tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
והוא נכלל גם בספר על מסורות המוזיקה היהודית.
המוזיקה בעולם האסלאם: מבט חברתי תרבותי
ספר שנכתב במקור באנגלית (Music in the World of Islam – A Socio-Cultural Studies), תורגם לעברית וראה אור בהוצאת מוסד ביאליק בשנת 1999 ותורגם גם לערבית וצרפתית.
חיבור זה מגולל את סיפורה של המוזיקה בעולם האסלאם במשך כאלף חמש מאות שנים.
הטענה המובאת בספר היא כי ראשיתה של מוזיקה זו בשירה של השבטים הבדווים בחצי האי ערב קודם להופעת האסלאם, בה משתקפים אורח חייהם ומגעיהם עם הממלכות הערביות של חירה וגסאן, בנות חסותם של השליטים הססאנים והביזנטים.
אל ממלכות אלה נהגו להגיע מוזיקאים ומשוררים מן המדבר.
מסורת מוזיקלית טרום-אסלאמית זו יכולה להיחשב למבשרת אמנות המוזיקה שהתגבשה בשלטון האסלאם.
עם זה תולדותיה של מה שמכנה שילוח "המסורת המוזיקלית הגדולה" שנוצרה ונתגבשה בשתי המאות הראשונות של האסלאם קשורה בקשר אמיץ עם התרבויות המוזיקליות המשגשגות של הארצות שכבשו צבאות האסלאם.
היא צמחה בתהליך מהיר בהשתתפות כובשים ונכבשים, מוזיקאים בני עמים שונים ובני דתות ושכבות חברתיות שונות, נשים וגברים והתפשטה עד מהרה ברחבי ארצות האסלאם.
לדעת שילוח אין ספק שבתהליך זה פעלה מגמת הערביזציה (הדרישה לשליטה במכמני השפה והשירה הערבית וכל הקשור להם) כקטליזטור.
לקראת סוף המאה השלישית למניין המוסלמי התחילו מופיעים סגנונות מקומיים, בייחוד פרסיים וטורקיים.
אבל העקרונות הבסיסיים של המסורת המוזיקלית הגדולה ממשיכים להיות מעין מכנה משותף לסגנונות האמנותיים השונים.
בחלקו הראשון של הספר דן שילוח בהשפעת התרגומים של חיבורים יווניים על המוזיקה לערבית במאה התשיעית והעשירית על היווצרותם של כתבים תאורטיים ערביים בנושאי מוזיקה שונים; בספרות הענפה שהוקדשה לפלוגתא האין סופית בין מתנגדים ומחייבים של המוזיקה והריקוד מבחינה הלכתית.
חכמי דת מחמירים ראו במוזיקה גורם שלילי, מזיק מפתה ואף שטני.
כנגד הגישה המחמירה הזו טענו התנועות המיסטיות של הצופים היפוכו של דבר וראו במוזיקה דווקא גורם של התעלות רוחנית.
תנועת הביזור הנ"ל הביאה ליצירת מרכזים תרבותיים חשובים במרכז אסיה, פרס, הארצות תחת שלטון טורקי וספרד בה השתתפו בעיצוב סימביוזה לוקאלית מוסלמים, יהודים, נוצרים, עבדים סלכים שנקנו בארצות אירופה וברברים.
ספרד הפכה למתווך בין התרבות היוונית העתיקה לבין התרבות האירופית המתגבשת.
מוזיקה וסגולותיה בכתבים המוסלמים והיהודים
בכרך מאמרים זה (Music and its Virtues in Islamic and Judaic Writings Variorum) של אמנון שילוח שראה אור בשנת 2007 כמו בכרך הקודם שראה אור בשנת 1993 כלולים גם טקסטים של מסות ערביות ששילוח תרגם לערבית או לצרפתית.
אחד מעשרים ושניים המאמרים הכלולים בקובץ החדש עוסק בריקוד באסלאם והוא המאמר המדעי הראשון שפרסם שילוח בשנת 1962. הוא מזכיר בו את ההתנגדות של אנשי ההלכה המוסלמים כנגד הריקוד.
בתרבות האסלאם ומוסיף שקיימים שלושה סוגי ריקודים שתוארו בהרחבה בספרו "המוזיקה בעולם האסלאם" שהם: א) הריקודים הפולקלוריים שביחס אליהם אנשי ההלכה לא הקפידו על איסורם.
מספרם של ריקודים אלה רב, בטורקיה למשל מונים המומחים כאלף ריקודים.
ב) הריקוד הדתי המייחד את הטקסים הצופיים ומסייע להם להגיע לאכסטזה; הריקוד הדתי מקבל ביטוי מעודן ואומנותי מיוחד בטקסים של מסדר הדרווישים המסתובבים שנוסד על ידי המשורר המפורסם ג'לאל א-דין רומי.
ריקודי הצופים למיניהם היו מטרה להתקפות החריפות ביותר של חכמי ההלכה.
ג) הריקוד האומנותי ששאב את יסודותיו מהריקוד הפרסי ששגשג לפני הופעת האסלאם.
דיון מיוחד הוקדש במאמר ל"ריקוד סוס העץ" המבוצע לפי כוריאוגרפיה מפותחת המתארת קרב בין יריבים.
ריקוד זה שמקורו אולי בפרס, נפוץ באזורים רבים בעולם, כולל בתרבות הספרדית האנדלוסית.
מאמר אחר בקובץ עוסק במוזיקה של היהודים הרומניוטים, כלומר אלה שחיו בעבר באימפריה הביזנטית והושפעו מן המסורת המוזיקלית שלה.
שילוח נסה למצוא עקבות השפעה זו במסורתם המוזיקלית של הקהילות הרומניוטיות במספר יישובים ביוון (בעיקר במרכז החשוב שב"ינינה") ובקרב הקהילה הקראית הגוועת באיסטנבול.
בניתוח מספר דוגמאות מוזיקליות המובאות בסוף המאמר, דוגמאות שהוא פענח בתיווי מהקלטות שביצע בשנות השישים, שילוח מציין מספר ממצאים המצביעים על קיומה של השפעה.
דוגמה שלישית ואחרונה מתייחסת למאמר האחרון בקובץ.
מאמר זה דן בחיבור מפורסם של הסופר בן המאה העשירית ששמו אל-שאקונדי (שאקונדה היא עיירה סמוכה לקורדובה) בו הוא מונה ומפאר את מעלותיה של סביליה ועל עליונותה בתחומים רבים על פני ערים אחרות.
בחיבור מקדיש המחבר פרק על הצטיינותה של סביליה בכלי מוזיקה, בנייתם ונגינה עליהם ובחינוך של שפחות מזמרות המושלמות ביותר.
שפחות אלו הצטיינו בתורת המוזיקה, בשירה, בנגינה, בריקוד ובהשכלה כללית מקיפה; הן היו נמכרות במחירים גבוהים לאנשי שלטון ולעשירים במרוקו ובתוניסיה.
הפרק כולל 18 מונחים שבחלקם הם אניגמטיים וחוקרים רבים סברו שמדובר בכלי מוזיקה.
המאמר מראה שמונחים אלה קשורים בעקיפין למוזיקה והם נוגעים בריקודים, בתיאטרון צלליות, במימיקה ובאופן נרחב בהצגות גלובליות של בידור.
בין עבר לערב ד- המגעים בין הספרות הערבית לבין הספרות היהודית בימי הבינים ובזמן החדש - ספר היובל לכבוד פרופ' אמנון שילוח ערך יוסף טובי, חיפה תשס"ח.
אמנון ניב (23 בפברואר 1930 – 6 ביוני 2011) היה אדריכל ומתכנן ערים ישראלי.
כיהן כאדריכל הראשי של הקריה למחקר גרעיני בנגב בין השנים 1958–1963 וכמהנדס העיר ירושלים בין השנים 1977–1988 במהלכן הגה את תוכנית ניב לקריית עיריית ירושלים.
תכנן בשיתוף אמנון שוורץ את מגדל משה אביב, הגבוה בישראל, שהושלם ב-2001 ברמת גן.
בתאריך 29 בינואר 2012, נקראה על שמו הכיכר בצומת הרחובות מנחם בגין ובצלאל ברמת גן.
על השלט נכתב "כיכר אמנון ניב, מבכירי אדריכלי ישראל ומתכנן ליבת אזור הבורסה 1930–2011".
ניב נולד בחיפה והשלים את לימודי האדריכלות בטכניון בחיפה.
בסוף שנות ה-50 ובתחילת שנות ה-60 שהה מחוץ לישראל בשירות המדינה ומילא תפקידים תכנוניים שונים.
בין השנים 1958 ו-1963 כיהן כאדריכל הראשי של הקריה למחקר גרעיני בנגב.
בסוף שנות ה-60 תכנן משרדם של ניב ושל אדריכל רפי רייפר את תוכנית מנשייה שבוצעה באופן חלקי.
במסגרת התוכנית נבנו בית גיבור ובית התעשייה, וכן בית הטקסטיל וככר השעות היפות.
מאוחר יותר הוקם מוזיאון האצ"ל בתש"ח (בית גידי) על גביו של מבנה כורכר מתפורר.
בהמשך הקים ניב משרד בשותפות עם האדריכל אמנון שוורץ.
ב-1994 ערכו השניים תוכנית שאושרה לבנייתם של מבנים על חוף ים אכזיב.
התוכנית טרם מומשה, אך בשנת 2011 עמדה התוכנית על סף מימוש, למרות החשש מפגיעה בחוף.
את ניסיונו כמתכנן ערים רכש לאורך 11 שנותיו כמהנדס העיר ירושלים בתקופת כהונתו של ראש העיר טדי קולק.
במתחמים הרגישים בירושלים בהם היה צורך ביציקת חדש אל תוך הישן, היה קושי ליטול הכרעות תכנוניות שאינן שרירותיות.
לכן, החליט ניב ליצור כלי שיסייע בידו.
כך, בסיועה של קרן ירושלים הביא לבניית מודל תלת־ממדי של ירושלים, הנמצא בבית העירייה ומשמש את מתכנני העיר עד היום.
במהלך תקופת כהונתו שקד על פיתוח העיר תוך שמירה על רקמתה ההיסטורית, עקרון שהפך מאז לעקרון מנחה.
המאמץ התכנוני המרכזי בתקופת ניב התרכז בפיתוח שלושת המסדרונות ההיסטוריים - הדרכים ההיסטוריות אל ומאת העיר - תוך שילובם במרקם העירוני החדש.
