tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נרצח ב-13 בדצמבר 1940 על ידי ערבים כשיצא לדוג בנהר הירדן עם חברו זאב לוינטל.
נרצח ב-13 בדצמבר 1940 על ידי ערבים כשיצא לדוג בנהר הירדן עם חברו יעקב לביא.
גדעון קורנל - בנם של חנה ודוד קורנל (לימים קורן) ממייסדי הקיבוץ.
אליהו (מאיר) עבד-אלנביא - נולד ב-1899 בעיראק, נפטר ב-11 בספטמבר 1947 כשהוא בן 48. אליהו עלה מעיראק בדרך היבשה במסגרת של קבוצת עולים שחצו את הירדן ליד בית הערבה.
מיד עם הגיעו למשק ירד על ברכיו, נשק את האדמה ונפטר.
מאחר ששמו לא היה ידוע נקבר בבית הקברות של הקיבוץ בשם אברהם בן אברהם.
רק לאחר מלחמת ששת הימים זוהה המעפיל האלמוני והתברר ששמו אליהו (מאיר) עבד-אלנביא.
- נולד ב-28 באוגוסט 1928 בקיבוץ עין חרוד.
היה מ"כ בפלמ"ח ולחם בקרבות הקסטל ובקרבות הר-טוב.
נהרג בבית הערבה בתאונת אימונים ב-3 בפברואר 1948.
מ-1939 עד 1948 שימש המקום את הקיבוץ הצעיר ונקברו בו 5 נפטרים: 2 חברי קיבוץ, תינוק שנולד במקום, עולה חדש ולוחם פלמ"ח.
לאחר פינוי היישוב ב-20 במאי 1948 נותרו חמשת הקברים מאחור בתחומה של ממלכת ירדן.
במהלך השנים נזנחו הקברים ואף חוללו באופן שלא איפשר זיהוי מיקומם וכנראה בולדוזרים שעבדו בסלילת הכביש ובנית הגשר גרפו את האדמה והורידה אותה בשני מטר בקירוב, כך שמעולם לא נמצאו הקברים, וקבר האחים הוקם במקום בו אמורים היו להיות הקברים.
בשנת 1967, לאחר מלחמת ששת הימים, אותרו עצמות הנפטרים והובאו לקבורה בקבר אחים בסמוך לבית העלמין המקורי בו היו קבורים.
קיימות מספר גרסאות המתייחסות לאופן בו אותרו הקברים:
מורה דרך, בשם שמעון גת, אשר שמר במוצב סמוך לגשר עבדאללה, במסגרת שירות המילואים שלו, והכיר את סיפור חללי בית הערבה, זיהה חלקי עצמות שנסחפו ממקומם והיו חשופים על הקרקע.
הוא פנה למועצה האזורית ולגורמי מערכת הביטחון והתניע את הקמת קבר האחים.
על פי בקשת אימו של נמרוד שכטר נסעו יוסק'ה הררי וכתב קול ישראל עודד זראי אל בית הערבה במטרה לאתר את קברו.
הם נעזרו במפות ירדניות ישנות שסיפק להם מי שהיה ראש עיריית יריחו לפני מלחמת העצמאות.
לפי ממצאיהם זוהה מקום בית הקברות אך לא נמצאו במקום עצמות הנפטרים.
יוצאי בית הערבה מקיבוץ כברי שבאו לביקור במקום זיהו את בית הקברות, אספו את עצמות חבריהם וקברו אותם בקבר אחים.
בקבר אחים זה מופיע עדיין שמו של המעפיל אברהם בן אברהם שנפטר ב-1947 ונקבר כאלמוני.
ב-1990 הקים צה"ל במקום קבר אחים חדש (לצד קבר האחים שהוקם ב-1967) והניח במקום 5 אבני ראש במתכונת האבנים המשמשות בקברי חללי צה"ל וזאת אף על פי שבמקום נטמן רק חלל צה"ל אחד.
חנוכת המצבה החדשה התקיימה ב-25 בספטמבר 1990 בטקס צבאי מלא ובנוכחות נציגי צה"ל ובני משפחה.
מאחר שעד אותה שנה זוהה כבר המעפיל האלמוני נרשם שמו המלא על המצבה
האזור בו נמצא בית הקברות מוגדר כשטח צבאי סגור והגישה אליו אפשרית לאחר תיאום עם מועצה אזורית מגילות ים המלח.
המועצה עורכת מדי שנה את צעדת "ראשוני ים המלח", בעקבות ראשוני המתיישבים באזור.
במסגרת צעדה זו נפתחים לציבור מסלולי טיול לאזור שפך הירדן, לארץ המנזרים ולבית הקברות הזה.
בית העלמין קונצבסקויה הוא אחד מבתי הקברות הישנים במוסקבה, סניף של בית העלמין נובודוויצ'יה.
בית הקברות ממוקם במחוז המערבי של מוסקבה, ותופס שטח של 17 דונם.
בית העלמין פראובראז'נסקויה הוא בית קברות, הממוקם ברובע פראובראז'נסקויה, במוסקבה.
בעבר פראובראז'נסקויה היה בית קברות לאדוקי האמונה הישנה, וכיום אחד מבתי העלמין היוקרתיים במוסקבה.
בית העם שבמושב חרות הוקם בשנת 1955 ושימש למטרות שונות כמו בית קולנוע, אולם לחגיגות וחתונות ועוד.
לפני בנייתו היו מספר מבנים ששימשו כבית עם, אך הם היו קטנים.
אחד נשרף, אחר הפך לבית נוער ואחד נוסף הפך לגן ילדים.
לבסוף בשנת 1954 חל שיפור כלכלי וועד האגודה החליט לבנות את בית העם הנוכחי.
בשנת 1990 המבנה הוכרז כמסוכן ונסגר לשימוש.
בשנת 2013 הוכרז כמבנה לשימור והוחלט לשפץ אותו.
לאחר מבצע ניקיון ארוך החל השיפוץ והמבנה נפתח מחדש בשנת 2020 כחלק מחגיגות ה-90 למושב.
בשנת 1932 עלה צורך בקרב חברי המושב, למקום מפגש תרבותי.
הם בחרו צריף במרכז המושב ששימש כבית כנסת ובית העם.
בצריף נפגשו חברי המושב, מדי ערב, לפעילויות שונות.
כ-13 שנים אחר כך בשנת 1945 נקנה צריף נטוש מאחת המשפחות שעזבו את המושב.
הצריף הועבר למקום באזור בו שוכנת היום הצרכניה ושימש כמועדון נוער ובית עם.
בשנת 1951 הצריף הפך למזכירות ובהמשך נשרף.
בשנה זו נבנה בית העם במבנה בו שוכן היום מועדון הנוער.
המקום שימש להקרנת סרטים, אירועי תרבות, הופעות ועוד.
היו בו משחקים לילדים, כגון שולחן פינג פונג וגם פטיפון והוא שימש המרכז התרבותי במושב.
בשנת 1954 המקום היה צר מלהכיל את כל התושבים.
נערכה אספה כללית וברוב של 80 תומכים מול 20 מתנגדים הוחלט להקים בית עם חדש.
אבן היסוד הונחה בשנת 1955 בחגיגות חצי היובל למושב ובשנת 1957 נחנך בית העם באירוע גדול אליו הוזמנו אנשים חשובים
המבנה ממוקם ברחוב הראשי, רחוב המייסדים, כדי להגיע אליו יש לעבור שביל ארוך.
המבנה מוקף צמחייה ובצידו המזרחי במה להופעות חיצוניות.
בחזית יש פריקסטים אשר אופייניים לתקופה בה נבנה בית העם.
בתוך בית העם במה ולצידה חדר אמנים המשמש את האמנים הבאים להופיע במקום.
במרתף בית העם ממוקמת הספרייה.
מסביב לבית העם נמצאים בריכת השחיה, מגרש הכדורגל, מגרש הכדורסל, גן השעשועים ומועדון הנוער.
בסמוך לבית העם ממוקמת האנדרטה לחללי המושב.
בית העם תוכנן על-ידי האדריכלים אנדרי לייטרסדורף ואיליה בלזיצמן שהיו בעלי משרד אדריכלות משותף.
הם תכננו מבני ציבור רבים בארץ ישראל ולכן נבחרו.
הוא תוכנן כמבנה גדול בן קומה אחת בגודל 1500 מ"ר.
האולם תוכנן עם רצפה משופעת בכדי להתאים למופעים והצגות.
חלק מהתושבים רצו מבנה מדורג, אולם אחרים רצו רצפה ישרה שתתאים לריקודים ולבסוף הוחלט לתכנן רצפה בעלת שיפוע קל ובכך לענות לצורכי כולם.
במבנה חלונות רבים המאפשרים זרימה חזקה של אויר ומאפשרת אור רב במשך שעות היום.
בעבר שימש בית העם כמקום לעריכת חתונות, בית קולנוע וחגיגות משותפות של המושב.
לאחר שיקומו וחידושו בשנת 2021 ממשיך בית העם לשמש:
כמקום התכנסות החברים באירועים הקשורים למסורת חגי ישראל כמו יום העצמאות, ימי זיכרון-יום השואה, יום הזיכרון לרצח רבין, ויום הזיכרון לחללי ישראל.
כמו כן משמש מקום התכנסות לאירועים חברתיים המאורגנים על ידי מועצת לב השרון לתושבי חרות והמושבים השכנים, התכנסות מקהלת המושב, חגיות אירועים פרטיים, חגיגות בר מצווה וחוג לרקודי עם.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 נסגר בית העם מאחר שהייתה סכנת התמוטטות.
במשך שנים רבות המבנה היה סגור לציבור.
בשנת 2010 הוחלט לפתוח רק את המרתף ולחדש את הספרייה.
לשם כך נבנתה דלת בצד הדרומי.
בשנת 2013 הוועד המקומי החליט לנקות את המקום ולהתחיל בשיפוץ.
ניסו לגייס כספים והוחלט לשמור על אופי המבנה במסגרת השיפוץ.
בשנת 2020 כחלק מחגיגות ה-90 למושב נחנך המבנה המשופץ.
בית העמודים הוא מבנה היסטורי הממוקם ברחוב רמב"ם 12-16, שבמדרחוב נחלת בנימין, תל אביב.
בשנים 2011–2025 פעל במקום מועדון ג'אז, תחת השם "בית העמודים", שאירח מדי ערב הופעות של נגני ג'אז ישראליים.
