tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קינג, בט מידלר, דיאנה רוס, קרלי סיימון, ברברה סטרייסנד, דייוויד בואי, קט סטיבנס, גארי גליטר, רינגו סטאר, האחות סלדג', ודונה סאמר.
בשנת 1975 כתב יחד עם דייוויד בואי את השיר "Fascination" עבור האלבום "Young Americans" של בואי.
אחר כך הופיע בסיבוב ההופעות של בואי כזמר רקע בספטמבר 1974. ואנדרוס גם כתב את השיר "Everybody Rejoice/A Brand New Day" למחזמר The Wiz בברודוויי בשנת 1975.
בשנת 1980, אירעה פריצת הדרך בקריירה של ואנדרוס כזמר מוביל עם הרכב הפופ-דאנס Change, קונספט מוזיקלי שיצר איש העסקים הצרפתי-איטלקי ז'אק פרד פטרוס.
בלהיטים של ההרכב משנת 1980, "The Glow of Love" ו-"Searching", ואנדרוס היה הסולן הראשי.
בראיון שנערך במגזין Vibe בשנת 2001 אמר ואנדרוס כי "The Glow of Love" היה "השיר היפה ביותר ששרתי בחיי".
ואנדרוס הוציא סדרה של אלבומי רית'ם אנד בלוז מצליחים במהלך שנות השמונים והמשיך בעבודתו גם כזמר רקע.
במהלך שנות השמונים הגיעו שניים מהסינגלים של ואנדרוס למקום הראשון במצעד הרית'ם אנד בלוז של בילבורד: "Stop to Love", בשנת 1986, ודואט עם גרגורי היינס - "There's Nothing Better Than Love".
ואנדרוס הפיק את אלבום הקאמבק עטור-הפרסים של ארתה פרנקלין, "Jump to It", ב-1982. הוא גם הפיק את אלבום ההמשך, Get It" Right" מ-1983.
בשנת 1983 הייתה לו ההזדמנות לעבוד עם ההשפעה המוזיקלית העיקרית שלו, דיון וורוויק, כשהפיק, כתב שירים ושר בכמה שירים באלבומה הרביעי עבור אריסטה רקורדס.
בשנת 1990 כתב, הפיק ושר קולות רקע בלהיט של ויטני יוסטון, "Who Do You Love" שהופיע באלבומה I'm Your Baby" Tonight".
בשנות התשעים הוציא לאור בהצלחה אלבומים נוספים, החל מ-"Power of Love" ב-1991 שכלל שני להיטים מובילים.
הוא זכה בפרס הגראמי הראשון שלו עבור ביצוע הרית'ם אנד בלוז הטוב ביותר בשנת 1991. הוא זכה בפרס הגראמי בשנת 1992 עבור ביצוע הרית'ם אנד בלוז הטוב ביותר, והשיר שלו "Power of Love/Love Power" זכה באותה שנה בפרס הגראמי עבור שיר הרית'ם אנד בלוז הטוב ביותר.
בשנת 1992 גם שר דואט עם ג'נט ג'קסון, "The Best Things in Life Are Free", שהפך ללהיט.
ואנדרוס שוב נכנס לצמרת המצעדים בשנת 1994, יחד עם מריה קארי, בגרסת כיסוי לדואט של ליונל ריצ'י ודיאנה רוס "Endless Love".
הוא נכלל באלבום "Songs", אוסף שירים אשר היוו השראה לוואנדרוס לאורך השנים.
בטקס פרסי הגראמי לשנת 1997 הוא זכה בפעם שלישית עבור ביצוע הרית'ם אנד בלוז הטוב ביותר, עם השיר "Your Secret Love".
אלבום אוסף הלהיטים השני שלו, שיצא בשנת 1997, וריכז את מרבית להיטיו משנות התשעים והיה אלבומו האחרון שיצא באמצעות Epic Records.
אלבומו הראשון בלייבל החדש של קלייב דייוויס, שכותרתו "לותר ואנדרוס", יצא בשנת 2001.
בשנת 2003 הוציא ואנדרוס את האלבום "Dance with My Father".
הוא מכר 442,000 עותקים בשבוע הראשון והגיע למקום הראשון במצעד האלבומים בילבורד 200. שיר הנושא הוקדש לזכרונות ילדותו של ואנדרוס מריקודים עם אביו.
בווידאו קליפ של השיר מופיעים ידוענים שונים לצד אבותיהם ובני משפחה אחרים.
ונדרוס סבל מסוכרת ויתר לחץ דם.
ב-16 באפריל 2003 לקה ונדרוס בשבץ מוחי קשה בביתו בניו יורק, והיה בתרדמת כמעט חודשיים.
השבץ השפיע על יכולתו לדבר ולשיר, וחייב אותו להשתמש בכיסא גלגלים.
בטקס פרסי הגראמי לשנת 2004 הופיע ואנדרוס בקטע וידאו מוקלט מראש, כדי לקבל את פרס שיר השנה על "Dance with My Father", באומרו: "כשאני נפרד זה לעולם לא הרבה זמן, כי אני מאמין בכוח של אהבה" (ואנדרוס שר את שש המילים האחרונות).
אמו, מרי, קיבלה את הפרס באופן אישי מטעמו.
הופעתו האחרונה בפומבי הייתה ב-6 במאי 2004 בתוכנית של אופרה וינפרי.
ואנדרוס נפטר ב-1 ביולי 2005, במרכז הרפואי JFK באדיסון, ניו ג'רזי, בגיל 54 מהתקף לב.
לותאר השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה היה קיסר האימפריה הרומית הקדושה מ-1133 ועד מותו, דוכס סקסוניה מ-1106 ועד 1125 והמלך הגרמני-רומאי ומלך איטליה מ-1125 ועד מותו.
לותאר נולד ב-9 ביוני 1075 לרוזן גבהארד מזופלינבורג, השתייך לאצולה הסקסונית ולמחנה המתנגדים לקיסר היינריך הרביעי, ולהדוויג מפורמבאך, בתם של פרידריך, רוזן פורמבאך וגרטרוד פון הלדנסלאבן, שהתחתנה לאחר מות אביו בקרב הומבורג אן דר אונסטרו עם אורדולף, דוכס סקסוניה.
לותאר גדל בטירת סופלינגנבורג שהייתה גם בית אבותיו.
בשנת 1100, בגיל 25, התחתן לותאר עם ריכנצה מנורטהיים, בתם של היינריך השמן מנורטהיים, רוזן פריזיה וגרטרוד מבראונשווייג.
בשנת 1104 תמך לותאר בהיינריך החמישי במלחמת הכס נגד אביו, הקיסר היינריך הרביעי.
כאשר מת הדוכס מגנוס בילונג בשנת 1106 ללא יורש זכר, המלך היינריך החמישי נתן את דוכסות סקסוניה ללותאר ולא לחתנו של מגנוס, היינריך התשיעי, דוכס בוואריה.
כמה היסטוריונים אומרים שהיינריך החמישי רצה למנות דוכס חלש, וכי הוא האמין שלותאר, שעד אז היה לו רק נחלה קטנה, הוא אכן דוכס חלש.
אחרים חושדים שלותאר מונה כצאצא של משפחות אופוזיציה סקסוניות על מנת להגיע איתם לפשרה.
לותאר בהחלט לא היה הנסיך החזק ביותר בדוכסות באותה תקופה.
בשנים לאחר מכן הוא הרחיב את השפעתו בווסטפאליה במסעות נוספים ומינה רוזנים חדשים כוואסלים.
הוא הרחיב באופן שיטתי את מעמדו הפוליטי באימפריה באמצעות המדיניות הטריטוריאלית שלו.
כאשר ניסה הקיסר היינריך החמישי למנות את ויפרטכט פון גרויץ', כמרקיז חדש של מייסן, קם לותאר, כמנהיג האצילים הסקסונים, נגד החלטה זו והדיח את ויפרכט בכוח הנשק.
לאחר מכן הוא מינה את קונרד פון וטין כיורש הבא ומסר את מרקיזות מאוזיץ לאלברכט הדוב.
בהלברשטט הוא השפיע על הבחירה של בישוף חדש אותו אהב.
ברייכסטאג בבמברג בשנת 1124, שבה לא הופיע לותאר, הוחלט להפיל אותו על ידי מלחמה, אולם היא מעולם לא פרצה.
כאשר נפטר היינריך החמישי בשנת 1125, הנסיכים הבוחרים בחרו באופן מפתיע בלותאר למלך גרמניה ב-24 באוגוסט אותה שנה.
היינריך החמישי, שהיה חשוך ילדים, בחר דווקא באחיינו, פרידריך השני, דוכס שוואביה, כיורשו, אך הארכיבישוף של מיינץ, אדאלברט הראשון, התנגד לכך.
במהלך הבחירות במיינץ היו בסופו של דבר שלושה מועמדים לכס המלוכה: בנוסף ללותאר ולפרידריך, לאופולד השלישי, מרקיז אוסטריה גם היה מועמד לתפקיד, כגיסו של היינריך החמישי ואביו החורג של פרידריך השני, אם כי סיכוייו היו קטנים מאלה של השניים האחרים.
הוקמה ועדה לבחירה, שכללה עשרה נציגים בכול מארבעת השבטים הגדולים של סקסוניה, שוואביה, פרנקוניה ובוואריה.
מכיוון שנציגי שוואביה לא הסכימו לקבל שום תוצאה של הבחירות כבר מההתחלה, הדוכס הסקסוני זכה בבחירות לאחר שקיבל את תמיכת היינריך התשיעי, דוכס בוואריה, והוכתר למלך החדש.
התמיכה ניתנה בשל הנישואין בין בתו של לותאר, גרטרוד, ובנו של היינריך השחור.
ההכתרה הרשמית של הארכיבישוף של קלן התקיימה ב-13 בספטמבר באאכן.
סכסוכים חדשים עם הדוכס פרידריך השני התעוררו כאשר הלה סירב למסור נחלות ללותאר, שהמלך ראה בהם נחלה אימפריאלית, בעקבות היכחדות השושלת הסאלית, אך בית הוהנשטאופן טענו לזכותם על הנחלות כיורשי השושלת הסאלית.
הלחימה הראשונה בין לותאר שבית שטאופן פרצה כבר בשנת 1125. לאחר מסע של לותאר נגד הוהנשטאופן בשנת 1127 באזור נירנברג שנכשל, מינו השטאופנים את אחיו הצעיר של פרידריך, קונראד לאנטי-מלך.
קונראד ביקש מיד תמיכה במלכותו באיטליה, אותה מצא במיוחד במילאנו (בשנת 1128 הוא הוכתר במונצה עם כתר הברזל למלך איטליה).