עם תום תקופת כהונתו כמהנדס העיר ירושלים, שב ניב אל משרדו הפרטי ובמסגרתו ביצע פרויקטים שונים.
פרויקט שתכנן בשותפות עם שוורץ והוקם על ידי היזם משה אביב היה ידוע בשם "מגדל שער העיר רמת גן" ותוכנן בסגנון הפוסט מודרני, תוך שימוש נרחב בזכוכית ומתכת.
בנין זה היווה אתגר גדול שכן היה המגדל הראשון בישראל שהתנוסס לגובה של מעל 50 קומות.
לאחר מותו של היזם, שונה שמו של המגדל למגדל משה אביב.
בשנת 2010 אושרה בנייתו של מתחם מגדלי דן באזור התעשייה בבני ברק שתוכנן על ידי משרד האדריכלים א.
במתחם יוקמו שלושה מגדלים: שניים בני 40 קומות ואחד בן 60 קומות.
אות המופת, הדוגמה, האיכות והמצוינות, יד מאיר וציונה דיזנגוף ואיגוד הצרכנים בישראל
פרויקטים בולטים (משרד אמנון ניב, רפי רייפר / משרד אמאב / משרד אמנון ניב, אמנון שוורץ)
תוכנית אב לאזור מתחם הבורסה, רמת גן
בית גיבור ספורט, רמת גן
מגדל משה אביב, רמת גן
מתחם אמפא נדל"ן", תל אביב
"בית גיבור" ו"בית התעשייה", תל אביב
"מרכז הטקסטיל והאופנה", תל אביב
הפקולטה למדעי הרוח והחברה, אוניברסיטת בן-גוריון, באר שבע
מוזיאון האצ"ל בתש"ח (בית גידי), תל אביב
מבצר שוני, פרויקט שימור, (ליד בנימינה)
אזור המטענים בנמל התעופה בן-גוריון
בית המעצר "השרון", תל מונד
"מגדל ספיר", מתחם הבורסה, רמת גן
אמנון נויבך (נולד ב-14 באפריל 1944) הוא מנהל ישראלי בתחום הכלכלה, שכיהן במשך 7 שנים בראש דירקטוריון הבורסה לניירות ערך בתל אביב.
נולד לאם ילידת בולגריה ולאב יליד גרמניה.
הוריו עלו לארץ ישראל לפני מלחמת העולם השנייה והתיישבו בכפר הדר.
נטל חלק בקרב על גבעת התחמושת כמ"כ בחטיבה 55. נויבך בעל תואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים ומוסמך אוניברסיטה בכלכלה מאוניברסיטת בר-אילן.
בשנות ה-70 ובתחילת שנות ה-80 היה נויבך הרפרנט לענייני משרד הביטחון של אגף התקציבים במשרד האוצר, היה יועץ כלכלי ליצחק רבין בהיותו ראש ממשלת ישראל, ושל שמעון פרס כאשר היה ראש הממשלה.
בתפקידו זה היה שותף בכיר בתכנון ויישום תוכנית הייצוב הכלכלית של 1985.
היה דירקטור בבזק, הציר הכלכלי של ישראל בוושינגטון ואחר כך יו"ר חברת פלאפון.
משמש כיועץ כלכלי ובעל עסקים פרטיים בתחום העיתונות ועיבוד מתכות, וכן משמש כיו"ר הדירקטוריון של מגו אפק ושל לארוטק, משמש כדירקטור בחברות איי.די.
חברה לביטוח, ישיר ניהול קופות גמל, מיינד, אראל נט, דלתא גליל בע"מ, לאומי קארד, אספן בניה ופיתוח וטרנסכלל סחר, והעיתון החרדי "משפחה".
ב-20 במרץ 2014 פורסם דבר מינויו לתפקיד יו"ר דירקטוריון הבורסה לניירות ערך בתל אביב.
ב-29 ביולי 2021 הודיע על פרישתו מהתפקיד.
מאז שנת 2018 לומד לקראת תואר שני בהיסטוריה של הפילוסופיה של המדע במכון כהן באוניברסיטת תל אביב.
נויבך הוא אביה של העיתונאית קרן נויבך.
אתגרי המשק הישראלי, הוצאת ספריית מעריב, מכון ישראלי בינלאומי לסקר מדיניות כלכלית בינלאומית, 1990, יחד עם אפרים צדקה ואסף רזין
צמיחה כלכלית - מבט לשנות התשעים, הוצאת ספרית מעריב
אמנוניים (בלעז: ציקלידים; שם מדעי: Cichlidae) היא משפחת דגים מסדרת הדקראים.
משפחת האמנוניים גדולה ומגוונת, ומהווה חלק נכבד מסדרת הדקראים.
קיימים לפחות 1,300 מינים שונים המתוארים באופן מדעי, ולאור זאת משפחת האמנוניים היא אחת המשפחות הגדולות ביותר במערכת בעלי החוליות.
מספר רב של מינים חדשים מתגלה מדי שנה, ומינים רבים נשארים ללא תיאור.
לכן מספר המינים הממשי לא ברור, והערכת מספרם נעה בין 1,300 ל-3,000 מינים.
דגים אלה חיים בנהרות ואגמים טרופיים בעיקר באמריקה הדרומית, המרכזית ואפריקה שמדרום לסהרה אך גם ברחבי המזרח התיכון (לרבות בישראל) ותת-היבשת ההודית וכמה מהמינים נפוצו למדינות נוספות כמינים פולשים.
רוב המינים חיים במים מתוקים אך כמה מינים חיים גם במים מליחים ואף בקרבת החופים (דגים מהסוגים: Tilapia, Sarotherodon, Oreochromis, Mayaheros , Pseudetroplus ו-Etroplus).
דגים אלה הם קרובי משפחתם של השפתניים, התוכינונים והשוניתיים מקבוצת דמויי-שפתן.
כמו רוב בני הקבוצה הם בעלי גוני צבעים רבים ובעלי סנפירים רחבים וראשים מעוגלים.
גודלם של האמנוניים מגוון, ונע מ-2.5 ס"מ במינים מסוימים עד למטר אצל המינים אמנון קיסרי ואמנון טווסי מנומר (Cichla temensis).
אחדים מהמינים משמשים כדגי מאכל ומינים מסוימים משמשים כדגי נוי, כמו למשל: דיסקוס, רמירז ומלאכי.
חלק מדגי המשפחה נקראים שוכני קונכיות כי הם משתמשים בקונכיות ריקות של חלזונות מים כאתרי רבייה ומחסה.
Cichlasomatinae – בה 38 סוגים לרבות הסוג דג מידאס.
Cichlinae – בה 3 סוגים לרבות הסוג ציקלה.
אמנון סטרשנוב (בעבר היה ידוע גם כאמנון נבו; נולד ב-24 ביולי 1947) הוא שופט בדימוס בבית המשפט המחוזי בתל אביב אשר כיהן כפרקליט הצבאי הראשי בדרגת תת-אלוף וכנשיא בית הדין העליון של התאחדות הכדורגל בישראל, בנוסף היה שופט בענף הכדורגל.
כיום הוא עוסק בבוררות וגישור בשוק הפרטי, וכן משמש כיועץ למשרד עורכי הדין "כהן סטרשנוב".
סטרשנוב נולד בפרדס חנה בן להנס וחווה ולמד בבית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה.
בשנים 1964–1968, למד לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית במסגרת העתודה האקדמית.
במהלך הלימודים, עשה קורס מ"כים ובמלחמת ששת הימים לחם בקרבות בירושלים במסגרת חטיבה 16. ב-1968 החל לשרת בפרקליטות הצבאית, כיהן כפרקליט צבאי ושימש כתובע פיקוד צפון וכשופט צבאי שם.
בשנת 1976 הוא ניהל את התביעה נגד המחבל שנתפס מהפיגוע במלון סבוי.
במקביל, שימש בסוף שנות ה-60 ובתחילת שנות ה-70 כשופט כדורגל, כולל שיפוט בליגת העל בכדורגל (שבאותה עת נקראה הליגה הלאומית).
בסוף שנות ה-70 כיהן סטרשנוב כתובע הצבאי הראשי.
בשנים 1977–1980 שידר בגלי צה"ל פינה, כתובע צבאי ראשי.
הוא השתתף בחקירת אסון הנ"ד ניהל את התביעה במשפטו של האלוף מיכאל ברקאי, את משפט המחבלים מפיגוע כביש החוף ואת התביעה נגד הנאשמים בפגיעה בחיילי צה"ל בעת ההתנגדות לפינוי גן הירק של נאות סיני.
במהלך כהונתו, בתחילת שנות ה-80 השתתף בקורס מתקדם לפרקליטים צבאיים בבית הספר למשפט של צבא ארצות הברית .
בשנת 1982 מונה סטרשנוב לנשיא בתי המשפט הצבאיים ביהודה ושומרון.
בתפקיד זה היה אב בית הדין שדן את רוצחו של אהרן גרוס בחברון.
בשנים 1984–1986 שירת כסגן הפרקליט הצבאי הראשי.
ב-1986 מונה לפרקליט הצבאי הראשי, תפקיד אותו מילא עד 1991. באותה עת היה ידוע בשמו המעוברת אמנון נבו.
זמן קצר לאחר כניסתו לתפקיד, בעקבות פרסומים בתקשורת, בחן את האישומים בפרשת עיזאת נאפסו והודיע לבית המשפט העליון שחוקרי השב"כ שיקרו במשפט הזוטא ושטענותיו של נאפסו על העינויים בחקירתו נכונות בעיקרן.
במהלך כהונתו פרצה האינתיפאדה וסטרשנוב הורה לפתוח בחקירה בלא מעט מקרים בהם חיילים הואשמו בפגיעה שלא כדין בפלסטינים.
במהלך שנת 1989 החליט שלא להעמיד לדין את אל"ם יהודה מאיר שעל פי הנטען הורה לשבור גפיים לעצורים פלסטיניים.
החלטתו זו נהפכה על ידי בג"ץ שקבע שהוא לקה בחוסר סבירות קיצונית.
בעקבות משפט גבעתי ב' בו הואשמו חיילים בהכאת פלסטינים עצורים וטענו שהפקודות הגיעו מהפיקוד הבכיר, הורה סטרשנוב על פתיחה בחקירה נגד אפי איתם ודרש מיצחק מרדכי להגיב להאשמות שעלו נגדו.