"בית העמודים", או בשמו השני "בית זלמן ברון", היה פרויקט מגורים שיזם נתן זלמן ברון, מהגר יהודי מארצות הברית, ונבנה על ידי יהודה מגידוביץ' בשנת 1925. ברון רכש שלושה מגרשים צמודים ועליהם נבנה הבניין.
המבנה כולל שלושה בנייני דירות צמודים אשר בכל אחד מהם חדרי מדרגות נפרדים.
בבניין היו 18 דירות, ברון התגורר באחת מהן ושאר הדירות נועדו להשכרה.
בהמשך, דירות בקומת הקרקע הוסבו לחנויות וחזית הבניין שונתה בהתאם.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 רכשה יזמית הנדל"ן רות שפייזר את הבניין יחד עם שותפים, באמצעות חברה בשם "רדלנד".
החברה רכשה עוד מספר מבנים לשימור באזור מדרחוב נחלת בנימין בתל אביב ויזמה תוכנית לשיקום ושדרוג המתחם.
את התוכנית הכין האדריכל אמנון בר-אור והיא כללה בניית מבנים חדשים שיתנשאו לגובה של שבע קומות ושיקום המבנים לשימור במימון תוספת זכויות בנייה, בעיקר בחצרות המבנים הקיימים ומתחת לפני הקרקע.
התוכנית לבית העמודים כללה שימור ושיפוץ המבנה והפיכתו למלון דירות, והקמת בניין חדש בצמוד אליו שיכלול 70 דירות בנות 3-2 חדרים.
באוגוסט 2001 נערך טקס השקת המיזם, שקיבל את השם "רובע נחלת בנימין החדש", בחסות ראש העיר ומהנדס העיר.
אולם הפרויקט נקלע לקשיים תכנוניים ופיננסים, והבנקים המלווים ביקשו למנות לו כונס.
ביולי 2007 רכש את הפרויקט המיליארדרניקולאס ברגרואין.
באוקטובר 2008 אפשר ברגרואין להשתמש בבניין להצגת תערוכות במסגרת אירועי ארט TLV".
ברגרואין לא הצליח לקדם את הפרוקיט ומכר אותו לחברת י.ח.
דמרי בניה ופיתוח במרץ 2010, שבמאי 2018 מכרה אותו לקבוצת רכישה שאורגנה על ידי חברת "פסו-גוב".
בשנים 2001–2012 פעלה במבנה מסעדת "כרמלה בנחלה", של השף דניאל זך, שבשנת 2005 נבחרה בידי דניאל רוגוב לאחת מעשר המסעדות הטובות בישראל.
בפברואר 2011 נפתח במקום בר-קפה שכונתי.
יעל הדני, נגנית וחובבת ג'אז אשר מגיעה מתחום המסעדנות הציעה לבעלים של המקום, ערן קול, לקיים בו הופעות ג'אז, וככה להפוך אותו לייחודי משאר עסקי המזון שבאזור.
עם הזמן, המקום תפס תאוצה ושמו נהיה קשור לסצנת הג'אז, והיה לאחד המוקדים למוזיקת ג'אז בישראל.
בשנת 2015, נבחר "בית העמודים" על ידי המגזין האמריקאי "Business Insider" לאחד מתוך 11 מועדוני הג'אז הטובים ביותר בעולם.
בשנת 2017, הוא נבחר על ידי המגזין האמריקאי "דאון ביט", כאחד ממועדוני הג'אז הטובים ביותר בעולם.
ב-2020 עמד המועדון בפני סגירה, עקב מגפת הקורונה
ביוני 2025 נסגר המועדון, עם תחילת פרויקט שיפוץ ושימור הבניין.
"פאנוניקה" היא עמותה שהוקמה במועדון בשנת 2015, אשר שמה לעצמה למטרה לקדם את מוזיקת הג'אז בישראל, תרבות הג'אז ותרבות הפנאי והחינוך בתחום זה.
בנוסף העמותה מעודדת, תומכת ומקדמת אמני ג'אז ישראלים הפועלים בישראל ומחוצה לה.
העמותה קרויה על שם פאנוניקה דה קניגסווארטר, פטרונית ג'אז בריטית ונצר למשפחת רוטשילד, אשר תרמה רמות לקידום מוזיקת הג'אז בכלל וספציפית זרם הביבופ.
"בית הערבה" הוא שיר שכתבו חיים חפר ועמוס קינן והלחין שמוליק קראוס.
תחילה היה מיועד השיר לחלונות הגבוהים, אך עקב התפרקות השלישייה הוא הועבר לאיינשטיין.
השיר שייך לסוגת שירי "ארץ ישראל הישנה והטובה".
הוא מספר את סיפור נפילתו של בית הערבה.
הקיבוץ הוקם ב-1939 בצפון ים המלח, אזור נידח באותן שנים.
עם פרוץ מלחמת השחרור לא ניתן היה להגן עליו ומתיישביו נאלצו להתפנות.
קראוס הלחין את המנגינה לאחר מות אביו, שעבד שנים במפעלי ים המלח בסדום ובבית הערבה, וקראוס עם משפחתו נהגו לבקרו בסופי שבוע.
ב-1966 נפטר האב ושנה לאחר מכן קראוס כתב לזכרו את הלחן.
קראוס כתב את שורת הפתיחה של השיר, אך לא הצליח להמשיכן ומסר את הלחן לעמוס קינן, שהיו לו חברים בבית הערבה והוא כתב עליהם את השיר.
קראוס סיפר על השיר: "את השיר כתבתי לזכרו של אבי.
הוא עבד בים המלח בשנות הארבעים ועזר להקים את קיבוץ בית הערבה.
הוא עזר להם בשטיפת המטבח והבריח בשבילם קצת נשק.
הוא היה מאכער רציני, אבא שלי.
בסופי שבוע היינו נוסעים אליו.
בית הערבה היה כמו בית שני בשבילנו" .
חפר הוסיף את הפזמון לאחר מכן.
הוא כתב באותה תקופה שירים לשלישיית החלונות הגבוהים, וכיוון שהשיר שכתב קינן היה קצר מדי, חפר הוסיף לו את הפזמון החוזר.
קינן וחפר השתמש בסיפורי הילדות של קראוס על אביו, שהיה נהג משאית והעביר סחורות ונשק אל בית הערבה.
בסופו של דבר לא נכלל השיר באלבום של החלונות הגבוהים.
אחרי שהלהקה התפרקה קראוס הקליט את השיר בלונדון, וגנז את ההקלטה.
במקביל הקליט אריק איינשטיין את השיר בעיבודו של אלברט פיאמנטה.
השיר היה אמור להיכלל באלבום "מזל גדי" של איינשטיין אך לבסוף לא נכלל בו.
ב-1969 השיר יצא בתקליטון שכלל בהם גם גרסה בעברית של "אובלדי אובלדה" של הביטלס.
קראוס הקליט אותו בשנית בשנת 1994, וכלל אותו באלבום "ידידותי לסביבה".
בית העלמין קריית גת על שם רבי יצחק בן שושן.
הוא בית עלמין יהודי המשמש את נפטרי קריית גת וסביבתה.
בשטחו נמצא גם בית הקברות הצבאי קריית גת.
בית העלמין הוקם בשנת 1963, בשטח של כ-13 דונם.
בשנת 1964 אושרה תוכנית נוספת שהרחיבה את שטחו ל-50 דונם.
בשנה זו גם הוקצה שטח מבית העלמין לבית הקברות הצבאי קריית גת.
במאי 2009, לאחר ששטח בית העלמין מוצה, פלשה עיריית קריית גת לשטחי מועצה אזורית יואב להרחיב את בית העלמין.
המועצה ומשרד החקלאות (שהחזיק בעבר בחווה במקום) הוציאו צו מניעה והעבודות הופסקו.
בשנת 2010, מונתה ועדת גבולות חקירה בראשות הפרופ' ערן רזין, הוועדה קבעה כי שטח של כ-18.25 דונם יועבר משטחי המועצה האזורית יואב, בהסכמתה, לשטחי קריית גת.
בשנת 2020 הוקמה ועדה נוספת אשר הכריעה בהסכמה עם מועצה אזורית יואב בראשות מטי צרפתי הרכבי על העברת כ-13.5 דונם נוספים להרחבה.
בשנת 2022, החליטה ועדת השמות להנציח את בית העלמין על שם רבי יצחק בן שושן, מייסד החברה קדישא המקומית.
בית העלמין ניקולו-ארכנגלסקויה הוא אחד מבתי בתי הקברות הגדולים במחוז מוסקבה, השוכן בעיר בלאשיחה, שברוסיה.
ממוקם בבלאשיחה ליד נפת נובוקוסינו במוסקבה, הוא מחולק למרכזי ומזרחי.
יש בו קרמטוריום, וכן קולומבריום פתוח וסגור.
בית הקברות ניקולו-ארכנגלסקויה נוסד על פי החלטת מועצת העיר מוסקבה ב-1960. בשנת 1973 נפתחה בשטחו המשרפה השנייה של מוסקבה, הגדולה באירופה (במשך תקופה ארוכה היא נכללה בספר השיאים של גינס כגדולה בעולם).
לא הרחק מהכניסה הצפון-מערבית, נבנתה בשנים 1990–2000 כנסיית ההשתדלות של מריה הקדושה.
ליד הכניסה הראשית של בית הקברות נמצאת הקפלה של וארוס הקדוש.
בית העם הגדול (בספרדית: Casa Grande del Pueblo, קאסה גרנדה דל פואבלו) הוא מעון הנשיאות של בוליביה בבירה לה פאס, שהחליף ב-2018 את המעון שהיה בארמון השרוף .
זהו מגדל משרדים וסוויטה נשיאותית, בן 29 קומות.
ההצעה לבניית המבנה נדחתה בתחילה עקב מגבלות עירוניות ברובע ההיסטורי, שהתייחסו לגובה הבניין.
מלשכת ראש העירייה של לה פאס נאמר שהשימוש בקרקע ודפוסי ההתיישבות אוסרים בניית בניינים שכאלה.
דובר העירייה לואיס לוגונס קבע ש"אם הממשלה תבקש לבנות ארמון בן 10–12 קומות, זה ייאסר".
בעלי בריתו של הנשיא אבו מוראלס באספה המחוקקת הרב-לאומית של בוליביה סייעו לעקוף את החוק העירוני והתירו את בניית המבנה.
מחלוקת נוצרה גם לגבי מיקומו של אתר הבנייה, שהוצע להקמת המבנה.
האתר שסומן להקמת של המבנה היה במקום בו עמד קאסה אלנקסטרה (Casa Alencastre), בית מגוריו לשעבר של הארכיבישוף שנבנה ב-1821, עוד לפני הקמת המדינה הבוליביאנית.
