tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תפיסה זו של האסלאם ככוח מהפכני השואף לשוויון חברתי הייתה מאפיין מרכזי בהגותו של שריעתי, שהושפע גם מהוגים כמו אחמד כסרווי.
שמו של חביבאללה אשורי עולה בקרב היסטוריונים של התקופה לצד הוגים כגון מורטזה מוטהרי ושריעתי, אשר פיתחו פרשנויות מודרניות ורדיקליות לאסלאם השיעי בתקופת שלטונו של מוחמד רזא שאה פהלווי.
אזכורו במפתח השמות של היצירה "פרסים בולטים" (Eminent Persians) מלמד על חשיבותו בתוך הרשת החברתית והרעיונית של האינטליגנציה המהפכנית.
יש לציין כי המקורות מבחינים בין חביבאללה אשורי לבין האינטלקטואל דריוש אשורי (Darius Ashouri), מחבר המסה "האיש שבחר בתבוסה", שעסקה בניתוח דמותו של המתאבק גולאמרזא תח'תי.
מהדי ח'לג'י טוען כי לפני המהפכה האיראנית, אשורי היה חלק מהמעגל הקרוב של עלי ח'אמנאי במשהד, אך דרכיהם נפרדו לאחר שאשורי כתב מאמר על מונותאיזם ("תוחיד") וח'אמנאי טען כי המאמר הוא גניבה ספרותית של הרצאותיו.
לפי ח'לג'י, המאמר השתמש בעקרונות תאולוגיים כדי לפרט חזון אסלאמי של חברה חסרת מעמדות.
אשורי הואשם בכפירה והוצא להורג ב-1981. אחד האישומים נגדו היה אמונותיו הכופרות כפי שהשתקפו במאמר "תוחיד".
ביל, הוא נמנה עם "אנשי הדת בעלי ההשקפה המתונה [ש]הפכו למטרות של הימין הקיצוני".
חבילת יישומים משרדיים היא אוסף תוכנות לשימושים משרדיים נפוצים.
בחבילה כזו נהוג לכלול מעבד תמלילים, גיליון אלקטרוני, מסד נתונים, מצגת שקפים, תוכנה לניהול דואר אלקטרוני ועוד.
תוכנות אלה מסוגלות לפעול יחדיו בעיבוד נתונים ובכך מאפשרות קלות שימוש ולעיתים אף חיסכון כספי אם היה המשתמש נזקק לכולן והיה צריך לשלם סכום כספי עבור כל אחת ואחת מן התוכנות בנפרד.
חבילות יישומים משרדיים פופולריות הן: מיקרוסופט אופיס הקניינית ואופן אופיס וליברה אופיס החופשיות.
הראשונה מהנ"ל היא הפופולרית מכולן.
חביבה רייק (נולדה מרתה רייק, גרמנית/הונגרית: Marta Reick, לעיתים Reich, צ'כית/סלובקית: Marta Reiková; 22 ביוני 1914 – 20 בנובמבר 1944) הייתה חברה בפלמ"ח ואחת מצנחני היישוב.
היא השתתפה בניסיונות העזרה לקהילות היהודיות, לחיילי צבאות בעלות הברית ולכוחות המרד הסלובקי בסוף מלחמת העולם השנייה.
מרתה רייק נולדה למרדכי (בהונגרית: אַרפָּד) ואסתר אֶמה בכפר נַדָבּוּלַה, כיום חלק מהעיר רוֹז'נְיַאבה שבסלובקיה הנמצאת 70 ק"מ ממערב לקושיצה; האזור נכלל אז בקיסרות האוסטרו-הונגרית.
היא גדלה בבאנסקה ביסטריצה במשפחה שהשתייכה לקהילה הנאולוגית בעיר.
רייק השלימה שמונה שנות לימוד רגיל ו-2 שנות לימוד בבית-ספר למסחר.
בגיל 16 החלה לעבוד כפקידה כדי לעזור בפרנסת המשפחה.
בתקופה זו החלה גם בפעילות פוליטית וחברתית.
בגיל 18 גילתה את הציונות והצטרפה לתנועת השומר הצעיר, בה הייתה מדריכה וראש קן.
בנוסף, נקטה רייק יוזמות בתחומים שונים, ביניהם גיוס כספים וארגון העלייה לארץ.
יצרה קשרים עם אישים ומוסדות, יהודיים וסלובקים כאחת, ונעזרה בהם לקידום מטרותיה.
בתחילת שנות ה-20 לחייה כבר הייתה דמות ידועה בעירה.
במרץ 1939 עברה לברטיסלאבה הבירה, לשמש כמזכירתו ועוזרתו האישית של אוסקר נוימן, יו"ר ההסתדרות הציונית בסלובקיה.
טיפלה בהעברת כספים ורכוש של יהודי סלובקיה לארץ.
במקביל המשיכה בפעילותה בהנהגת השומר הצעיר בעיקר כאחראית על העלייה.
הסדירה וארגנה את עלייתם של רבים מחברי התנועה, עד שיצאה בעצמה לארץ בנובמבר 1939. היא הייתה אז האחרונה מחברי קיבוצה, מענית, שאת עלייתם הסדירה קודם.
רייק עברתה את שמה הפרטי ל"חביבה".
ב-1938 נישאה בסלובקיה, בנישואים אזרחיים, לחברה לתנועה, אהרון מרטינוביץ'.
היא שמרה על שם נעוריה - רייק.
השניים עלו בנפרד והתאחדו שוב במענית.
לאחר כמה שנים נפרדו בני הזוג, אך לא התגרשו.
היא בחרה לעבוד בעבודות שיועדו לגברים בפרדס ובמחצבה.
לאחר שנה החלה לנהל פרויקט חדש - "מפעל התפוזים" של מענית.
בין השאר ריכזה בכרכור את סניף ארגון אימהות עובדות (לימים נעמת).
במאי 1942 התנדבה לפלמ"ח, תוך שהיא נשארת חברה בקיבוץ ושומרת על קשר הדוק אתו.
רייק החלה את אימוניה בפלוגה ג' בקיבוץ יגור תחת פיקודו של מכבי מוצרי.
לאחר מכן עברה קורס מ"כים.
בסיום הקורס נכלל שמה ברשימת ההמלצות שהגישה ההגנה לבריטים, אשר עסקו בהקמת יחידה יהודית שתפעל באירופה הכבושה.
קבוצה זו, שנקראה לאחר מכן "צנחני הישוב", מנתה לאחר מיונים רבים 37 איש, ורייק ביניהם.
תחילה עברו אימונים במסגרת הפלמ"ח.
לאחר מכן היו אמורים להמשיך בהכשרה אצל הבריטים, אך הדבר נדחה שוב ושוב על-ידם.
רק באפריל 1944 גויסה רייק לחיל האוויר המלכותי והחלה באימוני צניחה עם חבריה.
בסיום קורס-הצניחה הועברה הקבוצה לקהיר, להכשרה נוספת.
בסיום ההכשרה שוב היו דחיות חוזרות של ביצוע השליחות לסלובקיה, ששם הקוד שלה היה "מבצע אמסטרדם", עד שיצאה לפועל ב-17 בספטמבר 1944. קבוצת השליחים לסלובקיה כללה ביום זה שלושה גברים - חיים חרמש, צבי בן-יעקב ורפאל רייס - אשר הגיעו בצניחה, ואת חביבה רייק, אשר הונחתה במטוס בשל שיקולי בטיחות.
היא הגיעה בזהות בדויה, כ"עדה רובינסון", סמלת בחיל-האוויר הבריטי.
רייק נחתה בעיר ילדותה, באנסקה ביסטריצה, שהייתה אז "בירת" המובלעת החופשית.
היה זה אזור שנכבש ונשלט על ידי המורדים נגד המשטר הפרו-נאצי, והתאפשר בו קשר חופשי, יחסית, עם בעלות-הברית.
רייק גילתה כי שלושת חבריה לא הגיעו לעיר – הם צנחו בשלום, אך הסתבכו בדרכם – והחלה לפעול לבדה.
מאחר שלא הצליחה ליצור קשר עם "קבוצת העבודה", כיוון שזו כבר גורשה מהאזור, מיהרה ליצור קשר עם המנהיגות היהודית ועם הנהגת השומר הצעיר.
ביוזמתה נערכה מיד פגישה בין שני הגופים, והוקמה ועדה משותפת לביצוע תוכנית הפעולה של רייק לטיפול בפליטים היהודים.
הללו הגיעו מכל רחבי סלובקיה, ומספרם בעיר וסביבתה הגיע לאלפים.
בהמשך, גייסה רייק כסף למימון התוכנית בשיטה שפיתחה בנעוריה: נטילת הלוואות בשם הסוכנות היהודית.
קומץ היהודים האמידים שנותרו באזור אכן הילוו לה סכומים ניכרים והתוכנית יצאה לדרך (אחרי המלחמה החזירה הסוכנות את החוב לכל המלווים או ליורשיהם).
לאחר ארבעה ימים הגיעו שלושת הצנחנים, והקבוצה פתחה בפעילות נמרצת תוך חלוקת תפקידים: רייס וחרמש עסקו בעיקר בקשר עם השלטון הצבאי הצ'כוסלובקי ועם הגורמים הזרים שהיו במקום.
רייק ובן-יעקב עסקו בעיקר בתחום היהודי והציוני.
עם זאת, ארבעתם היו מעורבים ומתואמים בכל, כאשר האישיות הדומיננטית הייתה רייק, עקב היותה בת המקום.
במסגרת הפעלת תוכנית הסיוע לפליטים טופלו על-ידה תחומים חיוניים כמו מזון, ביגוד, קורת גג, טיפול רפואי, טיפול במסמכים ועוד.
כמו כן יזמה רייק הקמת בתי-מלאכה שיספקו תעסוקה רווחית לפליטים.
היא הספיקה לפתוח ולהפעיל מתפרה וסנדלריה.
פעלה בתחומים נוספים, כמו הכנת תוכנית בריחה לעת הצורך, הכנת מקומות מסתור בהרים ויצירת קשר עם האנשים הנחוצים.
במקביל עסקו ארבעת השליחים במשימות שהטילו עליהם הבריטים: ראשית, הם טיפלו בחילוץ כ-60 חיילים בריטים ואמריקאים, רובם טייסים ואנשי צוות-אוויר שהופלו באזור.
פעילות זו נעשתה באמצעות קשר עם הפרטיזנים הסלובקים.
שנית, הם אספו מידע מודיעיני והעבירו דיווח שוטף למפעיליהם.
כבר בתחילת ספטמבר, ביום בו הוכרזה המובלעת החופשית, פתח הצבא הגרמני במתקפה על סלובקיה.