סטרשנוב ספג ביקורת רבה על שהוא פוגע בחיילי צה"ל הנאבקים בטרור.
בעקבות הרצחו של צ'רלי שלוש ובמענה לביקורת שחיילים אינם יורים במקרי סכנת חיים מפחד שיועמדו לדין, טען שהוא סגר עשרות תיקים של חיילים שעמדו בסכנת חיים פחותה מזו של שלוש, וכי אם שלוש היה הורג את המחבל שהיה בעל אמצעי וכוונה, הוא לא היה נשפט.
ביולי 1991 מונה סטרשנוב לשופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב ובשנת 2002 פרש ממנו.
הוא שפט בתיק הדיסקונטאים בו הטיל על הנאשמים המרכזים עונשי מאסר ממושכים וקנס כספי.
בין השנים 1994–1996 לימד סטרשנוב באוניברסיטת תל אביב משפטים ובמערכת הבחירות בשנת 2007 שימש סטרשנוב יושב ראש ועדת הבחירות של מפלגת העבודה.
פרישתו מהשפיטה בשנת 2002 נעשתה במפתיע והייתה טעונה אישור של הוועדה לבחירת שופטים, שכן באותה עת טרם מלאו לו 60. הדבר קרה בסמוך לפרשיית נחום מנבר בה הואשם סטרשנוב בידי עורך הדין אמנון זכרוני כי ניהל קשרים לא ראויים עם עורכת הדין פנינת ינאי.
היועץ המשפטי לממשלה קבע כי טענותיו של זכרוני חסרות בסיס אולם נרמז כי ייתכן קשר בין הדברים.
בין השנים 2004–2012 שימש כנשיא המוסד הישראלי לבוררות עסקית.
בתקופה שבין נובמבר 2016 לנובמבר 2023 כיהן כנשיא בית הדין העליון של התאחדות הכדורגל בישראל.
ב-22 בנובמבר 2020 מינה אותו שר הביטחון, בני גנץ לעמוד בראש ועדת בדיקה ממשלתית להליכי הרכש של ספינות המגן סער 6 והצוללות.
סטרשנוב גר ברעננה והוא אב לחמישה בנים.
בנו אופיר עובד בסנגוריה פלילית ומכהן כסגן יו"ר בית הדין המשמעתי הארצי של לשכת עורכי הדין.
בשנת 2015 התאלמן סטרשנוב מאשתו מרים.
אמנון רשף (נולד ב-29 באוגוסט 1938) הוא אלוף בצה"ל בדימוס, כיהן כמפקד חטיבה 14 בתקופת מלחמת יום הכיפורים וכמפקד גייסות השריון בשנים 1979–1982. בשנת 2014 ייסד את תנועת מפקדים למען ביטחון ישראל ושימש כיושב ראש התנועה עד 2020.
רשף נולד בחיפה בשם אמנון איז'ק, גדל והתחנך בתל אביב ובבת ים.
בגיל 15 החל לעבוד על מנת לעזור בפרנסת משפחתו.
בגיל 16 החל ללמוד לימודי ערב בבית הספר המקצועי מכס פיין במגמת מסגרות מכנית, תוך שהוא עובד בבקרים.
ב-1956 התגייס לצה"ל ועשה את כל שירותו הצבאי בחיל השריון.
ב-1960 פיקד על מחלקת טנקים שהשתתפה במבצע חרגול.
במלחמת ששת הימים שימש כקצין אג"ם וכממלא מקום סמח"ט של חטיבה 8 והשתתף בקרבות בחזית המצרית ובחזית הסורית שהובילו לכיבוש רמת הגולן.
לאחר המלחמה, בספטמבר 1967, מונה למפקד גדוד טנקים 52 בחטיבה 14 וב-1969 למפקד גדוד סיור 189 בעוצבת סיני תפקיד בו כיהן במהלך מלחמת ההתשה.
במקביל, עקב פציעתם של מפקד חטיבה 14 - קלמן מגן וסגנו - אהרון (פדל'ה) פלד, מלאו את מקומם בעת החלמתם - משה (מוסה) פלד ואמנון רשף, בהתאמה.
בין השנים 1970 ל-1972 שימש כקצין אג"ם של מפקדת גייסות השריון.
באוקטובר 1972 התמנה רשף למפקד חטיבה 14, חטיבת שריון סדירה, שעם פרוץ מלחמת יום הכיפורים, הייתה חטיבת השריון היחידה שאיישה את קו תעלת סואץ, התפרסה לכל אורכו (כ-200 קילומטרים) והייתה אחראית על המעוזים בגזרתה.
החטיבה הייתה כוח הבלימה העיקרי של צה"ל כנגד הצבא המצרי שחצה את התעלה במבצע באדר, כנגד כ-80,000 חיילי חי"ר מצריים וכ-800 טנקים.
החטיבה השתתפה בבלימת התקפת השריון המצרי ב-14 באוקטובר.
החטיבה נטלה חלק מרכזי במבצע הצליחה - "מבצע אבירי לב" והבקיעה את המערך המצרי בקרב הקשה ב"חווה הסינית" בלחימת גבורה של לוחמי החטיבה.
ב-19 באוקטובר חצתה החטיבה את תעלת סואץ, כבשה את "מתחם "אורחה" והמשיכה בלחימה עד פאתי העיר אסמאעיליה עד סוף המלחמה.
במהלך המלחמה, לחמו במצטבר 18 גדודים ויחידות (שריון, חי"ר וצנחנים) במסגרת החטיבה, מתוכם 9 גדודים בקרב ההירואי ב"חווה הסינית".
אלוף ישראל טל, סגן הרמטכ"ל במלחמת יום הכיפורים, הגדיר את הקרב של חטיבה 14 ב"חווה הסינית", כ"קרב הטנקים האכזרי ביותר בהיסטוריה".
בקרבות ספגה החטיבה אבדות רבות, 323 מלוחמי החטיבה נהרגו, מהם 94 ביממה הראשונה של המלחמה ו-121 בליל הפריצה (16-15 באוקטובר) בקרב הצליחה במרחב ה"חווה הסינית".
בנוסף, 67 לוחמי חטיבה 14 (מהגדודים 9, 52 ו-184) נפלו שלא במסגרת החטיבה, כך שסה"כ החללים עומד על 390 חללים.
בפברואר 1974 קודם רשף לדרגת תת-אלוף ומונה לסגן מפקד עוצבת הפלדה, ב-1975 מונה למפקד האוגדה תפקיד בו שימש עד 1976. יצא ללימודים בקולג' המלכותי ללימודי ביטחון בלונדון, כיהן כסגן מפקד גייסות השריון ובתחילת 1979 מונה למפקד הגייסות בדרגת אלוף.
בתחילת 1982 הוחלף על ידי משה בר כוכבא ויצא ללימודים אקדמאיים.
בנובמבר-דצמבר 1983 עמד בראש ועדת החקירה שחקרה את אסון צור השני.
את שירותו הצבאי סיים ב-1984.
לאחר שחרורו מצה"ל, עבד רשף כמשנה למנכ"ל חברת אורדן תעשיות, המעורבת בפרויקט טנק המרכבה, בשנים 1984–1986. אחר כך פנה לעסקים פרטיים, בין השאר עסק בגישור סכסוכים עסקיים במסגרת "המרכז לגישור נווה צדק" שהקימה עמירה דותן.
באוקטובר 2007, הוביל עתירה לבג"ץ, שהגישו ותיקי חטיבה 14, נגד שידור סרטו של הבמאי אידו סלע, "החטיבה שנשכבה על הגדר", על קורות החטיבה במלחמת יום הכיפורים ב.
לטענתם בסרט שולבו 'גורמים אמנותיים' ומסרים פוליטיים וחברתיים רבים, המסיטים את הצופה מלחימת הגבורה של החטיבה במלחמה אל עוולות מוסריות, עבירות מין ויומרות לתיקונים שלטוניים.
בג"ץ קבע כי אין עילה משפטית להתערבותו בשידור הסרט, והם משכו את העתירה.
בקיץ 2013 הוציא לאור ספר בשם "לא נחדל!
חטיבה 14 במלחמת יום הכיפורים, סיפורם של קרבות השריון האכזריים ביותר בהיסטוריה".
הספר מהווה סיכום של עבודת מחקר של עשרות שנים, שכללה פענוח רשתות קשר מהמלחמה, תצלומי אוויר, יומני מבצעים, יומני רדיו, ראיונות עם לוחמים ומפקדים וספרות צבאית מצרית.
הספר יצא בגרסה לציבור הרחב של 432 עמודים ובגרסה מורחבת של 640 עמודים.
הספר זכה בפרס מולדובן לספרות צבאית חדשנית לשנת 2013 בקטגוריית מלחמת יום הכיפורים שהעניק מרכז אריאל לביטחון ותקשורת שבאוניברסיטת אריאל בשומרון, כמו גם בפרס יצחק שדה לספרות צבאית לשנת 2014.
בנובמבר 1988 היה בין מארגני עצרת מחאה נגד "ההשתמטות החרדית משירות צבאי הגוברת מדור לדור".
כיהן כיו"ר המועצה לשלום ולביטחון.
באוקטובר 2014 ארגן קבוצה של 106 קצינים בכירים במילואים, בהם ראשי מוסד ושב"כ לשעבר ומפכ"לים, לכתיבת מכתב הקורא לראש הממשלה לחתור להסכם מדיני.
הקים את תנועת 'מפקדים למען ביטחון ישראל' הדוגלת בשימור ביטחונה של ישראל כמדינה בטוחה ודמוקרטית עם רוב יהודי מוצק לדורות, ברוח ערכי מגילת העצמאות.
בתנועה חברים כ-300 בכירים לשעבר בזרועות הביטחון (צה"ל, שב"כ, מוסד ומשטרת ישראל) מדרגת תת-אלוף ומעלה ומקביליהם ביתר הזרועות.
במרץ 2015, ארגן מסיבת עיתונאים בתל אביב, נגד כוונתו של ראש הממשלה נתניהו לנאום בקונגרס האמריקאי נגד התוכנית להסדר עם איראן על תוכנית הגרעין שלה, אותה קידמה ארצות הברית באותה עת.
בין השאר אמר רשף: .
