tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר דיכוי השושלת הגליציאנית הראשונה, תפס רומן מסטיסלביץ' את כס המלוכה בגליציה ובכך איחד את שתי הנסיכויות בידיו.
בשנת 1201 הוא הוזמן לשלטון על ידי הבויארים של קייב, אך השאיר את קרוב משפחתו הצעיר, יאנגוואר, למלוך בקייב, והפך את קייב למעוז נכסיו במזרח.
לאחר מותו של רומן מסטיסלביץ' בשנת 1205, התרחש מאבק ארוך על השלטון, הזוכה בו היה בנו הבכור ויורשו של רומן, דניל, שהחזיר את השליטה על כל נכסי אביו עד 1240 - השנה לתחילת השלב האחרון של המערכה המערבית של המונגולים - המערכה על קייב וגליציה-ווהלין, נסיכיוות מרכז אירופה.
בשנות ה-1250 נלחם דניל נגד המונגולים, אך הוא עדיין נאלץ להודות בתלותו בהם.
נסיכי גליציה-ווהלין השתתפו כבעלי ברית כפויים במסעות האורדה נגד ליטא, פולין והונגריה (אירועי שלטונו של דניל עובדו לסרט קולנוע אוקראיני בשם המלך דנילו).
גם נסיכי גליציה-ווהלין הרחיבו את השפעתם על נסיכות טורוב-פינסק.
בשנת 1254, דניל רומנוביץ' גליצקי, שסמך על בעלות הברית המערביות בעימות עם האורדה, הסכים לקבל את התואר המלכותי מהאפיפיור והחל להיקרא "מלך רוסיה".
תקופת שלטונו הייתה תקופת ההתעוררות הכלכלית והתרבותית הגדולה ביותר והתחזקותה הפוליטית של גליציה-ווהלין רוס.
תחת לב דנילוביץ', חלק מטרנסקרפטיה עם העיר מוקצ'בו ולובלין סופחו לנסיכות גליציה-ווהלין.
לאחר העברת מגוריו של המטרופוליטן של כל רוסיה מקייב לוולדימיר בשנת 1299, השיג יורי לבוביץ' גליצקי בשנת 1303 מהקיסר אנדרוניקוס השני פאלאולוג והפטריארך אתנאסיוס הראשון מקונסטנטינופול את הקמתה של הכנסייה הגליציאנית, שהייתה קיימת (עם הפרעות) עד סוף המאה ה-14. גליציה כללה את האליץ', חולמסק, פשמישל, לוצק, ולדימיר וטורוב.
בשנת 1340 פרץ מאבק מזוין בין ממלכת פולין לדוכסות הגדולה של ליטא להחזקת שטחה של נסיכות גליציה-ווהלין המוחלשת (שהתפרקה בשנת 1349).
לבסוף, אדמות גליציה-ווהלין חולקו בין ליטא לפולין בשנת 1392.
הנסיכות נוצרה תחת נכדו של ולדימיר מונומך - רוסטיסלב מסטיסלביץ'.
נסיכי סמולנסק נבדלו על ידי הרצון לכבוש שטחים מחוץ לנסיכותם.
בין השנים 1181–1194, הוקמה נסיכות באזור קייב, כאשר העיר הייתה בבעלותו של סוויאטוסלב וסבולודוביץ' מצ'רניגוב, ושאר הנסיכות בבעלות רוריק רוסטיסלביץ'.
לאחר מותו של סוויאטוסלב, רוריק כבש ולאחר מכן איבד את קייב מספר פעמים, וב-1203, כמו אנדריי בוגוליובסקי לפניו, בפעם השנייה בתולדות הסכסוכים האזרחיים הרס את בירת רוסיה.
שיא הכוח של סמולנסק היה שלטונו של מסטיסלב רומנוביץ', שבשנים 1214 עד 1223 כבש את קייב.
בתקופה זו נובגורוד, פסקוב, פולוצק, ויטבסק והאליץ' היו בשליטת הרוסטיסלביץ'.
בחסותו של מסטיסלב רומנוביץ' כנסיך קייב, התאגדו כל הנסיכויות נגד המונגולים, אך הובסו על נהר קלקה.
הפלישה המונגולית לנסיכויות הרוסיות השפיעה רק על פאתי המזרח של הנסיכות ולא השפיעה על סמולנסק עצמה.
נסיכי סמולנסק הכירו בתלותם באורדת הזהב, בשנת 1275 נערך מפקד מונגולי בנסיכות.
מעמדה של סמולנסק היה טוב יותר בהשוואה לארצות אחרות.
כמעט ולא הוטל עליה פשיטות טטריות, האחוזות שקמו בתוכה לא הוקצו לנסיכים נפרדים ונותרו בשליטת הנסיך של סמולנסק.
בשנות ה-90 של המאה ה-12, שטח הנסיכות התרחב בשל סיפוח נסיכות בריאנסק מצ'רניגוב, במקביל, נסיכי סמולנסק באמצעות נישואי שושלת התבססו בנסיכות יארוסלאב.
במחצית הראשונה של המאה ה-14, תחת הנסיך איוואן אלכסנדרוביץ', נסיכי סמולנסק החלו להיקרא הנסיכים הגדולים.
עם זאת, בשלב זה תפקדה הנסיכות כאזור חיץ בין ליטא לנסיכות מוסקבה, ששליטיה ביקשו להפוך את נסיכי סמולנסק לכפופים להם.
בשנת 1395 נכבשה סמולנסק על ידי ויטאוטאס.
בשנת 1401, הנסיך יורי סוויאטוסלאביץ' מסמולנסק, בתמיכת ריאזאן, שב לכס, אך בשנת 1404 שוב כבש ויטאוטאס את העיר ולבסוף שילב אותה בתוך ליטא.
צ'רניגוב התבססה בשנת 1097 תחת שלטון צאצאיו של סוויאטוסלב ירוסלביץ'.
בשנת 1223 השתתפו נסיכי צ'רניגוב במערכה הראשונה נגד המונגולים.
באביב 1238, במהלך הפלישה המונגולית לנסיכויות הרוסיות, נהרסו האדמות הצפון-מזרחיות של הנסיכות, בסתיו 1239 - גם הארצות-מערביות.
לאחר מותו של נסיך צ'רניגוב מיכאיל וסבולודוביץ' באורדה בשנת 1246, נחלקו ארצות הנסיכות בין בניו, והגדול שבהם, רומן, הפך לנסיך בריאנסק.
בשנת 1263 הוא שחרר את צ'רניגוב מהליטאים וסיפח אותה לשליטתו.
החל מרומן, נסיכי בריאנסק הוכתרו בדרך כלל כנסיכיה הגדולים של צ'רניגוב.
בראשית המאה ה-14 נסיכי סמולנסק התמקמו בבריאנסק, ככל הנראה באמצעות נישואי שושלת.
המאבק למען בריאנסק נמשך מספר עשורים, עד שב-1357 הדוכס הגדול של ליטא אלגירדאס גדימינוביץ' הכריע את רומן מיכאילוביץ' בקרב.
במחצית השנייה של המאה ה-14, במקביל אליו, שלטו גם בניו של אלגירדאס בארצות בריאנסק.
לאחר הסכם אוסטרובסקי בוטלה האוטונומיה של נסיכות בריאנסק, רומן מיכאילוביץ' הפך למושל הליטאי בסמולנסק, שם נהרג בשנת 1401.
מוערבות הדוכסות הגדולה של ליטא
במאה ה-13, כתוצאה מכפיפותם של מספר שטחים על ידי הנסיך מינדאוגאס, הוקמה ליטא, שהפכה לבסיס של מדינה חדשה.
הגורם המאחד בהקמת המדינה הייתה תוקפנות הצלבנים, איתה נלחמה הדוכסות הגדולה של ליטא בהצלחה כמעט מאתיים שנה, והסכנה המתמדת מצד אורדת הזהב.
בשנים 1320–1323 ערך הדוכס הגדול של ליטא גדימינאס מערכות מוצלחות נגד ווהלין וקייב.
לאחר שאלגירדס גדימינוביץ' ביסס את השליטה בדרום רוסיה בשנת 1362, הדוכסות הגדולה של ליטא הפכה למדינה בה, עם גרעין פגאני ליטאי, רוב האוכלוסייה היו סלאבים מזרחיים ונוצרים אורתודוקסית.
הדוכסות הפכה ליריבה לנסיכות שמרכזה היה מוסקבה.
ניסיונותיהם של אלגירדס ויורשיו להרחיב את השפעתם בצפון מזרח רוסיה הסתיימו בכישלון.
רגע מרכזי בתולדות דוכסות ליטא הגדולה היה ההסכם בשנת 1385 על איחוד אישי עם ממלכת פולין.
הדוכס הגדול של ליטא יגיילו, לאחר שהתחתן עם יורשת הכס הפולני ידוויגה, הוכתר כמלך פולין.
אחת ההתחייבויות שביצע יגיילו הייתה התנצרות האדמות הפגאניות בצפון מערב הנסיכות תוך ארבע שנים.
מאז אותה תקופה, השפעת הקתוליות, הנהנית מתמיכה חזקה של המדינה, גדלה בדוכסות הגדולה של ליטא.
כמה שנים לאחר כריתת האיחוד, כתוצאה מהמאבק השושלתי, יגיילו איבד למעשה את השליטה על הדוכסות הגדולה של ליטא, אך במקביל נותר רשמית ראש המדינה.
בן דודו ויטאוטאס הפך לדוכס הגדול של ליטא, אשר שלטונו בן ארבעים השנים נחשב לתקופת הזוהר של הדוכסות הגדולה של ליטא.
בתקופת שלטונו, סמולנסק ובריאנסק היו כפופים לו ובמשך זמן מה היו טבר, ריאזאן, פרונסק, נובגורוד ומספר ערים רוסיות אחרות בשליטת הדוכסות הגדולה של ליטא.
ויטאוטאס כמעט הצליח להיפטר מההשפעה הפולנית, אך תוכניותיו סוכלו בעקבות תבוסה הרסנית של הטטרים בקרב על וורסקלה.
לאחר מותו הבלתי צפוי של ויטאוטאס ערב ההכתרה הממשמשת ובאה בשנת 1430, פרץ שוב מאבק על השלטון בדוכסות הגדולה.
הצורך למשוך את האצולה האורתודוקסית לצידם הביא להשוואת זכויות האורתודוקסים והקתולים.
