tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמעט כל כתביו נאספו בקובץ אחד תחת הכותרת "שירת החיים" (Cîntul vieţii) עם מקדמה מאת המסאי הקומוניסטי יון ויטנר.
הספר הופיע בשלוש מהדורות חוזרות בשנים 1950–1954 בתפוצת שיא של 15,000 עותקים, שהייתה יוצאת דופן באותה תקופה.
המדינה מימנה גם את תרגום הקובץ להונגרית (1955), רוסית (1956), גרמנית (1956) ואנגלית (1951).בנוסף פורסם קובץ של שירים מובחרים בשנת 1953. המהדורה המקורית שלו פורסמה ב-10,150 עותקים, ומהדורה שנייה ב"הוצאה לאור לנוער" (Editura tineretului) בשנת 1953 פורסמה ב-30,000 עותקים.
הוצא לאור מחדש גם תרגומו ל"טרטיף" ובשנת 1956 פורסמו שוב שירי היינה בתרגומו.
נקודת שיא בקריירה של טומה היו חגיגות מלאות 75 שנה להולדתו ב-14 בפברואר 1950 במליאה של האקדמיה הרומנית.
נאמו לכבודו יושב ראש האקדמיה, הביולוג טראיאן סבולסקו, מבקר והיסטוריון הספרות ג'ורג'ה קלינסקו והמשורר מיכאי בניוק.
בהמשך הנוכחים שמעו את נאום חתן החגיגה.
אחרי שהודה בנימה של הבקורת העצמית המקובלת, ברגעי ה"חולשה" מבעבר, הוא הדגיש את תפקידו בטיפוח ביד אמן של הצורות הספרותיות הפשוטות, הבהירות וההולמות את הריאליזם הסוציאליסטי והרומנטיזם המהפכני, וברוח הזמן הצטרך לסיים בדברי הלל לעמידתו האיתנה של סטלין מול האיום שבמירוץ החימוש הגרעיני.
ההוקרות נמשכו לאורך שנות חייו האחרונות.
בשנת 1951 הצייר ז'אן סטריאדי צייר את דיוקנו, שנחשב על ידי המבקרים לאחד הציורים הטובים ביותר של האמן.
ב-1952 כמה משירי טומה פורסמו בקובץ "שירה חדשה ברפובליקה העממית הרומנית", לצד שירים מאת אנטול בקונסקי, מריה באנוש, דן דשליו, מיהו דרגומיר, אואג'ן פרונזה, שטפאן יורש, אאוג'ן ז'בליאנו, ורוניקה פורומבקו ועוד עשרים ארבעה משוררים.
בספר הלימוד לכיתה ז' הספרות הרומנית יוצגה על ידי 12 סופרים - לצד יוצרים הנחשבים קלאסיים כמו מיכאי אמינסקו, קאראג'אלה, אלכסנדרו ולחוצה, גריגורה אלכסנדרסקו, ג'ורג'ה קושבוק, וסילה אלכסנדרי, יון קריאנגה, ניקולאיה בלצ'סקו וסדוביאנו, נבחרו גם אלכסנדרו טומה, אלכסנדרו סחייה והמשורר-הפועל דומיטרו תאודור נקולוצה, רק בגלל השקפתם הפוליטית.
הטקסט שהוקדש לטומה היה פחות מזה שהוקדש לאמינסקו או סדוביאנו, אך היה שווה לקטעים על אודות קאראג'אלה ואלכסנדרי.
הספר הסתיים באנתולוגיה של סופרים מועדפים על ידי המשטר כמו בניוק, דשליו, ז'בליאנו, פורומבקו, אאורל בראנגה, מיכאיל דוידוגלו, פטרו דומיטריו וכו' ובסקירה של הספרות הסובייטית.
באותה תקופה, בהרצאותיו באוניברסיטת בוקרשט, יון ויטנר העריך את טומה כ"משורר לאומי" לצידם של המשורר הפרולטרי נקולוצה, סחייה והסוצילאיסט קונסטנטין מילה.
באביב 1953 אחרי מות סטלין, נמנה טומה עם עשרת המחברים הרומנים הבולטים שתרמו מאמרים לזכר הרודן.
בשלהי חייו היה טומה מנהל ההוצאה הממלכתית לספרות ולאמנות ESPLA .בפסטיבל הנוער והסטודנטים שהתקיים בבוקרשט בשנת 1953 הקריאו עדיין שיריו.
מאוחר יותר, בהתחלתה שנות ה-1960 נשאר מיוצג רק בספרי הלימוד לתלמידי כיתה א.
אלכסנדרו טומה נפטר בשנת 1954 בבוקרשט וגופתו נשרפה לפי בקשתו במשרפת "צ'נושה" בבוקרשט.
יפה - בשדות זרים,סופרים יהודים ברומניה 1980-1940'', מרכז גורן-גולדשטיין לתולדות היהודים ברומניה, המכון לחקר התפוצות, אוניברסיטת תל אביב, 1996 - תשנ"א
אלכסנדרו מצ'דונסקי (ברומנית: Alexandru Macedonski; 14 במרץ 1854, בוקרשט - 24 בנובמבר 1920, בוקרשט) היה משורר, סופר ופובליציסט רומני.
נודע כ"משורר הרונדלים" והושפע על ידי אסכולת הפארנאס, ומאוחר יותר על ידי הסימבוליזם הצרפתי.
סביב כתב העת שהקים, "ליטראטורול", כינס מצ'דונסקי חוג ספרותי שביקש לקדם את המודרניזציה של השירה הרומנית, תוך כדי פולמוס עם החוג "ז'ונימיה" ששיחק בזמנו תפקיד דומיננטי בחיי התרבות של רומניה.
נודע גם בעימותיו עם הסופרים הרומנים וסילה אלכסנדרי, מיכאי אמינסקו ויון לוקה קאראג'אלה.
מצ'דונסקי עודד כישרונות צעירים, ביניהם ג'ורג'ה בקוביה, טודור ויאנו, שפרסמו במגזין שלו "ליטראטורול", וגם טודור ארגזי וגאלא גאלאקטיון שפרסמו לראשונה בכתב עת אחר שבעריכתו, "ליגה אורתודוקסה".
בשנת 2006, 86 שנה אחרי מותו, קיבל מצ'דונסקי את התואר "חבר פוסט מורטם של האקדמיה הרומנית".
משפחת אביו הגיעה לנסיכות ולאכיה בתחילת המאה ה-19, והייתה ככל הנראה ממוצא בולגרי או מקדוני כפי שמעיד שמה, או אולי ארומני.
לטענת אבות המשורר, המשפחה היא נצר למורדים מקדונים בעות'מאנים.
גם בוולאכיה, סבו של הסופר, דימיטריה, ואחי הסב, פאבל, לקחו חלק במרד שהנהיג בשנת 1821 טודור ולדימירסקו, בן ברית של תנועת השחרור היוונית פיליקי אטריה, נגד הטורקים ושלטון הפנריוטים, אנשי שלומם.
דימיטריה הפך לדמות שנויה במחלוקת אחרי שבשלב הסופי של המרד צידד במנהיגי האטריה, אלכסנדר איפסילנטי ואחרים, בהאשמותיהם נגד טודור ונתן יד ברציחת המהפכן הרומני.
שניהם, דימיטריה ופאבל מצ'דונסקי עשו אחר כך קריירה בצבא הוולאכי בתקופה שבה הנסיכות הייתה במשטר כיבוש רוסי.
התקנון האורגני של המינהל ברוסיבוולאכיה הכיר במשפחת מצ'דונסקי כשייכת לאצולה המקומית.
דימיטריה נשא לאשה את בתו של קצין רוסי או פולני.
בנם, אלכסנדרו מצ'דונסקי (האב) קיבל חינוך צבאי ברוסיה ועלה בהיררכיה של הצבא הרומני עד לדרגת גנרל ולתפקיד שר המלחמה בימי שלטונו של אלכסנדרו יואן קוזה.
גם דודו של הגנרל, פאבל וגם אחיו מיכאיל היו גם משוררים חובבים.
אמו של אלכסנדרו מצ'דונסקי הבן, מריה, בת לבית פיסנצה (Fisenţa) (גם ויצ'נץ או ויצ'נצה) הייתה צאצאית של בויארים מחבל אולטניה.
אבות אביה היו, ככל הנראה, מהגרים מממוצא רוסי שהתבוללו בתוך האצולה הרומנית.
קיימת השערה חלופית, לפיה אבותיה היו ממוצא איטלקי-רוסי.
מריה אומצה על ידי הבויאר דומיטראקה פרייאנו וכך ירשו הורי המשורר את האחוזות אדנקאטה ופומטשט בכפר גויישט שבעמק האמראדיה במחוז דולז'.
אולם גם המשורר וגם אביו הגנרל, לא היו שבעי רצון מאילן היוחסין כפי ששורטט על ידי חוקרים.
אף על פי שהשתייכו לכנסייה הנוצרית האורתודוקסית, הם טענו שאבותיהם הקדומים של המשפחה היו בני ביברשטיין-רוגאלה, אצילים ליטאים מן הממלכה הפולנית-ליטאית לשעבר.
מצד שני אלכסנדרו מצ'דונסקי הבן התגאה גם בשורשיו הבלקניים, כפי שניתן לראות בשני שירים (Vânt de stepe -רוח ערבות, ו "Stepa" - הערבה), שכתב שנות ה-1880,שבהם הסלבים הדרומיים מוצגים כמופת של לוחמי חופש.
כפי שציין ההיסטוריון של הספרות הרומנית, ג'ורג'ה קלינסקו, למרות התערות המשפחה בתרבות המקומית, המוצא המיוחד שלה עזר להעשיר את התרבות הרומנית על ידי הדגש על "המסורת ה"טראקית" ועל ידי הרוח ההרפקתנית".
אלכסנדרו מצ'דונסקי הבן נולד בבוקרשט כילד השלישי מבין 4 ילדיהם של הגנרל מצ'דונסקי ואשתו מריה.
האחות הבכורה, אקתרינה, הייתה נשואה לבן משפחת גיקה, אחר כך לצרפתי בשם לבף, ופרסמה שירים בצרפתית בעיתון אחיה, "ליטראטורול".
האח הגדול, דימיטריה מצ'דונסקי היה וטרן של מלחמת העצמאות של רומניה (1878-1877), בעוד האח הקטן, ולדימיר, עורך דין בבוקרשט, פרסם גם הוא כמה רשימות ונובלות ב"ליטראטורול".
עד גיל 6 היה אלכסנדרו ילד חולני, שסבל מהתפרצויות עצבים ומצבי ניתוק רגעיים.
