tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא שיחק בסך הכל 117 משחקים, עם 5 שערים ו-23 אסיסטים.
ב-12 ביוני 2017, נשיא רסינג ויקטור בלנקו אישר כי אקוניה יעזוב את המועדון.
הוא עשה את הופעת הבכורה שלו בניצחון 0–2 על דספורטיבו אווס.
ב-15 במאי 2018, אקוניה וכמה מחברי הקבוצה, כולל המאמנים, נפצעו לאחר התקפה של כ-50 אוהדי ספורטינג במהלך אימון של המועדון אחרי שהקבוצה סיימה במקום השלישי בליגה והחמיצה הזדמנות להעפיל לליגת האלופות.
למרות ההתקפה, הוא ושאר חברי הקבוצה הסכימו לשחק בגמר הגביע הפורטוגזי שתוכנן לסוף השבוע ובסופו של דבר הפסידה לאווס.
ב-14 בספטמבר 2020 חתם לארבע שנים בסביליה.
ב-27 בספטמבר ערך את הופעתו הבכורה בניצחון 3-1 על קדיס ב-4 באפריל 2021 כבש את שערו הראשון בניצחון 1-0 על אתלטיקו מדריד.
באוגוסט 2024 חזר לארגנטינה וחתם בריבר פלייט.
ב-15 בנובמבר 2016 הופיע לראשונה במדי נבחרת ארגנטינה, במוקדמות גביע העולם 2018, במשחק נגד קולומביה.
במאי 2018 צורף לרשימה המורחבת בנבחרת לקראת המונדיאל ברוסיה, אך הוא לא שותף באף משחק.
נכלל בסגל נבחרת ארגנטינה בטורניר מונדיאל 2022. במונדיאל 2022 זכה אקוניה עם ארגנטינה בגביע העולם.
אליפות הפרימרה דיביסיון, ארגנטינה: 2014
מרקוטבדגה (בהונגרית: Markotabödöge) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם במרקוטבדגה מספר התושבים נמצא בירידה.
במרקוטבדגה חיו 16 יהודים בשנת 1880.
מרקוח (עם ניקוד: מַרְקוֹח) הידוע גם בשם תבלין, מלאנז' או סם הוא סם פסיכדלי בדיוני המופיע ביקום של חולית ומספק למשתמשים בו תוחלת חיים ארוכה, עוצמת נעורים, מודעות גבוהה ולעיתים אף כוח לחיזוי העתיד.
הרעיון הומצא על ידי הסופר פרנק הרברט עבור עבודותיו בסדרת הספרים חולית.
ביקום הספרותי נמצא המרקוח על פני כוכב הלכת המדברי אראקיס, עולם צחיח ועתיר חול השורץ תולעי ענק אימתניות הנקראות עקלתונים.
הודות לכוחות התודעה והחיזוי החזקים הטמונים בו, הפך המרקוח למשאב היקר ביותר ביקום, וזאת בשל הפוטנציאל הגלום בו להארכת החיים ולהפיכת מסעות בין כוכביים למדויקים ובטוחים.
מרקוח הוא סם המאריך את חיי המשתמשים בו ומעניק להם מרץ גופני ומודעות גבוהה, ובמקרים מסוימים עשוי גם לעורר כוח לראיית העתיד.
תכונות החיזוי שלו מאפשרות לקיים מסעות חלל בין כוכביים באופן מדויק ובטוח, לדוגמה על ידי גילדת הנווטים, המשתמשת בו על מנת "לקפל את החלל" ולמצוא נתיבים דרך מרחבי הזמן והחלל, ולנווט את ספינותיהן הענקיות ליעדיהן.
כמות המרקוח האדירה הנדרשת להשגת הכוחות הללו מחייבת את נווטי הגילדה לשהות בתוך מכלי ענק מלאים בענני גז מרקוח.
חשיפה קיצונית זו לאורך זמן רב מובילה לשינוי מבנה גופם.
בכמויות גדולות גורם המרקוח להשפעות פסיכואקטיביות שונות ועשוי להיות ממכר מאוד.
הוא משמש כאנתאוגן בידי מסדר בנות גשרית ובידי הדררים, נוודי המדבר של אראקיס הצורכים אותו להשגת טראנס היוצר תפיסות על-חושיות כגון ראייה מרחוק, פריקוגניציה ועוררות הזיכרון הגנטי.
הדררים משתמשים במרקוח גם לצרכים פשוטים ויומיומיים יותר, למשל עבור ייצור נייר, חומרים פלסטיים, חומרי נפץ, בדים, וכמו כן, מערבבים אותו עם מזונם.
עד לתחילת האירועים המתרחשים בספר הראשון בסדרה, חולית, כבר הגיע המרקוח לכל מקום ביקום הנודע ונחשב לסימן של עושר ואמידות.
הדוכס לטו אטרייאידס ציין כי בין כל המשאבים או הסחורות המוכרים לאדם, "כולם מתפוררים אל מול המרקוח.
חופן ממנו יקנה לך בית בטופייל".
ג'ון מישו ממגזין הניו יורקר כתב בנוגע לכך, "נסו לדמיין חומר המשלב את ערכו של הקוקאין יחד עם ערכו של הדלק, ותקבלו רעיון המתקרב לכוחו של המרקוח".
בשל נדירותו וערכו הרב של הסם, ובייחוד בשל שימושו להאצת מסעות בין-כוכביים, התבסס כוחה של קיסרות הפאדישאח על השליטה בכוכב הלכת אראקיס.
מהלך זה הציב את הקיסר בעמדה גבוהה מעל שאר בתי האצולה וכן ביתרון על פני גילדת הנווטים, אשר החזיקה במונופול על מסע בחלל.
הרברט תיאר את המרקוח מפיה של עאליה אטרייאידס כמטבע סודי, בלעדיו לא יוכלו ספינות החלל של גילדת הנווטים לנוע.
לדבריו, הסם הנצרך מכניס את הנווטים לטראנס ניווטי, באמצעותו הם יכולים לראות את הדרך בה ינועו בטרם נעו בה.
כמו כן, מחסור במרקוח יגרום למוות בטרם עת עבור רבים מאנשי האצולה, אשר השימוש בו חיזק את מערכות גופם והוביל להארכת חייהם בשנים רבות.
אפילו בני המעמד הבינוני, לדבריו, נהגו למהול את מזונם עם כמויות קטנות של הסם, לפחות פעם אחת ביום.
תיאור מראהו הפיזי של המרקוח נותר מעומעם לכל אורך הסדרה, אולם צבעו נרמז במשיח חולית כאשר נווט החלל אדריק "שחה במכל מלא בגז כתום..
פתחי האוורור של מכלו פלטו ענן חיוור וכתום עשיר בריח הגריאטרי של המרקוח, מלאנז'"; מאוחר יותר בכופרי חולית, מספר עורקי מרקוח תוארו כגושים אדמדמים-חומים כהים.
בתיאורו בקיסר האל של חולית הצביע מוניאו על תכונת הפלואורסצנציה של המרקוח לאחר שנצפה פולט אור כחול בוהק.
ניחוח הסם תואר באופן חוזר ונשנה בידי הרברט כריח הקינמון.
הגבירה ג'סיקה העידה כי בפעם הראשונה שצרכה את המרקוח היה טעמו כשל הקינמון, אולם דוקטור יואה הסביר לה שטעמו לעולם איננו זהה, וכי הוא שקול לחיים בכך שהוא מציע פנים אחרות בכל פעם בה הוא נצרך.
לטענתו, דומה הדבר לתגובת טעם נרכש, בלומדו שדבר מסוים הוא טוב וחיוני עבורו, מפרש אותו גוף האדם כטעם מענג.
שימוש מוגזם בסם מעניק לעיניים גוון כחול כהה, באיברי הלובן, הקשתית והקרנית, ונקרא לעיתים "כחול מכחול" או "עיני עיבאד", סימן הנחשב בעיני הדררים כדבר שיש להתגאות בו וכסמל לקרבה שבטית.
בספר הראשון, צבע עיניו המקורי של פול אטרייאידס הוא ירוק, אולם לאחר מספר שנים בהן שהה באראקיס קיבלו עיניו את הגוון הכחול העמוק המצוי אצל הדררים.
בכוכבי לכת אחרים, מכורים לסם משתמשים לעיתים בעדשות מגע בכדי להסתיר את הדבר.
המרקוח ממכר מאוד, ותסמיני הגמילה ממנו מובילים כמעט תמיד למוות.
הוא תואר כרעל עדין, ערמומי ובלתי הפיך, אשר מעולם לא הרג אף אדם שלא הפסיק לצרוך אותו.
כאשר הוא נשאף כאירוסול בכמויות גדולות, הדרך היחידה בה נווטי גילדת החלל צורכים אותו עבור מטרותיהם העסקיות, גורם המרקוח לשינויים פיזיולוגיים בגוף.
המונח "טראנס מרקוח" נועד לתאר מצב בו נלקחה מנת יתר של הסם.
מספר דמויות בספרים התנסו בחוויה הזו במטרה להאיץ את יכולת חיזוי העתיד שלהם, אולם רק הדוכס לטו השני הצליח לשרוד את המבחן ולהישאר בשליטה, כך שהמרקוח פתח את עיניו ואיפשר לו לצפות בחיזיון "שביל הזהב" אשר עתיד היה להציל את גורל האנושות.
המקום היחיד בו נמצא המרקוח הוא דיונות החול של כוכב אראקיס.
הרברט כתב כי הסם נוצר במהלך תהליך תסיסה פטרייתית של הפרשות זחלי העקלתונים עם ערבובן במים.
לאחר שהמסה הנוצרת במעמקי האדמה צפה אל פני השטח בשל הצטברות גזים והתפוצצויות לחץ, מתחמם החומר תחת השמש המדברית היוקדת ומתגבש לכדי המרקוח המוכר.
כאשר מסיימים העקלתונים את גלגול חייהם ומתים, גופם מפריש את הזחלים הצעירים והמעגל מתחיל מחדש.
הרברט כתב כי המסה הנוצרת בבטן האדמה הופכת למרקוח רק לאחר שהיא נחשפת לאור השמש ולאוויר על פני האדמה.
מאוחר יותר כתב כי בטרם השלמת התהליך צבעה של המסה הראשונית הוא בגוון סגול.
איסוף המרקוח הוא תהליך מסוכן וקשה מאחר שהוא כרוך בסינון החול על פני השטח המדברי, בו כל פעילות או רעש זעיר עשויים למשוך עקלתונים, אשר במקרים מסוימים יכולים להגיע עד לאורך של מאות מטרים.