המצב התייצב בשנת 1440, כאשר בנו הצעיר של יגיילו קז'ימייז' נבחר לדוכס הגדול, אשר שלטונו במשך יותר מחצי מאה נודע בתקופת הריכוזיות שלו.
בשנת 1458, על אדמות רוסיה הכפופות לו, הוקם מטרופוליט עצמאי של קייב.
היחלשותה ההדרגתית של הנסיכות וחוסר האפשרות לנהל באופן עצמאי את המאבק נגד נסיכות מוסקבה ההולכת וגדלה הובילו לעלייה בתלות בפולין.
מלחמת לבוניה הקשה מהותית הפכה לאחת הסיבות העיקריות לכריתת איחוד חדש, שאיחד את דוכסות ליטא וממלכת פולין לפדרציה המכונה האיחוד הפולני-ליטאי.
למרות המגבלה המשמעותית על ריבונותה של הדוכסות הגדולה של ליטא וכן אובדן של מספר שטחים, הנטיות הבדלניות בה לא מומשו, שהתבטאה באימוץ המהדורה השלישית של החוקה בשנת 1588. בתקופה זו הגיעו מגמות הרנסאנס האירופיות לדוכסות הגדולה, הקשורה ישירות לרפורמציה שהגיעה מארצות גרמניה.
הדוכסות הגדולה של ליטא יצאה מנצחת ממלחמת לבוניה, אך למרות זאת, השלכותיה על המדינה היו קשות מאוד.
המאות הבאות התאפיינו בצמיחת הפולניות, שהובילה בהדרגה לשחיקה של התודעה העצמית "הליטאית" של המעמד הדומיננטי.
תקופה זו לוותה בקתוליזציה פעילה של הגברים, מה שפגע בעמדת הכנסייה האורתודוקסית.
מבחינה צבאית, הדוכסות הגדולה של ליטא הייתה חלשה למדי, מלחמות רבות במאות ה-17 וה-18 לא הצליחו בעיקר.
קשיים כלכליים, סכסוכים פנימיים וחיצוניים, כמו גם ממשל בינוני בדרך כלל הובילו להחלשת האיחוד, שנפל במהרה להשפעת שכנים חזקים יותר ואיבד עם הזמן את עצמאותו הפוליטית.
ניסיונות לבצע רפורמה במדינה הביאו להתנגדות גלויה מול מדינות שכנות ותגובה פנימית.
בסך הכל מאמצים חלשים ולא מאורגנים הובילו להתערבות זרה, ובמהרה חלוקת המדינה בין רוסיה, פרוסיה ואוסטריה.
ניסיונות חוזרים ונשנים להחיות את המדינה, הן של האיחוד והן של דוכסות ליטא העצמאית, הסתיימו לשווא.
בצפון-מזרח רוסיה זה נמשך עד 1480 ובארצות רוסיה האחרות העול הוסר במאה ה-14 כאשר הן צורפו לדוכסות הגדולה של ליטא ופולין.
מוסקבה צמחה מתוך הדוכסות הגדולה של ולדימיר בסוף המאה ה-13 כירושתו של בנו הצעיר של אלכסנדר נבסקי - דניל.
בשנים הראשונות של המאה ה-14 היא סיפחה מספר שטחים סמוכים והחלה להתחרות בנסיכות טבר.
בשנת 1328, יחד עם אנשי האורדה וסוזדל, הם הביסו את טבר, ועד מהרה הפך הנסיך של מוסקבה איוואן הראשון קליטה לדוכס הגדול של ולדימיר.
לאחר מכן, התואר, למעט חריגים נדירים, נשמר על ידי צאצאיו.
במאבק עם ליטא הגנה מוסקבה על חשיבותה בתור מובילת האיחוד של ארצות רוסיה.
בשנים 1378–1380 המוסקבאים הצליחו לגבור על ממאי (בקרב על נהר ווז'ה ובקרב קוליקובו), אך בשנת 1382 הצליח חאן טוכטמיש, שאיחד את האורדה, לשרוף את מוסקבה ודמיטרי דונסקוי הלך וצבר השפעה רבה.
לאחר שלטונו של איוואן השלישי (1462), תהליך איחוד הנסיכויות הרוסיות בשליטת מוסקבה נכנס לשלב מכריע.
בשנת 1478 סופחה נובגורוד, בשנת 1480 הושגה עצמאות מהאורדה, בשנת 1487 החל תהליך העברת הנסיכים הכפופים לליטא עם אדמותיהם לשלטון מוסקבה.
בסוף תקופת שלטונו של וסילי השלישי (1533), הפכה מוסקבה למרכז המדינה הריכוזית הרוסית, לאחר שסיפחה, בנוסף לכל צפון מזרח רוסיה ונובגורוד, את אדמות סמולנסק וצ'רניגוב שנכבשו מליטא.
בשנת 1547 הוכתר הדוכס הגדול של מוסקבה איוון הרביעי לצאר.
בשנת 1549 כונסה האספה הראשונה של זמסקי סובור.
בשנת 1589 הפכה מטרופולין מוסקבה לפטריארכיה.
בשנת 1591 חוסלה הירושה האחרונה בממלכה והנסיכויות התאגדו תחת רוסיה הצארית.
הנסיכה עאליה בינת חוסיין היא בתו הבכורה של חוסיין, מלך ירדן.
אמה היא אשתו הראשונה, המלכה דינא.
הנסיכה עאליה קיבלה את השכלתה היסודית בעמאן, למדה בבית הספר "היליה" לבנות ובמכללת רוזרי בעמאן.
לאחר מכן, למדה בבית הספר סיבטון פארק, לאחר שהות של שנה אחת בכל Benenden הספר בקנט (1969-1970), וקבלת אותה בבחינות הבגרות בערבית, אנגלית, וצרפתית מן הספר Millfield בסאמרסט, אנגליה, בשנת 1972. הנסיכה עליה סיימה את לימודיה בהצטיינות באוניברסיטת ירדן בשנת 1977, וקיבלה תואר ראשון בספרות אנגלית.
הנסיכה עאליה התחתנה עם סגן-אלוף נאצר ווספי מירזה (נולד ב-1945) ב-12 באפריל 1977 בארמון ראגאדן, ויש לה בן אחד מהנישואים:
חוסין מירזה (נולד ב-12 בפברואר 1981)
עליה ונאצר התגרשו ב-1988. היא התחתנה עם סייד מוחמד אל-סאלח (בנו הבכור של סייד פריד אל-סאלח) בעמאן ב-30 ביולי 1988. יש להם שני ילדים:
עבד-אלחמיד אלסאלח (נולד ב-15 בנובמבר 1992)
הנסיכה עליה ואחותה זיין הן גם גיסות.
הנסיכה עאליה עבדה כרשמת ואמנית בבית הספר הבריטי לארכאולוגיה בהנהלת קריסטל בנט, וחברה בקבוצת האמנות של פקרלניסה זייד מאז שנות השמונים.
בתפקידה כמנהלת האורוות המלכותיות בירדן לשימור הסוסים הערביים, הנסיכה עליה יזמה את פסטיבל "הסוס הערבי בבית" בשנת 1988 (כיום אירוע שנתי) וארגנה את אליפות המזרח התיכון לסוסים גזעיים, "ירדן".
היא הקימה גם את קרן הנסיכה עליה, ארגון ללא כוונת רווח, שאינו ממשלתי, הנמצא תחת המשרד לפיתוח חברתי בממלכה ההאשמית ירדן.
המוטו המוצהר שלה הוא "כבוד וחמלה כלפי הבריאה".
בתפקיד זה, בשנת 2011, היא נשאה את הנאום המרכזי בכנס ארגון הסוסים הערבי העולמי (WAHO) שכותרתו "הקשר בין סוסים לבני אדם בעולם של ימינו", והציגה הקבלות ברורות בין רווחת בעלי חיים לזכויות אדם.
הנסיכה עאליה מחזיקה בחגורה שחורה דאן 2 בטאקוונדו מאז 1987, והיא נהנית מרכיבה על סוסים, שיפוט של סוסים ערביים, איסוף בולים, קריאה וספורט בכלל.
רכיבה על סוסים היא תשוקה משפחתית; אחותה הולדף, הנסיכה חיה בינת חוסין, היא הנשיאה לשעבר של הפדרציה הבינלאומית לספורט רכיבה על סוסים (FEI) וחברה בוועד האולימפי הבינלאומי.
"הסוס הערבי של מצרים" (), חובר בשיתוף עם שרפה שרה גאזי.
"המורשת המלכותית: סיפור הסוסים הערביים של ירדן" (), חובר בשיתוף עם פיטר אפטון.
"ניסים קטנים: סיפורה של קרן הנסיכה עאליה" (), חובר בשיתוף עם סינתיה קלברטסון.
: אבירת הסרט הגדול במסדר הכוכב של ירדן.
: עיטור חוסיין דרגה ראשונה על תרומה מכובדת (5 בפברואר 2007).
: הסרט הגדול במסדר הכתר היקר.
: אבירת הצלב הגדול של מסדר ההצטיינות המלכותי הנורווגי.
: אבירת הצלב הגדול של המסדר המלכותי של איזבלה הקתולית.
הנסיכה פיץ' טודסטול היא דמות בדיונית בזיכיון משחקי הווידאו מריו ובזיכיון משחקי הווידאו פיץ' של חברת נינטנדו היפנית.
הנסיכה פיץ' נוצרה על ידי מעצב משחקי הווידאו ויוצר הסדרה שיגרו מיאמוטו, והוצגה לראשונה במשחק האחים סופר מריו משנת 1985. הנסיכה פיץ' היא השליטה של ממלכת הפטריות, שם היא מתגוררת בטירה משלה.
במשחקים השונים נוהג הנבל באוזר להתקיף את ממלכת הפטריות ולחטוף את הנסיכה פיץ' כאשר ברוב הפעמיים מריו נאלץ להציל את הנסיכה.
הנסיכה פיץ' היא הדמות הנשית המרכזית בזיכיון, והיא מתוארת לעיתים רבות כמושא אהבתו של מריו.
לעיתים רבות ניתן גם לשחק בדמותה של פיץ' כאשר מדובר במשחק מרובי משתתפים, כמו למשל המשחק "Super Mario 3D World" ומשחקי ספין-אוף כמו "Princess Toadstool's Castle Run" ,"Super Princess Peach" ו-"Princess Peach Showtime" בהם היא הגיבורה הראשית במשחקים.
פיץ' היא אחת מהדמויות הנשיות המפורסמות ביותר בהיסטוריה של משחקי הווידאו, אשר זכתה ליותר הופעות בכותרי משחקי וידאו שונים מאשר כל הדמויות הנשיות האחרות במשחקי וידאו.
