tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סירובם להצטרפות ביטא את היחסים הפנימיים בארגון, אשר מלכתחילה לא הגדיר עצמו כתנועה שמאלית, ולכן פעולות מסוג זה לא התקבלו.
חברים נוספים בארגון היו האמן שמעון צבר, ההיסטוריון שלמה זנד, עורכת הדין לאה צמל ויגאל ארנס (בנו של משה ארנס), שהצטרף בשנת 1970.
בפגישת היסוד של הארגון נכחו תריסר אנשים אשר החליטו להוציא עיתון עצמאי מדי חודש.
תחום הפעולה הראשון שעלה היה תחום ההסתדרות והאיגוד המקצועי.
כבר מתחילת גיבוש הרעיון של הקמת הארגון, הוחלט להוציא עיתון שיהווה אמצעי להפצת דעות ורעיונות.
הם ראו בארגון גוף פוליטי שמשתמש בעיתון ככלי עזר באמצעים דמוקרטיים.
חיים הנגבי הציע לקרוא לביטאון הארגון בשם "מצפן", מכיוון שהארגון וביטאונו מראים כיוון חדש בפוליטיקה.
העיתון אמור היה לצאת חודש בחודשו, אך לעיתים מחסור בממון ואף חוסר זמן דחו את הוצאתו.
עבודת הכתיבה, התרגום, העריכה והעימוד נעשו על ידי חברי הארגון ובהתנדבות.
מספר מחברי הארגון היו עיתונאים, עובדי דפוס וגרפיקאים.
עובדה זו הקלה על הוצאת העיתון, אך לא על הפצתו.
חברי הארגון נתקלו בבעיה בבואם להפיץ את העיתון.
בתחילה עשו זאת דרך סוכנים, אך בשל העלות הגבוהה נאלצו להפסיק דרך זו.
הניסיון השני היה דרך משלוחים בדואר למנויים ועל ידי מכירה מחברי הארגון.
תחילה היה בן שמונה עמודים בלבד, אך בפורמט גדול.
מאוחר יותר התרחב ל-16 עמודים בממוצע ומ-1972 החל להתפרסם בעברית ובערבית יחד.
מבחינת תוכן העיתון, בדרך כלל דיווחו על פעילות הארגון, ביקורת על הממשלה והציונות, פורסמו דיווחים על נושאים הקשורים לסכסוך הישראלי-ערבי בישראל ומחוצה לה ודעות מארגוני שמאל שונים.
הביטאון יצא לאור בין השנים 1962–1983, והיה האמצעי המרכזי להפצת עמדות הארגון.
הגיליון הראשון יצא לאור בנובמבר 1962 ונמכר בעותקים ספורים בלבד.
עד מלחמת ששת הימים ב-1967 הוא הופץ בהיקף של כמה מאות עותקים למהדורה.
אחרי המלחמה עלתה התפוצה בהדרגה ובשנות ה-70 כבר הודפסו כ-2,000 עותקים למהדורה, אשר רובם נמכרו ביישובים ערביים.
עד 1973 פורסם הביטאון בעברית בלבד, אך בשנה זו סירב משרד הפנים לאשר לארגון להוציא לאור גם ביטאון בערבית, ועקב כך החל חלק מהביטאון להיכתב גם בערבית.
בשלהי שנות ה-70 החלה ירידה בהיקף תפוצתו עד לכ-500 עותקים של גיליונו האחרון.
ההפצה הייתה בעיקר לערבים פלסטינים ובמיעוטה ליהודים, והיא נעשתה באמצעות מנויים, חלוקה במקומות עבודה, באוניברסיטאות, בכפרים פלסטיניים ובהפגנות.
משנת 1962 ועד פרוץ מלחמת ששת הימים ביוני 1967, פעל הארגון בהיקף קטן, בעיקר רק בישראל, וכמעט שלא הורגש במרחב הציבורי הישראלי.
ב-8 ביוני 1967, שלושה ימים לאחר פרוץ מלחמת ששת הימים, פורסמה בטיימס הלונדוני הצהרה ערבית-ישראלית משותפת על המשבר במזרח התיכון, בחתימת נציגי החזית הדמוקרטית הפלסטינית ונציגי מצפן.
ההצהרה, שנוסחה ונחתמה ערב המלחמה, מפרטת את התנאים לפתרון המיוחל לסכסוך הישראלי-ערבי.
בניסוח ההצהרה מבקשים הצדדים לבטל את אופייה הציוני של מדינת ישראל ולהקים מדינה פדרלית סוציאליסטית על-לאומית שבה ייהנו יהודים וערבים מזכויות אזרחיות ומחופש תרבותי, שתשתתף בתהליך האיחוד הפוליטי והכלכלי של כל המזרח התיכון.
מיד לאחר המלחמה, ב-5 ביולי 1967, קרא הארגון לממשלת ישראל לסגת מ"שטחי הכיבוש ומהניסיון לכפות הסדר בכוח", כדבריהם.
לאחר מלחמת ששת הימים, דימוייה של מדינת ישראל בעיני דעת הקהל העולמי היה מעורב.
הביקורת האינטנסיבית וחיזוק ארגוני הפדאיון הפלסטינים פגעו בה מבחוץ וגם מבפנים.
במצפן לא חסכו ביקורת והחלו מתקיפים את מדינת ישראל בבמות פומביות בעולם, בחריפות שלא הייתה כמוה מצד אזרחיה.
מיולי 1967 עד 1972 הגביר הארגון את היקף פעולתו, גם מחוץ לישראל.
במסגרת פעילות הארגון בישראל, בעיקר לאחר מלחמת ששת הימים ועד לתחילת שנות ה-70, הוא ארגן אירועי למידה, חבריו השתתפו באירועים של ארגונים אחרים, והוא קיים הפגנות.
מבחינת פעילותם, חברי הארגון הפגינו דעתם נגד החזקת השטחים בכל הזדמנות, חילקו כרוזים ועיתונים בקמפוסים, ליד בתי חרושת ומוסדות ציבור ומחו בהפגנות מתוכננות בקפידה.
הארגון פעל למען חבריו ללא פשרות ולא חשש לבקר את פעילות המדינה וראשיה למען מטרתו.
כך קרה כאשר פעיל ערבי בארגון, ח'ליל טועמה נעצר על ידי המשטרה ביום שני, 8 בינואר 1968: בגיליון 40 של הארגון בינואר 1968, פרסמו חברי הארגון גילוי דעת על מעצרו.
הם ראו במעצר זה חוליה בשרשרת של פעולות הפחדה ודיכוי מצד הממשלה נגד ערביי מדינת ישראל ונגד תושבי השטחים, המתנגדים לכיבוש ומביעים דעתם בגלוי.
מבחינת פעילותם הפוליטית החוץ-מדינתית, הארגון פעל בצורה חסרת תקדים בנושא הדימוי הישראלי מחוץ לישראל ושבר את כל המוסכמות של הפוליטיקה בישראל.
בשנות החמישים המוקדמות היו אלה המפלגה הקומוניסטית הישראלית שנחשבו לעוכרי ישראל עם תמיכתם במשטר סטלין בברית המועצות, אך למרות זאת מעולם לא הצטרפו לפעילות תעמולתית אנטי-ישראלית במערב לצד אויבי ישראל.
מצפן לא חששו לעשות זאת.
הארגון הכיר בקיומו של העם הפלסטיני ולא ראה שום דרך ליישוב הסכסוך בלי התחשבות והכרה בהם.
קשרים ומגעים כמעט ולא נוצרו בין מצפן והארגונים הפלסטיניים עד מלחמת ששת הימים והחיפוש אחר יצירת קשרים עם ארגוני שמאל ערביים פלסטיניים ולא פלסטיניים היה דרך ארגונו של ברטראנד ראסל וארגוני שמאל אירופאים נוספים עם סיום המלחמה.
ב-1967 נרקמו כמה קשרים כמו ב"יום פלסטין" ב-15 במאי, בעצרת בפריז שם יצאו לאור גילוי דעת של הארגון בנושא הסכסוך הישראלי-ערבי.
לאחר המלחמה התחזקו והתרבו הקשרים כמו החיבור לאל פתח שיחדיו דיברו נגד הציונות, האימפריאליזם והריאקציה הערבית.
נקודה קיצונית בשיתוף פעולה בין ארגונים היה כאשר הופיעו חברי מצפן בפומבי עם החזית העממית לשחרור פלסטין שהיה אחראי בין השאר על פיגועי טרור לרבות הטבח בילדים בבית הספר במעלות.
בנקודה זו, התחזקו מחלוקות בנוגע לגבולות של הארגון ודרכי פעילותם.
התנאי שהציבו במצפן למען התחברות עם החזית העממית לשחרור פלסטין למען תמיכה בארגון פלסטיני היה הכרה בזכות ההגדרה העצמית של העם הישראלי.
מאמרים מביטאון מצפן תורגמו לערבית ופורסמו בעיתון אל-חוריה הלבנוני.
הוויכוחים הפנימיים במצפן גברו בעקבות החיבור וחברים רבים בארגון התנגדו לקו הקיצוני המתהווה.
בדצמבר 1972, החלו מעצרים בעקבות חשיפת רשת ריגול שפעלה בצפון הארץ ובמרכזה, בשירות סוריה.
השב"כ חשף וחקר 60 אנשים ומתוכם 40 נעצרו.
פרשה זו הסעירה את הציבור במדינת ישראל והרשת כונתה בתקשורת ובציבור "רשת הריגול והחבלה היהודית-ערבית", אף על פי שהיהודים היוו בה חלק קטן יחסית.
הבולטים בחבורה היו אודי אדיב ושותפו דאוד תורכי שנדונו ל-17 שנות מאסר, דן ורד ורמי ליבנה, בנו של חבר הכנסת לשעבר אברהם לבנבראון, שנדון לארבע שנות מאסר.
בשנים 1973–1987 ירד היקף פעולתו של הארגון, ירידה שנבעה מפרישת חלק מחבריו ב-1972, התעייפות הנותרים מפעילותו האינטנסיבית, והירידה בהיקף פעילות תנועות השמאל באירופה ובארצות הברית.
בנוסף לכך, עמדותיו של הארגון בנוגע לסכסוך חלחלו לחוגים שמאלניים בחברה הישראלית היהודית, ולכן הוא כבר לא היה ייחודי מבחינה זו.
בשנים 1988–2004 הצטמצם עוד יותר היקף פעולתו של הארגון, והוא פעל רק במסגרת פעילות של ארגונים אחרים, כגון "קו לעובד" ו"הוועד נגד הריסת בתים".
