tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דבר זה מאפשר לפריטים שנלמדו לאחרונה לקבל יתרון על פני פריטים שנלמדו קודם, מכיוון שפריטי לימוד קודמים צריכים להישלף במאמץ רב יותר ממאגר הזיכרון לטווח ארוך (LTS).
ניבוי חשוב של מודלים אלו הוא שניתנת מטלת הסחת דעת, למשל פתרון בעיות חשבון במשך 10–30 שניות, במהלך תקופת ההמתנה (הזמן שבין הצגת הרשימה למבחן) מחלישה את אפקט העדכניות.
מכיוון של-STS קיבולת מוגבלת, הסחת הדעת דוחקת פריטי רשימת לימוד מאוחרים יותר מה-STS כך שבמבחן, פריטים אלה ניתנים לאחזור רק מה-LTS, ומאבדים את יתרון השליפה המהירה ממאגר הזיכרון לטווח הקצר.
ככאלה, מודלים של אחסון כפול מתחשבים בהצלחה הן באפקט העדכניות במשימות זיכרון מיידית, והן בדעיכה של אפקט כזה במשימת זיכרון חופשי מושהה.
עם זאת ישנה בעיה מרכזית במודלים אלו והיא שהם אינם יכולים לחזות את אפקט העדכניות לטווח ארוך הנצפית בזכירה מאוחרת, כאשר הסחת דעת מתערבת בין כל פריט לימוד במהלך מרווח הבין-גירוי (מטלת הסחת דעת ממושכת).
מכיוון שהסחת הדעת עדיין קיימת לאחר פריט הלימוד האחרון, היא אמורה לדחוק את פריט הלימוד מ-STS כך שאפקט העדכניות יוחלש.
קיומו של אפקט עדכניות לטווח ארוך זה מעלה את האפשרות שאפקטים עדכניים מיידיים וארוכי טווח חולקים כנראה מנגנון משותף.
על פי תיאוריות של מאגר יחיד, מנגנון יחיד אחראי לאפקטים של מיקום סדרתי.
סוג ראשון של מודל מבוסס על ייחוד זמני יחסי, שבו פער הזמן בין לימוד כל פריט ברשימה לבין המבחן קובע את התחרותיות היחסית של עקבת הזיכרון של פריט בעת אחזור.
במודל זה, פריטים בסוף הרשימה נחשבים לבעלי ייחודיות גבוהה יותר ולכן נשלפים בקלות רבה יותר.
סוג נוסף של מודל מבוסס על שונות הקשרית, הנחה לפיה שליפה של פריטים מהזיכרון נקבעת לא רק על סמך הייצוג המנטלי של פריט המחקר עצמו, אלא גם על סמך הקשר המחקר.
מכיוון שההקשר משתנה ומשתנה יותר ויותר עם הזמן, במבחן של זכירה חופשית מיידית, כאשר פריטי זיכרון מתחרים על שליפה, לפריטים שנחקרו לאחרונה יהיו הקשרים של קידוד דומים יותר להקשר המבחן, וסביר שיישלפו בהצלחה רבה יותר.
מלבד הסברת התוצאות במבחני הזיכרון חופשי מיידי, מודלים אלה יכולים גם לחזות את נוכחותו או היעדרו של אפקט העדכניות בתנאי זיכרון חופשי מאוחר וזיכרון חופשי עם מטלת הסחת דעת מתמשכת.
בתנאי זיכרון מאוחר, הקשר המבחן נסחף עם הגדלת מרווח ההמתנה, מה שמוביל לאפקט עדכניות מוחלש.
בתנאי זיכרון של המסחת דעת מתמשכת, בעוד שמרווחי ייצוג הדדיים המוגדלים מפחיתים את הדמיון בין הקשר המחקר להקשר המבחן, הדמיון היחסי בין הפריטים נותר ללא שינוי.
כל עוד תהליך הזיכרון הוא תחרותי, פריטים אחרונים ינצחו, כמו ששניתן לצפות באפקט עדכניות.
תצפית אמפירית חשובה בנוגע לאפקט העדכניות היא שלא משך הזמן המוחלט של מרווחי ההמתנה (RI, הזמן בין סוף המחקר לתקופת המבחן) או של מרווחי הצגה בין-מצגת (IPI, הזמן בין פריטי מחקר שונים) הוא שחשוב אלא כמות העדכניות נקבעת על ידי היחס בין RI ל-IPI (כלל היחס).
כתוצאה מכך, כל עוד יחס זה קבוע, אפקט העדכניות יתקיים ללא קשר לערכים המוחלטים של המרווחים, כך שניתן יהיה לצפות עדכניות בכל סולמות הזמן, תופעה המכונה אינבריאנציה של קנה מידה זמן.
ממצא זה סותר מודלים של מאגר כפול, המניחים כי עדכניות תלויה בגודל ה-STS, ואת הכלל המסדיר את תזוזת הפריטים ב-STS.[ דרוש ציטוט ]
הסברים אפשריים מסבירים את אפקט העדכניות כמתרחש דרך מנגנון יחיד, או באמצעות מודל חדש המניח כי ישנם שני מנגנונים שונים להשפעות עדכניות מיידיות וארוכות טווח.
הסבר אחד כזה ניתן על ידי דבלאר ואחרים (2005), הטוענים כי קיימים דיסוציאציות בין תופעות עדכניות מיידיות וארוכות טווח שלא ניתן להסבירן על ידי מודל זיכרון אחד, וטוענים לקיומו של מודל זיכרון אחד המסביר עדכניות מיידית, ומנגנון שני המבוסס על סחיפה הקשרית המסביר עדכניות לטווח ארוך.
אפקט העדכניות, כמו גם היחס בינו לבין השפעתו, משתנים במחלת אלצהיימר ולכן ניתן להשתמש בהם כאינדיקטור למצב מחלה זה מהשלבים המוקדמים ביותר של ניוון עצבי
בשנת 1977, החליט ויליאם קראנו לתכנן מחקר כדי לחזק את המסקנות הקודמות בנוגע לאופי השפעות הסדר, ובפרט אלו של ראשוניות לעומת עדכניות, אשר נחשבו חד-משמעיות ולעיתים מנוגדות בתחזיותיהן.
הפרטים שנבדקו על ידי קראנו היו:
הפריטים בתחילת הרשימה יוצרים נושא שהמשתתפים מצפים ששאר הרשימה תיכנס אליו.
המשתתף שינה את משמעותן של חלק מהמילים ברשימה כדי להתאים אותה לציפייה שקבע.
ווטקינס ופייניציוגלו (1984) מסבירים זאת כמשתתפים שמשנים את משמעות המילים, תוך סטייה מהנושא שנקבע, כדי להפחית את כמות הסטייה במידע המוצג.
משתתפים יתעלמו ממידע שלא היה עקבי עם פריטים קודמים שהוצגו להם.
במילים אחרות, הימנעות כרוכה בחשיבת מידע לא עקבי כבעל ערך נמוך יותר ממידע שעקבי עם מידע אחר שהוצג (Devine & Ostrom, 1985).
למידע המוצג ראשון יש השפעה גדולה יותר על המשתתפים מאשר למידע המוצג מאוחר יותר, מה שגורם לאפקט הראשוניות, גם אם המידע עקבי.
שטיינר וריין (1989) מסבירים שאנשים מקדישים תשומת לב רבה יותר למידע המוצג בהתחלה, אך בהדרגה מקדישים פחות תשומת לב למידע המוצג להם.
אפקט העדיפות מתרחש מכיוון שמשתתפים מקדישים תשומת לב למידע ההתחלתי ומתעלמים מהמידע המוצג מאוחר יותר.
מצד שני, אם המשתתפים נמצאים במצב שבו עליהם לשים לב למידע באופן רציף, אפקט "העדכניות" עשוי להתרחש.
או אפקט השהייה-עדכניות מנבא כי לאחר ביצוע שחזור מוצלח, סביר פחות שהפריט הבא הנזכר יגיע ממיקום סדרתי מרוחק, מאשר ממיקום סדרתי סמוך (Kahana, Howard, Zaromb & Wingfiend, 2002).
ההבדל בין המיקום הסדרתי של שני הפריטים מכונה השהייה במיקום סדרתי.
גורם נוסף, הנקרא הסתברות תגובה מותנית, הוא הסבירות לשחזור השהייה מסוימת במיקום סדרתי.
גרף של השהייה במיקום סדרתי לעומת הסתברות תגובה מותנית מגלה שהפריט הבא הנזכר ממזער השהייה מוחלטת, עם סבירות גבוהה יותר לפריט הסמוך מאשר לקודמו.
אפקט מייסנר הוא ביטוי של דיאמגנטיות מושלמת של החומר ומשמש כאחת ההגדרות למוליכות-על.
האפקט נתגלה לראשונה בשנת 1933 על ידי וולטר מייסנר (Meißner) ורוברט אוכסנפלד (Ochsenfeld) על ידי מדידה של השטף המגנטי הנגרם כתוצאה מיצירת שדה מגנטי על מוליכות-על מתחת לטמפרטורת מעבר הפאזה שלו.
גילוי האפקט אישש את ההשערה שמוליכות-על היא סוג של מעבר פאזה.
על מנת לשמור על צפיפות הזרם סופית, כאשר: השדה החשמלי בדגם יהיה חייב לשאוף לאפס.
יחד עם זאת, על פי משוואת מקסוול: כלומר, השדה המגנטי בדגם צריך להישאר כפי שהיה לפני המעבר לפאזה מוליכת-על.
לכן אפקט זה לא יצפה במוליך אידיאלי.
דחיית השדה המגנטי ממוליך-העל נובעת מזרמים על שפת מוליך (כתוצאה מהשדה החיצוני) המשרים שדה מגנטי הפוך לשדה החיצוני.
הזרמים אינם זורמים בעובי אינפיניטסימאלי על המשטח אלא הזרמים נמצאים על שפה בעלת עובי סופי כלשהו.
רק מתחת לעובי זה, הנקרא עומק החדירה, נקבל כי השדה במוליך הוא אפס.
ניתן להיווכח בדיאמגנטיות המוחלטת של מוליך-על על ידי הצבת מגנט מעליו.
כתוצאה מדחיית קווי השדה המגנטי ניתן לגרום למגנט לרחף מעל מוליך-העל.
אחד מהיישומים של אפקט מייסנר הוא התופעה של ריחוף מגנטי (אפקט זה פופולרי בהדגמות והרצאות של מדע פופולרי).
