tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1941 הוא נישא לאדריכלית יהודית סגל, אשר עבדה גם היא במשרדו של קאופמן.
בשנת 1957, עזב הזוג את הארץ לגרמניה.
כעבור שנה, ביום 22 בדצמבר 1958, בגיל 72, נפטר באופן פתאומי ברומא ושם נקבר בבית העלמין היהודי.
1935 - בית הכנסת בחדרה, עם יהודית סגל
1934-1936 - בית הכנסת ישורון בירושלים עם מאיר רובין ובנימין אנקשטיין
1937- טיילת חוף תל אביב
1943- תוכנית לשכונת תלפיות, ירושלים
1943 - הצעה לפיתוח רצועת ירק סביב העיר העתיקה (ירושלים)
1946 - קולנוע אורה בחיפה, עם אוסקר קאופמן
1950-1957 - בית ההסתדרות, ירושלים, עם יהודית סגל שטולצר
פרס של אקול דה בוזאר בפריז
אויגן סלומון היה איש עסקים גרמני יהודי, ממייסדי קבוצת הכדורגל הגרמנית מיינץ 05 ויושב הראש הראשון שלה.
סלומון נולד ב-1888 בעיר וורשטאט שבמדינת הסן בגרמניה ועבר למיינץ עם משפחתו בשנת 1900. ב-1905 היה שותף להקמת "מועדון הכדורגל של מיינץ והסן 1905" וכבר בגיל 17 נבחר ליושב הראש הראשון של הקבוצה.
ב-1906 נרשמה הקבוצה בניהולו להתאחדות הכדורגל של דרום גרמניה, ובאוקטובר 1906 שיחקה הקבוצה את משחקה הראשון במסגרת הליגה השנייה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה עבר עם משפחתו ללורן שבצרפת ובשנת 1918 חזר עם משפחתו למיינץ.
תחת ניהולו כיו"ר, חבר הנהלה ומממן, עברה הקבוצה מספרי תהליכי מיזוג עם קבוצות אחרות, עד שלאחר מלחמת העולם הראשונה בשנת 1919 הוקם מועדון הכדורגל תחת שמו הנוכחי, Fußball-und Sportverein Mainz 05.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 נהנתה הקבוצה תחת ניהולו של אויגן סלומון מהצלחה מקצועית וזכתה במספר אליפויות של הליגה הדרום גרמנית.
באותן שנים שגשגו עסקיו של סלומון כקמעונאי בתעשיית הטקסטיל.
עם החלת תהליכי הנאציפיקציה (חוקי ההאחדה) בשנת 1933 קוטלגה קבוצת הכדורגל של מיינץ כ"ארגון יהודי", היות שמלבד סלומון, כיהן כחבר הנהלת המועדון גם קארל להנשטיין (1887–1954), דמות מפתח בקהילת היהודית בעיר, ומספר יהודים מילאו תפקידים שונים במועדון.
ב-10 באוגוסט 1933 הועבר בעצרת הכללית תיקון לחוק שבמסגרתו הוחלט לסלק את היהודים ממעורבות בכדורגל הגרמני.
אירועי השנים הבאות בחייו של סלומון לוטים בערפל.
ידוע כי ב-1934 ספר הטלפונים של העיר מיינץ עוד הכיל את מספר הטלפון שלו אך על פי תיעוד ההגירה, עזבו סלומון ומשפחתו את גרמניה ב-1933. מחקר שבוצע ב-2011 על ידי נציגי ארכיון מיינץ ואגודות הנצחה ממדינת ריינלנד-פפאלץ, עלה כי היגר עם משפחתו לצרפת שם חי עד 1942.
בנובמבר 1942 גורש אויגן סלומון למחנה הריכוז דראנסי ומשם נשלח לאושוויץ, שם נרצח ב-14 בנובמבר 1942.
הרחוב המוביל לאצטדיון אופל ארנה של מיינץ 05 נקרא על שמו של אויגן סלומון (Eugen-Salomon-Straße)
אויגן משה ורבר (בסרבו-קרואטית: Eugen Moše Verber; בסרבית קירילית: Еуген Моше Вербер; 25 בינואר 1923, סובוטיצה, ממלכת יוגוסלביה – 1 בינואר 1995, בלגרד, הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה) היה איש ציבור יהודי, שחקן, במאי, מפיק, פובליציסט, סופר ומתרגם יוגוסלבי.
אויגן משה ורבר נולד בסובוטיצה ב-1923 למשפחה יהודית אורתודוקסית.
הוא רכש השכלה יסודית יהודית בעירו, ותיכונית בנובי סאד.
בנובי סאד עסק בהוראת עברית.
בינואר 1942 הצליח להימלט מהטבח בדרום באצ'קה, הגיע לבודפשט, ובהמשך נשלח לעבודות כפייה בחזית המזרחית.
הוא הצליח להימלט מהמחנה בו הוחזק ולהצטרף לכוחות הצבא האדום, והגיע עמם בהמשך ליוגוסלביה.
הוא החל לשחק בתיאטראות בוויבודינה ובמקביל כתב בשני עיתונים שהופיעו בקרואטית ובהונגרית.
בהמשך, עבר לסרייבו ושיחק בתיאטרון הלאומי הבוסני, עבד בתחנת הרדיו המקומית כמפיק תוכניות, וככתב בעיתון מקומי.
בסרייבו הקים להקת תיאטרון, וב-1949 הפיק פסטיבל תרבות ראשון מסוגו בעיר.
ב-1951 עבר לשחק ולביים בתיאטרון בניש.
ב-1963 עבר לבלגרד, ושם שיחק בתיאטרון הדרמה של בלגרד עד 1975.
מ-1960 ועד 1990 שיחק בכ-60 סרטי קולנוע, טלוויזיה וסדרות טלוויזיה.
ורבר חקר את תרבותם ושפתם של יהודי יוגוסלביה, והחל מראשית שנות ה-60 פרסם מאמרים בתחום היהדות וכן תרגם לסרבו-קרואטית מאמרים וספרים בהונגרית, ארמית, עברית ויידיש.
ב-1977 הצטרף לברית עברית עולמית, השתתף והרצה באופן תדיר בכנסי הברית.
ב-1979 פורסם הספר בעריכתו: "השפה, הכתב והספר של יהודי יוגוסלביה".
הוא תרגם לסרבו-קרואטית מיצירותיו של יצחק בשביס-זינגר.
ורבר השתתף והרצה בקונגרס העולמי למדעי היהדות.
ב-1988 פרסם מהדורה של הגדת סרייבו ובה ביאורים, פירושים ורקע כללי, אשר נודעה כ"הגדת סרייבו – מהדורת ורבר".
היה נשיא איגוד מתרגמי הספרות הסרבית.
אויגן פרופר (5 בספטמבר 1911 – 21 באפריל 1986) היה תעשיין ישראלי, ממייסדי חברת "אסם", מנכ"ל ויו"ר מועצת המנהלים שלה.
אויגן פרופר נולד וגדל בעיר טפליצה (אז בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית וכיום בצ'כיה), וסיים את האקדמיה למסחר בצ'כיה.
אביו, אדוארד, הקים ב-1892 את מפעל האטריות והמקרוני הראשון בטפליצה והעסיק מאה ועשרים פועלים.
אדוארד נפטר ב-1932 ואויגן בנו היחיד בן העשרים ואחת ירשו כמנהל העסק.
אויגן היה מעורב מצעירותו בפעילות ציונית בתנועת "הליגה למען ארץ ישראל העובדת".
בשנת 1935 נשא פרופר לאישה את עליזה (אליס) לבית הייק.
בשנת 1938, משהיטלר סיפח לגרמניה את חבל הסודטים, החליט לעזוב את טפליצה, שהשתייכה לסודטים, ועבר עם משפחתו לפראג, שם חיכה לקבלת אשרת כניסה לארץ-ישראל.
אויגן פרופר עזב את פראג ב-14 במרץ 1939, עלה לארץ ישראל עם רעייתו ואמו והתיישב בתל אביב, בה התגורר עד יומו האחרון.
באותה שנה בנה מכונה לייצור אטריות וביחד עם שותפו ד"ר פרנץ קליין השקיע 35 לירות והקים בחנות קטנה ששכר ברחוב עמק יזרעאל מפעל לאטריות ששמו "הדגן".
קליין ופרופר ייצרו במשך הבוקר, אחר-כך שטחו את האטריות על רשתות אותן הניחו בחצר לייבוש ופרופר הלך ברגל או נסע באוטובוסים אחר-הצהריים כדי למכור את מרכולתו לחנויות.
באותה עת פעלו בארץ ישראל כשלושים ושניים בתי חרושת לאטריות.
המפקח על המזונות הנהיג קיצוב בקמח ופרופר וקליין החליטו לאחד כוחות עם מתחריהם, במקום להתחרות איתם על הקצבות ולקוחות.
ב-1942 פרופר וקליין פנו לעזריאל וייל, שמשון וילמרסדורף ויעקב לורש, בעלי מפעל "עסיסית" ולאליהו חרפק ומשה קצמן, בעלי מפעל "איטרית" והקימו ביחד איתם מערך מכירות משותף ששמו "אסם – איחוד בתי חרושת לאיטריות בארץ ישראל בע"מ".
בעליהן של שלוש החברות היו שבעת המייסדים של חברת "אסם" ששכרו חנות ברחוב החשמל 3 ולשם העבירו את המוצרים שייצרה כל חברה וממנה חולקה לחנויות על גבי תלת-אופן.
עם התחזקותה של אסם בשוק וכדי לייעל את הייצור החליטו השותפים להקים מפעל אחד במקום שלושת הקיימים, הם רכשו מגרש בבני ברק וב-1947 הקימו את בית החרושת "נקיד" לייצור מקרוני, ספגטי ואטריות, כשלכל חברה שליש בבעלות, ובסתיו 1947 החל המפעל לעבוד.
בשנת 1951, בתקופת הצנע, כשהיה מחסור באורז, פנה דוד בן-גוריון לפרופר בבקשה למצוא פתרון שישמש תחליף לאורז שאליו היו רגילים העולים שזה מקרוב באו מצפון אפריקה ומארצות ערב.
בבסיס הבקשה עמדה בעיית המחסור במטבע חוץ לצורכי רכישת אורז, בעוד הקמח ניתן בחלקו כסיוע חוץ אמריקאי.
כתגובה לפנייה זו פיתחה אסם את הפתיתים האפויים בצורת אורז, אשר נקראו בשנות החמישים "אורז בן-גוריון" והיו בתחילה בצורת אורז.
