tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בחסידות תולדות אהרן לבוש מכנסי החצי (גרביים שחורים לרווקים, לבנים לנשואים) הוא חובה מגיל בר המצוה ומהווה חלק מתקנות הלבוש של החסידות.
אדמו"רי סאטמר, נדבורנא, בעלזא, באבוב ואחרים נוהגים ללכת עם מכנסי חצי (לעיתים מכנסים משובצים, הנקראים 'געפעפיטע הויזן') וגרביים לבנים גם בימות השבוע.
הויזען זאקען (ביידיש: "מכנסיים בגרביים") הוא כינוי לאופן המיוחד שבו חסידי גור לובשים מכנסיהם הארוכים: קצוות המכנס מוכנסים לתוך הגרב באזור הקרסול, באופן שנוצר קיפול - המזכיר קיפול של מכנס צבאי - כ-15 ס"מ מעל הנעל.
שיטה זו מכונה לעיתים "גרבי קוזאקים", מאחר שהסיבה ממנה נובעת שיטת לבוש זו, היא פשרה של חסידי האדמו"ר בעל "חידושי הרי"ם" מגור עם ממשלת פולין בתקופת גזרת הלבוש, להסיר את מכנסי החצי והשטריימל לטובת לבוש הקוזאקים שהיה מורכב מספאדיק "גרבי קוזאקים" וזקן, כשאת פיאותיהם החלו הם להסתיר מתחת לכיפה.
סירטוק הוא מעיל עליון המשמש את חסידי חב"ד הנשואים בשבתות ובחגים.
רבים משלוחי חב"ד, רבנים ועוד נוהגים ללובשו גם בימות החול.
הסירטוק דומה במאפייניו לפראק, אולם הוא מעט קצר יותר ובדרך כלל אינו עובר את הברך.
הוא עשוי בדרך כלל מצמר ולעיתים ממשי.
הסירטוק מכונה בחב"ד לפעמים "קפוטה" אך אין זו קפוטה.
הסירטוק נסגר כאשר צד ימין על צד שמאל, מסיבות הלכתיות וקבליות.
אחד מצדדי החיתוך האחורי שלו הוא עגול,ובחלק האחורי ישנם שני כפתורים.
לעיתים, גם רבנים ליטאיים לובשים סירטוק ביום יום.
פרטי לבוש לגברים בזרם הליטאי והחרדי-ספרדי
לבושם של היהודים הליטאים עד לסוף המאה ה-19 לא היה שונה בצורה משמעותית מלבושם של היהודים החסידים.
מי שהוביל לשינוי בצורת הלבוש היה ר' נתן צבי פינקל, יוצרה של שיטת סלובודקה הדוגלת בערך של גדלות האדם בתנועת המוסר.
באותה תקופה היה מעמדם של בני הישיבות ירוד ביותר.
השפעת הספרות המשכילית שהייתה אז בשיאה סחפה המונים ואילו בני הישיבה נתפסו כעניים, בטלנים ומוזנחים.
מתוך רצון לשוות למעמד בני הישיבה ערך נוסף וכן להגביר את חשיבותם בעיני עצמם הורה ר' נתן צבי פינקל לתלמידיו להופיע בלבוש מודרני: תלמידי הישיבה נהגו ללכת בדומה ללבוש הסטודנטים באותה תקופה שכלל כובעים וחליפות.
צורת לבוש זו עברה לכלל הציבור הליטאי.
מגבעת הקנייטש היא למעשה כובע פדורה שחור המתאפיין בקמט אחד מרכזי לכל אורכה של הכיפה.
בקדמתה של כיפת הכובע (במקום אחיזת הכובע) ישנם גם עוד שני קמטים קטנים יותר.
הכובע מיוצר כאשר כל התיתורה המקיפה אותו מוטה כלפי מעלה בדומה לקאפעלוש.
לרוב בעת הלבישה מקפלים את חלקה הקדמי של התיתורה כלפי מטה ומכאן נובע שמו של הכובע קנייטש שמשמעותו ביידיש קמט.
כובע הוֹמבוּרג דומה מאוד לכובע הקאפעלוש, אלא שיש קמט במרכזו.
להבדיל מהקנייטש, התיתורה שלו עגולה וקצוותיה מעוגלות כלפי מעלה לכל היקפה.
חובשים אותו נכבדי הציבור הליטאי והספרדי.
שמו מגיע משם העיר הומבורג, שבה יוצר כובע זה.
הזרם הליטאי, הפתוח יותר לשינויים מאשר הזרם החסידי, החליף את הרעקל המזרח אירופי במקטורן מודרני בצבע כהה, וכך נוהג בעקבותיו גם הזרם הספרדי.
פרט לליטאים ולספרדים לובשת את המקטורן המודרני גם קבוצה חסידית אחת, חסידות חב"ד.
זהו פריט לבוש מערבי שאינו מיוחד למגזר החרדי.
פראק (נהגה: frak), (המילה קשורה למילה גרמנית Frock) הוא לבוש הדומה לרעקל, מעיל ארוך שחור המגיע עד הברך.
בשונה מהרעקל יש לו שסע ארוך מאחור ושני כפתורים בתחילת השסע.
לובשים אותו בימות החול נכבדי הליטאים, כגון ראשי ישיבות, ר"מים, רבנים חשובים ודיינים.
גם בעדות המזרח רבים מהרבנים לובשים פראק.
בחוגים מסוימים מקובל שחתן ביום חתונתו לובש פראק, ובשנים האחרונות החל להיות גם חלק מלבושם של הגברים החרדים הליטאים והספרדים הנשואים בחגים ובאירועים חגיגיים.
ליטאים וספרדים לובשים מכנסיים כהים ארוכים במשך כל השבוע, לרבות שבתות וחגים.
כך נוהגים גם חסידים רבים, למעט החסידויות שפורטו לעיל.
אף על פי שחבישת הכיפה אינה חובה לדעת רוב הפוסקים, הפוסקים הראשונים ציוו על חבישת כיפה בעת תפילה או שהייה בבית הכנסת ואילו הפוסקים האחרונים החמירו, וקבעו כי אין ללכת יותר מארבע אמות ללא כיפה.
יש מהם שקבעו כי יהודי שמתהלך ללא כיפה לראשו עובר על האיסור של "בחוקותיהם (=של הגויים) לא תלכו", מכיוון שכיום דרך היהודים לחבוש כיפה לראשם ואילו הגויים הולכים בגילוי הראש.
חרדים חובשים על פי רוב כיפה שחורה, מקטיפה או מבד.
חסידי גור חובשים כיפת בד (ונשואים לובשים בשבת כיפת קטיפה) קמורה וגבוהה יותר מהכיפה הרגילה.
חרדים מודרניים לובשים כיפת קטיפה ללא סרט, - כלומר קצוות הכיפה נראים כמו כל הכיפה, ומעט קטנה מכיפה רגילה.
חסידי ברסלב, וכן חלק מהחסידים הנמנים עם החצרות הירושלמיות, חובשים כיפה גדולה לבנה שבמרכזה פונפון, המכסה לרוב את כל הראש.
כיפה כזו מכונה ירמולקה .
יש תת-קבוצות שחובשים כיפות שעליהן כיתוב מסוים.
חסידי ברסלב מפלג הננחים חובשים ירמולקה גדולה לבנה שעליה הכיתוב "נ נח נחמ נחמן מאומן", ואנשי הזרם המשיחיסטי בחב"ד חובשים בחלקם כיפה שחורה שעליה רקום הכיתוב "יחי אדוננו מורנו ורבינו מלך המשיח לעולם ועד".
כמן כן, ילדים מכל גוני הציבור החרדי חובשים כיפה עם כיתוב, ציור או דוגמה רקומה.
החולצה הלבנה מהווה חלק בלתי נפרד מהלבוש החרדי.
גברים וילדים מגיל בר מצווה לובשים חולצה לבנה מכופתרת כל יום.
ישנם מספר חברות חרדיות המייצרות במיוחד חולצות לבנות לציבור החרדי, ומותאמות עבורו.
למשל, השרוול יותר רחב במקום שבו מניחים תפילין, יש חולצות שסוגרים את הכפתורים ימין על שמאל לשיטת החסידים, יש חולצות עם צווארון יותר ארוך על מנת לא להתנגש בזקן, ועוד.
נעליים: חלק מהחסידים מקפידים לנעול נעליים שטוחות, ללא שרוכים.
ייתכן שהסיבה לכך הוא הרצון למנוע חשש טומאה.
אדמו"רי ויז'ניץ (וכן חלק מחסידי סקווירא) נועלים מגפיים.
שיער הראש והפיאות: בקרב הליטאים מקובל להסתפר קצר, ולהסתיר את הפיאות מאחורי האוזן.
בכך הם נבדלים מהחסידים, המקפידים לגלח את שיער הקרקפת, ורובם נותנים לפיאותיהם להשתלשל בחופשיות לצידי הראש, ובחסידות חב"ד מגדלים פאות קצרות אך לא מוסתרות מאחורי האוזן.
עניבה: להבדיל מליטאים וספרדים, רוב החסידים אינם נוהגים לענוב עניבה (למעט הרבי מליובאוויטש, אדמו"רי בית רוז'ין, וחלק מחסידיו).
כמו כן העניבה בחורי הישבות שמים אותה רק בשבת אמנם עסקנים, ורבנים חשובים נוהגים לשים אותם גם בימיות החול.
בגד שרד של הראשון לציון
רוב רבני עדות המזרח החרדים נוהגים להתלבש בסגנון הלבוש של זרם הליטאי, אך מספר רבנים בחרו לשמר את הסגנון הלבוש שהיה נהוג בקהילות בארצות מוצאם.
חלק מהחזנים האשכנזים נוהגים לחבוש כובע חזנים ייחודי ואף גלימה ייחודית בזמן הופעתם.
אצל חלק מהחסידויות, כמו סאטמר, שמות הנשים מטפחת מעל הפאה.
חולצות לנשים חרדיות צריכות להיות לא שקופות.
אסור לחשוף בטן, כתפיים או מרפקי ידיים.
נשים חרדיות מקפידות ללבוש חצאית שמכסה את הברכיים ורבות אף מקפידות על חצאית ארוכה יותר-עד חצי הרגל-כפסיקתו ההלכתית של רבי שמואל הלוי ואזנר.
חלק מהנשים הספרדיות מקפידות ללבוש חצאית עד לקרסול.
נשים חרדיות לובשות גרביים עד מעל לברכיים.
לרוב הן בצבעי: רגל/ שחור/ אפור.
לרוב, בנות הסמינרים נדרשות ללבוש גרבי רגל לסמינר.