בשל כך מתבצע תהליך הכרייה באמצעות מכונות ענק הקוצרות את הסם עד להגעתן הבלתי נמנעת של התולעים.
עם קרבת הסכנה, מורמות המכונות בידי רחפות ונלקחות למקום מבטחים.
הדררים, אשר למדו לחיות לצד העקלתונים, אוספים את המרקוח באופן ידני עבור שימושיהם הפרטיים וכן מבריחים כמויות קטנות ממנו מחוץ לכוכב הלכת.
במהלך אלף וחמש מאות השנים בין מאורעות הספרים הקיסר האל של חולית וכופרי חולית, לומדים בני הטליילאס כיצד לייצר מרקוח מלאכותי בתוך מכלי האקסלטול שלהם, אשר שימשו עד אז רק עבור שיבוטים.
אף על פי שטכנולוגיה זו שברה במידת מה את המונופול של בעלי השליטה באראקיס על ייצוא המרקוח, הרי שלא דחקה כליל את הסם הטבעי מהשוק.
בספרי הפרלוד של חולית אשר נכתבו בידי בנו של פרנק הרברט, בריאן, ובעזרתו של קווין ג'יי.
אנדרסון, מהווה פרויקט אמאל ניסיון מוקדם לייצר מרקוח סינתטי בידי בני הטליילאס על מנת לעצור את התלות באראקיס.
לאחר הצגת הרעיון בפני קיסר הפאדישאח אלרוד קורינו התשיעי, מעניק להם השליט את הרשות לכבוש את כוכב הלכת איקס בסיועו של צבא הסרדאוקאר שלו, ולהפכו למעבדת ניסויים עבור הפרויקט.
לאחר ההתנקשות בקיסר בידי אנשיו של הנסיך שאדאם, אשר הוכתר במהרה לקיסר הפאדישאח שאדאם הרביעי, עבר הפרויקט לידיו.
אף על פי שתוצרם המלאכותי של בני הטליילאס מזכיר את הסם המקורי, הוא אינו תמיד עובד כהלכה.
זחלי עקלתונים התפוצצו כאשר נחשפו אליו, וניסיון השימוש בו על אנשי גילדת נווטי החלל הסתיימה בקטסטרופה לאחר שאחת מספינותיהם התרסקה יחד עם כל נוסעיה, ונווט של ספינה נוספת מת כתוצאה מצריכתו.
במהלך מאורעות הספר עקלתוני חולית, נופלת גילדת נווטי החלל למעשה רמאות ומחליפה את אנשיה במכשירי ניווט מכוכב הלכת איקס.
לאחר שאספקת המרקוח שלהם נגזלת, ומתוך ציפייה למוות ודאי, מחליטה קבוצת נווטים ליצור עקלתונים חדשים המסוגלים להפיק את הסם לו הם זקוקים.
הם מצליחים לשכפל את הדנ"א של זחלי העקלתון לכדי תולעים חדשות החיות במים, אשר משוחררות לאוקיינוסים של כוכב הלכת בזל.
עם הסתגלותם לסביבה החדשה, משגשגים עקלתוני הים ומתחילים להפיק כמויות גבוהות של סם מרוכז ביותר המכונה מרקוח משופר.
החומר החדש הוא כה עוצמתי שאפילו כמות קטנה ממנו עשויה לגרום לקפיצת הדרך.
בספר "התפטיר הרץ: כיצד פטריות יכולות להציל את העולם" מאת המיקולוג האמריקאי פול סטמטס, טוען המחבר כי המצאתו של המרקוח קשורה באופן הדוק לניסיונותיו האישיים של הרברט בשימוש בפטריות פסילוסיבין.
מרקוס אוואנס הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הרכז בצ'שייר פיניקס המשחקת בליגת העל הבריטית בכדורסל.
מרקוס אוואנס התחיל את קריירת הקולג'ים שלו בעונת 2018\2019 כשהוא משחק בוירג'יניה ראמס מליגת המכללות.
בעונתו הראשונה הוא נבחר לתואר שחקן השבוע בקונפרנס האטלנטי לא פחות מ-10 פעמים עם ממוצעים של: 13.6 נקודות, 3.2 אסיסטים, 3.1 ריבאונדים ו-2.1 חטיפות.
בעונתו השנייה אוואנס העמיד ממוצעים של: 9.8 נקודות, 2.8 אסיסטים, 1.9 ריבאונדים ו-1.6 חטיפות.
ב-8 ביוני 2021 אוואנס חתם בבריסטול פליירס.
שם העמיד ממוצעים של 17.1 נקודות, 5.7 אסיסטים, 3.9 ריבאונדים ו-2.0 חטיפות ב-29.7 דקות תוך כדי שהוא מוהביל את קבוצתו עד לחצי גמר ליגת העל הבריטית.
משחק השיא שלו היה נגד בראון שפילד שארקס במשחק שבו רשם: 26 נקודות, 3 אסיסטים ושלושה ריבאונדים.
לפני עונת 2022\2023 אוואנס חתם בצ'שייר פיניקס מליגת העל הבריטית.
נימץ למד פיזיקה באוניברסיטת היידלברג ולאחר מכן ביו-הנדסה באוניברסיטת קליפורניה בסן-דייגו.
הוא סיים דוקטורט עם עבודה על השמדת רקמות בעייתיות בעזרת לייזר.
הוא היה ראש המחלקה לספקטרוסקופיה אופטית במכון פראונהופר לטכניקות מדידה פיזיקליות (IPM) בפרייבורג משנת 1999.
נימץ מונה למהנדס הראשי לביו-רפואה באוניברסיטת היידלברג, וקיבל מינוי פרופסור בשנת 2000 בפקולטה לרפואה במנהיים.
נימץ מנהל מאז את המעבדות להנדסה ביו-רפואית במנהיים (MABEL), השייכות בשיתוף לאוניברסיטאות היידלברג ומנהיים.
בנוסף למחקרים השגרתיים החל נימץ לגלות עניין וחוקר את תחום התופעות העל-טבעיות הנצפות בעת מוות קליני.
הוא התפרסם בעולם עם הוצאת ספרו "Lucy with c" בשנת 2005.
פרס קארל פראודנברג של האקדמיה למדעים של היידלברג לשנת 1995 על עבודתו בטיפול רקמות בלייזר
פרס עמית מחקר בהרווארד לשנת 1995 על מלגה יוקרתית מדויטישה פורשונגסגמיינשאפט
מרקוס אמרמן הוא אמן זכוכית, צייר, מעצב אופנה ואמן מייצגים, המתגורר באיידהו.
הוא ידוע בזכות דיוקנאות בעבודת החרוזים הריאליסטיים ביותר שלו.
מרקוס אמרמן נולד בפיניקס, אריזונה אך גדל בצפון מערב.
בגיל 10, דודתו לימדה אותו את הטכניקות לעבודת חרוזים אינדיאנית.
הוא סיים את התואר הראשון באמנויות במכללת ויטמן בוואלה, וושינגטון.
הוא גם למד במכון לאמנויות אינדיאניות אמריקאיות ובמרכז הסרטים האנתרופולוגי.
העבודה שלו בז'אנרים רבים של אמנות, חופפים זה לזה.
לדוגמה, עבודת החרוזים של אמרמן משולבת בעיצוב הבגדים.
התלבושות שלו מוצגות באמנות המיצג שלו.
ציוריו ועבודות הזכוכית שלו משתמשים בפלטה צבע שנמצאת בעבודות החרוזים שלו.
הוא אפילו יצר חרוזי ענק מזכוכית.
העבודה הראשונה של אמרמן בעבודת חרוזים הייתה מעיל סוס הברזל שלו משנת 1993, מעיל עור משובץ עם תמונה מפורטת ומעוצבת ביותר של ברוק שילדס בעבודת חרוזים.
מאוחר יותר, הוא הוסיף צמידי דיוקן לרפרטואר שלו.
הוא עיצב גיבורים היסטוריים רבים בעבודות החרוזים שלו, כמו לויד קיווה ניו; אייקוני פופ, כמו ג'נט ג'קסון, ודימויים בהשראת גיבורי על קומיים שהם נושא שנמשך לאורך כל עבודתו.
ציוריו אקספרסיביים ולעיתים קרובות משקפים את שורשי המוצא שלו, עם דימויים מאזור המיסיסיפי.
עבודתו בזכוכית כוללת גם עיצובים קרמיים, אך לעיתים קרובות יותר משקפת עיצובים עכשוויים, כגון כדורי הארץ.
עבודתו של אמרמן נמצאת באוספים ציבוריים כמו מרכז ג'ורג' גוסטב היי, המוזיאון הלאומי של האינדיאנים האמריקנים, המוזיאון האמריקאי להיסטוריה של הטבע, מוזיאון הרד, מוזיאון האמנות של פורטלנד, מוזיאון Wheelwright בסנטה פה, ובמוזיאון לאמנויות ועיצוב.
הוא האמן היחיד שעבודות החרוזים שלו מוצגות במגזין פלייבוי.
בשנת 2008, אמרמן היה עמית בבית הספר לזכוכית פילצ'וק ואמן שם בשנת 2008. בשנת 2014 הוענק לו תואר עמית ארצות הברית, פרס שנתמך על ידי קרן רסמוסון.
אחיו של אמרמן, רוג'ר אמרמן, גם מעצב בחרוזים ועטור פרסים, בהשראת עיצובי דרום מזרח.
בת דודתם הראשונה, לינדה לומאהפטווה, ידועה בזכות ההדפס והציור שלה, וכך גם אחיה ובן דודו של אמרמן, דן לומהפטווה המנוח.
אמרמן מתגורר בשמורת האינדיאנים נז פרס בקושיה, איידהו, עם הוריו הקשישים.
מרקוס אורליוס מריוס היה קיסר האימפריה הגאלית בשנת 269 לספירה לאחר ההתנקשות בפוסטומוס.
מריוס נולד בסביבות שנת 230 להורים ששמם לא נשתמר.
בשנות ה-20 לחייו התגייס לצבא הרומי, ונראה כי בשנים הראשונות של שירותו שימש כנפח.
על פי ההיסטוריה אוגוסטה, מקצועו זה הוביל לכינויו על שם ממוריוס וטוריוס , חרש ברזל אגדי מתקופת המלך נומה פומפיליוס.
מריוס טיפס בדרגות הצבא הרומי והפך לקצין, אם כי דרגתו הספציפית לפני הפיכתו לקיסר אינה מתועדת.
הוא היה חלק מכוחות הצבא שמרדו במוגונטיאקום (מיינץ) לאחר שהקיסר פוסטומוס סירב לאפשר להם לבזוז את העיר בעקבות תבוסתו של האוזורפטור לייליאנוס.
