tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ולמחרת הצטרפו כ-39 חברים ממחנה גדוד העבודה במגדל.
היישוב השיתופי שאותו הקימו נקרא בתחילה: "פלוגת גדוד העבודה בעמק יזרעאל".
מנהיגי היישוב הבולטים בראשיתו היו שלמה לביא, יהודה אלמוג ומנחם אלקינד, ואחר כן גם יצחק טבנקין.
עין חרוד הוקם מלכתחילה על פי תוכנית "הקבוצה הגדולה" אשר הגה שלמה לביא ואושרה על ידי ההסתדרות הציונית בקונגרס הציוני הי"ב, הסתדרות העובדים, ומפלגות הפועלים: הפועל הצעיר ואחדות העבודה.
בקיץ תרפ"ג 1923 התפלג קיבוץ עין חרוד מ"גדוד העבודה".
הצטרפו אליו חבורות חלוצים, והוא הפך ל"קיבוץ ארצי" שפלוגותיו פזורות ברחבי הארץ.
עין חרוד וקיבוצים נוספים הקימו ב-1927 את "הקיבוץ המאוחד".
בקיץ 1929 חזרו ונצטרפו אל "הקיבוץ המאוחד": כפר גלעדי, תל יוסף ורמת רחל, קיבוצי "גדוד העבודה" שהתפרק.
ב-1926 עבר הקיבוץ למקום הקבע שלו, במעלה גבעת "קומי" (Qumi).
במקומו התיישב ארעית גרעין המייסדים של קיבוץ בית השיטה, עד שעבר למקום הקבע.
ה"מחנה" ליד מעין חרוד שימש בהמשך למגורים זמניים של קבוצות מתיישבים נוספות.
בשנת 1952, כחלק מן המאבק בתנועת העבודה והפילוג בתנועה הקיבוצית, התחולל פילוג גם בקיבוץ עין חרוד.
הקיבוץ התפצל לשני קיבוצים: עין חרוד מאוחד (שנשאר בקיבוץ המאוחד) ועין חרוד איחוד.
לאחר דין ודברים קרקעות הקיבוץ ונכסיו פוצלו וחולקו לשניים, בין שני קיבוצים באותו אתר; האחד של נאמני עם מפ"ם והשני של תומכי מפא"י.
בשנת 1954 עברה הקבוצה המזוהה עם מפא"י ואשר פרשה מן הקיבוץ המאוחד, לאתר סמוך במעלה גבעת קומי שבאדמות הקיבוץ והקימה את "עין חרוד איחוד".
הקיבוץ עין חרוד שבו נשארו החברים שזוהו בעבר עם מפ"ם, נקרא מאז בשם "עין חרוד (מאוחד)".
בקיבוץ עין חרוד פעלו מראשיתו אנשי ציבור ויצירה ידועים ובהם: שלמה לביא, חיים שטורמן, יצחק טבנקין, נחום בנארי, חיים אתר, זרבבל גלעד ואברהם תרשיש.
ב-1927 ביקרה בעין-חרוד משלחת רבנים ובהם הראי"ה קוק, כחלק ממסעה ביישובים החקלאים בצפון הארץ.
הרב ניסה לדבר על לבם של חברי הקיבוץ לשמור מצוות, ובין השאר, להתחתן כדת משה וישראל; לפי המסופר קצת מדבריו השפיעו "ועוד באותו לילה הועמדו בעין חרוד שמונה עשרה חופות".
בשנת 1937, לאחר תכנון רב שנים, הוקם בפאתיו הצפוניים של היישוב המשכן לאמנות על שם חיים אתר, המהווה כיום מרכז חשוב לאמנות ישראלית.
בשנת 1958 הוקם מגרש כדורסל שארח קבוצות שהגיעו מחו"ל בשנות החמישים והשישים כגון בולגריה ופולין.
כיום משמש המגרש את חברי הקיבוץ לעריכת חגים ואירועים חברתיים.
עֵין חֲצֵבָה הוא מושב בערבה התיכונה דרומית לים המלח המהווה את היישוב הדרומי ביותר בתחומי המועצה האזורית תמר.
המושב הוקם בשנת 1962 כחווה חקלאית ושמו ניתן לו על שם מצד חצבה (עין חוסוב – המעיין השופע) הסמוכה ליישוב.
אנשי המושב בחרו שלא לקלוט משפחות נוספות, וכך מושב עין חצבה הוא מושב של עשר משפחות בלבד עם 58 תושבים והוא המושב הקטן ביותר בישראל.
במושב מתגוררים כמה עשרות עובדים זרים.
האזור בו הוקם המושב שימש צומת דרכים חשוב עוד בעת העתיקה.
בתקופת המנדט הבריטי הוקמה במקום משטרת עין חוצוב.
לאחר הקמת המדינה הוקמה במקום תחנת דלק ומזנון.
בשנת 1956 החל בתכנון מסילת הדרום, מסילת ברזל במסלול מבאר שבע עד עין חצבה, ומשם צפונה למפעלי ים המלח ודרומה עד אילת.
במקום תוכננה גם הקמתה של תחנת הרכבת חצבה.
עין חצבה נבחרה כמיקום לצומת מסילות הברזל, מאחר שניתן לבנות תוואי נוח ממנה לאורך נחל צין ועד לב הנגב.
בקיץ 1959 בוצעו קידוחים לחיפושי נפט בעין חצבה.
במרץ 1963, הושלמה סלילות של כביש 90 בקטע בין סדום לעין חצבה (עד אז הייתה זו דרך עפר).
בספטמבר 1962, שני חקלאים ממושב בני ציון, גיל גל (גלונסקי) ויעקב סלווין, הגיעו לעין חצבה בחיפוש אחר שטח חקלאי לגידולי ירקות.
הם הופנו לאזור על ידי קצין הפיתוח של משרד החקלאות לערבה ואילת, על סמך סקר קרקע שנערך במקום וקידוח מים שביצע חברת תה"ל.
הם איתרו כ-70 דונם קרקע.
שנראו מתאימים לעיבוד חקלאי, ותחילה החלו בשטיפת המלחים מהשכבה העליונה של הקרקע.
לאחר 5 ניסיונות זריעה גידלו מלפפונים שנשלחו לתל אביב.
אחרי המלפפונים זרעו בהצלחה עגבניות, חצילים, וקישואים.
הם השקיעו כ־80 אלף ל"י ברכישת ציוד חקלאי, צינורות השקיה, דשן, זרעים ומשאבת מים לבאר.
הם התגוררו במקום באוטובוס ישן במשך השבוע וחזרו לביתם בבני ציון בסופי השבוע.
אחרי פחות משנתיים, הם החלו לספק גם אלפי שתלי ירקות ליישובים אחרים בערבה, שהקמתם החלה באותן שנים.
בעקבות הצלחתם החליטה מחלקת ההתיישבות של הסוכנות היהודית, באוגוסט 1964, להקים בסמוך היאחזות נח"ל, שהפכה למושב חצבה.
ואילו לגל וסלווין הוצא צו פינוי בטענה שבנו מבנים במקום ללא אישור.
במאי 1965 הגיש מינהל מקרקעי ישראל תביעה לפנותם.
לאחר שנפגשו עם שר החקלאות חיים גבתי, הוסכם שהקרקע תוחכר להם לשנה נוספת במהלכה ינסו להביא למקום עוד 8 משפחות, ואחר כך יוקם במקום יישוב קבע ל-10 משפחות בסך הכול.
היישוב התנהל כשותפות עסקית בין שלוש המשפחות שישבו בו (גיל גל עזב ובמקומו נכנסו שתי משפחות אחרות).
השטח שאותו עיבדו גדל עם השנים לכ-1,000 דונם.
ב-1969 הוסכם על הקמת יישוב קבע במקום על ידי הסוכנות היהודית, שאליו יצטרפו תושבים נוספים.
הסוכנות הקימה עשרה מבנים ליישוב הקבע שהושלמו ב-1973, אך שלוש המשפחות המייסדות דרשו שהסוכנות תחזיר להם את ההשקעה במקום.
לבסוף שלוש המשפחות היו אלו שקנו את הבתים שבנתה הסוכנות.
ב-1977 שר החקלאות אריאל שרון הסדיר סופית את מעמדו של היישוב ואת חוזי החכירה שלו.
בבעלות המושב גם תחנת דלק ומסעדה המופעלת על ידי חברת פז.
בקרבת המושב בסמוך לצומת חצבה נמצא "מרכז ויידור" שהוא מרכז המבקרים של הערבה.
במרכז מסופר סיפורו של עץ השיזף העתיק וחלק מהמייצגים צולמו בעין חוסוב, תמר המקראית, בעקבות שיתוף פעולה בין רשות העתיקות למרכז ויידור מתוכננת במקום תצוגה קבועה של ממצאים ארכאולוגיים מהאזור.
עֵין יַהַב הוא מושב, הראשון והגדול במושבי הערבה, המשתייך למועצה אזורית הערבה התיכונה.
חלק גדול מחברי המושב עוסקים בחקלאות, בעיקר בגידול ענבים, מלונים, פלפלים, עגבניות ותמרים.
בתחילת שנת 2010 חל שינוי במגמת התעסוקה במקום ותושבים רבים עברו לעסוק בתיירות, צימרים, הסעדה ואטרקציות נוספות שהוקמו במושב.
במושב עין יהב פועלת תנועת הנוער 'התנועה החדשה', לאחר עשרות שנים שבהן פעל הנוער במסגרת בני המושבים.
בתחום המושב שרידי מצודה רומאית, שישבה על צומת דרכים קדום בערבה.
כמו כן נמצא שם אתר ארכאולוגי של ישוב חקלאי מהתקופה האסלאמית הקדומה.
ממזרח למושב, בממלכת ירדן, בשיפולי הרי אדום, נמצאים מכרות הנחושת הגדולים של פונון המקראית.
שם המושב סמלי ופירושו "מעיין תקווה".
מקורו בשמו של המעיין "עין יהב", אשר שמו הערבי הוא "עין וייבה", ודרך הגישה אליו נמצאת בסמוך לפארק ספיר.
במקום שרידי תחנת דרכים באתר הארכאולוגי.
בשנת 1952 הגיעו עשרות גדנ"עים לעין יהב, שהיה עד אז נקודת מצפה חקלאית של השח"ל, (שירות חלוצי לישראל).
הגדנ"עים הקימו בה את החווה השנייה של הגדנ"ע בערבה, שלאחר כשנה פורקה.
בשנת 1958 הגו שי בן אליהו וחגי פורת את רעיון הקמת יישוב בעין יהב.
כנהוג באותם ימים פנו לצבא להקמת היאחזות נח"ל במקום.
