tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1889 פגש ייטס את מוד גון, צעירה בת 23 שהחלה להקדיש עצמה לתנועה הלאומית האירית.
היא הייתה צעירה ממנו ב-18 חודשים ותיארה אותו לאחר פגישתם כ"דיוקן אדם בצבע של סטודנט לאמנות".
גון העריכה את מחזהו המוקדם של ייטס, "אי הפסלים", וביקשה להכירו.
ייטס התאהב בגון ולאובססיביות של אהבתו אותה הייתה השפעה משמעותית על שירתו וחייו.
מאוחר יותר בחייו, הוא הודה: .
אהבתו של ייטס את גון, הייתה חד צדדית וללא מענה ממנה, חלקית עקב העמדה המהוססת בה נקט בנוגע להצטרפותו לפעילותה הלאומית.
שנתיים אחרי שפגש בה לראשונה, הציע לה נישואין אך נענה בשלילה.
מאוחר יותר, הודה, שהחל מנקודת זמן זו, "הצרות בחיי החלו".
הוא הציע לה נישואין שלוש פעמים נוספות: ב-1899, 1900, ו-1901, ובכל פעם נדחה, עד שבשנת 1903 התחתנה גון עם הלאומן האירי ג'ון מקברייד.
באותה שנה עזב ייטס לתקופה ארוכה לארצות הברית למסע הרצאות הראשון מתוך חמישה (במהלך מסע הרצאותיו הרביעי אף הביע תמיכה מסוימת בציונות, ב-26 במרץ 1920) כאשר במהלך תקופה זו היה לו גם רומן עם אוליביה שייקספיר, אותה פגש ב-1894 ונפרד ממנה ב-1897. ייטס לעג למקברייד במכתביו ובשיריו.
הוא הזדעזע מנישואיה של גון למקברייד, באבדו את המוזה שלו לגבר אחר; בנוסף לכך העובדה שגו֗ן המירה דתה לקתוליות לפני נישואיה למקברייד העליבה אותו אישית, למרות היותו פרוטסטנטי-אגנוסטי.
הוא חשש שמא מוד תהיה נתונה להשפעתם וללחציהם של הכמרים הקתולים.
נישואיה של גון למקברייד היו אסון.
עובדה זו הסבה סיפוק לייטס, כאשר גון החלה לבקרו בלונדון.
לאחר לידת בנם, שון מקברייד, בשנת 1904, הזוג הסכים לסיים את נישואיו, למרות המחלוקת שצצה ביניהם באשר לרווחת הילד, שלא הגיעה לידי פתרון מקובל על שניהם.
על אף ניסיונם להשתמש בבוררות הוגשה תביעת גירושין בפריז בשנת 1905. במהלך המשפט, גון הטיחה בבעלה מספר האשמות כאשר ייטס אמור היה לשמש כעד ה'משני' הראשי, אולם יש להדגיש שייטס לא נכח פיזית בבית המשפט ולא נסע לצרפת כדי לתת עדות.
הגט לא ניתן כיוון שהאישום היחידי בו הורשע מקברייד בבית המשפט היה בגין היותו שיכור במהלך נישואיהם.
במקום זאת, ניתן צו פירוד כשגון מקבלת משמורת על הילד וג'ון מקבל את זכותו לפי חוק לבקרו.
, כך תיארה זאת מאהבת אחרת של ייטס, עלומת שם.
ייטס התרגש פחות מכך והעיר מאוחר יותר ש.
בשנת 1896 הכיר לו חברו אדוארד מרטין את ליידי אוגוסטה גרגורי.
ליידי גרגורי תמכה בלאומנות שאותה ביטא ייטס ושכנעה אותו להמשיך ולכתוב דרמה.
על אף שהושפע מהסימבוליזם הצרפתי, התמקד ייטס בתוכן אירי, ונטייה זו התחזקה בעקבות קשריו עם הדור הצעיר של כותבים אירים.
יחד עם ליידי גרגורי, מרטין וכותבים אחרים, בהם ג'ון מ.
סינג, שון או'קייסי, פדריג קולום וג'יימס סטפנס, הקים ייטס את תנועת ההתחדשות המכונה התחייה הספרותית האירית (או התחייה הקלטית).
מלבד יוצרים אלה, עיקר הדחיפה לתחייה באה מעבודתם של מתרגמים, שעזרו לגלות גם את הסאגות האיריות הקדומות ואת השירה הקדומה, וכן את מסורת שירי העם החדשה יותר.
אחד מאלה היה דאגלס הייד, לימים נשיא אירלנד, שספרו "שירי אהבה של קונכט" זכה להערכה רבה.
אחד מההישגים המשמעותיים של התחייה היה ייסודו של תיאטרון אבי (Abbey Theatre).
ב-1899 יסדו ייטס, ליידי גרגורי, מרטין וג'ורג' מור את התיאטרון הספרותי האירי כדי להעלות לבמה מחזות איריים-קלטיים.
הרעיונות המקצועיים שעמדו לנגד עיניהם היו אלה של מחזאות האוונגרד הצרפתי, אשר שאפו לבטא את
מנשר התיאטרון אשר אותו ניסח ייטס הצהיר בזו הלשון את תקוותיו:
אולם הפרויקט הראשוני כשל ושרד שנתיים בלבד.
לאחר מכן, ייטס, יחד עם שני אחים איריים בעלי ניסיון בתיאטרון – ויליאם ופרנק פיי, מזכירתו של ייטס, אני הורנימן (שקודם לכן הייתה מעורבת בהפקת "האדם והנשק" של ג'ורג' ברנרד שו בלונדון בשנת 1894), ופלורנס פאר, שחקנית הווסט אנד (West End) המצליחה, הקים את להקת התיאטרון האירי הלאומי.
לצד ג'ון מילינגטון סינג, קבוצה זו הצליחה לקבל קרקע בדבלין ולפתוח את התיאטרון ב-27 בדצמבר 1904. מחזותיהם של ייטס וליידי גרגורי, "קתלין ני הוליהאן" ו-"מפיצים את השמועות" הועלו על בימת התיאטרון בערב פתיחתו.
ייטס המשיך להיות מעורב בתיאטרון עד מותו, הן כחבר ההנהלה והן ככותב מחזות פורה.
בית הספר לבלט, מיסודה של דה ולואה, אשר פעל עד יוני 1933, היה אחד מחמישה ניסיונות להקים ולבסס פרויקטים של בתי ספר לבלט לאומיים באירלנד, במהלך המאה העשרים.
ב-1902 עזר ייטס להקים את הוצאת "דן אמר" (Dun Emer Press), שמטרתה הייתה לפרסם יצירות הקשורות לתחייה.
שמה הוסב אחר־כך להוצאת קוּלָה (Cuala) ב-1904. הוצאת הספרים שאבה את השראתה לאופן עיצובם של הספרים אותם היא שיווקה ופרסמה מתנועת האמנויות והאומנויות.
מאז ועד לסגירתה ב-1946 – ההוצאה שנוהלה על ידי אחיותיו של המשורר – הדפיסה מעל 70 ספרים, 48 מהם ספרים של ייטס עצמו.
ייטס היה קשור בקשר ידידותי עמוק לליידי אוגוסטה גרגורי וכמו כן היה קשור בלבו לאחוזת קול פארק שבבעלותה, מחוז גולוויי, אירלנד.
הוא היה מבקר ושוהה שם תכופות כיוון שהמקום שימש כמקום ההתכנסות העיקרי של המשוררים והסופרים אשר צידדו בתחייתן מחדש, של הספרות ומסורות התרבות העתיקות של אירלנד.
שירו, "ברבורי הפרא שבקול" (The Wild Swans at Coole), נכתב במקום זה, בין 1916 ל-1917. הוא שיתף פעולה עם ליידי גרגורי בחיבור "הספר השלם של המיתולוגיה האירית" (The Complete Irish Mithology), אולם בכותבו את המבוא לספר הוא רושם: .
ב-1909 פגש ייטס את המשורר האמריקאי הצעיר עזרא פאונד.
פאונד נסע ללונדון, בין השאר, על מנת לפגוש את ייטס המבוגר ממנו, אותו החשיב כ"משורר היחיד הראוי ללימוד רציני".
החל מ-1913, במשך שלוש השנים הבאות, בילו השניים את החורף בבקתה ביער אשדאון, כשפאונד משמש כמזכירו של ייטס.
היחסים ביניהם היו עכורים בתחילה, מאחר שפאונד פרסם כמה שירים של ייטס במגזין "פואטרי" עם שינויים שלא אושרו על ידו.
שינויים אלה שיקפו בעיקר את חוסר אהדתו של פאונד לפרוזודיה הוויקטוריאנית, סגנון רומנטי אשר ייטס כמשורר שנולד בסופה של תקופה אמנותית זו, היה אחד מהאחראים לכתיבה בו.
פאונד, כמו ייטס עצמו, התאהב בתחילה בשירה הוויקטוריאנית ובמיוחד ביצירתם של אלג'רנון צ'ארלס סווינברן ו-דנטה גבריאל רוזטי.
סגנון הכתיבה האמנותי המוקדם של ייטס, נחשב כייצוג הנעלה ביותר של השירה הוויקטוריאנית המאוחרת.
אולם ייטס, כמו עזרא פאונד, נהיה בלתי מסופק יותר ויותר מיובשנותו של הסגנון הוויקטוריאני, עד שכאשר הגיע ייטס לשלב האמצעי בחייו, הפך לטעמו סגנון זה מעופש וחלול, מלא רמיזות וסמלים ללא תכלית מוחשית.
במהלך שהייתם יחד, השפעתו של פאונד על ייטס הוכיחה את עצמה כפורצת דרך, זאת בהקשר למחקרם המשותף את מחזות הנו היפניים, שהיו למעשה תרגומים לאנגלית אותם פאונד השיג מאלמנתו של ארנסט פנולוסה.
הם העניקו לייטס דוגמה לסגנון כתיבת מחזות מינימליסטי, אשר ישפיעו גם על שיריו הבשלים והתמציתיים שיחבר בשלב המאוחר של יצירתו.
המחזה "המודרני" הראשון שלו בהשפעת ה"נו", היה "בבאר הנץ", שאת הגרסה הראשונה שלו הכתיב לפאונד בינואר 1916.
ייטס נחשב אצל רבים לאחד מהמשוררים החשובים בשפה האנגלית במאה ה-20. למרות זאת, בניגוד לרוב המודרניסטים שהתנסו בכתיבת שירים משוחררת מתבניות מקובלות עד לאותו הזמן, היה ייטס אמן הצורות המסורתיות והוא היה מונצח כאמן וכמשורר גדול גם אם הוא לא היה פוגש את פאונד או מצטרף לתנועה המודרניסטית.