הנסיכה פיץ' היא הנסיכה של ממלכת הפטריות, הממלכה המרכזית בעולם של מריו בו מתרחשים מרבית משחקי הווידאו בזיכיון.
ההופעה הראשונה של הנסיכה פיץ' הייתה במשחק הווידאו משנת 1985 "האחים סופר מריו", כדמות שאינה שחקן, כאשר במשחק היא נחטפת על ידי הנבל של המשחק באוזר, ובעקבות כן מריו יוצא לחלץ אותה.
במשחק "האחים סופר מריו 2" הנסיכה פיץ' הפכה לדמות בה ניתן גם לשחק, אשר בניגוד ליתר השחקנים באותה המשחק, לנסיכה פיץ' הייתה את היכולת הייחודית לרחף.
תפקידיה במשחקים משתנים בין העלמה במצוקה לגיבורה.
הנסיכה פיץ' היא הדמות המרכזית בעלילת המשחק "Princess Toadstool's Castle Run" משנת 1990. התפקיד הבולט ביותר שלה היה במשחק "Super Princess Peach" משנת 2005 שיצא ל-נינטנדו DS, שם היא הייתה צריכה להציל את מריו, לואיג'י וטואד מבאוזר.
ניתן לשחק בה גם במשחק Super Mario 3D World, והנסיכה פיץ' היא הגיבורה הראשית במשחק Super Princess Peach, וניתן גם לשחק בה ברוב משחקי הספין-אוף של מריו כמו "Mario Party", "Mario Kart", "Mario Tennis" ו-"Mario Golf".
בחודש מרץ 2024 עתיד לצאת משחק בכיכובה בשם המשחק הקודם בכיכובה הבלעדי היה Super Princess Peach.
בסדרות "האחים סופר מריו" דמותה של הנסיכה פיץ' דובבה במקור על ידי ג'ני אליאס.
טרייסי מור דובבה את דמותה של הנסיכה פיץ' בשתי סדרות ההמשך "ההרפתקאות של האחים סופר מריו 3" ו-"Super Mario World".
חברת שוגאקוקאן פרסמה בין השנים 1992 ל-1994 את סדרת המנגה "Otenba Pīchi-hime" בה העלילה התמקדה בהרפתקאותיה של הנסיכה פיץ' בצעירותה.
מפברואר 2006 עד מרץ 2007, כתב העת "Famitsu DS+Wii" פרסם סדרת מנגה קומית המבוססת על המשחק "Super Princess Peach" אשר נקראה ונוצרה על ידי קאזומי סוגיאמה.
הנסיכה פיץ' מדובבת על ידי השחקנית אניה טיילור-ג'וי בעיבוד הקולנועי של מריו שיצא ב-2023.
הנסל אנמנואל דונאטו דומינגז נולד ב-24 אוקטובר 2003 בפרוור לוס מינה של סנטו דומינגו, בירת הרפובליקה הדומיניקנית.
אנמנואל הוא כדורסלן קטוע יד המשחק בליגת המכללות האמריקאית.
אנמנואל איבד את זרועו השמאלית בגיל 6 בתאונה, כאשר קיר נפל עליו.
אביו היה שחקן כדורסל ידוע ברפובליקה הדומיניקנית, ועודד את בנו להמשיך ולנסות לשחק כדורסל למרות מגבלתו, ובגיל 16 הוא היה אחד משחקני הכדורסל הבולטים בעיר הולדתו.
הוא נצפה במשחקי כדורסל רחוב בשכונת מגוריו, ובשנת 2020 קיבל חשיפה בטלוויזיה הלאומית של הרפובליקה הדומיניקנית.
בקיץ 2021 קיבל אנמנואל את ההצעה הראשונה לשחק בליגת המכללות האמריקאית מאוניברסיטת המדינה של טנסי ומיד אחר כך מאוניברסיטת באטון קוקמאן מדייטונה ביץ', פלורידה.
בסופו של דבר הוא חתם ביולי 2022 בקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת נורת'ווסטרן סטייט שבמדינת לואיזיאנה.
גם חתימה זו זכתה להדים בתקשורת האמריקאית ובמדינות נוספות בעולם.
אנמנואל זכה במהלך 2022 לחוזי פרסום בחברה הפיננסית הגדולה ביותר ברפובליקה הדומיניקנית, ועם חברת משקאות הספורט האמריקאית גאטורייד - בשני חוזים נפרדים.
באמצע אפריל 2025, הודיע אנמנואל על הרשמתו לדראפט ה־NBA.
אם אחת מהקבוצות אכן תבחר בו, הוא יהיה השחקן הגידם הראשון בליגה הטובה בעולם.
הנסן האשים קלארק הוא פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-13 של מדינת מישיגן בשנים 2011–2013. קלארק, חבר המפלגה הדמוקרטית, כיהן כחבר בית המחוקקים של מישיגן טרם היבחרו לקונגרס, תחילה כחבר בית הנבחרים המדינתי (1991-1992, 1999-2002) ולאחר מכן בסנאט של מישיגן (2003-2011).
הוא היה חבר הקונגרס הראשון ממוצא בנגלדשי.
קלארק נבחר לקונגרס ב-2010 לאחר שניצח בפריימריז את קרולין צ'יקס קילפטריק.
בעקבות שרטוט מחדש של מחוזות הבחירה ב-2012 התמודד בפריימריז במחוז ה-14 מול גרי פיטרס, אך סיים במקום השני ועזב את הקונגרס בינואר 2013. באפריל 2014 ניסה לשוב לקונגרס והתמודד שוב על מושב במחוז ה-14, שהתפנה לאחר שפיטרס רץ לסנאט, אך לא הצליח להיבחר מחדש.
קלארק נולד בשם מוליק האשים בדטרויט שבמישיגן.
אביו היגר לארצות הברית מבניבזר שבמחוז סילהט, אז בהודו הבריטית ובהווה בבנגלדש, ואמו הייתה ממוצא אפרו-אמריקאי.
הוא גדל בצד המזרחי התחתון של העיר.
אביו של קלארק נפטר כשהיה בן שמונה, ואמו עבדה כפקחית מעבר חצייה כדי לפרנס את משפחתה.
הוא בוגר בית הספר התיכון קאס טקניקל, ואת לימודיו התיכוניים השלים בפנימייה "The Governor's Academy" שבמסצ'וסטס.
קלארק למד באוניברסיטת קורנל, שם השלים לימודי תואר ראשון באמנויות היפות.
הוא היה חבר באחווה "אלפא פי אלפא".
במהלך לימודיו בקורנל התעניין קלארק בשירות ציבורי ובפוליטיקה אלקטורלית.
הוא נבחר למושב הסטודנטים במועצת הנאמנים של אוניברסיטת קורנל, לאחר שניצח סטודנטית אחרת, הפרשנית הפוליטית לעתיד אן קולטר.
בשנת 1987 השלים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג'טאון לימודי תואר שני במשפטים.
בתום לימודיו הגבוהים עבד בסגל של נציב מחוז ויין אדוארד ה.
מקנמרה, ולאחר מכן היה ראש הסגל של חבר הקונגרס ג'ון קוניירס.
קלארק נבחר לבית הנבחרים של מישיגן בשנים 1990, 1998 ו-2000. לאחר שש שנות כהונה בבית הנבחרים המדינתי, נבחר קלארק ב-2002 לייצג את מחוז הבחירה הראשון בסנאט של מישיגן.
בשנת 2005 התמודד בפריימריז הדמוקרטי לראשות עיריית דטרויט, אך לא נבחר למועמד המפלגה.
ב-2006 נבחר לתקופת כהונה נוספת בסנאט המדינתי.
ב-2011 תמה כהונתו בסנאט של מישיגן בעקבות היבחרו לקונגרס האמריקאי.
בבחירות 2010 התמודד קלארק לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס ה-13 של מישיגן.
בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית גבר על נציגת המחוז המכהנת קרולין צ'יקס קילפטריק, במה שהייתה התחרות הפוליטית האמיתית במחוז זה, שהוא מעוז דמוקרטי ואפרו-אמריקאי.
בבחירות הכלליות ניצח בקלות את מועמד המפלגה הרפובליקנית ג'ון הולר ונהיה לאפרו-אמריקאי השלישי ממוצא דרום-אסייתי שנבחר לקונגרס של ארצות הברית.
ב-3 בינואר 2011 החל את כהונתו בבית הנבחרים האמריקאי.
קלארק הוביל יוזמות להגדלת ההשקעות בעיר דטרויט, שהובילו להענקת מיליוני דולרים של סיוע פדרלי לעיר ולפרווריה.
הוא פעל להבטחת אישור הקונגרס להגדלת המימון לשיפור התזונה עבור משפחות בעלות הכנסה נמוכה, לספק דיור לחיילים משוחררים חסרי בית, ולחזק את הציוד וכוח האדם של משטרת העיר, כוחות הכיבוי ושירותי רפואת החירום שלה.
קלארק הוביל בקונגרס את המאמץ לצמצום חובות הלוואות סטודנטים למיליוני אמריקאים באמצעות ניסוח "חוק מחיקת חובות הסטודנטים לשנת 2012".
חוק זה עורר תנועה לאומית, כולל עצומה שתמכה ביוזמתו וזכתה ליותר ממיליון חתימות שקראו לקונגרס לאשר את הצעת החוק "H.R.
לאחר שמישיגן איבדה מחוז קונגרס עקב שינויי אוכלוסין, רוב המחוז של קלארק סופח למחוז הקונגרס ה-14 הסמוך.
המחוז שורטט מחדש כך שיכלול חלקים נרחבים ממחוז אוקלנד השכן.
ביתו של קלארק הועבר למחוז ה-13, שיוצג על ידי הדמוקרט ג'ון קוניירס, אך קלארק בחר לעבור עם רוב בוחריו למחוז ה-14. בפריימריז התמודד מול חבר הקונגרס גרי פיטרס וראש עיריית סאות'פילד ברנדה לורנס.
מחוז הקונגרס התשיעי של פיטרס בוטל גם הוא במהלך שינוי מפת המחוזות, והוא בחר להתמודד במחוז ה-14 אחרי שייצג חלקים נרחבים ממנו במחוז אוקלנד הן בסנאט המדינתי והן בקונגרס.
פיטרס ניצח את קלארק ולורנס בפריימריז וכהונתו של קלארק תמה לאחר שנתיים בלבד.
