tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם פרוץ המתיחות הצבאית בקובה בין המורדים בהנהגתו של פידל קסטרו, לבין ממשלת בטיסטה, תבע הנשיא הנבחר מנואל אורוטיה יאו, מארצות הברית לשים קץ למכירות הנשק לבטיסטה.
וושינגטון ביצעה צעד מכריע במרץ 1958 כדי למנוע מכירת נשק לכוחותיו של בטיסטה ובכך שינתה את מהלך המהפכה באופן בלתי הפיך לטובתם של המורדים.
המהלך זכה להתנגדות תקיפה מצדו של השגריר ארל ט.
סמית וגרם ליועץ מחלקת המדינה, ויליאם וילנד, לקונן על כך ש.
ב-1959, לאחר המהפכה הקובנית, הכיר נשיא ארצות הברית, דווייט אייזנהאואר, בממשלה הקובנית החדשה שהדיחה את ממשלת בטיסטה, אך היחסים בין שתי המדינות התדרדרו במהרה.
תוך מספר ימים, התפטר שגריר ארצות הברית, ארל ט.
סמית, מתפקידו והוחלף בפיליפ בונסל.
הממשל האמריקאי החל להיות בהדרגה מודאג מהרפורמה האגררית בקובה ומההלאמה של התעשיות שבבעלות אמריקאית.
בין 15 באפריל לבין 26 באפריל 1959, ביקר קסטרו בראשות משלחת של נציגים בארצות הברית כאורחים של מועדון העיתונות.
הביקור נתפס על ידי רבים כ"מתקפת קסם" (Charm offensive) מצדו של קסטרו וממשלתו החדשה ובמסגרת ביקורו הוא הניח זר על אנדרטת לינקולן בוושינגטון.
לאחר פגישה של קסטרו עם סגן הנשיא דאז, ריצ'רד ניקסון, בה הוא התווה את תוכנית הרפורמות שלו, החלה ארצות הברית להטיל מגבלות סחר הדרגתיות על האי.
ב-4 בספטמבר, נפגש השגריר בונסל על ראש הממשלה קסטרו והביע "דאגה כנה מהיחס שניתן לאינטרסים אמריקאים פרטיים בקובה".
ההתערבות הממשלתית וההשתלטות על עסקים בבעלות פרטית המשיכה ומגבלות הסחר על קובה הלכו וגדלו.
ארצות הברית חדלה לקנות סוכר מקובה וסירבה לספק נפט לשותפתה לעסקים לשעבר, צעד שהיה הרסני לכלכלת האי וגרם לקובה לפנות לשותפתה החדשה לסחר, ברית המועצות, כדי שזו תספק לה את הנפט החיוני.
במרץ 1960 החמירו המתחים כאשר אוניית המשא La Coubre התפוצצה בנמל הוואנה ו-75 איש נהרגו.
פידל קסטרו האשים את ארצות הברית והשווה את התקרית להטבעתה של USS מיין, אף על פי שהוא הודה כי אינו יכול היה להביא הוכחה כלשהי להאשמתו.
באותו חודש, התיר בחשאי הנשיא אייזנהאואר ל-CIA לארגן, לאמן ולצייד גולים קובנים כלוחמי גרילה שיפילו את משטרו של קסטרו.
בכל פעם שבה ממשלת קובה הלאימה רכוש אמריקאי, נקט הממשל האמריקאי בצעדי נגד, שכתוצאה מהם, כל היצוא לקובה נאסר ב-19 באוקטובר 1960. כתוצאה מכך, החלה קובה למסד יחסי סחר עם ברית המועצות, וגרמה לארצות הברית לנתק את היחסים שנותרו בין שתי המדינות.
מאוחר יותר באותה שנה, נעצרו וגורשו הדיפלומטים האמריקאים, ויליאם פרידמן ואדווין סמית, באשמה של "עידוד מעשי טרור, מתן מקלט, מימון פעילות חתרנית והברחת כלי נשק".
ב-3 בינואר 1961 הסירה ארצות הברית את הכרתה בממשלת קובה וסגרה את שגרירותה בהוואנה.
המועמד הדמוקרטי לנשיאות ארצות הברית, ג'ון פ.
קנדי, האמין שמדיניותו של אייזנהאואר כלפי קובה שגויה.
הוא מתח ביקורת על מה שהוא ראה כשימוש בהשפעת הממשל האמריקאי לקידום האינטרסים והגדלת הרווחים של חברות אמריקאיות פרטיות, במקום לסייע לקובה להגיע לקדמה כלכלית, באומרו שהאמריקאים שלטו בכלכלת האי והעניקו תמיכה לאחד ממשטרי הדיכוי הרצחניים ביותר בהיסטוריה של אמריקה הלטינית.
"הנחנו לבטיסטה לשים את ארצות הברית בצד של הרודנות ולא עשינו דבר כדי לשכנע את העם הקובני ואת אמריקה הלטינית שרצינו להיות בצד של החרות".
ב-1961 עמדה קובה כנגד פלישה של כ-1,500 גולים קובנים שאומנו על ידי ה-CIA במפרץ החזירים.
נטילת האחריות של הנשיא קנדי ליוזמה, שעוררה תגובה עממית נגד הפלישה, הוכחה כאמצעי תעמולה של הממשלה הקובנית.
ארצות הברית החלה בעיצוב תוכניות חדשות שמטרתן גרימת חוסר יציבות של ממשלת קובה.
פעילויות אלו נודעו באופן כולל כ"פרויקט קובה", או כ"מבצע נמייה" (Operation Mongoose).
מבצע זה היה תוכנית מתואמת של פעילות פוליטית, פסיכולוגית וצבאית, שבה שולבו מבצעי מודיעין לצד ניסיונות רצח של מנהיגי מפתח פוליטיים.
פרויקט קובה כלל גם הצעה לביצוע פעולות התקפה על מטרות בארצות הברית, כדי להשיג תמיכה לפעילות צבאית כנגד ממשלת קובה.
הצעה זו הייתה ידוע בשם מבצע נורת'וודס.
דוח של ועדה מיוחדת של סנאט ארצות הברית, אישר מאוחר יותר את קיומם של שמונה ניסיונות להרוג את קסטרו בין השנים 1960–1965, לצד תוכניות נוספות כנגד מנהיגים קובנים אחרים.
לאחר כישלון הפלישה למפרץ החזירים, ביצעה ארצות הברית פלישת דמה ב-1962 במבצע שכונה Operation Ortsac (שמו של קסטרו בהיפוך אותיות).
המתחים בין שתי המדינות הגיעו לשיאם ב-1962, לאחר שמטוס סיור של ארצות הברית צילם פעילות בנייה של אתרי שיגור לטילים סובייטיים לטווח בינוני.
גילוי זה הוביל לפרוץ משבר הטילים בקובה.
באופן דומה המשיכו יחסי הסחר בין שנית המדינות להתדרדר.
ב-1962 הרחיב הנשיא קנדי את מגבלות הסחר שננקטו לאחר המהפכה על ידי קודמו בתפקיד, הנשיא אייזנהאואר, כך שנאסרו כל פעולות הסחר עם קובה, להוציא אספקת מזון ותרופות.
שנה לאחר מכן נאסרו על אזרחי ארצות הברית הנסיעה לקובה והעברות כספים אליה.
האמברגו של ארצות הברית כנגד קובה ממשיך בצורות שונות עד היום.
בתקופת כהונתו של הנשיא לינדון ג'ונסון החלו היחסים להפשיר, בתהליך שנמשך ב-15 שנים הבאות.
ב-1964 שלח קסטרו לנשיא ג'ונסון מסר לעידוד המשך הדו-שיח בין שתי המדינות:
בסוף שנות השישים ובתחילת שנות השבעים, התרחשה תקופה ממושכת של חטיפת מטוסים בין קובה לבין ארצות הברית על ידי אזרחי שתי המדינות, שהצריכה שיתוף פעולה ביניהן.
ב-1974, החלו לבקר בקובה נבחרי ציבור אמריקאים.
שלוש שנים לאחר מכן, במהלך תקופת נשיאותו של ג'ימי קרטר, פתחו שתי המדינות משרדי אינטרסים זו בבירתה של זו.
ב-1980, לאחר שכ-10,000 קובנים נדחסו בשגרירות פרו בהוואנה בחפשם מקלט מדיני, הצהיר קסטרו שכל מי שחפץ לצאת מקובה יכול לעשות כן, במסגרת מה שנקרא "הסירות של מריאל" (Mariel boatlift, על שם נמל העיר מריאל שבמערב קובה).
בצורה זו עזבו את קובה כ-125,000 איש לארצות הברית.
מבלי להיוועץ בממשלת ארצות הברית, כלל קסטרו בין הפליטים הללו, שהיגרו מסיבות פוליטיות וכלכליות, גם חולי נפש ואסירים משוחררים.
ב-1977, חתמו ארצות הברית וקובה על הסכם להגדרת הגבול הימים ביניהן, שבמסגרתו הן הסכימו על מיקומו של הגבול במצר פלורידה.
ההסכם מעולם לא הובא לסנאט של ארצות הברית לאשרור, אך הוא יושם על ידי מחלקת המדינה.
ב-1981, הודיע ממשלו של הנשיא החדש, רונלד רייגן, על הידוק האמברגו.
ארצות הברית גם חידשה את איסור הנסיעה לקובה לאזרחי ארצות הברית ועל העברות כספים.
האיסור הורחב מאוחר יותר והוחל על פקידי ממשל קובנים ונציגיהם בביקוריהם בארצות הברית.
ב-1985, החלה תחנת הרדיו והטלוויזיה Radio y Televisión Martí לשדר בתמיכת ממשל רייגן שידורי מידע וחדשות מארצות הברית לקובה.
המלחמה הקרה הסתיימה בסוף שנות השמונים לאחר התפרקות ברית המועצות, ובכך נותרה קובה ללא מעצמה שתתמוך בה.
השנים הבאות עמדו בסימן של קשיים כלכליים בקובה, תקופה הידועה בכינוי "התקופה המיוחדת" (בספרדית: Período especial).
החוק האמריקאי התיר בחלק מתקופה זו את קיומה של פעילות הומניטרית פרטית בקובה.
עם זאת, האמברגו האמריקאי ארוך הטווח, הוחמר באוקטובר 1992 כאשר חוקק "חוק הדמוקרטיה הקובנית" (Cuban Democracy Act, או "חוק טוריצ'לי", על שם הסנאטור רוברט טוריצ'לי שיזם אותו) וב-1996 נחקק "חוק החרות והדמוקרטיה הסולידרית הקובנית" (Cuban Liberty and Democracy Solidarity Act).