לאחר שסורבו על ידי כל מי שפנו אליו, פנו ישירות לבן-גוריון וב-7 באוגוסט 1959 נתן בן-גוריון את האישור להקמת ההיאחזות.
בקיץ 1959 עלו פורת, בן-אליהו, ומספר חברים מכפר יהושע על הקרקע בעין יהב על מנת להכין את השטחים החקלאיים לבני הגרעין הראשון אשר היו בטירונות באותה עת וכדי לא לאבד את עונת הגידול של אותה שנה.
ב-23 בנובמבר 1959 עלה הגרעין הראשון לקרקע כהיאחזות נח"ל, שאוזרחה בשנת 1962 והפכה ל"מושבוץ" (שילוב של מושב וקיבוץ).
בהמשך הפך למושב שיתופי וכיום הוא מושב עובדים.
בשנת 1967 עבר המושב מסמוך למעיין "עין יהב" (כיום, מחנה צבאי) למיקום הנוכחי.
בשנות ה-60 ירו על היישוב מג'בל חופרה.
בהמשך גבעה זו נתפסה על ידי צה"ל.
בספטמבר 2017 הוקמה בעין יהב שלוחה של המכינה הקדם-צבאית ערבה.
בשנת 1995 חקלאי עין יהב חברו כאגודת "יופי של ירקות" במטרה להקל ולהגדיל את שיווק התוצרת החקלאית מהמושב.
נכון לשנת 2013 האגודה הפכה למשווקת הירקות הטריים הגדולה בישראל, לאחר שהגדילה את היקף המכירות ל-120 מיליון שקל בעונת 2012 ועל פי התחזית תגדיל את השיווק לשיא של 180 מיליון שקל.
הצמיחה היא תוצאה מהצטרפות קיבוצים וחקלאים גדולים לשיווק באמצעות האגודה מכל קצוות הארץ.
כך התרחב סל מוצרי האגודה הכולל כיום פרי הדר, חצילים, בצל, סברס, ענבים ופירות קיץ בנוסף לענפי העוגן של חקלאי עין יהב – פלפלים, מלונים, ענבים ואבטיחים.
תחום התיירות הפך לענף כלכלי משמעותי.
בשני העשורים האחרונים התפתחה במושב פעילות תיירותית ענפה, וכיום ישנן מעל 100 יחידות אירוח ברמות אירוח שונות.
לצד הצימרים מגוון פעילויות אטרקציה, סדנאות, אומנות, מסעדות ושירותי קייטרינג.
עֵין יַעֲקֹב הוא מושב צפונית-מערבית למעלות תרשיחא, השייך למועצה אזורית מעלה יוסף.
אחד ממיסדיו היו אברהם יעקב ופרחה יעקב בני המשפחה של יעקב יעקב שהיה ראש מועצת מעלה יוסף ופוליטיקאי ישראלי מוכר.
הקדיש ליישוב עין יעקב המון.
המושב הוקם ככפר עבודה ביום ה' חשון תשי"א, (19 אוקטובר 1950)על ידי עולים מכורדיסטן ועיראק ובשנת 2001 התווספו אל היישוב כ-130 משפחות נוספות בהרחבה.
היישוב הוא יישוב מעורב, דתיים וחילונים.
מערכת החינוך במושב מאפשרת הפנייה של התלמידים הן לזרם החינוך הממלכתי והן לזרם הממ"ד לפי דרישת ההורים.
בתי הספר בהם לומדים התלמידים הם בנהריה ובמעלות תרשיחא הסמוכות.
ביישוב פועלים מתחמים שונים של צימרים ואירוח כפרי.
שמו של המושב לקוח מפסוק בספר דברים: .
עין יעקב נמצא כ-420 מטר מעל פני הים.
עֵין חֲרוֹד (אִחוּד) הוא קיבוץ באזור הצפון בעמק חרוד שבעמק יזרעאל השייך למועצה אזורית הגלבוע.
הוא אחד משני קיבוצים שהתפלגו מקיבוץ עין חרוד.
קיבוץ עין חרוד ההיסטורי הוקם בשנת 1921 והיה לקיבוץ הגדול הראשון בארץ ישראל.
הוא הוקם ליד מעין חרוד ומכאן שמו.
לאחר מכן עבר לגבעה סמוכה הנקראת "גבעת קומי" על שם הכפר הערבי 'קומיה'.
בשנת 1952 התפלג הקיבוץ על רקע אידאולוגי לשתי יחידות נפרדות שקיימו קיבוצים נפרדים באותו יישוב, האחת מזוהה עם מפ"ם והשנייה עם מפא"י.
בהמשך הוחלט על הפרדה גמורה: האדמות והנכסים חולקו בצורה שווה בין שתי הקבוצות, ובשנת 1954 עברה הקבוצה המזוהה עם מפא"י מעט צפונה, ונפרדה משטחי המגורים של הקיבוץ ההיסטורי.
קבוצה זו הקימה קיבוץ בשם עין חרוד איחוד, והקיבוץ ההיסטורי החל להיקרא מאז עין חרוד מאוחד.
רוב מייסדי עין חרוד, תומכי מפא"י, עברו ל"איחוד".
רוב הצעירים, תומכי מפ"ם, נשארו ב"מאוחד".
עין חרוד איחוד נותר קיבוץ שיתופי עד שנת 2023.
ב-26 בדצמבר 2025 נרצחה בדקירות בת הקיבוץ אביב מאור על ידי מחבל מקבאטיה.
כלכלת הקיבוץ מתבססת על חקלאות ותעשייה.
בחקלאות יש לקיבוץ גידולי שדה מטעים ופרדסים, רפת מהגדולות בישראל ודיר עם כבשים שמשווקות אף לירדן.
בתעשייה בבעלות הקיבוץ מפעל מתכת בשם פלבם לייצור מטבחים תעשייתיים מנירוסטה.
מפעל נוסף הוא ריקור שמייצר מכשירי קירור למצלמות אינפרא אדומות.
בתחום התיירות ואטרקציות בקיבוץ צימרים מבתי ובתי עץ עם גינון וחדר אוכל פרטי לאורחי המקום.
בנוסף בקיבוץ יש אורווה לרכיבה על סוסים, בריכה לחברי ואורחי הקיבוץ ומאפיה.
בתחום הקיבוץ שוכן המשכן לאמנות ומוזיאון למדע והיסטוריה בית שטורמן עם פוחלצים מרשימים ומוטציות ובו גם סליק ישן.
כמו בשאר הקיבוצים עוסקים חברים בעבודות חוץ.
הקיבוץ שותף בבעלות יחד עם עין חרוד מאוחד, במשכן לאמנות על שם חיים אתר ובית שטורמן.
בקיבוץ מקיימים חגים חילוניים וחקלאיים לצד חגים דתיים.
בקיבוץ קיים בית כנסת המשרת גם את תושבי היישובים הסמוכים.
עֵין חַוּד , הוא כפר ערבי בהרי הכרמל בקרבת חיפה המשתייך למועצה אזורית חוף הכרמל.
תושבי עין חוד הם בני חמולת אבו אל-היג'א (أبو الهيجاء).
נכון לסוף שנת 2023, אוכלוסיית היישוב מונה 330 תושבים.
הכפר המקורי שכן במקום בו שוכן היום כפר האמנים עין הוד.
בעקבות פרסום הספר הלבן (1939) נכלל עין חוד באזור א' בו נאסרה מכירת קרקעות ליהודים.
על פי סקר הכפרים משנת 1945 נאמד מספר התושבים ב-650 איש, והשטח בבעלות הכפר היה 12,605 דונם טורקי, מתוכם 5,949 שטחים ציבוריים.
באמצע מאי 1948 כבשו אנשי ההגנה את הכפר, לאחר שהגיע מידע על אנשי כנופיות שנכנסו אליו.
באוגוסט 1938 במהלך המרד הערבי הגדול רבים מבני הכפר השתתפו בחטיפת ורצח משפחת לזרוביץ-קירז'נר ממחנה המעצר בעתלית.
תושבי הכפר ברחו במהלך מלחמת העצמאות, חלקם אל הרי הכרמל, וקרקעות הכפר, שהוכרזו כנכסי נפקדים נמסרו לקיבוצים עין כרמל, בית אורן וניר עציון.
בשנת 1953 שימשו בתי הכפר הנטושים להקמת כפר אמנים.
חלק מתושבי הכפר המקוריים (משפחת אבו חלמי) שבו לכפר בשוך הקרבות, אך לא הורשו להישאר בו ועל כן הקימו בקרבת מקום כפר חדש, שלא הוכר על ידי השלטונות והיה לכפר בלתי חוקי.
בשנת 2005, לאחר מאבק ארוך, הוכר הכפר רשמית כיישוב.
ביולי 2007, חובר לראשונה הכפר למערכת החשמל בישראל.
שנה וחצי לאחר מכן נסללו הכבישים הראשונים ביישוב שחיברו אותו לצירי התחבורה באזור.
ב-2 בדצמבר 2010 פונה הכפר זמנית בגלל השרפה בכרמל וב-6 בדצמבר חזרו תושביו למקום.
עין חמד הוא גן לאומי ושמורת טבע קטנה הצמודה לו, אשר שוכנים בהרי ירושלים.
האתר ידוע גם בשמו הלטיני אקווה בלה (בעברית: "מים יפים") ובשמו הערבי איקבלה, שהוא שיבוש השם הלטיני.
הגן הלאומי והשמורה שוכנים בהרי ירושלים באפיק נחל כסלון.
הם נמצאים מדרום למחלף חמד בכביש 1, כשבעה ק"מ ממערב לירושלים, בין שלוחת שורש לשלוחת צובה.
עין חמד יושבת על תוואי דרך רומית עתיקה שהייתה בשימוש גם בתקופות מאוחרות יותר ונקראה על ידי הצלבנים "דרך אמאוס".
הדרך חיברה את אזור השפלה עם הרי ירושלים והתחילה את מהלכה בסמוך לאזור הידוע היום כפארק קנדה, משם עלתה עד אבו גוש ומשם אל הקסטל ואל ירושלים דרך גבעת שאול של היום.
ליד הכניסה לשמורה נמצאת נחלת יצחק.
בהיעדר מחקר או סקר ארכאולוגי יסודי של האתר אין כל מידע על ההיסטוריה של עין חמד עד לתקופה הצלבנית.
שליטי ממלכת ירושלים בנו מצודות לאורך הדרך לירושלים על מנת לשלוט על חופש התנועה לירושלים ולאפשר מעבר בטוח לצלינים בדרכם לעיר הקודש.
בסמוך למעיינות הנובעים בהרי יהודה נבנו חוות חקלאיות לניצול המים להשקיה.
