tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באחד ממשחקי ריימן והארנבים המטורפים היה מיני משחק של "פימפ מיי רביד" (סרסר לי את הארנב המטורף).
פִימוֹזִיס (Phimosis) מתאר מצב שבו לא ניתן להפשיל את העורלה מעבר לעטרה.
ישנם שני סוגים של פימוזיס: פימוזיס פיזיולוגי המאפיין פעוטות וכן פימוזיס פתולוגי המתפתח לרוב בבגרות.
בעוד שפימוזיס פיזיולוגי אינו מצריך טיפול פימוזיס פתולוגי מחייב לרוב התערבות רפואית.
מרבית הבנים נולדים כאשר העורלה מחוברת לעטרה באמצעות קרום ולכן היא אינה ניתנת להפשלה.
במהלך השנים הראשונות לחיים הקרום המחבר בין העורלה לעטרה נעלם עד אשר ניתן להפשיל את העורלה מעבר לכל העטרה.
פימוזיס פיזיולוגי אינו מצריך התייחסות רפואית.
הפשלה כפויה של העורלה יכולה להזיק לפין היילוד ולהוביל לכאב ובמקרים קשים לפימוזיס פתולוגי.
יש הסוברים שתפקיד הפימוזיס הפיזיולוגי להגן על פין התינוק ופתח השופכה במהלך ההיריון ובילדות.
ילדים נימולים סובלים משכיחות גבוהה יותר של היצרות השופכה וייתכן שזו קשורה למניעת המצב הטבעי של פימוזיס פיזיולוגי.
פימוזיס פתולוגי קורה על פי רוב במבוגרים או בילדים שאצלם העורלה צרה או הדוקה מדי ואינה ניתנת להפשלה.
בפימוזיס העורלה יוצרת טבעת סביב הפין, ולא מאפשרת את נסיגת העורלה שהכרחית ליציאת הפין לצורך זקפה מלאה וכן לשם שמירה על היגיינה של הפין.
לחלופין, במידה ונוצרת זקפה, עלול הפין שיצא מהעורלה להילחץ על ידה, ובמקרים קיצוניים לגרום ליצירת נמק.
פימוזיס עשוי להיות תופעה טבעית או להתפתח באופן משני למחלות עור, דלקות או כתוצאה מהצטלקות ולייפת, למשל בעקבות הפשלה כפויה של העורלה ביילוד.
רוב מקרי הפימוזיס ניתנים לריפוי באמצעות טיפול תומך ותרופות או באמצעות ניתוח העורלה.
מקרים קיצוניים של פימוזיס שלא נפתרים בטיפול שמרני מחייבים התערבות של מילה כירורגית.
מקור המונח פימוזיס מיוונית (φῑμός - phimos - חסם).
לעיתים ההיפרדות של העורלה מהעטרה נשלמת רק בגיל זה.
משחה זו מכילה סטרואידים ומשווקת בישראל בשמות מסחריים שונים, במרשם רופא בלבד.
המשחה נוסתה רבות ולא ידוע על תופעות לוואי מיוחדות.
הצלחת הטיפול נעה בין 70%-90% במחקרים שונים.
טיפול במשחת אסטרוגן עד אשר ניתן למשוך את העורלה לאחור ולחשוף את העטרה.
הניסיון בטיפול זה קטן יותר, ושיעור ההצלחה כ-87%, אך תועדה תופעת לוואי של הגדלת שדיים.
קיימים גם מספר סוגים של ניתוחים משמרי עורלה.
מדובר בחתכים קטנים מאוד המרחיבים את פתח העורלה מבלי לפגוע בתפקודה.
מסופר על המלך הצרפתי לואי ה-16 שגם הוא סבל מפימוזיס, שגרם להפרעה בזקפה, ושכתוצאה מכך לא יכול היה לממש את נישואיו למארי אנטואנט במשך שבע שנים, עד שאזר אומץ וביצע את הניתוח.
פִּים (לפי ניקוד המסורה) או פַּיִם (על דרך נטיית הזוגיים בעברית) הוא יחידת מידה עתיקה למשקל, השווה לכ-7.56 גרם (לפי ממוצע משקלן של אבני המשקל שנתגלו באזור יהודה, ראו להלן), כלומר לכשני שלישי שקל של ימי בית ראשון.
המילה "פים" מופיעה פעם אחת בלבד במקרא, בשמואל א': .
מילה זו אינה נזכרת בתלמוד או במקורות עבריים מוקדמים אחרים.
אף שניתן להבינה כאמצעי תשלום, במשך מאות שנים משמעותה לא הייתה ברורה - תרגומי התנ"ך לשפות אחרות לא כללו משמעות זו, ומפרשי התנ"ך היהודים לרוב קישרו אותה לתכונה של כלי ההשחזה.
בחפירות תל גזר, שנערכו בראשית המאה ה-20 בראשות הארכאולוג הבריטי רוברט מקאליסטר, נמצאה משקולת שעליה כתוב בכתב עברי עתיק "פימ".
מאז נמצאו דוגמאות נוספות של אבני משקל ומטילי כסף שעליהם נכתב שם זה.
בעקבות ממצאים אלה, תרגום התנ"ך New King James Version משנת 1982 כולל את המילה pim במשמעות של מחיר ששולם עבור השחזת הכלים.
פילפלה (מלטית Filfla) הוא אי קטן וצחיח, השוכן כחמישה קילומטרים מדרום לאי מלטה.
שטחו של פילפלה הוא ששים דונם בלבד והוא אינו מיושב.
סמוך ממערב לו שוכן איון קטן וסלעי המכונה פילפולטה (Filfoletta).
האי עשוי מצוקי אבן גיר תלולים המתנשאים לגובה של 60 מטרים מעל פני הים ומסתיימים במשטח שטוח.
האי משמש בית גידול בעיקר לשלושה מינים של עופות ימיים, וכן מצויים בו שני מינים אנדמיים - האחד של לטאה (Podarcis filfolensis) והאחר של חילזון (Lampedusa imitatrix gattoi).
שמם של שני האיים בא ככל הנראה מהמילה "פלפל" בערבית.
בעבר שכנה באי קפלה שהוקמה בשנת 1352 בתוך מערה, אך היא חרבה ברעידת אדמה ב-1856, ובמהלכה קרס גם חלק מהאי אל הים.
עד שנת 1970 שימש האי כמטרת אימונים לחיל האוויר ולחיל הים של בריטניה, אך אז הפך לשמורת טבע.
ב-1987 נאסר הדיג בטווח של מיל ימי אחד מחופי פילפלה, אך הסיבה העיקרית לכך היא חשש למיקוש ימי.
האיסור בוטל בשנת 1990. ב-1988 נחקק חוק שנועד להבטיח את הגנתו של האי (Filfla Natural Reserve Act), והגביל את הגישה אליו למטרות מחקר וחינוך, וזאת באישור מיוחד.
פילקו הייתה חברת אלקטרוניקה חלוצית בתחומי ייצור מקלטי רדיו, מקלטי טלוויזיה והמחשוב וייצרה גם מוצרי חשמל ולוויינים.
החברה נוסדה ב-1892 כחברת הליוס לייצור סוללות ומצברים.
בין השנים 1920 ועד 1927 הופעלו מקלטי הרדיו באמצעות סוללות בלבד.
ב-1927, עם המצאת מיישר הזרם, התאפשרה הפעלת מקלטי הרדיו באמצעות זרם חילופין (הזנה מהשקע בקיר) וקברניטי פילקו הבינו שעליהם לפתח תחומי התמחות נוספים, בשל הירידה הצפויה במכירות הסוללות.
מ-1928 החלה פילקו לייצר מקלטי רדיו ובין השנים 1930–1950 מכרה יותר מקלטי רדיו מכל חברה אחרת.
עיצוב מכשירי הרדיו שלה הפך לסמל "ימי הרדיו".
החברה הפכה את הייצור למתכונת של פס ייצור במקום העבודה הידנית שהייתה נהוגה עד אז.
פילקו גם הייתה בין הראשונות ששילבו טרנזיסטורים בייצור מקלטי רדיו והציעה כבר בשנות החמישים מכשירי רדיו המופעלים על ידי שלט רחוק (עם כבל).
ב-1930 החלה פילקו לייצר מכשירי רדיו לכלי רכב.
מכשירים נוספים: ממכונות כביסה עד לווייני תקשורת
פילקו הרחיבה את עסקיה לייצור מכשירי חשמל נוספים, בהם מיזוג אוויר (1938), מקררים (1939), מקלטי טלוויזיה ביתיים (1947), מכונות כביסה ומייבשי כביסה (1954) ועוד.
פילקו נמנתה עם חלוצי המחשבים מבוססי הטרנזיסטורים.
בשנת 1962 ייצרה פילקו מחשב טרנזיסטורי (פילקו S-2000 Transac), המחשב שאפשר רמת חישוב זהה למחשבי יבמ הגדולים של אותה עת, אך בגודל קטן יותר, נבחר על ידי פיקוד הגנת האוויר והחלל של צפון אמריקה למתקן איתור הירי של טילים ביניבשתיים בהר צ'ייני.
בעקבות בחירה זו נבחרו מחשבי פילקו על ידי ארגונים רבים אחרים, בהם וסטינגהאוס, ג'נרל אלקטריק, נאס"א ואף ממר"ם, מרכז המחשבים של צה"ל.
בממר"ם פעלו שני מחשבי פילקו: פילקו 1000 ומחשב גדול ומהיר יותר פילקו 2000.
פילקו-פורד פיתחה וייצרה לווייני תקשורת ולוויינים מטאורולוגיים.
כן פיתחה עבור נאס"א את מערכת המעקב הקרקעית הגלובלית של תוכנית מרקורי.
חברת ייצור לווייני התקשורת לוראל (Space Systems/Loral) ממשיכה את קו ייצור הלוויינים של פילקו.
בדצמבר 1961 רכשה חברת פורד את פילקו ובמשך זמן מה נקראה החברה פילקו-פורד.
ב-1974 נמכרה פילקו על ידי פורד לתאגיד GTE.
ב-1981 נרכשה פילקו על ידי פיליפס ההולנדית, על מנת להחדיר את המותג "פיליפס" לארצות הברית, השם הדומה והלוגו הדומה סייעו לביצוע רכישה זו.
פיטר טים ורביק (בהולנדית: Peter Tim Verbeek; 12 במרץ 1956 – 28 בנובמבר 2019), שכונה לרוב "פים", היה מאמן כדורגל הולנדי.