ביישום זה מניחים מגנט מעל מוליך-על והאחרון דוחה אותו כדי לשמור על איפוס השדה המגנטי בתוכו.
אפקט מוצרט הוא מונח מהפסיכולוגיה הפופולרית, המתאר את ההנחה שלפיה האזנה לסוגים מסוימים של מוזיקה, ובפרט מוזיקה קלאסית, ובמיוחד כזו מאת וולפגנג אמדאוס מוצרט, עשויה לשפר את הביצועים הקוגניטיביים של המאזינים.
אף שמחקרים מסוימים מצאו שיפור זמני במשימות של חשיבה מרחבית בעקבות האזנה למוזיקה של מוצרט, ממצאים אלה שנויים במחלוקת, ורבים מהחוקרים סבורים שאין מדובר בשיפור באינטליגנציה הכללית.
לפי גרסה אחת של התאוריה, חשיפה מוקדמת למוזיקה קלאסית בילדות עשויה לתרום להתפתחות שכלית.
גרסה זו זכתה לפופולריזציה תקשורתית רחבה, בעיקר בארצות הברית בשנות ה־90 של המאה ה־20.
המונח "אפקט מוצרט" משמש גם כסימן מסחרי רשום של המוזיקאי והסופר דון קמבל, שפיתח סדרת הקלטות ומוצרים מסחריים שנועדו, לטענתו, לרתום את השפעות האפקט לשיפור הבריאות, החינוך והרווחה הנפשית.
המונח "אפקט מוצרט" תואר לראשונה על ידי החוקר הצרפתי ד"ר אלפרד טומטיס בספרו מ-1991, "מדוע מוצרט?", שבו הוא בחן את היישום הנרחב של מוזיקת מוצרט להשגת תוצאות בעבודתו בת שלושים השנים עם ילדים לקויי למידה בשיטה הקרויה על שמו — שיטת טומטיס.
בתקשורת האמריקאית הוא הובא לראשונה בסדרת מאמרים משנת 1993 שפרסמו פרנסס ראושר, צ'לנית ופסיכולוגית מאוניברסיטת ויסקונסין-אושקוש, וגורדון שואו מאוניברסיטת קליפורניה באירוויין.
המאמר הראשון דיווח כי חשיפה קצרה לסונאטה ברה מז'ור לשני פסנתרים של מוצרט גרמה לעלייה זמנית בציוני החשיבה המרחבית — בהיקף המקביל ל-8–9 נקודות IQ בסולם סטנפורד-בינה.
ראושר ביצעה ניסויים דומים גם בעכברי מעבדה: עכברים שנחשפו לאותה סונאטה כשהיו ברחם, וכן חודשיים לאחר לידתם, התגלו כיעילים יותר בפתרון מבוך, בהשוואה לשלוש קבוצות עכברים שנחשפו לקולות רעש לבן, לדממה או לקטע חדגוני של המלחין האמריקאי פיליפ גלאס.
התעניינות הציבור במונח נבעה הן מהשימוש במושג IQ, והן מהיותה של מוזיקת מוצרט סמל למוזיקה עילאית במסורת החינוך האירופאית, דבר שהביא לעיסוק מוגבר ב"אפקט מוצרט".
אלכס רוס, בעל טור מוזיקה בניו יורק טיימס, כתב ב-1994 במאמר קליל כי החוקרים ראושר ושואו קבעו שהאזנה למוצרט הופכת את המאזין לחכם יותר, ואף הציג זאת כחלק מהוכחה שמוצרט הדיח את בטהובן מתוארו כ"מלחין הגדול ביותר בעולם".
מאמר בבוסטון גלוב מ-1997 הזכיר חלק מתוצאות המחקר של ראושר ושואו, ותיאר מחקר נוסף שבו קבוצת ילדים בגילאי שלוש וארבע שקיבלו שיעורי פסנתר פרטיים במשך חצי שנה השיגה תוצאות גבוהות ב-34% במבחני חשיבה מרחבית-טמפורלית, בהשוואה לקבוצת הבקרה שקיבלה שיעורי מחשב, שיעורי שירה או שלא קיבלה כל שיעורי העשרה.
"אפקט מוצרט" מוכר לציבור הרחב בעיקר דרך עבודתו של המוזיקאי דון קמבל.
ספרו רב־המכר מ-1997 שתורגם גם לעברית, "אפקט מוצרט: לתעל את כוחה של המוזיקה לרפא את הגוף, לחזק את החשיבה, ולשחרר את רוח היצירה", הסביר בצורה עממית את התאוריה שהאזנה למוצרט (במיוחד לקונצ'רטי לפסנתר) תגדיל באופן זמני את ה-IQ של המאזין ותיצור השפעות ברוכות נוספות רבות על הפעילות השכלית.
על סמך טענות אלו המליצו קמבל ואחרים לנגן קטעי מוזיקה קלאסית שנבחרו במיוחד לתינוקות, בצפייה כי פעולה זו תשפר את התפתחות השכלית.
תאוריות אלה שנויות במחלוקת, על אף קיומן של הוכחות רבות לקשר בין מוזיקה וצליל (בנגינה ובשמיעה) לבין התפקוד השכלי ומדדים פסיכולוגיים שונים.
קמבל רשם את המונח "אפקט מוצרט" כסימן מסחרי רשום בטרם פרסם את ספרו ואחר כך כתב ספר המשך בשם "אפקט מוצרט לילדים", ויצר את המוצרים הנלווים.
ביניהם אוספי מוזיקה שלטענתו גורמים ל"אפקט מוצרט" וממקדים אותו לפעילויות מסוימות כגון "התחדשות ומנוחה עמוקה", "למידה ואינטליגנציה", ו"דמיון וכושר יצירה".
קמבל מגדיר את הסימן המסחרי הרשום כ"מונח כוללני המסמל את יכולת ההתמרה של המוזיקה בתחומי הבריאות, החינוך והרווחה האישית.
הוא מייצג את השימוש הכללי במוזיקה להפגת מתח, דיכאון או חרדה, להשגת רגיעה או שינה, להמרצת פעילות הגוף ולשיפור הזיכרון או המודעות.
שימושים חדשניים וניסיוניים במוזיקה ובצלילים יכולים לשפר בעיות קשב וריכוז, דיסלקסיה, אוטיזם, וליקויים מנטליים וגופניים אחרים."
שום חוקר אינו טוען להשפעות נרחבות כאלה, ואפילו קיומו של אפקט בעל השפעה קטנה בהרבה, כפי שטוענים החוקרים שואו וראושר, שנוי במחלוקת .
ההשפעה העממית של התאוריה הופגנה ב-13 בינואר 1998 כשהמושל של ג'ורג'יה, זל מילר, הכריז כי הוא כולל בתקציב המיועד של המדינה $105,000 לשנה על מנת לספק לכל ילד שייוולד בג'ורג'יה קלטת או תקליטור של מוזיקה קלאסית.
מילר הצהיר "איש אינו חולק על כך שהאזנה למוזיקה בגיל צעיר מאוד משפיעה על חשיבה מרחבית-טמפורלית שהיא בבסיס המתמטיקה, ההנדסה ואפילו השחמט".
מילר השמיע לנציגי בית המחוקקים קטע מתוך "האודה לשמחה" שבסימפוניה התשיעית של בטהובן ושאל "נו, אתם לא חשים חכמים יותר?" מילר בקש מיואל לוי, המנצח של התזמורת הסימפונית של אטלנטה, להכין אוסף של קטעים מוזיקליים קלאסיים שיכללו בקלטת.
בשנת 1999 קבעה מדינת פלורידה תקנה המחייבת מוסדות המנוהלים בידי המדינה להשמיע לפעוטות מוזיקה קלאסית בכל יום.
במדינות נוספות כדוגמת קולורדו קיימות תוכניות דומות.
ג'ון יוז, נוירופסיכולוג מהמרכז הרפואי של אילינוי, דיווח כי השמעת אותה הסונאטה לשני פסנתרים של מוצרט לחולי אפילפסיה שהיו בתרדמת הקטינה בצורה משמעותית את מספר ההתקפים.
ניסיונות שערך עם מלחינים אחרים הראו כי מוצרט היה היעיל ביותר.
באנגליה קיים מרכז טיפולי המבוסס על שיטת טומאטיס של השמעת מוזיקה בשיטה הקרויה "אוזן אלקטרונית", שבה הוסף לאוזניות רגילות חלק במרכז הצמוד לגולגולת ומעביר את הצלילים באמצעות רטט ישירות לעצמות הגולגולת.
בגיליון של השבועון TIME מצוטטת מישל קואטרון, אם לילדה אוטיסטית, המדווחת כי לאחר שבתה האזינה שעתיים במשך 14 יום למוצרט חל שיפור משמעותי בתפקודה ולראשונה בחייה החלה לרכוש חברים.
קיומו של "אפקט מוצרט" הוטל בספק על ידי שני צוותי חוקרים בשנת 1999: כריסטופר פ.
בצמד מאמרים שפרסמו יחד תחת הכותרת "פרלוד או רקוויאם ל'אפקט מוצרט'?" הם טענו שההשפעה של האפקט שנמדדה היא שולית ומקומית.
צ'אבריס טען כי הניתוח שלו מראה שכל התפתחות קוגניטיבית היא זעירה ואינה משקפת שום שינוי ב-IQ או ביכולת החשיבה הכללית, אלא נגזרת של ביצוע מטלה קוגניטיבית ספציפית, שלה הסבר נוירו-פסיכולוגי פשוט, הקרוי 'עירור ההנאה'.
לדוגמה, הוא מצטט מחקר שמצא כי "האזנה למוצרט או לקטע מתוך סיפור של סטיבן קינג שיפרה את ביצועי הנחקרים בקיפול ובחיתוך נייר — מבחן שבו נעשה שימוש רב על ידי ראושר ושואו — אך רק אצל אלו שנהנו מההאזנה.
סטיל ואחרים מצאו כי "האזנה למוצרט הפיקה גידול של 3 נקודות יחסית לדממה בניסוי אחד, וקיטון של 4 נקודות בניסוי אחר.
השפעתו, טבעו ואפילו קיומו של "אפקט מוצרט" נותרו במחלוקת.
יחד עם זאת, גם אם מקבלים את קיומה של השפעה מוכחת וניתנת למדידה של מוזיקה מורכבת על תפקוד קוגניטיבי, קיימות שתי מגבלות או אי-הבנות מרכזיות.