בגדה הצפונית של אפיק הערוץ נמצאים שרידים של מבנה צלבני שגודלו 30 על 40 מטר, שקיר החזית שלו הפונה לכוון דרום מתנשא לגובה 12 מטר.
המבנה ידוע בשם "אקווה בלה" ובערבית דיר אל בנאת (בעברית: מנזר הבנות)
בשנת 1986 נערך סקר במקום על ידי החוקר הבריטי דניס פרינגל המתמחה בתקופה הצלבנית.
על פי ניתוח התוכנית האדריכלית של המבנה ובהסתמך על הדמיון למבנים צלבניים אחרים שנמצאו בארץ, הגיעו החוקרים למסקנה, כי המבנה הוא חווה חקלאית מבוצרת ששמרה על מקורות המים באתר.
חיזוק לסברה זו הוא בית בד הנמצא בחצר המבנה.
מיקומה של עין חמד על אם הדרך לירושלים מעלה את האפשרות ששימשה גם מקלט לעולי רגל בדרכם אל ירושלים ואולי כבית הבראה לפצועים, חולים וזקנים.
כן מוסיף הסקר וקובע, כי המבנה המבוצר נבנה בתקופת מלכותו של המלך הצלבני פולק מאנז'ו בין השנים 1140–1160 תקופה בה נבנו גם המבצרים בצובה ובאמאוס.
במקום לא נמצאו שרידים למבני דת וככל הנראה לא הייתה למקום חשיבות דתית - למרות המשתמע משמו הערבי.
חשיבותה המועטה של אקווה בלה משתקפת בעובדה כי אין כמעט תיעוד צלבני המתייחס למקום.
המבצר מוזכר במסמך המציע מכירה של מספר נכסים של מסדר ההוספיטלרים וביניהם מוזכרת עסקה למכירת "אקווה בלה" לדוכס הונגריה.
המבנה הצלבני גובל בצידו הדרומי בשמורת טבע ובית קברות מוסלמי.
ביום ה-11 בינואר 1968 הוכר שטח של 8.5 דונם הסמוך לגן הלאומי כשמורת טבע.
בשמורה, גדלים כ־50 עצי אלון מצוי, שחלקם מתנשאים לגובה 20 מטרים וקוטר הגזע מגיע עד 1.5 מטר.
עצים אלו הם האלונים הגדולים ביותר בהרי ירושלים, בסמוך גדלים עצי אלה ארץ ישראלית, שריד לחורש ארץ ישראלי שכיסה את ההרים בעבר.
בתחום החורשה נמצא בית קברות מוסלמי פעיל, המשמש את הכפרים הסמוכים עין ראפה ועין נקובא; בבית הקברות ניצבת מצבת קבורתו של שייח' עבדאללה, ובזכותו נשמרו העצים העתיקים.
למרות השכנות הצמודה לא ניתן לגשת לשמורה משטח הגן הלאומי אלא מכביש הגישה לכפר עין ראפה.
רשות הטבע והגנים הקימה סביב המבנה הצלבני את הגן הלאומי ביום 11 בינואר 1968. שטחו 59 דונם ובו אתר נופש מוסדר, כולל מי שתייה, שירותים, מתקני פיקניק ומדשאות.
בתחום הגן נובעים מספר מעיינות שכבה קטנים המתנקזים בתעלה לאפיק נחל כסלון.
רשות הטבע והגנים מבקשת להרחיב את הגן הלאומי עין חמד אל הגבעה שממערב לו, ח'רבת א-ראס.
התוכנית צפויה להתנגש בתוכניות של המועצה המקומית מבשרת ציון לסלול את הכביש שיחבר את שכונת המגרסה עם מחלף עין חמד.
עד לשנת 2009 נהנה הגן מנביעה טבעית מארבעה מעיינות שכבה קטנים חלקם ישירות מאפיק הנחל וחלקם מנקרות קטנות.
הנביעות התאחדו לפלג שאורכו 400 מטר.
בחלקו העליון של הגן היו שתי נביעות קטנות, ובהמשך נוספה נביעה מתחת לכביש ירושלים תל אביב המנדטורי.
מים אלו נאגרו מאחורי סף עשוי מאבן ויוצאים דרך נקב אל תעלה בנויה המזרימה אותם במורד הנחל.
הנביעה הגדולה ביותר בגן היא עין חמד, הנמצאת בגדה הדרומית ועל שמה קרוי גם הגן.
נביעה זו זרמה בכל ימות השנה.
לפי סיפורים הנפוצים בפי תושבי הכפרים הערביים באזור במים אלו טמונים כוחות להגברת האון הגברי וסגולה ללידת בנים.
לאחר שנות הבצורת הרצופות בעשור הראשון של המאה העשרים ואחת ומאז מספקים אנשי רשות הטבע והגנים את המים לבריכות באמצעות מערכת סגורה, ממאגר שאוגר את מי הגשמים והמעיינות.
בימות החורף מוזרמים המים על ידי משאבה שמעלה את המים באפיק הזרימה בגן ומחזירה אותם אל המאגר.
במספר מקומות הוקמו לאורך אפיק הזרימה סכרים היוצרים בריכות.
הגדולה שבהן גודלה 20 על 20 מטר ועומקה כמטר.
בתוך בריכה זו מצויים שני בורות מים שנאטמו אחרי 1948. בורות אלו נובעים ומצטרפים אל אפיק הזרימה בנחל.
ממערב לבריכה זו נבע מעיין ניקבה קטן, אורך הנקבה כ 8 מטר וצורתה ריבוע שצלעותיו 80 על 80 סנטימטר.
המים יצאו אל בריכה עגולה חצובה בסלע שקוטרה מטר וחצי.
תעלה חצובה מוליכה את המים מהבריכה אל האפיק.
רשות הטבע והגנים הכשירה תעלות וסכרים בתוך הנחל.
המים זורמים לאורך האפיק ובכל ימות השנה ונאגרים במאגר מים תת-קרקעי במורד הגן וממנו הם מוזרמים חזרה בתעלות ובבריכות ומשמשים להשקיית הגן.
היזמים מכרו את הקוטג'ים למגורים ולאחר דיונים משפטיים ארוכים חייב בית המשפט העליון את המשפחות שגרו במקום להתפנות.
עין חרוד הוא הקיבוץ הראשון, השוכן בעמק חרוד בעמק יזרעאל שהוקם על ידי חברי גדוד העבודה בי"ח באלול תרפ"א (21 בספטמבר 1921) והתפלג בשנת 1952 לשני קיבוצים: עין חרוד איחוד ועין חרוד מאוחד.
עין חרוד הוקם על ידי אנשי העלייה השנייה והעלייה השלישית, חלוצים וחלוצות חברי גדוד העבודה ואנשי "השומר", שעלו לקרקע בסמוך לפתחו של מעין חרוד בי"ח באלול תרפ"א, 22 בספטמבר 1921, בערבו של יום.
תחילה באו לאתר כ-35 חברים מהקבוצה שעבדה בראס אל עין (ראש העין של ימינו) ליד פתח תקווה, ולמחרת הצטרפו כ-39 חברים ממחנה גדוד העבודה במגדל.
מנהיגי היישוב הבולטים בראשיתו היו שלמה לביא, יהודה אלמוג ומנחם אלקינד, ואחר גם יצחק טבנקין.
עין חרוד הוקם מלכתחילה על פי תוכנית "הקבוצה הגדולה" אשר הגה שלמה לביא ואושרה על ידי ההסתדרות הציונית בקונגרס הציוני ה-12, הסתדרות העובדים, ומפלגות הפועלים: "הפועל הצעיר" ו"אחדות העבודה".
אחרי חודשים אחדים הקימו חברי הקיבוץ נקודה נוספת לרגלי הגלבוע, כ-5 ק"מ מזרחית, באתר תל יוסף הישנה, סמוך לקצה המזרחי של "גוש נוריס".
האתר החדש נקרא "תל יוסף".
הרקע לפילוג היה השאלה האם הכספים שמרוויחה עין חרוד ישארו בקיבוץ, לטובת פיתוח, כדרישת שלמה לביא, או יועברו לקופת הגדוד, כדרישת מנהיגי הגדוד מנחם אלקינד ויהודה אלמוג.
תומכי לביא נשארו בעין חרוד.
עין חרוד עזבה בעצם את הגדוד, בתמיכת דוד בן גוריון, שהיה אז יו"ר ההסתדרות.
עין חרוד כמעט התפרק כתוצאה מהארוע, אך הצטרפו אליו חבורות חלוצים, שייצבו אותו.
בהשפעת טבנקין, עין חרוד הפך תוך שנים מעטות ל"קיבוץ ארצי" שפלוגותיו פזורות ברחבי הארץ.
בקיץ 1929 חזרו והצטרפו אל "הקיבוץ המאוחד": כפר גלעדי, תל יוסף ורמת רחל, קיבוצי "גדוד העבודה" שהתפרק.
ב-1926 עבר הקיבוץ למקום הקבע שלו, בגבעת "קומי", מתחת לכפר הערבי שהיה בראש הגבעה.
במחנה במעיין חרוד התיישב ארעית גרעין המייסדים של קיבוץ בית השיטה, עד שעבר למקום הקבע.
כמו כן התגוררו ליד מעין חרוד קבוצות מתיישבים נוספות.
ב-1927 בִיקרה בעין-חרוד משלחת רבנים ובהם הראי"ה קוק, כחלק ממסעה ביישובים החקלאים בצפון הארץ.
ב-1931, בעת שהיה הקיבוץ הראשון שחתם על חוזה התיישבות עם הסוכנות היהודית, מנתה אוכלוסיית הקיבוץ 240 חברים, 160 ילדים ו-25 תושבים.
במלחמת העצמאות עזבו ערביי קומי את הכפר.
הקיבוץ משתמש באדמות שהשתייכו לכפרים הפלסטיניים אלקומיה וטמרה, כאשר הראשון חרב ב-1948 ואילו השני קיים כיום.
בשנת 1952, כחלק מן המאבק בתנועת העבודה והפילוג בקיבוץ המאוחד, התחולל גם פילוג בקיבוץ עין חרוד.
לאחר דין ודברים קרקעות הקיבוץ ונכסיו פוצלו וחולקו לשניים, בין שני קיבוצים באותו אתר; האחד של נאמני מפ"ם והשני של תומכי מפא"י.
בשנת 1954 עברה הקבוצה המזוהה עם מפא"י ואשר פרשה מן הקיבוץ המאוחד, לאתר סמוך על גבעת קומי שבאדמות הקיבוץ והקימה את "עין חרוד איחוד".
הקיבוץ עין חרוד הוותיק, שבו נשארו החברים שזוהו בעבר עם מפ"ם, נקרא מאז בשם "המאוחד".
שם המקום שימש באופן סמלי בספרו של עמוס קינן: הדרך לעין חרוד.
