tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מתוך הנתונים שהתקבלו מנציבות שירות המדינה מתקבלת תמונת לא אחידה של ייצוג האוכלוסיות הנ"ל.
בעוד שבמערכת הבריאות נמצאה עמידה סבירה בייצוג אוכלוסיות מיעוט (50%-60% ממקומות העבודה) הרי בשאר הגופים הממשלתיים הייצוג רחוק מהיעדים: כ-95% מהגופים הממשלתיים לא עמדו ביעד התעסוקה של ערבים ו-72% מגופים אלו לא עמדו ביעדי התעסוקה של יוצאי אתיופיה.
דו"ח נוסף מ-2019, המתייחס ליעדי תעסוקת חרדים מצביע שמול היעד של 7% תעסוקת חרדים בשירות המדינה עמדה קליטת העובדים על מעט מעל 1%.
הדו"ח השנתי של נציבות שוויון הזדמנויות בעבודה ל-2022 מציג נתונים על מקרי אפליה בישראל על בסיס ניתוח הפניות לנציבות.
מהדו"ח עולה כי ישנה עליה של 50% בתלונות על אפליה בעבודה על רקע לאום ביחס ל-2021 וכי ממשיכה מגמת עלייה במספר תלונות בנושא אפליה בעבודה על רקע ארץ מוצא, גידול של כמעט פי שלושה מאז 2017.
הזכות להקים מפלגה ולהצטרף למפלגה קיימת מעוגנת בחופש ההתארגנות.
זכויות הבוחרים והנבחרים לכנסת מפורטות בחוק הבחירות לכנסת (1969).
החוק מתייחס הן לחופש להגיש מועמדות להיבחר לכנסת והן לזכויות הבוחר.
זכות הבחירה היא הזכות של אדם להשתתף בהצבעה על מנת להשפיע על מדיניות של ארגון או מדינה.
זכות זו מעוגנת בחוק ונתונה לפיקוח ועדת הבחירות המרכזית לכנסת, בראשות שופט בית המשפט העליון.
הזכות לבחור ניתנת ללא הבדל דת, לאום, מגדר, שפה, השכלה או מעמד חברתי וחלה על כל בני 18 ומעלה.
זכויות הבוחר כוללות את היכולת לעמוד לבד מאחורי הפרגוד, איסור על דיכוי הצבעה, איום על מצביעים או צילומם, מגבלות על פרסומים מטעם מפלגות ועוד.
הזכות לבחור אינה חלה על השוהים מחוץ לישראל למעט כאלו שנשלחו לחו"ל מטעם המדינה.
הזכות להיבחר הוסדרה בחוק יסוד: הכנסת שבו גם שלוש עילות למניעת התמודדות בבחירות של מפלגה או מועמד: שלילת קיומה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית, הסתה לגזענות, או תמיכה במאבק מזוין (של מדינת אויב או ארגון טרור) נגד מדינת ישראל.
בבחירות לכנסת העשרים ואחת החליטה ועדת הבחירות המרכזית לפסול את מועמדותו לכנסת של עופר כסיף, המתמודד מטעם רשימת חד"ש לכנסת ואת רשימת בל"ד ולא לפסול את מועמדותו של מיכאל בן ארי, על אף התבטאויות שונות שלו כנגד ערבים.
בעקבות עתירות שהוגשו לבג"ץ בנוגע להחלטה, פסל בג"ץ את מועמדותו של ד"ר מיכאל בן-ארי ואישר את מועמדותו של עופר כסיף ואת השתתפות המפלגות הערביות בבחירות.
קיימות ביקורות שונות על סעיף זה.
דו"ח של מחלקת המדינה של ארצות הברית מ-2022 הגדיר את הבחירות לכנסת העשרים וחמש כחופשיות והוגנות.
הדו"ח התייחס למגבלות על זכותן של שלוש אוכלוסיות לבחור ולהיבחר: בעלי תושבות קבע במזרח ירושלים וברמת הגולן שאינם יכולים לבחור או להיבחר לכנסת ואינם יכולים להתמודד לראשות הרשות המקומית ותושבי הכפרים הלא מוכרים בנגב שאינם יכולים לבחור או להיבחר בבחירות המוניציפליות בהיעדר כתובת מגורים רשומה.
עוד ציין הדו"ח את סירוב הרשויות להציב קלפיות בכפרים הלא מוכרים, את הניסיונות לפסול מתמודדים בבחירות באמצעות חקיקה, את הפסיקה שמנעה את פסילתה של מפלגת בל"ד ואת תת-הייצוג של נשים ושל מיעוטים אתניים ודתיים בכנסת ובממשלה.
הזכות לרמת חיים נאותה ולביטחון סוציאלי
הזכות לרמת חיים נאותה ולביטחון סוציאלי כמו חינוך, בריאות, קורת גג, מים זורמים, חשמל, מזון ועוד, נכללה בהכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם של האו"ם משנת 1948 שקבעה כי: "כל אדם זכאי לרמת חיים נאותה לשם הבטחת בריאותם שלו ושל בני ביתו – לרבות מזון, לבוש, שיכון, טיפול רפואי...".
עוד קובעת ההכרזה כי "כל אדם, כחבר החברה, זכאי לביטחון סוציאלי וזכאי לתבוע שהזכויות הכלליות הסוציאליות והתרבותיות, שהן חיוניות לכבודו כאדם ולהתפתחות החופשית של אישיותו, יובטחו במאמץ לאומי ובשיתוף פעולה בינלאומי בהתאם לארגונה ולאוצרותיה של המדינה".
המשפט הבינלאומי מכיר בזכויות אלה והאמנה הבין-לאומית בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות, שאומצה על ידי האו"ם ב-1966, מחייבת את המדינות שהן צד לאמנה לפעול למימוש מלא של הזכויות המוגנות בה, ובכלל זה גם הזכות לעבודה, הזכות לבריאות, לחינוך ולתנאי מחיה הולמים.
הזכות לביטחון סוציאלי נועדה להבטיח קיום בכבוד ורמת חיים סבירה גם במקרה של אובדן מקום העבודה או היכולת להתפרנס.
ישנם מספר כלים ואמצעים שמטרתם להבטיח זכות זו: ביטוח לאומי, ביטוח בריאות, ביטוח סיעודי, ביטוח פנסיוני, ביטוח מפני אובדן כושר עבודה ועוד.
כלל האמצעים הללו נקראים לעיתים "רשת הביטחון הסוציאלית" ומחקרים מצביעים על כך שבישראל מתקיימת שחיקה הולכת וגדלה באמצעים אלו.
דו"חות של מרכז אדוה ושל הביטוח הלאומי מצביעים על שחיקה בהוצאות הממשלה על ביטחון סוציאלי לאזרחים ועל מקום נמוך ביחס למדינות ה-OECD.
הזכות לחינוך נמנית כאחת מזכויות האדם ב וכן ב ובאמנת זכויות הילד.
ב-1949, לאחר קום המדינה, נקבעה הזכות לחינוך בחוק לימוד חובה אשר מגדיר את חובת המדינה לממש את זכותם של התלמידים לחינוך.
ב-2000 נחקק חוק זכויות התלמיד ומטרתו "לקבוע עקרונות לזכויות התלמיד ברוח כבוד האדם ועקרונות אמנת האומות המאוחדות בדבר זכויות הילד, תוך שמירה על כבוד התלמיד, עובד ההוראה וצוות המוסד החינוכי".
כמו כן הטיל החוק אחריות על הרשויות המקומיות והארציות למנוע אפליה בקבלה למוסדות חינוך, בהרחקת תלמידים ממוסדות ובהסללת תלמידים למסלולי לימוד מסוימים או נפרדים.
גם מערכת המשפט פסקה בנושא הזכות לחינוך: ב-2009 פסק בג"ץ שהזכות לחינוך היא זכות יסוד המוגנת על פי חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
בפסק דין נוסף מ-2010 חיזק בג"ץ את קביעתו זו וב-2011 קבע בג"ץ שלכל הילדים עומדת זכות היסוד לחינוך חינם על פי הדין.
מחקרים רבים מראים שעדיין קיימים פערים בתחום החינוך:
מחקר של מרכז אדווה (2005) מצביע על צמצום ההשקעה הממשלתית בחינוך ובמקביל על הגדלת התשלומים המוטלים על ההורים.
המחקר טוען שתופעה זו גורמת להגדלת הפערים בין התלמידים המתבטא בתוצאות בחינות הבגרות, כשלפי המחקר עמד אחוז הזכאים לתעודת בגרות על 67% ביישובים מבוססים, על 46% בעיירות פיתוח ועל 27% בקרב היישובים הבדואים בנגב.
נתונים מאוחרים יותר (2015), שנאספו במרכז המחקר והמידע של הכנסת, מצביעים גם הם על מגמה של אי שוויון בזכאות לתעודת בגרות בין המרכז לפריפריה.
לפי דו"ח ה-OECD ל-2020 ההוצאה הממשלתית הממוצעת לתלמיד בישראל נמוכה בכ-20% מהממוצע של ה-OECD
תחקיר של "שומרים" ו"כלכליסט", שבדק את ההשקעה בחינוך בערים שונות בישראל, מצא שקיים פער של מאות אחוזים בין יישובים בישראל ביחס להשקעה בחינוך לתלמיד כשבתחתית נמצאים יישובים ערבים וישובים עם ריכוז אוכלוסייה חרדית
דו"ח של המועצה להשכלה גבוהה מ-2022 מראה עלייה באחוז הסטודנטים הערבים באוניברסיטאות מכ-9% ב-2010 לכ-18% ב-2022 וזאת לעומת חלקה היחסי של האוכלוסייה הערבית בישראל העומד על כ-20% מכלל האוכלוסייה.
הדו"ח מציין כי בחלק מהמקרים ירו כוחות ישראליים תחמושת חיה, גז מדמיע ורימוני הלם אל תוך בתי ספר או בקרבתם, אירועים שגרמו במספר מקרים לפגיעה פיזית בתלמידים.
בנוסף לפגיעה במערכת הקיימת מצביעים הדו"חות על מחסור מתמשך בכיתות לימוד דבר המאלץ את מערכת החינוך לפעול במתכונת של שתיים ואף שלוש משמרות ביום.
הזכות לבריאות נוסחה לראשונה בחוקת ארגון הבריאות העולמי (1946) הקובעת כי: "ההנאה מרמת הבריאות הגבוהה ביותר שניתן להשיגה היא אחת מזכויות היסוד של כל אדם".
