tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפיגוע באוניברסיטה העברית היה פיגוע התאבדות שאירע ב-31 ביולי 2002 (כ"ב באב ה'תשס"ב), בקמפוס הר הצופים של האוניברסיטה העברית בירושלים.
הפיגוע התרחש בקפטריית "פרנק סינטרה" בזמן ארוחת הצהריים, בעת שסעדו במקום עשרות סטודנטים, מרצים ואורחים.
בפיגוע נרצחו תשעה אנשים - חמש עובדות האוניברסיטה וארבעה סטודנטים ממדינות שונות - ונפצעו כ-100 אנשים נוספים.
הפיגוע בוצע על ידי חוליית סילואן ממזרח ירושלים שפעלה תחת חסות חמאס.
חבריה נתפסו ונשפטו למאסר עולם בכלא הישראלי בעקבות ביצוע פיגוע זה ובעקבות ביצוע פיגועים אחרים נוספים.
אבראהים חאמד, שהיה בין האחראים לתכנון פיגוע זה ואחרים, נתפס, הועמד לדין ונדון בשנת 2012 ל-54 מאסרי עולם.
פיגוע זה היה אחד מגל הפיגועים של פלסטינים נגד מדינת ישראל במהלך האינתיפאדה השנייה.
הפיצוץ התרחש בסביבות השעה 13:30 בקמפוס הר הצופים של האוניברסיטה העברית, בקפטריית "פרנק סינטרה", בעת שסעדו במקום עשרות סטודנטים, מרצים ואורחים.
היעד לפיגוע הוצע בידי חבר חוליית סילואן, מוחמד עודה, שהכיר את האוניברסיטה מעבודות השיפוץ באוניברסיטה שבהן השתתף.
הקפטריה צמודה לבניין שבו ממוקמת המזכירות לענייני תלמידים.
במזכירות נרשמים תלמידים חדשים לקראת השנה הבאה, ולכן האזור שוקק חיים גם בימי הקיץ.
כמו כן, באותו היום הייתה במקום קבוצת עולים גדולה, סטודנטים זרים ומבקרים בתערוכת אמנות שהוצגה במקום.
לפיגוע קדם ניסיון כושל שלושה ימים קודם.
מטען חבלה שכלל טלפון נייד להפעלה מרחוק הושם בתיק ונזרק מעבר לגדר האוניברסיטה.
התיק נאסף בידי עודה והושאר על ידו בקפטריה.
לאחר שניסה להפעיל את המטען ללא הצלחה, שב עודה לקפטריה, אסף את התיק עם המטען והחזיר אותו למעבדת החמאס.
הניסיון השני שהתרחש שלושה ימים לאחר מכן בוצע באופן דומה.
הפיצוץ העז הרס את הקפטריה לחלוטין – חלקים מהתקרה קרסו, כל החלונות נופצו והקירות רוססו בדם.
ההדף בחלל הסגור הוא שגרם לתוצאות הקשות.
שבעה מהם מתו במקום והשניים האחרים מתו מפצעיהם בשבועות שלאחר הפיגוע.
כמאה בני אדם נפצעו בפיגוע.
בין הפצועים היו אזרחים ישראלים, ערבים, אמריקאים וסטודנטים דרום-קוריאנים.
ארגון החמאס נטל אחריות על ביצוע הפיגוע.
דובר מטעם הארגון הודיע ברשת "אל-ג'זירה" כי מדובר בתגובה לחיסולו של ראש הזרוע הצבאית של חמאס בעזה, סלאח שחאדה, שהתרחש בשבוע הקודם, ושהם ימשיכו בהתנגדות.
עבד אל-עזיז א-רנתיסי, מדוברי חמאס בעזה, אמר: "אני אומר לציונים כי זוהי רק תגובה ראשונה ואם הם לא רוצים להיפגע הרבה יותר עליהם לשוב למדינות מהן הגיעו".
מחמוד א-זהאר, דובר חמאס, אמר ש"זו הוכחה טובה לממשלה הישראלית שמבצעת פשעים נגד הפלסטינים.
היא תיתקל בהתנגדות בכל מקום ובכל זמן.
אני מציע לממשלת ישראל לחשוב ביסודיות אם היא מתכוונת להמשיך ולתקוף, מכיוון שאם היא תעשה זאת היא תמשיך להיתקל בכזו התנגדות עד לסיום הכיבוש.
אם הממשלה הישראלית מתכוונת לתקוף אזרחים מהצד הפלסטיני היא תיתקל בתגובה זהה".
יו"ר הרשות הפלסטינית, יאסר ערפאת, אמר בתגובה לפיגוע כי "הרשות הפלסטינית מגנה את הפיגועים ואת האלימות כלפי אזרחים ישראלים ופלסטינים" ערפאת אמר את הדברים בתום פגישתו ברמאללה עם הכומר האמריקני, ג'סי ג'קסון.
מאוחר יותר באותו היום מאות תומכים של תנועת החמאס נהרו ברחובות העיר עזה כדי לחגוג את ההתקפה והבטיחו שזו רק ההתחלה מתוך שרשרת של פיגועים שעתידה לבוא.
בכיר החמאס, אסמאעיל הנייה, לימים ראש ממשל חמאס ברצועת עזה, אמר: "אם הם מתכוונים לתקוף את ילדינו, הם צריכים להיות מוכנים לשתות את אותו כוס הדמים".
שר החוץ, שמעון פרס, אמר בראיונות שנתן לתקשורת בארצות הברית כי הפיגוע בירושלים איננו בגדר שום תגובה לפעולת סיכול ישראלית.
לדבריו "החמאס רצח ישראלים עוד לפני פרשת שחאדה וימשיך לעשות זאת גם אחריה, כי זוהי מטרתו.
הגיע הזמן שהפלסטינים יהפכו את ארגוני הרצח האלה לבלתי לגיטימיים בחברה.
הם פוגעים לא רק בנו אלא הורסים גם את עתידו של העם הפלסטיני".
שרת החינוך, לימור לבנת, אמרה בתגובה לפיגוע: "צריך להפסיק את המגעים של פרס עם בכירים פלסטינים משום שלא רק שהרשות הפלסטינית לא עושה דבר כדי למנוע את הפיגועים, היא פועלת ללבות אותם".
לבנת קראה להפסיק את מתן אישורי העבודה לפלסטינים בתחומי ישראל ולעצור את תזרים הכספים לרשות.
סגן שר הביטחון, ויצמן שירי, אמר בעקבות הפיגוע כי מלחמה בטרור לבדה לא תשיג את מטרתה: "במלחמה בלבד לא ניתן לחסל את הטרור, והפרדוקס הוא שהיום נתנו לפלסטינים שבעים מיליון שקל והם החזירו לנו בשבעה הרוגים".
הוא הוסיף כי "זהו פיגוע קשה מאוד.
אני חושב שכיום, לו הייתי ראש ממשלה, הייתי פונה אל הפלסטינים, מציע להם הפסקת אש טוטאלית לתשעים יום, ואחר כך נכנס למשא ומתן ולא עוזב עד שיוצא עשן לבן".
לדברי שירי, "במצב הנוכחי הכל נהרס - גם הכלכלה וגם האזרחים.
העצוב הוא שהתרגלנו להשלים עם המצב, ואנחנו מברכים היום על כל פיגוע שמסתיים בפצועים וללא הרוגים".
בתגובתה הרשמית של האוניברסיטה העברית לפיגוע ציין נשיא האוניברסיטה, פרופסור מנחם מגידור כי הייתה זו פגיעה גם בסמל של פלורליזם, סובלנות ו"תחיית עם ישראל בארצו".
בלשון התגובה נאמר כי "זהו פשע לא רק כנגד ישראל או כנגד העם היהודי, זהו פשע נגד העולם החופשי הנאור והפתוח".
לדברי מגידור בתגובה פעולה זו ודומות לה לא יצליחו לסכל את השאיפה לשלום.
ביום הפיגוע מזכ"ל האו"ם, קופי אנאן, פרסם הצהרה בה כתוב: "המזכירות הכללית נחרדת בעקבות הפיגוע שהתרחש באוניברסיטה העברית בירושלים, במהלכו נהרגו שבעה אנשים ויותר מ-80 נפצעו.
היא מגנה לחלוטין כל פיגוע המתבצע כנגד אזרחים.
אני שב וקורא לכל הנוגעים בדבר לסיים את מעגל האלימות והנקמה, וקורא לשני הצדדים לחזור לנתיב המשא והמתן בשביל להשיג הסדר קבוע בדרך לשלום".
נשיא ארצות הברית, ג'ורג' ווקר בוש, גינה בחריפות את הפיגוע ואמר לכתבים: "אני רוצה לגנות בצורה הברורה והבוטה ביותר את הפיגוע שהתרחש בישראל.
ישנם רוצחים השונאים את המחשבה על שלום, ובעקבות כך מוכנים לקחת את שנאתם לכל מיני מקומות, כולל האוניברסיטה.
ארצות הברית מגנה סוג כזה של רצח, ואנו שולחים את האהדה העמוקה שלנו לסטודנטים ולבני משפחותיהם.
אני גם רוצה להבהיר לרוצחים שהפיגוע לא יעצור אותנו מללכד את העולם להילחם כנגד מעשי טרור מסוג זה.
הם לא יעצרו את חזוננו על הבאת השלום".
הוא גם הוסיף: "אני כועס כפי שישראל כועסת ברגע זה.
אני זועם על כך שחיים תמימים אבדו.
עם זאת, למרות כל הכעס שאני מרגיש, אף על פי שאני רותח מזעם, אני עדיין מאמין שהשלום אפשרי.
דובר משרד החוץ של סין, קונג קוואן, אמר: "סין המומה ומגנה בחריפות את הפיגועים בקמפוסים.
המציאות מוכיחה לנו שמקרים של אלימות גוררים בעקבותיהם רק מוות נוסף ופציעות של שני הצדדים.
אנו קוראים לישראלים ולפלסטינים להפסיק את התקפות מסוג זה נגד אזרחים חפים מפשע, ולעשות מאמצים לקידום השלום כדי למנוע החמרה של המצב".
דובר מטעם ממשלת דרום אפריקה מסר שמדינתן חשה צער עמוק על אובדן החיים ועל הפציעות שנגרמו במהלך פיגוע הטרור.
סגן שר החוץ, מר פהד, אמר: "צורות כאלו של התקפות טרוריסטיות המכוונות כנגד אזרחים ישראלים לא יכולה להיות מוצדקת כמעשה לגיטימי של התנגדות, וחייבים לגנות אותן באופן חד משמעי".
בעקבות ההתקפה ישראל אימצה אסטרטגיית הרתעה לפיה היא הורסת בתים של מחבלים מתאבדים.
