tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אף על פי כן, הציבור דרש בחירות דמוקרטיות ותחת אל-בורהאן הצבא החל לנקוט ביד קשה יותר נגד המפגינים.
אל-בורהאן נפגש באוגנדה עם בנימין נתניהו ב-3 בפברואר 2020, צעד שהוסתר מחברי הממשלה וספג גינויים חדים מאנשי הדת במדינה.
בהמשך, אף היה ממצדדי הנורמליזציה עם ישראל ותחת הנהגתו החלו למגעים לכינונו של הסכם ישראל–סודאן, שנחתם בינואר 2021.
עבד אל-עזיז ג'ראד הוא פוליטיקאי אלג'יראי אשר כיהן כראש ממשלת אלג'יריה.
בשנת 1976 סיים תארים ראשון ושני במדעי המדינה ויחסים בינלאומיים, ולאחר מכן סיים דוקטורט באוניברסיטת נאטרה בפריז .
עבד כמרצה וחוקר מדעי המדינה באוניברסיטת אלג'יר ופרסם מספר ספרים.
ב-28 בדצמבר 2019 מונה ג'ראד לתפקיד ראש ממשלת אלג'יריה על ידי הנשיא עבד אל-מג'יד תבון.
ב-2 בינואר 2020 הושבעה ממשלתו.
ב-30 ביוני 2021 סיים את כהונתו והוחלף על ידי איימן בן עבד א-רחמאן .
מולאי עבד אל-עזיז הרביעי היה סולטאן מרוקו בין השנים 1894–1908. בנו ויורשו של חסן הראשון, סולטאן מרוקו.
יחסיו החמים של עבד אל-עזיז עם האימפריה הקולוניאלית הצרפתית הביאו להישמרות המלוכה המרוקאית עם הקמת מושבת מרוקו הצרפתית לאחר המשבר המרוקאי הראשון.
כמו כן, יחסים אלו הובילו לסדרת מרידות נגד שלטונו שלבסוף הביאו להדחתו והחלפתו באחיו הצעיר, עבד אל-חפיט', סולטאן מרוקו.
עבד אל-עזיז נולד ב-24 בפברואר 1875 במרקש, הרביעי בבניו של חסן הראשון, סולטאן מרוקו ואשתו החמישית, לאלה רוקיה, עלמה טורקית שמקורה בקונסטנטינופול, בירת האימפריה העות'מאנית.
לעבד אל-עזיז ניתן חינוך פרטי ואביו הכין אותו להיות ליורשו העתידי.
במותו של חסן הראשון ב-9 ביוני 1894, עבד אל-עזיז ירש את הכתר המרוקאי.
אף על פי זאת, עבד אל-עזיז לא החל בשלטון ישיר על הממלכה המרוקאית עד לאחר מותו בשנת 1900 של הוזיר הגדול (השר העליון) בחצר המלוכה שלו, אחמד בן מוסא.
כאשר ירש אותה, הסולטנות המרוקאית השתרעה על שטחים נרחבים במערב מדבר סהרה אך מרכזי האוכלוסין והממשל כולם רוכזו באזור שממערב הרי האטלס.
כמו כן, מרוקו פגשה בסדרת אסונות צבאיים נגד ממלכת ספרד והרפובליקה הצרפתית השלישית לאורך המאה ה-19, דבר שהחליש את מעמדה ביחס למעצמות אירופאיות שעם המרוץ לאפריקה החלו להתעניין בסיפוחה.
עם עלייתו לשלטון בפועל בשנת 1900, עבד אל-עזיז פנה לייעוץ אירופי בניסיון להביא למודרניזציה של אומתו ובמיוחד לבצע רפורמה בשיטות המיסוי.
מאמצים אלה, שנכשלו בעיקר עקב היעדרם המוחלט של מנהלים שהוכשרו בפרקטיקות מודרניות, גרמו לטינה רבה נגד הסולטאן החדש בקרב נכבדי חצר המלוכה מהזרם השמרני.
אינטרסים אירופיים יריבים בצפון אפריקה סיבכו את הנושא, צרפת והקיסרות הגרמנית החלו להילחם על ההשפעה במרוקו ולאחר המשבר המרוקאי הראשון בשנת 1906 הגיעו לבסוף המעצמות להסדר בנוגע למעמדה של מרוקו.
רוב שטחיה של מרוקו ממזרח לאטלס סופחו למושבות הצרפתיות שלעתיד הפכו לאלג'יריה ומאוריטניה, צפון מרוקו, סהרה המערבית ואיפני סופחו לשליטת ספרד ורוב מרוקו עצמה הפכה למושבת מרוקו הצרפתית.
כאמור, הודות ליחסים החמים עם הצרפתים הצליחה השושלת העלווית השלטת בהנהגת עבד אל-עזיז לשמור על כסאה בשלטון.
עם השלטון הצרפתי הדש עברה הבירה מפאס לרבאט, על חופי האוקיינוס האטלנטי.
הנפילה לידי השלטון הצרפתי הגדילה את ההתנגדות השמרנית לשלטונו של עבד אל-עזיז והחלו מרידות, בעיקר שבטיות, באזור האטלס ודרום מרוקו נגד השלטון הצרפתי.
הצבא הצרפתי השיג שליטה מלאה על מרוקו עם הפלת כל המרידות רק במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20. בשנת 1907 אחיו הגדול של עבד אל-עזיז, עבד אל-חפיט', במרד מזוין נגד שלטון אחיו שהונהג ממרקש.
ב-19 באוגוסט 1908 קרב מכריע הביא לניצחון כוחותיו של עבד אל-חפיט' ולהדחתו של עבד אל-עזיז והחלפת באחיו הגדול.
יומיים לאחר מכן הסולטאן עבד אל-עזיז התנער רשמית מכל סמכויותיו.
עם פנסיה מלכותית שניתנה בידי אחיו ויורשיו, בילה עבד אל-עזיז את שארית חייו בטנג'יר, שהייתה אזור ממשל בינלאומי.
עבד אל-עזיז נפטר בשנת 1943 בטנג'יר, במותו הותיר אחריו שני ילדים, בן ובת שעקב הדחתו מעולם לא ירשו את הכתר המרוקאי.
מולא עבד אל-ע'ני בראדר (; נולד ב-1968) הוא פוליטיקאי אפגני, שכיהן כסגנו של מוחמד עומאר, מנהיגו הרוחני של ארגון הטרור טליבאן.
בראדר הוא בין האישים המשפיעים ביותר על אופיה של האמירות האסלאמית של אפגניסטן.
ב-2010 נעצר על ידי ה-CIA ונכלא בבית סוהר מקומי באפגניסטן.
ב-2018, לבקשת נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, שוחרר מהמאסר.
לאחר נסיגת כוחות ארצות הברית מאפגניסטן ב-2021 כבש ארגון הטליבאן את השלטון במדינה.
רבים מכלי התקשורת העולמית ראו בבראדר כנשיא אפגניסטן הבא, בפועל מונה לסגן ראש הממשלה בספטמבר 2021.
בראדר נולד בשנת 1968 בכפר ויטמאק במחוז אורוזגאן במרכז המדינה, למשפחה פתאנית מהאימפריה הדוראנית.
בעת מלחמת ברית המועצות-אפגניסטן לחם בקנדהאר במסגרת שירותו במוג'אהדין האפגני, כנגד ממשלת אפגניסטן, שנתמכה על ידי הסובייטים.
עם תום המלחמה ניהל לצד מוחמד עומר מדרסה מוסלמית במאיואנד, קנדהאר.
בשנת 1994 התחתנו השניים עם שתי אחיות, והפכו לגיסים.
במרוצת השנים קירב עומר את בראדר לדוקטרינות האסלאם סוני, המאפיין את השקפת העולם של ארגון הטליבאן.
בתקופת שלטון הטליבאן (1996–2001) מילא בראדר תפקידים צבאיים, והפך לאחד מבכירי צמרת הפוליטיקה האפגנית.
הוא משל על מחוזות הראט ונימרוז ופיקד על החיל הצבאי במערב אפגניסטן.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר פלש הצבא האמריקני לאפגניסטן, והדיח את שלטון הטליבאן, יחד עם מתנגדי המשטר.
בראדר נלחם נגד הברית הצפונית, שנתמכה על ידי ארצות הברית.
בדצמבר 2001 נחתם הסכם בון שאשרר את שליטת ממשלת אפגניסטן במדינה.
לאחר השבעת הממשלה החדשה והדחת שלטון הטאליבן החל להילחם נגד כוחות הסיוע הבינלאומיים והממשלה האפגנית החדשה.
רבים מבכירי הארגון נהרגו בעת המלחמה, ובראדר נאלץ להפוך לשליטו בפועל.
במרוצת המלחמה פעל לעיתים קרובות לכינון הסכמי שלום עם הממשלה, חרף שירותו הצבאי.
ב-8 בפברואר 2010 נחטף על ידי הכוחות האמריקנים ליד העיר קראצ'י.
החטיפה נחשבת על ידי גופי תקשורת בינלאומיים לשיתוף פעולה בין ארצות הברית לפקיסטן, שפעלה רבות נגד ביסוס הארגון באדמת שכנתה.
מעצרו של בראדר עורר את חמתו של הנשיא חאמיד כרזאי, שאף טען לחפותו.
ב-23 בנובמבר 2012, במסגרת הסכם הסגרה שבוצע בין ממשלות אפגניסטן ופקיסטן, שוחררו תשעת המנהיגים של הטליבאן, ללא בראדר.
ב-25 באוקטובר 2018 אישר הטליבאן כי ממשלת פקיסטן שחררה את בראדר מהשבי.
בפברואר 2020 חתם בראדר לצד זלמאי ח'לילזאד על הסכם נסיגת כוחות ארצות הברית מאפגניסטן.
לאחר השתלטות הטליבאן על אפגניסטן ופלישתו לקאבול שב בראדר לאפגניסטן.
לאחר הפלת ממשלתו של אשרף גאני אחמדזאי צפוי היה בראדר להפוך לשליט המדינה החדש.
אך לבסוף מונה בספטמבר 2021 לסגן ראש ממשלת אפגניסטן.
עבד אל-עזיז חאתם מוחמד עבדאללה הוא כדורגלן קטרי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת א-ריאן מליגת העל הקטרית ובנבחרת קטר.
חאתם גדל במחלקת הנוער של אל-ערבי.
בשנת 2007 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הקטרית.
ב-1 ביולי 2015 חתם באל-ע'ראפה מליגת העל הקטרית.
ב-18 ביולי 2019 חתם בא-ריאן מליגת העל הקטרית.
