tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאו פייגלסברג (בהונגרית: Veigelsberg Leó פראונקירכן, 26 בינואר 1839 - בודפשט, 31 באוקטובר 1907) היה עיתונאי הונגרי-יהודי, העורך הראשי של העיתון פסטר לויד שהופיע בבודפשט בשפה הגרמנית, אביו של הוגו איגנוטוס, שהיה לימים העורך הראשי של כתב העת הספרותי החשוב ניוגט.
לאו (לאופולד) היה בנם של הרב יואכים פייגלסברג (לעיתים נכתב גם פייגלברג) וססיליה קוהלמן.
הוא היה חבר בדור הראשון של האינטלקטואלים היהודים הונגרים בתחילת תקופת ההשכלה.
למד בבתי ספר בנג'קרש ובבודה.
את בית הספר לרפואה סיים בווינה.
תקופה קצרה לימד בקצ'קמט, שם יצר קשר באמצעות מאמריו בתחום האסתטיקה ופועלו הפוליטי עם עיתונים וכתבי עת זרים, כמו ה"פוליטיק" בפראג.
תשומת לב העיתון בתקופה זו של לאחר 1867 (הקמת האימפריה האוסטרו-הונגרית), בתקופת תחיית הפרלמנטריזם ההונגרי, הופנתה אליו באמצעות מכתביו הפרלמנטריים מפשט.
ב־3 במאי 1864 נשא לאישה את קטלין שנברגר בקצ'קמט.
הוא עבד אצל אדא הורן כשבע שנים בעיתון "נוייר פרייר לויד" (Neuer Freier Lloyd) בטרם הצטרף לפסטר לויד בשנת 1872 כסגן העורך הראשי.
בשנת 1906, כשמיקשה פלק התפטר מפסטר לויד, הוא הפך לעורך הראשי יחד עם ז'יגמונד זינגר ונשאר כותב מאמר המערכת.
הוא מעולם לא חתם על מאמריו, אלא סימן אותם בכוכב (*).
הוא היה גם סגן נשיא איגוד העיתונאים בבודפשט.
שירותיו כפובליציסט הוכרו על ידי פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, שהיה גם מלך הונגריה, שהעניק לו את עיטור מסדר כתר הברזל (מעמד ג ') ב־9 ביולי 1904. ב־31 באוקטובר 1907, בארבע וחצי אחרי הצהריים, ירה בעצמו במערכת ברחוב דורוטי 14. הובא למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט
יוז'ף סינייאי: חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים.
אנדראש לנדיאל: מידע אחד או שניים ל"היסטוריה פרטית של הוגו איגנוטוש" קליגרם XXIII.
אימרה הלס : לאו פייגלסברג-מאמר לזכרו (ווסט, 1910. II.)
פטר דון: היסטוריה יהודית הונגרית.
הלקסיקון הגדול של פאלאס, אנציקלופדיה של כל הידע.
ארי סטפרנס לף , המוכר בשם הבמה לאוב (Lauv), הוא זמר-יוצר ומפיק מוזיקה יהודי-אמריקאי.
לאוב נולד ב-8 באוגוסט 1994 בסן פרנסיסקו שבמדינת קליפורניה שבארצות הברית.
אביו יהודי ממוצא יהודי-רוסי ויהודי-פולני ואימו לטבית.
לאוב למד טכנולוגית מוזיקה בבית ספר שטיינהרט לתרבות, חינוך ופיתוח אישי באוניברסיטת ניו יורק.
כאשר החל לנגן ולהלחין אימץ את שם הבמה לאוב שמשמעותו אריה בלטבית שהיא שפת המוצא של אימו כפירוש שמו הפרטי, ארי שמשמעותו אריה בעברית כשפת המוצא של אביו.
ב-3 באוקטובר 2015, הוא הוציא את המיני-אלבום הראשון שלו, Lost in the Light.
ב-19 במאי 2017, הוא הוציא את הסינגל "I Like Me Better".
ב-19 ביולי 2017, הוא הוציא את המיני-אלבום השני שלו, Spotify Singles.
ב-21 בספטמבר 2017, הוא התארח בסינגל "A Different Way" של די ג'יי סנייק.
ב-25 באוקטובר 2017, הוא הוציא את המיני-אלבום השלישי שלו, Lauv EP.
ב-31 במאי 2018, הוא הוציא את אלבום המוזיקה הראשון שלו, I Met You When I Was 18.
ב-27 בספטמבר 2018, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם ג'וליה מייקלס, את הסינגל "There's No Way".
ב-6 במרץ 2020, הוא הוציא את אלבום המוזיקה השני שלו, How I'm Feeling.
ב-24 ביוני, הוא הוציא את המיני-אלבום הרביעי שלו, Without You.
ב-6 באוגוסט השתתף בסינגל "Kings & Queens, Pt.
2" של אווה מקס יחד עם סוויטי.
ב-4 בספטמבר השתתף בסינגל "Sweet & Sour" של ג'אוש 685 יחד עם טייגה.
ב-13 באוקטובר הוציא את הסינגל "Fake" עם קונאן גריי.
ב-30 ביולי 2021 השתתף בסינגל "Try Again" של הדי ג'יי DallasK.
ב-8 באפריל הוציא את הסינגל "All 4 Nothing (I'm So In Love)".
ב-28 ביוני הוציא את הסינגל "Kids Are Born Stars".
ב-5 באוגוסט הוציא את אלבומו השני, All 4 Nothing.
ב-2 ביוני הוציא את הסינגל "Steal the Show" מתוך הסרט "אלמנטלי".
ב-4 באוגוסט הוציא את הסינגל "Love U Like That".
ב-24 באפריל 2024, לאוב הוציא את הסינגל "Potential".
לאוב מתגורר בלוס אנג'לס, קליפורניה.
בשנת 2018, יצא לאוב עם הזמרת-יוצרת האמריקאית, ג'וליה מייקלס.
מאז 2020, יצא לאוב עם הזמרת-יוצרת האמריקאית, סופי קייטס .
ביוני 2023, כחלק מסרטון טיקטוק, לאוב יצא מהארון כביסקסואל.
לאו פרנקל (בהונגרית: Frankel Leó; בודה, ברובע אוילק 25 בפברואר 1844 – פריז, 29 במרץ 1896) היה פוליטיקאי הונגרי-יהודי ראש ועדת העבודה והסחר בקומונה הפריזאית.
פרנקל נולד בשנת 1844 במשפחה יהודית.
במקור הוא היה צורף ואמן בעבודות זהב.
משנת 1861 עבד בגרמניה, ומשנת 1867 היה הכתב של "פולקסשטיה" (המהדורה הגרמנית של נפסבה) בצרפת.
הוא השתתף בעבודתו של האינטרנציונל הראשון.
נעצר ושוחרר מהכלא במהלך הקומונה בפריזאית.
בשנת 1871 נבחר לקומונה הפריזאית והיה ראש ועדת העבודה והסחר מאפריל.
לאחר הנפילה של הקומונה במאי נמלט פצוע ללונדון מפני הנקמה העקובה מדם שבאה בעקבות הנפילה ומעונש המוות שנגזר עליו.
במהלך שנותיו בלונדון הוא היה חבר במועצה העליונה של האינטרנציונל הראשון והיה עמית קרוב וישיר של קרל מרקס ופרידריך אנגלס.
הוא חזר להונגריה בשנת 1876, שם בשנת 1881 נידון לשנה וחצי מאסר ב"תביעה נגד העיתונות" בגין הסתה והתארגנות נגד המדינה.
לאחר שחרורו התגורר בצרפת, אוסטריה ובבריטניה.
הוא המשיך להיות מעורב באופן פעיל בתנועת הפועלים.
עבד כמארגן פעיל של התנועה והיה העורך של המגזין Arbeiter Wochen-Chronik בשפה הגרמנית ובשנת 1880 היה ממייסדי "מפלגת הפועלים הכללית של הונגריה".
במותו (בפריז) בשנת 1896, הוא לווה בדרכו האחרונה על ידי אלפי פועלים צרפתים לבית הקברות פר לשז ( Pere Lachaise ) בפריז, שם אובליסק משמר את זכרו.
מספר הווידוי של ג'ני מרקס
בספטמבר 1872, בהאג (בה נערך קונגרס של האינטרנציונל), מילא פרנקל סדרת שאלות עבור ג'ני מרקס, שאספה בספר את השאלונים לספר זכרונותיה (Confession Book).
תשובותיו של פרנקל בצרפתית תועדו על ידי אלינור מרקס.
בשנת 1953 נקראה על שמו הדרך בבודפשט ששמה בעבר היה המלך זיגיסמונד.
על אף יוזמות ספורדיות לאחר שינוי המשטר, שם הרחוב לא שונה.
ב־12 בדצמבר 2012 הצהיר ראש העיר אישטוואן טרלוש כי לא תהיה דרך שנקראת על שם לאו פרנקל (לוחם תנועת הפועלים) בבודפשט, לפיכך ישתנה שמו של הדרך לדרך המלך זיגיסמונד כמתוכנן.
טרלוש משך את תוכניותיו לשנות את השם כתוצאה ממחאה ציבורית.
בבאיה, הגימנסיה בשפה הגרמנית היא על שם לאו פרנקל, מכונה גם (Ungarndeutsches Bildungszentrum).
לאו צ'ל , היה איש עסקים אוסטרי, אשר הציל יהודים בתקופת השואה.
בשנת 1968 הוענק לו אות חסיד אומות העולם.
לאחר סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית בשנת 1938, היגר ד"ר צ'ל ליוגוסלביה והקים עסק בבלגרד.
לאחר כיבוש יוגוסלביה בשנת 1941 על ידי הגרמנים, נמלט להונגריה והקים משרד חדש בבודפשט.
בשנת 1944 החל מצבם של יהודי הונגריה להחמיר.
מפלגת צלב החץ תמכה בגירושם של יהודי הונגריה.
צ'ל הסתיר בתחום נכסיו יהודים אשר ביקשו את עזרתו בעיר גדלה (Gödöllő).
מאוחר יותר החל להדפיס מאות מסמכים מזויפים בבית הדפוס שלו, ייסד ארגון מחתרת אנטי-פשיסטי, סיפק מחבוא לעוד ועוד אנשים והציל את חייהם בכך שהעניק להם תעודות זהות מזויפות.
בשנת 1968 קיבל צ'ל את התואר חסיד אומות העולם מטעם ארגון יד ושם בירושלים.
