tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-5 בפברואר 2016 נפטר יבין בביתו שבתל אביב כתוצאה משבר בכתף ואי ספיקת לב.
הובא למנוחות בבית העלמין ביישוב כרמי יוסף .
את לימודי התואר הראשון בפיזיקה השלים אביבי יבין באוניברסיטה העברית שבירושלים, שם גם סיים את לימודיו לתואר שני בפיזיקה, במתמטיקה ובפילוסופיה בשנת 1954. בשנת 1958 קיבל יבין תואר דוקטור בפיזיקה גרעינית מאוניברסיטת וושינגטון שבסיאטל.
באותה שנה המשיך לפוסט דוקטורט באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין ובהמשך הפך לחבר הסגל האקדמי באוניברסיטה זו.
בשנים 1962-1960 שהה יבין בישראל, השתתף בוועדה לאנרגיה אטומית ועסק במחקר בכור במרכז למחקר גרעיני - שורק.
בתקופה זו ריכז את עבודת הוועדה הבין מוסדית להקמת מאיץ חלקיקים לאומי, שבראשה עמד פרופסור סולי גבריאל כהן מהאוניברסיטה העברית.
בשנת 1967 הוזמן יבין לאוניברסיטת תל אביב על ידי פרופסור יובל נאמן, ובתוך כשנתיים הקים קבוצת מחקר בפיזיקה גרעינית, שכללה ארבעה פיזיקאים ניסיונאים ושני תאורטיקאים.
הקבוצה התמקדה בחקר אינטראקציות של פאיונים ושל אלקטרונים עם גרעין האטום ונחשבה בין המובילות בעולם.
בהמשך הצטרפו לקבוצה, שהפכה לחוג לפיזיקה גרעינית, עוד שני ניסיונאים ושלושה תאורטיקאים.
יבין היה הדקאן הראשון של הפקולטה למדעים מדויקים, בשנים 1971–1976.
יבין הגיע לדרגת פרופסור מן המניין באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין בשנת 1968. בתקופה זו זכה גם להיבחר כעמית האגודה האמריקאית בפיזיקה, בזכות שיטה מקורית שפיתח לחקר רמות אנלוגיות בגרעינים - נושא בעל חשיבות בחקר מבנה הגרעין.
הוא עשה את המחקר שלו בפיזיקה גרעינית בארצות הברית, קנדה, צרפת ושווייץ.
בשנת 1978 הקים יבין את פרויקט המחקר על השלום באוניברסיטת תל אביב.
במסגרת זו בוצעו מחקרים בנושא ונוצרו קשרים עם אוניברסיטאות במצרים.
נושא השלום היה קרוב ללבו, הוא כתב ועסק בו עד יומו האחרון.
בנוסף, הוא השקיע מאמצים רבים כדי להשיג שיתופי פעולה מדעיים בין מדענים ישראלים וערבים.
אביבה שמר (נולדה ב-31 בדצמבר 1942 בחיפה) היא אמנית ומטפלת רב תחומית.
עוסקת בעיקר באמנות יהודית, באותיות העבריות, אשר בכוחן היא מאמינה, ליצור מציאות פיזית ורוחנית כאחת.
בספרה "כוחה של מילה" מלמדת שמר כיצד ניתן לשנות חיים על ידי שנוי תפיסת העולם, ומראה ששמחה היא בחירה.
עבודות רבות שלה עוסקות בצבעים ובשמחת חיים.
כתב האוצר והאמן רוני רכב.
שמר מדגישה את הצרך לבחור ביש שהוא שי, למי שבוחרים בו, שהיא היא הבחירה בחיים.
על שערי ביתה חרתה בברזל את המלים "יש ושי".
ואהבת" היא מטרת חיים, לדבריה.
ערכה פרויקטים לאומיים ובינלאומיים בנושא זה.
שמר מטפלת בעיקר בשיטת עין הבדולח, של הבעש"ט והרמב"ם שמלמדת את האפשרות והצורך בשנוי תפיסת עולם.
אביבה שמר נולדה בחיפה לחווה לבית קאופמן וליוסף רכטמן.
מצד אביה היא דור שביעי בארץ ישראל.
למדה בבית הספר הריאלי בחיפה.
היא בעלת תואר ראשון באומנות, תואר שני בתרפיה בעזרת יצירה והבעה ותואר שני נוסף בפילוסופיה יהודית - שלושתם מאוניברסיטת חיפה.
בשנת 2017 סיימה לימודי תעודה במכללת אילמה בנושא ייעוץ בבעיות בריאות, גוף ונפש.
שמר היא ציירת ופסלת המתמקדת באמנות יהודית.
היא הציגה מעל 30 תערוכות יחיד, אצרה תערוכות, ופיסלה פסלים סביבתיים.
עבודותיה מוצגות במוזיאון חיפה לאומנות מודרנית, במוזיאון תפן, במוזיאון בר דוד לאומנות ויודאיקה בקיבוץ ברעם, במוזיאון דורסטן גרמניה, במוזיאונים בלודז' בטיקוצין, ובקרקוב בפולין, במוזיאון בווילנה, במוזיאון גטו ריגה, במוזיאון לאומנות מודרנית בקרגנדה שבקזחסטן ובמוזיאון דייוויס בברצלונה.
שמר יצרה כמה סדרות בנושא השואה והתקומה, והן מוצגות במוזיאונים ליהדות בעולם, ובאוספים פרטיים רבים.
שמר מתגוררת בחיפה היא אם לשרון וסבתם של הזמרים עומר אדם, גל אדם ורואי אדם.
ב-2 באוגוסט 2020 התאלמנה מבן זוגה מיכאל קליש, שנהרג בתאונה.
רישומים אמנות, בעריכת נחום שחם, רוני רכב.
צבעים ולבן גלריה אוסמן תל אביב 1993.
דרך הצבע מוזיאון בר דוד קיבוץ ברעם אוצרת חדווה דהאן 2001.
The way of light ספר מיניאטורות לתערוכה בהונג קונג חנוכה תשס"ג 2002.
אוצרת גבריאלה מוררו תשס"ז 2007.
אביבה שמר, הגלריה העירונית לאמנות עפולה 2008.
כוחה של מילה, פרדס הוצאה לאור, מהדורה ראשונה תשס"ט 2009, מהדורה שנייה תש"ע 2010.
The Power of a Word מהדורה בעברית ואנגלית בהוצאת פרדס 2012.
אדום כתום הפקה עצמית, דפוס ע.ר.
אביבה (קריסטינה) לוֹרי (1946 – 9 באוקטובר 2013) הייתה עיתונאית, מרצה לתקשורת וסופרת ישראלית.
נולדה בשם קריסטינה לורי, בוורוצלב שבפולין, ועלתה לישראל בילדותה עם אחיה והוריה במסגרת עליית גומולקה, ב-1957. המשפחה התגוררה בתל אביב.
למדה בתיכון חדש, בצה"ל שירתה בממר"ם ולאחר שחרורה השלימה לימודי קולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
בהמשך, למדה לימודי קולנוע בסמינר הקיבוצים, במכללה למינהל בחוג לתקשורת ועיתונות ובבית הספר לעיתונות כותרת.
לורי החלה לעסוק בתקשורת בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20, עבדה כתחקירנית בתוכנית כלבוטק ובהמשך ככתבת בעיתונים חדשות ומעריב.
ב-1993 החלה לעבוד בעיתון הארץ, שבו עבדה עד יום מותה.
לורי כתבה במוסף הארץ במגוון נושאים: ספרות, תרבות, חברה, היסטוריה ועוד.
לורי התגוררה בהרצליה, הייתה במערכת יחסים זוגית ואם לבן.
היא נפטרה ב-2013 ממחלת הסרטן ונטמנה בבית העלמין "מנוחה נכונה" בכפר סבא.
לורי כתבה שלושה מדריכי טיולים:
"סקי: מדריך לאתרי אירופה", בשיתוף עם שבתאי עזריאל (1991)
"טוסקנה הקסומה", בשיתוף שלמה פפירבלט (2005)
"גן החיים: על אנשים וחיות", שמספר את סיפור הצלת היהודים, בתקופת מלחמת העולם השנייה בגן החיות בוורשה.
אביבה בלס ליכטבלאו (נולדה ב-25 באוקטובר 1943) היא ספורטאית עבר ישראלית.
כאתלטית, הייתה אלופת ישראל (1963) ופעמיים סגנית אלופת המכביה (השמינית 1969 והתשיעית 1973) בהדיפת כדור ברזל.
כשחקנית כדורסל, הובילה את קבוצת מכבי תל אביב ל-9 אליפויות מדינה ו-11 גביעי מדינה וכן השתתפה עם קבוצתה במשחקי גביע אירופה לאלופות.
הייתה שחקנית נבחרת ישראל וקפטן הנבחרת בשתי קדנציות.
נבחרה להיכל התהילה של כדורסל הנשים בישראל.
כשחקנית ברידג' היא בדרגת רב-אמן.
בלס ליכטבלאו נולדה לשני אתלטים מצטיינים, פרידה ליכטבלאו (ברסון) אלופת המכביה הראשונה והמכביה השלישית וסגנית אלופת המכביה השנייה בזריקת דיסקוס, הייתה אלופת ישראל בזריקת דיסקוס במשך שנים רבות וחברת המשלחת האולימפית ללונדון, אשר בוטלה ברגע האחרון.
דוד ליכטבלאו, הגיע ארצה למכביה השנייה כאצן למרחקים קצרים והיה אחד הרצים הבולטים בארץ.
עם פרישתו היה שופט באתלטיקה קלה.
בצעירותה הייתה ליכטבלאו אתלטית מצטיינת בהדיפת כדור ברזל ובזריקת דיסקוס, אך עד מהרה עברה למשחק הכדורסל והייתה לאחת מהשחקניות הבולטות בישראל בשנות השישים והשבעים.
במכביה השישית שנערכה בשנת 1961 זכתה בלס-ליכטבלאו במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 11.85 מטר, אחרי אילה חצרוני שקבעה שיא מכביה חדש של 12.92 מטר ואולגה וינטנברג (12.27 מטר).
במכביה השמינית שנערכה בשנת 1969 זכתה בלס-ליכטבלאו במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 11.89 מטר, אחרי מירה בולבה (11.92 מטר) ולפני ליאורית דניאל (11.65 מטר).
באליפות ישראל שנערכה ביולי 1970 זכתה במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 11.77 מטר, אחרי ליאורית דניאל מהפועל ירושלים (11.80 מטר) ולפני מירה בולבה מהפועל עמק חפר (11.45 מטר).