ב-30 בדצמבר 2009 ערך חאתם את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קטר, בהפסד 1-0 לנבחרת קוריאה הצפונית במשחק ידידות.
ב-24 במרץ 2018 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בתיקו 2-2 נגד נבחרת סוריה במשחק ידידות.
עבד אל־פתאח סולטאני (בפרסית: عبدالفتاح سلطانی, נולד ב-2 בנובמבר 1953) הוא עורך דין זכויות אדם איראני ואחד המייסדים של ארגון זכויות האדם האיראני "מרכז מגיני זכויות האדם", בו גם שימש כדובר.
סולטאני נודע במעצריו הרבים, שבוצעו בשל מעורבותו במשפטים ובמאבקים רבים באיראן.
בשנת 2001 חבר סולטאני לכלת פרס נובל שירין עבאדי, ויחד עם שלושה פעילי זכויות אדם נוספים הקימו את ארגון זכויות האדם "מרכז מגיני זכויות האדם", שהיה מארגוני החברה האזרחית הראשונים באיראן.
המרכז הוקם במהלך תקופת נשיאותו של מוחמד ח'אתמי, שהיה ממובילי המחנה הרפורמיסטי, והוביל מדיניות של פתיחות יחסית לארגוני חברה אזרחית.
למרות זאת, גם בתקופת שלטונו של ח'אתמי הפעילות של המרכז לוותה בהתנכלויות, שכן סמכויותיו של הנשיא האיראני מצומצמות בנושאים רבים, ביניהם מערכת המשפט.
כך למשל, בשנת 2004 נעצר סולטאני לארבעה חודשים, לאחר שטען שכמה מלקוחותיו, שהיו מנהיגי אופוזיציה כלואים, טענו שעונו בכלא.
המרכז עסק בדיווח על הפרות של זכויות אדם, ייצוג משפטי פרו בונו לאסירים פוליטיים ומתן תמיכה למשפחותיהם.
בדצמבר 2008, לאחר שהוחלף שלטונו הרפורמיסטי של הנשיא ח'אתמי בשלטונו השמרני של הנשיא אחמדינז'אד, פשטו כוחות הביטחון ללא צו למשרדי המרכז, וסגרו אותו.
במהלך שנת 2005 ייצג סולטאני קבוצה של מואשמים בריגול על תוכנית הגרעין האיראנית בהוראת ישראל וארה"ב.
ב-31 ביולי 2005 הוא נעצר, לאחר שלטענת משרד המשפטים האיראני, אחד המיוצגים שלו חשף מידע חשאי.
באותו הזמן הוא גם עסק בשני תיקים בעלי פרופיל תקשורתי גבוה: בתיק הראשון, הוא ייצג את משפחתה של הצלמת האיראנית-קנדית זהרה קזמי, שהוכתה למוות במהלך מאסרה בכלא אווין.
בתיק השני, הוא ייצג את העיתונאי אכבר גנג'י, שחשף את מעורבותם של אנשי ממשל בפרשת רצח של עיתונאים בשנות ה-90. ארגון זכויות האדם אמנסטי אינטרנשיונל טען כי המעצר שלו בוצע בעקבות המעורבות שלו בתיקים הללו, מתוך כוונה למנוע ממנו לעסוק במקרים כאלו, ולהרתיע פעילי זכויות אדם נוספים לפעול בנושאים דומים.
סולטאני נאסר לשבעה חודשים, חמישה מתוכם בבידוד.
את מאסרו הוא ריצה בכלא אווין, שמכיל בתוכו אסירים פוליטיים רבים, וידוע לשמצה בשל תנאיו הקשים.
הוא הורשה להיפגש עם אשתו ואמו פעמים בודדות, אבל לא עם ילדיו.
לאחר חמישה חודשים של מעצר, הורשה בפעם הראשונה להיוועץ עם עורך דין, לאחר שנחקר מספר פעמים ללא ייעוץ משפטי.
השופט המקורי בתיקו הוחלף, ככל הנראה בגלל שהוא שקל לשחרר את סולטאני בערבות.
השופט החדש גזר עליו שלושה חודשי מאסר נוספים, שלאחריהם הוא שוחרר בערבות של כ-100,000 אירו.
במהלך שנת 2006 הורשע סולטאני בהעברת מידע סודי, בעקבות מעורבותו במשפטם של קבוצת המואשמים בריגול.
הוא נידון לחמש שנות מאסר, אך הוא ערער על ההרשעה וזוכה מכל האישומים.
הבחירות לנשיאות איראן והמעצר ב-2009
לאחר הבחירות לנשיאות באיראן ב-2009, בהן נבחר בשנית הנשיא מחמוד אחמדינז'אד, פרצו מחאות רבות ברחבי איראן, בעקבות טענות לזיוף הבחירות.
סולטאני נעצר בעקבות מעורבותו במחאות, זאת ללא משפט אלא בעקבות צו מעצר זמני שהנפיק שופט, שהאשים אותו ב"ספקנות לגבי תוצאות הבחירות".
סולטאני נכלא בשנית בכלא אווין, ורק ביום ה-28 למעצרו הורשה לקבל ביקור משפחתי.
במהלך הביקור גילה כי אחותו מתה בתאונת דרכים.
סולטאני סירב להשתתף בהלווייתה, לאחר שהרשויות התנו את שחרורו בהתחייבות מצדו שלא לדבר על מעצרו בפני התקשורת.
סולטאני אמר כי "אני לא עשיתי משהו לא בסדר...
להסכים לתנאים שלהם היה נותן חותמת גומי לאישור הפשעים שלא ביצעתי." לטענת סולטאני, במהלך חקירותיו חוקריו הציעו לו להפסיק את פעילותו הציבורית בתמורה לשחרורו, אך הוא סירב.
בסופו של דבר סולטאני ריצה מאסר של 72 ימים, 17 מתוכם בבידוד, כשהסיבות למעצרו לא פורסמו, והוא לא ידע במה הוא מואשם.
בספטמבר 2011 עבד סולטאני על ייצוגם של חברי המיעוט הדתי הבהאי, שנעצרו בשל עבודתם במכון הבהאי להשכלה גבוהה.
באותה התקופה נעצר סולטאני, לאחר שכוחות הביטחון נכנסו למשרד עורכי הדין שלו ללא צו משפטי, תוך שהם מחרימים מחשבים ותיקיות.
מאוחר יותר הורשע בהפצת תעמולה אנטי ממשלתית, סיכון הביטחון הלאומי וקבלת פרס לא חוקי, רמז לפרס נירנברג לזכויות אדם שקיבל.
נגזרו עליו 20 שנות מאסר ובנוסף נאסר עליו לעסוק בעריכת דין למשך 20 שנה.
סולטאני ערער על ההחלטה, ובית המשפט לערעורים צמצם את תקופת מאסרו ל-13 שנה, וביטל את האיסור לעיסוק בעריכת דין.
את מאסרו ריצה סולטאני בכלא בעירייה הנידחת בוראז'אן, שממוקמת במרחק של 1200 קילומטר ממשפחתו, וזאת על מנת להקשות על משפחתו לבקרו.
בנובמבר 2018 דווח כי סולטאני שוחרר מהכלא על תנאי, לאחר שריצה בפועל למעלה מחצי מעונשו.
שחרורו בוצע רק לאחר ערעורו השני.
סולטאני נשוי למעסומה דאגהן ואב לארבע בנות.
בתו הומה מתה בגיל 27 מהתקף לב.
בשנת 2009 זכה סולטאני בפרס נירנברג לזכויות אדם.
דקות ספורות לפני עלי עלייתו למטוס נלקח דרכונו על ידי השלטונות, ונאסר עליו לצאת מאיראן.
אשתו, שקיבלה במקומו את הפרס, נשפטה מאוחר יותר, ונידונה לשנת מאסר על תנאי, בנוסף לאיסור יציאה מאיראן למשך חמש שנים.
בשנת 2019 זכה בפרס זכויות האדם של לשכת עורכי הדין האירופית, ביחד עם שלושה עורכי דין איראנים נוספים.
בעקבות מצבם באיראן, קיבלה בשמם את הפרס כלת פרס נובל שירין עבאדי.
עבד אל-עזיז אל-חמזה , הוא עיתונאי סורי עטור פרסים, לוחם למען זכויות האדם, אקטיביסט ומדריך מחשוב.
אל-חמזה הוא מנכ"ל ודובר הארגון "א-רקה נשחטת בשקט" , או "ארנ"ב", ארגון שמטרתו להעלות את המודעות למצוקתו של העם הסורי.
נולד ב-1991 בא-רקה שבסוריה, אך נאלץ לברוח לטורקיה בינואר 2014 עקב איומים לחייו, ולאחר מכן עבר לגרמניה מאותה הסיבה.
כיום, הוא עמית במספר צוותי חשיבה – מכון אמריקה החדשה , מכון מקיין ומכון מזרח-מערב (EastWest).
אל-חמזה מוצג בסרט "עיר רפאים ", סרט דוקומנטרי על פעילותו בארנ"ב.
הסרט הגיע לרשימה הקצרה של מועמדים לפרסי האוסקר בקטגוריית סרטים דוקומנטריים באורך מלא, בשנת 2018.
מעט מאוד ידוע על חייו המוקדמים.
הוא נולד בשנת 1991 בא-רקה וטוען שהייתה לו ילדות רגילה.
בנוסף לכך הוא קיבל תואר בביוכימיה באוניברסיטת אל-פוראת .
במרץ 2011, התחילה מלחמת האזרחים בסוריה.
אל-חמזה היה בין המתנגדים לשלטון, ואף ארגן מחאות והפגנות לא אלימות נגדן (ממשלת הבעת').
הוא הסריט סרטון באחת ההפגנות והעלה אותו לרשת.
כשהסרטון התפרסם, והוא הבין כמה המודעות למה שקורה בסוריה נמוכה, הוא החליט להפוך לעיתונאי.
בעקבות כך, אל-חמזה נעצר שלוש פעמים ב-2012 על ידי הממשל ועונה, אך שרד (בשונה מרבים אחרים).
בדצמבר 2013 המדינה האסלאמית (דאעש) השתלטה על א-רקה, עיר מגוריו של אל-חמזה, ובפועל השתמשה בה כעיר בירה.
המצב החמיר, ובנוסף לאיומים מהממשל, הוא גם קיבל איומים מדאע"ש, ונאלץ לברוח לטורקיה מחשש לחייו.
בטורקיה הוא הצטרף לחבורת עיתונאים, וביחד הם הקימו את הארגון "א-רקה נשחטת בשקט" (Raqqa is Being Slaughtered Silently).
