tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1997 יצא סרטו "סופת קרח" העוסק בהתפוררות מוסד המשפחה המסורתי בשנות ה-70, על רקע תקופת ניקסון, חילופי זוגות וההתברגנות האמריקנית, דרך עיניהם של הצעירים והמבוגרים בעיירה אמריקנית בלילה חורפי.
ב-1999 יצא סרטו הבא של לי "לרכוב עם השטן" שעוסק במלחמת האזרחים האמריקנית ובקבוצת פרשים עצמאית הלוחמת לצד כוחות הקונפדרציה.
הסרט זכה להצלחה מסחרית מועטה.
בשנת 2000 התאפשר ללי להגשים את אחד מהפרויקטים הגרדניוזים שאותו תכנן - "נמר, דרקון".
בסרט זה חזר לי אל מקורותיו התרבותיים בקולנוע הטאיוואני כשהוא משלב רומן היסטורי בסרט "אמנויות לחימה".
הסרט זכה להצלחה מסחרית גדולה הן באסיה והן בארצות הברית, וזה גם לתשואות המבקרים.
הסרט היה מועמד לעשרה פרסי אוסקר וזכה באוסקר לסרט הזר.
ב-2003 ביים את הסרט "הענק", המבוסס על הקומיקס "הענק הירוק".
הסרט נקטל על ידי המבקרים.
בשנת 2005 יצא סרטו של לי, "הר ברוקבק", העוסק במערכת יחסים הומוסקסואלית של שני בוקרים במערב התיכון בארצות הברית.
הסרט זכה בשלושה פרסי אוסקר, כולל פרס הבמאי הטוב ביותר ללי, אשר היה לאסייתי הראשון שזוכה בפרס.
לי זכה אף בפרס גלובוס הזהב ובפרס באפט"א על בימוי, בנוסף למספר פרסים נוספים.
בשנת 2007 ביים אנג לי את הסרט "תשוקה, זהירות" (Lust, Caution) שעוסק במערכת יחסים בין סיני המשמש כמפקד המשטרה החשאית של המשטר שמשתף פעולה עם הכובשים היפנים בתקופת מלחמת סין–יפן השנייה ובין פטריוטית סינית החברה במחתרת שמתכוונת להביא לחיסולו.
בשנת 2009 יצא לאקרנים סרטו "לקחת את וודסטוק" המגולל את המאורעות בקיץ 1969 שהביאו לקיומו של פסטיבל וודסטוק ההיסטורי.
ב-2012 יצא סרטו "חיי פיי", המבוסס על הספר רב המכר חיי פיי.
סרט זה זיכה אותו בפרס אוסקר נוסף בקטגוריית הבימוי הטוב ביותר.
בשנת 2019 ביים את הסרט "איש מזל התאומים", בכיכובו של ויל סמית'.
רוב סרטיו של לי עוסקים בקשר שבין המסורת למודרניות.
יחודו של לי הוא בטון הקומי הקליל שנושאים סרטיו לעיתים בניגוד לאופי של הקולנוע הטאיוואני בתקופה שלאחר סיום המשטר הצבאי במדינה ב-1987. מוטיב חוזר נוסף בסרטיו של לי הוא הסוד המייסר את הדמות עד אשר הוא נדרש לעלות אל פני השטח.
סרטיו של לי הם מז'אנרים שונים - דרמות משפחה, סרט תקופתי בריטי, דרמת משפחה אמריקאית, סרט אקשן סיני, סרט קומיקס אמריקאי ועוד.
את הסרטים מביים לי על פי הסגנון הנדרש על פי מסורת הז'אנר, בדיוק כה רב ובאופן כה שונה בין סרט לסרט, עד כי לעיתים קשה לזהות שאותו הבמאי ביים את הסרטים הללו.
בסרטיו הראשונים גם מופיע האוכל האסייתי כמוטיב מרכזי וחשוב.
כמו כן בסרטיו אלו מתעסק לי רבות בסוגיית מקום האב במשפחה המסורתית.
מוטיב זה מופיע בסרטים "על תבונה ורגישות", "סופת קרח" ובטרילוגיה הטאיוואנית.
אנג'ליקה סינגלטון ואן ביורן הייתה אשת בנו של הנשיא השמיני של ארצות הברית מרטין ואן ביורן.
אנג'ליקה נישאה לבנו של הנשיא, אברהם ואן ביורן (Abraham Van Buren) בשנת 1838 ובשנת 1839, עם שובם של בני הזוג מירח הדבש שלהם באירופה, הפכה למעשה לגברת הראשונה של ארצות הברית בהיות הנשיא אלמן (אשתו נפטרה כ-19 שנים לפני בחירתו לנשיא).
אנג'ליקה גדלה בוושינגטון למשפחה ממעמד גבוה, וחברותה עם דולי מדיסון סייעה לה במילוי תפקידה כמארחת הרשמית של הבית הלבן.
לאחר תבוסתו של ואן ביורן בבחירות 1841 עברה אנג'ליקה ובעלה לאחוזת ואן ביורן בקינדרהוק והתגוררה עמו שם (וכן לעיתים עברו לבית משפחתה בדרום קרוליינה לעונות החורף).
החל משנת 1848 ועד מותה בגיל 59 בשנת 1877 התגוררה בעיר ניו יורק.
אנג'רה (באמהרית: እንጀራ, בטיגרית: ጣይታ, "טייתה") היא לחם שטוח, עגול וגדול העשוי בתהליך התססה של בן-חילף טף.
האנג'רה נפוצה בקרב העמים החבשים ומהווה חלק חשוב ב, הסומלי והאריתראי.
באופן מסורתי, החומרים המשמשים להכנת האנג'רה הם מים וטף.
הטף הוא דגן עגול, זעיר בגודלו, עשיר בברזל ואינו מכיל גלוטן.
לפיכך, הטף לא מתאים להכנת לחם המצריך תפיחה מרובה.
הטף גדל באזורים גבוהים בעלי כמות משקעים מספקת.
בשל אזורי הגידול המוגבלים שלו ותלותה הכמעט מוחלטת של החקלאות האתיופית בגשם, מחירו יקר יחסית לדגנים אחרים.
לכן, ברוב משקי הבית החקלאיים באתיופיה אשר מגדלים את גרגרי התבואה שלהם בעצמם, קמחי החיטה, השעורה, התירס והאורז (כשזה בנמצא) יכולים לשמש כתחליף לחלק או לכל כמות הטף באנג'רה.
ישנם מספר סוגי אנג'רה באתיופיה המסווגים על פי סוג הטף שמשמש להכנתם, בהם: "נֵאצ'" (לבן), "קאי" (אדום), "טוקור" (שחור) ועוד.
לאחר ערבוב המים והטף לכדי עיסה, מאפשרים לעיסה לתסוס במשך מספר ימים, בדומה לתהליך הנעשה במחמצת שאור.
כתוצאה מתהליך התסיסה לאנג'רה נוסף טעם חמצמץ עדין.
לאחר מכן מגיע שלב האפייה בו מוזגים את העיסה בצורה מעגלית שנסגרת אל תוך עצמה [כבמעין ספירלה] אל תנור חשמלי או צלחת חימר - מחבת (אמהרית: מטאד/מגוגו) המונחת על האש בו האנג'רה נאפית ומקבלת את שקעיה (אשר מכונים באמהרית עיניים).
בשונה מבצקי שמרים אחרים, הבצק נוזלי מספיק על מנת שאפשר יהיה לשפוך אותו אל משטח האפייה.
חלקה התחתון של האנג'רה שנוגע בשטח המחומם נותר בעל מרקם חלק יחסית.
ואילו חלקה העליון הופך לנקבובי ואוורירי, דבר המאפשר לה להוות משטח טוב יותר לאיסוף רטבים ומנות אוכל שונות.
מבחינת המראה ואופן ההכנה, האנג'רה דומה ללחוח התימני, והיא מהווה שריד תרבותי המראה על הקשר ההיסטורי בין המדינות .
ההבדל הבולט בין השתיים הוא השימוש בקמח טף במקום קמח דורה ודוחן.
האנג'רה נחשבת כבעלת תכונות תזונתיות חיוביות, והיא מכילה ערכים גבוהים של חומצות אמינו, ברזל, סידן ועוד.
טעמה של האנג'רה הוא חמצמץ וכמעט תמיד יתווספו לה נזידים שונים הנקראים באמהרית וואט.
האנג'רה משמשת כבסיס עליו מניחים את הנזידים, והסלטים.
כמו כן קיימים מאכלים (כגון: אנג'רה פירפיר, אנג'רה פיטפיט) העשויים מאנג'רה קרועה לחתיכות וספוגה ברטבים שונים.
כמו את התבשילים, גם את האנג'רה הספוגה בטעמי המזונות שהונחו עליה, אוכלים.
כך האנג'רה הופכת גם למזון שאוכלים, גם ל"סכו"ם" איתו אוכלים את ה"ווׂאוט" וגם ל"צלחת" עליה האוכל מוגש, שנאכלת בסיומו.
בסעודה משותפת, לרוב יחלקו הסועדים את האנג'רה על צלחת אחת גדולה ולעיתים אף יאכילו אחד את השני ב"ביסים" של אנג'רה (הנקראים באמהרית גוּרְשָׁה), כסימן לחיבה, כבוד ואהבה.
כך למשל, אב הבית יאכיל בידו את כל יושבי ביתו או זוג נאהבים יאכיל אחד את השני.
אף על פי שאכילת האנג'רה בעזרת הידיים יכולה להראות למתבונן המערבי כחסרת נימוס, כללי הנימוס של האכילה מוגדרים.
בעזרת יד ימין, נהוג לקרוע או לבצוע חתיכות קטנות של אנג'רה ולכרוך בהם תבשילים וסלטים, אין ללקק את האצבעות כי כאמור סועדים מאותה הצלחת וכאשר מאכילים "גורשה" אין לגעת בפיו של הסועד.
אכילת אנג'רה בצורה מכובדת היא יכולת נרכשת, בדומה לאכילה במקלות סיניים.
באתיופיה ובאריתריאה האנג'רה נצרכת על בסיס יום יומי, למעשה כמעט בכל בתי האב.
היא דורשת זמן רב ומשאבים להכנתה.
האנג'רה נאפית בתהליך המייצר כמות גדולה של עשן שעלול להיות מסוכן עבור ילדים.
בשל שיטת הבישול הזו, רבים ממשאבי הדלק באזור, הדל במשאבים, מבוזבזים.
עם זאת בשנת 2003 קבוצת מחקר קיבלה את פרס אשדן עבור תכנון תנור חדש עבור האנג'רה.
התנור משתמש במקורות זמינים כמו גללי חיות ולכן חוסך בצורך בדלק.
