tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שרה ג'יין מור, ילידת 1930 במערב וירג'יניה, מעורערת בנפשה, שעברה חמישה נישואים כושלים, אמא לארבעה ילדים, ששלושה מהם אומצו על ידי הוריה.
לאחר שעברה לסן פרנסיסקו, התיידדה מור עם רדיקלים.
על פי המגזין TIME שרה ג'יין מור עשתה זאת כסוכנת של ה-FBI, ובנוסף היא הייתה מודיעה פעילה ובתשלום של הרשות לאכיפת נושאי האלכוהול, הטבק, הנשק וחומרי הנפץ (ATF) של משרד האוצר האמריקאי.
יום לפני ניסיון ההתנקשות, היא עזרה לסוכן משרד האוצר לבנות תיק נגד הסוחר, שמכר לה את האקדח שבו ירתה לעבר הנשיא פורד.
מסיבה שאינה ידועה, השירות החשאי העריך את מדת מסוּכנוּתה של מור, מוקדם יותר באותה שנה, והם הגיעו למסקנה שאין בה סכנה לנשיא.
שנתיים לאחר שחרורה מהכלא, לכתב NBC, היא סיפרה שהמניע שלה היה לעורר מהפכה אלימה, כדי להביא שינוי לאמריקה: "זו הייתה תקופה שאנשים כבר לא זוכרים.
אתה יודע, הייתה לנו מלחמה...
אתה שוקע בה, אני נהייתי שקועה בה.
הדרך היחידה שבה היא תשתנה הייתה מהפכה אלימה.
באמת חשבתי שזה עלול להצית את המהפכה החדשה הזו במדינה."
ב-22 בספטמבר 1975, יום שני, בשעה 15:30, לאחר שדיבר בפני פורום מועצת העניינים העולמיים, יצא פורד מהכניסה הצפונית של מלון סנט פרנסיס (Westin St.
Francis) ברחוב פוסט (Post Street), הוא צעד לעבר הלימוזינה שלו ולפני שעלה לרכב, עצר ונופף לקהל שהתאסף מעבר לרחוב.
שרה ג'יין מור עמדה בקהל כ-12 מטרים מפורד וירתה על הנשיא עם אקדח תופי ה-0.38 Special שלה.
הירייה החטיאה את ראשו של פורד בכ-13 סנטימטרים ופגעה בקיר שמעל הפתח שהנשיא פורד יצא ממנו, קודם לכן.
עובר אורח, חייל מארינס לשעבר, בשם אוליבר סיפל שמע את קול הירייה, קפץ לעבר מור ותפס את זרועה לפני שלחצה על ההדק בפעם השנייה.
האקדח הוסט והירייה השנייה פגעה במפשעתו של ג'ון לודוויג, נהג מונית בן 42, שעמד בתוך המלון.
הוא הוחש לבית חולים וחייו ניצלו.
Timothy Hettrich) ממשטרת סן פרנסיסקו תפס את מור, הוציא את האקדח מידה ויחד עם שוטרים נוספים הם עצרו את מור.
צוות השירות החשאי של הנשיא דחף את הנשיא פורד ללימוזינה שהמתינה לו, שם שכבו אנשי השירות החשאי ודונלד רמספלד מעליו.
הלימוזינה נסעה במהירות לנמל התעופה הבינלאומי של סן פרנסיסקו (SFO), שם הועלה פורד למטוס אייר פורס 1. המטוס נאלץ להמתין לאשתו בטי, שביקרה במקום אחר ולאחר שהצטרפה אליו, הם טסו חזרה לבית הלבן.
בראיון לתקשורת אמר הנשיא: "אני לא חושב שמישהו, נשיא, צריך להירתע לנוכח מספר מוגבל של אנשים שרוצים לקחת את החוק לידיים".
במשפטה, ביום 12 בדצמבר 1975 הודתה מור באשמת ניסיון התנקשות וכחודש לאחר מכן, ב-15 בינואר 1976, היא נידונה למאסר עולם.
אוליבר סיפל זכה לשבחים מהשירות החשאי וממשטרת סן פרנסיסקו על מעשיו.
בתקשורת הוא הוצג כגיבור לאומי ושלושה ימים לאחר ניסיון ההתנקשות הוא קיבל מכתב מהנשיא פורד ובו שיבח אותו על מעשהו ההרואי.עם הפרסום התקשורתי התגלה שסיפל היה הומו, וזו הייתה הפעם הראשונה שהוריו ומשפחתו של סיפל גילו את הדבר.
חלק ניכר ממשפחתו, כולל הוריו, בחרו להתנער ממנו ולהתנכר לו, אך מאוחר יותר השלימו.
לאחר שני ניסיונות ההתנקשות, באותו חודש, החליט השרות החשאי לתגבר את האבטחה סביב הנשיא פורד וחייב אותו ללבוש, בכל הופעותיו בפומבי, מעיל גשם חסין כדורים.
ניסיון ההתנקשות בעלי ח'אמנאי היה ב-27 ביוני 1981, במסגד אבוזאר בטהראן, איראן, כאשר המועמד לנשיאות, עלי ח'אמנאי, נפצע לאחר שנשא נאום לתפילה, כאשר פצצה שהונחה במקליט הטייפ שלפניו התפוצצה, ופגעה בזרועו, במיתרי הקול שלו ובריאותיו.
עם קריסת שושלת פהלווי בעקבות המהפכה האיראנית, האייתוללה רוחאללה ח'ומייני ביקש להכפיף את המדינה להגמוניה הדתית דרך מפלגת הרפובליקה האסלאמית (IRP) ותוך כדי דיכוי מפלגות יריבות, בעזרתן של הוועדות המהפכניות ומשמרות המהפכה.
עלי ח'אמנאי מונה כחבר במועצה המהפכנית, גוף שהוקם לפיקוח על הממשלה הזמנית ולבסס את השלטון.
הוטלה עליו האחריות להגן על הממשלה הצעירה מאיומים פנימיים רב-ממדיים, והוא גם שירת תקופה קצרה בפיקוח על משמרות המהפכה האסלאמיים (IRGC) בדצמבר 1979.
בנקודת מפנה מכרעת, סטודנטים אסלאמיסטים הטילו מצור על שגרירות ארצות הברית בטהראן ב-4 בנובמבר 1979, ולקחו 52 אמריקאים כבני ערובה.
אירוע זה, שקיבל את תמיכתו של חומייני, אילץ את התפטרותו של ראש הממשלה המתון מהדי באזרגאן, ובכך חיזק עוד יותר את שליטתם של אנשי הדת הקיצוניים.
בהמשך, בינואר 1980, מינה ח'ומייני את ח'אמנאי לכהן כאימאם תפילת יום שישי של טהראן, במקומו של האייתולה מחמוד טאלקאני.
בדרשות שבועיות מדוכן אוניברסיטת טהראן, ח'אמנאי הדגיש את האחדות תחת שלטון אסלאמי והשמיע ביקורת חריפה נגד האופוזיציה, כשהוא מאשים אותה בפגיעה בעקרונות הליבה של המהפכה.
בנאומים האלו, הוא ביסס את עצמו כשומר מוביל של השמרנות הדתית.
בינתיים, הזעם בעקבות טיהורים של "אויבים פנימיים" יחד עם מעצר והוצאה להורג של בעלי ברית לשעבר התגבש לאופוזיציה מאורגנת עד 1980. בתחילת 1981, כאשר אחיזתו של הנשיא אבולחסן בני-סדר בשלטון הפכה לשברירית, האלימות מצד האופוזיציה החריפה באופן דרמטי.
גל רציחות נגד משמרות המהפכה ופקידי ממשלה שטף את טהראן והפרובינציות.
שילוב של כשלים ביטחוניים והסביבה המקוטבת בעקבות ההפגנות ההמוניות והדיכוי הממשלתי, הוביל לפעילות מוגברת של המורדים.
חמישה ימים לאחר הדחתו של בני-סדר, הנושא המרכזי היה פרוץ מלחמת איראן–עיראק.
ב-27 ביוני 1981, כאשר עלי ח'אמנאי חזר מהחזית וביקר את חומייני, הוא הלך למסגד אבוזאר כדי לשאת נאום לפני התפילה.
לאחר התפילה הראשונה, ח'אמנאי החל לענות על שאלות של המשתתפים וטייפ הונח על השולחן מולו על ידי צעיר שלחץ על כפתור ההשמעה.
אחרי דקה, המכשיר השמיע שריקה והתפוצץ.
לאחר הפיצוץ, אנשי הדת שהתפללו במסגד סיפרו כי מכשיר ההקלטה נשבר לשניים ועל חלקו הפנימי נכתב "מתנת קבוצת פורקאן לרפובליקה האסלאמית".
ההחלמה של ח'אמנאי ארכה מספר חודשים, וזרועו, מיתרי הקול שלו וריאותיו נפגעו קשות.
לפי אתר האינטרנט של ח'אמנאי, ההתנקשות תוכננה על ידי מוג'אהדין ח'לק.
במאמר מאת הפעיל הפוליטי איראג' מסדאגי, שלטענת האופוזיציה הוא סוכן המשטר האיראני, נטען כי ניסיון ההתנקשות בוצע על ידי אדם בשם אמיר חאן זאדה.
מרכז המסמכים של המהפכה האסלאמית זיהה את האדם שמסר את המקליט כמסעוד טאקי זאדה.
מקורות אחרים טענו כי ההתנקשות בוצעה על ידי קבוצת פורקאן.
ניסים גרמה (נולד ב-21 בינואר 1950) הוא זמר, מלחין ושחקן ישראלי.
גרמה נולד כבן זקונים לשולמית וצדוק גרמה שעלו לישראל מתימן, ולו שישה אחים גדולים.
גרמה גדל בראש העין ומרבה להזכיר את ילדותו בעיר זו, בין היתר בשירו הביוגרפי שנקרא "נולדתי בראש העין".
בנעוריו נהג גרמה לשיר ולרקוד בלהקת ריקוד וזמר מקומית בפתח תקווה, ובשנת 1971 הצטרף ללהקת ענבל והיה חבר בה שש שנים.
גרמה התפרסם לראשונה כזמר בפסטיבל הזמר המזרחי ב-1977, כשביצע עם עליזה עזיקרי את השיר "כי רב להושיע" שזכה במקום השני והפך ללהיט.
ב-1978 הוציא גרמה את אלבום הבכורה שלו הנקרא "היית שלי" שזכה להצלחה וקבע את מעמדו ככוכב.
