tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כאשר אדם מקודש זה [יוליאנוס] נפטר, הוא נקבר בכנסייה של המרטיר המבורך ויטלה, מתחת לציון נזריוס (Nazarius) הקדוש, לפני המזבח..."
הכנסייה נבנתה כמבנה אוקטגונאלי, כלומר בעל 8 צלעות.
זהו מבנה הרכזי (או מבנה מרכזני).
במבנה הרכזי המרכז הגאומטרי הוא גם המרכז הפולחני, במקרה הנדון במרכז היה הקבר ותוך הליכה התייחדו עם הקבר.
במבנה יש משחקי אור וצל, המרכז מודגש על ידי אור בזמן שציר הקפה (ציר ההליכה) נמצא בצל.
מבנה הרכזי כדוגמת זה, היה אופייני לכנסיות מרטירים ומבני זיכרון והנצחה ביזנטיים אשר נבנו בצורות שונות כגון רוטונדה, צלב וכדומה.
ייחודה של הכנסייה היא בעובדת היותה הכנסייה הביזנטית היחידה בשטחה המערבי של האימפריה הביזנטית, בעלת מבנה כזה.
סביב מרכז המבנה נבנתה מערכת של קשתות ועמודים המקיפים את המרכז ויוצרים בשתי הקומות של המבנה - בקומת הקרקע ובגלריות לצפייה - מבנה של אמבולטוריום.
על מבנה זה נשען מבנה אוקטגונלי נוסף המשמש כ"תוף" ובו חלונות תאורה.
מעליו מותקנת כיפה כדורית הנשענת על מערכת של קשתות.
מוקם בכנסייה אפסיס אשר משני צדדיו מוקמו חדרים בעלי מבנה עגול, אשר שימשו את הפרסבתיר בכנסייה.
הכניסה למבנה הייתה דרך נרתקס, אשר הוקם בצמוד למבנה, ואשר נבנה כמרפסת חיצונית מקורה בעלת עמודים.
שיטות הבנייה של הכנסייה שילבו צורות וטכניקות בנייה מערביות, אשר מקורן באדריכלות רומית, עם טכניקות וצורות בנייה אשר התפתחו במזרח האימפריה הביזנטית, סביב קונסטנטינופול.
שילוב זה אופייני לאדריכלות הביזנטית של תקופת יוסטיניאנוס.
לבני הבנייה של הכנסייה, לדוגמה, אשר עוצבו בצורה דקה וארוכה, היוו חידוש בסגנון הבנייה ברוונה ובאיטליה בכלל.
מקורה של השיטה הוא בבנייה האימפריאלית בקונסטנטינופול, אולם ייצור הלבנים נעשה ברוונה עצמה.
לעומת זאת, הקימרונות שמעל מרכז הכנסייה נבנו בשיטה המזוהה עם סגננון בנייה רומי - צינורות חלולים המשולבים זה בזה.
עיטור המבנה כלל שימוש בעמודי שיש בעלי כותרות דקורטיביות כפולות, עליהם נשענות קשתות ומשקופי חלונות.
שטחים גדולים בקירות הכנסייה מצופים בשורה של פסיפסים ואילו חלקים אחרים כוסו באבן שיש.
ארגון החלל של הפסיפסים בכנסייה הנוצרית נשען על מערכת היררכית של קדושה.
ככל שהתיאור מופיע במקום מרכזי יותר, כך יופיעו בו נושאים אשר נתפשו כ"קדושים" יותר.
את התיאורים של התגלות ישו, ניתן לפי כך למצוא במקום אשר נתפש בכנסייה כקדוש ביותר - הכיפה או האפסיס של הכנסייה.
בבזיליקה של סן ויטלה כוסה האפסיס בפסיפס גדול המציג את ישו היושב על כדור העולם.
הוא מופיע בדמות צעיר, חסר זקן, האוחז בידו האחת קלף מגולגל המסמל את החוק האלוהי ובידו השנייה זר ניצחון.
משני עבריו נמצאים שני מלאכים מכונפים, הלובשים טוניקה לבנה ובכל אחד מקצות הקומפוזיציה עומד קדוש.
בצד שמאל מופיע ויטלה הקדוש ואילו משמאל מוצגת דמותו של אקלזיו (Ecclesio), הבישוף אשר בתקופתו החלה בניית הכנסייה.
הוא מתואר כמחזיק במודל של הכנסייה.
המחזה האלוהי מתרחש במקום שהוא "מעל הטבע".
דבר זה מודגם בישיבתו של ישו על כדור הארץ וביחס הלא פרופורציונלי בין הדמויות לבין תיאור הנוף.
על תקרת הבלדקינו, כלומר באזור הסמוך לאפסיס, אנו מוצאים פסיפס המתאר את "שה האלוהים".
נושא זה, המדגיש את הקרבן של ישו בעבור האנושות, והמשתקף גם בטקסטים נוצריים מוקדמים, מהווה פרשנות המקשרת בין עקדת יצחק לבין צליבתו של ישו.
ישו ממסומל כשה המוקף הילה, נתון בתוך גרלנדה (זר ניצחון) העשויה עלים ופירות.
ברקע התיאור מופיעים שמיים כחולים זרויי כוכבים.
משמעותו של תיאור זה יכולה לסמל לבד מהדגשת הקורבן של ישו, גם את ניצחונו של ישו כאל על המוות.
סביב הגרלנדה מופיעים ארבע דמויות מכונפות האוחזות בגרלנדה.
אלו הם ארבעת האוונגליסטים, אשר חיברו את ספרי הבשורות השונות.
הם לבושים בטוניקה בסגנון עתיק וברקע התיאור מופיע דגם עיטורי מורכב.
משני עבריו של האפסיס, מופיעים שני פסיפסים המדגימים את הקשר בין הכנסייה אל השלטון האימפריאלי.
בפסיפס אחד מופיע יוסטיניאנוס הראשון במרכזה של פמליה הכוללת חיילים (משמאל) ואנשי כמורה (מימין).
ביניהם מופיע גם הבישוף מאקסימיניאוס, אוחז כרך מהודר של כתבי הקודש.
גם יוסטיניאנוס אוחז בפריט מקודש - קערה מקושטת.
מעברו השני של הבלדקינו מופיע התיאור המקביל המציג את תאודורה, אשתו של הקיסר המופיע במרכזה של פמלייה נשית של משרתות וגבירות.
אחת מן הנשים, הנמצאת בקצה השמאלי של התיאור, מוצגת כשהיא מסיטה וילון לבן, כאילו הפמלייה עומדת לצאת מן הכנסייה.
גם תיאודורה מוצגת כשהיא אוחזת בקערה דקורטיבית ומקושטת באבני חן.
באגף המקהלה שבכנסייה (Choir), לפני אזור הבלדקינו, מופיעים פסיפסים בלונטות המציגים נושאים מקראיים מתוך פרשנות פרה-פיגורטיבית.
בלונטה אחת מוצגים מלכיצדק והבל המקריבים קורבן.
סצנה נוספת המציגה אירועים מחיי אברהם - ביקור המלאכים לצד עקדת יצחק.
בין הדימויים הרבים הנוספים שבכנסייה ניתן לציין את סיפור משה והסנה הבוער; ירמיהו וישעיהו, סיפור קין והבל, מלאכים אוחזי מדליונים ובהם סמל הצלב, ארבעת האוונגליסטים המופיעים כדמויות מכונפות (מלאך, שור, נשר ואריה) ועוד.
נוסף לפסיפסים הפיגורטיביים קיימים בכנסייה חלקי פסיפס רבים בעלי דגמים גאומטריים או הלקוחים מעולם הטבע (ציפורים, דגמי עלים ושריגים וכו').
אחד הדברים הראשונים שבולטים לעין הם הצבעים המרהיבים שבהם משתמשים בעבודות המוזאיקה.
לצבעים יש משמעות, והם נבחרו בשל משמעותם ולא בשל סיבות של טעם אמנותי.
במיוחד בולט הצבע הסגול לגווניו השונים.
הסגול נחשב לצבע מלכותי יצורו נחשב לקשה במיוחד והיו ניסיונות רבים לזיוף, כדי להרויח יותר.
היה על הצבע הסגול מונופולין של המלוכה, גם מבחינת יצור הצבע וגם מבחינת אריגת או צביעת הבדים.
בדרך כלל השתמשו בו ליצירת גלימות לשליטים, והבגד בצבע הזה נשמר למלכים בלבד.
יחד עם זאת, המלכים אינם היחידים עם הצבע הסגול.
בפסיפס הגדול של ישו כשליט העולם, ישו מופיע אף הוא בבגד סגול.
המלוכה היא גם למלכים וגם לאלוהים.
בצד הסגול, הזהב הוא הצבע הבולט ביותר.
השימוש בזהב בכמות כזו בפסיפסים הכנסייתיים, הוא אחד החידושים החשובים של האמנות הבינטית.
יש בו שימוש רב לא רק כתכשיט או כחפץ.
משטחים גדולים של זהב מחליפים את הרקע בהרבה מן היצירות, כך שהדמויות נראות כאילו הן צפות בחלל מואר במיוחד.
הכנת פסיפסי הזהב נעשה על ידי יצירת מעין סנדביץ' של זכוכית שקופה, שבאמצעיתו הניחו עלה זהב.
לזהב הייתה תמיד משמעות של כוח, ויחד עם זאת הוא נתפש גם כמשהו אלוהי, במשמעות של אור.
השימוש בחתיכות הזהב מעניק לדמויות מראה של התעלות, והוא מבטא את מושג הקדושה והתהילה גם יחד.
הזהב משקף אור, ובעיקר את האור האלוהי.
הדימויים האנושיים ביצירות מוצגים גם הם באופן שונה מן המקובל בתרבות היוונית רומית.
הדמויות דומות למדי אחת לשנייה, אין להן הרבה תנועה, יש להן גופים יותר קטנים.
הן בעלות עיניים גדולות המסתכלות פנימה, לבושות בשכבות של בגדים, והן נראות כאילו הן צפות בחלל.
יש לדמויות דמיון מסוים ומאפיינים אישיים מעטים השייכים לדמות ספציפית, ויחד עם זאת הן נראות כאילו נבנו על פי אב טיפוס אחד, שממנו בונים את הדימויים השונים.
הדמויות מושטחות מאוד, יש מעט תלת־ממדיות ואין להן כמעט רקע שעליו הן יושבות.
האמן היה עסוק בעיקר במהות האדם, ולא בייצוגם של היבטים מסוימים בצורת האדם.
המהות זוהתה עם רעיון, או אב טיפוס נצחי.
