביה היה איש בולט בפוליטיקה בעיר וכיהן כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית במשך שמונה חודשים, וכיהן שתי קדנציות כראש עיריית בוסטון.
ב-1914 נישאה רוז לאיש העסקים ולאחר מכן שגריר ארצות הברית בבריטניה ג'וזף קנדי, ולזוג נולדו תשעה ילדים:
ג'וזף קנדי ג'וניור (1915–1944) – טייס קרב שנהרג במלחמת העולם השנייה
רוזמרי קנדי (1918–2005) – נולדה עם פיגור שכלי קל, ובגיל 23 עברה ניתוח לובוטומיה שהרע את מצבה והותיר אותה במצב מנטלי קשה וסיעודי עד יום מותה.
קת'לין קנדי (1920–1948) – נישאה לאריסטוקרט אנגלי, נספתה בתאונת מטוס
יוניס קנדי (1921–2009) – מייסדת ספיישל אולימפיקס, אמה של מריה שרייבר שהייתה נשואה לארנולד שוורצנגר
פטרישיה קנדי (1924–2006) – נישאה לשחקן הבריטי פיטר לאופורד
רוברט קנדי (1925–1968) – התובע הכללי של ארצות הברית, נרצח על ידי מתנקש פלסטיני במהלך מסע הבחירות שלו
ג'ין קנדי (1929–2020) – שגרירת ארצות הברית באירלנד
ב-1984, כשהייתה בת 94, עברה קנדי שבץ מוחי שהשאיר אותה נכה.
מתה בגיל 104 מסיבוכים של דלקת ריאות ב-1995, בביתה שבמסצ'וסטס.
רוז מארי הייתה שחקנית וזמרת אמריקאית.
מארי נולדה בניו יורק סיטי במדינת ניו יורק, היא החלה להופיע בתיאטרון בגיל שלוש, והשתתפה בתסכיתי רדיו ובסרטי קולנוע.
בנוסף מארי הופיעה גם בטלוויזיה ובמועדני לילה, שנחשבו לאתרי בילוי מכובדים.
בין היתר שיתפה פעולה עם סרטי פרמאונט והאחים וורנר.
גם בעשור השני של המאה ה-21, היא הופיעה בתיאטרון.
רוזאריו אינז קונסואלו יולנדה סלזר (לשעבר: מק'פרלנד) היא דמות בדיונית מתוך הסיטקום האמריקאי של רשת NBC "ויל וגרייס", בגילומה של השחקנית שלי מוריסון.
היא משמשת בתפקיד עוזרת הבית של קארן, ובדרך כלל נראית כשהיא לובשת מעיל עור על גבי המדים של העוזרת שלה.
לרוזאריו יש חיבה מיוחדת לכריכים של סאבוויי.
רוזאריו, ילידת אל סלוודור, מורה בבית ספר, היא בעלת תואר ראשון בפסיכולוגיה קלינית מאוניברסיטת טקסס באוסטין, אשר כמעט סיימה תואר מוסמך אוניברסיטה (היו חסרות לה שלוש נקודות); בשלב מסוים, היא אף למדה בבית ספר לעסקים.
היא עברה לגור ברובע הברונקס, ככל הנראה בתקופה שבה למדה עסקים, אולם על פי קארן, היא קנתה את רוזאריו מהוריה של רוזאריו; בהזדמנות אחרת ג'ק מציין שהיא הבריחה טובין מאמריקה הלטינית, כלומר מקסיקו וכנראה אל סלוודור גם כן.
בעודה שם, היא גם הופיעה ביחד עם ג'ניפר לופז, שאז עדיין לא הייתה מפורסמת, לרבות ביצוע משותף של השיר "Tea for Two" בבית אבות יהודי.
בהמשך היא הועסקה כצלמת סרטי וידאו פורנוגרפיים בהשתתפותו של טומי לי.
אחד מאחיה של רוזאריו הוא אסיר פוליטי, ומדבריה של קארן משתמע שיש לה ילדים, שככל הנראה הם עדיין באל סלוודור.
רוזאריו עבדה כמוכרת סיגריות בדיסקוטק, כאשר בשנת 1985 פגשה לראשונה בקארן, ששכרה אותה לעבוד עבורה כעוזרת בית.
במהלך אחד משני פרקי הסדרה שצולמו בשידור חי, מצוין כי רוזאריו מרוויחה 350,000 דולר בשנה.
למרות ששמה הוזכר על ידי קארן כבר בפרק הפיילוט, הופעתה הראשונה של רוזאריו על המסך הייתה בפרק סיום העונה הראשונה, "Object of My Rejection".
בשל הנימה המתנשאת של קארן, אנחנו עשויים לחשוב שהיא לא מדברת טוב אנגלית, אולם למעשה רוזאריו מדברת אנגלית שוטפת, אם כי במבטא זר כבד.
רוזאריו שוהה בארצות הברית שלא כחוק, ועל מנת למנוע את גירושה, קארן מחתנת אותה עם ג'ק מק'פרלנד, חברה ההומוסקסואל, על מנת שתקבל גרין קארד.
בסוף עונה 2 הנישואין מסתיימים, מאחר שרוזאריו מעוניינת להתגרש מג'ק על מנת להמשיך במערכת יחסים רומנטית עם גבר אחר.