קבוצות תרבותיות והיסטוריות התנגדו להרס של קאסה אלנקסטרה.
בסופו של דבר המבנה ההיסטורי נהרס.
בית העם הגדול נחנך על ידי הנשיא מוראלס ב-9 באוגוסט 2018, כשעלותו עמדה על 34 מיליון דולר.
המגדל בן 29 הקומות בגובה 120 מטרים, היה הבניין הגבוה ביותר בעיר הבירה לה פאס לאחר השלמתו.
בלובי הבניין, נמצא ציור קיר של פצ'אמאמה שהיא אלה הנערצת על ידי הילידים בהרי האנדים.
הציור נוצר על ידי רוברטו מאמני מאמני .
היצירה מציגה 36 פרצופים, חציים של גברים וחציים של נשים, המייצגים את 36 קבוצות הילידים המוכרות בבוליביה.
מחוץ לבניין על הצלע הצפון מזרחית שלו, מוצגים שלושה סמלים המייצגים את שלושת אזורי האקלים של בוליביה; הרי האנדים, אגני ההרים והשפלה.
הבניין כולל מנחת מסוקים ושתי הקומות העליונות, שמורות לנשיא, כולל חדר כושר, ספא ומעלית פרטית.
גודל הסוויטה הנשיאותית עומד על 1,068 מטרים רבועים.
חדר השינה בגודל 61 מטרים רבועים כולל רהיטי מעצבים ייחודיים, כגון מיטה עם עיטורים מקומיים.
חדר האמבטיה וחדר ההלבשה בגודל 47 מטרים רבועים.
חדר האורחים, מקושט בציורי דיוקנאות מרובים של פוליטיקאים עולמיים, כולל נלסון מנדלה ופידל קסטרו.
ב-26 ביוני 2024, הכוחות המזוינים של בוליביה בפיקוד חואן חוסה סוניגה הסתערו על בית העם הגדול כחלק מניסיון הפיכה, לאחר שסוניגה הודח מתפקידו בצבא על ידי הנשיא לואיס ארסה, בשל איומיו לכאורה כנגד הנשיא לשעבר אבו מוראלס.
סוניגה הודח רשמית מהצבא ונעצר יחד עם גורמים צבאיים נוספים שהיו מעורבים.
בית העלמין פרדלקינו הוא בית קברות, הממוקם במחוז האדמיניסטרטיבי של מוסקבה החדשה, במוסקבה.
פרדלקינו הוא נקרופוליס לאנשי ספרות וממוקם על הגדה הגבוהה של נהר סטון.
ממוקם ליד תחנת פרדלקינו , בקו של הקוטרים המרכזיים של מוסקבה.
"בית הפקידות", המשמש במאה ה-21 כמוזיאון העלייה הראשונה, הוא בניין שנבנה על ידי הברון רוטשילד למגורי פקידיו בזכרון יעקב.
בית הפקידות נבנה בשלהי המאה ה-19, במימונו של הנדיב הידוע ואכלס את פקידות המושבה.
בתקופתו נחשב אצל תושבים לבניין הגדול והמפואר בארץ.
בעת ביקוריהם במושבה, נהגו הברון רוטשילד ורעייתו להתגורר בקומה העליונה במבנה.
בשנת 1903 התכנסה במקום "הכנסייה הארצישראלית" בראשותו של מנחם אוסישקין.
בכינוס זה, שהיה המפגש הציוני הראשון בתחומי ארץ ישראל, הוחלט על התנגדות היישוב ל"תוכנית אוגנדה" שהוצגה על ידי הרצל ב בבזל.
ביומה האחרון של ההתכנסות, נאספו נציגי המורים והגננות והקימו בבניין זה את אגודת המורים העברים בארץ ישראל.
כנס יסוד זה של "הסתדרות המורים" נחשב לאירוע הראשון בארץ ישראל שבו הוענקה זכות לנשים לבחור ולהיבחר.
בימי מלחמת העולם הראשונה, הסבו שלטונות האימפריה העות'מאנית את המבנה לבית חולים צבאי ולמקום תפילה.
לאחר נטישת הטורקים את הארץ, חזר הבניין לשמש את אנשי המושבה כבית ועד ומאוחר יותר כבית הספר היסודי של המושבה.
בקומה העליונה שכנו משרדי ועד המושבה ומאז קום המדינה, משרדי המועצה המקומית.
קומת הקרקע שימשה כעין מתנ"ס ישובי לחוגים וכונתה "המועדון הטכני".
בפי התושבים וגם במסמכים שונים מכונה הבניין "בית העם".
בית הפקידות הוכרז במאי 1988 כאתר מורשת לאומית ישראלית.
מאז 1999, שוכן בבניין "מוזיאון העלייה הראשונה ע"ש משה ושרה אריזון" (סבו וסבתו של תד אריסון), ממשפחות המייסדים של זכרון יעקב.
המוזיאון נפתח בפברואר 1999, ט"ו בשבט תשנ"ט, לאחר שהמבנה עבר שיפוץ מהותי: המעטפת נשמרה בקפדנות וכל הפנים נבנה מחדש, בתכנונם של האדריכל שמעון שפירא ומעצב התערוכות אורי אברמסון.
אולמות התצוגה במוזיאון מעוצבים בסגנון מודרני ויוצרים מסלול הליכה דמוי מנהרת זמן העוקבת אחרי הסיפור ההיסטורי.
בתצוגה נעשה שימוש בסרטים שהופקו במיוחד, וכן פסלי חומר שפוסלו על ידי אורה רוזנצוייג, המתארים את החיים במושבות שהוקמו ב.
בקומת הכניסה: מבשרי הציונות, הפוגרומים והסיבות להגירה הגדולה מאירופה.
הכרות עם משפחה שמחליטה לעלות לארץ ישראל.
מפה של המסע מקהילות מזרח אירופה לארץ ישראל.
מייצג "הארץ המובטחת" - ביצות, חולות וטרשים בתמונות המייצגות את סוגי האדמות שנמכרות לקבוצות העולים שמחפשות קרקע להתיישבות.
בסדרה של דגמי ברונזה ניתן ללמוד על דמותן הפיזית של המושבות הראשונות: ראשון לציון, ראש פינה, זכרון יעקב, יסוד המעלה, מזכרת בתיה וגדרה.
בהמשך מוצג סרט המתאר את המשבר העמוק אליו נקלעו המתיישבים בסוף השנה הראשונה להתיישבות.
קיר שלם בכניסה מוקדש לתמונות המתיישבים הראשונים של זכרון יעקב, שישים משפחות של עולי רומניה, חלקם הגדול העמידו דורות של צאצאים במושבה.
בקומה הראשונה מוצגת תערוכה על תולדות הבניין (אוצרת: אורה רוזנפלד) ופינה מיוחדת מוקדשת לסיפורה של משפחת אריזון (אריסון).
הקומה השנייה מוקדשת לסיפורו של הברון רוטשילד ושל הפקידים שנשלחו מטעמו לנהל את המושבות.
בהמשך מתוארות המושבות שהוקמו בגל השני של העלייה הראשונה (1890 ואילך, חלק מהן על אדמות שרכש הברון) והמעבר של המושבות לטיפולה חברת יק"א.
החינוך העברי במושבות מתואר בסרט שבו המורה מנסה ללמד את כל מקצועות הלימוד בעברית וחלק מההורים דורש ממנו לחזור למתכונת מסורתית של לימודי יהדות כמו ב"חדר".
הקומה מסתיימת בסיפור הלוויה המכובדת שנערכה לברון בשנת 1954 ובה הובאו שקי אדמה מכל היישובים שבהם תמך, כמחווה לפועלו הייחודי.
בחדר נפרד מוצגות תערוכות מתחלפות, כעת תוכלו לצפות שם בתערוכה "נאמנות כפולה".
בקומה השלישית והאחרונה נמצא אודיטוריום ובו מוקרן סרט הסיכום, המתאר את ילדי העלייה הראשונה כשהם אנשים מבוגרים, והם מספרים את קורות המשפחה שלהם מראשית ההתיישבות ועד לקום מדינת ישראל.
הסרט כולל קטעים דוקומנטריים נדירים מהחיים בארץ ישראל בתקופה.
קומת המרתף מוקדשת להפעלות לילדים, למשפחות ולמבקרים בכל הגילים, והיא כוללת חפצים ותלבושות שניתן ללבוש אותן ולהצטלם בסגנון תקופתי.
סרטי המוזיאון עוקבים אחר משפחה טיפוסית לעולים שהקימו את המושבות.
ההורים שמואל ומרים, וילדיהם דוד, רחל, ורותי.
הדיאלוגים בין הדמויות נכתבו על פי כתבים מקוריים מהתקופה, כפי שהופיעו בעיתונים, יומנים ומכתבים.
העברית בפיהם מהדהדת את ראשיתה של השפה המתעוררת.
הסרטים הופקו על ידי חברת מולטימדיה, והבמאי ניסן בלקין.
בין השחקנים ניתן לזהות את צק ברמן, שרגא הרפז, יוסי ידין, מיכאל כורש, סטייסי אברמוביץ, רות פרחי ואחרים.
במוזיאון נמצאת ספרייה ייחודית המשמשת כמרכז מידע לתלמידים, לחוקרים ולמדריכים בנושאי העלייה הראשונה.
כמו כן, במקום ארכיון אישי של החוקר והסופר שאול דגן אשר הקים את הארכיון לתולדות זכרון יעקב, והיה בוועדה המדעית שליוותה את הקמת המוזיאון.
דגן כתב ספרים רבים על התקופה.
ביניהם "מזמארין לזכרון יעקב", "זמן החלום", "בדרך הראשונה לציון", "עקשנים על ההר", "מושבות הגליל העליון" ו"מושבות הגליל התחתון".
ספריו מבוססים בין השאר על ראיונות אישיים שקיים עם דור הבנים של איכרי המושבות.
2004, נשים בחדרה, בשיתוף מוזיאון החאן בחדרה, אוצרת: נינה רודין
2008, שירת הבית, פואטיקה על חפצים של המשוררת והאמנית חני שטרנברג, אוצרת: אביטל אפרת
2009, ישראליזציה, צילומים של אליוט ג'יקובס, עולים חדשים במרחבים ישראליים.
2012, דיוקן תימני, באדיבות מוזיאון ארץ ישראל, אוצר גיא רז.