הפתיתים הראשונים יצאו לשוק ב-1954, יוצרו בציוד פשוט ונאפו בתנור קונדיטוריה קטן.
בשנות האלפיים, מייצרים במפעלי אסם למעלה משני טון פתיתים בשעה.
החל משנות התשעים של המאה העשרים, הפכו הפתיתים למוצר שמשתמשים בו במסעדות יוקרה בארצות הברית בשם "קוסקוס ישראלי".
ביום העצמאות ה-70 למדינת ישראל נבחרה המצאת הפתיתים להיכלל בספר "להמציא כל בוקר מחדש" המתאר את 70 ההמצאות והחידושים הבולטים ב-70 שנותיה של מדינת ישראל.
שתי המצאות נוספות של אסם שנכללו בספר הן במבה וביסלי.
המוצר הראשון שאסם ייצרה לאחר אטריות היה שקדי מרק וגם מוצר זה פותח באסם על בסיס שמן שתוקצב לאסם ומכונת בצק שהייתה בלתי מנוצלת.
אסם גדלה והתרחבה לתחומים נוספים: אבקות מרק, בייגלה, קמח תופח, אבקות פודינג ללא בישול.
ב-1957 החל המפעל לייצא את מוצריו למדינות אחרות - בתחילה לאיסלנד ואחר-כך בעיקר לשוק היהודי באנגליה ובארצות הברית.
ב-1959 הקים פרופר באנגליה חברה מקומית לשיווק מוצרי "אסם" ומכר לחברות "מרקס אנד ספנסר", "טסקו" ו"סיינסבורי" האנגליות.
ב-1964 הוקם מפעל החטיפים בחולון.
הבמבה הראשונה הייתה בטעם גבינה, אולם משזו נכשלה, התקבלה הצעתו של אחד ממנהלי החברה לצפותה בחמאת בוטנים והיא זכתה להצלחה.
בשנות החמישים המציא פרופר ביחד עם הפרסומאי אמנון אריאלי את הסיסמה "זה טוב זה אסם", ששימשה את החברה עשרות שנים.
פרופר נתן לכל מוצרי אסם שמות עבריים, ועוד בשנות השבעים הדפיס על מוצריו כיתוב המבטיח שכל מוצר פגום יוחלף על ידי המפעל.
בשנותיה הראשונות של החברה היא נוהלה על ידי שלושה מנהלים משותפים: אויגן פרופר, אליהו חרפק ושמשון וילמרסדורף.
וילמרסדורף נפטר בשנת 1978 וחרפק פרש מניהול החברה והפך ליו"ר מועצת המנהלים.
עד שנת 1981 אויגן פרופר נשאר מנכ"ל יחיד.
כשחרפק עזב את תפקידו כיו"ר מועצת המנהלים, פרופר החליפו בתפקיד.
בהיותו בן שבעים, בשנת 1981, פרש מתפקידו ארוך השנים כמנכ"ל אסם, בהתאם לכלל שקבע שמנכ"ל יכול לכהן רק עד גיל 70. בניו גד ודן מונו למנכ"לים משותפים בחברה.
אויגן נותר יו"ר מועצת המנהלים של החברה.
כל פעילויות אסם אוחדו ב-1964 תחת חברת ההחזקות "אסם השקעות".
עם מותו של אויגן פרופר ב-1986 אסם הייתה אחת מתשלובות המזון הפרטיות הגדולות בישראל וכללה 1,800 עובדים בתשעה מפעלים: באור יהודה, בני ברק, גן יבנה, חולון, יקנעם, מגדל העמק, מחסום ארז, פתח תקווה ותל אביב.
המחזור השנתי של אסם ב-1985 היה 90 מיליון דולר, מתוך זה היא ייצאה בעשרה מיליון דולר וייצרה כ-800 פריטי מזון.
בבעלות אסם היו 75% ממפעל הקוסמטיקה של "חברת הלנה רובינשטיין", כמו כן רכשה את מפעל "תאומים" ליצור כעכים, ב-1970 רכשה 79.2% ממפעל האפיה "לחמנו" לביסקוויטים.
ב-1981 רכשה את חברת "פרומין" המתחרה שהתמחתה בביסקוויטים.
ב-1981 אסם הקימה את חברת "מעדנות" למוצרי מזון קפואים ביחד עם סנפרוסט ועלית.
אסם בנתה ב-1981 את קריית אסם בפתח תקווה בהשקעה של קרוב ל-10 מיליון דולר.
פרופר הקים את חברת "אוסדע", שעסקה בפיתוח מפעלים לייצור מוצרי מזון בחו"ל.
ב-1982 הייתה אסם במקום ה-34 מבין מאה החברות התעשייתיות הגדולות במשק.
בינואר 1986 נקלעה משפחת פרופר למחלוקת עם בעלי החברה האחרים והחליטה למכור את חלקה בסך 17.4% באסם.
לאחר שלא נמצא לה קונה, דן פרופר חזר לכהן כמנכ"ל באוקטובר 1986.
אסם ביוזמת אויגן פרופר הייתה בין המשקיעים בבנק הבינלאומי הראשון עם היווסדו ב-1972.
פרופר היה שותף בקבוצת "דנות" שנוסדה בנובמבר 1979 על ידי קבוצת תעשיינים ואנשי עסקים ישראלים.
"דנות" רכשה את הבנק הבינלאומי הראשון, הקימה ורכשה עיתונים ושורת מפעלי תעשייה והייטק.
בשנת 1985 נקלעה לחובות וקרסה.
פרופר היה פעיל בהתאחדות התעשיינים ומילא בה תפקידים שונים: יו"ר אגף מזון וחבר נשיאות, חבר דירקטוריון של הבנק לפיתוח התעשייה, נציג ההתאחדות בבית הדין הארצי לעבודה ונציג התאחדות התעשיינים בוועדות ציבוריות רבות.
בנוסף לכך, ישב במועצת המנהלים של בנק איגוד וגליל תעשיות וכיהן כנשיא מועדון רוטרי תל אביב.
בשנת התשל"ז 1977 זכה בפרס התעשייה מטעם התאחדות התעשיינים.
ב-2011 העניקה התאחדות התעשיינים למשפחת פרופר אות הקרה על מפעל חיים, להנצחת זכרו של אויגן פרופר.
פרופר לקה בליבו והלך לעולמו ב-27 באפריל 1986, בהיותו בן שבעים וחמש.
הוא הותיר אחריו אישה, עליזה (אליס) פרופר (נפטרה ב-2008), ושני בנים: דן וגד.
דן פרופר ניהל את קבוצת אסם בשנים 1987–2006 וגד פרופר ניהל את הפעילות הבינלאומית של הקבוצה.
לאורך כל חייו שמר אויגן פרופר על אורח חיים צנוע.
הוא נסע במכונית לארק ישנה ללא נהג, כשהרכב היה בתיקון נסע בתחבורה ציבורית, גר שנים רבות ועד למותו בדירה צנועה בבניין בתל אביב, טס לחו"ל במחלקת תיירים, מעולם לא סעד במסעדות פאר ולא השתתף באירועים נוצצים, הוא החתים שעון נוכחות במפעל מדי יום כאחרון העובדים ומשרדיו היו מרוהטים בפשטות.
אויגן שיפר היה פוליטיקאי גרמני יהודי מומר, ששירת כשר האוצר ושר המשפטים.
היה בין מקימי המפלגה הדמוקרטית הגרמנית והמפלגה הליברלית דמוקרטית של גרמניה.
אויגן שיפר נולד בברסלאו (אז חלק של ממלכת פרוסיה) למשפחה יהודית.
לאחר סיום בית הספר הוא למד משפטים בברסלאו, לייפציג וטובינגן.
אויגן שיפר עבר לברלין ועסק בתחום.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא היה אחראי על התחום המשפטי במשרד המלחמה.
במקביל הוא היה חבר ברייכסטאג.
לאחר המהפכה הגרמנית שפר היה בין מקימי המפלגה הדמוקרטית הגרמנית וחבר בפרלמנט החדש.
אויגן שיפר התמנה של שר האוצר הראשון של המדינה החדשה.
לאחר חתימת חוזה ורסאי הוא נכלל בממשלה פעם נוספת, כאשר פעמיים היה שר המשפטים (פעם ראשונה הוחלף על ידי אנדראס בלונק ופעם שנייה כאשר החליף אותו).
בשנים 1922–1923 הוא היה נציג גרמניה בבית הדין הבינלאומי לצדק.
בשנת 1924 הוא היה בין תומכי תוכנית דוז.
בשנת 1925 הוא עזב את המפלגה ואת החיים הפוליטיים.
אויגן שיפר עבר לתחום עסקים.
בשנת 1928 הוא פרסם ספר Die Deutsche Justiz בו הציע להנהיג שינויים רחבים במערכת המשפטית הגרמנית.
בתקופת גרמניה הנאצית, בלחץ עורכי דין בעלי השפעה, הוא המשיך להתגורר בביתו עד לשנת 1943, ואז ביחד משפחתו נאלץ לעבור לגטו של ברלין.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה הוא התגורר בשטח שנכבש על ידי ברית המועצות.
באוגוסט 1945 הוא היה בין מקימי המפלגה הליברלית דמוקרטית של גרמניה ותוך זמן קצר עבר לברלין המערבית.
אויגן שיפר נפטר בשנת 1954.
אויגן פון פאלקנהיין היה גנרל פרשים גרמני, מפקד קורפוס המילואים ה-22 במלחמת העולם הראשונה והלורד צ'מברלין של הקיסרית אוגוסטה ויקטוריה.
פון פאלקנהיין נולד ב-4 בספטמבר 1853 בבורג בלכאו, פרוסיה המערבית לפדור פון פלקנהיין ולפרנציסקה פון פלקנהיין, לבית פון רוזנברג.
אחיו ארתור הפך לחונך של יורש העצר וילהלם, ואילו אחיו אריך, היה שר המלחמה הפרוסי וראש המטה הכללי של גרמניה.
אחותו היחידה אולגה פון פלקנהיין הייתה אמו של פילדמרשל פדור פון בוק.
פאלקנהיין התגייס לצבא פרוסיה ב-2 באוגוסט 1870, והצטרף לרגימנט הקירסירים ה-2 (פומרניה - "המלכה").
הוא הפך לחבר המטה הכללי של פרוסיה בשנת 1883, ולנספח צבאי בפריז בשנת 1887. בשנת 1889 הוא הצטרף למטה הצבאי של וילהלם השני והפך למחנכם של הנסיכים וילהלם ואייטל פרידריך.