חיילים אלה רצחו את פוסטומוס, ובבלבול שנוצר בעקבות זאת, הכריז הצבא על מריוס כיורשו של פוסטומוס.
ייתכן שהחיילים בחרו אותו לקיסר בין היתר משום ששמו הזכיר שני רומאים מפורסמים מהעבר, מרקוס אורליוס וגאיוס מריוס.
אחת מהחלטותיו הראשונות הייתה לאפשר לחייליו לבזוז את מוגונטיאקום, ובכך למלא את הרצון שתרם לפרוץ מרד.
לאחר מכן הוא עבר לאוגוסטה טרוורורום (טריר) כדי לבסס את כוחו.
שלטונו הסתיים כאשר ויקטורינוס, קצין בולט שהיה נאמן בעבר לפוסטומוס (ובקרוב יהיה קיסר בעצמו), הרג את מריוס, ככל הנראה באוגוסטה טרוורורום.
נראה כי נרצח על רקע התחרות הקשה על יוקרה ועמדות כוח בין המפקדים הבכירים במחנות הצבא.
המקורות הכתובים העתיקים טוענים כי שלטונו של מריוס נמשך רק יומיים או שלושה לפני שנהרג, לכאורה על ידי חרב מעשה ידיו.
תיאור מסורתי זה של משך שלטונו נחשב לא מדויק בשל הראיות הנומיסמטיות, וסיפור מותו על ידי חרב מעשה ידיו הוא ככל הנראה אגדי, אולי בהשראת מקצועו.
בהתבסס על מספר המטבעות המשמעותי שהוטבעו על שמו, היסטוריונים מודרניים מעריכים כי שלטונו נמשך כשניים עד שלושה חודשים, וכי הוא נרצח בסתיו 269.
מריוס רשום כאחד מ"שלושים הטיראנים" בהיסטוריה אוגוסטה.
מרקוס דה ניסה (בספרדית Marcos de Niza) (1495 - 25 במרץ 1558), היה חוקר ארצות באמריקה הצפונית מטעם ספרד.
נולד בניס, צרפת שהייתה באותה תקופה בשליטת בית סבויה.
כנזיר מטעם מסדר הפרנציסקנים, הוא שירת בפרו וגואטמלה החל משנת 1531. לאחר מכן עבר למקסיקו.
בקרב הספרדים התהלכה אז האגדה בדבר שבע ערי הזהב של סִיבּוֹלָה (Cíbola), על פיה מצפון לספרד החדשה (מקסיקו של ימינו) שוכנת ממלכה ובה שבע ערים עשירות מאוד.
העובדה שרק החוף המזרחי של יבשת אמריקה הצפונית מופה בתקופה זו ולא היה ידוע דבר על פנים היבשת צפונית למקסיקו של ימינו העניקה לאגדה נופך של אמינות.
על מנת לברר האם האגדה נכונה שלח פרנסיסקו וסקס דה קורונדו, המושל של ממלכת נואבה גליסיה (גַלִיסְיָה החדשה, פרובינציה של ספרד החדשה ששכנה בצפון-מערב מקסיקו וכללה את מדינות מקסיקו חליסקו, סינלואה ונאיאריט של ימינו) ב-1539 את מרקוס דה ניסה ואת העבד המשוחרר אסטוואניקו (כינוי חיבה לאסטבן) בראש משלחת צפונה.
דה ניסה פעל שנים רבות בקרב האינדיאנים בגבול הצפוני של ספרד החדשה ואֶסְטֶוַואנִיקוֹ היה אחד מארבעת הניצולים היחידים מתוך 400 ממשלחתו של פַּאנְפִילוֹ דֶה נַארְוַואֶס (Pánfilo de Narváez) שיצאה מפלורידה ב-1528 ונתגלו ב-1536 כשהם קרובים למות באזור הנהר סינלואה, כ-1,100 קילומטרים צפונית מערבית למקסיקו סיטי.
במשך זמן זה פגש אסטוואניקו אינדיאנים בני שבטים רבים.
על בסיס הסיפורים של דה ניסה החליט דה מנדוסה למנות את קורונדו, שהיה ידידו, לפקד על משלחת שמטרתה למצוא ולספח לספרד החדשה את סיבולה ואת הערים העשירות סביבה.
המשלחת יצאה בפברואר 1540 מקומפוסטלה (כיום במדינת נאיאריט בצפון מקסיקו), כשדה ניסה היה אחד ממנהיגיה.
היא הגיעה ביולי 1540 למקום אותו תיאר דה ניסה, רק כדי לגלות כפר עני גדול של בני עם הזוני, ודה ניסה נשלח בבושת פנים בחזרה למקסיקו.
מרקוס גארבי היה מנהיג ג'מייקני ומייסד תנועת החזרה לאפריקה.
גארבי היה מוציא לאור, עיתונאי ואיש עסקים שהקדיש את חייו למען המאבק הלאומי השחור.
הוא ייסד את "התנועה האוניברסלית לשיפור מעמד השחורים" (UNIA), כאשר המסר הראשי של תנועה זאת קרא לחזרה לאפריקה, ועודד אנשים ממוצא אפריקאי לחזור ליבשת האם שלהם.
כמו כן, גארבי הטיף לפאן-אפריקניות, השגת עצמאות לאומית של מדינות אפריקה, ארגון מדיני, חתירה לאי תלות כלכלית ואקטיביזם פוליטי, כמו גם לשחרור תרבותי ופסיכולוגי מעול הגזע הלבן.
מרקוס גארבי נולד בסנט אנ'ס ביי שבג'מייקה כאח הצעיר ביותר במשפחה בת אחד עשר ילדים, לאב אשר עסק באיכרות ואם אשר עבדה כעוזרת בית.
אביו, אשר היה צאצא לעבדים הג'מייקנים-אפריקאים , לא היה האיכר הטיפוסי.
הייתה ברשותו ספריה, דבר אשר תרם לפיתוח יכולות הקריאה של גארבי.
בגיל 14, גארבי עזב את בית הספר על מנת להתחיל התמחות אצל מדפיס מקומי.
ההתמחות של גארבי עברה בהצלחה, וגארבי קיבל משרה בתור מנהל מרכז הדפסה גדול טרם הגיעו לגיל 18. הישג זה, הפך את גארבי למנהל מרכז ההדפסה הצעיר ביותר בקינגסטון באותה תקופה.
גארבי החל להיות מעורב גם בחיים הפוליטיים בקינגסטון.
בשנת 1909 הוא התקבל למועדון הלאומי (National Club) בתור עוזר מזכירות במועדון.
מועדון זה, הוקם על ידי עורך הדין וחבר המועצה המחוקקת סנדי קוקס (Sandy Cox) ומטרתו הייתה להילחם בהשפעות השליליות של הקולוניאליזם הבריטי על פני האי.
בשנת 1910 גארבי יצא לראשונה מהאי לקוסטה ריקה, שם הוא עסק במספר עבודות שונות, ביניהן פועל נמל ועורך עיתון.
בתקופה זו, גארבי הפגין אקטיביזם ונוכחות פוליטית, כאשר תקף את הקונסול הבריטי על כך שאינו מגן על העובדים הבריטיים מהקולוניות הקריביות, ודחף את הפועלים להילחם על תנאי עבודה טובים יותר, דבר אשר גרר את מעצרו ולבסוף לסילוקו מקוסטה ריקה.
לאחר מכן, גארבי המשיך לאמריקה הלטינית, שם צפה במצבם של העובדים מהקולוניות הקריביות במדינות השונות וניסה לגרום להם להילחם למען זכויותיהם.
לבסוף, לאחר שנים של עבודה באיים הקאריביים, גארבי החליט בעקבות קשיים כלכליים לחיות בלונדון בין השנים 1912–1914, שם התגוררה אחותו אינדיאנה ועבדה כאומנת.
בלונדון, גארבי עבד בעיתונים African Times ו-Orient Review, עיתונים בעלי אוריינטציה פאן-אפריקאית חזקה אשר השפיעו מאוד על גארבי הצעיר.
בנוסף, גארבי למד בלונדון פילוסופיה ומשפטים, דבר אשר תרם להתפתחות תפישותיו הפוליטיות יחד עם עבודתו כעורך עיתון.
הקמת ארגון UNIA ופעילותו הפוליטית
לדמוקרטיה הבריטית הייתה השפעה חזקה על גארבי.
ב-1914, הוא חזר לג'מייקה והיה נחוש למנוע את האפליה נגד השחורים כמו גם נגד גזעים שונים אליהם הוא נחשף במסעו.
חמישה ימים לאחר חזרתו לג'מייקה גארבי הקים את UNIA, והסביר כי הארגון נוסד כתוצאה מפגישה מקרית עם אדם שחור מהקריביים, אשר חשף את גארבי לזוועת אותן חווים הילידים באפריקה על ידי הכיבוש הלבן באפריקה.
סיפוריו כללו מקרים איומים, זוועות ותיאורים שונים אשר השפיעו רבות על תפישותיו של גארבי.
בעודו מנתח באותו הלילה את דבריו של הבחור, הופיע בגארבי החזון והמחשבה להקים ארגון אשר יביא לשיפור וקידום זכויות האוכלוסייה השחורה.
חלק ממטרותיו של הארגון היו הקמתה של אומה אחת עבור האוכלוסייה השחורה, הקמתם של מוסדות חינוכיים ושיפור מצבם של השחורים ברחבי העולם.
תהליך הגיוס לארגון היה איטי מאוד, ולאחר כשנה הוא מנה כמאה חברים בלבד.
ב-1916, גארבי החליט לטוס לארצות-הברית ולהעביר הרצאות במטרה לגייס כספים לארגונו.
כחלק ממסעו גארבי העביר הרצאות במדינות רבות, ופגש מנהיגים אפרו-אמריקאים מקומיים.
גארבי תמך בהפרדת הגזע השחור מהגזע הלבן.
לדבריו, מאסה התקווה שאי פעם ישכון שלום אמיתי בין המשעבד למשועבד, ולפיכך על השחורים לממש את זכויותיהם והגדרתם העצמית באפריקה.
לאחר שסיים את סבב הרצאותיו בניו-יורק, גארבי התמקם בשכונת הארלם אשר איגדה מהגרים שחורים מארצות רבות.
בנוסף, הוא החל לקיים פגישות שבועיות עם צעירים ותומכים במטרה לקדם את דעותיו.
כמו כן, גארבי הקים שלוחה של UNIA בניו-יורק, ונשאר להתגורר באזור על מנת להבטיח את השגת מטרות הארגון.