בין שירי האלבום בלטו שני לחנים של צביקה פיק לשירים "שולה" (מילים: מירית שם-אור) ו"לילה וירח" (מילים: משה בן שאול), וכן בלטו שיר הנושא (מילים ולחן: עוזי חיטמן), ו"דיסקו תימני" (מילים: רבי שלום שבזי).
בני נגרי עיבד את מרבית שירי האלבום, לצד שני שירים שעיבד אילן גלבוע.
בשנת 1979 ביצע את השיר הנשכח "הו מיני מיני" שכתב בן-ציון בן-משה והלחין עוזי חיטמן, במסגרת התכנית "עוד להיט" ששודרה בערוץ הראשון.
השיר הושמע גם בשנת 2018 בפרק "דיסקו ישראלי" בתוכנית הרדיו "הכל זהב" בהגשת עופר נחשון, עליו סיפר נחשון כי הגיע למקום התשיעי במצעד הפזמונים של גל"צ.
ב-1981 יצא בחברת "התקליט" אלבומו השני של גרמה הנקרא "להיות כוכב".
האלבום לא זכה להצלחה מסחרית אך בין שירי האלבום בלטו שיר הנושא (מילים: שמואל קרול, לחן: איתן מסורי) ו"אהבה ברוקנרול" (מילים: שלמה שומרי, לחן: עמוס ברזל).
את שירי האלבום עיבדו ננסי ברנדס, עוזי חיטמן, דודי רוזנטל, בני נגרי ויאיר שרגאי.
ב-1982 השתתף גרמה בהצגה המוזיקלית "ילדי הכרך", בה שר בין השאר את "אני מלך הקסטות", וכן את השיר הביוגרפי שלו בילדותו בראש העין "נולדתי בראש העין" (בליווי האחים איציק ונתנאל עוקב).
כמו כן באותה השנה הוא השתתף גם בתוכנית הילדים "פרפר נחמד".
ב-1985 הוציא גרמה את אלבומו השלישי הנקרא "טוב לי" בו נכללו "אני מלך הקסטות" ו"נולדתי בראש העין" (תחת השם "ילדות בראש העין" ובביצוע סולו שלו), שבוצעו במקור בהצגה המוזיקלית "ילדי הכרך" בה הוא כיכב.
את שירי האלבום עיבדו אלדד שרים ואורי קריב.
בסוף שנת 1989 הוציא גרמה את אלבומו החמישי הנקרא "מי אנחנו?
האלבום לא זכה להצלחה אך בלט בו השיר "חולף לו עם הזמן", עמו התמודד גרמה בקדם אירוויזיון באותה השנה ושזכה במקום החמישי, ואת השיר כתב והלחין גרי אקשטיין, שגם עיבד והפיק את מרבית שירי האלבום.
בסוף שנת 1992 הוציא גרמה את השיר "ציונה" שכתב והלחין מאיר אריאל, ששר אותו כדואט עם גרמה.
השיר הפך ללהיט גדול, ודורג במקום ה-36 במצעד הפזמונים לשנת תשנ"ג (1993) של רשת ג'.
ב-1993 הוציא גרמה את אלבומו השביעי הנקרא "בא הזמן" שכלל את השיר "ציונה".
את שירי האלבום עיבד אפי שושני.
בשנים 2002–2003 גילם גרמה את אביה של אתי (גלית גיאת) בסיטקום "שמש".
בשנים 2002–2007 הגיש גרמה בגלי צה"ל את התוכנית "ציפורי לילה ים תיכוניות" שזכתה לרייטינג גבוה.
בשנים 2010–2012 הנחה גרמה תוכנית טלוויזיה לילית בערוץ הראשון שנקראה "ניסים גרמה מארח".
ב-2012 גילם את עצמו למספר פרקים בסדרת הדרמה-אקשן "נויורק".
ב-2014 השתתף בתוכנית הדוקו-ריאליטי "בוליווד".
ב-20 באוגוסט 1980 נישא גרמה לשושי (שושנה) שרעבי לאחר שנה וחצי של היכרות, ולהם שתי בנות ובן.
ב-25 בספטמבר 2012 בערב יום כיפור נפטרה שושי לאחר מאבק קצר במחלת הסרטן.
לזכרה כתב והלחין גרמה את השיר "אלוהים יברך אותך" שנכלל באלבומו שנקרא "10" שיצא ב-2017.
במסגרת הדיון הציבורי בפרשת ילדי תימן סיפר שאחותו שושי (חיסן) היא אחת מהפעוטות שנעלמו.
גרמה ידוע כפעיל לשעבר במפלגת העבודה וכמקורב לשמעון פרס.
גרמה ידוע באהדתו לקבוצת הכדורגל בני יהודה.
"כי רב להושיע" - דואט עם עליזה עזיקרי, יחדיו זכו במקום השני בפסטיבל הזמר המזרחי 1977.
"את שיריי ומילותיי" - בליווי להקת הבשמים, יחדיו זכו במקום השלישי בפסטיבל הזמר המזרחי 1982.
"חולף לו עם הזמן" - זכה במקום החמישי בקדם-אירוויזיון 1989.
"ציונה" - דואט עם מאיר אריאל שכתב והלחין את השיר.
ניסים אלמליח (11 בנובמבר 1928 – 24 באוקטובר 1989) היה כדורגלן ישראלי ששיחק בעיקר במדי בית"ר תל אביב.
במשך 61 שנה (1955 עד 2016) אלמליח החזיק בשיא ההבקעה לשחקן ישראלי בעונה אחת בליגה הראשונה.
אלמליח נולד בתל אביב והחל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של בית"ר תל אביב.
לאחר קום המדינה עלה לקבוצה הבוגרת של המועדון, בתחילה שיחק בעמדת הקשר השמאלי וכבש 2 שערים בעונת הירידה של קבוצתו.
בעונה שלאחר מכן תופקד בעמדת החלוץ והיה ידוע כבעל בעיטה חזקה במיוחד, שסייעה לו להבקיע שערים רבים.
בין הישגיו זכייה בתואר מלך השערים בעונת 1954/1955, כשהבקיע 30 שערים ב-23 משחקים (מתוך 26 ששיחקה קבוצתו), והוא החזיק בשיא של השחקן שהבקיע הכי הרבה שערים בעונה אחת בליגה הישראלית הראשונה, עד שערן זהבי שבר את שיאו ב-11 באפריל 2016.
עוד זכור אלמליח בזכות כובע הברט אותו נהג לחבוש לראשו בתחילת הקריירה המקצוענית שלו, בשל משפחתו המסורתית.
ידוע אף מקרה בו במהלך אחד ממשחקי הליגה נשמט הכובע מראשו בעודו בדרך לשער היריב.
אלמליח כדרר אחורה, חבש שנית את הברט והמשיך בהתקפה מבלי הפרעה מצד יריביו למשחק.
יכולתו של אלמליח כשחקן התקפה מצטיין הביאה קבוצות רבות מישראל לחזר אחריו ולנסות לשכנעו לשחק במדיהן.
כך למשל הוזמן לחזק את מכבי תל אביב בנסיעתה למסע משחקים ארוך ביוגוסלביה.
גם מכבי פתח תקווה הציעה לו מניה באגד אם יעבור לשחק בשורותיה.
אבל אלמליח נשאר נאמן לבית"ר משום שראה עצמו כאחד ממיצגיה של תנועת בית"ר באשר האמין אלמליח בערכיה של תנועה זו.
ולפיכך נדד במהלך הקריירה שלו בין קבוצות בית"ר ובשנת 1959 עבר לקבוצת בית"ר ירושלים, ולאחר מכן לבית"ר רמלה ופרש בשנת 1962 במדי בית"ר תל אביב.
סך הכל הופיע אלמליח ב-149 משחקים בליגה הבכירה, בהם הבקיע 73 שערים.
ב-23 בפברואר 1957 הבקיע שער 5 שניות מפתיחת המשחק, במדי בית"ר תל אביב (שיא בליגה הבכירה).
לזכותו של אלמליח שתי הופעות במדי נבחרת ישראל, במשחקי ידידות מול נבחרת טורקיה שנערכו באיסטנבול ובאצטדיון בלומפילד בשנת 1950.
בשנת 1989 הלך לעולמו בגיל 60 ולו שתי בנות ובן.
ניסים אמון (נולד ב-7 באפריל 1963) הוא מורה למדיטציה, מנחה קבוצות, סופר ומפתח שיטת הטרילותרפיה.
נולד בירושלים בשנת 1963. שירת בצה"ל כלוחם בחטיבת הנח"ל והשתתף במלחמת לבנון הראשונה.
לאחר שירותו הצבאי טייל במזרח הרחוק שם הכיר את הבודהיזם ומצא בו עניין.
כדי להעמיק את ידיעותיו הוא הצטרף למנזר הזן "Hwa Gye Sa" שבעיר סיאול בירת קוריאה הדרומית.
שם למד בהנחיית מייסד המנזר זן מאסטר סונג סאן (Seung Sahn) וקיבל תואר של Dharma Teacher.
להמשך לימודי הזן שלו אמון עבר ליפן, שם הצטרף לדוג'ו של זן מאסטר נישיג'ימה רושי (G.
לימד זן במשך כשנה ב-Multiversity של אושו בפונה, הודו, שם גם נחשף לשיטות טיפוליות המשלבות ריפוי בגישות פסיכולוגיות מערביות, ובראשן גישת הגשטאלט.
פרסם מספר ספרים בתחום המדיטציה ומנחה קבוצות וסדנאות.
הנחה סדרת טלוויזיה "סוד האושר הפנימי" בערוץ 8.
ב-2001 עבר להתגורר באי פארוס שביוון, בו הקים מרכז סדנאות ומדיטציה בשם "טאוס" (Tao's).
אמון פיתח שיטה טיפולית בשם "טרילותרפיה" (Trilotherapy).
בשיטה זאת, פונה המטפל אל שתי דמויות נפרדות באישיותו של המטופל – הראש והרגש, "הילדים הפנימיים" על פי התאוריה - ומתקשר איתן בנפרד.
תקשורת זו אמורה להעיר את הדמות השלישית – האמצע, "ההורה" שעל פי השיטה מהווה את ה"אני האותנטי" (True Self), אליו מכוונת דרך הזן.
מתגורר בישראל ומפעיל, יחד עם אשתו, בית ספר להכשרת מדריכים בשיטת הטרילותרפיה.
אמון נשוי למרב ואב לשני ילדים.
חוכמת המזרח - 122 פרקי לימוד - על יסודות הפילוסופיה של המזרח הרחוק.
מדיטציה - המדריך הכמעט שלם - בדרך קלילה ומרתקת פורש ניסים אמון את עולם התרגול הרוחני, עושה סדר ומצייר שבילים במפה הגדולה של תרגולי המדיטציה.