הצורות הזמניות העידו על ההתכתבות עם אב הטיפוס.
מצד אחד התמונה הייתה צריכה להיות מוכרת מצד שני היה צריך להיות הבדל בינה ובין המציאות, כדי להעביר את הערך הסמלי של התמונה.
נוצר מצב של יצוג שהוא גם מופשט וגם מציאותי.
התמונה מצטמצמת למינימום - שיטוח הגוף כיסויו בבגדים ביטול הרקע "האמיתי", פרופורציות גופניות לא נכונות, סטטיות מבחינת התנועה, העיניים המסתכלות פנימה - כולם משמשים לאותה מטרה – לטהר את הדמות מן החומר ולהרחיק אותה מן האדם הרגיל.
האמנות בתקופה זו שימשה כדרך להגיע לאלוהים.
בעולם שבו רוב האנשים היו אנאלפביתים היה צורך בקישוט קירות הכנסייה כדרך להעביר את המסרים להמונים.
לשם כך נוצרה אמנות חדשה, גם מבחינת התוכן העוסק בסיפורי הדת השונים, גם מבחינת החמרים והצבעים וגם מבחינת הצורה והדמויות כדי לבטא באופן חמרי את עולם הרוח.
בזיליקת הלב הקדוש, הידועה גם בשמה הצרפתי "סַקְרֵה קר" , היא מבנה דתי בולט בפריז, השוכן על גבעת מונמארטר.
הבזיליקה היא אחד האתרים הפופולריים ביותר בצרפת, והיא מושכת אליה כ-10 עד 11.5 מיליון מבקרים מדי שנה.
נתון זה מציב אותה באופן עקבי במקום השני ברשימת האתרים הדתיים המתויירים ביותר בפריז, מיד אחרי קתדרלת נוטרדאם (לפני השריפה), ולעיתים אף במקום הראשון בתקופות בהן אתרים אחרים סגורים לשיפוצים.
הקהל העצום הפוקד את המקום מורכב מתמהיל של תיירים המגיעים להתרשם מהארכיטקטורה ומהנוף, וצליינים המגיעים למטרות תפילה ופולחן דתי, שכן הבזיליקה משמשת כאתר עלייה לרגל פעיל ללא הפסקה.
מאז ומתמיד היה מונמארטר מקום של סגידה: הדרואידים הגאלים ראו בו אתר קדוש; הרומאים הקדישו בו מקדשים למרס ולמרקוריוס; כנסיית פייר הקדוש (מונמארטר), הכנסייה העתיקה ביותר בפריז, נבנתה למנזר המלכותי של מונמארטר במאה ה-12 על ידי המלך לואי השישי ואשתו אדל דו סבוואה; ולבסוף הסקרה קֹר, שנבנתה בסוף המאה ה-19.
בזיליקת הלב הקדוש, המכונה גם "הנדר הלאומי" , שוכנת בפסגת הגבעה של מונמארטר בעמדה דומיננטית ונישאת מעל העיר פריז.
בנייתה הייתה מעוגנת בחוק שנקבע על ידי האספה הלאומית ב-23 ביולי 1873 לאחר התבוסה של 1871 למען "תיקון פשעי הקומונרדים (אנשי תנועת ההתקוממות של קומונת פריז; מבנה המילה: קומונה+סיומת גנאי)", וכן בשביל לפאר את זיכרון האזרחים הצרפתיים הרבים שאיבדו את חייהם במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה (פרנקו-פרוסית).
האדריכל פול אבדי (מת ב-1884) שזכה בתחרות לבנייתהּ.
אבן הפינה הוצבה ב-16 ביוני 1875, והכנסייה נבנתה בשיתוף ישיר עם הממשלה של הרפובליקה השלישית לחגיגת תחילת המשטר החדש, שחוקי היסוד שלו נקבעו באותה השנה.
הבזיליקה מומנה על ידי מספר רב של צרפתים במסגרת מגבית לאומית.
אך בנייתה לא הסתיימה עד 1914, והיא הוקדשה רק ב-1919, לאחר תום מלחמת העולם הראשונה.
הבזיליקה בנויה בצורת צלב יווני, מקושטת בארבע כיפות.
הכיפה המרכזית, בגובה של 83 מטרים, עולה מעבר לכיפת צריח (cupola), העומדת על סדרה של עמודים.
ההשראה לסגנון האקלקטי של הבזיליקה (Éclectisme) שאובה מן האדריכלות הרומית, האדריכלות הביזנטית, ובייחוד מקתדרלת סן-פרון דו פריגו (Saint-Front de Périgueux), והשפיעה על האדריכליות הדתית של המאה ה-20 כבזיליקה סן-תרז דוֹ ליזיוֹ, לדוגמה.
מבחינת הפְנים, הגג של האפסיס מעוטר באמנות פסיפס הגדולה בצרפת, מכסה שטח פנים של 475 מטרים מרובעים.
נהגה על ידי לוק-אוליבר מרסון והוצא לפועל ב-1900 עד 1922 על ידי סדנאות היצירה של גילבר-מרטין, מייצגת את הלב הקדוש של ישו מואדרת על ידי הכנסייה הקתולית וצרפת.
בבסיסה חקוק משפט בלטינית שמשמעותו: "בלבו הקדוש מאוד של ישו, צרפת קנאית (להוטה אחר הדת), חוטאת, ומכירת תודה".
מגדל ענק מרובע הכולא בתוכו את הפעמון הגדול ביותר בצרפת.
קודש בשם הסבוירד הוא הוקם באונוסי ב-1895 על ידי האחים פקרד.
מידותיו: שלושה מטרים קוטרו ומשקלו 188,835 ק"ג.
באשר לתמיכה שלו, היא שוקלת 7,380 ק"ג.
הפעמון הוצע לבזיליקה מטעם ארבעה נאמנים מן העיר סבוואה, והגיע לגבעה ב-16 באוקטובר 1895, מה שנהיה אירוע פריזאי.
המערה התת-קרקעית, הקריפטה, החולקת את מיקום הכנסייה, היא אחת ממוקדי העניין של הבזיליקה.
בזיליקת גבירתנו של השלום ביאמוסוקרו היא כנסייה רומית-קתולית במעמד בזיליקה מינורית ביאמוסוקרו, הבירה המנהלתית של חוף השנהב.
הכנסייה נחשבת לגדולה ביותר בעולם, ביחד עם בזיליקת סן פייטרו בותיקן, רומא.
תכנון הכיפה והכיכר העגולה הושפע מאלה של בזיליקת סן פייטרו ברומא.
אבן הפינה למבנה הונחה ב-10 באוגוסט 1985, והכנסייה נחנכה ב-10 בספטמבר 1990 על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
בניגוד לאמונה הרווחת, כנסייה זו איננה קתדרלה.
הקתדרלה הסמוכה של אוגוסטינוס הקדוש היא מקום הפולחן העיקרי בעיר ומושב הדיוקסיה של יאמוסוקרו.
ספר השיאים של גינס הכתיר את הבזיליקה ככנסייה הגדולה בעולם, ובכך שברה את שיאה של בזיליקת סן פייטרו.
לבזיליקה שטח בנוי של 30,000 מטר רבוע, וגובהה בשיאה (ראש הכיפה והצלב שמעליו) הוא 158 מטר.
ברם, היא כוללת גם בית לרקטור (כומר) ווילה שנכללו בחישוב שטח הכנסייה.
הבזיליקה יכולה להכיל כ-18,000 בני אדם, בהשוואה ל-60,000 של בזיליקת סן פייטרו.
הבזיליקה תוכננה בהשראת בזיליקת סן פייטרו על ידי האדריכל פייר פחורי ונבנתה בידי החברה הצרפתית וינצ'י-דומז.
הכיפה הראשית נמוכה מזאת של סן פייטרו אך הצלב שמעליה גבוה יותר.
הבזיליקה בנויה משיש שיובא מאיטליה, ויש בה חלונות ויטראז' מודרניים מצרפת בשטח כולל של 7,000 מ"ר.
בבזיליקה נעשה שימוש רב בעמודים קלאסיים בסגנונות שונים - הקטנים שבהם נועדו לתמוך במבנה והגדולים נועדו לקישוט, מכילים מעליות ומרזבים.
בבזיליקה יש מקום להושבת 7,000 מאמינים בספינה הראשית ועוד כ-11,000 מקומות עמידה.
בנוסף לבזיליקה עצמה נבנו בסמוך לה בית לרקטור ווילה לאפיפיור, בה הוא מתארח בעת ביקורו בעיר, אך בפועל קרה הדבר רק פעם אחת - בעת חנוכתה.
הבזיליקה עוררה מחלוקת גלובלית בעת שהחלה בנייתה.
הבזיליקה שנבנתה בכסף רב נמצאת באפריקה בתוך עיר ענייה, שבה רק למיעוט יש גישה למים זורמים ותנאי הגיינה נאותים.
עלות הקמת הבזיליקה הכפילה את החוב הלאומי של חוף השנהב.
למרות זאת, הנוצרים הקתולים של חוף השנהב גאים בבזיליקה.
מבחינה אמנותית, הבזיליקה זכתה לביקורת מצד חוקרי תולדות האמנות, על היותה חיקוי של אדריכלות הבארוק, ללא התייחסות לסגנונות בנייה מודרניים ולתרבות האפריקנית.
נשיא חוף השנהב פליקס הוּפוּאֶה-בּוּאָנִי (Félix Houphouët-Boigny) בחר ב-1983 בעיר הולדתו יאמוסוקרו לשמש עיר הבירה של חוף השנהב.
כחלק מתוכניתו באשר לעיר, הנשיא רצה להנציח את עצמו בבניית מה שכינה "הכנסייה הגדולה בעולם".
לקראת השלמת הבנייה הזמין הנשיא חלון ויטראז' המתאר אותו וקבע את מקומו ליד חלונות המתארים את ישו ושנים עשר השליחים.
תמונתו של הנשיא מתארת אותו כאחד משלושת האמגושים המציעים מתנות לישו.
האפיפיור יוחנן פאולוס השני התעקש, כתנאי לכך שיחנוך את הבזיליקה, שייבנה בית חולים בסמוך.
האפיפיור הניח את אבן הפינה של בית החולים.
בזיליקת הבית הקדוש (באיטלקית Basilica della Santa Casa) או היכל לורטו (Santuario di Loreto) היא בזיליקה קתולית בעיר לורטו בנפת אנקונה שבאיטליה, הידועה בשל בית מגורים השמור בה, והנחשב לפי המסורת לביתם של הבתולה ויוסף הקדוש בנצרת, אשר בו נתנה הבשורה למרים.
