tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אביו היה איש שיווק שנעדר מהבית לתקופות ארוכות.
כאשר אביו היה בבית, אליס מתאר אותו כאדם אשר היה מרוכז בענייניו ובילה עם ילדיו מספר דקות ביום.
הוריו של אליס התגרשו כאשר היה בן 12, ומאז אביו שמר על קשר רופף עם ילדיו ותמך כלכלית במשפחה במידה מועטה.
לדברי אליס, אמו אף היא הייתה מרוכזת בחייה האישיים ולא הקדישה תשומת לב משמעותית לילדיה או למטלות משק הבית.
נוסף להזנחה ההורית שאליס חווה, הוא גם היה ילד חולני שסבל מנפריטיס, אושפז לעיתים קרובות לתקופות ארוכות ולא הורשה להשתתף במשחקי ילדים.
בעת שהיה מאושפז לעיתים עברו שבועות מבלי שהוריו ביקרו אותו.
אליס מתאר את עצמו כילד ביישן ומופנם אשר נמנע ממצבים חברתיים דוגמת הצגות בית הספר ויצירת קשר עם בנות המין השני.
לאור ההגבלה לשחק במשחקי ילדות, אליס גילה התעניינות בפעילות אינטלקטואלית, ועד גיל 8 הוא קרא את כל כרכי האנציקלופדיה אשר היו ברשות משפחתו.
אליס סבר כי הנסיבות הקשות של ילדותו תרמו לכך שהפך לפותר-בעיות נחוש ויעיל והשתמש בכישרון האינטלקטואלי שלו למצוא דרכים להפיק את המיטב מנסיבות חיים קשות במקום להיכנע למצוקה רגשית.
אליס סיים את לימודיו בבית הספר התיכון למסחר בגיל 16, כשהוא מדורג שביעי מבין כ-150 תלמידים.
הוא רצה להיות סופר אך לאור הבנתו שיהיה עליו להתפרנס עד שיזכה להצלחה כסופר, נרשם בגיל 17 לקולג' לעסקים ומינהל ציבורי במטרה לקבל הכשרה כרואה חשבון.
אולם משבר השפל הגדול שהתרחש בתקופה זו פגע בתוכניותיו להתעשר.
בשנות ה-20 המוקדמות לחייו הצליח אליס להתגבר על חרדת הקהל שלו והפחד לגשת ולדבר עם נשים.
הוא זוקף הישגים אלו לתובנות שרכש בקריאת כתבי פילוסופיה פרקטית וליישום של טכניקות הקהיה שיטתית.
בין הגילאים 19–28 אליס השלים את כתיבתם של 28 רומנים, מחזות וספרי שירה, אך אף לא אחד מהם פורסם.
בנוסף, הוא כתב מספר עבודות על מיניות, פילוסופיה ופוליטיקה, שאף הם לא זכו לפרסום.
על מנת לפרסם את ספרו בנושא מין, אליס ביצע מחקר מקיף בתחומים של אהבה, יחסי מין ונישואים.
לאור עיסוקיו בנושאים אלו, החלו רבים מחבריו לפנות אליו על מנת לקבל ייעוץ בנושאים אלה, ואליס גילה כי הוא מפיק הנאה ממתן ייעוץ זה.
כך, בגיל 28 הוא החליט ללמוד פסיכולוגיה.
בשנת 1942 החל אליס ללמוד באוניברסיטת קולומביה, השלים תואר שני בפסיכולוגיה קלינית תוך שנה, והמשיך ללימודי הדוקטורט.
נושא המחקר שלו היה תחילה רגשות האהבה של סטודנטיות באוניברסיטה.
לאור התנגדות המרצים לנושא השנוי במחלוקת, אליס נטש את המחקר שלו והשלים את עבודת הדוקטורט שלו בנושא השוואה בין שימוש בניסוח ישיר וניסוח לא ישיר בכתיבת שאלוני אישיות.
עם זאת, הוא מצא כי המחקר והכתיבה אודות שאלוני אישיות אינם מעניינים אותו, ונושאים של מין, אהבה ופסיכותרפיה חזרו להיות מוקד עיסוקו.
אליס החל את דרכו כמטפל בקליניקה פרטית קטנה ב-1943, לאחר שקיבל את התואר השני בפסיכולוגיה קלינית.
לאחר שקיבל את הדוקטורט, התמנה לתפקיד פסיכולוג קליני בכיר במרפאה לבריאות נפש.
באותה תקופה אליס כבר פרסם מספר מאמרים בנושא מין ומבחני אישיות.
בשנת 1949 התמנה אליס לפסיכולוג הראשי של מרכז האבחון בניו ג'רזי, וכעבור שנה קודם.
עד סוף שנות ה-50 אליס פרסם 46 מאמרים וכתב ספר בשם "הפולקלור של מין".
אליס המשיך להפיץ את התאוריה שלו דרך כתיבה והרצאות הן לאנשי מקצוע והן לקהל הרחב.
התאוריה הקוגניטיבית-התנהגותית שפיתח זכתה לכבוד בקרב מטפלים בתחום בריאות הנפש בארצות הברית במהלך שנות ה-70, אז החלו להתפרסם מאמרים וספרים אשר עסקו בתאוריה ובתוצאות הטיפולים.
בתחילת שנות ה-80 כבר הייתה לאליס השפעה מעמיקה על תחומי הפסיכותרפיה והייעוץ בארצות הברית, ובשנת 1985 אליס קיבל את פרס האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה על תרומה יוצאת דופן לידע המקצועי.
בנוסף, בשנות ה-80 הייתה לגישתו על טיפול רציונלי - אמוטיבי השפעה כלל עולמית, מכונים לטיפול והכשרה בתחום זה נוסדו במדינות כמו אוסטרליה, בריטניה, קנדה, גרמניה, מקסיקו וישראל.
כמו כן, בשנים אלו פורסמו מספר ספרים מקצועיים אשר עסקו ביישום של טיפול זה בהקשר של בעיות רבות, בהן אלכוהוליזם, התמכרות, הפרעות חרדה, ובהקשר של טיפול פרטני, זוגי ומשפחתי.
עד שחלה, בגיל 92, אלברט אליס עבד לפחות 16 שעות ביום כשהוא כותב ספרים, מטפל ומלמד.
גם כאשר היה חולה בצורה משמעותית הוא המשיך לפגוש סטודנטים במרכז השיקום ואף לימד ממיטת בית החולים.
בשנותיו המאוחרות אליס המשיך לעבוד על אף אובדן שמיעה משמעותי, כשהוא נעזר בעבודתו באשתו, דבי אליס, לבית יופה.
להומור היה חלק חשוב בפילוסופיה של אליס, והוא יישם אותו באתגרים בחייו, כשהוא משתמש בעצמו כדוגמה בעודו מלמד אנשים כיצד להתמודד עם מצוקות קשות.
טיפול רציונלי אמוטיבי – REBT
טיפול רציונלי-אמוטיבי (REBT - Rational Emotive Behavior Therapy) הוא שיטת טיפול קוגניטיבית התנהגותית אשר מתמקדת בקשר בין המערך החשיבתי ובין התגובות הרגשיות וההתנהגותיות הנלוות לו.
מודל ABC של טיפול זה קובע שבפעילות הגומלין בין אירוע למחשבות ולתוצאות, לא האירוע (A) גורם לתגובה רגשית או התנהגותית, אלא המחשבות (B) על האירוע הן שתקבענה את התוצאות.
על פי מודל טיפולי זה, מערך חשיבה אי-רציונלי גורם לתגובות רגשיות והתנהגותיות שליליות ובלתי-פונקציונליות.
מטרת הטיפול על פי מודל זה היא לזהות, להעריך ולשנות מערך חשיבה אי-רציונלי למערך חשיבה רציונלי, באמצעות טכניקות קוגניטיביות, אמוטיביות והתנהגותיות.
הפיתוח המקורי של התאוריה של אליס הושפע ממספר תחומים: קריאה של כתבי פילוסופים עתיקים, מודרניים ובני ימינו (קאנט, קרל פופר וברטראנד ראסל), חשיפה לעבודתם של פסיכותרפיסטים אחרים (אלפרד אדלר, קארן הורני), וחוויותיו האישיות דוגמת התגברותו על הביישנות בצעירותו.
המקורות הפילוסופים העתיקים של REBT הם כתבי הפילוסופים הסטואים, ובמיוחד של מרקוס אורליוס ואפיקטטוס.
הציטוט של אפיקטטוס "אנשים אינם מוטרדים מדברים אלא מנקודת הראות בה הם רואים אותם", מצוטט רבות בספרות של REBT, מאחר שהוא מייצג את אחד העקרונות המרכזיים של תאוריה זו.
בפרקטיקה שלו כפסיכואנליטיקאי, אליס גילה כי שילוב טכניקות טיפול ישירות בטיפול (ייעוץ, מתן מידע) תרמו להתקדמות רבה יותר בטיפול מאשר הפסיכואנליזה בלבד, והחל להיות ביקורתי כלפי הגישה הפסיבית והבלתי-מדעית של הפסיכואנליזה.
בד בבד החל אליס לגבש עקרונות וטכניקות טיפול למה שהוא כינה "טיפול רציונלי".
עד שנת 1953 זנח אליס כמעט לחלוטין את הפסיכואנליזה, והחל לקרוא לעצמו "פסיכותרפיסט" ולא "פסיכואנליטיקאי".
אליס הציג לראשונה את הטיפול הרציונלי בכנס השנתי של איגוד הפסיכולוגים האמריקאי בשנת 1956, ופרסם את מאמרו הראשון בנושא ב-1957. אליס כינה את גישתו החדשה "טיפול רציונלי", מאחר שרצה להדגיש את הקשר בין חשיבה רציונלית והסתגלות פסיכולוגית.
אליס הואשם כי התאוריה שלו מתעלמת מהרגש בהקשר של התפקוד האנושי ובעיות פסיכולוגיות, ועל מנת לתת מענה לחוסר הבנה זה הוא שינה את שם גישתו ל"טיפול רציונלי-אמוטיבי".
בשנת 1993 שינה שוב את שם גישתו ל"טיפול רציונלי-אמוטיבי-התנהגותי", על מנת להדגיש את השימוש בטכניקות התנהגותיות ומטלות של "שיעורי בית" כחלק מהטיפול.
אליס המשיך לכתוב על טיפול זה ולהרצות עליו, והעניין של אנשי המקצוע והציבור הרחב בטיפול זה גבר בשנות ה-50 המאוחרות.
