tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעקבות כך, כלי נשק נרכשו או יוצרו וחברי הקיבוצים החלו להתאמן בירי.
הקיבוצים מילאו תפקיד משמעותי גם בהגדרה של גבולות המדינה היהודית אשר הוקמה.
לקראת סוף שנות השלושים כאשר התברר כי קיימת כוונה לחלק את ארץ ישראל בין האוכלוסייה היהודית והאוכלוסייה הערבית, הוקמו עשרות קיבוצים בקצוות השטח אשר היה תחת המנדט הבריטי על מנת שהסבירות תעלה שהאזורים הללו ישולבו בתוך גבולות המדינה היהודית שתקום.
רבים מן הקיבוצים הוקמו בין לילה בשיטת "חומה ומגדל" שפיתח איש קיבוץ תל עמל שלמה גור.
הקיבוצים לקחו חלק מכריע בהקמת הפלמ"ח.
הם שימשו בסיס למחלקות הפלמ"ח שחיו בהם, עבדו בענפי הקיבוץ והתאמנו באימונים צבאיים.
בשנת 1946, במוצאי יום הכיפורים תש"ז, הוקמו 11 קיבוצים חדשים בצפון הנגב, כחלק ממהלך אסטרטגי של ההנהגה היהודית באותה העת.
הקיבוץ הארצי, היה הגורם העיקרי האחרון בתקופת היישוב אשר דגל בפתרון מדינה אחת, במקום לחלק את ארץ ישראל בין האוכלוסייה הערבית ליהודית.
הקיבוץ הארצי, עם זאת, רצה לאפשר הגירה חופשית של יהודים לארץ ישראל, דבר אליו האוכלוסייה הערבית התנגדה באופן נחרץ, כך שהרעיון ננטש גם על ידיו.
מהקמת מדינת ישראל ועד לשנות השבעים
לאחר הקמת מדינת ישראל, הגיע זרם עולים גדול מאירופה וממדינות ערב.
זרם העולים שהגיע נתן הזדמנות לקיבוצים להתרחב על בסיס קליטת חברים חדשים, אך המשמעות של כך הייתה גם שהקיבוצים, שרוב חבריהם היו מרקע אירופי יצטרכו להסתגל ליהודים בעלי רקע שונה משלהם.
האתגר הראשון שעמד בפני התנועה הקיבוצית היה כיצד הקיבוצים יצליחו לקלוט את מאות אלפי היהודים אשר היגרו לישראל מאסיה, מדינות ערב ומצפון אפריקה.
עד שנות החמישים, כמעט כל הקיבוצניקים היו מאירופה ואמריקה, ולכן מבחינה תרבותית היו שונים מן העולים החדשים אשר הגיעו ממקומות כמו מרוקו, תוניסיה, ועיראק.
קיבוצים רבים החלו להעסיק כשכירים עולים יוצאי עדות המזרח לעבודה בשדות ובהרחבת התשתיות.
במקרים רבים היו העובדים הללו תושבי עיירות פיתוח שהוקמו בפריפריה בסמוך לקיבוצים הוותיקים יותר.
אף על פי שהקיבוצים זיהו עצמם מבחינה אידאולוגית עם מעמד העובדים, התפתח ניכור רב-שנים בין תושבי עיירות הפיתוח ובין הקיבוצים השכנים.
מחלוקת נוספת אשר התרחשה אך ורק על בסיס אידאולוגי – ישראל זכתה בראשית ימיה להכרה גם מצד ארצות הברית וגם מצד ברית המועצות.
בשלוש השנים הראשונות הייתה ישראל בין המדינות הבלתי-מזדהות, אך דוד בן-גוריון החל באופן הדרגתי לצודד במדינות המערב.
השאלה באיזה צד של המלחמה הקרה על ישראל לבחור גרמה למחלוקת בתנועה הקיבוצית, דבר שהיה אחד הגורמים לפילוגים בקיבוץ המאוחד ובקיבוץ הארצי.
המחלוקת שככה לאחר שמידת אכזריותו של סטלין החלה להתגלות לכל ולאחר שהתברר שברית המועצות נקטה באופן שיטתי מדיניות אנטישמית כלפי האוכלוסייה היהודית.
ההתפכחות מאמונת-שוא הייתה חזקה במיוחד לאחר משפטי פראג שבמהלכם נציג של השומר הצעיר נשפט בפראג במשפט ראווה אנטישמי.
מחלוקת נוספת בקרב התנועה הקיבוצית הייתה השאלה לגבי קבלת שילומים מגרמניה המערבית לאחר השואה.
בסופו של דבר, רוב הקיבוצים, הסכימו שחברים ניצולי שואה יזכו לשמור חלק קטן מהכסף של השילומים ברשותם.
השילומים ברובם הועברו לקופה המשותפת ושימשו לבניית והרחבת הקיבוץ וכמו גם לשם פעילויות פנאי בקיבוץ.
הקיבוצניקים נהנו משיפור הדרגתי ברמת חייהם במשך עשורים אחדים לאחר הכרזת עצמאות המדינה.
ולמעשה, בשנות השישים של המאה ה-20 השתפרה רמת החיים של הקיבוצים מהר יותר מרמת החיים של כלל האוכלוסייה בישראל.
הקיבוצים המשיכו למלא תפקיד חשוב במנגנוני הביטחון של ישראל.
במהלך שנות החמישים והשישים נוסדו קיבוצים רבים על ידי גרעיני הנח"ל מטעם צה"ל.
רבים מן הקיבוצים הללו של גרעיני הנח"ל אשר נוסדו בעשורים הללו התמקמו בסמוך לגבולות המדינה.
במהלך מלחמת ששת הימים, כאשר ישראל איבדה 800 חיילים, 200 מהם היו חברי קיבוצים.
המוניטין הטוב לו זכו חברי הקיבוץ בקרב החברה הישראלית באותה העת בא לידי ביטוי בכנסת במהלך שנות השישים – בעוד שרק 4% מהאוכלוסייה הישראלית היו חברי קיבוץ, הפרלמנט הישראלי הורכב באותה העת מ-15% חברי קיבוצים.
במהלך שנות השבעים שגשוג הקיבוצים היה בשיאו.
אף על פי שהקיבוצניקים באותה העת ביצעו עבודה אשר אפיינה את המעמד התחתון, או אפילו מעמד האיכרים, חברי הקיבוצים עדיין נהנו מאורח חיים של המעמד הבינוני.
משנות השמונים: תהליכי השינוי בקיבוצים
במשך השנים חלה ירידה בתחושת ההזדהות של החברים עם הקיבוץ ומטרותיו אשר נבעה בין היתר בהשפעת הגורמים הבאים:
תהליכי הפרטה והאימוץ של תפיסות לא-שיתופיות בכלל החברה הישראלית השפיעו על התמיכה הערכית והמבנית בקיבוצים ועל הקטנת תמיכת בני הדורות החדשים ברעיונות השיתוף והשוויון בקיבוץ.
הקיבוצים שמרו על דפוס התיישבות כפרי שוויוני, בעוד החברה הישראלית אימצה עם השנים דפוס אורבני בלתי-שוויוני שהיקשה על הקשר בין הקיבוץ לכלל החברה ועל קיום הדפוס השיתופי שאבדה לו הלגיטימציה הכלל-חברתית.
הקיבוצים קמו בתקופה חלוצית והיוו הגשמה של החזון הציוני, בתקופה זו נדרש כל חבר לתת את המקסימום מעצמו למען הקולקטיב: הקיבוץ והיישוב.
הטיפול המשותף של הקהילה בבעיותיו של הפרט איפשר לגייס מספר רב יותר של בני אדם למען משימות היישוב וצורת חיים זו שירתה את מטרות הציונות טוב מצורות חיים אחרות.
עם הקמת המדינה נעלמו רוב המשימות היישוביות והופיעו משימות חדשות כגון קליטת העלייה ההמונית, שהמנהיגות השמרנית סרבה כמעט לכל שינוי שהוצע כדי להתמודד עימן.
ראובן שפירא טוען שללא שום פתרון חדש הקיבוצים פיתחו את כלכלתם על ידי העסקת העולים כשכירים ונתפסו כמרוויחים ממצוקתם וכך איבדו את הלגיטימציה של חלוצי ההתמודדות עם משימות חברתיות כעילית משרתת.
כאשר הקיבוץ נתפס כמקדם ערכים ויעדים לאומיים, הוא זכה בשל כך להערכה רבה בחברה הישראלית וקל היה לחברים להזדהות עם הקיבוץ, תפקידו ומשמעותו.
עם ירידת ההערכה בשל הכישלון הנ"ל בגיוס הקיבוצים למשימות כלל-ישראליות כקליטת העלייה ההמונית נדחק הקיבוץ לשוליים, התערערה הזהות הקיבוצית ורבו העזיבות שגרמו בריחת מוחות וערערו את אמונת הנשארים בצדקתם.
החשיבה הערכית בתקופה החלוצית הייתה מבוססת במידה רבה על הקרבה עצמית למען ביסוס היישוב והקמת מדינה, ולכן כשלאחר הקמתה נדמה היה כי תם הצורך בהקרבה התחזקו הערכים האינדיבידואליסטיים.
עליית רמת החיים חייבה יצירת פרקטיקות חדשות כדי לקיים שיתוף ושוויון ולשמר ערכים אלה.
ראובן שפירא טוען שהסיבה היא העילית שרובה נהנה מפריבילגיות בשל העסקנות בארגונים הבין-קיבוציים התנגדה לכל שינוי שיעביר חלק מהן לכלל החברים, המנהיגים היו אדישים לתחושת הקיפוח של אנשי השורה והמסגרות השיתופיות שלא קידמו שוויון גרמו ייאוש מהערכים הקיבוציים.
עליית רמת החיים חשפה את החברה הקיבוצית לתרבות שונה.
כניסת הטלוויזיה לבתי החברים, לדוגמה, חשפה את חברי הקיבוץ ל"חיים הטובים" בהם האדם מתוגמל עבור השקעתו בעבודה ויכול לרכוש לעצמו שלל מותרות.
שמרנות העילית מנעה מחברים רבים מציאת אתגרים במשימות ותפקידים חברתיים אלה או אחרים בעוד הקיבוץ מטבעו אינו בנוי לספק את כל גחמות התרבות הצרכנית האינדיבידואליסטית.
משבר הקיבוצים, חברתי-דמוגרפי וכלכלי בשנות ה-80 של המאה הקודמת, ביטא מצד אחד חוסר נחת חברתי, עזיבה של חברי קיבוץ רבים שחיפשו יותר עצמאות בחייהם ויכולת לנהל את חייהם כרצונם, ומצד שני מציאות כלכלית קשה שממנה סבלו קיבוצים רבים בלא שיכלו להתמודד עמה באופן אפקטיבי.