הבזיליקה שוכנת בצפונה של העיר לורטו שחבה לה את קיומה.
היא ניצבת על גבעה בגובה של כ-120 מטרים מעל פני הים, וצופה מזרחה אל הים האדריאטי המרוחק ממנה כ-3.5 ק"מ.
המקום הוא יעד פופולרי לעלייה לרגל מאז המאה ה-14.
חזיתה המערבית של הבזיליקה פונה אל כיכר מוקפת מבנים, המכונה כיכר המדונה (Piazza della Madonna).
הכיכר גובלת בארמון האפוסטולי שבנייתו החל ב-1498 בצידה הצפוני ובצידה המערבי, ובארמון האילירי בצידה הדרומי.
בארמון האפוסטולי שוכן, בין היתר, "מוזיאון אוצרות בזיליקת הבית הקדוש" (Museo pinacoteca della Santa Casa); ואילו הארמון האילירי נבנה החל בשנת 1580, הוא שימש כמנזר ישועי וכיום הוא משמש כאכסניה לעולי רגל.
במרכזה של הכיכר ניצבת מזרקה (1604-1614) ולידה ניצב פסלו של האפיפיור סיקסטוס החמישי מ-1587 שבימיו הושלמה בניית הבזיליקה.
מגדל הפעמונים של הבזיליקה שוכן בפינה הצפון-מזרחית של הכיכר, ובו תשעה פעמונים.
המגדל תוכנן על ידי לואיג'י ונוויטלי (Luigi Vanvitelli) ונבנה בין השנים 1750-1755.
הקמת המבנה החלה בשנת 1469 בסגנון גותי מאוחר על ידי האפיפיור פאולוס השני, לאחר שנרפא בדרך נס בבית הקדוש בעודו בישוף בשנת 1464. ההקמה הסתיימה בשנת 1587, והבזיליקה הוקמה כמבנה מבוצר, להוציא את החזית המזרחית בסגנון הרנסאנס.
צורתה של הבזיליקה היא כשל צלב לטיני הנושא כיפה מתומנת גדולה במקום המצלב.
שלוש הזרועות הקצרות מסתיימות בשווה.
החזית מחולקת לשלושה אגפים שבכל אחד מהם דלת בקומה הראשונה וחלון בקומה השנייה ומעליהם קרניז.
בחלון האמצעי ניצב פסל בגודל טבעי של המדונה והילד.
ארבעת העמודים התוחמים את שלושת האגפים ממשיכים מעלה מעל הקרניז.
שני הקיצוניים מסתיימים בשעונים ובפעמון קטן, בעוד ששני האמצעיים, משני צדדיו של האגף המרכזי, תוחמים את הקומה השלישית שבה חלון גדול, ונושאים אנטבלטורה.
שלוש דלתות הארד המעוטרות הקבועות בחזית, נוצרו בסוף המאה ה-16 לכבוד שנת היובל 1600.
בפנים הבזיליקה שלוש ספינות ולאורך שתי הספינות הצדדיות, שש קפלות בכל צד.
חלקים שונים בחלל הבזיליקה מעוטרים בפרסקאות ורצפתה עשויה מפסיפס.
הכיפה המרכזית מעוטרת בפרסקאות שצוירו בין 1890 ל-1907, ובשני צדדיו של הטרנספט שוכנים שני חדרי מלבושים שתקרותיהם מעוטרות בפרסקאות עשירים.
בחדר המלבושים של מרקוס הקדוש נראים פרסקאות מהמאה ה-15 של שמונה מלאכים הנושאים סמלים של הפסיון ומתחתיהם שמונה נביאים.
על תקרת חדר המלבושים של יוחנן הקדוש נראים שמונה מלאכים מנגנים, ולידם דמויות של ארבעת המבשרים ושל אבות הכנסייה.
מתחת לאלה נראים פאולוס הקדוש בדרכו לדמשק וישו עם השליחים.
לפי המסורת הפופולרית, הבית הקדוש הוא הבית בנצרת בו נולדה וגדלה מריה, אם ישו, בו ניתנה לה הבשורה, ובו חייתה לאחר לידתו של ישו ולאחר שנצלב וקם לתחייה.
עוד ממשיכה המסורת כי בית זה הפך לכנסייה על ידי השליחים, ובהוראת פלוויה יוליה הלנה הוקמה במקום כנסיית הבשורה.
בשנת 1291 כאשר הממלוכים השלימו את כיבוש ארץ ישראל ובא הקץ על ממלכת ירושלים, נשקפה לבית סכנת הריסה.
לכן, ב-10 במאי 1291, הוא הועבר על ידי מלאכים מנצרת לגבעת טרסט ברייקה שבקרואטיה, ונותר שם משך שלוש וחצי שנים.
בלילה שבין ה-9 ל-10 בדצמבר 1294 המשיך הבית בדרכו והגיע לגבעה שעצי דפנה נטועים עליה (בלטינית Laurus).
במקום זה קמה לימים העיר לורטו.
תושבי טרסט לא התנחמו מהאובדן, והאפיפיור אורבנוס החמישי שלח להם בשל כך איקונין עושה נפלאות של הבתולה ב-1397 שמקורו בלורטו, וזה ניצב בכנסיית גבירתנו מטרסט (Crkva Gospe Trsatske) עד היום.
בנוסף שתי הערים, לורטו ורייקה, הן ערים תאומות בשל כך.
העובדות ההיסטוריות מייחסות את האגדה לניסיונם של צלבנים ששבו מארץ הקודש להעניק לרליקים שהביאו עימם מימד של קדושה עילאית, והחניה ברייקה נוספה מסיבות פוליטיות גרידא, ונועדה לבסס קשרים בינה לבין ערי איטליה.
הסבר נוסף שהוצע למסורת הוא שבני משפחת אנג'לי (Angeli), שמשמעות שמם באיטלקית הוא "מלאכים", היו אלה שהעבירו את אבני הבית מארץ ישראל לאירופה, ועם השנים אומצה המשמעות המדויקת של השם.
כך או כך, החל ב-1507 בולות אפיפיוריות רבות אישרו את המסורת, והעובדה שלבית הקדוש אין יסודות, שימשה כראיה נוספת לאמיתות המסורת, שכן היסודות נותרו בנצרת.
הגרסה הרשמית בעניין היא כי מחקרים אכן הוכיחו שמדובר במבנה שרוב אבניו הובאו מארץ ישראל.
מקוריותו ומשמעותו של הבית הקדוש לפי צירוף הטקסטים בעניינו באיטלקית ובאנגלית הן:
הבית הקדוש הוא בית אבן פשוט ובו שלושה קירות בלבד.
אורכו של המבנה הוא 8.5 מטר ורוחבו 3.8 מטר.
הקירות עשויים מאבני חול שמקורן בארץ ישראל ואלה מגיעות עד לגובה של שלושה מטרים.
הטכניקה ששמשה לגימור הקירות היא טכניקה אופיינית לנבטים בתקופה הרומית.
באבנים אלה נמצאו כשישים כתובות גרפיטי המתאימות למקובל בארץ ישראל בתקופה הרומית.
מעל לשכבה זו, נמצאת שכבה של אבנים מקומיות שגובהה 1.1 מטר ואשר הוספו למבנה מאוחר יותר.
בצידו הצפוני של המבנה קבועה דלת ובצידו המערבי חלון.
בצד בו אין קיר, ניצבים מזבח ומעליו פסל "המדונה השחורה" .
הבית שוכן בהיכל עשוי שיש לבן, שעוצב על ידי דונטו ברמנטה.
ההיכל ניצב על בימה ונתמך בסדרה של עמודים קורינתים התומכים בקרניז.
ארבעת צדדיו של ההיכל מעוטרים בעושר ומייצגים בפסלים את הבשורה למרים, לידת ישו, הגעת הבית הקדוש ללורטו ואת הולדת הבתולה.
"המדונה השחורה" (La Madonna Nera) המכונה גם "המדונה מלורטו" (La Madonna di Loreto) או "הבתולה הלורטית" (Vergine Lauretana), הוא פסל הבתולה בתוך הבית הקדוש.
שמה נובע מצבעו השחור של הפסל שנגרם כתוצאה מעשן מנורות השמן והנרות.
הפסל המקורי מהמאה ה-14 עלה באש בשריפה בשנת 1921, והפסל הקיים מ-1922 עשוי מעץ ארז הלבנון שנלקח מגני קריית הוותיקן.
פסל המדונה השחורה מלורטו מופיע בכנסיות רבות נוספות ברחבי איטליה ומחוצה לה.
בזיליקת בום ז'זוס דה מטוזיניוס (בפורטוגזית: Santuário do Bom Jesus de Matosinhos) שוכנת בעיר קונגוניאס, במדינת מינאס ז'ראיס שבברזיל.
הקמת הבזיליקה הייתה ביוזמתו של פליסיאנו מנדש, ששאף להקים בזיליקה דומה לבזיליקת בום ז'זוש דו מונטה בעיר הולדתו בראגה שבפורטוגל.
בנייתה החלה ב-1773, לאחר מותו של מנדש, והיא נמשכה במהלך המאה ה-18 וה-19. הבזיליקה כוללת כנסייה בסגנון רוקוקו, שבחזיתה רחבה ובה 12 פסלי נביאים ו-6 קפלות ובהן תיאורים מהפסיון של ישו.
המרכז למורשת לאומית היסטורית ואמנותית בברזיל הכריז על הבזיליקה כאתר מורשת בשנת 1939, וב-1985 הכריז עליה אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
בצדם של שני גרמי המדרגות המוליכים לכנסייה, וכן ברחבה שבחזיתה, ניצבים שנים עשר פסלי הנביאים ("Doze profetas de Aleijadinho").
פסלים אלה פוסלו בין 1795 ל-1805 בידי הפסל אלייז'דיניו בסטיאטיט.
אלייז'דיניו, שבמהלך עבודתו לקה בצרעת ואיבד את אצבעותיו, המשיך לפסל באמצעות קשירת הפטיש לאמה.
לאחר שאיבד גם את רגליו, נשאו אותו עבדים במהלך עבודתו.
כמה מהפסלים לוקים באי דיוקים אנטומיים ובבעיות של פרופורציה.
הפסלים אינם של תרי עשר ואף לא של שנים עשר השליחים, אלא של שנים עשר נביאים שנבחרו באקראי:
פסלו של ישעיהו ניצב בצד השמאלי של השער.
הוא מוצג כאדם מבוגר ומזוקן, לבוש בטוניקה ואוחז במגילה.
פסלו של ירמיהו ניצב בצדו הימני של השער.
