tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מקור רוב מי המעיין באקוויפר חבורת יהודה.
מהמעיין, שספיקתו כ-2,170 מ"ק בשעה, יוצא נחל שוקק, המתחבר לנחל הקיבוצים בתל שוכה.
מסביב למעיין צמחייה טיפוסית של פטל קדוש, גומא וקנים.
עין קובי או עין קבו הוא מעיין שכבה, מעיין נעול, הנמצא בפארק בגין בהרי ירושלים ליד היישוב מבוא ביתר.
עין קובי נמצא בגיא היורד לנחל רפאים הנקרא נחל קובי.
המעיין היה מקור מים ובוסתן של הכפר הערבי אל-קבו (Al-Qabu القبو) שהיה במקום עד למלחמת העצמאות.
עין קובי נמצא ברום של כ-700 מטר מעל פני הים.
המעיין מצוי בניקבה תת-קרקעית והוא מזרים את המים לבריכה.
הקרן הקיימת לישראל שיקמה את המדרגות החקלאיות ונטעה במקום עצי בוסתן ועצי חורש נוספים לאלה שגדלו בו.
במקום גם חניון לרכב, שולחנות וספסלים לבילוי בטבע.
מגיעים למקום מכביש 375 פונים צפונה כ-700 מטר מזרחית למבוא ביתר (שלט חום המורה על כניסה לפארק בגין) בדרך סלולה מסומנת בצבע ירוק שאורכה כקילומטר וחצי.
עין קובי הוא מעיין שכבה הנובע מתחת לפני הקרקע, בעומק של כ-4 מטרים בסלע, בקו המגע שבין סלע דולומיט מתצורת עמינדב לשכבת החוואר של תצורת מוצא, האטומה למים ויוצרת אקוויפר.
עומק המעיין מגיע עד למטר.
כדי להגביר את זרימת המים חצבו נקבה לאורך השכבה נושאת המים.
המים זורמים בנקבה באורך 12 מטרים אל חדר איגום תת-קרקעי בעל קמרון בסגנון רומי ובו בריכה המלאה מים כל ימי השנה.
בתקרה פתח דרכו חודר אור שמש בשעות היום.
הירידה לבריכה אפשרית בגרםמדרגות אבן.
מהבריכה התת-קרקעית יוצאת ניקבה באורך של כ-17 מטרים המובילה את המים לבריכה חיצונית פתוחה.
צרי מתניים יכולים לזחול בנקבה החוצה אל רהט המוביל אל בריכת האגירה.
מהבריכה החיצונית המים זרמו בתעלות אל חלקות השדה המעובדות.
סמוך לבריכה עומד מבנה מהתקופה העות'מאנית בו גומחת תפילה הפונה לכוון מכה ששימש לתפילה.
המבנה קרוי ג'אמע שייח מחמוד אל-עג'מי, ראשיתו במבנה קדום מהתקופה הרומית והתקופה הביזנטית בארץ ישראל.
סביב המעין נערכה חפירה ארכאולוגית בשנים 2000 עד 2002, מטעם רשות העתיקות ובמימון קרן קיימת לישראל, לקראת פיתוח תיירותי של האתר, כחלק מפארק בגין.
במקום נמצאו שרידי מבנים, מערות קבורה, מתקנים חקלאיים חצובים בסלע ושרידים של כנסייה.
על פי הממצאים הארכאולוגיים, ותעודות היסטוריוגרפיות היישוב במקום החל בתקופה הרומית בארץ ישראל, בתקופתו של הקיסר אדריאנוס, סמוך לדרך הרומית שנסללה בין בית ג'יברין לירושלים.
בסמוך גם נמצא אבן מיל מתקופה זו.
הניקבה, בריכת האגירה והמערכת להובלת מים במקום שימשו תקופה ממושכת ועברו תיקונים רבים.
השלב האחרון של התיקונים במערכת הוא מימי המנדט הבריטי (תקרת בטון מתקופת המנדט שהחליפה תקרה קמורה קדומה של בריכת האגירה התת-קרקעית), תיקונים אלה משולבים היטב במערכת וכוללים לעיתים שימוש משני בפריטי בנייה עתיקים.
לפיכך היה קשה לארכאולוגים לתארך את המערכת מבלי לבצע חפירת חתך, שלא בוצע.
נראה שעיקר הבנייה בוצע בתקופה הביזנטית בארץ ישראל ומאז נשמרה מערכת המים וחודשה.
על פני השטח ובשני ריבועי חפירה נמצאו כמויות גדולות של שברי כלי חרס המתוארכים בעיקר לתקופות הביזנטית והתקופה התקופה הממלוכית בארץ ישראל.
הממצא כולל גם לבנים רבות, שברי צינורות חרס של בית מרחץ.
הכנסייה הממוקמת במדרון, כ-50 מטר ממזרח למעיין, תועדה לראשונה בשנת 1873 בידי אנשי הקרן לחקר ארץ ישראל הבריטית ותוארכה על ידם לתקופה הצלבנית.
סקר ארכאולוגי מקיף של המבנה, שביצע בית הספר הבריטי לארכאולוגיה בירושלים בשנת 1981 מצאה שבכנסייה היו שני שלבי בנייה, הראשון בתקופה הביזנטית והשני בתקופה הצלבנית.
בשלב השני שוקם המבנה, בקירותיו שולבו אבני גזית בשימוש משני, כנראה מן התקופה הביזנטית, ותקרתו נבנתה מקמרונות הנשענים על עמודי "מרפק".
בספטמבר 2001, נחשפו בכנסייה קטעי טיח קטנים ועליהם ציורי קיר צבעוניים, שלא נשתמרו היטב.
ייתכן שהם ציור של סצנה ידועה מן הברית החדשה, המתארת את הליכתה של מרים, אם ישו לבית לחם.
חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן ביקר במעיין ב-1863, וכתב: .
בסמוך למעיין נמצאים שרידי הכפר אל-קבו שנכבש במלחמת העצמאות על ידי חטיבת הראל במבצע ההר.
אל-קבו שימר את השם הרומאי הקדום של המקום – Qobia.
במפקד האוכלוסין של ארץ ישראל בשנת 1931 נמנו בכפר 31 בתים ובהם 192 תושבים.
פרוש השם בערבית הוא מרתף מקומר תת-קרקעי.
"בת הרים" – יישוב עתידי
באוקטובר 2014 החלו רשות מקרקעי ישראל ומשרד הפנים לקדם תוכנית להקמת יישוב עירוני חדש בשם "בת הרים", באזור שסביב המעיין.
העיר צפויה להתפרש על שטח של כ-14 אלף דונם, שיכילו את היישובים הכפריים הקיימים צור הדסה ומבוא ביתר, ולכלול עד 20 אלף יחידות דיור ו-100 אלף תושבים.
עין קובי וסביבתו ישמרו כפארק העירוני של העיר החדשה.
עין תורעאן (נכתב לעיתים: תרען, תורען, טורען) הוא מעיין הסמוך לכפר טורעאן בגליל התחתון.
השם תרען נזכר במדרש שיר השירים רבה ('נשי תרען').
המעיין נקשר לסיפור הקרב בקרני חיטין כאחת הנקודות שדרכן עבר הצבא הצלבני בכיוון טבריה.
בדומה למעיינות ומערות רבים בגליל, היווצרות המעין היא ככל הנראה תוצאה של השילוב בין מסלע גירני, מערכת שברים וסדקים וכמות משקעים רבה.
המעיין ממוקם כ-1.2 ק"מ צפונית-מערבית מקצהו הצפוני של המועצה המקומית טורעאן, במעלה הוואדי, שכיוונו בקטע הזה צפון-מערב.
הדרך מסומנת בסימון שבילים אדום ממרכז הכפר ועד המעיין, מהמעיין מטפס שביל (מסומן אדום) לאורך הוואדי (הוא מתעקל לצפון-מזרח) לכיוון הר תורען.
מי המעיין יוצאים מנקבה חצובה בסלע גירני החסומה בקיר אבנים.