ישראל גנזה חלק ממדיניות זו בפברואר 2005.
האוניברסיטה העברית תגברה את האבטחה של הקמפוסים בעקבות הפיגוע.
הכניסות למוסד צוידו בגלאי מתכות נוספים ואוישו בעשרות מאבטחים.
בשנת 2005 התחילה האוניברסיטה להעסיק כלבי גישוש המאולפים לאיתור פצצות.
בשנת 2006 האוניברסיטה העברית כבר לא העסיקה כלבי גישוש.
נכון לשנת 2024 האוניברסיטה עדיין מעסיקה כלבי גישוש אשר סורקים את הקמפוס כמה פעמים ביום.
בחודשים שקדמו לפיגוע אירעו כמה התקפות וניסיונות פיגוע נגד מטרות ישראליות בעולם.
בין השאר הותקפו דיפלומטים ישראלים בהודו, בגאורגיה, בתאילנד ובקפריסין, וברבות מהפעולות אותרה מעורבות של חזבאללה ואיראן.
ימים ספורים לפני הפיגוע בבולגריה נחשף בקפריסין מחבל שפעל עבור חזבאללה.
בנוסף, בינואר 2012 אותרה חבילה חשודה באוטובוס שהסיע תיירים ישראלים מטורקיה לבולגריה.
בפיגוע התאבדות שבוצע ב־18 ביולי 2012 בנמל התעופה בורגס שבבולגריה התפוצץ מחבל על אוטובוס שהסיע 42 תיירים ישראלים, רובם בני נוער.
בפיצוץ נהרגו חמישה ישראלים ונהג האוטובוס הבולגרי, ו־32 נוסעים נוספים נפצעו.
שני אוטובוסים סמוכים וכלי רכב נוספים ניזוקו.
נוסעי האוטובוס היו תיירים ישראלים שנחתו 40 דקות קודם לכן בטיסת "אייר ויאה".
הרשויות הבולגריות קבעו כי מדובר במחבל מתאבד שתועד ממתין כשעה באזור החנייה.
בעקבות האירוע נסגר שדה התעופה, ויורדנקה פנדקובה, ראש עיריית סופיה, הגבירה את האבטחה סביב מרכזים יהודיים בעיר.
למחרת, רוב הפצועים הוטסובמטוס של חיל האוויר הישראלי לצורך קבלת טיפול רפואי בבתי חולים בישראל, בעוד שלושה פצועים קשה נותרו בבולגריה להמשך טיפול.
בין הפצועים הייתה גם גל מלכה, לימים שחקנית.
המחבל, מוחמד חסן אל-חוסייני, השתמש ברישיון נהיגה מזויף על שם ג'ק פיליפ מרטין.
אף גורם לא נטל אחריות לפיגוע, אך ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, הצהיר כי "כל הסימנים מצביעים על איראן".
על פי עיתון "הארץ" טענה זו מגובה במידע מודיעיני מפורט, לפיו הגנרל האיראני קאסם סולימאני, ראש כוח קודס של משמרות המהפכה האסלאמית, עמד מאחורי הפיגוע.
עוד דווח כי משמרות המהפכה, משרד המודיעין האיראני וארגון חזבאללה סייעו להוציאו לפועל.
הפיגוע התרחש ביום השנה ה-18 של הפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה, המיוחס גם הוא לאיראן ולחזבאללה.
לאחר הפיגוע פורסמו דיווחים סותרים לגבי זהות המחבל, ובהמשך התגבשה תמונה ברורה יותר.
ביום שלאחר הפיגוע דווח כי המחבל הוא מהדי מוחמד רזאלי, אזרח שוודיה ואיש "הג'יהאד האיסלאמי העולמי" שאומן בפקיסטן ובאפגניסטן ואף נכלא בגואנטנמו.
עם זאת, חקירת המועצה לביטחון לאומי בבולגריה ייחסה את האחריות לפיגוע לחזבאללה.
בהמשך פרסמה בולגריה פרטים על שני חשודים נוספים.
גורם ביטחוני אמריקני ציין כי חזבאללה ביצע את הפיגוע לבדו, ללא מעורבות של קאסם סולימאני.
באפריל 2014 דווח שהמחבל היה אלג'יראי שאומן בלבנון.
במאי 2014 הגיע ראש ממשלת בולגריה פלמן אורשרסקי לישראל, ובמסגרת ביקורו נפגש עם פצועים מהפיגוע.
ביולי 2014, מלאת שנתיים לפיגוע, פורסם כי בדיקת DNA זיהתה את מבצע הפיגוע כמוחמד חסן אל־חוסייני, שפעל לצד חסן אל־חאג'־חסן (אזרח קנדה) ומליאד פרח (אזרח אוסטרליה).
כעבור 13 שנה מהפיגוע, באפריל 2025, נקבר אל־חוסייני ברובע הדאחייה בביירות, בבית קברות שמיועד לאנשי חזבאללה.
ארבע שנים לאחר הפיגוע, ביולי 2016, נפתח בבית המשפט המיוחד לפשעים בסופיה הליך פלילי נגד שני המחבלים שסייעו בביצוע הפיגוע.
מכיוון שלא נתפסו, המשפט התנהל בהיעדרם ונמנו להם סנגורים מטעם הסניגוריה הציבורית.
במרץ 2017 הצטרפו למשפט קורבנות הפיגוע הישראלים, משפחות ההרוגים והפצועים, כתובעים אזרחיים, תוך הגשת תביעת פיצויים.
בספטמבר 2020 גזר בית המשפט הבולגרי גזר מאסר עולם על שניהם, שלא בנוכחותם.
הפיגוע באומה היה פיגוע מכונית תופת שהתרחש בעיר אומה שבצפון אירלנד ב-15 באוגוסט 1998. הוא הוצא לפועל על ידי אנשי "הצבא האירי הרפובליקני האמיתי" (RIRA).
כתוצאה מהפיגוע נהרגו 29 אנשים וכ-220 נפצעו.
זה היה אחד הפיגועים החמורים ביותר בתולדות הסכסוך בצפון אירלנד.
היה זה אחד ממספר ניסיונות פיגוע שערך הארגון מאז חודש ינואר 1998.
ב-13 באוגוסט גנבו פעילי הארגון מכונית מדגם ווקסהול קווליר (Vauxhall Cavalier) בחלקה הצפוני של אירלנד.
ביום הפיגוע חצתה המכונית את הגבול אל צפון אירלנד בדרכה לאומה, עיר בת כ-20 אלף תושבים השוכנת כ-80 קילומטרים ממערב לבלפסט.
על המכונית הורכבו לוחיות זיהוי מזויפות של צפון אירלנד והיא נשאה מטען חומר נפץ במשקל של 230 קילוגרמים (500 ליברות), שהוכן מדשנים כימיים.
שני פעילי הארגון שהובילו את המכונית לא מצאו מקום חנייה ליד בניין בית המשפט של אומה, שהיה כנראה המטרה המקורית של הפיגוע.
על כן, בשעה 14:19 הם החנו את המכונית כ-400 מטרים ממזרח לשם, ברחוב השוק (Market Street) - רחוב הקניות הראשי של אומה, שהוא חד סטרי, תלול וצר (כ-13 מטרים).
הם חימשו את מטען חומר הנפץ שבמכונית והסתלקו.
אפשר שהטרוריסטים לא התכוונו לגרום ממש לאבדות בנפש, שכן זמן קצר לאחר מכן נעשו אל משרדי תחנת טלוויזיה וארגון צדקה מקומיים שלוש שיחות טלפון ובהן אזהרות על הפיגוע.
נאמר בהן כי פצצה במשקל של 230 קילוגרמים תתפוצץ ליד בית המשפט (או "ברחוב הראשי") באומה בתוך 15 עד 30 דקות.
מקבלי השיחות העבירו מיד את תוכנן למשטרה המקומית, והיא החלה לפנות את הקהל ושוכני בניינים מקרבת בית המשפט בעיר.
אך האזהרות לא היו ברורות ואף מטעות, ולמעשה המשטרה פינתה את הקהל מזרחה – לעבר האתר שבו ניצבה המכונית.
מאוחר יותר האשימה המשטרה את ה-RIRA כי האזהרות ששלח היו מוטעות במתכוון ונועדו להוביל קהל לכיוונה של מכונית התופת.
מטען חומר הנפץ במכונית הופעל בשעה 15:10. ההתפוצצות גרמה נזק רב לבניינים שסביב המכונית, וחלק מהנפגעים ממנה נקברו תחת ההריסות שנפלו מהם.
היא גם פיזרה את חלקי המכונית עד למרחק של 250 מטרים סביב והותירה מכתש בקרקע בקוטר של שלושה מטרים ובעומק של 80 סנטימטרים.
כתוצאה מההתפוצצות נהרגו מיד 21 אנשים ועוד שמונה נפטרו לאחר מכן מפצעיהם.
הנפגעים, שחלקם סבלו מפציעות חמורות, פונו לטיפול בכלי רכב מכל הבא ליד.
בשל מספרם הרב, שהכביד על בית החולים בעיר, הובלו חלקם אל בתי חולים מחוץ לאומה ואף לבלפסט.
באתר הפיגוע נראו מחזות זוועה.
הנפגעים היו קתולים ופרוטסטנטים כאחד.
בין ההרוגים היו שישה ילדים, שישה בני נוער ואישה בהריון שנשאה ברחמה תאומים.
ה-RIRA נטל אחריות לפיגוע רק שלושה ימים לאחריו ופרסם התנצלות עליו.
הפיגוע עורר מחאה בינלאומית רבה וביטויי גינוי ל-RIRA ותמיכה בתהליך השלום בצפון אירלנד.
ממשלת בריטניה גינתה את הפיגוע בחריפות.
ראש הממשלה טוני בלייר, הנסיך צ'ארלס ואחריו נשיא ארצות הברית ביל קלינטון ביקרו באתר הפיגוע.
מפלגת השין פיין, המקורבת לארגון ה-PIRA (שממנו פרש ה-RIRA) גינתה אף היא את הפיגוע.
בחודשים שלאחר הפיגוע עצרה משטרת צפון אירלנד כעשרים חשודים במעורבות בפיגוע, אך רק אחד מהם הועמד לבסוף לדין, הורשע ב-2002 ונדון ל-14 שנות מאסר.
שלוש שנים אחר כך בוטלה הרשעתו לאחר שנקבע שהמשטרה זייפה רישומים של חקירות שעבר.
ב-2006 הועמד לדין חשוד נוסף במעורבות בפיגוע, אך הוא זוכה מכל אשמה.
באוקטובר 2000 שודרה ברשת ה-BBC תוכנית של סדרת הטלוויזיה פנורמה, שהוקדשה לפיגוע.