אמנון פישר (נולד ב-11 בספטמבר 1969 בפתח תקווה) הוא שחקן, זמר ומוזיקאי ישראלי.
פישר הוא אחיהם הצעיר של אסתי, עורך הדין גדעון פישר, עורך הדין רונאל פישר והבמאי דוד פישר.
למד בבית הספר התיכון "עמל ב'" בפתח תקווה, והופיע בלהקה הייצוגית של בית הספר.
את שירותו בצה"ל עשה בלהקת חיל האוויר.
ב-1994 סיים את לימודיו בבית הספר למשחק ניסן נתיב.
בהמשך למד אימון אישי בבית הספר ICU.
בשנות האלפיים הוא עוסק, במקביל לפעילותו האמנותית, גם באימון אישי ליוצרים.
כבר בגיל 6 נבחר על ידי הבמאי אילן מושנזון לשחק בסרטו "רובה חוליות" (1975).
בשנות ה-90 השתתף בשני סרטים של אסי דיין, "החיים על פי אגפא" (1992) ו"שמיכה חשמלית ושמה משה" (1994), וכן בסרטים "ארץ חדשה" של אורנה בן דור (1995) ו"לנגד עיניים מערביות" של יוסף פיצ'חדזה (1996), ו"אודות המוניטין" (2000).
בהמשך הופיע בסרטים "טהארה" של דורון ערן (2002) ו"פרילנד" של גור בנטביץ' (2009).
כן השתתף לאורך השנים בסרטי גמר של סטודנטים לקולנוע מסם שפיגל, בית ברל ואוניברסיטת תל אביב.
כבר בשנות השמונים הופיע בשתי תוכניות דרמה בבימויו של חיים גיל, "הדוד אהרון" (1980) ו"מי מרום" (1983).
בין השנים 1989–1991 היה ממנחי מגזין הנוער "תוססס" של הערוץ הראשון, ובשנים 1993–1994 הנחה את השעשועון "תפוס כיוון" בערוץ 2. בשנת 1993 דיבב בסדרות הטלוויזיה "ממלכת עכברי השן" ו"הזיפתונים".
ב-1998 שיחק בסרט הטלוויזיה "הטרמפיסטים" שכתב דודו טופז וביים אשר טללים.
ב-1999 השתתף בדרמה של ארנון צדוק "תסתכל לי בעיניים" בנושא תאונות דרכים.
באותה שנה הופיע בתפקיד אורח בסדרה "החבר'ה הטובים".
ב-2000 השתתף בקלטת הילדים "ג'אמפי" לצידה של דליה ברשישת, שגם הפיקה וכתבה את מילות השירים.
ב-2001 השתתף ב-60 פרקים של הטלנובלה הישראלית "לגעת באושר"(הוחלף על ידי השחקן תומר רוסו).
ב-2002 השתתף בסדרות "שלווה" וב-2004 בסדרה "אשליות" של חיים בוזגלו.
פישר הופיע ב-2004 בתפקיד אורח בסדרה "מעורב ירושלמי".
ב-2009 השתתף בעונה השנייה של הסדרה "מסכים", בתפקיד בועז, במסגרת הסיפור "פרילנד" שבויים על ידי גור בנטביץ'.
בשנת 2016 הופיע בסדרה "עקרון ההחלפה".
ב-2019 הופיע בסדרה "סברי מרנן".
ב-1995 השתתף פישר בהצגה "תתקרבו: תיאטרון פיפ שואו" במסגרת פסטיבל עכו.
ב-1998 הופיע בהצגה "הלב שנעלב" של שירה גפן; ההצגה זכתה במקום הראשון בפסטיבל חיפה להצגות ילדים באותה שנה.
בהמשך הופיע בהצגה "זורבה היווני מאת מנחם גולן (2000), ובתיאטרון הרצליה בהצגות "תנינים" מאת יהושע סובול (2001) ו"אנטיגונה" (2002).
ב-2002 כיכב במופע בשם "פישר תופעה חיה", בשילוב עם מוזיקה חיה, בו הביא את סיפורו האישי והתמודדותו עם משבר נפשי אותו חווה.
גם המופע שלו "האור שבפנים" בתיאטרון תמונע (2012) עסק בנושא זה.
פישר עוסק גם בתיאטרון קהילתי, מנחה סדנאות למשחק מול מצלמה ומדריך קבוצות דרמה לנוער.
לאחר שהשתחרר מלהקת חיל האוויר, החל פישר את הקריירה המוזיקלית שלו בכתיבת פסקול הסרט התיעודי "רשימת אהבה" (2000) בבימויו של אחיו, דוד.
הסרט עסק בבני משפחתם, וזכה בפרס וולג'ין ובפרס אופיר.
ב-2002 היה שותף בכתיבת פסקול סדרת הטלוויזיה "אשליות" של הבמאי חיים בוזגלו, בה גם כיכב.
ב-2005 יצא לאור אלבום הבכורה שלו, "הבן של יוסף ומלי".
באותו הזמן חיבר גם מוזיקה להצגות ילדים בתיאטרון החלום.
ב-2008 השתתף במופע קברט בידורי ומוזיקלי, "המהפכה", שהועלה ברחבי הארץ, לצד ניר פרידמן, גיל קופטש ואורלי פרל.
בסוף 2009 יצא האלבום השני שלו, "פשוט", הכולל 12 שירים שאת רובם הלחין וכתב, בהפקתם המוזיקלית של חיים לרוז ואסף אמדורסקי.
פישר ביים פרק בדרמה "כן או לא" בערוץ הראשון, בהשתתפות אסי דיין ודורית בר-אור.
כן ביים שלושה קליפים מאלבום הבכורה שלו, "הבן של יוסף ומלי" (2005).
אמנון מצוי (שם מדעי: Coptodon zillii) הוא מין של דג ממשפחת האמנוניים שבסדרת הדקראים והוא חלק מקבוצת דגי האמנון הלא-טקסונומית.
דג זה נפוץ במימי אפריקה והמזרח התיכון לרבות ישראל בה הוא מצוי בעיקר בכנרת, וכן בנהר הירדן.
הדג מוכר בשם מושט עדדי .
אורך הדג עד 40 ס"מ והוא בעל ראש גדול, שפתיים מגודלות וסנפיר גבי היוצר מפרש קשתי עד לסנפירי השת המוגבהים.
הזנב קטן בהרבה אך שריר ועוזר לדג לנוע קדימה.
צבעו חום-ירקרק כשהקשקשים מובלטים והסנפירים כחלחלים.
הבטן לבנה ותחתית הראש ורודה-אדומה.
הדג שוכן במקווי מים עומדים, נהרות איטיים ולעיתים נמצא אפילו בלגונות לצד החוף.
בדלתת הנילוס הדג מגיע כמעט עד לחוף, מה שהופך אותו לאחד ממיני האמנוניים הנדירים החיים במים מלוחים או מליחים.
הדג יכול לשרוד גם במים בטמפרטורה של מעל 36 מעלות.
הדג ניזון מאצות ומזואופלנקטון שהוא מסנן עם לסתותיו.
כמו מרבית האמנוניים זהו מין מונוגמי והנקבה בונה קן ומטילה בו ביצים.
אמנון קָפֶּלְיוּק (22 בדצמבר 1930 – 26 ביוני 2009) היה עיתונאי ומזרחן ישראלי, ממייסדי ארגון "בצלם".
נולד בירושלים כבן הבכור מבין שלושה ילדים למנחם קפליוק, מזרחן ועיתונאי בעיתון "דבר", שעסק בתרגום מן הספרות הערבית, וליוכבד לבית ליפמנוביץ, מזכירה בוועד המרכזי של ההסתדרות הרפואית בישראל.
עיסוקיו של מנחם קפליוק עיצבו את עולמו הרוחני של בנו.
ב-1953 החל קפליוק לעבוד בעיתון "דבר".
שנתיים לאחר מכן עבר לעבוד בעיתון "על המשמר", והתמחה בסיקור העולם הערבי.
בזכות דרכונו הצרפתי הצליח קפליוק להגיע למדינות רבות בעולם.
בשנת 1982, במהלך מלחמת לבנון הראשונה, ראיין קפליוק בביירות את יושב ראש אש"ף, יאסר ערפאת, כאשר היה הדבר אסור על ישראלים.
בעיתונו של קפליוק, "על המשמר", סירבו לפרסם את הריאיון, והוא הצטרף ל"ידיעות אחרונות".
בדצמבר 1985 הורשע קפליוק בשתי עבירות של כניסה לירדן ללא היתר.
קפליוק היה העיתונאי הישראלי הראשון במוסקבה, שם סיקר את נפילת מסך הברזל.
הוא שימש כשליח "ידיעות אחרונות" לברית המועצות משנת 1988 ועד שנת 1993.
את הדוקטורט במזרחנות סיים קפליוק בסורבון שבפריז.
קפליוק נמנה עם מייסדי ארגון "בצלם" והיה פעיל במשך שנים בהנהלת הארגון.
בנוסף שימש קפליוק במהלך השנים ככתב בעיתונים הצרפתיים "לה מונד" ו"לה מונד דיפלומטיק".
ספריו של קפליוק עוסקים בפוליטיקה הישראלית ובסכסוך הישראלי־ערבי.
קפליוק היה מזוהה בדעותיו השמאלניות ובקשריו עם ראשי אש"ף, ובהם ערפאת.
הוא היה העיתונאי הישראלי הראשון שביקר בארצות ערביות שישראלים לא ביקרו בהן לפניו.
קפליוק נפטר בגיל 78 מסיבוך שלאחר ניתוח.
הוא הותיר אחריו את אלמנתו, פרופ' אולגה קפליוק, מומחית בעלת שם עולמי לשפות שמיות, שתי בנות וארבעה נכדים.
ב־28 ביוני 2009 נטמן קפליוק בהר המנוחות שבירושלים.
אחיו, עודד קפליוק, הוא סופר, מפיק ובמאי של סרטי תעודה ותדמית.
לא מחדל: המדיניות שהוליכה למלחמה, הוצאת עמיקם, 1975 - עוסק במלחמת יום הכיפורים.
מהדורה באנגלית ראתה אור בשנת 2022.
עוסק בטבח סברה ושתילה; הספר יצא לאור בשנת 1982, ותורגם לתשע שפות.
רבין: רצח פוליטי בעזרת השם, בהוצאת ספרית פועלים.
ראה אור בצרפתית בשנת 1996.