בשנת 1957 אליס פרסם את הראשון מבין ספרי העזרה העצמית שכתב, אשר מבוססים על התאוריה שפיתח.
ב-1959 ייסד את המכון לטיפול רציונלי אמוטיבי, ארגון לימודי שלא למטרות רווח, בו החל להשתמש בטיפול רציונלי אמוטיבי בקבוצות ובטיפול פרטני.
ברמת הפרקטיקה, טיפול רציונלי-אמוטיבי, ניתן להעברה בפורמט אינדיבידואלי או קבוצתי, כאשר הוא מבוסס על התאוריה ועל בצורה של מודל ABC, והוא מתייחס לשיפור אנושי מעשי, קידום הבריאות הנפשית ומניעת בעיות קליניות וטיפול בהפרעות נפשיות ומצבים קליניים אחרים.
ב-1962 שכלל אליס ופרסם את מרב המאמרים המוקדמים שלו בספר בשם "תובנה ורגש בפסיכותרפיה", בו ניסה לראשונה להציג את רעיונותיו לגבי הטיפול בצורה שיטתית ומקיפה.
בספר זה הוצגו המקורות והמרכיבים המרכזיים של REBT, נערכה השוואה בין גישה זו לגישות טיפוליות אחרות, ונערך ניסיון להגיב על ביקורת כלפי התאוריה.
המיקוד של אליס בקוגניציה בהקשר של מקור הפרעות רגשיות והטיפול בהן, מייצג את אחת ההשפעות המרכזיות שלו על תחום הפסיכותרפיה והייעוץ.
תרומתו הייחודית היא בכך שהיה המטפל הראשון שייחס לקוגניציה תפקיד מרכזי בקביעה האם לאדם תהיה בריאות נפשית או הפרעה, וגיבש תאוריה ושיטת טיפול אשר שמה במרכז את השינוי של מחשבות בלתי-פונקציונליות כאמצעי המרכזי להתגבר על הפרעה רגשית.
אליס שם דגש על המאמצים של המטופל בתהליך הטיפול, כאשר הלקוח לומד מיומנויות וטכניקות אשר יסייעו לו לאתגר את המחשבות הבלתי הגיוניות.
אליס מדגיש את הגישה של העזרה העצמית באמצעות שימוש במטלות "שיעורי בית", טפסים לעזרה עצמית וחומרים פסיכו-חינוכיים.
אליס לא היה הראשון שהשתמש במטלות שיעורי בית, אך היה מראשוני הפסיכותרפיסטים אשר השתמשו בטכניקה זו בצורה שיטתית בתהליך הטיפולי.
בנוסף, אליס היה מבין הראשונים אשר פרסם ספרי עזרה עצמית לציבור הרחב.
הוא היה חלוץ בעבודתו כמטפל אקטיבי-מכוון - הוא מצא כי רוב המטופלים הפיקו תועלת כאשר הוא לימד אותם באופן אקטיבי את העקרונות והטכניקות של הטיפול הרציונלי אמוטיבי.
רבים מרעיונותיו של אליס שנויים במחלוקת.
עמדתו כי פסיכואנליזה ופסיכותרפיה המרוכזת באדם הן צורות טיפול יחסית לא יעילות, עומדת בסתירה לאמונותיהם של אנשי מקצוע רבים מתחום הטיפול.
אמונותיו החזקות לגבי הבסיס הביולוגי של חשיבה בלתי רציונלית, עומדות אף הן בסתירה לתאוריות סביבתיות נפוצות.
מבקרים אחרים של התאוריה טוענים כי התאוריה פשטנית מדי בתיאורה את היחס בין מחשבות, רגשות והתנהגות ומתעלמת מהיחסים המורכבים של שלושת התחומים הללו בפסיכולוגיה האנושית.
ביקורת נוספת היא על עמדתו של אליס כי ישנו קשר חיובי בין דת להפרעות רגשיות.
1971 - נבחר ל"הומניסט השנה" על ידי האיגוד ההומניסטי האמריקאי
1985 - אות איגוד הפסיכולוגי האמריקאי "על תרומה מצקועית יוצאת מן הכלל בתחום המחקר היישומי"
1988 - אות האיגוד האמריקאי לייעוץ "על הישגיו המקצועיים"
1996 - ו-2005 - אותות האיגוד לטיפול התנהגותי וקוגניטיבי
2013 (אחרי מותו) -אות האיגוד הפסיכולוגי האמריקאי לתרומות יוצאות מן הכולל למשך חייו לתחום הפסיכולוגיה
אלברט וגרשקוביץ' אזריאן היה מתעמל סובייטי ממוצא ארמני.
פעמיים ברציפות אלוף אולימפי (מלבורן 1956 ורומא 1960) ופעמיים ברציפות אלוף עולם (רומא 1954 ומוסקבה 1958) בתרגיל טבעות ובכך היה למתעמל הראשון במשחקים האולימפיים שזכה פעמיים ברציפות בתרגיל על הטבעות, התחום החזק שלו.
בין השנים 1952–1962 הוא זכה ב-11 מדליות זהב באליפות ברית המועצות בהתעמלות, מהן 8 בתרגיל הטבעות.
על שמו קרוי אחד האלמנטים המפורסמים בתרגיל הטבעות – "צלב אזריאן" או בקיצור "צלב".
אזריאן נבחר על ידי איגוד עיתונאי הספורט בארמניה לגדול הספורטאים הארמנים במאה ה-20.
אלברט אזריאן נולד בגנג'ה שברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האזרית.
בהיותו בן 14 נפטר אביו והוא נאלץ לעזוב את לימודיו והחל לעבוד כנפח על מנת לסייע בפרנסת המשפחה.
כשהיה בן 17 נערך מופע של בכירי המתעמלים בארמניה.
לאחר המופע, הנערים המקומיים נבחנו וניסו להראות את כישוריהם.
הוא הוזמן להתאמן בירוואן, אך למרות גילו המבוגר התקדמותו הייתה מהירה וכעבור 3 שנים זכה באליפות ארמניה בהתעמלות.
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה ברומא שבאיטליה בשנת 1954 זכה אזריאן בשתי מדליות זהב, בתחרות קרב-רב קבוצתי ובתרגיל על הטבעות.
באולימפיאדת מלבורן (1956) זכה אזריאן בשתי מדליות זהב, בתחרות הקבוצתית ובתרגיל על הטבעות, תוך ביצוע תרגיל שנקרא על שמו עד היום "צלב אזריאן".
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה במוסקבה בשנת 1958 זכה אזריאן ב-3 מדליות – 2 מדליות זהב ומדליית כסף: מדליות זהב בתחרות קרב-רב קבוצתי ובתרגיל על הטבעות ובכך הגן על תואריו, ומדליית כסף בתרגיל על המתח.
באולימפיאדת רומא (1960) זכה אזריאן בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב בתרגיל על הטבעות ובכך זכה להגן על תוארו והיה למתעמל הראשון במשחקים האולימפיים שזכה פעמיים ברציפות בתרגיל על הטבעות, ומדליית כסף בתחרות הקבוצתית.
בסיום הקריירה הספורטיבית שלו, החל אזריאן לאמן התעמלות בירוואן ושימש שופט בתחרויות בין-לאומיות.
בנו, אדוארד אזריאן, שהתאמן בהדרכתו של אביו, אף הוא אלוף אולימפי לאחר שזכה במדליית זהב בתחרות הקרב-רב קבוצתי באולימפיאדת מוסקבה (1980).
נוסף לכך, הוא סיים בשלב המוקדמות, במקום רביעי בתחרות הקרב-רב אישי, 4 פעמים במקום חמישי (קרקע, מתח, טבעות וסוס סמוכות) ופעמים במקום תשיעי (מקבילים וסוס קפיצות).
אלברט אזריאן נפטר ב-5 בספטמבר 2023.
אלברט אוהלן הוא אמן וצייר גרמני עכשווי.
אוהלן הוא בנו של אלפרד אוהלן, גרפיקאי וקריקטוריסט גרמני, והוא אחיו הבכור של הצייר מרקוס אוהלן.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר הגבוה לאמנויות בהמבורג בשנת 1978, שם למד תחת הדרכתו של זיגמאר פולקה.
הוא מזוהה עם זרם אמנות ה"נוער הפראי" בגרמניה יחד עם ציירים בני תקופתו כמרטין קיפנברגר.
יחד עם קיפנברגר ייסד קבוצת אמנות בשם Lord Jim Lodge, אשר פעלה עד שנת 2005. עבודתו של אוהלן מתמקדת בתהליך הצביעה ומתבססת על ידי אילוצים שהוא מציב לעצמו, כמו שימוש רק בצבעים מסוימים, שילוב מראות בבדים שלו, עבודה משותפת (במיוחד עם ג'ונתן מייז), והפעלת מחשבים לייצור עיצובים.
אלברט סמואל אנקר היה צייר ומאייר שווייצרי אשר כונה "הצייר הלאומי של שווייץ" בשל ציוריו הרבים והאהובים בנושאי חיי הכפר השווייצרי במאה ה-19.
אלברט אנקר נולד באינס בקנטון ברן, בנו של הווטרינר סמואל אנקר (שהיה אז חבר האספה המכוננת של קנטון ברן).
קיבל שיעורי ציור ראשונים בין השנים 1845–1848. בין השנים 1849–1851 למד בגימנסיה בברן וסיים עם תעודת בגרות.
בהמשך למד לימודי תאולוגיה באוניברסיטה של האלה בגרמניה.
בגרמניה ספג השראה מאוספי האמנות הגדולים וב-1854 שכנע את אביו להסכים לבחירתו בקריירה של אמן.
הוא עבר לפריז, ובין 1855–1860 למד בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות.
אנקר התקין סטודיו בעליית הגג בבית הוריו והשתתף בקביעות בתערוכות בשווייץ ובפריז.
בשנת 1864 התחתן עם אנה רויפלי, נולדו להם שישה ילדים מתוכם שרדו ארבעה - לואיז, מארי, מוריס וססיל - אשר מופיעים בכמה מציוריו של אנקר.
ב-1878 עוטר כאביר לגיון הכבוד.
בין 1870–1874 היה חבר מועצת קנטון ברן, בה צידד בהקמת מוזיאון ברן לאמנויות יפות.
בחורפים נהג לשהות בפריז ובנוסף נסע לעיתים קרובות לאיטליה ולמדינות נוספות באירופה.
בשנת 1900 קיבל תואר דוקטור של כבוד מאוניברסיטת ברן.
ב-1901 סבל משבץ אשר פגע ביכולתו לעבוד.