נטען בה שהמשטרות של אירלנד וצפון אירלנד גילו את זהות מבצעי הפיגוע על סמך האזנה לשיחות טלפון שנעשו לפני הפיגוע ואחריו.
בהסתמך על תעתיקי השיחות פורסמו בתוכנית שמותיהם של ארבעת החשודים העיקריים בהוצאת הפיגוע אל הפועל.
ככל הנראה הדליפה המשטרה את המידע אל ה-BBC כיוון שלא ניתן היה לעשות בו שימוש כראיות בבית משפט.
בשנת 2001 הגישו משפחות ההרוגים בפיגוע תביעה אזרחית נגד חמישה חשודים במעורבות בפיגוע וביניהם שלושה מאלו ששמותיהם פורסמו בתוכנית פנורמה.
בשנת 2009 הסתיים המשפט, כאשר ארבעה מהחמישה נמצאו אחראים לפיגוע, והוטל עליהם לשלם למשפחות ההרוגים סך של 1.6 מיליון לירות שטרלינג.
משפחות הנפגעים בפיגוע ייסדו ארגון שמטרותיו הן מתן תמיכה וסיוע למשפחות הקרבנות ולפצועי הפיגוע והמשך המאמצים להבאת האחראים לפיגוע למשפט.
בדצמבר 2001 פרסמה נציבת הקבילות של משטרת צפון אירלנד דין וחשבון, אשר ביקר בחריפות את המשטרה.
נקבע כי היא לא עשתה ככל שביכולתה כדי למנוע את הפיגוע כאשר לא עשתה שימוש במידע מודיעיני חשוב שהיה בידיה, וכן כי חקירת הפיגוע על ידי המשטרה נעשתה ברשלנות, והומלץ שתיערך חקירה נוספת שלו על ידי צוות חקירה חדש ובו שוטרים ממחוז משטרתי מחוץ לצפון אירלנד.
בשנת 2008 החליט הגוף המפקח על משטרת צפון אירלנד למנות צוות של חוקרים עצמאיים, אשר יבחן את החקירה שנעשתה על ידיה בקשר לפיגוע.
לאחר הפיגוע הועלו גם טענות קונספירטיביות לפיהן הפיגוע הוצא לפועל על ידי סוכני שירות הביטחון הבריטי במטרה להבאיש את ריחם של הארגונים התומכים באיחוד כל חלקי אירלנד ולהביא לייבוש מקורות המימון שלהם.
בשנת 2008 החלה באומה הקמת אנדרטה לפיגוע ולקרבנותיו.
היא כוללת גלעד הניצב באתר הפיגוע וגן זיכרון, הממוקם כ-250 מטרים ממנו.
הגלעד הוא עמוד זכוכית בגובה של 4.5 מטרים.
גן הזיכרון () כולל בריכה וכותל זיכרון וכן מערכת של תרנים כמספר הרוגי הפיגוע, שמראות המוצבות עליהם מרכזות בהכוונת מחשב את אור השמש.
אור זה מועבר באמצעות מערכת מראות ומוקרן דרך עדשה המשובצת בראש הגלעד.
הפי ואלי-גוס ביי היא עיר בפרובינציה ניופאונדלנד ולברדור בקנדה.
העיר שוכנת במרכז הפרובינציה והיא העיר הגדולה במרכז הפרובינציה המשמשת כעיר מעבר מהדרום לצפון.
העיר נוסדה ב-1973 מאיחוד של העיר הפי ואלי והמועצה האזורית גוס ביי.
מ-1941 ממוקם ליד העיר בסיס של חיל האוויר המלכותי הקנדי (CFB Goose Bay).
זהו הכוח האווירי הגדול ביותר בצפון-מזרח אמריקה.
אוכלוסיית העיר מונה 8,040 תושבים במפקד האוכלוסין הקנדי שנערך ב-2021.
הפיג'מות במופע של דובל'ה הייתה קומדיית מצבים לילדים וסדרת המשך לסדרה "הפיג'מות בקפה קר סול".
שתי הסדרות האלו מבוססות על הסדרה "הפיג'מות".
הפיג'מות קיבלו תוכנית אירוח בשם "המופע של דובל'ה", דובל'ה (קובי פרג') הוא המנחה של התוכנית והמנהל של אולפן הצילומים.
דובל'ה מוצג כבן אדם אימפולסיבי.
דובל'ה שפיץ (קובי פרג'): המנחה של התוכנית והמנהל של האולפן.
אילן רוזנפלד: התסריטאי של התוכנית.
דנה פרידר: עובדת באולפנים של דובל'ה בתור פקידה.
עודד פז: עובד באולפנים של דובל'ה.
התפקיד שלו הוא למצוא אורחים לתוכנית.
גרי מנדלבאום (יניב פולישוק): עובד בקפטריה של האולפנים.
מירב פלדמן: הצלמת באולפן שליד האולפן של דובל'ה.
הפיגוע באוטובוס בוואדי עארה (נחל עירון) היה פיגוע התאבדות פלסטיני שבוצע ביום רביעי, 20 במרץ 2002, באוטובוס "אגד" קו 823 שהיה בדרכו מתל אביב לנצרת דרך עפולה, בצומת מוסמוס שבכביש 65 (נחל עירון - ואדי עארה).
בפיגוע נרצחו 7 ישראלים ונפצעו 30.
בסביבות השעה 07:00 בבוקר ה-20 במרץ 2002, בצומת אום אל-פחם עלה על האוטובוס שיצא ב-05:30 לפנות בוקר מהתחנה המרכזית החדשה של תל אביב, מחבל בן 20 מג'נין שנשלח בידי הג'יהאד האסלאמי.
דקות ספורות לאחר מכן, הגיע האוטובוס לצומת מוסמוס והמחבל המתאבד הפעיל את מטען החבלה שנשא על גופו.
בפיצוץ נרצחו שבעה ישראלים ונפצעו 30.
הפיגוע באולם ארמון דוד הוא פיגוע ירי שאירע ב-17 בינואר 2002 באולם האירועים "ארמון דוד" בחדרה במהלך חגיגת בת מצווה.
בפיגוע נרצחו שישה אנשים ונפצעו 33.
הפיגוע התרחש בתקופת האינתיפאדה השנייה שתחילתה בספטמבר 2000. מאפיינה העיקרי היה הצלחת ארגוני הטרור הפלסטיניים להביא לגל פיגועים חסר תקדים בהיקפו ובחומרתו, שבוצעו בידי כל ארגוני הטרור הפלסטינים.
באינתיפאדה נרצחו למעלה מ-1,000 ישראלים (רובם הגדול אזרחים) ונפצעו כ־6,000.
החל מאמצע ינואר 2002 הטרור שוב גבר והגיע לשיאו בחודש "מרץ השחור", שבו נרצחו למעלה מ־135 ישראלים בפיגועי התאבדות שהתרחשו בתדירות יומיומית.
ב-17 בינואר 2002 התקיימה באולם "ארמון דוד" שבחדרה חגיגת בת המצווה של נינה קרדשוב, משפחת עולים חדשים מהקווקז, שעלו לישראל ארבע שנים קודם לכן.
סמוך לשעה 22:45 נכנס המחבל הפלסטיני עבד א-סלאם חסונה, פעיל פת"ח משכם, לאולם השמחות.
לאחר שירה במאבטח, החל לירות לכל עבר בנשק אוטומטי, ורצח שישה אנשים.
המחבל הספיק לרוקן מחסנית שלמה.
כאשר הבחין אביה של נינה שהמחבל הפסיק לרגע לירות כדי להחליף מחסנית, הוא הסתער עליו יחד עם אחיו וצלם שהיה במקום.
האב הכה אותו עד ששתי ידיו נשברו מעוצמת המכות.
עד לבוא המשטרה, הכו האורחים את המחבל נמרצות ואף עקרו את עיניו.
למרות זאת, המחבל נותר בחיים, ונהרג מיריית שוטר שהגיע למקום, מחשש כי נשא על גופו חגורת נפץ.
מפקד החוליה שעמדה מאחורי תכנון הפיגוע היה זיאד מוחמד דעאס.
הפיגוע באוניברסיטת באצ'ה ח'אן הוא פיגוע טרור שהתרחש ב-20 בינואר 2016, ובמהלכו חמושים פתחו באש באוניברסיטת באצ'ה ח'אן בצ'ארסדה שבצפון פקיסטן.
בפיגוע נהרגו לפחות 22 איש ו-50 נפצעו.
האוניברסיטה שוכנת כ-35 קילומטרים מהעיר פשאוור ולומדים בה כ-3,000 סטודנטים.
מספר לא ידוע של מחבלים חמושים בנשק קל ובחגורות נפץ תקפו את קמפוס האוניברסיטה בשעה 09:30 לפי השעון המקומי, וחדרו לתוכו על ידי טיפוס על החומה המקיפה אותו.
הם תקפו כיתות לימוד וחדרי מגורים של סטודנטים באוניברסיטה.
חיילים של צבא פקיסטן טיהרו את האוניברסיטה ממחבלים.
הטליבאן הפקיסטני קיבל אחריות לפיגוע.
כשנה לפני פיגוע זה אירע בעיר פשאוור הסמוכה טבח בתלמידי בית ספר, במהלכו נרצחו 145 אנשים, שביניהם נמנו כ-132 תלמידים בני 6–16.
הפיגוע באוטובוס בקו 18 בירושלים התרחש ב-6 בדצמבר 1983. מטען חבלה התפוצץ באוטובוס אגד שנסע בשדרות הרצל בעיר.
בפיגוע זה נרצחו שישה אנשים ונפצעו 44.
מחבל הטמין מטען חבלה בחלקו האחורי של האוטובוס לפני שיצא לדרכו, או במהלך הנסיעה.
המשטרה הפריכה חשד ראשוני שהפיגוע היה פיגוע התאבדות.
המטען התפוצץ בשעה 12:50, בעת שהאוטובוס נמצא בצומת שדרות הרצל ורחוב יפה נוף (בצד אתר בית יד שרה, שנבנה שם לאחר שנים), כשפניו אל הר הרצל.
מעוצמת ההתפוצצות נפגע האוטובוס קשה.
גגו הועף למרחק של עשרה מטרים.
בור נפער בכביש שמתחתיו ורסיסי זכוכית מחלונותיו הועפו למרחק של עשרות מטרים.
ארבעה מנוסעי האוטובוס - שני גברים ושתי נערות (שתי אחיותיו של פעיל כ"ך, טירן פולק) - נהרגו במקום.
כמה מהפצועים נפגעו בתוך אוטובוס בקו 21, שנסע מאחורי האוטובוס שבו הונח המטען.