החוק מ-1992 אסר על חברות בנות זרות של חברות אמריקאיות לסחור עם קובה, על נסיעתם של אזרחים אמריקאים לקובה, ועל העברות של כספים למשפחות בקובה.
העיצומים הכלכליים יכלו גם לחול על חברות לא-אמריקאיות שסחרו עם קובה.
כתוצאה מכך, היה על חברות רב-לאומיות לבחור בין קובה לבין ארצות הברית, כשזו האחרונה הייתה שוק גדול יותר.
ב-24 בפברואר 1996 הפילו מטוסי מיג-29 של חיל האוויר הקובני, שני מטוסי ססנה לא חמושים, שהוטסו על יד הארגון "אחים להצלה", הרגו שלושה קובנים-אמריקאים ותושב קובני-אמריקאי אחד.
ממשלת קובה טענה שהמטוסים חדרו למרחב האווירי שלה.
בינואר 1999 הקל הנשיא ביל קלינטון על מגבלות הנסיעה לקובה במאמץ להרחיב את חילופי התרבות בין שתי המדינות.
ממשל קלינטון אישר גם את עריכתה של סדרת משחקי ידידות בין קבוצת הבייסבול של בולטימור אוריולס לבין נבחרת הבייסבול הלאומית של קובה, והייתה זו הפעם הראשונה בה שיחקה בקובה קבוצה מהמייג'ור ליג בייסבול מאז 1959.
בפסגת המילניום של האו"ם שהתקיימה בספטמבר 2000, קיימו קסטרו וקלינטון שיחה קצרה במהלך צילום של קבוצת מנהיגים ולחצו ידיים.
מזכ"ל האו"ם, קופי אנאן, הגיב לאחר מכן, .
בעוד שקסטרו אמר שזו הייתה מחווה של , דחה הבית הלבן את האפשרות שהייתה משמעות כל שהיא לפגישה זו.
בנובמבר 2001, החלו חברות אמריקאיות למכור מוצרי מזון לקובה בפעם הראשונה לאחר שארצות הברית הטילה את האמברגו לאחר המהפכה הקובנית.
ב-2002, היה ג'ימי קרטר, לנשיא לשעבר או הנשיא המכהן הראשון שביקר בקובה לראשונה מאז 1928.
היחסים בין שתי המדינות התדרדרו שוב לאחר בחירתו של ג'ורג' ווקר בוש.
במהלך מסע הבחירות שלו, ביקש בוש את תמיכתם של יוצאי קובה בארצות הברית על ידי שימת דגש על התנגדותו לממשלת קסטרו ותמיכתו בהידוק מגבלות האמברגו.
הקובנים האמריקאים, שעד 2008 נטו להצביע עבור המפלגה הרפובליקנית, ציפו שייושמו צעדי מדיניות משמעותיים ושהם יהיו שותפים בעיצוב המדיניות הנוגעת ליחסי ארצות הברית-קובה.
כשלושה חודשים לאחר השבעתו של בוש, החל הממשל שלו להחמיר את מגבלות הנסיעה.
מחלקת האוצר של ארצות הברית השקיעה מאמצים גדולים יותר בהרתעת אזרחים אמריקאים לנסוע באופן בלתי חוקי לקובה.
ב-2001, הורשעו גם חמישה סוכנים קובנים ("החמישייה הקובנית"), ב-26 סעיפים של ריגול, קשירת קשר לביצוע רצח ופעילויות בלתי חוקיות נוספות בארצות הברית.
ב-15 ביוני 2009, דחה בית המשפט העליון של ארצות הברית את ערעורם.
המתחים החמירו כאשר תת-מזכיר המדינה לפיקוח על הנשק ולענייני ביטחון בינלאומי, ג'ון בולטון, האשים את קובה בניהול תוכנית לפיתוח נשק ביולוגי.
רבים בארצות הברית, כולל הנשיא לשעבר קרטר, הביעו ספק בנכונותה של האשמה זו.
בהמשך נמתחה על בולטון ביקורת על הלחצים שהוא הפעיל על הכפופים לו שפקפקו באיכות המידע המודיעיני שהיווה הבסיס לטענתו.
בולטון זיהה את ממשלת קסטרו כחלק מציר הרשע והפנה את אור הזרקורים לעובדה שהמנהיג הקובני ביקר אצל כמה מאויביה של ארצות הברית, כולל לוב, איראן וסוריה.
לאחר בחירתו מחדש ב-2004, הכריז בוש שקובה היא אחד מ"מעוזי הרודנות" האחרונים בעולם.
בינואר 2006 החל משרד האינטרסים של ארצות הברית בהוואנה, בניסיון לשבור את "מצור המידע", להציג מסרים, כולל ציטוטים מההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם, על מסך אלקטרוני שהוצב בחלונות הקומה העליונה שלו.
בעקבות צעדת מחאה שאורגנה על ידי ממשלת קובה, הציבה הממשלה מספר רב של תרנים, שנשאו דגלים שחורים עם כוכב לבן בודד, כדי לטשטש את המסרים.
ב-8 בספטמבר 2006, נחשף שלפחות עשרה עיתונאים מדרום פלורידה קיבלו תשלום על בסיס קבוע מממשלת ארצות הברית עבור שידור תוכניות בתחנות הרדיו והטלוויזיה של Radio y Televisión Martí, שתמכו בפתיחת החברה הקובנית ובקיום בחירות רב מפלגתיות בקובה.
התשלומים הסתכמו באלפי דולרים במשך כמה שנים.
אלה שקיבלו את הסכומים הגבוהים ביותר היו הכתבים לשעבר של העיתון בשפה הספרדית El Nuevo Herald שיצא לאור בשיתוף עם Miami Herald.
ממשלת קובה טענה זמן רב שכמה מהעיתונאים דוברי הספרדית מדרום פלורידה פעלו במימון פדרלי.
ב-12 בספטמבר 2006 הודיעה ארצות הברית שהיא הקימה חמש קבוצות עבודה בין-משרדיות כדי להשגיח על הנעשה בקובה.
הקבוצות הוקמו לאחר ההודעה שפורסמה ב-31 ביולי שמנהיג קובה החולה העביר באופן זמני את סמכויותיו להנהגה קולקטיבית בראשותו של אחיו, ראול קסטרו.
פקידי ממשל בארצות הברית הודיעו ששלוש מבין חמש קבוצות העבודה הן מטעם מחלקת המדינה: הצוות לפעילות דיפלומטית, הצוות לתקשורת אסטרטגית והצוות לקידום הדמוקרטיה.
צוות רביעי לתיאום סיוע הומניטרי לקובה נוהל על ידי מחלקת המסחר של ארצות הברית והצוות הרביעי, לענייני הגירה, נוהל במשותף על ידי המועצה לביטחון לאומי והמחלקה לביטחון המולדת.
ב-10 באוקטובר 2006 הודיעה ארצות הברית על הקמתו של צוות משימה שכלל מספר פקידים ממשרדי ממשלה שונים שיפעל באופן תקיף יותר כלפי מי שיפר את אמברגו הסחר על קובה, עם עונשים של עשר שנות מאסר וקנסות של מאות אלפי דולרים שיוטלו על מפרי האמברגו.
בנובמבר 2006 האשימו מבקרי פנים של הקונגרס את הסוכנות האמריקאית לפיתוח בינלאומי בכישלון בטיפול ראוי בקידום הדמוקרטיה בקובה.
הם טענו שהסוכנות העבירה עשרות מיליוני דולרים לקבוצות גולים במיאמי, שלעיתים היו כספים מבוזבזים ושלא נוהלו כראוי.
הדוח ציין שהארגונים שלחו פריטים כמו שוקולד ובדי קשמיר לקובה.
הדוח סיכם ש-30% מקבוצת הגולים קיבלו מענקים של הסוכנות, הוציאו כספים על מטרות מפוקפקות.
לאחר הודעת ההתפטרות של פידל קסטרו ב-2008, הודיע תת-מזכיר המדינה, ג'ון נגרופונטי, שארצות הברית תמשיך לקיים את האמברגו.
ב-2003 הוקמה "הוועדה לסיוע לקובה החופשית" (Commission for Assistance to a Free Cuba), על מנת "לחקור דרכים בהן ארצות הברית יכולה לסייע לזירוז והקלה של המעבר של קובה לדמוקרטיה".
הוועדה הודיעה מיד עם הקמתה על נקיטת סדרה של צעדים שיכללו הידוק האיסור לנסיעה לאי, עיצומים על העברות כספים, וניהולו של מסע תעמולה תקיף יותר כלפי קובה.
קסטרו עמד על כך שלמרות הקמתה של הוועדה, קובה עצמה נמצאת "במעבר לסוציאליזם ולקומוניזם" ושזה נשמע "מגוחך שארצות הברית תאיים כעת על קובה".
בפגישה שקיים הנשיא בוש ב-2004 עם חברי הוועדה, הוא הצהיר, "אנו לא מחכים ליום השחרור של קובה, אנו עובדים למען יום זה".
הנשיא חזר והדגיש את מחויבותו לקובנים-אמריקאים, בדיוק בעיתוי של בחירתו מחדש באותה שנה ובמסגרת מסע הבחירות שלו הוא הבטיח לפעול ולא להמתין לשחרורה של קובה.
באפריל 2006 מינה ממשל בוש את קילב מק'קריי כ"מתאם המעבר" של קובה והעמיד לרשותו תקציב של 59 מיליון דולר, לצורך ביצוע משימה של קידום מעבר של הממשלה לדמוקרטיה לאחר מותו של קסטרו.
סוכנות הידיעות הרשמית של קובה, "גרנמה", טענה שתוכניות מעבר אלה נוצרו על פי בקשתם של קבוצות הגולים הקובנים במיאמי ושמק'קריי הוא האחראי על תכנון הפלת משטרו של ז'אן-ברטראן אריסטיד בהאיטי.
באותה שנה פרסמה הוועדה דוח בהיקף של 93 עמודים.
הדוח כלל תוכנית שהציעה שארצות הברית תוציא 80 מיליון דולר כדי להבטיח שהמשטר הקומוניסטי לא ימשיך בקובה לאחר מותו של קסטרו.