עם זאת, היא ממשיכה לשמור על קשר הדוק עמו ועדיין חושבת עליו כעל קרוב משפחה.
רוזאריו היא אחת ממספר אנשים שאיתם סטנלי ווקר נשאר בקשר אחרי שהוא ביים את מותו, בסוף עונה 5. כאשר קארן מגלה כי רוזאריו שמרה ממנה סוד זה (בעונה 8), היא מפטרת אותה, אולם מעסיקה אותה בחזרה זמן קצר לאחר מכן.
בפרק הסיום של הסדרה, רוזאריו נראית כמי שממשיכה לחיות ביחד עם ג'ק וקארן במשך השנים שלאחר סיום הסדרה, מזדקנת ביחד איתם ואולי אף עדיין עובדת בשבילם, למרות היותה בכיסא גלגלים (היא מצהירה שהיא בכיסא גלגלים רק בשל נקע בקרסול).
רוז אוסנג פוסטאנס היא זמרת פיליפינית.
זוכת המקום הראשון בעונתה הראשונה של תוכנית המציאות "אקס פקטור ישראל".
פוסטאנס נולדה בעיר טאגיג שבפיליפינים.
בשנת 1990 החלה לעבוד כמטפלת באירופה.
לפני השתתפותה בתוכנית "אקס פקטור ישראל" הייתה סולנית בלהקה שהופיעה בבר קטן בנווה שאנן שבתל אביב.
פוסטאנס השתתפה בעונה הראשונה של "אקס פקטור ישראל", וזכתה בה במקום הראשון.
במסגרת התוכנית ביצעה את "The Best" של בוני טיילר.
הזמרת שירי מימון שימשה כמנטורית שלה בתוכנית.
בינואר 2014, נעתר שר הפנים, גדעון סער, לבקשתה של פוסטאנס, והעניק לה ויזה מיוחדת לעבוד כזמרת בישראל, זאת על אף שאינה בעלת אזרחות או מעמד של תושבת ישראלית.
במרץ 2014 התארחה בהופעה של שירי מימון.
באוקטובר 2015 החליט שר הפנים סילבן שלום להעניק לה ויזת אמן לשנה.
פוסטאנס היא לסבית מוצהרת, חיה עם בת זוג והתגוררה בתל אביב עד 2013.
פוסטאנס חזרה לפיליפינים, ומתפרנסת כמטפלת ומהופעות קטנות.
רוזדיל (באוקראינית: Розділ; בפולנית: Rozdół; ביידיש: ראזלע) היא עיירה במחוז לבוב שבמערב אוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
רוזדיל נזכרת לראשונה בשנת 1560, ובשנת 1571 הוענקו לה זכויות יסוד.
מהמאה ה-17 הייתה העיירה בבעלות אצולה, ובשנת 1780 הוקם בה מנזר.
שרפה גדולה שפרצה בעיירה בשנת 1880 פגעה קשות ביישוב.
בחלוקת פולין בסוף המאה ה-18 נכללה העיירה בתחום גליציה האוסטרית, ולאחר מלחמת העולם הראשונה, ובהתאם להסכם ריגה, נכללה העיירה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא משנת 1614, ובסוף המאה ה-17 כבר התקיימה בעיירה קהילה יהודית מאורגנת.
במהלך המאות ה-18 וה-19 גדל היישוב היהודי בעיירה, אך מסוף המאה ה-19 החלו רבים מיהודי העיירה להגר ממנה.
בתחילת המאה ה-20 נמנו בעיירה 2,262 יהודים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ולאחריה עזבו את העיירה יהודים נוספים.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 1,902 יהודים, כמחצית מתושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית ענפה.
הפעילות הציבורית היהודית בעיירה נאסרה עם כיבושה בידי הסובייטים בספטמבר 1939, ובתקופה זו הגיעו לעיירה פליטים יהודים רבים, עד שמספר יהודיה הגיע לכ-2,500 איש.
עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים ביוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, הטילו אלו על יהודיה גזירות שונות, ובהן חובת ביצוע עבודות כפייה.
ב-4 עד ה-5 בספטמבר 1942 ערכו הגרמנים אקציית חיסול בעיירה, בה הובילו את למעלה מ-1,600 היהודים שנותרו בה לתחנת הרכבת בחודורוב, ממנה נלקחו בקרונות משא למחנה ההשמדה בלז'ץ.
קבוצת עובדי כפייה יהודים שהושארה בעיירה נשלחה ממנה בסוף החודש למחנה עבודה בסטרי.
למעלה מ-150 מהם ששבו לרוזדיל לאחר מכן הוצאו להורג ב--4 בפברואר 1943.
מכ-1,900 יהודי העיירה שרדו את השואה במסתורים 4 יהודים בלבד.
רוזאבת' מוס קאנטר היא פרופסור למינהל עסקים על שם ארנסט ל.
ארבקל, בבית הספר לעסקים של אוניברסיטת הרווארד.
קאנטר מתמחה באסטרטגיות, חדשנות ומנהיגות לשינוי.
היא משמשת גם כיושבת ראש ודירקטורית התוכנית ליוזמה מנהיגותית של אוניברסיטת הרווארד, שמטרתה פיתוח כוח מנהיגותי חדש לעולם שיהיה בעל כישורים המתאימים לשינויים הגלובליים ולאתגרים הלאומיים והעולמיים.