מחוץ לרמה האתיופית ניתן למצוא את האנג'רה בחנויות מכולת ומסעדות ברחבי העולם המתמחות באוכל אריתראי, אתיופי וסומלי.
לרוב, קהילת יוצאי אתיופיה נוהגים לברך על האנג'רה ברכת "שהכול" אך עם זאת, הברכה היהודית על אכילת אנג'רה העשויה טף שנויה במחלוקת.
יש שמשווים את מעמדו לדגנים דוחן ודורה שברכתם היא "שהכול", יש הטוענים כי זו דרך האכילה של הדגן ולכן יש לברך "בורא פרי אדמה" ויש הטוענים שיש לברך "בורא מיני מזונות".
אנג'רה שנעשתה תוך שימוש באחד מחמשת מיני דגן ברכתה "בורא מיני מזונות" מכיוון שהיא אינה נאפית כלחם.
כדי לא להיכנס לחשש יש שהורו קודם לברך על פרוסת לחם מחמשת מיני דגן ובכך לפטור את האנג'רה.
אנג'ליקה באלאבנוב הייתה מהפכנית קומוניסטית יהודייה-אוקראינית-איטלקייה, הידועה אף בשל השפעתה על בניטו מוסוליני בתחילת דרכו, בטרם אימץ את הפאשיזם.
באלאבנוב נולדה בעיר צ'רניגוב באוקראינה, ונחשפה לפעילות מהפכנית וקומוניסטית בעת שהייתה תלמידה באוניברסיטה החופשית של בריסל.
היא התיישבה ברומא והחלה לארגן פועלים במפעלי הטקסטיל.
בשנת 1900 הצטרפה למפלגה הסוציאליסטית האיטלקית, והייתה מקורבת למנהיגיה כאנטוניו לבריולה ג'אסינטו מנוטי סראטי, פיליפו טוראטי ואף בניטו מוסוליני אותו הדריכה בתורת המרקסיזם.
בניגוד למיתוס הרווח, מעולם לא הייתה מאהבתו של מוסוליני.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הקצינו דעותיה לשמאל, והיא הפכה לפעילה ב"תנועת צימרוולד", אינטרנציונל קומוניסטי שהתכנס בשווייץ, והביע התנגדות למלחמה.
זמן רב בילתה בשווייץ הנייטרלית, והפכה לפעילה בתנועות השמאל שם.
ב-1917 הצטרפה למפלגה הבולשביסטית ברוסיה והפכה למזכירת הקומינטרן בין השנים 1919 ל-1920. היא עבדה לצידם של לנין, ליאון טרוצקי וגריגורי זינובייב, כמו גם לצד אמה גולדמן ורבים אחרים.
ב-1922 עזבה את רוסיה עקב חילוקי דעות עם הנהגת המפלגה.
היא שבה לאיטליה והצטרפה לסראטי בסירובו לציית להוראות הקומינטרן.
באיטליה הנהיגה את "התנועה המקסימליסטית" (מקסימליזם הוא כלל הדרישות שאם תושגנה ניתן יהיה לומר שהושג הסוציאליזם בניגוד ל"דרישות המינימום" שהועלו על ידי ה-SPD למשל, בגרמניה, המהוות אך שלב ביניים ונועדו לפתור מצוקות מיידיות).
היא המשיכה להנהיג את התנועה גם לאחר עזיבתו של סראטי, ששב לשורות הקומוניסטים.
עם עליית הפאשיזם נאלצה להימלט, בתחילה לשווייץ, ולאחר מכן לפריז ומשם לניו יורק.
לאחר מלחמת העולם השנייה שבה לאיטליה.
אחרי 1947 תמכה בג'וזפה סרגאט לאחר שסירב לקבל את בריתה של המפלגה הסוציאליסטית עם הקומוניסטים, והצטרפה אליו להקמת "מפלגת העובדים הסוציאליסטית", שלאחר גלגולים ושינויים היא כיום "המפלגה הסוציאליסטית הדמוקרטית האיטלקית", מפלגת שמאל קטנה, המיוצגת בפרלמנט.
ב-1965 מתה ברומא ונקברה בבית הקברות הפרוטסטנטי של רומא.
אנג'ליקה יוסטון היא שחקנית, במאית ומפיקת קולנוע, סופרת ודוגמנית עבר אמריקאית.
זוכת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, שאת הקריירה שלה החלה כדוגמנית.
יוסטון היא הדור השלישי במשפחתה שזכתה בפרס אוסקר, מצטרפת לאביה, הבמאי ג'ון יוסטון, וסבה, השחקן וולטר יוסטון.
יוסטון נולדה בסנטה מוניקה, קליפורניה, לג'ון יוסטון, במאי קולנוע, ולאנריקה סומה, פרימה בלרינה.
את רוב ילדותה בילתה יוסטון באירלנד ובאנגליה, וגדלה בקלרנס האוס ליד מחוז גולוויי.
בשנת 1969 אמה של יוסטון, שהייתה בת 39 הלכה לעולמה כתוצאה מתאונת דרכים.
באותה שנה שיחקה לראשונה בסרט קולנוע שביים אביה "הנאהבים לנצח" (שבאנגלית נקרא "A Walk with Love and Death") בו כיכב לצידה לצד אסי דיין.
לאחר מכן עברה יוסטון לניו-יורק, שם דגמנה במשך 7 שנים.
באמצע שנות ה-70 החליטה יוסטון להתמקד במשחק, ולמדה את המקצוע.
לאחר מכן החלה יוסטון לככב בסרטים רבים.
בשנת 1987 כיכבה בסרטו של פרנסיס פורד קופולה "גן השיש", דרמה על מלחמת וייטנאם.
בשנת 1989 קיבלה מועמדות שנייה לפרס אוסקר לשחקנית המשנה, על משחקה בסרט "שונאים, סיפור אהבה", ובשנת 1990 קיבלה מועמדות נוספת לפרס אוסקר, אך הפעם בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר, על משחקה בסרטו של סטיבן פרירס, "הנוכלים".
ב-1991 שחקה בסרט "משפחת אדמס" בו גילמה את אם המשפחה, מורטישה אדמס, וב-1993 גילמה שוב דמות זאת, בסרט ההמשך "החיים לפי משפחת אדאמס".
ב-1998 שיחקה בסרט שובר הקופות "עכשיו ולתמיד" לצידה של דרו ברימור, שם גילמה את הברונות רודמילה דה גנט, אמה החורגת של סינדרלה.
בשנת 1996 הלכה יוסטון בעקבות אביה, וניסתה את מזלה גם בבימוי, כאשר ביימה סרטה הראשון: "Bastard Out of Carolina" וב-1999 את סרטה השני: "אגנס בראון" בהם בנוסף היא גם שיחקה.
סרטה השלישי, "Give Us a Kiss" יצא לאקרנים בשנת 2006.
בשנות ה-2000 שיחקה בשלושה סרטים של וס אנדרסון: "משפחת טננבאום", משנת 2001 "עמוק במים" משנת 2004 ו"רכבת לדארג'ילינג" משנת 2007.
בשנת 2006 גילמה את דמותה של מאדם לואיז במערבון "מלאכים נופלים" לצד ליאם ניסן ופירס ברוסנן, וב-2009 דיבבה בסרט האנימציה הראשון של אנדרסון "מר שועל המהולל" המבוסס על ספרו של רואלד דאל בעל שם זהה.
בשנת 2008 שיחקה בסרט הקומדיה שחורה "עמוק בגרון" של קלארק גרג.
בשנים 2012–2013 שיחקה יוסטון בסדרה סמאש ששודרה ברשת NBC.
הייתה לה מערכת יחסים ארוכה עם השחקן ג'ק ניקולסון, בה הם יצאו לסירוגין בין השנים 1973–1989.
ב-23 במרץ 1993 נישאה לפסל רוברט גראהם, והם גרו בוניס שבקליפורניה עד למותו ב-27 בדצמבר 2008.
בבעלותה חווה בעיירת שלושת הנהרות שבקליפורניה, שם מבקרת בקביעות.
מועמדות לפרס אמי לשחקנית אורחת בסדרת דרמה2009טינקרבל והאוצר האבודהמלכה קלריוןדיבוב 2010 מר שועל המהולל להתאהב ברומא הבוסית של בת' 2011 הנרי הנורא גברת זעפני50/50דיאן לרנרמועמדות לפרס אינדפנדנט ספיריט לשחקנית המשנה הטובה ביותר2012 - 2013סמאשאיילין רנדתפקיד ראשי (2 עונות); 32 פרקים
אנג'ליקה אכּבר (בטורקית: Anjelika Akbar; נולדה בשנת 1969) היא פסנתרנית ומלחינה טורקייה ממוצא אוזבקי-יהודי.
אנג'ליקה אכבר נולדה כאנג'ליקה רוזנבאום בקראגנדי שבקזחסטן, למשפחה מוזיקלית.
אביה היה פילוסוף ומוזיקאי יהודי ואמה הייתה מוזיקאית אוזבקית.
היא למדה לנגן בפסנתר ולקרוא תווים בגיל שנתיים וחצי וכאשר הייתה בת שלוש החלה לקחת שיעורים פרטיים.
המורה הראשון שלה היה ו.
ליפובצקי, אחד המייסדים של הקונסרבטוריון בחרבין ומורה בקונסרבטוריון במוסקבה.
בגיל חמש היא כבר הלחינה.
היא הגיעה לטורקיה בשנת 1990 עם בעלה הראשון, הם החליטו להישאר במדינה וקיבלו אזרחות.
אכבר היא הראשונה בעולם שכתבה עיבוד סולו לפסנתר עבור היצירה "ארבע העונות" מאת אנטוניו ויוואלדי.
החוברת יצאה לאור על ידי חברת 'סוני מוזיקה' בשנת 2002, ונכנסה לקטלוג של סוני גם בתור האלבום הטורקי הראשון של מוזיקה קלאסית בקטלוג.
אכבר תומכת בהתנזרות מאלכוהול ועישון.
היא נשואה ויש לה שני ילדים.
צַ'אנג ואֶנג בנקר (בתאית: อิน-จัน; באנגלית: Chang and Eng Bunker; 11 במאי 1811 - 17 בינואר 1874) היו תאומים מחוברים, שמצבם ומקום לידתם הם מקור השם "תאומים סיאמיים".
האחים בנקר נולדו בסיאם (כיום תאילנד) במחוז סמוצונגקראם, לאב דייג ואם עקרת בית.
בשל מוצאם הסיני, הם היו ידועים בשם "התאומים הסינים" בסיאם.
האחים היו מחוברים בעצם החזה, בחתיכה קטנה של סחוס.