זיכרון תימני, צילומים וחפצים של עולי תימן בזכרון יעקב, אוצרת: אביטל אפרת
2012, זיכרון בעפרון, דוד ויטמן, אדריכל וצייר חיפאי, רישומים מקיץ בזכרון יעקב 1941–1943. אוצרת: אביטל אפרת
2013, תלוי, אמנות ישראלית עכשיות, אוצרות: רויטל גרין וטלי ביכלר
2016, נאמנות כפולה, סיפורם של רפאל קוהן פקיד הברון וחתנו יוסף קופרמן, סגן מושל בתקופת המנדט.
אוצרים: אביטל אפרת ויורם פוגל.
בית הצדק העולמי (בפרסית: بیت العدل اعظم; בערבית: بيت العدل الأعظم) הוא המוסד העליון של הדת הבהאית.
את הבית מנהלים תשעה חברים, הנבחרים אחת לחמש שנים על ידי ועדת בחירה המורכבת מנציגי כל האסיפות הרוחניות הבהאיות, המייצגות את הסמכות הבהאית במישור הבינלאומי.
המוסד שוכן במבנה שהוקם ב-1983 בקשת הבהאית, בגנים הבהאיים שבמרכז הבהאי העולמי בחיפה.
בית הצדק העולמי הוא ערכאת החקיקה והשיפוט העליונה של הדת הבהאית.
פרסומיו נחשבים מחייבים, ובהתאם לקביעת בהאא אללה עצמו, החלטותיו החקיקתיות של הבית (ולא של היחידים המרכיבים אותו) נחשבות לחסינות מטעות:
אל-כתאב אל-אקדס ("הספר הקדוש ביותר"), אחד הספרים המרכזיים של הדת הבהאית שנכתב על ידי בהאא אללה, מייסד הדת, הורה על הקמתו של בית הצדק העולמי ותפקידיו.
מספר כתבים בהאים נוספים מזכירים אף הם את בית הצדק העולמי.
המנהיג הבא של הדת עבד אל-בהאא' הרחיב בעניין סמכויותיו, הרכבו ושיטת בחירתו של הבית, והיה הראשון שטבע את מושג "בית הצדק העולמי".
המנהיג השלישי של הדת הבהאית, שוגי אפנדי, הכשיר את התנאים להקמתו של בית הצדק הראשון ולבחירת חבריו, וב-1951 מינה את המועצה הבהאית הבינלאומית, גוף זמני שתיפקד באופן דומה לזה של משכן הצדק.
ב-1961 שונה אופייה של המועצה הבינלאומית מגוף ממונה לגוף נבחר, ובחודש אפריל 1963, במלאת מאה שנים להכרזת הבאב, נבחר בית הצדק העולמי הראשון.
מינויו של בית הצדק העולמי היווה שינוי תפיסתי מהותי במבנה הארגוני ובסמכות השלטונית של הדת, שכן לאחר כמאה שנים בהן הנהיג את התנועה מנהיג בודד, נמסרה ההנהגה לגוף שבו תשעה חברים ואשר נבחר על ידי המאמינים עצמם.
משרדיו הראשונים של בית הצדק מוקמו ב"בית עולי הרגל המערביים השני" ברחוב הפרסים 10 במושבה הגרמנית בחיפה, וב-1983 נחנך בניין הבית ב"קשת" במתחם הבהאי על הר הכרמל.
בחירת חברי בית הצדק העולמי
תשעת חברי הבית נבחרים אחת לחמש שנים במהלך חג הרידוואן, בבחירות בשיטה הרובנית הנערכות באופן חשאי בעת הוועידה הבהאית הבינלאומית בחיפה.
כל אחד מחברי האסיפות הרוחניות הלאומיות המתכנסים בוועידה, מצביע עבור תשעה מועמדים, ותשעת המועמדים שזכו למרב הקולות מתמנים כחברי הבית.
לפני ההליך לא מקיימים תעמולת בחירות או תהליך של מינוי והכרזת מועמדים.
כל גבר בגיר רשאי להיבחר כחבר הבית.
נשים אינן רשאיות לכהן בבית הצדק העולמי למרות שהדת הבהאית קבעה את שוויון בין המינים, כאחד מעקרונות היסוד שלה, ועבד אל-בהאא' הצהיר כי הסיבה לכך תתגלה בעתיד.
בחירת חברי בית הצדק העולמי התקיימה לאחרונה באפריל 2023.
על תפקידיו של בית הצדק נמנים קידום האיכויות הרוחניות של הדת הבהאית, שימור כתבי הדת, הגנת הקהילה הבהאית העולמית, שימור המרכז הבהאי העולמי ופיתוחו במישור הרוחני ובמישור האדמיניסטרטיבי ועידוד התרחבותה של הקהילה הבהאית העולמית.
בנוסף לכך, בהאא אללה קבע כי על בית הצדק להפעיל את "השפעתו החיובית" על ענייניה הכללים של האנושות כולה, לקדם את השלום בין העמים ולהגן על המין האנושי ועל כבודו.
לבית הצדק הסמכות להתאים את הדת הבהאית להתקדמות החברתית ומכאן נובעת סמכותו החקיקתית לפרש ולהוסיף על כתבי הדת הקדושים, אך הוא אינו רשאי לשנותם או לבטלם:
בית הקברות גלאסנווין הוא בית הקברות הקתולי המרכזי של דבלין, בירת אירלנד.
בית הקברות גלאסנווין נוסד ב-1832. עד לשנה זו לא היה לקתולים בדבלין בית קברות משלהם, עקב חוקים בריטיים שהגבילו את טקסי הדת הקתולית.
חוקים אלה בוטלו ב-1829, בעקבות פעילות אירית נמרצת, שהוביל דניאל או'קונל ואשר אילצה את ממשלת בריטניה לבטל את ההגבלות המוטלות על הקתולים בחוקי המדינה.
ביטולן של ההגבלות חל לא רק על קתולים, אלא גם על כל הדתות שאינן מאוגדות במסגרת "הכנסייה של אירלנד".
בית הקברות משתרע על פני כ-480 דונם.
מצבות רבות בו מעוצבות בצורת צלב קלטי, שהיה נהוג באירלנד עד אמצע המאה העשרים, בשל אופיו הלאומי.
מסביב לבית הקברות חומה הכוללת מגדלי שמירה, שהוצבו כדי למנוע גנבת גופות, תופעה שהייתה נפוצה במאות ה-18 וה-19.
בבית הקברות קבורים כ-1.2 מיליון בני-אדם.
בבית הקברות קבורים אישים איריים רבים.
צ'ארלס סטיוארט פרנל - מדינאי אירי פרוטסטנטי
דניאל או'קונל - מדינאי אירי, אחראי במידה רבה להקמת בית הקברות
איימון דה ואלירה - נשיא וראש ממשלת אירלנד
מייקל קולינס - מנהיג אירי לאומי
ארתור גריפית' - מייסד השין פיין
כריסטי בראון - סופר, מחבר כף רגלי השמאלית
רוג'ר קייסמנט - מהפכן ופטריוט אירי שהוצא להורג על ידי האנגלים
בית הקברות גלאסנווין נחשב גם לאתר תיירות.
זהו המקום בו מתרחשת מרביתו של הפרק "האדס" ברומן יוליסס, שכתב הסופר האירי ג'יימס ג'ויס.
בימי בלומסדיי נערך באתר לעיתים שחזור סמלי של טקס הקבורה, בו השתתף לאופולד בלום ב"יוליסס".
ג'ויס עצמו אינו קבור באירלנד.
בהלכות טומאה וטהרה, בֵּית הַפְּרָס הוא שדה שיש בו ספק טומאה או שיש צורך לנהוג בו כבוד המת, באחת משלוש אפשרויות:
שדה שנחרש בה קבר (מה שמתכוונים בדרך כלל בביטוי בית הפרס)
שדה שהיה בו קבר, ונחרש בטעות ועצמות המת נפרסו והתפזרו בשטח במישור של מאה אמות מרובעות לכל היותר.
לפי ר' יוסי, עד מאה עשרים וחמש אמות מרובעות עדיין יכול להיות בית הפרס.
אם השטח היה במורד או במעלה, מבצעים בדיקה כדלהלן: נותנים רובע הקב כרשינים על המחרישה וחורשים.
המקום האחרון שבו יצמחו שלושה כרשינים זה בצד זה הוא סוף בית הפרס.
אם בית הפרס נחרש ממנו החוצה, אינו עושה בית הפרס נוסף, אלא שלרבי אליעזר ורבי יוסי, דעות שונות בעניין זה:
רבי אליעזר סובר שחרישה של בית הפרס אל חוצה לו עושה בית פרס נוסף.
רבי יוסי סובר שהדבר תלוי במקרה: אם חרש מאה אמות ולאחר מכן חרש מהן החוצה, אינו עושה בית הפרס נוסף; ואם חרש, לדוגמה, חמישים אמות, וחזר וחרש עוד חמישים אמות מהן החוצה, עושה בית הפרס נוסף.
אם חרש את השדה שאבד בה קבר או שנמצא בה קבר, או ערימת עצמות גדולה שהוא דבר שאינו מצוי, או החורש את שדה חבירו וכן נכרי שחרש, אינו עושה בית הפרס.
דיני שדה שנחרש בה קבר:
מגע ומשא - עפר השדה מטמא במגע ובמשא, שמא נגע בעצם כשעורה.
אוהל - עפר השדה אינו מטמא באוהל, כי אין חוששים לרובע הקב במקום אחד.
נטיעה - מותר לנטוע כל עץ בשדה שנחרש בה קבר.
זריעה - בשדה שנחרש בה קבר מותר לזרוע זרע הנקצר, אבל לא זרע הנעקר, שמא יחד עם השורשים יעקור עצם כשעורה.
אם עקר את הזרע הנקצר שבשדה, יצטרך לנפות אותו בשתי נפות לפי רבי מאיר וחכמים, אם מדובר בתבואה; ולחכמים, אם מדובר בקטנית צריך לנפות בשלוש נפות.
טהרה - ניתן לטהר שדה שנחרש בה קבר על ידי הוספת עפר בגובה שלושה טפחים, שאז אין חשש שהמחרישה תסיט את העצמות ויטמא בטומאת היסט, או על ידי לקיחת עפר מהשדה בגובה שלושה טפחים, כי המחרישה לא מגיעה יותר עמוק מזה ולכן כל העצמות שהמחרישה חרשה נמצאים ודאי בעפר זה.
לפי רבי שמעון מספיק טפח ומחצה.
דרך נוספת לטהר היא לרצף את השדה באבנים שלא ניתן להזיזם.