המשבר הביא למתחים חברתיים רבים, למצוקה אנושית ולחשש מעתידו של הקיבוץ שצעריו בחרו לברוח ממנו.
על מנת להתמודד עם המצב, קיבוצים אחדים החלו להשתנות בדרכים שונות תוך שהם פועלים בתחילה בניגוד לרוח התנועה הקיבוצית ומאמצי המוסדות לבלום את רוחות השינוי.
השינויים שחלו ניתן לחלק לשלושה סוגים עיקריים:
שינוי שיטת "הלינה המשותפת" - בלחץ הורים מהדור השני והשלישי לקיבוצים החל תהליך של מעבר מלינת ילדים משותפת בבתי ילדים ללינה בדירות ההורים.
לאחר מלחמת המפרץ השנייה, 1991, עברו אחרוני הקיבוצים לשיטת הלינה המשפחתית לשינוי הייתה השפעה עמוקה ומרחיקת לכת על רקמת החיים הקיבוצית, כאשר התחזק מעמדו של הבית המשפחתי על חשבון הבית הקולקטיבי.
המשפחה נהייתה למרכז החיים, הבית על חשבון חדר האוכל הקיבוצי.
למעבר הייתה גם השפעה כלכלית רבה כאשר קיבוצים נדרשו למאמץ נרחב להגדלת דירות החברים.
השינוי בשיטת הלינה ותפעול בתי הילדים הביא גם לעידוד נשים בקיבוץ לצאת ממעגל עבודת החינוך, לרכוש השכלה ומקצוע לאו דווקא בחצרו של קיבוץ.
בתי הילדים חלקם התרוקן והם שימשו לצורכי קהילה אחרים.
הפרטה נרחבת של שירותים – במשך השנים חלק גדול מהקיבוצים הפריטו מדי פעם שירותים שונים.
אולם, בעוד בעבר ההפרטה הצטמצמה לעניינים שנחשבו שוליים יחסית, בראשית שנות ה-2000 כבר ניתן היה למצוא קיבוצים שהפריטו גם את שני השירותים שנחשבו קודם לכן כ"קודש הקודשים" – החינוך והבריאות.
"הפרטת השכר ותשלום שכר דיפרנציאלי" – אחד המאפיינים הקלאסיים של הקיבוצים במתכונתם המסורתית היה שכל חבר וחברה מחברי הקיבוצים מסר את מלוא הכנסותיו מעבודה ומקורות אחרים לקופת הקיבוץ וקיבל תקציב שוויוני, ולעיתים מותאם לצרכיו המיוחדים, וזאת.
ללא תלות בתפקיד בו הם החזיקו או בגובה המשכורת שהביאו מעבודתם.
בעקבות השינוי, מרבית חברי הקיבוצים מקבלים את שכר עבודתם ישירות לכיסם, דרך קופצת הקיבוץ, תוך שהם נדרשים לשלם מיסי קהילה.
תהליך השינוי הביא לעידוד החברים לרכוש השכלה ומקצוע שאינו בהכרח תלוי במשק הקיבוצי ובכך להשיג מימוש עצמי ועצמאות כלכלית.
"שיוך נכסים" – מונח המתייחס להעברת חלק מהנכסים ממצב בו היו שייכים לקיבוץ כאגודה שיתופית, לבעלותם של חברי הקיבוץ.
זוהי למעשה ההפרטה השנייה שהונהגה בקיבוץ המתחדש לצד הפרטת ההכנסה (ולא הפרטת השירותים).
הסוג האחד של רכוש שחברים קיבלו לבעלותם - בתהליך שנמצא עדיין בעיצומו (2024) - הוא הדירות בהן מתגוררים החברים.
הסוג השני של רכוש הוא כעין "מניה" בחלק היצרני של הקיבוץ.
בעוד שמקובל בקיבוץ המתחדש ששיוך הדירה הוא בר הורשה, הרי חלקו של החבר בנכסים מעמדו לא ברור מבחינת זכות ההורשה.
השיח הציבורי על משמעות השינוי: יש רבים, מחוץ לקיבוץ ובתוכו, הטוענים שמכלול השינויים הללו ובעיקר הפרטת הנכסים הם סופו של רעיון הקיבוץ.
מנגד, טוענים אחרים שאמנם ברור ששינויים אלו כורכים בחובם בהכרח שינויים חברתיים משמעותיים, אולם אם הקיבוץ הוא יצור חברתי חי ולא מוסד מאובן הרי השתנותו היא חלק מחיותו וסוד המשכיותו.
יתר על כן, תהליכי השינוי הביאו ברוב הקיבוצים לתהליכי התחדשות וצמיחה דמוגרפיים משמעותיים.
הצמיחה הדמוגרפית השלילית פסקה ורשימת הפונים להתקבל לקביבוצים מתארכת.
מאמצע שנות ה-90, גדל בהדרגה מספר הקיבוצים אשר ביצעו שינויים משמעותיים באורח חייהם, בעוד שההתנגדות לתהליכי השינוי החלה לרדת בהדרגה, כאשר רק קיבוצים מעטים המשיכו לתפקד תחת המודלים המסורתיים.
למעשה, אין היום שני קיבוצים הנמצאים בתהליך שינוי כלשהו אשר דומים אחד לשני בכל הפרמטרים.
בכל קיבוץ קיים מודל שינוי אחר עם גרסאות רבות ושונות לכל אחד מהמרכיבים לעיל.
כל קיבוץ מבקש לעצמו פתרונות ייחודיים שיענו על צרכיו.
התפתחו כמה מודלים מובילים סביב הקשר שבין פרנסת ועבודת החבר, הנתפס כעקרון מרכזי, שרוב הקיבוצים שערכו שינוי אימצו אחד מהם:
מודל "משמעתי" – בסיסו של המודל הוא כבמודל הקלאסי בו אין קשר בין תקציב החבר ובין תפקידו והתקציב נקבע על פי מצבו המשפחתי של החבר.
נקבעות תקנות של מספר שעות וימי עבודה מינימליים אותם החבר חייב לעבוד ומוגדרים מקומות עבודה המאושרים על ידי הנהלת הקיבוץ.
מי שאינו עומד במכסות ובתקנות אינו מקבל תקציב מלא.
מודל "משולב" – משלב שלושה מרכיבים: תקציב נורמטיבי (כמו בקיבוץ המסורתי), ותק החבר, וההכנסה אותה מביא החבר לקיבוץ בתוקף עבודתו.
לכל מרכיב ניתן משקל, אשר נקבע על ידי חברי הקיבוץ, ותקציב החבר נקבע בהתאם לתוצאה המשוקללת.
מודל "רשת הביטחון" – החבר משתכר לפי תפקידו בעבודה ומעביר את מלוא משכורתו לקיבוץ.
הקיבוץ נותן לכל חבר, ללא קשר לעבודתו, "תקציב קיום הוגן" האמור לשמש כ"רשת ביטחון" המאפשרת קיום בכבוד.
הקרן המאפשרת את רשת הביטחון נוצרת ממיסוי פרוגרסיבי של השכר אותו מעבירים החברים לקיבוץ.
את יתרת שכרם מקבלים החברים כתקציב אישי וכך, קיים קשר ישיר בין התפקיד אותו ממלא החבר ובין תקציבו האישי.
מודל "עצמאות כלכלית" – במודל זה כל החברים יוצאים ל"עצמאות כלכלית" מהקיבוץ.
כל שכרם והכנסותיהם נכנסים לחשבון הבנק שלהם והם משלמים את מיסיהם למדינה ולמועצה האזורית.
הם משלמים מיסים גם לקיבוץ, כולל מס עזרה הדדית, ללא מיסוי פרוגרסיבי.
יש מנגנון של עזרה הדדית למתקשים להתפרנס.
במקרים רבים, קיבוץ שהחל בתהליך שינוי ובחר במודל מסוים, מגלה אחרי תקופת זמן כי המודל איננו מספק חלק מהחברים ומתחיל תהליך חדש של שינוי נוסף, לעיתים, עד הפיכת הקיבוץ לכאורה לדמוי יישוב קהילתי, אולם תקנות "הקיבוץ המתחדש" מחיבות גם את הקיבוץ המשתנה ברמה מינימלית של שותפות בנכסים וערבות הדדית.
שינוי נוסף, שאירע בעשור הראשון של המאה ה-21 בשני קיבוצים, הוא קבלתם של חברים שהם ישראלים שאינם מן המגזר היהודי.
מקרה ראשון אירע בקיבוץ ניר אליהו ביולי 2008, כאשר התקבלה ערביה שמוצאה מקלנסווה כחברת קיבוץ, ובנובמבר 2009, כאשר התקבל בדואי ישראלי כחבר בקיבוץ עין השופט.
שינוי נוסף שעבר על תחום ההתיישבות הקיבוצי הוא הקמת קיבוצים עירוניים וקיבוצי מחנכים עירוניים, בעיקר על ידי חברי תנועות הבוגרים של תנועות הנוער הכחולות-דרור ישראל (הנוער העובד והלומד), השומר הצעיר והמחנות העולים.
ישנם אנשים רבים, בהם חברי קיבוץ ואנשים שאינם חברי קיבוץ, הטוענים כי השינויים הללו הביאו לסיום קונספט הקיבוץ.
תהליכים אלו יצרו את "הקיבוץ המתחדש" – דפוס התיישבות קיבוצי שאינו מבוסס במלואו על הערכים המכוננים של הקיבוץ.
קיבוצים אשר מנסים לשמור על אותם ערכים מכוננים שייכים לארגון בשם "הזרם השיתופי".
עקרון השוויון נלקח מאוד ברצינות עד שנות השבעים.
היו קיבוצים (שהלכו והתמעטו) בהם לקיבוצניקים לא היה רכוש.
מתנות וכסף אותם קיבלו הקיבוצניקים מגורמים חיצוניים ניתנו לעיתים לקופה המשותפת.
אם חבר קיבוץ קיבל מתנה בשירותים כגון ביקור קרוב משפחה שהיה רופא שיניים או טיול לחוץ לארץ אשר מומן על ידי אחד מהוריו – היו חברי קיבוץ שהעלו טענות על תקינותה של קבלת מתנה מסוג זה.
היות שהקיבוץ מנוהל באופן שיתופי, נוצרה כמעט תמיד מחלוקת לגבי שאלת הטיפול בילדים שנולדו בקיבוץ.