ורביק החל את דרכו ככדורגלן במועדונים ההולנדים רודה, נאק ברדה וספרטה רוטרדם, אך בגיל 25, בשנת 1981, נטש את קריירת המשחק והחל בקריירת אימון במדי קבוצת ספרטה רוטרדם מליגת העל ההולנדית.
ורביק המשיך לאמן קבוצות בשתי הליגות הבכירות בהולנד עד ל-1997. לאחר מכן עבר למזרח אסיה, והחל לאמן בקבוצה היפנית אומיה ארדיג'ה מהליגה השנייה במדינה.
ורביק המשיך לאמן באזור אסיה ובשנת 2000 התמנה לעוזר המאמן של נבחרת קוריאה הדרומית בכדורגל תחת חוס הידינק.
קוריאה הדרומית התכוננה באותה העת לאירוח מונדיאל 2002 (יחד עם יפן), והגיעה בטורניר זה עד לחצי הגמר, הנבחרת האסיתית הראשונה לעשות זאת.
לאחר הקמפיין המוצלח חזר ורביק להולנד לתקופה קצרה, אך שימש רק כמאמן קבוצת המילואים של פ.ס.וו.
ב-2003 חזר ליפן, הפעם לקבוצת ליגת העל היפנית קיוטו סנגה, אך בסיום העונה זו ירדה ליגה.
ורביק שוב החל לנדוד בין משרות אימון זניחות, ובתוך שנתיים הספיק לעבור בין תפקיד מאמן נבחרת האנטילים ההולנדיים בכדורגל לעוזר מאמן בורוסיה מנשנגלדבך וממנו למאמן נבחרת איחוד האמירויות הערביות בכדורגל, ולבסוף חזר ב-2005 למשרת עוזר המאמן בנבחרת קוריאה הדרומית, הפעם תחת המאמן דיק אדבוקאט.
השניים הדריכו הנבחרת במהלך מונדיאל 2006 אך כשלו לשחזר את הישג העבר והנבחרת לא העפילה לשלב רבע הגמר.
ורביק מונה תחת אדבוקאט למאמן הנבחרת והובילה למקום השלישי בגביע אסיה בכדורגל ב-2007. על אף שחוזהו היה אמור להסתיים רק ב-2008, ורביק התפטר מתפקידו והכריז כי ברצונו לצאת להפסקה בת מספר חודשים מאימון.
מספר חודשים לאחר מכן מונה ורביק למאמן נבחרת אוסטרליה בכדורגל, אשר תחת הדרכתו עלתה למונדיאל 2010 לאחר ניצחון כנגד נבחרת קטר בכדורגל.
ורביק אימן את אוסטרליה גם במהלך הטורניר עצמו.
לאחר הטורניר מונה למאמן נבחרת מרוקו עד גיל 23. בשנת 2014 סיים את תפקידו.
פּילְקְרוֹ (מאנגלית: pilcrow; ¶; בעברית: סימן קטע; יוניקוד U+00B6) הוא תו טיפוגרפי, המשמש לציון סוף פיסקה בדפוס ובתוכנות הוצאה לאור שונות.
הפילקרו עשוי להופיע בתחילת הפסקה או כדי לציין פסקה חדשה בקטע טקסט ארוך, כפי שעשה אריק גיל בספרו מ-1931 "An Essay on Typography".
פילקרו היה סוג של רובריקון בתקופת ימי הביניים כדי לציין חוט מחשבה חדש, לפני שהומצאה הפרדת הפסקאות הוויזואלית.
סימן פילקרו דומה בצורתו לאות q קטנה, כאשר הלולאה הפנימית עשויה להיות מלאה או ריקה.
כתיבתה עשויה להיות כ-D הפוכה כאשר ה"קערה" הפנימית מצוירת בגובה נמוך יותר.
פימאן מועאדי (פרסית: پیمان معادی, נולד ב-1972) הוא תסריטאי, במאי קולנוע ושחקן אמריקאי ממוצא איראני.
מועאדי מוכר בזכות משחקו בסרטים "פרידה" ו"בנוגע לאלי".
מועאדי נולד בשנת 1972 בניו יורק, לזוג איראנים.
משפחתו חזרה לאיראן כשהיה בן 5. הוא סיים את לימודיו בהנדסת מתכות באוניברסיטת אזאד, כַּרַג' .
את הקריירה שלו החל כתסריטאי בתחילת שנות ה-2000, והוא כתב כמה סרטים איראנים מפורסמים.
את קריירת המשחק שלו הוא התחיל בסרטו של אצע'ר פרהאדי, "בנוגע לאלי", משנת 2009. שנתיים מאוחר יותר הוא קיבל בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין את פרס דוב הכסף לשחקן הטוב ביותר על משחקו בסרט "פרידה" שביים אסגאר פרהאדי.
בשנת 2014 שיחק בסרט הדרמה האמריקאי "מחנה אקס-ריי" לצידה של קריסטן סטיוארט, בתפקיד עלי אמיר, אסיר ביטחוני שמתחבר לסוהרת הצעירה.
בשנת 2015 שיחק בסרט הפעולה האמריקאי "Last Knights" בכיכובם של מורגן פרימן, קלייב אוון וקליף קרטיס.
בשנת 2016 שיחק בסרטו של מייקל ביי "13 שעות: החיילים הסודיים של בנגאזי" בתפקיד של עמאל, לובי המשמש מתרגם ואיש קשר ל-CIA.
ותרם את קולו לסרט ההנפשה הקנדי "סוסי החלונות".
בהמשך, שיחק בסדרה הפשע "ליל האירוע" שיצר סטיבן זאיליאן לרשת HBO על בסיס הסדרה הבריטית "צדק פלילי".
בשנת 2018 ביים וכתב את סרט המלחמה "Bomb: A Love Story" ואף כיכב בו לצדה של לילא חאתמי.
בשנת 2019 שיחק שוב בסרטו של מייקל ביי, "מחתרת השישה", לצדם של ראיין ריינולדס ומלאני לורן.
בשנת 2020 גילם אליוט בעונה השלישית של הסדרה "וסטוורלד" מבית HBO.
שיחק גם לצדו של עומאר סי בסרט הצרפתי "משטרה".
בשנת 2022 שיחק בסרט הדרמה האיראני "האחים של ליילה" בתור מהנוצ'ר.
בשנת 2023 כיכב בסרט הדרמה הלהט"בי השוודי "יריב" בתור אימאן, שנמלט מאיראן מולדתו לשוודיה עם אשתו ושתי בנותיו, אשר מחליט לחדש את הקריירה שלו כמתאבק במטרה לקבל אישור שהייה מיוחד כספורטאי ואז הוא יוצר קשר מיוחד עם אחד הספורטאים.
באותה שנה שיחק בסרט המדע-בדיוני האמריקאי "Aporia" בתור ג'אביר קארים.
בשנת 2024 יצר, כתב ואף כיכב בסדרת הטלוויזיה האיראנית "Viper of Tehran", הסובב סביב רוצח סדרתי הידוע בהרעלת קורבנותיו, ושלכל הקורבנות שלו יש היסטוריה של התעללות בילדים.
פימליקו היא שכונה בחלק הדרומי של רובע הסיטי של וסטמינסטר.
גבולות השכונה הם מצפון תחנת לונדון ויקטוריה ושכונות ויקטוריה ובלגרביה, ממזרח דרך גשר ווקסהול ושכונת וסטמינסטר, מדרום נהר התמזה וממערב מסילת הברזל המובילה לתחנת הרכבת ויקטוריה והשכונות בלגרביה וצ'לסי.
השכונה החלה את ההתפתחות שלה בשנת 1825 כאשר עלה הביקוש בצד המערבי של העיר והביצות באזור יובשו.
הלורד גרובנור שהיה מהיזמים העשירים בעיר, שכר את שירותיו של תומאס קוביט לפתח ולבנות את אזור זה לצד שכונות ואזורים נוספים בצד המערבי (כמו שכונת בלגרביה).
השכונה נבנתה בעיקר משורות של בתים טוריים לבנים בסגנון בנייה של התקופה (תקופת העוצרות; Regency era).
במהלך המאה ה-19 נחשבה השכונה בעיקר לשכונת מגורים שקטה של מעמד הביניים, אך לקראת סוף המאה החלה דעיכה ביוקרתיות השכונה עם פרויקטים שונים של מעבר שכבות עניות יותר לתוך השכונה.
בתחילת המאה ה-20 החל גל פיתוח נוסף לשטוף את השכונה והיא החלה לחזור למעמדה היוקרתי, קרבתה לאזור וסטמינסטר ובתי הפרלמנט הפכה אותה לחביבה בעיני פוליטיקאים רבים שעברו לגור בה.
בין שנות ה-30 לשנות ה-50, נבנו מספר פרויקטים בשכונה ואחוזות רבות מהתקופה הוויקטוריאנית הומרו לבתי מלון.
חלקים מהשכונה שנהרסו במהלך הבליץ נבנו מחדש גם הם בתקופה זו.
בקצה הצפוני של השכונה כאמור נמצאת תחנת הרכבת לונדון ויקטוריה וכן תחנת הרכבת התחתית ויקטוריה, בדרום-מזרח השכונה נמצאת גם תחנת הרכבת התחתית פימליקו.
הרחובות העיקריים המרכיבים את השכונה הם דרך גשר ווקסהול (התוחם אותה ממזרח), דרך בלגרייב (כביש ה-A3213) שעובר במקביל לדרך גשר ווקסהול לאורך השכונה, רחוב לופס שחוצה את השכונה ממזרח למערב, ודרך גרובנור (כביש ה-A3212) אשר עובר לאורך גדת נהר התמזה בגבולה הדרומי של השכונה.
רחובות חשובים אחרים הם דרך סינט ג'ורג' ורחוב סאת'רלנד העוברים במקביל לדרך בלגרייב ומתחברים לרחוב לופס, ודרך וורויק החוצה את כל רחובות אלו ממזרח למערב.
מוזיאון טייט בריטניה: באופן רשמי מחוץ לגבולות השכונה, אך המוזיאון בכל זאת מזוהה איתה.
אקדמיית פימליקו: בית ספר תיכון המתמחה באומנות.
פים ואן לומל (בהולנדית: Pim van Lommel, נולד 1943) הוא סופר וחוקר הולנדי בתחום המוות הקליני וחוויות סף המוות.
ואן לומל למד רפואה באוניברסיטת אוטרכט והתמחה בקרדיולוגיה.
