tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעת הטיית פועל, מוספת לפועל תחילית או סיומת, האופיינית לגוף אליו הוא מוטה.
אולם, אף על פי שלגופים ישנם שנים עשר שמות לגופים, ניתן לטעון כי יש שלושה עשר (ואפילו ארבעה עשר) גופים.
זאת משום, שלגוף השלישי הזוגי יש הטיות שונות לזכר ולנקבה, אף על פי ששם הגוף זהה.
לדוגמה, הפועל "לכתוב" בזמן עבר (שורש כ.ת.ב., בניין קל, במשמעות זהה לזו שבעברית).
בערבית המדוברת צורות הזוגי נטמעו בצורות הרבים וצורות הנוכחות והנסתרות נטמעו בצורת הנוכחים והנסתרים (בהתאמה).
צורות הבינוני משמשות בדרך כלל כשמות עצם, אך ניתן להשתמש בהן כדי לבטא את ההווה.
צורה מקובלת יותר לביטוי ההווה הוא השימוש ב"זמן ביניים".
כלומר: שימוש בלשון עתיד לתיאור פעולה בהווה (כמו שימוש בלשון עתיד בעברית לתיאור העבר וההווה (לדוגמה: וילך משה), או העבר לתיאור העתיד).
על מנת להבחין בין צורת העתיד להווה, ניתן להוסיף את המילית سَوْفَ (סַוְףַ, sawfa) או את התחילית سَ (סַ) לפני הפועל המדגישות כי מדובר בעתיד.
צורת העבר הבסיסית היא צורתו של הנסתר.
לצורך יצירת הגופים מוסיפים לצורה זו את הסיומת המתאימה לגוף.
גם בעתיד הצורה הבסיסית היא צורת הנסתר, ויצירת הגופים מתבצעת על ידי החלפת התחילית והוספה, במקרה הצורך, של סיומת.
השימוש בעתיד המנצוב נעשה לאחר מיליות מסוימות כמו أَنْ (אַן), המופיעה לאחר פעלים שבהם יש רצון, בקשה, תקווה וכדומה, ו-لَنْ (לַן), השוללת פעלים באופן מוחלט.
צורת העתיד המנצוב היא החלפת הדמה שעל למ"ד הפועל בפתחה (למשל: תַכְּתֻבֻּ => תַכְּתֻבַּ) או שימוש בסיומת מקוצרת בגופים בעלי סיומת ארוכה (למשל: תַכְּתֻבִּינַ => תַכְּתֻבִּי).
השימוש בעתיד המג'זום נעשה לאחר מיליות מסוימות כמו لَمْ (לַם), השוללת פעלים בצורת עתיד במשמעות עבר.
צורת העתיד המג'זום היא החלפת הדמה של למ"ד הפועל בסכון (למשל: תַכְּתֻבֻּ => לַם תַכְּתֻבְּ) או שימוש בסיומת מקוצרת בגופים בעלי סיומת ארוכה (למשל: תַכְּתֻבִּינַ => לַם תַכְּתֻבִּי).
בנוסף, בגופים חסרי סיומת, יש גם השמטה של אם קריאה בשורשים שבהם עי"ן או למ"ד הפועל היא ي או و (דוגמאות: תַקוּלֻ => לַם תַקֻלְ, תַמְשִׁי => לַם תַמְשִׁ).
צורת הציווי נוצרת על ידי השמטת התחילית מצורת העתיד המג'זום בגופים המתאימים.
כאשר כתוצאה מההשמטה נוצר מצב שבו ישנו סכון על האות הראשונה, מתווספת אליף לפני הסכון.
מכיוון שצורות הבינוני הן למעשה שמות, נטייתם היא על דרך נטיית השמות.
כמו הפעלים, גם מרבית השמות בערבית נגזרים מן השורשים תלת העיצוריים, המובאים למעלה.
בערבית קיימות שלוש יחסות, המסומנות באמצעות ניקוד סופי של שמות העצם: יחסת הנושא והנשוא השמני , המסומנת באמצעות תנועת דמה; יחסת המושא הישיר והתיאורים (نَصْب, נַצְבּ), המסומנת באמצעות תנועת פתחה; ויחסת המושא העקיף והסומך בצירוף סמיכות (جَرّ, גַ'רّ), המסומנת באמצעות תנועת כסרה.
שמות לא מיודעים, למעט מחוסרי תנווין, ינוקדו בתנועות תנווין בהתאמה לתנועה הרגילה של היחסה; למשל, נושא לא-מיודע ינוקד בתנווין דמה.
לדוגמה, שם העצם המיודע الملك /al-malik/, "המלך" יופיע כ:
الملكُ /al-maliku/ בבואו כנושא או כנשוא שמני, ("המלך אמר" – قال الملكُ, "שלמה הוא המלך" – سلمان هو الملكُ)
الملكَ /al-malika/ בבואו כמושא ישיר ("ראיתי את המלך" – رأيت الملكَ)
الملكِ /al-maliki/ בבואו כמושא עקיף ובכלל לאחר מילת יחס ("באתי אל המלך" – جئت إلى الملكِ), או כסומך ("בית המלך" – بيت الملكِ).
שמות העצם בערבית מתפלגים לשני מינים דקדוקיים: זכר ונקבה, ועל שם התואר להתאים במינו לשם העצם המתואר.
לרוב מין הנקבה מאופיין באמצעות סיומת תא או תא מרבוטה, אך לכלל זה עשויים להיות יוצאי דופן.
בערבית צורת היחיד של הנקבה משמשת גם לציון הרבים של עצמים משני המינים שלא מציינים בני-אדם .
שמות מסוימים בערבית, רבים מהם בצורות הבינוני, מקבלים ריבוי שלם הקבוע בצורתו.
הריבוי השלם לזכר מתבטא בתוספת הסיומת ـُونَ (או ـِينَ ביחסות הנצב והג'ר), והריבוי השלם לנקבה מתבטא בתוספת הסיומת ـَات לשם (כאשר יש בצורת היחיד תא מרבוטה, היא נשמטת בצורת הריבוי).
שמות לועזיים רבים מקבלים ריבוי שלם נקבה.
מאידך, ריבוים של שמות מסוימים הוא שבור, כלומר, צורת הרבים אינה מורכבת מצורת היחיד בתוספת סיומת.
לדוגמה, הריבוי של המילה بَيْت הוא بُيُوت.
קיימים משקלים רבים לריבוי השבור, אך ברוב המשקלים צורת הריבוי היא בעלת הברה אחת יותר מצורת היחיד.
כשמופיעה מילה בצורת ריבוי שאינה מתייחסת לבני אדם יותאם לה פועל, תואר, כינוי רמז או כינוי גוף בצורת נקבה יחידה.
לצורך העניין, גם צורות כגון شُعُوب ("שֻעוּבּ" = עמים), طَوَائِف ("טַוַואאִ'ף" = עדות) וכיוצא באלה, נחשבות כריבוי שאינו מציין בני אדם, כיוון שצורת היחיד שלהן אינה מציינת אדם אחד, אלא קבוצה.
גם מילים כגון مَلَائِكَة ("מַלַאאִ'כַּה" = מלאכים) ייחשבו לריבוי שאינו מציין בני אדם, אף על פי שמייחסים להם תכונות אנושיות.
בדקדוק הערבי מכונה התופעה "جَمْع غَيْر الْعَاقِل" ("גַ'מְע עַ'יְר אלְעַאקִל" ="ריבוי דברים שאינם בעלי שכל").
מורים לערבית נוהגים לכנות את התופעה בראשי התיבות: רשמב"א (ריבוי שאינו מציין בני אדם).
בשפה הערבית קיימת צורת זוגי (اَلْمُثَنَّى, אלמֻתַ'נַّא) הבאה לתאר שני פרטים.
לעומת העברית, ששימרה חלקית את צורת הזוגי בשמות עצם מסוימים (למשל, "שעתיים" או זוגי מופשט: "שמַיִם"), אך לא בפעלים, הערבית הספרותית שימרה לחלוטין את צורת הזוגי בשם ובפועל.
צורת הזוגי בשם נוצרת על ידי הוספת הסיומת ـَانِ (ـَيْنِ ביחסות הנצב והג'ר) לצורת היחיד של השם.
הצורה הזוגית בערבית גזורה מצורת היחיד, והיא איננה נחשבת לסוג של רבים אלא לצורה נפרדת בפני עצמה.
השימוש בצורת זוגי גורר הטיה של כל המילים במשפט, שמתייחסות לעצם הזוגי, בצורת זוגי (שווה ערך למשפט כגון: "יַלְדָּתַיִם הָלְכָָתַיִם" או "ילדתיים הלכתינה", במובן של "שתי ילדות הלכו").
צורת הזוגי מאפשרת קצרנות רבה בכתב.
כך למשל "שני הילדים של שניהם": وَلَدَاهُمَا (וַלַדַאהֻמַא).
עקב קיומן של היחסות בערבית, התחביר הערבי עשוי להיות חופשי יחסית, אך בערבית הספרותית הדפוס הנפוץ ביותר בתחביר המשפט הפועלי הוא נשוא-נושא-מושא, ואילו בערבית המדוברת הדפוס הנפוץ ביותר בתחביר המשפט הפועלי הוא נושא-נשוא-מושא.
כאשר הפועל בא לפני מבצע הפעולה הוא בא בצורת יחיד או יחידה (בהתאם למין מבצע הפעולה), גם כאשר מבצעי הפעולה הם רבים או רבות.
הפועל מותאם למבצע הפעולה במספר רק כאשר הוא בא אחרי מבצע הפעולה, דבר שקורה כאשר מבצע הפעולה מבצע יותר מפעולה אחת או בפסוקיות.
המשפט השמני, לרבות השימוש באוגד, קיים אף הוא בערבית.
בערבית כמו בעברית שם התואר (להוציא שמות מספר מעל 1) עוקב אחר העצם שהוא מתאר ומתאים לו במין ובמספר.
בצורת הסמיכות הנסמך קודם לסומך, בדומה לעברית.
ערבים נוצרים הם נוצרים בני הלאום הערבי, אך לעיתים מתייחס לנוצרים דוברי ערבית שאינם מזדהים כבני הלאום הערבי.
שפתם העיקרית של רוב הנוצרים הערבים היא ערבית.
אין נתונים מדויקים של מספר הנוצרים הערבים, אך אומדים את מספרם בכ-20–30 מיליון איש (מתוך כ-420 מיליון ערבים בכלל) ברחבי העולם, בין במזרח התיכון ובין בפזורות ערב מחוץ לו.