כחלק מפעילותו הפוליטית, גארבי הקים עיתון אשר נקרא "Negro World", אשר הפך להיות העיתון הנפוץ ביותר אשר עוסק באפליה גזעית, ובעזרתו גארבי הלהיב ואיגד את האוכלוסייה השחורה סביב רעיונותיו ודעותיו השונות.
ב-1919, גארבי הפך להיות אחת מהדמויות הרדיקליות והחשובות בהארלם.
לפי רישומים שונים, בשנה זו הארגון מנה מעל לשני מיליון פעילים והיה לארגון דומיננטי ומשפיע מאוד.
כמו כן, בתקופה זו גארבי ניצל מניסיון התנקשות כאשר אדם בשם ג'ורג' טיילור (George Taylor), אשר התנגד לתפישותיו בדבר המאבק הלאומי השחור, ירה לעברו כמה כדורים כאשר שניים מהם פגעו בו וגרמו לפציעתו.
בנוסף, גארבי הנהיג תנועה המונית למען חזרה לאפריקה, ואף הקים חברת ספנות בשם "בלאק סטאר ליין" (The Black Star Line), במטרה להוביל שחורים מדרום ארצות הברית והקריבים חזרה ליבשת אפריקה.
התנועה הגיעה לשיאה ב-1 באוגוסט 1920, כאשר גארבי כינס לראשונה 25,000 שחורים אקטיביסטים במדיסון סקוור גארדן, שם הצהיר על הגותו וכוונותיו לקול צהלות וגילויי תמיכה.
בתקופה זו של הארגון, הוא מנה מעל לארבעה מיליון פעילים ומעל למיליון חברים המשלמים דמי חברות.
ב-1921, גארבי הפך להיות אחד ממנהגי הארגון הגדולים ביותר בהיסטוריה וצבר לעצמו אויבים רבים.
פעילותו הפוליטית, הובילה את ה-FBI לראות בו כחתרן ומתסיס, ולעקוב באופן תכוף אחר פעילותיו.
בשנת 1922, גארבי נעצר עקב זיוף לכאורה של דואר ואי הסדרים מנהליים בחברת הספנות שהקים, וב-1923 הוא הורשע על מעשיו.
ב-1925 ערעורו נדחה והוא נכנס לבית הסוהר הפדרלי באטלנטה לחמש שנות מאסר, מהן הוא ריצה בפועל רק שלוש שנים.
לאחר שחרורו, גארבי גורש בשנת 1927 על ידי שלטונות ההגירה חזרה לג'מייקה.
בשנות העשרים עשייתו הפוליטית של גארבי נחשבה לחלק בלתי נפרד מהרנסאנס התרבותי האפרו-אמריקאי אשר התרחש באותה העת.
גארבי ביקר בארצות שונות ולבסוף בשנת 1929 הוא חזר לחיים פוליטיים בג'מייקה.
הוא הקים את "המפלגה העממית" (People's Political Party), אשר התמקדה בזכויות לעובדים, בחינוך ובסיוע לעניים.
כחלק ממסע הבחירות שלו, גארבי ניהל קמפיין רחב היקף על מנת לקבל מושב במועצה המחוקקת ולהילחם משם למען מטרותיו.
במהלך הקמפיין הוא נאסר לשלושה חודשים בהוראת שופטים בריטיים, וזאת באשמת זלזול כאשר הבטיח לבצע רפורמות מרחיקות לכת במועצה במידה וייבחר.
בזמן שהותו בכלא, גארבי נבחר למועצת הרשות המקומית בג'מייקה, והיה שם לדמות דומיננטית אשר קידמה רפורמות ושינויים רבים.
לאחר שחרורו, גארבי נעצר שוב על ידי שופטים בריטיים, הפעם באשמת הוצאת דיבה בעיתונו כנגד הקולוניאליזם הבריטי.
חרף ניסיונותיו המאומצים, גארבי לא הצליח להשיג מושב במועצה המחוקקת, כנראה מכיוון שלתומכיו השחורים לא ניתנה זכות הצבעה תחת הקולוניאליזם הבריטי.
על אף כישלונה, מפלגתו של גארבי הצליחה להציב כמה מועמדים ברשויות מקומיות ובמועצה המחוקקת.
בשנות השלושים של המאה העשרים, נדד גארבי במדינות אירופה ועשה נפשות לתורתו בקרב ריכוזי שחורים ופעילי זכויות אדם.
בשנת 1931 גארבי המשיך במסורת הארגון המקדמת מפגשים פוליטיים בג'מייקה שם הפיץ את הגותו.
בשנים 1937–1938 גארבי נסע לקנדה על מנת להיפגש עם תומכיו הצפון אמריקאים, כדי לחזק את קשריו גם מעבר ליבשת.
גארבי היה מוערך על ידי פלגים רבים, גם כאשר גופים מוערכים כגון "תנועת השלום של אתיופיה" וה"אמריקאים המורים" החליטו להתנתק ולהתפצל מארגונו.
גארבי נפטר בלונדון בשנת 1940 לאחר שסבל מאירוע מוחי.
לאחר קבלת עצמאות ג'מייקה, הועברו עצמותיו לקבורה בפארק הגיבורים הלאומיים בקינגסטון, והוא הוכרז כגיבורה הלאומי של ג'מייקה.
בשנת 1919 גארבי התחתן עם איימי אשווד (Amy Ashwood), אשר עבדה כמזכירתו והייתה שותפה פעילה בהקמת הארגון.
נישואים אלו התאפיינו בחילוקי דעות רבים והסתיימו לאחר שלוש שנים בשנת 1922. בשנה זו גארבי התחתן בשנית עם איימי ז'ק (Amy Jacques) אשר עבדה כמזכירתו גם כן.
תחילה, אשתו הראשונה האשימה את הזוג בבגידה, בעוד שניהם הכחישו את הטענות.
לגארבי היו מאשתו השנייה שני ילדים: מרקוס מוסיא גארבי השלישי (||| Marcus Mosiah Gravey) אשר נולד בספטמבר 1930, וג'וליוס וינסטון (Julius Winston), אשר נולד בספטמבר 1933. בניו של גארבי העידו כי אביהם היה כה מחויב למאבק הפאן אפריקאי, עד כי הדבר פגע בחייו הפרטיים.
הם טענו כי גארבי לא שתה או עישן, מיעט לאכול והתנתק מחבריו הקרובים, כמו כן, כאמור, הוא סיים את נישואיו הראשונים לאחר זמן קצר, עקב חילוקי דעות ולחצים רבים בהם היה שרוי.
בפעילותו הספרותית והעיתונאית ובכישורי הארגון שלו הצליח להקים את התנועה הפאן אפריקאית הגדולה הראשונה.
גארבי פעל למען אפריקה מאוחדת, זכויות העובדים השחורים ושיווין הזדמנויות.
הוא מתואר על ידי אנשים רבים כאדם השחור הראשון בארצות-הברית, אשר הצליח לאגד את האוכלוסייה השחורה למען מטרה משותפת.
למרות שתוכניותיו המעשיות לא יצאו לפועל ותנועתו התפוררה עד מהרה, ועל אף שלא נודעה לפעילותו כמעט כל השפעה על מצבם של השחורים באמריקה, השפעתו ותרומתו להתעוררות הלאומית באפריקה היו גדולות ביותר.
בשנת 1945, התכנסה במנצ'סטר שבבריטניה הוועידה הפאן אפריקאית החמישית בראשות אלמנתו איימי, אשר קראה ליישום רעיונותיו ותפישותיו של גארבי.
בוועידה השתתפו בין היתר ג'ורג' פדמור, ויליאם אדוארד בורגהרד דו בויז, ג'ומו קניאטה וקוואמה נקרומה.
נקרומה החל להיפגש עם אישים משמעותיים כגון קיסר אתיופיה היילה סילאסי ואחרים נוספים, ויחדיו גיבשו את הרעיון ליצור ארגון שבו יהיו 37 מדינות חברות מיבשת אפריקה.
מילים מתוך נאום שנשא גארבי, הונצחו בשיר Redemption song של הזמר בוב מארלי.
תרגום: "אנו הולכים לשחרר את עצמנו משעבוד מנטלי, היות שבעוד אחרים יכולים לשחרר את הגוף, רק אנו עצמנו יכולים לשחרר את התודעה.
התודעה היא השליט והריבון היחיד.
האדם אשר אינו מסוגל לפתח ולהשתמש בתודעתו, נגזר עליו להיות עבד לאחרים אשר כן עושים שימוש בתודעתם".
מרקוס יוהנס "מישה" וולף (Markus Johannes "Mischa" Wolf; (19 בינואר 1923 – 9 בנובמבר 2006) היה ראש מינהל הביון הכללי - חטיבת מודיעין החוץ במשרד לביטחון המדינה (ה"שטאזי") של ממשלת גרמניה המזרחית.
במשך 34 שנים היה הפקיד השני בחשיבותו במשרד לביטחון המדינה, תקופה החופפת לרוב המלחמה הקרה.
מרקוס וולף נולד בעיר הכינגן (Hechingen) שבפרובינציה של הוהנצולרן, המצויה כיום במדינת באדן-וירטמברג שבגרמניה.
הוא היה בנם הבכור של הסופר והרופא פרידריך וולף ורעייתו דְרַיְיבְּהוֹלְץ, ואחיו של במאי הקולנוע קונרד וולף.
הרקע המשפחתי שלו שילב בין אמו הנוצרייה לאביו היהודי, שהיה צאצא למגורשי ספרד שהגיעו לגרמניה במאה ה-17 דרך הולנד, וכן דמויות פוליטיות מרכזיות, שכן אביו היה חבר פעיל במפלגה הקומוניסטית הגרמנית.
עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון, נאלצה המשפחה לעזוב את גרמניה בשל מוצאו היהודי של האב ועמדותיו הפוליטיות המרקסיסטיות.
הם היגרו לשווייץ ומשם המשיכו לגלות במוסקבה שבברית המועצות.
בתקופת גלותו, וולף למד תחילה בבית הספר הגרמני ע"ש קארל ליבקנכט ואחר כך בבית ספר רוסי.
עם סיום לימודיו בבית הספר החל לימודים במכון להנדסת מטוסים במוסקבה.
המכון על תלמידיו פונה לעיר אלמה אטה לאחר שגרמניה התקיפה את ברית המועצות במלחמת העולם השנייה.
באלמה אטה נצטווה וולף להצטרף לקומינטרן, ובמסגרת זו קיבל הכנה, כמו רבים אחרים, לעבודה חשאית מאחורי קווי האויב.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה נשלח וולף לברלין, יחד עם קבוצה שליוותה את ולטר אולבריכט, כעיתונאי של תחנת רדיו באזור הסובייטי של ברלין הכבושה.