רק לאחר מותו ב-1910 הוצגה תערוכה שהוקדשה לו, במוזיאון לאמנות והיסטוריה בנשאטל.
במהלך לימודיו יצר אנקר סדרת עבודות בנושאים היסטוריים ותנ"כיים, ביניהן דיוקנאות של מרטין לותר וז'אן קלווין.
אולם זמן קצר לאחר שחזר לאינס, הוא פנה לנושא שעתיד להיות מזוהה עמו: חיי היום-יום של אנשי הקהילות הכפריות.
ציוריו מציגים את האנשים באופן פשוט ובלתי יומרני, ללא אידיאליזציה של חיי הכפר, אך גם ללא הבחינה הביקורתית של התנאים החברתיים שניתן למצוא בעבודות של בני זמנו כגון אונורה דומייה, גוסטב קורבה, ז'אן-פרנסואה מילה.
למרות שאנקר צייר כמה סצנות בעלות חשיבות חברתית, כגון ביקורי מלווים בריבית או שרלטנים בכפר, בשל השקפת העולם הנוצרית החיובית והאידיאליסטית שלו, לא נטה בדרך כלל להבליט סוגיות מאתגרות.
מקום נכבד ביצירתו תופסים 30 ציורי טבע דומם.
מוצגים בהם שולחנות ערוכים, כפריים או עירוניים, על פי המסורת של ז'אן-בטיסט סימאון שארדן.
המוצקות המציאותית של החפצים המצוירים משקפת את חזונו של אנקר על סדר-עולם יציב והרמוני.
בנוסף יצר אנקר מאות ציורים בצבעי מים ורישומים מוזמנים, רובם פורטרטים ואיורים, בין השאר עבור מהדורת אוסף כתבי ירמיאס גוטהלף.
על מנת להבטיח לעצמו הכנסה קבועה, אנקר אף עיטר למעלה מ-500 צלחות פיאנסה (חרס מעוטר) עבור הקדר האלזסי תאודור דק.
אנקר השיג במהרה את יעדיו האמנותיים ומעולם לא סטה מהדרך שהתווה לעצמו.
עבודותיו מביעות פיוס והבנה ואמון שקט בדמוקרטיה השווייצרית.
יצירותיו נעשו בכישרון רב ובהקניית ברק לסצנות יומיומיות על ידי שימוש מעודן בצבע ותאורה.
הוא היה לצייר השווייצרי הפופולרי ביותר במאה ה-19 ועבודותיו זכו לפופולריות מתמשכת בזכות נגישותן לכל.כבר בהיותו סטודנט סיכם אנקר את יחסו לאמנות: .
בולי דואר רבים ואמצעי מדיה אחרים בשווייץ מאזכרים את עבודתו של אנקר.
הסטודיו שלו באינס שומר כמוזיאון על ידי קרן אלברט אנקר.
אלברט אנסטסיה היה אחד המאפיונרים הבולטים והנודעים לשמצה בהיסטוריית הפשע המאורגן בארצות הברית.
הוא נמנה עם מייסדי המאפיה האמריקאית, עמד בראש יחידת המתנקשים "רצח בע"מ", שתפקדה כזרוע האכיפה של המאפיה, והיה ראש משפחת הפשע גאמבינו לאורך מרבית שנות ה-50 של המאה ה-20.
אלברט אנסטסיה נולד בטרופאה שבמחוז קלבריה באיטליה בשם אומברטו אנסטסיו (באיטלקית: Umberto Anastasio), לרפאלו אנסטסיו ולואיסה נומינה דה פיליפי.
ב-1921 שינה את שמו לאנסטסיה.
ב-1919 הגיעו אנסטסיה ושלושת אחיו לניו יורק בעת שעבדו על אוניית משא.
האחים נטשו את הספינה, נכנסו בצורה לא חוקית לארצות הברית ומצאו עבודה כסוורים בחוף של ברוקלין.
ב-21 במרץ 1921 הורשע אנסטסיה ברצח סוור אחר, ג'ורג' טורינו, אחרי מריבה בין השניים.
הוא נידון למוות ונשלח לכלא סינג סינג בניו יורק, שם חיכה לביצוע גזר הדין.
בעקבות בעיות משפטיות טכניות, אנסטסיה זכה למשפט חוזר ב-1922, ובסופו - עם היעלמותם של ארבעת עדי המפתח - שוחרר ממאסר.
ב-6 ביוני 1923 הורשע שוב, הפעם באחזקה לא חוקית של נשק, ונשפט לשנתיים מאסר.
בשלהי שנות העשרים, אנסטסיה הפך למנהיג "התאגדות הסוורים העולמית" (ILA), כשתחתיו היו שש התאגדויות מקומיות בברוקלין, הכפופות לו.
בשל מעמדו החשוב, הפך אנסטסיה לבעל בריתו של ג'וזפה "ג'ו הבוס" מאסריה, שהיה ראש כנופיית מורלו-טרנובה.
תוך זמן קצר, אנסטסיה הפך למקורבם של בכירים בעולם הפשע - ג'ו אדוניס, צ'ארלי "לאקי" לוצ'יאנו, ויטו ג'נובסה ופרנק קוסטלו.
ב-1928, הואשם אנסטסיה ברצח בברוקלין, אך לא נמצאו עדים.
ב-15 באפריל 1931, לקח אנסטסיה חלק ברצח מסריה.
לוצ'יאנו קבע עם מסריה לאכול במסעדה בקוני איילנד שבברוקלין.
בזמן שלוצ'יאנו הלך לשירותים, אנסטסיה, ויטו ג'נובסה, ג'ו אדוניס ובאגסי סיגל נכנסו לתוך החדר וירו במסריה למוות.
בארגון מחדש של המאפיה בניו יורק תחת מרנזנו, אנסטסיה מונה לסגן של וינסנט מנאגנו, הבוס של משפחת הפשע (שקרויה על שמו), מנאגנו אז - גאמבינו של היום.
ב-1931, חשש לוצ'יאנו שמרנזנו מתכנן לרצוח אותו ואת חבריו והוא שלח את לנסקי לרצוח את מרנזנו, והשתלט על המאפיה.
כדי למנוע ויכוחים ומלחמות עתידיות בתוך משפחות הפשע השונות, לוצ'יאנו ולנסקי ייסדו מועצת מנהלים עליונה שעל פיה יתקבלו החלטות מרכזיות שיהיו תקפות בכל המשפחות החברות במאפיה.
ב-1932, הואשם אנסטסיה ברצח, אך בשל חוסר ראיות, התיק הוסר ב-1933.
לאחר השתלטות לאקי לוצ'יאנו ומאיר לנסקי על המאפיה, ויסוד מועצת המנהלים של המאפיה, הם נזקקו לגורם חיצוני שיבצע את ההוצאות להורג.
אנסטסיה ביחד עם חברו לואיס "לפקה" בוכהלטר גיבשו קבוצה של פושעים צעירים שביצעו חוזי רצח בשביל המאפיה.
על חברי הקבוצה נמנו אייב רלס, באגסי גולדשטיין, והארי שטראוס.
בפי עיתונאי אותה תקופה כונתה כנופיה זו "רצח בע"מ".
בעשור של קיום, מוערך שכנופיה זו אחראית על 75 ועד 200 רציחות, שהרבה מהן מעולם לא פוענחו.
אנסטסיה כונה "הכובען המטורף" (The Mad Hatter) או "הלורד המוציא לפועל" (The Lord High Executioner).
בניגוד ל"לפקה", אנסטסיה מעולם לא הועמד לדין בגין הרציחות הללו.
בתקופה הזאת, על כרטיס ביקורו של אנסטסיה היה כתוב שהוא "נציג מכירות" מטעם חברת מזרנים בברוקלין.
ב-1941 נעצר אחד מראשי הכנופיה - אייב רלס.
במעצרו החליט רלס לשתף פעולה עם הרשויות ומסר מידע על שבעה מאפיונרים שהועמדו לדין זמן קצר אחר כך.
אנסטסיה ידע שלרלס מספיק מידע שיכול להפליל אותו ולהכניס אותו לכלא, אז הוא הציע $100,000 בתמורה לראשו.
רלס אובטח על ידי שוטרים בבנין בקומה שישית בזמן המשפט המתמשך, ועם כל זה ב-12 בנובמבר 1942, נמצאה גופתו של רלס זרוקה על רצפת רחוב תחת הבניין בו שהה בברוקלין.
בחקירות שנעשו ב-1951, קבע חבר מושבעים כי רלס מת כתוצאה מתאונת נפילה כאשר ניסה לרדת למטה בעזרת קשירת הסדינים בחדרו.
לעומת זאת, יש שטוענים שהוא נזרק למטה ואנסטסיה הוא זה שגרם לכך בעקיפין.
ב-1951, זימן הסנאט האמריקאי את אנסטסיה לענות על שאלות במסגרת שימועים הנערכים לראשי פשע מאורגן של "ועדת קיפאובר".
אנסטסיה הגיע לשימוע, אך סירב לענות על שאלות.
אף על פי שאנסטסיה היה כבר דמות חזקה במאפיה ושימש כסגן במשפחת הפשע של וינסנט מנאגנו, הוא הסתכסך עם מנאגנו, עקב קשריו החזקים עם לוצ'יאנו וקוסטלו, וחששו של מנאגנו שאנסטסיה יעדיף את האינטרסים שלהם על פניו.
העניינים התחממו עד כדי כך שכמעט היה עימות פיזי בין השניים.
ב-1951, הוכרז וינסנט מנאגנו כנעדר וגופתו לא נמצאת לעולם.
ב-19 באפריל באותה שנה, התגלתה גופתו של פיליפ מנאגנו, אחיו של וינסנט, בברוקלין.
לא נמצאו אשמים ברציחות של האחים מנאגנו, אך הציבור ייחס רציחות אלו לאנסטסיה.
לאחר מותם של האחים מנאגנו, אנסטסיה פנה ל"מועצה" וביקש אישור להשתלט על המשפחה של מנאגנו ולהיות הבוס העומד בראשה.
פרנק קוסטלו אישר את המהלך, בעיקר כדי שאנסטסיה יהיה בצד שלו כשהעימות הקרוב בינו לבין ויטו ג'נובסה (שבינתיים חזר לארצות הברית), יגיע.
ב-9 בדצמבר ביקשה הממשלה הפדרלית לשלול לאנסטסיה את אזרחותו מכיוון ששיקר במסמכיו.
ב-23 במאי 1955, הורשע אנסטסיה בהעלמת מס במשך כל שנות הארבעים.