סוד האושר הפנימי - טרילותרפיה פריצת הדרך אל הבנת העצמי.
ספר הדהרמה - אוסף של חוכמה בודהיסטית וסודות zen.
זהו זן - פנינים מחוכמת הבודהה, הרהורים, סיפורים מהדרך, ציטוטים ועצות מעשיות ליומיום.
ספר הטאו - תרגום לספר הטאו של לאו צה.
הכל בסדר - ספר ילדים - מאת ניסים אמון וורד לוי-ברזילי.
מלמד את הילדים להכיר את הראש והרגש שלהם ואת הדרך להרגיע אותם, וגם מדיטציה לילדים שהיא כמו לצוף על גלים של אהבה.
חידת הלוטוס - רומן על מורה למדיטציה ישראלי שיוצא למסע חיפושים אחר צעיר בהודו ונקלע להרפתקאות המזרח.
אבקת נמר - רומן על בחור ישיבה ישראלי שיוצא למסע בתאילנד.
כשמשה פגש את בודהה - על יהדות ובודהיזם עם נחום לנגנטל, הוצאת ידיעות אחרונות.
לקרוא סינית - לימוד של 100 מילים ראשונות, והבנת ההיגיון של הכתב הסיני.
ניסים בכר (נולד ב-13 באוקטובר 1943) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל ישראלי.
ניסים בכר הוא בנו של שמואל בכר, כדורגלן מכבי תל אביב בשנות ה-20. בכר הצטרף למכבי תל אביב בגיל 9. בקבוצות הנערים של מכבי שיחק כחלוץ, וכשעלה לקבוצת הנוער עבר לשחק כקשר, עמדה בה שחק גם בבוגרים.
בגיל 18 ערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים של מכבי תל אביב.
במשחק הבכורה נגד מכבי נתניה כבש בכר שני שערים והוביל את הקבוצה לניצחון 2:4. בעונת 1968/1969 שיחק בכר בקבוצת בני יהודה, ועונה לאחר מכן חזר למכבי תל אביב.
לזכותו 5 הופעות בנבחרת ישראל, הראשונה שבהן ב-1964, בטורניר הקדם אולימפי נגד נבחרת דרום וייטנאם.
ב-1973 החל בכר לאמן את הפועל רמת-גן.
בעונת 1975/1976 אימן את בית"ר ירושלים והוביל אותה לזכייה הראשונה בתולדותיה בגביע המדינה.
בעונת 1978/1979 הוביל את מכבי תל אביב לאליפות, האחרונה של הקבוצה עד לעונת 1991/1992.
ב-1985 הוביל את נבחרת הנוער באליפות אירופה לנוער שהתקיימה בשווייץ.
בעונת 1992/1993 אימן את מכבי עירוני אשדוד והעפיל עימה לראשונה בתולדותיה לליגת העל.
בעונה שלאחר מכן המשיך עד חודש ינואר ופוטר עקב אי הצלחה.
בעונת 1999/2000 (עונת האיחוד עם הפועל אשדוד), חזר לאשדוד ואימן את מועדון ספורט אשדוד אך הוחלף בהמשך העונה על ידי עוזרו מירו בן שמעון.
לאחר מכן באותה עונה אימן גם את מכבי הרצליה, אך עזב כשמונה למנהל מחלקת הנוער של בית"ר ירושלים.
באמצע עונת 2000/2001 מונה למאמן זמני של הקבוצה הבוגרת לאחר שמאמן הקבוצה אלי גוטמן אושפז בבית חולים.
מאוחר יותר הפך המינוי קבוע ובכר נשאר בתפקיד עד לסיום העונה.
בעונת 2015/2016 שימש בכר בתור המנהל המקצועי במועדון הפועל חדרה.
בכר הוא אחד מהמדריכים בקורס תעודת פרו של ההתאחדות לכדורגל.
ניסים אלחנטי (נולד בנהריה ב-12 ביוני 1965) הוא זמר ישראלי ששר יוונית ועברית, נגן בוזוקי וגיטרה, מוזיקאי, יוצר ומלחין ישראלי בסגנון יווני ים תיכוני עברי ישראלי.
ניסים אלחנטי נולד בנהריה כבן הזקונים להורים ניצולי שואה מיוון, אימו רנה ילידת העיר טריקלה שביוון ואביו לאון יליד עיר הנמל וולוס שביוון.
מהוריו למד את השפה היוונית, בגיל צעיר מאוד גילה כישרון מוזיקלי יוצא דופן, הוריו זיהו את כישרונו המוזיקלי ורכשו עבורו את הגיטרה הראשונה כשהיה בן שש, ניסים החל לשיר ולמד לפרוט בכוחות עצמו בגיטרה ובהמשך גם בבוזוקי שקיבל כמתנת בר מצווה, רכש השכלה תיכונית בעכו, התגייס לצה"ל ושירת בסיירת גולני.
ניסים אלחנטי הופיע לראשונה ב-1998.
ב-2001 הוזמן להופיע בערב תרומה לילדים אוטיסטים יהודים וערבים בנוכחותם של טדי קולק ראש העיר היוצא ואהוד אולמרט ראש העיר של ירושלים.
במופע נכחו אף שרי ממשלה וחברי כנסת, המופע נערך ב"גן החיות התנכי" של ירושלים והנחה אותו שדרן הרדיו ירון אנוש.
מ-2002 ועד 2005 היה סולן להקת "הכל בדרך" שהקים שדרן הרדיו ירון אנוש.
ב-2002 הופיע בפני צמרת צה"ל במסיבת סיום תפקידו של דובר צה"ל תת-אלוף רון כתרי.
ב-2003 הופיע בפני מפלגת שינוי בראשותו של יוסף לפיד שהייתה שותפה בממשלה לכבוד סיום מושב החורף של הכנסת, עוד נכחו אברהם פורז ויוסף פריצקי שכיהנו כשרים בממשלה לצידו של יוסף (טומי) לפיד.
ב-2004 הוזמן ניסים אלחנטי להופיע בפני הקהילה הארמנית בירושלים העתיקה לכבוד יום העצמאות הארמני, הרכב הנגנים במופע כלל שני נגנים ישראלים, שני נגנים ארמנים ונגן ערבי ממזרח ירושלים, באותה שנה הוזמן להופיע ב"לשכת המסחר ישראל יוון" בהמלצת שמעון פרס שר החוץ (שהיה אורח הכבוד ונאם לפני תחילת המופע).
המופע ציין בישראל את פתיחת משחקי אולימפיאדת אתונה.
ב-2005 הופיע בפני וותיקי הפלמ"ח בראשם המשורר חיים חפר, התעשיין מר סטף ורטהיימר, נתיבה בן-יהודה והשחקנית זהרירה חריפאי שם ביצע לראשונה ביחד עם חיים חפר את השיר "איריסים" בעברית ויוונית.
ב-2006 הקים והיה סולן להקת "החוויה היוונית".
הלהקה הוזמנה להופיע בערב "עשור לפטירתה של דרורה חבקין" מופע מחווה למשוררת שנערך בצוותא תל אביב הלהקה בראשות אלחנטי ביצעה את השיר של חבקין "אהבה זה משגע" בעברית ויוונית שאת המילים העבריות תרגם ליוונית אלחנטי, באותה שנה העלו ניסים אלחנטי והלהקה את המופע "החוויה היוונית".
במופע השתתפו הזמרת אוסנת זנו מ"צעירי קריית מלאכי" והמוזיקאי יאיר דלאל שניגן בעוד וכינור.
המופע כלל גרסאות כיסוי לשירים יוונים מכל הזמנים ובין היתר גרסאות בעברית לשירים "טורקי בפריז", "ספרי איילת אהבים" ו"נשיקה קטנה".
את המילים לגרסאות בעברית (למעט "ספרי איילת אהבים" שאת המילים חיברה נעמי שמר ללחן של מנוס חג'ידאקיס) חיבר הפזמונאי אבי קורן אשר הנחה את המופע וחיבר גם את קטעי הקישור שלו.
במופע בוצע השיר "אריסים" (Girise) בעברית ויוונית שאת מילותיו בעברית חיבר חיים חפר ואת המילים ביוונית חיבר ניסים אלחנטי.
ב-2008 העלה את המופע "נערה ממש אוצר" שעסק בסיפור חייו של הזמר היווני אריס סאן בהשתתפות בתם המשותפת של סאן ועליזה עזיקרי, סאני עזיקרי כרמל.
במסגרת זו הקליט את להיטו של אריס סאן "סיגל" ביחד עם סאני (שהוקלטה לראשונה בחייה) בעיבוד חדש של גדי גולדמן.
ב-2010 העלה עם יוסי אלפי את המופע "סלוניקי בגדאד סלוניקי" במסגרת "פסטיבל מספרי סיפורים".
ב-2011 ניסים אלחנטי וגדי גולדמן חיברו והלחינו את שני השירים "אלה אלה" ("שובי שובי") ו"אג'אפימו ג'ליקיה" ("אהבתי המתוקה") ביוונית, לסרט הקולנוע הישראלי "רסיסי אהבה" בבימויו של ניסים נוטריקה ובכיכובם של ריימונד אמסלם ויחזקאל לזרוב, ניסים אלחנטי ביצע את השירים עבור הפסקול של הסרט.
ב-2013 הוזמן להופיע בפני מכובדי העדה הנוצרית אורתודוקסית והקתולית של יפו, המופע נערך בחצר הכנסייה הקתולית "סנט ג'ורג'" ביפו ונכחו בו נציגי שתי העדות יחד.
ב-2015 יצא במופע היווני ישראלי "על קו החוף", ניסים אלחנטי בחר להופיע עם המופע החדש מדי שבוע בירושלים וזאת בעקבות תחילת גל טרור פלסטיני שירושלים הייתה אחד ממוקדיו.
ב-2016 הוזמן ניסים אלחנטי להופיע ב-"יד ושם - רשות הזיכרון לשואה ולגבורה" בירושלים בטקס הענקת אות "חסידי אומות עולם" למריה ואפוסטולוס ווליוטיס מהעיר וולוס ביוון.
ניסים אלחנטי מופיע גם בהתנדבות בין היתר בקהילה הטיפולית לנפגעי סמים "אילנות".
ב-2007 יצא לאור אלבומו היחיד עד היום שנקרא בשם "החוויה היוונית" (על שם להקתו) ועל שם יצירה שלו שמופיעה באלבום.
ניסים אמזלג (נולד ב-1962) הוא בוטנאי ישראלי.
לאמזלג תואר דוקטור במדעי החיים מאוניברסיטה העברית בירושלים (1993), ותואר דוקטור במקרא מאוניברסיטת בן-גוריון (2015).