התוכנית מסייעת למנהיגים מצליחים להשתמש בכישוריהם להובלת שינויים ברמה הארצית והגלובלית.
רוזאבת' מוס קאנטר נולדה בקליבלנד אוהיו ארצות הברית, ב-1943. היא בתם הבכורה של הלן (סמולר) מוס, מורה במקצועה, ונלסון נתן מוס, עורך דין ובעל עסק.
לקאנטר אחות צעירה בשם מיירה.
קאנטר השאפתנית החלה לכתוב מאמרים בתחרויות כבר מגיל 11. היא סיימה את תיכון קליבלנד ב-1960. ב-1961 נישאה מוס לסטיוארט א.
Kanter), שמת בשנת 1969. ב-1972 נישאה בשנית ליועץ ברי שטיין (Berry Stein), ולהם בן משותף אחד.
ב-1964 סיימה קאנטר את לימודיה בהצטיינות ב-Bryn Mawr College בסוציולוגיה וספרות אנגלית, והמשיכה ללמודי סוציולוגיה באוניברסיטת מישיגן.
ב-1965 סיימה לימודי המאסטר, וב-1967 קבלה תואר דוקטור מאוניברסיטת מישיגן על מחקרה "קומונות אוטופיות במאה ה-19".
לאחר מכן המשיכה בלימודים ומחקר בתחום מינהל עסקים.
בשנים 1967–1973, ו-1974–1977 הייתה פרופסור חבר באוניברסיטת ברנדייס בסוציולוגיה.
בשנים אלו הייתה גם פרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד.
בשנים 1977-1986 התמנתה לפרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטת ייל, אז פרסמה את מחקרה על "טוקניזם" (Tokenism) .
בשנה זו אף פרסמה את מאמרה המפורסם "גברים ונשים של הארגון".
בשנת 1988 שימשה כיועצת האישית של מייקל דוקאקיס במרוץ לנשיאות.
בשנים 1989–1992 שמשה כעורכת ההרווארד ביזנס רוויו.
בשנת 2001 נוסד על שמה באיגוד אוניברסיטאות בוסטון קולג' לעבודה ומשפחה והמרכז למשפחות באוניברסיטת פרדו, פרס רוזאבת מוס קאנטר למחקר הטוב ביותר בנושאי עבודה ומשפחה.
ב- 2002 זכתה בדירוג אישה-עבודה של בוסטון מגזין, במקום 11 מבין 50 הנשים החזקות בבוסטון, ובשנת 2010 הוכתרה לאחת מ – 125 הנשים ששינו את העולם במהלך 125 השנים.
על פי עיתון ה-Times הבריטי, נחשבת קאנטר לאחת מ 50 הנשים החזקות בעולם.
קאנטר היא האישה הראשונה שהוכתרה כ"גורו" בניהול ומשמשת יועצת לארגונים ולממשלות ברחבי העולם.
היא מחזיקה ב-24 תוארי דוקטור לשם כבוד ממכללות ואוניברסיטאות ברחבי העולם, כמו גם פרסי מנהיגות רבים.
קאנטר נמנית עם מייסדי חברת הייעוץ "Goodmeasure Inc", אשר מתמחה בייעוץ למנהיגות השינוי, וכיהנה כיו"ר שלה מאז 1980. על לקוחותיה נמנות כמה מהחברות הבולטות בעולם (כגון: ,IBM גאפ, מונסנטו, בריטיש איירווייס ווולוו).
קאנטר כתבה והייתה שותפה לכתיבת 19 ספרים שתורגמו ל-17 שפות, ומאות מאמרים.
הכשרתה כסוציולוגית היוותה את הבסיס למחקריה.
תובנותיה מלוות את עולם העסקים ב-38 השנים האחרונות.
נושאי המחקר האחרונים שלה: מנהיגות בעולם הדיגיטלי, הכוללים ניתוח נסיבות המעצימות מנהיגים ליצור שינויים בעולם המפותח והמתפתח.
ספרה האחרון, MOVE: Putting America's Infrastrcture Back in the Lead, בחן את התעשיות והטכנולוגיות המעצבות את העתיד, והשינויים הנדרשים מהמנהיגות, כולל יצירת "חזון שאינו רק תמונה של מה שיכול להיות.
אלא קריאה אל הטוב שבנו, קריאה להשיג יותר".
קומונות אוטופיות במאה ה-19, 1967
קהילה מבוססת בחלקה על הרצון לקשרים חזקים בתוך הכלל, לתחושה רגשית עזה ולאחווה ושיתוף.
אוטופיה היא המקום שבו צרכיו הרגשיים היסודיים של אדם מוצאים ביטוי ונענים על ידי הקבוצה הקהילתית.
המחויבות ללכידות הקבוצתית לסולידריות בין חברי הקהילה תיווצר על ידי גיוס כל המשאבים הרגשיים של היחיד אל הקבוצה, והזדהותו עם הכלל הקבוצתי.
מחויבותו הרגשית לקבוצה הופכת למחויבות הדומה למחויבות משפחתית.
מחויבות המגדילה את הנכונות של חבריה לפתור את המריבות והמתחים שעלולים להתפתח ביניהם.
