tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סוויריס הצטרף לקבוצת "אורסקום" ב-1982, אותה הקים אביו ב-1976, ופיקח על פעילות הבנייה שלה.
בעקבות העברת השליטה הניהולית מאביו אונסי סוויריס ב-1995, הוא הפך למנכ"ל אורסקום תעשיות בנייה הוא כיהן במועצת המנהלים של Besix, לאחר ש-OCI SAE רכשה 50% ממניות החברה ב-2004, וחבר בוועדת התגמול והמינויים עד 2017.
בשנת 1989 החל להקים את עיר הנופש אל גואנה במצרים לחוף הים האדום, 20 ק"מ צפונית לעיר ע'רדקה.
במקום נבנו אלפי חדרי מלון ובתי נופש.
הוא היה חבר בדירקטוריון של בורסות של קהיר ואלכסנדריה מ-2004 עד 2007, וכן היה דירקטור בבורסה הפיננסית הבינלאומית של דובאי DIFX מיולי 2008 עד יוני 2010.
בדצמבר 2007, הודיעה חברת "לאפארג'", יצרנית המלט הגדולה בעולם, על רכישת חברת "אורסקום סמנט", חטיבה של "אוראסקום קונסטרקשן אינדסטריז" הפועלת ברחבי אפריקה והמזרח התיכון, תמורת 12.8 מיליארד דולר.
בעקבות האביב הערבי במצרים ב-2011 עבור לגור בלונדון.
בקיץ 2014 קנה את הפנטהאוז של אדגר ברונפמן בעלות של 70 מיליון דולר.
באוקטובר 2015 דווח שסאוויריס רכש 6% ממניות באדידס.
באוקטובר 2020, סאוויריס הקים את Avanti Acquisition Corp, חברת רכישות למטרות מיוחדות.
עם זאת, לאחר שלא הצליחה לרכוש חברה אחרת, החברה התפרקה באוקטובר 2022.
בדצמבר 2023 ההודיע כי הוא מעביר את מטה הקבוצה שלו לאבו דאבי.
סוויריס השקיע רבות בבעלות על קבוצות ספורט, במיוחד בכדורגל.
ביולי 2018, קונסורציום המורכב מסוויריס ועמיתו המיליארדר ווס עדנס, תחת השם NSWE, רכשו 55% ממניות השליטה בשווי 30 מיליון פאונד במועדון האנגלי אסטון וילה.
המועדון התמודד עם בעיות תזרים מזומנים משמעותיות תחת הבעלים הקודם טוני שיה, והיה על סף פשיטת רגל עם צו פירוק פוטנציאלי על ידי HMRC, בעקבות חשבון מס שלא שולם ל-4 מיליון ליש"ט.
לאחר ההשתלטות, השקיעה NSWE כספים משמעותיים על מנת לייצב את תזרים המזומנים של המועדון.
בעקבות תחלופה משמעותית של ההנהלה והצוות: כולל מינויו של מנכ"ל ליברפול לשעבר, כריסטיאן פורסלו, למנכ"ל ומינויו של דין סמית' למנהל, המועדון חזר חזרה לפרמיירליג.
זה כלל תקופה של רצף הניצחונות הארוך ביותר של וילה אי פעם של 10 משחקים.
בעקבות עליית הליגה, NSWE קנתה את יתרת המניות של שיה כדי להפוך לבעלים בלעדיים באוגוסט 2019. זה נעשה על ידי נטילת חוב של 30 מיליון ליש"ט שלא שולמו על ידי שיה לבעלים לשעבר רנדי לרנר.
הבעלות של סויריס ועדן על אסטון וילה סימנה תקופה של השקעות כבדות, עם כ-360 מיליון ליש"ט מהון מניות נטול חובות שהוזרמו לאוגוסט 2022. התוכניות להרחבת וילה פארק מ-42,682 מושבים ליותר מ-50,000, כולל הריסת היציע הצפוני והקמת מתחם קמעונאי מרכזי, נמצאות בשלב מתקדם.
הפרויקט אמור לעלות מעל 100 מיליון ליש"ט, והוא ימומן כולו על ידי V Sports.
בשנת 2021, חברת האחזקות NSWE מיתגה מחדש ל-V Sports, במטרה להשקיע במועדונים אחרים ברחבי העולם באמצעות מודל ריבוי מועדונים.
נאסיר (בפרסית: نصیر) הוא טיל שיוט איראני.
הוא מיוצר על ידי משרד ההגנה והלוגיסטיקה של הכוחות המזוינים האיראנים.
הנאסיר נחשף רשמית ב-15 באפריל 2017 במהלך תערוכת ההישגים של משרד ההגנה האיראני ב-22 באפריל 2017. הוא הועבר בכמויות גדולות למשמרות המהפכה האסלאמית ב-2 במאי 2017.
ה-Nasir נבדק בתרגיל המכונה Welayat-95 בשנת 2017.
הנאסיר יכול לשמש כטיל חוף אל ים או ים אל ים, וניתן לשיגור גם מסירות מהירות.
ה-CM-90 הוא דגם יצוא של הנאסיר.
: בשימוש על ידי חיל הים האירני וחיל הים של משמרות המהפכה האסלאמית.
: CM-90, גרסת היצוא של הטיל, נמצאת בשימוש חיל הים הבוליברי של ונצואלה.
נאסר-א באסיר (בפרסית: نصر بصیر) הוא טיל שיוט איראני נגד ספינות שנחשף ב-24 באוגוסט 2014 במהלך תערוכה בטהראן, יחד עם ציוד צבאי נוסף כמו טיל הקאדר והכטב"מים מוהאג'ר וכראר.
נאסאקום (באינדונזית: Nasionalisme, Agama, Komunisme) המייצג לאומיות, דת וקומוניזם, היה מושג פוליטי שטבע נשיא אינדונזיה סוקרנו.
תפיסה זו רווחה באינדונזיה משנת 1959 בתקופת הדמוקרטיה המודרכת ועד הסדר החדש, בשנת 1966. הרעיון של סוקרנו על נאסאקום היה ניסיון לאחד אידאולוגיות פוליטיות שונות.
נאסאקום ניסה לאחד את הקבוצות הלאומניות, הדתיות והקומוניסטיות שהיו להן באותה תקופה את הכוח הרב ביותר בפוליטיקה האינדונזית.
מאז תחילת המאבק לעצמאות אינדונזיה, היו שלוש תנועות פוליטיות שצבעו את ארגוני התנועה השונים באותה תקופה.
למשל המפלגה ההינדית וסארקאט הודו שהיו "לאומניות", תנועת סריכאת אסלאם (באינדונזית: Sarekat Islam) שהייתה לה אידאולוגיה אסלאמית, ו-ISDV/PKI שהייתה להם אידאולוגיה מרקסיסטית.
הרעיון של נאסאקום חשב למעשה על ידי סוקרנו מאז 1927, הרבה לפני עצמאותה של אינדונזיה.
סוקרנו כתב סדרת מאמרים בשם "לאומיות, אסלאם ומרקסיזם".
ההבנה של הקומוניזם כאן הייתה משהו שדומה יותר לסוציאליזם.
הבסיס לרעיון זה הוא עקרון הצדק החברתי, שהוא גם הבסיס להגותו הפוליטית של קרל מרקס.
הפילוסופיה הפוליטית של סוקרנו באותה תקופה הייתה בעצם מיזוג של אלמנטים של מרקסיזם, לאומיות אינדונזית ואסלאם.
זה בא לידי ביטוי בגרסתו המוצעת של פנקסילה (האידאולוגיה השלטת באותה עת) ל-BPUPK בנאומו ב-1 ביוני 1945. במאמר הדגיש סוקרנו את החשיבות של אחדות לאומית של לאומנים, איסלאמיסטים, מרקסיסטים בהתנגדות בלתי מתפשרת (לא שיתופית) להולנדים.
החל מ-1956, סוקרנו הצליח להנחיל את האידאולוגיה הזו.
הוא מתח ביקורת פומבית על שיטת הדמוקרטיה הפרלמנטרית, שלדעתו אינה מתאימה ליישום באינדונזיה.
לפי סוקרנו, הדמוקרטיה הפרלמנטרית מגינה על השיטה הקפיטליסטית, ומכיוון שהפרלמנט נשלט על ידי הבורגנות, מערכת זו אינה יכולה להוביל לשגשוג בעם.
בנוסף, סוקרנו גם סבר שדמוקרטיה פרלמנטרית עלולה לסכן את הממשלה, וקבע כי היא "מבוססת על קונפליקט מובנה" המנוגד לרעיונות האינדונזיים בדבר הרמוניה כמצב הטבעי של יחסי אנוש.
במקום זאת, הוא חיפש שיטה המבוססת על מערכת הכפר המסורתית של דיון והסכמה (גוטונג-רויונג), בהדרכת זקני הכפר.
לכן, בפברואר 1956, הציע סוקרנו מושג חדש בשם נאסאקום המבוסס על שלושה עקרונות מרכזיים: לאומיות, דת וקומוניזם.
שלושת עמודי התווך הללו נועדו לפייס את שלושת הפלגים העיקריים בפוליטיקה האינדונזית – הצבא, הקבוצות האיסלאמיות והקומוניסטים – ומשמשים כבסיס לממשלתו, בעוד שפאנקסילה היא הפילוסופיה הלאומית של האומה.
הוא לא התכוון שהמושג נאסאקום יחליף את פנקסילה, שכן סוקרנו ניסח את נאסאקום יותר כמושג ופרשנות ביצועית, ולא כמושג אידאולוגי.
בתמיכת הצבא, בפברואר הכריז על "דמוקרטיה מודרכת", והציע קבינט שייצג את כל המפלגות הפוליטיות החשובות (כולל ה-PKI).
אם כי בהתאם לכך, סוקרנו הפגין אהדה גדולה יותר לקומוניסטים והחל להכניס יותר קומוניסטים לממשלתו, תוך שהוא מפתח מערכת יחסים חזקה עם יו"ר PKI, דיפא נוסנטרה איידית.
הנשיא סוקרנו הציג את תורת המהפכה, הסוציאליזם האינדונזי ומנהיגות לאומית, רסופים (באינדונזית: Resopim).
מטרת דוקטרינה זו הייתה לחזק את מעמדו של הנשיא סוקרנו בממשלה.
דוקטרינת רסופים הוכרזה ב-17 באוגוסט 1961, יום השנה ה-16 להכרזת העצמאות של הרפובליקה של אינדונזיה.