עין יזרעאל הוא מעיין העתק תת-קרקעי הנובע לרגלי העיר המקראית יזרעאל, ליד הגלבוע.
המעיין נקרא בערבית עין אלמיתה שפירושו המעיין המת.
המעיין נמצא בין צומת נבות לבין צומת יזרעאל, סמוך לקיבוץ יזרעאל.
עין יזרעאל הוא מעיין נקבּה בו המים נובעים בחדר תת-קרקעי בעל שני פתחים עיליים, שדרך אחד מהם היה ניתן לרדת לניקבה אל המים ולעלות חזרה.
בעבר שפיעת מי המעיין הייתה תנודתית, ונעה בין 10 ל־80 מ"ק לשעה.
המים מהמעיין יוצאים בתעלת אבן לבריכה קרובה ובה שרידי מבנה משאבה ותעלות מים.
המקום היה מוקף צמחייה עבותה.
הקרן הקיימת לישראל הכשירה את המקום כאתר נופש וטיולים, ונסללה אליו דרך עפר.
המים מהבריכה זורמים אל נחל נבות וממנו אל נחל חרוד.
בשנת 2007 יבש המעיין כליל, והחל משנת 2009 מוזרמים אליו מים מקידוח של חברת מקורות בספיקה של 30–50 מ"ק לשעה.
הקידוח, שנמצא ליד צומת נבות, כבר אינו משמש למי שתייה מכיוון שמימיו מלוחים, ומימיו מוזרמים אל עין יזרעאל.
בעקבות כך הבריכה חזרה להיות שוקקת פעילות ומים.
ויקטור גרן, שסייר בארץ ישראל במאה התשע עשרה, מספר שהמעיין היה מתייבש מדי שנה בעונת הקיץ עד שהתייבש כמעט לגמרי.
בשנת 1834 חידשו את המעיין על ידי חפירה ומאז לא חדל לנבוע ולספק את צורכי המים של תושבי הכפר זרעין.
זרעין הייתה כפר ערבי קטן שישב במקומה של העיר המקראית יזרעאל ובשמו שימר במידת מה את שם המקום הקדום.
הניקבה הורחבה בתקופת המנדט הבריטי כדי להגביר את שפיעת המים מהמעיין.
המקום שימש מקום אימון ומסתור לאנשי ההגנה באזור בשל היותו נסתר ומוקף צמחייה עבותה.
במלחמת העצמאות פונו תושבי הכפר הערביים לג'נין.
במקום התרחשה גם פרשת נבות היזרעאלי שאחאב מלך ישראל רצה לרשת את כרמו ואשתו של אחאב, איזבל, ארגנה משפט לנבות שבסופו נסקל למוות ואליהו הנביא ניבא את חורבן ממלכת אחאב.
עין חניה (עין-אל-חניה) הוא מעיין שכבה בהרי יהודה, ברום 600 מטר מעל פני הים.
המעיין נובע מעל אפיק נחל רפאים, למרגלות הכפר הפלסטיני אל-ולג'ה ורכס הר גילה, בשטח השיפוט של ירושלים (שכולל גם חלק גדול מהכפר אל-ולג'ה שמעל המעיין), ועל גבול הקו הירוק, קו הפסקת האש שנקבע ב-1948.
שטח המעיין ואזור העתיקות שסובב את המעיין, נמצא בבעלות הכנסייה הארמנית.
בריכת המעיין היא אחת הגדולות בהרי יהודה (77 מ"ר); גודלה כ-8 על 10 מטר, עומקה עד שני מטר, והיא מקבלת את מימיה מנביעה הנובעת מתוך 2 מערות קטנות.
הגישה למעיין היא דרך כביש, המהווה חלק משביל המעיינות, היוצא מקניון מלחה לכיוון אל-וולג'ה והר גילה - המעיין נובע מצד שמאל של הכביש.
המעיין נמצא בסמוך לשביל ישראל, ורבים מן המטיילים בוחרים לסטות מן השביל על מנת לעבור בו.
בתחילת שנת 2018 שופץ המקום ונחנך במעמד ראש עיריית ירושלים ניר ברקת והשר זאב אלקין.
בפברואר 2018 הוצב מחסום של משמר הגבול בין אזור המעיין לשטחי הרשות הפלסטינית, במטרה לספק הגנה על תושבי ירושלים ועל המשתמשים בציר התנועה ובמתקנים שלצידו.
לאחר שנים שהמקום היה סגור למטיילים עקב עבודות שימור ותחזוקה, המקום נפתח ב-23 במרץ 2021 כשמורת טבע בניהול רשות הטבע והגנים.
במקום נערכו חפירות ארכאולוגיות שבהם נחשפו שרידים מימי בית ראשון, בית שני ומהתקופה הרומית והביזנטית.
הארכאולוג יובל ברוך מצא באתר שבר של כותרת פרוטו-איאולית והעריך כי במקום שכנה אחוזה מלכותית מתקופת בית ראשון.
סמוך לבריכה קיימים שרידים של כנסייה לכבוד פיליפוס, דמות המוזכרת בספר מעשי השליחים, בברית החדשה.
על פי האמונה הנוצרית כאן הוטבל השר מכוש לנצרות, הסריס שומר הארכיון של מלכת שבא, במאה הראשונה.
הכנסייה האתיופית רואה בכך את הטבלת האתיופי הראשון לנצרות (לדעת הארכאולוג יובל ברוך שחפר במקום וחקר אותו במשך שנים מדובר באדם ממקור נובי), ומקיימת טקס שנתי לזכרו.
המעיין שימש מקום מפגש לתושבי האזור - יהודים, מוסלמים ונוצרים - מירושלים, בית לחם, גוש עציון והכפרים הסמוכים אל-ולג'ה ובתיר.
רבים מגיעים ממרחק כדי לשחות ולשתות מן המים הצלולים.
מדי שנה נערכים סביב המעיין טקסי תשליך, חגיגות עיד אל-פיטר, טקסים של הכנסייה האתיופית, ואיסוף 'מים שלנו' שמורים לקראת הפסח.
בנובמבר 2010 נערכה במקום תפילה לגשם משותפת ליהודים ומוסלמים מאזור בית לחם.
חקלאות קדומה (שלחין) בעין חניה
באתר חקלאות קדומה (שלחין) המושקית ממי המעיין.
עין חנדק הוא מעיין בהרי ירושלים, מזרחית למושב אבן ספיר.
עד שנת 1948, המעיין שירת את תושבי אל-ג'ורה, כפר שהיה מעל המעיין.
המעיין נובע בתחילתה של נקבה, ומימיו מוזרמים במערכת נקבות חצובות בסלע מתצורת שורק.
המעיין נמצא בגובה 580 מטר מעל פני הים, ומזין מערכת השקיית שלחין נרחבת בוואדי יוסף ממזרח למושב אבן ספיר.
שמו של המעיין "עין חנדק" הוא שינוי קל של שמו הערבי "עין אלח'נדק", ופירושו עין הניקרה או עין התעלה או החפירה.
עין חנדק נמצא ביער עמינדב על שביל המעיינות, שהוא שביל באורך של שני ק"מ היוצא מחרבת סעדים, עובר דרך מספר רב של מעיינות שכבה, עד שמגיע לעין חנדק.
עין חנדק ממוקם גם על שביל ישראל, והוא מהווה את נקודת החיבור שלו עם שביל ירושלים.
בסמוך למעיין עצי זית, תאנה, פטל, וענבים.
נקבה זו היא הארוכה בנקבות המערכת.
בקצה השוכן עמוק בסלע היא מתפצלת לשתי נקבות משנה: האחת באורך של שלושה מטרים, וסעיף שני באורך של שישה מטרים.
במקום מפגש הסעיפים נבנה סכר קטן שגובהו כמטר.
סכר זה שולט על גובה המים הזורמים בנקבה, ומאפשר זרימה קבועה במורד תוך שימוש בכוח הכבידה.
מערכת זו נחוצה מאחר שגובה רצפת בריכת האגירה גבוה מנקודת הנביעה.
כ-20 מטר לפני פתח הנקבה נמצא פיר אנכי.
בעבר היה בפיר סולם מתכת שאִפשר ירידה אל תוך הנקבה.
אולם בחורף 2008–2009 הוסר הסולם והכניסה לפיר נחסמה בשבכת מתכת כחלק מן הצעדים לשיפור בטיחות המטיילים במקום.
גובה הנקבה נע בין כשניים וחצי מטר לארבעה מטרים, ורוחבה כמטר וחצי.
שכבת טיח עבה למניעת חלחול של המים מכסה את קירות הנקבה עד לגובה מטר וחצי.
גובה המים בנקבה מגיע לעיתים עד ל-120 ס"מ, בערך.
דרך פתח מרובע קטן יוצאים המים לבריכת אגירה.
פתח זה היה רחב יותר בעבר, והיה גם ממוקם מתחת לקמרון אבן, שנסתם בחלקו הגדול על ידי בניית קיר אבנים, המקטין את מידות הפתח.
פעולה זו נועדה, ככל הנראה, לשמור על ניקיון הנקבה.
הנקבה המזרחית היא מערכת של שתי נקבות נפרדות המתחברות לקראת החיבור לבריכת האגירה וחצובות על קו תפר בין שכבת חוואר לשכבת אבן גיר קשה.
נקבה ישרה נמשכת מהנביעה כ-17 מטר ממערב לבריכה.
מנקבה זו מסתעפת נקבה נוספת שאורכה הכולל כ-31 מטר וצורתה כאות ר'.
גובה הנקבות הוא בין 2 מטר ל-2.5 מטר ורוחבן כמטר וחצי.
בנקודת המפגש של הנקבות בנוי סכר קטן לשליטה על גובה המים הזורמים אל הבריכה.
כאמור, רצפת בריכת האגירה גבוהה מנקודות הנביעה, ועל כן יצרו בוני מערכת ההשקיה מערכת סכרים פנימית בנקבות שמטרתן הרמת פני המים במוצא הנקרות בבריכה.
מבנה ייחודי זה נדרש למלא את בריכת האגירה למרות עומקה הרב (באופן יחסי לבריכות אגירה באזור).
הבדלי גובה אלו בין הנביעה לבריכה אינם מאפשרים לבריכה להתמלא עד גדותיה.
צורתה הכללית של הבריכה אליפטית.
אורכה כ-30 מטר ורוחבה בנקודה הרחבה ביותר כ-7 מטר.
עומקה המרבי הוא כ-4 מטר.
הבריכה חצובה בסלע בחלקה וחלקה האחר בנוי באבן.
במקומות מספר ניתן לראות סימני טיח על גבי קירות הבריכה.