אולם תוכניתו להקים בסיס כוח מוצק באיטליה נכשלה.
בשנת 1132 חזר לאימפריה מצפון להרי האלפים.
על מנת למנוע מממלכת בורגונדיה להפוך לכוח עוין לאימפריה, העביר בשנת 1127 את "Principatus Burgundiae", מה שמכונה הרקטורט של בורגונדי, לחסידו הנאמן קונרד הראשון, דוכס צרינגן.
סובסלאב הראשון, דוכס בוהמיה משושלת פשמישל הפך לדוכס לאחר מותו של אחיו ולדיסלב הראשון, דוכס בוהמיה ב-1125, אך נאלץ לתבוע את הכתר נגד הטענות של אוטו השני, נסיך אולומוץ, שנתמך בידי לותאר.
לותאר צעד לעבר בוהמיה עם צבא בשנת 1126, וב-18 בפברואר 1126 התקיים הקרב השני על שלומץ.
סובסלב נלך ניצחון משכנע; יריבו אוטו נהרג ואילו בכירים מצבאו של לותאר נלקחו בשבי.
עם זאת, סובסלב השיג את הכרת לותאר בשלטונו ולאחר מכן שחרר את כל האצילים שנפלו בידיו.
הפילוג של 1130 והמסע האיטלקי הראשון
קבוצת תומכיו של אנקלטוס הייתה חזקה דיה להשתלט על רומא, בעוד שאינוקנטיוס ברח צפונה.
לותאר השלישי לא התלבט בשאלה האפיפיורית, ועל פי התעקשותו של נורדברט מקסנטן, ארכיבישוף מגדבורג, תמך באינוקנטיוס ואף עבר עם צבאו לאיטליה.
הודות לעזרתו של חתנו היינריך הגאה, שהיה דוכס בוואריה מאז מות אביו, היינריך השחור, בשנת 1126, לותאר הצליח לבסוף בשנת 1135, להביס את בית הוהנשטאופן מצפון להרי האלפים.
קונראד שהה במילהאוזן בספטמבר והתחייב לקחת חלק במערכה השנייה של הקיסר באיטליה.
מכיוון שהוא היה כעת השליט הבלתי מעורער של האימפריה, לותאר יצא למסע זה בשנת 1136 עם צבא גדול בהרבה מהפעם הקודמת, כך שהיה לו סיכוי טוב יותר לנצח במערכה זו.
ואכן, רוג'רו השני, מלך סיציליה ביקש עד מהרה שלום.
עם זאת, נערכו באותה העת סכסוכים בין לותאר לאינוקנטיוס השני בנוגע לזכויות על דוכסות אפוליה, וכן פרצו סכסוכים בצבאו, ובעקבות כך לותאר עזב את המערכה האיטלקית הזו ויצא לדרכו הביתה.
בחזרתו לגרמניה העניק לותאר לחתנו היינריך מבוואריה את מרקיזות טוסקנה ודוכסות סקסוניה.
בנוסף, הוא העביר אליו את התכשיטים הקיסריים, אשר בהתאם לנקודת המבט, התפרש כסימן למלך החדש.
ב-3 בדצמבר 1137 מת לותאר ליד ברייטנוואנג.
בשנת 1100 התחתן לותאר עם ריכנצה מנורטהיים, בתם של היינריך השמן מנורטהיים, רוזן פריזיה וגרטרוד מבראונשווייג, ממנה נולדה לו רק בת אחת ששרדה:
גרטרוד מזיפלינגנבורג (1115–1143), התחתנה עם היינריך העשירי, דוכס בוואריה
לותאר הראשון או לותר הראשון (בהולנדית ולטינית מימי הביניים: Lotharius; בגרמנית: Lothar; בצרפתית: Lothar; באיטלקית: Lotario; 795 – 29 בספטמבר 855) היה קיסר (817–855, שלט בשיתוף עם אביו עד 840), וכן מושל בוואריה (815–817), מלך איטליה (818–855) ופרנקיה התיכונה (840–855).
לותאר היה בנם הבכור של הקיסר הקרולינגי לואי החסיד ואשתו ארמנגרדה מהסבאי, בתו של אינגרמן הדוכס מהסבאי.
בכמה הזדמנויות הוביל לותאר את אחיו המלאים פפין הראשון מאקוויטניה ולודוויג הגרמני במרד נגד אביהם כדי למחות נגד הניסיונות להפוך את אחיהם למחצה קרל הקירח ליורש משותף לנחלות הפרנקים.
עם מות האב, קרל ולודוויג חברו כוחות נגד לותאר במלחמת אזרחים בת שלוש שנים (840–843).
המאבקים בין האחים הובילו ישירות להתפרקות האימפריה הפרנקית שהקים סבם קרל הגדול, והניחה את היסודות להתפתחותן של צרפת וגרמניה המודרנית.
לותאר נולד בשנת 795, ללואי החסיד וארמנגרדה מהסבאי.
אביו היה בנו של הקיסר המכהן, קרל הגדול.
מעט ידוע על חייו המוקדמים של לותאר, אשר עברו כנראה בחצרו של סבו קרל הגדול.
בשנת 814 מת הקיסר הקשיש, והותיר את בנו הלגיטימי היחיד ששרד לואי החסיד כיורש של האימפריה העצומה שלו.
בשנה שלאחר מכן, נשלח לותאר למשול בבוואריה עבור אביו, הקיסר החדש.
בשנת 817, ערך לואי החסיד את ה-Ordinatio Imperii שלו.
בכך, לואי קבע את לותאר כיורש העיקרי שלו והורה שלותאר יהיה האדון של בניו הצעירים של לואי, פפין מאקוויטניה (שהיה בן 20) ולודוויג הגרמני (שהיה בן 13), כמו גם אחיינו (בן דודו של לותאר) ברנרד מאיטליה.
לותאר גם היה אמור לרשת את אדמותיהם אם ימותו ללא ילדים.
לותאר, שהיה בן 22, הוכתר לקיסר משותף על ידי אביו באאכן.
במקביל, אקוויטניה ובוואריה הוענקו לאחיו פפין ולודוויג, בהתאמה, כממלכות חסות.
לאחר מותו של ברנרד, בעקבות מזימותיו נגד לואי החסיד וניקור עיניו, קיבל לותאר גם את ממלכת איטליה.
בשנת 821, לותאר התחתן עם ארמנגרדה (נפטר 851), בתו של יו הרוזן מטורס.
בשנת 822, הוא קיבל את ממשלת איטליה, ובחג הפסחא, 5 באפריל 823, הוא הוכתר שוב לקיסר על ידי האפיפיור פסקליס הראשון, הפעם ברומא.
בנובמבר 824, פרסם לותאר חוק, Constitutio Romana, הנוגע ליחסי האפיפיור והקיסר, אשר שמר את הכוח העליון לשליט החילוני, ולאחר מכן הוציא צווים שונים לניהול התקין של איטליה.
עם שובו של לותאר לחצר אביו, אמו החורגת ג'ודית זכתה בהסכמתו לתוכניתה להבטחת ממלכה לבנה קרל, תוכנית שבוצעה בשנת 829, כאשר הנסיך הצעיר קיבל את אלמניה כמלך.
לותאר, לעומת זאת, שינה עד מהרה את גישתו ובילה את העשור שלאחר מכן בעימות מתמיד על חלוקת האימפריה עם אביו.
הוא היה לסירוגין שליט האימפריה, וגורש והוגבל לאיטליה, פעם אחת נטל נשק בברית עם אחיו ובפעם אחרת נלחם נגדם, בעוד שגבולות ממלכתו לחלופין התרחבו והצטמצמו.
המרד הראשון החל בשנת 830. כל שלושת האחים נאבקו באביהם, שאותו הדיחו.
בשנת 831, אביהם הוחזר לתפקידו והוא שלל מלותאר את התואר הקיסרי שלו ונתן את איטליה לקרל.
את המרד השני יזם אנגילברט השני, הארכיבישוף של מילאנו ב-833, ושוב הודח לואי ב-834. לותאר, באמצעות נאמנותם של הלומברדים ומאוחר יותר פיוסים, שמר על איטליה ועל העמדה הקיסרית דרך כל החלוקות של האימפריה על ידי אביו.
כאשר מת לואי החסיד בשנת 840, הוא שלח את התואר הקיסרי ללותאר, אשר, מבלי להתחשב בחלוקות השונות, תבע את האימפריה כולה.
הוא היה בן 45 כשאביו נפטר.
משא ומתן עם אחיו לודוויג הגרמני ואחיו למחצה קרל, אשר שניהם התנגדו לטענה זו, הוביל לברית של האחים הצעירים נגד לותאר.
קרב מכריע נערך בפונטנאי-אן-פויסיי ב-25 ביוני 841, כאשר, למרות הדבורה האישית של אחיינו ושל בן בריתו פפין השני מאקוויטניה, לותאר הובס וברח לאאכן.
עם חיילים טריים הוא החל במלחמת שוד וביזה, אולם כוחות אחיו היו חזקים מדי, ולאחר שלקח עמו אוצר שהיה יכול לאסוף, נטש את בירתו להם.
הוא נפגש עם מנהיגי הסטלינגה בשפייר והבטיח להם את תמיכתו בתמורה לתמיכתם, אך לודוויג ולאחר מכן האצולה הסקסונית הילידית הביסו את הסטלינגה בשנים הבאות.
משא ומתן לשלום החל, וביוני 842 נפגשו האחים על אי בסון.
לאחר קשיים ועיכובים רבים, הם הסכימו להסדר שהתפתח, לכדי חוזה ורדן, שנחתם באוגוסט 843. בהסכם קיבל לותאר את התואר הקיסרי וכן את צפון איטליה ורצועת שטח ארוכה מהים הצפוני ועד לים התיכון, בעיקר לאורך עמקי הריין והרון; טריטוריה זו כוללת את האזורים לורן, אלזס, בורגונדי ופרובאנס.
עד מהרה מסר את איטליה לבנו הבכור, לואי, ונשאר בממלכתו החדשה, תוך שהוא עסוק בריבים ופיוסים לסירוגין עם אחיו ובמאמצים עקרים להגן על אדמותיו מפני התקפות אנשי הצפון (כפי שהוויקינגים היו ידועים בכתבים הפרנקיים) והסראצנים (כפי שידועים בכתבים הפרנקים אלו הנאמנים לפאטימים השונים, האומיים והעבאסים).
בשנת 845 הוביל הרוזן של ארל, פולקראד, מרד בפרובאנס.
