tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קרקע הסראדו מתאפיינת בחומציות גבוהה, דבר המחייב את החקלאים להעלות את בסיסיות הקרקע על ידי פיזור של תרכובות-סיד שונות בכמויות נרחבות.
היא רוויה באלומיניום, חסרה בזרחן ובעלת כושר ספיחת מים נמוך.
בתחילה הייתה קיימת סברה כי אדמות הסראדו לא יוכשרו לעיבוד חקלאי.
אך התברר כי הקרקעות בסראדו הן עמוקות, מנוקזות היטב, בעלות מאפיינים פיזיים מצוינים ומתאימות לעיבוד ממוכן.
כמיליארד דונם, 46% משטח הסראדו, מתאימים לעיבוד חקלאי רחב היקף.
לשם השוואה, גודל השטח בארצות הברית עליו מגודלת סויה, הוא כשליש מהשטח הראוי לעיבוד בסראדו.
כמות המשקעים באזור היא 800-1,600 מילימטר.
כ-80% מכמות זו יורדת בחורף הברזילאי, בחודשים ספטמבר-אפריל.
הגידול העצום בכמות הסויה המיוצרת בברזיל ב-30 השנים האחרונות הוא תוצאה של בירוא ועיבוד של שטחים חדשים, אך לא פחות מכך, של הכנסת שיטות וטכנולוגיות גידול חדשות הכוללות שימוש במיכון חקלאי מתקדם ושימוש בדשנים ובכימיקלים אחרים.
המחקר החקלאי בברזיל אף הצליח לפתח זני סויה חדשים עם רגישות נמוכה יותר לעודפי אלומיניום ולתנאי הקרקע המגבילים.
כיום, יבול הסויה ליחידת שטח במאטו גרוסו גבוה מזה המושג באיווה שבארצות הברית.
כיום מגודל בשטח הסראדו 54% מכלל יבול הסויה בברזיל, 28% מיבול התירס ו-59% מיבול הקפה.
כמו כן, מגודלים אורז, כותנה, קסאווה וקנה סוכר.
פרס המזון העולמי של 2006 הוענק לשר החקלאות לשעבר של ברזיל, אליסון פאולינלי, לחוקר הקרקע הברזילאי אדסון לובאטו ולחוקר הקרקע האמריקאי, קולין מקלנג, על מנהיגותם במחקר מדעי וביישום משטר עיבודים של הקרקע.
דבר אשר אפשר עיבוד חקלאי ויצור מזון בהיקפים נרחבים ביותר בסראדו.
חוקר החקלאות האמריקאי וחתן פרס נובל לשלום, נורמן בורלוג, טוען כי שטח זה הוא אחד מהעתודות האחרונות של אדמת בור, על פני כדור הארץ, אשר מתאימות לעיבוד חקלאי ועל כן הוא ינוצל, במוקדם או במאוחר, לצורך זה.
סָרָאטוֹב היא עיר ברוסיה על גדת נהר הוולגה ובירת מחוז סראטוב.
העיר נמצאת בעמק בין שלושת ההרים סוקולובסקיה, ליסיה ואובק ומשתרעת על חופו של הוולגה לאורך 34 ק"מ.
העיר משמשת כמרכז תחבורתי ומסחרי חשוב, כאשר דרכה עוברים כבישים לכל הערים הסמוכות, מסילת ברזל ובסביבתה גם נמל תעופה.
לפי השערות, במקום בו מצויה סראטוב המודרנית שכנה בעת העתיקה העיר הסקיתית גלונוס, שהייתה לה גם השפעה יוונית.
עיר זו מוזכרת בספר מס' 6 של הרודוטוס.
בימי הביניים שכנה ליד סראטוב העיר אוקק, שנהרסה על ידי טמרלן ב-1395. בתקופת הצאר פיודור הראשון נבנו לאורך הוולגה מספר מבצרים כדי להגן על גבולות רוסיה הצארית.
במאה ה-16 התפתחה רוסיה בקצב מסחרר מזרחה.
ב-1586 נבנה מבצר סמרה, ב-1589 צאריצין, היא וולגוגרד המודרנית, וב-1590 סראטוב, המצויה ביניהם.
המבצר נבנה מעץ במקום שנמצא גבוה יותר בזרימת הוולגה.
באביב שלאחר ייסוד העיר פורקו כל המבנים, קרשים מוספרו והושטו בצורת רפסודות במורד הנהר, ומהר מאוד הוקמה העיר מחדש.
ב-1613 התרחשה בעיר שרפה, שלאחריה שוב הועתקה העיר למקום חדש, בגדתו השמאלית של הוולגה, ליד שפך הנהר סראטובקה אליו.
ב-1674 הועתקה העיר בפעם הרביעית, למיקומה הנוכחי.
ב-1763, לאחר הכרזת יקטרינה השנייה על נתינת קרקעות לגרמנים שיסכימו להגר לרוסיה, הגיעו כ-30,000 מהם לאזור סראטוב והקימו מעל ל-100 כפרים חקלאים והם נודעו כגרמנים של הוולגה.
ב-1774, במסגרת מרד הקוזקים של אורל נגד יקטרינה השנייה, נכבשה העיר בידי ימליאן פוגצ'וב.
במרוצת הזמן עברו חלק מהמתיישבים הגרמנים לעיר סראטוב עצמה.
ב-1780 נהפכה למרכז מינהלתי של נמסטניצ'סטבו, של סראטוב ואחר כך של מחוז סראטוב.
ב-1870 נבנתה מסילת ברזל למוסקבה, והחלה תנופת פיתוח חדשה.
לאחר הקמת ברית המועצות, עם ייסוד תעשיות צבאיות בין השאר גם בסראטוב, נסגרה העיר בפני אזרחים זרים.
מעמד העיר הסגורה הוסר רק ב-1992. ב-1924 הוקמה הרפובליקה האוטונומית של הגרמנים לגדות הוולגה ליד סראטוב.
ב-1942, תקופת מלחמת העולם השנייה, גורשה האוכלוסייה הגרמנית של העיר לקזחסטן, האוטונומיה בוטלה ושטחיה סופחו למחוז סראטוב.
בשנת 2022 שטח העיר הורחב על חשבון שטחים סמוכים שהיו שייכים לפני זה למחוז סראטוב.
העיר סראטוב מחולקת לשישה רבעים:
מבנה גופי הרשות המבצעת של העיר סראטוב, האחראים לניהולה ולאחזקת משאבי העיר, כולל את:
הדומה העירונית של סראטוב — הגוף המייצג;
עיריית סראטוב — הגוף המנהל ומנוהלת על ידי ראש העיר;
לשכת החשבון העירונית — גוף הבקרה
ראש עיריית סראטוב נבחר בהצבעת חברי הדומה העירונית.
מאז ה-10 בנובמבר 2017 את התפקיד ממלא מיכאיל איסאייב.
נמל התעופה הבינלאומי סראטוב-מרכז משרת את העיר וסביבותיה ובנמל התעופה גם שוכנת חברת התעופה המקומית סראטוב איירליינס.
בשנת 2017 החלה בניית נמל תעופה חדש,
צפונית לעיר, שמיועד להחליף את "סראטוב-מרכז" ונחנך באוגוסט 2019.
בעיר מספר סוגי תחבורה ציבורית, לרבות מערכות טרוליבוס, רכבת קלה, קווי אוטובוס ומוניות וישנן תוכניות למיזוג מערכות התחבורה העירוניות עם אלה של מחוז סראטוב.
החשמלית של סראטוב נחנכה בשנת 1908. משנת 1952 פועלת מערכת הטרוליבוסים, ששניהם מופעלים על ידי חברת "סראטוב גוראלקטרוטרנס" (Саратовгорэлектротранс ברוסית, או Saratov Gorelectrotrans).
בעיר ישנן מספר תחנות רכבת וישנן תוכניות לפיתוח רכבת תחתית, אך טרם יושמה.
בעיר פועלים מועדוני ספורט שונים בענפים שונים.
מועדון כדורסל נשים "ויקטוריה סראטוב"
סראטוב הייתה מחוץ לתחום המושב המותר לישיבת יהודים, ורק בוגרי הצבא - הקנטוניסטים הורשו לגור בה.
על אף היותה ישוב יהודי קטן, הסעירה את רוסיה כולה בין השנים 1853–1860 עלילת דם שהחלה בעיר.
בשנת 1912, עם ביטול גזירת תחום מושב החלו יהודים רבים להתיישב בעיר ובפרבריה, ובשנת 1920 מנתה סראטוב קרוב ל-4,000 יהודים.
במשך שנים רבות כיהן כרב העיר הרב יעקב משה ספיר.
בתקופת מלחמת רוסיה–יפן פעל הרב ספיר לספק מזון כשר לחיילים היהודים ששירתו בצבא הרוסי באזור סאראטוב.
בעקבות זאת התבטא עליו מחותנו "החפץ-חיים" רבי ישראל מאיר הכהן: "מחלקך יהא חלקי".
באמצע שנות ה-20 עלה הרב ספיר לארץ ישראל התיישב בפתח תקווה וכיהן כחבר הרבנות הראשית לפתח תקווה והמחוז עד לפטירתו בשנת תרצ"ד.
בעיר נפתחו שני בתי כנסת, מקווה טהרה ו'חדר' לילדים.
חיי הקהילה נוהלו על ידי מספר רבנים.
גם בזמן השלטון הסובייטי המשיכו חיי הקהילה היהודית להתקיים בסתר על ידי הרב רפאל ברוק, חסיד חב"ד.
לאחר נפילת מסך הברזל עזבו מרבית היהודים את העיר.
על פי נתוני משרד הקליטה, בין השנים 1997 ל-2007 עלו לישראל קרוב ל-3,000 איש במסגרת הסוכנות היהודית.
יהודים רבים אחרים היגרו מסראטוב לגרמניה ולארצות הברית.
בתחילת המאה ה-21 מוערך מספר היהודים בעיר בין 2,000 ל-4,000 נפש.
בשנת 1998 הגיע לסראטוב הרב יעקב מאיר קוביטשעק, לשמש כשליח חב"ד.
בעיר פועלים שני בתי כנסת, בית הספר "אור אבנר", גן ילדים, מקווה טהרה, כולל ערב על ידי רשת כולל תורה, ומגוון פעילויות לכל הגילאים.
בית הכנסת העתיק בסרטוב שוחזר ומשמש כבית חב"ד החל מערב ראש השנה תשפ"ב.
בסראטוב נולדו רחל המשוררת, וכן רומן אברמוביץ'.
ב-2022 הוצב בעיר פסל לכבוד רחל, אך הוא הוסר כעבור כחצי שנה.