גרם מדרגות, חלקו בנוי מאבן וחלקו חצוב בסלע, יורד משפת הבריכה ומגיע לקרקעית הבריכה.
ממדרגות אלו ניתן לרדת אל תוך הבריכה ומשם אל הנקבות ואל מקור הנביעה.
מבריכת האגירה מובילה תעלה מקורה בלוחות אבן אל חלקות השלחין במורד עמק ואדי איתן.
בעמק הקטן והצר נבנו תעלות השקיה חצובות באבן ותעלות השקיה בנויות באבן, לניצול חקלאי של מי המעיין.
באפיק הקטן אליו זורמים מימי עין חנדק, כ-600 מטרים מצפון לו, הוקם סכר מונומנטלי בגובה של כ-10 מטרים הבנוי מ-11 נדבכי אבנים, הדומות בסיתותם ובבנייתם לאבני הכותל המערבי, עובדה המעידה על גילו הקדום של הסכר.
בראש הסכר, מעל האבנים הקדומות, נבנה נדבך נוסף של אבנים קטנות יותר ובסיתות גס.
נדבך זה נוסף בתקופה מאוחרת, כדי למנוע מהאדמה, שכבר הגיעה לקצה גובה הסכר, להיסחף.
עובדה זו מעידה על השימוש החקלאי הרצוף במקום.
חוקר ארץ ישראל יהודה זיו כתב בספרו 'רגע של מקום', כי לפני מלחמת ששת הימים ואיחוד ירושלים שמו לב המטיילים באזור בדמיון בין הסכר לכותל המערבי, ולכן נתנו לו את השם "הכותל הקטן".
הסכר הוא למעשה קיר תמך, שבנוי לרוחב הערוץ הצר של ואדי יוסף, במטרה לעצור את סחף הקרקע.
מיקום בנייתו של קיר התמך אינו מקרי, אלא תוצאה של חישוב הנדסי-חקלאי, ומתייחס לזרימת המים ממערכת עין חנדק.
מיקומו מונע בזבוז מים ואדמה חקלאית מחד גיסא, ומאידך גיסא מונע התייבשות של הקרקע שנאספה.
בתחתית הקיר הושאר פתח קטן לניקוז עודפי מים.
לצידי האפיק נמצאות מספר שומרות עתיקות שמורות היטב.
עין יברוד הוא כפר ערבי ברשות הפלסטינית, בנפת רמאללה ואל-בירה, כ-7 ק"מ צפונית לרמאללה, בגובה של כ-800 מ' מעל פני הים.
מזרחית ליישוב, מעבר לכביש 60, נבנתה ההתנחלות עפרה ומערבית ליישוב נבנתה ההתנחלות בית אל.
לפי מפקד האוכלוסין הפלסטיני שנערך בשנת 2017 חיו בכפר 2,515 תושבים.
תושבי הכפר סבורים שהשם נגזר מהמלה הערבי בָּרְד (برد) שפירוש קור, משום שבחורף המקום קר, בגלל גובהו.
עין יברוד ממוקם למרגלות שתי ח'ירבות, "ח'ירבת חסן" ו"ח'ירבת ע'ורייטיס" בה נמצא מקאם שייח' עבדאללה.
ב-1935 נערכה במקום חפירה ארכאולוגית ונחשפו מערת קברים קדומה, כלי חרס וחפצי נוי.
במסגרת הסקר הארכאולוגי של ישראל מצא באתר הארכאולוג זכריה קלאי בשנת 1968, שרידים של מבנה ציבורי גדול, שיסודותיו מתקופת הברזל בארץ ישראל.
בסביבות המבנה נמצאו עצמות רבות של בעלי חיים, ולכן נראה ששימש למטרות פולחניות.
המבנה שוכן במרכזו של מתחם שהיה מוקף בחומה.
באזור נסקרו גם שרידי ביצורים מההתקופה ההלניסטית בארץ ישראל, מערות קבורה חצובות בסלע בהם ארקוסוליה וכתובות מהתקופה הרומית בארץ ישראל כמו כן נמצאו שלושה מטבעות עם דיוקנו של הקיסר קונסטנטינוס.
במאה ה-13 העניק הסולטאן הממלוכי אל-מלכ אל-מעט'ם עיסא את מחצית הכנסות הכפר למדרסת "בדר א-דין" בירושלים, ואת המחצית השנייה לצאצאי משפחת חטיב.
לפי ויקטור גרן, גרו בכפר 800 תושבים בשנת 1863.
בשנת 1818 כתב שכאשר התקרבה משלחתו ליישוב, הזהיר אותם מורה הדרך מפני שודדים חמושים והם נחלצו משם בעזרת תעודת מסע טורקית וכלי הנשק שהיו בידיהם.
במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל נמנו בכפר 178 בתים מיושבים ב-788 נפשות, כולם מוסלמים.
בסקר הכפרים 1945 בארץ ישראל צוין מספר תושבי הכפר כ-930 ושטחו נרשם כ-11,488 דונם, מתוכם 20 דונם מושע.
בעקבות מלחמת השחרור, ואחרי הסכמי שביתת הנשק של 1949, הייתה עין יברוד תחת שלטון ירדני.
במפקד האוכלוסין הירדני משנת 1961 נמנו בכפר 1,501 תושבים.
ב-1966 החלה ממשלת ירדן להקים מחנה צבאי על קרקע שהופקעה בצידו המזרחי של הכפר.
מאז שנות ה-50 של המאה ה-20 היגרו רבים מתושבי עין יברוד לארצות הברית ולפוארטו ריקו והם מרוכזים בעיקר בשיקגו (כ-1000 נפש) ובניו יורק (כ-600 נפש).
חלקם בנו בית נוסף בעין יברוד המשמש אותם בביקורים בכפר ובמשלוח ילדיהם לבית הספר בכפר.
מגמת ההגירה החוצה נחלשה לאחר מלחמת ששת הימים ואף התקיימה הגירה של משפחות מרצועת עזה למרחב בין עין יברוד וסילואד.
השטח הבנוי של עין יברוד גדל באופו משמעותי, תוך שהוא מתרחב כלפי מעלה לאורך הכביש ויוצר לכפר צורה קווית.
בשנת 1974, הוקמה תנועת גוש אמונים וכן גרעין שילה ששם לו למטרה להתיישב ביישוב המקראי שילה.
לאחר מספר ניסיונות להתיישב, התיר שר הביטחון פרס, באפריל 1975 לחברי "גרעין שילה" ללון ב-12 מבנים נטושים של המחנה הצבאי הירדני סמוך לעין יברוד.
הגרעין נשאר במקום, שהפך להתנחלות עפרה, בתחום 250 הדונם של המחנה הירדני, שכבר הופקעו מהתושבים על ידי ממשלת ירדן ועברו לחזקת מדינת ישראל.
בשנת 1979, החלו המתנחלים לדרוש להגדיל את שטח היישוב ולבסוף, בתמיכתו של השר עזר ויצמן, גדל שטח היישוב על אדמות עין יברוד ללא תוכניות מתאר מאושרות.
כנזכר לעיל, הסקר המנדטורי נקבע שהשטח הכולל של עין יברוד הוא 11,488 דונם.
בשנת 2012 דיווחה מועצת הכפר שהשטח קטן במקצת ועומד על 11,401 דונם.
מתוך השטח הזה הופקעו 1,389 דונם מאדמות הכפר:
סלילת הכביש העוקף (כביש 60), נעשתה בחלקה 2.8 ק"מ) על אדמות הכפר ולשם כך הופקעו אדמות נוספות.
יש להזכיר כי 75 מטר מכל צד של הכביש, לכל אורכו, הוגדרו "אזור חיץ" שבו נאסר על התושבים כל שימוש בקרקע.
בזמן האינתיפאדה הראשונה הכריזו תושבי הכפר על עצמם כשטח משוחרר והיו מעורבים בתקריות רבות של ידי אבנים.
בפיגוע שהתרחש בכפר באוקטובר 2003, נורו למוות במהלך פטרול שגרתי בכפר שלושה חיילי צה"ל מגדוד דוכיפת וחייל נוסף נפצע באופן קשה, על ידי מחבלים חמושים שהשתייכו לארגון פת"ח.
המחבלים ביצעו וידוא הריגה בחיילים וגנבו את נשקיהם.אנשי החוליה לא היו תושבי עין יברוד.
ב-2008 עתרו חמישה תושבי עין יברוד לבג"ץ, בדרישה להורות על הריסת בתים שבנו מתנחלים על אדמתם הפרטית.
ב-2015 הורה בג"ץ למדינה להרוס את תשעת המבנים הבלתי חוקיים בהתנחלות עפרה.
ב-2013 קבע בית המשפט המחוזי בירושלים שעסקת נדל"ן במסגרתה השתלטו מתנחלים על בית בשולי הכפר זויפה.
בשנת 2017, הוקם מכון לטיהור השפכים של ההתנחלות עפרה, ללא אישור, על קרקע בבעלות תושבי עין יברוד.
בית המשפט אסר להפעיל את המתקן לאחר שהמדינה הודתה שהוקם על קרקע פלסטינית פרטית.
ב-20 באפריל 2021 ביצעו מחבלים לינץ' ברכב ישראלי שניסה לקצר את דרכו בנסיעה דרך הכפר עין יברוד, התנגשו בו, והעלו אותו באש.
נוסעי הרכב נמלטו רגלית ולא נפגעו.
לאחר כחודש נתפס אחד המחבלים והועמד לדין.
עין יָעֵל (ערבית: עין יאלו, וכך מופיע במפות המנדטוריות) הוא מעיין בנחל רפאים, השוכן על יד גן החיות התנ"כי בירושלים; בעבר כונה על ידי תושבי השכונות הסמוכות "מעיין עץ הברוש" על שום עץ ברוש גדול מידות הצומח ליד הבריכה הגדולה.
באתר התגלתה וילה רומית מפוארת.
בשנת 1965, החליטה ועדת השמות הממשלתית לקרוא למקום בשם עין יַעַל.
המקור לשם נובע מן המילה האחרונה שבהצהרת כורש - "יָעַל": אלא שבפי העם השתרשה הצורה השגויה - עין יָעֵל וזאת למרות שטרם שזפה שם עין אדם בחיה מסוג יעל, בשנת 2006, החליטה ועדת השמות הממשלתית לשנות את שם המקום לשם עֵין אַיָּל (למרות שגם האייל לא נמצא באזור זה).
השם העדכני לא התקבל בציבור או במערכת השילוט.
בעין יעל נחשפה חווה חקלאית מתקופת הברזל II המאות 7-6 לפנה"ס.
האתר המשיך לשמש כחווה חקלאית עד סוף המאה ה-19. במרום האתר נובע מעיין שמימיו שימשו להשקיית שורות של מדרגות חקלאיות.