בתחילת אוקטובר הגיע לפאתי המובלעת החופשית, והתקרב לבאנסקה ביסטריצה.
רייק וחבריה התאימו את עצמם למצב, והחלו לארגן את פינוי היהודים מהעיר.
בזכות פעילותם הייתה בריחת היהודים מאורגנת ומסודרת.
רייק, רייס ובן-יעקב עזבו אחרונים את העיר ב-26 באוקטובר, יומיים לפני נפילתה בידי הגרמנים.
איתם יצאה קבוצה אחרונה של יהודים שהייתה באחריותם.
הקבוצה עלתה להרים, הגיעה ב-29 באוקטובר למקום המסתור המתוכנן והחלה בהקמת מחנה, אך למחרת, בבוקר ה-30 באוקטובר, הסתערה עליה יחידה גרמנית.
חלק מהקבוצה נהרג, חלק נמלט וחלק נלקח בשבי.
רייק ורייס היו בין השבויים, והם נכלאו בכלא של באנסקה ביסטריצה.
לאחר כמה שבועות נכזבה התקווה, כי המדים והמסמכים הבריטיים יקנו להם הגנה.
הם צורפו לקבוצה בת 250 יהודים שנלקחה לכפר הסמוך קרמניצ'קה (Kremnička), ונרצחה ביריות.
כולם נקברו בקבר אחים, בתוך התעלה לתוכה נפלו.
הדבר היה ב-20 בנובמבר 1944. חביבה רייק הספיקה לפעול בסלובקיה במשך שישה שבועות בלבד.
עם שחרור סלובקיה באפריל 1945 ערך הצבא הבריטי חיפוש אחר חלליו.
גופותיהם של חביבה רייק ורפאל רייס נמצאו בקרמניצ'קה, זוהו והועברו לבית קברות צבאי בריטי בפראג.
לאחר שבע שנים, בשנת 1952, הועלו עצמותיהם של השניים לישראל.
הם נקברו בטקס צבאי ביד לצנחני היישוב בארץ שנפלו באירופה, ליד חבריהם לשליחות, בהר הרצל בירושלים.
רייק אמרה משפט זה לפני צאתה לשליחות, והוא היה זכור לאנשים רבים, אם כי אין סימוכין מדויקים לגבי הנסיבות בהן נאמר.
ייתכן שאמרה משפט זה לכמה אנשים בזמנים שונים.
במלאת עשרים שנה לנפילתה כינס דניאל בן-נחום בספר ששמו "כאם חשה להציל" עדויות על רייק וקטעי מכתבים שלה.
ב-24 באפריל 1946 נערך בבית החלוצות בירושלים טקס השקת מפעל ההנצחה לזכרה על ידי "ועד ההנצחה לחביבה רייק" בראשות חיים כפרי, חבר קיבוצה מענית.
בטקס נכח וגם נשא דברים קונסול צ'כוסלובקיה בירושלים.
מפעל ההנצחה כלל את הקמת "בית חביבה" בקיבוץ מענית, בית עיון וארכיון, והמוסד החינוכי "גבעת חביבה".
מרכז תרבותי וחינוכי של הקיבוץ הארצי השומר הצעיר גבעת חביבה
מכינה קדם-צבאית למנהיגות הומניסטית ע"ש חביבה רייק בגבעת חביבה.
רחובות בערי ישראל, כדלקמן: ירושלים, עפולה, חיפה, קריית ביאליק, בת ים, תל אביב, באר שבע, רמת גן, קריית אונו, כפר סבא, הרצליה, נתניה, רעננה, גבעתיים, חולון, נהריה, בית שמש ופתח תקווה.
גינת חביבה רייק בעיר באנסקה ביסטריצה בה גדלה, סמוך ל.
זכרה של רייק הונצח בבול דאר ישראלי.
ב-1 בספטמבר 1988, הנפיק השירות הבולאי בול דאר לזכרה של רייק שעליו מופיעות שתי דיוקנות שלה : האחד, במבט מהצד - כשהיא לובשת מדים של הצבא הבריטי; והשני - הדיוקן של פניה במבט מהחזית.
חבילה עוברת, חבילה מתגלגלת, חבילה הגיעה או ראש כרוב הוא משחק חברה, אשר גרסאותיו מתפתחות עם גילם של המשתתפים.
בכל גרסאותיו מועברת חבילה עטופה בשכבות של עטיפות נייר.
חבילה עוברת (מתגלגלת) לפי מוזיקה
בגילאי הגן ובית הספר היסודי, פועל המשחק לפי עקרון זמן - בדומה לכיסאות מוזיקליים, מנוגנת מוזיקה וחבילה גדולה עטופה בשכבות על גבי שכבות של נייר זול (נייר עיתון או נייר עטיפה) מועברת במעגל מיד ליד ומקולפת שכבה אחר שכבה, עטיפה אחר עטיפה.
מנחה שולט על תזמון המוזיקה.
כאשר המוזיקה עוצרת, ניתן לקלף עטיפה אחת מן החבילה.
בגרסאות אחרות, ניתן לקלף מן החבילה כמה שהזמן מתיר.
המוזיקה נעצרת ומנוגנת לסירוגין עד להגעה לשכבה האחרונה של הנייר וחשיפת הפרס.
לעיתים המנחה לא מביט בילדים המשחקים ואז משחק זה הוא להיות משחק מזל.
לעיתים המנחה מביט על הילדים, מתוך מטרה לוודא שפעולת הקילוף מתחלקת באופן אחיד ככל שניתן בין הילדים ואז חלוקת הפרס עשויה להיות מוטה.
במשחק המיועד לפעוטות נהוג להכניס צעצוע זול קטן מתחת לכל עטיפה ולעצור את המוזיקה כך שכל הפעוטות יקבלו הזדמנות לקלף עטיפה.
בגרסת המשחק בגילאי הנעורים ובמסיבות למבוגרים, מוצמד פתק לכל עטיפה, ועליו הוראות למי למסור את החבילה.
הוראות ההעברה עשויות להיות סובייקטיביות ואישיות, למשל "תן למי שאתה הכי אוהב".
הוראות ההעברה עשויות להיות מלוות בהוראות לביצוע, כדוגמת שלב החובה במשחק אמת או חובה.
"חבילה הגיעה" הוא משחק קופסה שהגה אפרים קישון בשנות ה-60 של המאה ה-20. זהו משחק סאטירי המבקר את עודף הבירוקרטיה הנדרשת מהאזרח לצורך ביצוע פעולות פשוטות.
המשחק מתרחש בישראל הביורוקרטית, כאשר מגיעה חבילה מחו"ל.
על מנת להשיגה, על השחקן לנוע במשעול מתפתל של בירוקרטיה כדי להשיג ממיטב תעודות ישראל.
ייתכן שיהיה עליו להשיג תעודת יושר מהמשטרה (שבה נאמר כי "מחזיק התעודה הוא בסדר גמור"), וייתכן שיזדקק לתעודת זהות, ולשם כך יצטרך קודם כול להצטלם - ולשם כך יצטרך להסתפר קודם לכן.
ייתכן שיישלח לפארק על מנת להמתין קמעה, וכך הלאה.
לאחר שיצטייד באוסף אישורים חלקי (שהרי כל השחקנים מתחרים ביניהם על השגת החבילה), עליו להגיע לנמל, ולהצטייד לפני כן באישור כניסה לנמל.
ייתכן כי אוסף התעודות לא יספיק גם שם, ושהוא יתבקש באחד המשרדים להביא תעודה אחרת (תעודות נוספות שהונפקו במשחק: אישור נישואין של סבתא, תעודת לידה, פנקס מילואים, דרכון, אישור על תשלום מס הכנסה ואישור על חיסון נגד כלבת).
אם עבר את כל התחנות - הוא נדרש לשלם מכס.
במקרה שאכן יש בידיו הסכום המתאים - החבילה בידו והוא מוכרז כמנצח.
בדומה למשחקים כגון מונופול, המשחק כולל כרטיסי "הפתעה" וכן אפשרות המתנה ממושכת בבית הסוהר.
המשחק מיועד לשניים עד ארבעה משתתפים, אך למעשה לא קיימת במהלך המשחק כל השפעה שהיא בין המשתתפים, אלא תחרות בלבד בה כל משתתף לעצמו.
חאבייר אדלמר זאנטי (בספרדית: Javier Adelmar Zanetti, תעתיק מדויק: סאנֶטי; נולד ב-10 באוגוסט 1973 בבואנוס איירס) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי, אשר שיחק ברוב הקריירה שלו בקבוצת אינטר מילאנו בה אף שימש כקפטן.
זאנטי שיחק באגף הימני וכקשר אמצעי.
הוא מכונה "פופי" (el Pupi).
זאנטי שיאן ההופעות של אינטר ושני בתולדות נבחרת ארגנטינה עם 145 הופעות.
נבחר על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם.
זאנטי שיחק בטאז'רס (רמדיוס אסקלדה) ובבאנפילד בארגנטינה, לפני שעבר לאיטליה ולאינטר ב-1995.
בעונת 2009/2010 השלים זאנטי זכייה בטרבל היסטורי עם אינטר כשבקושי החמיץ משחקים במהלך העונה.
זאנטי שיחק משחק מלא נגד באיירן מינכן בגמר ליגת האלופות, בו ערך את משחקו ה-700 במדי אינטר.
בעונת 2010/2011 הספיקו זאנטי ואינטר לזכות גם בסופר קאפ האיטלקי אחרי ניצחון 1–3 על רומא.
בעונת 2010/2011 בגומלין חצי הגמר הגביע האיטלקי במשחק נגד רומא ערך את הופעתו האלף בקריירה.
בנוסף הבקיע במשחק במסגרת ליגת האלופות נגד טוטנהאם והפך לכובש המבוגר ביותר במסגרת הטורניר.
זאנטי קיבל את הכרטיס האדום הראשון שלו בכל הקריירה בגיל 38 וחצי, במהלך משחק הליגה האיטלקית שנערך ב-3 בדצמבר 2011 נגד אודינזה.
בסוף עונת 2013/2014 פרש זאנטי ממשחק פעיל.
בנבחרת ארגנטינה ערך זאנטי את הופעת הבכורה שלו ב-16 בנובמבר 1994 מול נבחרת צ'ילה.
בין היתר שיחק עם הנבחרת במונדיאל 1998 ובמונדיאל 2002. לקראת מונדיאל 2006 בגרמניה החליט מאמן הנבחרת חוסה פקרמן לא לזמנו לסגל ארגנטינה, דבר שהתקבל בהפתעה רבה בארגנטינה ובעולם.