הוא עבד כקרדיולוג בבית החולים ריג'נסטייט בארנהם במשך 26 שנה (1977-2003).
ואן לומל ידוע בעיקר בשל המחקר והתיעוד המקיף שערך בנושא חוויות סף מוות שחוו אנשים במהלך מוות קליני, כולל פרסומים מדעיים סטנדרטיים, כגון ב"סכין המנתחים" בלאנסט.
מחקרו בנושא המודעות דרך מוות קליני
הוא פרץ לתודעה הציבורית עם יציאת רב-המכר שלו, "Eindeloos Bewustzijn: een wetenschappelijke visie op de Bijna-Dood Ervaring" (תרגום: "תודעה אינסופית: מחוויית סף-המוות - חזון מדעי") שיצא לאור בהולנד בשנת 2007 ותורגם לכמה שפות, כולל גרמנית, אנגלית, צרפתית, פולנית וספרדית.
בספרו מוכיח ואל לומל כי הקיום של תודעה אינו מוגבל לפעילות הנוירולוגית במוח.
הוא מציע כי המוח הוא רק מעין מסוף המאפשר גישה למודעות כלשהי שאינה מקומית, כלומר אינה למוגבלת פיזית לגוף האדם.
במודל שמציע ואן לומל למוח האנושי, הוא משמש כמעין מסוף מחשב אשר ניגש לבסיס נתונים מרכזי או לאינטרנט.
הוא משער בנוסף כי DNA ומכניקה קוונטית יכולים לאפשר גישה כזו למידע לא מקומי ומודל זה מתיימר להציע פתרון כיצד תופעות המאפיינות מוות קליני יכולות להתהוות ואף להירשם בזיכרון למרות שאין להם פעילות מוחית כלל ב-EEG.
פִימְבְּרִיָה הן שלוחות חלבוניות קצרות דמויות ריסונים וזיפונים הממוקמות על גבי קרום התא של חיידקים גראם-חיוביים, גראם-שליליים ובסוגי ארכאונים מסוימים.
שלוחות אלה קצרות ודקות במידה ניכרת מהשוטונים ומטרתם היא לאפשר לחיידקים להצמד אחד לשני, לרקמת תאים ולמשטחים מלאכותיים, דוגמת קתטרים ומסתמי לב.
בשל גודלן הקטן ניתן לצפות בפימבריה באמצעות מיקרוסקופ אלקטרונים בלבד.
פימבריה הן שלוחות חלבוניות קצרות באורך של מספר מיקרומטרים ובעובי שנע בין 3-8 ננומטרים.
מספרן עלול לנוע בין 300-400 על גבי התא החיידקי ומטרתן אינה להקנות יכולת תנועה, אלא, כאמור, לאפשר הצמדות של חיידקים אחד לשני ולרקמת תאי המאכסן.
ההצמדות מתאפשרת בעקבות נוכחות חלבוני תאחיזה ייעודיים הקבועים בקצות הפימבריה שנקראים אדהזינים (Adhesins).
לפיכך, נוכחות הפימבריה נחשבת לגורם אלימות מרכזי בסוגי ומשפחות חיידקים מסוימים (Bordetella, Enterobacteriaceae, Neisseria, Pseudomonas, Streptococcus, ועוד).
לעיתים חל בלבול בין המונחים פימבריה ופִּילִי (Pili), עד כדי כך שיש הרואים בהם מונחים בקטריולוגיים נרדפים.
הרכב החלבונים של הפימבריה אינו זהה לזה של הפילי.
מספר הפימבריה על גבי החיידקים עלול להגיע לכדי 300-400, לעומת 3-5 פילי.
במיתולוגיה הנורדית, פימְבּוּלְווִינְטֵר (בנורדית עתיקה: fimbulvinter או Fimbulvetr) הוא מונח המתייחס לחורף הארוך שיבשר את בוא הראגנארוק.
במיתולוגיה הנורדית, הראגנארוק הוא אירוע המבשר את דמדומי האלים וחורבן העולם, והיווצרות עולם חדש.
הפימבולווינטר יהיה האירוע הראשון בשלשלת אירועים זו.
זהו חורף ארוך שיימשך כמו שלושה חורפים רגילים, בעוד השלג והקור מצליפים מכל כיוון, המוסר יעלם ומלחמות ומאבקים יפשטו בכל רחבי הארץ, בקרעם אחים, משפחות וחברים.
יכחדו מרבית החיים בתשעת העולמות, פרט לשני בני האדם לִיף וליפְתְרַסיר אשר יתחבאו עמוק בתוך יגדראסיל.
יש המקשרים את הסיפור על פימבולווינטר לאירועי מזג האוויר הקיצוניים בין השנים 535-536, אשר הביאו לירידה ניכרת בטמפרטורות ברחבי צפון אירופה.
יש אף תאוריות המרחיקות את היווצרות המיתוס לסוף תקופת הברונזה הנורדית בסביבות שנת 650 לפנה"ס.
בדנמרק, נורווגיה ושוודיה, המונח "פימבולווינטר" משמש עד היום להגדרת חורף קשה וארוך מהרגיל.
פימה או בשמם הרשמי אקימל אודהאם (Akimel O'odham, "אנשי הנהר") הם קבוצה אתנית של אינדיאנים בארצות הברית שתחום מחייתם ההיסטורי היה במרכז ובדרום מדינת אריזונה בארצות הברית.
מרבית האוכלוסייה של שתי הקבוצות של אקימל אודהאם ששרדו עד ימינו שוכנות בשתי שמורות: "קלי אקימל אותהאם" (Keli Akimel O'otham) בקהיליית האינדיאנים של הנהר חילה (Gila River Indian Community) ו"אונק אקימל אודהאם" (On'k Akimel O'odham) בקהיליית האינדיאנים פימה-מריקופה של הנהר סולט (Salt River Pima-Maricopa Indian Community).
הם קשורים באופן הדוק לאנשי נהר אחרים, האק-צ'ין אודהאם (Ak-Chin O'odham), שכיום מהווים את קהיליית האינדיאנים אק-צ'ין (Ak-Chin Indian Community).
הם גם קשורים לקבוצה האתנית של הסובאיפורי (Sobaipuri), שצאצאיה שוכנים בשמורת האינדיאנים סן קסוויאר (San Xavier Indian Reservation) או וא:ק (Wa:k, יחד עם הטוהנו אודהאם).
ה"אקימל אודהאם" וקרוביהם, ה"טוהונו אודהאם" ("אנשי המדבר" שהיו מכונים בעבר "פאפאגו" – Papago) במזרח השטח באריזונה המכונה פאפאגריה (Papagueria), וההיא סד אודהאם (Hia C-eḍ O'odham, "אנשי דיונת החול", היו מוכרים פעם כ"פאפגו של החול" - Sand Dune People) של מערב פאפאגריה, מסווגים על ידי החוקרים כ"אינדיאנים של דרום-המערב" (South-West Indians).
האקימל אודהאם דוברי שפת אודהאם שהיא משותפת לכל הקבוצות האתניות של האודהאם.
יש שינויים דיאלקטיים מסוימים, אבל הם מובנים הדדית, וכל בני קבוצות האודהאם יכולים להבין האחד את השני.
הבדלים לקסיגרפיים התעוררו בין הקבוצות השונות במיוחד בהתייחס לטכנולוגיות חדשות יותר וחידושים.
מקובל להאמין שמקור השם הקצר "פימה" הוא מהביטוי "פי אניי מק" (pi 'añi mac) או "פי מאק" (pi mac), שפירושו בשפתם "אני לא יודע", שבו הם השתמשו פעמים רבות במפגשיהם עם המתיישבים הספרדים.
הכינוי אומץ מאוחר יותר על ידי דוברי האנגלית: סוחרים, חוקרי ארצות ומתיישבים.
בטרם המגע עם האירופאים (עד 1688)
האקימל אודהאם התחלקו היסטורית לשתי קבוצות עיקריות: "פימה אלטו" (Pima Alto – "פימה עליונים"), ששכנו בצפון לאורך הנהרות חילה וסולט ו"פימה באחו" (Pima Bajo – "פימה תחתונים"), המכונים במקסיקו "נבונה" (Nevona), שחיו הרחק דרומה לאורך הנהרות יאקי וסונורה.
השטח שבו שכנו היה קרוי בתקופת השלטון הספרדי במקסיקו "פימרייה אלטה" (Pimería Alta).
שתי הקבוצות קרובות תרבותית ומשערים כי הם צאצאים של הקבוצה האתנית המסווגת בארכאולוגיה כבני תרבות הוהוקם.
המונח הוהוקם הוא נגזרת מהמילה "הוהוגם" (Huhugam) בשפת אודהאם שפירושה המילולי "אלו שנעלמו", שמשמעותה "האבות הקדמוניים".
האקימל אודהאם חיו בכפרים בסגנון רנצ'ריה.
הכפרים אורגנו כקבוצות של בתים כאשר הקבוצות השייכות לאותה משפחה משתפות מטבח ורמדה (Ramada), מבנה מרובע ללא קירות או עם קיר אחד כשובר רוח ששימוש כמקום התכנסות.
סביב מקום מרכזי זה נבנו בתים עגולים קטנים בעלי גגות שטוחים.
הבית המכונה אולאסקי (olaski), נשען על מסגרת ממוטות עץ וכוסה בעשב ובבוץ.
מבנים ריבועיים קטנים שימשו לאחסון.
האקימל אודהאם הם מטרילוקליים, כשהבנות ובעליהם מתגוררים עם או בסמוך למשפחת הבת.
קבוצות משפחה כללו משפחה מורחבת.
האקימל אודהאם נהגו להתגורר בבתים זמניים בשדות בעונה שבה טיפלו ביבוליהם.
הכלכלה של האקימל אודהאם התבססה בעיקר על חקלאות שלחין, כשהם נהגו להטות מים מהנהרות לאורכם התגוררו להשקיית השדות.
במשך השנים בנו הקהילות מערכות של תעלות השקיה וערכו בהם שינויים על פי הצרכים המשתנים.
האקימל אודהאם גידלו תירס, דלעת, שעועית מצויה, טבק, כותנה, ולאחר שהכובשים הספרדים סיפקו להם זרעים, גם חיטה ואלפלפה.
את התזונה הם השלימו על ידי ציד של חיות קטנות, דוגמת ארנבות, שהיה באחריות הגברים, וליקוט צמחים וזרעים שהיה באחריות הנשים והילדים.