מחויבות מסוג זה מתפתחת על ידי התכחשות, תהליך של הינתקות, והתייחדות (תהליך של התקשרות).
התכחשות כוללת ויתור על מערכות-יחסים מתחרות שמחוץ לקבוצה הקהילתית לצד התחברות בלעדית ופרטנית בתוכה.
בעבודתה זו דנה קאנטר בהשפעת ההתפלגות המספרית של "סוגים" שונים של אנשים בקבוצה.
לדוגמה: מיעוט נשים בקבוצה גדולה של
הטיה מספרית זו יוצרת את ההבדלים בין הקבוצות כפי שיבואו לידי ביטוי בהתנהגויות, בתפיסות ובעמדות שלהם כלפי עצמם וכלפי האחרים הסובבים אותם, וכן במקומם בתוך הארגון.
לטענת קאנטר, ללא קשר למאפיינים האישיים של אלו המצויים בעמדת נדירות/מיעוט מספרי, חברי ה"מיעוט הסמלי" (Tokens), יאלצו להתמודד עם לחצים ועם אילוצים הנובעים רק מההרכב המספרי של הקבוצה.
ככל שהקבוצה מוטה יותר מספרית, לחצים אלו יפעלו בעוצמות רבות יותר, ויציבו מגבלות רבות יותר בפני בני/בנות קבוצת המיעוט.
מחקרה התמקד בקבוצות עבודה שבהן נשים הוו מספר נמוך בהרבה מהרוב הגברי, בעיקר נשים בעמדות ניהול בכירות וכאלו ששימשו בתפקידים מקצועיים.
עמדת המיעוט המספרי של הנשים מהווה סיטואציה מכשילה היוצרת מעגל קסמים שמנציח את המספר הנמוך של הנשים.
לכן, זרעי הכישלון מצויים בדינמיקה הארגונית הנוצרת מחוסר האיזון המספרי, ולא כתוצאה מעמדות סקסיסטיות של גברים, או בתפקוד לקוי של הנשים כנשים.
ככל שחוסר האיזון גבוה יותר, עוצמת תהליכי ההדרה והאפליה תהיה גבוהה יותר והשלכותיה חמורות יותר, עד כדי כך שלעיתים מדובר בנשים יחידות המשמשות כסמלים או עלי תאנה (Tokens), נשים "סמליות" הנתפסות כמייצגות את הנשים כולן.
מכאן המושג טוקניזם, Tokenism = מיעוט סמלי.
ארגונים בהם קיימות קבוצות של נשים "סמליות" ו/או בני קבוצות מיעוט הנמצאים במצב של חוסר איזון מספרי, יוצרים שורה של הטיות תפיסתיות, נראות, הנגדה והטמעה, המובילים ללחצי ביצוע, חיזוק גבולות ויצירת סטראוטיפים והגדרות תפקיד מגבילות, המציבים מכשולים בפני בני המיעוט וקובעים מחיר גבוהה להצלחה.
נשים וגברים של התאגיד, 1977
בספרה מעניקה קאנטר תשובה לשאלה חברתית מרכזית: כיצד נוצר אי השוויון בעבודה בין גברים ונשים.
קאנטר טוענת כי לא ההבדל המיני המולד הוא המסביר את ההבדלים בין גברים ונשים בשוק העבודה, וגם לא הסוציאליזציה לתפקידי מגדר.
לטענתה, המיקום הדיפרנציאלי של גברים ונשים במבנה הארגוני ומאפייני התפקידים אליהם הוצבו, הם היוצרים את ההתנהגויות, שלאחר מכן נתפסות כהתנהגויות טיפוסיות "גבריות" והתנהגויות "נשיות" בתוך ומחוץ לשוק העבודה.
הנשים ממוקמות לרוב בתפקידים נעדרי כוח, נטולי סמכות, הדורשים מעט שיקול דעת.
גם כאשר נשים נכנסות לתפקידי ניהול ותפקידים בכירים הן תהיינה כמעט תמיד במיעוט, דבר הגורם להן לסגל דפוסי התנהגות של חוסר מוטיבציה לקידום, פסיביות, הפחתה בערך עצמי, רצון לא לבלוט - דפוסים שנתפסים לבסוף כדפוסים "נשיים".
קאנטר מציעה התערבות שיטתית ומודעת ליצירת איזון מספרי בחברות (קביעת מכסות, בחוק: חצי נשים, חצי גברים), העדפה מתקנת.
יזמות וחדשנות כפי שנראים מאחורי הקלעים של כמה מהחברות האמריקאיות החשובות ביותר (כגון: HP, ג'נרל אלקטריק, פולארויד, ג'נרל מוטורס ועוד).
המבנה הארגוני, התרבות הארגונית ואסטרטגיית השינוי שלהן.
בספרה "הביטחון בהצלחה" עונה קאנטר על השאלות: מדוע מנצחים ממשיכים לנצח, ומפסידים ממשיכים להפסיד?
והאם ההצלחה היא עניין של כסף וכישרון?
קאנטר טוענת שקיים עיקרון בסיסי בעבודה והוא הביטחון.
הביטחון עושה את ההבדל בין ניצחון והפסד בכל תחרות.
קאנטר משווה הצלחה וכישלון בארגונים גדולים להצלחה וכישלון בספורט צוותי (כמו כדורסל), כמו גם בתחומי חינוך, בריאות ופוליטיקה, ומסיקה שלוש מסקנות עיקריות.