אמזלג פרסם כשישים מאמרים מדעיים בתחום הביולוגיה בנושא הסתגלות התפתחותית בצמחים והשלכותיה ההורמונליות.
בתחום המקרא פרסם עד כה שני ספרים וכשלושים מאמרים מדעיים העוסקים בשני תחומים: 1) השירה המזמורית המקראית וביצועה המוזיקלי כשירת מענה.
2) היסודות המטלורגים של האמונה הישראלית והמקור הקיני של האל המקראי - אלוהי ישראל.
בתחום הפילוסופיה של המדע פרסם אמזלג כשנים עשר מאמרים ושלושה ספרים על מושג האמת במדע בכלל.
ועל היסודות המדעיים של תורת האבולוציה של דרווין וממשיכו.
הוא מחברו של הספר "מהפכת הנחושת".
ניסים אליאס בנימין עזרא (1883–1936) אשר נודע גם בכינוי N.E.B.
Ezra, היה מוציא לאור יהודי ממוצא עיראקי אשר התבסס בשאנגחאי.
ייסד את "האגודה הציונית של שאנגחאי", ואת העיתון "מבשר ישראל".
עזרא שימש כעורך של העיתון במשך יותר מ-30 שנה עד מותו.
עזרא נולד בשנת 1883, מוצא משפחתו היה מהעיר בגדאד שבעיראק.
המשפחה עקרה להודו הבריטית, ועזרא נולד בלאהור (כיום בפקיסטן).
מאוחר יותר עקר לעיר שאנגחאי שבסין.
הקהילה היהודית בשאנגחאי נוסדה בשנת 1844. לאחר מלחמת האופיום הראשונה וחתימת חוזה נאנקינג, הסכמי הכניעה הסינית התירו למעצמות אירופה לפתוח בשאנגחאי תחנות סחר אקס-טריטוריאליות שיפוטית, ולמעשה אוטונומיה מערבית.
בשאנגחאי, ייסד עזרא בשנת 1903, את "האגודה הציונית של שאנגחאי".
שנה לאחר מכן, הקים עזרא את עיתון "מבשר ישראל", בשפה האנגלית, שהיה הביטאון הרשמי של האגודה.
עזרא שימש כעורך הראשי של העיתון במשך שלושים שנה, ותחת הנהגתו הפך העיתון לאחד מהעיתונים היהודיים המתוחכמים ביותר במזרח הרחוק.
הוא הופץ אף בארצות הברית, שם ייצב את מעמדו כקול הסמכותי ביותר של יהודי מזרח אסיה.
אחייניו של עזרא האחים סרגון (בנימין, יוסף ודוד), שחיו בבומביי שבהודו, קיבלו השראה רבה ממבשר ישראל, ובהשראתו הוציאו לאור בשנת 1930 את ה-"Jewish Tribune", שהפך לעיתון היהודי המוביל בהודו.
עזרא שימש גם כמנהיג של "האגודה הציונית של שאנגחאי", האגודה זכתה לתמיכה כספית נלהבת מאיל ההון היהודי אליעזר כדורי.
אולם מרבית יהודי הקהילה בשאנגחאי לא התעניינו בציונות והארגון כלל בשיאו רק 100 חברים.
עם זאת הארגון זכה לתמיכה מצד פעילים סינים בולטים כגון סון יאט-סן.
זה האחרון שלח מכתב לעזרא בשנת 1920 בו הוא כותב: "כל אוהבי הדמוקרטיה לא יכולים לעזור, אבל תומכים בלב שלם ומברכים בהתלהבות את התנועה לשחזר את האומה הנפלאה והיסטורית שלך, שתרמה כל כך הרבה לציוויליזציה של העולם ושראויה בצדק למקום של כבוד במשפחת העמים."
בחלק ממאמריו, הביע עזרא פסימיות כלפי עתידה של אירופה.
במיוחד בתקופתו שבה נשלטה ברית המועצות בידי סטלין, גרמניה בידי היטלר, איטליה בידי מוסוליני וספרד בידי פרנקו.
עזרא הביע אהדה כלפי תרבות אסיה שהולידה מנהיגים מוסריים כמו קונפוציוס, בודהה וזרתוסטרא.
לדעת עזרא סין תוכל להשפיע בעתיד רבות על העולם, ולהפוך אותו למוסרי יותר.
דעתו זו סבלה מביקורות קשות, שהיו מוצדקות בהתחשב בכך שבאותה תקופה סבלה סין קשות מהאימפריאליזם היפני.
ב-15 בספטמבר 1933, שלח עזרא מכתב לשר החוץ היפני ממורו שיגמיטסו, בו הוא מציע ליפן לרכז במנצ'וריה את המוני היהודים שנמלטו מרדיפות הנאצים בגרמניה.
תוכנית זו אכן הייתה אמורה להיות מיושמת וזכתה לכינוי "תוכנית דג הפוגו".
עזרא נפטר בשאנגחאי בשנת 1936.
ניסים ברוך בלאק הוא ראפר ומפיק מוזיקלי יהודי אמריקאי-ישראלי, הידוע בעיקר כ-"Nissim".
בשנת 2011 פרש בלאק מתעשיית המוזיקה כדי להתמקד בתהליך הגיור שלו.
בשנת 2012 חזר להופיע תחת שמו העברי החדש, "ניסים", והחל לכתוב ולבצע שירים מנקודת מבט דתית יותר.
בשנת 2013 הוציא מיקסטייפ בשם "Miracle Music" ולאחריו אלבום מלא בשם "Nissim".
בקיץ 2019 הוחתם בחברת התקליטים הבינלאומית סוני מיוזיק אנטרטיינמנט.
נולד בשם דמיאן בלאק ב-9 בדצמבר 1986 בעיר סיאטל שבמדינת וושינגטון, וגדל בשכונת "Seward Park".
גדל במשפחה מוסלמית סונית חילונית למדי והמיר את דתו לנצרות בגיל 14, לאחר השתתפות במחנה קיץ אוונגליסטי.
שני הוריו, ג'יימס "קפטן קראנץ'" קרוּן ומִיַה בלאק, היו בסוף שנות השבעים ראפרים בהרכבים "the Emerald Street Boys" ו"Emerald Street Girls" בהתאמה.
גם סבא וסבתא שלו היו מוזיקאים, וניגנו לצד ריי צ'ארלס וקווינסי ג'ונס.
הוריו של בלאק נפרדו כאשר היה בן שנתיים.
לאחר הגירושין הוא נשאר עם אימו, שהתחתנה מחדש זמן קצר לאחר מכן.
הן הוריו הביולוגיים והן אביו החורג נהג לסחור ולהשתמש בסמים, דבר שגרם בשנת 1995 ל-FBI לפשוט על ביתם ולעצור את אימו, אשר מתה בגיל 37 ממנת יתר.
בלאק התחיל לחרוז עוד בתחילת העשור השני לחייו, כשהקליט מוזיקה תחת שם הבמה "Danger".
בגיל 13, המפיק "Vitamin D" העביר את אולפן ההקלטות שלו למרתף של אביו החורג של בלאק והחל לחנוך את בלאק בהכשרתו המוזיקלית.
בתקופה זו, "Vitamin D" הפיק מוזיקלית עבור בלאק חלק מהקלטותיו הראשונות, ובלאק גם הקליט יחד עם המפיק בין וואן מההרכב "Dyme Def".
בשנת 2002, "Sportn' Life Records" הוציאה את התקליט הראשון מטעם החברה, אלבום חצוי - חציו היה הקלטות של בלאק וחציו השני היה של "Last Men Standing".
בשנה שלאחר מכן, בלאק היה שותף באלבום האוסף שהחברה הוציאה, לצד מספר חברים מהרכב ההיפ הופ "Oldominion".
בשנת 2004, בלאק בן השמונה עשרה מונה על ידי אביו החורג כמנכ"ל שותף בחברה במקומו, לצד שותפו של אביו החורג, דבון מניאר.
בנוסף לניהול הלייבל, בלאק הוציא מספר סינגלים, ביניהם "You Need a Thug" ו"This Is Why".
"This Is Why" הופק על ידי ג'ייק וואן, איתו בלאק עבד עוד קודם לכן.
ב-24 במאי 2005, בלאק הוציא את המיקסטייפ הראשון של "Sportn' Life", "Behind the Dirt" (בתרגום לעברית: "מעבר לזוהמה").
במיקסטייפ התארחו הזמרים דאריוס ווילריצ' מההרכב "Maktub" וג'יי סמוט.
בשנת 2007, בלאק הוציא את אלבום הבכורה שלו, The Cause and Effect (בתרגום לעברית: "הסיבה והתוצאה").
ג'ייק וואן, בין וואן ו"Vitamin D" סייעו בהפקת האלבום, שמכר 4,500 עותקים.
האלבום לא זכה לתשומת לב רבה מחוץ לסצנת המוזיקה הפסיפית הצפון-מערבית, אך בלאק זכה בעקבותיו בהזמנה מטעם הארגון "The Vera Project" להופיע בפסטיבל המוזיקה "Capitol Hill Block Party" 2007, לצד הרכב ההיפ הופ "Blue Scholars".
לאחר יציאתו של "The Cause and Effect", החלו להופיע לבלאק ספקות בקשר לאמונתו הנוצרית.
בעקבות הספקות הוא המיר את אמונתו ליהדות משיחית ושכנע גם את אשתו ואת ילדיו להמיר אף הם את דתם.
באותה עת, בלאק גם החל להאזין למוזיקה של אמנים כמו קומון ולורין היל.
שתי ההתפתחויות השפיעו מאוד על המוזיקה שלו.
בשנת 2008, הוא הופיע באלבום הבכורה של ג'ייק וואן "White Van Music", בשיר "God Like", שהושמע בערוץ MTV.
בשנת 2009, בלאק הוציא את האלבום השני שלו, "Ali'yah" (עלייה), שהכיל מסרים יהודיים משיחיים.
האלבום שהה במשך חמישה שבועות כמספר 4 בדירוג ההיפ הופ של "CMJ", ווידאו הקליפ לשיר "Yesterday" מתוך האלבום נכנס לסבב הקבוע של MTV.
באותה שנה, הוא הופיע בפסטיבל המוזיקה "Bumbershoot", והופיע שוב ב"Capitol Hill Block Party".
בלאק גם היה אחד המועמדים לגלם את דמותו של הנוטוריוס בי.
בסרט הביוגרפי "Notorious", אך בסופו של דבר זכה בתפקיד ג'מאל וולארד.
שישה חודשים לאחר יציאת האלבום, בלאק נטש את אמונתו בישו ובנצרות.