למרות זאת, רבים ממבקרי הספרות מסכימים שתרומתו הגדולה ביותר לשירה צמחה וגדלה רק בשיריו המאוחרים כשהוא כבר היה אדם קשיש.
את ההשפעה של המודרניזם על יצירתו של ייטס ניתן לראות בנטישה של הצורות המסורתיות יותר שאפיינו את יצירתו המוקדמת ומעבר לשפה פשוטה וישירה יותר ביצירתו מהתקופה האמצעית, כמו "בשבעת היערות", "חובות", ו"הקסדה הירוקה".
הצעות הנישואין האחרונות למוֹד ולבתה איזוֹלט
ב-1916, ייטס היה כבר בן 51 ונחוש בדעתו להינשא ולהביא יורש לעולם.
יריבו, ג'ון מקברייד, הוצא להורג בשל התפקיד הפעיל שמילא במרידת חג הפסחא.
כיוון שכך, ייטס קיווה שאלמנתו של המוצא להורג, עשויה להינשא מחדש.
הצעת הנישואין האחרונה למו֗ד גו֗ן אירעה באמצע 1916. אולם פעילותה הפוליטית המהפכנית הידועה זה מכבר, כמו גם רצף של אסונות אישיים שהיא עברה מספר שנים בודדות קודם לכן – כולל התמכרות לכלורופורם ונישואיה הבעייתיים למקברייד בפני עצמם – הפכו אותה לרעיה לא מתאימה, פוטנציאלית.
פוסטר ציין שהמניע להצעתו זו של ייטס, הוא תחושת החובה שחש כלפיה יותר מאשר רצון כן להינשא לה.
אך ייטס הציע זאת באופן אדיש ורשמי, בצורת מכתב רשום לו צירף את תנאיו שרק אם הם ימולאו, הנישואין יוכלו להתממש.
בהתאם לכך, ייטס ציפה ואף קיווה שמו֗ד תסרב להצעת הנישואין שלו.
לפי פוסטר: איזולט הייתה בתם המשותפת וילדתם השנייה של מו֗ד ולוסיין מילבוי ובאותו הזמן הייתה בת 21. חייה לא היו מאושרים עד הלום; בשנים הראשונות לחייה היא נתפסה בתור הנצחה חיה ואף כגלגול של נשמת אחיה שחי חיים קצרי מועד (בנה של מוד גון מיחסיה עם מילבוי).
היא אף הוצגה כאחייניתה המאומצת של מו֗ד.
כשמו֗ד סיפרה לה שהיא עומדת להינשא, איזולט מיררה בבכי ואמרה לה בתגובה שהיא שונאת את מקברייד.
כשגו֗ן האם החליטה לבסוף להתגרש ממנו, בית המשפט ערך לו שימוע בשל האשמות בדבר תקיפתו המינית את איזולט, אז בת 11. בגיל 15, היא הציעה לייטס נישואים אך נותרה ללא מענה מצדו; כשהייתה זו שעתו של ייטס להציע לה הצעת נישואין, היא החזירה לו בדחייה.
בספטמבר 1917 ייטס הציע נישואין לג'ורג'י הייד-ליס (1892 – 1968), אשר הייתה ידועה בשמה המקוצר ג'ורג', כשהיא רק בת 25, אותה פגש דרך אוליביה שייקספיר.
למרות אזהרות חברותיה – – הייד-ליס הסכימה להצעתו והם התחתנו ב-20 באוקטובר.
נישואיהם היוו הצלחה, זאת, על אף פער הגילאים ביניהם (הוא בן 52, היא בת 25) ועל אף רגשות החרטה והצער שחש ייטס במהלך ירח הדבש שלהם.
בהמשך, הזוג יביא לעולם את שני ילדיו: אן ומייקל.
אף על פי שבשנים מאוחרות יותר היו לייטס מערכות יחסים עם נשים אחרות, ג'ורג'י עצמה כתבה לבעלה: בערך באותו הזמן, מיד אחרי נישואיהם, הוא גמר אומר לרכוש בסכום זעום של 35£ את טירת בלילי השוכנת בתחומי אחוזת קול פארק וסמוך לעיירה גורט.
הוא החליט לשנות באופן מיידי את שם הטירה באנגלית (Ballylee Castle) לת'ור בלילי – כפי שהוא נהגה בשפה הגאלית האירית – זאת כדי להביע את רגשותיו הלאומיים מצד אחד ואת חיבתו האישית לבניין, אשר היווה עבורו סמל ליצירתו האמנותית, על 73 המדרגות המתפתלות שאפיינו אותו.
טירה זו אף שימשה לו בית קיץ ומקום מרגוע למשך 12 שנה.
בדצמבר 1923, הוענק לייטס פרס נובל לספרות .
הוא היה מודע היטב לערך הסמלי הטמון בהיותו הזוכה האירי הראשון בפרס נובל, זאת, מאחר שאירלנד קיבלה את עצמאותה זה מקרוב, עובדה שייטס נהג להדגיש כמעט בכל הזדמנות שנקרתה בדרכו.
לרבים ממכתבי התשבחות שנשלחו אליו הוא נהג לכתוב:
ייטס השתמש בנאום קבלת הפרס אותו העניק לחברי האקדמיה המלכותית השוודית, כדי להציג את עצמו כנושא הדגל של הלאומיות והעצמאות התרבותית האירית, בציינו ש:
פרס נובל הוביל לעלייה ניכרת במכירות ספריו של ייטס, כיוון שהמו"לים שלו, הוצאת הספרים מקמילן, שאפו להרוויח מיחסי הציבור שהתלוו לזכייה.
זו הפעם הראשונה שלייטס הייתה יכולת כלכלית מספקת כדי שיוכל לכסות את חובותיו הכספיים שלו ואף את אלו של אביו.
הודות לחשיפתו ליצירתם של המודרניסטים הצעירים יותר שפגש בעזרת פאונד, התרחקה יצירתו של ייטס בתקופת הביניים מרוח "בין ערביים קלטי" של יצירתו המוקדמת.
גם ההתעניינות הפוליטית שלו חרגה מעיסוק בפוליטיקה של התרבות שאפיינה את השנים הראשונות של התחייה.
ביצירתו המוקדמת, גרמה לו עמדתו האריסטוקרטית ליצור אידיאליזציה של בן הכפר האירי, תוך התעלמות מהעוני והצער שהיו מנת חלקו של העם האירי.
אולם בהמשך חייו, הוא הסתיר לרוב את רוחו המהפכנית והתרחק מתעצומות הנוף הפוליטי עד ל-1922, כאשר הוא מונה לסנאטור של מדינת אירלנד החופשית.
צמיחתה של התנועה המהפכנית משורות הקתולים, אשר השתייכו למעמד העובד הבינוני-נמוך, גרמה לייטס להעריך מחדש את גישתו כלפיהם.
ייטס היה לאומן אירי, אשר שיחר אחר סגנון חיים מסורתי ומסע חיפוש זה מובע דרך חיבורם של שירים כמו "הדייג" (The Fisherman).
את העמדות החדשות של ייטס ניתן לראות בשיר "ספטמבר 1913", עם הפזמון שלו: "אירלנד הרומנטית איננה / היא עם או'לירי בקברו".
שיר זה הוא התקפה על המעסיקים בני דבלין, שהיו מעורבים בשבירת שביתת הפועלים של 1913, אשר תמכו במאמציו של ג'יימס לארקין לארגן מחדש את תנועת העבודה האירית.
בשלב המוקדם של חייו, ייטס היה חבר האחווה הרפובליקנית האירית.
עקב המתח הגואה בנוף הפוליטי, ייטס שוב הרחיק את עצמו מליבת הפעילות הפוליטית, באמצע ההתרחשויות של מרידת חג הפסחא, ואף נמנע לזמן מה מפרסום שירים הקשורים לאירועים.
בשיר "פסחא 1916", עם פזמונו: "הכל השתנה לחלוטין / יופי נורא נולד", עומד ייטס בפני כישלונו הוא בהבנת שיעור קומתם של מנהיגי מרד הפסחא, בגלל המעמד הנמוך ממנו באו.
ייטס נבחר לסנאט האירי ב-1922 ונבחר שוב לכהונה שנייה ב-1925. בתחילת הקדנציה שלו, עלתה לדיון בסנאט סוגיית הגירושין, שתעמת את שני המחנות: הפרוטסטנטי והקתולי, בנסיונותיהם לעצב את פניה של אירלנד מבחינה דתית וחברתית.
ואכן, ייטס בעצמו החזיק בדעה שסוגיית הגירושין מהווה בראש ובראשונה זירת עימות בין אמונותיו וערכיו של הרוב הקתולי, שהחל להתחזק מבחינה פוליטית לבין מורשתם של הפרוטסטנטים שהיוו מיעוט.
כשהכנסייה הרומית – קתולית הטילה את כל כובד משקלה על פעילותה בנושא זה, היא סירבה סירוב מוחלט להתחשב בעמדת הנגד של הקהילה הדתית השנייה בגודלה באירלנד.
עיתון הטיימס האירי יצא כנגד סירוב זה בכותבו שאם יעבירו תקנות המוציאות את האפשרות להתגרש אל מחוץ לחוק, הן יגרמו לניכור הפרוטסטנטים ורק יקבעו את המצב שבו אירלנד היא למעשה מחולקת בפועל: בין הצפון הפרוטסטנטי ברובו, הנמצא תחת שלטון בריטי לבין המדינה האירית החופשית, בעלת הרוב הקתולי.
בתגובה, ייטס העניק סדרה של נאומים בסנאט שתקפו את שאיפותיהן ה"דון-קישוטיות" של הממשלה והכמורה, תוך שהוא משווה את שיטות הפעולה שלהן לאלו של "ספרד הימי -ביניימית".
כתוצאה מדבריו אלו של ייטס ומהדיון שהתעורר בעקבותיו, תואר נאומו של ייטס כאחד מ"רגעיו הגדולים" ביותר במישור הציבורי, אולם זוהי גם הייתה נקודת המפנה בגישתו האידאולוגית כלפי הדת הקתולית בכללותה, כאשר הוא החל לזנוח את גישתו הפלורליסטית ולאמץ גישה פחות סובלנית ויותר תקיפה כלפיה.