הראשונה שהניצחון טוב בהרבה מההפסד.
הניצחון מביא אנשים למצב רוח של הצלחה ותחושה ש"אנחנו יכולים לעשות הכל".
מסקנתה השנייה מתייחסת לחילופי המזלות מניצחון לכישלון - הניצחון הוא פרי עבודה קשה.
הוא אינו מתבסס על מזל או הברקה של גאונות, אלא על עבודה קשה, ארוכה ומשעממת.
חברות המנצחות לאורך זמן עושות יותר עבודה.
רצף ניצחונות מסתיים בגלל יהירות ועצלנות.
אנשים יחידים, ולעיתים הקבוצה כולה מתחילים להאמין שרק בגלל שניצחו בעבר הם עומדים לנצח גם בעתיד, מבלי להשקיע את העבודה הקשה הדרושה לכך.
מסקנתה השלישית של קאנטר לגבי רצפי הצלחה, מפריכה את המקובל כיום בשוק העבודה, בו המעסיקים מחפשים רק את הטובים ביותר.
אותם מעסיקים שוכחים לפעמים כי לא ההצלחה האישית היא הקובעת, אלא ההצלחה הקבוצתית.
בדומה לכך, לא הכישרון האישי הוא הקובע, אלא הכישרון המופק במסגרת הקבוצה.
קאנטר מדגישה כי אחד היתרונות החשובים ביותר של הניצחון, היא היכולת ללמוד מתוך ההפסד "מנצחים לומדים יותר מההפסדים שלהם.
בכל משחק יש תמיד את הרגע בו אתה טועה או מתבלבל, וזה יכול להיראות כהפסד.
במהלך כל התקדמות לקראת הניצחון, יש רגעים שנראים כהפסדים, במיוחד אם מעולם לא עשית את זה בעבר.
זה המקום בו תרבות של ניצחון היא שעושה את ההבדל".
הספר מבוסס על מחקר של 3 שנים, יותר מ-350 ראיונות ביותר מ-20 מדינות, במטרה לזהות את המנהיגות ודרכי הפעולה של חברות גדולות המחפשות צמיחה רווחית באמצעות חדשנות מיטבית בחברה.
שילוב וסינרגיה בין הזדמנות, צמיחה, רווח, ערכים הומניטאריים והומאניים ותרומה לחברה.
שילוב של הצלחה כלכלית ומצפון חברתי.
קאנטר טוענת כי האומה האמריקאית תקועה ומעוכבת בשל תשתיות: עיכובי נסיעה בשל כבישים, עיכובי משלוחים בשל רכבות סתומות, ועיכובים על תיקוני תשתיות ואינטרנט.
הזדמנויות כלכליות מתפספסות וחוסר השוויון גדל.
קאנטר מציעה חזון ניידות חדש לאומה האמריקאית, שבה מנהיגים מקומיים וחברות ישתפו פעולה ויעצבו פתרונות מבלי לחכות לקונגרס.
ייצרו מקומות עבודה וישפרו את איכות החיים.
קאנטר חושפת פרויקטים חדשניים, מנהיגים חיוניים ותשתית תחבורתית מהירה ומשגשגת יותר שתבטיח עתיד טוב יותר.
בין מאות מאמריה ניתן לציין את המאמר "כריזמה".
כריזמה, טוענת קאנטר, היא עדיין אחת מהדרכים היעילות ביותר לעורר מוטיבציה ויצירתיות, להגדיל תפוקה ולהוביל לשביעות רצון ומוראל גבוה בקרב עובדים.
כריזמה יכולה להתבטא גם במגוון דרכים חיוביות: עניין באנשים, למשל, או הקשבה לרעיונות שהם מעלים.
היא לא חייבת להיות נטולת תוכן - למעשה, כשהיא מלווה בתכונות כמופתיחות, היא עשויה להוביל לחדשנות.
שושנת טוקיו היה שם כללי שנתנו כוחות בעלות הברית (ובפרט אנשי הכוחות המזוינים של ארצות הברית) אשר לחמו במסגרת המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה, לשדרניות דוברות אנגלית אשר פעלו בשירות התעמולה של האימפריה היפנית.
השידורים כוונו אל בעלות הברית מתוך כוונה לפגוע במורל החיילים.
עם זאת, לא הייתה להם השפעה שכזו והן אף שעשעו את החיילים האמריקנים, שנהנו משידורים בשפה אנגלית טובה, בעוד אל התוכן הם התייחסו בביטול או ניסו להבין בין השורות כיצד מתייחסים היפנים לפעולותיהם הצבאיות.
מרבית השידורים הללו שודרו במסגרת תוכנית שנקראה "שעת האפס" , והם לוו במוזיקה עממית אמריקאית ובפרשנויות על חדשות מאמריקה.
היו בערך 12 נשים שפעלו במסגרת זו, אולם הכינוי "שושנת טוקיו", מזוהה יותר מכל עם איוה איקוקו טוג'ורי.
איוה הייתה אזרחית אמריקאית, אולם נתקעה ביפן עם פרוץ המלחמה.
היא דיברה במסגרת "שעת האפס" במשך 75 דקות בין 6:00 ל-7:15 אחר הצהריים על פי שעון טוקיו, והייתה פופולרית במיוחד בשל האנגלית המשובחת שלה.