מטרת הארגון היא להראות לעולם מה באמת מתרחש בסוריה, בשונה מאיך שדאע"ש, השלטון הסורי ויתר הארגונים המציגים להשתלט על סוריה מציגים את זה.
אל-חמזה משמש כמנכ"ל ודובר הארגון ארנ"ב, ותחת ניהולו, הארגון מתנהל בצורה הבאה: מספר חברי הארגון מתעדים בחשאיות את המציאות הקשה של העם הסורי (הפגנות, הוצאות להורג, וכו'...), מעבירים את התיעודים לחברי הארגון שמחוץ לסוריה, ואלה מפרסמים את הסרטונים לעולם.
אחרי שדאע"ש איימו עליו גם בטורקיה, הוא ברח לגרמניה.
ב-2015 ארנ"ב זכה בפרס ה-CPJ הבין-לאומי לעיתונות חופשית (International Press Freedom Awards) מהוועד להגנה על עיתונאים.
ב-2016 ארנ"ב זכה בפרס העיתונות הבין-לאומי של איסקיה (Ischia).
ב-2016 ארנ"ב זכה בפרס האומץ האזרחי .
כתב העת Foreign Policy כינה אותו "הוגה דעות עולמי".
עבד אל-עזיז עודה או שייח עודה , הוא איש דת פלסטיני שהקים, יחד עם פתחי שקאקי, את הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני והזרוע הצבאית שלו, פלוגות אל-קודס.
עודה ושקאקי, שניהם ילידי רצועת עזה, נפגשו כסטודנטים במצרים.
הם הקימו את הג'האד האסלאמי הפלסטיני בין סוף שנות ה-70 לתחילת שנות ה-80, תוך התנגדות לאופי החילוני של רוב הארגונים הלאומיים הפלסטינים, כמו הארגון לשחרור פלסטין.
עם שובו לעזה ב-1981, הפך עודה לאימאם במסגד, שם קידם אידאולוגיית ג'יהאד, מה שהוביל למעצרו בגין הסתה ב-1984 ולגירושו ב-1987, לפני האינתיפאדה הראשונה.
עודה, שעבר לביירות שבלבנון לאחר גירושו, המשיך לפעול בג'האד האסלאמי הפלסטיני לצד שאקאקי, שגורש ב-1988, ונסע לחו"ל כדי לגייס תמיכה לארגון בהנחייתו של סמי אל-אריאן , חבר נוסף בג'האד האסלאמי הפלסטיני.
עם זאת, יחסיו של עודה עם שאקאי הידרדרו בשנות ה-90, ולאחר חיסולו של שאקאי ב-1995, יורשו, רמדאן שלח, גירש את עודה מהארגון.
הוא הורשה לחזור לעזה בהסכמת הרשות הפלסטינית ב-1999 ובהסכמת ישראל ב-2000.
עודה הוכרז כטרוריסט על ידי מחלקת האוצר של ארצות הברית ב-23 בינואר 1995. קצת יותר משמונה שנים מאוחר יותר, ב-20 בפברואר 2003, עודה ושבעה חברים בכירים נוספים בג'האד האסלאמי הפלסטיני הואשמו על ידי חבר מושבעים גדול בטמפה במעשי סחיטה, קשירת קשר לביצוע רצח ומתן תמיכה חומרית לטרוריסטים.
עודה היה בין הקבוצה השנייה של הנמלטים שנוספה לרשימת הטרוריסטים המבוקשים ביותר על ידי ה-FBI ב-24 בפברואר 2006, יחד עם רמדאן שלח.
בנוסף, נטען כי היו לו קשרים עם קיצונים איסלאמיים אחרים, כגון המחבלים בהפצצת מרכז הסחר העולמי ב-1993 ומזימת הפצצה של ניו יורק לאחר מכן.
לפי ה-FBI עודה נולד ב-20 בדצמבר 1950 בג'בליה.
עם זאת, לפי המשרד לבקרה על נכסים זרים עודה נולד בשנת 1946. משפחתו של עודה הייתה במקור ממחוז באר שבע שבדרום ארץ ישראל המנדטורית, והגיעה למחנה הפליטים ג'בליה ב-1948.
עודה מחזיק בתואר ראשון בלימודים ערבים ואיסלאמיים מאוניברסיטת קהיר במצרים, ותואר שני בדיני שריעה מאוניברסיטת זקאזיק בזקאזיק, עיר מצפון לקהיר, שם פגש את פתחי שאקי.
זמנם של אודה ושקאקי בזקאזיק, מקום בו שגשג האיסלאמיזם הרדיקלי, במיוחד קוטביזם, השפיע על אמונותיהם.
השניים נמנו על קבוצת סטודנטים פלסטינים במצרים שהתנגדו למצב התנועה הלאומית הפלסטינית ומצב הארגון לשחרור פלסטין שהיה לא מספיק דתי ולאומני מדי לטעמם, והאחים המוסלמים שהיו פסיביים מדי ולא פעלון למען פלסטין.
חוסר שביעות רצון זה הוביל את הקבוצה להתנתק מהאחים המוסלמים, שהם היו חברים בה במהלך שנות ה-70. למהפכה האיראנית הייתה השפעה מרכזית על השקפתו הפוליטית של עודה ועל האידאולוגיה של הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, ושימשה הוכחה לכך שמרד אלים הוא המפתח לגירוש ההשפעה המערבית ולהקמת מדינה אסלאמית.
עודה חזר לעזה ב-1981. בעזה עבד עודה כפרופסור לשריעה באוניברסיטה האסלאמית בעזה וכאימאם במסגד אל-קסאם הממוקם במחנה נוסייראת.
עודה ושקאקי הקימו את הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני בין סוף שנות ה-70 לתחילת שנות ה-80. עודה הפך למנהיג הרוחני של הארגון עם הקמתו.
במסגד אל-קסאם, עודה קידם בדרשות יום השישי את אידאולוגיית הג'יהאד, האסלאם כיסוד אידאולוגי וג'יהאד כאמצעי לשחרור פלסטין.
עם זאת, חילוקי הדעות של הג'האד האסלאמי הפלסטיני עם הסניף הפלסטיני של האחים המוסלמים הובילו להתנכלויות ולהתקפות על עודה ומנהיגים אחרים של הג'האד האסלאמי הפלסטיני, כולל תקיפה פיזית ב-1983 שבעקבותיה אושפז עודה בבית חולים.
קשיים אלו אילצו את הנהגת הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, כולל עודה, להיפגש בבתים של מעריצים.
באוגוסט 1983, חברי הג'האד האסלאמי הפלסטיני ביצעו את רצח אשר אהרן גרוס.
כתוצאה מכך ישראל ביצעה מעצרים המוניים ואסרה על עודה להיכנס לקמפוס האוניברסיטה האסלאמית בעזה.
ממשלת ישראל החלה לעקוב אחר עודה והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני.
ב-1984 הוא נעצר וריצה אחד-עשר חודשי מאסר בגין הסתה.
עם עליית האלימות והמתח בין הפלסטינים לממשלת ישראל, הפכה יכולתה של עודה להניע ולגייס מפגינים למדאיגה.
ב-17 בנובמבר 1987, הורה יצחק מרדכי על גירושו מעזה, מה שעורר הפגנות באוניברסיטה האסלאמית בעזה ובמסגד אל-קסאם.
עודה מחה על ההחלטה וטען שהוא מקדם את הג'יהאד כהגנה עצמית ולא כאלימות.
שאקאקי גורש גם כן ב-1 באוגוסט 1988.
לאחר גירושם של עודה ושקאקי, העבירו השניים את מפקדת הג'האד האסלאמי הפלסטיני לביירות בסיוע שגרירות איראן ואנשי חזבאללה.
המהלך סימן את תחילת העמקת הקשרים בין הג'האד האסלאמי הפלסטיני לאיראן.
עודה ושאקי הביעו בפומבי תמיכה במהפכה האיראנית, ועודה הגן על המשך מלחמת איראן-עיראק.
עודה נסע לעיתים קרובות כדי לגייס תמיכה, לאיראן, איחוד האמירויות הערביות ושיקגו.
למרות פעילותו של עודה לתמיכה בג'האד האסלאמי הפלסטיני, הוא היה מתוסכל מהמנהיגות של שאקאקי בשנות ה-90. ב-26 באוקטובר 1995, שקאקי נרצח במלטה על ידי סוכני המוסד, והוחלף על ידי רמדאן שלח.
לטענת אבו סמיר, מערכת היחסים של עודה עם שלח, תומך שקאקי, הייתה גרועה, והמזכ"ל החדש סילק את עודה לחלוטין מהארגון כמעט מיד עם כניסתו לתפקיד.
לעומתו, האף-בי-איי קבע כי עודה עדיין מעורב בארגון הג'האד האסלאמי הפלסטיני.
עודה הורשה לחזור לעזה על ידי הרשות הפלסטינית באפריל 1999, כאשר ישראל הסכימה להחלטה במרץ 2000. לאחר שובו, חזר עודה לתפקידו כאימאם במסגד אל-קסאם.
כתב האישום נגד עומאר עבד א-רחמאן ואחד-עשר אחרים התייחס לעודה כשותף לפיגוע במגדלי התאומים (1993) ובמזימת הפצצה של העיר ניו יורק .
ב-23 בינואר 1995 עודה הוגדר כמחבל ייעודי מיוחד על ידי המשרד לבקרה על נכסים זרים.
ב-20 בפברואר 2003, עודה היה אחד משמונה אנשים שהואשמו על פי RICO על תפקידיהם בג'האד האסלאמי הפלסטיני.
כתב האישום האשים את השמונה בתיאום ובעיסוק בפעילויות סחטנות שונות, כמו הפצצות, סחיטה והלבנת הון, החל משנת 1984. בנוסף לאשמת סחיטה אחת, עודה הואשם בסעיף אחד של קשירת קשר לרצח מחוץ לארצות הברית, סעיף אחד של קשירת קשר לספק תמיכה חומרית לטרוריסטים, ו-40 אישומים של הפרת חוק הנסיעות .
עודה ושלח נוספו לרשימת הטרוריסטים המבוקשים ביותר של ה-FBI ב-24 בפברואר 2006.
עבד אל-עזיז בראדה היה כדורגלן מרוקאי-צרפתי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
הוא שיחק במחלקת הנוער של פריז, לפני שעבר למחלקת הנוער של סנאר-מואסי, ולאחר מכן שיחק בקבוצה הבוגרת של המועדון.
לאחר מכן, שיחק במשך שלוש עונות בקבוצת המילואים של פריז סן-ז'רמן.
בחודש אוגוסט 2010 חתם בחטאפה מלה ליגה, והחל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון.