ב-3 ביוני, קיבל אנסטסיה שנת מאסר ונקנס ב-20,000$.
לאחר הרשעתו, שוב היה ניסיון לבטל את אזרחותו על מנת לגרשו, אך בית המשפט דחה את הבקשה.
ב-1957, רצה ג'נובסה להשתלט על כנופייתו של קוסטלו (כנופיית מורלו-מסריה-לוצ'יאנו, בעבר, כנופיית ג'ינוביז כיום) ושלח מתנקש לרוצחו.
ב-2 במאי 1957, הפתיע וינסנט ג'יגאנטה את קוסטלו בלובי של בניין מגוריו ירה בו ופצע אותו.
אף על פי שקוסטלו נפצע באורח קל מאוד, הוא הבין את הרמז, נכנע, והכריז על פרישתו.
ג'נובסה בלי לבזבז זמן השתלט מיד על המשפחה הנושאת את שמו עד היום.
ג'וזף בוננו, הבוס של משפחת בונאנו, ייקח קרדיט כעבור שנים על כך שהוא זה ששכנע את אנסטסיה לא לפעול כנגד ג'נובסה על ניסיון ההתנקשות בקוסטלו.
בבוקר ה-25 באוקטובר 1957, נכנס אנסטסיה למספרה במלון פארק שרתון במנהטן.
ובעודו יושב על כיסא הספר, נכנסו 2 אנשים רעולי פנים וירו בו למוות.
הרצח הפך לסיפור מרכזי בחדשות ומעולם לא פוענח.
ההאשמות המרכזיות הופנו כלפי מאפיונר בשם ג'ו "המשוגע" גאלו ואף יוחס לג'נובסה וגאמבינו שתכננו את הכל ושלחו את גאלו לבצע את הרצח באנסטסיה.
קרלו גאמבינו, היה עתיד לרשת את משפחת הפשע של אנסטסיה וזה היה אמור להיות מוכרז בהתכנסות של כל המאפיונרים בארצות הברית ב"פסגת אפלאקין" ביוזמתו של ויטו ג'נובסה.
הפגישה המתוכננת הפכה למפלה מוחלטת כשהשוטרים פשטו על הפגישה ועצרו מאפיונרים רבים.
ההשתלטות של גאמבינו הייתה צריכה להידחות קצת.
הלווייתו של אנסטסיה נערכה בברוקלין והשתתפו בה מעט חברים ובני משפחה.
אנסטסיה היה נשוי לאלסה בארנזי, לזוג היה בן יחיד - אנטוני אנסטסיה ג'וניור.
לאחר רצח אנסטסיה, כיסאות המספרה במלון "פארק שרתון" שונו לכיוון ההפוך, כנגד המראה.
הכיסא עצמו הוצע במכירה פומבית ונמכר בשווי 7,000$.
הכיסא מוצג היום במוזיאון המאפיה בלאס וגאס.
רצח אנסטסיה וההתייחסות ל"פסגת אפלאקין" הוזכרו בסרט "בואו נדבר על זה" בכיכובו של רוברט דה נירו.
"הבית הלבן", בעונה 4, אביו של טובי זיגלר מגיע לבקר אותו ומזכיר את הרצח של אנסטסיה בזמן שיחה עם בנו.
בפרק בסדרה "הסופרנוס" הדוד ג'וניור מזכיר את שנות החמישים כימים רגועים למאפיה וטוני בתגובה מזכיר לו את הרצח של אנסטסיה.
הראפר ריק רוס קרא למיקסטייפ שלו: "ה-אלברט אנסטסיה EP"
אלברט אבא סקולמן היה מחנך, מנהל והוגה דעות בתחום החינוך היהודי.
הוא נחשב לאחד החלוצים בתחום החינוך היהודי בארצות הברית, בו היה מעורב לכל אורך חייו.
עיקר פרסומו בא לו בזכות הקמתו וניהולו של מחנה הקיץ CEJWIN בשנת 1919.
אלברט אבא סקולמן נולד ללאון ופרידה ליבסון בסובאלק, פולין ב-6 בספטמבר 1894. הוא היגר עם משפחתו בגיל 13 לניו יורק.
סקולמן למד הנדסה בסיטי קולג' של ניו יורק ולאחר מכן החליט לפנות לתחום החינוך- הוא נרשם למכוני המורים של הסמינר התאולוגי היהודי ושל אוניברסיטת קולומביה, שם סיים תואר שני בחינוך ב-1922.
בין 1916–1918 שימש סקולמן כמנהל המכינה לבית הספר לבנות של הלשכה לחינוך יהודי בניו-יורק (New York Bureau of Jewish Education).
הוא היה מעורב בהקמת המרכז הקהילתי החינוכי היהודי Central Jewish Institute וניהל אותו בין השנים 1918–1945. המכון הוקם במנהטן ב-1916 על ידי שמואל היימן והציע פעילויות חינוך ותרבות שונות.
בשיאה של פעילות המכון, היו בו כ-3,500 חברים רשומים.
בשנת 1919 הקים אלברט סקולמן את מחנה הקיץ CEJWIN.
שמו של המחנה נוצר מקיצור של שם המכון שבראשו עמד סקולמן– CEntral JeWish INstitute.
במחנות CEJWIN שהתקיימו בפורט ג'רוויס, ניו יורק, השתתפו בשיאם אלפי ילדים ובני נוער כאשר המחנה האחרון התקיים בשנת 1992.
בשנת 1922 נשא אלברט סקולמן לאישה את ברכה ברטה סינגר, אשת חינוך בעצמה.
אלברט סקולמן היה בין מייסדי הוועד הלאומי לחינוך יהודי (National Council for Jewish Education) בשנת 1926. ב-1939 הוא הקים יחד עם בן רוזן וישראל צ'יפקין את ה-American Association for Jewish Education, ששם לו למטרה לנטר ולפקח ברמה ארצית על איכות החינוך היהודי בארצות הברית.
סקולמן שימש כסגן הנשיא בארגון זה.
לבקשתו של ד"ר יהודה מגנס נשיא האוניברסיטה העברית, סייע סקולמן בשנת 1934 להקים את מחלקת החינוך והכשרת המורים באוניברסיטה.
הוא אף סייע להקמת התיכון ליד האוניברסיטה, שהוקם במטרה לאפשר לתלמידי מחלקת החינוך באוניברסיטה להתנסות בחינוך ובהוראה.
סקולמן היה חבר בקרן הרקונסטרוקטיבית ובחברה לקידום היהדות שנוסדה על ידי מרדכי קפלן- מורו וחברו.
כמו כן היה חבר בארגון ציוני אמריקה ונהג לבקר תכופות בארץ ישראל.
אלברט אוחיון (נולד ב-1959) הוא קצין משטרה ישראלי בדימוס בדרגת תת-ניצב, כיהן כסגן ראש אגף התנועה.
כיום ראש אגף שיפור העיר בעירית רמת גן.
אוחיון התגייס למשטרת ישראל ב-1983. שירת כקצין חקירות ובילוש במחוז תל אביב, שימש ראש מפלגת בילוש של מרחב אילון ונפצע ב-1992 בהתפרעויות לאחר רצח הלנה ראפ, כמו כן פיקד על מפלג בילוש של היחידה המרכזית של המחוז.
פיקד על תחנת המשטרה בנימין, בתקופת ביצוע תוכנית ההתנתקות פיקד על הכוח שהיה אחראי לפינוי גני טל.
שימש סגן מפקד מרחב יפתח ופיקד על מרחב שומרון.
באוגוסט 2010 מונה למפקד מרחב דן.
בספטמבר 2013 קודם לדרגת תת-ניצב ומונה לסגן ראש אגף התנועה.
בעקבות מינויו של ראש האגף משה אדרי למפקד מחוז ירושלים שימש אוחיון כממלא מקום ראש האגף מנובמבר 2014 עד פברואר 2015.
בינואר 2019 סיים אוחיון את שירותו במשטרה ומונה למנהל אגף שפ"ע בעיריית רמת גן.
אוחיון בעל תואר ראשון במדע המדינה.
קודם עלייתו לשלטון, היה לאלברט קריירה צבאית מוצלחת, שבמהלכה פיקד על כוחות במלחמת פרוסיה-אוסטריה ובמלחמת צרפת–פרוסיה.
אלברט נולד ב-23 באפריל 1828 בדרזדן כבנם הבכור של הנסיך יוהאן, ואמליה אוגוסטה, נסיכת בוואריה.
לאחר שסיים את בחינות הבגרות בשנת 1845, למד אלברט באוניברסיטת בון משפטים ומדעי המדינה.
בשנת 1848 הצטרף אלברט לצבא הסקסוני, ולחם בשורותיו במלחמת שלזוויג הראשונה.
בשנת 1851 הועלה אלברט לדרגת אוברסט, ומונה למפקד חטיבה.
בשנת 1854 נהיה אלברט נסיך הכתר הסקסוני, בעקבות מותו של פרידריך אוגוסט השני, מלך סקסוניה ועלייתו של אביו לשלטון.
במלחמת פרוסיה-אוסטריה פיקד אלברט על הצבא הסקסוני, והשתתף עמו בקרב קניגרץ.
לאחר שלום פראג והצטרפות סקסוניה לקונפדרציה הצפון-גרמנית, מונה אלברט למפקד הקורפוס ה-12 (הסקסוני).
במלחמת צרפת–פרוסיה לחם אלברט עם הקורפוס שפיקודו, כחלק מהארמייה השנייה בפיקוד פרידריך קרל, נסיך פרוסיה.
במהלך המצור על מץ מונה אלברט למפקד הארמייה הרביעית - ארמיית המז, שהוקמה לצורך המצור, וכללה את הקורפוסים ה-4, ה-12, וקורפוס המשמר.
לאחר מכן לחם אלברט עם הארמייה שבפיקודו בקרב סדאן, והשתתף עימה במצור על פריז.
על פעולותיו בקרבות קיבל אלברט את עיטור הפור לה מריט, ואת הצלב הגדול של צלב הברזל.
לאחר החתימה על שלום פרנקפורט, פיקד אלברט על חיל הכיבוש הגרמני בצרפת עד לאחר נפילת הקומונה הפריזאית.
ב-11 ביולי 1871 הועלה אלברט לדרגת גנרל-פלדמרשל, ולאחר מכן מונה למפקח הכללי של האזור הצבאי הראשון.
ב-29 באוקטובר 1873 עלה אלברט לשלטון, לאחר מות אביו יוהאן, מלך סקסוניה.