בקיר החוסם הותקנו ברזים שאפשרו שימוש במי המעיין אך אלה אינם תקינים (נכון ל-2007).
עד חיבור הכפר טורעאן לרשת המים בשנות החמישים של המאה ה-20 שימש המעיין כמקור המים של הכפר, ואנשיו היו מגיעים לקחת מים מהמעין בכלים מטלטלים.
בשנת 1989 נמדדה במעין ספיקה של 180 ליטר בשעה.
שיקום האתר בוצע על ידי התנועה האסלאמית.
המסלע ברכס תורען כולל בעיקר סלעי דולומיט מחבורת יהודה, השייכים לתקופת הקנומן (לפני 97 מיליון שנה).
הגליל מתאפיין בריבוי של מעיינות בגלל תופעת הקרסט, הנובעת מכמויות משקעים גדולות, מסלע גירני ומערכות שבירה וסידוק.
עֵין רוֹגֵל היה אחד ממקורות המים של ירושלים הקדומה, בנקודת המפגש של שלושת הוואדיות המקיפים את העיר – נחל קדרון, הגיא וגיא בן הינום.
מעיין זה לא קיים כיום אך מזוהה עם "ביר איוב", באר בתוך מסגד בכפר סילואן שבמזרח ירושלים.
הזיהוי נעשה על ידי הנתונים הבאים:
באר זוהי בעצם חציבה למי תהום.
נגישות למי תהום אפשרית במקום בו היה בעבר מעיין קדום.
על פי עדויות תנ"כיות המעיין צריך להיות קרוב מאוד לעיר ואף בטווח שמיעה.
עדות זו של יוספוס מתארת רעידת אדמה באזור עין רוגל, שכנראה גרמה לסתימת אזור הנביעה.
בספר שמואל, מרגלי דוד מתחבאים במעיין הקרוב לעיר כדי לקבל מידע על פעילות אבשלום בן דוד שמרד באביו.
חושי הארכי יועץ אבשלום אך נאמן לדוד מעביר את המידע על תכנוני אבשלום דרך צדוק ואביתר הכהנים למרגלים של דוד (אחימעץ בן צדוק ויהונתן בן אביתר) המתחבאים במעיין.
ובספר מלכים, אדוניהו, בנו של דוד המלך מחליט להמליך את עצמו על העם בניגוד לדעת אביו שהבטיח את המלוכה לשלמה.
לכן אדוניה חוגג בעין רוגל, ולא בתוך העיר, כדי שלא יראה על ידי אביו.
דוד מתבשר על המלכתו של אדוניה מבת-שבע, עם שלמה שבא אליו בעצת נתן הנביא ועל כן הוא מחליט להמליך את שלמה כדי להקדים את אדוניה.
לשם כך דוד שולח את צדוק הכהן, נתן הנביא ובניהו בן יהוידע להמליך את שלמה.
אדניהו והחוגגים שנמצאים איתו בעין רוגל שומעים את קולות חגיגיות המלכתו של שלמה העולים מכיוון העיר ותוהים לפשר העניין.
בהמשך יהונתן בן אביתר הכהן מבשר לאדוניהו על הנעשה והחוגגים מתפזרים.
בשעת כניסת המלך עוזיהו לבית המקדש, התחולל רעש אדמה גדול המוזכר בתנ"ך, בספרות חז"ל ובקדמוניות היהודים (ומובא למעלה), בו נבקעה מחצית מהר המשחה והתגלגלה לעבר הר ציון, על פני עין רוגל.
מסורת עממית סוברת שממקום זה שתה איוב ואף רחץ, והודות למי ביר איוב נרפא ממחלתו.
עין תנוריה הוא מעיין במרכז רמת הגולן, כשני קילומטרים מצפון למושב יונתן, ברום של 624 מטר מעל פני הים.
זהו מעיין איתן הנובע באופן רציף ואחיד לאורך כל השנה.
מימיו מגיעים ממי תהום שירדו באזור לפני שנים רבות וחלחלו דרך שכבות הבזלת עד שמצאו מוצא בנקודת הנביעה.
ליד המעיין בנויה בריכה האוגרת את מימיו.
בעבר השתמשו במים אלה לשתייה ולהשקיה במושב יונתן, אך כיום כמעט שאין שואבים ממנו מים.
המעיין הוא חלק מאוסף מעיינות (עינות תנוריה) הפזורים באזור המעיין.
מעיינות אלו יחד עם עינות פחם הסמוכים הם מקורות נחל גמלא אשר נשפך לכנרת.
עין שוקו או בשמו המקורי עין א-תינה ולאחר מכן מעיין התאנה, הוא מעיין הנובע בשטחה של שמורת הטבע מצוקי האון מתחת לקיבוץ מבוא חמה בדרום רמת הגולן.
המעיין קיבל את שמו החדש לזכר סמל ראשון (שכונה בפי חבריו "שוקו"), מפלס"ר נח"ל, שנהרג בחברון ב-8 ביוני 2003.
המעיין נובע כקילומטר ממערב לקיבוץ מבוא חמה, במדרונות רמת הגולן שמעל הכנרת, בספיקה ממוצעת של מטר מעוקב אחד לשעה.
מימי הנביעה מובלים בצינור אל תוך בריכת אבנים ובטון השוכנת ברחבה מוקפת עצים ושיחים.
במקום שלטים המספרים את סיפורו של מתן גדרי, וכן ספסלים ושולחנות.
מצידו המערבי של האתר נשקף נוף הכנרת, והרי הגליל מהר תבור ובקעת יבנאל בדרום ועד הר מירון ועמק החולה בצפון.
סביב המעיין צומחים מספר עצי מילה סורית ואקליפטוס, וכן מספר מינים האופייניים לבית גידול לח כמו נענע משובלת וסוף מצוי.
עינאב היא עיירה בנפת עאליי במערב הר הלבנון שבמרכז לבנון.
היא צופה לעיר ביירות ונמצאת במרחק של 25 קילומטר ממנה.
העיירה הוקמה בשנת 1910 ואחת הראשונה בנפת עאליי.
עינאב מזוהה כעיירה בה בוצעו קרבות רבים ברבות השנים.
בזמן מלחמת האזרחים הראשונה בלבנון בשנת 1958 נלחמו על שליטה בעיירה הכוחות הדרוזים בראשות כמאל ג'ונבלאט מול הממשל הלבנוני.
בזמן מלחמת לבנון הראשונה כוחות חטיבת הצנחנים נלחמו באזור כנגד כוחות סוריים, הכוחות הדרוזים של המפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית והפלנגות הנוצריות.
במרץ 1989, חיל האוויר הישראלי תקף בית ספר בעיירה במהלך פעולה נגד בסיס של החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין באזור שלמאן.
בפעולה נהרגו 3 אנשים ונפצעו 22 תלמידי בית הספר.
מאוחר יותר באותה שנה צה"ל תקף שוב בעקבות שיגורי רקטות לעבר צפון ישראל.
עין קיניא הוא כפר פלסטיני בהרי בנימין, הנמצא 7 ק"מ מצפון-מערב לרמאללה, על כביש 463 והוא משתייך לנפת רמאללה ואל-בירה.
בני אדם חיו באזור עין קיניא עוד מאז תקופת השלטון הרומי בארץ ישראל.
בשנת 1917 פינו חיילי המנדט הבריטי את תושביו לכפרים בסביבה לאחר שחשדו באחד התושבים בהרג קצין בריטי.
בשנת 1984 היגרו פלסטינים רבים לעין קיניא.
כיום, הכפר קטן מאוד, ללא מבנים ציבוריים או מוסדות והוא נשלט על ידי ועדת פיתוח מקומית.
במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בעין קיניא 26 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 83 תושבים, כולם מוסלמים.
בעקבות מלחמת העצמאות, ולאחר הסכמי שביתת הנשק של 1949, עבר עין קיניא לשליטה ירדנית, ולאחר מלחמת ששת הימים ב-1967 עבר עין קיניא לשליטה ישראלית.