לפני הכיבוש הערבי של הלבנט היה אזור זה חלק מהאימפריה הביזנטית הנוצרית ואוכלוסיות האזור היו נוצריות אורתודוקסיות.
עם הכיבוש המוסלמי הגיעה לאזור אוכלוסייה ערבית מוסלמית גדולה, שכפתה את האסלאם על עובדי האלילים אך לא על היהודים, הנוצרים והשומרונים.
רבות מהשפות המקומיות נשכחו כאשר האוכלוסייה התחילה לדבר ערבית.
מסעות הצלב הביאו אל הלבנט אוכלוסייה נוצרית קתולית שעם הזמן אימצה אף היא את השפה הערבית.
ערבים נוצרים השפיעו רבות על התרבות הערבית, מהם נמנים עם המשוררים הערבים הגדולים, סופרים ואנשי רוח.
רוב הערבים הנוצרים מתגוררים עדיין במזרח התיכון והם מצויים ברבות ממדינות המזרח התיכון, בעיקר בעיראק, סוריה, לבנון, ירדן, ישראל, הרשות הפלסטינית, מצרים, לוב, בחריין, כווית, וטורקיה.
נוכחותם בולטת במיוחד בלבנון, שבה הם היו קבוצת הרוב והאליטה עם קבלת העצמאות ב-1943. בחצי האי ערב לא התקיימו כמעט קהילות נוצריות מאז עליית האסלאם במאה השביעית ועד המאה ה-20. כיום קיימות במדינות המפרץ קהילות של מהגרי עבודה ערבים נוצרים לצד קהילות נוצריות לא ערביות אחרות של מהגרי עבודה.
בערב הסעודית פולחן הדת הנוצרית אסור, אבל בדומה לשאר מדינות המפרץ חיים בה מהגרי עבודה נוצרים רבים.
במדינות המגרב כגון תוניסיה, אלג'יריה ומרוקו התקיימו קהילות ערביות ונוצריות רבות עד אמצע המאה העשרים, אולם רובן ככולן הזדהו עם השלטון הקולוניאליסטי הצרפתי ועם קבלת העצמאות של אותן מדינות נאלצו להימלט, וכיום אחוז הנוצרים בהן זניח.
אחוז הנוצרים במזרח התיכון הולך ומתמעט עקב הגירת נוצרים החוצה למדינות אחרות, ועקב קצב הריבוי הגבוה יותר של המוסלמים.
מרבית המהגרים מהמזרח התיכון ומצפון אפריקה שמתגוררים ביבשת אמריקה הם ערבים-נוצרים.
הערבים הנוצרים בולטים בתחומים רבים, בעיקר בעסקים ומדע אך גם בחינוך, אמנות וחקלאות.
לערבים הנוצרים יש חלק חשוב בתרבות הערבית, כשהם תורמים לפילוסופיה, לאמנות, לאדריכלות ולמדע, וכמו כן לפוליטיקה.
ערבים נוצרים רבים במזרח התיכון ובגלות הם "עשירים ומשכילים ובעלי השפעה".
הערבים-הנוצרים מהווים כ-1.3% מאוכלוסיית ישראל.
מקורם של הערבים הנוצרים הוא במערב אסיה, לפני התפשטות האסלאם לסהר הפורה במאה השביעית לספירה.
שבטים ערבים רבים הצטרפו לנצרות בתחילת המאה הראשונה, כולל הנבטים (ששילבו אלמנטים ערביים וארמיים), הע'סאנים והמנדרה.
האחרונים היו במקורם מרקע קחטאני, דיברו ערבית-תימנית, כמו גם יוונית, והגנו על גבולותיה הדרום-מזרחיים של האימפריה הרומית והביזנטית בצפון חצי האי ערב.
ייתכן כי הנבטים היו מהשבטים הערבים הראשונים שהגיעו לדרום הלבנט באלף הראשון לפני הספירה.
במאה הרביעית הומרו הנבטים לנצרות.
בשלב מאוחר יותר, נכבשה אדמתם של הנבטים האיכרים בפלישה ערבית נוספת.
אדמותיהם חולקו בין הממלכות השבטיות הקחטאניות הערביות החדשות של הווסלים הביזנטיים – הערבים הע'סאניים, ובין וסלי חמיר – הממלכה הערבית כנדה בצפון חצי האי ערב.
ידוע כי השבטים טיי, עבד אל-קייס, וטע'לב כללו נוצרים רבים בתקופה הטרום-אסלאמית.
העיר הערבית הדרומית של נג'ראן הייתה המרכז של הנצרות הערבית, ונודעה בגלל הרדיפה על ידי אחד מהמלכים של תימן, ד'ו נוואס, שהיה מומר נלהב ליהדות.
מנהיג הערבים בנג'ראן בתקופת הרדיפות, אל-חארת', קודש על ידי הכנסייה הקתולית והיה לקדוש חארית'.
כמה חוקרים מודרניים מצביעים על כך שפיליפוס הערבי היה הקיסר הנוצרי הראשון של רומא.
במאה הרביעית מספר משמעותי של נוצרים ישבו בחצי האי סיני, במסופוטמיה ובחצי האי ערב.
בברית החדשה ישנו תיאור של המרת דתם של ערבים לנצרות בספר מעשי השליחים.
כאשר פטרוס מטיף לתושבי ירושלים, הם שואלים .
לפיכך, הערבים הנוצרים הם מהקהילות הנוצריות העתיקות ביותר.
האזכור הראשון של הנצרות בחצי האי ערב מתרחש אף הוא בברית החדשה, כשפאולוס השליח מתייחס למסע שלו בחצי האי ערב לאחר המרתו (האיגרת אל הגלטים, פרק א': 15–17).
מאוחר יותר, אוסביוס מקיסריה מזכיר בישוף בשם ברילוס בכס (אזור סמכותו) של בוסרה, את האתר של הסינוד בשנת 240 בערך, ושתי מועצות של ערב.
נוצרים היו קיימים אם כן בארצות ערב לפחות מהמאה השלישית.
כמו כן, היו שם גם השפעות נוצריות מאתיופיה בפרט בזמנים הטרום-אסלאמיים, וחלק מתושבי חיג'אז (כולל בת דודה של אשת מוחמד, ח'דיג'ה, על פי כמה מקורות) סיגלו אמונה זו, ואף חלק מהנוצרים האתיופים חיו במכה.
לאחר נפילת חלקים גדולים של האימפריה הביזנטית לידי צבאות ערב, אוכלוסייה נוצרית גדולה עברה לשליטה ערבית מוסלמית.
מבחינה היסטורית, מספר כתות נוצריות נרדפו תחת שלטון הביזנטים, משום שנחשבו לכופרים.
עם הרחבת כיבושיהם באסיה, באפריקה ובדרום אירופה, הציעו המוסלמים שלוש אפשרויות לאויביהם: להתאסלם, לשלם מס בכל שנה, או להילחם עד מוות.
מי שסירב להילחם וסירב להמיר את דתו נחשב כמי שהסכים לשלם מס גולגולת.
מוסכם בפי רוב כי לאחר ההתפשטות המהירה של האסלאם מהמאה השביעית ואילך, נוצרים רבים בחרו שלא להתאסלם.
מלומדים רבים ואנשי רוח סבורים שלנוצרים בעולם הערבי הייתה תרומה משמעותית לתרבות, שנמשכת עד היום.
חלק מגדולי המשוררים בזמנים מסוימים היו ערבים נוצרים, וכן רבים מהם היו רופאים, סופרים ופקידי ממשל.
תחת שלטון מוסלמי, הנוצרים הקופטים, הסורים והאשורים היו מוגנים והתחילו ליהנות מחופש דת רב יותר מאשר תחת השלטון הביזנטי (נוצרי יווני-אורתודוקסי), ואולם פעמים רבות היו מושא לרדיפה בכפוף לג'יזיה – מס מפלה המוטל על אוכלוסיות שאינן מוסלמיות על פי החוק האיסלמי.
כ"עם הספר", הנוצרים באזור זכו לזכויות מסוימות על פי החוק האסלאמי (שריעה) – הזכות לקיים את דתם (כולל הזכות להשתמש בחוק הנוצרי לפסיקה), ואולם זכויות אלה הותנו בצורה מחמירה בתשלום המיסים.
המס לא הוטל על עבדים, נשים, ילדים, נזירים, זקנים, חולים, או עניים.
בתמורה, אזרחים לא-מוסלמים הורשו לקיים אמונתם, קיבלו אוטונומיה קהילתית מסוימת, זכו בהגנה של המדינה המוסלמית כנגד תוקפנות מבחוץ, וקיבלו פטור משירות צבאי ומ"זכאה" – צורה של מס שהוא חובה על אזרחים מוסלמים.
חלק ממובילי הלאומיות הערבית המשפיעים ביותר היו נוצרים ערבים, למשל האינטלקטואל הסורי קונסטנטין זורייק.
מספר נוצרים ערבים ערכו בעיתונים המובילים בארץ ישראל המנדטורית, כגון "פלסטין", בעריכת אחי עיסא (דאוד עיסא), ו"אל-כרמל" שנערך בידי נג'יב נצאר.
ח'ליל סכאכיני, ירושלמי בולט, היה אורתודוקסי ערבי, וג'ורג' אנטוניוס, המחבר של "ההתעוררות הערבית".
מלחמת העצמאות הישראלית השפיעה על מספר קהילות ערביות יווניות-אורתודוקסית – בבסה, ברמלה, בלוד, בצפת, בכפר בירעם, באיקרית, בתרביחא ובעילבון.
עם זאת, אישים בולטים, תופיק טובי, אמיל תומא, ואמיל חביבי, נשארו והמשיכו להיות מנהיגי המפלגה הקומוניסטית בישראל.
ג'ורג' חבש, מייסד החזית העממית לשחרור פלסטין היה ערבי נוצרי.
נוצרים פלסטינים רבים היו פעילים בהקמתה ובשלטונה של הרשות הפלסטינית מאז 1994.
כמעט לכל ארגון נוצרי בעולם יש נציגות כלשהי במקומות הקדושים לנצרות בארץ ישראל, אולם למרבית הארגונים האלה אין אוכלוסיית מאמינים מקומית ונציגיהם הם תושבים זמניים.
בין הארגונים הנוצריים שיש להם מאמינים מקומיים, לא לכולם יש מאמינים הרואים עצמם ערבים.
לדוגמה, מאמיני הכנסייה האשורית-אורתודוקסית והארמנית-אורתודוקסית אינם ערבים.
הכנסייה הנפוצה במזרח התיכון היא הכנסייה היוונית-אורתודוקסית ואחריה הכנסייה הקתולית.