במכביה התשיעית שנערכה בשנת 1973 זכתה בלס-ליכטבלאו במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 11.69 מטר, אחרי מירה בולבה שקבעה שיא מכביה חדש של 12.94 מטר ולפני רעיה זוננפלד (11.37 מטר).
בלס-ליכטבלאו שיחקה בקבוצת הפועל רמת גן עד שנת 1960. בשנים 1961 ו-1962 זכתה באליפות צה"ל ביחד עם פיקוד מרכז.
בשנים 1960–1976 שיחקה בתפקיד סנטרית (גובה 1.78 מטר) בקבוצת מכבי תל אביב איתה זכתה, ב-9 אליפויות מדינה (מתוך 11 שבהן זכתה הקבוצה) וב-11 גביעי מדינה (מתוך 12 שבהן זכתה הקבוצה).
שחקנית נבחרת ישראל בכדורסל 1968, שחודשה לאחר הפסקה בת 18 שנים (הראשונה בשנת 1950).
כיהנה בתפקיד קפטן הנבחרת בשנים 1972 ו-1976.
בלס-ליכטבלאו החלה לשחק ברידג' בעשור החמישי לחייה לאחר שהתאלמנה.
משחקת במועדון ויצו פתח תקווה.
בלס-ליכטבלאו היא אם לשלושה וסבתא ל-5 נכדים, מתגוררת כיום בקרית אונו.
על הישגיה נכנסה בלס-ליכטבלאו להיכל התהילה של כדורסל הנשים ישראל.
אביבה סמדר הייתה זמרת שירי עם, שירים עבריים ושירי יידיש, מלחינה ישראלית, כותבת, מגישה ועורכת תוכניות בתחום המוזיקה העממית ברדיו הגרמני ().
משנת 1973 החלה להגיש ברדיו הגרמני תוכנית שבועית על שירי עם.
התוכנית שינתה את שמה מספר פעמים ונמשכה עד שנת 2003. סמדר התגוררה בקלן.
היא הופיעה ברחבי העולם עם זמרים כמו מהליה ג'קסון ואחרים ושידרה תוכניות רדיו פופולריות מגוונות בגרמניה בעיקר בנושא מוזיקת עם.
בשנת 2003 פרשה מפעילות מוזיקלית.
אביבית בר זוהר (נולדה ב-11 במאי 1982) היא אשת עסקים וידוענית ישראלית.
היא התפרסמה בעקבות השתתפותה בעונה הרביעית והתשיעית של תוכנית המציאות "האח הגדול".
נולדה בשם "אביבית זריבי" למשה ואתי, יוצאי מרוקו ותוניסיה, ולה חמישה אחים.
היא גדלה בבית מסורתי-דתי במזכרת בתיה.
אמה עבדה כגננת ואביה, כקבלן בניין, עד שנפצע לאחר שנפל מפיגום, ואז שקעה משפחתה בחובות.
לדבריה, בכיתה י"א היא עברה לבית ספר תיכון חילוני, ובהמשך זכתה לתואר "מלכת החן של רחובות, יבנה, נס־ציונה והסביבה".
שירתה בצה"ל כפקידה פלוגתית בחטיבת גולני.
בתחילת דרכה, הייתה בר זוהר דוגמנית שהצטלמה לקמפיין של ערוץ אגו, כ"נערת אגו" לחודש ינואר.
עיקר פרסומה הגיעה בזכות השתתפותה בעונה הרביעית של "האח הגדול" ב-2012, ששודרה בערוץ 2 של קשת, בה הודחה לפני הגמר.
בעקבות זאת החלה להשתתף בתוכניות טלוויזיה שונות: בתפקיד ראשי בעונת ה-VIP של הדוקו-ריאליטי "מה שקורה באילת" בערוץ 24, בתפקידי אורח בתוכניות שונות כמו "מחוץ לחוק", בתוכנית המציאות התיעודית "איט גירלז" ששודרה בערוץ HOT בידור ישראלי, ובתוכנית "אחי נדבר בבית".
ב-2018 היא השתתפה בקמפיין למותג דורקס.
באותה שנה היא השתתפה שוב, הפעם בעונה התשיעית של "האח הגדול" ברשת 13, תחילה כדיירת זמנית, אבל מאוחר יותר בזכות הצבעות הקהל חזרה לבית כדיירת קבועה ביחד עם אדל בספלוב.
היא העפילה לגמר, וזכתה במקום השלישי.
החל משנת 2018 החלה בר זוהר להרצות לנשים על העצמה נשית, זוגיות, ביטחון עצמי ויחסים.
בשנת 2018, שיחקה בתפקיד עצמה בעונה השנייה של הסדרה "לצבי יש בעיה" ברשת 13.
בשנת 2020 השתתפה בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "מלכות".
בנוסף ב-2020, ב"האח הגדול" עונה 11 על תקן "האחות הדיגיטלית" ("הדיירת אביבית"), הוחלפה עדן פינס בבר זוהר.
בשנת 2021 השתתפה בתוכנית המציאות התיעודית "יס מן" ששודרה ב־yes.
כיום, לבר זוהר יש חברה קוסמטיקה.
בר זוהר חולה מגיל 4 בקדחת ים-תיכונית משפחתית.
בינואר 2020 עברה להתגורר עם אמה ברחובות.
בדצמבר אותה שנה, פורסם כי עברה להתגורר זמנית בקראון פלאזה תל אביב ומגיעה לביתה ברחובות באופן חלקי.
לבר זוהר היה סכסוך מתוקשר עם משתתפת התוכנית "האח הגדול" ליהיא גרינר.
בעקבות ההכנות לחתונה של גרינר צולמו לתוכנית ריאליטי אינטרנטית, ששודרה באתר mako.
בר זוהר טענה שגורשה מהחתונה בבושת פנים.
באוגוסט 2013 הגישה בר זוהר תביעת לשון הרע נגד גרינר על סך 300 אלף ש"ח, בעקבות דבריה של גרינר שבר זוהר צריכה להיות מיוצגת בסוכנות לנערות ליווי.
התביעה הסתיימה בפשרה שבה התחייבה גרינר להתנצל ולשלם לבר זוהר פיצוי בסך 17 אלף ש"ח.
ב-2016 דווח בתקשורת הישראלית שהכדורגלן האיטלקי מריו באלוטלי היה במערכת יחסים עם בר זוהר, אך לאחר כמה שבועות היא סיפרה שבאלוטלי הפעיל עליה אלימות פיזית ומילולית.
בהמשך, בר זוהר הגיעה לתחנת המשטרה במילאנו כדי להגיש תלונה נגדו.
בדצמבר 2022 בר זוהר התארסה לבן זוגה, קווין צרפתי, אך ביולי שלאחר מכן, השניים נפרדו.
אביבית משמרי (נולדה ב-22 באפריל 1968) היא סופרת, משוררת, עורכת, עיתונאית, פובליציסטית ובלוגרית ישראלית.
מו"לית ובעלת פטל (הוצאה לאור).
זוכת פרס רמת גן לספרות לשנת 2014 ופרס היצירה לסופרים עבריים לשנת תשע"ט.
אביבית משמרי נולדה בדרום תל אביב במשפחה מסורתית, לאב יליד מצרים ואם ילידת עיראק, וגדלה בחולון.
בוגרת תואר ראשון בקולנוע וסוציולוגיה מאוניברסיטת תל אביב (סיימה בשנת 1998).
בין השנים 1992–1996 התגוררה משמרי באמסטרדם שבהולנד, שהות שעל בסיסה נכתב ספרה "הפינה של טריסטאן".
בשנים 1998–2003 עבדה ככתבת כלכלית, פובליציסטית ועורכת בתחומי ההיי-טק והביוטכנולוגיה, בגלובס.
בין השנים 2004–2007 הייתה כתבת ההיי-טק ומדעי החיים של פורבס ישראל וכתבה גם כתבות וטורי דעה עבור כלכליסט, ynet, הארץ ועוד.
בשנים 2004–2008 הייתה חברת מערכת ועורכת באתר האייל הקורא.
עבדה כאנליסטית של סטארט-אפים בתחומי מדעי החיים בחברת המחקר IDC.
בשנים 2011-2020 שימשה כמנהלת תוכן באיגוד הישראלי לתעשיות מתקדמות.
קטעי פרוזה ושירים פרי עטה פורסמו בכתבי העת: הליקון, ננופואטיקה, הו!, משיב הרוח, עיתון 77, אורות ו"זוטא".
כותבת בלוג ספרותי בשם "כותבת מוחקת".
החל משנת 2015 משמרי מוציאה לאור ועורכת פעמיים בשנה את "פטל", סדרת אסופות לסיפורים קצרים.
בין היתר, השתתפו בגיליונות פטל: דקלה קידר, גלית דהן-קרליבך, שולמית אפפל, יגאל סרנה, גפי אמיר, איריס אליה כהן, רובי נמדר, תהילה חכימי, שהם סמיט, יונתן פיין, איתמר לוי, יונתן הירשפלד, תמר לזר וענת עינהר.
החל משנת 2021, משמשת הוצאת פטל בית לסדרת הפרוזה "פטל מקור" בעריכת אלי הירש, שבה יצאו בין היתר ספריהם של זאב סמילנסקי, רוחמה וייס, ניצן ויסמן, חגי דגן וסופרים נוספים.
בשנת 2014 זכתה בפרס רמת גן לספרות לספר ביכורים על ספרה "הזקן השתגע".
בדצמבר 2018 הוכרז כי משמרי זכתה בפרס היצירה לסופרים עבריים לשנת תשע"ט.
"הזקן השתגע" (פרוזה) בהוצאת חרגול-מודן ובעריכת אלי הירש (2013)
"הנפש קמה באמצע הלילה" (פרוזה) בהוצאת בוקסילה (הוצאה דיגיטלית) ובעריכת דרור בורשטיין (2015)
"הפינה של טריסטאן" (רומן) בהוצאת כתר ובעריכת יערה שחורי (2016)
"ימי מטילדה" (רומן מדע בדיוני) בהוצאת פטל ובעריכת לוקאס נייט ושרון אלמוג (2018)
"ג'ונסון 38" (נובלה בפרוזה) בהוצאת פטל ובעריכת אלי הירש (2020)
"מזג אוויר מקסים" (סיפורים קצרים) בהוצאת פטל ובעריכת אלי הירש (2023).
"הרבע הנותר" (נובלה בפרגמנטים) בהוצאת פטל ובעריכת אלי הירש (2025).
"תדמייני שאת כוכבת" מאת שולמית אפפל, בהוצאת פטל (2017)
"זיכרונות מבית החרושת לבגדי ים" מאת שולמית אפפל, בהוצאת פטל (2020).
