tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1933 הוא ניצח בתחרות מוסקבה עם 4.5/6, באותה שנה סיים במקום ה-8 באליפות ברית המועצות השמינית שהתקיימה בלנינגרד עם 10.5/19. (ניצח: בוטביניק).
באליפות ברית המועצות התשיעית שהתקיימה בדצמבר 1934 עד ינואר 1935 בלנינגרד סיים במקום 3–4 עם 11.5/19, מחצית הנקודה אחרי המנצחים גריגורי לבנפיש ואיליה רבינוביץ.
במרץ 1935 חלק בוגאטירצ'וק מקום 16–17 במוסקבה עם 8/19. בתחרות זו, בה השתתפו 8 מ-18 השחמטאים המובילים בעולם, ניצחו בוטביניק וסאלו פלור אך במשחק בין בוטביניק ובוגאטירצ'וק ניצח זה האחרון.
לאחר משחק זה, כך דווח, אחד מראשי איגוד השחמט הסובייטי, שר המשפטים ניקולאי קרילנקו ניגש לבוגאטירצ'וק ואמר לו "אתה לעולם לא תנצח שוב את בוטביניק!" וכך אמנם היה.
בוגאטירצ'וק לא נפגש יותר עם בוטביניק, וכך נשאר עם מאזן מעולה של שלושה ניצחונות ושני תיקו, ללא הפסד מול אלוף העולם לעתיד.
במרץ 1936 הגיע למקום השלישי בקייב עם 11.5/17. ביולי 1937 ניצח בתחרות קייב (האליפות התשיעית של אוקראינה) עם 12.5/17, בשנת 1938 הגיע למקום השני בקייב (חצי גמר אליפות ברית המועצות) עם 11/17 אחרי אך לא הורשה לשחק בגמר אליפות ברית המועצות בשנת 1939.
קריירה רפואית ופעילות במלחמת העולם השנייה
בוגאטירצ'וק סיים את לימודיו התיכוניים בשנת 1912 והחל ללמוד רפואה באוניברסיטת קייב באותה שנה.
במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה הועסק על ידי בית חולים צבאי והיה מורה לאנטומיה במוסד לחינוך גופני בקייב.
כרדיולוג וכרופא בשנת 1940 הועבר בוגאטירצ'וק באופן זמני לתפקיד מחקרי במרכז רפואי גרמני כאשר קייב נפלה לידי הגרמנים בספטמבר 1941. במהלך מלחמת העולם השנייה עמד בראש הצלב האדום האוקראיני והמכון לרפואה ניסויית.
כאשר הצבא הסובייטי דחק את הגרמנים מקייב, בוגאטירצ'וק ומשפחתו היגרו לקרקוב ולאחר מכן לפראג, בשנת 1944. שם הצטרף לוועדה למען חופש העממים ברוסיה, ארגון אנטי-סטליניסטי חצי צבאי שבראשו עמד הגנרל הרוסי אנדריי ולאסוב.
בוגאטירצ'וק היה גם המנהיג של המועצה הלאומית האוקראינית.
כתוצאה מפעילויות אלו הפך בוגאטירצ'וק לאישיות בלתי רצויה (פֶּרְסוֹנָה נוֹן-גְּרָטָה) מספר אחת בשחמט הסובייטי עד לעריקתו של ויקטור קורצ'נוי.
הסובייטים אף השמיטו חלק גדול ממשחקיו בפרסומים הרשמיים, הגם שאת חלקם הצליחו לשחזר ממקורות זרים.
בפברואר 1944 הגיע בוגאטירצ'וק למקום השני, אחרי בוגוליובוב בתחרות ראדום.
במאי 1944 שיחק בוגאטירצ'וק שמונה משחקים נגד שחקנים מקומיים בפראג (בהם רב-אמן , פודגורני, קוטנאואר, פרוכה ועוד) וזכה בשבעה משחקים וסיים אחד בתיקו.
עם סיום מלחמת העולם השנייה, נדד בוגאטירצ'וק בין מספר ערים כולל ברלין ופוטסדאם ולבסוף השתקע במאי 1945 בעיר שנשלטה על ידי האמריקנים ביירוית.
זמן מה חי במינכן ושיחק באירועי שחמט גרמניים בשם בדוי "בוגנקו" כדי להימנע מלהישלח בחזרה לברית המועצות.
בשנת 1946 הוא ניצח בתחרות רגנסבורג עם 7/9, לפני , ואחרים.
בפברואר 1947 הגיע למקום השלישי בתחרות קירשהיים טאק.
בספטמבר 1947 הגיע רביעי בתחרות שטוטגרט.
בשנת 1948 בוגאטירצ'וק היגר לקנדה, וקיבל משרת פרופסור באוניברסיטת אוטווה.
הוא חיבר מחקרים מדעיים רבים וכמו כן ספרי זיכרון רבים.
בקונגרס של האוקראינים התומכים בפדרליזם במפלי הניאגרה בשנת 1952 הוא נבחר ליושב ראש של איגוד האוקראינים התומכים בפדרליזם והעורך הראשי של הביטאונים שלהם.
הוא גם מחבר מאמרים עיתונאיים רבים בנושא ההיסטוריה של תנועת השחרור של עממי רוסיה וספרים כגון "דרך החיים שלי עם ולאסוב" ו"מניפסטו של פראג" שיצאו לאור בשנת 1978.
בנוסף שיחק בוגאטירצ'וק בשלוש אליפויות קנדה לשחמט.
בשנת 1949 הגיע למקום השני עם 7/9 (ניצח: מוריס פוקס), לפני דניאל ינופסקי, ו.
בשנת 1955 חלק מקום 3–5 באוטווה (ניצח: אנדרסון ואחריו ינובסקי).
בוגאטירצ'וק ייצג את קנדה באולימפיאדת השחמט ה-11 שהתקיימה באמסטרדם בשנת 1953. הוא שיחק בלוח הרביעי וסיים עם שבעה ניצחונות, חמישה הפסדים ושלוש תוצאות תיקו.
בשנת 1954 קיבל דרגת פיד"ה של אמן בינלאומי לשחמט.
תוצאותיו המוקדמות, במיוחד אלו שהשיג באליפויות ברית המועצות היו מספיקות לקבלת דרגת רב-אמן אך הרוסים חסמו זאת מסיבות פוליטיות.
בשנות השבעים שלו החל בוגאטירצ'וק לשחק שחמט בהתכתבות וזכה פעמיים באליפות קנדה לשחמט בכתב, בשנים 1963 ו-1964. כמו כן שיחק בלוח הראשון של נבחרתה האולימפית של קנדה באולימפיאדת השחמט בכתב בין השנים 1962–1965. בשנת 1976 קיבל את דרגת ICCF של אמן בינלאומי לשחמט בכתב.
בוגאטירצ'וק המשיך להיות פעיל בשחמט המקומי באוטווה עוד בשנות השמונים שלו והמשיך לשחק שחמט בכתב עד גיל 85.
בתקופה שחי באוטווה סייע בוגאטירצ'וק לאמן את הצעיר (יליד 1949) שבעצמו קיבל דרגת פיד"ה של אמן בינלאומי לשחמט בשנת 1972, ושייצג את קנדה מספר שיא של 13 פעמים באולימפיאדות השחמט.
סגנון המשחק של דיי הושפע בצורה משמעותית על ידי בוגאטירצ'וק.
בבסיסי הנתונים השונים קיימים משחקים של בוגאטירצ'וק משנת 1923 ועד 1977. משחקים רבים שלו משנים קודמות חסרים.
משחקי שחמט חשובים של בוגאטירצ'וק
פַדוָוא טוּקָאן הייתה משוררת פלסטינית ילידת שכם.
טוקאן נולדה ב-1917 בשכם למשפחת טוקאן.
משפחה עשירה ומכובדת, הילדה השביעית בין ארבע אחיות וחמישה אחים.
אחיה אחמד טוקאן היה שר החוץ וראש ממשלת ירדן.
היא רכשה השכלה בבית ספר יסודי, וכשהגיעה לגיל 12, נאלצה לפרוש מהלימודים.
על אירוע טראומתי זה מספרת הסופרת ליאנה בַּדר, מנכ"לית משרד התרבות וההסברה הפלסטיני, שביימה סרט על אודות המשוררת:
אחיה הגדול אבראהים טוקאן (1905–1941), בעצמו משורר ידוע, קיבל על עצמו את האחריות לחינוכה.
בשנים 1962–1964 למדה אנגלית וספרות אנגלית באוניברסיטת אוקספורד.
במהלך חייה פרסמה שמונה ספרי שירה (חלקם תורגמו לאנגלית), וכן ספר אוטוביוגרפי בשם דרך הררית (1985), שבו היא מתארת את חייה ומערכת היחסים המורכבת שלה עם האם המובילה אותה בדרכה האישית, בדרך להכרה נשית פמיניסטית ולתפיסתה הלאומית.
ספר זה ותפיסתה הלא-שגרתית את מעמד האישה, קירבו את טוקאן לקבוצות פמיניסטיות ישראליות, אשר ראו במאבקה האישי דוגמה ייחודית וקרובה למאבק מגדרי החוצה גבולות ומגבלות לאום.
טוקאן האמינה כי הצלחת המאבק הפלסטיני תלויה בראש ובראשונה בפתיחות החברה ובשחרור הנשים.
לטענתה רק בחברה משוחררת וליברלית ניתן יהיה לקדם את שאיפותיו של העם הפלסטיני.
טוקאן התגוררה ופעלה כל ימי חייה בעיר הולדתה שכם, ויצאה ממנה בעיקר לאירופה על מנת לקבל פרסים על שירתה (איטליה ויוון), וכן למצרים וירדן, שם זכתה לפרסום יחסי, בעיקר בזכות מעמדה כמשוררת של המאבק הפלסטיני.
היא שימשה חברה בהנהלת אוניברסיטת א-נג'אח בשכם.
טוקאן מעולם לא נישאה ולא ילדה ילדים.
לשאלה מדוע לא באה בברית הנישואים היא סיפרה בריאיון לפעיל השמאל יוסף אלגזי שפורסם בעיתון "הארץ":
טוקאן נפטרה בעיר הולדתה שכם בשנת 2003, בשיאה של האינתיפאדה השנייה.
טוקאן השמיעה ביקורת חריפה כנגד מדיניותה של מדינת ישראל, שאותה ראתה ותיארה כמדיניות של דיכוי.
בנוסף, השמיעה ביקורת לעבר החברה הפלסטינית הערבית המסורתית והתמקדה בעיקר ביחס החברה שבה גדלה לנשים.