הוא נמנה עם העיתונאים שצפו במהלך משפטי נירנברג כנגד ראשי המשטר הנאצי.
בשנת 1953, בהיותו בגיל 30, נמנה עם מייסדיו של שירות מודיעין החוץ של המשרד לביטחון המדינה בגרמניה המזרחית, אשר נודע בכינויו ה"שטאזי".
כראש השירות, וולף רשם לזכותו הצלחות כבירות בהחדרת אלפי מרגלים למוסדות השלטון, לחוגי הפוליטיקה והעסקים של גרמניה המערבית.
המקרה המפורסם ביותר היה זה של המרגל גינתר גיום (Günter Guillaume), אשר הביא את הקץ לשלטונו של קנצלר גרמניה המערבית וילי ברנדט.
בשנות השבעים ניהל וולף גם מבצע שנועד לתמוך בקבוצות נאו-נאציות במערב, מתוך כוונה לפגוע ביציבות המשטר ולהציג את המדינה האחרת כחממה לימין הקיצוני, בניגוד לגרמניה המזרחית שהייתה אנטי-פאשיסטית לכאורה.
מרקוס וולף זכה לכינוי המסתורי "האיש ללא פנים" בשל הצלחתו יוצאת הדופן לשמור על אנונימיות מוחלטת במשך כחצי יובל בתפקידו כראש מינהל הביון הכללי של גרמניה המזרחית.
למרות מעמדו הבכיר כאחראי על רשתות ריגול ענפות ומתוחכמות שחדרו לעומק הממשל המערב-גרמני, שירותי המודיעין של המערב לא החזיקו באף תמונה שלו.
המצב הייחודי הזה יצר הילה של מסתורין סביב דמותו, שכן יריביו ידעו היטב על פעולותיו והשפעתו, אך לא יכלו לזהות את פניו.
התפנית המודיעינית התרחשה רק בשנת 1978, כאשר וולף תועד בחשאי במהלך ביקור שערך בשוודיה.
התמונה שצולמה לא סיפקה זיהוי ודאי באופן מיידי, אלא רק כאשר ורנר שטילר, קצין מודיעין ממזרח גרמניה שערק למערב.
שטילר הצליח להצביע על וולף מתוך התצלום השוודי, ובכך חשף את פניו.
מרקוס וולף פרש מתפקידו בשנת 1986 מתוך כוונה להשלים את המלאכה הספרותית שהחל בה אחיו, קונראד, אשר עסק בתיאור חוויותיהם המשותפות וחינוכם במוסקבה במהלך שנות השלושים.
פרישתו עמדה בסימן הוצאתו לאור של ספרו "טרויקה", שפורסם באופן סימולטני בשתי הגרמניות ועורר עניין רב בשל התוכן הביוגרפי והפוליטי שבו.
עבור אזרחי גרמניה המזרחית, דמותו של וולף הפכה לסמל לרצון לשינוי פנימי במדינה, שכן הוא הביע תמיכה פומבית וברורה בקו הליברלי וברפורמות הגלאסנוסט והפרסטרויקה שהוביל מיכאיל גורבצ'וב בברית המועצות.
עם עזיבתו את זרוע הביון של השטאזי, מונה ורנר גרוסמן למחליפו, ועמד בראש הארגון בתקופה המורכבת שקדמה לנפילת חומת ברלין.
זמן קצר לפני איחוד גרמניה נמלט וולף מן המדינה וביקש מקלט מדיני ברוסיה ובאוסטריה.
משכשל בניסיונו זה, הוא שב לגרמניה, שם נאסר על ידי המשטרה הפדרלית של גרמניה.
בריאיון שהעניק לעיתון "הארץ" סיפר וולף כי שקל לבקש מקלט מדיני בישראל, אולם בעצת ידידים נמנע לעשות זאת, משהבין כי ישראל לא תקבלו.
בחקירתו בגרמניה, טען וולף טען שסירב להצעה של ה-CIA לערוק לארצות הברית.
בשנת 1993 הוא הורשע בבית המשפט המחוזי הגבוה בעיר דיסלדורף בעוון בגידה ונידון לשש שנות מאסר.
פסק הדין בוטל בערעור בבית המשפט הפלילי הפדרלי של גרמניה מן הנימוק שוולף פעל מתוך טריטוריה של מדינה עצמאית באותה העת, גרמניה המזרחית.
בשנת 1997 הוא הורשע בעבירות של כליאת שווא, כפייה ופגיעה גופנית, ונידון לשנתיים מאסר על תנאי.
בנוסף, הוא נשפט אף לשלושה ימי מאסר על סירובו להעיד נגד פאול גרהרד פלמיג .
מרקוס וולף מת בשנתו, בגיל 83, בביתו שבברלין, ב-9 בנובמבר 2006.
הקשר בין וולף לדמויות בדיוניות בספרי ריגול
בין קוראיו של הסופר ג'ון לה קארה יש המשערים כי דמותו של רב-המרגלים "קארלה" בספריו "החפרפרת" "התלמיד המכובד" ו"כל אנשי סמיילי", מבוססת על דמותו של וולף.
מרקוס ויפסניוס אגריפה היה איש צבא ומדינאי רומאי שפעל בשלהי תקופת הרפובליקה וראשית תקופת האימפריה.
כתוצאה מידידותו הקרובה עם אוגוסטוס, עלה אגריפה לגדולה, ואף שימש כמצביאו הראשי של אוגוסטוס.
בלט במנהיגותו הצבאית בעת המלחמה האחרונה של הרפובליקה הרומית ומלחמות נוספות.
ניצחונותיו של אגריפה על סקסטוס פומפיוס ומרקוס אנטוניוס אפשרו לאוגוסטוס לבסס את כוחו ברומא העתיקה ובסופו של דבר להפוך לאדונה הבלתי מעורער של האימפריה הרומית.
לאחר הקמתו של משטר הפרינקיפט, המשיך אגריפה לשמש כיועצו הקרוב וכיד ימינו של אוגוסטוס, והיה אחד האנשים החזקים והנערצים ברומא.
אגריפה הפך לחתנו של אוגוסטוס על ידי נישואיו לבתו יוליה, ובסופו של דבר הוענקו לו סמכויות שהפכו אותו לשותף בשלטון עם כוחות כמעט שווים לאלו של אוגוסטוס.
עד מותו, נחשב אגריפה ליורשו העתידי של אוגוסטוס.
שניים מהקיסרים היו צאצאיו: הוא היה סבו של הקיסר קליגולה מצד אמו, וסבא רבא של הקיסר נירון מצד אמו.
אגריפה נולד בשנת 63 לפנה"ס.
מעטות הידיעות על משפחתו, אך היסטוריונים מן העת העתיקה, כגון טקיטוס וסווטוניוס, מציינים כי נולד למשפחה ממוצא צנוע.
ההיסטוריון מאייר ריינהולד משער כי אגריפה היה ממוצא אילירי; הוא מסתמך על כתובות רומאיות שנתגלו בחפירות ארכאולוגיות בדלמטיה ונושאות את הנומן "ויפסניוס".
אגריפה היה בן גילו של אוקטביוס והשניים גדלו יחד והיו לחברי ילדות קרובים.
ייתכן שהקשר בין אגריפה לאוקטביוס נוצר במכוון על ידי יוליוס קיסר שהבחין במעלותיו של אגריפה ולכן חיבר בינו לבין יורשו המיועד.
בשנת 49 לפנה"ס הם הוכרו כבוגרים והורשו ללבוש את הטוגה וירליס.
הם התגייסו לצבא הרומאי ושרתו כקצינים לצדו של קיסר בקרב מונדה בשנת 45 לפנה"ס, שהיה הקרב האחרון במלחמת האזרחים בין קיסר למתנגדיו הרפובליקאים.
לאחר שובם לרומא נשלחו על ידי קיסר לאימונים ולימודים באפולוניה שבאיליריה (אלבניה של ימינו); הם צורפו ללגיונות שהוצבו במוקדון כהכנה לפלישה המתוכננת לאימפריה הפרתית.
איש הצבא קווינטוס סלבידינוס רופוס נשלח גם הוא איתם על ידי קיסר.
כעדות למידת הקרבה בין אוקטביוס לאגריפה תשמש העובדה שכשאחיו של אגריפה, לוקיוס, נפל בשבי בידי צבאו של קיסר, כאשר נלחם יחד עם קאטו הצעיר כנגד קיסר באפריקה, אוקטביוס השתמש בקשריו המשפחתיים עם קיסר כדי לשחררו, לבקשתו של אגריפה.
עם היוודע דבר הירצחו של קיסר, באידו של מרס 44 לפנה"ס, חזר אוקטביוס לרומא ועימו אגריפה ורופוס.
בניגוד לעצתם הוא בחר שלא לקחת איתו את הלגיונות שהיו מוצבים במוקדון.
עם הגעתם לרומא נודע לאוקטביוס שקיסר אימץ אותו לבנו בצוואתו ומינה אותו ליורשו.
אולם כדי להשיג את ירושתו, זקוק היה אוקטביוס לתמיכתו של כוח צבאי.
אגריפה גייס למענו חיילים בקמפניה, והוא היה כנראה אחד המפקדים ששכנעו את הלגיונות הרומאים המוצבים במוקדון ונאמנים למרקוס אנטוניוס לערוק למחנה אוקטביוס.
כשלרשותו כוח צבאי זה, הקים אוקטביוס יחד עם מרקוס אמיליוס לפידוס ומרקוס אנטוניוס את הטריאומווירט השני במטרה להילחם ברוצחי קיסר.
אגריפה מונה לטריבון הפלבס בסוף שנת 43 לפנה"ס, ובמסגרת תפקידו תבע לדין באשמת עריצות את גאיוס קסיוס לונגינוס, אחד מרוצחי קיסר.
צעד זה היה חלק ממסע מתוכנן שניהל אוקטביוס נגד רוצחי קיסר.
למרות שמעשי אגריפה נבעו מנאמנותו לאוקטביוס, קרוב לוודאי שגם התעשר מרכוש הנאשמים שהופקע ונמסר לידי התובעים.
מדיניות אוקטביוס הביאה את אגריפה לעימות ישיר עם חבורת הקושרים.
אלה גייסו בינתיים צבא במזרח, כדי להפיל את הטריאומווירט ולהשתלט על רומא.
ככל הנראה נלחם אגריפה לצדם של אוקטביוס ומרקוס אנטוניוס בקרב פיליפי בשנת 42 לפנה"ס; בקרב הובסו מרקוס יוניוס ברוטוס וגאיוס קסיוס לונגינוס, ממנהיגי הקשר לרציחת קיסר.