גם לאה גולדברג שהתה בעיר בילדותה, עת הוריה נמלטו אליה במלחמת העולם הראשונה.
סֵר לַנְפָל (Sir Launfal) היא עלילה ברטונית או רומנסה בת 1045 שורות באנגלית תיכונה שכתב תומאס צ'סטר בשלהי המאה ה-14. היא מתבססת בעיקר על הפואמה סר לנדבל בת 538 השורות, שנכתבה באנגלית תיכונה על-פי העלילה הברטונית לנבל מאת מארי דה פרנס.
סיפור על גבירת-פיות רבת-עוצמה הלוקחת לה אדם למאהב בתנאי שלא יעבור על איסור כלשהו, הוא סיפור נפוץ בשירת ימי-הביניים: העלילות הצרפתיות Desiré, Graelant ו-Guingamor, והרומנסה "איבן, אביר האריה" של כרטיאן מטרואה, כולן חולקות פרטי-עלילה זו עם זו ועם לנבל.
צ'סטר שאל כמה אפיזודות ופרטים מ-Graelant.
האיור המעטר ערך זה נוצר בהשראת פואמה אחרת, "החזון של סר לנפל", מאת המשורר האמריקאי בן המאה ה-19, ג'יימס ראסל לואל (James Russell Lowell).
אין זיקה בין הפואמות של לואל וצ'סטר; הפואמה של לואל עוסקת במשמעות החיפוש אחר הגביע הקדוש.
סר לנפל נוטל חלק במסורת האבירית של הענקת תשורות במידה כזו שהוא הופך לאמרכל של המלך ארתור, האחראי על המשתאות.
לבסוף, הוא עוזב את חצר המלך ארתור כשגווינביר, אשתו החדשה של ארתור, לא מסבירה לו פנים ולא מעניקה לו תשורה בחתונתה.
הוא מחליט לעזוב את חצר המלך ארתור, אף שבכך יאבד את מעמדו, הכנסתו ואנשיו.
ביום ראשון של השילוש הקדוש הוא שואל סוס ויוצא בדהרה מהטירה לבלי שוב.
לאחר רכיבה ממושכת, הוא עוצר למנוחה תחת עץ רענן.
או אז צצות לפתע שתי גברות, המובילות אותו לגבירה אותה הן מכנות טריימור, בתם של פיה ומלך אולירון.
היא מציעה לו את עצמה, כמו גם מספר מתנות חומריות, ובהן שק הנותר מלא מטבעות זהב לעד, כולן בתנאי שהוא יסכים שלא לספר על מערכת-היחסים שלהם לנפש חיה.
היא אומרת לו שהיא תבוא אליו כל אימת שיבקש זאת, ובלבד שיהיה לבדו.
עתה אביר בעל-אמצעים, סר לנפל מבצע מעשי צדקה רבים.
הוא גם זוכה בטורניר מקומי, הודות לסוסו ולנס שהוא נושא אותם העניקה לו הגבירה.
סר ולנטיין, אביר מלומברדיה, קורא עליו תיגר, בנוגע לכבוד גבירתו האהובה.
לנפל מביס אותו בתום מסעו ללומברדיה, הודות למשרת בלתי-נראה המרים את קסדתו ומגינו כל אימת שוולנטיין מפילם.
לאחר שהרג את ולנטיין, נאלץ סר לנפל להרוג עוד כמה מחבריו, אבירים לומברדיים, בפלסו את דרכו חזרה הביתה.
כעת, שבע שנים לאחר שעזב את חצרו, זוכה לנפל בשנית לתשומת לבו של המלך ארתור, המבקש ממנו לשרת כאמרכל בפסטיבל ארוך המתחיל במשתה יוחנן הקדוש.
במהלך ההילולה, גווינביר מציעה עצמה לסר לנפל.
סר לנפל מסרב, גווינביר מטיחה בו כמה מילים קשות, ולנפל בתגובה מתרברב ואומר שיש לו גבירה, שאפילו אמתה המכוערת ביותר תתאים למלוכה יותר מגווינביר.
היא הולכת לארתור ומאשימה את לנפל בניסיון לפתותה ובפגיעה בכבודה, בדברי-הרהב שאכן אמר.
אבירים נשלחים לעצרו בשל עלבון זה שהסב לארתור.
סר לנפל מבין שעקב התרברבותו, טריימור לא תופיע עוד בפניו כל אימת שיבקשה, ותשורותיה נעלמות או מאבדות את קסמן.
משום שהאבירים-המושבעים תמימי-דעים בכך שסביר יותר שהמלכה היא זו שפנתה ללנפל ולא להפך, הם בוחרים לאמץ את גרסת לנפל לאירוע.
אולם, ניתנים לו שנה וארבעה-עשר לילות להציג את הגבירה היפהפייה כהוכחה לדברי-הרהב שלו; גווינביר מבטיחה בלעג שאם אכן לנפל יצליח להציג אישה כזו, היא תאבד את מאור עיניה.
ככל שיום הדין הולך וקרב, המלכה מגבירה את לחציה להוציאו להורג בעוד שאחרים נותרים ספקנים, במיוחד כששתי קבוצות של נשים מדהימות רוכבות בסמוך.
לבסוף, טריימור מגיעה ומזכה את לנפל משני האישומים; בנוסף, היא נושמת על גווינביר ומעוורתה.
משרתו הבלתי-נראה חוזר, ויחד עמו הוא מביא לו את סוסו המיוחד, ולנפל, טריימור ואמותיה רוכבים לאי אולירון.
אחת לשנה סוסו של לנפל מרעים שם את קולו, או אז יכול אביר להאבק עמו, אך ורק באותו היום.
הערות על גאוגרפיה, האגדה על ארתור וקרבה למקור
בסיפור זה, ארתור הוא מלך אנגליה (המכונה גם ברטיין) ובעל חצרות בקרליל וגלסטנברי, במיוחד במהלך משתאות קיץ דוגמת פנטקוסט, יום ראשון של השילוש הקדוש ויום יוחנן הקדוש.
גווינביר (גוונר, גוונור) - מוצאה מאירלנד, אפשר שבתו של המלך ריון (אויבו של ארתור ברוב הסיפורים אודותיו מימי-הביניים).
בסיס המוצא של לנפל הוא ככל הנראה קרליאון.
ממלכת הפיות ממוקמת על האי אולירון (קרוב לוודאי אולרון , ליד ברטאן).
בנוסף, נזכרים האבירים של בריטניה הקטנה (בריטני), והצורך לחצות את הים המלוח כדי להגיע ללומברדיה.
העלילה של מארי דה פרנס חוברה בתקופה בה סיפורו של ארתור עוד לא סיים להתפתח, ובוודאי לפני שסיפור האהבה של לנסלוט דו-לאק והמלכה גווינביר התוסף אליו (בידי כרטיאן מטרואה ופטרוניתו מארי מקמפניה).
תומאס צ'סטר, 200 שנה מאוחר יותר, כפי הנראה רצה 'לרומם' את סיפורה של מארי על ידי הכנסתו להיסטוריה של קרבות ארתור, ימי מלכותו, ונישואיו.
מארי מתחילה את סיפורה בעת שארתור סיים לטהר את גבולותיו הצפוניים ומשם מגוללת את הסיפור במהרה; הסיפור נמשך כשנה לכל היותר ומתרחש כולו בקרליל בלבד.
צ'סטר התעלם מהרעיון שהייתה מלחמה בגבול הסקוטי; במקום זאת, לאחר תקופה של 10 שנים במהלכן לנפל חי בנוחיות בחצר ארתור הרווק, נערכת המשלחת אל או נגד המלך ריון באירלנד, ורק אז נערכת חתונתו של ארתור עם גווינביר.
ברומנסות הצרפתיות על ארתור מהמאה ה-13, מרלין מתריע כנגד נישואין אלה; בפואמה של צ'סטר, הוא מארגן אותם, על אף שלנפל ואחרים רואים שחורות בשל עינה-המשוטטת של גווינביר.
שבע שנים נוספות חולפות לפני שגווינביר מנסה לפתות את לנפל, ועוד שנה נוספת קודם שגבירתו מצילה את המצב.
נראה שהתעוורות גווינביר מוציאה מכלל אפשרות את סיפור האהבה שלה עם לנסלוט (או מורדרד - שני הסיפורים רווחו באנגליה של המאה ה-14) שאמור להוביל ל"מות ארתור."
פסקאות רבות בפואמה של צ'סטר עוקבות אחר לנבל של מארי דה פרנס שורה אחר שורה (מארי מצדה, עוקבת בתורה אחר עלילה אנגלית קדומה, יש להניח).
אולם, הוא מוסיף או משמיט דמויות וסצנות, לפרקים שואל חומרים ממקורות אחרים, וכמובן, כותב על-פי השקפת-עולמו.
צ'סטר שם את הדגש על מניעים רבים והיבטים אחרים של הסיפור שמארי דילגה עליהם; למשל, ארנק-הפיות ותשורות אחרות (סוס, משרת בלתי-נראה, שריון), הנעלמים או מאבדים את סגולותיהם כשהוא מפר את הבטחתו שלא להתרברב, אינם בנמצא אצל מארי.
צ'סטר מוסיף שתי סצנות טורנירים, המאפשרות לו להתפאר ביכולתו לחבר סצנות 'פעולה' כאלה, וכמו כן מסיטות את הדגשים המושמים על דמותו של הגיבור.
ארתור מוצג כדמות טובה יותר בסר לנפל מאשר בלנבל, וגווינביר כרעה הרבה יותר; היא מקודמת למדרגת דמות מרכזית, עם יותר נאומים ומעשים, וביאתה אל עונשה היא ההזדככות של הפואמה.
כמו כן, צ'סטר מוסיף דמות חדשה, ראש עיריית קרליאון, שיחסו אל לנפל האביון מלמד זכות על 'מוסריות' הנחמדות לאלו שהגורל הסתיר להם פנים; יחס זה מהווה רקע לנדיבות שלנפל מפגין כשהוא משיג את ארנק-הפיות.
באופן כללי, בעוד שלנבל הוא סיפור אהבה, הרי שסר לנפל הוא סיפור הרפתקאות הטומן בחובו מרכיב עלילתי של סיפור-אהבה.
סר לנסלוט דו לאק (לנסלוט מהאגם) הוא מאבירי השולחן העגול באגדות המלך ארתור.
על לנסלוט נכתבו פואמות, סיפורים, מחזות ותסריטים רבים, והוא דמות מפורסמת במחזור הרומנסות על המלך ארתור.