אלברט נטל חלק מועט בפוליטיקה, ובעיקר הקדיש את עצמו לענייני הצבא הסקסוני בפרט, ולענייני צבא האימפריה הגרמנית בכלל.
במהלך שלטונו, הפכה ממלכת סקסוניה למונרכיה חוקתית.
ב-19 ביוני 1902 מת אלברט באחוזתו שבזיבילנורט, ובמקומו עלה לשלטון אחיו גאורג, מלך סקסוניה.
ב-18 ביוני 1853 התחתן אלברט עם קרולה מוואסה, שהייתה בתו של גוסטב, נסיך ואסה, ונכדתו של גוסטב הרביעי אדולף, מלך שוודיה.
לזוג לא היו ילדים, ומשום כך עלה לשלטון אחר מותו של אלברט, אחיו גאורג, מלך סקסוניה.
אלברוויל היא עיירה במחוז סבואה, בחבל אוברן-רון-אלפ שבמזרח צרפת.
זהו גם שמו של אתר הסקי הצמוד לעיירה.
אלברוויל נמצאת על גדות נהר ארלי יובלו של נהר האיזר.
העיר התפרסמה לאחר שאירחה את אולימפיאדת החורף (אלברוויל 1992).
(בדומה לאלברוויל, אירחה את אולימפיאדת החורף (ונקובר 2010))
אלברט אגרונוביץ אגרונוב (באזרית: Albert Aqarunoviç Aqarunov; 25 באפריל 1969, באקו, אזרבייג'ן – 8 במאי 1992) היה מפקד טנק יהודי אזרי בצבא אזרבייג'ן, שזכה לאחר מותו בקרב במלחמת נגורנו קרבאך בתואר הגיבור הלאומי של אזרבייג'ן.
אגרונוב נולד ב-1969, למשפחה יהודית באמירצ'ן, פרבר של באקו, אחד מעשרת ילדיהם של אגרון, עובד בתעשיית הנפט ולאה אגרונוב.
הוריו היגרו לשם מקירמיזי קסבה, הכפר הכל יהודי היחיד בעולם, מחוץ לישראל וארצות הברית.
אמו קיבלה בשעתה מממשלת אזרבייג'ן את התואר "האם הגיבורה", בשל יכולותיה והצלחתה בגידול עשרת ילדיה.
בגיל מוקדם מאוד החל אגרונוב להתעניין במוזיקה ואף סיים את כיתת החצוצרה בבית הספר למוזיקה.
למד עד כיתה ח' בלבד, בבית הספר מס' 154 באזור סורכני (Suraxanı raion), אף הוא חלק מבאקו.
לאחר מכן הפך לנהג – מכונאי כדי לעזור למשפחתו.
ב-1987 גויס לצבא הסובייטי ושירת בגאורגיה כמפקד טנק.
ב-1989 השתחרר, חזר לבאקו והחל לעבוד במפעל לייצור מכונות באזור סורכני.
בסוף 1991 – תחילת 1992, מספר חודשים לאחר התפרקות ברית המועצות והכרזת העצמאות של אזרבייג'ן וארמניה הפך הסכסוך ביניהן על השליטה בחבל נגורנו-קרבאך, לסכסוך צבאי גלוי ומלא.
אגרונוב התנדב לצאת למלחמה, בצד האזרי, על אף התנגדות משפחתו היהודיה.
הוא מונה למפקד טנק ונלחם במסגרת הכוחות המיוחדים של גדוד 777.
במהלך הקרבות השמיד הטנק של אגרונוב 11 טנקים ארמנים ושני משוריינים.
אנשי גדודו טענו שיש לאגרונוב תכסיס מיוחד ללכידת טנקי אויב וכינו תכסיס זה בשם "הסנדוויץ' היהודי".
שמו נודע גם לאויב הארמני, עד כי הללו הכריזו על פרס בגובה 5 מיליון רובל על ראשו.
בקרב על העיירה שושה האסטרטגית, ב-8 במאי 1992 ניסה טנק הדגל הארמני לפרוץ לעיר המוגנת על ידי האזרים.
הטנק של אגרונוב השמיד אותו ואת צוותו.
הכוחות הארמנים נסוגו ואגרונוב יצא מהטנק שלו כדי להזיז גופות של חיילים אזרים שהיו מונחות מול הטנק, כדי שלא לדורסן.
הוא נהרג תוך כדי כך, בירייה של צלף ארמני.
למחרת היום, ב-9 במאי 1992, הארמנים כבשו את העיר.
הלווייתו של אגרונוב נוהלה במשותף על ידי מולא ורב.
הוא נקבר בבית הקברות לקדושים מעונים בבאקו.
אחרי מותו השריונרים האזרים החלו לכנות את הטנקים שלהם בשם "אלברט".
בית הספר היסודי בו הוא למד נקרא כיום על שמו.
אחרי מלחמת נגורנו קרבאך הראשונה, הארמנים המנצחים שיקמו את טנק הדגל השרוף שלהם והציבו אותו על גבעה לכיוון העיר שושה.
לפי צו מס' 833 שניתן ב-7 ביוני 1992 על ידי נשיא אזרבייג'ן הוענק לאלברט אגרונוב התואר "הגיבור הלאומי של אזרבייג'ן" אחרי המוות.
בשנת 1992 – הגיבור הלאומי של אזרבייג'ן
בשנת 2016 – העיטור ע"ש אסלנוב
אלברט איילר (אנגלית Albert Ayler; 13 ביולי 1936 - 25 בנובמבר 1970) היה סקסופוניסט ומלחין ג'אז חופשי אמריקאי.
אחרי ניסיונות מוקדמים ברית'ם אנד בלוז ובי בופ, התחיל איילר להקליט בתקופת התפתחותו של הג'אז החופשי במהלך שנות ה-60, עם זאת, מבקרים מסוימים טוענים כי למרות שסגנונו של איילר מקורי ולא שגרתי הוא אינו עולה בקנה אחד עם ההגדרה המקובלת של הסגנון.
סגנונו הקשה לקטלוג של איילר עורר תגובות מקוטבות אצל מבקרים ומאזינים כאחד.
בהקלטותיו בשלישייה וברביעייה מ-1964, ביניהן Spiritual Unity ו-The Hilversum Session ממשיך איילר את תפיסות האלתור של ג'ון קולטריין ואורנט קולמן לכיוון מופשט יותר, בו הגוון, ולא הרמוניה ומלודיה, עומד במרכז המוזיקה.
יצירותיו מ-1965 ו-1966, Spirits Rejoice ו-Truth Is Marching In, הושוו על ידי מבקרים לתזמורות מצעדים ועירבו, לחלופין, קטעים פשוטים דמויי מארש ואלתורים פרועים, באופן שנתפס כחזרה לשורשי הג'אז שלפני לואי ארמסטרונג.
איילר נולד בקליבלנד שבאוהיו, מורו הראשון היה אביו אדוארד, שניגן בסקסופון וכינור בצורה חצי-מקצוענית.
אדוארד ואלברט ניגנו דואטים בכנסייה ולעיתים קרובות הקשיבו יחד להקלטות ג'אז בסגנונות הסווינג והבי בופ.
חינוכו בכנסייה של איילר השפיע עמוקות על חייו ועל המוזיקה שלו, שהייתה ניסיון לבטא את רוחניותו.
איילר סיים את לימודיו בתיכון ב-1954 ועבר ללמוד באקדמיה למוסיקה בקליבלנד אצל סקסופוניסט הג'אז בני מילר.
התמצאותו בסגנון הבי בופ סגנון ושליטתו ברפרטואר הסטנדרטים זיכו את איילר הצעיר בכינוי "ציפור קטנה", על שם צ'ארלי "בירד" פארקר, בקרב סצנת הג'אז המצומצמת של קליבלנד.
ב-1952, כאשר היה בן 16, החל איילר לנגן בסקסופון טנור בסגנון רית'ם אנד בלוז בלהקתו של זמר הבלוז ליטל וולטר, להקה עמה ניגן במהלך שתי חופשות הקיץ שלו.
ב-1958 התגייס איילר לצבא, שם ניגן עם מוזיקאים אחרים שהתגייסו באותו זמן, ביניהם הסקסופוניסט סטנלי טארנטיין.
איילר גם היה חבר בלהקה גדודית יחד עם המלחין הארולד באד.
ב-1959 הוצב איילר בצרפת, שם נחשף למוזיקת מצעדים צבאית, שהיוותה השפעה מרכזית על יצירתו.
אחרי שחרורו מהצבא ניסה איילר למצוא עבודה בלוס אנג'לס ובקליבלנד, אך סגנונו שובר המוסכמות, שהתרחק מההרמוניות המקובלות, לא התקבל בעין יפה.
ב-1962 עבר איילר לשוודיה שם ניגן עם הרכבים שוודיים ודניים והשתתף בג'אם סשנז עם להקתו של הפסנתרן ססיל טיילור האלבום My Name Is Albert Ayler הוא הקלטה של סטנדרטים, ביניהם Summertime, עבור תחנת רדיו בקופנהגן יחד עם מוזיקאים מקומיים בהם הבסיסט נילס-הנינג ארסטד פדרסן.
איילר חזר לארצות הברית והשתקע בניו יורק בשנת 1963, שם המשיך לפתח את סגנונו וניגן מדי פעם עם ססיל טיילור.
1964 הייתה השנה הפורייה ביותר בקריירה של איילר, במהלכה הוא הקליט אלבומים רבים, הראשון ביניהם Witches and Devils במרץ באותה שנה.
ב-1964 החל גם הקשר בין איילר לבין חברת התקליטים ESP-Disk, שהפכה לחברה משמעותית בהקלטה והפצה של יצירות ג'אז חופשי.
ביולי 1964 הקליט איילר את אלבום הפריצה שלו Spiritual Unity יחד עם הבסיסט גארי פיקוק והמתופף סאני מאריי.
עוד באותו חודש הקליט אותו הרכב יחד עם החצוצרן דון צ'רי, הסקסופוניסט ג'ון צ'יקאי ונגן הטרומבון רוזוול ראד את New York Eye and Ear Control פסקול באלתור חופשי לסרט בשם זה של במאי הקולנוע הנסיוני הקנדי מייקל סנואו.
בתקופה זו איילר החל למשוך את תשומת לב המבקרים, אך לא הצליח לבסס לעצמו קהל.
מאוחר יותר ב-1964 הוזמנו איילר, פיקוק, מאריי וצ'רי לסיבוב הופעות קצר בסקנדינביה, במהלכו הוקלטו, בין היתר, האלבומים The Copenhagen Tapes, Vibrations ו-The Hilversum Session.
