tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החברה הירושלמית התקשתה לספק את הביקוש הגובר לחשמל בעיר, ובשלהי תקופת השלטון הבריטי יזמו השלטונות חיבור חשמל לעיר מרשת החשמל של חברת החשמל הארצית.
עקב פרוץ מלחמת העצמאות, תוכנית זו לא התממשה.
התחנה שבתה מייצור במהלך מלחמת העצמאות, בה לא הייתה אספקת חשמל סדירה בירושלים.
לאחר 1948, עם הקמת מדינת ישראל וחלוקת ירושלים, נותר מבנה תחנת הכוח בחלקה המערבי של ירושלים, שבשליטת מדינת ישראל.
ירושלים המזרחית נותרה מנותקת מחשמל עד 1951, אז הקימה החברה הבריטית מתקן ייצור חדש בסמוך לשועפט.
על נכסי החברה במערב ירושלים, ובראשם תחנת הכוח השתלטה חברת החשמל הישראלית, והחל משא ומתן על איחוד של חברת החשמל לישראל עם חברת JEPSC.
ממשלת ירדן הקימה את "חברת החשמל הירדנית של מחוז ירושלים" שנרשמה אצל רשם החברות הירדני ב-29 ביוני 1953 בשם "חברת החשמל ירושלים הירדנית בע"מ" (شركة كهرباء القدس الأردنية المساهمة المحدودة, שרכת כהרבאא אל-קודס אל-אורדוניה אל-מוסאהמה אל-מחדודה).
בראש החברה ניצב אנוואר נוסייבה, אביו של סרי נוסייבה.
ממשלת ירדן רכשה את הזיכיון מידי החברה הבריטית, והעבירה אותו לחברה החדשה.
בשנת 1954 התנהלו בין ישראל וממלכת ירדן שיחות חשאיות שבסופם רכשה "חברת החשמל לישראל" מידי החברה המזרח-ירושלמית את הזיכיון לספק חשמל במערב העיר.
בשנת 1962 הורחב זיכיון החברה ליריחו וב-2 במאי 1964 הסתיים תהליך העברת תחנת הכוח ביריחו לידי חברת החשמל הירושלמית.
החברה פנתה אל משרד האנרגיה הירדני בבקשה לכלול גם את אזור חברון בתחום הזיכיון שלה, אך הממשלה הירדנית לא דנה בבקשה זו בשל פרוץ מלחמת ששת הימים.
עם איחוד העיר בשלטון ישראל ב-1967, למרות קולות שונים לפירוקה ולהלאמתה (בהם ראש עיריית ירושלים, טדי קולק), החליטה ממשלת ישראל להותיר את החברה בשליטה פרטית.
היא נרשמה כחוק אצל רשם החברות הישראלי בשם "חברת החשמל מחוז ירושלים בע"מ" וקיבלה זיכיון ממשלתי לאספקת חשמל לשכונות מזרח ירושלים וצפונה.
במועצת המנהלים של החברה החליפו שני נציגים של עיריית ירושלים את שני נציגי העירייה הירדנית שישבו במועצתה מ-1948 ועד 1967. מאז היה היועץ לענייני ערבים לראש עיריית ירושלים אחד מנציגי העירייה במועצת המנהלים של החברה.
במהלך השנים מאז 1967 הייתה חברת החשמל המזרח-ירושלמית מוקד כח פוליטי פלסטיני וסמל לעצמאות פלסטינית.
הבחירות לוועד של עובדי החברה היו מוקד התעניינות של המפלגות השונות בחברה הפלסטינית.
לאחר הבחירות לעיריות ב-1976 גבר כוחה של אש"ף במועצת המנהלים של החברה על חשבון תומכי ירדן, ועד שנת 1981 היה לאש"ף רוב במועצת המנהלים של החברה.
מתוקף זכיונה, סיפקה החברה חשמל לשכונות היהודיות במזרח העיר שנוסדו לאחר מלחמת ששת הימים, למחנות צה"ל באזור ולהתנחלויות.
בשנת 1979 הסכימו יצחק מודעי ואליאס פריג' על ניתוק הצרכנים היהודיים ומחנות הצבא במזרח ירושלים ובסביבה מהחברה המזרח-ירושלמית.