אביו של לנסלוט הוא המלך באן מבנואה, ואמו נקראת איליין, ולפי הגרסאות הנוצריות והיהודיות כאחד, אימו הייתה יהודייה ונצר לבית דוד; בנו של אביו מחוץ לנישואין הוא הקטור דה מאריס.
המלך בורס הוא דודו, ודודניו הם סר בורס וסר ליונל.
לו ולאיליין, בת מלך הדייגים, נולד בן - גלהאד (בכמה מקורות גלהאד הוא גם שם-הטבילה של לנסלוט).
ברוב היצירות והרומנסות הצרפתיות הוא מתואר כאביר הגדול והנאמן ביותר מבין אביריו של ארתור הנוטל חלק ברבים מניצחונות המלך.
פרשת האהבים שלו עם המלכה גווינביר, פורמת את אחדות חצרו של ארתור ותורמת למפלתו של המלך.
לנסלוט אינו נמנה עם חבריו המקוריים של מחזור המלך ארתור, ואופי התפתחות סיפורו מהווה עדיין סלע מחלוקת בין החוקרים.
לנסלוט אינו מופיע בגרסאות המוקדמות ביותר של אגדות המלך ארתור המצויות בידינו כיום.
ג'פרי ממונמות' למשל, לא מזכיר כלל את לנסלוט, וכרטיאן מטרואה כן.
השם לנסלוט אינו בהכרח קלטי, על אף שנעשו ניסיונות למצוא מקור קלטי שאפשר שעוות ללנסלוט (למשל, "Lance ap Lot", שמשמעו לנס, בן לוט).
אולם השם "לנס" לא היה מוכר באותם הימים.
רוג'ר שרמן לומיס העלה סברה לפיה Llenlleawg, אירי שלחם בעבור ארתור והופיע באגדות ולשיות, אולי היה הבסיס לסר לנסלוט דו לאק הצרפתי, ואילו נורמה גודריך העלתה סברה לפיה השם מקורו ב-"L'Anguselus", המלך הסקוטי אנגוסלוס המוזכר אצל ג'פרי ממונמות', אך סברות אלה לא הצליחו לשכנע את רוב החוקרים בתחום, עד כה.
סר לַיוֹנֵל הוא בנו הצעיר של המלך בורס מגונס (או גול) ואחיו של בורס הצעיר באגדות המלך ארתור.
בנוסף, הוא בן-דודם של סר לנסלוט דו לאק והקטור דה מאריס.
כשאביהם נופל בקרב נגד המלך קלאודאס, ליונל ובורס נחלצים בידי גבירת האגם וגדלים בממלכתה התת-מימית לצד בנה-החורג לנסלוט.
כשאר בני משפחתו, ליונל הופך בבגרותו לאחד מאבירי השולחן העגול.
ליונל חסר-מזל בעניין הלקאה בקוצים.
בעודו מטייל עם לנסלוט כאדם צעיר, הוא נלכד בידי האביר-הנבל טורקווין, המלקה אותו בקוצים ומשליך אותו לצינוק לאחר מכן.
התסריט הזה חוזר על עצמו מאוחר יותר, כשהוא כבר בחיפוש אחר הגביע הקדוש, אז הוא מוכיח שאינו ראוי לחפץ המבורך כשהוא מנסה להרוג את אחיו כנקמה על כך שלא הציל את חייו.
בורס רואה את ליונל מוכה ומובל, אך חייב לקבל החלטה אם להצילו או להציל עלמה צעירה הנגררת בדיוק באותו הרגע לכיוון השני.
הוא בוחר להציל את העלמה, וחושש שליונל נהרג.
אך ליונל בורח מכלאו, ותוקף את בורס בהזדמנות הראשונה בה הוא פוגש בו.
בורס מוכיח את ערכו כראוי לגביע הקדוש כשהוא מסרב להגן על עצמו, וליונל הורג נזיר ואת סר קלוגרננט, חברם למסדר אבירי השולחן העגול, כשהם מנסים לגונן על בורס מחרון-אפו של אחיו.
ברגע האחרון, לפני שהוא מנחית על אחיו את המכה הקטלנית, אלוהים מתערב ומשתק את איבריו.
ליונל ושאר בני-משפחתו יוצאים לגלות יחד עם סר לנסלוט דו לאק לאחר שפרשיית-אהביו עם המלכה גווינביר מתגלית.
ליונל משתתף בקרבות נגד כוחותיו של ארתור, ונעשה למלך גונס.
לאחר "הקרב על קמלן", לנסלוט ומשפחתו שבים לבריטניה כדי להביס את שארית צבאותיו של מורדרד.
ליונל נהרג בידי מלהאן, בנו של מורדרד; אחיו בורס נוקם את מותו.
סר ליונל הוא נושאה של בלדה עממית מימי הביניים המאוחרים, בה הוא הורג חזיר-בר ענקי.
השיר, 'בלדת-ילדים' מספר שמונה-עשרה, הוקלט בהרי האפלצ'ים במאה העשרים.
גרסה אהודה במיוחד שלו כוללת את "באנגום הזקן" ו-'חזיר-פרא'.
סר ליונל מופיע גם בסרט-ההנפשה של האחים וורנר משנת 1998, "החרב הקסומה", בתור אבי הדמות הראשית, קיילי.
מחוז סראטוב הוא סובייקט בפדרציה הרוסית.
נהר וולגה חוצה את המחוז ל-2 חלקים.
בדרום-מזרח הוא גובל עם קזחסטן.
בימי הביניים בשטח הייתה התיישבות דלה.
באוזר של עיר סראטוב של כיום במחצית המאה ה-13 הוקם עיר אובק בו ביקר מרקו פולו בשנת 1262 ואבן בטוטה בשנת 1334. העיר נחרבה על ידי טימור לנג בסוף המאה ה-14 ולא נבנתה מחדש.
במשך כ-200 שנים באזור היו יישובים של עמי האזור והתיישבות רוסית דלה.
לאחר שחאנות קאזאן נכבשה על ידי רוסיה הצארית שטח סופח למדינה הרוסית.
בחלוקת האימפריה הרוסית לגוברניות שטח פוצל בין הגוברניות השונות עד שבשנת 1797 הוקמה גוברניית סראטוב.
בשנת 1918 גוברניית סרטוב בוטלה ושטח נכלל ביחידות מנהליות שונות.
בשנת 1936 הוקם מחוז סראטוב.
במהלך המאה ה-18 החלה באזור התיישבות גרמנית משמעותית.
בתחילת המאה ה-20 הגרמנים היוו כ-35% מאוכלוסיית האזור ובהתאם לכך הוקמה רפובליקה אוטונומית.
בתחילת מלחמת העולם השנייה אוטונומיה בוטלה ורוב האוכלוסייה הגרמנית הועברה לסיביר.
חלק מהתושבים הגרמנים חזרו לאזור בשנות ה-60. עם נפילת ברית המועצות גרמנים רבים עזבו את האזור והיגרו לגרמניה.
הרשות המחוקקת היא "הדומה של מחוז סראטוב" שכוללת 40 חברים.
בספטמבר 2022 לתפקיד נבחר רומן בוסארגין.
מבחינה אדמיניסטרטיבית החבל מחולק ל-37 ראיונים ועיר בעלי חשיבות מחוזית.
בנוסף קיימת עיר סגורה סבטלי בה ממוקמת יחידה של חיל הטילים האסטרטגיים.
זאת לעומת 2,7 מיליון בשנת 1994. כ-76% מאוכלוסיית המחוז מתגוררת בערים.
בעיר הגדולה - סראטוב מתגוררים כ-841 אלף תושבים.
בעיר אנגלס מתגוררים כ-225 אלף ובבלקובו 185 אלף.
בהתאם לנתוני מפקד אוכלוסין 2021 של הפדרציה הרוסית הרוסים מהווים כ-87,5% מאוכלוסיית המחוז.
בנוסף לכך, יש לציין את הקזחים (כ-2.7%), טטרים (כ-1.2%) בעבר, בשטח המחוז הייתה אוכלוסייה משמעותית של הגרמנים.
במהלך העשור האחרון הם עזבו לגרמניה ועתה נשארו רק כ-3.3 אלף איש.
בשנת 1912, עם ביטול גזירת תחום מושב החלו יהודים רבים להתיישב בעיר ובפרבריה.
בשנת 1959 התגוררו במחוז כ-13 אלף יהודים.
המחוז מתאפיין ברמת פיתוח תעשייה גבוהה.
באזור קיימים מספר מפעלים בעלי משמעות כלל-ארצית - בניית מכונות, מקררים, תעשייה פטרוכימית וכו'.
בשטח המחוז ממוקמת תחנת הכוח הגרעינית בלקובו, מהגדולות ברוסיה
מסילת ברזל ראשונה הפעלה במחוז במהלך המאה ה-19. כיום פועלת במחוז רשת מסילות ברזל מפותחת.
במחוזו עוברות מספר כבישים בעלי חשיבות ארצית R-22 מוסקבה-וולגוגרד, R-158 סראטוב-ניז'ני נובגורוד, A298 סראטוב-קזחסטן.
בשנת 2019 בסראטוב הוקם נמל התעופה הבין-לאומי גגארין במקום נמל תעופה ישן.
בשנת 2023 עברו דרכו מעל למיליון נוסעים.
סראוואלה (באיטלקית: Serravalle) היא אחת מתשעת הקסטלי (Castelli), או הערים, המרכיבות את סן מרינו, והיא העיר הגדולה במדינה.
שטחה של העיר, השוכנת בצפון-מזרחה של המדינה, הוא כ-10 קמ"ר, ובשנת 2008 התגוררו בה 9,394 תושבים.
נוסף על היישוב הנושא את שם העיר עצמה, משתרע שטח השיפוט של סראוואלה על מספר יישובים נוספים - דוגאנה (Dogana) שהיא היישוב הגדול במדינה, רוברטה (Rovereta) וגלצאנו (Galazzano).
העיר שנקראה במקור "אולנאנו" (Olnano) או "קסטרום אולנאני", נזכרה לראשונה בשנת 962, וסופחה לסן מרינו ב-1463. שמה הנוכחי מורכב מהמילים "סרה" (Serra - "הר") ו"וואלה" (Valle - "עמק").
העיר מקושרת לרימיני באיטליה וליתר עריה החשובות של המדינה באמצעות הסופרסטראדה די סן מרינו החוצה אותה.
קיימת תוכנית להפוך את דוגאנה לקסטלו (עירייה) עצמאית, אך הוצאתה לפועל נדחית בשל בקשת התושבים.
