tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך הביקור אדוארד מסתבך כעד במשפט גירושים, כאשר הוא רואה את חבר בית הנבחרים, צ'ארלס גילמור, יוצא מחדרה של אשת הדוכס.
על אדוארד מופעל לחץ לשנות את גרסתו ולשקר בעדותו, אך הוא מסרב לעשות זאת, לבסוף התיק נסגר בעקבות לחצים מצד ריצ'רד.
באוגוסט 1914 המשרתים יוצאים ליום חופשה ב'הרן ביי' שבקנט.
הנאתם מהחופשה נפגמת, כאשר באותו יום מכריזה בריטניה על יציאה למלחמה נגד גרמניה.
במלחמת העולם הראשונה ג'יימס מתגייס לצבא, הוא נפצע קשה בחפירות וחוזר להחלים בביתו.
ג'ורג'ינה בת דודתו מטפלת בו.
היא התנדבה לשמש כאחות ושרתה במלחמה בצרפת.
בין המשרתים, אדוארד מתגייס ונלחם בחפירות, הדסון מתנדב כשוטר, רוז עובדת ככרטיסנית באוטובוס, ורובי עוזבת את הבית כדי לעבוד במפעל תחמושת.
היא חוזרת לעבודתה כמשרתת אחרי הפיצוץ בסילברטאון (Silvertown explosion).
להייזל יש פרשת אהבים קצרה עם סגן ג'ק דייסון, אשר כמוה עלה מהמעמד הבינוני.
הוא נהרג כאשר ג'יימס נמצא בחופשה בבית.
רוז נפגשת שוב עם גרגורי וילמוט, ולאחר שהתגברו על כמה מכשולים, היא מסכימה להינשא לו כשישוב מהמלחמה, ולנסוע איתו לאוסטרליה.
למרבה הצער הוא נהרג, ורוז נשארת שבורת לב.
בצוואתו הוא מוריש לה 1200 ליש"ט.
אדוארד שסובל מהלם קרב מאושפז בבית חולים, הוא משוחח על כך עם ריצ'רד אשר מתייחס אליו כאל בנו.
ב-1918, עם סיום המלחמה, הייזל מתה בגיל 35, ממגפת שפעת עולמית.
מאוחר יותר ריצ'רד מתחתן עם אלמנה צעירה בשם וירג'יניה המילטון, אשר בנה הבכור נהרג באביב 1918, בהיותו בן 17. לווירג'יניה יש שני ילדים נוספים, אליס בת העשר, וויליאם בן שש.
ריצ'רד מציע לה נישואים בסוף 1918. ברשימת מקבלי התארים לשנת 1917, ריצ'רד בלאמי מקבל את התואר ויקונט בלאמי מהברשאם, ומתחיל לכהן בבית הלורדים.
במשך כל התקופה מ-1903 ועד 1930, כל דיירי הבית גם למעלה וגם למטה עוברים הרפתקאות שונות ומשונות.
ג'ורג'ינה וחבריה יוצאים נגד תקופת השפל והקשיים של מלחמת העולם הראשונה, על רקע שנות העשרים הסוערות.
העליצות וההשתטות של החבורה מגיעה לקיצה בשני אירועים טרגיים.
הראשון, אחד מחבריה של ג'ורג'ינה מאיים להתאבד אם היא לא תנשא לו, וכשהיא דוחה אותו הוא מתאבד בבית ב"איטון פלייס" בעוד שהחבורה חוגגת במסיבה פרועה בסגנון "שנות העשרים הסוערות".
המקרה השני הוא כשג'ורג'ינה לקחה בלי רשות את המכונית של ריצ'רד, ונסעה השכם בבוקר למסיבה נוספת.
היא גורמת לתאונה, ופוגעת בעובד בדרכו לעבודתו.
בחקירת המקרה, כל חבריה נוטשים אותה, פרט לשניים: לליידי דולי העשירה והטיפשה, ולורד סטוקברידג' המשעמם וה"מרובע", הוא עומד לצידה ומעיד לטובתה למרות התנגדות משפחתו.
הוא מאוהב מאוד בג'ורג'ינה ועד מהרה גם היא מתאהבת בו.
ג'יימס לא מצליח להתאושש מחוויות המלחמה, הוא מועמד לפרלמנט אך לא נבחר.
הוריו של לורד סטוקברידג' שולחים אותו לטיול מסביב לעולם למשך שנה, כדי לוודא שאהבתו לג'ורג'ינה היא אמיתית.
באוקטובר 1929 ג'יימס חוזר מביקור באמריקה אצל אליזבת אחותו.
הוא התעשר על ידי השקעות בוול סטריט.
רוז מפקידה בידיו את הכסף שהוריש לה גרגורי וילמוט, והוא משקיע אותו במניות.
עם קריסת הבורסה, ג'יימס מפסיד את כל כספו כמו גם כספים רבים שלווה.
הוא נכנס לדיכאון כשהוא חש את החרפה שהטיל משפחתו בכך שלקח כספים מהאנשים שהיו תלויים בו לפרנסתם.
ג'יימס מתאבד בחדר בבית מלון.
הפרק האחרון בסדרה מתרחש בשנת 1930. ב-12 ביוני ג'ורג'ינה מתחתנת עם לורד סטוקברידג'.
גם מר הדסון וגברת ברידג'ס מתחתנים, הם מחליטים לנהל בית הארחה סמוך לחוף-הים, ולוקחים איתם כעוזרת את רובי פינץ', עוזרת המטבח של גברת ברידג'ס.
לורד בלאמי נשא את הנאום האחרון בבית הלורדים, הוא ואשתו וירג'יניה פורשים לווילה קטנה, כאשר הם לוקחים את רוז אתם כמשרתת.
אדוארד ואשתו דייזי עולים בדרגה בעבודתם, כאשר הוא הופך להיות רב משרתים, והיא משרתת ראשית בבית הכפרי של המרקיז והמרקיזה סטוקברידג'.
בסצנה האחרונה, רוז עוברת בין החדרים הריקים של הבית ב"איטון פלייס" העומד כעת למכירה.
היא שומעת את קולותיהם של ליידי מרג'ורי ומר הדסון ונזכרת באירועים רבים להם הייתה עדה במשך השנים.
לבסוף היא שומעת את קולו של ג'יימס המדבר על מותו של גרגורי במלחמה.
היא מבינה שזה הזמן לצאת מהדלת הראשית ולעזוב סופית את המקום.
הסדרה "על אדונים ומשרתים" רצה במשך חמש עונות החל מ-10 בדצמבר 1971 ועד 21 בדצמבר 1975. ארבע העונות הראשונות כללו 13 פרקים כל אחת, ואילו העונה האחרונה כללה 16 פרקים.
בגלל מחלוקת על תוספות שכר עבור שימוש בציוד לצילום בצבע, ששת הפרקים הראשונים צולמו בשחור-לבן.
כאשר נפתרה המחלוקת וחזרו לצלם בצבע, צילמו מחדש בצבע את הפרק הראשון בסדרה.
לפרק זה הופקו שני סיומים שונים, כך שרשתות השידור יכלו להחליט אם לשדר את הפרקים בשחור-לבן או לא.
כותרות הפתיחה של כל פרק היו על רקע של איורים מתוך המגזין פאנץ', והאותיות עוצבו על ידי טרי גריפיתס.
נעימת הנושא שהולחנה על ידי אלכסנדר פאריס נקראה "The Edwardians", זכתה בפרס איבור נובלו.
חלק מנעימת הפתיחה שימש לשיר "מה נעשה עם הדוד ארתור" שמזמרת שרה באחת מהופעותיה על הבמה, את המילים לשיר כתב אלפרד שונסי.
ב-1973 הקליטה פולין קולינס (שגילמה את דמותה של שרה) סינגל של השיר.
נעימת הנושא שימשה גם כמארש בחתונה של אליזבת ולורנס בפרק 13 של העונה הראשונה.
כותבים רבים לקחו חלק בכתיבת פרקים לסדרה בהם: אלפרד שונסי, ג'ון הוקסוורת', פיי ולדון, טרנס בריידי, שרלוט בינגהם, ג'ון האריסון, ג'וליאן בונד, ריימונד באוורס, ג'רמי פול, רוזמרי אן סיסון, אנתוני סקין ואליזבת ג'יין האוורד.
כל פרק ב"על אדונים ומשרתים" תוכנן ללוח זמנים של שבועיים.
שבוע וחצי ראשונים הוקדשו לחזרות, ויומיים באולפן כאשר חצי יום הוקדש להקלטות.
צילומי החוץ נעשו באיטון פלייס 65, כשהוסף "1" למספר הבית.
"על אדונים ומשרתים" היה אחד מההפקות הגדולות הראשונות של רשת LWT שנעשו בצבע.
צילומי הפנים עבור העונה הראשונה והפרק "A Pair of Exiles" מהעונה השנייה הוקלטו באולפני LWT בוומבלי שבלונדון.
הצילומים של שאר הפרקים של העונה השנייה והעונות הבאות הוקלטו ב"קנט האוס", האולפנים החדשים של החברה, המוכרים היום בשם "אולפני לונדון".
הסדרה "על אדונים ומשרתים" הייתה מועמדת וזכתה בפרסים לאומיים ובינלאומיים רבים.
הסדרה הייתה מועמדת לפרס באפט"א בקטגוריית "סדרת הדרמה הטובה ביותר" בין השנים מ-1972 ועד 1975. הסדרה זכתה בפרס ב-1972 וב-1974. ב-1973 פולין קולינס הייתה מועמדת לפרס השחקנית הטובה ביותר על תפקידה כשרה.
וב-1975 גורדון ג'קסון היה מועמד לפרס השחקן הטוב ביותר על תפקידו כמר הדסון.
בארצות הברית הסדרה זכתה בפרס אמי ובפרס גלובוס הזהב.
ב-1975 זכתה ג'ין מארש בפרס אמי לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה, וביל ביין זכה בפרס על הבימוי.
בשנה שאחרי כן זכתה הסדרה באמי בקטגוריה "Outstanding Limited Series".
גורדון ג'קסון זכה בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר, ואנג'לה באדלי הייתה מועמדת בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת דרמה.
ב-1977 ז'קלין טונג הייתה מועמדת לפרס כשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת דרמה.
ב-1975 זכתה הסדרה בפרס גלובוס הזהב כסדרת הדרמה הטובה ביותר והייתה מועמדת באותה קטגוריה גם ב-1978. ג'ין מארש הייתה מועמד לפרס השחקנית הטובה ביותר בדרמה בשנים 1976 ו-1977.