המהות של הוראה זו הייתה שכל מרכיבי החיים של האומה והמדינה חייבים להיות מושגים באמצעות מהפכה, חדורת סוציאליזם, ונשלטת על ידי דמות לאומית אחת בסגנון "מפקד המהפכה" (PBR), כלומר הנשיא סוקרנו.
באופן רשמי, המטרה של דוקטרינת רסופים הייתה "לגייס את כל החיים הממלכתיים והלאומיים להשגת הסתמכות עצמית לאומית" ו"להתנגד לקולוניאליזם בסגנון חדש".
למעשה, הדוקטרינה שימשה כדי לבסס את אחיזתו של סוקרנו בממשלת אינדונזיה שכן הדוקטרינה מציבה את סוקרנו כגוף הממשל הגבוה והחשוב ביותר באינדונזיה.
ההשפעה של החיברות של הרסופים הייתה שתפקידם של מוסדות המדינה הגבוהים והבכירים ביותר במדינה יכול להתבסס רק ולהתמנות רק על ידי מפקד המהפכה.
ניתן לראות זאת מהענקת דרגת שר למנהיג המוסד.
ואילו תפקיד השר נתפס כעוזר לנשיא.
לאחר הקמת נאסאקום, סוקרנו פעל יותר ויותר למען רעיון הנאסאקום שלו.
סוקרנו איחד שלושה כוחות פוליטיים על מנת לחזק את מעמדו.
שלוש המפלגות הפוליטיות שהפכו לפלגים העיקריים בפוליטיקה האינדונזית באותה תקופה היו:
המפלגה הלאומית האינדונזית הלאומית (PNI).
לאחר מכן, נאסאקום הגדיל את ה-PKI באינדונזיה והביס את המפלגות האחרות.
סוקרנו התקרב בהדרגה ל-PKI ולחיל האוויר האינדונזי בניסיון לחזק את מעמדו בתחרות עם נאסאקום.
במרץ 1960 פיזרה סוקרנו את הפרלמנט לאחר שדחה את התקציב.
ביוני הוקמו המועצה הנציגה העממית לשיתוף פעולה הדדי (Dewan Perwakilan Rakyat Gotong Royong, DPR-GR) והמועצה הנציגה העממית הזמנית (MPRS), כאשר הכוחות המזוינים והמשטרה מיוצגים כקבוצות פונקציונליות, ויו"ר תנועת ה-PKI, איידית בתור סגן יו"ר.
לפי הערכות, ה-PKI תפסה 17-25% מהמושבים בבית הנבחרים והיא הייתה מיוצג בכל גופי המדינה מלבד הקבינט.: למרות החששות והאזהרות של מפקדים צבאיים אזוריים מפני צעדי פרו-PKI.
סוקרנו הגן שוב ושוב על הרעיון כדרך לאיזון והרמוניה בין האידאולוגיות הפוליטיות המגוונות במדינה.
סוקרנו טען במפורש שנאסקום הוא התגלמות פנקסילה וחוקת 1945 (UUD 1945) בצורה פוליטי.
סוקרנו היה להוט מאוד להרחיב את רעיון נאסאקום שלו.
עם זאת, לא משנה עד כמה הוא הגן על רעיון הנאסאקום שלו, הרעיון הזה עלה על שרטון בסופו של דבר.
מצבה הפוליטי של אינדונזיה הפך לא ברור לאחר ששישה גנרלים נרצחו במה שמכונה תנועת ה-30 בספטמבר ב-1965. לאחר מכן קיימו ההמונים מ-KAMI (חזית הפעולה של הסטודנטים האינדונזיים) ו-KAPPI (חזית הפעילות של הצעירים והסטודנטים האינדונזיים) והעבירו את ה־Tri Tuntutan Rakyat (Tritura), שאחת מהן ביקשה לפזר את ה-PKI.
כשהיא מחזיקה במה שנשאר מכוחו לאחר ניסיון ההפיכה, סוקרנו סירב לפזר את ה-PKI מכיוון שהוא סותר את תפיסת נאסאקום.
סירובו של סוקרנו לפרק את ה-PKI החליש אז את מעמדו בפוליטיקה, הוביל בסופו של דבר לחתימת סופרסמאר.
סופה של נאסאקום נגרם עקב ירידת היוקרה של ה-PKI עקב תנועת ה-30 בספטמבר.
בנוסף, נאסאקום הגיעה אל סופה גם על ידי מעבר הכוח מהסדר הישן לסדר החדש שבו המנהיג החדש של אינדונזיה, סוהרטו, היה אנטי-קומוניסטי.
נאסר א-דין מוחמד אחמד א-שאער הוא מומחה לאסלאם שכיהן כסגן ראש הממשלה ושר החינוך בממשלת הרשות הפלסטינית, וכדיקן הפקולטה לשריעה באוניברסיטת א-נג'אח, פרופסור משנה במחלקה למשפטים וחקיקה המתמחה בפסיקה השוואתית.
בשנת 1980 סיים לימודי תיכון בבית הספר המקומי.
ב-1985 השלים לימודי תואר ראשון במחלקה ללימודי אסלאם של אוניברסיטת א-נג'אח בהצטיינות וקיבל מלגה לתואר שני, כשבמהלך הלימודים, ב-1981, הוא נבחר לתפקיד נשיא מועצת אגודת הסטודנטים.
ב-1989 השלים תואר שני במשפטים וחקיקה ותזה לתואר שני בעקרונות המשפט.
לאחר סיום לימודיו מונה לעבוד כמרצה במחלקה.
בין השנים 1985–1989 עסק בהוראה בבתי ספר תיכוניים ציבוריים ופרטיים במגזר החינוך, ולאחר מכן עד שנת 1990 היה חבר סגל במחלקה ללימודי האסלאם באוניברסיטת א-נג'אח.
לאורך שנות ה-80 פעל א-שאער במסגרת ארגון האחים המוסלמים, ותוך זמן קצר הפך לאחד מבכירי הגוש האסלאמי, ארגון הסטודנטים של החמאס.
במסגרת זו, נטען כי היה מעורב באלימות בתוככי האוניברסיטה, כולל תקיפה פיזית ואלימה של אנשי צוות שנמנו על תנועת הפת"ח.
ב-1990 עזב ללימודי דוקטורט במחלקה ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטת מנצ'סטר שבבריטניה.
עבודת הגמר שלו השוותה בין האסלאם והיהדות, וכללה התמקדות מיוחדת במעמד האישה בשתי הדתות.
הוא השלים את התואר ב-1996 וב-1998 סיים לימודי פוסט-דוקטורט בתוכנית על דת ודמוקרטיה, עם תואר מהמכון הבינלאומי ללימודים אמריקאים באוניברסיטת ניו יורק.
משנת 1996 כיהן כחבר סגל, פרופסור משנה במחלקה למשפטים וחקיקה בפקולטה לשריעה באוניברסיטת א-נג'אח, ומרצה במשרה חלקית באוניברסיטה הפתוחה אל-קודס.
ב-2001 מונה לתפקיד דיקן הפקולטה לשריעה באוניברסיטת א-נג'אח.
בנוסף, בין השנים 1997-2001 נבחר כחבר הוועד המנהל של איגוד עובדי האוניברסיטה למשך שלוש קדנציות, ובין השנים 1998-2001 כיהן כחבר בוועדה הראשית לתכנון ופיתוח באוניברסיטה במשך שתי קדנציות.
בין השנים 2000–2005 נבחר לכהן כנשיא האגודה השיתופית לצרכנות לעובדי האוניברסיטה.
במרץ 2006 מונה לתפקיד סגן ראש הממשלה ושר החינוך בממשלת הנייה הראשונה, ובמהלך תקופה זו נעצר על ידי ישראל לחודשיים.
הוא נעצר שוב עוד 4 פעמים לסירוגין עד 2009 כחלק מהניסיון להפעיל לחץ על חמאס לשחרר את גלעד שליט.
בתקופת כהונתו ניסה להפעיל צנזורה אסלאמית על הספריות בשטחים הפלסטיניים, אך עקב מחאה ציבורית חזר בו.
ב-2014 היה מועמד מטעם חמאס אחרי הסכם הפיוס לעמוד בראשות הממשלה הפלסטינית, אך לבסוף לא מונה לתפקיד.
בשנת 2020 ייצג את חמאס במאבק המשותף של הארגונים הפלסטינים נגד תוכנית המאה של דונלד טראמפ.
נאסר היה יעד לניסיון התנקשות ב-22 ביולי 2022, כאשר חמושים פתחו לעברו באש מתוך רכב שחנה מול רכבו, ופצעו אותו עם כשישה כדורים ברגליו.
על אף שברשות הפלסטינית גינו את הניסיון, בחמאס האשימו אותם בחיפוי על המתנקשים ובהיעדר ניסיון רציני ללכוד ולהעניש אותם.
במהלך מלחמת חרבות ברזל נעצר שוב ב-30 באוקטובר 2023 ושוחרר אחרי כחצי שנה, באפריל 2024.
הוא נשוי להודה עבד אל-כרים מחמוד, ויש לו שני בנים וארבע בנות.
הוא היה שותף לכתיבתם של כמה ספרים, בעיקר בנושא הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
נַאפּוֹלִי (באיטלקית: בנפוליטנית: Napule) היא עיר ראשית בדרום איטליה ועיר הבירה של פרובינציית נאפולי (provincia di Napoli) ומחוז קמפניה.
נאפולי היא עיר נמל ואחת הערים הגדולות באיטליה.
בנאפולי מתגוררים כ-959,000 תושבים ובאזור המטרופוליטני, הכולל גם חלקים מנפות קזרטה, אבלינו וסלרנו מתגוררים כ-4,000,000 תושבים.
נאפולי, העיר השלישית בגודלה באיטליה מבחינת מספר תושבים (אחרי רומא ומילאנו), היא האזור האורבני השני בגודלו באיטליה אחרי מילאנו והשביעית בדירוג האזורים האורבניים המאוכלסים ביותר באירופה.
כמו כן, בנאפולי שוכנת כחמישית מאוכלוסיית מחוז קמפניה, ובנפת נאפולי שוכנת יותר ממחצית מאוכלוסייתו.
"העיר הקסומה", על פי מילותיו של ויטוריו דה סיקה בסרט "מפרץ נאפולי" משנת 1954, היא אחת הערים היפות ביותר באיטליה (נאמר עליה: "לראות את נאפולי ולמות").
היא ממוקמת על מפרץ נאפולי, בין הר הגעש וזוב לבין האזור הוולקני "Campi Flegrei".