חלק גדול ממאמיני שתי כנסיות אלה הם ערבים.
מאז אמצע המאה ה-19, היו ערבים מאזור הלבנט שעברו מהכנסיות המסורתיות לכנסיות פרוטסטנטיות חדשות יותר, ובייחוד לכנסיות הבפטיסטיות והמתודיסטיות.
הגורם העיקרי לתנועה זו הוא זרימה של מיסיונרים אוונגליסטים לאזור, בעיקר מארצות הברית.
להלן רשימת אזורים בלבנט שיש בהם אוכלוסייה ערבית-נוצרית גדולה.
הנתונים מכילים קהילות נוצריות-ערביות לצד קהילות נוצריות מזרח תיכוניות שאינן נתפסות כערביות:
לבנון היא המדינה היחידה במזרח התיכון שבה יש לנוצרים חלק משמעותי בשלטון.
בלבנון ישנו השיעור הגבוה ביותר של נוצרים ביחס לכלל האוכלוסייה.
לפי הערכות שונות, שיעור הנוצרים בלבנון הוא 39%.
מרביתם משתייכים לעדה המרונית, מיעוט ניכר משתייכים לכנסייה היוונית האורתודוקסית, לכתות המלכיתים ולזרמים אחרים.
חלק נכבד מהנוצרים בלבנון אינם מזדהים עם האומה הערבית, לדוגמה המרונים שרואים את עצמם כצאצאי הפיניקים.
רובם מתגוררים בגליל, ומקצתם בערים חיפה, ירושלים, רמלה, יפו, עספיא ולוד.
נוכחותם מורגשת בעיקר בנפת בית לחם, שם הם מתגוררים בעיירות בית ג'אלה, בית סאחור, ובית לחם עצמה.
ישנם גם כמה כפרים נוצריים ביהודה ושומרון, כגון טייבה, ג'יפנה, א-זבאבדה וביר זית, וכן קהילות נוצריות בערים הגדולות, בעיקר ברמאללה, ג'נין ועזה.
לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, בערב חג המולד 2013 היו בישראל כ-161 אלף נוצרים, שהם כ-2% מכלל האוכלוסייה בישראל.
80% מהנוצרים הם בעלי שורשים ערביים, אולם מקורם גם בקהילות נוצריות קטנות יותר של רוסים אתניים, יוונים, ארמנים, מרונים, אוקראינים ואשורים.
רוב הנוצרים הערבים בישראל שייכים לכנסייה היוונית אורתודוקסית, עם מיעוט ניכר השייך לכנסייה היוונית הקתולית (מלכיטית) ולכנסייה הלטינית.
זרמים אחרים הם האנגליקנים, הפוקדים את הכנסייה הקתדרלית בשטחי מזרח ירושלים.
הבפטיסטים בישראל מרוכזים בצפון הארץ, ויש להם ארבע כנסיות באזור נצרת, וסמינר.
הנוצרים הערבים בישראל מגוונים בדעותיהם הפוליטיות – חלקם מזדהים כנוצרים פלסטינים, חלקם מדגישים את הפאן-ערביות או את האדיאולוגיה הקומוניסטית, ומיעוט קטן אף תומך ברעיונות ציוניים.
ייצוג ערבי נוצרי ניכר ישנו במפלגה הלאומית-דמוקרטית בל"ד, המדגישה את הפאן-ערביות.
המפלגה נוסדה על ידי הערבי נוצרי עזמי בשארה ב-1995 ומכהנת בכנסת מאז 1999. ערבים נוצרים אזרחי ישראל הם מהקבוצות המשכילות ביותר בישראל.
העיתון "מעריב" תיאר את המגזרים הערבים הנוצרים כ"מצליחים ביותר במערכת החינוך".
מבחינה סטטיסטית, שיעורי ההשכלה הגבוהים ביותר מתוך כלל הקהילות הדתיות בישראל הם בקרב הערבים הנוצרים.
על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2010 היו 63% מהנוצרים הערבים בעלי השכלה אקדמית, השיעור הגבוה ביותר מכל קבוצה דתית ואתנו-דתית.
אצל הערבים הנוצרים נמצא גם שיעור ההצלחה הגבוה ביותר בבחינות הבגרות לנפש (73.9%), ושיעור הזכאות לנפש לתואר ראשון ולשאר התארים גבוה יותר בקרב ערבים נוצרים מאשר בקרב יהודים, מוסלמים ודרוזים.
על אף שהנוצרים הערבים מהווים רק 2.1% מכלל אוכלוסיית ישראל, בשנת 2014 הם היוו 17.0% מתלמידי האוניברסיטה ו-14.4% מתלמידי המכללות.
מבחינת מצבם החברתי-כלכלי, הנוצרים הערבים דומים יותר לאוכלוסייה היהודית מאשר לאוכלוסייה הערבית המוסלמית.
שיעור העוני ושיעור האבטלה הם הנמוכים ביותר ביחס לחברה הכללית, 4.9% לעומת 6.5% בקרב הגברים והנשים היהודיים בהתאמה.
כמו כן, קבוצה זו היא בעלת ההכנסה החציונית הגבוהה ביותר בקרב הערבים אזרחי ישראל, ובעלת ההכנסה השנתית החציונית הגבוהה ביותר בקרב הקבוצות האתנו-דתיות בישראל.
לערבים הנוצרים יש גם ייצוג גבוה בקרב מדענים ובתפקידי צווארון לבן.
חלק מהנוצרים דוברי הערבית בישראל, הנתפסים בציבוריות הישראלית כערבים, רואים עצמם כבני הלאום הארמני או הארמי.
במאות השנים האחרונות התקיימה הגירה של נוצרים ממוצא מזרח-תיכוני ליבשת אמריקה ולצרפת, עקב התנכלויות של מוסלמים, מלחמות, רצח-עם (במלחמת העולם הראשונה) וסיבות כלכליות.
עַרְבָּזִיִּים (שם מדעי: Gentianaceae) הם משפחת צמחים בעלי פרחים שתפוצתם כלל עולמית ובעיקר באקלים ממוזג.
במשפחה כ-87 סוגים ולמעלה מ-1500 מינים.
המשפחה מיוצגת בישראל על ידי 5 מינים: ארבעה מהסוג ערבז ואחד מהסוג חוורית (כלורה).
סוגים בולטים הם גנציאנה (gentiana) וגנציאנלה (gentianella), הנפוצים בכל האזורים האלפיניים בעולם.
בתוך הסוגים הנ"ל ישנם מינים המתאפיינים בפריחה כחולה עמוקה שופעת שנקרא גנציאן.
בישראל לא נתגלו מינים של גנציאנה אך בארצות השכנות לה טורקיה וסוריה נתגלו מספר מינים על פסגות ההרים הגבוהים (כמו Gentiana olivieri בסוריה ו-Gentiana verna בהרי טורקיה והקווקז).
תשעה אנשים ממוצא ערבי וארגון ערבי אחד זכו בפרס נובל בתחומים השונים.
חמישה מהזוכים הם ילידי מצרים.
שניים מהזוכים הם צאצאי ערבים נוצרים שהיגרו למדינות אמריקה.
כ-1% מהזוכים בפרסי נובל הם ערבים, בעוד שיעורם באוכלוסיית העולם הוא כ-5.8%.
תופעה דומה לזו ניתן לראות אצל כל קבוצות העמים שמקובל לזהות עם העולם השלישי.
גם באמריקה הלטינית, באפריקה שמדרום לסהרה (לא כולל דרום אפריקה), סין, הודו ודרום-מזרח אסיה (לא כולל יפן) שיעור זוכי פרס נובל נמוך מאוד לעומת שיעור האוכלוסייה המקומית מתוך אוכלוסיית העולם.
שלום: שישה זוכי פרס נובל מתוך 128, שהם כ-3.9% מכלל הזוכים בתחום זה.
שיעור זה נמוך במעט משיעור הערבים באוכלוסיית העולם.
כימיה: שני זוכי פרס נובל מתוך 184, שהם כ-1.1% מכלל הזוכים בתחום זה.
רפואה ופיזיולוגיה: זוכה אחד בפרס נובל מתוך 219 (0.5%).
ספרות: זוכה אחד בפרס נובל מתוך 116, כ-0.9% מכלל הזוכים בתחום זה.
עם זאת, פרס נובל לספרות נתון לביקורת רבה על הטיה אירופוצנטרית בבחירת הזוכים.
לבד מזוכה זה, היה רק עוד זוכה בודד בפרס נובל לספרות, שפרסם בשפה שמית (ש"י עגנון) ומספר כלל הזוכים בפרס, שפרסומיהם לא היו בשפות הודו-אירופיות, מגיע לשמונה בלבד.
בשתי הקטגוריות הנוספות, פיזיקה וכלכלה, אין כלל זוכים ערבים.
זכה גם בפרס וולף ב-1986 1994 יאסר ערפאת שלום ממלכת מצרים (הרשות הפלסטינית) עם יצחק רבין ושמעון פרס, על מאמצם ליצור שלום במזרח התיכון וחתימתם על הסכמי אוסלו 1999 אחמד זוויל כימיה ממלכת מצרים (ארצות הברית) על מחקריו בתחום מצבי המעבר בתגובות כימיות תוך שימוש בספקטרוסקופיות פמטו-שנייה.
פרובינקיה ערביה הוא השם שניתן לשטח שהיה בעבר הממלכה הנבטית, לאחר סיפוחה לאימפריה הרומית בשנת 106 לספירה.
המקור העיקרי שמדבר על הקמת הפרובינקיה הוא ההיסטוריון הרומי דיו קאסיוס, במאה ה-3 לספירה.
הוא מספר שקורנליוס פאלמה נציב סוריה תפס את שטחי ערביה שליד פטרה והכפיף אותם לרומא.
אמיאנוס מארקלינוס שחי במחצית השנייה של המאה ה-4 לספירה, מזכיר את ערביה שגובלת מצידה האחד בארץ הנבטים, שהפכה לפרובינקיה על ידי הקיסר טראיאנוס, שפעמים רבות שבר את גאוות תושביה בעת שאסרו מלחמה עם מדיה ועם הפרתים.
מקורות נוספים הן כתובות וממצאים ארכאולוגיים שבהן מופיע השם פרובינקיה ערביה.
כיבוש הממלכה הנבטית והפיכתה לפרובינקיה
הקיסר טראיאנוס ניצל את מותו של המלך הנבטי רבאל השני בשנת 106 לספירה, ושלח שני לגיונות לכבוש את הממלכה.
הלגיון השלישי קירנאיקה נע ממצרים לפטרה, והלגיון השישי פראטה נע מסוריה דרומה, וכבש את העיר בצרה (בוסרה בדרום סוריה).
