tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1972 שיחק בתפקיד ראשי לצד האל הולברוק בסרט הטלוויזיה זוכה פרס אמי ופרס גלובוס הזהב, "הקיץ המסוים ההוא".
זה היה הסרט האמריקאי הראשון שהציג באופן אוהד זוג הומואים שחיים יחד במערכת יחסים יציבה, ואחד מהם הוא אבא לילד.
בשנת 1973 יצא לאקרנים הסרט "שבילי הזעם" של טרנס מאליק, בכיכובם של שין וסיסי ספייסק (בראיונות העיד שין כי זהו התסריט הטוב ביותר שקרא בימיו, ואחד משני תפקידיו הטובים ביותר).
ביצועיו של שין ב-Execution of Private Slovik הובילו לבסוף לכך שפרנסיס פורד קופולה בחר בו לככב בסרט אפוקליפסה עכשיו, שהקנה לו פרסום נרחב.
שין הודה שבזמן צילום הסרט, הוא לא היה בכושרו הטוב ביותר ואף שתה בכבדות.
יתרה מכך, במהלך הצילומים לקה בהתקף לב, ואף נאלץ לזחול לכיוון הכביש כדי לקרוא לעזרה.
בשנת 1995 גילם שופט בסרט "שטרות לוהטים" לצד כריס טאקר וטרנס הווארד.
בשנת 1996 שיחק בסרט המלחמה של בנו, אמיליו אסטבז, "משפחה במלחמה".
בשנת 2014 שיחק בסרטו של סטיבן דלדרי "טראש", בסרט ההיסטורי "בופאל: תפילה לגשם" ותרם את קולו לסרט האנימציה "ילדי הקרון"..
בשנת 2016 שיחק בדרמה הרומנטית של וורן בייטי "יוצא מן הכלל".
ב-2019 שיחק בסרט "נסיכת השורה" לצד אדי גטהאגי.
בשנת 2020 שיחק בסרטו של אדוארד ג'יימס אולמוס "לשטן יש שם".
הוא שיחק במספר תפקידים בעלי נגיעה נשיאותית.
הוא שיחק את נשיא ארצות הברית ג'ון פיצג'רלד קנדי במיני סדרה קנדי - השנים הנשיאותיות, את ראש הצוות של הבית הלבן בסרט הנשיא מאוהב, ואת הנשיא הדמוקרטי הבדיוני ג'וזיה ברטלט בסדרה המצליחה הבית הלבן.
שין נישא לג'נט טימפלטון (Janet Templeton) ב-1961 ולזוג 4 ילדים, ביניהם השחקנים צ'ארלי שין ואמיליו אסטבז.
מרטין שין פעיל פוליטית הן כשחקן והן כאזרח.
שין ידוע בתמיכתו האיתנה במטרות פוליטיות ליברליות, כמו התנגדותו לפעולותיה הצבאיות של ארצות הברית ולכבשן הפסולת הרעילה באיסט-ליברפול, אוהיו.
שין התנגד לקריאות שתמכו בכך שירוץ לנשיאות, באומרו: "אין סיכוי שאני אוכל להיות הנשיא.
אסור שיהיה פציפיסט בבית הלבן...
זוהי פרנסתי." שין הוא נאמן של כבוד במוזיאון הבינלאומי לשלום בדייטון.
הוא תמך בתנועת החוואים בשנת 1965 ביחד עם סיזר צ'אבז, בדלאנו שבקליפורניה.
הוא גם תמך במטרות הארגון PETA וידוע כתומך ב"מוסר המשכיות החיים", היוצא נגד הפלות, עונש המוות ומלחמה.
הוא גם תומך בארגונים "דמוקרטים למען חייה של אמריקה" ו"חוק התמיכה בנשים בהיריון".
בשנת 2004, ביחד עם השחקן רוב ריינר, שין הצטרף לקמפיין של המועמד לנשיאות הדמוקרטי הווארד דין.
מאוחר יותר הוא הצטרף לקמפיין של המועמד ג'ון קרי.
הוא היה קריין של מספר סרטי תעודה של הבמאי הקרואטי יעקב סדלר השנוי במחלוקת.
ב-16 במאי 1995, מרטין שין ופול ווטסון מארגון הסביבה "סי שפרדס", התעמתו עם ציידי כלבי-ים קנדיים.
שין ניסה לדבר עם המון זועם שהשתלט על המלון בו שהו.
ווטסון לווה לנמל התעופה על ידי המשטרה, ובמהלך הנסיעה נחבט מלבנה שהושלכה ופגעה בראשו, ובילה לילה בבית החולים.
ב-28 באוגוסט 2005, שין ביקר ב"קמפ קייסי" את הפעילה נגד המלחמה בעיראק סינדי שיהאן.
הוא התפלל עימה ודיבר עם תומכיה.
לקראת סיום צילומי הבית הלבן, שין הודיע על כוונותיו להרחיב את השכלתו: "תוכניתי היא לקרוא ספרות אנגלית, פילוסופיה ותאולוגיה בגאלוויי, אירלנד, במקום שממנו אמי המנוחה הגיעה ובמקום שאני גם אזרח".
בנאומו עם קבלת דוקטורט כבוד מהאוניברסיטה הלאומית של אירלנד, גאלוויי, שין התבדח על כך שהוא יהיה הסטודנט הכי זקן באוניברסיטה.
הוא החל לימודיו בסתיו 2006. למרות שהביע דאגה על כך שהוא יהווה "הסחת דעת" לסטודנטים האחרים באוניברסיטה, הוא פקד את ההרצאות כאחד העם.
שבוע לאחר צילום הפרק האחרון של הבית הלבן אמר שין, "אני רציני לחלוטין בקשר לזה." הוא אף הוסיף ואמר, "אף פעם לא הלכתי למכללה כשהייתי צעיר ואני מוכן לנסות את זה...
ב-1 בספטמבר 2006, שין היה מבין הראשונים שנרשמו לאוניברסיטה.
הוא עזב את האוניברסיטה לאחר שהשלים סמסטר אחד.
התקרית (1967) - בתפקיד: ארטי קונורס
הנושא היה שושנים (1968) - בתפקיד: טימי קלירי
זעם אלים (1972) - בתפקיד: האליפורד
מפגש קסנדרה (1976) - בתפקיד: רובי נבארו
אפוקליפסה עכשיו (1979) - בתפקיד: קפטן בנג'מין ל.
אירוח מלאכים - סיפורה של דורותי דיי (1996) - בתפקיד: פיטר מורין
השתולים (2006) - בתפקיד: פקד אוליבר קווינן
דרושה חברה לסוף העולם (2012) - פרנק פיטרסון
ספיידרמן המופלא (2012) - בן פארקר
תשאלו כל דבר (2014) - בתפקיד: גלן וורברג
פופסטאר (2016) - בתפקיד עצמו
יהודה והמשיח השחור (2021) - ג'ון אדגר הובר
בגבולות המסתורין (1963) - בתפקיד: ארתור דיקס
פליפר (1966) - בתפקיד: פיליפ קדמס
משימה בלתי אפשרית (1969) - בתפקיד: אלברט
הוואי חמש-אפס (1970) - בתפקיד: אדי קלהאו
קולומבו (1972) - בתפקיד: קארל לסינג
קנדי (1983) - בתפקיד: ג'ון פיצג'רלד קנדי
בחירות הלב (1983, סרט טלוויזיה) - האב פילין
נוע לשטח אפס (1989, סרט טלוויזיה) - בתפקיד: אלכסנדר בראון
המלכה של אלכס היילי (1993) - בתפקיד: ג'יימס ג'קסון ג'וניור
A Matter of Justice (1993, סרט טלוויזיה) - בתפקיד: ג'ק בראון
מרפי בראון (1993) - בתפקיד: ניק ברודי
אגדות מעולם המסתורין (1993) - בתפקיד: זורבין
משפחת סימפסון (1997) - בתפקיד: דיבוב קולו של סיימור סקינר
ספין סיטי (2002) - בתפקיד: ריי האריס
שני גברים וחצי (2005) - בתפקיד: הארווי
נוכלת בשירות החוק (אנ') (2025) - בתפקיד: ג'ונתן אשפורד.
מרטינה סוחה (סלובקית : Martina Suchá; נולדה ב-20 בנובמבר 1980) היא טניסאית עבר סלובקית.
סוחה זכתה בקריירה שלה ב-7 תוארי יחידות (2 WTA ו-5 ITF) וב-2 תוארי זוגות (שניהם בסבב ה-ITF).
בשיאה דורגה סוחה במקום ה-37 בעולם (22 באפריל 2002).
סוחה שיחקה בנבחרת סלובקיה בין השנים 2002 ו-2005. מאזנה בגביע הפדרציה עומד על 3 ניצחונות (שלושתם במשחקי יחידות) ו-2 הפסדים (שניהם במשחקי יחידות).
מרטין שקרטל (בסלובקית: Martin Škrtel; נולד ב-15 בדצמבר 1984 בהנדלובה) הוא כדורגלן עבר סלובקי ששיחק בעמדת הבלם.
שקרטל גדל ברז'טוצ'נו והחל לשחק כדורגל כבר בגיל 6, בדומה לאביו שהיה גם הוא כדורגלן.
הוא החל דרכו בכדורגל בתפקידי הקיצוני השמאלי והחלוץ, אך בגיל 16, הוא הוסט לעמדת הבלם כאשר זומן לשחק בנבחרת הנוער של סלובקיה.
הוא המשיך לשחק בתפקיד זה לאורך כל הקריירה שלו.
שקרטל החל את הקריירה המקצוענית שלו במועדון הכדורגל הסלובקי א.ס.
טרנצ'ין בשנת 2001. בעונתו הראשונה בקבוצה הוא סייע לה לסיים במקום החמישי בליגת העל הסלובקית.
הוא סיים עמה במקום הזה, אחד פחות מהמקום שהוביל לגביע האינטרטוטו, גם בעונת .
בסך הכול הוא שיחק 48 פעמים וכבש שמונה שערים במדי טרנצ'ין, בשלוש שנים בהן שיחק בקבוצה.
ביולי 2004 עבר שקרטל לקבוצת זניט סנקט פטרבורג מהליגה הרוסית, ואת הופעת הבכורה שלו ערך במסגרת הגביע הרוסי.