בעקבות הניצחון על רוצחיו של קיסר, החלו לוקיוס אנטוניוס ופולביה אנטוניה, אחיו ואשתו של מרקוס אנטוניוס, לפעול כנגד אוקטביוס בניסיון לבסס את משפחתם כשליטים היחידים ברומא.
פעילותם נגד אוקטביוס כללה ניסיון לשבש את הקצאת הקרקעות לווטרנים של צבא אוקטביוס.
אחרי ניסיון לכיבוש רומא שסוכל עם הגעתו של אוקטביוס מהיספניה (כיום ספרד) עם כוח צבאי, נסוג לוקיוס אל עבר גאליה, שם קיווה לחבור עם פקודי אחיו, אך גילה כי אגריפה, שנשלח על ידי אוקטביוס לרדוף אחריו מכיוון דרום, נושף בעורפו.
אגריפה כבש את סוטריום (כיום סוטרי שבאיטליה) ובכך משך את תשומת לבו של לוקיוס בשעה שרופוס הגיע בראש כוח צבאי וכך לוקיוס נלכד בין שני כוחות עוינים ולא נותרה לו בררה והוא נסוג לפרוסיה (כיום פרוג'ה שבאיטליה).
שם הטילו עליו מצור כוחותיו של רופוס, בשעה שאוקטביוס ואגריפה פנו לטהר את כוחותיה של פולביה ממאחזיהם באיטליה ואחר כך חזרו לסייע לרופוס במצור על לוקיוס.
בראשית שנת 40 לפנה"ס קציניו של מרקוס אנטוניוס, גאיוס אסיניוס פוליו ופובליוס ונטידיוס בסוס, עשו ניסיון להעביר סיוע ללוקיוס הנצור אולם הניסיון סוכל על ידי אגריפה ורופוס שחסמו את דרכם ובסופו של דבר דחקו אותם לפולגיניום (כיום פוליגנו שבאיטליה), שם הם הטילו עליהם מצור.
בערך בסוף פברואר לוקיוס נכנע לאוקטביוס ופרוסיה נכבשה.
בעקבות זאת, קציניו של אנטוניוס התפזרו ונטשו את צבאותיהם ואגריפה הצליח לשכנע שני לגיונות בקמריה לעבור לצידו של אוקטביוס.
בזמן המלחמה אגריפה הועלה למעמד של פרש.
באותה שנה, כאשר אוקטביוס שהה בגאליה נארבוננסיס (כיום בדרום צרפת), מונה אגריפה לפראיטור אורבנוס.
בעודו עוסק, במסגרת תפקידו, בארגון המשחקים לכבוד האל אפולו, פתח סקסטוס פומפיוס, בנו של פומפיוס הגדול, בהתקפה על דרום איטליה כדי לבסס לעצמו בסיס ימי בסיציליה, תוך ניצול העובדה שכוחות הטריאומווירט היו עסוקים בהבסתם של רוצחי קיסר במזרח.
ההתקפה נהדפה בהצלחה על ידי אגריפה, ואחת נוספת – אותה הנחית סקסטוס באוגוסט בשיתוף עם אנטוניוס, נהדפה גם היא.
לאחר הניצחון היה אגריפה אחד מן המתווכים שעשו שלום בין אוקטביוס לאנטוניוס וחידשו את הברית ביניהם.
במהלך המשא ומתן גילה אוקטביוס, כי רופוס, מצביאו הראשי, הציע את שירותיו לאנטוניוס.
רופוס הובא למשפט לפני הסנאט והוצא להורג או אולי אולץ להתאבד, ואגריפה ירש את מקומו כמצביא הראשי של אוקטביוס.
בשנת 39 לפנה"ס מונה אגריפה למושל גאליה נארבוננסיס, שעברה לשליטתו של אוקטביוס אחרי המלחמה ונזקקה למישהו נאמן שיחזק את שליטתו של אוקטביוס בפרובינקיה.
אגריפה חיזק את שליטת אוקטביוס בפרובינקיה על ידי בניית מערכת דרכים מסועפת ואמות מים, דיכא את מרידת שבט האקוויטאנים שפרצה בשנת 38 לפנה"ס, ואף היה הרומאי השני שחצה את נהר הריינוס במהלך מסע עונשין נגד השבטים הגרמאניים.
עם שובו לרומא הוצע לערוך לכבודו טריומף, אולם הוא סרב.
הסיבה לסירובו, לדברי ההיסטוריון דיו קסיוס, הייתה כי לא רצה לחגוג את ניצחונו בשעה שחברו ומטיבו, אוקטביוס, מלקק את פצעי תבוסתו בקרב נגד סקסטוס פומפיוס.
עם זאת, הוא ניאות ליטול עליו את משרת הקונסול של שנת 37 לפנה"ס.
בעקבות הכישלון במערכה נגד סקסטוס פומפיוס והסכנה שנשקפה לאספקת המזון לעיר רומא עקב פשיטותיו על חופי איטליה, מינה אוקטביוס את אגריפה למפקד הצי.
דאגתו הראשונה של אגריפה הייתה להקים נמל להגנת האוניות ולאימון המלחים והחותרים.
הוא חיבר את אגם אוורנוס, שעל יד פוטיאולי, עם הים, והקים במקום את נמל פורטוס יוליוס.
אחר כך פנה לבנייה מחדש של הצי עצמו.
בין חידושיו היו בנייה של אוניות חמש-חתרית משופרות בגודלן ושיפור מתקן העורב שנועד ללכוד אוניות אויב.
אגריפה ואוקטביוס יצאו למערכה בקיץ של שנת 36 לפנה"ס, אך הפלגתם הראשונית לסיציליה נכשלה בעקבות סערה שגרמה נזק לחלקו הארי של הצי.
לאחר תיקון הספינות, אגריפה הפליג לאיים הליפריים שם הוא קבע את מפקדתו.
אגריפה נלחם נגד סקסטוס במילאי ובנאולוכוס, תוך שהוא משמיד את רוב אוניותיו ולוקח בשבי את השאר.
ניצחונו הושג הודות לכך שהצליח להתגבר על יכולת התמרון העליונה של סקסטוס על ידי אוניותיו הגדולות שסיפקו עמידות בפני התקפות ומתקן העורב המשופר שבעזרתו חייליו הצליחו ללכוד את ספינות האויב.
הניצחון של אגריפה על סקסטוס הבטיח את אספקת המזון לרומא, הגדיל את אהדת הציבור לאוקטביוס וסייע לו רבות בחיזוק מעמדו.
אוקטביוס הצליח, כתוצאה מעליית יוקרתו, להדיח את לפידוס, שותפו לטריאומווירט, ולהשתלט על כוחותיו.
על הצלחתו במיגורו של סקסטוס, עוטר אגריפה בכתר הימי, קיבל מספר אחוזות בסיציליה ומעמדו בשלטונו של אוקטביוס התחזק באופן משמעותי.
באותה שנה נשא אגריפה לאשה את קייקיליה אטיקה, בתו של טיטוס פומפוניוס אטיקוס שהיה בן למשפחה עתיקה ועשירה ממעמד הפרשים וחברו הקרוב של מרקוס טוליוס קיקרו.
אחרי הניצחון כנגד סקסטוס אגריפה יצא למספר מסעי מלחמה ברחבי האימפריה שנועדו להחזיר את הסדר לפרובינקיות.
הוא פיקד על פעולות הצי בחופי דלמטיה בשנת 35 לפנה"ס ובשנה שאחר כך יחד עם אוקטביוס הצליח להכניע ולכבוש את רוב השבטים הדלמטים.
בשנת 34 לפנה"ס הסכם הטריאומווירט השני עמד לפוג והיה ברור לכל שהדבר יביא לעימות בין אוקטביוס לאנטוניוס.
כהכנה לעימות אוקטביוס ביקש לזכות בתמיכתו העם הרומאי ולכן אגריפה התנדב לכהן כאידיל, למרות שהמשרה הייתה נחותה ממשרת הקונסול בה כיהן בעבר.
במסגרת תפקידו הוא החל בבנייה מסיבית מחדש של רומא שהוזנחה כתוצאה ממלחמות האזרחים.
אגריפה בנה ושיפץ מבני ציבור, אמות מים, שתל גנים, בנה מרחצאות ושיפץ את מערכת הביוב של העיר, ערך משחקים במשך 55 ימים רצופים וחילק לציבור מתנות בדמות מלח ושמן בחינם.
מכיוון שיחס את כל הישגיו לאוקטביוס מפעליו נוצלו כדי להעלות את הפופולריות של אוקטביוס בקרב העם והודות לפעולותיו אוגוסטוס יכול היה להתרברב בסוף שלטונו שהוא "מצא עיר הבנויה לבנים ובנה אותה משיש".
כמו כן במסגרת תפקידו גירש אגריפה את כל האסטרולוגים מרומא משום שהיו נאמנים לאנטוניוס ונהגו להתסיס את האוכלוסייה.
אגריפה סיים את כהונתו כאידיל ב-1 בינואר 32 לפנה"ס וחזר לתפקידיו הצבאיים וכמצביאו הראשי של אוקטביוס הופקדו בידיו ההכנות של הצבא לעימות עם כוחותיו של אנטוניוס.
קלאופטרה השביעית ומרקוס אנטוניוס התחילו לאסוף צבא ביוון בשנת 31 לפנה"ס מתוך כוונה לפלוש לאיטליה.
שאוקטביוס התקדם לעבר מפרץ אקטיום במטרה להטיל מצור על כוחותיו של אנטוניוס שחנו שם אגריפה סייע לו על ידי כיבוש האי לאוקס ומפרץ דוקטו.
יעדו הבא של אגריפה היה פטרס שם הוא הביס את מפקדו של אנטוניוס קווינטוס נסידיוס וכבש את העיר, עם חזרתו לבסיסו ליד אקטיום הוא נקלע לקרב ימי עם גאיוס סוסיוס, אחד ממפקדיו של אנטוניוס, שהסתיים בניצחונו.
בשעה שהעימות הגדול עם כוחותיו של אנטוניוס התקרב אוקטביוס כינס מועצת מלחמה שבה הביע את דעתו שיש לאפשר לאנטוניוס ולקלאופטרה לברוח מן המצור מתוך ביטחון שכוחותיהם יערקו לצידו.
אגריפה התנגד לכך בציינו שאין כל ביטחון שחייליו של אנטוניוס יערקו לצידם כל עוד אנטוניוס וקלאופטרה חיים.