ירמיהו, בעל שפם עבות וזקן קצר, לבוש אף הוא בטוניקה וכן חובש טורבן.
בדומה לפסלו של ישעיהו, גם ירמיהו אוחז במגילה.
פסלו של ברוך מתאר אותו כדמות צעירה מישעיהו וירמיהו.
אף הוא לובש טוניקה וחובש טורבן כשל ירמיהו.
הוא אוחז גם כן במגילה, אך היא ניצבת לצידו ואינה מופנית לפנים.
מול פסלו של ברוך ניצב פסלו של יחזקאל.
יחזקאל, בעל שפם וזקן קצרים ושיער ארוך, לובש טוניקה ארוכה וחגורה רחבה.
כברוך, גם המגילה שאוחז יחזקאל מופנית הצידה.
ידו של ברוך מונפת, ואגרופו קמוץ.
האלמנט הבולט ביותר בפסלו של דניאל הוא האריה השרוע למרגלותיו ומביט בו ביראה, כרמז לסיפור המקראי לפיו הושלך דניאל אל גוב האריות, אך אלה לא טרפו אותו.
גם זר הדפנה שמעטר את מצחו מרמז על ניצחונו על האריות.
תווי הפנים של דניאל מחודדים משל יתר הנביאים, והם נועדו לחזק את תדמיתו כאיש אמיץ.
הפסל גם גדול במידותיו מיתר הפסלים.
מול פסלו של דניאל ניצב פסלו משוכל הרגליים של הושע.
הושע אוחז בידו נוצה לכתיבה, וכובעו כשל יחזקאל.
בסמוך לפסלו של הושע ניצב פסלו של יואל, המסית את מבטו הצידה.
לבושו של יואל דומה לזה של הושע, אך צווארונו של יואל גבוה יותר.
הטורבן שהוא חובש הוא כשל ירמיהו וברוך.
מול פסלו של יואל ובסמוך לפסלו של דניאל ניצב פסלו של יונה, שלמרגלותיו לוויתן.
יונה מביט לשמיים, פיו פתוח, והוא הפסל היחיד שבו נראות שיניים.
בפסל של עובדיה, נראה זה כשהוא לובש טוניקה ארוכה, ואצבעו מונפת אל על.
פניו ללא זקן ומשווים לו מראה צעיר יחסית.
מול פסלו של עובדיה ניצב פסלו של חבקוק.
חבקוק לבוש באותם בגדים בהם לבוש עובדיה (אם כי הטורבן שלו מורכב יותר), ובדומה לעובדיה גם ידו מונפת אל על, מה שיוצר מראה סימטרי במעבר בין הפסלים.
פניו של עמוס עגלגלים ומשווים לו מראה נינוח ושלו.
הכובע שהוא חובש היה מקובל בקרב רועים בברזיל באותה תקופה.
לנחום זקן עבות ותווי פנים של אדם קשיש.
איכותו של הפסל ירודה ביחס לפסלים אחרים, ולפי ההערכות, הוא נבנה רק בחלקו בידי אלייז'דיניו, והושלם בידי עובדי הסדנה שלו.
למרגלות הכנסייה מדשאה ובה שש קפלות ובהן תיאורים של סצנות שונות מהפסיון של ישו, בדומה לתיאורים הקיימים בבזיליקת בום ז'זוש דו מונטה, שהיוותה את ההשראה לבזיליקה זו.
הקמת הקפלות הושלמה ב-1809. יצירות האמנות שבהן כוללות פסלי דמויות עשויים עץ ארז, שפיסל אלייז'דיניו, וציירו האמנים מנואל דה קושטה אטאידה ופרנסיסקו שאבייר קרניירו.
שש הקפלות מכילות 66 דמויות.
הסצנות השונות כוללות את הסעודה האחרונה, ישו בהר הזיתים, ישו בבית הכלא, ייסורי ישו, ישו עם נזר הקוצים, ישו הנושא צלב והצליבה עצמה.
כנסיית גבירתנו של הניצחונות או כנסיית הולדת מרים (במלטית: Bażilika u Kolleġġjata tal-Madonna tal-Vitorja או il-Knisja ta' Marija Bambina; באנגלית: Our Lady of Victories Parish Church או Basilica of the Nativity of Mary) המוקדשת להולדת הבתולה, היא כנסייה במעמד של בזיליקה בעיר סנגלאה (ל-איסלה) שבמלטה, והיא משמשת ככנסיית הרובע שלה.
הכנסייה הוקמה החל בשנת 1580 לערך, ככל הנראה לפי תוכניותיו של האדריכל ג'ירולמו קסאר, והוקדשה ב-20 באוקטובר 1743. בכנסייה שמור פסל עץ מפורסם של הבתולה, המכונה "הילדה" (Il-Bambina) או "מריה הילדה" (Marija Bambina), אשר הגיע אל העיר בשנת 1618 לערך, לאחר שנמצא צף בים האדריאטי בינות לשברי ספינה.
ב-4 בספטמבר 1921 העלה האפיפיור בנדיקטוס החמישה עשר את הכנסייה למעמד של בזיליקה, ופסל הילדה הוכתר בכתר זהב משובץ באבנים טובות.
מדי שנה מאז 1680, בחג הולדת הבתולה החל ב-8 בספטמבר, נישא הפסל ברחובות העיר בתהלוכת הפסטה המקומית.
עוד שמור בבזיליקה פסל עושה ניסים של הצלוב, המכונה "הגואל של ל-איסלה" (Ir-Redentur ta` l-Isla).
הבזיליקה נהרסה בהפצצה אווירית של חילות האוויר של מדינות הציר שהתרחשה ב-16 בינואר 1941, אך לאחר המלחמה היא הוקמה מחדש והוקדשה ב-24 באוגוסט 1957. בכיכר האפיפיור בנדיקטוס (Misraħ Papa Benedittu) שבחזית המבנה, ניצבת אנדרטה לזכר תושבי העיר שקפחו את חייהם בזמן מלחמת העולם השנייה.
בזיליקת הלנה הקדושה (במלטית: Il-Bażilika ta' Sant' Elena, באנגלית: St Helen's Basilica) היא כנסייה קתולית המשמשת ככנסיית הרובע של העיר בירקירקארה שבמרכזו של האי מלטה במלטה.
הכנסייה מוקדשת להלנה הקדושה, אימו של הקיסר קונסטנטינוס, אשר לפי המסורת מצאה את הצלב האמיתי בכנסיית הקבר הקדוש בירושלים.
בניית המבנה החלה בשנת 1727 במטרה להחליף את כנסיית הרובע הקודמת אשר הוקדשה לחג עליית מרים, והכיפה הונחה ב-1760. הכנסייה הוקדשה ב-20 באוקטובר 1782, אך השלמתה המוחלטת של הבנייה נתמשכה עד 1866. בתחילה הועברו לכנסייה החדשה רהיטים ויצירות אמנות מקודמתה, אך בהמשך היא עוטרה ביצירות שהוזמנו במיוחד בשבילה.
במהלך מלחמת העולם השנייה אוחסנו במקום יצירות אמנות מרחבי מלטה, כדי להגן עליהן מפני ההפצצות האוויריות של מטוסי מדינות הציר.
לאחר המלחמה, בשנת 1950, הוענק לכנסיית הלנה הקדושה מעמד של בזיליקה.
חזיתה מחולקת לשלושה חלקים שבכל אחד מהם פתח בקומה הראשונה, ובקומה השנייה קבועים בה שני שעונים בצדדים וחלון מעוטר מעל לדלת הכניסה המרכזית.
בין שלושת החלקים מפרידים עמודים בסגנון מעורב בקומה הראשונה ובסגנון הסדר הקורינתי בשנייה, ועליהם ניצבים פסלי קדושים.
מעל שני החלקים הצדדיים קבועים שני מגדלי פעמונים, ובתווך גמלון מעוטר.
צורתה של הבזיליקה היא כשל צלב, והיא נחלקת לשלוש ספינות.
בשנת 1910 קושט חלל המבנה בפרסקאות המציגים סצנות מחייהם של קדושים שונים ואת ניצחון הצלב, ובכיפה המרכזית מתואר יום הדין האחרון.
גם כיפות המשנה המכסות על קפלות הצד מעוטרות בפרסקאות עשירים.
12 המזבחים בבזיליקה עשויים משיש צבעוני מעשה ידיו של פסל מקומי ב-1837, אשר גילף גם את פסל העץ של הלנה הקדושה.
הפסל נישא בתהלוכת הפסטה המקומית, החלה ביום חגה של הקדושה, ביום ראשון ה-18 באוגוסט, או ביום ראשון שלאחריו אם הוא חל ביום אחר.
עוד הוא נישא בתהלוכה המתקיימת ביום 3 במאי, והמנציחה את מציאת הצלב האמיתי על ידי הקדושה.
מגדל הפעמונים המערבי של הבזיליקה גדול מהמזרחי, וכיום קבוע בה הפעמון הגדול ביותר במלטה, אשר החליף שני פעמונים קודמים.
הכספים הדרושים ליציקת הפעמון נאספו בתוך עשרה חודשים, והוא יוצר במילאנו ב-24 בספטמבר 1931. הוא הגיע לנמל הגדול במלטה ב-12 בינואר 1932, הועבר לבירקירקארה ונקבע במקומו סמוך לאחר מכן.
קוטרו של הפעמון הוא 2.5 מטרים, גובהו כ-3.3 מטרים והוא שוקל כשמונה טונות.
בזיליקת נוטרדאם דה ל'אפין היא בזיליקה וכנסייה קתולית בסגנון גותי השוכנת בל'אפין, ליד שאלון-אן-שמפאן שבצרפת.
הכנסייה שימשה השראה לסופרים, בהם ויקטור הוגו, אלכסנדר דיומא האב ואחרים.
בניית הכנסייה החלה בשנים 1405–1406 בסגנון גותי מאוחר, ונמשכה עד 1527. ב-1914 הועלתה לדרגת בזיליקה מינורית.
שמה נובע מהערצת פסל של מרים, אם ישו המחזיקה את ישו הילד, שלפי האגדה מהמאה ה-17 נמצא בידי רועים בתוך שיח קוצים העולה באש.
ב-1840 הוכרזה כמונומנט לאומי צרפתי.
חזית הכנסייה בנויה בסגנון גותי לוהב ושלושת שעריה מעוטרים בגמלונים.
לכנסייה שני מגדלים עם צריחים מחודדים בחזית המערבית.
המגדל הימני מתנשא לגובה 55 מטר.