בשתי עונותיו הראשונות בקבוצה שימש שקרטל בעיקר כשחקן מחליף בזניט, ולא הרבה לקבל דקות משחק.
הוא ערך הופעות גם במסגרת קבוצת המילואים של זניט במקביל.
בעונת 2006 הפך שקרטל לראשונה לשחקן חשוב בזניט, כאשר פתח בהרכב הקבוצה ב-26 משחקי ליגה.
בעקבות יכולת טובה שהפגין בעונה זו, הוא נכלל ברשימת 33 מצטיינים מטעם התאחדות הכדורגל הרוסית.
בעונת 2007 הוא המשיך את הצטיינותו וסייע לזניט לזכות באליפות רוסיה, כאשר כבש שער אחד ב-23 משחקים שבכולם פתח בהרכב.
הוא זכה בתואר הכדורגלן הסלובקי של השנה באותה עונה.
בעקבות יכולתו הטובה, התעניינו בשירותיו מספר קבוצות בכירות מרחבי אירופה.
בינואר 2008 עבר שקרטל לליברפול האנגלית, תמורת 6.5 מיליון לירות שטרלינג.
עד לסיום העונה הוא שותף על ידי המאמן רפאל בניטס ב-14 משחקי ליגה והפגין יכולת טובה, ואף נבחר לשחקן המצטיין בניצחון 0–1 על אברטון.
בעונת הוא הפך לשחקן הרכב קבוע בליברפול, ועל אף פציעה בחודש אוקטובר שגרמה לו להיעדר למשך כחודשיים, הוא שיחק ב-21 משחקים וסייע לליברפול לסיים במקום השני בפרמייר ליג.
בעונה שלאחר מכן, 2010/11, קבע שקרטל הישג יוצא דופן כאשר שותף בכל דקה ממשחקי הקבוצה בליגה, תוך שהוא כובש שני שערים.
בעונתו האחרונה בקבוצה העפיל עם קבוצתו לגמר הליגה האירופית 2016. הוא לא שותף במשחק, אך ספג בו כרטיס צהוב בעקבות ויכוחים עם השופט לאחר שערה השלישי של סביליה.
ב-14 ביולי 2016 עזב את ליברפול אחרי שמונה שנים וחתם בפנרבחצ'ה.
ב-9 באוגוסט 2019 חתם שקרטל באטאלנטה לעונה אחת.
הוא התקשה להסתגל לסביבה החדשה ולשיטות האימונים ולאחר שלושה שבועות בוטל חוזהו בהסכמה הדדית בין הצדדים.
למחרת השחרור חתם בקבוצת איסטנבול בשאקשהיר עמה זכה באליפות היסטורית, הראשונה בתולדותיה בסיום עונת 2019/2020.
ב-14 באוגוסט 2021 חזר שקרטל לאחר 17 שנה לסלובקיה וחתם בספרטק טרנבה.
במאי 2022 עזר לקבוצתו לזכות בגביע סלובקי שביעי וראשון מזה 24 שנים.
בצעירותו שיחק שקרטל בנבחרות הנערים והנוער של סלובקיה.
הוא שיחק לראשונה בנבחרת הלאומית של סלובקיה בשנת 2004. הוא נחשב לאחד מהשחקנים המצטיינים בנבחרת כיום.
במשחקי המוקדמות למונדיאל 2006 שקרטל לרוב לא נכלל בסגל הנבחרת, אך פתח בהרכב במשחק האחרון של המוקדמות מול נבחרת רוסיה, שבעקבותיו השיגה סלובקיה מקום בפלייאוף על ההעפלה לגביע העולם.
הוא פתח בהרכב גם בשני משחקי הפלייאוף מול נבחרת ספרד, ולא מנע את הדחתה של נבחרתו.
שקרטל הפך לשחקן קבוע בנבחרת סלובקיה במהלך מוקדמות יורו 2008. על אף ששיחק בתפקידי הגנה, הוא היה סגן מלך השערים של נבחרתו בקמפיין, במשותף עם מארק צ'ך, לאחר שכבש שלושה שערים.
אף על פי כן, הוא לא הצליח לעזור לנבחרתו להעפיל ליורו.
במוקדמות מונדיאל 2010, לעומת זאת, כבש שקרטל שער אחד בשישה משחקים, וסייע לסלובקיה להעפיל למונדיאל לראשונה בתולדותיה.
מרטין (מרדכי) שלאף הוא יזם, איש עסקים ומיליארדר יהודי אוסטרי.
בשנת 2008 נאמד הונו בלמעלה מ-3.15 מיליארד דולר, והוא מבעלי "בנק אוף אוסטריה".
הוא מוכר בישראל בעיקר בעקבות קשריו עם מנהיגי המדינה ופרשיות שוחד שנקשרו בשמו.
שלאף נולד למשפחה חרדית פולנית מחסידות באבוב, פליטת מלחמת העולם השנייה, שהתיישבה בווינה.
נשלח להתחנך בישיבות בישראל, אך עם השנים התרחק מהדת, עובדה שהעכירה את יחסיו עם אביו האדוק.
סיים לימודי תואר שני בכלכלה בלונדון.
אביו היה שותף בחברת רוברט פלצק AG שסחרה בעץ ובנייר בעיר וינה הנייטרלית, שהייתה קרקע פורייה למסחר בתקופת המלחמה הקרה.
בהמשך רכש מרטין יחד עם אחיו הבכור, ג'יימס, את החברה והחל במסחר במזרח גרמניה.
לפי ההיסטוריונית קריסטין מקרקיס, שלאף שיתף פעולה עם השטאזי וקיבל מארגון הביון את שם הקוד: "לנדגראף" .
בשנת 1998 קבעה ועדת חקירה של הבונדסטאג הגרמני, בין היתר, כי טרם נפילת חומת ברלין העבירה מדינת מזרח גרמניה לשלאף עשרות מיליוני מארקים דרך חשבונות מעבר בליכטנשטיין, בתמורה למוצרים שהיו תחת אמברגו מערבי.
בסוף שנות ה-90 נתבע שלאף יחד עם שותפו השווייצרי קונרד אקרמן בבית משפט בשווייץ, בטענה כי קיבלו עשרות מיליוני מארקים ממזרח גרמניה בעסקה פיקטיבית, אך ב-2002 נדחתה התביעה על ידי בית המשפט והרשויות הגרמניות חויבו בתשלום הוצאות משפט של 1.9 מיליון פרנק שווייצרי.
לאחר ניצחונו המשפטי טען שלאף בראיון כי "לא הייתי סוכן של השטאזי ולא היו לי איתם כל יחסים מיוחדים".
היקף עסקיו של שלאף לוט בערפל מאחר שהוא אינו רשום כבעלים רשמיים בעסקיו הרבים באירופה ובארצות הברית, אלא רשום בהן כ"מנהל".
שמו נקשר בין היתר לחברת הגז הרוסית גזפרום.
על פי אתר "בלומברג" האמריקאי, חתם שלאף על הסכם שותפות עם קרן הסיכון EVERGREEN השותפה לחברת בריטיש גז, שקיבלה מידי הרשות הפלסטינית זיכיון לפעול להפקת גז בחופי עזה.
שלאף שותף, יחד עם רשת המלונות קלאב הוטל, בבעלות של קזינו לוטראקי ביוון ושל קזינו בבלגרד.
באפריל 2001 רכש מידי מיכאל צ'רנוי את חברת הסלולר הבולגרית מובילטל, בסכום של 1.1 מיליארד דולר.
בשנת 1994 רכש קרקע הנושקת לחוף הים, ברחוב גלי תכלת בהרצליה תמורת 7 מיליון דולר ובנה עליה וילה בשטח של יותר מ-2,000 מ"ר.
בשנת 2009 מכר את הבית לאיש העסקים זכי רכיב ב-24 מיליון דולר (בדצמבר 2010 מכר רכיב את הבית תמורת כ-145 מיליון ש"ח שהיו אז כ-40 מיליון דולר, מכירה שנחשבת לעסקת הנדל"ן היקרה בתולדות ישראל לבית פרטי).
בשנת 1998 זכה בזיכיון של הרשות הפלסטינית להקמה ותפעול של קזינו ביריחו.
הקזינו נסגר כעבור שנתיים בעקבות פריצת האינתיפאדה השנייה, לאחר שנפגע קשות מירי טנקים של צה"ל בתחילת האינתיפאדה באוקטובר 2001. באפריל 2001, שופץ במהירות והיה מוכן להפעלה מחדש אך צה"ל אסר על כניסת אזרחים ישראלים לשטחי הרשות.
לאחר שנכשל בפתיחה מחדש של הקזינו ביריחו, הביא, בשנת 2003, לנמל אילת אוניית ההימורים מפוארת, במטרה להפעיל קזינו צף, אך לא קיבל אישור להפעלתו.
במסגרת קשריו עם מנהיגי לוב, טען כי סייע בשחרורן של חמש אחיות בולגריות שנעצרו בלוב באשמת הדבקת ילדים מקומיים באיידס, וכי היה שותף בשחרורו של הישראלי רפרם חדד, שנעצר בלוב בשנת 2010.
ב-2008 פרסם עיתון ה"טיימס" כתבת פרופיל אודותיו שבה כונה "האוליגרך היחיד באוסטריה", עם הון המוערך ב-4 מיליארד דולר.
תדמיתו הציבורית כבעל קשרים חובקי עולם, וכנהנתן חובב נשים החי בראוותנות, הפכו אותו לדמות ידועה בישראל ובאוסטריה, שם הופיעה הדמות "מרטין שליק" בתוכנית טלוויזיה סאטירית המבוססת על דיוקנו.
אוסף בבעלותו, שכלל כ-5,000 פריטי אמנות בעלי מוטיב אנטישמי שנוצרו בין השנים 1490–1946, נתרם על ידיו בשנת 1993 למוזיאון היהודי בווינה.
כמו כן תרם מהונו למועדון הספורט היהודי הכוח וינה, שחבריו בתקופת השואה נשלחו למחנות ריכוז, ולמוזיאון פרויד בווינה.