הגרביים לנשים חסידיות צריכות להיות חומות כהות מספיק שלא ייראו כרגל ממש אמנם גרביים שחורות נחשבות למודרניות יותר .
חסידות סאטמר ורבים מנשות החסידים האירופאים, הולכות עם פס תפר שחור באמצע הגרב שיראו בבירור שזה לא חלק מהרגל.
קבוצות נשים המתאפיינות בהתכסות ב"שאל", בגד עליון שמסווה את צורת הגוף, בעת יציאה מהבית.
לבוש מסורתי ביישוב הישן (נקרא גם לבוש חסידי ירושלמי, ביידיש: ירושלמע'ר מלבושים) הוא שם כולל ללבוש האופייני של אנשי היישוב הישן בארץ ישראל.
עד אמצע המאה ה-19, כלל רוב היישוב הישן ספרדים ויוצאי ארצות האסלאם אשר נהגו להתלבש כמקובל ברחבי האימפריה העות'מאנית.
סגנון לבוש זה אומץ על ידי האשכנזים הירושלמים והשתרש בקרבם.משלהי המאה ה-19, כאשר היישוב גדל וחלו תמורות בתרבות, ובכלל זה במנהגי הלבוש, בחרו חברי קהילות ותיקות וחצרות חסידיות שנוסדו במשך המאה ה-20, להמשיך ולשמר את סגנון הלבוש, בצד אי אילו שינויים שהוכנסו בטיב אריגיו, אופן הכנתו ואף בגזרתו.
כיום, בראשית המאה ה-21, לבוש זה עדיין משמש קהילות אלו וגם חרדים המגדירים עצמם כ"ירושלמים", ללא קשר להשתייכות קבוצתית או קהילתית זו או אחרת.
הלבוש השתמר במלואו בחסידות תולדות אהרן כשהוא מעוגן בתקנות הקהילה, ואילו בשאר החצרות נותרו רק חלק מהפריטים.
רבי יהודה החסיד עמד בראש קבוצה גדולה של כאלף עולים שהגיעו לארץ בשנת תס"א (1700).
הוא נפטר ימים ספורים לאחר הגעתו.
העולים לוו סכומי כסף גבוהים מהמוסלמים בעיר ולא הצליחו להשיבם.
הנושים החשיבו כל יהודי אשכנזי כאחראי לפירעון החוב וכך נמנעה התיישבותם של אשכנזים בירושלים.
מי שרצו בכל זאת לגור בעיר נאלצו להתחפש לספרדים, לאמץ את לשונם וללבוש את בגדיהם.
היהודים המזרחיים נהגו להתלבש ככלל בעלי האזרחות באימפריה העות'מאנית - קַפטָן פסים, ג'ובה וטורבן.
אולם עם שינוי אפנת הלבוש באזור, החלו תושביה היהודים המזרחיים והערבים של ירושלים ללבוש בגדים אירופיים, ואילו היהודים האשכנזים שדבקו במסורת נותרו עם הלבוש המזרחי; בימים עברו היה מקובל בקרב האוכלוסייה החרדית שיהודי העולה לירושלים פושט את בגדיו הגלותיים, דהיינו האירופאים, ולובש את בגדי ירושלים.
וכאשר היה זה רב מוכר, אף הייתה החלפת הבגדים נעשית בטקס לפני שערי העיר.
בשלהי המאה ה-19, הקימו עולים מהונגריה את שכונת בתי אונגרין, שנבנתה בירושלים, סמוך לשכונת מאה שערים.
העולים היהודים החסידיים מהונגריה היו נתיני הקיסרות האוסטרו-הונגרית - מעצמה אירופאית רבת כוח באותם ימים - ובשל אזרחותם האוסטרית הזרה והסכמי הקפיטולציות, נמנעו בדרך כלל השלטונות העותמאניים, מושלים, שוטרים ונתינים רגילים, מלהתנכל להם.
עולי הונגריה החסידים התבלטו באותה עת בכובעם הייחודי - מעין מגבעת רחבת שוליים.
היהודים הירושלמים סברו שאותה מגבעת מגוננת על החסידים ההונגרים מפני צרות ונזקים, והחלו אף הם לחבוש אותה מתוך אמונה ותקווה שתגונן גם עליהם.
לימים כונתה מגבעת זו 'מגבעת סופר' - על שמו של בית החרושת שייצר אותה.
היא זכתה גם לכינוי 'מגבעת ירושלמית' בשל תפוצתה בעיר, ו'צלחת מעופפת', בשל צורתה רחבת השוליים.
בני העדה הירושלמיות המשיכו בחבישתה, גם כהצהרת גאווה על מסורת זו שנמשכה דורי דורות.
במאה ה-19 החלו לייצר בישראל פרטי לבוש מסוימים ממערכת הלבוש הירושלמי, כמו הירמולקה (כיפת צמר, סרוגה בעבודת יד, שבתחילה היה גובהה כ-19 ס"מ וקוטרה כ-16 ס"מ), או הקאפטן - קפוטה ירושלמית.
לאחר שהתקבל הלבוש אצל היהודים החסידיים, בני היישוב הישן החלו לייצרם במקומות שונים, בהתאם לדרישות ולמנהגים המתחדשים.
המלבושים שהחלו ליצור בישראל ענו על דרישות הלבוש של קהל היעד החרדי בדייקנות, ולכן היו צרכנים רבים לקנייתם.
בישראל, צריכתם הייתה נמוכה, כיוון שבידי מרבית קהל היעד כבר היו מצויים פריטי לבוש אלה.
בתחילה נעשה ייצור הבגדים בעבודת יד, ומאוחר יותר באמצעות מכונות.
פריט הלבוש שיוצר דרך קבע בישראל היה השטריימל החסידי.
עם התפתחות תעשיית השטריימלים, החלו גם ליצרו באירופה ובארצות הברית.
כבעיירות, עקב מחירו היקר של השטריימל והעוני ששרר בירושלים, נהוג היה גם בירושלים להעביר שטריימל בירושה, מאב לבן.
כעבור שנים ארוכות של לבישת הביגוד הערבי בקרב יהודי אשכנז הירושלמים, קבעו רבי אלעזר מנדל בידרמן, האדמו"ר השלישי מלעלוב והראשון שכיהן כאדמו"ר בירושלים, כלבוש הירושלמי, המכונה ביידיש 'געלע קאפטן', 'גלימה צהובה'; כאביו וסבו, השתייך ר' מנדל ליישוב הישן, ואת הלבוש הנהוג בו ראה כלבוש הירושלמי.
ברבות השנים הפך ביגוד זה ללבוש מוכר ומכובד בציבור החרדי, אותו לובשים אלפי חסידים וחרדים ירושלמיים.
ברבות הזמן, מטעמי נוחות, מסורת, מנהגים ובדלנות, השתנה הלבוש המקורי והוכנסו בו אי אילו שינויים.
עם השנים חלו תמורות מקצה לקצה בסגנון הלבוש הנהוג בארץ ובעולם, ובמקביל להן הותקנו החמרות רבניות בתנאי הלבוש החסידי.
כתוצאה מכך, התבדלו והתבלטו החסידים בהופעה המזכירה את מראם של יהודי מזרח אירופה.
בנוסף לשינויים שמקורם בתקנות המחמירות, שונו בגדי החסידים גם על מנת לשוות להם מראה נקי וצנוע.
שינוי ראשון בקאפטן היה קיצורו והחלפת כיוון פסיו.
צבע הקאפטן אף הוא השתנה במעט, וגם הוספו לו פרטי לבוש שונים, כגון, המגבעת ההונגרית ירושלמית (מגבעת סופר) וגרביונים המבדילים בצבעיהם את הגברים הנשואים מן רווקים.
תקנות חדשות גם חייבו לבישת סעדריה- וסט שנתפר מאותו בד של הבגד העליון.הסעדריה נלבשת כפשרה במחלוקת האם ללבוש את הטלית קטן מעל הבגד או מתחתיו כך יוצא שטלית קטן נלבשת מעל החולצה אך מתחת לווסט.
מקור המילה סעדריה היא בערבית במילה صدريه ופירושה חזייה.
בנוסף חויבו ללבוש גם מכנסי חצי, נעליים בסגנון חדש הנקראים ביידיש פערטיל שיך "נעליי רבע" נעלי הד, וחגורת גרטל.
תפוצת הלבוש בקרב חסידויות שונות
למעמד זה, קודם מעמד חתימת הגברים על גיליון נייר בפני האדמו"ר, בו הם מתחייבים לקיים את תקנות החסידות ואת תקנותיו של הספר שומר אמונים.
ישנם סממנים בלבוש שמבדילים בין רווקים לנשואים, סממנים אלו ניתן למצוא בפרטי הלבוש של ימות החול ובפרטי הלבוש של שבתות וחגים.הסממן המובהק ביותר של ימות החול מצוי בבגד העליון - גברים רווקים לובשים חלאט שחור ואילו נשואים לובשים קאפטן ירושלמי, הארוג פסים אפורים ושחורים.
בלבוש ימות הקודש החגיגי מצוי סממן יחיד המבדיל בין הרווקים והנשואים והוא צבע הגרביים.
ברוב חצרות החסידות, צבע גרביי הרווקים שחור כבכל ימות השנה ואילו זה של הנשואים לבן.
אדמו"רים ורבנים נוהגים ללבוש מעל הלבוש קפוטה שחורה מבהיקה.
הדבר נועד כדי להבדילם מהחסידים הפשוטים ולהבליט את חשיבותם וייחוסם.
מערכת הלבוש של נכבדי הערבים, כשל רבים מתושבי אימפריה העות'מאנית, כללה את הדגם המקורי של מעיל הקאפטאן - מעיל פסים, בהיר בדרך כלל, וארוך.
הקפטאן נקרא בערבית: قُفْطَان (קֻפְטַאן), בטורקית: kaftan, ובפרסית, שהיא כנראה מקור השם: خفتان (ח'פתאן).
שמו ביידיש, כשגור בפי אנשי היישוב הישן האשכנזים, היה געלע קאפטן.
"'קאפטן ירושלמי" - מכונה גם "כתונת פסים", או "געלע קאפטן" (בתרגום מיידיש לעברית: קאפטן צהוב).
הוא סוג של מעיל ארוך השייך לסוגי המעילים הנקראים קפוטה, הוא אחד פריטי הלבוש היותר מוכרים בקבוצת פרטי הלבוש של חסידי ירושלים והוא אחד פרטי הלבוש המסמלים צורת לבוש זו.