ב-28 באוגוסט 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בתיקו 1-1 נגד לבאנטה במסגרת המחזור השני בליגה לעונת 2021/2022. ב-6 בנובמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה, בניצחון 3-2 על אתלטיקו מדריד במסגרת המחזור ה-12 בליגה.
בסך הכל ערך 64 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שמונה שערים.
ב-6 ביולי 2013 חתם באל-ג'זירה מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות.
הוא ערך 22 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע עשרה שערים.
ב-10 באוגוסט 2014 חתם באולימפיק מרסיי מליגת העל הצרפתית, במדיה ערך 33 הופעות ליגה והבקיע שני שערים.
בהמשך שיחק בקבוצות א-נסר דובאי מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות, אנטליהספור מליגת העל הטורקית, ז'ימנסטיק טרגונה מהליגה הספרדית השנייה וא-שחאניה מליגת המשנה הקטרית.
ב-13 בפברואר 2020 חתם בקבוצת לוסיטנוס סן-מור מהליגה הצרפתית הרביעית.
במהלך שנת 2021 הודיע על פרישה מכדורגל.
ב-29 בפברואר 2012 ערך בראדה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מרוקו, בניצחון 2-0 על נבחרת בורקינה פאסו במשחק ידידות.
הוא נכלל בסגל נבחרת מרוקו לטורניר הכדורגל באולימפיאדת לונדון (2012), וערך שלוש הופעות בטורניר, בהן הבקיע שער אחד.
ב-13 באוקטובר 2012 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 4-0 על נבחרת מוזמביק במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2013. הוא נכלל בסגל הנבחרת לטורניר זה, בו ערך שלוש הופעות.
בסך הכל ערך 28 הופעות במדי נבחרת מרוקו, בהן הבקיע שני שערים.
ב-24 באוקטובר 2024, בגיל 35, מת בראדה כתוצאה מאוטם שריר הלב בפריז שבצרפת.
עבד אל-פתאח חסן הוא ראש המועצה המקומית משהד.
נולד למיסבאח ופתחיה וגדל במשהד.
השביעי מבין ארבע אחיות ושלושה אחים.
למד בבית ספר יסודי א' משהד ובתיכון גמנסיה הגליל הנוצרית בעילבון.
לאחר מכן שימש כמורה לספרות ערבית בתיכון עירוני נצרת.
בשנים 1998—2002 שימש מנהל בית ספר חט"ב א' אבן ח'לדון נצרת.
בשנים 2002—2010 שימש סגן מנהל תיכון עירוני נצרת.
בשנים 2010—2021 שימש מנהל בית ספר מקיף "בית אלחכמה" נצרת.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2018 התמודד לראשות המועצה מול חוסיין סלימאן, וג'יה סלימאן, וראיד ערפאת.
ועלה לסיבוב שני בו קיבל וג'יה סלימאן את מרב הקולות בשל הסכם רוטציה עם חסן.
ביוני 2021 עם התפטרותו של סלימאן מראשות המועצה במסגרת הרוטציה.
התקיימו בחירות מיוחדות בהם נבחר חסן עם 100% (256 קולות) לאחר שהיה מועמד יחיד.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2024 התמודד מול שמונה מועמדים.
בסיבוב הראשון זכה לתמיכה של 25.96% מהקולות ועלה לסיבוב שני מול תאופיק סלימאן שקיבל 28.60%.
בסיבוב זה גבר עליו עם 98.29% מהקולות.
הוא בעל תואר ראשון בספרות ערבית מהאוניברסיטה העברית בירושלים ובעל תואר שני בלימודי המזרח התיכון והאסלאם מאוניברסיטת חיפה.
הוא נשוי לאמינה ואב לשלושה.
עבד אל-עזיז עלי עבד אל-עזיז שאהין, המכונה אבו עלי שאהין , היה פוליטיקאי פלסטיני, קצין צבא וחבר בתנועת הפת"ח, ושר האספקה בממשלות הרשות הפלסטינית.
שאהין נולד ב-1941 בכפר בשית במחוז רמלה.
עם הקמת מדינת ישראל ב-1948, עזבה משפחתו את הכפר והתמקמה לבסוף בעזה.
הוא התחנך בבתי הספר של אונר"א ברפיח ובח'אן יונס, והשלים את לימודי התיכון בשנת 1960. לאחר מכן נסע לעבוד בקטר ובערב הסעודית.
לאחר מלחמת ששת הימים התנדב לפת"ח והגיע לשכם כדי לארגן בה התנגדות פלסטינית ולהקים מוקדי טרור, בתיאום עם ארגוני הטרור שהחלו להתגבש ברצועת עזה.
ב-25.9.1967 נעצר כשברשותו חומרי נפץ ונשפט למאסר של 15 שנה על חברות בארגון טרור והחזקת נשק.
הוא ריצה את מלוא מאסרו, ומתוכה שהה 12 שנה בבידוד, עד שחרורו בסוף 1982. במהלך 1970 הוביל שביתת רעב בכלא.
עם שחרורו נותר במעצר בית במשך כמה חודשים ברפיח, ואחר כך נותר להתגורר בעיר עד 1985, אז הוגלה על ידי ישראל לדרום לבנון, ומשם עבר לירדן.
מירדן גורש לעיראק ומשם שב ללבנון, כשהוא ממלא תפקידים שונים בפת"ח לאורך השנים.
לאחר חתימת הסכם אוסלו א' התירה לו ישראל לשוב לעזה.
שאהין מונה לשר האספקה בממשלתו השנייה של יאסר ערפאת ב-1996, והמשיך להחזיק באותו תפקיד גם בממשלות השלישית, הרביעית והחמישית של ערפאת.
הוא היה חבר במועצה הלאומית הפלסטינית ובמועצה המחוקקת הפלסטינית בשנים 1996–2006, וב לאחר ועידת הפת"ח החמישית ב-1989.
בשנת 2000 תקף את ממשלתו של אהוד ברק והתבטא כי "אם ישראל לא תציית להחלטות הלגיטימיות הבינלאומית, יוביל הדבר להרחבת היקף הפיצוץ שיכלול מדינות רבות ברחבי העולם.
ברק מיישם את מדיניות הליכוד ולכן לא יהיה בעתיד הקרוב הסכם שלום, אלא פיצוצים נוספים שיוציאו את הווירוס הפוליטי הזה מגבולותיו המוכרים בפלסטין...
שהרי העולם הוא בסך הכל כפר אחד גדול".
בשנותיו האחרונות סבל ממחלה, ואושפז בבית החולים שיפא כשהוא בתרדמת, עד למותו ב-28 במאי 2013.
עבד אל-פתאח מוחמד איברהים חמאייל הוא פוליטיקאי וטרוריסט פלסטיני, שכיהן כשר בממשלת הרשות הפלסטינית בראשות מחמוד עבאס.
חמאייל נולד בכפר מאליכ ב-22 בפברואר 1950, בתקופת השליטה הירדנית ביהודה ושומרון.
הוא התחנך בכפר מגוריו ובבית חנינא.
לאחר מלחמת ששת הימים עזב לירדן.
לפי חמאייל, הוא התגייס מיד לפת"ח ונשלח למשימה ראשונה - לחצות את הגבול בחזרה לישראל ולהשיג תעודת זהות ישראלית.
במרץ 1969 נשלח שוב לישראל עם קבוצה של פדאיון כדי להקים חוליית טרור באזור שכם.
הוא הספיק גם לעבור הכשרה במכללה הימית בבגדאד.
בראיון, תיאר חמאייל את פעולת הטרור המרכזית בה היה מעורב, במסגרתה נרצחו שני חיילים: "ביוני 1969 הקמנו מארב בוואדי אל-תופה...
בדיוק בחצות עבר לפנינו סיור המורכב משני כלי רכב צבאיים ורכב אזרחי לבן של המודיעין הישראלי.
הם פנו לעיירה בית איבה כדי לבצע בה פעולות מעצר.
לאחר שהמכוניות היו לפנינו ובמרחק של 20 מטר, ירינו עליהן כדורים ורימוני יד.
היה בלבול בקרב החיילים והם לא הצליחו לירות עלינו כדור אחד.
מאוחר יותר נודע לנו דרך הרדיו הישראלי ומקורות נוספים ששני חיילים נהרגו ושלושה נוספים נפצעו.
משך העימות היה קצר מאוד, ולא עלה על חמש דקות.
לאחר מכן הוטל עוצר על שכם והחל מסע סריקות רחב היקף".
בעקבות פעולת הטרור, חיסל צבא הגנה לישראל ב-7 בספטמבר 1969 את מרבית חברי החוליה.
חמאייל נעצר ונשפט למאסר ממושך של שבעה מאסרי עולם ו-17 שנים.
הוא שוחרר ב-20 במאי 1985 במהלך עסקת ג'יבריל.
עם שחרורו התחתן ומיד שב לעסוק בטרור בתיאום עם אבו ג'יהאד.
ב-27 במרץ 1988 הוא נעצר בפעם השנייה ושוחרר ב-19 באפריל 1988. ב-4 באוגוסט 1990 הוא נעצר בפעם השלישית, נשפט לשנתיים וחצי מאסר ולגירוש.
הוא נבחר להיות חבר המשלחת המשא ומתן לוועידת מדריד (1991), אולם ראש ממשלת ישראל יצחק שמיר התנגד להכללתו במשלחת בשל עברו הטרוריסטי.
במהלך הבחירות הכלליות ברשות הפלסטינית ב-1996 הוא נבחר למועצה המחוקקת הפלסטינית, וקיבל 15,412 קולות במחוז רמאללה ואל-בירה.
כמו כן, כיהן כמושל נפת בית לחם בין השנים 2009 ל-2014. בנוסף, בשנת 2009 זכה בבחירות למועצה המהפכנית של פת"ח, שהתקיימו במהלך ועידת הפת"ח השישית בבית לחם, והפך לחבר בה.
ב-2003 כיהן כשר בממשלתו של מחמוד עבאס.
ב-2003 אישר כי יאסר ערפאת מעביר כספים לגדודי חללי אל-אקצא.
ב-2005 היה מעורב בשילוב מחבלים מבוקשים במנגנוני הביטחון של הרשות הפלסטינית והודיע כי "נחתם הסכם בין הרשות הפלסטינית לבין כל הפלגים הפלסטיניים בדבר קליטת המבוקשים במנגנוני הביטחון של הרשות".
ב-2010 קידם פרויקט להחרמת תוצרת ישראלית מיהודה ושומרון.
באוגוסט 2012 ניסה לארגן משלחת של פעילים פרו-פלסטינים שתבקר בבית לחם, אך ישראל מנעה את כניסתם.