בפברואר 2001 טען שלאף בריאיון ל"ידיעות אחרונות" כי הוא פועל באמצעות קשריו למיתון הימין הפוליטי בישראל, בין היתר על ידי ידידו אביגדור ליברמן.
בשנת 2003 ניצל לטענתו את קשריו עם ראש הממשלה אריאל שרון על מנת לסייע בחידוש היחסים הדיפלומטיים בין ישראל ואוסטריה, שנותקו בשל הקמת הקואליציה עם הלאומן ירג היידר בשנת 2000.
לאורך השנים נקשרו לשמו פרשות שחיתות ושוחד וטענות כי קשריו נגועים בפלילים.
בעקבות דו"ח מבקר המדינה משנת 2000, החלה בינואר 2003 משטרת ישראל בחקירת חשד לפיו אריאל שרון קיבל כסף משלאף עבור כיסוי הוצאותיו בבחירות הפנימיות לראשות הליכוד, וזאת במסווה של הלוואה מסיריל קרן - ידידו של שרון ממלחמת העצמאות.
במהלך החקירה הועלו האשמות הן מצד הרשויות הישראליות והן מצד הרשויות האוסטריות על עיכובים הדדיים בזימון של שלאף לחקירה, וב-2010 החליטה המשטרה להעמיד לדין את שלאף, עבור מה שהוגדר על ידה כ"פרשת שחיתות מהחמורות שנחקרו ביאח"ה - העברות כספים של מיליוני דולרים למשפחת שרון".
בשל הקושי לחקור את שלאף בווינה, כמו גם את שרון שנפל לתרדמת ב-2006, המליצה לבסוף המשטרה להגיש כתב אישום נגד בניו של שרון, גלעד שרון ועמרי שרון, ובינואר 2013 נסגר התיק כליל מחוסר ראיות.
באותה שנה (2003) פתחה המשטרה בחקירה נוספת, בחשד כי חברה בבעלותו של שלאף העבירה מיליוני שקלים לחברה קפריסאית שנשלטה בידי אביגדור ליברמן.
בדצמבר 2012 נסגר התיק מחוסר ראיות.
בשנת 2010 פרסם העיתון "הארץ" תחקיר שבו נטען כי בשנות ה-90 מימן שלאף במאות אלפי דולרים את הגנתו המשפטית של אריה דרעי, אשר ניהל את טקסי החתונה של ילדיו של שלאף.
לפי התחקיר, העביר שלאף 50,000 דולר להגנתו של חברו אהוד אולמרט.
באמצעות שותפו העסקי, איש השב"כ יוסי גינוסר, נוצרו גם קשרים קרובים בינו לבין יושב ראש הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת ויועצו הכלכלי מוחמד רשיד.
לפי תחקיר שפורסם ב"מקור ראשון" ביוני 2006, היה שלאף שותף פעיל בהקמתה של מפלגת קדימה.
אשתו הראשונה של שלאף הייתה סוזי ויזל, בתו של פרידריך ויזל, הבעלים של חברת רוברט פלצ'ק, הנמצאת כיום בשליטת שלאף, ולהם שלושה ילדים משותפים.
אשתו השנייה הייתה אנדריאה, נוצריה שהתגיירה, ולהם שני ילדים, הזוג התגרש ב-2008 בהסכם מזונות בסך 315 מיליון דולר.
אשתו הנוכחית היא ברברה קוניג, הזוג נישא ב-2009 בנישואים אזרחיים, לזוג ילד משותף.
במרץ 2010 נפטר אביו, חיים שלאף, והובא לקבורה בישראל.
שלאף הגיש בקשה להגיע ללוויה מבלי להיחקר בישראל בפרשיות שוחד שונות, אולם משטרת ישראל דחתה את בקשתו והוא נמנע מלהגיע.
בהלוויה השתתפו אביגדור ליברמן, אריה דרעי, יעקב ברדוגו, גלעד שרון וחיים רמון.
מרטינאייר (בהולנדית: Martinair), היא חברת תעופה הולנדית, בסיסה נמל התעופה סכיפהול, וכיום היא מפעילה טיסות מטען ל-20 יעדים ברחבי העולם.
חברת התעופה נוסדה ב-24 במאי 1958 בשם (Martin's Air Charter" (MAC" על ידי איש העסקים ההולנדי ג'יי מרטין שרודר (J.
Martin Schröder), בתחילת דרכה היה לחברה מטוס דה הבילנד-Dove בודד וחמישה עובדים.
בשנת 1963 רכשה חברת הספנות Nedlloyd" 49%" ממניות חברת התעופה, בשנת 1966 שונה שם החברה למרטינאייר.
בשנת 1967 החלה החברה את פעילותה בארצות הברית, ובשנת 1971 הצי הורכב ממטוסי סילון בלבד.
בשנת 1991 החלה החברה להפעיל טיסות מטען.
בשנת 1996 רכשה מרטינאייר 40% ממניות חברת התעופה הקולומביאנית "טמפה קרגו" ובשנת 2003 עלה מספר מניות טמפה קרגו שברשות מרטינאייר ל-58%.
בפברואר 2008 מכרה מרטינאייר את החזקותיה בטמפה קרגו לאוויאנקה.
בשנת 1995 קיבל מקים החברה, ג'יי מרטין שרודר את פרס טוני ג'נוס (פרס הניתן לממציאים בתחום התעופה), על תרומתו לתחום תעופה המסחרית.
ב-31 בדצמבר 2008 רכשה KLM את מניות מרטינאייר.
בספטמבר 2010 הכריזה KLM כי טיסות הנוסעים יופעלו על ידה, וכי מרטינאייר תפעיל טיסות מטען בלבד.
בנובמבר 2010 קנסה הנציבות האירופית את החברה בסכום של 29,500,000 €, עקב השתתפותה בקרטל להעלאת מחירים.
צי מטוסי חברת מרטינאייר, נכון לספטמבר 2017:
+ צי מטוסי מרטינאיירכלי טיסבשירותבהזמנהקיבולת המטעןהערותבואינג 747-400BCF1—107,796 ק"ג—סה"כ1—
ב-4 בדצמבר 1974 התרסקה טיסה 138 שהטיסה עולים לרגל לכבוד החג'.
המטוס, דאגלס DC-8 התנגש בצלע הר סמוך לקולומבו (סרי לנקה).
כל 191 הנוסעים ואנשי הצוות שהיו במטוס נהרגו.
ב-21 בדצמבר 1992 התרסקה טיסה 495 במהלך הנחיתה בפארו (פורטוגל).
הטיסה בוצעה במטוס מקדונל דאגלס DC-10, מתוך 340 הנוסעים ואנשי הצוות נהרגו 56 בהם שני אנשי צוות.
מרטין ג'ון שרידן היה אתלט אמריקאי, אלוף אולימפי שלוש פעמים ברציפות ושיאן עולם בזריקת דיסקוס.
בחישוב מדליות הזהב מאתונה 1906, הוא זכה ב-9 מדליות מהן 5 מדליות זהב.
שרידן היה שייך לקבוצת האתלטים האירים-האמריקאים, שכונתה "הלווייתנים האירים".
שרידן נולד בבוהולה, שבמחוז מאיו, אירלנד.
הוא היגר לארצות הברית בשנת 1900 בהיותו בן 19. הוא עבד בשנים 1918-1906 במשטרת העיר ניו יורק.
ושימש בתור השומר האישי של מושל ניו יורק בימים בהם הגיע לעיר.
באולימפיאדת סנט לואיס (1904) זכה שרידן במדליית זהב בזריקת דיסקוס בשיא אולימפי חדש של 39.28 מטר, בתוצאה זהה לזו של ראלף רוז אף הוא מארצות הברית ולכן נערכה ביניהם תחרות לקביעת המנצח (Throw-off), רוז זרק למרחק של 36.74 מטר ושרידן זרק למרחק 38.97 מטר וזכה בתחרות.
במדליית ארד זכה ניקולאוס גאורגנטס מיוון (37.68 מטר).
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 12.39 מטר.
באולימפיאדת אתונה (1906) זכה שרידן ב-5 מדליות מהן 2 מדליות זהב ו-3 מדליות כסף.
מדליות זהב בזריקת דיסקוס בשיא עולם חדש של 41.46 מטר, לפני מיהאי דוד מהונגריה (11.83 מטר) ואריק למינג משוודיה (11.26 מטר) ובהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 12.325 מטר, לפני גאורגנטס (38.06 מטר) וורנר יארווינן מפינלנד (36.82 מטר).
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי בזריקת דיסקוס בסגנון יווני (31.5 מטר) והשתתף בקרב חמש שאותו הוא לא סיים.
באולימפיאדת לונדון (1908) זכה שרידן ב-3 מדליות מהן 2 מדליות זהב ומדליית ארד אחת.
מדליות זהב בזריקת דיסקוס בפעם השלישית ברציפות ובשיא אולימפי חדש של 40.89 מטר, לפני מריט גיפין (40.70 מטר) וביל הור (39.45 מטר) שניהם מארצות הברית ובזריקת דיסקוס בסגנון יווני בתוצאה של 37.99 מטר לפני ביל הור (37.32 מטר) ויארווינן (36.48 מטר).
מדליית ארד בקפיצה לרוחק מהמקום בתוצאה של 3.22 מטר, אחרי יורי (3.33 מטר) וקונסטנטינוס ציקליטירס מיוון (3.225 מטר).
נוסף לכך, הוא סיים במקום תשיעי בקפיצה משולשת בתוצאה של 13.42 מטר, במקום 16 בקפיצה לגובה מהמקום בתוצאה של 1.37 מטר ובהדיפת כדור ברזל הוא לא השיג כל תוצאה.
ב-1918, יום לפני יום הולדתו, נפטר שרידן בבית החולים סנט וינסט שבמנהטן, מהשפעת הספרדית.
מרטין הייטר שורט הוא שחקן, קומיקאי, סופר, זמר ומפיק קנדי-אמריקאי, זוכה פרס טוני, אמי ופרס גילדת שחקני המסך.
הוא מפורסם בגין תפקידיו הקומיים, בעיקר במסגרת תוכנית הטלוויזיה "סאטרדיי נייט לייב" ובסרטי הקולנוע "שלושה אמיגוס", "יום במלכודת", "אבי הכלה" ו"הפלישה ממאדים".