השפה שבה הוא החל להשתמש נהייתה כוחנית יותר ויותר; הכומר הישועי פיטר פינליי תואר על ידי ייטס כאדם בעל "חוסר נימוס מפלצתי".
ייטס אף הביע צער על עצם העובדה .
במהלך כהונתו בסנאט, ייטס הזהיר אף עוד את עמיתיו: .
הוא זכור גם בשל אמירתו על בני המיעוט הפרוטסטנטי, אליו השתייך: .
ב-1924, ייטס מונה ליושב-ראש הוועדה שבחרה את הציורים שיוטבעו על גבי המטבעות הראשונים שייכנסו למחזור הפעילות הכלכלית של המדינה החדשה.
כשהוא מודע היטב לכוח הסמלי הרב הטמון בציורים שזה עתה יעוצבו, הוא שאף לבחור עיצוב שיהיה .
כשהסנאט בחר לבסוף בעיצוביו של האמן פרסי מטקאלף, ייטס היה שבע רצון.
אולם הוא הביע חרטה על כך שהפשרה שהושגה באשר לבחירת העיצובים הובילה ל"איבוד הטונוס השרירי" בציורים אלו, כדבריו.
בשנת 1928 פרש מתפקידו בשל בריאות לקויה.
לקראת סוף חייו ובפרט לאחר יום חמישי השחור ותחילתה של תקופת השפל הגדול – החלו רבים לתהות האם הדמוקרטיה יכולה להתמודד עם משברים כלכליים כה עמוקים – ייטס שב ליחסו האוהד כלפי האריסטוקרטיה.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה, הוא החל לגלות ספקנות באשר ליעילותו של המשטר הדמוקרטי וצפה ששיקום פוליטי יתרחש רק באמצעות שלטון טוטליטרי.
התפיסות האריסטוקרטיות של ייטס וקשריו עם פאונד גרמו לו להימשך לדמותו של מוסוליני, לו הביע הערכה במספר מקרים.
הוא גם כתב כמה "שירי צעידה" (שלא נעשה בהם שימוש) עבור "החולצות הכחולות" המעין-פשיסטית של הגנרל או'דאפי.
אולם כאשר הזמין אותו פאבלו נרודה לבקר במדריד בשנת 1937, ענה ייטס במכתב שבו הביע תמיכה ברפובליקאים כנגד כוחות פרנקו.
עמדתו הפוליטית כללה מידה של שניות: ייטס לא תמך ברוב שנות חייו בצורת המשטר הדמוקרטי, סלד ממפלגות שמאל רדיקליות ואף היה מעורב במאוד בתנועה האאוגנית בעלת המאפיינים הגזעניים, אך בשנותיו האחרונות נטה להסתייג מן הנאציזם ואפילו מן הפשיזם שבו תמך בשנים קודמות.
בגיל 69, לאחר ניתוח שעבר בשיטת שטיינך , אשר בוצע על ידי נורמן הייר ב-6 באפריל 1934, הרגיש ייטס שוב "צעיר מחדש".
במשך חמש השנים האחרונות לחייו גילה ייטס חיוניות רעננה אשר התבטאה הן בשיריו והן ביחסיו עם נשים צעירות ממנו.
במהלך אותו פרק זמן, ייטס היה מעורב במספר פרשיות אהבים, ביניהן מערכת יחסיו עם המשוררת והשחקנית מרגוט רודוק ואת זו שניהל עם הסופרת, העיתונאית והפעילה הרדיקלית המינית את'ל מאנין, לצד אחרות.
כמו קודם, בהיותו צעיר יותר, ייטס מצא שהרפתקנות מינית מסייעת ליצירתיות שלו ולמרות גילו ובריאותו הלקויה, הוא המשיך להיות כותב פורה.
שירו האחרון הוא "המגדל השחור", שיר בעל מוטיבים נאו-ארתוריאניים.
ייטס נפטר בגיל 73 במלון אידיאל סז'ור, במנטון שבצרפת, ב-28 בינואר 1939. טקס הלוויה והקבורה בבית העלמין שברוקברון-קפ-מרטין, נוהל באופן צנוע ופרטי, בנוכחות המשפחה בלבד.
אנשי הנהלת בית הקברות ניסו מספר פעמים להניא את המשפחה מלהמשיך בהליכי העברת גופתו לאירלנד עקב חוסר ודאות באשר לזהותה.
קודם לכך, גופתו נשרפה כליל והועברה לגלוסקמה.
ייטס וג'ורג' דיברו רבות על מותו, ומשאלתו הייתה להיקבר עם כמה שפחות רעש תקשורתי.
בספטמבר 1948, מולאה בקשתו זו של ייטס, כאשר גופתו הועברה לדרמקליף שבמחוז סלייגו, על סיפון הקורבטה "לה מאצ'ה" בשירות חיל הים האירי.
האיש המופקד על משימת העברת הגופה מטעמה של הממשלה האירית היה שון מקברייד, בנה של מוד גון מקברייד ובאותו זמן שר החוץ האירי.
הכיתוב שחרות על מצבתו לקוח מן השורות האחרונות של השיר "תחת בן בולבן", אחד משיריו האחרונים:
על מיקום זה אמר ייטס, כי המקום שהשפיע ביותר על חייו הוא סלייגו.
ייטס נחשב לרוב לאחד ממשוררי המפתח של השפה האנגלית במאה העשרים.
הוא היה משורר סימבוליסט, בכך שהוא השתמש בדימויים מרמזים ובמבנים סימבוליים במהלך הקריירה שלו.
הוא בחר מילים וארגן אותן, כך שבנוסף למשמעות אחת מסוימת, הן מציעות חשיבה מופשטת שעשויה להיראות כבעלת רובד רב-משמעי ובעלת תהודה חזקה יותר.
השימוש בסמלים הוא לרוב פיזי כשלעצמו אך גם עשוי לרמז על תכונות לא-חומרניות, רוחניות, שהן ללא קשר למימד הזמן הספרותי.
שלא כמו מודרניסטים אחרים אשר התנסו בכתיבה חופשית, ייטס היה אומן השימוש בשיטות כתיבה מסורתיות.
השפעת המודרניזם על יצירתו משתקפת בנטישתו הגוברת והולכת את שפת השירה הקונבנציונלית המאפיינת את יצירתו המוקדמת לכיוון של אימוץ סגנון כתיבה מוקפד יותר וישיר יותר.
סגנון זה מתייחס לשינוי גישתו לנושאים שכלל בשיריו ובמחזותיו, השייכים לשלב הביניים של יצירתו וכדוגמאות ניתן לתת את אוספי השירה "בשבעת היערות", "חובות" וה"קסדה הירוקה".
בשנותיו המאוחרות נטש ייטס את הנושאים הפוליטיים שתפשו מקום מרכזי בתקופה התיכונה והחל לכתוב על נושאים אישיים יותר כמו בנו ובתו, ותחושת הזדקנותו.
בשיר "נטישת חיות הקרקס", מתאר ייטס את השראתו ליצירה מאוחרת זו במילים: "עתה משסולמי נעלם/ עלי לשכב במקום בו כל הסולמות מתחילים/ בחנות הסמרטוטר המטונפת של הלב".
בשנת 1929, בילה ייטס בת'ור בלילי בפעם האחרונה.
הוא בילה חלק ניכר משארית חייו מחוץ לאירלנד, אך גם שכר בית ברת'פרנהם – פרבר של דבלין – משנת 1932. הוא כתב הרבה בשנים האחרונות של חייו, פרסם שירה, מחזות ופרוזה.
ב-1938 ביקר בפעם האחרונה ב"אבי" על מנת לצפות בהעלאה הראשונה של מחזהו "כור-המצרף".
ה"אוטוביוגרפיות של ויליאם בטלר ייטס" פורסמו מאוחר יותר באותה שנה.
בעוד ששירתו המוקדמת של ייטס נשענה בעיקר על מיתוסים ומעשיות עם איריות, יצירתו המאוחרת קושרה לנושאים עכשוויים יותר וסגנונו החל לעבור תהליך של שינוי דרמטי.
יצירתו יכולה להתחלק לשלוש תקופות עיקריות.
שיריו המוקדמים רוויים בטון פרה-רפאליטי, מליציים באופן מודע ולעיתים מאולצים, זאת לפי דבריהם של מבקרי ספרות שפחות אוהדים את שירתו.
ייטס החל את הקריירה שלו בכתיבת שירים אפיים כמו "אי הפסלים" ו"נדודי או'שין".
שיריו הנוספים מאותה תקופה הם בנושאי אהבה, אזוטריקה או מיסטיקה.
בשלב הביניים ביצירתו ניתן לראות את ייטס זונח את השירה הפרה-רפאליטית שאפיינה את שיריו המוקדמים, תוך שהוא מנסה להפוך עצמו לבעל סגנון כתיבה הדומה לזה של וולטר סוואג' לנדור, הנוטה לגלות יחס אירוני כלפי החברה.
מבקרי ספרות אשר מעריצים את יצירתו מתקופת הביניים עשויים לאפיינה כגמישה ושרירית במקצביה, גם אם לפעמים מודרניסטית ונוקשה, בעוד אחרים מוצאים בה עקרות ויכולת דמיון מועטה.
בתקופה האחרונה ביצירתו, ייטס מצא מקור השראה ודמיון חדש במסגרת המערכת המיסטית – אזוטרית אותה פיתח בשיתוף פעולה עם אשתו, תחת השפעת הספיריטואליות, והמשורטטת בספרו "חזון".
מבחינות רבות, שירה זו היא למעשה חזרה לחזון של יצירתו המוקדמת יותר.
הניגוד בין האדם שחי בעולם הגשמי, עולם החרב והמלחמה לבין האיש שחי בעולם הרוחני, העולם שבו האל שוכן, עולם השלום, הוא נושא השיר "נדודי או'שין", כשהוא משוכתב מחדש גם בשיר "דו-שיח בין העצמי לנשמה".
כמה מבקרי ספרות טוענים שייטס גישר על המעבר בין שירת המאה ה-19 לשירה המודרניסטית של המאה ה-20, ממש כפי שפבלו פיקאסו עשה זאת בציור.
אולם אחרים מטילים ספק האם לייטס המאוחר היה הרבה במשותף עם יוצרים מודרניסטים כמו עזרא פאונד ותומאס סטרנס אליוט.
המודרניסטים מפרשים את השיר ההתגלות השנייה כקינה על שקיעתה של התרבות האירופית בהתאם לסגנון השירה של אליוט.
