tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-8 באוקטובר 1715 התחתן יוהאן אוגוסט בשנית עם הדוויג פרדריקה מווירטמברג-ויילטינגן, בתם של פרידריך פרדינד, דוכס וירטמברג-ויילטינגן ואליזבת מווירטמברג-ממפלגארד, אך גם ממנה לא היו לו ילדים.
בשנת 1718 מת אביו קרל וילהלם, נסיך אנהלט-צרבסט, ויוהאן אוגוסט עלה לשלטון במקומו.
יוהאן אוגוסט נחשב לשליט נדיב ונבון, ובשנות השלום של שלטונו התפתחה מאוד הנסיכות, ובמיוחד עיר הבירה צרבסט.
בשנת 1722 הוא מינה את יוהאן פרידריך פאש למנהל המקהלה בצרבסט.
ב-7 בנובמבר 1742 מת יוהאן אוגוסט בצרבסט ללא ילדים, ודודניו כריסטיאן אוגוסט, נסיך אנהלט-דורנבורג ויוהאן לודוויג השני, נסיך אנהלט-דורנבורג ירשו את הנסיכות.
יוהאן בן עלואן הוא כדורגלן עבר תוניסאי-צרפתי ששיחק בעמדת הבלם.
בן עלואן התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של סנט אטיין, ממנה עבר לקבוצת המילואים וממנה לקבוצה הבוגרת.
בקיץ חתם בצ'זנה מהסרייה א'.
בקיץ חתם בפארמה לחמש עונות.
ב-3 באוגוסט 2015 בן עלואן חתם בלסטר סיטי תמורת 8 מיליון אירו.
ב-31 בינואר 2016 הושאל לפיורנטינה, אך נפצע עם הגעתו וסיים את העונה.
ב-18 בינואר 2019 חתם בנוטינגהאם פורסט לעונה וחצי.
ב-5 באוקטובר 2020, בן עלואן חתם באריס סלוניקי מליגת העל היוונית.
בצעירותו, שיחק בן עלואן בנבחרת הצעירה של צרפת.
בשנת הצהיר כי הוא מעוניין לייצג את נבחרת תוניסיה.
הוא זומן לסגל הנבחרת לקראת המשחק נגד , אך לא נכלל בסגל הנבחרת לקראת המשחק כיוון שלא חוסן.
באוקטובר של אותה שנה זומן לנבחרת, אך דחה את הזימון בטענה כי הוא מכוון לשחק בנבחרת צרפת.
ב-23 במרץ 2018 בן עלואן ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–1 נגד .
בן עלואן נכלל בסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2018.
יוהאן אורב (באסטונית: Johann Urb; נולד ב-24 בינואר 1977) הוא שחקן אסטוני.
בגיל עשר לאחר גירושי הוריו עבר לפינלנד ביחד עם אמו ובעלה הפיני.
בגיל שבע עשרה נסע לניו יורק שם מתגורר אביו, החל לפתח שם קריירת דוגמנות, ולאחר מכן למד בבית הספר למשחק מכון לי סטרסברג לתיאטרון ולקולנוע.
ב-2001 שיחק תפקיד קטן בסרט "זולנדר" ואחר כך הופיע גם בסרט "1408".
בטלוויזיה שיחק תפקיד אורח בסדרות "CSI: מיאמי" ו"הפמליה", ב-2006 שיחק בסרט "All In" לצד מייקל מדסן העוסק בסטודנטים לרפואה המנסים לנצח בתחרות פוקר.
הוא שיחק בדרמת הנעורים "מגרש ביתי" כבחור שברוק (סופיה בוש) יוצאת עמו.
ב-2007 שיחק במספר פרקים בסדרה "צהוב!" לצד קורטני קוקס, ב-2008 שיחק בקומדיה "Strictly Sexual" עם אמבר בנסון.
ב-2009 שיחק בתפקיד ראשי בסדרה "איסטוויק".
באותה שנה גילם את תפקיד המאבטח והטייס סאשה, בסרט האפוקליפטי המצליח "2012".
יוהאן אנטון אייסמן היה צייר אוסטרי.
נולד בזלצבורג, חי ויצר ב וב, ידועות במיוחד כמה סצנות קרב פרי מכחולו.
את חלק מהיצירות הוא צייר ביחד עם לוקה קרלוואריס.
החל משנת 1687 הוא פעל בוונציה.
אייסמן נפטר בוונציה בשנת 1698.
יוהאן או ג'ון אקשטיין היה פסל, חרט וצייר יליד גרמניה, שעבד זמן קצר בלונדון לפני שחזר לגרמניה ומשם היגר לאמריקה.
הוא נולד בפופנראוט ליד נירנברג ב-25 בנובמבר 1735, בנו של קונרד אקשטיין, חוטב עצים.
הוא למד באקדמיה לאמנויות בנירנברג לפני שעבר לאנגליה.
ידוע על הקריירה המוקדמת של אקשטיין בלונדון מהעובדה שהוא חתם על התבליט באנדרטה לרוג'ר טאונסנד במנזר וסטמינסטר, שנעשה בבית המלאכה של בנג'מין ותומאס קרטר בשנת 1761. עם זאת, הוא לא תכנן אותה בעצמו, אך עבד על פי מודל מחרס של לוק פרנסואה ברטון.
באפריל 1762 החברה לאמנויות העניקה לו שכר עבור תבליט אבן בפורטלנד, אותו הציג בשנה לאחר מכן בחברת האמנים.
עבודה נוספת נכנסה בעקבותיה בשנת 1764.
בשנת 1765 אקשטיין קיבל את הזמנתו של פרידריך הגדול לעבוד בחצר הפרוסית, שם הפך לפסל הראשי של המלך, כשהוא מבצע עבודות רבות בפוטסדאם.
בשנת 1769 הזמנה נוספת הביאה אותו לחצרו של הדוכס הגדול ממקלנברג בלודוויגשלוסט,
שנה לאחר מכן חזר לאנגליה.
בלונדון הוא הציג דיוקנאות שעווה באקדמיה המלכותית.
לאחר שנה חזר לחצר הדוכסות הגדולה, שם עבד על פסל ועשה תבליטי שעווה, כולל דיוקן של פרידריך פרנץ הראשון.
לאחר ארבע שנים בלודוויגשלוסט הוא חזר לברלין בהזמנת המלך.
בשנים 1775–1776 עיצב עבור מפעל החרסינה והציג את עבודתו באקדמיה.
בשנת 1786 הוא לקח את מסכת המוות של פרידריך, שממנה הכין ראשים לפסלי חזה משעווה.
הוא המשיך לקבל חסות מלכותית מיורשו של פרידריך, פרדריק ויליאם, וייתכן שגילף דגמים של יוהאן גוטפריד שאדו לשער ברנדנבורג בברלין בשנת 1792.
בשנת 1793 כתב אקשטיין לג'ורג' וושינגטון מפוטסדם, וביקש כסף עבור מעברו לארצות הברית, מכיוון שהתכוון להתיישב בפילדלפיה.
לא ידוע אם וושינגטון הגיב, אך אקשטיין נסע לאמריקה באותה שנה, כאשר הוא ובנו פרדריק פרסמו תערוכה של ציורים, פסלים ודוגמיות שעווה בביתם בפילדלפיה.
אקשטיין הפך לחבר מייסד באקדמיה בפילדלפיה ובין השנים 1810–1814 הציג גם עבודות באגודת האמנים, שם כללו תערוכותיו דמות של וושינגטון ברכיבה על סוס, שהייתה מיועדת ככל הנראה לאנדרטה שתוקם בעיר.
אקשטיין היה אמן רב תחומי, אך לא מצא הצלחה גדולה באמריקה.
בינואר 1817 הפליג להוואנה, נמשך על ידי הסיכוי לסיים אנדרטה גדולה שנותרה שם.
אקשטיין היה אביו של יוהאן אקשטיין אחר, צייר שהציג באקדמיה המלכותית בלונדון בין השנים 1787–1802. בשנת 1803 ליווה את סמואל הוד ל"סלע היהלום" ליד מרטיניק.
לאחר מכן נסע לברבדוס שם צייר דיוקנאות של קצינים המוצבים באי, ונראה כי מת באיי הודו המערבית בסביבות 1838.
יוהאן "ג'ק" אונטרווגר היה רוצח סדרתי בין לאומי.
אונטרווגר נולד לעבריינית איטלקייה ולחייל משוחרר אמריקאי.
לאחר שאימו נכלאה, הוא עבר לגור אצל סבו באוסטריה, וסייע לו לגנוב חיות משק מחוות.
כבר כנער, אונטרווגר הורשע ונאסר מספר פעמים מסיבות מגוונות.
בשנת 1976, בגיל 26, הורשע אונטרווגר ונאסר באוסטריה, באשמת רצח תיירת גרמנייה בת 18 שביצע שנתיים קודם לכן.
הוא הרגה על ידי חנק באמצעות חזייתה.
כאסיר, הוא כתב סיפורת ושירה, שנמכרה היטב במולדתו.
בעקבות זאת הופעל לחץ לשחרורו מצד האליטה האמנותית במדינה.
מסע זה התחיל בשנת 1985 והשתתפו בו מיטב אנשי הרוח האוסטרים, כולל כלת פרס נובל לספרות, אלפרידה ילינק, וחתן פרס נובל, גינטר גראס, כמו גם פוליטיקאים בולטים.
לבסוף שוחרר על תנאי בשנת 1990, לאחר ששכנע את הרשויות כי השתקם.
עם שחרורו, אונטרווגר הפך למעין ידוען ולכתב חוץ פלילי בעיתונות.
משרתו החדשה אפשרה לו לקבל מידע מהמשטרה, שסייע לו בהמשך דרכו כרוצח.
הוא חזר לרצוח חודש אחר שחרורו, והתמקד ברציחת נשים.
הוא רצח נשים בגרמניה, צ'כוסלובקיה וארצות הברית.
בסופו של דבר, משטרת אוסטריה החלה לחשוד בו, אך משטרת לוס אנג'לס, העיר שבה שהה באותו זמן, לא הצליחה למצוא הוכחות שקושרות אותו לרצח עובדות המין שנרצחו בתחומה.
עד להעלאת החשדות, משטרת לוס אנג'לס אף נהגה לקחת את אונטרווגר, כעיתונאי, לסיורים באזורי פשע.
המידע שקיבל בסיורים אלו עזר לו בהמשך.
בשנת 1992, אונטרווגר נתפס בפלורידה בעזרת מרשלים אמריקאים, במצוד בינלאומי, שערכה משטרת אוסטריה.
המצוד עבר דרך מספר מדינות בכמה יבשות.