סראזם (טג'יקית Саразм) הוא אתר ארכאולוגי במחוז פנג'קנט שבצפון-מערב טג'יקיסטן, סמוך לגבולה עם אוזבקיסטן, וכ-45 ק"מ מזרחית לסמרקנד.
האתר התגלה באקראי בשנת 1976, ועבודת המחקר החלה בו בשנת 1979 והתמקדה ב-13 מוקדים בשטח כולל של 25 דונם, מתוך 500 הדונמים עליו הוא משתרע לפי ההערכות.
בשנת 2010 הוכרזה סראזם כאתר מורשת עולמית מטעם ארגון אונסק"ו, בשל כך שהיא משמשת עדות להתפתחות ההתיישבות האנושית הקדם-עירונית במרכז אסיה, החל באלף ה-4 לפנה"ס ועד סוף אלף ה-3 לפניה.
סראזם שוכנת בגובה ממוצע של 910 מטרים מעל פני הים, על הגדה השמאלית של הנהר זראפשאן.
היא נמצאת באזור המעבר בין ההרים הנמצאים ממזרח לה ובין מישור נרחב ידיים ממערב לה, ומשמעות שמה הוא "תחילת הארץ".
היישוב קם על "מדרגה" העשויה מאדמת סחף המגנה עליו מפני שיטפונות.
אורכה של "מדרגה" זו הוא כ-1.5 ק"מ ממזרח למערב, ורוחבה נע בין 400 ל-900 מטרים.
אף שההתיישבות הקדם-עירונית בסראזם החלה במחצית הראשונה של האלף ה-4 לפנה"ס, ייתכן שהיישוב נוסד במקום בו שכן קודם לכן כפר חקלאי מתקופת האבן החדשה.
הממצא המוקדם ביותר הנושא חשיבות של ממש ומעיד על קיומו של יישוב בעל מעמד מרכזי, הוא מעגל קבורה המתוארך לסביבות שנת 3500 לפנה"ס.
בתקופה זו החלו מגעים כלכליים בין רועים נוודים מהאזור ההררי לבין החקלאים אשר ישבו בטראנסאוקסאניה.
האזור ההררי בסביבת סראזם עשיר במינרלים ובעפרות מתכת, ועמקי הנחלים ומעברי ההרים מאפשרים גישה אליהם במשך עונת הקיץ.
נתונים אלה הביאו לכך שסראזם זכתה, כבר בתחילת האלף ה-4 לפנה"ס, למעמד של מרכז מסחרי בו נסחרו לא רק תוצרת מקומית, אלא גם טובין שהגיעו אליה ממרחקים, בעיקר ממישורי טורקמניסטן שבמערב ומהערבות השוכנות צפונית-מערבית לה, כיום באוזבקיסטן ובקזחסטן.
ממצאים שונים, בעיקר כלי קרמיקה, מראים כי סראזם עמדה בקשר עם תרבויות קדם-עילם, עם בלוצ'יסטן ועם עמק האינדוס; והיא הייתה המרכז הראשון במרכז אסיה, ככל הנראה כבר בתחילת האלף ה-3 לפנה"ס, אשר קיים מגעים תרבותיים ומסחריים בהיקף גאורפי כה נרחב.
בין היתר הגיעו קשרי המסחר של היישוב עד סיביר, מסופוטמיה, הינדו-כוש וחופי האוקיינוס ההודי.
במהלך האלף ה-3 לפנה"ס, התקיים ביישוב מרכז חשוב לסחר בבדיל, נחושת, עופרת ובארד, וכן לייצור חפצים שונים, בעיקר מקרמיקה.
בנקום התקיים גם מסחר בצמר ובעור, וכן באבני חן דוגמת לפיס לזולי, אגט וטורקיז.
במהלך תקופת הברונזה, הייתה סראזם למרכז קדם-עירוני חשוב, והוקמו בה בתים מרובי חדרים ומבנים מעוטרים מונומנטליים.
לכלכלה המקומית שהתבססה בעיקר על חקלאות ומרעה ועל עיבוד מינרלים ומתכות, נוספו עיסוקי משנה נוספים רבים.
נתונים אלה יצרו את הכר הנחוץ להתפתחות עירונית.
בשיאו השתרע היישוב על-פני כ-500 דונם, והתגוררו בו כ-3,000 תושבים.
סראזם החלה לשקוע במחצית השנייה של האלף השלישי לפנה"ס מסיבות לא ברורות לחלוטין, שכן היא לא נכבשה ולא חרבה, אלא ננטשה.
ייתכן שהדבר נבע מהגירה או ממגפה, או כתוצאה מאיום צבאי על היישוב ששכן בעמק בלתי מוגן.
היישוב לא הוקם לפי תוכנית ברורה, והתפשט אל כיוונים שונים.
הוא לא הוקף בחומה ועד היום טרם התגלו עדויות לתיחום השטח ההיקפי בדרך כלשהי.
הממצאים שנותרו באתר כוללים בתי מגורים, בתי מלאכה, אזורי אחסון וממגורות ומבני דת.
כל המבנים נבנו מלבני טיט לא שרופות הנוחות מאוד לחיתוך ולעיבוד.
גגות המבנים שטוחים ונתמכו על גבי קורות עץ שעליהן הונחו ענפים, קנים ושכבת חרסית.
הדלתות והחלונות שנמצאו בסראזם מראים כי לתושבים הייתה הבנה בתאורה ובאוורור.
מבני הציבור בסראזם נחלקים לפי ייעודיהם לשלושה: ממגורות שיתופיות, מבני דת ומבנים דמויי ארמון.
בתי המגורים הורכבו ממספר חדרים שנערכו סביב חלל מרכזי, ולהם שימושים מוגדרים.
מבנים נוספים הוקמו מחוץ למבנה המרכזי והחצר הוקפה בגדר.
החצר שימשה לפעולות מלאכה שונות, ובמתחם התגוררה משפחה מורחבת.
בין המתחמים הוקמו רחובות וכיכרות או אזור שיועד לגידול בקר, ומאגרי מים נחפרו בתחום האזור הבנוי.
בתקופת ההתיישבות השנייה נהגו התושבים לערוך טקסי דת בחדר בתוך הבית, שבמרכזו הוצב מזבח בצורת תנור.
בתקופת היישוב השלישית, המתחם הדתי גדל ולעיתים נבנה במבנה נפרד מבית המגורים, וקירותיו עוטרו.
מערכת ההשקיה ביישוב נמנית עם המתוחכמות שבמערכות ההשקיה בתקופה הכלקוליתית ובתקופת הברונזה.
האזורים בסמוך לגדת הנהר הושקו ישורות ממימיו, והוקמה מערכת תעלות שהשקתה את החלקות הגבוהות יותר באמצעות מי גשמים שזרמו מן ההרים.
בסראזם הוקמו מתחמי קבורה מעוגלים שבהם נקברו גבר, ילד ואישה.
על גופה וסביבה נמצאו אלפי תשורות מאבני חן וממתכת.
כלי הקרמיקה נצבעו ביד, ובתקופה הרביעית הופיעו אובניים לייצורם ולעיבודם.
במקום נמצאו עדויות לעיבוד אבני חן ומתכות.
תנור אפייה בן שתי קומות שהתגלה בסראזם, מקדים תנורים דומים במרכז אסיה בכמעט 1000 שנים.
סראפין לואי הייתה ציירת צרפתיה מזרם האמנות הנאיבית.
לואי הייתה אוטודידקטית ושאבה השראה מאמונתה הנוצרית העמוקה.
היא נפטרה במוסד לחולי נפש אחרי עשר שנות אשפוז.
לואי נולדה בארסי (Arsy) לאב פועל ואם ממשפחת איכרים.
היא התייתמה מאמה בגיל שנה ומאביה בגיל שש, ואחותה הגדולה לקחה אותה תחת חסותה.
ב-1881 החלה לעבוד כמשרתת במנזר, ומ-1901, בבית משפחה מן המעמד הבינוני בעיירה סנליס (Senlis).
לצד עבודתה כמשרתת, נהגה לואי לצייר בלילות.
בשנת 1912 גילה את ציוריה אספן האומנות הגרמני וילהלם אודה (Wilhelm Uhde), בעת ששהה בסנליס.
אודה הפך לפטרונה, אך ב-1914, בתחילת מלחמת העולם הראשונה, נאלץ לעזוב את צרפת.
הקשר ביניהם חודש רק ב-1927, וב-1929 ארגן אודה תערוכה עבור לואי, והציג אותה לקהל הרחב.
בזכות מכירת ציוריה נהנתה לואי, במשך שנים ספורות, מרווחה כלכלית.
באותה תקופה ציירה על בדים ענקיים (עד גובה 2 מטר).
ב-1932 אושפזה בבית חולים לחולי נפש בקלרמונט (Clermont) עקב "פסיכוזה כרונית".
אודה דווח שלואי נפטרה ב-1934, אך למעשה היא חיה עד 1942. היא נפטרה ערירית ונקברה בקבר משותף.
אודה המשיך להציג את יצירותיה בתערוכות, כולל תערוכת יחיד בפריז בשנת 1945.
בשנת 2009 יצר הבמאי הצרפתי מרטין פרובו (Martin Provost) סרט ביוגרפי על חייה של לואי - "סראפין" (Séraphine).
הסרט זכה בשבעה פרסי סזאר.
לואי ציירה שילובי פרחים ופירות דמיוניים מרובי תנועה.
היא השתמשה בצבעים אותם יצרה בעצמה מפיגמנטים שאת סודם לא גילתה.
הצבעים עומדים במבחן הזמן ושומרים על רעננותם.
לואי ציירה מתוך דחף פנימי.
היא נהגה לחתום את שמה בחריטה בסכין בתוך צבע הציור, או לצייר אותו בצבע, לעיתים לפני שהחלה לצייר את הציור עצמו.
סראסווטי (בסנסקריט: सरस्वती) היא אלת הידע, מוזיקה, אמנויות, חוכמה וטבע בהינדואיזם.
היא חלק מהשילוש של סראסווטי, לקשמי ופרוואטי.
כל שלוש הצורות מסייעות לטרימורטי (השילוש של ברהמה, וישנו ושיווה) ביצירה, בתחזוקה ובהרס של היקום.
האלה סראסווטי נערצת גם על ידי מאמינים של הג'ייניזם במערב ומרכז הודו.
בתפקידה כאלת הידע סראסווטי קשורה באופן הדוק במים זורמים.
היא מתוארת כאישה יפה להפליא, מפתה, המגלמת את הרעיון של ידע.