ראשית, הצורה העממית הפשוטה של "אפקט מוצרט" מקשרת אותו תמיד ל"אינטליגנציה".
למשל, אלכס רוס טען שהאזנה למוצרט "הופכת אותך למעשה לחכם יותר", וזל מילר שאל נציגים בבית הנבחרים של ג'ורג'יה אם הם חשים "חכמים יותר" לאחר שהשמיע להם מוזיקה קלאסית של בטהובן.
ראושר, אחת החוקרות המקוריות בתחום, דחתה רעיון זה בתשובה מ-1999 לצ'אבריס, סטיל ואחרים: "התוצאות שלנו לגבי השפעת ההאזנה לסונאטה לשני פסנתרים ברה מז'ור של מוצרט (קכל 448) על ביצועי החשיבה המרחבית-טמפורלית עוררו עניין רב, אך גם אי-הבנות רבות, שהשתקפו בניסיונות לשכפל את המחקר.
ההערות של צ'אבריס, סטיל ואחרים משקפות את אי-ההבנות הנפוצות ביותר: שהם טוענים שהאזנה למוצרט משפרת את האינטליגנציה.
האפקט מוגבל למשימות מרחביות-טמפורליות הכוללות דימויים מנטליים וארגון טמפורלי".
שנית, קיימת טענה נפוצה שלחשיפה למוזיקה קלאסית בילדות יש השפעה מתמשכת ומועילה.
בעניין זה, ראושר התייחסה ב-1999 לתוכנית של מדינת פלורידה, שחייבה פעוטות להאזין למוזיקה קלאסית מדי יום במוסדות המנוהלים על ידי המדינה, ואמרה: "אני לא חושבת שזה יכול להזיק.
אני בעד חשיפת ילדים לחוויות תרבותיות משמעותיות, אבל אני סבורה שניתן לנצל את הכסף טוב יותר בתוכניות לחינוך מוזיקלי".
בין חסידי מהרישי מהש יוגי, יש המאמינים שתרגול קבוצתי של מדיטציה טרנסנדנטלית עשוי להשפיע על איכות החיים של אנשים החיים בקרבת מקום לקבוצה המתרגלת.
להשפעה זו הם קוראים אפקט מהרישי.
מהרישי האמין שבעולם מצויה "תודעה קולקטיבית", שהיא "יותר מסכום התודעות הפרטיות המרכיבות אותה".
בהתאם לכך, הוא סבר, "כל האלימות, התופעות השליליות, העימותים, המשברים והבעיות בכל חברה הם תגובה לגידול בעקה של התודעה הקולקטיבית".
רעיונות אלה מגיעים מן המסורות הוודיות של הודו, אותן הוא כינה דרך קבע "המדע הוודי".
מכיוון שכך, מאמינים חסידיו, מעשים ("טכניקות") הנוגעים ביסודות הווייתה של אותה תודעה קולקטיבית עשויים להיטיב את החיים בעולם, גם ללא ידיעתם או השתתפותם של מרבית האנשים באותם מעשים.
את הטכניקה המתקדמת הם מדמים להשפעה של חלקיקים המצויים במצב תהודה, המתגברים זה את זה בדומה לפוטונים בקרני לייזר, דבר שאמור להסביר את הגורם הריבועי בנוסחה.
בפרט, החסידים טוענים שלתרגול של אחוז אחד מן השורש הריבועי של אוכלוסיית העולם (כ-8000 איש) צריכה להיות השפעה כלל-עולמית.
למספר 100 המופיע בנוסחה לא ניתן כל הסבר.
נעשו כמה וכמה ניסיונות לבדוק את השפעת התרגול על תנאי החיים, ובהם רמת הפשיעה, הלוחמה והתאונות.
במחקרים אחדים אף נמצא מתאם בין מספר המתרגלים לבין מדדים של איכות החיים.
עם זאת, מדענים אינם מקבלים את הטענות על קיומו של האפקט, בגלל בעיות מתודולוגיות באותם מחקרים, ובעיקר בגלל היעדרו המוחלט של כל מנגנון שאמור להסביר כיצד פעילות המתבצעת באולם סגור ובלא ידיעת הציבור, אמורה להשפיע על רמות האלימות והפשע.
במאמר מ-1988, מונים המחברים (שכולם חברים באוניברסיטת מהרישי) את ארבעת הכוחות הידועים בפיזיקה (הכח האלקטרומגנטי, הגרביטציה, הכח החזק והכח החלש) ושוללים אותם אחד לאחד כמתווך אפשרי לאפקט שעליו הם מדווחים.
כתחליף, הם משערים, ללא כל עדות מסייעת, שאולי אפשר יהיה להסביר קשרים לא מודעים בין אנשים באמצעות תהליכים שיתרחשו באורך פלאנק, כ- מטרים; אז, על-פי התאוריה המודרנית, מתאחדים כל הכוחות בטבע.
מצב אנרגטי שכזה היה בתוקף בפעם האחרונה בזמן המפץ הגדול.
בשנת 1990 פורסם באותו כתב עת מאמר ביקורתי המצביע על כשלים מתודולוגיים במחקר שפורסם שנתיים קודם לכן.
אפקט כדור השלג הוא ביטוי שמתאר תהליך המתחיל בהיקף קטן והמתרחב במהירות לממדי ענק.
מקור הביטוי הוא בתופעת טבע שמתרחשת לכאורה כאשר כדור שלג קטן ניתק ממקומו ובהשפעת כוח המשיכה של כדור הארץ מתחיל להתגלגל במדרון.
במהלך התגלגלותו, גוש השלג סופח כמויות נוספות של שלג מנתיבו וגדל במהירות רבה.
במדעי החברה משתמשים במטפורת כדור השלג כדי לציין שיטה מתודולוגית של ראיונות עומק.
חוקרים העוברים ממרואיין אחד למשנהו, בצורה של "חבר מביא חבר", ובכך משתמשים ברשתות החברתיות של המרואיינים, מציינים במחקר כי השתמשו בשיטת "כדור השלג".
כדורי שלג מופיעים באופן טבעי לעיתים רחוקות.
במציאות, קיימת תופעה דומה בשם "גליל שלג" בה שלג המתגלגל במדרון יוצר מין גלילים מוצקים.
לרוב הגלילים קטנים למדי (גדול של כדור טניס), אך קיימים דיווחים על גלילים גדולים בהרבה.
היווצרות הגלילים דורשת תנאי רוח, תוואי שטח וטמפרטורה מיוחדים.
אפקט ינואר היא הנטייה המוכחת של מדדי המניות להניב בחודש ינואר תשואת יתר, לעומת שאר חודשי השנה.
תופעה זו, אשר תקפה בעיקר (ויש אומרים רק) במניות הקטנות, היא אחת ממספר אנומליות, הסותרות את תאוריית השוק היעיל ומעידות על קיומם של גורמים נוספים המשפיעים על מחירי מניות, שאינם באים לידי ביטוי במודל לתמחור נכסים פיננסיים (CAPM), המודל הסטנדרטי לתמחור ניירות ערך.
המחקר הראשון שהצביע על קיום אפקט ינואר (המכונה לפעמים גם אפקט תחילת השנה (turn-of-year)) פורסם בשנת 1976. הוא הקיף את התקופה 1904–1974, בה הניב מדד כלל המניות שנסחרו בבורסה לניירות ערך בניו יורק בחודש ינואר תשואה חודשית ממוצעת של 3.48%, בהשוואה ל-0.42% בלבד בכל אחד מאחד עשר חודשי השנה האחרים.
מחקר זה קיבץ יחדיו, במשקל-שווה (equal-weight), את כלל המניות, גדולות כקטנות.
ב-1983 התפרסמו שלושה מחקרים שאישרו את קיום האנומליה והראו כי היא מיוחדת למניות קטנות דווקא.
ברבות השנים התפרסמו מחקרים רבים שחזרו ואישרו את קיום התופעה, בשוקי מניות שונים בעולם, בעידנים שונים ובתקופות זמן שונות בתוך חודש ינואר עצמו; במיוחד בשבוע או בשבועיים הראשונים של השנה, שבהם מתרכז האפקט.
אחת מהבדיקות העדכניות ביותר, שהקיפה את השנים 1927–2001 מצאה "אפקט ינואר" מובהק וחיובי של כ-6% תשואת-יתר לאורך התקופה; גודלו השתנה משמעותית מעידן לעידן: בשנות השבעים הגיע לשיא של 8.8%.
במקרה או שלא במקרה, הייתה זו התקופה שבה החלו כלכלנים לשים את לבם לתופעה ולחקרה.
במקביל לבדיקת התשואה, בדקו כמה מהחוקרים את סטיית התקן, המייצגת את התנודתיות במחירי המניות ואת הסיכון שבהן.
הם גילו שבחודש ינואר קיימת לא רק תשואה גבוהה יותר אלא גם תנודתיות גבוהה יותר במחירי המניות הקטנות, אולם מידה נוספת זו של סיכון אינה גדולה מספיק כדי להסביר לבדה תשואה עודפת גדולה כל כך.
לאחר השיא בהיקף האפקט בשנות השבעים, חלה ירידה חדה ובשנות השמונים הצטמצמה תשואת היתר של המניות הקטנות בשני השבועות הראשונים של ינואר ל-4.4%.
היה זה העשור שבו התפרסמו ספרים על התופעה, שנועדו לציבור הרחב ולא לאקדמאים.
רבים ניסו את כוחם במימוש אסטרטגיית השקעות של קניית מניות קטנות בסוף השנה ומכירתם לאחר שבועיים או חודש.
למרות שפעילי ארביטראז' אלה צמצמו את ממדי האפקט, הם לא העלימו אותו לגמרי, ויש אף ראיות שהוא התחזק בשנות התשעים לכדי 5.8%, קרוב לממוצע ההיסטורי שלו.
לעומת זאת, בתקופה זאת ניתן לראות בפעמיים אחרות (2018 ו-2022) הפסדים של יותר מ-5% במהלך ינואר.
במקביל למחקר אמפירי של האפקט, נעשו מספר ניסיונות להציע הסברים תאורטיים מדוע הוא מתרחש, מדוע הוא מוגבל, או לפחות מוגבר במניות קטנות; ומדוע חלו בו התמורות האמורות לעיל מתקופה לתקופה.
הגורמים העיקריים העומדים מאחורי האפקט הם:
תכנון מס - בסוף השנה הקלנדרית, נוהגים למכור מניות עליהן ניתן לרשום הפסד הון לצורך קיזוז מס.