מעל לשכבה של זו נבנו מבנים של וילה רומית מפוארת המתוארכת על ידי הארכאולוג גרשון אדלשטיין למאה השנייה - שלישית לספירה.
חווה מסוג זה מכונה בעולם הרומי "וילה רוסטיקה" (Villa Rustica).
אחוזות חקלאיות ומבנים מפוארים היו מקובלים בכל האימפריה הרומית מאז המאה הראשונה.
מהמבנה הרומי בעין יעל נחשפו הטריקליניום (אולם להארחת אורחים), לידו חדר מגורים וחדר נוסף.
במדרגה השנייה נמצא בית מרחץ קטן ששימש את בעלי הבית.
במדרגה נמוכה יותר נמצא בית מרחץ גדול בהרבה ששיטחו כ-200 מ"ר.
בית מרחץ בגודל זה נחשב לבית מרחץ ציבורי.
חדרי המבנה הרומי ובית המרחץ הציבורי רוצפו בפסיפס צבעוני וקירותיהם מכוסים פרסקו מעוטר דגמים גאומטריים.
באחד החדרים התגלה פסיפס שעליו דמות "בן-ים" (פוסידון - אל הימים, האוקיינוסים, הסוסים ורעידות האדמה).
בווילה נמצאו מספר רב של לבנים ורעפים, שעל חלקם טביעות חותם של הלגיון העשירי פרטנסיס.
במדרגה השנייה, מעל לקירות של המבנים הרומיים נמצאו שרידים של אחוזה חקלאית שנבנתה בתקופה הערבית הקדומה (מאות 8-7).
מסוף המאה ה-19 נמצא מבנה מגורים של משפחה יוונית שהתגוררה במקום.
אתר עין יעל מפעיל מערך קורסים וסדנאות, מלאכות קדומות, מרכז לאומנות עכשווית בטבע, ומרכז לטבע תרפיה עם אוכלוסיות בסיכון ובעלי צמי"ד.
הכניסה לאתר בתיאום מראש או רישום.
עין יהודה הוא מעיין בשולי קיבוץ עין הנציב, הקרוי על שמו של הרב נפתלי צבי יהודה ברלין, שעל שמו קרוי גם הקיבוץ.
לפיכך, אינם מתאימים לשתייה או חקלאות, ומנוצלים לבריכות הדגים שבקרבת הקיבוץ מכיוון שטמפרטורת המים גבוהה במשך כל השנה.
דבר זה עוזר לשמור על הדגים בעיקר מסוג אמנון שפגיעים מאוד למחלות בקור.
אזור המעיין הוכרז כגן לאומי, והחל מ־2021 עד ל־2023 המעיין נמצא בשיפוץ ומגודר על ידי רשות הטבע והגנים.
עמק בית שאן מחולק לשלושה מפלסים: עליון, תיכון ותחתון.
המעין נמצא במפלס התיכון ומקורות המעין מחלחול המעיינות שנמצאים במפלס העליון כגון: עין שוקק, הסחנה, נחל הקיבוצים ועוד.
מקורותיהם של מעיינות אלה מאקוויפר עבדת שמתנקז ממרכז השומרון צפון מזרחה (באזור שכם וג'נין) ומאקוויפר יהודה שמתנקז מהרי בית אל בדרום צפונה לעמק בית שאן.
ספיקה: על פי נתונים מלפני עשרות שנים, ספיקתו של המעין היא בינונית, 151 מ"ק לשעה.
להשוואה, הספיקה של המעיין גן השלושה-סחנה היא 2331 מ"ק לשעה.
גודל: בערך כגודל בריכת שחייה באורך 25 מ' בצורה אליפטית.
טמפרטורת המים: נעה בין 24 מעלות בקיץ ל-22 מעלות בחורף.
דגים במקור: נווית כחולה, חפפים ועגלסת ממשפחת הביניות.
דגים כיום: אמנון, קרפיון, קרפיון שחור, דגי נוי, סרטן הנחלים, צבים ועוד.
ציפורים: שלדג לבן-החזה, שלדג גמדי, פרפור עקוד ועוד.
צמחייה: קנה, צפצפות, תמר, אקליפטוס, חצבים ושיזף (דומים).
מעיין עין חוגה הוא מעיין שופע הסמוך לנחל חרוד, הוא נמצא במרחק שני קילומטר מזרחית לקיבוץ חמדיה.
הוא אחד מן המעיינות הגדולים בעמק בית שאן ודרך הגישה אל המעיין היא מכביש 90.
המעיין נמצא באזור השבר הסורי-אפריקני.
מזרחית למעיין ישנם שרידי כפר מהתקופה הנאוליתית ועד קום המדינה היה בסמוך למעיין הכפר הפלסטיני אלע'זאויה.
במקום הוקם פארק מים גדול בשם גני חוגה שנחנך ב-1994 על ידי המועצה האזורית, קק"ל ומשרד התיירות והפך למעיין מוסדר.
באזור המעיין נשתמרו הצמחייה הטבעית ועצי תמר מקוריים.
שוחזרה במקום טחנת קמח עתיקה והוקם גן זואולוגי.
עֵין חַדָּה הייתה עיר בתקופת המקרא.
בספר יהושע מסופר כי נמסרה לנחלת שבט יששכר:
במאה ה-20 הציעו לזהותה ממזרח להר תבור, בכפר אל-חַדַתֶ'ה.
בסביבות הכפר נערכו חפירות ארכאולוגיות, ובהם נמצאו ממצאים כגון חרסים מתקופת הברזל.
עין חוּקוֹק (נקרא גם עין חבקוק ועין יאקוק) הוא מעיין הנובע בגליל התחתון צפונית-מערבית לקיבוץ חוקוק, ליד כביש 65 במקום מפגשו עם תעלת המוביל הארצי.
לא רחוק משם נמצא קבר חבקוק.
המעיין שימש בתקופות קדומות את היישוב העתיק חוקוק, יישוב מימי בית שני המשנה והתלמוד, ששכן מדרומו.
בתקופה העות'מאנית, ישב על חלק משרידי היישוב העתיק הכפר הערבי יאקוק, ששימר את שמו.
המעיין שימש את תושבי הכפר.
בתקופת המנדט הבריטי נבנה במקום מבנה בטון מאבני בזלת מסותתות, בגודל כ-2.5 על 2.5 מטר, שכלא את מי המעיין ויצר בריכה בעומק כחצי מטר מתחת לפני השטח.
בצמוד למבנה האבן משמאלו בריכה קטנה נוספת.
במעלה הר חבקוק, קצת מעל בית המעין, נמצא בור מים שבתוכו מתחילה הנביעה.
עומק הבור כשלושה מטרים ובתוכו תעלה ובריכה נוספת.
במשך השנים נשבר מבנה הבטון בחלקו.
בתקופה שבית המעיין שימש את תושבי כפר יאקוק, היה בנוי מעל מבנה האבן מבנה מעץ.
בחזית המבנה נצבה שורה של שקתות.
מסביב למעיין נמצאת חורשה גדולה וסבוכה של עצי שיזף מצוי גדולים.
עצי השיזף צמודים זה לזה ויוצרים מתחתם משטח גדול מוצל.
עין טב (גם עייני טב) הוא שמה של עיירה יהודית קדומה ביהודה הנזכרת רבות בכתבי חז"ל, בעיקר בהקשר לקידוש החודש שהתקיים בה לאורך השנים.
בהתאם למקורות היהודיים, בעין טב התקיים בית הוועד המיוחד לקידוש החודש ולעיבור השנה לאורך תקופת המשנה והתלמוד, וזאת גם לאחר מעבר הסנהדרין לגליל עם דיכוי מרד בר כוכבא.
זאת, בהתאם להלכה לפיה: .
בתלמוד הבבלי מובא כי רבי יהודה הנשיא הורה לרבי חייא ללכת ולקדש את החודש בעין טב, ולשלוח לו אישור מיוחד על כך: .
בתלמוד הירושלמי נזכר מעשה ברבי חנינא שהלך לקדש את החודש בעין טב בשעה שמזג האוויר היה מעונן, אולם הצליח לבסוף להבחין בירח דרך חור בעננים: .
כן נזכר בתלמוד מעשה באמורא רב הונא (חונא) בר אבין שהלך לקדש את החודש במקום: .
בבית הוועד שבעין טב נקבעו גם הלכות שונות הנוגעות לקידוש החודש, ובהן לעניין הקריאה בתורה בראש חודש: , וכן לעניין התקיעה בשופר לאחר ההכרזה על קידוש החודש: .
הגם שקידוש החודשים והשנה התבצע במקומות נוספים, כגון יבנה שביהודה ואושה שבגליל, המשיכה העדות בבית הוועד בעין טב להיחשב למוסמכת ביותר: .
לאור התיאורים שבמקורות, מקובל להצביע על מיקומה של עין טב הקדומה באזור שפלת לוד.
חיזוק משמעותי לכך הוא אזכורה של עיירה בשם ENTABA במפת מידבא מהמאה השישית לספירה, בין לוד ובין יבנה.
בנוסף, יישוב בשם עין טאב נזכר בתעודה עות'מאנית מן המאה השש עשרה ככפר קטן שהתקיים באותה תקופה באזור לוד ואונו.
עין יבקע הוא מעיין שכבה מעט מעל ערוץ נחל ציפורי, סמוך ליישוב כעביה-טבאש-חג'אג'רה.
המעיין כולל נביעה לתוך בריכה גדולה ומסודרת המתוארכת לתקופה הרומית בארץ ישראל.
מן הבריכה יוצא פלג קצר המתחבר למערכת הובלת המים לטחנת הנזירים במורד הנחל.
המעיין ידוע גם בשם "מעיין הסוסים".
המקום נוקה וטופח על ידי רשות ניקוז ונחלים קישון, אשר הכשירה אותו לקליטת מטיילים, עם מתקנים מינימליים.
המעיין נמצא על תוואי שביל ישראל ושביל הסנהדרין.
עין יבנאל הוא מעיין שכבה הנובע בתוך מערת בזלת בצלע נחל חרצית שבגליל התחתון, סמוך למושבה יבנאל.
המים נובעים בתוך מערת נקבה חשוכה וגדולה שנחצבה בסלע בצורה עגולה עם שני חללים מרכזיים.
הכניסה למערה היא דרך פתח ברוחב חצי מטר בקיר הבטון התוחם את המערה, שמוסתר מאחורי שיחים תחת עץ תאנה גדול.
המערה חשוכה ולפעמים אפשר למצוא בה נרות שמטיילים קודמים השתמשו בהם.
מי המעיין קרים כל השנה.
עומק המערה הוא 1.5 מטר ורוחבה 8 מטרים.