אנשי היישוב הישן בירושלים, הלובשים קאפטן ירושלמי, נוהגים לקרוא לו "קאפטן" - קיצור, ללא תוספת.
(להבדיל מה"עס חלאט" שהוא הכינוי הירושלמי לבעקיטשע ותרגומו: "בגד לארוחות").
מבנה הקאפטן נקבע על ידי רבי אלעזר מנדל מלעלוב, על גזרה זו מקפידים עד היום כדי לא לשנות בה מאומה.
בגזרה ישנם כמה מוטיבים יהודיים:
היא מורכבת מ-26 חלקי בד, כגימטריא של שם ה'.
הצווארון בצד ימין ארוך יותר (עד שולי הבגד) מצד שמאל (עד המותן), כמו הרצועות של התפילין של ראש.
קצה השרוול מתקפל כלפי חוץ, וחתוך בצורת משולש מעל התפר שמחבר את השרוול לאורך, כך שנוצר צורת האות שין.
קדמת הבגד ואחוריו הם מחלק אחד ואינם שני חלקים שמתחברים בכתף, דוגמת טלית קטן שהוא חלק אחד.
הדוגמה (ה"פסים"), הם לאורך הבגד, אך בשרוולים הם לרוחבו, כדוגמת רצועות התפילין של ראש לאורך, ושל יד לרוחב.
הגארטל היא חגורת בד רחבה.
מקורה במנהג לענוד "אזור"; כלומר חגורה כלשהי, שתפריד בין פלג הגוף העליון לתחתון בעת תפילה.
ולפיכך יש החוגרים בעת תפילה חגורה דקה נוספת על גבי הגארטל.
בספר "משנה ברורה" נאמר שחגירת גארטל היא "דרך חסידות" וספר פסקי תשובות מסביר: "כדרך הגיבורים והרצים לשנס מותניהם כשרוצים להתגבר".
אבנט הוא מין סוג של גארטל הנלבש על ידי החסידים הנוטלים את לבושו המסורתי של היישוב הישן, את האבנט לובשים חסידים הנמנים עם היישוב הישן אך ורק כשהם לבושים בבגדים של שבת ויום טוב.
גובהו של האבנט הוא 18 סנטימטר, הוא מן סוג של גארטל המייחד את חסידי ירושלים מכלל החסידים.
ג'ובה - כפי רוב המלבושים החסידים ירושלמים שרובם מתבססים על מנהגי הערבים.
ג'ובה או גֻ'בָּה, הוא מעיל חום עליון, שכמוהו לבשו הגברים הפולנים מכל שכבות החברה החל מסוף המאה ה-16.
כיום אינו נלבש על ידי חסידי חצרות פולין אלא על ידי חסידים בחצרות ירושלמיות.
הוא נהוג ללבישה אצל כל חצרות ירושלים, ונחשב לבגד מפואר ומהודר; מחירו גבוה.
הוא פריט לבוש גם בחסידויות ובקבוצות שאמצו פריטים מהלבוש החסידי ירושלמי.
בתחילה לא הייתה שום התייחסות ללבושי הנשים ולא נקבעו תקנות בעניין זה ולכן כל אישה התלבשה לפי הנהוג במדינת מוצאה.
בשלב מאוחר יותר החלו להיקבע כללי לבוש מחמירים לנשים.
צורת הלבוש של הנשים נקבעה אך ורק מענייני צניעות, בעוד אצל הגברים היו צורות הלבוש כסמן להתבדלות מן הגויים וכשמירה על המסורת.
הנשים חויבו ללבוש לבוש צנוע יותר משאר נשות החסידים (הלא ירושלמיים).
הן מחויבות לשמור על התקנות ולגרוב גרביון שחור עבה בכל ימות השנה, ולחבוש מטפחת ראש הדוקה שחורה, המכונה: "יאזמה", גם כן בכל ימות השנה, מקורה בנשות היהודים הספרדים והמזרחיים, ועל פי הנהוג באימפריה העות'מאנית במאה ה-18.
הרב אהרן ראטה, מייסד חבורת שומר אמונים ומחבר הספר "שומר אמונים" בו הוא קבע תקנות שונות המתייחסות לנושאים שונים הנוגעים במנהגים, מסורת והשקפת עולם כללית, ובהם גם צורות הלבוש.
בפרק העוסק בלבוש החסידי מתייחס ר' ראטה אך ורק ללבוש האישה.
בניגוד לתקנות לבוש הגברים המנומקות במנהגים ובמסורת, תקנות לבוש הנשים מקורן בטעמי צניעות בלבד.
ציטוט מן הספר שומר אמונים המתייחס ללבוש האישה:
לילדי החסידים אין תקנות הכתובות בספר שומר אמונים שקבע האדמו"ר הזקן מחסידות שומר אמונים, אולם הן ידועות לכל החסידים.
לדוגמה, כל לבושי הילדות המוכתבות כנורמה, מיועדות לבנות אשר טרם הגיעו אל גיל מצווה.
לבושן של הבנות מעל גיל מצווה (נערות) ושל נשים נשואות כמעט זהה.
ההבדל המהותי בין הנערות לבין הנשים הנשואות הוא בכך שלנשים הנשואות תקנוני צניעות כתובים בספר תקנות החסידות.
לדוגמה נורמה בחסידות תולדות אהרן היא שכל הבנות אשר טרם חגגו גיל מצוות קולעות את צמותיהן, המכונות ביידיש: צעפאלא'ך.
מנהג זה, לפי תפיסת הקהילה, מסמל חן יהודי נשי.
שבת וחגקאפטן געלע קאפטן - גלימה צהובה ביידיש.
קאפטן זהוב זה נלבש בימות הקודש.שבת וחגג'ובה ג'ובה
הוא פריט לבוש בימות הקודש הנלבש לשם הידור.שבת וחגגארטל גארטל
זהו פריט לבוש לימות הקודש.
בתמונה זהו גארטל צר.שבת וחג אבנט אבנט לבן מפוספס (לעיתים חלק) רחב שוליים הוא פריט לבוש של ימות הקודש.
שבת וחגגרביון לבן גרב לבן הוא פריט לבוש לימות הקודש אותו גורבים הנשואים כדי להבדילם מן הרווקים.
שבת וחגסעדריה סעדריה מן חולצה לבנה מכופתרת הנלבשת גם בימות החול תחת הקאפטן.שבת וחגירמולקה ירמולקה היא כיפה לבנה סרוגה עם פונפון במרכזה, חובשים אותה גם בימות החול.שבת וחגמכנס גומי מכנס (גומי) נלבש בדרך כלל על ידי חסידי הקהילה (חסידות ברסלב); הוא נחשב לסמן מודרני.
נחבש על ידי החסידים מעל גיל מצוות.ימי חולקאפטן חול קאפטן חול נלבש בימות החול והוא הסמן היחידי בימות החול המבדיל בין הנשואים לבין הרווקים שכן הרווקים לובשים קפוטה שחורה.שבת וחולציציתציצית העשויה צמרשבתנעליים שחורותנעליים שחורות מבריקות בעלות אבזמים
לבוש ילדים בימי חול ומועד
חולנעליים שטוחות נעליים שטוחות, שחורות עם אבזמיםחולגרב שחורחובה לגרוב גרביים שחוריםחול/שבתירמולקהכיפה לבנה סרוגה לבנה המכסה את רוב הראש, עם פונפון במרכזהשבתגרביון לבןבקהילות אחדות הילד גורב גרביון לבן בשבת (חלקם גורבים גרביון שחור)שבתנעליים שטוחותנעלי לקה, שטוחות, שחורות ומבריקותשבתציצית שבתציצית מצמר נקי, דק ומסודר בייחס לציצית חול.
בקהילות אחדות הילד מקבל את הציצית בטקס החלקה בל"ג בעומר (ציצית נדרשת להלבש על ידי כל יהודי)שבת/חולאפודאפוד שחור או מעיל צמר (לא בצבעים עזים)חול/שבתגופייהגופייה לבנה (צמר), הנלבשת מתחת לציציתחולציציתציצית מצמר (על פי מצוות ציצית); ציצית לחול קטנה ביחס לציצית לשבת.
בקהילות אחדות הילד מקבל את הציצית בטקס החלקה בל"ג בעומר
לבוש נשים בימי חול ומועד
חוליאזמה מטפחת ראש הדוקה בצבע שחור.
המטפחת מכסה את כל הראש והעורףחול/שבתגרביון שחורחובה לגרוב גרביון שחור, (פשוט או עבה)חול/שבתחצאית או שמלהבגדים שגזרתם צנועה, שמלות וחצאיות לא צמודות ולא ססגוניות או בצבעים עזיםקודשגרביון לבןבראש השנה וביום הכיפורים גורבות בנות הקהילה גרביון לבן קודשיאזמה לבנהיאזמה הנחבשת בשבתות על ידי יוצאי הונגריה
לבוש ילדות בימי חול ומועד
חול/שבתחצאית חצאית העוברת הברך, רחבה, ושאינה בצבעים עזיםחול/שבתשמלהשמלה שאיננה ססגונית או בעלת צבעים עזים או בולטיםחול/שבתגרביון שחורגרביון שחור (עבה או פשוט)שבתגרביון לבןגרביון לבן (עבה או פשוט) - פריט זה איננו חובה
"לִבִּי בְמִזְרָח" הוא שיר עברי מאת הפילוסוף, הרופא והמשורר היהודי-ספרדי רבי יהודה הלוי, והוא מן השירים הבולטים בשירת ימי הביניים של יהדות ספרד.
השיר הוא שיר כיסופים לארץ ישראל והוא שייך לקבוצת שירי ציון, אחת מן הקבוצות המקוריות ביותר בשירת החול העברית בספרד.
שירי ציון משקפים לא רק געגועים עזים לציון אלא גם תהליך נפשי רוחני ממושך שהגיע לבשלות במסע אל הארץ הנכספת.
השיר נלמד בבתי הספר בישראל ומופיע במבחני הבגרות.
הדובר בשיר כותב שנדר לעלות לארץ ישראל.
הוא מעלה בשיר קושי גאוגרפי ("אני בסוף מערב") וקושי פוליטי, המאבק בין הנוצרים ("חבל אדום") למוסלמים ("כבל ערב").
בשיר ניגודים רבים שמטרתם להביע את סערת הרגשות בה נמצא המשורר, משום שהוא נמצא במערב (בספרד), אך מתאווה להיות במזרח, בארץ ישראל.
מעיון בשירו עולה אירוניה על כך שירושלים החליפה בעלים אך לא חזרה לבעליה האמיתיים.
געגועיו העזים והקונפליקטים הנפשיים בהם נמצא המשורר, אף מקשים עליו לחוות הנאה מטעמו של האוכל.
המשורר מוסיף כי היה מעדיף לעזוב את כל הטוב שבספרד, רק בשביל לראות את עפר הדביר של בית המקדש החרב.
בית זה בשיר הוא דוגמה שמדגימה כיצד לאורך כל הדורות ייצג בית המקדש החרב, בתודעה היהודית ובספרות היהודית, את התקופות בהם עמד על מכונו.
המקדש מהווה סמל לגעגועי העם לארץ ישראל.
שיר זה נכתב כאשר יהודה הלוי נמצא עדיין בספרד ("אנוכי בסוף מערב").
אבי שגיא מציין בספרו בהתייחסו לשיר של הלוי ובציטוט ג'ונתן סמית, כי בית הוא נוסטלגיה.
בית אינו בהכרח המקום שבו חי האדם אלא המקום שבו אצורים זכרונותיו ותשוקותיו.
בשיר מובאות שתי שאלות רטוריות שמטרתן הבעת הכמיהה והתסכול שחש המשורר:
1. "איך אטעמה את אשר אוכל ואיך יערב?" – איך אוכל לטעום את האוכל ושהוא יערב (יהיה טעים) לי?
2. "איכה אשלם נדריי ואסריי, בעוד/ ציון בחבל אדום ואני בכבל ערב?" – איך אעמוד בהבטחתי לעלות לציון?
בשאלה הרטורית השנייה ניתן לזהות גלישה של המילים במשפט.
השיר קצר אך כולל אמצעים רטוריים רבים:
אקרוסטיכון - (האות הראשונה בכל בית מהמילים: לבי, איכה, יקל, מצטרפות: לא"י-לארץ ישראל) - המשורר משתמש באמצעי רטורי זה כדי להוסיף למילים המופיעות בשיר - להדגיש את רצונו העז להיות בארץ זבת חלב ודבש.
גם כאן, יהודה הלוי משתמש באמצעים רטוריים כדי להדגיש את רצונו הרב להיות בארץ ישראל.
צימודים - מערב-יערב, נדריי-אסריי, חבל-כבל, יקל-יקר.
אמצעים נוספים: מטפורה: "לבי במזרח", אנאפורה: איך, איכה, רמז למגילת איכה, קינה על חורבן המקדש, שיבוצים והרמזים מקראיים נוספים: תהילים ק"ג 12 "כרחוק מזרח ממערב".
לבטיראצטם היא נוגדת פרכוסים מן הדור החדש.
התחילו להשתמש בה בשנת 2000 ומשתמשים בה בטיפול באפילפסיה.
התרופה משווקת בישראל בשם "קפרה".
יחד עם עוד תרופות אנטי-אפילפטיות כמו גאבאפנטין יש לה שימוש גם בכאב נוירופתי (עצבי).
לבטיראצטם אושרה לשימוש באיחוד האירופי כטיפול בתרופה מונותרפית (כשנוטלים רק תרופה אחת) בהתקפים מוקדיים או כתרופה נוספת בטיפול בהתקפים מיוקלוניים או התקפי טוני-קלוני.
משתמשים בה גם ברפואה וטרינרית לאותן מטרות.
ללבטיראצטם יש תועלת אפשרית למחלות פסיכיאטריות ונוירולוגיות אחרות כמו תסמונת טורט, אוטיזם, הפרעה דו-קוטבית.
אבל תופעות הלוואי החמורות ביותר שלה הן התנהגותיות ויחס הרווח-תועלת שלה במקרים כאלה אינו מובן דיו.
המכניזם המדויק שבו פועלת לבטיראצטם אינו ידוע.
בכל אופן, התרופה קושרת עצמה לחלבון השלפוחית הסינפטית SV2A.
זהו מנגנון שאינו מוכר מתרופות קודמות.
סבורים שהוא מעכב הובלה עצבית על פני הסינפסות.
לבטיראצטם מתאפיינת במיעוט תופעות לוואי.
אבל היא עלולה לגרום לנמנום, חולשה, הליכה לא יציבה, בעיות בקואורדינציה, כאב ראש, כאבים, שכחה, חרדה, רגזנות או עוינות, סחרחורת, מצבי רוח משתנים, עצבנות, איבוד תיאבון, הקאה, שלשול, עצירות ושינויים בצבע העור.
תופעות לוואי חמורות עלולות להיות דיכאון, הזיות (שמיעת קולות או ראיית דברים שאינם קיימים), מחשבות אובדניות, חום, דלקת גרון וסימנים אחרים של דלקת, ראייה כפולה, גירוד, פריחה, פנים נפוחות.
במחקר שפורסם בשנת 2005 נכתב שתוספת של פירידוקסין (ויטמין B6) יכולה להפחית את הסימפטומים הפסיכיאטריים.
לַבּוֹרַנְט או מַעְבְּדָן הוא אדם, בעל תואר מתאים, העוסק בניהול מעבדה ובפיקוח על העבודה ועל הניסויים שמתבצעים בה.
הלבורנט דואג להכין חומרים בתחילת כל ניסוי, לארגן כלים ואף לעיתים קרובות לבצע ולהדגים את הניסוי.
תפקיד הלבורנט הוא סידור המעבדה, הכנת החומרים והכלים וביצוע הניסויים והפיקוח עליהם.
בקופות החולים, לבורנטים ולבורנטיות לוקחים דגימות שונות (כגון דם, שתן, כיח) מן הנבדקים, וכמה שעות מאוחר יותר בודקים אותו.
בתי ספר יסודיים ועל יסודיים, בהם יש מעבדות, מעסיקים לבורנטים.
כיוון שישנן מגמות לימוד שונות, וניסויים מתחומי דעת שונים (פיזיקה, כימיה, ביולוגיה, אקולוגיה), הרי שלרוב הלבורנט צריך להבין בתחומי דעת אלו.
לבוקה (Levuka) היא עיר השוכנת לחופו המזרחי של האי אובלאו (Ovalau) שבפיג'י.
בשנת 2007 מנתה אוכלוסיית לבוקה 1,131 תושבים, ולאלה נוספו 3,266 תושבים שהתגוררו סביבה.
סך הכל התגוררו בשטח זה כמחצית מתושבי האי אובלאו, שמנו 8,360 איש.
לבוקה היא הבירה האדמיניסטרטיבית של מחוז המזרח (Purab vibhaag) של פיג'י.
העיר שנוסדה במאה ה-19 ושימשה כבירה הקולוניאלית הראשונה של פיג'י, הוכרה בשנת 2013 כאתר מורשת עולמית.
העיר כלואה בתוך תיאטרון טבעי, בין מימי האוקיינוס השקט ממזרח, והמורדות המיוערים של הר הגעש הכבוי שבמרכז האי ממערב.
שטח זה שגובהו מגיע עד לכ-190 מטרים מעל פני הים, מנוקז על ידי שלושה יובלים.
חוף העיר מוגן על ידי שורת שוניות השוכנות במקביל לו, במרחק של כקילומטר בתוך הים.
לבוקה החלה להתפתח בשנות ה-20 של המאה ה-19 בידי קולוניאליסטים אמריקאים ואירופים שהתיישבו באתר בעידודו של הצ'יף המקומי.
המתיישבים אימצו מנהגים מקומיים אך הביאו עימם חומרים וטכנולוגיות מארצות מוצאם.
במקום התפתח נמל שנהנה מהמים המוגנים, ולבוקה הפכה למרכז של מסחר במלפפון ים.
לאחר שסרו אפניסה קאקובאו (Seru Epenisa Cakobau) איחד את פיג'י והפך למלכה הראשון (Tui Viti), הוא קבע את בירתו בלבוקה ב-1852. בתקופה זו הפכה העיר לנמל קולוניאלי, והתיישבו בה סוחרי כותנה ומסיונרים קתולים ווסליאנים.
בשנת 1870 מנתה אוכלוסיית המהגרים בעיר כ-2,000 איש, והוקמו בה המבנים האירופים הראשונים.
ממערב ללבוקה יושבו עבדים אשר הובאו אליה כדי לעבוד במטעים החקלאיים.
ייבוש רצועת ים אפשר את סלילתו של רחוב ביץ' (Beach Street) לאורך חופה של העיר.
ב-1874 מסר קאקובאו את פיג'י לידי הבריטים, ולבוקה הפכה לבירת המושבה פיג'י, עד אשר סובה ירשה אותה ב-1882. חוזה הוויתור על השליטה במדינה נערך מדרום לנמל לבוקה, והמושל הבריטי קבע את מושבו בבניין הממשל של קאקובאו בדרום העיר.
בלבוקה הוקמו רציף ימי שנקרא "רציף המלכה" (Queen's Wharf) ובית מכס, נחפרו תעלות ניקוז והוקם קיר מגן לאורך החוף.
החנויות בעיר התרחבו ובלבוקה נוסדו חברות מסחר שפעלו באוקיינוס השקט.
ב-1895 פגעה בעיר סופת ציקלון והרסה חלקים נרחבים ממנה, ובכלל זה גם את הרציף הימי שנבנה מחדש וזכה לשם "רציף המלך" (King's Wharf).
עוד נבנו בעיר בית עירייה (Queen Victoria Hall) ומספר מוסדות בילוי.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 חדלו אוניות מסחר לפקוד את לבוקה, ותחת זאת החל מתפתח בעיר ענף הדיג המסחרי, המהווה את ענף התעסוקה העיקרי באי כולו גם כיום.
ב-1976 נוסד בעיר מפעל שימורים העוסק בעיקר באריזת טונה לייצוא, והוא המעסיק הגדול בלבוקה.
מרכזה של העיר הוא ברחוב ביץ' הנמתח לאורך חוף הים וחומת אבן ובטון מגוננת עליו מפני הגלים.
מרחוב ביץ' מתפצלים רחובות וסמטאות במתווה רדיאלי, לאורך קווי הגובה הטופוגרפיים.
בעורפה של העיר שוכנים אתריהם של שני כפרי הילידים טוטוגה (Totoga), המשמש כיום את מתחם תחנת המשטרה ובעבר את המועצה האזורית, ונסאו (Nasau) שבו שוכן מגרש ספורט.
ממערב לשני אלה, על מורדות הגבעות המיוערות, שוכן ה"באבא" (Baba), מושבת העבדים המלנזים שעיבדו את מטעי הסוכר, הכותנה ושמן הדקלים באי.
כיום מתגוררים במושבה צאצאיהם של אותם עבדים.
מדרום לנמל שוכנות סככות אחסון הקופרה, בנייני מחסנים, בניין רשות הנמל, בית הדואר והמכס ושרידי מסילות ברזל אשר שימשו להטענת הקופרה על האוניות לשם ייצואה.
רוב המבנים עשויים פח גלי או עץ, והם בגובה של קומה בודדת ובעלי גגות משופעים או גמלוניים.
מבני המסחר בחלקו המרכזי של רחוב ביץ' עשויים מחומרים דומים וגם הם בעלי קומה בודדת, אך הם נבדלים ממבני הנמל בכך שבחזיתותיהם שוכנות מרפסות.
מבנים אלה תוחמים את הרחוב בצידו היבשתי, בעוד שבצידו הקרוב לאוקייאנוס, נטועים עצים לאורך חומת הים.
בתי המגורים בנויים בצורת בונגלו ועשויים מפח גלי ועץ.
גם להם גגות משופעים ובחזיתותיהם מרפסות.
המבנה הידוע ביותר בעיר הוא זה של קתדרלת הלב הקדוש, שנבנתה בשנות ה-60 של המאה ה-19 בסגנון התחייה הגותית.
הקתדרלה מתאפיינת במגדל פעמונים מנותק מהמבנה העיקרי, העשוי בטון ואשר משמש גם כמגדלור.
מבנה ציבור בולט נוסף הוא מלון רויאל שמצפון לקתדרלה, בית המלון הפעיל היחיד בעיר ואחד הוותיקים בדרום האוקיינוס השקט.
המבנה בן שתי הקומות עשוי עץ ונושא גג משופע.
הוא מתאפיין במרפסות היקפיות ובתצפית לעבר הים.
מבני ציבור חשובים נוספים הם בית העירייה, שלוש הכנסיות המתודיסטיות, בית הספר הציבורי, בית הספר של המנזר המריסטי ואולם הבונים החופשיים.
לבוצ'ה (בסלובקית Levoča, בגרמנית Leutschau, בהונגרית Lőcse) היא עיירה ובה כ-15 אלף תושבים, במחוז פרשוב במזרח סלובקיה.
לעיירה מרכז עתיק שמור היטב ובו כנסייה מתקופת הרנסאנס ובתוכה מזבח העץ הגבוה בעולם.
העיירה צורפה ב-2009 לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו.
לבוצ'ה ממוקמת באזור ההיסטורי ספיש (Spiš) המיושב מאז תקופת האבן.
בתחילת המאה ה-11 נכבש האזור והפך לחלק מממלכת הונגריה עד ל-1918. לאחר הפלישה המונגולית בשנים 1241–1242 התיישבו באזור גם גרמנים שזכו לאוטונומיה מסוימת מהממלכה ההונגרית.
המסמך הראשון בו נזכר שמה של העיירה הוא מ-1249. ב-1317 העיירה, שנקראה בשמה הגרמני Leutschau, קיבלה מעמד של עיר מלכותית וב-1321 זכו סוחרים כורים ואומנים בזכות להתיישב בה.
במאה ה-15 התעשרה העיירה כתוצאה ממסחר בין פולין להונגריה וכן הפכה למרכז תרבותי ובו כנסיות, בית דפוס (החל מ-1624), ספריה, בית מרקחת ורופאים.
מעמדה התרבותי נשמר למרות שתי שרפות קשות שחוותה העיירה.
לבוצ'ה שימשה כמרכז להפצת הפרוטסטנטיות בצפון הונגריה.
המקום החל להתדרדר לאחר המרידות נגד בית הבסבורג במאה ה-17. בשנת 1871 התדרדר מעמדה של העיירה עוד בשל בניית קו הרכבת החשוב קושיצה-בוהומין (Bohumín) במרחק של 8 ק"מ מלבוצ'ה.
לאחר חוזה טריאנון עברה העיר לידי צ'כוסלובקיה שנוצרה זה עתה ושמו הנוכחי, לבוצ'ה, התקבל.
העיר נכבשה על ידי הצבא האדום ב-27 בינואר 1945. ב-3 ביולי 1993 ביקר במקום האפיפיור יוחנן פאולוס השני שערך מיסה ל-650,000 מאמינים בגבעה במרחק קילומטר מהעיירה.
במאות ה-18 וה-19 גדלה הקהילה היהודית בעיר, הוקמו אגודות עזרה הדדית, בית עלמין, בית כנסת ובית ספר.
במאה ה-20 הוקמו תנועות נוער יהודיות כולל תנועות נוער ציוניות.
בזמן מלחמת העולם השנייה 981 יהודים שולחו מהעיירה למחנות השמדה על ידי הממשלה הסלובקית ולאחר כיבוש סלובקיה על ידי הנאצים שולחו יתרת יהודי העיר לאושוויץ ומיידנק.
בודדים הוסתרו בכפר הסמוך על ידי הכומר, חסיד אומות העולם, מיכאל מאסלג' (Maslej).
המרכז העתיק של העיירה שמור היטב ורובו מוקף עדיין בחומות העתיקות.
את המזבח יצר אותו אומן, פאול, שעל שמו נקראת הכיכר, בסביבות 1520. פרט לכך בכיר בניינים עתיקים ששימשו את אצילי הסביבה בסוף ימי הביניים.
כמו כן נמצא בכיכר כלוב הבושה ששימש לענישת ראווה במהלך המאה ה-17. מעבר לכיכר ישנן עוד כנסיות עתיקות, מנזר, בית האדמיניסטרציה של העיירה מהמאה ה-19 והארכיונים האזוריים.
לביא תדהר (נולד ב-16 בנובמבר 1976) הוא סופר ישראלי המתגורר כיום בלונדון, וכותב בעברית ובאנגלית, וכן בביסלמה (השפה המדוברת באיי ואנואטו).
הוא נחשב כיום לסופר המדע בדיוני ופנטסיה הישראלי המצליח ביותר בחו"ל, זוכה פרס הפנטזיה העולמי ואחרים.
בין יצירותיו גם ספרי ילדים, עיון (מלחמה ואמנות עם שמעון אדף) קומיקס וספרות יפה, מתוכם טרילוגיית מרור השאפתנית הכוללת את מרור, אדמה וגולגותא (כך במקור) שיצאו באנגליה בין 2025-2022. מרור נבחר לספר הפשע/מותחן הטוב ביותר בגרמניה ב-2024.
ספריו של תדהר מתפרסמים ברחבי העולם, כולל ביפן, סין, ברחבי אירופה ובארצות הברית, אך מעטים בלבד התפרסמו בישראל.
הוא כתב טור קבוע עבור הוושינגטון פוסט עם סילביה מורנו-גרסיה ויוצר סרטים מצוירים עם ניר יניב תחת השם פוזיטרוניש.
תדהר נולד ב-1976 בקיבוץ בצפון.
מאז גיל 15 החל לטייל בעולם.
חי באנגליה ובדרום אפריקה למשך פרקי זמן ממושכים.
כמו כן חי בואנואטו ובלאוס.
חוויותיו מטיוליו הרבים בעולם באות לידי ביטוי בכמה מיצירותיו.
הוא זוכה פרס הפנטזיה העולמי לספר הטוב של 2012, על ספרו אוסמה, וכן זוכה פרס הפנטזיה הבריטי לנובלה ל-2012, עבור גוראל והאל בעל הכרס.
ב-2015 זכה בפרס הג'רווד על ספרו איש שוכב וחולם, וב-2017 זכה בפרס על שם ג'ון וו.
קמפבל לספר המדע הבדיוני הטוב של השנה עבור התחנה המרכזית.
סיפוריו הקצרים הופיעו באתר Sci Fiction, אתר הסיפורים היוקרתי של ערוץ המדע הבדיוני האמריקאי, ובמקומות רבים נוספים, ותורגמו לשפות שונות, בהן סינית, ספרדית, צרפתית, פורטוגזית, יוונית ופולנית.
בעברית, רבים מסיפוריו הופיעו בכתב העת חלומות באספמיה, פנטסיה 2000 וספקולציה, ובאנתולוגיה תל אביב נואר בעריכת אתגר קרת ואסף גברון.
בין יצירותיו הבולטות נמצא מחזור סיפורי התחנה המרכזית המתרחשים באזור התחנה המרכזית הישנה של תל אביב בעתיד הרחוק.
ספרו התחנה המרכזית (2016) היה מועמד לפרס ארתור ס.
קלארק ופרס לוקוס, והופיע בתרגום במעל ל-13 שפות, כולל סינית, רוסית, אוקראינית, צרפתית ואחרות.
ספרו The Escapement (2021) היה מועמד לפרס על שם פיליפ ק.
שאריות מאלוהים: ספר עזר למשיח, הוצאת תג, 1998.
ימי תל אביב האחרונים (עם ניר יניב.
תרגום: איתמר פארן), הוצאת אודיסיאה, 2010.
התחנה המרכזית, הוצאת יניב, 2017.
איש שוכב וחולם, הוצאת כתר, 2018.
2003 - זוכה פרס ברדבורי-קלארק מטעם סוכנות החלל האירופאית על הסיפור "עכבישי זמן, רשתות מרחב".
2006 - מועמדות לפרס גפן לסיפור קצר, עבור "פותר תעלומות בחסד".
2011 - מועמדות לפרס גפן על הספר רצח בדיוני (עם ניר יניב).
2012 - זוכה פרס הפטנסיה הבריטי לנובלה עבור גוראל והאל בעל הכרס.
2012 - זוכה פרס הפנטזיה העולמי על הספר אוסמה.
2015 - זוכה פרס הג'רווד עבור ספרו האיש החולם.
2015 - מועמדות לפרס הפטנטסיה הבריטי עבור האיש החולם.
2016 - מועמדות לפרס רומא (איטליה) עבור האיש החולם.
2016 - מועמדות לפרס סיאון (יפן) עבור המאה האלימה.
2017 - מועמדות לפרס ארתור ס.
2017 - מועמדות לפרס לוקוס עבור התחנה המרכזית.
2017 - זוכה פרס הקאמפבל עבור התחנה המרכזית.
לבוש דרוזי מסורתי מושפע באופן מהותי מן הדת הדרוזית והסודיות המאפיינת אותה.
הלבוש המסורתי פתר בעבר חלק מהגדרת הזהות הדרוזית, באמצעות ייחוד בעל מאפיינים חיצוניים בולטים.
מקור הלבוש הדרוזי הדתי נקרא אלבאס אלדיני אלדרזי (اللباس الديني الدرزي) ונקבע על פי פירושיו של המנהיג הדתי אל-אמיר אל-סיד (الامير السيد, 1417 – 1479), שנכתבו בספר הקודש "אל חכמה" (الحكمة).
בספר זה מובאים תיאורים של מנהגים וטקסים (קייאם ועקאל, قيام وعقال) וביניהם התייחסות ברורה לתרבות הלבוש (אדב אלבאס, ادب اللباس).
העקרונות המנחים בלבוש הם צניעות, אחידות וסגירות, המתבטאים בבגדים ארוכים וכהים, בשחור ובכחול כהה, מאריגים פשוטים וטבעיים, בעיקר מכותנה.
יש המייחסים לצבעים הכהים משמעות של עומק מחשבתי וקשר יסודי לדת.
משמעות מראה הלבוש היא הרצון לשמור על אחידות וצניעות ולהימנע מססגוניות וקישוטיות העלולות לפגום בערכים והעקרונות המנחים.
לבוש מסורתי של גברים דרוזים
בעדה הדרוזית אנשי הדת נבדלים בלבושם המסורתי המיוחד מהגברים החילוניים.
הציבור הדתי נקרא "עקאל" – בעלי הידע של הדת הדרוזית, ולעומתם – "ג'האל" – הבורים, כלומר החילוניים, מחוסרי הידע הדתי.
הגברים הדתיים חובשים לראשם "לפה אלעמאמה" (اللفه العمامه), שהוא תרבוש לבן עגול, שחלקו העליון שטוח בגוונים אדומים.
ה"לפה" עשויה לבד עבה, או סריג צמר עבה המוקשה על ידי עמילן.
אישיות רמת מעלה, כמו השייך אמין טריף (נפטר בשנת 1994), חובש לפה בשם "לפה מכולסה".
זוהי מצנפת גדולה יותר ומעוגלת מהיקף הראש כלפי מעלה, (בסגנון הדומה למצנפות של מכובדי רבני העדה הספרדית היהודים, כדוגמת החכם באשי והראשון לציון (לפהטריף), ונקראת גם "עמאמה".
מעל ה"לפה" חובש הגבר הדתי בדרך כלל "חטה" (حطه), שם נרדף לכאפייה לבנה, שתפקידה לסוכך על הראש, העורף והצוואר מפני השמש.
ה"חטה" היא מטפחת משי לבנה שעוטפת את ה"לפה" פעמיים או שלוש, שוליה תחובים לתוך הקיפולים, והקצוות העודפים תלויים בגנדרנות בשיפולי הראש והצדעים.
בכך ה"חטה" יוצאת דופן, שכן בניגוד ללבוש הדרוזי הפשוט מיסודו, והעשוי מחומרים לא מפוארים ולא יקרים באופן מכוון, היא עשויה משי ומהווה פריט המפאר ומכבד את ה"עוקאל".
הצעירים הדתיים אינם חובשים את ה"לפה".
השרוואל (شروال) עשוי מבד אטום, בדרך כלל מ"משי-בלון".
צבעו שחור או כחול כהה, ובעבר נהגו הגברים להלך גם במכנסי שרוואל בצבע לבן.
אין הבדל בין מכנסי שרוואל לגבר נשוי או רווק.
השרוואל של הילדים הדתיים נראה כמו מכנסי השרוואל של המבוגר, מוקטן ומותאם לגילו וממדיו.
גבר דרוזי דתי לובש מכנסי שרוואל מסורתיים (בערבית "א-לבאס"), שגזרתם הרחבה מאופיינת בתוספת שק - אריג מוארך ועתיר-בד באזור המפשעה בין הרגליים.
מכנסיים אלו הולמים את התפיסה הדתית הדוגלת בצניעות על ידי כיסוי מרבי של חלקים מוצנעים בגוף.
זונאר (زنار) או חזאם (حزام) — חגורה מבד או עור.
הזונאר נעשה לפעמים מעור חזק ואבזם בקצהו.
אוזרים בו את הכותונת ולפעמים אף את ההינדיה.
הזונאר מהדק את המותניים ומצמצם את הבטן.
אם עוסק האיש בענייני מקח וממכר והמטבעות בכיסו, הרי הוא חוגר "אפונדה" חגורת עור רחבה וכיסוי עשוי בה בפנים, לשים בו את כספו.
ישנה לפעמים חגורת משנה - "אבנט" - המשמשת מקום קיבול לסכין, שבריה או מצית.
הגבר המסורתי במגזר הדרוזי לובש חולצת כתונת עשויה אריג בצבע כהה - שחור חלק או אחר, מכופתרת, בעלת צווארון ומונחת מעל מכנסי השרוואל הכהים.
כמו כן אין מניעה ללבוש חולצה כהה, בדרך כלל משובצת, מכותנה או מכותנה מעורבת בפוליאסטר, בתנאי שתהיה כהה וארוכה.
הצעיר הדתי לובש חולצה כהה וארוכת שרוולים, כמו הדתי המבוגר, מותאמת לגילו ולממדיו.
העבאיה (العباية) היא אדרת ארוכה ורחבה העוטפת את הגוף כולו, ומשמשת רק את הדרוזים הדתיים, החכמים ויודעי רזי הדת, ולכן היא מיועדת לדתיים המבוגרים בלבד.
העבאיה עשויה צמר וארוגה אריג דק ועדין.
צבעה שחור, כחול כהה, ולפעמים בהיר, בעיקר בקיץ.
ישנה עבאיה עם פסים לבנים על רקע שחור, המיועדת לדתיים מאד.
מנהיגים חילוניים לובשים לעיתים עבאיה דומה בסוג האריג ועוביו, אך צבעה חום.
לבוש מסורתי של נשים דרוזיות
הלבוש של האישה הדתייה במגזר הדרוזי מתפקד כחיץ מפני העולם החיצוני.
עליה לכסות את כל אברי גופה, בקיץ ובחורף, למען השמירה על עקרונות הדת, המקדשים צניעות, אחידות והתרחקות מעונג מיותר.
הלבוש ארוך, אטום ורחב, ומכסה גם את הראש והשיער.
ראוי להדגיש שאין הבדל בלבוש ליום יום לבין הלבוש לאירועים.
גם בחתונה אין לבוש מיוחד לאישה הדתית .
האישה הדתית, בעיקר ה"עאקלה" (המצויה ברזי הדת), נוהגת לכסות ראשה ושערה ב"נקאב" (الفوطه), שהיא מטפחת או רעלה לבנה וגדולה.
ה"נקאב" מכסה גם את הכתפיים וחלק ניכר מגופן העליון.
ה"נקאב" עשוי מ"שאש" – מוסלין, סוג משובח של בד כותנה שקוף מעט, בעל נפילה רכה וזורמת.
מתחת ל"נקאב" ישנה מטפחת קטנה האוספת את השיער בצמוד לראש, ונקראת "לפליפה".
על פי ספר הדת של "שייך אל-פאדל", האישה הדרוזית חייבת לכסות גם את פניה בעת יציאתה מן הבית, למען הצניעות וכדי לא להוות גורם פיתוי לגברים בציבור.
מכוח ההרגל, הנשים המבוגרות מכסות את פניהן אף בסביבה ביתית, כך שהחלק הגלוי בפניה הוא קדמת הפנים, מעל קו העיניים עד לאזור השפה התחתונה.
יש וה"נקאב" גולש ומגלה את הסנטר ומעט מהצוואר, בזיקה לחלקלקות האריג, ולמידת ההקפדה של הלובשת.
צבעו של ה"נקאב" הוא לבן בלבד.
בכך נבדלות הנשים הדרוזיות מהמוסלמיות, העוטות על ראשם כיסוי ראש בצבעים מגוונים.
האישה הדתיה לובשת שמלה שחורה ארוכה וסגורה, הנקראת "קומבאז" (القمباز)/ הינדה .
השמלה בעלת מאפיינים המשייכים אותה ללבוש דתי מסורתי: שרוולים ארוכים, גזרה רחבה למניעת הבלטה של הגוף, אורך מרבי עד הקרסוליים למניעת חשיפת רגליים, פתח צוואר סגור וצמוד לקו צוואר גבוה, ובד שחור או כחול כהה ואטום למניעת שקיפות.
המבוגרות, שמעמדן החברתי בינוני עד גבוה, לובשות קומבאז' שחור או כחול כהה, העשוי בעיקר משני סוגי אריג: מאריג דושז או סאטן חלק, אריג בעל ברק עמום ואלגנטי, העשוי סיבי משי מלאכותי, ארוגים בסמיכות גדולה מאוד (עד 200 חוטי ערב לס"מ), כך ששטח פני הבד מבריק ואלגנטי, והנפילה שלו טובה וכבדה.
אריג מקובל נוסף לבעלות יכולת הוא "משי-בלון", העשוי מחוטי כותנה עדינים ודקים, הארוגים בצפיפות רבה.
אריג זה עבר תהליך מירצור היוצר ברק אלגנטי, וגם הוא יוצר נפילה כבדה וטובה.
בחזית השמלה חצי צווארון, שאין לו המשך בחלקה האחורי של השמלה, ושלושה כפתורים מצופים בבד הקומבאז' עד לתפר מתחת לחזה, אליו מחוברת חצאית הקפלים של השמלה.
הנשים הדתיות במגזר הדרוזי לובשות חולצה שחורה סגורה בתוספת חצאית ארוכה שחורה, כדי ליצור מראה שלם על פי כללי הדת, אך בדרך כלל נשים דתיות מעדיפות ללבוש שמלות.
החולצה של האשה הדתית מתאפיינת בשרוולים ארוכים, בעלת צווארון סגור, צבעה שחור והיא באורך המכסה חגורת החצאית וברוחב שלא מבליט את חמוקי הגוף.
בד החולצה אטום, משום שחל איסור מוחלט על חשיפת אברי גוף.
אריגי החולצה עשויים חומרים פשוטים, כמו כותנה או תערובת כותנה ופוליאסטר, המקנה לה מראה עמיד בכביסות.
גם הצעירה הדתית, כמו אימה, מעדיפה ללבוש שמלות.
במידה ותבחר ללבוש חצאית וחולצה לא בהכרח תלבש דומות לאלה של אימה.
צעירות רבות שומרות על חזות צנועה, הנראית כללית הולמת את חוקי הדת, אולם מפגינות בחירות אישיות חריגות על פי טעמן ותפיסתן.
יש בוחרות ללבוש חולצה סגורה עד פתח הצוואר, ארוכה מעבר לקו המותניים, ובעלת שרוולים ארוכים, אולם בעלת עיצוב מודגש, בעיקר בצורת השרוולים ובהדפסים: לשרוולים חפתים גדולים ופתוחים, וההדפסים בולטים ובקשת צבעים החורגת מהסקאלה השחורה.
זהו ביטוי לשמירה על רוח המסורת וערכי הדת, אולם גם אי ציות לכללי הלבוש בדרך של פרשנות אישית, שביטויה בחירה בססגוניות ואי-אחידות בצבע הבגד, ובגזרת השרוול הפתוחה בקצה.
הנשים מבוגרות כצעירות וילדות, מרגישות נוח במיוחד בחצאית.
הן נוהגות ללבוש חצאית אופנתית כמעט מכל צבע, חומר וצללית, ובלבד שתהיה ארוכה מאזור הברכיים ומטה.
שמירה על מודלים של מסורת וצניעות מבית אבא אמא, משפיעים על בחירות בבדים אטומים, בדרך כלל כהים, והעדפת חצאיות לא חריגות במראה: חצאיות ג'ינס ארוכות, או חצאיות מבדי ויסקוזה במראה זורם וקל, ולא תהיה שקופה וחושפנית.
מאחר שבתקופה הנוכחית החצאית היא פריט לבוש רווח ורב גוונים, צלליות וגזרות, קל מאוד לבחור מההיצע הרב חצאיות מתאימות, העומדות בסטנדרטים של החברה הדרוזית החילונית.
"ליבאס" (اللباس) פירושו מכנסיים מתחת לשמלה.
מתחת לשמלה השחורה הארוכה, נוהגת האישה הדתייה ללבוש מכנסיים ארוכים עד אמצע השוק, מבד כותנה אטום בצבע שחור (למבוגרות) או לבן (לצעירות), ובגזרה רחבה באזור הירכיים וצרה באזור השוקיים.
מבנה המכנסיים מזכירים גרסה צנועה וצרה של "שרוואל" לגברים.
מאחר שאורך השמלה עד לקרסוליים, אין אפשרות לראות את המכנסיים, והם מהווים מעין לבוש תחתון נסתר מן העין.
המכנסיים רחבים מאוד, ומאפשרים תנועה וישיבה בנוחות.
הם נקראים "ליבאס", ולעיתים הם גזורים כאוברול.
לבופלוקסצין היא אנטיביוטיקה רחבת-טווח ממשפחת הפלואורוקווינולונים ומיועדת לטיפול בזיהומים בקטריאליים הנגרמים על ידי חיידקים הרגישים ללבופלוקצין (בעלי סימון גרם שלילי וסימון גרם חיובי).
דוגמאות לשימושים כוללות דלקת של הסינוסים, זיהומים במערכת הנשימה התחתונה, זיהומים בדרכי השתן והכליות וכן זיהומים בעור וברקמות רכות.
מנגנון הפעולה - לבופלוקסצין, כמו קווינולונים אחרים פועל על ידי עיכוב הפעילות של 2 הסוגים של האנזים טופואיזומרז (בעיקר דנ"א ג'יראז וטופואיזומרז 4).
טופואיזומרז 4 הוא הכרחי להפרדת הדנ"א ולצורך שכפול הבקטריה במהלך החלוקה וכאשר הוא מעוכב, הבקטריה אינה יכולה להתחלק.
דנ"א ג'יראז אחראי לפיתול העל של הדנ"א כך שיתאים לסליל החדש שנוצר.
שני המנגנונים ביחד גורמים להרג החיידק כך שפעילות האנטיביוטיקה היא בקטריוצידית.
רוב תופעות הלוואי לתרופה הן מתונות עד קלות וכוללות: בחילות, הקאות ועצירות.
עם זאת נצפו גם תופעות לוואי חמורות יותר.
התרופה נמכרת בישראל תחת השמות טאבניק ולבו.
לביא - תעשיות רהיטים, הוא מפעל בתחום ריהוט ועיצוב בתי כנסת.
המפעל הוקם בשנות השישים, וריהט כמה מבתי הכנסת הגדולים בעולם.
המפעל שוכן בקיבוץ לביא בגליל התחתון, ומשתרע על פני 5,000 מ"ר.
במפעל מועסקים למעלה מ-100 אנשי מקצוע, בהם מעצבים, אמנים ואומנים.
המפעל עוסק בעיצוב, פיתוח, תכנון, ייצור והתקנה של מערכות ישיבה וריהוט, ארונות קודש, בימות, עמודי חזן, וכן פריטים ייחודיים לבתי כנסת וישיבות.
מוצרי החברה נמצאים ביותר מ-5,600 בתי כנסת בעולם.
המפעל מבצע גם פרויקטי ריהוט מחוץ לעולם בתי הכנסת, בעיקר בתחום ההארחה.
קיבוץ לביא הוקם בשנת 1949, ועל מנת לתת מענה לצרכים השונים הוקמה נגרייה קטנה.
באותם ימים עסק צוות עובדי הנגרייה בהקמת צריפי עץ – צריפים שנרכשו בשוודיה על ידי הסוכנות היהודית וחולקו ליישובים הצעירים כפתרון זמני למגורים.
שאריות עץ שנותרו לאחר הקמת הצריפים שימשו את צוות הנגרייה לבניית חדר האוכל הראשון של הקיבוץ.
בנוסף לשירותים שסיפק צוות הנגרייה לקיבוץ, עסק הצוות בייצור שולחנות וכיסאות.
בשנת 1954 הוחלט על הקמת בית כנסת ביישוב הסמוך, שדה אילן, והם פנו לצוות הנגרייה בבקשה שיבנה עבורם את הכיסאות עבור בית הכנסת.
הבקשה התקבלה בהיסוס, אך מרגע שהוחלט לקבל את העבודה נרתם הצוות לעניין והחל ללמוד את התחום.
כשנתיים לאחר מכן החלה הקמתו של בית הכנסת בלביא, ועבודות העץ הוטלו על צוות הנגרייה.
מנהל הנגרייה ואחד מחברי הקיבוץ נסעו לירושלים על מנת לבחון סגנונות עיצוב של כיסאות בכמה בתי כנסת שאליהם הופנו על ידי האדריכל.
לאחר שלמדו וחקרו הוכנו תוכניות לייצור הכיסאות - בעיצוב וסגנון דומים לאלו שהיו נפוצים בבתי הכנסת בקהילות יהדות מזרח אירופה לפני השואה.
בנוסף לייצור הכיסאות עסק צוות הנגרייה בבניית ארון הקודש והבימה.
חלקי המתכת ששולבו בבימה יוצרו גם הם על ידי צוות מסגרים מקומי על פי הנחיית אנשי הנגרייה.
בשנת 1963 החלה הנגרייה בייצור של רהיטים לבתי כנסת במהלך כל השנה.
בשל החשיבות הרבה שייחס הציבור הדתי-לאומי דאז לחיזוק היישובים בגליל, זכה טקס חנוכת בית הכנסת בלביא לחשיפה רבה, ומבקרים רבים פקדו אותו ובאו להתרשם מהמבנה.
המבקרים התרשמו מהריהוט שהוצב בבית הכנסת, מהסגנון ומטיב העבודה, ובמיוחד מצוות הנגרים שעסק במלאכה, ובעקבות כך התקבלו הזמנות רבות מהנגרייה.
ה"סנונית" הראשונה הייתה בית כנסת דתי-לאומי בבני ברק, ולאחריה התקבלו פניות נוספות מבתי כנסת וישיבות.
במהלך השנים פרצו שתי שריפות אשר כילו חלק ניכר מהנגרייה, אולם בשני המקרים החליטו חברי הקיבוץ להקים את הנגרייה מחדש, להשקיע בתהליך השיקום ולצאת למסע רכש של מכונות חדשות.
בשנת 2012 רכשו לביא את "בית האומן" שבבעלות אברהם פריד, שעסק בייצור מוצרים משלימים (ארונות קודש, בימות, עמודי חזן ומוצרי אמן), וכיום מייצר המפעל את מוצרי הריהוט והעיצוב לבתי הכנסת.
לביא היא החברה הגדולה בעולם בעיצוב, חידוש ריהוט ואבזור בתי כנסת, עם ותק של שישה עשורים ולמעלה מ־6,000 פרויקטים בישראל ובקהילות יהודיות בעולם.
בין בתי הכנסת המפורסמים שריהט המפעל ניתן למנות את בית הכנסת בקשת וילסון בכותל המערבי, בית הכנסת הגדול של חסידות בעלז בירושלים, בית הכנסת פורסט היל בטורונטו, קנדה, בית הכנסת על שם הבבא סאלי בנתיבות ובית הכנסת במרכז היהודי החדש במוסקבה, רוסיה.
רוב בתי הכנסת שהחברה מרהטת נסמכים על יכולות העיצוב של לביא ומיעוטם מגיעים ללביא בליווי אדריכלי או ליווי של מעצב פנים.
לבחור נכון הייתה תוכנית בוקר ישראלית בהנחיית מיכל צפיר.
התוכנית עסקה בבריאות ואורח חיים בריא, ושודרה מ-22 באוקטובר 2017 עד ה-10 בינואר 2019 בערוץ עשר.
טרם שידורה של התוכנית, שודרה התוכנית "דני רופ עד 10" החל מהשעה 09:00, לאחר סיום תוכנית הבוקר.
התוכנית הצליחה במדרוג, אך בערוץ עשר, הוחלט להפסיק את שידורה ובמקומה לעלות תוכנית בוקר בהגשת מיכל צפיר.
התוכנית החדשה שודרה בימי ראשון עד חמישי בשעות 10:00-09:00, בשידור חי, בהפקת אולפני הרצליה.
התוכנית כללה ראיונות בנושאי בריאות ואורח חיים בריא עם אורחים ומומחים שהתארחו באולפן.
במסגרת התוכנית ניתנו טיפים לחיים בריאים.
ב-22 באוקטובר 2017 שודרה התוכנית בפעם הראשונה.
ב-31 באוקטובר 2017 שודרה התוכנית בפעם האחרונה בערוץ 10 באפיק 10. בעקבות כך, החל מ-1 בנובמבר 2017 שודרה באפיק 14 באיכות HD.
התוכנית האחרונה שודרה בינואר 2019, עם סיום שידורי הבוקר במסגרת ערוץ עשר.
הלבוש האסלאמי מתייחס לבגדים שלובשים מוסלמים.
בגדים אלו נבדלים לפי הבדלים דמוגרפיים שונים.
למרות הגיוון הרב בסגנון, הלבוש האיסלאמי נקבע על ידי כללי החג'אב לנשים.
המילה הערבית חג'אב בתרגום מילולי לעברית היא "רעלה" או כיסוי.
חסידֵי האסלאם מאמינים במילוי חובות מוסכמות שנקבעו על ידי אלוהים עבור גברים ונשים מוסלמים מבוגרים.
כללי הלבוש הם בנוסף להורדת המבט ולשמירת הצניעות.
נושא הרעלה עלה מחדש כנושא לשיחה בשנות ה-90, כאשר היה חשש לחדירה מערבית אפשרית של מנהגים אסלאמיים לארצות האסלאם.
לרעלה הייתה מטרה חדשה לחסום נשים מוסלמיות מהשפעות מערביות.
חלק מהמנהיגים המוסלמים חיזקו את העיקרון שמטרה נוספת של החג'אב היא להגן על המוסלמים ועל המנהגים האסלאמיים.
על פי ארבע אסכולות האסלאם הסוני, על הגברים לכסות את הגוף מאזור הטבור עד הברכיים, אם כי יש מחלוקת אם המשמעות היא לכסות את הטבור ואת הברכיים או רק את מה שביניהם.
על פי ארבע האסכולות של האסלאם הסוני, על הנשים לכסות את כל הגוף חוץ מידיהן ופניהן, ומותר לחשוף את כפות הרגליים על פי האסכולה החנפית.
לחג'אב יש כמה מעמדים שונים חוקיים ותרבותיים במדינות שונות.
קיימות מדינות שאסרו ענידתם ולבישתם של סמלים דתיים גלויים, כולל החג'אב בבתי ספר ציבוריים, אוניברסיטאות או בבנייני ממשל.
בשנת 2017, העביר הפרלמנט האוסטרי חוק האוסר את כיסוי הפנים האסלאמי.
ב-31 במרץ 2010 אישרה הוועדה הקמרית הבלגית של ענייני פנים פה אחד את החקיקה שהטילה איסור ארצי על לבישת "הבורקה" - בגד המכסה את כל הגוף כולל הראש, בפומבי.
ההצעה התקבלה על ידי בית הנבחרים ב-27 באפריל 2010, ורק שני חברי פרלמנט סוציאליסטים פלמיים נמנעו מההצבעה.
בשנת 2016 אימץ הפרלמנט הבולגרי כלל האוסר על לבישת בגדים שמכסים את הפנים.
באפריל 2011, הפכה צרפת למדינה האירופית הראשונה שאסרה על כיסוי הפנים במקומות ציבוריים.
כובעי גרב, ניקאבים "המכסים את הפנים", בורקות המכסות את כל הגוף ומסכות קרנבל (מחוץ לעונת הקרנבל).
כל אלה אסורים על פי חוק, למרות שהחג'אב מותר במקומות ציבוריים, משום שהוא אינו מסתיר את הפנים.
החוק הועבר פה אחד כדי להדגיש שכיסוי פנים, כולל רעלות נשים מוסלמיות, מנוגד לעקרונות הביטחון שעליהם הוקמה צרפת.
בעקבות הדיון על קביעת סגנונות הבורקה ואיסורם, שהתארך לכמעט שנה, הועברה על צרפת ביקורת חריפה והמתנגדים אמרו בין היתר, כי התהליך כולו הטביע סטיגמה על אוכלוסיית המוסלמים בצרפת הנאמדת בכ-5 מיליון מוסלמים, האוכלוסייה המוסלמית הגדולה ביותר במערב אירופה.
הם גם טוענים שזוהי מזימה פוליטית מהסיבה שרק 1,900 נשים לובשות כיסוי שמסתיר להן את הפנים.
ב-2023 אסרה צרפת על לבוש עבאיה בנימוק שהדבר סותר את חוק איסור הצגת סמלים דתיים בבתי הספר בצרפת.
בשנת 2016, חל איסור חוקי על בגדים אסלאמיים שמכסים את הפנים.
החוק אומץ על ידי הפרלמנט הלטבי.
בינואר 2012, חוקק הפרלמנט ההולנדי חוק איסור על כיסוי הפנים, שהתפרסם בשם "איסור בורקה".
החוק קובע שמי שעובר על החוק ייקנס בסכום עד 390 אירו.
האיסור אינו חל על כיסוי פנים המשמש לשמירה על הבריאות, לבטיחות בעבודה או במקצועות ספורט מסוימים.
האיסור לא חל על אירועים כגון סינטרקלאס, קרנבל, ליל כל הקדושים או אירועים מיוחדים אשר בהם ראש העיר העניק פטור מהאיסור.
חוק האיסור לא כולל מקומות ובניינים המיועדים למטרות דתיות.
האיסור אינו חל על אזורי מעבר בינלאומיים כמו נמלי תעופה.
נשים טורקיות שרוצות ללבוש את החג'אב האסלאמי המסורתי שמכסה את השיער אבל לא את הפנים, בעבודות ציבוריות ומשרדי ממשלה, יכולות לעשות זאת מאחר שהממשלה הטורקית ביטלה את האיסור שנמשך עשרות שנים ואסר לבישת כיסוי ראש במוסדות המדינה.
החוקים החדשים, שלא חלים על עובדי הצבא או מערכת המשפט, יצאו לפועל ב-2013, כדי לבטל חששות שהאיסור על חג'אב מונע מנשים עם רקע שמרני לגשת למקומות עבודה ממשלתיים או ללימודים גבוהים.
"תקופת חושך הגיעה לסופה", אמר ראש הממשלה הטורקי רג'פ טאיפ ארדואן בזמן אספה בפרלמנט.
"נשים עם כיסוי ראש הן בעלות חֲבֵרוּת מלאה ברפובליקה, בדיוק כמו נשים בלי כיסוי ראש." אשתו של ארדואן עצמו, אמינה, לובשת את החג'אב ומתועדת כך בכל תמונה איתו.
בשנת 2011 ביטל נשיא סוריה, בשאר אל-אסד, את ההחלטה שאוסרת על המורות ללבוש את הניקאב.
המהלך נתפס כניסיון להתפייס עם הסלפים כאשר עמד בפני ההתקוממות המסכנת את שלטונו החילוני.
הממשלה אסרה על הניקאב ביולי 2010 שנחשב סמל לאסלאם הפוליטי.
סוריה הייתה האחרונה בשורת המדינות מאירופה עד למזרח התיכון, ששקלה את עניין הניקאב, שהוא אולי הסמל הברור ביותר של האסלאם הסוני הפונדמנטליסטי.
לבחור נכון הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר-יוצר הישראלי אמיר דדון.
השיר יצא לאור ב-8 ביוני 2016, כסינגל השלישי מתוך אלבומו השלישי של דדון, לבחור נכון, על ידי חברת התקליטים הליקון.
השיר נכתב והולחן על ידי אמיר דדון ואלדד ציטרין והופק על ידי דדון וגלעד שמואלי.
בסמוך לצאתו כסינגל, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי וצבר נכון לסוף שנת 2022 כשבע חצי מיליון האזנות.
ביצוע של השיר בדואט במסגרת הופעה של ישי ריבו בסוף 2018 הועלה לרשת יוטיוב וזכה, נכון לאוגוסט 2025, ליותר מ-24 מיליון צפיות.
טרם פורסם הווידאו קליפ המלא של השיר, העלה דדון לערוץ היוטיוב שלו את האודיו הרשמי של השיר ב-8 ביוני 2016, בסמוך לצאת הסינגל.
נכון לדצמבר 2025 יש לשיר למעלה מ-31 מיליון צפיות ביוטיוב.
לבחור נכון הוא סינגל שהוקלט על ידי המוזיקאים הישראלים ישי ריבו ואמיר דדון.
השיר יצא לאור ב-25 בדצמבר 2018, כסינגל מתוך אלבום ההוםעה הראשון של ריבו במה קהל ואהבה.
השיר בוצע על ידי ריבו ודדון בהופעתו של ריבו בתיאטרון קיסריה ב-2018. לסינגל יש כיום כ-25 מיליון צפיות ביוטיוב.
לבוקניה (שם מדעי: Labocania) הוא סוג של דינוזאור תרופוד אוכל בשר מקבוצת הטירנוזאורים, אשר חי באמריקה הצפונית במהלך הקרטיקון לפני 73 מיליון שנה (הקמפן).
הוא התגלה בבאחה קליפורניה שבמקסיקו ותואר בידי ראלף מולנר ב-1974. המאובנים שלו נחשפו בידי משלחת של חברת נשיונל ג'יאוגרפיק ושל מוזיאון מחוז לוס אנג'לס להיסטוריה של הטבע מלוס אנג'לס בראשות הגאולוג ויליאם ג'.
השלד של התרופוד נחשף בתצורת לה בוקנה רוחה שמשמעותם: "שפך הנהר האדום", מהם קיבל הדינוזאור את שמו.
בסוג נכלל מין אחד - Labocania anomala, שפירושו: "חריג".
הלבוקניה היה דינוזאור גדול בעל מלתעות חזקות עם עוצמת נשיכה גדולה, והוא היה קרובו של הטירנוזאורוס.
פאול מעריך שאורכו הכולל הגיע לאורך 7 מטרים ומשקלו עד ל-1.5 טונות.
החוקרים מולינה-פרס ולרמנדי העריכו ב-2016 שאורכו הגיע ל-8.2 מטרים ומשקלו ל-2.6 טונות.
עם זאת הממצאים שלו היו חלקיים וקשה להעריך מהם גודל שלם.
ממצאיו כללו שברי גפיים, עצמות קרסול וכפות רגליים, אגן ירכיים מעוך ושרידי שיניים ולסת תחתונה.
העצמות שלו התערבבו עם דינוזאור דמוי הדרוזאור שאולי שימש לו כטרף, אך נהרג לצידו.
מבנה הדינוזאור דמה מאוד לטירנוזאור, אך היה קל יותר ובעל רגליים קצרות יותר.
עקב מיעוט המאפיינים הייחודיים, ישנם חוקרים הרואים בו קרוב של הנאוונאטוריים או הקרכרודונטוזאוריים ואף לאבליזאוריים מאמריקה הדרומית.
לביא - העמותה העירונית לפיתוח החינוך בירושלים היא עמותה עירונית שמנהלת ומפעילה תוכניות ופרויקטים חינוכיים בהתאמה לקהילות ולמגזרים השונים בירושלים.
העמותה משמשת כזרוע ביצועית של עיריית ירושלים ובעיקר של מינהל חינוך ירושלים בעירייה, בתחומי ניהול והפעלת פרויקטים במערכת החינוך הפורמלי והחינוך הבלתי פורמלי, בכל המגזרים ברחבי העיר ירושלים.
עמותת לביא נוסדה בשנת 1984 תחת השם אגודת רנה קאסן.
עד לדצמבר 2017 הייתה אגודת רנה קאסן בבעלות משותפת של עמותת כי"ח העולמית ועיריית ירושלים.