ערפאת שאי אפשר לגבור עליו - ביוגרפיה שיצאה לאור בשנת 2004 בצרפת בהוצאת פייאר בפריז, עם הקדמה מאת נלסון מנדלה.
אמנון נצר (נובמבר 1934 – 15 בפברואר 2008) היה היסטוריון, חוקר, ועיתונאי יהודי-איראני-ישראלי.
הקדיש את רוב חייו לחשיפה, ניתוח, ותיעוד של הספרות, התרבות, וההיסטוריה של יהדות איראן.
הקים את השירות הפרסי של קול ישראל בשנת 1958, והיה פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים עד מותו בשנת 2008. מגדולי החוקרים של יהדות פרס ותרבותה.
אמנון נצר נולד בעיר רשת שבצפון-מערב איראן, על חופי הים הכספי.
ילדותו עברה בתנאי מצוקה כלכלית עקב שרפה שכילתה את חנותו של אביו, אך למרות זאת השלים בהצלחה מרובה את לימודיו בבית הספר היהודי "כורש" בעיר מולדתו.
בעודו באיראן פרסם מספר מאמרים מעל במת העיתון היהודי "ניסן" שיצא לאור בטהראן.
בשנת 1950, בגיל 16, עלה לישראל לבדו וכשנה לאחר הגעתו התנדב לצה"ל ושירת שירות מלא בחיל האוויר.
עם שחרור מהצבא החל ללמוד לימודי מזרח תיכון באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנותיו כסטודנט היה פעיל מאוד בקרב קהילת יוצאי איראן ופרסם מאמרים רבים מעל עיתוני הקהילה.
בשנים 1955–1958 היה מהמפיקים של תוכנית הרדיו בפרסית בקול ישראל ובשנת 1958 היה מהמייסדים של קול ישראל בפרסית.
נצר המשיך את הקריירה האקדמית שלו בלימודים איראניים באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק שם השלים תואר שני בהצטיינות ודוקטורט.
הדיסרטציה שחיבר עוסקת ב"דניאל-נאמה" יצירה אפית על ספר דניאל בפרסית יהודית מאת המשורר היהודי-פרסי-בוכארי בן המאה ה-17 כ'אג'ה בוכ'אראי.
לאחר מכן שימש במשך שנה כמרצה באוניברסיטת אילינוי, ובשנת 1970 חזר לירושלים וביחד עם פרופ' שאול שקד היה ממייסדי התוכנית ללימודים איראניים באוניברסיטה העברית.
כפרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית היה מופקד שנים ארוכות על החוג לימודי איראן, הודו וארמניה.
בשנת 2000 שימש כפרופסור אורח באוניברסיטת קליפורניה, ובשנת 2005 בישיבה יוניברסיטי.
הוא פרש לגמלאות מהאוניברסיטה העברית בשנת 2002 אך המשיך ללמד בה בתור פרופסור אמריטוס עד שנה לפני פטירתו, אז לקה במחלת הסרטן.
לאורך חייו שימש כאחד מעורכי כתב העת פעמים של מכון בן צבי, עורך מייעץ של אנציקלופדיה איראניקה (לה גם כתב מספר רב של ערכים), העורך הראשי של סדרת ספרים על יהודי פרס בשם Pādyāvand, ביחד עם שאול שקד העורך הראשי של סדרת ספרים בשם 'Irano-Judaica (כרכים 2–6), ועוד.
הוא נפטר בבית חולים בקליפורניה בשנת 2008 בהמתנה לניתוח לטיפול במחלת הסרטן.
לבקשתו, הוא הובא למנוחות בישראל ונקבר בראשון לציון.
פרופ' אמנון נצר היה מגדולי החוקרים של יהדות פרס, ומלבד מאמריו וספריו הרבים ערך מפעלי שימור ואיסוף מידע חשובים של כתבי יד, עדויות בעל-פה ומקורות היסטוריים ראשוניים אחרים.
את ראשית עבודת האיסוף והשימור עשה באיראן עצמה בתקופה שקדמה להמהפכה האסלאמית.
הוא הרחיק עד לכפרים ועיירות קטנות באיראן בחיפוש אחר כתבי יד נדירים והצליח להציל מנשיה למעלה מארבעים חיבורים כאלה, אותם הביא לספריית מכון בן צבי.
בשנת 1985 הוציא לאור קטלוג מפורט בשם "אוצר כתבי היד של יהודי פרס במכון בן צבי" שמהווה כלי מחקר ראשון במעלה בתחום.
כמו כן הוא ערך ראיונות תיעוד רבים מספור עם יהודים ולא-יהודים פרסים באיראן ומחוצה לה, כדי לתעד דיאלקטים מקומיים, שירה ליטורגית, רשמים היסטוריים ועוד.
הוא סקר ספריות רבות ברחבי עולם בחיפוש אחר מקורות ראשוניים כגון כתבי דיפלומטים ומטיילי ארצות על יהודי פרס ואיתר מקורות רבים שקודם לכן לא היו ידועים לחוקרים.
ספרו הראשון, אנתולוגיה של שירה מאת משוררים יהודים-פרסים קדומים (منتخب اشعار فارسی از آثار یهودیان ایران), יצא לאור בפרסית בטהראן בשנת 1973, כלל שירים רבים שראו דפוס בפעם הראשונה, ונותר עד היום הפרסום היחידי מסוגו בפרסית באיראן.
בשנת 2000 הספר תורגם מפרסית לערבית על ידי אוניברסיטת אל-אזהר של קהיר.
נצר המשיך לפרסם מחקרים על יצירתם של המשוררים הגדולים של יהודי פרס במהלך חייו, בהם שאהין, עמראני, אלישע בן שמואל ואחרים.
מלבד זאת הוא גם עסק בשפה ובספרות הפרסית הכללית וחיבר מספר ספרים ללימוד פרסית סטנדרטית מודרנית לדוברי עברית.
אמנון קראוס (נולד ב-10 באוגוסט 1951) הוא שחיין עבר, אלוף ישראל ושיאן ישראל בשחייה שהשתתף באולימפיאדת מקסיקו, במדי נבחרת ישראל.
בעל 6 מדליות מהמכביה מהן 3 כסף ו-3 ארד.
אביו, אליעזר, היה שחקן ומאמן טניס.
הוא התאמן בקבוצת השחייה של ברית מכבים עתיד בהדרכתו של נחום בוך.
כשנה לפני המשחקים האולימפיים נסע קראוס לארצות הברית על מנת להתאמן בתנאים טובים בהרבה מאלו שהיו קיימים אז בארץ.
הוא למד לימודי בתיכון דירפילד אקדמי מסצ'וסט.
בשירותו הצבאי הגיע לדרגת סרן.
למד לימודים אקדמאיים במכון וינגייט.
בנוסף, הוא קבע שלושה שיאים ישראלים חדשים לנוער, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:01.4 דקות, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:05.5 דקות ובמשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:26.7 דקות.
בתחרות שחייה בין נבחרת ישראל לנבחרת שווייץ שנערכה בקיבוץ כפר בלום בתחילת אוגוסט אותה שנה זכה קראוס בשתי מדליות ארד במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש לנוער של 2:07.9 דקות, שיפור לשיאו שלו שעמד על 2:08.6 דקות ובמשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:05.1 דקות.
באליפות הפועל ה-25 שנערכה בבריכת "בת גלים" בחיפה, בתחילת ספטמבר אותה שנה שחה קראוס מחוץ לתחרות וקבע את המינימום האולימפי במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא ישראלי לנוער חדש של 2:04.6 דקות בהקדימו את גרטל.
בנוסף, הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש נוסף לנוער של 1:03.4 דקות, אחרי השיאן הישראלי אברהם מלמד (1:00.9 דקות) ובמדליית ארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:25.9 דקות.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) בגיל 16 סיים קראוס במקום ה-46 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 57.2 שניות ובמקום ה-41 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:09.3 דקות.
בתחרויות השחייה של המכביה השמינית שנערכו בבריכת השחייה "גלי גיל" לעיני אלפי צופים, בסוף יולי 1969 זכה קראוס ב-5 מדליות מהן 3 כסף ו-2 ארד.
מדליות כסף, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 3:49.6 דקות, במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 8:34.8 דקות ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בשיא ישראלי חדש נוסף של 4:17.3 דקות.
מדליות ארד, מדליות ארד, במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 56.4 שניות, שיפור לשיאו גרטל (56.7 שניות) שנקבע בבנגקוק שלוש שנים קודם לכן ובמשחה ל-200 מטר חופשי תוצאה של 2:06.0 דקות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום החמישי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:27.5 דקות.
בתחרויות השחייה של המכביה התשיעית שנערכו בבריכת "גלי גיל" ברמת גן ביולי 1973 זכה קראוס במדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם עוזי לס
יואל סמואל ודן ברנר בתוצאה של 3:49.3 דקות.
קראוס אימן בקבוצת השחייה של הפועל הוד השרון בית ברל (ה.ה.ב.ב).
בין השחייניות הבולטות שאימן נימנת אלופת ישראל מיכל אמין.
שפירא שימש פעמיים כמזכ"ל בני עקיבא וכן שימש כיו"ר מעלה - המרכז לציונות דתית ופרופסור חבר במחלקה למורשת ישראל באוניברסיטת אריאל.
שפירא נולד בשנת 1935 וגדל בתל אביב בה היה חבר בבני עקיבא מילדותו.
למד בביל"ו, בתיכון צייטלין ובישיבת הדרום, ושירת בנח"ל בגרעין "גאולים" של בני עקיבא.
הקומונר שלו היה הרב חיים דרוקמן.
בשנת 1953 הצטרף לקיבוץ טירת צבי, בה היה מורה בבית הספר האזורי בשדה אליהו.
בתחילת שנות ה-70 היה שליח בשיקגו.
הוא סיים לימודי תואר ראשון ושני בתלמוד ותנ"ך באוניברסיטת בר-אילן.
שפירא השלים שני תוארי דוקטור: בספרות עברית מהסמינר היהודי בניו-יורק, ובמקרא מאוניברסיטת תל אביב.
שפירא היה מזכ"ל תנועת בני עקיבא בשנים 1978–1981 ושוב במחצית השנייה של שנות ה-80, ולאחר מכן שימש חבר בהנהלה הארצית של התנועה.
שפירא היה מרצה לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן ובאוניברסיטת אריאל.