המנהג שנוצר ברוב הקיבוצים הוא אחריות משותפת וטיפול משותף בילדים, אפילו במידה כזו שחלק מהאמהות בקיבוץ הניקו בראשית התנועה הקיבוצית תינוקות אשר לא היו שלהן.
בשנות ה-20 קיבוצים אחדים, מתנועת הקיבוץ הארצי, החלו לגדל את הילדים, מגיל 12 בערך, באופן קהילתי בנפרד מהוריהם ביישובים מיוחדים שנקראו מוסדות חינוכיים.
התאוריה המקובלת באותה העת גרסה כי אחיות ומורים מקצועיים יוכלו לטפל טוב יותר בילדים מאשר ההורים אשר היו עסוקים לרוב ובעלי יכולות גידול חובבניות.
כמו כן, האמינו באותה העת שהיחסים של הילדים וההורים יהיו טובים יותר כאשר יגדלו משום שההורים לא יצטרכו להשליט משמעת בילדים לאורך תקופת ילדותם.
כמו כן, הם קיוו כי גידולם של הילדים במרחק מה מהוריהם יעזור לאמהות להתאושש מהר יותר מטראומת הלידה.
במקום להשקיע שעות רבות במשך היממה בגידול הילדים, הנשים יהיו פנויות לעבוד או ליהנות בשעות הפנאי.
מאז הקמתם ועד סוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80, הייתה נהוגה ברוב הקיבוצים לינה משותפת שאותה יזמו הנשים כבר בקבוצות הראשונות כדי שחלקן תוכלנה לעבוד במשק, כלומר הילדים ישנו בבתי ילדים במקום בדירות של הוריהם.
לאורך השנים התבצעו מחקרים מקיפים רבים אשר התמקדו בגידול הילדים בקיבוצים וכל עוד היחס בקיבוצים היה חיובי ללינה המשותפת גם המחקרים שגילו בה בעיות מסוימות הצביעו גם על יתרונות שאיזנו את התמונה.
רק כאשר גבר הלחץ בקיבוצים ללינה משפחתית כחלק ממאבק הנשים לחיזוק כוחן , התרבו המחקרים שהתייחסו באופן ביקורתי ללינה המשותפת.
רבים ממחקרים אלה לא לקחו בחשבון את אובדן הלגיטימציה הכלל-חברתית לייחודם של סדרי החיים הקיבוציים עם ירידת מעמד הקיבוצים בחברה בעשורים האחרונים, וכתוצאה מכך גם לא את התגברות הספקות בצדקת הדרך החינוכית אצל מבצעי הלינה המשותפת, ספקות והתנגדות ללינה המשותפת שבוודאי השפיעו לרעה על הילדים.
במחקר משנת 1977 השוותה השפעת הפרדתם של ילדי הקיבוצים מאמם לעומת השפעת הפרדתם של ילדי הקיבוצים מהמטפלות שלהם.
מהמחקר עלה שהילדים הראו סימני מצוקה בשני המצבים, אף על פי שהתנהגות הילדים כאשר נפגשו מחדש עם הדמות הבוגרת הוכיחה שהם היו קשורים באופן משמעותי יותר לאמם מאשר למטפלת שלהם.
גם כאשר הילדים שהו בחברת המטפלת שלהם הם התנגדו להפרדה בינם לבין אימהותיהם.
עם זאת, לילדי הקיבוצים היה קשר חזק עם הוריהם לעומת הילדים אשר נשלחו לפנימיות משום שבקיבוץ הילדים בילו שלוש שעות כל יום יחד עם הוריהם.
במחקר אחר, הקבוצה אשר גדלה בסביבה משותפת בקיבוץ הראתה פחות יכולת להתמודד עם מצבי הפרדה מהוריהם מאשר הילדים אשר גדלו יחד עם משפחותיהם.
לכך יש השלכות מרחיקת לכת על יכולות ההסתגלות של הילדים למוסדות שונים בהמשך כמו גם לקיבוצים.
הערכת האפקט האמיתי של הלינה המשותפת נותרה שנויה במחלוקת למרות כל המחקרים הללו גם משום שכה הרבה מבוגרי השיטה הצליחו בקריירות החיים שלהם הן בתוך הקיבוצים והן מחוצה להם.
בעיה נוספת שמגמדת את ערכם של המחקרים היא השונות הגדולה בין הקיבוצים באופן ביצועה של הלינה המשותפת, כמו גם שוני אופן הביצוע בתקופות המוקדמות בהן רבתה האמונה בשיטה לעומת תקופות מאוחרות בהן אמונה זו נתערערה ובעקבות זה בעיות רבות שקודם לכן טופלו כראוי – שוב לא טופלו בתקופה המאוחרת.
יתר על כן, טיפול כושל בהן היה גם משום שמנהלות חינוך משותף מסורות וכישרוניות דוכאו על ידי הגברים מנהלי הקיבוץ כשחשו שהצלחותיהן עלולות לקדמן לניהול הקיבוץ, הן עזבו את תפקידיהן ואת מקומן תפסו חסרות-כישרון.
עם הקמת הקבוצות הראשונות דגניה וכנרת סירבו תחילה הגברים לקבל נשים כחברות שוות-מעמד ורק שביתת הנשים שהפסיקו לכבס ולבשל להם הכריחה אותם לקבלן כחברות.
אולם גם אז היו הגברים הרוב בקיבוצים ורק גברים נבחרו לניהולם וכך נוצרה דומיננטיות גברית.
יתר על כן, הגברים רצו שהנשים ימשיכו לבצע את התפקידים המסורתיים הנשיים, כגון בישול, תפירה וניקיון ולא רצו לשלב את הנשים בענפי החקלאות בעיסוקים שמאוחר יותר עקב מחסור בכוח אדם נאלצו לשלבן כגון בענפי הרפת, הלול וגני הירקות.
כך גם קרה בתחום הביטחון כאשר תחילה הגברים סירבו לאמן נשים בשימוש בנשק אולם כשגברו הסכנות בימי המרד הערבי הגדול נשברה התנגדות זו ונשים החלו משתתפות בשמירה על הקיבוצים.
שלב נוסף בשילובן היה בפלמ"ח, שהיה ארגון בין-קיבוצי, ונשים שולבו בו בהמוניהן, כולל בתפקידי פיקוד.
הן מחסור בכוח אדם הכריח את הגברים לשלב נשים בתפקידים שהיו תחילה גבריים בלבד, והן החינוך המשותף שיזמו הנשים אשר שחרר חלק מהן לעבודה במשק כדי לקדם את אידאולוגיית השוויון הקיבוצית ואת מעמדן.
אולם, אף על פי שרבות מנשות הקיבוצים לקחו על עצמן תפקידים גבריים בקיבוצים, הגברים לא לקחו על עצמם את התפקידים המסורתיים של הנשים – לדוגמה, אף על פי שהנשים עבדו בשדות הקיבוץ, הגברים לא גילו נכונות להשתתף בגידול ילדי הקיבוץ.
כך נשמר המצב שלנשים הוקצו כל התפקידים המסורתיים של נשים ואלה רבו מאוד עם גבור המשפחתיות בקיבוץ משנות ה-50 ואילך כך שפחות ופחות נשים שוחררו לעבוד במשק.
מחקר הסביר שינוי זה בתסכול הנשים מחוסר כוחן בכול תחומי החיים בקיבוץ חוץ מאשר בית ובמשפחה, ולכן הן פעלו להרחבת והאדרת תחום זה על ידי הגברת הילודה ומאבק ללינה משפחתית שתחזיר את הילדים לבית ההורים.
החוקרים גם שמו לב שרבות מבנות הקיבוץ בבגרותן מצד אחד הסתייגו מהתפקידים הנשיים המסורתיים וחיפשו קריירות בתחומים המקובלים בחוץ כמו הוראה ועבודה סוציאלית, ומצד שני התמסרו לטיפוח הבית והמשפחה ונאבקו לחיסול הלינה המשותפת.
לא רק נכסי הקיבוץ היו משותפים – גם החיים החברתיים בקיבוץ התנהלו במשותף.
לדוגמה, היו חדרי האוכל בקיבוצים השתמשו בספסלים, לא בשל שיקולי נוחות או עלות, אלא משום שהספסלים היוו דרך נוספת בה התבטאו הערכים הקהילתיים של הקיבוץ.
בחלק מן הקיבוצים הבעלים לא הורשו לשבת יחד עם נשותיהם, משום שנישואים נחשבו לצורת ביטוי לבלעדיות.
בספרה "The Kibbutz Community and Nation Building", ציינה פאולה ריימן כי במהלך שנות החמישים היו קיבוצים רבים אשר סירבו לרכוש לחבריהם קומקומים מכיוון שחששו שאם לחברי הקיבוץ יהיו קומקומים הם יבלו זמן רב יותר יחד בדירות שלהם מאשר עם שאר הקהילה בחדר האוכל.
באופן בלתי מפתיע, הבלעדיות של חברי הקיבוץ לחיי הקהילה הפכה קשה עבור חלק רב מחברי הקיבוצים.
בכל קיבוץ חברים חדשים רבים החליטו לעזוב במהלך שנותיהם הראשונות בקיבוץ.
משום שלקיבוצניקים לא היו חשבונות בנק נפרדים, כל רכישה אשר לא נעשתה בקנטינה של הקיבוץ הייתה צריכה לעבור אישור על ידי ועדה מיוחדת מטעם הקיבוץ – חוויה משפילה אשר צרכה זמן רב.
לקיבוצים היו גם לא מעט חברים אשר בחרו שלא לעבוד קשה, או השתמשו לרעה ברכוש המשותף, שהביאו להתמרמרות מצד שאר חברי הקיבוץ כלפי אותם ה"פרזיטים".
בנוסף, בקיבוצים קטנים רבים אשר היו מבודדים יחסית, החברים נטו לרכל רבות, בעיקר בשל חוסר הפרטיות של החברים.
אף על פי שההחלטות העיקריות לגבי עתיד הקיבוץ נעשו בהסכמה או על ידי הצבעה, ההחלטות היום-יומיות לגבי איפה האנשים יעבדו נעשו על ידי ראשי הקיבוץ הנבחרים.
בדרך כלל חברי הקיבוץ נהגו לקרוא את משימותיהם והתורנויות אותם הם היו צריכים לבצע בדף חלוקת המטלות אשר היה תלוי בחדר האוכל של הקיבוץ.
בראשית התנועה הקיבוצית פגישות רבות של חברי קיבוצים היו תדירות ומגוונות למדי וכללו בין היתר ויכוחים אמוציונליים בקרב החברים כמו גם דיונים פילוסופיים אשר התנהלו באופן חופשי.
הנהלות הקיבוצים ניסו לקדם את חברי הקיבוץ לעבוד במקומות עבודה שונים.