מכירת המניה בדצמבר גורמת לירידת שער המניה ורכשיתה מחדש בינואר מביאה לעליית השערים.
הסבר זה מתיישב עם העובדה שהאפקט מתמקד במניות קטנות, משום שמשקיעים פרטיים הם אלה שחשופים לשיקולי מס רווחי הון ובה בעת הם אלה שמשקיעים במניות קטנות, בעוד שמשקיעים מוסדיים גדולים הם על פי רוב אדישים לשיקול המיסוי של סוף השנה, ומגבילים את עצמם למניות גדולות וסחירות יותר.
עוד סיבה שתכנון מס של סוף השנה רלוונטי יותר למניות הקטנות, היא שהן תנודתיות יותר וממילא חשופות יותר להפסדים משמעותיים ביחס למחיר הקניה.
"קישוט חלונות" (window dressing) - גופים המנהלים את כספי משקיעים ומחויבים לדווח להם בסוף השנה את תיק ההשקעות לפרטיו, מלבד התשואה הכוללת, נוהגים למכור בסוף השנה מניות מפסידות, או מניות שמסיבות אחרות אינם מעוניינים שיופיעו בדיווח הנחשף למשקיעים.
בראשית השנה החדשה, הם יכולים לחזור לשוק ולקנות כאוות נפשם - ולהעלות את מחירי המניות שדוכאו על ידי המכירה שלא לצורך.
הסבר זה אינו מתיישב היטב עם כך שמניות קטנות - שמוסדיים ממעטים להחזיק - חוות את האפקט ביתר שאת, ועל כן הוא על פי רוב נחשב משני לעומת תכנון המס.
בונוסים ומשכורות 13, המוצאים את דרכם כהשקעה בניירות ערך - גם זו תופעה של משקיעים פרטיים ופעמים רבות היא משתלבת עם תכנון המס: המשקיע הפרטי מוכר בדצמבר את המניות הקטנות עליהן רשם הפסד ובינואר הוא שב וקונה אותן או אחרות, כשהוא מצרף לסכום ההשקעה את הבונוס השנתי.
בנוסף על אלה קיימים גם גורמים משוערים אחרים, רובם ככולם מתחום מדעי ההתנהגות והפסיכולוגיה.
למשל, יש הגורסים שאופטימיות שלאחר החגים הנוצריים וראש השנה האזרחית מביאים להשקעה בניירות ערך מסוכנים (קטנים).
כפי שניתן לראות, אין בנמצא הסבר אחד חד משמעי לתופעה.
אפילו ההצדקה הנחשבת למשכנעת ביותר - שיקולי המס - אינה חסינת ביקורת, משום שמחקרים גילו את אפקט ינואר אף במדינות שבהן אין נהוג כלל מס רווחי הון ובאחרות שבהן המועד הקובע לענייני שנת המס אינו ה-1 בינואר.
לגבי השינוי הניכר שחל בגודל האפקט עם השנים, מקובל להסביר שעצם העובדה שרבים מודעים אליו מבעבר, אמורה לצמצם אותו.
זאת משום שסוחרים שקונים מניות בסוף השנה היוצאת כדי למכרן בראשית זו הנכנסת, עשויים לצמצם במידת מה את עודף ההיצע בשוק בתקופה הראשונה, כמו גם את עודף הביקוש באחרונה.
העיסוק באפקט ינואר מתחלק לשני היבטים: ההיבט המעשי וההיבט התאורטי.
הראשון תכליתו לגזור אסטרטגיית השקעות שתניב רווחים שמעבר לתשואת השוק.
האחרון מתבטא בספקות שעולים לגבי שלמותם של המודלים המקובלים היום לתמחור מניות ולפיתוח תיק השקעות מיטבי תאורטי.
יש עניין רב בהשלכות התאורטיות של אנומליות, ובתוכן האנומליה המכונה אפקט ינואר.
הסיבה לכך היא שהן עשויות להצביע על הכיוון הנכון לפיתוח מודלים כלליים יותר לשוקי המניות ולנכסים פיננסיים בכלל; מודלים שיתחשבו גם בלוח השנה ובגורמים מבניים המשפיעים על שוק ההון, כגון ההבדלים המהותיים בהתנהגות בין משקיעים פרטיים למוסדיים.
אפקט זייגרניק (Zeigarnik) קובע שאנשים נוטים לזכור משימות לא-גמורות טוב יותר ממשימות שהושלמו.
האפקט נקרא על שם הפסיכולוגית היהודייה-ליטאית-סובייטית בלומה זייגרניק, שתיארה אותו לראשונה במחקר שפורסם בשנת 1927 לאחר שהבחינה שהמלצרים במסעדה וינאית שבה ישבה זכרו את ההזמנות שניתנו להם רק עד שהגישו את המנה לסועדים, ושכחו אותן מיד לאחר ההגשה.
במחקר שערכה בלומה זייגרניק השתתפו 164 נבדקים, שהתבקשו לבצע בין 18–20 מטלות פשוטות, כמו פתירת חידות או השחלת חרוזים.
בחלק מהמטלות הופסקו המשתתפים באמצע המטלה, בלי שנאמר להם מדוע.
לאחר סיום כל המטלות, נשאלו המשתתפים על המטלות שזכורות להם במיוחד.
המשתתפים נטו לזכור את המטלות שהופסקו באמצען בערך פי שניים מהמטלות שהם סיימו ללא הפרעה.
בניסוי משנת 1982 שערכו מקגרו ופיאלה התבקשו המשתתפים לפתור חידה מורכבת, אך הופסקו באמצע לפני שהספיקו לסיים אותה ונאמר להם שהניסוי הסתיים.
למרות זאת, כמעט 90% מהמשתתפים המשיכו לנסות ולפתור את החידה.
מחקר אמפירי שכלל סדרת ניסויים שנערך על ידי סבינצקי, מדבק וגילוביץ' ופורסם בשנת 1997, בדק כיצד אפקט זייגרניק משפיע על פעולות שאנשים מתחרטים עליהן, במיוחד כאשר מדובר בפעולות שלא הושלמו.
המחקר מצא כי אנשים נוטים לזכור יותר את החרטות על פעולות שלא בוצעו מאשר פעולות שבוצעו, במיוחד בטווח הארוך.
מחקר נוסף שהתפרסם בשנת 2010 מצא כי מטרות שלא מושגות ממשיכות להיות פעילות בזיכרון, תופסות משאבים קוגניטיביים ומפריעות לביצוע משימות הדורשות תפקודיים ניהולים, כגון פתרון בעיות ושליטה בדחפים.
מחקרים עדכניים מצביעים על כך שאפקט ממשיך להיבחן בהקשרים שונים, במיוחד בתחום הפסיכולוגיה הקוגניטיבית, ניהול זיכרון וקשב.
נמצא כי משימות לא סגורות אכן מקבלות עדיפות בזיכרון לטווח קצר, אך לא בכל תנאי.
למשימות לא גמורות קיימת משמעות פסיכולוגית שנובעת מהרעיון שמשימה שנקטעה באמצע יוצרת מתח פנימי מתמשך בנפש האדם.
לפי זייגרניק, התחלת משימה מייצרת כוונה פנימית לסיים אותה, אשר בונה מצב של "צורך-למחצה".
כאשר משימה אינה מסתיימת, הכוונה אינה נפתרת והמתח הנפשי נותר פעיל.
מצב עומס של משימות פתוחות עלול להוביל לתחושת לחץ נפשי או חוסר שקט.
אפקט זייגרניק ממשיך להיות עד היום מושא למחקר והשראה בתחומים שונים, והוא מדגים כיצד זיכרון, מוטיבציה ותשומת לב שלובים זה בזה.
חוקרים ממשיכים לבדוק את גבולות האפקט, וממשקים אותו עם תאוריות עכשוויות בתחום קבלת החלטות, ניהול משימות ואפילו חינוך.
יישומים בתחום השיווק והפרסום: נטען כי לאפקט זה יש יישומים בתחומים שונים, ובמיוחד בפרסום ושיווק.
מפרסמים משתמשים בו כדי לעורר סקרנות אצל קהל היעד, למשל באמצעות תכנים חלקיים או "קליף האנגר", שגורמים לצרכן לרצות להשלים את המידע החסר.
יישומים בפסיכולוגיה קוגניטיבית ולמידה: האפקט זכה להתעניינות מחודשת גם בעולמות הפרודקטיביות וניהול הזמן.
למשל, שיטות כמו Pomodoro או רשימת משימות, מנצלות את התחושה של "סגירת המעגל" כדי לשמר את המוטיבציה.
ישנם חוקרים הטוענים כי האפקט אינו עקבי בכל סוגי המשימות, וכי השפעתו תלויה בגורמים נוספים כמו עיניין אישי במטלה או רמת המורכבות שלה.
חלק מהמחקרים לא הצליחו לשחזר את הממצאים המקוריים בתנאים מסוימים, מה שמעורר דיון מתמשך סביב תוקפו.
אפקט זימן מתאר פיצול של רמות אנרגיה באטום כתוצאה מנוכחות שדה מגנטי.
הפעלת השדה המגנטי מסירה את הניוון ברמת האנרגיה, וכל רמה המתאימה לתנע זוויתי קוונטי מתפצלת עתה ל- רמות בעלות מספר קוונטי מגנטי שונה.
האפקט קרוי על שם הפיזיקאי ההולנדי פיטר זימן, אשר גילה אותו ב-1896, וקיבל על תגליתו זו את פרס נובל לפיזיקה לשנת 1902, יחד עם הנדריק לורנץ.
בהיעדר שדה מגנטי חיצוני, כל רמת אנרגיה באטום מנוונת פעמים, כאשר הוא המספר הקוונטי המציין את התנע הזוויתי הכולל של האטום ().
הדבר נובע מכך שרמות האנרגיה אינן תלויות במספר הקוונטי המגנטי – היטל התנע הזוויתי על ציר Z, בשל סימטריה כדורית של התנע הזוויתי.
עם הפעלת שדה מגנטי (בכיוון ציר Z, ללא הגבלת הכלליות), נשברת הסימטריה ומוסר הניוון, כך שנוצר פיצול של רמת האנרגיה ל- רמות אנרגיה שונות, שכל אחת מהן תלויה במספר הקוונטי M.
עדות לפיצול זה באה לידי ביטוי בפיצול הקווים הספקטרליים של מקור אור למספר רכיבים.