Loud Luxury (בעברית: לאוד לוקסורי) הם הרכב מוזיקה אלקטרונית קנדי, המורכב מאנדיו פדיוק וג'ו דפאש.
ההרכב הוקם על ידי אנדיו פדיוק וג'ו דפאש עוד בהיותם תלמידי בית ספר.
בשנת 2017 הם עשו רמיקס של שיר Scared to Be Lonely.
בשנת 2017 הם גם הוצאיו סינגל Body.
השיר הגיע למקום גבוה במצעדי פזמונים במספר מדינות.
בשנת 2019 ובשנת 2020 הדואט זכה לפרס קנדי בתחום מוזיקה לריקודים.
בשנת 2020 ההרכב הוציא מיני-אלבום ראשון Nights Like This שהגיע למקום ה-55 במצעד פזמונים של איגוד תעשיית ההקלטות הקנדי.
בשנת 2021 הם הוצאו מיני-אלבום נוסף.
שנהפרסקטגוריהפרויקטתוצאהמקור2024פרס ג'ונולהקת השנהלאוד לוקסוריהקלטת הדאנס של השנה"Next to You" (עם DVBBS בהשתתפות קיין בראון)
לאו שרקאדי (במקור שולר-Schuller, בהונגרית: Sarkadi Leó; בודפשט, 24 במאי 1879 – ניו יורק, 24 במרץ 1947) היה סופר וצייר יהודי-הונגרי שזכה להצלחה גדולה בלונדון כמחזאי (בצעירותו) ובניו יורק כצייר (בבגרותו).
שרקאדי נולד בבודפשט כילד שני במשפחה יהודית ממעמד הביניים.
הוריו היו וילמוש שולר וקטלין אונגר.
אחיו הבכור היה הקומיקאי והשחקן המפורסם אלדאר שרקאדי, ואחיו הצעיר היה אמיל שרקאדי שהיה צייר מוכשר להפליא נפטר בגיל 27 משחפת.
לאו שרקאדי השתמש בכישרון שלו בשתי ענפי אמנות: כתיבה וציור.
בשנותיו הצעירות, זכה להצלחה סנסציונית בלונדון עם שניים ממחזותיו.
עם זאת, מחזותיו והרומנים המאוחרים יותר שלו לא הביאו לו הצלחה כזו.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, עבר לארצות הברית, שם ניהל במשך זמן מה את הסטודיו של הצייר והגרפיקאי וילי פוגאן ולאחר מכן בסביבות 1930 החל לעבוד באופן עצמאי והחל לצייר.
שרקאדי יצר ציורי שמן ומים, רישומי פחם ותחריטים וארגן תערוכות.
אחד מתחריטי הנחושת שלו הוצג במוזיאון ברוקלין.
שתי יצירותיו בלונדון זכו להצלחה מפתיעה:
Within four walls (בתוך ארבעה קירות-דרמה) – שנת הוצאה 1908 (reprint-הדפסה מחודשת 2012)
Children at play (ילדים במשחק-דרמה) – שנת הוצאה 1908 (reprint-מהדורה מחודשת 2012)
לאו פופר (בהונגרית: Popper Leó; בודפשט, 11 בנובמבר 1886 – גרברסדורף-Görbersdorf, שלזיה (היום: Sokołowsko), 22 באוקטובר 1911) היה היסטוריון אמנות יהודי-הונגרי, צייר, מבקר.
גאונותו התבטאה בעבודותיו הרבות שנכתבו כבר החל מגיל 16. ועד מותו ממחלה כבר בגיל 24.
פופר הוא בנו של דויד פופר, מלחין ונגן צ'לו.
אביו נולד בפראג ועבר לבודפשט עם אשתו בשנה שבה נולד לאו.
דויד פופר זכה לתהילה כמורה מהולל באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט.
פופר הצעיר סיים את לימודיו בבודפשט וקיבל את תעודת הבגרות ב-1905. הכישרון המיוחד הרב-גוני שלו התגלה בשלב מוקדם מאוד, במיוחד בתחומי המוזיקה והאמנות החזותית.
הוא התמחה בכינור באקדמיה למוזיקה, ובשנת 1903 היה כבר סטודנט יוצא מן הכלל באוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות.
בקיץ 1906 ביקר במושבת האמנים של באיה מארה במסלול של קורס ציור.
מכתביו מגלים שהוא צייר ואף עבד בפיסול בפריז.
עם זאת, הוא באמת מצא את ההזדמנות שלו להתפתח בז'אנרים של חיבורים וביקורת העוסקים בתורת האמנות.
מילדותו הייתה לו ידידות רבה עם ג'רג' לוקאץ', והתכתבותם הקבועה חשובה גם מנקודת מבט אסתטית, אמנותית תאורטית ופילוסופית.
פופר סבל ממחלת ריאות קשה, ששמה קץ לחייו בסנטוריום בגרמניה.
לדברי אמו, הוא הובא למנוחות בדרזדן ב-21 באוקטובר.
ההספד שלו נכתב על ידי לוקאץ' ופורסם בעיתון בשפה הגרמנית בבודפשט ה-פסטר לויד ב-18 בדצמבר 1911.
בשנת 1906 כתב את עבודתו הגדולה הראשונה בשם "דיאלוג על האמנות".
עבודתו המשמעותית ביותר היא המונוגרפיה Peter Brueghel der Ältere, מ-1910. משמעות המונוגרפיה של ברויגל היא שפופר דחה את ההקבלות שהיו "אופניתיות" באותה התקופה בין ברויגל לבין האימפרסיוניזם.
הוא הדגיש את ההקבלה בין ברויגל והריאליזם, וציין דווקא את הקרבה שלו עם פול סזאן.
פופר הבחין בכך שהאוויר בציורים אצל ברויגל ואצל סזאן לא "ממיס" את הגופים/החפצים, כפי שקורה אצל האימפרסיוניסטים, אבל החפצים השונים סופגים אותו והופכים למרקם מאוחד.
פופר קרא לזה בגרמנית: Allteig (בצק), היתוך של חומרים שונים.
הוא גם ציין שציוריו של ברויגל מתארים אירועים מרחביים, אך הם כמו שטיחי קיר.
בתקופה מאוחרת יותר של המאה ה-20, ראה קארוי טולנאי (היסטוריון אמנות הונגרי, פרופסור באוניברסיטה) תכונות אלה כמאפיינים החשובים ביותר של האמנות של ברויגל.
לֵאוֹ קֶלְוִין רוֹסְטֶן היה סופר והומוריסטן יהודי אמריקאי בתחומי כתיבת תסריטים, כתיבת סיפורים, עיתונות ולקסיקוגרפיה ביידיש.
רוסטן נולד למשפחה דוברת יידיש בלודז', אז חלק מהאימפריה הרוסית (כיום בפולין), אך היגר לארצות הברית עם משפחתו ב-1911 כשהיה בן שלוש.
הוריו היו סמואל רוסטן ואידה פרוינדליך רוסטן, שניהם אנשי איגוד מקצועי.
הם פתחו חנות סריגה באזור לונדייל הגדול בשיקגו, שם גדלו רוסטן ואחותו הצעירה בין משפחות יהודיות אחרות ממעמד הפועלים.
כמו שכניהם, הילדים דיברו גם אנגלית וגם יידיש.
רוסטן גילה עניין בספרים ובשפה מוקדם מאוד והחל לכתוב סיפורים כשהיה רק בן תשע.
בתקופת השפל הגדול, כשלא הצליח למצוא עבודה אחרת, לימד בלילות אנגלית למהגרים.
חוויות אלו הפכו בסופו של דבר למקור יצירותיו הפופולריות ביותר, "החינוך של היימן קפלן" (The Education of H*Y*M*A*N K*A*P*L*A*N) ו"שובו של היימן קפלן" (The Return of H*Y*M*A*N K*A*P*L*A*N).
רוסטן למד מדעי המדינה, כלכלה ופסיכולוגיה הן באוניברסיטת שיקגו, שם קיבל את תואר הדוקטור שלו במדעי המדינה, והן בבית הספר לכלכלה של לונדון.
מזמן זה מתוארכים החברות שלו לכל החיים עם מילטון פרידמן, וכלכלנים אחרים שיהפכו לבעלי השפעה ביצירת הנאו-ליברליזם האמריקאי.
כמוהם, הפך רוסטן לחבר ב.
כמו בוגרי אוניברסיטת שיקגו אחרים, במהלך המלחמה הוא עבד בממשל של פרנקלין דלאנו רוזוולט, הן כסגן מנהל ב והן כעוזר של לובל מלט, אחד מעוזריו של רוזוולט.
לאחר המלחמה, הקשר שלו עם אלן וואליס הוביל למעורבותו בהקמת חטיבת מדעי החברה בתאגיד ראנד.
אף על פי שרוסטן, שכבר היה מעורב בהוליווד בשלב זה, לא עבד במשרה מלאה בראנד, הוא היה יועץ רב השפעה על פסיכולוגיה אנושית וחיבר את ראנד עם כמה אקדמאים משפיעים כמו וברנארד ברודי.
הוא גם הציע לראנד לפנות לקרן פורד למימון.
הוא כתב את הסיפור עבור " ("הפינה האפלה", 1946), פילם נואר בכיכובו של , ו"" ("פותתה"), דרמה תקופתית בבימויו של דאגלס סירק בכיכובו של צ'ארלס קובורן; בשני הסרטים הופיעה לוסיל בול.
הוא רשום כאחד הכותבים עבור קפטן ניומן (1963) המעובד מהרומן שלו באותו השם.
סרטים אחרים: "Mechanized Patrolling" ("סיור ממוכן", 1943; בתור לאונרד ק.
רוסטן זכור בעיקר בזכות סיפוריו על "ילד הפלא" היימן קפלן בבית הספר, שנכתבו תחת שם העט לאונרד ק.
הם פורסמו ב"ניו יורקר" משנת 1935 ונאספו בשני כרכים שפורסמו ב-1937 וב-1959, "החינוך של היימן קפלן" (The Education of H*Y*M*A*N K*A*P*L*A*N), ו"שובו של היימן קפלן" (The Return of H*Y*M*A*N K*A*P*L*A*N).
"החינוך" היה "במקום השני" עבור פרס הספר הלאומי (ארצות הברית) בשנת 1938. האוסף השני היה אחד מתוך שמונה עשר מועמדים בגמר ל בשנת 1960.
הוא ידוע גם בזכות האנציקלופדיה שלו "The Joys of Yiddish" ("שמחות היידיש") (1968), מדריך ליידיש ולתרבות היהודית, כולל אנקדוטות והומור יהודי.