בשנת 1894 הוא חזר למטה הכללי.
בשנת 1895 הפך פאלקנהיין למפקד רגימנט הדרגונים ה-1 של המשמר ("ויקטוריה, מלכת בריטניה הגדולה ואירלנד"), ובשנת 1898 הוא מונה לראש מטה הקורפוס התשיעי.
בדצמבר 1901 מונה פאלקנהיין למפקד חטיבת הפרשים ה-19 בהנובר, וב-15 באפריל 1908 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-11 בברסלאו.
פאלקנהיין פרש מהצבא ב-2 במאי 1910, הועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים, ומונה ל"אוברהופמייסטר" (לורד צ'מברלין) של הקיסרית אוגוסטה ויקטוריה.
ב-1 בספטמבר 1914 מונה פאלקנהיין למפקד קורפוס המילואים ה-22, אשר הוקם כחלק מהגל השני של הגיוס במלחמת העולם הראשונה, וכלל את דיוויזיות המילואים ה-43 וה-44. הקורפוס נערך בחזית המערבית כחלק מהארמייה הרביעית בפיקוד אלברכט, דוכס וירטמברג.
הקורפוס נטל חלק בקרב איפר הראשון, וביוני 1915 הועבר לחזית המזרחית, שם השתתף במתקפת גורליצה-טרנוב.
לאחר מכן הועמד הקורפוס תחת פיקודה של הארמייה האוסטרית השלישית בפיקודו של הרמן קבש, והשתתף עמה בכיבוש סרביה.
בפברואר 1916 הוא חזר למערב, והשתתף בקרבות העזים באזור ורדן.
ביולי 1916 נשלח הקורפוס לחזית המזרחית, על מנת לבלום את מתקפת ברוסילוב, ובפברואר 1918 השתתף הקורפוס בהתקדמות לאוקראינה, ובכלל זה כיבוש קייב, ועם סיום המלחמה פורק הקורפוס.
פאלקנהיין שב לגרמניה בנובמבר 1918, ופרש מהצבא ב-30 ביוני 1919.
פאלקנהיין נפטר בברלין-ליכטרפלדה ב-3 בינואר 1934.
פאלקנהיין התחתן עם לואיז פון דורנברג בשנת 1893, נכדתו מריה פון קוויסטורפ הייתה אשתו של ורנר פון בראון.
אויגן וולאשק היה כדורגלן ומאמן שווייצרי, ששיחק בעמדת החלוץ.
וולאשק נולד ב-20 ביוני 1917 במוסקבה שברוסיה לאב צ'כי ואם שווייצרית.
בגיל שנתיים עבר עם משפחתו לגור בז'נבה ובמהלך הקריירה בשווייץ שיחק במועדונים סרבט ז'נבה, יאנג בויז ברן ולה שו-דה-פון.
לאחר שפרש מכדורגל וולאשק היה למאמן וגם לכלכלן במנהל הכספי בז'נבה.
במדי נבחרת שווייץ עשה את הופעת הבכורה בשנת 1937 בניצחון 3–4 על אוסטריה.
במונדיאל 1938 היה לאחד מגיבורי הניצחון על גרמניה הנאצית ב-2–4 במשחק החוזר שבשמינית הגמר, כשהוא כובש את אחד השערים.
משחקו האחרון במדיה היה בשנת 1945 בניצחון 0–1 נגד צרפת.
עד היום הוא נחשב לכדורגלן השווייצרי היחיד שזכה שיצא עליו סרט, ששמו הוא – "החלום של וולאשק".
הוא נפטר ב-22 במרץ 2007 בשווייץ בגיל 89, ובכך היה לשחקן האחרון שנשאר בחיים מבין כלל שחקני סגל נבחרת שווייץ במונדיאל 1938.
אויגן פון קהלר (במקור קוהן (כהן), בגרמנית: Eugen von Kahler; 6 בינואר 1882 – 13 בדצמבר 1911) היה צייר, גרפיקאי ומשורר דובר גרמנית, ממוצא יהודי.
אויגן קהלר, שמשפחתו התעשייתית העשירה שינתה את שמה מקאהן לקהלר בשנת 1894. אויגן למד אצל היינריך קניר בין 1901 ל-1905 ואצל פרנץ פון שטוק באקדמיה לאמנות במינכן.
סטודנטים עמיתים היו רודולף לוי והנס פורמן.
הוא גם קיבל שיעורים פרטיים מהוגו פון הברמן.
קהלר סבל משחפת מאז שנת 1900, מה שגרם לשהות שונות בבתי הבראה.
באביב 1907 עבר קהלר קורסים בציור עירום בבית ספר פרטי לציור בפריז וביקר במוזיאונים בעיר כמו הלובר.
בבית הקפה דו דום פגש אמנים כמו פרידריך אהלרס-הסטרמן , אוסקר מול, ז'ול פסקין, אליזבת אפשטיין וסוניה טרק והשתתף בתערוכות בסלון ד'אוטומן ובסלון האינדיפנדנטים.
בגלל מחלת הריאות שלו, הוא שהה באקלים החם של מצרים מאמצע ינואר ועד סוף מרץ 1908. בתחילת דצמבר 1909 ערך את נסיעתו הראשונה לתוניס ולאלג'יר, שנמשכה עד לאביב 1910. הטיולים עוררו בו השראה לנושאים אוריינטליים.
ממאי עד סוף אוגוסט 1910 שהה אויגן קהלר בלונדון; בספטמבר חזר להתגורר במינכן, והציג כמה עבודות בתערוכה.
ב־8 באוגוסט 1911 אביו קיבל תואר אבירות בזכות שירותיו בתחומי התרבות והכלכלה בבוהמיה, וכל בני המשפחה קיבלו תואר אביר.
באוקטובר, נערכה תערוכת היחיד הראשונה של קהלר התקיימה בגלריה המודרנית של היינריך תנהאוזר במינכן.
ב־13 בדצמבר 1911 נכנע אויגן פון קהלר, היה בן פחות מגיל שלושים שנה, למחלתו הקשה ונקבר בבית העלמין היהודי בפראג.
הוא הותיר אחריו ציורי שמן רבים, צבעי מים, רישומים ותחריטים.
בן דודו וחברו, הסופר אריך פון קהלר, דאג לעיזבונו של האמן.
לאחר מותו של אויגן פון קהלר, נמצא מספר רב של שירים שהתפרסמו על ידי חבריו בשנת 1914.
כמה ימים לאחר מותו של קהלר, ב־18 בדצמבר 1911, נפתחה במינכן התערוכה הראשונה של קבוצת האמנים "דר בלאוה רייטר" (הרוכב הכחול) בה הוצגו שתי עבודותיו של קהלר לאחר מותו.
וסילי קנדינסקי כתב הספד על עמיתו שנפטר מוקדם, שהודפס באלמנך "דר בלאוה רייטר" במאי 1912, יחד עם שתי רפרודוקציות של תמונות האמן.
אוידומבראד (בהונגרית: Újdombrád) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
פירוש שם הכפר בהונגרית הוא דומבראד (dombrád) החדשה (Új), והוא הוקם בשנת 1989 אחרי שנפרד מדומבראד.
אויטי לשעבר גרדיקקי היא קהילה המורכבת מהכפר בעל אותו השם, והכפר הסמוך סקמנוס, שני הכפרים נמצאים על הר אוטה שבפתיוטיס, יוון.
מאז רפורמת השלטון המקומי בשנת 2011 הקהילה היא חלק מעיריית לאמיה, ומהרשות המוניצפלית גורגופוטמוס.
במפקד 2011 האוכלוסייה של כלל הקהילה הייתה 222, מתוכם 167 בכפר אויטי ו-55 בכפר סקמנוס.
אויה הוא כפר קטן באי סנטוריני שביוון.
היישוב ממוקם בגובה 458 מטרים מעל פני הים.
בשנת 2011 מנתה אוכלוסיית היישוב 1,545 תושבים.
היישוב נהרס ברובו ברעידת האדמה שאירעה במקום בשנת 1956.
הכפר הוא אחד מאתרי התיירות הפופולריים ביותר באזור הים האגאי.
עלילת הקומדיה הרומנטית האמריקנית "Summer Lovers" משנת 1982, בכיכובם של פיטר גלאגר, דריל האנה וואלרי קווינסן, מתרחשת בכפר.
מייקל וקאת'י, שתי הדמויות הראשיות בסרט, גרו בווילה באויה.
הוילה בה מתרחשת עלילת הסרט נרכשה בשנת 1987 והוסבה לחנות מתנות בשם "Summer Lovers".
בשנת 2004 צולמו בכפר סצנות מספר בולטות בסרט "אחוות הג'ינס" ובשנת 2008 שוב עבור הסרט "אחוות הג'ינס 2" .
משחק הווידאו "Sonic Unleashed" משנת 2008 מתרחש באויה.
כמו כן, במשחק הווידאו "Overwatch" משנת 2016 השלב "Ilios" התבסס בעיקר על אויה.
אוּייֶזְד, לפעמים נפה , או פוביט באוקראינה (באוקראינית: повіт, בפולין הקונגרסאית: פוביאט powjat) הייתה יחידה במסגרת החלוקה המנהלית-טריטוריאלית בימי הנסיכות הגדולה של מוסקבה (או הדוכסות הגדולה של מוסקבה), בימי האימפריה הרוסית ובהתחלת רוסיה הסובייטית (הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית) וברית המועצות.
השם היה בשימוש עוד בזמן רוס של קייב החל מן המאה ה-13.
האוייזד נוצר מהתאחדותן של כמה יחידות הקרויות וולוסט (волость) שהיו התארגנויות מנהליות של מספר יישובים מסביב לכפר חשוב או עיר.
בימי הביניים היחידות המנהליות-צבאיות הכלולות בתוך האוייזדים נקראו "אוסאדה" (אוסאדות).
במאה ה-18 היו האוייזדים ליחידות שניות בחלוקה המנהלית אחרי הפלך או הגוברניה.
הרפורמה המנהלית בימי השלטון הסובייטי בשנים 1923–1929 הפכה את מרבית האוייזדים לראיונים.
באוקראינה הסובייטית הם הפכו ל-40 אוקרוגים
אשר לתקופה קצרה, בשנים 1930-1925,היו היחידות הראשונות של החלוקה המנהלית.
במקור ה"אוייזדים" היו קבוצות של כמה וולוסט, כשכל וולוסט כללו כמה יישובים שהקיפו כפר חשוב או עיר חשובה.