לפי חוק שימור האנרגיה, מתקבל כי וקטור התנע הזוויתי הכולל מבצע בהשפעת השדה המגנטי נקיפה (פרצסיה) בזווית קבועה סביב ציר Z.
אנרגיית החלקיק בשדה מגנטי תהיה:
כאן - אנרגיית החלקיק ללא שדה חיצוני ו- - רכיב המומנט המגנטי של החלקיק בכיוון הפעלת השדה (ציר Z).
מתוך הגדרת הקשר בין המומנט המגנטי לתנע הזוויתי של האטום (הן בהצגה הקלאסית והן בהצגה הקוונטית), מתקבל כי רכיב זה של המומנט המגנטי נתון על ידי:
כאן הוא ערכו המוחלט של מטען האלקטרון, היא מסתו של האלקטרון, היא מהירות האור ו- הוא קבוע פלאנק.
נהוג להגדיר בהקשר זה את תדירות לרמור: .
ניתן להראות, תוך שימוש במשוואות תנועה ובמודל האטום של בוהר, כי תדירות זו היא תדירות הנקיפה סביב ציר Z.
הצבת ביטויים אלה בביטוי עבור אנרגיית החלקיק נותנת את הגודל האנרגטי של הפיצול, דהיינו התוספת לאנרגיית הרמה מעבר לאנרגיה המקורית :
תוספת האנרגיה תלויה ליניארית במספר הקוונטי המגנטי , ועל כן גודל הפיצול הוא אחיד (עבור כל רמת ).
על פי כללי הברירה הקוונטיים, הנובעים מכך שההפרשים בתנע הזוויתי בין הרמות הם רק בשיעורים של , מתקבל כי המעברים המותרים בין רמות האנרגיה יהיו רק עבור .
לכן, הקו הספקטרלי מתפצל לשלושה קווים בלבד, כל אחד מהם מתאים למעבר מותר ב- מסוים.
האפקט כולו מתקיים רק עבור קווים ספקטרליים של סינגלט, דהיינו עבור אטומים בעלי ספין השווה לאפס.
כאשר הקו הספקטרלי אינו סינגלט, דהיינו עבור אטומים בהם הספין אינו אפס, מתקבל תחת הפעלת שדה מגנטי פיצול של הקו לרכיבים רבים יותר, והבדלי האנרגיה בין הרמות המפוצלות אינם אחידים עוד.
בניגוד לאפקט הנורמלי, שבו גודל הפיצול תלוי רק במספר הקוונטי המגנטי , במקרה זה גודל הפיצול תלוי גם בערכי המספרים הקוונטיים ו-.
מבחינה מתמטית, ניתן להציג את האנרגיה של הרמה באופן הבא:
כאן הוא פקטור לנדה -
ניתן לראות כי שיעור הפיצול באפקט האנומלי הוא מכפלה רציונלית של הפיצול הנורמלי
האחיד, כלומר הכפלה בפקטור לנדה (שהוא שבר כלשהו).
כללי הברירה עבור נשארים ללא שינוי, אך בשל התלות ב- וב- מתקבלים רכיבים נוספים לקו הספקטרלי, הנובעים מכך שהפרשי האנרגיה בין הרמות המפוצלות אינם אחידים.
אפקט זימן הנורמלי הוא מקרה פרטי של האפקט האנומלי: כאשר הספין הוא אפס, מתקבל כי , ואזי פקטור לנדה הוא 1.
פיצול זה ברמות האנרגיה מתקבל כאשר האינטראקציה של האטום עם השדה המגנטי חלשה יחסית לאינטראקציית ספין-מסילה.
עבור שדה מגנטי חזק יותר מתקבל פיצול שונה במקצת - אפקט פאשן-באק.
אפקט זימן מתאפיין בכך שקיטוב האור הנפלט תלוי ב- של המעבר:
כאשר , הפוטון הנפלט מקוטב מעגלית, בניצב לשדה המגנטי.
מעברים אלה מסומנים ב- בהתאמה.
כאשר , הפוטון הנפלט מקוטב ליניארית, במקביל לשדה המגנטי.
שוני זה בקיטובים נובע מעקרונות של שימור תנע זוויתי.
במעברים בהם אינו אפס, הפרש התנע הזוויתי המתקבל, בשיעור של , מועבר לפוטון, ואילו במעברים שבהם נשמר , נשמר גם התנע הזוויתי.
כדי למדוד את פיצול הקו הספקטרלי כתוצאה מאפקט זימן, יש צורך במכשיר מדידה בעל יכולת הפרדה גבוהה בין אורכי גל.
לשם כך נעזרים באינטרפרומטריה, ובדרך כלל נהוג להשתמש באינטרפרומטר פברי-פרו.
לביליות או אפקט לבילי הוא מושג במדעי ההתנהגות (פסיכולוגיה ופסיכיאטריה וכו'), המתאר חוסר יציבות, תנודות או שינויים מהירים ותדירים, לעיתים דרמטיים, של מצב רגשי או פונקציה נפשית.
הלביליות האפקטיבית והרגשית, לעיתים כמו "מרוץ רגשות", נחשבת מעין מקבילה במישור הרגשי של פיזור הקשב ומרוץ המחשבות.
המושג "לביליות" הושאל בזמנו מתחום הכימיה.
הלביליות הרגשית קיימת כנורמטיבית אצל ילדים בגיל הרך, שאצלם גם החשיבה וגם הרגשות הם שטחיים בגיל 1-3 (toddlers)
אצל בוגרים לביליות רגשית מתונה קיימת בסוגי אישיות נורמטיבית מסוימים (אנשים "רכי-לב" או בעלי "לב רגיש", היכולים לפרוץ בבכי בקלות).
מצבי דחק, התאהבות וסכסוכים יכולים לגרום או להחמיר לביליות רגשית אצל מתבגרים.
בהפרעות אישיות קיימת לפעמים לביליות רגשית.
השינויים ברגשות ובריגושים יכולים להופיע ללא הקשר חיצוני כלשהו, ללא רצון מודע, או לפעמים, להפך, השינויים מותאמים למצב רוחם של הסובבים.
הלביליות הרגשית צובעת את התנהגותם של בעלי הפרעה אישיות היסטריונית הנוטים להיות מושפעים בקלות על ידי מצב רוחם של אחרים (-"פויקילותימיה"), וכמו כן להגיב בתגובות רגשיות מוגזמות, הנרגעות אמנם מהר לאחר מכן.
הם יכולים לעבור מהתנהגות מותאמת, אף נעימה ופתיינית, להתפרצות זעם עם תוקפנות, איום בהתאבדות, התרחקות הפגנתית, ללא יחס פרופורציוני למצב שחוו.
באישיות ההיסטריונית הלביליות הרגשית מתלווה במלאכותיות מסוימת של ההבעות הרגשיות, היסטריוניזם (תיאטרליות) וסף תסכול נמוך.
השינויים נמשכים בדרך כלל דקות עד שעות.
אצל החולה השרוי במאניה ניתן לראות שינויים פתאומיים במצב הרוח כמו "מצחוק לדמעות, מבכי לזעם, מנדיבות לתוקפנות" כתגובה לגרויים הכי קלים
אצל חולי דיכאון קיים קושי לשלוט על הרגשות וכל אירוע עצוב יכול לגרום להם להתפרץ בבכי.
בדרך כלל הם עלולים להגיב כך גם למילות חיבה והבנה של אחרים.
לביליות רגשית מופיעה לעיתים אצל בעלי מוגבלות שכלית, בהתחלת מצבי דמנציה (קיהיון), במצבים בלבוליים, בשיתוק הכללי המתקדם שבעגבת, בתפקוד היתר של בלוטת התריס (מחלת גרייבס).
הצורה הקיצונית ביותר של הלביליות הרגשית היא ה"אפקט הפסאודובולברי המתאפיין בפרצי צחוק או בכי בלתי נשלטים (פחות או יותר ממושכים, ללא גירוי או סיבה.
הוא נקרא גם "צחוק ובכי פתולוגיים", "אי שליטה רגשית" (אינקונטיננציה רגשית), "חוסר עקביות רגשית", או "הפרעת ביטוי רגשי לא-רצוני".
במקרים של מחלות ניווניות כמו טרשת אמיוטרופית צידית (ALS) או טרשת נפוצה, אירועים מוחיים, ההפרעה יכולה להיות מביכה ומטרידה מאוד בשביל החולה עצמו, שאינו יכול להתנגד לה ומרגיש חסר אונים בגללה.
במקרים של דמנציה וסקולרית מתקדמת או מצב בלבולי החולה אינו מודע תמיד לשינוי בגלל הירידה הקוגניטיבית.
האפקט הפסאודובולברי מופיע לרוב לאחר נזק מוחי, הוא מתקיים ב-50% מהמטופלים עם שיתוק פסאודובולברי ניווני ובקרב כ-10% מהחולים בטרשת נפוצה
הטיפול באפקט הפסאודובולברי הוא לרוב פרמקולוגי וכולל תרופות נוגדות דיכאון כמו: פלואוקסטין, ציטלופרם, אמיטריפטילין, והתרופה "נואדקסטה" המשלבת דקסטרומטורפן עם קינידין.
מול לביליות אפקטיבית חשוב לקחת בחשבון אפשרות של מצבים מאניים, היפומאניים, מחלות אורגניות מוחיות וכו' הדורשים טיפולים בהתאם לאטיולוגה.
בהתקפים פסיכוטיים ובצורות חמורות של סכיזופרניה יכול להופיע אפקט בלתי מותאם (incongruent affect לא אדקוואטי), קיומם של רגשות סותרים בעת ובעונה אחת, לעיתים באופן ביזארי ולא מובן, כחלק מה שבלוילר הגדיר כ"אמביוולנציה הפתולוגית".
אפקט מְפֶּמְבָּה הוא שם לתופעה שכאשר מקררים שני כלים זהים המכילים אותה כמות מים אך בטמפרטורה שונה, המים החמים קופאים לעיתים מהר יותר מהמים הקרים.
התופעה תוארה לאורך ההיסטוריה עוד מימיו של אריסטו, אך זכתה להכרה על ידי הקהילה המדעית המודרנית רק לאחר שתלמיד תיכון מטנזניה בשם ארסטו ברתולומיאו מפמבה (Erasto Barthlomeo Mpemba) תיאר אותה בשנת 1969. קיימת אי-הסכמה בקהילה המדעית באשר לפרמטרים הנדרשים כדי להפיק את האפקט, כמו גם על הבסיס התאורטי של התופעה.