לפי ר' שמעון, גם לעזוק את השדה (כלומר להוציא את כל האבנים) מטהר את השדה, כי אם היה מוצא עצם כשעורה היה זורקה יחד עם האבנים.
שדה שהיה בו קבר, ואין יודעים איפה הקבר, כל המקום שיש עליו ספק שמא הקבר שם נעשה בית הפרס.
דיני שדה שאבד הקבר בתוכה:
מגע, משא ואוהל - מכיוון שבוודאי יש רובע הקב עצמות, אלא שלא יודעים איפה, השדה מטמא אף באוהל.
נטיעה - אסור לנטוע בבית הפרס כל עץ, שמא יטע על מקום הקבר ויאהיל.
קיום נטיעה - אם היו בשדה עצים לפני שהפך לבית הפרס, הדבר תלוי בסוג העץ: עץ סרק מותר לקיים, ועץ מאכל אסור לקיים, כי השורשים עלולים להגיע למקום הקבר וכשיאכל מן הפירות יטמא.
זריעה - מותר לזרוע בשדה שאבד בה קבר כל זרע, כי גם כשעוקרים לא חוששים שהשורשים יעקרו חתיכה מהמת כי הוא שלם.
אם בנה בית בשדה שאבד הקבר בתוכה, גם הבית וגם העלייה טמאים באוהל, שמא הפתח הוא בדיוק מעל הקבר.
אבל אם פתח העלייה הוא בדיוק מעל פתח הבית, העלייה טהורה, כי גם אם זה מקום הקבר, הטומאה נעצרת בבית כדיני טומאה רצוצה, שבוקעת ועולה עד השמים, אך נעצרת כאשר יש אוהל.
טומאה - השדה טהור לגמרי.
נטיעה וזריעה - אסור לטעת או לזרוע בשדה בוכים כלום, משום כבוד המת.
דיני שדה שאבד הקבר בתוכה ושדה שאבד בה קבר
אם הלך בבית הפרס כהן בשוגג, וכעת הוא רוצה לדעת אם מותר לו לאכול בתרומה, אין בודקים את העפר, אלא ימתין שבעה ימים מספק עד שיאכל תרומה.
אם הלך בבית הפרס אדם בשוגג לפני פסח, וכעת הוא רוצה לדעת אם מותר יהיה לו להקריב קרבן פסח או שיצטרך לחכות לפסח שני, בודקים את השדה כך: לוקחים את העפר שניתן להסיטו, כלומר שיזוז כשילך עליו אדם, ומסננים במסננת עם חורים דקים, ולאחר מכן מועך ומפורר את העפר בידו.
אם לא מצא עצמות, האדם טהור ויקריב קרבן פסח.
אם הלך בבית הפרס נזיר בשוגג, מחלוקת בית שמאי ובית הלל האם יבדקו לו את השדה: בית שמאי סוברים שיבדקו לו, ובית הלל סוברים שלא יבדקו אלא יקריב קרבן טומאה מספק.
אדם שהלך בבית הפרס על דבר יציב ולא יכול להיות שהעצמות זזו מכח האדם, אלא אם זזו היה זה בוודאי מכח הדבר שעליו הלך (אם יש בו רוח חיים) הוא טהור.
ואם הדבר לא מספיק יציב, האדם טמא.
כאשר רוצים לבצור את כרם בית הפרס, קיימת מחלוקת כיצד לעשות זאת:
לפי בית הלל יש צורך להשתמש בבוצרים וכלים טהורים, ואפילו אז צריך שאחרים יקבלו מהם ביציאה מהשדה ויוליכו לגת, שמא נגעו בעצם ואם יוליכו הם לגת יטמאו את הגת ואת הענבים.
ואם נגעו הבוצרים במקבלים טימאו אותם.
לפי בית שמאי צריך או לא לגעת במגל, כלומר לגעת באמצעות דבר שאינו מקבל טומאה, או לבצור בדבר שאינו מקבל טומאה, ולהניח בכלי שאינו מקבל טומאה.
לפי רבי יוסי המחלוקת היא בכרם שנעשה בית הפרס, אבל הנוטע בית הפרס לא יאכל אלא ימכור לשוק, ואז לא יקבלו הענבים טומאה, כי הענבים מוכשרים לקבלת טומאה בבצירה רק בבוצר לגת, אבל לא בבוצר לשוק.
אם היו שני שדות זה מעל זה, שדה בית הפרס מעל שדה טהור, ושטפו הגשמים עפר מהטמא לטהור, אפילו אם שינו את צבע עפר השדה הטהור כצבע עפר השדה הטמא לא טימאוהו.
בית הפלאים הוא בניין היסטורי בעיר סטון טאון שבזנזיבר.
בית הפלאים הוא הגדול והגבוה שבבתי העיר, והוא אחד משישה ארמונות שבנה בה הסולטאן העומאני ברע'ש בן סעיד.
בית הפלאים נבנה בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-19, על חורבותיו של ארמון מהמאה ה-17, והוא נחנך ב-1883. הסולטאן ברע'ש בן סעיד, שיזם את הקמתו, ייעד אותו לקבלות פנים ולטקסים.
הכינוי "בית הפלאים" ניתן לו משום שהיה המבנה הראשון בזנזיבר שחובר לחשמל.
חידוש טכנולוגי נוסף שהיה בבניין היה מעלית – הראשונה במזרח אפריקה.
בית הפלאים תוכנן בידי אדריכל בריטי, שעשה שימוש בחומרי בנייה שונים: אבן גיר, בטון, מנגרובים וקורות פלדה.
המבנה כלל אלמנטים אדריכליים שהיו חידוש בזנזיבר, בין היתר מרפסות מקורות הנתמכות בעמודים מברזל, שהן מסממניו המובהקים של הבית.
כן כלל הבניין חצר מרכזית, דלתות שעליהן מגולפים פסוקים מהקוראן, מרצפות שיש, וקישוטים מכסף.
לצד החידושים הטכנולוגיים והקישוטים, כלל המבנה גם אלמנטים פונקציונליים, כגון מעברים עיליים מקורים לארמונות הסמוכים, בית אל-חוכם ובית א-סהל, שאפשרו לנשות משפחת המלוכה לנוע ביניהם מבלי לצאת או להיראות מהרחוב.
אלמנט פונקציונלי נוסף היה הדלת הראשית, שהייתה רחבה דיה כדי שהסולטאן יוכל להיכנס דרכה כשהוא רכוב על פיל.
במהלך מלחמת אנגליה–זנזיבר, שארכה 38 דקות ב-27 באוגוסט 1896, הפגיזו הבריטים את אזור הארמונות.
בעוד שבית אל-חוכם נהרס ובית א-סהל ניזוק קשות, בית הפלאים ספג נזקים קלים בלבד, אם כי המגדלור נהרס.
במהלך 1897 שוקם בית הפלאים, ובחזיתו נוסף מגדל שעון.
בית אל-חוכם לא נבנה מחדש, ועל הקרקע ניטע גן.
ב-1911 הפסיק הבניין לשמש את הסולטאן ואת משפחתו, והבריטים הסבו אותו לשימושים מנהליים של הממשל.
לאחר המהפכה הזנזיברית ב-1964 הפך הבניין לבית ספר ולמוזיאון של המפלגה ששלטה בזנזיבר בעקבות המהפכה, המפלגה האפרו-שירזית.
בראשית העשור הראשון של המאה ה-21 הוקם בבית הפלאים מוזיאון לתרבות הזנזיברית והסוואהילית.
התצוגה כוללת סירות וכלי דיג מסורתיים, קנגות טקסיות, דיוקנאות של סולטאני זנזיבר ואישים זנזיבריים אחרים, ריהוט מארמונותיהם של הסולטאנים, וכן רכב השרד של עבייד קרומה.
בית הפרלמנט במלבורן משמש כמקום מושב הפרלמנט של מדינת ויקטוריה באוסטרליה מאז שנת 1855. משנת 1901 ועד 1927 שימש הבניין כמקום מושב הפרלמנט הפדרלי של אוסטרליה.
האתר לבניית המבנה, הצופה על פני מלבורן מגבוה, נבחר בשנת 1851 על ידי המודד רוברט הודל לפי הוראת מושל מדינת ויקטוריה, צ'ארלס לה טרוב.
נערכה תחרות לתכנון המבנה, אך התוכנית שנבחרה בה לא מומשה.
במקומה הוצאה לפועל תוכנית של האדריכל הממשלתי צ'ארלס פייזלי (שעברה שינויים על ידי האדריכל פיטר קר), בסגנון אדריכלות התחייה הרומנסקית.
בניית המבנה החלה ב-1855. חלקיו הושלמו לשיעורין במשך שנים רבות:
1856 - אולמות שני בתי הפרלמנט - האספה והמועצה
1879 - האולם הגדול (נקרא עתה אולם המלכה), שכיום ניצב בו פסל של המלכה ויקטוריה
1892 - הוספו מבנה שער (פורטיקו) ושדרת עמודים קלאסיים
1893 - נשלם האגף הצפוני
1927 - הוספו חדרי מזנון באחורי המבנה.
תוכנית להוסיף למבנה כיפה נזנחה, ומספר ניסיונות עם השנים להחיותה לא נשאו פרי.
בשנת 2005 צוינו מלאת 150 שנים למבנה.
המבנה נכלל ברשימת אתרי המורשת של מדינת ויקטוריה.
משכן זמני לפרלמנט של אוסטרליה
בשנים 1901 עד 1927 שימש המבנה כמקום משכנו של הפרלמנט הפדרלי של אוסטרליה.
הוא השתכן שם מאחר שהבירה הפדרלית שנועדה לקום על פי חזונה של חוקת המדינה טרם נבנתה.
במהלך שנים אלו התרחשו בו רבים מהמאורעות הפוליטיים המעצבים של ראשית תקופת העצמאות של אוסטרליה.
בשנים בו אירח המבנה את הפרלמנט הפדרלי התכנס הפרלמנט של מדינת ויקטוריה בבניין התערוכה המלכותי בעיר.
בית הצלם הוא בניין ברחוב שייח' ריחאן השוכן בחלקו הצפוני של הרובע המוסלמי בעיר העתיקה בירושלים, בדרך בין בית ויטנברג למתחם שער הפרחים.
הבית נרכש בשנת תשמ"ט (1989) על ידי עמותת עטרת כהנים, באמצעות תרומתו של המליונר היהודי האמריקאי סם דומב.
נקרא "בית הצלם" מכיוון שאיתורו אירע כאשר איש עמותת עטרת כהנים טילפן לצלם, והשיחה הגיעה בטעות לבעלים הערביים של הבית ולמכירתו לעמותה.