אך מבקרים מאוחרים יותר הצביעו על כך ששיר זה הוא למעשה דוגמה אחת מני רבות לתאוריה המיסטית – אפוקליפטית שפיתח ייטס בחזון אותה שיקע במספר רב של שירים.
מבחינת הדימויים, שירת ייטס נעשתה רחבת היקף ובעלת עוצמה רבה יותר כשהוא הזדקן.
"המגדל" (1928), "המדרגות המתפתלות" (1933) ו"שירים חדשים" (1938) מכילים כמה מהסמלים העוצמתיים ביותר של שירת המאה העשרים (למשל, רעיון הג'ייר הספירלי – Gyre).
עוד בשלב מוקדם בחייו ייטס קישר בין שירה לבין התבוננות דתית, וסבר כי השירה היא האמצעי הטוב ביותר לבחינת משאביו "רבי העוצמה ושופעי החסד" של הייעוד האנושי.
ראיית העולם שלו שאותה גיבש לכדי אידיוסינקרטיות מיסטית, הוסברה בהרחבה בספרו "חזון".
היא שאבה את מקורותיה מן ההינדואיזם, התיאוסופיה וההרמטיציזם, יותר מאשר מהנצרות.
ייטס שילב ביצירתו אלמנטים ומקורות השראה אמנותיים הן מהמזרח הרחוק (בעיקר מיפן ומהודו), והן מהמזרח הקרוב (לייטס הייתה גישה אוריינטליסטית-רומנטית כלפי התרבות המוסלמית, שנובעת בעיקר מהיכרותו האישית עם כמה מזרחנים, כמו אדוארד דניסון רוס ומיר אלאוד עלי).
בהקשר זה, ייטס הביע את הערכתו הרבה ליצירה הקלאסית "לילות ערב", ואף הגדיל לומר שהיא שנייה בחשיבותה רק ליצירותיו של ויליאם שייקספיר.
הוא אף העריך את המשורר האיראני חאפז, כאשר ציטט פעמיים את אחד הדיוואנים שלו במסגרת שני חיבורים: "תגליות" (Discoveries) ו"ליטוש הברקת" (The Cutting of an Agate).
בין היתר, ייטס אזכר את המדענים ואנשי הרוח המוסלמים אבן סינא ואל-פאראבי ביצירתו "שושן האלכימיה" (Rosa Alchemica), שיצאה לאור בשנת 1897 ביחד עם הסיפור "השושן הסודי" (The Secret Rose).
ייטס אף כתב את ההקדמה למהדורה האנגלית של אוסף השירים גיטאנג'לי, דבר שתרם לזכייתו של היוצר ההודי רבינדרנת טאגור בפרס נובל לספרות ב-1913.
בין השנים, 1896 – 1902 ייטס ניסה לחבר רומן אוטוביוגרפי.
רומן אוטוביוגרפי זה, ידוע בשם שהעניק ייטס לגרסה האחרונה שלו, "העיט הצבוע" , הלקוח מפסוק תנ"כי מספר ירמיהו: .
מובא כאן להלן אף הפסוק המקביל באנגלית, לשם הבהרה: .
כאשר את כתיבתו ייטס לא השלים ואשר לו הוא כתב ארבע גרסאות בסך הכל, תוך שהוא מעניק לכל אחת בנפרד שם שונה.
במסגרת הניסיונות לחבר את הרומן, ייטס מתייחס למאמצו האישי לייסד מסדר מיסטיקה וכשפים קלטי ולמסעו האישי כאמן, ולחפש אחר אמת רוחנית באותן שנים.
הרומן מתחיל במערב אירלנד, בו הגיבור, מייקל הרן (Michael Hearne), מגלה באופן הדרגתי, את קיומו של עולם רוחני, באמצעות מדיטציה, חלום, טראנס וחזון.
תהליך גילוי והתעוררות רוחניים אלו, מתעצם, כשהוא נחשף למשמעות המיתוס, האמנות, הפולקלור, הטבע, והמין הנשי.
מאוחר יותר, בלונדון, הוא מנסה לייסד מסדר מיסטי אשר מנסה לאחד את הרגשות הדתיים, האמנותיים והטבעיים, או בשפה אפלטונית, אמת, יופי ואהבה.
הוא אוסף סביבו קבוצה של אמנים ומיסטיקנים, כדי שיעזרו לו לגבש טקסים אשר יעוררו את האלמנט העל-טבעי, תוך שהאובייקטים והכלים שמשמשים אותם, יגלמו יופי אמנותי.
הרומן מסתיים כאשר מייקל נוסע למזרח, תוך שהוא משתכנע שבערב ובפרס, הוא ימצא לבטח דוקטרינה שמנסה לגשר בין הדת לבין הרגשות הטבעיים, ובאותו הזמן, תדע להסביר רגשות אלו.
במשך כל חייו, התעניין ייטס במיסטיקה, רוחניות ואסטרולוגיה.
במהלך חייו הוא קרא על הנושאים הללו בצורה נרחבת תוך שהוא מושפע במיוחד מכתביו של המדען והמיסטיקן השוודי עמנואל סוודנבורג.
נטיותיו המיסטיות של ייטס, הושפעו בעיקר מההינדואיזם, אשר לו נחשף לראשונה דרך המיסטיקן ההודי מוהיני צ'טרג'י.
לקראת סוף חייו, ב-1938, ייטס תרגם את עשר האופנישדות העיקריות, יחד עם הנזיר ההודי שרי פורוהיט סוואמי, איתו שיתף פעולה קודם לכן גם בחיבור ספרים נוספים כגון "מכתמי יוגה" ו"אוטוביוגרפיה של נזיר הודי: חייו והרפתקאותיו" (Aphorisms of Yoga and An Autobiography of An Indian Monk: His Life and His Adventures).
בנוסף לכך, אמונותיו התיאוסופיות והעל-טבעיות, שימשו בסיס לחלק ניכר מהשירה המאוחרת שלו, שכמה מבקרים התקיפו כחסרת מהימנות אינטלקטואלית.
אודן ביקר את השלב המאוחר של יצירתו כ"מחזה מגוחך של אדם מבוגר, שעוסק באבראקדברא של כישוף ושטויות מהודו".
למרות זאת, כתב ייטס הרבה מהשירה הידועה ביותר שלו בתקופה זו.
ב-1885 הוא וכמה חברים ייסדו את "המסדר ההרמטי של דבלין".
מסדר זה נפגש לראשונה ב-16 ביוני, וייטס כיהן כיושב-ראש.
באותה שנה נפתחה הלשכה התאולוגית של דבלין, בה היה מעורב הברהמין הבנגלי מוהיני צ'טרג'י, אשר נסע אל עיר הבירה האירית, כדי להעביר הרצאות מטעם האגודה התיאוסופית של לונדון.
ייטס השתתף בסיאנס הראשון שלו שנה שלאחר מכן.
ב-1912, במהלך כמה סיאנסים שבהם השתתף, הועלתה באוב רוח רפאים אשר כינתה את עצמה "לאו אפריקנוס" (Leo Africanus), שטענה לכאורה בדבר היותה "האנטי עצמי" (Anti-Self) של ייטס או דיימון (Daemon), שד.
תוך שהיא מעניקה לו השראה לחיבור אחד הספרים החשובים שלו בנושא זה, בהם הוא העלה את השערותיו על הכתב, פר אמיקה סילנטיה לונה (Per Amica Silentia Lunae; "למען הידידות הדוממת של הירח").
מאוחר יותר נהיה ייטס מעורב עמוקות באגודה התיאוסופית וכמו כן הרבה לעסוק בהרמטיציזם.
במיוחד ראויה לציון בהקשר זה חברותו במסדר ההרמטי של השחר המוזהב, אליו הצטרף ב-1890 ומונה לעמוד בראשו ב-1900, באופן סמלי ולפרק זמן קצר.
מסדר זה היה רק אחד מכמה מסדרים אקלקטיים שפעלו באירופה ואשר היו קשורים באגודת צלב הוורד הגרמנית, מבית מדרשו של כריסטיאן רוזנקרויץ.
הכינוי אותו הוא אימץ, היה "השטן הוא האל במהופך" .
ייטס לקח חלק בגיוס פעיל של חברים לכת, בעיקר לסניף ה"מקדש של איזיס-אורניה" – ביניהם ניתן למנות את דודו ג'ורג' פולקספן ואת צירופן של מוֹד גוֹן ופלורנס פאר.
למרות התיעוב אותו הוא רחש כלפי דברים מופשטים וכלפי דוֹגמטיוּת דתית המבוססת על פולחן אישיות, הוא נמשך דווקא לאופים של האנשים אתם התרועע בשורות המסדר.
הוא אף היה מעורב במאבקי הכוח שבתוכו אשר אותם ניהל בעיקר כנגד פלורנס פאר וסמואל לידל מק'רגור מאת'רס.
דוגמה שניתן לתת למעורבות כזו היא "קרב בליית' רוֹאוֹד"
(Battle of Blythe Road), כאשר במהלכו מאת'רס שלח את אליסטר קראולי להעביר חזרה לרשותו אביזרים אותם החזיק ייטס, הקשורים לפעילותו של המסדר.
לאחר מכן, כשהשחר המוזהב חדל לפעול והתפצל לכמה מסדרים, ייטס נשאר בשורות מסדר "כוכב הבוקר" , למשך 20 שנה ואשר בראשותו עמד דוקטור רוברט ויליאם פלקין.
במסגרת ניסויי תקשור אלו, שתועדו ונרשמו על ידי הזוג במשך שמונה שנים, העבירו הישויות הללו מערכת מורכבת ואזוטרית, המשלבת בתוכה ראיית עולם כוללת, הן מבחינה פילוסופית והן מבחינה היסטורית.
את ראיית העולם הזו, הם ניסו להסביר באמצעות גאומטריה של חרוטים ומופעי ירח (אסטרולוגיה ירחית), כאשר בתוך שני החרוטים, השזורים זה בזה, מתרחשת תנועה הדומה לתנועתן של שתי מערבולות מנוגדות, הנמצאות באיזון תמידי ביניהן (Spiral או Gyre, לפי ההגדרה באנגלית).
ייטס הקדיש את זמנו לפרסום החומר הזה, במסגרת הוצאתו לאור של הספר חזון (1925).
וורנר לאורי, תוך שהוא מודה בזו הלשון: .
את המטאפיזיקה של כתיבתו המאוחרת יש לקרוא בהקשר של העקרונות האזוטריים שהציג ביצירה זו, הנקראת היום בעיקר כדי לסייע בהבנת שאר כתביו (ספרי השירה והפרוזה) ופחות לשם תובנות פילוסופיות או אינטלקטואליות כלשהן הכלולות בה.