האקימל אודהאם היו מומחים בתחום הטקסטיל וייצרו סלים קלועים מורכבים כמו גם בדים ארוגים.
קודם לבואם של האירופאים היו יריביהם הצבאיים האפאצ'י והיאוואפאי, שפשטו על כפריהם מדי פעם בשל תחרות על משאבים.
השבטים הפושטים היו נוודים, שהסתמכו בעיקר על ציד וליקוט מזון, ונהגו לפשוט על קבוצות שנהגו לגדל את מזונם בעצמם.
אף שלאקימל אודהאם היו עימותים עם קבוצות אחרות, הם נחשבו בעיקר לשוחרי שלום.
בשל התקפות האפאצ'י היו לאקימל אודהאם לוחמים שהגנו בהצלחה על הכפרים, אבל הם מעולם לא תקפו מתיישבים ממוצא אירופי והם ידועים כמי שסייע למהגרים שעברו דרך שטחם.
בתחילה, חוו האקימל אודהאם מעט מאוד מגע עם הספרדים ששלטו בשטח ממקסיקו.
המפגשים הראשונים היו מוגבלים לחבורות שעברו בשטחם או בני הקהילה שביקרו את ההתיישבויות מדרום.
התקופה הספרדית בהיסטוריה של הפימה (בין 1694 ל-1853) החלה בביקור הראשון של המיסיונר הישועי, האב אאוסביו קינו, בכפריהם ב-1694. הספרדים ארגנו את הטריטוריה של פימה כמחוז פימרייה אלטה והקימו בו מיסיונים, מבצרים, כפרים ומכרות.
הספרדים הטילו מיסים על האוכלוסייה וחייבו גברים לעבוד עבורם במכרות.
ב-1695 התמרדו הפימה שבדרום ובזזו ושרפו רכוש ספרדי.
הספרדים שלחו צבא שדיכא את המרידה.
חלק מהמורדים נמלט צפונה והצטרף לפימה שבצפון.
הצאצאים של המורדים התמרדו שוב ב-1751, הרגו חלק מהספרדים ובזזו מיסיונים וחוות.
הספרדים דיכאו מרד זה תוך כמה חודשים, ומאז ועד סיום שלטונם לא היו עימותים בינם לבין הפימה.
לעומת זאת הקשר עם המקסיקנים היה מקוטע בתקופת שלטונם בדרום אריזונה בין 1821 ל-1853. למגע עם האירופאים הייתה השפעה רבה על אורח החיים של האקימל אודהאם.
החשיפה למחלות מידבקות שכנגדם לא היה להם חיסון טבעי, השימוש ביבולים החדשים (דוגמת חיטה), גידול חיות משק והשימוש בכלי עבודה וחפצים עשויים מתכת.
תכיפות המגעים עם האמריקנים ממוצא אירופי בעמק חילה התיכון הלכה והתגברה לאחר 1846 כתוצאה ממלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
האקימל אודהאם סחרו וסייעו למשלחות של סטיבן ווטס קירני (Stephen Watts Kearny 1848-1794) ופיליפ סנט ג'ורג' קוק (Philip St.
George Cooke; 1895-1809) בדרכם לקליפורניה.
לאחר שמקסיקו הובסה במלחמה היא העבירה את השטח שכיום הוא אריזונה לידי ארצות הברית, למעט השטח שמדרום לנהר חילה.
זמן קצר אחר-כך החלה הבהלה לזהב בקליפורניה, שמשכה אמריקנים להגר לקליפורניה דרך הטריטוריה המקסיקנית בין מסייה ומעבר הנהר קולורדו בסמוך ליומה בדרך שכונתה נתיב המהגרים הדרומי.
הנוסעים השתמשו בכפרים של האקימל אודהאם כבנאות מדבר על מנת להתאושש מחציית המדבריות הבלתי מוכרים.
הם גם רכשו אספקה וחיות משק על מנת לתמוך במסע לרוחב המדבריות שנותרו להם לחצות במערב.
תחת ממשל ארצות הברית (מ-1853)
העידן האמריקני (1950-1853) החל בשנת 1853 עם רכישת גדסדן, כאשר ארצות הברית רכשה את דרום אריזונה.
שווקים חדשים התפתחו, תחילה כדי למכור אספקה למהגרים בדרכם לקליפורניה.
הסוסים של שירות הדואר הפרטי דואר בטרפילד אוורלנד (Butterfield Overland Mail), כמו גם סוסי הפרשים במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, היו זקוקים לתבואה.
עקב כך חוו האקימל אודהאם שגשוג.
הקהילה האינדיאנית של נהר חילה הוקמה ב-1859. המפקד של 1860 מפרט את כפרי הפימה: אגווה ראיס (Agua Raiz), "ארנל" (Arenal), קאסה בלנקה, קנצ'אנייו (Cachanillo), סריטו (Cerrito), סרו צ'יקיטו (Cerro Chiquito), אל יאנו (El Llano) ואורמיגרו (Hormiguero).
לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית הגיעו מהגרים אמריקנים רבים להתיישב במקומות במעלה הנהר חילה, כמו גם לאורך נהר סולט התחתון.
בשל הפלישה לשטחם והתחרות על המשאבים המועטים, הפכו היחסים בין הילידים למתיישבים למתוחים יותר ויותר.
הממשל האמריקני אימץ מדיניות של השכנת שלום וכליאה של האינדיאנים בשמורות.
חוסר הוודאות ותפוקת היבולים המשתנה הובילו לארגון מחדש של היישובים.
הקמת המטה של הלשכה לענייני אינדיאנים, כנסיות, בתי ספר, ותחנות מסחר בווהקי (Vahki או בשמה הספרדי קאסה בלנקה) ובגו או קי (Gu U ki הקרויה גם סקטון) במהלך שנות ה-70 וה-80 הובילה לגידול של עיירות אלו כמרכזי מסחר וממשל על חשבון היישובים האחרים.
ב-14 ביוני 1879 הוקמה הקהילה האינדיאנית פימה-מריקופה של הנהר סולט (Salt River Pima-Maricopa Indian Community, בראשי תיבות SRPMIC), והיא כוללת שתי קבוצות ילידים נבדלות: הפימה והמריקופה.
בהגיע 1898 כמעט ולא עסקו בני האקימל אודהאם בחקלאות בתחומי הקהילה של נהר חילה.
אף שחלק מבני האקימל אודהאם חיו מקצבאות, אמצעי המחיה העיקרי שלהם היה גילוף בעץ.
חלוקת האדמות הראשונה באזור הנהר חילה נקבעה ב-1914 בניסיון לחלק את האדמה הקהילתית.
כל פרט קיבל 40 דונם של קרקע מושקית בתחומי מיזמי סנטן (Santan), אג'נסי (Agency), בלקווטר (Blackwater) וקאסה בלנקה במחצית המזרחית של השמורה.
ב-1917 הוכפל גודל הקצבת הקרקע שכללה את החלקה הראשית של קרקע מושקית וחלקה משנית למרעה בגודל 40 דונם, שבדרך כלל לא הייתה צמודה לחלקה הראשית.
הניסיון השאפתני ביותר לתקן את מצוקתם הכלכלית של האקימל אודהאם נעשה בחוק מיזם סן קרלוס (San Carlos Project Act) ב-1924, שאישר הקמת סכר על הנהר חילה לאגירת מים.
סכר זה סיפק מי השקיה לשטח של 200 קילומטרים רבועים בבעלות אינדיאנים ולשטח של 200 קילומטרים רבועים בבעלות אחרת.
ממגוון סיבות נכשל מיזם סן קרלוס להחיות מחדש את הכלכלה מבוססת החקלאות של האקימל אודהאם.
למעשה עצר המיזם את מי הנהר חילה והאקימל אודהאם איבדו את מקור המים לחקלאות.
כך החלו שנים של רעב המוני.
רבים מבני הקהילה מאמינים שמדיניות שגויה זו של הממשל הייתה בפועל ניסיון לרצח עם.
במשך עשרות בשנים ניסה הממשל האמריקני לקדם הטמעה, כשהוא כופה על האקימל אודהאם שינוי כמעט בכל היבט של חייהם.
עם זאת, מאז מלחמת העולם השנייה חוו בני האקימל אודהאם התעוררות מחודשת של ריבונות השבט ושל פיתוח כלכלי.
הקהילה קיבלה מחדש את הממשל העצמי ומוכרת כשבט.
בנוסף, הם פיתחו כמה עסקים רווחים בתחומים כדוגמת חקלאות ותקשורת, ובנו כמה בתי קזינו המרוויחים יפה.
הם החלו לבנות מערכת הובלת מים לרוחב השמורה במטרה להחיות מחדש את החקלאות.
האקימל אודהאם ("אנשי הנהר") חיו לאורך המנהרות חילה וסולט זמן רב לפני בואם של האירופאים.
אורח חייהם (בשפתם himdagĭ, תעתיק מקורב "הימ-דג") היה ועודנו מרוכז סביב הנהר הנחשב קדוש.
לביטוי "הימ-דג" אין תרגום ישיר לעברית, והוא אינו מוגבל להערצת הנהר.
הוא מקיף הרבה יותר משום שההימ-דאג של האודהאם שוזר דת, מוסר, ערכים, פילוסופיה והשקפת עולם כללית שכולם שלובים.
האמונות הדתיות/השקפת העולם מרוכזים בעולם הטבע, והם קיימים בכל היבט של תרבותם.
הנהרות חילה וסולט יבשים כיום בשל הסכרים במעלה הנהרות החוסמים את הזרם והטיה של מי הנהרות על ידי חקלאים לבנים.
עובדה זו גרמה לכעס רב בקרב האודהאם.
ההטיה במעלה הנהר בשילוב עם תקופות בצורת הובילו לתקופות ארוכות של רעב המוני, שינוי הרסני מהשגשוג הכלכלי המתועד של הילידים.
השגשוג הסתיים כאשר המתיישבים הלבנים החלו לעסוק בחקלאות אינטנסיבית באזור שבו השתמשו האקימל אודהאם והאפאצ'י באופן מסורתי בעבר במזרח אריזונה.
השימוש לרעה בזכויות המים היה המניע למאבק משפטי ארוך בן כמעט מאה שנים בין הקהילה האינדיאנית של הנהר חילה וממשל ארצות הברית, שהוכרע לטובת האקימל אודהאם ונקבע בחוק עליו חתם ג'ורג' ווקר בוש, נשיא ארצות הברית ב-2005. כהערת שוליים, בעונת המונסון זורמים מים בנהר סולט, אם כי בכמות קטנה.