התוכנית גם כלל נספח סודי שפקידי ממשל קובנים טענו שהוא עלול להוות קשר לרציחתו של פידל קסטרו או אפשרות לפלישה צבאית אמריקאית לקובה, על אף שהם לא הביאו שום סימוכין לטענות אלו.
היחסים לאחר החלפת פידל קסטרו
היחסים בין קובה לארצות הברית נותרו מתוחים, אך לאחר שפידל קסטרו פינה את מקומו לאחיו, ולאחר בחירתו של ברק אובמה לנשיאות ארצות הברית, השתפרו היחסים ולבסוף נורמלו.
באפריל 2009 החל הנשיא אובמה, שקיבל כמעט ממחצית קולות המצביעים הקובנים-אמריקאים במסע הבחירות שלו ב-2008, החל ליישם מדיניות פחות קשוחה כלפי קובה.
אובמה הצהיר שהוא פתוח לקיומו של דו-שיח עם קובה, אך הוא יסיר את האמברגו רק אם קובה תעבור שינוי פוליטי.
במרץ 2009, חתם אובמה על חוק של הקונגרס להקלת חלק מהעיצומים הכלכליים כלפי קובה ולהקלת הגבלות הנסיעה של קובנים-אמריקאים.
באפריל הוסרה מגבלה נוספת שאפשרה תקשורת אינטרנט קלה ומהירה יותר בקובה.
הקלת המגבלות הייתה מיועדת ככל הנראה לסייע למוסדות ללא כוונת רווח ולמדענים משתי המדינות לעבוד יחד על נושאים משותפים, כמו הרס של מגוון ביולוגי המשותף לשתי המדינות ומחלות שמשפיעות על אוכלוסיותיהן.
בפסגת מדינות אמריקה החמישית, שהתקיימה ב-2009, אותת הנשיא אובמה על פתיחתו של עידן חדש ביחסים עם קובה.
גישושיו של אובמה, זכו לתגמול, במידה מסוימת, מצדו של נשיא קובה ראול קסטרו.
ב-27 ביולי 2012, אמר קסטרו שממשלת קובה שואפת לקיים שיחות עם ממשלת ארצות הברית בהם ידונו על כל הנושאים.
ב-10 בדצמבר 2013, בטקס האשכבה לנלסון מנדלה, לחצו אובמה וקסטרו ידיים, וקסטרו אמר באנגלית: .
אף על פי ששני הצדדים לא ייחסו משמעות מיוחדת ללחיצת הידיים (בדומה ללחיצת הידיים של קלינטון ב-2000), אמר יועץ של הנשיא אובמה שהנשיא רוצה לשפר את היחסים עם קובה, אך הוא עדיין מודאג ממצב זכויות האדם באי.
החל משנת 2013, ניהלו נציגים אמריקאים וקובנים דיונים חשאיים שבחלקן התקיימו בתיווכו של האפיפיור פרנציסקוס בקנדה ובקריית הוותיקן, כדי להניע תהליך של שיקום היחסים הדיפלומטיים בין קובה לבין ארצות הברית.
ב-17 בדצמבר 2014, פורסמה המסגרת להסכם לנרמול היחסים ולסיום האמברגו ארוך השנים, על ידי קסטרו בקובה ועל ידי אובמה בארצות הברית.
שתי המדינות התחייבו לפתוח במשא ומתן רשמי מתוך מטרה לפתוח מחדש את שגרירויותיהן בהוואנה ובוושינגטון.
כחלק מההסכם, שוחררו ממאסר עובד הסיוע, אלן גרוס וסוכן מודיעין קובני שפעל בשם ארצות הברית.
כמו כן הבטיחה ממשלת קובה לשחרר מספר בלתי מוגדר של לאומנים קובנים ממאסר על פי רשימה שהוגשה על ידי ארצות הברית.
ארצות הברית מצידה, שחררה את שלושת הנותרים מבין "החמישייה הקובנית".
התגובות לשינוי מדיניות זה בקרב הקהילה הקובנית בארצות הברית היו מעורבות.
הסנאטורים הרפובליקנים ממוצא קובני, מרקו רוביו וטד קרוז, גינו בתקיפות את השינוי במדיניותו של ממשל אובמה כלפי קובה.
הסנאטור הדמוקרטי בוב מננדז, שאף הוא ממוצא קובני, ביקר גם את המהלך.
עם זאת, הסנאטורים הרפובליקנים ג'ף פלייק, דין הלר וראנד פול הביעו תמיכה במהלך, ואף חלקם השתתפו בהמשך במשלחות דו-מפלגתיות לקובה.
במישור הציבורי, סקרי דעת קהל הצביעו על כך שההפשרה ביחסים עם קובה זכתה לתמיכה רחבה בציבור האמריקאי, החוצה את רף 70 האחוזים.
דיפלומטים רמי דרג מקובה ומארצות הברית נפגשו בהוואנה בינואר 2015. בעוד שהשיחות לא הובילו לפריצת דרך משמעותית, שני הצדדים תיארו אותם כ"פוריים" ונציגת משרד החוץ הקובני, ג'וזפינה וידאל, אמרה שנקבע לוח זמנים לשיחות נוספות.
על פי חוקים חדשים שיושמו על ידי ממשל אובמה, המגבלות על נסיעת אמריקאים לקובה מותנו באופן משמעותי נכון ל-16 בינואר 2015, והותר היצוא הקובני המוגבל לארצות הברית כמו סיגרים קובניים ורום.
במקביל הותר לייצא מארצות הברית לקובה מחשבים וטכנולוגיית תקשורת.
ב-14 באפריל 2015, הודיע ממשל אובמה שקובה תוצא מרשימת המדינות המממנות טרור של ארצות הברית.
החל מאותו יום ניתנה אורכה של 45 יום לבית הנבחרים ולסנאט לבחון אפשרות של חסימת מהלך זה, אך זה לא קרה וב-29 במאי 2015, עם חלוף פרק הזמן בן 45 הימים, הוצאה קובה באופן רשמי מהרשימה.
צעדו זה של הנשיא אובמה שם קץ לעימות שהחל מימי המלחמה הקרה ולמתיחות ביחסים עם קובה.
ב-1 ביולי 2015 הודיע הנשיא ברק אובמה על חידוש היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין קובה לבין ארצות הברית ועל כך שהשגרירויות ייפתחו בוושינגטון ובהוואנה.
היחסים בין שתי המדינות התחדשו באופן רשמי ב-20 ביולי 2015, עם פתיחתן של שגרירות קובה בוושינגטון ושל שגרירות ארצות הברית בהוואנה.
השגרירות האמריקאית נפתחה רשמית בהוואנה ב-14 באוגוסט, עם טקס רשמי בהשתתפות מזכיר המדינה האמריקאי ג'ון קרי.
בפברואר 2016 נחתם הסכם המסדיר טיסות מסחריות בין שתי המדינות, במסגרת שתכלול עד כ-110 טיסות ישירות ביום, לראשונה זה 50 שנה.
ב-17 ביוני 2017 הודיע נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על ביטול חלק נרחב מהצעדים שביצע ממשל אובמה כלפי קובה.
באוגוסט 2017 דיווחו האמריקאים על סדרה של מקרים של תקיפות קוליות מסתוריות שפגעו בחברים בקהילה הדיפלומטית ובעיקר בסוכני מודיעין, שגרמו אף להתחרשות של חלק ממהם.
בעקבות התקיפות החזירה ארצות הברית יותר מחצי מצוות השגרירות חזרה לארצות הברית.
ב-12 בינואר 2021 החזירה מחלקת המדינה של ארצות הברית את קובה לרשימת המדינות המממנות טרור.
מזכיר המדינה מייק פומפאו הצהיר "כי בקובה יש תמיכה חוזרת ונשנית במעשי טרור בינלאומיים על ידי הענקת מקלט למחבלים".
במאי 2022 ביטל ממשל ביידן הגבלות שהטיל ממשל טראמפ 5 שנים קודם לכן, בעיקר בהיבטים אזרחיים, אך לא השיב על כנו את כל הרפורמות שביצע ממשל אובמה.
על פי חוק משנת 2000, הותר יצוא מארצות הברית לקובה של מוצרי מזון ותרופות, על פי אישור מיוחד של מחלקת המסחר ושל מחלקת האוצר של ארצות הברית.
ממשל אובמה הקל על חלק ממגבלות הנסיעה לקובה בינואר 2011. משלחת של הקונגרס של ארצות הברית קראה ב-24 בפברואר 2012, לנשיא קובה, ראול קסטרו, לדון ביחסים דו-צדדיים.
משלחת הקונגרס כללה את פטריק ליהי, סנאטור דמוקרטי ממדינת ורמונט ויושב ראש ועדת הסנאט למשפט ואת ריצ'רד שלבי, סנאטור רפובליקני ממדינת אלבמה וחבר בכיר בוועדה לבנקאות, דיור ופיתוח אורבני.
הם נסעו לקובה כחלק ממשלחת סנאטורים וחברי בית הנבחרים.
ארצות הברית ממשיכה להחזיק בסיס ימי במפרץ גואנטנמו.
הבסיס נחכר על ידי ארצות הברית.
ארצות הברית משלמת לקובה דמי חכירה שנתיים, אך מאז המהפכה הקובנית, לא קיבלה קובה את התשלומים.
ממשלת קובה דוחה בתקיפות את ההסכם על רקע ההפרה של סעיף 52 של אמנת וינה 1969, שכותרתו היא "כפיה על מדינה על ידי שימוש בכוח".
עם זאת, סעיף 4 לאמנה, קובע שהאמנה לא חלה למפרע על חוזים שנחתמו לפני כינונה.
חכירת מפרץ גואנטנמו הייתה חלק מתיקון פלאט, כתנאי לנסיגת כוחות ארצות הברית מקובה לאחר מלחמת ארצות הברית–ספרד.
יחסי ארצות הברית – קטר הם היחסים הדיפלומטיים שבין ארצות הברית של אמריקה למדינת קטר.
קטר וארצות הברית הן בעלות ברית אסטרטגיות.
קטר מוגדרת כבעלת ברית עיקרית שאינה בנאט"ו על ידי ארצות הברית מאז שנת 2022.
היחסים בין שתי המדינות התחממו מאז פתיחת השגרירות האמריקנית בדוחה במרץ 1973. שגריר ארצות הברית התושב הראשון, רוברט פאגנלי, הגיע ביולי 1974. קטר וארצות הברית הסכימו על יוזמות מדיניות אזורית מזרח תיכוניות שמטרתן הגדלת הביטחון במפרץ הפרסי.