הכבדים שלהם היו מאוחדים, אך פעלו באופן עצמאי.
למרות שברפואה במאה ה-19 לא היו האמצעים לעשות זאת, הרפואה המודרנית הייתה מאפשרת בקלות הפרדה של השניים.
בשנת 1829 הם "התגלו" בסיאם על ידי הסוחר הבריטי רוברט האנטר, והוצגו כמוזרות במהלך מסע עולמי.
עם סיום החוזה שלהם עם מי שגילה אותם, פתחו בהצלחה בעסקים פרטיים.
בשנת 1839, בזמן ביקור בווילקסבורו, צפון קרוליינה, התאומים החליטו להתיישב במקום.
הם התיישבו בחווה סמוך לטראפיל, והפכו לאזרחי ארצות הברית.
נחושים בדעתם להתחיל לחיות חיים רגילים ככל שאפשר להם מצבם, האחים קנו מטע ועבדים, ואימצו את השם "בנקר".
ב-13 באפריל 1834 הם נישאו לשתי אחיות: צ'אנג לאדלייד יאטס, ואנג לשרה אן יאטס.
בדרך זו היו ילדיהם דודנים כפולים.
בנוסף לכך, מכיוון שצ'אנג ואנג היו תאומים זהים, ילדיהם היו זהים מבחינה גנטית לחצי אחים, שהם גם בני דודים.
ביתם בטראפיל היה המקום שבו חלקו מיטה שנבנתה במיוחד לארבעה.
לצ'אנג ואשתו היו 10 ילדים; לאנג ואשתו היו 11. עם הזמן, הסתכסכו הנשים ביניהן, ובסופו של דבר הוקמו שני משקי בית נפרדים במאונט איירי, צפון קרוליינה - התאומים בילו שלושה ימים בכל בית, לסירוגין.
במהלך מלחמת האזרחים, בנו של צ'אנג, כריסטופר ובנו של אנג, סטפן, נלחמו יחדיו למען קונפדרציית המדינות של אמריקה.
צ'אנג ואנג איבדו חלק מרכושם כתוצאה מהמלחמה, ויחסם כלפי השלטון נעשה מריר.
לאחר המלחמה הם פתחו שוב בתערוכות ציבוריות, אבל לא זכו בהצלחה רבה.
התאומים מתו באותו יום בינואר 1874, בגיל 62. צ'אנג, שסבל מדלקת ריאות קלה, מת לפתע בשנתו.
אנג, שקם ומצא את אחיו מת, קרא לאשתו וילדיו שיבואו לטפל בו.
הם זימנו רופא, על מנת לבצע ניתוח חירום להפרדה, אך אנג סירב להיפרד מאחיו.
הוא מת כ-3 שעות מאוחר יותר (אגדה אורבנית טוענת שאנג מת מבהלה, במוצאו את אחיו מת, אבל לא כך היה).
כבדיהם המאוחדים של האחים בנקר שומרו, וכיום הם מוצגים במוזיאון מאטר בפילדלפיה, פנסילבניה.
ממצאים רבים של התאומים, לרבות כמה מממצאיהם האישיים וספר החשבונות ממסע ההופעות שלהם ברחבי העולם, נמצאים כעת בגלריית האוסף של צפון קרוליינה בספריית וילסון, ובאוניברסיטת צפון קרוליינה בקאפל היל.
הממצאים כוללים דיוקן בצבעי מים של צ'אנג ואנג משנת 1836.
את סיפורו הקצר של מארק טוויין "התאומים הסיאמיים" הוא ביסס על סיפורם של האחים בנקר.
בשנת 1996, רדיו 4 של הBBC שידר תסכית רדיו בן 90 דקות שנקרא "United States" על חייהם ומותם של צ'אנג ואנג בנקר.
כותב התסכית היה טוני קולט והבמאי היה אנדי גורדן.
השידור חל ב-17 בינואר, עם צוות שנכללו בו ברט קוק ואוזי יו, בתור התאומים.
מחזה סינגפורי המבוסס על חייהם של התאומים, "צ'אנג ואנג" בוים בידי אקאצ'אי אורונגת'אם, ונכתב בידי מינג וונג, עם מוזיקה שנכתבה בידי קן לאו.
במופע הבכורה של "צ'אנג ואנג" הוצג בשנת 1997, ומאז מוצג ברחבי אסיה, כיכבו רובין גו בתפקיד צ'אנג בנקר, וסינג סנג קואנג בתפקיד אנג בנקר, וסלנה טאן בתפקיד אמם נוֹק.
בהפקות המאוחרות יותר, כיכבו אדמונד טו בתפקיד צ'אנג בנקר ורוסאו ג'וס רוסאלס בתפקיד אנג בנקר.
הרומן רב המכר וזוכה הפרסים, "צ'אנג ואנג", של דארין סטארוס בוססה על חייהם של התאומים בנקר.
זכויות הצילום לסרט המבוסס על הרומן נקנו בידי גארי אולדמן ודגלאס אורבנסקי.
צ'אנג ואנג הותירו אחריהם 21 ילדים, ומספר צאצאיהם (שבכללם תאומים זהים רבים) עולה כיום על 1,500. גנרל בחיל האוויר של ארצות הברית, כיילב ו.
היינס, הוא נכדו של צ'אנג בנקר.
בנו של היינס, ואנס, קיבל דוקטורט במדעי כדור הארץ, לאחר שביצע מחקר יסודי במערת סנדיה על מנת ללמוד על נדידת האדם הקדמון בצפון אמריקה, ועבד כפרופסור במספר אוניברסיטאות שונות.
אלכס סינק, גזברית המדינה של פלורידה, היא בת-נכדתם של צ'אנג ואנג בנקר, והייתה מועמדת למושלות מדינת פלורידה.
אנג'ליקה ברידג'ס היא שחקנית, דוגמנית וזמרת אמריקאית.
בנובמבר 2001, בעת שהייתה בת 27, הופיעה על שער המגזין פלייבוי בעירום.
ברידג'ס היא סולנית להקת "Strawberry Blonde".
היא הנחתה ושרה במופע החשפנות "Fantasy" שהציג בלאס וגאס.
שנה שם הסרט/סדרה שם הדמות הערות 1995 ימי חיינו שרון טיילור תפקיד קבוע 1997–1998 משמר המפרץ סגנית טיילור וולש 1998 מורטל קומבט: כיבוש אומג'יס תפקיד קבוע 2005 היפים והאמיצים פייג' תפקיד קבוע 2006 ורוניקה מארס שוגר ג'ונס 2016 שדכן מיליון דולר היא עצמה
אנג'ליקה שר (נולדה ב-1969) היא צלמת ישראלית.
אנג'ליקה שר נולדה בווילנה שבליטא הסובייטית דאז.
סבה, לייב שר, היה צייר.
עלתה לישראל לבדה בשנת 1990. היא בוגרת תואר ראשון ברנטגנאות ומדעי הטבע באוניברסיטת בר-אילן, בה למדה בשנים 1991–1995.
למדה במכללה לצילום בקריית אונו בשנים 2002–2005, שם הושפעה ממורתה פסי גירש.
שר למדה בבצלאל בשנים 2007–2008. בבצלאל צילמה את סדרת התמונות Growing down, שרוב מושאיה הם ילדים, בעיקר נערות מתבגרות.
שר צילמה את סדרת התמונות "13", הכוללת שלוש עשרה תמונות.
הסדרה הציגה ב-2009 בתחרות של חברת סוני בנושא צילום קונצפטואלי מבוים וזכתה במקום השלישי.
היא התארחה בגלריה לאמנות עכשווית "ספיה" בצ'לסי, ניו יורק, בביאנלות ברחבי תבל, בכללן בשאנגחאי ובמוסקבה ובגלריית טבי דרזדנר בתל אביב.
Twilight Sleep, היא סדרת התמונות הראשונה שלה שאינה עוסקת בילדיה.
היא הוצגה בביאנלה הים-תיכונית הראשונה בחיפה.
שר עשתה פרויקט עם בית איזי שפירא על אנשים מוגבלים.
ב-2012 עשתה פרויקט צילומים של שחקני תיאטרון גשר, בשם "מסע לתולדות היופי".
אנג'ליקה שר נשואה למוזיקאי והמפיק ולדימיר לומברג, מייסד להקת "ג'וריתמיקס", להם שלושה ילדים והם מתגוררים בקריית אונו.
אנג'ליקה שר מצלמת בסגנון Tableau vivant, שילוב בין אמנות הצילום לאמנות הציור.
האמן (צייר או צלם) היה מלביש אדם או קבוצה בתלבושות ומציב אותם בסיטואציה שהוא רואה בעיני רוחו.
שר שואבת השראה מתולדות האמנות והצילום ולעיתים אף מצטטת ישירות מעבודותיהם של צלמים, ציירים או פסלים.
היא מצלמת את משפחתה וסביבתה הקרובה.
צילומיה עוסקים ביופי, כמיהה, זרות, הגירה, התבגרות, הורות ובדידות.
הציגה מהגרים שהגיעו מברית המועצות לשעבר וחיים בישראל, תמונות שלכאורה צולמו בברית המועצות, אבל למעשה צולמו בישראל.
מיניות הפכפכה שסגורה בחלל קלסטרופובי, התנגשות שמעבירה תחושה של אי-נוחות ומורת רוח.
סיפורה האישי של משפחתה של שר, עולים חדשים מוילנה.
נעשה ניסיון לשמר את מסורת הארץ ממנה היא הגיעה, המנהגים, המאכלים, השפה, הלבוש ולקיים את הקשר בין הדורות.
בתמונה אחת, שתי נערות יושבות במרפסת.
אחת בין ישיבה לכריעה, מביטה במבט מזוגג למצלמה, עורה צחור ותנוחת גופה מושכת למטה.
הנערה השנייה יושבת בתנוחה ילדית, גוון עורה כהה יותר, חיוני יותר.
בין שתי הנערות יושבים שני כלבים שמפנים את גבם למצלמה, מעין פסלי חיות.
בתמונה אחרת שתי נערות ניצבות בפתחן של שתי דלתות.
אחת מביטה באופן מודע וגופה מפלרטט עם המצלמה.
השנייה רזה מאוד, מבטה חלול.
הסדרה שואלת מעולם הציור הבארוקי של קאראווג'ו וולסקז המביאים את הריאליסטי אל הנשגב.
הילדים והנערים אפופי זרות, ילדים בעלי מראה מזרח אירופאי ליד חבריהם הישראלים המושרשים בהוויה המקומית, משחק בין דומות, ניסיון לאינטגרציה, לבין שונות, עד כדי ניכור.
שר מתבוננת על מתבגרים ויחסיהם זה לזה, לחלל ולגוף שלהם.