בראש האוייזד עמד "נמסטיניק" ממונה על ידי קניאז והחל מהמאה ה-17 על ידי מושל הקרוי ווייבודה.
במאות 16–17 התחילו אוייזדים להתאחד ליחידות קרויות "רזריאד" שהוחלפו במאה ה-18 על ידי פלכים המכונים ברוסית "גוברניות".
בשנת 1708 הנהיג הקיסר פיוטר הגדול רפורמה של החלוקה המנהלית, לפיה חולקה האימפריה הרוסית לפלכים או גוברניות.
החלוקה לאוייזדים בוטלה זמנית והוחזרה בשנת 1728 על ידי רפורמה של הקיסרית יקטרינה הראשונה.
הפלכים חולקו הפעם לאוייזדים, מעין תת-פלכים או נפות היסטוריות.
באותה תקופה הוקמו 14 פלכים עם 250 אוייזדים.
חלוקת הפלכים לאוייזדים אושרה על ידי הקיסרית יקטרינה הגדולה בשנת1775 ושוב על ידי החלטת הסנאט ב-13 בדצמבר 1796. במהלך עשור קמו אחרי 1775 40 פלכים, שנקראו תחילה "נאמסטניצ'סטבו" ואחר כך "גוברניות" והם כללו 483 אוייזדים.
באזורי מרכז אסיה וסיביר ואצל הקוזקים במקום אוייזדים הוקמו יידות קרויות "אוקרוג".
האוייזד הייתה יחידה מנהלית, משפטית ופיסקלית.
המרכז המנהלי של האוייזד הייתה עיר, "סטניצה קוזקית" או "פורפוסט".
בראש האוייזד עמד אציל מקומי תקפידו נקרא "איספראבניק שנבחר כל פעם לשלוש שנים.
בין השנים 1775–1862 הוא נקרא " קפיטן איספרבניק".
האיספרבניק עמד גם בראש בית משפט קולגיאלי - "זמסקי סוד".
החל משנת 1862 האיספרבניק לא נבחר יותר אלא התמנה על ידי השלטון.
מאותו רגע הוא הפסיק לעמוד בראש בית המשפט או המשטרה.
אחרי ביטול הצמיתות של האיכרים ב-1861 בשנת 1864 התחיל השלטון של אלכסנדר השני להנהיג השלטון מקומי בעל אוטונומיה מוגבלת הקרוי "זמסטבו".
ה"זמסטבה" כללו אספות (סובראניה) ברמת האוייזד והפלך ורשויות של האוייזד ושל הפלך (אופראווה).
ברפורמה המנהלית בברית המועצות בשנים 1929-1923 רוב האוייזדים הפכו ל"ראיונים".
באוקראינה הם הפכו לאוקרוגים (אוקרוה) שהיו יחידות מנהליות טריטוריאליות ראשונות בשנים 1925–1930.
בשנים 1941-1940 ו-1944–1949 באסטוניה, לטביה ובמולדובה ההונהגה זמנית החלוקה ל"אוייזדים".
אויגן הרמן-פרידה היה יהודי גרמני, איש מחתרת אנטי נאצי בגרמניה בתקופת השואה.
הרמן-פרידה גדל ברחוב מרינגדם (Mehringdamm) בברלין.
הוריו היהודיים נפרדו בילדותו ואמו נישאה ליוליוס פרידה, נוצרי.
רק בתקופת לימודיו בבית הספר התוודע לעובדת יהדותו והחל לחוות אפליה והדרה.
אחרי 1943, ההגנה שקיבל מאביו החורג, הנוצרי, כבר לא הספיקה לשם מניעת התייחסות אליו כאל יהודי.
עד תום המלחמה הסתתר עם חברים וקרובים בברלין, ועם פעיל ההצלה הנס וינקלר בלוקנוואלדה (Luckenwalde).
שם הצטרף הרמן-פרידה לקבוצת ההתנגדות "קהילה לשלום ובנייה" (Gemeinschaft für Frieden und Aufbau) .
הוא שכפל והפיץ עלונים שקראו להתנגד למשטר וסייע במציאת מסמכים מזויפים ומקומות מקלט לנרדפים.
אחרי תום מלחמת העולם השנייה הצטרף הרמן-פרידה ל.
ועבר למפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה שהוקמה באיחוד כפוי של המפלגה הסוציאליסטית לתוך המפלגה הקומוניסטית בגרמניה המזרחית הקומוניסטית.
הוא הלך לבית הספר של המפלגה והפך לעיתונאי בעיתון Märkischen Volksstimme בפוטסדאם.
בסוף 1948 נעצר עקב מעורבות במה שכונה "פשעים כלכליים" (Wirtschaftsverbrechen).
לאחר שחרורו בתחילת 1949 התגורר במערב ברלין.
ב-1953 עבר עם משפחתו לקנדה ופתח מסעדה גרמנית בטורונטו.
לאחר שלוש שנים חזר לגרמניה ועבד בחברת טקסטיל ובחברת כימיה.
מעל פני השטח) תיאר את זכרונותיו מתקופת השואה.
בסרט "הבלתי נראים" תיאר הרמן-פרידה את קורותיו בתקופת השואה.
את הרמן-פרידה שיחק בסרט אהרון אלטרס.
אויהאן סַאנְסֶט טיראפו (בספרדית: Oihan Sancet Tirapu; נולד ב-25 באפריל 2000 בפמפלונה שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת אתלטיק בילבאו מהלה ליגה ובנבחרת ספרד.
סאנסט גדל במחלקות הנוער של אוסאונה ואתלטיק בילבאו.
ב-16 באוגוסט 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של אתלטיק בילבאו, בניצחון 1-0 על ברצלונה במסגרת המחזור הראשון בלה ליגה לעונת 2019/20. ב-27 ביוני 2020 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 3-1 על מיורקה במסגרת המחזור ה-32 בליגה.
לקראת משחקי מוקדמות יורו 2024 באוקטובר 2023 זומן סאנסט לראשונה לסגל נבחרת ספרד הבוגרת נגד נבחרות סקוטלנד ונורווגיה.
הוא עלה כמחליף במשחק נגד סקוטלנד בדקה ה-67 ובכך רשם את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת, ובמשחק עצמו גם כבש שער בכורה במדי הנבחרת (והשער היחיד שלו עד כה).
אויוני (בספרדית: Uyuni) היא עיר בדרום-מערב בוליביה.
אויוני ידועה כמקום תיירותי אליו מגיעים תיירים רבים המבקרים במשטחי המלח הסמוכים לעיר, שהם משטחי המלח הגדולים בעולם.
בכל שנה מגיעים אל העיר כ-60,000 מבקרים מרחבי העולם.
העיר משמשת גם כשער למסחר ולתנועה במעבר אל בוליביה וממנה אל צ'ילה, וישנה עמדת מכס והגירה במרכז העיר.
אחת האטרקציות התיירותיות העיקריות של האזור הוא בית הקברות העתיק לרכבות.
הוא ממוקם 3 ק"מ מחוץ לעיר, ומחובר אליה באמצעות פסי הרכבת הישנים.
העיר שימשה בעבר כמרכז הפצה לרכבות הנושאות מינרלים בדרכן לנמלי האוקיינוס השקט.
קווי הרכבת נבנו על ידי מהנדסים בריטיים שהגיעו לקראת סוף המאה ה-19 ויצרו קהילה גדולה באויוני.
המהנדסים הוזמנו על ידי חברות הרכבות אנטופאגסטה ובוליביה, בחסות בריטניה.
בניית הרכבות החלה ב-1888 והסתיימה ב-1892.
נשיא בוליביה אניצ'טו ארקה האמין שבוליביה תשגשג עם מערכת תחבורה טובה, ולכן עודד את הפרויקט, אולם הפרויקט נתקל בקשיים בעקבות הטרדות של הילידים המקומיים שראו בו חדירה לחייהם.
הרכבות שימשו בעיקר את חברות הכרייה.
בשנות ה-40 קרסה תעשיית הכרייה, בין היתר בגלל דלדול המינרלים.
רכבות רבות ננטשו ובכך ייצרו את בית הקברות לרכבות.
ישנן כוונות לבנות מוזיאון מבית הקברות.
העיר נוסדה בשנת 1890 כתחנת מסחר, ונכון למפקד האוכלוסין של שנת 2012 היא מונה 29,672 חלק מהתושבים.
מתפרנסים מחקלאות, בעיקר מגידל לקינואה, לאמות וכבשים.
העיר שוכנת בקצה מישור נרחב בגובה של 3.7 ק"מ מעל פני הים, עם ארץ הררית יותר במזרח.
לפי סיווג האקלים של קפן, איוני מתאפיינת באקלים מדברי קר אלפיני עם קיץ מתון וחורף קריר.
טמפרטורות הלילה נשארות קרירות כל השנה.
העיר מהווה מרכז תחבורה חשוב, בהיותה יושבת על צומת רכבות מרכזי.
ארבעה קווים מתנקזים אליה: מלה פאס, מקלמה שבצ'ילה, מפוטוסי ומווילאזון שעל גבול ארגנטינה.
בעיר ישנו גם נמל תעופה - ג'ויה אנדינה.
שתי חברות תעופה מקומיות טסות בקביעות לעיר מלה פאס, סוקרה, רורנבאקה, ומקומות נוספים.
אויגן פליישמן (בצ'כית: Eugen Fleischmann) היה מתאבק יהודי-צ'כי.
זוכה מדליית ארד באליפות אירופה (1929) בהיאבקות בסגנון יווני-רומי במשקל נוצה עד 62 ק"ג ואלוף המכביה השנייה (1935) בהיאבקות בסגנון יווני-רומי במשקל חצי בינוני.
פליישמן השתתף באליפות אירופה שנערכה בבודפשט, הונגריה ב-3 בנובמבר 1927 בהיאבקות בסגנון יווני-רומי במשקל נוצה עד 62 ק"ג.
באליפות אירופה שנערכה בדורטמונד, גרמניה ב-3 באפריל 1929 הוא זכה במדליית ארד בהיאבקות בסגנון יווני-רומי במשקל נוצה עד 62 ק"ג, אחרי פולקה הרנסטרם משוודיה ואגה טורגרשן מדנמרק.
ב שנערכה בשנת 1935 הוא זכה במדליית זהב בהיאבקות בסגנון יווני-רומי במשקל חצי בינוני, לפני אברהם רוזנפלד מבלגיה ובלה שטיינגיסר מגרמניה.
אויגן רוגה הוא סופר, במאי ומתרגם גרמני מרוסית.