בשבועות שלאחר ה-29 בדצמבר 2004, כאשר סופת גשם בלתי צפויה גרמה להצפת שטחים רחוק במעלה הנהר (בצפון אריזונה), בוצע שחרור מים מהסכרים על הנהר בקצב גבוה יותר מכל זמן מאז שאגם טמפה טאון (Tempe Town Lake) התמלא ב-1998, וזו הייתה סיבה לחגיגה קטנה בקרב הקהילה האינדיאנית פימה-מריקופה של הנהר סולט.
ההטיה של המים והמעבר לתזונה שונה מהמסורתית גרמו גם להשפעות מזיקות לבריאותם של הילידים.
אלו היו הגורם העיקרי לאחוז הגבוה של החולים בסוכרת בקרב האקימל אודהאם.
נכון ל-2014 חיה מרבית האוכלוסייה של הקבוצה האתנית של הפימה בקהיליית האינדיאנית של הנהר חילה (בראשי תיבות GRIC).
בתקופה ההיסטורית היגרו רבים מבני האקימל אודהאם צפונה על מנת להתיישב על גדות הנהר סולט, שבו הקימו את קהיליית האינדיאנים פימה-מריקופה של הנהר סולט (בראשי תיבות SRPMIC).
שני השבטים הם קונפדרציות של שתי קבוצות אתניות נבדלות, הכוללות את המריקופה.
הממשל הפדרלי מכיר רשמית בארבעה שבטים בדרום-מערב ארצות הברית הדוברים אותה שפה: קהיליית האינדיאנים של הנהר חילה ("קלי אקימל אותהאם" – "אנשי הנהר חילה"), קהיליית האינדיאנים פימה-מריקופה של הנהר סולט ("אונק אקימל אודהאם" – "אנשי הנהר סולט"), קהיליית האינדיאנים אק-צ'ין וטוהונו אודהאם ("אנשי המדבר").
קבוצה נוספת דוברת השפה, ההיא סד אודהאם ("אנשי דיונת החול") אינה מוכרת על ידי הממשל הפדרלי, והם שוכנים ברחבי דרום-מערב אריזונה.
קהיליית האינדיאנים של הנהר חילה היא כיום שבט ריבוני השוכן על שטח בן 2,200 קילומטרים רבועים במרכז אריזונה.
הקהילה מחולקת לשבע נפות (districts) ומועצה המייצגת את ממשלות המחוזות.
בראש השבט עומד מושל נבחר, סגן מושל ומועצת השבט בת 18 חברים.
המועצה נבחרת על ידי הנפה כשמספר הנבחרים נקבע על פי גודל האוכלוסייה בנפה.
בשבט רשומים למעלה מ-19,000 חברים.
קהיליית האינדיאנים של הנהר חילה מעורבת בכמה מיזמים כלכליים בתחום הנופש והבידור: שלושה בתי קזינו, מסלולי גולף צמודים, בית מלון מפואר, ופארק שעשועים בסגנון המערב הפרוע.
בנוסף הם מנהלים כמה פארקי תעשייה, מטמנות וציוד לבנייה.
קהיליית האינדיאנים של הנהר חילה גם מעורבת בחקלאות ומנהלת חוות ומיזמי חקלאות.
קהיליית האינדיאנים פימה-מריקופה של הנהר סולט קטנה מקהיליית האינדיאנים של הנהר חילה.
גם היא נשלטת על ידי נשיא נבחר ומועצת השבט.
הם מפעילים קזינו, מיזמי תעשייה, מטמנות וציוד בנייה.
קהיליית האינדיאנים אק-צ'ין שוכנת בעמק סנטה קרוז באריזונה.
מרבית חברי הקהילייה הם בני אק-צ'ין אודהאם ובני טוהונו אודהאם וכן מעט מבני היאקי.
נכון לשנת 2000 מנו חברי הקהילייה 742 נפשות.
אק-צ'ין היא מילה בשפת אודהאם שפירושה "שפך נחל האכזב" או "המקום בו נחל האכזב נעלם בחול או בקרקע".
לבני הקלי אקימל אודהאם ואונק אקימל אודהאם יש בעיות בריאות שונות שמקורם בשקיעה של הכלכלה והחקלאות המסורתית שלהם.
הם סובלים מהשכיחות הגבוהה ביותר בעולם של סוכרת מסוג 2, גבוהה בהרבה ממה שאובחן באוכלוסיות אחרות בארצות הברית.
אף שהם לא מצויים בסיכון גבוה יותר משבטים אחרים, היו בני הפימה נושא למחקר מעמיק של סוכרת, חלקית משום שהם קבוצה הומוגנית.
משערים שהשכיחות הכללית של סוכרת ההולכת וגדלה בקרב האינדיאנים נובעת מפעולת הגומלין שבין הנטייה הגנטית והשינוי החד בתזונה במאה האחרונה מיבולים חקלאיים מסורתיים למזון מעובד, יחד עם הירידה בפעילות הגופנית.
לשם השוואה, לבני אודהאם המתגוררים במקסיקו והדומים מבחינה גנטית יש שכיחות גבוהה במעט בלבד של סוכרת בהשוואה למקסיקנים שאינם בני אודהאם.
האקימל אודהאם מייחסים חשיבות גדולה לשמות אנשים.
מגיל עשר ועד זמן נישואיהם אסור לנערים ונערות לומר את שמם בקול רם.
הפימה מאמינים כי פעולה זו תגרום מזל רע לילדים ולעתידם.
בדומה, בני השבט אינם אומרים בקול רם את שמותיהם של אנשים שנפטרו, במטרה למנוע מזל רע בכך שקריאת השם תגרום להחזרת נשמות הנפטרים אל בין החיים.
אבל המילה או המילים בשם אינם מושמטים מהשפה.
בני השבט נהגו לחנך את ילדיהם בעל פה לערכי מוסר, דת ונושאים אחרים.
טקסיהם כללו לעיתים קרובות סדרה של נאומים, שבהם הנואם היה מדקלם חלקים מהמיתולוגיה הקוסמית שלהם.
סיפורים אלו היו חשובים במיוחד לקראת מלחמה.
נאומים אלו הותאמו לכל אירוע, אבל הקשר הכללי היה זהה.
פּימֶלוֹדיים (שם מדעי: Pimelodidae) היא משפחה של דגים מסדרת השפמנונאים ובה מיני דגים גדולים.
אלה הם דגים טורפים אגרסיביים בעלי שפמים ארוכים העוזרים להם לחוש את טרפם במים.
הם מצויים ברחבי נהרות ואגמים במקסיקו, אמריקה המרכזית ואמריקה הדרומית.
אורכו של הגדול במיני המשפחה, פיראיבה, עשוי להגיע ליותר מ-3 מטר.
פילרכוס היה היסטוריון יווני שפרח במחצית השנייה של המאה ה-3 לפנה"ס.
כתביו אבדו, אולם שימשו היסטוריונים יוונים רבים אחרים.
פילרכוס חי במאה ה-3 לפנה"ס, במקביל בערך לזמנו של אראטוס מסיקיון.
בסודא נאמר כי יש הטוענים שהיה מאתונה, אחרים מסיקיון, ואחרים טוענים שבא מנאוקרטיס שבמצרים.
גם אתנאיוס מכנה אותו "פילרכוס האתונאי", אך מציין שיש המכנים אותו יליד נאוקרטיס.
ייתכן לפיכך שהוא נולד בנאוקרטיס, אך עבר לאתונה ושם פעל.
פילרכוס השתייך לחוג ההיסטוריונים ה"טראגיים" אשר ניסו להשפיע בכתיבתם לא רק על שכלו של הקורא, כי אם גם לגרום לו הנאה, ולעורר בו רגשות כמו רחמים, שנאה וכו'.
יצירותיו אבדו כולן, אולם מהן ניתן ללמוד שפילרכוס אהב לתאר אנקדוטות, מעשיות ואמרות כנף, אשר ניתן לתארן בצורה חיה ולעורר רגש.
מחיבוריו מצטטים פלוטרכוס, פומפיוס טרוגוס, אתנאיוס ודיוניסיוס מהליקרנסוס.
יצירתו הידועה ביותר היא "ההיסטוריות" (Iστoριαι) ב-28 ספרים.
פילרכוס תיאר בה מאורעות היסטוריים שקרו בזמנו.
היצירה הקיפה את התקופה שממות פירוס בשנת 272 לפנה"ס ועד מותו של קלאומנס השלישי מלך ספרטה בשנת 220 לפנה"ס – בסה"כ 52 שנים.
ממה שהשתמר ממנה ניתן ללמוד שפילרכוס התעניין בעיקר בספרטה, ובמיוחד בקלאומנס.
ייתכן אף שהוא היה אחד ממקורביו.
עם זאת, החיבור "היסטוריות" דן גם במזרח ההלניסטי.
הוא מתחיל מנקודת הזמן שבה מסתיים חיבורו ההיסטורי של הירונימוס מקארדיה.
פלוטרכוס הסתמך עליו בביוגרפיות של מלכי ספרטה אגיס וקלאומנס, והוא עשה בו שימוש גם בביוגרפיות של אראטוס ושל פירהוס.
פרט ל"היסטוריות", הסודא מזכירה עוד חמישה חיבורים פרי עטו.
פילרכוס וסגנון כתיבתו, זכו לביקורת נוקבת מצד מחברים אחרים בני העת העתיקה.
פלוטרכוס כותב ש"פילרכוס נוהג בהיסטוריה כאילו הוא כותב מחזה טרגדיה, ואין בינו לבין זה אלא השימוש במכונה...
וכוונתו לעשות מחזה ולנגוע אל הלב, אך ניכרים הדברים כי בדויים הם".
מבקרו הנודע יותר הוא פוליביוס.
סגנון כתיבתו של פוליביוס הוא ביקורתי, תמציתי ופרגמטי, ומשתדל להתמקד באירועים החשובים יותר במקום בפרטים סנסציוניים.
מלבד זאת, פילרכוס היה מוטה מראש לטובת קלאומנס השלישי, אשר היה אויב מר של הליגה האכאית - מולדתו של פוליביוס.
פוליביוס מותח ביקורת ארוכה על תיאורו של פילרכוס את המלחמה הקלאומנית.