סדרה זו מונעת מניסיון ההורות הפרטי של שר, שטומנת בחובה חרדה לא קטנה.
כך גם הצילומים: הם מאיימים, מלנכוליים, מנוכרים וקרים מאוד.
בתצלום אחד נראה סוס לבן ואציל, אבל היותו נתון באורווה פשוטה מוריד אותו מהגבוה לנמוך.
בתצלום אחר רואים אישה על מיטה ירוקה, על הקיר תלוי שטיח ועל המיטה בינה לבין הקיר שוכב גבר, ראשו טמון מאחורי האישה ורואים רק את צדו האחורי של גופו.
הגבר מושפל, נראה כגופה ואילו האישה מוצגת בגאון במלוא הדרה.
בתצלום שולחן החג המזרח אירופאי מסודר בדייקנות סטרילית, כמדמה טקס אשכבה.
תצלום הגדי הנתון בתוך עדר הכבשים מדמה במבט ראשון קורבן, אך במבט שני נוצר הדימוי של היחיד מול הרבים והגדי היוצא מתוך יריעת הברזנט מדמה תהליך של לידה.
בסדרה זו התרחקה שר ממשפחתה הגרעינית, לפחות כך נראה במבט ראשון.
אך צצות שאלות אחרות, על זיכרון תרבותי, הקרבה, גורל ומוות.
התמונות בסדרה הן סמליות, מטפוריות, יוצרות שיח פתוח עם דימויים של טבע דומם וסמלים אחרים.
התמונות צולמו בעבודת מיצג עם ילדים.
הילדים נראים מרוחקים, התמונות שואלות אלמנטים מתקופות שונות באמנות הציור.
בתמונה אחת בסדרה "13" נראים ילדים כלואים בחממה במרכזו של שדה ירוק.
מלפני החממה יש חבית עטורה בציורי ילדים על רקע צהוב, מרחוק מאחוריה רואים בית צבוע צהוב.
החממה נועדה להגן על צמחים מפני פגעי הטבע ולספק להם קרקע גידול אידיאלי, אך כאן הילדים לכודים בה ואינם מסוגלים לתקשר עם העולם החיצון.
בתמונה אחרת ילדים יושבים מאחורי שולחן ומבטם אינו פוגש במצלמה.
כאן גדל המרחק בין המצלמה לסובייקטים ויוצר ריחוק בלתי מושג של ההורים מילדיהם, עד שיש תחושה של חרדה קיומית.
תערוכת צילומים של שר בתיאטרון גשר.
התיאטרון הזמין סקר שביקש לבחור את השחקנים או השחקניות בגשר שמגלמים את רעיון ה"פאם פאטאל".
בדומה לאומברטו אקו בספרו "תולדות היופי", כך גם שר עקבה בתצלומיה אחר מושג היופי כפי שהתפתח בתקופות השונות.
סשה דמידוב צולם כאיש הרנסאנס: אידיאל של אצילות, שניחן בהרמוניה פנימית.
לנה קריינדלין צולמה בסגנון המאה ה-16: פנים בהירות בפרופיל על רקע כהה, שמדגישות ואצילות ועדינות נשית, אבל מעמעם את המימד האינדיבידואלי.
אלון פרידמן מצולם בסגנון הבארוק, בולט היחסי האמביוולנטי בין עולמות הטבע והנפש, ושאילה ממוטיב הניגוד בין האור לצל של רמברנדט.
נטשה מנור צולמה בסגנון הבארוק שהדגיש את חוסר השלמות והחיפוש העצמי.
שאילה מטכניקת קיארוסקורו של קאראווג'ו, שיוצרת ניגוד חד בין אור וצל.
לוסי דובינצ'יק צולמה בסגנון התקופה הרומנטית.
האדם הוצג כבעל אישיות רוחנית, יצירתית ובעל יצרים ומצבי רוח עזים חזקים.
ליליאן רות צולמה בסגנון האקספרסיוניזם, התצלום הדגיש מורכבות, דואליות ואמוציות חזקות.
אפרת בן צור צולמה בסגנון הפילם נואר ונראית כפאם פאטאל.
התצלום מבטא קדרות, חרדה וחוסר שקט.
נטע שפיגלמן צולמה בסגנון הפופ ארט.
ניתוץ ערכים ושימוש ללא כללים והגבלה באמצעים וחומרים.
הנרי דוד צולם בסגנון שחקן קולנוע אמריקאי המגלם את היופי הגברי.
סדרת צילומים החוקרת את השינוי שחל בבתה של הצלמת ובצעירות אחרות בזמן השירות הצבאי, בזמן שהן בודקות סוגיות של עצמאות, ציות, כוח, שליטה, היררכיה, שמירה על גבולות ואוטונומיה.
במקביל משקפת הסדרה את השינוי הרגשי והתודעתי שחל באם, בעת שהיא ובתה מתמודדות עם מפגש בין תרבויות, דתות והיסטוריות, תוהות על תפקידן של נשים בתקופה זו ומחפשות משמעות בכל אלה.
סדרה המבוססת על אגדת עם ליטאית.
שמה של הסדרה הוא בעל משמעות כפולה משום שפרט לאגלה גיבורת המיתוס הטרגי, מופיעה בצלומים השחקנית הליטאית אגלה מיקולוניטה שבדירתה השיכון שלה צולמו כמה מהעבודות.
סדרה זו הוצגה בליטא ונרכשה בשלמותה על ידי מוזיאון MO
סדרה העוסקת במשאלות של מהגרים, בסיפורים שהם מספרים לעצמם על אודות החיים ובפער בין הכמיהות והשאיפות שלהם לבין המציאות הצורבת, התפוררותם של אידיאלים ואבדן הציפייה לעתיד טוב יותר.
בסדרה זו מתכתבת אנג'ליקה שר באופן צורני ורעיוני עם האמן יוסל ברגנר ועם טכניקת הקינצ'וגי היפנית (אמנות התיקון המוזהב).
אנג'ליק קרבר היא שחקנית טניס מקצוענית מגרמניה.
בשיאה דורגה במקום ראשון בעולם (12 בספטמבר 2016) במשך כ-20 שבועות וכיום (דצמבר 2021), מדורגת במקום 17 בעולם בדירוג ה-WTA.
במהלך הקריירה שלה זכתה קרבר בשלושה טורנירי גראנד סלאם, באליפות אוסטרליה הפתוחה (2016), באליפות ארצות הברית (2016) ובאליפות וימבלדון (2018).
היא סגנית אלופה אולימפית (ריו דה ז'ניירו 2016).
אנג'ליק קרבר נולדה בברמן לסלאבומיר קרבר יליד פולין ולביאטה ילידת גרמניה ולה אחות אחת.
המנהלת המקצועית שלה היא אמה ובתחילת דרכה התאמנה אצל אביה.
קרבר בעלת אזרחות כפולה - גרמנית ופולנית.
מסוף שנת 2012 מקום מגוריה העיקרי הוא בעיירה פושציקובו (Puszczykowo) שבפולין גדול.
היא החלה לשחק טניס בגיל 3. בשנת 2003, בגיל 15, החלה לשחק בסבב המקצועני.
באליפות אוסטרליה הפתוחה הגיעה קרבר לראשונה לסיבוב שלישי בטורניר גראנד סלאם לאחר ניצחונות על אולגה גובורצובה מבלארוס (6–3, 6–3) והמדורגת 23 ארוואן רזאי מצרפת (6–2, 6–3) לפני שהפסידה לסבטלנה קוזנצובה מרוסיה (3–6, 7–5, 6–4).
היא הגיעה לראשונה לשלב הגמר בטורניר WTA בבוגוטה קולומביה שבו הפסידה למריאנה דוקה מקולומביה (6–4, 6–3), לאחר ניצחון בשלב חצי הגמר על ג'יסלה דולקו מארגנטינה (7–5, 6–3).
באליפות צרפת הפתוחה היא הפסידה בסיבוב השני לארוואן רזאי (6–2, 2–6, 6–3).
בטורניר שנערך בברמינגהאם, בריטניה במגרש דשא היא הפסידה בסיבוב השלישי לנה לי שלבסוף זכתה בטורניר.
באליפות וימבלדון היא הגיעה לסיבוב השלישי לאחר ניצחונות על סניה מירזה מהודו (6–4, 6–1) ועל המדורגת 13 שחר פאר מישראל (3–6, 6–3, 6–4) לפני שהפסידה לירמילה גאידושובה מאוסטרליה (6–3, 7–5).
באליפות ארצות הברית הפתוחה היא הגיעה לשלב חצי הגמר שבו הפסידה לסמנתה סטוסור מאוסטרליה (מדורגת 9) ב-3 מערכות (3–6, 6–2, 2–6) שלבסוף זכתה באליפות.
בדרך לחצי הגמר היא ניצחה את לורן דייוויס מארצות הברית, את אגניישקה רדוונסקה מפולין (מדורגת 12) ב-3 מערכות (6–3, 4–6, 6–3), את אלה קודריאבצבה מרוסיה, את מוניקה ניקולסקו מרומניה (6–4, 6–3) ואת פלאביה פנטה מאיטליה (מדורגת 26) ב-3 מערכות (6–4, 4–6, 6–3).
בסיום הטורניר היא עלתה למקום 34 בעולם, דירוג השיא שלה.
באליפות אוסטרליה הפתוחה שנערכה בשנת 2012 הגיעה קרבר לסיבוב השלישי לאחר ניצחונות על בויאנה בובשיץ' מאוסטרליה (6–1, 6–3) ועל סטפני דובואה מקנדה (7–5, 6–1) לפני שהפסידה למדורגת רביעית מריה שראפובה מרוסיה (1–6, 2–6) ועלתה למקום 27 בעולם, דירוג השיא שלה.
אף על פי שדורגה במקום תשיעי היא זכתה לראשונה בטורניר בסבב ה-WTA בטורניר שנערך באולם בפריז.
באליפות קטר טוטאל הפתוחה הגיעה קרבר לסיבוב שני לאחר ניצחון על המדורגת תשיעית סבינה ליזיקי בת ארצה (4–6, 6–4, 6–1) ולפני שהפסידה לצבטנה פירונקובה מבולגריה.
בטורניר איסטבורן על מגרש דשא הגיעה קרבר לשלב הגמר שבו הפסידה לטמירה פאשק מאוסטריה (5–7, 6–3, 7–5) וזאת לאחר שהגישה לנקודת אליפות והחמיצה 5 נקודות משחק.
בעונה זו הרוויחה קרבר 2,139,358 דולר, רק מפרסים על תחרויות בהן השתתפה וזכתה בתואר אחד בלינץ שבו היא ניצחה את אנה איבנוביץ' 6-4, 7-6. היא לא הצליחה להגיע לסיבוב הרביעי בעונה זאת באף אחד מטורנירי הגרנד סלאם.