בבחירות 2014 ניסה לשוב לקונגרס כשהתמודד בפריימריז הדמוקרטי במחוז הקונגרס ה-14 של מישיגן, אך הפסיד לברנדה לורנס.
הנסיכים במצודה הוא ציור שמן על בד שצייר האמן הוויקטוריאני סר ג'ון אוורט מיליי בשנת 1878. הציור מציג את דמותם של אדוארד החמישי ואחיו הצעיר ריצ'רד משרוסברי, דוכס יורק – יורשי העצר לבית יורק – שנכלאו במצודת לונדון בשנת 1483 ונעלמו זמן קצר לאחר מכן.
הציור נחשב לאחת מיצירות האמנות הבולטות בהנצחת המסתורין ההיסטורי של "מות הנסיכים במצודה".
הציור מוצג בגלריה לאמנות של אוניברסיטת רויאל הולווי שבלונדון.
הציור מציג את הנסיכים עומדים על גרם מדרגות בתוך חלל אפלולי.
הם אוחזים ידיים ונראים מבוהלים ומבודדים, כשצל מאיים נשקף מעל ראשיהם מן המדרגות.
השימוש באור וצל מדגיש את פגיעותם של הילדים, ומשווה להם מראה כמעט מלאכי.
אדוארד מזוהה באמצעות עיטור מסדר הבירית, בעוד אחיו נושא מבט מודאג כלפי מקור האור – או האיום – העליון.
עבודת הצבע והקומפוזיציה מבליטות את הניתוק שלהם מעולם המבוגרים האכזרי שסביבם.
בשנת 1483, לאחר מותו הפתאומי של אדוארד הרביעי, מונה ריצ'רד, דוכס גלוסטר, לאפוטרופוס של בנו בן ה-12, המלך המיועד אדוארד החמישי.
זמן קצר לאחר מכן, הוכנסו אדוארד ואחיו ריצ'רד למגורים במצודת לונדון, כביכול לצורכי הגנה.
אך הם לא נראו שוב חיים.
ההשערה הרווחת – אף שמעולם לא הוכחה – היא שנרצחו בהוראת דודם, שהפך למלך ריצ'רד השלישי.
היעלמות הנסיכים הפכה לאחד המסתורינים הגדולים בתולדות המלוכה הבריטית, ושימשה השראה לכותבים, אמנים ומחזאים, כולל ויליאם שייקספיר במחזהו ריצ'רד השלישי.
הציור שואב את כוחו הסמלי מהשימוש בדמותם התמימה של הילדים כדי להצביע על בגידה, פחד ומוות כבלתי נמנעים.
הצללים שמאחוריהם מרמזים על בוא הרוצחים, ואחיהם הגדולים שותקים – אולי מתוך ידיעה פנימית על גורלם הקרוב.
הבחירה להציג את הילדים עומדים ולא ישנים, כבתיאורים אחרים, מדגישה את הערנות והמודעות – גם אם המאוחרת – של הקורבנות לגורלם.
הציור משתלב במסורת ויקטוריאנית רחבה של הצגת דמויות היסטוריות כטראגיות ותמימות.
דימוי דומה מופיע בציורו של פול דלארוש משנת 1831, המציג את הנסיכים בחדר מלכותי, שם ריצ'רד מקשיב לצלילים מאיימים מחוץ לדלת.
גם בציור הנסיכים במצודה של הנרייטה וורד מ-1861 מודגשת האינטימיות בין האחים, עם רמז לסכנה קרבה.
לעומת זאת, מיליי ממקם את הדמויות בחלל קודר וריק כמעט לגמרי, ובכך מדגיש את תחושת הפחד והניכור.
בהשוואה לציורו של ג'יימס נורת'קוט, שבו מתוארת סצנת הרצח עצמה, מיליי נוקט בגישה מרומזת יותר, אך לא פחות מטרידה.
הנסיכים במצודה הוא ציור שמן על קנבס מאת הציירת הבריטית הנרייטה וורד, אשר הוצג לראשונה בשנת 1864. גובהו של הציור 61 ס"מ ורוחבו 54.5 ס"מ.
היצירה מציגה רגע דרמטי בתולדות בית יורק האנגלי, ובה נראים שני בניו של אדוארד הרביעי כלואים במצודת לונדון.
הציור שייך כיום לאוסף הציבורי של שירות האמנויות והמורשת של רוצ'דייל, ומספר הרישום שלו הוא 30.
הציור מתאר את אחד הנסיכים, הבכור, יושב כשראשו היפה, שעדיין ניכרות בו תווי יופי אך גם עצב, נשען על ידו.
האווירה דמוית־הצינוק משתמעת מהאור הדל החודר דרך אשנב קטן.
הדמות שבדלת היא ריצ'רד מגלוסטר, המתואר כפושע לפי כל תווי פניו.
הוא הביא עמו את הנסיך הצעיר, המופתע לראות את אחיו כאסיר.
ברקע נראית תפוח חצוי על שולחן, פרט המוסיף ממד רגשי לסצנה.
הרגע שבו נתקלים האחים זה בזה בעודם כלואים מבטא זעזוע הדדי, ומשקף אמפתיה של האמנית כלפי דמויותיה.
וורד בחרה להציג רגע שונה מזה שבחר ג'ון אוורט מיליי בציורו הנסיכים במצודה: לא את בואם של הרוצחים, אלא את המפגש הרגשי של כל אחד מהאחים עם העובדה שגם השני כלוא.
היצירה מדגישה את תחושת חוסר האונים ואת הפגיעה בתום הילדות, והצופה מתבקש להזדהות עם הדמויות.
הציור משקף את העניין העמוק של הציבור הוויקטוריאני בגורלם של האחים אדוארד החמישי ודוכס יורק, נושא שהתפרסם במיוחד בעקבות המחזה "ריצ'רד השלישי" מאת שייקספיר.
וורד שמרה על חלק מהמרכיבים הביתיים ביצירתו של פול דלארוש מ־1830, שהתפרסמה בנושא זה, אך החליפה את המיטה בשולחן, והוסיפה אינטראקציה בין הדמויות, כולל דמותו המאיימת של ריצ'רד, המוביל את הילד הצעיר אל אחיו הכבול.
הציור התקבל בביקורות כצעד משמעותי בהתפתחות האמנותית של וורד וכתיאור מקורי לדרמה מוכרת.
עם זאת, מבקרים שנקטו בעמדה עוינת כלפי אמניות העירו שהפוזה של המלך הצעיר נלקחה מיצירתו של פול דלארוש.
הציור נרכש לאוסף האמנות המודרנית של הנרי ווליס, וממנו נמכר בשנת 1871. בשנת 1901 נתרם לאוסף הציבורי של רוצ'דייל על ידי רוברט טיילור היִפּ.
הנסיכה פנטג'ירו היא סדרת טלוויזיה מונפשת ספרדית-איטלקית משנת 1999, המבוססת באופן חופשי על סדרת סרטי לייב אקשן איטלקית בעלת אותו שם.
הסדרה נוצרה על ידי BRB Internacional, הונפשה על ידי Colorland Animation Production, הסדרה נכתבה על ידי פרנצ'סקה מלנדרי, ג'ובאני רומולי ולמברטו באבה, הופקה על ידי Mediaset, Telecinco ו-Grupo Planeta, עם מוזיקה מאת מארק בראדלי וטרי וילסון.
סרט מונפש בן 75 דקות "הנסיכה פנטג'ירו: המסע לקורום" שנערך יחד באמצעות קטעים מהסדרה יצא לאקרנים בשנת 2000.
הסדרה דובבה לעברית על ידי וידאופילם אינטרנשיונל ושודרה בערוץ הילדים בשנת 2002, את דמותה של פנטג'ירו דיבבה לירז צ'רכי.
הסדרה משתמשת באלמנטים מכל חמשת סרטי הזיכיון בלייב אקשן, ומשלבת ומסדרת מחדש אירועים והופעות דמויות שונות.
הנושא המרכזי לאורך הסדרה הוא האהבה בין הנסיכה פנטג'ירו למלך רומואלדו, אשר משנה ומשפיעה על כל הסובבים אותם.
הנבלים העיקריים לאורך הסדרה הם המכשפה השחורה ואדונה, אדון דארקן המרושע, שניהם מופיעים כבר מהפרק הראשון.
מקומות ואנשים שונים שלא זכו בשמם בסרטים קיבלו שמות בעיבוד המונפש, כגון ממלכות טואן ודנה, שהן ממלכות הבית של פנטג'ירו ורומואלדו בהתאמה.
הסדרה סובבת סביב הרפתקאותיה של פנטג'ירו, בתו הצעירה של המלך אדריאנוס מממלכת טואן.
היא אמיצה וידועה, ומסרבת להיות צנועה וצייתנית כפי שכל הנשים אמורות להיות.
בתחילה, פנטג'ירו, למרות שלא ידעה, אך היא נולדה עם ייעוד ספציפי מאוד, שהוא לכבוש את כל הרוע בארץ.
התשוקה שלה נובעת מאהבתה הגדולה לרומואלדו, נסיך ממלכת דנה.
לאורך הסדרה, המכשפה השחורה ודארקן מנסים להפריד או להשמיד את פנטג'ירו ואת רומואלדו.
רוב הדמויות מסרטי הלייב-אקשן מופיעות בסדרת הנפשה זו, אך חלקן שינו את שמם או שונו.
כמו כן נוספו מספר דמויות חדשות.
בין דמויות הסרטים שהובאו לסדרה נמנים: פנטג'ירו, רומואלדו, אביה של פנטג'ירו, קת'רין, קרוליין, קטלדו, איוואלדו, המכשפה השחורה, דארקן, טראבאס, קסלסיה ורעמת הזהב, אך דמותו של טראבאס, שהיה דמות בולטת בסרטים השלישי והרביעי, הוא רק דמות משנית בסדרה זו.
דמויות שהשתנו הן רעם וברק מהסרטים, שהפכו לילד-שד בשם אור ולחתול בשם ברק, והמכשפה הלבנה שפוצלה בסדרה לשתי דמויות בשם הפיה הלבנה ואמא אווזה.
הנעה לעבודה היא מכלול המניעים אשר גורמים לעובד להתמיד ולבצע את עבודתו, בהתאם לדרישות הארגון המעסיק אותו.
כלומר, מכלול הגורמים אשר מביאים את העובד להיות מועיל למעסיקו.
חקר הנעת העבודה הוא בחלקו תאורטי, ובחלקו מדידה של המתרחש בפועל.