בין שתי המדינות גם קישורים כלכליים נרחבים.
קטר פתחה גם מוסדות חינוך בינלאומיים בארצות הברית כדי לשרת את הצעירים הקטרים באתניות שלהם אשר גרים בארצות הברית.
בשטחה של קטר מתקן צבאי אמריקאי.
מאות סטודנטים קטרים לומדים בארצות הברית.
שש אוניברסיטאות אמריקאיות הקימו שלוחות בקטר, בית ספר לאומנויות של אוניברסיטת וירג'יניה קומונוולת', בית הספר לרפואה של אוניברסיטת קורנל, אוניברסיטת טקסס A&M (TAMUQ), אוניברסיטת קרנגי מלון (CMU-Q), בית הספר לשירות החוץ של אוניברסיטת ג'ורג'טאון (SFS-קטר), ואוניברסיטת נורת'ווסטרן אשר נוספה לקריית החינוך הקטרית בשנת 2008.
אמיר קטר תמים בן חמד אאל ת'אני ביקר בוושינגטון די.
ב-24 בפברואר 2015, והנשיא ג'ורג' ווקר בוש ביקר בקטר בשנת 2003 הנשיא דיבר בביקורו אל חיילי ארצות הברית המוצבים בקטר.
דונלד רמספלד, מזכיר ההגנה ה-21 של ארצות הברית בשנים 2001 עד 2006 ביקר בקטר בשנת 2002. מזכירת המדינה הילרי קלינטון ביקרה בקטר בפברואר 2010. מזכיר המדינה ג'ון קרי ביקר גם הוא בקטר ואף נפגש עם האמיר בחודש מרץ 2013.
במאי 2025, הנשיא דונלד טראמפ ערך ביקור ממלכתי בקטר כחלק מסיורו במזרח התיכון, שהתמקד בחיזוק קשרים כלכליים וביטחוניים עם מדינות המפרץ.
במהלך שהותו בדוחה, טראמפ התקבל בקבלת פנים מפוארת, שכללה ליווי של מטוסו על ידי מטוסי קרב, שיירת סייברטראקים של טסלה, וביקור בארמון אל-וג'בה, שם נפגש עם האמיר תמים בן חמד א-ת'אני.
הביקור הניב עסקאות כלכליות משמעותיות, כולל הזמנה של 160 מטוסי בואינג מדגם 777X ו-787 על ידי חברת קטר איירווייז, בהיקף של 96 מיליארד דולר.
בנוסף, טראמפ הודיע על התחייבות קטרית להשקעות בהיקף של 1.2 טריליון דולר בתחומים כגון טכנולוגיה, תשתיות וביטחון.
במהלך הביקור, טראמפ גם ביקר בבסיס חיל האוויר האמריקאי אל-עודייד, שם נשא דברים בפני החיילים האמריקאים והדגיש את חשיבות שיתוף הפעולה הביטחוני בין המדינות.
הביקור עורר ביקורת על רקע קבלת מתנה מקטר – מטוס בואינג 747-8 יוקרתי בשווי 400 מיליון דולר, שהוצע לשמש כמטוס הנשיאותי החדש.
כמו כן, טראמפ הציג יוזמה להקים "אזור חירות" ברצועת עזה, רעיון שזכה לביקורת חריפה בשל השלכותיו האפשריות על האוכלוסייה הפלסטינית.
החל משנת 1992, לקטר יש קשרים צבאיים קרובים עם ארצות הברית, וממוקם בה המטה המרכזי של הצבא במפרץ הפרסי ומרכז תפעול האוויר המשולב.
בשנת 2003, נסגר הבסיס האמריקני הגדול ביותר בקטר - בסיס חיל האוויר האמריקאי בדוחה.
בשנת 2014, ארצות הברית מכרה לקטר כלי נשק בשווי 11 מיליארד דולר אמריקאי, כולל מסוקי AH-64 אפאצ'י וטילי פטריוט.
קטר גם הודיעה כי תרכוש מסוקים נוספים תמורת 2.76 מיליארד דולר אמריקאי.
נכון לשנת 2015, הבסיסים האמריקאים הבאים קיימים כיום:
אל-חודייד - בסיס חיל האוויר האמריקאי
אסליילה - בסיס הצבא האמריקאי
בעקבות מבצע פסגת האש שבו תקפה ישראל בדוחה, בירת קטר, חתם נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על צו נשיאותי שמשדרג את המחויבות האמריקנית לביטחון קטר, ולפיו "ארצות הברית תראה בכל מתקפה מזוינת על שטחה, ריבונותה או תשתיותיה החיוניות של מדינת קטר כאיום על שלום וביטחון ארצות הברית".
יחסי ארצות הברית–פקיסטן מתייחסים ליחסים הבילטרליים בין ארצות הברית לפקיסטן.
ב-20 באוקטובר 1947, חודשיים ושישה ימים אחרי עצמאותה של פקיסטן, כיננה ארצות הברית יחסים דיפלומטיים עם פקיסטן, מה שהפך אותה לאחת מן המדינות הראשונות שקיימו יחסים עם המדינה החדשה.
פקיסטן כרתה ברית עם ארצות הברית בתקופת המלחמה הקרה נגד ברית המועצות, והייתה שחקנית אינטגרלית בארגוני ברית בגדאד ו-SEATO.
פקיסטן שיחקה תפקיד מכריע בהסדרת ביקורו של ריצ'רד ניקסון ברפובליקה העממית של סין ב-1972, שהוביל להסדרה ביחסי ארצות הברית-סין.
למרות הרעה ביחסים בעקבות עליית מפלגת העם הפקיסטנית לשלטון בהנהגת זולפיקאר עלי בהוטו, היחסים השתפרו במהירות והתהדקו במהלך מבצע ציקלון בשנות ה-80 של המאה ה-20, אשר הופנה נגד ההתפשטות הסובייטית במרכז ודרום אסיה, בידי מימון והדרכת מוסלמים מוג'אהדינים באפגניסטן כדי שילחמו בברית המועצות.
היחסים שקעו שוב לאחר נפילת מסך הברזל, כאשר ארצות הברית אישרה סנקציות שהוטלו על פקיסטן על ידי קבלת "תיקון פרסלר", אשר נחקק נגד פקיסטן ותוכנית הגרעין שלה.
פקיסטן שוב קיבלה על עצמה תפקיד מפתח באינטרסים הגאופוליטיים של ארצות הברית באזור בעקבות פיגועי 11 בספטמבר, ובמהלך המלחמה העולמית בטרור.
היחסים התחזקו, שכן ארצות הברית הגדירה את פקיסטן כבעלת ברית עיקרית שאינה בנאט"ו ב-2002, מה שאפשר את שחרורם של יותר מ-25 מיליארד דולר אמריקני לפקיסטן.
מאמצי ההבראה של אמריקאים בעקבות רעידת האדמה בקשמיר ב-2005 זכו להערכה רבה מהציבור הפקיסטני.
היחסים הפכו למתוחים כאשר שני הצדדים החלו למתוח ביקורת זה על זה על האסטרטגיה של האחד והשני במלחמה בטרור, וממשלת ארצות הברית מאשימה את פקיסטן לעיתים תכופות בנתינת מחסה לאנשי טליבאן, ואילו פקיסטן טענה כי ארצות הברית לא עשתה די מאמצים לשמירת הביטחון במזרח אפגניסטן.
יתר על כן, כתוצאה מהאירוע של ריימונד אלן דייוויס בלאהור, המבצע הסודי של ארצות הברית באבוטאבאד (שהוביל למותו של אוסמה בן-לאדן) ובעקבות זאת לתקיפות נאט"ו בפקיסטן, נעשו היחסים בין שתי המדינות מתוחים יותר ויותר בשנים האחרונות המאופיינים בחוסר אמון.
דעת הקהל בפקיסטן מרבה לדרג את ארצות הברית כאחת המדינות הפחות מועדפות על הציבור, ולהפך.
בשנת 2015, על פי סקר עולמי של חברת גאלופ, 15% מהאמריקאים בעלי השקפה חיובית על פקיסטן.
ארצות הברית עוסקת כיום בסיוע כלכלי, חברתי ומדעי נרחב, ומקיימת יחסים צבאיים עם פקיסטן, בעוד פקיסטן ממשיכה לתפוס עמדה אסטרטגית באינטרסים של ארצות הברית במרכז ודרום אסיה.
ארצות הברית היא הספקית השנייה בגודלה של ציוד צבאי לפקיסטן לאחר סין העממית, והיא אחת התורמות הגדולות ביותר של פקיסטן לסיוע חוץ.
נציגות פקיסטן בארצות הברית מטפלת בעניינים הקונסולריים גם של אזרחי איראן, מדינה שלה אין קשרים דיפלומטיים ישירים עם ארצות הברית.
1947–1958: יחסים בין ארצות הברית לבין המדינה החדשה והעצמאית
עם קבלת עצמאותה של פקיסטן מן הראג' הבריטי, נאבקה המדינה המתהווה להציב את עצמה כחברה לא מזוהה בקהילה הבינלאומית.
המפלגה הקומוניסטית של פקיסטן זכתה לתמיכה ניכרת במזרח פקיסטן, בעוד שבמערב פקיסטן נותרה המפלגה הסוציאליסטית הפקיסטנית הפרו-סובייטית בשוליים.
הליגה המוסלמית הקפיטליסטית והפרו-אמריקאית שלטו בפוליטיקה של מערב פקיסטן, בעיקר באזור פנג'אב המשגשג, בעוד בסיס התמיכה שלה במזרח פקיסטן היה צנוע בהרבה.
עם זאת, ניסה ראש הממשלה ליאקת עלי ח'אן לכונן יחסים ידידותיים עם ברית המועצות ועם ארצות הברית בתקווה שפקיסטן תוכל להפיק תועלת מברית עם שתי המעצמות.
הן אנשי צבא פקיסטן והן אנשי שירות החוץ של פקיסטן הביעו ספקות באשר לשאלה האם יש בידי הסובייטים את הרצון הפוליטי והיכולת לספק סיוע צבאי, טכני וכלכלי באותה מידה שהסובייטים החלו להציע לשכנתה הסוציאליסטית של פקיסטן, הודו.
עם זאת, פקיסטן ביקשה סיוע צבאי מברית המועצות, אשר נדחה מראש מאחר שברית המועצות התמקדה בהודו.