אלפרד שונסי העורך והתסריטאי, היה מועמד פעמיים לפרס אמי, עבור הפרקים "מיס פורסט" ו"עוד שנה".
ג'ון הוקסוורת' שהיה המפיק וגם הכותב של חלק מפרקי הסדרה, היה מועמד אף הוא לפרס אמי על כתיבת הפרק "The Bolter".
ב-1971 זכתה פיי ולדון בפרס של "גילדת הכותבים של אמריקה" על התסריט שכתבה לפרק הראשון של הסדרה.
אחרי שידור הפרק האחרון של "על אדונים ומשרתים" הועלו רעיונות רבים לסדרות ספין אוף.
אחד מהרעיונות היה שהלורד והליידי סטוקברידג' (שמתחתנים בפרק האחרון) יקנו את הבית באיטון פלייס.
חברה אמריקאית בקשה להעלות סדרה שבה רוז ומר הדסון מהגרים לארצות הברית.
המפיק והשחקן האמריקאי ג'ק ווב רצה שג'ין מארש וגורדון ג'קסון יגלמו את אותן הדמויות כמנהלי סוכנות תעסוקה בלוס אנג'לס.
רעיון נוסף היה סדרה שבה מר הדסון יחד עם גברת ברידג'ס ורובי יפתחו בית הארחה על חוף הים.
רעיון זה היה עשוי להתממש לולא נפטרה אנג'לה באדלי ב-26 בפברואר 1976.
הספין אוף היחיד שעלה לשידור הייתה הסדרה "תומאס ושרה" ששודרה בשנת 1979, ובה מככבים פולין קולינס וג'ון אלדרטון המגלמים את הדמויות שגילמו בסדרה המקורית.
בכל עונה של "על אדונים ומשרתים" נעשה עיבוד לרומן שכלל פרטים נוספים, אך גם הושמטו בו חלק מהפרקים של הסדרה.
כל הספרים יצאו לאור בהוצאת הספרים הבריטית "ספיר בוקס" (Sphere Books).
בנוסף לעיבודים של הסדרה לרומנים, נכתבו ספרים שכללו ביוגרפיות של הדמויות העיקריות ובהן הקורות אותם לפני תחילת הסדרה.
ב-1972 פורסם "סיפורה של רוז" מאת טרנס בריידי ושרלוט בינגהם.
בשנה שאחר כך יצאו לאור "סיפורה של שרה" מאת מולי הרדוויק ו"יומנו של מר הדסון" מאת מייקל הרדוויק.
עוד פורסמו הספרים "סיפורו של מר בלאמי" ו"סיפורה של גברת ברידג'ס" בשנים 1974 ו-1975 בהתאמה.
סדרת הטלוויזיה "הדוכסית מרחוב דיוק" הייתה התשובה של ה-BBC ל"על אדונים ומשרתים".
זאת דרמה תקופתית המתרחשת אף היא בתחילת המאה העשרים.
חלק מהמפיקים והכותבים של "על אדונים ומשרתים" השתתפו ביצירת "הדוכסית מרחוב דיוק".
גם נעימת הנושא של שתי הסדרות הולחנו על ידי אותו מלחין.
הסיטקום של ה-BBC משנת 1990 , עוסק בנושא דומה של אדונים ומשרתים.
בשנות התשעים יצרו ג'ין מארש ואיילין אטקינס דרמה תקופתית מצליחה נוספת בשם "בית אליוט".
ב-1975 הופקה לפי הסדרה גרסה אמריקאית בשם "ביקון היל" שלא זכתה להצלחה ובוטלה אחרי שידור של 13 פרקים בלבד.
סדרת הדרמה "הארמון" משנת 2008 תוארה כגרסה מודרנית של "על אדונים ומשרתים", ובה מוצגים החיים בארמון של בני משפחה מלכותית בדויה ושל משרתיהם.
על אנשים הוא האלבום השני של הזמר שלמה ארצי משנת 1971.
האלבום הוקלט בשנת 1971 בחברת התקליטים ישראדיסק.
ב"על אנשים" ארצי החל לראשונה לכתוב את שיריו בעצמו ואף הלחין אותם.
בין השירים הידועים באלבום ניתן למצוא את הגרסה המקורית ל"נוף ילדות", שהתפרסם מאוחר יותר בביצוע מחודש של ארצי עבור אלבומו "אהבתיהם".
שירים מוכרים נוספים מאלבום זה הם "אל תשאל ילד", "דנה", "להיות לאחרים" (שהוא שיר ביקורת על אופיים של האנשים), "ארץ הירוק" ולחנו שלו לשירו של שאול טשרניחובסקי "אילאיל".
עיבודים וניצוח: דוד קריבושי, אלברט פיאמנטה
"על בלימה - סיפורה של חטיבה 188 במלחמת יום כיפור" הוא ספר מאת אבירם ברקאי, אשר יצא לאור ב-2009 בהוצאת מעריב, ומתאר בפרוטרוט ובתיאורים אמיתיים, מרגשים וקשים לעיתים את קורותיה של חטיבת השריון 188 שלחמה ברמת הגולן במהלך קרבות הבלימה בראשית מלחמת יום הכיפורים.
בהקדמה לספרו מספר ברקאי על התחושות הקשות של לוחמי החטיבה.
טענה אחת היא, כי בעוד שסיפורי גבורה רבים הונצחו לאחר המלחמה (חציית התעלה, הקרב על עמק הבכא, כיבוש החרמון ועוד), סיפורה של חטיבת הקו הסדירה הקבועה ברמת הגולן כמעט נשכח.
טענה נוספת היא על הביטחון של הצמרת המדינית בכוח הזעום שעמד מול מסות השריון הסוריות ערב המלחמה, צמרת מדינית אשר לא תיארה לעצמה את האפשרות שיתפתח ברמת הגולן, אירוע גדול יותר מיום קרב וכי הכוחות הסדירים אולי לא יספיקו לבלום את כל הצבא הסורי.
ספרו של ברקאי כולל הרבה תיאורים אישיים אשר משמשים כדי לחבר את הקורא לדמויות הפועלות בשטח, חיבור שברוב הפעמים נגדע באיבו עם נפילתה של הדמות.
התיאורים של המוות הם ריאליסטים וקשים ומחייבים את הקורא להישאר דרוך לכל התפתחות.
הספר מתחיל בסקירה של האירועים שקדמו למלחמה - הסימנים המקדימים.
יש התייחסות לבניין הכוח הסורי והתייחסות לעיבוי הגזרה בצד הישראלי שנובעת מהעלאת כוננות חלקית מטעם הממשלה (העלאת כוחות חטיבה 7 לרמה).
עם פרוץ האש יש התמקדות בפלוגות ובמחלקות הטנקים השועטות לעבר הרמפות למרות הגשם הארטילרי ועל ההצלחות המדהימות של טנקי החטיבה לבלום כל ניסיון חדירה סורי על תעלת הנ"ט ועוד לפניה.
את יום ה-6 באוקטובר הספר מחלק לשעות, כאשר לכל שעה מוקדש פרק.
ההתמקדות היא בכל הגזרות בהן פעלו כוחות החטיבה.
החלוקה העיקרית היא בין הגזרה הצפונית (של מג"ד 74 יאיר נפשי) ובין הגזרה הדרומית (של מג"ד 53 עודד ארז), ובנוסף יש תיאור של המתרחש במחנה נפח שהוא המחנה המרכזי ברמה, של הכוחות תומכי הלחימה (שיירת הדרגים ומערך הרפואה) ולבסוף גם של כוחות המילואים שמתחילים לתגבר את המערך הסדיר.
התיאור הרב-גזרתי ממשיך גם בימים הבאים עד לסיום המלחמה.
מרבית הספר מוקדש ליום הראשון והשני של הלחימה, בהם סבלה החטיבה מכה אנושה.
ביומיים אלה פעלה בצורה בלתי נלאית, על אף האבדות הרבות, והצליחה להשהות את השטף הסורי עד בוא המילואים.
הספר ניתן בצה"ל כשי למפקדים בחיל הרגלים, השריון ולוחמי ומפקדי יחידות מובחרות אחרות.
עַל אַהֲבָתֶךָ אֶשְׁתֶּה גְבִיעִי הוא פיוט שחובר ונכתב על ידי רבי יהודה הלוי, מגדולי משוררי תור הזהב בספרד.
תוכן הפיוט מדגיש את אהבתו של המשורר רבי יהודה הלוי ליום השבת, ומלווה בגעגועיו, ייסוריו וכיסופיו של המשורר לאהובו, שאינו מתגלה טרם זמנו.
מאוחר יותר נוסף לפיוט בית נוסף העוסק בשבת (שהמשורר מתייחס אליו בלשון זכר): , (ובחלק מהגרסאות נוסף עוד בית הפותח במילים .) אך במקורו, הפיוט מסתיים במחרוזת השישית (בשעתה של כניסת השבת) והוא איננו מתאר את פגישת האוהבים בשבת עצמה (דבר המתרחש מעבר לשיר בצורה אינטימית).
הפיוט מושר בקהילת יהודי מרוקו, בין היתר בשירת הבקשות של פרשת משפטים.
אחד מהלחנים הידועים של הפיוט במסורת יהודי מרוקו נלקח מהשיר "יא חביב אל קאלב" של המוזיקאי המרוקאי עבד-סאדק שקארה .
בשנות התשעים הולחן הפיוט מחדש על ידי יהושע אנגלמן.
על בריקדות (בפולנית: Na barykady) הוא שיר מהפכנים פולני שלחנו עממי.
הוא נכתב בפולנית בשנת 1904 ומחברו אינו ידוע.
השיר קורא להנפת הדגל האדום, דגלם של הסוציאליסטים וקומוניסטים ברחבי העולם.
נהגו לשיר אותו, או חלקים ממנו, גם מתורגם לעברית, בחוגי השמאל הציוני בארץ ישראל, כגון קיבוצי "השומר הצעיר".
על אכילת בשר הוא חיבור של הסופר וההוגה היווני-רומאי בן המאה ה-1 לספירה פלוטרכוס, שנמצא באסופת הכתבים פרי עטו, מוראליה.
שלושה חיבורים במוראליה מוקדשים ליחס לבעלי חיים.
שני האחרים עוסקים בתבונתם של בעלי החיים, ופלוטרכוס מבקש להראות בהם שבעלי חיים הם מודעים ומרגישים וזכאים ליחס הוגן ושווה מצד בני האדם.
ב"על אכילת בשר" הוא מתדיין נגד חוסר ההגיון ואי המוסריות שבהריגת חיות ואכילתן.