ניתן לתאר את מכלול יצירתו של ייטס ובאופן כולל את חייו האישיים כמסע וכניסיון לאחד בין שני אספקטים אלו, לאו דווקא מוצלח, להשיג אחדות זו במהלך כל ימי חייו, למרות שאיפה מוצהרת זו של ייטס כמשורר, כמחבר פרוזה וכאדם פרטי.
בהקשר לספר "חזון", ויליאם בלייק היה מבשר ספרותי חשוב ביותר עבור ייטס, לא רק בשל רעיונותיו של בלייק המובעים בספר, אלא גם בשל הדוגמה שהציב עבור ייטס ביצירה עצמאית של מערכת מיתוגרפית.
המערכת המיתוגרפית משלבת בתוכה הן אמת יצירתית והן רוחנית, וכפי שבלייק עבד עליה עבד בשיתוף פעולה עם אשתו, כך גם ייטס שיתף פעולה עם אשתו בתורו בכתיבת הספר המדובר.
1892 — Irish Faerie Tales (סיפורי פיות איריים)
1903 — Ideas of Good and Evil (מושגים על הטוב ועל הרע)
1918 — Per Amica Silentia Lunae (למען הידידות הדוממת של הירח)
1922 — Later Poems (שירים מאוחרים)
1929 — The Winding Stair (המדרגות המתפתלות)
1938 — New Poems (שירים חדשים)
1939 — Last Poems and Two Plays (posthumous) (שירים אחרונים ושני מחזות) (פורסם לאחר מותו)
1939 — On the Boiler (posthumous) (על דוד הרתיחה) (פורסם לאחר מותו)
שישה מחזות ופרוזה, עברית – מ' אראל, מסדה, תל אביב, 1968.
יופי נורא נולד, שירים, תרגמה מאנגלית אליעזרה איג-זקוב, ירושלים, 1985.
החלילן ושדון ההר, סיפורי-עם איריים, מאנגלית – גיורא לשם, גוונים, תל אביב, 1996.
מבחר שירים, ערך ותירגם שמעון זנדבנק, הקיבוץ המאוחד, 2000.
מאה שירים, בתרגום אפרים ברוידא, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2002.
שירים, תרגם והוסיף הערות אורי ברנשטיין, קשב לשירה, 2004.
שירי האהבה, תרגם אורי ברנשטיין, קשב לשירה, 2015.
על יד באר הבז (מחזה), בתרגום אריה זקס, בתוך 'דחק', כרך יג', 2021.
כתבים פואטיים (מסות ומאמרים על שירה, סימבוליזם ותיאטרון), בתרגום יותם בנשלום, דחק, סדרת 'דרש - לכתבי מופת בפואטיקה ואסתטיקה', 2021.
טייס אירי צופה אל פני מותו (An Irish Airman foresees his Death), בתרגומו של דוד אבידן.
מבחר תרגומי שירת ייטס - פרופ' זיוה שמיר, אתר מב"ע (2023)
פוליטיקה, בתרגומו של אברהם עוז.
הפיות של אירלנד, בתרגום יותם בנשלום, הוצאת כרמל (2025)
פוליטיקהמאת ויליאם בטלר ייטסמאנגלית: אברהם עוז
"בימינו גורל האדם פורש את משמעותו במונחים פוליטיים" – תומאס מאן
אלי אשד – Eli Eshed – על ייטס | בערב על ויליאם בטלר ייטס – William Butler Yeats
אלי אשד -- Eli Eshed | קורא שיר עִם הַפְּלַגָה לְבִּיזַנְטְיוֹן של המשורר Yeats
אסיף רחמים – Asif Rahamim – | בערב על ויליאם בטלר ייטס – William Butler Yeats
אמיר אור – Amir Or | בערב על שירתו של ויליאם בטלר ייטס – William Butler Yeats
עיבוד כוראוגרפי לשיר ההתגלות השנייה, שירו הידוע ביותר של ייטס, שהועלה לבמה בתיאטרון באר הנץ בסלייגו, אירלנד, בשנת 2015, לרגל חגיגות יום השנה ה-150 להולדתו של ייטס
Thoor Ballylee Yeats and the Other World – סרטון באנגלית שהופק מטעם הספרייה הלאומית האירית על ייטס והתעניינותו העקבית במהלך חייו, במיסטיקה ובתורות אזוטריות, למשל מן המזרח הרחוק והקרוב, אשר מהן שאב ייטס את סמליו ודימוייו, אותם מיזג לתוך שירתו
ויליאם בירד - מלחין אנגלי בתקופת הרנסאנס, נחשב לאבי המוזיקה האנגלית.
בירד נולד בשנת 1543 במקום לא ידוע באנגליה.
בשנת 1563 כיהן כנגן העוגב ומנהל המקהלה בקתדרלת לינקולן.
בשנת 1572 הצטרף לקפלה המלכותית בתור זמר.
באותה שנה התמנה לנגן העוגב באותה קפלה ביחד עם מורו תומאס טאליס, אף הוא מלחין ידוע באותה תקופה.
בשנת 1575 קיבלו שניהם כתב הרשאה מלכותי להדפסה ולמכירה של תווים.
בשנת 1578 עקרה משפחתו של בירד להרלינגטון בעקבות רדיפות הקתולים (משפחתו של בירד הייתה קתולית אדוקה).
בשנת 1581 נערך חיפוש בביתו של בירד והוא נקנס על אמונתו.
בשנות ה-90 של המאה של המאה ה-15 עבר בירד לאסקס וחי שם עד מותו בשנת 1623.
בירד הלחין בתקופתה של אליזבת הראשונה, תור הזהב של המוזיקה החילונית.
למרות היותו קתולי אדוק, עובדה שמופיעה גם ביצירותיו, המלכה האנגליקנית הייתה בדרך כלל סובלנית כלפי אמונתו של בירד.
אמונתו התבטאה במיסות ובמוטטים שכתב, הידועות שבהן הן: המיסות לשלושה, ארבעה וחמישה קולות, "הלל לגוף האמיתי" (מוטט), ורבים אחרים.
למרות אמונתו הקתולית, בירד הלחין גם המנונים לכנסייה האנגליקנית, כמו: "בוא אלי, צער, לנצח" ו"עבודת הקודש הגדולה".
מלבד מוזיקה קולית, כתב יצירות כליות רבות, בעיקר לוירג'ינל ולקונסורט ויולים.
ביצירותיו לווירג'ינל מתבלטות סדרות של וריאציות, חלקן מבוססות על מנגינות עממיות ובלדות וכן ריקודים (בדרך כלל צמדים של פוואן וגאליארד).
כמו כן יש לציין מספר יצירות תוכניתיות כמו "הקרב" או "הפעמונים", יצירות קונטרפונקטיות כמו פנטסיות ויצירות ליטורגיות.
ביצירותיו לקונסורט ויולים יש לציין פנטסיות בשלושה, ארבעה, חמישה וששה קולות, יצירות המבוססות על קנטוס פירמוס כמו למשל In Nomine וכן ריקודים.
ויליאם אלדן בולקום הוא מלחין ופסנתרן אמריקאי.
בולקום הוא פרופסור להלחנה באוניברסיטת מישיגן.
הוא נשוי למצו סופרן ג'ואן מוריס.
בולקום נולד בסיאטל, מדינת וושינגטון.
בגיל 11 נרשם לאוניברסיטת וושינגטון ללמוד הלחנה באופן פרטי אצל ג'ורג' פרדריק מקיי וג'ון ורול ופסנתר אצל מאדאם ברת' פונסי ג'ייקובסון.
בהמשך למד אצל דריוס מיו במילס קולג', אצל ללאנד סמית' באוניברסיטת סטנפורד ואצל אוליבייה מסייאן בקונסרבטואר של פריז, שם זכה בפרס שני להלחנה.
בולקום זכה בפרס פוליצר למוזיקה בשנת 1988, על "12 אטיודים חדשים" לפסנתר.
בסתיו 1994 התמנה לפרופסור למוזיקה במעמד מיוחד (Ross Lee Finney Distinguished University Professor of Composition) באוניברסיטת מישיגן, משרה שבה הוא מחזיק גם כיום.
ב-2006 קיבל את המדליה הלאומית לאמנויות.
כפסנתרן, בולקום מרבה לבצע ולהקליט את יצירותיו הוא יחד עם ג'ואן מוריס.
בולקום ומוריס הקליטו יחד עשרים אלבומים, החל ב"אחרי הנשף", קובץ שירים פופולריים מראשית המאה ה-20, הסוגה שהפכו להתמחותם העיקרית, יחד עם שירי קאבארט (במקרים רבים ממחזות זמר שנכשלו).
"שירי תום ושירי ניסיון", שבולקום כתב למילים של ויליאם בלייק, היא יצירה בת שלוש שעות לסולנים, מקהלות ותזמורת, תוצאה של 25 שנות עבודה.
לאחר ביצוע הבכורה שלה באופרה של שטוטגרט בשנת 1984 באו ביצועים באן ארבור, גראנט פארק בשיקגו, האקדמיה למוזיקה של ברוקלין, סנט לואיס, קרנגי הול ורויאל פסטיבל הול בלונדון.
בקונצרט בלונדון ניגנה תזמורת רשות השידור הבריטית בניצוח ליאונרד סלטקין.
בשנת 2006 זכתה הקלטת היצירה בשלושה פרסי גראמי לביצוע כוראלי מצטיין, ליצירה קלאסית מצטיינת בת-ימינו ולאלבום קלאסי מצטיין של חברת נאקסוס.
האופרה של בולקום, "מראה מעל הגשר", ללברית של ארתור מילר וארנולד ויינשטיין, הוצגה בביצוע בכורה ב-9 באוקטובר 1999 באופרה הלירית של שיקגו.
בולקום כתב גם יצירות סולו לכלי נשיפה מעץ, כגון סוויטה קונצרטית לסקסופון אלט ותזמורת קטנה, שחוברה בשביל פרופסור דונלד סינטה מאוניברסיטת מישיגן בשנת 1998.
שאר יצירותיו של בולקום כוללות שש סימפוניות, מספר קטעי רגטיים לפסנתר (שכמה מהם נכתבו בשיתוף פעולה עם ויליאם אלברייט) וארבעה כרכים של שירי קאבארט שזכו לאחרונה לביצוע חדש של מישל ודייוויד מאריי, עוד דואו של בעל ואישה.