הצריח השמאלי שונה ב-1798 כדי לאפשר התקנת טלגרף, ונבנה מחדש ב-1858. מלבד חזיתה המרשימה ידועה הקתדרלה גם בפסלי הגרגויל שלה.
בתוך הכנסייה נמצא סורג מהמאה ה-15, שבגומחה הימנית שבו נמצא פסל מרים שהקנה לכנסייה את פרסומה.
בזיליקת סן לורנצו (באיטלקית: Basilica di San Lorenzo) היא כנסייה בתבנית בזיליקה, מהגדולות והעתיקות בעיר פירנצה.
הכנסייה שימשה כשלוש מאות שנה כקתדרלה העירונית והייתה כנסייתה הרשמית של משפחת שליטי פירנצה, משפחת מדיצ'י.
במתחם הכנסייה, הממוקמת במרכז השוק העירוני, נמצאים גם קפלת מדיצ'י, הספרייה הלורנציאנית שתוכננה על ידי מיכלאנג'לו, לשכת כלי הקודש הישנה בתכנונו של פיליפו ברונלסקי והלשכה החדשה שנבנתה לפי תכנון של מיכלאנג'לו.
במבני הכנסייה מצויים קבריהם של רבים מבני משפחת מדיצ'י, חלק ממצבות הקבר הן יצירות אמנות בעלות חשיבות משל דונטלו, ורוקיו ומיכלאנג'לו.
כמו כן בכנסייה יצירות מאת פיליפו ליפי, אניולו ברונזינו, דזידריו דה סטיניאנו ואחרים.
המבנה תוכנן על ידי ברונלסקי, אך לא הושלם לפי תכנונו ובנייתו ארכה זמן רב.
הבנייה החלה ב-1419 אולם התקדמה באיטיות בשל קשיי מימון וב-1440 ניצבה מושלמת רק "לשכת כלי הקודש הישנה".
ב-1442 לקחה על עצמה משפחת מדיצ'י לממן את השלמת הכנסייה.
ב-1446 נפטר האדריכל ברונלסקי והעבודה נמשכה בפקוחם של אחרים.
ב-1459 קודשה הכנסייה אך בשנות ה-80 של המאה ה-15 עדיין הייתה בתהליכי בנייה.
בסיום ההקמה רבים מהפרטים היו שונים מתכנונו המקורי של ברונלסקי, החלק היחיד שניתן לומר בוודאות שהוא מתאים לתכנון המקורי הוא לשכת כלי הקודש הישנה.
בשנת 1518 הזמין האפיפיור לאו העשירי (מבית מדיצ'י) ממיכלאנג'לו לתכנן ולהקים חזית שיש קרארה לכנסייה.
לאחר שערך מיכלאנג'לו דגם עץ, נפטר והקמת החזית לא החלה.
לפיכך, לכנסייה אין חזית מפוארת וחזיתה עירומה ונמצאת במצב לא גמור מאות שנים.
בשנת 1740 הוקם לצד הכנסייה מגדל פעמונים.
החלק העתיק ביותר בכנסייה, והיחיד שהוקם בימי ברונלסקי הוא "לשכת כלי הקודש הישנה" (Sagrestia Vecchia).
מבנה זה מהווה דוגמה מובהקת לאדריכלות הרנסאנס.
המבנה הוא ריבוע מושלם בעל כיפה המורכבת מעל פנדנטיבה.
החלל הפנימי מחולק על ידי עמודים דקורטיביים (שאינם בעלי תפקיד תומך) המדגישים את הסימטריה.
העמודים, עם כותרות מהסדר הקורינתי, תומכים אנטבלטורה הנמשכת לאורך המבנה ומקנה לו מראה קלאסי.
העיטורים הפנימיים הם מעשה ידי דונטלו.
במרכז מצויים הסרקופגים המפוארים של ג'ובאני די ביצ'י דה מדיצ'י (אביו של קוזימו דה מדיצ'י, הקבור לפני המזבח הגדול של הבזיליקה) ורעייתו.
בקירות משני צדיהם קבועות מצבותיהם של נכדיהם, ג'ובאני די קוזימו דה מדיצ'י ופיירו די קוזימו דה מדיצ'י, מעשי ידי אנדראה דל ורוקיו.
מול הלשכה הישנה ממוקמת לשכת כלי הקודש החדשה (Sagrestia Nuova).
הלשכה הוזמנה על ידי הקרדינל ג'וליו די ג'וליאנו דה-מדיצ'י (לימים האפיפיור קלמנס השביעי) כמאוזוליאום לקבורת בני משפחת מדיצ'י ותוכננה החל מ-1520 על ידי מיכלאנג'לו, שגם תכנן את קברי בני משפחת מדיצ'י בתוכה.
כמו הלשכה הישנה גם זו בעלת מבנה קובייתי עוטה כיפה.
מיכלאנג'לו לא השלים את העיטור הפיסולי שתוכנן בפנים הלשכה ואת ציור הפרסקו "מדונה עם ילד", תחילה בשל גלותם הזמנית של בני משפחת מדיצ'י מהעיר (ב-1527), לאחר מכן בשל שהייתו ברומא ולבסוף בשל מותו.
שתי המצבות המפוארות בלשכה, מעשה ידיו של מיכלאנג'לו, אינן של האחים לורנצו דה מדיצ'י (לורנצו המפואר) ואחיו (ג'וליאנו דה מדיצ'י, הקבור מתחת למזבח), שמצבות קבריהם תוכננו אך לא הוקמו, אלא של שני בנים זוטרים למשפחה, לורנצו די פייטרו, דוכס אורבינו (1492–1519) וג'וליאנו די לורנצו, דוכס נמור (1479–1516).
באפסיס נמצאת קפלת בני מדיצ'י או "קפלת הנסיכים" (Cappella dei Principi ;Cappelle Medicee).
המבנה בתבנית מתומן עוטה כיפה מרשימה בגובה 52 מטרים, שחורגת בגודלה ובפרופורציות שלה ממבנה הבזיליקה.
היא בנויה מעל קריפטה בה קבורים כ-50 מבני משפחת מדיצ'י.
הרעיון להקמת הקפלה היה של קוזימו הראשון דה מדיצ'י, דוכס טוסקנה והיא הושלמה בימי בנו.
בקפלה קבורים הדוכסים הגדולים של טוסקנה מלורנצו הראשון דה מדיצ'י ויורשיו עד קוזימו השלישי (נפטר ב-1723).
מארק טוויין מביא בספרו מסע תענוגות לארץ הקודש מסורת לפיה מרכז הקפלה יועד עבור קברו של ישו, שמשפחת מדיצ'י התכוונה לגנוב או לרכוש מכנסיית הקבר בירושלים.
קיים דמיון מסוים בין המבנה המעוגל של הקפלה וגובהה לבין הרוטונדה של כנסיית הקבר.
בזיליקת נוטרדאם היא בזיליקה ברובע ההיסטורי של מונטריאול העתיקה במונטריאול, קוויבק, קנדה.
הכנסייה נמצאת ברחוב 110 Notre-Dame, בפינת רחוב סן סולפיס.
הוא ממוקם ליד סמינר סן סולפיס ולפני כיכר Place d'Armes.
הבזיליקה בנויה בסגנון התחייה הגותית.
אדריכלות הפנים של הבזיליקה היא מבין הדרמטיות ביותר בעולם; הפנים שלה הוא גדול וצבעוני, ותקרתו בצבע כחול עמוק, מעוטר כוכבים זהובים, והשאר הקדש הוא בצבעים כחולים, אדומים, סגולים, כסף וזהב.
כמו כן, היא מלאה במאות גילופי עץ מורכב פסלים דתיים שונים.
בכנסייה חלונות ויטראז לאורך קירות המקדש, שאינם מתארים סצנות תנ"כיות, אלא סצנות מההיסטוריה הדתית של מונטריאול.
כמו כן, יש עוגב Frères Casavant, אשר כולל ארבע מקלדות, 97 תחנות, מעל 9,000 צינורות בודדים ודוושת לוח.
בזיליקת אישטוון הקדוש (הונגרית Szent István-bazilika) היא קתדרלה קתולית בבודפשט הבנויה בסגנון נאו-קלאסי.
למרות שמה היא לא בנויה בתבנית בזיליקה.
הבזיליקה מוקדשת לאישטוון הקדוש, המלך הנוצרי ההונגרי הראשון (הוכתר בשנת 1001).
המבנה תוכנן על ידי יוסף הילד כאשר הרצפה היא בתבנית של צלב יווני.
הבניה החלה בשנת 1851, ובשנת 1867 עבר ניהול הפרויקט לאדריכל מיקלוש איבל שצרף את הכיפה בסגנון נאו־רנסאנס לאחר שהכיפה המקורית קרסה בשנת 1868. יוסף קאוסר השלים את הבניה בשנת 1905 ואת התואר בזיליקה קיבל המבנה בשנת 1938, בשנת ה־900 למותו של אישטוון הקדוש.
באותה עת הוכרה הכנסייה כקתדרלה ומושב משותף של הארכיבישוף של בודפשט ואסטרגום.
הבזיליקה יכולה לאכלס 8,500 מתפללים, ושטחה 4,147 מטרים רבועים.
גובהה המרבי של הכיפה 96 מטרים, בדיוק כגובהו של בניין הפרלמנט.
בצריח הכנסייה ממוקם פעמון שמשקלו 9,144 ק"ג שמומן על ידי קתולים גרמנים כפיצוי על הפעמון המקורי שנשדד על ידי קבוצת נאצים בשנת 1944.
בכנסייה מצוי השריד הקדוש העתיק ביותר בהונגריה, ידו הימנית החנוטה של אישטוון הראשון.
כמו כן קבור בה גדול כדורגלני המדינה, פרנץ פושקש.
הרחבה הגדולה שלפני הבזיליקה מהווה כיכר עירונית שוקקת בתי קפה ופעילות נגני רחוב.
חזית בזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו מיקום קריית הוותיקן שיוך בנצרות נצרות קתולית שנת הקמה 324 מעמד כנסייתי קתדרלה ארכיטקט אלסנדרו גליליי דומניקו פונטנה פרנצ'סקו בורומיני סגנון אדריכלי בארוק אורך 130 מטר אורך הטרנספט 64 מטר רוחב הספינה 25 מטר קואורדינטות
הארכיבזיליקה האפיפיורית של יוחנן הקדוש בלטראנו (באיטלקית: Arcibasilica Papale di San Giovanni in Laterano; בלטינית: Basilica Sancti Ioannis in Laterano או Archibasilica Sanctissimi Salvatoris) ברובע לטראנו שבעיר רומא, היא הקתדרלה של הדיוקסיה של רומא ומקום מושבו הרשמי של בישוף רומא, הוא האפיפיור.