אף על פי שהוא לא תמך יותר במסר היהודי משיחי של האלבום, הוא לא הצליח לצאת מהחוזה עליו ונשאר מחויב לו.
עקב הניגוד שנוצר, הוא הסכים לקדם את האלבום, אך סירב לקבל כסף על הופעותיו (למעט כיסוי הוצאות) ונמנע מלהופיע בשבת.
בלאק פרש מתעשיית המוזיקה באופן רשמי בשנת 2011, לאחר הוצאת המיני אלבום "The Blackest Brown EP" יחד עם חברו, הראפר בראדלי "בי" בראון.
לאחר הפרישה, הוא עבר לקהילה יהודית בשכונתו והחל ללמוד עם הרב שמעון בן זקן לקראת הגיור שלו.
במהלך הכנותיו לגיור, הוא ניתק את כל הקשרים שהיו לו מהקריירה הקודמת, ויתר על מעמדו כמנכ"ל שותף ב-"Sportn' Life" ונפטר מאוסף התקליטים והאלבומים שהיו ברשותו.
סמוך לסוף תהליך הגיור שלו, בנו של בלאק פיתח דלקת קרום המוח חריפה, דבר שחייב את אשפוזו וגרם למפולת כלכלית למשפחה.
במהלך תפילותיו לרפואת בנו, בלאק גילה שמיקרופון שלו חזר לעבוד לאחר שהיה מקולקל תקופה ארוכה, וראה בכך סימן לחזור למוזיקה.
באופן רשמי, הוא הודיע על חזרתו לתעשייה בספטמבר 2012. בדצמבר באותה שנה, הוא הופיע בשיר "Rabbit Hole" במיני האלבום "Boss", של ההרכב הישראלי מבית שמש "Shtar".
ב-26 בפברואר 2013, בלאק הוציא מיקסטייפ בשם "Miracle Music", לראשונה תחת שם הבמה החדש שלו, "Nissim".
במאי אותה שנה, הוא הופיע בפסטיבל המוזיקה "2013 Sasquatch!
לאחר שורה של הקלטות באולפן "London Bridge Studio" בסיאטל, בלאק הוציא ב-17 בספטמבר את אלבומו השלישי, שנקרא על שמו "Nissim".
הוא סיים את השנה עם סינגל לחנוכה, "The Black Miracle", שהופק על ידי אש התורה.
בינואר 2016 הופיע בקליפ לשיר "Hashem Melech 2.0" של גד אלבז, שזכה ללמעלה מ-9 מיליון צפיות.
כמו כן, הסינגל "A million years" שיצא ב-2016, בו אירח את ישראל לאוב, נצפה למעלה מ-5 מיליון פעמים.
השיר "Lechaim" של גד אלבז בו התארח, זכה ללמעלה מ-6 מיליון צפיות.
בדצמבר 2017 הגיע כמתמודד לעונה החמישית של התוכנית "הכוכב הבא לאירוויזיון".
ב־2020 הוציא אלבום בשם Love Notes.
באוקטובר 2024 הוציא את השיר אירח את הזמר והיוצר דסטין פאול לסינגל קליפ אותו כתבו והלחינו יחד - "WORTH IT", השיר הוא מתוך אלבום שהוציא ניסים בלאק - "GLORY" באוגוסט 2024. האלבום כולל גם את השיר "חיוג מהיר".
מגזין בילבורד האמריקאי כלל את שירו "The Hanukkah Song 2.0" שבוצע יחד עם קושה דילז ברשימת השמעה לחג חנוכה, וציין את החלק בקליפ שצולם בטיימס סקוור כחלק הכי טוב בקליפ.
לאחר גיורו, בלאק התגורר בקהילה היהודית בשכונת "Seward Park" בסיאטל.
הוא נשוי לעדינה (בעבר ג'יימי) והם הורים לשלושה.
השניים התחתנו בשנת 2008, והתחתנו שוב בשנת 2013, לאחר הגיור האורתודוקסי שעברו.
בשנת 2016 עלה עם משפחתו לישראל, והתגורר ברחביה שבירושלים.
בקיץ 2019 עבר עם משפחתו לבית שמש.
ניסים הוא חסיד ברסלב, ומגיע מדי שנה לקיבוץ באומן בראש השנה, ובערב ומוצאי ראש השנה הוא מופיע במקום.
במהלך הקריירה שלו הוציא ניסים חמישה אלבומים, שני מיקסטייפים, מיני אלבום אחד ואחד עשר סינגלים.
כמו כן, הפיק מוזיקלית שמונה אלבומים.
תאריך יציאה סוג שם לייבל הערות 3 ביולי 2003 אלבום אוסף The Sportn' Life Compilation Vol.
יצא מחדש ב-19 בנובמבר 2010 7 במרץ 2007 אלבום The Cause and Effect Sportn' Life תחת הכינוי "D.
יצא מחדש ב-17 בנובמבר 2009. 15 בספטמבר 2009 אלבום Ali'yah Sportn' Life תחת הכינוי "D.
Black", יחד עם "בי" בראון.
26 בפברואר 2013 מיקסטייפ Miracle Music עצמאי 17 בספטמבר 2013 אלבום Nissim Nissim World/Fin10 במרץ 2017אלבוםLemalaNissim Worldיחד עם ישראל לאוב, נתנאל ישראל, וגד אלבז17 באוגוסט 2020אלבוםLove NotesMarom Entertainment
תאריך יציאה שם אמן לייבל מתוך הערות 2008 God Like ג'ייק וואן Rhymesayers White Van Music תחת הכינוי "D.
שני ניסיונות התנקשות בנשיא ארצות הברית ג'רלד פורד נערכו בתקופת כהונתו כנשיא.
הם התרחשו בסמיכות זה לזה, ב-5 וב-22 בספטמבר 1975. בשני אירועים במדינת קליפורניה ניסו מתנקשות לירות בנשיא פורד באקדחים.
בניסיון הראשון לא נורתה כל ירייה.
המתנקשות נדונו לעונשי מאסר ממושכים ולימים שוחררו מן הכלא.
אלו היו הנשים היחידות בהיסטוריה של ארצות הברית שניסו להתנקש בנשיא.
המתנקשת בניסיון הראשון הייתה לינט פרום (Lynette Fromme), שכינויה היה "סקוויקי", בת 27 בעת האירוע.
היא הייתה מאוהדיו הוותיקים והמסורים ביותר של צ'ארלס מנסון, שחברי הכת שלו רצחו ב-1969 את השחקנית שרון טייט וששה אנשים נוספים.
ב-1971 ריצתה עונש מאסר לאחר שהורשעה בניסיון להרעיל את אחת העדות בפרשת רצח טייט.
ב-1972 עברה לגור בסקרמנטו שבקליפורניה, כדי להיות קרובה לכלא פולסום שבו הוחזק מנסון במאסר.
ב-1975 החליטה להתנקש בחיי הנשיא פורד בשל סירובו להפסיק את הזיהום הסביבתי שנגרם בארצות הברית בעקבות פעילות של מפעלי תעשייה.
כבר ב-1974 השיגה ממכר שלה ואוהד נוסף של קבוצת מנסון בשם הרולד בורו (Harold Boro) אקדח צבאי ישן מדגם קולט M1911, בקוטר של 0.45 אינץ' ו-25 קליעים.
ב-4 בספטמבר 1975 הגיע הנשיא פורד לסקרמנטו כדי לנאום למחרת היום באירוע שאליו הוזמן ולפגוש את מושל קליפורניה ג'רי בראון.
פרום למדה מהתקשורת על ביקורו, על המלון בו שהה ועל תוכניותיו ליום המחרת.
בבוקר ה-5 בספטמבר נאם הנשיא פורד באירוע שאליו הוזמן ולאחריו שב למלונו.
המלון נמצא בשולי הפארק שבמרכזו שכן קפיטול מדינת קליפורניה.
בשעה 10:06 יצא פורד מהמלון כדי לצעוד ברגל בשביל שהוביל אל בניין הקפיטול לפגישתו עם המושל בראון.
בקהל נמצאה גם פרום, לבושה שמלה אדומה ונושאת את האקדח בנרתיק רגל.
היא שלפה את האקדח מנרתיקו וממרחק של כ-60 סנטימטרים מפורד כיוונה אותו דרך שורת האנשים שלפניה אל מתחת למותניו.
פורד ראה את ידה מושטת ובה אקדח.
פרום לחצה על ההדק, נשמעה נקישה מתכתית אך האקדח לא ירה, משום שפרום לא ידעה כי עליה לדרוך אותו על מנת להכניס כדור מהמחסנית לבית הבליעה.
פרום צעקה "זה לא יורה".
אחד מסוכני השירות החשאי שליוו את פורד תפס באקדח, הוציא אותו מידה של פרום והפיל אותה על הארץ.
בעודה שוכבת אמרה פרום "זה לא ירה, אתם מאמינים?
סוכני השירות החשאי החלו לגרור את הנשיא פורד מהמקום לעבר בניין הקפיטול עד שהוא צעק עליהם להניח לו והמשיך את דרכו אל הבניין ברגל.
הוא נכנס אליו ופגש את המושל בראון לשיחה של 30 דקות, שרק בסופה סיפר לו על ניסיון ההתנקשות.
המתנקשת בניסיון השני הייתה שרה ג'יין מור , בת 45 בעת האירוע.
היא הייתה אם לארבעה וגרושה חמש פעמים.
ב-1975 הושפעה מסיפורה של פטי הרסט, החלה לעבוד כמנהלת חשבונות בארגון צדקה שהקים אביה של הרסט בעקבות חטיפתה והייתה אשת שמאל קיצוני.
ב-21 בספטמבר 1975 נעצרה מור על ידי המשטרה, שמצאה בכליה אקדח בקוטר של 0.44 אינץ' ותחמושת שהחזיקה ללא רישיון.
למחרת ניסתה להתנקש בחיי הנשיא פורד, 17 יום לאחר ניסיון ההתנקשות הראשון בו וארבעה ימים לאחר שפטי הרסט וחוטפיה נעצרו.
יומיים לאחר ניסיון ההתנקשות השני חתם מושל קליפורניה בראון על חוק מדינה, שקבע עונש חובה על שימוש בנשק בעבירות מסוימות וקבע לרוכשי נשק תקופת המתנה בת 15 יום לקבלתו.
שתי המתנקשות הועמדו למשפט והורשעו.
בדצמבר 1975 נדונה פרום למאסר עולם וחודש אחר כך הוטל על מור עונש זהה.
שתיהן נמלטו במהלך מאסרן מבתי הכלא שבהן הוחזקו, אך נתפסו שוב במהרה.