הכיבוש לא נתקל בהתנגדות חזקה מצד הנבטים.
כיבוש הממלכה הנבטית היה הצעד הראשון של טראיאנוס בהשתלטות על השטחים במסופוטמיה.
על מנת לחזק את שליטתו בפרובינקיה סלל טראיאנוס דרך שנקראה על שמו – 'ויה טראיאנה נובה'.
הדרך החלה בעיר בוסרה בצפון והגיעה עד מפרץ אילת.
כיבוש ערביה צוין על גבי מטבעות שמצד אחד מופיע טראיאנוס ומהצד השני גמל.
המטבעות הוטבעו עד שנת 115 לספירה.
לאחר הכיבוש אומץ השימוש ביוונית כשפת הממשל במקום הארמית והניבים הנבטיים שלה שנהגו בעבר.
על שטחה של ערביה ניתן ללמוד לראשונה מתיאורו של הגאוגרף והאסטרונום קלאודיוס פטולמאיוס מאמצע המאה ה-2 לספירה.
פטולמאיוס חיבר 'מדריך גאוגרפי' - ספר עזר לעשיית מפות, ועל בסיסו נערכו שחזורים של מפה הכוללת את הפרובינקיות השונות והיישובים בתוכן.
בערביה עוסק הפרק ה-17 מן הספר החמישי.
בדרום מערבה גובלת הפרובינקיה במצרים והיא כוללת את מרכז ודרום סיני, כאשר צפון סיני נכלל במצרים.
בצפון מערב היא גובלת ביהודה וכוללת את הנגב שמדרום לבקעת באר שבע.
בעבר הירדן הפרובינקיה גובלת בצפון בסוריה.
שני הגבולות האחרונים הפכו בשנת 135 לגבול אחד עם סוריה פלשתינה.
במזרח ערביה גובלת במדבר שלא מצוין בקו ברור, עד מפרץ אילת.
אלו הם הכפרים והערים שבתחומי הפרובינקיה: אבודה (עבדת), מליאתה, קלגואיה, ליסה, גובה, גיפסאריה, גרסה, פטרה, כרכמובה (כרך מואב, כרכ), נאוארה, זנאתה, אדרו, צוער, תאנה, נקלה, קלטארו, מוקה, אסבותה (חשבון), זיזה, מגוזה, מידבא, לודיה, רבאתמום (רבת מואב), אניתה, צוראתטה, בצרה לגיון, מסדה, אדרה, קורקי.
היירוקליס מנה במחצית הראשונה של המאה ה-6 ערים בפרובינקיה ערביה.
גאורגיוס מקיפרוס מנה במחצית השנייה של אותה מאה 30 שמות.
אולם חלק מהם הם כפרים או אזורים.
במשך כל זמן קיומה של האימפריה הרומית, נשארה פרובינקיה ערביה נאמנה לקיסר, בעקבות נאמנות זו הגדיל הקיסר ספטימוס סוורוס את שטחה של הפרובינקיה לצפון, וכלל בה גם את האזור שנקרא כיום הר הבשן.
בסוף המאה ה-3 לספירה מוזכרים במסמך הביזנטי Notitia Dignitatum יחידות צבאיות בפרובינקיה, כאשר הכוח העיקרי היה הלגיון השלישי קרינאיקה שישב בעיר הבירה בצרה.
רוב היחידות איישו את הלימס הערבי .
בתקופה זו נמצא גם הלגיון העשירי פרטנסיס באילת, וכן נלקחו חלקים מפרובינקיה ערביה וסופחו לפרובינקיה פלשתינה סלוטאריס, בהם מרכז ודרום סיני, הנגב ודרום עבר הירדן.
לדעתו של יורם צפריר הועברו שטחים אלו בתקופתו של הקיסר דיוקלטיאנוס, על מנת שלא לחזק את כוחו של דוכס ערביה, שהיה שולט בדיעבד בשני לגיונות, שישבו באילת ובבצרה.
הפרובינקיה המשיכה להתקיים כחלק מהאימפריה הביזנטית, עד הכיבוש המוסלמי במאה ה-7 לספירה.
בסוף תקופת אדריאנוס או בתחילת תקופת אנטונינוס פיוס, מושל הפרובינקיה היה אדם בשם גאיוס איליוס פוסקיאנוס.
בשנת 142/3 המושל היה לוקיוס אמיליוס קארוס.
בסוף שנות ה-40 המושל היה לוקיוס קלודיוס מודסטוס, שהיה קונסול רומי בשנת 152. משנת 150 היה מושל בשם לוקיוס אטידיוס קורנליאנוס, שבשנת 161 שימש מושל סוריה והובס על ידי הפרתים.
בשנים 162–164 המושל היה פובליוס יוליוס גמיניוס מרקיאנוס.
אחריו, בשנת 166, כיהן קווינטוס אנטיסטיוס אדוונטוס פוסטומיוס אקווילינוס.
בשנים 177–179 המושל היה אדם בשם סוורוס, ובשנת 181 המושל היה יוליוס פרונטו.
בשנים 193–194 המושל היה פובליוס איליוס סוורינוס מקסימוס.
ייתכן שבמקומו בא המושל מרקוס קייקיליוס פוסקיאנוס קרפריאנוס פלוראנוס, ששימש מושל לפני שנת 198. בשנים 200–202 המושל היה לוקיוס מאריוס פרפטואוס, שמאוחר יותר נעשה מושל דקיה.
בשנים 204–208 המושל היה קווינטוס איאקיוס מודסטוס קרסקנטיאנוס.
בתקופת ספטימיוס סוורוס ידוע שמו של מושל נוסף, קווינטוס סקריבוניוס טנקס.
בתקופה שבין השנים 210–220 המושל היה לוקיוס אלפנוס אוויטיאנוס, שמאוחר יותר נעשה מושל פנוניה התחתית.
בשנת 213/4 המושל היה סקסטוס פורניוס יוליאנוס.
בתקופת השנים 213–221 ידוע שמו של המושל קווינטוס פלוויוס בלבוס.
בשנת 218 המושל היה פיקה קיריאנוס, האוגוסטוס אלאגבאלוס הוציא אותו להורג משום שלא הצטרף למחנה תומכיו.
בשנת 219 המושל היה פלוויוס יוליאנוס.
בסוף תקופת שלטונו של אלאגבאלוס, הפרוקוראטור היה טימסיתאוס, שהיה גם ממלא מקום המושל.
מאוחר יותר שימש כפרוקוראטור של פרובינקיה פלשתינה.
ידוע כי בזמן מסוים בין השנים 180–220 שימש כמושל פובליוס פלוטיוס רומאנוס.
בשנים 223–226 המושל היה קייקיליוס פליקס.
בין השנים 223–235 שימש כמושל קלודיוס סולמניוס פקטיאנוס.
לפני שנת 230 שימש כמושל אגנאטיוס ויקטור מריניאנוס, משום שבשנה זו כיהן כמושל מסיה העילית.
בשנת 237/8 המושל היה פרוקולוס יוליאנוס.
בשנת 238/9 המושל היה מרקוס דומיטיוס ולריאנוס.
בשנת 245/6 המושל היה קלודיוס קפיטולינוס.
שני מושלים נוספים היו פומפוניוס סקונדיאנוס ואניוס פלאקוס, שככל הנראה כיהנו בתקופת הקיסרים הסוורים או בתחילת תקופת האנארכיה.
בשנים 253–259, בתקופת ולריאנוס, המושל היה מרקוס איליוס אורליוס תאו, שבזמנו הועברו יחידות צבא לפרובינקיה מסוריה פלשתינה, ככל הנראה כדי להתכונן להתקפה הפרסית.
מזמן זה ואילך כל המושלים באו ממעמד הפרשים והיו בעלי דרגת praeses.
סמוך לשנת 259 המפקח היה ויויוס לופוס.
בשנת 259/260 המפקח היה גלוניאנוס.
בשנת 261/2 המפקח היה רופינוס ובשנת 262/3 המפקח היה יוניוס אולימפוס, שבשנת 270/1 היה מפקח מסיה התחתית.
בשנת 263/4 ממלא מקום המפקח היה סטטיליוס אמיאנוס.
בין השנים 264–284 יוליוס הרקליטוס שימש כמפקח.
בשנת 274/5 המפקח היה איליאנוס.
בשנת 278/9 המפקח היה פטרוס.
אחרי שנת 264 אורליוס אנטיוכוס שימש מפקח, שייתכן שהוא אותו אורליוס אנטיוכוס שהיה מפקח באפריקה בתחילת תקופת דיוקלטיאנוס.
בתקופת שלטונו של דיוקלטיאנוס, ידוע שמו של המפקח דומיטיוס אנטונינוס.
בתקופת השנים 293–305 ידועים שמות של שלושה מפקחים: אורליוס אסקלפיאדס, אורליוס פליקיאנוס ואורליוס גורגוניוס.
בתקופת גלריוס ומקסימינוס דאיה, המפקח היה אורליוס איליאנוס.
בסוף המאה ה-3 או בתחילת המאה ה-4, בסיאוס אסטור שימש מפקח.
ערביזציה או שיערוב הוא תהליך של חיזוק ההשפעה התרבותית הערבית על מדינות אשר אינן ערביות.
בתהליך הופכות המדינות בהדרגה לאזור בו השפה הערבית והתרבות הערבית הם שכיחים.
הדוגמה הבולטת ביותר לתהליך זה היה התפשטות כיבושי האסלאם במאה ה-7 אשר הפיצו את התרבות הערבית, השפה הערבית, ומשום שהכיבושים בוצעו על ידי ערבים מוסלמים הם הובילו להפצת דת האסלאם באזורים הכבושים.
לאחר עליית האסלאם בחצי האי ערב, התרבות הערבית והשפה הערבית החלו להתפשט ברחבי העולם באמצעות סחר בין מדינות ערב למדינות באפריקה, ובאמצעות נישואי תערובת לאוכלוסייה המקומית הלא-ערבית במצרים, בסוריה, בארץ ישראל, בעיראק ובסודאן.
לשפה הערבית והתרבות הערבית הייתה גם השפעה רבה על מדינות רבות אחרות אשר התרבויות שלהם הושפעו באופן ניכר מההתפשטות של דת האסלאם.
ערבי טוב הוא ספר מאת יורם קניוק.
הספר יצא לאור לראשונה בשנת 1984 תחת שם העט יוסף שרארה.
הספר יצא במהדורה חדשה בשנת 2010.
ערבי טוב הוא רומן המגולל את סיפורם של יוסוף שארארה ויוסף רוזנצווייג.