החיבור מורכב ככל הנראה מקטעים מתוך סדרת נאומים שפלוטרכוס נשא, והוא מעניק תובנות על היחס של היוונים הקדמונים לאכילת בשר ועל הקונפליקטים שכרוכים בה.
פלוטרכוס מתאר את האכזריות וההרג ברטוריקה ציורית חזקה, ותוקף את הנימוקים בעד אכילת בשר ששלטו בחברה בת זמנו.
הוא שולל את ההצדקות של האסכולה הסטואית לאכילת בשר, שלפיה בעלי החיים הם יצורים חסרי תודעה שערכם הוא רק כחפצים לשימוש האדם.
בנוסף לנימוקי צער בעלי חיים, פלוטרכוס משלב במאמר נימוקים אנתרופוצנטריים של תועלת לאדם, וגורס שאכילת בשר מזיקה לגוף ולנפש.
גישה אנתרופוצנטרית נגד אכילת בשר לא הייתה חדשנית בעולם העתיק, כי נימוקים דומים הושמעו מפי הוגים אחרים כגון אפלטון, תאופרסטוס, והאסכולה הפיתגוראית, אבל פלוטרכוס מתבדל מהאחרים בכך שהוא שם דגש בעיקר על סבל בעלי החיים עצמם.
בזאת הוא כמעט יחידי מבין הוגי העולם העתיק שהותירו אחריהם כתבים.
עבודת ההעתקה של החיבור לא הייתה שלמה, הטקסט קטוע בנקודות רבות, ובמספר מקומות הוכנסו בו קטעים שאינם שייכים ונראים לקוחים ממקור אחר.
חיות מופיעות בהערות צדדיות בכתבים אחרים של פלוטרכוס, לפעמים כדוגמאות ליצורים שמפגינים התנהגות נעלה (או נחותה) יחסית לבני אדם.
פלוטרכוס פותח את החיבור בתהייה על הגועל שבאכילת חיות.
הוא מזכיר את פיתגורס שחי כ-500 שנה לפניו ונמנע מאכילת בשר, ואומר:
"אתם שואלים אותי למה פיתגורס נמנע מאכילת בשר.
אני לעומת זאת שואל באיזה נסיבות, ובאיזה מצב נפשי ומוחי היה האדם הראשון שנגע בפיו בדם הקרוש והביא אל שפתיו בשר של יצור מת.
האיש ששם על השולחן גוויות מעופשות, והכריז שהנתחים שקצת לפני כן געו ובכו והתנועעו וחיו, הם אוכל.
איך עיניו יכלו לשאת את ההרג כשגרונות שוספו ועורות נפשטו וגפיים נקרעו בזו אחר זו?
איך אפו סבל את הסרחון?
איך לא נפגע חוש הטעם שלו בזמן שלעס דקירות של אחרים ומצץ נוזלים מפצעי מוות".
בפרק השני פלוטרכוס עונה לטענה שהקדמונים אכלו בשר, ואומר שהם עשו זאת מתוך חרפת רעב וכורח, ולא מתוך בחירה כמו בני זמנו.
הוא שם דברים בפי אדם קדום דמיוני, שמגיע להווה ומתאר את העולם שבו הוא חי בעבר.
האיש מקנא בבני זמנו של פלוטרכוס, הוא מספר שבתקופתו השמש זרחה ושקעה בזמנים לא קבועים, עונות השנה לא היו מחזוריות, והאוויר היה דחוס ורווי אדים רעילים שהסתירו את עין השמיים.
הרעב היה כה גדול שאנשים אכלו בוץ וקליפת עצים, וכשאי פעם מצאו בלוט הם רקדו מסביב לעץ האלון וקראו לו "מעניק חיים" ו"אמא".
הוא אומר לבני זמנו של פלוטרכוס:
"הו מאושרים אהובי האלים, אתם שחיים עכשיו!
באיזה עידן נפל בחלקכם לחיות שאתם נהנים משפע של כל טוב!
איזה עושר אתם אוספים מהשדות, איזה תענוגות מהעצים!
הרעב היה כה גדול, מה הפלא שבניגוד לטבע נאלצנו לאכול בשר חיות.
אבל אתם שיש לכם עודף מכל דבר, איזה טירוף, איזה רוח עוועים דוחפים אתכם להזדהם בשפיכת דם?
אתם קוראים לנחשים, נמרים ואריות חיות פרא, אבל אתם עם הטבח הבזוי שלכם משאירים אותם הרחק מאחור באכזריות, כי הם הרגו למען חייהם ואתם הורגים רק בשביל פינוק".
פלוטרכוס מתדיין עם הטענה של בני זמנו אוכלי הבשר, שאכילת בשר היא טבעית לאדם.
הוא אומר שאבסורדי לטעון שהאדם בנוי מטבעו לטרף, וזה ניכר קודם כל מצורת הגוף שלו.
האדם לא דומה בשום אופן לאלה שנולדו לטרוף, הפה שלו קטן והלשון שלו רכה, אין לו מקור מעוקל או טפרים חדים או שיניים משוננות, ולא חום הקיבה שדרוש כדי לעכל מאכלים כבדים כמו בשר:
"אפילו רק על פי אלה נראה שהטבע בעצמו חולק על היומרה של אכילת בשר.
אבל אם אתה אומר שאתה בנוי לאוכל כזה, תהרוג בעצמך בלי עזרת סכין שחיטה או אלה או גרזן, תהרוג כמו זאבים, דובים ואריות, תהרוג ותאכל מיד, תנעץ שיניים בשור, תבתר חזיר בפה, תקרע טלה או ארנבת לגזרים, ותתנפל ותאכל אותם חיים, כמו שהם עושים".
הוא אומר שלא רק מבחינה גופנית אכילת בשר אינה טבעית לאדם, גם מבחינה פסיכולוגית היא איננה טבעית, ולראייה בני אדם מטבעם נרתעים מהרג בעלי חיים.
"אבל אתם מחכים עד שהאוכל ימות קודם, כי אתם מתעבים להוציא בכוח את הנשמה מהגוף שלו, אז למה כנגד הטבע אתם אוכלים יצור חי?".
אפילו את החיה המתה לא אוכלים כמו שהיא אלא מבשלים וצולים אותה, משנים באש ובתבלינים ושופכים עליה אלפי רטבים כדי להערים על החיך, כדי שיקבל את מה שזר לו.
מרחיקים את החיה אפילו בשפת הדיבור ולא קוראים למאכל "בשר":
"נעשנו כל כך מעודנים בשפיכות הדמים שלנו שאנו קוראים לבשר ὄψων (אוֹפְּסוֹן - מטעמים), ואז צריכים להוסיף טעמים לבשר עצמו, ומערבבים אותו בשמן, יין, דבש, גארום (רוטב דגים), חומץ, ותבלינים סורים וערביים, כאילו אנחנו חונטים גופה לקבורה".
פלוטרכוס עצמו לא משתמש ביופמיזם לבשר ὄψων, וקורא לחיבור Περί Σαρκοφαγίας, כלומר "על סרקופגיה" - סרקופגיה היא ביטוי לא מעודן בהקשר של תזונת האדם, ופירושה אכילת בשר בעל חיים או פעולת טרף.
איננו הורגים את חיות הטרף, אומר פלוטרכוס, להן אנחנו מניחים:
"אנחנו הורגים את התמימים והכנועים, שאין להם לא עוקץ ולא שיניים לנשוך, יצורים, שכה יעזור לי יופיטר, נראה שהטבע ברא אך ורק למען יופיים והחן שלהם!"
אבל שום דבר לא נוגע בנו:
"לא יפי צבעיהם העליזים, לא קסם הקולות המוזיקליים, לא הרגלי הניקיון שלהם ולא התבונה יוצאת הדופן שיש למסכנים האומללים האלה.
לא, בשביל חתיכת בשר אנחנו גוזלים מהם את השמש, את האור, ואת אורך החיים שנולדו אליו עלי אדמות".
למרות קהות הרגש הזאת לכאורה כלפי בעלי החיים, פלוטרכוס רומז שהאדישות היא מאולצת, כי מצד אחד אנשים אוכלים חיות, ומצד שני נדחים מפיסות שמזכירות את החיה.
הוא כותב שמחריד בעיניו לראות את השולחן עמוס הגופות בארוחות של עשירים, ומחריד אף יותר לראות מה שמוסר מהשולחן, כי בצלחות נשארים יותר שיירים "לא יפים" ממה שנאכל.
אז החיות האלה נקטלו סתם.
ויש סועדים שהמראה כל כך לא נעים להם שאינם אוכלים כלל, הם חסים על החיה המתה, שלא חסו עליה בעודה בחיים.
הוא מדבר גם על האדישות למצוקת החיה, אך מציג אותה באופן שמתפרש כמסווה של אדישות, או כתרוצים שאנשים אומרים לעצמם כדי להשתכנע שהחיה אינה סובלת:
"אנחנו אומרים לעצמנו שהקולות שהם משמיעים והצעקות הם בליל צלילים חסר פשר, זאת איננה בקשה לרחמים, לא תחנונים לצדק.
הם לא כאילו אומרים: 'אני לא מפציר שתחוס על חיי, רק אנא אל תשתמש בי בשביל תאוות הזלילה שלך, הרוג אותי כדי לאכול ולא כדי לענג את החיך'.
בפרק 7 פלוטרכוס מזכיר ויכוח שניהל לפני שלושה ימים, לגבי סיפור של קסנוקרטס על האתונאים שהענישו אדם שפשט עור של כבש בעודו חי.
הוא אומר שמבחינתו מי שמענה בעל חיים הוא לא יותר גרוע מזה שפשוט שוחט אותו.
דעתו עוררה התנגדות, כי הוא עונה: "נראה שאנחנו שופטים מעשים שמנוגדים למוסכמות שלנו, יותר בחומרה ממעשים שמנוגדים לטבע".
את החלק השני הוא פותח בווידוי על הקושי בוויכוחים האלה על הרגלים, ואומר שעליו לתקוף בלהט חדש ונימוקים רעננים את מה שנשאר אתמול תלוי באוויר.
ההרגל מקשה להתדיין על אכילת בשר, הוא אומר, ומצטט את קאטו הזקן ואת הומרוס: "קשה לדבר אל קיבות שאין להן אוזניים", כי רובן כבר "שתו את שיקוי ההרגל, כמו זה של קירקה".