אישה ונערה נוספת שנפצעו בפיגוע נפטרו מפצעיהן לאחר מספר ימים.
הפצועים הובלו במכוניות פרטיות ובאמבולנסים לבית החולים שערי צדק, שנמצא בסמוך למקום הפיגוע.
כמה מהם הועברו משם לבית החולים הדסה עין כרם.
הרופאים שטיפלו בפצועים מצאו עדויות לכך שהמטען היה עטוף במסמרים.
הפיגוע באדורה הוא פיגוע טרור שביצעו מחבלים מארגון הטרור חמאס בהתנחלות אדורה ב-27 באפריל 2002. בפיגוע נרצחו 4 תושבי היישוב ונפצעו 7 ישראלים.
הפיגוע אירע ביום שבת, מעט אחרי השעה 9 בבוקר.
שני מחבלים חמושים ברובי M16 ולבושים במדי צה"ל ואפודי מגן, חתכו את גדר היישוב אדורה שממערב לעיר חברון וחדרו ליישוב.
בתחילה ניסו המחבלים לחדור לשני בתים ביישוב אך ללא הצלחה.
בהמשך פרצו המחבלים לבית משפחת גרינברג.
הם ירו למוות בקטיה גרינברג ופצעו את בעלה ובנם.
לאחר מכן הצליחו לחדור לבית משפחת שפי וירו על בני המשפחה.
מהירי נהרגה הבת דניאל בת ה-5. אמה ושני אחיה נפצעו קל.
בעת שהתכוונו לחזור על עקבותיהם הם נתקלו ביעקב כץ ורצחו אותו.
לאחר מכן המחבלים נתקלו בחברי כיתת הכוננות של היישוב, וירו למוות באריק בקר.
בדרכם החוצה מן היישוב ירו על ניידת משטרה שחשה לאירוע.
השוטרים לא הצליחו לזהות את מקור האש, ומשכך הצליחו המחבלים לברוח מהיישוב דרך הפרצה שיצרו בגדר.
אחר הצהריים של אותו יום הצליח כוח מילואים של צה"ל לחסל את אחד המחבלים ליד הכפר הערבי תפוח, כחמישה קילומטרים מדרום-מזרח לאדורה.
לאחר הפיגוע דיווחה רשת אל-מנאר של חזבאללה כי ארגון "צבא פלסטין" נטל את האחריות לפיגוע.
ביוני 2002 כוח של יחידת דובדבן עצר את פאדי מוחמד סאלם דואק, המחבל השני שביצע את הפיגוע.
דואק שוחרר כעבור תשע שנים במסגרת עסקת שליט וגורש לרצועת עזה.
הוא נהיה פעיל בכיר במודיעין הצבאי של חמאס וחוסל במרץ 2024 במהלך הקרב בבית החולים שיפא במלחמת חרבות ברזל.
ביוני 2003 נהרג עבדאללה קוואסמה, ראש הזרוע הצבאית של חמאס בחברון, שישראל ייחסה לו בין היתר אחריות לפיגוע באדורה.
הפיגוע , הוא סרט דרמה של הבמאי הלבנוני זיאד דווארי משנת 2012. בישראל הופץ גם תחת השם "המתקפה".
הסרט מבוסס על הרומן רב המכר של הסופר יסמינה חדרה משנת 2005, צולם בחלקו בישראל ובהפקה משותפת לבנונית-צרפתית-בלגית.
דוקטור אמין ג'עפרי (עלי סלימאן) הוא ערבי ישראלי, רופא מנתח, בבית חולים תל אביבי.
בתחילת הסרט הוא זוכה בפרס יוקרתי ישראלי על תרומתו בתחום הרפואה.
ביום שלאחר מכן, במהלך היום נשמע פיצוץ עז בבית החולים ותוך זמן קצר מגיעים למוסד הרפואי נפגעי הפיגוע וג'עפרי מטפל בהם.
הצופים מתוודעים לקולגות של ג'עפרי - רופאה בשם קים (יבגניה דודינה) ורופא בשם אילן (ולדימיר פרידמן) וליחסיו הטובים עם השוטר רביד (דביר בנדק).
בסוף יום העבודה נוסע ג'עפרי לביתו המרווח בישראל וכאשר הוא מתקשר לאשתו, סיהאם (ריימונד אמסלם), הוא מגלה שהשאירה את הטלפון הנייד שלה בבית.
באותו הלילה מזעיק רביד את ג'עפרי לבית החולים ומתברר שגופת אשתו נמצאה באתר הפיגוע.
לאחר שג'עפרי מתבקש לזהות את הגופה חוקר המשטרה משה (אורי גבריאל) מעלה את החשד שסיהאם הייתה המחבלת על פי מצב הגופה ומתחיל בתחקיר ראשוני של ג'עפרי, שמצידו פוסל את האפשרות בכל תוקף.
לאחר שהמשטרה מחליטה שמדובר בפיגוע התאבדות, ג'עפרי נעצר ונחקר.
מתברר שסיהאם סיפרה לבעלה שהיא יוצאת באוטובוס לבקר את סבה בנצרת.
אולם הסב טוען שלא ראה אותה מספר חודשים ונהג האוטובוס טוען שביקשה לרדת ביציאה מתל אביב.
בתום מספר ימים ג'עפרי משוחרר, עדיין משוכנע בחפותה של אשתו, כאשר למשטרה ברור שלא ידע דבר על תוכניותיה של רעייתו.
לאחר ימים ספורים מגיע לביתו של ג'עפרי מכתב הפרידה של סיהאם, שנשלח משכם.
עולמו של ג'עפרי מתהפך עליו, כאשר הוא מבין שאשתו הייתה המפגעת.
הוא פונה לרביד, מספר לו שהבין שאשתו הייתה המחבלת, ושואל אותו איזה תהליך עובר על אדם ממוצע כדי שיהפוך למחבל מתאבד.
ג'עפרי מבין שאחיינו, עאדל, שנהג להגיע לביתו של דודו ועוסק בסחר בכלי רכב, הוא קצה החוט היחיד שיוכל לספק לו מידע על קורותיה של אשתו בשעותיה האחרונות.
הוא יוצא לשכם למשפחת אשתו במטרה למצוא את אחיינו.
זיאד דואיירי הוא קולנוען יליד לבנון (1963).
במהלך מלחמת האזרחים הלבנונית יצא לארצות הברית ללימודי קולנוע ושימש מאוחר יותר כעוזר צלם בכמה מסרטיו של קוונטין טרנטינו.
בסוף שנת 2011 שב לביירות.
"הפיגוע" נאסר להקרנה בלבנון על ידי שר הפנים הלבנוני.
כמו כן, לא אפשרו הרשויות הלבנוניות להציע את הסרט כמועמד הלבנוני לפרס האוסקר עבור הסרט הזר.
הסרט זכה ב"כוכב הזהב" בפסטיבל הסרטים מרקש 2012 והיה מועמד בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו 2012 ובפסטיבל הסרטים סידני 2013.
הסרט צולם בחלקו בתל אביב.
הסרט הוקרן בישראל במסגרת פסטיבל הקולנוע ירושלים ביולי 2013.
הפיגוע באוטובוס הילדים הוא פיגוע שאירע ב-20 בנובמבר 2000 (כ"ב בחשוון ה'תשס"א) סמוך ליישוב כפר דרום שבחבל עזה.
האוטובוס שבו נסעו ילדי היישוב בדרכם לבית הספר הותקף בידי מחבלים פלסטינים באמצעות פגז טנק.
בפיגוע נרצחו שני תושבי היישוב מרים אמיתי וגבריאל ביטון.
3 מילדי משפחת כהן נפגעו קשה ורגליהם נכרתו.
בנוסף, נפגעו ילדים באורח בינוני וקשה.
מבצעי הפיגוע לא נתפסו מעולם.
ב-26 באוקטובר 2000 (כ"ז בתשרי ה'תשס"א), פחות מחודש קודם לפיגוע, ביצע מחבל במקום הפיגוע פיגוע התאבדות.
הפיגוע בוצע ביום השנה לחיסולו של פתחי שקאקי, מנהיג ארגון הטרור הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני.
בפיגוע נפצע חייל אחד באורח קל.
יומיים קודם הפיגוע, לפנות בוקר יום שבת ה-18 בנובמבר 2000 (כ' בחשוון ה'תשס"א) הגיע חייל מכוחות הביטחון המסכל של הרשות הפלסטינית, אל חממות היישוב כפר דרום וירה לעבר חיילי צה"ל.
בפיגוע נהרגו שני חיילי חטיבת גולני של צה"ל, ו.
לאחר הפיגוע העלה מוחמד דחלאן ראש הביטחון המסכל, את מבצעו, בהאא א-דין סלאמה סעיד, בדרגה, כאות מופת למעשה.
חודשים ספורים לאחר מכן אירע ניסיון חדירה דומה נוסף, אף הוא בשליחות מוחמד דחלאן, בו חוסל המחבל ללא נפגעים לכוחות צה"ל.
הפיגוע התרחש בשטח הנמצא בשליטה ישראלית מלאה, ברצועת הכביש המוגדרת שטח C.
בשעה 7:38, על "ציר טנצ'ר" במרחק של כ-700 מטרים מכפר דרום, הפעילו שלושה מחבלים אשר שכבו בתוך פרדס פחות מ-100 מטרים מן הכביש, מטען נפץ באמצעות כבל חשמלי, אשר ירה פצצת מרגמה בקוטר 120 מ"מ אל חלקו התחתון הקדמי של האוטובוס.
מעוצמת הפיצוץ נפערו חורים גדולים בדופן האוטובוס הממוגן, וחלקי מטען חדרו לתוכו לאורך כל אורכו.
שניים מן היושבים בקדמת האוטובוס נהרגו במקום: מרים אמיתי, מורה באולפנת נווה דקלים בת 35, נשואה ואם לארבעה, וגבריאל ביטון, איש צוות האחזקה בבית הספר הממלכתי דתי בנוה דקלים בן 34, נשוי ואב לשישה.
תשעה נוספים נפצעו, רובם ילדים ורובם באזור הגפיים, חמישה במצב בינוי עד קשה, וארבעה במצב קל.
הפיגוע קיבל הד תקשורתי בישראל ובעולם עקב מטרתו לפגיעה באוטובוס תלמידים.
במיוחד סוקרה פציעת שלושה מילדי נגה והרב ד"ר אופיר כהן, תושבי כפר דרום, אשר נפצעו ונותרו נכים בעקבות הפיגוע, והיו לסמל הפיגוע: אורית (בת 11) אשר איבדה כף רגל, תהילה (בת 8) אשר איבדה שתי רגליים והרופאים נלחמו על חייה, וישראל (בן 6) אשר איבד רגל אחת.