היא שידרה תחת השם "אנני היתומה".
לאחר המלחמה היא נשפטה בארצות הברית, אולם ככל הנראה היא הוכרחה לעבוד בשירות התעמולה היפני בעל כורחה.
לאורך כל המלחמה היא סרבה לוותר על אזרחותה האמריקאית, ולעיתים עיוותה באמצעות לשונה או לחייה את המילים בשידוריה, כך שהן נשמעו מגוחכות.
או הזהירה את המאזינים שהיא מנסה להשפיע על המורל שלהם.
חלק מהמפקדים האמריקאים מצאו את השידורים מדאיגים, כיוון שהיפניות ידעו לנקוב בשמות של יחידות ומספרים בדיוק מפתיע.
אם כי לא נמצאו הקלטות המאשרות טענה זו.
האמריקנים מצידם הפעילו שדרנית יפנית ששידרה שידורי תעמולה בשפה היפנית תחת השם מיטו יאשימה .
בתקופת הכיבוש האמריקאי ביפן, הייתה פופולרית תוכנית רדיו אמריקאית שנקראה "משה טוקיו" (Tokyo Mose) אשר הייתה פרודיה על שושנת טוקיו ונועדה לבדר את החיילים האמריקאים המוצבים ביפן.
התוכנית שודרה בידי עיתונאי בשם וולטר קנר .
רוז שניידרמן הייתה סוציאליסטית ופמיניסטית יהודיה-אמריקאית ואחת הנשים הבולטות בהנהגת האיגודים המקצועיים בארצות הברית.
כחברה בליגת נשות האיגוד המקצועי (WTUL) בניו יורק נאבקה על בטיחות במקומות העבודה לאחר השריפה הגדולה שפרצה במפעל הטקסטיל טריאנגל בניו יורק ב-1911, אשר גבתה את חייהם של 146 בני אדם, רובן נשים.
כמו כן נאבקה עבור קיום משאל העם ב-1917 אשר העניק לנשים במדינת ניו יורק את זכות ההצבעה.
הביטוי "לחם ושושנים" מיוחס לשניידרמן, בעקבות נאום שלה משביתת הטקסטיל של לורנס כביטוי לזכות הטבעית של הפועל והפועלת לדברים נעלים יותר מלבד הקיום הבסיסי.
נולדה בשם רחל שניידרמן, הבכורה מבין ארבעה ילדים בבית יהודי-דתי בעיירה סאווין, כ-14 ק"מ מצפון לחלם שבפולין.
הוריה, שמואל ודבורה (רוטמן) שניידרמן עסקו בעסקי התפירה.
הלכה לבית ספר יהודי בסאווין, שרוב הלומדים בו היו בנים, ולאחר מכן לבית ספר ציבורי רוסי בחלם.
ב-1890 היגרה המשפחה ללואר איסט סייד של ניו יורק סיטי.
אביה של שניידרמן נפטר ב-1892 והותיר את המשפחה בעוני.
אמא עבדה כתופרת וניסתה להחזיק את המשפחה, אולם המצב הכלכלי אילץ אותה להשאיר את ילדיה בבית יתומים יהודי לתקופה מסוימת.
שניידרמן נאלצה לעזוב את ספסל הלימודים ב-1895 לאחר שהשלימה בית ספר יסודי, על אף שרצתה להמשיך וללמוד.
היא יצאה לעבודה, תחילה בתור קופאית בחנות כלבו, וב-1898 כתופרת על פס ייצור במפעל לכובעים בלואר איסט סייד.
ב-1902 היא ויתר בני משפחתה עברו בחופזה למונטריאול שם פיתחה את תפיסותיה הסוציאליסטיות-רדיקליות ואת העניין באיגוד מקצועי.
שניידרמן שבה לניו יורק ב-1903 והחלה לארגן את נשות המפעל שלה יחד עם עמיתה לעבודה.
כשביקשו לצרף את עובדות המפעל לסניף המקומי של איגוד ייצרני הכובעים - השיבו להם באיגוד כי עליהן לשוב רק לאחר שיצליחו לארגן 25 נשים נוספות, וכך עשו בתוך מספר ימים.
הייתה זו התאגדות הנשים הראשונה בסניף המקומי.
שניידרמן זכתה להכרה רחבה במהלך שביתת ייצרני הכובעים ב-1905, כנבחרה כמזכירת הסניף המקומי וכצירה באיגוד העבודה המרכזי של ניו יורק.
שם התוודעה לליגת נשות האיגוד המקצועי בניו יורק, ארגון אשר פעל לגיוס וריכוז משאבים לטובת איגודן של פועלות.
במהרה הפכה לאחת הפעילות הבולטות ונבחרה כסגנית הנשיא המחוזית ב-1908. היא עזבה את המפעל על מנת לעבוד בליגה, כשהיא משלימה את לימודיה באמצעות מלגה מצד אחת התומכות העשירות של הארגון.
היא שיחקה תפקיד מרכזי בהתקוממות ה-20 אלף - שביתה גדולה של עובדות תעשיית הטקסטיל בעיר ניו יורק שהוביל האיגוד הבינלאומי של עובדי תעשיית בגדי הנשים ב-1909. היא הייתה גם חברת מפתח בקונגרס הנשים העובדות העולמי ב-1919 ששם לעצמו למטרה לקדם את תנאי עבודתן של נשים באמנת ארגון העבודה העולמי.