עבד אל-פתאח א-סעדי היה פוליטיקאי ערבי־פלסטיני ששימש כחבר באספה הכללית של האימפריה העות'מאנית וכראש עיריית עכו (1920–1927).
עבד אל-פתאח השתייך למשפחת סעדי, אחת המשפחות החשובות בעכו.
המשפחה באה ממוצא שריפי ומתייחסת לשייח' הסופי סעד א-דין אל-ג'באוי, שמת ב־1305. עבד אל־פתאח ירש מאביו שטחי קרקע נרחבים, השביח אותם והגדיל את הכנסותיו.
בין השאר היו בבעלותו בוסתנים ופרדסים בקרבת העיר וכן אדמות בכפר א-זיב (באזור אכזיב).
בשנים 1901–1904 שימש עבד אל־פתאח כיושב ראש מועצת המנהלים של הבנק החקלאי בעכו.
בשנים 1904–1908 היה חבר בבית המשפט מדרג ראשון (מחכמת בדאית).
עבד אל-פתאח היה חבר פעיל בוועד האחדות והקדמה באזור עכו, ונבחר לנציג מחוז עכו באספה הכללית של האימפריה העות'מאנית, בו כיהן עד 1917.
עם תחילת הכיבוש הבריטי באזור לקח חלק בפעילות הלאומית, ובשנת 1919 ייצג את עירו בקונגרס הלאומי הסורי, יחד עם שייח' אבראהים אל־עכי.
בדצמבר 1920 השתתף בקונגרס הפלסטיני השלישי, שנערך בחיפה, ונבחר לחבר בוועד הפועל שנוסד באותו קונגרס.
השתתף גם בקונגרס הפלסטיני השביעי ונבחר שוב לוועד הפועל.
בשנת 1920 מונה עבד אל־פתאח לראש עיריית עכו, והוא זכה בבחירות הראשונות בשנת 1927. במהלך כהונתו הביא לסלילת הדרך מתחנת הרכבת עכו לשער העיר, דרך המובילה לדרך חיפה–בירות, הביא לתאורת הרחובות והקים את גן העיר.
בינואר 1923 הוענק לו אות קצין כבוד מטעם מסדר האימפריה הבריטית.
כמו רוב מנהיגי עכו זוהה עם האופוזיציה הפלסטינית, ויחסיו עם החוסיינים ועם המופתי אמין אל-חוסייני היו מתוחים.
מתוקף חברותו בגוף הבוחר של המועצה המוסלמית העליונה מתח ביקורת קשה על חאג'ֵ אמין ועל שליטתו המוחלטת במינויים ובניהול, והאשים אותו בעברה על תקנון המועצה המוסלמית העליונה, האוסרת על חבריה להחזיק במשרה בשכר, מלבד הוראה.
עבד אל־פתאח נפטר ב־13 באפריל 1929 משפעת.
עבד אל-מלכ ריגי היה לוחם בלוצ'י איראני וחוקר אסלאם במסגרת עולמא חוג חכמי הדת האסלאמיים, שהיה מנהיג ג'ונדאללה, ארגון מיליטנטי אסלאמיסטי סוני שפעל במחוז סיסתאן ובלוצ'סתאן שבדרום־מזרח איראן.
בשנת 2010 הוא נתפס והוצא להורג בתלייה על ידי ממשלת איראן.
עבד אל-מלכ ריגי נולד בשנת 1979, הוא השתייך לשבט ריגי, קבוצה אתנית בלוצ'ית.
טרם ייסוד ג'ונדאללה, בהיותו נער, הורשע ריגי בתקיפה באמצעות סכין, ובעקבות זאת ריצה עונש מאסר.
החל משנת 2007 התעוררה מחלוקת נרחבת בנוגע לתמיכה שקיבל הארגון ולקשריו הבין־לאומיים.
על פי הערכתם של מספר מומחים, מיוחסים לג'ונדאללה קשרים לאל-קאעדה.
כמו כן הארגון קיים מגעים עם ממשלת ארצות הברית וקבל מימון מאיראנים בלוצ'ים החיים מחוץ לאיראן.
תוכנית התחקירים הטלוויזיונית Dan Rather Reports של ערוץ הכבלים האמריקאי HDnet, בהנחיית דן ראד'ר, ראיינה את ריגי והציגה סרטון שבו הוא נראה מבצע עריפת ראש של גיסו.
באותו ריאיון תיאר ריגי את עצמו כ"איראני" והכחיש כי מטרתו היא הקמת מדינה בלוצ'ית נפרדת.
לדבריו, מטרתו הייתה "שיפור תנאי חייהם של הבלוצ'ים", והוא טען כי קבוצתו "נלחמת באופן בלעדי למען זכויות המוסלמים הסונים באיראן".
על פי עדות של בן ערובה לשעבר, ריגי מעולם לא ישן באותו מקום במשך שני לילות רצופים ולא לחץ ידיים לאנשים אחרים ללא כפפות.
עוד דווח שהוא חיקה בהתנהלותו ובסרטוניו אודות הוצאת בני ערובה להורג את אבו מוסעב א-זרקאווי.
העיתון האיראני Kayhan דיווח בטעות ב־7 באפריל 2005 כי ריגי נהרג במבצע סמוך לגבול אפגניסטן.
מאידך ב־11 באפריל 2005 פורסם סרטון שבו נראה ריגי חי.
אחיו של ריגי, עבדולחמיד ריגי, האשים את אחיו בשיתוף פעולה עם אמריקאים נגד איראן.
הרשויות באיראן טענו כי ריגי רצח גנרל איראני וביצע פיגועי טרור באיראן.
טענות אלה הובילו למעצרו בפברואר 2010.
פיגועים בולטים בהובלת עבד אל-מלכ ריגי
לפי הודאות שפורסמו בטלוויזיה האיראנית, כמה חשודים הודו כי הם חברי ג'ונדאללה וכי הם אומנו במקום סודי בפקיסטן.
בהודעת הארגון נאמר כי ההתקפה כוונה נגד התכנסות של אנשי משמרות המהפכה.
בפיגוע נהרגו 15 קצינים ומנהיגים במשמרות המהפכה האיראניים.
אחד מהמנהיגים שנהרגו הוא גנרל נור עלי שושתרי, סגן מפקד הכוחות הקרקעיים של משמרות המהפכה.
ישנן שתי גרסאות סותרות לגבי מעצרו של ריגי.
על פי ממשלת איראן, ב-23 בפברואר 2010, ריגי היה בטיסה מדובאי, איחוד האמירויות הערביות, לבישקק, קירגיזסטן, כשהוא טס עם דרכון אפגניסטי מזויף.
כאשר המטוס חצה את המפרץ הפרסי, מטוסי קרב איראניים יירטו אותו.
המטוסים האיראניים הורו לטייס לנחות בשטח איראן ו"מספר נוסעים זרים הורדו ממנו בכוח".
כאשר המטוס נחת בנמל התעופה הבינלאומי בנדר עבאס, כוחות איראניים זיהו את ריגי ועצרו אותו.
לאחר מעצרו, הטלוויזיה האיראנית הראתה את ריגי, כשידיו קשורות, מלווה על ידי ארבעה חיילי קומנדו איראניים רעולי פנים.
מצד שני, לדברי קצין מודיעין אמריקאי לשעבר, ריגי נלכד על ידי פקידים פקיסטניים ונמסר לאיראן בתמיכת ארצות הברית: "לא משנה מה הם אומרים.
ב-20 ביוני 2010, דיווחו כלי תקשורת איראניים ובינלאומיים כי ריגי נתלה בכלא אווין שבטהראן.
סוכנות הידיעות של הרפובליקה האסלאמית הצהירה כי ההוצאה להורג בוצעה בעקבות החלטה של בית הדין המהפכני של טהראן.
היא ציטטה את הצהרת בית משפט לפיה: "ראש הקבוצה האנטי-מהפכנית החמושה במזרח המדינה היה אחראי לשוד מזוין, ניסיונות התנקשות, התקפות מזוינות על אנשי צבא ומשטרה ועל אזרחים, ורצח".
הוצאתו להורג תוארה כ"מכה קשה" לג'ונדאללה.
ריגי נקבר בבית הקברות חווארן (Khavaran cemetery) בדרום מזרח טהראן.
סרט דרמה איראני, "כשהירח היה מלא", שנכתב ובוים על ידי נרג'ס אביאר, יצא לאקרנים בשנת 2019. הוא מבוסס על פי סיפורם של אחיו וגיסתו של ריגי.
עבד אל-קאדר אל-חוסייני היה מפקד "צבא הג'יהאד הקדוש", מנהיג הכוחות הערבים באזור ירושלים במלחמת העצמאות.
משפחת חוסייני הייתה אחת המשפחות העשירות בירושלים, ורבים מבניה שימשו בתפקידי ציבור והנהגה במאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. אביו, מוסא כאזם אל-חוסייני, היה מנהיג פוליטי בולט בציבור הערבי הפלסטיני, כיהן כראש עיריית ירושלים בראשית ימי המנדט הבריטי והיה מנהיג התנועה הלאומית הפלסטינית מ-1922 ועד מותו.
בן דודו מדרגה שנייה היה המופתי של ירושלים, אמין אל-חוסייני.
עבד אל-קאדר נולד והתחנך בירושלים ולאחר מכן באוניברסיטה האמריקאית בקהיר.
הוא שב לירושלים בתחילת שנות ה-30 והתמנה למודד קרקעות בשירות ממשלת המנדט, תחילה בעזה ואחר כך ביפו.
במקביל הקים ארגון חשאי בשם "הג'יהאד הקדוש", שהתכונן למאבק מזוין נגד הבריטים והיישוב היהודי, ועבד אל-קאדר ניצל את עבודתו באזור הכפרי לגיוס תמיכה.
באוקטובר 1933 ליווה את אביו בהפגנה נגד השלטון הבריטי ביפו, במהלכה הוכה אביו הישיש באלות בידי השוטרים הבריטים.
בנובמבר 1935 רצחה כנופייתו של עז א-דין אל-קסאם שוטרים יהודים באזור עין חרוד.
פעולה זו עשתה על אל-חוסייני רושם עז, והוא מיד ארגן נערים מתנועת הצופים לארגון גרילה בשם "היד הירוקה".
עם תחילתו של המרד הערבי הגדול ב-1936 הוא עזב את משרתו.
ב-7 במאי 1936 הוא עזב את ירושלים בסתר, והצטרף לאחת היחידות הראשונות, שפעלה בהרי חברון, ושימש בה סגן מפקד.
ממקום מסתורו בהרים שסביב לירושלים, החל לתקוף עם אנשיו בארגון "צבא הג'יהאד הקדוש" כלי רכב שנסעו בכביש ירושלים–יפו.