בשנת 1971 סיים לימודי תואר ראשון בעבודה סוציאלית מאוניברסיטת מקמסטר.
שנה שם הסרט שם הדמות הערות 1986 שלושה אמיגוס נד נידלנדר 1987 יום במלכודת ג'ק פוטר1989התמונה הגדולהנייל סוזמן 1989 שלושת הגנובים נד פרי 1991 אבי הכלה פרנק אגלהופר 1993 אנחנו חוזרים!
Big Pastry"2015-2014מוליינילואיס "לו" קאנוןסדרת טלוויזיה; 13 פרקים2015אנשים קשיםבתפקיד עצמוסדרת טלוויזיה2019משפחת אדמססבא פראמפדיבוב2019–2021תוכנית הבוקרדיק לאנדי3 פרקים2020משפחת וילוביוולטר וילובידיבוב2021שמיגדון!לפרקוןתפקיד משני; 6 פרקים2021–הווהרק רוצחים בבנייןאוליבר פוטנאםתפקיד ראשי; 40 פרקים2022פעמיים ריטהצ'יזדיבוב
מרטין אדוארד ריינולדס הוא אתלט בריטי בעבר, בעל מדליית כסף אולימפית בריצת שליחים.
במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו באדינבורו, סקוטלנד ביולי 1970 כחבר נבחרת אנגליה זכה ריינולדס במדליית ארד בריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 40.05 שניות, אחרי ג'מייקה (39.46 שניות) וגאנה (39.82 שניות).
באוניברסיאדה שנערכה בטורינו, איטליה בסוף אוגוסט אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בריצת 200 מטר בתוצאה של 21.0 שניות.
באולימפיאדת מינכן (1972) זכה ריינולדס במדליית כסף בריצת שליחים 4X100 מטר ביחד עם אלן פסקו, דייוויד המרי ודייוויד ג'נקינס בתוצאה של 3:00.46 דקות, אחרי קניה (2:59.83 דקות) ולפני צרפת (3:00.65 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום 14 בריצת 400 מטר בתוצאה של 46.71 שניות.
בשלב רבע הגמר הוא קבע שיא אישי של 46.11 שניות ובשלב המוקדמות תוצאה של 46.46 שניות.
מרטין ג'רלד שרמן הוא מחזאי ותסריטאי אמריקאי.
שרמן חי ועובד בלונדון מאז שנת 1980, הוא יהודי והומוסקסואל מוצהר.
התפרסם מאוד בעקבות המחזה שלו (שעובד אחר כך לסרט) - "עקומים" העוסק ברדיפת הומוסקסואלים בגרמניה הנאצית.
עקומים - מחזה העוסק ברדיפת הומוסקסואלים בגרמניה הנאצית (הועלה בתיאטרון חיפה ב-1983 בהשתתפות דורון תבורי ויוסי פולק).
משיח – מחזה על תקופתו של נביא השקר שבתאי צבי (הועלה בתיאטרון חיפה ב-1983 בהשתתפות תחיה דנון).
כשהיא רוקדת – מחזה על הרקדנית איזדורה דאנקן (הועלה בתיאטרון חיפה ב-1986 בהשתתפות גילה אלמגור).
רוז - מחזה על ניצולת השואה (הועלה בתיאטרון הקאמרי ב-2000 בהשתתפות ג'יטה מונטה).
מרטינה גֵדֵק֫ היא שחקנית גרמניה, שזכתה לתשומת לב בינלאומית בשל תפקידיה בסרטים "חיים של אחרים", "כנופיית באדר מיינהוף" ו"המטבח של מרתה".
גדק זכתה בפרסים רבים, כולל פרסי הקולנוע הגרמני בשנת 1997 לתפקיד שחקנית משנה בסרט "החיים זה כל מה שתקבל", ובשנת 2002 פרס השחקנית הראשית בסרט "המטבח של מרתה".
גדק נולדה ב 14 בספטמבר 1961 בעיר מינכן שבגרמניה וגדלה בלנדסהוט, כבכורה מבין שלוש אחיותיה.
בשנת 1971 משפחתה עברה לברלין, ושם בגיל 11 הופיעה לראשונה כשחקנית בתוכנית טלוויזיה לילדים.
לאחר שסיימה את בית הספר התיכון בשנת 1981, נרשמה גדק ללימודים באוניברסיטה החופשית של ברלין, בחוג לספרות והיסטוריה גרמנית.
בין השנים 1982 ועד 1986, השתתפה גדק בשיעורי משחק של האוניברסיטה לאמנויות בברלין.
במהלך תקופה זו ערכה גדק את תפקיד הבכורה על בימת התיאטרון "אם טורם" שבפרנקפורט, וכמו כן הופיעה באופן קבוע בתיאטרון "דויטשס שאושפילהאוס" אשר בהמבורג, ובתיאטראות נוספים בערים כגון בזל וברלין.
בשנת 1994, משכה גדק את תשומת לב הציבור עם תפקידה בסרט הקומי "אולי...
אולי לא", ובשנת 1995 זכתה לשבחים על תפקידה בדרמת הטלוויזיה "הולייסנגרטל".
בשנת 1997 קיבלה גדק את פרס הקולנוע הגרמני לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה על הופעתה כמלצרית ביישנית ב"רוסיני של הלמוט דיטל".
לקראת סוף שנות התשעים הפכה גדק לאחת משחקניות האופי הגרמניות המוערכות ביותר בגרמניה, עם תפקידים בסרטים כגון "הנער היהודי לוי", ובדרמת הטלוויזיה "שנותיך הטובות ביותר" של הבמאי דומיניק הגרף.
בסרטים "כנופיית באדר מיינהוף" ו"המטבח של מרתה", פרצה גדק לתודעת הקהל הבינלאומי, וזכתה בפרסים רבים.
בשנת 2022 השתתפה בסרט הדרמה "Die stillen Trabanten".
מרטינגל (מכונה גם "שיטת ההכפלות") היא שיטת הימורים כושלת המאפשרת כביכול רווח בטוח בהימורים מאוזנים כהטלת מטבע או קרוב לכך כהימור על צבע ברולטה.
לפי השיטה מתחילים להמר על אחד הכיוונים בסכום קטן; אחרי כל הפסד מכפילים את ההימור, באופן שכאשר מגיעה הצלחה בסוף סדרת כישלונות, הרווח שהיא מניבה מכסה את כל ההפסדים שנגרמו עד כה.
שיטה זו כושלת, ואינה מספקת תוחלת רווח חיובית.
הוכחה מתמטית לכך שתוחלת הרווח אינה חיובית מספק משפט ברירת העצירה.
באופן אינטואיטיבי, הסיבה לכישלון השיטה היא שלא ניתן להבטיח את ההצלחה בסוף סדרת הכישלונות.
לכן, היות שסכום ההימור בדרך כלל חסום, נובע שלא ניתן לפצות על סדרת כישלונות ארוכה מספיק.
משום כך, על הרווחים הקטנים והכמעט מובטחים, משלם המהמר בסיכון גדול מאוד המתממש בהסתברות נמוכה.
בכל מקרה אין השיטה יכולה לשפר את תוחלת הרווח, הנשארת בדרך כלל שלילית.
שיטה זו נתנה את שמה לתהליך המקרי "מרטינגל" בתורת ההסתברות.
שיטת מרטינגל הומצאה כשיטת הימורים והייתה נפוצה בבתי הימורים במאה ה-18 בצרפת.
בתי ההימורים הציעו הימורים של הטלת מטבע, ורבים ראו במרטינגל שיטה בטוחה להרוויח כסף.
בשיטה זו אכן מרווחים בדרך כלל, עד להפסד גבוה המוביל לפשיטת רגל.
המפסידים לא נראו יותר בבתי ההימורים, מה שהאט את התפשטות הידיעה על סיכוני השיטה.
בכל סיבוב הימורים בוחר השחקן את גובה ההימור; הוא זוכה בסכום זה או מפסיד אותו, בסיכויים שווים.
בשיטת המרטינגל, השחקן מהמר על יחידה אחת בסיבוב הראשון.
מכאן ולהבא, אם הוא מפסיד הוא מכפיל את סכום ההימור, עד להצלחה הראשונה, שאחריה אפשר להתחיל את התהליך מההתחלה.
לדוגמה, במקרה של שלושה כישלונות והצלחה, סכומי ההימורים יהיו יחידה אחת, שתי יחידות, ארבע יחידות ואז שמונה יחידות.
בשלושת הסיבובים הראשונים הפסיד השחקן 1+2+4=7 יחידות, ובאחרון הרוויח 8, ובסך-הכל 8-7=1 כלומר יחידה אחת.
השיטה מבטיחה רווח של יחידה אחת בכל סדרת הימורים המסתיימת בהצלחה.
אם אין מגבלה על גובה ההימור, אפשר להצליח בשיטה זו בהסתברות 1.
בכל יישום מעשי, גובה ההימור מוגבל, למשל על ידי סכום הכסף הזמין למהמר, או כללי בית ההימורים שבא לידי ביטוי בסכום המרבי שניתן להמר במשחק המסוים/שולחן.
מכיוון שכך, סדרת הימורים שבה מוכפל גובה ההימור בכל פעם, עלולה להסתיים בכישלון כאשר המהמר אינו יכול להמר שוב.
במקרה כזה מפסיד המהמר את סכום כל ההימורים בסדרה, ומכיוון שגובה ההימור עולה מעריכית, סכום זה גדל במהירות ומתרחש בהסתברות לא מבוטלת.
לעומת זאת אם גם הסיבוב העשירי ייגמר בכישלון, המהמר הפסיד בסך הכל 1+2+4+...+256+512=1023 יחידות.
הסיכוי לעשרה כישלונות רצופים הוא , כך שתוחלת הרווח בסדרה כזו היא אפס, כמו בכל סדרה סופית של הימורים מאוזנים.
אם ההימור אינו מאוזן, הניתוח דומה.
נניח שתוחלת ההפסד לכל יחידה היא a (בדרך כלל a קטן וחיובי), והסדרה חסומה ב-n הימורים לכל היותר (בדוגמה לעיל n=10).