בשנת 2011 זכה בפרס הספר הגרמני עבור "בזמנים של אור דועך" (In Zeiten des abnehmenden Lichts).
רוגה הוא בנו של ההיסטוריון המזרח גרמני וולפגנג רוגה (Wolfgang Ruge), אשר גורש לסיביר על ידי ברית המועצות.
בגיל שנתיים הגיע רוגה לברלין המזרחית עם הוריו.
לאחר לימודי מתמטיקה באוניברסיטת הומבולדט, עבד כעוזר מחקר באקדמיה למדעים של גרמניה המזרחית.
בשנת 1986 החל את דרכו כסופר, במאי סרטים דוקומנטריים ותסריטאי.
בשנת 1988 היגר לגרמניה המערבית.
מאז 1989 עבד בעיקר כסופר לתיאטרון, רדיו וקולנוע.
בשנת 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו כסופר עם הספר "בזמנים של אור דועך", שזכה בפרס הספר הגרמני ובפרס אלפרד דבלין.
הרומן תורגם לאנגלית על ידי אנתיאה בל ולעברית (2015) על ידי חנה לבנת.
כמתרגם מרוסית, רוגה תרגם בין היתר מכתבי צ'כוב.
הוא אב לארבעה ילדים והוא מחלק את זמנו בין ברלין לריגן.
בזמנים של אור דועך: סיפורה של משפחה, מיניאפוליס, מינסוטה: הוצאת גרייוולף, 2013; כנרת זמורה ביתן, 2015, ,
Cabo de Gata (כף גאטה), מיניאפוליס, מינסוטה: הוצאת גרייוולף, 2016. .
אויגן מיטווך היה פרופסור לשפות אוריינטליות באוניברסיטת ברלין, מלומד יהודי וממייסדי לימודי האסלאם המודרניים בגרמניה.
מיטווך נולד למשפחה יהודית-אורתודוקסית אמידה בעיירה שרים שבפרוסיה (כיום נמצאת בשטחי פולין).
אביו אליעזר היה סוחר ואימו הייתה קרוליין מיטווך (לבית וייל).
הוא גדל לצד שני אחיו ושתי אחיותיו.
בצעירותו, מיטווך רצה להיות רב.
ב-1894 סיים את לימודיו התיכוניים, ועזב את העיירה לברלין.
כשהגיע לברלין, נחשף ללימודי האסלאם והמזרחנות שהיו באותה תקופה בפריחה, ונמשך לתחום זה: בשנת 1894 החל ללמוד באוניברסיטת ברלין ולמד פילולוגיה קלאסית, פילולוגיה שמית, פילוסופיה ולימודי המזרח – והתמקד בלימודיו בחקר שפות מזרחיות וקלאסיות.
בין מוריו באוניברסיטת ברלין נמנו כמה מהמרצים המובילים ביותר בזמנו.
ביניהם ניתן לציין את האוריינטליסטים המומחים לתרבות ערב פרידריך דיאטריכי , אדוארד סכאו , אוגוסט פישר , והמומחים לתרבויות אשוריות ושמיות אברהרד שראדר והוגו וינקלר.
במקביל ללימודיו באוניברסיטה, בין השנים 1894–1896, וייתכן שגם לאחר מכן, למד מיטווך בבית המדרש לרבנים בברלין.
מיטווך סיים את חובות לימודיו באוניברסיטה בשנת 1898, ובשנת 1899 כבר השלים את עבודת הדוקטורט שלו.
בעבודתו הנחה אותו פרופ' אדוארד סכאו, והדוקטורט עסק באיאם על-ערב (תקופת הקרבות הערביים בתקופה הקדם-אסלאמית) במסורת הספרותית.
מיטווך הוכר על ידי אוניברסיטת ברלין כמומחה בפילולוגיה שמית בשנת 1905. בשנים 1906–1933 (עד לסגירת המוסד) לימד מיטווך ב־Veitel Heine Ephraim'sche Lehranstalt בברלין, שהיה אחד מהמוסדות היהודים החשובים ביותר באותה התקופה.
מיטווך, שרכש בלימודיו גם השכלה רבנית, ככל הנראה לימד שם תחומי דעת הקשורים במדעי היהדות.
בשנת 1907 החל ללמד שפות אתיופיות ואמהרית עתיקה בסמינר לשפות מזרחיות באוניברסיטת ברלין.
בשנת 1909 קודם לדרגת פרופסור.
ב-1915 מונה כפרופסור שלא מן המניין לספרות ושפות שמיות ואוריינטליות באוניברסיטת ברלין.
בשנת 1917 מונה מיטווך כפרופסור מן המניין וראש המחלקה לפילולוגיה שמית באוניברסיטת גרייפסוואלד שבגרמניה, אך מאחר שגויס זמן קצר לאחר מכן לתפקיד במשרד המודיעין לא כיהן בתפקיד בפועל.
ב-1919 קודם לדרגת פרופסור מן המניין לשפות שמיות באוניברסיטת ברלין.
בין השנים 1919–1935 מיטווך כיהן כפרופסור לשפות אוריינטליות, ולימד סטודנטים במהלך כל שנותיו במוסד.
בשנת 1920, במקביל למשרתו כמרצה החל מיטווך לכהן גם כסגן מנהל.
תחת ניהולו, המכון נחשב ליוצא דופן במבחר העשיר של לימודי השפות שהציע לתלמידיו, החל מפילולוגיה קלאסית של שפות אוריינטליות, ועד לחקר ניבים אסיאתיים ואפריקאים עכשוויים.
סטודנטים רבים הגיעו למכון כדי ללמוד שפות אוריינטליות שונות, ולאחר לימודיהם לעסוק בסחר בינלאומי, בדיפלומטיה ובמשרות שונות מטעם משרד החוץ הגרמני.
במקביל לעבודתו במחלקה לשפות אוריינטליות, כיהן מיטווך לזמן קצר גם כראש המחלקה לענייני הונגריה באוניברסיטת ברלין.
בזמן שכיהן בתפקיד, פרסם מאמר יחיד שעסק באטימולוגיה הונגרית, וסייע בהוצאה לאור של מספר מאמרים וירחונים שעסקו בהונגריה ובשפה ההונגרית.
לאורך כל חייו ועבודתו האקדמית, המשיך מיטווך לפתח את שליטתו בשפות זרות.
מלבד גרמנית, שפת אימו, ידוע ששלט ברמת שפת אם גם בעברית קדומה ומודרנית, במספר ניבים של ערבית, פרסית, ארמית, מצרית, יידיש, ובמספר שפות אתיופיות שונות, ביניהן אמהרית וגעז.
בנוסף מיטווך ידע לדבר גם בסורית ובאשורית.
בין השנים 1916–1918, במהלך מלחמת העולם הראשונה, מיטווך מונה להיות ראש המחלקה במשרד המודיעין הגרמני לענייני המזרח , שהייתה גוף תעמולה ממשלתי.
הסוכנות נהגה להעסיק תומכי ג'יהאד שדגלו באלימות נגד מדינות ההסכמה: אחת ממטרות המשרד הייתה עידוד של המוסלמים במדינות אפריקה ואסיה לבצע מלחמת דת כנגד המעצמות הקולוניאליות הבריטיות והצרפתיות ששלטו בהן.
מיטווך שאף להעניק למחלקה שיטת עבודה מבוססת מדעית, וצירף כותבים ליברליים וקוסמופוליטיים יותר, ביניהם מקס רודולף קאופמן השווייצרי, הפעיל הסוציאל-דמוקרטי פרדריך שרדר, והפעיל הציוני נחום גולדמן.
המסע למזרח התיכון עם מוריץ סוברנהיים
בראשית שנת 1899, זמן קצר לאחר שסיים את עבודת הדוקטורט שלו, מיטווך נסע לראשונה למזרח התיכון כמלווה של הארכאולוג והמזרחן היהודי מוריץ סוברנהיים .
מיטווך יצא מברלין בינואר 1899, ופגש את סוברנהיים בעיירה טריאסטה באיטליה.
בפברואר 1899 עזבו את איטליה למצרים ושהו בה כחודש, ובמרץ עלו השניים על ספינת קיטור מאלכסנדריה אל הלבנט.
במסלולם עברו בביירות, דמשק, תדמור, סלאמיה , חלב, ולבסוף בפלשתינה, ומשם שבו לברלין.
במהלך המסע, מיטווך חלק רבות מחוויתיו בחלופות מכתבים עם ידידיו, ובפרט עם הקולגות שלו קרל היינריך בקר ויצחק גולדציהר.
את רשמיו המחקריים מהמסע מיטווך פרסם בחלקים תחת השם הבדוי M.
בנוסף, הרצה מיטווך וסיפר על רשמיו מהמסע באוניברסיטאות בהמבורג ובלייפציג.
להרצאתו נתן את השם: "על מצבם של היהודים בארצות מוחמד (התרשמות ממסע לאוריינט שנערך בשנה שעברה)".
המסע למזרח הקרוב וארץ ישראל עם פאול נתן
אחד מעיסוקיו המרכזיים של מיטווך היה פועלו בחברת עזרה של יהודי גרמניה (להלן: "עזרה").
את החברה ייסד בשנת 1901 אויגן לנדאו, אביו החורג של מוריץ סוברנהיים, שהיה מנטור וידיד קרוב למיטווך.
מיטווך היה אחד מהמזכירים הראשונים של הארגון, וכיהן בתפקיד לזמן קצר עד שנאלץ לעזוב אותו בשל חובותיו האקדמיות.
גם לאחר פרישתו הוא נותר קרוב לעקרונות הארגון ומחובר לעבודתו, ונשאר ביחסים קרובים עם פאול נתן, פילנתרופ וסגן הנשיא של "עזרה".
בשנים 1907–1908 נתן ומיטווך יצאו לסיור בן ארבעה חודשים במזרח הקרוב והמזרח התיכון: מטרת המסע הייתה לבחון את מצבם של המוסדות היהודיים בקהילות השונות במקומות אלו, על מנת ש"עזרה" תוכל לסייע ולשפר את מצבם.
הם התחילו את המסע בבולגריה, ופגשו את ראשי הקהילה היהודית בסופיה.
משם המשיכו לטורקיה האירופית ולטורקיה האסיאתית.
בסוף ספטמבר של שנת 1907 הם שהו בקונסטנטינופול, משם עברו לסוריה ולאחר מכן לארץ ישראל, בה שהו קרוב לחודש.
מיטווך היה בן לוויה שימושי, שתרם רבות להשגת יעדי הסיור; בניגוד לנתן, מיטווך ידע לדבר ברבות משפות המזרח התיכון, ביניהן עברית מודרנית.