היה חבר מליאת מועצת יש"ע.
שימש כחבר בחבר הנאמנים של תנועת "נאמני תורה ועבודה" מיום הקמתה.
שפירא, שהיה חבר בקיבוץ הדתי טירת צבי, היה אב לשישה.
התאלמן בשנת 2020 מרעייתו הדסה.
שפירא היה מתומכי ההתנחלות ביהודה ושומרון לאחר מלחמת ששת הימים.
שפירא היה נחשב לסמן ליברלי בציונות הדתית.
הוא התנגד להשפעות חרדיות ולתהליכי "התחרדלות" שזיהה לטענתו בבני עקיבא, כמו פעולות בהן מתקיימת הפרדה בין בנים ובנות ואיסור על שמיעת שירת נשים.
הוא נאבק למען שירות צבאי שוויוני, נגד הפטור הגורף לבחורי ישיבות ובעד חובה על בנות דתיות לשרת בצבא או בשירות לאומי.
בתחילת 1987 הוא הציע, בעת שהיה מזכ"ל בני עקיבא, אך שלא במסגרת תפקידו אלא כאדם פרטי, אמנה חברתית חדשה בין דתיים לחילוניים, שעוררה דיון ער בקרב הציונות הדתית.
הוא יצא כנגד כותבי הספר תורת המלך ונגד כנס הרבנים שהתקיים בעקבותיו.
ביקר את החרדים על כך שאינם תורמים איברים, עובדים ומתגייסים לצבא ופעל למען קידום מעמד האישה ביהדות.
דמוקרטיה ראשונית במקרא – יסודות קדומים של ערכים דמוקרטיים, תל אביב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2009
אנרכיזם יהודי דתי, הוצאת אוניברסיטת אריאל בשומרון, 2015
מה חידשה היהדות בעולם התנ"ך – 80 מהפכות, הוצאת טפר, 2023
אמנון סלומון (3 באפריל 1940 - 23 באוקטובר 2011) היה צלם קולנוע ישראלי, זוכה פרס אופיר לצילום.
סלומון נולד בשנת 1940 בתל אביב במשפחה בת שלושה בנים.
אביו היה יליד הונגריה ואמו ילידת רוסיה.
אביו עבד כמוביל עוגות בקונדיטוריה של אחיו.
התגורר סמוך לקולנוע עדן, שם גילה את משיכתו לקולנוע, בעיקר לסרטים מוזיקליים.
החל את הקריירה כעוזר צלם של דוד גורפינקל, תפקיד בו החזיק כארבע שנים, במהלכן גם עזר בצילום הסרט "חור בלבנה" של אורי זוהר.
במלחמת ששת הימים שירת יחד עם הבמאי ז'אק קתמור.
לאחר המלחמה החלו בצילום הסרט "מקרה אישה" (1969).
נמנה עם חברי קבוצת האמנים האוונגרדית "העין השלישית".
בשנת 2003 העניקה לו האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה פרס על הישגים מקצועיים.
בשנת 2010, לכבוד יום הולדתו השבעים, נערכה מחווה לכבודו בסינמטק תל אביב.
באותה שנה זכה בפרס אופיר על צילום לסרט "התגנבות יחידים" בבימויו של דובר קוסאשווילי.
נפטר מסרטן ונטמן בבית העלמין קריית שאול.
הותיר בן זוג, אילן שוקרון.
אמנון רובינשטיין (נולד ב-1948) הוא במאי קולנוע ותסריטאי ישראלי.
רובינשטיין, יליד ירושלים, החל את הקריירה שלו בבימוי סרטים תיעודיים עבור הטלוויזיה הישראלית במחצית השנייה של שנות ה-70 של המאה ה-20. הוא ביים אותם במסגרת חברת "קסטל תקשורת" של המפיק מיכה שגריר.
ב-1983 ביים את דרמת הטלוויזיה "קוראים לי דנה ואני אלכוהוליסטית" שכתבה דניאלה כרמי, בכיכובה של לאורה ריבלין.
ב-1986 ביים את הסרט "נאדיה" שכתב איתן גרין על פי ספרה בעל אותו השם של גלילה רון פדר עמית.
ב-1988 ביים את סרט הריגול "הינשוף" שכתב טוביה מנדלסון והפיק מיכאל שרפשטיין.
בסרט כיכבו אסי דיין ולאורה ריבלין.
ב-1989 ביים את סרט הטלוויזיה "רותי נעים" בו כיכבו גילי בן אוזיליו ומאיר בנאי.
ב-1990 ביים את הסרט התיעודי "בית לבן - קזבלנקה" ששודר בערוץ הראשון ומספר אודות חייו של אבי טולדנו.
ב-1991 ביים את דרמת הטלוויזיה "מקומון", על פי ספרה של שולמית לפיד, בכיכובה של גילי בן אוזיליו.
ב-1993 ביים את הסרט "הירושה" שכתב צביקה קרצנר, בכיכובם של אבי טולדנו ויעל אבקסיס.
בשנת 1994 כתב וביים את הסרט בכיכובו של גדליה בסר "אחרי החגים" על פי ספרו של יהושע קנז.
בשנים 1996–1998 ביים את הטלנובלה "קפה פריז" ששודרה ב-HOT3 למשך 3 עונות, בהן כיכבו אסתי זקהיים ונטע מורן.
בשנת 1992 זכה בפרס משרד החינוך והתרבות בתחום אמנות הקולנוע.
אמנון סופרין (נולד ב-19 בדצמבר 1954) הוא מנהל מערך המודיעין העסקי של התעשייה האווירית, תת-אלוף במילואים בצה"ל אשר שירת כקצין חיל מודיעין השדה הראשון.
לאחר שחרורו מצה"ל היה בכיר ב"מוסד".
אמנון סופרין התגייס ב-1973 ושובץ בחטיבת גולני.
בעת שהיה חניך בקורס מ"כים חי"ר פרצה מלחמת יום הכיפורים.
סופרין לחם בשורות גדוד 17 בניסיון הכושל של החטיבה לכיבוש החרמון ובמבצע קינוח.
אחרי שנפצע במבצע קינוח, עבר למערך המודיעין ושירת כקצין המודיעין של גדוד 13 בחטיבת גולני.
לאחר מכן שירת ביחידת שטח ופיענוח באמ"ן, קצין המודיעין של חטיבה 769 ועוזר קמ"ן של אוגדה 366 (אוגדת מילואים בפיקוד הצפון).
בתפקידיו הבאים שירת בחטיבת המחקר בזירת הצפון.
בשנים 1990–1992 פיקד על מרכז הסיור הקרבי בבסיס צאלים.
לאחר לימודים במכללה לביטחון לאומי, מונה ב-1993 לקצין המודיעין של פיקוד המרכז, תקופת החתימה על הסכם אוסלו א', פיגועי חמאס, טבח מערת המכפלה ורצח יצחק רבין.
בשנים 1996 עד 1999 היה ראש מחלקת האיסוף באגף המודיעין.
בשנת 2000 מונה לקצין מודיעין השדה ראשי, חיל שזה עתה הוקם, ועמד בראשו עד יולי 2003.
לאחר שחרורו מצה"ל מונה באוגוסט 2003 לראש אגף המודיעין במוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים, תפקיד בו שירת במהלך מלחמת לבנון השנייה ובאיסוף המודיעין שהביא למידע על הכור הגרעיני בסוריה ותקיפתו.
עבד כיועץ בחברת התעופה כנפיים.
עמד בראש החטיבה לתחום ביטחון הפנים (Homeland Security) בחברת אלתא של התעשייה האווירית.
לאחר מכן קודם להיות מנהל מערך המודיעין העסקי במטה התעשייה האווירית.
משמש מרצה מן החוץ באוניברסיטת רייכמן.
בעל תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת תל אביב, 1990, ותואר שני בלימודי ביטחון ומדע המדינה מאוניברסיטת חיפה, 1993. בעל תואר דוקטור מהמחלקה למדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים, 2020. נושא הדוקטורט שלו היה "הדינמיקה של קבלת החלטות על התערבות צבאית: מודל קבלת ההחלטות הדו-קבוצתי".
אמנון מָרינוב (23 בדצמבר 1930 – 7 בדצמבר 2011) היה פיזיקאי ישראלי, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים.
אמנון מרינוב נולד בירושלים, ולמד בבית חינוך לילדי עובדים בעיר.
הצטרף להכשרת עין גב של הפלמ"ח ולחם במלחמת העצמאות בשורות חטיבת הראל.
בשנת 1949 היה בין מייסדי קיבוץ צרעה, ומ-1958 התגורר בירושלים.
למד פיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, קיבל בה את תואר הדוקטור והצטרף לסגל מכון רקח לפיזיקה של האוניברסיטה, בו הגיע לדרגת פרופסור (ולאחר פרישתו לגמלאות: פרופסור אמריטוס).
הוא יצא לתקופת פוסט-דוקטורט במעבדות הלאומיות ארגון באילינוי שבארצות הברית (1963–1965) והיה חוקר אורח במעבדת רתרפורד לאנרגיות גבוהות בבריטניה (1969–1971), במרכז הלמהולץ למחקר יונים כבדים (GSI) בדרמשטט, גרמניה (1978–1979) ובמרכז למחקר גרעיני ביוליך, גרמניה (1981–1984, 1988–1989).
יסודות על-כבדים הנוצרים על ידי פרוטונים באנרגיה גבוהה
מבנים איזומריים מעוותים ארוכי חיים
בשנת 1971 טען במאמר בכתב העת Nature לגילוי יסוד כימי חדש שמספרו האטומי 112 על ידי קבוצת המחקר שבראשה עמד, אך הקרדיט על גילוי היסוד (קופרניקיום) ניתן לבסוף למוסד GSI בגרמניה על תגליתם משנת 1996.
בשנת 2008 טען לעדויות ראשונות לגילוי יסוד על-כבד חדש, שמספרו 122, ואשר קיבל את השם הזמני אונביביום.
אחד מתלמידיו אמר כי "עבודתו ומחקריו הציבו את ישראל במרכז המפה העולמית של חקר היסודות העל-כבדים (שמספרם האטומי מעל 110)".
אמנון מרינוב נפטר ב-7 בדצמבר 2011, בגיל 80, ונקבר בבית הקברות בקיבוץ מעלה החמישה.
למחקר היסודות העל-כבדים ישנה חשיבות מיוחדת.