הבזיליקה היא העתיקה ביותר מבין ארבע הבזיליקות הפטריארכליות בעיר, והיא הכנסייה הראשית (כנסיית אם) של הכנסייה הקתולית.
דקאן הבזיליקה הנוכחי הוא אגוסטינו ואליני, ויקאר של בישוף רומא.
נשיא צרפת משמש באופן מסורתי ומתוקף תפקידו (ex officio) קאנון של הבזיליקה, תואר שעבר בירושה ממלכי צרפת, שהחזיקו בו מאז ימי אנרי הרביעי.
מעמדה כארכיבזיליקה מציב אותה מעל כל הכנסיות הקתוליות, כולל בזיליקת פטרוס הקדוש שבקריית הוותיקן.
בזיליקת יוחנן הקדוש עצמה נמצאת בעיר רומא, מחוץ לגבולות קריית הוותיקן, אך מתוקף ההסכמים הלטרניים מ-1929 היא הוכרה כשטח אקס-טריטוריאלי של הוותיקן, בדומה למעמדן של שגרירויות בעולם.
הבזיליקה נקראת על שם יוחנן המטביל ויוחנן כותב הבשורה ועל שם סמיכותה לארמון הלטראנו.
בגלל מעמדה המיוחד מוקדש לה יום חג במסגרת חגי הקדושים הנוצרים והוא חל ב-9 בנובמבר, יום הקדשת הבזיליקה.
בשטח שבו ניצבת הבזיליקה עמדו בימי האימפריה הרומית שני מבנים חשובים.
האחד היה המבצר החדש של פרשי המשמר הפרטוריאני , שנבנה על ידי הקיסר ספטימיוס סוורוס בשנת 193. לאחר ניצחונו של קונסטנטינוס על מקסנטיוס, שתחת פיקודו נלחם המשמר, וכניסתו לרומא בשנת 312, פיזר קונסטנטינוס את המשמר והמבצר נהרס.
שרידי המבצר נמצאים בדיוק מתחת לספינת הבזיליקה.
המבנה השני הוא ארמון הלטראנו הראשון, אשר היה שייך למשפחת פלבאים בשם "לטראני", שבניה נשאו במשרות ממשלתיות בימי כהונתם של מספר קיסרים.
סקסטיוס לטראנוס היה הפלבאי הראשון שזכה בתואר קונסול.
בן אחר של המשפחה, שהיה מיועד אף הוא למשרת הקונסול, הואשם על ידי נירון קיסר בקשירת קשר נגד הקיסר ורכושו הוחרם.
הארמון עבר לרשות האימפריה כשהקיסר קונסטנטינוס נשא את אשתו השנייה, פאוסטה, בתו של הקיסר מקסימיאנוס ואחותו של מקסנטיוס.
באותה תקופה נודע המבנה בשם "בית פאוסטה", והוא הוענק לבישוף רומא, האפיפיור מילטיאדס, על ידי קונסטנטינוס.
תאריך מסירת החזקה בבניין אינו ידוע במדויק, אך לפי אחת ההשערות אירע הדבר לרגל אירוח סינוד בישופים בשנת 313, אשר התכנס לדון בעניינה של כת הדונאטיזם והכריז עליה בסופו של דבר כמינות.
בהמשך, הארמון הורחב והיה למקום מגוריו של האפיפיור סילבסטר הראשון, והבזיליקה שבו הפכה לקתדרלה של רומא ולמקום מושבו של האפיפיור בתפקידו כבישוף של רומא.
עם מעבר מגוריו של האפיפיור סילבסטר לארמון בשנת 324 וקביעת כס האפיפיור שם, הוקדש המבנה והוכרז כ-"Domus Dei" – "בית האל" – והוא נחשב מאז לקתדרלת רומא.
הבזיליקה עוטרה בפאר כה רב עד שהיא כונתה "Basilica Aurea" – בזיליקת הזהב.
ב-455 פשטו הוונדלים על רומא ובזזו את אוצרותיה, בכללם גם את עיטורי הבזיליקה.
לאו הראשון שיקם אותה ב-460 ואדריאנוס הראשון המשיך בכך, אך ב-897 היא כמעט נחרבה ברעידת אדמה ורק במאמץ רב הועמד המבנה על תלו שוב.
המבנה הוקדש בשנית על ידי האפיפיור סרגיוס השלישי במאה ה-10 לכבודו של יוחנן המטביל בסיום חידוש מבנה הבפטיסטריום וחיבורו לבזיליקה.
במאה ה-12 הקדיש האפיפיור לוקיוס השני את הבזיליקה ליוחנן כותב הבשורה, כך ששני הקדושים הם פטרונים משותפים של הבזיליקה, אם כי תחת חסותו של ישו עצמו, כפי שמופיע בכיתוב בכניסה ובאופן דומה לשאר הבזיליקות הפטריארכליות.
שלב זה של הבזיליקה שרד עד ל-1307, אז החריבה שרפה אותה ואת הארמון הלטראני.
במשך תקופת אפיפיורות אביניון (1309–1377), ירד מעמדה של הבזיליקה והיא הוזנחה יחד עם הארמון הלטראני.
קלמנס החמישי ויוחנן העשרים ושניים מימנו את עבודות השיקום, אך שרפה נוספת שפרצה ב-1361 פגעה מאוד גם היא בבזיליקה ובארמון.
גם במקרה זה שלחו האפיפיורים מאביניון כסף לממלא מקומם ברומא כדי לממן את התיקונים ואת האחזקה הכללית, אך למרות זאת הבזיליקה איבדה את פארה ויוקרתה הקדומים.
אורבנוס החמישי אף ניסה לעבור לגור ברומא ולשקם שם את מבני הוותיקן ב-1367, אך חזר לבסוף לצרפת.
עם סיומה של תקופת אביניון וחזרתה של האפיפיורות לרומא, הוערך המבנה כלא ראוי למגורי האפיפיור בעקבות הנזקים המצטברים.
האפיפיור קבע את מושבו בכנסיית סנטה מריה אין טרסטוורה ולאחר מכן בבזיליקת סנטה מריה מג'ורה.
לבסוף נבנה ארמון האפיפיור בקריית הוותיקן, ומאז המאה ה-16 ועד היום מתגורר בו האפיפיור.
עבודות הבנייה והשיפוצים נמשכו בבזיליקה ובכיכר מחוץ לה במשך מאות שנים ביוזמתם של מספר אפיפיורים ובניהולם של אדריכלים שונים שבנו במגוון סגנונות.
רשימת האפיפיורים ושאר התורמים שנידבו מכספם למימון העבודות מופיעה בליבר פונטיפיקליס.
האפיפיור סיקסטוס החמישי, שכיהן בין השנים 1585–1590, פתח במיזם החידוש והשיפוץ כשנה לאחר כניסתו לתפקיד.
הוא שכר את האדריכל דומניקו פונטנה שפיקח על הריסת ארמון הלטראנו הישן ובניית ארמון חדש וקטן יותר במקומו.
ב-3 באוגוסט 1588 הוצב בכיכר שלפני הארמון אובליסק מצרי שנחפר מהריסות הסירקוס מקסימוס במשך שנה.
אובליסק זה הוא האובליסק המצרי הגבוה ביותר שניצב כיום.
האדריכל פרנצ'סקו בורומיני, שנשכר על ידי אינוקנטיוס העשירי, חידש גם הוא את המבנה ובנה בתוך הבזיליקה שתים-עשרה גומחות שמאוחר יותר, ב-1718, הוצבו בהן פסלי השליחים שעוצבו בסגנון הרוקוקו.
האפיפיור קלמנס השנים עשר הכריז על תחרות לבניית החזית החדשה של הבזיליקה.
למעלה מ-23 אדריכלים השתתפו בתחרות שהוכרעה בידי חבר מושבעים בראשותו של סבסטיאנו קונקה , שהיה נשיא האקדמיה של סן לוקא.
המנצח היה אלסנדרו גליליי , ובניית החזית, שקיימת גם כיום, הסתיימה ב-1736 תוך שהיא מוחקת כל סימן וזכר לחזית הישנה של הבניין ומעניקה לו מראה נאו-קלאסי.
הבזיליקה היא בצורת צלב, שאורכו מורכב מספינה ראשית באורך 130 מטרים ממזרח למערב, ורוחבו הוא טרנספט (בית רוחב) באורך 64 מטרים.
צמוד לטרנספט מדרום בנוי הקלויסטר וצפונית-מערבית לבזיליקה ממוקם הבפטיסטריום (בית הטבילה).
צפונית-מזרחית לבזיליקה, ומצדו השני של הרחוב, שוכנים מתחם הסקלה סנטה והטריקליניום של ארמון הלטראנו, שנמצאים אף הם בתחום אחריותה של הבזיליקה.
בחזית המזרחית הראשית פתוחות חמש קשתות שמובילות אל הנרתקס (המבואה) ובראשן אחד עשר פסלים בגובה של כ-7 מטרים של ישו וקדושים נוספים, פרי יצירתם של פַסלים שונים.
במרכז החזית נמצאת "לוג'יית (אכסדרת) הברכות", בה היה בעבר האפיפיור החדש שנבחר מקיים את טקס הברכה, ביום בו היה יושב על כס בישוף רומא שבבזיליקה.
החזית פונה לצד מזרח בהתאם לתקופה בה נבנתה, שקדמה למסורת המאוחרת יותר, בה כיוון התפילה הוא מזרחה.
בחזית המשנית הפונה לצפון קיימת כניסה צדדית, והיא מעוטרת בשני מגדלי פעמונים בסגנון רומנסקי.
הנרתקס עוצב גם הוא על ידי גליליי.
רוחבו של הנרתקס עשרה מטרים ואורכו 50 מ', והוא מקורה בקמרון חבית מחופה באריחים דקורטיביים.
הדלתות הראשיות, מתוך חמש כניסות בסך הכול, הובאו מהקוריה ג'וליה , מבנה הקוריה השלישי לאחר הקוריה הוסטיליה, שבפורום רומאנום.
בנרתקס מוצב גם פסל של קונסטנטינוס שהובא ממרחצאות דיוקלטיאנוס.
כמו כן מצויים שם שלושה תבליטים שנעשו ב-1736 ומתארים תמונות שונות מחיי יוחנן המטביל.
חלל הכנסייה מחולק לספינה ראשית ולעוד ארבע ספינות משניות, שתיים מכל צד של הספינה הראשית, מספר מקובל של ספינות בכנסיות בגודל כזה.