ברית המועצות לא זכתה להערכה חיובית מצד המעמד הבינוני-שמרני של פקיסטן, שראו בברית המועצות בעלת ברית אתאיסטית וסוציאליסטית של הודו.
ב-1950 הרחיבה ארצות הברית את פתיחותה כלפי פקיסטן בכך שהזמינה את ראש הממשלה ח'אן לביקור רשמי אצלה.
מאחר שברית המועצות דחתה את פקיסטן הקפיטליסטית והתאימה את עצמה ליריביה של פקיסטן, קובעי המדיניות של המדינה גילו כי שמירה על יחסי ידידות עם שתי המעצמות לא אפשרית.
ראש הממשלה ח'אן קיבל את ההזמנה האמריקנית וערך ביקור רשמי בן 23 ימים בארצות הברית שהחל ב-3 במאי.
האירוע קיבל אופי פוליטי בפקיסטן, וקומם את השמאלנים במדינה, ונחשב לאירוע רב-השפעה שהוביל לחימום הקשרים דיפלומטיים בין ארצות הברית לפקיסטן במשך כמה עשורים.
עם זאת, נטען כי במהלך ביקורו הראשון של ח'אן בארצות הברית, ביקש הנשיא הארי טרומן מפקיסטן לאפשר לסוכנות הביון המרכזית לגבש בסיס בפקיסטן, אך ורק כדי לפקוח עין על פעילותה של ברית המועצות - בקשה שסורבה על ידי ח'אן.
לאורך כל התקופה שבין 1950 ל-1953 ביקרו בארצות הברית מספר אנשי צבא ופוליטיקאים בולטים מפקיסטן.
בזמן זה, מפקד הצבא איוב ח'אן ביקר בארצות הברית - שלימים יהפוך את פקיסטן לדיקטטורה צבאית פרו-אמריקאית חזקה.
שר החוץ סר מוחמד זפארוללה ח'אן, מזכיר החוץ אכרם-אולא ח'אן, שר האוצר, ע'ולאם מוחמד, ושר הביטחון, איסקנדר מירזה, ביקרו באורח רשמי בארצות הברית.
קשרי הביטחון בין שתי המדינות התחזקו כמעט מיד עקב ביקורו של ח'אן בארצות הברית.
הרצון הטוב כלפי פקיסטן היה ניכר גם כאשר ליאקת עלי ח'אן נרצח ב-1951. תחת ממשלתו של חוואג'ה נאזימודין, פקידי פקיסטן וארצות הברית פיתחו עמדות חיוביות זה כלפי זה.
רצון אישי זה נראה כאשר מזכיר המדינה של ארצות הברית ג'ון פוסטר דאלס, בעודו מתווכח על אספקת חיטה לפקיסטן ב-1953, אמר לוועדת המשנה לחקלאות ולייעור בדיונים כי "לפקיסטנים מסורת צבאית נהדרת", וכי "בקראצ'י קיבל אותו משמר כבוד שהיה "הטוב ביותר" שראה אי-פעם".
היחסים בין המדינות התהדקו עוד יותר על ידי הסכם הגנה הדדי שנחתם במאי 1954, ולאחר מכן מאו קציני צבא פקיסטנים החלו להתאמן בקביעות בארצות הברית.
ב-1956 ביקש הנשיא דווייט אייזנהאואר את אישורו של ראש ממשלת פקיסטן החדש, חוסיין סוהרארדי, לחכור את בסיס פשאוור (PAS), שאמורה לשמש לאיסוף מודיעיני של טילים בליסטיים בין-יבשתיים.
הבקשה אושרה, ועד מהרה בנתה ארצות הברית בסיס מטוסים, פיקוד ובקרה במקום לפני תחילת פעולתה.
הבסיס נחשב לסודי ביותר, ואפילו פקידי ציבור פקיסטנים בכירים כמו זולפיקאר עלי בהוטו, סירבו להיכנס לבסיס.
האינטרס האמריקאי בפקיסטן נגד התפשטות הקומוניזם מתמקד בעיקר בשמירת קשרים מצוינים עם הממסד הצבאי של פקיסטן.
ראש הממשלה חוסיין סוהרארדי ערך כמה ביקורים רשמיים בארצות הברית - בדרך כלל עם מפקד הצבא שלו, איוב ח'אן, לצדו.
לאחר ההפיכה הצבאית ב-1958 טען איוב ח'אן כי פעילי שמאל יוכלו לתפוס את השלטון בפקיסטן ובכך לסכן את האינטרסים האמריקאים באזור.
הוא הצליח לשכנע את הפקידים האמריקאים שהצבא הפקיסטני הוא המוסד החזק והיחיד שביכולתו לשלוט במדינה.
1958–1971: יחסים במהלך הדיקטטורה הצבאית של איוב ח'אן
במהלך שנות הדיקטטורה של איוב ח'אן, פקיסטן נהנתה ממערכת יחסים קרובה עם ארצות הברית.
איוב ח'אן היה פרו-אמריקאי מובהק, ובביקורו בארצות הברית ב-1954, לפני שהיה ראש המדינה, הוא אמר לבריגדיר גנרל הנרי ביירוד, "לא באתי לכאן כדי להסתכל על בסיסים צבאים.
הצבא שלנו יכול להיות שלך אם תרצה אותנו, אבל בוא נחליט".
השקפתו על ארצות הברית נותרה חיובית גם כשהשתלט על השלטון.
למעשה, בשנות ה-60 של המאה ה-20 הייתה אוכלוסיית פקיסטן פרו-אמריקאית, ובעלת השקפה חיובית על ארצות הברית.
בשנת 1960 איוב ח'אן אישר לארצות הברית להוציא משטחו את משימות הריגול הראשונות שלה לברית המועצות מבסיס חיל האוויר שבפשאוור.
במאי 1960 אירע משבר מטוס הריגול U-2, שבה נשבה הטייס פרנסיס גארי פאוורס בידי ברית המועצות.
ה-CIA הודיע לאיוב ח'אן על האירוע בעת ששהה בלונדון במסגרת ביקור ממלכתי - על פי הדיווחים הוא משך בכתפיו וציין כי ציפה שתקרית כזו תתרחש בסופו של דבר.
ב-1961 ערך ח'אן את ביקורו הראשון בארצות הברית כראש מדינה.
הסולידריות האמריקאית כלפי ח'אן ניכרה בארוחת ערב ממלכתית ומכובדת שהתקיימה במאונט ורנון, ובתהלוכה שנערכה לכבודו בניו יורק.
הסיוע הצבאי האמריקאי התרכז במערב פקיסטן, כאשר הטבות כלכליות נשלטו על ידי מערב פקיסטן, כמעט בשימוש בלעדי.
מזרח פקיסטן כעסה על היעדר פיתוח כלכלי מצד ארצות הברית.
הפרלמנט המזרח-פקיסטני העביר החלטה המגנה את הברית הצבאית של המערב עם ארצות הברית בשנת 1954.
תפקידה של פקיסטן ביחסי ארצות הברית-סין
ארצות הברית ניצלה את קשריה של פקיסטן עם הרפובליקה העממית של סין, שהביא לביקורו הסודי של הנרי קיסינג'ר בסין ביולי 1971. מגעים אלו בין ארצות הברית לסין, הביאו לביקורו של הנשיא ריצ'רד ניקסון בסין, ונרמול היחסים בין שתי המדינות ב-1972.
עם פרוץ מלחמת האיבה בין הודו לפקיסטן, דחק הנשיא ניקסון את יחיא ח'אן, לרסן את הכוחות הפקיסטנים כדי למנוע הסלמה במלחמה, ולשמור על האינטרסים של פקיסטן.
ניקסון חשש כי פלישה הודית למערב פקיסטן, תחזק את מעמדה של ברית המועצות.
ארצות הברית איימה על פקיסטן כי תפסיק לה את הסיוע הצבאי, אם לא תפסיק בפעולות האיבה נגד הודו.
אך במקביל חששה כי הודו תשלוט גם בנוף הפוליטי החדש של דרום אסיה.
לקראת סוף המלחמה, הכיר הנשיא ניקסון בתבוסתה של פקיסטן, אך שלח את ה-USS Enterprise למפרץ ההודי, במה שנתפס כאיום על הודו.
הממשלה הדמוקרטית של פקיסטן (1971–1977)
לאחר הבחירות לנשיאות פקיסטן, נהפך זולפיקאר עלי בהוטו, סוציאליסט דמוקרטי כריזמטי לנשיא פקיסטן ב-1971 ולאחר מכן לנשיא ב-1974. תקופה זו נחשבה כ"מלחמה קרה שקטה" בין ארצות הברית לפקיסטן, אשר הייתה מונהגת תחת שלטון סוציאליסטי-דמוקרטי.
תחת בוטו, פקיסטן התקרבה לברית המועצות ויצרה עמהמ קשרים הדוקים.
בוטו ניסה לשמור על איזון עם ארצות הברית, אבל ניסיונותיו נדחו על ידי ארצות הברית.
בוטו התנגד לתפיסות השמאלניות פקיסטניות, אבל תמך בפוליטיקה של השמאל, שארצות הברית התנגדה אליו כבר מהתחלה.
היחסים בין שתי המדינות הידרדרו משמעותית תחת נשיאותו של ג'ימי קרטר, אשר היה אנטי-סוציאליסטי והידק את האמברגו על פקיסטן.
בשנת 1979, קבוצה של סטודנטים פקיסטנים שרפו את שגרירות ארצות הברית באסלמבאד.
לאחר עידן בוטו, יחסי פקיסטן וארצות הברית השתפרו מאוד.
ב-24 בדצמבר 1979, פלשה ברית המועצות לאפגניסטן.
בעקבות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן, פתחו ארצות הברית ופקיסטן במבצע ציקלון, הנועד להביס את הסובייטים באפגניסטן ולסכל את המשטר הקומוניסטי במדינה זו.
במהלך המשטר הצבאי של הגנרל זיא-אול-חאק, היחסים בין ארצות הברית לפקיסטן הגיעו לנקודה מקסימלית וארצות הברית העניקה לפקיסטן סיוע צבאי של כמיליארד דולר.
הפלישה הסובייטית לפקיסטן הדגישה את האינטרס המשותף לארצות הברית ולפקיסטן בהתנגדות לברית המועצות.
ב-1981, סיכמו ארצות הברית ופקיסטן על סיוע צבאי וכלכלי שיינתן לפקיסטן בסך 3.2 מיליארד דולר.