במהלך שבוע אחד אדם היה עשוי לעבוד בשתילת עצים, בשבוע שאחריו הוא עשוי היה לעבוד עם בעלי חיים, בשבוע שאחריו במפעל ובשבוע שלאחר מכן במכבסה של הקיבוץ.
גם המנהלים של הקיבוץ חלקו את אותם המטלות כמו שאר חברי הקיבוץ.
באמצעות רוטציה של מטלות, חברי הקיבוץ לקחו חלק בכל סוגי העבודה, תהליך אשר מנע גם מחברי הקיבוץ להתמחות בענף מסוים.
המוסדות החינוכיים היו אחד מן האספקטים של חיי הקיבוץ אשר זכו לעניין רב מגורמים חיצוניים.
במהלך תקופת השיא של המוסדות החינוכיים, ההורים הורשו להיות רק שעתיים ביום יחד עם ילדיהם, בדרך כלל בשעות אחר הצהריים בלבד.
בקיבוץ הארצי נאסר על ההורים באופן במפורש לישון עם ילדיהם בדירותיהם בלילות.
ככל שהילדים התבגרו, לעיתים ההורים לא פגשו את ילדיהם במשך ימים רבים, מלבד מפגשים אקראיים בשטח הקיבוץ.
חלק מן הילדים אשר גדלו במוסדות החינוכיים ציינו כי זו הייתה חוויה חיובית, אחרים נשארו בעלי רגשות מעורבים לגבי התנסות זו.
קבוצה אחת של ילדי קיבוצים סבורה כי לגדול ללא הורים היא חוויה קשה לילדים רבים.
האידאולוגיה הקיבוצית לא כללה סלידה מיחסי מין – בני הנוער לא הוחזקו בלילות במוסדות החינוכיים, אף על פי שמבקרים רבים עדיין נדהמו מחוזק הנטייה של הקהילות הקיבוציות לשמרנות.
השמרנות מצד ילדי הקיבוץ מיוחסת לאפקט ווסטרמרק (Westermarck effect), תופעה אשר מונעת מבני אדם לחוש משיכה מינית כלפי מי שגדלו עימם בילדותם, גם כאשר הם אינם קרובי משפחתם.
כבר מן ההתחלה, הקיבוצים צברו מוניטין כמעודדי תרבות וכמטפחי אמנויות.
קיבוצניקים רבים הפכו לסופרים, שחקנים או אמנים.
בדרך כלל הקיבוצים הכילו קבוצות תיאטרון, מקהלות, תזמורות, קבוצות ספורט וכיתות לימוד לנושאים מסוימים.
בשנת 1910 התקיימה חתונה בקיבוץ דגניה, במשך שבוע ימים, זו הייתה חגיגה שבה השתתפו כל תושבי האזור, כולל הערבים.
גורדון בקיבוץ זה, הוא נהג להרקיד את החברים, ולשכלל את יכולותיהם האמנותיות, באמנות ובעבודת האדמה.
בתחום החגים הוקמו בכל קיבוץ קבוצות עבודה באמנויות השונות, כדי לקשט את חדר האוכל או המועדון שבו נקבעה פעילות תרבותית.
החגים היו כר נרחב לפעילות אמנותית בכל התחומים.
במאמריו מכנה זאת אוריאל זוהר כ"תיאטרון החגים".
אחרים שיכללו את ההגדה של פסח, ואחרים העמיסו עגלות בכל טוב מתוצרת היישוב, בשירה וריקודים.
בשנת 1953 קיבוץ גבעת ברנר ביים מחזה אשר שחזר את מרד החשמונאים, וכחלק מהמחזה נבנה כפר אמיתי על גבי גבעה כתפאורה של המחזה, נשתלו עצים, והמחזה בוצע עבור 40,000 איש.
כמו כל תוצר של הקיבוצים באותה העת, כל השחקנים היו חברי הקיבוץ, וכולם הורו לבצע את חלקם במחזה במסגרת הקצאות העבודה של הקיבוץ.
בשנת 1944 החל פסטיבל המחולות של קיבוץ דליה.
בשנת 1954 נוסדה תזמורת בני הקיבוצים הקיימת עד היום.
התזמורת הקאמרית הקיבוצית נוסדה ב-1970 ונסגרה ב-2021.
במהלך התקופה בה פרחו הקיבוצים בישראל, סוציולוגים ופסיכולוגים שונים החלו להתעניין במידה רבה בחיי הקיבוץ וניסו להבין מהן ההשפעות של החיים ללא רכוש פרטי ומהן ההשפעות של גידול ילדים הרחק מחיק הוריהם.
שלושה מחקרים אשר בחנו את ההיבטים הפסיכולוגיים של החיים בקיבוצים במהלך אמצע המאה ה-20 כללו את המחקרים של מלפורד ספירו (1958), ברונו בטלהיים (1969) ומיכאל בייזרמן (1963).
כולם הגיעו למסקנה כי גידול ילדים במסגרת קיבוצית נוטה להוביל לקשיים שונים בקרב ילדי הקיבוצים בבגרותם כגון קשיים להתחייבויות רגשיות כמו להתאהב באדם אחר או ליצור חברות משמעותית ארוכת טווח.
מצד שני, לטענתם, לילדי הקיבוץ קל יותר לנהל קשרים ידידותיים עם מספר רב יותר של אנשים, והם מנהלים חיים חברתיים פעילים יותר.
בטלהיים הציע כי היעדר הרכוש הפרטי היה הגורם העיקרי לחוסר הרגשות בקרב חברי הקיבוצים.
הוא ציין כי: "בשום מקום מלבד בקיבוצים לא הבנתי באיזו מידה רכוש פרטי, עמוק בתודעה, קשור ברגשות הפרטיים של האדם.
אם יש מחסור בקרב גורם אחד, יש נטייה לגורם השני גם להיות במחסור".
חוקרים אחרים הגיעו למסקנה כי גידול ילדים בקהילות הללו גרמו לילדים לראות בשאר ילדי הקיבוץ תחליף לאחים ואחיות ומשום כך הם העדיפו לחפש בני או בנות זוג מחוץ לקהילת הקיבוץ לאחר שהתבגרו.
חלק העלו תאוריות לפיהן החיים המשותפים על בסיס יומי מן הלידה יוצרים גרסה קיצונית של אפקט וסטרמרק, אשר השפעותיה גורמות למעט מאוד קיבוצניקים צעירים במהלך גיל העשרה למשיכה מינית לבני המין השני עימם גדלו.
לעיתים קרובות, כתוצאה מכך שלא מצאו בן או בת זוג בקיבוץ, אותם החברים נטשו את הקיבוץ לאחר שהתבגרו.
נושא נוסף אשר נתון למחלוקת בקרב התנועה הקיבוצית הוא האם החינוך אשר ניתן לילדים בקיבוצים הצליח לפתח את כישרונותיהם של הילדים המחוננים בקרבם.
ילדים רבים אשר גדלו בקיבוצים טוענים כי במבט לאחור, המערכת הקיבוצית דיכאה את האמביציה שלהם, ואילו אחרים טוענים כי ילדי הקיבוצים זכו לתמיכה רבה מצד הקיבוץ אף על פי כן.
ברונו בטלהיים חזה כי החינוך של הקיבוצים יניב בינוניות: "ילדי הקיבוצים לא יהיו מנהיגים או פילוסופים, לא יגיעו לשום הישגים בתחומי המדע או האומנות".
עם זאת, בניגוד לכך, נראה כי אף על פי שאוכלוסיית הקיבוצים מהווה בתחילת המאה ה-21 פחות משני אחוזים מהאוכלוסייה הכוללת בישראל, מספר גדול מהם עובדים כמורים, עורכי דין ורופאים, ואף הופכים למנהיגים פוליטיים.
בנוסף, לפי סקר משנת 2006, במצטבר 75% מן הטייסים בחיל האוויר הישראלי הם במקור מן התנועה הקיבוצית אם כי חלקם בין בוגרי קורסי הטייס בעשורים האחרונים הצטמצם במאד ועומד כעת על בערך 11 אחוזים.
התחזית של בטלהיים הופרכה במידה מסוימת לגבי קבוצת הילדים הספציפית שחקר בקיבוץ רמת יוחנן בשנות השישים.
בשנת 1990 נערך מפגש בין עיתונאי לבין אותה קבוצת הילדים.
העיתונאי מצא כי הילדים הפכו למצליחים מאוד בתחומי האקדמיה, העסקים, המוזיקה והצבא בחברה הישראלית.
הפרכת התחזית של בטלהים שנויה עדיין במחלוקת, במיוחד בין בני דור ראשון בקיבוץ ששוללים את דבריו ובני דור שני שמאששים אותם.
בטלהיים לא דן בסיכויי ההצלחה בעיסוקיהם של הילדים המתבגרים אלא במציאות חייהם הרגשית.
ספרו של בטלהיים "ילדי החלום", טרם תורגם לעברית.
בעשורים האחרונים רבו העדויות של יוצאי הלינה המשותפת על הקשיים הרגשיים שהם חווים בבגרותם וזכרונותיהם הקשים מילדותם.
יתר עלכן, בעוד שבני ובנות הקיבוץ הצליחו מאד במקצועותיהם או בשירותם במערכות שונות, בעיקר בצבא, הרי משבר התנועה הקיבוצית בשנות השמונים כרוך היה גם במשבר מנהיגות קשה, כאשר הקיבוצים התקשו להעמיד מתוכם מובילי ציבור משמעותיים שיוכלו להתמודד עם המשבר והם נדרשו לשכור מנהלים מבחוץ.
בתחילת דרכם ניסו חלק מהקיבוצים לקיים כלכלה אוטרקית, אך רובם ייצרו רוב תוצרתם לשוק.
לשם שיווק התוצרת החקלאית הוקמה תנובה, שהפכה לתאגיד ענק בישראל.
מכיוון שהחקלאות הלכה והצטמצמה לטובת התעשייה, נמכרה תנובה בשנת 2006 לקרן אייפקס פרטנרס.
הקיבוצים לא היו עצמאיים גם בתחום השקעות ההון.
חבר הקיבוץ וסמנכ"ל משרד החקלאות, אברהם ברום, הכניס שיטה חדשה, שכונתה על־שמו "מועדון ברום".
השיטה הונהגה בשנות ה-60 והקטינה מאוד את תשלומי הריבית ונטל החובות, באמצעות הלוואות בריבית נמוכה, אותן נתנו במשותף הבנקים והממשלה בפיקוח משרד החקלאות.