לאחר המונדיאל הוחזר זאנטי לסגל הנבחרת על ידי המאמן החדש-ישן אלפיו באסילה ופתח בהרכב הנבחרת במשחק הניצחון על נבחרת צרפת לאחר שנה וחצי של היעדרות.
עם פרישתו של רוברטו אז'אלה מונה זאנטי לקפטן הנבחרת.
זאנטי המשיך להיות חלק מהנבחרת גם לאחר מינויו של דייגו מראדונה למאמנה ב-2008, אולם הוא לא זומן לסגל הנבחרת למונדיאל 2010. לזאנטי 145 הופעות במדי נבחרת ארגנטינה.
זאנטי נשוי לפאולה ולהם בן ובת.
בתגובה למשבר הכלכלי בארגנטינה בסוף שנות ה-90 ותחילת המאה ה-21, הקימו זאנטי ואשתו ארגון שמטרתו תמיכה ועזרה לילדים נזקקים בשם "קרן PUPI".
חבייר פדרו סביולה (בספרדית: Javier Pedro Saviola; נולד ב-11 בדצמבר 1981 בבואנוס איירס שבארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטיני ששיחק בעמדת החלוץ.
לזכותו 40 הופעות בנבחרת ארגנטינה.
סביולה כונה אל קונחו (El Conejo) - הארנב בספרדית, זאת בשל גובהו הנמוך, הזריזות והמהירות שאפיינו אותו מתחילת הקריירה.
ב-4 במרץ 2004 נבחר סביולה על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם.
סביולה ערך את הופעת הבכורה שלו בכדורגל מקצועני במדי קבוצת ריבר פלייט הארגנטינאית כבר בגיל 16. למרות מבנה גופו הצנום, הפך סביולה לאימת ההגנות בארגנטינה, הוא חיפה על מבנה גופו בזכות זריזות ומהירות מסחררת וזכה לכינוי "הארנבון" (אל קונחיטו).
סביולה שיחק עבור הקבוצה ב-86 משחקי ליגה בהם כבש 44 שערים.
בקיץ 2001, לאחר שזכה במדי הנבחרת הצעירה של ארגנטינה באליפות העולם לנוער, ובתואר השחקן המצטיין של הטורניר, הועבר סביולה לידי המועדון הספרדי ברצלונה תמורת סכום משוער של 35 מיליון אירו.
בתחילה שותף סביולה במרבית המשחקים כמחליף ובעיקר במשחקי הבית של הקבוצה אך במהרה תפס מקום בהרכב הקבוצה וסיים את עונתו הראשונה עם מאזן מרשים של 17 שערים ב-32 משחקים.
בנוסף, הבקיע ארבעה שערים ב-11 הופעות בליגת האלופות.
אחרי הגעתו של לואי ואן חאל לקבוצה בקיץ 2002, נפגע מעמדו של סביולה.
ואן חאל השמרן והנוקשה התעקש להציב את סביולה בעמדה התקפית פחות וסביולה התקשה לבטא את יכולתו.
רק לאחר פיטוריו של ואן חאל חזר סביולה להציג יכולת טובה וסיים את העונה עם 13 שערים ב-36 משחקי ליגה וכמו כן כבש שבעה שערים ב-12 הופעות בליגת האלופות.
בקיץ 2003 החתימה הקבוצה את ההולנדי פרנק רייקארד כמאמן הקבוצה.
אף על פי שזכה לשחק בהרכב הפותח של הקבוצה, ניתן היה להבחין בחוסר אמון של המאמן ההולנדי בשחקן.
סביולה סיים עם 14 שערי ליגה ב-33 הופעות וכבש שלושה שערים בשבע הופעותיו בגביע אופ"א.
רכישתו של סמואל אטו, משכורתו הגבוהה וכן יחסו עם המאמן גרמו להצבתו של סביולה לרשימת ההעברות אך תג המחיר הגבוה וכן משכורתו הגבוהה הרתיעו את הקבוצות שהתעניינו בשירותיו והמועדון נאלץ להשאילו.
לאחר הניסיונות הכושלים למכרו, פנו לקבוצה מונקו ואולימפיק ליון, שתיים מהקבוצות הבכירות של צרפת בבקשה להשאיל את השחקן.
אחרי משא ומתן החליט המועדון להשאילו למונקו.
סביולה עבר עונה בינונית וכבש רק שבעה שערי ליגה ב-29 הופעות וכבש ארבעה שערים בשבע הופעות בליגת האלופות.
למרות זאת, עונתו במונקו ראויה לציון שכן סביולה שינה את סגנון משחקו במהלך העונה, הוא החל לשחק רחוק יותר מהשער והחל להיות מעורב יותר במשחק קבוצתו אם כי הדבר גם התבטא בירידה במספר השערים שהוא כבש.
גם לאחר שנת השאלה, התעקש רייקארד להתעלם מסביולה, גם הפעם תג המחיר ומשכורתו הגבוהה המשיכו להרתיע את הקבוצות שהתעניינו בשירותיו והמועדון נאלץ להשאילו עונה נוספת, הפעם לסביליה.
סביולה אמנם אכזב בהתחלה אבל השתפר בצורה משמעותית לקראת סיום העונה.
הוא סיים כמלך השערים של הקבוצה עם תשעה שערים ב-30 משחקי ליגה, שישה שערים ב-12 הופעות בגביע הספרדי וחמישה שערים ב-12 משחקים בגביע אופ"א, בו זכתה קבוצתו לאחר ניצחון 0–4 במשחק הגמר על מידלסברו, ונבחר לשחקן המצטיין של התחרות.
כמו בשתי העונות שקדמו, גם הפעם התעקש רייקארד למכור את סביולה.
הוא צורף בלית ברירה למסע המשחקים של הקבוצה בארצות הברית והרשים מאוד.
יכולתו במסע המשחקים וכן העובדה שהוא עומד בפני סיום חוזהו בתום העונה הביאו לרישומו בסגל הקבוצה לקראת העונה.
למרות היכולת הגבוהה שהציג במשחקי ההכנה ובאימונים, העדיף רייקארד לשתף את סביולה במשחקים פחות מאשר החלוצים האחרים בקבוצה.
רק לאחר פציעתו של אטו והאכזבה מחלוץ הרכש איידור גודיונסון, הביאו את רייקארד לתת הזדמנות לסביולה.
סביולה אמנם כבש חמישה שערים וגילה יכולת טובה אך עם חזרתו מהפציעה של אטו סביולה מיעט לשחק פעם נוספת.
למרות היחס הלא טוב שקיבל סביולה במהלך שלוש השנים האחרונות, הוא נותר נאמן לקבוצה ובכל הראיונות שנערכו איתו הביע את אהבתו לקבוצה ולאוהדיה.
בפני השחקן הוצגו הצעות רבות לקראת העונה הבאה, והשחקן עצמו הצהיר כי הוא מעוניין לשחק באחת הליגות הבכירות עם עדיפות לליגה הספרדית.
עם תום חוזהו בברצלונה הפך סביולה לשחקן חופשי.
בשחקן התעניינו מעל ל-15 קבוצות ברחבי אירופה אם כי השחקן עצמו העדיף להישאר בספרד, כשהקבוצות הספרדיות הבולטות שהתעניינו בו היו ריאל סרגוסה וויאריאל.
מינויו של ברנד שוסטר לתפקיד מאמן ריאל מדריד הביא את סביולה לחתום בקבוצה, על אף שהוא שיחק בברצלונה, הנחשבת ליריבה המרה של ריאל מדריד.
גם בריאל מדריד שותף במעט משחקים שכן היה עליו לחלוק את משבצת החלוץ עם שחקנים כדוגמת רוד ואן ניסטלרוי, ראול גונזלס, גונסאלו היגוואין ורוברטו סולדדו.
סביולה הבקיע שלושה שערים בתשעה משחקים בתום העונה בה ריאל מדריד זכתה באליפות ספרד.
בעונה הבאה זכה למקום בקבוצה עקב פציעותיהם של שחקני ההתקפה של מדריד.
את שערו הראשון לעונה כבש מול חטאפה ב-30 בנובמבר 2008.
ב-10 במאי 2009 חתם בבנפיקה ליסבון, עמה זכה באליפות פורטוגל בעונתו הראשונה בקבוצה.
בספטמבר 2012 עבר למאלגה, עמה העפיל לשלב רבע גמר ליגת האלופות.
ב-25 ביולי 2013 חתם באולימפיאקוס היוונית על חוזה לשנתיים.
לאחר כשנה חתם בהלאס ורונה מהסרייה א'.
ב-22 ביוני 2015 חזר למועדון נעוריו ריבר פלייט לאחר 13 שנה, ובסיום העונה פרש.
חֶבֵּיי (; בפין-יין: Héběi; מילולית: "מצפון לנהר") הוא מחוז בצפון-מזרח הרפובליקה העממית של סין.
המחוז משתרע על פני 189,809 קמ"ר ועל פי מפקד האוכלוסין משנת 2020, התגוררו בו כ-74.61 מיליון תושבים, רובם ככולם בני ההאן.
כפי שניתן לראות במפה, חלקים משטח מחוז זה הועברו לטובת המטרופולינים של בייג'ינג וטיינג'ין.
טיינג'ין הייתה בירתו של המחוז, לפני שקיבלה מעמד של עירייה עצמאית.
החומה הגדולה של סין עוברת לאורך הצפון ההררי של המחוז עד לחוף הים בשאנהאיגוואן.
בדרומו המישורי של המחוז נמצאו שרידיו של אדם פקין, סוג של הומו ארקטוס שהתגורר באזור לפני מאתיים עד שבע מאות אלף שנה.
אקלימו של המחוז מונסוני יבשתי.
החורפים קרים, הקיצים חמים, לחים וגשומים, והאביבים מאובקים עם נטייה לסופות חול; בנוסף, המחוז נוטה לסבול משיטפונות ובצורות.
חביי מהווה מקור לפחם וברזל והוא מרכז תעשיות טקסטיל, פלדה, ברזל ועוד.
רוב תושבי חביי כיום הם בני הקבוצה האתנית האן, שהם גם הקבוצה האתנית הגדולה בסין.
שאר אוכלוסיית חביי כוללת בעיקר את בני "חְווֵי", בני "מָאן", מאנצ'ורים (שמוצאם מחבל הארץ מנצ'וריה), ומונגולים.
מחוז חביי מחולק לאחת עשרה נציבויות עירוניות:
משמעות השם "חביי" היא "מצפון לנהר (הצהוב)".