בסופו של דבר אוקטביוס קיבל את דעתו של אגריפה.
אגריפה המשיך לכהן כמפקד כוחותיו של אוקטביוס בקרב אקטיום, בקרב עצמו הוא פיקד על האגף השמאלי.
במהלך הקרב הצי של אגריפה, בעל ספינות הליבורניות המהירות יותר, נמנע מלהתקיף את ספינות החמש-חתרית הכבדות של אנטוניוס שניסו לנגח את אוניותיו וכך לשבור את המצור.
אחרי כישלון תוכניתו של אנטוניוס הוא וקלאופטרה נמלטו משדה הקרב תוך שהם נוטשים את שאר כוחותיהם לרחמי כוחותיו של אוקטביוס.
הניצחון בקרב, שלו היה אחראי אגריפה, הוביל לעריקת כוחותיו של אנטוניוס והפך את אוקטביוס לשליט היחיד באימפריה הרומית.
לאחר הניצחון אגריפה נשלח חזרה לרומא לסייע לגאיוס קילניוס מאיקנס לנהל את האימפריה בשעה שאוקטביוס עצמו היה עסוק בסיום המערכה הצבאית כנגד אנטוניוס, עם סיום המערכה הוענקו לאגריפה מספר אותות כבוד כולל העלאתו למעמד הפטריקי.
כדי לחזק את בריתו עם אגריפה אוקטביוס נתן לו לאישה את אחייניתו קלאודיה מרקלה (לא ידוע מה עלה בגורלה של אשתו הראשונה).
אגריפה היה אחד מיועציו הראשיים של אוקטביוס לאחר המלחמה ומילא תפקיד מפתח בביסוס הפרינקפס ובארגון הצבא האימפריאלי, הוא כיהן לצדו של אוקטביוס כקונסול וקנסור בשנת 28 לפנה"ס, והמשיך למלא את תפקיד הקונסול גם בשנת 27 לפנה"ס.
במסגרת כהונתו היה אחראי לטיהור הסנאט ממתנגדיו של אוקטביוס ולעריכת קנסוס (מפקד אוכלוסין) של אזרחי רומא.
אגריפה גם שב לעסוק במפעלי הבנייה בעיר רומא ובין השאר הקים את מרחצאות אגריפה; הבניין המפורסם ביותר אותו הקים היה הפנתאון, לציון הניצחון בקרב אקטיום.
בשנת 27 לפנה"ס יצא אוקטביוס למסע מלחמה בהיספניה טארקוננסיס (כיום בספרד) כשהוא משאיר את אגריפה כאחראי מטעמו ברומא.
כאשר אוגוסטוס נפל למשכב בשנת 23 לפנה"ס, אגריפה לקח על עצמו רבות מסמכויותיו ואף ארגן את חתונת בתו של אוגוסטוס, יוליה, למרקוס קלאודיוס מרקלוס.
כשהיה חשש שאוגוסטוס ימות כתוצאה ממחלתו, אגריפה נבחר על ידו כיורשו.
לאחר שאוגוסטוס הבריא אגריפה שוגר בשנת 23 לפנה"ס למזרח.
באותו הזמן נפוצו שמועות על קרע בינו לבין אוגוסטוס על שאלת הירושה, אולם מינויו של אגריפה ליורשו של אוגוסטוס באותה שנה ונתינת סמכויות צבאיות במזרח על ידי נתינת הסמכויות של פרוקונסול אימפריום לאגריפה למשך חמש שנים, דבר שהעניק לו סמכות צבאית בכל הפרובינקיות הרומאיות, מעידה שלא היה בשמועות האלה אמת.
קיימת מחלוקת בנוגע לטיב סמכויותיו של אגריפה.
יש הסבורים שהוא קיבל את האימפריום מאיוס שהעניק לו סמכויות מעל מושלי הפרובינקיות השונות של האימפריה, בעוד שיש כאלו הסבורים שהוא קיבל את האימפריום איקוואום שהעניק לו סמכויות שוות לאלו של מושלי הפרובינקיות השונות של האימפריה.
ככל הנראה השליחות של אגריפה למזרח נעשתה כדי לפייס את מרקלוס שעד למחלתו של אוגוסטוס נחשב כיורשו.
סיבה אפשרית נוספת לשליחות היא הכנת הקרקע להסדר עם האימפריה הפרתית על השבת נסי הלגיונות שנפלו לידי הפרתים בזמן התקפותיהם של מרקוס ליקיניוס קראסוס ומרקוס אנטוניוס.
בשנת 21 לפנה"ס כשיצא אוגוסטוס לסיור בפרובינקיות המזרחיות ומהומות פרצו ברומא כתוצאה ממחלוקת בעניין בחירת הקונסול, קרא אוגוסטוס לאגריפה לשוב לרומא כדי לפקח על העניינים מטעמו.
כשמרקלוס נפטר בשנת 23 לפנה"ס, שכנע אוגוסטוס את אגריפה להתגרש מאשתו ולשאת את יוליה, מכיוון שלא היה מועמד מתאים במשפחתו והוא לא רצה להכניס זר למשפחה.
כמו כן הקשרים המשפחתיים של אגריפה עם השושלת היוליו-קלאודית המשיכו להתהדק כשבשנת 19 לפנה"ס טיבריוס התחתן עם ויפסניה אגריפינה, בתו של אגריפה מנישואיו הראשונים.
אגריפה שב לגאליה בין השנים 20-18 לפנה"ס כדי להשקיט אי סדרים שפרצו בפרובינקיות השונות והמשיך במפעלי הבנייה שבהם התחיל בכהונתו הראשונה בפרובינקיה.
בשנת 19 לפנה"ס נשלח להיספניה טארקוננסיס כדי להשלים את דיכוים של הקנטברים.
לאחר מספר קשיים בהתמודדות עם לוחמת הגרילה של הקנטברים ומספר מרידות שפרצו בלגיונותיו אגריפה הצליח להביס את הקנטברים ולהשקיט, אחת ולתמיד, את ההתנגדות לנוכחות הרומאית בהיספניה, שנמשכה כמאתיים שנה.
בשנת 18 לפנה"ס חידש הסנאט את סמכויותיהם של אוגוסטוס ושל אגריפה למשך חמש שנים, ואגריפה קיבל גם את הסמכות הטריבונית למשך חמש שנים.
שנה אחר כך אימץ אוגוסטוס את שני בניו של אגריפה, גאיוס ולוקיוס.
חידוש האימפריום וקבלת הסמכות הטריבונית ביחד עם אוגוסטוס, שהיו שניים ממשרותיו החשובות ביותר של הפרינקפס, ביחד עם אימוץ בניו על ידי אוגוסטוס חיזקו את מעמדו של אגריפה.
מאייר ריינהולד מתאר את מעמדו של אגריפה כשליט במשותף עם אוגוסטוס ומשער שיועד להיות יורשו.
בשנת 17 לפנה"ס אגריפה ניהל במשותף עם אוגוסטוס את פסטיבל משחקי המאה.
אגריפה יצא בשנת 17 לפנה"ס לסיור בפרובינקיות המזרחיות של האימפריה.
עיסוקו העיקרי במהלך הסיור היה ישוב והקמת קולוניות למען החיילים הווטרנים של הלגיונות.
בין השאר הוא יישב ווטרנים בביירות, הליאופוליס ובפטרס.
בשנת 14 לפנה"ס, כשפרץ מרד בממלכת הבוספורוס שהייתה ממלכה ואסלית של רומא, פעל אגריפה להשבת הסדר על כנו, ולאחר דיכוי המרד ארגן מחדש את הממלכה.
אגריפה חזר לרומא מהמזרח בשנת 13 לפנה"ס לרגל חידוש סמכויותיו למשך חמש שנים נוספות (בזמן זה הוענק לו האימפריום מאיוס אם לא קיבל אותו לפני כן).
בעיות שפרצו בפרובינקיה פאנוניה שנה לפני כן אילצו אותו לעזוב את רומא כדי לטפל במצב שם.
עצם הגעתו לפרובינקיה גרמה למורדים להיכנע והמרד נפסק.
אחרי השבת הסדר בפאנוניה אגריפה חזר לאיטליה.
בשעת שהייתו בקמפניה נפל למשכב, ובחודש מרץ שנת 12 לפנה"ס נפטר.
אוגוסטוס ערך לו הלוויה מפוארת והספידו באופן אישי, אפרו נטמן במאוזוליאום אוגוסטוס.
אגריפה הוריש לו את כל רכושו מלבד הכספים אותם העמיד לתחזוקת מבני הציבור שנבנו על ידו, כדי שלא יהיו למעמסה על אוצר המדינה.
שניים מבניו, גאיוס קיסר ולוקיוס קיסר, שאומצו על ידי אוגוסטוס, טופחו כיורשיו העתידיים אך נפטרו בדמי ימיהם.
תדמיתו של אגריפה הייתה חיובית ביותר בעת העתיקה והיסטוריונים כדיו קסיוס מעידים על אגריפה שהיה אדם צנוע ונקי כפיים שמעולם לא היה מעורב בשערורייה כלשהי.
במיוחד מצוינת העובדה שלמרות כל הישגיו, נותר ללא שאיפות משל עצמו והסתפק בכהונתו כסגנו של אוגוסטוס, ובשל כך ייחס את כל הישגיו לאדונו.
מלבד בשל הידידות העמוקה ששררה ביניהם, נותר אגריפה נאמן לאוגוסטוס כיוון שהבין כי בתור אדם ממוצא פשוט ונחות הוא לעולם לא יצליח להגיע לפסגת הכוח והדרך היחידה להתקדם היא דרך נאמנותו לבנו של קיסר שבסופו של דבר הביאה אותו להיות האיש השני במעלה באימפריה הרומית.
הישגיו של אגריפה ובמיוחד הישגיו בשדה הקרב היו חיוניים לאוגוסטוס כדי להגיע לשלטון ובכך אגריפה תרם לביסוס ועיצוב משטר הפרינקפס שיהיה צורת המשטר באימפריה הרומית עד הרפורמות השלטוניות של הקיסר דיוקלטיאנוס במאה השלישית.
התנהגותו כמצביא, סירובו העיקש לקבל את הטריומף על ניצחונותיו ומנהגו לדווח לאוגוסטוס ולא לסנאט על פעולותיו הצבאיות, עיצבו את הדגם ליחסי הכפיפות בין הקיסר למצביאיו.
לאגריפה היו גם הישגים תרבותיים מרשימים.
הוא היה אחראי לבנייתה מחדש של רומא ובנייתם של מספר מבנים בפרובינקיות וכמה מן המבנים האלה עומדים על תילם עד היום הזה.