ב-1983 הופקעו אדמות של תושבי הכפר לשם צרכים צבאיים לשם הקמת היאחזות נח"ל, שאוזרחה כהתנחלות דולב ממזרח לכפר.
אחר כך שטחים נוספים סביבה הוכרזו על ידי הצבא "אדמת מדינה".
בשנת 1982 מנתה האוכלוסייה 101 תושבים, ולאחר מכן, לאחר הגירה המונית של פלסטינים נוספים לעין קיניא, עלתה האוכלוסייה ל-464 בשנת 1984. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2006 היו בכפר 807 תושבים.
במפקד של הלמ"ס בשנת 2016 התגוררו בכפר 1,039 תושבים.
ב־4 במרץ מתקיים טיול שנתי לרגל האביב, מרמאללה ועד עין קיניא.
קבר שייח' אבו אל עינין
במדרון מעל הכפר ממוקם קבר שייח' אבו אל עינין וקבר בנו אבו אל אדהם, הממוקם בפסגת ההר, בגובה 749 מטר מעל פני הים.
נקודה זו נקראת שג'רת אבו אל אדהם (כלומר חורשתו של אבו אל אדהם, על שם העצים העתיקים שבסביבה).
בקבר שייח' אבו אל עינין צומח עץ קטלב גדול ועתיק.
לידו גדלים עצי אלון מצוי, אלה ארצישראלית ואשחר.
זהו קבר שייח' צנוע מהתקופה העות'מאנית, המוקדש לשייח' אבו אל עינין (הזקן בעל העיניים).
בסמוך למבנה הקבר נמצא מעיין קטן הנקרא עין אבו אל עינין ולידו צומח אלון מצוי רחב נוף.
עין שוירח (לשעבר "עין שריר") הוא מעיין הנמצא במצוקי האון, על המורדות הדרומיים של רמת הגולן, בסמוך לדרך (סימון שבילים ירוק) העולה מקיבוץ האון ומאנדרטת הטייסים הטורקים לתאופיק.
שביל הליכה הרגלי מוביל אל המעיין מדרך הרכבים.
מי המעיין נאגרים בבריכת בטון ארוכה שנבנתה בשנת 1944 על ידי פרסים בהאים מהכפר סמרה (במיקום קיבוץ האון כיום) כדי לשמש להשקיה.
הבריכה שופצה על ידי ירח פארן, מתושבי קיבוץ האון, שעל שמו נקרא כיום המעיין (שילוב השמות "שריר" ו "ירח").
ההגעה למעיין אפשרית רגלית (רצוי בירידה מכיוון חניון עין עקוב) או, חלקית, עד לשער סמוך למעיין, ברכב עם הנעה ארבע על ארבע.
עומק המים בבריכה כשמונים ס"מ, ומסביבה עצי אקליפטוס היוצרים צל.
עֵינַאבּ֫וּס הוא כפר פלסטיני במחוז שכם, כ 6 ק"מ (בקו אווירי) מדרום לשכם.
בתי הכפר נושקים ממזרח לבתי העיירה חווארה.
הכפר שוכן על המורדות הדרומיים של הר סלמאן אל-פארסי , בגובה של כ-480 מטר מעל פני הים.
מלבד חווארה שבמזרח, מהכפר יוצאות דרכים גם לעוריף (כ- ק"מ צפון מערבה), ג'מאעין (כ-3 ק"מ, לדרום מערב) ולכפר קוזה (כ-1.5 ק"מ, דרומה).
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, מנתה העיירה כ-2,840 נפש באמצע שנת 2016.
על פי זאב וילנאי מקור השם אינו ידוע.
תושבי הכפר סבורים שזה שמו של מעיין קטן בשם "עין-אבוס", שהכפר נבנה סביבו.
ויש הסוברים ששם המעיין הוא "עין יאבוס" על שם בני העם העתיק - היבוסים.
לפי עדויות ארכאולוגיות האזור היה מיושב החל מתקופת הברונזה הקדומה.
בפסגת ההר החולש על הכפר נמצאת "ח'ירבת עטרוד", שהייתה מיושבת בתקופת הברונזה הקדומה ומאז ראשית תקופת הברזל ועד התקופה הביזנטית.
במערב הכפר נמצאת "ח'רבת סריסיה" בה שרידי מבנים ובורות מהתקופה הרומית בארץ ישראל.
לדברי תושבי הכפר, מוצא אבותיהם, מקימי היישוב הוא מתימן וחצי האי ערב.
במפקד 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, הייתה אוכלוסיית הכפר 227 מוסלמים, ובמפקד 1931 היא גדלה ל-244 מוסלמים אשר שכנו ב-118 בתים.
ב-1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 340 מוסלמים, ואילו שטח הקרקע הכולל של הכפר היה 4,011 דונם.
בעקבות מלחמת העצמאות, ולאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות של 1949, עברה עינאבוס משליטה בריטית לירדנית.
בעקבות מלחמת השחרור, ולאחר הסכמי שביתת הנשק של 1949, עברה עינאבוס לשליטה ירדנית.
בסקר האוכלוסין הירדני משנת 1961 נמנו בכפר 524 תושבים.
בעקבות מלחמת ששת הימים עברה עינאבוס משליטה ירדנית לישראלית ואז גרו בכפר 555 תושבים.
בעקבות הסכמי אוסלו הוגדרו 3,466 דונם שהם 85% מאדמות הכפר כשטח B, ו 623 דונם שהם 15% הנותרים הוגדרו כשטח C.
בעשור השני של המאה ה-21 החל הכפר לסבול באופן קבוע מהתנכלויות של מתנחלים במסגרת פעולות "תג מחיר", בין השאר אירועים של יידוי אבנים, הצתת בתים וכלי רכב, כריתת והצתת מטעי זיתים, הצתות של כלי רכב והתנכלויות שונות.
על פי סקר שערכו שלטונות המנדט, בשנת 1945 נמצא ששטח הכפר עינבוס היה 4,011 דונם, מהם השטח הבנוי היה 29 דונם, השטחים החקלאיים 2,646 דונם ויתר השטח, 1,336 דונם, היה לא מעובד.
בשנת 2011 קבע הרש"פ את גבולות הערים, המועצות והכפרים והוכרז ששטח הכפר הוא: 4,089 דונם.
לצורך הקמת ההתנחלות יצהר, הופקע 114 דונם מאדמות הכפר.
הכפר חובר לרשת החשמל בשנת 1978 ולרשת המים של מקורות בשנת 1978. בשנת 2014 הכפר לא היה מחובר לרשת ביוב והתושבים מפנים שפכים לבורות ספיגה.
עין קווירית היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מבית נטפליקס.
הסדרה יצאה לראשונה ב-7 בפברואר 2018, והיא סדרת חידוש לסדרה "טאץ' עליז לסטרייט שיעיז", אשר שודרה ברשת "בראבו" בין 2003–2007. בתוכנית משתתפת "חמישייה" חדשה: אנטוני פורובסקי , המומחה לאוכל; טאן פראנס , המומחה לאופנה; קראמו בראון , המומחה לתרבות; בובי ברק , המומחה לעיצוב בית; וג'ונתן ואן נס, המומחה לטיפוח.
העונה השלישית על הסדרה יצאה ב-15 במרץ 2019.
בובי ברק - עיצוב פנים
אנטוני פורובסקי - אוכל ויין
ג'ונתן ואן נס - טיפוח
ההודעה על חידוש התוכנית יצאה בסוף 2016. בניגוד לסדרה המקורית אשר צולמה כולה בניו יורק, שתי העונות הראשונות של הסדרה המחודשת צולמו באטלנטה, ג'ורג'יה, והעונה השלישית בקנזס סיטי, מיזורי.
יוצר הסדרה, דייוויד קולינס, הדגיש שהוא רוצה לראות את "החמישייה המופלאה" במערב התיכון, ומתכנן להביאם לעיר מולדתו, סינסינטי, אוהיו, ולאינדיאנה וקנטקי השכנות.
כל שמונת הפרקים של העונה הראשונה עלו לצפייה בנטפליקס ב-7 בפברואר 2018. הסדרה חודשה לעונה נוספת, אשר עלתה לצפייה ב-15 ביוני 2018. העונה השלישית על הסדרה יצאה ב-15 במרץ 2019.