כדוגמה, הוא מביא את תיאורו של פילרכוס להחרבת העיר מנטינאה בידי האכאים והמוקדונים במהלך המלחמה:
פוליביוס טוען שתפקידו של ההיסטוריון הוא למסור את הדברים המדויקים ככל האפשר ולא להאריך בתיאורים מוגזמים.
הוא טוען שפילרכוס היה מוטה מראש לטובת קלאומנס, ומביא כדוגמה את תיאורו של פילרכוס למותו של אריסטומכוס (Αριστόμαχος) טיראן ארגוס מידי אנטיגונוס השלישי דוסון, מלך מוקדון:
עם זאת, יש לציין שגם פוליביוס אינו נייטרלי במאה אחוזים, ומוטה מראש לטובת מולדתו הליגה האכאית ונגד הספרטנים.
הוא אף השתמש כמקור בזיכרונותיו של אראטוס מסיקיון אשר כמובן לא היה נייטרלי.
חיים פימה ליפמנוביץ (24 במרץ 1927 - 28 ביולי 2006) היה מאמן אגרוף לאומי ישראלי.
הצמיח אלופים רבים בענף האגרוף.
סבל מהצקות אנטישמיות בילדותו בברית המועצות, מה שהוביל אותו לעיסוק באגרוף לצורך הגנה עצמית.
הוריו פעלו על מנת לסייע ליהודים להימלט מהמשטר הקומוניסטי.
הוא גויס בכפייה לצבא האדום ונמלט במטרה להמשיך את דרכם של הוריו.
נתפס ונכלא בהמשך ל-10 שנים בכלא בסיביר שם נאלץ להילחם על מזון ולהשתתף בקרבות כדי להישאר בחיים.
לאחר שעלה לישראל התעקש להתנדב לצה"ל למרות גילו, ושירת כמכונאי במהלך מלחמת יום הכיפורים.
לאחר המלחמה החל לשמש כמאמן אגרוף במועדון "כפפות הזהב", ועבד כמאמן עד לשנת 2004.
ליפמנוביץ ייצג את ישראל כמאמן בתחרויות רבות בעולם, לרבות באליפויות עולם ואליפויות אירופה.
האירוע הבולט ביותר בו ייצג את ישראל היה כמאמן של המתאגרף יעקב שמואל באולימפיאדת סיאול בשנת 1988, במהלכה הגיע שמואל לשלב רבע הגמר וסיים במקום החמישי.
היה נשוי ללובה ליפמנוביץ ואב לבת בשם יוליה.
פימפרנל סמית הוא סרט קולנוע בריטי משנת 1941 בבימוי ובהפקתו של לסלי הווארד שגם משחק בו בתפקיד הראשי.
הווארד שיחק קודם לכן בסרט "סקרלט פימפרנל", בשנת 1934.
התסריט נכתב בהשראת הרומן סקרלט פימפרנל של הברונית אמה אורצי מ-1905 והרומן פימפרנל סמית של א.ג.
מקדונלד, אולם בסרט זה הועברה העלילה מתקופת המהפכה הצרפתית לתקופה שקדמה למלחמת העולם השנייה.
הסרט הוא מסמך אנטי נאצי חריף.
בתחילתו מופיעה כותרת כי "הדמויות בו הן בדיוניות אך הוא משקף את האנשים המסכנים את חייהם יום-יום כדי לעזור לאנשים מלאומים שונים הנרדפים ומושמדים על ידי הנאצים, לאנשים אלה חברי החופש, מוקדש סרט זה".
הסרט הזה נאסר אז להקרנה בשוודיה הנייטרלית, אבל ראול ולנברג ראה אותו בהקרנה פרטית, ואז החליט לצאת לבודפשט ולהציל שם יהודים.
פרופסור הורשיו סמית (לסלי הווארד) הוא ארכאולוג ומרצה באוניברסיטת קיימברידג'.
רבים אינם יודעים כי הוא נוסע לעיתים קרובות לגרמניה, ומחלץ משם אנשים שהשלטון הנאצי רודף אותם.
הוא מרצה לקבוצת סטודנטים אמריקאים, ומציע לכמה מהם לצאת למשלחת חפירות לגרמניה כדי לגלות את מוצאם הארי של הגרמנים.
הנאצים מאשרים את משלחת המנסה לאשש את התאוריה הארית שלהם.
הוא חודר למחנה ריכוז מחופש לדחליל כדי לשחרר משם פסנתרן פולני.
שומר נאצי יורה בו ופוצע אותו בידו.
הוא מצליח לשחרר את הפולני ולברוח.
הסיפור מתפרסם בכל העיתונים, והסטודנטים מבחינים למחרת בידו החבושה ומזהים שזה הוא.
הם מעריצים אותו ומבטיחים לעזור לו.
בראש הנאצים המחפשים את "המציל המסתורי" עומד הרייכסמיניסטר השמן פון גראון (פרנסיס סאליבן).
בבית השגריר הבריטי בברלין נערך נשף, ופון גראון מוזמן לשם עם אנשיו המתחקים אחר כל המוזמנים כדי לזהות את "המציל המסתורי".
גם סמית מוזמן לנשף ופון גראון חושד בו.
הוא מורה לבחורה צעירה בשם לודמילה קוזלובסקה (מרי מוריס), שאביה עצור במחנה ריכוז, כי תתחבר לסמית ותנסה לברר אודותיו, ואם תגלה שהוא "המציל המסתורי", הוא ישחרר את אביה.
סמית בתחילה חשדן לגבי כוונותיה של לודמילה, אבל לבסוף מגלה לה את מעשיו, ומבטיח לשחרר את אביה וחבריו.
בעזרת התחכמויות הוא מציג את הסטודנטים כעיתונאים אמריקאים הרוצים לסקר מחנות ריכוז.
הם מגיעים למחנה, נכנסים לחדר העצורים, מתגברים על אנשי המשמר בחדר, והעצורים יוצאים משם לבושים במדים גרמנים ומוברחים מגרמניה.
פון גראון רודף אחרי סמית ולודמילה ומצליח לתפוס אותם בתחנת הגבול.
הוא משחרר את לודמילה ועומד לפני סמית עם אקדח שלוף כשבכוונתו להרוג אותו בעת ניסיון בריחה.
סמית אומר לו שגורלם של הנאצים נחרץ והם ישמידו את עצמם.
לבסוף הוא מצליח להסיט את דעתו של פון גראון ונעלם בעשן סיגריות.
פון גראון יורה וצועק לעברו לשוב וקולו של סמית נשמע: "עוד אשוב".
פימוזיד (באנגלית Pimozide) היא תרופה אנטי-פסיכוטית טיפוסית המשמשת לטיפול בתסמונת טורט, בסכיזופרניה, ובמחלות נפש נוספות המלוות בפסיכוזה.
התרופה משווקת בישראל תחת השם אוראפ פורטה (Orap forte).
פימוזיד פותח לראשונה ב-1963 על ידי חברת התרופות Janssen Pharmaceuticals, לימים ג'ונסון אנד ג'ונסון, במטרה לטפל במחלות אנטי פסיכוטיות.
ב-1970 נכנסה לשימוש בעולם הרפואי, וב-1978 אושרה ע"י FDA.
ב-1985 אושרה כתרופה יתומה לתסמונת טורט.
פימוזיד חוסם את הרצפטור לדופמין D2 המכניזם של התרופה אינו ברור.
החסימה של הרצפטור לדופמין גורמת לעצירה של "טיקים" ווקאליים ומוטוריים.
פימוזיד משווק כיום בעיקר בצורת גלולות בנות 4 מ"ג.
לרוב המינון ההתחלתי הוא 1 עד 2 מיליגרם ביום.
את המינון ניתן להגדיל כל יומיים עד למינון מרבי של 10 מיליגרם ביום או 0.2 מיליגרם לכל קילוגרם משקל גוף למבוגר.
בילדים, המינון ההתחלתי הוא 0.05 מיליגרם לקילוגרם משקל גוף.
את המינון ניתן להגדיל מדי שלושה ימים עד למינון מרבי של 0.2 מיליגרם לקילוגרם משקל גוף או 10 מיליגרם ביום.
במקרה הצורך, אפשר להעלות את המינון בהדרגה, עד למינון מרבי של 20 מ"ג ליום.
תופעות הלוואי העיקריות של פימוזיד כוללות בין השאר בחילות, פה יבש, סחרחורת, התכווצות שרירים, ישנוניות, הזעה, חולשת שריר ותנועות לא-רצוניות.
במקרים נדירים התרופה עלולה לגרום לתסמונת ארנב ולהפרעות קצב שונות.
תופעות לוואי נוספות כוללות תשישות, דיסטוניה (ירידה במנתח השרירים הטמביאה לעוויתות בשרירי הכתף, הצוואר והגוף) אקתיזיה (תנועות בלתי רצוניות), פרקינסון מדומה, הפרעת תנועה מאוחרת המתבטאת בתנועות בלתי-תקינות ובלתי-רצוניות, בעיקר בפנים, ירידה במספר תאי הדם הלבנים ועליה במספר האאוזינופילים, אנמיה המוליטית, אנמיה אפלסטית, ומיעוט טסיות המלווה בפריחה.
בשל הטשטוש שלעיתים מגיע עם נטילת התרופה, יש להימנע מנהיגה עד שלומדים כיצד התרופה משפיעה.
במבחנים בבע"ח נראו תופעות בלתי רצויות אך לא נבדקה בהשפעה בקרב נשים בהריון.
יש לשקול תועלת מול סיכון.
דיכאון חמור במערכת העצבים המרכזית או מצבי תרדמת מכל סיבה שהיא.
טיקים שאינם קשורים לתסמונת טורט או נטילת תרופות שעלולות לגרום לטיקים מוטוריים או וקאלים (כגון פמולין, מתילפנידאט ואמפטמינים).
על מנת לטפל במטופלים אלו עם פימוזיד, יש לחכות שיגמלו מהתרופות הללו, על מנת לקבוע האם התרופות, ולא הפרעת טורט, אחראים לטיקים אלו.
גורמים קרדיווסקולריים: נטילת תרופות להארכת QT, חולים עם תסמונת QT ארוך מולדת, היסטוריה של הפרעות קצב לב, נטילת תרופות אחרות שמאריכות את מרווח ה-QT של האלקטרוקרדיוגרמה.
חוסר איזון: חולים עם היפוקלמיה או היפומגנזמיה ידועה.
באוכלוסיות קצה, תינוקות וילדים- בטיחות השימוש בילדים מתחת לגיל שנתיים לא נקבעה.
בקשישים, ייתכן ויהיה צורך בהפחתת מינון.