אחריו הגיע "או קפלן, קפלן שלי!" (O K*A*P*L*A*N!
K*A*P*L*A*N) (1976), עיבוד מחודש של שני האוספים משנות ה-30, ו"הידד ליידיש!" ("Hooray for Yiddish!") (1982), לקסיקון הומוריסטי של השפה האמריקאית בהשפעת התרבות היהודית.
עבודה נוספת של רוסטן היא "אוצר הציטוטים היהודיים של לאו רוסטן" (Leo Rosten's Treasury of Jewish Quotations).
בין הציטוטים הרבים שלו, "שמרן הוא אחד שמעריץ רדיקלים מאות שנים אחרי שהם מתים", "האמת מוזרה יותר מסיפורת; סיפורת חייבת להיות הגיונית", "אנו רואים את הדברים כפי שאנו רואים, לא כפי שהם", ו"מטרת החיים היא בכלל לא להיות שמח, זה להיות מועיל, מכובד, זה להיות רחום.
זה להשפיע, לגרום לשינוי כלשהו משום שחייתם".
(גרסה של ציטוט זה מיוחסת לפעמים, בטעות, לראלף וולדו אמרסון).
בארוחת מחווה לעמית ההומוריסטן וו.
סי פילדס, רוסטן הגה את ההערה לגבי פילדס כי "כל אדם ששונא כלבים ותינוקות לא יכול להיות רע לגמרי." הצהרה זו מיוחסת לעיתים קרובות באופן שגוי לפילדס עצמו.
בספרו "שמחות היידיש" הוא מגדיר את המילה חוצפה כ"אותה תכונה המעוגנת באדם אשר, לאחר שהרג את אימו ואביו, מבקש רחמים מבית המשפט כי הוא יתום".
ברומן שלו Silky, הוא מגדיר את "נעבעך" כ"סוג של אדם, כשהוא יוצא מחדר, יש לך הרגשה שמישהו מרתק פשוט נכנס".
ב-30 במרץ 1935, נשא רוסטן לאישה את פריסילה אן "פאם" מיד (1911–1959), סטודנטית עמיתה לתואר שני באוניברסיטת שיקגו ואחותה של האנתרופולוגית מרגרט מיד.
נישואיו של רוסטן למיד הפכו אותו גם לגיסם של ויליאם סטייג ודודו של ו.
נולדו להם שתי בנות: מדלין רוסטן ומרגרט רמזי רוסטן; ובן, פיליפ רוסטן (1938–1996), ושישה נכדים: ג'וש ובן לי (מדליין), סת' מיור (מרגרט), ואלכסנדר, קארי ופמלה רוסטן (פיליפ).
קארי הלכה בדרכו הספרותית של סבה וכתבה שלושה ספרים, כולל רומן למתבגרים, "קלואי לייברמן (לפעמים וונג)".
נישואיהם של לאו ופאם הסתיימו בגירושים ב-1959; היא התאבדה ב-1 בדצמבר באותה שנה.
רוסטן נפטר בעיר ניו יורק בשנת 1997 בגיל 88. ההספד שלו ב"אינדפנדנט" ב-21 בפברואר 1997, שנכתב על ידי , מתאר את אישיותו באופן הבא:
לאו שטיין (במקור רוזנשטיין, בגרמנית: Leo Stein; למברג, 23 בפברואר 1861 – וינה, 28 ביולי 1921) היה ליבריתן, יוצר וכותב בימתי יהודי.
מבחר מיצירותיו כולל דם וינאי (1899), האלמנה העליזה (1905), הרוזן של לוקסמבורג (1909) ונסיכת הצ'רדש (1915)
לאו שטיין עבד בצמוד עם המלחינים הגדולים של וינה, יוהאן שטראוס הבן, פרנץ להאר, אימרה קלמן, אוסקר נדבל והלבריתן ויקטור לאון.
יחד עם האחרון, הוא תרם להצלחתו העולמית של פרנץ להאר.
מקום מנוחתו נמצא בבית הקברות המרכזי בווינה (Zentralfriedhof) בחלק של בית הקברות היהודי הישן.
לאונרדו "לאו" רוֹמָן ריקלמה (בספרדית: Leonardo "Leo" Román Riquelme; נולד ב-6 ביולי 2000) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת השוער בקבוצת מיורקה מהלה ליגה.
רומן נולד באיביזה שבאיים הבלאריים, ושיחק במחלקות הנוער של מספר קבוצות מקומיות, בהן סנט ראפל, לפני שהצטרף למחלקת הנוער של פנייה דפורטיבה בשנת 2017. ב-31 באוגוסט 2018, לאחר סיום הכשרתו במחלקת הנוער, הוא חזר לסנט ראפל בהשאלה לעונה, ושובץ בסגל הקבוצה הבוגרת.
רומן ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ב-3 בנובמבר 2018, כשפתח בהפסד 1-2 בחוץ מול פובלנסה.
הוא חזר לפנייה דפורטיבה ביוני שלאחר מכן, ושובץ בסגל הבוגרים.
ב-6 באוגוסט 2020, חתם רומן על חוזה לארבע שנים במיורקה ושובץ תחילה בקבוצת המילואים, ששיחקה בליגה הרביעית.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת ב-16 בדצמבר 2021, כשפתח בניצחון 6-0 בחוץ מול יאנרה בגביע המלך של אותה עונה.
רומן שיחק את המשחק הראשון שלו עבור מיורקה נגד קבוצה מקצוענית ב-5 בינואר 2022, כששיחק 90 דקות מלאות בניצחון 2-1 על אייבר, גם כן בגביע המלך.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה שלושה ימים לאחר מכן, כשפתח בהפסד 0-2 בחוץ מול לבאנטה.
ב-12 ביולי 2022, חידש רומן את חוזהו במיורקה עד 2026. ב-28 ביוני 2023, הוא הושאל לריאל אוביידו מליגת המשנה לעונה.
אביו של רומן, ויסנטה, היה גם הוא שוער כדורגל, ובהמשך הפך למאמן.
אחיו הבכור, אלכסנדרו, גם הוא משחק כשוער.
אביו שיחק גם הוא בפנייה דפורטיבה ואימן אותו ואת אחיו בסנט ראפל.
בלגנדריום של טולקין, לֵאוֹד () היה שר האֵאוֹתֵאוֹד ה-24.
לֵאוֹד נולד בארץ האֵאוֹתֵאוֹד לצאצאו של פְרָם בשנת 2459 לעידן השלישי.
לאחר מות אביו ירש אותו ועסק בעיקר באילוף סוסי בר.
הייתה לו הרבה תעסוקה, כי היו בארץ האֵאוֹתֵאוֹד סוסי בר רבים.
יום אחד הוא תפס סייח לבן, שגדל מהר מאוד להיות גדול וחזק.
לֵאוֹד החליט לאזור עוז ולרכוב עליו, אך הסוס השליך אותו מעל גבו וברח.
ראשו של לֵאוֹד פגע בסלע והוא נהרג.
הוא נהרג בגיל 42. במותו ירש אותו בנו, אֵאוֹרְל, שכונה "הצעיר" משום שירש את אביו בגיל 16.
לאובן הוא מחוז במרכז מדינת שטיריה שבאוסטריה.
סנקט מיכאל אין אוברשטיירמרק סנקט סטפן אוב לאובן
לאו פטרו הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת המגן השמאלי באלצ'ה מהלה ליגה.
פטרו נולד בפירמיני בצרפת, והחל לשחק כדורגל במחלקות הנוער של יו.אס.
מוניסטרול, אולימפיק סנט אטיין וסנט אטיין, והחל את הקריירה הבוגרת שלו בקבוצת המילואים של סנט אטיין.
לאחר מכן עבר לקבוצה הבוגרת של אנדרזייה-בוטהאון.
את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ערך ב-29 באוגוסט 2021, בתיקו 2–2 במסגרת ליג 1 נגד לאנס.
ב-30 באוגוסט 2022, חתם פטרו בקבוצת נעוריו, סנט אטיין, על חוזה לשלוש שנים.
ב-11 ביולי 2025 הוא הצטרף לאלצ'ה מלה ליגה בחוזה לשנה.
לָאוּטָה או לוּט או קַתְרוֹס היא כלי מיתר.
הלאוטה המודרנית התפתחה מהעוּד הערבי, ושמה גם נגזר משמו הערבי של העוד: אל־עוד.
אף על פי שצורתם החיצונית של שני הכלים דומה, הלאוטה בנויה מעץ שונה ומנוגנת בסגנון שונה מהעוד, ולכן גוון הקול שלה שונה לגמרי.
בניגוד לעוד המנוגן בעזרת מפרט ומשמש ככלי מלודי, ללאוטה סריגים לרוחב הצוואר והיא מנוגנת בעזרת האצבעות, וכך ניתן להפיק באמצעותה פוליפוניה (נגינת מספר קולות בו־זמנית) ואקורדים.
לאוטה הייתה ידועה בעולם העתיק כקתרוס, בדומה ללירה.
הלאוטה המודרנית הגיעה לאירופה בימי הביניים, שם הפכה פופולרית בתקופת הרנסאנס ככלי סולו וככלי מלווה לזמרים והרכבים.
מספר המיתרים הלך וגדל עם הזמן, והמנעד הורחב כדי להתאים להרכבים מוזיקליים גדולים יותר.
בתקופת הרנסאנס המוקדמת הייתה נפוצה לאוטה בעלת שישה מיתרים (חמישה מיתרים כפולים והמיתר הגבוה ביותר - בודד), ובהמשך נוספו בהדרגה ארבעה מיתרי בס נוספים.
בסוף הרנסאנס ולאורך תקופת הבארוק שגשגה ההלחנה עבור והביצוע בארכילאוטה (או "לאוטת בארוק") ובתֵיאוֹרבּוֹ, שאפשרו מנעד גדול יותר וכיוונים אחרים מלאוטת שנבנו קודם לכן בעיצומו של הרנסאנס.
תצורת התֵיאוֹרבּוֹ-לאוטה כוללת הארכה של חלק מצוואר הכלי והוספת מיתרים המשמשים לליווי הבס.
מקובל לראות בתצורה זאת הרחבה כנבל.
רובו המוחלט של הרפרטואר ללאוטה מתקופת הרנסאנס והבארוק מתועד בשיטת רישום מוזיקלית הנקראת טאבלטורה, אשר מכוונת את הנגן היכן להניח את אצבעותיו ועל אילו מיתרים לפרוט - זאת בניגוד לשיטת התיווי הרגילה, בה מופיעים הצלילים אשר יש לנגן על גבי חמשה המציינת את גובהי הצלילים.