סיפורם של יוסוף ויוסף, הוא סיפורו של בן, פרי אהבתם של אם יהודייה ואב ערבי, שחי בעולם מנוכר ושונה.
בערבי טוב, קניוק כותב מתוך נקודת מבטו של יוסוף.
הסיפור מתחיל בווידוי על שמו הבדוי וכמכתב אל ההוצאה לאור שתפרסם את סיפורו.
יוסוף ממשיך ומספר כי עבודת הצנעת זהותו נעשתה ביסודיות.
הוא מספר כי הוא כותב מפריז, וכי אין לו ברירה אחרת.
יוסוף מספר על לימודיו בבצלאל ועל מגוריו בתל אביב.
כיוסף רוזנצווייג הוא בן לחווה.
סביו עלו לפלשתינה לפני מלחמת העולם השנייה.
כיוסוף, אביו הוא פעיל במפלגה הקומוניסטית וחוקר הסכסוך הישראלי-ערבי ומתגורר בסמוך לעכו.
יוסוף ממשיך בסיפורו על מאבקו להתערות בחברה מפולגת ומסוכסכת ובניסיונות להבין את זהותו.
הספר תורגם לשפות רבות ובהם לערבית והוא רב מכר.
עַרְבוֹת מוֹאָב (או ערבת מואב) הוא אזור של ערבה בחלקו הדרומי-מזרחי של עמק הירדן בואכה ים המלח, הגובל בארץ מואב מדרום-מזרח, ובנהר הירדן וערבות יריחו ממערב.
באזור זה התקיימו לאורך ההיסטוריה מספר יישובים מרכזיים, ובהם בֵּית הַיְשִׁמוֹת (כיום הכפר סווימה), בֵּית הָרָם (כיום הכפר א-ראמה) ובֵּית נִמְרָה (כיום הכפר נמרין).
ערבות מואב נמנית כתחנה האחרונה בנדודי בני ישראל במדבר, אליה הגיעו לאחר שהקיפו ממזרח את ארץ אדום ואת ארץ מואב, ולאחר שכבשו את ארץ סיחון ועברו דרכה.
אמנם תחנה זו הייתה בפתח שערי ארץ כנען שהרי ניתן היה להיכנס משם לארץ דרך מעברות הירדן ולפגוש את ביצורי יריחו, אולם תחילה המשיכו בני ישראל צפונה וכבשו את ממלכת עוג אשר בבשן, ורק אז חזרו אליה.
לתחנה זו נודעה חשיבות מיוחדת נוספת, מפני שלאחר שסיימו את כיבוש עבר הירדן המזרחי מנחל ארנון ועד החרמון, חזרו וישבו בני ישראל בערבות מואב, ושם חזר משה ולימדם את כל התורה, בשנה האחרונה לחייו, בטרם כניסתם לארץ: .
מחנה ישראל התפרס אז בערבות מואב מבית הישימות מדרום ועד אבל השיטים מצפון.
מערבות מואב יצא משה אל מקום קבורתו בהר נבו.
בעוד ישבו ישראל בערבות מואב, לקראת הכניסה לארץ ישראל, שכר בלק מלך מואב את בלעם לקלל את ישראל כדי לנצחם במלחמה.
משלא עלה הדבר בידו, יעץ בלעם לבלק להכשיל את בני ישראל בפולחן לבעל פעור, בין היתר באמצעות פיתויים לכך על ידי זנות עם בנות מואב, וכך אלוהיהם יכעס עליהם והם יפסידו במלחמה.
כאשר פיתו בנות מואב ומדיין את ישראל לזנות עימן ולעבוד את בעל פעור, פרצה מגפה בעם ישראל שהמיתה 24,000 איש, ובמקביל הורה משה לשפוט ולהמית את כל העובדים לפסל.
המגפה נעצרה בזכות מעשהו של פינחס בן אלעזר הכהן הגדול, שדקר למוות את זמרי בן סלוא וכזבי בת צור (בת אחד ממלכי מדיין), בשעה שזמרי הביאה לאוהלו כדי לשכב עימה.
מעשהו הרתיע את שאר הזונים עם בנות מואב ומדיין, וחרון האף של ה' סר מעל ישראל.
משה חילק את ערי ערבות מואב בין שבט גד ובין שבט ראובן.
בתקופת השופטים ניסו המואבים לכבוש את המקום מחדש, ולעיתים הצליחו בכך לפרק זמן.
מצבת מישע מעידה על מאמצים אלו גם בתקופת המלוכה.
היישוב היהודי בערבות מואב המשיך להתקיים לאורך תקופת הבית השני וכן בתקופת המשנה והתלמוד.
לפי דרישת המסורת של הרב מאיר מרוטנבורג, בערבות מואב הקים משה רבנו מצבת אבנים, למרות שלא כתוב על כך במפורש במקרא.
משה רבינו עלה מערבות מואב אל הר נבו שם נפטר.
לאחר מכן בני ישראל התאבלו על משה בערבות מואב 30 יום, כפי שנכתב בתורה בפרשת וזאת הברכה:
ערבות הדדית היא אחריות של הקהילה כלפי כל אחד מחבריה, ושל כל אחד מחברי הקהילה כלפי הכלל.
ביהדות נקבע על ידי חז"ל כלל מוסרי והלכתי לציון ערבות הדדית - כל ישראל ערבים זה לזה.
משמעותו המקורית היא כי כל יהודי נושא באחריות על קיום המצוות של חברו.
בעת החדשה רווח הביטוי במשמעות שונה, שלפיה כל יהודי אחראי על שלומו ורווחתו של חברו.
הדוגמאות הבולטות לערבות ההדדית בימינו הן ארגוני ההתנדבות השונים בהם מוענק סיוע לאזרחים ללא תמורה.
במאה ה-20 בא עקרון הערבות ההדדית לידי ביטוי באידאולוגיית הקואופרציה, המתבטאת בפועל במוסדות חברתיים קואופרטיביים.
הקיבוץ בפרט, ויישובים שיתופיים אחרים בהתיישבות העובדת הוקמו על בסיס אידאולוגיה זו.
בישראל התקיימו בעבר מגוון מוסדות קואופרטיביים, בתחומים שונים.
חלקם קיימים עדיין, אם כי כיום רבים מהם כבר אינם מושתתים על עיקרון זה.
בין השאר התקיימו קואופרטיבים בתחומי הבריאות (קופות חולים), התחבורה (אגד, דן), החקלאות (תנובה), הצרכנות (המשביר לצרכן, קו-אופ צפון), בנקאות קואופרטיבית (הלוואה וחיסכון).
ההפך ממצב של "ערבות הדדית", הוא מצב של פיזור אחריות.
ב, מסופר על שניים וחצי השבטים: בני שבט ראובן, שבט גד וחצי מבני שבט מנשה, שמבקשים ממשה להישאר מחוץ לארץ ישראל, בעבר הירדן המזרחי, מכיוון שאזור זה עשיר בצמחייה ומתאים למרעה הרב שהיה ברשותם.
משה רבנו הסכים לבקשתם רק לאחר שהביעו את אחריותם כלפי שאר שבטי ישראל להגיע למטרה שהיא כיבוש נחלותיהם בארץ ישראל וההתיישבות בה.
הם התחייבו לעזור קודם לאחיהם, שאר השבטים, לכבוש את נחלותיהם, כאשר הם יהיו החלוצים במלחמה, ורק אחרי שכולם יתיישבו, יוכלו לחזור אל נחלותיהם.
השבטים הסכימו כי ישאירו את הנשים, הילדים והמרעה בצד המזרחי של הירדן והגברים הם אלו שיעברו עם שאר השבטים ויסייעו בידם לכבוש את ארץ ישראל.
ערביה טרה או טרה ערביה היא אזור בצפון כוכב הלכת מאדים באזור רביע ערביה של מאדים.
שטחו של האזור כ-6,000 קמ"ר והוא מאופיין במכתשים רבים.
האזור מישורי ומשופע, כאשר חלקו המזרחי והדרומי גבוהים בכ-4,000 מטרים מחלקו הצפון מערבי.
האזור גובל, בצפונו, שפלות הצפוניות של מאדים.
האזור נקרא בשם זה בשנת 1979 בהתבסס על מפה מעשה ידי ג'ובאני סקיאפארלי משנת 1877. סקיאפארלי קרא לאזור על שם חצי האי ערב.
ערבים למען ישראל הוא ארגון המורכב מערבים אתניים, חלקם מוסלמים התומכים במדינת ישראל ובשלום במזרח התיכון.
הארגון נוסד בשנת 2004 על ידי נוני דרוויש אזרחית אמריקאית ממוצא מצרי ומוסלמי.
הקבוצה מאמינה בכך ש"אנחנו יכולים לתמוך בישראל ובדת היהודית ועדיין להעריך את אוצרות התרבות הערבית והמוסלמית".
העמדות של "ערבים למען ישראל" כוללות הכרה במדינת ישראל כמדינה לגיטימית שאינה איום אלא מהווה נכס עבור המזרח-התיכון.
הקבוצה גם אמרה כי "לכל דת מרכזית בעולם יש את מרכז הכובד שלה.
לאסלאם יש את מכה וליהדות יש את ירושלים".
הקבוצה הצהירה כי אינה "אנטי-מוסלמית, אנטי-ערבית, קשורה לעימותים או קבוצת שנאה".
המייסדת נוני דרוויש היא בתו של הגנרל מוסטפא חאפז, ראש המודיעין המצרי בעזה ומייסד הפדאיון, אשר חוסל על ידי ישראל בעזה ב-11 ביולי 1956. בראיון, דרוויש תיארה את חינוכה בילדותה: "עד גיל שמונה למדתי בבתי-ספר פלסטיניים ואני זוכרת את האינדוקטרינציה, את השנאה ואת הדימוי של העם היהודי".
עם מות אביה חזרה אמה לקהיר ובבגרותה עברה דרוויש להתגורר בארצות הברית, שם הכירה יהודים והתרשמה מאופיים השונה.
בשנת 2001, בפיגוע במגדלי התאומים הבינה דרוויש כמה האסלאם הרדיקלי התחזק.
היא תיארה זאת כך: לאחר אירוע זה החלה דרוויש לפרסם ולהרצות על טרור והשפעת הרדיקליות על התרבות הערבית והאיסלאמית.
לדעתה של דרוויש, קיומה של מדינת ישראל משמש רק כתירוץ עבור האסלאם הרדיקלי להפעלת טרור במערב.
ב-2004 היא הקימה לראשונה אתר אינטרנט בשם "ערבים למען ישראל".