מפמבה הבחין לראשונה בתופעה בשנת 1963 במהלך שיעור בישול, כאשר היה עליו להכין גלידה מתערובת שהורתחה וצוננה לטמפרטורת הסביבה בטרם הוכנסה למקרר.
אחד הנערים הכניס למקרר תערובת שכלל לא הורתחה, ומפמבה, שחשש לאבד את המקום שהוקצה לו במקרר, הכניס את התערובת שלו לאחר שהורתחה אך מבלי שהמתין לצינונה.
הוא שם לב שהתערובת החמה קפאה לפני תערובות קרות.
מפמבה חזר ובדק את התופעה פעמים נוספות והגיע לאותה תוצאה: הנוזל החם קופא לפני הנוזל הקר.
כשביקש מפמבה ממורהו הסבר לתופעה, לעג לו המורה בפני חבריו לכיתה, והם הצטרפו לבדיחה המתמשכת על "הפיזיקה של מפמבה".
במהלך לימודיו נכח מפמבה בהרצאה שנושאה פיזיקה שהרצה ד"ר דניס אוסבורן מהקולג' האוניברסיטאי של דאר א-סלאם.
לאחר ההרצאה שאל מפמבה את אוסבורן מדוע כאשר מכניסים למקפיא שני כלים זהים המכילים מים בטמפרטורה של 35 מעלות צלזיוס ובטמפרטורה של 100 מעלות צלזיוס, מקדימים לקפוא המים החמים.
אוסבורן ביקש לבדוק את העניין ופנה לטכנאי מעבדה כדי שיחזור על הניסוי.
הטכנאי אישר שמים חמים קופאים מהר יותר ממים קרים, והוסיף "אבל אנחנו נחזור על הניסוי עד שיתקבלו התוצאות הנכונות".
לאחר שאישר אוסבורן את ממצאיו של מפמבה, פרסמו השניים ב-1969 מאמר המתאר את תוצאות הניסוי.
באותה שנה ובלי קשר למפמבה ואוסבורן, פרסם הקנדי ג'.
קל (Kell) מאמר המתאר את אותה תופעה.
מפמבה למד בקולג' לניהול חיי הבר האפריקאים במושי.
בהמשך הוא השלים את לימודיו בניהול משאבי טבע בקולג' ללימודים מתקדמים בקנברה, אוסטרליה (כיום אוניברסיטת קנברה ) והמשיך ללימודי תואר שני באלפין, טקסס, ארצות הברית.
הוא הועסק על ידי הוועדה האפריקאית ליערנות וטבע (African Forestry and Wildlife Commission) במשרד למשאבים טבעיים ותיירות של טנזניה.
ארסטו מפמבה נפטר ככל הנראה ב-2020, זאת לדבריה של כריסטין אוסבורן, אלמנתו של הפיזיקאי שהיה בעל תפקיד מרכזי בתיעוד ובפרסום ממצאיו של מפמבה.
בכל אופן אתר החדשות TRT אפריקה דיווח על מותו ב-14 במאי 2023.
במבט ראשון נראה אפקט מפמבה מנוגד לעקרונות תרמודינמיים ובלתי-אפשרי.
הסיבה לכך נעוצה בהתבוננות צרה בתכונות המים הקרים והחמים, הנבדלים למעשה, עקב החימום, לא רק מבחינת הטמפרטורה שלהם אלא גם מבחינת תכונות נוספות.
הגורם העיקרי לאפקט עדיין לא ידוע, והוצעו ונבחנו מנגנונים אחדים המסבירים את התופעה.
נמצא שהאפקט אכן מתקיים, אך התרחשותו רגישה לתנאים שבהם הוא נבדק.
הבדלים בתכנון הניסויים, כגון צורת כלי הקיבול של המים, שיטת הקירור, הרכב המים, הדרך לקביעת רגע הקפיאה של המים ואחרים מובילים לתוצאות שמצביעות בכל פעם על גורם אחר כמהותי בהיווצרות האפקט.
על פי ניסויים שונים נמצאו הגורמים האפשריים הבאים לאפקט מפמבה:
אידוי - אידוי מוגבר יותר במים החמים מקטין את המסה שלהם ולכן קטנה כמות המים שצריכה לקפוא.
נוסף על כך, אידוי הוא תהליך אנדותרמי המוריד את טמפרטורת הסביבה.
נמצא שלמרות שמנגנון האידוי הוא הסבר נוח לתופעה, האפקט נוצר גם בכלי קיבול אטומים שבהם אידוי אינו יכול לבוא לידי ביטוי.
הסעת חום - מכיוון שלמים חמים יותר צפיפות נמוכה יותר (כל עוד טמפרטורת המים גבוהה מארבע מעלות), השכבה העליונה של המים חמה יותר מהשכבות שמתחתיה.
בכלי עם המים החמים נוצרת שכבה עליונה חמה יותר מזו שבכלי עם המים הקרים (ונשארת כזו גם כאשר הטמפרטורה הממוצעת של המים בכלי משתווה לטמפרטורה הממוצעת של המצב ההתחלתי של הכלי עם המים הקרים) ולכן מעבר החום אל מחוץ לכלי המים החמים מהיר יותר.
הסעת החום תלויה במידה רבה גם במבנה המקרר המשפיע על תנועת האוויר בתוכו.
גורם חיצוני נוסף המשפיע על הסעת חום הוא קרח המצטבר במקרר.
הקרח מבודד בין תחתית הכלי לרצפת המקרר ומפחית את הסעת החום.
כלי המכיל מים חמים ממס את הקרח ומבטל את השפעת הבידוד שלו.
לגורם זה השפעה בניסויים ביתיים בלבד שכן בניסויים בתנאי מעבדה בדרך כלל משתמשים במשטחים מבודדים להניח עליהם את כלי המים.
גזים מומסים - חימום מים מקטין את כמות הגזים המומסים בתוכם ושינוי בכמות הגזים משנה את תכונות המים.
ישנם ניסויים המצביעים על קשר בין הגזים המומסים במים לאפקט מפמבה ואחרים המצביעים על העדרו של קשר כזה.
קירור יתר - ייתכן שקירור יתר משמש גורם משפיע על אפקט מפמבה.
בכמה ניסויים נמצא שהמים הקרים מגיעים לקירור יתר (טמפרטורה נמוכה מטמפרטורת הקפיאה ללא מעבר למצב מוצק) יותר מהמים החמים.
לכן ייתכן שהמים החמים קופאים לפני המים הקרים למרות שטמפרטורת המים הקרים נמוכה יותר.
הממצאים הללו עומדים בניגוד לממצאים אחרים המצביעים על ירידה באתרי התגרענות במים שחוממו ולכן על הסיכוי שדווקא המים החמים יגיעו לקירור יתר יותר מאשר המים הקרים.
התיעוד המוקדם ביותר לאפקט נמצא בספרו של אריסטו "מטאורולוגיה" משנת 350 לפנה"ס לערך.
התופעה שבה ומוזכרת בספר "Opus Majus" של רוג'ר בייקון בן המאה ה-13 שאף מציין את רגישות התופעה לתנאי הניסוי, ובספרו של קלגט (Clagett) משנת 1461, וממשיכה להופיע בספריהם של הוגי דעות מרכזיים בני המאה ה-17, פרנסיס בייקון ורנה דקארט.
במשך זמן רב בחר המדע המודרני להתייחס בביטול לתיאורים של אפקט מפמבה ולשייכם לתאוריה קדומה ומוטעית (άντιπερίστασὶς; אנטיפריסטזיס).
אירוני למצוא התייחסות לתיאורו של פרנסיס בייקון דווקא בספרו משנת 1962 של תומאס קון "המבנה של מהפכות מדעיות", המתאר בין היתר, כיצד תוצאות ניסוי שאינן תואמות את הפרדיגמה המדעית המקובלת, זוכות להתעלמות.
קון כותב על "התצפית המוזרה הזאת, [שישנם תיאורים] שהיום פשוט איננו יכולים לאששם".
אפקט זנון הקוונטי הוא מצב שבו חלקיק לא יציב הנצפה ברציפות, לא ידעך לעולם.
התופעה מתרחשת מכיוון שכל מדידה גורמת לקריסה של מצב המערכת לאחד המצבים העצמיים של המערכת.
בהקשר של אפקט זה, תצפית יכולה להיות פשוט בליעת החלקיק, ללא צופה במובן הקונבנציונלי.
את התופעה חזה לראשונה הפיזיקאי הסובייטי לאוניד קלפין ב-1958 וב-1977 תיארו אותה ג'ורג' סודרשן וביידיאנאיית' מיסרה (Baidyanaith Misra) מאוניברסיטת טקסס.
מקור השם לאפקט הוא בפרדוקס החץ של זנון מאליאה, שלפיו, מכיוון שחץ בתנועה אינו נע באף רגע נתון, לא ייתכן שהוא נע בכלל.
באופן כללי, ניתן להגדיר את אפקט זנון הקוונטי כאוסף התופעות שבהן שינוי מעוכב על ידי אינטראקציה שיוצרת מצב שיכול להתפרש כמציין אם השינוי טרם התרחש או שכבר התרחש.
על אף שההגדרה לעיל הוצעה כפרשנות לניסוי המסוים של החזרה של אטומים על ידי "מדידה" (בליעה) במראה מחורצת, היא מתארת מגוון גרסאות של האפקט.
במכניקת הקוונטים, האינטראקציה נקראת "מדידה" כי התוצאה שלה יכולה להתפרש במושגים של מכניקה קלאסית.
מדידות תכופות מעכבות את השינוי, אשר יכול להיות מעבר של חלקיק מאזור מסוים בחלל לאזור אחר, מעבר פוטון בגלבו ממצב אחד לאחר או מעבר של אטום ממצב קוונטי אחד לשני.
כל אלה נחשבים יישומים של אפקט זנון הקוונטי.
מטבעו, האפקט מתבטא רק במערכות שהמצבים הקוונטיים בהן ניתנים להבדלה (אורתוגונליים) ולכן הוא אינו בר-יישום לתופעות קלאסיות וגופים מקרוסקופיים.
הדבר דומה למצב בחור שחור בו החומר הנשאב אליו הופך לדחוס מאוד וצפוף מאוד, והחומר מקיים אינטראקציות (מדידות) רבות עם עצמו עקב הגרביטציה החזקה, ואז השינוי מעוכב (הזמן "מתקתק" בקצב איטי יותר עבור או ביחס לחומר המתקרב לחור השחור, מאשר עבור חומר במקומות אחרים ביקום).