"הגברת הראשונה" מאת חגית שדה, בהוצאת עברית (2021).
"התקווה" מאת אורי אשי, בהוצאה עצמית (2021).
"כתבנו" מאת מוקי הדר, בהוצאה עצמית (2022).
"קוקושקה" מאת שרית אלקון, בהוצאת פטל (2024).
"תספרי על אנחנו" מאת ענת גביש, בהוצאת דג חתול (2024).
משמרי מתגוררת בברלין; היא אם לשניים ובזוגיות עם לוקאס נייט.
אביבי זוהר (נולד ב-4 בדצמבר 1972) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר התקפי ומאמן הפועל אזור מליגה א'.
נולד למשפחה שהתגוררה במעברת בת ים.
אחיו הגדול הוא כדורגלן העבר והפרשן איציק זוהר.
זוהר התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מכבי יפו.
בגיל 17, זוהר הצטרף לקבוצה הבוגרת בה שיחק ארבע עונות.
בשנת 1993 הצטרף להפועל חיפה ששיחקה אז בליגה הראשונה.
בשנת 1996 זוהר חזר לליגה הארצית כאשר חתם בהפועל אשקלון, עימה רשם עלייה לליגה הלאומית לראשונה בהיסטוריה של המועדון.
בהמשך הקריירה, זוהר שיחק בהפועל בית שאן, הכח רמת גן ובית"ר באר שבע בה פרש בגיל 30.
בשנת 2007, זוהר חזר לשחק כדורגל כאשר הצטרף לא.ס.
רמת אליהו, קבוצה שהתאחדה עם מכבי יפו.
לקראת עונת אוהדי מכבי יפו הקימו את הקבוצה מחדש בשם "מכבי קביליו יפו" בליגה ג', אליה הצטרף זוהר בתחילת העונה.
זוהר היה לשחקן הראשון ששיחק בקבוצה בגלגולה הקודם ובגלגולה הנוכחי.
בעונה זו, זוהר כבש 32 שערים ב-27 משחקי ליגה והיה שותף לעלייה של הקבוצה לליגה ב'.
בתום העונה זוהר פרש מכדורגל בשנית.
עם פרישתו מכדורגל בשנית, מונה זוהר למאמן מכבי יפו, אך בתחילת העונה פוטר מתפקידו עקב היכולת הנמוכה שהציגה הקבוצה.
ב-2016 זוהר אימן במחלקת הנוער של מכבי עירוני בת ים.
לאחר שעזב את בת ים, שימש זוהר כמאמן מנטלי ובמקביל מנהל את חברת סוכנות השחקנים "רוברטו ספורט" ביחד עם הסוכן רוברטו בן שושן.
במסגרת עבודתו כמאמן מנטלי, שימש אביבי זוהר כמאמן מנטלי במחלקות הנוער של הפועל ניר רמת השרון ושל מכבי עירוני בת ים.
ב-8 ביוני 2020, מונה למאמן הפועל לוד.
חולון ירמיהו, אך ב-1 בדצמבר הודיע על התפטרותו מאימון הקבוצה.
ב-18 בדצמבר מונה למאמן הפועל אזור.
אביבה של מיס ברודי הוא רומן מאת מיוריאל ספארק, משנת 1961. הוא המוכר ביותר מבין כל עבודותיה.
הסיפור ראה אור לראשונה כסדרה במגזין הניו יורקר, ואז פורסם כספר על ידי הוצאת מקמילן.
דמותה של מיס ג'ין ברודי זיכתה את ספארק בתהילה בינלאומית, והבטיחה לה מקום בדרגה הראשונה של הסופרים הסקוטים, ואף בין הסופרים המוערכים ביותר בעולם.
בשנת 2005 נבחר הספר לרשימת מגזין טיים של 100 הספרים הטובים בשפה האנגלית מאז 1923. ב-1998 דירגה ההוצאה לאור "הספרייה המודרנית" את "אביבה של מיס ברודי" במקום 76 ברשימת הספרים הטובים ביותר בשפה האנגלית במאה ה-20.
באדינבורו של שנות ה-30, שש ילדות בנות עשר, סנדי, רוז, מרי, ג'ני, מוניקה, ויוניס לומדות בכיתתה של המורה מיס ג'ין ברודי, אשר מתארת את עצמה כ"באביב ימי".
מיס ברודי, נחושה בדעתה שהילדות יקבלו חינוך במובן המקורי של המילה הלטינית, educere, שפירושה "להוביל", מעבירה לילדות שיעורים הכוללים סיפורים על חיי האהבה שלה, מסעותיה בעולם, אומנות, היסטוריה, לימודים קלאסיים, ופשיזם.
שש הילדות שנבחרו בידי מיס ברודי בתור האליטה מבין תלמידותיה מכונות "קבוצת ברודי" ותחת הדרכתה הן מתחילות להתבלט בבית הספר.
עם זאת, באחד ההבזקים קדימה המאפיינים את הספר, אנו למדים כי אחת מהן מאוחר יותר תבגוד במיס ברודי, ותהרוס את קריירת ההוראה שלה, אבל מיס ברודי לעולם לא תדע מי מתלמידותיה האהובות הייתה הבוגדת.
התלמידות הן עדות למשולש רומנטי בין מיס ברודי ושני מורים בסגל ההוראה - האחד רווק והשני נשוי, קתולי, עם שישה ילדים.
מיס ברודי אוהבת דווקא את מר לויד, הנשוי, אך יוצאת עם מר לאותר, כי "רווק הוא מחזר נאות יותר".
בחטיבת הביניים, כעת בנות 12, הילדות ממשיכות להזדהות כקבוצת ברודי, על אף שהן פזורות בכיתות שונות.
מיס ברודי פוגשת אותן אחרי הלימודים, בביתה.
מנהלת בית הספר, מיס מאקי, מנסה לפרק את הקבוצה, ומנסה לאסוף ראיות נגד מיס ברודי ולהביא לפיטוריה.
כשבנות הקבוצה מגיעות לגיל 13, מר לויד, שהוא המורה לאמנות, מצייר כל אחת מהן.
כל הדיוקנאות נראות בסוף כמו מיס ברודי, שנרגשת לשמע הדבר, אפילו שהיא עדיין עם מר לאותר.
כשסנדי מבקרת אצל מר לויד, הוא מנשק אותה.
כשהקבוצה מגיעה לגיל 16, מיס ברודי בוחנת אותן כדי לראות על מי היא יכולה באמת לסמוך.
היא בוחרת בסנדי בתור אשת סודה.
מיס ברודי מפתחת אובססיה לרעיון שרוז, היפה מבין הבנות, צריכה לנהל עם מר לויד רומן, במקומה.
היא מתחילה להזניח את יחסיה עם מר לאותר, שפונה בבדידותו למיס לוקהארט, ונישא לה.
נערה אחרת ג'ויס אמילי, מנסה ללא הצלחה להתקבל לקבוצת ברודי.
מיס ברודי לוקחת אותה תחת כנפה באופן נפרד.
אחיה של אמילי ג'ויס ברח לספרד להילחם נגד הפשיסטים, והיא מאוהבת ברעיון לקחת לידיה נשק ולהילחם על הצדק.
מיס ברודי מעודדת אותה לברוח ולהשתתף במלחמה, אך היא שולחת אותה להילחם עבור פרנקו, והיא נהרגת שם.
קבוצת ברודי המקורית, עכשיו בנות שבע עשרה ובשנת לימודיהן האחרונה, מתחילות ללכת כל אחת לדרכה הנפרדת.
מרי וג'ני עוזבות לפני הבחינות, מרי כדי להיות קלדנית וג'ני כדי להיות שחקנית.
יוניס נהיית אחות ומוניקה מדענית.
רוז היפה נישאת לבעל נאה.
סנדי, המעוניינת בפסיכולוגיה, מוקסמת מאהבתו העיקשת ורבת-השנים של מר לויד למיס ברודי, וכן בציור שלו ובדת שלו.
סנדי ורוז הולכות אליו כמודלים לציור, אך רק סנדי יודעת שמיס ברודי התכוונה שרוז תנהל איתו רומן; רוז לא שותפה במזימה, וכך יוצא שזוהי סנדי שפותחת עמו ברומן בן חמישה שבועות במהלך הקיץ, כשאשתו וילדיו יוצאים לחופשה.
עם הזמן, עניינה של סנדי באדם דועך בעוד עניינה במוחו ובאהבתו למיס ג'ין ברודי גובר.
בסופו של דבר, סנדי עוזבת אותו, מאמצת את דתו הקתולית, והופכת לנזירה.
אך לפני כן, היא נפגשת עם מיס מאקי, מתוודה בפני ואומרת שהיא רוצה להביא קץ למיס ברודי.
היא מציעה למנהלת להאשים ברודי בעידוד פשיזם, והמהלך הזה מצליח.
עד יום מותה, שנה לאחר תום מלחמת העולם השנייה, מיס ברודי אינה מסוגלת לדמיין שהייתה זו, סנדי, האהובה עליה, שבגדה בה.
האם זה היה הקלוויניזם?" סנדי משיבה כך: "הייתה מיס ג'ין ברודי אחת באביב ימיה."
הדמות של מיס ג'ין ברודי הייתה מבוססת חלקית על כריסטינה קיי, מורה של ספארק במהלך שנתיים בבית הספר לבנות ג'יימס גילספי.
ספארק מאוחר יותר כתבה עליה: "מה שמילא את מוחנו בפליאה והפך את כריסטינה קיי לבלתי נשכחת היה הדרמה האישית והפואטיקה שבתוכה הכל התרחש בכיתה.
מיס קיי הייתה הבסיס לחלקים הטובים של ברודי של אופי, אך גם לחלקים המוזרים יותר; לדוגמה, מיס קיי תלתה פוסטרים של אמנות הרנסאנס על הקיר, ולצידם גם של תמונות של בניטו מוסוליני והפשיסטים האיטלקים צועדים.
ספארק גדלה באדינבורו הפרסביטריאנית, ואילו תומכי פרנקו היו כמעט כולם קתולים.
כריסטינה קיי חייתה עם אמה וטיפלה בה, לא עם המורה למוזיקה שהיה מאוהב בה.
היא עודדה את מיוריאל ספארק הצעירה לכתוב.
ספארק, כמו סנדי, המירה את דתה לקתוליות.
הספר עובד לבמה, לקולנוע ולטלוויזיה.
בגרסת הבמה המקורית משנת 1966 בלונדון כיכבה ונסה רדגרייב ולצידה אוליביה האסי הצעירה.