קרבר פתחה את העונה באוסטרליה בטורניר בריזבן שבו היא הפסידה לאלינה סביטולינה בשתי מערכות ברבע הגמר.
בטורניר סידני העפילה קרבר לחצי הגמר שבו היא הפסידה לקרולינה פליסקובה 3–6, 6-2, באליפות אוסטרליה כמה ימים אחר כך קרבר הודחה בסיבוב הראשון מול אירנה קמילה בגו 4–6, 0-6, 6-1.
בעונת החימר זכתה קרבר ב-2 תארים.
בצרלסטון היא ניצחה בגמר את מדיסון קיז 6-2, 4-6, 7-5 לאחר שבמהלך המערכה השלישית היא פיגרה 1–4. בשטוטגרט היא ניצחה בגמר את קרולין ווזניאקי 6-3, 6–1, 5-7. באליפות צרפת היא הפסידה לגרביניה מוגורוסה 4-6, 6-2, 6-2.
בעונת הדשא היא זכתה בתואר בברמינגהאם לאחר ניצחון בגמר על קרולינה פלישקובה 7-6, 6-7, 3-6. בווימבלדון היא שוב הפסידה לגרביניה מוגורוסה 6-7, 6-1, 2-6 לאחר שבמערכה הראשונה היא החזיקה ב-9 נקודות מערכה.
קרבר זכתה בטורניר סטנפורד לאחר ניצחון על פליסקובה בגמר 3–6, 5-7, 6-4. באליפות ארצות הברית היא הפסידה לאזרנקה בסיבוב השלישי 5–7, 6-2, 4-6.
היא פתחה את השנה בבריזביין בהפסד במשחק הגמר לוויקטוריה אזרנקה 1–6, 3-6. בטורניר סידני היא פרשה אחרי משחק אחד.
בשלושת הטורנירים שאחרי אליפות אוסטרליה היא לא הצליחה לעבור סיבוב.
בטורניר במיאמי היא הגיעה לחצי הגמר והפסידה לאזרנקה.
את עונת החימר היא פתחה בצרלסטון שבו היא לא הצליחה להגן על התואר לאחר שפרשה בחצי הגמר נגד סלואן סטיבנס (6-1, 3-0).
בטורניר שטוטגרט היא הצליחה לשמור על התואר לאחר ניצחון במשחק הגמר על בת ארצה לאורה זיגמונד 4–6, 0-6. באליפות צרפת היא הפסידה בסיבוב הראשון לקיקי ברטנס מהולנד 2–6, 3-6, 6-4. ביולי היא העפילה לגמר אליפות וימבלדון, שבו הפסידה לסרינה ויליאמס בשתי מערכות (7-5, 6-4) ועלתה למקום השני בעולם.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכתה קרבר במדליית כסף, לאחר שהפסידה במשחק הגמר למוניקה פויג מפוארטו ריקו בשלוש מערכות.
באליפות ארצות הברית היא זכתה בתואר ובגראנד סלאם השני שלה באותה שנה, לאחר ניצחון בשלוש מערכות במשחק הגמר על קרולינה פלישקובה מצ'כיה (3-6, 6-4, 4-6), שניצחה בטורניר את האחיות, סרינה ויליאמס וונוס ויליאמס.
כבר לפני הגמר הבטיחה קרבר את העפלתה למקום הראשון בדירוג העולמי, כשהיא עוברת את סרינה ויליאמס שדורגה ראשונה במשך 168 שבועות ברציפות, שיא של כל הזמנים ביחד עם שטפי גראף.
באליפות וימבלדון שנערכה ביולי אותה שנה היא זכתה בתואר לאחר שניצחה במשחק הגמר את סרינה ויליאמס בשתי מערכות (6–3, 6–3).
בכך הפכה לטניסאית הגרמניה השנייה שזוכה בטורניר אחרי שטפי גראף, שזכתה בטורניר זה שבע פעמים.
תוצאהשנהתחרותיריבהניקודזכייה 2016 אליפות אוסטרלה הפתוחה סרינה ויליאמס 6–4, 3–6, 6–4גמר 2016 אליפות וימבלדון סרינה ויליאמס 5–7, 3–6זכייה 2016 אליפות ארצות הברית הפתוחה קרולינה פלישקובה 6–3, 4–6, 6–4זכייה 2018 אליפות וימבלדון סרינה ויליאמס 6–3, 6–3
מריה אנה אנג'ליקה קתרינה קאופמן הייתה ציירת נאו-קלאסית ממוצא אוסטרי-שווייצרי.
נולדה בעיר כור שבשווייץ, אולם גדלה בעיירה שוורצנברג (Schwarzenberg), שבפורארלברג שבאוסטריה.
אביה, יוסף, אשר היה צייר פורטרטים הנחיל את הידע באמנות לבתו.
היא למדה מספר שפות מאימה, והחלה לקרוא ספרים רבים ולהפגין כישרון במוזיקה ובציור.
בצעירותה נסעה ברחבי אירופה והתיישבה במילאנו, בבולוניה, בטטנברג, ברומא, בפירנצה, בפארמה, בוונציה ובנאפולי.
במהלך נסיעות אלה רכשה לעצמה מעמד וחוגי חברים בקרב האליטה ברחבי אירופה.
בין השנים 1766 ל-1781 התגוררה בלונדון, שם הייתה בין המייסדות של האקדמיה המלכותית לאמנויות.
משנת 1782 ועד למותה התגוררה באיטליה, בעיקר ברומא.
היא אירחה בביתה רבות מהדמויות המרכזיות של אותה תקופה בהם גתה, הרדר, אנטוניו קנובה, הצייר היינריך ווילהלם טישביין ויוהאן יואכים וינקלמן.
היא נפטרה ברומא, ב-5 בנובמבר 1807 ונקברה לצד בעלה, אנטוניו זוקי (Antonio Zucchi) בבזיליקת סנט אנדראה דלה פראטה ברומא.
אנדרטה לזכרה הוקמה בהיכל האמנים שבבפנתאון של פריז.
אנג'ליקה שץ (31 באוגוסט 1897, ז'נבה או סופיה – 16 במאי 1975, תל אביב) הייתה ציירת ופסלת ישראלית, מורה לאמנות, מבקרת אמנות, כתבת לענייני אמנות ופעילה בחיי התרבות של סופיה בירת בולגריה.
עבודותיה הוצגו בתערוכות רבות בבולגריה, בצ'כוסלובקיה ובמסגרת סלון הסתיו של פריז בשנת 1932.
אנג'ליקה שץ הייתה בתו הבכורה של פרופ' בוריס שץ, מייסד בית הספר לאומנות "בצלאל", מנשואיו הראשונים הראשונים של שץ לציירת אוגניה ז'ירמונסקי שץ (Eugenia Zhirmunsky Schatz).
לאחר שאשתו אוגניה נטשה את שץ ועברה להתגורר בפריז עם מאהבה, הפסל הבולגרי אנדריי ניקולוב (Andrey Niklov), שהיה תלמידו של שץ ולקחה עמה את בתם אנג'ליקה, ניתק הקשר בין שץ לבתו הבכורה כמעט לחלוטין.
ב-4 בינואר 2013 נפתחה תערוכה במוזיאון תל אביב לאמנות בשם "בת אבודה, בת אובדת", אשר הציגה לראשונה 20 מציוריה שנתגלו בבוידעם בביתו של אביו של דן פאר, נינה החורג של אנג'ליקה שץ.
בתערוכה נחשף גם סיפור חייה הטרגי באמצעות תצוגת המכתבים שהוחלפו בינה לבין אביה עד יום מותו.
בעקבות תחקיר שערך דן פאר ונמשך כשנתיים וחצי, תיעד דורון לוריא, אוצר בכיר ורסטורטור ראשי במוזיאון תל אביב לאמנות ומרצה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, את קורות חייה בספר "בת אבודה", שיצא לאור בינואר 2013 בהוצאת מודן, ומלווה אף הוא את התערוכה.
בהקדמה לספר כתב דן פאר: .
תקופות רבות בחייה לוטות בערפל ומקורות המידע אודותיה הם מסמכים שונים, מכתבים ששלחה לאביה שנמצאו בארכיון הציוני ועדויות שונות של אנשים שהכירו אותה באירופה ובישראל.
אנג'ליקה שץ נולדה לבוריס ולג'ניה (במקור: יבגניה ז'ירמונסקי) לאחר שהוריה היו נשואים 8 שנים.
התקופה הראשונה של חיי הנישואין בעודם חיים בפריז, גרמה אושר רב לבוריס שץ וכך העיד: "הייתי אז מאושר.
את האישה אשר אהבתי כה הייתי קורא בשם 'אהובתי', והייתי מהלך איתה לעיני כול שלוב זרוע...
היא נשבעה ללוותני בדרכי הקשה.
היא מלאכי, היא לא תבגוד בי.
ואיתה אשיג את הכול..." זו הייתה משאלת שווא.
אנג'ליקה שץ החלה את חייה בבולגריה לאחר שאביה הוזמן לשמש כפסל החצר של פרדיננד הראשון, מלך בולגריה.
עם השתקעותם בסופיה הקים בוריס שץ בית ספר לאמנות, שלימים נודע כאקדמיה הלאומית לאמנות.
הוא ואשתו החלו ללמד שם ותוך זמן קצר, הזמין בוריס שץ את אנדריי ניקולוב, פסל כפרי בן 18, להתגורר בביתו וללמד באקדמיה שהקים; ניקולוב היה עתיד לזכות למוניטין, שנים מאוחר יותר, כפסל הלאומי של בולגריה.
כניסתו של הפסל הצעיר לביתו של שץ העלתה את חיי הנישואין על שרטון, כאשר אשתו של בוריס שץ החלה לנהל רומן עם הפסל הצעיר.
בוריס שץ היה מודע למתחולל מאחורי גבו, אך ניסה להתעלם מכך "אנוכי השתדלתי להונות את עצמי, רק כדי שלא אפסיד את שמחת לבי היחידה...
החיים היו כבר מורעלים מקדשי טומא, ולולא שתי הידיים הקטנטנות שאיחדו אותנו - כי אז הייתה הקטסטרופה באה זה מזמן".
בשנת 1903 קיבל אנדריי ניקולוב מלגה ללימודי אמנות בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות, אקול נסיונל סופרייר דה בוזאר
המלגה התקבלה בהמלצתו של בוריס שץ, שקיווה לתומו כי נסיעתו תסייע לשקם את חייו עם אשתו.
למגינת לבו, בתו בת השש ואשתו הצטרפו לאמן הצעיר ועקרו עמו לפריז.