הקיסר דיכא אותו והרוזן הצטרף אליו למסע נגד הסרצנים באיטליה ב-846.
בשנת 855 חלה לותאר במחלה קשה, ולאחר שהתייאש מההחלמה ויתר על כס המלכות, חילק את אדמותיו בין שלושת בניו, וב-23 בספטמבר נכנס למנזר פרים, שם מת שישה ימים לאחר מכן.
הוא נקבר בפרום, שם נמצאו שרידיו בשנת 1860. בפרים הונצח לותאר הכי הרבה.
באותה שנה חולקה ממלכתו של לותאר בין שלושת בניו בעסקה שנקראה הסכם פרים: הבכור, לואי השני, קיבל את איטליה ואת תואר הקיסר; השני, לותאר השני, קיבל את לותרינגיה; הצעיר, שארל, קיבל את פרובאנס.
לותאר התחתן עם ארמנגרד מטור בשנת 821, שמתה בשנת 851.
לואי השני (825–875) הוכתר כמלך איטליה בשנת 844 על ידי האפיפיור סרגיוס השני.
הוכתר לקיסר בשנת 850. היה נשוי עם אנגלברגה.
הילטרוד (826–865) נישאה לברנגר מספולטו.
ברטה (בערך 830–852) הייתה נשואה לאיש אלמוני, אך מאוחר יותר הייתה אם המנזר מאווניי.
גיזלה (בסביבות 830–856) אם המנזר של סן סלבטורה בברשיה.
היה נשוי לטוטברגה, בתו של בוסו האב, רוזן ארל.
רוטרוד (בערך 840) נישאה ללמברט השלישי מנאנט.
שארל (845–863) שלט בפרובאנס, ליון ובורגונדי הטרנס-יוראנית.
ידוע על ילד אחד לא חוקי.
"לותרינגן" הייתה האחרונה מבין חמש אוניות המערכה מסדרת בראונשווייג פרה-דרדנוט, שנבנתה עבור הצי הקיסרי הגרמני.
היא הונחה בדצמבר 1902, הושקה במאי 1904 ונכנסה לשירות במאי 1906. היא נקראה על שם המחוז הגרמני דאז לותרינגן (כיום לורן).
האוניות האחיות שלה היו בראונשווייג, אלזס, הסן ופרוסן.
כמו כל הפרה-דרדנוטים האחרות שנבנו בתחילת המאה, לותרינגן התיישנה במהירות על ידי השקת אה"מ דרדנוט המהפכנית ב-1906; כתוצאה מכך, הקריירה שלה כאוניית מערכה בחזית נקטעה.
הקריירה של לותרינגן בזמן השלום התרכזה בתרגילי שייטת וצי ואימונים עם שייטת אוניות המערכה II.
היא תוכננה לצאת משירות ביולי 1914 ולהיות מוחלפת באוניות מערכה חדשות יותר, פרוץ מלחמת העולם הראשונה באותו חודש מנעה את פרישתה.
את השנתיים הראשונות של המלחמה היא בילתה בעיקר כשירות כספינת סיור במפרץ הגרמני.
היא ושאר השייטת השנייה הצטרפו לדרדנוטים של צי הים הפתוח כדי לתמוך בפשיטה על סקרבורו, הרטליפול וויטבי בדצמבר 1914. בשל היותה במצב גרוע עד 1916, היא הוצאה משירות הצי בפברואר.
לאחר מכן סיירה במצרי דנמרק עד שהוחלפה באוניית המערכה הנובר בספטמבר 1917. היא בילתה את שארית המלחמה כספינת אימונים מפורקת מנשקה.
לאחר המלחמה, לותרינגן נשמרה על ידי הרייכסמרינה שהוקם מחדש והוסבה לספינת בסיס לשולות מוקשים מסוג F מ-1919 עד 1920. לאחר שהסתיימה מלאכת פינוי שדות המוקשים בים הצפוני, היא הוכנסה לעתודה במרץ 1920. הספינה נותרה לא פעילה בעשור הבא ונמחקה מרשימות הצי במרץ 1931 ונמכרה לפירוק ספינות מאוחר יותר באותה שנה.
למרות שסדרת בראונשווייג סימנה שיפור משמעותי לעומת אוניות מערכה גרמניות קודמות, העיצוב שלה נפל קורבן לקצב המהיר של ההתפתחות הטכנולוגית בתחילת המאה ה-20. אוניית המערכה הבריטית אה"מ דרדנוט - חמושה בעשרה תותחי 12 אינץ' (30.5 ס"מ) - נכנסה לשירות בדצמבר 1906, שישה חודשים בלבד לאחר שלותרינגן נכנסה לשירות.
העיצוב המהפכני של דרדנוט הפך כל אוניית ראשה של הצי הגרמני למיושנת, כולל לותרינגן.
תחנת הכוח של לותרינגן דורגה ב-16,000 כוחות סוס (12,000 קילוואט), מה שהעניק מהירות מרבית מתוכננת של 18 קשרים (33 קמ"ש).
החימוש של לותרינגן כלל סוללה ראשית של ארבעה תותחי SK L/40 בקוטר 28 ס"מ (11 אינץ') בצריחי תותחים תאומים, אחד בקדמת ואחד מאחורי המבנה העילי המרכזי.
לותרינגן הייתה מוגנת בשריון קרופ.
לותרינגן הונחה ב-1 בדצמבר 1902, ב-Schichau-Werke בדנציג בבנייה מספר 716. האונייה החמישית והאחרונה של הסדרה שלה, היא הוזמנה תחת שם החוזה "M" כיחידה חדשה לצי.
לותרינגן הושקה ב-27 במאי 1904 ונאום ההשקה ניתן על ידי הרמן, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג, הרייכסשטאטהאלטר (המושל הקיסרי) של אלזס-לורן.
היא נכנסה לשירות בצי ב-18 במאי 1906 ולאחר מכן החלה בניסויים ימיים.
הספינה הצטרפה רשמית לשייטת אוניות המערכה השנייה ב-1 ביולי.
הצי הגרמני היה עסוק באימונים נרחבים והפלגות לחו"ל בתחילת שנות ה-1900. הצי, כולל לותרינגן, החל את הפלגת הקיץ הרגיל שלו לנורווגיה באמצע יולי, ונכח ביום הולדתו של המלך הנורווגי הוקון השביעי ב-3 באוגוסט.
הספינות הגרמניות יצאו למחרת להלגולנד, כדי להצטרף לתרגילים שנערכו שם.
ב-22–24 באוגוסט השתתף הצי בתרגילי נחיתה במפרץ אקרנפורדה מחוץ לקיל.
התמרונים הופסקו בין 31 באוגוסט ל-3 בספטמבר, כאשר הצי אירח בקיל ספינות מדנמרק ושוודיה, יחד עם שייטת רוסית בין 3 ל-9 בספטמבר.
האונייה השתתפה בשייט החורף חסר האירועים לתוך הקטגט וסקאגרק בין 8 ל-16 בדצמבר.
לותרינגן השתתפה בפסטיבל שחגג 300 שנה להולדתו של האדמירל ההולנדי מיכיל דה רויטר, והפליגה מקיל לפליסינגן ב-19 במרץ 1907. מסוף מאי עד תחילת יוני יצא הצי לשייט הקיץ שלו בים הצפוני, וחזר אל הים הבלטי דרך הקטגט.
לאחר מכן, התקיים השייט הסדיר לנורווגיה בין 12 ביולי ל-10 באוגוסט, ולאחר מכן ערך הצי את תמרוני הסתיו השנתיים, שנמשכו בין 26 באוגוסט ל-6 בספטמבר.
התרגילים כללו תרגילי נחיתה בצפון שלזוויג עם הקורפוס התשיעי.
לותרינגן זכתה ב-Kaiser's (פרס ירי) על הצטיינות בתותחנות בשייטת השנייה באותה שנה.
הצי ערך אימונים באזור הבלטי בפברואר 1908. ביולי, לותרינגן ושאר הצי הפליגו ל כדי לבצע שיוט אימונים גדול.
הצי יצא מקיל ב-17 ביולי, עבר דרך תעלת הקייזר וילהלם לים הצפוני, והמשיך לאוקיינוס האטלנטי דרך תעלת למאנש.
שייט נוסף לאוקיינוס האטלנטי נערך בין 7 ביולי ל-1 באוגוסט 1909. בדרך חזרה לגרמניה, צי הים הפתוח התקבל על ידי הצי המלכותי הבריטי בספיטהד.
מאוחר יותר באותה שנה, אדמירל הנינג פון הולצנדורף הפך למפקד הצי.
כהונתו של הולצנדורף התאפיינה בניסויים אסטרטגיים, בשל האיום המוגבר של הנשק התת-ימי והעובדה שאוניות המערכה מסדרת נסאו היו רחבות מכדי לעבור דרך תעלת הקייזר וילהלם.
בהתאם לכך, הצי הועבר מקיל לווילהלמסהאפן ב-1 באפריל 1910. במאי 1910 ערך הצי תרגילי אימון בקטגט.
אלה היו בהתאם לאסטרטגיה של הולצנדורף, שציפתה למשוך את הצי המלכותי למצרים שם.
הפלגת הקיץ השנתית הייתה לנורווגיה ואחריה התקיים אימון צי, שבמהלכו נערך מסקר צי נוסף בדנציג ב-29 באוגוסט.
במרץ 1911 ערך הצי תרגילים בסקאגרק ובקטגט, ותמרוני הסתיו של השנה הוגבלו לים הבלטי ולקטגט.
מסקר צי נוסף נערך במהלך התרגילים עבור משלחת אוסטרו-הונגרית שביקרה, שכללה את הארכידוכס פרנץ פרדיננד ואדמירל רודולף מונטקוקולי.
לותרינגן נשלחה לחגורה הקטנה בפברואר 1912 כדי לסייע לכלי מסחר המאוימים על ידי קרח ים סוער ומזג אוויר גרוע.
באמצע 1912, עקב משבר אגאדיר, שיוט הקיץ הוגבל לאים הבלטי, כדי להימנע מחשיפת הצי בתקופת המתיחות המוגברת עם בריטניה וצרפת.
לותרינגן ביקרה בממל בין 3 ל-7 באוגוסט באותה שנה.
ב-30 בינואר 1913, הולצנדורף הוחלף כמפקד הצי, בעיקר בגלל מורת רוחו של הקייזר וילהלם השני מחזונו האסטרטגי.
בסוף אוגוסט יצאה השייטת דרך תעלת הקייזר וילהלם בתחילת תמרוני הסתיו כדי להגיע לאי הלגולנד; ההפלגה דרך התעלה הייתה ראויה לציון, משום שהתעלה הייתה סגורה במשך יותר משנה בזמן שהוגדלה כדי לאפשר מעבר של אוניות מערכה גדולות יותר.
תרגילי אימון נוספים נערכו בנובמבר.
לותרינגן השתתפה בטקסים בזונדרבורג ב-2 במאי 1914 כדי לחגוג את יום השנה ה-50 לקרב דיבל שנערך במלחמת שלזוויג השנייה; אליה הצטרפו האוניות האחיות שלה הסן ופרוסן, אוניית המערכה שלזיין והסיירת המשוריינת בליכר.
האונייה נכחה במהלך שייט הצי לנורווגיה ביולי 1914, שנקטע על ידי משבר יולי בעקבות רצח הארכידוכס פרנץ פרדיננד חודש קודם לכן והעלייה במתיחות הבינלאומית לאחר מכן.
ב-25 ביולי נודע לצוות האונייה על האולטימטום של אוסטריה-הונגריה לסרביה; לותרינגן עזבה את נורווגיה כדי להיפגש עם שאר הצי למחרת.
האונייה הייתה אמורה לצאת משירות ב-30 ביולי, אך פרוץ המלחמה קטע את התוכנית והיא נשארה בשירות.
לאחר פרוץ המלחמה ביולי 1914, פרס הפיקוד הגרמני את השייטת השנייה במפרץ הגרמני כדי להגן על חופי גרמניה מפני מתקפה גדולה של הצי המלכותי שהגרמנים שיערו כי היא קרובה.
לותרינגן וחברותיה לשייטת הוצבו בפתח האלבה כדי לתמוך בכלי השיט בשירות הסיור במפרץ.
לאחר שהתברר שהבריטים לא יתקפו את צי הים הפתוח, החלו הגרמנים בסדרה של מבצעים שנועדו לפתות חלק מהצי הגדול הבריטי העדיף מבחינה מספרית ולהשמידו.
על ידי השגת שוויון כוחות גס, קיוו הגרמנים כי הצי שלהם יוכל אז לכפות קרב מכריע בחלק הדרומי של הים הצפוני.
בפברואר 1916, מטה האדמירליות החליט כי הפרה-דרדנוטים כבר אינן ספינות מלחמה יעילות מול כלי שיט מודרניים יותר, ולכן אוניות השייטת השנייה הוצאו בהדרגה מצי הים הפתוח והוקצו מחדש אך ורק לתפקידי הגנת החוף במצרי דנמרק והמפרץ הגרמני.
בהתאם לכך, לותרינגן הייתה כלי השיט הראשון של היחידה שהוצא ממנה, ב-19 בפברואר, והותקנו בה רשתות נגד טורפדו כדי להגן עליה מפני צוללות במים הסגורים של מצרי דנמרק.
בנוסף, היא הייתה במצב גרוע באותה תקופה ונזקקה לתיקונים נרחבים.
לאחר השלמת התיקונים, היא חזרה לשירות ב-14 ביולי והחליפה את הסן במצרים בסוף אוגוסט.
לותרינגן שירתה בתפקיד ספינת סיור במצרים עד ספטמבר 1917, אז הוחלפה באוניית המערכה הנובר.
לותרינגן המשיכה לווילהלמסהאפן, שם היא הושבתה ב-15 בספטמבר.
במהלך החודש הבא היא פורקה מנשקה והוסבה לספינת אימונים.
היא החלה לשרת בתפקיד זה ב-16 באוקטובר עם צוות מצומצם.
בנוסף להכשרת צוותים חדשים, היא שימשה להכשרת אנשי חדר מנועים.
לותרינגן נשארה בשירות עד סוף המלחמה ב-11 בנובמבר 1918. מ-17 בנובמבר עד 16 בדצמבר, היא שירתה כספינת מפקדה של שייטת אוניות המערכה הרביעית.
הצי החדש הורשה להחזיק שמונה אוניות מערכה פרה-דרדנוט לפי סעיף 181, שתיים מהן יהיו במילואים.
לותרינגן הייתה בין הספינות שנבחרו להישאר בשירות פעיל ברייכסמרינה החדש.
כמו אחותה פרוסן, לותרינגן הוסבה לאוניית בסיס לשולות מוקשים מסוג F במספנה הקיסרית בווילהלמסהאפן ב-1919; האונייה פורקה מנשקה והותקנו עליה פלטפורמות להחזקת שולות המוקשים.
לותרינגן שירתה בתפקיד זה, כשהיא נושאת 14 מסירות ה-F ממחצית השייטת ה-10, עד שהושלמה עבודת ניקוי המוקשים הנדרשת על פי חוזה ורסאי.
ב-2 במרץ 1920, הספינה הוכנסה לעתודה ונשארה מחוץ לשירות עד 24 במרץ 1931, כאשר הרייכספרזידנט (נשיא גרמניה) פאול פון הינדנבורג הוציא הוראה להיפטר מלותרינגן.
בהתאם לכך היא נמחקה מרשימות הצי ב-31 במרץ.
לאחר מכן, הרייכסמרינה מכר אותה, בניכוי ציפוי השריון שלה, לפירוק ספינות באותה שנה תמורת 269,650 רייכסמרק.
לותרינגן פורקה לאחר מכן לגרוטאות; מיקום סילוקה אינו ברור.
לפי ההיסטוריון הימי אריך גרונר, לותרינגן נגרטה על ידי Blohm & Voss בהמבורג, אך ההיסטוריונים הנס הילדברנד, אלברט רוהר והנס-אוטו שטיינמץ מצהירים כי היא נגרטה בוילהלמסהאפן.
לותאר נולד בשנת 835, והיה בנם השני של הקיסר לותאר הראשון וארמנגרד מטור.
הוא התחתן עם טוטברגה (מתה ב-875), בתו של בוסו האב.
מסיבות פוליטיות, אביו גרם לו להתחתן עם טוטברגה ב-855. ימים ספורים בלבד לפני מותו בסוף הסתיו של שנת 855, חילק הקיסר לותאר הראשון את ממלכתו בפרנקיה התיכונה בין שלושת בניו, חלוקה המכונה הסכם פרים.
לותאר השני קיבל את שטח פרנקיה התיכונה ממערב לנהר הריין המשתרע מהים הצפוני ועד הרי היורה.
הוא נודע בשם Regnum Lotharii ובתחילת המאה ה-10 בשם לותרינגיה או לורן (כינוי שהוחל לאחר מכן רק על דוכסות לורן).
אחיו הבכור לואי השני קיבל את צפון איטליה ואת תואר הקיסר, ואחיו הצעיר שארל קיבל את החלקים המערביים של תחומי אביו, בורגונדי ופרובאנס.
עם מותו של אחיו שארל בשנת 863, הוסיף לותאר כמה אדמות מדרום להרי היורה לממלכה זו, אך פרט למספר משלחות חלשות נגד הפיראטים הנורמנים נראה כי הוא עשה מעט למען ממשלתה או הגנתה.
שלושים ושש מהאמנות המלכותיות של לותאר השני שרדו.
טוטברגה לא הייתה מסוגלת ללדת ילדים ושלטונו של לותאר היה עסוק בעיקר במאמציו להשיג את ביטול נישואיהם, ויחסיו עם דודיו קרל הקירח ולודוויג הגרמני הושפעו מרצונו להשיג את תמיכתם במאמץ זה.
למרות שמריבות ופיוסים בין שלושת המלכים התרחשו זה אחר זה ברצף מהיר, באופן כללי ניתן לומר שלודוויג תמך בביטול, וקרל התנגד לכך, בעוד שאף אחד מהם לא שכח את העובדה שללותאר לא היו בנים שיירשו את אדמותיו.
לותאר, שתשוקתו לביטול נבעה מחיבתו לפילגשו, ולדרדה, הרחיק את טוטברגה, אבל הוברט נטל את הנשק בשמה, ולאחר שעברה בהצלחה את מבחן המים, נאלץ לותאר להחזיר אותה ב-858 .
בעודו רודף את מטרתו, הוא זכה לתמיכת אחיו, הקיסר לואי השני, על ידי ויתור על אדמות וקיבל את הסכמתם של הכמורה המקומית, כמו אדוונטיוס ממץ, לביטול ולנישואיו עם ולדרדה, שהתקיימו בשנת 862.
סינוד של בישופים פרנקים התכנס במץ בשנת 863 ואישר החלטה זו, אך טוטברגה ברחה לחצרו של קרל הקירח, והאפיפיור ניקולאוס הראשון ביטל את החלטת הסינוד.
התקפה על רומא על ידי הקיסר הסתיימה ללא תוצאה, ובשנת 865 לותאר, שאויים בנידוי ושוכנע שלודוויג וקרל בפגישתם האחרונה דנו בחלוקת ממלכתו, שוב לקח בחזרה את אשתו.
אולם טוטברגה, בין אם מתוך נטייה או כפייה, הביעה כעת את רצונה לביטול, ולותאר נסע לאיטליה כדי לקבל את הסכמתו של האפיפיור החדש, אדריאנוס השני.
בהצבת פרשנות חיובית לדברי האפיפיור, הוא יצא למסע חזרה, אולם חלה בקדחת ומת בפיאצ'נצה ב-8 באוגוסט 869.
בנו, איג, מפילגשו ואלדרדה, הוכרז כלא לגיטימי, ולכן היורש שלו היה אחיו, לואי השני, מלך איטליה.
כיוון שלואי היה באותה תקופה במערכה נגד האמירות של בארי, ממלכתו חולקה על ידי ובין דודיו קרל הקירח ולודוויג הגרמני על ידי חוזה מרסן.
ללותאר השני היו כמה בנים וכנראה שלוש בנות, כולם מאת ואלדרדה, וכולם הוכרזו כלא לגיטימיים:
גיזלה (בסביבות 865 – 908), שנישאה בשנת 883 לגודפרי, המנהיג הוויקינגי השולט בפריזיה, שנרצח ב-885
היו להם שני בנים הוגו מאיטליה ובוסו מטוסקנה.
לאחר מותו של תיאובלד, בין השנים 895 ל-898 היא נישאה לאדלברט השני מטוסקנה (בערך 875 – 915).
נולדו להם לפחות שלושה ילדים: גי, שירש את אביו כרוזן ודוכס לוקה וכמרקיז טוסקנה; למברט, שירש את אחיו בשנת 929 אך הפסיד את התארים בשנת 931 לאחיו למחצה בוסו מטוסקנה, וארמנגרד.
לז'אקי (בצ'כית: Ležáky, בגרמנית: Ležak) היה כפר בצ'כוסלובקיה, שנמצא בשטח עיריית מירז'טיצה (Miřetice).
במהלך הכיבוש הגרמני של צ'כוסלובקיה, הכפר נהרס לחלוטין על ידי כוחות הנאצים כפעולת תגמול על מבצע ההתנקשות בפרוטקטור בפועל של הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה ריינהרד היידריך, באביב 1942.
לז'אקי היה כפר קטן אשר אוכלס בעיקר על ידי חוצבי אבן וחקלאים עניים, שהתגוררו בשמונה בתים בקרבת טחנת קמח.
הכפר נקרא על שם נחל לז'אק (Ležák) שזרם בסמוך אליו.
ב-24 בספטמבר 1941, מונה ריינהרד היידריך, אובר-גרופנפיהרר באס אס וגנרל של המשטרה, לממלא מקום המגן של הרייך בפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה, שהיו תחת כיבוש גרמניה הנאצית מאז 5 באפריל 1939.
בדצמבר 1941, צנחו מספר צנחנים של בעלות הברית באזור במסגרת פעולות נגד הכיבוש הנאצי.
חלקם נשלחו להתנקש בהיידריך בפעולה שנקראה מבצע אנתרופואיד.
קבוצה אחרת השתתפה במבצע "סילבר איי" (Silver A).
תושבים מלז'אקי סייעו לקבוצה זו בכך שהעניקו מחסה למכשיר הרדיו שלהם.
בבוקר ה-27 במאי 1942, הותקף רכבו של היידריך על ידי יוזף גבצ'יק ויאן קוביש, חיילים צ'כים וסלובקים שפעלו מטעם ממשלת צ'כוסלובקיה בגלות.
היידריך נפצע במהלך ההתקפה ומת מפצעיו ב-4 ביוני 1942.
לאחר ההתנקשות, הטילו הנאצים משטר צבאי באזור.
ב-10 ביוני 1942, הכפר לידיצה נהרס ותושביו הגברים (בגילאי 14 עד 84) הוצאו להורג, בעקבות האשמות שגויות על כך שתושבי הכפר הסתירו פרטיזנים ואנשי התנגדות.
סוכני הגסטפו מצאו משדר רדיו בלז'אקי, ששייך לקבוצת סילבר איי.
אלפרד ברטוש, מפקד הקבוצה, התאבד זמן קצר לאחר מכן.
בשונה מהטבח בלידיצה, מפקד הגסטפו בפרדוביצה, גרהרד קלגס, דרש מהאס אס להיות חסרי רחמים בלז'אקי, וארגן טבח במקום.
ב-24 ביוני 1942, בשעות אחר הצהריים, כותר הכפר על ידי 150 אנשי גסטפו תחת פיקודו של קלגס, 30 משתפי פעולה צ'כים ויותר מ-300 אנשי SS נוספים.
כל תושבי הכפר הוצאו החוצה, והכפר נהרס לחלוטין.
כל 33 המבוגרים, גברים ונשים, נורו למוות.
ב-26 ביוני 1942 פורסמה הודעה לעיתונות שתיארה את תוצאות הטבח.
בדצמבר 1943, הריסות לז'אקי פונו על ידי 65 עובדים ממחנות העבודה הנאציים.
מבין 13 הילדים שנשארו בחיים, שתי אחיות, ירמילה ומריה שטוליק, נבחרו ל"גרמניזציה" והוחזרו למשפחותיהן לאחר המלחמה.
שאר 11 הילדים נשלחו למחנה ההשמדה חלמנו, שם נרצחו בגז בקיץ 1942, יחד עם ילדה נוספת מלידיצה.
בניגוד ללידיצה, לז'אקי לא נבנה מחדש לאחר המלחמה ובמקום קיימים רק אנדרטאות לזכר המשפחות שנרצחו.
ב-1 בספטמבר 1942, קיבל גרהרד קלגס קידום לדרגת האופטשטורמפיהרר עבור ארגון הטבח בלז'אקי.
הוא הועלה לדרגת שטורמבאנפיהרר ב-9 בנובמבר 1944, אך הקידום היה לאחר מותו; קלגס נהרג בקרב בהונגריה ב-15 באוקטובר 1944.
לותר אלכסנדר ג'ונסון היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ממדינת טקסס.
לותר נולד ב-29 באוקטובר 1875 בקורסיקנה, טקסס, שם למד בבתי הספר הציבוריים.
הוא קיבל LLB בשנת 1896 מאוניברסיטת קמברלנד בלבנון, טנסי, והתקבל ללשכת עורכי הדין באותה שנה.
הוא היה תובע של מחוז נבארו בשנים 1898 עד 1902 ותובע מחוזי של המחוז השיפוטי ה-13 של טקסס מ-1904 עד 1910.
הוא כיהן כציר לוועידה הלאומית הדמוקרטית ב-1916 וכיו"ר ועידת המדינה הדמוקרטית ב-1920. ג'ונסון נבחר כדמוקרט לקונגרס ה-68 ולאחד עשר הקונגרסים העוקבים וכיהן מ-4 במרץ 1923 ועד להתפטרותו ב-17 ביולי 1946.
ניתוח סודי מ-1943 של ועדת החוץ של בית הנבחרים על ידי ישעיה ברלין עבור משרד החוץ הבריטי תיאר את ג'ונסון כ-
בתפקידו כמחוקק ג'ונסון היה מפורסם בעיקר בזכות חלקו בהעברת חוק הרדיו של 1927, וקבע כי
ג'ונסון מונה על ידי הנשיא הארי ס.
טרומן להיות שופט של בית המשפט למיסוי של ארצות הברית, וכיהן בתפקיד זה מיולי 1946 ועד פרישתו בספטמבר 1956. הוא חזר לקורסיקנה עד מותו שם ב-6 ביוני 1965. הוא נקבר בבית הקברות אוקווד.
לותר אלכסנדר ג'ונסון התחתן עם טרנר ריאד ב-19 ביולי 1899. לזוג נולדו שני ילדים.
הוא הפך לכומר בכיר בכנסייה הפרסביטריאנית של וסטמינסטר, שבה היו חברים בני הזוג כל החיים.
לז'ה (באלבנית: Lezhë) היא עיר בצפון-מערב אלבניה, השוכנת לחוף הים האדריאטי, בירת מחוז לז'ה.
בתקופה ההלניסטית ובהמשך הרומית והוונציאנית נקרא היישוב ליסוס או אלסיו , ומשמעו "חלקלק" בהתייחס לתוואי הקרקע הסמוך לים: סלע חלקלק, או אדמה חלקלקה.
לאורך שנות שלטונה הממושך של האימפריה העות'מאנית בשל ההגייה של הטורקית העות'מאנית ובהמשך האלבנית הפך השם בהדרגה לשמה המודרני של העיר: לז'ה.
בכתביו של דיודורוס סיקולוס מצוין כי העיר הוקמה כפוליס ב-385 לפנה"ס על ידי דיוניסיוס הראשון (טיראן סירקוסאי) במסגרת פועלו לבצר את קו החוף האדריאטי.
עם זאת, היסטוריונים מאוחרים גורסים כי העיר הוקמה על ידי מתיישבים איליריים.
במהלך המאה ה-3 לפנה"ס הייתה אחת מהערים המרכזיות של ממלכת האילירים תחת שלטונו של דמטריוס מפארוס, בעת שהייתה נתונה בעימותים צבאיים מול הרפובליקה הרומית.
במהלך המלחמה האחרונה של הרפובליקה הרומית נכבשה העיר על ידי מרקוס אנטוניוס, ובהמשך לאחר ניצחונו של אוגוסטוס קיסר נותרה בשליטת הרומים כחלק מפרובינקיית מקדוניה.
בראשית ימי הביניים נשלטה העיר על ידי האימפריה הביזאנטית, תוך עימותים עם שבטים סלאביים שהיגרו לאזור.
בהמשך, בשלהי ימי הביניים עברה העיר לחזקת הרפובליקה של ונציה תוך עימות מתמשך עם צבא האימפריה העות'מאנית שהתקדם לאזור.
לז'ה הייתה מקום מושבו של סקנדרבג שהקים בה את "הליגה של לז'ה" ואיחד את הכוחות האלבניים נגד העות'מאנים.
עם זאת, ב-1478 לאחר מותו של סקנדרבג נפלה העיר לידיו של מהמט השני, סולטאן האימפריה העות'מאנית, ונותרה בחזקת העות'מאנים במשך יותר מ-400 שנים.
ב-18 בנובמבר 1912, במהלך מלחמת הבלקן הראשונה נכבשה לז'ה על ידי כוחות הארמייה השנייה הסרבית, ובהמשך לאחר חתימת הסכם לונדון, הפכה אלבניה למדינה עצמאית ובתוכה העיר לז'ה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נסוג הצבא הסרבי דרך אזור לז'ה בדרכו להתארגנות מחדש באי קורפו.
ב-1928 הוקמה ממלכת אלבניה, ובאפריל 1939 פלשו האיטלקים לאלבניה וכבשו אותה ובכלל זה את העיר לז'ה.
לאורך תקופת שלטונו, הפכה לז'ה לעיר תעשייה ומספר תושביה הלך והצטמצם.
באפריל 1979 התחולל רעש אדמה באזור מונטנגרו אשר גרם לנזקים כבדים בלז'ה.
העיר העתיקה חרבה, ולמבצר העתיק נגרמו נזקים כבדים.
לז'ה הפכה למרכז עסקים ותיירות וחל גידול במספר התושבים במטרופולין הסובב אותה, כתוצאה מהגירה פנימית.
לותר אגברט הול היה שופט ופוליטיקאי אמריקאי מלואיזיאנה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר הסנאט של לואיזיאנה בשנים 1898–1900, לאחר מכן ועד 1906 כשופט מחוזי, ולאחר מכן ועד 1911 כשופט בבית המשפט לערעורים של לואיזיאנה.
בשנים 1912–1916 הוא כיהן כמושל לואיזיאנה ה-35, ומ-1918 ועד מותו כעוזר התובע הכללי של לואיזיאנה.
לותר הול נולד בבסטרופ שבלואיזיאנה, כבנם של החוואי בולינג קאס הול ושל אנטואנט (לבית ניוטון) הול.
הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים בבסטרופ, ולמד באוניברסיטת טוליין.
ב-1899 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת וושינגטון ולי, וב-1892 קיבל תואר במשפטים מאוניברסיטת טוליין, ובאותה שנה התקבל ללשכת עורכי הדין של לואיזיאנה.
לזמן קצר הוא עסק בעריכת דין באלכסנדריה שבלואיזיאנה, שב לבסטרופ, והקים שותפות עם השופט ג'ורג' הליס ומאוחר יותר עם דודו, צ'רבסקו ניוטון.
בשנים 1898–1900 הוא כיהן כחבר הסנאט של לואיזיאנה, ולאחר מכן נבחר כשופט במחוז השישי של לואיזיאנה וכיהן בתפקיד עד 1906. לאחר תום כהונתו בתפקיד זה ועד 1911 הוא כיהן כשופט בבית המשפט לערעורים של לואיזיאנה.
ב-1911 הוא נבחר לבית המשפט העליון של לואיזיאנה, אך התפטר בשנה שלאחר מכן ולא אייש את מושבו בבית המשפט, זאת כדי להתמודד על תפקיד מושל לואיזיאנה.
כאיש המפלגה הדמוקרטית, ניצח הול בבחירות המקדימות של המפלגה ב-1912 את ג'יימס בנג'מין אסוול, לשעבר נשיא אוניברסיטת המדינה נורתווסטרן ולאחר מכן חבר בית הנבחרים של ארצות הברית, ובבחירות הכלליות שהתקיימו ב-16 באפריל אותה שנה הוא הביס את מועמד המפלגה הרפובליקנית ה.
במהלך תקופת כהונתו בוטלו המהלכים הפוליטיים ממערכת בתי הספר הציבוריים, הורחב נמל ניו אורלינס, שופרה מערכת הסכרים במדינה, והוקמה מועצת השימור.
בית המחוקקים העביר חוק לצמצום שיטת הפטרונות הפוליטית.
הול לא נחל הצלחה במאבקו להגדיל את הכנסות המדינה באמצעות הערכה מחדש של ערכי הנכסים, ללא הגדלה במיסוי לבעלי הקרקעות הקטנים.
כהונתו כמושל הסתיימה ב-15 במאי 1916.
לאחר תום כהונתו כמושל, עבר הול לניו אורלינס, ובשנתיים הבאות עסק שם בעריכת דין.
לאחר מכן ועד מותו הוא שימש כעוזר התובע הכללי של לואיזיאנה.
בשנה בה מונה לתפקיד זה הוא ניסה להתמודד בבחירות לסנאט של ארצות הברית, אך הובס.
ב-1921 הוא ניסה להתמודד על מושב בבית המשפט העליון של לואיזיאנה, וכשנוצח בבחירות, הוא עתר נגד התוצאות כשערער על כישוריו של יריבו.
לותר הול נפטר בניו אורלינס ב-6 בנובמבר 1921, בעת שהיה בעיצומו של המרוץ שלו לבית המשפט העליון.
הוא נטמן בבית הקברות העירוני של בסטרופ.
ביתו שבמונרו רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
לזוז הוא אלבומה השני של להקת ההיפ הופ הישראלית הדג נחש.
האלבום הוקלט במהלך החודשים אפריל ומאי 2002 ויצא לאור בתחילת שנת 2003. יוסי פיין הפיק את האלבום ושאנן סטריט, סולן הלהקה, היה מעורב בכתיבת המילים לכל השירים.
האלבום מכר למעלה מ-30,000 עותקים וזיכה את הלהקה באלבום זהב.
האלבום הוקלט ונכתב בשיאה של האינתיפאדה השנייה שהשפעותיה מופיעות במספר שירים באלבום.
הסינגל הראשון מתוך האלבום היה השיר "מספרים", שאף הגיע למקום ה-38 במצעד הפזמונים השנתי של רשת ג'.
שיר נוסף שהופיע במצעדים השנתיים היה השיר "גבי ודבי" שהגיע למקום ה-18 במצעד העברי של גלגלצ ולמקום ה-29 במצעד של רשת ג'.
השיר עושה שימוש בדמותם של גבי ודבי - גיבורי תוכנית ללימוד השפה האנגלית ששודרה בטלוויזיה החינוכית בשנות השבעים והשמונים.
במשך כל השיר מופיע ברקע שיר הפתיחה של הסדרה "הרפתקאות סקוטרמן" שהלחין יוחנן קלדי.
השיר התשיעי באלבום, "גן התות" הוא שיר שמתאר את מקום ילדותו של שאנן, גן התות שבלב שכונת נחלאות, שעם השנים הפך למקום נטוש, מלוכלך ללא שום אזכור למה שהיה בעבר.
האלבום גם כולל את שיר המחאה הציני "לא פרייארים", השיר טוען כי אזרחי ישראל משלמים מיסים ומשרתים בצבא אבל לא מקבלים שום דבר בתמורה.
ברי סחרוף התארח בשני שירים באלבום - "קמתי", השיר הפותח את האלבום שאף יצא כסינגל לתחנות הרדיו, ו"בלה בליסימה" המספר את סיפורה של בלה פריינד, אישה חרדית שב-1993 הגנה על מחבל בגופה מקהל שניסה לבצע בו לינץ' לאחר שזה דקר שני אנשים בירושלים.
השיר מבקר את החברה הישראלית על כך שלא אימצה את פרוינד לגיבורה וזאת משום שהיא גם אישה וגם חרדית.
השיר הסוגר את האלבום, "זה לא אני", גם הוא שיר מחאה שנכתב בעקבות מותו של רב"ט ניר אביבי בתאונת בט"שית בשנת 1991. אביבי היה בן גרעין של שאנן סטריט בחטיבת הנח"ל והשיר מוחה על ההתנערות של הצבא מאחריות לתאונה.
בשיר זה מתארחת הזמרת גליה ירון.
כמו כן, מתארחת הראפרית MC שירי בשיר "לזוז".
מאוחר יותר חידשה הלהקה את "לזוז" (בהופעות שגם הוקלטו באלבום הדג נחש LIVE), כאשר בגרסה זו הלהקה מבצעת אותו ללא הראפרית האורחת וגם המילים לאחד מבתי השיר שונו.
בתחילת השיר "לזוז" נשמע קולו של שייקה לוי מתוך המערכון "אופסייד סטורי" של הגשש החיוור.
בשנת 2008 נבחר האלבום כאלבום החשוב במוזיקה הישראלית של העשור הראשון של המאה ה-21 בסיכום 60 שנה למדינת ישראל בעיתון "ידיעות אחרונות".
השירים "קמתי", "לזוז", "מספרים", "לא פראיירים" ו"גבי ודבי" יצאו כסינגלים רשמיים.
לזכור את הטיטאנים הוא סרט אמריקאי מסוגת הדרמה שיצא לאקרנים בשנת 2000. את הסרט כתב גרגורי אלן האוורד, ביים בועז יכין והפיק ג'רי ברוקהיימר.
הסרט מבוסס על סיפור אמיתי ועלילתו עוקבת אחר קבוצת הפוטבול של תיכון באלכסנדריה שבווירג'יניה בשנת 1971 בעת שיאו של מהלך אינטגרציה גזעית בתיכון - שילוב תלמידים אפריקאים אמריקאים - והמתחים שזה עורר.
הסרט עוקב אחר הרמן בון (המגולם על ידי דנזל וושינגטון), אפרו-אמריקאי המתמנה למאמן קבוצת הפוטבול של תיכון טי.
ויליאמס עת זה עובר אינטגרציה גזעית בשנת 1971. בון לוקח את מקומו של המאמן הלבן האהוב של קבוצת הפוטבול - ביל יואסט (המגולם על ידי ויל פאטון).
יואסט בתחילה מסרב לשתף פעולה עם בון, אך לאחר ששחקניה הלבנים של הקבוצה מאיימים לפרוש ממנה אם לא יחזור לאמן - מסכים, מתוך חשש לעתידם.
השניים לוקחים את הקבוצה למחנה אימונים בקרבת זירת קרב גטיסברג, שם מבצע בון הקשר בין מלחמת האזרחים האמריקנית ולשחרור העבדים לבין מאבקיה הצפויים של הקבוצה בעונה הקרובה.
בעוד הקבוצה מתחילה את העונה מתגברים הלחצים על רקע גזעי בתוכה ומסביב לה.
שני כוכביה של הקבוצה - גארי ברטייר (המגולם על ידי ראיין הארסט) הלבן וג'וליוס קמפבל האפרו-אמריקאי מתקשים לעבוד ביחד, אך לבסוף הופכים לידידים קרובים.
לעומת זאת, הנהלת בית הספר מתמידה לכל אורך העונה בנסיונותיה להכשיל את הקבוצה המעורבת ואת מאמנה האפרו-אמריקאי.
ההנהלה מודיעה לבון כי אם יפסיד ולו משחק אחד - יפוטר, ומנגד מודיעה ליואסט כי תנציח את שמו ב"היכל התהילה" של בית הספר לאחר שהקבוצה תפסיד.
על אף ניסיונות ההנהלה הקבוצה מנצחת בכל משחקיה ומגיעה לחצי הגמר.
במהלך המשחק מגלה יואסט כי הנהלת בית הספר שיחדה השופטים כדי שאלו יכשילו את הקבוצה.
יואסט מתעמת עם השופט ודורש שיינתן יחס הוגן לקבוצתו ולשחקניו משני הגזעים, ובכך מקריב את הצלחתו האישית לטובת הצלחת הקבוצה - אשר מנצחת לבסוף - ומפסיד את מקומו ב"היכל התהילה".
מעט לפני משחק הגמר נפצע ברטייר בתאונת דרכים ונותר משותק ללא יכולת לשחק.
על אף חסרונו של השחקן הכוכב הקבוצה ניצחה בגמר ועלתה לאליפות ארצות הברית לבתי ספר תיכוניים כאלופת וירג'יניה, שם סיימה במקום השני.
הסרט מסתיים באפילוג - עשור לאחר עונת האליפות, בהלווייתו של ברטייר.
הסרט זכה לביקורות חיוביות למדי.
באתר הביקורת הקולנועית Rotten Tomatoes דווח כי 72% מהמשתמשים נתנו לסרט ביקורת חיובית, והציון הממוצע של הביקורות היה 4.4. באתר Metacritic הסרט קיבל ציון משתמשים של 8.1, וציון מבקרי סרטים של 48. משתמשי האתר IMDb נתנו לסרט ציון של 7.8. אתר ביקורות הסרטים הישראלי Seret נתן לסרט ציון של 8.9.
לזאר ניקולא מרגריט, רוזן קרנו (צרפתית: Lazare Nicolas Marguerite, Comte Carnot; 13 במאי 1753 – 2 באוגוסט 1823) היה מאדריכלי הניצחון במלחמות צרפת המהפכנית, פוליטיקאי, מהנדס, ומתמטיקאי.
קרנו נולד בעיירה והקומונה נולֶה שבמחוז קוט-ד'אור, ולמד בקולז' ד'אוטן, שהיה בית ספר מכין ללימודי הנדסה וארטילריה.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר מזייר להנדסה צבאית, שם פגש את בנג'מין פרנקלין, ובגיל 20 הוצב כלוטננט בגדודי ההנדסה של נסיך קונדה.
בזמן שירותו הצבאי המשיך בלימודי המתמטיקה.
ב-1784 פרסם את עבודתו הראשונה, שנקראה "חיבור על מכונות", ובה חזה את העיקרון של אנרגיה המיושמת למסה נופלת, ואת ההוכחה הראשונה לכך שאנרגיה קינטית אובדת בהתנגשות פלסטית בין גופים אלסטיים למחצה.
בעקבות הפרסום הזה צורף קרנו לחברה הספרותית הצרפתית.
באותה שנה הוא קודם לדרגת סרן.
קרנו הצטרף לחיים הפוליטיים בצרפת לאחר מהפכת 1789, והפך לחבר באספה המחוקקת ובוועדת ההוראה הציבורית של האספה.
הוא דגל במתן הזדמנות לחינוך לכל האזרחים, וכחבר הוועדה הגה מספר רפורמות עבור מערכות החינוך וההוראה, אך הן לא יושמו בסופו של דבר עקב האקלים הפוליטי והחברתי הבעייתי בצרפת של המאה ה-18.
לאחר פיזור האספה המחוקקת נבחר קרנו לוועידה הלאומית ב-1792. ב-14 באוגוסט 1793 הוא נבחר לוועדה לביטחון הציבור, והתמנה לתפקיד שר המלחמה.
בתפקידו כשר מלחמה השליט קרנו בצבא משטר משמעת חזק ורמת ארגון גבוהה, ובכך סייע לו לנצח במלחמותיו.
ההצלחות הללו תרמו להגברת ההתנגדות באזורים שהיו בשליטת תומכי בית בורבון (שהתמרדו חמישה חודשים קודם לכן), אך הממשלה החשיבה את מכלול הפעילויות כהצלחה.
בסתיו 1793 נטל קרנו את האחריות על החזית הצפונית, ותרם לניצחונו של ז'אן-בטיסט ז'ורדן בקרב ואטיני.
בחודשים האחרונים של 1792 הוא שהה בבאיון, וארגן את צבא צרפת שהתכונן להדיפת התקפות אפשריות מכיוון ספרד.
עם חזרתו לפריז, הוא הצביע בעד הוצאתו להורג של המלך לואי ה-16, למרות שנעדר ממשפטו של המלך.
קרנו לא נקט צעדים כלשהם נגד שלטון הטרור, אך יחד עם כמה מחברי הוועידה (כגון רובר לינדה ולואי-ברנאר גטון דה מורוואו) הוא הפנה עורף לרובספייר במהלך הריאקציה התרמידוריאנית.
קרנו התמנה חבר בדירקטורט שהוקמה ב-1795. לאחר שאטיין פרנסואה לטורן הוחלף על ידי פרנסואה דה ברתלמיי, קרנו וברתלמיי הודחו יחד עם חברים נוספים במועצת החמש-מאות לאחר הפיכת פרוקטידור שאורגנה על ידי נפוליאון בונפרטה ופייר אוגריי.
קרנו נמלט לז'נבה, ופרסם שם ב-1797 את עבודתו הנקראת Métaphysique du calcul infinitésimal.
בשנת 1800 התמנה קרנו לתפקיד שר המלחמה של נפוליאון בונפרטה.
בהצבעה שנערכה ב-1802 התנגד קרנו להענקת סמכויות שלטוניות לנפוליאון לכל חייו.
עמדותיו הרפובליקניות של קרנו היו חריגות באקלים הפוליטי של האימפריה הצרפתית הראשונה, ולפיכך הוא פרש מהפוליטיקה.
אולם, מאוחר יותר הוא קיבל את התואר רוזן האימפריה מנפוליאון, ושמו שונה ללזאר ניקולא מרגריט, רוזן קרנו.
החיבור עסק בגאומטריה פרויקטיבית, והכיל דיון נרחב במשמעות הגאומטרית של שורשיה השליליים של משוואה אלגברית.
לאחר הפלישה הצרפתית הכושלת לרוסיה, שב קרנו לכהן כשר המלחמה על מנת להגן על נפוליאון; הוא קיבל את משימת ההגנה על אנטוורפן מפני הקואליציה השישית, ונכנע רק בעקבות דרישתו של רוזן ארטואה, אחיו הצעיר של המלך לואי ה-18.
קרנו כיהן בתפקיד שר הפנים של נפוליאון בזמן שלטון מאה הימים, ויצא לגלות בזמן הטרור הלבן לאחר הרסטורציה השנייה בתקופת שלטונו של לואי ה-18. קרנו התגורר בוורשה, היגר לפרוסיה, ונפטר שם בעיר מגדבורג.
שרידיו נטמנו בפנתיאון העירוני ב-1889.
קרנו שמר על עמדת הכוח שלו לאורך כל תקופת המהפכה הצרפתית.
הוא השפיע על החברה והפוליטיקה בכך שהציע רפורמות רבות שלדעתו היו אמורות להועיל לרפובליקה, שאחת מהן הייתה חקיקת חוק חינוך חובה לכל האזרחים.
קרנו היה ממנסחי החוקה החדשה שכללה את "ההכרזה על חובות האזרחים", הכרזה שלפיה יחויבו כל האזרחים הצרפתים שגילם בין עשרים לעשרים וחמש בשירות צבאי.
הצעותיו של קרנו התאימו לדעות המהפכנים באותה התקופה, שטענו כי גברים ונשים צריכים לזכות לכבוד על סמך כישוריהם ויכולותיהם, ולא על סמך ייחוסם המשפחתי, אם כי קרנו עצמו היה שייך למעמד האצולה.
קרנו הוא שקידם את נפוליאון מדרגת קפטן לדרגת גנרל, ואלמלא עשה זאת ייתכן שנפוליאון לא היה מגיע לשיא כוחו.
אולם, ייתכן כי הישגיו החשובים ביותר של קרנו היו דווקא בתחום הצבאי.
הוא היה אחד ממתווי הדרך של המלחמות המודרניות, שבהן עושים שימוש בחיילים רבים ובתכנון מורכב.
כמהנדס צבאי, קרנו נטה לאסטרטגיה הגנתית ובניית ביצורים, אך לאור המלחמות החוזרות ונשנות הוא שינה את גישתו והחל לתמוך בטקטיקה התקפית.
קרנו היה אחד מההוגים של התמרונים והארגון שסייעו לצרפת לנצח במלחמותיה ב-1793 וב-1794. הרעיון הבסיסי היה להפריד את הצבא הגדול לכמה יחידות קטנות שינועו בצורה חופשית מול האויב ויתקפו את אגפיו, וזאת במקום תקיפה חזיתית, העלולה להוביל לתבוסה מוחצת בקרב ולאבדות קשות.
קרנו הוא שהגה את הרעיון של אימון המגויסים החדשים, והצבתם לצד חיילים מנוסים במקום להקים צבא מתנדבים גדול אך חסר ניסיון ממשי בניהול קרב.
הוא היה אחד מהוגי האסטרטגיה הפוליטית של הפרעה לתקשורת בין אנגליה ואוסטריה, ובמקביל הוא מיקד את המאמץ ההתקפי נגד אנגליה.
השפעתו וסמכותו הצבאית סייעו בהבאת סופו של רובספייר.
סאדי קרנו, בנו הבכור, היה ממייסדי תחום התרמודינמיקה ותאוריית מנוע החום.
מנוע קרנו נקרא על שמו.
איפוליט קרנו, בנו השני, היה מדינאי צרפתי.
מארי פרנסואה סדי קארנו, נכדו, היה נשיא צרפת שנרצח בזמן כהונתו.
לזגינים (בלזגינית - "лезгияр"; ברוסית - "лезгинцы") הם קבוצה אתנית המרוכזת בדרום דאגסטן ובצפון-מזרח אזרבייג'ן.
הקבוצה דוברת שפה משלה, השפה הלזגינית.
יש המתעדים את ההיסטוריה הלזגינית החל מימי ממלכת אלבניה הקווקזית.
ב-331 לפנה"ס לחמו לזגינים תחת הצבא הפרסי נגד צבאו של אלכסנדר הגדול בקרב גאוגמלה.
ב-55 לפנה"ס לחם המצביא הרומי פומפיוס נגד "אלבנים" ובהם לזגינים וקבוצות אתניות אחרות.
במהלך המאה ה-19 נקראו "לזגינים" כל השייכים לקבוצות האתניות הדוברות שפות צפון-מזרח קווקזיות, לרבות האווארים, הלאקים ורבים אחרים.
כיום משויך השם לקבוצה האתנית הדוברת לזגינית ומרוכזת בעיקרה בדאגסטן ובאזרבייג'ן.
רוב הלזגינים מתגוררים באזרבייג'ן ובדאגסטן (רפובליקה המהווה חלק מהפדרציה הרוסית).
מספרם הכולל של הלזגינים הוא כ-600,000. חציים מתגוררים באזרבייג'ן וכחצי מיליון מתגוררים בדאגסטן.
היתר מתגוררים בארצות שונות בקווקז, במזרח אירופה, וקיימת פזורה לזגינית גם במזרח התיכון ובארצות הברית.
על פי דיווחי ארגונים המסקרים את זכויות האדם באזרבייג'ן, הלזגינים במדינה סובלים מאפליה כלכלית וחינוכית.
לזוריט הוא מינרל טקטוסיליקטי (סיליקט במבנה מרחבי) הכולל סולפט, גופרית וכלוריד שנוסחת המבנה הכימי שלו היא Na,Ca)8(AlSiO4)6(SO4,S,Cl)2).
הלזוריט הוא פלדשפטואיד (מינרל דמוי פצלת השדה אך בעל מבנה שונה והמכיל פחות סיליקה) וחבר בקבוצת הסודליט.
הלזוריט הוא מינרל קל, קשה באופן יחסית, אם כי שביר.
הלזוריט מתגבש במערכת הקובייתית, אם כי קיימים פולימורפים של הלזוריט שהתגבשו במערכת המונוקלינית או הטריקלינית.
גבישים מפותחים היטב של לזוריט נדירים והוא בדרך כלל מופיע בגושים חסרי צורה.
לזוריט הוא המרכיב העיקרי באבן החן לפיס לזולי, והוא חבר בקבוצת הסודליט כאשר גם המינרלים האחרים בקבוצה: האיאין, נוסאן וסודליט מופיעים לעיתים יחד איתו בלפיס לזולי.
מבחינת תכונותיו האופטית המינרל הוא איזוטרופי וידוע בשל צבעו הכחול אותו הוא מקבל בשל נוכחות הגופרית במינרל.
קשיות המינרל נעה בין 5 ל-5.5 בסולם מוס ומשקלו הסגולי סביב 2.4 גרם לסמ"ק.
שמו ניתן לו ב-1890 ומקורו במושג בערבית "(אל-)לזוורד", שמקורו בפרסית "לאזוורד" (لاژورد); היה זה שמו של המקום שבו כרו לפיס לזולי, אך בשל הקשר לאבן החן שינה המושג את משמעותו למשמעות: "הצבע הכחול".
מילה זו חדרה לשפות אירופאיות (כמו למשל המילה באנגלית azure) לתיאור צבע תכלת והייתה מקור לשם מינרל הנחושת הקרבונטי התכול אזוריט.
הדמיון בצבע לאזוריט היה מקור נוסף לשם המינרל, ובעבר נעשה בו שימוש כשם נרדף לאזוריט.
למרות הצבע הדומה ניתן על ידי בחינה מדוקדקת בשטח להבדיל בין לזוריט לאזוריט או למינרל הפוספטי לזוליט.
הלזוריט נוצר כתוצאה מהתמרה של מגע, כאשר מחדר מגמטי, לרוב של גרניט, בא במגע עם אבן גיר והוא מופיע בלוויית קלציט, פיריט ופירוקסנים.
הלזוריט, כמרכיב העיקרי של אבן החן לפיס לזולי, משמש כאבן חן.
בנוסף נהגו לטחון את הלזוריט ולהשתמש באבקה כפיגמנט כחול המכונה "אולטרמרין".
בפיגמנט השתמשו לצביעת בדים ולהכנת צבעי טמפרה, ולעיתים רחוקות לצבע שמן.
השימוש בלזוריט כפיגמנט לצבע שמן פסק בתחילת המאה ה-19 כשחומר סינתטי, זהה בהרכבו הכימי והקרוי לעיתים קרובות "אולטרמרין צרפתי", נעשה זמין.
את הלזוריט כורים מזה כ-6,000 כלפיס לזולי במכרות סאר-אי-סאנג שבעמק הנהר קוקחה (Kokcha) שבמחוז בדקשן שבצפון מזרח אפגניסטן.
מקומות נוספים בהם מוצאים לזוריט כוללים את האגנים של הנהרות סליודיינקה ובייסטרייה בהרי סאיין בסמוך ימת באיקל בסיביר, בסמוך לאישקשימה בהרי פמיר שבטג'יקיסטן, בהר וזוב במחוז קמפניה שבאיטליה, בסמוך למוגוק שבבורמה, צפונית לאגם הרבור בטריטוריות הצפון מערביות שבקנדה ובמדינות קליפורניה וקולורדו שבארצות הברית.
הלזוריט זוהה על ידי פרופ' זהר עמר כאבן הספיר התנ"כית על פי תרגומו של אונקלוס.
לזגינקה הוא ריקוד קווקזי עממי-מסורתי הפופולרי בקרב תושבי הקווקז.
מקור הריקוד הוא העם הלזגיני, ומכאן שמו.
הריקוד נפוץ בקרב כלל עמי הקווקז בהם אזרים, צ'רקסים, יהודי ההרים (ג'והורו), ארמנים, אווארים קווקזים, גאורגים, אבחזים, אוסטים ועוד), וכל עם הוא מתאפיין בסגנון שונה.
הריקוד משלב בעיקר עבודת רגליים מאומצת, עם קואורדינציה.
לעיתים ריקוד סולו של גבר (לרוב עם חרב) ולעיתים ריקוד זוגי של גבר ואישה.
תנועותיו של הגבר מחקות את תנועות העיט, עוף מרשים אשר בעוצמתו ובגודלו ומסמל את דמות הגבר.
הריקוד מאופיין בעבודת ברכיים ובצעדים חדים, חזקים ותמציתיים.
כאשר הריקוד מבוצע בזוג, אין מגע בין הרקדנים.
האישה רוקדת בעדינות ובאיטיות בובתית ביחס לריקוד של הגבר.
הריקוד מהווה, ככל הנראה, שריד של אמונות ומסורות פגאניות, ומשערים שבתקופה קדומה הופיע בבגד מיוחד עם נוצות של עיט, הנחשב לציפור קדושה באזור.
בעבר שימש הריקוד גם כאמצעי להיכרות בין הצעירים.
בעוד שעל פי המסורת אסור היה לבחורה צעירה לצאת לבדה לרחוב, כך שלא הייתה דרך לנערים ונערות להכיר אלו את אלו, הרי שבאירועים שונים מותרים היו ריקודי לזינקה משותפים לנערים ונערות, אך ללא מגע ישיר ביניהם.
קיימת תאוריה אשר מקשרת את הריקוד עם המיתוס היווני על פרומתאוס.
על פי המיתוס נקשר פרומתאוס לצוק בהרי הקווקז, ובכל יום הגיע אל הצוק עיט, לנקר את כבדו של פרומתאוס.
הכבד היה מגליד במשך הלילה, ולמחרת שוב חזר העיט, וחוזר חלילה.
בשפה הלזגינית משמשת אותה מילה - "לק" (лекь) - גם לעיט וגם לכבד.
גם בשפות נוספות של עמי הקווקז קיים קשר בין המילים.
בישראל פועלות כיום מספר להקות מחול קווקזי מסורתי בעיקר בערים שיש בהן ריכוז גדול של אוכלוסיית יהודי ההרים (ג'והורו): שדרות, חדרה, באר שבע, אשקלון, עכו והקריות.
לזארוס פאפאדופולוס הוא כדורסלן עבר יווני יליד רוסיה ששיחק בעמדת הסנטר.
פאפאדופולוס החל את הקריירה בקבוצת הירקליס סלוניקי היוונית, בה שיחק חמש עונות לפני שעבר למועדון היווני פנאתינייקוס, איתו זכה בגביע היורוליג בעונת 2001/02, ובדאבל היווני בעונת 2002/03. לאחר שנתיים בפנאתינייקוס חזר להירקליס, ולאחר עונה עבר לקבוצת דינמו מוסקבה הרוסית.
בעונותיו ביוון השתתף פאפאדופולוס 4 פעמים במשחק האולסטאר של הליגה היוונית, בשנים 2001–2004.
עם דינמו מוסקבה זכה פאפאדופולוס בגביע יול"ב בשנת 2006. בעונה שלאחר מכן שיחקה הקבוצה ביורוליג והודחה בשלב רבע הגמר על ידי פנאתינייקוס.
למרות ההדחה נבחר פאפאדופולוס לחמישיית המצטיינים השנייה של היורוליג, והיה הנציג היחיד של קבוצתו מבין מצטייני אותה עונה.
לאחר שלוש עונות בדינמו מוסקבה שיחק פאפאדופולוס עונה אחת בריאל מדריד, לאחריה חתם בקבוצת פורטיטודו בולוניה.
בהמשך שיחק פאפאדופולוס בפאוק סלוניקי במשך שנתיים, חימקי מוסקבה ואולימפיאקוס איתה זכה באליפות הליגה היוונית, וביורוליג ב-2012. ב-2013 נכנס לחמישיית האולסטאר בליגה היוונית.
בהמשך חזר לפאוק סלוניקי, וב-2014 סיים את הקריירה בעונת פרישה בקנאריה הספרדית, ב-2014.
פאפאדופולוס שיחק כבר בנבחרות הצעירות של יוון.
הישגו הבולט ביותר בנבחרות הצעירות הוא הזכייה במדליית הארד באליפות אירופה עד גיל 18 ב-1998.
עם הנבחרת הבוגרת של יוון השתתף פאפאדופולוס באליפויות אירופה בשנים 2001, 2005 (טורניר בו זכתה יוון ופאפאדופולוס נבחר לסנטר המצטיין) ו-2007. פאפאדופולוס הופיע גם באליפות העולם בכדורסל 2006 (בו סיימה יוון במקום השני) ובטורניר האולימפי באולימפיאדת אתונה 2004.
חמישיית העונה השנייה ביורוליג: 2007
לזלי ג'נקין ג'ונס היה שחקן ומאמן כדורגל ולשי.
ג'ונס נולד באברדייר, והחל את הקריירה שלו במועדון המקומי אברדייר אתלטיק, במקביל לעבודתו באטליז של אביו.
הוא הצטרף לקארדיף סיטי באוגוסט 1929, וערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 0 - 1 לסוונסי טאון בדרבי של דרום ויילס.
למרות שקארדיף לא שיחקה היטב בתקופה שבה שיחק שם, הוא הצליח להבקיע 31 שערים ב-142 משחקי ליגה.
בינואר 1934 הוא עבר לקובנטרי סיטי, והבקיע 27 שערים בעונתו המלאה הראשונה במועדון, שבזכותם זומן למשחק הראשון (מתוך 11 בסך הכל) במדי נבחרת ויילס.
בשל מספר השערים הרב שהבקיע הוא זכה גם להתעניינות רבה של מועדונים בכירים יותר, ולבסוף עבר לארסנל ב-1937 לאחר שהנהלת קובנטרי דחתה הצעה של טוטנהאם הוטספר על סך 7,000 לירות שטרלינג.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בארסנל בהפסד 1 - 2 לגרימסבי טאון ב-6 בנובמבר 1937, בו הבקיע את השער היחיד לטובת קבוצתו.
הוא סייע למועדון לזכות באליפות בעונתו הראשונה שם; ג'ונס שיחק כחלוץ שני נסוג עבור ארסנל, ובשל כך הבקיע רק שלושה שערים ב-31 משחקים באותה עונה.
הוא זכה עם ארסנל במגן הצדקה בעונה שלאחר מכן, אך הקריירה הרשמית שלו שם נקטעה בשל פריצת מלחמת העולם השנייה.
במהלך המלחמה הוא שירת בחיל האוויר המלכותי, אך למרות זאת הצליח להשתתף ב-71 משחקים לא רשמיים במדי ארסנל, ובחמישה משחקים של נבחרת ויילס.
עם סיום המלחמה הוא היה בן 35, ומשחקו האחרון במועדון היה מול וסטהאם יונייטד בגביע ה-FA ב-9 בינואר 1946.
הוא שוחרר מארסנל בהעברה חופשית ב-1946, והצטרף לסוונסי טאון כמאמן-שחקן.