דמותה בעלת ארבע זרועות, ולרוב מוצגת כלובשת סארי לבן ויושבת על לוטוס לבן או רוכבת על ברבור לבן.
בריג ודה, סראסווטי היא נהר וגם ההאנשה של הנהר כאלילה.
בעידן שלאחר הוודות, היא החלה לאבד את מעמדה כאלילת נהר ונקשרה יותר ויותר עם ספרות, אמנות, מוזיקה וכו'.
בהינדואיזם, סראסווטי מייצגת אינטליגנציה, תודעה, ידע קוסמי, יצירתיות, חינוך, השכלה, מוזיקה, אמנויות, רהיטות בעל פה וכוח.
סראוואק (במלאית: Sarawak, מבוטא סראווא) היא מדינה במלזיה.
סראוואק נמצאת בחלקה המזרחי של מלזיה, על האי בורנאו.
היא גובלת במדינה המלזית סבה במזרח, באינדונזיה בדרום, בים סין הדרומי בצפון וכן היא מקיפה את שני החלקים של ברוניי מדרום, ממזרח וממערב להם.
סראוואק משתרעת על שטח של 124,450 קילומטרים רבועים, מה שהופך אותה לגדולה ביותר מבחינת שטח במלזיה.
בירתה והעיר הגדולה ביותר בה היא קוצ'ינג.
האזור של סראוואק נשלט על ידי האימפריה הברוניית עד המאה ה-19. חלק מהאזור הושכר לפורטוגל כבר במאה ה-16, אך לא הוקמו בו התיישבויות שלהם.
בזמן שהשלטון של אנשי ברוניי בסראוואק החל להתערער בסביבות 1839 הגיע אליו ההרפתקן הבריטי ג'יימס ברוק.
ב-1888 צ'ארלס הפך את הממלכה למדינת חסות של בריטניה, אך הראג'ות הלבנים המשיכו לשלוט בה.
ב-1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, כוחות האימפריה היפנית כבשו את סראוואק והיא שוחררה על ידי בעלות הברית ב-1945. כשנה לאחר המלחמה, ב-1946, הבריטים שכנעו את הראג'ה צ'ארלס ויינר ברוק (Charles Vyner Brooke) לוותר על זכויותיו ולהעביר את השלטון בסראוואק ישירות אליהם.
בעקבות כך הוקמה מושבת הכתר של סראוואק.
ב-22 ביולי 1963 סראוואק קיבלה עצמאות מבריטניה.
תוך זמן קצר סראוואק ביחד עם מושבת הכתר של צפון בורנאו, סינגפור ופדרציית מלאיה התאחדו לתוך פדרציית מלזיה.
בשטחי סראוואק הוקמה מדינת סראוואק.
כלכלת סראוואק מסתמכת בעיקר על ייצוא משאבים שמופקים בה, כמו נפט, גז טבעי נוזלי ועץ.
גם התיירות מהווה חלק חשוב בכלכלה המקומית, כשהאתרי התיירות המרכזיים הם העיר קוצ'ינג והפארק הלאומי גונונג מולו.
למטבח הסראוואקי, שנחשב חלק מהמטבח המלזי, יש מאפיינים משלו ומאכלים המזוהים איתו, כגון העוגה קק לאפיס סראוואק.
סר פטריק ספנס היא בלדה עממית סקוטית, שפורסמה לראשונה בשנת 1765.
לסיפור הבלדה מספר גרסאות, שכולן בנויות סביב אותן התרחשויות בסיסיות.
מלך סקוטלנד קורא לאמיץ שבחובלים להוציא את ספינתו אל הים.
השם "סר פטריק ספנס" מוזכר לראשונה על ידי אחד מיושבי ימינו של המלך, ונשלח מכתב אל סר פטריק הדורש ממנו לצאת אל הים.
זהו אמצע החורף, ועוזריו של סר פטריק מזהירים אותו כי מסוכן לצאת לים בסערה שכזו.
אך החובל הנועז נשאר נאמן למצוות המלך, ובידיעה שהוא ואנשיו הולכים למות, הוא מחליט לצאת אל הים.
ספינתו של סר פטריק טובעת, אנשיה אתה.
הסצנה הבאה המתוארת בבלדה, היא מחזה כובעיהם הצפים של אנשיו של סר פטריק, והגבירות על היבשה המחכות לחובלים שישובו - לחינם.
הבית הראשון מתרגומו של נתן אלתרמן:
הבלדה מתאפיינת במאפיינים רבים הנפוצים בבלדות עממיות אחרות, כגון:
פערי מידע: לא ידוע האינטרס של עוזר המלך להפיל את העונש על סר פטריק ספנס.
סוף טראגי: סר פטריק ואנשיו טובעים בים.
רמזים מטרימים: המלך יושב בקריית דמפרלין שותה את יינו האדום כדם חל שימוש במילה דם כדי לבשר כי הסוף יהיה טרגי.
פרופ' סראב אבו רביעה קווידר (נולדה ב-5 בספטמבר 1976) היא ראש הקתדרה ללימודי המדבר על שם משפחת קושלנד, פרופסור חבר במחלקה לחינוך באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
אבו רביעה קווידר היא חוקרת אי שוויון בהשכלה ובתעסוקה בקרב קבוצות מיעוט אשר פרסמה שלושה ספרים בנושא.
היא פובליציסטית בעיתונות הערבית והישראלית, פעילה פמיניסטית ופעילה למען זכויות החברה הבדואית בנגב וממייסדות מען – פורום ארגוני נשים ערביות בנגב.
אבו רביעה קווידר היא הבדואית הראשונה בישראל שקיבלה פרופסורה.
סראב אבו רביעה נולדה בבאר שבע כבת בכורה לד"ר יוניס אבו רביעה, הרופא הבדואי הראשון בארץ, בן לשבט אבו רביעה, הגדול והמוכר בנגב, ולג'יהאן, מפקחת במשרד החינוך.
היא למדה בתל שבע עד כיתה ז', ואחר כך עברה לתיכון מקיף א' בבאר שבע, שם הייתה הבדואית יחידה בקרב 400 תלמידים ותלמידות יהודים.
היא בעלת תואר שלישי מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב ושני פוסט דוקטור בהתמחות בלימודי מגדר מהאוניברסיטה העברית ומאוניברסיטת אוקספורד שבאנגליה.
מלמדת פמיניזם ערבי במזרח התיכון.
תחומי ההתמחות והמחקר שלה כוללים:
סוציולוגיה של חינוך, תעסוקה ומגדר בראי התאוריה הפוסט-קולוניאלית
שוליות בקרב מיעוטים ילידיים (החברה הפלסטינית, החברה הבדואית ונשים אתיופיות)
זוכת פרס "אות קטן למעורבות חברתית באקדמיה" על שם יוסי קטן לשנת 2019.
לאבו רביעה שלוש אחיות ואח.
נשואה לחסן אבו קווידר, רואה חשבון, ואם לשלושה בנים.
מודרות ואהובות: סיפורי חייהן של נשים בדואיות משכילות, הוצאת מאגנס, האוניברסיטה העברית (2008)
נשים פלסטיניות בישראל: זהות, יחסי כוח והתמודדות, בהוצאת הקיבוץ המאוחד ומכון ון ליר (יחד עם נעמי וינר-לוי, 2010)
זהות מעמדית בהתהוות: פרוֹפסיוֹנליוֹת פלסטיניוֹת בנגב, הוצאת מאגנס, האוניברסיטה העברית (2017)
2022 – אבירת מרכז פרס לשלום וחדשנות
סראטוב איירליינס הייתה חברת תעופה רוסית מהעיר סראטוב שהייתה פעילה בשנים 1931–2018 והייתה מבצעת טיסות פנים וטיסות צ'רטר.
נמל התעופה סראטוב-מרכז שימש כנמל הבית שלה.
בסוף 2017, תנועת הנוסעים של חברת התעופה הגיעה לכדי 750,000 איש.
לחברה היה גם משרדים משניים בנמל התעופה קרסנויארסק ימליאנובו.
החברה הוקמה ב-19 בספטמבר 1931, כאשר אומץ צו של נשיאות ועדת ההוצאה לפועל של הוולגה התחתונה (סרטוב) שהנחתה לייסד חברת תעופה מקומית.
טיסות החברה בוצעו במגוון כלי טיס מתוצרת מקומית, לרבות אנטונוב An-24, יאק-40 ואז יאק-42 ששימשו בטיסות אל מוסקבה (ביקובו), לנינגרד (רז'בקה), לבוב, וולגוגרד, קויבישב, פנזה, מגניטוגורסק, סברדלובסק, סאראנסק, איבנובו, וילנה, אדלר ועוד.
בשנות השמונים של המאה ה-20 צורפו לצי החברה גם מטוסי L-410 שהופסקו בשנים 1992–1993.
ב-1994 הוקמה חברת המניות "סראטוב איירליינס".
בנובמבר 2011, 51% ממניות החברה הועברו לאירופלוט על ידי תאגיד "רוסטכנולוגיות", שהחזיק בבעלות על החברה באותה עת.
ב-29 בדצמבר 2011 נמכרה החברה למשקיעים פרטיים.
ערך המניות הסתכם בכ-290 מיליון רובל.
במאי 2018 הסוכנות הפדרלית לתחבורת אוויר של משרד התחבורה הרוסי חייבה את החברה להפסיק את פעילותה עד ל-31 במאי 2018 ולצמצם את כוח האדם בה, בשל מציאת ליקויים בהתנהלות החברה, שהביאו גם לאסון ההתרסקות בפברואר 2018 ברם החברה המשיכה את פעילותה.
צי המטוסים של החברה (נכון למאי 2018):+ צי סראטוב איירליינס דגם בשירות הוזמנו מספר מושבים הערות C Y סך הכלאנטונוב An-1481——8383בשכירות משנה מחברת התעופה "רוסיה".
ב-11 בפברואר 2018 מטוס אנטונוב An-148 שהמריא מנמל התעופה הבינלאומי דומודדובו שבמוסקבה לעיר אורסק, התרסק בפרוורי מוסקבה.
על הסיפון היו 65 נוסעים ושישה אנשי צוות, כולם נספו.
נהר סראנו (בספרדית: Río Serrano) הוא נהר קצר הזורם בפרובינציה אולטימה אספרנסה שבמחוז מגאיאנס ואנטארקטיקה צ'ילנה שבצ'ילה שבחלקה הדרומי של המדינה, כ-2,000 ק"מ מדרום לבירה סנטיאגו דה צ'ילה.
אורכו 38 קילומטרים, אבל אם מוסיפים את אחד ממקורותיו, הנהר צ'ינאס (Río de las Chinas, אורך 105 קילומטרים) הוא מגיע ל-140 קילומטרים.