בולקום חיבר את הקונצ'רטו שלו "גיאה לשני פסנתרים ביד שמאל ותזמורת" לגארי גראפמן וחברו הקרוב לאון פליישר, הסוב לים שניהם מבעיות קשות בידיהם הימניות, המגבילות את יכולת נגינתם.
לביצוע ראשון זכתה היצירה בבולטימור באפריל 1996. הקונצ'רטו בנוי כך, שאפשר לבצע אותו באחת משלוש דרכים - בכל אחד משני תפקידי הפסנתר בנפרד עם תזמורת מוקטנת או בשני תפקידי הפסנתר עם שתי תזמורות מוקטנות משולבות לתזמורת אחת מלאה.
המבנה המאתגר הזה מחקה יצירה דומה של שלוש-באחת שחיבר מורו, דריוס מיו.
"שירי תום ושירי ניסיון", 1984
"לילית" לסקסו-פון אלט ופסנתר, 1984
סוויטה קונצרטית (לסקסופון אלט ותזמורת קטנה), 1998
VocalEssence ערכה למוזיקה של ויליאם בולקום פסטיבל בן שבועיים במיניאפוליס וסנט פול, מינסוטה
באפריל 2007, שכלל תשעה מופעים שונים ומספר רב של כיתות אמן.
במופע הראשי בוצעו "שירים של תום ושל ניסיון", למילים של ויליאם בלייק ב"אולם התזמורת" במיניאפוליס.
יותר מ-400 נגנים וזמרים השתתפו בביצוע היצירה ומעל הבימה הוקרנו האיורים הנלווים לשירי בלייק.
פרס פוליצר, 1988 על "12 אטיודים חדשים" לפסנתר
אות כבוד למוזיקה של דטרויט
ויליאם בויס נחשב למלחין האנגלי החשוב ביותר מתקופת הבארוק.
בדומה ללודוויג ואן בטהובן, מאוחר יותר בחייו הוא התחרש אולם המשיך להלחין.
הוא היה בקשר מזדמן עם הנדל, תומאס ארן, גלוק, באך, קארל פרידריך אבל ומוצרט הצעיר, שכיבדו את יצירתו.
בויס נולד בלונדון לג'ון בויס, יצרן ארונות ולאליזבת בויס לבית קורדוול.
הוא הוטבל ב-11 בספטמבר 1711 והיה נער מקהלה בקתדרלת סנט פול.
כשקולו השתנה, החל ללמוד מוזיקה אצל המורה המוערך מוריס גרין .
מינויו המקצועי הראשון היה בשנת 1734 שהועסק כנגן עוגב בכנסייה האנגליקנית באוקספורד.
הוא המשיך למלא מספר תפקידים דומים לפני שמונה למלחין החצר של המלך ב-1757 (הוא הגיש מועמדות לתפקיד עם מותו של מוריס גרין, מורו, ב-1755) והפך לאחד מנגני העוגב בקפלה המלכותית ב-1758. בנוסף, עסק בהוראת מוזיקה.
אחד מתלמידיו הבולטים הוא תומאס לינלי שלמד אצלו בין 1763–1768.
עבודתו כמלחין החלה בשנות ה-30. בשנת 1736 הוא מונה למלחין בקפלה המלכותית וכתב את האורטוריה "קינת דוד על שאול ויהונתן".
הוא היה המנצח בפסטיבל שלוש המקהלות ב-1737. רבות מיצירותיו, כולל הפתיחה של הסימפוניה מס' 8 שלו, פורסמו בבכורה בפסטיבל במהלך השנים שלאחר מכן.
בשנות ה-40 הוצגה, האופרה שלו "פלאוס ותטיס", פורסמה הסרנדה "סולומון", ו"המסכה החילונית" ללברית מאת ג'ון דריידן.
בשנת 1747, בויס פרסם את החיבור האינסטרומנטלי הראשון שלו, סט של "שתים עשרה סונאטות לשני כינורות ובס", ואלו נהפכו לפופולריים.
צ'ארלס ברני כתב שהם "לא רק מושמעים באופן קבע בקונצרטים פרטיים...
אלא אף בתיאטראות ציבוריים וגנים ציבוריים, כקטעים אהובים, במשך שנים רבות." ב-1749 כתב אודה ואת ההמנון "הו", לכבוד מינויו של תומאס פלהם-הוליס כמנהל אוניברסיטת קיימברידג'.
בשנות ה-50, סיפק בויס לדייוויד גריק שירים ומוזיקה להפקות רבות בתיאטרון דרורי ליין.
אלה כללו את האופרות שלו The Chaplet ו-The Shepherd's Lottery, שתיהן ללברית מאת מוזס מנדז , והן עבור האופרה "Harlequin's Invasion" מאת המחזאי והשחקן הבריטי בן המאה ה-18 דייוויד גריק.
שמתוכה לקוח המארש המפורסם Heart of Oak.
בויס עסק בכמה משרות לפני שהתמנה למשרה הנחשקת בבית המלוכה כ'אמן המוזיקה של המלכה' בשנת 1755 ונהיה לנגן עוגב בקפלה המלכותית בשנת 1758.
כשחירשותו נהייתה חמורה, בויס חדל להתפרנס כנגן עוגב והתמקד בסיום קומפילציית המוזיקה לקתדרלה שמורו גרין השאיר לא גמורה.
מכאן המשיך לערוך יצירות של ויליאם בירד והנרי פרסל.
ב-7 בפברואר 1779 נפטר בויס משיגדון.
הוא נקבר בקתדרלת סנט פול.
בנו היחיד, גם הוא קרוי ויליאם בויס (25 במרץ 1764-1824), היה נגן קונטרבס מקצועי.
בויס נודע כיום בעיקר בזכות שמונה הסימפוניות שלו, המנוניו והפואמות הליריות, אם כי הלחין עוד יצירות רבות.
הלחן שחיבר ב-1759 לאחד השירים מן האופרה "Harlequin's Invasion" הפך למארש הרשמי של הצי המלכותי הבריטי.
בוורידג' נולד ברנגפור הנמצאת כיום בבנגלדש להנרי בוורידג', איש שירות המדינה הבריטי בהודו, ולאנט.
לאחר שלמד בבאליול קולג' היה לעורך דין.
העניין של בוורידג' בגורמים לאבטלה התעורר בעת שהתנדב החל משנת 1903 בטוינבי הול באיסט אנד שבלונדון, ראשון בתי ההתיישבות בבריטניה.
שם החל להיות פעיל גם לקידום פנסיות לקשישים, ארוחות חינם בבתי ספר ושירות תעסוקה ממשלתי.
בוורידג' החל להיות מעוניין בשירותים חברתיים, ופרסם כתבות בנושא לעיתון "מורנינג פוסט".
ב-1907 אף נסע לגרמניה על מנת לבחון את מודל השירותים החברתיים שיצר ביסמרק.
ב-1908 כבר נחשב לאחד המומחים הגדולים בבריטניה בנוגע לביטוח אבטלה.
הוא הצטרף למועצת המסחר הבריטית וסייע ליישם את המערכת הלאומית של לשכות תעסוקה וביטוח לאומי.
בין 1906 ל-1914 ייעץ לדייוויד לויד ג'ורג', חבר מרכזי בקבינט של ראש הממשלה הליברלי, הנרי קמפבל-בנרמן.
בשנת 1911 היה זה לויד-ג'ורג' שהוביל את יזמת החקיקה שייסדה את מוסד הביטוח הלאומי הבריטי, אם כי ברמה מצומצמת, המספקת רק גמלאות לנכים וחולים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה היה בוורידג' מעורב בניהול כוח האדם.
לאחר המלחמה קיבל תואר אבירות, והפך למנהל המשרד לענייני מזון.
ב-1919 עזב את שירות המדינה על מנת להפוך למנהל בית הספר לכלכלה של לונדון.
במהלך השנים שלאחר מכן נשמעה דעתו בדיונים ובוועדות בנוגע למדיניות הסוציאלית.
בשנת 1933 היה בוורידג' בין מייסדי מועצת הסיוע לפליטים אקדמאים, ארגון צדקה בריטי ששם לו למטרה לסייע לחוקרים באקדמיה במדינות הנמצאות במצב מלחמה.
הארגון הציל מדענים יהודים רבים מידי הנאצים בגרמניה ובאוסטריה.
בשנת 1937 מונה בוורידג' למאסטר הקולג' של אוניברסיטת אוקספורד.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה והצטרפות מפלגת הלייבור לממשלת אחדות בראשות וינסטון צ'רצ'יל, הזמין שר העבודה ארנסט בווין את בוורידג' להיות לאחראי על מחלקת הרווחה במשרדו.
בוורידג' סירב, אך הביע עניין בארגון כוח האדם הבריטי בזמן המלחמה, בשל העניין שלו במערכת חזקה של תכנון מרכזי.
בווין לא רצה להעניק לבוורידג' את מבוקשו, והעסיק אותו בסקרים לא משמעותיים בנושאי כוח אדם החל מאמצע שנת 1940, בהעניקו לבוורידג' מעמד של עובד מדינה.
בין השניים לא שררה הערכה רבה.
במאי 1941 הכריז שר הבריאות ארנסט בראון על הקמת ועדה של עובדי מדינה בכירים שתבחן את מצב השירותים החברתיים והנלווים, ותמליץ את המלצותיה.
על אף שבראון הוא שהכריז על הקמת הוועדה, היה בעל העניין העיקרי בפעילותה, ארתור גרינווד, שר בלי תיק בממשלה.
בווין הציע לגרינווד כי יעמיד בראשות הוועדה את בוורידג'.
בוורידג' סירב בתחילה, וראה בכך סטייה מעבודתו בנושאי כוח האדם אותה ראה כחשובה, אך לבסוף קיבל את התפקיד.
בנובמבר 1942 פרסם בוורידג את הדו"ח, שזכה לכינוי דו"ח בוורידג'.
על פי הדו"ח על המדינה להילחם בחמישה "ענקים", רעות חולות, והם המחסור, החולי, ההזנחה, הבערות והבטלה.
הדרך לכך הייתה על פי בוורידג' שכל האזרחים בגיל העבודה ישלמו דמי ביטוח לאומי שבועיים, ובתמורה לכך יקבלו גמלאות כאשר הם חולים, מובטלים, הגיעו לגיל זקנה או התאלמנו.
בוורידג' טען כי מערכת זו תספק מינימום הכרחי למחיה שיאפשר רמת חיים מתחתיה לא תאפשר המדינה לאזרח לרדת.