מצפן היה ארגון קטן, סגור ומנותק מנורמות הפוליטיקה הישראלית אשר לא היה אהוד על הציבור הישראלי, בשל דעותיו האנטי ציוניות, עמדתו נגד החזקת יהודה ושומרון וחבל עזה ללא קשר להסכם מדיני, ושיתוף הפעולה שלו עם ארגוני טרור פלסטיניים.
מחאתו נגד היחס לערבים ולפלסטינים ואף השתתפותו בפעילויות מחאה שבהן התעמתו עם המשטרה, הביאו לכך שהציבור סלד מדרכם ומהשקפותיהם של חבריו.
ארגון מצפן הפך לאובייקט גינוי ציבורי מצד רוב הציבור בישראל.
פרסומי הארגון והתבטאויות פומביות מצידם חיזקו את הכעס והמחאה כלפיהם.
הקונפליקט שנוצר בין רוב הציבור לארגון הגיע לשיאו כאשר ביולי 1969, חבר הכנסת יצחק הנס קלינגהופר מגח"ל הגיש הצעת חוק חסרת תקדים לשלילת דרכונם של אזרחים ישראלים שידברו מחוץ לישראל נגד מדינת ישראל.
הצעה זו לא עברה, אך שיקפה את העוינות הציבורית כלפי הארגון.
ההיסטוריונית ניצה אראל ניתחה את הסיבות לדחיית הארגון מהשיח הציבורי והזירה הפוליטית הישראלית וסיכמה את אופיו של הארגון:
"מצפן סבבה באופן בלתי פוסק סביב נקודה אחת – הדוֹגמה המרכסיסטית והאוטופיה הסוציאליסטית.
החיים בתוך בועה שבה מסתובבת סביב עצמה סחרחרה רעיונית שאיננה מגיעה לשום מקום הגבילה במידה רבה את האפשרות של אנשי מצפן להתבונן סביב, לבחון את המציאות, להתפשר, ליצור קשרים פוליטיים, להרחיב את מעגל התמיכה החברתית."
ב-1970 מספר אנשים שפרשו מן הארגון הקימו שתי קבוצות מהפכניות שונות: ברית הפועלים (אוונגרד), והברית הקומוניסטית המהפכנית (מאבק).
ב-1972 חל בארגון פילוג נוסף, והפעם הקימו הפורשים את הליגה הקומוניסטית המהפכנית (מצפן מרכסיסטי), שלמשך זמן מה ראתה בעצמה את הממשיכה האמיתית של מצפן, ואף הוציאה ביטאון שנקרא "מצפן מרכסיסטי", אך אחר כך הזדהתה כשלוחה הישראלית של האינטרנציונל הרביעי (הטרוצקיסטי).
עד לפילוג ב-1972 מנה הארגון כמה עשרות חברים, רובם המכריע יהודים ומיעוטם ערבים פלסטינים, ועוד כמאה תומכים.
לאחר הפילוג הזה ירד מספר חברי הארגון לכמחצית, ובמהלך השנים הבאות פחת מספרם עוד יותר.
ב-1970, כמה מחברי הארגון המפולג הקימו את החזית האדומה וב-1973 חבריה, יהודים וערבים, הואשמו בהיותם ארגון מחתרת מזוינת, בהסתננות לסוריה וביצירת קשרים עם ארגונים ומדינות עוינות.
הם אף הואשמו בכך שלא דיווחו למשטרה על פגישות מחתרתיות של הארגון.
בבחירות 1973, המשיכו הליגה הקומוניסטית המהפכנית (מצפן מרכסיסטי) וברית הפועלים (אוונגרד), בטקטיקה של מצפן בבחירות ובתמיכה ברק"ח, המפלגה הקומוניסטית.
בנובמבר 1977 שינה הארגון את שמו מ"הארגון הסוציאליסטי הישראלי - מצפן" ל"הארגון הסוציאליסטי בישראל - מצפן".
ב-1982 היו חברי מצפן פעילים בהקמת הרשימה המתקדמת לשלום, שהתמודדה בבחירות לכנסת והייתה להתארגנות הלא-ציונית הראשונה ששברה את המונופול של המפלגה הקומוניסטית על ייצוג הערבים אזרחי ישראל בכנסת.
הרשימה המתקדמת לשלום הייתה בנויה משני מרכיבים, אחד יהודי-ישראלי והשני ערבי-פלסטיני.
לאחר הבחירות ביקשו כמה מחברי מצפן לאחד את שני מרכיבי הרשימה לתנועה אחת.
תביעה זו נדחתה על ידי ההנהגות של שני מרכיבי הרשימה.
לחלופין תבעו אותם חברים אפשרות להקים תחת המטרייה של הרשימה מסגרת סוציאליסטית שתהיה משותפת לכל הרוצים להשתתף בה, בלי קשר לגזע, דת ומין.
אי לכך עזבו רוב חברי מצפן את המפלגה.
עובדה זו החלישה עוד יותר את הארגון, וכעבור שנה הופיע הגיליון האחרון, גיליון מספר 90, של ביטאון "מצפן".
מֵצַר בס הוא מצר ים הנמצא בין טסמניה ויבשת אוסטרליה.
האירופאי הראשון שגילה את המצר היה מתיו פלינדרס בשנת 1798, והוא העניק למצר את שמו על שם רופא ספינתו, דוקטור ג'ורג' בס.
רוחב המצר כ-240 ק"מ בקירוב בנקודתו הצרה ביותר ועומקו הממוצע כ-50 מטר.
במהלך תקופת הקרח האחרונה היה המצר כמעט קפוא.
המצר מכיל איים רבים, ביניהם האי קינג והאי פלינדרס, המאוכלסים למכביר.
זרמים חזקים בין האוקיינוס ההודי וים טסמן יוצרים במצר גלים גבוהים ורבי עוצמה.
מספר הספינות הטרופות בקווי החוף של מדינת ויקטוריה ושל טסמניה מגיע למאות, אם כי ספינות חזקות יותר ממתכת וניווט ימי מודרני הפחיתו משמעותית את סכנת השיט במצר.
כלי שיט רבים, חלקם גדולים מאוד, נעלמו ללא עקבות, או נשארו כעדות לניסיון מעבר כושל.
על אף מיתוסים ואגדות של פיראטים, הדומים לסיפורים המסופרים על משולש ברמודה, אירועים אלו אירעו בעקבות תנאי מזג אוויר וים סוער, סלעים ושוניות במצר.
המצר מחבר בין האוקיינוס ההודי לאוקיינוס השקט ומפריד בין מדינת ויקטוריה לבין האי טסמניה.
ישנם יותר מ-50 איים במצר בס.
קבוצת פורנו (Furneaux), הכוללת את האי פלינדרס, האי קייפ בארן, האי קלארק ויותר מ-60 איים נוספים
קבוצת קנט, הכוללת את האי דיל ושלושה איים קטנים נוספים
מספר שדות נפט וגז קיימים במצר בס.
השדה המזרחי, הידוע בשם אגן גיפסלנד, נתגלה ב-1960 והוא ממוקם כ-50 ק"מ מחוף גיפסלנד.
הנפט והגז המופקים בו מועברים באמצעות צינור לבתי זיקוק ומפעלי גז בלונגפורד, וסטרן פורט, אלטונה וגילונג, ובאמצעות מכליות לניו סאות' ויילס.
השדה המערבי, הידוע בשם אגן אוטווי, נתגלה בתחילת 1990 מול פורט קמפבל והפעלתו החלה ב-2005.
הדרך המהירה והזולה ביותר לחצות את מצר בס היא דרך האוויר.
חברות התעופה העיקריות הטסות באזור הן קוואנטס, ג'טסטאר איירווייז ווירג'ין אוסטרליה.
נמלי התעופה העיקריים באזור הם נמל התעופה הבינלאומי הוברט ונמל התעופה לנקסטון; נמלי התעופה הקטנים יותר מנוהלים על ידי חברת התעופה ריג'ונל אקספרס, אשר בדרך כלל טסה למלבורן ולאיי מצר בס.
נתיב ימי פנימי מופעל על ידי שתי מעבורות של חברת רוח טסמינה מדבונפורט אל סטיישן פיר, מלבורן.
שייטי קיאקים חוצים לעיתים את המצר, בעיקר באמצעות דילוג בין איים בצד המזרחי.
כמו כן, השייט האוסטרלי, מייקל בלקברן, בעל מדליית ארד אולימפית, חצה את מצר בס בסירת הלייזר שלו.
קו המתח בסלינק (Basslink) נכנס לשימוש בשנת 2006. הכבל הוא בעל קיבולת של 630 מגה ואט לאורך המצר ונכון ל-2018 הוא קו המתח התת-ימי הארוך ביותר בעולם.
בנוסף, בבעלות חברת אלינטה צינור גז תת-ימי, המעביר גז טבעי ללקוחות תעשייתיים גדולים ליד ג'ורג'טאון וכן רשת הגז פאוורקו בטסמניה.
קו התקשורת התת-ימי הראשון לאורך מצר בס הונח ב-1859. הקו יצא מקייפ אוטווי, דרך האי קינג ואי שלוש הגבעות, אל אדמת טסמניה בסטנלי.
מספר שבועות לאחר הנחתו החל הקו להיכשל, ובשנת 1861 פסק לעבוד לחלוטין.
טסמניה מחוברת כיום לאוסטרליה באמצעות שני סיבים אופטיים של חברת טלסטרה.
מצר אוטרנטו (באיטלקית: Canale d'Ótranto או Stretto di Ótranto; אלבנית Ngushtica e Otrantos) הוא מצר ים בין חבל פוליה שבאיטליה ממערב לבין אלבניה ממזרח.
המצר מחבר בין הים היוני שמדרום לו לים האדריאטי שמצפונו – שניהם שלוחות של הים התיכון.
המצר נקרא על שם העיר אוטרנטו השוכנת לחופו בדרום עקב ה"מגף" האיטלקי, ורוחבו המינימלי 72 ק"מ.
כבר בעת העתיקה נודעה למצר חשיבות אסטרטגית רבה.
הלגיונות הרומים חצו אותו, עת הפליגו לרוחבו מברינדיזיום (ברינדיזי) שבאיטליה אל חופו המזרחי, מקום בו החלה הדרך ויה אגנטיה המובילה מזרחה באלבניה של היום.
הרפובליקה של ונציה, אשר שלטה בים האדריאטי במשך מאות שנים, הקימה בסיסים קדמיים בוולורה ובבוטרינט שבאלבניה, ועל האי קורפו הסמוך למוצאו הדרומי של המצר.