הבנת ההנעה בעבודה קשורה באופן הדוק להבנת תהליכים נפשיים וחברתיים בשוק העבודה.
התאורטיקן הראשון שהתייחס להנעה בתחום העבודה הוא קרל מרקס.
מרקס טען שהעבודה היא פעילות תכליתית.
כלומר, עבודה היא פעילות אשר ערכה אינו טמון בתוצריה, אלא בגורם כלשהו המושג בזכות התוצרים.
לדוגמה: נגר המכין כיסאות על מנת למכור אותם, אינו מעוניין בעצם קיומם של הכיסאות.
לכן, אין ערכה של פעולת הנגר טמון בייצור הכיסא.
הנגר מעוניין בגורם חיצוני, שהוא, על פי ניתוחו של מרקס, התשלום עבור הכיסאות.
אי לכך, פעולת הכנת הכיסאות הא פעולה תכליתית עבור הנגר.
לפיכך, כל עבודה היא פעילות תכליתית, וההנעה לעבודה היא השכר אותו מקבל העובד עבור עבודתו.
למעשה, מקור ההנעה הוא בניכור העבודה - הפיכת העבודה לפונקציונלית חסרת ערך פנימי.
בהתייחסותו של מרקס, השכר הוא גורם ההנעה היחיד לעבודה.
חוקרי הנעת העבודה מאוחרים יותר אמנם יצאו מתוך הנחה ראשונית כי התיאור התכליתי של העבודה אכן נכון (גם אם לא השתמשו במונח זה או התבססו על מחקריו של מרקס), אך תיארו גורמים רבים המשפיעים על הנעת העובד מלבד עצם השכר הכספי.
החוקרים השונים התבססו על תחומים שונים הקשורים להנעה לעבודה.
ממצא חשוב בתחום זה הוא העובדה כי מלבד גורם ההנעה הבסיסי בעבודה - השכר - קיים ערך מוסף לעבודה, אשר משתנה מאדם לאדם.
שאלת הפיס: את קיומו של ערך מוסף זה ניתן למצוא על ידי ניסוי מחשבתי בשם "שאלת הפיס" – האם האדם היה ממשיך בעבודתו גם היה זוכה בהגרלה בממון המספק לכל ימי חייו.
תשובה חיובית מראה כי אכן יש בעבודה ערך מוסף מלבד השכר, על-אף שהשכר נשאר המגדיר של העבודה, והגורם הראשון אשר קובע את הנעת העובדים בה.
המחקר הראשון שנעשה בתחום "שאלת הפיס" היה של החוקרים נ' מורס וד' וייס ב-1955, ועד סוף המאה ה-20 ענו במחקרים אלו יותר משני שלישים מהנשאלים בחיוב.
החל מראשית שנות ה-70 של המאה ה-20 חלה ירידה במספר העונים בחיוב, ושיעור זה גבוה יותר בקרב עובדי צווארון לבן.
התחום העיקרי בו נעשית ההתעסקות הוא דרך קביעת השכר והקריירה.
שאר התחומים מתייחסים לתנאי העבודה השונים: יחסים בין-אישיים, התנהלות בלתי-פורמלית, תנאים פיזיים, שעות העבודה, נוחות, הרגשת הזדהות וכו'.
בכל התחומים הללו נעשים ניסיונות להגדיל את התפוקה מהעובדים על ידי שימוש משופר באמצעי ההנעה העיקרי (השכר) ובאמצעים נלווים (תחושת הזדהות, נוחות וכו'), וזאת כפיתוח המודל הבסיסי בו העובד אינו מעוניין באופן ישיר בקיום תוצרי עבודתו, אלא מבצע אותה על מנת לזכות בתגמולים שונים (חומריים או רוחניים), גדולים ככל הניתן.
מחקר בתחום עשוי לתרום באופן משמעותי להגברת התפוקה והעלאת הרווחים של המעסיקים, ואכן ההתעניינות בנושא החלה עם המהפכה התעשייתית.
מסיבות אלו תחום זה הוא בעל חשיבות רבה עבור ניהול משאבי אנוש.
על בסיס חקר הנעת העבודה, נוסחו שיטות רבות המייצגות שינויים ארגוניים על מנת להגדיל את רווחי הארגון מעבודתם של העובדים.
בתחילת התפתחותה של ההתייחסות להנעת עובדים, היו קיימות שתי גישות עיקריות להנעה זו:
הניהול המדעי התייחס אל הביטוי הכספי כביטוי המרכזי של הנעת עובדים.
על פי גישה זו, העובד מחשב באופן רציונלי את הגמול הכספי אותו הוא מקבל ביחס למאמץ ולזמן שהוא משקיע בכל עבודה מסוימת.
מסיבה זו, חישוב השכר, כגורם היחיד המשמש להנעת העובדים, נעשה באופן מחושב יחסית למאמץ ולמשך כל פעולה בנפרד, באופן אוניברסלי הנכון לגבי כל עובד בכל ארגון שהוא.
תאוריית הניהול המדעי, שכונתה גם 'טיילוריזם' על שם מפתחה, הייתה התאוריה השלטת במשך רוב המאה ה-19.
תאוריה אחרת, משנית יותר, באותה תקופה הייתה פטרנליזם מודרני, תאוריה אשר סברה כי התייחסות כמו-משפחתית וקהילתית אל העובדים ואל מקום מגוריהם ומשפחותיהם, היא הביטוי הנכון ביותר ליישום הנעת העובדים.
גישה התייחסה אל העובד בצורה כוללנית, ותיארה את מניעיו בעבודה כמניעים שעשויים להיות קשורים בכל תחומי חייו באופן שאינו מנותק מהם.
המאה ה-20 הולידה תאוריות רבות בנוגע להנעת העובדים.
גישה מרכזית שהתפתחה בתקופה זו היא יחסי אנוש בניהול - גישה שטענה כי הנעת העובד מורכבת מגורמים רבים, הקשורים לתנאי העבודה ולשכרה.
גישה זו סברה כי פירושו של ניצול נכון של הנעת העובדים הוא שיפור ההתייחסות אל העובד, ומתן תמריצים שאינן מוגדרים אך ורק על פי משך העבודה והמאמץ המושקע בה.
גישת יחסי האנוש העניקה דגש רב, בין היתר, לשביעות רצון בעבודה.
הנחת היסוד הייתה כי גורם זה עשוי להיות משמעותי ביותר עבור הנעת העובדים.
גישות אלו אינן ממצות את כל ההתייחסות להנעה בעבודה.
בתחום ניהול משאבי האנוש קיימים מודלים והתייחסויות רבות אחרות המתארות את ההנעה בעבודה וניצולה לטובת המעסיק.
גישות רבות מתייחסות לפיתוח הקריירה הארגונית - השתנות תפקידיו של עובד מסוים עם הזמן במסגרת ארגון עבודה - כמפתח להנעת העובדים.
כמו כן, התפתחו גישות המתייחסות לנושא השכר עצמו בצורות שונות, ונוסחו מודלים רבים המתארים את מערכת קביעת השכר אשר תוכל לנצל את העובדים באופן מיטבי.
גישות אחרות שואפות ליישם תהליכים בלתי-פורמליים לשיפור הנעת העובדים.
גישות אלו מכונות גישות סוציוטכניות.
תאוריית הנעת עבודה היא תיאור מלא של מערכת הגורמים אשר משפיעה על העובד בעבודה.
קיימות תאוריות רבות ושונות, אשר לרוב חופפות אלו את אלו בתחומים מסוימים.
מספר תאוריות הן למעשה איחוד של תאוריות חלקיות קודמות.
התאוריות השונות מחולקות לשני סוגים:
תאוריות אלו מתארות את סך כל הצרכים להם אדם זקוק.
על פי תאוריות אלו, הנעת העובדים תעשה על-בסיס מענה לצרכים אלו, בהתאם לחשיבותם ומשמעותם.
כל התאוריות יוצאות מתוך נקודת מוצא כי צרכים אלו סתמיים, כלומר- אינם נגזרים ממערכת ערכים, אמונה באמת מסוימת או מההקשר החברתי, אלא מתוך רצונות בלתי תלויים אשר האדם מנסה באופן אנוכי וצר להגשימם.
תאוריות תוכן בולטות בהנעת עבודה:
תאוריית שני הגורמים של פרדריק הרצברג
תאוריות אלו עוסקות בתהליך בו מנסים בני האדם לבטא את צורכיהם בפועל, וכיצד הם מודדים את הגשמתם של צרכים אלו.
תאוריות תהליך בולטות בהנעת עבודה:
תאוריית הציפיות של ויקטור ורום
תאוריית הציפיות המורחבת של פורטר ולולר
ניהול באמצעות יעדים – MBO
שיטת "ניהול באמצעות יעדים" היא תוכנית בה מציבים יעדים בשיתוף עם העובדים.
היעדים צריכים להיות ברורים, ברי אימות ומדידים.
השיטה פותחה על ידי פיטר דרוקר כאמצעי לשימוש ביעדים על מנת להניע אנשים במקום לשלוט עליהם.
בשיטת MBO מטרות הארגון יורדות במורד הארגון כמו במפל.
המטרות הכלליות של הארגון מתורגמות למטרות ספציפיות ברמת מחלקות הארגון, ולאחר מכן ברמת עובדים בכל יחידה.
כמו כן, מכיוון שמנהלי המחלקות הנמוכות משתתפים בקביעת היעדים שלהם, מטרות הארגון עולות גם מלמטה-למעלה.
כך בעצם נוצרת היררכיה של מטרות בארגון המקשרת מטרות ברמה אחת, לרמה מתחתיה והעובדים מקבלים מטרות ביצועיות אישיות.
תוכניות "ניהול באמצעות יעדים" מכילות ארבעה מרכיבים: יעדים ספציפיים, קבלת החלטות משותפת, תקופת זמן מוגדרת לביצוע המטלה ומשוב על ביצוע.
היעדים צריכים להיות מתוארים בתור משפטים מתומצתים לגבי ההישגים המצופים.
לדוגמה: יעד "קיצוץ בעלויות" יתורגם ל –" קיצוץ של 15% בעלויות".
כמו כן, היעדים אינם צריכים להיות יעדים קלים מדי לביצוע.
השיטה אפקטיבית כאשר היעדים קשים מספיק אך לא בלתי אפשריים בהתאם לתאוריית הצבת יעדים.
היעדים בשיטת MBO לא מוגדרים באופן חד צדדי על ידי המנהל.