שיר הנושא של הסדרה היא גרסה מחודשת לשיר המקורי, בביצועה של בטי הו.
שלא כמו בסדרה המקורית, החמישייה המופלאה "מטפלת" לא רק בגברים סטרייטים - אלא בכל אדם מכל מגדר.
הם עשו לראשונה מייקאובר לגבר טרנסג'נדר, אישה לסבית שחורה, אחיות מבוגרות מנהלות מסעדה, ראש עיר, ועוד.
פרק מיוחד אחד צולם באוסטרליה.
באתר Rotten Tomatoes, העונה הראשונה מחזיקה ברייטינג של 97%.
הקונצנזוס הביקורתי אומר: "'עין קווירית' מתאימה את עצמה לעידן חדש בלי לאבד מהסגנון, קסם או חוש הכיף של התוכנית המקורית, מה שמוכיח שהנוסחה של התוכנית ממכרת באופן מתוק גם אחרי שינוי לוקיישן ועם מארחים חדשים".
לעונה השנייה רייטינג של 85%.
עם צאת הסדרה המחודשת, המבקרים תהו אם לא יהיה הדבר מיחזור סטריאוטיפים, אך התוכנית שבתה את לב הקהל וכן את של המבקרים.
בעיתון הגרדיאן, רבקה ניקולסון כתבה שהיא "בשמחה אקח מספר בלתי נדלה של המייקאוברים" כי החמישייה מטפלת באנשים ובסוגיות שלהם ביד רכה, וזה "מחמם את הלב".
במגזין IndieWire, ליז שאנון מילר כתבה שהסדרה היא "מה שממשיך להשתפר" (משחק מילים על שיר הנושא) ושהתוכנית היא "אנושית" ו"חמה".
במגזין O של אופרה וינפרי, ג'ונתן בורג' מונה את פרסי האמי בהם זכתה הסדרה, את מיליוני העוקבים של החמישייה באינסטגרם, וגם הוא מצטרף לגל המחמאות על האופן הרגיש אך עדיין מצחיק ושובה לב שהחמישייה מטפלת באורחים שלהם.
עין קדיס הוא מעיין ואתר ארכאולוגי מדרום לקדש ברנע שבצפון סיני, סמוך לגבול עם מדינת ישראל.
האתר נסקר לראשונה על ידי יוחנן אהרוני.
הארכאולוג רודולף כהן ערך באתר חפירה בשנת 1976, כאשר חצי האי היה תחת שלטון ישראל.
באתר מצויה מצודה הנמצאת על גבעה שטוחה.
צורתה אליפטית וקוטרה כ-50 מטרים.
חומת המצודה היא חומת סוגרים המורכבת משני קירות מקבילים כאשר המרחב שבינם מחולק באמצעות קירות רוחב לחדרים, כאשר למצודה זו 20 חדרים, מהם נחשפו חמישה בחפירות.
בחפירות נחשף גם שער המצודה.
עובי הקירות של המצודה כ-60 ס"מ והם נשתמרו לגבוה מרבי של 1.7 מטרים.
בשער המצודה מצויים שני חדרי משמר קטנים.
באתר נמצאו כלים משני סוגים: כלי חרס שנעשו באבניים האופייניים למאה ה-10 לפנה"ס וכלים גסים שהוכנו ביד האופייניים לנגב.
מצפון-מערב לגבעה עליה יושבת המצודה נמצאו שרידיו של יישוב קטן.
עין רכש הוא מעיין בשמורת נחל תבור הנובע בסמוך למפגש של נחל רכש עם נחל עין חדה, כחצי ק"מ צפונית מזרחית לתל רכש.
בסמוך למעיין עובר שביל ישראל.
מי המעיין נובעים בתוך שוקת בטון מוצלת שאורכה כ-5.5 מטרים, רוחבה 1.5 מ' ועומקה כ-40 ס"מ.
סמוך למעין מבנה בטון ישן ובו משאבה.
מי המעין צלולים וקרירים ונמצאים בהם דגים.
עודפי המים ניגרים מהשוקת ונשפכים להמשך נחל רכש עד מפגשו עם נחל תבור.
סביב המעיין ולאורך נחל רכש גדלים שיחי פטל קדוש, קנה מצוי ונענע משובלת ועצי ערבה ושיזף מצוי.
עין רכש נובע גם בקיץ, כנראה כתוצאה מניקוז והשקייה.
בערבית עין רכש נקרא עין אל-בֵּידא, שפירושו הנביעה הלבנה, על שם מחשופי הגיר הלבנים שבמדרונות הנחל.
עין תחת עין הוא מותחן פסיכולוגי משנת 1996 בבימויו של ג'ון שלזינגר, עם סאלי פילד, אד הריס וקיפר סת'רלנד בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "עין תחת עין" של אדית הולצר משנת 1993.
זה סרט פשע שעוסק בבעיית לקיחת החוק לידיים (ויג'ילאנטיזם) של פעילות מחוץ לחוק לענישת הפושעים על ידי אזרחים מן השורה שהמדינה לא הסמיכה אותם לכך.
זאת, עקב תחושת אותם האזרחים שהשלטון לא מספק להם את ההגנה שהם זכאים לה על-פי חוק.
קארן (סאלי פילד) ובעלה מאק (אד הריס) חיים באושר בלוס אנג'לס עם בתה ג'ולי (אוליביה ברנט) בת ה-17 ובתם המשותפת מייגן (אלכסנדרה קייל) בת ה-6. קארן עובדת במוזיאון לתקשורת יחד עם ידידתה דולי (בוורלי ד'אנג'לו).
כולם מתכוננים לחגוג בהפתעה את יום ההולדת של מייגן.
ג'ולי מכינה בבית את הקישוטים וקארן תקועה בפקק תנועה ומתקשרת אליה.
באמצע השיחה היא שומעת צווחות ואחר כך השיחה מתנתקת.
היא רצה כמטורפת בין המכוניות להזעיק עזרה אך ללא תועלת.
החוקר דנילו (ג'ו מנטניה) מבטיח לזוג למצוא את הרוצח לפי בדיקות הDNA בנוזל זרע שנמצא במקום.
הבדיקה מגלה כי הרוצח הוא רוברט דוב (קיפר סת'רלנד) שעובד בשליחויות ובעל עבר פלילי עשיר.
במשפט נאלץ השופט (ארמין שימרמן) לשחרר את דוב לאחר שההגנה טענה שלא קבלה 25% מהזרע כדי לבדוק בעצמה כפי שהובטח לה על ידי התביעה.
קארן ההמומה הולכת לקבוצת תמיכה של בני משפחה שיקיריהן נרצחו.
היא פוגשת שם את אנג'ל (שרליין וודוורד) שמגלה לה שבנה בן העשר נרצח.
קארן מתחילה לעקב אחר דוב ומגלה שהוא ממשיך בשליחויות.
הוא נכנס לאחד הבתים ומוסר חבילה לאישה בשם מריה (סטלה גרסיה).
קארן מזהירה אותה אך היא מסלקת אותה וגם דנילו לא מתרשם מזה.
דוב יודע שקארן עוקבת אחריה.
הוא נפגש עם מייגן בבית הספר ומאיים על קארן כי יפגע בה אם תמשיך לעקב אחריו.
קארן נפגשת עם שני חברי הקבוצה - סידני יו (פיליפ בייקר הול) ומרטין (קית' דייוויד) לאחר שגילתה כי הם תומכים בלקיחת החוק לידיים.
סידני מצייד אותה באקדח וקארן מתאמנת במטווח ובהגנה עצמית ומצבה הנפשי משתפר.
אנג'ל מגלה לה כי היא בעצם סוכנת סמוייה של ה-FBI לגילוי ויג'ילנטים בקבוצה ומציעה לה להסתלק מרעיון לקיחת הדין בידיים.