בנוסף היה בקיא מאוד באורח חיי היהודים שחיו באזורים אלו.
את מסעם של נתן ומיטווך בארץ ישראל ליוו באופן צמוד דיווחי המקומונים העבריים, ובפרט העיתון הדו-שבועי "השקפה" שערך והוציא לאור אליעזר בן יהודה.
מיטווך היה פעיל מרכזי באגודות ובארגונים יהודיים בגרמניה ובברלין.
הוא היה ממזכירי "חברת עזרה של יהודי גרמניה", לקח חלק בוועד האחראי על מוסדות החינוך של הארגון, והיה מעורב בהקמת מוסדות חינוך ותרבות בארץ ישראל.
בשנות ה-20 נבחר להיות חבר בהנהלת "עזרה" ופעל לאיחוד האגודות היהודיות.
במקביל, היה חבר דירקטוריון "החברה לקידום מדעי היהדות", ואף עמד בראשה, ותרם להפקת פרסומים ומחקרים עיוניים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה החל לעבוד בג'וינט בברלין.
לאחר שפוטר ממשרתו כפרופסור בשנת 1933, מיטווך השתמש בקשרים שיצר וביציבותו הכלכלית (מיטווך היה מהיהודים הבודדים שהמשיך לקבל משכורת של פרופסור גרמני מן המניין עד לתחילת המלחמה), והקדיש את מרב זמנו לעשייה למען הקהילה היהודית בגרמניה.
הוא אף מונה לראש הארגון והיה דמות מרכזית בעבודות הסיוע, שיקום הקהילה, והסיוע בהגירה ליהודים בכל האזור.
בנוסף, פעל בארגוני תמיכה נוספים, היה פעיל בתנועות הנוער היהודיות הציוניות, ייסד יחד עם מרטין בובר את הוועד למען הפלאשים ואגודות לקידום השפה והתרבות העברית, קידם את החייאת העברית בבתי הספר בא"י, ותרם להוצאה לאור של מילון בן-יהודה.
היה מעורב גם בהקמת המוסדות האקדמיים בארץ, ביניהם האוניברסיטה העברית ובצלאל, והשתתף בוועדות וביוזמות ציבוריות רבות למען החברה היהודית והעברית.
עבודה מחקרית עם אלאקה טאיה
ב-1904 פנו מטווך ואדוארד סכאולדיפלומט הגרמני פרידריך רוזן שיסייע להם בגיוס חוקר אתיופי שיוכל לבוא ללמד בברלין.
רוזן קישר אותם עם אלאקה טאיה, חוקר אתיופי, אשר הגיע לברלין בקיץ 1905. טאיה לימד שפות אתיופיות את מיטווך ושני חוקרים נוספים.
אלאקה טאיה מסר למיטווך כתבים וחומרים מחקריים רבים אודות אתיופיה, ומיטווך תרגם ופרסם רבים מהם.
על אך שטאיה התכוון ללמוד גרמנית הוא טאיה לא הצליח לשלוט בשפה, והסכים לשתף פעולה עם מיטווך בהוראת השפות האתיופיות.
במקביל לעבודתם המשותפת בהוראה, השניים פרסמו יחד מאמרים אודות יהדות חבש שיצאו לאור תחת המגזין "Westasiatische Studien".
טאיה שב לאתיופיה ב-1907, אך המשיך לשמור על קשר עם מיטווך במשך השנים.
קשריו עם הדיפלומט לורנץ ינסן ועם היילה סלאסי
מיטווך עסק בהכשרה ובלימוד שפות אוריינטליות לדיפלומטים ומתורגמנים גרמנים, ורבים הגיעו ללמוד אצלו את השפות האתיופיות השונות.
מיטווך היה בקשר עם תלמידו לשעבר, לורנץ ינסן, ששירת באתיופיה.
מכתבים ביניהם מלמדים על רמת לימוד גבוהה של אמהרית והבנה מעמיקה בנוגע לפוליטיקה האתיופית.
בנוסף, מיטווך שימש יועץ לשפות אתיופיות לדיפלומטים, ונספחיהם של הדיפלומטים הגרמנים מיהרו לפנות אליו לשם הכשרה.
הדמות המשמעותית ביותר שהתכתב איתה מיטווך היה קיסר אתיופיה האחרון, היילה סלאסי, אשר העריך את בקיאותו הרבה באמהרית ובגעז, וב-1930 אף נתן לו אישור להקדיש לו אחד מספריו.
מיטווך היה פעיל למען הפלאשות - קהילת יהדות חבש קהילה אתיופית שנאבקה על הכרתה כחלק מהעם היהודי.
הוא לקח חלק פעיל בחברת "עזרה", שהתמקדה בסיוע לקהילה זו.
בשנת 1907, מיטווך נשא דברי רקע מחקרי על יהדות חבש באספה כללית של החברה, והיה מעורב בהכנות למשלחת הראשונה לאתיופיה.
החל מ-1909, החברה פרסמה דוחות שנתיים על מצב יהדות אתיופיה, ופעולתו של מיטווך השפיעה רבות על מימון והעברת אקדמאים אתיופים לירושלים.
בשנת 1912 הקימה "עזרה" באופן רשמי את "הוועד להצלת היהודים הפלאשים", ומיטווך היה אחד מחבריו.
ב-1933 מונה מיטווך לראש המחלקה לענייני יהודים במשרד החוץ הגרמני, (Referat für jüdische Angelegenheiten).
ראש המחלקה היה אחראי על ניהול קשרי גרמניה עם הקהילות היהודיות בתוך ומחוץ למדיה ושיתוף פעולה עם הארגונים היהודיים.
המחלקה פעלה לקידום האינטרסים הגרמניים בעולם היהודי, אך עם הזמן נעשה התפקיד ראש המחלקה קשה יותר לאור ההתנגדויות שעלו מתוך ממשלת גרמניה לשיתוף פעולה עם הקהילות היהודיות.
עם עליית הנאצים לשלטון, פוטר מיטווך ממשרתו והמחלקה נסגרה.
בעקבות החוקים האנטישמיים החדשים, פוטר מיטווך גם ממשרתו באוניברסיטת ברלין, והחל להקדיש את כל זמנו לעשייה ציבורית לטובת הקהילה היהודית.
לאחר מחאות סטודנטים הוחזר לתפקידו כפרופסור באוניברסיטה בסוף 1933, מתוך צורך פרקטי להמשיך את לימודי השפות האתיופיות.
בעיתונות הגרמנית באותה התקופה נכתב שמיטווך היה האדם היחיד בכל גרמניה בזמנו ששלט בשפות האתיופיות במידה מספקת לשם החזקתו בתפקיד.
החזרתו זכתה לתשומת לב בעולם היהודי, אך האווירה האנטישמית במוסדות האקדמיים הלכה והחמירה, והוא פוטר סופית.
במהלך החודשים אפריל ומאי באותה השנה נכנסו לתוקף שורה של הגבלות ואיסורים על עיסוקי היהודים הגרמניים, ומיטווך, יחד עם כמעט כל הפרופסורים היהודים במדינה, פוטר ממשרתו באוניברסיטת ברלין.
עם פיטוריו, לאחר קצת יותר מחצי שנה מפיטוריו, בחודש דצמבר של שנת 1933, מיטווך הוחזר למשרתו כפרופסור באוניברסיטה.
צעד זה קרה לאחר שברבות מהאוניברסיטאות בכל גרמניה צצו מחאות מצד סטודנטים כנגד מרציהם החדשים, שנכנסו כמחליפי מרציהם הסטודנטים שפוטרו לאחר חקיקת חוקי הגזע.
הסטודנטים טענו שרבים מאותם מרצים אינם מוכשרים מספיק והשכלתם נמוכה מדי, ואינם מסוגלים לבצע את עבודתם כנדרש.
ברוב האוניברסיטאות הגרמניות קריאות מחאה אלו זכו להתעלמות או להשתקה.
אך דווקא אוניברסיטת ברלין, שהייתה ידועה בתפיסת עולם נאצית-פטריוטית בולטת, בחרה להחזיר את מיטווך לתפקידו.
האוניברסיטה לא עשתה זאת מתוך סולידריות כלפי העם היהודי וגם לא כלפי מיטווך עצמו – צעד זה נבע מצורך פרקטי לחלוטין; מיטווך היה מנהל הסמינר לתרבויות אוריינטליות באוניברסיטה, ולא היה בנמצא אף מרצה ממוצא ארי שכישוריו התקרבו לשלו והיה מועמד ראוי דיו להחלפתו.
באביב 1934 התקיים כנס חירום במסגרתו ראשי כל הארגונים היהודים-גרמנים המשפיעים התאספו בברלין, תחת המועצה המייעצת של ה-Reichsvertretung der deutschen Juden, שהיה הגוף הייצוגי של יהדות גרמניה.
מיטווך נכח בכנס יחד עם בכירים רבים מהקהילה היהודית הגרמנית, ביניהם: יוליוס ברודניץ, מרטין בובר, פנחס כהן, יצחק אלבוגן, אלפרד קליי, ליאו לוונשטיין, יעקב רוזנהיים, היינריך שטיין, מקס ורבורג, ליאו וולף וברונו וויד.
מטרתו העיקרית של הכינוס הייתה ליצור סולידריות א-פוליטית בין כל הארגונים היהודיים המסוכסכים ביניהם, ולאפשר שיתוף פעולה רוחבי לטובת יהודי גרמניה.
יושבי הכנס הגיעו שוב למסקנה שיש להתמקד במאמצים לשילובם של היהודים בכלכלה הגרמנית.
כמו כן נקבע כי אף על פי שהוחלט שיש לסייע ליהודים שבוחרים להגר מהמדינה, אין לעודד צעד זה.
עוד נקבע שנדרש לאזן בין קידום א"י כפתרון עתידית אפשרי לבין שמירה על יציבות הקהילה היהודית בגרמניה.
בחודש נובמבר של שנת 1938, שהה מיטווך לצורכי מחקר בפריז.
בימים שלאחר ליל הבדולח, כאשר הגיעו החדשות לצרפת, הבין כי יש להימנע מהלשוב לגרמניה בשל הסכנה שבמצב.
הוא נמלט לאנגליה והתיישב בלונדון יחד עם משפחתו.
בשנת 1939, פרסם הרב והחוקר אלכסנדר שייבר כתבה על מיטווך בירחון היהודי-הונגרי "שוויון".