המנהל והעובדים בוחרים ביחד את היעדים ומסכימים על אופן המדידה שלהם.
לכל משימה מוגדרת תקופת זמן מסוימת בה יש לבצע אותה.
כך המנהלים והעובדים יכולים לעקוב אחר המשימות ולסיים אותם בזמן.
שיטת MBO טוענת שיש לתת משוב מתמיד על ביצוע לכיוון המטרה.
המשוב ניתן לעובד בזמן העבודה שלו, כך שהוא יוכל לנטר ולתקן את הפעולות שלו.
בדרך כלל זה מבוצע באמצעות הערכות מנהלים תקופתיות.
MBO היא שיטה מאוד פופולרית בתעשייה.
ניתן למצוא אותה בעסקים, רפואה, חינוך, ממשלה וארגונים ללא כוונת רווח.
עם זאת, ללא מחויבות ההנהלה ונכונות מצידה להקצות משאבים למתן מענקי ביצוע, השיטה לא מצליחה להשיג את מטרותיה.
העיקרון ה-11 בספרו של דמינג, "לצאת מהמשבר", היה לבטל ניהול לפי יעדים.
דמינג טען שהעובדים יעשו הכל על מנת לעמוד ביעד, דבר אשר עלול לגרום לאיכות נמוכה של המוצרים המיוצרים.
תוכניות הכרת הישגי עובדים הן תוכניות בהן המנהל נותן פרסים או משבח את העובד או הצוות על הישגים יוצאי דופן בעבודה.
הישגים אילו יכולים להיות: סיום פרויקט מוקדם מהצפוי, חדשנות בעבודה, לקיחת סיכונים הפחתת עלויות, שירות לקוחות יוצא דופן ועוד.
הפרסים בהם משתמשים בדרך כלל הם בונוסים, כרטיסים לסרטים, חופשות ועוד.
ניתן בנוסף גם לשבח עובד בשיחה פרטית, או לשלוח מייל בארגון שמציין את ההישגים של העובד.
תוכניות להכרת עובדים קשורות לתאוריית החיזוקים.
בדומה לתאוריה, מתן פרס והכרה על התנהגות תעודד חזרה על התנהגות מסוג זה.
התוכנית תורמת לצורכי הגשמה העצמית של העובד ולצורכי השייכות החברתית שלו (שלבים בתאוריית הצרכים של מאסלו).
כאשר מפרסמים את הישגי העובד בארגון, הצרכים החברתיים של העובד מסופקים.
כמו כן, מתן הכרה לצוותים מעלה את המוטיבציה שלהם ואת לכידות הצוות.
בניגוד לאמצעים ממריצים אחרים, תוכנית כזאת עולה פחות כסף ולכן משתמשים בתוכניות כאלה באופן נרחב בתעשייה.
דוגמה ידועה לתוכנית מסוג זה היא מערכת הצעות לשיפור.
העובדים מציעים הצעות כיצד ניתן לשפר תהליכים ולהביא להפחתת עלויות בארגון ובתמורה הם מקבלים בונוס כספי.
במפעל יפני לרכיבים אלקטרוניים כל עובד מייצר 47 הצעות כאלה בשנה, וכל עובד מקבל על כך 35 דולר.
דוגמה נוספת ניתן למצוא באנגליה, שם מחולקים פרסי WOW!
לקוח שקיבל שירות יוצא דופן יכול לציין זאת באתר, ופעם בשנה נבחרים עובדים מארגונים שונים על השירות יוצא הדופן אותו סיפקו ללקוח.
הדבר מגביר את ההנעה בקרב העובדים, מחזק את מחויבותם לארגון ומקטין התנהגויות נסיגה בקרב העובדים בארגון.
תוכניות אילו מספקות תגמולים אקסטרינזים שונים, כגון: תמריצי שכר, חלוקת רווחים, בונוסים ועוד, בתמורה לשיפור בביצועי המועסק.
התגמולים המוזכרים ניתנים על בסיס ביצוע ועל כך הם משתנים בהתאם בתקופות שונות.
מטרתן המרכזית של תוכניות אילו היא לקשר בין ביצוע לתגמול ובכך להגביר מוטיבציה בקרב העובדים ולשפר את ביצועיהם.
בנוסף שימוש בתוכניות אילו מקטין את ההוצאות הקבועות של החברה ומגדיל את ההוצאות המשתנות, זאת משום שסכום המענקים גמיש.
גמישות זאת מהווה תכונה חשובה להנהלת החברה, מכך שהיא מאפשרת הקטנת עלויות עבודה מהירה הרבה יותר מאשר בתוכניות שכר קבועות.
לחברות שנעזרות בתוכניות מסוג אלה יכולת מהירה יותר להקטין בהוצאות.
מחקרים רבים מראים שאכן רווחי החברה גדלים בשימוש בתוכניות שכר משתנות.
החיסרון בתוכניות אילו, נובע מחוסר היציבות שלהן עבור המועסק.
מועסק שמשתכר בכל חודש סכום קבוע, יכול לתכנן רכישות עתידיות בהתאם למשכורתו ולהעריך בצורה מדויקת יחסית את יכולתו לממן הוצאות אילו.
אולם כאשר מועסק משתכר בסכום שונה בכל חודש, אין הוא יכול לבצע הערכות מדויקות על יכולותיו הפיננסיות.
כמו כן, מועסק שהיה רגיל לקבל בונוס שנתי ברצף של 3 שנים, יצפה לקבל בונוס נוסף השנה הרביעית, אם הבונוס לא יגיע, תיווצר אכזבה ומרמור בקרב אותו מועסק.
הקשר בין תאוריית הציפיות לתוכניות שכר משתנה
תאוריית הציפיות מהווה חיזוק לשימוש בתוכניות שכר משתנה ולפיה עובדים שצופים עלייה במשכורת בעקבות ביצועים, ישאפו לשפר ביצועיהם ולעומתם עובדים בתוכניות שכר קבועות יודעים מראש את משכורתם ולכן חסרה להם המוטיבציה להגברת מאמצים.
תוכניות מסוג זה נועדו לקדם רכישת כישורים שונים בקרב העובדים, כך שכל עובד יהיה בעל מספר כישורים ויוכל לתרום בביצוע מטלות שונות בחברה.
חברות שנעזרות בתוכניות אילו מתגמלות עובדים לפי מספר הכישורים אותם רכשו במרוצת הזמן.
מצד ההנהלה היתרון המרכזי בשימוש בהן הוא גמישות בחלוקת משאבי כוח אדם בצוותים השונים.
כאשר חברות מצמצמות כוח אדם, יש צורך רב יותר בעובדים בעלי הכשרה כללית יותר, מאשר בעלי התמחויות ספציפיות.
יתרון נוסף מתבטא בכך שרכישת כישורים נוספים מאפשר לעובדים להכיר טוב יותר את תפקידי העובדים האחרים ובכך לשפר את התקשורת בארגון.
מבחינת עובדים שאפתנים שאינם צפויים לקבל קידום, תגמול מבוסס כישורים מהווה חיזוק מוטיבציוני משמעותי שעוזר להתמודד עם אפשרויות הקידום המוגבלות.
החסרונות בשיטה הן שלעיתים הכישורים מפסיקים להיות רלוונטיים, אך עדיין ניתנת תוספת שכר עבורם.
כמו כן, ישנם מצבים בהן למועסק יש מספר כישורים רב, אך בפועל חלקם לא הכרחיים ואין המועסק נעזר בהם לביצוע עבודתו.
חיסרון נוסף נובע מכך שאין קשר בין ביצוע המועסק לגודל התגמול, אלא רק למספר הכישורים ולכן העובדים יתרכזו בהשגת כישורים חדשים, אך לא בהכרח יתנו ביצועים מספקים.
הקשר בין תאוריות מוטיבציה לתוכניות שכר מבוססות כישורים
תוכניות אילו עקביות עם מספר תאוריות מוטיבציה שונות.
זאת משום שהן מעודדות למידה, הרחבת כישורים וצמיחה.
לפי תאוריית ERG, עבור עובדים אשר צורכיהם בשכבות היותר נמוכות מסופקים, צמיחה מהווה גורם מוטיבציוני מובהק.
כמו כן, ישנו קשר בין תוכניות שכר אילו לבין תאוריית החיזוקים.
תוכניות אילו מעודדות את העובד לפתח גמישות, ללמוד ולעבוד בשיתופיות עם שאר העובדים בחברה.
רמת ההתפתחות לה מצפים ההנהלה מהעובדים אמורה להוות גורם חיזוק.
אלמנט נוסף נגזר מתאוריית ההוגנות.
כאשר עובדים עושים השוואת השקעה מול תגמול, יש נטייה להסתכל על השקעה בהכשרה בתמורת תשלום בצורה הוגנת יותר מאשר בהסתכלות על ותק או השכלה.
אחת הטכניקות להנעת עובדים היא הגברת מעורבותם של העובדים בנעשה בארגון ובהחלטות הקשורות אליהם.
מעבר לשיפור במוטיבציה של העובדים, הגברת מעורבות העובדים צפויה גם לשפר את הפריון ואת שביעות רצונם ממקום העבודה.
מעורבות העובדים לא מסתכמת בשיתופם בלבד במידע, אלא מצריכה דברים נוספים (כגון: הגדלת סמכויות, קיום התייעצויות ולקיחת חלק פעיל בקבלת החלטות שנוגעות להם).
כמו כן, מעורבות העובדים תורמת לחיזוק המחויבות הארגונית שלהם להשגת הצלחה.
להלן דוגמאות ל-4 שיטות להגברת מעורבות העובדים:
ניהול שתפני (Participative Management) – ניהול מסוג זה מושתת על התחשבות, פתיחות ויתר דמוקרטיה ביחסים הבינאישיים שבין העובדים לבין מנהליהם.
בניהול זה, משתפים את העובדים בתהליך קבלת החלטות ולוקחים את דעתם בחשבון.
מחקרים אודות שיטה זו מציגים ממצאים סותרים בנוגע לקיומה של השפעה חיובית על שביעות רצון העובדים, פריון והגברת המוטיבציה.
שיתוף נציגי עובדים (Representative Participation) – בגישה זו העובדים מיוצגים על ידי ועד עובדים שמקשר בין העובדים לבין הנהלת הארגון.
לחלופין, ישנם ארגונים שבמסגרת גישה זו משלבים עובדים בוועד המנהל של הארגון (דירקטוריון).