רדגרייב דחתה את ההצעה להשתתף בהפקת הברודוויי ב-1968 שבה כיכבה זואי קולדוול, שעבור תפקיד זה זכתה בפרס טוני.
רדגרייב גם דחתה את התפקיד בסרט.
ב-1969 יצא הסרט "האביב של מיס ברודי".
את תפקיד מיס ברודי גילמה מגי סמית', שזכתה על כך בפרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
ב-1978 הטלוויזיה הסקוטית הפיקה סדרה בת שבעה פרקים, בה כיכבה ג'רלדין מקיואן.
אביבה סרור בייגל (נולדה ב-6 באפריל 1961) היא סופרת ישראלית.
סרור בייגל נולדה בפתח תקווה.
משפחתה עברה להתגורר בבת ים ובהמשך בראשון לציון.
את שירותה הצבאי עשתה במסגרת הנח"ל בקיבוץ עין זיוון, כחלק מהשירות הצבאי לקחה חלק במכבייה ה-11 ואף נשאה את שלט ישראל במצעד המשלחות.
סרור ביגל בוגרת אוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת ירושלים בחוגים גאוגרפיה ופילוסופיה יהודית.
במשך שתים עשרה שנה עבדה כמורה ולאחר מכן הצטרפה לבעלה (חיים סרור) בניהול השיווק של החברה המשפחתית.
סרור בייגל הוציאה לאור ארבעה ספרים וסיפור קצר.
ספרה הראשון "ההחלטה שלי" יצא לאור ב-2018 ועוסק בנושא של הטרדות מיניות ואונס ואף היה רב מכר.
ספרה השני יצא לאור ב-2019 "הקופסה" מנסה לטפל בפערים התרבותיים שבין מרכז לפריפריה.
סיפורה קצר שיצא אף הוא לאור ב-2019 "שקיעות בסיני", הוא חלק מהספר "סיפורי דרך".
הספרים יצאו לאור בהוצאת "יהלומים".
ספרה השלישי "מאז ולנצח" יצא בספטמבר 2020 בהוצאה עצמית.
ספרה הרביעי "יהלומי הדמים" ראה אור בפברואר 2023.
אביגדור (בספרדית: Colonia Avigdor, קולוניה אביגדור) היא עיירה ורשות מקומית בארגנטינה הממוקמת בפרובינציה של אנטרה ריוס במחוז לה-פז במרחק 497 קילומטר מהבירה בואנוס איירס.
המושבה הוקמה בשנת 1936 כחלק מפרויקט ההתיישבות היהודית החקלאית בארגנטינה באמצעות חברת יק"א בראשות הברון מוריס דה-הירש.
אביגדור ממוקמת בשטח מישורי ונמוך בגובה שאינו עולה על 100 מטר מעל פני הים ובעל שפע של מקורות מים.
תוואי הקרקע עוצב במידה רבה על ידי הנהרות הגדולים הזורמים בפרובינציה אנטרה ריוס שמהם נגזר גם שמה "בין הנהרות".
האקלים האופייני הוא סובטרופי, ללא עונה יבשה המאופיין בריבוי גשמים עם ממוצע של כאלף מילימטרים בשנה.
יק"א רכשה בארגנטינה שטחים נרחבים למטרות התיישבות כפתרון לרדיפות יהודי מזרח אירופה על ידי הצאר הרוסי וכחלופה לעליה לארץ ישראל.
עם תום המסע להצלת יהודי מזרח אירופה מרדיפות הצאר, החל המסע להצלת יהודי גרמניה מרדיפות המשטר הנאצי.
ב-1932 עם רכישתן של שתי חוות חקלאיות, Corcovado ו-Capivara, בשטח כולל של כ-30,000 הקטאר החלו התוכניות לייסוד המושבה.
השם ניתן למושבה כאות כבוד למנהל יק"א סר אוסמונד ד'אביגדור גולדשמיד .
השיטה של יק"א דגלה בהפיכת המהגר לפרודוקטיבי באמצעות הכשרה מתאימה והענקת התנאים לכך ובהם קרקע, משק והלוואות בתנאים נוחים.
הקריטריונים להתאמה לתוכנית ההתיישבות של יהודי גרמניה היו נוקשים.
אחד מתנאי הקבלה היה שרוב הגרעין המשפחתי יהיה מורכב מגברים אשר ישמשו ככוח עבודה חקלאי בשדות.
כדי להתגבר על מכשול זה משפחות רבות אמצו גברים שצורפו לתא הגרעיני ובמקרים מסוימים אף נערכו נישואים פיקטיביים למטרה זו.
בנוסף נבחנה התאמה רפואית ונדרשה הכשרה חקלאית מוקדמת של אחד מבני המשפחה.
לשם כך הוקם בשנת 1932 בית ספר חקלאי בו עברו המשפחות המיועדות הכשרה חקלאית בסיסית במשך שבועות ואף חודשים.
מרבית המהגרים אשר הותירו את רכושם וקרוביהם בגרמניה באו מרקע שונה לחלוטין מהנדרש.
רובם מעולם לא החזיקו מחרשה ביד ואפילו לא ידעו להבחין בין שור לפרה.
היו ביניהם אנשי מסחר בעלי רקע אורבני מפותח ובהם שמות ידועים כמו ד"ר אלפרד נוימאייר , שופט עליון במדינת בוואריה, וד"ר לודוויג מנדלסון, רופא ילדים בכיר מברלין.
יק"א הציעה את המגרשים באמצעות חוזה חכירה.
המתיישבים קיבלו שטח מוגדר של 75 הקטר, מתוכם 25 הקטר היו מעוקרים מצמחייה סבוכה ועצים, 10 הקטר היו מוכנים לחרישה וחצי הקטר יועד לבית המגורים.
כמו כן קיבלו 8 סוסים ו-14 פרות מניבות חלב.
כל זה נועד כדי לאפשר למתיישב להתחיל לעבד את אדמותיו ולפתח את המשק.
התנאים הפיזיים היו קשים בשל העדר קווי טלפון, חשמל, כבישים סלולים, בתי ספר ובתי חולים.
פגעי טבע שונים הקשו על חיי המתיישבים ופגעו בתוצרת החקלאית, בהכנסות הכלכליות מהיבול ואף בבריאותם.
לטופוגרפיה הייתה חשיבות רבה בחייהם של המתיישבים.
איכות האדמות ומיקום החלקות בסמוך ליערות היו קריטיים להצלחתם החקלאית ולחיי היום יום.
דרכי הגישה המשובשות השפיעו על איכות חייהם והביאו לבידודם הכלכלי והחברתי מהחברה הכללית ומהקהילות היהודיות.
למרות פגעי הטבע והריחוק הגאוגרפי, פותח המשק וענפיו: הבקר, הלול, המחלבה והפלחה.
גולת הכותרת הייתה בהקמת הקואופרטיב שהיה פעיל בשנים 1936–1999 באמצעותו הצליחו המתיישבים להשלים ביזמות כלכלית את העדר הניסיון החקלאי והשתלבו בתנועה הקואופרטיבית שהקימו המתיישבים יוצאי מזרח אירופה.
הוקמה תשתית ארגונית לאספקת שרותי דת, חברה, תרבות ורווחה: תזמורת, חוג תיאטרון, קבוצת כדורגל, גן ילדים, כתות יסוד, בית כנסת נבנה במרכז המושבה בשנת 1937, מקווה טהרה, מועדון חברתי, עיתון מקומי ובית קברות יהודי.
ניתנו שירותי שחיטה כשרה, מילה, קידושין ונישואין וקבורה.
בשיאה של ההתיישבות התגוררו באביגדור כ-140 משפחות.
בראשית שנות החמישים (של המאה ה-20) החל תהליך של דילול ועזיבה של האוכלוסייה.
על הקשיים הכלכליים והפיזיים גברה תחושת הבדידות והריחוק ממוקדי העשייה והיהדות.
חלקם עקרו לבירה בואנוס איירס ואחרים עלו לישראל.
הסבות לעזיבה היו מגוונות: העדר מקורות הכנסה לנשים באביגדור הוביל אותן לחפש את פרנסתן בעיר, מחסור בנשים במושבה אילץ את הגברים שביקשו להקים משפחה לעבור לבירה, הורים שהתייאשו מלשלוח את ילדיהם למרחק כדי לרכוש לחינוך והשכלה וחוסר כדאיות כלכלי בהחזקת המשקים שהתפתח עם השנים.
כך נפרץ המעגל והתנועה העירה גדלה.
אביגדור הייתה היישוב האחרון במפעל ההתיישבות של יק"א בארגנטינה.
הוועדה הלאומית למקומות ואתרים של ממשלת ארגנטינה הכריזה בדצמבר 2018 על בנין בית הכנסת ובנין Centro Unión Israelita באביגדור כאתרי מורשת לאומיים.
אחת הדמויות הידועות שהגיעו לאביגדור היה אלפרד נוימאייר (1867–1944) עורך דין, שופט, ויו"ר הקהילה היהודית במינכן (Israelitische Kultusgemeinde München); מייסד ויו"ר איגוד הקהילות היהודיות בבוואריה (Verband Bayerischer Israelitischer Gemeinden).
כיהן כשופט במספר ערים בוואריה עד שבשנת 1929 התמנה לבית המשפט העליון בבוואריה (Oberstes Bayerisches Landesgericht).
ביוני 1933, עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון הוא אולץ לפרוש מתפקידו על רקע יהדותו מכח החוק להשבת השרות האזרחי המקצועי.
נוימאייר הוביל את הקהילה היהודית במינכן עד הגירתו למושבה אביגדור בינואר 1941. בארגנטינה ארגן ייצוג של הקהילות היהודיות בארגנטינה וכתב אוטוביוגרפיה.
מאז עזיבתם של היהודים את אביגדור, עברה המושבה מהפך.
נותרו קומץ משפחות בודדות מהגרעין המייסד וחלקות המשקים אוחדו לשדות מרעה ענקים.
נסללו כבישים, הותקנה תשתית תקשורת של טלפון ואינטרנט, והוקמו שלוש כנסיות המשתייכות לזרמים שונים בנצרות.
אוכלוסיית היישוב, מבלי להתחשב באזור הכפרי, מנתה 363 תושבים בשנת 1991 ו-380 בשנת 2001. האוכלוסייה בתחום השיפוט של המועצה מנתה 509 תושבים בשנת 2001.
הרב הרפורמי והפוליטיקאי סרחיו ברגמן פועל במסגרת הארגון Fundación Judaica לקיום חיים תרבותיים וחינוכיים במקום.