ב-1480 חצו העות'מאנים את המצר בדרכם לאיטליה.
במלחמת העולם הראשונה חסמו מדינות ההסכמה את המצר במטרה להטיל סגר ימי על אוסטרו-הונגריה, פעולה שנודעה כמחסום אוטרנטו.
בשנת 1926, ברית בין איטליה לאלבניה עוררה את החשש במדינות הבלקן מחסימת המיצר.
גם במלחמת העולם השנייה היה המצר זירת לוחמה ימית ומימיו שרצו צוללות.
בעקבות כיבוש אלבניה בידי איטליה שלטה איטליה על המעבר במיצר.
המצר הפך בשנים האחרונות לנתיב בריחה של פליטים אלבנים המבקשים להגיע באופן לא חוקי לאיטליה ולארצות האיחוד האירופי.
בשל המרחק הקטן בין שתי גדותיו של המצר ובשל היעדר זרמי ים חזקים, ניתן, במזג אוויר טוב ובעזרת סירות מנוע מהירות, לחצותו בכשעתיים בלבד.
ב-1998 אפשרה אלבניה לאיטליה להקים תחנת מכ"ם על האי סזני (Sazani, איטלקית Saseno) הסמוך לנמל ולורה שבאלבניה, וזאת במטרה להילחם בתופעה.
מצר ג'והור הידוע גם כמצר טבראו (במלאית Selat Johor או Selat Tebrau) הוא מצר ים המפריד בין האי סינגפור לבין מדינת ג'והור במלזיה השוכנת על חצי האי המלאי.
רוחבו של המצר כקילומטר בודד במרכזו, ואורכו כ-55 ק"מ.
בשני קצותיו מתחבר מצר ג'והור עם מצר סינגפור.
בצידו המזרחי של המצר נשפך אליו נהר קואלה ג'והור, ובאזור זה שוכנים מספר איים שהחשובים שבהם, הם האי אובין (Pulau Ubin) והאי טקונג (Palau Tekong) השייכים לסינגפור.
לרוחבו של המצר נמתחים שני גשרים המחברים את סינגפור ליבשת אסיה:
גשר ג'והור-סינגפור (מלאית Tambak Johor) שאורכו 1,056 מטר, הושלם בשנת 1923 לאחר ארבע שנות בניה.
בשנת 1942 נהרס חלק מהגשר באופן יזום כדי למנוע מהיפנים לפלוש אל סינגפור, אך הוא נבנה מחדש לאחר שהיפנים כבשו את האי.
על הגשר עוברים כביש אגרה, מסילת רכבת, נתיב להולכי רגל וצינורות המספקים מים לסינגפור.
על הגשר עוברים כ-60,000 כלי רכב ביום רגיל, ובסופי שבוע וחגים הוא סובל מעומסי תחבורה כבדים.
בשל כך שהגשר ממוקם סמוך לפני הים, הוא אינו מאפשר מעבר כלי שיט מתחתיו.
בשנת 2003 בקשה מלזיה להחליף את הגשר הקיים בגשר חדש וגבוה יותר אשר יאפשר תנועת כלי שיט מתחתיו ויקל על עומסי התנועה בתחומה.
שתי המדינות לא הצליחו להגיע לעמק השווה בעניין זה, והדבר גרם למתיחות ביחסיהם.
לבסוף, בשנת 2006 ירד נושא החלפת הגשר מהפרק.
בחלקו המערבי של המצר נבנה גשר נוסף המכונה "הגשר השני בין מלזיה וסינגפור" (מלאית Laluan Kedua Malaysia-Singapura).
גשר זה נפתח לתנועה בשנת 1998 כדי להקל על עומסי התנועה בגשר ג'והור-סינגפור.
אורכו של גשר זה הוא 1,920 מטר והוא כולל שלושה מעברים לכלי שיט שהגדול שבהם הוא ברוחב של 75 מטר ובגובה של 25 מטר.
מַצֶּקֶת או תַּרְוָוד היא כלי מטבח המשמש לערבוב וליציקת נוזלים מכלי בישול לכלי הגשה או לכלי בישול קטנים יותר.
צורת המצקת מזכירה כף אך היא עמוקה יותר ולה ידית ארוכה יותר המאפשרת לטבח להשתמש בה מבלי להסתכן בכוויה.
השימוש במצקת נפוץ ביותר בהכנת מרק ורוטב אך בדרך כלל מצקת לרוטב תהיה קטנה יותר ממצקת רגילה.
בשפה העברית המילים מצקת ותרווד הן מילים נרדפות אך כיום נהוג להבדיל ביניהן לפי הצורה ואופן השימוש - המצקת עמוקה יותר מהתרווד.
מצר בוניפאצ'יו (באיטלקית: Bocche di Bonifacio, בצרפתית: Bouches de Bonifacio) הוא מצר ים בין סרדיניה וקורסיקה.
רוחבו כשבעה ק"מ והוא מפריד בין הים הטירני לבין האגן המערבי של הים התיכון.
שמו של המצר בא מהעיירה בוניפאצ'יו השוכנת לחופו הצפוני בקורסיקה.
מכיוון שמצר בוניפציו הוא אחד האזורים הבולטים בים התיכון מבחינת המגוון הביולוגי, נקטו צרפת ואיטליה גישה מגבילה לניווט, במובן זה שלספינות צרפתיות או איטלקיות הנושאות סחורה מסוכנת אסור לעבור במצר.
כמו כן נחתם ברומא ב-25 בנובמבר 1999 הסכם פלגוס ליצירת מחסה בטוח ליונקים ימיים על ידי צרפת, איטליה ונסיכות מונקו.
המצר ידוע לשמצה בקרב מלחים ויורדי ים בשל תנאי מזג האוויר הקשים השוררים בו ובשל שרטונים ומכשולים אחרים שנמצאים בו.
אסון השייט הידוע ביותר בתולדותיו אירע ב-15 בפברואר 1855 בעת מלחמת קרים, כאשר הפריגטה הצרפתית סמילנט (Sémillante) שהייתה בדרכה מנמל טולון לים השחור, עלתה על שרטון וטבעה על כל 750 נוסעיה.
באסון נוסף שאירע בשנת 1993 טבעה מכלית במצר ומאז נאסרה העברת חומרים מסוכנים דרכו.
קו מעבורת סדיר חוצה את המצר מקורסיקה לסרדיניה.
מצפן היא קבוצת כוכבים קטנה בשמי הדרום - הקטנה והפחות בהירה מבין ארבע הקבוצות שאליהן פורקה קבוצת הכוכבים הספינה ארגו - ספינתם של הארגונאוטים (שלוש הקבוצות האחרות הן מפרש, ירכתי הספינה ושדרית).
בקבוצה אין כוכבים בהירים ומעט אובייקטים מעניינים.
מכיוון שהקבוצה הוגדרה רק במאה ה-18 אין לה מיתולוגיה משל עצמה.
לפני כן היא הייתה חלק מהקבוצה ארגו , אך אין זה סביר שבספינה מתקופת היוונים היה מצפן.
מצר ג'ורג'יה הוא מצר ים בין האי ונקובר שבקולומביה הבריטית, קנדה ויבשת אמריקה.
בדרומו של המצר שוכנים איי המפרץ ואיי סן חואן, ובצפונו איי התגליות.
איונים וארכיפלגים רבים מפוזרים במצר ויוצרים מצרי משנה.
עומקו הממוצע של המצר הוא 156 מטרים ועומקו המרבי הוא 460 מטרים מתחת לפני הים.
נהר פרייזר הנשפך למצר מהווה 80% מהמים המתוקים הנשפכים אליו.
האיים החשובים ביותר במצר הם טקסדה ולסקוודי.
המצר קיבל את שמו משמו של ג'ורג' ונקובר, קצין בצי המלכותי הבריטי אשר עמד בראש המשלחת לגילוי האזור הצפון-מערבי של אמריקה בסוף המאה ה-18.
המצר הוא מעבר שיט חשוב בצפון-מערב אמריקה שכן הוא מחבר את נמל ונקובר, המהווה את הנמל העיקרי של קנדה באוקיינוס השקט אל הים הפתוח.
על שפת המצר שוכנות עיירות המהוות חלק מוונקובר רבתי, למשל העיר דלתה.
המצפן הגירוסקופי הוא סוג של מצפן לא מגנטי המבוסס על סיבוב דיסק מהיר וסיבוב כדור הארץ (או גוף אחר כוכבי לכת אם משתמשים בו במקומות אחרים ביקום) המשמש למצוא באופן אוטומטי את הכיוון הגאוגרפי.
אף על פי שמרכיב אחד חשוב של המצפן הוא גירוסקופ, אין זה אותו מכשיר, והמצפן הגירוסקופי בנוי על מנת להשתמש בהשפעת הנקיפה הגירוסקופית, שהיא היבט ייחודי של ההשפעה הגירוסקופית בכלל.
המצפן הגירוסקופי נמצא בשימוש נרחב על אוניות בזכות שתי מעלות עיקריות על פני מצפנים מגנטיים:
המצפן הגירוסקופי מצביע על הצפון האמיתי, כפי שנקבע על ידי סיבוב כדור הארץ, דבר המקל על הניווט באזורים הקרובים אל הקוטב הצפוני והדרומי, שם פעילות המצפנים המגנטים משתבשת.
ישנם חומרים פרומגנטיים כמו שלדת האונייה העשויה לעיתים מפלדה.
גירוסקופ הוא גלגל מסתובב רכוב על גימבל (Gimbal) כך שציר הסיבוב של הגלגל יכול לכוון את עצמו בכל דרך שהיא.
כאשר הוא מסתובב במהירות כשצירו מצביע בכיוון מסוים, בשל חוק שימור התנע זוויתי, כאשר גלגל ישמור על הכיוון המקורי שלו בנקודה קבועה בחלל החיצון.
היות שכדור הארץ מסתובב, נראה לצופה נייח על פני כדור הארץ, כי ציר הגירוסקופ משלים סיבוב מלא פעם אחת כל 24 שעות.
הגירוסקופ משמש לניווט במקרים מסוימים, למשל במטוס, שם הוא ידוע בכינוי אינדיקטור, אבל הוא לא יכול בדרך כלל לשמש לניווט ארוך טווח בים.
מרכיב חיוני נוסף הדרוש כדי להפוך גירוסקופ כזה למצפן גירוסקופי, הוא מנגנון שיגרום לו להצביע תמיד על הצפון האמיתי, כמו מומנט כוח.