אגן הניקוז של הנהר משתרע על שטח בן 7,347 קילומטרים רבועים, כשרוב המים מגיעים מהפשרת השלגים בשדה הקרח הפטגוני הדרומי.
סדרה של אגמים משורשרים או מקבילים גדולים וקטנים מהווים חלק מאגן זה.
חלק קטן מהחלק העליון של אגן זה נמצא בארגנטינה.
השטח מסביב לנהר כמעט ולא מיושב, עם פחות משני תושבים לקמ"ר.
הסוכנות המדעית הצ'יליאנית CEQUA אישרה את התפשטות האצות דידימו בנחל סראנו בתחילת 2015.
הנהר סראנו מתחיל כנהר המנקז את אגם דל טורו (Lago del Toro) בקצה המערבי של אגם זה, צמוד לפארק הלאומי טורס דל פיינה.
הוא מתפתל לאורך 38 קילומטרים דרך מישור סחיפה נרחב, עד לשפך לפיורד אולטימה אספרנסה.
בקטע האחרון הנהר רחב מאוד ורדוד.
שיפוע הנהר מתון מאוד, ולמעט אשדות באמצע הנהר המכונים "מפלי סראנו", הוא עביר לסירות.
בין אגם דל טורו והשפך, נשפכים לנהר כמה יובלים.
אחד מהיובלים החשובים הוא הנהר גריי (Río Grey) שאורכו 20 קילומטרים, המנקז אגם באותו שם, במורד הנהר נשפך אליו הנהר טינדל (Río Tyndall), המנקז אגם באותו שם (Lago Tyndall), כמעט יחד עם הנהר גייקה (Río Geike), שמקורו מסחף השלג טינדל והוא עובר דרך סדרה של אגמים.
דו"ח "המנהל הכללי של המים" מסיק ממדידות הספיקה שנערכו במוצא אגם טורו כי "מראה שמשטר השלג, בעל השפעה רבה על הוויסות שמפעיל אגם טורו, עם הספיקה הגבוהה ביותר באביב ובקיץ.
כתוצאה מההפשרות שהגיעו מתרומות של הנהר צ'ינאס ואגני הנהר פיינה.
בשנים גשומות ויבשות הספיקות הגבוהות ביותר מתרחשות בין נובמבר לאפריל, ואילו הנמוכות ביותר בין יוני לספטמבר".
באותו אופן הוא מסיק עבור תחנת המדידה הממוקמת בשפך הנהר: "נצפה כי תחנה זו מציגה משטר שלג קרחונים בולט, עם הספיקות הגבוהות ביותר בחודשי הקיץ, כתוצאה מהפשרה, הנישאת על ידי הנהרות גריי, טינדל וגייקה.
בשנים גשומות ויבשות הספיקות הגבוהות ביותר מתרחשות בין דצמבר לאפריל, ואילו הספיקות הנמוכות ביותר בין יוני לספטמבר."
לחובבי ספורט מוצע שייט בקיאקים במורד הנהר החל במוצא הנהר גריי מאגם גריי ועד לשפך הנהר סראנו לפיורד אולטימה אספרנסה, בסמוך לקרחון סראנו.
אפשרות נוספת היא דיג זבובים.
הדג הנפוץ בנהר הוא טרוטה חומה, אבל אפשר גם לדוג את טרוטת עין-הקשת ואלתית גמלונית.
לתיירים המגיעים לפארק הלאומי טורס דל פיינה מוצעת דרך חווייתית תחליפית לנסיעה בכביש.
ספינות תיור יוצאות מאזור פוארטו נאטלס, השוכנת על פיורד אולטימה אספרנסה, ועוגנות סמוך לשפך הנהר סראנו.
משם מוצע שיט בזודיאק מהיר במעלה הנהר.
הסירה אינה יכולה לעבור את האשדות הקרויים מפלי סראנו והנוסעים יורדים מהסירה, הולכים מרחק קצר ועוברים לסירה אחרת.
ב-24 בפברואר 2019 יצאה קבוצה של תיירים ישראלים לשיט במעלה הסראנו.
בימים שלפני כן ירדו גשמים עזים, והזרם בנהר היה מהיר.
סמוך למפלי סראנו נתקלה הסירה בסלע שנווט הסירה לא הבחין בו, והסירה התהפכה.
בתאונה נהרגו מיד שתי נשים, ארבעה נפצעו קשה ועשרה קל.
אחת מהפצועות קשה נפטרה אחר-כך.
כמה אתרים פרהיסטוריים חשובים נמצאו באזור.
לא הרחק מדרום לנהר נמצאת קואבה דל מילודון , מערה שבה נמצאו עדויות על מקום מגוריו של האדם הקדמון, הממחישות התיישבות של בני אדם באזור סביב שנת 6,000 לפני הספירה.
נהר הסראנו (בספרדית: Río Serrano) הוא נהר הזורם במחוז ריו סן חואן שבניקרגואה שבחלקה הדרומי של המדינה, כ-200 ק"מ מדרום-מזרח מעיר הבירה מנגואה.
האדמה שליד הנהר ניתנת ליישוב, והוא מאוכלס בדלילות עם 34 נפש לקמ"ר.
כמות המשקעים הממוצעת היא 2,220 מילימטרים בשנה.
חודש יולי הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (418 מ"מ גשם), וחודש מרץ הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (13 מ"מ גשם).
סראנו (באיטלקית: Serrano) היא עיירה ופרציונה בקומונת קרפיניאנו סלנטינו שבנפת לצ'ה שבמחוז פוליה שבאיטליה.
העיר נמצאת כ-20 ק"מ מבירת הנפה לצ'ה, כ-160 ק"מ מבירת המחוז בארי וכ-525 ק"מ מבירת המדינה רומא.
החודש הכי חם הוא יולי (30 מעלות צלזיוס).
החודש הכי קר הוא ינואר (8 מעלות צלזיוס).
כמות המשקעים הממוצעת היא 883 מילימטרים בשנה.
חודש נובמבר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (186 מ"מ גשם), וחודש אוגוסט הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (17 מ"מ גשם).
העיר ממוקמת ליד הכבישים SP39 ו-SP48.
בסראנו יש גן ילדים, בית ספר יסודי ומשרדים מבוזרים של בית הספר המקיף של קסטריגנו דיי גרסי.
בעיר יש מכון יופי, יקב, ומספר רב של פיצריות, כנסיות, בתי קפה, ברים, בתי מלון, מסעדות ופארקים.
סראי היה השם של שתי ערים, אשר היו ערי בירה של אורדת הזהב, הממלכה המונגולית ששלטה על רוב מרכז אסיה ומזרח אירופה, במאות ה-13 וה-14.
"סרַאי העתיקה", או "סרַאי באטו" או "סרַאי-אל-מַקְרוֹס" ("אל-מקרוס" היא המילה הערבית ל"מבורך") הוקמה על ידי השליט המונגולי באטו ח'אן באמצע שנות 1240, ממזרח לנהר אחטובה, קרוב לכפר המודרני סליטרנויה.
אתר זה נמצא ככל הנראה על נהר אחטובה, ערוץ של נהר הוולגה התחתון, ליד הכפר סליטרנויה במחוז המשנה חרבאלי, שבמחוז אסטרחן, בדרום רוסיה, כ-120 ק"מ צפונה מהעיר אסטרחן.
סראי היה מקום מושבם של באטו ויורשו ברקה.
תחתם הייתה סראי בירת האימפריה הגדולה.
הנסיכים השונים של רוס הגיעו לסראי כדי להתחייב בפני החאן ולקבל את צו סמכותו (יארליק).
ההערכה היא כי "סראי החדשה" או "סראי ברקה" (הנקראת על שם מטבעות סראי-אל-ג'דיד), נמצאה בעבר במה שהוא עכשיו קולובובקה (צארייב לשעבר), אתר ארכאולוגי בערוץ אחטובה 55 ק"מ מדרום-מזרח לוולז'סקי ובמרחק של כ-180 ק"מ צפונית מערבית לסראי העתיקה; או אולי באתר של סקסין (שייתכן והייתה באתר של ממלכת הכוזרים באיטיל).
הבישופים של קרוטיצי התגוררו בצארייב בשנים 1261 עד 1454. מה שכנראה ביסס את מעמדה של סראי באטו כבירת אורדת הזהב באמצע המאה ה-14.
סראי תוארה על ידי המטייל המפורסם אבן בטוטה כ"אחת הערים היפות...
מלאות אנשים, עם הבזארים היפים והרחובות הרחבים" ובעלת 13 מסגדים קהילתיים יחד עם "שפע מסגדים קטנים יותר".
מקור עכשווי אחר מתאר אותה כ"עיר מפוארת המאכלסת שווקים, מרחצאות ומוסדות דת".
במהלך החפירות במקום התגלה אצטרולב ובעיר התגוררו משוררים רבים, שרובם ידועים רק בשמם.
שתי הערים נכבשו מספר פעמים.
טימור לנג הגיע לסראי החדשה בסביבות 139 ומנילי ג'יראי מחאנות קרים הגיע אליה בסביבות 1502. כוחותיו של איוואן הרביעי הרסו לבסוף את סראי לאחר שכבשו את חאנות אסטרחן בשנת 1556.
בשנים 1623–1624 נסע סוחר רוסי, פדוט קוטוב, לפרס דרך הוולגה התחתונה.
הוא תיאר את האתר של סראי באופן הבא:כאן ליד נהר אחטובה עומדת אורדת הזהב.
חצר החאן, הארמונות והחצרות והמסגדים עשויים אבן.
אבל כעת כל הבניינים האלה מפורקים והאבן נלקחה לאסטרחן.מכיוון שסראי העתיקה שוכנת במרחק 120 ק"מ מאסטרחן וסראי החדשה במרחק של 300 ק"מ, קשה להחליט על איזו אחת משתי הערים תיאור זה חל.
לאחר חורבן סראי החדשה הקימה רוסיה את עיר המצודה צאריצין (לימים סטלינגרד, כיום וולגוגרד) כדי לשלוט באזור.
סריי ג'וק (היא סראי הקטנה) הייתה עיר על נהר אורל.
לעיתים קרובות עיר זו מתוארת לצד אתרים אחרים בכתבים היסטוריים ומודרניים.
עיירה זו הייתה העיר המרכזית של אורדת נוגאי, אחת מממשיכותיה של אורדת הזהב.
אף על פי שהקוזאקים של אורל כבשוה בשנת 1580, זו שימשה מאוחר יותר כמפקדה של מספר כמה חאנים קזחים.