בינתיים נרצחת ונאנסת מריה ודוב נעצר שוב אך משוחרר כעבור יומיים לאחר שלא נמצא זרע בזירה (כי השתמש בקונדום) וסימני הDNA שלו היו בכל הדירה כי היה איש שליחויות.
קארן מחליטה לסיים את העניין.
היא מביימת פריצה לחדרו של דוב במלון ומשאירה שם את כובעה המוכר לו.
כאשר מאק ומייגן מחוץ לבית היא מחכה לדוב.
קארן מאיימת עליו באקדח והוא מתנפל עליה במטרה לרצחה.
תודות לניסיונה בהגנה עצמית היא מצליחה להגיע לאקדח ולהרוג את דוב.
הוא חושד בקארן שהיא יזמה את המפגש אבל היא אומרת לו "תוכיח זאת" והוא מקבל את הסברה ל"הגנה עצמית".
שם השחקן/יתשם הדמותהערותסאלי פילדקארן מקאןאד הריסמאק מקאןקיפר סת'רלנדרוברט דובבוורלי ד'אנג'לודולי גריןג'ו מנטניהג'ו דנילובלשאוליביה ברנטג'ולי מקאןאלכסנדרה קיילמייגן מקאןפיליפ בייקר הולסידני יוקית' דייווידמרטיןשרליין וודוורדאנג'ל קושינסקיסטלה גרסיהמריהארמין שימרמןארתור יאנגרשופט
עין תמיד הוא מעיין נובע וממוקם בין רכס מחמל לערבה.
הוא נובע כחצי קילומטר מערבית לדרך העפר שעוברת מעין חצבה דרך עין שחק ומשם לעין רחל בתוך יובלו של נחל חצבה.
ערוצו של הנחל מתחתר בשכבות סלעי צור מתקופת הסנון במורדותיו המזרחיים של קמר מחמל.
על גבי שכבות סלעי הצור מונחות שכבות חרסית ושכבות עשויות גיר לבן.
בסביבות המעיין ופלגו צומח אחו ובו צמחים הידרופוניים כסוף, קנה וסמר.
מאז אוקטובר 2018 מדווח "יבש".
עין רחל הוא מעיין באזור הערבה, צפונית־מערבית למחנה הצבאי עין יהב, ליד היישוב ספיר.
עין רחל נובע במרכז עמק וסביבו מתלולי קירטון ומעליהם סלעי גיר המתקופת האאוקן.
בבור סגור בנוי מלבנים ומלט, הסגור במכסה העשוי מעץ.
ספיקת המים במעיין היא כ-3 מ"ק בשעה.
טרוורטין שהוא סלע משקע יבשתי, סוג של סלע גיר, נקבובי, בהיר בגווני צהוב, חום המצוי בסביבה יכול להעיד על שפיעתו הרבה בעבר.
צפונית למעיין ממוקם מצד עין רחל שהיווה תחנת דרכים בדרך דרב א' סולטן שממשיכה מהמצד לכיוון צפון מערב וממשיכה לנחל צין והר הנגב.
סביב המעיין ניתן לחזות בצמחי קנה, סמר ודקלים.
עין קדם הוא מעיין שכבה במפגש נחל גלים עם נחל נדר סמוך לטירת כרמל בצפון ישראל.
עין קדם נוצר על ידי הצטברות מים שחדרו דרך שכבת גיר נקבובית ונתקלו בשכבת טוף וחרסית אטומה.
המעיין הממוקם כ-2 קילומטר מזרחית לטירת כרמל, נובע בשכבת טוף ירקרק למרגלות מצוק גיר המתנשא לגובה של 4 מ'.
למעיין יש שתי ניקבות, נקבה אחת בה ניתן ללכת עד לסופה לאורך 12 מ', השנייה נסתרת ונמצאת מאחורי חדר שנבנה בתקופת המנדט הבריטי לאיגום מי הנביעה.
הטוף שבנקבת המעיין נמצא בתוך קירטון מן הקנומן העליון (קירטון חרייבה) והיה חלק מהר געש תת-ימי.
הר הגעש יצר אזור מוגבה בים שהתקיים באותו גיל גאולוגי (קנומן עליון).
באזור התפתחו שוניות וקונכיות ששרידיהם נשארו עד לתקופתנו.
מעל שכבה זו התפתחה שכבה של רודיסטים.
הקירטון המכסה את שכבת הרודיסטים מעיד על קיומו של ים בעומק משמעותי מעל הנקבה שגרם להכחדתם של הרודיסטים.
ספיקה ממוצעת של המעיין 10–15 מ"ק לשעה.
עין שולמית הוא מעיין קטן ועונתי הנובע בנחל משמר העמק, בתחום יער רמות מנשה שבצפון ישראל.
המעיין ניזון ממי גשמים, ומימיו זורמים בעיקר בחודשי החורף והאביב.
בתקופת הקיץ ספיקתו יורדת באופן משמעותי ולעיתים מתייבש לגמרי.
המעיין ממוקם ליד ערוץ נחל משמר העמק (ואדי אבו שושה – وادي أبو شوشة, "נחל אבי השקט"), ונחשב לחלק ממערכת של מעיינות קטנים הפזורים ברחבי רמות מנשה, בהם גם עין קיני, עין גחר ועין הכפר.
במפות מנדטוריות מהשנים 1932–1942 מופיע המעיין בשם فخيّت الشغور عين ("עין פֻכֵית א-שֻ'ע'ור").
בדוחות מוקדמים יותר הוא נקרא גם עין בית ראש, על שם האתר הארכאולוגי הסמוך חרבת בית ראש (خربة بيت الراس – "חורבת בית הראס").
שמו הנוכחי, עין שולמית, ניתן לו רשמית בשנת 1959, על פי הצמח שערות שולמית, כפי שמופיע ב"רשימון הידרוגרפי של מפת ישראל – מעיינות".
מאז, זהו השם שבו מופיע המעיין בכל המפות הממשלתיות.
עד שנות ה-60 שימשו מי עין שולמית להשקיית שתילי עצים במשתלה שהופעלה על ידי הקרן הקיימת לישראל, לצורך ייעור אזור רמות מנשה.
לצורך כך נבנתה במקום בריכת בטון מלבנית אשר אגמה את מי המעיין.
באמצע שנות ה-60 הוקם קו צינור שאב את המים מהמעיין לשימוש חקלאי בקיבוץ משמר העמק.
ההעברה בוצעה באמצעות צינור תת-קרקעי באורך של כ-1.7 קילומטרים, שנקרא "קו הוואדי", אשר הוביל את המים אל בריכת איסוף בשם "הגזיבו".
בתחילה התנגדה קק"ל לניצול המעיין למטרות חקלאיות, אך לאחר דיונים עם נציבות המים אושרה הפעולה.
בשנות ה-90 הוחלף צינור ה-PVC המקורי בצינור פוליאתילן בקוטר 4 צול (110 מ"מ), אשר נפרש לאורך דרכי היער, בקרבת ערוץ הנחל.
במשך שנים רבות זורמים לבריכת הבטון של עין שולמית רק עודפי מים, בעוד עיקר הספיקה הוזרמה למורד לצורכי חקלאות.
בעשור האחרון הוסרו ההגבלות על זרימת המעיין, והמים שבו לזרום באופן חופשי, במטרה לשקם את סביבת המעיין ולהשיב את האזור לשימוש ציבורי וטבעי.
יחידת המדען הראשי בקק"ל, יחד עם צוותי תכנון ויערני רמות מנשה, מקדמים תוכנית שיקום הידרולוגי ואקולוגי למעיין.
התוכנית נועדה לשחזר את זרימת המים הטבעית וליצור בית גידול מתאים לצמחייה ולבעלי חיים, תוך שיקום סביבתי שיאפשר ביקור בטוח ונעים למטיילים.
אחד ממרכיבי התוכנית כולל שימור הבריכה הקיימת והנגשתה למבקרים, תוך עידוד שכשוך רגליים בלבד – ללא רחצה – כדי להגן על המינים הרגישים החיים במעיין.
עין שולמית מהווה בית גידול לח חשוב במרחב הים-תיכוני, במיוחד לאור היותו מקור מים עונתי בסביבה המאופיינת ביובש בקיץ.