הצורה של המצפן הגירוסקופי, אם כי עדיין לא בת ביצוע, הומצאה בשנת 1852 על ידי הפיזיקאי הניסיוני הצרפתי לאון פוקו.
בארצות הברית, התעשיין אלמר אמברוז ספרי פיתח שיטה מעשית לייצור המצפן הגירוסקופי, וייסד את חברת ספרי.
המכשיר אומץ על ידי הצי האמריקני (1911), ומילא תפקיד מרכזי במלחמת העולם הראשונה.
בחיל הים החלו להשתמש גם ב"מיקרופון המתכת" של ספרי: המערכת הראשונה של גירוסקופ המנחה במעין טייס אוטומטי את מערכת ההיגוי.
בעשורים הבאים, מכשירים אלה ועוד מבית היוצר של ספרי אומצו על ידי ספינות קיטור כמו ספינת הדואר המלכותית המלכה מרי, מטוסים, וספינות מלחמה במלחמת העולם השנייה.
לאחר מותו בשנת 1930, כינה חיל הים האמריקאי את ספינת המלחמה USS ספרי אחריו.
לפני ההצלחה של המצפן הגירוסקופי, מספר ניסיונות נעשו באירופה להשתמש בגירוסקופ במקום.
בשנת 1880, ניסה ויליאם תומסון (לורד קלווין) להציע גירוסטט לחיל הים הבריטי.
בשנת 1889 התאים ארתור קרבס מנוע חשמלי עבור הגירוסקופ הימי, עבור הצי הצרפתי.
דבר שאפשר לצוללת הצרפתית Gymnote את היכולת לשמור על קו ישר מתחת למים במשך כמה שעות, מה שאפשר את אכיפת המצור הימי בשנת 1890.
המצפן הגירוסקופי כפוף לשגיאות שמצטברות בכפוף לדינמיקה שחווה.
כשהספינה או כלי הטיס מבצעים שינויים מהירים במסלולם, השינוי המהיר גורם לסטיית קו הרוחב לפני שהמצפן הגירוסקופי מתאים את עצמו.
תכן מודרני המבוסס על סיבים אופטיים ולייזר או על גירוסקופ טבעתי יבטלו או יקטינו מאוד את השגיאות האלו, שכן הם ללא חלקים מכניים, ופועלים באמצעות שימוש בעקרונות המרחק האופטי, כדי לקבוע את קצב הסיבוב.
מצר ברנספילד הוא מצר ים ברוחב של כ-100 ק"מ ובאורך של כ-500 ק"מ המשתרע בין איי שטלנד הדרומיים לבין חצי האי האנטארקטי.
המצר נקרא בשמו בשנת 1825 על ידי איש הצי המלכותי ג'יימס ודל על שמו של אדוארד ברנספילד שמיפה את איי שטלנד הדרומיים בשנות העשרים של המאה ה-19.
האגן התת-ימי שמתחת לפני מצר הוא באורך של כ-400 ק"מ ועומקו כ-2 ק"מ.
הוא נוצר כבקע לפני כ-4 מיליון שנים.
המשך היווצרות הבקע גרמה לרעידות אדמה ולפעילות געשית.
מקרקעית המצר מתנשאת שרשרת הרים תת-ימיים ממוצא געשי שחלקם עדיין פעילים.
מצר באלי (באינדונזית: Selat Bali) הוא מצר ים באינדונזיה בין האי באלי ממזרח לאי ג'אווה ממערב.
המצר מקשר בין האוקיינוס ההודי שמדרום לו לבין הים הבאלי (שבאוקיינוס השקט) שמצפונו.
רוחבו של המצר בנקודה הצרה ביותר הוא 2.4 קילומטרים.
מימיו רדודים יחסית – בין 40 ל-50 מטרים עומקם, ועומקו המרבי – כ-60 מטרים (לשם השוואה עומקו של מצר לומבוק מגיע לכ-1,400 מטרים).
בעידן הקרח ניתן היה לעבור רגלית בין האיים באלי וג'אווה.
מעבורת חוצה את המצר ומקשרת בין נמל קטאפאנג (Ketapang) במזרח ג'אווה לבין נמל גילימנוק במערב האי באלי.
מְצַר בָּאדוּנְג (באינדונזית: Selat Badung) הוא מצר ים באינדונזיה (בארכיפלג המלאי), בחלקו הדרום-מערבי של מצר לומבוק, בין האי באלי מצפון-מערב לאי נוסה פנידה מדרום-מזרח.
המצר מקשר בין האוקיינוס ההודי שמדרום לו לבין חלקו הצפוני של מצר לומבוק שמצפונו.
רוחבו של המצר הוא כ-20 ק"מ, עומקו פחות מ-100 מטר ואורכו כ-60 ק"מ.
האי נוּסָה לֶמְבּוֹנְגָאן (Nusa Lembongan) הצמוד לחופו הצפון מערבי של נוסה פנידה, משתרע על שטח של כ-8 קמ"ר, מונה 5,000 נפש ומופרד מהאי באלי על ידי מצר באדונג, שרוחבו כ-12 ק"מ בנקודה זו.
בין האי נוסה למבונגאן לאי נוסה פנידה נמצא אי זעיר נוּסָה צֶ'נִינְגַאן (Nusa Ceningan) אליו אפשר להגיע בקלות בהליכה רגלית או באופניים דרך גשר תלוי.
האי מציע נופים מרהיבים ומושך אליו את גולשי הגלים.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, בפברואר 1942, נערך באזור המצר קרב מצר באדונג .
בצי ארצות הברית נקראה ספינה יו אס אס בָּאדוּנג סטרֵייט (USS Badoeng Strait) על שמו של המצר.
מצר אדמירל קוזנצוב הוא מצר ים ברוסיה בין האי ברינג (הגדול באיי קומנדור) ממערב לבין האי מדני (הקטן שבין שני איי קומנדור העיקריים) ממזרח.
המצר מקשר בין ים ברינג שמצפון לו לבין האוקיינוס השקט שמדרומו.
רוחבו של המצר בנקודה הצרה ביותר הוא 50 קילומטרים.
עומקו המרבי – למעלה מ-142 מטר ואורכו כ-30 ק"מ.
המצר קרוי מאז 2004 על שמו של מפקד הצי הסובייטי ניקולאי קוזנצוב.
מצר בלטייסק הוא מצר ים במחוז קלינינגרד ברוסיה, המקשר בין מפרץ גדנסק (בחלקו הדרום-מזרחי של הים הבלטי) שממערב לו לבין מפרץ קלינינגרד (או הלגונה של הוויסלה בפולנית ופרישס האפ בגרמנית) שמזרחית לו.
המצר מפריד בין חצי האי קלינינגרד שמצפון לו לבין לשון חול בלטית שמדרומו.
העיר בלטייסק (הידועה עד לפני 1946 בשמה הגרמני "פילאו") שאוכלוסייתה מונה כיום 32,922 נפש, שוכנת לחופו של מצר בלטייסק.
רוחבו של המצר שנכרת ב-1497 בעקבות הסופה והורחב בשנות ה-60 של המאה ה-20, הוא 400 מטרים.
מצר אוסטרי הוא מצר ים בארכיפלג ארץ פרנץ יוזף שבמחוז ארכנגלסק, רוסיה.
המצר ממוקם בין האי ארץ וילצ'ק ("Земля Вильчека", "Wilczek Land) צפון-מזרחית לו לבין האי הול ("Остров Галля", "Hall Island") דרום-מערבית לו.
קרוי על שם המשלחת האוסטרו-הונגרית אל הקוטב הצפוני.
מצר גאספאר (באינדונזית: Selat Gaspar; נקרא גם "מצר גלאסה" – Selat Gelasa) הוא מצר ים, המפריד בין שני האיים העיקריים בפרובינציה האינדונזית באנגקה-בליטונג – האי באנגקה ממערב, והאי בליטונג ממזרח .
המצר מקשר בין ים ג'אווה שמדרום לו לבין ים סין הדרומי שמצפונו.
מצויים בו מספר איים קטנים, כגון לפאר (Lepar), ליאת (Liat) ומנדנאו (Mendanau).
העיר טנג'ונג פאנדאן , שאוכלוסייתה מונה כ-90,000 נפש, שוכנת באי בליטונג לחופו של מצר גאספאר.
מצר באנגקה (באינדונזית: Selat Bangka) הוא מצר ים באינדונזיה המפריד בין האי סומטרה ממערב לו לבין האי באנגקה ממזרחו.
רוחבו של המצר בנקודה הצרה ביותר הוא כ-14 קילומטרים ואורכו כ-180 ק"מ.
העיר מונטוק שאוכלוסייתה מונה כ-45,000 נפש, שוכנת באי באנגקה לחופו של מצר באנגקה.
נהר מוסי הזורם בדרום סומטרה נשפך למצר.
ב-8 ביוני 1945 טובעה במצר זה סיירת כבדה של הצי הקיסרי היפני "אשיגרה" (足柄 Ashigara).
מצר גוואדלופ הוא מצר ים בקריביים המפריד בין גוואדלופ לבין מונטסראט ואנטיגואה (שבמדינת אנטיגואה וברבודה).
רוחבו מגיע ל-38 ק"מ, והוא מחבר את האוקיינוס האטלנטי והים הקריבי.
בנקודות מסוימות מגיע עומקו עד ל-1,000 פאתום.
מצר אקשי (ביפנית: 明石海峡) הוא מצר ים ביפן בין קצהו הצפוני של האי אוואג'י לבין האי הונשו (או ליתר דיוק לבין העיר אקשי השוכנת מערבית לעיר קובה).
הוא מקשר בין מפרץ אוסקה ממזרח לים הארימה ממערב, המהווים שניהם חלק מהים הפנימי סטו.
רוחבו של המצר בנקודה הצרה ביותר הוא 3.6 ק"מ ועומקו המרבי 100 מטר.
גשר אקשי-קייקיו החוצה את המצר, מחבר את העיר אוואג'י באי אוואג'י עם העיר קובה באי הונשו.
הגשר נחשב לגשר התלוי הארוך ביותר בעולם.
מצר אלאס (באינדונזית: Selat Alas) הוא מצר ים באינדונזיה בין האי לומבוק ממערב לבין האי סומבאווה ממזרח.
המצר מקשר בין האוקיינוס ההודי שמדרום לו לבין ים פלורס (שבאוקיינוס השקט) שמצפונו.
רוחבו של המצר נע בין 15 ק"מ בנקודה הצרה ביותר ועד 45 ק"מ.
עומקו (בחלקו הגדול) הוא מעל ל-200 מטרים, ואורכו – כ-75 ק"מ.