מור שוחררה מן הכלא בשחרור על תנאי בדצמבר 2007, שנה לאחר מותו של ג'רלד פורד בגיל 93. באוגוסט 2009 שוחררה גם פרום מהכלא.
בשנת 1989 תרם משרד התובע הפדרלי בסקרמנטו את אקדחה של לינט פרום לספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם פורד שבמישיגן, והוא מוצג שם מאז.
ניסים גוזלן (נולד ב-30 בינואר 1965) הוא ראש עיריית באר יעקב.
נבחר לראשונה לראשות המועצה בשנת 2003 בשנת 2008 נבחר בפעם השנייה עם 77% מקולות הבוחרים ובשנת 2013 נבחר לקדנציה שלישית עם רוב של 58% מקולות הבוחרים.
מילא שורת תפקידים במגזר הציבורי במהלך שני העשורים האחרונים ובהם גזבר הוועדה המקומית מצפה אפק, דירקטור בחברה לפיתוח משאבי אנוש בשלטון המקומי ובחברת הפיתוח שלה, חבר באיגוד ערים איילון לביוב.
גוזלן נולד גדל והתחנך בעיר לוד להורים עולים ממרוקו, דינה ויוסי גוזלן.
בנעוריו לקח חלק בתנועת הצופים בשבט אייל שבעיר לוד, התגייס לצה"ל, עבר גיבוש, שובץ לשייטת 13 ולאחר פציעה עבר לשרת בפלחה"ן גולני בלבנון שם החזיקה הפלוגה אחרי מלחמת לבנון הראשונה קו בנבטיה ובבופור.
עם שחרורו מצה"ל הצטרף לשורות תנועת הליכוד בלוד, בעת כהונתו של מקסים לוי ושימש חבר בצוות ההסברה שלו.
בתקופה זו התמחה ועסק בביטוח כשתחום התמחותו היה ביטוחן של רוב חברות האוטובוסים והמשאיות בארץ.
גוזלן עבר להתגורר בבאר יעקב בשנת 1989, הוא נשוי למלי ואב לשני בנים.
עם המעבר לבאר יעקב, הצטרף גוזלן לסניף הליכוד המקומי והיה מהפעילים המרכזיים בו.
בבחירות שהתקיימו לראשות מועצת באר יעקב בשנת 1993 שימש גוזלן כיו"ר מטה הצעירים של יואב רפאל ראש המועצה.
בבחירות שהתקיימו בשנת 1998 התמודד לראשונה לראשות המועצה ברשימה עצמאית בשם ים - תושבים למען באר יעקב שזכתה לשני מנדטים.
גוזלן יצא למאבק בהחלטת שר הפנים, אברהם פורז, לפרק את באר יעקב ולחלקה בין הערים רמלה ונס ציונה.
בשנת 2010 פורסם דו"ח מבקר המדינה החושף ליקויים חמורים בתפקוד המועצה המקומית באר-יעקב.
בשנת 2011 הביא גוזלן לביצוען של מסקנות ועדת טרכטנברג בגני הילדים באופן מלא כבר בשנה הראשונה (הרפורמה ניתנה להחלה בתוך 3 שנים) ובבאר יעקב בראשותו ניתן מענה לכל הילדים מגיל 3 כבר בשנה הראשונה לרפורמה.
בתקופת כהונתו גדל מספר התושבים בבאר יעקב פי ארבעה, הוא מונה למעלה מ-20,000 תושבים, הוגדר כיישוב בעל ההגירה החיובית הגדולה בארץ וברבע הראשון של שנת 2015 כיישוב עם התחלות הבניה הגבוה בארץ.
עוד הוקמו בתקופת כהונתו 3 שכונות חדשות: חתני פרס ישראל, פארק המושבה וצמרות המושבה.
הדירוג חברתי-כלכלי זינק מאשכול 5 לאשכול 7.
כדי שוועדות התכנון יאפשרו הקמת שכונות חדשות בבאר יעקב, נדרשה רשת תשתיות של תעלות ביוב.
לצורך כך חיבר גוזלן בשנת 2004 את באר יעקב למט"ש איילון, תוכנית שמומנה כולה מכספי המועצה המקומית בעלות של כ־60 מיליון שקלים, כספים אותם דרש בהמשך בהסכם הגג.
עקב משבר הנובע מניהול כספי וארגוני בעייתי במאי 2013 מונה למועצה חשב מלווה, זאב רקנאטי, רו"ח.
עם תחילת פעולות ההבראה בדצמבר 2013 הוצת רכבו של גוזלן.
לבקשת גוזלן, אישר משרד הפנים בשנת 2011 תב"ר להקמת מרכז קהילתי לקהילה האתיופית בסכום כפול מזה שאושר במליאה שישמש גם כאולם אירועים לקהילה.
בדיעבד הסתבר כי מספר ימים קודם לכן הוציא המשרד צו הריסה למבנה שכבר נבנה, ואף נקט בהליכים משפטיים כנגד המועצה ומנהליה בגין בניה בניגוד להוראותיו של חוק התכנון והבניה.
הבנייה טרם שינוי יעוד הקרקע מדרך למבנה ציבור הביא את בית המשפט להרשיע את גוזלן באחריות שילוחית, את המועצה המקומית ומהנדס המועצה בעבירה על חוק התכנון והבניה בטענה שיש לשנות טרם הבניה.
לבסוף הוצא היתר בניה כחוק וצו ההריסה בוטל.
גם על כך הוער בדו"ח מבקר המדינה בשנת 2015.
בשנת 2017 פרסם מבקר המדינה דו"ח על הביקורת ברשויות המקומיות ובין היתר על מועצת באר-יעקב.
בשנת 2017 פתח את שערי התיכון הראשון בבאר יעקב, תיכון עתיד נווה נחום מרשת עתיד.
בשנת 2016 לאחר מאבק של 12 שנים מול עיריית ראשון לציון, משרד הפנים ורמ"י הביא גוזלן להסכם גבולות בו קיבלה באר יעקב 76% משטחי מחנה צריפין.
כמו כן, ניצל גוזלן את קשריו בצמרת השלטונית לבצע נגישות תעבורתית בתוך היישוב ובכבישים הסובבים אותו כדי שינגישו את היישוב למרכז הארץ מחד וימתנו את גודש התנועה ביישוב המתפתח מאידך.
בשנת 2006 יחד עם שר התחבורה, שאול מופז, השתתף בוועדת ההיגוי של כביש 431 אשר הביאה לחיבורה של באר יעקב לכביש רוחב זה על ידי שתי נקודות מחברות על כביש 4313 מצפון וממערב ונקודה נוספת, דרומית בדרך מרגולין.
בנוסף, בשנת 2009 הושקע בפיתוח תשתיות פיזיות בתחום התחבורה והוקמו שתי הפרדות מפלסיות שהובילו למיתון התנועה ברחבי היישוב.
עוד לקח חלק בוועדת היגוי של כביש 200 המחבר בין כביש 44 לכביש 431. בנוסף פועל לקידום פרויקט הרכבת הקלה, הקו החום המתוכנן לשרת את החלק הדרומי של מטרופולין תל אביב הכולל את היישובים לוד, רמלה, באר יעקב וראשון לציון בעלות של 5 מיליארד שקלים.
גוזלן מקדם בימים אלו תוכנית מתאר 2030 בוועדה המחוזית הכוללת עיר חכמה חדשנית עם למעלה מ-100,000 תושבים.
בשנת 2021 הפכה באר יעקב לעיר.
ניסים בנימין (8 באפריל 1920 – 14 באוקטובר 1965) היה איש ביטחון ישראלי.
שימש כמפקד מחנה העולים "גרנד ארנס" במרסיי, צרפת (1950–1952) ונהרג בפעולה חשאית בשליחות המוסד בשנת 1965. פעילותו הביטחונית וחלק מאירועי חייו נותרו חסויים עד היום.
בנימין נולד באורפה, טורקיה, בן בכור לשולמית ובנימין.
ב-1933 עלה ללא בני משפחתו ברגל, דרך סוריה לארץ ישראל.
התגורר בראשון לציון אצל דודו.
תחילה עבד בנימין בעבודות מזדמנות בבניין, בסבלות ועוד.
בני משפחתו עלו בשנת 1949 והתיישבו אף הם בראשון לציון.
בשנת 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, התגייס בנימין לצבא הבריטי ושירת בקורפוס 401 (פיוניר קורפוס 401).
בהמשך שירת בקומנדו 51, נלחם במדבר המערבי והשתתף בקרב על הגנת טוברוק.
במשך המלחמה שירת ביוון, מצרים, לוב, צרפת וטורקיה.
בשנת 1944 הצטרף בנימין לבריגדה היהודית עם הקמתה.
בתום המלחמה ביקר את משפחתו בטורקיה.
עם שובו של בנימין לארץ ישראל, נענה לקריאת דוד בן-גוריון לביסוס כוח צבאי לוחם ואיסוף נשק.
כחבר בהגנה, הוא ניצל את קשריו והכרות בסיסי הצבא המצרי מזמן היותו לוחם בצבא הבריטי והבריח נשק רב ממצרים.
בנימין לחם בהגנה ככוח החלוץ של הפלמ"ח, וקיבל את אות ההגנה ב-1958.
בשנת 1948, התגייס בנימין לצה"ל, לגדוד 9 והשתתף בקרבות על ירושלים.
בהמשך התנדב למשמר הגבול, שם שירת עד שנת 1950.
לאחר שחרורו מצה"ל נתמנה למפקד מחנה העולים "גרנד ארנס" במרסיי, צרפת, ופיקד עליו במשך שנתיים.
מהמחנה שלח אניות רבות של עולים שהגיעו מצפון אפריקה לצרפת ומשם לישראל.
עם שובו של בנימין ארצה התמנה למנהל סניף הצפון של מינהל ההסברה.
לאחר שנתיים בתפקיד פנה ללימודים במכון להשכלה ולמחקר בבית ברל.
בין השנים 1954–1965 מילא בנימין תפקידים ציבוריים שונים ביניהם מזכיר מפלגת מפא"י בהרצליה, טבריה וראשון לציון, ומנהל מחלקת הנוער בקואופרציה.
לצד פעילותו הציבורית והמפלגתית, עסק בפעילות ביטחונית חשאית בשליחות "המוסד" וגופי מודיעין בארצות שונות ונטל חלק בפעולות של "המוסד" שגם כיום לא ניתן לפרסמן.
בין שליחות לשליחות במסגרת "המוסד", ייסד בנימין גרעינים קואופרטיביים במסגרת מרכז הקואופרציה, לנוער בוגרי צבא ולחיילים המשרתים בנח"ל (גרעינים שנקראו נח"ל תעשייתי).