אנשיו כינו אותו "אבו מוסא".
למרות היותו בן למשפחה עשירה, הוא היה אחד המעטים מבני המשפחות המכובדות שהצטרפו לכנופיות.
בהיותו בן למשפחה מיוחסת, בלט במעורבותו האישית, זאת על רקע המצב שבו חלק גדול מהפעילים במרד היו כפריים או שכירי חרב מארצות זרות.
עם זאת הכנופיה בראשותו לא הייתה מהבולטות במרד.
באוקטובר 1936 נפצע ברגלו ונשבה בידי הצבא הבריטי.
הוא הובל לבית חולים בירושלים, שם הופקד עליו שומר, והוגש נגדו כתב אישום על החזקת נשק שלא כחוק.
אחיו הוציאו אותו מבית החולים תמורת תשלום ערבות, אך לפני שנערך משפטו, ברח לסוריה.
החל מסתיו 1937, לאחר פיזור הוועד הערבי העליון וגירוש חבריו, ועד סוף המרד, היה למורדים מטה עורפי בדמשק, שכונה "הוועדה המרכזית של הג'יהאד".
בשלב מוקדם השתתף בה גם עבד אל-קאדר, עד ששב באביב 1938 אל המורדים.
הוא חזר לסביבת חברון, שם התאספו סביבו כ-50 איש מבית ג'אלה, עין כרם וחברון.
בנובמבר 1938 הושמדה חבורתו ליד חברון, והוא נפצע קשה בבטנו.
אנשיו לקחו אותו לבית החולים הבריטי בחברון, שם שהה שלושה שבועות ונותח.
אנשי צוות בית החולים ידעו מי הפצוע, אך לא מסרו אותו למשטרה.
לאחר שהחלים, פעל בקביעות בסביבות ירושלים ויחידתו גדלה.
כמו מפקדים חשובים אחרים במרד, גם עבד אל-קאדר לבש מדים וענד על עצמו דרגות, שלושה כוכבים, וזאת למרות שפעל במסגרת מחתרתית.
לאחר רצח ראש העירייה בבית ג'אלה, הסתתר זמן מה במנזר הצרפתי בעין כרם.
המעורבות במרד חייבה את עבד אל-קאדר אל-חוסייני לעזוב את ארץ ישראל, והוא נמלט לעיראק, שם היה בין הגולים הפלסטינים שסבבו את המופתי אמין אל-חוסייני, ואשתו וילדיו הצטרפו אליו.
ב-1941 הוא נטל חלק במרד רשיד עאלי נגד הממשלה הפרו-בריטית.
לדברי אמין אל-חוסייני, בקרבות עם הבריטים בסוף מאי 1941, שבהם הובסו המורדים, לחמה גם יחידה פלסטינית בפיקודו של עבד אל-קאדר, במקום ששמו סדר אבו ג'ריב.
מאוחר יותר הוא נעצר והואשם באחריות לרצח יריבו פח'רי נשאשיבי (ב-9 בנובמבר 1941), מנהיג מתנגדי המופתי בארץ ישראל בעת שהגיע לביקור בבגדאד.
במהלך משפטו חזרו בהם העדים מעדותם.
ב־1944 אפשרו לו שלטונות עיראק לצאת לערב הסעודית.
הוא יצא לריאד בהזמנת מלך סעודיה, שם הוקצבו לו דירה ותשלום חודשי.
בינואר 1945 הצטרפו אליו אשתו וילדיו.
בשנת 1946, עם הגעתו של המופתי מאירופה למצרים, שלח אליו עבד אל-קאדר מכתב, בו התחייב לשמור לו אמונים, ואז הצטרף אליו במצרים.
לדברי יואב גלבר, טענתם של ברוך קימרלינג ויואל מגדל כאילו רכש אל-חוסייני לאחר המרד הערבי ניסיון צבאי בצבא גרמניה הנאצית, אינה נכונה.
בשלהי דצמבר 1947 הגיע ממצרים לארץ ישראל, כדי לעמוד בראש אל-ג'יהאד אל-מוקדס, מיליציה של תומכי המופתי.
עיקר השפעתו הייתה באזורי ירושלים וחברון.
את מפקדותיו ובסיסי האימונים שלו קבע בכפרים צוריף, ביר זית ועין סיניה.
ב-25 במרץ 1948, בתגובה להצעה לשביתת נשק אמר: "רק בכוח החרב תיפתר שאלת ארץ ישראל.
אנו דורשים שכל היהודים, עד האחרון שבהם, יצאו מארץ ישראל.
העולם גדול למדי לקלוט 600 אלף יהודים".
באפריל 1948 נסע לדמשק ודרש מאסמאעיל ספואת, ראש הוועדה הצבאית של הליגה הערבית, תחמושת ונשק ארטילרי לצורך כיבוש הקסטל ושליטה על הכביש לירושלים.
באותו לילה כתב שיר לבנו, פייסל חוסייני, לימים שר לענייני ירושלים של אש"ף:
"אדמת האמיצים הזאת היא אדמת אבותינו.
על האדמה הזאת אין כל זכות ליהודים.
איך אוכל לישון בעוד האויב עליה?
עבד אל-קאדר אל-חוסייני נהרג בקרב הקסטל, באזור מצודת הקסטל, בזמן ניסיון כיבוש המקום במסגרת הניסיונות להסרת המצור מעל ירושלים במבצע נחשון.
בתום התקפת הכוחות הערביים, בלילה שבין 7 ל-8 באפריל 1948, עם שחר, התקרב עבד על-קאדר אל-חוסייני עם שניים מלוחמיו, שנשאו מטעני חבלה, לעבר עמדת הפיקוד של חטיבת עציוני.
הרס"פ שהיה בעמדה הבחין בדמויות וירה לעברן.
חיפוש בגופות, שערך סמג"ד הגדוד הרביעי של חטיבת עציוני עוזי נרקיס, העלה כי אחת מהגופות היא של עבד אל-קאדר אל-חוסייני.
את מקומו של חוסייני בראש אל-ג'יהאד אל מוקדס תפס אבראהים אבו דיה.
מותו של עבד אל-קאדר אל-חוסייני המריץ בתחילה את הכוחות הערביים, אשר כבשו במהירות את המצודה.
אולם זו חזרה לידי הפלמ"ח כאשר יחידה שנשלחה לכבוש את המצודה מצאה אותה ריקה; הכוחות הערביים היו עסוקים באותה עת בהלווייתו של אל-חוסייני.
גופתו הוצגה לראווה בארון מתים בבית אחיו בירושלים, כשהיא עטופה בפרחים ובדגל של התנועה הלאומית הפלסטינית.
עם יציאת מסע הלוויה מבית אחיו, נורו ברחבי העיר הערבית מטחי יריות באוויר, שניתקו חוטי חשמל וטלפון והרגו שני אנשים מן הקהל.
התהלוכה עברה בשער שכם והגיעה אל רחבת הר הבית.
בשל ההערצה הרבה שזכה לה, נקבר אל-חוסייני על הר הבית, באחוזת קבר בדאר אל-ח'טיב, מאחורי החומה המערבית של הר הבית (מצפון לרחבת התפילה של הכותל המערבי).
הלווייתו הייתה גדולה והשתתפו בה עשרות אלפי מתאבלים.
מותו נחשב מכה מוראלית קשה לכוחות הערביים הבלתי סדירים.
עבד אל-קאדר באג'מאל היה פוליטיקאי תימני, שכיהן כראש ממשלת תימן במשך שש שנים, מ-21 במרץ 2001 ועד 21 במרץ 2007.
באג'מאל מונה לתפקידו על ידי נשיא תימן, עלי עבדאללה סאלח.
הוא הוחלף בתפקיד על ידי עלי מוחמד מוג'ור, שכיהן כשר החשמל בממשלתו.
באג'מאל היה חבר מפלגת הקונגרס הכללי העממי וכיהן בעבר כשר החוץ של תימן.
עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי היה מנהיג סופי אלג'ירי שהנהיג את המרד נגד הכיבוש הצרפתי בין השנים 1832–1847. עבד אל-קאדר כונה לרוב בתואר "אמיר" או "שייח'".
הכינוי "אל-ג'זאירי" נוסף לאחר יציאתו לגלות, ומשמעותו בערבית היא "האלג'יראי".
עבד אל-קאדר נולד באלג'יריה בכפר אל-קיטנה שליד העיר מועסכר , הרחוקה כ-95 קילומטר מעיר הנמל אוראן.
אביו, מוחיי א-דין אל-חוסייני, מצאצאי הנביא מוחמד, היה שייח' סופי מזרם הקאדריה.
בילדותו קיבל עבד אל-קאדר חינוך אסלאמי, ומסופר עליו כי בילדותו כבר שינן את הקוראן בעל-פה.
בשנת 1825 יצא לחג' במכה עם אביו, שם נפגש עם האימאם שאמיל.
אחר כך המשיך לדמשק ולבגדאד, שם ביקר בקברי מנהיגים מוסלמים ידועים.
בדרכו חזרה מן החג' התרשם עבד אל-קאדר מן הרפורמות שהנהיג מוחמד עלי במצרים.
חודשים ספורים לאחר חזרתו כבשו הצרפתים את אלג'יריה.
בשנת 1830 נכבשה אלג'יריה על ידי צרפת ובכך תמה האוטונומיה האלג'יראית בחסות האימפריה העות'מאנית.
בשנת 1832 בחרו זקני השבטים האלג'יראיים בעבד אל-קאדר להנהיג את המרד בצרפתים.
המרד, שאופיין במלחמת גרילה, נמשך עד 1847 עם מספר הפסקות אש טקטיות.
מסופר כי עבד אל-קאדר נהג בהגינות במלחמתו עם הצרפתים, ואף שחרר שבויים מאחר שלא היה ברשותו די אוכל על מנת להזינם.
בזכות תושייתו הדיפלומטית והצבאית הצליח בתוך זמן קצר מתחילת המרד להבטיח את תמיכתם של רוב שבטי אלג'יריה.
מבירתו תלמסאן בנה עבד אל-קאדר מדינה אסלאמית המבוססת על הקהילות השבטיות, בתמיכת הארגונים האסלאמיים.
עד שנת 1839 שלט ביותר משני שלישים משטח אלג'יריה, ממשלו קיים צבא סדיר ומאורגן, מערכת חינוך, ומערכת בירוקרטית לגביית מסים והשקעות בתשתיות ציבוריות.
כל אותו הזמן ניהל עבד אל-קאדר מלחמת התשה נגד צבא צרפת.