מדידות מחזוריות של מערכת קוונטית
תהי מערכת במצב A, שהוא מצב עצמי של אופרטור המדידה.
נניח כי עם מעבר הזמן, המערכת תדעך בהסתברות מסוימת למצב B.
אם מדידות מבוצעות באופן מחזורי, עם מרווח זמן סופי ביניהן, כל מדידה תגרום לקריסת פונקציית הגל לערך עצמי של אופרטור המדידה.
בין המדידות, המערכת מתפתחת ממצב הערך העצמי לסופרפוזיציה של המצבים A ו-B.
כאשר הסופרפוזיציה נמדדת, היא קורסת שוב, למצב A, כמו במדידה הראשונה, או למצב B.
עם זאת, ההסתברות לקריסה למצב B, לאחר זמן קצר מאוד t, מתכונתית ל-t2, מכיוון שההסתברות של מצב מסוים מתכונתית לריבוע המשרעת, והמשרעת מתנהגת בצורה ליניארית.
לכן, בגבול מספר גדול של מרווחים קצרים, עם מדידה בסיום כל מרווח, ההסתברות של התרחשות המעבר למצב B שואפת לאפס.
על-פי תאוריית דה-קוהרנטיות קוונטית, קריסה של פונקציית גל אינה אירוע בדיד ורגעי.
מדידה היא תהליך שקול לצימוד חזק של המערכת הקוונטית לסביבה תרמית רועשת לזמן קצר מאוד, וצימוד חזק רציף שקול למדידה תכופה.
הזמן שלוקח לפונקציית הגל לקרוס קשור לזמן הדה-קוהרנטיות של המערכת כאשר היא מצומדת לסביבה.
ככל שהצימוד חזק יותר וזמן הדה-קוהרנטיות קצר יותר, כך פונקציית הגל תקרוס מהר יותר.
כך שבתמונת הדה-קוהרנטיות, יישום מושלם של אפקט זנון תואם לגבול שבו המערכת הקוונטית מצומדת באופן רציף לסביבה, הצימוד הזה חזק במידה אינסופית ו"הסביבה" היא מקור אינסופי של אקראיות תרמית.
באופן ניסויי, דיכוי חזק של התפתחות מערכת קוונטית הודות לצימוד סביבתי נצפה במספר מערכות מיקרוסקופיות.
ב-2001 צפו מרק רייזן וקבוצתו מאוניברסיטת טקסס באפקטי זנון ואנטי-זנון הקוונטיים עבור מערכות קוונטיות לא יציבות, כפי שהוצע על ידי סודרשן ומיסרה.
אטומי נתרן בטמפרטורה נמוכה מאוד נלכדו בסריג אופטי מאיץ והאיבוד עקב מינהור קוונטי נמדד.
התפתחות המערכת הופרעה על ידי הקטנת התאוצה, ועקב כך עצירת המנהור.
הקבוצה תיעדה את התלות של דיכוי קצב הדעיכה או עידודו, באופן המדידה.
ב-1989 צפו דייוויד ויינלנד וקבוצתו ב-NIST באפקט זנון הקוונטי עבור מערכת אטומית של שתי רמות אשר נחקרה במהלך ההתפתחות שלה.
כ-5000 יוני בריליום-9 אוחסנו במלכודת פנינג גלילית וקוררו בעזרת לייזר לטמפרטורה נמוכה מ-250 מילי-קלווין.
מתקף RF רזוננטי הושם למערכת.
אם היה מושם לבדו, היה גורם לכל אוכלוסיית מצב היסוד לנדוד למצב מעורר.
לאחר השמת המתקף, היונים נוטרו לפוטונים שנפלטים עקב רלקסציה.
אז "נמדדה" מלכודת היונים בקצב גבוה על ידי מתקפי על-סגול, במהלך מתקף ה-RF.
בהתאם לצפוי, מתקפי העל-סגול דיכאו את המערכת למצב המעורר.
התוצאות היו בהתאמה טובה למודלים התאורטיים.
מעבר אטום אחד מאזור חלל מסוים לאזור אחד, אשר מדוכא על ידי "מדידה" (דה-קוהרנטיות באינטראקציה עם החריצים במראה), ייחשב לעדות ניסיונית של אפקט זנון.
אפקט זנון הקוונטי הופך לתפישה מרכזית בחקר תאוריות שנויות במחלוקת ולא מוכחות של מודעות תודעה קוונטית בדיסציפלינת המדעים הקוגניטיביים.
בספרו "היקום המודע" (The Mindful Universe) טוען הנרי סטפ, פרופסור לפיזיקה קוונטית באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שאפקט זנון הקוונטי הוא השיטה העיקרית שבה התודעה מחזיקה סופרפוזיציה של מצב המוח בתשומת לב.
הוא טוען כי תופעה זו היא הדרך שבה הרצון המודע יוצר שינוי, פתרון אפשרי לדיכוטומיית תודעה-גוף.
אפקט מקלינטוק (נקרא גם אפקט המעונות או סנכרון וסתי) מבוסס על השערה המציעה כי למחזור החודשי של נשים הגרות יחד (כגון בבתי כלא, מנזרים ומעונות) יש נטייה להסתנכרן עם הזמן על ידי הפרשה וקליטה של פרומונים.
נקרא על שם הפסיכולוגית שחקרה את הנושא ופרסמה מאמר עליו ב-1971.
לאחר פרסום המחקרים הראשוניים אודות סנכרון המחזור החודשי, פורסמו מספר מאמרים המדווחים על פגמים מתודולוגיים במחקרים אלה, כולל המחקר של מקלינטוק.
בנוסף, פורסמו מחקרים נוספים שלא הצליחו למצוא סנכרון.
מדענים מתחו ביקורת גם על המנגנונים שהוצעו כהסבר לתופעה.
מאמרי סקירה, שנערכו בשנים 2006 ו-2013 הגיעו למסקנה שככל הנראה לא קיימת כלל תופעה של סנכרון המחזור החודשי.
תופעה דומה הקרויה "" נצפתה בבעלי חיים קטנים כגון עכברים ושרקנים.
בניגוד לאפקט וויטן המונע על ידי פרומונים זכריים, אפקט מקלינטוק טוען להשפעת פרומונים נקביים בלבד.
התופעה, המכונה לעיתים 'בקרה חברתית של הביוץ', נחקרה לראשונה באופן פורמלי על ידי הפסיכולוגית
מרתה מקלינטוק שדיווחה על ממצאיה ב-Nature בשנת 1971. בשנת 1998 מקלינטוק פרסמה מאמר נוסף ב-Nature שתמך בממצאיה הראשונים.
מקלינטוק ביצעה סדרת ניסויים בהם דגימות ריח מבתי שחי של נשים נוגבו בשפתיהן של נשים אחרות.
על פי המאמר נמצא כי הניגוב גרם לשינוי המחזור החודשי באופן שיסונכרן עם המחזור של הנשים מהן נלקחו הדגימות.
אילו לכל הנשים היה מחזור של 28 יום בדיוק, ההפרש המקסימלי בין התחלת מחזור של שתי נשים היה 14 יום, המינימלי 0 ימים (סנכרון) והממוצע 7 ימים.
ללא אפקט מקלינטוק, היינו מצפים כי בקבוצה קטנה לחצי מזוגות הנשים יהיה הפרש קטן מהממוצע דהיינו פחות מ-7 ימים.
המחקר הראשוני של מקלינטוק דיווח על הפרש ממוצע של 5 ימים - ייתכן שמדובר במקריות סטטיסטית בלבד.
רוב המחקרים בנושא בוצעו בדיעבד, כלומר הנשים נשאלו על מחזורי העבר שלהם.
ייתכן שתשובותיהם הושפעו מהטיית דיווח קוגניטיבית מה שהופך את תוצאות המחקר לדגימה מוכתמת.
ההשערה אינה מסבירה את אופי הסנכרון בין שתי נשים בעלות אורך מחזור שונה.
נשים בעלות הפרש של יומיים באורך המחזור שלהן עשויות לקבל מחזור באותו יום אך בחודש הבא יהיה ביניהן הפרש של יומיים, בחודש שלאחריו של ארבעה ימים וכן הלאה.
נמצאו כשלים מתודולוגיים במחקרי העבר.
ניתוח ביקורתי של הממצאים הציג את הדוגמה הבאה:
סביר כי שגיאות כאלה יתקבלו במחקרים קטנים יותר, כמו אלה שנעשו בנושא.
חוקר אחד טען כי בניתוח ממצאי העבר בתוספת תיקון שגיאות כאלה, הראיות לקיום האפקט נעלמות.
יש שטענו כי המתאם הסטטיסטי המסביר את האפקט הוא אקראי או נובע מגורם חיצוני כמו השפעת הירח.
השערות הקושרות בין הירח לזמני ביוץ ומחזור (Lunaception) אינן מקובלות כמבוססות מדעית.
מחקרים ביקורתיים שנערכו בשנים 2006 ו-2013 הגיעו למסקנה שלא קיימת כלל תופעה של סנכרון המחזור החודשי.
אֵפֵקְט וֶסְטֶרְמַרְק הידוע גם כהיפוך החתמה מינית, הוא היפותזה פסיכולוגית הטוענת שכאשר שני אנשים גרים בסמיכות במהלך השנים הראשונות של חייהם, אחד מהם או שניהם לא יחושו לרוב משיכה מינית זה כלפי זו.
התופעה נקראת על שם האנתרופולוג הפיני אדווארד וסטרמרק , שהעלה אותה בשנת 1891 בספרו "ההיסטוריה של נישואים בקרב בני-אדם".
מאז נצפתה התופעה במקומות רבים ובתרבויות שונות ברחבי העולם, בהם הקיבוצים בישראל, "נישואי שים-פואה" בסין (בהם בני הזוג גדלים יחד מילדותם), וכן בקרב משפחות בעלות קרבה ביולוגית.
בקיבוצים בישראל, נהגו במשך שנים רבות לגדל ילדים באופן משותף בקבוצות גיל (במקום בקבוצות בה קיימת קרבה ביולוגית).
תוצאות מחקר זה מספקות ראיה לנכונותו של אפקט וסטרמרק ולכך שהוא פועל במהלך התקופה הקריטית בין הלידה ועד גיל שש.