ב-14 באוקטובר 1965 נהרג בנימין במרסיי, שבצרפת, בהיותו בשליחות המוסד והובא לקבורה 11 יום לאחר מותו בבית הקברות הישן בראשון לציון.
ב-25 באוקטובר 1965 במהלך הלווייתו של בנימין החנויות ובתי העסק בראשון לציון נסגרו לאות אבל על מותו.
הארון הוצב בבית מועצת הפועלים בראשון לציון, שם נישאו הספדים לזכרו.
השר יגאל אלון הספידו: לאחר מכן הובל הארון על ידי קומנדקר ונישא אל חלקת הקבר על כתפיהם של שישה קציני צה"ל.
ניסים הובא לקבורה בבית העלמין הישן "גני אסתר" בראשון לציון.
אל משפחתו של ניסים בנימין נשלח מברק חתום בידי ראש הממשלה לוי אשכול ובו נאמר:
על מצבתו של בנימין נחקק: "ניסים בנימין הי"ד נפל בעת תפקידו בניכר".
שמו של ניסים מונצח על גבי האנדרטה לזכר בני העיר ראשון לציון שנפלו במערכות ישראל וכן גם באתר ההנצחה לחללי קהילת המודיעין.
על שמו של בנימין נקרא המתנ"ס "בית ניסים" בשכונת רמת אליהו שבראשון לציון (שלימים הפך ל"מתנ"ס רמת אליהו").
ב-8 בדצמבר 1966 נערך טקס משולב של קריאת "שכונת עזרא וביצרון" בשם "שכונת רמת אליהו" ע"ש המרגל הישראלי אלי כהן וקריאת מרכז נוער בשכונה בשם "בית ניסים" ע"ש ניסים בנימין.
בטקס השתתפו נציג הממשלה שר הדואר אליהו ששון, בני משפחת אלי כהן ובני משפחת ניסים בנימין.
ראש הממשלה ושר הביטחון לוי אשכול שיגר איגרת לבאי הטקס ובה נאמר בין השאר:
לאחר שניסים בנימין נרצח, פעלו ב"מוסד" כדי להכחיש את השתייכותו לארגון, ואף היה ניסיון להצמיד הכפשה לנסיבות מותו.
אחיו דרשו את התערבות בית המשפט, אשר מינה שופט חוקר שזימן עדים ושמע את הצדדים, ופסק לטובת שמו הטוב של בנימין.
עם זאת, במשך 53 שנה, תמונתו וקורות חייו נותרו חסויים.
אתרי ההנצחה לא דייקו באזכור יום מותו, ולא פרסמו את תמונתו.
בשנת 2018 פעלה אחייניתו אסנת בנימין-כהן כדי לפרסם את סיפורו האישי ותמונותיו (ללא דרישה לפרסם פעילויות ביטחוניות), אך לא זכתה למענה.
באוקטובר אותה שנה פרסמה בנימין כהן בפייסבוק את סיפורו האישי וקטעי עיתונות מ-1965, תוך דגש על הימנעות מעיסוק ביטחוני.
סיפורה זכה לפרסום ב"ישראל היום" ובאתר רוטר.נט.
בתוך ימים ספורים זכתה אחייניתו לתגובה ממערכות ההנצחה, ובהמשך קיבלה את אישור המוסד לפרסם את סיפורו ותמונותיו.
ניסים בנימין הוכר כלוחם שנהרג בפעילות המוסד, ושמו וסיפורו הותרו לפרסום במגבלות הצנזורה הצבאית, למען שמירת ביטחון המדינה.
בערב יום העצמאות ה-71 למדינת ישראל התקיים טקס גילוי שלט המנציח את זכרו של בנימין בפינת הנצחה לבני עדת האורפלים שנפלו במערכות ישראל בבית הכנסת "מקור חיים" בו התפלל, בהשתתפות בני משפחתו.
ב-1 במאי 2010 בוצע ניסיון פיגוע טרור בכיכר טיימס במנהטן שבניו יורק.
שני רוכלים הודיעו למשטרת ניו יורק שהם הבחינו בעשן שיוצא מכלי רכב, ובזכות ערנותם התגלתה מכונית התופת.
הפצצה במכונית הופעלה אך היא לא התפוצצה, ועל כן כוחות הביטחון במקום הצליחו לנטרלה לפני שגרמה לנפגעים.
יומיים לאחר מכן עצרו סוכנים פדרליים את פייסל שחאד בן ה-30, יליד פקיסטן, אשר התגורר בברידג'פורט שבקונטיקט, והפך לאזרח אמריקאי באפריל 2009. שחאד נעצר לאחר שעלה על טיסה לדובאי בנמל התעופה ג'ון פ.
שחאד הודה בניסיון הפיגוע ברכב, וציין שהוא התאמן לבצע פיגועים במחנה מיוחד בפקיסטן.
התובע הכללי של ארצות הברית אריק הולדר ציין שכוונתו של שחאד הייתה "להרוג אמריקאים".
נגד שחאד הוגש כתב אישום בבית משפט פדרלי במנהטן ב-4 במאי בגין ניסיון להשתמש בנשק להשמדה המונית, ועל פשעים פדרליים אחרים הקשורים לחומרי נפץ.
יותר מתריסר אנשים נעצרו בפקיסטן על מעורבותם בפיגוע.
הולדר ציין שארגון הטליבאן בפקיסטן סייע בהוצאה לפועל של הפיגוע ואולי אף מימן אותו.
מזכירת המדינה האמריקאית הילרי קלינטון הזהירה מפני "השלכות חמורות" אם מתקפה מהסוג הזה הייתה מוצלחת ובארצות הברית היו מגלים שהיא בוצעה על ידי גורמים בפקיסטן.
ממשל אובמה שקל ביצוע פעולות תגמול, כולל מתקפה צבאית נגד הטליבאן בפקיסטן ללא תאום עם הממשל הפקיסטני, אם מתקפה מסוג זה תבוצע בעתיד ויתגלה שמיליטנטים מפקיסטן אחראים לפיגוע.
ב-5 באוקטובר 2010 נידון שחאד למאסר עולם לאחר שהודה באשמה על 10 כתבי אישום, כולל האשמות הנוגעות לשימוש בנשק להשמדה המונית ועל ניסיון לבצע מעשה טרור.
ניסיון פיצוץ המכונית בטיימס סקוור
מכוניתו של החשוד, מכונית ניסן פאתפינדר בצבע כחול כהה, נכנסה לכיכר טיימס בסביבות 6:28 בערב במוצאי שבת ה-1 במאי 2010, כפי שניתן היה לראות במצלמות אבטחה.
שתי דקות לאחר מכן, שני רוכלים אמריקנים, מוכר חולצת הטריקו לאנס אורטון בן ה-56, ומוכר תיקי היד דוויין ג'קסון בן ה-58, הבחינו בעשן שיוצא מפתחי האוורור של המכונית ליד המושב האחורי של הרכב אשר חנה על אף שהמנוע פעל והאורות שלו פעלו.
הרוכלים שמעו גם שזיקוקי הדינור בתוך המכונית החלו להתפוצץ בפנים.
בינתיים המהגר הסנגלי אליון ניאסה אשר מוכר תצלומים בכיכר היה מבין אלה שהבחינו ברכב והזעיקו שוטר רכוב.
הרכב חנה ברחוב עמוס תיירים בפינה המזרחית של אסטור פלאזה (צומת מפגש הרחובות רחוב 45 מערב ורחוב ברודוויי), ליד הכניסה לתיאטרון מינסקוף בו הוצג באותה העת המחזמר הפופולרי "מלך האריות".
שוטר ניגש אל המכונית והבחין בעשן שיוצא מהמכונית, במכלים שבפנים, ובריח אבק השריפה.
השוטר קרא מיד לגיבוי, לצוות סילוק פצצות, ולמחלקת הכבאים.
המשטרה פינתה במהירות את כל הרכבים והולכי הרגל מרחוב 43 לרחוב 49 בשדרה השביעית, וברחוב 45 מהשדרה השביעית ועד השדרה השמינית, כולל את כל מי שצפה במופעים בברודוויי.
המשטרה פינתה גם את כל מי שהיה במספר מבנים בקרבת הרכב, כולל את כל מי ששהה במלון "מריוט".
הרכב החל לעלות באש אך הוא לא התפוצץ.
עם הגעתו של צוות סילוק הפצצות הם השתמשו במכשיר רובוטי המופעל בשלט רחוק על למנת לפרוץ לרכב דרך החלון ולחקור את תוכנו של הרכב.
צוות סילוק הפצצות מצא בעקבות כן את הדברים הבאים בחלק האחורי של הרכב:
שני שעונים מעוררים עם סוללות, אשר ככל הנראה שימשו כמכשירים הפעלה למטען הנפץ
שתי פחיות אדומות עם בנזין
מעל ל-40 זיקוקי דינור מסוג M-88 בתוך מכל מתכת (עטוף בסרט דביק)
שלושה מכלי 20 ליטר של פרופאן
לוקר לאקדחים ירוק ממתכת שהכיל:
סיר לחץ ממתכת המכיל סבך של חוטים אשר היו מחוברים גם כן לשעון המעורר
110 ק"ג דשן ב-8 שקיות ניילון
120 זיקוקי דינור מסוג M-88
הסברה של החוקרים הייתה שמכונית התופת הייתה מורכבת מארבעה מרכיבים נפרדים - אשר בפועל היו ארבע פצצות שמהוות פצצה אחת גדולה.
הזיקוקים היו אמורים להתחיל את התהליך על ידי כך שהם מפעילים את כל ארבע הפצצות שמחוברות לפחיות עם הבנזין.
הדבר היה אמור ליצור פיצוץ, אשר בעקבות כך היו אמור לגרום לפרופאן והדשן להתפוצץ.
טלפון סלולרי ושעון יד שנמצאו ברכב נועדו כנראה גם לשמש כמכשירי הפעלה נפרדים לפצצה ברכב.
האדם שהרכיב את הפצצה הניח באופן שגוי שהדשן ותערובת הסוכר יעבדו באותו כמו שהדשן שהיה מבוסס על האמוניום החנקתי עבד בפיגוע באוקלהומה סיטי.
אף על פי כן, המנגנון המאולתר שהיה אמור להצית את הפצצה לא הפעיל את הפצצה.
לטענת משטרת ניו יורק, אם הפצצה בכלי הרכב הייתה מתפוצצת, היא הייתה מפרקת את המכונית לשניים, ו"גורמת לנפגעים, ולכדור אש רציני".