שנתיים לאחר הפרדה כתב בין השאר: "עברו כבר שנתיים ימים - שתי שנות עינויים...
בכל מקום ראיתי את התינוקת שלי...
הצילני נא מידי עצמי, שלח נא רוח ומרגוע ללבי" באותה עת החלו פרעות בקישינב, אשר נטעו תחושת חוסר ביטחון בקרב יהודי אירופה וגם מעמדו של בוריס שץ כמורה וכאמן התערער.
בשל הנסיבות הללו, החליט לעלות לארץ ישראל ולהקים בירושלים בית ספר לאמנות, הידוע היום בשמו בצלאל.
בינואר 1906, עזב בוריס שץ את אירופה והגיע לישראל, הרחק מבתו האהובה.
שנה לאחר מכן, בגיל 10, חוותה אנג'ליקה שץ נטישה נוספת.
אנדריי ניקולוב זנח אותה ואת אמה ונסע בגפו לסופיה, שם התחתן עם אשה בשם פשה, עימה הביא לעולם 2 בנות.
גם את האישה הזו נטש ברבות הימים, וארבעים יום לפני מותו נשא לאישה את האסיסטנטית שלו.
במהלך השנים הבאות, התנהלה מערכת היחסים בין אנג'ליקה ואביה באמצעות מכתבים ששלחו זו לזה, בה כונתה בשמות "לובה" ו"לובצ'קה".
בעודה ילדה, פנתה לא אחת לאביה וביקשה ממנו שישלח לה כסף עבור שמלה שחפצה לקנות לכבוד מסיבת חג המולד, עבור מימון לימודי הפסנתר שהחלה בהם וכיוצא בזה.
לעיתים אף מצאה לנכון להתלונן: "אתה שלחת לי שני פאונד במתנה, לא כמו ששולחים לבת, אלא אלוהים יודע למי.
לא הוספת מילה, אך אתה יודע, אבא'לה, שאני לא מבקשת ממך, ושזה תלוי רק ברצון הטוב שלך אם לשלוח לי ללימודים או לא.
בשנת 1911, נשא אביה לאישה את ד"ר אולגה פבזנר, מורה לתולדות האמנות ומבקרת אמנות, עימה הביא לעולם 2 ילדים, זוהרה ובצלאל.
באותה שנה נסע בוריס שץ לאודסה, והייתה זו הזדמנות עבורו לפגוש את בתו לראשונה מאז פרידתם.
הראיות לפגישה שהתקיימה ביניהם נתמכות על ידי צילום, בו נראית אנג'ליקה ישובה על ברכי אביה ומכתב שכתבה לאביה בשנת 1922, בו היא מזכירה את הפגישה שנערכה ביניהם 11 שנים קודם.
בשנת 1919 נישאה אנג'ליקה בסופיה לרוברט ירחמיאל (מילה) מאירסון, בן למשפחה יהודית עשירה ממוצא רוסי שבבעלותה היו אדמות באזור חוף הים השחור בבולגריה.
בעלה התפרנס מעסקים בתחום הנפט, ובבעלותו היה גם בית הארחה.
בעקבות תבוסתה של בולגריה במלחמת הבלקן השנייה, איבדה משפחת מאירסון את אדמותיה וברחה לגרמניה.
ייתכן כי הזוג נפגש לראשונה בבולגריה או בגרמניה, שם למדה אנג'ליקה באקדמיה לאמנות לאחר שהחליטה כי זהו יעודה בחיים.
במכתבי האחרון כתבתי לך שמלאו לי עשרים וחמש, והחלטתי שבעשרים וחמש השנים הבאות אני חייבת להיות ציירת במלוא מובן המילה...", בהמשך המכתב ביקשה מאביה סיוע כספי להמשך לימודיה ואת המכתב חתמה במילים הבאות: "מנשקת גם את אחותי ואחי כתוב לי, בתך לובה".
הזוג התגורר בהמבורג ברחוב רפסטר 2, ולאחר מכן עברו להתגורר בפריז, שם המשיכה אנג'ליקה ללמוד אמנות.
בשנת 1923 עבר הזוג עם האם ג'ניה לברלין, שם כנראה נולד בנם ולדימיר־זאב.
ממכתב שכתבה לאביה, עולה מסכת ייסורי הלידה שחוותה ב-22 ביוני 1923: "הלידה הייתה מאוד קשה.
עוד מעט והיו צריכים להשתמש במלקחיים.
הילד נולד עם חבל הטבור קשור פעמיים סביב צווארו.
טוב שהוא התחיל לבד לבכות.
נתנו לו כמה מכות והוא התעורר לחיים לגמרי".
כיוון שהיו אלה ימי השפל הכלכלי הגדול בגרמניה, למדה אמה של אנג'ליקה להפעיל מכונה לסריגת בגדי צמר כדי לסייע בכלכלת המשפחה.
בעת הזו שלחה אנג'ליקה מספר מכתבים לאביה.
באחד מהם היא התלוננה על מזג האוויר הקר השורר בגרמניה ועל חלומה לחיות עם משפחתה בפלשתינה, ובמכתב אחר כתבה על רצונה לבקר את אביה וביקשה ממנו עצות מעשיות כיצד לבצע זאת.
בשנת 1925 עקרה המשפחה שוב מביתה ועברה להתגורר בפראג.
באותה שנה בתחילת אפריל, הגיעה בגפה באונייה גנרל מצינגר לביקור בארץ ישראל שנמשך מספר חודשים.
ידוע מעט מאוד אודות הביקור.
המפגש עם אביה לו ייחלה לא עמד כנראה בציפיות שטוותה, שכן היא האשימה גם אותו בנטישתה: "במה אתה, אבי הביולוגי, יותר טוב מאנדריי שגידל אותי?".
בצוואה שכתב בוריס שץ לפני מותו, התייחס למפגש עם בתו וכך כתב: "ואז, כאשר ראיתיך בזמן האחרון, את כמו ילדה קטנה לא הבינות והשלכת בפני את השאלה המרה, במה אני יותר אביך מאשר...
אחרי הרבה שנים, כאשר גדלת והבינות בעצמך - השלכת את עצמך בזרועותיי, אנוכי אהבתיך בכל ליבי, אבל שוב לא יכולתי למלאות בו את מקום בתי הקטנה, אשר אנשים רעים גזלו מאיתי".
לתחושתה הקשה של אנג'ליקה נוספו גורמים נוספים: היא לא הוזמנה לטקס בר המצווה של בצלאל שהתקיים בעת ביקורה במקום, ולמעשה מעולם לא זכתה לפגוש את אחיה ואחותה.
בצוואתו ביקש בוריס שץ כי תאהב את אחיה ואחותה וכי אין זו אשמתם כי הרחיקו אותם ממנה בזמן שהותה בארץ ישראל.
עם חזרתה לפראג, המשיכה אנג'ליקה להקדיש את מרב זמנה ללימודי אמנות וליצירה.
ייתכן גם כי למדה בשנת 1928, תקופה מסוימת בסורבון בפריז.
שני אירועים משמעותיים ליוו את חייה בשנים הבאות.
אביה נפטר בשנת 1932 בדנוור שבקולורדו בעת שערך מסע לגיוס כספים עבור בית הספר בצלאל שנסגר באותה עת עקב קשיים כלכליים, ושנה לאחר מכן עברה משפחתה להתגורר באזור אחר בפראג, בשל מצבו הבריאותי של ולדימיר בנה.
מאז לידתו הקשה, לוותה התפתחותו של ולדימיר בקשיים.
הוא היה ילד מסוגר וכנראה כבר מגיל צעיר החל לפתח ניצנים ראשונים של מחלת נפש שהחמירו בבגרותו.
כשהיה בגיל 10, המליץ רופא המשפחה לעזוב את מרכז העיר ולהתגורר בחיק הטבע, בתקווה כי אוויר צח יסייע להרגיע את עצביו הרעועים.
בשל כך, רכשה המשפחה טירה בלב יער בפראג ועברה להתגורר בה.
הילד לא למד בבית ספר ומורים פרטיים היו באים כדי ללמד אותו בביתו.
על פי עדויות, הוא היה ילד מחונן שהצטיין בנגינה בפסנתר, במתמטיקה ובאסטרונומיה.
במהלך השנים הבאות החלה הקריירה האמנותית של אנג'ליקה לנסוק.
ציוריה ופסליה הוצגו בתערוכות רבות.
בשנת 1937 זכה ציורה חמאם טורקי, שהוצג בתערוכה בפריז, במדליית זהב (Grand Prix).
כחלק מהתמסרותה לאמנות, נהגה לנסוע מדי פעם לצ'כוסלובקיה, שם נטלה חלק בהקמת 'איחוד האמנים החדש' – קבוצה שנהגה להיפגש תדירות ולדון בהתפתחות הציור המודרני באירופה.
במגזין זווטי משנת 1937 נכתב כי "לובה שץ היא אמנית נדירה הפועלת בתוך הציר המרכזי של החיפוש האמנותי של קבוצה זו".
בשנת 1939 הציגה את פסליה בתערוכת נשים אמניות בסופיה.
עבודותיה זכו לסיקור אוהד בעיתון 'ליטרטוב גלאס' שבו נכתב: "התערוכה מציגה בעיקר פסלים של לובה שץ, אשר הייתה מוכרת עד אותה נקודת זמן כציירת.
ניתן לראות את הכישרון האמיתי שלה וניתן לומר ללא כל ספק שהיצירות מעידות על היותה פסלת מלידה.
הפסלים הם בעלי עיבוד מסיבי, תפיסה נפחית של עומק וצורה, הבנה עמוקה בנפח ובמהות הפסל".
גם בעיתון הבולגרי בשפה הצרפתית 'לברולה בולגריה', נכתב באותה שנה: "אנו רואים בפעם הראשונה פסלים של האמנית, שהייתה ידועה עד כה כציירת של תמונות שמן, והפעם היא מצטיינת בפיסול בצורה מרשימה.
נראה כי היא קיבלה את חינוכה האמנותי מאביה.
היא פיתחה טעם מצוין כאמנית ופיתחה את ההבנה בפרופורציות של נפח וצורה..." לאחר כיבוש פראג בידי הגרמנים, חזרה אנג'ליקה עם משפחתה לסופיה והביאה עמה 58 ציורים שציירה במהלך השנים.
המשפחה השתכנה ברחוב אוברישנקה 9, ואנג'ליקה המשיכה להיות פעילה בחיי התרבות בעיר.
בשנת 1940 התגרשו הזוג מאירסון שץ.
תאריך הגירושין ונסיבותיהם אינם ידועים.
שנה לאחר מכן, ב-1 במרץ 1941 נכנס הצבא הגרמני לבולגריה שהצטרפה למדינות הציר.