טענתו של פריג' הייתה שאין סיבה שהחברה תספק חשמל להתנחלויות.
להסכם זה התנגד אנואר נוסייבה אשר ראה בה פתח לחיסול החברה.
להתנגדות הצטרפו עובדי החברה שחששו מצמצומים וקיימו שביתת אזהרה.
לאחר שההסכם לא יצא אל הפועל, החליטה ממשלת ישראל, באוגוסט 1979 להלאים את החברה עד תחילת 1981. הודעה על כך נמסרה לחברה בסוף דצמבר 1979. אולם בג"ץ קבע שהמניעים להלאמה הם מדיניים, פוגעים בזכות הקניין של בעלי מניות החברה, ואסר לבצע את ההלאמה.
עם זאת, בית המשפט קבע שהמדינה יכולה לרכוש את הזיכיון במזרח ירושלים בה הוחל החוק הישראלי.
במהלך שנים אלו החלה החברה לרכוש בהדרגה כמויות חשמל גדולות מחברת החשמל הישראלית, לאור הביקוש הגובר ואי־כדאיות כלכלית בייצור חשמל בתחנה בשועפט.
עד דצמבר 1986 סיפקה החברה חשמל גם ליישובים ולשכונות היהודיות באזור כמו מעלה אדומים, נווה יעקב, הגבעה הצרפתית, רמות אלון ותלפיות מזרח.
תוספת הצרכנים והיותו של מתקן הייצור מיושן גרמו לתופעה חוזרת ונשנית של הפסקות חשמל באזור.
ב-1982 קיבלה החברה גנרטורים חדשים, אך לא קיבלה אישורי הפעלה מממשלת ישראל, בשל סיבות של איכות הסביבה, והגיעה למצב שבו אינה מייצרת כמעט חשמל בכוחות עצמה.
בדצמבר 1987, לקראת תום תקופת הזיכיון החוקי של החברה ובסמוך לתחילת האינתיפאדה הראשונה, אך ללא קשר ישיר אליה, הוציאה ממשלת ישראל לפועל את החלטתה לחיבור השכונות היהודיות במזרח העיר לרשת של חברת החשמל הישראלית.
בכך צמצמה באופן חד-צדדי את מספר הצרכנים של החברה המזרח-ירושלמית.
ההחלטה בוצעה במבצע חשאי בלילה אחד, שתוכנן בקפידה ובחשאיות במשך זמן רב.
על המבצע, שזכה לשם הקוד "אור לגויים", פיקד אלוף (מיל.) יונה אפרת ונכללו בו אנשי משרד החוץ, השב"כ, משרד האנרגיה והתשתית, עיריית ירושלים ועוד.
ממשלת ירדן האריכה בתגובה את משך הזיכיון של החברה לשישים שנים נוספות החל מ-1 בינואר 1988. החברה צברה חובות כבדים לחברת החשמל הישראלית וניתוק הצרכנים נחשב כ"קיזוז" חובות אלה.
לאחר מותו של נוסייבה, נכנס להנהלת החברה מוחמד עלי אל-חוסייני ממשפחת חוסייני.
לפי החלטתו הופסקו הניסיונות לייצר חשמל, ותחנת הגנרטורים הישנה הפכה לתחנת השנאה ומיתוג לצורך הזרמת חשמל מישראל לשטחי הזכיינות של החברה.
מתוך 531 רשויות מקומיות ברשות הפלסטינית, שמחוברות לרשת החשמל, 165 קיבלו את החשמל מחברת החשמל המזרח-ירושלמית.
לטענת החברה, היא סובלת מגנבות חשמל רחבות היקף במזרח ירושלים, על ידי התחברויות פיראטיות לרשת החשמל.
בשנת 2017, לאור חוב גדול של החברה לחברת החשמל, החלה חברת החשמל בהשגת אישור לביצוע ניתוקים זמניים של החשמל המסופק לחברה.
בינתיים חוב החברה תפח והלך והגיע בתחילת 2020 ל-1.685 מיליארד שקלים.