ניתוח מפורט הראה כי השיטה עודדה את צמיחת הקיבוצים ובסופו של יום החזירה לעצמה הממשלה את כל מה שהשקיעה בהם ואף הרבה יותר, אולם עם עלות הליכוד לשלטון והתגברות ההפרטות חוסלה השיטה.
אחרי פרוץ המשבר המנהיגים לא הודו בטעות ולא נתנו דוגמה אישית של צמצום המנגנון המנופח שתחתיהם עד שבראשית ה-90' הקיבוצים כפו זאת עליהם.
לכן בעוד שיטת ברום הוציאה את הקיבוצים למרחב של צמיחה תוך שנים מעטות ובשני עשורי קיומה הם הכפילו את אוכלוסייתם ואף יותר מזה את כלכלתם, לקח לתוכניות ההבראה הללו שני עשורים עד שהקיבוצים התאוששו וחזרו לצמוח.
נכון לספטמבר 2018, חברי הקיבוצים מהווים פחות מ-1% מאוכלוסיית מדינת ישראל, אבל התנועה הקיבוצית ככלל היא הסקטור היצרני ביותר בחברה הישראלית ביחס לגודלו.
הקיבוצים מייצרים 42% מהתוצר החקלאי, 10% מהתוצר התעשייתי ללא ענפי היי-טק ויהלומים ויותר מ-16% מהייצוא התעשייתי של מדינת ישראל.
אופן העבודה של המפעל פחות תאם את ערכי הקיבוץ של שוויון ועבודה שכם אל שכם וחלק ממנהיגי התנועה: מאיר יערי ויעקב חזן הסתייגו מהפעלתם בדיוק בגלל הסתירה הזו.
קיבוץ דגניה, למשל, הקים מפעל ליהלומי תעשייה שהניב רווחים של מספר מיליוני דולרים בשנה.
קיבוץ חצרים הקים מפעל לציוד השקיה שהתבסס על הרעיון החדשני של טפטוף בשם "נטפים" אשר התרחב לעוד שני קיבוצים ואחר כך הפך לתאגיד בינלאומי, אשר מכירותיו מסתכמות במעל ל-300 מיליון דולרים בשנה ברחבי העולם.
קיבוץ מעגן מיכאל, אשר בתחילה ייצר כדורים, הקים מפעל לייצור כלי פלסטיק ומחברים לצינורות.
מכירותיו של התאגיד של מעגן מיכאל מסתכמות בעשור השני של המאה ה-21 במעל ל-100 מיליון דולר בשנה.
הקיבוצים הפכו מתועשים גם משום שמגבלות מים וקרקע יחד עם שכלול ומיכון מתקדם גרמו שהענפים החקלאיים שוב לא סיפקו מספיק מקומות עבודה על מנת לקלוט את כל חברי הקיבוץ וגם בשל עידוד ממשלות ישראל.
במהלך שנות החמישים והשישים גירעון הסחר בישראל היה מהגבוהים ביותר בעולם באותה העת והמדינה הייתה נואשת להגדיל את ענפי היצוא ומשום כך הקיבוצים התגייסו למלא צורך זה והמדינה עודדה אותם על ידי הלוואות מסובסדות ומענקים כפי שקיבלו כל התעשיינים שפנו ליצוא.
התיעוש הקיבוצי היה בחלקו מבוסס על שכירים ובחלקו על עבודה עצמית, אולם בתחילה היה דומיננטי חיקוי הפרקטיקות של תעשייה קפיטליסטית כגון ניהול אוטוקרטי, פריבילגיות למנהלים והמשכיותם הבלתי-מוגבלת.
בהמשך חלו מהפכים בחלק מהקיבוצים, מנהלים הוחלפו באחרים שפנו לעבודה עצמית, ניהול דמוקרטי והתחלקות כל אנשי המפעל בקשיים כגון עבודת משמרות כך שהמפעל התעשייתי חיזק לא רק את כלכלת הקיבוץ אלא גם את הגשמת עקרונותיו.
אולם, השפעת הארגונים הבין-קיבוציים בהם שררו נורמות קפיטליסטיות השפיעה במוקדם או במאוחר על כל התעשייה הקיבוצית שאימצה נורמות כאלה, ובייחוד אחרי המשבר הגדול שדחף מפעלים מצליחים לגיוס הון בבורסה, דבר שחייב אותם להינתק מהקיבוץ ולהפוך לחברה בורסאית.
ניתוק זה הגדיל את הפער בין המפעל לקיבוץ וגרם לעיתים למשברים קשים בהם עזבו רבים מהחברים שהמשיכו להאמין בעקרונות הקיבוץ בשל השתלטות זונחי עקרונות אלה.
קונפליקט עבודה עצמית לעומת עבודה שכירה
בעיית העסקת שכירים בעונות האסיף בחקלאות הדורשות הרבה ידיים עובדות הייתה נקודת מחלוקת בתנועה הקיבוצית ואחרי קום המדינה כשרבתה אבטלת עולי העלייה ההמונית קיבוצים רבים התפתו להעסיק שכירים בתקופת הקציר, התפשרו על עקרון העבודה העצמית של ההתיישבות החקלאית.
גורם שני להעסקת שכירים הייתה התעשייה בה כפי שנאמר אומצו נורמות קפיטליסטיות אף לפני קום המדינה.
נושא נוסף שעורר מחלוקת רבה מתחילה היה העסקתם של עובדים ערבים זולים, חלקם מומחים בעיסוקים כגון מיון החיטה המשובחת יותר לזרעים: במשמר העמק הועסק בכך כמה חודשים בשנה ערבי מהכפר השכן.
מייסדי התנועה הקיבוצית שאפו לגאול את האומה היהודית באמצעות העבודה, ומשום כך התנגדו להעסקתם של ערבים במשימות קשות.
במהלך העשור השני של המאה ה-20 קיבוץ דגניה חיפש בנאים יהודים אשר יבנו את בתיהם ללא הצלחה.
רק לאחר שלא הצליחו למצוא בנאים יהודים אשר יהיו מוכנים להסתכן במחלת המלריה אשר שררה באזורם החליטו חברי הקיבוץ להעסיק עובדים ערבים.
לא ניתן להבין את הקונפליקט בלי להכניס למשוואה את הארגונים הבין-קיבוציים שמתחילתם העסיקו שכירים ולא קיימו עקרונות קיבוץ, שכן עבודה שכירה היא חלק אינטגרלי של הפרקטיקות הקפיטליסטיות הבלתי-שוויוניות והלא-שיתופיות בחברה הסובבת.
כיוון שמהתחלה רבים מהארגונים הללו בראשות מנהיגי התנועה ההתיישבותית אימצו פרקטיקות כאלה, התנגדות המנהיגים לעבודה שכירה הייתה בלתי-אמינה ולכן למשל רוב מנהלי התעשייה הקיבוצית בשנות ה-40 העדיפו לחקות את נוהגיהם ולהתעלם מהטפתם המנוגדת.
עוד יותר אבדה למנהיגים האמינות כאשר הוקמו בשנות ה-60 למעלה ממאה מפעלים אזוריים שהעסיקו אלפי שכירים בניהול של כאלף חברי קיבוץ.
לנוכח אי-אמינות זו נמשכה ואף התגברה ברבים מהקיבוצים העבודה השכירה, אף על פי שמיעוט נכבד מהקיבוצים נמנע ממנה ושגשג לא פחות.
הקיבוצים השתנו באופן ניכר: רק כמחצית מן האנשים המועסקים במערכת הקיבוצית הם חברי הקיבוץ.
עד סוף שנות השמונים חלק מהקיבוצים העסיקו עובדים פלסטינים.
בתחילת המאה ה-21, העובדים התאילנדים החליפו אותם בעבודות הפיזיות הקשות ביותר בקיבוצים, אך בצידם רבים גם הערבים הישראלים.
התאילנדים עובדים במגוון רב של תחומים בחקלאות ובמפעלים בקיבוצים וגם פיליפיניות מטפלות בקשישים בקיבוצים.
בנוסף לענפי הייצור, קיבוצים רבים החלו לעבור גם לענפי תיירות ומתן שירותים.
בקיבוץ חצרים ובקיבוץ נחשולים ישנם אפילו משרדי עורכי דין.
קיבוצים רבים מכילים חדרים להשכרה – יש המיועדים לקבוצות תלמידים בטיולי בתי ספר, אך רובם מיועדים לטיילים ובחלק מהקיבוצים יש גם מלונות יוקרתיים.
הקיבוצים השקיעו כסף רב בתאגידים בין-קיבוציים לסיפוק שירותים המחייבים גודל והשקיעו גם כספים רבים בשוק המניות מאז עליית הליכוד לשלטון.
בני קיבוצים צעירים מועסקים כשכירים בקיבוצים אחרים, במסגרת יציאה לעצמאות כלכלית במסגרת הקיבוצים המופרטים.
"התנועה הקיבוצית" (254 קיבוצים), המהווה איחוד של שתי תנועות קיבוציות: "התנועה הקיבוצית המאוחדת" שנוסדה ב-1979 מאיחוד של שתי תנועות ותיקות יותר: "הקיבוץ המאוחד" ו"איחוד הקבוצות והקיבוצים", ו"הקיבוץ הארצי השומר הצעיר",
"הקיבוץ הדתי הפועל המזרחי" (16 קיבוצים).
"פועלי אגודת ישראל" (2 קיבוצים – שייכים לתק"ץ מבחינה ארגונית).
כמו כן, קיימת חלוקה בין הקיבוצים על-פי סיווג גרעיני ההתיישבות הראשונים בהם, ובעיקר על פי תנועות הנוער אליהם השתייכו גרעינים אלו.
התנועות העיקריות הן הנוער העובד והלומד, השומר הצעיר, המחנות העולים, בני עקיבא והצופים.
קיבוצים רבים הוקמו או הושלמו על ידי בוגרי תנועות נוער ציוניות מחוץ לארץ.
בשנות השמונים של המאה העשרים נקלעו הקיבוצים למשבר חברתי וכלכלי חריף.
רבים מצעירי הקיבוצים בחרו לעזוב ולחיות חיים אחרים בעיר.
בקיבוצים עלתה תחושה חזקה של חוסר נחת מהשיתוף, מצד אחד, וחשש מפני עתידו של הקיבוץ, מצד שני.
קולות שונים קראו לשינוי מהותי בחיי הקיבוץ והחלפת האחריות הקולקטיבית הגורפת באחריות החבר לפרנסתו ובמתן בעלות לחבר על רכושו.
השינוי החל מלמטה, מהחלטות של קיבוצים על אפם וחמתם של הממסדים הקיבוציים.