מתי דן יו"ר עמותת עטרת כהנים תיאר את נסיבות הרכישה:
הבית יושב על ידי יהודים בקיץ תשמ"ט (1989).
בשנת 1998 נרצח תושב "בית הצלם" חיים קרמן, ולאחר מותו נקראה דירת מגוריו על שמו - "בית חיים קרמן".
בעקבות הרצח החליטו אנשי עמותת עטרת כהנים לאכלס שני מתחמים שהיו בבעלותה: הראשון היה מתחם שער הפרחים והאחר שכן ברחוב ויה דולורוזה.
בעקבות הרצח הוקמה, לאחר כשנה, עמדת משטרה המאוישת 24 שעות ביממה.
עמותת עטרת כהנים הגישה תוכניות למעבר תת-קרקעי מבית הצלם למערת צדקיהו הסמוכה אליו.
לפי מתי דן מעבר כזה יתרום לביטחון המקום.
עד כה התוכניות טרם אושרו.
באוקטובר 2013 התגוררו במתחם שש משפחות יהודיות.
על גג הבית הוקמה מרפסת תצפית, ממנה נשקף נוף העיר העתיקה וסביבתה, כולל רצפת הר הבית.
עמותת "רחובות העיר ימלאו" מביאה קבוצות יהודים לאתר בחול המועד, כדי לקיים מצוות עלייה לרגל וראיית מקום המקדש.
בית הקברות אולסדורף הוא בית קברות בעיר המבורג שבגרמניה.
בשטח של 3.9 קילומטרים רבועים הוא השני בגודלו בעולם כולו והגדול בעולם בין בתי הקברות המהווים פארקים.
בית הקברות נוסד בשנת 1877 בשטח שהיה אז מחוץ לתחומיה של המבורג ועדיין משמש כיום כבית קברות פעיל.
נקברו בו 1.4 מיליון אנשים ב-256 אלף אתרי קבורה.
בבית הקברות מצויים 12 בתי תפילה, 21 מבני מאוזוליאום ופסלים רבים וכן מוזיאון אודות ההיסטוריה של האתר, שנפתח ב-1996. בשטחו מצויים צמחייה עשירה, בריכות ובעלי חיים שונים.
בבית הקברות ארבע כניסות לכלי רכב ודרכים באורך כולל של 17 קילומטרים.
נמצאות בו 25 תחנות אוטובוס שאותן משרתים שני קווים.
בית הקברות מהווה אתר תיירות, ובכל שנה מבקרים בו שני מיליון איש.
אישים ידועים שנקברו בבית הקברות
וילהלם קונו – קנצלר גרמניה בשנים 1922–1923
גוסטב הרץ – חתן פרס נובל לפיזיקה
היינריך רודולף הרץ – פיזיקאי יהודי
גוסטף גרינדגנס – שחקן ובמאי
אלברט באלין – יזם ספנות יהודי
ג'יימס וורד – טייס ניו זילנדי מעוטר צלב ויקטוריה
חלקות קבורה מיוחדות בבית הקברות:
ארבעה קברי אחים של 38 אלף נספים בהפצצות בעלות הברית על המבורג ביולי ואוגוסט 1943, הערוכים בדמות ארבע זרועות של צלב;
חלקות קבורה לחיילים מצבאות עשרים אומות שונות, לרבות גרמנים, כ-2,000 חיילי האימפריה הבריטית, וחיילים סובייטים, הולנדים ופולנים, בשטח כולל של כ-48 דונם;
חלקת קבורה של 55 לוחמי מחתרת שמתו או נרצחו במהלך תקופת שלטון גרמניה הנאצית;
חלקות קבורה למתי מהפכת 1918–1920 בגרמניה;
אנדרטה לקורבנות הרדיפה הנאצית – הוקמה ב-1949;
אנדרטה לחללי ההפצצות על המבורג – הוקמה ב-1952 בתווך בין ארבעת קברי האחים של חללי ההפצצות;
אנדרטה ללוחמי המחתרת בהמבורג, בצמוד לחלקת הקבורה שלהם;
אנדרטה לזכר קורבנות מחנות הריכוז ועבודת הכפייה הנאציים;
אנדרטה לנשים קורבנות המשטר הנאצי.
בית הפרחים (בסרבו-קרואטית: Kuća cveća) הוא מאוזוליאום בעיר בלגרד שבסרביה, המשמש כמקום קבורתו של נשיא יוגוסלביה יוסיפ ברוז טיטו.
המבנה, בשטח כולל של 902 מטרים מרובעים, הוקם בשנת 1975. הוא הוקם בקרבת בית המגורים של טיטו כדי לשמש לו כמקום עבודה ומנוחה נוסף.
במבנה יש שלושה אגפים: אגף מרכזי שבו גינת צמחים ומעליו גג זכוכית, ומשני צידיו שני אגפים מקבילים ובהם מסדרונות רחבים.
בצד המבנה הנגדי לכניסה נמצאת מרפסת פתוחה, המשקיפה על העיר.
טיטו נקבר באגף המרכזי של המבנה, על פי בקשתו.
במשך כעשור לאחר התפרקות יוגוסלביה היה המבנה סגור לקהל הרחב.
לאחר מכן שב המבנה ונפתח למבקרים.
כיום נמצא המבנה בשטחו של המוזיאון להיסטוריה של יוגוסלביה.
במבנה עצמו מצויה תצוגה של חפצים ומסמכים מימי שלטונו של טיטו.
מבקרים רבים מגיעים אל המבנה ב-25 במאי - יום הולדתו של טיטו, שהיה גם "יום הנוער" ביוגוסלביה הקומוניסטית.
בשנת 2013 נפטרה ונקברה במבנה יובאנקה ברוז, אשתו השלישית ואלמנתו של טיטו.
בית הפסטיבלים של ביירוית הוא בית אופרה בצפון ביירוית, גרמניה.
בית האופרה מוקדש להעלאת יצירות המלחין ריכרד וגנר.
בבית האופרה מתקיים פסטיבל ביירוית, שעבורו תוכנן ונבנה בית האופרה.
אבן הפינה להקמת בית הפסטיבלים הונחה ב-22 במאי 1872, יום הולדתו ה-59 של וגנר.
בית הפסטיבלים נחנך ב-13 באוגוסט 1876, עם השלמת יצירתו של וגנר, טבעת הניבלונגים.
בית הפסטיבלים בנוי בצורת קשת פרוסניום כפולה, מה שמעניק לצופה את התחושה כי הבימה מרוחקת יותר מכפי שהיא באמת.
אחד ממאפייניו הייחודיים של בית הפסטיבלים הוא בור התזמורת הייחודי שלו.
התזמורת ממוקמת בצורה כזו שהיא איננה גלויה כל עיקר לצופים, כך שדעתם אינה מוסחת מפעולותיה ותנועותיה ומאפשרת לקהל להתרכז במתרחש על הבמה.
בנוסף, הדבר מאזן בין קולות הנגינה וקול שירת השחקנים.
מרכיב חשוב לא פחות הוא האפקט הדרמטי שבדבר, שקולות התזמורת בוקעים מן הבימה עצמה ללא שהתזמורת נראית לעין.
בינואר 2012 נודע כי על המבנה לעבור שיפוץ יסודי, וכי קיימת סכנה להמשך עמידתו.
בית הקברות דורותיאנשטאדט הוא בית קברות פרוטסטנטי הממוקם ברובע מיטה בברלין.
בית הקברות נחנך בסוף המאה ה-18, ונועד לשמש כמקום מנוחה אחרון לאמנים ויוצרים; רבים מהקברים בו מעוצבים בצורה מיוחדת, ומהווים יצירות אמנות.
הדורותיאנשטאדט הוא אחד משני בתי קברות צמודים ברחוב שוסיי (Chaussee Straße), והוא ממוקם במספר 126 ברחוב זה.
מצדו האחד (מס' 125) ממוקם ביתם של ברטולט ברכט והלנה וייגל, ומצדו האחר (מס' 127) ממוקם "בית הקברות הצרפתי" (), שנועד לקבורת בני הקהילה ההוגנוטית.
בין הידוענים הקבורים בדורותיאנשטאדט: הנס אייזלר, דיטריך בונהופר, תומאס בראש, ברטולט ברכט, הנס פון דוהנאני, פאול דסאו, גאורג וילהלם פרידריך הגל, ג'ון הרטפילד, הלנה וייגל, אנה זגרס, ג'ורג' טבורי, היינריך מאן, היינר מילר, הרברט מרקוזה, יוהאן גוטליב פיכטה, ארנולד צווייג, יוהאנס ראו, פרידריך אוגוסט שטילר, וקארל פרידריך שינקל.
בית הפרלמנט החדש של מלטה (במלטית: Il-Parlament il-Ġdid) ברחוב הרפובליקה בעיר ולטה, בתכנונו של האדריכל רנצו פיאנו, נחנך בשנת 2015. עד לחנוכתו התכנס הפרלמנט בארמון הגראנד מאסטר בעיר.
הקמת בית הפרלמנט הייתה חלק מפרויקט שער העיר של ולטה בתכנונו של האדריכל פיאנו, שכלל בנוסף גם הקמת שער עיר חדש ואת הסבת שרידי בית האופרה המלכותי לתיאטרון פתוח בשם כיכר התיאטרון המלכותי.
באתר בו הוקם בית הפרלמנט ניצבו בעבר בתים ולאחר מכן תחנת הרכבת של ולטה.
האזור הופצץ במלחמת העולם השנייה.
המבנים בו נהרסו בשנות השישים במסגרת תוכנית לפיתוח מחדש של הכניסה לוולטה.
המגרש הומר לכיכר שסביבה אכסדרת חנויות, שנקראה "כיכר החירות".
היא שימשה לחנייה של מכוניות.
במסגרת תוכנית שער העיר נהרסו אכסדרות החנויות ב-2010 ושנה אחר כך החלה חפירת יסודות בית הפרלמנט.
הקמת המבנה הסתיימה בשנת 2015, למעלה משנתיים לאחר המועד המקורי שנקבע להשלמתו.
עלות ההקמה הגיעה ליותר מ-90 מיליון אירו.
הקמת המבנה הייתה שנויה במחלוקת במדינה, בשל עלותה וכן בשל עיצובו של הבניין.
כמו כן טענו המתנגדים כי במלטה כבר קיימים מבנים שניתן היה לשפצם בהוצאה מופחתת ולהסב אותם למושב קבע לפרלמנט.