בעקבות המרד תוגבר הצבא הצרפתי עד לכדי 108 אלף חיילים שהיוו כשליש מן הסד"כ הצרפתי בתקופה האמורה.
הצבא הצרפתי כלל את כוחות לגיון הזרים הצרפתי שהוצבו באלג'יריה החל מ-1831. אף על פי שכוחותיו הובסו על ידי הצרפתים ב-1836, הצליח עבד אל-קאדר להשיג הסכם הפסקת אש לטובתו בשנת 1837. על פי ההסכם הכירו הצרפתים בריבונות המדינה האסלאמית.
הצרפתים הפרו את ההסכם בשנת 1839 בכך שכבשו את העיר קונסטנטין, עבד אל-קאדר הגיב בחידוש הלחימה, השמיד מושבות צרפתיות והתקדם לעבר הבירה אלג'יר.
על פי עקרונות הגרילה תקף עבד אל-קאדר נקודות מבודדות וחלשות ונמנע מתקיפת נקודות חזקות.
למרות הצלחתו הזמנית של המרד, במשך הזמן צבר הצבא הצרפתי הישגים צבאיים.
הטקטיקה הצרפתית כללה אימוץ שיטות לחימה ברוטליות, בכללן מדיניות "האדמה החרוכה" – לאחר הריסת בסיסיו של צבא המרד השמידו הצרפתים את אמצעי המחיה של האוכלוסייה האזרחית, בכללם הרס יבולים ועדרים.
במקרים רבים רצחו כוחות צרפתיים אזרחים אלג'ירים לא חמושים.
גם שיטות הגרילה של אל-קאדר הפכו חסרות ערך משום שחיילי הלגיון שהיו כוח הלחימה של הצרפתים היו נעים ללא שירות אספקה ולכן היה קשה לתקוף אותם מן המארב.
בזה אחר זה נפלו מעוזי המרד, ומנהיגיו נפלו או נשבו.
רבים מן השבטים, בייחוד אלו במזרח אלג'יריה, החליפו נאמנות, ובשנת 1843 התמוטטה המדינה המוסלמית, עבד אל קאדר ברח למרוקו, והמרד הוגבל למלחמת גבול.
ב-21 בדצמבר 1847 נאלץ עבד אל-קאדר להיכנע לחיל המצב הצרפתי.
בניגוד לסיכום מוקדם עם השלטונות הצרפתיים, לפיו יוגלה למצרים, הוגלה עבד אל-קאדר ונאסר בצרפת.
עבד אל קאדר ומשפחתו גורשו מאלג'יריה ונכלאו בעיר הנמל הצרפתית טולון ולאחר מכן הועברו לערים פו (Pau) ואמבואז (Amboise).
לפני צאתו למלחמה, הפקיד אל קאדר את כל אוצרותיו ותכשיטיו בידי משפחה יהודית מכובדת באלג'יר (קרובתו של פייר בלוך) והיא החזירתם לו בשלמותם בתום המערכה.
בשנת 1852 שוחרר עבד אל-קאדר על ידי נפוליון השלישי לאחר שנשבע לעולם לא לקחת חלק בענייניה של אלג'יריה.
בשנת 1855 היגר לדמשק, שם התיידד עם ליידי ג'יין דיגבי , עם צ'ארלס הנרי צ'רצ'יל (שכתב ביוגרפיה מקיפה על אל-ג'זאירי) ועם איזבל וריצ'רד פרנסיס ברטון.
ב-1860, בעקבות סכסוך עקוב מדם בין הדרוזים לנוצרים המרונים בהר הלבנון, רצחו פורעים מוסלמים מעל 3,000 נוצרים בדמשק.
עבד אל-קאדר ואנשיו הצילו כ-12 אלף מן הנוצרים שבעיר, ובכללם הקונסול הצרפתי ואנשיו, בכך שהבריחו אותם למצודת העיר, הרחק מן ההמון הפורע.
בתמורה למעשה זה הוענק לעבד אל-קאדר מן הממשלה הצרפתית אות לגיון הכבוד וכן פנסיה 150,000 פרנקים.
ב-1864 הצטרף עבד אל-קאדר לבונים החופשיים.
משנה זאת הקדיש את זמנו לכתיבה והגות.
מעמדו הציבורי בדמשק גרם למנהיג המרוני הגולה ברומא, יוסוף כרם , לבקשו ב-1877 לעמוד בראש מדינה ערבית שתקום על חורבות האימפריה העות'מאנית המתמוטטת.
ב-1878 חזרה ההצעה, הפעם מפי מנהיגים סורים ולבנונים מכל העדות: סונים, מרונים ודרוזים, באירוע שלימים נקרא "ועידת דמשק".
עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי נקבר סמוך למאוזולאום של אבן ערבי בדמשק, אך עצמותיו הועברו לקבורה באלג'יריה ב-5 ביולי 1966, לאחר שאלג'יריה השיגה את עצמאותה ובדיוק במלאת 136 שנה לתחילת הכיבוש הצרפתי.
שמו של עבד אל-קאדר מונצח במסגד שנקרא על שמו בעיר קונסטנטין שבאלג'יריה.
לימים נחשב אל-ג'זאירי לגיבור עצמאות אלג'יריה.
דגלו הלבן-ירוק אומץ על ידי תנועות השחרור של אלג'יריה והמדינה האלג'ירית העצמאית.
על אף שלא ראה עצמו לאומן ערבי אלא לוחם ג'יהאד נגד הכיבוש האירופאי, נחשב עבד אל-קאדר לאחד ממבשרי התנועה הלאומית הערבית.
ככל שגברה תלותו של השלטון העות'מאני במעצמות האירופיות וככל שהתבסס משטר
הקפיטולציות בארץ ישראל, כך נעשה מצבם של המיעוטים נוח יותר.
על רקע זה יש לראות בין היתר את עליית היהודים והגירת המוסלמים יוצאי צפון אפריקה, בעיקר אלג'יריה, במחצית הראשונה של המאה ה-19, לארץ-ישראל.
על פי הסאגה של משפחת עבו עוד באלג'יריה נודעו הקשרים החמים בין עבד אל-קאדר למשפחה.
גם לאחר שהיגר לדמשק, בה התבסס מעמדו כלוחם לחירות הערבים – מעין צלאח א-דין בן המאה ה-19 – ורכש קרקעות רבות בחורן, בעמק הירדן ובגליל, שמר על קשריו עם המשפחה שעלתה לארץ ישראל וקבעה את מושבהּ בצפת.
משפחת עַבּוֹ, מצדה, כסוכנים הקונסולריים הצרפתיים בגליל, פרסה חסותה על ה, בני חסותו של האמיר, עת ניסו ערביי האזור להתנכל להם.
נינו, שנקרא על שמו, ראזק עבד אל-קאדר, מהפכן, ממנהיגי החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה, וסוציאליסט שהתאהב ברעיון הקיבוץ, מכר אדמות ליהודים טרם הקמת מדינת ישראל מתוך אידאולוגיה, סייע לש"י ולמוסד, קבור בקיבוץ אפיקים תחת השם העברי שאימץ, דב גולן.
עבד אל-קדיר ח'אן (בערבית/אורדו: عبد القدیر خان; 1 באפריל 1936 – 10 באוקטובר 2021) היה מדען גרעין פקיסטני ומהנדס מטלורגי המוכר כאבי תוכנית הגרעין של פקיסטן.
בינואר 2004 הודה ח'אן כי היה חלק מרשת בינלאומית שהפיצה טכנולוגיות גרעין מפקיסטן ללוב, איראן וצפון קוריאה.
ב-5 בפברואר 2004, נשיא פקיסטן, גנרל פרבז מושארף, הודיע שהוא חונן את ח'אן שנתפס כגיבור לאומי בארצו.
ב-23 באוגוסט 2005, בריאיון לסוכנות ידיעות יפנית, אישר גנרל מושארף שח'אן סיפק צנטריפוגות גז להעשרת אורניום וחלקי צנטריפוגות לצפון קוריאה ואולי אף סיפק כמות מסוימת של אורניום הקספלואוריד.
בראיונות שנתן ח'אן בחודשים מאי–יולי 2008 הוא חזר בו מהצהרותיו שהיה מעורב בפרויקט הגרעין של איראן וצפון קוריאה.
הוא אמר שהנשיא מושארף הכריח אותו לקחת עליו את האשם בשביל ה"אינטרס הלאומי".
ח'אן האשים את צבא פקיסטן ואת מושארף בפרוליפרציה גרעינית.
הוא אמר שנשלחו צנטריפוגות מפקיסטן במטוס צפון קוריאני תחת פיקוח של שירותי הביטחון הפקיסטנים.
ח'אן גם הוסיף שהוא ביקר בצפון קוריאה ב-1999 עם גנרל פקיסטני כדי לרכוש טילי-כתף מממשלת צפון-קוריאה.
ב-6 בפברואר 2009 קבע בית המשפט העליון באסלאמאבאד שח'אן הוא אזרח חופשי ורשאי לנוע בחופשיות בתחומי המדינה.
ב-26 באוגוסט 2021 אושפז בבית החולים של מעבדות המחקר אחרי שאובחן כחיובי לנגיף קורונה.
ב-10 באוקטובר אותה שנה מת בגיל 85 באיסלאמבאד אחרי שהועבר לבית החולים KRL בעקבות דימום פנימי וקריסת ריאותיו.
עבד אל-קאדר גזאל הוא כדורגלן עבר אלג'יראי ששיחק בעמדת החלוץ.
גזאל נולד בדסאן-שרפיו בחבל רון-אלפ שבצרפת להורים ממוצא אלג'יראי.
הוא החל את דרכו ככדורגלן בוו אן-ולון, ובגיל 14 עבר לשחק במדי קבוצת הנוער של אולימפיק ליון.
בעונת עבר לשחק במועדון סן פרי, באחת הליגות הנמוכות בצרפת, ולאחר עונה אחת עבר לקרוטונה האיטלקית.
במהלך 2006 הושאל לקבוצות ביילזה ופרו ססטו, ובסופו של דבר שב לקרוטונה.
בעונת הבקיע 20 שערים במדי הקבוצה, וסייע לה להעפיל לליגה השנייה באיטליה.
בסוף אותה עונה חתם בגנואה מהליגה הראשונה, ששאפה להשאילו לקבוצה מהליגה השנייה, אך בסופו של דבר עבר לסיינה, כאשר שתי הקבוצות חולקות בבעלות על כרטיס השחקן שלו.
בשנת 2010 עבר לקבוצת בארי ושיחק 3 שנים.
בתקופה זו הושאל לקבוצות צ'זנה ולבאנטה.