כאשר החל קיבוץ עין זיון לבצע בשנת 1990 תהליכי הפרטה, איימה מזכירות התנועה הקיבוצית המאוחדת להרחיקו מהתנועה.
אולם, בהדרגה הפך הקילוח הדק לשיטפון.
לכן, בעקבות שינויים בקיבוצים רבים ובעקבות בג"ץ הקרקעות של הקשת הדמוקרטית המזרחית נדרשה המדינה להגדיר מחדש מהו קיבוץ כדי לקבוע גבולות להטבות שניתנו לקיבוצים על פי חוק.
ההגדרה החוקית המחודשת ניתנה לקיבוץ על ידי משרד התמ"ת ב-12 בדצמבר 2005 (בתקנות סיווג הקיבוצים).
על פי סיווג זה ישנם שלושה סוגים של קיבוצים:
קיבוץ אשר משמר באורחות חייו מערכות חיים שיתופיות, המאורגן על יסודות של בעלות הכלל בקניין, של עבודה עצמית ושל שוויון ושיתוף בייצור, בצריכה ובחינוך.
מבחינה משפטית מדובר באגודה להתיישבות שהיא יישוב נפרד.
ישוב אשר מקיים מספר מערכות חיים שיתופיות בכוונתן (הבטחת הכנסה קהילתית, שותפות בבעלות על הקרקע וכו').
היישוב מאורגן על יסודות של שיתוף הכלל בקניין ובאמצעי הייצור, של עבודה עצמית ושל שוויון, בצריכה ובחינוך.
האגודה מקיימת ערבות הדדית בעבור חבריה, בהתאם לתקנות האגודות השיתופיות (ערבות הדדית בקיבוץ מתחדש), התשס"ו – 32005, ואשר בתקנונה קיימת הוראה באחד או יותר מהעניינים האלה:
חלוקת תקציבים לחבריה בהתאם למידת תרומתם, לתפקידיהם או לוותקם בקיבוץ;
שיוך דירות בהתאם לתקנות האגודות השיתופיות (שיוך דירות בקיבוץ מתחדש), התשס"ו – 42005;
שיוך אמצעי הייצור לחבריה, למעט קרקע, מים ומכסות ייצור, ובלבד שהשליטה באמצעי הייצור לא תועבר לידי החברים, וקיימות הוראות בתקנון בדבר הגבלת הסחירות באמצעי הייצור, באופן שהשליטה בהם לא תעבור לידי החברים, הכל בהתאם לתקנות האגודות השיתופיות (שיוך אמצעי ייצור בקיבוץ מתחדש), התשס"ו – 52005.
באמצע שנות ה-90 החלו בתנועה הקיבוצית שינויים ביחסי הקיבוץ וחבריו.
השינויים הם בעיקר בשלושה ממדים – פרנסה, צריכה ובעלות על נכסים.
המשבר הכלכלי בקיבוצים הביא חברים בקיבוצים רבים לדיעה שיש להקטין את השיתוף בשלושת הממדים ולהגדיל את אחריות האישית של החברים לגביהם.
הרעיון של "כל אחד לפי יכולתו – לכל אחד לפי צרכיו, בהתאם ליכולת הקיבוץ" הוחלף ברמות שונות של גמול (שכר), לפי ההשתכרות של כל חבר, באחריות גדולה יותר של החבר על צריכתו – הפרטת מוצרי הצריכה והשירותים השונים, הניתנים לחבר תמורת תשלום.
החינוך, הבריאות והסיעוד לא הופרטו לחלוטין ברוב הקיבוצים.
הנכסים הקבועים שהאחריות עליהם הועברה לחברים בקיבוצים מתחדשים הם דירות המגורים וקרנות הפנסיה שלהם.
הבעלות על דירות המגורים, ברוב הקיבוצים, היא של האגודות השיתופיות החתומות על הסכמי החכירה של הקרקע עם רשות מקרקעי ישראל.
מאמצי העברת הבעלות (שיוך דירות) לחברים נמשכים בקיבוצים רבים.
קיבוצים ספורים השלימו את התהליך.
קרנות הפנסיה של החברים הצעירים הן באחריותם.
הקיבוצים אחראים על תשלומי הפנסיה לחברים ותיקים שלא נצברה לזכותם פנסיה אישית.
לפי החלטת רשמת האגודות השיתופיות גובה הפנסיה לא יקטן מ-40% מהשכר הממוצע במשק כהגדרתו בחוק הביטוח הלאומי.
תהליך השינוי בקיבוצים נמשך עד היום.
כמאתיים קיבוצים נוהגים כקיבוצים מתחדשים.
יש גיוון רב במודלים של היחסים בין הקיבוץ והחברים.
המודל הנפוץ נקרא "רשת ביטחון".
במודל זה השכר של החברים מעבודתם נכנס לקופת הקיבוץ, שם מנוכים ממנו המיסים הקבועים והדיפרנציאליים (לפי גובה השכר) והיתרה עוברת לחשבון החבר.
חברים שמשתכרים סכום הנמוך ממה שהוגדר כ"רשת ביטחון" מקבלים השלמה.
בסקר שנערך בתחילת 2011 נמצא כי 193 קיבוצים (73%) מגדירים עצמם כ"קיבוץ מתחדש", 62 קיבוצים (23%) מגדירים עצמם כ"קיבוץ שיתופי" ו-9 קיבוצים (3%) מתנהלים על פי "מודל משולב".
בהמשך השנים קיבוצים שיתופיים ומשולבים עברו למודל הקיבוץ המתחדש ובשנת 2022 היו 228 קיבוצים שהגדירו את עצמם כ"קיבוץ מתחדש" ו־36 קיבוצים שהגדירו את עצמם כ"קיבוץ שיתופי".
לא נשארו קיבוצים שמתנהלים על פי "הקיבוץ המשולב".
יישוב המתקיים בתוך תחומי יישוב קיים (עיר) ומקיים אורחות חיים של יישוב נפרד ושיתופי, ומאורגן על עקרונות של עבודה עצמית ושל שיתוף בהכנסות, בצריכה ובחינוך על בסיס עקרונות של שוויון בין החברים.
מבחינה משפטית הקיבוץ הוא אגודה שיתופית.
קיבוצים כאלה קיימים מאז שנות השמונים בירושלים, חיפה, בית שמש ושדרות.
סוג נוסף של קיבוצים, אשר לא זכה עדיין להגדרה חוקית נפרדת, הוא "קיבוצי המחנכים" החל משנות ה-90, תנועות הבוגרים של תנועות הנוער מקימות קיבוצים (עירוניים או כפריים), בהם חיים החברים הבוגרים של דרור ישראל, קבוצות הבחירה, השומר הצעיר, המחנות העולים.
מרבית חבריהם של "קיבוצי המחנכים" עוסקים בחינוך, כמשימה קיבוצית.
קיבוצים אלה מנסים גם לקשר בין תשתיתם הכלכלית לבין משימתם החינוכית, על ידי יצירת משרות חינוכיות והחזקתן וכן, יצירת קואפרטיבים חינוכיים.
בין קיבוצים אלה ניתן למנות את רביד (ראשון קיבוצי המחנכים) ואשבל, השייכים לתנועת דרור ישראל, נעמה (בוגרי קבוצות הבחירה), פלך (השומר הצעיר), נערן (המחנות העולים) וכן קיבוצי מחנכים עירוניים בעכו, חיפה, תל אביב וירושלים.
חלק מהקיבוצים של תנועות הבוגרים מתנהלים גם באופן של "קיבוץ קבוצות" כלומר קיבוצים שהם התאגדות של מספר קומונות, כשלכל קומונה יש אוטונומיה מסוימת, אולם הקומונות מקיימות קשרים פנימיים בתוך הקיבוץ.
לאורך השנים, קיבוצים אחדים היו מעורבים בהליכים משפטיים הקשורים למעמדם כקיבוצים.
קיבוץ גליל ים, ליד הרצליה, עתר לבית המשפט בעניין הליכי ההפרטה בקיבוץ.
בשנת 1999, שמונה מחברי קיבוץ בית אורן, עתרו לבית המשפט הגבוה לצדק בבקשה להורות לרשם האגודות השיתופיות לצורך הסרת הרישום של בית אורן כקיבוץ ושבמקום יסווג כקהילה שיתופית מסוג אחר.
בעתירה נטען כי הקיבוץ השתנה באופן דרמטי לאורך השנים – סגנון החיים השתנה, קיימים הבדלי שכר, חדר האוכל של הקיבוץ נסגר, ומערכת החינוך ושירותים נוספים נסגרו.
לטענת העותרים, בעקבות השינויים הללו בית אורן לא תואם את ההגדרה של קיבוץ לפי החוק וכמו גם לפי עקרון שוויון הצריכה.
הנהלת הקיבוץ בתגובה טענה כי היא עדיין שומרת על העקרונות הבסיסיים של קיבוץ, אלא שהשינויים שנעשו היו חיוניים כדי למנוע התמוטטות פיננסית של הקיבוץ ולצורך שיפור המצב הכלכלי של הקיבוץ.
מקרה זה הוביל את הממשלה להקמת ועדה אשר מטרתה להמליץ על הגדרות משפטיות חדשות בעקבות התפתחותם של הקיבוצים בישראל, ולהגיש חוות דעת לגבי הקצאת הדירות בין חברי הקיבוץ.
הוועד הגיש דו"ח מפורט בעל שני סיווגים משפטיים חדשים ליישובים אשר מוכרים בראשית המאה ה-21 כקיבוצים.
ההגדרה החוקית המחודשת ניתנה לקיבוץ על ידי משרד התמ"ת ב-15 בדצמבר 2005 (בתקנות סיווג הקיבוצים).
הוועדה המליצה כי במקום ההגדרה המשפטית של הקיבוץ הנוכחי, ייווצרו שלוש הגדרות חדשות: קיבוץ שיתופי, קיבוץ מתחדש וקיבוץ עירוני.
ניתן לקרוא עליהם בפרק "סוגי קיבוצים" לעיל.
מבחינה משפטית: כל קיבוץ כפוף חוקית לפקודת האגודות השיתופיות ומתחתיה לתקנון המאושר שלו על ידי רשם האגודות השיתופיות ומתחת לכך - למדרג החלטות מחיבות בנושאים שונים של החיים בו שמתקבלות כדין לפי פקודת האגודות השיתופיות ותקנון הקיבוץ.
במקרה של סכסוך ביו חברים לאגודת הקיבוץ קיים מוסד לבוררות שפסיקותיו מעמדן כפסיקת בית משפט מחוזי.