המבנה הוקם משלד פלדה שצופה באבן גיר מקומית, שעובדה באופן שתיראה כאילו נשחקה על ידי איתני הטבע (יש המצביעים על הדמיון בין החללים שבה לבין שובכי יונים).
הוא כולל שני אגפים המחוברים ביניהם בגשרים, שהופרדו על מנת שלא להסתיר את מבצר סנט ג'יימס (Saint James Cavalier), הניצב בצדם.
אולם הפרלמנט שוכן באגף הצפוני ואילו באגף האחר מצויות לשכות חברי הפרלמנט, ראש הממשלה וראש האופוזיציה.
המבנה מחומם ומקורר באמצעות טכניקה סביבתית חדישה של מצבור סלעים המצוי מתחתיו, ללא שימוש בדוודים או במזגנים.
רוב חלקי המבנה אינם פתוחים לציבור, מטעמי אבטחה, למעט תצוגת קבע המוצגת בקומת הקרקע שלו.
המבנה נחנך ב-4 במאי 2015 במעמד נשיאת מלטה מארי לואיז קוליירו פרקה (Marie Louise Coleiro Preca).
בית הקברות בית שלום במזרח לוס אנג'לס הוא בית קברות יהודי בלוס אנג'לס שבקליפורניה, ארצות הברית.
בית הקברות ממוקם בשדרות ויטייר במזרח לוס אנג'לס, בשדרות אלו ממוקמים שני בתי קברות יהודיים נוספים: בית הקברות בית ישראל ובית הקברות הר ציון.
בית הקברות הוא השני מבין בתי הקברות היהודיים שהוקמו בלוס אנג'לס, הוא נבנה ב-1901 על קרקע בשטח 30 דונם שתרם קספר כהן.
נקברו בבית הקברות מספר רבנים מפורסמים כמו גם ידוענים מתעשיית הבידור האמריקאית, בהם: פאני ברייס, הבנקאי ואיש העסקים הרמן הלמן , קורלי הווארד, שמפ הווארד, קארל למל האב וקארל למל (הבן), המפיק לואי ב.
מאייר מייסד MGM, כרמל מאיירס , מארק סנדריץ' , ג'וזף מל והאחים: סם, הארי וג'ק וורנר (האחים וורנר).
בית הפרלמנט הוא משכנו של הפרלמנט האוסטרלי.
בית הפרלמנט שוכן בעיר קנברה, בירת אוסטרליה.
הבניין עוצב על ידי מיטשל וג'יורגולה תורפ, קבוצת אדריכלים מניו יורק סיטי, ונחנך לראשונה ב-9 במאי 1988 על ידי אליזבת השנייה, מלכת אוסטרליה.
עלותה של בניית בית הפרלמנט נאמדת ביותר מ-1.1 מיליארד דולר אוסטרלי.
לפני שבית הפרלמנט נבנה, הפרלמנט היה מתכנס במלבורן עד 1927. בין השנים 1927–1988, הפרלמנט של אוסטרליה התכנס בבניין הפרלמנט הישן (שגם כן שוכן בקנברה).
הבנייה של בית הפרלמנט הנוכחי החלה ב-1981 על ידי קבוצת אדריכלים מניו יורק.
קבוצת האדריכלים בנתה במשך עשור משכן מרשים, שידוע בזכות משולש המתכת הגבוה שבראשו, אשר הפך לסמלה של קנברה.
בית הפרלמנט מכיל 4,700 חדרים ותחומים רבים ממנו פתוחים לציבור.
המבואה הראשית כוללת גרם מדרגות משיש המוביל אל ההיכל המרכזי במשכן, שבו יש שטיח גדול.
מליאת בית הנבחרים מועצבת בשטיחים ירוקים, בעוד מליאת הסנאט מועצבת בשטיחים אדומים.
בחלק מסביבת בית הפרלמנט ניתן לראות משטחי דשא ירוקים, המסמלים את החיבור לאדמה של האבוריג'ינים, ילידי המקום.
בין שתי המליאות ישנו אולם לחברי הפרלמנט (אשר תפקידו דומה למזנון הכנסת) והוא אינו פתוח לציבור.
בפרלמנט יש את אגף משרדי הממשלה; באגף זה נמצאים משרדו של ראש ממשלת אוסטרליה ומשרדם של שרים אחרים בממשלת אוסטרליה.
בית הפרלמנט שוכן בקרבת אגם בארלי גריפין.
בשנת 1901, כאשר שש מושבות בריטיות באוסטרליה היו לדומיניון והוקם חבר העמים של אוסטרליה, מלבורן וסידני האמינו כי עירם היא זו שראויה להיות עיר הבירה של המדינה.
המאבק בין שתי הערים נמשך זמן מה.
כדי לבדוק איפה יוקם בית הפרלמנט, סעיף 125 של חוקת אוסטרליה קובע כי:
בשנת 1909, לאחר ויכוח ארוך ומייגע, הוחלט כי הפרלמנט ייבנה בעיר הבירה החדשה של אוסטרליה, בקנברה.
אוסטרליה רכשה את השליטה באדמה שעליה נבנה הפרלמנט בשנת 1911, אך מלחמת העולם הראשונה פרצה ועיכבה את תוכניות הבנייה ותוכניות אלו הוקפאו זמן מה עד לייסוד העיר ב-1913. בניין הפרלמנט הפדרלי של אוסטרליה נשאר במלבורן עד 1927.
משנת 1901 עד 1927 שימש בית הפרלמנט של ויקטוריה כמקום משכנו של הפרלמנט הפדרלי של אוסטרליה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הקומה "ועדת ההון המייעצת" כדי לתכנן את בניית בית הפרלמנט בקנברה.
הוועדה החליטה כי צריך להקים משכן "זמני" לפרלמנט, אך משכן "זמני" זה שימש כבית הפרלמנט במשך 61 שנה עד בניית בית הפרלמנט הנוכחי.
בעשור האחרון השימוש של בית הפרלמנט היה קטן מידות והוא היה בעיקר שטח פנוי.
ב-1978, בימי ממשלתו של מלקולם פרייזר, הממשלה החליטה להקים בניין חדש לפרלמנט על גבעת הקפיטול, ודבר זה עורר ויכוח במוסדות השלטון האוסטרליים.
הממשלה לא התייעצה עם הארכיטקטים של המלוכה האוסטרלית ועם ועדת ההון הלאומי.
קבוצת הארכיטקטים שזכתה בתחרות על בניית בית הפרלמנט הייתה המשרד האדריכלי מיטשל וג'יורגולה, שנוסד על ידי האדריכל האיטלקי, רוטלו גיורגולה.
גיורגולה עיצב את המשכן כך שהוא ייבנה על גבעת הקפיטל, ולכסות את המבנה עם צריח מחודד ענקי שמעליו יתנופף דגל אוסטרליה מוגדל.
החזיתות, עם זאת, כללו חיקוי מכוון של כמה מהדפוסים של בית הפרלמנט הישן, כך שיש דמיון קל למרות ההבדל הממדים העצום.
גיורגולה שם דגש על האנתטיקה החזותית של המשכן באמצעות אדריכל הנוף פיטר רולנד.
רולנד מילא תפקיד מרכזי בעיצוב המשכן, פיתוח ותיאום של כל מרכיבי פני השטח, כולל עיצוב בריכה, סלילה, תאורה קונספטואלית.
האדריכלים עיצבו בקפידה את החלק הפנימי של המשכן, כך שבתוך המשכן מוצגות כ-3,000 יצירות אמנות שונות.
מומחי הגננות של הגנים בוטניים הלאומיים האוסטרליים עיצבו את חצר המשכן בפרחים ובצמחים.
הבנייה החלה בשנת 1981, ובנייתו הייתה צפויה להסתיים ב-26 בינואר 1988 ביום אוסטרליה שיציין 200 שנה להתיישבות אירופית באוסטרליה.
הבניין נחנך סוף סוף על ידי המלכה אליזבת' השנייה, מלכת אוסטרליה ב-9 במאי 1988, יום השנה לפתיחת הפרלמנט הפדרלי הראשון במלבורן שנחנך ב-9 במאי 1901 על ידי ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת ובית הפרלמנט הזמני בקנברה שנחנך ב-9 במאי 1927 על ידי ג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת.
התורן מעל בניין הפרלמנט האוסטרלי 81 מטר גובה ומידות דגל אוסטרליה הנמצא בקצהו הן 12.8/6.4 מטרים (בערך בגודל חצי מגרש טניס).
התורן שוקל 250 טון והוא עשוי פלדת אל-חלד מלוטשת מהעיר וולונגונג.
התורן נועד להיות הפסגה של בית הפרלמנט והוא סמל מוכר של הממשלה הלאומית.
השטח הכולל של בית הפרלמנט מכסה כ-80 דונם (32 הקטאר).
הבניין נועד "לשבת מעל" בית הפרלמנט הישן, כאשר זה נראה מרחוק.
גובה המבנה הוא 4 מטרים מעל הגובה המקורי של גבעת הקפיטול.
עומק זה שימש למילוי שטחים נמוכים בעיר.
רוב הגרניט, שהיה יסוד מרכזי בבניית בית הפרלמנט, היה במקור מאוסטרליה.
הוצע במקור להרוס את בית הפרלמנט הישן, כך שיהיה ללא הפרעה נוף מבית הפרלמנט החדש לאגם בארלי גריפין ולאנדרטת המלחמה של אוסטרליה, אך בעקבות סיבות ייצוגיות שהובילו לשימורו של הבניין ההיסטורי, בית הפרלמנט הישן משמש כיום כמוזיאון פרלמנטרי.
הרעיון המקורי היה שבית הפרלמנט יהיה פתוח לציבור, והמדשאות המפותלות והגדלות המובילות לכניסות בית הפרלמנט נועדו לסמל זאת.
הבניין הוא אטרקציה תיירותית גדולה בקנברה עם כמיליון מבקרים בשנה.
למרות זאת, עלה החשש המוגבר מפיגוע טרור בבית הפרלמנט בשנים האחרונות, והאבטחה של בית הפרלמנט הוגדלה מאוד.
כתוצאה מהגברת האבטחה, נבנו מחסומי הפרדה שמונעים כניסת אמצעי תחבורה למדשאות.
לאות הזדהות עם עיצוב בית הנבחרים הבריטי, בית הנבחרים מעוטר בצבע ירוק.
עם זאת, הצבע הירוק מייצג את הצבע של עלי עץ האקליפטוס (אחד מהעצים הנפוצים ביותר באוסטרליה) או את הצבע של עץ הבוש האוסטרלי.
הצבעים הניכרים במליאת הסנאט זהים לצבעו של בית הלורדים.