הארגון החל לבצע פרויקט שאפתני במושבה: שיפור פני היישוב ופיתוחו כאתר תיירותי וגם כמקום לשיכון משפחות חסרות אמצעים.
בנוסף, נעשה ניסיון ליישב מחדש של יהודים באביגדור.
אביבה פז (נולדה ב-3 באוקטובר 1943) היא זמרת, שחקנית וציירת ישראלית.
אביה היה מתאגרף, עולה חדש מגרמניה.
אמה הייתה אתלטית מצ'כוסלובקיה, שהגיעה ארצה באמצע שנות ה-30 כדי להתחרות ב.
פז החלה לרקוד בגיל ארבע.
בילדותה שינתה את שמה לאביבה, בגיל 13 שלח אותה אביה לקחת שיעורי בלט קלאסי אצל גרטרוד קראוס.
היא נסעה מדי שבוע מחיפה לעין הוד, כדי להשתתף בשיעורים.
בזכות קראוס זכתה למלגת לימודים בבית הספר לבלט של ג'ורג' בלנשין בניו יורק, שם למדה במשך שנתיים.
גויסה לצה"ל בגיל 17, באישור הוריה, ואת שירותה עשתה בלהקת פיקוד המרכז, בין השאר עם צדי צרפתי.
לאחר שהשתחררה מהצבא, עברה לגור עם צדי צרפתי.
הופיעה במחזמר "פיטר פן" בתפקיד טייגר לילי האינדיאנית, שהועלה בתיאטרון חיפה בבימויו של וינסנט דונהיו, שהגיע לשם כך מארצות הברית.
במחזמר כיכבו בתפקידים הראשיים גילה אלמגור וגדעון זינגר.
על צוות השחקנים עמו שיחקה נמנה מייק סלע (לימים מייק בראנט).
בגיל 22 הכירה את הכוריאוגרף משה אפרתי, ששב אז מארצות הברית.
לאחר שנה עברו לגור יחד ולאחר ארבע שנים יחד, נישאו.
בהמשך רקדה ב"להקת כרמון" והחלה להופיע בסרטים.
תפקידה הראשון היה משני בסרט "כל ממזר מלך" של אורי זוהר.
תפקידה הבא היה בסרט "מקרה אישה", סרטו של ז'אק קתמור.
באותה שנה השתתפה גם ב"תעלת בלאומילך", בתפקיד מזכירתו של ד"ר קויבישבסקי (שרגא פרידמן).
הופיעה ב-1970 במחזמר שיער בתפקיד המרכזי של שילה פרנקלין יחד עם צדי צרפתי, שוקי לוי וגבי שושן.
פז החליפה את מרגלית אנקורי, שיצאה לארצות הברית להופיע במחזה על פי הספר "זורבה היווני" בברודוויי.
במהלך ההצגות נוצר קשר רומנטי בין פז לשוקי לוי.
עקב כך, עזבה את הבית ויצאה ללונדון עם לוי.
פז התגרשה בעקבות כך ממשה אפרתי.
פז ולוי ייסדו את הצמד "שוקי ואביבה" שזכה להצלחה ולפרסום רב באירופה במהלך שנות השבעים.
ב-1973 כתב לוי לחן ללהיט שהצליח במצעד הבריטי ובעקבות כך יצאו בני הזוג ליפן, שם ייצגו את בריטניה בפסטיבל ימאהה בטוקיו וזכו במקום הראשון.
הצמד ביצע את הלהיט "סניורינה - קונצרטינה", שמכר מעל שני מיליון עותקים.
בני הזוג היו חברים עם מייק בראנט, שאף שיכנע אותם לעבור מלונדון לפריז, כדי שיהיו קרובים אליו.
לקראת סוף שנות ה־70 נפרדו בני הזוג והצמד התפרק.
לוי עבר ללוס אנג'לס ופז חזרה לישראל בשנת 1980, לאחר שבנה הגיע לחגוג את בר המצווה שלו וסירב לחזור לפריז.
תחילה התגוררה בדירתה של חברתה, השחקנית נירה עדי.
במחצית הראשונה של שנות ה־80 שבה פז והשתלבה בקולנוע הישראלי.
היא הופיעה ב"המגילה 83", סרטו של אילן אלדד, בתפקידי ושתי וזרש.
בהמשך הופיעה ב"גרין", של גדעון קולירין, ב"עדות מאונס" וב"" של זאב רווח.
במרוצת השנים שיחקה גם בתיאטרון הקאמרי.
שיחקה לצידו של זאב רווח בהצגה "המובטל למעלה", ב.
בשנת 1985 שיחקה לצד יהודה בארקן בסרטו "קומפוט נעליים".
ב-1986 השתתפה בפרסומת "הקרב על המילקי" וב-1994 בסדרת הטלוויזיה "פאפא".
ב-1991 השתתפה פז בקלטת הווידאו לילדים "ציפור הנפש" לצד רחל שיין ארגמן ומיכל ורד.
בתחילת שנות ה-2000 העבירה חוג לדרמה במרכז ספיר, ובעקבותיו החליטה לעבור להתגורר באזור.
ב-2003 הוציאה אלבום בשם "נושמת".
דני גרנות הלחין עבורה את כל שמונת שירי האלבום.
בשנת 2014 שיחקה בתפקיד אורח בסדרה "רמזור" והופיעה בסרט הקולנוע "מיתה טובה".
פז הייתה נשואה לשאול שובל, מורה לתיפוף, עד לפטירתו בשנת 2025. מנישואיה למשה אפרתי, יש לה בן אחד שנפטר בשנת 2023. מתגוררת במושב ספיר.
אביבה רבינוביץ'-וין (מוכרת יותר בשמה לפני נישואיה, אביבה רבינוביץ'; 1927 – 7 ביולי 2007), הייתה פרופסור לבוטניקה, מדענית ראשית ברשות הטבע והגנים, ופעילה סביבתית.
זכתה בפרס האו"ם לאיכות הסביבה, עבור "תרומה יוצאת דופן לעולם טוב יותר".
רבינוביץ' נולדה בשנת 1927 בבית חולים העמק שבעמק חרוד.
היא גדלה בירושלים ובכפר ורבורג, והתחנכה בבאר טוביה.
כאשר הייתה בת 16, התגייסה לפלמ"ח, שם שירתה כאלחוטאית וכמזכירה בפלוגה ח'.
בתקופה זו לקחה חלק בסזון ובליל הגשרים.
בהמשך הורחקה מהפלמ"ח, אך שבה לשירות קרבי בגדוד הפורצים תחת פיקודו של אורי בן-ארי בזמן מלחמת העצמאות.
רבינוביץ' השתתפה בכל קרבות הגדוד לו השתייכה, ואף נפצעה בקרב בגבעת הרדאר.
בתום המלחמה עברה לגור בקיבוץ כברי, ביחד עם כמה מחבריה לחטיבה.
לאחר מלחמת העצמאות הקימה בית ספר לעולים חדשים בנתיב השיירה הסמוך, ובהמשך לימדה כמורה בתיכון.
במקביל להוראתה בתיכון עשתה תואר ראשון, תואר שני ודוקטורט: במכון ויצמן, ובפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ברחובות – בה גם לימדה בהמשך.
בשנות ה-70 קיבלה תואר דוקטור בבוטניקה.
עבודת הדוקטורט שלה, בהנחיית פרופ' מיכאל זהרי, דנה ביחסי הגומלין בין המסלע והקרקע לבין חברות הצמחים.
בשנות ה-70 הצטרפה לרשות הטבע והגנים (אז נקראה "רשות שמורות הטבע"), בה היא הקימה יחידה מדעית ועמדה בראשה עד 1990.
1979–1999 – פרופסור בפקולטה לאדריכלות נוף בטכניון.
במקביל – ביולוגית במחוז צפון.
לאחר 1990 – עבדה כחוקרת ומנחת עבודות לתארים מתקדמים – כולם בנושא שמירת הטבע וניהול שטחים פתוחים.
השיקום הנופי לצדי כביש 6: הובילה את התפיסה כי יש לגנן את צידי כביש 6 בצמחייה טבעית, על-מנת למזער את נזקי סלילת הכביש ובראשם קיטוע מערכות אקולוגיות לכל אורכה של ישראל.
בג"ץ קק"ל: ב-2001 סייעה לשכנע את בג"ץ לכפות פיקוח על מפעלי הייעור של קק"ל.
בכך, מדיניות נטיעת הייערות בידי קק"ל שונתה לבלי היכר.
שינוי תפיסתי ברשות הטבע והגנים: במהלך כהונתה כמדענית ראשית ברשות השמורות הטבע (ששינתה את שמה לימים ל-"רשות הטבע והגנים"), הובילה רבינוביץ' מעבר מהתמקדות בערכי טבע אסתטיים (ראיה ממוקדת אדם) – להתמקדות בערכי טבע שאינם דווקא בולטים לעין האדם, אך בעלי חשיבות אקולוגית מכרעת.
סלע-קרקע-צומח בגליל, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1986.
השתתפה בכתיבת הספר ארצות הגליל מאת אבשלום שמואלי.
שמורת נחל עמוד מאת עמנואל דמתי – רבינוביץ' כתבה את פרק הצומח.
ירושלים, רשות שמורות הטבע, 1985 בערך.
סלע – קרקע, עבודת הדוקטורט של רבינוביץ', בהנחיית פרופ' מיכאל זהרי.
סלע המצע כגורם הקובע את תכונות הקרקע: והרכב חברות הצמחים בגליל - עבודת מחקר.
משחור לירוק: שיקום היער והחורש הטבעי לאחר שרפה, לקט מאמרים בעריכת אביבה רבינוביץ'.
הוצאת רשות שמורות הטבע, תל אביב, 1989.
רבינוביץ' נישאה להלל וין, ונולדו להם שני ילדים – גילה ורון.
היא נפטרה ב-7 ביולי 2007, ונקברה בקיבוץ כברי.
מומחים מתחום שמירת הסביבה מעידים כי הייתה חלוצה בתפישתה האקולוגית.
דוד רם מעיד עליה בספרו "לא אגדה":
אביבה סימניש נגוסה טרי (נולדה ב-14 ביולי 1984) היא שחקנית ישראלית.
נגוסה נולדה בעפולה להורים שעלו לישראל במסגרת מבצע אחים מאתיופיה והיא הרביעית מתוך שישה ילדים.
גדלה בנצרת עילית, אך לאחר גירושי הוריה עברה בגיל 12 יחד עם אמה לרחובות.
אחרי שנה עברה ללמוד בפנימייה דתית בעפולה בה למדה במשך שנתיים ולאחר מכן בפנימייה בקיבוץ מעברות.