החקיקה בישראל לא מכירה בזכות לבריאות כזכות חוקתית אוניברסלית והיא אינה מעוגנת בחוק יסוד אך מעוגנת באופן חלקי ב:
חוק ביטוח בריאות ממלכתי (1994) אשר "מושתת על עקרונות של צדק, שוויון ועזרה הדדית" ומטרתו להבטיח את הזכות לשוויון בגישה לשירותים רפואיים ואת הזכות לפרטיות.
הוראות החוק חלות על תושבי ישראל, ואינן מבטיחות זכות אוניברסלית לבריאות, אלא במקרי חירום.
חוק זכויות החולה (1996) ש"מטרתו לקבוע את זכויות האדם המבקש טיפול רפואי או המקבל טיפול רפואי ולהגן על כבודו ועל פרטיותו".
תקנות בריאות העם (ניסויים רפואיים בבני אדם) (1980).
הזכות לבריאות אינה מעוגנת, כאמור, בחוק יסוד אך הפסיקה רואה בה נגזרת של חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
השוואה של ישראל למדינות ה-OECD וכלל העולם, ביחס להשקעות הממשלה במערכת הבריאות, מראה ש:
ביחס למדינות ה-OECD נמצאת ישראל במקום ה-28 מתוך 38 מדינות כשנכון ל-2022 ההשקעה לנפש לשנה היא כ-3,400 דולר לעומת כ-8,000 דולר למדינות העומדות בראש הרשימה.
ביחס לכלל העולם נמצאת ישראל במקום ה-21 מתוך 188 מדינות כשנכון ל-2020 ההשקעה לנפש לשנה בישראל היא כ-3,870 דולר לעומת כ-10,000 דולר למדינות שבראש הרשימה.
בישראל קיים פער בין מימוש הזכות לבריאות של תושבי הפריפריה לעומת תושבי המרכז.
המקור לפער זה בהשקעה לא מספקת באזורי פריפריה שונים, דבר הגורם לפגיעה בתושבים הזקוקים לשירות רפואי.
כך למשל ציין מבקר המדינה בדו"ח שלו שבפריפריה תוחלת החיים קצרה יותר, התחלואה והתמותה גבוהות יותר (ובכלל זה גם ממחלות הניתנות לטיפול) וכן הצביע על פערים גדולים במספר מיטות אשפוז ל-1,000 נפש (כ-2.5 בת"א לעומת כ-1.5 בצפון ו-1.4 בדרום).
מחקר של מרכז אדווה מצביע על שחיקה במימון הממשלתי של שירותי הבריאות.
לפי המחקר ההוצאה לנפש ב-2001 עמדה על כ-660 ש"ח בעוד שב-2006 עמדה ההוצאה על כ-560 ש"ח (ירידה של כ-15%) דבר המטיל הוצאות בריאות נוספות על משקי הבית ופוגע בבריאות השכבות החלשות שאינן מסוגלות לממן הוצאות אלו.
חלק מהזכויות הכלולות תחת מטריית "הזכות לבריאות" נוגעות בתחום האתיקה הרפואית, כגון הזכות לאוטונומיה על הגוף, קבלת מידע וגישה למידע בנושאי בריאות.
ישראל חתומה על הצהרת הלסינקי שמגדירה את כללי האתיקה לקיום ניסויים בבני אדם.
הפרשה הידועה בישראל של הפרת כללי האתיקה הייתה פרשת ניסוי האנתרקס במהלכה הופרו זכויותיהם של מאות חיילים שטופלו בחיסון נגד אנתרקס מבלי שניתן להם מידע אודות תופעות הלוואי של החיסון.
ב-2012 פורסם תחקיר על פיו הופעלו לחצים על נשים רבות במחנות המעבר בגונדר (אדיס אבבה) ובישראל לקבל את התרופה נגד הריון דפו פרוברה, בלי שניתן להן מידע על תופעות הלוואי ועל אמצעים חלופיים כגלולות למניעת היריון או התקן תוך רחמי.
על פי עדויות שנאספו במסגרת התחקיר, מועמדות לעלייה אויימו כי לא יקבלו אישור לעלות לישראל אם לא תקבלנה את הזריקה.
הדו"ח טוען גם שדיכוי מערכת הבריאות הפלסטינית מאלץ חולים לפנות לעזרה למערכת הבריאות הישראלית שם הם נדרשים לשלם סכומים הגבוהים ממה שמשלם אזרח ישראלי.
דו"ח נוסף של הארגון מצביע על קשיים שמערימה ישראל במתן היתרים לחולים לצאת משטחי יהודה ושומרון ורצועת עזה כדי לקבל טיפול רפואי.
הדו"ח מתמקד במיוחד בפגיעה בזכויות חולים כרוניים וחולי סרטן הנדרשים לסדרת טיפולים אך מקבלים, לרוב, אישור חד-פעמי לכל יציאה.
על פי דו"ח של אמנסטי אינטרנשיונל נפגעו זכותיותיהם של הפלסטינים ביהודה ושומרון לטיפול רפואי הולם בשל מגבלות תנועה שמטילה ישראל.
הזכות לדיור היא אחת מזכויות האדם המוכרות במשפט הבינלאומי כחלק מהזכות לרמת חיים נאותה ומוזכרת בסעיף 25 ל וכן בסעיף 11.1 ל.
הזכות לדיור נאות כוללת הגנה מפני הריסה שרירותית או פינוי בכפייה, הגנה מפני התערבות שרירותית ופגיעה בפרטיות, וזכות לבחור את מקום המגורים.
ועדת האו"ם לזכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות הגדירה את הזכות לדיור במובנה הרחב כ"זכות לגור במקום כלשהו בביטחון, שלום וכבוד" ובכלל זה "פרטיות נאותה, מרחב מחיה נאות, רמת ביטחון נאות, תאורה ואוורור נאותים, תשתיות ראויות ומיקום המאפשר גישה לתעסוקה ולשירותים – כל זאת במחיר סביר".
ישראל לא עיגנה את הזכות לדיור בחקיקה, אך בפסיקתו קבע בית המשפט העליון במספר פסקי דין כי היעדר קורת גג היא פגיעה בכבוד האדם וזאת על פי חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
בשנות ה-50, לאחר קום המדינה, הוקם מערך הדיור הציבורי בישראל, על מנת להבטיח את הזכות לדיור נאות ולסייע לעולים הרבים שהגיעו לארץ ולמי שידם אינה משגת לשכור דירה בשוק הפרטי.
ב-1998 נחקק חוק הדיור הציבורי (זכויות רכישה) במטרה לשפר את מצבם של דיירי הדיור הציבורי ולאפשר להם לרכוש את דירותיהם במחיר מוזל.
מאז תחילת שנות ה-80 מובילות ממשלות ישראל תהליכים הפוגעים במערך הדיור ציבורי בשל הפסקת הבנייה הציבורית, צמצום היצע הדירות וזמני המתנה ארוכים עד למימוש הזכאות, הקשחת הקריטריונים לזכאות והזנחת תחזוקת הדירות הקיימות.
בשנת 1999 היו כ-108,000 דירות דיור ציבורי ובתחילת שנת 2011 עמד מספרן על כ-63,000. בתקופה זו נוספו רק 1,000 דירות למאגר הדיור ציבורי.
האגודה לזכויות האזרח בישראל טוענת שביהודה ושומרון נפגעת הזכות לדיור של הפלסטינים לאור קיומה של אפליה כלפיהם בכל הנוגע לאישור תוכניות מתאר ומתן אישורי בנייה.
בעוד שלרוב היישובים היהודיים קיימות תוכניות מתאר המאפשרות את הרחבתם, הרי שלרוב היישובים הפלסטיניים אין תוכניות כאלו.
דבר זה מביא להקפאת הבנייה החוקית בצד הפלסטיני ומאלץ את הפלסטינים לבנות ללא היתרים ובהתאם לכך מתגברת האכיפה והרס בתים מצד השלטונות.
גורמים שונים מצביעים על כך שלפלסטינים כלל אין ייצוג בוועדות התכנון, דבר שמצמצם את יכולתם להשפיע על תוצאות הדיונים.
טיעונים אלו נתמכים גם על ידי דו"ח של מחלקת המדינה של ארצות הברית מ-2022 שמציין את חוסר הייצוג של הפלסטינים בוועדות התכנון ואת איטיות הטיפול בבקשות הבנייה של הפלסטינים שמאלצות אותם לבנות באופן לא חוקי (לפי הדו"ח כ-50,000 משפחות חיות בשטחי יהודה ושומרון בבתים ללא היתר)}.
הדו"ח מציין, בנוסף, שחוסר תוכניות מתאר מונעות חיבור יישובים פלסטיניים לתשתיות מים, חשמל, ביוב וכו' וכן את השפעתו של חוק קמיניץ להגדלת היקף הרס הבתים.
הזכות למזון הולם ולביטחון תזונתי
הזכות למזון הולם מוכרת במשפט הבינלאומי כחלק מהזכות לרמת חיים נאותה וכוללת גם את זכות היסוד "להיות מוגן מפני רעב" ואת הזכות לביטחון תזונתי.
הזכות למזון הולם מעוגנת בסעיף 25 להכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם ובמספר אמנות בינלאומיות שישראל אשררה, כולל בסעיף 11.1 ל ובסעיפים 24 ו-27 לאמנת זכויות הילד.
סעיפים אלו מגדירים את זכותו של כל ילד לבריאות ברמה הגבוהה ביותר, הכוללת מזון בריא ומזין ואת זכותו לרמת חיים הולמת אשר תאפשר את התפתחותו הכוללת את חובת המדינה לסייע במימוש זכות זו, ובמיוחד בתחום המזון, בין היתר באמצעות עזרה חומרית ותוכניות סיוע.
השליח המיוחד של האו"ם לגבי הזכות למזון , הגדיר ב-2002 את הזכות למזון הולם כ"זכות לקבל גישה קבועה ובלתי מוגבלת, בין במישרין ובין באמצעות רכישות פיננסיות, למזון כמותי, איכותי ומספיק, בהתאם למסורות התרבותיות של האנשים שאליהם שייך הצרכן, ואשר מבטיחות בריאות פיזית ונפשית, פרטית וקולקטיבית".