מחקרים מוכיחים כי הערך שיש לשיטה זו לשיפור הפריון, המוטיבציה, ושביעות רצון העובדים – הוא מינימלי
חוגי איכות (Quality Circles) – במסגרת שיטה זו מרכיבים קבוצה בת כעשרה חברים, המורכבת מעובדים ומנהלים, אשר נפגשת לעיתים תכופות (מדי שבוע למשל) ודנה בבעיות בעבודה ובשיפור
איכות המוצר או השירות שמספקת אותה קבוצה.
במסגרת הדיונים חברי הקבוצה מנתחים את הסיבות לבעיות הקיימות, מציעים דרכי פתרון, ומספקים פידבק פנימי לביצועיהם.
מחקרים מוכיחים כי לשיטה זו עשויה להיות לעיתים השפעה חיובית על פריון העובדים
, אך היא אינה משפיעה על שביעות רצון העובדים.
הקצאת אופציות לעובדים (Employee Stock Ownership Plans) – בשיטה זו מקצים לעובדים אופציות שמקנות להם את הזכות לממש מניות של הארגון במועדים ובמחירים קבועים.
בכך נוצרים אינטרסים משותפים בין בעלי המניות לבין מקבלי האופציות (עובדי הארגון), וכמו כן העובד מקבל תמריץ להתמיד בעבודתו בארגון לאורך זמן, שכן מימוש האופציה מותנה בדרך כלל בתקופת הבשלה של מספר שנים.
מחקרים מוכיחים כי שיטה זו משפרת את שביעות רצון העובדים
, אך ההשפעה על ביצועיהם אינה חד-משמעית.
במסגרת תוכנית זו העובד יכול לבחור את ההטבות המועדפות עליו מבין חבילת ההטבות שהמעסיק מציע (במסגרת התקציב שנקבע לאותו עובד).
בניגוד לעשרות השנים האחרונות, בהן ארגונים נהגו להעניק לכל העובדים תוכנית הטבות אחידה, תוכנית ההטבות הגמישות מאפשרת לעובד לתפור לעצמו תוכנית הטבות אישית שעונה על צרכיו הספציפיים.
ההתאמה הטובה שבין ההטבות לבין צרכיו של העובד מגדילה את ערך ההטבות, כפי שהוא נתפס בעיני העובד, ולכן ע"פ תאוריית הציפיות, מגדילה את רמת ההנעה של העובד וצפויה לשפר את ביצועיו.
תחום ההנעה לעבודה בקיבוץ עורר לאורך השנים עניין מחקרי, כלכלי וחברתי מיוחד.
זאת בשל המבנה הכלכלי הייחודי של הקיבוץ בישראל, המשפיע על ההנעה לעבודה בו.
ביסוד הקיבוץ כתופעה מהותית (כפי שהוא בא לידי ביטוי בעשורים הראשונים לקיומו), ביצוע "עבודה" על ידי חברי הקיבוץ לא התאימה להגדרה של "ביצוע פעילות תמורת תגמול"; זאת משום שבאופן תאורטי, חברי הקיבוץ לא עובדים על מנת לקבל גמול, אלא משום שהם מעוניינים בקיום תוצאות פעילותם.
לדוגמה: חבר קיבוץ אשר גידל גידול חקלאי כלשהו, עשה זאת על מנת שיהיה מזון לו, לחברי הקיבוץ, ולכלל העם בארץ ישראל הנבנית (בעשורים הראשונים לקיום הקיבוץ הייתה משמעות רבה לבניית יסודותיה החומריים של המדינה העתידית הצעירה).
רעיון זה מכונה "ביטול העבודה", והוא קיים את הקיבוץ כצורה חברתית שיתופית.
עם זאת, הרעיון היה תאורטי ביותר, ובמציאות היו מעורבים גורמים שונים בעלי מאפייני עבודה בקיבוץ.
כך למשל הייתה ההתייחסות אל הקיבוץ כולו כאל ישות שעליה לבצע עבודה, כלומר - למכור תוצרת למען רווח כלכלי.
אמנם ניתן להתייחס במקרה זה אל התגמול כמניע לעבודה עבור הישות הקיבוצית, אך קשה להתייחס אל ההנעה לעבודה עבור חבר קיבוץ מסוים, שכן החבר לא זכה לתגמול אישי עבור עבודתו האישית.
במערכת המוטיבציה הקולקטיבית (כלומר, בבחינת הגורמים המביאים אדם לפעולה בהקשר חברתי) נבחנים שלושה ממדי מוטיבציה: הממד הכלכלי (תגמול חומרי עבור פעילות), הממד הערכי (פעולה המונעת על ידי ערכי האדם העובד) וממד הזהות וההזדהות (פעולה הנובעת משיתוף פעולה בהקשר חברתי).
רמת המוטיבציה לפעול בהקשר חברתי תלויה בקשר בין תגמולים כלכליים, המידה בה התרומה לארגון מחזקת את ערכי הפרט, ומידת חיזוק הזהות האישית באמצעות הזדהות עם הארגון.
כדי להתייחס למוטיבציה לעבודה בקיבוץ במסגרת רעיון "ביטול העבודה", נדרשת ההנחה כי חבר הקיבוץ מזוהה עם הקיבוץ והוא בעל מערכת ערכית תואמת (כלומר קולקטיביסטית ולא אינדיבידואליסטית או אחרת).
הזהות עם הקיבוץ חשובה, שכן בלעדיה אין הפרט מסוגל לתפוס את מטרת פעולותיו, מלבד תגמול.
למשל, על מנת שחקלאי בקיבוץ לא יתעניין בתגמול עבור פעולותיו אלא בעצם קיומו של המזון שהוא מגדל, עליו להיות בעל מערכת ערכים שיתופית ולא אחרת (כלומר, שיעניק משמעות להקשר החברתי באופן לא מעשי), וכן עליו להיות מזוהה עם הקיבוץ.
רק על ידי הזדהות עם הקיבוץ, אשר צורך את המזון אותו הוא מגדל, יוכל החקלאי לרצות בגידול המזון על מנת שייאכל, ולא על מנת שיביא לחקלאי תגמול.
הקיבוץ אופיין שנים רבות כתרבות שבה ממדי הערכים וההזדהות היו בעלי עוצמה מוטיבציונית גבוהה יותר ביחס לממד הכלכלי במוטיבציה הקולקטיבית.
אך עם השנים נתערערו יסודות ערכיים שהיוו בסיס למוטיבציה של חברי הקיבוץ ולהזדהות עם הקיבוץ ועם ערכי "ביטול העבודה".
בעקבות התרופפות הממדים השיתופיים, חל ריחוק בין ערכי הפרט בקיבוץ לבין הערכים המכוננים.
אלו הוחלפו במערכות עבודה הנפוצות בחברות שאינן שיתופיות, שגם חשופות לבעיות מוטיבציה ולניסיונות שונים של תגמול כדי להגביר את הפריון במקומות העבודה ולמנוע עזיבה של אנשי מקצוע.
כיום מנסה לעיתים הקהילה הקיבוצית אשר איבדה ממאפייניה השיתופיים, לתגמל את חבריה עבור מאמציהם באמצעות סולידריות, אחריות משותפת, ביטחון חברתי ועשייה משותפת רלוונטית.
גורמים אלו תלויים גם במידה בה קיים "ביטול עבודה" בקיבוץ.
אך אלו גורמים המאפשרים את "ביטול העבודה" ואת צורת החיים השיתופית, ולא גורמים המשמשים כמניע עיקרי לעבודה בקיבוץ.
הרעיונות שעומדים מאחורי עקרונות אלו הם:
סולידריות - היחיד חש כי החברים מוכנים להירתם ליעדים המשותפים ושניתן לסמוך על העזרה ההדדית, על שיתוף הפעולה והתמיכה המצופה מהם.
אחריות משותפת - קיימת אחריות משותפת על גורלו של כל חבר, וקיימת בקרב הפרט תחושה כי ציבור החברים מעוניין בטובתו ומוכן לתמוך בו במאמציו לבנות חיים עשירים ומשמעותיים, ולא מנסה להכשילו.
ביטחון חברתי - היחיד חי בסביבה המעניקה אמון וביטחון, הוא אינו חשוף בודד מול הפתעות ואיומים ויודע שבעת מצוקה יש על מי לסמוך ובמי להיעזר.
עשייה משותפת רלוונטית - יוצרת תחושה קהילתית וחמימות, תוך עיצוב אלטרנטיבה חברתית מתקדמת ואטרקטיבית בתוכנה ובמשמעותה.
במידה ועקרונות אלו לא מתקיימים, צפויה ירידה בנכונות החברים להתמסר לטובת הקהילה, וצורת החיים הקיבוצית עשויה לאבד חלק ניכר ממשמעותה.
לשינויים המתרחשים בחברה הקיבוצית יש השפעה רבה על עקרונות אלו.
הנעה קדמית היא אופן הנעת הגלגלים (וסידור המנוע והתמסורת הנגזרים ממנו) הנפוץ ביותר במכוניות מודרניות, שבו המנוע מניע את הגלגלים הקדמיים בלבד.
בעבר הייתה נפוצה יותר הנעה אחורית, כיום היא נותרה בעיקר במכוניות פאר ובמכוניות ספורטיביות בהן קיים יתרון מסוים להפרדת הגלגלים המניעים מגלגלי ההיגוי.
תצורה נוספת היא הנעה בכל ארבעת הגלגלים המכונה "4x4" (מבוטא "ארבע על ארבע") או AWD (All Wheel Drive).
ניסיונות בהנעה קדמית נעשו מראשית ימי המכונית.
ב-1928 הוצגה בבריטניה מכונית הנעה קדמית מתוצרת "אלביס קארס", שלא נחלה הצלחה מסחרית.
הדגם הראשון של מכונית בעלת הנעה קדמית שזכה להצלחה בשווקים היה ה"טרקסיון אוואנט" של סיטרואן ב-1934.
ההנעה הקדמית שוכללה במכונית המיני של 1959, שהותקן בה לראשונה מנוע רוחבי בהנעה קדמית, כנהוג כיום.
המיני הייתה שונה ממכוניות מודרניות בכך שהתמסורת נבנתה בתוך אגן השמן של המנוע, והונעה בגלגלי שיניים.
גם פיג'ו ורנו השתמשו בתכנון כזה במנוע ה"דוברין" שפיתחו במשותף בשנות ה-70 של המאה ה-20. נטייתה של תצורה זו להשמעת יבבות מתיבת ההילוכים הובילה לזניחתה.
אאודי הייתה חלוצת תצורת ה "U" שבה המנוע ממוקם לאורך, ו"תלוי" בין הגלגלים הקדמיים.