מאז ולאורך שנים עקבה התקשורת אחר בני המשפחה.
לאחר הפיגוע ערכה המשפחה מסע שיקום בן שנה וחצי בין בתי חולים שונים בארץ, התגוררה תקופה בגבעת שמואל, שבה לכפר דרום באוגוסט 2002, ופונתה מביתה במסגרת תוכנית ההתנתקות.
יום לאחר הפיגוע הובאו הנרצחים לקבורה.
מרים אמיתי נטמנה ביישוב עפרה בו גדלה.
בהלווייתה השתתפו אלפים, ביניהם מפקד פיקוד המרכז יצחק איתן, שאול יהלום והרבנים הראשיים לישראל.
גבי ביטון נטמן בבית העלמין בעיירה ירוחם בה גדל.
לאחר הפיגוע חישף צה"ל את הפרדס בחסותו הסתתרו המחבלים.
כמו כן, בוצעה הפרדה בין הרכבים היהודיים והפלסטינים הנוסעים בכביש 4 ("ציר טנצ'ר", דרך סלאח א-דין) לשני נתיבים מקבילים.
בהמשך נבנה מעל ציר כיסופים (כביש 242) גשר מור, אשר הפריד כליל בין התנועה היהודית והפלסטינית.
לאחר הפיגוע ביקר יום טוב סמיה, אלוף פיקוד הדרום, את הפצועים בבית החולים, ואמר כי האחראי לפיגוע הוא מוחמד דחלאן ראש הביטחון המסכל.
בתגובה לפיגוע הופצצה מפקדתו של דחלאן, וראש האופוזיציה אריאל שרון קרא לחסלו.
באפריל 2004 דווח כי ה-CIA העביר לידי אמ"ן הקלטות שבהן נשמע סגנו של מוחמד דחלאן, רשיד אבו שבאכ, המורה לאנשיו לבצע את הפיגוע, וכי דו"ח צה"ל בו רשימת פיגועים באחריות דחלאן הועבר לידי ראש הממשלה אריאל שרון.
חרף פעילות הטרור המתמשכת של דחלאן, קיימה אתו ישראל קשרי עבודה שוטפים.
בפברואר 2001 הגישו קורבנות הפיגוע, באמצעות עורכת הדין ניצנה דרשן-לייטנר, תביעת פיצויים בסך מאה מיליון שקלים כנגד מוחמד דחלאן וסגנו, וכנגד יאסר ערפאת והרשות הפלסטינית, כמי שאחראים לפיגוע.
ביולי 2019 קבע שופט בית המשפט המחוזי בירושלים משה דרורי, בפסק דינו האחרון על כס השיפוט, כי הרשות הפלסטינית אחראית לפיגוע, וחייב אותה בתשלום 44 מיליון ש"ח לבני משפחת אמיתי, קורבנות הפיגוע.
סגן שר הביטחון אפרים סנה אמר ביום הפיגוע כי עקבות הפיגוע "מוליכות לממסד הצבאי של הרשות הפלסטינית".
למחרת הפיגוע, על מנת למנוע את המשך סיכון ילדי היישוב לפיגועי טרור, החליטו תושבי כפר דרום להקים ביישובם בית ספר יסודי עצמאי.
עוד הוקם בגוש קטיף היישוב שירת הים, כתגובה ציונית לפיגוע.
במקום הפיגוע הוקמה אנדרטה לזכר הנרצחים, אשר פונתה לאחר מכן במהלך תוכנית ההתנתקות.
מספר שנים לאחר הפיגוע הפיקה משפחה אמיתי ספר לזכרה של האם, הבת והאחות מירי: "הסידור של מירי", המבוסס על סידור התפילה שלה, בו נמצאו הערות בכתב ידה ופרקי תפילות.
הספר מכיל תמונות, דברי זיכרון, שירים שכתבה, סיפורים מחייה ועוד.
לאחר הפיגוע נרתמה נאוה ברק-זינגר, אשת ראש הממשלה אהוד ברק, לגיוס תרומות לקרן שהוקמה לסיוע לנפגעים.
מיד לאחר הפיגוע אמר השר לעניינים ארגוניים של הרשות הפלסטינית חסן עספור בראיון לרדיו מונטה קרלו:
ב-5 ביוני 2022, התרחש פיגוע המוני תוך ירי ופיצוץ מטעני חבלה בכנסייה הקתולית בעיר אווו במדינת אונדו, ניגריה.
בפיגוע נהרגו לפחות 40 בני אדם ויותר מ-60 נפצעו.
הרשויות הפדרליות הניגריות חושדות שהפיגוע והטבח בוצעו על ידי המדינה האסלאמית-מחוז מערב אפריקה.
מדינת אונדו היא מדינה שלווה יחסית בדרום מערב ניגריה.
בזמן ששאר חלקי המדינה סובלים מעימותים בעצימות נמוכה, כולל התקוממות ג'יהאדיסטית של בוקו חראם בעיקר בצפון מזרח ניגריה, וסכסוך עם שודדים בצפון מערב.
שני הסכסוכים נמשכו למעלה מעשור.
בשנת 2021 החל מרד נפרד, בדרגה נמוכה בדרום מזרח ניגריה בראשות תנועת הילידים של ביאפרה.
עלייה באלימות בין חקלאים ונוודים במדינת אונדו נרשמה לפני הטבח.
במהלך שנת 2021 הממשלה העבירה חוקים המגבילים את המרעה.
המתקפה החלה בסביבות השעה 11:30 (GMT+1) והתרחשה בכנסייה הקתולית של פרנסיס קסבייר הקדוש בנפת אווו כאשר המתפללים השתתפו במיסה וחגגו את חג פנטקוסט.
קבוצה של חמושים נכנסה לכנסייה כשהם מחופשים לבני הקהילה, הם נשאו תיקים שבהם הוסלקו רובים ותת מקלעים.
קבוצה אחרת תפסה עמדות מחוץ לכנסייה.
מטעני חבלה מאולתרים הופעלו מחוץ לכנסייה ושתי הקבוצות החלו לירות על מתפללים.
אלה שמחוץ לכנסייה ירו ישירות לתוכה בעוד אלו המחופשים לבני הקהילה ירו מבפנים, הם פגעו בנער שמכר ממתקים בכניסה ובמתפללים שניסו להגיע לשתי היציאות.
הכניסה הראשית ננעלה והחמושים שהיו בפנים ירו על כל מי שזז.
גם עוברי אורח ברחוב נפגעו מכדורים.
בסרטונים שצולמו בתוך הכנסייה נראו גופות של הקורבנות שוכבות בשלוליות דם על הרצפה.
לאחר המתקפה החמושים נמלטו באמצעות רכב מסוג ניסן סאני גנוב.
כומר ששרד את הטבח אמר שהפיגוע התרחש כאשר המיסה והתפילות עמדות להסתיים.
"אפילו ביקשתי מהמתפללים להתחיל לצאת, בשלב זה התחלנו לשמוע יריות מזוויות שונות.
התחבאנו בתוך הכנסייה, כמה אנשים עוד הספיקו לעזוב את הכנסייה כשהחל הפיגוע.
הסתגרנו בכנסייה למשך 20 דקות.
כששמענו שהתוקפים עזבו, פתחנו את הכנסייה והבהלנו את הקורבנות לבית החולים." כומר אחר שעזב את הבניין לפני הפיגוע ספר שניצולים שרצו החוצה עצרו אותו ואמרו לו שבתוך הכנסייה התרחש טבח.
עד נוסף אמר שהוא ראה וספר חמישה חמושים שביצעו את הפיגוע בתוך הכנסייה.
בפיגוע נהרגו שני שוטרי כוחות הביטחון.
ב-7 ביוני, הסוכנות הלאומית לניהול אירועי חירום של ניגריה (NEMA), דיווחה, שלפחות 22 גופות מהמתקפה הגיעו לחדר המתים של בית החולים המקומי, כולל שני ילדים.
בנוסף, הגיעו לבית החולים גם 58 פצועים.
גופות רבות שנמצאו בכנסייה נלקחו על ידי בני משפחותיהם לקבורה פרטית בבית, עובדה המעידה על כך שמספר ההרוגים היה גבוה יותר.
ב-9 ביוני תיקנה הממשלה את הדיווח והודיעה שמספר ההרוגים עלה ל-40 לפחות, וש-61 פצועים נמצאו עדיין בבית החולים.
הדיווח אישר שלפחות חמישה ילדים נהרגו בפיגוע.
עדים וסוכנויות הידיעות העריכו את מספר ההרוגים יותר מ-50. הפוליטיקאי המקומי אדלגבה טימיליין אמר שהיו יותר מ-50 הרוגים כולל ילדים, בעוד שמקורות אחרים העריכו שמספר ההרוגים היה גבוה יותר.
אחד הרופאים דיווח שלפחות 50 גופות נמצאו.
טימיליין אמר גם שהכומר נחטף, דבר שהכנסייה של מדינת אונדו הכחישה.
מנהיג הרוב בבית הנבחרים של מדינת אונדו, Oluwole Ogunmolasuyi, שביקר באתר הפיגוע ספר לפחות 20 הרוגים והעריך את מניין ההרוגים בין 70 ל-100. הרופאים אמרו לכתבים שהפיגוע היה אירוע רב-נפגעים ובתי החולים המקומיים היו מוצפים בקורבנות.
חדשות ABC ציטטו מקור עלום שם שדיווח שיש גופות של 82 קורבנות המאוחסנות בחדר המתים המקומי בעוד שמקור אחר עדכן על הערכת המודיעין האמריקאית האחרונה שהעריך את מספר ההרוגים מעל 80.
מושל מדינת אונדו, רותימי אקרדולו , ביטל את נסיעתו לאבוג'ה בירת ניגריה ונסע לזירת הפיגוע; הוא כינה את הפיגוע "שפל ושטני", וכן גם "יום ראשון השחור באווו".
אקרדולו נשבע "מתחייב לנצל כל משאב זמין כדי לצוד את התוקפים האלה ולגרום להם לשלם".
נשיא ניגריה, מוחמדו בוהארי, גינה את הטבח ואמר כי מדובר ב"מתקפה מתועבת על מתפללים".
האפיפיור פרנציסקוס התפלל לזכר הקורבנות ש"נפגעו בכאב ברגע של שמחה וחגיגה".
ארגון הילידים של ביאפרה, השואף להחיות את מדינת איגבו הבדלנית ביאפרה, כינה את הפיגוע כפעולה "בלתי מתקבלת על הדעת" וכפיגוע טרור איסלאמי, וטען כי "הנוצרים צריכים להפסיק את תלותם בממשלת ניגריה".
