tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
The Trial (המשפט) - לאחר שחזר לשפיות, פינק נלקח למשפט גרוטסקי בו הוא מואשם ב"גילוי רגשות אנושיים"; השופט הוא תולעת עצומה, המורה מבית הספר הנוראי של פינק מגיע כעד, כמו גם אשתו ואמו - וכל אחד מהם יותר מסוייט מהשני.
בין עדות לעדות פינק מתחנן ומסביר שהיה לא שפוי, אך השופט מכריז שההוכחות ברורות וגם האשמה, וגוזר על פינק שחומתו תושמד.
הקהל צורח "הפילו את החומה!
הפילו את החומה!", ולבסוף היא אכן מתפוצצת, ברעם גדול.
Outside the Wall (מחוץ לחומה) - החומה נפלה.
פינק חוזר אל החיים ואל החברה, והופך לאדם טוב יותר.
נעימת השיר מופיעה גם בתחילת השיר הפותח, "?In the Flesh", ונשמע המשפט "Isn't It Where We Came In?" ("לא התחלנו מכאן?"), מה שמרמז שהאלבום הופך ליצירה אחת שלמה ומתנגנת ללא התחלה וללא סוף.
"What Shall We Do Now?" (גרסה מורחבת ל"Empty Spaces" במהלך סצנת בניית החומה)
רצועות מהאלבום שלא נכללו בסרט
"Hey You" (שוחרר כתוספת מיוחדת בגרסת ה-DVD)
"Outside the Wall" (השיר האחרון באלבום.
בסוף השיר נשמעות המילים: "Isn't this where...
we came in?" הממשיכות אל תוך השיר הראשון, ומכניסות את האלבום אל תוך לופ).
The Wall Live 1980-81, כוללת שתי רצועות שלא מופיעות באלבום המקורי:
The Who (בעברית: הַמִּי) הם להקת רוק בריטית שהוקמה בלונדון ב-1962 ונחשבת לאחת מלהקות הרוק המשפיעות ביותר בכל הזמנים.
ההרכב המקורי של הלהקה (שהתקיים בין השנים 1964–1978) כלל את הסולן הראשי רוג'ר דלטרי, הגיטריסט פיט טאונסנד, הבסיסט ג'ון אנטוויסל והמתופף קית' מון.
הם נחשבים לאחת מלהקות הרוק המשפיעות ביותר של המאה ה-20 והם מכרו לאורך הקריירה מעל ל-100 מיליון תקליטים ברחבי העולם.
הייתה להם השפעה ניכרת במיוחד על להקות הארד רוק, פאנק, פאוור פופ ומוד רבות.
הלהקה התווספה להיכל התהילה של הרוק אנד רול בשנת 1990.
הלהקה התפתחה מהלהקה "The Detours".
בתחילת דרכה לקחה הלהקה חלק פעיל ברוח הנוער של המודים (Mods) ויצירותיהם ייצגו את תחושות הדור הצעיר, כמו מרדנות, אהבה ובלבול, וכן גם הופעותיהם היו הרסניות, במיוחד באופן בו החריבו את כלי הנגינה שלהם.
אלבום הקונספט של הלהקה "Tommy" אשר פורסם במקור ב-1969 כלל את הסינגל "Pinball Wizard" אשר זכה להצלחה ניכרת.
הופעות נוספות בפסטיבל וודסטוק ובאי וייט, וכמו גם פרסום של אלבום ההופעה החיה Live at Leeds שפורסם במקור ב-1970, ביססו את המוניטין שלהם כאחת מלהקות הרוק הנחשבות ביותר באותה התקופה.
ההצלחה הניכרת לה זכתה הלהקה הוביל לכך שטאונסנד לבסוף בחר להפסיק לעבוד על אלבום הקונספט Lifehouse.
אף על פי כן, מספר שירים שכתב עבור אותו אלבום הקונספט התווספו לאלבום הבא של הלהקה Who's Next שיצא ב-1971 וכלל את הלהיטים "Won't Get Fooled Again", "Baba O'Riley", ו-"Behind Blue Eyes".
קני ג'ונס הפך בהמשך למתופף החדש של הלהקה והלהקה השיקה סבב הופעות נוסף והייתה שותפה בהפקת העיבוד הקולנועי של Quadrophenia והסרט התיעודי הרטרוספקטיבי "The Kids Are Alright" .
הלהקה התפרקה לבסוף במהלך שנת 1983. לאורך השנים הלהקה התאחדה במספר הזדמנויות כמו במופע לייב אייד בשנת 1985, בסבב הופעות ליום השנה ה-25 אשר התקיים בשנת 1989 ועבור סבב ההופעות "Quadrophenia" שהתקיים בשנים 1996–1997. בשנת 1999 הלהקה החליטה על איחוד מלא יחד עם המתופף זאק סטארקי.
לאחר מותו של אנטוויסל ב-2002 התוכניות של הלהקה להפיק אלבום חדש נדחו עד 2006, כאשר יצא לשווקים האלבום Endless Wire.
לאחר מותו של אנטוויסל הלהקה המשיכה להופיע עם סטארקי על התופים, פינו פלדינו על גיטרת הבס, ואחיו של פיט, סיימון טאונסנד, על הגיטרה השנייה.
ב-2019 הוציאה הלהקה את האלבום "Who" וערכה סבב הופעות עם תזמורת סימפונית.
תחילתה של הלהקה החלה ב־1962. רוג'ר דלטרי, פיט טאונסנד וג'ון אנטוויסל היו חברי ילדות, וגדלו יחדיו בעיירת הפועלים צ'יסוויק הסמוכה ללונדון.
טאונסנד ואנטוויסל היו יחד בתזמורת בית ספרם שם ניגנו בסגנון הדיקסילנד ג'אז.
טאונסנד ניגן על בנג'ו ואנטוויסל על חצוצרה.
בהמשך נעוריהם פעלו השניים ביחד בלהקה, אך ב־1962 עזב אנטוויסל את ההרכב לטובת להקה בה פעל דלטרי כגיטריסט, שעבד באותה תקופה בתור נפח לפרנסתו.
הלהקה נקראה Detours (מעקפים) ומאוחר יותר הצטרף גם טאונסנד ללהקה והחליף את דלטרי בתפקיד הגיטריסט, וזה עבר לתפקיד הזמר המוביל בלהקה.
ב־1964 החליטה הלהקה לשנות את שמה להמי (The Who), במקביל להצטרפותו של המתופף קית' מון, שהחליף את המתופף המקורי.
השערה בנוגע להצטרפותו של מון טוענת שבאחת ההופעות של הלהקה, בעודו שיכור כלוט, הוא עלה על הבמה והכריז כי הוא יודע לתופף טוב בהרבה מהמתופף הנוכחי שלהם.
לאחר הצהרה זו הוא התקבל להרכב.
במשך ארבע עשרה השנים שבאו אחר כך, טאונסנד, דלטרי, אנטוויסל ומון היוו את חברי ההרכב השלם.
במשך תקופה קצרה באותה שנה, תחת ניהולו של האמרגן פיטר מידן, הם שינו את שמם ל־"The High Numbers", ובמהלכה הוציאו סינגל כושל שיועד בעיקר למעריציהם שהיו חברי ה"מודים": תנועת נוער חברתית בלתי ממוסדת של צעירים שהיו מהודרים בלבושם אך פרועים בהתנהגותם והיוו משקל מנוגד לרוקרים הקשוחים.
כש־"Zoots Suit/I'm The Face" נכשל, חברי הלהקה פיטרו את האמרגן.
הם החלו להופיע גם תחת השם The Mods אך במהרה חזרו להופיע בתור המי.
הלהקה זכתה להצלחה רבה בקרב המודים, ושיריה התאפיינו במלל שהתאפיין בנושאים המתאימים לרוחם, לרוב בנושאי לבטים של אהבה וחוסר הבנה כלפיהם.
כמו כן ההופעה של הלהקה הפכה לאחד ממוקדי תשומת הלב שלהם והם אופיינו בהתנהגות הרסנית שכללה החרבת כלי הנגינה שלהם, ובעיקר בניפוץ הגיטרה על ידי פיט טאונסנד.
מוקד תשומת לב נוסף היה טאונסנד עצמו, שהיה כותב השירים הראשי וכתיבתו הייתה מאתגרת ומלאת מחשבה, בניגוד לסגנון המצ'ואיסטי במקצת של דלטרי.
דלטרי התנגד לבצע שירים מסוימים של טאונסנד, וכך קרה שטאונסנד ביצע שירים אלו ויכולותיו הווקאליות הוכיחו את עצמן.
ב־1965 הוציאה הלהקה את הסינגל המצליח הראשון שלה "I Can't Explain" שהיה דומה בסגנונו ללהקת הקינקס (הגיטריסט השני שניגן בהקלטות הסינגל היה ג'ימי פייג', גיטריסט להקת לד זפלין לעתיד).
השיר בצידו השני של הסינגל היה "Anyway, Anyhow, Anywhere" והוא היווה את שיתוף הפעולה היחיד בכתיבה בין טאונסנד לדלטרי.
באותה שנה יצא אלבום הבכורה של הלהקה "My Generation".
האלבום כלל המנונים של המודים כמו "The Kids Are Alright" וכן את השיר הנושא "My Generation".
השיר פורסם כסינגל והפך ללהיטה הגדול ביותר של המי, שהגיע למקום השני במצעד הבריטי והפך לאחד מהמנוני דור שנות ה־60, בזכות השורה המפורסמת ביותר ממנו "Hope I die before I get old" ("מקווה שאמות לפני שאהפוך זקן").
שירים מפורסמים נוספים באלבום היו "I'm A Boy", "Happy Jack" ו־"Pictures Of Lily" שהפך ל"המנון" לאוננות בממלכה המאוחדת.
כל אלו הראו את אמצעי הכתיבה הסיפוריים של טאונסנד, ששלבו עיסוק במין ומצוקה נפשית.
תחנת הרדיו WTAC Power Rock AM600 בפלינט הייתה תחנת הרדיו הראשונה בארצות הברית שהציגה את המי, שם הלהקה גם ביצעה את אחת ההופעות הראשונות שלה בפלינט, באצטדיון אסטווד, בתור להקת החימום ללהקתו של הרמן הרמיט.
מאוחר יותר בפלינט, ביום הולדתו העשרים ואחת של מון, התרחשה כביכול התקרית המפורסמת בה דחף את מכונית הלינקולן שלו אל בריכה במלון Holiday Inn.