לשם המחוז קיים קיצור של אות אחת "冀", הנהגית כ-גִ'י, (בפין-יין: jì), על שם מחוז גִ'י שהתקיים בתקופת שושלת האן, שכלל את השטח שנמצא היום בדרום חביי.
שם חלופי נפוץ לחביי הוא "יאנג'או" (בכתב סיני: "燕趙", בפין-יין: Yānzhào), כשילוב שמות מדינות הממלכות הקדומות "יאן" וג'או" שהיו באזור בתקופת המדינות הלוחמות של ההיסטוריה הסינית הקדומה.
מחוז חביי הקיים כיום נוצר בשנת 1928, לאחר פיזור השלטון המרכזי של מחוז גְ'הילִי שכלל את אותו שטח בסין, אשר משמעות שמו הייתה "נשלט באופן ישיר (תחת משטר הקיסרות)".
היסטוריית ההתיישבות בחביי התחילה, כאמור, בתקופה המשוערת מלפני 700,000 או עד לפני 200,000 שנים, עם התגוררותו של "אדם פקינג" מקבוצת האדם "הומו ארקטוס", בדרומו המישורי של המחוז.
במהלך השנים 722-476 לפנה"ס של תקופת האביב והסתיו, היה אזור חביי נתון תחת חוקי מדינות יֵן בצפון וגִ'ין בדרום.
בתקופה זו גם פלשו נוודים הידועים בשם "דִי" לשטחי המישורים שבצפון סין וייסדו את מדינת ג'ונְגְשָׁאן במרכז חביי.
בשנים 475-221 לפנה"ס של תקופת המדינות הלוחמות, מדינת ג'ין נחלקה, כאשר חלק הטריטוריה שלה שכלל את שטח חביי, עבר למדינת גָ'או.
כך עבר חביי תחת שליטת הממלכות: ג'או המאוחרת, ין המוקדמת, צ'ין המוקדמת וין המאוחרת.
בשנת 1958, תפקיד בירת חביי עבר לתקופה קצרה מהעיר בָּאוֹדִינְג אל העיר-מחוז טיינג'ין עד לשנת 1966 שבה חזרה באודינג לתפקד כבירה.
אולם כבר בשנת 1970 עבר התפקיד לבירה עד היום, העיר שְה-גְ'יָה-גְ'וָואנְג, עקב התפתחותה הקיצונית לעיר תעשייה גדולה ומרכזית בסין משנת 1949 ואילך.
ב-28 ביולי של שנת 1976, בעיר טָאנְגְשָׁאן שבצפון מזרח חביי אירעה רעידת האדמה הקטלנית ביותר שהייתה במאה ה-20, עם יותר מ-240,000 הרוגים.
במשך כעשר שנים לערך לאחר מכן אירעה בעקבותיה סדרה של רעידות אדמה קטנות יותר בשטח העיר.
בשנת 2005 התגלו בחפירות ארכאולוגיות שרידים רבים מיישוב גדול שנהרס לפני 700 שנה לערך במרכז-מזרח חביי, כנראה בעקבות רעידת אדמה או לפי סברה אחרת עקב ארבעה שיטפונות שהיו באזור בזה אחר זה באותה התקופה שבה היישוב לא היה קיים יותר.
התגלית ביחס לסין מושווית בחשיבותה לתגלית הריסות העיר פומפיי באיטליה.
חביי מקיף מכל הצדדים את בירת סין והמחוז העירוני בייג'ינג והמחוז העירוני טיינג'ין, שגם גובלות האחת בשנייה.
חביי גובל במחוז לְיַאונִינְג בצפון-מזרח, מונגוליה הפנימית בצפון, מחוז שָׁאנשִׂי במערב, מחוז חֶנָאן בדרום, מחוז שַאנְדונְג בדרום-מזרח, וים בוהאי, שלוחה של הים הצהוב תוחם את הגבול היבשתי של חביי ממזרח.
לחביי יש גם שטח מובלעת, כשהוא מנותק משאר שטח המחוז, במיקומו באמצע הגבול שבין הערים בייג'ינג וטיינג'ין.
רוב שטחו המרכזי והדרומי של המחוז הוא מישורי כשהוא מהווה חלק מחבל "מישור צפון סין".
חלקו המערבי של המחוז מתרומם כחלק מרכס הרי טאיחאנג, וחלקו הצפוני מהווה חלק מרכס "הרי יאן".
חביי נמצא בתחום אזור מזג-אוויר של מונסון יבשתי.
הטמפרטורה בחודש ינואר נעה בין 3- עד 16- מעלות צלזיוס, ובחודש יולי בין 20 ל-27 מעלות צלזיוס.
כמות הגשמים השנתית נעה בין 400 ל-800 מ"מ, רוב הגשמים יורדים בקיץ.
בשנת 2008 עמד התוצר הלאומי הגולמי של חביי על 1.62 טְרִילִיוֹן יואן (233 מיליארד דולר אמריקאי), עלייה של כ-10.1% מהשנה שלפני ודורג במקום השישי מבחינה כלכלית מבין מחוזות סין.
המוצרים החקלאיים העיקריים של חביי הם יבולי דגן הכוללים חיטה, תירס, דוחן, ודורה.
גידולים חקלאיים נוספים שמיוצרים בחביי ומשווקים למקומות אחרים ולאו דווקא משמשים לקיום העצמי של תושבי המחוז, כוללים כותנה, בוטנים, פולי סויה ושומשום.
התעשייה בחביי כוללת ייצור בדים, פחם, פלדה, ברזל, נפט, קרמיקה ומזון, תעשייה כימית, תעשיית אנרגיה חלופית, ומלאכת ההנדסה.
בחביי יש מספר אזורי פיתוח תעשייתי:
אזור פיתוח של תעשיית היי-טק בעיר באודינג
אזור פיתוח של תעשיית היי-טק בבירה שה-ג'יאג'וואנג
אזור פיתוח כלכלי וטכנולוגי בעיר צִ'ינְחְוָאנְגְדָאו
אזור עיבוד למוצרי ייצוא בעיר צ'ינחואנגדאו
הפוליטיקה של חביי בנויה במערכת כפולה הכוללת את הממשל ואת המערך המפלגתי.
זאת בדומה לכל מוסדות הממשל שבסין היבשתית.
מושל חביי הוא הפקיד הציבורי הבכיר בממשלת חביי, אך יש לו פחות כוח מאשר למזכיר הוועדה המחוזי במפלגה הקומוניסטית של סין, במסגרת הממשל הכפול.
חבילת גלים היא פתרון של משוואת גלים ליניארית הבנוי כאוסף של גלים מונוכרומטיים.
חבילות גלים נמצאות בשימוש כדי לתאר פתרונות פיזיקליים של משוואות גלים במרחב אינסופי, כלומר פתרונות התופסים תחום סופי במרחב.
זאת בניגוד לגלים מונוכרומטיים, הנמצאים בכל המרחב.
בפרט, במכניקת קוונטים, חבילות גלים משמשות לתיאור הדינמיקה של חלקיקים.
חבילות גלים הן כלי שימושי בהנדסת חשמל בתחום עיבוד האותות.
אם מניחים שיחס הנפיצה של משוואת הגלים שבה מדובר נתון על ידי הפונקציה: כאשר היא תדירות הגל, ו- הוא וקטור הגל, אזי חבילת גלים מתוארת באופן כללי כסכום (או אינטגרל או סופרפוזיציה) של גלים מישוריים מונוכרומטיים:
כאשר הוא המשקל של הגל המישורי המונוכרומטי .
משקל זה ניתן לקבוע מצורת הגל בזמן באמצעות טרנספורם פורייה:
במקרים רבים יחס הנפיצה של משוואת הגלים מתואר על ידי פונקציה שאינה חד-ערכית.
לדוגמה, יחס הנפיצה של גלים אלקטרומגנטיים הוא (כאשר היא מהירות האור) ולכן .
במקרה זה הענפים השונים של יחס הנפיצה מתארים גלים הנעים בכיוונים מנוגדים, וקל להכליל את ההגדרה שלמעלה לצורך תיאורם.
ברם, בדרך כלל חבילות גלים משמשות לתיאור של גלים הנעים בכיוון אחד, כיוון שתיאור של מקרים מורכבים יותר מתקבל מסופרפוזיציה שלהם.
חבילת הגלים בממד אחד עם יחס הנפיצה כאשר מהירות הגל, ועם הבחירה , נתונה בביטוי:
זהו גל בצורת גאוסיאן המתקדם במהירות קבועה במגמת הכיוון החיובי של ציר .
חבילת הגלים בממד אחד עם אותו יחס הנפיצה , כאשר הפעם הגלים המונוכרומטיים התורמים לחבילה מרוכזים סביב הערך :.
במקרה זה חבילת הגלים היא גל המונוכרומטי מאופנן על ידי מעטפת גאוסית :
יחס הנפיצה של חלקיק קוונטי חופשי (כלומר ללא השפעה של אנרגיה פוטנציאלית) הוא .
אם נבחר , (בחירה המבטיחה שפונקציית הגל של החלקיק מנורמלת), נקבל שצפיפות ההסתברות למציאת החלקיק היא:
חבילת גלים זו מתארת חלקיק המתקדם במהירות , בכיוון החיובי של ציר , ובזמן התקדמות החלקיק חבילת הגל המגדירה את ההסתברות למצוא אותו בנקודה במרחב הולכת ומתרחבת.
במילים אחרות, אי-הוודאות במיקום החלקיק הולכת וגדלה עם הזמן.
נתבונן ביחס נפיצה כללי , ו-, כאשר נניח ש מספיק גדול כך שניתן להניח שחבילת הגלים מרוכזת סביב הערך .
במקרה זה אפשר לקרב את יחס הנפיצה על ידי:
וחבילת הגלים המתקבלת תחת קירוב זה היא:
חבילת גל זו, כמו בדוגמה 2, מתארת גל נושא מאופנן על ידי מעטפת גאוסית.
אולם כאן, בשונה מדוגמה 2, מהירות ההתקדמות של הגל הנושא ושל המעטפת אינן בהכרח זהות.
כאשר תחום אורכי הגל ממנו מרכבת החבילה קטן ביחס לסקלה האופיינית של השינויים ביחס הנפיצה, אפשר לאפיין את חבילת הגלים בעזרת שתי מהירויות.
מהירויות אלו נובעות מהפיתוח של יחס הנפיצה לטור מסביב לאורך הגל המרכזי, המרכיב את החבילה:
פיתוח זה מגדיר שתי מהירויות:
זוהי מהירותו של גל מונוכרומטי בעל אורך גל ותדירות , וזוהי גם מהירותו של הגל הנושא של חבילת הגלים.