נציג הארגון אמר כי קבוצות בדלניות מביאפרה צריכות להגן על כנסיות בדרום ניגריה.
הטבח התקבל בהלם בציבור הניגרי.
התגובה של הנשיא בוהארי ומפלגת הקונגרס זכו לביקורת על כך שפעולותיו כנגד הטרור בלתי מספקות.
בוהארי עורר מחלוקת לאחר שנתפס מארח במסיבה את חברי APC שעות לאחר הפיגוע.
יחידת המשמר הלאומי אמוטקון של 6 מדינות דרום מערב ניגריה, הודיע על פריסת כוחותיה להגנה על כנסיות ומסגדים במדינת אונדו החל מתאריך 12 ביוני 2022.
הלוויה ממלכתית לקורבנות הפיגוע אורגנה והתקיימה על ידי הרשויות הניגריות בתאריך 17 ביוני 2022. בעת המיסה בכנסייה, הבטיח מושל מדינת אונדו, אקרדולו, לשפר את המצב הביטחוני במדינה והודה כי הוא נושא באחריות לאי מתן אבטחה מספקת.
הבישוף ג'וד ארוגונדה מתח ביקורת על נשיא ניגריה בוהארי על כך שהבטחות אנשיו הן "הבטחות ריקות" כי הם לא מצליחים לשמור על הביטחון ולמנוע טרור.
הוא אמר לבאי הלוויות שהם צריכים "לתבוע את המדינה על כך שאינה פוגעת בהורסים אותה".
הבישוף עמנואל באדג'ו דרש מהממשלה "להתעורר, לקום ולפעול כדי להבטיח חיים בכל רחבי ניגריה".
נכון לתאריך 19 ביוני 2022, אף קבוצה עדיין לא לקחה אחריות על הפיגוע, והרשויות או פקידי הממשל לא האשימו איש; תושבי אווו רבים בני הקבוצה האתנית יורובה האשימו את חברי קבוצות הרועים האוסה והפולאני בשיתוף פעולה עם התוקפים.
המשטרה מצאה בזירה שלושה מטעני חבלה מאולתרים שלא התפוצצו, כמו גם מספר כדורים של רובה סער רוסי מסוג AK-47 (קלצ'ניקוב).
הממשלה הפדרלית של ניגריה זיהתה את ארגון המדינה האסלאמית - מחוז מערב אפריקה (ISWAP) כמי שעומד מאחורי המתקפה ב-9 ביוני 2022. שר הפנים ראוף ארגבסולה הצהיר כי כוחות הביטחון החלו במרדף אחר האשמים.
זקנים מקומיים, כולל מלך אווו, קאבייסי, ניסו להרגיע את הכעס בקרב תושבי העיר לאחר הטבח, כדי למנוע פעולות תגמול.
עם זאת, אקרדולו הטיל ספק בהצהרת הממשל הפדרלי, וקבע כי היא "נמהרת מדי" מכיוון ש-ISWAP עדיין נוטה לקחת אחריות על התקפותיה הרצחניות.
הפּי קמפּ הוא יישוב לא מאוגד, במחוז סיסקיו בקליפורניה בארצות הברית.
אוכלוסייתו מונה 905 תושבים נכון למפקד האוכלוסין של 2020, ירידה מ-1,190 ממפקד האוכלוסין של 2010.
היישוב הפי קמפ שסיסמתו "לב הקלאמת" (The Heart of the Klamath) ממוקם על של קליפורניה, כ-110 קילומטרים מערבית לכביש בין-מדינתי 5 וכ-160 קילומטרים צפונית-מזרחית לעיירה .
העיירה באורגון נגישה מהפי קמפ (שנמצא כמעט 60 קילומטרים משם).
המסלול הקצר ביותר לאורגון, דרך מעבר גריי בק (Grey Back pass), הוא כביש עונתי העביר רק בקיץ ואינו מתוחזק בתנאי שלג.
מטה שבט הילידים הקארוק שוכן בהפי קמפ.
מרכז העם (People's Center) בהפי קמפ הוא המוזיאון והמרכז התרבותי של השבט.
בשטח בן 470 מטרים רבועים יש גלריה מתחלפת, חנות מוזיאון, כיתה, ספרייה, משרד לתוכנית שפת הקארוק ואחסון ארכיונים ואוספים.
שירות היערות של ארצות הברית מפעיל משרד בעיר.
הפי קמפ הוא אתר הניהול של נפות שומרי היער הפי קמפ/אוק נול (Happy Camp/Oak Knoll Ranger Districts) של היער הלאומי קלאמת.
היערות המקיפים את הפי קמפ היו מקור לשרפות ענק.
באוגוסט 2014 פרצה שרפה ביער הלאומי קלאמת שהתפשטה צפונה וכונתה שבערה מעל חודש וכבתה רק בסוף אוקטובר כתוצאה מסופת גשמים.
בספטמבר 2020 פרצה שוב שרפת יער ביער הלאומי קלאמת שכונתה , והפעם השרפה הגיעה להפי קמפ וגרמה לחורבן של 150 מבנים (כ-20% ממבני היישוב).
היישוב מתאושש לאיטו, ונכון ל-2022 עדיין לא כל המבנים שוקמו.
כך למשל המורים מתגוררים בקרוונים בשטח בית הספר.
הפי קמפ (מילולית, "מחנה מאושר") נקרא כך על ידי הכורים בימי השגשוג הכלכלי הראשונים.
שם זה צוין לעיתים קרובות ברשימות של .
Chester), שראיין את ג'ק טיטוס (Jack Titus) בשנים 1882–83, קובע כי טיטוס קרא למחנה כי שותפו ג'יימס קמפ (James Camp), כשהגיע לשם, קרא: "זה היום המאושר בחיי".
רדיק מקי (Redick McKee) מזכיר את המחנה ב-8 בנובמבר 1851 בתור "המחנה המאושר של מר רואש" (Mr Roache's Happy Camp) במקום המכונה בר הרוצח (Murderer's Bar).
הפי קמפ שוכן על הנהר קלאמת ודרכו זורמים הנחלים אלק קריק (Elk Creek), ליטל גרידר קריק (Little Grider Creek), אינדיאן קריק (Indian Creek), דוליטל קריק (Doolittle Creek), אייקס קריק (Ikes Creek), דיר ליק קריק (Deer Lick Creek) וקיידה קריק (Cade Creek).
על פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, היישוב משתרע על שטח כולל של 32 קילומטרים רבועים, 31 קילומטרים רבועים (98.06%) ממנו קרקע ו-0.52 קילומטרים רבועים (1.94%) ממנו מים.
העיירה הפי קמפ ידועה גם בשם "השער אל ".
ישנם התחלות שבילים רבים לאזור הטבע הבראשיתי הזה בתחום של 15 קילומטרים מהיישוב.
שירות היערות של ארצות הברית מספק מידע על שבילים אלו.
הרי השיש מכסים אלפי דונמים, ומכילים כמעט מאה אגמים.
בין האגמים המעניינים ביותר הם אגם ספיריט (Spirit Lake), המכיל חומר כימי זוהר ונראה שהוא "זוהר" בחושך; אגם יוקונום (Ukonom Lake), שהוא מאוד גדול ויפה אף על פי שהאזור מתאושש מנזקי שרפה; ואגמי הגרניט הירוק והכחול (Green and Blue Granite Lakes), שבהם שוחים דגי טרוטה במים הקרים והצלולים.
איילים, דובים, איילים קנדים ופומות הרים נפוצים באזור הטבע הבראשיתי.
כפי שאופייני לקליפורניה, יש בהפי קמפ יש אקלים ים-תיכוני.
הוא מאופיין בימי קיץ חמים מאוד, מוגן בעמק שמאחורי ההרים מפני ההשפעה המקררת של האוקיינוס השקט המשפיעה על מקומות הסמוכים לחוף.
החורפים קרים ומושלגים הרבה יותר מאשר במקומות פנימיים דרומה יותר, אם כי עדיין מתונים מאוד בהשוואה לאזורים במזרח היבשת.
הקיץ היבש והחם הופכים את היערות שמסביב לפגיעים לשרפות יערות, כפי שניתן לראות במהלך השריפה ב ב-2014, שלקח חודשים לכבותה והשרפה הגיעה כמעט עד לגבול אורגון.
עם זאת, כמות המשקעים הגבוהה בחורף, שומרת על האזור ירוק יותר ממה שהאקלים הקיצי שלו מרמז.
הטמפרטורות הנמוכות הממוצעת נשארות קרירות כל השנה, ומקלות על חום היום האינטנסיבי ושומרות על הטמפרטורה הממוצעת ביולי בסביבות 23°C, בניגוד חד לשיאי הטמפרטורות הגבוהות הממוצעות של 35°C.
מפקד האוכלוסין של ארצות הברית בשנת 2010 דיווח כי בהפי קמפ יש אוכלוסייה של 1,190 תושבים.
צפיפות האוכלוסין הייתה 37.2 תושבים לכל קילומטר רבוע.
היספנים או לטינים מכל גזע היו 95 אנשים (8.0%).
היו 63 (12.0%) שותפויות הטרוסקסואליות של לא נשואים, ו-5 (1.0%) זוגות נשואים או שותפויות חד מיניים.
גודל משק הבית הממוצע היה 2.27. היו 297 משפחות (56.6% מכלל משקי הבית); גודל המשפחה הממוצע היה 2.84.
הגיל החציוני היה 47.3 שנים.
שיעור יחידות הדיור הפנויות של בעלי הדירות היה 3.4%; שיעור יחידות הדיור הפנויות בשכירות היה 8.0%.
677 נפשות (56.9% מהאוכלוסייה) התגוררו ביחידות דיור בבעלותם וביחידות דיור להשכרה גרו 513 נפשות (43.1%).
הקהילה היא משכן של ה"ביגפוט ג'מבורי" (Bigfoot Jamboree), פסטיבל שנתי שמקיימת מועצת הקהילה של הפי קמפ.
הפי קמפ שוכן לאורך "הדרך הנופית של הביגפוט" (Bigfoot Scenic Byway), קטע בן 143 קילומטרים של של מדינת קליפורניה, כינוי שנתן לכביש שירות היערות של ארצות הברית.
העיירה היא משכן של פסל ביגפוט בגובה 5.4 מטר העשוי ממתכת ממוחזרת.
בבית המחוקקים של המדינה נמצא הפי קמפ במחוז הסנאט הראשון, ומיוצג על ידי הרפובליקני בריאן דאהל, ובמחוז האספה הראשונה, המיוצג על ידי מייגן דאהל הרפובליקנית.
הפי קמפ נמצא במחוז הקונגרס הראשון של קליפורניה, המיוצג על ידי הרפובליקני דאג למלפה.