בספרה האוטוביוגרפי סיפרה על אמהּ:
ובריאיון עם יוסף אלגזי הרחיבה:
על מקור השראתה ותהליך כתיבת השירים סיפרה טוקאן:
ובאופן מסוגנן יותר בשירה "איך שיר נולד":
יחסיה של טוקאן עם העולם הגברי שסביבה ועם אביה היו בעייתיים, שלא לומר עוינים, כמשתקף בשיר "שיר ללא שם" (כאן בתרגום אורנה עקאד), המתאר לוויה של גבר - אולי של קרוב משפחה - אולי של האב:
בריאיון עם יוסף אלגזי התייחסה טוקאן למספר שאלות מפתח בתפיסתה הפוליטית.
ככלל, היא מביעה דעות לא-קונפורמיסטיות ועצמאיות, שנראה כי מקורן בניסיון חיים.
מאידך, היא מסייגת לעיתים את הצהרותיה בציטוטים המזכירים טענות של חוגים פונדמנטליסטיים השכיחים בשיח הציבורי הערבי.
בנוגע לאסלאם הרדיקלי היא טענה:
, אך בד בבד טענה כי את להבות הקנאות מפיחה ארצות הברית וארגון הביון שלה, שאותם היא מכנה השטן:
בנוגע לדמוקרטיה כשיטת משטר בעולם הערבי ציינה טוקאן:
טוקאן הביעה תמיכה בטרור כדרך לגיטימית של העם הפלסטיני להשגת מטרותיו הלאומיות:
למרות, ואולי בשל גישתה הלאומנית הבלתי מתפשרת, יצרה טוקאן קשרים עם אמנים ואנשי ציבור ישראלים.
המפורסם שבהם היה משה דיין, שר הביטחון אשר ביקש לפגוש בה לאחר שקרא את שיריה ובעיקר שיר מסוים אשר תכניו קיצוניים ומרחיקי לכת, שבו היא מתארת מוות של חייל ישראלי וממשיכה ומתארת כיצד היא אוכלת את קרביו.
פרופ' ששון סומך כתב על שירתה בכלל ועל פגישתה עם דיין:
שירתה הייתה רומנטית מובהקת ונושאיה העיקריים היו אהבה, טבע והתבודדות...
עם כיבוש שכם על ידי צה"ל ביוני 1967, 'גילתה' ישראל את פדווא טוקאן.
משה דיין, שר הביטחון, פגש אותה באירוע מתוקשר.
היא כתבה שירים נסערים על חרפת הכיבוש ועל צביעותם של הכובשים ('מושל העיר נתן את פקודתו /וחיש דקלם על אהבה, בטחה, שלום'.) עיתונאים ופרשנים שידיעתם בלשון הערבית ובספרותה מפוקפקת הציגו אותה כמפלצת ספרותית שכל עניינה לאכול כבדים של חיילים ישראלים.
המקור להצגה זו היה אחד משיריה, בו הביעה את רצונה לאכול כבד של חייל ישראלי.
בדיון בכנסת צוטטה תגובת המשוררת הפלשתינאית פדואה טוקאן על רצח הילד דני כץ ותשוקתה לאכילת הכבד שלו: "אני אוכל את הכבד של היהודי".
פגישות פוריות יותר נערכו עם משוררות ישראליות.
העיתונאי והפובליציסט הישראלי יגאל סרנה סיפר:
לפני עשרים שנים, בקיץ 85, נסענו יחד לשכם, דליה ואני, לחברתה המשוררת פדואה טוקאן.
כבר ב-67 כתבה רביקוביץ, באותה רגישות כואבת, על השתוללות הרבנים והדת, 'כי הימים האלה שאחרי המלחמה יותר משהם דומים לימות המשיח, הם דומים לימי הביניים'.
ישבתי עם שתי המשוררות שחייהן האישיים היו מלאים אסונות, וטוקאן אמרה: 'זה עידן הדכדוך.
טוקאן תמכה בהשתתפות ילדים במאבק.
דליה התנגדה מאד וחשבה שיש לגונן עליהם מן האש.
כשיצאנו משם אמרה כמעט בקנאה: 'מתוקה היא תחושת העוול.
לנכבש יש חיים יותר פשוטים.
יש לו מטרה גדולה שמאפילה על הכל'.
סרנה מוסיף ומספר בספרו "עד מדינה":
במפגש משוררות אומרת דליה רביקוביץ: 'חייב להיות ביטחון לילדים גם בתוך מאבק לאומי'.
ואילו המשוררת הפלסטינית פדואה טוקאן מתנגדת לה: .
דו-קרב או דו-שיח של שירים ניהלה טוקאן עם המשוררת רחל עוזיאל פרחי.
בעלה של רחל פרחי, אלוף-משנה דוד פרחי, קצין בכיר בממשל צבאי, היה מוכר לטוקאן, והיא כתבה שיר המופנה כביכול לבנו בכורו איתן:
על שיר זה ענתה רחל פרחי בספרה "כבשה ברחובות ירושלים" בשיר "תשובה לפדואה טוקאן":
בשנת 1969, פרופסור שמואל מורה חתן פרס ישראל במזרחנות, שלימד בחוג לשפה וספרות ערבית, פנה אליה בבקשה לכלול את יצירתה בספר הלימוד של החוג.
הנה פדווא טוקאן שותקת שירים
המשורר אלמוג בהר הביע בשירו "שכם 1967" ביקורת על היעדרה המורגש של פדווא טוקאן מהמאבק הפלסטיני.
השיר מתעד כביכול רגע בכיבוש העיר שכם בשנת 1967, אך מהדהד את תחושת הבגידה של האליטה הפלסטינית במטרה הלאומית – אותה השקפה שהותירה את טוקאן, למרות מעמדה, כאייקון מבודד בביתה בשכם.
נשים ומגדר במזרח התיכון במאה העשרים
אסופת המאמרים בעריכתן של רות רודד ונוגה אפרתי, "נשים ומגדר במזרח התיכון במאה העשרים" (מאגנס, 2008) מנסה לתת תמונה עדכנית של מעמד האישה במזרח התיכון תוך שימוש בערכים פמיניסטיים ככלי למחקר וניתוח.
במאמר מאת מירה צורף נבחנת החברה הפלסטינית ומקום האישה בה תוך שימוש ביצירתה האוטוביוגרפית של פדווא טוקאן.
החוקרת מציינת כי "הסיפור האישי והסיפור הקולקטיבי אינם מנוגדים זה לזה, אדרבה חוויותיו האישיות ביותר של היחיד יונקות מן הנסיבות הכלליות החיצונית וכך גם הזיכרון האישי המתעצב אל מול הקבוצה", כלומר טוקאן, ממקום של התרסה ומרד פמיניסטי, משקפת את מעמד האישה הפלסטינית כפרט ומאמצים של תנועות פמיניסטיות בכלל.
בשנת 2004 הועלתה בפסטיבל התיאטרון של עכו הצגה המתייחסת לאישה הפלסטינית הלכודה במיתוס הלאומי מחד גיסא ומעמדה בחברה מאידך גיסא.
במחזה מופיעה דמות פיקטיבית של המשוררת פדווא טוקאן ומולה טרוריסטית, מחבלת מתאבדת פלסטינית.
המחזה, מאת אורנה עקאד, מבוסס בחלקו על ספר אוטוביוגרפי שכתבה טוקאן ובחלקו על מפגשים של היוצרת עם אסירות ביטחוניות פלסטיניות.
המחזה מתרחש בבית ילדותה של המשוררת בשכם, שבו היא אוספת במשך שנים את הזיכרונות אשר עיצבו את אישיותה ואת יצירתה.
ספרים מפוזרים בערמות על רצפת החדר המאובקת, ו"היא", צעירה המגיעה אל הבית, מציבה את המשוררת הזקנה מול חוסר האונים והייאוש הנורא הניבטים מקיומם של פליטים.
הרעיון לכתיבת המחזה על טוקאן נולד מתוך המחשבה המטרידה שבמגזר היהודי פשוט לא מכירים אותה.
יודעים, אולי, שהיא אחותו של המשורר הלאומי הפלסטיני איברהים טוקאן ושמשה דיין נפגש איתה על-פי בקשתו לאחר שפרסמה את השיר שבו היא מבקשת לאכול את הכבד של אויביה, אבל לא באמת מכירים את שירתה.
חשבתי שאולי מחזה שכזה יוכל לעזור לחציית תרבויות ולחשיפת פנים אחרים מאלו המוכרים של השירה הפלסטינית.
על יצירת טוקאן אמרה המחזאית:
כשאתה מקלף את הקליפות מתקבלת אישה שמגלה שהגולם שהיא יצרה קם עליה.
אני לא חושבת שהיא ידעה שהשירים שלה יגרמו לאנשים להגיב בצורה כזו.
היא לא האמינה בכוח של המילים שלה ולא הייתה מודעת לו.
היא הייתה אישה מבריקה, אבל בה במידה היא הייתה מנותקת מהחיים.
את הקאסבה היא הכירה מהטלוויזיה.
היא הייתה אריסטוקרטית שלא עבדה יום בחייה לצורך פרנסתה, ואת מרבית ימיה העבירה בבית, כך שמצוקותיו היומיומיות של העם הפלסטיני לא היו חלק מהיומיום שלה אבל הכיבוש כן היה מוכר לה, הוא היה מתחת לאפה...
התחלתי לכתוב את המחזה מתוך הערצה מאוד גדולה לשירתה של פדואה טוקאן וגם לאישיותה, ואני גומרת אותו עם המון תהיות, עם אהבה גדולה ועם רחמים.
גיליתי אדם עם המון סדקים, אבל עדיין אני מאמינה שמה שחשוב באמת זו השירה שלה ופריצת הדרך של אישה שלא נכנעה לחברה שבה היא חיה.
במאמר "לב אשה מהמזרח" בירחון "קשת" לספרות ניתח ששון סומך את דרכה של פדווא טוקאן.
לדבריו, עד לכיבוש הגדה המערבית בידי ישראל ב-1967 הייתה טוקאן משוררת מופנמת: שירתה הייתה אישית-רגשית והיא הקדישה מיצירתה לאבל על אחיה האהובים, איבראהים ונימר, שמתו בטרם עת.
השירים הפוליטיים המעטים שכתבה עד אז היו בבחינת מס לחברה בה היא חיה.
אשר התייחסה אליה כמשוררת לאומית.
עם בוא השינוי וכיבוש עירה - שכם - על ידי מדינת ישראל הפכה למשוררת של מאבק.
סומך מסכם כי הבידוד, בחלקו מבחירה, בחלקו נטוע במישור האישי – אף כי איננו רומנטי בעיקרו – מילא בסופו של דבר את כל עולמה של המשוררת.