והיא מהירות ההתקדמות של מעטפת הגל.
ניתן לזהות מהירויות אלו בדוגמה (4) שלמעלה.
מהירות החבורה היא המהירות שבה ניתן להעביר אותות (כלומר מידע) והיא קטנה ממהירות האור.
כדוגמה למהירות חבורה ומהירות פאזה נסתכל על יחס הנפיצה של גלי רדיו ביונוספירה:
כאשר היא תדירות קבועה הנקראת תדירות הפלזמה ו- היא מהירות האור.
מהירות הפאזה ומהירות החבורה במקרה זה הן:
דוגמה זו מראה כי אף על פי שמהירות הפאזה יכולה להיות גדולה ממהירות האור, מהירות החבורה, שהיא המהירות בה ניתן להעביר מידע, קטנה ממהירות האור.
הדוגמאות לעיל מראות שככל שחבילת הגלים מרוכזת במרחב מספרי הגל, כך היא רחבה יותר במרחב המקום.
בפרט, אם התחום שחבילת הגלים תופסת במרחב המקום הוא מסדר גודל של , אזי רוחב התחום של אורכי הגל שתורם לחבילה הוא מתכונתי הפוך לרוחבה והוא מסדר גודל של (למעשה, החסם התחתון למכפלה מתקבל עבור חבילת גל גאוסיאנית).
עקרון אי-הוודאות של הייזנברג נובע מתכונה זו.
חביבה פְּדָיָה (נולדה ב-5 בדצמבר 1957) היא משוררת וסופרת ישראלית, חוקרת תרבות ויהדות, קבלה וחסידות.
פרופסור מן המניין במחלקה להיסטוריה של עם ישראל וחברת המועצה להשכלה גבוהה.
מייסדת מכון רשימו ובית מדרש פתיחתא.
חביבה פדיה נולדה ב-1957 כחביבה עובדיה לשמחה ואליהו עובדיה.
סבה מצד אמה הוא שאול פתיה והיא נינתו של המקובל רבי יהודה פתיה.
פדיה הושפעה בילדותה מסבה ולאחר פטירתו אימצה שם זה כשם משפחתה.
למדה קבלה ומחשבת ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים והמשיכה במסלול ישיר לדוקטורט בחוג למחשבת ישראל במסגרת האוניברסיטה העברית.
מאז שנת 1987 משמשת מרצה במחלקה להיסטוריה באוניברסיטת בן-גוריון.
ב-1991 השלימה את לימודיה בבית הספר לתיאטרון חזותי בירושלים.
ב-1995 נתמנתה למרצה בכירה במחלקה למחשבת ישראל, וב-1998 עברה למחלקה להיסטוריה של עם ישראל.
ב-2002 הועלתה לדרגת לפרופסור מן המניין.
ב-2009 מונתה לראש מרכז אליישר לחקר יהדות ספרד והפזורה באוניברסיטת בן-גוריון וכיהנה בתפקיד זה עד לשנת 2024.
נוסף לפעילות זו, מלמדת פדיה במכללת אחוה, ושימשה מרצה אורחת בחוג למחשבת ישראל באוניברסיטה העברית, בחוג לקולנוע במכללה האקדמית ספיר ובמכללת שנקר.
עמדה בראש בית ספר הליקון לשירה (2015-2014) ושימשה יועצת אקדמית של מכללת עלמא בה לימדה (2015-2014).
עובר לכך, הייתה חברת מועצת מרכז חיים הרצוג לחקר המזרח התיכון (2006–2007) ושימשה כעמיתה בכירה במכון ון ליר (2015-2006).
בשנת 2016 התמנתה לחברת המועצה להשכלה גבוהה.
בתפקיד זה הובילה פדיה יוזמה להביא להכרה בלימודי ספרד והמזרח כדיסציפלינה אקדמית עצמאית.
בפברואר 2022 החליטה המועצה להשכלה גבוהה להכיר בלימודי יהדות ספרד ויהדות ארצות האסלאם כתחום מחקר אקדמי עצמאי.
בשנת 2020 התמנתה ליו"ר הוועדה לקידום מדעי הרוח בישראל מטעם מל"ג-ות"ת.
עובר לכך, שימשה כיו"ר המועצה לספריות ציבוריות בישראל מאז שנת 2016.
על מחקריה האקדמיים זכתה בפרס לחקר הקבלה ע"ש גרשם שלום לשנת 2018, המוענק מטעם האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
פדיה נשואה לד"ר דוד סורוצקין, היסטוריון ומבקר של הדת והחילון ופוליטיקת הזהויות בישראל, ולהם בת.
בן דודה המקובל הרב יצחק בצרי.
ראשית הקבלה בפרובאנס במאה ה-12
עד למחקרה נהגו לייחס את המשבר לשלבים מאוחרים יותר בקבלה, למשל גרשם שלום ייחס אותו למאה ה-16. יהודה ליבס הקדים את הדיון במשיחיות לספרות הזוהר.
באמצעות מחקר על פגם ותיקון בקבלת ר' יצחק סגי נהור פדיה מקדימה מאוד את התפישה של המקובל כמתקן ומשפיע, המופיע כך מיד עם ראשית הקבלה בפרובנס.
פדיה עוסקת רבות בפנומנולוגיה של הקבלה, איתם התחילה את מחקריה בתחום האקסטזה.
בתחום זה היא הציעה כיוון שונה מכיוון המחקר של אידל.
משה אידל סבור שבשיאה של החוויה המיסטית נמצאת ההתאחדות עם האל, וקיים מדרג היררכי שבשיאו יש חוויה של האין.
לעומת זאת, לדעתה של פדיה בטיפולוגיה המיסטית קיימים שני אופנים: 1. במיסטיקה של האין, אקסטזת האיון הכרוכה בהיטמעות באל; 2. במיסטיקה של היש, אקסטזת הישות, הכרוכה בראיית תמונה.
תפישה זו עוברת כחוט השני בכל מחקריה של פדיה.
מורים ותלמידים והיחס בין התורה שבכתב והתורה שבעל פה
פדיה במחקריה המוקדמים על ר' יצחק סגי נהור, במחקריה על הרמב"ן, ואחר כך במחקריה על חסידות הבעש"ט ורבי נחמן מברסלב, עוסקת במורים שסביבם חוג של תלמידים, מורים שלא תמיד כתבו, אלא מסרו את משנתם בעל פה, ובמתח שהתקיים בין מסירה בכתב לעל פה בחוגים הללו.
הסימבולי והיחס בין הסימבולי לקונקרטי
בספרה "השם והמקדש" עוסקת פדיה ברעיון של ירושלים של מעלה, באפוקליפסה ובקבלה.
במחקריה השונים דנה פדיה בהרמנויטיקה, בארץ ישראל, בסימטריה, בהתאמה בין רובדי מציאות לבין רובדי פרשנות, וכיצד היחס בין הסימבולי לקונקרטי מתבטא בקטגוריות שמופעלות על הטקסט, ובקטגוריות של חיוב או שלילת הגלות.
לפי תורת השמיטות, הקוסמוס מתקיים במשך 6000 שנה וחרב באלף השביעי.
הרמב"ן סובר כי בתורה הקדומה נוכחת ישות ספירתית שמקדימה את התורה שבידינו ונקראת בשם "התורה הקדומה".
פדיה בודקת את הרצפים הליניאריים והמחזוריים של הזמן ההיסטורי והטקסט הקדוש לפיהם מתחוללת טרנספורמציה אדירה בתפישת הזמן, לפיה יורדת מרכזיות תפישת הזמן כזמן מחזורי-מעגלי לעומת הזוהר בו יש תפישה חדשה של הזמן היומיומי, זמן פרוגרסיבי ומיקוד רב יותר בזמן ההיסטורי כזמן של המשיחיות והתיקון.
פדיה מקשרת תפישה זאת לתהליכים כלליים שהתרחשו באירופה, עליית העיר והאוריינות.
פדיה דנה בחיבוריה על רמב"ן במתחים בין הרמב"ן למשה דה ליאון שנחשב לאחד ממחברי ספר הזוהר, והיא מעלה הסברים שונים לירידת משנתו של הרמב"ן ועליית כוחו של ספר הזוהר שהפך תוך כמה מאות שנים לטקסט הקנוני של המיסטיקה היהודית.
במחקריה היא דנה בעליית תפישת הזמן הפרוגרסיבית בספר הזוהר, ועורכת בירור של כל המתחים בין חוג הרשב"א, וחוג הרמב"ן ובין תיקוני הזוהר ודומיו.
פדיה מפתחת את הדיון בקונפליקט בין חוג הרמב"ן ובין חוג הזוהר גם בזוהר על ספר איכה.
פדיה פרסמה סדרת מחקרים בהם היא מקבילה בין חוג הרמב"ן לחוג הזוהר.
ומאפיינת את השינוי שחל במיסטיקה היהודית באמצעות ברור אזורי הקונפליקט בין שני החוגים, ובאיתור הדיהם של החוגים השונים בספרות הזוהר ובכתבי תלמידי הרמב"ן.
במאמרה על האם הגדולה מראה פדיה את הקשר בין הזמן המחזורי-קוסמי של הרמב"ן לבין האם הגדולה.
לקשר זה יש השלכות שונות גם לעניין דמותה של השכינה ולדחף המיסטי של האדם לשוב אל האם.
כמו שהשאיפה של הקוסמוס היא להתבטל, כך כל התפישות המחזוריות קשורות ברמה הקונקרטית לזמן הקשור לפולחן האדמה.
וברמה הסימבולית לספירת הבינה שמתוארת כאם הגדולה.
לדעתה, בהמשך לעליית הזוהר מתרחשת לא רק השתחררות מהזמן הקוסמי הגדול, אלא גם עלייה של מימד יותר חזק של השכינה ואיתה גם עקרון הייחוד בין הספירות המופיע הרבה פעמים כמטפורה של זיווג.
החוקרת מעמידה את המיסטיקאי בעמדת התיקון שלו באחת משתי האופציות: כבן מול האם, התפישה המאפיינת את תיקוני הזוהר, או הצדיק כבן זוג מול השכינה (הזוהר).
זו גם אחת הסיבות לכך שהיא רואה בספר תיקוני הזוהר, שהתחבר במאה ה-14, סינתזה בין הזוהר לבין הרמב"ן וכמה ממרכיבי הרמב"ן עולים בו מחדש.
לדעת פדיה החסידות היא אחת הצורות הבולטות ביותר של המודרניזם היהודי.
היא מראה שעלייתה של החברה החסידית כרוכה בתמורה במבנה הקהילתי.