האתר משמש כמקום פתוח להבעת דעות של ערבים בנושא, כאשר ניתנת אפשרות להגיב באנונימיות.
כאשר נשאלה מדוע הקימה את ערבים למען ישראל הסבירה דרוויש: "תמיכה בישראל אין משמעה אנטי-ערביות.
אני אוהבת את העם שלי, אבל כדי שהשלום יקרה עלינו לבצע קפיצה (תרבותית) גדולה, גישה חדשה; מחילה וחמלה".
עוד אמרה דרוויש כי היא חוששת שישראל תוותר על יותר מדי שטחים ובכך תיהפך המדינה לקטנה מכדי להגן עליה.
היא סיכמה ש"רוב האנשים הערבים הם אנשים מקסימים ואני מתפללת לאלוהים שהם ימצאו בליבם את המקום לסלוח."
דרוויש ביקרה מספר פעמים בישראל ובשנת 2006 אף נפגשה עם נשיא ישראל דאז, משה קצב.
ערבים רוקדים - זהות שאולה הוא סרט קולנוע ישראלי של הבמאי ערן ריקליס, על פי ספריו של סייד קשוע, שיצא לאקרנים ב-2014. הסרט מגולל את סיפורו של נער ערבי-ישראלי מטירה שמנסה להשתלב בחברה הישראלית-יהודית המורכבת.
הרעיון להפקת סרט על פי ספרו סייד קשוע "ערבים רוקדים", עלה לראשונה בשנת 2004, על ידי התסריטאי עלאא חליחל, שכתב תסריט המבוסס על הספר.
את הסרט היה אמור לביים הבמאי האיטלקי רוג'ירו גבאי, והשחקן המצרי עומאר שריף הביע את הסכמתו להשתתף בסרט.
אולם לבסוף ההפקה לא יצא לפועל.
בשנת 2005 עובד הספר "ערבים רוקדים" להצגת יחיד בכיכובו של נורמן עיסא במסגרת פסטיבל תיאטרונטו.
ההצגה זכתה לציון לשבח בפסטיבל.
בסוף 2009 הגיעה הבמאית הברזילאית, קטיה לונד, לישראל להפקת הסרט לפי תסריט שכתב קשוע עצמו, אך גם הפקה זו לא יצא לפעול.
בתחילת 2011 הוכרז במסיבת עיתונאים בברלין על הפקה של הסרט בבמאי ערן ריקליס כקופרודוקציה ישראלית-גרמנית-צרפתית-בלגית-קנדית, בתקציב של 3 מיליון דולרים, ובתמיכת קרן הקולנוע הישראלי.
עם זאת הפקת הסרט התעכבה ורק כעבור שלוש שנים הושלמה.
במאי 2014 הסרט נבחר לפתוח את פסטיבל הקולנוע ירושלים, אך תחילת מבצע צוק איתן של צה"ל, והמצב הביטחוני המתוח באותה עת דחו את השלמת הסרט בארבעה חודשים נוספים, ואף שמו שונה במעט, ונוסף לו כותרת משנה - "זהות שאולה", כל זאת על מנת להימנע מפרובוקציות.
הסרט גם נבחר להקרנה בפסטיבל לוקרנו השווייצרי.
באפריל 2015, נרכש הסרט להפצה בארצות הברית בשם "A Borrowed Identity".
הסרט מתאר את סיפורו של איאד, נער ערבי-ישראלי מהכפר טירה שנשלח ללמוד בפנימייה ישראלית למצוינות, התיכון הישראלי למדעים ואומנויות שבירושלים.
בילדותו איאד מתואר כאינטליגנט, דבר שדוחף את משפחתו לנסות לתת לו את החינוך הטוב ביותר שהם יכולים לתת לו.
בבית הספר העברי שאליו הוא מתקבל, איאד מוצא את עצמו מתמודד עם בעיות של שפה, תרבות וזהות.
בעיות אלו מקשות עליו להיטמע בחברה היהודית.
דבר נוסף המקשה על ההיטמעות הוא האינתיפאדה הראשונה ומלחמת המפרץ המתרחשות בתקופה בה מתקיים הסרט, מה שמעורר עוינות כלפי הערבים מצד החברה היהודית.
כחלק מתוכנית הלימודים של בית הספר הישראלי למדעים ואומנויות, כל תלמיד מתנדב ותורם חלק מזמנו לחברה.
בסרט, איאד מתנדב לעזור לילד עם מוגבלויות מוטוריות ששמו יונתן.
יונתן חולה במחלת ניוון שרירים ובמהלך הסרט מצבו מתדרדר עד כדי כך שבסוף הסרט הוא נפטר בעודו נער.
במהלך המפגשים ביניהם, איאד ויונתן מתחברים ומבלים זמן רב ביחד.
במקביל, בתיכון, איאד מתחיל לצאת עם נערה יהודייה ששמה נעמי (בגילומה של השחקנית דניאל קיציס).
הזוגיות ביניהם עוברת מכשולים רבים בגלל היותו ערבי והיותה יהודייה.
המכשולים הללו מוצבים בעיקר על ידי החברה, דבר שגורם לנעמי להיפרד מאיאד בסופו של דבר.
בסוף הסרט, איאד מנצל את פטירתו של חברו יונתן כדי לגנוב את זהותו, על מנת לאמץ לעצמו "זהות יהודית".
בכך מתחמק איאד מכל המכשולים שנאלץ להתמודד איתם בגלל זהותו הערבית.
שחקנ/ית דמות תיאור/הערותתאופיק ברהוםאיאדיעל אבקסיסעדנהאמו של יונתןמיכאל מושונוביונתןעלי סלימאןסאלחאביו של איאדדניאל קיציסנעמימושא אהבתו של איאד (בתקופת התיכון)מרלן בג'אליסבתא אעישהסבתו של איאדלטיסיה איידופחימהאמו של איאדראזי ג'אבריןאיאד (ילד)נורמן עיסאהמנהל ג'מאלמנהל בית הספר היסודיח'ליפה נאטורבסיםקאיס נאשףוואסיםלואי נופיוואג'דירונה ליפז-מיכאלמנהלת בית הספרמנהלת התיכוןשירילי דשאמורה לסִפרות מורה בתיכוןקרן צורמורה להיסטוריהמורה בתיכון
בעזרת אמצעים ספרותיים רבים בסרט ניתן להבין באופן ברור יותר את המסר של הסרט.
כבר מתחילת הסרט ניתן לראות כי מתחילה להיבנות הצגת העובדה כי איאד חכם ומוכשר.
דוגמה לכך היא כאשר חישב תרגיל מתמטי מסובך בראש, או כאשר פתר חידה שאף אחד בכפר שבו גר לא הצליח לפתור.
בניית דמות זו מרמזת על עתידו של איאד, שהוא להגיע "יותר רחוק" ממשפחתו או משאר תושבי הכפר.
בתחילת הסרט ניתן לראות כי בבית ספרו של איאד שרים את השיר "שלום עליכם".
אך עצם הצגת השיר מדגישה כמה אין שלום בשיעור.
לאחר מכן, בא ילד יהודי לביתו של איאד, ובכך ניתן לראות התחלה של תקווה לכך שאולי יהיה שלום.
אך מיד לאחר מכן ניתן לראות את רתיעתו של הילד היהודי ובעזרת ניגוד זה ניתן לראות כי אין שלום.
כשאיאד מגיע לתיכון הוא מבין כי יש עליו מעין נטל של להיות "הערבי הסטריאוטיפי" בתוך החברה היהודית שבבית הספר.
תחילה איאד מנסה להימנע מלהיות תחת סטיגמה זו אך רק לאחר שהוא מקבל על עצמו את "הנטל" הוא מתחיל להשתלב בחברה שסביבו.
בכך ניתן לראות כי החברה הערבית יכולה לנסות להשתלב בחברה הישראלית-יהודית רק אם הם יקבלו על עצמם את הדמות שהחברה רוצה שהם יהיו.
מוטיב חזק הנמצא בסרט הוא ההקבלה בין יונתן לבין איאד.
ההקבלה העיקרית היא הקבלה בין מוגבלותם - המוגבלות של יונתן (ניוון שרירים עקב מחלה המחמירה יחד עם התמשכות הסרט), וה"מוגבלות" של איאד (היותו ערבי, שבניגוד ליונתן מוגבלותו "משתפרת" ככל שהסרט ממשיך).
לשניהם המוגבלות מפריעה בהשתלבות יום-יומית בחברה, ועצם היותם "מוגבלים" קירב ביניהם וגרם לחיבור החזק שלהם.
בכך ניתן לראות כי להיות ערבי היא באמת מוגבלות בחברה הישראלית כיום, והיא מקשה על חייהם של הערבים-ישראלים.
בסוף הסרט מוצגת קבורתו של איאד, אך יונתן הוא הנקבר ואיאד לוקח לו את זהותו.
בכך ניתן לראות סמל ל"לידה מחדש" של איאד.
יחד עם לקיחת הזהות של יונתן, איאד מקבל חיים חדשים וקלים יותר.
ניתן לראות כבר דוגמה ראשונה להקלה על חייו של איאד בכך שעבר במחסום בכביש ללא שום בעיה, בניגוד לבדיקה הביטחונית שעבר לאחר שנשמע מדבר ערבית מוקדם יותר בסרט.
בגלל העובדה שהסרט מראה את חייו של נער ערבי העוזב את חייו בטירה ועובר לבית ספר לתלמידים מצטיינים ומחוננים, התיכון הישראלי למדעים ואומנויות, בתקופת מלחמת המפרץ, ברור שהיחסים בין הערבים ליהודים יהוו חלק ניכר ממנו.
מתחילת הסרט ועד סופו הסכסוך בין הלאומים האלו מוצג כמעט בכל סצנה.
הסרט מתחיל ב-1982, השנה בה אירעה מלחמת לבנון הראשונה.
מהרגע הראשון נראה כי בעיר ערבית כמו טירה יש תשתיות רעועות.
דוגמה לכך היא שבתחילת הסרט איאד צריך לטפס על עמוד חשמל כדי לסדר את קליטת הטלוויזיה בביתו.
בסצנות בעירו רואים מטוסי קרב עוברים ברקע ובבית ספרו כל הילדים מציינים כי הוריהם עובדים בעבודות פשוטות ופיזיות, למשל עבודה במוסך או בקטיף.
תיאור המקום שבו איאד גדל מראה כמה החיים לא מתקדמים בעיר ערבית ישראלית וכמה הנוכחות היהודית מורגשת בחייהם בתור כובשים ומאיימים שטסים במכונות מלחמה, בזמן שהם מתקשים לראות טלוויזיה.