בשנת 1994 הוא נפגש עמה ביחד עם קבוצה של אנשי רוח ואמנים מישראל, ובהם מכריה של המשוררת נתן זך ודליה רביקוביץ.
הפגישה נערכה ברוח טובה וסוכמה בידי טוקאן באמירה כי היא מקווה ומאמינה כי שלום יבוא עם תום הכיבוש.
במהלך מאי 2010 הוחלט במועצת הכפר הערבי-ישראלי כאבול לקרוא 18 רחובות בכפר על שמם של אישים ערבים ופלסטינים, חלקם מנהיגים פוליטיים וחלקם אנשי תרבות ורוח, בהם פדווא טוקאן.
ראש המועצה הסביר את ההחלטה "בשמירה על כך שהמורשת הערבית והפלסטינית תהיה מושרשת ומונצחת על-שמם של אלו אשר הקריבו ונאבקו נגד הקולוניאליזם והכיבוש למען העצמאות של עמנו וחירותו".
(1990) (תורגם לעברית בשם דרך הררית)
פדוא טוקאן, דרך הררית: אוטוביוגראפיה; תרגמה מערבית: רחל חלבה; עריכת תרגום: חנה עמית-כוכבי, חיפה: מפרש, תשנ"ג 1993.
פדופוביה (לעיתים פדיופוביה; באנגלית:pedophobia או pediaphobia) היא פחד, חרדה או סלידה לא רציונליים או אובססיביים מילדים, מתינוקות, מינקות או מיַלְדוּת.
המונח מגיע מהֶלחֵם המילים ביוונית פאדי (παιδί) - ילד, ופוביה (φοβία) - פחד.
לפעמים הפדופוביה מתבטאת בחשש לחייהם של הילדים.
ומובילה להורים המפקחים בצורה הדוקה ואובססיבית על ילדיהם תוך חשש כי יאונה להם רע על ידי פדופילים או ילדים ומבוגרים אחרים.
פדופוביה היא אינה רק חוסר נוחות כללית סביב ילדים, או הנטייה להתרחק מהם.
היא אבחנה פסיכיאטרית היכולה להיות קשורה לתסמיני חרדה שונים:
שינויים גופניים כמו דופק מהיר, יובש בפה, קוצר נשימה או רעד
נקיטה באמצעים קיצוניים כדי להימנע להיות בסביבת ילדים או במעורבות עם ילדים
כמו בהפרעות פסיכיאטריות רבות, הגורם לפדופיביה אינו ידוע.
מומחים מאמינים כי במקרים מסוימים פדופוביה מתעוררת אצל מבוגרים שעברו חוויות טראומטיות עם ילדים אחרים כשהם עצמם היו ילדים.
מה שגרם להם לפתח חרדה ותגובה שלילית כלפי ילדים.
יש אנשים שמרגישים מבוכה מהכנות הבוטה של ילדים.
וסיבות אחרות הם הנחה כי ילדים נוטים לאגוצנטריות ולמעשי קונדס והם בעלי שיעור פשיעה גבוה יותר.
אף על פי שהסיבות רבות, ברובן הן מתבססות על ניסיון אישי שלילי המשפיע על נפשו של האדם.
פדגוגיה היא תחום המבקש לתאר את התהליכים והשיטות של ההוראה.
פדגוגיה פמיניסטית היא מיזוג של הערכים הפמיניסטיים אל תוך התהליכים והשיטות של ההוראה והלמידה.
רוב הכותבות בנושא מבחינות בין פדגוגיה פמיניסטית ובין בחינה פמיניסטית של תוכני הלמידה (הקוריקולום), אם כי יש הטוענות שלא ניתן להפריד בין השניים וששינוי שיטות ההוראה חייב לבוא בד בבד עם שינוי התכנים הנלמדים.
נקודת המבט הפמיניסטית מתמקדת בשינויים בחינוך הנובעים מתוך היותן של הנשים נכללות בכל מגוון העמדות בתהליך החינוכי: כמורות, תלמידות, כמנהלות וקובעות מדיניות, וכמושא הלימוד.
אמנם השינוי מכוון בראשונה כלפי חינוך נשים ובנות, אך יש לו השפעה על חינוך הגברים והבנים ועל המערכת כולה.
מנקודת המבט הזו, הפדגוגיה הפמיניסטית יוצאת לקראת שינוי כולל בתחום הערכי, הארגוני ובתחום התכנים שאינו עוסק בנשים בלבד.
העיסוק בפדגוגיה פמיניסטית התחיל במחלקות ללימודי הנשים באוניברסיטאות ויושם בלימודי הפמיניזם בראשיתו.
עיקר המחקרים והתאוריות בתחום מתמקדים באקדמיה, בעיקר בחוגים ללימודי נשים ומגדר.
ככל שהתעצבה הפדגוגיה הפמיניסטית ונוסחו עקרונותיה המרכזיים, החלו ביישומה בתחומי דעת שונים ומגוונים (מתמטיקה, כימיה, סיעוד, משפטים ועוד) וגם בחינוך בגילאים צעירים יותר.
ניתן לומר כי אין פדגוגיה פמיניסטית אלא "פדגוגיות פמיניסטיות".
הפילוסופית סנדרה הארדינג טוענת שניתוח פמיניסטי של מדע, טכנולוגיה וידע הוא לא מונוליתי, כלומר אין קובץ טענות מובחן מאחורי ההכללה הקרויה "פמיניזם" וישנם זרמים רבים בפמיניזם וחילוקי דעות בין פמיניסטיות.
הידע הפמיניסטי מועשר וגם מוגבל על ידי הבדלים פוליטיים, מעשיים ותפיסתיים.
מסיבה זו, קשה לטעון שיש פדגוגיה פמיניסטית אחת מוגדרת.
הפדגוגיה הפמיניסטית ממשיכה להתעצב כל הזמן.
ישנו חיפוש מתמיד אחר אלטרנטיבות חינוכיות ומבט שואל וספקני לגבי אמונות ופרקטיקות חינוכיות, מה שיוצר הגדרה דינאמית ומתפתחת.
מטרה מוצהרת לסיום הפטריארכיה והדיכוי ומתן קול והשפעה לאלה שקולם נגזל על ידי המבנים הפטריארכליים.
במקום לבקש הפיכה של מבנה הכוח, חוקרות ומורות פמיניסטיות מבקשות להעצים ולתת קול והשפעה לאלה שהוצאו ממבני הכוח המסורתיים והודרו לשוליים.
ההבנה הפמיניסטית מכירה בכך שהעמדה ההיסטורית של נשים נוצרה תחת הפטריארכיה, וזה קבע את החוויה הנשית, השפיע על ערכים, עיצב פרספקטיבות וקיבע את מקומן השולי של נשים ביצירת ידע.
תיקוף של צורות ידע שאינן בהכרח אובייקטיביות, היררכיות, ומונחות סמכות.
התמה השנייה שמרכיבה את הפדגוגיה הפמיניסטית מבוססת על ההבנה שמציעה לנשים ולקבוצות מיעוט אחרות מקום בטוח לחקור את הרעיונות שלהן, לבטא אותם ולבדוק לעומק את החוויות שלהן כסובייקטים לגיטימיים למחקר וליצירת ידע.
במחקר הפמיניסטי ניתן קול לחוויה הנשית המושתקת בדרך כלל במערכת ייצור ידע שמושתתת על ערכים של אובייקטיביות, אמפיריציזם, ונייטרליות.
תמה נוספת בפדגוגיה פמיניסטית היא העצמת הסטודנטיות/ סטודנטים להפוך ללומדות חושבות, ביקורתיות ויצירתיות.
כאשר יש שאיפה לעודד יצירתיות וחשיבה ביקורתית, חשובה מאוד ההשתתפות החופשית של הסטודנטיות בשיח של הלמידה.
לכן, ניתן למצוא שבכיתות פמיניסטיות מעודדים את התלמידות/תלמידים להסתמך יותר על הידע של עצמן/ם ופחות על הידע של המורה.
ההיררכיה בין המורה לתלמיד/ה פחות נוקשה, ויש דגש על שיתוף פעולה וקהילתיות.
הפרקטיקה של הפדגוגיה פמיניסטית מאפשרת לסטודנטיות/סטודנטים, דרך דיאלוג פתוח ושיחה, להשוות, לעמת ולחבר בין ההשקפות והרעיונות שלהן עם אלו של אחרות/ אחרים, במטרה להשיג הבנה גדולה יותר של הנושא.
התוצאה היא שהסטודנטיות לוקחות חלק פעיל ביצירת הידע, בניגוד לעמדה הרווחת בחינוך המסורתי לפיה התלמידים הם כלים פאסיביים שלתוכם יוצק המורה הפעיל והסמכותי את התכנים.
התמקדות בפרקטיקה, עם דגש על התהליך של הלמידה ולא רק על התוצר והתוכן.
הנחת הבסיס היא שידע הולך יד ביד עם תהליך.
יש דגש על החשיבות של התהליך ביחס לתוכן ולמציאת פתרונות.
תמה זו היא פועל יוצא של ההנחה הפמיניסטית שקולות רבים ושונים, והגדרות שונות של בעיות, עמדות ופתרונות עשויים להיות תקפים במצבים רבים.
כלומר איך שאנחנו מלמדות, חשוב באותה מידה כמו מה אנחנו מלמדות.
במחקר-על שנערך על תאוריות של חוקרות הפדגוגיה הפמיניסטית, נמצאו ארבעה מאפיינים מעשיים שחזרו על עצמם אצל תאורטיקניות רבות ותוארו כמיושמים בכיתה הפמיניסטית: רמה גבוהה של השתתפות התלמידות בלמידה, מתן מקום לחוויה האישית והישענות עליה, עידוד לאקטיביזם ולראייה חברתית, ופיתוח חשיבה יצירתית וביקורתית.
הפדגוגיה הפמיניסטית ופדגוגיות אלטרנטיביות אחרות
מספר חוקרות פמיניסטיות מציינות שהפדגוגיה הפמיניסטית היא בעלת קשר פילוסופי קרוב לפדגוגיות ביקורתיות, משחררות וליברליות אחרות.
הפדגוגיות הללו קוראות תיגר על התרבות השלטת באמצעות שיטותיהן.
על פי מאהר, הפדגוגיה הפמיניסטית נשענת על מסורותיהם של פאולו פריירה, ג'ון דיואי, ואף סוקרטס, בכך שהיא משלבת את התלמידים בהבניה ובהערכה של חינוכם שלהם,
התנועות הללו יוצאות כנגד הרעיונות המסורתיים של טבעו ותפקידו של החינוך, ושל מערכת היחסים בין המורים, התלמידים והידע.