לקראת אמצע המאה ה-18 השתנו ההרכבים המוזיקליים והאופנה באירופה, והלאוטה איבדה את מעמדה ככלי סולו וככלי באסו קונטינואו, בעיקר בתצורת התֵיאוֹרבּוֹ-לאוטה.
בין המלחינים שכתבו יצירות ללאוטה נמנים אנטוניו ויוואלדי, יוהאן סבסטיאן באך, סילביוס לאופולד וייס, ג'ון דאולנד ואחרים.
המונח לאום מתייחס למעמד המשפטי שיש לאומה מסוימת, המוגדרת כקבוצת אנשים המאורגנת בתחומי מדינה ריבונית מסוימת, לאותה המדינה, או לקבוצת אנשים אשר להם בסיס תרבותי משותף.
מעמד זה מעניק למדינה סמכות שיפוטית על אותם האנשים ומעניק להם את הגנת המדינה בעת הצורך.
הזכויות והחובות הללו משתנות ממדינה למדינה.
אנשים יכולים להפוך להיות בעלי לאום מסוים כאשר הם נולדים במדינה מסוימת, או בזכות קשר דם להורים בעלי לאום מסוים.
למדינה יכולים להיות מספר לאומים שונים אשר בעלי אותה האזרחות.
לדוגמה, הלאומים הדומיננטיים ביותר בישראל הם יהודים, ערבים (מוסלמים, נוצרים).
יתר הלאומים בישראל כוללים בין היתר את הדרוזים, צ'רקסים, וקבוצות מיעוט אחרות.
ישראל מכירה בסך הכול במעל ל-130 לאומים שונים.
הבדל מהותי בין אזרחות ללאום הוא שבעוד שלאזרחים יש זכויות להצביע ולייצוג פוליטי במדינה בה הם אזרחים, אך אנשים עם לאום מסוים לעיתים רבות לא יקבלו באופן אוטומטי את אותן הזכויות, למרות שלעיתים רבות יש להם חלק מאותן הזכויות או את הפוטנציאל לקבל את אותן הזכויות בעתיד.
לאומיות היא תופעה חברתית אידאולוגית שלפיה לכל לאום זכות לקיים ממשל עצמי.
גישה זו קשורה קשר הדוק למדינת הלאום ושאיפתה העליונה היא, בדרך-כלל, קיומה של מדינה כהגשמתו של עיקרון זה שהיא זכות להגדרה עצמית.
הלאומיות בעיקרה מובילה להתגבשות של קהילה סביב צביון וערכים חברתיים משותפים.
צורה קיצונית של לאומיות נקראת לאומנות, אשר עלולה להוביל לשנאה ולגזענות כלפי מי שאינו חלק מן הקהילה.
דוגמאות לכך בהיסטוריה ניתן לראות אצל המפלגה הנאצית שדגלה בלאומניות-אתנית גרמנית, או אצל השלטון הפאשיסטי באיטליה, שדגל בלאומנות איטלקית.
ובנוסף לאומיות היא תחושת שייכות קולקטיבית ללאום, הכוללת שפה, תרבות, היסטוריה וזיכרונות משותפים, יחד עם שאיפה להגדרה עצמית וריבונות באמצעות מדינה.
היא עשויה להתבסס על לאומיות אתנית-תרבותית, הקשורה למוצא ורקע משותפים, או על לאומיות פוליטית/אזרחית, המבוססת על ערכים, נאמנות ורצון משותף לחיות יחד תחת מסגרת פוליטית.
הלאומיות היא רעיון מגוון, המקושר במקומות שונים ובתקופות שונות לאידאולוגיות שונות.
רעיון הלאומיות האזרחית מדגיש את עקרון זכויות האדם והאזרח ברוח רעיונות המהפכה האמריקנית והמהפכה הצרפתית.
לעומתו, רעיון הלאומיות האתנית מדגיש את זכותם של אנשים החולקים מאפיינים משותפים, כדוגמת תרבות, דת, שפה, טריטוריה, מוצא, היסטוריה ומרקם חיים משותף, להגדרה עצמית ולניהול עצמאי של כל תחומי החיים.
בין הפירושים השונים שניתנו לרעיון הלאומי ניתן למנות את הלאומיות הליברלית, הסוציאליסטית והרומנטית.
זרמים שונים בציונות, התנועה הלאומית היהודית בעת החדשה, הושפעו מתפיסות לאומיות שונות שרווחו באירופה בתקופת התגבשותה.
לאומיות אזרחית לעומת לאומיות אתנית
יש הטוענים כי בפועל התפתחו שני דגמים שונים של לאומיות.
לשני דגמים אלו השפעה על המדיניות של המדינות האוחזות בהן בנוגע לתפיסתן את המשטר הדמוקרטי, אופן פרשנותן של עקרונות החירות והשוויון ומדיניות ההגירה אליהן.
לאומיות אזרחית – לאומיות זו, שהתפתחה בעקבות התפיסה האוניברסליסטית-ליברלית, מניחה שכל אזרח המתגורר כחוק במדינה הוא חלק מהאומה.
השותפות הלאומית מבוססת על קיומה של מסגרת פוליטית מאחדת (על כן נקראת גם לאומיות פוליטית).
גישה זו מאפיינת מדינות כמו ארצות-הברית, קנדה וצרפת.
לאומיות זו מבוססת בעיקר על הסכמה לנורמות ולכללים משותפים של חיים יחדיו, כלומר דברים שתלויים ברצונו של האדם.
היא בעלת אופי פתוח, התנדבותי ופלורליסטי, ובה הפרט יכול לבחור את המדינה שאליה הוא רוצה להצטרף בהתאם לחוק.
מהגרים לארצות-הברית, למשל, המגיעים מספרד, בריטניה, או סין יכולים להצטרף ללאומיות האזרחית של ארצות-הברית ולהיות חלק מהאומה האמריקנית.
יש ללאומיות האזרחית גם גרסאות שיש בהן גם יסודות חזקים של לאומיות אתנית או אתנית-דתית המנסות בשם העיקרון הזה לכפות על קבוצות אתניות התבוללות לשונית ותרבותית – כמו שקרה למשל, בעבר, בממלכת הונגריה במהלך המאה ה-19 והתחלת המאה ה-20 וגם בטורקיה ויוון במאה ה-20.
דוגמה של גרסה ליברלית מיוחדת ללאומיות האזרחית היא במקרה של פינלנד
המגדירה רשמית את הלאומיות הפינית כדו-לשונית, תוך מתן זכויות לשוניות ותרבותית מרביות למיעוט הדובר שוודית במדינה.
לאומיות אתנית – לאומיות זו מניחה כי ללאום יש בסיס אתני שמקורו במוצא משותף, דת, היסטוריה, מנהגים ותרבות משותפת.
לרוב נולדים לתוכה והיא אינה ניתנת לבחירה.
האזרחים שאינם חלק מהרוב הדומיננטי במדינה מוגדרים כמיעוט.
גישה זו מאפיינת במידה חלקית את הלאומיות הגרמנית, הפולנית, הסינית, היפנית, הגאורגית, הארמנית ולאומים רבים נוספים באירופה ובאסיה, וכן את הלאומיות היהודית-ישראלית.
מרבית החברות בעולם של ימינו הופכות לרב-תרבותיות בפועל.
סוגי הלאומיות השונים מתמודדים עם עובדה זו בדרכים שונות.
האתגר שמציבה הגלובליזציה בפני הלאומיות אינו פוסח על אף אחד מסוגיה.
הלאומיות האתנית הרומנטית נאלצת להתמודד עם ערעור על הקשר בין הלאומיות לבין טריטוריה, המאפשר קיום מדינת לאום שבה לאום אחד הוא רוב מכריע.
תופעת הגירת העבודה יוצרת ריכוזים של מהגרים בתוך מדינת הלאום, שבחלוף הזמן הופכים לתושבי קבע, ומדינת הלאום האתנית מתקשה למנוע מהדורות הבאים אזרחות.
כך, המוני המהגרים הטורקים בגרמניה חייבו את זו למצוא דרך להתמודד עם אזרחותם של טורקים ילידי גרמניה שגרמנית היא שפת האם שלהם.
מדינת הלאום האזרחית הטריטוריאלית אינה נתקלת בבעיה זו – תושבים שנולדו בשטחה ולתוך תרבותה הם בני הלאום מעצם הגדרתו.
מדינת הלאום האזרחית היא גם פתוחה למהגרים מכל העולם שיכולים להצטרף אליה כאזרחים חדשים השותפים ללאומיות הכללית.
אך התרחבות ההגירה מציבה אתגרים גם בפני לאומיות זו.
גידולן של קהילות מהגרים והתבססותן מחזקת אותן והן צוברות מספיק כוח ולכן עלולות לקרוא תיגר על התרבות ההגמונית.
מיעוטים אלו תומכים ברב-תרבותיות, אך לעיתים יש יחידים בתוך קבוצות המיעוט שנאמנותם לאומה ממנה יצאו שווה ולעיתים אף גוברת על הנאמנות למדינה ולחברה שבה הם אזרחים.
הדבר יכול להביא להתנגשות בין ערכים ומנהגים זרים לבין הערכים של הלאום המקומי.
לפיכך, במדינות רב-תרבותיות מוקדשים מאמצים רבים בתחום החינוך ליצירת מסגרת מאחדת של קבלת כללי משחק משותפים הקשורים לרעיונות ליברלים-דמוקרטיים.
במדינות שכאלה מדגישים את תרומת הרב-תרבותיות לחוזק עושרה התרבותי המגוון של המדינה ולהגברת עוצמתה הכלכלית בשוק הגלובלי של ימינו.
היחס בין הלאומיות האזרחית לבין רב-תרבותיות הוא מורכב.
בצרפת, הרב תרבותיות מאתגרת את התפיסה לפיה על כל אזרח להתמזג בתרבות הלאומית הקיימת.
אירוע שמדגים אתגור שכזה הוא איסור הצגת סמלים דתיים בבתי הספר בצרפת: כאשר תלמידות מוסלמיות דרשו לאפשר להן להגיע לבית-הספר כאשר הן לובשות רעלה, דבר שהוביל לתגובת נגד שהביאה לחקיקת החוק שאסר על הצגת סמלים דתיים בבתי הספר בצרפת.