אל אונטרווגר התלוותה במצוד חברתו, ביאנקה מארק.
מעריכים כי אונטרווגר רצח בין 12 ל-15 נשים.
יוהאן אנטון רמבו היה צייר וליטוגרף גרמני.
רמבו הגיע מסאבוי מצד אביו וממשפחת צורפים מפורסמת בקלן מצד אמו.
רמבו קיבל את תמיכתו האמנותית הראשונה בבית הספר בטרייר ממורה לציור כריסטוף האוויץ'.
הוא המליץ על רמבו בשנת 1803 לנזיר בנדיקטיני לשעבר ז'אן הנרי גילסון מלוקסמבורג.
רמבו בילה את השנים עד 1807 בפלורנוויל.
מכתב המלצה נוסף נשלח איתו לפריז כתלמידו של הצייר ז'אק-לואי דויד, שדיוקנאותיו השפיעו עליו בצורה משמעותית.
רמבו שהה בפריז עד 1813. לאחר מכן הוא חזר לעיר הולדתו טרייר כמעט לשנתיים.
בשנת 1815 התקבל לאקדמיה במינכן, שם הפך למשך שנה לתלמידם של הפסלים פרנץ וקונרד אברהרד.
באביב 1816 עבר רמבו לרומא, שם עבד עד יוני והצטרף במהרה לתנועת הנצרתיים והתיידד בין היתר עם פטר פון קורנליוס, קרל פיליפ פור, יוזף אנטון קוך ויוהאן פרידריך אוברבק.
בקיץ 1822 חזר רמבו לטרייר והתיישב שם למשך עשר שנים.
בשנים אלה הוא יצר מספר עצום של ציורים בצבעי מים עם נוף העיר ונהר המוזל.
16 מהם הפכו לתבניות לליטוגרפיות, אותם הפיק ופרסם בעצמו בשנת 1825. באביב 1832 החל רמבו את נסיעתו השנייה לאיטליה, עד ספטמבר 1842.
באיטליה, בנוסף לנופים ולסצנות עממיות, הוא עשה בעיקר עותקים של ציורי קיר ופסיפסים איטלקיים מהמאות ה-13 עד ה-16. בתמיכת המלך הפרוסי, מאוחר יותר, פרידריך וילהלם הרביעי, נרכשה קבוצה של 325 ציורי צבעי מים בשנת 1840 והועברה לעיר דיסלדורף.
במשך זמן רב האוסף נשמר שם באקדמיה לאמנויות יפות.
בשנת 1872 אבדו 27 ציורים בשריפה באקדמיה.
האוסף מצוי במוזיאון האמנות העירוני, מוזיאון מאז שנת 1913.
כשחיפש אוצר לאוסף אמנות בקלן בשנת 1843, הציע הפסל יוהאן גוטפריד שדו את רמבו לתפקיד.
בשנת 1844 החליף רמבו את מתיאס יוזף דה נואל.
בשנת 1854 עלה רמבו לרגל לירושלים, ממנה הוא הרוויח לא רק מבחינה רוחנית, אלא גם מבחינה אמנותית.
הוא גם עשה כמה ליתוגרפיות על בסיס צבעי המים שלו.
הוא עדיין התעניין בעיר הולדתו טרייר ובאנדרטאותיה, ולכן כתב מכתב נגד הריסת השער הצמוד לעיר של הגשר הרומי ודרש לשמור על המעקה ההיסטורי שלו.
בשנת 1858 נבחר רמבו לאזרח הכבוד הראשון בעיר הולדתו בזכות ייצוגיו הציוריים הרבים של מראות טרייר.
יוהאן אנטון רמבו נפטר ב-2 באוקטובר 1866 בקלן בגיל כמעט 76. רחוב ברובע לונגריך בקלן נקרא על שמו.
העיר טרייר מעניקה את פרס רמבו מאז 1961. מצד אחד, הפרס משמש לקידום אמנים צעירים, ומצד שני אמנים מקומיים זוכים לכבוד על מפעל חייהם.
הפרס הוענק מדי שנתיים עד שנת 2010; בהווה יש לו מחזור של ארבע שנים.
יוהאן אלברכט הראשון, דוכס מקלנבורג , היה הדוכס השליט של מקלנבורג-גיסטרו בין השנים 1547–1556 ושל מקלנבורג-שוורין בין השנים 1556–1576. בשנת 1549 יוהאן אלברכט הראשון דאג שהפרלמנט של מקלנבורג יבצע את הרפורמציה עבור הדוכסות כולה.
יוהאן אלברכט נולד ב-23 בדצמבר 1525 בגיסטרו, והיה בנם הבכור של אלברכט השביעי ואנה מברנדנבורג .
עד גיל 13, הוא התחנך על ידי "הכומר הפפיסטי" יוהאן שפרלינג.
בשנת 1539 שלח אותו אביו לחצרו של דודו, יואכים השני, הנסיך הבוחר מברנדנבורג הפרוטסטנטי, שם התחנך יחד עם בן דודו, יוהאן גאורג.
מ-1541 עד 1544, הם למדו יחד באוניברסיטת פרנקפורט אן דר אודר שנוסדה באותה העת.
יוהאן אלברכט היה תומך אדוק של הפרוטסטנטיות כשחזר למקלנבורג.
אף על פי כן, הוא לחם בצד הקיסרי במלחמה השמלקלדית, לבקשת אביו.
כאשר אביו מת ב-1547, יוהאן אלברכט ואחיו אולריך השלישי וגאורג ירשו במשותף את דוכסות מקלנבורג-גיסטרו, ירושה שאושרה על ידי הקיסר קרל החמישי.
בתחילה, יוהאן אלברכט ניהל את חלק מקלנבורג-גיסטרו של הדוכסות לבדו, בעוד אולריך ניהל את הבישופות של שוורין מ-1550 כיורשו של בן דודו מגנוס השלישי וגאורג לחם במלחמה השמלקלדית ונפל ב-1552 לפני פרנקפורט אם מיין.
כחסיד משוכנע של הפרוטסטנטיות יוהאן אלברכט הראשון, בניגוד לאביו, החליט לתמוך בהכנסת הרפורמציה בנחלותיו.
בשנת 1549 הוא ניהל אספה של האחוזות בסטרנברג, אשר קבעה את האמונה הלותרנית לכל חלקי מקלנבורג.
ניתן לראות בכך את ההקדמה הרשמית של הלותרניות כדת המדינה במקלנבורג.
בפברואר 1550, הוא חתם ברית הגנה עם יוהאן, מרקיז ברנדנבורג-קיסטרין ואלברכט, דוכס פרוסיה, אשר לבתו, אנה סופיה, הוא היה מאורס באותה העת.
ב-22 במאי 1551 חתם יוהאן אלברכט על הסכם טורגאו הסודי עם שאר הנסיכים הפרוטסטנטים בצפון גרמניה.
הסכם זה היווה את המסגרת המשפטית למרד הנסיכים ב-1552 נגד הקיסר קרל החמישי, שבו השתתף יוהאן אלברכט הראשון.
דודו היינריך החמישי, ששלט במקלנבורג-שוורין, מת בשנת 1552 ללא יורש זכר.
כאשר אחיו של יוהאן אלברכט, אולריך, תבע אז את הירושה, הקיסר התנגד.
אולריך אילץ את יוהאן אלברכט להסכים להסכם ויסמאר מ-11 במרץ 1555. המחלוקת הוכרעה לבסוף בשנת 1556 על ידי צו רופין על ידי יואכים השני.
צו זה הפך את יוהאן אלברכט הראשון לשליט של החלק המערבי של מקלנבורג, בעוד שאולריך קיבל את החלק המזרחי, הלורדות לשעבר של ורלה, תוך שמירה על ממשלת מדינה משותפת.
אולריך בחר בגיסטרוב כמקום מגוריו.
הדוכס יוהאן אלברכט נחשב לנסיך רנסאנס מודרני ולפטרון האמנויות והמדעים, עם ראש פתוח לגילויים המדעיים של זמנו.
הוא התחייב לרפורמציה וביצע מודרניזציה של המדינה.
הייתה לו ספרייה נרחבת, שבסופו של דבר הגיעה לרשותה של אוניברסיטת רוסטוק.
הוא התעניין בכלים מדעיים ובאסטרונומיה וקרטוגרפיה.
הוא העסיק את טימן סטלה כספרן החצר והקרטוגרף שלו.
הם ביקרו ביחד בחצר הקיסרית בווינה, שם למדו אדריכלות וטכניקות ביצור מודרניות, אותן יישמו לאחר מכן במקלנבורג.
החצר הדוכסית בוויסמר והרחבת טירות דוכסיות שונות וביצורים מודרניים מתוארכים לכוונותיו של יוהאן אלברכט, אם כי לא תמיד היו לו מספיק משאבים כדי לממן את מאמציו.
בין הישגיו העיקריים נכללים הקמת כמה בתי ספר תיכוניים: בגוסטרוב ב-1552, בSchwerin ב-1553 ובParchim ב-1554. הוא נפטר בשוורין ב-12 בפברואר 1576.
ב-24 בפברואר 1555 התחתן יוהאן אלברכט עם אנה סופיה מפרוסיה, בתו של אלברכט, דוכס פרוסיה.
זיגסמונד אוגוסט, דוכס מקלנבורג (1560–1600)
יוהאן אוטו הוך (1855 – 23 בפברואר 1906) הוא הכינוי האחרון והמפורסם ביותר של הרוצח הסדרתי והביגמיסט יליד גרמניה ג'ון שמידט.
הוא נמצא אשם ברצח של אישה אחת, אך על פי החשד הרג יותר, אולי עד 50 קורבנות במהלך חייו.
הוא הוצא להורג בתלייה בעקבות הרצח.
הוך נולד כג'ון שמידט בשנת 1855 בהורוויילר, ב (היום ריינלנד-פפאלץ, גרמניה).
הוא היגר לארצות הברית בשנות ה-90 של המאה ה-19 ושינה את שמו למספר שמות בדויים.
כאשר הגיע לארצות הברית התחתן עם שורה של נשים, זו אחר זה, ולעיתים קרובות לקח את שם המשפחה של הקורבן האחרון שלו.
הוך השתמש במודעות שידוכים שהיו פופולריות באותה עת כדי למצוא קורבנות.
הוא היה גונב ומרמה את הקורבנות מכל כספן, נוטש אותן או מרעיל אותן בארסן לפני שהיה מתחיל את הדפוס שלו מחדש.
לאחר שהיה רוצח אותן, היה מוכר את כל רכושן לטובת רווח אישי.
הוך נולד בגרמניה בשנת 1855. אביו ושני אחיו היו כמרים.