המצר הוא אזור פורה לדיג.
בעבר נדוגו בו 15 אחוזים מסך הסילוניות מסדרת "דיונוני רחף" (בעיקר "לוליגו אדוליס"/Loligo edulis ו-Uroteuthis bartschi) של אינדונזיה.
המצר לא היה מוצף עד לפני 14,000 שנים לערך, כאשר גובה פני הים היה נמוך בכ-75 מטרים מגובהו כיום, וזאת לעומת מצר לומבוק שהיה מוצף גם בתקופת הקרח הפלייסטוקנית.
מצר אוריפוס הוא מצר צר במרכז יוון, המפריד בין האי אוויה ליבשת (שניהם שוכנים ביחידה האזורית אוויה ), ומחבר בין שני חלקיו של מפרץ אוויה (שבים האגאי) – הצפוני (מצפון-מערב) והדרומי (מדרום-מזרח).
רוחבו של המצר בנקודה הצרה ביותר או במקום שבו חוצה אותו הגשר המתרומם או "הישן" (גשר אוריפוס), המקשר בין שני חלקי העיר כלקיס, הוא כ-40 מטרים בלבד, מה שהופך אותו למצר הצר בעולם.
בשוליה הדרומיים של העיר חוצה את המצר גשר מיתרים "החדש" באורך של כ-215 מטרים ורוחבו של המצר מתחתיו הוא 160 מטרים.
התופעה הבולטת ביותר בסביבת הגשר הישן היא זרמי גאות ושפל חזקים המשנים את כיוון זרימתם כמה פעמים ביום.
לפי המסורת העממית, במקום זה הטביע אריסטו את עצמו משום שלא הצליח לפענח את חידת הזרמים המשנים את כיוונם.
מצר אנדיקיתירה הוא מצר ים ביוון, המפריד בין האיים אנדיקיתירה וכרתים, ומחבר את ים כרתים ממזרח עם הים התיכון ממערב.
רוחבו של המצר בין כף אפוליטארס (באנדיקיתירה) לבין האיון גראמבוסה (מול חופי כרתים) הוא 16 מיילים ימיים (כ-30 קילומטרים).
מצר אדיסטו או מפרצון אדיסטו הוא מצר ים או מפרצון היוצא ממפרץ מובריי שבאנטארקטיקה.
אורכו של מפרצון אדיסטו הוא 13 קילומטרים ורוחבו 6 קילומטרים.
המפרצון ממוקם בין כף האלט וכף כריסטי.
הספינה הראשונה שנכנסה למפרצון זה הייתה אניית צי ארצות הברית USS אדיסטו , בפברואר 1956. המפרצון נקרא בשם האונייה באותה עת.
מצפן אסטרונמי הוא כלי ניווט לקביעת כיוון הצפון האמיתי דרך מיקומם של גופים אסטרונומיים שונים.
ישנן נסיבות מסוימות כאשר מצפנים מגנטיים ומצפנים גירוסקופיים אינם אמינים.
מצב זה קורה באזורים קוטביים, שם הכוח המופעל על המחט של המצפן המגנטי הוא כמעט אנכי ומצפן גירוסקופי הופך להיות לא יציב בגלל סיבוב כדור הארץ.
מצפנים מגנטיים רגישים גם להפרעה משדות מגנטיים אחרים שאינם כדור הארץ, כמו אלה המיוצרים על ידי המעטפת של כלי רכב או כלי-מתכת מסוימים.
לפני הופעתם של עזרי ניווט אלקטרוניים כמו ה-GPS הדרך האמינה ביותר לברר היכן הצפון, בנסיבות כאלה הייתה באמצעות מצפן אסטרונומי.
ציר הסיבוב של כדור הארץ נשאר נייח לאורך כל השנה.
לפיכך, עם הידיעה על הזמן הנוכחי והמיקום הגאוגרפי בצורת קו רוחב וקו אורך, המוגדרים על המכשיר באמצעות חוגות, ניתן לראות באמצעות המצפן האסטרונומי כל אובייקט אסטרונומי בעל מיקום ידוע כדי לתת קריאה מדויקת ביותר.
בצורתו הבסיסית ביותר, המצפן האסטרונומי מורכב מלוח בסיס המסומן בכיווני המצפן, ועליו מותקן מנגנון המכונה תוף משווני.
על התוף הזה ישנה קבוצה של מראות מתכווננות וסולם נטייה.
בגרסאות מתקדמות יותר עשויים להיות כרונומטרים מובנים או הגדרות ברירת מחדל לגופים אטרונמים כגון השמש.
כדי להשתמש במצפן, מאזנים תחילה את לוח הבסיס עם האופק ואז מכוונים בצורה גסה לצפון.
לאחר מכן מטים את תוף המשווני ביחס לבסיס זה בהתאם לקו הרוחב המקומי.
המראות נקבעות לאחר מכן באמצעות זווית השעה המקומית והסטייה של גוף אסטרונומי שמשתמשים בו.
לאחר שכל ההגדרות הללו נעשות, צריך שהגוף האסטרונומי יראה במראות המצפן.
לאחר מכן הוא מיושר במדויק לנקודות המצפן.
הליך זה מחייב את המשתמש שלו להיות בעל ידע בניווט ימי או טבלאות אסטרונומיות, וזה אחד החסרונות העיקריים שלו.
המצפן האסטרונמי הפך לשימושי רק בעקבות המצאת הכרונומטר שבלעדיו היה כמעט חסר תועלת לניווט.
עד אז השימוש במכשיר היה בשימוש מוגבל.
תחילה היו מצפנים מגנטיים ואחר כך מצפני הג'ירו שהיו מועדפים כמעט בכל המקרים.
במסעות גילוי הקוטב שהוא אחד האזורים בהם נעשה שימוש במצפן האסטרונומי, מהסיבות שתוארו לעיל.
המצפן שימש לאורך ההיסטוריה גם במצבים אחרים כדי לבדוק את הדיוק של צורות אחרות של מצפנים.
במצפן השתמשו, למשל, במערכה בצפון אפריקה במלחמת העולם השנייה, ביחידות קבוצת המדבר ארוכת הטווח וה-SAS, ובמטוסים במלחמה.
GPS ועזרי ניווט אלקטרוניים יצרו מצב שהמצפן האסטרונומי מיושן מבחינה פונקציונלית ופחות רלוונטי, למעט אזורים קרובים מאוד לקטבים בהם אין כיסוי GPS ואין עזרי ניווט אלקטרוניים עדכניים.
קביעת זווית השעה המקומית של הכוכב (LHA) לאותו יום באמצעות טבלאות או תוכנית מחשב
הפניית המצפן לכוכב (שמש או ירח)
קריאת המסלול האמיתי על הכוכב
מצר אוסמר הוא מצר ים, באיי שטלנד הדרומיים, שבאנטארקטיקה.
רוחבו של המצר 27 קילומטרים.
המצר מפריד בין האי סמית' שמצפון מערב למצר לבין האי לואו.
המצר מופה לראשונה על ידי בריטניה בשנת 2009, ובשנית על ידי משלחת חקר בולגרית, אשר מיפתה את חוף האי סמית', בשנת 2009 ובשנת 2017.
שמו של המצר ניתן לו ב-3 ביוני 2010.
המצר קרוי על שם הכפר אוסמר, שבצפון-מזרח בולגריה.
מצר בויד הוא מצר ים שרוחבו 40 קילומטרים.
המצר ממוקם בין האי סנואו, והאי סמית', באיי שטלנד הדרומיים, בטריטורייה הבריטית האנטארקטית, שבאנטארקטיקה.
המצר מקשר בין מעבר דרייק למצר ברנספילד.
המצר מופה לראשונה ב-26 באוקטובר 1823, על ידי משלחת החקר הבריטית בפיקודו של ג'יימס ודל.
המצר מופה בשנית בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1930–1931.
שמו של המצר ניתן לו בשנת 1823, על ידי ודל.
ודל קרא למצר על שמו של קפטן דייוויד בויד (David Boyd), מהצי המלכותי הבריטי.
ודל שירת תחת פיקודו של בויד, בהיותו על אוניית הוד מלכותו פיירפליי (HMS Firefly) בין השנים 1810–1811.
מצר ביסמרק הוא מצר ים בין ארכיפלג וילהם וארכיפלג פאלמר שבאנטארקטיקה.
המצר ממוקם בקצה הדרומי של האיים אונוור ווינצקה (איים אלה הם הקצה הדרומי של ארכיפלג פאלמר).
המצר התגלה על ידי ג'ון ביסקו ב-16 בפברואר 1873.
הראשונים שמיפו את המצר היו אנשי המשלחת גרמנית אשר חקרה את אנטארקטיקה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1873–1874, בפיקודו של אדוארד דלמן (Eduard Dallmann), אשר חצו את המצר מכיוון מערב למזרח בינואר 1874.
המצר מופה מחדש על ידי יחידת הסקר ההידרוגרפי של הצי המלכותי הבריטי בין השנים 1956–1958.
דלמן נתן למצר את שמו בינואר 1874.
דלמן קרא למצר על שם אוטו פון ביסמרק, מדינאי גרמני.
מצר אנטארקטיק הוא מצר ים או פיורד, באזור ארץ המלך כריסטיאן העשירי, שבצפון-מזרח גרינלנד.
המצר הוא חלק מאזור הפארק הלאומי צפון מזרח גרינלנד.
מצר הים הוא למעשה פיורד שכיוונו מצפון-מערב לדרום-מזרח בין החוף הדרומי של פיורד קייזר פרנץ יוזף שמצפון, לבין ראשון של פיורד המלך אוסקר שמדרום.
רוחבו המינימלי של המצר - 3 קילומטרים.
המצר האנטארקטי מפריד בין החוף הצפון-מזרחי של ארץ זיס (חלק מגרינלנד), לבין החוף הדרום-מערבי של האי יימר.
האי רות' ממוקם מדרום מערב לפתחו של המצר.
אלפרד גבריאל נאת'ורסט גילה את המצר בשנת 1899, בעת שהפליג על ספינתו ה-"אנטארקטיק", במסגרת המשלחת השוודית שיצאה לחפש את השורדים של משלחת הכדורים הפורחים הארקטית של ס.
נאת'ורסט היה הראשונה שמיפה את המצר.
שמו של המצר ניתן לו על אלפרד גבריאל נאת'ורסט.
נאת'ורסט קרא למצר על שם ספינתו.
"מצפן" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת ישראלית מאיה בוסקילה, מתוך אלבום האולפן הרביעי שלה, נושמת.