מחפשי זהב, קבוצות שימור, מחלקת הדגה וחיות הבר של קליפורניה, שירות היערות של ארצות הברית, והשבטים קארוק, הופה ויורוק מסוכסכים זה עם זה לגבי מה מהווה שימוש הוגן ואתי בנהר הקלאמת.
מגוון הנושאים כולל זכויות קניין, מינים בסכנת הכחדה ו.
מרגרטה לארג' "הפי" רוקפלר (לבית פיטלר, קודם לכן מרפי הייתה פילנתרופית שכאשתו של סגן הנשיא נלסון רוקפלר, שימשה כגברת השנייה של ארצות הברית בין השנים 1974 ל-1977. היא הייתה קודם לכן הגברת הראשונה של ניו יורק מ-1963 עד 1973, במהלך שלוש הקדנציות האחרונות של בעלה בתפקיד.
בשנת 1991, היא מונתה לנציגה ציבורית לאומות המאוחדות על ידי נשיא ארצות הברית ג'ורג' ה.
היא גם הייתה נשיאת מועצת המנהלים של המרכז לאמנויות הבמה Saratoga מצפון לאולבני, ניו יורק, בין פרויקטים פילנתרופיים אחרים.
מרגרטה לארג' פיטלר נולדה בברין מאוור, פנסילבניה, ב-9 ביוני 1926. הוריה היו מרגרטה לארג' הריסון וויליאם וונדרלי פיטלר ג'וניור, יורש של הון חבלים.
אמה התחתנה שוב לאחר מכן.
מרגרטה הצעירה הייתה ידועה בכינוי שלה, "הפי - מאושרת", שניתן לה בילדותה.
היא הייתה נינה של ראש עיריית פילדלפיה אדווין הנרי פיטלר ונינה של גנרל האיחוד ג'ורג' גורדון מיד, המפקד בקרב קרב גטיסברג, ואשתו מרגרטה סרג'נט, בתו של הפוליטיקאי ג'ון סרג'נט.
היא סיימה את לימודיה בבית הספר שיפלי בברין מאוור, פנסילבניה ב-1944.
בחלק המאוחר של מלחמת העולם השנייה, היא הייתה נהגת בשירות ההתנדבות לנשים.
ב-1948 היא נישאה לג'יימס סלייטר מרפי, וירולוג הקשור למכון רוקפלר וחבר קרוב של נלסון רוקפלר.
נולדו להם ארבעה ילדים: ג'יימס ב' מרפי, השני, מרגרטה הריסון מרפי, קרול סלייטר מרפי ומלינדה פיטלר מרפי (1960–2005).
מלינדה נישאה לפרנסיס מנוטי, בנו המאומץ של המלחין ג'אן קרלו מנוטי.
בשנת 1958, נרשמה הפי לשרת כמתנדב בקמפיין המושל של נלסון רוקפלר.
בשנה שלאחר מכן היא הפכה למזכירה הפרטית של המושל החדש, ולאחר מכן התפטרה מצוות משרדו ב-1961. הפי ובעלה התגרשו ב-1 באפריל 1963, מסיבות שה"ניו יורק טיימס" כינה "עוגמת נפש קשה" ושעורך הדין של בעלה לשעבר סיווג כ"הבדלים בלתי ניתנים לגישור".
נישואים שניים וקמפיין לנשיאות ב-1964
היא נישאה למושל ניו יורק, נלסון רוקפלר ב-4 במאי 1963, בביתו של לורנס ס.
רוקפלר בפוקנטיקו הילס, ניו יורק.
רוקפלר היה מבוגר ממנה בשמונה עשרה שנים והתגרש מאשתו הראשונה, מרי טודהונטר קלארק, ב-16 במרץ 1962. להפי ולנלסון רוקפלר נולדו שני בנים ביחד: נלסון רוקפלר ג'וניור (יליד 1964), ומארק רוקפלר (יליד 1967).
היו ספקולציות סביב מלינדה פיטלר מנוטי, בתם הצעירה של הפי רוקפלר וג'יימס סלייטר מרפי, כאשר רבים מהמעגל הפנימי של רוקפלר האמינו שהיא בתו של נלסון רוקפלר.
ביומנו, חברו הקרוב של רוקפלר, קן רילנד, השתמש בנימה של ידיעת אירוניה כשהזכיר את מלינדה, והכניס את המילה אב חורג במירכאות.
אלן, אשתו של וולאס הריסון, האדריכל וידידו הקרוב של נלסון רוקפלר, טענה כי הורתה של מלינדה הייתה סוד גלוי בקרב מקורבי רוקפלר.
נלסון רוקפלר השתתף לראשונה בבחירות לנשיאות ב-1960, ובמהלכן הוא נשאר מושל ניו יורק, והפי נשארה הגברת הראשונה של ניו יורק.
לפי ה"אינדיפנדנט", היא הייתה בהריון במהלך הקמפיין של 1964, והפכה ל"אשתו של מועמד מוביל בקמפיין".
גורם במפלגה הרפובליקנית של מישיגן, הדהד את החששות ברחבי המפלגה, אמר ל"ניו יורק טיימס" כי הנישואים הפוטנציאליים של בני הזוג עשויים לעלות לרוקפלר במועמדות לנשיאות ב-1964. "המהירות של כל הסיפור — הוא מתגרש, היא מתגרשת — והאינדיקציה לפירוק של שני בתים.
המדינה שלנו לא אוהבת בתים שבורים".
נלסון החל לרדת בסקרים ופרש מהמירוץ לאחר שהפסיד בכמה פריימריז, כאשר הבחירות עברו לטובת לינדון ג'ונסון לאחר שרוקפלר הוחלף כמועמד הרפובליקני על ידי בארי גולדווטר.
מסע הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1968
בשנת 1968, היא ליוותה את בעלה במסלול מסע הבחירות כשהוא רץ שוב לנשיאות ארצות הברית.
Women's Wear Daily ציטט את נורמן נורל, שאת בגדיו היא לבשה במהלך הקמפיין, כמי שקבעה "יש לה את המראה המשפחתי הטוב הזה, ליגת הקיסוס.
היא תמיד תיראה כמו שצריך - אף פעם לא מטופשת, אף פעם לא זולה.
היא לא מעוניינת בהתרגשות טובה." היא גם לבשה עיצובים של אוסקר דה לה רנטה, ביל בלס, שאנל, גרס, דיור, ולנטינו ודונלד ברוקס.
WWD גם ציין שהיא "ידועה בקסם נינוח" ובכנות, כשהאחרונה הייתה עד כדי כך בולטת שלקמפיין שלו ב-1968 היה כלל פנימי שאסור לצטט אותה ישירות.
רוקפלר הפסיד במערכה, כאשר ריצ'רד ניקסון כבש את הבית הלבן.
לדברי ריצ'רד נורטון סמית', הביוגרף של נלסון, "ההסברה השקטה של הפי, תחילה עם בעלה" ולאחר מכן עם נשיא הסנאט של מדינת ניו יורק ארל ברידג'ס, סייעו להביא לביטול איסור ההפלות של ניו יורק ב-1970.
הגברת הראשונה של ניו יורק
בעלה נבחר שוב למושל ניו יורק פעמיים נוספות לאחר מכן.
רוקפלר התפטר מתפקידו כמושל ניו יורק ב-1973, לאחר ששירת שלוש קדנציות.
לאחר שגילתה גידולים בבדיקה עצמית, היא עברה ניתוח ב-17 באוקטובר 1974, בניתוח שתואר במסיבת עיתונאים על ידי הרופא שלה, ג'רום אורבן מבית החולים ממוריאל לסרטן ומחלות בעלות הברית, ובעלה.
גם הנשיא פורד וגם הנרי קיסינג'ר, אז שר החוץ, התקשרו למשפחות עם איחולים לאחר ההכרזה.
על המבצע דווח בפירוט בפרסומים כמו הניו יורק טיימס.
לפי WWD, השילוב של הפי רוקפלר ובטי פורד, כמו גם של שירלי טמפל, שפרסמו לציבור על טיפולי הסרטן שלהם סייעו להעלות את המודעות למחלה שזכתה לסטיגמה קיצונית.
לאחר פרשת ווטרגייט ב-1974, ג'רלד פורד מינה את נלסון רוקפלר לשמש כסגן הנשיא שלו.
היא הפכה לגברת השנייה של ארצות הברית כאשר בעלה הפך לסגן הנשיא של ג'רלד פורד.
לתקופת הקדנציה עברו בני הזוג לוושינגטון הבירה, שם אירחו באחוזה של סגן הנשיא, אך גרו בבית משלהם.
במהלך השנים, בני הזוג גם ניהלו מגורים בסיל הארבור, מיין, ונצואלה ומנהטן, שם הייתה להם דירה בשדרה החמישית שתוכננה על ידי ז'אן מישל פרנק.
הם גם גרו באחוזה המשפחתית המשתרעת על פני 3,000 דונם בפוקנטיקו הילס, ניו יורק, בשם קיקוויט.
בעלה נפטר בינואר 1979, שנתיים לאחר שעזב את תפקיד סגן הנשיא.
היא המשיכה לארח בשדרה החמישית 812, כמו גם באחוזת רוקפלר הבית היפני.
בשנת 1982, הפי רוקפלר אירחה אירוע בדירתה בשדרה החמישית עבור הנרי קיסינג'ר, שחגג את פרסום הכרך השני של זיכרונותיו.
באותה תקופה, הפי אמרה שהיא וקיסינג'ר היו חברים מאז 1962 בערך.
בשנת 1985, היא השאילה לאו"ם ציור של גרניקה נגד המלחמה של פיקאסו, ולאחר שנה של ניקיון ושימור, הוא תלוי שוב מאז 2022 מחוץ ללשכת מועצת הביטחון.
היא גם הפכה לנשיאת מועצת המנהלים של המרכז לאמנויות הבמה Saratoga בצפון אולבני, ניו יורק.
היא תמכה בביקורים השנתיים של תזמורת פילדלפיה בסין, כמו גם בפארק ארבע החירויות על שם רוזוולט בניו יורק, בשמורת סנטרל פארק ובעמק ההדסון ההיסטורי.
מקום מגוריה ב-Pocantico Hills, Kykuit, ניתן לקרן הלאומית לשימור היסטורי ובשנת 1994 נפתח לציבור.
לאחר מכן היא עברה לגור באחוזת הבית היפני.
רוקפלר החלימה מסרטן השד, לאחר שעברה כריתת שד כפולה בשנת 1974, שבועיים לאחר שבטי פורד, אז הגברת הראשונה של ארצות הברית, עברה כריתת שד בודדת.