פלוטרכוס מעיד שהוא חושש להיכנס "לנושא הגדול והמסתורי הזה", כמו רב חובל שחושש להסיט את הספינה בזמן סערה, או מחזאי שחושש לעשות תפנית בעלילה ולהעלות את דאוס אקס מכינה באמצע ההצגה.
הוא מתייחס לרעיונות של אמפדוקלס על גלגול נשמות, אבל נמנע מלבסס את טיעוניו על הרעיונות האלה, ונראה שהוא משתמש בהם יותר כדי להפחיד את השומעים וכך לשכנע אותם לא לאכול בשר.
אמפדוקלס היה פילוסוף יווני קדום לפלוטרכוס, בן המאה ה-5 לפנה"ס, שהגה על הטבע ועל בריאת היצורים, ועל פי התזה שלו נשמות בני אדם מתגלגלות בחיות.
פלוטרכוס מצטט אותו על הטבע המשתנה ומחליף צורה כל הזמן ו"מלביש כל דבר בכסות בשר שונה".
הוא אומר שאינו מרחיק לכת כמו אמפדוקלס, ויש שיאמרו גם שגלגול נשמות איננו נימוק מספיק כדי לשכנע, אבל בכל זאת עצם הספק אמור לזרוע בנו פחד וחלחלה, כי במקרה שאנו טועים התוצאות הן איומות.
לפי תרגום הלמבולד הוא אומר בציניות:
ברור שהסכנה היא זהה או מאד דומה בין שני המקרים - אם לא אוכל בשר, או אם בגלל חוסר אמונה ארצח את ילדי או חבר כלשהו!"
בפרק 6 בחלק השני פלוטרכוס לועג לאסכולה הסטואית שמטיפה להימנעות מהנאות, אך כשזה נוגע לבשר "הם פתאום נעשים סנגורים אדוקים של תענוגות".
הוא אומר שהם מסתייגים מהתרועעות עם נשים, ואוסרים על שימוש בבשמים ועוגות בארוחות שלהם לכבוד האלים.
אם ככה, כדי להיות עקביים הם אמורים להתנגד לדם ובשר, אבל כשזה נוגע לבשר הם מקטינים את הפילוסופיה שלהם לדרגה של ספר חשבונות, חוסכים בארוחות על דברים טריוויאליים כמו בושם ועוגות, ולא חוסכים את החלק הרצחני והלא מרוסן של ההוצאות שלהם:
אז מה?" כותב פלוטרכוס בשמם, "אנחנו בני אדם ואין לנו יסוד של צדק טבעי כלפי חיות".
והוא עונה: "גם כלפי בשמים ועוגות אין לכם יסוד של צדק, אם אתם מגרשים הנאות חסרות חשיבות מכל המקומות שהן אורבות בהן, גרשו מהשולחן גם בשר בעלי חיים".
האמנם בני אדם מטבעם לא חומלים על חיות
הפרק האחרון מתחיל בשאלה האם באמת אין בבני אדם יסוד טבעי של צדק כלפי בעלי חיים, כפי שטוענים הסטואים.
פלוטרכוס מבקש לדון בשאלה בלי פלפולים פילוסופיים, אלא לבחון את הרגש הטבעי שנובע מלב בני האדם.
היה אפשר ללמוד מהפרק עד כמה בני זמנו חמלו על בעלי חיים, האם היה להם קונפליקט באכילת בשר, והאם הרגשות היו שונים מאשר בימינו.
"בואו נבדוק עכשיו את הנקודה האם באמת אין בנו שום יסוד של צדק כלפי בעלי החיים, ונעשה זאת בצורה לא-מלאכותית ובלי התחכמויות סופיטיות, נתבונן ברגשות שנובעים מהחזה ונשוחח כבני אנוש, נבדוק ונבחן את כל העניין", אולם כאן נקטע החיבור והמשכו לא ידוע.
החיבור מעניק תובנות על היחס של היוונים העתיקים לאכילת בשר.
אכילת בשר הייתה שלטת בתרבות היוונית-רומית כפי שהיא שלטת היום.
לפי פלוטרכוס גם רגש החמלה כלפי בעלי החיים הנאכלים היה קיים ובני זמנו סלדו מהרג בעלי החיים - "יסוד הצדק" כלפי בעלי חיים שנובע "מהחזה" בניסוח של פלוטרכוס.
פלוטרכוס תוקף את התפיסה הסטואית שלפיה בעלי חיים הם חסרי מודעות ואין להם ערך בפני עצמם אלא ביחס לאדם.
תפיסת עולם זו נשמעה בגרסאות שונות גם מפי פילוסופים מאוחרים כדוגמת קאנט, וקיימת גם בזמננו.
הטענות בעד אכילת בשר שפלוטרכוס מתדיין איתן לא השתנו בצורה ניכרת עד ימינו, כדוגמת הטיעונים שאכילת בשר היא טבעית לאדם.
כמוהן נימוקי הנגד של פלוטרכוס לא השתנו בצורה מהותית, והם קיימים בפילוסופיה של הצמחונות והטבעונות.
יש הרואים בחיבור הד מוקדם לשיח המודרני בעד ונגד אכילת בשר.
ישנם גם הרואים בפלוטרכוס מקדים של מושג הקרניזם, מאחר שבחיבור נמצאים האלמנטים שלו: בשר אינו הכרחי ואנשים אוכלים רק להנאה ולא להישרדות, בני אדם מטבעם חומלים על בעלי חיים ונרתעים מלהרוג אותם, ויש להם מערכת אמונות שמצדיקה אכילת בשר למרות האכזריות.
עם זאת, על פי חוקר פלוטרכוס פרנצ'סקו בֶּקי, ההתעניינות המיוחדת של פלוטרכוס בבעלי חיים נתקלה לרוב בהתעלמות מצד חוקרי העת העתיקה.
למשל, דונלד ראסל, חוקר פלוטרכוס, מתייחס רק לחיבור "על חוכמת בעלי החיים", בעיקר כי הוא לדעתו מלמד על דרכי ההוראה של פלוטרכוס ומעגל חבריו.
ג'יאנקריס שכתב על המורשת הספרותית של פלוטרכוס מציין את הגישה ההומנית בכתביו כלפי בני אדם, ומתעלם מהגישה ההומנית כלפי בעלי חיים.
הפילוסוף הבריטי ריצ'רד סורבג'י כתב מחקר מקיף על היחס לבעלי חיים ביוון העתיקה, אך הוא כמעט מתעלם מפלטורכוס ומצטט בהרחבה דווקא את פורפיריוס המאוחר יותר (המחצית שנייה של המאה ה-3), שנראה ששאל בצורה משמעותית מחיבור זה.
עם זאת בשנים האחרונות העבודות של פלוטרכוס על בעלי חיים נלמדו על ידי חוקרים איטלקיים שעשו הרבה כדי להציל אותן מהשכחה שאליה הידרדרו.
החוקרים חלוקים לגבי ההוגים והאסכולות שהחיבור מושפע מהם.
יש המייחסים את העניין של פלוטרכוס בצער בעלי חיים להשפעה של האסכולה הפיתגוראית שעסקה במתמטיקה וגם נמנעה מאכילת בשר, משום שפלוטרכוס בצעירותו התעניין במתמטיקה.
יש שמניחים על פי הרטוריקה החריפה שפלוטרכוס נשא את הנאומים בגיל צעיר יחסית.
ויליאם הלמבולד, מתרגם כתביו של פלוטרכוס, אף כתב במבוא לתרגום שהחיבור מציג את "שגיונות בחרותו של פלוטרכוס - ההימנעות הפיתגוראית מאכילת בשר".
חוקרים אחרים חולקים על ההנחה הזאת, פרנצ'סקו בֶּקי שניסה לבודד מתוך הטקסטים את המקורות שפלוטרכוס הושפע מהם, מציין שבמקומות רבים פלוטרכוס אינו הולך בתלם של התובנות המסורתיות על בעלי חיים שאפשר להתחקות אחריהן מאריסטו ועד פורפיריוס.
כמו כן, לדבריו כאשר נמצא דמיון מבני בין טקסטים קדומים, פלוטרכוס הוא יוצא דופן וקשה למצוא אצלו את הדמיון המבני הזה לכתבים אחרים.
על אדונים ומשרתים היא סדרת דרמה בריטית ששודרה בערוץ BBC One בשנים 2010 עד 2012. הסדרה הופקה בשיתוף פעולה של BBC Wales ושל Masterpiece.
המחזאית היידי תומאס יצרה את הסדרה וכתבה את התסריט, כהמשך לסדרת הדרמה "על אדונים ומשרתים" ששודרה ב-ITV בשנים 1971 עד 1975.
הסדרה חוזרת לבית השוכן באיטון פלייס מס' 165, מקום ההתרחשות של שתי הסדרות.
זמן ההתרחשות הוא בשנת 1936, שש שנים אחרי סיום הסדרה המקורית.
השחקנית ג'ין מארש מגלמת את רוז באק, אותה דמות שגילמה בסדרה המקורית, וכאן היא מועסקת בתפקיד סוכנת הבית.
אד סטופארד וקילי הוז מגלמים את בעלי הבית החדשים, סר האלאם ואשתו ליידי אגנס הולנד.
העונה הראשונה של הסדרה כוללת שלושה פרקים, ושודרה בחג המולד 2010 בשלושה ערבים רצופים.
העונה השנייה והאחרונה כוללת שישה פרקים, והיא שודרה בין 19 בפברואר 2010 עד 25 במרץ 2012. תקופת ההתרחשות של האירועים בשתי העונות היא מ-1936 ועד לפרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939.
סר האלאם הולנד הוא דיפלומט אנגלי צעיר.
בינואר 1936, זמן קצר לפני מות המלך ג'ורג' החמישי, הוא עובר לגור עם אשתו, ליידי אגנס, בביתו בעיר לונדון.
הם שוכרים את שירותיה של רוז באק, מי שהייתה לפנים חדרנית באותו בית, וכעת מנהלת סוכנות עבודה למשרתים, למצוא עבורם צוות משרתים.
הם רוצים לשפץ את הבית לאחר שנים שהיה מושבת, ולהחזירו לימי גדולתו.
כשהמשפחה משתקעת בלונדון, מופיעה עד מהרה ליידי פרספונה, אחותה הצעירה והפרועה של ליידי אגנס.
כמו כן מגיעה לחיות איתם אמו האלמנה השתלטנית של סר האלאם, ואיתה מזכיר אישי וקוף מחמד.
כשצוות משרתים צעיר וחסר ניסיון עובדים תחת השגחה של משרתת ראשית שעובדת באי רצון.