הוא מספק תובנות להבנה טובה יותר של מבנה החומר ושל האבולוציה של היקום.
הוא יכול גם להוביל ליישומים חדשים עבור יסודות אלה, בין שהתגלו בטבע או יוצרו באופן מלאכותי.
בעוד שמחקרים תאורטיים ניבאו את קיומו של "אי של יציבות" של היסודות העל-כבדים כבר בשנות ה-60 של המאה ה-20, מחקריו של מרינוב ופרסומיו בדבר גילוי היסוד ה-112 האיצו באופן משמעותי את המחקר הנסיוני של היסודות העל-כבדים.
יתר על כן, מרינוב היה חלוץ בשיטות ניסיוניות המבוססות על ריאקציות משניות.
בעבודתו הוא גם פיתח פרשנויות חדשות הנוגעות למצבים איזומריים, שתמכו בהשערה בדבר קיומם של יסודות על-כבדים ארוכי-חיים בטבע.
מרינוב הקדיש חלק ניכר מהקריירה שלו לחיפוש אחר יסודות על-כבדים.
הכוונה ליסודות בעלי מספר אטומי גדול מ-92, הנחשבים לבלתי יציבים.
כבר בשנות ה-60 של המאה ה-20 חזו חישובים תאורטיים את הקיום האפשרי של "אי של יציבות" של יסודות על-כבדים.
חלק מחישובים אלה חזו חיים ארוכים מאוד לאיזוטופים על-כבדים של יסודות מסוימים – עד כדי מחצית חיים של מיליון שנים.
תחזיות אלו ריגשו את קהילת הפיזיקה הגרעינית, והמריצו את החיפוש אחר יסודות על-כבדים.
המדענים השתמשו בשלוש שיטות עיקריות:
חיפוש יסודות על-כבדים הקיימים בטבע.
יצירת יסודות על-כבדים על ידי ספיגת נייטרונים – ריאקציות איטיות של לכידת נייטרונים (וביניהם קרינת בטא).
מרינוב היה חלוץ בפיתוח גישה חלופית למחקר היסודות העל-כבדים, המבוססת על ריאקציות משניות.
בהמשך הוא פיתח פרשנות מקורית לתופעות של מצבים איזומריים, פרשנות שחזתה זמן מחצית חיים ארוך יחסית לגרעינים גדולים, ואף חיזקה את האפשרות לגילויים של יסודות על-כבדים בטבע.
התביעה לראשוניות הגילוי של יסוד מספר 112
בשנת 1971, כאשר מרינוב היה עמית מחקר במעבדות רתרפורד לאנרגיה גבוהה, במחוז אוקספורדשייר באנגליה, חקרו הוא וחבריו מטרות טונגסטן אשר שימשו כמעצור לאלומת הפרוטונים (24 GeV) במאיץ החלקיקים ב-CERN.
השערתו של מרינוב הייתה שקרן הפרוטונים שפגעה במטרת הטונגסטן גרמה להדף של שברי גרעיני טונגסטן בעלי אנרגיה גבוהה מאוד, וכתוצאה מריאקציה משנית פגעו אלה בגרעיני טונגסטן שכנים והתמזגו לתוכם, דבר שגרם ליצירתם של יסודות על-כבדים.
מרינוב ועמיתיו גילו את מה שעל פי טענתם היווה הוכחה לקיומו של יסוד על-כבד ארוך-חיים בעל מספר אטומי 112, הומולוגי למרקורי ובעל זמן מחצית חיים של 47 ימים.
בשנת 1984, כשהם מבססים את טיעוניהם על מדידות של מפריד מסות, הגיעו מרינוב ועמיתיו למסקנה כי הגרעינים שנוצרו ב-1971 הם יסודות על-כבדים מעוטי נייטרונים עם Z=112 וכ-160 נייטרונים.
יציבותם של גרעיני היסודות העל-כבדים הללו, וכן תכונות הקרינה הבלתי צפויות שלהם, היו קשורים לדעתו של מרינוב למצבים איזומריים.
הצוות השתמש בטכניקות של הפרדה כימית על מנת לבודד את הגרעינים.
מרינוב ועמיתיו טענו כי זיהו בסך הכל מאות גרעינים של היסוד העל-כבד החדש בעל מספר אטומי 112.
סוגיות אחדות צצו בדבר הפערים בין המאפיינים שנחזו באופן תאורטי עבור היסודות העל-כבדים הללו לעומת אלה שהתגלו באופן ניסיוני.
אחת הבעיות הייתה שהחתך שחושב באופן תאורטי עבור היסודות הללו היה בכמה סדרי גודל גדול יותר מהחתכים האופייניים שנמדדו בניסויים.
מרינוב ועמיתיו סיפקו הסבר לפער זה על ידי מחקר הספקטרה של האקטינידים אשר הופרדו ממטרת הטונגסטן.
ממצאיו המפתיעים של מרינוב לא זכו להכרה על ידי הקהילה המדעית, אף על פי שלא אותרו במחקריו שגיאות ניסיוניות ואף לא בוצעה אי פעם חזרה על הניסויים שלו באופן זהה מבחינת התהליך ופרטיו.
למרות המאמרים הרבים שפורסמו על ידי מרינוב ועמיתיו בנוגע לממצאיהם, הגילוי של יסוד 112 על ידם לא אושר על ידי הקהילה המדעית.
בשנת 1996 דיווח מרכז הלמהולץ למחקר יונים כבדים (GSI) ליד דרמשטאדט, גרמניה, על עדויות לגילויו של גרעין יחיד בעל מספר אטומי 112 וזמן מחצית חיים של פחות מאלפית שנייה.
בשנת 2009 הוכר צוות ה-GSI רשמית כמגלה יסוד חדש זה, והיסוד קיבל את השם קופרניקיום, על שם האסטרונום ניקולאוס קופרניקוס.
מרינוב ועמיתיו הגישו ערעור על מתן זכות הראשונים ל-GSI לגילוי היסוד ה-112.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 החל מרינוב לחפש את קיומם של יסודות על-כבדים בטבע, חיפוש שנמשך גם אל תוך המאה ה-21. מרינוב ועמיתיו פיתחו פרשנות עקבית לכמה תופעות בלתי מוסברות בעבר הקשורות לגילויים של מצבים איזומריים מעוותים ארוכי חיים ובעלי ספין גבוה.
מרינוב צפה שייתכן שלגרעינים על-כבדים מסוג זה יהיו אורכי חיים ארוכים יחסית כשהם מצויים במצבים איזומריים, דבר היכול להסביר את הימצאותם בטבע.
בישמם את הפרשנות שלהם, מרינוב וחבריו גילו במחקר של Au טהור עדויות לקיומם של איזוטופים ארוכי חיים בעלי מספרי מסה אטומית 261 ו-265, ואחוז של פחות מאלפית ppm ביחס לAu.
המסות שנמדדו תאמו את התחזיות למסות של 261Rg ו- 265Rg שהתגלו בעבר (Z=111).
בשנת 2009, לאחר שחקרו Th טבעי, מרינוב וחבריו דיווחו על עדויות לקיומו האפשרי של גרעין כבד במיוחד ארוך חיים בעל מסה אטומית מספר A=292
זמן מחצית החיים המוסק של יותר של מ-108 שנים ליסוד שהתגלה היה קשור ליציבות היחסית של המצבים האיזומריים שבהם הוא נמצא.
מרינוב התגורר ברמת דניה בירושלים עם אשתו רחל, ונולדו להם ארבעה ילדים.
אביו, חיים מרינוב (1904–2001), היה סגן ראש עיריית ירושלים בשנים 1964–1973. חמיו, יעקב מימון (1902–1977), היה הממציא של שיטת הקצרנות העברית, וחתן פרס ישראל לשנת 1976 על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה בקליטת עלייה ובלימוד עברית בהתנדבות לעולים חדשים בכל רחבי הארץ.
אמנון שעשוע (נולד ב-26 במאי 1960) הוא מיליארדר ישראלי, נשיא ומנכ"ל חברת מובילאיי, אותה הוא ייסד (במשותף עם זיו אבירם), מייסד-שותף בחברות אורקם טכנולוגיות, הבנק הדיגיטלי הישראלי ONE ZERO, AI21 LABS, מנטי רובוטיקס ו-AAI ופרופסור למדעי המחשב באוניברסיטה העברית בירושלים.
חתן פרס ישראל בתחום מפעל חיים - תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה לשנת ה'תשפ"ג (2023).
בשנת 2025 העריך מגזין פורבס את שוויו הנקי בכ-1.8 מיליארד דולר.
שעשוע נולד בגבעתיים, ולאחר סיום לימודיו במגמת מחשבים באורט טכניקום התגייס לצה"ל ושירת כקצין שריון.
בשנת 1985 קיבל תואר ראשון במתמטיקה ומדעי המחשב מאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1989 קיבל תואר שני במתמטיקה ומדעי המחשב ממכון ויצמן למדע, בהנחייתו של פרופ' שמעון אולמן.
בשנת 1993 קיבל תואר דוקטור מ-MIT, על מחקר שעשה במסגרת המעבדה לאינטליגנציה מלאכותית.
את הפוסט דוקטורט עשה ב-MIT, במרכז ללמידה ביולוגית וחישובית, תחת הנחייתו של פרופ' טומאסו פוג'יו.
בשנים 1995–1996 היה מרצה בכיר במחלקה למדעי המחשב של הטכניון בחיפה.
בשנת 1996 עבר לבית הספר למדעי המחשב ולהנדסה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1999 מונה לפרופסור חבר ובשנת 2003 לפרופסור מן המניין.
בשנים 2002–2005 עמד בראש בית הספר למדעי המחשב ולהנדסה של האוניברסיטה העברית.
בשנת 2007 מונה שעשוע לשמש כמחזיק הקתדרה על שם זקס במדעי המחשב באוניברסיטה העברית בירושלים.
לאורך השנים פרסם שעשוע מעל ל-100 מאמרים שונים בתחומים של ראייה ממוחשבת ולמידה חישובית.
עבודותיו של שעשוע כוללות עיבוד חזותי מוקדם לשיוך קבוצות על פי בולטות (Saliency), זיהויי ועיבוד תמונה, סינתזה חזותית לאנימציה וגרפיקה, תאוריית ראייה ממוחשבת של מגוון צורות גאומטריות (מוכרות ושאינן מוכרות) מזוויות שונות, מערכות מולטי ליניאריות באלגברה אשר מתמקדות בראייה ולמידה, אופטימיזציה של הראייה הממוחשבת על פי מודל MRF ומודלים גרפיים.