בבית הספר היסודי של איאד מחנכים בסתר את התלמידים בגישה עוינת נגד היהודים.
הגישה הזאת באה לידי ביטוי בכך שהמורה של איאד מציג לתלמידיו מפה של פלסטין ומספר להם שזאת המדינה בה הם חיים.
ברגע שהמנהל (שמנסה להתיידד עם היהודים ולהידמות אליהם) נכנס לכיתה, המורה מכסה את המפה במפה רגילה.
כאשר הסרט קופץ לשנת 1988, השנה שאיאד עובר לפנימייה הישראלית, ניתן לראות כי מצב התשתיות בכפר כמעט ולא השתנה מאז הסצנות הראשונות כשהוא ביסודי.
כאשר מבשרים לאיאד שהוא התקבל לבית הספר בירושלים האישה בטלפון טועה בשמו ומכנה אותו בשם ערבי אחר - עאיד.
גם בבית הספר מורים ממשיכים לקרוא לו בשם השגוי.
בלבול השמות מראה את הפער הגדול בין היהודים והערבים ואולי גם מצביע על עליונותם של היהודים שלא מתאמצים לזכור את שמו, ואפילו במקום שאמור לחנך.
דוגמה נוספת המראה את נחיתות הערבים בבית הספר נמצאת בסצנה שבה איאד פוגש את המנקה הערבי.
המנקה הוא הערבי היחיד למעט איאד בבית הספר (שמוצג בסרט) ובכך מתאר את מצבם הנחות של הערבים בחברה הישראלית והנידוי של איאד מהחברה היהודית.
במהלך הזמן שלו בפנימייה אפשר לראות כמה קשה לנער ערבי לחיות בסביבה יהודית.
הקשיים מתבטאים בין השאר בכך שכאשר הוא מסתובב עם החברה היהודית שלו בירושלים, חייל עוצר אותו כדי לבדוק פרטים עליו רק מכיוון ששמע אותו מדבר ערבית.
בנוסף, החברה שלו לא מספרת להוריה עליו משום שהוריה אמרו לה כי מעדיפים אף שיהיה לה סרטן מאשר חבר ערבי.
בסופו של דבר, כאשר היא כן מספרת להוריה על הזוגיות, הוריה מוצאים אותה מבית הספר וזוגיותם צריכה להמשך בסודיות.
יתר על כך, לבסוף חברתו נפרדת ממנו לאחר שהצבא, בעת מיונים לתלפיות, חוקר אותה על האם יש לה קשרים עם בני מיעוטים.
בשנת 1991, השנה שבה אירעה מלחמת המפרץ, ניתן לראות דוגמה נוספת לשנאה המופנית ליהודים מטעם הערבים.
הערבים שמחים ורוקדים כאשר נורו טילים על ישראל, ואף מוכנים לסכן את חייהם בשביל לעלות לגג כדי לראות את הטיל ולקוות שיפגע ביהודים.
בנוסף לכך הם מתפללים שסדאם חוסיין יחריב את ישראל וכועסים מאוד כשהוא מפסיד במלחמה.
לקראת סוף הסרט איאד משתמש בתעודת הזהות של חברו היהודי החולה במחלת ניוון שרירים על מנת שיקבלו אותו להיות מלצר, מכיוון שכאשר השתמש בתעודת זהות ערבית לא קיבלו אותו.
בסוף הסרט, כאשר חברו מת, איאד משתלט על זהותו היהודית ו"נותן" לחברו את זהותו הערבית.
הסרט מראה לנו כאן עד כמה חייו של ערביי ישראל קשים.
למעשה, הקשיים כל כך גדולים, שגיבור הסרט העדיף לזייף את מותו ולחיות בזהות של בן אדם אחר מאשר לשאת בהם.
בסרט ניתן לראות דגש והתמקדות בנושא של היטמעות בחברה הישראלית.
איאד, נער שמגיע מכפר ערבי, מנסה להשתלב בחברה הישראלית היהודית ונתקל בקשיים רבים.
בבית הספר צוחקים עליו בגלל דתו, מוצאו ושפתו ומחוץ לבית הספר הוא מתקשה במציאת עבודה בחברה היהודית, בגלל היותו ערבי.
בכך, הסרט מדגיש הן את חלקי הדמוקרטיה הרפובליקנית הליברלית שבישראל, והן את חלקי הדמוקרטיה הליברלית הרב לאומית של ישראל.
קשה להגדיר איזו משטר דמוקרטי ליברלי יש כיום בישראל מכיוון שמצד אחד ישראל היא מדינה יהודית בלבד ולכן צריכה להיות ליברלית רפובליקנית אך מצד שני ישראל מכירה ברב-לאומיותה ומתייחסת לכל לאום בנפרד כמו מדינה ליברלית רב לאומית.
הסרט מראה ומדגיש את הפן הליברלי הרב לאומי שבישראל על ידי הדגשת השוני והבידוד בין ה"עולם הערבי" לבין ה"עולם היהודי".
הסרט מזכיר גם את הפן הליברלי רפובליקני שבישראל לא פעם, לדוגמה כאשר שומעים ברדיו כי סוגרים את המעברים לשטחים בחג או כאשר איאד נעצר לבדיקה על ידי חייל יהודי מכיוון שדיבר ערבית לידו.
בקבוצות הלאום השונות בישראל יש לחץ אדיר להיטמע בחברה.
ניתן לראות את תופעה זאת בכל מדינות העולם.
לדוגמה, מדיניות כור ההיתוך בעבר בארצות הברית שגרסה כי הזהות האמריקנית היא ערבוב של כל התרבויות, ומהגר היה מצופה להיטמע אליה מיד.
הסרט הזה, בשונה למדיניות כור ההיתוך בארצות הברית מראה כי אין אפשרות לערבים להיטמע לחברה היהודית.
לא מכיוון שהיחיד לא מסוגל, אלא מפני שהחברה לא מוכנה לזה עדיין.
ניתן לראות זאת בבירור כאשר איאד אומר שלפעמים הוא שוכח שהוא ערבי ויונתן עונה שלא ידאג כי "תמיד יהיה מישהו שיזכיר לך את זה".
ניתן לראות את זה גם במקום עבודה הראשון של איאד, שם אחד העובדים הערביים אומר שהדרך היחידה לקבל קידום היא להיוולד מחדש כיהודי.
החלק האחרון בסרט, בו איאד לוקח את הזהות של יונתן, מראה את האבסורדיות בדיכוי ההטמעה על ידי החברה, הרי ההבדל בין איאד לכל יהודי אחר מבוסס רק על דף נייר אחד קטן.
חלקים מהסרט ערבים רוקדים מתארים את חייו האמיתיים של הסופר סייד קשוע.
קשוע נולד בטירה למשפחה ערבייה מוסלמית, כמו הדמות המרכזית בסרט, איאד.
בנוסף, קשוע התקבל לתיכון הישראלי למדעים ולאמנויות בירושלים כשהיה בן 15 כמוהו.
המאורעות שהתרחשו בבית ספרו של איאד והרגשת האי-שייכות והבידוד שאיאד חווה מבוססות על רגשותיו וחוויותיו האמיתיות של קשוע.
לדוגמה, הסצנה בסרט בה ילדים מחוץ לבית הספר של איאד שרים "מוחמד מת" כנראה מבוסס על תקרית בה ילדי בית הספר הסמוך שרו לקשוע באוטובוס "מוות לערבים".
בשונה מהסרט, קשוע לא יצא הרבה מהפנימייה, לא פרש ממנה ולא שינה את זהותו.
על פי נתוני המועצה הישראלית לקולנוע ומשרד התרבות והספורט, תקציב הסרט עמד על מעל ל-11 מיליון שקל (רובו מקרנות וגופי שידור בחו"ל), וכ-48 אלף צופים צפו בסרט זה באולמות הקולנוע בישראל, במהלך שנת 2014.
עַרְבָּז (שם מדעי: Centaurium) הוא סוג צמח ממשפחת הערבזיים הכולל כ-20 מינים.
קיימים ארבעה מינים הצומחים בר בארץ ישראל.
הערבז נקרא "Centaurium" על שם כיירון, קנטאור מהמיתולוגיה היוונית שהתמחה בידע בעשבי מרפא.
השם בעברית נקבע על ידי עמנואל לב בעקבות שם הצמח בשפה הסורית, בספרו "צמחי היהודים".
מרבית מיני הערבז הם צמחים עשבוניים, חלקם חד-שנתיים או דו-שנתיים, וחלקם רב-שנתיים.
העלים ברוב המינים פשוטים ומנוגדים עם שפה תמימה.
רוב המינים עם פריחה דמוית סוכך (למשל ערבז סוככני).
הפרחים דו-מיניים ונכונים, והאבקה מתרחשת בסיוע חרקים כמו דבורים, עם 4–5 עלי כותרת ומספר תואם של אבקנים.
"ערבי עם פרח" (1926) הוא ציור מאת הצייר הישראלי פנחס ליטבינובסקי.
במרכז הציור מופיעה דמותו של צעיר כהה עור חבוש תרבוש, הלובש מכנס שחור וחולצה לבנה.
הדמות מתוארת יושבת על כיסא כחול בעל מושב קש.
ידו האחת שעונה על גב משענתו של הכיסא, בעוד ידו האחרת מחזיקה פרח אדום.
הציור שולט גוון ורוד המופיע ברקע הדמות ומשתקף גם בחולצה הלבנה.
הציור מושפע מציורי אוונגרדי אירופי.
בייחוד הוא דומה לציוריו של אנרי מאטיס כדוגמת "מלח צעיר" (1906) בכל הקשור לשימוש במשטחי צבע, בעיוות אנטומי לשם הדגשת הקומפוזיציה ובהפשטה מסוימת.
הציור ניתן במתנה על ידי האמן לרפאל קלצ'קין.
בשנת 1988 תרמה רעיתו, הדסה קלצ'קין את הציור למוזיאון תל אביב לאמנות לזכר בעלה.
ערביי הביצות הם תושבי אזור הביצות המשתרעות בדרום עיראק לפני התמזגותם של החידקל והפרת בשט אל-ערב, כולל ביצות חוּויזה (هور الحويزة) שבדרום-מערב איראן.
השם שניתן לערביי הביצות בשפה הערבית – "מעדאן" – מציין תרבות ייחודית, אף שהם משתייכים לשבטים שונים.
פרנסתם של ערביי הביצות מבוססת בחלקה על תאואי נהרות וכן על גידולי שדה, כגון אורז.
רבים מתושבי הביצות נעקרו ממקום מושבם במהלך מלחמת המפרץ בשנת 1991.