המרכז ההיסטורי של נאפולי המושך אליו תיירים מכל העולם, והוכרז על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
בני אדם יישבו את נאפולי כבר מהתקופה הנאוליתית, אך ההתיישבות המשמעותית הראשונה במקום אירעה באלף ה-2 לפנה"ס, אז קבעו כאן את מושבם מהגרים יוונים.
המתיישבים היוונים הראשונים, אשר מוצאם היה כנראה מהאי רודוס, הקימו במאה ה-9 לפנה"ס נמל מסחר קטן על אי שנקרא אז מגארידה (Megaride), והיישוב הפך לעיר נמל.
המתיישבים קראו לעירם בשם פרתנופה (Parthenope, ביוונית Παρθενόπη), סירנה אשר המיתוס היווני קושר למקום.
על פי המיתוס, פרתנופה נמנתה על הסירנות אשר האודיסאה מספרת כי ניסו לפתות את אודיסאוס וצוות ספינתו לבוא אליהן, מקום שם היו מוצאים את מותם.
אולם אודיסאוס הוזהר על כך מראש בידי קירקה, אשר יעצה לו לאטום את אוזני צוותו בדונג; הוא עצמו יבקש מהצוות לקשור אותו לתורן ובאופן זה ישמע את שירת הסירנות מבלי שיוכל לבוא אליהן, ואכן כך היה.
על פי מיתוס יווני המאוחר לאודיסאה, גורלן של הסירנות היה מוות, אם בן אנוש ישמע את שירתן ויצליח לחמוק מהן.
ואכן, לאחר שאודיסאוס הצליח לשמוע אותן בלי פגע, הסירנות קפצו הימה והתאבדו.
גופתה של פרתנופה נסחפה לחופו של האי מגארידה ושם נקברה.
קברה על האי נקרא אז "מבנה הסירנות".
כאשר הגיעו המתיישבים היוונים הראשונים למקום והקימו בו את עירם, קראו לה פרתנופה על שם הסירנה הקבורה במקום.
המיתוס הרומאי אודות פרתנופה שונה ומאוחר הרבה יותר.
לפיו, הקנטאור וזוביוס התאהב בסירנה פרתנופה, והדבר היה למורת רוחו של יופיטר.
סובל בתשוקתו, זעמו של וזוביוס בא לידי ביטוי בהתפרצויותיו התכופות והאלימות של הר הגעש וזוב.
מיתוס זה יכול היה להתחבר רק אחרי התפרצותו הקטלנית של הווזוב בשנת 79 לספירה, שכן לפי ההערכות היה ההר רדום אלפי שנים לפני התפרצות זו, שאחריה אכן הגיעו התפרצויות נוספות רבות.
בימי הביניים נבנתה על האי מגארידה המצודה קאסטל דל'אובו, ומאז נקרא האי על שמה; בנו אותה הנורמנים בשנת 1115. זוהי אחת משלושת המצודות העיקריות בנאפולי, אשר שולטת על הנמל ומהווה נקודת ציון בולטת בעיר; האי עצמו מחובר כיום ליבשה.
במאות ה-8 וה-7 לפנה"ס המושבה היוונית התרחבה, עד אשר במאה ה-6 לפנה"ס הוקמה העיר נֵאָפּוֹלִיס , על מישור קרקע בקרבת החוף.
העיר הפכה במהרה לאחת החשובות והבולטות בדרום איטליה, כמו גם אחת המושבות היווניות הגדולות ביוון הגדולה.
במאה ה-5 לפנה"ס שגשגה נאפולי והתרחבה במהירות תחת השפעה של עיר המדינה היוונית סירקוזה רבת העוצמה.
שכנה נוספת אשר תרמה לעלייתה של נאפולי היא רומא.
נאפולי, באותן השנים כבר מרכז סחר חשוב,
קיבלה הצעה מהרומאים להצטרף לברית נגד הסאמניטים.
נאפולי סרבה, ורומא התקיפה וכבשה אותה.
למרות זאת רומא לא ספחה את העיר לחלוטין, אלא הכריחה אותה לחתום על אותו חוזה ברית שהוצע לה מראש, שהפך אותה למרכז צבאי ימי חשוב עבור רומא, אבל השאיר את עצמאותה בעינה.
נאופוליס עמדה לצידה של הרפובליקה הרומית המתעצמת במלחמות הפוניות כנגד קרתגו, וחניבעל אף ניסה ונכשל לכובשה.
תהליך הטמעתה של נאופוליס באימפריה הוסיף להתקדם, ובמאה הרביעית לפנה"ס זכו תושבי נאפולי לאזרחות רומאית,ובכך העיר הפכה בעצם לעיר מין המניין ברפובליקה.
תחת הפיכתה של נאפולי לעיר רומאית, כיבדו הרומאים את העיר כדוגמה ומופת לתרבות הלנסטית גבוהה.
במהלך התקופה הרומאית שמרו תושביה המקוריים של נאפולי על השפה ומנהגיהם היווניים, במקביל להתרחבותה של העיר בשפע של וילות אלגנטיות, אמות מים, בתי מרחץ, אמפיתיאטרון, מקדש מפואר לכבודו של דיסקורסי ודרכים סלולות אשר קישרו אותה לרומא הבירה.
באותן השנים קיסרים רומאיים רבים, כמו קלאודיוס וטיבריוס, נהגו לבקר בנאפולי ולשהות בסביבתה, והמשורר הלאומי הרומאי ורגיליוס גדל והתחנך בעיר וסביבתה.
ההיסטוריון האנגלי אדוארד גיבון ציין שנאפולי נתפסה באותה התקופה כמקום מפלט נעים ושליו לעומת רומא הגדולה והמסואבת:
בסיכומו של דבר נאפולי הפכה בתקופה הרומאית למרכז של תרבות והשכלה, כאשר מתנופת הפיתוח שעברה על העיר נהנו גם יישובים רומאיים סמוכים כמו אופלונטיס, הרקולנאום ופומפיי.
דבר לא הכין את האזור לאסון התפרצות הר הגעש וזוב בשנת 79. ההר עיטר במשך שנים את נופי מפרץ נאפולי ותושבי האזור סירבו לראות בהתפרצותו תרחיש מעשי, דבר אשר בא לידי ביטוי בווילות הרבות שהוקמו למרגלותיו.
פומפיי החרבה מהווה היום מעין שימור של העיר הרומאית בת התקופה, ובמידה מסוימת יכולה להעיד על דומתה נאפולי של אותן השנים.
בשלהי התקופה הרומאית, במאה ה-4 לספירה, הנצרות לא פסחה על נאפולי וקבעה בה יתד בין השאר על ידי הטפות של השליחים פטרוס ופאולוס.
מאוחר יותר פעל בעיר הבישוף ינואריוס בן העיר שהוצא להורג בשנת 305 עקב הטפתו לנצרות, ומאז נחשב למרטיר ומוכר בתור הקדוש מגן של נאפולי.
תבוסתה של רומא לשבטים הגרמאניים בישרה את סוף התקופה הרומאית בעיר ותחילתו של עידן אנרכי.
לאחר עלייתו לשלטון של אודואקר, הקיסר הברברי הראשון ברומא, יצא הקיסר הרומאי האחרון רומולוס אוגוסטולוס לגלות בנאפולי.
לאחר ירידתה מהבמה של האימפריה הרומית המערבית עברה נאפולי לשליטתם של האוסטרוגותים הגרמאניים.
תקווה חדשה הגיחה בשנת 536, עת כבש המצביא הביזנטי הידוע בליסאריוס את העיר והשיב אותה לשלטון רומאי, הפעם רומאי מזרחי תחת כנפיה של קונסטנטינופול.
בשנים הבאות עברה העיר מצד לצד כאשר בשנת 543 המלך האוסטרוגותי טוטילה השיב את השליטה הגרמאנית לעיר ובשנת 552 הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון השיב את נאפולי לשליטה בינזטית.
ברקע המאבקים על השליטה בדרום איטליה ייסדו אצילים מקומיים בשנת 661 את דוכסות נאפולי והחלו בקיום שלטון עצמאי אשר הקפיד לשמור על מרחק הן מקונסטנטינופול הן מרומא.
נאפולי המשיכה לשמור אמונים מסוימים לביזנטים עד לשנת 763, אז דוכס נאפולי נכנס תחת מרות האפיפיור ברומא.
על אף שמירת הזיקה לרומא, במאה ה-9 ביססה כבר נאפולי את מעמדה ונהנתה מעצמאות מדינית מוחלטת.
עם זאת, מצב זה לא ארך זמן רב ובשלוש מאות השנים הבאות ניהלה שורה של מאבקים על ריבונותה, כשהיא מנסה לתמרן בין תמיכה בכוחות חיצוניים מצד אחד לבין שמירה על עמדה עצמאית מהצד השני.
תחילה קמו על העיר הלומברדים, כוח עולה בדרום איטליה.
כנגדם נאפולי השכילה לכרות ברית עם הסרצנים המוסלמים, אשר באו לעזרתם.
מנגד, בשנות ה-50 של המאה ה-9 צבא ערבי מוסלמי מסיציליה פשט על העיר ובזז אותה.
לאחר הכיבוש המוסלמי תפסו הלומברדים את השליטה בעיר לתקופה קצרה.
במאה ה-11 דוכסי העיר החלו לשכור את שירותיהם של שכירי חרב נורמנים מממלכת סיציליה השכנה אשר ניהלו מלחמה בלומברדים עבור נאפולי.
הברית בין נאפולי לנורמנים נראתה תחילה מבטיחה עם נפילתן של שורה של נסיכויות שונות, חלקן יריבות וותיקות של נאפולי, תחת השלטון נורמני.
לבסוף, בשנת 1137, זכתה העיר בגורל דומה ואיבדה את עצמאותה גם היא.
הדוכס נאלץ להיכנע בפני השליט הנורמני רוג'רו השני, אשר הכריז על עצמו כמלך סיציליה שבע שנים מאוחר יותר.
מאבקי השליטה בשיא ימי הביניים
לאחר שאיבדה את עצמאותה, תקופת שיא ימי הביניים בנאפולי אופיינה בחוסר יציבות פוליטית מתמשך.
במאה ה-12 נפלה ממלכת סיציליה למאבק ירושה בין המלך טנקרד, בן לא-חוקי לשושלת הנורמנית, לבין המלך הגרמני היינריך השישי, אשר טען לזכותו על סיציליה עקב נישואיו לקונסטנצה, אחת מבנותיו של מלך סיציליה אשר מת זה מכבר.
טנקרד תפס את השלטון אך בשנת 1191 היינריך פלש לתחומי הממלכה וכבש את רוב ערי דרום איטליה.