בלימודיה בבית הספר התיכון רמות חפר היא נבחנה בבגרות 5 יחידות תיאטרון ומשחק וסיימה בהצטיינות, והשתתפה בתוכנית עמיתי ברונפמן.
בצה"ל שירתה כמש"קית הוראה ופיקוד בחיל החינוך.
אחרי הצבא היא הצטרפה לחוג משחק למבוגרים של ששי סמוכה.
משנת 2008 ועד שנת 2011 למדה בבית הספר למשחק של יורם לוינשטיין.
בהמשך הצטרפה נגוסה לתיאטרון בית ליסין.
בשנת 2021 הייתה מועמדת לפרס "שחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרה קומית" בטקס פרסי הטלוויזיה על גילום דמותה של אסתי בתוכנית הטלוויזיה "קופה ראשית".
בשנת 2022 הייתה מועמדת לפרס אופיר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בסרט "הדרך לאילת".
נגוסה נשואה לאריאל טרי, מעסה רפואי והיא בעלת תואר ראשון בבימוי והוראת תיאטרון בסמינר הקיבוצים.
בשנת 2015 שיחקה בסדרת הדרמה "החדש של עומרי גורדון" בתפקיד אסתר.
בשנת 2016 שיחקה בסדרה בתולות בתפקיד זביב.
בשנת 2017 שיחקה בסדרה "נבסו" בתפקיד ישואיינש.
בשנת 2018 שיחקה בסדרת הדרמה "להעיר את הדב" בתפקיד גלי.
בין השנים 2018 ל-2019 שיחקה בסדרה "עיר מקלט" בתפקיד לידי קידנה.
משנת 2018 ל-2025 משחקת נגוסה בסדרה הקומית "קופה ראשית" בתפקיד אסתי.
בשנת 2023 שיחקה נגוסה בסדרה "פול ספיד" חוקרת משטרה.
בשנת 2014 שיחקה בסרט "שיניים" מאת עלמה גניהר.
בשנת 2019 שיחקה בסרט "אתר הצלילה בים האדום".
בשנת 2022 שיחקה בסרט "הדרך לאילת".
בשנת 2024 שיחקה בסרט "מרוסקים: גולסטאר הסרט".
2010 - "הזמרת הקירחת" בפסטיבל אוליב
2010 - "הכלה וצייד הפרפרים" בפסטיבל אוליב
2011 - "אמא שלו" בתיאטרון בית ליסין
2013 - "מדליה להארי" בתיאטרון בית ליסין
2013 - "שעת מבחן" בתיאטרון ארצי לנוער
2014 - המקרה המוזר של הכלב בשעת לילה בתיאטרון בית ליסין
2015 - שוקו וניל בתיאטרון באר שבע
2019 - תוצרת הארץ (כתיבה ומשחק) בתיאטרון הנפש
אביבית שקד (נולדה ב-21 ביוני 1981) היא במאית תיאטרון ישראלית המתמחה בתיאטרון תיעודי להנצחת השואה בישראל בשילוב נוער, ניצולי שואה ובני הדור השני.
שקד השלימה בשנת 2006 תואר ראשון בתיאטרון קהילתי בהצטיינות מאוניברסיטת תל אביב, ובמקביל סיימה לימודים לתעודת הוראה ורישיון הוראה, גם כן באוניברסיטת תל אביב.
במקביל ללימודיה הנחתה קבוצות תיאטרון קהילתי לבני נוער יוצאי חבר העמים ואתיופיה בראשון לציון בשיטת מייקל צ'כוב, שיטת משחק פסיכופיזית.
בשנת 2008 סיימה שקד תואר שני בבימוי באוניברסיטת תל אביב, ובין השנים 2010–2013 הנחתה קבוצות במסגרת תיאטרון תיעודי בנושא השואה המשלב בני נוער וניצולי שואה בקריית אונו, כפר יונה וראשון לציון, וקבוצה לתיאטרון קהילתי לנערות במצוקה בנס ציונה.
בשנים 2012–2016 יזמה והייתה המנהלת האומנותית של Insted-Israel, תוכנית ישראלית בה לקחו חלק במאי תיאטרון מרחבי העולם.
בשנת 2015 סיימה לימודי ניהול תרבות ואומנות בבית הספר לניהול באוניברסיטת תל אביב.
בנוסף למדה גם בבית הספר לתיאטרון בובות בחולון, לימודי תיאור קולי של אומנות לעיוורים בספרייה לעיוורים ולימודי גרונטולוגיה וטראומה במסגרת תוכנית הכשרה למנחי קבוצות.
נכון ל-2022, משמשת שקד חברת ועד מנהל באיגוד הבמאים הארצי (ב.ת.י.)
פולילוגים - מחזה מקורי פרי עטה של שקד (פסטיבל Smallbama, 2006)
כפיונת שטיינברג - מאת לי הול (צוותא, 2008 ופסטיבל תיאטרונטו, 2009)
מר סליק ומחלת היבשה - מאת ליליאן אטלן (צוותא, 2010)
דרייפוס - מאת ז'אן קלוד גרומברג (אספקלריא - ירושלים 2011)
חלום של גבר - מאת רותם ברוכין (פסטיבל תיאטרון קריאה צוותא - 2011)
כיפה עקומה - מחזה מקורי של שקד (בימת הנוער, 2012)
שקופה - הצגת יחיד של השחקנית דנה עופר, במסגרת פסטיבל מונודרמות מעולם אחר (מרכז הבמה, 2013)
ז'אן לואי מתאבד - הפקה בימתית ראשונה למחזה של רמי ירושלמי, 35 שנים לאחר שנכתב (תיאטרון צוותא 2015, פסטיבל אביב 2015)
ימצפאי - מופע אומנותי סביבתי רב תחומי, העוסק בהשפעת הפלסטיק על הים ועל העולם כולו (אינטימידבר 2018)
שקד נמצאת בזוגיות עם הצלם דני מכליס.
השניים מתגוררים בבאר שבע והורים לבת.
במקביל להריונה פרסמה שקד ב-2021 את ספרה הראשון, חרוז אחד חיפש לו בית.
אביבה מונג'יו הידועה גם בשם קאריס , היא זמרת ושחקנית קנדית.
היא ידועה בתפקידיה כאליה קנדריק בסדרת הדרמה "בקסטייג'".
לאחר ההצלחה של "Princesses Don't Cry", היא הוציאה את To Anyone Like Me ב-2 באוקטובר 2020, בהוצאת האחים וורנר קנדה.
אביבה קיארה מונג'יו, נולדה ב-6 בפברואר 1998 במרקהם, קנדה.
היא נולדה למשפחה איטלקית, שלדבריה "תמיד תמכה" בחלומותיה.
בגיל שבע היא נרשמה לשיעורי משחק, ואחריהם שיעורי שירה ושיעורי גיטרה.
היא למדה בבית הספר התיכון יוניונוויל, והמשיכה את לימודיה בעת שהשתתפה בתוכנית "בקסטייג'".
מונג'יו סבלה מחרדה מגיל צעיר.
בזמן שלמדה בתיכון יוניונוויל, מונגיו פרסמה מספר שירים מקוריים בסאונדקלאוד.
הם משכו את תשומת ליבו של מפיק מוזיקלי בטורונטו, שהזמין אותה לאולפן הקלטות, שם היא עבדה עם כותבי השירים, וחודש לאחר שהותה שם, הם הודיעו לה שהמוזיקה תשמש את פסקול הסדרה "בקסטייג'".
הם אמרו לה שהיא צריכה לעבור אודישן לתפקיד בסדרה, והיא לוהקה לתפקיד אליה קנדריק.
היא גילמה את התפקיד במשך שישים פרקים.
ביוני 2016, מונג'יו הוציאה את סינגל הבכורה שלה, "Hype".
ב-15 בספטמבר 2017 יצא מיני-אלבום הבכורה שלה, Songs About Boys.
המיני-אלבום זכה לקידום ב-Family Channel, שאחראית על "בקסטייג'".
ב-2017, היא הופיעה בסרט "אל תדבר עם איירין", סרט קומדיה קנדי.
בשנת 2018, מונג'יו החלה לגלם את התפקיד החוזר של ייניפר בתוכנית "אימהות עובדות".
בשנת 2019, השתתפה בסרט "מה הסיכוי?" וגילמה גרסה מתבגרת של דמותה של שרליז ת'רון, וכן הופיעה בסרט Random Acts of Violence.
מאוחר יותר ב-2019, היא החלה להופיע בשם הבמה קאריס, עם הסינגל "Bad Boy" שיצא ב-26 ביולי 2019. בחודש העוקב, "Princesses Don't Cry", שיר מתוך המיני-אלבום Songs About Boys, הפך ללהיט רדום בזכות חשיפה עולמית בטיקטוק.
יותר מ-850,000 סרטונים נוצרו בשילוב השיר, אשר מאוחר יותר הופץ מחדש כסינגל בשם הבמה שלה.
היא הצהירה שכשהשיר התחיל לצבור תאוצה, היא הייתה מבולבלת מכיוון שרצתה שקאריס תהיה דמות שהיא יכולה להרגיש "מורחקת ממנה", ולא רצתה להיראות כפגיעה.
לאחר מכן, הצהירה שהיא אסירת תודה על ההזדמנות "להפוך לפגיעה" באמצעות המוזיקה שלה.
הקליפ של "Princesses Don't Cry" פורסם ב-12 בנובמבר 2019. ביוני 2020, "No More" הופץ כסינגל הבא שלה, כשהוא מלווה בקליפ.
ב-28 באוגוסט 2020, היא הוציאה את הסינגל "Crush", והכריזה שמיני-אלבום הבכורה שלה בתור קאריס, To Anyone Like Me, יופץ ב-2 באוקטובר 2020. עם יציאתו של To Anyone Like Me, השיר "When a Girl" פורסם כסינגל, עם קליפ נלווה.
בשנת 2025 גילמה את דורי בסדרת המותחן הפסיכולוגי של נטפליקס, "הימור" המבוססת על המאנגה באותו שם.
אֲבִיבַעַל (באלפבית פיניקי: 𐤀𐤁𐤁𐤏𐤋) היה מלך גבל, אשר המידע על קיומו שאוב מכתובת החקוקה על פסל שושנק הראשון, מלך מצרים.
מאחר שלא מתועד ששושנק הגיע לגבל, ייתכן שהפסל נשלח לאביבעל ממצרים, או הובא על ידיו ממצרים בעת ביקור שם.
תקופת חייו של שושנק מתוארכת למחצית השנייה של המאה ה-10 לפנה"ס, ומכאן נגזרת גם תקופת חייו ומלכותו של אביבעל.