בסדרה של k הימורים, הסכום הכולל שהמהמר מסכן הוא , וכאשר k<n הסיכוי לסדרה כזו (שבסופה הצלחה) הוא .
אם הסדרה נמשכת n הימורים (ונעצרת, בין בהצלחה ובין בכישלון), הסכום הכולל שהמהמר מסכן הוא , בעוד שהסיכוי לתופעה כזו הוא .
תוחלת הסכום הכולל שהמהמר מסכן היא , ולכן תוחלת ההפסד בסדרה כולה היא na, ממש כאילו היה המהמר מסכן בכל צעד רק יחידה אחת.
כמה גורמים פסיכולוגיים חוברים להכשלת המהמרים, המאמינים ששיטת המרטינגל מקנה להם יתרון.
ראשית, כשל המהמר שבו המהמר סבור שהסיכוי להצליח בהגרלה עתידית תלוי בהגרלות דומות בעבר, ומתעלם מתכונת חוסר הזיכרון.
שנית, המהמר לוקה בהערכת חסר של קצב הגידול של סדרה מעריכית, המביאה את ההימור תוך זמן קצר אל התקרה.
ושלישית, היוריסטיקת הייצוגיות גורמת לאנשים לצפות שבסדרה אקראית של ניסיונות, לא יהיו רצפים ארוכים של הצלחות או כישלונות; רצף ארוך של כישלונות מביא לחורבן המהמר בשיטת מרטינגל.
זוהי שיטת הימורים בה עושים בדיוק את ההפך משיטת מרטינגל.
מתחילים גם פה בסכום קטן, לאחר ניצחונות מגדילים את ההימור עד גובה מסוים שהוחלט מראש, ולאחר הפסד חוזרים להימור הראשוני.
התוצאה היא שמרוויחים סכום גבוה ברצף של הצלחות ("יד חמה" בלשון המהמרים) ומפסידים מעט ברצף של הפסדים.
המחשבה מאחורי השיטה היא שיש מומנט מסוים בהימורים אלו, אולם לא כך הדבר.
בהימורים בלתי תלויים האחד בשני, אין כל מומנט ולמעשה המחשבה הזו היא מקרה של כשל המהמר, לכן השיטה לא משפרת את התוחלת ובוודאי שלא הופכת תוחלת הפסד לתוחלת רווח.
יש יתרון בהגדלת ההימור בבלק ג'ק למשל, כאשר ספירת קלפים נותנת יתרון למהמר על הבית.
לעומת זאת יש הטוענים כי בהימורים אחרים כגון הימורי ספורט או הימורים בשוק ההון יש מומנט מסוים שניתן לנצל בשיטה זו (העלאת הסיכון לאחר רווח והורדתו לאחר הפסד) אך באופן מעשי שיטה זו לא הצליחה להשיג יתרון תוחלת מוכח על פני הימור בסכום קבוע.
מרטין שולץ הוא פוליטיקאי גרמני ששימש כנשיא הפרלמנט האירופי בשנים 2017-2012, וכנשיא מפלגת הברית הפרוגרסיבית של סוציאליסטים ודמוקרטים (S&D) בפרלמנט האירופי בשנים 2012-2004 ובמהלך 2014. שולץ נבחר בינואר 2017 כמועמד המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה לקנצלר גרמניה בבחירות 2017.
מרטין שולץ נולד בשנת 1955 בכפר הלרת, כיום חלק מהעיר אשוויילר שבמערב גרמניה, הממוקמת בסמוך לגבול עם הולנד ובלגיה, למשפחה קתולית.
הוא התחנך בבית הספר המקומי חינוך דתי, ולאחר סיום לימודיו, עבר הכשרה מקצועית בשנים 1975 ו-1976 כמוכר ספרים.
באמצע שנות העשרים לחייו חווה שולץ משבר מתמשך, הוא הידרדר לאלכוהוליזם, איבד את כספו ושקל אף להתאבד.
בשנים הבאות הצליח לשקם את חייו כאשר עבד עבור מספר הוצאות לאור, ובשנת 1982 פתח חנות ספרים בורסילן הסמוכה לעיר הולדתו, אותה ניהל במשך 12 שנה עד שנת 1994. באותן שנים הספיק שולץ ללמוד גם שפות, וכיום הוא יודע מלבד השפה הגרמנית גם אנגלית, צרפתית, הולנדית, ספרדית ואיטלקית.
בשנת 1974, כשהוא בן 18 בלבד, הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD).
עד מהרה הפך למעורב במאבקים פוליטיים וחברתיים בגרמניה, ובשנת 1984 נבחר למועצת עיריית ורסילן וכיהן כחבר מועצה במשך שתי קדנציות.
החל משנת 1987 החל לכהן כראש העירייה.
בהיבחרו לראש עיריית ורסילן כשהוא בגיל 31 בלבד, הפך לראש העירייה הצעיר ביותר במדינת נורדריין-וסטפאליה.
בשנת 1998, לאחר 11 שנים בתפקיד, הוא עזב את תפקידו, לאחר שהעירייה נקלעה לקשיים תקציביים.
במקביל לתפקידו כראש עירייה, רץ שולץ בשנת 1994 לפרלמנט האירופי במסגרת מפלגת הברית הפרוגרסיבית של סוציאליסטים ודמוקרטים (S&D), ובין השנים 2004 ל-2012 כיהן כיושב ראש המפלגה.
ב-17 בינואר 2012 נבחר שולץ לנשיאות הפרלמנט האירופי, ושימש בתפקידו זה עד ינואר 2017. בינואר 2017 הוא נבחר כמועמד המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה לקנצלר בבחירות 2017.
שולץ פעיל שנים רבות בקרן פרידריך אברט ומשנת 2021 הוא נשיא הקרן.
מרטין שולץ נשוי ואב לשניים.
תחביבו המרכזי הוא קריאה, ובנוסף לכך הוא אוהד של מועדון הכדורגל פ.צ.
בגרמניה, בשנת 2006: מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה
בפדרציה הרוסית, בשנת 2009: תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה הטכנית של קלינינגרד
בצרפת, בשנת 2010: המסדר הלאומי של לגיון הכבוד
באיטליה, בשנת 2012: צלב האביר הגדול של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של איטליה
ברומניה, בשנת 2012: צווארון בית הנבחרים של רומניה; תואר דוקטור לשם כבוד מבית הספר הלאומי למדע המדינה ומנהל הציבורי של בוקרשט
בישראל, בשנת 2014: תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית
מרטינה מרקס (נולדה ב-22 בינואר 1995) היא אלופת ישראל בשחייה.
בעלת 5 מדליות מהמכביה, מהן 3 זהב.
מרקס התאמנה בקבוצת מכבי קרית-אונו/גבעתיים ולאחר מכן בפנימיית המחוננים בשחייה במכון וינגייט בהדרכת לאוניד קאופמן.
באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בבית איל, אשדות יעקב מאוחד בפברואר 2009 זכתה מרקס במדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:23.17 דקות, אחרי אפרת רוטשטיין מהפועל שחייני הנגב (4:21.11 דקות) ולפני לי כהן מהפועל ירושלים (4:23.35 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט ביולי 2009 זכתה מרקס במדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:26.72 דקות, אחרי אפרת רוטשטיין (4:24.67 דקות) ולפני ספיר עצמון (4:27.82 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 57.68 שניות ובמקום חמישי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:07.30 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט ביולי 2010 זכתה מרקס ב-3 מדליות, 1 כסף ו-2 ארד.
מדליית כסף, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:05.78 דקות, אחרי אפרת רוטשטיין מירושלים רבתי (2:05.60 דקות) ולפני מרווה חרפק מהפועל קריית טבעון (2:06.24 דקות).
מדליות ארד, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 58.20 שניות, אחרי עמית עברי מהפועל עמק חפר (57.57 שניות) וניקול סמסוניוק ממכבי אשדוד (57.92 שניות) ובמשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:31.92 דקות, אחרי אפרת רוטשטיין (4:23.59 דקות) ועמית בכר ממכבי קריית אונו (4:25.29 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט אותה שנה זכתה מרקס ב-4 מדליות אישיות, 1 זהב ו-3 כסף.
מדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 57.72 שניות, לפני נועה פלדמן מהפועל ירושלים וניקול סמסוניוק (58.09 שניות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט ביולי 2012 זכתה מרקס ב-4 מדליות, 2 זהב, 1 כסף ו-1 ארד.
מדליות זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:22.53 דקות, לפני מור פליישמן מירושלים רבתי (4:29.03 דקות) ויעל דניאלי (4:29.06 דקות) ובמשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 9:13.66 דקות, לפני יעל דניאלי (9:14.54 דקות) וטלי למקוף מהפועל דולפין נתניה (9:14.87 דקות).
באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה באשדות יעקב בפברואר 2013, זכתה מרקס ב-4 מדליות, מהן 3 מדליות זהב ו-1 ארד.
מדליית ארד, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 56.68 שניות, אחרי עמית עברי (55.64 שניות) וקרן זיבנר (56.30 שניות).
בתחרויות השחייה של האוניברסיאדה שנערכו בקאזאן שברוסיה ביולי אותה שנה סיימה מרקס במקום 17 במשחה ל-400 חופשי בתוצאה של 4:25.66 דקות, במקום 18 במשחה ל-200 חופשי בתוצאה של 2:04.28 דקות במקום 13 במשחה שליחות 4x100 מעורב ביחד עם דקל שחף, יוליה בנך וקרן זיבנר בתוצאה של 4:20.34 דקות.
שבוע לאחר מכן, בתחרויות השחייה של המכביה התשע-עשרה שנערכו בבריכת השחייה החדשה שבמכון וינגייט ביולי 2013 זכתה מרקס ב-5 מדליות, 3 זהב ו-2 כסף.
מדליות זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי (4:20.09 דקות), במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי, ביחד עם אניה גוסטומלסקי, נועה פלדמן וקרן זיבנר בשיא ישראלי חדש ושיא מכביה חדש של 3:50.29 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:20.92 דקות.