ערבי הוא אי, בגודל של כעשרה דונם, שנמצא במפרץ הפרסי, ושייך לערב הסעודית.
יחד עם האי פרסי, ערבי היה נתון במחלוקת בין איראן לערב הסעודית.
בהסכם שנחתם בין המדינות, ב-1968, הוסכם כי האי יהיה בריבונותה של ערב הסעודית.
אזור ערבות קנדה הוא אזור מישורי רחב ידיים של אדמת משקעים המשתרע על פני מערב קנדה בין המגן הקנדי במזרח להרי הרוקי במערב וכולל הפרובינציות אלברטה, ססקצ'ואן ומניטובה.
אזור הערבות הקנדיות הוא אחד מהאזורים החקלאיים הגדולים בעולם.
שתי הפעילויות החקלאיות העיקריות המתבצעות בשטחן הן גידול חיטה בדרום הערבה וגידול בקר באלברטה.
במהלך המאה ה-20 הפכה תעשיית הנפט לענף כלכלי מרכזי של האזור.
שטחן הכולל של ערבות קנדה הוא 1,960,681 קמ"ר ואוכלוסייתן מנתה 5,406,908 נפש בשנת 2006 (צפיפות האוכלוסייה הייתה 2.76 תושבים לקמ"ר).
אקלים הערבות הוא יבשתי יבש עם חורפים קרים מאוד.
מבחינה גאוגרפית, ערבות קנדה הן חלק מהמישורים הגדולים.
הן מכסות חלק גדול מהפרובינציות אלברטה, ססקצ'ואן ומניטובה.
בשל האחידות התרבותית, הגאולוגית והגאוגרפית של שלוש פרובינציות אלה, יש המתייחסים אליהן כאל יחידה אחת המכונה ALSAMA, פרובינציות הערבה, או פשוט הערבות.
אזור הערבה נמצא בחלק הדרומי של הפרובינציות האלה.
בערבות ססקצ'ואן ואלברטה הגידולים החקלאיים תפסו את מקומה של העשבייה הגבוהה.
האזור הצפוני, שאינו מתאים לחקלאות, מכוסה יערות מחטניים האופייניים לאזורים הצפוניים של כדור הארץ.
עד המאה ה-20, התושבים היחידים של ערבות קנדה היו בני האומות הראשונות, ביניהן הבלאקפוט, הקריס (Cree), האסיניבוינים והסרסיס.
בשנות ה-70 של המאה ה-20, הממשל הפדרלי הקנדי חתם על מספר הסכמים עם האומות הראשונות ולאחר מכן הלאים את אדמותיהן לצורך הקמת התיישבות חקלאית ומסילת ברזל תוך העברת בני האומות הראשונות לשמורות.
קצת פחות ממחציתם, היו מהגרים מבריטניה, מארצות הברית, ומאירופה.
היעדר קרקע חקלאית טובה במערב אמריקה ואכלוס יתר באירופה היו הסיבות העיקריות להגירתם.
בין המתיישבים בערבות קנדה היו גם יהודים שברחו ממזרח אירופה בגלל הרדיפות, המצב הכלכלי הקשה והדיכוי.
באופן כללי, הממשל הקנדי התנגד בחריפות להקמת גרעיני התיישבות נפרדים לקבוצות אתניות שונות.
מכיוון שכך, קהילות שלמות, דוגמת הדוחובורים והמנוניטים עזבו את האזור כדי להימנע מהשפעות התרבות הקנדית.
אחרים כגון היהודים, הסקנדינבים, הגרמנים והאוקראינים הקימו גושי התיישבות קטנים שהיו מפוזרים בכל שטחי הערבות.
ענפי התעשייה העיקריים בערבות הם חקלאות, הפקת נפט ופחם ועיבודם והשירותים הנלווים.
בראשית תקופת ההתיישבות, החל משנות ה-80 של המאה ה-19, הוחל בבניית ובהפעלת מסילות ברזל במטרה לספק אמצעי תעבורה הכרחי להתפתחות הכלכלה, המסחר וחיי הקהילות.
הנמל המסחרי הימי היחיד שמציע גישה עונתית מאז 1931 הוא נמל צ'רצ'יל (מניטובה), הממוקם במפרץ הדסון (האוקיינוס הארקטי).
ערבות קנדה הן אחד מהיצרנים הגדולים ביותר בעולם של חיטה, קנולה ודגנים.
בשנת 2016, אלברטה דורגה במקום הראשון בקנדה בייצוא הבקר.
הערבות נחשבות לאחד מאזורי גידול הדגנים הגדולים בעולם, אף על פי שהטמפרטורות הקיצוניות בקיץ ובחורף ומשטר המשקעים מקשים על העבודה החקלאית.
בנוסף לכך הקרקע, בעיקר באלברטה, עשירה בפחם, בגז טבעי ובנפט.
הפחם מילא תפקיד חשוב מאוד בפיתוח מסילות הברזל.
עם השנים הפכו הערבות הקנדיות ליצרניות מרכזיות של נפט וגז טבעי.
בירוא היערות המואץ שבוצע לצורך הכשרת קרקעות לחקלאות ואספקת חומרי גלם לתעשיית, גרם וגורם נזק רב לקרקע ולסביבה.
כריתת היערות פוגעת אנושות בטיב הקרקע ובאיכות המים, גורמת לשיטפונות, לסחיפה ולדלדול קרקע, לעצירת גשמים ולשינוי האקלים באזור.
הבצורת בערבות הפכה לאסון טבע לו השלכות עצומות על הכלכלה בכלל ועל החקלאות ועל חיי האוכלוסייה בפרט.
הערבים האיראניים הם ברובם המכריע ערבים סונים והם חיים, בעיקר, באזור שלאורך החוף המערבי (המפרץ הפרסי)והדרום מערבי של איראן (מפרץ עומאן), באזורים הנקראים היום ח'וזסטן, בושהר והורמוזגן.
בנוסף, קיימים ריכוזים קטנים בצפון מזרח המדינה, בפרובינציות צפון ח'וראסאן, ח'וראסאן רַזַוִי.
אין נתונים מדויקים על מספרם.
ממשלת איראן אינה כוללת בדוחות הסטטיסטיים שהיא מפרסמת, את הרקע האתני ומכאן שכל המספרים הם בגדר הערכות בלבד.
על פי ספר העובדות העולמי של ה-CIA אוכלוסיית איראן היא כ-87 מיליון איש והסונים מהווים 10-5% כלומר 4–8 מיליון איש, אולם המספר הזה כולל גם את הכורדים הסונים.
ארגון Minority Rights Group נוקב במספר 4 מיליון
בכתבה של העיתון "אל-ג'רידה" מוזכר המספר 11 מיליון, מהם כ-4.5 מיליון חיים באזור אהוואז.
מבחינה גאוגרפית הערבים באיראן נחלקים ל-7 קבוצות עיקריות:
ערבים פרסיים: ערבים ממוצא ערבי, הדוברים את השפה הפרסית וחיים בערים הממוקמות עמוק בתוך איראן, כמו נישאפור ובמזרח המדינה, ליד גבול אפגניסטן.
ערביי או אהוואזים בשפה הרשמית נקראת הפרובינציה הזו חוריסטאן, או ח'וזסטאן.
מבחינת מסורות, תרבות ומוצא, הם ערבים ומדברים ערבית בניב האוואזי - מקומי, או בניב עיראקי (ראה להלן)
ערביי החוף המזרחי של המפרץ ו-ערביי האיים: במקורם, בדתם (סונה), בתרבותם, בדיאלקט ובמסורות, הם נמנים עם אותם שבטים שבאיחוד האמירויות, עומאן, בחריין וכווית.
אין קשר היסטורי בין ערבים אלו לערביי אהוואז, ויחסיהם עם הממשלה האיראנית טובים.
ערביי פרובינציית בושהר: אף הם ערבים סונים, ממוצא בחרייני, או כוויתי ללא קשר לאהוואזים.
או: : מהגרים ערבים, סונים, מהאזור ההיסטורי של בחריין שהיגרו לאיראן בתקופות שונות מהתקופה הספאווית ועד המחצית הראשונה של המאה העשרים.
חלקם גרים בערי חוף כגון כמו בנדר והם עדיין מדברים ערבית בניב הבחרייני.
חלקם נטמעו בקרב ערביי החוף וחלקם נדדו לערים הפנימיות באיראן כמו שיראז, קום וטהראן והשתלבו בקהילות המקומיות, תוך שמירה על שמות משפחתם או שהם מכונים "הבחריינים".
: ערבים סונים ערבים, וקבוצות מהם נקראו ה"הוולה".
הם מתגוררים ב שבפרובינציית הורמוזגן, ובערי הרמה האיראנית.
האוכלוסייה הערבית באזור ערביסטאן נחלקת במוצאה:
אל-מוּשעשעיוּן (المشعشعيون) הקימו את האמירות שלהם בשנת 827 לספירה, באזור חוויזה.
בראשם עמד מוחמד בן פלאח (محمد بن فلاح), מלומד בדת, משפט ומדעים אחרים.
מייצגים את השבטים הערבים החשובים ביותר באחוז.
אל - סייד נעמה (آل سيد نعمة).
של בני מספר שבטים ערבים שהתיישבו בעיר אחוואז ובסביבותיה.
בָּנוּ טרף (بنو طرف) מוצאו משבט הטָי (طي).
מחולקים לשני בתי אב עיקריים: בית סעיד (بيت سعيد) ובית סיאח (بيت صياح).
אל-בָּאוויה (الباوية) מוצאם מאזור רביעה, מזרחית לנהר קארון.
בָּנוּ לָאם (بنو لام) מוצאו משבט הטָי (طي), שבחיג'אז והגיע לעיראק.
משם, חלק מהשבט עבר לערביסטאן.
החמולה הגדולה ביותר במספר בצפון ערביסטן.
אחת החמולות הגדולות בדרום ערביסטן.
השושלת שלה מגיעה משבט בני תמים (بني تميم).
מוצאם מהשבט הערבי קינדה (كندة) מכּופה, שאחד מבניו הוא: אל-מקדאד בן אל-אסווד אל-קינדי (المقداد بن الأسود الكندي) שהיה אחד מ"חברי הנביא".
בהיותם מיעוט שדתו (סונה) "יריבה" לדת השלטת במדינה (השיעה) ושפתו (ערבית) שונה משפת המדינה (פרסית), רוב הערבים חשים קיפוח.
לתחושת הקיפוח תורמות יוזמות של הממשלה, כמו:
ניצול משאבי טבע בערביסטאן, אך הערבים - תושבי האזור אינם שותפים לחלוקת הרווחים.