נוסף ללחצים אלה, קיימים ברקע אירועים כמו ההפלה של ליידי אגנס, המסתורין שאופף את אחותו של סר האלאם, שמתה בילדותה, וילדה יתומה שהם מרגישים מחויבים לתמוך בה.
בקרב המשרתים ממשיכים החיים כפי שהיו תמיד.
רוז, שמקבלת את משרת סוכנת הבית, שוכרת צוות משרתים ואת ידידתה הטבחית, כמו גם באטלר חדש עם המלצות טובות.
בנוסף להכשרת העובדים הצעירים והזכרונות הישנים שהבית מעורר, רוז צריכה גם ללמד את ליידי אגנס איך לנהל בית בעיר.
באגף המשרתים הם מתחילים להתאחד כמשפחה, כשהם מכירים זה את זה ומתגברים על מכשולים שנובעים מהבדלי גיל, מעמד וגזע.
שחקן דמות מספר פרקים עונות אד סטופארד סר האלאם הולנד, ברונט 9 1–2 קילי הוז ליידי אגנס הולנד 9 1–2 איילין אטקינס מוד, ליידי הולנד 3 1 קלייר פוי ליידי פרספונה טאווין 9 1–2 אלכס קינגסטון ד"ר בלאנש מוטרסהד 5 2 בלייק ריטסון דוכס קנט 8 1–2
באוקטובר 2009 פורסם ב-BBC כוונה להחיות את הסדרה "על אדונים ומשרתים", ולהפיק שני פרקים בני 90 דקות שישודרו בערוץ BBC One ב-2010. את סדרת ההמשך כתבה היידי תומאס והיא מתרחשת ב-1936, שש שנים אחרי שהסתיימה הסדרה המקורית.
הסדרה המקורית הסתיימה בשנת 1930, אחרי שהתחילה תקופת השפל הגדול, ומשפחת בלאמי הפסידה את כל כספה בקריסה של שנת 1929.
ג'יימס בלאמי, בנו של ריצ'רד ויקונט בלאמי, שכנע את בני המשפחה וגם את המשרתת הנאמנה רוז באק להשקיע את כספם בשוק המניות.
אחר כך ג'יימס מתאבד, ובני משפחת בלאמי וכל המשרתים עוזבים את הבית באיטון פלייס לחיים חדשים.
הבאטלר מר הדסון והטבחית גברת ברידג'ס מתחתנים ועוברים לגור סמוך לחוף הים.
הם לוקחים אתם את משרתת המטבח רובי פינץ'.
הנהג אדוארד ואשתו דייזי מועסקים אצל הדודנית ג'ורג'ינה ולורד סטוקברידג' באחוזתם בכפר.
רוז נשארת לצדם של לורד וליידי בלאמי.
בסדרה החדשה רק ג'ין מארש מגלמת את אותה דמות שבסדרה המקורית, רוז באק.
היא מנהלת סוכנות עבודה עבור משרתים.
היא חוזרת לאיטון פלייס מס' 165 במעמד של סוכנת הבית של הבעלים החדשים, משפחת הולנד.
דיים איילין אטקינס, שהייתה מהיוצרות של הסדרה המקורית, מגלמת את אחת הדמויות בין האדונים.
לא ידוע מה קרה לרוב הדמויות מהסדרה המקורית בשש השנים שחלפו.
יש רק אזכור קצר למשפחת בלאמי כאשר גברת תאקרי, הטבחית, מתייחסת לאיטון פלייס כאל "בית בלאמי".
רוז מזכירה את לורד בלאמי המנוח, שאומר שלורד בלאמי נפטר מאז.
כשרוז מגישה תה לליידי אגנס ולגברת תאקרי, היא אומרת שמערכת כלי התה ניתנו לה במתנה על ידי לורד וליידי בלאמי כהערכה על שירותה המסור.
בסצנה אחרת ליידי אגנס מוסרת את מפתחות מרתף היינות לרוז ואומרת שהם היו שייכים למר הדסון.
רוז מסתכלת בהם במבט נוסטלגי.
באוגוסט 2010 פורסם שהסדרה תחולק לשלושה פרקים בני שעה.
אל ג'ין מארש ואיילין אטקינס הצטרפו השחקנים קילי הוז, אד סטופארד, אן ריד, קלייר פוי, אדריאן סקרבורו, ארט מאליק, אלי קנדריק וניקו מיראלגרו.
הצילומים החלו באוגוסט 2010 בקארדיף.
צילומי החוץ בעיר צולמו בבלגרביה, וצילומי הפנים נעשו באולפני ה-BBC בקארדיף.
אתר צילומי חוץ נוסף היה בלמינגטון ספא שווריקשייר.
הפקת הסדרה "על אדונים ומשרתים" החדשה נעשתה בהפקה משותפת של BBC Wales ושל "Masterpiece" של רשת PBS.
שידור הבכורה היה ב-26 בדצמבר 2010 בערוץ BBC One.
אלבום הכולל את פסקול הסדרה שהלחין דניאל פמברטון יצא לאור ב-ITunes.
הסדרה שודרה ברשתות טלוויזיה ברחבי העולם בין השאר ב-ABC באוסטרליה, רשת NRK בנורווגיה, רשת סקיי בניו זילנד, DR בדנמרק, YLE בפינלנד, רשות השידור בישראל, ו-TV4 בשוודיה.
BBC1 הזמין שישה פרקים בני שישים דקות כסדרת המשך לדרמה לשידור ב-2012, עם השחקנים סטופארד, יוז, ריד, פוי, מאליק, ריטסון, מיראלגרו, סקרבורו, וג'קסון.
שרה גורדי ואלכסיה ג'יימס שהופיעו בעונה הראשונה בתפקיד פמלה, אחותו של סר האלאם הלוקה בתסמונת דאון, ובתפקיד לוטה הילדה היהודיה היתומה, חזרו מדי פעם גם בעונה השנייה.
איילין אטקינס שלא הייתה מרוצה מהדמות שגילמה, לא השתתפה בעונה השנייה, הדמות שלה מתה לפני תחילת העונה.
גם אלי קנדריק עזבה את הסדרה ובמקום איווי מוריס הגיעה משרתת חדשה בשם יוניס מקייב (בגילומה של אמי מטקאלף).
נראה שהיחסים בין יוניס לגברת תאקרי דומים מאוד ליחסים שהיו בין המשרתת רובי (ג'ני תומאסין) והטבחית גברת ברידג'ס (אנג'לה באדלי) בסדרה המקורית.
ג'ין מארש לקתה בשבץ ובהתקף לב ולא יכלה להשתתף בצילומי העונה השנייה של הסדרה.
התסריט שונה במקצת כדי להסביר את העדרה.
רוז מופיעה על המסך בסצנות מעטות כשהיא נמצאת בסנטוריום ומחלימה משחפת.
לצוות השחקנים בעונה השנייה הצטרפו אלכס קינגסטון בדמות בלאנש מוטרסהד אחותה הצעירה של מוד, ולורה האדוק בתפקיד המשרתת בריל באלארד.
בתפקידי אורח מופיעים קנת קרנהאם בדמות סרג'נט אשוורת', מייקל לאנדס בדמות קספר לאנדרי, מולטי מיליונר אמריקאי, אמיליה פוקס בדמות המאהבת של בלאנש ליידי פורשה אלרספורד ושרה לנקשייר בתפקיד ויולט ויסט מושא אהבתו של מר פריצ'רד.
העונה הראשונה שודרה בבריטניה בשלושה ערבים רצופים החל מ-26 בדצמבר 2010. הסדרה זכתה לרייטינג גבוה, נתוני הצפייה היו של 8.85, 8.13, 8.18 מיליון צופים בהתאמה.
ב-2011 הייתה הסדרה מועמדת לשישה פרסי אמי לבידור בפריים טיים.
שידורי העונה השנייה החלו ב-19 בפברואר 2012 עם נתוני צפייה של 7.78 מיליון.
עם סיום הסדרה ב-25 במרץ ירדו נתוני הצפייה ל-5.22 מיליון.
ב-21 באפריל נמסר שלא תופק עונה שלישית לסדרה.
על־משפחה הוא מונח בביולוגיה המתאר קבוצה הטקסונומיות הנמצאת בהיררכיה של מיון עולם הטבע מעל רמת המשפחה.
שמות מדעיים של טקסונים בעל-משפחה ב מסתיימים בסיומת acea- לצמחים ואצות, oidea- לפטריות ו-oidea- בבעלי חיים.
על אמת ושקר במובן החוץ מוסרי הוא שמו של מאמר פילוסופי אשר נכתב על ידי הפילוסוף הגרמני פרידריך ניטשה.
החיבור נכתב בשנת 1873, שנה לאחר הוצאת ספרו הראשון הולדת הטרגדיה, אך פורסם לראשונה רק בשנת 1896 על ידי אחותו, אליזבת פורסטר-ניטשה, לאחר שניטשה איבד את שפיותו.
תרגום לעברית של המאמר נדפס בתוך הספר דיוניסוס ואפולו, בתרגומו ובעריכתו של יעקב גולומב.
בחלקו הראשון, ניטשה מבקר את השיקולים שהביאו ליצרת מושג ה"אמת" ומושגים בכלל.
שיקולים אלה, טוען ניטשה, נבעו מעצם היווצרות השפה:
Glenn), ניטשה טוען כי "מושגים הם מטפורות שאינן תואמות את המציאות".
למרות שכל המושגים הם מטאפורות שהומצאו על ידי בני אדם (מתוך הסכמה משותפת שנועדה להקל על התקשורת) בני האדם שוכחים את העובדה הזאת לאחר המצאתם, ומאמינים שהם "אמיתיים" ומתאימים למציאות.
בחלקו השני של המאמר, ניטשה מבחין בין שני אופני קיום, דרך הנגדה בין הדגם של "איש התבונה" לבין "איש האינטואיציה" (בדומה להבחנתו בהולדת הטרגדיה בין "אפולו" לבין "דיוניסוס" בהתאמה).
"איש התבונה", רוצה לשלוט בחיים בפיקחות ובסדר לוגי.
לעומתו, "איש האינטואיציה", הופך את החיים לאמנות, בז להפשטה ולסדר.
אומנם איש האינטואציה משיג בדרך זו אושר נעלה, אך סבלו גדול יותר, כי הוא לא לומד מן הניסיון.
איש התבונה, בדומה לאנשי האסכולה הסטואית, משיג אושר דרך עולם המושגים הבדוי שלו, באופן מתון ומדוד, ללא מעורבות רגשית.
ניטשה מסיים את המאמר מבלי להכריע בין שתי האופציות.