המתנדבים בקיבוצים הם לרוב צעירים יהודים ולא יהודים, אשר מגיעים מכל רחבי העולם לקיבוצים בישראל כדי להיות שותפים לפרק זמן מוגבל בעבודה בענפי הקיבוץ השונים, לעיתים גם על-מנת לצבור ניסיון בתחום החקלאות וניהול חווה ומשק ולשוב למדינתם.
לאורך השנים הקיבוצים היו נתונים לביקורת רבה על כך שלא עמדו באידאולוגיה עליה הושתתו.
רוב הקיבוצים לא היו אוטרקיים מבחינת עבודה והיו חייבים להעסיק אנשים שלא היו חברי קיבוץ בענפי החקלאות השונים בקיבוץ (או כעובדי מפעלים בשנים המאוחרות יותר).
נושא אשר היה שנוי במחלוקת במיוחד היה העסקת עובדים ערבים בענפים השונים בקיבוצים בעוד שנמנעה מהם האפשרות להצטרף כחברים שווי זכויות בקיבוץ.
במהלך העשורים האחרונים, חלק מהקיבוצים, מתחו ביקורת על כך שהעקרונות הסוציאליזם "ננטשו" ועל כך שקיבוצים רבים פנו במקום זאת לפרויקטים קפיטליסטים על מנת לשפר את מצבם הכלכלי.
קיבוץ שמיר הוא הבעלים של חברה למוצרי אופטיקה בשם "שמיר אופטיקה" אשר מניותיה נסחרות בבורסת הנאסד"ק.
קיבוצים רבים נטשו את ענפי החקלאות ופיתחו חלקים מן הקרקעות שברשותם עבור מטרות מסחר ותעשייה – קיבוצים רבים הקימו בעשורים האחרונים קניונים ומפעלים על אדמות קיבוץ אשר משרתים ומתופעלים על ידי חברי הקיבוץ ולעיתים מעסיקה גם עובדים אשר אינם חברי הקיבוץ בעוד שהקיבוץ שומר לעצמו הרווחים מהשכרת הקרקע או מהמכירות.
קיבוצים אשר לא היו שותפים בסוג של התפתחות זכו גם כן לביקורת על כך שהם תלויים בסובסידיות מן המדינה על מנת לשרוד.
בנוסף לכך, לאורך השנים, חברי קיבוץ רבים שיחקו תפקיד חשוב בתקופת היישוב ולאחר מכן בחברה הישראלית, באופן ניכר מהכמות היחסית שלהם באוכלוסייה בישראל.
בין יוצאי הקיבוצים הבולטים אשר תרמו רבות למדינת ישראל ניתן לכלול מנהיגים ישראלים כגון לוי אשכול ואהוד ברק.
דוד בן-גוריון חי רוב חייו בתל אביב, אף על פי שקיבוץ שדה בוקר, שבנגב, היה ביתו הרוחני.
הקיבוצים גם תרמו באופן משמעותי לתנועת התרבות העברית המתפתחת.
רחל המשוררת כתבה בהתלהבות יתרה על הנוף מנקודות מבט שונות של הקיבוצים באזור הגליל בשנות ה-20 ובשנות ה-30 של המאה ה-20. החזון הקיבוצי של "הפרחת השממה" הפך במשך השנים לחלק מן החזון הישראלי גם כן.
הווי הקיבוץ מתואר בספרים רבים שנכתבו לאורך השנים ושזור בסרטים עלילתיים רבים.
העלילה בחלקם מתרחשת בקיבוץ ובאחרים, חברי קיבוץ זכו לתפקיד בולט בעלילה.
בספרו של ליאון יוריס "אקסודוס" משנת 1958, ובעיבוד הקולנועי לספר משנת 1960, אחת הדמויות הראשיות מתגוררת בקיבוץ בדיוני בגליל בשם "גן דפנה".
הסרט עצמו צולם בקיבוץ דפנה.
עלילת הסרט הישראלי "סאלח שבתי" משנת 1964 מתרחשת באופן חלקי בקיבוץ אידאולוגי בשנות ה-50 המוקדמות.
עלילת ספרו של ג'יימס מיצ'נר "המקור" משנת 1965 מתרחשת בין היתר בקיבוץ בדיוני.
עלילת ספרה של דבורה עומר "צוללים קדימה" משנת 1969, אשר מתואר בה קשר הדוק בין הדמות הראשית לקיבוץ בשם "הדרים".
הסרט "בלפר" משנת 1978 עוקב אחר שלמה בלפר, חבר בקיבוץ בשפלת יהודה אשר לא משתתף בחיי השיתוף של הקיבוץ.
הסרט הישראלי "נועה בת 17" משנת 1982, אשר עלילתו מתרחשת בשנת 1951, מציג את הטלטלה שעברו הוריה של הדמות הראשית על רקע הפילוג בתנועה הקיבוצית באותה העת.
בסרט הישראלי "בן לוקח בת" משנת 1982 הדמות הראשית היא ילדת חוץ בת 11 אשר מתארחת בקיבוץ מעיין צבי.
עלילת ספרו של אלי עמיר "תרנגול כפרות" משנת 1983 עוסקת בקבוצת נערים עולים מעיראק, מרוקו, פולין ורומניה אשר מתחנכת בקיבוץ בשנות ה-50 של המאה ה-20.
הסרט הקומי הישראלי "מבצע סבתא" משנת 1999 עסק בשלושה אחים יוצאי הקיבוץ הבדיוני "עסיסים", אשר נאלצים לארגן את הלווית סבתם לאחר שהקיבוץ מסרב לטפל בענייני טקס הלוויה.
חלקי הסרט המתרחשים בקיבוץ צולמו בקיבוץ יקום.
בסרט הישראלי "ללכת על המים" משנת 2004 אחת מן הדמויות הראשיות שוהה בישראל כמתנדבת בקיבוץ.
עלילת הסרט הישראלי "אדמה משוגעת" משנת 2006 מתרחשת בקיבוץ בדרום ישראל, בשנות ה-70 של המאה ה-20.
הספר "הביתה" משנת 2009 של הסופר אסף ענברי מתאר את תולדותיו של קיבוץ אפיקים לאורך שלושה דורות.
הסדרה הישראלית "יחפים" משנת 2011 מתארת את קורותיו של הקיבוץ הבדיוני "עין דרור".
הסדרה מתרכזת בדמויותיהם של סב, אבא ונכד וכיצד משתנים הם והקיבוץ.
הספר "היינו העתיד" משנת 2011 מאת יעל נאמן מתאר אירועים היסטוריים וזכרונות ילדות מקיבוץ יחיעם.
בסרט "מיסטר גאגא" של תומר הימן משנת 2016, אוהד נהרין מתאר את זכרונות הילדות שלו מהקיבוץ.
הסדרה הישראלית "קיבוצניקים" משנת 2020 מתארת סיפור של כיתה מקיבוץ בדיוני בגליל המערבי שנקרא "מעין חיים", הסדרה עוקבת אחר חברי הכיתה אחרי היציאה מהקיבוץ ובזמן ההפרטה שלו.
ספרה של נטעלי גבירץ, "המתנדבת" משנת 2021, עוסק במתנדבת בקיבוץ ובבתה המחפשת את אביה.
הספר "חג המשק" משנת 2022 של שני הדר הוא קומדיה רומנטית על הקיבוץ על סף ההפרטה.
קיבוע או פיקסציה , בגנטיקה של אוכלוסיות, הוא מונח המשמש לתיאור מצב שבו בלוקוס מסוים באוכלוסייה מסוימת מתקיים רק אלל אחד.
האלל בתחילה מתקיים לצד אללים אחרים באותו הלוקוס, אך מתפשט באוכלוסייה באמצעות תהליכים של סחף גנטי או ברירה טבעית חיובית.
תהליכים אלה מובילים לעלייה בתדירות האלל באוכלוסייה.
כאשר האלל מופיע אצל כל הפרטים באוכלוסייה (דהיינו תדירותו היא 100%),אומרים כי האלל באוכלוסייה עבר "קיבוע" והוא מכונה "אלל מקובע".
קיבוץ גלויות הוא מושג תנכ"י המנבא את שיבת עם ישראל לארץ ישראל לאחר שגלו ממנה.
כיום משמש המושג בדרך כלל לתהליך סיום הגלות כחלק מחזון אחרית הימים.
קיבוץ גליות כבר נזכר בתנ"ך, כשמשה רבינו מבשר לבני ישראל לפני מותו, בטרם הכניסה לארץ ישראל, שעם ישראל יחטא בארץ מולדתו ויגלה ממנה, אך הם ישובו למולדתם ואפילו יהיה להם יותר טוב מאשר לאבותיהם.
בימי גלות בבל הנביאים ישעיהו ויחזקאל מעודדים את העם בכך שמבטיחים לו שיהיה קיבוץ גלויות לארץ ישראל.
השאיפה לשוב עם ישראל על ידי קיבוץ הגלויות נשמרה ברציפות מאז חורבן הבית השני.
הרמב"ם כותב כי קיבוץ הגלויות יעשה על ידי המשיח.
קיבוץ גלויות הוא מרכיב מהותי בתולדות התנועה הציונית ובמגילת העצמאות של מדינת ישראל.
לאחר הקמת מדינת ישראל יישם ראש הממשלה דוד בן-גוריון מדיניות של מיזוג גלויות בעיקר במערכות החינוך והצבא כחלק מהמאמץ לקליטת המוני תלמידים מגלויות רבות ולעצבם על פי דפוסי חיים וחברה חדשים, ישראלים.
מטרתה הייתה מיזוג העולים עם הישראלים הוותיקים על מנת ליצור תרבות ישראלית עברית חדשה לעם ישראל בשובו לציון.
בסוף ספר דברים, כאשר משה עומד להפרד מעם ישראל לפני הכניסה לארץ ישראל הוא מתנבא על גורל העם.
גורלו לא יהיה טוב, יבואו עליו הקללות והוא ייצא לגלות אך בהמשך הוא יישוב לארצו ואז יהיה מצבו טוב כמו שהיה בעבר.
משה מדגיש בתהליך קיבוץ הגלויות את הדברים הבאים:
לאחר קיבוץ הגלויות המצב ישתפר: וְהֵיטִבְךָ וְהִרְבְּךָ, מֵאֲבֹתֶיךָ הבטחות הנביאים
הנביאים אשר ניבאו אחרי חורבן הבית הראשון עודדו את יושבי גלות בבל בחזרתם על דברי משה.
בזוהר, מופיע הרעיון של קיבוץ גלויות, עם קביעת הזמן של ההתפתחות הרוחנית:
חז"ל חברו ברכה מיוחדת "ברכת קיבוץ גלויות" בתפילת שמונה עשרה.
תוכן הברכה הוא בקשה לקיבוץ גלויות ועצמאות מדינית.