פדיה רואה את עליית החסידות כצומת של מפגש בין האליטה החברתית לבין ההמונים; זו גם הסיבה שהיא רואה את החסידות כחברה מודרניסטית וגם את השילוב הקיים בין התהליכים הכלכליים, החברתיים והדתיים המתקיים בה.
היא רואה את התמסדות החסידות כמעבר מהדגשים של החבורה אל הדגם של החצר.
במחקרים אלה היא משתמשת במושג הקומוניטס של ויקטור טרנר ובהבחנה שעורך מקס ובר בין כריזמה לבין השגרה.
פדיה סבורה שהחסידות היא מודרנית בכל מאפייניה: בתפישת ההמון, בהתרחבותו של הקודש כנגד החילון, בעליית המרכיב האקזיסטנציאליסטי ובגורמים רבים נוספים.
לדעתה הבעש"ט היה מיסטיקאי אקסטרוברטי.
רבים ממחקרי החסידות הראשונים של פדיה מוקדשים לבעש"ט, חוגו ותלמידיו, בהם היא דנה במיסטיקה של יש אקסטטית-שמאניסטית לבין מיסטיקה של אין.
היא ערכה מחקר פנומנולוגי מתודולוגי ב"איגרת הקודש" – איגרת עליית הנשמה של הבעש"ט, שם היא מציגה את הבעש"ט כעומד בין קו התפר של העולם המיסטי והחברתי כתופעה דתית-תרבותית-מודרנית ייחודית.
פדיה מרבה לעסוק בניתוח התאולוגיה והפואטיקה של רבי נחמן מברסלב ובזיקתו לבעש"ט.
היא עורכת השוואה בין רבי נחמן מברסלב לקפקא.
פדיה פותחת בהליכה אל הארמון בספרות ההיכלות וממשיכה במודל של הטירה אצל קפקא.
היא משווה את רבי נחמן מברסלב לקפקא, כשקירות הטירה הפנימיים והחיצוניים הופכים להיות תודעתיים.
עיסוקה של פדיה בתפישת הזמן אותה הציגה במחקרי חוגי הזוהר והרמב"ן, ממשיך גם בחקר החסידות.
היא מתייחסת למרכיב של תפישת עולם כללית ומדגישה את החשיבות של עליית האקסטזה והספיריטואליזציה החסידית לנוכח התהליכים המואצים של המהפכה התעשייתית, אותם ובר כינה בשם "הסרת הקסם מהעולם".
מבנים חדשים של קדושה שהביאה איתה החסידות מדגישים עוד יותר את הרגעי והעכשווי, שאף הוא כרוח המודרניזם.
לדעת פדיה גירוש ספרד הוא טראומה היסטורית מרכזית בדברי ימי היהדות והיא מיישמת את רעיון העברה בין-דורית המקובל בחקר השואה ומנתחת את המקובלים של המאה ה-16 על פי עיקרון זה.
פדיה דנה במוטיב היהודי הנודד - קיומו של הלך נצחי שחי באירופה הנוצרית לכל אורך ההיסטוריה.
כמו כן היא מגדירה את הפרקטיקה של הגלות כהליכה.
פדיה מבחינה בין ההליכה של הרוצח קין לבין ההליכה של הפליט והקורבן.
היא בודקת דפוסים של ענישה חברתית וענישה עצמית, מראה את הדומיננטיות של גירוש הפושע מחוץ לעיר ביהדות של ימי הביניים, שם הוא נידון להליכה מחוץ למרחב העירוני, שהיה חזות הכול באותה תקופה.
היא מבחינה גם בין ההליכה והענישה באירופה הנוצרית (אנגליה, צרפת וגרמניה), בהן פושעים ומומרים מוענשים בהליכה מחוץ לגבולות העיר; לבין עונשים בספרד הנוצרית, בה המיסטיקנים גזרו על עצמם הליכה מרצון.
עוד היא מבחינה בין הוגים ויוצרים שרואים את ההליכה כפיזור וזריעה, לבין אלה שרואים את ההליכה כאיסוף.
היא מקבילה בין אקט ההליכה לבין הפעולה של התודעה, בין ההליכה ברגליים לכתיבה בידיים.
בפיזור ובאיסוף היא מאפיינת את הרמ"ק כאפוקליפסה, ומתייחסת לאר"י שמתאפיין בפרקטיקה של איסוף.
פדיה מסתכלת על ההיסטוריה היהודית כטראומה ועוסקת בתאולוגיה של המשבר.
גרשום שלום סבר כי גירוש ספרד הוא אירוע טראומטי בתולדות היהדות, שגם השפיע על תפישת הצמצום של האר"י.
משה אידל התקיף תפישה זו בכמה מקומות.
פדיה מתארת את ההתאמות בין עליית העיר המודרנית לבין תחושת השיטוט וההמון, מבודלר ועד ולטר בנימין והמעבר מהעיר שממנו מגורשים החוצה, לבין העיר כמושג שכולא בתוכו (בהתכתבות עם תפיסת הכלא של פוקו) ועד המרחב שמתאדה.
מרחב ומקום: על הלא-מודע התאולוגי-פוליטי
פדיה פרסמה מסה בנושא זה, שבה הציעה בדיקת עומק של דחפים, תמות וקונפיגורציות בתוך היהדות ומנסה להראות כיצד הם פועלים בתוך המרחב הישראלי המחולן לכאורה.
בכתיבתה, נדרשה פדיה אל ניתוח מושג המקום והזהות דרך פריזמה רב-שכבתית, הנשענת על התאוריה הלקאניאנית של שלושת המרחבים: הממשי, המדומיין והסימבולי.
היא מגדירה את המציאות כשדה התנגשות בין תפיסות מקום שונות ומיישמת תיאוריה זו לניתוח תופעות חברתיות ותרבותיות כגון טרור, קולוניאליזם, זהות מזרחית והמרחב החסר של קבוצות שוליים בישראל.
בהמשך, היא בוחנת את הפנומנולוגיה של האמונה בזיקה לאימהות תוך דיאלוג עם ז'וליה קריסטבה, מנתחת מבנים דתיים תוך שרטוט הרצף שבין החסידות לבין ראשוני הציונות – ומציעה קריאה מחודשת בתולדות המיסטיקה היהודית דרך מקרה הבוחן של חסידות חב"ד, המדגימה תהליך הדרגתי של האצלת קדושה מהמופשט אל המקום.
מאז שנות התשעים פדיה כותבת מאמרים פובליציסטיים ומאמרים העוסקים במזרחיות, ביקורת חברה ואמנות בכתבי עת ובעיתונות היומית.
במאמר "העיר כטקסט והשוליים כקול - ההדרה מן הספר והניתוב אל הספר" היא חוקרת את הפן המוזיקלי כמראה למזרחים ולאשכנזים בישראל.
היא מתארת את הדיאלקטיקה בין הפריפריה בה נשמרים הזיכרון והקול האמיתי, לבין המרכז, אליו נוהרים הזמרים ומאבדים את קולם האמיתי בשל רצונם להתקבל על ידי הזרם המרכזי של המוזיקה.
מאמריה הראשונים על שירה היו סוג של מניפסטים בנושא השירה המזרחית או המוזיקה המזרחית, למשל במאמר "הקול הגולה" בעיתון הארץ תיארה את השיבה אל הזיכרון המודחק, אצל אשכנזים ואצל מזרחים שהם דור שלישי לעולים לישראל, כפי שהיא באה לידי ביטוי במוזיקה.
במאמרה "ההיסטוריה בוכה" העוסק בתודעה המזרחית, היא טוענת שמושג ה"בכיינות" המתייג את המזרחי, כלומר מטרתו להשתיק את הבכי המהותי והאמיתי, אלא שייתכן כי זוהי מטרתו מלכתחילה.
פדיה בוחנת ומפרקת את מרכיבי הביקורת על ה"בכיינות" של המזרחי לשני נושאים - האחד הוא המטפורה של הבכי כאופן של תיוג סטריאוטיפי והפנומנולוגיה של הבכי במסגרת הדיסציפלינה של העצמי ורגשות במערב ובמזרח.
הנושא המרכזי השני הוא בדיקה מחודשת את מושג ההיסטוריה של המזרח ושל יהדות ארצות האסלאם.
כמו כן היא בודקת זאת בזיקה להאשמת היהודי כבכיין וכבעל היסטוריה של דמעות (היסטוריה לקרימוסה).
במאמרה "גלות הלב ואובדן הקול"
פדיה דוחה את התפיסה השלילית של הגלות ורואה בה עושר שצריך לשאוב ממנו.
ב–2006 פרסמה בעיתון "הארץ" מאמר בשם "הגיע הזמן לומר 'אני' אחרת בשירה העברית".
פדיה הציעה לעזוב את ראיית האני האוניברסלי (האשכנזי והמערבי) מבית מדרשו של נתן זך וחבורתו כטריטוריה היחידה שבה מתחוללת שירה עברית "איכותית".
פדיה ערכה הבחנה בין שירה רזה לשירה שמנה ושופעת.
במאמר הזה אפיינה את השירה המזרחית כשירה שמחפשת את האנחנו, בהקשר המשפחתי והקהילתי ומתבטאת באמצעים פיגורטיביים ולא קונצפטואליים.
פדיה ניסתה לשבור את ההבחנה בין שירה אוניברסלית לשירה האתנית.
פדיה כתבה מאמרים שונים על אמנות, שמרביתם עסקו באמנות המזרחית, בהם עשתה ניסיון להמשיג ולתת שפה ומקום לאמנות המזרחית בשדה הכללי של האמנות הישראלית ולנסות למקם אותה בשדה הרחב יותר של האמנות היהודית.
פדיה כתבה מאמרים שעסקו במתח שבין אמנות מזרחית לאמנות פלסטינית.
במאמרה "שרטת הזהות: אמנות מזרחית – כרוניקה ופרובלמטיקה" טוענת פדיה שלפעמים זהות היא סוג של פצע.
השתתפה בסרטים התיעודיים: "אבן השתייה" בבימויה של טלי אוחיון,
"נוזלי חיים" בבימויו של פיני שץ,
"שפת אם" (כל הטרילוגיה) בבימויה של נורית אביב"מלאך מקומי" בבימויו של אודי אלוני, "ביאליק - מלך היהודים" בבימויו של יאיר קדר ו"שיר ידידות – ר' דוד בוזגלו" בבימויו של רפאל בלולו.
בשנת 2003 הקימה פדיה את אנסמבל היונה להחייאת מוזיקה מיסטית וליטורגית מהמזרח ואף ניהלה אותו.