המאמצים התמקדו בהפיכת הכיתה לדמוקרטית, הבהרת יחסי כוח בתוך ומחוץ לכיתה וחשיפתם ועידוד סטודנטים/ סטודנטיות להיות סוכני שינוי, אישיים ופוליטיים.
הפדגוגיה הפמיניסטית מתוארת כפדגוגיה ממוקדת תלמיד (child centered pedagogy).
על אף היותה הגדרה רחבה היא משמשת לתיאור גישות חינוכיות ששמות את התלמיד במרכז מטרות החינוך ומייצרות יחס חיובי ומכבד כלפיו.
פמיניסטיות אימצו את הגישה הזו בהיותה מנוגדת לגישות חינוכיות מסורתיות ו'גבריות' של יחסים בתוך הכיתה.
היא פחות היררכית, ושמה דגש על שיתוף פעולה ועל קהילתיות.
פאולו פריירה נחשב לאחד ההוגים הבולטים של הפדגוגיה הביקורתית שהשפיע רבות על הפדגוגיה הפמיניסטית, בין השאר בביקורת שלו על הוראה מונוליתית של מורה אחד שנתפס כמקור לכל הידע וכבעל הכוח הבלעדי.
במקומה הוא מציע הוראה דיאלוגית שיש בה מקום לידע של התלמידים והיא מפרקת את ההיררכיה בין מורה לתלמיד.
עם זאת, למרות שהפדגוגיה הפמיניסטית חולקת את שורשיה עם פדגוגיות חינוכיות אלטרנטיביות אחרות, הייחודיות שלה היא בדגש שהיא שמה על נשים וחוויותיהן, בתוך ומחוץ לכיתה.
הביקורת על הפדגוגיה הפמיניסטית נסבה סביב שלושה צירים:
העדר המובחנות בין הפדגוגיה הפמיניסטית ובין פדגוגיות משחררות אחרות.
כפי שכבר נטען, הפדגוגיה הפמיניסטית שואבת את מקורותיה ומתכתבת עם פדגוגיות אלטרנטיביות אחרות, ויש הטוענות שההבדלים אינם מצדיקים את ייצוגה כגישה מובחנת כפי שנטען בספרות שלה.
להרמן מתארת את הכיתה המשתתפת שהפדגוגיה הפמיניסטית מקדמת כ"פדגוגיה תרפויטית" שנותנת ערך גבוה מדי להשתתפות ולידע של הסטודנטים על פני ההתמחות של בעלי הידע בפקולטה.
היא מטילה ספק ביכולתה של חוויה אישית להוות ידע ולייצר ידע, וגם מתארת סכנה במצב שבו חוויה אישית הופכת למקור יחיד ועיקרי לעדויות ומדירה את מקומם של מקורות אחרים לידע.
הביקורת השלישית נובעת מחוסר האחידות בהגדרות של התאוריה הפמיניסטית ומרכיביה.
היות שהפדגוגיה הפמיניסטית אינה משנה סדורה ומכילה מרכיבים רבים, כמו גם פערים בין התאוריה והמעשה, לא כל המורות והמורים שיגדירו עצמם כמורים פמיניסטיים יתמכו וילמדו בפועל על פי כל המרכיבים שמקובל להכלילם תחת "פדגוגיה פמיניסטית".
נפת פדובה (באיטלקית: Provincia di Padova) היא נפה במחוז ונטו שבאיטליה.
בירתה של הנפה בעיר פדובה.
נפת פדובה היא הנפה המאוכלסת ביותר במחוז, ובה 104 קומונות.
הנפה לרוב מחולקת לעיר הבירה וההינטרלנד שלה, ה-Alta Pianura (הרמה), הצפון, Bassa Pianura (השפלה), הדרום וגבעות Euganei בדרום-מערב העיר.
הנפה גובלת בנפת טרויזו ובנפת ויצ'נצה בצפון ובנפת ונציה במזרח בנפת רוביגו, בדרום.
הנפה גובלת בנפת ורונה ובנפת ויצ'נצה במערב.
הנפה מהווה מוקד תיירות חשוב באיטליה, כשהעיר פדובה היא אחת האטרקציות הבולטות בה.
בעיר מספר רב של פריטי אומנות ואזורים היסטוריים מימי הביניים והרנסאנס, וכן ערים ועיירות נוספות.
בנוסף, חלק מלגונת ונציה נמצאת בתוך שטחי הנפה.
פדגוגיה דיאלוגית היא אסכולה אשר נוסדה על ידי פאולו פריירה.
פאולו פריירה (1997-1921) הברזילאי היה בוגר אוניברסיטת רסיפה במשפטים, בפילוסופיה, ובפסיכולוגיה, אך פנה להיות מורה בבית הספר.
משם התקדם לתפקיד מנהל מחלקת החינוך והתרבות בחבל פראנמבוקו.
בתפקיד זה התמסר להוראת קרוא וכתוב בקרב עניים ופיתח אסכולה חדשה בחינוך, אותה נהוג לכנות "פדגוגיה ביקורתית", "חינוך דיאלוגי", או "חינוך משחרר".
חינוך זה מתייחס לשיח הפוליטי באמצעות מיפוי מציאות שהלומדים מבצעים בעזרת הידע שלהם, מתוך אמונה שכך יוכלו לשחרר את חשיבתם מקיבעונות חברתיים.
הלומדים מביאים ללמידה את עולם הידע שלהם, את ההבנות שרכשו בניסיון חייהם, ואת ההנחות שלהם על המציאות.
הם מסבירים את העולם שהם חיים ויוצרים בו, כיצד הוא פועל ולפי אילו כללים, הם שואלים על המציאות שלהם שאלות, בוחנים ומעריכים אותה, ותוהים אם כדאי לשנותה.
הדיאלוג המשחרר הוא דיאלוג המאפשר לרכוש תובנות חברתיות, ומטרתו להביא שינוי מצב חברתי הנחווה כבעייתי.
הדיאלוג המשחרר נעשה בתוך קבוצת ההתייחסות ובתוך הקשר שבוחן ערכים של צדק ושוויון.
מטרתו לאפשר ללומדים להתחבר לכוחות שלהם ולעבור תהליך של העצמה, שבו הם מתחברים לעוצמות הפנימיות שלהם כיחידים וכקבוצה.
בתהליך זה כל הלומדים מכירים בעובדה שכל אחד חכם, חשוב, ומשמעותי.
תהליך ההעצמה הוא חלק מהתהליך הדיאלוגי המשאיר מרחב למשתתפים בדיאלוג לבדוק את כוחותיהם האישיים והקבוצתיים, ולמצוא דרך לשפר את מצבם במציאות.
הדיאלוג הוא גישה, עמדה, ההופכת להכרחית ככל שבני-אדם נעשים יצורים המסוגלים לקיים תקשורת ביקורתית.
ככל שאנו נעשים ליצורים קומוניקטיביים יותר, וככל שאנו מסוגלים לשנות את המציאות, כך אנו לומדים לדעת שאנו יודעים.
הדיאלוג מסייע לנו לחשוב ביחד אודות הדברים שאנו יודעים ואודות אלה שאיננו יודעים, ולפעול מתוך עמדה ביקורתית לשינוי המציאות.
תהליך הכרת המציאות שאותה אנו יוצרים היא פעולה הנעשית בצוותא במסגרת חברתית.
הדיאלוג מלכד וחותם את הקשר בין הסובייקטים החושבים, הסובייקטים היודעים והחותרים להרחבת הידיעה.
מושא הידיעה איננו רכושו הבלעדי של אף אחד מן הלומדים או המשתתפים.
הוא איננו רכושה הבלעדי של המורה, המנחילה אותו לתלמידיה.
מושא הידיעה, הוא גורם המתווך בין שני יצורים חושבים.
במילים אחרות, מושא הידיעה נמצא בין שני סובייקטים יודעים, הנפגשים סביבו ובאמצעותו, למטרת למידה משותפת.
כמובן, המורה היא אדם שצבר התנסות, ניסיון אינטלקטואלי המאפשר לה לבחור בנושא זה או אחר, להכין אותו ולהציגו לשיחה בכיתה.
המורה, הבוחרת נושאים ללמידה, אמנם יודעת אותם יותר מן התלמידות והתלמידים בתחילתו של תהליך הלמידה, אך היא לומדת אותם מחדש תוך כדי הלימוד עם תלמידיה.
ידיעת המושא מתחדשת בכל פעם בזכות יכולתם של התלמידים והתלמידות לדעת, בזכות יכולתם לפתח בעצמם תובנה ביקורתית.
הדיאלוג הוא הקשר המאחד את המורה ואת תלמידיה בפעולה המשותפת של הידיעה ושל המושא הנלמד.
וכך, במקום הנחלת הידיעה באורח סטטי, כאילו היא רכושה של המורה, מחייב הדיאלוג חתירה דינמית אל מושאי הלמידה והידיעה.
למורה תפקיד מרכזי, שהרי היא זו המשמשת כמנחה של התהליך הלימודי ועם זאת, היא אינה פטרונית הידע.
בשיטה זו, המורה מעורבת מאוד בנושאים העומדים להילמד, היא ניחנת בסקרנות נלהבת ומביאה את התלהבותה זאת לכיתה.
ואז- היא ותלמידיה יכולים להאיר את המושא בצוותא.
פתיחותה של המחנכת הדיאלוגית ללמידה מחדש, שלה עצמה, משווה לדיאלוג אופי דמוקרטי.
הדיאלוג הוא מתח מתמיד בין סמכות לבין חירות.
במצב זה ממשיכה הסמכות להתקיים, רק מפני שהיא מתקיימת בד בבד עם חירותם המתעוררת של התלמידות והתלמידים, אשר ההולכת וגדלה, מתעדנת, ומבשילה, הודות לעובדה שהסמכות והחופש חברו יחד ויצרו משמעת עצמית.
הבחירה בדיאלוגים מעצימים בחינוך מונעת על ידי דאגה מוסרית לשלומם ולכבודם של אחרים ולהסדרה צודקת והרמונית של החיים בחברה.
לכיתה דיאלוגית דרוש גרעין רחב של השתתפות, כדי לקדם את התהליך וכדי לסחוף את אותם תלמידים ותלמידות שאינם מדברים ומסתפקים בהקשבה.