לאורך השנים, היו ניסיונות לעגן בחוק יסוד את הזכות למזון הולם, כחלק מהזכות לרמת חיים נאותה אך הדבר לא צלח.
הפסיקה בישראל הכירה באופן חלקי בזכות זו כנגזרת של חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
פסק דין גמזו הכיר בזכות לקיום בכבוד רק ברמה הבסיסית ביותר של "מחסור קיומי" וקבע כי "כבוד האדם כולל...
הגנה על קיום אנושי מינימלי…" ואדם שרעב ללחם הוא אדם שכבודו הופר.
ב-2005 נחקק חוק ארוחה יומית לתלמיד המסדיר את הפעלת "מפעל הזנה" במוסדות חינוך עבור תלמידים בגני חובה ובבתי ספר יסודיים שלומדים יום ארוך.
ב-2008 קבע דו"ח מבקר המדינה בנושא יישום החוק כי "במצב הקיים אין ודאות שהתלמידים הנזקקים והזכאים להזנה אומנם זוכים לקבלה".
ב-2007 הגיש ארגון לתת עתירה לבג"ץ וביקש להכיר בזכות לביטחון תזונתי כזכות יסוד, ובחובתה של הממשלה לדאוג לביטחונם התזונתי המינימלי של אזרחיה.
העתירה נמחקה עקב נכונותה של המדינה להקים ועדה בין משרדית לבחינת הנושא, אשר הוקמה במאי 2007 בראשות מנכ"ל משרד הרווחה, נחום איצקוביץ' (ועדת איצקוביץ).
הוועדה הגישה את מסקנותיה ב-2008 וקבעה כי:
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הלכה והתבססה מדיניות ממשלתית של מעבר מסובסידיה למצרך לסובסידיה לנצרך
המדינה והרשויות המקומיות נסוגו מאחריותן להפעלת מוסדות רווחה והעבירו את האחריות לגורמי פרטיים ולמגזר השלישי
הקיצוץ בקצבאות השונות ושחיקתן, מאז תחילת שנות האלפיים, הביאו לכך שמקבלי הקצבאות מתקשים לשמור על רמת חיים בסיסית ולספק מזון למשפחתם בצורה סדירה ומספקת
ויתור על מזון חיוני המבוסס על הסל הבסיסי מבטא מצוקה כלכלית וכי הממשלה יכולה לפעול במגוון דרכים למימוש זכותם של האזרחים למזון: חלוקת מזון לנזקקים, תמיכה כספית ישירה לנזקקים, תמיכה כספית עקיפה באמצעות מערכת המס, סבסוד מוצרי מזון בסיסיים ופיקוח על המחירים.
ב-2008 הכין משרד הבריאות סל מוצרים בסיסי אשר נותן מענה לצורך המינימלי של אדם לתזונה הולמת ואמור לספק את מלוא התצרוכת של רכיבי תזונה שונים.
חוות דעת שפרסם מבקר המדינה ב-2012 קבעה כי "המזון הוא צורך בסיסי וקיומי של האדם.
במדינת ישראל של שנות האלפיים קיימת, למגינת הלב, אוכלוסייה גדולה המתקשה להתקיים בכבוד ובכלל זה להבטיח לעצמה את צריכת מוצרי המזון הנדרשים לה" וכי "על המדינה חלה החובה להבטיח לכלל האוכלוסייה, ולשכבות החלשות בפרט, ביטחון תזונתי.
הביקורת העלתה כי הממשלה לא מילאה חובה זו כנדרש, ומשרדי הממשלה הרלוונטיים לא השתמשו בסל מוצרים בסיסי כלשהו כבסיס לקידום אספקת הביטחון התזונתי לתושבי המדינה".
ב-2011 נחקק "חוק המועצה הארצית לביטחון תזונתי", המגדיר ביטחון תזונתי כ"אפשרות לצרוך באופן סדיר מזון הכולל את כל רכיבי התזונה הנדרשים להתפתחות תקינה ולבריאות האדם".
ב-2014 קבע דוח מבקר המדינה בנושא קידום הביטחון התזונתי כי "המדינה לא גיבשה מדיניות כוללת להתמודדות עם תופעת חוסר הביטחון התזונתי, ויישום המדיניות הקיימת של תמיכה בעמותות מזון מעלה ספק אם מערך התמיכות הממשלתי תורם תרומה של ממש לשיפור הביטחון התזונתי בקרב מגזרים ויישובים שבהם בעיית אי-הביטחון התזונתי היא חריפה".
ב-2021 פרסם מרכז המחקר והמידע של הכנסת סקירה בנושא מערך הביטחון התזונתי בישראל אשר ממנה עולה כי טרם גובשה מדיניות להתמודדות עם התופעה וכי לא ניתן לעמוד על יעילותו של המערך לביטחון תזונתי בישראל.
בין היתר מתייחסת הסקירה לשירותי ביטחון תזונתי לאוכלוסייה במשרדי הממשלה השונים:
המיזם הלאומי לביטחון תזונתי של משרד הרווחה שהחל בשנת 2017 והוגדר כפיילוט לשלוש שנים, מספק סיוע חודשי למשפחות המשתתפות הכולל כרטיס נטען לרכישת מזון וחבילת מזון.
לפי דוח הערכת המיזם חל שיפור במצב הביטחון התזונתי של המשתתפים, אך המיזם לא הביא לידי מיגור התופעה בקרב אוכלוסייה זו.
תוכנית ההזנה הלאומית של משרד החינוך, שמטרתה קידום בריאות ילדי ישראל וקידום ביטחון תזונתי לא סיפקה הזנה לכל התלמידים הזכאים.
תוכנית לחלוקת כרטיסי מזון נטענים לאוכלוסיות זכאיות באמצעות משרד הפנים.
המסמך קובע כי "לא ברור מדוע משרד הפנים נבחר לחלוקת כרטיסי המזון על אף פעילותו של משרד הרווחה תחום זה, ומהם היתרונות והחסרונות של שיתוף משרד הפנים במערך הביטחון התזונתי".
זכאות לכרטיס נטען נקבעת על פי אמות המידה שקבע שר הפנים ומעיון בקריטריונים המפורסמים באתר המשרד עולה כי מרכיב מרכזי בקריטריונים, לצד מבחן ההכנסה, הוא הנחה בארנונה, קריטריון השנוי במחלוקת.
ב-2023 הוגשו עתירות לבג"ץ נגד הקריטריונים.
לפי משרד האו"ם לתיאום עניינים הומניטריים, התנהלות ישראל ביהודה ושומרון מסכנת, במקרים רבים, את הזכות לביטחון תזונתי של תושבי יהודה ושומרון הפלסטינים.
התנהלות זו כוללת מניעת גישה לשדות חקלאיים, פגיעה בעדרי כבשים, מניעת גישה לשדות מרעה ולבורות מים, מגבלות על אונר"א מלספק סלי מזון, עוצר ממושך וסגירת חנויות מזון ועוד.
בדיקה של תוכנית המזון העולמית של האו"ם הראתה עלייה בחוסר הביטחון התזונתי ביהודה ושומרון וקבעה שלכמעט 50% מבתי האב אין יכולת להשיג מזון או קיים בהם חוסר ביטחון תזונתי.
הזכות לביטחון סוציאלי מוגדרת ב "כל אדם, כחבר החברה, זכאי לביטחון סוציאלי וזכאי לתבוע שהזכויות הכלליות הסוציאליות והתרבותיות, שהן חיוניות לכבודו כאדם ולהתפתחות החופשית של אישיותו, יובטחו במאמץ לאומי ובשיתוף פעולה בינלאומי בהתאם לארגונה ולאוצרותיה של המדינה".
זכות זו נועדה להבטיח לכל אדם את האפשרות להתקיים בכבוד גם אם יאבד את היכולת לפרנס את עצמו ואת משפחתו.
כדי להשיג מטרה זו הוגדרו מספר אמצעים וכלים הן ברמת המדינה (ביטוח לאומי, ביטוח בריאות, ביטוח סיעודי), הן ברמת מקומות העבודה (ביטוח פנסיוני, ביטוח מפני אובדן כושר עבודה) והן ברמה האישית (ביטוחים פרטיים כמו ביטוח תאונות אישיות, ביטוח סיעודי ועוד).
כלל האמצעים הללו נקראים לעיתים "רשת הביטחון הסוציאלית".
ומחקרים מצביעים על כך שבישראל מתקיימת שחיקה הולכת וגדלה באמצעים אלו.
הזכות לחופש דת ולחופש מדת
חופש דת היא זכות אדם המבטאת את החופש של כל אדם או קהילה לבחור בדת (religion) או אמונה (belief) מסוימת, להאמין בה, לנקוט את כל הפעולות שאמונתו מחייבת, להימנע מכל הפעולות שאמונתו אוסרת, והכל כדי להגשים הלכה למעשה את אמונתו.
חופש הדת כולל את חופש הפולחן הדתי וקיום מצוות הדת, את החופש להתפלל על פי מצוות הדת, את הזכות להמיר את הדת, את הזכות ללמד את הדת ולהפיצה ברבים, ואת החופש מדת.
הזכות מעוגנת בסעיף 18 ב, סעיף 18 ב, ובאמנה נוספת, שישראל לא אשררה, בנוגע לביעור כל הצורות של אי־סובלנות ואפליה המבוססות על אמונה או על דת.
זכות זו מופיעה במגילת העצמאות ("מדינת ישראל תבטיח חופש דת, חופש מצפון, לשון, חינוך ותרבות").
חוק הזכות לקבורה אזרחית חלופית שנחקק ב-1996 קובע את זכותו של כל אדם לקבורה בהתאם להשקפתו ולאמונתו ובכלל זה גם להיקבר בקבורה אזרחית.
בעקבות זאת הוקמו בישראל כ-40 בתי קברות אזרחיים.
עם זאת, בניגוד לקבורה בבית קברות דתי, קבורה אזרחית אינה מקנה זכאות למימון מהמדינה.
לפי דו"ח "חופש הדת בישראל", של מחלקת המדינה של ארצות הברית מ-2022, מתקיים בישראל חופש דת כשחוקי המדינה ופסיקות בית המשפט העליון מגנים על חירויות המצפון, האמונה, הדת והפולחן, ללא קשר לשיוך הדתי של הפרט.