הפי רוקפלר מתה ב-19 במאי 2015, בגיל 88, בעקבות מחלה קצרה.
היא מתה בביתה בטריטאון, ניו יורק בשנתה.
היא הותירה אחריה שישה ילדים.
החל משנת 1982, נלסון רוקפלר תרם חלק גדול מאוסף הציורים של בני הזוג למוזיאון לאמנות מודרנית, בידיעה שהאחוזה תחויב במס כבד.
דירתם הייתה מלאה בהעתקים של רבים מהציורים שנתרמו.
עם זאת, בעוד שחלק גדול מאוסף הפריטים שלהם נתרם למוזיאונים, הפי נאחזה בפריטים כמו חפצי אמנות ותכשיטים.
בשנת 2018, אוסף גדול של חפציהם של הפי ונלסון רוקפלר נמכר במכירה פומבית ב-Sotheby's בשלוש מכירות של כ-450 פריטים, כשהרווח הכולל צפוי לעלות על 6.1 מיליון דולר.
המכירה כללה מבחר תכשיטים של הפי כולל קולקציה בהתאמה אישית של Van Cleef & Arpels.
המכירה הפומבית כללה גם פריטים מדירתם בשדרה החמישית.
הפיגוע באוטובוס סמוך למירון היה פיגוע ירי לעבר אוטובוס שהתרחש ב-22 בספטמבר 1955 סמוך למושב מירון שבגליל העליון, ובו נרצחו שניים מנוסעי האוטובוס ונפצעו עשרה.
אוטובוס של אש"ד שנסע מחיפה לצפת ולגליל העליון הותקף, בשעה 19:05, בירי מקלעים וברימוני יד, כשנסע סמוך למושב מירון.
נהג האוטובוס, בנימין צור, שנפצע מהירי, עצר את האוטובוס ומנע את התדרדרותו לתהום.
דב הורן, שנהג במשאית עמוסה של "סולל בונה" וראה את הירי לעבר האוטובוס עצר את משאיתו בין היורים לבין האוטובוס, ובכך הגן על נוסעי האוטובוס.
גם לעברו הושלכו רימוני יד ונורו יריות, שמהם נפגע הנוסע שישב לידו.
כעבור כשתי דקות הסתלקו ארבעת המחבלים, שהגיעו ממארון א-ראס שבלבנון.
בפיגוע נרצחו , תייר מארצות הברית בן 28, ו, מורה בת 29 מקיבוץ סאסא.
חמישה נוסעים נפצעו קשה וחמישה נפצעו קל.
ארגון חזבאללה, אף שלא קיבל אחריות לפיגוע, טען כי הוא בוצע בתגובה להריגת עבאס מוסאווי בידי צה"ל בפברואר 1992.
על פי חקירת המוסד, סוכל פיגוע שלישי לאחר שאיראן וחזבאללה חששו שלוחמי "המוסד" הצליחו לעלות על עקבותיהם.
בעקבות תקיפת בסיס האימונים של חזבאללה בעין דרדרה ומבצע עוקץ ארסי, במהלכו נחטף מוסטפא דיראני מביתו בלבנון בידי סיירת מטכ"ל, ביצע חזבאללה ב-18 ביולי 1994 את הפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה.
הפיגוע בבניין הקהילה היהודית (בניין AMIA – Asociación Mutual Israelita Argentina) בבואנוס איירס בירת ארגנטינה, אירע בשעה 9:53 לפי שעון ארגנטינה.
לפי דו"ח המודיעין הארגנטינאי מחבל מתאבד לבנוני בן 25 בשם איברהים חוסיין ברו, פוצץ מטען של כ-400 ק"ג חומר נפץ שהוטמן במכונית תופת (מכונית מסחרית מסוג רנו טרפיק) בחזית הבניין.
בכביש נפער מכתש גדול, והפיצוץ גרם לקריסת החזית הקדמית של הבניין ולנזקים רבים בבניינים סמוכים וברכוש שהיה בסביבה.
מבצעי הפיגוע פעלו מתוך תשתית מבוססת של חזבאללה בקהילה המוסלמית-שיעית במשולש הגבולות בין ברזיל, ארגנטינה ופרגוואי.
באזור מתגוררת קהילה לבנונית שחלקה שוהה שם באופן בלתי חוקי, וחלקה תומך בחזבאללה.
המחבל, ששניים מאחיו נהרגו בעימותים כנגד צה"ל בלבנון, חדר למדינה כשבוע לפני הפיגוע דרך משולש הגבולות הפרוץ, בליווי סייעני חזבאללה המתגוררים באזור זה.
על פי הדו"ח הסיבה העיקרית לעריכת הפיגוע דווקא בארגנטינה, הייתה החלטה חד-צדדית של ממשלת ארגנטינה, לבטל חוזים לאספקת טכנולוגיה גרעינית וחומרים גרעיניים, שנחתמו בשנתיים שקדמו לכך עם איראן.
הנשיא קרלוס מנם הכריז על שלושה ימי אבל.
מנם גם ביקש מהפרלמנט להנהיג עונש מוות בארגנטינה, בכדי שמבצעי הפיגוע לא יוותרו בחיים אם יתפסו.
הכנסת התייחסה לפיגוע בדיון מיוחד ב-19 ביולי 1994, ונאמו בו בין היתר שמעון פרס שר החוץ, בנימין נתניהו, רענן כהן, זבולון המר, רפאל איתן ועוד.
פרס מסר בהודעה מטעם הממשלה כי הם מעריכים כי "גורמים מזרח תיכוניים" ביצעו את הפיגוע, וכי נשלחה מישראל לארגנטינה משלחת חילוץ מיוחדת הכוללת "אנשי יחידת החילוץ של צה"ל, מומחי המעבדה לזיהוי פלילי, מומחה לטראומות וציוד מתוחכם לפינוי הריסות".
לאחר עשור של חוסר מעש ואף ניסיון למסמס ולהכשיל את החקירה בממשלה בראשותו של נשיא ארגנטינה, קרלוס מנם, מינה נשיא ארגנטינה החדש, נסטור קירשנר, את התובע הכללי אלברטו ניסמן לעמוד בראש החקירה, ומאז נכנסה החקירה להילוך גבוה.
שירות הביון הארגנטינאי SIDE בשיתוף עם ה-CIA האמריקאי ו"המוסד" הישראלי נכנס לעובי הקורה, והוציא דו"ח מפורט שבו הוטלה אשמה על בכירים איראניים ואנשי חזבאללה ששימשו כגוף מבצע.
על פי הדו"ח, שפורסם בסוף שנת 2002, קיימת אחריות אישית למנהיגי איראן, שירות המודיעין שלה כגוף מכווין ומסייע ועל ארגון חזבאללה כגוף ביצועי שלה.
המסמך נוקב בשמות של עשרות בכירים איראניים, אנשי חזבאללה וסייענים מקומיים שהיו מעורבים בייזום, תכנון ובביצוע הפיגוע.
הדו"ח גם מטיל על איראן וחזבאללה גם אחריות לפיגוע בשגרירות ישראל בארגנטינה ב-17 במרץ 1992. עוד נאמר בדו"ח כי ארגנטינה מתייחסת לחזבאללה כאל "ארגון בעל מאפיינים של ארגון טרור", משום שההוכחות הרבות שהצטברו בתיק החקירה תומכות בהגדרה זאת.
עם האחראים לפיגוע נמנים בדו"ח חברי הצמרת המדינית של איראן:
עלי ח'מנאי, מנהיגה של איראן ואכבר האשמי רפסנג'אני, נשיא איראן, שמואשמים בקבלת ההחלטה להוצאת הפיגוע אל הפועל.
שר המודיעין האיראני, עלי פלחיאן, שהורה לחזבאללה לבצע את הפיגוע, כדי לטשטש את מעורבות איראן בעניין.
האדי סולימנפור, שגריר איראן בארגנטינה בזמן הפיגוע.
מחסן רבאני, שכיהן כנספח התרבות בשגרירות איראן בארגנטינה ומואשם כי שימש כקצין המודיעין ו"קצין המבצעים" של הפיגוע.
עימאד מורנייה אחד מראשי חזבאללה, ששימש כראש הזרוע הצבאית של החזבאללה, הואשם בדו"ח כאחראי המבצעי לפיגוע.
סימנים מזהים רבים של ביטול שגרה נרשמו אצל הנציגים האיראנים.
במועד הפיגוע שגרירי איראן בארגנטינה, בצ'ילה ובאורוגוואי נעדרו ממקומות שירותם.
בימים שקדמו לפיגוע נרשמו שיחות טלפון רבות בין גורמים איראניים וגורמי חזבאללה בארגנטינה, לבין לבנון ואיראן.
לאחר הפיגוע הוקלט טלאל חמיה, סגנו של עימאד מורנייה, בשיחה עם מוע'ניה כשהוא מביע שמחה על הצלחת "הפרויקט שלנו בארגנטינה", ולועג למערכת הביטחון הישראלית על כך שלא הצליחה למנוע את הפיגוע.
בעקבות פנייה של התובע הכללי של ארגנטינה, הוציא האינטרפול צווי הסגרה בין-לאומיים נגד חמישה בכירים איראניים ובכיר בחזבאללה בשל מעורבותם בפיגוע.
המבוקשים הם: עלי פלחיאן – שר המודיעין והביטחון, מוחסן רזאי – מפקד "משמרות המהפכה".
אחמד וחידי – מפקד "כוח קודס", אחמד ריזא אסע'רי – מזכיר שלישי בשגרירות האיראנית בבואנוס איירס, מחסן רבאני – נספח התרבות האיראני בארגנטינה ועימאד מורנייה – ראש מודיעין החוץ של חזבאללה, וסגנו הצבאי של חסן נסראללה.
כנגד שני בכירים נוספים, שהוכרזו כמבוקשים על ידי הממשלה הארגנטינאית: אכבר האשמי רפסנג'אני, נשיא איראן, ועלי אכבר ויליאתי, שר החוץ, לא הוצאו צווי הסגרה בין-לאומיים על ידי האינטרפול בשל שיקולים פוליטיים.
איראן הכחישה כל קשר לפיגועים, וטענה שטביעות האצבעות של "המוסד" הישראלי ניכרות בדו"ח, ונציג איראן באינטרפול אף איים להוציא צו מעצר בין-לאומי כנגד אלברטו ניסמן, התובע הכללי של ארגנטינה.
מהדו"ח עולה עוד כי המשטר האיראני משתמש בפעולות טרור בדפוס פעילות קבוע ובאופן שיטתי להשגת יעדיו.
הדו"ח מאזכר במיוחד שלושה אירועים שבהם חיסל המשטר האיראני את מתנגדיו בגרמניה, בשווייץ ובצרפת: