tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
1970 - פרס, תערוכת רישום בינלאומית, וינה, אוסטריה.
הרב שלמה בנט פריהוף היה ממנהיגי היהדות הרפורמית בארצות הברית, נשיא אגודת הרבנים המרכזית שלה ויושב-ראש האיגוד העולמי ליהדות מתקדמת.
הוא נחשב למומחה הבולט של התנועה לנושאי הלכה.
שלמה דב פרייליכוב נולד בלונדון ליצחק וגולדה לבית בלונשטיין.
אביו היה סופר סת"ם יליד שקלוב שעבר לצ'רניגוב, שם נישא לאמו.
שני ההורים היו ילדיהם של חסידי חב"ד, אף כי האב נעשה למתנגד לחסידות.
הרב פריהוף טען כל חייו שיצחק היה צאצא של שרה פרידה, בת בעל התניא, אך הביוגרפית ג'ואן פרידמן קבעה כי לא ניתן לאשש או להפריך זאת.
משפחת פרייליכוב היגרה מתחום המושב לבריטניה בערך ב-1890, והתגוררה באיסט אנד.
סבו מצד אמו, יהודה לייב, היה מלמדו הראשון.
ב-1903 היגרה משפחתו לארצות הברית והתיישבה בבולטימור.
האוכלוסייה היהודית נחלקה לקהילה הוותיקה, יוצאי מרכז אירופה רפורמים, ורוב של באים זה מקרוב ממזרח היבשת.
המתח מותן על ידי הרב הרפורמי המקומי, הרב ויליאם רוזנאו, שבניגוד לרבים מעמיתיו בארצות הברית דגל בסובלנות ובאהדה למהגרים וניסה לסייע להם.
הרב פרייליכוב פנה אליו כשהחליט להפוך לרב.
מקץ שנתיים של לימודים במקצועות הקודש והחול עם רוזנאו, נרשם להיברו יוניון קולג' בסינסינטי, המוסד היחיד במדינה שהציע סבסוד של לימודים אוניברסיטאיים במקביל לסמיכה.
הוא החל את חוק לימודיו בסתיו 1910. עוד באותה שנה החליף את שמו מפרייליכוב ל'פריהוף' בעל הצלצול המערבי יותר.
הוא הושפע מאוד מהפרופסור לתלמוד יעקב בצלאל לויטרבך, יוצא בית המדרש לרבנים בברלין האורתודוקסי, שדגל בגישה מסורתית יחסית.
כרבים אחרים במחזורו, היה הרב פריהוף בן לדור ראשון של פרחי רבנות ממוצא מזרח-אירופאי שהחלו להשתלב בממסד הרפורמי האמריקני.
קאופמן קוהלר, מנהל הקולג', היה גדול הוגיה של "הרפורמה הקלאסית" הקיצונית ושאף לחנך את החדשים ברוחה; הרב פריהוף נזכר לאחר מכן שנדהם מכך שנאסר עליהם לחבוש כיסוי ראש או טליתות.
למרות זאת, קליטתם הניבה לבסוף מפנה של ממש בדרכה של התנועה.
הרב פריהוף הוסמך לרבנות ב-1915 והתקבל לצוות ההוראה, יוצא תחום המושב הראשון שזכה לכך.
ב-1918, עם כניסת ארצו למלחמת העולם הראשונה התנדב לשמש רב צבאי בחיל המשלוח של ארצות הברית בצרפת, אך הגיע לזירה רק לאחר שביתת הנשק.
בשובו חזר להוראה, וב-1922 קיבל תואר דוקטור לתאולוגיה.
חילוקי דעות בינו לבין מנהל המכון החדש, ג'וליאן מורגנשטרן, הביאו להתפטרותו ב-1924. הוא קיבל רבנות בית-כנסת בקהל "אנשי מערב" בשיקגו, שם כיהן כעשור.
ב-1934 עבר ל"רודף שלום" בפיטסבורג, הקהילה הרפורמית המרכזית של פנסילבניה.
ב-29 באוקטובר אותה שנה נישא למזכירתו, ליליאן לבית סימון.
הוא הוסיף לכהן ב"רודף שלום" עד שפרש ב-1966, אם כי שב מדי פעם לנהל את התפילות בשבתות.
שנות ה-20 וה-30 היו הרות גורל לזרם.
קליטה של מהגרים טריים רבים בעלי רקע אורתודוקסי אל תוך שורותיו הקטינה את משקלם של החברים הוותיקים.
בתי-כנסת רבים אימצו באופן ספונטני מנהגים מסורתיים, כמו תקיעה בשופר, עקב הרגלי הקהל החדש.
ב-1937 התכנסה הנהגת התנועה בקולומבוס, אוהיו וגיבשה הכרזה חדשה, שהחליפה את החלטות מצע פיטסבורג מ-1885. ההצהרה קראה לשיבה לשימוש נרחב בעברית כשפת התפילה, למחויבות רבה יותר למצוות הטקסיות ולאהדה לציונות.
נשיא אגודת הרבנים המרכזית, הרב פליקס אלכסנדר לוי, אף קרא בנאומו לנסח מעין "שולחן ערוך" רפורמי.
אך רק מיעוט זעיר תמך בכך.
מנגד, ניצבו קלאסיקנים שמרנים שהתנגדו לכל סטייה מדרכם של הוגים כמו הרב [קאופמן קוהלר|קוהלר].
מחנה האמצע הונהג על ידי הרב פריהוף.
הוא התנגד לניסוח קובץ תקנות מחייב, שהיה הופך רבים מהחברים לחוטאים ומנכר אותם ובמקביל מעניק מעין "גושפנקא אלוהית", לדבריו, להכרעות אנושיות של רבנים.
ההלכה הייתה גם נוקשה ומסורבלת מדי לדעתו בכל מקרה.
עם זאת, תמך בנחרצות באימוץ מצוות מעשיות רבות יותר.
הפתרון בעיניו היה אימוץ של טקסים שונים באופן בררני, כ"מנהג", באופן שידמה להיווצרותם במהלך ההיסטוריה היהודית כולה, כשמנהגים עממיים שונים אומצו עד שנעשו לרווחים.
הוא המליץ לקלוט דרכי עבר שנזנחו מחד וטקסים רפורמיים, כמו קונפירמציה, מאידך.
הרב פריהוף גולל את השקפת עולמו בספרו מ-1944, "נוהג יהודי רפורמי ומקורותיו הרבניים": דעתו עמדה בניגוד מוחלט לפילוסופיה של התנועה כפי שפותחה עוד מימי מייסדה הרב אברהם גייגר, שהוא וממשיכי דרכו הדגישו תמיד את עליונות האמונה המופשטת ואת היות הצדדים הטקסיים נחותים וכפופים לליבה הרעיונית.
לימים עמדו אחדים מממשיכי דרכו, כמו ולטר יעקב וסטיבן פסמנק, על כך שגישתו הוסיפה להסתמך על התפישה הבסיסית של התגלות מתמדת.
הרב פריהוף הרבה לחבר ספרות שו"ת והשיב לרבים שפנו אליו.
אף כי גם רפורמים קיצוניים עסקו בכך לפניו, היקף פעילותו בנושא היה חסר תקדים והוא נחשב לסמכות ההלכתית הבכירה של הזרם.
עם זאת, הדגיש תמיד שתשובותיו אינן מחייבות ומקבליהן רשאים וצריכים להתאים אותן לצרכיהם.
היה עליהם ללמוד את ההלכה לא כחוק מחייב, אלא כדי להפנים את הערכים והתובנות שהכילה.
הוא עמד על כך, כפי שכתב ב-1960, ש פריהוף היה מגדולי חוקרי ספרות השו"ת, וספרייתו הפרטית הייתה המאגר הגדול בעולם שהוקדש לה.
בין 1939 ל-1941 כיהן כראש ועדת נוסח התפילה של אגודת הרבנים, בתקופה בה נערכו שינויים משמעותיים בסידור התנועתי האחיד "תפילות ישראל" (הידוע בשמו הלועזי, Union Prayer Book): רוב הטקסט הומר מאנגלית לעברית, ותפילות הקוראות לשיבה לציון הוחזרו.
ב-1943 קודם לנשיא האגודה, תפקיד אותו מילא עד 1945, אז הוחלף על ידי הרב אבא הלל סילבר.
במהלך מלחמת העולם השנייה עמד יחד עם הרב הקונסרבטיבי מיכאל (מילטון) שטיינברג והרב האורתודוקסי אליהו יונג בראש 'הוועדה לפעילויות דתיות בצבא ובצי' (CANRA), גוף על-זרמי שניסח במשותף מענה לבעיות הרבנים הצבאיים בכוחות המזוינים.
ב-1944, בעת שהרב הרפורמי האנטי-ציוני אלמר ברגר הטיף להתנגדות לתנועה הלאומית, פרסם הרב פריהוף פתרון משלו לבעיה היהודית: הוא כתב במאמר כי ראשי הרפורמים, שתיארו את ישראל כעדה דתית ותו לאו, צדקו בהנחתם לגבי בני דתם שחיו בארצות האמנציפציה, בעוד הציונים צדקו באותה מידה לגבי היהודים ביתר העולם.
הוא הציע תבנית משולשת של הגדרה יהודית: דת בלבד במערב; לאום פוליטי בארץ ישראל; ומיעוט אתני מוכר במזרח אירופה.
ב-1955, שנים לאחר שהחל לחבר תשובות, נבחר ליו"ר ועד השו"ת של אגודת הרבנים.
בין 1959 ל-1964 כיהן כיו"ר האיגוד העולמי ליהדות מתקדמת, והיה לאמריקאי הראשון שהחזיק במשרה זו.
הוא חיבר גם פירושים על ספרים במקרא ולמעלה ממאה מאמרים.
ב-1973 קבע כי ביתא ישראל הם יהודים לכל דבר; באותה שנה גם הכריע, במה שנחשב בזמנו לעמדה ליברלית למדי, כי אף שהומוסקסואליות היא חטא לפי כל קנה מידה אסור להרחיק את החוטאים מן הקהילה.
רק ארבע שנים לאחר מכן אימצה אגודת הרבנים את הקביעה כי לחד-מיניים זכות שווה לכבוד.
הוא פרסם את קובץ השו"ת האחרון שלו ב-1980, בגיל שמונים ושמונה.
הרב פריהוף נפטר בגיל תשעים ושבע בבית החולים מונטיפיורי בפיטסבורג.
שלמה קירט (נולד ב-28 בינואר 1954 ברחובות) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הבלם ורשם 24 הופעות במדי נבחרת ישראל.
קירט, יליד שכונת שעריים שברחובות, החל דרכו בקבוצת הנוער של מכבי שעריים, במדיה עליה לקבוצה הבוגרת בגיל צעיר ואף זכה למקום בהרכב.
בשנת 1975 עבר קירט לקבוצת מכבי פתח תקווה, והיה לראשונה בסגל של קבוצה מהליגה הבכירה.
לאחר שלוש עונות בפתח תקווה, לקראת עונת , עבר קירט לקבוצת בית"ר ירושלים תחת המאמן שמעון שנהר.
כבר במשחקו הראשון בקבוצה כבש קירט שני שערים במשחק נגד הפועל באר שבע (בתפקיד החלוץ).
לאחר מכן עבר לשחק בעמדת הבלם ובעונה זו זכה עם הקבוצה בגביע המדינה.
בסיומה, בשל קשייה הכלכליים של בית"ר, עבר לקבוצת בני יהודה תל אביב.
בעונתו הראשונה של קירט בבני יהודה הוא סייע לה לסיים במקום השישי בטבלה, בעוד בית"ר ירושלים אותה עזב הידרדרה למקום האחרון בטבלה וירדה לליגת המשנה.
עונה אחר כך הצטרף לקבוצה המאמן שלמה שרף, והוביל אותה לזכייה בגביע המדינה תוך שהיא מנצחת את הפועל תל אביב בגמר הגביע בדו-קרב פנדלים.
בליגה, הפועל תל אביב הקדימה את בני יהודה בשלוש נקודות בלבד, ובני יהודה סיימה במקום השני כסגנית האלופה.
בעונת , בשל מחלוקות על רקע כלכלי בין קירט לקבוצתו, עבר הבלם לקבוצת מכבי תל אביב, במדיה היה לשחקן הרכב במרכז ההגנה.
בתום עונה אחת, שהסתיימה במקום השמיני בטבלה, חזר השחקן לקדנציה נוספת בבית"ר ירושלים, וגם עמה סיים במקום השמיני בטבלה.
עונה אחר כך, תחת המאמן דוד שווייצר, התקרבה בית"ר לזכייה באליפות, אך במשחקו האחרון של קירט בקבוצה הפסידה בית"ר להפועל תל אביב ובזאת הפסידה גם את האליפות למכבי חיפה וסיימה במקום השני והמאכזב מבחינתה.
אחרי עונה זו חתם קירט בקבוצת הפועל כפר סבא של המאמן יצחק שום, אך בתום עונה בינונית בה סיימה הקבוצה במקום ה-11 עבר לקבוצת בית"ר נתניה בעונתה היחידה בהיסטוריה בליגה הבכירה.
עקב קשיים כלכליים עזב אותה קירט במהלך העונה ועבר למכבי יפו.
בסיום העונה שתי הקבוצות נשרו לליגת המשנה.
קירט הוסיף לשחק בליגות נמוכות, עד שפרש בגיל 43 במדי קבוצת נעוריו, מכבי שעריים.
קירט ערך את הופעת הבכורה הרשמית שלו במדי נבחרת ישראל ב-19 בדצמבר 1979, במשחק ידידות מול באצטדיון בלומפילד.
מאמן הנבחרת דאז, עמנואל שפר, העלה אותו כמחליף במשחק שהסתיים בשוויון 1-1. קירט יצג את הנבחרת גם בטורניר הקדם אולימפי של 1980 ובמשחק אחד במסגרת מוקדמות מונדיאל 1982, מול .
במסגרת מוקדמות מונדיאל 1986, התמודדו ישראל ו על המקום בפלייאוף ההעפלה למונדיאל.
במסגרת ההכנות להתמודדות, ציין מאמן אוסטרליה, פרנק ארוק, כי השחקן הטוב בנבחרת הוא שלמה קירט, וזאת תוך שהוא מתעלם ממספר כוכבים ששיחקו אז בשורות הנבחרת, כמו אורי מלמיליאן, אלי אוחנה ומשה סיני.
הכרזה זו נתפסה כזלזול וחוסר הכרה בנבחרת הישראלית, אך למרות זאת, אוסטרליה ניצחה את ישראל ובסיום המשחקים העפילה על חשבונה לפלייאוף.
בשלהי הקריירה הבינלאומית שלו הביע קירט התנגדות לשיתופם של שחקנים ערבים ישראלים בנבחרת ישראל.
בעקבות דבריו, הורחק קירט מהנבחרת לצמיתות.
בסך הכל רשם קירט 24 הופעות במדי הנבחרת.
בשלהי הקריירה החליט קירט לחזור בתשובה, ואף התמיד בכך לאחר פרישתו.
בעונתו האחרונה בקבוצת מכבי שעריים זכה לשתף פעולה עם בנו, כפיר, במדי הקבוצה.
כיום כפיר הוא מנהלה של מכבי שעריים.
הרב שלמה צימבליסט (נפטר בג' בכסלו ה'תשט"ז, 18 בנובמבר 1955) היה ראש ישיבת תפארת צבי.
נולד לזלאטע אסתר ולרב יהושע צימבליסט.
נישא לחיה הינדה, שהייתה נינת רבי יצחק מוולוז'ין.
עלה לארץ ישראל בשנות ה-20 של המאה ה-20, ובשנות ה-30 העלה גם את אביו ארצה.
למד בישיבת סלובודקה בהיותה בחברון.
בשנות ה-20 כיהן כר"מ בישיבת לומז'ה בפתח תקווה ובשנות ה-30 היה ממייסדי ישיבת תפארת צבי וכיהן בה כראש הישיבה.
במשך שנים היה אחד משליחי הציבור שעברו לפני התיבה בימים נוראים בישיבת חברון כנסת ישראל.
כשחלה החליף אותו בתפקידו זה, הרב שלום שבדרון.
בשנות ה-50 נאבק במחלה קשה ונסע לטיפולים בארצות הברית.
הוא חזר ארצה ונפטר כעבור שבועות מספר בג' בכסלו ה'תשט"ז, 18 בנובמבר 1955.
השאיר אחריו אישה ושתי בנות.
חתנו הרב שמעון כהן החליף אותו בראשות ישיבת תפארת צבי.
שלמה מנחם קוק (נולד ב-1987) הוא עיתונאי ופובליציסט חרדי ישראלי, עורך השבועון החרדי "בקהילה".
קוק נולד ב-1987 בירושלים לרב בן ציון הכהן קוק, ולמד בישיבות בירושלים וברחובות.
את כתיבתו העיתונאית החל ב-2003 במקביל ללימודיו בישיבה ככתב בשבועון בקהילה, שם פרסם כתבות שטח לצד ראיונות עם רבנים ואישי ציבור כדוגמת הרב אביגדר נבנצל.
בקיץ 2005 נשלח על ידי העיתון לסקר את תוכנית ההתנתקות.
קוק חשף התבטאויות רבות מפי הרב יוסף שלום אלישיב, שאביו היה תלמיד מובהק שלו.
ב-2006 התמנה קוק לעורך וכתב ברשת קו עיתונות דתית שם פרסם את הריאיון האחרון עם הרב מרדכי אליהו ובמקביל נמנה עם מייסדי ערוץ היהדות הראשון, באתר nrg מעריב.
ב-2009 מונה לעורך באתר בחדרי חרדים.
ב-2010 מונה לדובר בית הרב יוסף שלום אלישיב וניהל את מכון "ציוני הלכה" להוצאת כתבי הרב אלישיב.
במקביל שימש יועץ לראש עיריית מודיעין עילית יעקב גוטרמן ולמפלגת ש"ס.
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות בישראל ב-2013 הגיש קוק תוכנית אירוח פוליטית בשם "הפרלמנט" באולפן הטלוויזיה של אתר וואלה בשיתוף עם אתר בחדרי חרדים.
ב-2014 החל לכתוב טור פובליציסטי שבועי ברשת קו עיתונות דתית.
ב-2015 הוציא את הספר 'חכמת הנפש היהודית' על הרב שלמה זלמן אוירבך יחד עם הרב יצחק לורינץ.
לאחר שנתיים הוציא כרך נוסף בסדרה: חכמת הנפש היהודית - הדרכה מעשית.
כתב ספרי אוטוביוגרפיה וביוגרפיה על רבנים וכן ללקוחות פרטיים.
ספרו על מרכוס כץ מעוטר בהקדמה מאת בנימין נתניהו.
החל מ-2015 מייצג את הרבנות הראשית לישראל בוועידת מנהיגי דתות ומדינות המתקיימת מדי שנה באסטנה בירת קזחסטן, וב-2015 נפגש שם עם סגן יו"ר הפרלמנט האיראני.
בפברואר 2024 הוענק לקוק עיטור כבוד על ידי נשיא קזחסטן קאסים-ג'ומארט טוקאייב בגין הישגים יוצאי דופן בהידברות בין ראשי דתות ומדינות.
ב-2016 מונה לעורך ראשי של העיתון החרדי "בקהילה", בו הוא מפרסם טור אישי-אקטואלי הפותח את המגזין.
הוא מגיש פינה טלוויזיונית שבועית על פרשת השבוע המשודרת מדי יום שישי בתוכנית 'טוקר' ברשת ערוץ 2. בעבר היה פאנליסט קבוע בתוכנית הפטריוטים בערוץ 14.
קוק עוסק בהנחיית אירועים וטקסים.
בין היתר, הנחה את טקס ההכתרה והצהרת האמונים של הרבנים הראשיים הרב דוד יוסף והרב קלמן בר בנובמבר 2024 בבית נשיא המדינה יצחק הרצוג.
במרץ 2025 מונה קוק כחבר במועצת קול העם שנוסדה על ידי נשיא מדינת ישראל יצחק הרצוג ובה חברים 150 מנהיגים יהודים במטרה לדון ולחפש פתרונות לאתגרי העולם היהודי דוגמת אנטישמיות בכלכלה, בחברה וברשתות הדיגיטל, התבוללות וזהות יהודית.
קוק נשוי בשנית לרות סוויסה ואב לשלושה מתגורר בפתח תקווה.
הרב שלמה צבי בן נתן שיק (Schück) (נפ' כ' בתמוז ה'תרע"ו, 1844–1916) היה רב הונגרי ופוסק הלכה, אשר שימש כרבה של קהילת קרצג.
פרסם ספרים ומאמרים תורניים רבים.
בין ספריו: "סדור רשב"ן" ו"שו"ת רשב"ן".
תמך בלימודי מדעים ובציונות, והתנגד להפרדת הקהילות, ועל כך ספג ביקורת אישית קשה מרבנים קנאים בהונגריה.
שושלת היוחסין של משפחתו מגיעה עד רבי חנוך הניך שיק, אב"ד שקלוב, ומשם להבעל התוספות יום טוב.
למד אצל דודו הרב דוד שיק מחבר "אמרי דוד", הרב חיים צבי מנהיימר והמהר"ם שיק (אף הוא קרובו), ונסמך להוראה על ידם.
החל משבט ה'תרכ"ט (1869) ועד לפטירתו, קרוב לחמישים שנה, שימש כרבה של הקהילה היהודית בקרצג.
בשנת 1905 ביקר בארץ ישראל עם משלחת רבנים, והיה שותף לגיוס הכספים ולהקמת בית הכנסת במוצא, הפעיל עד היום.
עמד בקשרים עם רבנים רבים מבני דורו, ביניהם: מאיר פערלס, המהר"ם שיק, דוד שיק (דודו), מרדכי הלוי הורוביץ, שמחה בונם סופר, צבי הלר, יהודה סופר, יהודה לייב מרמורשטיין, פנחס שטיין, משה שבתאי וייס (חתנו), ועוד.
פרסם ספרים תורניים רבים, ומאמרים בכתבי עת בעברית, בגרמנית וביידיש.
הרבה לפרסם מאמרים בעיתונות, בפרט בשבועון הגרמני-חרדי "די יידישע פרעססע" הנדפס בברלין.
כן פרסם את דרשותיו בהונגרית ובגרמנית.
נטמן באחוזת הקבר של משפחת שיק בעיר.
לרב שיק ולאשתו רחל (לבית רוזנפלד) נולדו חמישה ילדים.
שניים משלושת בניו, למדו תורה אצל אביהם ולאחר מכן רכשו השכלה גבוהה בפרנקפורט, עניין חריג בין רבני תקופתו.
בנו הרב ברכיה שיק שימש משנת ה'תרנ"ה כרבה של קהילה אורתודוקסית קטנה בעיר בסקשפהרוואר (שטולווייסנבורג), ומשנת ה'תרס"א כאב"ד בטימישוארה (טמשוואר).
מחבר "דת ודין" על קבורת גוי שנולד מנישואי תערובת בבית עלמין יהודי, ו"ולהצדיק צדיק" – הגנה על מתקפות שספג אביו – בעיקר מטעמו של הרב מרדכי יהודה ליב וינקלר בשו"ת "לבושי מרדכי" – עם פרסום הספר "שו"ת רשב"ן" (נפ' בכ"ג בתשרי ה'תש"ב, 1941).
בן נוסף, הרב משה אהרן שיק, שימש אחריו כרב העיר קרצג.
נפל קורבן לעלילת דם עם פרוץ מלחמת העולם השנייה באשמת ריגול, ונפטר במהלך המשפט.
בנו השלישי היה אברהם יעקב (אדולף) שהתפרנס ממסחר (נפ' בשנת ה'תרפ"ה).
חתנו הוא הרב מאיר שטיין, ששימש ברבנות בטרנבה (טירנא), מחבר הספר "אבן המאיר", בנו של הרב פנחס שטיין מחבר "קנאת פנחס".
חתן נוסף הוא הרב משה שבתי וייס, ששימש ברבנות ב.
הוא בנו של הרב קלונימוס קלמן וייס, רבן של מספר ערים ומחבר הספר "פי שניים".
הרב שיק ראה בעין חיובית את פעילותה של התנועה הציונית ליישוב ארץ ישראל, עודד להצטרף אליה וראה בהקמת המושבות החקלאיות מסימני הגאולה.
אמנם, הוא עצמו לא הצטרף אליה מעולם.
יש טוענים שאג'נדות פוליטיות אנטי-דתיות ששררו בחלק מזרמי הציונות הניעו אותו להסתייג ממנה מעט.
שני מאורעות כלל יהודיים השפיעו על הרב שיק ועל פועלו – האמנציפאציה בשנת 1867, והקרע ביהדות הונגריה בשנת 1871, בו התפלגה בין הנאולוגים, קהילות הסטטוס קוו אנטה והאורתודוקסים.
שינויים אלה עודדו יהודים להשתלב בפריחה התרבותית והכלכלית ולשלוח את ילדיהם לבתי ספר תיכוניים וגבוהים.
הרב שיק היה מודע לשינוי הצפוי באורח החיים היהודי, אך בה בעת היה כמעט היחיד במדינתו בין הרבנים החרדיים שעודד קשר חיובי עם קהילות הסטטוס קוו השומרות על ההלכה וכן רכישת השכלה כללית.
עמד תחת ביקורות רבות, הן מצד המחנה החרדי והן מצד המחנה הניאולוגי.
חלק מהביקורת עליו עסקה בנושאים אישיים – לימודי בניו בגימנסיה ובאוניברסיטאות, ואפילו כלפי לבושו שדמה ללבוש רבני מערב אירופה..
הרב שיק תמך בגיור של נשים שנשואות בנישואים אזרחיים ליהודים.
לדבריו, הגיור במצב זה מציל את היהודי מהתבוללות שהיא עבירה חמורה ביותר, והגם שיש לחשוש שהגיור לא יהיה לשם שמים, במקרים שבהם שנראה שהנוכרית לא אדוקה בעבודה זרה והיא לא תשוב אליה – יש לגייר, משום שהכופר בעבודה זרה כמודה בכל התורה כולה (על פי חולין ה, א).
סדור המנהגים – ספר המנהגים לרב יצחק אייזיק מטירנא, עם פירוש, בארבעה חלקים, נדפס במונקאטש תר"ם, תרמ"ב, ושניים בתרמ"ח
תקנות ומנהגים – מקור התקנות, התפילות והמנהגים מאז ימי משה ועד ה'תר"ל, מונקאטש תר"ן
סדור רשב"ן – מקור לכל תפילה ותפילה מהתלמודים, המדרשים וספרי ראשונים ואחרונים, ווינה 1894
שו"ת רשב"ן – שני כרכים בני כ-600 תשובות, אורח חיים (מונקאטש תר"ס) ואבן העזר (סאטמר תרס"ה).
על חיבורו זה חיבר הרב משה יהודה מקוטנא ספר השגות בשם 'משפט צדק' (פשמישל, תרע"ד).
ממשה עד דמשה – ספר היוחסין המשפחתי עד בעל התוספות יום טוב, מונקאטש תרס"ג
תורה שלמה – ביסוס למסורת התורה היהודית, שלושה חלקים, סאטמר תרס"ט
שלמה צופיוף (1876–1936) היה סוחר ואיש ציבור, ממנהיגי ומנכבדי העדה הבוכרית בירושלים, מייסד "בית צופיוף" בשכונת הבוכרים בעיר ומו"ל ספרי יהדות.
נולד בבוכרה שבאוזבקיסטן בחודש אפריל 1876 (ניסן ה'תרל"ו) לדוד צופיוף.
בצעירותו למד בתלמוד תורה ובבית ספר מקומי, ובסיום לימודיו החל לעסוק במסחר.
בשנת 1902 (ה'תרס"ב) ערך ביקור בן מספר חודשים בארץ ישראל, וייסד בירושלים יחד עם אביו מבנה הקדש לבני עדתו.
בשנת 1904 (ה'תרס"ד) ביקר שוב בירושלים, לפני פטירת אביו, ושהה בעיר תקופה ממושכת.
בתקופה זו ייסד בירושלים ישיבה על שם אביו, והקים בה ספרייה גדולה שרכש.
בקיץ של שנת 1906 (ה'תרס"ו) חזר לבוכרה, והתיישב בסמרקנד.
בתקופת שהותו שם נחשב לאחד מסוחרי האריגים הגדולים בחבל טורקסטן.
כן בנה בעיר מקווה ובית כנסת גדול, וייסד חברות ואגודות למען רווחת הציבור.
כאות הוקרה על פעילותו, קיבל מספר אותות כבוד מהממשל הרוסי בשם הצאר ניקולאי השני.
בשל המהפכה הרוסית, נשללו ממנו על ידי ממשל ברית המועצות נכסיו, שכללו מבני פאר, בתי חרושת ומבנים ששימשו כמשכן לאגודות ציבוריות.
בין השנים 1906–1921, למרות שהתגורר בסמרקנד, ביקר לעיתים בירושלים, ולאחר מלחמת העולם הראשונה פעל לשקם את שכונת רחובות הבוכרים.
בשנת 1921 (ה'תרפ"א) עלה סופית לארץ ישראל והשתכן בירושלים.
עם בואו שימש כאפוטרופוס הכללי של הקדשות העדה הבוכרית בעיר, ולאחר פטירת הרב שלמה מוסיוף בשנת 1922 (ה'תרפ"ב), מונה לשמש כראש קהילת יוצאי בוכרה בירושלים, וכל צורכי העדה נוהלו על ידו.
בירושלים ייסד בתי הקדש לעניים, ובתים נוספים בשכונת רחובות הבוכרים.
כן ייסד במבנה שהקים ישיבה בשם "מדרש שלמה", בה למדו חכמי הבוכרים מדי יום זוהר, ספרי מוסר ועוד.
במבנה הישיבה, המכונה כיום "בית צופיוף", שכנה ישיבת פורת יוסף לאחר נפילת הרובע היהודי בשנת 1948, וכיום פועלים במבנה שלושה בתי כנסת.
שימש כחבר "ועד העזרה לפליטים הבוכרים בירושלים", שהעלה עשרות משפחות מפליטי בוכרה ארצה.
לצידו שימשו כחברי הוועד ארי ברוכוף, הרב אברהם אמינוף, הרב משה יצחקוף הכהן ועוד.
בשנת 1905 (ה'תרס"ה) לקח חלק בהוצאת תרגום התנ"ך לפרסית.
בשנת 1912 (ה'תרע"ב) הדפיס ספר תהילים ייחודי למקובלים.
בשנת 1919 (ה'תרע"ט) השתתף בהוצאת ספר חק לישראל, וגולת הכותרת של הוצאותיו הוא סידור התפילה "בית דוד ושלמה" שהוציא לאור בשנת 1934 (ה'תרצ"ד).
שלמה קדר (1 בספטמבר 1913 – 5 בפברואר 1987) היה מדריך בכיר בהגנה, פעיל ציוני ודיפלומט אשר שימש כציר ישראל בצ'כוסלובקיה.
שימש בין השאר כנציב תלונות הציבור המוניציפלי הראשון בירושלים ולאחר מכן כמנכ"ל הראשון של העירייה.
שלמה קדר נולד בשם פריץ קסלר במינסטר גרמניה, השני מתוך שלושה אחים, הני קסלר בלוך הבכורה והצעיר קרל קסלר.
אביו, זיגפריד קסלר, ניהל סמינר למורים יהודים.
כאשר היה בן 12 עברה המשפחה למינכן, שם קיבל האב משרה של רב ליברלי בעיר.
בשל האנטישמיות הגואה במדינה, הצטרף קדר לתנועת נוער ציונית בעיר.
בשנת 1930 נשלח לאוטרכט שבהולנד על מנת לרכוש ידע במקצוע החקלאות, שם שהה עד שנת 1933.
בשנת 1933 עלה לארץ ישראל דרך ארגון עליית הנוער והתיישב בקיבוץ נען, ובשל ניסיונו החקלאי היה אחד ממקימי הרפת.
פעילותו המדינית-ביטחונית של קדר החלה עוד בשנת 1943, כאשר שימש כמדריך בכיר בארגון ההגנה בירושלים.
בשנת 1946 עבד בסוכנות היהודית ושימש כמאבטח בקונגרס היהודי בבזל.
בשנת 1948 מונה קדר לתפקיד העוזר הראשי למזכיר הממשלה, זאב שרף.
במסגרת זו שימש כאחד ממארגני טקס הכרזת העצמאות ובתום הטקס לקח את מגילת העצמאות והטמין אותה בכספת של בנק א.פ.ק שברחוב הרצל בתל אביב.
בנוסף הוא היה בעל תפקיד במזכירות הממשלה וארגן את הטסת ארונותיהם של הרוזן ברנדוט והקולונל סארו לרודוס.
בשנת 1949 מונה על ידי ראש הממשלה דוד בן-גוריון לארגן את אירועי יום העצמאות הראשון ובשל כישלונו של המצעד הצבאי שהיה האירוע המרכזי במהלך החג הודח מתפקידו כחלק ממסקנותיה של ועדת החקירה שמונתה לבדוק את הנושא.
קדר הצטרף אל משרד החוץ ובמסגרת זו נשלח לצרפת לשמש כמזכיר ראשון של השגרירות הישראלית בפריז.
מינויו לתפקיד דיפלומטי עוררה ביקורת מסוימת בציבור, שראה בכך מעין פרס למי שהוחלט להטיל עליו עונש
בין השנים 1951–1953 שימש כמזכיר ראשון בשגרירות ישראל בבלגיה.
בשנת 1953 החל את שליחותו המדינית בצ'כוסלובקיה ושימש כנציג ישראל במדינה.
בשנת 1956 הועלה לדרגת ציר.
כציר ישראל בצ'כוסלובקיה, קדר היה פעיל בשחרורם של היהודים אשר נכלאו במסגרת משפטי סלנסקי קדר שימש בתפקיד זה עד שנת 1957, ולאחר מכן שב עם משפחתו ארצה.
בשנת 1958 שימש כמפקח על שגרירויות ישראל בעולם.
באותה שנה פרש משירות החוץ ומונה למנכ"ל הראשון של עיריית ירושלים בזמן כהונתו של מרדכי איש-שלום כראש העיר.
קדר שימש בתפקיד זה עד 1963.
בשנת 1967 מונה על ידי טדי קולק לנציב תלונות הציבור הראשון של ירושלים ולאומבודסמן המוניציפלי הראשון בעולם.
בשנת 1977 פרש לגמלאות בגיל 64.
מפרישתו עד יום מותו שימש כבורר מקצועי בבתי הדין לעבודה.
בשנת 1987 נפטר ממחלת לב.
בשנת 1935 התחתן עם Auguste Scheyer, ונולדה להם בת.
בשנת 1938 נישא ללו קדר, מזכירתה ויד ימינה של גולדה מאיר, והיו נשואים כ-7 שנים, עד שנישא בשלישית בשנת 1945 למריזה פסילי שאיתה נשאר עד יום מותו בשנת 1987. לפסילי ולקדר נולדו שתי בנות.
הרב שלמה קווטש (בכתיב יידיש: קוועטש, לועזית: Salomo Quetsch; ג' בחשון תקנ"ט, 13 באוקטובר 1798 — כ"ד בשבט תרט"ז, 30 בינואר 1856) היה אב"ד פיזלינג, לייפניק וניקולשבורג, הרב הראשי האחרון של מוראביה וראש הישיבה האחרון בניקולשבורג.
נולד בניקולשבורג לדוד, שהיה למדן, ונשלח לישיבה המקומית והיה תלמידו המובהק של האב"ד הרב מרדכי בנט.
בגיל 29 התמנה לרב העיירה פיזלינג.
עם מות הרב בנט התמודד על ירושת משרתו כרב הראשי והוא בן מעט יותר משלושים, אך נדחה לטובת הרב נחום טרייביטש.
הוא קיבל הצעה לכהן באונגאריש ברוד, אך מיאן.
ב-1832, עבר לכהן בלייפניק, אחת הקהילות הגדולות בחבל, בה נותר עשרים ושלוש שנים.
ב-1845 התפרסם מכתב התנגדות בספר "תורת הקנאות" נגד ועידות הרפורמים.
באותה שנה הסכים לרפורמה מסוימת בבית-הכנסת בלייפניק: לאחר שהציבור ביקש להעביר את הבימה לקדמת הבניין במקום שתעמוד במרכזו, לא מצא איסור נגד ואישר את השינוי.
באותן שנים ניבע במוראביה פילוג קשה בין גורמים מודרניסטים, עליהם נמנו גם רבנים מתקדמים דוגמת צבי הירש פאסל, לבין השמרנים שהרב קווטש היה נציגם המובהק.
הוא היה מוכר כאחד מגדולי תלמידי החכמים במוראביה, והתכתב בין היתר עם הרבנים יהודה אסאד ומשה שיק.
ב-1842 מת הרב טרייביטש ונפתחה ההתמודדות על ירושתו.
הרב קווטש היה מועמדם הבולט של האדוקים המסורתיים.
הקיטוב בין המחנות במוראביה מנע מנציגי מי מהם להיבחר, ולאחר ארבע שנים התקבלה פה אחד הצעתם של פרנסי ניקלשבורג למנות רב מן החוץ, את רש"ר הירש.
אף שנאלץ לקבלו, הרב קווטש (יחד עם מרבית הרבנים השמרנים) תיעב את הרב הירש, שהיה מודרני מאוד ובעל ידע תורני מועט יחסית, וזלזל בו בפומבי ובבוטות במשך שנותיו במשרה.
הוא כינה אותו "עם הארץ", סירב לבקרו, לעג לו שהוא "משורר ולא רב" וכן הלאה.
במקביל, הרבה באותה עת לקרוא ספרות יפה גרמנית כדי לשפר את שליטתו בשפה, כך שיוכל לשאת בה דרשות בלשון צחות; דרשות לועזיות סדירות היו חידוש שתבע הקהל המשכיל, ויכולתו של הרב הירש לשאתן הייתה יתרון חשוב עבורו.
על אף שהרב קווטש שקד על כך, מבטאו היהודי הכבד היה לו למכשול והוא לא צלח בדרשותיו.
חרף התנגדותו הקשה לרב הראשי, חתם הרב קווטש בעד הצעת הרב הירש לרפורמה אחידה בסדרי בתי-הכנסת בחבל.
ב-1851 מאס הרב הירש בהתנגדות הכבדה מהגורמים השמרניים והתפטר.
הרב קווטש דווקא ניסה לשכנעו להישאר, ללא הצלחה.
הרשויות, בתמיכה מקהילת פרוסניץ רבת-ההשפעה, שקלו לבטל בכלל את תפקיד הרב הראשי, קיצצו את השכר ומינו בינתיים רק מחליף זמני.
למרות הפגיעה בסמכות וביוקרה של המשרה, ב-27 במאי 1855 נבחר הרב קווטש לבסוף לתפקיד, וקיבל יחד עמו את ראשות הישיבה העירונית, הגדולה במוראביה.
הוא כיהן מעט יותר מחצי שנה לפני מותו, ואז בוטלה משרת הרב הראשי וישיבת ניקלשבורג נסגרה.
שו"ת "חכמת שלמה" פרי עטו התפרסם בתוך ספר "הר המור" שיצא בתרכ"ב.
שלמה פרץ הוא שדרן רדיו, יועץ תקשורת ואיש יחסי ציבור ישראלי.
פרץ נולד בתל אביב והתחנך ב"בית חינוך לזרם העובדים".
בצה"ל שירת בחיל השריון, כולל בשירות קבע.
בנוסף שירת שירות ביטחוני ממלכתי בחוץ לארץ.
לאחר שחרורו למד לתואר ראשון מאוניברסיטת בר-אילן בכלכלה, מנהל עסקים ומדע המדינה.
למד קריינות ועריכה בקורס עורכי חדשות וקריינים של קול ישראל, ועם סיום לימודיו החל לעבוד בתחנה.
התקבל לגלי צה"ל ככתב וכעורך חדשות במקביל החל לערוך את מוספי הכלכלה והעסקים בעיתון הארץ משך 3 שנים.
עם שחרורו מצה"ל, שנה לאחר תחילת עבודתו נבחר לתפקיד עורך כלכלי, עורך חדשות ומגיש חדשות בגלי צה"ל.
לאחר סיום תפקידו המשיך לשרת במילואים כעורך ומגיש חדשות בתחנה.
החל לעבוד כעורך במוספי הכלכלה והעסקים של עיתון "הארץ".
הנחה את סדרת הטלוויזיה "מצב משפחתי" ששודרה בטלוויזיה החינוכית.
מונה כסמנכ"ל לנושאי שיווק מיתוג, פיתוח עסקי ויחסי ציבור בקופת החולים הכללית.
בתפקיד זה פעל גם כיועץ ליושב ראש קופת חולים, לרבות לובינג ותיאום פעולות קופת החולים בכנסת ובמשרדי הממשלה.
בתפקיד זה שירת כשמונה שנים.
בתפקידו הבא, נשלח מטעם המגבית היהודית לבריטניה שם פעל כסמנכ"ל גיוס כספים של הארגון ובו זמנית גם טיפל בארגון הבונדס המנפיק איגרות חוב של ישראל.
עם חזרתו לישראל ב-1996, פתח משרד המתמחה ביחסי ציבור, ייעוץ תקשורת, קשרי משקיעים וקשרי ממשל, והחל לייעץ בין היתר לשר האוצר, יצחק מודעי, לאיגוד המפרסמים, לקונצרן "כלל" וקונצרן "אי.די.בי".
ב-1999 החל לשמש כיועץ תקשורת לראש הממשלה, בנימין נתניהו.
בשנת 2000 מונה ליועצו של איש העסקים שלדון אדלסון.
באותה שנה נבחר לשמש כיועץ של "שידורי קשת", ובשנת 2003 מונה כיועץ של ערוץ 10.
החל משנת 2009 פרץ עובד בשיתוף פעולה עם תאגיד קשרי המשקיעים והממשל הבינלאומי Grayling.
במסגרת עבודתו יעץ פרץ לגופים רבים, שלטוניים ומסחריים כאחד, ביניהם: קרן הפנסיה מבטחים, בנק ישראל, בנק הפועלים, משרד התשתיות, תנובה, מפעל הפיס, משרד האוצר, משרד הביטחון ובזק.
פרץ שימש כיועץ התקשורת של המרכז הבינתחומי עם הקמתו ושימש כיועץ לנשיא אוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2016 החל לשמש כיועץ האסטרטגי של אוניברסיטת בן-גוריון.
במקביל שימש כיועץ קשרי משקיעים במהלך הנפקות ציבוריות של חברות ישראליות רבות, בהן: קבוצת עזריאלי, אמדוקס, טבע, אל-על, שיכון ובינוי, סלקום, אפריקה ישראל ועוד.
בהמשך לתפקידים אלו, הקים פרץ את המשרד לייעוץ אסטרטגי תקשורתי, קשרי משקיעים ורגולציה.
בין ללקוחותיו הראשונים היו: בנק דיסקונט, לאומי פרטנרס, קבוצת עזריאלי, קונצרן, כלל, אמדוקס, שידורי קשת, קבוצת אשדר, תעשיות ביטחוניות, בזק ועוד.
פרופ' שלמה קלישר היה פרופסור לפיזיקה באוניברסיטה הטכנית המלכותית בשרלוטנבורג ומראשי הרפורמים בברלין.
קלישר נולד בטורון, אז במערב פרוסיה, לבנו של הרב צבי הירש קלישר.
הוא למד בבית המדרש לרבנים בברסלאו ובאוניברסיטאות ברסלאו וברלין.
אחרי שנת הוראה באמסטרדם הוא חזר לברלין ללמוד כימיה ופיזיקה.
בשנת 1876 הוא הוכתר בתואר פריבט-דוצנט ב-Bauakademie שבברלין ובהמשך באוניברסיטה הטכנית המלכותית בשרלוטנבורג.
בשנת 1894 הוא קודם למרצה ובשנת 1896 לפרופסור.
קלישר ערך את כתביו המדעיים של יוהאן וולפגנג פון גתה שיצאו בשנים 1877–1879, תרגם את ספרו של מייקל פאראדיי לגרמנית (יצא לאור בשנים 1889–1891) ופרסם מאמרים רבים בפיזיקה, כימיה וחשמל בכתבי עת מדעיים.
בשנת 1912 נבחר ליושב ראש ברית הקהילות היהודיות בגרמניה.
הוא השתייך למחנה הרפורמי וניהל ויכוחים קשים עם האורתודוקסים.
הוא גינה בחריפות את פיצול הקהילות וספג בחזרה ביקורת קשה מעל דפי הדער איזראעליט.
בעת היבחרו נכתב עליו בהצבי:
קלישר יצא נגד חוזי השחורות שחזו כליה על יהדות המערב לאור הירידה בילודה, נישואי התערובת וההתנצרות, וטען שהיהדות דווקא מתחזקת.
קלישר הדגיש את הצורך בתמיכה בחינוך יהודי לצורך שרידות העם היהודי בעידן של אמנציפציה.
בשנת 1913 היה מחברי הארגון הגרמני-יהודי לסיוע לבריאות של תושבי ארץ ישראל.
כן היה בוועד המנהל של כל ישראל חברים בגרמניה.
בשנת 1921 היה בין התומכים בקרן היסוד.
ביום 22 בספטמבר 1924 הלך קלישר לעולמו בגיל 78.
שלמה קורן (13 באפריל 1929 – 24 בנובמבר 2021) היה קצין בכיר בחיל הים ומנהל מפעלים בתעשייה הכבדה.
שלמה קורן נולד כשלמה קליין ב-1929 בבודפשט, הונגריה לשמואל קליין והלנה לבית בריכטה ואח לאגנס קליין.
האב שירת כקצין בצבא הונגריה בשנות מלחמת העולם הראשונה ולאחר שנפצע, למד באקדמיה לחקלאות בקסטהיי ונעשה אגרונום.
ב-1938 הגיע האב להכרה כי ליהודים אין מקום באירופה ויצר קשר עם פעילי העלייה הרויזיוניסטית.
באפריל 1939 עלתה המשפחה על האונייה 'אגיוס ניקולאוס' בנמל בורגאס בבולגריה ושטו עד לכרתים.
שם עברו לספינת עץ שהפליגה לארץ ישראל.
הספינה נחתה בחוף עזה ונוצר איום על המעפילים.
הצבא הבריטי הגיע למקום, חילץ והעביר אותם ברכבת לבת גלים.
קורן למד שלוש שנים בבית חינוך לילדי עובדים בהדר הכרמל שבחיפה.
ללימודי התיכון נרשם בבית הספר הימי ליד הטכניון בחיפה במגמת שייט.
וקיבל מלגה מטעם הקהילה היהודית בדרום אפריקה למימון הלימודים.
קורן סיים את בית הספר במחזור ד' בשנת 1948 והתגייס לחיל הים.
בשנת הלימודים העליונה נעשה קורן חבר בההגנה בחיפה.
קורן התגייס לחיל הים ותפקידיו הראשונים היו קצין ניווט באוניות "חנה סנש"
הכשרתו בבית הספר הימי זיכתה אותו בקידום לקצונה ימית ללא הכשרה נוספת והוא נעשה סגן מפקד באח"י וג'ווד.
קורן עבר בשנת 1953 לפקד על ענף המבצעים במחלקת הים וקיבל דרגת רס"ן.
במסגרת זו עבר קורס צלילה למים רדודים.
בשנת 1955 שירת קורן בפריגטה אח"י משגב (ק-30) בתפקיד סגן המפקד, ויצא עימה למבצע משווה לדרום אפריקה וחזרה.
בתקופת מלחמת סיני שימש קורן כמפקד מערך הגנת החוף.
תחת פיקודו הייתה תחנת המכ"ם בסטלה מאריס ותחנה שנייה מעל מלון בתל אביב.
בנוסף לתפקידו, שימש כנציג חיל הים בוועדה לשליטה בצי הסוחר שמינה שר התחבורה משה כרמל בראשותו של ד"ר נפתלי וידרא.
בשנת 1960, לאחר שהוסמך להנדסת מכונות, הוצב למספנת חיל הים כמפקד בית מלאכה מכשירים.
בתפקיד זה שימש עד שנת 1962. באותה תקופה יצא לביקור במסגרת חילופי סטודנטים ועברת את שמו מ'קליין' ל'קורן'.
בשנים 2–1967 שימש קורן בתפקיד מפקד "יחידת בחינה" בחיל הים והועלה לדרגת סא"ל.
בתפקיד זה ערך בדיקות קבלה לשש ספינות הטילים הראשונות שנבנו בשרבורג.
הבדיקות העלו שיש עומס רב על המנועים כתוצאה מהרצון להגיע למהירות מרבית גבוהה.
למספנות שרבורג נקבעה בחוזה פרמיה על מהירות גבוהה ובשאיפה להשיג זאת דחפו את גבול הטכנולוגיה והעמיסו את המנועים מעל למותר בהוראות יצרן המנועים.
קורן המליץ לטפל במדחפים כדי להקל על המנועים.
המלצתו בוצעה רק לאחר מספר שנים.
בשנת 1969 קיבל את הפיקוד על מספנת חיל הים.
בתקופת עבודתו במספנה, הוסבו המתקנים ובתי המלאכה לתחזוקת ספינות סער ומערכות הנשק והאלקטרוניקה שהותקנו בהן.
הוקם בית מלאכה מיוחד למנועי מייבאך בתוך בסיס ציוד ותובלה באזור נחל הקישון.
בית המלאכה כלל מתקן הרצה למנועים.
עובדי המספנה היו 200 חיילים ו-600 אזרחים עובדי צבא.
בשנת 1970 מונה קורן למנהל תחום הים במנהל הרכשה של משרד הביטחון והועלה לדרגת אל"ם.
בין היתר עסק גם ברכישת הצוללות מסדרת גל בחברת ויקרס באנגליה לחיל הים.
בשנת 1973 חתם למספנות ישראל על רכישת אח"י רשף ומאוחר יותר אח"י קשת מספינות סער 4. בשנת 1974 סיים את תפקידו במנה"ר ויצא לגמלאות.
כתפקיד ראשון הוזמן קורן על ידי אלכס גתמון לנהל את מפעל המתכת קדמני בכפר הדרוזי ירכא.
המפעל בבעלות משותפת גתמון קדמני והיה מתח בין הבעלים.
בשנת 1976 קיבל את הניהול של מפעל נשר חיפה למלט.
המפעל נעשה רווחי מאוד וניתן היה להעלות את משכורות העובדים.
קורן המשיך בניהול עד שנת 1982.
בשנת 1982 נענה ליזמת בנק שווייצרי ויצא להקים מפעל מלט בניגריה.
מפעל המלט לא הוקם ובמקום זאת נתמנה קורן למנהל חברת בת של סולל בונה וניהל בניית כבישים בניגריה.
בשנת 1986 נתמנה למנהל מכירות של חברת אלסינט שייצרה מתקני סריקה גופנית במזרח הרחוק.
בשנים 1991–1996 שימש קורן כמנהל סוכנות בלעדית של חברת קטרפילר בבודפשט.
ציוד קטרפילר יקר ואיכותי וקורן העמיד את העסקים בצורה טובה.
לאחר חזרתו לישראל שימש במשך כ-10 שנים כמפקח על פעילות הסניף בבודפשט ונסע כל חודש לביקורת בסוכנות.
בשנת 2005 פרש מעיסוק זה.
קורן היה בוגר בית הספר הימי בחיפה במגמת שייט אותו סיים בשנת 1948.
בשנת 1956 החל קורן בלימודים בהטכניון - מכון טכנולוגי לישראל במגמת הנדסת מכונות בנוסף לעבודתו בחיל הים והוסמך בשנת 1960. לאחר הפסקה קצרה השלים תואר שני בהנדסת תעשייה וניהול 1962.
קורן היה הבעלים והמשיט של יאכטה קטנה, "קלימרו", שעגנה דרך קבע במרינה הרצליה.
קורן נישא בשנת 1950 לשרה כהן.
לזוג נולדו בן, ד"ר ארנון קורן - כירורג, מומחה למחלות כלי דם בבית חולים בילינסון בפתח תקווה, ובת.
שרה קורן נפטרה בשנת 1982 ממחלה.
משנת 1985 ועד למותו היה קורן בזוגיות עם אילנה פלד, ארכיטקטית שהתאלמנה ואיתה 3 בנות ובן.
הרב שלמה צבי הכהן שטראסר (ח' בתשרי ה'תרכ"ג, אוקטובר 1862 – כ"ג בתשרי ה'תשי"ג, אוקטובר 1952) היה רב וראש ישיבה הונגרי שכיהן כרב הקהילה האורתודוקסית בדברצן.
נחשב לראש רבני הונגריה בתקופה שלפני השואה.
נולד בפרשבורג בשנת 1863 (ה'תרכ"ג) לרב יעקב יהודה הכהן שטראסר, ולשרה (שרל) בת הרב אברהם שמואל בנימין סופר (בעל "כתב סופר").
למד אצל הרב בנימין זאב וולף ברייער מטאב, ובגיל 16 עבר ללמוד אצל דודו רבי שמחה בונם סופר בישיבת פרשבורג.
נשא את בת דודו ר' יעקב עקיבא סופר ממיאווה.
החל לעסוק במסחר, אך לאחר שנכשל בעסקיו קיבל על עצמו את רבנות סאבאטיץ' ולאחר מכן בטרנבה.
בנובמבר 1901 (חשוון ה'תרס"ב) התמנה לרב הקהילה האורתודוקסית בדברצן, וקיים בה ישיבה שמנתה בשיאה כ-200 תלמידים (ביניהם הרב חיים אלתר פנט).
היה פעיל מרכזי בלשכה האורתודוקסית המרכזית בבודפשט, ועסק בתחומי עירובין ומקוואות בכל רחבי הונגריה, יחד עם הרב יוסף צבי דושינסקי.
הוא היה לכתובת ההלכתית המרכזית בהונגריה בנושאי מקוואות.
מספר חיבורים שכתב בנושא הזה אבדו בתקופת השואה.
לאחר פטירת הרב יעקב קופל רייך הפך באופן לא רשמי לראש רבני הונגריה.
נמלט מהונגריה לשווייץ ברכבת קסטנר.
לאחר השואה שב להונגריה והמשיך לכהן כרבה של דברצן.
בשנת ה'תש"י עלה לישראל והתיישב בבני ברק.
נפטר בבני ברק בשנת 1952 (ה'תשי"ג), ונקבר בבית הקברות שומרי שבת.
על שמו רחוב במרכז בני ברק.
נכדתו נישאה לרב משה שטרן, מורה צדק בדברצן ורב בברוקלין, בעל שו"ת באר משה.
שלמה זלמן פרידריך (רימנוב, פולין, ו' בניסן תרפ"א, 14 באפריל 1921 - פריז, צרפת, י"ג בטבת תשל"ט, 13 בינואר 1979) היה איש ציבור, מפקד בית"ר צרפת וחבר תנועת החרות.
במלחמת העולם השנייה הציל יהודים ולאחריה היה צייד נאצים.
לדברי שמעון פרס הוא היה "אדריכל היחסים של ישראל וצרפת".
שלמה זלמן פרידריך נולד ברימנוב שבפולין ב-1921, לשמואל ורוזה פרידריך.
עם הגעת הגרמנים לעיר ב-8 בספטמבר 1939, גורש שלמה עם יהודי העיר לתחום הסובייטי של פולין.
שלמה הגיע עד לעיר טומסק שבסיביר, שם עבד במנסרה.
ב-1941, כשכבשה גרמניה אדמות סובייטיות, שוחרר שלמה יחד עם האזרחים הפולנים האחרים ממחנות העבודה.
יחד עם עוד יהודים רבים, רצה שלמה להתגייס לצבא השחרור הפולני, אך לא התקבל, מפאת היותו יהודי.
שלמה נדד מעיר לעיר במשך חודשים, עד אשר השתקע בסמרקנד שבאוזבקיסטן.
שם עבד, יחד עם עוד פליטים יהודים מפולין במפעל כותנה.
בהוראת השלטונות, הומר המפעל למפעל לייצור סוכר, והחלו בשתילת סלק.
אלא שהמכונות לייצור הסוכר טרם הגיעו, והסלק עמד להתקלקל.
אז הגה שלמה פתרון פשוט, והוא להשתמש בסלק לייצור משקים אלכוהוליים, שהיה פשוט בהרבה מייצור סוכר.
הרעיון אפשר לו להתעשר, להעסיק יהודים מחוסרי פרנסה רבים, ולהתגייס לטובת הקהילה היהודית.
ב-1944 נבחר לעמוד בראש הקהילה המקומית.
בינואר 1945, קיבל פנייה מתנועת בית"ר, והגיע אליו פרץ לסקר, על מנת לבקש ממנו לגייס את אנשי בית"ר שבאוזבקיסטן למאבק בארץ ישראל.
פרידריך החל לעבור בערים, השיג אשרות יציאה, לעיתים בדרכים לא חוקיות.
יום אחד הוזמן לשיחה עם מפקד בנ.ק.ו.ד, והתבקש לתת הסבר על פעילותו.
פרידריך הכחיש את המיוחס לו, ובד בבד שפך את ליבו בפני המפקד על הדיכוי שעובר העם היהודי ועל שאיפתו להקים מחדש את מולדתו.
המפקד פרץ בבכי ושחרר את פרידריך ואף סייע לו: הוא נתן לו 300 אשרות יציאה שניתנו לאזרחים פולנים שהלכו לעולמם לפני שהספיקו לצאת, ואפשר לו לתת אותן לאזרחים חיים.
בהמשך השיג רכבות שיסיעו את אותם אנשים לפולין, 50,000 במספר.
ביוני 1946, יצא פרידריך עצמו לפולין, והתייצב בפני פרץ לסקר וביקש להמשיך את מסעו לארץ ישראל.
לסקר פקד עליו להישאר, ולמלא משימה בברית המועצות: פרידריך התחפש לקצין סובייטי, נסע ליקטרינבורג, ופקד על הקצין המקומי לספק לו כמה עשרות מתנדבים לבניית כיכר בוורוצלב.
הפקודה אמנם התמיהה את הקצין, אך הוא נתן לשלמה 45 יהודים ציונים, כמובן לא במקרה.
לאחר מכן נסע ללבוב ושחרר שם, עדיין במדי קצין, כתריסר יהודים שנעצרו.
מיד לאחר מכן השתתף בתנועת הבריחה, אך הנ.ק.ו.ד חיפש אחריו.
בספטמבר 1946, בהיותו בוורוצלב אצל אחותו ששרדה את השואה, ביקר אצלו קצין משטרה שייעץ לו לעזוב, כי הנ.ק.ו.ד מתכנן מעצר.
לאחר מכן הגיע פרידריך לצרפת ושם התמנה לנציב בית"ר צרפת.
במסגרת זו עסק בגיוס צעירים מצרפת ומבלגיה לשורות האצ"ל.
לאחר מכן נשלח מטעם בית"ר לאמריקה הדרומית, ועסק בלכידת פושעים נאצים.
בשנות ה-50 שב לפריז, ושם הגה, יזם והקים, את "הוועד למען ברית ישראל צרפת", והיה למזכירו הכללי.
בנוסף, כיהן כמזכיר הכללי של הליגה האירופית למאבק באנטישמיות, כראש הוועד הבינלאומי למלחמה בפאן ערביות וכנציגה המדיני של תנועת חרות באירופה.
מתוקף תפקידים אלה, עסק פרידריך בפעילות מדינית ענפה, בפרט בצרפת, והיה בעל קשרים הדוקים עם פוליטיקאים בכירים בצרפת, ביניהם ז'אק סוסטל, פייר קניג, ועוד.
השתתף במאבק נגד החרם הערבי על מדינת ישראל, שניסה להפעיל לחץ על פוליטיקאים צרפתים.
למשל, על פי בקשתו של שגריר ישראל בצרפת, יעקב צור (טשרנוביץ), התערב באופן ישיר למאמץ הישראלי לסיים במהירות את החרם של חברת המכוניות הצרפתית רנו על ישראל בעקבות לחץ ערבי.
בנוסף, פעל לקליטת ישראל לשוק האירופי המשותף, למען חקיקת חוק בצרפת ובמדינות נוספות שימנע ליישם התיישנות על פשעים של נאצים, בהסתמך על החלטה של האו"ם ושל בית המשפט הבין-לאומי שהתיישנות לא חלה על פשעים נגד האנושות, ולמען יהודי ברית המועצות וצפון אפריקה.
ב-1960 חשף פרידריך כי הפושע הנאצי מרטין בורמן שהיה מוחזק כמת מ-1945 חי תחת זהות בדויה בברזיל או בפרגוואי.
לימים התבררה ידיעה זו כלא נכונה, והוכח מבדיקות DNA כי בורמן אכן מת ב-1945.
ב-1964 ריכז את פעילויות המבצע להעלאת עצמותיו של זאב ז'בוטינסקי על אדמת אירופה בכלל ובצרפת בפרט.
ארונו של זאב ז'בוטינסקי, שנקבר בניו יורק, עבר דרך צרפת בדרכו לישראל, וטקס רב רושם בהשתתפות פוליטיקאים צרפתים נערך בפריז לכבוד המאורע.
על פעילויותיו המדיניות, ללא מעמד ותואר רשמי, זכה פרידריך לכינוי "שגריר הצללים".
בערוב ימיו חלה ואושפז בבית חולים ליד פריז, ועל מיטת חוליו הוענקה לו אות לגיון הכבוד על ידי נשיא האספה הלאומית של צרפת ז'אק שבאן-דלמאס, ונשיא הסנאט אלן פואר.
שלמה פרידריך נפטר בפריז ב-13 בינואר 1979. בטקס האזכרה בפריז השתתפו הרב הראשי לצרפת, הרב יעקב קפלן, שגריר ישראל בצרפת מרדכי גזית, ונשיא האספה הלאומית ז'אק שבאן-דלמאס.
לאחר מכן גופתו הוטסה לישראל והוא נקבר על פי צוואתו בהר הזיתים ב-17 בינואר 1979. הספידו אותו ראש הממשלה מנחם בגין וראש האופוזיציה שמעון פרס.
- תרנ"ד 1894?) היה מרבני קושטא וחברון, ומחבר ספרי הלכה ופרשנות.
נולד בקושטא לאביו ר' נסים יוסף דוד קמחי, אב בית הדין המקומי.
נשא את בתו של ר' יהודה מוהיל.
למד תורה מפי רבני עירו בבית המדרש "קול ה'" שבפרברי העיר, והרבה לדון עמהם בהלכה.
דברי כמה מהם, כגון ר' יצחק אקריש, משוקעים בספריו.
בשנת תרי"ד (1854) נטל חלק פעיל במאבקם של עשרות מחכמי קושטא נגד שילוב לימודי חול בבתי הספר.
בעקבות מאבק זה נאלץ לעזוב את המקום, ובחר לעלות לארץ ישראל והתגורר בחברון.
בנו היה הרב חיים נסים יוסף קמחי.
חתניו: הרב נסים אליהו לומברוזו, שחתם יחד עמו על כמה פסקי הלכה ונפטר בחייו; הרב נסים משה המון; והרב חיים יעקב בכר.
שו"ת מלאכת שלמה (סלוניקי תרכ"ב 1862) - תשובות הלכתיות, חידושים על התלמוד ודרשות.
יקהיל שלמה (איזמיר תרכ"ה, 1865) - חידושים על ארבעת חלקי השולחן ערוך, נדפסו עם הסכמת רבי חיים פאלאג'י.
ימי שלמה (איזמיר, תרל"ד 1874) - חידושים על הרמב"ם ומעט שו"ת.
ספר זה הוגה על ידי ר' משה הלוי, שהוסיף בספר מחידושיו שלו.
חידושים אלה פותחים במילה 'אמ"ה' - "אמר משה הלוי".
בשדי חמד מציין פעמים רבות להערות אלו בשם "ידיד נפשי רב אחאי גאון הרמ"ה", ומכאן שמדובר בר' משה הלוי שהיה ידידו של ר' חיים חזקיהו מדיני ושימש כחכם באשי בטורקיה.
אך יש שייחסו חידושים אלה לבנו של המחבר.
מימי שלמה - חידושים על השולחן ערוך, חלקי אורח חיים ויורה דעה.
ספר זה נכתב בהיות המחבר בחברון, ונשלם בשנת תרנ"ג (1893).
נדפס לראשונה מכת"י המחבר בשנת תשמ"ז (1987) על ידי מכון אהבת שלום.
לאחר ההדפסה התגלה כת"י נוסף של המחבר, רובו מהדורה מוקדמת של ה"מימי שלמה", וחלקים ממנו נדפסו בקובצי מקבציאל החל מגיליון ל' (אדר תשס"ה).
שלמה קלהורה (נכתב גם: קאלהורא, קאלהורי, קאלווארי, קליפארי; נפטר בט"ז בכסלו ה'שנ"ז, 7 בדצמבר 1596) היה רופא, איש עסקים ושדלן יהודי בפולין במאה ה-16. שימש כרופאו של זיגמונד השני, מלך פולין והיו לו קשרים הדוקים עם האצולה הפולנית.
שלמה הוא אבי משפחת קלהורה שרבים מצאצאיה היו מפורסמים כרופאים, רוקחים ובנקאים.
נקרא ככל הנראה על שם העיר קלהורה שבספרד
שלמה היגר לפולין בשנת ה'ש"ך (1560) והתיישב בקרקוב (לדברי אחד מצאצאיו שימש כרופא המלכה אצל פרדיננד השני, מלך אראגון).
שלמה נחשב מתלמידי החכמים שבקרקוב.
הוא היה אחד ממנהיגי הקהילה בימי הרמ"א וגיסו רבי יוסף כץ.
גדולי הדור התייעצו עמו בנושאים הלכתיים-רפואיים, וכך הוא מוזכר גם בספרות השו"תובספר השל"ה.
השו"ב רבי צבי הרש, בעל "הגהות מהר"ץ" על "שחיטות ובדיקות" של מהר"י וייל, השתמש בבקיאותו הרבה בדיני טריפות.
הוא מביא בחיבורו כי פעם בא לפניו עניין של פרה בעלת שני לבבות; "והראיתי לרבי שלמה קליפארה, הרופא מומחה דק"ק קראקא, ואמר לי שבדין הטרפתי".
ב-24 בינואר 1580 העניק לו המלך את הזיכיון להפיק מלח ולמוכרו בכל רחבי פולין למשך שש שנים.
הוא היה שותף עם אחיו אברהם ויהודי נוסף בשם שלמה חדידה בכריית מלח במכרות המלח ברוסיה האדומה (באזור פלשטין).
אחרי מותו של זיגמונד, המשיך בתפקיד רופא החצר אצל יורשו סטפן בטורי, לא אחת נקרא גם לזאמושץ' לטפל ביאן זאמויסקי ובבנו, ואף הוזמן על ידו להתיישב בזאמושץ' אולם הוא העדיף להישאר בקרקוב.
קשריו של שלמה עם האצולה הפולנית היו הדוקים ביותר עד כדי כך שבשנת 1593, כאשר הופקע ממנו סכום כסף גדול, פנה הסיימיק (מעין פרלמנט אזורי) של פרובינציית קרקוב , שהתכנס בפרושוביצה, אל ציריו בסיים בדרישה שיבקשו מהמלך להשיב לו את כספו.
נפטר בט"ז בכסלו ה'שנ"ז בקרקוב.
אשתו לאה (נפטרה בי"ח בכסלו ה'שנ"ט) – בת אברהם.
יעקב (נפטר בכ"א בשבט ה'שע"ד) – פרנס בקרקוב, ונחשב כתלמיד חכם.
משה (נפטר בי"ד בתמוז ה'שפ"ב) – רוקח ואיש עסקים.
הרחיב את רובע היהודים בקרקוב – קז'ימייז'.
ממנהיגי הקהילה היהודית בקרקוב, ובתקופה מסוימת אף עמד בראשות הקהילה.
נכדו (בן בנו דוד) הוא מתתיהו קלהורה.
רבי יצחק – גבאי צדקה בקרקוב.
רבי ישראל שמואל קליהרי מקרקוב (נפטר בי"ג בשבט ה'ת') – תלמיד חכם מקרקוב.
חיבר את הספר "ישמח ישראל" (קרקוב ה'שפ"ו), חיבור קצר על ארבעה חלקי שולחן ערוך, הכולל פסקי דינים ומנהגים.
בתו שבע (נפטרה בי' בכסלו ה'ש"ץ) – נישאה לרבי חיים לוריא, בנו של רבי שלמה לוריא.
שלמה קובה הוא ספורטאי פאראלימפי ישראלי.
קובה השתתף ב והתחרה באתלטיקה ובשחייה בדרגת נכות F:
בקפיצה לגובה השיג תוצאה של 1.50 מטר ודורג במקום השישי והאחרון.
בקפיצה לרוחק השיג תוצאה של 5.21 מטר ודורג במקום הרביעי.
במשחה 50 מטר בסגנון גב השיג תוצאה של 53.82 שניות ודורג במקום החמישי.
במשחה 50 מטר בסגנון חופשי השיג תוצאה של 41.95 שניות ודורג במקום הרביעי.
במשחה 3X50 בסגנון מעורב השיג תוצאה של 3:05.61 דקות ודורג במקום השלישי (מדליית ארד).
שלמה פרידמן מסדיגורה (5 באוקטובר 1843 – 22 בדצמבר 1880) היה בנו של האדמו"ר אברהם יעקב (הראשון) מסדיגורה ונכדו של האדמו"ר ישראל מרוז'ין.
יועד למלא את מקום אביו ואף הנהיג תת-חצר בחיי אביו עם חסידים משלו.
שלמה נולד בי"א בתשרי ה'תר"ד (5 באוקטובר 1843) לאביו האדמו"ר אברהם יעקב הראשון מסאדיגורה, מנהיג חסידות רוז'ין לאחר פטירת סבו, ישראל מרוז'ין.
עוד בחיי אביו, התקבצו סביב שלמה אברכים והוא נחשב למי שעתיד להמשיך את הנהגת החסידות לאחר מות אביו.
בזיווגו הראשון, נישא בשנת תרי"ח (1858) לבתו של האדמו"ר צבי הירש מרימנוב, אך לאחר 15 שנים שבהן לא נולדו להם ילדים, התגרשו.
בזיווגו השני, נישא לבת דודו, דוד הלפרין, שהיה חתנו של ישראל מרוז'ין.
שלמה היה מיועד להנהיג את חסידות סדיגורה לאחר אביו, לצד בן דודו וגיסו, נחום בערניו.
יחד היו שניהם מוקדים לתלמידים וחסידים אשר התקבצו סביבם עוד בחיי אברהם יעקב.
הערצת החסידים אליו הייתה עצומה והוא נחשב כקדוש.
למרות הציפיות הגבוהות להנהגתו, שלמה מת בחיי אביו בכ' בטבת תרמ"א (22 בדצמבר 1880), בגיל 37 בלבד.
לאחר מותו, נמשך זכרו כמופת לדורו ושמו מוזכר עד היום בהערצה בפי חסידי בית רוז'ין.
אחד מתלמידיו המובהקים, מאיר יהודה לייבוש לנגרמן – רבה של טורקא, העלה חלק מדברי תורתו על הכתב והם נדפסו בספריו "בית צדיקים" ו"ליקוטים תלפיות" ואת ספרו השלישי "בנין שלמה" קרא על שם רבו.
שלמה הותיר אחריו שתי בנות:
חוה, שנישאה לנחום מרדכי פרידמן, בנו של האדמו"ר ישראל פרידמן מצ'ורטקוב ולימים האדמו"ר השלישי מצ'ורטקוב.
לאה, שנישאה לבן דודה, האדמו"ר ישראל פרידמן מבויאן לייפציג.
שלמה צדוק צפר (1939 – 26 במאי 2010) היה פוליטיקאי ישראלי שכיהן כראש מועצת ראש העין.
שלמה צפר נולד בתימן ועלה לארץ ב־1949 במסגרת מבצע מרבד הקסמים.
בספטמבר 1957 מונה צפר לראש מועצת ראש העין מטעם תנועת בני תימן, לאחר שחבר לחברי האופוזיציה במועצה - נציגי הציונים הכלליים, המפלגה הפרוגרסיבית, אגודת ישראל והפועל המזרחי.
לאחר הבחירות למועצה ב־1959 המשיך צפר לכהן כראש המועצה, אך במרץ 1960 התפטר מראשות המועצה לאחר התפוררות הקואליציה שלו.
ביוני 1961 מונה לסגן ראש מועצת ראש העין.
בינואר 1962 מונה צפר שוב לראשות המועצה מטעם רשימת "למען ראש העין" המקומית ובתמיכת תנועת החרות, כשהוא מחליף את שלום מנצורה.
באוגוסט 1964 פרשה מפא"י מהקואליציה והביאה להדחתו מראשות המועצה.
לראשות המועצה מונה זכריה משה.
במאי 1965 נפלה הקואליציה של זכריה, ושלום מנצורה מונה לראש המועצה, כאשר צפר מכהן כסגנו וכממלא מקום ראש המועצה.
ביולי 1973 הודח מנצורה וצפר שב לכהן כראש המועצה.
בבחירות למועצת ראש העין ב־1973 לא נבחרה רשימתו של צפר, התנועה לשוויון חברתי, למועצה, וצפר הוחלף ביוסף מלמד.
לאחר פרישתו מהחיים הפוליטיים שימש צפר כמנהל קופת חולים מאוחדת בראש העין.
צפר עסק ברפואה טבעונית וחיבר שני ספרים בשם רפואות תימן ואהבת שלום, והוציא לאור את מדרש סגולת ישראל, פירוש על מדרש הגדול לרבי ישראל בן שלמה הכהן.
צפר נפטר בי"ד סיוון ה'תש"ע (מאי 2010), והובא למנוחות בבית העלמין בראש העין.
ד"ר שלמה צבי סקומורובסקי היה רופא, בלשן, סופר מז'יטומיר שבהאימפריה הרוסית, ממשכילי התקופה, פעל להפצת השכלה עברית, ושימש כ"רב מטעם" בעיר הולדתו.
נמנה עם ראשי חברת מפיצי השכלה בז'יטומיר.
שלמה צבי סקומורובסקי נולד בשנת תרי"ח בעיר ז'יטומיר שבהאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), לאביו אהרן.
כבר בילדותו נודע בכישרונותיו ושמו הלך לפניו כ"עילוי".
בגיל 13 החל ללמוד בבית המדרש לרבנים בז'יטומיר, ונמנה עם תלמידיו המובהקים.
מוריו כחיים צבי לרנר וחיים זליג סלונימסקי שהיה אינספקטור בית המדרש, נהגו להציגו למופת בפני המפקח הראשי על בתי הספר ואף בפני שר ההשכלה בביקוריהם במקום.
בגיל 17 סיים את לימודיו שם בהצטיינות וזכה בעיטור "מטבע זהב" על חריצותו.
לאחר מכן נסע ללייפציג והחל ללמוד באוניברסיטת לייפציג במחלקה לרפואה.
בשנת 1879 סיים את לימודיו בהצלחה והוסמך בתואר דוקטור לרפואה.
עבודת הדיסרטציה שלו נכתבה בשפה הגרמנית ונשאה את השם: "Über Blutkrankheiten" ("על מחלות דם"), אותה הקדיש למורו לודוויג.
עם שובו לעיר הולדתו ז'יטומיר התקבל כד"ר לרפואה ומונה ל"רב מטעם" בעיר.
במקביל לעבודתו כרופא וכרב, עסק גם בכתיבה ספרותית והגותית, פרסם מאמרים פובליציסטיים ולשוניים בעיתונות העברית של התקופה, בהם, המגיד, הצפירה, האסיף, "די יודישע פאלקס-ביבליאטעק" משלום עליכם, בעיתון היהודי-המודרני "ווסחוד" שבשפה הרוסית.
בחודש מאי בשנת 1899 נישא לרוזה זילברשטיין (Roza Naftulovna Skomorovsky), מורה במקצועה.
בני הזוג התגוררו בבית וילנסקי ברחוב לובארסקאיה בז'יטומיר.
שלמה צבי סקומורובסקי נפטר בשנת 1934 בקייב.
לסקומורובסקי ולרעייתו רוזה נולדו שני בנים, אשר המשיכו בדרכם בתחומי התרבות והאמנות:
בנו, רפאל סולומונוביץ' סקומורובסקי (; 24 בדצמבר 1899 –1962), היה סופר פרוזה, משורר, עיתונאי ומתרגם סובייטי.
שלמה זלמן קֶטֶן (נקרא גם: סאלאמאן קעטטען, בגרמנית: Salomon Ketten; 1814 שוראני – 18 בדצמבר 1889 פריז) היה חזן יהודי יליד ממלכת הונגריה, שפעל באמצע המאה ה־19 במספר קהילות באירופה, ונודע בעיקר כחזן הראשי של בית הכנסת דה נצרת בפריז.
קטן נולד בשנת 1814 בעיירה שוראני (סֶרֶד) שעל נהר ואאג (כיום בסלובקיה, אז בתחומי ממלכת הונגריה).
אביו, משה קטן, שנודע גם בשם "משה קתן" או "משה באס", היה אחד מבסיסטי החזנות המפורסמים בהונגריה, שהיגר לסרד מעיר הולדתו קטן שבגרמניה.
האב נודע בביצועיו בסגנון הגרמני ובשירת קולות הבס לפי מנהגי התקופה.
האב העניק לבנו השכלה רחבה יחסית לזמנו – בלימודי עברית, גרמנית ובנגינה בכינור.
בצעירותו שימש שלמה קטן כמשורר (עוזר חזן) אצל החזן דוד ברודי בבודפשט, שם למד את אמנות השירה והמשיך להתפתח גם כנגן כינור.
לאחר מכן פעל כחזן עצמאי, אסף סביבו קבוצת משוררים, הדריך אותם במשך שבועות אחדים ויצא עימם למסעות הופעות ברחבי הונגריה.
באחד ממסעותיו הופיע בעיר גרוסוורדיין (כיום באוראדיה, רומניה), זכה לשבחים רבים והוזמן לשמש כחזן הקהילה המקומית.
לאחר שלוש שנות כהונה עבר לעיר באיה, שם שימש כחזן נוסף.
בשנת 1848, עם פרוץ המהפכה ההונגרית (1848), עזב את הונגריה.
הוא הרכיב רביעיית זמר, קיבל דרכון מסע מהמפקד הלאומי לאיוש קושוט, ויצא למסע מחוץ למדינה.
בחג השבועות התפלל כחזן בעיר פרסבורג, ושירתו את הפיוט "קרוץ מחומר" ריגשה את הציבור עד דמעות.
רבי אברהם שמואל בנימין סופר "הכתב סופר", בנו של החתם סופר, שהיה אז רב העיר, העניק לו את התואר "מורנו" והעביר לו תעודה רשמית לאחר החג.
באוגוסט 1850 הגיע לעיר פוזנן, שם הייתה פנויה משרת החזן בקהילת ה"אחים" (Brüdergemeinde).
לאחר שהתקבל בהתלהבות, נתמנה לחזן הקבוע של הקהילה ושירת בה כחמש שנים לשביעות רצונם של בני הקהילה.
בשנת 1855 הוזמן לשמש כחזן הראשי של בית הכנסת דה נצרת בפריז – מן המרכזיים שבבתי הכנסת בצרפת.
קטן ניחן בקול בריטון רחב ובהיר, שנאמר עליו כי טווחו הגיע לכשתי אוקטבות וחצי.
הוא הצטיין בטכניקת קול מעולה, קולורטורה מושלמת וטריל נקי, ונחשב לאחד החזנים הבולטים של דורו.
הוא גם חיבר יצירות חזנות נעימות ופיוטיות, אך לא פרסם מיצירותיו בחייו.
אופיו תואר כאצילי וישר, ואישיותו כ"מושלם בכל המעלות".
הוא היה נערץ הן כאמן והן כאדם.
שלמה קטן נפטר בפריז ב־18 בדצמבר 1889, בגיל 75. זכרו נותר מבורך בקרב קהילתו ובקרב חובבי החזנות במערב אירופה.
בין תלמידיו הידועים נמנה החזן והמלחין אדולף שונפלד (Adolf Schönfeld), שלמד אצלו בגרוסוורדיין בראשית דרכו.
עדויות שונות מזכירות את קטן כאחד ממניחי היסודות לזרם החזנות האמנותית באירופה של אמצע המאה ה־19, ששילבה לראשונה טכניקות קונצרטיות עם נוסח התפילה המסורתי.
הרב שלמה (שלוימל'ה) קרליבך (י"ח בטבת תרפ"ה – ט"ז בחשוון תשנ"ה, 14 בינואר 1925 – 21 באוקטובר 1994) היה מורה רוחני, זמר, מלחין ומספר סיפורים יהודי אמריקאי.
הוא מבשר ומייסד ז'אנר מוזיקלי הקרוי על שמו, ונחשב לאחד מגדולי הזמרים החסידיים של המאה ה-20.
נולד עם אחיו התאום אליהו-חיים בברלין, לרב ד"ר נפתלי (הרטוויג) קרליבך (בנו של הרב שלמה קרליבך (ליבק)), ולפסיה (פאולה), ביתו של הרב ד"ר אשר מיכאל (ארתור) כהן.
בשנת 1931, עם התחזקות המפלגה הנאצית, עברה המשפחה לעיר המרפא באדן שבאוסטריה, שם כיהן אביו ברבנות.
רבנים ואדמו"רים שבאו לנפוש במקום היו מתארחים בבית משפחת קרליבך.
כבר בגיל חמש החל שלמה ללמוד גמרא מפי מורים פרטיים.
בשנת 1938 נסעה משפחתו לטלז שבליטא לשמחת בר המצווה של בנו של ראש ישיבת פוניבז', הרב יוסף שלמה כהנמן, ונאלצה להתעכב בבית משפחת כהנמן מספר חודשים (תחילה שבר האב את רגלו, ובהמשך חלו הבת שולמית והבן אליהו חיים).
פסיה נזכרה כי בעת הלידה הבטיחה לגדל את הילדים לתורה, ושלמה בן ה-13 נשלח ללמוד מספר חודשים בישיבת פוניבז'.
בשנת 1939, בעקבות ההחמרה במצב יהדות גרמניה ואוסטריה, החליטה המשפחה לעקור לארצות הברית, שם התמנה אביו לרב קהילה קטנה במנהטן והקים את בית הכנסת "קהילת יעקב" הידוע גם כ"קרליבך שול".
שלמה למד בישיבת תורה ודעת בראשותו של הרב שלמה היימן, ונחשב לאחד התלמידים המוכשרים שם.
בשנת 1943, עם הקמת ישיבת לייקווד על ידי הרב אהרן קוטלר, בחר הרב קוטלר בשלמה לאחד מ-14 חברי הגרעין המייסד.
לקראת אמצע שנות ה-40 החלו שלמה ואחיו אליהו חיים, להתקרב לחסידות חב"ד ולרבי יוסף יצחק שניאורסון.
בשנת 1949 עבר ללמוד בישיבת ליובאוויטש.
בי"ט בכסלו תש"י, כחודש לפני פטירתו, האדמו"ר מליובאוויטש דאז קרא לקרליבך ולזלמן שחטר-שלומי ועודדם לצאת לאוניברסיטאות (קולג'ים) כדי לעסוק בקירוב ליהדות.
שבוע לאחר מכן, בחג החנוכה, יצאו השניים לאוניברסיטת ברנדייס, שם למדו עם הסטודנטים חסידות ועודדום להניח תפילין.
בכך היו לשלוחי חב"ד בקמפוס הראשונים.
לאחר פטירתו של האדמו"ר התקרב שלמה לחתנו של האדמו"ר המנוח, רבי מנחם מנדל שניאורסון.
בשנת 1951 ביקש ממנו הרבי להפיץ את תורת החסידות בישיבות, והוא החל להסתובב בישיבות בארצות הברית ולקרב תלמידים לחסידות ולתורת חב"ד.
בהמשך, קיבל שלמה פנייה מסטודנטית באוניברסיטת קולומביה למסור שיעורי יהדות לסטודנטים שם, ובא לשאול על כך את הרבי מליובאוויטש.
לאחר שהרבי אמר לו שהוא צריך לחשוב על כך, ביקש ממנו שלמה שייתן לו להתחיל עם השיעור ורק אחר כך יחשוב וכבר למחרת החל בפעילות באוניברסיטה.
בשנת 1954 פנה שלמה לרבי ואמר לו שאם באים מאה איש לשיעור, לאחר שהוא מבקש מהם לשבת גברים ונשים בנפרד הוא מרגיש שהוא איבד 90 מתוכם, וכשהוא מבקש מהבנות לא לשיר הוא מאבד תשעה נוספים, וכך במקום לדבר עם מאה הוא מדבר עם אחד.
הוא ביקש את רשותו לאפשר ישיבה מעורבת.
הרב קרליבך סיפר שהרבי ענה לו: "אם אתה רוצה לעשות, על דעת עצמך תעשה".
הרבי עצמו כתב שהוא מצטער על שסברו שהוא תומך בדרכו של קרליבך, שאותה הגדיר כמנוגדת להלכה ולשיטת החסידות.