המעברים מופרדים על ידי טורי פילסטרים המחפים על העמודים העתיקים יותר.
הרצפה עשויה בעבודת פסיפס בדוגמאות גאומטריות בסגנון "קוסמאטסקי".
העבודה נתרמה על ידי משפחת קולונה (Colonna), משפחת אצילים איטלקית, והסתיימה ב-1425 במסגרת שיפוצים שיזם מרטינוס החמישי שהיה מבני המשפחה.
ניתן לראות את סמל המשפחה משובץ בפסיפס במקומות שונים.
הספינה מקורה בתקרת קסטות מקושטות בפאר רב מהמאה ה-18, שבהן משובצים גם סמלי האפיפיורים פיוס התשיעי, פיוס העשירי ופיוס האחד עשר, שהיה אחראי לעבודת עיטור התקרה כפי שהיא נראית כיום.
משני צדי הספינה הראשית הוצבו פסלי שנים עשר השליחים העשויים שיש בגובה 425 סנטימטרים ואשר מוגבהים מהרצפה בכשני מטרים נוספים וכך יוצרים מראה על-אנושי.
מאחורי הפסלים מצוירות דלתות סגורות שמסמלות את הדרך אל ירושלים החדשה.
מעל הפסלים שבקיר השמאלי יש תבליטים של סצנות מהברית הישנה וסצנות קשורות מהברית החדשה מעל הפסלים שבקיר הימני.
התבליטים הם מעשה ידיו של הפסל אלסנדרו אלגארדי (Alessandro Algardi) מהמאה ה-17. מעל לתבליטים מקושטים הקירות בציורי אובלים שבתוכם נביאים שונים, אף הם מהמאה ה-17.
מעל המזבח הראשי מוצב אפריון בסגנון גותי שנבנה על ידי ג'ובאני די סטפנו (Giovanni di Stefano) ב-1367 ובהוראתו של אורבנוס החמישי.
בתוך תיבה מעל למזבח נמצאים שרידי קדושים, שעל פי המסורת אלו ראשיהם או חלקים מראשיהם של פטרוס ושל פאולוס.
בתוך המזבח נמצא המזבח העתיק של הבזיליקה שעשוי עץ ועל פי המסורת ערך עליו פטרוס מיסה.
האפריון כולו מקושט בפסלים ובפרסקאות המתארות תמונות מהברית החדשה.
מאחורי המזבח נמצא בית המקהלה שעיצובו הסתיים ב-1884. הוא הוגדל בכ-20 מטרים והפסיפסים שעיטרו אותו נשמרו בשלמותם.
הפסיפסים מורכבים משני חלקים שהורכבו יחד, האחד מהמאה ה-4 אשר מתאר את ישו וסביבו תשעה מלאכים – אזכור למסורת שישו נגלה במהלך ההקדשה הראשונה של הבזיליקה.
הפסיפס השני והגדול יותר הוא מהמאה ה-13 ובמרכזו נראית יונה שמסמלת את רוח הקודש, צלב ששוחזר מפסיפס מהמאה ה-9 ונביעה של ארבעה מקורות מים המסמלים את ארבע הבשורות.
המים נשפכים לתוך נהר הירדן כזכר לטבילת ישו.
בין מקורות המים נראית ירושלים החדשה ובה עוף החול, המסמל את נצחיות הכנסייה, יושב על ענפי עץ החיים, ופטרוס, פאולוס ומלאך חמוש מגנים על העיר.
כמו כן, נראה שם האפיפיור ניקולס הרביעי כשהוא כורע לרגלי מרים הבתולה שמניחה את ידה על ראשו כאות להגנתה והקדושים אנטוניוס מפאדובה, פרנציסקוס מאסיזי, אנדראס הקדוש, יוחנן המטביל, יוחנן כותב הבשורה, פטרוס ופאולוס.
בחלק התחתון יותר ממשיך הפסיפס בין חלונות האפסיס והוא מתאר את שאר השליחים שביניהם ניתן לראות גם את דיוקנם של מעצבי הפסיפס כורעים לרגלי השליחים ובידיהם כלי העבודה שלהם: פטיש, מצפן ומד זווית.
הקתדרה, שני העוגבים, הפרסקאות על הקירות וסמלי האפיפיור לאו השלושה עשר על תקרת בית המקהלה, כולם משיפוצים שנערכו במאה ה-19.
במעברים מצויים גם קברי שישה אפיפיורים שלא נקברו בבזיליקת פטרוס הקדוש כנהוג.
בעבר היו עוד קברי אפיפיורים בבזיליקה, אך קבריהם נהרסו במהלך השנים ושרידיהם הועברו משם.
בעבר הכיל המנזר הצמוד לבזיליקה מגורים גדולים לנזירים ששירתו בבזיליקה, אולם במהלך אפיפיורות אביניון הוזנח המנזר ולא חודש רבות.
החלק העיקרי שקיים היום הוא הקלויסטר מהמאה ה-13 המוקף עמודים מפוארים עשויים שיש שהיו מקושטים בפסיפסים שאבדו זה מכבר.
בקלויסטר קיימים חלקי פסלים מימי הביניים ופסל-חזה של פלוויה יוליה הלנה מהמאה ה-4.
הבפטיסטריום של הבזיליקה הוא הבפטיסטריום הראשון שנבנה במיוחד למטרה זו והכניסה אליו ממוקמת מול הבזיליקה.
צורתו של המבנה היא מתומנת, כנגד שמונת הימים שבין הלידה והטבילה, מודל שאומץ בבניית בפטיסטריומים נוספים, וההוראה לבנותו ניתנה על ידי קונסטנטינוס.
אגן הטבילה הגדול במיוחד אפשר לנטבלים לכרוע בתוך המים שהגיעו מאקווה קלאודיה בזמן שהוזלפו על ראשיהם מים שלוש פעמים.
המבנה שופץ על ידי סיקסטוס השלישי במאה ה-5 וחלקו התחתון של המבנה נשאר ללא שינוי עד היום.
החלק העליון והכיפה שופצו ב-1637. האגדה מספרת כי קונסטנטינוס עצמו נטבל שם, אך לאמיתו של דבר הוא נטבל על ערש דווי בהיותו בקונסטנטינופול.
קירות ותקרת הבפטיסטריום מעוטרים בפרסקאות שמתארים את הצי הרומי תחת פיקודו של אספסיאנוס, כניסת הורדוס לירושלים, הטבלתו של קונסטנטינוס ומתת קונסטנטינוס, וכן בכתובות שהקראתן הפכה לחלק מטקס הטבילה.
הקירות החיצוניים מקושטים באפריזים שעוצבו על ידי פרנצ'סקו בורומיני ב-1657 ובהם מופיע גם סמלו של אלכסנדר השביעי.
בזיליקת דל ווטו נאסיונל (בספרדית: Basílica del Voto Nacional, בתרגום: בזיליקת הנדר הלאומי) היא כנסייה קתולית נאו-גותית הממוקמת במרכז ההיסטורי של קיטו, אקוודור.
זוהי הבזיליקה הנאו-גותית הגדולה ביותר באמריקה.
הבזיליקה קמה מן הרעיון, שהוצע על ידי האב חוליו מאטובלה בשנת 1883, של בניית מונומנט שיזכיר את ההקדשה של אקוודור ללב הקדוש.
בשנת 1883 הנשיא הוציא את ההוראה לבנות, והבנייה החלה בשנת 1884. הקונגרס, בהתאם לתקציב השנתי, הקדיש 12,000 פסוס לבנייה - 1,000 פזוס לכל חודש מתחילת 1884. בשנת 1885, המועצה המחוזית הוציאה צו שהפך את בניית הבזיליקה להתחייבות דתית בשם המדינה כולה.
להמשך הבנייה, התקבלו תרומות ממאמינים שסיפקו אבנים בתמורה לאזכור שמם על האבן.
אבן הפינה הונחה בשנת 1892 ובשנת 1895, המדינה יזמה מס על מלח כדי לממן את המשך הבנייה.
בין השנים 1892–1909 נבנתה קתדרלת הלב של מרים.
הבניין תוכנן על ידי אמיליו טרליאר בעלות של 40,000 פרנק צרפתי.
טרליאר שאב את ההשראה שלו לבניין מקתדרלת בורז'.
הבזיליקה בורכה על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני בשנת 1985, ונפתחה רשמית ב-12 ביולי 1988.
הבזיליקה היא המבנה החשוב ביותר של אדריכלות נאו-גותית אקוודורית ואחת הבולטות ביותר בכל אמריקה.
זוהי הבזיליקה הגדולה ביותר בעולם החדש.
הבניין נודע בשל הגרוטסקאות בצורת חיות אקוודוריות מקומיות כמו ארמדילואים, איגואנות וצבי גלאפגוס.
במקדש קיימים 14 פסלי ברונזה המייצגים את אחד עשר שליחים ושלושה אוונגליסטים.
בקריפטה קיים פנתיאון המכיל את השרידים של מספר ראשי מדינה.
מבקרים יכולים לראות את המקדש בעבור תשלום סמלי, בעוד הגישה לשאר הבזיליקה עולה קצת יותר.
מהנקודה הגבוהה ביותר של המגדל הראשי ניתן לראות את כל העיר וההרים המקיפים אותה.
בזיליקת הלב הקדוש, הידועה גם בשמה הקטלאני "סַגרת קור" (בקטלאנית: Temple Expiatori del Sagrat Cor, בספרדית: Basilica Templo Expiatorio del Sagrado Corazón de Jesús), היא כנסייה קתולית ובזיליקה מינורית הממוקמת על הר הטיבידאבו בברצלונה, קטלוניה, ספרד.
הבניין הוא עבודתו של האדריכל הספרדי אנריקה סגניאר והושלם על ידי בנו ג'וזפ מאריה סגניאר אי וידאל.
הקמת הכנסייה, המוקדשת ללב הקדוש נמשכה מ-1902 ועד ל-1961.
הרעיון של הקמת בית תפילה על פסגת הטיבידאו עלה בסוף המאה ה-19 בעקבות שמועות על בניית כנסייה פרוטסטנטית ומלון קזינו במקום.
הדבר נתן מוטיבציה ל"חבר האבירים הקתוליים" לרכוש את השטח ולהעניק אותו לג'ובאני בוסקו בשנת 1886, כאשר הוא ביקר בעיר.
מכאן עלה הרעיון לבנות מקדש ללב הקדוש, הקדשה מאוד פופולרית בזמנו תודות לאפיפיור פיוס התשיעי, ובעקבות בניית כנסייה ברומא (Sacro Cuore di Gesù a Castro Pretorio) וסקרה קאר המפורסמת בפריז.