הברכה היא אחת משלוש עשרה ברכות הבקשה בתפילה זו, והראשונה מבין המבקשות הנוגעות לנושאים לאומיים ולהשבת קיומה של האומה העברית כאומה עצמאית (יחד עם ברכת המשפט, ברכת ירושלים וברכת מצמיח קרן ישועה).
בזהותו של מקבץ הגלות, וזמנה
הרמב"ם כותב בהלכות מלכים, כי תהליך זה של קיבוץ הגלויות יעשה על ידי המלך המשיח:
יש המפרשים כי הרמב"ם כתב על המשיח "מקבץ נדחי ישראל" ולא "גלויות ישראל", כדיוק שלדעתו ייתכן שהגלויות יתקבצו כבר לפני המשיח, ושהמשיח יקבץ רק את היהודים שנטמעו באומות או שנשכחה יהדותם, כדוגמת עשרת השבטים, והם הקרוים "נדחי ישראל" כאשר משמעות המילה "נדח" הוא "אובד, רחוק" לעומת "גולה".
בנוסף, מסבירים אותם המפרשים, כי הרמב"ם לא ביקש לקבוע את הסדר הכרונולוגי של תהליך הגאולה, אלא לקבוע תנאים למתי המשיח הוא משיח ודאי, וכי לא ייתכן שהמשיח ימלוך על ארץ ישראל כשהיא ריקה מיהודים.
הרב צבי יהודה קוק, היה נוהג לצטט את דברי ה"ישועות מלכו" ביחס לעליה לארץ (יו"ד ס"ו):"."
היהדות החרדית מבינה את דברי הרמב"ם אחרת: קודם יבוא המשיח והוא זה שיבצע את "קיבוץ הגלויות".
עד אז, היישוב היהודי בארץ ישראל נחשב ליישוב בגלות - היא גלות בארץ ישראל.
אם כי יש לה יתרון בכך שהיא בשליטה של יהודים.
מכתב נפוליאון (1799):"מוצעת לכם, בניגוד לכל ציפיותיכם, גאולת אדמת ישראל...
ואת זכותכם הבלתי מוגבלת והטבעית לעבוד את השם אלוהיכם בפומבי ולדור ודור" גם כאן מציע מנהיג בסדר גודל עולמי לזמנו, את קיבוץ הגלויות לעם ישראל, וכמו כן במרומז את בניית בית המקדש שחרב שנית.
הצהרת בלפור וכתב המנדט של חבר הלאומים (1917-1922):הצהרת בלפור אינה מבטאת את רעיון קיבוץ הגלויות במפורש.
כבר בקונגרס הציוני העולמי הראשון אושרה תוכנית בזל שקבעה כי התנועה הציונית שואפת להקמת בית מולדת ליהודים בארץ ישראל.
בית לשם קיבוץ הגלויות למולדתם.
על החשיבות שיחסה התנועה הציונית לקיבוץ הגלויות תעיד הפעילות הענפה בתחום ההעפלה.ההעפלה היא הכניסה הבלתי חוקית לארץ ישראל שאורגנה על ידי היישוב העברי בזמן המנדט הבריטי, משנת 1934 ועד קום המדינה.
ההעפלה אורגנה במסגרת המוסד לעלייה ב' של ארגון ההגנה והנהגת היישוב.
ההעפלה כונתה גם "עלייה ב'" משום שנעשתה בד בבד עם העלייה החוקית (המצומצמת בהיקפה) שנעשתה בהסכמת שלטונות המנדט (באמצעות סרטיפיקטים).
העולים שנכנסו בהעפלה קרויים מעפילים, ורובם הגדול הגיעו לאחר מלחמת העולם השנייה (אף על פי שההעפלה החלה בצורה מצומצמת יותר עוד באמצע שנות השלושים).
חזון קיבוץ הגלויות היווה את הבסיס להקמת המדינה וצוין במגילת העצמאות, בפתח הפיסקה המתארת את עקרונות המדינה החדשה, בנוסח הבא: "מדינת ישראל תהא פתוחה לעליה יהודית ולקיבוץ גלויות..." גם עצרת האו"ם, בהחלטת החלוקה, ראתה בכך את הסיבה לקבלת ההחלטה על הקמת מדינה יהודית.
ביטוי לכמיהה לקיבוץ גלויות ניתן גם למצוא בתפילה לשלום המדינה, אשר חוברה על ידי הרבנים הראשיים בשנים הראשונות להקמת המדינה.
הכנסת נתנה לכך ביטוי פורמלי באמצעות חקיקת חוק השבות, אשר מקנה לכל יהודי באשר הוא שם את הזכות לעלות לארץ ישראל.
ה"תפילה לשלום המדינה" היא תפילה הנאמרת בשבתות ובחגים בבתי הכנסת בארץ ובתפוצות, שמתפלליהם נמנים עם החוגים הדתיים לאומיים.
בתפילה מובעת בקשה להשראת הברכה על מדינת ישראל, לקיבוץ גלויות לתוכה ולסיוע מן השמים למנהיגי המדינה.
תפילה זו נתקנה בידי הרבנים הראשיים לישראל: הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג והרב הספרדי בן-ציון מאיר חי עוזיאל, והניסוח נעשה על ידי הסופר ש"י עגנון.
מדינת ישראל מכונה בה "ראשית צמיחת גאולתנו".
בעיקר בגלל הביטוי הזה, ביהדות החרדית לא נוהגים לומר תפילה זו.
חוק השבות חוק השבות, התש"י-1950 הוא הביטוי החוקי המרכזי להיותה של מדינת ישראל מדינת העם היהודי כולו.
החוק התקבל בכנסת ב-5 ביולי 1950, ומעניק לכל יהודי את הזכות לעלות ארצה ולקבל תעודת עולה, שבהתאם לחוק האזרחות מזכה מיידית באזרחות ישראלית.
קיבוע אנזימים הוא תהליך בו מצמדים אנזימים לחומר לא מסיס כדוגמת סידן אלגינט.
קיבוע אנזימים מגביר את העמידות של האנזים לשינויים בסביבה כדוגמת שינויים בטמפרטורה וב-pH, וכן מאפשר לשמור את האנזימים במקומם במהלך ריאקציה ובסופה להפרידם מהתוצרים לצורך שימוש חוזר.
בגלל יתרונות אלו נעשה שימוש נרחב בתעשייה בשיטה זו בתגובות המזורזות על ידי אנזימים.
ב-1916 נלסון וגריפין גילו כי האנזים אינברטאז (אנזים המזרז הידרוליזה של סוכרוז) מפגין פעילות זהה כאשר הוא שקוע במוצק (פחם עץ או אלומיניום הידרוקסיד) בתחתית התמיסה וכאשר הוא מצוי באופן אחיד בתמיסה.
זו הייתה שיטת הקיבוע הראשונה שהומצאה.
במהלך שנות ה-50 וה-60 פותחו שיטות נוספות מלבד השיטה של ספיחה.
במהלך השנים פורסמו אלפי מאמרים ופטנטים בנושא קיבוע אנזימים, ומאות אנזימים קובעו בצורות שונות.
בין האנזימים שקובעו במסגרת תהליך ייצור תעשייתי רחב היקף ניתן למנות את פניצילין G, אקילאז, ליפאזות, פרוטאזות ואינברטאז.
אנזימים מקובעים חשובים ביותר לשימושים מסחריים מסיבות של עלויות ושל תהליכי ריאקציות:
בתהליך החלבון מתמוסס בכמות מזערית, וכך בסיום התגובה התמיסה מכילה לרוב רק ממס ואת תוצרי התגובה.
ניתן להפריד בקלות את האנזים המקובע מהריאקציה, וכך מתאפשר שימוש חוזר בו.
אנזימים מקובעים הם לרוב בעלי יציבות רבה יותר מאשר אנזימים מתמוססים.
ישנן שיטות שונות לקיבוע אנזימים שהנפוצות שבהן:
ספיחה: אנזים מחובר לחלקו החיצוני של חומר קיבוע.
בספיחה ייתכן שהאתר הפעיל של האנזים ייחסם, וכך תקטן משמעותית פעילותו של האנזים.
כליאה: האנזים נלכד במיקרוספרות או טיפות לא מסיסות, כדוגמת טיפות של סידן אלגינט.
הכליאה עשויה לעכב את הגעת המצע (הסובסטרט) ואת יציאת התוצרים מהחומר הלא מסיס הכולא את האנזים.
קישור צולב: האנזים נקשר בצורה קוולנטית לחומר מקבע בתגובה כימית.
התגובה הכימית מבטיחה שאתר הקישור לא מכסה את האתר הפעיל של האנזים, ופעילות האנזים מושפעת רק מהקיבוע.
קיבוץ ג' של השומר הצעיר הוקם בפברואר 1925 על ידי בוגרי תנועת השומר הצעיר שעלו מרומניה, היו בין מקימי היישובים מעברות וגבעת חיים.
בתחילה ישבו מקימי הקיבוץ בתוך מחנה "קיבוץ השומר הצעיר ב'" בנהלל, ולאחר מכן נדדו עם קיבוץ ב' למחנה האוהלים של הקיבוצים בעפולה.
ב-1926 עלה קיבוץ ב' על הקרקע והקים את קיבוץ משמר העמק, ואילו חברי קיבוץ ג' נותרו במחנה בעפולה ויצאו לדרכם העצמאית.
ב-1927 חבר קיבוץ ג' למשמר העמק ולקיבוצי השומר הצעיר בהרצליה (מקימי מרחביה) ובעין גנים (מקימי עין שמר), ויחד ייסדו את הקיבוץ הארצי השומר הצעיר.
בעפולה עסקו החלוצים בבניית העיר ומשנעצרה העבודה במקום הם עברו למחנה באזור ג'ידרו (קריית ים של היום) ועסקו בסלילת כבישים באזור.
ב-1928 נדד המחנה לבת גלים שבחיפה וחברי הקיבוץ השתלבו בעבודות הקמת הנמל, עבודות בנחל קישון ובפעילות הפוליטית של מחנה הפועלים בעיר.
בשנת 1929 הצטרפו לקיבוץ בוגרי השומר הצעיר מבולגריה ומהונגריה.
הכוונה לישב את קיבוץ ג' בתל טורא ממערב לכפר ברוך לא יצאה אל הפועל בגלל מחסור בקרקע.
בסוף 1929 חל פילוג בין חברי הקיבוץ על רקע פוליטי.
כמחצית מהחברים נותרו נאמנים לדרך הפוליטית של הקיבוץ הארצי וכעבור כמה שנים הקימו את קיבוץ מעברות בעמק חפר.