בשנת 1862 נשלח ללמוד באחוזת המשפחה בעמק אמראדיה, בחבל אולטניה.
הגעגועים לולימי הילדות ולנופיה מאפיינים את אחד ממחזורי שיריו.
בהמשך למד במכללה הלאומית ע"ש קרול הראשון בעיר קראיובה, אותה מסיים בשנת 1867.
בגיל 12 כתב את השיר "Plânsul amantei" (קינת האהובה) אותו כלל במחזור השירים "פרימה ורבה".
ב-24 בספטמבר 1869 המשפחה הוכתה על ידי מות האב, שלדעת אשתו ומאוחר יותר, גם לדעת המשורר, הורעל על ידי יריביו הפוליטיים.
לזכרו כתב בווינה בשנת 1870 שיר שנכלל דם בוא בקובץ "פרימה ורבה".
מסעות באירופה והתחלת הקריירה הספרותית והפוליטית
בתום לימודיו התיכוניים, בשנת 1870, בגיל 16 טייל ברחבי אוסטרו-הונגריה, איטליה ושווייץ.
הנסיעה נועדה במקור לעזור לו להתכונן לקראת כניסתו לאוניברסיטה בבוקרשט, אולם לבסוף העביר אותה בבילויים ובהתנסויות רומנטיות.
באותה תקופה פרסם לראשונה שיר (Dorința poetului משאלת המשורר) בעיתון "Telegraful român בסיביו.
אז התחיל לשכלל את סגנונו השירי, לא מעט בהשפעת השירה הרומנטית ונציגיה דאז בארצו - דימיטריה בולינטיניאנו ויון הליאדה רדולסקו.
באיטליה ביקר במיוחד בפיזה, פירנצה וונציה ולדבריו נכח בכמה קורסים באוניברסיטת פיזה, אם כי אין לכך עדויות.
כפי שהעיד ביומנו, התמודד באיטליה עם בעיות כספיות ובריאותיות.
בשובו לבוקרשט התקבל בפקולטה לספרות, אך לא ביקר בשיעורים באופן סדיר.
בשנת 1872 פרסם את קובץ השירים הראשון, "Prima verba" וביקר שוב באיטליה.
אחרי שב-23 במאי 1873 פרסם ב"טלגראפול רומן" שיר נגד המלך קרול הראשון ("מלאו היום שמונה שנים של סבל" Sunt opt ani de suferință care astăzi s-a-mplinit),), אמו הדואגת, שחששה מפני העמדתו לדין על חילול כבוד המלך, שלחה אותו בדחיפות לחו"ל.
הוא הפליג על הדנובה לווינה ואחר כך לגלייכנברג ולאיטליה, בה שהה בעיקר בנאפולי.
בעת המסע התיידד עם המלחין הצרפתי ז'ול קומברייה, איתו התכתב לפרקים במהלך חייו.
בשובו למולדת, התגייס מצ'דונסקי לפוליטיקה ולעבודה העיתונאית כחבר במפלגה הליברלית.
בשנים 1873–1875 הוציא לאור את העיתון "אולטול" ,בו פרסם מאמרים ברוח המפלגה, תרגומים של ברנז'ה, למרטין, אקטור דה שרלייה, סיפורים קצרים ורשמי מסע.
בגיל 22 כתב גם את מחזהו הראשון "התאומים".
ב-23 ביוני 1874 ספג לעג פומבי מהסופר יון לוקה קאראג'אלה בכתב העת הסאטירי Ghimpele (הקוץ), דרך דמות בדיונית בשם "א.א.
מסקי" בעלת יומרות "אציליות", ו"ליטאיות", ופוליטיות.
היה זה האירוע הראשון בשורה הארוכה של עימותים בין השניים.
כתגובה להגמוניה של החוג הספרותי "ז'ונימיה", הקים בעצמו בשנת 1880 אסכולה לשירה, ששאבה השראה מן הרוחות החדשות שנשבו בספרות האירופית.
בהשפעת אלפרד דה מיסה כתב את מחזור השירים "Nopţi" (לילות).
בשנת 1890 אימץ את הרונדל כצורת שירה מועדפת.
כתב רומן בשפה הצרפתית - (Le calvaire de feu).
מצ'דונסקי היה הראשון שהכניס לשירה הרומנית "חרוזים לבנים" ומקצבים חופשיים.
במרץ 1875 המשורר נעצר בחשד להוצאת דיבה ולהסתה למרד.
במשך שנה קודם לכן השתתף עם העיתון "אולטול" במערכה מכוננת נגד המפלגה השמרנית ומנהיגה, לסקר קטרג'יו.
בין המסרים שהיה חתום עליהם היו מצויות קריאות לאדם מן השורה "לקום עם נשק ביד והכות בממשלה ובסוכניה".
היו לו קריאות דומות גם נגד השליט, הנסיך קרול לבית הוהנצולרן.
הוא נעצר למשך שלושה חדשים בכלא בבוקרשט.
הוא נתמך על ידי העיתונות ה"ליברלית" ובעזרת סנגוריה על ידי אחד מעורכי הדין המפורסמים מקרב החוגים הפרו-ליברלים, ניקולאיה פלווה, מצ'דונסקי הופיע בפני חבר מושבעים ב-7 ביוני 1875 וזוכה מכל אשמה.
לרגל שחרורו מן המאסר התארגנה חגיגה עממית ספונטנית.
הקריירה של מצ'דונסקי כאיש מינהל פרצה אחרי שהורכבה ממשלה חדשה דווקא על ידי השמרן יון עמנואל פלורסקו.
מצ'דונסקי היה מתוסכל אחרי ששמו לא נכלל ברשימת המועמדים לפרלמנט של המפלגה שלו בשנת 1875. הוא צורף למערכת של העיתון "סטינדארדול" ("הדגל"), שנודע באג'נדה רדיקלית יותר ורפובליקנית.
עקב כך סולק מצ'דונסקי מתפקידו.
נחוש ברצונו להפעיל השפעה פוליטית ותרבותית מעל דפי העיתונות התנדנד בביקורתו - לסירוגין - נגד המפלגה הליברלית ונגד זו השמרנית.
בתקופה מלחמת העצמאות של רומניה, הקים מצ'דונסקי שורה של כתבי עת כושלים בעלי תוכן פטריוטי כמו "וסטיה" ("Vestea" הידיעה), "דונריה " ("Dunărea" - "דנובה"), "פולג'רול" ("Fulgerul" הבזק), ואחרי שנת 1880 "טרארה".
הוא נשאר כל חייו עקבי בעוינותו לאימפריה העות'מאנית, אפילו כעבור שלושים שנה כשהצהיר: "איננו רוצים את טורקיה באירופה!"
ב-14 ביוני 1877 מינה אותו קונסטנטין א.
רוסטי בתפקיד מבקר פיננסי של המחוז פוטנה, אך סירב למינוי ב"תפקיד המצחיק" בהחשיבו לעלבון.
פנה לעומת זאת למיכאיל קוגלניצ'אנו מתוך תקווה שיישרת כנספח צירות בחו"ל, אבל ב-13 בנובמבר התמנה לבסוף למנהל פרפקטורה של נפת סיליסטרה נואוה, עם המושב בצ'רנוודה.
נשאר בתפקיד זה עד לפירוק המחוז סיליסטרה ב-9 באפריל 1879. באותה תקופה ערך כמה מסעות ארכאולוגיים, כשכתב חרוזים לבנים על אתר חינוב שהרשים אותו במיוחד.
ב-12 באפריל 1879 נכנס למשרתו החדשה כמנהל נפת סולינה.
בהזדמנות זו נסע לאי הנחשים (אינסולה שרפילור), אי קטן שריבונותו שנויה במחלוקת לאורך השנים בין רומניה ובין שכנתה ממזרח.
המסע לשם עורר בו ריגושים חושיים ואסתטיים ניכרים, אותם העביר ליצירתו "לבקי ותאלאסה".
התמנה לאחר מכן לזמן קצר כמפקח פיננסי כללי ובשנת 1880 כיהן כמפקח על מונומנטים ההיסטוריים.
בסך הכל, לפי החישובים של ג'ורג'ה קלינסקו, עבד רק 18 חדשים כעובד מדינה, וזאת מפני שכבן של גנרל ושר לשעבר, שאף למלא רק תפקידים גדולים.
הוא חשב שזו חרפה לאיש ספרות דגול להתבזות בתפקידים פקידותיים.
באותן השנים כתב גרסה רומנית לפואמה "פריזינה" מאת לורד ביירון, וכתב את השירים "איטלו" ו"הסוס של הערבי".
רשמיו מאי הנחשים דחפו אותו לכתוב את הרומן הפנטסטי "תאלאסה, דרך ייסורים של אש" ואת השיר "לבקי".
בשנות ה-1880 חלה תפנית בקריירה של הסופר.
הלך והתגבש בחברה דימויו כנונקונפורמיסט ועוף מוזר.
נסיבות אלה הובילו אותו להזדהות עם תדמית "המשורר המקולל" עליה כתב פול וורלן.
מצ'דונסקי התחיל לראות את עצמו כדובר של "שירה חברתית"
המשלבת בתוכה ליקיה עם מגויסות פוליטית.
בינתיים התקפותיו על הליברלים ונגד המלוכה פגעו אנושות בכל סיכוי לקידום במישור הפוליטי.
ב-20 בינואר 1880 הוציא מצ'דונסקי את הגיליון ראשון של כתב העת "ליטראטורול", שנקרא "הליאדיסטי", מפני שהוא ראה עצמו כממשיך של יון הליאדה רדולסקו).
העיתון החדש שהפך למשפיע וארך ימים, ביקש להיות שופר לחוג הספרותי האקלקטי שמסביבו של מצ'דונסקי ומאוחר יותר, של הסימבוליזם הרומני.
בגרסתו הראשונה התנגד לקו של החוג "ז'ונימיה" ושל כתב העת ""קונוורביר ליטרארה" שלדעתו, השתלטו ללא הצדקה על השיח הספרותי של התקופה.
הוא האשים את חברי ז'ונימיה שבהנהגת של טיטו מאיורסקו כי השליט את "הדעה הקדומה הפוליטית בספרות".
"ליטראטורול" זכה לברכתו של המשורר הרומנטי הנערץ וסילה אלכסנדרי, וגם לשיתוף הפעולה של כותב הזכרונות גאורגה סיון ושל המשכיל ווסילה אורֶקיה שנבחר ליושב ראש החוג שמסביב לעיתון.
אורקיה, כשר החינוך, העניק למצ'דונסקי בשנת 1881 את העיטור הממלכתי להצטיינות "בנה מרנטי", דרגה ראשונה.