אולם עדים רבים, ביניהם אנטוויסל, טענו שהתקרית מעולם לא קרתה.
הסיפור הפך לאגדה, כולל הטענה שהלהקה גורשה מכל רשתות Holiday Inn ברחבי העולם.
על אף שזכתה להצלחה בתור להקת סינגלים, שאיפותיו של פיט טאונסנד היו שהמוזיקה של הלהקה תהיה יותר מורכבת עם מילים יותר פרובוקטיביות, וכן שאלבומי הלהקה יהיו ייחודיים יותר, מאשר אוסף שירים נפרדים.
מאוחר יותר, תואר השיר כ"מיני אופרה".
הסגנון הייחודי שהלהקה אמצה לעצמה המשיך שנה מאוחר יותר ב־1967 כשיצא אלבומה השלישי של הלהקה, "The Who Sell Out", שהיה אלבום הקונספט הראשון של הלהקה.
האלבום, בסגנון של תחנת רדיו, עסק בתרבות הצריכה וכלל שידורי רדיו פיראטים פיקטיביים ופרסום מוצרים.
באלבום נכללה מיני אופרה נוספת – "Rael", וכן הוא גם זכה להצלחה בארצות הברית, כאשר השיר "I Can See For Miles" נכלל בין עשרת הגדולים של המצעד האמריקני.
באותה שנה הלהקה הופיעה בתוכנית האירוח הפופולרית "Smothers Brothers", שם ביצעה מספר מלהיטיה הגדולים.
בסיום השיר "My Generation" פיט טאונסנד החל לנפץ את הגיטרה שלו על הבמה, כשבמקביל אליו רוג'ר דלטרי בעט במגברים ובציוד על הבמה וקית' מון העיף את מערכת התופים שלו בעזרת מטען נפץ שהניח בתוכם, שיצר פיצוץ עוצמתי במיוחד.
השימוש בחומר נפץ היה מנהג שכיח של מון, אך בהופעה ספציפית זו הוא שם כמות יוצאת מגדר הרגיל, וכתוצאה מכך, פיט טאונסנד, שעמד קרוב לפיצוץ העצום, סבל מהתחרשות זמנית ושערו עלה באש.
בהמשך לתקרית הבלתי צפויה קית' מון העמיד פני מת בעוד שהמנחה טומי סמות'רס וג'ון אנטוויסל ניסו לעזור לו, ופיט טאונסנד שבר גם את הגיטרה הקלאסית שסמות'רס התכוון לנגן בה כשעלה לבמה.
הופעה זו חרתה את הלהקה בזיכרון הקולקטיבי באופי הפרוע והמרדני שלה, שאפיין אותה גם בתקופתה המאוחרת יותר.
בעקבות המקרה הזה הוזמן טאונסנד להיות המרואיין הראשון של מגזין "רולינג סטון", שם הוא חשף שהוא עובד על אלבום קונספט באורך מלא, אופרת רוק.
ב־1969 הוציאה הלהקה את אותה היצירה המדוברת, פרי עטו של טאונסנד שהסתכם כאופרת הרוק הראשונה בהיסטוריה.
היצירה נקראה "Tommy", ובמרכז העלילה שלה היה נער חירש, אילם ועיוור שמתגלה ככישרוני ביותר במשחק הפינבול והופך למנהיג המונים, אך במהרה מוצא את עצמו נבגד בידי מעריציו.
האלבום זכה להצלחה גדולה והעלה לגדולות את מעמד הלהקה, כשבכל רחבי הממלכה המאוחדת נחטפו כרטיסים להופעות בהם בוצעה אופרת הרוק במלואה.
האלבום אף עובד לאחר מספר שנים לסרט קולנוע בבימויו של קן ראסל בכיכובם של חברי הלהקה, כשאת תפקיד טומי גילם רוג'ר דלטרי בעצמו.
שחקנים נוספים בסרט היו ג'ק ניקולסון, אריק קלפטון, אלטון ג'ון, טינה טרנר ועוד.
הפקתו של "טומי" כמחזמר בברודוויי אף זכתה בפרס טוני.
על אף ההצלחה ההיסטרית של "Tommy", גולת הכותרת האמיתית של הלהקה באותה שנה הייתה הופעתה בפסטיבל וודסטוק.
הלהקה הופיעה בלילה השני של הפסטיבל בשלוש לפנות בוקר ביום שבת, והייתה הלהקה עם המופע הארוך ביותר בפסטיבל, שכלל 24 שירים, רובם מתוך "Tommy".
הופעתם בפסטיבל ארכה כארבע שעות והיא היוותה הוכחה למעמד הרם אליו הגיעה הלהקה.
הופעתו הכריזמטית במיוחד של דלטרי, הראתה את עלייתו ממבצע השירים של טאונסנד בלהקה, למעמד של כוכב על.
תקרית זכורה ביותר במהלך ההופעה הייתה פריצתו של פעיל זכויות האדם אבי הופמן אל הבמה, וניסיונו להלהיב את הקהל עם סיסמאות בזכות השלום ובגנות מלחמת וייטנאם, אך פיט טאונסנד חבט בו עם הגיטרה שלו והשליך אותו מן הבמה.
כיוון שהיה זה סופו של השיר "Pinball Wizard" והגיטרה של טאונסנד כבר לא ניגנה כראוי, הוא ניפץ אותה על הבמה בסוף השיר והשליך אותה אל הקהל.
מעשה זה ביסס את מעמדה של המי כלהקת הרוק הקשוחה ביותר של אותה התקופה, והעלה את המכירות של "Tommy".
ב־1970 הוציאה להקת המי את אלבום ההופעה "Live at Leeds".
האלבום זכה להצלחה ורבים סברו כי זהו אלבום ההופעה הטוב ביותר בכל הזמנים בתחום הרוק (כך נאמר בעיתון הניו-יורק טיימס), ולהופעה הטובה ביותר שהתקיימה בעיר לידס.
ההופעה זכורה, בין היתר, עקב הביצוע המיוחד והארוך במיוחד של רבע שעה לשיר "My Generation".
אלבום זה סימל את המשך הצלחת הלהקה משנות השישים לשנות השבעים, על אף השינויים שחלו במוזיקה.
באוגוסט אותה שנה הופיעה הלהקה בפסטיבל האי וייט.
הופעתם נחשבת לאחד מרגעי השיא בפסטיבל הענק הראשון של שנות השבעים, וגם בה, כמו בוודסטוק, תפסה אופרת הרוק טומי נתח נכבד ממנה.
הופעתם בפסטיבל קיבעה באופן סופי ובלתי מעורער את מעמדה של המי כאחת מלהקות הרוק והרית'ם אנד בלוז הטובות בכל הזמנים.
באותה שנה החל פיט טאונסנד לעבוד על אלבום קונספט נוסף במטרה להתעלות על אופרת הרוק "Tommy".
האבטיפוס של האלבום שנקרא "The Lifehouse Project" היה פרויקט מורכב מבחינה מוזיקלית, כלל ניסיונות ורעיונות רבים משולבים זה בזה, וכתוצאה מכך נוצרו מחלוקות רבות בין חברי הלהקה במהלך ההקלטות, והשיא הגיע עם התמוטטות העצבים של פיט טאונסנד.
הפרויקט נזנח, אך חמרים ממהלך העבודה עליו נשמרו ונכללו באלבומה הבא של המי שיצא ב־1971. האלבום "Who's Next", הפך לאלבום המצליח ביותר של הלהקה, הן מסחרית והן בקרב המבקרים.
האלבום היה מראשוני האלבומים ששילב בתוכו גם סינתסייזרים, ובכך התחיל את המהפכה שעמדה להשפיע על להקות רבות שישתמשו באמצעים אלקטרוניים נוספים בשיריהן.
האלבום נחשב לאחד המצליחים של הלהקה, עם הסינגלים המצליחים "Baba O'Riley" ו־"Won't Get Fooled Again".
האחרון הפך לסינגל המצליח הראשון שכלל בתוכו סינתסייזר.
בעקבות הצלחת "Who's Next" התאושש טאונסנד, וב־1973 כתב אופרת רוק חדשה בשם "Quadrophenia".
לצד שיוך האלבום כאופרת רוק, אפשר לראות באלבום כאוטוביוגרפי או מסמך היסטורי על חיי הנעורים המסובכים בשנות השישים המוקדמות שבלונדון.
האלבום סיפר על נער צעיר בשם ג'ימי ועל מאבקו להערכה עצמית, מאבקו עם משפחתו ואחרים, ומחלת הנפש שלו.
הרקע לסיפורו האישי הוא המאבק בין ה"מודים" וה"רוקרים" בממלכה המאוחדת, ובעיקר באזור ברייטון.
האלבום היה הראשון שבו כל אחד מחברי הלהקה שר באחד השירים לפחות.
האופרה מספרת על בחור הלוקה בתסמונת שגורמת לאישיות שלו לפתח ארבעה כיוונים: הקשוח, הרומנטיקן, הצבוע והמטורף.
האלבום הבא של הלהקה הכיל שירים אישיים יותר של טאונסנד, ואת הסגנון הזה הוא העביר מאוחר יותר לעבודות הסולו שלו.
ב־1975, "The Who By Numbers" יצא לשוק וכלל הרבה שירים שהציגו בדיקה עצמית של הלהקה, לצד להיטים כמו "Squeeze Box", שהסינגל שלו זכה להצלחה רבה.
האלבום לא היווה הצלחה מסחרית כמו קודמיו, ומבקר רוק אחד אף כינה אותו "מכתב ההתאבדות של פיט טאונסנד".
במקביל החלו חברי הלהקה לעבוד על אלבומי סולו בנפרד, מה שהעיד בעיני המבקרים על תחילת הסוף.
עם זאת, באותה שנה יצא הסרט "טומי" והיה להצלחה גדולה עם מועמדות לפרס אוסקר של פיט טאונסנד עבור הפסקול ומועמדות של רוג'ר דלטרי לפרס גלובוס הזהב עבור השחקן הטוב ביותר.
ב־1976 הופיעה הלהקה בהופעה במגרש האתלטיקה והפוטבול בצ'ארלטון, וקבעה עמו שיא גינס למשך עשר שנים בתור ההופעה הרועשת ביותר.
עד ליציאת האלבום הבא, הלהקה לא מצאה את עצמה והתדרדרה, בין היתר עקב התמכרויות שונות של חברי הלהקה, ויש אומרים כי "ההצלחה עלתה להם לראש".