כתוצאה מכך מודרו יהודי בולגריה מחיי התרבות ורבים מהם נשלחו למחנות עבודה, ביניהם אנג'ליקה שץ ובנה ולדימיר.
בעיותיו הנפשיות של ולדימיר התעצמו במחנה העבודה בו שהה לאחר שחווה טראומה בעקבות הצתת מגורי היהודים במקום.
אביו הצליח, לאחר משא ומתן עם השלטונות, לשחרר אותו והוא עבר להתגורר במשך שנה בביתם של קרובי משפחה, שם הסתגר באותה עת וסירב לצאת מהבית.
בחודש דצמבר 1943, התירו ליהודי בולגריה לשוב לבתיהם וכאשר שוחררה בולגריה 9 חודשים לאחר מכן, ביקר דוד בן-גוריון בסופיה ונאם בפני יותר מ-10,000 איש מבני הקהילה היהודית, על חשיבות העלייה והקמת מדינת ישראל העצמאית.
ייתכן כי אנג'ליקה שץ נכחה באירוע, שכן היא החליטה לאחר מות אמה ג'ניה לעלות עם בנה לארץ ישראל ובשנות החמישים של המאה ה-20 אף ציירה בישראל את דיוקנו של דוד בן-גוריון, שהוצג בתערוכה בבית האמנים בתל אביב.
על פי הרישומים במסמך של הסוכנות היהודית לארץ ישראל – מחלקת העלייה, מופיעים שמותיהם של אנג'ליקה כאנג'לה שוורצמן ושם בנה כוולדימיר מאירסון, כמי שעלו לארץ ישראל בחודש ינואר 1948. לא ידוע מי היה אותו שוורצמן, בעלה השני של אנג'ליקה, שהתגורר על פי הרישומים ברחוב שלמה המלך 34 תל אביב.
ייתכן כי היו אלה נישואין פיקטיביים שסייעו לעלייתה לארץ ישראל, שהייתה נתונה עדיין תחת שלטון המנדט הבריטי.
בשנת 1951 נישאה אנג'ליקה בטקס נישואין צנוע לדן שניידר, אב לשתי בנות תאומות, שאשתו נספתה במחנה טרזיינשטט בצ'כוסלובקיה.
הזוג עבר להתגורר עם ולדימיר בדירת שני חדרים ברחוב בזל 54 בתל־אביב בבניין שהיה שייך להסתדרות הציונים הכלליים, המשמש בהווה כמעונה של שגרירות מצרים בתל־אביב.
מכיוון שהימים היו ימי תקופת הצנע, קיבל הזוג תלושי מזון שהוקצבו להם, עימם ניתן היה לקנות עוף, חמאה, סוכר, קפה ועוד.
המשפחה נהנתה אף מאספקה סדירה של מזון, אותו נהג להביא להם חתנו של דן שניידר מהקיבוצים, להם סיפק מזון לבהמות עם המשאית שהייתה ברשותו.
אנג'ליקה מעולם לא למדה עברית ולא הצליחה להתערות במרקם החברתי והתרבותי של המקום.
היא הייתה רשומה כחברה באגודת הציירים והפסלים בתל אביב, עסקה בציור ובפיסול והתפרנסה מעיצוב וציור כרזות קולנוע.
אף על פי שעבודותיה הוצגו במספר תערוכות, היא לא זכתה בישראל באותן שנים להכרה משמעותית.
בשנת 1951, הוצג רישום של גבר שיצרה באמצע שנות החמישים, במסגרת תערוכת אמני ישראל שנערכה במוזיאון תל אביב, ובשנת 1961, הציג המוזיאון עבודה נוספת שלה.
המשפחה היחידה עימה הייתה בקשר חם הייתה משפחתו של בעלה, שכן משפחת שץ המשיכה להתנכר אליה.
קטי, בתו של דן שניידר שנשאה למוריס פוטש, הייתה אמו של שייקה פוטש פאר – אביו של דן פאר.
בריאיון שנערך עם עיתון הארץ, אמר שייקה פאר על סבתו החורגת אנג'ליקה: "היא הייתה הסבתא היחידה שהכרתי...
היא הייתה באה לבקר אותנו.
כשאמא שלי נסעה לחו"ל, היא הייתה מבשלת ורוחצת אותנו".
על יחסם לאנג'ליקה של זוהרה ובצלאל, ילדיו של בוריס ואולגה שץ, אמר: "הם נידו אותה, לא התעניינו בכלום.
אמא שלהם, לפי דעתי, לא הסכימה שהם יהיו איתה בקשר והיא הייתה הרבה יותר מוכשרת מהם" (זהרה ובצלאל עסקו אף הם באמנות והציגו את עבודותיהם בתערוכות רבות).
מצבו הנפשי של ולדימיר החמיר בישראל.
על פי עדויות של בני המשפחה, אירע שהוא התהלך על מעקה הגג ברחוב בזל, תוך סיכון חייו וכי פשט את בגדיו נוכח עוברים ושבים ברחוב.
בהמלצת הרופאים הוחלט לאשפזו ובחודש יולי 1953, הסיע סבו של דן פאר, את ולדימיר במכוניתו לבית החולים אברבנאל בבת ים, בתואנה כי הם נוסעים לטייל.
ולדימיר אושפז בכפייה וב-26 באוגוסט, חודשיים לאחר יום הולדתו השלושים, נפטר בבית החולים ונטמן בבית העלמין קריית שאול.
על פי גרסתה של אנג'ליקה בנה נפטר משחפת, אך משפחתה סברה כי התאבד.
דורון לוריא ציין בספרו כי על פי בירור קצר שנערך בבית החולים בו אושפז ולדימיר, תיקו הרפואי "נעלם בנסיבות מסתוריות או לפחות לא נשמר".
בלוויה של ולדימיר נכחה משפחתו המצומצמת.
אביו, רוברט מאירסון שהתגורר באותה עת בסופיה, לא הצליח להגיע ללווית בנו, כיוון שהמשטר הקומוניסטי הערים קשיים על יציאתם של יהודים מהמדינה.
שני אנשים נוספים לא נכחו בלוויה: זוהרה ובצלאל שץ, אחיה למחצה של אימו.
במשך השנים, נהגה אנג'ליקה לפקוד את קבר בנה ולהתייחד עם זכרו.
מותם של דן שניידר ורוברט מאירסון
ב-21 בנובמבר 1966, נפטר דן שניידר והותיר את אנג'ליקה לאחר 15 שנות נישואין לבדה בדירה ברחוב בזל.
הוא נקבר לצד בנה בחלקת הקבר המשפחתית שתכננה אנג'ליקה, ובין שני הקברים נותר אז קבר אחד פנוי, בו תיקבר שנים מאוחר יותר אנג'ליקה.
בשנת 1970 נאלצה אנג'ליקה לעזוב את הדירה ברחוב בזל, כיוון שהסתדרות הציונים הכלליים, שלה היה שייך הבניין, התעתדה למכור אותו למשקיע יהודי מגרמניה.
אנג'ליקה עברה להתגורר בדירת 2 חדרים קטנה ברחוב ריינס 44, פינת רחוב גורדון.
היא העבירה למשמרת את עבודותיה לאביו של דן פאר וביקשה ממנו שלא ימכור אותן.
באותה שנה נפטר רוברט מאירסון, אביו של ולדימיר.
ב-16 במאי 1975, כאשר אנג'ליקה הייתה בת 78, נלקחה לבדיקת אק"ג שגרתית בבית החולים בילינסון, על ידי אביו וסבו של דן פאר.
תוצאות הבדיקה היו תקינות לחלוטין, אך בעת ההמתנה לתוצאות בכתב לקתה בדום לב ונפטרה.
ללוויה הגיע בצלאל עם אשתו, ואילו אחותו זהרה שהתה באותה עת בארצות הברית.
סבו של דן פאר סיפר כי "למרות הנתק רב השנים השניים עמדו בצד ולא ניסו ליצור קשר עם איש".
אנג'ליקה נטמנה בין בעלה ובנה ובמשך שנים רבות נשכח קיומה.
תכולת דירתה נמכרה, אך ציוריה, גלויות משפחתיות ומספר תבליטי גבס שקיבלה מאביה, נשארו ברשות המשפחה ו"נקברו" אף הם בבוידעם בבית אביו של דן פאר.
5 חודשים לאחר מותה נולד נינה החורג דן פאר ו-35 שנים מאוחר יותר, בעקבות גילוי הציור של אנג'ליקה הנער התימני, החליט לעשות "צדק היסטורי" ולהשיב את סבתו לחיים דרך ציוריה.
נער תימני - המפתח לחשיפת חייה
בשנת 2010, קיבל דן פאר מייל ממיכאלה סיידנברג, אוצרת המוזיאון היהודי בפראג, אליו צורף הציור "נער תימני" החתום בשם אנג'ליקה שץ מאירסון, וכן בקשתה לקבל פרטים אודות הציירת ועבודותיה.
הציור הגיעה לידיה של האוצרת במקרה והיה במצב גרוע ביותר.
לאחר שעבר רסטורציה, נסעה האוצרת לישראל כדי להתחקות אחר עקבותיה של הציירת, בארכיונים ובמוסדות אמנות שונים.
ביקורה בישראל היה לשווא, והיא חזרה לארצה בידיים ריקות.
רק לאחר זמן מה הצליחה לאתר את כתובתו האלקטרונית של דן פאר ומכאן ואילך, המשיך דן פאר במסע חקירה שנמשך כשנתיים וחצי.
תחילת המסע החל בחיפוש אחר עקבותיה באתר שושלת שץ, אך לדבריו של דן פאר נכונה לו הפתעה: "לא מצאתי כל אזכור לאנג'ליקה שץ או ליצירותיה...
התפלאתי והתחלתי להריח כאן סוד".
בהקדמה לספר בת אבודה, כתב דן פאר, כי כבר מילדותו נמשך לציורי השמן של אנג'ליקה שץ, שהיו תלויים על קירות ביתו.
"אני זוכר איך הייתי מתבונן בציורים ומגלגל על הלשון את השם : אנ־ג'־לי־קה.
היה לי ברור שמתישהו אנסה לברר פרטים עליה אצל הוריי, אבל החיים לוקחים אותנו הרבה פעמים למקומות אחרים".
אזכור אקראי של אנג'ליקה בקטלוג שכתב דורון לוריא לפני שנים, הביא ליצירת קשר בין השניים.
באותה עת, דורון לוריא לא ידע מה אירע בגורלה והוא המליץ לדן פאר לתחקר את אביו.
בתחילה סירב האב לשתף פעולה.