מדליות כסף, במשחה ל-200 מטר חופשי (2:04.50 דקות) ובמשחה שליחות 4x200 מטר ביחד עם טל טהורי, רוני בווה ואפרת רוטשטיין בשיא ישראלי חדש של 8:28.83 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט באוגוסט אותה שנה, זכתה מרקס ב-4 מדליות אישיות, 3 זהב ו-1 כסף.
מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 57.79 שניות אחרי קרן זיבנר (57.75 שניות) ולפני שיקלר (57.91 שניות).
באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה במכון וינגייט בפברואר 2014, זכתה מרקס ב-4 מדליות אישיות, 3 זהב ו-1 כסף.
מדליית כסף, במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:17.68 דקות, אחרי קרן זיבנר שקבעה שיא ישראלי חדש של 2:10.86 דקות ולפני שיר וסרמן ממכבי קריית אונו (2:17.80 דקות).
מרטינה מריה שיף (נולדה ב־29 ביולי 1966) הידועה בשם הבמה מרטינה מק'ברייד היא זמרת וכותבת שירים אמריקאית בז'אנר של מוזיקת הקאנטרי.
נאמר עליה שהיא "סלין דיון של מוזיקת הקאנטרי" בזכות הבלדות העוצמתיות וקול הסופרן שלה.
את דרכה המוזיקלית החלה מרטינה כזמרת רקע במופעים של גארת' ברוקס.
בעלה (ג'ון מקברייד) שעבד באותה תקופה כמפיק מוזיקלי הפיק למרטינה כמה דמואים ושלח אותם לכל מיני חברות תקליטים בתקווה שאחת מהן תחליט להחתים אותה.
מק'ברייד הוחתמה בחברת התקליטים האמריקאית RCA Nashville בשנת 1991 והוציאה את שיר הבכורה שלה- "The Time Has Come" שנה לאחר מכן.
במשך הזמן היא גלשה בסגנון המוזיקה שלה גם לפופ, בדומה לזמרות פיית' היל ושאניה טוויין, והוציאה שרשרת של להיטים.
מק'ברייד הקליטה בסך הכל 11 אלבומים, אוסף להיטים אחד, אלבום אחד של הופעה חיה, אוסף של חג המולד ועוד שני אלבומי אוספים.
7 מהאלבומים שלה ו- 2 מאוספי הלהיטים שלה זכו בפרס תקליט הזהב של התאחדות התקליטים האמריקאית (RIAA).
בארצות הברית מכרה מק'ברייד יותר מ-14 מיליון אלבומים.
בנוסף זכתה מק'ברייד בפרס זמרת השנה של התאחדות מוזיקת הקאנטרי.
מרטין רודבל היה ביוכימאי ואנדוקרינולוג יהודי אמריקאי, מגלה חלבון G.
זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1994 עם בן ארצו אלפרד גילמן על גילוי חלבוני G ותפקידם של החלבונים האלה במסלולי מעבר אותות בתוך תאים.
רודבל נולד בבולטימור שבמרילנד לשירלי ומילטון רודבל.
לאחר שסיים את בית הספר התיכון בבולטימור, הצטרף לאוניברסיטת ג'ונס הופקינס ולמד ביולוגיה וספרות צרפתית אקזיסטנציאליסטית.
ב-1944 הצטרף לחיל הים האמריקאי, שם שימש כמפעיל אלחוט במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה, בשנת 1946, חזר רודבל לאוניברסיטה וקיבל תואר ראשון בביולוגיה ב-1949.
בשנת 1950 התחתן עם ברברה לדרמן (אחותה של סאנה לדרמן, חברתה הטובה של אנה פרנק) ונולדו להם ארבעה ילדים.
ב-1954 קיבל תואר דוקטור בביוכימיה מאוניברסיטת וושינגטון, ולאחר מכן עבר לאוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין.
ב-1956 הצטרף כחוקר בביוכימיה במכונים הלאומיים לבריאות.
ב-1985 החל לנהל את המכון הלאומי למדעי בריאות הסביבה בצפון קרוליינה, שם עבד עד לפרישתו ב-1994.
מרטינה מילר היא כדורגלנית עבר ששיחקה בעמדת החלוץ.
מילר התחילה את הקריירה שלה בפ.סו.ו פרנקפורט ב-1998,שם שיחקה שנתיים, והבקיעה 15 שערים ב-22 משחקים.
לאחר מכן עברה לבאד-נוינהאר sc 07 שם שיחקה 5 עונות וכבשה 65 שערים ב-79 משחקים.
ב-2005 היא עברה לוולפסבורג כאשר הקבוצה ירדה לליגה השנייה.
בגמר ליגת האלופות לנשים ב-2013 היא הבקיעה את שער הניצחון מול קבוצת אולימפיק ליון.
את הופעת הבכורה שלה בנבחרת גרמניה עשתה מילר במשחק נגד נבחרת ארצות הברית ב-29 ביוני 2000. היא זכתה עם הנבחרת בשלוש תוארי יורו ובשני גביעי מונדיאל.
מרטינה הלגה אופיץ-הלמן היא אתלטית מזרח גרמניה בעבר, היא אלופה אולימפית (סיאול 1988) ופעמיים ברציפות אלופת העולם (הלסינקי 1983 ורומא 1987) בזריקת דיסקוס.
בעלת התוצאה העשירית בטיבה בכל הזמנים במקצוע זה.
היא החלה להתאמן בזריקת דיסקוס בגיל 16.
באליפות העולם הראשונה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 1983 זכתה הלמן במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 68.94 מטר, לפני גלינה מורשובה מברית המועצות (67.44 מטר) ומריה פטקובה מבולגריה (66.44 מטר).
הלמן החמיצה את אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) בשל החרם שמדינתה הייתה שותפה לו ובכך נמנע ממנה לזכות במדליית זהב אולימפית.
שבועיים לפני המשחקים, היא קבעה בתחרות שנערכה בעיר מגוריה ב-13 ביולי תוצאה של 72.32 מטר.
באליפות אירופה שנערכה בשטוטגרט, גרמניה בשנת 1986 זכתה הלמן במדליית ארד בזריקת דיסקוס בתוצאה של 68.26 מטר, אחרי דיאנה גנסקי בת ארצה (71.36 מטר) וצבטנקה חריסטובה מבולגריה (69.52 מטר).
באולימפיאדת סיאול (1988) זכתה הלמן במדליית זהב בזריקת דיסקוס בשיא אולימפי חדש של 72.30 מטר (הנוכחי 2015), לפני דיאנה גנסקי (71.88 מטר) וצבטנקה חריסטובה (69.74 מטר).
כבר בזריקה הראשונה היא קבעה שיא אולימפי חדש של 71.84 מטר.
באליפות אירופה שנערכה בספליט, באותה העת יוגוסלביה בשנת 1990 זכתה הלמן במדליית ארד בזריקת דיסקוס בתוצאה של 66.66 מטר, אחרי אילקה וילודה בת ארצה (68.46 מטר) ואולגה בורובה מברית המועצות (66.72 מטר).
באליפות העולם שנערכה בטוקיו, יפן בשנת 1991 סיימה הלמן במקום רביעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 67.14 מטר ולא הצליחה להגן על תוארה.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) סיימה הלמן במקום 14 בזריקת דיסקוס בתוצאה של 60.52 מטר, ולא הצליחה להגן על תוארה.
מרטין שטרנצל (נולד ב-16 ביוני 1980) הוא כדורגלן עבר אוסטרי, ששיחק כמגנה של קבוצת הבונדסליגה בורוסיה מנשנגלדבך.
כנער שטרנצל שיחק במועדון המקומי SV גיסינג.
בשנת 1997, עבר למחלקת הנוער של המועדון הגרמני מינכן 1860. על אף שנרכש עבור קבוצת הנוער של המועדון הבווארי, שטרנצל ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבכירה כבר באותה העונה.
בעקבות ירידתה של מינכן 1860 לבונדסליגה השנייה ב-2004, שטרנצל עבר לשטוטגרט.
במרץ 2006, שטרנצל עזב את גרמניה, לאחר שחתם בקבוצת ספרטק מוסקבה הרוסית.
ב-30 בדצמבר 2010, שטרנצל חתם על חוזה לשנתיים וחצי במדי בורוסיה מנשנגלדבך.
בעת חתימתו, הקבוצה הייתה במקום האחרון בבונדסליגה ועל סף ירידת ליגה, לאחר שהשתלב בחוליית ההגנה של המועדון, הצליח לסייע לקבוצתו החדשה להינצל מירידה בסיומה של העונה.
שטרנצל ערך את הופעת הבכורה שלו עבור הנבחרת האוסטרית במרץ 2000, במהלך משחק ידידות מול שוודיה.
הוא נכלל בסגל הנבחרת האוסטרית ליורו 2008.
מרטין שו הוא שחקן אנגלי.
הוא ידוע מהופעותיו בסדרות הטלוויזיה "המקצוענים", "The Chief", "השופט ג'ון דיד", ו"המפקח ג'ורג' ג'נטלי".
שו שיחק בתיאטרון ובקולנוע, והיה קריין של ספרי שמע רבים.
כמו כן הגיש סדרות תיעודיות בטלוויזיה בהן הסדרה "Martin Shaw: Aviators" מ-2006.
הוא גדל ברובע ארדינגטון ובסוטון קולדפילד.
לפי דבריו הופעתו הראשונה על הבמה הייתה כשהיה בן שלוש והשתתף בתיאטרון חובבים שבו הופיעו הוריו.
שו למד בבית הספר "Great Barr School" והצטיין בספרות אנגלית ובשיעורי דרמה.
בגיל 16 הוצעה לו מלגה ללימודים בבית ספר למשחק בברמינגהאם.
הוא דחה את המלגה ועזב את בית הספר כדי להתחיל לעבוד.
אחת מעבודותיו הייתה במשרד של בית יציקה של פליז.
בצעירותו היה מעורב בקטטה בין שיכורים.
הוא נפגע בשיניו, פציעות בפניו ושבר בגולגולת, ונדרש לעשות ניתוח בפניו בגלל שבר בלסת הימנית.
כשהיה בן 18 עבר שו לחיות בלונדון ולמד באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון.
הוא התמחה בתיאטרון רפרטוארי כעוזר מנהל במה בתיאטרון קווינס בהורנצ'רץ ובתיאטרון בריסטול אולד ויק.