טאונסנד היה ידוע בשימוש מופרז ב־LSD, בעוד הרגלי השתייה והשימוש בקוקאין של קית' מון היו שערורייתיים במיוחד.
בעוד שרוב חברי הלהקה חיו את חיי ההוללות של כוכבי הרוק, דלטרי, שהיווה סוג של דמות סמכותית ויציבה מבין הארבעה, הזדעזע מההתנהגות של חבריו ואיים עליהם שהסמים יהרסו אותם.
בהתקף זעם פתאומי, לקח דלטרי בהזדמנות אחת את הסמים של מון והוריד אותם באסלה, וכשמון הנרגז בא להתעמת אתו, חבט בו דלטרי באגרופו.
ב־1978 יצא האלבום שנחשב לאחד מן המוצלחים של הלהקה, "Who Are You".
אלבום זה החל להתרחק מסגנון אלבומי הקונספט של הלהקה, ועבר לסינגלים נטולי קשר אחד לשני (אף שהכיל שיר אחד מאופרת הרוק של ג'ון אנטוויסל שלא הושלמה), עם הסינגל המצליח שנושא את שם האלבום.
אף על פי שלא היו סינגלים מוכרים מהאלבום, הוא נשא אופי של פאנק רוק (Punk rock) ורוק מתקדם, שהיו פופולריים מאוד באותה התקופה.
רבים טענו שהאלבום הולך לסמן את פריחת הלהקה מחדש, אך במהרה התברר ההפך, כשפחות מחודש לאחר יציאתו נמצא מתופף הלהקה, קית' מון, מת בדירתו שבארמון קורזון ממנת יתר של כלורמתיאזול, מספר שעות לאחר ששהה במסיבה של פול מקרטני.
מון הוחלף במתופף קני ג'ונס מלהקת "הפנים הקטנות".
הלהקה בחרה להתאושש וב־1979 החלה בסיבוב הופעות עולמי, בין היתר בפסטיבל קאן ובמדיסון סקוור גארדן.
סיבוב ההופעות נקטע בעקבות אסון: בהופעה של הלהקה ב־3 בדצמבר, בסינסינטי, אוהיו, נמחצו ונחנקו למוות 11 מעריצים בעקבות מהומות על מקומות הישיבה.
ללהקה לא נאמר דבר על המקרה עד לאחר ההופעה כי הרשויות חששו שביטול ההופעה יביא למהומות נוספות.
חברי הלהקה היו הרוסים כתוצאה מהאסון.
באותה שנה הוציאה הלהקה את סרט התעודה "The Kids Are Alright" (על שם האלבום) וגרסת סרט ל־"Quadrophenia".
הראשון תיעד את הלהקה במיטב הרגעים במהלך הקריירה שלה על הבמות.
בדצמבר של אותה שנה, הלהקה הפכה ללהקה השלישית, אחרי הביטלס והבנד, שהופיעה על השער של מגזין טיים.
המאמר המצורף גילה הערכה רבה ללהקה, לחבריה ולמעמדם במוזיקת הרוק.
בשנות השמונים, הוציאה הלהקה שני אלבומים עם ג'ונס על התופים, שהחליף את קית' מון המנוח.
הראשון היה "Face Dances" ב־1981 והשני "It's Hard" מ־1982. אובדנו של מון גרע מהמקצב שאפיין כל כך את הלהקה, והעבודה עם ג'ונס יצרו סאונד פחות כבד שנטה לכיוון פופ.
על אף ההצלחה הרבה לה זכו האלבומים (מגזין הרולינג סטון נתן ל־"It's Hard" ציון מעולה), מעריצים רבים לא קיבלו באהדה את הסאונד החדש של הלהקה.
זמן קצר לאחר הוצאת האלבום האחרון, הלהקה יצאה לסיבוב הופעות פרידה לאחר שפיט טאונסנד הודה בהתמכרותו לאלכוהול, התפכח והודיע כי הוא מעוניין לצאת למסע הופעות רציני לפני שהלהקה תהפוך לעוד להקה שתעבוד על אלבומים בלבד.
הביקוש לכרטיסים היה עצום ומסע ההופעות של הלהקה היה הרווחי ביותר באותה שנה, עם קהל עצום שמילא היכלים ואצטדיונים עד אפס מקום.
לאחר סיום סיבוב ההופעות בצפון אמריקה בדצמבר 1982, טאונסנד עבד מרבית הזמן ב־1983 על אלבום נוסף של הלהקה.
אמנם, בסוף אותה שנה הכריז טאונסנד כי אינו יכול ליצור עוד בשביל הלהקה, ובדצמבר של אותה שנה הוציא הודעה לתקשורת בה הודיע כי הוא עוזב אותה.
מאחר שכבר לא היה עוד כותב השירים של הלהקה, התמקד טאונסנד בעבודות סולו שלו, כמו "White City: A Novel", "The Iron Man" (שכלל בתוכו גם את דלטרי ואנטוויסל ושירים מסוימים נכתבו בשם המי) ו־"Psychoderelict" שבישר על יציאת פרויקט הרדיו "Lifehouse".
ב־13 ביולי 1985, חברי הלהקה הנותרים יחד עם קני ג'ונס, התאחדו להופעה במופע הלייב אייד באצטדיון ומבלי.
על אף שבמהלך תחילת השיר "My Generation" נשרף נתיך בציוד על הבמה, הלהקה המשיכה להופיע, אף על פי שרוב השיר לא נשמע בשאר המקומות באולם.
ב־1988 זכתה הלהקה בפרס מפעל חיים של תעשיית התקליטים.
הלהקה ביצעה הופעה קצרה בטקס קבלת הפרס, וזו הייתה הפעם האחרונה בה חברי הלהקה פעלו יחד עם קני ג'ונס.
סיבוב הופעות האיחוד שלהם יצא לדרך ב־1989 וכלל בתוכו את "Tommy".
בתופים ניגן סיימון פיליפ, ששיתף פעולה עם טאונסנד מזה שנים רבות.
הביקוש לכרטיסים היה שוב עצום, ועיתון הניוזוויק הכריז ש"סיבוב ההופעות של המי הוא ייחודי מכיוון שאחרי הביטלס והרולינג סטונז, הם ה-דבר".
מכירות ענק התקיימו באצטדיונים בצפון אמריקה, כולל ארבעה לילות בהם הופיעה הלהקה באצטדיון ג'יאנטס.
מעל לעשרים מיליון כרטיסים נמכרו בסיבוב ההופעות.
ב־1990, זכתה להקת המי לכבוד כאשר התקבלה אל היכל התהילה של הרוקנ'רול והופעתה בהיכל נתנה לה את תואר המועמדת המועדפת לתואר "להקת הרוק הטובה בעולם".
רק הביטלס והרולינג סטונז זכו לתיאור שכזה בהיכל התהילה.
זו הייתה הפעם האחרונה בה הוציאה הלהקה אלבום עם ג'ון אנטוויסל.
פיט טאונסנד יצא לסיבוב הופעות ב־1993 לקידום אלבומו "Psychoderelict".
בסופה של הופעה אחת בכל סיבוב ההופעות התארח אנטוויסל למספר שירים.
ב־1994 החלו לצוץ שמועות בנוגע לסיבוב הופעות לכבוד יום ההולדת השלושים של הלהקה.
הדבר מעולם לא קרה, אך רוג'ר דלטרי הופיע בקארנגי הול בשתי הופעות במקביל ליום הולדתו החמישים.
באותן הופעות נכחו גם טאונסנד ואנטוויסל, אך השלושה לא הופיעו יחדיו.
באותה שנה יצא דלטרי לסיבוב הופעות עם תזמורת, כאשר אנטוויסל התארח בהופעותיו.
בסיבוב ההופעות נכללו גם ג'ון "ראביט" באנדריק על הקלידים, זאק סטרקי (בנו של רינגו סטאר) על התופים וסיימון טאונסנד על הגיטרה, ממלא את מקומו של אחיו.
אף על פי שטאונסנד נתן אישור לדלטרי לקרוא להרכב על שם המי, הוא סירב.
כך או כך, מסע ההופעות לא היו הצלחה כבירה.
ב־1996, התבקש פיט טאונסנד להצטרף למופע ענק בהייד פארק.
כוונתו הייתה לבצע את "Quadrophenia" לבדו באופן אקוסטי כשקטעים מהסרט יוקרנו על מסך ענק.
מאוחר יותר הוא שינה את דעתו בנושא כשהסתבר שעמד להופיע מול קהל של 150,000 איש.
לאחר שיצר קשר עם אנטוויסל ודלטרי הוסכם שההופעה החד פעמית של "Quadrophenia" תתקיים.
הלהקה הופיעה לצד סטרקי, על אף שלא התלהב מהרעיון, ג'ון ראביט וסיימון טאונסנד.
ההופעה כולה הועברה במקביל לקריינותו של פיל דניאלס שגילם את ג'ימי בסרט.
על אף מספר קשיים טכניים ההופעה היוותה הצלחה אדירה במופע, ורבים טענו שמדובר היה בהופעה הטובה ביותר באותו המופע, מעל לאמן הראשי, אריק קלפטון.
הצלחת המופע הובילה להופעות מלאות עד אפס מקום במשך שישה לילות במדיסון סקוור גארדן בניו יורק.
הצלחת המופע של "Quadrophenia" הוביל לסיבוב הופעות עצום באירופה ובארצות הברית.
במקור הוחלט לפרסם את המופע תחת שמות חברי הלהקה, אך לבסוף הוחלט כי זה יהיה תחת השם המי, לקידום מכירות הכרטיסים.
לאחר ההצלחה של סיבוב ההופעות הלהקה התפרקה פעם נוספת.
פיט טאונסנד החל בביצוע הופעות אקוסטיות, ג'ון אנטוויסל הופיע מספר פעמים עם להקתו ורוג'ר דלטרי יצא להופעות עם סימפוניית רוק בריטית, ביצע שירים של המי ועוד שירי רוק קלאסיים עם תזמורת.
בסוף 1999 הופיעה המי בהרכב של חמישה חברים עם ראביט וסטרקי, במספר הופעות צדקה.
מספר רב משירי ההופעה נלקחו מהאלבום "Who's Next", כולל שירים שלא זכו לביצוע מעל לשלושים שנה.
שנות ה־2000: חוט שלא נגמר
הצלחת ההופעות מ־1999 הובילה לסיבוב הופעות ברחבי הממלכה המאוחדת בנובמבר של אותה שנה.