מליאת הסנאט מעוטרת בצבע האדום, אך מזכירה לעיתים את הצבע אוכרה, דבר המרמז על כדור הארץ ועל הצבעים של האאוטבק האוסטרלי.
בית הפקידות בראשון לציון הוקם בשנת תרמ"ד (1883) מכספי הברון רוטשילד ושימש למגורי הפקיד הראשי של הברון והפקידים הכפופים לו.
הוא שימש כמרכז האדמיניסטרציה של המושבה.
בית הפקידות היה המבנה הגדול והמפואר ביותר במושבה בשנותיה הראשונות.
בשנת 1882 קמה בארץ ישראל המושבה ראשון לציון.
מרגע הקמתה היא סבלה בעיות רבות, בעיקר כלכליות.
יוסף פיינברג, שהיה ממייסדיה נבחר כדי לגייס כספים למען המתיישבים.
הוא נפגש עם הברון רוטשילד והברון החליט לקחת את המושבה הצעירה תחת חסותו.
הוא שלח בידי שמואל הירש, שהיה מנהל מקוה ישראל, עשרים וחמישה אלף פרנק, על מנת ללמד את תושבי המושבה חקלאות.
בנוסף, כדי לנהל את ענייני המושבה הוא מינה את האגרונום דיגור למנהל מקומי.
למשרדו של הברון רוטשילד קראו "בית הפקידות" והתואר של רוטשילד היה: "הפקיד".
תושבי המושבה קראו למשרדו "בית הפקידות", כי בו התרכזו פעולות פקידי הברון רוטשילד בראשון לציון.
מכאן החלה תקופת "הפקידות" אשר השפיעה על אנשי היישוב מזמן הקמתו של בית הפקידות (1884) למשך שבע עשרה השנים הראשונות: התרמ"ג- התר"ס".
בית הפקידות היה מקביל לבית הממשלה, ורוטשילד- הפקיד היה המושל.
בבתי המנהל התגוררו מנהלי המושבות והפקידים, בתי המנהל מילאו תפקיד מרכזי בחיי היום-יום והיו מוקד לפעילות ציבורית וכלכלית.
בשל עיצובם הם תפסו מקום בולט בנוף השטח הבנוי של המושבות.
בית הפקידות הוקם בסמוך לבתי המנהל.
החלוקה ביניהם הייתה שבבית המנהל התגוררו הפקידים ובבית הפקידות הם סיפקו שירותים לתושבים.
בית הפקידות היה למקום עבודתם.
בית הפקידות בראשון לציון נבנה ברחוב הראשי ב-1884 והיה שונה בצורה מובהקת בין שאר מבני הציבור במושבות אחרות.
מבנה זה היה בעל שתי קומות, שאליו עלו בגרם מדרגות רחב מן הרחוב.
הוא שימש את פקידי הברון במשך עשר שנים ולאחר מכן נבנה להם מבנה חדש, והמבנה הישן נמסר למשפחות מתיישבים.
מאחורי הבניין בנתה הפקידות אורוות ומחסנים.
הפקידות בנתה גם לרופא ולפקידי היקב בית ברחוב הראשי, שברבות הימים היו בית המועצה והעירייה.
בשנות ה-90 האחרונות של המאה ה-19 עם סיום הבנייה של היקב החלו פקידי הברון ליצור "רובע פקידותי" ברחוב המוליך מבית הכנסת ליקב (בעשור השני של המאה ה-21: רחוב הכרמל).
בית הפקידות היה צר ומספר הפקידים היה רב ולכן הוחלט ליצור מבנה חדש (כיום זה רחוב אחד העם והכרמל).
ברחוב הפקידות היו מבני ציבור, מבני חינוך, חנויות ובתי מגורים לפקידים, הם נבנו למעשה למען הפקידות וצרכיה ולמען הציבור.
בשנות האלפיים, המבנה משמש כבית יד לבנים, המנציח את זכר בני ובנות ראשון לציון, שנפלו במלחמות ישראל ובפעולות טרור.
גם במותם, הם חלק מהעיר, והבית מכבד את זכרם בכל ימות השנה.
שם מתקיימים טקסי זיכרון, ימי עיון ומורשת קרב ופעילויות למען משפחות שכולות.
שמות פקידי הברון ושנות כהונתם
ז'סטין דיגור (Dugourd) תרמ"ג, 1883
ליאון הפקיד תרמ"ז, 1887 (מספר חודשים)
בית הקברות בורג'ל הוא בית הקברות היהודי של העיר תוניס.
שמו נגזר משמו של הרב אליה חי בורג'ל שהיה הרב הראשי לתוניסיה ופעל להקמת בית הקברות וגם נקבר בו.
בית הקברות ממקום בשדרות חייר א-דין פאשה.
בית הקברות בורג'ל הוא, כנראה, בית הקברות היהודי הגדול ביותר במגרב.
לא ידוע כמה קברים יש בו, אך כנראה מדובר במעל עשרים אלף קברים.
בית הקברות החליף את בית הקברות היהודי הישן ששכן בלה-פאסג' (Le passage) במרכז העיר.
בבית הקברות ישנם אזורי קבורה נפרדים לקהילת התוניסאים - "התואנסה", וקהילת יוצאי לבורנו, "הגראנה".
אזורי הקבורה מופרדים בחומה עם פתחי מעבר.
בבית הקברות יש מצבת זיכרון לזכר יהודי תוניסיה שנרצחו בזמן הכבוש הנאצי.
וכן מצבת זיכרון לזכר ילדי אוסלו שנספו באסון המטוס.
בית הקברות מחולק לחלקות כאשר כל חלקה נקראת על שם אישיות או רב ידוע הקבורים בה.
בשנת 1887 אסרה עירית תוניס על המשך הקבורה בבתי הקברות שנמצאים בתוך שטח העיר.
מה שאילץ את הקהילה היהודית של העיר תוניס לרכוש שטח חלופי לבית הקברות מחוץ לעיר.
בית הקברות החדש נחנך בשנת 1894. לאחר שאזל שטח הקבורה בבית הקברות הישן.
לקראת פתיחת בית הקברות היה עימות בן הרב בורג'ל לבית הנהגת קהילת הגראנה בגלל רצונו של בורג'ל לצמצם את חלקם בבית הקברות.
מנהיגי הגראנה עירבו את הרב הראשי של צרפת ובסופו של דבר הם קיבלו את חלקם.
גם לאחר פתיחת בית הקברות המשיכו להשתמש במתקני בית הקברות הישן לצורך טהרת המת וטקסי הלוויה ומשם יצאו הלווית לבית הקברות בורג'ל שנת 1898 נפטר הרב אליה בורג'ל וניטמן בבית הקברות.
בשנת 1927 נפתח בית קברות נוצרי בצמוד לבית הקברות היהודי.
בית הקברות הנוצרי נקרא באותו השם.
בשנת 1958 הפקיעה עירית תוניס את שטח בית הקברות היהודי הישן בלה-פאסג' כדי להפוך אותו לגן ציבורי.
עצמות של דמויות ידועות ורבנים חשובים כגון רבי חי טייב, שהיו קבורים שם הועברו לבורג'ל.
בשנת 2007 הוקם "ארגון בית הקברות היהודי הבין לאומי" (AICJT) שמטרתו לתעד לתחזק ולשחזר את בית הקברות בורג'ל.
כמו כן הארגון יוזם וממן מחקרים בעניין.
אנשי שם הקבורים בבית הקברות
יצחק ד'ארבלה - רופא, איש העלייה הראשונה, שימש מנהל בית החולים רוטשילד בירושלים
בית הקברות דה לה אלמודנה (בספרדית: Cementerio de Nuestra Señora de La Almudena) הוא בית קברות הממוקם במדריד.
מספר הקברים במקום מוערך בכ-5 מיליון.
היה בית הקברות הראשי של העיר בשנים 1884–1973.
כבר במהלך שלטונו של קרלוס השלישי רצו להעביר את בית הקברות העירוני מחוץ למרכז העיר.
אומנם התוכניות נדחו כל פעם מחדש ובסופו של דבר, בית הקברות החדש במזרח העיר נפתח רק ב-1884. הקיבולת המקורית של המקום הייתה כ-63 מקומות.
בתחילת המאה ה-20 הושלמו עבודות בנייה במקום וקיבולת הורחבה ל-885 אלף מקומות.
הנקרופוליס הראשי נפתח בשנת 1925. בשנת 1955 בוצעה הרחבה נוספת.
בין הידוענים הקבורים בדה לה אלמודנה: אלפרדו די סטפנו, ניסטו אלקלה סאמורה, ויסנטה אליכסנדרה, סנטיאגו רמון אי קחאל, דולורס איברורי, מנואל ממפאסו ורבים נוספים.
בית הקברות ברחובות ממוקם ברחוב יהודה גורדסקי ברחובות ומשתרע על שטח של כ־140 דונם.
זהו קומפלקס של 5 חלקות בתי קברות – הראשונה שבהן היא בית עלמין תר"ן המייסדים, שנוסד בשנת 1891 (תרנ"א).
בחודש מאי 1891, מעט יותר משנה לאחר הקמתה של רחובות, נהרג יעקב קרלינסקי – צעיר איכריה של המושבה, שהתנחל בה באופן עצמאי (כלומר לא על ידי אגודת "מנוחה ונחלה") – בתאונת רכיבה.
הרעיון לקבור את הנפטר בנחלתו נפסל בשל התנגדותו של ד"ר מזיא, שטען שהמקום קרוב מדי למושבה.
אליהו זאב לוין אפשטיין, ממייסדי "מנוחה ונחלה" ומנהל המושבה, תרם חלקה בת 5 דונמים בקצה המרוחק של המושבה, על גבעת חול, להקמת בית עלמין.
במאה ה-20 התרחב בית העלמין והוקמו בו חלקות נוספות.
כיום, בית העלמין של רחובות בנוי על 4 חלקות עיקריות:
בית העלמין הישן – נבנה עד שנת 1950, ובו קבורים מייסדי המושבה ואישים חשובים משנותיה הראשונות של המושבה.
בית העלמין החדש – נבנה עד שנת 1976, ובו נקברים עד היום תושבי העיר.
חלקת מכון ויצמן – בו קבורים אנשים שתרומתם לעולם המדע הלאומי והבין-לאומי הייתה גדולה ומשמעותית.
בית העלמין הצבאי – נוסד ב-1948 בשוליים הדרומיים של בית הקברות הישן.
טמונים בו חללי מערכות ישראל (רובם בני העיר רחובות).