הסופר ומבקר הספרות היהודי-גרמני פריץ מאוטנר היה הראשון שהכיר בחשיבות ביקורת השפה של ניטשה העולה בחיבור זה.
ביקורת השפה של ניטשה בטקסט הטרימה את "המפנה הלשוני" במאה ה-20, והשפיעה במיוחד על תאורטיקנים פוסט-סטרוקטרליסטים, והטרימה לדוגמה את תפיסת ה"שיח" של מישל פוקו.
כמו כן, חיבור זה הוא מן העבודות האחראיות למוניטין של ניטשה כסנדק הפוסטמודרנית.
ריימונד גויס מצא דמיון בין השקפתו של ניטשה על השפה, כפי שבאה לידי ביטוי במאמר זה, לבין הגותו המאוחרת של לודוויג ויטגנשטיין, בשל שלילתם את ההבחנה ההיררכית שבין שימוש "ליטרלי" לבין שימוש "מטאפורי".
כמה סוציולוגים מצאו את החיבור שימושי לחשיבה על אופן השימוש החברתי במטפורות.
סוציולוגים של דת מציינים את חשיבות המטאפורה בתפיסות עולם דתיות, ושאי אפשר לחשוב סוציולוגית על דת ללא מטפורה.
על-קבוצת SAR או Harosa (באנגלית ניתן לתרגם Supergroup כעל-קבוצה) היא קלייד הנהוג במיון הפילוגנטי של האיקריוטים והיא מכילה את שלוש הקבוצות של הסטראמנופילס, ה-Alveolates וה-Rhizaria.
השם "SAR" הוא הלחם של האותיות הראשונות של כל אחת מהקבוצות האלה.
בחלק מהניתוחים הפילוגנטיים מצרפים לקבוצה זאת גם את ה-Telonemia ואז שמה משתנה לTSAR Supergroup.
תומאס קלבייר-סמית טבע ב-2010 את המונח "Harosa" כתת-ממלכה והוא הראשון שצירף את כל הקבוצות האלה במחקר כולל.
אדל ונוספים המשיכו את עבודתו של קלבייר-סמית ב-2012 והגדירו על העל-קבוצה SAR כקבוצה מונופילטית.
בעבודה הם הגדירו אותה כך:
זהו ענף בעל בסיס משותף שכל האמורים מעלה נמצאים תחתיו.
מטרתו העיקרית של קלייד זה הוא להראות את הקרבה בין הקבוצות השונות המרכיבות אותו ואת מוצאן המשותף.
על־תחמוצת או פראוקסיד היא תרכובת במבנה R1-O-O-R2 (קשר יחיד בין שני חמצנים בתרכובת אורגנית).
קבוצת ה־O-O שבעל־תחמוצת קרויה הקבוצה העל־חמצנית (או הקבוצה הפראוקסית).
בניגוד לרוב תרכובות החמצן בהן אטום החמצן הוא בעל דרגת חמצון , לאטומי חמצן בפראוקסיד יש דרגת חמצון של .
העל־תחמוצת המוכרת ביותר היא המימן העל־חמצני (H2O2), בה שתי קבוצות ה־R הם אטום מימן, המכונה לעיתים גם היא בקיצור "פרוקסיד".
מלבד המימן העל־חמצני, יש כמה קבוצות עיקריות של על־תחמוצת:
על־תחמוצות הקבוצה הראשית (Main group peroxides).
על אישים מפורסמים (לטינית: De viris illustribus) הוא אמצעי אמנותי (טרופוס ) של ספרות מופת רומאית עתיקה, אשר קמה לתחייה במהלך הרנסאנס האיטלקי והעניקה השראה להרכבתן או הזמנתן של סדרות של דיוקנאות של גברים דגולים, עם תכלית דידקטית בולטת.
מאז ראשיתו של האמצעי הספרותי הזה בחוגו של קיקרו, מספר יצירות עתיקות נושאות את הכותרות "De viris illustribus" (מילולית: "על גברים מפורסמים") או "De hominibus illustribus" ("על בני אדם מפורסמים"):
קורנליוס נפוס (De Viris Illustribus), משם שאב אולוס גליוס אנקדוטה על קאטו הזקן; נפוס כתב גם חיבור בשם "חייהם של מפקדים בולטים" (Liber De Excellentibus Ducibus Gentium).
סווטוניוס ("חיי אישים") – ביוגרפיות הכוללות מדקדקים, רטוריקנים, היסטוריונים ומשוררים.
מחבר אנונימי של "על אישים מפורסמים" (Auctor De Viris Illustribus), חיבור המתוארך למחצית הראשונה של המאה ה-4 הוא אוסף של 86 ביוגרפיות קצרות של אישים חשובים בהיסטוריה הרומית, החל מפרוקאס , אחד המלכים הלטיניים של העיר אלבה לונגה, ועד קלאופטרה.
חיבור זה יוחס בתחילה לאורליוס ויקטור, בשם "על אישים מפורסמים ברומא" (או "על רומאים מפורסמים").
הירונימוס ("על אישים מפורסמים") – אוסף ביוגרפיות נוצריות המכיל 135 הערות קצרות.
(De Viris Illustribus) המשיך את עבודתו של הירונימוס בחיבור שפורסם סביב שנת 495 ובו ביוגרפיה של מעל 90 נוצרים בולטים של זמנו.
במהלך ימי הביניים הסדרה מעוררת ההשראה פנתה לשתי דרכים: דמויות המופת הנוצריות הספציפיות היו מעוגנות בהגיוגרפיה, בה נסים משכו את תשומת הלב, אך התכונות שהודגמו על ידי מרטירים היו של כח מוסרי, אמונה וצייתנות.
בצד החילוני, דמויות המופת הגשמיות, אותן חיקו אריסטוקרטים בלבד, צומצמו ונקבעו ב"תשעת המכובדים" שהיו דמויות מופת אביריות של אדיבות אמיצה, המודלים המדריכים של התנהגות אריסטוקרטית אדיבה.
ספריית הדיוקנאות הספרותיות הוצגה מעתה והלאה בתזכורות חזותיות, בכתבי יד מעוטרים ובשטיחים, ובאמצעי תקשורת אחרים.
עם תחילתה ממש של תחייתה מחדש של הלמידה הקלאסית ברנסאנס האיטלקי, קבוצה רחבה יותר ונבחרת בקפידה של אישים בעלי מוניטין מהעבר הרחוק והקרוב, המצטיינים בחכמת השלטון שלהם או לימודם, "הופיעה כמעט במקביל במרכזים איטלקיים מגוונים כמו מילאנו, נאפולי, סיינה, פדובה, פוליניו, פירנצה, ונציה, פרוג'ה ואורבינו".
בספרות, פרנצ'סקו פטרארקה ביטא את הרעיון בחיבורו "על אישים מפורסמים" , אוסף של 36 ביוגרפיות קצרות.
בהשראה לחיקוי, ג'ובאני בוקאצ'ו כתב את "על גורלם של אישים מפורסמים" , אוסף של 56 ביוגרפיות.
בוקאצ'יו כתב גם השלמה לחיבור זה בשם "על נשים מפורסמות" , אוסף של 106 ביוגרפיות.
לאונרדו ברוני פרסם תרגומים של "חיי אישים" מאת פלוטרכוס.
סדרה לימודית של "גברים מהוללים" (uomini illustri) שצוירה עבור אזונה ויסקונטי במילאנו, שהוזכרה על ידי ג'ורג'ו וזארי, וסדרה בנאפולי אבודות שתיהן, אך סדרת דיוקנאות מוקדמת חשובה של גברים מפורסמים שרדה בפאלאצו פובליקו (סיינה) וב-Sala Virorum Illustrium, פדובה.
סדרת הדיוקנאות של ג'וביו , של דמויות ספרותיות, שליטים, מדינאים ונכבדים אחרים, שרבים מהם נעשו מהחיים, הורכבה על ידי היסטוריון וביוגרף הרנסאנס פאולו ג'וביו (1483–1552), אך לאחר מכן אבדה.
היא מיוצגת היום על ידי סדרת עותקים שנעשו עבור קוזימו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, בגלריית אופיצי.
על אישים מפורסמים ברומא (לטינית: De viris illustribus urbis Romae; מילולית: על גברים מפורסמים של העיר רומא) הוא חיבור היסטוריוגרפי מהמחצית הראשונה של המאה ה-4.
החיבור כולל 86 ביוגרפיות קצרות, שמתחילות בתקופת הקמתה של רומא, מכסות את תקופת המלוכה ואת תקופת הרפובליקה ומסתיימות בתקופת הפרינקיפט של אוגוסטוס קיסר.
היצירה ספוגה בתפיסה שאנשים מעצבים את ההיסטוריה.
על אף כותרתו, החיבור אינו מתייחס רק לגברים, אלא גם לנשים (קלואליה ), ולא רק לרומאים, אלא גם לאויבים זרים, כמו חניבעל.
מחבר היצירה הכרונולוגית הזו אינו ידוע.
בעבר היה מקובל שמחברו הוא אורליוס ויקטור, אך ככל הנראה אין זה נכון.
כעת ההנחה היא שמדובר במקור היסטורי עצמאי, שאינו תלוי בהיסטוריוגרפיה של טיטוס ליוויוס.
על אישים מפורסמים הוא אוסף ביוגרפיות קצרות של 135 מחברים, שנכתבו בלטינית במאה ה-4 על ידי אב הכנסייה הירונימוס.
הירונימוס השלים את היצירה הזו בבית לחם בשנת 3–392 לספירה.
היא מורכבת מפרולוג ו-135 פרקים, שכל אחד מהם כולל ביוגרפיה קצרה.
הירונימוס עצמו הוא נושאו של הפרק האחרון.
גרסה יוונית לספר, ייתכן של אותו סופרוניוס שהוא נושאו של פרק 134, שרדה אף היא.
ביוגרפיות רבות עוסקות באישים חשובים בהיסטוריה של הכנסייה הנוצרית, ומקדישות תשומת לב מיוחדת לקריירה שלהם כסופרים.
החיבור נכתב כיצירה אפולוגטית, שמטרתה להוכיח שהכנסייה יצרה אישים מלומדים.
הספר הוקדש לפלאוויוס לוקיוס דקסטר, ששימש כמנהל חצרו של הקיסר תאודוסיוס הראשון וכפראיפקטוס פראיטוריו של הקיסר הונוריוס.
דקסטר היה בנו של פקיאנוס, שביוגרפיה שלו מופיעה בחיבור.