מהכתובת עולה אפשרות שאביבעל היה בנו של יחימלך ועבד את בעלת גבל.
אביבית לוי (נולדה ב-25 באפריל 1972) היא משוררת, מלחינה וחוקרת מדעי המחשב, פרופסור חבר במחלקה להנדסת תוכנה במכללת שנקר.
מתמחה בתכנון ופיתוח אלגוריתמים ומבני נתונים.
אביבית לוי נולדה בירושלים לאסתר ואריה קאפח.
היא גדלה והתחנכה בקריית אונו.
למדה בבית הספר היסודי ממ"ד "שילה" בקריית אונו והמשיכה את לימודיה באולפנת בני-עקיבא צפירה שבמושב צפריה.
בשנת 1991 שירתה במסגרת השירות הלאומי באלין בית נועם.
בשנת 1995 השלימה תואר ראשון במדעי המחשב-סטטיסטיקה בהצטיינות יתרה.
בשנת 1998 השלימה בהצטיינות תואר שני במדעי המחשב, בתחום חישובים מבוזרים.
בשנת 2007 השלימה תואר שלישי במדעי המחשב, בתחום אלגוריתמים להתאמת תבניות, בנושא "התאמת תבניות עם שגיאות בכתובות" בהנחיית פרופ' עמיהוד אמיר ופרופ' יהונתן אומן באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2009 סיימה השתלמות בתר-דוקטורט בהנחיית פרופ' גדי לנדאו בתחום אלגוריתמים להתאמת תבניות באוניברסיטת חיפה, ובין השנים 2010–2013 שימשה כחוקרת נלווית במכון קיסריה-רוטשילד למחקר בין-תחומי של יישומים במדעי המחשב, באוניברסיטת חיפה.
בשנת 1994 החלה לעבוד כמתכנתת בחברת התקשורת טלרד, ובשנת 1999 החלה להשתלב באקדמיה.
תחילה שימשה מרצה מן החוץ במחלקה להנדסת תוכנה במכללת שנקר (1999–2002), מנחה בקורס מבוא למדעי המחשב באוניברסיטה הפתוחה (2000).
מונתה למרצה במחלקה להנדסת תוכנה מכללת שנקר (2003–2008), עלתה לדרגת מרצה בכירה (2009–2014) ובשנת 2015 מונתה לפרופסור חבר.
לוי מילאה שורת תפקידים במכללת שנקר, ביניהם מ"מ ראש המחלקה להנדסת תוכנה (2011), ראש התמחות אנאליטית (2013–2015), ראש התמחות הנדסת נתונים ומידע במחלקה להנדסת תוכנה (2016–2017), חברה בוועדת אתיקה ומשמעת סגל (2018–2019), יו"ר ועדת אתיקה ומשמעת סגל (2020–2022), חברת ועדת תקנון אקדמי (2020–2022) וחברת ועדת מינויים מוסדית עליונה (2020–2025).
בשנת 2024, התמנתה לראש התוכנית לתואר שני בהנדסת תוכנה שהוגשה לאישור המועצה להשכלה גבוהה (המל"ג).
בין השנים 2016–2021, הייתה לוי חברה בוועדה מטעם המל"ג לבחינת קורסים במדעי-המחשב בעבור מיזם ישראל דיגיטלית.
אחד מהישגיה המדעיים במחקרה לדוקטורט הוא מתן פתרון לבעיה מתמטית שהוצגה על-ידי המתמטיקאי ארתור קיילי בשנת 1849, אשר ניסח את השאלה מהו מרחק החילופים עבור מחרוזות שבהן מספר המופעים של כל אות אינו מוגבל.
בעיה זו נשארה פתוחה למעלה מ-150 שנה עד שלוי ושותפיה ניסחו משפט אפיון מתמטי עבור מרחק החילופים עבור מחרוזות כאלה, הוכיחו שחישוב מרחק זה הוא בעיה NP-קשה והראו אלגוריתם קירוב עבורה.
לוי היא חוקרת פעילה בתחום פיתוח ותכנון אלגוריתמים ופרסמה מאמרים רבים בנושאים של ניתוח דמיון ומרחקים בין מחרוזות, זיהוי ושחזור מחזוריות וקוואזי-מחזוריות מקורבת, זיהוי מילון תבניות עם מרווחים, דחיסת נתונים בעזרת עצי סדרות חשבוניות, ועוד.
בשנים האחרונות היא עוסקת במחקר גם בלמידת מכונה ובינה מלאכותית.
היא חברת ועדת התוכנית ושופטת בכנסים בינלאומיים בתחום התמחותה, שופטת מאמרים עבור כנסים וכתבי-עת בינלאומיים, ומארגנת כנסים בינלאומיים.
בשנת 1998 השלימה תואר ראשון במוזיקה בהצטיינות יתרה באוניברסיטת בר-אילן.
היא בוגרת קורס הלחנה ופזמונאות בהנחיית המוזיקאי דניאל סולומון בבית הספר רימון (2017) ובוגרת כיתת-אמן של המשורר רוני סומק (2017) במסגרת בית הספר לכתיבה "המגירה".
בשנת 2012 הנחתה את פאנל "יצירה ישראלית או יצירה אנטי-ישראלית" בקמפוס אריאל.
בינואר 2015, השתתפה במושב "על עצים ואבנים" בהנחיית פרופ' זיוה בן-פורת ביחד עם המשוררת אגי משעול והמשורר אמוץ דפני בפסטיבל "שירה במדבר" בשדה בוקר.
בפברואר 2018 השתתפה במשלחת הישראלית מטעם משרד החוץ ואגודת הסופרים העבריים לפסטיבל ספרות בהודו.
בנובמבר 2019 השתתפה במושב "קולו של היחיד", בכנס כיסופים החמישי: כתיבה, זיכרון, חזון.
החל משנת 2011 יזמה והפיקה (יחד עם ד"ר מירי דבי-קריצלר) את המופע השנתי "מילה שלי – שמים את השפה העברית על המפה" בהיכל התרבות נתניה ובשיתוף אגודת הסופרים העבריים.
המופעים הם תמהיל של הרצאות, הומור ומוזיקה סביב הלשון העברית, כאשר בכל שנה המופע מתמקד בנושא אחר.
בשנת 2013 יצא לאור אלבומה המוזיקלי "מילים שקופות".
החל משנה זו יוצרת ומעלה לוי מופעי מוזיקה ושירה במתנ"סים ובמרכזי תרבות ברחבי ישראל; "מילים שקופות", "רוק בעזרת נשים", "בת-קול: נשים שרות נשים", "ארבע יוצרות – ארבע אהבות".
בשנת 2020 שימשה מנהלת אומנותית של הפסטיבל הבינלאומי לשירה ים-תיכונית "שירת הים מניס עד תוניס" וערכה את האנתולוגיה של הפסטיבל שיצאה בהוצאת דבי-אופקים.
האנתולוגיה מכילה שירי 28 משוררים משתתפי הפסטיבל.
באותה השנה השתתפה בפרויקט "מקום" של בית אבי חי ויצרה לימוד בנושא: "מדוע שותק הברוש?
לוי חברה באגודת הסופרים העבריים, באקו"ם ובמועצת המערכת של כתבי-העת הספרותיים "פסיפס" ו"שבילים".
בשנת 2011 שימשה כשופטת בפרס קוגל לספרות.
לוי נשואה לדוד-אליהו לוי, להם ארבעה ילדים והם מתגוררים בנתניה.
לוי היא נכדתו של הרב יוסף קאפח.
בשנת 2015, קיבלה את אות "קסת הזהב" מטעם אגודת הסופרים העבריים, בשנת 2019, זכתה בציון לשבח על שיריה מטעם ועדת השיפוט של "שירת המדע 2019", ובשנת 2021 זכתה במקום השני בעיר בתחרות הארצית "מילה במקום" מטעם עמותת "הליקון לשירה" על שירה "בעיר שלי יש".
סנונית בחורף, שירה, רעננה: אבן-חושן, 2019.
קולות מן התיבה, שירה, תל אביב: עקד, 2006.
זכות השתיקה, שירה, תל אביב: עקד, 2002.
הולך תמים - מורשתו חייו ופועלו של הרב יוסף קאפח, עיון, ירושלים: יד מהר"י קאפח, 2003.
במהלך השנים, לוי פרסמה רשימות ספרותיות רבות, בהן:
"זה שמספר את הסיפור: הצופה, המצופה והבלתי-צפוי – על תפקיד המשורר בשיריו של בלפור חקק בספרו 'זריחה בין הזמנים'", מהות - כתב עת ליצירה יהודית, מכון הברמן למחקרי ספרות, עמ' 127–129, 2003.
"אל מול האור הלבן", הרהורים בעקבות 'ספר האור הלבן' לאיתמר יעוז-קסט, פסיפס 78, עמ' 28–31, 2010.
להבדיל בין חושך לאור – על תמונת המלחמה בשירתם של משוררים ישראלים בני זמנינו, מאזנים, 2010.
"זיכרון, משמעות והיפוכה", על שירת השואה בספר 'השכן מברגן בלזן' של יעקב ברזילי, פסיפס, 2016.
"ככה זה אצלנו", הכיוון מזרח - חזית הסירוב התימנית, גיליון 33, 2018.
שיריה התפרסמו באתרי ספרות מקוונים, באנתולוגיות לשירה, ובכתבי-עת לספרות, בין היתר: מאזניים, פסיפס, עיתון 77, שבילים, מראה, בין סגול ותכלת, תימא, תהודה, אפיקים.
אביבה ניר (1950 – 30 באוגוסט 2024) הייתה זמרת ישראלית, הידועה בעיקר בזכות השתתפותה בפסטיבלי הזמר המזרחי בשנות ה-70. לאורך הקריירה שלה ביצעה שירים ממסורת יהדות ספרד ובגדאד, כמו גם יצירות עכשוויות בז'אנר הזמר המזרחי והפיוטי.
אביבה נולדה בירושלים בשם אביבה פנירי בשנת 1950, בתם של יעקב ויפה פנירי.
היא גדלה והתחנכה בעיר, למדה בבית הספר היסודי למל ולאחר מכן בבית הספר החקלאי עין כרם.
כבר בילדותה התגלתה כישרונה המוזיקלי, והיא החלה להופיע באירועים בית ספריים ועירוניים.
אביבה הייתה חלק ממשפחה מוזיקלית: אחותה אנדלה ניר היא זמרת, ואחיה, חיים פנירי, הוא זמר ומורה לפיתוח קול.