סראי (במקדונית: Сарај; באלבנית: Saraj) הוא כפר במקדוניה הצפונית.
העיר היא מרכז הרשות המקומית סראי שבאזור הסטטיסטי סקופיה.
לפי מפקד אוכלוסין שנערך ב-2002 אוכלוסיית העיר מנתה 5,232 תושבים.
שם מספר תושבים אלבנים 4,294 מקדונים 578 רומנים 213 בוסנים 78 טורקים 15 סרבים 12 אחרים 42
סראפיס הוא כנוי לאלוהות יוונית-מצרית.
השם "סראפיס" בצורתו המוקדמת יותר, הדמוטית (Sarapis), נובע מהמקור המצרי "וסיר־חפ" (wsjr-ḥp) ובצורתו היוונית אוסיריס-אפיס.
זהו אל סינקרטי, כלומר שילוב בין שני אלים קדומים, אוסיריס ואפיס.
ביוונית קוינה, בצורה מאוחרת יותר, כונה בשם "סראפיס" (Serapis), או "סורפיס" (Sorapis).
בהמשך, התקבל פולחנו של סראפיס ברחבי האימפריה הרומית, ומהשושלת הפלאבית ואילך, סראפיס היה אחד האלים שהופיעו לעיתים על מטבעות אימפריאליים עם הקיסר השליט.
פולחן סראפיס קודם במהלך המאה השלישית לפני הספירה בהוראת פרעה היווני תלמי הראשון סוטר מממלכת תלמי במצרים, כאמצעי לאחד את היוונים והמצרים בממלכתו.
הוא הופץ כמדיניות מכוונת על ידי המלכים התלמיים.
סראפיס המשיך לעלות בפופולריות לאורך שנותיה של האימפריה הרומית, ולעיתים קרובות החליף את אוסיריס כבן זוגה של איסיס במקדשים מחוץ למצרים.
מקדש או מתחם דתי כלשהו שהוקדש לסראפיס נקרא סרפאום.
סראפיס הוצג כיווני במראהו אך עם מאפיינים מצריים, בשילוב איקונוגרפיה מהרבה כתות אחרות, המסמלים גם שפע וגם תחיית המתים.
סראפיס היה אלוהות סינקרטית שנגזרה מהפולחן של אוסיריס ואפיס המצריים, והוא ניחן בתכונות מאלוהויות אחרות, כגון כוחות כטוניים הקשורים להאדס ודמטר היוונים, ותכונה של נדיבות הקשורה לדיוניסוס.
הקביעה הרווחת כי תלמי "ברא" את האלוהות נגזרת ממקורות המתארים אותו מקים פסל של סראפיס באלכסנדריה: פסל זה העשיר את תפיסת סראפיס, על ידי הצגתו בסגנון מצרי ויווני כאחד.
בשנת 389, המון נוצרי בראשות האפיפיור תיאופילוס מאלכסנדריה הרס את הסרפאום של אלכסנדריה, אך הכת שרדה עד שדוכאו כל צורות הדת הפגאנית תחת תאודוסיוס הראשון בשנת 391.
שמה של האלוהות נגזר מהפולחן הסינקרטי של אוסיריס והשור אפיס כאל יחיד תחת השם המצרי "wsjr - ḥp".
שם זה נכתב מאוחר יותר בקופטית בתור Userhapi.
"סַראפיס" ("Sarapis") הייתה הצורה הנפוצה ביותר ביוונית העתיקה עד לתקופת הרומאים שבה הפך "סֶראפיס" ("Serapis") לנפוץ.
הסראפאום הנודע ביותר היה באלכסנדריה.
תחת תלמי הראשון סוטר, נעשו מאמצים לשלב את הדת המצרית עם זו של השליטים ההלניים.
מדיניותו של תלמי הייתה למצוא אלוהות שאמורה לזכות ביראת כבוד של שתי הקבוצות כאחת, בניגוד לקללות של הכוהנים המצריים נגד האלים של השליטים הזרים הקודמים האחרים (למשל כנגד סת, שזכה לשבחים בקרב ההיסקוס).
אלכסנדר מוקדון בימיו ניסה להשתמש באל אמון למטרה דומה, אך אמון היה בעל השפעה גדולה יותר במצרים העליונה, ולא פופולרי באותה מידה במצרים התחתונה, שם הייתה ליוונים השפעה חזקה יותר.
ליוונים היה מעט כבוד לדמויות בעלות ראש של בעלי חיים, ולכן פסל אנתרופומורפי בסגנון יווני נבחר בתור האליל, והוכרז כמקביל לאפיס, הפופולרי ביותר.
הוא נקרא Userhapi (כלומר "אוסיריס-אפיס"), שהפך לסראפיס היווני, עליו נאמר שהוא אוסיריס במלואו, ולא רק ה-ka שלו (כוח החיים).
האזכור המוקדם ביותר של סראפיס מתרחש בסצנת המוות לגביה אין הסכמה של אלכסנדר (323 לפנה"ס).
לפי המסופר ביומנים אצל אריאנוס, לסראפיס יש מקדש בבבל, והוא בעל חשיבות כה רבה עד כי רק הוא לבדו נקרא להתייעצות לגבי המלך הגוסס.
נוכחותו של סראפיס בבבל יכולה לשנות באופן קיצוני את התפיסות המיתולוגיות של עידן זה.
אולם אולי התכוונו היומנים לאל הבבלי הבלתי קשור אאה (אנכי) שכונה Šar Apsi, כלומר "מלך האפסו" או "מלך המעמקים".
בחירתו של אוסיריס-אפיס כאל התלמאי הראשי ייתכן שקשורה למעורבותו במותו של אלכסנדר, שהייתה בעלת משמעות לנפש היוונית.
לפי פלוטארכוס, תלמי גנב את פסל הפולחן מסינופה שבאסיה הקטנה, לאחר שקיבל הוראה בחלום על ידי "האל הלא ידוע" להביא את הפסל לאלכסנדריה, שם הפסל הוכרז כסראפיס על ידי שני מומחים דתיים.
אחד המומחים היה בן ה, המשפחה העתיקה שמחבריה נבחר היירופנט של המסתורין האלאוסיניים (אלה היו אוסף של טקסים שערכו כתות אגרריות לכבוד דמטר ופרספונה) עוד לפני תקופת ההיסטוריה.
המומחה השני היה הכומר המצרי המלומד מנתון, שדבריו זכו להקשבה הן אצל המצרים והן אצל המצרים-יוונים.
עם זאת, ייתכן שפלוטארכוס טועה, מכיוון שכמה אגיפטולוגים טוענים שסינופה בסיפור הוא למעשה הגבעה של סינופיון, שם שניתן כבר לאתר של הסרפאום הקיים בממפיס.
כמו כן, על פי טקיטוס, סראפיס (כלומר, אפיס שזוהה במפורש כאוסיריס במלואו) היה האל של הכפר ראקוטיס לפני שהתרחב לבירה הגדולה – אלכסנדריה.
הפסל תיאר דמות הדומה להאדס או לפלוטו, מלכי השאול במיתולוגיה היוונית והרומית, על ראשו נישא מודיוס , (סל או מד תבואה), שהיה סמל יווני מקובל לארץ המתים.
בידו החזיק שרביט כאות לשלטונו, בעוד קרברוס, שומר הסף של השאול, נח לרגליו.
תיאורו היה מלווה לעיתים בדימוי של נחש, שהלם את סמל השלטון המצרי, האוראוס, הקוברה המצרית.
סראפיס, אשתו איסיס, ובנם הורוס (בדמות חר־פא־חֿרד), זכו למקום של כבוד בעולם היווני.
ב"תיאור יוון" מהמאה ה-2 לספירה, פאוסניאס מציין שני סרפאומים: האחד על מורדות אקרוקורינתוס , מעל העיר הרומית המחודשת קורינתוס והאחר בקופיאה בבויוטיה.
סראפיס היה בין האלוהויות הבין-לאומיות שפולחנן התקבל והופץ ברחבי האימפריה הרומית, כאחת ההתגלמויות של זיאוס, כאשר אנוביס מזוהה לפעמים עם קרברוס.
ברומא סגדו לסראפיס במקדש בשם איסאום קאמפנסה (Iseum Campense), המקדש של איסיס שנבנה במהלך הטריאומווירט השני בקמפוס מרטיוס.
הפולחנים הרומיים של איסיס וסראפיס זכו לפופולריות בסוף המאה ה-1 כאשר אספסיאנוס חווה אירועים שהוא ייחס לנציגותם המופלאה בזמן שהותו באלכסנדריה, לפני שחזר לרומא כקיסר בשנת 70. מהשושלת הפלאבית ואילך, סראפיס היה אחד האלים שהופיעו לעיתים על מטבעות אימפריאליים עם הקיסר השליט.
הכת העיקרית באלכסנדריה שרדה עד סוף המאה ה-4, כאשר המון נוצרי הרס את הסרפאום של אלכסנדריה בשנת 385. הצו של תיאודוסיוס הראשון משנת 380, כלל באופן מרומז את הפולחן לסראפיס באיסור הכללי שלו על דתות פגניות.
סראפיס מוזכר בתלמוד הבבלי כ"סר אפיס", אליל שנחשב כנקרא על שם יוסף המקראי.
סראפיס הוא האנטגוניסט הראשי של הסיפור הקצר של ריק ריירדן "המטה של סראפיס" אשר חוצה שתיים מהסדרות הגדולות שלו, משפחת קיין והאלים המצריים ו (Camp Half-Blood Chronicles).
הוא מושמד על ידי אנבת' צ'ייס וסיידי קיין לאחר שהראשונה הורסת את הראש המייצג את העתיד במטה של סראפיס.
בסיפור ההמשך "הכתר של תלמי", מתברר כי סראפיס התעורר על ידי האנטגוניסט הראשי סטנה במטרה לבחון פגישות בין אלים-למחצה יוונים וקוסמים מצריים.
הרפובליקה של סֶרְבְּיָה (בסרבית: Република Србија בכתב קירילי, Republika Srbija בכתב לטיני; מבוטא: - רֶפּוּבְּלִיקָה סְרְבְּיָה) ובקיצור סֶרְבְּיָה (בסרבית: Србија בכתב קירילי, Srbija בכתב לטיני) היא מדינה בלקנית ללא מוצא לים.
סרביה גובלת בשמונה מדינות: בהונגריה בצפון, ברומניה ובבולגריה במזרח, במקדוניה הצפונית, במונטנגרו, ובקוסובו בדרום, ובבוסניה והרצגובינה (ובתוכה עם רפובליקה סרפסקה) ובקרואטיה במערב.