המשטרה טענה כי אם הפצצה הייתה מתפוצצת היא כנראה גם הייתה מפזרת רסיסים לכל עבר והורגת או פוצעת אנשים רבים.
עם הופעת הציונות בסוף המאה ה-19, החלה העלייה הראשונה, ובמסגרתה נעשה ניסיון התיישבות יהודית בחבל החורן, שבדרום סוריה.
ב-1884 הקימו יהודי סופיה, שאוגדו בבית המדרש "שלום וברכה", ארגון בשם "אהבת ציון", ששם לו למטרה רכישת אדמות חקלאיות בארץ ישראל, והתבסס על תרומות חבריו.
ב-1885 נסעו לארץ ישראל יצחק לוי ואהרון בן אדו מראשי הארגון, במטרה לרכוש קרקעות.
בסיוע יהודים מבולגריה שכבר התגוררו בארץ מזה שנים אחדות בדקו השניים חלופות שונות.
בתחילה הוצע להם שטח בן 4,000 דונמים ליד הכפר הערבי קפריה, בהמשך ליד ראשון לציון ולבסוף ליד פתח תקווה.
כל ההצעות נפלו בשל העלויות הגבוהות של הקרקעות וראשי הארגון חזרו לסופיה.
ב-1890 התרחבה אגודת חובבי ציון בעיר יאשי שבממלכת רומניה עד כדי אלפי חברים שהיו משלמים מס חודשי.
בשבתות ובחגים התאספו לשמוע חדשות וידיעות מן הנעשה בארץ ישראל, והתסיסה לעלות ולהתיישב גברה.
ב-1894 שוב התחדשה היוזמה בבולגריה וארגון "שלום וברכה" שינה את שמו ל"אוהבי ציון וישוכנו בה" והורכב מגרעין של עשר משפחות.
במקביל התפרסמה בעיתון המליץ ידיעה על 100 משפחות יהודיות מיאשי שהקימו ארגון בשם "עזרה בצר" שמטרתו יישוב ארץ ישראל.
גזבר ארגון "אוהבי ציון" חיים לוי יצר קשר עם יחיאל ברקוביץ' יושב ראש "עזרה בצר" והוסכם שעשר המשפחות מבולגריה יצטרפו ל"עזרה בצר".
באותה שנה לערך רכש המהנדס יוסף זיידנר, נציג אגודה ציונית מן העיר יקטרינוסלב שברוסיה 88,000 דונם במזריב (مزيريب; לימים חלק ממחוז דרעא בסוריה) והם חולקו לארבעה חלקים, כמספר המושבות שעמדו לקום.
הידיעה על קניית האדמות הגיעה עד יאשי, ובשם 100 המשפחות נסעו הנציגים יחיאל ברקוביץ' ויעקב הלל לפריז, שם נפגשו עם "הוועד הארץ-ישראלי" הפריסאי שהיה ארגון שפעל בחסותו של הברון רוטשילד.
עסקת רכישת הקרקע סוכמה בכתב ונרכשו 200 דונמים לכל מתיישב במחיר שמונה פרנקים צרפתיים לדונם.
הנציגים חזרו ליאשי וסוכם שחמש משפחות ייסעו מיידית לארץ ישראל לקבלת האדמות, ארבע מרומניה ומשפחת לוי מסופיה.
מעורבות הברון רוטשילד והביקורת של אחד העם
משנתקלו חובבי ציון בקשיים לרישום מלא של האדמות שנרכשו במרשם המקרקעין העות'מאני משום שלנתינים זרים לא הותרה רכישת מקרקעין באימפריה העות'מאנית וקשיים בהכשרת הקרקע להתיישבות התערב הברון רוטשילד באמצעות "הוועד הארץ-ישראלי" הפריסאי.
הימים היו ימי ה'קולוניזאציה' של הברון בארץ בניצוחו של יהושע אוסוביצקי, שליח הנדיב בארץ ישראל, הקמת המושבות העבריות מגדרה ועקרון בדרום ועד מטולה בצפון ומזרחה לחורן במאמץ ליצור רצף התיישבותי בגבולות ההבטחה.
ראשונה הוקמה המושבה "תפארת בנימין" ליד הכפר הערבי ואחריה הוקמו בית פקידות, חווה ומשתלה בגלון, וכן היאחזויות "נחלת משה" ו"אחוה".
ב-4 באוקטובר 1895 נפגשו חמש המשפחות באיסטנבול ומשם נסעו דרך ביירות ודמשק לשטח שהוקצה עבורם באזור חורן ונקרא טוּשָאנְבָּאבְּשוּן (לימים, בשטח מחוז דרעא צפונית מערבית לעיר דרעא).
עם העלייה הוחל בבניית בתי מגורים מאבן ובהתאם להצעת נציגי הברון רוטשילד ניטעו עצי תות כדי לגדל בהמשך זחלי משי.
בשנה הראשונה התיישבו באופן קבוע בחורן תשעה אנשים ומתוכם שתי נשים ששוכנו בביתו של יצחק לוי, בו נבנה תנור לאפיית לחם.
כל מתיישב השקיע 1,000 פרנקים צרפתיים בקניית ציוד.
במאי 1896 הגיעו למושבה עוד שמונה משפחות מרומניה ושלושה ראשי משפחות מבולגריה.
הוברר ששני השוורים הראשונים שנרכשו מערביי האזור היו גנובים והשלטונות העות'מאנים החזירו אותם לבעליהם הדרוזים.
בהמשך נרכשו שוורים חדשים בדמשק.
צורת החיים במקום דמתה לקומונה.
בשלהי 1896 הגיע למושבה שוחט מצפת ולראשונה מאז עלו לקרקע אכלו המתיישבים בשר.
בנובמבר 1896 בתחילת עונת הגשמים, זרעו המתיישבים חיטה.
כשלוש שנים לאחר תחילת עיבוד האדמות, ביולי 1896, החליטו העות'מאנים לגרש את כל המתיישבים היהודים מן האזור.
בהשפעת אנשי הברון הסכימו העות'מאנים לבטל את הגזירה אך אסרו על התיישבות תושבים נוספים במקום.
בראשית 1897 הגיעו שישה תושבים ערבים מקומיים והחלו לחרוש את אדמת היישוב.
פרצה קטטה בין המתיישבים לתושבים הערבים.
בפסח של אותה השנה הגיעו 12 מתיישבים נוספים מבולגריה ברובם נשות וילדי המתיישבים הראשונים.
בשלהי 1897 כבר התגוררו בחורן כל עשר המשפחות מגרעין ההתיישבות מבולגריה.
במועד זה נאסף יבול החיטה.
חלקו נגנב על ידי ערביי הסביבה וחלק ממעשי הגנבה לוו בהתקפות על בני משפחות המתיישבים.
בשנים הללו הוקמו באזור תשעה יישובים יהודיים באזור וביניהם: זיכרון מנחם, נחלת משה, תפארת בנימין, אחוות ישראל ובית איכר.
בשיאה מנתה ההתיישבות כ-72 משפחות בתשע נקודות יישוב, אך עד 1901 נאלצו מרביתם לעזוב את האזור.
בראשית 1898 פרצה מגפת טיפוס בקרב בני המושבה.
אחד מבניו של מתיישב מרומניה נפטר, והחולים הועברו לטיפול בראש פינה.
במקביל הלכו וגברו התנכלויות התושבים הערבים, ללא התערבות מצד השלטונות העות'מאנים, והחלה עזיבה הדרגתית של המתיישבים.
באמצע 1898 נותרו במושבה שמונה משפחות מבולגריה ועשר מרומניה.
בשל הגנבות הורע מאוד מצבם הכלכלי של המתיישבים, ובעצת נציגו של הברון רוטשילד עזבו המתיישבים את המושבה ועברו זמנית לצפת וראש פינה.
בשלהי 1898 חזרו רק ראשי המשפחות למושבה, ומצאו שנהרסה בידי בדואים שהתקוממו בעת ההיא כנגד השלטון העות'מאני.
נציג הברון רוטשילד הורה למתיישבים לעזוב את המושבה.
שניים ממתיישבי בולגריה נעצרו בידי הז'נדרמריה העות'מאנית ונשלחו לדמשק.
היהודים שוחררו בהתערבות אנשי הברון רוטשילד.
באוגוסט 1898, תוך איום על המתיישבים במאסר, החתימו אותם העות'מאנים על התחייבות שלא לחזור עוד לחורן, והמתיישבים עזבו את המקום לבלי שוב.
המתיישבים מבולגריה עברו לצפת, ואלו מרומניה – למטולה.
הקשר בין הקבוצות נשמר והן נודעו בגליל כאנשי ג'אחאם ג'ולן או אנשי (על שם הכפר בו מוקם בית הפקידות המרכזי של אנשי הברון), והם נסמכו על קצבה יומית מטעם אנשי הברון בסך 10 פרנקים צרפתיים לנפש.
בהמשך היוו קבוצות אילו את הגרעין שיסד את המושבה יבנאל.
ראשוני המתיישבים ביבנאל מאנשי סאחאם ג'ולן היו: שבתאי סאחין, יחיאל ברקוביץ', יעקב ואלוביץ', א.
אלכסנדר, שמואל צבי מייזל, ניסים לוי, דוד יוסף לוי, פסח מקארוב, יצחק לוי, עזריאל לוי, יחזקאל לוי, משה בנימין, יעקב אליהו, משה וינגר, משה פורטר, משה לבקוביץ', אליהו גוטרמן, יעקב לייבוש מאירוביץ'.
לאחר מלחמת העולם הראשונה החורן נכלל במפת התביעות הטריטוריאליות של ועד המשלחות היהודיות מוועידת השלום בפריז, לצורכי הבית הלאומי היהודי העתיד ליכון בארץ ישראל, אולם חלוקת השטח בין הבריטים לצרפתים - הסכם ניוקומב-פולה, הותירה אותו בתחום המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון.
ב-29 באוגוסט 1924 יצאה מהארץ, מטעם הפועל הצעיר, משלחת לסקור את אדמות הברון בחורן.
המשלחת כללה את שמואל דיין, חיים שורר, מודד הקרקעות נחום פפר ונציג יק"א אהרן אייזנברג.
המשלחת שהתה בכפר ג'ילין במשך יומיים והוציאה דו"ח חיובי למרכז הפועל הצעיר
בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 נעשו מספר ניסיונות על ידי אנשי היישוב (בהם: יהודה אלמוג, שאול אביגור ויצחק בן-צבי) להקים בשטחים, שהיו באותה עת בבעלות פיק"א, חוות הכשרה לנוער יהודי מערי סוריה לקראת עלייתו לארץ ישראל.