בשנת 1886 נבנה בניין בסגנון נאו-גותי, ושנתיים אחר כך, בשביל התערוכה העולמית, נסללה דרך לבניין בפסגה בסגנון המודחאר שישמש גם כנקודת תצפית על העיר כולה.
אולם, בניית המקדש קיבל דחייה משמעותית בעקבות קידום פרויקט חדש לבניית מצפה כוכבים על פסגת הטיבידאו.
בסופו של דבר המצפה נבנה על גבעה סמוכה.
לבסוף, ב-28 בדצמבר 1902, הונחה אבן הפינה בטקס בראשות הבישוף של ברצלונה.
הקריפטה נבנתה בין השנים 1903–1911, ומבנה הכנסייה הראשי נבנה בין השנים 1915–1951. הכנסייה בורכה על ידי הבישוף בשנת 1952. המגדלים הושלמו לאחר מכן, והבנייה הסתיימה באופן רשמי בשנת 1961. ב-29 באוקטובר 1961, לכנסייה הוענק התואר בזיליקה מינורית על ידי יוחנן העשרים ושלושה.
המראה החיצוני של הבזיליקה הוא של מבצר רומנסקי מאבן מהמונז'ואיק, ומעליו כנסייה בסגנון נאו-גותי שמגיעים אליה משני גרמי מדרגות מרשימים.
לכנסייה יש קומה מרכזית בעלת כיפה מתומנת על שמונה עמודים.
על הכיפה קיים ציור של הלב הקדוש.
החלק העליון הוא ריבוע, ממנו עולים 3 אפסיס, המציגים מגדל גדול מרכזי וארבעה מגדלים נמוכים יותר, המגדירים את פינות הריבוע.
בחזית ישנם 3 גופים, המרכזי רחב יותר, ובקשת מעל הכניסה המרכזית, יושב הדמות של המלאך מיכאל וג'ובאני בוסקו על הגמלון מעליו.
חזית הקריפטה בעלת טימפנון מקושט מאוד ופסלים של אמנים שונים.
הפסלים מייצגים את יעקב בן זבדי, גאורגיוס הקדוש והבתולה של מרסי, הפטרונים הקדושים של ברצלונה, קטאלוניה ושל ספרד.
הפנים מחולק ל-3 ספינות בעלות אפסיס חצי מעגלי עם ויטראז'ים וארבעה חלונות רוזטה בחזיתות.
במקדש הראשי עומד הצלב הגדול, עבודתו של חואן פואיגדולורס (Joan Puigdollers).
החלונות של ארבעת המגדלים מכילים את הכיתוב הלטיני tibi dabo (פירוש: אתן לך), שמו של ההר.
הקריפטה תוכנן בסגנון נאו-ביזנטי, המשלב סגנון גותי עם אלמנטים קלאסיים וקישוטים הקרובים יותר למודרניזם קטלאני.
חלל הקריפטה מכיל 5 ספינות המופרדות באמצעות עמודים, כאשר המרכזית רחבה יותר, וכולן בעלות אפסיס חצי מעגלי.
הקירות והקמרונות מקושטים עם אלבסטר או מוזאיקות, עם סצנות המוקדשות למזבחים השונים.
מחוץ לקריפטה, בשני צדדיה של הדלת הראשית, 2 גרמי מדרגות המובילים למקדש עצמו.
המקדש מקושט בפסל הברונזה הענק של הלב הקדוש שפוסל על ידי ז'וזפ מירט בשנת 1950, שהחליף את הפסל המקורי שהוכן בשנת 1935, ונהרס שנה אחר כך.
הדרך העוברת במקדש ומסתיימת בפסל, מבטאת את העלייה והטיהור של האדם על ידי הקרבה וכפרה.
בזיליקת בום ז'זוש (בפורטוגזית: Basílica do Bom Jesus בקונקאני: Borea Jezuchi Bajilika) היא כנסייה קתולית ישועית השוכנת בעיירה גואה העתיקה במדינת גואה שבהודו, חלק מאתר המורשת העולמית "הכנסיות והמנזרים של גואה העתיקה".
הבזיליקה מכילה מאוזוליאום ובו גופתו של קדוש הנוצרי פרנסיסקו חאווייר.
הכנסייה שוכנת בגואה העתיקה שהייתה הבירה של גואה בשנים הראשונות לשלטונם של הפורטוגזים באזור.
"בום ז'זוש" (מילולית "ישו הטוב (או הקדוש)") הוא הכינוי לישו התינוק.
הכנסייה היא הבזיליקה המינורית הראשונה בהודו, ונחשבת כאחת מהדוגמאות הטובות ביותר לאדריכלות הבארוק בהודו.
בניית הבזיליקה החלה ב-24 בנובמבר 1594 בהוראת המושל הפורטוגזי של קוצ'י הורמוז ז'רונימו דה מסקרניאס (Jeronimo de Mascarenhas).
האדריכל היה ז'וליו סימאו (Júlio Simão; 1641-1565), האדריכל הראשי במושבות של פורטוגל בהודו מטעם פליפה השני, מלך ספרד, ועל הביצוע היה אחראי הישועי דומינגוס פרננדס (Domingos Fernandes).
בנייתה הושלמה ב-15 במאי 1605 והיא נחנכה על ידי הארכיבישוף של גואה אלשיו דה מנזס (Aleixo de Menezes 1617-1559).
כנסייה זו היא ציון דרך בהיסטוריה של הנצרות.
היא מכילה את גופתו של הקדוש פרנסיסקו חאווייר שהיה חבר קרוב של קדוש נוצרי נוסף, איגנטיוס מלויולה.
יחד הם הקימו את מסדר הישועים בפריז ב-1534. חאווייר מת ב-3 בדצמבר 1552 באי שאנגצ'ואן מול חופי סין כשהמתין לשווא לקבל אישור כניסה לאימפריה הסינית.
הוא נקבר זמנית באי ואחר-כך במלאקה למשך שנתיים.
גופתו הועברה לגואה בפברואר 1554 ונטען כי למרות שעברו שנתיים ממותו לא היו בגופה שום סימנים לריקבון.
ב-2 בדצמבר 1637 הועברה גופתו לבזיליקה מקום שבו הוא נערץ עד היום.
שרידי גופתו עדיין מושכים קהל חסידים גדול (נוצרים ושאינם כאלו) מכל רחבי העולם, בייחוד כשגופתו מוצגת לראווה אחת לעשר שנים (הפעם האחרונה הייתה ב-2004).
החסידים מייחסים לגופה כוחות מרפא קסומים.
המידות של בזיליקת בום ז'זוש הם אורך:56 מטרים, רוחב:17 מטרים וגובה: 18.5 מטרים.
הכנסייה נבנתה מאבן לטריט אדומה ככנסייה חסרת סיטראות עם טרנספט.
מידות המזבח הראשי הן 16.5 מטרים אורך ו-9 מטרים רוחב.
העמודים והעיטורים של הכנסייה עשויים מבזלת מגולפת.
העמודים מהסדר היוני, דורי והקורינתי מסודרים על פי השיטה האדריכלית הקלאסית.
שלושה שערים מובילים לקומת הקרקע של הבזיליקה.
בקומה הראשונה שלושה חלונות מרובעים גדולים.
יש בכנסייה שתי קפלות, מזבח ראשי, חדר מלבושי הכמורה, ובית המקהלה.
אף שרצפת בזיליקת בום ז'זוש עשויה שיש והיא מקושטת באבנים יקרות, פנים הכנסייה פשוט, למעט המזבחות המוזהבים העשירים בעיטורים.
המזבח של אנטוניוס מפדובה שוכן מתחת לחדר המקהלה.
משמאל למזבח יש פסל עץ מגולף של פרנסיסקו חאווייר.
הכנסייה מכילה גם אנדרטה של דום ז'רונימו דה מסקרניאס, הנחשב הנדבן והתורם הראשי להקמת הכנסייה.
האנדרטה ממוקמת במרכז הספינה על הקיר הדרומי.
ממול לאנדרטה של דום ז'רונימו דה מסקרניאס ניצב דוכן המטיף שמעליו חופה.
על שלושת צדדיו של הדוכן יש ציורים של ישו, ארבעת מורי הכנסייה וארבעת המבשרים: מתי, מרקוס המבשר, לוקאס ויוחנן כותב הבשורה עם סמליהם: אדם, אריה, שור ועיט.
כמו כן יש בכנסייה תמונות ממאורעות בחייו של פרנסיסקו חאווייר.
המאוזוליאום של פרנסיסקו חאווייר נבנה ב-1696 והוא מתנה מקוזימו השלישי דה מדיצ'י, דוכס טוסקנה הדוכס האחרון לבית מדיצ'י.
המאוזוליאום תוכנן בידי הפסל הפלורנטיני בן המאה ה-17 ג'ובאני בטיסטה פוג'יני ובנייתו ארכה עשר שנים.
על המאוזוליאום מונחת גופתו של פרנסיסקו חאווייר בארון סגור עשוי כסף.
אחת לעשר שנים מוצגת גופתו ביום השנה למותו.
בזיליקת מריה הקדושה או בזיליקת מריה הבתולה () היא בזיליקה (מאז שנת 1963) בעיר קרקוב שבפולין.
הכנסייה היא מקום התפילה המפורסם ביותר בפולין, והיא נמצאת בחזית הכיכר המרכזית של קרקוב.
הבזיליקה החליפה כנסייה קודמת בסגנון הרומנסק במהלך המאה ה-13, והיא עצמה בנויה בסגנון הגותי.
הבזיליקה נבנתה במהלך המאה ה-14, ושני המגדלים שלה נוספו לה עוד בשנת 1478. שני המגדלים בנויים בסגנון הגותי הפולני אך נוספו להם עיטורים מאוחרים יותר.
המגדל הנמוך יותר (69 מטרים גובהו) מכיל את חמשת הפעמונים העצומים של הבזיליקה וגג בסגנון אדריכלות הרנסאנס, והגבוה יותר (גובהו 81 מטרים) מכיל כתר עצום ממדים שבאותו הזמן היה מצופה זהב בסגנון אדריכלות הבארוק.
הבזיליקה אוצרת בתוכה כמה פריטים דתיים חשובים.
המזבח הגדול הקרוי בשם Oltarz Mariacki נוצר על ידי הפסל הגרמני המפורסם פייט שטוס.
בניית המזבח עצמו לקחה כ-12 שנים.
במהלך המאה ה-13 סבלו הערים הפולניות רבות מפלישות טטריות חוזרות ונשנות, וביניהן גם על העיר קרקוב.