לאורך השנים, אביבה הופיעה במסגרות שונות, ביניהן פסטיבלים ותוכניות טלוויזיה.
אביבה עבדה בצוות פסטיבל ישראל שנים רבות עד לפרישתה לגמלאות.
אביבה נפטרה ב-29 באוגוסט 2024, והובאה למנוחות בבית העלמין גבעת שאול בירושלים.
הותירה אחריה בן, יפתח, מנישואיה לג'קי גלעדי ונכדה.
במהלך שנות ה-70 השתתפה אביבה ניר במספר פסטיבלים של הזמר המזרחי, בהם פסטיבל הזמר והפזמון בסגנון עדות המזרח.
בפסטיבלים אלה ביצעה מספר שירים שהפכו לחלק מהרפרטואר המוזיקלי שלה:
קריה יפהפייה (פסטיבל תשל"ד, 1973)
שירת האביב (פסטיבל תשל"ה, 1974)
עורי צפון (פסטיבל תשל"ח, 1977)
אהובי יחזור (פסטיבל תשל"ט, 1978)
שיר היונה והשושן (פסטיבל תשמ"א, 1981)
מלבד הופעותיה בפסטיבלים, ניר הופיעה בטלוויזיה הישראלית, במיוחד בתוכניות הקשורות לשירי ירושלים ולמוזיקה מסורתית.
היא שרה במועדונים נחשבים בירושלים, כמו תיאטרון החאן ומועדון אורלגין.
אביבה מרגלית ממבוש (17 במרץ 1919 – 2004), הייתה אמנית ישראלית, ילידת ארצות הברית.
אביבה מרגלית ממבוש, בת שושנה ומיכאל מרגלית (מרגולין), נולדה בדטרויט, ארצות הברית, בשנת 1919. מיכאל (1967-1887) היה פעיל בתנועת "צעירי ציון".
לאחר נישואיו, בשנת 1913 בקירוב, היגר מבוברויסק שבאימפריה הרוסית לארצות הברית, שם נולדה אביבה ושתי אחיותיה.
בשנת 1928 עלתה משפחתה לארץ ישראל, והתיישבה בתל אביב.
בנעוריה שימשה מרגלית כמדריכה בצופים באותה תקופה למדה ציור אצל חיים גליקסברג ואצל יוסף זריצקי בתל אביב.
בין השנים 1943-1941 למדה ציור אצל אהרון אבני.
בשנת 1943, עם פתיחת "הסטודיה" של אביגדור סטימצקי ויחזקאל שטרייכמן, עברה ללמוד שם עד לשנת 1949.
בשנת 1948 הייתה פעילה בהתארגנות של אמנים צעירים בשם "ארגון ציירים ופסלים צעירים מודרניים".
בשנת 1939 הצטרפה לקיבוץ חניתה, שאך זה הוקם.
במהלך שנות ה-40 של המאה ה-20 הייתה נשואה לאיש התעשייה תעשייה האווירית דוד פלינט.
במאי 1950 הפליגה לפריז, צרפת, באוניה "תאודור הרצל".
שם, נחשפה להפשטה ולמגמות מודרניסטיות אחרות.
ניתן להניח כי היא למדה במסגרות חופשיות כגון "גרנד שומייה".
יצירותה לאחר תקופה זו בולטות בהפשטה אקספרסיבית, תוך הדגשת הקומפוזיציה, ובשימוש בצבעוניות עזה.
לאחר שובה לישראל, בשנת 1951, עברה להתגורר ב"שטח הגדול" ביפו, יחד עם איצ'ה ממבוש.
היא שימשה כמדריכה בקורסים להשתלמות במלאכת יד מטעם לשכת הנוער באגף החינוך בתל אביב.
בשנת 1953, בעקבות הכרותה עם מרסל ינקו, הצטרפה להקמת כפר האמנים עין הוד.
בשנת 1960 נישאה לאיצ'ה ממבוש.
בשנים 1953-1952 הוזמנה מרגלית להשתתף כאורחת בשתי תערוכות של קבוצת "אופקים חדשים", שבה היו חברים כמה ממוריה.
כמו כן השתתפה בשנות ה-50 ברוב התערוכות הכלליות של אגודת הציירים והפסלים.
בשנת 1954 זכתה על ציור בסגנון קוביסטי, בפרס דיזנגוף.
בשנת 1957 החלו לעסוק בקרמיקה, מלאכה אותה למד ממבוש בצרפת.
בעוד ממבוש עסק ביצירת הכלים, עסקה מרגלית בזיגוג וציור על הכלים.
ב-1966 בקירוב החלו השניים לעסוק באריגת שטיחים אמנותיים, על פי יצירתם של אמנים ישראלים, ובהם גם מרגלית.
נפטרה בשנת 2004 בגיל 85, והובאה למנוחות בבית העלמין של עין הוד .
1973 ציורים ושטחי-קיר, גלריה דבורה שוקן, תל אביב
2005 אביבה מרגלית ממבוש - (אישי), מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד
אביבה קמפנר (נולדה ב-23 בדצמבר 1946) היא יוצרת קולנוע אמריקאית ממוצא גרמני.
סרטיה התיעודיים חוקרים דימויים לא סטריאוטיפיים של יהודים לאורך ההיסטוריה, ומתמקדים בסיפורים שלא סופרו בנוגע לעם היהודי.
קמפנר ידועה בעקבות הסרט התיעודי שיצרה חייו וזמניו של האנק גרינברג (The Life and Times of Hank Greenberg).
הוריה הם הלן סיסלה, ניצולת שואה אזרחית פולין, והרולד קמפנר, קצין בצבא ארצות הברית.
אביה נולד בברלין לאחר מלחמת העולם השנייה.
יש לה אח בשם ג'ונתן.
ההיסטוריה המשפחתית שלה נתנה לה השראה ליצור את הסרט התיעודי הראשון שלה "הפרטיזנים מווילנה" שיצא לאקרנים בשנת 1986. קמפנר מתגוררת בוושינגטון די.סי.
והיא פעילה למען זכויות הצבעה עבור מחוז קולומביה.
היא הייתה חברה במחזור של שנת 1976 בבית הספר הפרוגרסיבי למשפטים באנטיוכיה.
ב-1981 הקימה קמפנר את קרן סיאסלה על מנת להפיק סרטים החוקרים דימויים לא סטריאוטיפיים של יהודים בהיסטוריה ונושאים על נס את הסיפורים הבלתי מסופרים של גיבורים יהודים.
בשנת 1986 יצרה והפיקה את הסרט התיעודי הראשון שלה "הפרטיזנים מווילנה" על ההתקוממות של ארגון הפרטיזנים המאוחד נגד הנאצים.
היא ייסדה את פסטיבל הסרטים היהודי בוושינגטון ב-1989 יחד עם מרים מורסל נתן, והייתה המנהלת המייסדת של הפסטיבל.
בנוסף, היא הייתה המפיקה בפועל של האלבום "פרטיזנים מווילנה: שירי ההתנגדות היהודית של מלחמת העולם השנייה" שהיה מועמד לפרס הגראמי לשנת 1989.
היא התסריטאית, הבמאית והמפיקה של הסרט התיעודי חייו וזמניו של האנק גרינברג העוסק בכוכב הבייסבול היהודי הראשון בליגה העליונה (Major League).
בסרט שילבה קמפנר קטעי ארכיון מוסרטים, תצלומים ושידורי רדיו (ביניהם מערכון רדיו בהשתתפותו ובהשתתפות גראוצ'ו מרקס ובינג קרוסבי), העוסקים בגרינברג ופועלו.
בנוסף לכך ערכה הבמאית 47 ראיונות עם אישים בולטים מן הקהילה היהודית, הספורטיבית והציבוריות האמריקנית ככלל.
בין המרואיינים היו השחקן המנוח, וולטר מתאו ועו"ד היהודי הנודע, אלן דרשביץ.
בשנת 2009 היא הפיקה את הסרט Yoo-Hoo, Mrs.
Goldberg, סרט תיעודי באורך של 90 דקות על גרטרוד ברג, אשת רדיו וטלוויזיה אמריקאית שזכתה בפרס אמי כשחקנית הטובה ביותר בהיסטוריה וסללה את הדרך לנשים במדיה ובבידור.
ברג הייתה היוצרת, הכותבת הראשית והכוכבת של תוכנית הרדיו הפופולרית של שנות השלושים ושל קומדיית המצבים השבועית בטלוויזיה של שנות החמישים, The Goldbergs.
קמפנר יצרה את הסרט רוזנוולד (2015), סרט תיעודי היסטורי ארוך על איש העסקים והפילנתרופ ג'וליוס רוזנוולד, ששיתף פעולה עם Booker T.
Washington ועם קהילות אפרו-אמריקאיות לטובת בנייה של יותר מ-5000 בתי ספר בדרום ארצות הברית למרות חוקי ג'ים קרואו.
קרן רוזנוולד גם סיפקה מענקים לתמיכה במיזמים שונים של אמנים ואנשי רוח אפרו-אמריקאים.
היא גם שותפה ככותבת ומפיקה בסרט Casuse על לארי קאזוז, פעיל אינדיאני צעיר שחטף את ראש עיריית גאלופ, ניו מקסיקו כדי למשוך את תשומת הלב למצוקת בני הנאוואחו ולחשוף את הצביעות של הממסד.
קמפנר בייימה, כתבה והפיקה את הסרט "המרגל מאחורי צלחת ההקפה" (The Spy Behind Home Plate), הסרט התיעודי הראשון באורך מלא על חייו של מו ברג, שחקן בייסבול יהודי, שהיה שחקן ב-MLB משנות ה-20 עד 1939 בתקופת תור הזהב של הבייסבול ועל פועלו במשרד לשירותים אסטרטגיים (OSS).
כשנשאלה בראיון ל-Sporting News ב-2019 על לקחים שהיא קיוותה שהצופים יפיקו מהסרט, אמרה קמפנר: אני חושבת שאנחנו צריכים לדעת את ההיסטוריה שלנו, איך בתקופה שבה העולם היה בסכנה, ואיך גיבור ספורט, מישהו בבייסבול, היה בסופו של דבר גיבור אמריקאי אמיתי.
אני חושב שאתה יכול גם לומר: 'כשאמריקה הייתה צריכה גיבור, אמא יהודייה הייתה שם בשבילך".
כיום קמפנר שותפה להפקה ולבימוי של סרט תיעודי החוקר את ההיסטוריה של השימוש בתמונות של ילידים אמריקאים בקמעות והמאבק לשינוי שם של קבוצות הספורט כיום, הסרט נקרא Imagining the Indian: The Fight Against Native American Mascoting.