יחד עם זאת מצביע הדו"ח על מספר אתגרים בשימור חופש זה כמו חוק הלאום; מגבלות על כניסת מוסלמים להר הבית; תפילת נשות הכותל בכותל המערבי; היעדר הכרה בגיור רפורמי וקונסרבטיבי ומתן שירותי דת למתגיירים; אי הכרה בזרמים נוצריים כגון אוונגליסטים ועדי יהוה ועוד.
סקר של מרכז המחקר פיו מ-2019 בחן את חופש הדת ורמת המגבלות שמטילות ממשלות בעולם על חופש הדת בארצותיהן, ודירג את ישראל ברמת מגבלות גבוהה (High).
חופש הדת כולל גם את הזכות לחופש מדת המאפשרת לכל אזרח לבחור שלא להשתייך לדת כלשהי או לעדה דתית כלשהי, שלא לקיים פולחן, מנהגים, חוקים או ציוויים הנובעים מהשתייכות זו, וליהנות מכל זכויות האזרח המקובלות במדינתו ללא קשר לדת.
נטען כי האפשרות לממש זכות זו בישראל קיימת אך מוגבלת לאור העדיפות שניתנת לחקיקה הדתית.
הזכות לנישואין, לחיי משפחה ולגירושים
הזכות לנישואין, לחיי משפחה ולגירושים מוכרת כזכות אדם.
בישראל לא קיימת אפשרות רשמית להינשא בנישואים אזרחיים כך שזוגות המעוניינים לממש את זכותם להינשא באופן רשמי יכולים לעשות זאת רק באמצעות גופים דתיים אורתודוקסים (יהודים, מוסלמים ונוצרים), בהתאם לכללי הדת (השוללים, למשל, נישואי כהן וגרושה ונישואים של בני זוג בני מאותו מין).
לאחר מספר עתירות לבג"ץ נמצאו פתרונות חלופיים גם לזוגות שאינם מעוניינים להינשא בסיוע הממסד האורתודוקסי או למקרים בהם שני בני הזוג מאותו מין.
הפתרונות כוללים נישואים אזרחיים בחו"ל ורישום במשרד הפנים בארץ, חיי זוגיות כידועים בציבור, ברית הזוגיות לנישואים של חסרי דת ועוד.
פתרונות חלופיים אלו מעניקים לזוגות הבוחרים בהם זכויות אזרחיות דומות לאלה הניתנות לנישאים במסגרת הדתית.
הטענות בדבר הדומיננטיות של הגופים האורתודוקסיים תקפות גם בכל הנוגע לזכות להתגרש.
בישראל, כל יהודי הרוצה לעלות לישראל זכאי לעשות זאת ללא צורך בבקשה מיוחדת או נוהל בירוקרטי מיוחד, זאת בהתאם לחוק השבות.
איחוד משפחות של בני דתות אחרות (שאינם יהודים או קרובי יהודים) דורש הסכמת הרשויות.
ב-2003 חוקקה הכנסת את חוק האזרחות והכניסה לישראל שמונע מפלסטינים תושבי יהודה ושומרון, שהתחתנו עם בני זוג בעלי אזרחות ישראלית, את הזכות לקבל גם הם אזרחות ישראלית.
עמותת עדאלה ביקרה את החוק וטענה כי זהו חוק גזעני המכוון לאוכלוסייה הערבית בלבד ומונע מאזרחים לממש את הזכות לחיי משפחה מעילות לאומיות/אתניות.
מצדדי החוק טענו שהיו פלסטינים שקיבלו תעודות זהות כחולות וניצלו אותן לפיגועי טרור.
בשנה בה התקבל החוק עתרה נגדו לבג"ץ האגודה לזכויות האזרח אולם זה אישר ב-2006 את תקפות החוק בנימוק של עדיפות זכות התושבים לביטחון על הזכות להינשא.
ממשלת ארצות הברית ביקרה החלטה זו, וועדת האומות המאוחדות למיגור אפליה גזעית אישרה פה אחד החלטה האומרת כי החוק הזה מפר את האמנה בדבר ביעור כל צורות האפליה הגזעית.
ב-2012 עתרו זהבה גלאון ואחרים נגד היועץ המשפטי לממשלה (בג"ץ גלאון נגד היועץ המשפטי לממשלה) בתביעה לבחון את חוקתיותו של חוק האזרחות והכניסה לישראל מ-2003. בג"ץ גלאון הוגש לאחר שבקשת השופטים מהמדינה ב-2006 לפתור את הבעיות בחוק לא מולאה.
הרכב השופטים המורחב שדן בעתירה דחה את העתירה (ברוב של 6 נגד 5) וקבע שאין לבטל את החוק.
דו"ח של מחלקת המדינה של ארצות הברית מ-2022 מציין את האחוז הנמוך, יחסית, של אישורים לאיחוד משפחות שניתנו על ידי רשות האוכלוסין וההגירה ב-2021 - כ-400 אישורים לעומת כ-1,700 בקשות שהוגשו (רובן הגדול על ידי משפחות פלסטיניות).
כמו כן מציין הדו"ח שגם לאחר אישור הבקשה מקבלים הזוכים היתרי שהייה זמניים, דבר המעמיד בסכנה את חוקיות ההישארות שלהם בישראל לאורך זמן.
הזכות להורות נגזרת מהזכות לחיי משפחה אולם החוק בישראל לא מגדיר מהי משפחה ומגביל את מימוש הזכות להורות רק לזוגות שלא מאותו מין ואינו מאפשר לזוגות בני אותו מין ולבודדים לממש את זכותם להורות בסיוע אם פונדקאית בישראל.
עתירות בנושא שהוגשו לבג"ץ (כמו בג"ץ ליאת משה) נדחו והעותרים הופנו לטיפולים בחו"ל.
עמדות אלו של המדינה ומערכת המשפט מאלצות זוגות ובודדים לפנות לערוצי פונדקאות חלופיים מחוץ לישראל, המטילים הוצאות גבוהות על הפונים אליהם ובעצם מונעים או מקשים על זוגות ובודדים דלי אמצעים לממש זכות זו.
ב-2021 קבע בג"ץ שקיימת אפליה בזכויות הקהילה הגאה בנושא פונדקאות להומוסקסואלים ישראלים ושיש לתקן את חוק הסכמים לנשיאת עוברים (אישור הסכם ומעמד היילוד)
זכויות הילד מפורטות באמנה הבינלאומית לזכויות הילד שהתקבלה באו"ם בספטמבר 1990 ואושררה על ידי ישראל ב-1991. האמנה כוללת בין השאר את:
הגנה על ילדים מפני פעולות פוגעניות כמו עינויים, ניצול מיני, ניצול בעבודה, התעללות, הזנחה וסחר בילדים
הגנה על ילדים עם מוגבלויות, ילדים חסרי משפחה וילדים פליטים.
שמירת זכויות הילד ללא אפליה על רקע דת, גזע, מגדר, שפה וכו'.
כדי לממש ולשמור על טובת הילד וזכויותיו נקבע באמנה שטובת הילד תהווה שיקול מרכזי בכל פעולה הנוגעת לילד.
נורמה זו מאפשרת לרשויות המדינה לבחון את זכויות הילדים במדינה ולהתערב במקרים מסוימים בהחלטות הורים בנוגע לילדיהם ולשמירת זכויותיהם.
התערבות זו מתרחשת לרוב במקרי קצה בהקשר של חינוך, בריאות, הסדרים בזמן גירושין ועוד.
ב-1999 הוקמה בכנסת הוועדה לזכויות הילד (בעקבות חתימת ישראל על האמנה הבינלאומית לזכויות הילד).
מטרת הוועדה היא "הגנה על הילדים וקידום מעמד הילדים ובני הנוער, במטרה לממש את זכויותיהם ברוח האמנה הבינלאומית לזכויות הילד, לרבות מימוש העקרונות של טובת הילד, אי-אפליה, הזכות להתפתחות בתנאים נאותים, וזכות של ילדים ובני נוער להשמיע את דעתם ולהשתתף בעניינים הנוגעים בהם".
מרכיב נוסף של הענקת זכות לילדים הוא מתן מענק לידה וקצבת ילדים שנועד לסייע למשפחות בגידול ילדים ומהווה ניסיון לצמצם את היקף העוני בקרב ילדים.
גובה תשלומים אלו עבר מספר תהפוכות עם השנים ובשלב מסוים אף היו תלויים בשירות צבאי של ההורים דבר שפגע באוכלוסיות לא משרתות דוגמת ערבים וחרדים.
זכות ההתחקות היא זכותו של קטין לדעת מה מוצאו (דהיינו מי אביו ואמו), להתחקות אחר הוריו ולגלות את ייחוסו המשפחתי.
בנוסף, זכות זו הוכרה כזכות יסוד בסעיף 7 לאמנת זכויות הילד.
הוחרגו מזכות זו מקרים של תרומת זרע ולידה כתוצאה מקיום יחסי מין מחוץ לנישואים.
פעילי זכויות אדם טוענים כנגד השימוש התדיר שנעשה בישראל בצו עיכוב יציאה מהארץ המאפשר עיכוב לתקופה בלתי מוגבלת.
צוים כאלו ניתנים, לרוב, כדי לאלץ אבות לשלם מזונות לילדיהם וכן כדי לאלץ אותם לתת גט לנשותיהם.
הזכות להליך הוגן משמעותה שבמקרים בהם רשות שלטונית עושה שימוש בכוחה כלפי הפרט, עליה לקיים הליך הוגן שמצדיק את האמצעים שננקטים נגדו ואת הגבלת זכויותיו ושבמסגרת הליך העמדתו לדין תינתן לפרט היכולת להתגונן ושהפגיעה בזכויותיו תהיה מוצדקת ומידתית.
הזכות להליך משפטי הוגן כלולה ב וכן ב אותה אשררה ישראל.
החוק בישראל מעגן את הזכות להליך הוגן על ידי מערכת משפט עצמאית.
דו"ח זכויות האדם של מחלקת המדינה של ארצות הברית מ-2022 מציין שהחוק מגדיר מערכת משפט עצמאית ושהממשלה כיבדה, בדרך כלל, את העצמאות השיפוטית וחוסר משוא הפנים של המערכת.
יחד עם זאת מצביע הדו"ח על חריגים בשמירת הזכות להליך משפטי הוגן:
הליך מינוי פרקליט המדינה פגום וקיים טשטוש בגבול שבין תחומי האחריות של יחידות החקירה והפרקליטות.