השיר יצא לאור ב-6 באוגוסט 2013, על ידי חברת התקליטים הפי"ל, כסינגל השני מתוך האלבום.
הסינגל הבא שהוציאה אחריו הוא "לעבור את היום", שיצא לאור בנובמבר 2013.
השיר הגיע למקום השני במדיה פורסט וה-13 ברשת ג'.
השיר נכתב והופק על ידי רמי קלינשטיין.
יוסי חרסונסקי סקר את השיר בחיוב והצהיר כי: "מאיה בוסקילה באמצעות רמי קלינשטיין מנסה לבחון את "החיים", לחבר בין המציאות ("הרעש הגדול") הבלבול (מי צודק מי טועה, ו"החוק הוא שאין חוקים") ובין הרצון האישי להגשמה, לניצחון, להיות מושלם".
באתר פרוגי סקרו את השיר גם כן, תוך שכתבו שם כי: "אין ספק שהחודשים האחרונים היו משמעותיים למדי בחייה של בוסקילה".
לשיר לא פורסם וידאו קליפ רשמי, אך ב-6 באוגוסט 2013, בסמוך לצאתו כסינגל העלתה בוסקילה את האודיו הרשמי שלו לערוץ היוטיוב שלה.
האודיו זכה להצלחה נאה כאשר צבר קרוב ל-100,000 צפיות בסך הכול.
מעבר לכך, כולל האודיו את עטיפתו הרשמית של הסינגל עצמו, בה מופיעה בוסקילה בתמונה שצולמה בשחור-לבן.
מדינהתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורעולם6 באוגוסט 2013הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטליתהפי"ל
המצפתל (מכונה גם "גבעת התורמוסים", "גבעת החצבים", "רכס ארמון הנציב" ו"גבעת האנטנה") הוא אתר טבע עירוני בין השכונות תלפיות מזרח וג'בל מוכאבר.
האתר מוכר בשל פריחת התורמוסים בסוף החורף והנוף המיוחד הנשקף ממנו.
המצפתל הוא רכס התחום מצפון ברחוב על"ר, ממזרח בסניף קופת חולים מאוחדת המשרת את תושבי ג'בל מוכאבר, מדרום ברחובות אבשלום חביב ומאיר נקר, וממערב בפארק אמת המים.
חלק מהרכס מהווה קו פרשת מים בין נחל קדרון לנחל דרגה.
מבחינה גאולוגית, הרכס בנוי משכבת צור משאש מחבורת הר הצופים עם מחשופי קירטון רך וגיר.
באזור הגבעה וסביבתה בוצעו מספר חפירות ארכאולוגיות במהלך השנים, במסגרת עבודות פיתוח; בהם נחשפו שרידים וממצאים של מחצבות עתיקות להפקת אבני בנייה, מתקנים חצובים בסלע (כגון גתות), מדרגות עיבוד חקלאיות ומערות קבורה.
השרידים תוארכו לסוף התקופה ההלניסטית בארץ ישראל, התקופה הרומית והתקופה הביזנטית.
בתקופת השלטון הירדני הוקם על רכס ארמון הנציב "מוצב הנקניק", בסיס צבאי ממנו נותרו שרידים רבים.
ככלל צומחת במצפתל אוכלוסיית בתת-ספר המדבר עם צמחים כגון שברק מצוי, קיצנית צפופת עלים, אלקנה סמורה ומיני דגניים שונים.
בסתיו ובתחילת החורף מושכים את העין מיני גאופיטים רבים כגון חצב, סתוונית היורה, סתוונית ירושלים, כרכום חורפי, כרכום נאה, חלמונית גדולה ועוד.
בהמשך החורף מתכסה הגבעה במרבדי תורמוס ההרים המושכים אלפי מבקרים ואליו מצטרפים אירוס שחום, צהרון מצוי, וכלנית מצויה.
במצפתל גדלים כמה מינים נדירים בירושלים כגון מקור חסידה רומאי, שמשון הדור, בוצין סיני.
בשנת 2016 החלו תושבי ארמון הנציב להפעיל פעילויות קהילתיות למשפחות מהאזור בשיתוף עם המינהל הקהילתי של ארמון הנציב ועיריית ירושלים.
עם השנים התקבע יום ראשון במצפתל כפעילות קבועה.
סיירת מצפתל החלה לפעול בקיץ 2021. במסגרתה מפתחים עשרות בני נוער את האתר: נטיעת בוסתן, הסדרת כניסות ושבילים ובניית ספסלים.
במסגרת תוכנית "כיתה בטבע" מגיעות כיתות מבתי הספר השונים בשכונה ללמידה חוץ כיתתית במצפתל.
התכנית כוללת למידה רגשית חברתית וחקר טבע.
אחת לשנה נחגג בשכונת תלפיות מזרח פסטיבל סגול בארמון הכולל הופעות ואירועי תרבות.
המצפתל נחשב למוקד המרכזי של הפסטיבל.
תוכנית בניית משטרת עוז החדשה
בשנת 2021 יזמה משטרת ישראל בנייה של תחנת משטרה ומשמר הגבול חדשה במקום, בשטח של 11,500 מ"ר, במקום התחנה הקיימת ברחוב על"ר הסמוך למצפתל, השוכנת במבנים יבילים זמניים על קרקע בבעלות איש העסקים רמי לוי.
התחנה החדשה תכלול מגורי לוחמים, תאי מעצר, משרדים ומערכים לוגיסטיים שונים.
וזאת מכיוון שחלק משטח המצפתל מוגדר כ"שטח חום" - שטח המיועד לבניית מבני ציבור ובכך הוא מתאים לבניית תחנה כזאת, עם פרסום התוכניות הובעה התנגדות מצד תושבי השכונות ארמון הנציב וג'בל מוכאבר ופעילים ירושלמים שקראו לביטול התכנית והציגו חלופות במקומות אחרים לבניית התחנה.
בתחילה, עיריית ירושלים התנגדה אף היא לתוכנית, ראש העיר משה ליאון הצהיר כי "העירייה לא מקדמת תוכנית לבנייה בשטח המצפתל", אך בהמשך תחת לחצים מצד משטרת ישראל החליטה לתמוך בפשרה על פיה שטח התחנה יקטן מ-11,500 מ"ר ל-3,500 מ"ר בלבד בתנאי שלא תיפגע התצפית לים המלח.
בנובמבר 2021 אישרה הוועדה הממקומית לתכנון ולבנייה את התוכנית.
במקביל הודיע איש העסקים רמי לוי כי הוא דורש לפנות את שטח תחנת המשטרה הסמוכה עד 2025, מאחר שבמקום מתוכננת הקמת בית מלון כחלק מתוכנית הרחבה של שכונת נוף ציון.
לתוכנית הבנייה הוגשו 173 התנגדויות הכוללות, בתוכן חתימות של עוד כ 260 מתנגדים נוספים שהצטרפו להתנגדות של המינהל הקהילתי של שכונת ארמון הנציב.
ההתנגדויות נידונו בוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה.
הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה אישרה את התוכנית במרץ 2023. באותה ישיבה אישרה הוועדה גם את התוכנית של רמי לוי, המצריכה את פינוי התחנה הקיימת.
לאחר אישור התוכנית, ועד הפעולה של שכונת ארמון הנציב עתר לבית המשפט המחוזי בירושלים, בדרישה לבטל אותה.
בעתירה פורטו הכשלים בתוכנית בהם פגיעה במגוון החי והצומח, חסימת הנוף, סתירה בין התוכנית לתוכניות קודמות וכשלים באישור התוכנית.
באוגוסט 2023, בתגובה לעתירה, הודיעה המדינה לבית המשפט על הקפאת התוכנית לצורך בחינת חלופות אחרות.
בפברואר 2024, הודיעו העירייה והמדינה לבית המשפט, כי לאחר בחינת החלופות לא נמצאה אלטרנטיבה לבניית תחנת המשטרה, ועל כן הן חוזרות לקדם את התוכנית לבנייתה.
במאי 2024 דחה בית המשפט המחוזי את העתירה שהגישו תושבי השכונה נגד הבנייה.
בנומבמר 2024 משטרת ישראל החלה בביצוע עבודות להקמת תחנת המשטרה במקום; אך לאחר שתושבים הזעיקו את הפיקוח העירוני אז התברר שלעבודות אין היתר והן הופסקו.
בספטמבר 2025 שוב עלו על השטח טרקטורים והחלו בהכשרתו לקראת הבנייה, כולל ביצוע סקר ארכאולוגי.
המצפתל צופה לכיוון צפון, מזרח ודרום, ניתן להבחין ממנו בבהירות באתרים שונים בהם העיר העתיקה, ים המלח והרי מואב.
מצר אנגליש הוא מצר ים, באיי שטלנד הדרומיים, שבאנטארקטיקה.
המצר פונה לכיוון דרום-מזרח - צפון-מערב ומפריד בין האי גריניץ' לבין האי רוברט.
תחילתו של המצר, בדרומו, בקו שבין נקודת סנטה קרוז לבין נקודת אדוארדס.
קצהו של המצר, בצפונו, הוא הקו שבין לשון היבשה פורט ויליאם לבין האיונים סלעי אורול ואיי אייצוק.
המצר מופה לראשונה על ידי סוקרים בריטיים בשנת 1812, 1822 ו-1968, ולאחר מכן על ידי סוקרים צ'יליאנים בשנת 1971, סוקרים ארגנטינאים בשנת 1980, ועל ידי סוקרים בולגרים בשנת 2009.
שמו של המצר ניתן לו בשנת 1822.
מצר אִירְבֶּה, הנקרא גם מצר אירבן (באסטונית: Kura kurk; בלטבית: Irbes jūras šaurums; בליבונית: Sūr meŗ) הוא מצר ים המקשר בין מפרץ ריגה במזרח לים הבלטי במערב.
מצפון למצר נמצא האי האסטוני סארמאה ומדרום נמצא חבל קורלנד הלטבי.
אורכו 55 קילומטרים ורוחבו המינימלי 27 קילומטרים.
עומקו המזערי 5 מטרים והמרבי – 35 מטרים.
בחלקו הלטבי של המצר נערכו עבודות להעמקת המים במטרה לאפשר לספינות גדולות לעבור.
באוגוסט 1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה, התרחש במצר קרב מפרץ ריגה.
בקרב לחם צבא הקיסרות הגרמנית נגד הצי הבלטי של האימפריה הרוסית.
גם ביולי 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה התרחש במצר קרב.
עד היום שקועים במימי המפרץ מוקשים ימיים.