הוא חונך בבית הספר לכמורה, אך בשלב מסוים נטש את הרעיון והיגר לארצות הברית.
משטרת שיקגו של אותה תקופה כינתה אותו "רוצח ההמונים הגדול ביותר באמריקה", אבל הסטטיסטיקה נותרה מעורפלת במקרה התמוה הזה.
ידוע כי הוך התחתן עם לפחות 55 נשים בין השנים 1890 ל-1905, גנב את כל כספן והרג רבות, אבל המספר הסופי של קורבנותיו אינו ידוע והוא בגדר השערה.
משטרת שיקגו של אותה תקופה הייתה בטוחה רק ב-15 רציחות, אך בסופו של דבר הוך נשפט ונתלה רק בעקבות רצח אחד.
אשתו החוקית הראשונה והיחידה של הוך הייתה כריסטין רמב, שילדה לו שלושה ילדים לפני שנטש אותה ב-1887.
קיימים דיווחים ספקולטיביים רבים על פעילותו והקורבנות הרבים שלו, למעט היכן שצוין אחרת:
1881, אוסטריה – הוך מתחתן עם אנני הוק {לכאורה}
1883, ניו יורק – הוך מגיע עם אנני לניו יורק, שמתה מספר שנים לאחר מכן.
1888, ניו יורק – לאחר שהגיע מווירטמברג, הוך אמר כי נישא למשרתת מהגרת ש"מתה" לפני שחלפו בקושי חודשיים מהנישואין שלהם.
בזמן מעצרו בניו יורק ב-1905, נטען גם כי הוך התחתן ונטש או הרג נשים בווינה, אוסטריה; לונדון, אנגליה, פריז וצרפת.
1892 שיקגו – גברת הויל הוך מתה {לכאורה}
1892, שיקגו – חודש מאי: הוך שוכר דירה תחת השם "C.A מאייר" ומתחתן פעם נוספת.
1892, שיקגו – חודש יוני: הוך שוכר דירה תחת השם "ה.
1893, מילווקי – הוך משתמש בשם הבדוי "ד"ר ג'יימס" ומתחתן עם לנה שמיץ – שמתה זמן קצר לאחר מכן {לכאורה}
1893 מילווקי – על פי הדיווחים, באותו היום של מותה של לנה שמיץ, הוך מציע לאחותה קלרה להתחתן איתו.
קלרה מסכימה, והיא מתה זמן קצר לאחר מכן.
1894 שיקגו –הוך משתמש בזהות בדויה חדשה ושוכר דירה עם אשתו החדשה {שמתה חודשיים לאחר מכן}
1895, חודש אפריל – נעצר תחת הכינוי "C.A.
Calford" ומואשם על ידי הגברת ג'נט ספנסר בכך שהתחתן איתה ונטש אותה תוך שהוא גונב כמה מאות דולרים מכספה; הוא מזוהה על ידי העיתונים כאדם שחטף את גברת הולדה סטיבנס, וכאדם שהיה מעורב בשוד יהלומים {לכאורה}
1895 אפריל – הוך משתמש בזהות הבדויה "ג'ייקוב הוף", מתחתן עם האלמנה קרוליין מילר.
היא מתה ב-15 ביוני 1895. הוך מזייף את מותו, לוקח את שם משפחתה ונוסע לשיקגו.
1895, 5 ביולי: הוך חוזר לשיקגו
1895, 15 ביולי: הוך רוכש מסבאה בשיקגו
1895, 5 באוגוסט: הוך מתחתן עם מריה שטיין-בוכר משיקגו – היא מתה ארבעה חודשים מאוחר יותר, הוך מוכר את הנכס שלה תמורת 4,000 דולר.
לפני מותה היא מצהירה שהיא מאמינה שהיא הורעלה, אך הרופא האמין שהיא הוזה בגלל התרופות והדבר לא נרשם בהצהרתה הסופית.
1895, נובמבר: הוך מתחתן עם מרי רנקין משיקגו; הוך נעלם עם כל כספה ביום למחרת {כמו כן נטען שבשנת 1895 הוך חזר לגרמניה אך ברח מצו שטען שהוא לא רק פושט רגל בעקבות עסקיו הכושלים בגרמניה, אלא גם חייב 3,000 מארק למדינה}
1896, אפריל: הוך משתמש בזהות הבדויה "ג'ייקוב ארדורף" ומתחתן עם מריה הרצפילד משיקגו; הוך נעלם עם 600 דולר מכספה לאחר ארבעה חודשים.
1896, 22 בספטמבר: הוך משתמש בזהות בדויה "שמיט" ומתחתן עם האלמנה ברברה ברוסט מסן פרנסיסקו.
"שמיט" נעלם יומיים לאחר מכן עם 1,465 דולר מכספה; ברברה סובלת רבות מההפסדים והיא מתה זמן קצר לאחר מכן.
1896: הוך מציע נישואין לבעלת הבית גברת ה.
טנרט מסן פרנסיסקו, שמסרבת לו.
1896, חודש נובמבר: הוך מתחתן עם קלרה ברטל מסינסיסטי אוהיו; היא מתה שלושה חודשים לאחר מכן
1896: גברת הנרי ברטל בבוליטמור מתה (ברטל הייתה זהות בדויה נוספת של הוך).
כמו כן, הוך התחתן פעמים נוספות בבולטימור בזמן שהיה נשוי לה: עם גברת אנני שולץ; עם הנרייטה-ברוקס-שולץ, אישה אלמונית מבוסטון שהייתה נשואה ל"צ'ארלס ברטלס".
1897, חודש ינואר: מתחתן עם ג'וליה דוס מהמילטון אוהיו; הוך נעלם באותו היום עם 700 דולר מכספה.
1897, 20 ביולי – הוך משתמש בזהות הבדויה "הנרי פ.
1897, 6 בדמנבר – הוך מתחתן עם אישה בניו יורק ונעלם עם 200 דולר מכספה {לכאורה}
1898, 16 בינואר – הוך, הידוע גם בשם "ויליאם פרדריק" מתחתן עם גברת ויני וסטפאל ונעלם עם 900 דולר מכספה {לכאורה}
1898, ניו יורק – גברת ולהלמניה הוך מתה {לכאורה}
1898, יוני – שיקגו: משטרת שיקגו עוצרת את הוך על מכירת רהיטים ממושכנים; הוך נשלח לשנה לכלא.
1899, מילווקי: הוך מתחתן עם גברת J.H שוורץ; היא מתה זמן קצר לאחר מכן והוך נעלם עם 1,200 דולר מכספה {לכאורה}
1900 – הוך טוען שהוא התחתן עם מרי הנדריקסון
1900: בזמן שהוא לכאורה נשוי, הוך או "אלברט בושברג" מתחתן עם מרי שולץ מאינדיאנה; הוך נעלם עם 2,000 דולר מכספה, וחוטף את ביתה בת ה-15.
1900, "ג'ייקוב הוך" מתחתן עם אנס שפריס משיקגו
1900, 12 בדצמבר – הוך, המכונה "ג'ון היילי" מתחתן עם אמילה הון משיקגו; הוא נוטש אותה לאחר שהוא מקבל ממנה 100 דולר
1901, ינואר: הוך משתמש בזהות הבדויה "קרל שמידט", מתחתן בקולמבוס, אוהיו עם אישה נוספת, נוטש אותה ונעלם עם 400 דולר מכספה
1901: הוך מתחתן עם גברת "לוקן הוך" בסן פרנסיסקו; לטענתו היא "מתה בפתאומיות".
1901, נובמבר: הוך מתחתן עם אנה גוהרקה; הוא נוטש אותה.
1902, 8 באפריל – הוך מתחתן עם גברת מרי בקר מסנט לואיס; היא מתה בשנת 1903.
1902, חודש מאי – הוך, המכנה את עצמו "הרוזן אוטו ואן קורן" מתחתן עם גברת הולדה נגל; הוך משכנע אותה למכור את הנדל"ן שבבעלותה; בזמן שאשתו עשתה קניות, תא המטען שהכיל 3,000 דולר נשדד על תכולתו והוך נוטש את אשתו.
1903, 18 ביוני – הוך, הידוע גם בשם "ד"ר G.L הארט" נמלט לאחר שניסה להרעיל את מייבל לייכמן.
1904, דצמבר – הוך משכנע את מארי וולקר למכור את חנות הממתקים שלה.
היא מתה בינואר, 1905. באותו היום, הוך מציע לאחותה של מארי וולקר להתחתן איתו.
הוא נעלם עם כל כספה זמן קצר לאחר מכן.
החשד של אחותה של מארי גובר, והיא מבקשת להוציא את הגופה של אחותה מהקבר כדי לבדוק אם הורעלה.
מפקח המשטרה ג'ורג שיפי חשד שהוך מעורב בביגמיה וברציחות.
הכומר האס ממערב וירג'יניה שהיה בעקבותיו של הוך במשך זמן רב שלח מכתב אל מפקח המשטרה והפציר בו לחקור את הוך, בנוסף הכומר האס שלח את התמונות של הוך לכל העיתונים במדינה.
המפקח החל לחפור ברקע של הוך ומצא עשרות נשים נעדרות מסן פרנסיסקו לניו יורק, אך ראיות מוצקות נותרו חמקמקות.
באילינוי, הגברת קרוליין הוך הוצאה מהקבר בחיפוש אחר עקבות ארסן, אך המנתחים מצאו כי מישהו בזז את הגופה, וכל האיברים החיוניים שלה היו חסרים.
כאשר נעצר בעקבות החשדות, טען הוך שמפלילים אותו ו"האמת" לגביו הוצגה בצורה מניפולטיבית ושגויה.
בחדרו התגלו 625 דולר, כמה טבעות נישואין עם הקדשות, אקדח טעון ועט נובע שהכיל בתוכו 58 גרם של ארסן.
הוך טען כי הוא תכנן להתאבד עם הרעל.
עד מהרה הוא היה בדרכו חזרה לשיקגו.
המפקח ג'ורג שיפי חיכה לו שהגיעה הרכבת לתחנה.
לאחר שנתפס הוא הועבר לחקירה משטרתית מסביב לשעון.
הוא הכחיש בתוקף את היותו יוהאן אוטו הוך, הרוצח המבוקש, וטען כי מדובר בטעות בזיהוי.
הוא התעקש ששמו הוא הנרי ברטלס.
העמדת הפנים הזאת נמשכה עד שעיתונאית בשיקגו הביאה את אחת מהקורבנות שלו, הגברת הנדריקס שמידט לניו יורק כדי לזהות אותו.
זה היה יותר מדי אפילו עבור הוך.
הוא הודה בזהותו ואמר על עצמו אמירה יוצאת דופן שתועדה בעיתונים: "אני הוך", אמר האיש שהתחתן עם כ-50 נשים ורצח לפחות שליש מהן, "ואני אדם שעבר התעללות רבה".
הוך-ברטלס-שמידט הוסגר לשיקגו לצורך עימות עם אלה מנשותיו שעדיין היו בין החיים – חוויה שהשאירה אותו אדיש.
"תאמינו לי" הוא אמר לעיתונאים, "כל הנשים האלה התחתנו איתי, לא כי הן אהבו אותי, אלא כי הן חשבו שאני עשיר....
הן נתנו לי את הכסף שלהן כי הן חשבו שהן יקבלו אותו בחזרה עם יותר".
העיתונאים בשיקגו כינוי את הוך "הרוצח כחול-הזקן", תוך שהם משמיעים את הפרטים של הקריירה פלילית הארוכה שלו.
במהלך משפטו הוך שרק, זמזם וסובב את אגודליו לאורך כל הצהרות התביעה, ככל הנראה מרוצה מאוד ממעמדו באור הזרקורים.
הוא הורשע ברצח גברת מארי וולקר הוך ב-19 באפריל 1905, בדיוק חודש לאחר תחילת המשפט.
הוך מעולם לא לקח אחריות על מעשיו וטען שהוא חף מפשע עד יומו האחרון.
כשעלה על הגרדום ב-23 בפברואר 1906, המשיך הוך לטעון לחפותו והכריז: "גמרתי עם העולם הזה.
לפני שנתלה, אחד העיתונאים שאל: "כן, מר הוך, אבל נותרת השאלה: מה עשית עם כולם?"
חלק מהתשובה נחשפה בשנת 1955, כאשר עצמות אדם נמצאו בתוך קיר של קוטג' בשיקגו שהיה בבעלותו של הוך.
השמות ומספרן של נשותיו שנרצחו, הלכו עם הוך לקבר.
באופן מוזר, הוך היה גבר בגיל העמידה, מקריח, בעל עיניים בצבע כחול בהיר ושפם כידון.
לא היה בו שום דבר מושך, אך נשים רבות הסכימו להינשא לו תוך ימים של היכרות.
להוך הייתה "מערכת חוקים" שהוא חי לפיהם כדי לגרום לנשים להתאהב בו.
הוא העביר אותם לעיתון "שיקגו סאן" זמן קצר לפני הוצאתו להורג:
6 דרכים לכבוש אישה על ידי "הוך כחול-הזקן":
תשע מכל עשר נשים ניתן לכבוש על ידי חנופה
לעולם אל תספר לאישה על החסרונות שלה
תמיד תיראה לנשים כאדם חרדתי
נשים אוהבות שאומרים להן דברים נעימים על עצמן
כשאתה עושה אהבה, תיראה נלהב ורציני
הגבר הממוצע יכול לרמות את האישה הממוצעת אם רק ייתן לה לעשות כרצונה בתחילת הקשר
שיקגו סאן תיאר את הוך כאדם כריזמטי שלא היה ניתן לעמוד בפניו ושלא רק נשים הרגישו כך.
במהלך משפטו הוא תואר על ידי התביעה כאדם בעל מוח מרושע, אדיש וחסר רגש.
יוהאן וולפגנג אלכסנדר אוסוניוס (בשוודית: John Wolfgang Alexander Ausonius; נולד ב-12 ביולי 1953) אשר נודע בכינוי איש הלייזר (Lasermannen) הוא פעיל ימין קיצוני שוודי, אשר הורשע ברצח ושוד בנקים.
בין אוגוסט 1991 לינואר 1992 הוא ירה באחד עשר בני אדם באזור סטוקהולם ואופסלה, רובם מהגרים, הרג אחד ופצע קשה את האחרים.
תחילה הוא השתמש ברובה המצויד בכוונת לייזר (ומכאן כינויו), ובהמשך עבר לאקדח.
הוא נעצר ביוני 1992 ונידון למאסר עולם בינואר 1994. בנוסף, בפברואר 2018 הוא נידון למאסר עולם בגרמניה על רצח ניצולת השואה בלנקה זמיגרוד ב-1992.
אוסוניוס נולד בשם וולפגנג אלכסנדר זאוג בלידינגו, צפונית מזרחית לסטוקהולם.
הוא בן לאב שווייצרי ולאם גרמנייה, שהיגרו לשוודיה.
הוא גדל בוולינגבי, פרבר מעמד הפועלים של סטוקהולם.
על פי דיווחים בעיתונים, הוא הוטרד בילדותו בגלל מוצאו הלא שוודי.
חבריו נהגו ללעוג לשמו הגרמני, לשערו השחור ועיני הכהות.
כמבוגר, הוא צבע את שיערו לבלונד, השתמש בעדשות מגע כחולות ושינה את שמו לשם שוודי.
בתחילה, הוא שינה את שמו ליוהאן וולפגנג אלכסנדר סטנרמן, ואחר כך ליוהאן וולפגנג אלכסנדר אוסוניוס.
הוא למד בבית הספר הגרמני בסטוקהולם, בית ספר פרטי, אך נשר לפני סיום לימודיו.
מאוחר יותר סיים את לימודיו התיכוניים בתוכנית לחינוך מבוגרים.
הוא שירת בצבא שוודיה במסגרת שירות חובה, והחל להתבלט כאדם אלים ובוטה.
הוא הואשם מספר פעמים בתקיפה ובאיומים על חיילים אחרים וקצינים, אולם הצטיין בשימוש בנשק.
לאחר סיום שירותו הצבאי החל ללמוד במכון המלכותי לטכנולוגיה, אולם לא הצליח להשלים את לימודיו.
הוא עבד כנהג מונית, ובהמשך החל לעבוד כסוחר מניות.
הוא התגלה כמוכשר מאוד בתחום, ועד מהרה צבר הון קטן והחל לחיות אורח חיים פזרני.
הוא גר בדירה מפוארת, החזיק מכונית יקרה, נסע לטיולים בחו"ל והתמכר להימורים.
עם זאת, הוא ניהל את כספו בצורה גרועה, ועד מהרה איבד את כל כספו.
כדי לשמור על אורח חייו, הוא הפך לשודד בנקים.
הוא ביצע יותר מ-18 מעשי שוד.
הוא פיתח שנאה עזה למהגרים, שהלכה והחריפה משנה לשנה.
הוא החליט להרוג מהגרים בצורה אקראית כדי להפחיד את כל המהגרים באשר הם.
בתקופת שירותו הצבאי, הוא למד להשתמש בכלי נשק, אולם את כלי הנשק הפרטיים שלו הוא שיפץ בצורה חובבנית ופגע ביעילותם.
זו כנראה הסיבה לכך שברוב המקרים הוא לא הצליח להרוג את קורבנותיו.
3 באוגוסט 1991: אוסוניוס ירה בדוד גברמריאם, מהגר בן 21 מאריתריאה.
גברמריאם נורה בגבו, אך שרד.
שניים מחבריו של הקורבן סיפרו כי ראו עיגול אור אדום על גופו לפני ששמעו את הירייה.
21 באוקטובר 1991: שחרם חוסראווי, סטודנט בן 25 ממוצא איראני, נורה בפניו מחוץ לאוניברסיטת סטוקהולם.
27 באוקטובר 1991: דימיטריוס קרמלגוס, הומלס ממוצא יווני, נורה פעמיים בבטנו.
קרמלגוס סיפר שראה אור אדום בוהק לפני ששמע את היריות.
1 בנובמבר 1991: במהלך אמצע היום, אוסוניוס נכנס למטבח של מסעדה בסוקהולם וירה בהברסון ויירה דה קוסטה, מוזיקאי מברזיל.
דה קוסטה נורה פעם אחת בראשו וכמה פעמים בבטן.
למרות הפציעות הללו, דה קוסטה שרד.
הוא דיווח למשטרה שראה אור אדום לפני שנורה.
דה קוסטה הצליח גם לספק תיאור טוב של אוסוניוס.
8 בנובמבר 1991: אוסוניוס פצע אנושות את ג'ימי רנג'באר, סטודנט איראני נוסף, שמת למחרת.
22 בינואר 1992: באופסלה, אוסוניוס ניגש לזוג בבית קפה מחוץ לגן לינאוס, וירה בראשו של אריק בונגקאם-רודלוף, דוקטורנט למדעי הרפואה ממוצא צ'ילאני.
בונגקאם-רודלוף שרד, וכיום הוא מדען מוכר.
23 בינואר 1992: לאחר שחזר לסטוקהולם, אוסוניוס ירה באמצע היום בצ'ארלס דלאקמה, נהג אוטובוס מזימבבואה.
דלאקאמה נורה בחזה אך שרד.
באותו ערב, אוסוניוס נכנס למועדון סומלי וירה בשני גברים, שניהם שרדו.
28 בינואר 1992: אוסוניוס ירה ארבע פעמים בראשה ובזרועה של איסה אייבר, מהגרת ממוצא סורי.
אייבר נפצעה קשה, אך הצליחה להזעיק את המשטרה וניצלה.
30 בינואר 1992: בהגרסטנסאסן, אוסוניוס ירה בראשו של חסן זטארה, בעל חנות פלסטיני (אביו של הכדורגלן עימאד זטארה), תוך שהוא משתק, אך לא הרג אותו.
המשטרה פתחה במצוד מאסיבי (שני בגודלו רק למצוד אחר רוצחו של אולוף פאלמה) כדי ללכוד את איש הלייזר (Lasermannen), כפי שנודע בתקשורת השוודית.
ב-12 ביוני 1992, במהלך שוד בנק, אוסוניוס נעצר.
מאוחר יותר הוא תקף את עורך הדין שלו בבית המשפט ובילה את שארית משפטו באזיקים.
הוא הורשע ברצח ושוד, אך לא ניתן היה לקשר אותו לכל אירועי הירי (למרות שהוא הודה בכולם בשנת 2000).
הוא נידון למאסר עולם ולאחר מכן נכלא בכלא קומלה.
ביוני 2012, הוא הועבר לכלא אוסטראקר.
בשנת 2016 הוסגר אוסוניוס לגרמניה כדי לעמוד לדין על הרצח של בלנקה זמיגרוד, ניצולת שואה בת 68. אוסוניוס רצח את זמיגרוד בפרנקפורט ב-23 בפברואר 1992. ככל הנראה הרצח לא נבע ממניעים אנטישמיים אלא אירע במהלך שוד שהשתבש.
ב-21 בפברואר 2018 הוא נמצא אשם ונידון למאסר עולם בגרמניה.
העיתונאי גלרט תמאס הצליח לראיין את אוסוניוס בכלאו, וכתב ספר על חייו:, Lasermannen - en berättelse om Sverige (2002), שהפך לרב מכר.
בשנת 2005, הספר עובד למחזה, ובאותה שנה הופקה על בסיסו מיני-סדרה, ששודרה לראשונה ב-23 בנובמבר.
אוסוניוס גולם בסדרה בידי דייוויד דנסיק.
בסוף אפריל 2006, היומון Aftonbladet חשף שאוסוניוס התארס עם אישה אנונימית בת 23, שהתאהבה בו לאחר שראתה את הסדרה.
יוהאן אליכמן היה מדען ומזרחן גרמני.
במסגרת עבודתו כמזרחן, יצר אליכמן רשימה בת 2,000 מילים דומות בפרסית ובגרמנית.
רשימה זו הייתה הבסיס להצעתו של מרקוס ואן בוקסהורן מ-1647, שלפיה הגרמנית, הפרסית ושפות אחרות מגיעות ממוצא משותף, שכונה בדיעבד בשם פרוטו-הודו-אירופית.
יוהאן אוגוסט אפרים גֶצֶה היה זואולוג גרמני.
הוא ידוע בגילוי דובוני מים.
הוא היה בנם של יוהאן היינריך וקתרין מרגרטה (לבית קירכהוף).
הוא למד תאולוגיה באוניברסיטת האלי.
הוא נישא לליאופולדין מריה קלר ב-1770, ממנה נולדו לו ארבעה ילדים.
בשנת 1751, הוא הפך לכומר באשרסלבן, בקוודלינבורג, ולאחר מכן בקוודלינבורג ב-1762, והפך לבסוף לדיקן הראשון של הסמינר של קודלינבורג ב-1787. הוא נפטר בקוודלינבורג.
גצה חקר את חסרי חוליות מימיים, במיוחד חרקים ותולעים.
בשנת 1773, הוא היה הראשון שתיאר דובוני מים.
בשנת 1784, גצה קלט את קווי הדמיון בין ראשי תולעי סרט שנמצאו במערכת המעי האנושית לבין ראשי ה-Cysticercus cellulosae בחזירים.
יוהאן אולריך פון סאליס-סוגליו היה קצין צבא שווייצרי אשר פיקד ב-1847 על ברית זונדרבונד השמרנית במלחמת הזונדרבונד.
סאליס-סוגליו נולד בכור ב-16 במרץ 1790 למשפחת האצולה סאליס-סוגליו.
הוא בחר בקריירה צבאית בגיל צעיר והפך לחבר במיליציה של גריסון ב-1809. הוא שירת כשכיר חרב בבוואריה בין 1812 ל-1815, כשהוא נלחם במלחמת הקואליציה השישית, ובהולנד בין 1815 ל-1839, והגיע לדרגת מייג'ור-גנרל.
סאליס-סוגליו חזר לשווייץ ב-1839 והצטרף למטה הכללי של הצבא השווייצרי בדרגת קולונל ב-1841.
באוגוסט 1847 פוטר סאליס-סוגליו מתפקידו בצבא בשל תמיכתו בברית זונדרבונד.
כפרוטסטנטי, הוא קיבל בחוסר רצון את הפיקוד על צבא הזונדרבונד באוקטובר 1847. הזונדרבונד, המפולג פוליטית ועם צבא נחות, הובס על ידי הצבא הפדרלי בפיקודו של גנרל דופור במלחמת הזונדרבונד.
סאליס-סוגליו הואשם בבגידה חמורה, אך לא הועמד לדין בשל מתן עדיפות לפיוס לאומי.
לאחר המלחמה התגורר סאליס-סוגליו בברגמו, דרום טירול ובמינכן, לפני שפרש לכור ב-1855. הוא מת בכור ב-27 באפריל 1874, בגיל 84.
יוהאן אנדוייה-ברואר הוא שחיין צרפתי, זוכה מדליית ארד אולימפית (פריז 2024) וסגן אלוף עולם (סינגפור 2025) במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב.
זוכה מדליית ארד באליפות עולם (סינגפור 2025), פעמיים זוכה מדליית ארד באליפות אירופה (בודפשט 2020 ורומא 2022) וסגן אלוף אירופה בבריכת 25 מטר (אוטופן 2023) במשחה ל-100 מטר גב.
באליפות אירופה שנערכה ברומא 2022 הוא זכה ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
נוסף לכך, הוא סיים במקום שביעי במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 25.06 שניות, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 24.89 שניות.
באולימפיאדת פריז הוא זכה במדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב ביחד עם לאון מרשאן, מקסים גרוסה, ופלורן מנודו בשיא לאומי חדש של 3:28.38 דקות, אחרי הרפובליקה העממית של סין (3:27.46 דקות) וארצות הברית (3:28.01 דקות), כשחיין ראשון הוא קבע בסגנון גב תוצאה של 52.60 שניות.
הוא סיים במקום רביעי במשחה שליחים משובל 4x100 מטר מעורב ביחד עם לאון מרשאן, מארי ווטל ובריל גאסטאלדלו בשיא לאומי חדש של 3:40.96 דקות.
כשחיין ראשון הוא קבע 52.80 שניות, בשלב המוקדמות הוא קבע כשחיין ראשון תוצאה של 52.48 שניות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום שביעי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 52.77 שניות, בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 52.63 שניות ועלה מהמקום השלישי וסיים במקום 16 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:58.65 דקות, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 1:57.92 דקות.
זוכה מדליית ארד באליפות העולם
באליפות העולם שנערכה בסינגפור בסוף יולי 2025 הוא זכה ב-3 מדליות, 1 כסף ו-2 ארד.
מדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב ביחד עם לאון מרשאן, מקסים גרוסה ויאן לה גוף בתוצאה של 3:27.96 דקות, אחרי רוסיה שקבעה שיא אליפות חדש של 3:26.93 דקות ולפני ארצות הברית (3:28.62 דקות).
מדליות ארד, במשחה ל-100 מטר גב בשיא לאומי חדש של 51.92 שניות, אחרי פיטר קוצייה מדרום אפריקה שקבע שיא אפריקה חדש של 51.85 שניות ותומאס צ'קון מאיטליה (51.90 שניות) ובמשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:54.62 דקות, אחרי הוברט קוש מהונגריה (1:53.19 דקות) ופיטר קוצייה (1:53.26 דקות).
בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא לאומי חדש של 1:54.47 דקות
יוהאן אנדראס פון זגנר (בהונגרית: Segner János András; 9 באוקטובר 1704 – 5 באוקטובר 1777) היה מדען ומחנך הונגרי.
ב-1728 פרסם זגנר מאמר ובו הוכחה של כלל הסימנים של דקארט לקביעת מספר השורשים החיוביים והשליליים של משוואה אלגברית שכל שורשיה ממשיים; מאוחר יותר הוא הקדיש מאמר נוסף לגזירת הכלל הזה (1758).
בהתכתבות עם לאונרד אוילר מ-1761 הוא הציג פתרון רקורסיבי לבעיה של קביעת מספר החיתוכים של מצולע בעל n צלעות למשולשים באמצעות אלכסונים לא נחתכים .
התכתבות זו הובילה לגילוי החשיבות הקומבינטורית של מספרי קטלן.
בלוגיקה מתמטית זגנר פיתח את רעיונותיו של לייבניץ והיה אחד הראשונים לעשות שימוש נרחב במערכת של סמלים ייעודיים כדי לפרמל היסקים לוגיים.
ב-1751 זגנר הציג לראשונה את מושג מתח הפנים של נוזלים, תוך שהוא מפתח המשגה של פני השטח שלהם כממברנה מתוחה.
הוא ניסה ללא הצלחה לפתח תיאוריה מתמטית של פעולה קפילרית.
עם זאת, השקפותיו על כוחות משיכה זעירים ובלתי מובחנים היוצרים מתיחות תמידית של פני הנוזל סללו את הדרך לפיתוח הכמותיים יותר שבאו לאחר מכן.
זגנר הוכיח שלכל גוף מוצק קיימים לפחות שלושה "צירי סימטריה מוכללים", והציג בעקבות כך את שלושת הצירים הראשיים של גוף קשיח.
בכך למעשה גילה וזיהה לראשונה את חשיבות טנזור ההתמד, ועבודתו מכילה אבחנות ראשוניות על ההקשרים הרעיוניים של מושגים אלו.
אוילר היטיב להשתמש בתגלית זאת, והסיק את משוואותיו החשובות על התנועה הסיבובית של גוף קשיח (ב-1765), שמתארות את הסיבובים של גוף קשיח ממערכת ייחוס שציריה מתלכדים עם הצירים הראשיים שלו.
מאוחר יותר, זגנר חקר את התאוריה של סביבונים מסתובבים.
זגנר המציא את אחת מטורבינות המים הראשונות, המצאה שהייתה בעלת חשיבות ראשונה במעלה.
הוא נעזר בעבודתו התאורטית של דניאל ברנולי על כוח התגובה של סילוני מים כדי לתכנן את גלגל זגנר, שמזכיר סוג אחד של ממטרה מודרנית.
בקרב היסטוריונים של המדע זגנר זכור כ"אבי טורבינת המים" בשל המצאתו.
המצאתו זו וכן התכתבויותיו עם אוילר השפיעו במידה מסוימת על עבודתו התאורטית של אוילר על טורבינות.
זגנר הקדיש זמן רב לשיפור ושכלול מכשירים מדעיים קיימים, החל מסרגל החישוב ועד לשעונים וטלסקופים.
במאמר מ-1758 זגנר תיאר שיטה מכנית אוניברסלית לחישוב שורשים ממשיים של משוואות פולינומיות, וב-1770 הממציא האנגלי ג'ון ראונינג פיתח מחשב אנלוגי מתאים בהתבסס על מאמרו של זגנר.
יוהאן פרידריך בנזנברג ציין ביומנו שזגנר פיתח התקן מכני להדגמה של תנועת הפרצסיה של ציר כדור הארץ.
יוהאן אַרְנְדְט , או אַרְנְד (Arnd), היה תאולוג ומיסטיקן לותרני גרמני, אשר חיבר מספר ספרים בעלי השפעה בנושא המסירות הדתית בנצרות.
אף שהתייחס בכתביו לתקופת האורתודוקסיה הלותרנית, הוא נחשב לאחד ממבשרי הפייטיזם, תנועה לותרנית שצמחה בשלהי המאה ה-17.
ארנדט נולד באדריץ הסמוכה לבאלנשטדט שבדוכסות אנהלט-קתן.
הוא למד במספר אוניברסיטאות, לרבות בהלמשטדט ב-1576 ובוויטנברג ב-1577. באותה התקופה הייתה המחלוקת הקריפטו-קלוויניסטית בוויטנברג בשיאה, וארנדט צידד בפיליפ מלנכתון ובקריפטו-קלוויניסטים.
הוא המשיך את לימודיו בשטרסבורג, בהנחיית הפרופסור לעברית, יוהנס פאפוס, לותרני קנאי, שפסגת עבודתו היה הדיכוי בכוח של ההטפות והפולחן הקלוויניסטיים.
בבזל למד תאולוגיה תחת שרביטו של סימון זולצר.
ב-1581 חזר לבאלנשטדט, אך עד מהרה מונה לכומר בבדבורן.
לאחר זמן מה נטיותיו הלותרניות הכעיסו את הרשויות הקלוויניסטיות, וכתוצאה מכך הוא הועבר מתפקידו באמתלה שסירב להסיר את התמונות מהכנסייה ולהפסיק את השימוש בגירוש שדים בעת הטבלה לנצרות.
הוא מצא מקלט בקוודלינבורג, אולם הוא לא היה אהוד בקרב אנשי העיר, ועל כן הועבר לכנסיית מרטין הקדוש בבראונשווייג ב-1599. בהמשך עבד באייסלבן, ומ-1611 עד מותו ב-1621 היה המפקח הכללי בצלה.
כתביו של ארנדט הושפעו מברנאר מקלרבו, מיוהאן טאולר ומתומאס א קמפיס.
חיבורו, Wahres Christentum (נצרות אמיתית), שתורגם לרוב הלשונות האירופיות, שימש בסיס לספרים רבים בנושא מסירות דתית, הן קתולית והן פרוטסטנטית.
בחיבור זה דן ארנדט באיחוד המיסטי שבין המאמין לישוע, והוא מנסה להפנות את תשומת הלב לחייו של ישוע בקרב עמו, בשונה מהמאפיין התאולוגי הרפורמציוני ששם דגש על מותו של ישוע למען עמו.
בדומה למרטין לותר, גם בעיניו של ארנדט מצא הספר האנונימי "תאולוגיה גרמניקה" חן.
הוא פרסם מהדורה של הספר והבליט את יתרונותיו בהקדמה מיוחדת.
לאחר Wahres Christentum, חיבורו הידוע ביותר הוא Paradiesgärtlein aller christlichen Tugenden (גן העדן של המעלות הנוצריות) שפורסם ב-1612. אסופה של כתביו פורסמה בלייפציג ובגרליץ ב-1734, ומספר דרשות שלו פורסמו בספרו של נסלמן, Buch der Predigten (ספר הדרשות) שפורסם ב-1858.
שמו של ארנדט הלך לפניו בקרב הפייטיסטים הגרמנים.
מייסד הפייטיזם, פיליפ יאקוב שפנר, הפנה שוב ושוב לכתביו, ואף השווה בינו לבין אפלטון.
בשנת 2022 נוסף יום הקדשה לארנדט בלוח השנה של הכנסייה האפיסקופלית, לצדו של יאקוב במה, ב-11 במאי.
יוהאן אלפרד אנדרסון אנדר (בשוודית: Johan Alfred Andersson Ander; – 23 בנובמבר 1910) היה רוצח שוודי, והאדם האחרון שהוצא להורג בשוודיה.
הוא היה האדם היחיד בשוודיה שהוצא להורג לאחר כניסת הגיליוטינה לשימוש, והיחיד שהוצא להורג באמצעות מתקן זה בתולדות שוודיה.
עד שנת 1907, הוצאו לפועל פסקי דין מוות באמצעות עריפת ראש ידנית.
אנדר נולד באי ליוסטראו, ובין השנים 1893–1894 שירת בחיל התותחנים של וקסהולם.
לאחר שחרורו נישא וניסה להתפרנס כמלצר וכבעל מלון, אך נכשל בניהול העסקים, תחילה בעיר סטרנגנס בשנת 1898, ולאחר מכן בהלסינקי בשנת 1903. נטען כי שתייה מופרזת והתנהגות אלימה כלפי אשתו היו בין הסיבות לכישלונות הכלכליים.
בשנת 1900 נשלח למאסר בגין מספר עבירות קלות, אך הצליח להימלט.
עד לשלב זה, נידון שלוש פעמים בגין גניבה.
בשנת 1909 עבר הזוג להתגורר בבית הוריו של אנדר בקרלסוד.
לאחר שנקלע לקשיים כלכליים, החל אנדר לעקוב במשך מספר שבועות אחר משרד חלפנות כספים בשם "Gerells Växelkontor" ברחוב מאלמטורג מספר 3 בסטוקהולם.
ב־5 בינואר 1910 פרץ למקום, שדד אותו והכה את הפקידה ויקטוריה הלסטן באכזריות, עד שמתה מפצעיה.
הוא גנב מהמקום סכום של כ־6,000 קרונות שוודיות (השווים לכ-200,000 קרונות לפי כוח קנייה לשנת 2010).
צוות מלון בשם "Temperance", הסמוך למשרד החלפנות, דיווח למשטרה כי אחד מאורחיהם התנהג בצורה מוזרה ונראה כשהוא עוזב את המלון עם חבילה מוארכת.
בחיפוש בחדרו נמצאה מזוודה ובה פריטים הקשורים לרצח, ביניהם ארנקה של הפקידה שנרצחה וחלק מהשטרות הגנובים, חלקם מוכתמים בדם.
אנדר נעצר מאוחר יותר באותו לילה בבית אביו סמוך לעיר וקסהולם, לאחר שהעובדים במעבורות באזור הארכיפלג של סטוקהולם מסרו למשטרה כי זיהו אותו וזכרו לאן נסע.
גם החבילה המוארכת שנצפתה על ידי אנשי המלון נמצאה בבית, ובה מאזניים מסוג מאזני קורה שככל הנראה שימשו ככלי הרצח.
במהלך המשפט, טען אנדר כי קיבל את הכסף מאדם זר ולא מזוהה שפגש בבית מלון בסטוקהולם.
אנדר מעולם לא הודה בפשע, אך הורשע ונידון למוות בכל ערכאות השיפוט.
הוא עצמו לא הגיש בקשה לחנינה למלך, אך אביו כן הגיש בקשה כזו.
מלך שוודיה גוסטב החמישי דחה את הבקשה, וכך הפך אנדר לאדם הראשון שהוצא להורג בשוודיה מזה כמעט עשור.
ההוצאה להורג התבצעה בבית הסוהר לונגהולמן שבסטוקהולם, ב-23 בנובמבר 1910, באמצעות גיליוטינה חדשה שיובאה מצרפת, הפעם היחידה שבה נעשה שימוש בכלי זה בשוודיה.
על פי הדיווחים, אנדר נראה רגוע ברובו בעת ההוצאה להורג ואף בירך את צוות ההוצאה באומרו: "בוקר טוב, רבותיי!" (בשוודית: God morgon, mina herrar!).
הוא ביקש לומר את דבריו האחרונים, אך באופן מפתיע, התליין סירב לאפשר זאת.
זמן קצר לאחר מכן, התבקש אנדר לשכב על הגיליוטינה, והוא עשה זאת מרצונו וללא התנגדות.
לאחר מכן נמשך החבל, וראשו נכרת.
לפי הדיווחים, גופו של אנדר רעד מעט רגע לפני שראשו נפל לתוך דלי האבץ שהיה מחובר למכשיר.
זו הייתה ההוצאה להורג הראשונה בשוודיה מזה יותר מעשור, והאחרונה אי פעם שבוצעה.
גופתו של אנדר נמסרה למדע.
הרופאים מצאו כי בעת מותו סבל משחפת, וכן גילו חתיכת חרסינה גדולה בקיבתו, ככל הנראה תוצאה של ניסיון התאבדות בבית הסוהר לפני הוצאתו להורג.
התליין שביצע את ההוצאה להורג היה אלברט גוסטב דאלמן, ולפיכך היה האחרון שביצע הוצאה להורג בשוודיה.
מותו בשנת 1920 סייע להגברת הלחץ הציבורי לביטול עונש המוות במדינה, שבוטל רשמית בשנה שלאחר מכן.
כ-10 עד 15 אסירים נוספים נידונו למוות לאחר מכן, אך כולם קיבלו חנינה או התאבדו, הידועים בהם היו הילדה נילסון בשנת 1917 ומוחמד בק חדג'טלשה בשנת 1920. האישה האחרונה שהוצאה להורג בשוודיה הייתה אנה מונסדוטר, שראשה נערף ידנית בלהב בשנת 1890, גם כן על ידי דאלמן.
יוֹהַאן אֶלִיאַס שְׁלֶגֶל היה משורר, מחזאי ותאורטיקן שירה גרמני.
שלגל היה בנו של יועץ הערעורים ו הקתדרלה ואחיהם של ו ודודם של אוגוסט וילהלם פון שלגל ופרידריך שלגל.
מ-1733 עד 1739 הוא התחנך בבית הספר הנסיכותי ב.
כבר בתקופה זו כתב את דרמותיו הראשונות, בשנת 1736 את "הקובה" (Hecuba) (שם מאוחר יותר: "נשות טרויה") ובשנה שלאחר מכן את "האחים בטאוריס" (Die Geschwister in Taurien) (שם הגרסה המתוקנת: "אורסטס ופילאדס"), שהועלו בבכורה בבית הספר הנסיכותי בשנת 1737. בשנת 1739 הועלה המחזה על במת נויברט בלייפציג בשל הצלחתו.
בתקופה זו החל שלגל לעבוד על "דידו" (Dido).
תחום עבודה נוסף היה חקירתו האקדמית של שאלות אסתטיות ודרמטורגיות; בהקשר זה כתב את "מכתב על הטרגדיות של העת העתיקה והמודרנית" (Brief über die Trauerspiele der Alten und Neuen) בשנת 1739.
מ-1739 עד 1742, יוהאן אליאס שלגל למד היסטוריה, פילוסופיה ומשפטים באוניברסיטת לייפציג, שם התוודע ליוהאן כריסטוף גוטשד.
מ-1740 ואילך, הוא כתב מאמרים רבים עבור המגזין "שאובינה" (Schaubühne) של גוטשד והפך לחבר ב"אגודת הדוברים" של גוטשד.
בשנת 1741, הוא נכנס לעימות עם הדעות הרווחות בחוג זה באמצעות השוואה בין ויליאם שייקספיר (1564–1616) ו (1616–1664): הוא היה המחבר הגרמני הראשון שהכיר באופיו המופתי של שייקספיר והציג תאוריה משלו על דרמה, "מסכת על חיקוי" (Abhandlung von der Nachahmung).
באותה שנה, כתב את הדרמה "הרמן" (Hermann).
הוא צלח את בחינות המשפטים שלו בשנת 1742.
כמזכיר פרטי לשגריר הסקסוני פון שפנר, שלגל עבד תקופה קצרה בדרזדן בשנת 1742. בשנה שלאחר מכן הוא עבר דרך ברלין להמבורג, ומ-1743 ואילך עבד בקופנהגן.
כאן פגש את במאי הקומדיה הדני לודוויג הולברג (1684–1754), עמו התיידד מאוד.
בקופנהגן כתב את הדרמה "הבטלן העסוק" (Der geschäftige Müßiggänger), שיועדה ל"שאובינה" (Schaubühne), והשלים את "דידו, טרגדיה" (Dido, ein Trauerspiel).
מ-1745 ואילך, יוהאן אליאס שלגל פרסם את המגזין "הזר" (Der Fremde) כמחבר יחיד, ובו דיווח על התנאים בדנמרק ועודד התבוננות פתוחה בנושאים תרבותיים, היסטוריים וספרותיים.
שלגל היה תומך נלהב בהקמת תיאטרון בדנמרק.
ב"מכתבו למען הקמת תיאטרון בקופנהגן" (Schreiben für die Einsetzung eines Theaters in Kopenhagen), הוא דרש שיהיה תחת ניהולו של מנהל אמנותי ושמשוררים יקבלו שכר.
הוא כתב מחזות עבור התיאטרון הדני הזה, כולל הקומדיות "המסתורי" (Der Geheimnisvolle), "היפהפייה השותקת" (Die stumme Schönheit), ו"ניצחון הנשים הטובות" (Der Triumph der guten Frauen).
ב-18 בדצמבר 1747, יום הולדתה ה-23 של נסיכת הכתר לואיזה , נפתח התיאטרון בקופנהגן עם ההקדמה של שלגל "השעמום" (Die Langeweile).
בתקופה זו, הוא גם תרם יצירות ליריות לספר ללא כותרת שפורסם על ידי אחיו (1721–1793).
הוא סיכם את חוויותיו מעבודת התיאטרון בשנת 1748 בעבודה "תרומות לתיאטרון הדני" (Beyträge zum dänischen Theater).
בשנת 1748, יוהאן אליאס שלגל קיבל משרת פרופסור מן המניין להיסטוריה מודרנית, משפט חוקתי ומסחר ב, שנוסדה שנה קודם לכן.
בשנים הבאות, בנוסף לפעילות ההוראה, הוא פרסם את "כתבים אסתטיים ודרמטורגיים" (Aesthetischen und dramaturgischen Schriften) וכתב את "הכלה באבל" (die Braut in Trauer), שנחשב מאוחר יותר ליצירה מופתית של הקלאסיציזם הגרמני.
בתקופתו, יוהאן אליאס שלגל היה יוזם ומשתתף חשוב בדיונים הספרותיים-אסתטיים בעולם דוברי הגרמנית (גוטשד, ).
ב-26 באפריל 1748, הוא נישא ליוהאנה סופיה נירדט (נולדה ב-29 בינואר 1719 בגרוסנהיין; נפטרה ב-22 במאי 1784 בסורה), אהובתו "קלוריס", בקופנהגן.
בשיא יצירתיותו הנלהבת, יוהאן אליאס שלגל נפטר ב-13 באוגוסט 1749 בסורה.
בשיתוף פעולה עם אחיו, יוהאן אדולף שלגל, פורסם כבר בשנת 1750 קובץ ראשון של יצירותיו, בשם "קומדיות הסן-פואה" (Lustspiele des Saintfoix), בשני כרכים.
מהדורה מלאה יותר של יצירותיו בחמישה כרכים פורסמה בין השנים 1761 ל-1770 על ידי אחיו, יוהאן היינריך שלגל (1724–1780), שעבד גם הוא בקופנהגן (כהיסטוריון וספרן בספרייה המלכותית הדנית).
יוהאן אוגוסט ארנסטי היה רציונליסט, תאולוג ופילולוג לותרני גרמני.
נודע בעיקר בשל תרומתו לחקר כתבי הקודש, והיה הראשון שהבחין באופן שיטתי בין הרמנויטיקה של הברית הישנה לבין זו של הברית החדשה.
ארנסטי נולד בבאד טנשטדט שבסקסוניה (תורינגיה של ימינו), שם שימש אביו, יוהאן כריסטוף ארנסטי, ככומר וכמפקח על הדיוקסיות שהיו תחת שלטונם של נסיכי-בוחר באזורי תורינגיה, זאלץ וזנגרהאוזן.
בגיל שש-עשרה נשלח ארנסטי ללמוד בבית הספר הממלכתי פפורטה .
בגיל עשרים החל את לימודיו באוניברסיטת ויטנברג, ובהמשך עבר לאוניברסיטת לייפציג.
בשנת 1730 הוסמך לתואר שני בפקולטה לפילוסופיה, ובשנה שלאחר מכן מונה לסגן מנהל בבית הספר סנט תומאס בלייפציג, בתקופת כהונתו של הרקטור יוהאן מתיאס גסנר .
בשנת 1734 ירש את תפקיד הרקטור של בית הספר.
בשנת 1742 מונה לפרופסור שלא מן המניין לספרות עתיקה באוניברסיטת לייפציג, ובשנת 1756 קודם לפרופסור מן המניין לרטוריקה.
באותה שנה קיבל תואר דוקטור לתאולוגיה, ובשנת 1759 התמנה לפרופסור מן המניין גם בפקולטה לתאולוגיה.
באמצעות שיטות ההוראה והכתיבה שלו, שיתף פעולה עם זיגמונד יאקוב באומגרטן מהאלה (1706–1757) בניסיון להרחיק את התאולוגיה הדוגמטית מהאורתודוקסיה הלותרנית , ולנתקה מהשפעות סכולסטיות או מיסטיות, ובכך סייע לפריצת דרך רציונליסטית בתאולוגיה.
נפטר ארנסטי בלייפציג בשנת 1781, בגיל שבעים ושש, לאחר מחלה קצרה.
מלבד איכויותיו כסופר, ארנסטי נודע בהשפעתו על ביקורת כתבי קודש וחול בגרמניה.
יחד עם יוהאן סאלומו סמלר , היה שותף במהפכה הרציונליסטית של התאולוגיה הלותרנית, ובשיתוף עם יוהאן מתיאס גסנר ייסד אסכולה חדשה בספרות העתיקה.
בין השאר, הבחין בהבחנות דקדוקיות דקות בשפה הלטינית, במיוחד בכל הנוגע לרצפי זמנים, שחמקו מעיניהם של מבקרים קודמים.
כעורך של טקסטים קלאסיים יוונים, לא הגיע ארנסטי לרמתם של ההולנדים בני תקופתו – טיבריוס המסטרהויס , דייוויד רונקן או עמיתו יוהאן יאקוב רייסקה.
ארנסטי לא ניסה כלל לעסוק בביקורת גבוהה.
אף על פי כן, ארנסטי וגסנר נחשבים לאחראים על עיצובן של דמויות פילולוגיות שגדולות מהם, באמצעות משמעת ודוגמה אישית.
בזכות פועלם הוצתה ההתלהבות הלאומית כלפי לימודי העת העתיקה.
עיקר תרומתו התאולוגית של ארנסטי באה לידי ביטוי בתחום ההרמנויטיקה.
בפרט, ספרו "עקרונות פרשנות הברית החדשה" (Institutio Interpretis Novi Testamenti), שראה אור בשנת 1761. הספר הציג עקרונות של פרשנות כללית שלא נשענו על שיטה פילוסופית מסוימת, אלא נבנו מתוך תצפיות וכללים שכבר נוסחו והופעלו בביקורת על סופרים חילוניים, אך טרם יושמו באופן קפדני בפרשנות המקרא.
ארנסטי נחשב למייסד האסכולה הדקדוקית-היסטורית .
בשנת 1736 הגיש יוהאן סבסטיאן באך, ששימש כחזן בבית הספר סנט תומאס, תלונה למועצת העיר לייפציג בעקבות החלטתו של הרקטור, יוהאן אוגוסט ארנסטי, להחליף תלמיד בעל כישורים מוזיקליים בתלמיד חסר כישורים.
באך התריע כי המשך התנהלות כזו עלול לפגוע בטקסים הדתיים ולדרדר את רמת מוזיקת הכנסייה, ואף להביא להידרדרות כוללת של בית הספר, אשר תדרוש שנים רבות לתיקון.
המחלוקת הסלימה והובילה להחלפת מכתבים עם פקידי העיר, ובסופו של דבר אף לפנייה אל מלך סקסוניה, פרידריך אוגוסט השני.
הגותו של ארנסטי השפיעה על יוהאן גוטפריד הרדר ופרידריך שליירמאכר.
יוהאן אנזי הוא כדורגלן מלגשי יליד צרפת המשחק בעמדת הקשר בבני סכנין..
אנזי גדל במחלקת הנוער של שטרסבורג.
בשנת הצטרף לקבוצת המילואים של שאמבלי מהליה הלאומית השנייה.
בשנת הצטרף לאלטגלינקה מהליגה הרביעית בגרמניה.
שנה לאחר מכן חתם בוילוורדנסה מהליגה שלישית בפורטוגל.
בעונה לאחר מכן חתם בלה לובייר סנטר מהליגה הבלגית השנייה.
בהמשך שיחק בסוזופול ובספרטק ורנה מהליגה הבולגרית השנייה בה הפך לקפטן.
בשנת חתם בהבר פאזארדז'יק מליגת העל הבולגרית.
ב-5 במרץ 2025 חזר להבר פאזארדז'יק.
ב-19 בנובמבר 2025 חתם בבני סכנין מליגת העל.
אנזי נולד בצרפת להורים ממוצא מלגשי ואיווארי והיה זכאי לייצג את שלושת הלאומים.
באוגוסט זומן לסגל נבחרת מדגסקר.
ב-5 בספטמבר 2024 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 1-0 ל.
ב-12 באוקטובר 2025 הבקיע את שער הבכורה שלו בהפסד 4-1 ל.
יוֹהַאן אַלְבֶּרט פַבְּרִיצְיוּס היה פילולוג קלאסי, ביבליוגרף ותאולוג גרמני.
פבריציוס נולד בלייפציג וקיבל את הכשרתו הראשונית מאביו, , מנהל מוזיקלי ב בלייפציג, אשר הפקיד אותו על ערש דווי בידי התאולוג .
ב-1686 חזר ללייפציג, שם קיבל את התואר הראשון שלו לאחר שבועות ספורים בלבד של לימודים.
שנתיים לאחר מכן, קיבל את תואר מוסמך בפילוסופיה ופרסם בעילום שם את חיבורו הראשון, Scriptorum recentiorum decas ("עשיריית סופרים בני-זמננו"), התקפה על עשרה סופרים בני זמנו.
ספרו Decas Decadum, sive plagiariorum et pseudonymorum centuria ("עשיריית עשיריות, או: מאה פלגיאטים ובעלי שמות-עט", 1689) הוא החיבור היחיד שעליו חתם בשם פאבר.
לאחר מכן פנה ללימודי רפואה, שאותם זנח מאוחר יותר לטובת התאולוגיה.
ב-1693 עבר להמבורג, שם תכנן נסיעה מחוץ לגרמניה, כאשר החדשות הלא צפויות שעלות השכלתו כילתה את כל ירושתו ואף הותירה אותו בחובות לנאמן שלו, אילצו אותו לזנוח את המיזם.
ב-1694 הפך למשרת וספרן אצל , כומר ראשי ב בהמבורג ופרופסור בקיל.
ב-1696 ליווה את פטרונו לשוודיה וזמן קצר לאחר שובו, נחשב למועמד לקתדרה ללוגיקה ולפילוסופיה ב.
ההצבעה בין פבריציוס לבין , אחד ממתנגדיו, הסתיימה בתיקו, ולאחר מכן מונה אדצרדוס בהגרלה.
ב-1699 קיבל את הדוקטורט שלו בתאולוגיה מאוניברסיטת קיל.
פבריציוס ירש את (1642–1699) כפרופסור לרטוריקה ולאתיקה בגימנסיה האקדמית של המבורג, משרה שבה החזיק עד מותו, תוך שהוא דוחה הצעות מאוניברסיטאות , קיל, והאלה-ויטנברג.
מ-1708 עד 1711, כיהן גם כרקטור של בית הספר הלטיני בהמבורג.
אחד מתלמידיו בגימנסיה האקדמית, ומאוחר יותר עמיתו וחתנו, היה הרמן סמואל ריימרוס.
לזכותו של פבריציוס נזקפים 128 ספרים, אם כי ברבים מהם שימש רק כעורך.
אחד המפורסמים שבהם הוא Bibliotheca Latina ("הספרייה הלטינית", 1697, יצא מחדש במהדורה משופרת ומתוקנת על ידי יוהאן אוגוסט ארנסטי ב-1773).
האוספים שלו מכסים מחברים מתקופת הקיסר טיבריוס, אלו מהתקופה האנטונינית, ואלו מתקופת שקיעת השפה.
תחום נוסף כולל פרגמנטים של מחברים עתיקים ופרקים על ספרות נוצרית קדומה.
ספר המשך, Bibliotheca Latina mediae et infimae Aetatis ("הספרייה הלטינית של ימי הביניים והעידן התחתון", 1734–1736), התמקד בימי הביניים; כרך מילואים מאת (1746; מהדורת מנסי, 1754, הודפסה מחדש 1858–1859).
פבריציוס תרם רבות גם לפופולריזציה של אותם ניסיונות, שהיו אהודים בזמנו, להוכחות תאולוגיות לקיומו של אלוהים בגרמניה, לא מעט באמצעות תרגומו ל"אסטרו-תאולוגיה" מאת (1728).
ואולם, יצירתו העיקרית נותרה ה-Bibliotheca Graeca ("הספרייה היוונית") בת 14 הכרכים (1705–1728, עברה רוויזיה והמשך על ידי , 1790–1812), אשר תוארה בצדק כ-maximus antiquae eruditionis thesaurus ("האוצר הגדול ביותר של למדנות עתיקה").
חלקיה מסומנים על ידי הומרוס, אפלטון, ישו, קונסטנטינוס הגדול, וכיבוש קונסטנטינופול ב-1453; חלק שישי מוקדש למשפט קאנוני, תורת המשפט ורפואה.
Bibliotheca Antiquaria (1713), דיווח על המחברים המתארים עתיקות עבריות, יווניות, רומיות ונוצריות.
רחוב פבריציוס (Fabriciusstraße) ברובע בהמבורג נקרא על שמו של פבריציוס.
יוהאן ברנולי מתמטיקאי שווייצרי, בן למשפחת ברנולי.
ידוע בתרומותיו לחשבון האינפיניטסימלי ובהיותו המורה של לאונרד אוילר.
יוהאן ברנולי הוא אחיו של יאקוב ברנולי ואביהם של דניאל ברנולי וניקולאס ברנולי ה-II.
משפחת ברנולי תרמה למדע שמונה מתמטיקאים דגולים על פני שלושה דורות.
מוצא המשפחה במקור הוא מאנטוורפן שבבלגיה, אך היא ברחה משם בעקבות רדיפות על ידי הקתולים.
יוהאן נולד בבזל, בנו העשירי של ניקולאס ברנולי, סוחר עשיר.
בתחילה רצה אביו שבנו ימשיך את דרכו כסוחר, והכשיר אותו כשולייתו.
יוהאן לא גילה עניין במסחר, ובשנת 1683 התקבל ללימודי רפואה באוניברסיטת בזל, שבה כיהן אחיו, יאקוב ברנולי, שהיה מבוגר ממנו ב-12 שנה, כפרופסור.
בזמן לימודיו למד יוהאן במקביל מתמטיקה אצל אחיו.
בשנת 1690 קיבל רישיון לעסוק ברפואה.
הוא העדיף לעסוק במתמטיקה, ובשנת 1691 פורסם מאמרו הראשון בתחום זה, פתרון לבעיית קו השרשרת, בכתב העת Acta Eruditorum.
בשנת 1694 קיבל תואר דוקטור לרפואה על מאמרו על תנוחת השריר, עבודה ברפואה המכילה אלמנטים מתמטיים רבים.
לאחר מכן, היות שתקן המתמטיקאי בבזל היה תפוס על ידי אחיו, עבר יוהאן, בהמלצתו של כריסטיאן הויגנס, לאוניברסיטת חרונינגן.
אחרי שלימד את יוהאן התקשה יאקוב ברנולי לקבל את תלמידו כשווה לו ביכולת המתמטית, וטען שעל כל הישגיו להיזקף לזכותו כמורהו.
יוהאן לא קיבל טענות אלה והשניים הרבו בביקורת ציבורית זה על עבודתו של זה, וב-1697 נותקו הקשרים ביניהם.
יחד עם אחיו יאקוב היה ברנולי מחלוצי השימוש בחשבון דיפרנציאלי ואינטגרלי של לייבניץ, תוך מציאת שימושים לתורה זו, כגון חישוב אורך ושטח של עקומות.
ברנולי תרם לפיתוח התחום של משוואות דיפרנציאליות ולנושאים במכניקה ובאופטיקה.
בגיליון יוני 1696 של Acta Eruditorum הציג יוהאן ברנולי את בעיית הברכיסטוכרון כאתגר למתמטיקאים, וכשנה לאחר מכן פורסמו פתרונות שונים של חמישה מתמטיקאים: יוהאן ברנולי עצמו, אחיו יאקוב ברנולי, אייזק ניוטון, גוטפריד לייבניץ והמרקיז דה לופיטל.
ב-1705 חזר יוהאן לבזל לבקשת חמיו, ותכנן לקבל משרת פרופסור ליוונית, אך מות אחיו יאקוב אפשר לו לקבל את משרתו של האח כפרופסור למתמטיקה.
בשנת 1713, בוויכוח בין לייבניץ וניוטון לגבי מי משניהם המציא את החשבון הדיפרנציאלי, תמך ברנולי בלייבניץ, שהיה עמו בקשר, ובעקבות כך, בין השאר, היה זה החשבון של לייבניץ אשר היה נפוץ יותר באירופה.
כחלק מתמיכתו פתר ברנולי בעיות אחדות שניוטון לא הצליח לפתור.
יוהאן חקר רבות את המשוואה ופיתח את סדרת ברנולי.
נזקפים לזכותו גם גילויים רבים בניווט.
הוא ידוע גם בזכות היותו מורהו של לאונרד אוילר והתכתבויותיו הרבות.
ב-1738 יצא לאור ספרו "הידראוליקה".
בשנת 1742 יצאו לאור כל כתביו בארבעה כרכים בלטינית.
במהלך חייו קיבל יוהאן עיטורי הוקרה רבים, כולל חברות באקדמיה למדעים של פריז, ברלין, סנקט פטרבורג ועוד.
יוהאן מת בשנת 1748 בבזל.
על קברו נכתב כי היה "הארכימדס של דורו".
המרקיז דה לופיטל בביקורו בפריז בשנת 1691 שכנע לופיטל את ברנולי ללמדו את רזי החשבון הדיפרנציאלי.
יוהאן הסכים לכך בתמורה לתשלום, ולימד אותו בהתכתבות.
יחסיו עם לופיטל נעכרו מאוד כאשר זה פרסם בשנת 1696 ספר על חשבון דיפרנציאלי בשם "L'Analyse des Infiniment Petits pour l'Intelligence des Lignes Courbes", שכולו היה מבוסס על מכתביו של ברנולי, וטען כי כל אלה הם עבודה מקורית שלו (פרט להערה קצרה בתחילת הספר).
כלל לופיטל המפורסם מופיע אף הוא בספר ולכן יש להניח שגם הוא נהגה במקור על ידי יוהאן ברנולי.
עדות סופית לכך שספרו של לופיטל מתאר למעשה את עבודותיו של ברנולי היא ספר הקורס של ברנולי שנמצא ב-1922 הזהה כמעט לחלוטין לספרו של לופיטל.
דניאל ברנולי בנו של יוהאן שנולד ב-1700 וגדל להיות פיזיקאי חשוב שהמציא את ההידרודינמיקה.
יחסיו של דניאל עם אביו לא היו טובים, שכן נראה שיוהאן קינא בהישגיו של בנו.
מסופר שפעם אחת האב אף גירש את בנו מהבית אחרי שזה זכה בפרס מדעי ששניהם היו מועמדים לו.
בתקרית קשה יותר, יוהאן רצה לקבל את הקרדיט על תגלית של בנו, ובמקרה מובהק של פלגיאט גנב את ניירותיו, שינה את השם וטען שזו המצאתו שלו.
קיימים עוד סיפורים רבים על היחסים העכורים בין השניים.
יוהאן גוטליב פיכטה (גרמנית: Johann Gottlieb Fichte; 19 במאי 1762 – 27 בינואר 1814) היה פילוסוף גרמני, מראשוני האידיאליזם הגרמני ומתלמידיו של עמנואל קאנט.