עקרונות הפדגוגיה הדיאלוגית, שפאולו פריירה התחיל ליישם בברזיל בשנות ה-60 בהוראת קריאה לאיכרים אנאלפביתיים, רלוונטית מאוד גם היום, בעשור השני של המאה ה-21, לנוכח הפער שבין האידיאלים הנעלים והתאוריות הסדורות לבין מימושם המעשי בשדה החינוך.
במיוחד לקשיים הנובעים מפערים חברתיים, מכישלונות ומניכור של ילדים בבית הספר.
ישנה תחושה שאנו לא מצליחים להעמיד פרקטיקות חינוכיות שיהיו גם מובנות וישימות וגם נאמנות לאידיאלים ההומניסטיים.
אחד מעקרונותיה של הפדגוגיה האקטיביסטית אימץ את הדיאלוג והחשיבה הביקורתית כדרך חינוכית בעלת פוטנציאל לקדם פעולה לשינוי למען צדק חברתי.
דרך נוספת לבטא את הצורך העכשווי בתפיסה רחבה של חינוך דיאלוגי היא הפנייה להקשר ההיסטורי והתרבותי של אתונה הקלאסית – תקופת המהפכה ההומניסטית בתרבות המערב וראשיתה של הפילוסופיה החינוכית.
כבר בעת העתיקה, נתפס הדיבור כמדיום שבאמצעותו מנכיח האדם את אנושיותו, בורא את עולמו, מגדיר את זהותו ומנהיג את חייו.
פדומטר הוא מכשיר אלקטרוני או אלקטרו-מכני, בדרך כלל נייד, המונה את הצעדים שאדם עושה על ידי זיהוי התנועה של הידיים או מפרק הירך.
כדי לחשב את המרחק שעבר הצועד, נדרש כיול של המכשיר, משום שאורך הצעד משתנה מאדם לאדם.
יש פדומטרים המשתמשים באלקטרוניקה ותוכנה לקבוע באופן אוטומטי כיצד צעדי המשתמש משתנים.
המרחק שעבר המשתמש (על ידי הליכה, או כל אמצעי אחר) ניתן למדידה ישירות, לדוגמה על ידי שעון עם GPS.
פדובה (באיטלקית: Calcio Padova S.p.A) הוא מועדון כדורגל איטלקי המייצג את העיר פדובה שבאיטליה.
המועדון הוקם בשנת 1910 ושיחק בליגה העליונה 27 עונות.
הקבוצה הבכירה של המועדון הייתה בין הקבוצות ששיחקו בעונה הראשונה של סרייה א'.
בשנת 1963 היא הפסידה בגמר גביע אינטרטוטו.
בשנת 1967 הקבוצה שיחקה בגמר של גביע איטליה, אך הפסידה למילאן.
בסיום עונת 1995/1996 היא ירדה לסרייה ב' ומאז לא הצליחה לחזור לליגה הבכירה.
במהלך 2014 המועדון נסגר, אך הוקם מחדש בקיץ 2014 ובשנת 2015 חזר לשם ההיסטורי.
פֶדֶה גליציה (באיטלקית: Fede Galizia ; מילאנו – 1630
מילנו) הייתה ציירת מנייריסטית איטלקייה.
פֶדֶה גליציה נולדה במילאנו, במועד לא ידוע, אולם משערים שזה היה לפני 1578. אביה נונציו גליציה היה במקור מטרנטו ועבר למילאנו.
האב שהיה צייר מיניאטורות היה המורה הראשון שלה.
כבר בגיל צעיר הייתה גליציה אמנית ידועה וקיבלה הזמנות בזכות עצמה.
נפטרה במילאנו במועד לא ידוע בשנת 1630.
נראה שגליציה התפרסמה בעיקר בזכות ציורי טבע דומם שלה.
יש הרואים בה אחת מחלוצי הסוגה הזו.
ציור שלה מ-1602 נחשב לטבע הדומם החתום הראשון של צייר איטלקי כלשהו.
ציוריה של גליציה היו בסגנון המנייריזם הלומברדי, שמקורו במנטובה.
גליציה הייתה ידועה בהקפדתה על הפרטים בציוריה, זאת אולי בהשפעת אביה צייר המיניאטורות.
הצורה בה טיפלה בתכשיטים ובפרטי הלבוש בדיוקנאות שציירה, הפכו אותה לציירת דיוקנאות מבוקשת.
בתחילת דרכה ציירה בעיקר דיוקנאות ומיניאטורות.
בהמשך קיבלה גם הזמנות לתמונות מזבח ולתמונות של סצנות דתיות ומיתולוגיות.
רבות מהן עסקו בסיפור יהודית והוֹלוֹפֶרְנֶס.
ייתכן שציור יהודית והולופרנס הראשון שלה הוא משנת 1596.
כיום ידועות 63 יצירות שלה, מהן 44 של "טבע דומם".
פגפילגרסטים (pegfilgrastim) הוא פילגרסטים או גורם מגרה יצירת מושבות גרנולוציטים (G-CSF) רקומביננטי שעבר פגילציה.
פגפילגרסטים הוא החומר הפעיל בתרופות המשמשות לגרות ייצור של תאי דם לבנים (נויטרופילים) ומשפיע על שגשוג ודיפרנציאציה של נויטרופילים בתוך מח העצם.
פגפילגרסטים מותווה להפחתת ההיארעות של זיהומים, המתבטאים בחום נויטרופני, בחולים עם ממאירויות לא-מיאלואידיות, המקבלים תרופות אנטי-סרטניות מיאלוסופרסיביות, הקשורות עם היארעות משמעותית קלינית של חום נויטרופני.
פגפילגרסטים מותווה גם להגדלת השרידות בחולים שנחשפו בצורה אקוטית למינונים מיאלוסופרסיביים של קרינה (תת-תסמונת המטופויאטית של תסמונת קרינה חריפה).
אישור להתוויה זו התבסס על ניסויים בחיות ניסוי ונתמך על נתונים של השפעת פגפילגרסטים על נויטרופניה חמורה, בחולים עם סרטן שטופלו עם כימותרפיה מיאלוסופרסיבית.
מנגנון הפעולה והיישומים הקליניים של פגפילגרסטים זהים לאלה של פילגרסטים.
ההבדל העיקרי הוא משך הפעולה הארוך יותר של פגפילגרסטים.
פגפילגרסטים הדגים פינוי כלייתי נמוך וזמן מחצית חיים של סילוק, ארוך יותר (עד ל-80 שעות לעומת 4 שעות של פילגרסטים), מאפיינים המוקנים על ידי הפגילציה (PEGylation).
משך הפעולה הקצר של פילגרסטים מצריך מתן יומי, בעוד שזריקה אחת של פגפילגרסטים לכל מחזור של כימותרפיה, עשויה להספיק, בהתאם להתוויה.
פגפילגרסטים משווק, בין היתר, בשמות המסחריים ניולסטה (neulasta) וניולסטים - (neulastim) על ידי חברת אמג'ן ובשמות מסחריים נוספים.
בחודש יולי 2016, מינהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) דחה את הבקשה לאישור תרופה ביוסימילרית לפגפילגרסטים, מטעם חברת סנדוז (Sandoz) מקבוצת נוברטיס.
בשנת 2018, אישר ה-FDA האמריקאי 2 תרופות ביוסימלאריות לפגפילגרסטים, בחודש יוני אושרה פולפילה (fulphila) של החברות מיילן וביוקון ובחודש נובמבר אושרה התרופה הביוסימילארית אודנסיה (udenyca) של חברת קוהרוס ביוסאיינסס (Coherus Biosciences).
תרופות ביוסמילאריות נוספות לפגפילגרסטים אושרו לשיווק באירופה.
התרופה ניולסטים מאושרת לשיווק בישראל, בצורת מזרק מוכן לשימוש, במתן תת-עורי, ומיועדת להעלאת מספר תאי הדם הלבנים, על ידי עידוד מח העצם לייצר יותר תאי דם לבנים, המסייעים לגוף להילחם בזיהום.
פגע וברח או טייפון היא סדרת טלוויזיה ישראלית-אמריקאית מסוגת דרמת מתח ופעולה, פרי יצירתם של יוצרי הסדרה "פאודה", ליאור רז ואבי יששכרוף.
הסדרה, בכיכובו של רז, עלתה לשידור ב-6 באוגוסט 2021 בנטפליקס.
היא צולמה בישראל ובניו יורק, וכמעט 70 שחקנים ישראלים מופיעים בה, לצד שחקנים אמריקאים.
הסדרה עוסקת בשגב (ליאור רז), מדריך טיולים ישראלי הנשוי באושר לדניאל (קיילין אום), רקדנית בלהקת בת שבע.
לאחר שאשתו האהובה נהרגת בתאונת פגע וברח מסתורית בתל אביב, חייו של שגב עוברים טלטלה והוא מבין כי הדבר עשוי להיות קשור בענייני ריגול.
שגב טס לניו יורק לגלות את האמת.
בדרך הוא לומד שאשתו קשורה ל-CIA וחוסלה על ידי המוסד.
בטרם הפך למדריך טיולים, שירת שגב בחוליית חיסול ישראלית.
תחילה במסגרת הימ"מ (כהצגתה בסדרה), ולאחר מכן כצוות אורגני שעבר לבצע רציחות במקסיקו.
החוליה הפסיקה את פעילותה, אך חבריה, הפעילים בשולי העולם התחתון של ניו יורק, תומכים בשגב, וכך גם עיתונאית ניו יורקית עמה היה לו רומן קצר במהלך שהותו בדרום אמריקה (סאנה ליית'ן).
בישראל, הוא מסתייע בבת דודתו הבלשית (מורן רוזנבלט).
בתמיכתם ובסיוע כישורי הלחימה שלו, שגב מצליח להרוג איש CIA שנשלח לביתו בישראל, לרצוח את שני המחסלים הניו יורקיים שרצחו את אשתו בשירות המוסד וללא ידיעתם, ולרצוח מחסל נוסף מטעם המוסד, לאחר שלכד אותו.
בפרק הסיום של העונה הראשונה שגב מצליח גם לחלץ את העיתונאית הניו יורקית מידי ראש תחנת המוסד המקומית, תוך שהוא מחסל סוכן CIA בכיר מיד לאחר שהלה יורה בראשו של איש המוסד.
באותו זמן עצמו, בישראל, נרצחת גרושתו של שגב, ובתו נעלמת.
דמותשחקן/יתתיאורהערותשגב אזולאיליאור רזיוצא יחידה קרבית שאשתו נהרגת בתאונת פגע וברח נוסע לניו יורק כדי לגלות את האמת על אשתו.דניאל וקסלר אזולאי/סופי דריירקיילין אוםרקדנית אמריקאית מוכשרת שחיה חיים מאושרים בתל אביב יחד עם בעלה הטרי עד שמוצאת את מותה בתאונת פגע וברח.