הדו"ח דיבר גם באופן כללי על יצירת מערכת של שירותי בריאות לאומיים, מדיניות שכבר הייתה בשלבי תכנון במשרד הבריאות.
דו"ח בוורידג' זכה להסכמה ולתמיכה ציבורית גורפת.
הממשלה השמרנית התחייבה ליישמו, אך דחתה את היישום לזמן לא מוגדר.
אנשי מפלגת הלייבור תמכו בדו"ח בהצבעה בפרלמנט.
בוורידג' ראה בהשגת תעסוקה מלאה (אותה הגדיר כשיעור אבטלה של לא יותר משלושה אחוזים) כנוף ליישום תוכניתו.
בדו"ח נוסף בשם "תעסוקה מלאה בחברה חופשית" שפרסם ב-1944, הביע את דעתו כיצד ניתן להגיע למטרה זו.
הוא ראה ברגולציה פיסקלית של שוק העבודה, נוסח משנתו של ג'ון מיינרד קיינס, בשליטה ישירה בכוח האדם ובשליטת המדינה בחלק מאמצעי הייצור את האמצעים להגיע לתעסוקה המלאה.
הוא האמין כי הדבר יביא לצדק חברתי וליצירת חברה אידיאלית לאחר המלחמה.
לאחר פרסום הדו"ח הצטרף בוורידג' אל המפלגה הליברלית, ונבחר בבחירות הביניים לפרלמנט מטעם מחוז בריק על טוויד ב-17 באוקטובר 1944, בהחליפו חבר פרלמנט שנהרג בשדה הקרב בנורמנדי.
הוא שירת תקופה קצרה, עד לבחירות של שנת 1945.
ממשלת הלייבור שקמה לאחר הבחירות, בראשות קלמנט אטלי, החלה ביישום המלצות דו"ח בוורידג', ועד שנת 1951 חוקקה שורת חוקים שיישמו את המלצות הדו"ח והפכו אותו לבסיס למדינת הרווחה בבריטניה.
הוקמה מערכת מורחבת של ביטוח לאומי, שהתבססה על המודל של לויד-ג'ורג', אך הרחיבה אותו מאוד, וליוותה את האזרח הבריטי והגנה עליו "מעריסה עד קבר", בכל מצב בו אינו יכול לפרנס עצמו, לרבות גמלאות זקנה, נכות ומחלה.
כן יושמו רפורמות מקיפות במערכת הבריאות, ברוח הנחיותיו של הדו"ח, על ידי שר הבריאות אניירין בוואן.
ב-1946 קיבל בוורידג' תואר ברון, והיה למנהיג הליברלים בבית הלורדים.
ב-1953 פרסם ספר נוסף בשם "כוח והשפעה".
ב-1963 מת בביתו, בעודו עובד על ספר בשם "היסטוריה של המחירים".
מילותיו האחרונות היו "יש לי אלף דברים לעשות".
בנוסף לרעיונותיו הליברלים, ששימשו כבסיס לדו"ח שחיבר, היה בוורידג' גם מהתומכים באאוגניקה, תורה שקנתה לה תומכים רבים בבריטניה בראשית המאה ה-20, אך לא הגיעה לכדי יישום וחקיקה, כבמקומות אחרים כארצות הברית או שוודיה.
ב-1909 טען כי "אלו שבגלל פגמיהם אינם מסוגלים להשתתף בתעשייה, צריכים להיות מוכרים כ'בלתי ניתנים להעסקה'.
המדינה צריכה להכיר בהם כתלויים...
אך זאת לצד אבדן מלא ותמידי של כל זכויות האזרח, לא רק זכות ההצבעה, אלא גם החירות האזרחית והזכות לאבהות".
בתקופה זו לא היו אלו דעות יוצאות דופן, ומדינות כארצות הברית ושוודיה הנהיגו תוכניות של עיקור כפוי לאותם "בלתי ניתנים להעסקה" עליהם דיבר בוורידג'.
קומודור ויליאם ביינברידג' היה קצין בצי האמריקני.
את עיקר פרסומו רכש במלחמת 1812 כמפקד הפריגטה "קונסטיטושן", כאשר ניצח בקרב אונייה־מול־אונייה את הפריגטה הבריטית אה"מ "ג'אווה".
ויליאם אדוארד בואינג היה חלוץ בתחום התעופה בארצות הברית אשר הקים את חברת התעופה בואינג.
החברה מייצרת מטוסים ומסוקים, אזרחיים וצבאיים.
ויליאם בואינג נולד בדטרויט, מישיגן, למרי מ.
אורטמן מווינה, אוסטריה, ולוילהלם בואינג מהוהנלימבורג , גרמניה.
וילהלם היגר לארצות הברית ב-1868 ועבד בתחילה כפועל, בניגוד לרצון אביו ולכן לא זכה לתמיכה כספית.
בהמשך, הוא צבר הון מעסקי עץ ב-North Woods ומזכויות מינרלים בעפרות ברזל ברכס מסאבי במינסוטה, צפונית לאגם סופיריור.
בשנת 1890, כשויליאם היה בן שמונה, נפטר אביו משפעת ואמו עברה במהרה לאירופה.
מרי רשמה את ויליאם ואחותו לבתי ספר בשווייץ.
הוא למד בבית ספר בווה שבשוויץ, ולאחר מכן חזר לארצות הברית לשנת מכינה בבית הספר סנט פול בקונקורד בירת ניו המפשייר.
ב-1898, אמו של ויליאם נישאה בשנית ועברה לווירג'יניה.
באותה שנה, הוא נרשם לאוניברסיטת ייל בניו הייבן, קונטיקט, ולמד במחלקה להנדסה של בית הספר המדעי שפילד , אך נשר בשנת 1903 כדי להיכנס לעסקי העץ.
בואינג עבר להוקוויאם , שבמדינת וושינגטון.
הוא רכש שטחי עצים נרחבים סביב נמל גרייז בחצי האי אולימפיה ונכנס לעסקי העץ.
בזכות תנופת הבנייה הארצית, העסק שגשג.
הוא הצליח במיזם, בין היתר, באמצעות משלוח עצים לחוף המזרחי דרך תעלת פנמה שרק נפתחה באותה תקופה.
כאשר היה נשיא חברת גרינווד טימבר (Greenwood Timber Company), בואינג, שהתנסה בעיצוב סירות, נסע לסיאטל.
במהלך תערוכת אלסקה-יוקון-פסיפיק בשנת 1909, הוא ראה לראשונה "מכונה מעופפת" והתאהב במטוסים.
בשנת 1910, ב"מפגש המעופף של דומינגז" , בואינג פנה לכל טייס מקומי ובינלאומי וביקש לטוס איתם, אך נדחה שוב ושוב, למעט על ידי הטייס הצרפתי לואי פאולהאן .
למרות שבואינג חיכה, פאולהאן סיים את המפגש ועזב מבלי לקחת אותו לטיסה.
בואינג לקח שיעורי טיסה בבית הספר לטיסה של גלן ל.
מרטין בלוס אנג'לס ורכש אחד מהמטוסים של מרטין.
הטייס של מרטין, ג'יימס פלויד סמית , נסע לסיאטל כדי להרכיב את מטוס הימי החדש של בואינג, מדגם Martin TA, ולהמשיך ללמד את בעליו לטוס.
חלקי המטוס הגיעו ברכבת וסמית' הרכיב את המטוס באוהל שהוקם על חוף אגם יוניון בסיאטל.
טייס המבחן של בואינג, Herb Munter, הסב במהרה נזק למטוס.
כאשר מרטין הודיע לבואינג שחלקי חילוף לא יהיו זמינים במשך חודשים, אמר בואינג לחברו, קומנדר ג'ורג' קונרד ווסטרוולט מהצי האמריקני: "אנחנו יכולים לבנות מטוס טוב יותר בעצמנו ובמהירות רבה יותר." ווסטרוולט הסכים.
הם בנו והטיסו במהרה את מטוס ה-B & W Seaplane , מטוס דו-כנפי אמפיבי בעל ביצועים מרשימים.
בואינג החליט להיכנס לעסקי המטוסים, כשהוא משתמש במפעל ישן לבניית סירות על נהר דוואמיש ליד סיאטל כבית חרושת שלו.
בשנת 1916, הקים בואינג עם ווסטרוולט שותפות עסקית תחת השם "B & W" וייסד את חברת Pacific Aero Products Co .
החברה הייתה ממוקמת במספנה ישנה של Heath.
המטוס הראשון של החברה היה "בואינג דגם 1" (B & W Seaplane).
כאשר אמריקה נכנסה למלחמת העולם הראשונה ב-8 באפריל 1917, שינה בואינג את שם החברה ל-Boeing Airplane Company וקיבל הזמנות מהצי האמריקני ל-50 מטוסים.
בסוף המלחמה, בואינג התרכז במטוסים מסחריים כדי לשרת חוזי דואר אוויר.
ב-3 במרץ 1919, בואינג חבר לאדי האבארד (Eddie Hubbard) לביצוע משלוח הדואר האווירי הבינלאומי הראשון לארצות הברית.
הם טסו במטוס ימי מדגם Boeing C-700 בטיסת הדגמה מוונקובר, קנדה, לאגם יוניון בסיאטל, כשהם נושאים שק עם 60 מכתבים מדואר קנדה למשלוח בארצות הברית.
בשנת 1929 הצטרף בואינג לפרדריק רנטסצ'לר מ-Pratt & Whitney כדי להקים את United Aircraft and Transport Corporation , שהוקמה כחברת אחזקות.
הקבוצה החדשה הייתה חברת אינטגרציה אנכית עם אינטרסים בכל תחומי התעופה, ובמטרה לשרת את כל שוקי התעופה.
בתוך זמן קצר היא רכשה קבוצה של חברות תעופה קטנות, ואיחדה אותן עם חברת התעופה החלוצית של בואינג תחת חברת אחזקות אחת, יונייטד איירלינס.
בשנת 1934 האשימה ממשלת ארצות הברית את בואינג בהפרת ההגבלים העסקיים.
באותה שנה, חוק הדואר האווירי אילץ חברות תעופה להפריד בין פעילויות ההטסה לפיתוח וייצור.
בואינג ויתר על בעלותו כאשר חברת האחיזה שלו התפצלה לשלוש ישויות נפרדות:
יונייטד איירקראפט – שעסקה בפיתוח רכיבי מטוסים במזרח ארצות הברית (מאוחר יותר United Technologies Corporation)
Boeing Airplane Company, שעסקה בפיתוח רכיבי מטוסים במערב ארצות הברית, שנקראה מאוחר יותר פשוט בואינג
משנת 1937 הוא החל להשקיע את רוב זמנו בסוסים אשר היו ברכושו.