סיבוב ההופעות הסתיים במופע צדקה ברויאל אלברט הול לבני נוער חולי סרטן ונכללו בו אמני אורחים.
המופע יצא מאוחר יותר ב־DVD.
לאור הביקורות המשבחות של המבקרים על ההופעה, שלושת חברי הלהקה שקלו את האפשרות להוציא יחדיו אלבום חדש.
הופעתה של הלהקה במופע לזכר נפגעי אסון פיגועי 11 בספטמבר באוקטובר 2001 הייתה ההופעה הכי אהודה בקרב מכבי האש ושוטרי העיר ניו יורק.
באותה שנה זכתה הלהקה לפרס גראמי על מפעל חיים.
ב־2002 עמדו חברי הלהקה לצאת לסיבוב הופעות איחוד שעמד להיות מצליח במיוחד, אך זמן קצר לפני נפטר ג'ון אנטוויסל בחדרו שבמלון ה"הארד רוק" שבלאס וגאס.
בדו"ח לאחר המוות נמצאה כמות של קוקאין במערכת הדם שלו אשר גרמה להתקף הלב ממנו נפטר, בנוסף לעישון כבד.
בעיה זו של הסמים והאלכוהול פקדה את כל חברי הלהקה במהלך השנים, מלבד דלטרי שלא עישן אפילו סיגריות.
על אף מותו של אנטוויסל, יצאו שני חברי הלהקה הנותרים, טאונסנד ודלטרי למסע ההופעות לצד הבסיסט פינו פאלאדינו.
רוב ההופעות מהסיבוב יצאו בדיסקים.
מסע ההופעות תוכנן לכלול שירים חדשים לצד שירים מהתקופה הישנה של הלהקה, אך בעקבות מותו של אנטוויסל הוחלט לא לבצע חומרים חדשים בסיבוב.
בספטמבר של אותה שנה, מגזין Q דירג את הלהקה ברשימת "חמישים הלהקות שחייבים לראות לפני מותכם".
ב־2004 המי הוציאו שני שירים חדשים "Old Red Wine" ו־"Real Good Looking Boy" (שכללו את פאלאדינו וגרג לייק על הבס), כחלק מרצף של סינגלים, ויצאה לסיבוב הופעות עולמי, ביפן, אוסטרליה, הממלכה המאוחדת וארצות הברית.
בפעם נוספת, כל ההופעות יצאו בדיסקים.
הלהקה עלתה לכותרות בפסטיבל האי וייט של אותה שנה, 34 שנה לאחר הופעתם האגדית בפסטיבל הראשון של שנות השבעים, וזכתה בביקורות נלהבות.
באותה שנה מגזין הרולינג סטון דירג את הלהקה במקום העשרים ותשע ברשימת "מאה האמנים של כל הזמנים".
הלהקה הכריזה שבאביב 2005 ייצא אלבום ראשון מזה עשרים ושלוש שנה, ובמרץ 2005, אתר האינטרנט של טאונסנד הודיע כי שחרור האלבום ידחה בזמן מה, וכן גם סיבובי ההופעות בממלכה המאוחדת ובארצות הברית.
עיכובים אלו היו בעקבות הקלטות אטיות של החומרים החדשים בעקבות מחויבותו של סטרקי למסע ההופעות עם להקתו, אואזיס.
ביולי 2005 ביצעו חברי הלהקה את השירים "Who Are You" ו־"Won't Get Fooled Again" במופע הלייב 8. המתופף סטיב וייט לקח את תפקידו של סטרקי ודאמון מינצ'לה הופיע על הבס.
באוקטובר 2006 זכו חברי הלהקה בפרס למפעל חיים הראשון ע"ש פרדי מרקיורי ב"טקס פרסי המוזיקה".
ב־30 באוקטובר של אותה שנה יצא האלבום החדש של הלהקה "Endless Wire", האלבום הראשון שכלל חומרים חדשים מזה עשרים ושלוש שנה.
האלבום כלל את המיני אופרה הראשונה מאז "Rael" שיצאה באלבום "The Who Sell Out", לפני 39 שנים.
עם יציאתו האלבום זינק למקום השביעי של מצעד "הבילבורד" ולמקום התשיעי במצעדים הבריטים.
באותה שנה יצאה הלהקה למסע הופעות לקידום האלבום שהתחיל באירופה והמשיך לשאר העולם, מסע ההופעות הראשון מאז 2004, וההופעה הקצרה ב"לייב 8".
מופעי חימום במסע ההופעות כללו את הפריטנדרס ורוז היל דרייב.
בימים אלו, רדיו Sirius Satellite מציג תחנת רדיו הפועלת עשרים וארבע שעות ביממה, המוקדשת להמי.
התחנה מופקדת בידי טאונסנד ודלטרי ומציגה הקלטות נדירות, ראיונות ושידורי הופעות.
התחנה החלה לשדר ב־21 בספטמבר 2006.
בנובמבר 2006, זאק סטרקי הוזמן להיות המתופף הקבוע של הלהקה, אך הוא סירב.
ב־7 בפברואר 2010 הופיעה הלהקה במופע המחצית של משחק הסופרבול שנערך במיאמי.
באפריל 2025 זאק סטארקי חזר רשמית להיות המתופף של הלהקה, לאחר פתרון בעיות תקשורת בין חברי הלהקה.
כל אחד מארבעת חברי הלהקה ניגן בלהקה שהיוותה את המי.
פיט טאונסנד וג'ון אנטוויסל נגנו יחדיו בלהקה עד אשר דלטרי הזמין את אנטוויסל להצטרף ללהקתו, שם הופיע על הגיטרה.
טאונסנד אמר בהזדמנות כי באותה תקופה, דלטרי היה הנגן הטוב ביותר, ממנו ומאנטוויסל.
לאחר עזיבתו של אנטוויסל את להקתו עם טאונסנד, הוא הציע לדלטרי שטאונסנד יחליף את הגיטריסט השני בלהקה שלהם, רג בוואן, וזה הסכים.
Detours כללו לבסוף את הסולן קולין דאווסון, דאג סאנדום על התופים, אנטוויסל על הבס, טאונסנד על גיטרת רית'ם ודלטרי בתור הגיטריסט המוביל.
הלהקה החלה לנגן תחת שם זה, אך גם תחת השמות הנוספים The High Numbers ולבסוף The Who.
בתקופת אמצע שנות השישים לאחר שטאונסנד, דלטרי, אנטוויסל ומון היוו את ההרכב המלא, המי מצאו את סגנונם המוזיקלי.
היא נגנה מוזיקת רוק רועשת, כאשר דלטרי שודרג לעמדת הסולן של הלהקה, אשר לא ניגן עוד על כלי נגינה מלבד על תוף מרים ומפוחית פה מדי פעם (בעיקר בהופעות ובעיקר בשיר "Baba O'riley" על מנת להחליף את הכינור).
עוד בתחילת דרכם הלהקה משכה תשומת לב רבה כששלושת הנגנים - טאונסנד על הגיטרה, אנטוויסל על הבס ומון על התופים - היוו את התפקיד המוביל בשירים רבים.
לפעמים הבס הוביל יותר מהגיטרה, ולפעמים התופים היוו כוח ועוצמה רבה יותר מאשר רק לספק את הקצב.
התוצאה הייתה מוזיקה צורמנית ביותר ולעיתים מתוחכמת יותר מכל הופעות הרוק המקובלות של אותה תקופה.
עד היום כל אחד מחברי הלהקה זכור על תרומתו לעולם הרוק: קית' מון זכור על התיפוף היצירתי ורב ההשפעה שלו, טאונסנד על כתיבת השירים הרגישה שלו לצד ריפי הגיטרה העוצמתיים שלוף בנוסף לשימוש הנרחב בקלידים ובסינתיסייזר, אנטוויסל על נגינת הבס הזריזה והלא רגילה, ודלטרי על שירתו העוצמתית והאמוציונלית.
מלבד לדלטרי, כל חברי הלהקה האחרים היו בעלי יכולות ווקאליות, והשתתפו בשירה במספר רב של שירים (גם מון שר בשירים מדי פעם).
דלטרי היה הסולן הרשמי אשר קיבל את רוב תשומת הלב על הבמה, וביצע את רוב השירים.
אנטוויסל שר את השירים שהוא כתב, וגם ביצע תפקידי דמויות בשירים שונים כמו "Summertime Blues".
טאונסנד לפעמים לקח על עצמו את תפקיד הסולן, או שהוא ודלטרי החליפו בתורות במהלך שיר, כמו בשיר "Naked Eye" או "Pinball Wizard", או שלפעמים דלטרי היה אחראי על רוב השירה וטאונסנד הצטרף בקטעי מעבר, כמו ב-"Bargain" ו-"Baba O'Riley".
השירה של השלושה תרמה ללהקה כאשר השלושה שרו יחדיו בפורמט של מקהלה, בשירים כמו "Listening to You" ו-"Odorono".
טכניקת השירים בשירים מוקדמים של הלהקה כמו "My Generation" נקראה "קריאה ותגובה", בה הסולן שר שורה וקולות הרקע החזירו לו בתשובה.
כל אלו עזרו ללהקה כאשר לא יכללו לממן זמרי ליווי באולפני ההקלטות כאשר הקליטו את השיר "A Quick One, While He's Away".
בשנת 1971 המי החלה להתנסות בסינתסייזר באלבום "Who's Next".
השימוש המתמשך בקלידי סינתסייזר היו מה שקבע את הבסיס של השירים, וכל שאר הנגנים בלהקה, כולל מון על התופים, קבעו את הקצב לפיו.
הטכניקה הזו נחשבה לחלוצה אשר הקדימה את זמנה והשימוש בה לא היה נפוץ עד שנות השמונים בלהקות כמו דפש מוד.
בהופעות, הקלטות הסינתסייזר היו מוכנות מראש במטרה לבצע את השירים בלי לוותר על הסינתסייזר ומון חבש אוזניות כדי להבטיח תיאום מושלם עם הסינתסייזר כדי להכניס את שאר חברי הלהקה למקצב הנכון.
בהופעות הראשונות בהן בוצעו השירים עם הסינתסייזר התיאום לא היה כראוי וכתוצאה מכך היו מתחים וזעם רב בין חברי הלהקה על הבמה, וזאת כי טכניקת השימוש בסינתסייזר בהופעות לא הייתה מפותחת דיה.