במקרים מסוימים נמנעה גישה מאסירים לעורכי דינם.
בית המשפט הסתמך על תקנות שעת חירום כדי לאשר כליאת אסירים פלסטינים תוך הפרה של החוק הבינלאומי, לטענת הדוח.
ארגוני זכויות אדם הציגו דוגמאות להריסת בתים כעונש קולקטיבי.
הדו"ח מציין מקרה בו נהרס ביתם של נאשמים עוד לפני שהורשעו.
הדו"ח מצביע על גידול במספר הריסות הבתים (כולל הריסה עצמית) כתוצאה משינויי חוקים כמו קיצור זמני טיפול מינהליים בהריסות, חסימת התערבות של בתי המשפט והגדלת הקנסות למי שלא מצליח להרוס את הבניינים שלהם בזמן שהוקצב (בעקבות חוק קמיניץ).
הדו"ח מציין גם מקרים שהתושבים שבתיהם נהרסו נאלצו לשלם תמורת ההריסה.
רשויות עירוניות בירושלים מערימות מכשולים בפני תושבים פלסטינים בירושלים המזרחית שהגישו בקשה להיתרי בנייה כשבנוסף נטען שהן לא מקצות שטחי ציבור, דורשות תיעוד בעלות למרות שלא בוצע מאז 1967, מטילות דמי בקשה גבוהים ודורשות לחבר מבנים לתשתיות עירוניות למרות שהעירייה לא הכינה תשתיות אלו או לא הנגישה אותן.
הוועדות האזוריות לתכנון אינן כוללות נציגים ערבים וקצב אישור תוכניות ליישובים ערבים איטי בהרבה ביחס ליישובים יהודים.
דבר זה מוביל לבנייה בלתי חוקית וחושף משפחות לצווי הריסה.
הליך הטיפול בישובי הבדואים הלא מוכרים בנגב לוקה בבעיות ובחוסר צדק דבר שהביא לבניית ערי בדואים צפופות ובעלות תשתית באיכות נמוכה וגישה לקויה לשירותי בריאות, חינוך, רווחה, תחבורה ציבורית, דואר ופינוי זבל.
כמו כן נטען שעל אף שהבדואים מהווים 35% מאוכלוסיית הנגב הוקצו לבדואים רק 12.5% מהשטחים.
השלטונות לא טיפלו כיאות ברכוש בישראל שבעליו נספו בשואה ולא דאגו להפנות את תשומת לב היורשים לזכויותיהם על הרכוש.
הממשלה צמצמה את מתן האישורים לאיחוד משפחות וגם כשניתן אישור הוא לא לישיבת קבע.
החוק מאפשר לשב"כ לאסוף נתונים של כל משתמשי שירותי הטלקום בישראל ללא צו בית משפט.
בעתירה לבג"ץ בנושא טענה המדינה כי האיסוף קריטי להצלת חיים וכי השב"כ אוסף נתונים על אנשים רק כאשר הדבר נדרש לביטחון המדינה ובאישור מיוחד מבכירים.
יחד עם זאת הודתה המדינה כי השב"כ אסף נתונים ממספר עיתונאים ללא אישור כזה.
נטען כי המדינה משתמשת בטכנולוגיית זיהוי אוטומטי של לוחיות רישוי וכן זיהוי פנים למרות שהנושא לא הוסדר בחוק.
ארגוני זכויות אדם ובהם האגודה לזכויות האזרח מבקרים באופן חריף את קיומן של שתי מערכות חוק ביהודה ושומרון ומציגים טענות להפרה בוטה של הזכות להליך משפטי הוגן בקרב פלסטינים תושבי יהודה ושומרון.
עיקר הביקורת נסוב סביב האפליה הנוצרת מהמצב בו אנשים החיים באותו מקום נשפטים בשתי מערכות משפט שונות - בעוד אזרחי ישראל תושבי יהודה ושומרון נשפטים במערכת ישראלית-אזרחית, התושבים הפלסטינים נשפטים במערכת משפט צבאית.
האגודה מציינת שהאפליה נוצרה מכיוון שבמערכת המשפט האזרחי הזכות להליך הוגן כוללת שורה ארוכה של זכויות ושל הגנות מהותיות ודיוניות כאחת, ובכלל זאת מתן אפשרות אמיתית להתגונן, באופן סביר, מפני האישומים.
כפועל יוצא ממעמדה של הזכות להליך הוגן, נחקקו בדין הישראלי האזרחי הוראות חוק שונות אשר נועדו להבטיח זכות זו.
בניגוד למערכת מערכת המשפט האזרחי, מערכת המשפט הצבאית אינה מעניקה לזכות להליך הוגן ולזכויות הנגזרות ממנה מעמד דומה כך שרבות מההוראות הקיימות בדין הישראלי שעניינן הזכות להליך הוגן נעדרות מן התחיקה הצבאית.
פער זה מתבטאת בין השאר בהתייחסות השונה של המערכות לאותה עברה ולענישה חמורה יותר במערכת הצבאית דבר הפוגע באוכלוסייה הפלסטינית.
דוגמאות שמביאה האגודה לזכויות האזרח בהקשר של הפער בין שתי המערכות כוללת, בין השאר, את:
זמני המתנה ארוכים יותר עד פגישה ראשונה עם עו"ד (48 שעות במשפט האזרחי מול 96 שעות במשפט הצבאי, 21 יום במשפט האזרחי לחשד ביטחוני מול 60 יום במשפט הצבאי).
פגיעה בייצוג על ידי עו"ד במקרים בהם נכלאו עצירים בתחומי הקו הירוק (כך ברוב המקרים) ואי מתן אישורי כניסה לישראל לעורכי דינם.
אישור בג"ץ לתרגום חלקי בלבד של מסמכי המשפט מעברית לערבית דבר המונע מעורכי הדין יכולת להעמיק בחומרי החקירה ובראיות.
זכויות הנוגעות למעצרים, מאסרים, והגבלת חופש
זכויות עצירים, אסירים וכלואים מוזכרת ב ומעוגנות בהאמנה הבין-לאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות אותה אשררה ישראל.
זכויות עצירים ואסירים נועדו להבטיח זכויות מסוימות ותנאי כליאה ומחייה נאותים לעצירים ואסירים.
זכויות אלו נובעות מהעיקרון הקובע שבעוד המדינה יכולה לשלול את חירותו של אדם שהפר את חוקיה אך היא אינה יכולה לפגוע בזכויות יסוד אחרות שלו.
הזכות לראות שופט תוך 24 שעות ממעצרו
הזכות למעורבות בית המשפט בהחלטות להארכת מעצר
הזכות להיוועץ ללא דיחוי בעורך דין
הזכות לאי הפללה עצמית, לשתיקה, ולסירוב לשתף פעולה בפעולות חקירה
הזכות לבדיקת פוליגרף (אף שתוצאות בדיקה זו אינן קבילות בבית המשפט)
הזכות לנוכחות עורך דין מטעם העצור במסדר זיהוי
זכותו של אדם לדעת במה הוא נחשד
הזכות לחקירה הוגנת, ללא הפעלת אלימות, הכוללת את תיעוד החקירה ושימוש בשפתו של העציר.
כמו כן הגדירה המדינה, עבור המשטרה, כללים הנוגעים לזכויות עצירים במהלך המעצר עצמו בהקשר של שימוש בכוח, כבילה, חיפוש על הגוף, כניסה לרכוש פרטי ועוד וקבעה את זכויות העציר במקרה של מעצר לא חוקי ואת מנגנוני פיצוי העציר.
יחד עם זאת דו"ח של מרכז המחקר והמידע של הכנסת מ-2014 מצביע על מספר בעיות בתנאי המעצר של עצירים בישראל באופן שפוגע בזכויותיהם:
הבעיה המרכזית עליה מצביע הדו"ח היא הצפיפות בבתי המעצר שמאפשרת מרחב מחיה של כ-2.5 מ"ר לעציר (לעומת תקן של 4.5 מ"ר לאסיר)
פגיעה בזכויות אסירים במהלך הובלתם לבית המשפט:
פגיעה בשעות השינה של העצורים (השכמה מוקדמת)
מסלולי הובלה ארוכים ומייגעים באופן חריג
תנאים פיזיים קשים בניידות ההובלה
מניעת מזון למשך שעות ארוכות
כבילה ממושכת לכל אורך הנסיעה
המתנה ממושכת להובלה במתקנים לא ראויים
לטענת הדו"ח מלבד הפגיעה בכבודם של המובלים פוגעים תנאי הנסיעה בזכותם של העצירים להליך הוגן, שכן הם מגיעים לבית-המשפט מותשים ועייפים וללא יכולת אמיתית לייצג את עמדתם וטיעוניהם.
ממצאי דו"ח זה נתמכים גם בדו"ח של הסניגוריה הציבורית מ-2013 המצביעים על תנאים ירודים בבתי המעצר בישראל.
בבדיקה נמצא שהאסירים סובלים מצפיפות רבה במתקני הכליאה דבר המוביל לפגיעה בכבודם של העצירים, בבריאותם (הפיזית והנפשית), בשלומם בזכויותיהם הבסיסיות.
לפי הבדיקה ממוצע מרחב המחיה של עציר בישראל הוא כ-3 מ"ר לעומת כ-9 מ"ר בעולם המערבי ושבניגוד לתקנות שב"ס שאוסרות הכנסת יותר מארבעה עצירים לתא ב-75% מהתאים שהו יותר מארבעה עצירים.
במספר בתי מעצר אף נמצא שלא נמסרו מיטות לעצירים והם נאלצו לישון על הרצפה.
דו"ח ביקורת נוסף שפרסמה הסניגוריה הציבורית ב-2014 נוגע בפגיעה בזכויות עצירים בזמן העברתם לבתי משפט.
גם מבקר המדינה התייחס, בדו"ח השנתי שלו ב-2020, למצב העצירים בישראל וביקר את מצב הצפיפות בבתי הכלא, תנאי המחיה הירודים, אי הפרדת סוגי אוכלוסיות, תנאי העברת העצירים והמתנתם לדיונים המשפטיים ועוד.
דו"ח של האגודה לזכויות האזרח מצביע על פערים בין הסדרי המעצר החלים על אזרחי ישראל לבין אלו החלים על פלסטינים תושבי השטחים.