סרביה הייתה בעבר חלק מהרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה.
לאחר פירוק יוגוסלביה הפכה סרביה, יחד עם מונטנגרו, ל"רפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה" ואחר כך ל"איחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו".
לאחר שגם איחוד זה התפרק בעקבות משאל עם במונטנגרו, הכריזה המדינה על עצמאותה ב-5 ביוני 2006. בפברואר 2008 הכריז מחוז קוסובו שבדרום המדינה על עצמאותו, אך זו טרם הוכרה על ידי האו"ם.
השבטים הסרביים התקבצו באזור במאה השביעית, והתאחדו לממלכה אחת, רשקה (Рашка), בראשית המאה התשיעית.
ב-1166 החלה לשלוט בממלכה השושלת לבית נמאניץ' (Nemanjić), ובתקופת שלטונה שגשגה הממלכה, שבשנת 1217 כבר זוהתה כממלכת הסרבים.
לאחר ירידתו של בית נמאניץ', בשנת 1371, החלה הממלכה לאבד מגדולתה, בעיקר כתוצאה מקרבות ממושכים עם העות'מאנים.
בשנת 1389 נפלה קוסובו, והעות'מאנים התקדמו באיטיות, עד שבשנת 1496 נכנעו אחרוני הסרבים בבוסניה ובזטה.
השלטון העות'מאני בסרביה נמשך כמעט ללא הפרעה במשך קרוב ל-400 שנים.
ב-1594 סייעו הסרבים לאוסטרים במלחמתם בעות'מאנים, ובתגובה הורה הסולטאן מורט השלישי על שרפתו של המקום הקדוש לסרבים, סנט סאבה.
גם במהלך המלחמה הטורקית הגדולה, בשלהי המאה ה-17, נעזרו בסרבים אויבי הטורקים - האוסטרים, הפולנים והוונציאנים.
במשך תקופה קצרה נחלו האוסטרים הצלחה מסוימת, עד שבסופו של דבר נאלצו לסגת.
ב-1804 וב-1815 מרדו הסרבים בטורקים, וזכו במעמד אוטונומי.
ב-1878 הכריזו על עצמאות מלאה, שהוכרה על ידי המעצמות האירופיות.
הסרבים שהיו תחת שלטון אוסטרי, במחוז וויבודינה, מרדו אף הם במהלך אביב העמים, בשנת 1848, אך לא הגיעו להישגים, וב-1860 אף בוטל מעמדו של המחוז.
ב-28 ביוני 1914 התנקש גברילו פרינציפ, סטודנט סרבי, בחייו של הארכידוכס האוסטרי פרנץ פרדיננד בסרייבו, שהייתה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
ממשלת אוסטרו-הונגריה ראתה בסרביה אחראית לרצח, או לפי טענות אחרות השתמשה בתירוץ הזה לפעולה מתוכננת ממילא מראש, והכריזה עליה מלחמה.
בעלת בריתה של סרביה, רוסיה, נחלצה לעזרתה, מערכות הבריתות האירופיות הופעלו, ומלחמת העולם הראשונה פרצה.
ב-1915 הצליחו כוחות אוסטרים, גרמנים ובולגרים להשתלט על סרביה, והחזיקו בה עד סוף המלחמה.
למלחמה היו השלכות קשות על סרביה.
נהרגו בה כמיליון ורבע סרבים, שהיוו קרוב ל-30% מהאוכלוסייה וקרוב ל-60% מהגברים במדינה.
עם סיום המלחמה זכתה סרביה במחוז וויבודינה, שהיה בשליטה אוסטרית, מונטנגרו התאחדה עימה, וסופחו אליה שטחים שהיו קודם לכן בשליטת בולגריה.
עם זאת, לא הייתה סרביה מדינה עצמאית, אלא חלק מממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים - גלגולה הראשון של יוגוסלביה.
אחדות סלאבית זו לא הייתה יציבה, ולאחר רצח של מנהיג קרואטי ב-1928, ביטל המלך אלכסנדר הראשון את החוקה ב-1929, הכריז על משטר דיקטטורי, ושינה את שם המדינה ליוגוסלביה.
כחלק מהרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה
עם תום מלחמת העולם השנייה הפכה יוגוסלביה למדינה סוציאליסטית פדרלית בשם הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, אשר כללה 6 מדינות - סרביה, קרואטיה, סלובניה, בוסניה והרצגובינה, מקדוניה ומונטנגרו.
סרביה כללה גם שני מחוזות אוטונומיים - וויבודינה וקוסובו.
חוקת יוגוסלביה בשנת 1974 הגדילה את מידת האוטונומיה של המדינות, ולאחר מותו של טיטו ב-1980, השוני בין המדינות השונות גדל עוד יותר.
כחלק מהרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה
ב-1991 הכריזו סלובניה, קרואטיה, בוסניה-הרצגובינה ומקדוניה על עצמאותן, והותירו בפדרציה היוגוסלבית את סרביה ואת מונטנגרו, שהתאגדו לרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה.
סרביה לא השלימה עם פרישתן של קרואטיה ושל בוסניה-הרצגובינה, שבשטחן היו מיעוטים סרביים גדולים, ובין המדינות פרצה מלחמה קשה, שבה ביצעו כל הצדדים פשעי מלחמה.
רוב המלחמה התחוללה בשטחן של קרואטיה ושל בוסניה, וסרביה עצמה נותרה שלווה, אך נאלצה להתמודד עם קליטת מספר רב של פליטים סרבים מרפובליקות אחרות.
ב-1995 הסתיים פרק זה במלחמות יוגוסלביה בהסכם דייטון.
באמצע שנות התשעים התערער הביטחון גם בסרביה, כאשר המיעוט האלבני במחוז קוסובו דרש עצמאות.
במקביל למאבק פוליטי לא-אלים ניהל צבא שחרור קוסובו האלבני מלחמת גרילה וטרור נגד סרביה, שהסלימה ב-1998. הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה, שבראשה עמד הנשיא סלובודן מילושביץ', הגיבה ביד קשה, ולאחר מספר ניסיונות בינלאומיים להשגת רגיעה הותקפה על ידי נאט"ו במבצע כוח מאוחד.
בסופו של דבר הסכימה הרפובליקה היוגוסלבית להסיג את כוחותיה מקוסובו ובמקום הוצב כוח בינלאומי ששלט במחוז ביחד עם ממשלה מקומית אלבנית, אך הריבונות נותרה באופן רשמי יוגוסלבית-סרבית.
בבחירות שנערכו ב-5 באוקטובר 2000, הפסידה המפלגה הסוציאליסטית, בהנהגתו של הנשיא השנוי במחלוקת סלובודן מילושביץ', ששלט במדינה בשנות ה-90. במקומו נבחר ווייסלב קושטוניצה, ממפלגת האופוזיציה הדמוקרטית של סרביה.
השלטון במדינה סבל מחוסר יציבות, בין היתר בשל המחלוקת סביב הסגרתו של מילושביץ' לבית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר בהאג, שהביאה לפרישת מפלגות מהקואליציה.
כחלק מהאיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו
ב-4 בפברואר 2003 החליט הפרלמנט של הרפובליקה הפדרלית היוגוסלבית לפרק סופית את יוגוסלביה ולהפוך אותה מרפובליקה פדרלית לאיחוד קונפדרלי בשם "האיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו".
לכל מדינה היו מערכות שלטון נפרדות, לצד מערכת שלטון פדרלית.
האיחוד החזיק מעמד עד יוני 2006 ופורק בעקבות תוצאות משאל עם שנערך במונטנגרו, אשר בעקבותיו הכריזה זו על עצמאותה ב-3 ביוני 2006, ויומיים לאחר מכן הפכה גם סרביה למדינה נפרדת, לראשונה מאז מלחמת העולם הראשונה.
ב-27 ביוני 2004 נבחר לנשיאות בוריס טאדיץ' מהמפלגה הדמוקרטית הסרבית.
עם פירוקה של סרביה ומונטנגרו נשא טאדיץ' בתואר נשיא סרביה.
כראש הממשלה כיהן ווייסלב קושטוניצה, נשיא סרביה ומונטנגרו לשעבר.
קושטוניצה כיהן בתפקיד בשנים 2004–2008.
ב -21 במאי 2006 נערך משאל עם במונטנגרו הנוגע לעצמאות ולהיפרדות מסרביה.
על מנת להיפרד מסרביה נדרשו לפחות 55% מהקולות.
לבסוף 55.4% מתושבי מונטנגרו הצביעו בעד עצמאות, ובכך פורק האיחוד בין סרביה למוטנגרו.
ב-2008 הכריז חבל קוסובו באופן חד צדדי על עצמאותו מסרביה, אך האו"ם לא הכיר בו כמדינה עצמאית.
סרביה הגישה בקשה רשמית לחברות באיחוד האירופי ב-22 בדצמבר 2009 וקיבלה מעמד של מדינה מועמדת ב-1 במרץ 2012.
ב-5 בספטמבר 2020 הודיע נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על הסכם שיתוף פעולה כלכלי בין סרביה לקוסובו, וכחלק מההסכם קוסובו וסרביה יפתחו שגרירויות בירושלים, בירת ישראל.
בדצמבר 2023 נערכו בחירות בזק לפרלמנט, בעקבותיהן טענה 'המפלגה המתקדמת הסרבית' (SNS) בראשית אלכסנדר ווצ'יץ' שקיבלה רוב מוחלט מבין 250 מושבי המועצה הלאומית, בעוד משקיפים בין לאומיים דיווחו על אי סדרים.
באוקטובר 2006 אושרו במשאל עם תיקונים בחוקה, שנועדו לצמצם את ריכוזיות השלטון ולקרב את סרביה למערב בכלל ולאיחוד האירופי בפרט.
עוגן מעמדו של הנשיא כראש הצבא.
ניתנה לאזרחים זרים הזכות לבעלות ברכוש בסרביה.
נקבעה עצמאות הבנק המרכזי של סרביה.
ניתנה אוטונומיה כלכלית לחבל וויבודינה.
"בוז'ה פראבדה" נקבע כהמנון סרביה.
הוכרו זכויותיהם של צרכנים, אימהות, ילדים ומיעוטים.
חופש המידע נקבע כזכות חוקתית.
הוזכר לראשונה המונח "ערכים וסטנדרטיים אירופיים".
עם זאת, הוועדה לזכויות הילד של האומות המאוחדות פרסמה ב-6 ביולי 2008 דו"ח חמור ביותר על הפרת זכויות האדם של ילדים בסרביה.