עם הסופרים הצעירים שהתחילו את דרכם הספרותית על דפי ליטראטורול באותן השנים היה דויליו זמפירסקו, פרוזאיקון ואז גם משורר בסגנון האסכולה הפרנאסית.
לצידו של מצ'דונסקי, ניהלו את "ליטראטורול" בוניפאצ'ו פלורסקו והמשורר ת.מ.
עם זאת לא שלל מצ'דונסקי גם נקודות משותפות פה ושם עם גישת החוג של "ז'ונימיה".
ב-1881 בוניפצ'ו פלורסקו עזב את המערכת עקב ריב עם מצ'דונסקי שתקף אותו מדפי העיתון בגין שלוש המשרות של פרופסור שכיהן בהן.
בנובמבר 1880 הוצגו בבכורה בתיאטרון הלאומי שני מחזותיו -"Iadeş" ("יאדש") ו"Unchiaşul Sărăcie" ("דוד דלות") שלא זכו להצלחה יתרה.
בשניהם שיחקה הדיווה אריסטיצה רומנסקו שנאלצה לדחות את חיזורי המחזאי ולגרום לו לעוגמת נפש ממש.
בשנה הבאה, 1881 פרסם את הקובץ "שירים".
לא נמנע, למרות הכל, להשתתף גם במפגשים של החוג היריב "ז'ונימיה", שבו דקלם את שירו Noapte de noiembrie ("ליל נובמבר") מן המחזור "Nopţi" (לילות).
טיטו מאיורסקו, ראש החוג, מחא לו כפיים, אך רשם ביומנו שלא התרשם מן השיר.
מי שאהב אותו היה בוגדן פטריצ'ייקו חשדאו, גם הוא ממתנגדי "ז'ונימיה" שנכח גם הוא באותה ישיבה.
הפולמוסיו עם אלכסנדרי, אמינסקו ואחרים
למרות שהעריץ את וסילה אלכסנדרי, בחירתו בשנת 1881 של המשורר המולדבי המהולל לחתן הפרס הגדול של האקדמיה הרומנית הייתה בעיני מצ'דונסקי לבלתי נסלחת.
שלושה גליונות של "ליטראטורול" בשנת 1882 הקדיש מצ'דונסקי לצורך להרוס את מיתוס חוסר הרבב של אלכסנדרי ויצירתו.
הוא האשים אותו בקטעי שיר בלתי-אואופונים, חריזות שגויות, טעויות מבניות ומשמעות של המילים ואף בגנבה משירי עם.
אלכסנדרי עצמו היה חבר באקדמיה הרומנית ומצ'דונסקי סבר שאין זה ראוי שחברי האקדמיה יחלקו את פרסים בינם לבין עצמם.
אלכסנדרי הגיב בדרמה שלו Fântâna Blanduziei ("הבאר של בלנדוזיה") שבו דמותו של הורטיוס מייצגת אותו עצמו, בעוד שדמות המשורר המקנא זואיל מייצגת את מ'צדונסקי.
מצ'דונסקי לא נשאר חייב ועקץ אותו במכתם.
חברי "ז'ונימיה" השיבו למצ'דונסקי מאוחר יותר, בשנת 1883 על ידי בקורת קטלנית של פטרו ת.
בהמשך מצ'דונסקי נרגע וחוזר להערצתו לאלכסנדרי כשהוא רואה בעצמו את ממשיך מסורתו.
ב-1 בינואר 1883 "ליטראטורול" הפך ל"חברת כתב העת לירטאטורול" המונה מעל 1,500 חברים וסניפים בכמה ערים.
וסילה אורקיה מסכים לקבל את תפקיד יושב הראש לשם כבוד של החברה,
אך הדגיש שלא היה שלם את הפולמוס נגד אלכסנדרי.
ב-24 בפברואר 1883 מצ'דונסקי התחתן בקראיובה עם אנה ראלט-סלטיניאנו, בת למשפחת בויארים מיוחסת, שהביאה לו נדוניה מכובדת.
לזוג נולדו שישה ילדים: חמישה בנים - ג'ורג'ה (יליד 1884) שנפטר בגיל שנתיים בלבד, אלכסיס, שהיה לצייר, ניקיטה, "ממציא הצדפה המלאכותית", פאבל, עיתונאי וסופר לעתיד, קונסטנטין-היאצ'ינט, שחקן תיאטרון, ובת אחת - אנה.
גם נכדו סוארה, הבן של אלכסיס, היה לצייר.
למרות סגנון חייו ההטרוסקסואלי, נשאר מצ'דונסקי מעריץ מוצהר של היופי הגברי ונפוצו שמועות על היותו הומוסקסואל בארון.
ב-1882, אותה שנה שבה הסתכסך מצ'דונסקי עם החוג ז'ונימיה, פרסם המשורר מיכאי אמינסקו בעיתון "טימפול" התקפה במרומז עליו, כשכתב על משורר "שבקושי סיים את התיכון, הגיע לבוקרשט כדי למכור חפצי קישוט ואיפור ונכנס לענייני ספרות".
אמינסקו מתח בקורת על התקפותיו של מצ'דונסקי נגד אלכסנדרי וזרק רמזים ברוח לאומנית נגדו, בדברו על "הדחפים הממזריים של אותם הזרים שהפכו לרומנים בן לילה" ועל היותו בעל פרצוף של ספר.
טודור ויאנו סבר כי לפני כן לא כתב מצ'דונסקי אף מאמר נגד אמינסקו.
הבאטון של ז'ונימיה, באמצעות פטרו מיסיר, פרסם רוויו שלילי על קובץ השירים Poezii של מצ'דונסקי ולדעת ההיסטוריון הספרותי מירצ'ה אנגלסקו בקורת זו הייתה זדונית.
מצ'דונסקי התפלמס גם בקצה השני של הזירה הפוליטית והספרותית, דהינו עם האינטלקטואלים הסוציאליסטים מסביב העיתון "קונטמפורנול" שבהנהגת קונסטנטין מילה ויואן נדז'דה.
באותה תקופה פרסם מחזה על השליט קוזה - ("קוזה וודה") ותרגם משיריהם של מוריס רולינה אותו הפך לרפרנס תרבותי ראשי בקרב הסימבוליסטים הרומנים, ומהמשורר היווני אכילפס פאראסכוס.
כמו כן כתב רשימה סטירית בשם "הבית מס.10" (Casa cu nr.10).
מצ'דונסקי לקח לא פעם עמדה אוהדת, נונקונפורמיסטית, כלפי המיעוט היהודי בארצו, שנתקל ברומניה בשלהי המאה ה-19 ובהתחלת המאה ה-20 ברדיפות ובעוינות משמעותיות, בראש ובראשונה בשלילת זכויותיהם כאזרחים.
כך למשל, בשנת 1909 בנוגע ליהודים בעלי המלאכה ואנשי עמל, כתב את ההערות הבאות:
1880 - העיטור להצטיינות "בנה מרנטי" (Bene merenti) דרגה א.
Prima verba (1872) (כותרת בלטינית - "מילים ראשונות")
Flori sacre (1912) (פרחים קדושים)
אלכסנדרו קונסטנטין קוזה הידוע בדרך כלל כ-א.ק.
קוזה (בהיגוי רומני "א-צ'ה קוזה") או פרופ' קוזה (ברומנית: Alexandru Constantin Cuza, A.C.
Cuza, 8 בנובמבר 1857 יאשי - 3 בנובמבר 1947 סיביו), היה פוליטיקאי והוגה דעות ימני קיצוני רומני, אחד ממנהיגיה ודובריה הראשיים של האנטישמיות הפוליטית ברומניה.
קוזה, משפטן וכלכלן בהכשרתו, היה פרופסור לכלכלה פוליטית באוניברסיטת יאשי ומשנת 1936 - חבר באקדמיה הרומנית.
קוזה היה חבר בפרלמנט הרומני בשנים 1892–1895 ושוב עד שנת 1938 (פרט לשנים 1927–1931), שר המדינה מדצמבר 1937 עד פברואר 1938. קוזה היה סנדקו של קורנליו זליה קודריאנו, ומורה רוחני עבורו.
ותקופות מסוימות גם שותף פוליטי.
אלכסנדרו קונסטנטין קוזה נולד ביאשי כבן של עורך הדין קוסטאקה קוזה, בן-דוד של השליט אלכסנדרו יואן קוזה, ושל אישה בשם סבסטיה קורוי.
למד בילדותו ב"פנסיון" של המורה הגרמני אנטון פריי.
לאחר מכן נשלח ללמוד בשנים 1871–1877 בתיכון פרטי - "המכון קראוזה" - בדרזדן בגרמניה, בו קנה השכלה רחבה כולל יוונית ואמנויות.
בהמשך למד ספרות בסורבון בפריז, בשנים 1882–1886 המשיך בלימודי משפטים בפריז, באוניברסיטת פרידריך וילהלם בברלין ובאוניברסיטה החופשית של בריסל.
בשנת 1882 סיים דוקטורט במדעי המדינה וכלכלה ובשנת 1886 סיים דוקטורט במשפטים.
קוזה פעיל בחוג הסוציאליסטי של כתב העת "קונטמפוראנול" שהתגבש סביב קונסטנטין מילה ווסילה מורצון.
אחר כך עשה מפנה מבחינה פוליטית והשתתף במפגשים של החברה לספרות "ז'ונימיה" הקרובה לחוגים השמרנים וכתב לפעמים שירים ומאמרים בביטאון שלה "Convorbiri literare" ("קונבורביר ליטרארה" - שיחות ספרותיות).
בשנת 1890 נבחר מטעם חוגי "ז'ונימיה" לתפקיד של סגן ראש העיר יאשי, לצדו של ראש העירייה וסילה פוגור.
פרסם באותה תקופה בעיתון הז'ונימיסטי "אֶרה נוֹאה" (עידן חדש - Era nouă) ובשנת 1892 נבחר לנציג של יאשי בבית הנבחרים הרומני ,בו כיהן עד שנת 1895. נודע אז, בין היתר, בעמדתו בעד הלאמת בתי הספר.
כנציג של המפלגה השמרנית נבחר שוב לפרלמנט, אך עזב את המפלגה כדי להקים תנועה אנטישמית קיצונית.
בשנת 1897 יחד עם ההיסטוריון אלכסנדרו דימיטריה קסנופול הקים את "הליגה נגד האלכוהוליזם" והוציא לאור את "הספרייה" של הליגה הנ"ל.
בשם הליגה התכוונו השניים להילחם נגד תופעת בתי המרזח שבבעלות יהודים ושלפי דעה רווחת באותה תקופה היו אשמים בהידרדרות החומרית והרוחנית של האיכרים הרומנים.