החנייה הכי קרובה למעיין היא בבית העלמין הדרומי של יבנאל, ממנו יש להמשיך כ-25 דקות בהליכה שעשויה להיות מאתגרת על צלע ההר כדי להגיע למעיין.
עין חַשְׁרַת הוא מעיין שכבה הממוקם בגדתו הצפונית של נחל השופט.
שלוש ניקבות חצובות בסלע מזינות את המעיין.
שתי נקבות קטנות ואחת גדולה.
מי המעיין זורמים בתעלה החצובה ברצפתו ומתנקזים בבריכה מרובעת שלה שני מפלסים.
שתי בריכות אוגרות את מי המעיין, אחת קטנה ואחת גדולה שעומקה כ-90 ס"מ.
בריכות אלו מחוברות בתעלת ניקוז שאורכה כ-20 מטר.
את המים לבריכה השלישית מעביר מרזב.
יש הסוברים כי מערכת הנקבות היא שריד מהתקופה ההלניסטית או התקופה הרומית.
באפיקו של הנחל נמצאו שרידי טחנת קמח.
בענן מתקבצים המים כך גם כאן מתקבצים המים מהנקבות למעיין.
המעיין נקרא גם "עין אמי" ע"ש אמנון (אמי) בר-נר בן קיבוץ הזורע שנפל במלחמת ההתשה.
עין חרדלית הוא מעיין בגליל המערבי המזין את נחל כזיב.
מקור שם המעיין לקוח מהמשנה.
בעבר, נוצלו מימי המעיין אשר היו זורמים בתעלות ואמות, על ידי המקומיים לחקלאות והפעלת טחנת הקמח, תחנה לייצור סוכר מקני סוכר הנמצאת בחירבת מנות הנמצאת בסביבה.
עד שנת 1948 הובילה תעלה נוספת מים עד לכפר הערבי א-זיב או בשמו העברי "אכזיב".
בסביבות המעיין והנחל גדלה צמחייה מעורבת: חורש ים-תיכוני הכולל בתוכו גם עצי קטלב, צמחיית נחלים כגון פטל קדוש והרדוף, עצי דולב מרשימים ושרכים.
על המבצר הצלבני ועל גדות הנחל ומדרונותיו יש שיחי לענה שיחנית ("שיבה"), שכנראה הובאה לשם לפני מאות שנים כצמח מרפא על ידי הצלבנים.
מקור שם המעיין הוא במשנה, במסכת עדיות, שם מובאת מחלוקת בין בית שמאי לבין בית הלל: "מטבילין בחרדלית כדברי בית שמאי, ובית הלל אומרים: אין מטבילים".
בפירוש השם, נחלקו מפרשי המשנה: לדעת הרב עובדיה מברטנורא: חרדלית - הוא מלשון 'הר דלית' שפירושו זרם מים הבא מדליו של הר.
רש"י מפרש: "זרם גשמים המקלח מן ההר".
המחלוקת במשנה נסובה בשאלה האם מותר להטביל כלים בנחל איתן בו זורמים מי גשמים גם אם אין ארבעים סאה, שעומדים באותה הנקודה.
עין חרצית הוא מעיין קטן במורדות יבנאל במזרח הגליל התחתון, הנמצא מעל המושבה הוותיקה יבנאל.הנובע במתלול היורד מרמת יבנאל לבקעת יבנאל מצפון מערב לראשו של נחל חרצית.
מי המעיין עין חרצית נובעים במורדות הצפוניים של רמת יבנאל, ונאגרים בבריכה ריבועית שדפנותיה בנויות אבני בזלת.
הבריכה מרובעת, בגודל 4 מטרים רבועיים ובעומק 1.5 מטרים.בבריכה שוחים דגי זהב.
שמו של המעיין ניתן לו על שם נחל חרצית שהמעיין נמצא לראשו, ועל שום החרציות הרבות הגדלות בסביבתו בתקופת האביב.
בערבית שמו הוא עין אל-חג'ל (عين الحجل)שפירושו מעיין החוגלה.
באזור סביב המעיין גדלים צמחי מים כגון סמר חד, טיון דביק, פטל ונענע משובלת.
ליד המעיין צומחים גם עצי שזיף.
יבניאל הוקמה בשנת תרס"א ב-1901. ישנם המאמינים שכאשר רבי נחמן מברסלב ביקר בארץ ישראל באזור בטבריה והכנרת בשנת 1798, הוא הצביע לכיון יבניאל, שאז לא הייתה קיימת, ואמר: "איזה פינת גן עדן, מים זורמים, ושמש מחייכת".
בעקבות כך, הגיעו ליבניאל קהילה גדולה של חסידי ברסלב בראשות רבם מוהר"ש.
המעיין נמצא מעל בית העלמין ביבנאל, לאחר ההגעה לבית העלמין, ניתן להחנות את האוטו ומשם לעלות בשביל עפר כ-450 מטרים עד ההגעה למעיין.
עֵין מַ֫אהֶל היא מועצה מקומית במחוז הצפון בישראל.
בשנת 1997 הועבר למקום תיכון טכנולוגי של רשת נעמת.
בראשית המאה ה-19 תואר עין מאהל ככפר רועים יותר מאשר פלאחים.
במחצית השנייה של המאה ה-19 התגוררו בכפר כ-200 נפשות, כולם מוסלמים.
לפי מפקד האוכלוסין של שנת 1922 התגוררו בכפר 516 נפשות.
במפקד האוכלוסין של 1931 נמנו בכפר 109 בתים מיושבים ב-628 נפשות, כולם מוסלמים, למעט נוצרי אחד.
בסקר הכפרים 1945 בארץ ישראל צוין מספר תושבי הכפר כ-1,040 ושטחו נרשם כ-13,390 דונם, מתוכם 5,122 דונם של אדמה ציבורית.
ב-18 ביולי 1948, במבצע דקל, שנערך במסגרת קרבות עשרת הימים במלחמת העצמאות, נכבשה עין מאהל על ידי כוחות צה"ל.
ב-2023 נחשף כי אתר הרשות המקומית מכריז כי המועצה נמצאת ב"פלסטין".
בנוסף מייחסת המועצה למדינת ישראל כוונה של הפיכת הכפר ל"גטו" הנובעת ממדיניות גזענית ומציינת את שמותיהם של לוחמים ערבים שנלחמו בכוחות צה"ל בקרב אל סביה במלחמת השחרור וחברי כנופיות שנפלו במרד הערבי הגדול ב-1936. אתר המועצה מכנה את הקמת מדינת ישראל בשם "הנכבה" ואת העיר נוף הגליל "התנחלות קולניאליסטית".
עין כרם היא שכונה בפאתיה הדרום-מערביים של ירושלים.
המקום היה מיושב כבר מן התקופה הכנענית; בין המאה ה-14 ועד למלחמת העצמאות שכן במקום כפר ערבי שננטש במהלך המלחמה.
בבתים הריקים יושבו עולים חדשים, ובמסגרת הרחבתה של ירושלים הוכרז הכפר כשכונה של העיר.
גם כיום יש לשכונה עדיין אופי כפרי, בשל ניתוקה היחסי מהעיר והיותה מוקפת הרים, עמקים ויערות.
עין כרם נחשבת גם למקום מקודש לנצרות ואתר צליינות לעולי רגל, מהיותה נודעת כמקום הולדתו של יוחנן המטביל; יש במקום מספר כנסיות ומנזרים, אותם פוקדים תיירים רבים.
במקום זה יש רצף של יישוב חקלאי מזה למעלה מ-3,000 שנה.
בחפירות ארכאולוגיות שנערכו במקום נמצאו שרידי יישוב כנעני מתקופת הברונזה התיכונה.
רוב החוקרים מזהים את בית הכרם המקראית עם עין כרם.
עין כרם הקדומה שכנה בנחלת שבט יהודה והיא מוזכרת בתרגום השבעים בשם: 'כרם'.
הנביא קורא להדליק משואות אש על 'ההר הגבוה' החולש על פני עין כרם (הידוע היום כהר אורה) כדי להזעיק עזרה.
בתקופה מאוחרת יותר מוזכרת 'בית הכרם' כעיר מחוז חשובה שתושביה השתתפו בבניין ירושלים בזמן נחמיה.
על פי המתואר במשנה שימשה 'בקעת בית הכרם' כמקור לאבני המזבח בבית המקדש.
בשנים האחרונות התגלו במקום כמה מקוואות מימי הבית השני.
על פי מסורות נוצריות מן המאה ה-4 והמאה ה-5, עין כרם היא "עיר יהודה", מקום הולדתו של יוחנן המטביל, בנם של אלישבע וזכריה ממשפחת כהנים אשר שרתו בבית המקדש בראשית המאה הראשונה.
בתקופה הביזנטית הוקמו במקום כנסיות הקשורות בשמו של יוחנן המטביל ובני משפחתו, ועד היום נחשבת עין כרם, כאמור, למקום מקודש לנצרות ואתר צליינות.
בתקופת הצלבנים נקרא הכפר "סנט זִ'יהַן דֶה-בּוּאָה".
במהלך המאה ה-14 התקיים יישוב סביב המעיין במקום, שהיה במרחק ניכר מגבולות ירושלים של אותם ימים.
בסוף המאה ה-15 כתב הנזיר הפרנציסקני סוריאנו:
על פי מסמכים עות'מאניים, ב-1596 מנתה האוכלוסייה במקום 160 תושבים.
במהלך המאה ה-19 התפתחה עין כרם והפכה לאתר עלייה לרגל לנוצרים מרחבי העולם.
החוקר הצרפתי ויקטור גרן ביקר בכפר במחצית השנייה של המאה ה-19 וכתב:
על פי מפקד אוכלוסין מ-1931 חיו בעין כרם 2,637 תושבים: 2,171 מוסלמים, 432 נוצרים ו-34 יהודים, הרוב עסקו בחקלאות.
בזמן מאורעות תרפ"ט ובימי המרד הערבי הגדול (תרצ"ו-תרצ"ט) תושבי הכפר לקחו חלק בתקיפת השכונות היהודיות הסמוכות, בפרט את שכונת בית וגן.בין 1936–1939 הייתה בכפר מפקדת הכוחות שבפיקוד עבד אל-קאדר אל-חוסייני.
על פי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל הוערך מספר תושבי המקום ב-3,180, מהם 2,510 מוסלמים ו-670 נוצרים.
שטח הכפר נאמד אז בכ-15,029 דונם עות'מאני, מהם 1,362 דונם שנרכשו בידי יהודים.
היה זה הכפר הגדול ביותר בנפת ירושלים המנדטורית, הן בשטחו והן במספר תושביו.