נאפולי הצליחה להחזיק חודשים ספורים תחת מצור עד שנפלה וטנקרד נאסר בקאסטל דל'אובו.
בשנת 1194 השלים היינריך את כיבוש ממלכת סיציליה וסילוק הנורמנים מאיטליה.
בכך באה הממלכה הדרומית תחת שלטונו של בית הוהנשטאופן הגרמני עם זיקה חזקה לאימפריה הרומית הקדושה.
במטרה לחדש את ימיה של נאפולי כמרכז אינטלקטואלי כפי שהייתה בתקופה הרומית, בשנת 1224 ייסד הקיסר פרידריך השני אוניברסיטה חשובה בעיר, אחת הוותיקות באירופה.
בשנת 1262, מאבקים בין האימפריה הרומית הקדושה לאפיפיור אינוקנטיוס הרביעי הביאו להכתרתו של שארל הראשון הצרפתי כמלך נאפולי וסיציליה על ידי האפיפיור.
בברכת האפיפיור, שארל הראשון הכריע בקרב את מנפרד, בנו של פרידריך השני, ותפס את השלטון.
הוא העביר את בירת הממלכה מפלרמו שבסיציליה לנאפולי עצמה, וקבע את מקום מושבו בקאסטל נואובו, טירה גדולה אותה הקים בעיר.
שארל, אשר רכש עניין רב באדריכלות ורצה בבנייתה מחדש של נאפולי כעיר בירה מלכותית, העסיק אדריכלים צרפתיים רבים אשר תחת חסותו אחראיים לרבות מהדוגמאות לאדריכלות גותית בעיר, כולל קתדרלת נאפולי.
שלוות שלטונו של שארל הופרה לבסוף בשנת 1282 עם פריצתו של מרד בסיציליה, פעם מרכז הכובד של הממלכה.
המרד, בהובלתם של גואלפים סיציליאניים, הביא לפרישתה של סיציליה מהממלכה והפיכתה לממלכה תחת כתר אראגון, כאשר השטח הנותר אורגן מחדש בתור ממלכת נאפולי.
עימותים בין שתי הממלכות נמשכו אל תוך המאה ה-14 עד שבשנת 1302 נחתם הסכם שלום בין הצדדים כאשר האפיפיור בוניפקיוס השמיני הכיר במלכותו של פדריקו השני על סיציליה ושל שארל השני על נאפולי.
על אף שנאפולי איבדה את שליטתה בסיציליה לטובת אראגון, מעמדה כמרכז מסחרי חשוב נשמר.
היא משכה אליה סוחרים רבים מג'נובה ובנקאים מטוסקנה, לצד אומנים בולטים בני הרנסאנס כמו ג'ובאני בוקאצ'ו, פרנצ'סקו פטרארקה וג'וטו די בונדונה.
בשנת 1442 חלקה נאפולי גורל זהה לזה של סיציליה ונפלה גם היא תחת אראגון.
אף על פי שקיעתה של נאפולי ככוח מדיני, היא המשיכה לגדול כמרכז כלכלי ותרבותי.
הקשרים המתהדקים עם חצי האי האיברי היטיבו עם הכלכלה המקומית, וברקע זה פעלו בעיר אומנים רבים כמו אנטונלו דה מסינה.
עוצמתה של נאפולי באותה התקופה התבטאה בין השאר בביקורו החשוב בעיר של לורנצו דה מדיצ'י, שליט רפובליקת פירנצה העשירה, אותו פרדיננדו הראשון מלך נאפולי מטעם אראגון אירח בעיר ב-1480. בין השנים 1501 ו-1503 מאבקים על השליטה בדרום איטליה הביאו למעברה של נאפולי תחילה לשלטון צרפתי ובהמשך לשלטון ספרדי.
נאפולי השתלבה כעיר חשובה בספרד ההבסבורגית, אשר שלטה עליה באמצעות משנה למלך שישב בה.
תחת שלטון ספרד הפכה נאפולי לעיר בולטת בים התיכון, ובשנת 1600, עם 224,000 תושבים, היא הייתה לעיר השנייה בגודלה באירופה אחרי פריז (בה התגוררו באותה התקופה 245,000 תושבים).
בהתרשמות מגודלה ועוצמתה, סטנדל, מגדולי סופריה של צרפת, נהג לומר כי "יש רק שתי ערי בירה באירופה: פריז ונאפולי".
נאפולי המשיכה להוות מרכז תרבותי משמעותי בתקופת הבארוק, אז פעלו בה האומנים קאראווג'ו וברניני, הפילוסופים ג'ורדנו ברונו, תומאזו קמפנלה וג'אמבטיסטה ויקו.
מנגד, באמצע המאה ה-17 חוותה העיר שורה של אירועים מסעירים.
בשנת 1647 פרצה מהפכה בנאפולי כנגד השלטון הספרדי.
המהפכה, אשר הונהגה על ידי הדייג מאזאניאלו, הביאה לעצמאות קצרת ימים ולהקמת הרפובליקה הנאפוליטנית.
המרד דוכא באכזריות וכעשר שנים לאחר מכן, בשנת 1656, מגפה קטלנית הביאה למותם של מחצית מ-300,000 תושבי העיר.
בשנת 1707 בא לקיצו השלטון הספרדי על נאפולי כתוצאה מתבוסתה של ספרד במלחמת הירושה הספרדית, והעיר עברה לשלטונו של קרל השישי האוסטרי.
השלטון האוסטרי לא האריך ימים, וכעשרים שנים לאחר מכן, עקב מלחמת הירושה הפולנית, ספרד זכתה מחדש בשליטה בדרום איטליה, וממלכת נאפולי קיבלה עצמאות תחת אוניה פרסונלית עם ספרד הבורבונית.
על כן, נאפולי נעשתה שוב לעיר בירה לדרום איטליה.
את המאה ה-18 סיימה נאפולי כעיר רבת עוצמה הכוללת מגוון קיצוני של משכנות עוני ושכונות עשירות.
הדי המהפכה הצרפתית הכו לבסוף גם בנאפולי.
הצבא הצרפתי המהפכני פלש לאיטליה והתקרב לשערי נאפולי.
פרננדו הראשון ואשתו מריה קרולינה, אשר אחותה מארי אנטואנט הוצאה להורג זה מכבר בצרפת, נמלטו על נפשם לפלרמו.
העיר הידרדרה לאנרכיה והמעמדות הגבוהים שאהדו את הרעיונות המהפכניים והרפובליקאים, התקוממו בתמיכת הצבא הצרפתי, תפסו את השליטה בקאסטל סנט'אלמו, וייסדו בשנת 1799 רפובליקה קצרת ימים.
חודשים ספורים לאחר מכן פרצה מהפכת נגד של המעמדות הנמוכים בעיר בהשראה דתית ובהנהגה של קרדינל מקומי אשר השיב את העיר לשליטתו של המלך פרננדו הראשון.
המלך הוציא להורג והגלה שורה של מהפכנים פרו-צרפתיים שהשתתפו במרד וביסס את שלטונו מחדש.
למרות נסיגת הצרפתים, שלטונו של המלך פרננדו הראשון לא האריך ימים ושבע שנים לאחר מכן חוותה נאפולי פלישה צרפתית נוספת, הפעם של הצבא הקיסרי מונהג על ידי נפוליאון.
משפחת המלוכה נאלצה שוב להימלט לפלרמו ובשנת 1806 הכתיר נפוליאון את אחיו הבכור, ז'וזף בונפרטה, כמלך נאפולי וסיציליה.
ירש אותו בתפקיד לאחר שנתיים הגנרל הצרפתי ז'ואקים מירא אשר נפוליאון הכתיר למלך על נאפולי.
השלטון הצרפתי קצר השנים בנאפולי הביא עמו רפורמות חסרות תקדים.
מירא החיל בעיר את קוד נפוליאון, ביטל את זכויות היתר של הכנסייה והאצולה והקים בתי ספר עבור האוכלוסייה הכללית.
לבסוף, בשנת 1815, עם מפלתו של נפוליאון, פרננדו הראשון שב לשלוט בארצו, אשר אורגנה מחדש בקונגרס וינה כממלכת שתי הסיציליות.
נאפולי שבה להיות בירתה של מדינה ריבונית.
בתקופה שלאחר המלחמות הנפולאוניות, מצולק משנות המהפכה, הקפיד המלך פרננדו הראשון על הנהגת ריאקציה במדינה ולדכא באכזריות רעיונות פרוגרסיביים ודרישות לרפורמות פוליטיות וכלכליות.
על אף כוונותיו, רוחות של שינוי נישאו באוויר והניסיונות להחזיר את הגלגל לאחור לחלוטין כשלו.
מעמד הבורגני הולך וגדל של משכילים ויזמים הוקסם מרעיונות הלאומיות והדמוקרטיזציה שהביאו איתם הצרפתים.
על מנת לרצות את ההמון העניק פרננדו לנאפולי חוקה בשנת 1820, אשר להלכה הגבילה את שלטונו של המלך.
במקביל, עקב הפחד ממהפכה עממית וחוסר האמון בעמו שלו, שכר פרננדו שכירי חרב שווייצריים אשר יבצרו את שלטונו.
פרננדו הראשון מת בשנת 1825, 66 שנה לאחר שהוכתר למלוכה.
בעשורים הבאים ניסו מלכי נאפולי מצד אחד לשמר את הסדר החברתי והפוליטי תוך התנגדות לאחדות איטליה ולדמוקרטיה, ומהצד השני להוביל מודרניזציה ותיעוש רבתי בארצם.
כך למשל בשנת 1839 נחנך בעיר קו הרכבת נאפולי-פורטיצ'י, קו הרכבת הראשון באיטליה.
באותה השנה הרחובות הראשיים של נאפולי הוארו בגז וקו טלגרף קישר את העיר לפלרמו, העיר השנייה בחשיבותה בממלכה.
עמידתו של המלך פרננדו השני כנגד הלאומיות אשר כירסמה תחת הלגיטימיות של ממלכתו באה לידי ביטוי בדבריו כי "אני לא יודע מה משמעות המושג איטליה עצמאית, אני מבין רק את המושג נאפולי עצמאית".
הוא נהג לומר כי "הממלכה שלי מתחילה במי הים ומסתיימת במי הקדושה" (מהים התיכון בדרום ועד למדינת האפיפיור בצפון).
כאמור, לנוכח עליית הלאומיות האיטלקית ממלכת שתי הסיציליות נתפסה בתור מכשול ארכאי ומיושן העומד בפני איחודה של איטליה.