קוזה לפרופסור באוניברסיטת יאשי, מעמד שהעניק לו השפעה פוליטית ישירה על סטודנטים רבים.
בהמשך כיהן כדקאן של הפקולטה למשפטים.
בשנת 1906 חבר שוב לניקולאיה יורגה וכתב בעיתונו, "ניאמול רומנסק" (האומה הרומנית - Neamul Românesc).
יחד עם יורגה הקים בשנת 1910 את המפלגה הלאומנית-דמוקרטית (Partidul Naționalist-Democrat) והחל משנת 1912 ערך את ביטאונה, העיתון "אוניריה" (האחדות - Unirea).
מצע המפלגה התנגד בחריפות לאמנציפציה של היהודים.
בשנת 1914 עורר עניין נאומו בפרלמנט בעד חלוקת חלקות אדמה לאיכרים הרומנים ובעד זכות להצבעה כללית בבחירות.
הוא סבר שהרפורמה האגררית שהציע תשים קץ לשיטת החכרת האדמות ליהודים שהייתה לדעתו בלתי צודקת וגרמה למצוקות רבות ל האיכרים הילידים.
נושא זה הפך לחלק מן המצע של ליגת העם של הגנרל אלכסנדרו אוורסקו, תנועה פופוליסטית אליה הצטרף ושאת מצעה כתב.
מאוחר יותר נפרד משיתוף פעולה עם יורגה, אותו האשים כי "חדל להיות אנטישמי" ועם אוורסקו
יחד עם קונסטנטין פאנקו פעל במסגרת "משמר התודעה הלאומית" (Garda Conştiinţei Naţionale) שהעריץ את הגישה של הנציונל-סוציאליסטים בגרמניה.
בשנת 1922 חבר לרופא והמדען הד"ר ניקולאיה פאולסקו והקים איתו מפלגה אנטישמית רדיקלית יותר בשם "האיחוד הלאומי-נוצרי" (Uniunea Național Creștină) שאימצה סמלים פאשיסטים.
ביטאון המפלגה "אפראריה נציונאלה" (ההגנה הלאומית - Apărarea Națională) בחר כסמל את צלב הקרס האופייני לפאשיסטיים נוסח גרמניה.
קוזה מפלגה לאומנית נוספת - "ליגת ההגנה הלאומית נוצרית" (Liga Apărării Național Creștine), בקיצור "ל.א.נ.ק" (LANC) שהתקיימה באופן עצמאי כ-13 שנה.
אחד מפעיליה המרכזיים של מפלגה זו בקרב הצעירים היה קורנליו זליה קודריאנו, לימים מנהיג התנועה הלגיונרית.
מפלגה זו קראה להגביל גישת היהודים לאוניברסיטאות ודעותיה מצאו ביטוי בשביתות הסטודנטים הלאומנים בשנת 1923.
מפלגת LANC זכתה בבחירות לפרלמנט ב-1926 ל-4.76% מהקולות והצליחה להיכנס לפרלמנט.
אולם בשלהי שנת 1927 נפרד קודריאנו ממפלגתו של קוזה אחרי חילוקי דעות רבות לגבי רצונו של קודריאנו להפוך את המפלגה למיליציה לוחמת.
כשקודריאנו היה לראש התנועה הלגיונרית הוא הפך ליריבו של קוזה.
בכל סכסוכי הליגיונרים עם הממשלה, בחר א.ק.
קוזה לעמוד לצד הממשלה על מנת לייצג את הקול האחראי שבקרב הימין הקיצוני.
ב-14 ביולי 1936 מפלגתו LANC התמזגה עם המפלגה הלאומית-אגררית של המשורר הלאומני הטרנסילבני אוקטביאן גוגה כדי ליצור את המפלגה הלאומית - נוצרית (Partidul Național Agrar).
אחרי הבחירות הכלליות משנת 1937 כשמפלגתם של גוגה וקוזה הגיעה למקום הראשון אך עם אחוזי תמיכה לא משביעי רצון (10% מכלל הקולות) החליט המלך קרול השני לבקש מהם להרכיב ממשלת מיעוט שבה אוקטביאן גוגה יכהן כראש ממשלה וא.ק.
בנו, גאורגה קוזה, התמנה לשר העבודה.
הממשלה בראשותם של גוגה וקוזה נקטה בשורה של אמצעים שנועדו לדיכוי המיעוט היהודי, כולל ביטול אזרחותם של עשרות אלפי יהודים, סגירת עיתונים ליברליים כמו אדוורול ודימיניאצה, שנחשבו לשופרות של השמאל ושל היהודים, סגירת העיתונים ביידיש ובעברית, וכו'.
בנוסף אימץ סוף סוף גם א.ק.
קוזה את רעיון הקמתה של מיליציה, מתחרה עם הלגיונרים - ושמה ה"לנצ'רים" (נושאי החנית) (רמז לשם סיעתו "לאנק").
ממשלת גוגה-קוזה נחשבה לחסרת יכולת להוציא את רומניה מהמשבר הכלכלי.
אחרי מספר ניסיונות כושלים להרכיב ממשלת אחדות לאומית, בפברואר 1938 ואחרי שגוגה וראש התנועה הלגיונרית, קודריאנו, הגיעו להסכם שיתוף פעולה בבחירות הבאות, פיטר המלך קרול השני את הממשלה בראשותם של גוגה וקוזה והקים דיקטטורה מלכותית של עצמו.
קוזה התמנה לחבר במועצת הכתר וכיהן בה עד שנת 1939.
בשנת 1943 נוכח התקרבות מתקפות הסובייטיות למזרח רומניה, עבר א.ק.
קוזה לגור בעיר סיביו בדרום טרנסילבניה.
בפברואר 1945 תחת הכיבוש הסובייטי והשלטון החדש שקם ברומניה בוטל תואר פרופסור כבוד שהוענק לא.ק.
קוזה על ידי אוניברסיטת יאשי.
ב-6 באפריל 1945 הוא נעצר בבית של ידיד, הקולונל נגרסקו, מפקד משטרה לשעבר, בסיביו.
מעצרו בוצע על ידי מפקח המשטרה הקומוניסטי, גאורגה קרצ'ון.
קוזה נפטר בשנת 1947 בסיביו ונקבר שם בבית הקברות המרכזי ימים אחדים לפני מלאו לו 90.
1936 - חבר באקדמיה הרומנית
1890 - Meseriaşul român (בעל המלאכה הרומני)
Plagiatul poporației 1911 (הפלגיאט של האוכלוסייה)
אלכסנדרו סורין סגל (ברומנית: Alexandru Sorin Segal), 4 באוקטובר 1947 – 6 בינואר 2015, כלכלן, אמן בינלאומי מ-1977 ושופט שחמט בינלאומי מ-1984, יהודי-רומני, אלוף השחמט של ברזיל ב-1978 וחבר בנבחרות השחמט האולימפיות של ברזיל, מחבר ספרי שחמט.
הוא היה ממובילי נבחרות הילדים והנוער ואחד מנציגי נבחרת הסטודנטים של רומניה.
הוא סיים לימודי כלכלה באוניברסיטת בוקרשט ב-1970 וב-1971 התיישב בסאו פאולו, שם נישא לברזילאית יוצאת רומניה וקיבל אזרחות ברזילאית.
ב-1973, לאחר קבלת האזרחות הברזילאית, השתתף לראשונה באליפות ברזיל בשחמט והגיע למקום השני.
באליפות של 1974 זכה במקום ראשון-שני במשותף עם Márcio Marcos Miranda.
הוא היה חבר בחמש משלחות ברזילאיות לאולימפיאדת השחמט.
סגל הגיע ב-1980 ל-2415 נקודות במד כושר, זכה לתואר אמן בינלאומי ב-1984, היה אלוף ברזיל במשחקי שחמט סימולטניים עם שיא של 155 משתתפים, פרסם מאמרים בתחום השחמט בעיתונים Folha de São Paulo ו-Folha da Tarde וחיבר ספר תאוריה בשם Fundamentos de tática בשנת 1982 (הספר זכה להדפסות נוספות).
ידידו סרג'יו גרינברג יצר עבור את הרבוס S = Sxn, שפירושו ברומנית הוא: Segal Sorin וסגל נהג לעיתים לחתום באמצעותו.
לאחר מותו מסיבוכי מחלת הסוכרת נקבר בבית העלמין היהודי של סאו פאולו.
אלכסנדרו העלם (ברומנית: Alexandru Coconul - אלכסנדרו קוֹקוֹנוּל, ייתכן בסביבות 1611 - 26 ביוני 1632 איסטנבול) היה שליט ולאכיה ב-1623 - 1627 ושליט נסיכות מולדובה בשנים 1629–1630.
אלכסנדרו העלם (לכינוי ממקור יווני "קוקונול" היה באותה תקופה משמעות של "הנסיך הקטן" או "הנסיך הצעיר") היה בנו של השליט ראדו מיכניה ושל אשתו היווניה, ארגירה מינטי.
נבחר ב-14 באוגוסט 1623 על ידי הבויארים לשליט ולאכיה כפי שהיה נהוג, בעקבות החלטה של השער הנשגב ומילא את מקום אביו שעבר להיות שליט של נסיכות מולדובה השכנה.
מחמת גילו הצעיר הכוח בפועל בוולאכיה נשאר בידי אביו, ראדו מיכניה.
הנסיך בן ה-12 הועמד תחת אפוטרופסות מועצת הבויארים.
בתקופה זו שתי הנסיכויות הרומניות - ולאכיה ומולדובה - מצאו עצמן בפעם שנייה מאוחדות תחת שליט אחד, אם כי בפועל בלבד.
הכרוניקן מירון קוסטין תיאר את אלכסנדרו כ"חלש בגוף ובאופי"
את השליט הנער השיא אביו לצעירה יווניה מרובע פנר באיסטנבול, ושמה רוקסנדרה (לוקסנדרה) בגליצי (1684-1610).
בת של היווני האמיד סקרלטוס בגליציס סאיג'י, היא סבלה מפגם מסוים בעין.
החתונה שהתקיימה בעיר טקוץ' ובכפר מובילן, על הנהר סירט, נמשכה שבועיים והפכה, לדברי מירון קוסטין, לחגיגה משותפת של שתי הנסיכויות הרומניות.
באו גם משלחות מחוץ לארץ -הונגריות ופולניות.
במות אביו בשנת 1626 נאלץ אלכסנדרו לאסוף כ-4 מיליון אספרים על מנת לשלם לאוצר העות'מאני במטרה לשמור על ירושתו.
הוא החזיר את החצר המלכותית לבוקרשט, שננטשה אחרי ההרס שזרעו בה בשנת 1595 הטורקים של סינאן פאשה.