מומלץ להימנע משתיית אלכוהול בזמן נטילת התרופה.
מומלץ להימנע משתיית מיץ אשכוליות בזמן נטילת התרופה.
בנוסף ישנו סיכון גבוה מנת יתר, הסיכון נובע מפיתוח תלות, ועל כן יש לנתר את רמת השימוש והתלות בתרופה.
לפימוזיד יש אינטראקציות עם תרופות רבות.
למשל תרופות אנטיכולינרגיות ונוגדות עוויתות (כגון אטרופין, דיציקלומין, סקופולאמין) תרופות שמגבירות את כמות הדופמין (כגון ברומוקריפטין, קברגולין, לבודופה, פרגוליד, רופינירול).
תרופות אחרות יכולות להשפיע על פינוי הפימוזיד.
דוגמאות כוללות אפרפיטנט, תרופות אנטי-פטרייתיות של אזול (כגון קטוקונאזול, איטראקונאזול), מעכבי פרוטאז של HIV (כגון nelfinavir), נפזודון, תרופות נוגדות דיכאון SSRI (כגון פלובוקסמין, פארוקסטין, סרטרלין), ריטונוויר, זילאוטון, בין היתר.
לפימוזיד יש אינטארקציה עם מעכבי CYP3A4 או CYP2D6. לכן, יש להימנע מנטילת התרופה יחד עם מיץ אשכוליות
כמו כן יש לדווח לרופא המטפל במידה ולוקחים במקביל חומרים הגורמים לנמנום כולל אלכוהול, מריחואנה (קנאביס), אנטיהיסטמינים (כגון צטיריזין, דיפנהידרמין), תרופות לשינה או חרדה (כגון אלפרזולם, דיאזפאם, זולפידם), מרפי שרירים ומשככי כאבים אופיואידים (כגון קודאין).
פילקהאזה (בהונגרית: Filkeháza) הוא כפר זעיר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
פילפלד הוא כינויו של אמן הרחוב, הצייר, המאייר והמעצב גרפי הישראלי ניר פלד.
פילפלד גדל בעיר הרצליה, התחיל את דרכו בזמן שירותו הצבאי בבה"ד 8 כמעצב פוסטרים ללהקות ופליירים של מסיבות.
פילפלד מאופיין בעיצוב בפוטושופ ואומנות גאומטרית, בשילוב עם אומנות גרפיטי בעל טביעת יד איקונית.
פילפלד צמח ורכש את סגנונו הייחודי מתוך חומרים מחיי הלילה והמוזיקה.
במרוצת השנים פילפלד שיתף פעולה בפרויקטים דוגמת עיצוב הקונספט ל-MTV ישראל, וכמו כן זכה פעמיים בתחרות הסטריט פרינט (עיצוב הפוסטר) במקום הראשון ובתחרות הגרפיטי הטוב בעיר מטעם טיים אאוט, ייצוג ישראל בתערוכות בינלאומיות למשל בפרויקט האמנות הבינלאומי 'הקירות', שהושק בשכונת תלפיות בירושלים וב'רחוב' בפולין.
פילפלד משתרע על מגוון תחומי עיצוב כמו בקבוק הוודקה שעיצב לאבסולוט והפך לפריט אספנים, מיתוג פסטיבל "רוקנרולר" במסגרתו הגיעו לארץ הפיקסיז, או עטיפת האלבום החבר אני שאייר לפורטיס וכלי בית.
בשנת 2015 הוציא את ספר האמן שלו ובשנת 2018 סגר את מותג הביגוד שברשותו.
בשנת 2019 הציג בבית התפוצות ובשנת 2020 נבחר לעצב את הכניסה לסיפריית הילדים בספריית בית אריאלה.
בשנת 2021 נבחר לצייר על סוכת המציל בחוף צארלס קלור המיתולוגי.
והמשיך במסע זה כאשר ב-2022 בתערוכה חדשה "השתקפות האידאה" שמפגישה בין הטבע והאמנות העכשווית באתר מורשת עולמית האיר את מערות בית גוברין.
באותה שנה לראשונה בישראל היה האומן היחד שעיצב למותג האיטלקי סמג בשיתוף פעולה ייחודי והשתתף בתערוכות של בנקסי בארהב.
בשנת 2023 יצא לשוק הבינלאומי בשיתוף הפעולה שלו עם מותג בגדי הגלישה האוסטרלי בילבונג בקולקצית קונספט עם רמזים לעולמות הסרף-סקייט ועיצוב שחור לבן בדגש היפסטרי.
מבין שיתופי הפעולה של פילפלד עם חברות מסחריות ניתן למנות את WeWork, פומה, קוקה-קולה, אבסולוט, אתא, New Era Cap Company, נספרסו ושיבס.
יצירותיו של פילפלד נמכרות בכל העולם, פילפלד הציג מספר תערוכות יחיד למשל: בתדר, גלריית אלנבי, בגלריה Urban Nation בברלין, ובגלריה Blackflag Art Gallery שבאיסטנבול ועוד לאחר אירועי ה-7 באוקטובר השתתף בפרויקט יוצרים תקווה להעלאת המודעות לנופלים במלחמת חרבות ברזל.
פילפשדרוץ (בהונגרית: Fülpösdaróc) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בפילפשדרוץ מספר התושבים נמצא בירידה.
בפילפשדרוץ חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
פילשד (בהונגרית: Fülesd) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
בדומה ליישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית פילשד קטנה משמעותית בעשרות השנים האחרונות, מ-477 תושבים בשנת 1990 עד 434 תושבים בשנת 2020.
יהודים ראשונים החלו להתיישב בכפר במחצית השנייה של המאה ה-18 ורובם עסק בחקלאות.
במקום היו בית תפילה ובית קברות שעדיין קיים ובו כ-30 מצבות.
בשנת 1941 נשלחו ארבעה יהודים מפילשד לעבודות כפייה.
במכתב ששלחה הקהילה במסגרת מפקד קהילות הונגריה מספר מנהיג הקהילה כי בכפר נותר 9 משפחות בלבד ולהם בית תפילה עם גג מקש שלא שווה הרבה ואת שירותי הדת הם מקבלים מרבה של פהרגיארמט.
לכן אין להם יכולת לענות על השאלות שנשאלו במפקד.
באפריל 1944, שבועות אחדים לאחר כניסת הצבא הגרמני להונגריה, גורשו יהודי פולשד לכפר קלצ'ה, ומשם לגטו מאטסלקה יחד עם עוד 17,000 יהודים תושבי המחוז.
הם הוחזקו במקום כחודש ימים בתנאים קשים של רעב ועינויים, עד ששולחו למחנה ההשמדה אושוויץ.
לאחר המלחמה חזרו לכפר כמה ניצולים אבל חיי הקהילה לא נתחדשו.
בניין בית הכנסת לא נפגע במלחמה.
אחד משני ספרי התורה שנשתמרו הועבר לקהילת פהרגיארמט והאחר הועלה לארץ.
פימפה (באיטלקית: Pimpa - Le nuove avventure, "פימפה - ההרפתקאות החדשות") היא סדרת טלוויזיה מונפשת איטלקית לילדים, אשר בוימה על ידי אנצו ד'אלו, הולחנה על ידי בפה קרובלה והופקה על ידי Lanterna Magica.
זוהי הסדרה השנייה שמבוססת על רצועת הקומיקס "פימפה" שנוצרה על ידי אלטאן, לאחר הסדרה "פימפה" שבוימה על ידי אוסבלדו קאבנדולי.
פיילוט הסדרה הוצג בשנת 1995 בפסטיבל Cartoons on the Bay, בו זכה בפרס.
בשנת 1997 שודר פרק הבכורה של הסדרה באיטליה בערוץ Rai 3, ששידר את כל הסדרה.
בהמשך הסדרה שודרה בשידורים חוזרים בערוץ Rai Yoyo האיטלקי.
בישראל הסדרה שודרה בערוץ הופ!
בדיבוב עברי בשנת 2000. לסדרה הופקה עונה אחת הכוללת 26 פרקים באורך 5 דקות.
בשנת 2010 עלתה לשידור הסדרה "פימפה", המשמשת כסדרה השלישית שמבוססת על רצועת הקומיקס.
כל פרק בסדרה עוקב אחר הרפתקה חדשה שעוברת הכלבה הלבנה עם הנקודות האדומות פימפה, יחד עם בעלה ארמנדו וחבריה, שעל פי מילות שיר הפתיחה המקורי יש לה "שלוש מאות ושלוש" חברים, ועל פי מילות שיר הפתיחה בדיבוב העברי, שתורגם ובוצע על ידי גיתית שובל, יש לה "מאות ואלפים" חברים.
הדיבוב העברי בוים על ידי גדי לוי, והופק על ידי ג'ני אשכנזי ברוכי באולפני תומיתות.
שם הדמותמדבב/ת באיטלקיתמדבב/ת בעבריתפימפהפרנצ'סקה וטוריטלי שושניארמנדואוליביירו קורבטהשאולי הלוי
בתקשורת ההמונים, המונח פילר (מאנגלית: Filler, "ממלא מקום".
קטע מילואים ע"פ האקדמיה ללשון העברית) מתאר פריט מדיה, לרוב פריט חסר חשיבות או מאיכות נמוכה, המיועד ל"מילוי מקום" פנוי בשידור טלוויזיה, ברדיו, בעיתון או באלבום מוזיקה.
בראשית ימי הטלוויזיה, רוב התוכן ששודר היה תוכן ששודר בשידור חי.
כיוון ששעות השידור היו מוגבלות, שידורי הטלוויזיה נקטעו פעמים רבות ובמקומם הוצגה תבנית בדיקה על המסך.
על מנת להימנע מכך, החלו רשתות שידור שונות למלא את החלל שנותר בקטעי וידאו מוכנים מראש מאיכות נמוכה, על מנת להנעים במעט את זמן ההמתנה של הצופים בין תוכנית לתוכנית הבאה אחריה.
עם הזמן, המונח החל לתאר גם קטעים בסדרות טלוויזיה שנועדו למלא את זמן המסך שמוקצה לכל פרק, שאינם קשורים לעלילה הראשית של הסדרה ואינם תורמים דבר בקידומה.
באנימה המבוססת על מאנגה או על רומן, המונח "פילר" מתייחס לקטעי עלילה (אשר יכולים להסתכם בפרקים שלמים, או קשתות סיפור שלמות) שאינם מבוססים על המאנגה המקורית, אינם עוקבים אחר עלילתה ולעיתים אינם תורמים דבר בקידומה.