נעלמת בפרק האחרון של העונה הראשונהשירה אזולאיטלי שרוןגרושתו של שגב, אמא של אלה.
ביולי 2018 אישרה נטפליקס את הפקת הסדרה.
לאחר סיום הצילומים בניו יורק, החלו לצלם את מרבית הסדרה בתל אביב, בשכונת כרם התימנים, ואתרי צילומים נוספים התקיימו גם באזור כיכר הבימה, מרכז סוזן דלל, בית חרות וביפו העתיקה.
עלות פרק בסדרה נאמד בכ-4 מיליון דולר.
לאחר שבועות של צילומי הסדרה בתל אביב, ב-12 במרץ 2020 הופסקו הצילומים, שהיו אמורים להימשך עד לחודש אפריל, בעקבות התפרצות נגיף הקורונה.
באפריל 2020 הודיעה נטפליקס כי תעביר פיצויים, המוערכים בסכום של מאות אלפי שקלים, ל-200 עובדי הסדרה לאור ביטול ימי הצילומים.
בפברואר 2021 התחדשו הצילומים לסדרה בישראל, כאשר ההפקה השלימה 60 ימי צילום ולשם כך נחסמו מספר רחובות בתל אביב.
בספטמבר 2021 הודיעה נטפליקס כי לא תהיה עונה נוספת לסדרה.
פגע וברח קיבלה ביקורות חיובית.
עם זאת, רבים ברשת החברתית IMDb התלוננו כי סצנות הסדרה מצולמות בחושך, וכי לא ניתן לצפות בחלק מן הפרקים.
באתר הביקורות Leisure Byte כתבו כי "העלילה מלהיבה מספיק כדי שאפשר היה להפוך אותה לסרט...
הסיפור נגרר בכמה פרקים שלא לצורך".
באתר Decider נאמר כי פגע וברח מתגאה בקאסט בינלאומי משובח, ופותחת הרבה כיוונים לסיפור מבלי לבלבל את הצופה.
פדוט סיצ'קוב היה צייר רוסי.
פדוט סיצ'קוב נולד במחוז פנזה, במורדוביה, רוסיה בשנת 1870. משפחתו הייתה ענייה, הוא איבד את הוריו בילדותו.
שנים ספורות לאחר סיום בית הספר למד בסדנת ציור איקונות, והחל לעבוד כאמן, הוא צייר איקונות ודיוקנאות של איכרים.
אחת היצירות המפורסמות מהתקופה היא התמונה "ייסוד תחנת אראפובו" (1892), שנעשתה עבור איבן אראפוב, גנרל מסנט פטרבורג שחי באחוזתו ליד כפר הולדתו של האמן.
בעזרתו נשלח האמן הצעיר סיצ'קוב לסנט פטרסבורג כדי להמשיך את השכלתו האמנותית ב-1892.
בבית הספר לציור של סנט פטרבורג הוא המשיך לשפר את כישוריו.
אחד הציורים הטובים ביותר של התקופה הוא "דיוקן אחותו הצעירה של האמן" (1893).
כמו כן צייר סיצ'קוב דיוקנאות בהזמנה אישית.
בשנת 1895 החל ללמוד בבית הספר הגבוה לאמנויות באקדמיה האימפריאלית לאמנויות.
למרות העובדה שבמהלך השנים הללו התמחה סיצ'קוב בציורי קרבות, לאחר סיום הלימודים, הוא מצא את ייעודו כצייר דיוקנאות וז'אנר.
לאחר שסיים את לימודיו בסנט פטרבורג חזר סיצ'קוב למחוז מולדתו.
הנושאים העיקריים של יצירותיו נגעו לפסטיבלים עממיים, חתונות וחגיגות אחרות.
הוא גם התעניין מאוד בציור חיי היומיום בכפר.
בשנים 1900–1910 הייתה לסיצ'קוב תקופת התבגרות אמנותית.
באותה תקופה צייר את "שובו של היריד", "חתונת כפר", "ברכת המים", "חזרה מהחציר" ועוד.
סיצ'קוב ניסה לתעד היבטים שונים של החיים הכפריים.
העבודות שלו מתאפיינות בבהירות, הן ריאליסטיות ומציגות סצנות אקספרסיביות ומחוות המעניקות רגישות מיוחדת.
בראשית המאה ה-20, סיצ'קוב היה צייר פורטרטים פופולרי מאוד בסנט פטרסבורג.
לקוחותיו נמשכו ליכולתו לצייר במהירות ובדייקנות את דמותם.
בין ה"דוגמנים" שלו היו בנקאים, פקידי ממשל ונשות החברה.
דוגמה מצוינת לדיוקן מהתקופה היא הציור "פורטרט בשחור" (1904).
דיוקנאות ילדים הפכו לנושא שכיח בעבודתו.
בשנת 1908 נסע מחוץ לרוסיה, מסע שהפך לאחת החוויות החשובות שלו.
ההיכרות עם יצירות מופת של האמנות במערב אירופה הפכה לדחף לפעילות יצירתית נוספת של הצייר, העלתה אותו לרמה אמנותית חדשה מבחינה איכות.
טווח היצירתיות של סיצ'קוב היה רחב למדי: דיוקנאות, נופים, ציורי ז'אנר.
בנוסף אליהם הוא צייר טבע דומם כפירות, ירקות ופרחים - הוא ראה את עצמו כצייר עובד אדמה.
ב-1930 ניסו השלטונות הסובייטים לנשל אותו מאדמתו.
זו הייתה תקופה קשה בחייו.
סיצ'קוב המשיך להשתתף באופן פעיל בתערוכות במוסקבה ובלנינגרד.
סיצ'קוב הרבה לצייר בשלב זה נושאים לאומניים כדי לשרוד.
בניגוד לאיכרים רוסים, אנשי חבל מורדביה המשיכו ללבוש בגדים לאומיים גם בתקופה הסובייטית.
במחצית השנייה של שנות ה-30 התרחבו נושאי הציור שלו בהתייחסות למציאות הסובייטית.
הוא יצר ציורים כמו "יום חופש" (1936), "שוק החווה המשותפת" (1936), הבולטים בהרכבים הרב-דמויים שלהם.
יכולתו של האמן לצייר דמויות רבות ושונות הייתה מרשימה.
יצירותיו אלה, באוריינטציה האידאולוגית שלהן, השתלבו באמנות הרשמית של תקופת סטלין.
ברוח זו הוא המשיך לצייר בעשור השמיני לחייו, כמו הציור "חזרה מבית הספר" (1945) ו"פגישה עם גיבור" (1952).
את השנתיים האחרונות לחייו בילה האמן בסרנסק, בחבל מורדביה והמשיך את העבודה עד ימיו האחרונים.
פדהאל הוא הספר הרביעי והאחרון בסדרה "ממלכה במבחן", סדרת ספרי הרפתקאות מסוגת מותחן פוליטי היסטורי שנכתבה על ידי הסופרת מיה קינן, והתפרסמה בעיקר בציבור החרדי והדתי.
הספר יצא לאור באוקטובר 2022.
קינן הוציאה פרק ספוילר בשבט תשפ"א.
הספר פדהאל מספר על צעיר כוזרי בשם פדהאל גאליטאן.
מאביו של פדהאל נשלל תואר אבירות בעקבות חשד בבגידה במלכותו של איסתרק, וזכויותיו האזרחיות פקעו.
פדהאל ממורמר בשל מה שהוא מחשיב כעוול שנעשה למשפחתו.
כחלק מההגבלות החוקיות החלות על משפחתו של פדהאל נאסר על ארבעה גברים בני המשפחה לגור באותה העיר, ועם הגיע אחיו של פדהאל לגיל חמש עשרה, בוחר פדהאל לצאת לגלות במקום אחיו.
אביו של פדהאל מלווה אותו בצאתו לגלות, ומפציר בו למצוא צדק במסעו.
עם תחילת מסעו נחשד פדהאל ברצח, ונאסר יחד עם סופר בשם גדעון.
השניים מוברחים מהכלא בידי קבוצת צעירים מעריצי יוסף דיאלידאן, ומתלווים אליהם בדרכם אל הבירה אתיל.
במהלך המסע מתוודעים השניים לתוכנית שיזם דיאלידאן, על פיה יצרו הצעירים מהומה שבחסותה ייחטף רעואל, יורש העצר, ויובל לכוזר החדשה.
פדהאל וגדעון נמלטים מבני החבורה, ומנסים להעביר את המידע לידי אנשי כוזר האמיתית.
בתוכנית נוספת נשלח דיזר, המתנקש הראשי של סולטנות סלג'ואר, לחסל את איסתרק עצמו.
דיזר הוא כוזרי שבוי, ואחיותיו משמשות כבנות ערובה לכך שימלא את פקודותיו של הסולטן.
דיזר אינו מתכוון למלא אחר הפקודה, אך יוצא לעבר כוזר על מנת להרוויח זמן.
במקביל מלווה עלילת הספר את שובם של יוזבד בנטיליאן ובן דודו שאול משנות לימודם בבבל.
במהלך מסעם חזרה מגלה יוזבד לחרדתו כי בן דודו נסחף לשיטתם של הקראים.
בעוברם דרך סולטנות סלג'ואר פודים השניים את אחיותיו של דיזר, ויוזבד מתוודע למזימת ההתנקשות, כמו גם לעובדה שבן דודו ערק לשטחי כוזר החדשה.
יוזבד בוחר להזהיר את אנשי כוזר האמיתית מתוכנית הרצח, ולאחר מכן ממשיך במסע אל אלקן, בירת כוזר החדשה, כשמטרתו העיקרית היא לנסות להשיב את בן דודו למוטב.
איסתרק ומשרתו משוטטים בזהות מוסווית כאשר תוכנית החטיפה יוצאת לפועל.
הם פוגשים בדיזר, פדהאל וגדעון שמזהים אותם ומיידעים אותם בתוכניות.
איסתרק בוחר לדלוק אחר החוטפים, כאשר צעיר בעל יכולות טלפתיות בשם טורנאל ואלרון הנורדי מצטרפים אליו.
פדהאל ודיזר שבים ומתאחדים, ומגיעים גם הם לאלקן.
איסתרק ואלרון מצליחים לחדור לארמון ולשחרר את הנסיך, אך נקלעים למארב בגג הארמון.
במקביל מגיעים למקום יוזבד, פדהאל ודיזר.
יוסף דיאלידאן מציב בפני איסתרק את האפשרות לבחור בין חייו לחיי בנו, ואיסתרק בוחר למסור את חייו בקפיצה מראש הגג.