לאחר מותו של קית' מון ב-1978, המתופף, קני ג'ונס, התבקש על ידי טאונסנד להצטרף ללהקה, וזה היה חבר הלהקה הרשמי האחרון שהצטרף.
השתתפותו של ג'ונס ארעה בתקופה הארוכה ביותר בה הלהקה לא הופיעה.
עם הצטרפותו של ג'ונס ויתרו חברי הלהקה על הכוח שהיה לשלושת הנגנים המקוריים והחלו להופיע עם קלידן, בדרך כלל ג'ון "ראביט" באנדריק, ותזמורת כלי נשיפה.
על התזמורת הם ויתרו במהרה אך חזרו לסיבובי הופעות ב-1989 עם הרכב מורחב שכלל גיטריסט נוסף וזמרי ליווי.
סיימון פיליפס החליף את ג'ונס על התופים בסיבוב ההופעות של שנת-1989. סיבובי ההופעות של השנים 96–97 כללו גם הם את ההרכב המורחב הזה אשר עזר להם בביצוע יצירת המופת שלהם משנת 1973, "Quadrophenia".
המתופף זאק סטרקי, החליף את פיליפס בשנת 1996. בתחילת 1999, הלהקה כמעט החזירה את הכוח שבשילוב בין שלושה הנגנים כאשר רק עבודת קלידים תמכה בהם.
אז הם הוסיפו את אחיו של פיט טאונסנד, סיימון, שניגן בהופעות בתור גיטריסט שני ומבצע קולות רקע בשנת- 2002.
מאז ההופעות של שנת 1996, סטרקי, בנו של רינגו סטאר, הוא המתופף הפעיל של הלהקה.
סטרקי זכה להוכרה על שהחזיר את המרץ ללהקה בזכותו האנרגיה הרבה שלו וסגנון הנגינה שלו שהזכיר רבות את מון, המתופף המקורי.
מון היה המורה לתיפוף של סטרקי והעניק לו את ערכת התופים הראשונה שלו.
מותו של ג'ון אנטוויסל ערב סיבוב ההופעות של שנת 2002 הוביל לצירוף של נגן אולפן, פינו פלאדניו בתור נגן הבס בהופעות.
המי התחילו את הקריירה שלהם בכיסוי שירי רית'ם אנד בלוז, ומעולם לא נטשו את השורשים הללו.
אפילו לאחר שעברו סגנונות מוזיקליים רבים הם המשיכו לבצע שירי R&B קלאסיים כמו "Young Man Blues" ו-"Summertime Blues" במהלך ההופעות שלהם, כל סיבובי הופעות האיחוד.
חברי הלהקה היו חיות במה מטבעם: דלטרי, הסולן, היה מאוד דינמי בתפקידו, והיה ידוע בהשלכת המיקרופון שלו לכל עבר עם הכבל הנמתח שלו בצורת פלצור.
טאונסנד התפרסם בסגנון הנגינה האגרסיבי שלו עם הנפות היד הפורטת כמו טחנת רוח (טאונסנד טען שהוא קיבל השראה לכך מהגיטריסט קית' ריצ'רדס, מלהקת הרולינג סטונז, כאשר צפה בו בהופעה מסובב את זרועותיו כדי להתמתח.
ריצ'רדס עצמו טען כי מעולם לא זכר שעשה פעולה כזו).
מון, שסיגל לעצמו דימוי של מטורף, נהג לחבוט בתופיו בעוצמה רבה.
בין כל המהומה שיצרו השלושה, אנטוויסל נהג לעמוד בשקט, לעיתים לאורך כל הופעה, ונראה משועמם כביכול מכל הרעש בעוד ניגן על הבס באופן מורכב עוצמתי וחדשני.
חברי הלהקה הוסיפו פן נוסף להופעותיהם עם בדיחות, תרגילים והקדמות מורחבות לשיריהם.
טאונסנד אמר פעם שרק ההפוגה בין סיבובי ההופעות הייתה מה שמנע מהם להתנוון ולהפוך לסוג של הצגה.
במהלך ההופעות הם נהגו גם לשוחח עם הקהל בין השירים.
האינטראקציה בין הקהל ללהקה הייתה רבה במהלך ההופעות של "Tommy" ו-"Quadrophenia", כאשר טאונסנד חש בצורך להסביר את עלילות האופרות לקהל.
במהלך ההסברים הללו, מון נהג להגיב בציניות והומור כדי לעורר את הקהל.
במהלך השנים המוקדמות, המי התפרסמו בעיקר בניפוץ כלי הנגינה שלהם בסוף ההופעות, ולרוב זרקו את השברים הנותרים לקהל, ומבחינתם הדבר סימל שהם נתנו את כל מה שהיו יכולים.
טאונסנד שאב השראה לכך מהמורה שלו מבית הספר לאומנות, גוסטב מצגר, שפיתח שיטת אומנות אוטו- הרסנית, אך טאונסנד הוא הראשון שיוחס לו טקס ה"גיטאר-סמאשינג" (ניפוץ-הגיטרה).
פולחן זה החל במקריות כאשר באחת מההופעות הראשונות של הלהקה, חווה טאונסנד התמוטטות עצבים וכתוצאה מכך החל להטיח את הגיטרה ברצפה ולדחוף אותה לתוך מגבר.
תגובת הקהל לכך הייתה היסטרית מרוב התלהבות וטאונסנד שמר על פולחן זה בהמשך.
בתחילת דרכה הלהקה פעלה כלהקת חימום לאמנים כמו Herman's Hermits, והמשאבים הכספיים שלהם לא הרשו להם להחריב את כלי הנגינה שלהם.
לרוב, דלטרי וטאונסנד ניסו להדביק את הגיטרה לאחר הופעה.
על אף שהלהקה החלה לחדול ממנהג ההחרבה לקראת יציאת "Tommy", הם חזרו אליו בהמשך.
חברי הלהקה היו ידועים לשמצה על האופן בו התנהגו בבתי המלון וחדרי ההלבשה, ובמיוחד מון ששמו נקשר לאירועים הרסניים רבים.
הלהקה נעצרה על פורענות לפחות פעם אחת, במונטריאול, והוחרמו מרשת המלונות של הולידיי אין.
ההופעות של המי היו רועשות במיוחד.
ברוב בשנות השבעים עד השמונים היא הופיעה בספר השיאים של גינס בתור הלהקה הרועשת ביותר, כשרעש ההופעות שלהם הגיע לרמה של 130 דציבלים.
במהלך השנים, אמנים אחרים כמו דיפ פרפל זכו בתואר.
כתוצאה מכך דלטרי סבל מבעיות שמיעה, וטאונסד מטיניטוס וחירשות חלקית.
הסיפורים טוענים כי חברי הלהקה סבלו מחירשות זמנית לאחר כל הופעה, ושהנזק לאוזנו הימנית של טאונסנד נגרם מכך שעמד קרוב מדי לערכת התופים של מון במהלך הפיצוץ בהופעה בתוכנית הטלוויזיה "Smothers Brothers".
טאונסנד, לעומת זאת, טען שהסיבה האמיתית לחירשות היא הקשבה למוזיקה בעוצמה רבה במהלך ההקלטות באולפן.
הביגוד של חברי הלהקה במהלך ההופעות היה חלק חשוב בחזותם.
בשנות השישים נהג טאונסנד ללבוש חליפה עשויה מדגל הממלכה המאוחדת (הצבא הרפובליקני באירלנד איים להפציץ את חברי הלהקה על הבמה אם הוא ילבש את הדגל במהלך ההופעות שם, אך טאונסנד היה מוכן מראש ולבש חליפה יותר תואמת לרוחם של האירים).
לקראת סוף העשור הוא החליף לחליפת סרבל לבנה, אשר לבש בהופעה בפסטיבל וודסטוק.
במשך תקופה מסוימת, ג'ון אנטוויסל לבש חליפת שלד בסגנון ליל כל הקדושים בהופעות.
לבושו של דלטרי היה המפורסם ביותר בהופעות, כאשר מסוף שנות השישים עד אמצע שנות השבעים נהג להופיע בחליפה עשויה מעור צבי עם חוטי בד רבים מחוברים לשרוולים ולגב.
בתקופת שנות השבעים המאוחרות ובהמשך, נהג דלטרי ללבוש חולצות פתוחות, צמודות או גופיות על מנת להבליט את שריריו.
בנוסף לתלבושות, כל חברי הלהקה מלבד דלטרי היו עם תסרוקת זהה: שיער חלק שגדל ארוך עד העורף אך הפוני היה גזור קצר.
לעיתים היה ניתן לראות בטאונסנד ובאנטוויסל "תאומים", שכן התלבשו אותו דבר, לשניהם היו זקנים ותסרוקת זהה, אך התנועה שלהם על הבמה הייתה קוטבית ושברה את המראה הזו.
הפעילות של המי המי בתור להקה הייתה הרבה יותר משמעותית בהופעותיה, ובמהלך שנותיה חברי הלהקה טענו שמעולם לא היו יכולים ליצור את איכויות הקול של הופעה בהקלטות אולפן.
עקב כך, הקלטות השירים ויצירת האלבומים נוצרו למען ההופעות, שם כל שיר הראה את היכולות של חברי הלהקה יותר טוב.
על אף זאת הרבה מאמץ הושקע בהקלטות, וקטעים מורכבים (קלידים המשתלבים בגיטרה, כינור, סולואים מורכבים) נעשו באולפן בלבד, ובהופעות נעשו שימושים בקטעים מוכנים מראש, כלי ניגנה נגישים ובסולואים מאולתרים.
עם התקדמות הלהקה בשנות השישים הסאונד של הלהקה באולפנים השתנה עם הקלטות מוכנות מראש, ללא שימוש במוזיקאים מלווים בשביל לקבל את הסאונד הרגיל שאפיין את ארבעתם בלבד וכן כדי לתפוס את קטעי סולואי הגיטרה והשירה בלי ששום דבר שיעפיל עליהם.
הקטעים שהוספו כללו בדרך כלל נגינת גיטרה וקלידים של טאונסנד, אם כי גם הוספו קטעים של כלי נשיפה על ידי אנטוויסל באלבומים.
כאשר יצא "Tommy" האלבום כלל בתוכו, מלבד כלי הנגינה המסורתיים ללהקה, גם גיטרות אקוסטיות, נגינת פסנתר, אורגן וכלי נשיפה.
בעזרת ההקלטות המוכנות במקום השימוש בשישה נגנים שונים, הביצוע היה שייך לחברי הלהקה בלבד.
בתוצאה מכך שיריהם הפכו לבעלי רבדים רבים וסאונד מסוגנן.
"Tommy" כלל בתוכו את השימוש הראשוני של טאונסנד בסאונד סינתטי, אשר התפתח בהמשך לשימוש מסיבי באלבום "Who's Next".
על אף שהלהקה השתמשה בסוגי קלידים נוספים וגם כאשר חזרה למקורות הרוק הכבד מאוחר יותר באלבום "The Who By Numbers", השימוש של טאונסנד בסינתסייזר הוביל לסאונד מודרני שאפיין את הלהקה לאחר התקופה הקלאסית שלה.
האלבומים של הלהקה בשנות השישים היוו תיעוד של המעבר של הלהקה מהתנסויות של סגנונות מוזיקה עד לתקופה בה היא התגבשה על הסאונד שלה.
אלבומה הראשון "My Generation" הציג גרסאות כיסוי לשירי רית'ם אנד בלוז שאופיין בצליל כבד שאפיין אותם.
באלבום הבא "A Quick One" הלהקה נטשה את סגנון ה-R&B לטובת התנסויות במוזיקת פופ ובאלבומם השלישי, "The Who Sell Out", היא פנתה לרוק הפסיכדלי וסגנונות שונים שלא הוגדרו בתוך ז'אנר ספציפי, אך הייתה באלבום פנייה לכיוון הרוק הכבד שהתפתח מאוד בזכותם.
בשנת 1969 עם יציאת האלבום "Tommy" זנחה הלהקה את החיפוש וניתוח ז'אנרים שונים והתפשרה על מוזיקת רוק שהתאימה לרוח התקופה, נוטה בעיקר לכיוון מתוחכם יותר כאשר הציגה באלבום תכונות של רוק מתקדם.
מטרת האלבום הייתה לנקוט עמדה במוזיקת הרוק אשר היה מאורע יוצא דופן בזמנו.
בשנות השמונים הלהקה ניסתה ליצור הישגים בתחום הגל החדש והוציאה סינגל שתאם לכך – "Eminence Front".
בנוסף למעבר בין סגנונות במוזיקה של המי היו ניסיונות שונים שלא זכו להתפתחות בקרבה.
קית' מון רצה תמיד לנגן מוזיקת גולשים (הוא הצטרף ללהקת הביץ' בויז למשך שעה בודדה), ומספר מנגינות בודדות בסגנון הזה הופיעו בשירי B Side של הסינגלים או באלבומי אוסף.
עם הזמן, טאונסנד שילב מוזיקת ג'אז וסווינג בהלחנות שלו, בשירה והנגינה.
אמנם עד היום חברי הלהקה מעדיפים לשמר את סגנון הרוק הכבד במוזיקה שלהם.
כמו רוב המוזיקאים הבריטים של שנות השישים, חברי הלהקה היו מושפעים ממוזיקת קאנטרי, על אך שהז'אנר הופיע לעיתים רחוקות מאוד בהקלטות, וזאת אחרי שעובד באופן בו אי אפשר לזהותו.
המי נחשבת לאחת מלהקות הרוק המשפיעות ביותר בכל הזמנים.
המוזיקה האגרסיבית שלה שנוצרה בזכות שילוב הנגינה של טאונסנד, מון ואנטוויסל, סללה את דרכן של להקות נוספות בתקופתה כמו קרים, ג'ימי הנדריקס, לד זפלין, ראש, הג'אם וכמעט כל להקות הפאנק והגראנג'.
הסאונד המוקדם שלהם וההתנהגות המרדנית של הלהקה הפכה לבסוף להיות אחת מאבני היסוד למוזיקת הפאנק של שנות השבעים.
להמי הייתה השפעה רבה על להקות פאנק כמו הקלאש, ראמונז והסקס פיסטולס, וכן גם על להקות פאנק מודרניות כמו גרין דיי.
מוזיקת הסינתסייזרים של הלהקה השפיעה רבות על הגל החדש ועל הפופ הסינתטי.
המי סיפקה השראה לרוב, אם לא לכל להקות הבריט-פופ של שנות התשעים.
להקות כמו בלר, אואזיס סטריאופוניק ואש קבלו השראה רבה מהלהקה, במיוחד מתקופת המוד שלה שסיפקה מודל בשבילם.
הלהקה זכתה להכרה בתור זו שהמציאה את המושג אופרת רוק, לצד יצירת אחד מאלבומי הקונספט הראשונים.
במוזיקה המודרנית האלבום השפיע על אלבומי קונספט כמו "Yoshimi Battles the Pink Robots" של פליימינג ליפס ו-"American Idiot" של גרין דיי.
"My Generation" הוא ככל הנראה השיר של המי שזכה למספר הגדול ביותר של גרסאות כיסוי.
איירון מיידן, גרין דיי ופאטי סמית הוציאו גרסאות כיסוי של השיר.
בסיבוב ההופעות העולמי שלה, להקת אואזיס הוסיפה לתוכו את השיר באופן קבוע.
הסקס פיסטולס ביצעו גרסת כיסוי ל-"Substitute" במהלך ההופעות המוקדמות שלהם.
להקת פרל ג'אם ביצעה בסיבובי ההופעות שלה בשנות התשעים והעשור הנוכחי את השירים "Baba O'Riley" ו-"The Kids Are Alright" ושירים נוספים של המי לעיתים נדירות.
להקת ואן היילן ביצעה גרסת כיסוי ל-"Won't Get Fooled Again" באלבום ההופעה שלה משנת-1993. להקת גרייטפול דד ביצעה גם היא את "Baba O'Riley" בשנות התשעים המוקדמות, וכן גם נירוונה.
בשנת 2003 יצא הסינגל של להקת הנו מטאל לימפ ביזקיט "Behind Blue Eyes" שהוא בעצם גרסת כיסוי של המי, השינוי העיקרי שנעשה בשיר נמצא בסוף בו נוסף קטע טכנו במקום קטע רוק כבד, הגרסה נהפכה למוכרת יותר מהגרסה הראשונית.
המוזיקה של המי עודנה מבוצעת בפומבי על ידי להקות כיסוי רבות.
מוזיקאים בולטים שמצטרפים בהווה לסבבי ההופעות
זאק סטארקי – תופים, כלי הקשה (החל מ-1996)
לורן גולד – קלידים, קולות רקע (החל מ-2012)
אמילי מרשל – קלידים, מנצח (החל מ-2019)
מוזיקאים בולטים שהצטרפו בעבר לסבבי ההופעות
סיימון פיליפס – תופים (1989)
פרנק סימס – קלידים, מנדולינה, בנג'ו, כלי הקשה, קולות רקע, מנהל מוזיקלי (2012–2017)
The WB הייתה רשת שידור אמריקנית שנוסדה בתאריך 11 בינואר 1995 על ידי חברת האחים וורנר וחברת טריביון.
ב-2006 הודיעו ראשי הערוץ על סגירת הערוץ ומיזוגו עם "UPN" לרשת החדשה "The CW".
בעקבות ההצלחה של רשת FOX שהוקמה ב-1986 והייתה לרשת השידור הרביעית הארצית בארצות הברית, החליטו אולפני האחים וורנר להקים ערוץ טלוויזיה חדש בדומה לרשתות הטלוויזיה האחרות.
בינואר 1995 החל בשידוריו הערוץ בשם "The WB".
מלבד הלוגו, לרשת היה גם קמע: דמות הצפרדע המצוירת מישיגן ג.
פרוג שליוותה את הרשת עד לסגירתה ב-2005.
עד 1997, לא הצליח הערוץ לקבל נתח חשיפה משמעותי ורוב הסדרות ששודרו היו סדרות שבוטלו וחודשו על ידי הערוץ.
החל מ-1997, "The WB" החליטה הרשת לעבור לסדרות נוער, בזמן ש-FOX שעשתה זאת קודם עם בוורלי הילס 90210 החלה לפנות לקהל בוגר יותר.
הסדרה הראשונה שפנתה לנוער כקהל יעד הייתה "באפי ציידת הערפדים" שהייתה הצלחה בתחילת דרכה.
הרשת המשיכה עם "מכושפות", "פליסיטי" ועוד.
הרשת סייעה לקריירה של כמה שחקנים, כגון שרה מישל גלר, קייטי הולמס, ג'יימי פוקס ומישל ויליאמס.
למרות ההצלחה היחסית, עם שנת 2000, איבד הערוץ מאחוזי הצפייה שלו לרשת המתחרה UPN שהוקמה גם בסמוך לערוץ.
למרות רווחיות יחסית שהייתה לערוץ בשלב מסוים בניגוד ל-UPN, החליטו קברניטי הערוץ ב-2006 על סגירת "The WB" ומיזוג עם "UPN" לרשת חדשה בשם "The CW".
ב-24 בינואר 2006 הודיעו החברות CBS והאחים וורנר על השקת ערוץ חדש בשם The CW, שעתיד להציג תוכניות וסדרות מהערוצים The WB ו-UPN ולהוות מיזוג בין שני הערוצים הללו.
ב-17 בספטמבר 2006 חדלו שידורי The WB.
בערב השידורים האחרון לערוץ שודרו פרקי הבכורה של הסדרות המצליחות של הערוץ וגם הופיע בפעם האחרונה אי פעם קמע הערוץ מישיגן ג.
ערב השידורים קיבל רייטינג נמוך של 2 מיליון צופים.
אחת הסיבות היא מעברן של תחנות השידור המקומות לרשת מתחרה חדשה "MyNetworkTV".
התקוות שהערוץ החדש יקבל נתח צפייה גדול משקיבלו כל אחת מהרשתות בנפרד לא התממשו ולכן, החליטו אולפני וורנר ב-2008 להחזיר את המותג והערוץ "The WB" בתור ערוץ המשדר באינטרנט בלבד.
הערוץ האינטרנטי שידר מספר סדרות מקוריות וגם סדרות שהופקו על ידי אולפני "האחים וורנר" כמו The O.C.
The Way I Am הוא הסינגל השני של הראפר אמינם מתוך אלבומו "The Marshall Mathers LP" אשר יצא לחנויות בשנת 2000. שיר זה, בניגוד לסינגל הראשון שלו מאותו אלבום "The Real Slim Shady", משרה אווירה כבדה ורצינית.
בשיר זה אמינם מדבר על עצמו ועל יחסו לחוג מעריציו ולתקשורת, אשר לטענתו מפלה אותו לרעה ומשליכה את כל חולי החברה על מילות שיריו הקיצוניות.
הוא מציין בשיר שההערצה לה זכה היא בעצם חלק מקללה שרודפת אותו מאז ילדותו הקשה בשכונות העוני של קנזס סיטי ודטרויט.
הוא גם טוען כי אם ימשיכו לחנוק אותו בהערצה זו, הוא לא יהיה אחראי למעשיו, והוא לא ינהג כמו שמצפים להתנהג מאדם ברמת פרסום כמו שלו.
בשיר נאמר גם שלא אכפת לו מתביעות, כי מכולן הוא יצא נקי, וכאן הוא יוצא נגד מערכת המשפט האמריקאית אשר יכולה לבצע עיוות דין לטובת אדם, כל עוד יש לו כסף.
יש לציין כי הוא אומר זאת על אף שהוא נמנה עם הנהנים של מגמה זו.
הפזמון זהו קטע שבו אמינם אומר שזה מה שהוא ושלא אכפת לו אם אוהבים או שונאים את זה.
אמרה זו היא האמרה השולטת בשיר וחוזרת מספר פעמים בפזמון.
הבית השני הוא סגירת חשבונות עם התקשורת שמחפשת אשמים במקום לחפש פתרונות, הוא אומר שבמקום ליצור הוא צריך להתעסק עם המבקרים רק כי המציאות מחייבת ולא כי הוא אוהב את זה.
הוא מאשים את התקשורת בכך שאחרי כל מקרה מצער האצבע המאשימה מופנית אוטומטית אליו בלי להפעיל שיקול דעת.
בנוסף, לדבריו, התקשורת מאשימה את כל העולם חוץ מהאשמים האמיתיים ובכך לא מצבעת את תפקידה כראוי.
אך בסיום הוא אומר כי זה רק גורם לו להיות יותר ויותר תוקפני במילות שיריו הבאים.
הבית השלישי הוא ביקורת נגד שותפיו לעסק ואנשי התקשורת שיותר אוהדת אותו.
הוא טוען שהוא יותר מדי נערץ, והוא רוצה להפסיק עם כל הפרסום ולחזור לאלמוניות, הוא גם מאשים את תחנות הרדיו בכך שמשמיעות אותו בגלל תאווה לרייטינג ולא בגלל אהבתם אליו.
האשמה דומה הוא מפנה לכל אלה שמראינים אותו ושואלים אותו את אותן השאלות בדיוק כל פעם כדי להרוויח עוד פרסום.
הוא אומר שכל החגיגה סביבו כבר משגעת אותו ולא אכפת לו מה אומרים עליו או על תגובותיו.
השיר נבחר להיכלל באלבום האוסף Curtain Calls, שבו נכללים להיטיו הגדולים של אמינם.
בקליפ השתתף מרילין מנסון, שאותו ציין אמינם בשיר על כך שמאשימים אותו בהידרדרות של הדור, אך מסביר שזו בכלל אשמת ההורים.
לאורך כל הקליפ עומד אמינם על גג בניין ומתכונן כביכול לבצע התאבדות אך לבסוף קופץ ונוחת על קרקע גמישה.
The Who Sell Out הוא אלבום קונספט פופ-פסיכדלי מאת להקת המי משנת 1967. זהו אלבומה השלישי של הלהקה, והוא מורכב מאוסף שירים בסגנונות שונים כשבין השירים שזורות פרסומות (בביצוע חברי הלהקה) למוצרי צריכה קיימים.
בכך יצרה הלהקה מעין שידור של תחנת הרדיו הפיראטית "רדיו לונדון" ששידרה מספינה בלב ים בין השנים 1967-1964. יציאת האלבום לוותה בתביעות משפטיות רבות, בשל הפרסומות למוצרים קיימים (חלקם התבססו אף על ג'ינגלים קיימים) ששולבו בין השירים ואף הופיעו על עטיפת האלבום.
להקלטת האלבום, שכרה הלהקה את שירותיו של הקלידן אל קופר.
בשנת 1995 יצאה מהדורה חדשה של האלבום.
מהדורה זו כללה בונוסים רבים ובהם פרסומות אמיתיות שחברי הלהקה הקליטו באותה העת.
בשנת 2003 הגיע האלבום למקום ה-113 ברשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים שערך מגזין הרולינג סטון.
באלבום מופיעים מספר מלהיטיה הבולטים ביותר של הלהקה, ובראשם השיר "I Can See for Miles" שהיה גם השיר היחיד באלבום שיצא כסינגל.
ברשימת 500 השירים הגדולים של כל הזמנים שערך מגזין הרולינג סטון, הגיע השיר למקום ה-258.
"The Winner Takes It All" הוא שיר של להקת הפופ השוודית אבבא, שיצא ב-21 ביולי 1980 והוא מהווה את הסינגל הראשון מתוך האלבום השביעי של הלהקה, Super Trouper.
השיר הוא בלדה המשקפת את סיומו של רומן.
הביסייד של הסינגל נקרא Elaine (איליין).
"The Winner Takes It All" (המנצח לוקח את הכל), במקור "The Story of My Life" (סיפור חיי), נכתב בידי בני אנדרסון וביורן אולבאוס ושרה אותו סולנית הלהקה אנייטה פלטסקוג.
מילות השיר משקפות סיום של רומן.
נהוג להניח שהוא נכתב בהשראה לגירושיהם של אולבאוס ופלטסקוג ב-1979, בדומה לשיר When All Is Said And Done, בו מסופר על גירושיהם של בני אנדרסון ואנני-פריד לינגסטד.
אולם, אולבאוס מכחיש טענה זו, וטוען במקום שהבסיס של השיר "הוא חוויה של גירושים, אך זו בדיה.
לא היה מנצח או מפסיד במקרה שלנו.
אנשים רבים חשבו שזה נזרק ישר מהמציאות, אך אין זה נכון".
בנוסף, אולבאוס הזכיר ש"לא היו מנצחים" כשהוא ופלטסקוג עברו את תהליך גירושיהם המר למדי.
השיר נחל הצלחה משמעותית, והגיע למקום הראשון במצעדים במדינות בלגיה (במשך חודשיים), הממלכה המאוחדת, אירלנד, הולנד ודרום אפריקה, ונכנס ל-10 המקומות הראשונים במצעדים במדינות אחרות ברחבי העולם, כולל ארצות הברית וישראל.
בארצות הברית, השיר הגיע למקום השמיני בטבלת המצעד 100 השירים הלוהטים של בילבורד.
השיר היה ללהיט בברזיל וב-1980 נכלל בפסקול של אופרת הסבון "Coração Alado" ("לב פצוע").
השיר מבוצע במחזמר המבוסס על שירי הלהקה, מאמה מיה!.
מדינה (1980) מיקום אוסטרליה 7 אוסטריה 3 בלגיה 1 בריטניה 1 קנדה 10 הולנד 1 פינלנד 2 צרפת 8 גרמניה 4 אירלנד 1 מדינה (1980) מיקום איטליה 7 יפן 33 ניו זילנד 16 נורווגיה 3 דרום אפריקה 1 ספרד 10 שוודיה 2 שווייץ 3 ארצות הברית 8 זימבבואה 4
The Way You Make Me Feel (בעברית: מה שאת גורמת לי להרגיש) הוא הסינגל השלישי מתוך אלבום האולפן השביעי, "Bad", של הזמר והיוצר מייקל ג'קסון, אשר יצא ב-9 בנובמבר 1987.
השיר הפך לסינגל השלישי מהאלבום המגיע למקום הראשון בבילבורד האמריקאי ומדורג בפסגת המצעדים ברחבי העולם.
מילות השיר מדברות על להיות או להרגיש מאוהב במישהו.
The Way I Are הוא שיר של המוזיקאי, טימבלנד ומשתתפים בו זמרת הריתם אנד בלוז, קרי הילסון והראפר D.O.E..
השיר יצא כסינגל השני מתוך אלבומו השני, Shock Value, ב-18 במאי 2007.
השיר מסמפל את השיר Push it של ההרכב, Salt-n-Pepa.
הוא הופץ בחברת התקליטים אינטרסקופ וזכה להצלחה רבה במצעדים רבים ברחבי העולם.
The Voice (דה וויס) ישראל היא תוכנית מציאות ישראלית העוסקת בחיפוש כישרונות מוזיקליים על ידי "מנטורים".
הפרס לזוכה הוא חוזה הקלטות בינלאומי בחברת התקליטים הליקון (פרס בשווי מאות אלפי שקלים).
התוכנית, המבוססת על הגרסה ההולנדית של הסדרה, "The Voice of Holland", שודרה לראשונה בערוץ 2 במסגרת שידורי רשת ב-7 בינואר 2012 בהנחיית מיכאל אלוני.
החל מהעונה החמישית משודרת בערוץ 13.
התוכנית זכתה לביקורות חיוביות רבות על ההשפעה המיוחדת שנותנים הכיסאות המסתובבים.
הביקורות עסקו בכבוד שנותנת התוכנית לקול ולאיכויות השירה; בניגוד לתוכניות אחרות, נבחנים המתמודדים על ידי המנטורים אך ורק על פי הקול שלהם ולא על פי המראה או סיפור הרקע שלהם.
בשנים 2012 ו-2016 זכתה התוכנית בפרס תוכנית הריאליטי של השנה בטקס פרסי הטלוויזיה.
העונה השישית של התכנית עתידה לעלות במהלך שנת 2026. בעונה זו המנטורים צפויים להיות עידן רייכל, נועה קירל, עדן בן זקן וסטטיק.
התוכנית כוללת מספר שלבים המשתנים מעונה לעונה:
שלב "המבחן העיוור" (כל העונות) – בשלב זה יוצרים המנטורים את הנבחרת שלהם, והוא שלב האודישנים.
המנטורים יושבים כשגבם אל המתמודדים והם לא יכולים לראות אותם.
אם המנטור רוצה לצרף את "הקול" לנבחרת שלו, הוא לוחץ על כפתור שמסובב אותו אל המתמודד (בו זמנית נדלקת הכתובת "I WANT YOU" מתחת לכסאו).
כל לחיצה על הכפתור היא התחייבות; לא ניתן לבטל את הבקשה לצירוף המתמודד לנבחרת.
כאשר רק מנטור אחד הסתובב, עובר המתמודד אוטומטית לנבחרת שלו.
כאשר יותר ממנטור אחד הסתובב, עובר הכוח אל המתמודדים, שבוחרים את המנטור שלהם לפי רצונם מתוך המנטורים שהסתובבו.
כל נבחרת של מנטור מונה ארבעה עשר מתמודדים שאותם הוא רוצה לאמן.
שלב "הדו-קרב" (כל העונות) – בשלב זה מתחרים המתמודדים ראש בראש אחד נגד השני.
כל זוג מתמודדים מנבחרת של מנטור מבצעים שיר אחד זהה, במופע פירוטכני על הבמה (שמעוצבת לכבוד שלב זה בצורת זירה).
לבסוף, המנטור בוחר מי מהמתמודדים ממשיך לשלב הבא.
בעונה השנייה נוסף לכל מנטור יועץ העוזר לו להחליט עם מי להמשיך לשלב הבא.
היועץ של שלומי שבת היה מוש בן ארי, היועץ של שרית חדד היה קובי אוז, היועץ של אביב גפן היה עופר מאירי, והיועצת של משינה הייתה אפרת גוש.
בעונה השלישית ניתנה אפשרות לכל מנטור להציל שני מתמודדים שהודחו מנבחרות אחרות, בעזרת כפתור הנקרא "save".
שלב "ההכרעה" (עונה 1) – אל השלב הזה מגיעים 28 מתמודדים, 7 בכל נבחרת.
כל מנטור בוחר 2 מתמודדים מתוך הנבחרת שלו ושולח אותם להתחרות זה מול זה בדו-קרב (בדומה לשלב הדו-קרב).
המנצח בדו-קרב (על פי בחירת המנטור) עולה לשלב הבא, והמפסיד הולך הביתה.
5 המתמודדים הנותרים שלא משתתפים בדו-קרב מבטיחים את מקומם אוטומטית בשלב ההופעות החיות.
שלב "הסופר-באטל" (עונות 3–4) – אל השלב מגיעים 36 מתמודדים, 9 לכל מנטור.
כל מנטור בוחר בתורו שלישיית מתמודדים.
מתוכם הוא מעלה את אחד המתמודדים אוטומטית לשלב הבא, ואת השניים הנותרים שולח לדו-קרב (המתמודד בוחר את השיר, בדומה לשלב האודישן) שבסיומו עולה אחד מהמתמודדים לשלב הבא על פי הכרעת המנטור.
שלב "ההופעות" (עונות 2–3) – המתמודדים שעלו לשלב זה, שרים על הבמה מול קהל, והמנטור קובע מי ממשיך לשלב הבא.
לשאר המנטורים יש אפשרות ללחוץ על כפתור ה-"My Voice" במהלך הביצוע של המתמודד.
אם המתמודד קיבל שלושה קולות – הוא עובר אוטומטית לשלב הבא.
שלב "ההופעות החיות" (כל העונות) – המתמודדים שעלו לשלב זה, שרים על הבמה מול קהל בשידור חי, כשהצופים בבית הם אלה שקובעים את המועמדים להדחה והמנטורים מחליטים מי יעלה לשלב הבא.
בעונה השנייה והשלישית שלב זה מתחיל מרבע הגמר.
שלב "חצי הגמר" (כל העונות) – המתמודדים שעלו לשלב מתקדם זה, שרים גם הפעם מול קהל בשידור חי בטלוויזיה, אלא שהפעם גם הצופים בבית וגם המנטורים יחד מחליטים וקובעים מי יעלה לשלב הגמר ומי לא.
שלב "הגמר" (כל העונות) – אל שלב הגמר מגיעים ארבעה מתמודדים – אחד מכל מנטור, המתחרים ביניהם על הזכייה בתוכנית.
בעונה השלישית ארבעת המתמודדים שהגיעו לגמר לא היו מארבע קבוצות המנטורים, אלא מי שקיבל את מספר הקולות הרב ביותר העפיל לשלב זה.
בעונה הרביעית הגיעו אל הגמר 5 מתמודדים.
העונה הראשונה עלתה לשידור ב-7 בינואר 2012. תוכנית הפתיחה של זכתה לרייטינג של 38.9% כשהשיא היה באודישן של רז שמואלי (43.4%).
פרק האודישנים השני זכה גם הוא ל-39.4% כשהשיא היה 47.1%.
המנטורים בעונה זו היו אביב גפן, שרית חדד, רמי קלינשטיין ושלומי שבת.
בעונה זו סדר כיסאות המנטורים המסתובבים מימין לשמאל היה: שלומי, אביב, שרית ורמי.
בעונה זו סיוון קליין הייתה כתבת הרשת.
בשלב חצי הגמר של העונה הראשונה פרשה במפתיע מי שהייתה בעיני רבים אחת מהפייבוריטים לזכייה – יובל דיין, שהייתה בנבחרתו של שלומי שבת.
דיין, שהייתה רק בת 17, תלמידת כיתה י"א מאשדוד, ביקשה לומר מספר מילים במהלך השידור החי של חצי הגמר.
בדבריה אמרה כי היא מבקשת לפרוש מהתחרות.
בעקבות זאת עלה המתמודד צחי הלוי לשלב הגמר, אך הפסיד לקטלין רייטר.
העונה השנייה עלתה לשידור ב-11 בדצמבר 2012. תוכנית הפתיחה של העונה השנייה זכתה לרייטינג של 35.4% ופרק האודישנים השני זכה לרייטינג של 37.8%.
המנטורים בעונה זו היו שרית חדד, אביב גפן, שלומי שבת ושניים מחברי להקת משינה, יובל בנאי ושלומי ברכה, על תקן מנטור אחד, לאחר שהמנטור לשעבר רמי קליינשטיין עזב את התוכנית.
סדר כיסאות המנטורים המסתובבים מימין לשמאל היה: יובל ושלומי ברכה, שרית, אביב ושלומי שבת.
ירדן הראל הייתה כתבת הרשת של עונה זו.
העונה השלישית עלתה לשידור ב-7 ביוני 2014.
המנטורים בעונה זו היו שרית חדד, אביב גפן, שלומי שבת ומוש בן ארי, שהיה למחליפם של חברי להקת משינה יובל בנאי ושלומי ברכה.
סדר כיסאות המנטורים המסתובבים מימין לשמאל היה: מוש, שרית, אביב ושלומי.
מור סילבר הייתה כתבת הרשת בעונה זו.
הזמר גילי ארגוב, בנו של זוהר ארגוב, התמודד באודישנים של התוכנית ואף נבחר לנבחרת של אביב גפן, אולם השתתפותו בתוכנית בוטלה בעקבות מה שההפקה הגדירה כ"התנהגות בלתי הולמת מצידו".
ביולי 2014, בתקופת מבצע צוק איתן, הוקפא שידור התוכנית בעקבות שידורי מהדורות חדשות מורחבות ששודרו בשעות אלה, התוכנית חזרה לאחר הקפאה של יותר מחודש באוגוסט 2014.
העונה הרביעית החלה את שידוריה ב-7 בדצמבר 2016. בעונה זו הדוגמנית שלומית מלכה הצטרפה למיכאל אלוני בהנחיית התוכנית.
המנטורים בעונה זו היו אביב גפן, שלומי שבת, מירי מסיקה (שהייתה למחליפה של שרית חדד עקב מעברה לתוכנית "בית ספר למוזיקה" של המתחרה קשת) ואברהם טל שהיה למחליף של מוש בן ארי שעזב את התוכנית גם הוא.
סדר כיסאות המנטורים המסתובבים מימין לשמאל היה: מירי, שלומי, אביב ואברהם.
בעונה זו, בניגוד לעונות קודמות, היו חמישה פיינליסטים בגמר.
שידורה של העונה החמישית החל ב-20 במאי 2019. זו העונה הראשונה שעלתה בערוץ 13 ולא בערוץ 2, זאת בעקבות פיצול ערוץ 2 ומעבר הזכיינית "רשת" לאפיק 13. מיכאל אלוני הנחה את עונה זו לבדו לאחר שהמנחה שלומית מלכה לא המשיכה בעונה זו.
בעונה זו עזבו את התוכנית השופטים אביב גפן ומירי מסיקה לטובת התוכנית "אביב או אייל" ששודרה בערוץ המתחרה קשת 12, ואת מקומם תפסו הזמר עברי לידר (שעד עתה היה שופט ב"אקס פקטור" של רשת) והזמרת נסרין קדרי.
את מקומו של אברהם טל החליף המוזיקאי ויוצר השיר זוכה האירוויזיון "Toy", דורון מדלי.
יובל דיין הייתה מנטורית במשותף עם שלומי שבת, שהיה המנטור שלה בעונה הראשונה של התוכנית.
גמר העונה השיג נתון חד ספרתי של 9.1 ואילו חצי הגמר השיג 5.1.
צליל זנזורי הודחה על ידי נסרין וניצלה על ידי דורון בשלב הדו-קרב, ושי זנזורי עבר את הדרך ההפוכה לנסרין, אלמור אשר היה בנבחרת של שלומי ויובל ניצל על ידי השאר ובחר בנסרין, לאחר הידיעה ששי סיים את דרכו בתוכנית, החליטה צליל לפרוש מהתוכנית.
חנה אסיה פרשה לאחר שלא ניתן לה אישור מהצבא להמשיך את השתתפותה.
אימרי זיו – התחרה בעונה הראשונה של "The Voice", הוא הגיע לשלב הדו-קרב שם הפסיד לאורית שלום.
ב-2017 התחרה בכוכב הבא לאירוויזיון (אחרי שכבר היה פעמיים באירוויזיון בתור זמר ליווי).
הוא זכה בתוכנית ונבחר לייצג את ישראל באירוויזיון 2017, בקייב, אוקראינה.
הוא השתתף בחצי הגמר ה-2, שם סיים במקום השלישי ועלה לגמר, בגמר סיים במקום ה-23 (מתוך 26) בלבד.
גיא ויהל – זכו להכרה כאשר התחרו בעונה הראשונה של "The Voice".
הם היו בנבחרת של אביב גפן, והגיעו לשלב שמינית הגמר, שם הודחו.
ב-2012 הוציאו את סינגל הראשון שלהם, רצים באוויר.
יובל דיין – זכתה להכרה בעונה הראשונה של תוכנית זאת כאשר שרה באודישן את "שאריות של החיים" של הפרויקט של עידן רייכל.
דיין בחרה להצטרף לנבחרת של שלומי שבת.
דיין סומנה כפייבוריטית לניצחון, אך בחצי הגמר, דיין בחרה לפרוש מהתוכנית כדי להתמקד בקריירת סולו, ובמקומה עלה לגמר צחי הלוי.