בנוסף, מאז שנת 2014 מתמקד שעשוע רבות בבינה מלאכותית וברשתות נוירונים עמוקות (DNN).
חבר בחבר הנאמנים של עזריאלי - מכללה אקדמית להנדסה ירושלים.
בשנת 1995 הקים את חברת קוגניטנס (CogniTens), שעסקה בהדמיה תלת-ממדית לבקרת איכות בפסי ייצור, באמצעות חיישנים אופטיים ומצלמות.
בשנת 2007 נמכרה החברה לחברת הקסגון השוודית.
בשנת 1999 הקים את חברת "מובילאיי" העוסקת בפיתוח, ייצור ושיווק מערכות סיוע מתקדמות לנהג (ADAS ), המבוססות על טכנולוגיות לעיבוד תמונה, והוא משמש נשיא ומנכ"ל שלה.
באוגוסט 2014 הונפקה מובילאיי בבורסת ניו יורק בשווי של 5.8 מיליארד דולר והיא נחשבת להנפקה הישראלית הגדולה ביותר בכל הזמנים.
בשנת 2017 נמכרה מובילאיי לחברת אינטל בסכום של 15.3 מיליארד דולר, בעסקה הגדולה ביותר בתולדות המשק הישראלי.
באוקטובר 2022 מובילאיי הונפקה בפעם השנייה בבורסת הנאסדק ושוב נרשמה כהנפקה הישראלית הגדולה ביותר בכל הזמנים.
בשנת 2010 ייסד את חברת "אורקם טכנולוגיות", המפתחת משקפיים לסיוע ללקויי ראייה, באמצעות טכנולוגיה של עיבוד תמונה והקראה ממוחשבת.
בשנת 2015 דורג על ידי המגזין "פורבס ישראל" בין 100 עשירי ישראל עם הון מוערך של 4.3 מיליארד ש"ח.
בשנת 2019 הצטרף למיזם של מריוס נכט להקמת הבנק הדיגיטלי הראשון.
בספטמבר 2019 אישר בנק ישראל את הקמת הבנק אשר יחל לפעול באוגוסט 2022. לאחר פרישת נכט מהמיזם הפך שעשוע לבעל השליטה העיקרי.
שעשוע הוא יו"ר ומייסד משותף (יחד עם פרופ' יואב שוהם ואורי גושן) של חברת ההזנק AI21 Labs, העוסקת ביישומי בינה מלאכותית.
בשנת 2022 ייסד את חברת מנטי רובוטיקס, יחד עם פרופ' שי שלו שוורץ ופרופ' ליאור וולף, העוסקת בפיתוח רובוטים דמויי אדם חכמים (הומנואידים).
בינואר 2026 נמכרה החברה לחבררת מובילאיי תמורת 900 מיליון דולר.
בשנת 2024 ייסד את חברת AAI Technologies, יחד עם פרופ' שי שלו שוורץ, ד"ר יואב לוין, ד"ר אור שריר, ד"ר נעם וייס וד"ר גל בנימיני, העוסקת בפיתוח מערכות בינה מלאכותית המבוססות על מומחיות אנושית (Expert AI).
נוסף לעיסוקיו השונים, שעשוע פועל למען שילובם של גברים ונשים מהמגזר החרדי בשוק העבודה, הוא חבר המועצה המייעצת של חברת "קמא-טק" ואף השקיע במיזם של החברה להקמת חלל העבודה המשותף הראשון בבני ברק.
בשנת 2020 ייסדו הוא ואשתו חברה לתועלת הציבור בשם "הבית לסולידריות חברתית", מטעם קרן משפחת שעשוע במסגרתה הושק מיזם לסיוע לעסקים מתחילים בתקופת התפרצות מגפת הקורונה.
באוקטובר 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, פרסם מאמר שבו מתח ביקורת על ממשלת ישראל, וקרא להחלפתה המידית בהצבעת אי-אמון קונסטרוקטיבי.
שעשוע נשוי ליזמית החברתית ענת רמתי-שעשוע, יו"ר ארגון אור שלום.
הוא חובב רכיבת אופנים בשטח.
במהלך חודש דצמבר 2021 שעשוע נפצע בתאונת מסוק קלה סמוך לקיבוץ יקום בשרון.
בשנת 2001 קיבל את פרס Marr.
בשנת 2006 קיבל את פרס לנדאו למדעים ולמחקר.
בשנת 2017 נבחר להדליק משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות.
בשנת 2019 נבחר שעשוע למדען השנה על ידי קהילת מדע הראייה והטכנולוגיה (Society for Imaging Science and Technology).
בשנת 2020 זכה בפרס דן דוד.
בשנת 2022 נבחר לקבל את פרס החדשנות בתחום התחבורה של The Automotive Hall of Fame.
בשנת 2023 נבחר לקבל את פרס המובילות בתחום החדשנות בעולם הרכב של מגזין MotorTrend, על פועלו רב השנים לקידום ראייה ממוחשבת ברכבים אוטונומיים ומערכות סיוע לנהג.
בשנת 2023 נבחר לקבל את פרס ישראל בתחום מפעל חיים.
ועדת הפרס ציינה כי הוא "סיפור הצלחה ישראלי – הוא השגריר של המצוינות, ההעזה והיצירתיות הישראלית בעולם.
יזם ומדען פורץ דרך שתרם ותורם באופן משמעותי לכלכלה הישראלית, מוביל חברתי בפיתוח וביצירת מקומות עבודה ופועל ללא לאות להגשמת חזונו, מתוך תחושת שליחות, ציונות, ודבקות במטרה.
לצד כל זאת, הוא עוסק בפעילות פילנתרופית נרחבת למען החברה הישראלית על כל גווניה".
בשנת 2023 קיבל תואר פרופסור לשם כבוד מהמכון הבינלאומי לטכנולוגיות העתיד שבאוניברסיטת ג'יאו טונג בשאנגחאי.
בשנת 2025 נכלל ברשימת 100 האנשים המשפיעים ביותר בעולם בתחום הבינה המלאכותית של מגזין TIME בקטגוריית ה"מנהיגים".
אמנון מֶסקין (5 באוקטובר 1934 – 22 במרץ 2015) היה שחקן, במאי תיאטרון, מורה למשחק ומדבב ישראלי.
מנהלו האמנותי של תיאטרון חיפה בשנים 1977–1981.
נולד בתל אביב, לסימה ואהרן מסקין.
אביו אהרן נחשב לאחד מגדולי שחקני התיאטרון העברי.
את לימודי הדרמה שלו החל במסגרת הסטודיו הדרמטי של "הבימה" בהדרכתו של צבי פרידלנד.
מאז 1955 עבד בתיאטרון כעוזר במאי ושחקן.
בשנת 1957 יצא לניו יורק ללימודים אצל לי סטרסברג והיה חבר "אולפן השחקנים" (Actors Studio) בשנים 1957–1962. בשנים אלה שיחק על במות ברודוויי ובאוף ברודוויי.
מסקין שב לישראל וגילם את קולו של המחשב "פיתגורס" בהצגה "משפט פיתגורס" ב"הבימה", לצד אביו שגילם את ממציאו של המחשב.
בשנת 1964, סמוך לשובו מלימודיו בחו"ל, נמנה מסקין, לצד הלל נאמן ומיכאל כפיר, עם מייסדי "במת השחקנים" של התיאטרון הקאמרי שבה נכללו גם לאורה ריבלין, גדליה בסר ואילן תורן.
בשנות ה-70 הביא מנהל תיאטרון חיפה עודד קוטלר את הקבוצה לחיפה.
לאחר עזיבתו של קוטלר את התפקיד נבחר מסקין לכהן כמנהל האמנותי של תיאטרון חיפה.
בשנת 1981 התפטר מהתפקיד ונסע שנית לארצות הברית, שם שהה בין השנים 1981–1985. משחזר הצטרף שוב לתיאטרון העירוני חיפה.
בנוסף למשחק ובימוי השתתף מסקין גם בתסכיתי רדיו רבים ובדיבוב.
משנת 2011 נמנה עם סגל ההוראה של האקדמיה לאמנויות המופע בתל אביב כמורה בכיר למשחק עד יום מותו.
"קוורטט", "טלמכוס קליי", "מי יציל את הפלח?", "שירת הברבור" (בהצגה זו ביים את אביו, אהרן מסקין), "סרג'נט מסגרייב", "הקוף", "הכבשה", "חשמלית ושמה תשוקה", "המשפט" ועוד.
בנוסף דיבב מסקין את מופאסה בסרט "מלך האריות" (1994).
אמנון מאיר הוא קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, פיקד על עוצבת אדירים ועל עוצבת גולן.
עשה את שירותו הצבאי בחיל התותחנים, בשנים 1999 עד 2001 פיקד על גדוד 405 בעוצבת גולן.
שימש ראש זירת צפון בחטיבת המבצעים.
פיקד על עוצבת אדירים, האגד הארטילרי של אוגדה 91 ובמלחמת לבנון השנייה שימש מפקד מערך האש באוגדה.
בתפקידו האחרון בשירות הקבע שימש בשנים 2012 עד 2014 קצין קישור לפיקוד האימונים וההדרכה של צבא ארצות הברית (TRADOC) ועוטר במדליית השירות הראוי לשבח על קידום נושאים בין הצבאות.
בעל תואר ראשון בניהול משאבי אנוש מאוניברסיטת בר-אילן, בוגר המכללה לביטחון לאומי ובעל תואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.
אמנון ענבר (27 בפברואר 1926 – 13 בינואר 2016) היה איש "ההגנה" וצה"ל בראשית שנותיה של מדינת ישראל, יו"ר מסדר המכבים בתנועת "מכבי" העולמית, פקיד בכיר בעיריית רמת גן ומפקד תחנת רמת גן של הרשות הארצית לכבאות והצלה, ושותף בהקמת העיר מודיעין.
אמנון ענבר נולד כירחמיאל אלתר בורנשטיין ב-1926 בקיילצה שבפולין, בנם של שמעון דוד בורנשטיין (1893–1973) ופנינה (פרלה) לבית זילברשטיין (1896–1983).
בשנת 1934 עלה עם משפחתו לישראל.