האנסמבל הפסיק את פעילותו ב-2010. הייתה מהיוזמים והמפיקים של המופע "יהודה הלוי פינת אבן גבירול" שהתקיים בכ"ט בנובמבר 2004 בהיכל התרבות, תל אביב.
יזמה וניהלה מוזיקלית את הפקת האלבום "נג'ארה" ב־2013 ובו פיוטים נוסח מקובלי בגדד, ברוח טורקית סוּפית לפי טקסטים של הפייטן בן המאה ה-16 ר' ישראל נג'ארה.
שיתפה פעולה בפרויקטים שונים עם המוזיקאים דיקלה, אביב גדג' וברי סחרוף.
פדיה יזמה את המופע "שיבת ציון: געגועים לישראל של מעלה" שהועלה בפסטיבל הולגאב ה-8, 2017. המופע התבסס על ספרה של פדיה: 'מוקדמים ומאוחרים' (2015).
מופע "הגולם: יצירה מוזיקלית לפואמה עכשווית" שהועלה בפסטיבל העוד הבינלאומי בירושלים, 2021 אף הוא היה ביוזמתה.
פדיה ערכה את הספר "הפיוט כצוהר תרבותי", שראה אור בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 2013.
השופטים שהעניקו לפדיה את פרס נשיא המדינה על ספרי השירה שלה כתבו בין היתר: 'מופת של כתיבה לירית… בלשון רב קולית ומרובדת היא פורצת דרך חדשה בשירה העברית'.
אחדים משיריה אף זכו להלחנה על ידי מלחינים שונים.
1989 - פרס הרי הרשון לשירה וספרות, האוניברסיטה העברית ירושלים.
1997 - פרס התאחדות המו"לים בישראל ע"ש ברנשטיין לשירה על הספר "מתיבה סתומה".
2004 - פרס נשיא המדינה לספרות על הספר "מוצא הנפש".
2012 - פרס יהודה עמיחי על הספר "דיו אדם" (עם מואיז בן הראש).
פדיה יזמה את פרויקט "זמן יהודי מלא", אנציקלופדיה מקוונת של יהודי ארצות האסלאם.
בשנים 2007–2011 כיהנה כיו"ר עמותת "רשימו" לסביבה רוחנית חומרית ויו"ר עמותת 'חזון פתיה', לשיקום נפגעות נפש דרך אומנויות, שהקימו סבה ואימה.
הייתה פעילה בעמותת "עמך" לניצולי שואה ויועצת לפרויקט הביאנלה בחיפה.
ב-2013 התמודדה בבחירות למועצת העיר באר שבע, ברשימת מרץ כח לתושבים בעירייה בראשות יהודה אלוש.
בשנים 2013–2014 הייתה פדיה שותפה להקמת המרכז למצוינות Icore: "דעת המקום", פרי שיתוף פעולה של אוניברסיטת בן-גוריון והאוניברסיטה העברית.
במסגרתו היא אחראית על שני פרויקטים מוזיקליים: 'זהות יהודית, מקום והנעדר' – מוזיקה חסידית מפולין, 'דרומית מזרחית' – חזנות בדרום הארץ.
ביולי 2014 יזמה את אירוע המוזיקה "מוזיקה מדברת שלום", שהתקיים בבאר שבע.
הפרויקט קרא להידברות בין ישראלים לפלסטינים ובין ישראלים לבין עצמם.
חברו לה קואליציית "לבי במזרח" עם פרופ' אבנר פיינגלרנט והמוזיקאי דויד פרץ.
במהלך מבצע צוק איתן פדיה יזמה את פרויקט "תיקון גבול", שהפך ל"תנועה הרוחנית לשלום", תוך ניסיון ליצור סולידריות בין קבוצות שונות בחברה הישראלית.
בנוסף, פדיה חברה בפורום הרמס הבינלאומי (בשילוב עם בית הספר לדתות "אליה") לקידום שלום בעולם הנפגש מדי שנה במרקש.
הפורום עוסק בעיבוד מסרים תאולוגיים לשפה רוחנית ואוניברסלית של סובלנות והכלה.
השם והמקדש במשנת ר' יצחק סגי נהור - עיון משווה בכתבי ראשוני המקובלים, ירושלים: מאגנס 2000.
המראה והדיבור – טבעה של חוויית ההתגלות במסתורין היהודי, לוס אנג'לס: כרוב 2002.
הרמב"ן - התעלות: זמן מחזורי וטקסט קדוש, תל אביב: עם עובד 2003.
הליכה שמעבר לטראומה - מיסטיקה, היסטוריה וריטואל, תל אביב: רסלינג 2011.
מרחב ומקום – מסה על הלא מודע התאולוגי פוליטי, קו אדום כהה, תל אביב: הקיבוץ המאוחד 2012.
קבלה ופסיכואנליזה - מסע פנימי בעקבות המיסטיקה היהודית, הוצאת ידיעות אחרונות, 2015.
שיבתו של הקול הגולה - זהות מזרחית: פואטיקה, מוזיקה ומרחב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2016.
מסעות החכמה - שורשיה של המיסטיקה היהודית, בלימה 2025.
בעין החתול, תל אביב: הוצאת עם עובד, 2008.
חותמות, הוצאת ידיעות ספרים, 2014.
אי M, הוצאת ידיעות ספרים, 2019.
מתיבה סתומה, תל אביב: הוצאת עם עובד, 1996.
מוצא הנפש, תל אביב: הוצאת עם עובד, 2002.
דיו אדם, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2009.
מוקדמים ומאוחרים, הוצאת גמא, 2015.
הוא גן עדן ברוורס, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2016.
הודו: שירי מסע והשתוות, הוצאת פרדס, 2022.
חבילת הרחבה היא תוסף למשחק מחשב, משחק לוח, משחק קלפים או משחק תפקידים אשר מרחיבה את חוויית המשחקיות של משחק קיים.
חבילת הרחבה מבוססת על הטכנולוגיה, החוקים, הקלפים או החלקים של המשחק אותו היא מרחיבה, ומוסיפה לו תוכן ויכולות כגון אזורי משחק, נשק, חפצים, דמויות וקווי עלילה חדשים.
לעיתים, חבילת ההרחבה מוסיפה אפשרות לעוד שחקנים לשחק.
כמו למשל במשחק הפופולרי המתיישבים של קטאן, בו יש אפשרות להרחיב את מס' המשתתפים מ - 4 ל - 6.
רוב חבילות ההרחבה מתומחרות במחיר מופחת לעומת משחק מלא, מכילות פחות תוכן ממנו, ולרוב גם דורשות את קיומו של המשחק המקורי כדי להשתמש בהרחבה.
חבילות הרחבה החלו במשחקי פעולה מבוססי שלבים, כגון טומב ריידר, בהם כל חבילה הוסיפה מספר שלבים נוספים למשחק המקורי.
מאוחר יותר התרבו חבילות ההרחבה במשחקי תפקידים, בהם נוספו לעיתים דמויות, אזורי חקירה ואף מערכות שלמות למשחק המקורי.
אחד ממשחקי הניהול הפופולריים בעשור האחרון הוא הסימס, בו השחקן ניהל חיי פרברים למספר דמויות.
המשחק זכה למספר גדול במיוחד של חבילות הרחבה, כל אחת הוסיפה תוכן מצומצם יחסית של מקצועות ורכוש לדמויות המנוהלות.
אף על פי שחבילות ההרחבה זולות לעומת ייצור משחק חדש, בהסתמכן על טכנולוגיה מוכחת, פעמים רבות הן סבלו ממכירות נמוכות יחסית למשחק המקור בשל תגובות קהל ומבקרים.
עיקר הביקורת הופנה לכמות התוכן לעומת מחיר, אך גם להתיישנות מנועים גרפיים וטכנולוגיית משחק.
עם זאת, מספר מצומצם של חבילות הרחבה התקבלו בברכה על ידי הקהל ויצרו חוויית משחק שנחשבה בידי מבקרים כטובה מהמקור.
דוגמה אחת לחבילת הרחבה כזו היא Hordes of the Underdark, של המשחק נוורווינטר נייטס, שתיקנה באגים רבים ושיפרה משמעותית את מנוע המשחק, והכילה מערכה לשחקן-יחיד שנחשבה טובה ומקיפה יותר מזו של משחק המקור.
דוגמה אחרת היא חבילת ההרחבה למשחק דאנג'ן סיג', שהכילה תוכן ברמה של משחק עצמאי, לא דרשה את המשחק המקורי כדרישת-קדם להפעלה, וצורף לה המשחק המקורי במבצע אחד+אחד.
כמו כן, גם למשחק The Witcher 3: Wild Hunt יצאו שתי חבילות הרחבה, Hearts of Stone ו-Blood and Wine, אשר הוסיפו יחד עשרות שעות משחק, הרחיבו באופן משמעותי את מפת המשחק והוסיפו סיפורים מקוריים, ועל כן התקבלו באהדה רבה.
Blood and Wine אף זכה בתואר "משחק התפקידים הטוב ביותר לשנת 2016" של The Game Awards.
פרנסיסקו חבייר גונסאלס אורוטיקואצ'ה (בבסקית: Francisco Javier González Urruticoechea; נולד ב-17 בנובמבר 1952 בסן סבסטיאן שבספרד - נפטר בברצלונה ב-24 במאי 2001), הידוע בשם המקוצר חבייר אורוטי, היה כדורגלן ספרדי-בסקי ששיחק בעמדת השוער במדי הקבוצות ריאל סוסיאדד, אספניול וברצלונה ובנבחרות ו.
ב-1981 זכה בתואר "הכדורגלן הספרדי של השנה" על ידי העיתון "דון בלון" וב-1984 זכה ב"פרס זאמורה" שמוענק לשוער הטוב בלה ליגה.
בזמנו בברצלונה נערץ הן על ידי אוהדי הקבוצה והן על ידי חבריו לקבוצה.
הוא זכור לימים כאחד משועריה הטובים ביותר, לצד ריקארדו זאמורה ואחרים.
הצטרפותו של השוער הבסקי אנדוני זוביזרטה סימנה את סוף הקריירה שלו.
הוא פרש ממשחק ב-1988 והחל לעבוד כמאמן שוערים בברצלונה.
ב-24 במאי 2001 נהרג בתאונת דרכים.
אורוטי החל את הקריירה שלו בקבוצת המילואים של ריאל סוסיאדד ב-1969. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת ב-1973. ב-1977 הצטרף לאספניול, שבתקופתו עמה הוענק לו פרס "דון בלון".
בתום ארבע עונות באספניול, עבר ליריבתה העירונית ברצלונה.