ב"חוק המעצרים" (חוק סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה – מעצרים), 1996 ובחוק סדר הדין הפלילי (עצור החשוד בעבירות ביטחון)) נכתב פרק נפרד על זכויות עצירים פלסטינים המבטא אפליה כנגד התושבים הפלסטינים:
מעצרם של ישראלים ללא צו נתון להתניותו אשר אינן חלות על פלסטינים בשל חשד.
מעצר טרם הגשת כתב אישום של ישראלים מותנה בקיום עילות מסוימות, מעצר פלסטינים אינו מותנה בעילה מסוימת.
מעצר עד תום הליכים של ישראלי דורש עילות מסוימות, מעצר של פלסטיני אינו מוגבל.
תקופות המעצר המרביות הקבועות בתחיקה הצבאית ארוכות במידה משמעותית מאלה הקבועות בדין הישראלי ולכן מצויים פלסטינים במעצר פרקי זמן ארוכים יותר מאשר ישראלים המואשמים בביצוע אותן עבירות.
לפי דו"ח של מחלקת המדינה של ארצות הברית מ-2022 פוגעת מערכת הביטחון בזכויות העצירים הפלסטינים בכך שהיא נוהגת בחוסר שוויוניות כלפי האוכלוסייה הפלסטינית ביחס לאוכלוסייה הישראלית בכל הנוגע לפעולות אכיפת הסדר הציבורי, למספר העצורים הפלסטינים ולחומרת הענישה.
ישראל עושה שימוש רב במעצרים מנהליים המאפשרים לה להחזיק אדם במעצר ללא משפט למשך זמן בלתי מוגבל תוך שלילת זכותו לדעת במה הוא נחשד ולטעון את טיעוניו בפני שופט כדי להוכיח את חפותו.
ההיתר למעצרים מנהליים הוא אחד מהחוקים והצווים הקשורים למצב חירום שהוכרז ב-1948 ולא בוטל מאז.
נכון למרץ 2023 דווח על כ-1,000 עצירים במעצר מנהלי כשרובם המוחלט (מעל 99%) הם פלסטינים מיהודה ושומרון, מזרח ירושלים וערבים אזרחי ישראל.
מעצר מנהלי נקבע כצעד מניעתי אשר נועד למנוע ביצוע מעשה עתידי, ולא לענישה על מעשה שכבר בוצע.
ההאשמות והראיות כנגד העציר המינהלי אינן חשופות לו או לעורך דינו ולמעשה העצור המינהלי אינו יכול להתגונן כנגד ההאשמות המופנות כלפיו.
משך מעצר מנהלי אינו מוגבל בזמן וישנם עצירים מנהליים העצורים לאורך שנים, עם זאת - על המדינה לקבל את אישור מערכת המשפט הצבאית להארכתו מדי 6 חודשים.
מערכת המשפט נענית, ברוב הגדול של המקרים, לבקשות של מערכת הביטחון ומאריכה את המעצרים.
ברוב העתירות שהגישו עצירים מנהליים לבג"ץ נגד מעצרם תמך בג"ץ בעמדת מערכת הביטחון ודחה את העתירות.
לטענת אמנסטי אינטרנשיונל השימוש שעושה ישראל במעצרים מנהליים סותר את סעיף 9 של האמנה הבין-לאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות הקובע ש"אף אחד לא צריך להיות נתון למעצר שרירותי וכי שלילת חירות חייבת להתבסס על עילות ונהלים הקבועים בחוק".
התייחסות לתנאי כליאה וזכויות אסירים קיימת בסעיפים 9 ו-10 ב.
לפי דו"ח הסניגוריה הציבורית בדבר תנאי הכליאה בשנים 2020-2019, על אף התרעות חוזרות ונשנות עדיין מופרות בישראל רבות מזכויות הכלואים, ותנאי המעצר והמאסר במתקני הכליאה ממשיכים להיות קשים.
הנושאים עליהם מצביעה הסנגוריה הציבורית כוללים החזקת כלואים בתנאי הפרדה ובידוד קשים, צפיפות גבוהה בתאים, שימוש לא מידתי בכבילה של אסירים ועצורים, תנאים תברואתיים ירודים, מצב היגייני גרוע, תנאי אוורור בלתי נאותים, מחסור בציוד בסיסי לאסירים, ליקויים באיכות המזון וכמותו, ליקויים במתן טיפול רפואי הולם ועוד.
מספר בג"צים הוגשו בישראל לשיפור זכויות האסירים וביניהם:
עע"א חנניה גולן נגד שירות בתי הסוהר שעסק בזכויות אסיר לחופש ביטוי
בג"ץ רופאים לזכויות אדם נגד השר לביטחון פנים (מיטה לכל אסיר) שעסק במניעת התופעה של שינת אסירים על הרצפה בהיעדר מיטות
בג"ץ "האגודה לזכויות האזרח" בדבר שטח המחיה אשר מוקצה לכל אסיר ועצור
בג"ץ המרכז האקדמי למשפט ולעסקים נגד שר האוצר שפסל תהליך להפרטת ההקמה והניהול של בית כלא ליד באר שבע בטענה של פגיעה בלתי מידתית בכבודם ובחירותם של האסירים
אחד הכלים שניתנו בידי השב"ס כלפי אסירים הוא כליאה בבידוד אולם לפי תחקירים בעיתונות נמצאה פגיעה בזכויות אסירים לאחר שדווח על היקף גדול של אסירים הכלואים בבידוד (חלקם קטינים) כשחלקם כלוא באופן זה לתקופות ארוכות וזאת למרות שבתי המשפט קבעו כי יש לנקוט בצעד כזה במשורה.
לטענת ארגון רופאים לזכויות אדם בידוד הוא אמצעי הגורם נזקים פיזיים ונפשיים קשים גם לכלואים ללא בעיות קודמות, ומחריף את מצבם של כלואים מקבוצות סיכון.
בדיקה של המכון הישראלי לדמוקרטיה מצא שקיימת אפליה לרעה בזכויות קטינים פלסטינים הנשפטים בבתי הדין הצבאיים בשטחים וזאת בהתייחס לתחומים הבאים:
הליכי מעצר של קטינים מתנהלים בפני בית המשפט הצבאי הרגיל (ולא בית משפט לנוער)
אין זכות לקטין לנוכחות של הורה בחקירה כמו בישראל, אלא רק חובה של קצין החקירות להודיע להורה
אין מגבלות בכל הנוגע למעצרים וחקירות קטינים בלילה
אין חובה לקבל תסקיר קצין מבחן בנוגע לקטין
תקופת המעצר הממוצעת ארוכה מזו בישראל
גם דו"ח של האגודה לזכויות האזרח בישראל מצביע על פערים בין התנהלות מערכת המשפט מול קטינים ישראלים וקטינים פלסטינים כשלדברי הדו"ח ילד הפלסטיני זוכה להגנות ולזכויות מצומצמות, שאין בהן די להבטחת שלומו הפיזי והנפשי וסיפוק צרכיו המיוחדים כקטין.
דבר זה נובע מכך שהתחיקה הצבאית אינה רואה צורך להתאים את הוראות סדר הדין הפלילי למצבם הייחודי של קטינים, ואינה כוללת צו מיוחד המפרט את הוראות הדין החלות על קטינים פלסטינים בשלבים השונים של ההליך הפלילי.
חלק מהשוני בהתייחסות של שתי המערכות לקטינים בא לידי ביטוי בגיל הקטינות המוגדר בדין האזרחי למי שטרם מלאו לו 18 בעוד שבדין צבאי מוגדר גיל זה כ-16.
זכות השתיקה שמורה לאדם הנמצא בחקירה משטרתית או פלילית, שלא להפליל את עצמו כאשר תשובה לשאלות שנשאל עלולה להפלילו.
בישראל זכות זו מבוססת על שקובע שבעת מעצרו של אדם יש להזהירו כי "אינו חייב לומר דבר העלול להפלילו, כי כל דבר שיאמר עשוי לשמש ראיה נגדו וכן כי הימנעותו מלהשיב על שאלות עשויה לחזק את הראיות נגדו".
לפקודת הפרוצידורה הפלילית (עדות) אימץ את העיקרון שעל-פיו אסור להכריח אדם להעיד נגד עצמו, אך הוא מקבל עדות כזו אם היא ניתנה בהסכמת הנחקר.
זכות השתיקה מנוצלת רבות על ידי אישי ציבור הנחקרים במשטרה כמו אריה דרעי, נעמי בלומנטל, שלמה בניזרי, דוד ביטן, גלעד שרון, יצחק הרצוג, פאינה קירשנבאום ועוד.
הזכות לשלמות הגוף והגנה מפני עינויים
ב-1984 אימץ האו"ם את האמנה נגד עינויים שנועדה למנוע עינויים ברחבי העולם.
ישראל חתמה על האמנה ב-1986 ואשררה אותה ב-1991.
עד שנות ה-80 של המאה ה-20 כמעט ולא נחשף בערוצי התקשורת בישראל מידע על השימוש שעושים המשטרה והשב"כ בעינויים בישראל.
כמו כן נטען שתלונות על עינויים בחקירות פלסטינים זכו ליחס מזלזל ולרוב נדחו על ידי הרשויות.
הנושא עלה בישראל לכותרות ב-1984 בעקבות הפרסומים על פרשת קו 300 (בה מת עציר ערבי במהלך חקירתו בעינויים) ובמיוחד בעקבות פרשת עיזאת נאפסו שהתפרסמה ב-1987 אז פנה סגן עיזאת נאפסו לבג"ץ בטענה שהודאתו בשב"כ הוצאה ממנו בעינויים.
המידע שהוצג בדיונים ובהחלטת בית המשפט נחשף בחלקו לציבור והראה את מסכת העינויים ועיוותי הדין שנגרמו לנאפסו על ידי השב"כ.
בעקבות חשיפה זו מינתה הממשלה ב-1987 את ועדת לנדוי לבדיקת השימוש בעינויים בישראל.
עם סיום הדיונים הסודיים נחשף הציבור לחלק מהדו"ח המסכם של הוועדה בו נקבעו נהלים הנוגעים לשימוש בעינויים בחקירות.
הדו"ח לא אסר עינויים לחלוטין אלא הטיל מגבלות על השב"כ (למשל העדפת לחץ פסיכולוגי על פני לחץ פיזי ואם נדרש בכל זאת לחץ פיזי אז שיהיה לחץ פיזי מתון) וכן קבעה הוועדה מנגנונים לפיקוח על פעולות השב"כ.