בשנת 1860 הוביל הגנרל האיטלקי ג'וזפה גריבלדי את מסע האלף לנאפולי.
צבא מתנדבים לאומני בהנהגת גריבלדי הביס את הכוחות של ממלכת שתי הסיציליות והביא את נאפולי תחת שלטון איטליה המאוחדת.
עם השלמת כיבוש העיר, הכוחות של גריבלדי לקחו 443.2 מיליון מטבעות זהב מהבנקים של הממלכה המפורקת, והעבירו אותו כתרומה לאוצר הלאומי האיטלקי.
כניסתה של נאפולי תחת כנפי איטליה המאוחדת הביאה למשבר כלכלי מתמשך.
נאפולי, אשר הפכה מעיר בירה לעיר פריפריה, סבלה מגל עזיבה חסר תקדים.
למרות זאת, לכל אורך המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 נאפולי הייתה עדיין לעיר הגדולה באיטליה עם כחצי מיליון תושבים בשנת 1881 ומעל 750,000 בשנת 1911. רק לקראת אמצע המאה ה-20 רומא ומילאנו עברו אותה במספר תושביהן.
עקב האוכלוסייה הגדולה והצפופה, מערכת הביוב המיושנת ורמת התברואה הירודה סבלה העיר משיעור תמותה גבוה ומתפוצה רחבה של כולרה וטיפוס, כולל התפרצות מגפת כולרה קטלנית בשנת 1884. לנוכח המשבר השיקה ממשלת איטליה את "תוכנית השיקום" (risanamento).
התוכנית כללה בנייה מחדש של מערכת הביוב, בניית שדרות רחבות ופתוחות ברחבי העיר ופינוי שכונות העוני שישבו סמוך לנמל.
יישום התוכנית ארך זמן רב מהמתוכנן ונקלע לקשיים כלכליים ופוליטיים רבים, לרבות שחיתות רבה ובירוקרטיה נרחבת.
האופטימיות הזהירה של תוכנית השיקום, אשר נשאה פירות ותוצאות חיוביות על אף ההתמהמהות בהוצאתה אל הפועל, הגיעה אל קיצה במלחמת העולם הראשונה בשנת 1914. תושבי העיר התגייסו במספרים גדולים לצבא האיטלקי, ושנה לאחר פרוץ המלחמה איטליה הצטרפה אליה לצד מדינות ההסכמה.
אף על פי שנאפולי עצמה לא נפגעה ישירות מהמלחמה (למעט 16 הרוגים כתוצאה מהפצצת צפלין בעיר), היות שקווי החזית היו רחוקים ממנה, אווירת נכאים רווחה בעיר.
עם זאת, המלחמה היטיבה עם התעשייה המקומית, אשר צמחה עקב הצורך בייצור מגוון אמצעי לחימה עבור הצבא האיטלקי.
אף שתום המלחמה בשנת 1918 הביא התאוששות מסוימת, היא נבלמה תוך שנים ספורות עם פרוץ השפל הגדול אשר הקשה על העיר להמריא.
במקביל, ברקע האכזבות מתוצאות המלחמה, עלה לשלטון בניטו מוסוליני אשר הנהיג בארץ כולה משטר פאשיסטי, אשר בנאפולי הביא לאווירה של אופטימיות והתחדשות.
בדומה לשנות מלחמת העולם הראשונה, גם הפעם התעצמות הצבא האיטלקי סייעה לתעשייה המקומית אשר הפכה את העיר למרכז ייצור של נשק ותחמושת.
בנוסף, המשטר חנך בעיר רכבת תחתית, הראשונה באיטליה; וארגן בנאפולי בשנת 1937 תערוכה מפוארת על מנת לחגוג את הניצחון במלחמה על אתיופיה.
בשנת 1940 הוביל מוסוליני את ארצו אל מלחמת העולם השנייה, הפעם לצד מדינות הציר.
בדומה למלחמת העולם הראשונה סבלה העיר מגיוס המוני של תושביה.
אך בניגוד למלחמה הקודמת, הפעם הייתה העיר חלק ממעגל הלחימה.
עקב מיקומה הדרומי והנמל החשוב שלה, נאפולי הייתה לעיר האיטלקית המופצצת ביותר במהלך המלחמה, דבר שעלה לעיר באלפי הרוגים.
בשנת 1943, לאחר נפילת המשטר הפאשיסטי, כוחות גרמניים תפסו את העיר.
נאפולי הייתה לעיר האיטלקית הראשונה שהתקוממה כנגד השלטון הגרמני, וב-1 באוקטובר אותה השנה כוחות בריטיים ואמריקנים השלימו את שחרור העיר.
ההפצצות לאורך שנות המלחמה, הקרבות בתחומיה וההרס שהשאירו הכוחות הגרמניים הנסוגים המיטו חורבן על נאפולי.
לאחר משברים כלכליים ותברואתיים רבים ושתי מלחמות עולם, סיימה נאפולי מאה שנים מדממות בסימן שקיעה.
במטרה לשנות את המגמה, הקימה ממשלת איטליה את "הקרן למען הדרום" (Cassa per il Mezzogiorn) אשר הזרימה בין השנים 1950 ל-1984 כספים רבים לנאפולי כמו גם לשאר דרום איטליה.
ההשקעה הממשלתית סייעה להתאוששות הכלכלה כמו גם בבנייה מחדש ובשחזור של חלקים רבים מהעיר שניזוקו במלחמה.
עם זאת, שיעור האבטלה המשיך להיות גבוה, ואף נשאר כזה גם אל תוך ראשית המאה ה-21. במקביל לאבטלה סבלה נאפולי מפעילות ענפה של קבוצות מאפיה מקומית, שערוריות שחיתות, והצטברות אשפה ברחובות אשר תוארה ככזאת אשר הובילה למצב חירום.
מנגד, בעשורים שלאחר מלחמת העולם השנייה היבטים שונים בנאפולי חוו צמיחה דווקא.
באותה התקופה העיר התרחבה והפכה למטרופולין רחב ידיים המתפרס על כל אזור מפרץ נאפולי.
בנוסף, התעשייה גדלה, במיוחד ענפי הפקת הפלדה וייצור כלי הרכב.
בתוך כך הוקם בקרבת העיר מפעל גדול לייצור מכוניות של אלפא רומיאו.
בסיכמו של דבר על אף שנרשם שיפור בנושאים מסוימים בכלכלת העיר, המשבר הכלכלי העולמי בתחילת שנות האלפיים הוסיף לקשייה ואתגריה של נאפולי.
העיר העתיקה של נאפולי, אשר היוותה את העיר כולה עד העת החדשה המאוחרת, יושבת במרכז העיר המודרנית בקרבת הנמל.
שטחה של העיר העתיקה, אשר בעבר הייתה מוקפת חומה, מתפרס על רוב הרבעים פורטו (Porto) ופנדינו (Pendino), וכן על חלקים קטנים יותר מהרבעים סן לורנצו (San Lorenzo) וסן ג'וזפה (San Giuseppe).
כאשר גודלה לא עולה על 2 קמ"ר בלבד, שטחה של העיר העתיקה של נאפולי היום לא עולה על 2% משטח של נאפולי המודרנית.
על שטח זה מתגוררים בימינו כ-40,000 תושבים, בצפיפות אוכלוסין הגבוהה יותר מכפול מזו של נאפולי כולה.
העיר העתיקה מאופיינת כאמור בצפיפות גבוהה, בנייה נמוכה יחסית, רחובות צרים ושפע של מבנים היסטוריים.
בעיר העתיקה אין פארקים, שטחים פתוחים ופיאצות.
עם זאת, את המתחם הצפוף והסגור מקיפות כמה מהפיאצות החשובות בנאפולי: פיאצה דל פלבשיטו (Piazza del Plebiscito) ופיאצה דנטה (Piazza Dante) ממערב, פיאצה קאבור ((Piazza Cavour מצפון, ופיאצה גריבלדי (Piazza Garibaldi) ופיאצה דל מרקאטו (Piazza del Mercato) ממזרח.
בראשיתה, עת היוונים והרומאים הקימו את נאפולי, הייתה העיר העתיקה בנויה על בסיס רשת רחובות מצטלבים המאונכים וניצבים האחד לשני.
על אף השינויים הרבים שעברו על העיר, חלקים מרשת הרחובות המקורית שרדו.
את העיר העתיקה כיום חוצים ממזרח למערב שלושה דקומנוסים עיקריים, אשר אז כמו היום מהווים את הרחובות הראשיים של העיר העתיקה.
אלו הם הדקומנו העליון (Decumano superiore) הצפוני, הדוקמנו הגדול (Decumano maggiore) החוצה את העיר במרכז והדוקמנו התחתון (Decumano inferiore) החוצה את העיר מדרום.
אורכם של שלושת הדקומנוסים הוא כקילומטר, כאשר האמצעי ארוך מעט מהעליון והדרומי ארוך יותר מהאמצעי (עקב מבנה העיר אשר צר יותר בצפון ורחב יותר בדרום).
המרחק בין כל אחד מהדקומנוסים למשנהו הוא כמאתיים מטר.
כשלוש מאות מטר מפרידים בין הדקומנו העליון לגבול הצפוני של העיר העתיקה וכחמש מאות מטר מפרידים בין הדוקמנו התחתון לגבול הדרומי שלה.
על כן אורכה של העיר העתיקה מצפון לדרום משתרע על כ-1,200. אורך זו הוא גם אורכו של הויה דואומו (Via Duomo), הרחוב העיקרי שחוצה היום את העיר מצפון לדרום ומצטלב עם כל שלושת הדקומנוסים.
בעבר נמתחו על פני העיר העתיקה רחובות קארדו נוספים, אך אלו נהרסו לאורך השנים.
לאורך שלושת הדקומנוסים עומדים שורה אורכה של ארמונות וכנסיות מימי הביניים, הרנסאנס, הבארוק והרוקוקו.
מדרום לדוקמנו התחתון, בחלק הדרומי של העיר העתיקה, חוצה את העיר השדרה קורסו אומברטו (Corso Umberto I) היוצאת מכיכר גריבלדי לכיוון דרום מערב.
עקב כיוונה האלכסוני של השדרה היא מכונה בפי התושבים רטיפילו (Rettifilo), האלכסון.
קורסו אומברטו הוא הרחוב הרחב היחיד בעיר העתיקה, והוא נבנה במסגרת "תוכנית השיקום" (risanamento) בראשית המאה ה-20. במסגרת התוכנית וסלילת השדרה פונו ונהרסו שכונות עוני עתיקות רבות אשר ישבו בסמוך לנמל.