במהלך כהונתו של רונלד רייגן כנשיא ארצות הברית, תמך רייגן במשטר הצבאי בפקיסטן ובמהלך כהונתו בוצעו כמה עסקאות נשק בין ארצות הברית לפקיסטן.
הממשלה הדמוקרטית של פקיסטן (1988-1998)
לאחר מותו של זיא, שוקמה הדמוקרטיה בפקיסטן.
במקום המשטר הצבאי של זיא, הוקמה שוב ממשלה דמוקרטית בפקיסטן.
במהרה היחסים בין שתי המדינות שוב התדרדרו.
ארצות הברית נקטה עמדה קשה נגד התפתחותה הגרעינית של פקיסטן והתקרבה להודו.
ב-1992, יעץ שגריר ארצות הברית בפקיסטן, ניקולס פלאט כי אם פקיסטן תמשיך לתמוך בטרוריסטים בהודו, מזכיר המדינה עשוי למצוא עצמו מגדיר את פקיסטן ברשימת המדינות המממנות טרור.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר, הפכה פקיסטן לבעלת ברית של ארצות הברית במלחמה בטרור.
ב-2003, ארצות הברית מחקה לפקיסטן חוב של כמיליארד דולר, עקב מלחמתה בטרור.
בעקבות רעידת האדמה בקשמיר, הבטיחה מזכירת המדינה האמריקאית, קונדוליזה רייס, כי ארצות הברית תתמוך במאמצי הסיוע ותעזור לפקיסטן לבנות מחדש את האזורים שנהרסו.
הברית בין פקיסטן לארצות הברית במלחמה בטרור
לאחר פיגועי 11 בספטמבר, הצטרפה פקיסטן לברית עם ארצות הברית במטרה להילחם בטרור.
לאחר שפקיסטן לא הצליחה לשכנע את הטליבאן למסור את אוסאמה בן לאדן ואנשים נוספים באל-קאעידה, סיפקה פקיסטן לארצות הברית מידע על מספר נמלי תעופה צבאיים ותמיכה לוגיסטית בהתקפה על אפגניסטן.
לאחר הפיגוע, פקיסטן עצרה מעל 500 חברי אל-קאעידה.
בהמשך לברית הצבאית בין ארצות הברית לפקיסטן, הסירה ארצות הברית את הסנקציות על פקיסטן והעניקה לה סיוע, בעיקר צבאי, של כ-20 מיליארד דולר בין 2001 ל-2010. ביוני 2004, הגדיר הנשיא ג'ורג' ווקר בוש, את פקיסטן כבעלת ברית חשובה של ברית נאט"ו, וזו זכאית בין היתר לטכנולוגיה אמריקנית מתקדמת.
פקיסטן איבדה אלפי חיילים ואזרחים מאז הצטרפותה למלחמה בטרור עם ארצות הברית.
אזורים שלמים הפכו לאזורים מוכי טרור בשליטת הטליבאן, ופיגועי התאבדות היו דבר שכיח בפקיסטן מאז 2001.
הסיוע הצבאי של ארצות הברית לפקיסטן מאז פיגועי 11 בספטמבר
פקיסטן היא בעלת ברית של נאט"ו.
בשנת 2002, קיבלה פקיסטן כ-25 מיליארד דולר בסיוע צבאי וכלכלי ומכירת ציוד צבאי.
הציוד אשר קיבלה פקיסטן היה שמונה מטוסי F-16 חדשים, שמונה מטוסי פטרול ימיים מסוג 6,000, טילים נגד טנקים מסוג 500, שני טילי אוויר-אוויר מסוג 6, מטוסי תובלה מסוג 20 ועוד.
במחצית מחלוקת חבילת הסיוע הייתה בעת ממשל בוש וכמחצית בעת ממשל אובמה.
הסיוע שנתן אובמה לפקיסטן היה יותר כלכלי מאשר צבאי.
יחסי ארצות הברית–קוריאה הצפונית הם עוינים מאז התבססותה של קוריאה הצפונית בשנות החמישים של המאה ה-20 ובעיקר מאז מלחמת קוריאה.
במהלך מלחמה זו חיל האוויר האמריקני, כחלק מהסיוע של כוחות האו"ם לקוריאה הדרומית, הפציץ את קוריאה הצפונית.
במהלך המלחמה נהרגו למעלה מ-40,000 אמריקאים וכשני מיליון חיילי ואזרחי קוריאה הצפונית, שהם כ-20% מאוכלוסייתה באותו הזמן.
מאז שנות ה-70 של המאה ה-20, בהן קוריאה הצפונית החלה להעשיר אורניום במטרה להשיג יכולת גרעינית היחסים הושפעו במידה רבה מחמשת הניסויים הגרעיניים של קוריאה הצפונית, פיתוחם של טילים ארוכי-טווח המסוגלים לפגוע ביעדים במרחק אלפי קילומטרים והאיומים הנשנים מצד קוריאה הצפונית בדבר מתקפה צפון קוריאנית על ארצות הברית וקוריאה הדרומית.
בימי כהונתו, התייחס נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש לקוריאה הצפונית כחלק מ"ציר הרשע", בשל האיום של יכולות הגרעין שלה.
במסגרת ההבנייה הלאומית של קוריאה הצפונית וקבלת הלגיטימציה של השלטון, הוגדרו יפן, ארצות הברית והקולוניאליזם כאחר הלאומי כדי לא להגדיר את קוריאה הדרומית כאויב.
קוריאה הדרומית מוגדרת כאח השבוי בידי הקולוניאליסטים האמריקאים.
בקוריאה הדרומית, האחר הלאומי הוגדר כקומוניזם והשלטון הדיקטטורי של קוריאה הצפונית, שהעם האח שבוי בידי מנהיגיו.
מאחר שלארצות הברית ולקוריאה הצפונית אין יחסים דיפלומטיים רשמיים, ממלכת שוודיה מגינה במקומה של ארצות הברית על האינטרסים של ארצות הברית בקוריאה הצפונית - כמעין מתווכת לעניינים קונסולריים.
מאז מלחמת קוריאה, שומרת ארצות הברית על נוכחות צבאית חזקה בדרום קוריאה.
על פי סקר חברת גאלופ רק ל-9% מהאמריקנים יש דעה חיובית על קוריאה הצפונית, בעוד לכ-87% מהם יש דעה שלילית עליה.
על פי סקר שערכה ה-BBC הבריטית - רק לכ-4% מהאמריקנים יש השקפה לפיה השפעת קוריאה הצפונית על העולם חיובית, בעוד כ-90% רואים את השפעתה באור שלילי.
על פי הסקר דעתם של אזרחי ארצות הברית על קוריאה הצפונית היא מהשליליות ביותר על מדינות אחרות בעולם.
ביוני 2018 נפגשו מנהיגי המדינות בפסגת ארצות הברית – קוריאה הצפונית בסינגפור וחתמו על מסמך הבנות, ובו בין השאר הסכמה לשפר את היחסים בין המדינות.
אף על פי שרוב העוינות בין המדינות היא תוצר של המלחמה הקרה, אף טרם המלחמה היו קונפליקטים אחרים בין קוריאה לארצות הברית.
באמצע המאה ה-19 סגרה קוריאה את גבולותיה לסחר מערבי.
בתקרית גנרל שרמן תקפו כוחות קוריאנים ספינת קרב אמריקנית שנשלחה לשאת ולתת על הסכם הסחר בין המדינות, כל אנשי הצוות האמריקנים נהרגו.
בסופו של דבר קשרו שתי המדינות קשרי מסחר ב-1882. היחסים בין שתי המדינות נותקו מחדש בשנת 1905, כאשר ארצות הברית סייעה במשא ומתן לשלום לאחר מלחמת רוסיה–יפן.
יפן שכנעה את ארצות הברית שקוריאה תהפוך לשטח השפעה של האימפריה היפנית, וחמש שנים מאוחר יותר כאשר יפן סיפחה את קוריאה ארצות הברית לא מחתה.
לאומנים קוריאנים ניסו ללא הצלחה לשכנע את האמריקנים בזכותם להגדרה העצמית של העם הקוריאני במסגרת חוזה ורסאי ועל פי נאום 14 הנקודות שהכתיבו את עקרון ההגדרה העצמית של וודרו וילסון.
לאחר מלחמת העולם השנייה ועזיבת הכוחות היפניים, חולקה קוריאה באופן זמני לשני אזורי חסות שגבולם קו רוחב 38 צפון, אך סירוב ברית המועצות להחלטת האו"ם לקיום בחירות חופשיות כחלק מניצני המלחמה הקרה מנע את איחוד קוריאה, שהייתה חצויה בין הצפון, שהיה תחת השפעת ברית המועצות, והדרום, שהיה בהשפעה אמריקנית.
במהלך תקופת השלטון של צבא ארצות הברית בקוריאה הדרומית, התנהלו היחסים בין ארצות הברית לקוריאה הצפונית באמצעות הממשל הצבאי הסובייטי בצפון; אולם בהמשך, בשל כניעתה של קוריאה הצפונית ללחץ הסובייטי ובשל ההתנגדות ההמונית לשלטון האמריקאי ביפן, החלו בקוריאה הצפונית להוקיע את ארצות הברית ולפתח כלפיה יחס שלילי.
עם זאת, כמה שרים אמריקאים ציינו באוזני הקוריאנים כי ארצות הברית יכולה לסייע מאוד בעצמאות קוריאה.
ב-15 באוגוסט 1948 ירדו לטמיון התקוות הקוריאניות לאיחוד, כאשר הוקמה ממשלה בחלקו הדרומי של חצי האי וב-9 בספטמבר 1948 הכריז קים איל-סונג על הקמת הרפובליקה העממית של קוריאה; מיד לאחר ההכרזה הוא קיבל הכרה דיפלומטית מצידה של ברית המועצות, אולם לא מצידה של ארצות הברית.
ארצות הברית מעולם לא הרחיבה את הכרתה הדיפלומטית בקוריאה הצפונית.
לאחר יסוד המדינות הנבדלות ב-1948, עם נסיגת רוב הכוחות האמריקניים מחצי האי קוריאה, קים איל-סונג הרחיב את הרטוריקה האנטי-אמריקנית וטען כי ארצות הברית היא היורשת האימפריאליסטית של יפן, השקפה בה מחזיקה קוריאה הצפונית גם כיום.