השריפה שפרצה ב-25 במרץ 1911 וגבתה את חייהם של 123 עובדות ו-23 עובדים, אשר נשרפו חיים, נחנקו מהעשן ונספו כשקפצו מן הקומה התשיעית של המפעל, הדגישה את תנאי העבודה הקשים והמסוכנים נגדם נאבקה שניידרמן יחד עם ליגת נשות האיגוד המקצועי, ותנועת האיגודים.
הליגה תיעדה תנאי עבודה דומים בעשרות מפעלים נוספים בניו יורק סיטי ובסביבותיה - ללא נתיבי מילוט מאש, או כאלה בהם דלתות המפעל ננעלו על העובדים והעובדות במטרה למנוע גנבות.
25 עובדות נוספות נהרגו בשריפה שפרצה בסדנת יזע בניוארק שבניו ג'רזי, רק תקופה קצרה לפני השריפה בטריאנגל.
שניידרמן הביעה את כעסה בנאום שנשאה בכינוס זיכרון לנספות שנערך במטרופוליטן אופרה ב-2 באפריל, מול קהל גדול שהורכב בעיקר מהנשים העמידות, תורמות הליגה:
על אף מילותיה הקשות, שבה שניידרמן לעבוד בליגה כמארגנת, והפכה לנשיאת הסניף בניו-יורק, ולאחר מכן ב-1926 נבחרה כנשיאתה הארצית למשך למעלה מ-20 שנה, עד התפרקותה ב-1950. ב-1920 התמודדה שניידרמן לסנאט האמריקאי כמועמדת מפלגת העבודה של ניו-יורק, אולם הפסידה.
המצע שלה כלל בניית דיור ציבורי לעובדים, שיפור בתי הספר השכונתיים, הקמת מערך אנרגיה ושוקי מוצרי יסוד בבעלות המדינה, בריאות ממלכתית ודמי אבטלה.
שניידרמן הייתה ממקימי איגוד חירויות האזרח האמריקני ונהייתה לידידתה של אלינור רוזוולט ובעלה פרנקלין רוזוולט.
בשנת 1933 הייתה לאישה היחידה אשר מונתה לוועדת השיקום האדמיניסטרטיבית לעבודה המייעצת לנשיא רוזוולט, והייתה ממקורבי הנשיא לאורך העשור.
בשנים 1937–1944 הייתה שרת העבודה של מדינת ניו-יורק וניהלה קמפיין להחלת ביטוח לאומי על עקרות בית ולתשלום שווה לנשים.
בסוף שנות ה-30 ובתחילת שנות ה-40 הייתה מעורבת בניסיונות הצלה של יהודים אירופיים מציפורני הנאצים, אולם הצליחה להציל אך מעט.
שניידרמן הייתה פעילה בתנועה הסופרז'יסטית, וחברת האיגוד הלאומי למען זכות הצבעה לנשים בארצות הברית.
היא ראתה בזכות הבחירה חלק בלתי נפרד ממאבקה לשוויון כלכלי.
שניידרמן הייתה בין מקימות והדמויות הבולטות בליגת המשתכרות לזכות בחירה תנועה אשר ביקשה לשלב נשים ממעמד העובדים במאבק לזכות בחירה שהונהג על ידי נשים מהמעמד הבינוני והגבוה.
כשמחוקק ניו-יורקי הצהיר ב-1912 כי כניסתן של נשים לשדה הפוליטי רווי המתחים תסרס נשים ותוביל להיעלמות עדינותן וקסמן, השיבה:
שניידרמן עזרה לנסח את משאל העם שנתן לנשים את זכות ההצבעה בניו-יורק ב-1917. מנגד, התנגדה לתיקון "שוויון הזכויות" בחוקה האמריקנית, מהטעם שהתיקון הסיר שורת הגנות שעמדו לנשים עובדות, עליהן נאבקה קשה ליגת נשות האיגודים.
מייחסים לשניידרמן את הנאום בשביתת הטקסטיל של לורנס ב-1912:
סיסמה זו, שימשה השראה לשירו של ג'יימס אופנהיים 'לחם ושושנים'.
ב-1949 פרשה שניידרמן מן החיים הציבוריים, הוסיפה במספר נאומי רדיו מזדמנים, והקדישה זמנה לכתיבת זיכרונותיה אשר פורסמו בספר ב-1967. שניידרמן מעולם לא נישאה, והתייחסה לאחייניה ואחייניותיה כאל ילדיה.
הייתה לה מערכת יחסים ארוכה עם מוד או'פרל שוורץ (Maud O'Farrell Swartz, 1879-1937), אישה עובדת ופעילה אף היא בליגת נשות האיגודים.
שניידרמן נפטרה בגיל 90 ב-11 באוגוסט 1972 בניו יורק.
רוזאלימס (בליטאית: Rozalimas) היא עיירה קטנה במחוז המשנה פאקרואוייס במחוז שאולאי שהוא אחד מעשרת מחוזות ליטא בצפון-מרכז ליטא.
העיירה ממוקמת כתשעה ק"מ מהעיר פאקרואוייס ולידה זורם נהר דאוגיוונה.