בדו"ח ביקרה הוועדה את תרבות השקר שהשתרשה בשב"כ ונועדה לכסות ולהסתיר מקרים של עינויים בחקירות.
המלצות הוועדה אושרו על ידי הממשלה בשלהי 1987.
זמן קצר לאחר פרסום דו"ח הוועדה פרצה האינתיפאדה הראשונה והגידול בהיקף הפעילות של השב"כ הביא לחריגות רבות מהמלצות הוועדה ולמחאה של המתנגדים לעינויים.
הנושא נבחן ב-2000 על ידי מבקר המדינה שגילה מצד אחד הבנה לצורך של השב"כ להשתמש בכלי זה אך דרש להגביר את הפיקוח על השב"כ על ידי "ועדת השרים לענייני החקירות בשב"כ" וכן לשפר את השקיפות של הארגון.
ב-2002 חוקקה הכנסת את חוק שירות הביטחון הכללי שנועד להסדיר את פעילות השב"כ.
החוק לא כלל סעיף המתיר שימוש בלחץ פיזי במהלך חקירות.
חשיפת המידע על העינויים והתגברותם למרות אישור המלצות ועדת לנדוי הביאה להקמה של ארגונים אזרחיים שהחלו לפעול להפסקת העינויים בישראל כשהבולט בהם הוא הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל (הוקם ב-1990).
ארגונים אלו פעלו לתעד מקרים של עינויים וכן עתרו לבג"ץ כדי לבטל את ההיתר שנתנה ועדת לנדוי ללחץ פיזי מתון.
לטענת הארגונים קיים סיוע ממוסד לעינויים שמבצע השב"כ מצד השב"ס וגופי הטיפול הבריאותי והנפשי באסירים וזאת בגיבוי בג"ץ שדוחה באופן גורף עתירות בנושא.
כמו כן ביקרו הארגונים פגיעות בקרובי נחקרים כדרך להפעיל לחץ על הנחקרים.
בעקבות בג"ץ העינויים מ-1999 קבע בית המשפט כי כמה משיטות העינויים הנהוגות בחקירות השב"כ אסורות וכן קבע מנגנון לפיקוח על חוקרי השב"כ.
ב-2013 הצליח "הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל" לגרום להעברת הפיקוח על העינויים מהשב"כ למשרד המשפטים.
בדו"ח מ-2021 טוען "הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל" כנגד הסחבת שנוקט "האגף לבירור תלונות נחקרי שב"כ במשרד המשפטים (המבת"ן)" בטיפול בתלונות על עינויים שהגיש הוועד.
לטענת הוועד זמן הטיפול הממוצע בתלונה הוא כ-4.5 שנים (השיא הוא 8 שנים) כשמתוך כ-1,300 תלונות שהגיש נפתחה חקירה רק ב-2 מקרים וגם בהם נסגרו התיקים ולא הוגשו תלונות.
ממצאים אלו משוקפים גם בדו"ח זכויות האדם של מחלקת המדינה של ארצות הברית מ-2022.
להתנגדות לעינויים, שאותה הובילו ארגוני זכויות אדם, הצטרפו בעשור השני של המאה ה-21 גם אנשי ימין, בעקבות העינויים שעבר בחקירתו עמירם בן-אוליאל, כחשוד בביצוע הפיגוע בדומא.
בית המשפט המחוזי מרכז פסל את ההודאות שנגבו בעינויים מבן-אוליאל וחשוד נוסף, אך קיבל את ההודאות שנגבו מבן-אוליאל לאחר מכן, והרשיע את בן-אוליאל ברצח בני משפחת דוואבשה.
פסק הדין בערעור שהוגש לבית המשפט העליון עסק בהרחבה בסוגיית הודאתיו של בן-אוליאל, ושלל את עמדת הסנגוריה לפיה פסילת ההודאות שניתנו עקב עינויים מצריכה גם את פסילתן של ההודאות שניתנו לאחר מכן.
בהתאם לכך קיבל בית המשפט העליון את קביעתו של בית המשפט המחוזי בעניין קבילות הודאותיו המאוחרות של בן-אוליאל.
אישי ציבור אחדים מתחו ביקורת על החלטת בית המשפט העליון שלא לפסול כליל את הודאותיו של בן-אוליאל.
זכות הציבור לחופש ביטוי וחופש קבלת מידע מבוססת על ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם, שאומצה על ידי העצרת הכללית של האו"ם ב-1948 ומאז זכתה לתמיכת ישראל (ישראל לא הייתה מדינה חברה באו"ם בעת אימוץ ההכרזה).
סעיף י"ט בהכרזה זו מתייחס לזכויות אלו: "כל אדם זכאי לחירות הדעה והביטוי, לרבות החירות להחזיק בדעות ללא כל הפרעה, ולבקש ידיעות ודעות, ולקבלן ולמסרן בכל הדרכים".
זכות זו מוזכרת גם בסעיף 19 ב שם נאמר "לכל אדם תהיה הזכות לחופש הביטוי".
חופש הביטוי בישראל (כמו גם חופש העיתונות) נחשב כאחד מזכויות אדם בסיסיות אולם אינו מוגן בחוק ואינו מוזכר בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו ולכן אינו מוגן דיו מפני החלטות של הרשות המחוקקת ובעיקר המבצעת.
הכלי המרכזי המשמש את המדינה לצמצם את חופש הביטוי בישראל היא הצנזורה ובמיוחד הצנזורה הצבאית.
הקונפליקט בין הרצון להגן על חופש הביטוי ובין הרצון להגן על ביטחון המדינה או על תדמיתה בא לידי ביטוי כבר מראשית המדינה.
בג"ץ קול העם הוגש ב-1953 על ידי המפלגה הקומוניסטית הישראלית לאחר ששר הפנים סגר את בטאוניה שמתחו ביקורת על ממשלת ישראל.
בפסק דינו קבע השופט שמעון אגרנט שלמעט מקרים קיצוניים חופש הביטוי קודם לאינטרסים ולזכויות אחרות (בכללן ביטחוניות).
עמדה זו של בג"ץ קיבלה חיזוק בבג"ץ שניצר נגד הצנזור הצבאי הראשי שם הגן הרכב השופטים, בראשות אהרון ברק, על הזכות לחופש הביטוי והציב מגבלות על עבודת הצנזורה הצבאית.
על אף עמדת בג"ץ, העיתונים וכלי התקשורת מחויבים עדיין להגיש את מאמריהם לבדיקת ואישור הצנזור הצבאי.
מערכות החוק והמשפט בישראל קבעו מספר מגבלות לחופש הביטוי בישראל, במיוחד בכל הנוגע להסתה והעובר עליהן צפוי לעונש לפי סעיף 33 לחוק העונשין.
בין המגבלות ניתן למנות הסתה להשתמטות משירות צבאי, הסתה לסירוב פקודה חוקית, הסתה לגזענות, הסתה לאלימות או טרור, ועוד.
חוק יסוד: הכנסת מאפשר פסילת מועמד או מפלגה "אם יש במטרותיה או במעשיה, במפורש או במשתמע ...
על בסיס חוק זה נפסלה ב-1988 רשימת כך מלרוץ לכנסת.
ב-1996, במסגרת פסק דין אלבה נגד מדינת ישראל, הועמד לראשונה אזרח לדין באשמת הסתה לגזענות על בסיס חוק היסוד.
יחד עם זאת קיימת מחלוקת בסוגיית "מהי אמירה גזענית" ומתי היא הופכת להסתה בת העמדה לדין.
מערכות החוק והמשפט נוטות לכלול במגבלות חופש הביטוי גם קריאות לחרם על מדינת ישראל.
לשם כך חוקקה הכנסת ב-2011 את החוק למניעת פגיעה במדינת ישראל באמצעות חרם והמערכות פועלות, בין השאר, למנוע כניסה לישראל של אנשים תומכי חרם וכן להעמיד לדין אנשים שקראו, בתחומי ישראל, לחרם על ישראל.
דו"ח של האגודה לזכויות האזרח בישראל טוען שבכל הנוגע לזכות לחופש ביטוי, מערכת הדין הצבאי, אליה כפופים הפלסטינים ביהודה ושומרון, מחמירה יותר ממערכת המשפט האזרחי:
העונש על "הסתה" לפי הדין הצבאי הוא 10 שנות מאסר בעוד שלפי הדין האזרחי העונש על עבירה דומה הוא 5 שנים.
בהתאם לדין הצבאי נאסר על פלסטינים להפיץ ולהציג פרסומים מכל סוג שהוא המכילים "חומר שיש לו משמעות מדינית" (כלל דגלים וסמלים פלסטיניים) ללא אישור של המפקד הצבאי בעוד שהדין האזרחי אינו מטיל מגבלות למעט פרסומים שיש בהם כדי להמריד או להסית לאלימות או לטרור.
חופש המידע, זכות הציבור לדעת והזכות לפרטיות
זכות הציבור לדעת מתבססת על ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם.
לשם מימוש זכות זו חוקקה הכנסת בישראל ב-1998 את חוק חופש המידע הקובע כי "לכל אזרח ישראלי או תושב הזכות לקבל מידע מרשות ציבורית בהתאם להוראות חוק זה".
בנוסף, קובע סעיף 5 לחוק: "רשות ציבורית תפרסם דין וחשבון שנתי שיכלול מידע על אודות פעילותה ותחומי אחריותה והסבר על תפקידיה וסמכויותיה".
יחד עם זאת קבע המחוקק בישראל מספר כלים כדי להגביל זכות זו במקרים בהם המידע הנחשף עלול לגרום לסיכון ביטחון המדינה או לחדירה לפרטיות.
חוק הגנת הפרטיות המסדיר את הזכות לפרטיות ומאפשר לאדם פרטי וארגונים למנוע חשיפה של פרטים העשויים לפגוע בפרטיותם.
קיים קונפליקט תמידי בין הדרישה לשקיפות (זכות הציבור לדעת) לבין הדרישה לפרטיות.
צו איסור פרסום שמתבקש מבית המשפט על ידי גורם ממשלתי (כמו למשל במקרים בהם יש חשש לפגיעה בביטחון המדינה או כדי למנוע שיבוש חקירה) או על ידי גורם פרטי הרוצה למנוע פרסום פרטים על עצמו.