ב־4 במאי 2018 עלתה ספינת התענוגות "מונה ליזה" על שרטון בסמוך למפרץ, בתחום המים הטריטוריאליים של לטביה.
מצר בלוק איילנד הוא מצר ימי באוקיינוס האטלנטי הפתוח, ברוחב של כ-16 ק"מ, המפריד בין האי "בלוק איילנד" לחוף היבשת של מדינת רוד איילנד.
במערב המצר מגיע עד מונטוק פוינט בקצה המזרחי של לונג איילנד, כמו גם עד פלום איילנד, גרדינרס איילנד ויותר צפונה גם עד לפישר איילנד , כולם במדינת ניו יורק.
היווצרות המצר והאיים שמסביבו קשורים באותו תהליך.
עיקר התנועה הימית במצר היא של מעבורות המשרתות את האי בלוק איילנד.
מעבורת קבועה לפוינט ג'ודית, ובקיץ: לניו לונדון, קונטיקט; אוריינט ומונטוק, ניו יורק; וניופורט, רוד איילנד.
מצפן הזהב הוא סרט פנטזיה משנת 2007, המבוסס על הספר הראשון בטרילוגיית "חומריו האפלים" מאת פיליפ פולמן.
הסרט, בבימויו של כריס וייץ ובכיכובם של דקוטה בלו ריצ'רדס, ניקול קידמן ודניאל קרייג, מתאר את מסעה של ילדה צעירה בעולם מקביל, במטרה לחשוף סוד אפל ולהציל את חבריה.
פיתוח הסרט הוכרז לראשונה בפברואר 2002, אך קשיים במהלך כתיבת התסריט ובחירת הבמאי (כולל וייץ שעזב וחזר) גרמו לעיכובים משמעותיים.
ריצ'רדס לוהק לתפקיד ליירה ביוני 2006, כאשר קידמן וקרייג הצטרפו זמן קצר לאחר מכן.
הצילומים העיקריים החלו באותו ספטמבר ונמשכו מספר חודשים, עם אתרי צילום כולל אולפני שפרטון וגם בלוקיישן ברחבי אנגליה, שווייץ ונורווגיה.
עם תקציב הפקה של 180 מיליון דולר, זהו אחד הסרטים היקרים ביותר של ניו ליין סינמה, ולפני יציאתו לאקרנים, הסרט נתקל בביקורת מצד ארגונים חילוניים ודתיים בשל הנושאים האנטי-דתיים בגירסאת המקור אשר גרמו למספר שינויים בסרט בפוסט-פרודקשן.
מצפן הזהב זכה בפרס האוסקר לאפקטים הטובים ביותר היה מועמד בפרסי הקולנוע הלאומי לשנת 2008 בקטגוריית משפחה.
הסרט מתרחש בעולם מקביל שבו נשמותיהם של בני האדם מתקיימות מחוץ לגופם כדמויות בעלות חיים, המכונות "דיימונים".
ליירה בלאקווה (דקוטה בלו ריצ'רדס) היא יתומה צעירה המתגוררת באוקספורד ומגלה סוד אפל הקשור לחומר מסתורי בשם "אבק".
כאשר חברה רוג'ר (בן ווקר) נחטף על ידי ארגון מסתורי, ליירה יוצאת למסע להציל אותו ולהבין את משמעות האבק.
היא מקבלת את ה"אלתיומטר", מצפן הזהב, שמוביל אותה אל האמת ולמסע מסוכן שיעמיד את אומץ ליבה במבחן.
במהלך המסע היא פוגשת בדמויות שונות, בהן מריסה קולטר (ניקול קידמן), אישה מרשימה עם מניעים אפלים, ולורד אסריאל (דניאל קרייג), מדען שמבקש לחשוף את סוד האבק.
דקוטה בלו ריצ'רדס בתפקיד ליירה בלאקווה - גיבורת הסיפור, ילדה אמיצה ונחושה המגלה את הסוד האפל מאחורי "האבק" ויוצאת להציל את חבריה.
ניקול קידמן בתפקיד מריסה קולטר - אישה מסתורית ומניפולטיבית, שמסתירה את כוונותיה האמיתיות מאחורי חזות מרשימה.
דניאל קרייג בתפקיד לורד אסריאל - מדען שמוביל את המחקר על האבק ומבקש לחשוף את האמת, גם אם זה יעלה במחיר גבוה.
סם אליוט בתפקיד לי סקורסבי - בלון אוויר חופשי שמצטרף למסעה של ליירה ועוזר לה במסע שלה.
איאן מקלן (בקולו) בתפקיד יורק בירנסון - דוב משוריין, אחד מבעלי הברית החזקים ביותר של ליירה.
הסרט "מצפן הזהב" קיבל ביקורות מעורבות מצד המבקרים.
חלקם שיבחו את האפקטים המיוחדים, התפאורה והעולם המורכב שהסרט מציג, בעוד אחרים הביעו אכזבה מהשינויים שנעשו ביחס לספר ומהאופן שבו העלילה עובדה למסך הגדול.
הסרט קיבל ציון של 42% באתר Rotten Tomatoes וציון של 51 מתוך 100 באתר Metacritic.
למרות הביקורות המעורבות, הסרט זכה בפרס אוסקר על האפקטים החזותיים.
מצר ג'ונס ממוקם בקצה המערבי ביותר של אי המחסום ג'ונס ביץ' , העובר לאורך החוף הדרומי של לונג איילנד.
נדידה של שרטונות חול ומים רדודים הפכה את המצר למסוכן עבור שייטים, מה שגרם למדינת ניו יורק להקצות מימון של 7.6 מיליון דולר לחיל ההנדסה של צבא ארצות הברית כדי לחפור בשנת 2008 את המצר.
בנוסף לשיפור בטיחות השיוט במצר, החול שנחפר ממנו, נשאב אל קו החוף של פוינט לוקאוט, כדי למתן את ההשפעות של שחיקת החוף.
תחנת משמר החופים של ארצות הברית ג'ונס ביץ', ממוקמת ליד הצד המזרחי של המצר, באי ג'ונס ביץ'.
מצר ים הוא מעבר ימי טבעי צר ברוחבו באופן יחסי, המחבר בין שני גופי ים גדולים, ועל כן שוכן גם בין שני גופי יבשה גדולים.
מְצרי ים שוכנים לעיתים בנתיבי ספנות חשובים, ובשל כך מהווים מקומות אסטרטגיים, שהשליטה בהם חיונית למעבר כלי שיט.
מסיבה זו התחוללו לא אחת מלחמות שליטה על מְצרים.
בנוסף, מיקומם האסטרטגי הביא להתפתחות ערים וערי נמל חשובות, כמו סינגפור במצר מלאקה, גיברלטר במצר גיברלטר, איסטנבול במצר בוספורוס.מצרים חשובים בעולם כוללים את:
תעלת למאנש המפרידה בין צרפת לבין האיים הבריטיים (תעלת למאנש היא מצר);
מצר גיברלטר המחבר את הים התיכון והאוקיינוס האטלנטי ושוכן בין ספרד למרוקו;
הבוספורוס והדרדנלים המחברים את הים התיכון ואת הים השחור;
מצר מלאקה המחבר בין ים סין הדרומי לאוקיינוס ההודי;
על-פי החוק הבינלאומי, כמנוסח באמנת האו"ם, מצרי ים הם נתיבי שיט בינלאומיים, והשיט בהם פתוח לכל כלי שיט מכל מדינה.
בהקשר זה ידועה חסימתם של מצרי טיראן על-ידי המשטר המצרי בימים שלפני מלחמת ששת הימים, שהייתה אחת הסיבות המרכזיות לפרוץ המלחמה נגד מדינת ישראל, וחסימתם של מצרי באב אל-מנדב לכלי שיט ישראליים, על-ידי צבא מצרים במלחמת יום הכיפורים.
מצר ברינג, בין אמריקה הצפונית (אלסקה) ואסיה (צפון-מזרח סיביר), ומחבר בין ים ברינג שבצפון האוקיינוס השקט ואוקיינוס הקרח הצפוני.
מצר גיברלטר, בין אירופה (ספרד) וצפון-אפריקה (מרוקו), ומחבר בין האוקיינוס האטלנטי והים התיכון
מצר הבוספורוס ומצר הדרדנלים, בטורקיה, בין אירופה לאסיה, ומחברים את הים השחור – דרך ים השיש – אל הים התיכון.
באב אל מנדב, בין דרום-מערב אסיה (תימן) וקרן אפריקה (ג'יבוטי שמצפון לסומליה), ומחבר בין האוקיינוס ההודי וים סוף.
מצר בס, בין יבשת אוסטרליה לאי טסמניה.
מצר קוק בין האי הצפוני והאי הדרומי בניו זילנד
מצר טורס בין אוסטרליה וגינאה החדשה
מצר אירבה (Irbe), בכניסה למפרץ ריגה.
המצרים הדניים – מצר ארסונד (דנית: Øresund, שוודית: Öresund), החגורה הגדולה (דנית: Storebælt), והחגורה הקטנה (דנית: Lillebælt) – מחברים בין הים הבלטי והים הצפוני.
תעלת למאנש ומצר דובר, בין אירופה (צרפת) והאי בריטניה הגדולה, ומחברים בין הים הצפוני והאוקיינוס האטלנטי.
מצר מסינה, באיטליה, בין אירופה (קלבריה) והאי סיציליה.
מצר קאלמאר, בים הבלטי, שנמצא בין האי השוודי אלנד למחוז סמולנד
מצר מגלן, בין אמריקה הדרומית וארץ האש, ומחבר בין האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט.
מצר מלאקה, בין חצי האי המלאי והאי סומטרה שבאינדונזיה, ומחבר בין האוקיינוס ההודי וים סין הדרומי.
מצר סונדה, באינדונזיה, בין האיים סומטרה וג'אווה.
מצר הורמוז, בין איראן והמובלעת של צפון עומאן, ומחבר בין מפרץ עומאן שבאוקיינוס ההודי והמפרץ הפרסי.
מצרי טיראן, בין ערב הסעודית וחצי האי סיני, ומחברים בין ים סוף ומפרץ אילת.
מצר מוזמביק, בין האי מדגסקר לבין מוזמביק שבאפריקה.
התייחסות למצרי ים במשפט הבינלאומי
בחוק הים מוגדר מחלף בין ימים כרצועת מים צרה המחברת בין שני ימים.
זהו מעבר טבעי, להבדיל מתעלה.