אגריפה גם שירטט מפה של האימפריה שהייתה מבוססת על סקר של דרכי הצבא הרומאי שנערך על ידו.
המפה שימשה כעזר וכבסיס לעבודתם של גאוגרפים כגון סטראבון ופליניוס הזקן.
בנוסף אגריפה חיבר אוטוביוגרפיה שלא השתמרה.
אגריפה היה אהובם של פשוטי העם שזכרו לטובה את פועלו בבנייתה מחדש של רומא, אולם מעמד האצולה סלד ממנו בשל מוצאו הפשוט.
כדי להנציח את זכרו של אגריפה, אוגוסטוס ערך משחקים כל שנה ביום פטירתו של אגריפה, מטבעות הנושאים את דיוקנו נטבעו בשנת מותו ולציון שבעים וחמישה, שמונים וחמישה ומאה שנה להולדתו.
אגריפה היה ידוע ביחסו האוהד ליהודים.
הוא ביקר בירושלים בשנת 15 לפנה"ס, עלה לרגל לבית המקדש, הקריב שם מאה שוורים והתקבל בהתלהבות על ידי היהודים.
מעשה זה היה גילוי האהדה הגדול ביותר של השלטון הרומאי כלפי היהודים בכל שנות נוכחותו בארץ ישראל.
כשהתושבים ההלניסטים בערי אסיה הקטנה התנכלו ליהודים שישבו בעריהם והחרימו את כספי מחצית השקל שהם שלחו לבית המקדש, אגריפה הוציא צו האוסר על המשך ההתנכלות ליהודים ופגיעה בזכויותיהם האזרחיות.
למרות שמדיניותו כלפי היהודים תאמה את זו של אוגוסטוס ייתכן שהקיסר הרגיש שאגריפה הלך רחוק מדי בגילויי האהדה שלו כלפי היהדות.
הורדוס מלך יהודה פיתח חברות קרובה עם אגריפה.
תחילת החברות הייתה בזמן שהייתו הראשונה של אגריפה במזרח כשהורדוס ביקר אותו באי לסבוס, והעדות לחוזק הקשר ביניהם היא העובדה שכשאנשי גדרה (כיום אום-קיס שבירדן), העיר ההלניסטית שסופחה בשנת 30 לפנה"ס ליהודה, באו למחות בפני אגריפה על יחסו של המלך היהודי אליהם, הוא שלח אותם בשלשלאות חזרה אל הורדוס.
כמו כן, אגריפה סייע ככל הנראה להורדוס בבנייתה של קיסריה ונמלה באספקת מומחים לבנייה ימית ובאישורים להבאת חומרי בנייה מאיטליה.
יחסיהם התהדקו כשאגריפה ביקר ביהודה בזמן שהייתו השנייה במזרח והורדוס העתיר עליו ועל פמלייתו מתנות וסייר איתו בערי הארץ.
הורדוס גם בא לסייע לאגריפה כשזה התכונן לצאת למלחמה בממלכת הבוספורוס.
הורדוס חלק כבוד לאגריפה בכך שקרא על שמו את אחד משני אולמות הפאר בארמונו החדש, חרת את שמו מעל אחד משערי המקדש ובנה מחדש את העיר אנתדון וקרא לה על שמו.
הורדוס קרא גם את שם נכדו, בנו של אריסטובולוס, אגריפס, על שם מרקוס אגריפה.
הקהילה היהודית ברומא קראה את אחד מבתי הכנסת בעיר על שמו.
אשתו הראשונה הייתה קייקיליה אטיקה.
בתם ויפסניה אגריפינה הייתה אשתו הראשונה של טיבריוס.
אשתו השנייה הייתה קלאודיה מרקלה, אחייניתו של אוגוסטוס.
לזוג נולדו מספר ילדים שעליהם אין מידע.
בת של אגריפה שנולדה לו מאשתו הראשונה או השנייה נישאה למצביא הרומאי פובליוס קווינקטיליוס וארוס.
אשתו השלישית הייתה יוליה, בתו של הקיסר אוגוסטוס.
בנם גאיוס קיסר אומץ על ידי אוגוסטוס ועד מותו נחשב כיורשו.
בנם לוקיוס קיסר אומץ על ידי אוגוסטוס ועד מותו נחשב כיורשו.
בתם יוליה הצעירה נישאה לקונסול הרומאי לוקיוס אמיליוס פאולוס.
בתם אגריפינה נישאה למצביא הרומאי גרמניקוס והייתה אמו של הקיסר קליגולה וסבתו של הקיסר נירון.
בנם אגריפה פוסטומוס נולד אחרי מותו של אגריפה.
מרקוס ואלריוס מסאלה (Marcus Valerius Messalla) היה מדינאי ומצביא רומאי, שפעל במלחמה הפונית השנייה וכפי הנראה גם לאחריה.
מסאלה היה בנו של מרקוס ואלריוס מסאלה, קונסול שנת 226 לפנה"ס.
ב-210 לפנה"ס, בשנה התשיעית למלחמה הפונית השנייה, נבחר למפקד הצי (praefectus classis) בסיקיליה (סיציליה).
לפקודת מרקוס ואלריוס לאיווינוס, הקונסול של אותה שנה, נחת מסאלה עם חייליו באפריקה, פשט על סביבות אוטיקה, ושב אל ליליבאיום עם שלל רב ושבויים לאחר ארבעה-עשר ימים.
כאשר הורה הסנאט ללאיווינוס למנות דיקטטור, בחר בפקודו מסאלה, אך הן הסנאט הן אספת הקנטוריות פסלו את המינוי.
ב-174 לפנה"ס היה מסאלה אחד משלושה שליחים שיצאו בשם הסנאט אל פרסאוס מלך מוקדון, וב-172 לפנה"ס התמנה לדקמוויר סאקרורום במקומו של מרקוס איימיליוס פאפוס שהלך לעולמו.
ערך זה כולל חלקים מתורגמים של הערך "Mesalla" מתוך החיבור Smith, W.
מרקוס ואלריוס לאיווינוס (לטינית: Marcus Valerius Laevinus) היה מדינאי ומצביא רומאי, שנטל חלק פעיל במלחמה הפונית השנייה ובמלחמה המוקדונית הראשונה.
לאיווינוס נבחר לפראיטור בשנת 215 לפנה"ס והוצב בברונדיסיום כשמשימתו להגן על חוף קלבריה ולסכל כל ניסיון מצד פיליפוס החמישי מלך מוקדון להעביר סיוע ותגבורות לחניבעל הנלחם באיטליה.
כהונתו הוארכה שנה נוספת כפרו-פראיטור, הוא חצה את הים האדריאטי אל איליריה, כבש את אוריקום ושחרר את אפולוניה מן המצור שהטיל עליה פיליפוס.
במהלך השנים הבאות מנע מן המלך המוקדוני להתערב במלחמה באיטליה על ידי שיתוף פעולה עם אויביו באזור, ובמיוחד עם האייטולים.
ב-210 לפנה"ס, בעודו מחוץ לרומא, נבחר לאיווינוס לקונסול.
הוא הוחלף על ידי הפרוקונסול פובליוס סולפיקיוס גלבה ושב לעיר.
בשלהי אותה שנה נמסר לו הפיקוד על הפרובינקיה סיקיליה, אשר את הכנעתה השלים עם תפיסת המאחז הפוני באקרגס (אגריגנטום).
ב-208 לפנה"ס הפליג אל צפון אפריקה, תקף את קלופאה וניצח צי קרתגי.
ב-207 לפנה"ס פשט על סביבות אוטיקה וקרתגו, וניצח צי קרתגי נוסף.
הוא נקרא לשוב לרומא ב-206 לפנה"ס, והוחלף על ידי הפראיטור גאיוס סרוויליוס גמינוס.
מרקוס דשון הייסליפ הוא כדורסלן עבר אמריקאי.
הוא שיחק בעמדת הפאוור פורוורד.
הייסליפ נחשב לשחקן מגוון ואתלט נהדר בעל יד טובה לשלוש, וגם כחוסם טוב מאוד.
הייסליפ למד ושיחק 3 שנים (1999–2002) באוניברסיטת טנסי, ממנה יצא ככוכב מכללות לדראפט ה-NBA לשנת 2002 ונבחר כבחירה ה-13 על ידי מילווקי באקס, בה שיחק שנתיים לא מוצלחות, בייחוד לאור הציפיות ממנו לאחר קריירת המכללות המצוינת שלו.
ב-4 בנובמבר נשלח הייסליפ בטרייד לאינדיאנה פייסרס ושיחק שם כשחקן מחליף לג'רמיין אוניל, כוכב הקבוצה, בעונת 2004/05.
בעונת 2005/06 חתם באולקרספור הטורקית ששיחקה ביורוליג.
הוא שיחק בקבוצה כאחד משחקני המפתח שלה ואף היה ממצטייני המשחקים המוקדמים ביורוליג.
בנוסף, הוזמן הייסליפ למשחק האולסטאר הטורקי ואף זכה בתחרות ההטבעות של הליגה באותה העונה.
בעונת 2006/07 חתם באפס פילזן הטורקית, איתה שיחק במשחק ראווה שנערך באוקלנד נגד קבוצת ה-NBA המקומית, גולדן סטייט ווריורס, בו הצטיין למרות תבוסת קבוצתו.
ב-2007 חתם הייסליפ בקבוצת אוניקאחה מלאגה.
ב-8 ביולי 2009 חתם בסן אנטוניו ספרס מה-NBA.
בסן אנטוניו מיעט הייסליפ לשחק ובחודש ינואר 2010 שוחרר מהקבוצה לאחר שהופיע בעשרה משחקים בלבד.
זמן קצר לאחר שחררו, ב-23 בינואר 2010, חתם הייסליפ בפנאתינייקוס, אך שוחרר מהקבוצה היוונית לאחר כארבעה חודשים בעקבות פציעה.
בספטמבר 2010 חתם הייסליפ בקאחה לבורל ויטוריה.
בינואר 2011 שוחרר הייסליפ מקאחה לבורל ויטוריה, לאחר שסיכם עם הקבוצה על התרת חוזהו.
באותו חודש, חתם הייסליפ בגואנגדונג סאות'רן טייגרס מהליגה הסינית הבכירה.
בנצרות, מרקוס נחשב למחבר הבשורה על-פי מרקוס.
הוא חי במאה הראשונה לספירה, והיה ממנהיגי הנצרות הקדומה.
במסורת הנוצרית מרקוס נחשב לבישוף הראשון של אלכסנדריה, לקדוש ולמרטיר.
אדם בשם מרקוס מוזכר מספר פעמים בברית החדשה.