נטען כנגד הערכאות המשפטיות על יד קלה באישור צווי איסור פרסום ופגיעה בזכות הציבור לדעת.
כמו כן נטען שהניסיון לאסור פרסום הוא אנכרוניסטי לאור היכולת לפרסם מידע באתרי אינטרנט בחו"ל וברשתות חברתיות.
ביקורת רבה עולה כנגד השלטונות בישראל על פגיעה בזכות האזרחים לפרטיות על ידי איסוף נרחב של נתונים עליהם בעזרת שימוש הולך וגובר בכלי מעקב אלקטרוניים.
כלים אלו כוללים מעקב מחשבים, מעקב טלפונים, שימוש ברוגלות, כלים לזיהוי ביומטרי, מצלמות מעקב, מערכת זיהוי תווי פנים, האזנות ועוד.
טענה דומה עלתה בהקשר של שימוש ישראלי באמצעי מעקב בסכסוך הישראלי-פלסטיני.
מול זכות הציבור לדעת עלתה בשנים האחרונות הדרישה לזכות להישכח דהיינו מחיקת אזכורים של אדם פרטי מהעולם הדיגיטלי.
בישראל זכות זו אינה מעוגנת רשמית בחוק הגנת הפרטיות אשר דן רק בזכות לתיקון מידע אישי.
מספר הצעות חוק הוגשו בנושא אך לא אושרו ועל אף שמספר בקשות הוגשו בישראל למחזיקי מידע למימוש זכות זו, מערכת המשפט נמנעת מלפסוק בסוגיה זו.
במהלך 2020, עם פרוץ מגפת הקורונה, הגישה האגודה לזכויות האזרח בישראל (בשיתוף עם ארגונים אזרחיים נוספים) מספר עתירות לבג"ץ לביטול ההיתרים הנרחבים שניתנו לשב"כ לעקוב אחר אזרחים במסגרת תקנות לשעת חירום שמאפשרות מעקב אחר אזרחים.
לאחר דחיית מספר פניות הורה בג"ץ לממשלה לצמצם את ההיתר שניתן לשב"כ.
לפי דו"ח של מחלקת המדינה של ארצות הברית מ-2022 הגישה התנועה לזכויות האזרח ב-2021 עתירה לבג"ץ על כך שהיתר האזנה שניתן לשב"כ איפשר לו לחפש ולעבד מידע אישי ללא פיקוח, שכלל נתוני מיקום של אנשים, נטייה מינית, השתתפות בהפגנות, ודעות פוליטיות.
חופש ההפגנה (כמו גם חופש ההתארגנות) הוא זכות הנגזרת מחופש הביטוי ומעוגנת ב וב.
בישראל זכות זו היא חלק מחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו ובית המשפט הגבוה נתן עדיפות מובהקת לזכות ההפגנה תוך שהוא מציין כי על השלטון להקצות משאבים ואמצעים כדי לאפשר את מימוש ההפגנה וכי אין לפגוע או לאסור על יכולתו של הפרט לממש את זכות להפגנה.
יחד עם זאת ניתנו בידי המשטרה כלים להגביל את זכות ההפגנה הנגזרים מאינטרס ציבורי והסדר הציבורי.
כלים אלו כוללים דרישה לקבלת היתר להפגנה, הגבלת חדירה לפרטיות, מניעת מטרדי רעש, מניעת פגיעה בחופש התנועה, מגבלות הפגנה על חיילים ועובדי ממשלה ועוד.
דו"ח של האגודה לזכויות האזרח מ-2014 מצביע על פער בהתייחסות השלטונות לעצרות, צעדות מחאה והפגנות של ישראלים ושל פלסטינים.
הפגנות של פלסטינים מוגדרות, לרוב, כהתקהלויות בלתי חוקיות שיחס הצבא והמשטרה אליהן כאל איום וחלקן הגדול מפוזר באלימות בעוד שהפגנות שמקיימים ישראלים בשטחים זוכות ליחס המבטא הכרה בחופש הביטוי ובזכות להפגין.
פער זה מקורו בהחלת הצו הצבאי בדבר "איסור פעילות הסתה ותעמולה עוינת (יהודה ושומרון 767 - 1967)" שלפיו קיים איסור כמעט מוחלט על קיומן של הפגנות, וכי גם מרבית צורות הביטוי האחרות מוגבלות ומחייבות קבלת אישור מראש.
הפערים בין הדין האזרחי לדין הצבאי, בתחום של מחאה, באים לידי ביטוי במספר נושאים:
לפי הדין האזרחי נדרשים לפחות 50 איש כדי להגדיר "אספה" או "תהלוכה" בעוד שלפי הדין הצבאי מספיקים 10 אנשים לכך.
לפי הדין האזרחי רק התכנסות תחת כיפת השמיים תיחשב כהפגנה בעוד שלפי הדין הצבאי גם התכנסות בבית או באולם תיחשב לאספה או הפגנה.
לפי הדין האזרחי התקהלות שאינה למטרת אספה או תהלוכה אינה דורשת רישיון בעוד שלפי הדין הצבאי התקהלות שרק נחשדת כבעלת אופי מדיני/פוליטי נדרשת לרישיון.
לפי הדין האזרחי העונש על הפרת תנאי הפגנה הוא שנת מאסר אחת בעוד שלפי הדין הצבאי העונש הוא 10 שנות מאסר.
ראייה מצומצמת זו של "הזכות להפגין" הופכת כמעט כל הפגנה של פלסטינים בגדה המערבית, באופן אוטומטי, להפרה של הסדר הציבורי שדורשת התערבות של כוחות הביטחון לפיזורה ולהחזרת הסדר הציבורי.
אחד הכלים שניתנו בידי הריבון בשטחים כדי למנוע הפגנות הוא הוצאת צו שטח צבאי סגור ולפי הדו"ח של האגודה לזכויות האזרח צו זה הוצא, לא פעם, תוך כדי קיום הפגנה כדי להביא להפסקתה.
עיתונות עצמאית וחופשית ממלאת פונקציה של פיקוח וביקורת על השלטון על ידי פרסום מידע על המתרחש במדינה ובעולם וחשיפת מידע ביקורתי, מקרי צנזורה, שחיתות, שקרים, אי-דיוקים, תעמולה מטעם השלטון וקיום מחאות נגדו.
לכן מטרתו של חופש העיתונות היא לצמצם את התערבות השלטון בעיתונות ובתקשורת המונים, לרבות אמצעי תקשורת מודפסים ואלקטרוניים, ולהבטיח את אי־תלותה בשלטון.
החל מ-1933 הוכתב חופש העיתונות בישראל על ידי פקודת העיתונות המנדטורית שנתנה בידי הממשל את הסמכות לאשר פתיחת עיתון וסגירתו.
הפקודה בוטלה ב-2017 בשל הטענה לפגיעה בזכויות החוקתיות לחופש הביטוי ולחופש העיסוק.
חופש העיתונות בישראל אינו מוגן על ידי חקיקה אלא על ידי פסיקות בג"ץ כמו בג"ץ קול העם שנתן עדיפות לחופש העיתונות וחופש הביטוי על פני האינטרסים של הממשלה ומערכת הביטחון.
בישראל מתקיימת צנזורה שבכוחה לצמצם את חופש העיתונות על ידי פסילת פרסום מידע לציבור.
הצנזורה נוגעת לתחומים שונים שהעיקרי בהם היא הביקורת על ידי הצנזורה הצבאית.
עיתונאים ועורכי עיתונים עדיין נדרשים להגיש פרסומים לצנזור לאישור ועיתונאי שלא עומד בדרישת הצנזורה עלול לאבד את רישיונו כעיתונאי.
לצנזורה ולהשפעתה על חופש העיתונות בישראל מבקרים רבים.
אחד המקרים הבולטים בהם חל עימות בין הצנזורה לבין פרסום מידע עיתונאי הוא המקרה של אבנר כהן שפרסם בארצות הברית ב-1998 את הספר "ישראל והפצצה" שדן בתוכנית הגרעין של ישראל.
אחד הכלים שתומך בחופש העיתונות הוא הזכות לחיסיון עיתונאי שמאפשר לעיתונאי, בתנאים מסוימים, להימנע מלחשוף את מקורותיו.
כלי זה אינו מעוגן בחקיקה אך נתמך על ידי פסיקות בית המשפט (למשל פסק דיו ציטרין ואח' נ' בית הדין המשמעתי של לשכת עורכי הדין).
ארגון עיתונאים ללא גבולות בודק את מצב העיתונות בעולם ומגדיר את "מדד חופש העיתונות".
המדד מתיייחס למספר אינדיקטורים כמו צנזורה, לחצים חיצוניים לצנזורה עצמית, השפעות הון-שלטון-עיתון, ביטחון העיתונאים ועוד.
יחד עם זאת יש לציין שהיו שנים בהם ישראל דורגה במקומות נמוכים יותר (כמו למשל ב-2012 אז דורגה במקום ה-112).
לדברי הארגון הדירוג מושפע ממבצעים ומלחמות המתחוללות בישראל אותן מנצלת ישראל כדי לפגוע בעיתונאים, במשרדיהם ובאתרי תקשורת ומדיה.
כמו כן טוען הארגון לרדיפה מתמשכת של עיתונאים פלסטינים (כמו מקרה שירין אבו עאקלה).
גם דו"ח של מחלקת המדינה של ארצות הברית מ-2022 טוען לפגיעה בעיתונאים פלסטינים שכוללת הגבלת תנועה, שימוש באלימות, מעצרים, סגירת כלי תקשורת, הפחדה ועוד
בשנת 1953 סגר שר הפנים, ישראל רוקח, את ביטאון המפלגה הקומוניסטית הישראלית, "קול העם", ל-15 יום.
לאחר עתירה לבג"ץ, ביטל בית המשפט העליון את הסגירה, ובפסק הדין, בג"ץ קול העם, ביסס את חופש הביטוי בישראל.
הזכות לתרבות מאגדת בתוכה את האפשרות לנהל אורח חיים כולל בהתאם להשקפת עולם, להשתייכות האתנית, השתייכות דתית וכדומה.
הזכות לתרבות היא אחד הכלים למימוש חופש הביטוי והיא מאפשרת קיום חיי תרבות לכל הקבוצות המתקיימות בתוך קולקטיב מסוים תוך מתן הגנות של השלטון על זכות זו כולל הגנה על יצירות תרבותיות.