פאר אמר כי "הוא לא הבין מדוע נזכרתי באנג'ליקה אחרי שנים כה רבות.
דווקא הסירוב שלו הגביר את סקרנותי".
התוצאה מהלחצים שהופעלו על האב, הביאה לגילוי יצירות מאובקות של בוריס שץ במחסן בחצר ולגילוי התמונות של אנג'ליקה בבוידעם.
"גיליתי תחילתם של חיים אבודים.
גלילי בד יבשים – ציורים, שחלקם התפוררו לי בידיים".
לדברי האב, הוא אפסן את הציורים בבוידעם, כיוון שלא נותרו קירות פנויים בביתו.
דן פאר זימן את דורון לוריא לבחון את הציורים וכך החלה לנבוט תערוכתה של אנג'ליקה שץ במוזיאון תל אביב, לאחר שעברו שיקום במעבדת הרסטורציה של המוזיאון ותחילתו של חיפוש אחר עקבותיה האבודים של אנג'ליקה שץ.
ציור הנער התימני, שבעטיו החלו להתגלות סודותיה של משפחת שץ, מהווה עדות נוספת לביקורה של אנג'ליקה שץ בישראל בשנת 1925, שכן על הציור מופיעה החתימה "אנג'ליקה מאירסון שץ, ירושלים 1925".
בעקבות ציור זה וגילוי אוסף הציורים בבית האב, בילה דן פאר בארכיון הציוני בירושלים, שם מצא תיקייה הנושאת את הכותרת "מכתבים לבוריס מבני משפחה", בה התגלו עשרות מכתבים בצרפתית וברוסית ששלחה אנג'ליקה לאביה, החל מילדותה, דרך נישואיה ועד למותו של אביה.
כתובות המגורים בבולגריה, שהופיעו על המכתבים היו היעד הבא של דן פאר.
הוא טס לבולגריה ומצא בני משפחה שבביתם היו תלויים ציורים של אנג'ליקה שץ.
וכך, על פי דבריו של דן פאר: "במשך שנתיים הפכה אנג'ליקה לחלק בלתי נפרד מחיי.
חיפשתי פיסות מידע עליה, על חייה המורכבים ועל אביה בוריס שץ שכה מוכר בארץ כאבי האמנות הישראלית".
דורון לוריא מניח כי רוב ציוריה של אנג'ליקה שץ נותרו באירופה וכי חלק מהם אבדו.
בפרק "ציוריה של אנג'ליקה", ציין כי הופיעו שלושה ציורים שציירה, במכירות פומביות בפראג.
עוד כתב כי היא ניזונה מסגנונות שונים ומציירים שונים ובשל כך יצירתה משקפת למעשה סגנון אקלקטי שבגינו קשה לזהות סגנון ייחודי משלה.
אנג'ם צ'ודארי (נולד ב-1967) הוא מוסלמי בריטי ממוצא פקיסטני, מחבל שפעיל פוליטית וכלכלית למען השתלטות אסלאמית על בריטניה ושאר אירופה ואנטישמי נלהב.
עורך דין לשעבר שכיהן כיושב ראש "מועצת עורכי הדין המוסלמים" (Society of Muslim Lawyers) וכן כיושב ראש ההתארגנות האסלאמית Islam4UK עד שזו הוצאה מחוץ לחוק.
ב-2024 נגזר עליו מאסר עולם על כך שעמד בראש ארגון הטרור "אל-מוהאג'ירון".
בהתייחסות לפיגועי 11 בספטמבר כינה את המבצעים "שהידים נפלאים", ב-2003 תמך בפיגועי טרור נגד מטרות מערביות בבריטניה באומרו ביחס לפעילות כזו, שהארגון "אל מוהאג'ירון" שאותו הקים "יעודד אנשים למלא את חובותיהם האסלאמיות" .
בספטמבר 2014 הביע תמיכה בפעילות המדינה האסלאמית.
בין השאר ציין כי: "אבו בכר אל-בגדאדי הוא הח'ליפה של כלל המוסלמים ואמיר המאמינים".
בעקבות כך נעצר יחד עם שמונה מתומכיו בחשד לעידוד פעילות טרור.
פעילותו של צ'ודארי תועדה בסדרות הסרטים של צבי יחזקאלי בערוץ 10 – "אללה אסלאם" ו"הג'רה".
ב-2010 פרסם המרכז ללכידות חברתית של דאגלס מארי מחקר שחשף כי 1 מכל 7 מקרי טרור אסלאמיים בממלכה המאוחדת קשורים לאל-מוהאג'ירון – רשת הטרור של צ'ודארי.
טען כי פיגועי 11 בספטמבר הועילו לאסלאם.
ב-6 בספטמבר 2016 נשפט צ'ודארי על רקע תמיכתו הגלויה בארגון הטרור המדינה האסלאמית ונשלח לחמש וחצי שנות מאסר.
כיום הוא יושב בכלא הבריטי במאסר עולם.
אנג'לקורפס (Angelcorpse) הייתה להקת בלאקנד דת' מטאל מקנזס סיטי שבארצות הברית, שנוסדה בשנת 1995 על ידי הבסיסט לשעבר
בלהקת אורדר פרום כאוס, פטה הלמקמפ.
הלהקה נוסדה בשנת 1995 בהרכב של פטה הלמקמפ (שירה וגיטרה בס), ג'נה פלוביקי (גיטרה) וג'ון לונגסטרת' (תופים), והקליטה דמו בשם Goats to Azazel שהוביל אותם לחתימת חוזה עם חברת התקליטים Osmose Productions.
אלבום הבכורה של הלהקה, Hammer of Gods, יצא לאור שנה לאחר מכן, ואחריו הצטרף ללהקה הגיטריסט ביל טיילור שהיה חלק מהאלבום הבא של הלהקה, Exterminate.
לאחר מכן הצטרף המתופף טוני לאורנו אבל טיילור עזב.
בשנת 2006 הלהקה התאחדה והקליטה אלבום חדש - Of Lucifer and Lightning.
בשנת 2009 הלהקה הכריזה על פיצול והתפרקה.
אנג'ליקה רוס היא שחקנית, אשת עסקים, פעילה למען זכויות טרנסג'נדרים ומגישת פודקאסט אמריקאית.
היא המייסדת והמנכ"לית של TransTech Social Enterprises, חברה המסייעת לאנשים טרנסג'נדרים בתחום התעסוקה.
רוס מעידה על עצמה שהרגישה ונתפשה כנשית מגיל צעיר.
אמה, נוצרייה אוונגליסטית, אמרה לה שעליה להתאבד, או שהיא עצמה תתאבד, כי "זה בלתי אפשרי" שתהייה אם למישהי כמוה.
רוס אכן שלחה ידה בנפשה, אך שרדה את הניסיון.
רוס ברחה מהבית והצטרפה לחיל הים האמריקאי.
לאחר כמה חודשים של התעמרות מצד חיילים אחרים, היא ביקשה שחרור משירות תחת מדיניות "Don't Ask Don't Tell" שהייתה אז בתוקף.
היא חזרה לבית הוריה במדינת וושינגטון, ושם פגשה במלכת דראג אשר עזרה לה להתחיל את תהליך ההתאמה המגדרית.
הוריה לא קיבלו זאת, וזרקו אותה מהבית.
רוס עברה להוליווד, פלורידה, שם עבדה כדוגמנית וכנערת ליווי.
לימים, היא פתחה עסק לבניית אתרי אינטרנט ועיצוב גרפי, והתחילה ללמוד משחק.
אחר כך העתיקה מגוריה לשיקגו, כדי לשמש כרכזת תעסוקה למרכז Trans Life.
את הארגון TransTech Social Enterprises הקימה רוס בשיקגו ב-2014. במסגרת פעילות העמותה, מכשיר צוות עיצוב קריאייטיב משתתפים טרנסג'נדרים ועובדים אחרים.
אשת התקשורת מליסה האריס-פרי הגבירה את הנראות של העמותה ב-2015, כאשר בחרה ברוס כ"חיילת רגלית" הראשונה של תוכנית הטלוויזיה שלה לעונה זו, בקטע בתוכניתה המוקדש לפעילים המקדמים שינוי חיובי בחברה.
בנוסף, הייתה רוס גם לנואמת המרכזית בכינוס להט"ב וטכנולוגיה של הבית הלבן באותה השנה.
ב-2016, החלה רוס לשחק בסדרת רשת בשם "Her Story" המתאר את חייהן של נשים טרנסיות בלוס אנג'לס.
הסדרה הייתה מועמדת לפרס אמי לסדרת קומדיה או דרמה קצרה.
בין השנים 2018–2019 גילמה את דמותה של קנדי פרוסיטי בסדרת הדרמה "פוזה", למשך שתי עונות ברשת FX Networks.
בראיון סיפרה רוס כי תפקידה בסדרה הותאם לה במיוחד על ידי הבמאי ראיין מרפי.
בשנת 2021 המשיכה רוס לעונה העשירית של הסדרה.
בשנת 2022 דיבבה את דמותה של מרג'י בסדרת ההנפשה "דד אנד: שומרי הבית הרדוף" מבית נטפליקס.
בינואר 2024 פורסם כי רוס השיקה פודקאסט משלה בשיתוף עם Crossover Media Group.
הפודקאסט כולל ראיונות גם עם ידוענים - ביניהם בילי פורטר, שרה רמירז ומריאן ויליאמסון.
אנג'ליק בויר (בספרדית: Angelique Monique-Paulette Boyer Rousseau; נולדה ב-4 ביולי 1988) היא שחקנית ודוגמנית מקסיקנית.
מוכרת בעיקר בזכות תפקידיה בטלנובלות "Rebelde", "תהום של תשוקה" (אנ'), "החיים שגנבו ממני" (אנ'), "אנה כפול שלוש" (אנ'), "לאהוב עד מוות" (אנ') ו-"אימפריית השקרים" (אנ').
בויר נולדה בשם אנג'ליק מוניק-פאולט בויר רוסואו בקומונת סן-קלוד שבמחוז ז'ורה בצרפת בתם של אם צרפתייה, סילבי רוסו ושל אב מקסיקני, פטריק בויר.
כשהייתה בת שנתיים, עברה משפחתה להתגורר במקסיקו.
בגיל צעיר מאוד הייתה חברה בהרכב המוזיקלי "צנוניות קטנות וירוקות".
כאשר הייתה בת שמונה נרשמה לבית הספר למשחק "המרכז לחינוך באומנויות" וסיימה אותו בגיל 12.
בזמן שהחלו הצילומים ל-"Rebelde", הקימה בויר ועוד שני כוכבים מהטלנובלה, סלינה (אסטפניה ווילאריל) וחוסה לוחאן (זוראידה גומז), את הלהקה "C3Q'S".