פדהאל צופה על האירועים ממרפסת מוגבהת, והוא מזנק ממנה אל הגג, חובק את יוסף דיאלידאן וקופץ עמו מטה.
שניהם מגיעים בחיים אל הקרקע, ופדהאל הורג את יוסף בחרב.
פאר דיאלידאן, עוצר כוזר החדשה, נוטל את השליטה באירועים, ובוחר להעניק את המלכות לאיסתרק.
בכך שבה כוזר ומתאחדת תחת בית הביואר.
בסיום הספר מעניק איסתרק שטחים חדשים ותואר אבירות למשפחתו של פדהאל, ומוסיף לו את התואר האלוף אנטאלאדיאך (קוטל הנחש) ולאביו את התואר האביר פאטריאנטאלאדיאך (אבי קוטל הנחש).
פדה בשלום הוא ניגון חב"די שחובר לרגל חג הגאולה.
בשעה שבאו להודיע לאדמו"ר הזקן על שחררו מהכלא הוא אחז בספר תהילים בפרק נ"ה בפסוק י"ט במילים "פדה בשלום נפשי", במשך השנים הלחינו החסידים ניגון מתחילת אותו פסוק ועד סוף הפרק, ניגון זה נוהגים לנגן בעיקר בחג הגאולה י"ט כסלו, י' בכסלו, וי"ב בתמוז.
יש הטוענים שהניגון הולחן על ידי "המקהלה" של חסידי האדמו"ר האמצעי, ויש אומרים שהוא הולחן בזמן מאוחר יותר.
תחילת הניגון הוא בתנועה רגועה בשירת הודיה לה' על הנס, וכשמגיעים לסוף הפרק במילים "ואני אבטח בך" עולה השיר לתנועה של שמחה, כשעל מילות הסיום חוזרים מספר פעמים.
בספר הניגונים חב"ד, "פדה בשלום" הוא ניגון מספר נ"ה (55).
בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 הופיע הניגון באלבום "ניגוני חב"ד" 2 של ניח"ח בביצוע של אלי ליפסקר ומקהלת חסידי חב"ד, ב-2011 הופיע השיר באלבום משה לאופר מנגן חב"ד.
השיר בוצע במהלך השנים גם על ידי אברהם פריד, אביתר בנאי, גיל עקיביוב, מוטי שטיינמץ, רובי בנט, מנדי ג'רופי, שמחה פרידמן ונמואל הרוש, יוסף קרדונר, הרב דב איסר הכהן קוק, אלי מרקוס, הרב אליעזר שלמה שיק ואחרים.
פדור הולץ הוא שחקן פוקר גרמני אשר זכה בשני צמידי אליפות העולם בפוקר ובארבעה גביעי סבב טריטון.
הולץ החל את קריירת הפוקר שלו כשחקן אונליין תחת השם "CrownUpGuy" בפוקרסטארס.
ב-2014 זכה באליפות העולם באונליין של פוקרסטארס, ובפרס של כ-1.3 מיליון דולר.
ב-2015 סיים במקום ה-25 באירוע המרכזי בסבב אליפות העולם בפוקר.
במהלך שנים אלו דורג כשחקן טורנירי האונליין הטוב ביותר בעולם בדירוג Pocketfives.
ב-2016 זכה בטורניר ה-Super High Roller בסבב טריטון.
באותה השנה זכה גם בצמיד אליפות העולם בפוקר הראשון שלו, כאשר ניצח את טורניר ההתרמה של ארגון ה-One Drop אשר היה בעל עלות כניסה של 111,111 דולר.
במהלך אותה שנה זכה בסך של כ-16 מיליון דולר.
את זכייתו הגדולה ביותר עשה ב-2018, כאשר סיים במקום השני בטורניר התרמה נוסף של ארגון ה-One Drop, בעל עלות כניסה של מיליון דולר, וזכה ב-6 מיליון דולר.
נכון למרץ 2024, הולץ זכה בסך של כ-41.4 מיליון דולר מטורנירי פוקר, כשמתוכם כ-13.4 מיליון דולר בסבב אליפות העולם, והוא במקום ה-12 בכל הזמנים בזכיות מטורנירים, והראשון מבין שחקני הפוקר הגרמנים.
פדאנג (באינדונזית: Padang) היא בירת מחוז מערב סומטרה שבאינדונזיה.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020 התגוררו בעיר 909,040 תושבים, מה שהופך אותה לעיר החמישית בגודלה על האי סומטרה (אחרי מדן, פלמבאנג, בנדר למפונג ופקאנבארו).
במטרופולין שלה, מתגוררים כ-1.43 מיליון תושבים.
פדאנג ידועה בתרבות מינאנגקבאו, המטבח העשיר וחופי השקיעה שלה.
היסטורית, העיר היוותה מרכז מסחר מאז העידן הקדם-קולוניאלי, ונסחרה בפלפל וזהב.
ההולנדים יצרו קשר עם העיר באמצע המאה ה-17, ובסופו של דבר הקימו מבצר והשתלטו על העיר מידי סולטאן מינאנגקבו.
מלבד כמה הפרעות לשלטון הבריטי, פדאנג נותרה חלק מאיי הודו המזרחית של הולנד כאחת הערים הגדולות שלה עד לעצמאות אינדונזיה.
בשנת 1906 הפכו פדאנג ופלמבאנג למקומות המאוכלסים הראשונים בסומטרה שהשיגו מעמד של עיר (קהילה).
פדאנג הייתה מרכז סחר מאז המאה ה-16, לאחר שנשלטה על ידי וסולטנות אצ'ה.
במהלך המאות המאה ה-16 וה-17 גידלו פלפל וסחרו עם הודו, פורטוגל, בריטניה והולנד.
בשנת 1663 העיר נקלעה לסמכותם של ההולנדים ונבנה עמדת מסחר בשנת 1680. העיר נכנסה לפעמיים תחת האימפריה הבריטית, ראשית בין השנים 1781 ל-1784 במהלך מלחמת הולנד–אנגליה הרביעית, ושוב בין השנים 1795 עד 1819 במהלך תקופת המלחמות הנפוליאוניות.
בשנת 1819 הועברה העיר חזרה להולנד.
עד לסביבות 1780 מוצר הסחר החשוב ביותר היה זהב שמקורו במכרות זהב באזור.
כשמוצו את המכרות, המוקד פנה למוצרים אחרים כמו קפה, מלחים וטקסטיל.
בשנת 1797 הוצפה פדאנג על ידי צונאמי בעל עומק זרימה משוער של 5–10 מטר, בעקבות רעידת אדמה, שהוערכה בכ-8.5–8.7 בסולם ריכטר, שהתרחשה מחוץ לחוף.
הרעידה גרמה לנזק ניכר ולמותם של שני אנשים, ואילו הצונאמי הביא לכיבוי של כמה בתים ולכמה מקרי מוות בכפר אייר מאניס.
סירות שעוגנות בנהר אראו נסחפו לחוף, כולל ספינת מפרש במשקל 200 טון שעגנה כקילומטר במעלה הזרם.
בשנת 1833 שטף צונאמי נוסף את פדאנג עם עומק זרימה משוער של 3–4 מטר כתוצאה מרעידת אדמה, המוערכת בכ־8.6–8.9 ריכטר, שהתרחשה מול בנגקולו.
הרעידות גרמו לנזק ניכר בעיר.
אוכלוסיית פדאנג מנתה 28,754 בשנת 1920, והייתה העיר השנייה בגודלה בסומטרה אחרי פלמבאנג.
בזמן העצמאות בשנות הארבעים היו בעיר כ-50,000 תושבים.
הקפה היה עדיין חשוב, אך הקופרה הייתה גם פריט מרכזי שיוצרו על ידי חקלאים בעורף.
גידול האוכלוסייה מאז נבע בחלקו כתוצאה מגידול באזור העיר, אך במידה רבה הוא תוצאה של ההגירה לערים הגדולות שנראו בכל כך הרבה מדינות מתפתחות.
משנת 1950 התפתח שדה הפחם אומבילין והנמל בפדאנג שימש כנמל מוצא.
כמה משקיפים ראו זאת כמשקפים את הקולוניזציה הכלכלית והפוליטית של אינדונזיה.
ב־30 בספטמבר 2009, רעידת אדמה בעוצמה 7.9 בסולם ריכטר פגעה כ-50 קילומטרים מחופי פדאנג.
היו יותר מ-1,100 הרוגים, 313 מהם בפדאנג עצמה.
פרנסיס ג'ון טובי , הידוע גם בשם הבמה Fad Gadget, היה מוזיקאי וזמר אלקטרוני אוונגרדי בריטי.
פרנק טובי נולד והתגורר כילד בעיר Bow.
אביו, פרנק טובי האב היה סבל בשוק הדגים בילינגסגייט.
בבית הספר, ניסה פרנק הצעיר ללמוד כלי נגינה רבים ושונים.
הוא הבין שאין לו את הקואורדינציה כדי להיות מסוגל לנגן טוב מספיק באף אחד מהם, לכן התרחק מהרעיון לנגן מוזיקה, והחל לעסוק בצורות אמנות אחרות במקום.
מאוחר יותר למד אמנות חזותית ופנטומימה בפוליטכניון של העיר לידס.
הוא הרגיש צורך להוסיף ליווי מוזיקלי לפנטומימה.
אז חזר לנסות וליצור מוזיקה.
הקטעים המוזיקליים הראשוניים שיצר נוצרו ממניפולציה של סאונד באמצעות הקלטה.
טובי יצר שירים בסנגון הגל חדש והמוזיקה התעשייתית (אינדסטריאל) המוקדמת, ומיזג מבני פופ עם תכנותים אלקטרונים.
המוזיקה המוקדמת שלו התאפיינה בשימוש בסינתיסייזרים בשילוב עם צלילים של חפצים שנמצאו, כולל מקדחות וסכיני גילוח חשמליים.
מילות השיר העגומות, הסרקסטיות וההומוריסטיות האפלות שכתב היו מלאות בפרשנות חברתית נשכנית לנושאים כמו תיעוש, צרכנות, מיניות, תקשורת המונים, דת, אלימות במשפחה ודה-הומניזציה.
פרנק טובי חתם על אלבומיו, תחת שמו האמנותי, Fad Gadget בלייבל מיוט שהוקם באותו הזמן בידי דניאל מילר.
האלבום: Back to Nature היה האלבום השני שיצא הלייבל.
באותה תקופה היו באולפני RMS רק שמונה רצועות.
לטובי לא היה ניסיון אמיתי בהקלטה בסביבת אולפן, אז הוא השאיר את רוב קבלת ההחלטות לדניאל מילר.