עם פרוץ מלחמת קוריאה וכיבוש מרבית הדרום בידי הצפון, הקימה ארצות הברית כוח של מדינות בחסות האו"ם ובהובלת גנרל דאגלס מקארתור, שפרץ את כיתור מובלעת פוסאן וכבש את מרבית חצי האי עד נובמבר 1950. בדצמבר הקפוא פרצו כוחות סינים למתקפת נגד שדחקה את כוחות האו"ם חזרה דרומה.
החיכוך הקרוב ביותר בין קוריאה הצפונית לבין ארצות הברית, היה במהלך הכיבוש האמריקני במהלך החודשיים שלאחר הנחיתה באינצ'ון.
בעזרת צבא קוריאה הדרומית, צבא ארצות הברית, בפיקודו של הגנרל דאגלס מקארתור, החל לחתור להקמת ממשל אזרחי עבור קוריאה הצפונית לאחר שקוריאה הצפונית הרשתה לעצמה לפתח נשק להשמדה המונית במטרה לאיים על קוריאה הדרומית.
מקארתור תכנן למצוא גנרלים צפון קוריאנים, במיוחד קים איל-סונג, להביא אותם למשפט ולהאשים אותם בפשעי מלחמה.
בדצמבר 1950 יזמה ארצות הברית סנקציות כלכליות על קוריאה הצפונית, במסגרת חוק נגד מסחר עם האויב, שהיו תקפות עד לשנת 2008.
בימי המלחמה הקרה קוריאה הצפונית תמכה בברית המועצות, שתי המדינות נשלטו בצורה קומוניסטית, שתי המדינות היו מסוכסכות עם ארצות הברית, ובזכות ברית המועצות קוריאה הצפונית קיבלה את עצמאותה.
אם כי לאחר תחילת הקרע בין סין לברית המועצות, מצאה לעצמה קוריאה הצפונית דרך אידאולוגית משלה.
מספר אירועים קרביים היו בין קוריאה הצפונית לכוחות ארצות הברית, והבולטים בהם הם פרשת פואבלו (1968) בה נחטפה אונית ביון אמריקנית על הלוחמים שבה, והחזקת החיילים בשבי.
ומבצע פול באניין (1976) לאחר "תקרית הגרזן" בה נרצחו שני קצינים אמריקנים שעמדו בראש כוח שכרת עץ בשטח הביטחון המשותף.
היחסים בין ארצות הברית לקוריאה הצפונית תחת ממשלו של ג'ורג' ווקר בוש היו בדרך כלל מתוחים למדי.
בתחילת הממשל היחס היה דווקא טוב, עם חנוכת תחנת הרכבת דורה שקישרה בין הקוריאות, ובתקופת "אור השמש" שיזמה קוריאה הדרומית וממשלתה השמאלנית אולם מספר תקריות העיבו על היחסים.
ממשל בוש ביקר לעיתים תכופות את המשטר הצפון קוריאני על הפרות זכויות אדם, פיתוח מערכות טילים מאיימות וערעור היציבות והביטחון במזרח אסיה.
בשנת 2002 החמירה המתיחות בין המדינות, לאחר שבוש האשים את קוריאה הצפונית בפיתוח תשתית להעשרת אורניום לצורך ייצור נשק גרעיני.
באותה השנה גם הגדיר בוש את קוריאה הצפונית כשותפה ב"ציר הרשע".
בחודשים הבאים נכנסה ארצות הברית למשא ומתן עם קוריאה הצפונית במטרה להניא אותה מהתוכנית הגרעינית שלה, אך ניסיון זה לא צלח.
לקראת שלהי הקדנציה הראשונה של בוש, הידרדרו מחדש היחסים עם קוריאה הצפונית, לאחר שזו גירשה את פקחי הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית משטחה, וחזרה לפתח נשק גרעיני.
ב-9 באוקטובר 2006 ערכה קוריאה הצפונית ניסוי גרעיני מצומצם.
ג'ורג' בוש הגיב בחריפות, גינה את המעשה, והורה על הגברת הסנקציות הכלכליות כאשר הוא מצהיר שלא יהסס להשתמש באמצעים צבאיים.
תחת הלחצים הבינלאומיים הסכימה לבסוף קוריאה הצפונית לחדש את המשא ומתן עם ארצות הברית, וב-11 באוקטובר 2008 קיבלה קוריאה הצפונית את הדרישות האמריקניות לפרק את הכור הגרעיני שלה, ובתגובה בוש הודיע על הסרת הסנקציות ועל צעדים ראשונים להסדרה ביחסים בין המדינות.
בסיום כהונתו של בוש היה נראה שאף על פי שקוריאה הצפונית רכשה יכולת גרעינית מינימלית, ארצות הברית הצליחה לבסוף להניא אותה מדרכה, והחל תהליך מדיני לפירוקה מנשק גרעיני.
בתחילת תקופת נשיאות טראמפ שררה בין שתי המדינות מתיחות רבה שהגיעה לאיום פומבי של אחת על השנייה בשימוש בנשק גרעיני.
קוריאה הצפונית ביצעה ניסויים בפצצות וטילים למורת רוחה של ארצות הברית ונשיאה דונלד טראמפ.
בתחילת חודש אוגוסט 2017 איימה קוריאה הצפונית כי תתקוף את גואם, שטח חסות של ארצות הברית בה ממוקמים כוחות אמריקאים.
בתגובה הצהיר הנשיא טראמפ כי צבא ארצות הברית טעון ומוכן להתמודד עם האיום.
ב-19 בספטמבר 2017, אמר טראמפ בנאומו בעצרת האומות המאוחדות כי אם תצטרך, ארצות הברית תשמיד את קוריאה הצפונית.
בתגובה, אמר קים ג'ונג-און כי דברי טראמפ הם הכרזת מלחמה.
ב-9 במרס 2018 הודיע הבית הלבן במפתיע כי קים ג'ונג און העביר מכתב לנשיא טראמפ ובו ביקש להיפגש עמו, והנשיא טראמפ נענה לבקשתו.
הם היו צפויים להיפגש בחודש מאי 2018. ב-24 במאי הודיע טראמפ על ביטול פסגת ארצות הברית – קוריאה הצפונית שנקבעה ל-12 ביוני בסינגפור, אך מספר ימים לאחר מכן הודיע בחשבון הטוויטר שלו כי צוותים מטעמו הגיעו לקוריאה הצפונית על מנת לארגן את הפגישה.
ב-12 ביוני נפגשו טראמפ וקים לראשונה, לחצו ידיים וחתמו בטקס פומבי על מזכר הבנות בכתב.
מזכר ההבנות כלל ארבעה סעיפים מרכזיים:
ארצות הברית של אמריקה והרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה מתחייבות לכונן יחסים חדשים ביניהן בהתאם לרצונם של העמים בשתי המדינות בשלום ובשגשוג.
ארצות הברית של אמריקה והרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה ישקיעו מאמצים משותפים בכינון משטר שלום יציב ובר-קיימא בחצי האי הקוריאני.
הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה מאשררת את הצהרת פנמונג'ום מ-27 באפריל 2018, ומתחייבת לפעולה למען פירוק מלא של חצי האי הקוריאני מנשק גרעיני.
ארצות הברית של אמריקה והרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה מתחייבות לפעול להשבת שרידיהם של אסירי מלחמה ונעדרי מלחמה, בכלל זה החזרה מיידית של מי ששרידיהם כבר זוהו לארצם.
בשנת 2019, על פי דיווח הניו יורק טיימס, פשט כוח "צוות 6" של יחידת הקומנדו "אריות הים" על חוף בקוריאה הצפונית בהוראה ישירה של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ.
על פי הפרסום, מטרת המבצע הייתה להציב מכשירי האזנה וציתות שיאפשרו לאסוף מודיעין על שיחותיו של המנהיג קים ג'ונג און, במקביל למשא ומתן שהתנהל בין שתי המדינות.
עם זאת, זמן קצר לאחר שהצוות פשט על החוף בשעת לילה באחד מחודשי החורף, הופיעה סירה של אזרחים צפון קוריאנים לא חמושים שזיהתה אותם.
הכוחות האמריקניים פתחו באש, הרגו את כל יושבי הסירה וחזרו חזרה בלי לבצע את המשימה.
יחסי ארצות הברית – תימן הם היחסים הדיפלומטים בין ארצות הברית של אמריקה לבין הרפובליקה של תימן.
מחלקת המדינה של ארצות הברית הכירה בממשלתו של יחיא חמיד אלדין ב־1946, אך הסירה את הכרתה מממשלת תימן לאחר הירצחו ב־1948. בפברואר 1950 הכירה מחלקת המדינה בממשלת יורשו, אחמד בן יחיא חמיד אלדין.
ב-16 במרץ 1959, ארצות הברית פתחה נציגות בתימן וב-1966, הנציגות שודרגה לשגרירות רשמית.
זאת, לאחר שב-12 בדצמבר 1962, הכירה ארצות הברית ברפובליקה התימנית הערבית.
ב-1967, תימן בהשפעת מצרים, ניתקה את יחסיה עם ארצות הברית בעקבות מלחמת ששת הימים.
ב-7 בדצמבר 1967, הכירה ארצות הברית בדרום תימן ושדרגה את הקונסוליה שלה בעדן למעמד של שגרירות, אך כבר ב-1969, היחסים בין ארצות הברית לדרום תימן נותקו.
במהלך הסכסוך בין דרום תימן לצפון תימן, ארצות הברית שיתפה פעולה עם ערב הסעודית וסייעה צבאית לצפון תימן.
ב-1990, בעקבות פעולותיה של תימן באומות המאוחדות, ארצות הברית צמצמה באופן דרסטי את נוכחותה בתימן וביטלה את שיתוף הפעולה הצבאי עם מדינה זו.
בנובמבר 2001, כחודשיים לאחר פיגועי 11 בספטמבר, ביקר נשיא תימן עלי עבדאללה סאלח בוושינגטון די.
ב-2004, שוב ביקר סלאח בוושינגטון די.
היחסים הביטחוניים בין תימן לארצות הברית השתפרו במהירות וצבא תימן קיבל ב-2006, 8.42 מיליון דולר.
בנוסף לכך קיבלה תימן 7.9 מיליון דולר בקרנות תמיכה כלכלית.
ב-29 ביולי 2011, בתגובה להפגנות אלימות ברחבי תימן, הבנק העולמי השהה את תשלומי הכספים לתימן שהובטחו על ידי תורמים בינלאומיים ב-2006. במסגרת תוכנית של המועצה לשיתוף פעולה במפרץ הנתמכת על ידי ארצות הברית, הנשיא סלאח הסכים לתוכנית מעבר ונשיא חדש נבחר לתימן: עבד רבו מנסור האדי.