מאידך, במדינה כמו קנדה נעשה ניסיון לשלב בין תפיסה לאומית אזרחית-טריטוריאלית לבין רב-תרבותיות, לפיה כל הקנדים שותפים למסגרת המדינית האחת ורשאים בו בזמן לשמור גם על תרבותם.
בצורה כזו מתקיימות זהויות צרפתית-קנדית, אנגלית-קנדית, סינית-קנדית, או יהודית-קנדית זו לצד זו.
עם זאת בפרובינציית קוויבק מתקיימת תנועה בדלנית המבקשת לנתק את הפרובינציה המאוכלסת ברובה בצרפתים-קנדים מן המדינה.
אחוזי התמיכה בתנועה זו משתנים מתקופה לתקופה.
לאומיות הייתה במקורה אידאולוגיה הומניסטית – ההשתייכות הלאומית לא ביטאה בבסיסה ניכור או תוקפנות כלפי עמים אחרים, כי אם גורם מאחד בין חברי קבוצה המחויבים איש לטובתו של זה.
לפיכך, צורת התארגנות זו נתפסת על ידי רבים כמשרתת בצורה הטובה ביותר את טובת האדם.
עם זאת, לאורך ההיסטוריה, בעיקר מסוף המאה ה-19 וגם בימינו, ניתנו גם פרשנויות קיצוניות לרעיון זה, אשר היטו את רעיון הלאומיות מן הפנים אל החוץ – ממרקם חיים וזהות משותפים המלכדים אנשים והופכים אותם לעם, לגורם המסכסך ביניהם לבין בני עמים אחרים, הנתפסים כנחותים או כעוינים באופן מהותי.
פרשנות זו שייכת בדרך כלל לזרמים לאומנים, או פשיסטיים ונאו-פשיסטיים, המעוניינים להמיר את הסולידריות הפנים-לאומית בתוקפנות כלפי בני עם אחר.
לפי התפיסה הפשיסטית שראשיתה באיטליה שאחרי מלחמת העולם הראשונה, האדם אינו אלא כלי שרת בדרך למטרה העיקרית, שהיא שירות הלאום ועליונותו.
גישה זו מתעלמת מערך החרות שבבסיס הרעיון הלאומי ושוללת את הדמוקרטיה, אשר היא חיונית לרעיון ריבונות העם, העומד בבסיס התפישה הלאומית ההומניסטית.
כפי שקרה לא פעם בהיסטוריה, לאומנות יכולה להוביל ליחסי סכסוך בין האומה לבין אומות אחרות בעולם ועלולה לסכן את קיומה של האומה.
הפילוסוף הצרפתי אלבר קאמי אמר פעם: "אני אוהב את ארצי יותר מדי מכדי שאוכל להיות לאומן".
בעולם האקדמי ישנה מחלוקת בין החוקרים לגבי התפתחות רעיון הלאומיות.
סלע המחלוקת הוא בתיקוף שאלת עליית הלאומיות, דהיינו בשאלה האם תופעת הלאומיות היא תופעה מודרנית, או שהיא מהווה המשך רציף לזהויות האתניות של העולם העתיק וימי הביניים, עם התאמות ושינויים מתבקשים לעולם המודרני.
קיימות שלוש אסכולות מרכזיות באשר לשורשי תופעת הלאומיות וכל אחת מהן מתארכת את הופעת התופעה לתקופות שונות: הגישה המודרניסטית, הגישה האתנו-סימבולית והגישה הפרימורדיאלית.
כך או אחרת, הרקע לעליית הלאומיות כלל בין היתר מגמות של חילון, שהשפיעו על הזהות אליה שייכו עצמם אנשים.
כתוצאה מכך, ניתן לראות בחילון כגורם שעודד בפועל את עליית הלאומיות, שכן קבוצת הזהות הדומיננטית של אנשים רבים הלכה והשתנתה מבני אותה דת, לבני אותו עם.
בגישה המודרניסטית מצדדים אישים כמו ארנסט גלנר, אריק הובסבאום ובנדיקט אנדרסון.
הובסבאום טוען כי לאומיות היא תוצר מודרני מומצא, פרי מעשיהן של אליטות שלטוניות, אשר משתמשות בלאומיות כאמצעי להמשך שלטונן.
הפער בין היותו של הלאום המודרני מומצא ובין התפיסה ההפוכה הרווחת, נוצר באמצעות מנגנונים שונים, בהם גם היסטוריונים שהכפיפו את ההיסטוריה והזיכרון לרעיון הלאומי בעזרת נרטיבים ושיח לאומי.
על פי תאוריית הלאומיות של גלנר, המהפכה התעשייתית יצרה חברה בעלת קודים משותפים.
על מנת שהמוני הפועלים יוכלו לתפקד במערכת הכלכלית המצריכה ניידות ויכולת הפעלה משותפת במגוון המוסדות היצרנים, הם רכשו ידע משותף.
גלנר רואה בבית הספר הממלכתי, שהוא עוד מנגנון שרק המדינה המודרנית יכלה להקים ולקיים, את המקום שבו אוכלוסיית ההמון רכשה ידע וזהות משותפים.
גם החוקר בנדיקט אנדרסון חקר את הנושא והזדקק להמהפכה התעשייתית בבואו להסביר את תופעת הלאומיות.
אומנם הוא רואה בדפוס, שהומצא במאה החמש עשרה, את הגורם להיווצרותם של לאומים, אולם מהפכת הדפוס, שחיסלה את המונופול הדתי על הידע ואיפשרה את התגבשותן של שפות לאומיות, הסתיימה גם כן במאה התשע עשרה כחלק מהמהפכה התעשייתית.
החוקרת חדוה בן-ישראל תיארה את היווצרותן של אומות בשלושה שלבים: האחד, האומה המודרנית התעצבה במהלך של תהליכי מודרניזציה, לרבות שיפור התחבורה, שגיבשו את האוכלוסייה לקבוצה המודעת לייחודה ואחדותה.
שנית, הצטרפותו של מרכיב פוליטי לתודעה האתנית, ולבסוף, גיוס ההיסטוריה והתרבות כדי לתת לאומה מימד רוחני ולעיתים אף גשמי באמצעות חלוקת דרכונים, דגלים ושירת המנון.
החוקר הבריטי-יהודי, מייקל ביליג, הגה את רעיון הלאומיות הבנאלית, לפיו הלאומיות והלאומנות ננטעים בתודעת האזרחים באופן תת-מודע אשר מגבש ומלכד אותם אף יותר, ומדיר את אלו הנמצאים מחוץ לגבולות.
זאת, למשל באמצעות שמות הרחובות, הצבת דגלים במרחב הציבורי, הצגת גבולות המדינה בתחזית מזג האוויר (והתעלמות מהסובב לה), שימוש תכוף בנרטיב ה"אנחנו" וה"שלנו" בחדשות או תמיכה גורפת בנבחרות הספורט הלאומיות.
אנתוני סמית, תלמידו של ארנסט גלנר, דגל בגישת ביניים לה קרא "אתנו-סימבולית".
לפי סמית, לא ניתן לראות את האומות המודרניות כיצירה מודרנית לחלוטין בשעה שאותן קהילות עצמן, במקרים רבים, התקיימו גם בתקופות קודמות והן נושאות את אותו שם ואת אותו מטען תרבותי וסימבולי.
סמית הגדיר כי המונח 'אתניות' הוא המקבילה הקדם-מודרנית ל'לאומיות' המודרנית.
בראייתו של סמית, ה"לאומיות" מהווה התפתחות של ה"אתניות" שקדמה לה (בניגוד לגישה המודרניסטית).
ההיסטוריון אדריאן הייסטינגס שמייצג את הגישה הפרימורדיאלית, וביקר רבות את ההיסטוריוגרפיה והפרשנות המודרנית, מייחס לדת ולשפה את מקור הלאומיות ולכן רואה במאות השנים שקדמו לעידן המודרני את המקור ללאומיות.
להבדיל מהובסבאום, שעל מנת להוכיח את הנחת היסוד שלו מראה כי המושג "לאום" במתכונתו הנוכחית מופיע במילונים של שפות שונות רק בסוף המאה התשע עשרה, הרי שהייסטינגס קובע כי כל המובנים המהותיים של הלאום מצויים במשמעות המילה עוד בימי הביניים.
לדבריו, "המחלוקות העיקריות (...) מתלבנות משאנו מאמצים את ההבחנה בין קהילה אתנית לאומה".
באמירתו זו ישנה הבנה כי ללאומיות יש מאפיינים מודרניים, אולם הבסיס ללאומיות אינו מודרני ולבטח שלא מומצא וקדמה לה מודעות אתנית.
הרעיון הלאומי במובנו האתני, לפיו עם זכאי לטריטוריה משלו שבה יוכל לתת ביטוי לתרבותו המיוחדת, התפתח במאה ה-19 באירופה בהשראת הוגים כיוהאן גוטפריד הרדר ויוהאן גוטליב פיכטה.
הוא התבטא בתנועה הלאומית הגרמנית, שהיוותה תגובה לכיבוש הצרפתי ולרעיונות השוויון האוניברסליים של המהפכה הצרפתית, ותבעה את איחוד כל הנסיכויות הגרמניות למדינה אחת.
הוא התבטא גם בתנועה הלאומית היוונית ובמלחמת העצמאות היוונית, שהביאה לעצמאות יוון משלטון האימפריה העות'מאנית ב-1832, ובתנועה הלאומית האיטלקית, שהושפעה מדמויות כמו ג'וזפה מציני וג'וזפה גריבלדי והביאה לאיחוד איטליה ב-1861.
רעיון הלאומיות הלך והתפשט במהלך המאה ה-19 ברחבי אירופה, וההמונים החלו לדרוש כינון מדינות לאום שונות.
הביטוי המשמעותי ביותר של דרישה זו היה באביב העמים בשנים 1848 ו-1849, שבו התחוללה סדרה של מרידות ברחבי אירופה, חלקן הגדול על רקע דרישה להכרה בזכות להגדרה עצמית של לאומים שונים.
מראשית המאה ה-20 המשיך רעיון הלאומיות להתפשט.
קריסת האימפריה האוסטרו-הונגרית והאימפריה העות'מאנית בעקבות מלחמת העולם הראשונה הביאה לכינונן של מדינות לאום רבות, וחבר הלאומים אף הכיר בזכותם של לאומים להגדרה עצמית.
לאחר מלחמת העולם השנייה והקמת ארגון האומות המאוחדות חלחל רעיון הלאומיות אף אל מעבר לגבולות אירופה, וארצות רבות שהיו נתונות תחת שלטון קולוניאליסטי החלו לדרוש אף הן שחרור לאומי, וכך זכו עשרות רבות של מדינות באסיה ובאפריקה בעצמאות מדינית.
במהלך המאה ה-20 הייתה גם תקופה אפלה בתולדות הרעיון הלאומי, כשמגמות לאומניות קיצוניות הגיעו לשיאן, שמצאו את ביטוין בפריחת המשטרים הפאשיסטיים בספרד, בפורטוגל ובאיטליה ובמשטר הנאצי בגרמניה, משטרים שהשתמשו בלאומיות להצדקת קיצוניותם.
בסוף המאה ה-20, נדמה היה שתם תור הזהב של הלאומיות.
בעקבות תהליך הגלובליזציה חלה ירידה בחשיבותה של מדינת הלאום, וירדה לכאורה חשיבותו של מושג הלאומיות.
על המרכזיות שלו החלו לערער הן מושגים רחבים יותר, כגון תפיסה אוניברסליסטית של האנושות, והן מושגים צרים יותר של קבוצה אתנית, קבוצה דתית וכדומה (וראו גם גלובליזציה)..
למעשה, חוקרים רבים טענו לתום עידן הלאומיות ולעידן פוסט-לאומי חדש.
עם זאת, במקביל למגמות הפוסט לאומיות שהתבטאו, למשל, בהתחזקות האיחוד האירופי על פני החלוקה הלאומית, חלו בסוף המאה העשרים גם תופעות של פריחה לאומית מחודשת.
במזרח אירופה, באזורים שהיו בשליטת ברית המועצות, חלה התעוררות לאומית חזקה אצל העמים השונים, הן במדינות הבלטיות, הן בארצות שבשני צידי הרי הקווקז, והן באוקראינה, מולדובה ועוד.
יוגוסלביה היא דוגמה לפדרציה שהתפרקה למרכיביה הלאומיים.
גם במערב אירופה ישנה התעוררות לאומית אצל מיעוטים הדורשים עצמאות, כמו הבסקים בספרד, הסקוטים והאירים בבריטניה, הקורסיקאים והברטונים בצרפת, והאוסטרים בדרום טירול.
זאת במקביל להמשך תביעות של עמים לא אירופיים לעצמאות, כמו הכורדים בטורקיה, בעיראק ובסוריה, הטמילים בסרי לנקה, והפלסטינים בישראל.
פיגועי 11 בספטמבר 2001, והאווירה הציבורית בעקבותיהם, במיוחד בארצות הברית, נטלו אף הם חלק בחיזוק המגמה הלאומית אצל חלקים בציבור, וחיזקו את ההסתמכות המחודשת על מדינות הלאום כבסיס הארגון החברתי, תופעה המכונה לעיתים נאו-לאומיות.
דחיית חוקת האיחוד האירופי ביוני 2005 במשאלי העם שנערכו בצרפת ובהולנד, מעידה כי מוקדם מדי להספיד את הלאומיות גם בארצות מערב אירופה המבוססות, אך מאידך, אשרורה של אמנת ליסבון ב-1 בדצמבר 2009 מעלה שוב את השאלה.
כמו כן, התחזקות של מפלגות ימין קיצוני כמו המפלגה הנציונל-דמוקרטית של גרמניה, האיחוד הלאומי בצרפת וניצחון דונלד טראמפ בבחירות 2016 ובחירות 2024 לנשיאות ארצות הברית, וגם פרישת הממלכה המאוחדת מהאיחוד האירופי – מראות על התחזקות הלאומיות.
תיאוריות לגבי לאומיות בעת העתיקה
לעיתים קרובות חוקרים נוהגים לתארך את ראשית הלאומיות לשלהי המאה ה-18 וראשית המאה ה-19, תקופתה של הכרזת העצמאות של ארצות הברית והמהפכה הצרפתית, אם כי היו חוקרים חשובים שטענו שלאומיות התקיימה בצורות ואופנים שונים כבר בימי הביניים ואפילו בעת העתיקה.
מדען המדינה טום גרווין כתב כי "תופעה דומה באופן מוזר ללאומיות המודרנית תועדה בקרב עמים רבים בימי הביניים וגם בתקופה הקלאסית".
כדוגמה, הוא מנה את היהודים, היוונים, הגאלים והבריטונים הקלטים.
חוקרים רבים התייחסו למרידות יהודה ברומא כדוגמת המרד הגדול (66–73 לסה"נ) ומרד בר כוכבא (132–136 לסה"נ) כדוגמאות ללאומיות בעת העתיקה.
חוקר אחר שמקבל את קיומה של לאומיות בעת העתיקה היה דוד גודבלט, חוקר ההיסטוריה של עם ישראל בתקופת בית שני.
בספר שעסק בנושא, כתב גודבלט שהעם היהודי התאפיין בזהות לאומית בעת העתיקה.
לטענתו, התנ"ך, הספרות הפוסט-מקראית וההיסטוריה של העם היהודי כולם מהווים בסיס לזהות קיבוצית לאומית.
על אף שיהודים רבים בעת העתיקה היו אנאלפביתים (כמו שכניהם), הנרטיב הלאומי שלהם התגבש והתחזק באמצעות קריאה בציבור.
השפה העברית גם כן יצרה ושימרה זהות לאומית.
עבור היהודים, גם אלו שכבר לא דיברו עברית, כל מי שנתקל בה, אם בכתב ואם בעל פה, ידע שזו היא שפת האבות, שפת הספרות הלאומית ושפת הדת הלאומית.
בספרו "בנייתן של אומות: התנ"ך והיווצרות מדינות הלאום", טוען חוקר הלאומיות אדריאן הייסטינגס כי בעוד שהלאום והלאומיות הן תופעות המאפיינות בעיקר את העולם הנוצרי, "היוצא מן הכלל היחיד לטענה זו הם היהודים".
לדעתו, היהודים הם, ככל הנראה, "הלאום הראשוני האמיתי", שסיפק לנצרות את המודל הלאומי דרך דוגמת עם ישראל הקדום כפי שמופיעה במקרא.
הייסטינגס סבור כי "הפרדוקס הענקי של ההיסטוריה היהודית הוא שהעם שנתן לעולם את הדגם לאומתיות, ואפילו להוויה של מדינת לאום, איבד אותה למשך כמעט אלפיים שנה, וחרף זאת שרד".
לפי הייסטינגס, הסיבה לשרידות הלאומית הזו מאז חורבן ירושלים בידי הרומאים ועד הקמת מדינת ישראל המודרנית נעוצה בכך שהיהודים שימרו את זהותם הלאומית בגולה על ידי טיפוח הזיכרון הקולקטיבי ושימור על התנ"ך ויצירות טקסטואליות הקשורות בו.
לכן, "הם נשארו יחד כלאומיות ולא כאתניות".
כאשר באירופה התגבשה הלאומיות האתנית המודרנית, מצבם של היהודים נעשה לאנומלי.
מצב עניינים זה, והגירוי שסיפקו תנועות לאומיות שהתפתחו באירופה, הובילו להופעת התנועה הציונית, ששאפה להקים מדינת לאום יהודית.
מראשית צמיחתו, הוטחה ברעיון הלאומיות ביקורת, בעיקר מצד תנועות חברתיות שטענו לבכורה של עקרונות מארגנים אוניברסליים אחרים.
ראשיתה של הביקורת הייתה מהכיוון הסוציאליסטי.
הסוציאליסטים טענו כי הלאום הוא קבוצה חברתית מגבילה, ועל האדם להכיר בכך כי החשיבות העליונה בארגון החיים החברתיים היא של המעמד.
הוגים מרקסיסטים אף טענו כי הלאומיות היא בגדר תודעה כוזבת, המשרתת את בעלי ההון על-מנת לאפשר את שליטתם בפועלים, ולמנוע אחדות כלל עולמית, פורצת גבולות, של הפרולטריון.
נגד ביקורת זו ניתן לטעון שרק בעלות משותפת על אמצעי הייצור של קבוצה מגובשת, החולקת בנוסף לכך מרקם חיים משותף, תוכל להבטיח שוויון והיעדר ניכור בין חבריה.
לפיכך לאומים שונים החיים זה לצד זה באחווה ושיתוף הדדי, ולא פירוקן של מסגרות השתייכות קטנות לטובת שלטון ריכוזי שעלול להיות מנוכר לעובדים, עשוי להיות הגשמה ריאליסטית יותר של החזון הסוציאליסטי.
ביקורת נוספת על רעיון הלאומיות הגיעה מכיוונים פוסט מודרניים.
לאוואל היא עיר בירת מחוז מאיין (Mayenne) שבחבל ארצות הלואר בצפון-מערב צרפת.
העיר משתייכת מסורתית לפרובינציה ההיסטורית מֵן (Comté du Maine).
היא שוכנת בתווך בין שלושה אזורים היסטוריים בעלי חשיבות גדולה: ברטאן, נורמנדי ואנז'ו, ובשל מורשתה העשירה זכתה להימנות עם הערים הנושאות את התואר "עיר של אמנות והיסטוריה" (Ville d'Art et d'Histoire).
לאוואל יושבת על הנהר שנתן את שמו למחוז: נהר מאיין (Mayenne), והיא מהווה את ליבו של אזור שבו חיים כ-98,000 איש.
מיקומה של העיר של ימינו, בעמק המאיין, כמחצית-הדרך בין שתי הערים העתיקות לה מאן ורן, נזכר כבר בכתבי לוקאנוס בתקופת יוליוס קיסר.
לאוטארו (בספרדית: Lautaro; מקור במפודונג: Leftraru, שפירושו קרקרה מצוייצת (Crested Caracara) מהירה; סביבות 1535–1557) היה טוקי (מנהיג צבאי נבחר של בני המפוצ'ה בימי מלחמה) מבני המפוצ'ה בשלב הראשון של מלחמת האראוקו.
לאוטארו היה בנו של לונקו (מנהיג מפוצ'ה בימי שלום), ובשנת 1550, בהיותו כבן 15 שנים, נשבה בידי פדרו דה ואלדיביה, הקונקיסטאדור כובש צ'ילה, ואולץ לשמש עבורו כסייר.
אף על פי כן שמר לאוטארו על קשרים עם בני המפוצ'ה, ובו בזמן למד את דרכיהם של הספרדים ואת דרכם לנהל מלחמה.
לאחר כשלוש שנים בשבי נקרתה לפניו ההזדמנות לחזור לאנשיו ולנקום במשעבדיו בהעבירו לידיהם את הידע שצבר, כגון אופן השימוש בסוסים ופיתוח טקטיקות לחימה כנגד הספרדים.
לאטארו נבחר כטוקי ובקרב טוקאפל (Tucapel; 25 בדצמבר 1553) הובסו ולדיביה ואנשיו בידי בני המפוצ'ה בהנהגתם של קאופוליקאן וקולוקולו (Colocolo), ועל אף נסיונותיו של לאוטארו להציל את חיי השבויים הספרדיים, לא עלה הדבר בידו.
בשנים שלאחר מכן השתתף לאוטארו במספר קרבות במסגרת העימות המתמשך שזכה לשם מלחמת האראוקו, ביניהם המצור על קונספסיון בשנת 1554. בשנת 1557, בקרב מטקיטו (Mataquito) הפתיעו הספרדים, תחת פיקודו של פרנסיסקו דה וייאגרה (Villagra) את מחנה המפוצ'ה בו שהה לאוטארו, הביסו את המפוצ'ה והרגו את לאוטארו.
לאוטארו הפך לאחד מסמליה של מלחמת האראוקו, לאב טיפוס של מנהיג צבאי צ'יליאני נועז ומקורי וכסמל להתנגדות המפוצ'ה לכיבוש הספרדי.
במאה ה-19 הועלתה התנגדות המפוצ'ה לספרדים על נס בידי תומכי העצמאות, ולאוטארו הפך לסמל התנגדות הלאומיות הצ'יליאנית הצעירה לכיבוש של המלוכנים נאמני הכתר הספרדי.
בספרות הונצח לאוטארו כגיבור בפואמה האפית לה אראוקנה (La Araucana), שחיבר אלונסו דה ארסייה על כיבוש צ'ילה.
במאה ה-20 קשר לו כתרים המשורר הצ'יליאני חתן פרס נובל לספרות פאבלו נרודה.
על שמו נקראה לשכת לאוטארו (Logia Lautaro), אגודת סתרים שהוקמה בסוף המאה ה-18 ערב מלחמות העצמאות של אמריקה הלטינית בידי פרנסיסקו דה מירנדה (Miranda) במטרה להביא את העצמאות, ואשר על חבריה ניתן למנות את סימון בוליבר, חוסה דה סן מרטין ואת ברנרדו או'היגינס.
לאווה רקורדס היא חברת תקליטים אמריקאית, בבעלות יוניברסל מיוזיק גרופ שפועלת דרך ריפבליק רקורדס.
לאווה רקורדס נפתחה ב-1995 על ידי ג'ייסון פלום, שהתחיל את הקריירה שלו באטלנטיק רקורדס.
אחד מאנשי ה A&R הכי טובים בתעשיית המוזיקה, בתחילת הקריירה שלו פלום היה אחראי להחתמה של אמנים פופולריים שמכרו מיליוני אלבום, כמו טויסטד סיסטר, סדיק רוו, אריה לבן, וטורי אמוס, וגם עזר להתחיל את הקריירה של The Stone Temple Pilots, וקולקטיב סול.
מאז תחילת החברה היא עזרה לאמנים להתפרסם, כמו אות'וריטי זירו, קיד רוק, מטצ'בוקס טוואנטי, אונקול קראקר, שוגר ריי, הקורס, ונסה לין ויליאמס, התזמורת הטרנס סיבירית, וסימפל פלאן.
באוגוסט 2005, פלום התפטר מתפקידו כיושב ראש ומוציא לפועל ראשי של תקליטי אטלנטיק, וסיים קריירה של 26 שנים עם החברה.
פלום נהיה היושב ראש והמנכ"ל של תקליטי וירג'ין ארצות הברית, בעקבות התפטרותו של מט סרלטיק באותו חודש.
באוקטובר 2005, וורנר מיוזיק גרופ שילבה את תקליטי לאוה עם קבוצת תקליטי אטלנטיק.
וורנר תכננו את המהלך הזה אחרי עזיבתו של פלום
לאוורת השילוש-סרגייב (רוסית: Троице-Сергиева лавра) הוא המנזר הגדול ביותר ברוסיה, והוא שוכן במרכז העיר סרגייב פוסאד במחוז מוסקבה הנמצאת במרחק של כ-90 ק"מ ממוסקבה, על הדרך המובילה לירוסלבל.
המנזר הוקם במאה ה-14 על ידי סרגיי רדונז'סקי ומילא תפקיד חשוב בהיסטוריה של רוסיה.
המנזר הוקם ב-1345 על ידי סרגיי מראדנז', אחד מהקדושים החשובים ביותר של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית.
האב סרגיי בנה בגבעת מאקובץ כנסייה מעץ לכבוד השילוש הקדוש.
התקופה שלאחר הקמת המנזר מתועדת היטב במסמכים המתייחסים לחייו של האב סרגיי ותלמידיו.
האב סרגיי הסדיר את מעמדו החוקי של המנזר (באמצעות כתב זכויות) ב-1355, אך בעקבות פעולה זו עלה הצורך להקים בניינים נוספים כגון רפקטוריום, מטבח ומאפייה.
כתב הזכויות של האב סרגיי היה מודל עבור מאמיניו שהקימו למעלה מ-400 קלויסטרים ברחבי רוסיה.
האב סרגיי תמך בדמיטרי דונסקוי ובמאבקו נגד הטטרים, ושלח שניים מנזיריו, פרסבט ואוסליביה, להשתתף בקרב קוליקובו (1380).
פרסבט נהרג מיד בתחילת הקרב כשנלחם נגד בוגיטאר טטרי.
האב סרגיי נפטר ב-1392 והמנזר עצמו נשרף באש כאשר יחידה מטעם אורדת הזהב פלשה לאזור ב-1408.
האב סרגיי הוכרז כקדוש של נסיכות מוסקבה ב-1422. באותה שנה נבנתה קתדרלת האבן הראשונה על ידי קבוצה של נזירים סרבים, שהקימו מקלט במנזר לאחר קרב קוסובו.
שרידיו של האב סרגיי מצויים מאז בקתדרלה, המוקדשת לשילוש הקדוש.
ציירי האיקונינים הרוסים הבכירים של רוסיה, אנדריי רובלב ודנייל צ'יורני, הוזמנו על מנת לקשט את הקתדרלה בפרסקות.
המסורת שהונהגה מאז הייתה שבני משפחת המלוכה של נסיכות מוסקבה מוטבלים במקום ומתפללים שם.
ב-1476 הזמין איוואן השלישי מספר אומנים מפסקוב על מנת שיבנו עבורו את כנסיית רוח הקודש.
מבנה זה הוא אחת הדוגמאות הבודדות ששרדו מאז לכנסייה רוסית עם מגדל פעמונים.
פנים הכנסייה מכיל את הדגמים הקדומים ביותר של אריחי זכוכית קישוטיים.
בתחילת המאה ה-16 הוסיף ואסילי השלישי את אגף ניקון ואוהל סראפיון.
במקומות הללו נקברו כמה מתלמידיו של האב סרגיי.
בנייתה של קתדרלת לקיחתה של מריה הקדושה לשמים נמשכה 26 שנים, והיא החלה ב-1559 לפי הוראה של איוואן האיום.
הקתדרלה מבוססת על הקרמלין במוסקבה, אך גדולה ממנו בהרבה.
בין האיקונות מהמאות ה-16 עד ה-18 מוצגת יצירת המופת של האמן סימון אושאקוב, האיקונין של הסעודה האחרונה.
קבוצה של אמנים מירוסלבל צבעה את הקירות הפנימיים בפרסקות בצבעי סגול וכחול ב-1684. בקטקומבה קבורים בוריס גודונוב, משפחתו ומספר פטריארכים אחרים מהמאה ה-20.
עושרו ושטח אדמותיו של המנזר גדלו מאוד במהלך המאה ה-16. במקביל, העצים שמסביב למנזר הוסרו, ובמקומם הוקם כפר ליד חומות המנזר.
הכפר הזה התפתח לעיר המודרנית סרגייב פוסאד.
הקלויסטר עצמו היה מרכז חשוב של תיעוד ההיסטוריה וציור איקונינים.
מול חומות המנזר הוקם מנזר הנשים על שם הקדוש פאראסקבאס.
גדר הכלונסאות מעץ שהקיפה את הקלויסטר הוחלפה בחומת אבן שאורכה 1.5 ק"מ ב-1550, והיו בה 12 מגדלים שמילאו תפקיד חשוב בהגנת המנזר מפני המצור הפולני-ליטאי שהיה בין 1608 ל-1610. ב-1618 המלך ולאדיסלב הרביעי מפולין צר על המנזר, אך לא הצליח במאמציו לכבוש אותו.
כעדות למצור זה לא תוקן חור שנפער בשערי הקתדרלה.
עד לתקופה שבה הקיסר פיוטר הגדול הצליח פעמיים למצוא מקום מחסה במנזר, בשלהי המאה ה-17, נבנו במנזר בניינים ספורים.
בהם ארמון הבארוק של הפטריארכים, וארמון מלוכה שחזיתו צבועה בדגם לוח שחמט.
הרפקטוריום על שם האב סרגיי, ששטחו 510 מ"ר ואף הוא צבוע בדגם לוח שחמט, נחשב לחדר הגדול ביותר ברוסיה.
כנסיית לידתו של יוחנן המטביל (1699–1693) מומנה על ידי משפחת סטרוגאנוב ונבנתה מעל אחד השערים.
מבנים אחרים מהמאה ה-17 כוללים את תאי הנזירים, בית חולים עם כנסייה סמוכה וקפלה שנבנתה מעל באר מים מקודשת ב-1644.
ב-1744 הוענק לקלויסטר שבמנזר מעמד של לאוורה על ידי הקיסרית יליזבטה.
המטרופוליט של מוסקבה התמנה בעקבות זאת לארכימנדריט של הלאוורה.
יליזבטה חיבבה את הלאוורה ובכל שנה הלכה ברגל ממוסקבה לקלויסטר.
בן זוגה הסודי, אלכסיי ראזמובסקי, ליווה אותה במסעותיה ומימן כנסיית בארוק גדולה עבור הבתולה מסמולנסק, וכנסייה זו הייתה הבניין החשוב האחרון שנבנה במנזר.
תרומה נוספת של יליזבטה ללאוורה הייתה מגדל הפעמונים הכחול-לבן בסגנון הבארוק, שגובהו 88 מטרים והוא אחד הבניינים הגבוהים ביותר ברוסיה מאז.
האדריכלים שבנו את המגדל היו איוואן מיצ'ורין ודמיטרי אוכטומסקי.
במהלך המאה ה-19 הלאוורה שמרה על מעמדה כמנזר הרוסי העשיר ביותר.
ב-1742 הוקם בה בית קברות, וב-1814 הוא הוחלף באקדמיית הכנסייה הנוצרית.
בתקופה זו הוקמה הספרייה בלאוורה המכילה אוסף מכובד של כתבי יד וספרים שהשתמרו מאז הקמתה.
אוסף חפצי הקודש מימי הביניים משך אלפי מבקרים.
הלאוורה שמרה על מספר נחלות בסרגייב פוסאד, ואחת מהן היא מקום הקבורה של הפילוסופים השמרניים קונסטנטין לאוניטב ווסילי רוזנוב.
ב-1920 סגרה ממשלת ברית המועצות את הלאוורה.
הבניינים עברו לשימושם של מוסדות אזרחיים או הוכרזו כמוזיאונים.
ב-1930 נהרסו פעמוני המנזר, כולל פעמון הצאר שמשקלו היה 65 טון.
פאוול פלורנסקי ותומכיו נכשלו בהשגת מטרתם שהייתה למנוע מהשלטון לגנוב ולמכור את אוסף חפצי הקודש הנוצריים.
חפצים רבים אבדו או הועברו לאוספים אחרים.
בזמן מלחמת העולם השנייה נקט סטלין בגישה יותר מקלה כלפי הכנסייה, וב-1945 הלאוורה חזרה לבעלותה של הכנסייה הפרבוסלבית הרוסית.
ב-16 באפריל 1946 התחדשו הטקסים הדתיים בקתדרלת לקיחתה של מריה הקדושה לשמים, וב-1948 נפתחה האקדמיה מחדש.
הלאוורה שימשה כמקום המושב של פטריארך מוסקבה עד 1983, ובאותה שנה הפטריארך הורשה לעבור למנזר דנילוב במוסקבה.
לאחר מכן המנזר המשיך לשמש כמרכז ראשי ללימודי דת.
עבודות השחזור העיקריות התבצעו בשנות ה-60 וה-70. ב-1993 לאוורת השילוש הקדוש הוכרה כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
כיום מתגוררים במנזר כ-200 נזירים ופועלות בו 10 כנסיות.
לאוורת קייב-פצ'רסק (באוקראינית Києво-Печерська лавра; ברוסית Киево-Печерская лавра), הידועה גם כמנזר המערות, היא מתחם של מנזרים וכנסיות בקייב בירת אוקראינה, ואחד המתחמים הכנסייתיים העתיקים והחשובים בעיר.
המתחם שוכן על הגדה הימנית והגבוהה של נהר הדנייפר, דרומית-מזרחית למרכזה של קייב, ובנוי על שתי גבעות שגיא חוצץ ביניהן.
המנזר הוקם בשנת 1051 בתקופת הנסיך ירוסלב הנבון, על ידי הנזיר אנטוניוס ותלמידו פאודוסי.
במאה ה-12 זכה המנזר למעמד של "לאוורה" – מנזר ראשי גדול, ועד שנת 1688 הוא השתייך לפטריארך קונסטנטינופול, ולאחר מכך לפטריארך של מוסקבה.
בשנת 1990 הוכרז המנזר כאתר מורשת עולמית והוא נחלק לכנסייה (החלק התחתון) ולמוזיאון (החלק העליון).
בשנת 2023 הוכרז המנזר אתר מורשת עולמית בסיכון בשל הפלישה הרוסית לאוקראינה.
במאה ה-11 היה השטח מכוסה ביערות שבהם נהג להתפלל אנטוניוס הקדוש, נזיר שהגיע לקייב ממנזר אספיגמנו (Εσφιγμένου) בהר אתוס.
הוא חפר לעצמו מערה על גבעת ברסטוב וקבע בה את מגוריו.
עם הזמן הצטרפו אליו נזירים נוספים שחפרו גם הם מערות במקום, ובמקום קמה קהילה.
בשנת 1062 העניק הנסיך איזיאסלב הראשון את הגבעה כולה לנזירים, ובמקום נבנה מנזר בעזרת אדריכלים מקונסטנטינופול, אשר זכה לשם פצ'רסק.
בשנת 1073 הוקמה כנסיית אבן שבנייתה הסתיימה ב-1189. כנסייה זו שונתה במהלך השנים אך קיימת עד היום.
ב-1096 נהרס המתחם בפלישת הקומנים, אך נבנה מחדש וחומת מגן נבנתה סביבו.
עוד הוקמו במקום כנסיות נוספות.
בשנת 1240 נבזז המנזר ונהרס בכיבוש קייב על ידי המונגולים.
לא ברור מתי הוא שוקם, אך ידוע שבמאה ה-14 שוב ניצבה במקום הכנסייה הגדולה (הקתדרלה אוספנסקי), ובמקום נטמנו אנשי אצולה ונסיכים.
בשנת 1470 חודשה הכנסייה הגדולה ועוטרה מחדש.
בשנת 1596 כשל ניסיון להעביר את המתחם לרשות הכנסייה האוקראינית האוניאתית שכן הנזירים התנגדו לכך בכוח, והמנזר נותר כפוף לפטריארך קונסטנטינופול ושימש כמעוז האמונה האורתודוקסית באוקראינה.
בית דפוס קם במנזר ב-1615 והודפסו בו ספרים בנושאי דת והיסטוריה.
עוד הוקם במנזר בית ספר ללימודי דת, שפועל גם כיום.
לקראת סוף המאה ה-17 הוקמו חומות מגן סביב המתחם, ואלה חוזקו בתקופת פיוטר הגדול, עת נודע המקום כמבצר פצ'רסק.
החל משנת 1688 היה המתחם תחת שליטת הפטריארך ממוסקבה.
בשנת 1718 התחוללה שרפה גדולה שפגעה קשות בקתדרלה, בבית הדפוס, בארכיון ובספריה, אך עד 1729 שוקמו כל המבנים.
בשנים 1731–1745 הוקם מגדל הפעמונים הנישא לגובה של 96.5 מטר.
מאז 1786 נתון המתחם בשליטתו של המיטרופוליט של קייב.
במאה ה-19 שכנו שישה מנזרים במתחם - המנזר הגדול, בית חולים טרויצקי, המערות הקרובות, המערות הרחוקות, מנזר גולוסייב ומנזר קיטייב.
בכנסייה הגדולה ניצב איקונין של מריה, אם ישו ושכנו בה קברים של מספר אצילים מקומיים.
ב-1926 הוכרז המתחם כשמורת טבע והיסטוריה ובשנת 1930 נסגר המנזר סופית וחלק מהנזירים הוגלו או נהרגו.
בשנת 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, פוצצה כנסיית התרדמה וחרבה לחלוטין למעט המגדל הדרום-מערבי, אם כי לא ידוע אם בידי הרוסים או הנאצים.
בשנת 1988 הוקם מנזר חדש בשטח המערות הקרובות, וב-1995 הוחלט על הקמה מחדש של הכנסייה הגדולה והיא נפתחה לציבור בשנת 2000.
עם המבנים החשובים במתחם נמנים:
כנסיית מנזר ניקולסקי והמבנים הסמוכים לה
כנסיית הולדת מריה אם ישו
מגדל הפעמונים הגדול (רוסית Большая Лаврская колокольня; אוקראינית Велика Лаврська дзвіниця) הוא אחד המבנים הבולטים בנוף העיר.
הבניין נבנה בשנים 45–1731 על ידי האדריכל יוהאן שנדל (Johann Gottfried Schädel) במימונו של ההטמאן הקוזאקי איוון מזפה.
גובה המבנה בן ארבע הקומות, כולל כיפתו המוזהבת והצלב, הוא 96.5 מטר, והוא בנוי בסגנון קלאסי.
קוטר הקומה התחתונה עומד על 28.8 מטר ועובי הקירות הוא כ-8 מטר.
הבניין מעוטר בעמודים – בקומה השנייה 32 עמודים בסגנון דורי, בשלישית 16 עמודים בסגנון איוני וברביעית 8 עמודים בסגנון קורינתי.
בקומה השלישית היו בעבר פעמונים שהוסרו מאוחר יותר, וכיום מותקנים במבנה רק שלושה פעמונים מהמאה ה-18. בקומה זו נמצאת גם מרפסת מבקרים המאפשרת תצפית על העיר.
בקומה הרביעית הותקן בשנת 1903 שעון המשמיע קול צלצול אחת לרבע שעה.
בשל השעון ידוע המגדל גם בשם "מגדל השעון".
מאז שהותקן שבת השעון רק פעם אחת, בספטמבר 1941 כאשר פוצצה כנסיית התרדמה, ותיקונו ארך שש שנים.
הכנסייה נבנתה בסגנון רוס של קייב אך לאחר מספר שינויים במהלך המאה ה-17 והמאה ה-18 היא משמשת דוגמה לסגנון הבארוק האוקראיני.
הכנסייה ממוקמת מעל לשערים הקדושים, השערים הראשיים של המנזר, וסמוך לכניסה אליה שוכנים חדרי השומרים.
מדרגות אבן מובילות אל הכנסייה אל המבנה, וקירותיו החיצוניים מכוסים בפרסקות אשר חודשו בשנים 1900–1901. הכנסייה מחולקת לשלושה מתחמים ובכל אחד מהם אפסיס בצידו המערבי.
המבנה הוקם בשנים 1106–1108 מעל הכניסה הראשית למתחם וכחלק מביצוריו.
הוא הוקם בידי נכדו של הנסיך הגדול של צ'רניגוב אשר ויתר על תוארו והיה לנזיר במשך 36 שנים.
הוא גם הקים בית חולים של המנזר, ולאחר הריסת קתדרלת המנזר בידי המונגולים במאה ה-13 הייתה כנסייה זו לכנסייה הראשית של המתחם.
במהלך עבודות השיפוץ במאות ה-17 וה-18 הוחלפה הכיפה על עיטוריה הפנימיים, ובשנת 1725 הוצבה נברשת גדולה ל-16 נרות.
במהלך השנים 1730–1740 צוירו פרסקות בגם חלק הפנימי של הכנסייה, והם מבוססים על אירועים מהברית החדשה ועל המסורת האוקראינית.
בשנים 1957–1958 נערכו עבודות שיקום נרחבות שכללו את שיקום העיטורים, התקנת כיסוי זהב חדש על הכיפה וחידוש ציורים חיצוניים.