בתחילה היה השוער השני, אחרי פדרו ארטולה, אך בהדרגה תפס את מקומו.
לצד שחקנים כגון ברנד שוסטר ודייגו מראדונה היה אורוטי שחקן מפתח בסגל הקבוצה שאומנה על ידי טרי ונבלס.
הקבוצה זכתה באליפות ספרד בעונת 1984/85. ב-24 במרץ 1985 עצר בעיטת עונשין ובכך הבטיח לברצלונה את התואר.
כשנה לאחר מכן שותף בגמר גביע אירופה לאלופות 1986 עם הקבוצה.
בדרכה לשם, במשחק הגומלין של חצי הגמר, במצב של 3-0 לטובת היריבה מהמשחק הראשון, מחה אורוטי על פסיקת שער גבולי (כאשר הכדור היה על קו השער אך לא עבר אותו במלואו) לטובת היריבה.
זה אפשר לברצלונה להחזיר שלושה שערים משלה ולהביא את המשחק לדו-קרב בעיטות עונשין.
אורוטי הציל בעיטה קריטית והבקיע אחד משלו, ובכך עזר לקבוצתו להעפיל לגמר.
בנוסף, שיחק פעמיים במדי נבחרת חבל הבסקים ב-1979 וב-1980.
חֲבִיבִי יָהּ חֲבִיבִי הוא פיוט ידוע שחיבר המשורר אשר מזרחי.
הפיוט, ידוע על שם הפתיח שלו "חביבי" המתייחס לקדוש ברוך הוא.
על פי פרשנות הראשונים לשיר השירים הקדוש ברוך הוא מכונה "רֵע" של כנסת ישראל "אני לדודי ודודי לי".
הפיוט פופולרי במיוחד בקרב עדות המזרח והוא נושא תפילה לאלוהים שישלח את משיח בן דוד שיגאל את עם ישראל וישיב אותם לשליטה הרוחנית והפיזית בארץ ישראל ובירושלים עיר הקודש, בניית בית המקדש והדלקת המנורה בהיכל בית המקדש, בנוסף הוא מייחל לשיבת הקרבת הקרבנות בהר הבית בשלושת הרגלים.
הפיוט התפרסם בלחנו של רחמים עמר, והוא מבוצע על ידי זמרים וחזנים שונים במשך השנים.
ביצוע נוסף שהתפרסם, הולחן על ידי יוסי גרין, ובוצע על ידי אברהם פריד בדיסק ברכה והצלחה.
חבילה במערכת ניהול חבילות, ובפרט בכאלו הקיימות בהפצות לינוקס, היא יחידת מידע היכולה להיות מותקנת או מוסרת במחשב.
חבילה עשויה לכלול קבצים שונים, ובהם תמונות, גופנים, משחקים, תוכנות ועוד.
בנוסף קיימת בכל חבילה יחידת מטא-נתונים הכוללת את תיאור תוכן החבילה גרסתה ותאימותיה.
מרכז ניהול החבילות מתקין את התוכנה תוך כדי התייחסות למטה המידע המופיע בה.
חביבה רייק הייתה אוניית מעפילים שארגן המוסד לעלייה ב' של "ההגנה".
נקראה על שם צנחנית היישוב במלחמת העולם השנייה שנהרגה בעת מילוי משימתה חביבה רייק.
"אגיוס אנדריאס" (Aghios Andreas) הייתה אוניית משא, בנויה עץ, בעלת תורן אחד (טעון אימות) עם מפרש גף.
אורגנה על ידי צוות שליחי המוסד לעלייה ב' ביוון, בראשות אהוד אבריאל, יאני אבידוב ולוי שבט.
הספינה נחכרה מסוכן מקומי שכינויו ה'אווז'.
מועד ההפלגה מנמל פיראוס היה ידוע לבריטים.
הצי המלכותי קיבל על כך דיווח מהמודיעין הבריטי בפיראוס.
צוות ההכנה של האונייה להפלגה כלל את אריה (קיפי) קפלן ושמואל ינאי (סמק) מהפלי"ם.
ב-15 באפריל 1946 החלו בהכנת האונייה.
ההכנות נמשכו עד 30 במאי.
בשלב האחרון היה צורך להעמיס מים ומזון על ספינה אחרת, ואחר כך, בחוף שומם, להעביר ממנה את הדברים ל"חביבה רייק" ולספינה 'רפי', שהייתה מיועדת לצאת עימה.
הוכנו דרגשים ל-350 איש, ושתי סירות ל-15 איש כל אחת.
הספינה צוידה ב-6 טון דלק, 10 טון מים, ומזון ל-10 ימים.
רב החובל וצוות הימאים היו אזרחי יוון.
מפקד האונייה היה איש הפלי"ם אריה (קיפי) קפלן, ולצדו שמואל (סמק) ינאי וניר גור אריה, והגדעוני היה שלום בורשטיין.
לרשותם עמד מקלט איטלקי לכל הגלים ומכשירי קשר קטנים תוצרת ארצות הברית.
הם נאספו במחנות הכשרה במסווה של מחנה קיץ, במרחק הליכה מאתר ההפלגה: האחד, בפרנקוקליסיה ליד אתונה, והשני, בחוף סוניון.
התגוררו באוהלים שנמסרו מהצבא היווני שקיבלו באמצעות אנשי קשר מקומיים.
הם התאמנו בשחייה ובחתירה, ועברו הדרכה לקראת ההפלגה.
התוכנית הייתה להעלות את המעפילים על שתי ספינות- אחת קטנה בשם 'רפי' והשנייה 'חביבה רייק'.
בלב ים יועברו המעפילים, והספינה 'רפי' תחזור ליוון.
ביום ההפלגה בשעה 17:30, הודיעו למעפילים להתכונן.
'רפי' עגנה במרחק שלושה מטר מסלע גדול.
הותקן כבש (גשר עץ) מהסלע ל- 'רפי'.
המעפילים עברו על גבי הכבש, ומ'רפי' עברו ל'חביבה רייק' שעגנה לידה.
300 מעפילים שוכנו במחסן בגודל 150 מטר מעוקב.
השאר שוכנו על הסיפון ששטחו 80 מ"ר.
המעפילים חולקו לקבוצות בנות 20 בני אדם, והוקמו ועדות לנושאים שונים.
ראשי הקבוצות ומדריכי התנועות שימשו בתפקידים בספינה.
בקרב המעפילים הייתה קבוצת ימאים סלוניקאים שעסקה בכל הצד התפעולי.
שמואל ינאי (ערמוני) התמנה אחראי על עבודת האונייה והניווט.
אריה קפלן (גל) היה אחראי על חיי היומיום באונייה.
תוכנית ההפלגה הייתה לצאת יחד עם האונייה הקטנה "רפי", ולהעביר את האנשים מ"רפי'" ל"חביבה רייך", כאשר יהיו במרחק 150–200 מיל מחופי ארץ ישראל.
ואז צוות הימאים היה אמור לעבור ל"רפי".
שתי הספינות קיימו ביניהן קשר במהלך ההפלגה בעזרת אלחוט דיבור, איתות ודגלים.
רבי החובלים התנגדו לנתיב השיוט המתוכנן, משום שרצו לשוט לאורך החוף הטורקי.
הם חששו יותר מהמצרים מאשר מהאנגלים, אך לבסוף הסכימו.
בתחילת ההפלגה הים היה שקט.
שתי האוניות "חביבה רייק" ו"רפי" יצאו יחד מן הנמל והקימו קשר ביניהן.
הנתיב המתוכנן היה: מפיראוס דרך האי סירוס (Siros).
אחר כך שונה הנתיב והספינה עברה בין רודוס לסקרפנטו ומשם לכיוון פורט סעיד.
כשהייתה האונייה מול נמל אנאויסוס ( Anauisos ), התנגשה בסירת מנוע קטנה, אך לא נגרם כל נזק.
בגלל מחסור במים, הפליגו לכיוון רודוס והצטיידו במים באי סקרפנטו.
ב-3 ביוני הם עגנו שם במשך הלילה מחשש מוקשים, או עלייה על שרטון.
ב-5 ביוני בשעה 18:00 הועברו המעפילים מ-'רפי' ל'חביבה רייק'.
מלחי 'חביבה רייק' עברו אל ה'רפי', וכן עבר אליה אחד הגדעונים.
מעתה השיטו את האונייה המלווים אנשי הפלי"ם.
כן הועברו ל"רפי" שני טון מזון מיותרים מ"חביבה רייק".
הצוות היווני חזר ליוון עם "רפי".
ב-6 ביוני זיהו את 'דומייטה' במרחק 30 מייל.
משם פנו בנתיב לפורט סעיד ובערב זיהו את אורותיה.
התארגנות האונייה והפלגתה היו ידועים לבריטים.
וכן ידעו על העברת הנוסעים בלב ים.
באונייה התכוננו לעימות עם הבריטים וקבלו הנחיות אחדות.
במקרה שיתפסו וייאלצו להפליג לכיוון אחר, יש לחבל במכונות ולארגן התנגדות.
וכן, כאשר יתגלו, על האנשים כולם לרדת אל מתחת לסיפון.
אתר הורדת המעפילים נקבע לחוף ניצנים.
על פי התוכנית על החוף ידליקו פנס נפט, ויש להגיע מכיוון דרום.
ב-7 ביוני בשעות הבוקר כשהספינה הייתה במרחק 40 מייל מהחוף, הופיע מטוס בגובה נמוך.
המטוס חג מעליה 3 פעמים.
לקראת הצהרים נראתה משחתת מתקרבת.
בשעה 13:00 הגיעה המשחתת והחלה מלווה את הספינה.
בשעה 16:00 נעלמה המשחתת ונראה כי הפליגה כדי למסור דיווח.
המשחתת הבריטית התקרבה לאונייה, ירדו מלחים אחדים לסירה וירו כמה צרורות.
כעבור מחצית השעה החליטו באוניה לביים קלקול במנועים ולעצור.
בשעה 16:00 הוחלט להמשיך בהפלגה לכיוון צפון – מערב, להתרחק מהחוף כדי להתחמק מהבריטים ולחזור למחרת עם שחר ולנסות להגיע לחוף תל אביב.
ב-19:30, כשחזרה המשחתת, כיבתה הספינה את אורותיה והפליגה בכיוון ההפוך.
תרגילי ההתחמקות נמשכו עד חצות,
אז התקרבה המשחתת "סומארץ" ( "Saumarez" ) וכן סירות משטרה.
המשחתת נגחה בדפנות האונייה, והבריטים עלו וניסו להתניעה אך בחוסר הצלחה.
וכן ניסו לתחקר את העולים.