בעת העתיקה ובימי הביניים קו החוף של נאפולי היה צפוני יותר מקו החוף הנוכחי, ונמתח מעט דרומה משדרת קורסו אומברטו I המודרנית.
נמל העיר העתיקה שכן במעגן לצד קאסטל נואובו ממזרח לה.
המעגן היה סגור משלושת צדדיו (המזרחי בחומות העיר, הצפוני ביבשה והמערבי בקאסטל נואובו) והיה פתוח אל הים מצידו הדרומי כאשר שובר גלים מגן על הפתח.
כיום שטח הנמל העתיק מכוסה כולו ביבשה, לאחר שהעיר התפשטה דרומה יחד עם קו החוף.
על פני רצועת חוף באורך כ-5 ק"מ, על שטח גדול בהרבה מזה של הנמל העתיק, מצוי כיום נמל נאפולי המודרני היושב לצד ויה נואובו מרינה (Via nuova Marina, "דרך הים החדשה").
הנמל המודרני כולל מספר רב של רציפים לצד כמה מספנות, והוא אחד הנמלים העמוסים ביותר בים התיכון.
עד לעת החדשה המרחבים שסביב העיר העתיקה הורכבו מרצף של שטחים חקלאיים, כפרים מבודדים וחורשות יער.
את הגבעות עיטרו וילות ומנזרים אשר היוו מפלט שקט ונוח עבור האצולה והכמורה.
עד המאה ה-16 חל איסור מוחלט על בניית מבנים חדשים מחוץ לחומות העיר.
עם זאת, החל מאותה המאה שליטי נאפולי פעלו ביתר שאת להרחיב את העיר מערבה וצפונה, אל מחוץ לחומות.
באותה התקופה, בנו השליטים הספרדיים של העיר במישור שבין העיר העתיקה לגבעת וומרו (Vomero) את הרובע הספרדי (Quartieri Spagnoli), בו התיישבה אוכלוסייה מחצי האי האיברי.
הרובע נבנה בצורת שתי וערב של כעשרה רחובות לאורך המצטלבים בכעשרים רחובות לרוחב.
באותן השנים סללו הספרדים גם את אחד הרחובות הידועים והחשובים בעיר עד ימינו: ויה טולדו (Via Toledo) הנמתח מפיאצה דנטה דרומה ומפריד בין העיר העתיקה לרובע הספרדי.
במאות ה-18 וה-19 נבנו מדרום מערב לעיר, בסן פרדיננדו (San Ferdinando), השטח שבין קאסטל נואובו לקאסטל דל'אובו, מספר מבני ציבור חשובים ומפוארים.
המבנים הוקמו סביב הפיאצה המפוארת דל פלבשיטו שהוקמה גם היא באותה העת בקצה הדרומי של ויה טולדו.
ממערב לפיאצה נבנתה הבזיליקה סן פרנצ'סקו די פאולה וממזרח לה הוקמו הבית האופרה העירוני והארמון המלכותי.
בסוף המאה ה-19, במסגרת "תוכנית השיקום" (risanamento) בנו בסמוך לבית האופרה את גלריה אומברטו I, מרכז קניות יוצא דופן.
עד מהרה הפכו הכפרים לפרברים עבור נאפולי, ובנייני שיכונים הפכו בהם לפופולריים.
בהמשך המאה ה-20 ידע מזרח העיר פיתוח ענף, במסגרתו הוקמו במקום מספר רב של פרויקטים גדולים ותשתיות נרחבות.
תחנת הרכבת המרכזית של נאפולי (Stazione di Napoli Centrale), הקיימת במקום כבר מהמאה ה-19 ונבנתה מחדש בצורתה הנוכחית בשנות ה-60 של המאה ה-20, וכיום היא אחד משערי הכניסה המרכזיים לעיר.
שער נוסף הוא נמל התעופה נאפולי (Aeroporto di Napoli-Capodichino) אשר נבנה בשנות ה-40. בין נמל התעופה מצפון לתחנת הרכבת מדרום הוקם הוקם בשנות ה-90 מרכז העסקים של נאפולי (Centro direzionale di Napoli) – רובע עסקים מודרני רווי גורדי שחקים שנבנה בתכנונו של האדריכל היפני הידוע קנזו טנגה.
מדרום לתחנת הרכבת שוכן אזור התעשייה של נאפולי בו מצויים מפעלים חשובים רבים, בעיר מתחומי הכימיקלים ובתי הזיקוק.
נאפולי מחלוקת ל-30 רבעים (quartieri) היסטוריים המתחלקים מבחינה מנהלית בין עשר מועצות (Municipalità).
פעמים רבות תיירים בוחרים בנאפולי כנקודת התייחסות לשם ביקור באטרקציות התיירותיות שבאזור, כגון פומפיי, הרקולנאום, האיים קאפרי, איסקיה, רצועת החוף האמלפיטאנית ואחרות.
עם זאת, גם העיר עצמה ניחנת במורשת תרבותית עשירה העומדת בפני עצמה, בין אם מדובר במורשת עתיקת יומין, הבאה לידי ביטוי באתרים השונים ובפולקלור העשיר, ובין אם מדובר במסורות של השנים האחרונות, הבאות לידי ביטוי ביוזמות שונות של אירועי תרבות ואמנות.
הידוע שבהם הוא "חודש מאי של המונומנטים" (Maggio dei Monumenti).
יוזמות כגון אלה גורמות להתעניינות מחודשת בנאפולי באיטליה ומחוצה לה.
החלק העתיק של העיר נמצא בחלקה המזרחי, ברחובות הסמוכים לקתדרלה.
אזור זה נקרא ספקה נאפולי (Spaccanapoli), שפירושו נאפולי החצויה והרחובות בו הם על תוואי הדקומנוס הרומאי.
סמוך למפרצהּ, נמצא האי קאפרי המושך אליו תיירים רבים בשל יופיו.
יהדות נאפולי היא קהילה קטנה של 160 נפש בעיר.
היא הקהילה היחידה בדרום איטליה.
הקהילה הנוכחית נוסדה בשנת 1864 .
לקהילה יחסים טובים עם האוכלוסייה המקומית.
עם זאת, על קירות מבנה בית הכנסת נכתבים לעיתים ביטויים אנטישמיים.
הקומה הראשונה של בית הכנסת של הקהילה היהודית הקטנה של נאפולי, נחנכה בשנת 1864. הברון קלר אדולף רוטשילד, אשר הקים נציגות למשפחה בעיר, התיישב בה ובנה את בית הכנסת.
בית הכנסת של נאפולי שוחזר בשנת 1992 הודות לסיוע ממשלתי.
הקהילה היהודית של נאפולי נחשבת בין הקהילות העתיקות.
ראשיתה במאה ה-1. פרופ' ג'אנקארלו לאצ'רנצה (Giancarlo Lacerenza) מנאפולי זיהה את היישוב היהודי Vicus Iudaeorum (האזור היהודי) .
יצחק אברבנאל הגיע לעיר לאחר גירוש ספרד.
ובשנת 1541 גורשו יהודי נאפולי.
עד המאה ה-18 לא נותרו יהודים בנאפולי.
בסוף העשור הראשון של המאה ה-21 מונה הקהילה היהודית כ-160 נפש.
נאפולי מתפארת במסורת ספורטיבית ארוכת שנים, אשר, עם זאת, רק לעיתים רחוקות הביאה את הקבוצות השונות לידי זכייה באליפויות ארציות או בגביעים אירופאיים (דבר נדיר לא רק בנאפולי, כי אם בדרום איטליה כולו).
אף על פי כן, יוצאות דופן בהצלחתן קבוצות הכדורמים, הרוגבי וקבוצת הכדורגל של נאפולי, אשר בתקופת מרדונה זכתה פעמיים בתואר אלופת איטליה, ופעם אחת בגביע אופ"א.
מזה כמה שנים, עולה אף קרנה של קבוצת הכדורסל של העיר, אשר בפברואר 2006 זכתה בפעם השנייה בתולדותיה בגביע איטליה.
ב-26 במאי 1996 נסתיים בנאפולי המקצה היומי השמיני של הג'ירו ד'איטליה בניצחונו של מריו צ'יפוליני.
פחות מעשרים שנה לפני כן נעצר המירוץ גם כן בנאפולי, נקודת הסיום במקצה נגד השעון.
בשנה זו זכה פרנצ'סקו מוזר.
רוב עלילתה של סדרת הספרים הרומנים הנפוליטניים מתרחשת בעיר.
נאעורה הוא יישוב ערבי הנמצא כ-10 קילומטרים ממזרח לעפולה למרגלות גבעת המורה בתחום המועצה האזורית הגלבוע.
מקור שמו של היישוב בגלגל השאיבה (ناعور, נַאעוּר) המשמש להעלאת מים מן הבאר.
היישוב הוקם ככל הנראה במאה ה-16.
בסקר הכפרים המנדטורי משנת 1945 נאמדה אוכלוסיית הכפר ב-340 תושבים.
לבני חמולת זועביה היו יחסים טובים עם שכניהם היהודים.
בעקבות המלצת היהודים במהלך המלחמה לא להצטרף למאבק נגד היהודים, ובהשפעתו של השייך סייף א-דין א-זועבי, נשארו רוב בני החמולה בכפריהם.
גם הכפרים הסמוכים טמרה, סולם וטייבה נהגו באופן דומה.
להבדיל, רוב הכפרים באזור התפנו מיושביהם לקראת הפלישה הצפויה של מדינות ערב.
ביישוב נמצא בית ספר תיכון אורט אחווה גלבוע שמשמש תלמידים מהכפר ומכפרים באזור.
נאפסטר (Napster) היא אחת מחלוצות התוכנה בתחום שיתוף קובצי מוזיקה בפורמט MP3, ברשת האינטרנט.
התוכנה זכתה לפרסום רב בתקשורת עקב השאלות המשפטיות שהיא העלתה לגבי שיתוף קבצים ואחרי מאבק משפטי וציבורי התוכנה איבדה מכוחה ויכולתה.
בזמן לימודיו באוניברסיטת בוסטון נורת'איסטרן פיתח סטודנט בשם שון פנינג תוכנה אשר סרקה את רשת האינטרנט בחיפוש אחר קובצי MP3 ודיווחה על התוצאות לשרת מרכזי אשר היה מחובר לרשת האינטרנט.
בעקבות תגובות חיוביות מהסביבה לתוכנה אותה פיתח, פרש פנינג במאי 1999 מהאוניברסיטה, כדי להקים את נאפסטר בעזרת חברו ושותפו העסקי שון פארקר.