ב-1968 שיחק שו בהפקה מחודשת של המחזה "הבט אחוה בזעם" בתיאטרון רויאל קורט.
ב-1973 השתתף במחזה "Saturday, Sunday, Monday" של התיאטרון המלכותי הלאומי לצדו של לורנס אוליבייה.
ב-1974 הופיע במחזה "חשמלית ושמה תשוקה" שהוצג בתיאטרון פיקדילי.
הוא אמר שהתפקיד סטנלי קוואלסקי בהצגה זו היה פריצת הדרך בקריירה שלו.
בשנות השמונים של המאה העשרים גילם שו את דמותו של אלביס פרסלי במחזה מאת אלן בליזדייל.
המחזה מתאר את שעותיו האחרונות של אלביס.
אחרי תקופה ארוכה שהמחזה הוצג בלונדון, עברה הפקה לסידני, מלבורן ואדלייד שבאוסטרליה.
שו שיחק בתפקיד לורד גורינג במחזה "בעל אידיאלי" מאת אוסקר ויילד בברודוויי והיה מועמד לפרס טוני על תפקידו וזכה בפרס "דרמה דסק".
אחרי סיום הסדרה "השופט ג'ון דיד" גילם שו את דמותו של תומאס מור במחזה "אדם לכל עת" מאת רוברט בולט.
בתו של שו, סופי, שיחקה לצדו בתפקיד מרגרט, הבת של מור.
ההפקה הוצגה בסיבוב הופעות בערים בבריטניה ואחר כך בתיאטרון היימרקט שבלונדון.
ב-2013 שיחק בהפקה חדשה של המחזה הקלאסי "שנים עשר המושבעים" בתיאטרון גאריק בלונדון, בתפקיד אחד המושבעים.
שו החל להופיע בטלוויזיה ב-1967. אחרי שהשתתף בכמה מחזות של רשת גרנדה טלוויזיה, שיחק בתפקיד סטודנט היפי בשם רוברט קרופט באופרת הסבון "קורוניישן סטריט".
אחד מתפקידיו הראשונים היו בסדרה הקומית "Doctor in the House" בה גילם סטודנט לרפואה בשם יו אוונס.
הוא גילם את אותה דמות גם בפרק אחד בסדרת ההמשך "Doctor at Large".
שו הופיע בפרק בסדרה "The New Avengers" יחד עם לואיס קולינס.
שו וקולינס כיכבו יחד בסדרה "המקצוענים" (1977–1981), שו בתפקיד ריי דויל וקולינס גילם את ויליאם בודי.
בשנות התשעים של המאה העשרים שיחק שו שוב בתפקיד איש חוק בהפקה "The Chief" של ITV.
ב-1983 גילם שו את דמותו של רוברט פלקון סקוט במיני-סדרה "The Last Place on Earth".
אתר הצילומים היה במפרץ פורבישר קרוב לעיר איקאלואיט באי באפין בקנדה.
עוד באותה שנה שיחק בדמות סר הנרי בסקרוויל בעיבוד הטלוויזיוני לסיפור "כלבם של בני בסקרוויל" מאת ארתור קונאן דויל, בכיכובם של איאן ריצ'רדסון בתפקיד שרלוק הולמס ודונלד צ'רצ'יל בתפקיד ד"ר ווטסון.
ב-1996 הופיע שו בתפקיד ססיל רודס בסדרה בת שמונה חלקים בשם "רודז" שצולמה בדרום אפריקה.
בנו של שו, ג'ו, שיחק בדמות רודז בצעירותו.
החל מ-2007 הופיע שו בסדרת דרמה "המפקח ג'ורג' ג'נטלי" של ה-BBC יחד עם לי אינגלבי שכיכב לצידו.
ב-2001 לוהק שו לתפקיד הראשי בדרמה של ה-BBC "השופט ג'ון דיד".
בין העונות של הסדרה "השופט ג'ון דיד" גילם שו את דמותו של הבלש חובב השירה אדם דלגליש בעיבודים לספרים "מוות בשורות הכנסייה" (2003) ו"רצח במוזיאון" (2005) מאת פ.ד.
אחרי שצולמו שש עונות של הסדרה "השופט ג'ון דיד" הופיע שו בסדרה "Apparitions" ששודרה ב-BBC בשנת 2008. שו היה גם מפיק בפועל של סדרה זו.
במשך השנים היו לשו תפקידים אחדים בסרטי קולנוע.
ב-1966 הופיע בפעם הראשונה בקולנוע בסרט "Love on the Dole" בתפקיד קומוניסט אירי.
תפקיד ידוע יותר שלו הוא בדמות בנקו בעיבוד הקולנועי למחזה "מקבת'" בבימויו של רומן פולנסקי.
הוא השתתף גם בסרט "Operation Daybreak" על מלחמת העולם השנייה, בסרט "Facelift" גילם את "זקס" קוסם עתידני.
ב-1973 שיחק בתפקיד ראשיד בסרט "מסע הזהב של סינבד", ובתפקיד נבל מבוקש הנמצא במנוסה בסרט "Ladder of Swords".
שו הקליט ספרי שמע רבים בהם "ההוביט" ו"הסילמריליון" מאת טולקין, "מסעי גוליבר" מאת סוויפט והרומן "אנקת גבהים" מאת אמילי ברונטה.
בדצמבר 2006 הגיש שו סדרה בת שישה חלקים בשם "Martin Shaw: Aviators" בערוץ דיסקברי בהפקת חברת Twofour.
התוכנית עקבה אחרי השיקום של המטוס דו-כנפי מסוג בואינג-סטירמן אחרי שהתרסק בשדה התעופה אולד בקנהאם בנורפוק.
ב-2010 הגיש תוכנית תיעודית של ה-BBC בשם "Dambusters Declassified", שבה חקר והפריך כמה מהמיתוסים של "מבצע נזיפה" כפי שתוארו בספרים "Enemy Coast Ahead" ו-"The Dambusters" ובסרט הקולנוע "פורצי הסכרים".
נישואיו הראשונים היו ב-1968 עם השחקנית ג'ין אלן.
לוק שו הוא שחקן, ג'ו שו הוא שחקן ובמאי והבת סופי שו היא שחקנית וזמרת בלהקת "בלו הרלם".
אשתו השנייה של שו, מגי מנספילד, הייתה אחות במקצועה ואחר כך מטפלת ברפואה אלטרנטיבית ופסיכותרפיסטית.
אשתו השלישית, ויקי קים, הייתה מגישת הטלוויזיה, פעילה בתחום איכות הסביבה וטייסת כמוהו.
בראיונות ובתוכנית התיעודית "Martin Shaw – Aviators" סיפר שו על אהבתו למטוסים ישנים (vintage).
ב-1996 זכה שו בשני פרסים על הופעתו בתפקיד לורד גורינג בהפקה בברודוויי של המחזה "בעל אידיאלי" והיה מועמד לפרס שלישי:
זכייה בפרס "Drama Desk" לשחקן מצטיין במחזה
זכייה בפרס "Theatre World" לצוות שחקנים
מועמדות לפרס טוני לשחקן הטוב ביותר במחזה
ג'יימס 2004 רצח במוזיאון The Murder Room אדם דלגליש מאת פ.ד.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 1971 מקבת' Macbeth בנקו 1973 מסע הזהב של סינבד The Golden Voyage of Sinbad ראשיד 1975 Operation Daybreak סרג'נט קארל קורדה 1984 Facelift זקס 1988 Intrigue רוסקוב 1989 Ladder of Swords 2017 שישה ימים 6 Days ג'ון דילו
מרטין ריזנבורגר היה רב גרמני.
רבה של מזרח גרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה.
נולד בברלין להיימן, סוחר טקסטיל מפרוסיה המערבית, ולאמליה חזקל (Chaskel), בת למשפחה מזרח אירופאית אדוקה.
עוד לפני שהחל ללמוד בבית הספר החל לקחת שיעורים בפסנתר, ובהמשך אף למד בקונסרבטוריון שטרן.
אחרי התיכון, למד ריזנבורגר רפואת שיניים, אך הפסיק את לימודיו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
החל ב-1918 למד בבית המדרש הגבוה למדעי היהדות בברלין פילוסופיה של הדת.
במקביל הלחין, היה מורה פרטי לפסנתר, חזן ומורה הלכה.
ב-1925 נשא לאישה את לוסי קלרה לנקה (Lucie Clara Lenke, נולדה ב-1901 ונפטרה ב-1999) ממייסן.
השניים נפגשו בבית האבות היהודי, שם עבדה לוסי קלרה כספרית.
קיבל מינוי רשמי בשירות הקהילה היהודית של ברלין החל ב-1 ביוני 1933, תחת איום הנאציזם.
הוא היה הדרשן ואיש הדת של בית האבות היהודי בגרוסה-המבורגר שטראסה (Grosse Hamburger Strasse), ושל בית החולים היהודי הסמוך.
בספטמבר 1939 הוסמך לרבנות לאחר שלמד בבית המדרש לרבנים בברלין.
ב-1942 נעצר לתקופה קצרה על ידי הגסטאפו בשל יהדותו; בזכות אשתו הנוצרייה (שהתגיירה) שוחרר, אך חויב להישאר במעקב משטרתי.
לאחר פירוק הקהילה היהודית של ברלין וגירוש תושבי העיר למחנות העבודה וההשמדה, מונה על ידי הנאצים ביוני 1943 למעין-רב בבית הקברות של הקהילה היהודית בווייסנזה.
מתוקף תפקידו בבית הקברות עסק בקבורת יהודים לאורך המלחמה, וביוזמתו אף עזר בחשאי לפליטים יהודיים במתן שירותי דת והצלה של ספרי תורה וסידורים.
כך למשל, נערכו בסתר בבית הקברות תפילות.
באביב 1943 החביאו ריזנבורגר ואנשיו 560 ספרי תורה יהודיים בבית הקברות.
ספרי תורה אלו נשרפו בליל הבדולח, ניצלו מהשרפה ונשמרו בבית החולים של קהילת עדת ישראל ברחוב אלזס 85 (כיום רחוב תור).
הספרים הועברו בידי נוצרי אלמוני בשנת 1943 לבית העלמין למשמרת.