בכתבה, תיאר שייבר את הקשיים שבהם נתקל מיטווך במאמציו להתקבל למשרת מחקר באנגליה, למרות שמו העולמי, ומנה את ההתמדה שהפגין בהשגת עבודה והמשך מחקריו..
מיטווך היה בין מקימי "המכון היהודי לתלמוד תורה" בשנת 1940, מוסד שנועד לספק חינוך יהודי ותרבותי לפליטים מגרמניה.
בשנת 1941, מיטווך היה ממקימי ההתאחדות הראשונה בבריטניה של יהודים פליטי אוסטריה וגרמניה בבריטניה.
בשנת 1942, החל לעבוד במשרד המודיעין הבריטי במחלקה לענייני המזרח התיכון, שם עבד לצד פרופ' יוזף שאכט, אף הוא פליט יהודי-גרמני.
מיטווך נפטר ב-4 בדצמבר 1942 בלונדון לאחר מחלה קצרה.
מותו פורסם בעיתונות היהודית ברחבי העולם.
בשנת 2011, תרמו בנותיו רבים מהמסמכים שהותיר אחריו לספריה הווינאית לשואה שבלונדון, הארכיון הראשון לחקר השואה.
בשנת 1921 מיטווך נישא להרמינה ליפמן (1968-1897), ד"ר לרפואה, ולזוג נולדו שלוש בנות: אורסולה, אדלה ואניטה.
אורסולה מיטווך הייתה חוקרת ופרופסור לגנטיקה של האדם ביוניברסיטי קולג' לונדון.
אדלה (1925–2011) הייתה פסיכותרפיסטית אנגליה ידועה, שהתפרסמה כמומחית בטיפול קבוצתי.
אניטה (אגנס) מיטווך עלתה לישראל והייתה מרצה לבלשנות באוניברסיטה העברית.
ישנה סברה שמיטווך היה נשוי עוד קודם לכן: במכתב שכתב בקיץ של שנת 1917 ליצחק גולדציהר, מספר מיטווך שהוא התארס לעלמה הרטה ורשאואר מברסלאו, והשניים תכננו להינשא בחודש נובמבר באותה השנה.
לא ידוע האם נישואים אלו אכן התקיימו והזוג נפרד, או אם האירוסין בוטלו עוד קודם לכן.
ידוע שאימו של מיטווך נרצחה בברגן בלזן, ורוב משפחתו נותרה בגרמניה, ונרצחה במהלך השואה.
רפואה אסלאמית: מיטווך חקר את הרפואה האסלאמית בשיתוף עם יוליוס ליפרט, ופרסם מספר כרכים על רופאי עיניים ערבים ותרגומים לספרי לימוד רפואת עיניים מכתבי רופאים ערבים.
הוא קרא להקים את ה-"Corpus Medicorum Arabicorum", מוסד לאיסוף ושימור הידע הרפואי הערבי.
כמו כן, היה חבר ב"חברה הגרמנית להיסטוריה של הרפואה" במכון לתולדות הרפואה בלייפציג.
בשנת 1936, תוכניתו להתמחות בחקר הרפואה הערבית מימי הביניים מומשה עם הצטרפותו לאקדמיה הבינלאומית למדעי ההיסטוריה בפריז.
Corpus Tannaiticum: מיטווך היה שותף לפרויקט Corpus Tannaiticum, שמטרתו הייתה לאגד את כל הברייתות במשנה בסדר מסודר.
הוא שימש בתפקיד מרכזי בפרויקט, כולל חיבור מילון להסבר שפת המשנה.
עבודתו במילון נמשכה שנים רבות, אך לא הושלמה, ככל הנראה בשל קשיים כלכליים במיזם.
חקר השפעות היהדות על האסלאם: מיטווך טען כי רבות מהפרקטיקות המוסלמיות נגזרו מהיהדות, כולל נוסח התפילה, חוקי הטהרה ומנהגי הצום.
הוא חקר את השפעות היהדות על האסלאם, במיוחד בתחום טקסי החיים, והציע שמקורות ארמיים ועבריים, כגון התלמוד, שימשו בהבנת טקסטים מוסלמיים.
עמדתו הייתה כי השפעת היהדות על האסלאם נמשכה גם לאחר ימי מוחמד.
אולם, גישה זו נתקלה בביקורת, ונראה כי כיום היא נחשבת מיושנת.
פרסומים בתחום היהדות: מיטווך היה יועץ בפרויקט "The Hebrew Classics" ששאף ליצור ספרייה יהודית חוצת-עולם.
כמו כן, השתתף בפרויקט להוצאת אנציקלופדיה של היהדות בשנות ה-20, שנגנז בסופו של דבר.
הוא היה פעיל בקהילה המדעית היהודית ופרסם ביקורות מחקריות על ספרים בתחום זה.
בשנת 1937 פורסמה רשימה של כל כתביו של מיטווך שיצאו עד סוף שנת 1936: 87 מתוכם עסקו בחקר לשוני או ספרותי של תרבויות ערב או תרבויות אתיופיה, ו-14 הם עסקו במדעי היהדות.
אויגניה שוורצוולד הייתה פילנתרופית יהודייה ממוצא פולני, פעילה ציבורית ומורה, אשר הקימה את בית הספר שווארצואלד החדשני ויזמה חינוך לבנות באוסטריה.
היא הייתה אחת הנשים המשכילות ביותר של תקופתה.
אויגניה נוסבאום, השנייה מארבעה ילדים, נולדה ב-1872 בעיירה פולופאנובקה, כפר ליד נהר זברוץ' באוסטרו-הונגריה לליאון (–1900) ולאסתר (1840–1907) נוסבאום.
היא נולדה למשפחה יהודית דוברת גרמנית, משכילה ואמידה יחסית.
אביה ניהל אחוזה כפרית באזור.
היא הייתה תלמידה מבריקה ושאפה להשכלה גבוהה.
בילדותה עברה עם משפחתה לצ'רנוביץ, שם למדה בבית ספר תיכון ובמכללה למורות אך לא השלימה את לימודיה.
ב־1895 עברה לשווייץ ולמדה ספרות גרמנית, ספרות אנגלית ופילוסופיה באוניברסיטת ציריך, שהייתה חלוצה בהשכלת נשים באותה תקופה.
באותה תקופה, נשים לא הורשו ללמוד בבתי ספר תיכוניים ואוניברסיטאות אוסטריות והיא הייתה אחת הנשים הראשונות באימפריה האוסטרו-הונגרית בעלות השכלה אקדמאית.
ב-1900 נישאה ועברה להתגורר בווינה, אוסטריה.
ב־1901 רכשה בית־ספר לבנות מידי המחנכת והפמיניסטית אלינורה ייטלס.
בסוף השנה הראשונה לניהולה כבר למדו בו 181 תלמידות.
בהמשך העבירה את בית־הספר למרכז וינה, חידשה את תוכנית הלימודים, שכרה מורים מעולים והושפעה מרפורמות חינוכיות כגון אלו של מריה מונטסורי.מטרתה הייתה להציע לבנות חינוך תיכוני דומה לזה שהיה נגיש לבנים.
כדי להשיג מטרה זו, היא גייסה אמנים ומדענים בולטים בני זמנה כדי שאלו ילמדו את הבנות.
לדוגמה, אוסקר קוקושקה נתן שיעורי רישום, ארנולד שנברג לימד מוזיקה וקומפוזיציה ואדולף לוס הרצה על אדריכלות.
היא הרצתה לעיתים קרובות לגברים על החשיבות של שוויון מגדרי.
בית־הספר פעל במשך יותר מעשור על בסיס "רישיון זמני".
רק ב־1912 הוכר רשמית כ"תיכון מודרני לבנות", ותלמידותיו יכלו להתקבל לכל האוניברסיטאות באימפריה ההבסבורגית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, היא הקדישה את עצמה לטיפול בחולים וקשישים וכן בילדים מעוטי יכולת.
ב-1915 היא הקימה מטבח עממי למעמד הביניים שמצבו הכלכלי הידרדר בזמן המלחמה, היא ייסדה שירות מתנדבים עבור מאות אלפי שבויי מלחמה רוסיים באוסטריה, היא הפעילה מחנות קיץ לילדי חיילים שנפלו.
ב־1917 היא הקימה רשת מסעדות קואופרטיביות מוזלות וכן ארגנה בני נוער שסייעו לקשישים.
הצלחת היוזמות הוינאיות הביאה אותה ב־1923 לברלין, שם הקימה את "עזרת ידידים אוסטרית לגרמניה", מטבח ענק לסטודנטים בתקופת האינפלציה הגרמנית, שנודע כ"ארמון־הבישול" (Schlossküche).
שוורצוולד מילאה תפקיד חשוב בחיי התרבות והאירועים החברתיים של וינה.
כמו רבים מבני דורה, היא ארגנה בביתה סלון ספרותי.
בסלון שוורצוולד הופיע באופן קבוע מגוון של סופרים ואנשי תרבות ביניהם קארי מיכאליס, ריינר מריה רילקה, ארנו הולץ, רוברט מוסיל, ברטולט ברכט, קרל קראוס, אליאס קנטי, יעקב וסרמן, קרל צוקמאייר, גוטפריד בן ואגון פרידל.
מוזיקאים היו ארנולד שנברג, אגון ולס, אדולף בוש, רודולף סרקין, לוטה ליאונרד, גרטה קראוס ומקס רוסטל.
מארצות הברית, בין האורחים הקבועים בסלון נמנו דורותי תומפסון, סינקלר לואיס ואדגר אנסל מאורר.
בנוסף השתתפו אדולף לוס, אוסקר קוקושקה.
היו גם הצלם ביל ברנדט, החוקר הנס קלזן, והשחקנית הצעירה הלנה וייגל.
רבים מאלה שהשתתפו בסלון האמינו שהוא ייחודי.
קוקושקה התייחס אליו בשנים מאוחרות יותר כ (תרגום חופשי): "מרכז רוחני בצורת בית פתוח".
שוורצוולד יחד עם איזדורה דאנקן היוו השראה לדמותה של ארמלינדה טוצי, "דיוטימה", ברומן של רוברט מוסיל "האיש בלא תכונות".
בשנת 1938 בזמן ששהתה בקופנהגן לניתוח, אוסטריה סופחה לרייך השלישי והיא לא חזרה עוד לווינה.
בעלה הצליח לברוח בעזרת הלמות פון מולטקה.
הזוג גלה לשווייץ, חי בעוני ובריאותם הידרדרה.
הנאצים סגרו את בית-ספרה ב־15 בספטמבר 1938, 37 שנה לאחר שנפתח.
רכושה הוחרם ורבות מתלמידותיה, שהיו יהודיות, נרצחו בשואה.