למרות ואולי בשל הצלחתה הרבה בקרב המשתמשים, נאפסטר נהפכה די מהר ליעד לביקורת רבה מצד אמנים רבים כגון מטאליקה ויעד לתביעות רבות מצד חברות התקליטים ואיגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי המייצג אותן בשל העובדה ששימושה העיקרי הפר זכויות יוצרים של האמנים המיוצגים על ידה.
לעומת זאת היו גם אמנים אשר תמכו בנאפסטר, כמו לימפ ביזקיט.
בספטמבר 2008 רכשה רשת חנויות האלקטרוניקה האמריקאית בסט ביי את נאפסטר תמורת 121 מיליון דולר במזומן.
רשת זו הייתה מבוססת על שרת מרכזי שיצר אינדקס של כל השירים אשר כל המשתמשים ברשת שיתפו באותו זמן.
לאחר התקנת נאפסטר על המחשב, נהפך המחשב לשרת קטן אשר ביכולתו להפוך את קובצי המוזיקה אשר מאוחסנים על המחשב הספציפי הזה, לזמינים לכל משתמשי נאפסטר.
בשלב זה המחשב מחובר לכל השרתים המרכזיים של נאפסטר ומעביר להם מידע על כל קובצי המוזיקה במחשב, וכך לשרתי נאפסטר היו רשימות מלאות של כל השירים שנמצאו ושותפו על הדיסקים קשיחים שחוברו לתוכנה.
כאשר משתמש היה רוצה להוריד שיר מסוים הוא הקליד את שם השיר ובחר בו מתוך רשימה של כל השירים הקיימים בתוכנה, ואז החלה ההורדה ישירות מהמחשב האחר.
לדברי מפתחי נאפסטר לשיטה זו היו כמה סיבות: 1) בשלב מסוים מאגר השירים הגיע לממדים כאלה שלשום שרת מרכזי לא היה דיסק קשיח מספיק גדול שיוכל להכיל את כל השירים, או רוחב פס כדי לטפל בכל הבקשות.
2) נאפסטר גם ניסתה להשתמש בפרצה בחוק האמריקאי לגבי זכויות יוצרים אשר צוין בו כי חברים יכולים לשתף ביניהם מוזיקה.
לכן הקונספט החוקי מאחורי נאפסטר היה "שכל האנשים האלו פשוט משתפים את המוזיקה עם חבריהם".
בתי המשפט לא הסכימו עם ההיגיון של טיעון זה, אך זה נתן מספיק זמן לנאפסטר להוכיח שהשיטה שלה עובדת ולגדול לממדים עצומים.
אך עוד לפני תחילת הבעיות המשפטיות של החברה, קהילת המשתמשים יצרה אלטרנטיבה - OpenNap - גרסת קוד פתוח של הפרוטוקול שבו השתמש נפסטר, שנוצרה בתהליך של הנדוס לאחור (Reverse Engineering).
רשתות אלו המשיכו להתקיים, אפילו לאחר קריסת נפסטר.
דצמבר 1999 - איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי מגיש תביעה נגד נאפסטר.
מאי 2000 - לארס אולריך, המתופף של להקת מטאליקה, מגיש אישית לנאפסטר רשימה של יותר מ-300,000 משתמשים אשר, לטענת מטאליקה, הפרו את זכויות היוצרים שלה, בכך הם מצאו שיר שלהם אשר אפילו עוד לא שוחרר רשמית, כבר מופץ דרך רשת הנאפסטר (ה-3 לחודש).
החלטת בית המשפט כי נאפסטר תעמוד למשפט ולא תזכה לחסינות כ"צינור מידע בלבד" (ה-8 לחודש) גורמת לחברה לשתף פעולה עם מטאליקה ולחסום כ-300,000 משתמשים.
פברואר 2001 - צו בית משפט אמריקני מורה לנאפסטר להפסיק להפיץ שירים מתוך רשימה של כ-250,000 שירים שמגישות חברות התקליטים.
יולי 2001 - צו בית משפט אמריקאי מורה לנאפסטר לחסום את כל הקבצים המוגנים בזכויות יוצרים וגורם בפועל לסגירתו.
סגירת נאפסטר עודדה פיתוח של תוכנות שיתוף קבצים חדשות דוגמת קאזה, ביטורנט ו-Emule.
בניגוד לתקוות חברות ההקלטות, סגירת נאפסטר לא גרמה להפסקת שיתוף הקבצים המוגנים בזכויות יוצרים, וכיום התעבורה בתוכנות שיתוף הקבצים גבוהה מזו שהייתה בנאפסטר.
איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי המשיך בניסיונותיו לעצור את שיתוף הקבצים אשר עם הזמן התפשט יותר ויותר.
אחת הטקטיקות שנבחרו הייתה לתבוע משתמשים מסוימים בסכומים גבוהים, רוב המקרים האלו הגיעו להסדר מחוץ לבתי המשפט שבו שולם קנס כספי בצירוף התנצלות פומבית.
לאחר קריסתה, בשנת 2003 נאפסטר חזרה כשירות מוזיקה מקוון בתשלום (בדומה ל-iTunes).
בשנת 2011 מוזגה נאפסטר אל תוך שירות המוזיקה Rhapsody.
נַאסְרָהּ (בגאורגית: ნასრა; מת בשנת 888) היה נסיך גאורגי משושלת בגרטיוני מטאו קלארג'תי, שרצח את בן דודו, דוד הראשון קורופלאטס, מלך ממלכת האיברים, בשנת 881 שהביא למלחמה בתוך השושלת עם קרוביו ונהרג בסופה.
גווראם ממפלי, חלק את אחזקות אבותיו בטאו קלארג'תי (חלק מכארתלי עילית) יחד עם שני אחיו: בגרט הראשון ואדרנסה השני .
חלקו בטריטוריה היה החלק שממזרח לרכס ארסיאני למעט אזור קולה (כיום בטורקיה).
בשנות חייו האחרונות, לפני שנת 876, חילק גווארם את נכסיו לידי אחיו והחלקים בארמניה לידי גיסו סמבאט הראשון מארמניה , והפך לנזיר.
נאסרה, שהיה בנו הבכור והיחיד שנותר בחיים, שאיבד למעשה את יתרת ירושתו, רצח את דוד הראשון.
לאחר הרצח נמלט נאסרה לשטח הביזנטי ומשם הוחזר על ידי גיסו בגרט הראשון מאבחזיה .
בגראט גם הצליח לארגן סיוע צבאי ביזנטי ופלש לנכסי הבגרטים בשמו של נאסרה.
מתוך דאגה לאזן את ההשפעה הביזנטית בקווקז, אשוט הראשון מארמניה התערב ותמך בבנו של דוד הראשון, אדרנסה .
וכך סכסוך שושלתי בגרטי התפתח לסכסוך אזורי.
נאסרה הצליח לכבוש את המבצרים אודזרחה, ג'וואריסציחה ולומסיאנתה (ლომსიანთა), אך לבסוף הובס, נתפס והומת באספינדזה.
אגודת הכדורגל נאפולי (באיטלקית: Società Sportiva Calcio Napoli) היא קבוצת כדורגל באיטליה המשחקת בסרייה א'.
היא הקבוצה הבולטת ביותר בנפת דרום איטליה.
הקבוצה נוסדה ב-1905 על ידי הימאי ויליאם פות'ס ושותפו לעסקים הקטור באיון.
בתחילה נקרא המועדון הלא רשמי "מועדון הכדורגל והקריקט של נאפולי", ושנתיים מאוחר יותר שונה השם ל"מועדון הכדורגל של נאפולי".
בשנים הראשונות שיחקה הקבוצה בעיקר מול קבוצות מדרום איטליה או קבוצות שהורכבו מימאים, זאת, מכיוון שהליגה האיטלקית הורכבה בשנותיה הראשונות רק מקבוצות מצפון איטליה.
ב-1912 השתתפה הקבוצה לראשונה באליפות איטליה תחת השם "אינטרנציונאלה נאפולי".
ב-23 באוגוסט 1926 שונה שם המועדון ל-"Associazione Calcio Napoli", ביוזמתו של נשיא המועדון הראשון ג'ורג'ו אסקרלי, איש עסקים יהודי.
תאריך זה נחשב בעיני ההנהלה הנוכחית של המועדון ובעיני אוהדי הקבוצה לתאריך הרשמי להקמת המועדון.
בשנותיה הראשונות בליגה בכירה, נאפולי לא הרשימה והייתה קבוצת תחתית, אך עם מינויו של האנגלי ויליאם גרבוט למאמן, הפכה הקבוצה לקבוצת צמרת וסיימה פעמיים במקום השלישי.
באותן שנים שיחקו בקבוצה המתאזרח הפרגוואי, אטילה סאלוסטרו , שהפך לכובש המצטיין של הקבוצה עם 106 שערי ליגה במדי הקבוצה, והמתאזרח הקרואטי אנטוניו וויאק שהפך לכובש השני המצטיין של הקבוצה עם 102 שערי ליגה במדי הקבוצה.
בסוף שנות ה-60 ובאמצע שנות ה-70 הקבוצה הציגה סגל שחקנים מרשים, אך לא הצליחה לזכות בתארים מלבד שתי זכיות בגביע האיטלקי ה"קופה איטליה", כאשר התואר הראשון בתולדותיה היה ב-1962. ב-25 ביוני 1964 שונה שם הקבוצה לשם "Società Sportiva Calcio Napoli".
עם מינויו של ברונו פסאולה כמאמן חזרה הקבוצה למאבקי הצמרת וסיימה בין חמשת המקומות הראשונים באופן קבוע.
היא אף סיימה במקום השני בעונת 1967/1968, אחרי מילאן.
בקבוצה שיחקו באותן שנים שחקנים כדוגמת השוער דינו זוף, אומר סיבורי, ז'וזה אלטפיני ואנטוניו יוליאנו , שהפך עם השנים לאחד השחקנים עם מספר ההופעות הרב ביותר במדי הקבוצה (394 הופעות ליגה, ו-505 הופעות בכל המסגרות).
תחת הדרכתו של המאמן לואיס ויניסיו סיימה הקבוצה פעמיים במקום השלישי בעונות 1970/1971 ו-1973/1974, בהם גם השתתפה בפעם הראשונה בגביע אופ"א.
בעונת 1974/1975 סיימה הקבוצה במקום השני והצליחה גם להעפיל לסיבוב השלישי של גביע אופ"א.