רוב הכלים המוקלטים באלבום הראשון היו שייכים לטובי, אם כי הוא השתמש גם בציוד השייך למילר; זה כלל סינתיסייזר ARP 2600. האלבום זכה להצלחה גדולה עבור ולכן הוחלט להפיק במהרה תקליט המשך בשם.
שם התקליט השני היה "היד של ריקי".
ההקלטה כללה את אשתו של טובי, ברברה בשירה.
לאחר מכן, החלק הווקאלי עורבב עם חלקי הסינתיסייזר לתוך האאוטרו של השיר.
טובי המשיך להקליט אלבום נוסף.
תחת השם Fad Gadget הקליט טובי שני אלבומים נוספים, גם הם בלייבל מיוט.
ההקלטו תבוצעו באולפני Blackwing אשר אנשוים השתמשו בציוד הקלטה מורכב יותר.
האלבומים: "Incontinent" ו-Under the Flag הראו שינוי מתקדם בסגנונו; הן בשל ההתקדמות הטכנולוגית והן בשל הידע הגובר שלו בטכניקות הקלטה.
זה הקל עליו ליצור מוזיקה מבוקרת יותר.
סגנון זה המשיך עם הקלטת האלבום הבא שלו: Gag.
ההקלטה של Gag הייתה נקודת מפנה בקריירה של טובי.
זו הייתה הפעם הראשונה שבה השתמש טובי בלהקה של מוזיקאים כדי להקליט אלבום; לפני שהוא הקליט את רוב החלקים המוזיקליים בעצמו.
הדבר הראה גם שינוי גדול במיקום ההקלטה מלונדון לאולפני האנזה בברלין.
השינוי נערך, בין השאר, כי טובי רצה הפסקה מהאופן שבו הקליט בלונדון.
החללים האקוסטיים באולפן הגרמני ריגשו אותו.
הוא גם התלהב מציוד ההקלטה שהותקן באולפן הברלינאי באותה תקופה, כולל שולחן המיקס הנשלט על ידי מחשב.
שיטות ההקלטה החדשות מרעננות מצאו חן בעיניו ואנשים אחרים שיתפו פעולה בתהליך הכתיבה וההקלטה.
חלק מהמשתתפים כללו את נגן הוויולה, ג'וני סאקט, ואת הקלידן, דייוויד סימונדס.
ההקלטות כללו כלים אקוסטיים רבים, אשר סטו מהמכשירים האלקטרוניים בהם נעשה שימוש בהקלטות קודמות.
טובי השתמש בסינתיסייזרים כשהם לא היו אופנתיים לשימוש - הוא התרחק כעת ממכשירים אלקטרוניים כאשר זה היה הטרנד הנוכחי עם אמני הקלטות אחרים.
במהלך ההקלטה של Gag, הלהקה התעשייתית הגרמנית, איינשטירצנדה נויבאוטן, הקליטה עבור Some Bizzare Records הלהקה תמכה בטובי בזמן עבודתו באולפני האנזה.
וגם הופיעו איתו במקום להקת "The Loft" במהלך הופעתו ברלין.
טובי אהב את השימוש שלהם בציוד תעשייתי וחפצים שמצאו, משהו שהוא עודד את ניק קאש (המתופף והקשה שלו מאז אלבומו הראשון) לעשות.
טובי שמע מכונת דפוס גדולה בקרבת מקום שהיה לו קצב מיוחד וגרם לגארת' ג'ונס, המפיק/מהנדס-שותף, להקליט אותו.
ההקלטה עברה לולאה והפכה לבסיס ל"אנשים חדשים מתמוטטים".
(בתרגום של Einstürzende Neubauten פירושו, "מבנים חדשים מתמוטטים") הדגימה שימשה תחילה לשתי רצועות בסינגל - "Clapsing New People" שיצא בנובמבר 1983.
כל ההקלטות הללו תוכננו על ידי גארת' ג'ונס והדגימה בשימוש היה מאוחסן על ה-Akai שלו עם Cash מתופף ושומר על הנדנדה של המכונה אז חשב שזה יהיה טוב לשאול את Neubauten אם הם יוסיפו קצת מרעש ההקשה שלהם למיקס ברצועה ותרומתם שימשה ב-B-Side "Spoil The Child" ובמיקס 12 של השיר.
כלי ההקשה של נויבאוטן דובב יתר על המידה על רצועות הליווי שכבר הוקלטו.
מסלולי כלי ההקשה התגלו כקשים למיקס בשלב הסופי, אבל גאדג'ט היה מרוצה מהתוצאה הסופית.
הרצועה "Collapsing New People" יצאה לאור כסינגל על ידי הלייבל מיוט.
לאחר הקלטת האלבום Gag החל טובי להוציא את אלבומים בשמו האמיתי.
הוא המשיך להתקדם לעבר כלי נגינה אקוסטיים ובשנת 1984 החליט שאולי ירצה להקליט בעצמו שוב.
הוא הקליט מספר אלבומים של עבודה ניסיונית יותר תחת שמו המקורי, פרנק טובי, החל באלבום - Easy Listening for the Hard of Hearing, שיתוף פעולה עם בויד רייס.
ב-1989, שינה טובי טקטיקה מוזיקלית בביקורתו שלו על התיעוש, והקליט אלבום אקוסטי שברובו הכיל שירי מחאה ושירי עבודה Tyrany and the Hired Hand כולל סטנדרטים כמו "Sixteen Tons ".
לאחר מכן ניסה את כוחו בכתיבת חומרים דומים, הוא הקליט שני אלבומים נוספים עם להקת ליווי בשם The Pyros.
לאחר סיבוב הופעות ב-1993, פרש מעסקי המוזיקה.
בשנותיו האחרונות, החל להופיע בפסטיבלים וגם תמך בעמיתיו לשעבר ובחבריו לייבל מיוט, כמו דפש מוד, בסיבוב ההופעות שלהם באירופה.
הוא עבד על אלבום חדש בזמן מותו.
Fad Gadget סבל מבעיות לב מילדות, ומת מהתקף לב ב-3 באפריל 2002 בגיל 45. בשנת 2006, עם הפירוס והמשפחה, יש לו שני סרטים המוקדשים לו, Fad Gadget מאת פרנק טובי ו-Grand Union: A Documentary.
ג'ון פרושיאנטה, מהרד הוט צ'ילי פפרז, דירג את Under the Flag ב-40 האלבומים האהובים עליו ביותר בכל הזמנים.
להקת המטאל התעשייתי Ministry הקליטה קאבר לשיר "Ricky's Hand" באלבומם Hopiumforthemasses משנת 2024.
אלבומו Gag דורג במקום ה-76 ברשימת "100 אלבומי הפוסט- פאנק הטובים ביותר" של האתר טרבלזין.
פדה (בהינדי: पेड़ा; באנגלית: Peda) הוא חטיף מתוק הודי העשוי מחלב וסוכר ונפוץ במדינות תת-היבשת ההודית.
החטיף עשוי לרוב מחלב או חלב מרוכז וסוכר שאותם מבשלים על אש נמוכה, לאחר מכן מעצבים בצורת כדורים ומקשטים עם אגוזים, זעפרן והל.
הפדה נחשב לחטיף המוגש כקינוח בחגים ואירועים מיוחדים או כמנחה דתית.
מלבד הגרסה בסיסית, קיימות גרסאות נוספות המבוססות על מרכיבים שונים:
דוד פדה (Doodh Peda): קינוח המבוסס על חלב עם אחוזי שומן גבוהים.
מאלאי פדה (Malai Peda): קינוח המבוסס על קרם חלב.
פדגוגיה אקטיביסטית היא גישה חינוכית המקדמת מעורבות אזרחית פעילה ועידוד פעולות לשינוי חברתי-פוליטי באמצעות החינוך.
גישה זו מחברת בין חינוך, חברה ופוליטיקה במטרה לעודד, לקדם ולחנך לפעולות אזרחיות לשיפור ושינוי המציאות הקיימת לאור ערכים דמוקרטיים והומניסטיים.
לגישת הפדגוגיה האקטיביסטית יש זיקה לחינוך פוליטי, העוסק בפיתוח מודעות פוליטית ואחריות אזרחית בקרב תלמידים.
בבסיס הפדגוגיה האקטיביסטית עומדת הפעולה ('האקט') לשינוי המציאות החברתית-פוליטית באמצעות החינוך.
זוהי גישה המשלבת תיאוריה ופרקטיקה חינוכית במטרה לטפח אזרחיות ואזרחים מעורבים ופעילים המסוגלים לזהות אי-צדק חברתי ולפעול לתיקונו.
הגישה דוגלת בטיפוח מורות ומורים כסוכני שינוי חברתי, המיישמים עקרונות של חשיבה ביקורתית ופעולה אזרחית בעבודתם החינוכית.
הפדגוגיה האקטיביסטית התפתחה כתחום מחקר וגישה חינוכית בעיקר במדינות מערביות ובהן: אוסטרליה, קנדה וארצות הברית.
המחקר בתחום החל להתפתח בעשורים האחרונים של המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21, כשחוקרי חינוך החלו לבחון את הקשר בין אקטיביזם חברתי לבין תהליכי הוראה ולמידה.
בישראל המחקר החל להתפתח בעשור השני של המאה ה-21, עם התמקדות בפיתוח מודלים יישומיים להטמעת הגישה במערכת החינוך.
בין היתר, חוקרים כמו קרן קטקו איילי בחנו את השפעת ההכשרה הפדגוגית האקטיביסטית על מורות ומורים, תוך התמקדות בשילוב פעולה חברתית עם עקרונות דמוקרטיים והמשגה תאורטית של עקרונות הגישה וזיקתה לטיפוח אזרחות פעילה.
הפדגוגיה האקטיביסטית צמחה על בסיס רעיונותיה של הפדגוגיה הביקורתית והפדגוגיה הדיאלוגית שגיבשו המחנך הברזילאי פאולו פריירה ואחרים בשנות השישים והשבעים של המאה ה-20. הפדגוגיה הביקורתית עוררה תקווה לשינוי במערכות החינוך, שינוי שמקורו ברעיונות השחרור מכוחות דיכוי, אך השינוי המיוחל לא התרחש במלואו.
חוקרי הפדגוגיה האקטיביסטית שפרצו דרך במחקריהם על ידי מִסגור תופעת קידום האקטיביזם הסוציו-פוליטי בחינוך כאסכולה, טענו כי הפדגוגיה האקטיביסטית היא תוספת משמעותית לפדגוגיה הביקורתית.
הם השתמשו בדימוי של "העלאת בשר על עצמות הביקורתיות".