האחים נגנו יחד עד להתמוטטות העצבים ממנה סבל דונלד ב-1967.
ב-1966 חתם איילר ב-Impulse Records בעידודו של ג'ון קולטריין, האמן הגדול ביותר של החברה באותו זמן.
גם בחברת תקליטים זו לא זכתה המוזיקה של איילר לקהל גדול.
ב-1967, לאחר מותו של קולטריין, התבקש איילר לנגן בהלווייתו.
במהלך השנתיים וחצי הבאות התחיל איילר להתמקד יותר בהלחנה מאשר באלתורים.
במידה רבה הייתה זו תוצאה של לחצי חברת התקליטים, שלהבדיל מ-ESP-Disk, העדיפה נגישות לקהל על ביטוי אמנותי.
ב-1967 ו-1968, הקליט איילר שלושה אלבומים שכללו מילים ושירה של חברתו, מארי מריה פארקס, שינויי אקורדים רגלים, מקצבים פאנקיים וכלי נגינה אלקטרוניים.
איילר עצמו שר באלבום New Grass, שהיווה חזרה לשורשיו ברית'ם אנד בלוז.
האלבום נכשל בקרב הן בקרב המבקרים והן בקרב מעריציו של איילר.
איילר טען בלהט כי הכיוון המוזיקלי החדש היה ביוזמתו ולא תוצאה של לחץ מצד חברת התקליטים, ואמנם גם ב-New Grass איילר מדגיש את המימד הרוחני במוזיקה שלו.
אלבומו האחרון של איילר Music Is the Healing Force of the Universe, כלל נגני רוק כמו הנרי וסטין מלהקת Canned Heat לצדם של נגני ג'אז כמו הפסנתרן בובי פיו.
היה זה אלבום שחזר לשורשי הבלוז של איילר עם השפעות רוק משמעויות, אך היו בו גם יותר מאפיינים של הסגנון המזוהה יותר עם איילר מאשר ב-New Grass.
ב-1970 חזר איילר לסגנון הג'אז חופשי בכמה הופעות בצרפת אך עם הרכב שנחשב לפחות איכותי מהרכביו הקודמים.
איילר נעלם ב-5 בנובמבר 1970 וגופתו באיסט ריבר ב-25 בנובמבר, ההערכה היא שמדובר בהתאבדות.
במשך זמן מה לאחר מכן, נפוצו שמועות שאיילר נרצח, ביניהן אגדה אורבנית שנרצח על ידי המאפיה.
עם זאת, חברתו של איילר, מארי מריה פארקס, סיפרה שהיה מדוכא וחש אשמה עקב בעיותיו של אחיו.
לדבריה, זמן קצר לפני מותו, איים להתאבד ושבר אחד של הסקסופונים שלו.
אחרי שניסתה להניא אותו מכך עלה על המעבורת לפסל החירות וקפץ ממנה כשהתקרבה לליברטי איילנד.
אלברט איילר קבור בבית הקברות היילנד פארק בביצ'ווד, אוהיו.
איילר נהג לשלב את סגנונו הלא שגרתי בהקשרים מוזיקליים שונים כמו שירי ילדים, מארשים ומוזיקת גוספל.
האנרגיה הפראית והאלתורים האינטנסיביים של איילר הפכו אותם לכמעט בלתי ניתן לזיהוי.
איילר נקט בגישה הדקונסטרוקטיבית שהייתה אופיינית לג'אז החופשי, פיל הארדי טען שאיילר פירק את המלודיה והרמוניה במטרה לחקור לעומק את ה"מאפיינים הפיזיים" של הסקסופון שלו הוא רצה לשחרר את עצמו ואת חבריו לאלתר ולהתייחס אחד לשני ולכלי הנגינה שלהם באופן יותר גולמי וראשוני.
בתפיסתו את הפן הרוחני של המוזיקה איילר חלק את אמונותיו של ג'ון קולטריין, שהושפע מהצלילים ש"לא מן העולם הזה" ביצירתו של איילר.
השפעה זו בולטת במיוחד באלבומיו של קולטריין Meditations ו-Stellar Regions.
קולטריין אף תמך באיילר במהלך חייו כספית ומקצועית.
סגנונו של איילר התאפיין בווריאציות על גוון וכלל צפצופים, צפירות ואלתור ברגיסטרים גבוהים מאוד ונמוכים מאוד.
איילר התנסה באלתוריו במיקרוטונאליות וניסה לחקור את הצלילים הנופלים בין התווים בסולם המוזיקלי המקובל; למרות שהצליח להפיק צלילים שונים מכל הסקסופוניסטים שקדמו לו, יצירתו שנוייה במחלוקת - בעוד יש כאלו הרואים בו קול אמנותי חשוב, אחרים רואים ביצירתו רעש ותו לא.
איילר לא זכה לקהל רחב במהלך הקריירה שלו, למרות שיצירתו התקבלה בביקורות חיוביות הוא נשאר עני כל חייו ולעיתים קרובות ביקש תמיכה כספית ממשפחתו ועמיתיו המוזיקאים.
עם זאת, השפעתו של איילר ניכרת לא רק בקרב נגני ג'אז, אלא גם בסגנונות הקראוטרוק, הנויז והרוק הנסיוני.
איילר היווה גם השפעה משמעותית על פרעה סנדרס בנגינתו באלבום Meditations של ג'ון קולטריין, אלבום שהביא לפרסומו של סנדרס וסימן שינוי בכיוון המוזיקלי של קולטריין.
באלבומו מ-1969, Folkjokeopus, הקדיש הזמר האנגלי רוי הארפר את השיר ("One for All ("One for Al לאיילר, "אותו פגשתי ואהבתי שהייתי בקופנהגן".
הארפר החשיב את איילר ל"אחד מנגני הג'אז המובילים בתקופתו".
בהערות האלבום של Folkejokeopus הארפר מצהיר "במובנים רבים הוא (איילר) היה ה'מלך'".
המלחין והגיטריסט מארק ריבו הקליט ב-2005, בשיתוף הבסיסט לשעבר של איילר, הנרי גריימס, אלבום מחווה לאלבומו של איילר Spiritual Unity.
אלברזאוריים (שם מדעי: Alvarezsauridae) היא משפחה של דינוזאורים תרופודים שחיו בסוף הקרטיקון בין לפני 86 ל-67 מיליון שנה.
הם השתייכו לקבוצה קלורוזאוריה והיו קרובים במידה מסוימת לעופות.
מאובניהם נמצאו באמריקה הצפונית, אמריקה הדרומית ואסיה.
יצורים אלה היו בינוניים בגודלם עם רגליים ארוכות והם כנראה נעו במהירות.
הם היו בעלי טפרים גדולים וחסרי שיניים.
הגדול שבהם, מהסוג Heptasteornis, הגיע לאורך 2.5 מטרים.
הם היו חסרי שיניים, וככל הנראה לא היו טורפים, אלא אוכלי חרקים, אוכלי כל או צמחונים.
ייתכן שהמונונוקיוס ניזון מנמלים וטרמיטים והשתמש בטפריו כדי לפרוץ לקינם.
מחקרים מאוחרים מעריכים שהם היו בעלי נוצות, ואולי אפילו אברות תעופה חלשות, אם כי לא בטוח שהם יכלו לעוף.
אלברזאוריה (שם מדעי: Alvarezsauria) היא קבוצה של דינוזאורים מקבוצת המנירפטורים הקרובים לעופות המודרניים ונחשבים לקרובים גם לאובירפטורוזאורים והאורניתומימיים.
מינים אלה הם קטנים יחסית לדינוזאורים וחלקם היו מכוסי נוצות כנראה.
היו להם טפרים גדולים אך בודדים ברגליהם הקדמיות ולסתות חסרות שיניים, איתם כנראה ניזונו מזרעים או מטרמיטים ונמלים.
הגדול מבני קבוצה זו היה ההפלוכירוס (Haplocheirus) שהגיע לאורך 2 מטר.
דינוזאורים אלה חיו באמריקה הצפונית, אמריקה הדרומית ובאסיה, שם נמצאו רבים מהם בחפירות בסין ובמדבר גובי.
אלברזאורוס (שם מדעי: Alvarezsaurus) הוא סוג דינוזאור בעל אגן דמוי לטאה דו-רגלי ממשפחת האלברזאוריים אשר חי בסוף הקרטיקון של אמריקה הדרומית.
המאובנים שלו התגלו ב-1991 בריו נגרו, ארגנטינה בידי החוקר ג'וש בונפרטה, מקרוביו של נפוליאון בונפרטה.
הוא קיבל את שמו על שם החוקר וההיסטוריון הארגנטינאי גרגוריו אלברס (Gregorio Álvarez).
האלברזאורוס היה דינוזאור קל משקל באורך 2 מטר ששקל 20 ק"ג בממוצע.
הוא היה בעל זנב ארוך ורגליים חזקות אך דקות שדמו לרגלי יען, מה שמראה שהוא היה אצן מהיר.
היה לו ראש קטן עם לסתות דקות בעל שיניים דקיקות וזרועות דקות ומנוונות.
הוא היה קרוב למונונוקיוס המונגולי וייתכן שהיה קרוב לראשוני העופות.
הוא גם היה מכוסה נוצות דקות על גופו.
הוא היה אוכל-כול או אולי אוכל חרקים כמו טרמיטים.
האלברזאורוס מופיע בסדרה כוכב הדינוזאורים שם מספר פרטים טורפים סלטזאורים צעירים.
אלברט, מרקיז מייסן היה ראש בית וטין והיסטוריון גרמני.
אלברט נולד ב-30 בנובמבר 1934 בבמברג, בוואריה, והיה הילד הבכור של פרידריך כריסטיאן, נסיך הכתר של סקסוניה ואליזבת הלן, נסיכת טורן וטקסיס, בתם של אלברט, נסיך טורן וטקסיס השמיני ומרגרטה קלמנטינה, ארכידוכסית אוסטריה.
אלברט למד בגימנסיה הפדרלית בברגנץ שבאוסטריה, וסיים את לימודי הבגרות בשנת 1954. הוריו ומשפחתו עברו למינכן, בתמיכת קרובי משפחתה של אמו משושלת טורן וטקסיס.
במינכן למד אלברט באוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן.
הוא למד בתחילה מקרו-כלכלה, ולאחר מכן עבר להיסטוריה אתנוגרפיה.