בתחילת מלחמת העצמאות, בחודשים ינואר ופברואר 1948, פעל אהרן חיים כהן, מייסד "המחלקה לפועל הערבי" של ההסתדרות, להסדרת הסכמי שלום עם מספר כפרים שבעיבורה של ירושלים, ותושבי הכפר פנו אליו ברמזם שהם מעוניינים לחתום על הסכם שלום רשמי.
כהן חשד כי מדובר בניסיון הטעיה מצד אנשיו של עבד אל-קאדר אל-חוסייני, אך ציין כי באותו שבוע סירבו תושבי הכפר זמנית לשכן אצלם את אל-חוסייני ואנשיו.
לפי הערכת סלמן אבו סִתָּה, חיו בכפר באותה עת 3,689 תושבים.
בהמשך, התבססו בעין כרם לוחמים עיראקיים.
לאחר פרשת דיר יאסין, שהתרחשה ב-9 באפריל, פונו הנשים והילדים מהכפר לאל-ולג'ה, לבית ג'אלא ולבית לחם.
במהלך קרבות עשרת הימים כבש צה"ל את הכפרים בדרום מערב ירושלים כולל עין כרם שנכבשה ב-18 ביולי על ידי פלוגת יהונתן.
אחרוני התושבים בכפר והלוחמים ששהו בו עזבו אותו בין ה-11 ל-16 ביולי, לאחר שיחידות מחוז ירושלים, בהן פלוגת יהונתן ופלוגת מפקדי הגדנ"ע בירושלים, השתלטו על ח'רבת בית מזמיל וח'רבת אל-חמאמה, עין כרם נפלה בלי ירייה.
עין כרם היה אחד הכפרים הבודדים שנותרו על תילם לאחר המלחמה.
בסוף דצמבר 1948 התיישבו בכפר כ-150 משפחות יהודיות, רבים מהמתיישבים היו ניצולי שואה וכן משפחות שברחו ממדינות ערב.
בהמשך, סופח הכפר לגבולותיה המוניציפליים של ירושלים, בדומה לכפרים ערביים נוספים בסביבה שהתפנו מיושביהם: ליפתא, אל-מאלחה, דיר יאסין ואחרים.
על אדמות הכפר הוקמו המושבים בית זית ואבן ספיר ב-1949, בית ספר חקלאי עין כרם ב-1950 ושכונת קריית מנחם.
בראשית שנות ה-50 הפכה רחל ינאית בן-צבי את מרכז הכפר, באזור שסביב המעיין, לכפר נוער חקלאי, שנועד להכשיר צעירים וצעירות לעבודת האדמה.
חניכי הכפר התנסו בעבודות פיתוח וגידול במורדות בקעת עין כרם, שלמרגלות המעיין.
עם השנים הפך כפר הנוער לבית ספר חקלאי, ולימים הועתק מיקומו לאזור בית זית שלמרגלות עין כרם.
בראשית שנות החמישים, לפני שסופח באופן מלא לעיר ירושלים, היה הכפר במעמד של מועצה מקומית זמנית, עם ועד חינוך עצמאי ומועצה דתית עצמאית.
באמצע שנות ה-50 פעלו בשכונה שתי קבוצות כדורגל בשם "בית"ר עין כרם" ו"הפועל עין כרם", שהאחרונה אף העפילה לליגה ב' בעונת 1959–1960. הקבוצות חדלו מלהתקיים במהלך שנות ה-60.
במשך שנות ה-60 נבנה בסמוך לשכונה מכלול המרכז הרפואי הדסה, הכולל את בית החולים הדסה עין כרם, בית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית, בית הספר לרוקחות, בית הספר לרפואת שיניים ובית הספר לסיעוד (לשעבר בית הספר לאחיות).
המטרה הייתה "למשוך" את התפתחות עיר הבירה לכיוון מערב, אך לאחר מלחמת ששת הימים השתנה סדר העדיפויות לגבי כיוון התפשטות העיר, ובמשך שנים המשיכה עין כרם ונותרה כפר פסטורלי מרוחק יחסית מתנופת הפיתוח של ירושלים.
במרוצת השנים מצאו ירושלמים רבים את הקסם שבשכונה הכפרית והציורית, ואט אט התחלפה אוכלוסיית העולים החדשים בבעלי מקצועות חופשיים, אומנים ואוכלוסייה אמידה.
כיום, מהווה עין כרם אתר תיירות, ומגיעים אליה מבקרים רבים מהארץ ומחו"ל.
במקום בתי קפה, מסעדות וצימרים, וכן אכסניות בכמה מהמנזרים.
נכון ל-2010 מתגוררים בעין כרם כ-2000 נפשות.
בשנים האחרונות, נאבקים תושבי השכונה כנגד תוכניות הבנייה בעין כרם שעלולות לפגוע באופייה הכפרי והשקט.
מעיין מרים הוא המעיין שסביבו התפתח היישוב במקום, ולאורך הדורות היווה את מקור חיותו.
לפי המסורת הנוצרית, ליד מעיין זה פגשה אלישבע, אם יוחנן המטביל את מרים, אם ישו, כששתיהן נושאות את ילדיהן ברחמן, ועל כן נקרא מעיין מרים.
בעבר היו מי המעיין ידועים באיכותם, אך לימים הם זוהמו בביוב ולכן השתייה מהם אסורה ואף מוצב שלט האוסר על שתייתם.
למרות זאת, בנצרות מי המעיין נחשבים קדושים, וצליינים נוצרים מרחבי העולם נוהגים להגיע למקום ולמלא בקבוקים במימיו.
מעל המעיין נבנה מסגד במחצית השנייה של המאה ה-19.
מעיין מרים הוא גם שמו של מעיין בנצרת אשר בסמוך לו ניתנה הבשורה למרים, לפי אחת המסורות.
כנסיית יוחנן המטביל הקתולית (הנקראת גם "יוחנן בהרים") שוכנת במעלה הגבעה מעל הצומת הראשי בעין כרם.
היא נבנתה בתקופה הצלבנית על שרידיה של כנסייה ביזנטית, ועברה גלגולים רבים, עד שיקומה ושיפוצה הסופיים בשלהי המאה ה-19. בחפירות ארכאולוגיות שנערכו במקום בשנים 1941–1942 על ידי הפרנציסקנים נתגלו ממצאים קדומים, החל מימי בית המקדש השני ועד ימינו.
הממצאים מלמדים כי הגבעה שימשה כמקום פולחן לוונוס בתקופה ההלניסטית, כך על פי פסל אבן שבור בדמות האלה שנתגלה בין ההריסות (הפסל מוצג כיום במוזיאון רוקפלר, ורפליקה שלו מוצגת בקומת הקרקע של הכנסייה).
בתקופה הביזנטית נבנתה כנסייה על גבי הריסות מקדש ונוס, ובצמוד אליה ממערב שתי קפלות תפילה, שרצפות הפסיפס שלהן נתגלו בחפירות.
בשלב זה לא ידוע על כל קשר בין המקום ובין דמותו של יוחנן המטביל, כך תעיד כתובת יוונית באחת הקפלות, המקדישה את המקום דווקא ל"מרטירים של האל", ללא כל התייחסות ליוחנן (הכתובת נראית דרך חלון ברצפה מול הכניסה הראשית).
גם עדויות של עולי רגל מתקופה זו לא קושרות את המקום דווקא ליוחנן, ונראה כי מסורת לידתו בעין כרם מקורה בתקופה מאוחרת יותר, כנראה רק במאה העשירית.
בתקופה הצלבנית נבנתה, כאמור, הכנסייה הנוכחית, ובה מערה המיוחסת למקום לידתו של יוחנן המטביל.
הכנסייה בנויה במתכונת צלבנית קלאסית, הכוללת בזיליקה בעלת שתי סיטראות ושלוש אפסידות הפונות מזרחה.
מערת לידת יוחנן שוכנת באפסיס השמאלי.
החל מן המאה ה-18 החלה פעילות שיקום מאומצת של הכנסייה על ידי בית המלוכה הספרדי, שבמהלכה הודבקו על הקירות העבים אריחי הקרמיקה התכולים.
אריחים אלה נועדו להגן על הקירות העתיקים מפני לחות ועובש.
המקווה נתגלה כבר בשנות ה-40 על ידי הפרנציסקנים, אך הם לא זיהו אותו נכונה ושיערו כי מדובר בבור מים מימי הורדוס (כך מופיע עדיין על כיתוב המתכת בחצר הכנסייה - Herodian cistern).
גילוי המקווה מלמד על נוכחות יהודית בעין כרם בימי בית המקדש השני, וייתכן כי יש למצוא בכך חיזוק לטענה כי מוצאו של יוחנן בעין כרם.
הכנסייה היוונית-אורתודוקסית שוכנת ברחוב האורן.
היא נבנתה בשנת 1894 ונחשבת לאחיזה היוונית-אורתודוקסית היחידה בעין כרם.
הכנסייה בדרך כלל נטושה, מתוחזקת על ידי נזירי הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים, ורק לעיתים רחוקות נפתחת למבקרים, לרוב בתיאום מראש.
הכנסייה נבנתה בשנת 1894 על ידי הכנסייה היוונית אורתודוקסית והיא הכנסייה היוונית היחידה באזור עין כרם.
זו כנסייה קטנה שאינה מרשימה במיוחד מבחוץ, אך בתוכה שוכנים אוצרות ייחודיים המאפיינים את הנצרות היוונית.
מנזר גורני (או גורננסקי, פירוש המילה - הררי) מוכר גם בשמו הערבי "מוסקוביה" כמו מתחמים רבים אחרים ששייכים לכנסייה האורתודוקסית הרוסית בארץ ישראל.
במנזר מתגוררות נזירות רוסיות אורתודוקסיות ("פרבוסלביות").
בשנת 1871 המתחם נרכש עבור הכנסייה הרוסית האורתודוקסית על ידי הארכימנדריט אנטונין קפוסטין מדרגומן הקונסוליה הצרפתית בירושלים.
בתחילה המתחם שימש כאכסניית צליינים.
בשנת 1882 קפוסטין בנה את הכנסייה הראשונה שהוקדשה לאיקונין של המדונה מקאזאן שנמצאת בכנסייה.
בשנת 1911 הנסיכה אליזבת, אשתו של סרגיי רומנוב, המושל של מוסקבה ודודו של הצאר האחרון, יזמה את בניית הכנסייה החדשה לזכרו של בעלה - כנסיית כל הקדושים של רוסיה.
הבנייה התחדשה רק ב-2003. בשנת 2009 כיפותיה של הכנסייה צופו זהב.
הכנסייה בסגנון רוסי עם צריחי "בצל" והיא נמצאת ממערב לקריית מנחם.
הכניסה למנזר אפשרית משני מקומות: דרך עין כרם (סגורה כעת) או דרך מתחם בית החולים הדסה עין כרם.