הקבוצה זכתה בפעם השנייה בתולדותיה בגביע איטליה בעונת 1975/1976 אחרי ניצחון בגמר על מילאן.
לאחר הניצחון על סאות'המפטון בגמר הגביע האנגלו-איטלקי, העפילה הקבוצה לגביע אירופה למחזיקות גביע של עונת 1976/1977, והגיעה עד שלב חצי הגמר לאחר ניצחונות על הקבוצות בודה/גלימט, אפואל ניקוסיה ושלסק ורוצלב.
הקבוצה שבה וסיימה במקום השלישי בעונת 1980/1981, אך לאחר מכן לא הצליחה לבסס את מעמדה והפכה לקבוצה בינונית ששורדת בליגה בקושי בכל עונה.
ב-1984 הפתיעה נאפולי את עיתונות הכדורגל העולמית, כשרכשה את דייגו ארמנדו מראדונה תמורת כ-7.5 מיליון דולר, ושברה את סכום שיא ההעברות עבור שחקן עד אז, אותו החזיק מראדונה עצמו כשנרכש על ידי ברצלונה מבוקה ג'וניורס.
כבר בעונתו הראשונה של מראדונה נאפולי סיימה את השנה עם ממוצע של 77,600 צופים למשחק.
ההתחלה אמנם הייתה צולעת, אך נאפולי סיימה את העונה במקום ה-8 כשמראדונה כובש 14 שערי ליגה.
בעונתו השנייה של מראדונה נאפולי המשיכה להתקדם וסיימה במקום השלישי כשמראדונה תורם 11 שערי ליגה.
השער החשוב ביותר היה שער הניצחון על יובנטוס, האלופה שבדרך, מבעיטת עונשין שקטעה 13 שנים ללא ניצחון נאפוליטני על היריבה מהצפון.
עונת 1986/1987 (שהגיעה לאחר מונדיאל 1986 בו כיכב מראדונה והוביל את נבחרת ארגנטינה לזכייה סנסציונית) הייתה העונה הגדולה ביותר בתולדות המועדון, כאשר נאפולי זכתה באליפות איטליה (ה"סקודטו") הראשונה שלה ומאוחר יותר השלימה זכייה בדאבל עם זכייה שלישית ב"קופה איטליה".
בקיץ שלאחר הזכייה צירפה נאפולי את קארקה הברזילאי, וביחד עם מראדונה היוו השניים צמד קטלני.
השניים, שהיו לחברים טובים גם מחוץ למגרש הכדורגל, כבשו ביחד 28 שערים (מראדונה עם 15, קארקה עם 13), אך נאפולי לא הצליחה לשמור על תארה וסיימה רק במקום השני אחרי מילאן.
את עונת 1988/1989 נאפולי סיימה עם הרגשה חמוצה-מתוקה, לאחר שהקבוצה סיימה בפעם השנייה ברציפות במקום השני כשהפעם מקדימה אותה אינטר.
הקבוצה התנחמה בזכייה בגביע אופ"א, הגביע האירופאי הראשון והיחיד בתולדות המועדון, אחרי ניצחון בשלב הגמר על שטוטגרט הגרמנית, כשבדרך היא גוברת על היריבה המרה יובנטוס, וכן באיירן מינכן ובורדו.
שנתיים רצופות במקום השני דרבנו את מראדונה, שהוליך את נאפולי לזכייה שנייה בסקודטו כשבדרך הוא כובש 16 שערים.
המונדיאל שנערך באיטליה בשנה זו הפגיש בחצי הגמר את איטליה המארחת ואת נבחרתו של מראדונה, ארגנטינה, בנאפולי.
מראדונה תקף את היחס של הצפון לדרום איטליה, וקרא לתושבי נאפולי לתמוך בנבחרת של ארץ מוצאו במקום באיטליה, מה שגרם לרבים מאוהדי נאפולי רבים להיקרע בין האהבה למראדונה והנאמנות למולדתם.
בשנתו האחרונה, מראדונה הוביל לזכייה בסופר קאפ האיטלקי לשנת 1990, אך בליגה יכולתו הייתה בינונית, והוא כבש רק 6 שערים, כולם מבעיטות עונשין.
מראדונה נתפס משתמש בסמים מספר פעמים, נעדר מאימונים בגלל "לחץ" לטענתו, התמודד עם סקנדל הקושר אותו לילד מחוץ לנישואים ונחשד בשיתוף פעולה עם המאפיה המקומית, ה"קאמורה".
בסוף עונת 1990/1991 הושעה מראדונה לתקופה של 15 חודשים על כישלון בבדיקת סמים מסוג קוקאין, ולא חזר לשחק בקבוצה.
מראדונה עזב את נאפולי בשנת 1992.
לאחר השעייתו של מראדונה החלה נאפולי להתדרדר ביכולתה.
העונה שלאחר האליפות הייתה נוראית, האלופה הגאה של איטליה סיימה במקום השמיני בלבד, ולא העפילה אפילו לגביע אופ"א.
למרות הצלחה רגעית בעונה הבאה, בה הגיעה למקום הרביעי, הקבוצה נעה בשנים הבאות בין מרכז טבלה לשולי הצמרת, עם יומרות שהסתכמו בניסיון להעפיל לגביע אופ"א, למרות כישרונות בסגל כדוגמת צ'ירו פרארה, פאביו קנבארו, רוברטו אז'אלה, אנדרה קרוז, לורן בלאן, פאביו פקיה, דניאל פונסקה וג'אנפרנקו זולה.
לאחר שהשחקנים המובילים עזבו, הקבוצה הידרדרה בהדרגה אל התחתית, וב-1997/1998 ירדה ליגה לאחר 33 שנים רצופות בסרייה A, לאחר עונה כושלת במיוחד אותה סיימה עם שני ניצחונות בלבד.
הקבוצה נאלצה לבלות שנתיים בליגת המשנה בטרם חזרה לסרייה A, אך ירדה שוב לסרייה B כעבור עונה אחת בלבד, לאחר מאבק ירידה צמוד במיוחד בין 6 קבוצות.
עוד בטרם הספיקו הנאפוליטנים להסתגל לסרייה B נחתה על הקבוצה מכה נוספת.
החובות הכבדים של המועדון גרמו לקבוצה לפשוט את הרגל בסוף עונת 2003/2004. כחלק מסילוק החובות הקבוצה התפרקה ובמקומה נוסד המועדון Napoli Soccer, שהוצב בסרייה C.
הקולנוען אאורליו דה לאורנטיס רכש את הבעלות על הקבוצה והחל לתכנן מיד את החזרה של הקבוצה למקומה הראוי - הסרייה A.
את עונת נאפולי החלה עם יומרות גדולות אך החמיצה את העלייה כשהפסידה בפלייאוף לאבלינו.
דה לאורנטיס לא התייאש והמשיך לחזק את הקבוצה, ושנה מאוחר יותר חגגה נאפולי את החזרה שלה לסרייה B.
במהלך השנתיים בסרייה C המשיכו האוהדים של הקבוצה למלא את יציעי סאן פאולו למרות הליגה הנמוכה בה השתתף המועדון, נאפולי הציגה ממוצע קהל מהגבוהים באיטליה ואף קבעה שיא סרייה C - קרוב ל-65,000 צופים במשחק העלייה מול פרוג'יה.
בעונת , מיד אחרי שהבטיחה את העלייה, הצהירו ראשי המועדון שהמטרה היא העפלה לסרייה A.
הקבוצה החליטה להשאיר את אדוארדו רייה בתפקיד המאמן, שינתה את שמה בחזרה ל-SSC Napoli והחלה לבצע רכש מסיבי.
התקוות והביטחון של הקבוצה רק התגברו לאחר משחקי האימון של הקבוצה וההצלחה במסגרת גביע מורטי שנערך בסאן פאולו, שבמסגרתו התמודדה הקבוצה עם האלופה אינטר וכן מול יובנטוס.
הקבוצה גם הצליחה במסגרת הגביע האיטלקי, והדיחה את יובנטוס בסיבוב השלישי לאחר משחק דרמטי בסאן פאולו שהסתיים ב-3:3 ודו-קרב בפנדלים שהסתיים לזכות הקבוצה.
הקבוצה, שנחשבה מתחילת העונה כאחת המועמדות הבולטות לעלייה לסרייה א', הצליחה לעמוד בציפיות וב-10 ביוני 2007, העפילה הקבוצה לסרייה א' מהמקום השני לאחר שסיימה בתיקו 0:0 בחוץ מול גנואה, שהבטיחה באותו משחק את עלייתה גם היא, אחרי שסיימה בפער של 10 נקודות מפיאצ'נזה שבמקום הרביעי.
בתום 42 מחזורי הליגה סיימה נאפולי במקום השני עם 79 נקודות (6 נקודות פחות מהיריבה יובנטוס, שבילתה בליגה השנייה בעקבות פרשת הטיית המשחקים בסרייה א' ועלתה אף היא בעונה זו חזרה לסרייה א'), לאחר שניצחה ב-21 משחקים, סיימה ב-16 משחקים בתיקו והפסידה בחמישה.
היא הבקיעה 52 שערים וספגה 29 שערים (ההגנה הטובה בליגה).
בעונת 2007/2008 עלייתה של הקבוצה התקבלה בהתלהבות רבה בעיר, ושם הקבוצה נקשר למספר שחקנים בסרייה א' שהם ילידי העיר, ביניהם בלטו מאורו אספוזיטו ואנטוניו נוצ'רינו.
אף שהשניים לא הגיעו לבסוף, הקבוצה ערכה רכש נרחב שכלל בין היתר את אסקיאל לאבסי, מרסלו זלאייטה, מנואלה בלאזי, מארק האמסיק, וולטר גרגאנו ומתאו קונטיני.
ראשי המועדון הציבו לו כמטרה לסיים במקומות 10 עד 12 בליגה בעונת החזרה לליגה הראשונה, והקבוצה הציגה יכולת טובה במהלך העונה.
בעוד שבמשחקי הבית הצליחה הקבוצה בצורה מרשימה (ניצחה את כל קבוצות הצמרת למעט רומא), יכולתה במשחקי החוץ הייתה לא מרשימה ונאפולי השיגה 3 ניצחונות חוץ בלבד בכל העונה.
הקבוצה סיימה את העונה במקום השמיני עם 50 נקודות, וזכתה בשל כך בהשתתפות בטורניר גביע האינטרטוטו.
בשלב הראשון היא פגשה את פניוניוס היוונית, אבל לא הצליחה להעפיל לשלב הבא לאחר הפסד 3:2 בסיכום שני המשחקים.