בתחילת 2015, השתלטו המורדים החות'ים על החלק הצפוני של תימן והממשלה התמוטטה.
שגרירות ארצות הברית נסגרה בפברואר 2015 ואנשיה פונו.
מעורבות החות'ים במלחמת חרבות ברזל
בדצמבר 2023 הודיע מזכיר ההגנה של ארצות הברית, לויד אוסטין, על הקמת קואליציה רב לאומית למאבק בחות'ים שהטילו מצור על באב אל-מנדב.
בלילה שבין 9 בינואר ל-10 בינואר 2024 תקפו החות'ים ספינה אמריקאית ב-21 טילים וכלי טיס בלתי מאוישים.
ב-12 בינואר בלילה שבין חמישי לשישי פתחו צבאות ארצות הברית ובריטניה במהלך צבאי התקפי נגד החות'ים בתקיפה של עשרות מטרות בצנעא, כולל שדה התעופה, וכן בחודיידה ובערים נוספות.
נכון ל-21 בינואר 2024 נהרגו בתקיפות הקואליציה כ-64 חות'ים, 3 אנשי משמרות המהפכה האסלאמית, 6 מחבלי חזבאללה ושני פעילים במיליציות עיראקיות פרו-איראניות.
ב-22 בינואר 2024, ביצעו צבאות ארצות הברית ובריטניה מתקפה משולבת מהאוויר ומהים במספר מחוזות בתימן, בעיקר בבירה צנעא ואל-חודיידה.
ב-15 במרץ 2025 פתחה ארצות הברית במבצע נרחב נגד משטר החות'ים בתימן, בעקבות פגיעת החות'ים בנתיבי השיט סביב מפרץ עדן ומצרי באב אל מנדב.
עד שנת 2009, תימן קיבלה בממוצע מארצות הברית בין 20–25 מיליון דולרים בשנה מסיוע החוץ של ארצות הברית.
החל משנת 2009 תימן מקבלת סיוע של כ-28.2 מיליון דולר מארצות הברית.
בנוסף, בשנת 2006, קיבלה תימן נוסף של כ-31.5 מיליון דולר ממחלקת ההגנה האמריקאית.
יחסי ארצות הברית–תוניסיה הם היחסים הדיפלומטים בין ארצות הברית של אמריקה לבין הרפובליקה התוניסאית.
כיום לארצות הברית ולתוניסיה יחסים טובים.
ב-1795, ארצות הברית פתחה ייצוג רשמי בתוניסיה ואמנת הידידות האמריקנית-תוניסאית נחתמה ב-1799.
ארצות הברית סיפקה לראשונה סיוע כלכלי וטכני לתוניסיה ב-26 במרץ 1957. תוניסיה תמכה בהתלהבות בשותפות הכלכלית האמריקנית-צפון אפריקאית שנועדה לקדם את השקעותיה של ארצות הברית באזור המגרב ולהשתלבותו הכלכלית.
היחסים בין שתי המדינות נפגעו לאחר שישראל הפציצה את מפקדת אש"ף בתוניסיה ב-1985. התוניסאים האמינו כי ארצות הברית ידעה על המתקפה מראש ואולי הייתה אף מעורבת בה, אך ארצות הברית דחתה על הסף את טענותיה של תוניסיה לפיהן ארצות הברית הייתה אכן מעורבת בהפצצה.
באוקטובר 2002, ארצות הברית ותוניסיה חתמו על הסכם למסחר והשקעות בין שתי המדינות.
יחסי ארצות הברית–קנדה הם היחסים הדיפלומטים שבין ארצות הברית של אמריקה לבין קנדה.
המורשת ההיסטורית והתרבותית המשותפת בין שתי המדינות, הביאה לכך שיחסי ארצות הברית וקנדה הם בין היחסים הבינלאומיים הכי יציבים בעולם.
התיירות וההגירה ענפות בין שתי המדינות, אך פיגועי 11 בספטמבר בארצות הברית הגבירו את ביטחון הגבול בין שתי המדינות.
אוכלוסיית ארצות הברית גדולה פי עשרה מאוכלוסיית קנדה ויש לה השפעה תרבותית וכלכלית דומיננטית.
ארצות הברית וקנדה הן שותפות הסחר הגדולות בעולם.
לשתי המדינות הגבול הארוך ביותר בעולם (8,891 ק"מ).
בין שתי המדינות שיתוף פעולה גדול בחזיתות ובתחומים רבים.
כיום, בין שתי המדינות קשרים תרבותיים קרובים.
לפני הכיבוש הבריטי של קנדה הצרפתית ב-1760, הייתה סדרה של מלחמות בין הבריטים לצרפתים, שנלחמו במושבות ובים הפתוח.
במלחמות אלו הבריטים הסתמכו מאוד על יחידות המיליציות האמריקניות הקולוניאליות; הצרפתים לעומתם, הסתמכו במידה רבה על בעלי בריתם בקרב האומות הראשונות.
בסוף המהפכה האמריקאית עזבו כ-75,000 אמריקאים את ארצות הברית והיגרו לנובה סקוטיה.
בין השנים 1790 עד 1812 היגרו חקלאים אמריקאים מניו יורק וניו אינגלנד לאונטריו.
בסוף המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20, כ-900 אלף קנדים צרפתים היגרו לארצות הברית.
מאז שנות החמישים של המאה ה-20, נמשכת תנועת ההגירה של אמריקאים לקנדה וקנדים לארצות הברית.
חוזה פריז ב-1783 שסיים את מלחמת העצמאות של ארצות הברית, קרא לבריטים לפנות את כל מבצריהם שמעבר לגבול של הימות הגדולות.
הבריטים סירבו לעשות כן, בהסתמך על כישלונה של ארצות הברית להעניק פיצויים כספיים ללויאליסטים שאיבדו את רכושם במלחמה.
בעקבות הסכם ג'יי ב-1795, הבריטים עזבו את המבצרים.
המתיחות בין ארצות הברית לבריטים עלתה שוב בשנת 1805 ואילך וב-1812 האמריקאים הכריזו מלחמה על הבריטים.
עם פרוץ המלחמה, האסטרטגיה האמריקאית הייתה לכבוש את קנדה על מנת להשיג ויתורים מן האימפריה הבריטית ואולי אף לספח את קנדה.
עם זאת, ניסיונות הצבא האמריקאי לפלוש לקנדה הובסו על ידי הצבא הבריטי.
הבריטים, בעזרת הצי המלכותי החזק, ביצעו מספר של פשיטות על חופי ארצות הברית אשר הגיעו לשיאן עם ההתקפה הבריטית הגדולה על וושינגטון די.
אשר הובילה לשרפת בתי ממשל אמריקאים, כגון הבית הלבן וגבעת הקפיטול.
לאחר המלחמה, ראו הקנדים האנגלים במלחמה כסמל להתנגדות הרואית ומוצלחת נגד הפלישה שהגדיר אותם כעם.
מכינון היחסים עד מלחמת העולם השנייה
אחד האישים הבולטים שתרם רבות ליחסי ארצות הברית-קנדה, היה ג'יימס ברייס ששימש שגריר בריטניה בארצות הברית בין 1907-1913.
קנדה דרשה וקיבלה אישור מבריטניה לשלוח משלחת משלה לוועידת השלום בפריז ב-1919, בתנאי שתחתום על האמנה תחת האימפריה הבריטית.
לאחר מכן נטלה קנדה את האחריות על ענייני החוץ והצבא שלה.
ב-1927 וינסנט מאסי מונה לשגריר הראשון של קנדה בארצות הברית.
שגריר ארצות הברית הראשון בקנדה היה ויליאם פיליפס .
קנדה הפכה לחברה פעילה בחבר העמים הבריטי, חבר הלאומים ובית המשפט העולמי שאף אחד מהם לא כלל את ארצות הברית.
ביולי 1923, נשיא ארצות הברית וורן הרדינג ביקר בוונקובר, במה שהפך אותו לנשיא ארצות הברית הראשון המבקר בקנדה.
היחסים בין קנדה לארצות הברית היו לבביים עד 1930, אז העלתה ארצות הברית את המיסוי על מיוצרים אשר מיובאים מקנדה בעקבות חוק המכסים סמוט-האולי וקנדה מחתה על כך.
כתגובה, קנדה העלתה גם היא את המיסוי על מוצרים אמריקאים.
בעקבות הפעולות של שתי המדינות, רמת המסחר ביניהן ירדה בכ-75%.
בשנת 1938, כשהחלו ניצני מלחמת העולם השנייה, נשיא ארצות הברית פרנקלין רוזוולט נשא נאום פומבי באוניברסיטת קווינס בקינגסטון, אונטריו, והכריז כי ארצות הברית לא תשב בחיבוק ידיים אם כוח זר ינסה לשלוט בקנדה.
שני העמים שיתפו פעולה במלחמת העולם השנייה בנחישות להביס את מדינות הציר.
במהלך המלחמה, 49 אלף אמריקאים הצטרפו לחיל האוויר המלכותי הקנדי.
לאחר שיתוף הפעולה בשתי מלחמות העולם, האיבה בין המדינות ירדה.
כמו כן, ככל שהשפעתה של בריטניה כמעצמה אימפריאליסטית ירדה, כך המדינות נעשו שותפות קרובות יותר.
במהלך המלחמה הקרה, קנדה הייתה בעלת בריתה של ארצות הברית.
בשנת 1969 הסתיימה הרחבת שגרירות ארצות הברית באוטווה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, כלכלתה של קנדה הייתה תלויה ביותר במסחר עם ארצות הברית.
ב-1971, נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון החל את מדיניות "ניקסון שוק" (כולל מכס של כ-10% על כל היבוא).
מדיניות זו הכניסה את הממשלה הקנדית לפאניקה וגרמה לראש ממשלת קנדה, פייר אליוט טרודו, להוביל את מדיניות "האופציה השלישית" , שמטרתה הייתה לגוון את המסחר הקנדי ולהוריד את רמת התלות במסחר עם ארצות הברית.
בשנות התשעים היחסים בין שתי המדינות התמקדו בהסכם NAFTA שנחתם ב-1994. ההסכם יצר שוק משותף שעד 2014, היה שווה 19 טריליון דולר ויצר מיליוני מקומות עבודה.