בסין היו נהוגים בעבר "נישואי שים-פואה", שבהם הייתה נמכרת ילדה ממשפחה ענייה למשפחה עשירה כמשרתת, והייתה נישאת לבנה של המשפחה העשירה כאשר שני הילדים הגיעו לבגרות.
עם זאת, אפקט וסטרמרק גרם פעמים רבות לרתיעה מינית בין בני הזוג, ובשל כך נישואין מסוג זה אופיינו במספר קטן יותר של ילדים ובמספר גדול יותר של גירושין ובגידות.
במקרים בהם לא הייתה קיימת סמיכות במהלך התקופה הקריטית, למשל, כאשר אח ואחותו גדלו בנפרד ומעולם לא נפגשו, הם עלולים להימשך זה לזה אם ייפגשו כאשר יהיו בוגרים.
תופעה זו ידועה בשם משיכה מינית גנטית.
קיים מדרש בו מטרונה דנה עם רבי יוסי על למה ה' ברא את חוה כשהאדם ישן.
רב יוסי אמר שהיה ניסיון לעשות זאת כשהיה ער, אבל הצפייה בתהליך המלא של היווצרות הגוף עשה את האשה לא מושכת בשביל האדם, וה' נאלץ לנסות שוב.
המטרונה אמרה שלה קרה דבר דומה; היא הייתה אמורה להינשא לדודה, אבל מאחר שגדלו באותו בית, הוא לא מצא אותה מושכת ולכן התחתן עם אשה אחרת, למרות שהייתה פחות יפה.
אפקט וֶרתֶר הוא תופעה חברתית שבה התאבדות של אדם גורמת לאנשים נוספים להתאבד, כשהם מחקים לעיתים גם את אופן ההתאבדות.
התופעה קרויה על שם גל ההתאבדויות שהתרחש באירופה, בעקבות הפצת הרומן ייסורי ורתר הצעיר מאת הסופר הגרמני גתה, בסוף המאה ה-18.
"ייסורי ורתר הצעיר" הופיע ב-1774. ברומן התאבד הגיבור בעקבות אהבה נכזבת באמצעות ירייה בראשו.
לאחר הפצת הספר נודעו מקרים רבים בהם אנשים ניסו להתאבד באותה דרך.
במספר מקומות הוחרם הספר כדי למנוע זאת.
הכינוי "אפקט ורתר" נטבע מאתיים שנה מאוחר יותר, ב-1974, על ידי החוקר דייוויד פיליפס.
שיעור ההתאבדויות גבר בעקבות התאבדויות של אישים מפורסמים, כגון מרילין מונרו וקורט קוביין.
חלק מהקורבנות מתאבדים באותה דרך, באותו מקום או באותו תאריך.
בשנת 2017 בעקבות התאבדות של אוגוסט איימס התאבדו מספר שחקניות פורנו נוספות.
גם בישראל, על פי דיווחים, עלה מספר ניסיונות ההתאבדות ב-24 אחוז בעקבות התאבדות הבדרן דודו טופז.
לאחר אירועי ה-14 ביולי 2012, הפגנות השנה למחאה החברתית, שבהן הצית את עצמו משה סילמן, היו שחיקו אותו בעקבות מצבם הכלכלי הקשה.
הגורמים להתאבדות או לניסיונות ההתאבדות המופיעים באפקט ורתר, אינם שונים מהגורמים הידועים להתאבדות באופן כללי.
מרבית המתאבדים היו ידועים כלוקים בהפרעות נפשיות מסוגים שונים, בעיקר הפרעות מצב רוח והתמכרות לסמים.
קשיים אלו, המשולבים לרוב עם נסיבות חיים קשות כגון בדידות, מחלה, כישלון בתחום האישי או המקצועי, גירושין, התאלמנות ועוד — הם הגורמים העיקריים להתאבדות, גם כשמדובר בהתאבדות במסגרת אפקט ורתר.
החוקר הישראלי פרופ' יעקב רופא, כחלק מהתיאורייה הפסיכו-ביזארית שהגה, טוען כי כל הפרעה נפשית שאינה פתולוגית (כגון OCD לעומת סכיזופרניה) היא נרכשת מתוך ארסנל הפרעות אליהן נחשף החולה.
אובדנות אינה שונה, ואפקט ורתר הוא למעשה חלק מרכישת התנהגויות רחבה יותר.
אפקט מסבאואר הוא תופעה פיזיקלית שהתגלתה על ידי הפיזיקאי הגרמני רודולף מסבאואר בשנת 1958. היא מתארת פליטה חסרת רתע של קרינת גמא על ידי אטומים בחומר מוצק ומהווה את הבסיס לספקטרוסקופיית מסבאואר.
פליטה ובליעה של קרני רנטגן בגזים נצפתה בעבר וציפו כי תופעה דומה תתגלה עבור קרינת גמא.
זו נוצרת במעברי אנרגיה בגרעיני אטומים, בניגוד לקרינת X-ray, שנוצרת במעברי אנרגיה אלקטרוניים.
עם זאת, ניסיונות לצפות בתהודה של קרינת גמא בגזים נכשלו.
מסבאואר הצליח לצפות בתהודה באירידיום מוצק, מה שהעלה את השאלה למה תהודת גמא אפשרית במוצקים אך לא בגזים.
מסבאואר הציע שבעוד שבגזים חלק מהאנרגיה אובדת לרתע, מה שמונע את תופעת התהודה, עבור אטומים במוצק, חלק מהתגובות הגרעיניות יכולות להתרחש כמעט ללא רתע.
הוא שייך את התהודה בה צפה לחלק זה של אירועים חסרי רתע.
גילוי והסבר זה זיכו אותו בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1961, יחד עם מחקרו של רוברט הופסטדטר אודות פיזורי אלקטרונים בגרעיני אטומים.
קרינת גמא נוצרת בתהליכים שמתרחשים בגרעין האטום, כתוצאה ממעבר ממצב לא יציב בעל אנרגיה גבוהה למצב יציב עם אנרגיה נמוכה יותר.
האנרגיה של הפוטון שנפלט בתהליך מתאימה להפרש בין שתי הרמות, פחות כמות האנרגיה שהולכת לאיבוד ברתע לאטום הפולט.
אם אנרגיית הרתע "האבודה" קטנה יחסית לרוחב הקו הספקטרלי של התהליך, אזי הפוטון עדיין יכול להיבלע על ידי אטום שני, מאותו סוג של הראשון.
תהליך זה של פליטה ובליעה מכונה תהודה.
אנרגיית רתע נוספת הולכת לאיבוד בבליעה, ולכן על מנת שתתרחש תהודה, אנרגיית הרתע צריכה להיות קטנה ממחצית רוחב הקו עבור המעבר האנרגטי הרלוונטי.
ניתן למצוא את כמות האנרגיה בגוף הנרתע משימור תנע: , כאשר PR הוא הרתע של האטום הפולט (הנרתע), ואילו Pγ הוא התנע של הפוטון הנפלט.
הצבת גודל זה במשוואת האנרגיה תיתן : , כאשר השתמשנו בקשר עבור הפוטון.
עבור גזים, החלקיקים הפולטים והבולעים את הקרינה הם אטומים, והמסה שלהם היא יחסית קטנה, מה שגורם לאנרגיית רתע גדולה שמונעת תהודה.
אותה משוואה עבור אנרגיית רתע תקפה גם עבור במקרה של קרני רנטגן, אבל במקרה זה אנרגיית ותנע הפוטון קטנים משמעותית, ולכן אובדן האנרגיה לרתע הוא קטן יותר ותהודה עדיין יכולה להתרחש גם בפאזה הגזית של חומר.
במוצק, הגרעינים קשורים במבנה של סריג ולכן תהליך הרתיעה שונה: הסריג כולו נרתע, אך מכיוון שהמסה שלו גדולה מאוד יחסית לאטום, אנרגיית הרתע היא זניחה.
עם זאת, אנרגיה של תהליך דעיכה יכולה לקבל תוספת או להיגרע באמצעות תנודות בסריג, שמתוארות באמצעות פונונים.
אפקט מסבאואר מתרחש מכיוון שקיימת הסתברות סופית שדעיכה תתרחש ללא מעורבות פונונים.
לכן, עבור חלק מהאירועים האנרגטיים (שנתון על ידי פקטור לם-מסבאואר), הסריג כולו מתפקד כגוף הנרתע ואירועים אלה הם בפועל חסרי רתע.
במקרים אלה, מכיוון שאנרגיית הרתע היא זניחה, קרינת הגמא הנפלטת היא בעלת אנרגיה מתאימה לבליעה חוזרת על ידי אטום אחר ותהודה יכולה להתרחש.
מאפיין נוסף של התהליך הוא רוחב קו קטן של הקרינה הנפלטת, התלוי בזמן מחצית החיים של הדעיכה.
משמעות רוחב קו קטן הוא שהקרינה רגישה מאוד לשינויים קטנים במעברים אנרגטיים בגרעין.
למעשה, קרינת גמא יכולה לשמש ככלי לבחון את האינטראקציות בין הגרעין והאלקטרונים שלו ושל שכניו.
זהו הבסיס לספקטרוסקופיית מסבאואר, אשר משלבת את אפקט מסבאואר יחד עם אפקט דופלר כדי לחקור אינטראקציות אלה.
מעברים אופטיים ללא פונונים הוא תהליך אנלוגי לאפקט מסבאואר, שניתן לצפות בו בכרומופורים בסריג בטמפרטורות נמוכות.
באלקטרוניקה, אפקט מילר מתייחס לעלייה בקיבול השקול בכניסה למגבר מהפך מתח בשל הגדלת השפעתו של הקיבול המחובר בין צומתי הכניסה והיציאה של המגבר.
קיבול הכניסה המוגבר יינתן על פי הנוסחה , כאשר הוא גודל הגבר המגבר, הוא הקיבול שמחובר בין צומתי הכניסה והיציאה, ו־ הוא קיבול הכניסה השקול.
על אף שלרוב נעשה שימוש באפקט מילר לצורך חישוב קיבול שקול בכניסה, הוא נכון לכל עכבה המחוברת בין הכניסה ליציאה של מגבר מהפך מתח, וגם עכבות של רכיבים אלקטרוניים אחרים ניתן "לשקף" לכניסה בעזרת אפקט מילר, באופן שישפיע על עכבת הכניסה של המגבר.
תכונות אלו של אפקט מילר מוכללות במשפט מילר.
אפקט מילר קרוי על שמו של מהנדס החשמל והפיזיקאי האמריקאי ג'ון מילטון מילר (John Milton Miller).