דוגמאות לאנימות אשר מאופיינות בריבוי קטעי פילר הן נארוטו ובליץ'.
המונח "פילר" עשוי להתייחס גם לקטעים בתוך אלבום מוזיקה, לרוב קצרים באורכם ובעלי איכות הקלטה ירודה יחסית, ש"ממלאים את החלל" בין השירים באלבום.
גם גרסאות כיסוי, הקלטות חיות, רמיקסים וגרסאות דמו של שירים קיימים באלבום ומצורפים אליו, עשויים להחשב לעיתים כקטעי פילר.
"פילפל" הוא אלבום האולפן השני של הזמרת הישראלית אביבה אבידן.
את האלבום הוציאה בשנת 1993 לאור חברת התקליטים הפרטית של משה בן-משה, "בן-מוש הפקות".
בניגוד להצלחתו של אלבום הבכורה שלה, "יהיה בסדר", "פילפל" לא הושמע כמעט במועדני הז'אנר המזרחי, פרט לשיר "כותל המזרח", שנכתב והולחן על ידי דודו ברק ויוני רועה.
פימן אורלוב היה צייר רוסי בסגנון קלאסי.
הוא עבד במגוון רחב של ז'אנרים ובילה את רוב הקריירה שלו באיטליה.
הוא נולד בחווה למשפחת טוחני קמח.
בגיל צעיר הוא גילה כישרון לציור.
אביו רצה שימשיך את העסק המשפחתי ולא יכול היה להרשות לעצמו לשלם עבור בית ספר לאמנות בכל מקרה.
עם זאת, הוא היה נחוש ולמד לצייר כשהיה נער, מצייר נודד.
הם נסעו מכפר לכפר, ציירו שלטים ושלטי חוצות וכן עשו עבודות צבע פשוטות על קירות וגדרות.
הוא החליף מעסיקים ככל שהניסיון שלו גדל, אבל עדיין לא קיבל הזמנות לאיקונות או ציורי קיר.
בסופו של דבר הוא פנה לציור דיוקנאות של בעלי קרקעות מקומיים ובשנת 1834, עם המלצות ממשפחת גלדקיס, משפחת אצולה אוקראינית, הוא הצליח לצאת לסנט פטרסבורג ולהשתתף בשיעורי ביקורת באקדמיה הקיסרית לאמנויות, שם למד אצל קארל בריולוב והחליט להיות צייר של סצנות ז'אנר.
תוך כדי לימודיו, הוא המשיך לצייר פורטרטים כדי לעזור לפרנס את עצמו.
בני משפחת גוליצין היו בין לקוחותיו הבולטים.
הוא סיים את לימודיו ב-1837 עם מדליית כסף ובתואר "אמן חופשי".
בשנת 1841, בתמיכת החברה האימפריאלית לעידוד האמנויות, הוא השיג מענק שאפשר לו לנסוע לאיטליה.
הוא התבסס ברומא ועד מהרה היו לו הזמנות קבועות של עבודות, אם כי הוא עדיין לא היה בטוח מבחינה כלכלית.
לאחר מכן, בשנת 1848, הוא שלח הביתה ציור ("אישה צעירה מכבסת") שהובא לידיעתו של הצאר ניקולאי הראשון, שהעניק לו פנסיה שנתית של 300 רובל.
בשנה שלאחר מכן, כל המשתלמים באיטליה נצטוו לחזור לרוסיה, אך הוא הצליח לקבל אישור להישאר, תוך שהוא מתרץ זאת במחלת עיניים ובצורך להשלים את העבודות הקבועות שלו.
הוא נשאר שם עד מותו, שש עשרה שנים מאוחר יותר.
הוא המשיך לשלוח מדי פעם ציור בחזרה לסנט פטרסבורג וקיבל את התואר "אקדמאי" ב-1857.
ציוריו של אורלוב, שגררו את שבחי בני דורו, ידועים ברכותם וביופי הצבע שלהם, לצד התאורה ויסודיות הגימור.
רוב יצירותיו הן דיוקנאות וסצנות ז'אנריות מחיי האיטלקים, אך ישנן גם יצירות בנושאים היסטוריים ונופים.
רוב יצירותיו של פימן נשארו באיטליה ונמצאות באוספים הפרטיים של אספנים מערב אירופה.
עם זאת, ברוסיה הם גם היו מבוקשים - הציורים "נערה רומית צעירה במזרקה", "בוקר איטלקי" נקנו על ידי הקיסר ניקולאי הראשון.
ציוריו של אורלוב מיוצגים במוזיאונים רבים ברוסיה ובמדינות חבר העמים - גלריית טרטיאקוב, גלריית תמונות אזורית טבר, מוזיאון לאמנות אזורית טרנסקרפטית בוקשאיה (אוקראינה) ואחרים.
פים פם פה היא קלטת ילדים רבת מכר, שהופקה על ידי "MCI" ויצאה בשנת 1999 על גבי קלטות וידאו.
בפברואר 2002 הקלטת יצאה ב-DVD, ובהמשך עובדה להצגת ילדים.
כמו כן שיריה יצאו לאור באלבום פסקול.
בעקבות הצלחת הקלטת, באוגוסט 2002 יצאה לאור הפקת המשך בשם "פים פם פה - בארמון הקסמים" ושירי הקלטות שודרו בערוצים "הופ!", "לולי" ו"הופ ילדות ישראלית".
בשנת 2025 עובדה למחזמר שבוימה על ידי מיכל אמדורסקי ובספטמבר טוביה צפיר מצטרף לצוות המחזמר.
קבוצת ילדים משחקים בכדור, והכדור עף אל עבר גנו של הענק המסתורי פים פם עליו מסופר כי הוא מסוכן.
הילדים נכנסים לגן ומגלים במהרה כי פים פם הוא למעשה ענק טוב לב.
פים פם מזמין את הילדים להישאר לשחק בגנו, ומשעשע אותם בשירים וסיפורים על אגדות מפורסמות עד בוא הערב.
בסרט "פים פם פה - בארמון הקסמים" סופי הנסיכה, יוגב הנסיך ושושה המכשפופה מטיילים בין שירי האגדות ולומדים מהי חברות אמיתית.
טוביה צפיר - פים פם הענק
סופי צדקה - היפהפייה הנרדמת
מיכל חזון - הפיה הרעה
כליל חורש פרחי דקל - ילדה
פים פם פה - בארמון הקסמים
סופי צדקה - סופי הנסיכה
זיו מאיר - הנסיך יוגב
אלונה טל - שושה המכשפופה
השירים בסרט - פים פם פה
השירים בסרט - פים פם פה - בארמון הקסמים
הקלטת עובדה בשנת 2000 להצגה לילדים בהפקת מילשטיין הפקות שכתבה מיכל חזון, הלחינה נורית הירש, ביים ישראל גוריון, ושיחקו בה:
איתן גרין/אורי הוכמן/איציק לילך/מתן קליגר/שרון צור - פים פם הענק/אבא דוב
צאלה אחרק/נירית אהרוני - גמד/דובון
שרון מלכי-שמש - שלגיה/פיה/אמא דובה
דנה אברהם-סמו/עדי גילת/אסנת גבאי/אורן זגמן - הילד בן
בצוות ההפקה היו אמונים אלה קולסניק על עיצוב התלבושות וסרגיי בר ברזין על עיצוב התפאורה.
פילקובו (בסלובקית: Fiľakovo; בהונגרית: Fülek; בגרמנית: Fülleck; בטורקית: Filek) היא עיירה במחוז באנסקה ביסטריצה בדרום מרכז סלובקיה.
מבחינה היסטורית שכנה במחוז נוגראד (Nógrád), נובוהרד (Novohrad).
פילקובו שוכנת בגבעות קרובה ורצ'ובינה (Crová vrchovina), בעמק נחל בלינה, 20 ק"מ מהעיר שלגוטריאן בהונגריה, 85 ק"מ מבאנסקה ביסטריצה, 150 ק"מ מקושיצה ו-220 ק"מ מברטיסלבה.
התיעוד הכתוב הראשון של העיירה, יחד עם טירת פילקובו, הוא משנת 1242, אז עמדה הטירה בפני הפלישות המונגוליות.
היא מוזכרת בשנת 1246 בשם הטורקי פילק (Filek).
בשנת 1423 קיבלה העיירה זכויות עיר.
בשנת 1553 נכבשה העיר עם הטירה על ידי הטורקים והייתה מקום מושבו של סנג'ק עד 1593, אז נכבשה מחדש על ידי הונגריה.
היא נכבשה שוב על ידי העות'מאנים בשנת 1662 והעיר והטירה נשרפו בשנת 1682 על ידי כוחותיו של אימרה טקלי.
העיר הועברה לאוסטרים ב-1686. לפני הקמת צ'כוסלובקיה העצמאית ב-1918, היא הייתה חלק ממחוז נוגראד בממלכת הונגריה ושבה והשתייכה להונגריה מ-1938 עד 1945 כתוצאה מבוררות וינה הראשונה.
לפי מפקד האוכלוסין של 2001, הקבוצות האתניות כללו 64% הונגרים, 30% סלובקים ו-4% צוענים.
פרנק לואי, איש עסקים אוסטרלי
הרישומים למחקר גנאלוגי זמינים בארכיון המדינה "סטאטני ארכיון בבנסקה ביסטריצה, סלובקיה"
רישומי הכנסייה הרומית-קתולית (לידות/נישואין/פטירות): 1700-1893 (קהילה א')
רישומי הכנסייה הלותרנית (לידות/נישואים/פטירות): 1783-1895 (קהילה ב')
רישומי כנסייה מחודשים (לידות/נישואין/פטירות): 1800-1895 (קהילה ב')
מפרשית הפין (Finn) היא סירה אולימפית המיועדת לשייט אחד.
הסירה עוצבה בשנת 1949 על ידי מעצב סירות הקנו ריכרד סרבי עבור אולימפיאדת הלסינקי 1952.
מאז הופעת הדגם לראשונה, הסירה השתתפה בכל אולימפיאדת קיץ עד אולימפיאדת טוקיו 2020 (2021) דבר שגורם לה להיות אחת הסירות היותר פופולריות בין סירות המפרש האולימפיות.
למרות שגוף הפין השתנה במקצת מאז 1949, היו התפתחויות אחרות הקשורות לשליטה במפרשים.
התרנים המקוריים היו עשויים עץ, אשר הוא חומר קשה.