בשנת 2013 עבר לקבוצת פארמה והושאל לקבוצת לטינה קלצ'ו מהליגה האיטלקית השנייה.
בדצמבר 2015 עבר לקבוצת קומו, גם כן מהליגה השנייה.
בנובמבר 2008 זומן גזאל לראשונה לנבחרת אלג'יריה, וערך את הבכורה שלו במשחק ידידות מול נבחרת מאלי.
את השער הראשון הבקיע בפברואר 2009 במשחק ידידות מול נבחרת בנין, ובמהלך מוקדמות מונדיאל 2010 הבקיע שני שערים נוספים, במשחקים מול נבחרות מצרים ורואנדה.
במונדיאל עצמו נכנס כמחליף במשחק הראשון של הנבחרת, מול נבחרת סלובניה, אך הורחק תוך 15 דקות, לאחר שקיבל כרטיס צהוב שני.
עבד א-רחמן עבד א-רחים תמראז הוא פעיל טרור בארגון חמאס.
תמראז נולד בשנת 1942 באיסדוד.
במהלך מלחמת העצמאות נמלטה משפחתו מהעיירה לרצועת עזה ועברה להתגורר במחנה הפליטים ג'בליה.
במקצועו היה תמראז מחלק בלוני גז.
בשנת 1968 תמראז אימץ את תורת האחים המוסלמים בהשפעתו של השייח' אחמד יאסין, הוא חזר לאסלאם ונעשה ממקורביו של יאסין.
בשנת 1974 היה ממלוויו של יאסין בעלייה לרגל למכה במסגרת החג'.
בשנת 1983 יאסין החליט על הקמת ארגון ג'יהאד צבאי לשם מלחמה בישראל, בעקבות גירוש אש"ף מלבנון והיחלשותו של יאסר ערפאת.
לשם כך גויס תמראז והוטל עליו להשיג אמצעי לחימה עבור הארגון.
באפריל 1984 נסע תמראז לירדן, במסווה של ביקור משפחתי, כדי לגייס כספים ונשק עבור יאסין.
במהלך הביקור בעמאן נפגש עם נציג האחים המוסלמים בפרלמנט הירדני וקיבל ממנו 800 דינר למטרות רכישת אמל"ח.
תמראז חזר לעזה, ובסוף אפריל 1984 הקים יחד עם יאסין ועם אבראהים מקאדמה את ארגון אל-מוג'אהדון אל-פלסטיניון, ובמשך שנה גויסו מספר פעילים נוספים ונרכשו אמצעי לחימה רבים.
ביוני 1984 נתפסו עשרות רובים ומקלעים בביתו של יאסין בידי השב"כ, וחברי הארגון נעצרו.
במשפט שנערך בבית הדין הצבאי בעזה באוגוסט 1984 נדון תמראז ל-12 שנות מאסר בעוון הקמת מחתרת חמושה וכוונה לפגוע במדינת ישראל.
שלא כמו שאר חברי הארגון תמראז לא שוחרר בעסקת ג'יבריל בשנת 1985. הוא שוחרר בתום ריצוי עונשו.
בניו של תמראז המשיכו את פעילות הטרור, במסגרת ארגון חמאס שהוקם בדצמבר 1987. בנו הבכור מאהר היה אחד מפעילי החמאס שגורשו ללבנון בדצמבר 1992. בן אחר, צהיב, ביצע פיגוע התאבדות באמצעות מכונית תופת ליד כפר דרום ב-29 באוקטובר 1998.
עבד אל-קאדר אל-ג'ילאני היה משפטן פרסי השייך לאסכולה החנבלית, ומגדולי המורים והמיסטיקנים הסופיים.
אל-ג'ילאני ייסד את הקאדריה - המסדר המיסטי שהתפשט למרחקים ושימר את המשמעות המקורית של הסופיזם האיסלאמי לאורך מאות שנים עד זמננו.
אל-ג'ילאני נולד בשנת 1077, בפרס.
משפחתו הייתה שייכת לאסכולה החנבלית, שהיא המחמירה מגישות ההלכה באסלאם הסוני.
אביו של אל-ג'ילאני, אבו סאלח מוסא אל-חסני, היה צאצאו של חסן אבן עלי, (אימאם חסן).
אמו של אל-ג'ילאני הייתה בתו של עבדאללה סוומי, צאצא של חוסיין (בן עלי).
אל-ג'ילאני גדל בעיר הולדתו נאיף.
בשנת 1095, בגיל 18, הוא עבר לבגדאד, שם למד את המשפט החנבלי.
אבו עלי אל-מוכררימי היה מורו של ג'ילאני בפיקה (המשפט המוסלמי).
אבו בכר אבן מוזפר היה מורו בחדית' (הלכה סונית) הוא קבל שיעורי תפסיר (פרשנות דיברי הקודש) על ידי הפרשן אבו מוחמד ג'עפר.
המדריך הרוחני אבד-ח'יר חמאד בן המוסלמי אל-דבאס לימד אותו סופיות.
לאחר שסיים את לימודיו, ג'ילאני עזב את בגדאד.
הוא בילה עשרים וחמש שנים כנווד מתבודד באזורי המדבר של עיראק.
בשנת 1127 אל-ג'ילאני חזר לבגדאד והחל להטיף לציבור.
הוא הצטרף לסגל ההוראה של בית הספר של מורו, אל-מוחררימי.
בשנת 1119, לאחר שאל-מוחרימי נפטר, אל-ג'ילאני החליף אותו כשייח'.
הוא היה פופולרי בקרב הסטודנטים.
אחר הצהריים הוא לימד את מדעי הלב ואת מעלותיו של הקוראן.
נאמר שהיה מטיף משכנע ושהמיר מספר רב של יהודים ונוצרים.
כוחו נבע משילוב של הטבע המיסטי של הסופיזם עם טבעו הקפדן של הקוראן.
אל-ג'ילאני נפטר בערב שבת בשנת 1166 בגיל שמונים ותשע שנים.
גופתו נקברה במקדש ליד (צידו המזרחי של נהר החידקל) בבגדאד, עיראק.
בתקופת שלטונו של שאה אסמאעיל הספווי, קברו של ג'ילאני נהרס, אולם בשנת 1535 הסולטאן העות'מאני סולימאן הראשון בנה כיפה מעל הקבר, שקיימת עד עצם היום הזה.
לפי מסורת יהדות בבל, במקום זה קבור רבי יוסי הגלילי.
עבד אל-קאדר כמאל מוחמד (; נולד ב-1 ביולי 1951) הוא פוליטיקאי אשר מכהן מאז אפריל 2013 כראש ממשלת ג'יבוטי תחת הנשיא אסמאעיל עומאר גואלה.
את לימודיו האקדמיים במדעי הטבע קיים בצרפת.
בשנת 1979 החל מוחמד לעבוד ברשות המים של המדינה, ובשנים 1983–2005. בשנת 1981 החל להיות פעיל פוליטי.
בפברואר 2013 ניצח מוחמד בבחירות והחליף את ראש הממשלה המכהן דליטה מוחמד דליטה.
בשנת 2020 מוחמד הכריז על יחסים בלתי-רשמיים עם ישראל.
עבד אל-קאדר בן סאלח היה פוליטיקאי אלג'יראי שכיהן כנשיא אלג'יריה הזמני, שהחל לכהן בתפקידו באפריל 2019 וזאת לאחר שהנשיא הקודם עבד אל-עזיז בותפליקה התפטר מתפקידו בעקבות מחאות נרחבות במדינה.
הוחלף על ידי עבד אל-מג'יד תבון שנבחר בבחירות, עם 58% מהקולות.
עבד אל-קאדר בן סאלח נולד בפלאוסן, הסמוכה לתלמסאן (אז בשליטת אלג'יריה הצרפתית).
ישנן שמועות, שאותן הכחיש בן סאלח, שטוענות שהוא נולד במרוקו והפך לאזרח אלג'יראי רק לאחר מלחמת העצמאות האלג'יראית.
לאחר שעבד בביירות במרכז האלג'יראי למידע ולתרבות מ-1970 עד 1974, חזר לאלג'יריה בתור עיתונאי בעיתון המדינה א-שעאב למשך שלוש שנים.
בשנת 1977 נבחר בן סאלח לייצג את מחוז תלמסאן.
בשנת 1989 מונה בן סאלח לשגריר האלג'יראי בערב הסעודית ונשאר בתפקיד זה עד 1993.
בהיותו שייך למרכז מפלגת האספה הלאומית הדמוקרטית, כיהן כנשיא המפלגה בין השנים 1994 עד 1997 וכנשיא אספת העם הלאומית בין השנים 1997 לבין 2002.
מאז 2002 ועד אפריל 2019, בן סאלח שימש כנשיא אספת האומה, הבית העליון של הפרלמנט.
במהלך כהונה זו, הוא החליף את הנשיא עבד אל-עזיז בותפליקה בכמה חובות נשיאותיות כמו אירוח מנהיגים זרים באלג'יריה, במהלך החלק האחרון של בותפליקה כנשיא בכהונה האחרונה.
בן סאלח תמך בבותפליקה, ותמך בו בריצתו לכהונתו החמישית, למרות ההפגנות שהתקיימו כנגד בותפליקה ברחבי המדינה, שגרמו בסופו של דבר להתפטרותו של הנשיא.
לפי הסעיף ה-102 של החוקה האלג'יראית, בן סאלח הפך לנשיא אלג'יריה ב-9 באפריל 2019, שבוע לאחר התפטרותו של בותפליקה.
הוא החזיק בתפקידו כתשעים יום, עד שנערכו בחירות לנשיאות אלג'יריה, שבהן לא יכול היה להתמודד.
הוחלף על ידי עבד אל-מג'יד תבון.
עבד אל-קאדר ת'יאם הוא כדורגלן מאוריטני המשחק בעמדת הבלם בשוליה.
ת'יאם התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מונקו ובסיום עונת ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת המילואים של המועדון.
בקיץ ת'יאם חתם בקבוצת המילואים של אורליאן.
ב-22 בספטמבר 2018 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 1-2 נגד טור ב'.
ב-22 בפברואר 2009 ת'יאם ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 0-2 נגד סושו.
בצעירותו, ת'יאם שיחק בנבחרת הנערים של צרפת.
ב-24 במרץ 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מאוריטניה בניצחון 0-2 נגד .
עבד אל-קהאר קאדרי הוא כדורגלן אלג'יראי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת גנט מליגת העל הבלגית ובנבחרת אלג'יריה.
קאדרי גדל במחלקת הנוער של פאראדו.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, במדיה ערך 46 הופעות ליגה והבקיע חמישה שערים במסגרת ליגת העל האלג'יראית.