בעבר הרחוק, לא היו קיימים עקרונות כלליים לגבי מצרים, אלא היו קיימות אמנות לגבי המצרים החשובים ביותר.
העקרונות הכלליים התפתחו רק במחצית השנייה של המאה ה-20.
נקודת הציון הראשונה היא בפסק הדין של בית הדין הבינלאומי בהאג משנת 1949 בעניין מצר קורפו.
מדובר היה בספינות מלחמה של הצי הבריטי שעברו בין אלבניה ויוון לאי קורפו.
בדרך כלל, אם המצר רחב יותר מאשר המים הטריטוריאליים של שתי המדינות החופיות, לא מתעוררת בעיה שכן כלי השיט עובר במים שהם ים פתוח.
אך כאשר המצר צר יותר, חייב כלי השיט לעבור בשטח הטריטוריאלי של מדינה חופית כלשהי.
האוניות הבריטיות רצו לעבור במים הטריטוריאליים של אלבניה, והיה זה בתקופה בה שרר מתח רב בין יוון לאלבניה.
האוניות הבריטיות עלו על מוקשים ימיים ואנגליה הגישה תביעה נגד אלבניה לבית הדין הבינלאומי בהאג.
השאלה שעמדה הייתה: "האם הייתה לאוניות הבריטיות זכות על פי המשפט הבינלאומי לעבור דרך הים הטריטוריאלי של אלבניה במקום שהים מהווה מצר שמחבר שני חלקים של הים הפתוח".
בית הדין קבע שהייתה קיימת זכות כזו והיה זה פסק דין ראשון שהכיר בזכויות מעבר במצר בינלאומי גם אם המצר נמצא במים הטריטוריאליים של מדינה חופית.
ב-1958 קיים האו"ם את הכינוס הראשון על חוק הים.
בכינוס שנערך בז'נבה הוחלט על ארבע אמנות הים:
האמנה בדבר הימים הפתוחים – נכנסה לתוקף ב-30 בספטמבר 1962
האמנה בדבר המדף יבשתי – נכנסה לתוקף ב-10 ביוני 1964
האמנה בדבר הים הטריטוריאלי – נכנסה לתוקף ב-10 בספטמבר 1964
האמנה בדבר דייג ושימור משאבי הדגה בימים הפתוחים – נכנסה לתוקף ב-20 במרץ 1966
סעיף 16 פסקה 4 של אמנת הים הטריטוריאלי עוסק במצרים בינלאומיים.
סעיף זה קובע, כי אין להשעות מעבר בתום לב של אוניות במצר בינלאומי המשמש לשייט בינלאומי, אשר:
מחבר שני חלקים של הים הפתוח (לדוגמה: מצר גיברלטר).
מחבר ים פתוח עם ים טריטוריאלי של מדינה שלישית (כלומר, מדינה היושבת על חוף בהמשך המצר (לדוגמה: מצרי טיראן).
אחרי 1958, החלו המדינות להרחיב את תחום הים הטריטוריאלי שלהן.
עד אז תחום המים הטריטוריאליים היה כשלושה מייל מקו החוף ותחום זה התרחב לכדי 12 מייל.
כך הפכו מצרים רבים, שבעבר הכילו רצועה של ים פתוח, להיות כלולים לחלוטין בים הטריטוריאלי של המדינות החופיות.
לפיכך, התעורר הצורך להסדיר את נושא דיני הים ככלל והמצרים בפרט.
אמנת האו"ם בדבר דיני הים שהתקבלה ב-1982 ונכנסה לתוקף ב-1994, מהווה עד היום (נכון לספטמבר 2017) את ההסדר העיקרי בנושא הים.
היא מטפלת במרבית ההיבטים של דיני הים וכוללת פרק שלם העוסק במצרים בינלאומיים.
המשטר שנקבע באמנה מ-1982, מבדיל בין שני סוגים של משטר במצרי ים:
מעבר בתום לב שאין להשעותו.
זהו בעצם המשטר של 1958, והמשטר שחל גם במצרי טיראן.
זהו משטר חדש שנקבע באמנת 1982.
המשטר החדש, שנקבע באמנת הים, רחב ממשטר המעבר בתום לב מכמה בחינות:
צוללות רשאיות לשוט במצר מתחת לפני המים, בניגוד למשטר בתום לב אשר קבע כי בעת מעבר במצר, צוללות חייבות לשוט על פני המים ולהציג את דגלן.
הזכות חלה גם על כלי טיס.
בסמכות המדינה החופית לחוקק חוקים ולהתקין תקנות מעבר במצרים.
סמכות זאת מצומצמת בצורה ניכרת בהשוואה למשטר הראשון.
המשטר החדש חל גם על מעברים ארכיפלגיים (מדינה שהיא כולה איים).
המשטר בתום לב חל, בין היתר, על מצר בין מדינה לבין אי של אותה מדינה.
כמו כן, נקבע באמנה, שאם יש מצר שלגביו קיימת אמנה ותיקה, ימשיך לחול בו המשטר הנהוג באותה אמנה.
מצר גיברלטר הוא מצר ים המפריד בין אירופה לאפריקה ומקשר בין האוקיינוס האטלנטי לבין הים התיכון.
בצדו הצפוני (האירופי) שוכנות ספרד והמושבה הבריטית גיברלטר, ובצדו הדרומי (האפריקאי) – מרוקו והעיר סאוטה (מובלעת בשליטה ספרדית בצפון מרוקו).
בעת העתיקה נודעו הצוקים שבכניסה המזרחית למצר בשם "עמודי הרקולס".
במצר מצויים מספר איים קטנים, כמו האי פרחיל, שיש מחלוקת בין ספרד ומרוקו על השליטה בו.
מקור השם גיברלטר בשמו של המצביא המוסלמי טארק אבן זיאד, שחצה את המצר בשנת 711 בדרכו לכיבוש ספרד הוויזיגותית.
צוק גיברלטר נקרא על שמו, ג'בל טארק (ג'בל בערבית: הר), שם ששובש עם הזמן לגיברלטר.
כנתיב השיט היחיד המקשר בין האוקיינוס האטלנטי לים התיכון, הייתה למצר גיברלטר חשיבות אסטרטגית רבה.
חשיבות השליטה בו הוכרה כבר בתקופה הפיניקית (מהמאה העשירית לפנה"ס).
עומקו של המצר הוא כ-300 מטר, ורוחבו בנקודה הצרה ביותר כ-14.4 ק"מ.
בשנים האחרונות נבדקת האפשרות לכריית מנהרה מתחת למצר, שתאפשר מעבר יבשתי בין אירופה לאפריקה.
בסוף 2003 נחתם הסכם בין ספרד למרוקו, לבדיקת ישימות הנדסית, גאולוגית וכלכלית לחפירת מנהרת רכבת מתחת למצר.
חציית מצר גיברלטר היוותה אתגר לשחיינים, מאז שנת 1928. בגלל הזרמים בים, מסלולי השחייה אינם בדרך הקצרה ביותר, אלא מטריפה לחופי מרוקו, מרחק של 16.5 עד 22 קילומטר.
באפריל 1928 חצתה מרצדס גלייטזה את המצרים בניסיון הרביעי שלה, לאחר ששנה קודם לכן חצתה את תעלת למאנש.
עד שנת 1949 הייתה השחייה איטית יחסית והשחיינים השיגו זמן ממוצע של מעל 11 שעות.
בשנת 1948 חצה שחיין מפרו את המצר ב-9 שעות ו-20 דקות.
בספטמבר 1953 חצתה את המצר השחיינית פלורנס צ'דוויק בזמן שיא של חמש שעות ושבע דקות.
בשנת 1955 חצה את המצר סאקונדו קאסטלו בפחות מ-5 שעות.
מצר הורמוז מקשר בין מפרץ עומאן שבאוקיינוס ההודי לבין המפרץ הפרסי.
בחופו הצפוני שוכנת איראן, ובחופו הדרומי איחוד האמירויות הערביות והמובלעת מוסנדם של צפון עומאן שבחצי האי מוסנדם.
המצר משמש כנתיב ראשי להובלת נפט ממדינות המפרץ הפרסי, וכשליש מהתעבורה הימית העולמית של נפט עוברת דרכו.
המצר נקרא על שם האי הורמוז שנמצא במצר עצמו.
על־פי דעה אחת, השם משמו של האל הפרסי "הורמוז", אהורה מאזדה (בפרסית, "האדון החכם"), שאותו החשיבו הפרסים בני הדת הזורואסטרית כאל הטוב, האחראי לבריאת העולם.
על־פי דעה אחרת, שמו נגזר מהמילה הפרסית "הור־מוך" שמשמעה "דקל התמר".
גם בתלמוד (בבא בתרא י ב, עג א, ועוד), שם פרסי עם צליל דומה משמש למטרה אחרת.
רוחבו של המצר נע בין כ-34 ק"מ בנקודה הצרה ביותר ועד כ-95 ק"מ.
סמוך לחופו הצפוני מצוי האי הגדול קשם שבריבונות איראן.
שלושה איים קטנים נוספים המצויים ביציאה המערבית מהמצר – טונב הגדול, טונב הקטן ואבו מוסא – נתפסו בשנת 1971 בידי איראן, בשל חשיבותם האסטרטגית בניטור ובשליטה על התעבורה הימית במצר, אך איחוד האמירויות הערביות טוענת לבעלות עליהם.
חשיבותו האסטרטגית והכלכלית של מצר הורמוז, כנתיב מעבר של נפט וסחורות ממדינות המפרץ, הוכרה כבר מראשית ההיסטוריה.
אזור המצר נכבש לראשונה בידי ספנים פורטוגזים במאה ה-16, ומאז עברה השליטה בו בין סולטאנים מקומיים ומעצמות אירופאיות קולוניאליסטיות.
מסוף המאה ה-18 שלטה בריטניה בחופו הדרומי של המצר כשהשתלטה על עומאן, שהפכה ב-1890 למדינת חסות בריטית עד עצמאותה ב-1971. ב-1971 זמן קצר אחרי נסיגת הבריטים מאיי טונב ואבו מוסא, טענה איראן לריבונות עליהם ופלשה אליהם.
דרך המצר עוברת מרבית תפוקת הנפט של כווית, עיראק, איראן, ערב הסעודית, בחריין, קטר ואיחוד האמירויות הערביות.
נכון ל-2018, עוברות במצר הורמוז בממוצע 14 מכליות נפט ביום, ובהן כ-17.4 מיליון חביות נפט גולמי ותזקיקי נפט שהן כ-30% מהנפט המשונע בים וכ-22% מתפוקת הנפט הכלל-עולמית.