בעלה נפטר ב־1939 והיא נפטרה זמן לא רב אחריו ממחלה קשה בציריך ב-7 באוגוסט 1940.
אויקומנה - "הארץ הנושבת" בפי היוונים הקדמונים.
בתקופה ההלניסטית כללה את כל אגן הים התיכון, מערב אירופה, האיים הבריטיים, עיראק, איראן, פקיסטן, אפגניסטן וחלקים של הודו של היום.
המונח הוא לא הגדרה גאוגרפית פשוטה אלא הגדרה תרבותית של העולם הנשלט על ידי התרבות היוונית בניגוד לעולם החיצוני שנשלט על ידי הברברים.
המונח הלטיני המקביל שהיה בשימוש על ידי הרומאים הוא "orbis terrarum".
אוימיאקון הוא כפר ברפובליקת סאחה, אשר במזרח הרחוק הרוסי ברוסיה.
בכפר גרים כ-500 תושבים והוא נחשב למקום המיושב הקר ביותר על פני כדור הארץ.
הכפר נקרא אוימיאקון על שם נהר אוימיאקון הסמוך שיש הטוענים שמקור שמו מגיע מהמילה "חיום" שבשפת האוון, שמשמעותו "מים לא קופאים", על שם מעיינות מים חמים שנמצאים בסביבה.
האדמה קפואה תמיד בקפאון עד.
אולם יש הטוענים שמשמעות המילה חיום (hэjум) היא "אגם קפוא".
הדרך המובילה לכפר נסללה בידי אסירי גולאגים בשנות השלושים.
העבודה בתנאים הקשים גרמה לתמותה אדירה של כמיליון אסירים בעבור כ-1000 קילומטרים של הדרך (כלומר, אסיר אחד מת בכל מטר בממוצע).
בשל כך דבק בכביש הכינוי "דרך העצמות".
בתקופת מלחמת העולם השנייה נבנה בעיר שדה תעופה צבאי שסייע לצבא האמריקאי להוביל אספקה וסיוע לברית המועצות בחזית המזרחית.
אוימיאקון נמצא כ־640 ק"מ מצפון־מזרח לעיר יקוטסק ברמת אוימיאקון בעמק הנהר אינדיגירקה (Indigirka) בגובה של כ־750 מטר מעל פני הים ובמרחק 30 ק"מ מצפון־מערב לכביש קולימה.
הכפר נמצא בין רכס ורחויאנסק ורכס צ'רסקי.
רכסים אלה מונעים זרימת אוויר חם.
אף שאוימיאקון מרוחק כ-2,900 ק"מ מהקוטב הצפוני ונמצא דרומה לחוג הקוטב הצפוני, נמדדת בו לעיתים קרובות הטמפרטורה הנמוכה ביותר בין כל המקומות המיושבים על פני כדור הארץ.
הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנמדדה באופן רשמי הייתה 71.2° מתחת לאפס (26 בינואר 1926) ואילו הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנמדדה באופן לא רשמי היא 81.2° מתחת לאפס (1916), בעוד שהטמפרטורה הנמוכה הממוצעת בינואר היא 50° מתחת לאפס.
רק בווסטוק, אנטארקטיקה נמדדו טמפרטורות נמוכות יותר (89.2° מעלות מתחת לאפס).
בקיץ הטמפרטורות יכולות להגיע עד ל-35° מעל האפס.
הפרש הטמפרטורות יכול להגיע ל-100° או יותר בין חורף לקיץ בשנה אחת.
אומנם במרחק של כ־30 ק"מ דרומית־מזרחית לכפר עובר כביש קולימה ("כביש העצמות"), אך מצבו רע וכמעט בלתי כשיר לנסיעה בחלקים העוברים בכפר.
נמל התעופה הסמוך ביותר הוא נמל התעופה אוימיאקון שבאוסט-נרה, בכפר טומטור הסמוך.
נמל התעופה משרת מסוקים בלבד והוא פתוח רק בעונת הקיץ ואינו כשיר לשרת מטוסי נוסעים.
תחנת הרכבת הקרובה היא תחנת טומוט (Tommot) שנמצאת בכפר טומטור.
במיתולוגיה היוונית, אוינופיון , היה בנם של אריאדנה ושל דיוניסוס ואחיה של מרופה, היה מלך כיוס.
אוינופיון היה בנה של נסיכת כרתים אריאדנה מדיוניסוס.
אחיו היו תואס, סטפילוס, לטרומיס, אואנתס וטאורופוליס.
ממלכה הליקה, לאוינופיון הייתה בת אחת, שנקראה או מרופה, או אארו על ידי פרתניוס.
היו לו גם כמה בנים, דהיינו מלאס, טאלוס, מארון, יואנתס, סלאגוס ואתמאס, שכולם הפליגו איתו לכיוס מכרתים.
הסיפור הידוע ביותר על אוינופיון הוא זה שעוסק בקבלתו של צייד הענק המפורסם אוריון כאורח, עם ניסיונו לאחר מכן של אוריון לאנוס את בתו.
הסיפור שונה במקצת במקורות עתיקים שונים; מה שלהלן הוא גרסתו של הסיודוס.
אוריון הלך לכיוס על פני הים האגאי, ואוינופיון קיבל את פניו במשתה; אוריון השתכר ותקף את מרופה.
כנקמה, אוינופיון עקר את עיניו של אוריון, ואז זרק אותו מהאי.
הפייסטוס ריחם על אוריון העיוור ונתן לו את משרתו סדאליון כמדריך.
סדאליון הדריך אותו מזרחה, שם השמש העולה החזירה את הראייה של אוריון.
אוריון החליט אז להרוג את אוינופיון, אבל אנשי כיוס בנו למלך מבצר תת-קרקעי, ואוריון לא מצא אותו.
(מקורות אחרים אומרים שזה היה מבצר ברזל, שנבנה על ידי הפייסטוס.) אוריון הלך לאחר מכן לכרתים.
אוינומאוס (יוונית עתיקה: Οἱνόμαος) הוא דמות מהמיתולוגיה היוונית, מלך אולימפיה, בנו של ארס ואביה של היפודאמיה.
היפודאמיה היפה זכתה למחזרים רבים, אך אביה, שלא רצה להשיא אותה (בגלל נבואה אותה קיבל, שחתנו יהרוג אותו), העמיד תנאי: רק מי שינצח אותו במירוץ מרכבות יזכה בידה ואילו המפסיד במירוץ צפוי למוות.
ברשותו של אוינומאוס היה צמד סוסים משובחים שקיבל מאביו, האל ארס, לכן מחזרים רבים מצאו את מותם כשאוינומאוס נותר בלתי מנוצח.
פלופס שרצה בהיפודאמיה וקיבל בעצמו צמד סוסים משובחים מפוסידון, פנה בהסתר לרכב של אוינומאוס, מירטילוס והבטיח לו את מחצית המלכות שיירש לאחר מות אוינומאוס, אם יזכה בידה של היפודאמיה.
לפי גרסה אחרת פלופס אף הבטיח לו גם את הלילה הראשון עם היפודאמיה.
בגרסה נוספת היפודאמיה היא זו שהתאהבה בפלופס וסידרה את שיחוד מירטילוס.
מירטילוס הוציא או שחרר יתדות ברכב של אוינומאוס וכך זכה פלופס בתחרות ובהיפודאמיה.
לפי גרסה אחת אוינומאוס נהרג כשנפל מהמרכבה המתפרקת ולפי גרסה אחרת זעם על הרכב שלו והרג אותו.
מנהג המשחקים האולימפיים התחיל באולימפיה לזכרו של אוינומאוס ועל פי גרסה אחרת, לזכר ניצחונו של פלופס.
"אויפֿן פּריּפּעטשיק" (בתרגום מיידיש: "על האח" ; מוכר גם כ"אלף בית") הוא שיר יידיש שכתב והלחין המשורר מרק ורשבסקי בסוף המאה ה-19. השיר מספר על "חיידר" חמים, שבו בוערת אש בתוך האח והרב מלמד את התלמידים את האלפבית.
השיר הודפס ב-1901 בספרו של ורשבסקי "יידישע פאלקסלידער מיט נאטן" (שירי עם יהודיים עם תווים), שם הופיע לראשונה עם תוויו.
הוא היה הבולט בשיריו של ורשבסקי, והפך במהרה לסמל אהוד ומוכר להוויית "העולם הישן" והשטעטל היהודי של מזרח אירופה.
השיר אוצר בתוכו את הווי החדר היהודי עטוף התמימות והחום, ואת שיטת ההוראה המסורתית הפשוטה שבה המלמד מקריא את האות והברתה והתלמידים חוזרים אחריו.
שירי ורשבסקי, שנכתבו ביידיש, הושפעו רבות ממקורות עממיים ונכתבו בלשון פשוטה ומתנגנת עם רוח של תקווה וניחומים, שהמתיקו את חייהם הקשים של ההמונים היהודיים במזרח אירופה.
השיר בחלקו מושר עד היום בחדרים חרדיים ללימוד אותיות האלף-בית, בחלק מהם לומדים את אותיות האלף-בית על ידי שירת האותיות במנגינת השיר.
השיר זכה לביצועים רבים ביידיש ובעברית, בהם ביצועיהם של חוה אלברשטיין, אסתר עופרים, צילה דגן ודודו פישר.
השיר הושמע בסרטו המפורסם של סטיבן ספילברג, "רשימת שינדלר", וכן הופיע כחלק מהעלילה במחזמר "טופלה טוטוריטו" בביצועו של שמואל סגל.
השיר תורגם לעברית על ידי פסח קפלן, ופורסם חלקית לראשונה ב-1905 בספר "הזמיר".
התרגום המלא, כולל שני הבתים האחרונים, מופיע בספרו "ספר הזמירות" מ-1913. להלן תרגום מילולי המותאם למילים המקוריות ביידיש ומאפשר להבין את המשמעות של המילים המקוריות ביידיש.
השיר, שהיה מוכר מאד על ידי ילדים, שימש לפעמים לאחר השואה על ידי אנשי הבריחה ומתנדבי היישוב באירופה כדרך לזהות ילדים יהודים שהתחבאו במנזרים או שהסתובבו ברחובות הערים.
אויפשט (בהונגרית: Újpest מילולית: פשט החדשה) הוא הרובע הרביעי של בודפשט.
הרובע ממוקם מצפון למרכז העיר, בגדה המזרחית של הדנובה.
עד שאוחד עם בודפשט ב-1950, היה אויפשט יישוב עירוני עצמאי.