מקור השם אינו ברור, אך יש הסוברים כי העיירה נקראה על שם אשתו של בעל האחוזה המרכזית באזור, רוזאליג'ה וכך נקראת משנת 1755. העיירה מאופיינת במבני העץ המיוחדים שבה.
עד יוני 1941 התגוררו בעיירה כ-800 יהודים.
בתאריך ה-4 באוגוסט 1941 התקיים פוגרום בכל יהודי האזור על ידי תושבי המקום הליטאים במהלכו נרצחו רוב היהודים.
מספר התושבים בעיירה נכון לשנת 2011 הוא 746 תושבים, כאשר לא נותר אף יהודי בעיירה.
העיירה רוזאלימס צוינה לראשונה במהלך המאה ה-17 בכתבי רוזאלימס וספרי המורשת של כנסיית קלובינאיו.
היא התפתחה לצד אחוזת פאדובוסוס שבעליה היו בני משפחת דראביסמאס אשר עזרו לה בתחום הכלכלה.
העיירה ממוקמת מדרום לנהר דאוגיוונה ובחלקה המערבי היא נמצאת ליד נהר דוביסה אשר שימש כמקום מפגש לסוחרים עוד מהתקופה הנאוליתית.
בעיירה קיים מוזיאון לאומי בו מוצגים חפצים מהיישובים הסמוכים מתקופות קדומות.
בסוף המאה ה-18 נמכרה אחוזת פאדובוסוס לפליטארס והפכה למרכז קהילתי ובו שוק.
מיקום האחוזה שימש כצומת דרכים לסוחרים רבים, ובאחוזה עצמה התקיימו ישיבות רבות שעסקו בעתיד העיירה.
בשנת 1790 נבנו בעיירה שבעה משקי בית, ובמהלך שמונה השנים שאחרי נוספו לעיירה עוד ארבעה משקי בית.
העיירה הוכתרה כקדושה, הוקם בה מרכז דתי שבו התקיימו אירועים מגוונים, כנסייה על שמה של מריה הקדושה שהיוותה אבן דרך מרכזית בפיתוח העיירה.
הכנסייה נבנתה על אזור אדמה יבש ששימש מקום לאורוות.
האירוע הראשון שהועבר בכנסייה היה חתונתם של בני משפחת דראביסימאס בהנחיית הכומר המקומי.
הכנסייה הייתה עשויה מעץ יציב עם כיפה גדולה ומעליה מגדל גבוה בו נתלו שלושה פעמונים.
בשנת 1796 שופץ מגדל הפעמונים מעל הכנסייה שהוסיף לחזות המרהיבה של העיירה.
רוזאלימס מאופיינת בעיקר בזכות ארכיטקטורת עץ שמתבטאת במבניה המיוחדים, בקפלת העץ שנבנתה לצד הכנסייה ובבית הקברות.
בשנת 1800 החלה העיירה להופיע על המפות הטופוגרפיות של ליטא ולאחר כ-12 שנים הוצגה כמחוז כפרי קטן.
בתקופה זו כבר חיו בעיירה 122 אנשים ומהם 26 ילדים אשר למדו בבית הספר המקומי.
עד סוף המאה ה-18 העיירה לא הצליחה להתפתח ולהפוך לעיר, מכיוון שהייתה קרובה אל ערים גדולות וחשובות.
למרות זאת העיירה התפרסמה בזכות מרכז המלאכה הכלכלי והאחוזה הקטנה שבה.
בתחילת המאה ה-19 הלכה לעולמה אשתו של בעל האחוזה רוזאליג'ה והיא נקברה בקפלת העץ המרהיבה שנבנתה בקצה שטח הכנסייה.
לאחר מותה קצב התפתחות העיירה הואט והמסחר התמעט, העיירה הפכה לענייה וסבלה ממשברים כלכליים ומרעב כתוצאה ממלחמות באזור בזמן ניסיונות הצאר ניקולאי הראשון לכבוש את ליטא.
בין השנים 1830-1831 פרץ מרד בעיירה בראשות קורדזיקוביקס ובעקבותיו מת בעל האחוזה.
שטחי האחוזה חולקו בין בניו ותפקידים מרכזיים בעיירה אוישו על ידי אנשי המרד.
כל אחד מבני בעל האחוזה התיישב בחלק שקיבל והחל לפעול לשיפור הפעילות באזורו.
מאוחר יותר העיירה החלה להשתקם ולהתרחב והתיישבו בה 110 יהודים.
בשנת 1868 ישבו בעיירה 299 תושבים, שבנו בה שתי חנויות, שני פונדקים, מסבאה, פונדק יין, תחנת משטרה ובית ספר עממי רוסי.
בשנת 1897 נמשכה ההתרחבות של העיירה ומספר התושבים עלה ל-549 ביניהם 265 יהודים, בתקופה זו נוספו לעיירה טחנת קמח ועשרים ושלוש חנויות מסחר.
בתחילת המאה ה-20 הפכה העיירה למוקד עניין לאנשי מסחר, בישופים, כמרים וראשי ערים סמוכות.
כמו כן התקבלה החלטה לשפץ את המבנים הישנים בעיירה מחדש.
כתוצאה מכך הוקמו בניינים חדשים, שופצו הרחובות ושערי העיר.