ב-13 בפברואר 1961, הוא קיבל את הדוקטורט שלו על התזה של סבא של סבא רבא שלו, יוהאן, מלך סקסוניה, והרפורמה שלו לגבי החוק המסחרי הסקסוני.
ב-30 בינואר 1960, על-פי הספר, ("קבוצת המחקר של ההיסטוריה והתרבות הסקסונית") נוסד על ידי אלברט יחד עם הוריו, אחיו הבכור, מריה עמנואל, וכמה אצילים סכסונים אחרים, סניף של מסדר היינריך הקדוש, סניף של אגודת העם דרזדן, והעמותה של Heimatvertriebene במחלקה להיסטוריה של אוניברסיטת מינכן.
קבוצת המחקר הפכה לאחת החברות ההיסטוריות הגדולות ביותר בגרמניה המערבית.
לאחר שסיים את לימודיו עבד אלברט כהיסטוריון וכמרצה.
הוא למד את ההיסטוריה של דוכסות סקסוניה וממלכת סקסוניה, ובמיוחד את היחסים של סקסוניה עם בוואריה.
במשך תקופה הוא היה סגן נשיא ("איגוד הגרמנים המרכזי ").
בשנת 1972 הוא הצטרף ל ("מועצת התרבות הגרמנית המרכזית"), שם ייצג את האינטרסים של מדינת סקסוניה החופשית.
בקיץ 1982 הוא הורשה לבקר בסקסוניה בפעם הראשונה מאז נעוריו.
הוא ביקר שוב ב-1983 וב-1985. הוא לא הורשה להיכנס שוב גרמניה המזרחית, מסיבות לא ידועות, עד 1989/1990. ב-22 בינואר 1990 הוא השתתף בהפגנה של יום שני בדרזדן ונדרש באופן בלתי צפוי לפנות לקהל.
הוא סיפר לקהל שלו על המשימה שלהם לבנות מחדש את סקסוניה והסתיים במילים "תחי סקסוניה, גרמניה, אירופה והתרבות המערבית-נוצרית".
בבחירות שלאחר מכן לפרלמנט הסקסוני, הוא רץ כמועמד DSU; הוא לא נבחר, וגם ממשלת סקסוניה החדשה שנבחרה לא העסיקה אותו כיועץ.
לאחר איחוד גרמניה הוא ניסה להחזיר חלק מחפצי משפחתו לשעבר.
אלברט התחתן בנישואים מורגנטיים בטקס אזרחי ב-10 באפריל 1980 במינכן, עם אלמירה הנקה.
אלמירה סייעה לאלברט במחקריו המדעיים וההיסטוריים, והתמקדה בעיקר בנושאים אתנוגרפיים.
לאלברט ואלמירה לא היו ילדים.
מכיוון שלאחיו מריה עמנואל, מרקיז מייסן לא נולדו ילדים לגיטימיים, הוא בחר בסופו של דבר ליורשו את הנסיך אלכסנדר, נסיך סקסוניה-גספה, בנה של אחותם הבכורה אנה, נסיכת סקסוניה ובעלה המנוח רוברטו דה אפיף, נסיך גספהגספה, צאצא של משפחת בנו עסאף מלבנון.
מריה עמנואל אימץ את אלכסנדר ב-1 ביוני 1999, שהתחתן עם גיזלה, נסיכת בוואריה ב-1987. ב-1997 הסכימו הצאצאים הזכרים ששרדו מהענף האלברטיני להחלטת מריה עמנואל, אם כי לאחר מכן, אלברט הצהיר כי לא קיבל עוד את ההחלטה.
חוק הירושה המלכותי של בית וטין הוא חצי-סאלי, המאפשר ירושה באמצעות נקבה.
אולם אלברט תמך בדרישות השוויון כדי לאפשר לבני דודתו, הנסיך טימו, ולבנו המורגנטי, רודיגר, לרשת בסופו של דבר את ראשות הבית.
לרודיגר ולאשתו הראשונה אסטריד לינקה נולדו שלושה בנים דניאל, ארנה ונילס.
על אף שבית וטין האלברטיני מורכב רק מענף המלוכה, ישנם מספר ענפים קיימים של בית וטין, אשר שלטו בנחלות הארנסטיניות השונות עד 1918 (כמו גם הענפים הזוטרים של בית סקסה-קובורג-גותה שהחזיקו כמה כתרים מלכותיים).
אלברט היא מכונית סלון, מתוצרת יצרנית חלקי חילוף לכלי טיס Adam, Grimaldi & Co אשר יוצרה בבריטניה בין השנים 1920 – 1929.
בשנת 1923 שונה שם הדגם "אלברט" ל-"Gwynne-Albert".
מפעל היצרן "Adam, Grimaldi & Co" נרכש במהלך 1920 על ידי "Gwynnes Limited" בסיטי של לונדון.
הרכישה בוצעה לאחר שיוצרו כ-250 מכוניות מדגם "אלברט".
גוף דגם ה"אלברט" נבנה מאלומיניום
מתלים - קפיצי עלים חצי אליפטיים.
משנת 1925 הותקנו בלמים קדמיים.
מסגרת הרדיאטור בדגמי "אלברט" דמתה למסגרת הרדיאטור של מותג הרכב רולס רויס היוקרתי.
2 דלתות, 4 נוסעים - קבריולה.
אלברו ריקו לאדרה (בספרדית: Álvaro Rico Ladera; נולד ב-13 באוגוסט 1996) הוא שחקן ספרדי, אשר זכה להצלחה עולמית בזכות השתתפותו בסדרה "אליטה".
בשנת 2011 החל את דרכו כשחקן בהפקת התיאטרון, La Celestina.
הופעת הבכורה שלו בטלוויזיה הייתה בשנת 2017 בפרק של סדרת הטלוויזיה "מרכז הרפואי".
באותה השנה גילם את ניקולאס בסדרת הטלוויזיה "אוסף הקטיפה".
בסוף 2017 הוכרז שהוא יהיה אחת מהדמויות הראשיות בסדרת הטלוויזיה "אליטה", שם שיחק לצד מיגל הראן ואסתר אקספוסיטו.
במסגרת השתתפותו ב"אליטה" גילם ריקו את דמותו של לאופולדו "פולו" בנבנט וילאדה, ביסקסואל צעיר, שנמצא במשולש אהבה עם קרלה (אקספוסיטו) וכריסטיאן (הראן).
בשנת 2021 הוא התראיין במגזין Vanity Teen וסיפר שהשתתפותו בסדרת הטלוויזיה השפיעה באופן דומיננטי עליו ועל המשך קריירת המשחק שלו.
בשנת 2022 החל לככב בסדרת הדרמה "קדושת המשפחה" בנטפליקס; אודות משפחה שמסתירה סוד מזעזע מתחילה מחדש את חייהם במדריד.
שנהסדרהתפקידהערותמקור2017אוסף הקטיפהניקולאס2018–2020אליטהלאופולדו "פולו" בנבנט וילאדהתפקיד ראשי (עונות 1–3); 24 פרקים2020אל סידנוניו2021La caza.
Tramuntanaמיקל טורס בושאלבהג'ייקובו אנטרריוסתפקיד ראשי; 13 פרקים2022קדושת המשפחהמרקוסתפקיד ראשי; 8 פרקים2023מרקיע שחקים: הסדרהפרנןתפקיד ראשי; 7 פרקים2025הגנןאלמרתפקיד ראשי; 6 פרקים
אלברט, דוכס שלזוויג-הולשטיין , היה נכדה של המלכה ויקטוריה.
בנוסף הוא היה ראש בית אולדנבורג ובית שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג ודוכס שלזוויג-הולשטיין בין 1921–1931.
הנסיך אלברט נולד ב-26 בפברואר 1869 בבית פרוגמור, והיה בנה השני של בתה של המלכה ויקטוריה, הלנה, נסיכת הממלכה המאוחדת ובעלה כריסטיאן, נסיך שלזוויג-הולשטיין.
הוא גדל בקמברלנד לודג' בפארק הגדול של ווינדזור.
הוא כונה בשם "אבי" במשפחתו.
כמו אחיו הבכור, הנסיך כריסטיאן ויקטור, הלך לבית הספר למכינה למברוק בברקשייר, אלברט נועד לקריירה צבאית.
עם זאת, בעוד כריסטיאן ויקטור שירת בצבא הבריטי, אלברט שירת בצבא הפרוסי.
הוא החל כלויטננט במשמר הדרגונים ההסיאני ה-1 והגיע בסופו של דבר לדרגת אוברסט לויטננט ברגימנט האולאנים ה-3 של המשמר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא נפטר משירות נגד הבריטים על ידי הקיסר הגרמני, ובילה את המלחמה בברלין במטה של מושל העיר.
בשנת 1921, הנסיך ירש את ראשות בית שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג של בית שלזוויג-הולשטיין, בעקבות בן דודו חסר הילדים ארנסט גינתר, דוכס שלזוויג-הולשטיין.
זה היה הענף הבכיר של בית אולדנבורג, אליו השתייכו הדוכס של בית שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, קיסר רוסיה, מלך דנמרק, מלך נורווגיה, מלך ההלנים והדוכס הגדול של אולדנבורג.
אלברט מת בברלין ב-27 באפריל 1931, ובן דודו הרחוק פרידריך פרדיננד, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, שהיה גם בעלה של אחותו של אלברט, קרולינה מתילדה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג, ירש את תאריך כדוכס שלזוויג-הולשטיין וכראש בית אולדנבורג.
הנסיך אלברט מעולם לא התחתן, אבל הוא הוליד בת לא לגיטימית, ולרי מארי, אשר נולדה ב-3 באפריל 1900 בליפטובסקי מיקולש, הונגריה, האימפריה האוסטרו-הונגרית.
היא אומצה כמעט מיד לאחר לידתה על ידי אנה רוזנטל ובעלה רובין שוואלב, ממוצא יהודי.
ב-15 באפריל 1931, זמן קצר לפני מותו, כתב לה אלברט והודה בפניה באבהותו.
לאחר מכן, ב-12 במאי היא שינתה את שם משפחתה משוואלב, שם משפחת האומנה, ל"zu Schleswig-Holstein".
שמה של אמה של ולרי מארי מעולם לא פורסם ברבים.
הוא אכן הודיע לשתי אחיותיו שהאישה היא "אישה אצילית גבוהה".
זה נעשה בסיוען של דודותיה, הנסיכות הלנה ויקטוריה ומארי לואיז; הם חתמו על הצהרה המעידה על השושלת האבהית שלה ב-26 ביולי 1938, תוך הכרה רשמית בה.