חברת Boeing Airplane Company, למרות שהייתה יצרנית מובילה בתעשייה, לא הצליחה מסחרית עד תחילת מלחמת העולם השנייה.
ברטה הייתה בתם של הווארד קרנסטון פוטר ואליס קרשו פוטר.
דרך אביה, היא הייתה צאצאית של מייסדי חברת הבנקאות המסחרית "אלכס בראון ובניו" .
לפני כן ברטה הייתה נשואה לנתנאל פסקל, מתווך נדל"ן, ממנו נולדו לה שני בנים, נתנאל "נאט" פסקל ג'וניור וקראנסטון פסקל.
לזוג נולד בן משותף, ויליאם א.
שני הבנים של מרתה פנו לתחום תעשיית התעופה בקריירה שלהם.
נאט פסקל היה מנהל מכירות בחברת התעופה המתחרה דאגלס, שבהמשך הפכה למקדונל דאגלס.
ביל ג'וניור הפך לטייס פרטי ויזם נדל"ן תעשייתי.
בין השנים 1935 ל-1944, הזוג בואינג הקצו שטח אדמה גדול מצפון לגבולות העיר סיאטל לצורך חלוקה ובניית עיירות שבהמשך נקראו.
בואינג העביר את שארית חייו בפיתוח נדל"ן ובגידול סוסי מרוץ משובחים.
מתוך חשש מפני קרבות אפשריים במלחמת העולם השנייה באוקיינוס השקט, רכש חווה של 650 דונם באזור הכפרי מזרחית לסיאטל, אותה כינה "Aldarra.".
האחוזה נשארה בידי המשפחה עד שרוב האדמות פותחו לקהילה מגורים עם מגרשי גולף בשנת 2001. עם זאת, כמה דונמים נותרו בידי המשפחה, כולל האחוזה של בני הזוג בואינג ושני בתים קטנים יותר.
במשך רוב חייו של בואינג מקום מגוריו העיקר היה אחוזה בקהילת "ההיילנדס" ליד סיאטל; אחוזת בואינג נרשמה מאוחר יותר במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.נחל הזורם ליד הבית נקרא כיום על שמו .
ב-14 במאי 1954, חזרו הזוג בואינג ברטה לחברת התעופה בואינג כדי להשתתף בטקס ההשקה של אב-טיפוס ה-Boeing 367-80 .
ויליאם בואינג נפטר ב-28 בספטמבר 1956, בגיל 74. אפרו פוזר מול חופי קולומביה הבריטית, שם בילה חלק ניכר מזמנו בשיט.
הוא הוכנס לאחר מותו להיכל התהילה הלאומי לתעופה בדייטון, אוהיו, בשנת 1966.
בשנת 1984 הוכנס בואינג להיכל התהילה הבינלאומי לתעופה וחלל במוזיאון התעופה והחלל סן דייגו .
מוזיאון התעופה בסיאטל מחזיק במסמכי ויליאם א.
בואינג וכן באוסף ארכיוני של חומרים טקסטואליים וצילומים של בואינג.
ויליאם לינקולן בייקוול היה ממשתתפי המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית.
משלחת זו פעלה בשנים 1914–1916 והייתה הראשונה שניסתה לחצות ברגל את יבשת אנטארקטיקה.
המשלחת כשלה בניסיונה זה, אך הוכרה כסמל להתמדה ודבקות במטרה.
את המשלחת הנהיג סר ארנסט שקלטון ובייקוול היה האמריקאי היחיד בה.
הרפתקאותיו של בייקוול, לרבות אלו שעברו עליו ב"אנדיורנס", ספינת המשלחת, מתועדות בספר זכרונותיו, "האמריקאי על האנדיורנס".
בייקוול נולד בעיר ג'ולייט, אילינוי, שבארצות הברית.
חייו בייקוול לא נעדרו הרפתקאות והעזה רומנטית עוד לפני הצטרפותו למשלחת לאנטארקטיקה.
כבר בגיל 11 ברח מביתו, ומצא עבודה כפועל חוה במיזורי.
בגיל 15 יצא למסע נוודות ברכבות משא, שלקחוהו עד מישיגן, שם התגלה וסולק מן הרכבת.
לאחר עבודה במחנה של חוטבי עצים, המשיך בדרכו אל קנדה ומשם הגיע אל חוה במונטנה.
בשנת 1914 החל את הקריירה שלו כמלח כשיר.
לאחר שהספינה השנייה שבה עבד נטרפה ליד חופי מונטוידאו, המשיך בייקוול להדרים עד שהגיע אל בואנוס איירס, שם התרועע עם פרס בלקבורו, שנתקע גם הוא בנמל ללא ספינה להפליג בה, עד שהגיעה אנדיורנס.
בייקוול הצטרף לצוות האנדיורנס בבואנוס איירס, ארגנטינה יחד עם בלקבורו, שאותו הגניב אל הספינה כנוסע סמוי בעזרת וולטר האו, שסבר כי צוות הספינה לוקה בחסר לאחר פיטורי כמה מן הימאים עקב הפרות משמעת.
בייקוול הציג עצמו כקנדי, משום שסבר, שהספינה הבריטית תגלה יתר נכונות לקבל אותו כנתין של האימפריה הבריטית.
בייקוול היה אהוד על חבריו ושקלטון ראה אותו כ"עולה על יתר המלחים...".
בייקוול היה חלק מהקבוצה שנשארה באי הפיל בחורף למעלה מארבעה חודשים, בזמן ששקלטון ועוד חמישה אחרים שטו לאיי ג'ורג'יה הדרומית להזעיק עזרה.
לאחר המשלחת, עשה בייקוול תקופת-מה בניהול חוות כבשים בארגנטינה ואחר הצטרף לצי הסוחר הבריטי במלחמת העולם הראשונה.
פעמיים הוטבעו ספינותיו בטורפדו ובאחת מהן שהה ימים אחדים על רפסודה בלב ים לפני שחולץ.
בין 1923 ל-1945 עבד בייקוול בחברות רכבות.
בשנת 1925 נשא אישה והיה לאב לבת, אליזבת.
ב-1945 קנו בני הזוג חוה במישיגן, שם חי ויליאם עד סוף חייו.
הוא מת בשנת 1969 בגיל 80 ונקבר בבית הקברות הלותרני בסקנדיה, מישיגן.
כאשר הוענקו מדליות הקוטב לחברי המשלחת, בשנת 1918, אי אפשר היה לאתר את בייקוול, ורק בשנת 1964, כאשר הקשר עמו חודש, נוצקה מדליה מיוחדת לכבודו ונמסרה לו זמן קצר לאחר שהשתתף בחגיגת יובל החמישים להפלגת ה"אנדיורנס", שהתקיימה בלונדון, יחד עם בתו אליזבת.
כמו כן היה חבר במועדון האנטארקטי של המשלחות הבריטיות ובאגודה האנטארקטית של ארצות הברית.
בייקוול נפטר בעיירה סקנדיה, שבמישיגן, בארצות הברית.
ויליאם ג'וזף בולדווין הוא שחקן, תסריטאי ומפיק אמריקאי.
בולדווין נולד בניו יורק לאב אשר היה מורה בתיכון ומאמן פוטבול.
לוויליאם שני אחים גדולים, אלק בולדווין ודניאל בולדווין, ואח קטן יותר בשם סטיבן אשר כולם שחקנים במקצועם (ידועים בתור האחים בולדווין).
בולדווין סיים את לימודיו האקדמאיים והשלים תואר במדעי המדינה.
לפני תחילת קריירת המשחק שלו דגמן בולדווין עבור קלווין קליין.
בשנת 1989 שיחק בסרט נולד בארבעה ביולי לצדו של טום קרוז.
ב-1990 שיחק בסרט "קו הדממה" לצד ג'וליה רוברטס וקווין בייקון.
שנה לאחר מכן שיחק במלכודת אש וב-1995 כיכב בסרט משחק הוגן לצד סינדי קרופורד.
בנוסף שיחק בסרטים "סליבר" ו"וירוס".
בתחילת שנות האלפיים השתתף במספר סרטים וסדרות ובשנת 2005 שיחק בסרט חיים בין השורות.
בשנים 2007–2009 שיחק בסדרה של רשת ABC "כסף, דארלינג".
ב-2010 שיחק את תפקידו של ויליאם ואן דר וודסן בסדרה אחת שיודעת.
באותה שנה גם שיחק בסדרה "הורים במשרה מלאה".
ביולי 2011 ביצע הופעת אורח בסדרה הוואי חמש-אפס.
במרץ 2012 התארח בולדווין בסדרה רוק 30 ולאחר מכן התארח גם בסדרה גברים בעבודה.
בנוסף, בולדווין מדגמן לחברת "Sacoor Brothers".
בשנת 1995, נישא בולדווין לזמרת צ'יינה פיליפס , ולזוג נולדו שלושה ילדים: ג'יימסון (נולד ב-2000), ואנס (נולד ב-2002) וברוק (נולדה ב-2004).
2011: רוצח לוח המודעות - סרט טלוויזיה
2019: זקנים מכדי לגווע ולמות צעירים
בויקין הוא לוטננט גנרל אמריקאי בדימוס, יוצא הכוחות המיוחדים, אשר שימש כמפקד כוח דלתא וכסגן תת-שר ההגנה למודיעין.
בויקין נולד וגדל בוילסון, צפון קרולינה.
הוא למד בתיכון ניו ברן, שם שימש כקפטן נבחרת הפוטבול.
הוא בוגר אוניברסיטת וירג'יניה טק.
בויקין התגייס לצבא ועבר הכשרה כלוחם, קורס קציני חי"ר.
לאחר מכן שירת כמפקד מחלקה בדיוויזיית השריון ה-24. לאחר מכן שירת בדיוויזיה המוטסת ה-101 ולחם במלחמת וייטנאם.
בתפקידו הבא שירת כמפקד פלוגה בדיוויזיית החי"ר הממוכן ה-24. בויקין השלים את מסלול ההכשרה של הכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית ושימש כקצין מבצעים וכמפקד פלגה בכוח דלתא, בין היתר במהלך מבצע ציפורן הנשר.
לאחר מכן השתתף בויקין במבצע מטרה צודקת.
בויקין שירת כמפקד כוח דלתא, ובכלל זה בקרב מוגדישו.