ב-24 ביוני 1943 ערך חתונה יהודית בברלין שתחת המשטר הנאצי.
כמה ימים אחר כך נשלחו שני בני הזוג למחנות ולא חזרו.
ב-3 בפברואר 1945, במהלך הפצצות של בעלות הברית על ברלין, הופצץ ונהרס ביתו שבקרויצברג, וריזנבורגר ואשתו עברו להתגורר בבית הקברות, עד סיומה של המלחמה כמה חודשים לאחר מכן.
שיקומה של הקהילה היהודית בברלין אחרי 1945
אחרי 1945 עזר לשיקומה של קהילת יהודי ברלין ההרוסה, וב-11 במאי 1945 ערך את התפילה היהודית הראשונה לאחר המלחמה.
ב-7 בספטמבר 1945, ראש השנה, ערך תפילה חגיגית בבית הכנסת פרנקלאופר (Fraenkelufer), שאותה צילם צלם המלחמות הנודע רוברט קאפה.
היה הרב של בתי הכנסת בריקה-שטראסה, בבית הכנסת החדש שברחוב אורניינברוגר ובפאסטלוצי-שטראסה.
ב-1953 הוא מונה לרב הקהילה, ועסק במיוחד בפיתוחה של הקהילה היהודית בגרמניה המזרחית, לאחר שברלין כבר חולקה למזרח ולמערב.
ריזנבורגר היה גם אחראי על הטיפול הנפשי באסירים יהודים בברלין, כפי שניתן לראות בתעודה מפברואר 1953 השמורה במוזיאון היהודי בברלין.
ב-1961 מונה על ידי ממשלת מזרח גרמניה לרב הראשי של הקהילות היהודיות במזרח גרמניה.
ריזנבורגר תמך במפלגת השלטון, מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה, והאשים את המערב-גרמנים ב"אנטישמיות".
עם זאת, לפי מחקרו של זאב לקויר בספרו "דור אקסודוס", כאשר נפתחו לאחר המלחמה הקרה ארכיונים במזרח גרמניה, נמצאו בהם תלונות רבות של ריזנבורגר על התנאים שבהם נאלץ לעבוד ועל כך שההסכמים בינו לבין ממשלת מזרח גרמניה לא כובדו.
לזוג ריזנבורגר לא היו ילדים.
סמיכתו לרבנות מוטלת כיום בספק.
לותאר מרטנס טוען כי לא היה ביכולתו של ריזנבורגר להשלים במשך שנתיים את כל תהליך ההסמכה, וגם אם הוסמך כראוי, לא קיבל את שלוש החתימות ההכרחיות לקבלת התואר "רב".
מהתעודות עולה גם שהוא עצמו לא ראה עצמו כרב בשנת 1950, וגם הקהילה היהודית לא ראתה בו רב.
ב-2009 ראה אור מדריך ביוגרפי של רבנים, שציין כי ריזנבורגר פעל ללא הסמכה.
לפי עדותו של גינתר קלאוס ולטר (Guenter Klaus Walter), שלמד לבר המצווה מיד אחרי המלחמה אצל ריזנבורגר, בעקבות פעילויותיו של ריזנבורגר בבית הקברות בווייסנזה, החלו לכנותו "רב" ולא רק חזן.
ב-1956 קיבל ריזנבורגר את אות הכסף של מסדר הכבוד של המולדת, ובשנת 1961 את אות הזהב.
ב-1961 קיבל גם תואר דוקטור לשם כבוד מן הפקולטה למשפטים של אוניברסיטת הומבולדט.
מאז 1987, נקרא רחוב בשכונת הלרסדורף בברלין על שמו.
בשנת 2015, לרגל חמישים שנה למותו, הוצב מעל שם הרחוב שלט המסביר מי היה ריזנבורגר.
מרטינה מורבצובה ואלקו (בסלובקית: Martina Moravcová Valko; נולדה ב-16 בינואר 1976), היא שחיינית עבר סלובקית, אחת הספורטאיות הסלובקיות הגדולות בכל הזמנים.
אלופת האוניברסיאדה בעלת 6 מדליות, מהן 5 זהב.
שיאנית עולם (בריכת 25 מטר) במשחה ל-100 מטר פרפר ובמשחה ל-100 מטר מעורב אישי.
כל המדליות שבהן היא זכתה בתחרויות הבינלאומיות הושגו בתחרויות אישיות.
באליפות אירופה בשחייה לנוער שנערכה באנטוורפן, בלגיה בשנת 1991 זכה מורבצובה בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי ומדליית ארד, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) סיימה מורבצובה במקום 18 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 57.19 שניות, במקום 19 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:02.11 דקות, במקום 29 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 26.92 שניות ובמקום 31 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:05.73 דקות.
באליפות אירופה שנערכה בשפילד, אנגליה בשנת 1993 זכתה מורבצובה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 55.97 שניות, אחרי פרנציסקה ואן אלמסיק מגרמניה ולפני קתרין פלווינסקי מצרפת.
מקום חמישי במשחה ל-200 מטר חופשי, מקום שישי במשחה ל-50 מטר חופשי ובמקום שביעי במשחה ל-100 מטר פרפר.
באליפות העולם הראשונה (בריכת 25 מטר) שנערכה בפלמה דה מיורקה, ספרד בדצמבר אותה שנה היא סיימה פעמיים במקום רביעי, במשחה ל-100 מטר חופשי (54.52 שניות) ובמשחה ל-200 מטר חופשי (1:58.21 דקות) ובמקום שביעי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי (2:14.50 דקות).
במשחקי הרצון הטוב שנערכו בסנקט פטרבורג, רוסיה בסוף יולי 1994 זכתה מורבצובה בשתי מדליות ארד, במשחה ל-100 מטר פרפר ובמשחה ל-200 מטר חופשי.
באליפות אירופה בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה סטוונגר, נורווגיה בדצמבר אותה שנה היא זכתה בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף, במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 27.84 שניות ומדליית ארד במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 28.86 שניות.
באליפות אירופה שנערכה בווינה, אוסטריה בשנת 1995 סיימה מורבצובה במקום חמישי במשחה ל-100 מטר חופשי ובמקום שביעי במשחה ל-200 מטר חופשי.
שבוע לאחר מכן, באוניברסיאדה שנערכה בפוקואוקה, יפן היא זכתה בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי ומדליית ארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי.
באליפות העולם השנייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בריו דה ז'ניירו, ברזיל בדצמבר אותה שנה היא זכתה בשתי מדליות, כסף וארד.
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-100 מטר פרפר ובמקום שישי במשחה ל-100 מטר חופשי.
באליפות אירופה שנערכה בסביליה, ספרד בשנת 1997 זכתה מורבצובה ב-3 מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי (55.46 שניות), אחרי סנדרה ווקר מגרמניה (55.38 שניות), במשחה ל-100 מטר פרפר (59.74 שניות), אחרי מטה יקובסון מדנמרק (59.64 שניות) ובמשחה ל-200 מטר מעורב אישי (2:15.02 דקות), אחרי אוקסנה ורבקה מרוסיה (2:14.74 דקות).
שבוע לאחר מכן, באוניברסיאדה שנערכה בסיציליה, איטליה היא זכתה ב-4 מדליות זהב והייתה לשחיינית המצטיינת של המשחקים.
באליפות העולם שנערכה בפרת', אוסטרליה בשנת 1998 זכתה מורבצובה ב-3 מדליות, 2 כסף ו-1 ארד.
מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 55.09 שניות, אחרי ג'ני תומפסון מארצות הברית (54.95 שניות) ולפני יינג שאן מסין (55.10 שניות) ובמשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:59.61 דקות, אחרי קלאודיה פול מקוסטה ריקה (1:58.90 דקות) ולפני ג'וליה גרוויל מאוסטרליה (1:59.92 דקות).
מדליית ארד, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:14.26 דקות, אחרי יאניאן הו שקבעה שיא אליפות חדש של 2:10.88 דקות ויאן צ'ן (2:13.66 דקות), שתיהן מסין.
נוסף לכך, היא סיימה במקום שישי בשמחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 59.47 שניות.
באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה בשפילד בדצמבר אותה שנה היא זכתה ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 כסף.
מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא אירופה חדש של 1:55.12 דקות, במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא אירופה חדש נוסף של 57.72 שניות ובמשחה ל-100 מטר מעורב אישי בשיא עולם חדש של 1:00.43 דקות, שיפור לשיא העולם בן ה-10 חודשים של הו שיאוהן מסין (1:00.60 דקות).
שיא זה החזיק מעמד כחודש ונשבר על ידי ג'ני תומפסון (1:00.41 דקות).
מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 53.93 שניות.
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בהונג קונג בתחילת אפריל 1999 זכתה מורבצובה ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:56.11 דקות, במשחה ל-100 מטר מעורב אישי בשיא אירופה חדש של 1:00.20 דקות ובמשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא אירופה חדש נוסף של 2:08.55 דקות.
בשלב המוקדמות היא קבעה שיא עולם חדש של 1:00.35 דקות, שיפור לשיא העולם בן ה-3 חודשים וחצי של ג'ני תומפסון (1:00.41 דקות), שיא זה החזיק מעמד מספר דקות ונשבר על ידי תומפסון (59.30 שניות).
בקיץ אותה שנה היא הובחנה כלוקה במחלת גרייבס ובאוגוסט היא עברה ניתוח להסרת בלוטת התריס.
באליפות אירופה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בתחילת יולי 2000 זכתה מורבצובה ב-4 מדליות, 1 זהב, 2 כסף ו-1 ארד.
מדליית זהב, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 58.72 שניות, לפני אוטיליה ינדז'ייצ'אק מפולין (58.97 שניות) ויוהנה שברג משוודיה (59.29 שניות).
מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 54.45 שניות, אחרי תרסה אלסהמר משוודיה (54.41 שניות) ולפני מטה יקובסון (55.31 שניות) ובמשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:00.08 דקות, אחרי נטליה ברנוסקאיה מבלארוס (1:59.51 דקות) ולפני קמליה פוטק מרומניה (2:00.32 דקות) ומדליית ארד, במשחה ל-50 מטר פרפר (26.98 שניות).