ב-15 ביוני 1939 התקיימו נישואים אזרחיים בברלין - שרלוטנבורג בינה לבין הנסיך אנגלברט-שארל, הדוכס העשירי מארנברג, ולאחר ביטול נישואיה הראשונים התקיים טקס דתי במינסטר ליד וסטפאליה, ב-9 באוקטובר 1940. כמו נישואיה הראשונים, גם האיחוד הזה היה חסר ילדים.
ולרי מארי מתה במון-בארון, ניס, צרפת, ב-14 באפריל 1953 בהתאבדות לכאורה.
אלברט, נסיך שוורצבורג-רודולשטדט היה נסיך ריבוני של שוורצבורג-רודולשטאדט.
אלברט נולד ב-30 באפריל 1798 ברודולשטאדט, והיה בנם השני של לודוויג פרידריך השני, נסיך שוורצבורג-רודולשטאדט וקרולינה, נסיכת הסן-הומבורג.
אביו נפטר ב-28 באפריל 1807, ואחיו פרידריך גינתר ירש אותו כנסיך ריבוני כאשר אלברט הפך ליורש העצר.
אמו שימשה כעוצרת עבור אחיו של אלברט, פרידריך גינתר עד שהגיע לבגרות ב-1814. כלויטננט פרוסי, אלברט בן ה-16 השתתף בשנים 1814 ו-1815 כקצין במטה של לודוויג וילהלם, רוזן הסן-הומבורג, דודו, במערכה הפרוסית נגד נפוליאון בונפרטה.
הוא שירת בצבא הפרוסי, וב-1827 התחתן עם אוגוסטה, נסיכת זולמס-בראונפלס, אחייניתו של המלך הפרוסי.
לאחר מותו של אחיו פרידריך גינתר ב-28 ביוני 1867, אלברט ירש את אחיו כנסיך מכהן במקום אחיינו זיצו, נסיך לויטנברג, שנולד כתוצאה מנישואים מורגנטיים.
שלטונו הקצר בן השנתיים הגיע לסיומו בעקבות מותו ברודולשטדט ב-26 בנובמבר 1869, ובנו גאורג אלברט, נסיך שוורצבורג-רודולשטאדט עלה לשלטון במקומו.
ב-26 ביולי 1827, הנסיך אלברט התחתן עם אוגוסטה, נסיכת זולמס-בראונפלס, בתם של פרדריקה ממקלנבורג-שטרליץ ופרידריך וילהלם, נסיך זולמס-בראונפלס ואחייניתו של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה.
הנסיכה אליזבת (1833–1896), התחתנה עם לאופולד השלישי, נסיך ליפה
אלברט איופי (בשוודית: Albert Ejupi; נולד ב-28 באוגוסט 1992) הוא כדורגלן שוודי ממוצא קוסובני המשחק בעמדת הקשר בנאסטבאד.
איופי התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של כריסטיאנסטאד.
בתחילת הקריירה שלו שיחק בליגה השלישית במדינתו, עד שבעונת הצטרף לוורברג מהליגה השוודית השנייה עמה היה שותף לעלייה לליגת העל השוודית בסיום העונה.
בעונת חתם בהלסינגבורג במדיה שיחק חצי עונה.
ב-11 ביוני 2022 חתם בהארטברג מליגת העל האוסטרית.
ב-1 בפברואר 2023 חתם בהפועל חדרה מליגת העל.
ב-15 ביולי 2023 חתם בהורסנס מליגת העל הדנית, ובמהלך העונה שוחרר ממנה.
אלברט אלאוורדה חימנס (בספרדית: Albert Alavedra Jiménez; נולד ב-26 בפברואר 1999) הוא כדורגלן עבר ספרדי-אנדורי ששיחק בעמדת הבלם.
אלאוורדה התחיל את הקריירה שלו במחלקות הנוער של אספניול ואף שיחק שנה אחת בסבאדל.
לאחר שעבר את גיל הנוער שיחק בלוגרוניס ב', אלגסיראס, מאנרסה, קרדאניולה דל ואלס, קלאהורה ב', פובלה דה מפומט ובדאלונה מהליגות הנמוכות של ספרד.
בינואר חתם בפרימורייה מהליגה הסלובנית השנייה.
ב-4 במרץ 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 0-2 נגד ביסטריצה.
ב-23 ביולי 2023 חתם בווארדאר סקופיה מליגת העל המקדונית.
חודשיים לאחר מכן הודיע על פרישה מכדורגל והצטרף לצוות המקצועי של אקדמית "מסלולי הכדורגל האירופי".
אלאוורדה אמנם נולד בספרד, אך החליט לייצג את אנדורה מולדת אימו.
אלאוורדה שיחק בנבחרות הנוער והצעירות של המדינה.
ב-23 באוקטובר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בהפסד 2-0 ל במסגרת ליגת האומות.
אלברט אלקלעי היה אמן מופשט אמריקאי, הידוע גם כאמן אקספרסיוניזם מופשט.
אלברט אלקלעי נולד בפריז בשנת 1917, בנם של סמואל ולפה אלקלעי, שניהם נולדו בסרביה.
ערב פרוץ מלחמת העולם הראשונה הועבר אביו הבנקאי מבלגרד לפריז, וכשהמלחמה הסתיימה חזרה המשפחה לבלגרד.
שם, בזמן שלמד בבית ספר תיכון, אלברט הצעיר למד אמנות.
באותה תקופה החל ללמוד אדריכלות.
כשהחלה מלחמת העולם השנייה, הוא הצטרף לצבא היוגוסלבי.
לא עבר זמן רב עד שיוגוסלביה נכנעה והוא הפך לשבוי מלחמה ונכלא במחנה המעצר פרמונטי.
לאחר סיום המלחמה, הוא התיישב ברומא, שם החל לצייר.
בשנת 1951, הוא ואשתו ורה עברו לארצות הברית.
הוא הציג את התערוכה האישית הראשונה שלו בגלריה סווצוף בשנת 1952. בשנת 1959, הוא היה עמית בגוגנהיים.
הוא לימד באוניברסיטת הרווארד, מ-1960 עד 1982. עבודתו של אלקלעי נמצאת בין היתר באוספים הקבועים של המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, מוזיאון פוג לאמנות בקיימברידג', המוזיאון לאמנות מודרנית ברומא, קולבי קולג', סימונס קולג', סמית' קולג' ואוניברסיטת מסצ'וסטס.
סיפור הבריחה של אלקלעי מהנאצים הגרמנים והפשיסטים האיטלקים, התפתחותו כצייר, ההגירה לארצות הברית שם הפך לאחד ממייסדי המחלקה ללימודי חזותיים וסביבה (VES) של הרווארד, והמאבק שלו להישאר יצירתי למרות בעיות בריאות קשות, מסופר בסרט, "Albert Alcalay: Self Portraits", שהוקרן בבכורה בינואר 2004 בארכיון הסרטים של הרווארד.
אלברט בגר (נולד ב-22 במרץ 1959) הוא מלחין ג'אז ישראלי, יוצר ונגן סקסופון וחליל.
הקליט עד כה 14 אלבומי ג'אז מקוריים בהם מנוגנים קטעים שנכתבו ועובדו על ידו.
בגר הוא דמות מובילה בישראל ובעולם בסצנת האוונגרד והג'אז החופשי.
מאז שנות ה-2000, בגר חבר בסגל ההוראה של החוג לג'ז ומוזיקה רב-תחומית של האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
בגר נולד באיסטנבול שבטורקיה בשנת 1959, עלה לישראל בגיל 3, וגדל בקריית אתא.
בצעירותו הקשיב בעיקר למוזיקת הפופ/רוק של שנות השישים, והפרוג-רוק של תחילת שנות השבעים.
כשהאזין לראשונה למוזיקה של להקת, ג'טרו טול, ושמע את החליל של איאן אנדרסון, הוא נמשך מיד לצליל שהופק על ידי הכלי ובמהלך שירותו הצבאי הוא השיג לעצמו חליל והחל ללמוד בעצמו.
לאחר השירות הצבאי, למד מוזיקה קלאסית אצל החלילן אורי טפליץ.
בגיל 26 החליט שהחליל לא יכול היה לשאת את האנרגיה המוזיקלית שהוא רוצה לייצר, ועבר ללמוד סקסופון, ושנה למד בבית הספר "רימון".
שנה אחר כך קיבל מלגה לבבית הספר למוזיקה ברקלי בבוסטון, ושם למד שלוש שנים.
לאחר שחזר לישראל ניגן עם הרכב הג'אז "מינואט".
בשנת 1995 הוציא בגר את אלבום הבכורה שלו "The Primitive", אוסף של קומפוזיציות מוקדמות שכתב במשך מספר שנים.
אלבומו השני "This life" יצא בחברת התקליטים הגדולה בישראל NMC בשנת 1997, וזכה לחוזה הפצה עולמי עם חברת קולומביה רקורדס.
בשנת 2000, הוציא את האלבום "Art of the Moment", בהשתתפות מנחם זיבזינר בגיטרות, גבי מאיר בבס ואמיר דוד בתופים.
בשנת 2003, הוחתם בגר בלייבל החדש Earsay's Jazz של חברת האוזן השלישית, על ידי המפיק יוסי אכוטי, עם חוזה למספר אלבומים, והוציא את האלבום "הבל הבלים" עם השלישייה החדשה שלו (גבריאל מאייר בבס וחגי פרשטמן בתופים).
בשנת 2004 הוציא את האלבום "Listening" עם החמישייה שלו (יוני סילבר בסקסופון אלט וקלרינט בס, חגי פרשטמן בתופים ויפתח קדן בגיטרה).
בשנת 2005 ניגן בפסטיבל הג'אז בתל אביב, עם שתיים מהדמויות הדומיננטיות ביותר בעולם הג'אז החופשי, חמיד דרייק (תופים) וויליאם פארקר (בס).
השלושה הקליטו כמה מהיצירות של בגר, באלבום שיצא בשני חלקים בשם "Evolving Silence" (שיצאו ב-2005 ו-2006).
בשנת 2008 הוציא את אלבומו השמיני "Big Mother" שעסקה בנושא האקולוגיה והסכנה שבני אדם גורמים לכדור הארץ.
אלבום זה היה הראשון שכלל פסנתרן (אבירן בן נעים).
בשנת 2010, אלברט חתם על חוזה הקלטות עם הלייבל Anova Music, והוציא את "Peacemaker", יצירה קונספטואלית בת שישה חלקים.
בשנת 2011 השתתף בהקלטת באלבום "עוד נוסע אחד" של הראפר סגול 59.