אחרי מות אביו בעיר חרלאו, דאג אלכסנדרו לקבורתו במנזר ראדו וודה בבוקרשט, שאת קירותיו הורה לצבוע עוד בשנת 1625. את מנזר קלוקוצ'וב בעיר סלטינה הקדיש למנזר קוטלומוסיו במתחם הקדוש בהר אתוס, שבו למד אביו המנוח.
בימי שלטונו של אלכסנדרו העלם מרדו האיכרים החופשיים ותושבי העיר שביקשו לשמור על זכויותיהם, אך המרד דוכא.
פרץ בזמנו גם מרד בקרב הפרשים באזור מנשט, גרגיצה, פלוישט ורושיורי דה ודה שהובסו בקרב על יד הכפר מנשט (בופטיה של ימינו), מצפון לבוקרשט.
פרץ מרד גם ממערב לאולט.
ייתכן שהשליט קיבל באותה תקופה סיוע צבאי משליט טרנסילבניה, גאבור בתלן.
ב-3 בנובמבר 1611 בסופו של דבר הודח אלכסנדרו מכס המלכות על ידי הסולטן העות'מאני והוחלף באלכסנדרו איליאש.
במולדובה לאלכסנדר העלם נולד בן שנודע לימים כ"ראדו ג'יואן ביי".
יש האומרים כי נולד מחוץ לנישואים.
בגלות איסטנבול שילם אלכסנדרו לשלטון העות'מאני סכום בשווי 100,000 דוקטים מזהב שלווה מוונציה כדי להתמנות שוב לשליט, אך הפעם בנסיכות מולדובה, במקום מירון ברנובסקי-מובילה.
כיהן שם שנה בלבד והודח על ידי השער העליון בטענת חוסר התאמה לשלטון.
ייתכן כי הסיבה האמיתית להחלפתו של אלכסנדרו במויסה מובילה הייתה הסכם שסוכם באותה תקופה בין העות'מאנים לפולין
אחרי מותו, בשנת 1635 אלמנתו, רוקסנדרה נישאה לניקולאוס מברוקורדטוס.
והייתה לאמו של אלכסנדרוס מברוקורדטוס "אקס אפוריטון"
בפארק קינדיה בעיר טרגובישטה הוצב פסל דיוקן של אלכסנדרו העלם.
אלכסנדרוב קויאבסקי (בפולנית: Aleksandrów Kujawski) היא עיירה במחוז אלכסנדרוב שבפרובינציית קויאוויה-פומרניה בפולין, בה שכנה עד השואה קהילה יהודית.
היישוב נזכר לראשונה במסמך משנת 1489. עד מלחמת העולם הראשונה שימשה העיירה כנקודת גבול עם גרמניה, כאשר תחנת הרכבת המקומית, בה עברו מספר מסילות ברזל, שימשה להטענת סחורות שנעו בין מערב ומזרח אירופה.
היישוב היהודי בעיירה התפתח עם הקמת תחנת הרכבת במקום, ובסוף המאה ה-19 נחנך במקום בית כנסת.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם פעלו בעיירה ארגונים ציוניים, וכן תנועות נוער ציוניות, ובהן השומר הצעיר.
לצדם, פעלו בעיירה אנשי אגודת ישראל ואנשי הבונד.
בשנות השלושים סבלו יהודי העיירה מקריאות לחרם על עסקיהם מצד שכניהם הפולנים.
טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה חיו בעיירה כ-1,200 יהודים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הופצצה העיירה, באופן שגרם להרוגים רבים, ובהם יהודים.
יהודים שניסו להימלט מהעיירה נתקלו בדרכים חסומות, ונאלצו לשוב אליה.
עם נסיגת הצבא הפולני מהעיירה, החלו התושבים הפולנים להתנכל ליהודי המקום, ולשדוד את רכושם.
עם כניסת הגרמנים לעיירה, וסיפוח האזור לרייך, צוו יהודי העיירה לשלם לגרמנים תשלומי כופר גבוהים, ובית הכנסת של העיירה הועלה באש.
כמו כן, בתי היהודים נשדדו, תוך אלימות קשה כלפי יושביהם.
בסוף ספטמבר 1939 נצטוו יהודי העיירה לעזוב אותה, ולא לקחת עמם דבר מרכושם, אף לא דברי מזון.
רוב היהודים הועברו לוורשה ולעיירות בסביבתה, וגורלם היה זהה לגורל יתר יהודי מקומות אלו.
אלכסנדרו "אלקו" שרבנסקו (17 במאי 1912 מחוז אולט - 18 באוגוסט 1944 מחוז באזאו) היה טייס קרב רומני בזמן מלחמת העולם השנייה ואחד מאלופי ההפלות של חיל האוויר הרומני.
באביב 1942 שובץ בטייסת הקרב השביעית שלחמה לצד הגרמנים בברית המועצות בחזית המזרחית ובקרב סטלינגרד.
הטיס בעיקר מטוסי IAR-80 של התעשייה הרומנית ומטוסי מסרשמיט Bf-109 גרמנים.
סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית בטרגובישטה ואת בית הספר לקצונה בסיביו בשנת 1933, ובמהרה קיבל פיקוד על פלוגת ההרים השלישית בבראשוב.
ב-1942 נכנס לקורס הטיס בגמיבב ולאחר הכשרה קצרה הוצב בטייסת הקרב ה-7.
טייסת הקרב ה-7 נשלחה להילחם בקרב סטלינגרד.
שרבנסקו התבלט מאוד בקרבות מול הרוסים בחזית זו.
כאשר הסובייטים שברו את הגנות הגרמנים והרומנים בנובמבר 1942 והתקדמו לעבר בסיס חיל האוויר שבו הוצבה הטייסת ה-7, שרבנסקו היה אחראי על הגנת הבסיס וניצל את ניסיונו כלוחם חיל-רגלים.
לרשותו עמדו 2 תותחי נ"מ, תותחי ה-20 מ"מ של מטוסי המסרשמיט Bf-109 ומחלקה של טייסים צעירים בעלי הכשרה בלתי מספקת.
עמדותיהם המוסוות של הרומנים וטקטיקת ההגנה של שרבנסקו מנעה מהטנקים הסובייטים מלתקוף את הבסיס במשך יומיים.
בתותחי המסרשמיטים נעשה שימוש כנשק נגד טנקים (המטוסים הוגבהו על ידי הצבתם על חביות), היה זה מהקרבות הבודדים במלחמה בהם מטוס הוצב כנגד טנק.
ב-23 בנובמבר 1942 הרומנים הסיגו את כוחותיהם ופינו 8 מטוסי מסרשמיט מהשטח (שלושה מטוסים הושמדו בניסיונם להמריא תחת אש).
כל מטוס נשא 2–3 חיילים בתא הטייס.
לאחר מכן, החיילים שנותרו תחת פיקודו של שרבנסקו הוצבו במורוזובסק ותוך זמן קצר נשלחו לרומניה למנוחה ולהבראה.
ב-29 במרץ 1943, שרבנסקו קודם לדרגת קפטן (סרן), מונה למפקד טייסת 57 והוצב במטוס חזק יותר מדגם מסרשמיט Bf-109G.
בין יוני לאוגוסט 1943 הפיל 28 מטוסי אויב, ועוטר בעיטור הגבוה ביותר בצבא הרומני - עיטור מיכאי האמיץ מדרגה שלישית.
ב-23 באוקטובר, הטייסת ה-9 נשלחה לחפות על אנשי הטייסת ה-7, אך שרבנסקו ואלופי הפלות נוספים נשארו בשטח הקרב.
הוא המשיך בלחימה, הפיל מטוסים נוספים של בעלות הברית, וכתוצאה קודם לדרגת מפקד הטייסת ב-13 בפברואר 1944. במאי 1944 הצבא האדום חדר לשטחה של רומניה וכבש אזורים בצפון בסרביה ומולדביה, אך הוא נבלם לאחר קרב קשה בו לקחו חלק טייסי חיל האוויר הרומני.
ב-11 ביוני, שרבנסקו הפיל לראשונה מטוס של חיל האוויר האמריקאי, B-17 "מבצר מעופף", הייתה זו הפלתו ה-45 במספר.
לאחר מכן, הגיעו הפלות של שני מטוסי P-51 מוסטנג, ב-31 ביולי וב-4 באוגוסט - הפלותיו האחרונות של האלוף.
ב-18 באוגוסט 1944, אלכסנדרו שרבנסקו המריא למשימתו האחרונה.
ביום זה, הוא ו-14 אנשי הלהק שלו, יחד עם 11 טייסים נוספים מהטייסת ה-9, תקפו נחיל של מטוסי מוסטנג ולייטנינג.
שני קצינים רומנים ניסו למנוע את הפלתו אך זה היה מאוחר מדי.
מילותיו האחרונות היו: "ילדיי, אני נופל...".
כפי הנראה מכשיר הקשר שלו היה מקולקל והוא לא שמע את אזהרות חבריו ללהק.
לאחר הפלתו, ניתנה הוראה לכל הטייסים הרומנים שלא להמריא עד שתגובש טקטיקה יעילה להפלת האמריקאים.
חמישה ימים לאחר מכן, אירעה הפיכת 23 באוגוסט 1944 על ידי מיכאי הראשון.
המרשל יון אנטונסקו הודח מכיסאו ורומניה הצטרפה לבעלות הברית במלחמה ויצאה נגד גרמניה הנאצית.
בעת שירותו הצבאי, שרבנסקו הצליח להפיל 47 מטוסי אויב בקרבות אוויר, ויחד עם שמונה הפלות לא-ודאיות נוספות נרשמו לזכותו 55 הפלות לפי שיטת הניקוד של חיל האוויר הרומני.
עובדה זו הופכת את שרבנסקו לאלוף ההפלות השני של החיל לאחר קונסטנטין קנטקוזינו שהפיל 69 מטוסי אויב.
כיום, שדרה בבוקרשט נושאת את שמו והיא ממוקמת בקרבה לשדה התעופה הבינלאומי על שם אאורל ולאיקו.
מדי שנה, ב-18 באוגוסט, קצינים בחיל האוויר, טייסים לשעבר בחיל וחובבי טיס רומנים מתקבצים סביב קברו.
ב-18 באוגוסט 2004 נערך מצעד כבוד לזכרו של שרבנסקו לרגל שישים שנים מאז הפלתו.
החל מה-1 בדצמבר 2006, בסיס חיל האוויר ה-95 של חיל האוויר הרומני נקרא על שם אלכסנדרו שרבנסקו.
אלכסנדרו מוגיורוש (בהונגרית: Mogyorós Sándor וברומנית: Alexandru Moghioroș; 23 באוקטובר 1911 - 1 באוקטובר 1969) היה פוליטיקאי בכיר ברומניה, מראשי המשטר הקומוניסטי.
מוגיורוש נולד במשפחת איכרים הונגרים, ביישוב סלונטה מארה (Salonta Mare), בטרנסילבניה, אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית ומ-1919 חלק מרומניה.
הוא למד ארבע כיתות בבית ספר יסודי ושלוש כיתות בבית ספר מקצועי, כדי להיות מסגר.
ב-1929 היה לחבר באיחוד הנוער הקומוניסטי ובהמשך חבר המפלגה הקומוניסטית הרומנית.
מ-1933 היה לחבר ומזכיר הוועד המרכזי של איחוד הנוער הקומוניסטי.
ב-1936 היה בין הנאשמים במשפטה של אנה פאוקר ונידון למאסר של 9 שנים ו-11 חודשים.
מוגיורוש שוחרר מהמאסר לאחר הפיכת 23 באוגוסט 1944 ומונה כאחראי מטעם המפלגה הקומוניסטית לפעולות במחוזות חונדוארה ומורש.
הוא נבחר לאספה הלאומית הגדולה של רומניה והיה חבר בנשיאות שלה.
מ-1950 מילא את תפקיד נשיא הוועד לאיסוף התוצרת החקלאית.
מ-1954 היה לסגן ראש ממשלת רומניה עד 1965. חלק מתקופה זו היה סגן ראשון לראש הממשלה.
ב-1953 עמד מוגיורוש בראש ועדת המפלגה שחקרה את המקרה של אנה פאוקר.
ב-1961 הכשיל את ניסיונם של יוסיף קישינבסקי ומירון קונסטנטינסקו להדיח את גאורגה גאורגיו-דז' והיה מנסח האישומים נגד "הסוטים ימינה".
אלכסנדרו מצל (ברומנית: Alexandru Mățel, נולד ב-17 באוקטובר 1989) הוא כדורגלן עבר רומני ששיחק כמגן ימני.
מצל החל את הקריירה המקצוענית בשנת 2005, בקבוצת פארול קונסטנצה.
ב-2007, הושאל לתקופה של שנתיים לקבוצת דלתא טולצ'ה מהליגה השלישית ברומניה, בה צבר דקות משחק רבות לאחר ששיחק 52 משחקים.
ב-2010, עבר לשורות אסטרה ג'יורג'יו, עימה זכה בתארים ראשונים בקריירה, ואף הופיע במדיה בליגה האירופית.
לאחר חמש שנים, עזב לראשונה בקריירה את רומניה, שעה שחתם בינואר 2015, בקבוצת דינמו זאגרב הקרואטית.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקרואטיה, ב-7 בפברואר 2015, במשחק ליגת העל הקרואטית מול לוקומוטיבה זאגרב, אותה ניצחה קבוצתו בתוצאה 2-1. בסיום עונתו הראשונה בזאגרב, שיחק 13 משחקי ליגה וזכה עם דינמו בדאבל המקומי.
ב-2 בספטמבר 2011, ערך מצל את הופעת הבכורה שלו עבור נבחרת רומניה, כאשר שיחק את מלוא 90 הדקות במשחק במסגרת מוקדמות יורו 2012 מול לוקסמבורג.
אלכסנדרוב היא עיירה שנמצאת בנפת אלכסנדרובסקי בסובייקט ולדימיר, רוסיה, אשר ממוקמת כ-100 ק"מ ממוסקבה.
העיירה משמשת כעיר הבירה של הנפה אלכסנדרובסקי..
אלכסנדרוב הוקמה באמצע המאה ה-14, בשם אלכסנדרובסקיה סלובודה.
ב-3 בדצמבר 1564, איוואן הרביעי עם משפחתו עבר לאלכסנדרוב, וב-3 בינואר 1565, הודיע על סיום כהונתו כצאר.
בפברואר 1565, הוא חזר למוסקבה והודיע על הסכמתו לחזור לשלטון תוך הנהגת שינויים בשלטון.
בכך, תקופת אופריצ'נינה החלה ברוסיה.
אלכסנדרוב קיבלה מעמד של עיירה ב-1778.
אלכסנדרו מיחייצה קיפצ'יו (ברומנית: Alexandru Mihăiță Chipciu; נולד ב-18 במאי 1989) הוא כדורגלן רומני המשחק בעמדת הקשר באוניברסיטטה קלוז'.
קיפצ'יו התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של בראילה, עיר הולדתו.
מבראילה עבר לספורטינג פיטאשי וממנה לקבוצה הבוגרת של בראשוב מהליגה הרומנית השנייה.
כבר בעונתו הראשונה במועדון כבש 4 שערי ליגה כאשר הוא רק בן 18, אך עונה לאחר מכן מעמדו בקבוצה ירד.
בקיץ הושאל לפורקס בראשוב ובינואר הושאל לבראילה מהליגה הרומנית השלישית.
בעונת חזר להרכב הראשון של בראשוב וסיים את העונה עם שלושה שערים ב-31 משחקי ליגה.
ב-21 בדצמבר 2011 חתם בסטיאווה בוקרשט לחמש שנים תמורת 1.2 מיליון אירו ו-25% ממכירה עתידית של השחקן.
ב-31 במרץ 2012 צ'יפציו הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד פאנדורי טרגו ז'יו.
ב-7 במאי הורחק במשחק בליגה נגד קונקורדיה קיאז'נה.
ב-10 במאי 2013 שבר את רגלו ונעדר חמישה חודשים מהמגרשים.
ב-19 ביולי 2016 חתם לארבע שנים באנדרלכט הבלגית ששילמה עליו 3 מיליון אירו.
ב-7 באוגוסט הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה במשחק הליגה נגד קורטרייק.
ב-3 ביולי 2018 הושאל לספרטה פראג עד לסיום העונה.
ב-18 בינואר 2020 חזר לרומניה וחתם בקלוז'.
ב-24 ביוני 2022 חתם קיפצ'יו באוניברסיטטה קלוז'.
ב-10 באוגוסט 2011 קיפצ'יו ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת רומניה בניצחון 0–1 נגד .
ב-15 בנובמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת במשחק ידידות נגד .
קיפצ'יו נכלל בסגל הנבחרת לקראת יורו 2016.
ליגת העל הרומנית: , ,
אלכסנדרו קאלימאקי נודל בקונסטנטינופול למשפחת אצילים פנרים.
אביו יואן תאודור קאלימאקי היה מקורב לשלטונות של האימפריה העות'מאנית ושליט נסיכות מולדובה בעבר.
בשנים 1785–1794 הוא היה דרגומן הגדול - אחראי על מתרגמים בחצר הסולטן, ומעשית סגן שר החוץ.
בשנת 1795 הוא מונה לשליט נסיכות מולדובה וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1799. לאחר סיום הכהונה הוא חזר לקונסטנטינופול.
אלכסנדרו קאלימאקי התחתן עם סקרלט גיקה, נציגת משפחת אצילה פנרית נוספת.
בנו סקרלט קאלימאקי היה שליט נסיכות מולדובה שלוש פעמים בתקופות שונות.
הוא נפטר בעיירה בולו בשנת 1821.
אלכסנדרובקה היא מושבה רוסית לשעבר, שנבנתה בצפון פוטסדאם, בירת מדינת ברנדנבורג בגרמניה.
המושבה הוקמה בהוראת פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה מ-1826 עד 1827, לשנים-עשר הזמרים הרוסים של מקהלה שהייתה מורכבת בעבר מ־62 חיילים.
בשל יחסי המשפחה והידידות בין שושלת הוהנצולרן לשושלת רומנוב, נקראה המושבה בשם אלכסנדרובקה לזכרו של הצאר אלכסנדר הראשון שמת בשנת 1825.
המושבה היא חלק מהמכלול התרבותי "הארמונות והגנים בפוטסדאם-ברלין" שהוכרז כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 1990, והורחב בשנים 1992 ו-1999.
בשנת 1806 הובס הצבא הפרוסי-סקסוני בקרב ינה-אאורשטדט על ידי כוחותיו של נפוליאון בונפרטה.
בשנת 1812 נאלצה פרוסיה, שהובסה על ידי נפוליאון, להסכים לברית כפויה עם צרפת נגד רוסיה.
מתוך למעלה מאלף חיילים רוסים שנפלו בשבי ברוסיה בשנת 1812, נשארו 62 בפוטסדאם באוקטובר 1812. מקבוצה זו הוקמה מקהלה והוכפפה רשמית לגדוד המשמר הרגלים הראשון (Garde-Regiment zu Fuß.1) של מלך פרוסיה.
על פי הסכם הנייטרליות, אמנת טאורוגן מיום 30 בדצמבר 1812, התאחדו פרוסיה ורוסיה כנגד צרפת באביב 1813 ורוב שבויי המלחמה לשעבר שולבו בגדוד נפרד לבקשת המלך הפרוסי.
כוחות רוסים ופרוסים, שבויי מלחמה רוסים לשעבר ועריקים פרוסים לחמו נגד נפוליאון בהנהגה משותפת.
מקהלת המלך של שבויי מלחמה רוסים לשעבר המשיכה לספק בידור במחנות הצבא, ואובדן של אנשים משורת המקהלה פוצה בשנת 1815 על ידי שחרור גרנדירים נוספים מהגדוד הרוסי: הצאר אלכסנדר הראשון לא רק אפשר למקהלת החיילים להישאר בפרוסיה.
הוא העביר אליה גם שבעה גרנדירים מאחד הגדודים שלו בגדוד השומרים של המלך.
כאשר הצאר אלכסנדר הראשון מת בשנת 1825, התגוררו רק 12 מהזמרים הרוסים הללו בפוטסדאם.
ב-10 באפריל 1826, קבע המלך פרידריך וילהלם השלישי את הצו הבא:
בשנת 1827 עברו התושבים החדשים לנכס המרוהט במלואו.
הוקמו אפילו גנים וכל בית קיבל פרה.
המתיישבים לא הורשו למכור, להשכיר או לשעבד את האדמה, אך הם קיבלו אישור להוריש אותה ליורשים גברים.
של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית הוקמה על גבעת קפלנברג (Kapellenberg) הסמוכה והוקדשה בספטמבר 1829. לצד הכנסייה נמצא בית מספר ארבע עשרה של המושבה שבו התגורר המשרת המלכותי הרוסי טרנובסקי.
הזמר האחרון מת בשנת 1861. בשנת 1927, 100 שנה לאחר הקמת המושבה הרוסית, היו רק ארבע משפחות ואחרי הרפורמה בקרקעות היו רק שתי משפחות צאצאיהם הישירים של הזמרים הראשונים הללו.
בשנת 2008 מתו במושבה אחרוני הצאצאים הישירים של משפחת שישקוף (Schischkoff).
המושבה עצמה הייתה בבעלות פרטית של בית הוהנצולרן עד להפקעת רכוש הנסיכים ברפובליקת ויימאר בשנת 1926, אך נוהלה בפועל על ידי גדוד המשמר הראשון.
רק לאחר פירוק הגדוד לאחר 1919 השתלטה משפחת הוהנצולרן על תחזוקת האתר.
הוראות המלוכה לשעבר על זכויותיהם וחובותיהם של התושבים נותרו בתוקף עד 1945. שינויים יסודיים במעמדם החוקי של המושבה ותושביה לא התרחשו עד לתקופת השלטון הסובייטי במזרח גרמניה ושלטון גרמניה המזרחית (ה-DDR).
מרבית הבתים נמצאים בבעלות פרטית מאז איחוד גרמניה מחדש.
אחרי שני עיצובים שונים לחלוטין למראה, העניק מנהל הגינון פטר יוזף לנה לאתר כולו את הצורה הבסיסית של היפודרום עם צלב אנדראס הקדוש משובץ, בצומת בו היה בית הסרג'נט.
בהנחיית גנן החצר יוהאן גאורג מורש האב יושמה טיוטה זו.
הרעיון לאמצעי זה הגיע ממנהל האתר, מפקד אוגדת חלוצי השומרים, ההאופטמן אדולף סנתלאגה (Adolf Snethlage; 1788-1856), שכבר עבד על בקתת בולי עץ אמיתית קודמת שהתבססה על עיצובו של רוסי, בקתת העץ ניקולסקוי.
היישוב כולל בסך הכול שתים-עשרה חוות משק, הבתים הנפרדים הבנויים עם גמלונים הם בני קומה אחת או שתי קומות, בית משגיח בן שתי קומות ללא גן גדול ובית בסמוך לכנסייה בו גר המשגיח על חדר התה המלכותי בקומה הראשונה.
על פי המודל הרוסי, היו גגות הבתים צריכים להיות מכוסים בסכך.
עבור הגרסה הפרוסית הוחלט להשתמש בלוחות עץ, שהוחלף בגגות צפחה בסוף המאה ה-19. כל בית משק מורכב מבניין מגורים עם מרפסת ולוג'יה בחזית המחוברת לבניין אורווה קטן בכניסה לשער המקורה.
בינואר 2005 נפתח מוזיאון אלכסנדרובקה בבית מספר 2 של המושבה הרוסית, והעניק למבקרים בו תובנה בהיסטוריה ובארכיטקטורה של בתי העץ.
מוזיאון זה מציג את שיטת הבנייה ונותן הסברים בלוחות רבים על ההיסטוריה של היישוב הייחודי הזה.
אלכסנדרו קורטיאנו (במולדובית: Alexandru Curtianu או Alexandru Kurteian; נולד ב-11 בפברואר 1974 בקישינב) הוא כדורגלן ומאמן כדורגל מולדובאי.
בשנים 2014—2015 אימן את נבחרת מולדובה.
מיוני 2021 עד אוקטובר 2022, אימן את דינמו סנקט פטרבורג מהליגה הרוסית השנייה בכדורגל.
הוא החל את הקריירה שלו בשנת 1991 בקבוצת זימברו קישינב, במדיה שיחק עד 1996. ב-1997 הוא עבר למועדון וידזב הפולני, ובשנה שלאחר מכן הוא הושאל על ידי זניט הרוסית.
בינואר 1999 הוא הושאל על ידי המבורג הגרמנית מזימברו עד ל-30 ביוני 1999 עם הארכה אפשרית של החוזה לשלוש שנים, אך בתום ההשאלה חזר לזניט וחתם על חוזה במועדון לשלוש שנים.
לאחר עונת 2000, זניט לא הייתה מעוניינת להאריך את חוזהו לאחר שסגנון המשחק שלו חדל להתאים לזניט ובפברואר 2001 הושאל לזימברו.
מנובמבר 2001 הוא ניהל משא ומתן על חזרה לסנט פטרסבורג, למועדון דינמו, אך בשנת 2002 ההחתמה לא התקיימה, אף על פי שנחתם הסכם מקדים.
פעם אחת זכה באליפות פולין בעונת 1996/97 עם ווידזב.
פעמיים — ב-1993 וב-1998 — הוכתר לכדורגלן השנה במולדובה.
באליפות רוסיה שיחק בזניט ובטורפדו מוסקבה.
במדי זניט, זכה בגביע רוסיה 1998/99. בשנת 1998 הוא נכלל ברשימת 33 הכדורגלנים הטובים ביותר באליפות רוסיה (מספר 3).
מסוף 2003 עד 2007 עבד בזימברו בתפקידים שונים (כעוזר מאמן ראשי, מנהל ספורטיבי וממלא מקום המאמן).
מאז 2007, בנוסף למולדובנית, יש לו אזרחות רוסית.
בשנת 2009 הוא היה עוזר מאמן במועדון סמנה-זניט (רוסיה).
מסוף 2011 עד 2014 עבד כמאמן נבחרת הנוער של מולדובה.
בסיבוב המוקדמות של אליפות אירופה לנוער 2015, קבוצתו הבקיעה 16 נקודות בעשרה משחקים וסיימה במקום השלישי והשאירה אחריה את פינלנד ואנגליה.
ב-24 בספטמבר 2014, היה למאמן הנבחרת הלאומית של מולדובה.
החוזה איתו חושב עד סוף טורניר המוקדמות ליורו 2016. עם זאת, שנה לאחר מכן, ב-21 בספטמבר 2015, הוא התפטר — הנבחרת לאחר שמונה משחקים תפסה את המקום האחרון והשישי עם שתי נקודות.
בשנת 2017 הוא עמד בראש המועדון הלטבי "ילגבה".
משנת 2018 עד 2020 הוא היה מאמן פוניבז' הליטאית.
ב-28 ביוני 2021 הוא מונה למאמן דינמו סנקט פטרבורג לקראת עונת 2021/2022 בליגה הרוסית השנייה.
באוקטובר 2022 פוטר לאחר שלא הצליח להוליך את הקבוצה להעפלה לליגת המשנה הרוסית בכדורגל.
שימש במשך חצי עונה כמאמן קבוצת יאדרו סנקט פטרבורג.
ברשימת 33 שחקני הכדורגל הטובים ביותר באליפות רוסיה: 1998 (מקום 3)
אלכסנדרו או אלכסנדרו של מולדובה (ברומנית: Alexandru al Moldovei; מחצית השנייה של המאה ה-15 – 26 ביולי 1496) היה נסיך רומני בנו הבכור של שליט מולדובה, שטפן הגדול ויורש העצר.
הוא השתתף במלחמות אביו נגד האימפריה העות'מאנית ונגד ולאכיה בסוף שנות ה-1470. בתחילת שנות ה-1480 החזיק חצר נסיכותית בעיר בקאו.
בסביבות 1490 הוא צורף לשלטון על ידי אביו, אולם מת כעבור זמן קצר ולא הספיק למלוך לבדו.
(בפנייה אל תושבי בראשוב ב-26 ביוני 1481)
אחרי צירופו לשלטון, תארו ברומנית היה:
אלכסנדרו היה בנו הבכור, של השליט שטפן הגדול של מולדובה.
בצו המענק של שטפן למנזר הילנדר על ההר אתוס (1466), אלכסנדרו מוזכר לצד הנסיכה אולנה, כאחד משני ילדיהם של שטפן הגדול ושל אבדוקיה מקייב.
לפי איגלס, ייתכן שלשטפן היו שני בנים בשם אלכסנדרו.
אחד מהם, שהתחתן עם מרגרטה דראגפי ההונגרייה, והשני שהיה נשוי לאישה יוונייה שילדה לו בגולת טורקיה את הבן שטפן החגב.
ייתכן שזה השני, בנה של אבדוקיה, היה זה שהתמנה כשליט שותף וליווה את אביו במלחמות.
אם אלכסנדרו של מולדובה היה בנה של מרושקה אז ייתכן כי נולד בין 1463-1457. אם אבדוקיה הייתה אמו, אז נולד בין 1463–1467
לפי הכתוב ב"פיסניה" (כתובת) בכנסיית מיכאיל הקדוש במנזר רזבויין, אלכסנדרו השתתף בקרב ואליה אלבה ב-1476. ה"פיסניה" של כנסיית פרוקופיה הקדוש ביישוב בדאוץ מציינת שב-1481 ביישוב רמניקו סראט נלחם אלכסנדרו לצד אביו נגד השליט הוולאכי בסאראב הצעיר.
באותה תקופה הוא הקים את חצרו הנסיכית בעיר בקאו.
לפי איגלס, הוא היה אחראי על הארץ התחתית (""Țara de Jos כלומר דרום מולדובה).
ב-1480 הוא צוין רק בתור בנו של שטפן הגדול, זאת אומרת שעדיין לא צורף על ידי אביו כשותף לשלטון.
קיימת אי בהירות גם לגבי שם אשתו של אלכסנדרו.
בקרוניקה האלמונית של מולדובה מהמאה ה-17 נטען שהמגנט ההונגרי ברטלן דראגפי
בעל השורשים הרומניים, היה מחותנו של שטפן הגדול.
נטען שאלכסנדרו התחתן עם מרגרטה דראגפי, בתו של ברטלן.
אולם אותה כרוניקה מציינת במקום אחר הוראה של מלך הונגריה, מתיאש הוניאדי מ-1489 לשלוח אחד מאציליו עם מתנה לטקס הנישואים של בנו של שטפן, בלי להזכיר את שם משפחת דראגפי.
תעודה מ-1538 בנוגע לשליט שטפאן החגב, מציינת שאביו של שליט זה, אלכסנדרו התחתן עם אישה בעלת אמונה יוונית מקונסטנטינופול.
לפי ההיסטוריון שטפן גורוביי, ייתכן כי זו נקראה מריה, שם שצוין במנזר ביסטריצה כאשתו של אלכסנדרו.
כמו כן ידוע שנסיכה בשם מריה אסאנינה פלאולוגינה,"שליטת מולדוולאכיה", העניקה תרומה למנזר גריגוריו על ההר אתוס.
ידוע שמנזר זה שופץ ב-1495 בזכות תרומה של "אלכסנדרו וודה של ולאכיה".
עוד לפני 1 בינואר 1491 הכתיר אותו אביו כשותף לשלטון באותו יום הוא הוזכר כ"ווייבוד" בכתובת ("פיסניה") שבכנסיית עליית השמיימה בבקאו.
הנסיך הלך לעולמו ב-26 ביולי 1496. הוא הובא לקבורה בכנסיית המנזר ניאמץ,
ב-1494 ב-27 ביולי מת אלכסנדרו וויבוד "בצבא", כפי שרשום בכתובת מעל ציור הדיוקן המיוחס לו במנזר ביסטריצה.
אלכסנדרו הקים את כנסיית העלייה לשמיים של מרים הקדושה בעיר בקאו.
אלכסנדרו איליה ראוצה (ברומנית: Alexandru Ilie Răuță נולד ב-17 ביוני 1992 בפיטשט שברומניה) הוא כדורגלן רומני המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת איחוד בני שפרעם מהליגה הלאומית.
ראוצה החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצות ארג'ש פיטשט ומיובן מליגת המשנה הרומנית.
בהמשך שיחק בקבוצות פאנדורי טרגו ז'יו, פוליטכניקה יאשי ווולונטר מליגת העל הרומנית.
עם וולונטר זכה בסופר קאפ הרומני בעונת .
ב-1 ביולי 2019 חתם ראוצה בדינמו בוקרשט מליגת העל הרומנית.
הוא שיחק במועדון במשך שלוש עונות, בהן ערך 78 הופעות ליגה.
הוא עזב את המועדון לאחר ירידת המועדון לליגת המשנה הרומנית.
ב-27 ביוני 2022 חתם ראוצה על חוזה לשתי עונות בהרמנשטאדט מליגת העל הרומנית.
הוא ערך 16 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-23 בינואר 2023 חתם באוחוד מליגת המשנה הסעודית.
ב-29 ביולי 2023 חתם ראוצה בארג'ש פיטשט מליגת המשנה הרומנית.
הוא ערך שמונה הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-16 בינואר 2024 חתם במיובן מליגת המשנה הרומנית, אך ב-31 בינואר חתם באיחוד בני שפרעם מהליגה הלאומית.
אלכסנדרו מונטיאנו (ברומנית:Alexandru Munteanu, נולד ב-20 בינואר 1964) הוא כלכלן, איש עסקים ופוליטיקאי מולדובני, ראש ממשלת רפובליקת מולדובה החל מ-1 בנובמבר 2025.
מועמדותו לתפקיד הועלתה ב-14 באוקטובר 2025 על ידי מפלגת פעולה וסולידריות והוא החליף את דורין רצ'אן.
הוא כיהן ביושב ראש האליאנס פראנסז ברפובליקת מולדובה.
מונטיאנו נולד ב-1964 בקישינאו (קישינב), אז במולדובה הסובייטית במסגרת ברית המועצות.
הוא בנו של הכימאי גאורגה מונטיאנו, יליד קוסאוץ ושל אדלאידה לבית רוסו.(Russo), ילידת בלץ.
הוא סיים עם מדליית זהב את לימודי התיכון בבית הספר התיכון מס.
23 בקישינב בהמשך סיים בהצטיינות תואר שני בפיזיקה; באוניברסיטה הממלכתית על שם לומונוסוב של מוסקבה ברוסיה.
במוסקבה למד תרגום מוסמך מצרפתית.
המשך פעילותו האקדמית, הכלכלית והעסקית
מונטיאנו עבד ב-1988-1986 תקופה במכון לפיזיקה יישומית של האקדמיית המדעים של מולדובה.
עד 1991 ליד את יסודות התאורטיים של האלקטרוטכניקה ,היה פרודקאן בפקולטה הבינלאומית של האוניברסיטה הטכנית של מולדובה ומתאם תוכניות הלימודים בצרפתית ובאנגלית.
הוא לימד בנקאות ופיננסים באוניברסיטה החופשית הבינלאומית של מולדובה.
בהמשך סיים תואר שני גם במדיניות כלכלית באוניברסיטת קולומביה בניו יורק ובהתמחה בבנקאות, פננסים ויחסים בינלאומיים.
אחרי הקמת הבנק הלאומי של מולדובה העצמאית מונטיאנו עבד בה כמנהל המחלקה לפעולות מטבע ואחר כך כסגן מנל המחלקה ליחסי חוץ.
ואחר כך בבנק קרדי ליונה (Crédit lyonnais) בפריז.
בהמשך עבד למשך 10 שנים בוושינגטון די.סי.
במסגרת הבנק העולמי בתחום אפריקה והמזרח התיכון.
בעת שהותו בניו יורק הוא קיבל את אזרחות ארצות הברית.
מונטיאנו פעיל בתחום ההשקעות והקים את החברה 4i Capital Partners\ קרן השקעות הפועלת במולדובה, באוקראינה ובבלארוס.
מנהל מחלקת ההשקעות הישירות של חברת Dragon Capital באוקראינה).
מונטיאנו היה מעורב בשיתוף הפעולה האמריקאי-מולדובני והקים את קמרת המסחר האמריקאית במולדובה ועם אחרים את השלוחה המולדבית של אליאנס פראנסז וישב בראשה.
מונטיאנו הוא יושב ראש שותף של המועצה המייעצת לעסקים בדרום מזרח אירופה ובאירואסיה.
ב-2015-2020 היה חבר ויושב ראש מועצת המנהלים של בית הספר הבינלאומי פצ'רסק בקייב.
אחרי שהות בת 20 שנה באוקראינה בעקבות הפלישה הרוסית עבר לבירת רומניה, בוקרשט.
ב-14 באוקטובר 2025 מפלגת הפעולה והסולדריות בראשות הנשיאה מאיה סנדו מינתה את מונטיאנו כמועמדה לראשות הממשלה אחרי התפטרותו הפתאומית של דורין רצ'אן.
המינוי אושר בישיבת הפרלמנט של מולדובה אחרי אישו על ידי בית המשפט לחוקה של המדינה.
ב-31 באוקטובר הממשלה שהורכבה על ידו ותוכנית הממשלה שלה "האיחוד האירופי, שלום, פיתוח" קיבלה את אשור הפרלמנט.
ממשלתו קבעה לעצמה להמשיך לקדם את שילובה של רפובליקת מולדובה באיחוד האירופי.
בממשלה בת 18 השרים התמנו 4 נשים בלבד, דבר שעורר ביקורת.
מיכאי פופשור הוא שר החוץ ואחד מארבעת סגני ראש הממשלה.
2006 - אות לגיון הכבוד של צרפת בדרגת אביר.
הוא האזרח הראשון של רפובליקת מולדובה שזכה באות זו.
אלכסנדריה היא עיר הנמל החשובה של מצרים ובעלת היסטוריה עתיקה.
העיר משמשת כבירת המחוז הקרוי על שמה ושוכנת בצפון המדינה על שפת הים התיכון סמוך לשפך הזרוע המערבית של הדלתא של הנילוס כ-180 ק"מ מצפון-מערב לבירה קהיר.
אלכסנדריה נוסדה בידי אלכסנדר מוקדון בשנת 334 לפנה"ס והוא קרא לה על שמו.
תלמי הראשון, ששלט אחרי אלכסנדר, עשה אותה לבירת מצרים.
אלכסנדריה הייתה לפוליס יווני אופיינית, מלאה בגנים ובבנייני ציבור מפוארים.
היום לא שרד כמעט דבר מן העיר העתיקה.
סמוך לתחילת הספירה הנוצרית הייתה אלכסנדריה מרכז המדע והחכמה בעולם העתיק והעיר השנייה בגודלה ב אחרי רומא.
במרוצת הזמן הייתה לעיר מסחר חשובה ביותר בעולם העתיק.
רציפים ארוכים השתרעו על חופה, ואניות באו אליה ממזרח וממערב.
אחד ממלכי שושלת התלמיים יסד בה מעין אוניברסיטה, וגדולי המלומדים של העולם העתיק, ובהם אוקלידס, למדו והורו בה.
תלמי הראשון בנה את "המגדלור באלכסנדריה" על האי פארוס הסמוך אליה.
מגדלור זה, הנחשב למגדלור הראשון בעולם, הוקם במאה השלישית לפנה"ס (285 לפנה"ס עד 247 לפנה"ס).
זה היה המבנה הגבוה ביותר שהוקם אי-פעם בידי מהנדס יווני, והוא נמנה עם שבעת פלאי העולם העתיק.
המבנה נהרס במאה ה-14 לספירה, ועל הריסותיו הקים מוחמד עלי בשנת 1842 את המגדלור העומד במקום היום.
תלמי הראשון גם יסד באלכסנדריה את הספרייה הגדולה הראשונה בעולם.
סבורים שהכילה לא פחות מ-700,000 מגילות.
הספרייה נשרפה ברובה בשנת 47 לפנה"ס, כשיוליוס קיסר כבש את העיר.
מרקוס אנטוניוס חזר וחידש אותה.
ימי הביניים עד העת החדשה
בשנת 616 כבשו הפרסים הסאסאנים את אלכסנדריה אולם הביזנטים הצליחו להחזיר לעצמם את השליטה בה אחרי זמן קצר ובשנת 640 היא נפלה לידי הערבים לאחר מצור שנמשך 14 חדשים, והספרייה נהרסה.
הערבים העבירו את בירת מצרים לקהיר, ועל ידי כך פגעו במעמדה של אלכסנדריה.
עם גילוי דרך ים חדשה להודו סביב יבשת אפריקה בשנת 1497 פחתה גם חשיבותה כעיר נמל ומסחר.
בשנת 1807, במהלך מלחמת אנגליה–טורקיה העיר נכבשה למספר חודשים על ידי הבריטים.
אלכסנדריה שבה והייתה לעיר נמל חשובה בימי מוחמד עלי (1769–1849), מקים מצרים החדשה.
מוחמד עלי גם הביא לעיר מהנדסים אירופים לבנות בניינים גדולים בסגנון מערבי.
חשיבותה המסחרית של העיר גדלה עוד יותר לאחר פתיחתה של תעלת סואץ בשנת 1869. בימי שלטון הבריטים, משנת 1882 הוסיפה העיר להתפתח.
היווה תחנה חשובה לאניות סוחר וצי בדרכן בין אירופה להודו.
על פי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2023 אוכלוסיית העיר מונה כ-5.36 מיליון בני אדם והיא העיר השנייה בגודלה במצרים.
גם במאה ה-21 מהווה אלכסנדריה עיר מסחר ונמל חשובה הנפרשת לאורך כ-32 ק"מ של חוף הים התיכון.
היא אחראית על כ-80% מהיצוא והיבוא של מצרים, ומהווה מרכז מסחרי חשוב בהעברת גז טבעי ונפט מסואץ.
בשנת 2002 הוקמה בה הביבליותיקה אלכסנדרינה, ספרייה ציבורית גדולה שמטרתה להיות מעין חידוש של הספרייה הגדולה של אלכסנדריה מהעת העתיקה.