להלן מופיעים נושאי 135 הביוגרפיות של הירונימוס, על פי מספרי הפרקים שנמצאים במהדורות:
דברי הירונימוס על הקריירה הספרותית שלו
בסיום החיבור מספק הירונימוס ביוגרפיה של עצמו, כדוגמה המאוחרת ביותר ליצירתם המלומדת של נוצרים.
בפרק 135 הוא סיכם את הקריירה שלו עד אותו הזמן:
תרגמתי את הברית החדשה מיוונית, ואת הברית הישנה מעברית, וכמה מכתבים שכתבתי לפאולה ואוסטוכיום אני לא יודע, מכיוון שאני כותב מדי יום.
כתבתי בנוסף, שני ספרים של "הסברים על מיכה", ספר אחד "על נחום", שני ספרים "על חבקוק", אחד "על צפניה", אחד "על חגי", וכן רבים אחרים על הנביאים שעדיין לא גמורים ואני עדיין עובד עליהם.
על בולשיט (במקור באנגלית: On Bullshit) הוא ספר משנת 2005 מאת הפילוסוף האמריקאי הארי פרנקפורט, שנכתב על פי מסה שפרסם בשנת 1986. הספר מציג תאוריית בולשיט המגדירה את המושג ומנתחת את יישומי הבולשיט בהקשר של תקשורת.
פרנקפורט קובע שבולשיט הוא דיבור שנועד לשכנע בלי להתחשב באמת.
לשקרן אכפת מהאמת והוא מנסה להסתיר אותה; לבולשיטן לא אכפת אם מה שהוא אומר נכון או לא נכון, אלא אכפת לו רק אם המאזין ישוכנע.
הניתוח הפילוסופי של פרנקפורט לבולשיט ספג ביקורת ולחלופין אומץ על ידי אנשי אקדמיה מאז פרסומו.
פרנקפורט פרסם במקור את החיבור "על בולשיט" בכתב העת Raritan Quarterly Review ב-1986. ב-2005 פורסם החיבור כספר, תחת הכותרת "על בולשיט".
הספר זכה לפופולריות רבה: הוא הופיע במשך 27 שבועות ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס ונדון בתוכנית הטלוויזיה הדיילי שואו וכן בריאיון עם נציג של ההוצאה לאור, הוצאת אוניברסיטת פרינסטון.
על בולשיט שימש בסיס לספר ההמשך של פרנקפורט, "על האמת" (2006).
פרנקפורט הוא פילוסוף מקצועי, בעל הכשרה בפילוסופיה אנליטית.
כשנשאל מדוע החליט להתמקד בבולשיט, הסביר:כבוד לאמת ודאגה לאמת הם בין היסודות לציוויליזציה.
הרבה זמן הפריע לי חוסר הכבוד לאמת, שבו הבחנתי [...] בולשיט הוא אחד העיוותים של ערכים אלה.בספרו על בולשיט מתייחס פרנקפורט לדאגתו זו ועושה הבחנה בין "בולשיטרים" (מפיצי בולשיט) לשקרנים.
הוא מסיק שבולשיטרים הם ערמומיים יותר: הם מהווים איום גדול יותר על האמת מאשר שקרנים.
פרנקפורט מתחיל את עבודתו על בולשיט על ידי הצגת הסבר ובחינה של מושג הרמאי (humbug) של מקס בלאק.
המסה של בלאק על הרמאי והספר של פרנקפורט על בולשיט דומים.
שניהם מתמקדים בהבנה, בהגדרה ובהסבר של המושגים תוך שימוש בדוגמאות.
פרנקפורט מתמקד ברמאים מכיוון שהוא מאמין שהם דומים למפיצי בולשיט.
הוא משתמש בעבודתו של בלאק על הרמאי כדי לפרק את תיאור הרמאי לגורמים מגדירים: "מצג שווא מטעה", "קרוב לשקר" ו"מצג שווא [...] של מחשבות, רגשות או עמדות של האדם עצמו".
הניתוח של פרנקפורט מאפשר לו להבחין בהבדל בין רמאות לשקר.
ההבחנה העיקרית היא הכוונה שמניעה את הרמאי או השקרן.
הכוונה מאחורי הרמאי היא מצג שווא, בעוד שהכוונה מאחורי השקר היא קיצונית יותר, מתוך כוונה לכסות על האמת.
ההשוואה בין הרמאות לשקר משמשת כהקדמה ראשונית לדיון בבולשיט.
רמאות קשורה קשר הדוק לבולשיט, אבל פרנקפורט מאמין שאין די בתיאר ואפיון הרמאות על מנת להסביר את הבולשיט ואת מאפייניו.
ספרו של פרנקפורט מתמקד רבות בהגדרת הבולשיט ובדיון בהבדל בין שקר לבולשיט.
ההבדל העיקרי בין השניים הוא כוונה והונאה.
גם אנשים שמשקרים וגם אנשים שאומרים אמת מתמקדים באמת.
השקרן רוצה להרחיק אנשים מגילוי האמת, והאדם שאומר את האמת רוצה להציג את האמת.
הבולשיטן שונה הן משקרנים והן מאנשים המציגים את האמת, בכך שהוא מתעלם מהאמת, לא מתייחס אליה, בכך שהיא בלתי רלוונטית עבורו כשיקול בבחירתו מה לומר ולמה להתייחס.
פרנקפורט מסביר איך מפיצי בולשיט או אנשים שמשמיעים בולשיט נבדלים בכך שהם לא מתמקדים באמת.
פרנקפורט מגדיר שיט (חרא), פעילות ייצור השיט ובול (שור – במשמעות המקורית של המונח האנגלי, "חריוני שור").
הגדרה זו נעשתה בצורה לקסיקונית המפרקת את המילה "בולשיט" ובוחנת כל מרכיב בה.
מרכיבי המילה "בולשיט" מבליטים את המונחים המתכתבים עמה, מונחים המקיפים את המשמעות הכוללת של המילה בולשיט: חסר תועלת, חסר משמעות והבלים, קשקוש.
לאחר מכן מתמקד פרנקפורט במילה השלמה עצמה, בהשלכותיה ובקבלתה.
הוא מציג דוגמה לעצות שניתנו לילד מאביו, עצות המעודדות לבחור בבולשיט על פני שקרים כשאפשר.
פרנקפורט מציג שתי רמות של שוני בהשלכות בין בולשיט לשקר.
ראשית, השקרן נתפס כמטעה או מזיק במכוון בגלל הכוונה הנלווית למעשה.
שנית, לאדם המשמיע את הבולשיט אין את סוג הכוונה האופיינית לשקרן.
הפקת בולשיט לא דורשת ידיעת האמת.
השקרן נמנע בכוונה מהאמת והבולשיטר עשוי להיות דובר אמת או מספק רכיבים מהאמת ללא כוונה לעשות זאת.
פרנקפורט מאמין שבולשיט והקבלה הגוברת של בולשיט מזיקים יותר לחברה מאשר שקרנים ושקרים.
הסיבה לכך היא שהשקרנים שוקלים באופן פעיל את האמת כשהם מסתירים אותה, בעוד שבולשיטנים מתעלמים לחלוטין מהאמת.
"בולשיט הוא אויב גדול יותר של האמת מאשר שקרים." פרנקפורט מאמין שהגם שכלפי הבולשיט אפשר לגלות סובלנות גדולה יותר, הוא הרבה יותר מזיק.
פרנקפורט מסיים את ספרו בדיון בעליית הבולשיט.
הוא אינו טוען שיש יותר בולשיט בחברה עכשיו מאשר בעבר, אלא מסביר שכל צורות התקשורת גדלו והתרבו וכך הובילו ליותר בולשיט נראה, נקרא ונשמע.
הוא קובע שהציפייה החברתית מיחידים לקבל ולהביע את דעתם בכל הנושאים דורשת יותר בולשיט.
למרות חוסר ידע בנושא, למשל בפוליטיקה, דת או אמנות, ישנה ציפייה להשתתף בשיחה ולחוות דעה.
דעה זו עשויה להיות בולשיט לפעמים מכיוון שהיא לא מבוססת על עובדות ומחקרים.
הדעה מונעת על ידי התעלמות מהאמת מתוך רצון להיראות בקי או בעל דעה, בהתאם למוסכומת חברתיות.
פרנקפורט מכיר בכך שבולשיט אולי לא תמיד מכוון, אבל מאמין שבסופו של דבר הוא מושמע תוך התעלמות מהאמת וחוסר זהירות של האמת.
פרנקפורט טוענת שהעלייה הזו בבולשיט מסוכנת שכן היא מקבלת ומאפשרת התעלמות גוברת מהאמת.
התגובות לעבודה של פרנקפורט היו מגוונות ונעו בין עיבוד, שבח וביקורת.
הוא זכה לקבלה חיובית על ידי אקדמאים רבים, והפופולריות שלו ניכרה במעמדו כרב מכר במשך שבועות רבים.
אך יצירתו זכתה גם לביקורות.
אחת הביקורות העיקריות הייתה שהיצירה פשטנית מדי וצרה מדי: שהספר אינו מכיר בגורמים הדינמיים הרבים המעורבים בתקשורת, או בטבעה הדינמי של האמת; ושעל בולשיט מוגבל בניתוח מניעים וצורות בולשיט אחרות מלבד מניעים הנובעים מחוסר התייחסות לאמת.
אחד המבקרים מציין שהספר אינו מזכיר, או אף פוסל, את יכולתו של הקהל לזהות בולשיט: שההסבר של פרנקפורט לבולשיט מציג נרטיב שבו הבולשיט אינו מורגש או ניתן לסליחה בקלות על ידי הקהל.
מבקר אחר מצביע על כישלונו של הספר בשכתבו את החיבור המקורי, כדי לכלול הכרה או דיון בביקורת והסבר על ההתפתחויות והרעיונות החדשים בפסיכולוגיה ובפילוסופיה בפרק הזמן של 19 שנה שבין פרסום המאמר ופרסום הספר.
למרות כל הביקורות הללו, באופן כללי זכתה העבודה לפופולריות ולקבלת פנים חיובית.
למשל, האנתרופולוג והאנרכיסט דייוויד גרייבר מתייחס לטקסט של פרנקפורט בספרו מ-2018 "Bullshit Jobs" .
על אודות מבנה הגוף האנושי הוא אוסף ספרים על האנטומיה האנושית שנכתב על ידי אנדריאס וסאליוס ופורסם ב-1543. הספרים היוו פריצת דרך בהיסטוריה של האנטומיה, ביחס לעבודתו של הרופא היווני קלאודיוס גלנוס, שהייתה דומיננטית במשך 1300 שנים.