במי הבריכה ובסביבתה מתקיימים מינים שונים של דו-חיים, ובהם טריטון הפסים (السمندل المخطط – "הטריטון המפוספס"), מין נדיר ביותר הנמצא בסכנת הכחדה חמורה בישראל, וכן אילנית מצויה וצפרדע נחלים.
הטריטונים, בשונה מצפרדעים וקרפדות, שומרים על זנב לאורך כל שלבי חייהם, ומתרבים בעיקר במקווי מים זמניים.
ראשני הטריטון מתפתחים במי המעיין במהלך החורף והאביב, ולכן נדרשת הגנה קפדנית על מקורות מים אלו בעונות הרבייה.
אוכלוסיות טריטון הפסים בישראל קטנות ומקוטעות, והמשך קיומן תלוי בשימור בתי הגידול הלחים.
פעילות אנושית לא מבוקרת במעיינות – ובעיקר רחצה ושכשוך בעונת הרבייה – עלולה לפגוע באופן חמור במערכות האקולוגיות העדינות.
לפיכך, קק"ל פועלת לשיקום סביבת המעיין ולהסדרת הביקור בו, תוך שמירה על האיזון שבין הגנה על הטבע לבין הנגשתו לציבור.
במהלך עבודות להסדרת המעיין בשנות ה-60 נערכה במקום חפירה מצומצמת, ובה התגלתה נקבה תת-קרקעית באזור הנביעה, מוסתרת מתחת לפני האדמה.
הנקבה מעידה על פעילות היסטורית או חקלאית עתיקה שנעשתה במקום, אך אין תיעוד מלא על אופיו של המעיין בתקופות שקדמו לשימוש בו על ידי קק"ל.
עינויים הם כל פעולה שבה סבל עז, לרוב כאב גופני, אך לעיתים סבל נפשי בצורות שונות, הנגרמים באופן מכוון לאדם.
המניעים לעינויים מגוונים מאוד, החל בנקמה, דרך איום וענישה, סחיטת מידע וכלה בסאדיזם לשמו, אם של המענה בלבד, או לשעשוע קהל.
בתקופות רבות בהיסטוריה עינויים היו נפוצים בכל רחבי העולם.
הרקע לעינויים השתנה – מהקרבת קורבן אדם טקסיות שכללו עינויים ממושכים, המרת דת בכוח, ענישת פושעים (לעיתים בשל עברות זניחות כגון רכילות, וכלה במחזות הרתעה פוליטיים).
בתיעודים של עינויים פומביים, לרוב מתוארת תגובה של עונג וסיפוק מצד הקהל לנוכח המחזה הנורא.
במאה ה-17 פרץ זרם הולך וגובר של סלידה מעינויים והוקעתם כמוקצים.
אין הסכמה ביחס לסיבות שהביאו לשינוי בדעת הקהל, אך העדויות ההיסטוריות מצביעות על קיומו.
כיום, האיסור על עינויים הוא נורמה קוגנטית במשפט הבין לאומי, כלומר הוא אסור לכל המדינות בכל הנסיבות, בגלל פגיעתם בכבוד האדם.
עינויים אסורים על פי כל דיני זכויות האדם הבין-לאומיים ועל פי רוב האמנות הבינלאומיות שישראל חתומה עליהן.
במערכת המשפטית, ראיות שהושגו בעינויים אינן קבילות בבית המשפט.
במשפט ההומניטרי, המסדיר את דיני המלחמה, עינויים הוצאו לראשונה מחוץ לחוק בקוד ליבר מ-1863. עינויים נמנו במהלך משפטי נירנברג כפשע נגד האנושות, ולאחר מכן נאסרו באמנת ז'נבה השלישית ואמנת ז'נבה הרביעית (1949), בהכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם ובחוקת רומא (1998) המשמשת כבסיס לפעילותו של בית הדין הפלילי הבין-לאומי.
היקף ההפרות כיום קטן בהרבה מכפי שהיה במאות עברו.
מרבית מדינות העולם חתומות על אמנות ז'נבה ומתחייבות שלא לענות אזרחי אויב ושבויי מלחמה בעימותים צבאיים.
הצדדים החתומים על אמנת האומות המאוחדות נגד עינויים מתחייבים שלא לגרום בכוונה לכאב עז או סבל להשגת אינפורמציה או הודאה, וגם לא לענישה.
אולם למרות האמנות ודעת הקהל, קיימות הערכות של ארגוני זכויות אדם כגון אמנסטי אינטרנשיונל, לפיהן כשני שלישים לערך ממדינות העולם לא מצייתות באופן עקבי לרוח ההסכמות.
למשל סין שבה אנשים נאסרים ועוברים עינויים קשים, לעיתים רק כדי לגרום לאדם לוותר על אמונתו, כמו במקרה של רדיפת מתרגלי פאלון גונג.
משחר ההיסטוריה ישנן עדויות לשימוש בעינויים כמנגנון הענשה.
הרתחה למוות, צליבה, סקילה באבנים, הוצאה להורג בשריפה וביתור היו רק חלק מן השיטות האכזריות שננקטו על מנת להעניש את העוברים על החוק המדיני או הדתי.
עד להתפתחות ההומניזם במהלך המאה ה-17, השימוש בשיטות הענשה הכרוכות בסבל מכוון היה מקובל.
עם תחילת עידן הנאורות התפתח הרעיון של זכויות אדם אוניברסליות, ובד בבד החלה לצבור תאוצה ההכרה בעינויים כאמצעי הראוי לגינוי.
ההכרזה לכל באי העולם בדבר זכויות אדם, שאומצה על ידי העצרת הכללית של האו"ם בשנת 1948, היא מן העדויות החשובות ביותר להכרה בהכרחיות שבהוקעת העינויים מן החברה.
בתי המשפט בימי הביניים התייחסו אל עינויים כאמצעי לגיטימי לקידום תהליך החקירה או הענשת פושעים.
החוק בתקופה זו קבע כי מספיקה חצי הוכחה כלפי נאשם על מנת לגזור עליו עינויים.
על פי רוב, העינויים בוצעו בסתר, בתוך צינוק תת-קרקעי.
לעומת זאת, הוצאה להורג בעינויים בדרך כלל נעשתה באופן פומבי.
במהלך העת החדשה, עינויי מכשפות היו תופעה נפוצה.
אנגליה היא דוגמה למדינה שבה מערכת המשפט לא אפשרה באופן עקרוני שימוש בעינויים.
עם זאת היו מקרים חריגים שבהם נעשה שימוש באמצעי זה לקידום חקירה.
בשנת 1631 פרסם פרידריך שפה ספר שהביע עמדה נחרצת נגד השימוש בעינויים לחקירה משפטית, הרקע לספר הוא חוויה עזה שתוארה בספרו:
העינויים באנגליה בוטלו סביב שנת 1640. במהלך המאה ה-17 השימוש בעינויים תחת מעטה חוקי הצטמצם ברחבי אירופה.
באותה תקופה אנשי רוח ואנשי ציבור החלו להביע בפומבי את התנגדותם לשימוש בעינויים.
צ'זארה בקאריה, ג'ואן גריף והפילוסוף וולטר הן דוגמאות לאנשים שמחו באופן נחרץ נגד השימוש בשיטות ענישה אכזריות.
בסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19 השימוש בעינויים החל בהדרגה לאבד את התוקף החוקי שלו ברחבי אירופה.
שוודיה ופרוסיה היו המדינות האירופאיות הראשונות אשר הוציאו את העינויים מחוץ לחוק בשנים 1722 ו-1752 בהתאמה.
דנמרק ביטלה את העינויים בשנת 1770, רוסיה ב-1774, אוסטריה ב-1776, צרפת ב-1780 והולנד ב-1798. שווייץ הוציאה את העינויים מחוץ לחוק במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-19.
פשעי המלחמה והפשעים נגד האנושות של מדינות הציר במהלך מלחמת העולם השנייה עיצבו את הרגישות של הציבור הרחב לגבי סוגיית זכויות האדם ובפרט לגבי השימוש בעינויים.
במקביל לעליית מודעות הציבור הרחב לסוגיית זכויות האדם, השימוש בעינויים צבר בהדרגתיות מעמד של שיטת אכיפה הראויה לגינוי.
לאור מציאות זו מדינות רבות סילקו את העינויים מן החוק.
עם זאת, לצד מדינות אלה, ישנן מדינות אשר עדיין עושות שימוש בעינויים, חלקן בטענה שהפעלת אמצעי זה היא הכרחית במקרים מסוימים.
עינויים מתרחשים גם במדינות דמוקרטיות ליברליות, אף על פי שקיימות מספר אמנות בינלאומיות האוסרות על השימוש באמצעי זה (למשל אמנת האו"ם נגד עינויים ונגד יחס ועונשים אכזריים, בלתי אנושיים או משפילים).
כך למשל בארצות הברית שנחשפים בה מקרים של התעללות ועינויים.
אף על פי שהחוקה האמריקאית אוסרת אותם, בית המשפט העליון של ארצות הברית פסק שהחוקה אינה מחייבת את צבא ארצות הברית בפעילותו מחוץ למדינה, כגון במתקן המעצר בגואנטנמו.
פסיקה זו נהפכה, בדעת רוב השופטים, בשנת 2008 (בפסק דין Boumediene נגד Bush), אולם בפועל בתי המשפט מיעטו לקבל עתירות של העצירים במתקן.
המתקן בגואנטנמו מופעל על ידי השלטון האמריקאי ומשמש את הפנטגון וה-CIA בכליאתם של כמאתיים עצירים.
על פעילותו של המתקן נמתחת ביקורת ציבורית רחבה, וזאת בשל השימוש שנעשה מצד החוקרים בשיטות עינויים.
בשנת 2004 נחשפה רשימה של 20 שיטות עינויים שונות המונהגות במתקן.
בשנת 2006 דווחו על התעללויות נוספות המתרחשות במתקן, ובשנת 2007 פורסם דו"ח בו עדויות מפורשות להפעלתם של עינויים חמורים במתקן.
לאור הדיווחים השונים על הפרות החוק החמורות המתרחשות במתקן, החלה להתארגן מחאה נגד שיטת ההתנהלות של המתקן.
בפברואר 2011 ארגון זכויות האדם "אמנסטי אינטרנשיונל" הגיש בקשה משווייץ לפתוח בחקירה פלילית נגד הנשיא ג'ורג' ווקר בוש ולעצור אותו.
ב-12 באוקטובר 2011 הארגון הגיש בקשה דומה לקנדה.
נכון להיום, המחנה ממשיך בפעילותו.
כיום, ארגוני זכויות אדם כגון "אמנסטי אינטרנשיונל" פועלים במטרה לחשוף הפרות של זכויות אדם ולמנוע את הפעלת העינויים.
לאורך ההיסטוריה נעשה שימוש בקשת רחבה של טכניקות עינויים, בדרגות חומרה ומורכבות שונות.
השימוש בעינויים יכול לבוא לידי ביטוי דרך הפעלת לחץ פיזי ופסיכולוגי, לחוד, או לסירוגין.
החזקת המעונה בתנוחות כואבות, חשיפתו לתנאי חום וקור ואונס הן מספר מצומצם מן הדרכים המגוונות שבאמצעותן מפעילים עינויים כלפי בני אדם.
עינויים פסיכולוגיים הם בעלי הגדרה מעורפלת יותר מעינויים פיזיים, ולעיתים קשה לבצע הבחנה בינם לבין שיטת חקירה תקינה.
העינוי הפסיכולוגי כולל הפעלת לחץ נפשי קיצוני תוך שימוש בלעג ארסי, קללות, איומים והפחדות.
במסגרת העינוי חשוף המעונה ליחס משפיל, הגורם לו תחושת חוסר אונים קיצונית, דבר אשר עלול להוביל לטראומה.
הוצאה להורג בעינויים היא דרך נקמה אכזרית, שהייתה בשימוש בעבר.
להלן מספר שיטות שהיו נפוצות:
גלגל שבירה: מתקן עינויים שנעשה בו שימוש בימי הביניים.
במסגרת עינוי זה, גפיו של הקורבן מוקמו על שתי קורות עץ.
לאחר מכן היו מכים על אחת הגפיים באזור שבין הקורות וכך שוברים את העצם.
תהליך זה חזר על עצמו עבור כל אחת מהגפיים.
לאחר מכן הגלגל הורם על מוט גבוה כך שהציפורים יוכלו לאכול אותו בעודו חי.
הרתחה למוות: קורבן העינויים נקשר על מנת למנוע ממנו אפשרות תנועה.
לאחר מכן היו מכניסים אותו אל תוך כלי גדול ובו מים קרים.
המים חוממו בהדרגתיות עד למותו של הקורבן.
שיטה הריגה זו הייתה איטית ומלווה בייסורים רבים.
העלאה על המוקד: שיטת הוצאה להורג פומבית אשר במסגרתה הבעירו את הקורבנות (בעיקר נשים) בעודם חיים, מבלי שיכלו להימלט.
צליבה: הקורבן נקשר או ממוסמר לצלב עשוי מעץ, ומושאר בתנוחה זו עד מותו.
ב-10 בדצמבר 1948 התקבלה ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם על ידי העצרת הכללית של האו"ם.
לפי ההכרזה, איש לא יעבור עינויים, עונש או יחס אכזריים, בלתי אנושיים או משפילים.
מאז עוגן האיסור על עינויים במספר הסכמים בינלאומיים, כאשר העיקריים שבהם הם האמנה נגד עינויים ואמנות ז'נבה.
האמנה נגד עינויים (CAT) נכנסה לתוקפה ביוני 1987. בין סעיפיה:
סעיף 1: עינויים מוגדרים ככאב עז או סבל, כלומר קיימות רמות כאב וסבל שאינן חמורות דיין כדי להיחשב עינויים.
סעיף 2: לאמנה לא קיימות נסיבות יוצאות דופן מבחינת החובה לקיימה.
כלומר מדינה שחתמה על האמנה ללא הסתייגות לא יכולה להשתמש בעינויים בשום מקרה בלי שהדבר ייחשב הפרת האמנה.
בכל אופן, הסנקציה החמורה ביותר שיכולה להיות מוטלת על מדינה עקב הפרת האמנה היא רישום פומבי שהאמנה הופרה על ידה.
במקרים יוצאי דופן רשויות של מדינה יכולות להגיע למסקנה שזהו סיכון שניתן לקבלו, בעיקר משום שההגדרה של 'עז' עשויה להתפרש באופנים שונים.
סעיף 16: כולל את ההתחייבות למנוע מעשים של יחס או עונש אכזרי, בלתי אנושי או משפיל, אבל רק בתחום שיפוטה.
כלומר מדינה אינה מנועה מלאפשר טכניקות כפייה כאשר הן מבוצעות במקום שאינו בתחום שיפוטה.
כמחצית ממדינות העולם חברות באמנה.
ישראל אשררה את האמנה ב-1991.
עינויים מהווים אמצעי לחקירת בני אדם המסרבים למסור מידע הנמצא בידם ונחוץ לחוקריהם, בכך שהחוקר מאיים בעינויים או מבצע עינויים, ומפני שהנחקר אינו רוצה או אינו מסוגל לחוש סבל שכזה, הוא מוכן למסור פרטים שלא התכוון להגיד לפני העינויים.
השב"כ משתמש לעיתים בעינויים, במקרים שמוגדרים "פצצה מתקתקת", כלומר מצב שבידי הנחקר יש מידע שעשוי לסייע במניעת פיגוע שכבר הוחל בביצועו.
השימוש בעינויים על ידי השב"כ נידון בוועדת החקירה לעניין שיטות החקירה של השב"כ בנושא פעילות חבלנית עוינת בראשותו של השופט משה לנדוי, משנת 1987 (ועדת לנדוי).
הוועדה שהוקמה בעקבות פרשת קצין צה"ל עיזאת נאפסו התירה בין השאר הפעלת שיטות חקירה הכוללות "מידה מתונה של לחץ פיזי" מתוך "הגנת הצורך".
יותר מאוחר (1999) שלל בג"ץ אמצעים כגון טלטולים, שיטת חקירה באמצעות עינויים שהייתה נהוגה בשב"כ, שבה קושרים אדם לכיסא ומטלטלים אותו.
בעקבות עתירות של הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל, האגודה לזכויות האזרח, המוקד להגנת הפרט ועוד נגד מדינת ישראל, נפסק כי שיטה זו פסולה.
אחת הפרשות שבהן התגלה שימוש משטרתי בעינויים הייתה פרשת כנופיית מע"צ.
מחאה נגד שימוש בעינויים כאמצעי חקירה
הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל הוקם בשנת 1990, כתגובה לשימוש בעינויים בחקירות על ידי כוחות הביטחון הישראליים.
הקו האידאולוגי המנחה את הוועד הוא ההכרה בעובדה ששימוש בעינויים והתעללות אינם מתיישבים עם ערכי המוסר הבסיסי והשלטון הדמוקרטי.
פעילותו של הוועד מוחלת על כל אוכלוסיית ישראל, ומטרתה למגר את השימוש בעינויים ובאלימות בלתי מוצדקת.
מבחינה יישומית, עוסק הוועד בתיעוד עינויים, העברת סדנאות בנושא זכויות אדם, סיוע משפטי ופעולות נוספות.
הישגו המרכזי של הוועד הוא בג"ץ העינויים (1999. במסגרת עתירה זו, הוועד מחה נגד שימוש בשיטות חקירה אלימות.
בעקבות העתירה, בג"ץ שלל שימוש בשיטות אלימות כגון טלטולים, טכניקת חקירה שהייתה נפוצה בשב"כ.
בדצמבר 2015, במהלך חקירתם בשב"כ של חשודים בהצתת בית משפחת דוואבשה בדומא, אישר היועץ המשפטי לממשלה לראשונה הפעלת עינויים על פי נוהל "פצצה מתקתקת" כנגד יהודים.
סאמר ערביד, שעמד בראש החולייה שביצעה את הפיגוע, נעצר ב-25 בספטמבר 2019 כשהוא בריא ושלם.
למחרת הובהל ממגרש הרוסים לבית החולים הדסה הר הצופים במצב אנוש, עם חבלות בכל הגוף, שברים בצלעות, וחשד להתקף לב.
מצבו התדרדר והוא איבד את ההכרה למשך שבועיים עד שהתאושש.
נפתחה חקירת מח"ש בה נחקרו באזהרה חוקרי השב"כ שעינו את ערביד.
ב-24 בינואר 2021 הודיע היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט על סגירת התיק בהיעדר תשתית ראייתית לביצוע עבירה.
ב-2006 ב-25 מדינות שונות בעולם, 29% מהנשאלים הביעו תמיכה מסויגת בעינויים כאמצעי חקירה במקרים שבהם חיי אדם על הכף.
במדינות כמו איטליה ואנגליה דעת הקהל נוטה יותר לאסור עינויים, בעוד שבסין, רוסיה, ועיראק הנשאלים נטו להסכים עם עינויים כאמצעי חקירה.
בישראל 43% מהנשאלים תומכים בשימוש בעינויים כאמצעי חקירה במקרים של סכנה לחיי אדם (השיעור הגבוה ביותר מבין המדינות בסקר) בעוד 48% תומכים בחקיקה שתאסור עינויים.
פילוח תוצאות הסקר בישראל מראה שרוב היהודים (כ-58%) תומכים בשימוש בעינויים ואילו הרוב המוחץ מבין המוסלמים מתנגד.
מטרת תהליך השיקום הוא להשיב לקורבן העינויים את תחושת הכבוד שנגזל ממנו ולהחזירו למסלול חייו הקודם במידת האפשר.
על מנת לעשות זאת, יש צורך במתן טיפול רפואי, נפשי וחברתי על ידי אנשי מקצוע.
הטיפול חייב לכלול התייחסות פיזית ופסיכולוגית כאחד, תוך התייחסות בצרכיו האישיים של המטופל.
ארגונים שונים בעולם, ובמרכזם המועצה הבינלאומית לשיקום קורבנות עינויים (IRCT), פועלים על מנת לסייע במתן טיפול הולם לבני אדם אשר חוו התעללות.
הפוליטיקאי האמריקאי ג'ון מקיין, עבר תהליך שיקום לאחר שנפל קורבן לעינויי השבי הווייטנאמי, במסגרת שירותו בצבא ארצות הברית בתקופת מלחמת וייטנאם.
במהלך שיקומו הוא עבר תהליך ממושך של התאוששות מפצעיו, ובמקביל לכך למד במשך שנה ב-"National war college".
עיני הדרקון הוא שמו של ספר פנטזיה פרי עטו של סטיבן קינג, שיצא לאור בשנת 1984, הנאמן לכללי סוגת המעשייה.
העלילה עוסקת בבית מלוכה של ארץ נשכחת בשם דליין, בה שולט המלך רולנד הזקן ולצידו הקוסם והיועץ האפל פלאג.
בתחילת הסיפור הוא מחפש אישה שתמצא חן בעיניו ומוצא נערה בת 17 ושמה סשה.
היא מוצאת חן בעיניו, והשניים מתחתנים.
לסשה נולדים שני ילדים: הבן הבכור פיטר (הדומה לאמו ויהיה מוכשר בדברים רבים בעתיד) והבן הצעיר תומאס (בעל חשיבה איטית, אך עם חוש כיוון והתמצאות טובים מאוד, וכן שליטה טבעית בחץ וקשת, בדומה לאביו) אך סשה מתה לאחר שילדה את תומאס, בנה הצעיר.
המלך והממלכה כולה מתאבלים רבות מכיוון שהייתה מלכה טובה מאוד אדיבה וחביבה לכל תושבי דליין.
הסיפור מלווה את החיים במשפחת המלוכה.
בעוד פיטר אינטליגנט, תלמיד מצטיין ורב כישורים, תומאס הוא בעל אינטליגנציה מועטה ותמיד קינא בפיטר על היותו נאהב ומוכשר.
עד שיום אחד כשהיה בן 16, נשלח פיטר למשפט על פשע איום ונורא שהרעיד את הממלכה.
לאחר שנמצא אשם הוא מובל לכלא בראש כיכר המחט (הכיכר המרכזית בה נערכים טקסי ההמלכה) שם הוא אמור לבלות את שארית חייו.
בזמן כליאתו, פלאג נוטל במרמה את השלטון לידיו.
בהמשך הספר מתואר מסעו של יורש-העצר החוקי אל הכתר.
דמות קוסם המלך היא דמות בעלת כוחות על טבעיים אשר גילה בן למעלה מ-500 שנה.
קוסם המלך הופיע בממלכה פעמים רבות בעבר, נוטל כל פעם דמות אחרת וממיט חורבן ואומללות באשר הוא מופיע.
קוסם המלך נקרא כאן פלאג, דמות חוזרת בספריו של סטיבן קינג (הדמות ה"רעה" הראשית בספר 'העמדה', דמות שלילית בסדרת 'המגדל האפל' ועוד).
שְׁמּוּרַת עֵינוֹת צוּקִים היא שמורת טבע מוכרזת לאורך החוף הצפון-מערבי של ים המלח, דרומית לקיבוץ קלי"ה.
השמורה הוכרזה ב-22 ביוני 1988 ביחד עם שמורת קנה וסמר.
אורכה של השמורה כ-6.5 ק"מ, והיא מחולקת לשלושה חלקים:
חלק צפוני המהווה שמורה סגורה לכניסת בני אדם (2,700 דונם).
חלק מרכזי הפתוח לקהל ובו מספר בריכות שכשוך ומתקני נופש (500 דונם).
חלק דרומי (הנקרא "השמורה החבויה") בו ניתן לבקר במסגרת סיור מודרך בלבד (1,500 דונם).