גם כיום אאודי היא מהיצרניות היחידות שעדיין משתמשות בתצורה זו, המאפשרת שימוש בציריות שוות אורך והסבה קלה להנעה בכל ארבעת הגלגלים.
בארצות הברית, האולדסמוביל טורנדו מ-1966, חידשה את ההנעה הקדמית והשתמשה במנוע V8 אורכי, עם תמסורת שהפכה את כיוון הסיבוב ב-90 מעלות אל הגלגלים.
הקדילאק אלדורדו, שנה לאחר מכן, קבעה את שיא המנוע הגדול ביותר לרכב הנעה קדמית, עם נפח של שבעה ליטרים.
היא נותרה הקדילאק היחידה עם הנעה קדמית עד אמצע שנות ה-80. במהלך שנים אלו התגברה תנועת השוק האמריקאי לעבר הנעה קדמית, ומכוניות מצליחות כשברולט סיטיישן, פורד טאורוס וקרייזלר וויאג'ר, בשילוב היבוא מיפן, הובילו לכך שבשנות ה-90 רק קומץ מכוניות אמריקאיות נותרו עם הנעה אחורית.
רובן של המכוניות משתמשות כיום במנוע רוחבי, כאשר התמסורת מותקנת לצידו ומניעה את הגלגלים הקדמיים דרך ציריות וגלי הינע.
חלוצת תצורה זו היא הפיאט 128 מ-1969 שנבדלה מהמיני שהייתה בעלת תיבת הילוכים שמוקמה מתחת למנוע.
בספורט מוטורי המכונה דריפט משתתפות מכוניות בעלות הנעה אחורית בלבד (בדרך כלל עם תיבת הילוכים ידנית).
בדריפט, הרכב מבצע "סחיפה" (Drift באנגלית) בדרך כלל בתחומי נתיב מסומן הכולל סיבובים מלאים וחלקיים.
במכוניות בעלות הנעה קדמית, קשה עד בלתי אפשרי לבצע סחיפות ארוכות ומגוונות, משום שבעת האצה חזקה הגלגלים הקדמיים מחליקים (בעת סבסוב גלגלים החיכוך בין הצמיג לכביש פוחת באופן משמעותי) והתוצאה היא תת היגוי.
במכוניות בעלות הנעה אחורית, בעת האצה חזקה, הגלגלים האחוריים מאבדים את רוב אחיזתם ויוצרים היגוי יתר, שהוא הסחיפה.
כל מכלולי ההנעה והתמסורת יכולים להיות ממוקמים מתחת למכסה המנוע בקדמת הרכב, וכך אין צורך בגל הינע לאורך הרכב ומתאפשרת תוספת לחלל תא הנוסעים החשובה במיוחד במכוניות קטנות.
הודות לריכוז כל משקל מכלולי ההנעה מעל הסרן הקדמי המניע, מכוניות הנעה קדמית נהנות מאחיזה טובה יותר בשלג וקרח.
ביטול הצורך בגל מניע ותיבת העברה בסרן האחורי מביא לפשטות מכנית ופחות התמד במערכת ההנעה, שמשמעו חיסכון בדלק.
בלימת מנוע חזקה תתקשה להוביל את הגלגלים הקדמיים לסחיפה כי בבלימה המשקל מועבר קדימה, וגם כך המשקל מקדימה מפאת מכלולי הרכב.
לעומת זאת בלימת מנוע חזקה בהנעה אחורית עם מנוע קדמי עלולה להוביל לסחיפת גלגלים אחוריים והיגוי יתר.
מרכז הכובד נוטה בדרך כלל קדימה יותר מאשר בהנעה אחורית.
הסרן הקדמי נושא לרוב כשני שלישים ממשקל הרכב, רחוק למדי מהחלוקה המיטבית של "50-50".
מאפיין זה תורם לנטייתן של מכוניות הנעה קדמית לתת היגוי.
העברת הכוח לגלגלים השולטים בהיגוי גורמת לעיתים למשיכה ימינה או שמאלה בהאצה חזקה.
בגרירת מטען יש להנעה קדמית חיסרון, משום שפחות משקל יינשא על ידי הגלגלים המניעים.
משיקולי גאומטריה ומיקום, הציריות ברכבי הנעה קדמית נשחקות מהר יותר מאשר בהנעה אחורית.
הֲנָעָה (בלועזית: מוטיבציה; באיות האקדמיה ללשון העברית: הֲנִיעָה) היא מבנה רב-פנים בעל מרכיבים שונים.
מוטיבציה מוגדרת כמערך של אמונות ורגשות המשפיעים ומכוונים התנהגות.
במהלך השנים פותחו ובוססו אמפירית מודלים שונים של מוטיבציה שהציעו מגוון מבנים מוטיבציוניים המקדמים או מעכבים הישגים ולמידה, בהם: מסוגלות עצמית, ייחוסים, מוטיבציה פנימית ומטרות הישג.
מוטיבציה פנימית מתייחסת להשקעת מאמץ וזמן בפעילות לשמה בהיעדר תגמול או לחץ חיצוני, בעוד מוטיבציה חיצונית מתייחסת לעיסוק בפעילות מסוימת כאמצעי להשיג מטרה אחרת.
חקר ההנעה חשוב במיוחד במחקרים במדעי החברה, בניהול (הנעה לעבודה), בחקר תהליך הלמידה ובפסיכולוגיה של הספורט.
קיימים מגוון שיטות להנעה לפעולה או שיתוף פעולה ובהם: טריגר, מסר תת-הכרתי, אפקט העדר, שימוש בתמרצים, היווי פיצוי או תחליף על חסך, סחיטה, יצירת מצב תלות או צורך בסיוע או הגנה ועוד.
באופן כללי, המוטיבציה של האדם להגיע להישגים מותנה בשני גורמים הפועלים בו זמנית: הראשון – הערכת האדם את סיכוייו להצליח, והשני – מידת החשיבות של ההצלחה בעיניו.
המידה בה האדם מעריך את סיכויי הצלחתו מושפעת רבות מהערכתו העצמית, אשר התגבשה לאור ניסיון העבר שלו.
אדם אשר אינו מאמין שיש ביכולתו להצליח יימנע מראש מלהשקיע את המאמצים הדרושים, מתוך תחושה של ייאוש.
מקרים בהם ישנה פגיעה משמעותית במסוגלות העצמית עלולים להוביל למצב של חוסר אונים נרכש.
עם זאת, גם במקרים בהם האדם ירגיש כי יש בכוחו לבצע את המשימה, הוא לא יטרח לעשות זאת אם ההצלחה אינה מצדיקה בעיניו את המאמצים הדרושים.
בהתאם לכך, סטודנטים חסרי מוטיבציה שאינם מרגישים שליטה על תהליך הלמידה שלהם נוטים יותר לדחיינות.
זאת להבדיל מסטודנטים המפיקים הנאה מתהליך הלמידה או שבחרו בו באופן יזום מתוך רצון לקידום עצמי.
ישנם גם גורמים קוגניטיביים אשר משפיעים על ההנעה להתמודדות עם אתגרים.
למשל, נטייה לנפילות קשב קצרות עלולה לגרום לפגיעה במוטיבציה להמשיך לבצע פעולה מסוימת, כמו גם ביכולת להפיק ממנה הנאה.
רמת ההנעה יכולה להשפיע על התפקוד של האדם.
רמות הנעה מתונות נוטות לשפר את התפקוד של האדם ברוב המטלות, רמות הנעה נמוכות מאוד לא בהכרח יצליחו לעורר את האדם לפעולה, ורמות הנעה גבוהות מדי עלולות לעורר חששות שיפגעו בביצוע.
מניעים יכולים להיות גורמים ביולוגיים, חברתיים ופסיכולוגיים, הדוחפים לביצועה של פעילות מסוימת, מרצון או שלא מרצון.
המניעים הפיזיולוגיים מבוססים על הצרכים הביולוגיים שגוף האדם דורש (למשל: רעב, צמא והימנעות מכאב).
צרכים אלו הם מולדים ואינם נלמדים (למעט הימנעות מכאב - צורך זה נבנה מגיל שנתיים בערך מהצורך ההישרדותי להימנע מכאבים בגיל קטן, ומתפרש מאוחר יותר בהתמכרויות ובמגוון שכבות הגנה הרסניות בגיל המתבגר).
הפיקוח על הצרכים הפיזיולוגיים הוא פנימי (מתקיים בתוך הגוף), אך תוצאות מחקרים מצביעות על כך שלסביבה יש השפעה נוספת על צרכים אלו.
המניעים הפסיכולוגיים הם צרכים משניים הנרכשים במשך שנות החיים ואחראים לשוני הרב בהתנהגות האנושית.
האדם יכול להתקיים ללא סיפוק הצרכים הפסיכולוגיים (הצורך ביחס חיובי, אהבה, יופי, ביטחון, מימוש עצמי ועוד).
קיימים שני צרכים בסיסיים: הצורך בקביעת נחישות עצמית והצורך בתחושת מסוגלות עצמית.
סיפוק צרכים אלו יביא את האדם למעורבות ממשית, עצמאית ותחושת שייכות בפעילויות בהן יעסוק.
אלה יגרמו לו לראות את המניעים להתנהגותו כנובעים מתוך עצמו ולא חיצוניים.
במניעים אלו כלולים גם המניעים החברתיים של הפרט (לחץ חברתי).
לרוב הם מהווים גורם חשוב ביותר בקבלת החלטות.
הנעה היא הכוח הדוחף אותנו אל המקום אותו אנו מייעדים לעצמנו כמטרה.
תלמיד בעל דימוי עצמי חיובי מצפה להצלחה, ולכן הוא משקיע יותר.
כתוצאה מכך – הוא מצליח.
ההצלחה מחזקת את הדימוי העצמי החיובי.
לעומת זאת, תחושת כישלון עלולה לייצר תסכול.
זו, פוגעת בצורך לנסות פעם נוספת את הפעולה בה נכשלנו קודם.
משמע – תחושת המוטיבציה יורדת, באופן אינסטינקטיבי, כאשר נכשלים בתחום שמאלצים את התלמיד ללמוד שוב.
קיימים אצל ה"אני" צרכים חשובים, כמו סקרנות, הצורך להִתחברוּת, תחושת הישגיות מידית ואף רגש החובה.
אלה מניעים אישיים הדוחפים ללמידה ממשית, וכמו כן, מגשימים את הכוחות הטמונים ב"אני".