לפני תקופתו ניתוחים בוצעו על ידי גלבים-מנתחים בהנחיית דוקטור לרפואה, שלא היה צפוי לבצע עבודת כפיים.
המגנום אופוס של וסאליוס מציג בחינה מדוקדקת של האיברים והמבנה השלם של גוף האדם.
הדבר התאפשר בזכות ההתקדמות הרבה שנעשתה בתקופת הרנסאנס, כולל התפתחויות אמנותיות בייצוג חזותי מילולי ופיתוח טכני של הדפסה עם חריטות עץ מעודנות.
בזכות ההתפתחויות הללו ומעורבותו הקרובה והזהירה, הצליח וסאליוס לייצר איורים עדיפים על כל איורים שהופקו בעבר.
ספר זה, שחולל מהפכה באנטומיה, ראה אור חודש בלבד לאחר פרסום ספרו של קופרניקוס שחולל מהפכה באסטרונומיה.
הספר הראשון מהווה כרבע מהאוסף כולו.
הוא מציג את תצפיותיו של וסליוס על עצמות אדם ועל סחוסים, שאסף מבתי קברות.
הוא מתאר את המראה הפיזי של עצמות האדם ואת ההבחנה בין העצמות והסחוסים לפי תפקוד.
בכל פרק וסאליוס מתאר את העצמות בפירוט רב, ומסביר את התכונות הפיזיות שלהן בדרכים שונות.
בפרקים הפותחים, וסאליוס "נותן היבטים כלליים של עצמות ושלד, עוסק בהבדלים במרקם, חוזק וגמישות בין עצם וסחוס; מסביר את ההבדלים המורכבים בין סוגי מפרקים וסוקר כמה אלמנטים בסיסיים של טכניקות תיאור ומינוח.
." נושא מרכזי בספר זה הוא האם גלנוס תיאר את עצמות השלד האנושי במדויק.
כאשר וסליוס הרצה על השלד האנושי, הוא גם הציג עצמות של בעלי חיים אחרים כדי לתת אמינות לתצפיותיו של גלנוס.
כאן מתאר וסאליוס את מבנה השרירים הרצועות, את החומרים המשמשים ליצירת תנועה על ידי הגוף, ואת החומר המשמש לאחיזה של המפרקים.
באמצעות תצפיות על קצבים שחותכים בשר, וסאליוס הצליח לשלב את כישורי הקצבים שלמד בנתיחה של גוף האדם.
הוא תיאר את הסדר שבו יש לנתח גוף אנושי כדי לצפות ביעילות בכל שריר בגוף.
האיורים בספר מציגים מבט מעמיק של גוף האדם שניתן לעקוב אחריו תוך כדי ניתוח גוף אנושי.
וסאליוס מזכיר גם את המכשירים הדרושים לביצוע דיסקציה.
בספר זה מתחיל וסאליוס לתאר כיצד התיאורים האנטומיים של גאלנוס אינם תואמים את התצפיות שלו.
על מנת להראות כבוד לגאלנוס, הוא מציע שהשימוש של גאלנוס במבנה האנטומי הוא למעשה נכון, אבל לא עבור בני אדם.
הוא אפילו המשיך לתאר כמה מהמבנים באופן שגאלנוס תאר.
על אהבה וסמים אחרים הוא סרט קומדיה רומנטית-דרמטית אמריקאי משנת 2010, בבימויו של אדוארד זוויק, המבוסס על ספרו של ג'יימי ריידי "Hard Sell: The Evolution of a Viagra Salesman".
בסרט מככבים ג'ייק ג'ילנהול ואן האת'וויי.
הסרט מספר את סיפורו של רוכל תרופות בפיטסבורג של שנות ה-90 שמתחיל במערכת יחסים זוגית עם אשה צעירה שלוקה בשלבים מוקדמים של מחלת פרקינסון.
הסרט יצא לאקרנים בבתי הקולנוע ב-24 בנובמבר 2010, על ידי פוקס המאה ה-20 .
הוא הכניס 105 מיליון דולר מול תקציב של 30 מיליון דולר, וקיבל ביקורות מעורבות מהמבקרים.
ג'יימי רנדל, רווק כריזמטי וסוכן תרופות מצליח, פוגש במגי מורדוק, אמנית חופשייה המתמודדת עם שלבים מוקדמים של מחלת הפרקינסון.
השניים מתחילים במערכת יחסים ללא מחויבות המתבטאת בסקסבין השניים, אך עם הזמן הקשר מתעמק, והם נאלצים להתמודד עם אתגרים הנובעים ממחלתה של מגי ומחויבותם הרגשית ההולכת וגדלה.
ג'ייק ג'ילנהול – ג'יימי רנדל, סוכן תרופות כריזמטי ורווק.
אן האת'וויי – מגי מורדוק, אמנית חופשייה המתמודדת עם מחלת פרקינסון.
אוליבר פלאט – ברוס וינסטון, המנהל האזורי של ג'יימי.
האנק עזריה – ד"ר סטאן נייט, רופא העובד עם ג'יימי.
ג'וש גד – ג'וש רנדל, אחיו הצעיר והמצחיק של ג'יימי.
באתר Rotten Tomatoes, ציון הסרט הוא 49% על סמך 168 ביקורות.
ב-Metacritic, הציון הממוצע הוא 55 מתוך 100, בהתבסס על 38 ביקורות.
מבקרים שיבחו את הכימיה בין ג'ילנהול והאת'וויי, אך ציינו שהעלילה לעיתים אינה אחידה.
הסרט זכה לביקורות מעורבות גם בישראל.
מבקרים רבים ציינו לטובה את הכימיה בין ג'ייק ג'ילנהול ואן האת'וויי, אך הביעו ביקורת על העלילה והביצוע.
יאיר רוה, מבקר הקולנוע של סינמסקופ, ציין שהסרט מתחיל עם חן וגרוב, אך מאבד מהם ככל שהוא מתקדם.
הוא הוסיף שהסרט מנסה לשלב בין קומדיה רומנטית לביקורת על תעשיית התרופות, אך אינו מצליח בכך במלואו.
אבנר שביט מאתר וואלה כתב שהסרט מנסה להיות סאטירה על פריצת הוויאגרה ומשלב קיטש, אך התוצאה היא קוקטייל לא מוצלח.
הוא הוסיף שהסרט אינו מצליח לעורר תשוקה או רגש עמוק.
באתר אידיבי נכתב שהסרט אינו אחיד, לא ממוקד, לא מספיק מצחיק, לא אמין וצפוי לחלוטין.
על החירות היא מסה פילוסופית העוסקת בשאלות הנוגעות לחירות הפרט, שכתב הפילוסוף האנגלי בן המאה ה-19, ג'ון סטיוארט מיל.
מיל כתב את המסה יחד עם אשתו הרייט טיילור מיל, והוציאה לאור בשנת 1859, מספר חודשים לאחר מות אשתו.
"על החירות" עוסקת בהגנת היחיד מפני החברה, בין אם זו מאוגדת כמדינה או כקהילה שבה חי היחיד.
במילותיו של מיל: המסה היא על "טבעו וגבולותיו של הכוח שיכולה החברה להפעיל באופן לגיטימי על היחיד".
הגנה זו מנומקת במונחים תועלתניים.
המסה ידועה בזכות שני עקרונות חשובים שאותם ניסח מיל, המוכרים כאבני יסוד במחשבה הליברלית, ונראים כיום כמעט כמובנים מאליהם.
העיקרון הראשון הוא כי "ביחס לעצמו, ביחס לגופו ונפשו שלו, היחיד הוא ריבון".
מיל מביא עיקרון זה כנגד תופעת עריצות הרוב, שבאה לידי ביטוי בכפיית ערכי מוסר וקביעת תקני התנהגות ראויה, ומספקת לחברה כוח בלתי מוגבל כלפי היחיד, המסוגל לפגוע ביחיד באופן קשה.
העיקרון השני, "עקרון ההיזק", קובע את התנאים שבהם יהיה לגיטימי מצד החברה או המדינה להתערב בענייניו של הפרט - "(ש)המטרה היחידה אשר למענה אפשר להפעיל כוח בצדק כלפי כל חבר בקהילה מתורבתת בניגוד לרצונו היא כדי למנוע נזק לאחרים.
טובתו שלו, הפיזית או המוסרית, אינה הצדקה מספקת".
שני עקרונות אלו מקובלים על כל ענפי הליברליזם, וכן על אידאולוגיות פוליטיות קרובות.
המסה היא חיבור משפיע ביותר בחשיבה הפוליטית מאז כתיבתה ועד היום.
הרעיונות המופיעים בה ממשיכים להיות נדונים בספרים ובמסות, והיא השפיעה על הוגים כברטרנד ראסל וישעיה ברלין.
לבד מחשיבותם הגבוהה של הרעיונות המנוסחים בה, המסה כתובה בשפה נגישה לקורא ההדיוט.
מהדורות חדשות של המסה מודפסות מעת לעת, והמסה תורגמה לשפות רבות, ובכללם מספר תרגומים לעברית.
המסה נכתבה על רקע בריטניה של המאה ה-19, שבה חי מיל.
המהפכה המהוללת ב-1688, הסירה את איום העריצות של בית סטיוארט, והביאה להקמתה של מונרכיה חוקתית, בעלת מאפיינים דמוקרטים וליברלים, שנראתה בעיני בני הזמן, ובהם דמויות כמונטסקייה, כצורת שלטון אידיאלית.
בריטניה של תקופה זו הייתה אימפריה משגשגת, הכוח המניע בעולם, הן מבחינת עוצמתה הצבאית והן מבחינת עוצמתה הכלכלית.
מיל פעל בתקופה שבה היה נראה לרבים כי המדינה מתקרבת למבנה הראוי של מוסדות, איזונים ובלמים.
המאבק הפוליטי העיקרי בשנים אלו היה על הרחבת זכות הבחירה, עניין שבו מיל, שהיה מאז ומעולם ליברל מוצהר, תמך בכל לב.
נראה היה כי גם במישור זה עתידה החשיבה הליברלית התומכת ברפורמה אלקטורלית לנחול ניצחון בסופו של דבר.
המונרכיה הקונסטיטוציונית האנגלית של המאה ה-19 נשענה רבות על עבודתם של הוגים שקדמו למיל.
ג'ון לוק, ואלכסיס דה טוקוויל עסקו במבנה האידיאלי של המדינה וביחסי הגומלין שבין רשויותיה.
לוק, אבי הליברליזם, ביסס את תורתו בדבר זכויות הפרט המוגנות, על בסיס תאולוגי.