בקיץ 2023, הודיע שר האוצר בצלאל סמוטריץ', שנמצאה הדרך להטיל על הרשות הפלסטינית את האחריות על חובותיה של החברה, העומדים על קרוב לשני מיליארד ₪.
לדבריו, אי-היכולת לגבות את החוב בעבר נבעה מהתנערות הרש"פ מחובותיה של החברה, שיש לשים להם סוף.
זאת, באמצעות בחינת הרכב הבעלות של החברה, ובניית קונסטרוקציה משפטית שמאפשרת לייחס את החוב לרש"פ (הצורכת את החשמל בפועל), וממילא לגבות את החוב מכספי המיסים שהיא גובה.
בין הפרויקטים המתוכננים, הקמת קו ירדן-יריחו להובלת חשמל מחברת החשמל הירדנית לשטחי הזיכיון של JDECO בהיקף של 20 מגה-ואט, הקמת תחנת כוח נסיונית לניצול אנרגיה סולארית ביריחו בהיקף של 1 מגה-ואט והרחבתה לאחר בדיקת ישימות ל-100 מגה-ואט.
חברת המצעדים הרשמית היא חברה המפעילה מצעדי מוזיקה בממלכה המאוחדת שנוסדה ב-1998.
שני המצעדים המרכזיים שמפעילה החברה הם מצעד הסינגלים הבריטי ומצעד האלבומים הבריטי, מלבדם מפעילה החברה את "מצעד ההורדות הרשמי" מצעדי וידאו קליפים ומצעדים המייצגים סגנונות מוזיקליים שונים.
מצעד הסינגלים הבריטי (UK Singles Chart) הוא מצעד פזמונים המונה את 200 הסינגלים הנמכרים ברחבי הממלכה המאוחדת.
המצעד, המבוסס רק על מכירות שירים, משודר ברדיו BBC 1 ביום ראשון בין 16:00 ל-19:00 (UTC), מהמקום הארבעים למקום הראשון, ו-75 הגדולים מפורסמים במגזין Music Week ביום שני.
חברת הלומדים הוא מונח בסוציולוגיה שטבע פרופסור מנחם פרידמן, חוקר החברה החרדית, המתאר תופעה שהחלה באמצע המאה ה-20, שבמסגרתה הזרם המרכזי של החברה החרדית במדינת ישראל דוגל בהכוונת הגברים לייעד את כל חייהם ללימוד תורה בישיבות ובכוללים.
קו אידאולוגי זה הוביל בסוף שנות ה-90 למצב שבו שני שלישים מהגברים בחברה החרדית אינם עובדים.
מונח זה הפך מקובל ומשמש במדעי החברה לתיאור החברה החרדית בישראל.
החברה הציונית-דתית וחברות חרדיות מחוץ למדינת ישראל אינן עונות בדרך כלל להגדרה "חברת לומדים", שכן רוב הגברים שם עובדים לפרנסתם.
עם זאת, גם חברות אלה מושפעות מתפיסת לימוד התורה של החברה החרדית במדינת ישראל, וגם בהן גָּדֵל השיעור של מי שעיסוקם העיקרי הוא לימוד תורה.
בכל ההיסטוריה של העם היהודי רוב העם עסק בפרנסה ורק מיעוט ממנו עסק בלימוד.
בייחוד כאשר היהודים פוזרו בתפוצות השונות שבהן הם לא קיבלו תמיכה ממשלתית ללימוד תורה, כך שלא הייתה ברירה אלא להתפרנס.
פרופ' שלמה נאה גורס כי גם כאשר מוזכרים במקורות התלמודיים לומדי תורה, אין הכוונה לאנשים שאינם עובדים כלל, אלא לשילוב בין תורה לעבודה.
בסוף המאה ה-18 החל לגדול היישוב היהודי-אשכנזי בירושלים – היישוב הישן.
קהילה זו הקימה את מוסד הכולל ששימש כצומת להעברת כספי תרומות להחזקת המשפחות היהודיות ביישוב הישן, שהתעקשו שלא ללמוד מקצועות ולהתפרנס באופן עצמאי וחופשי.
עם זאת, בתקופה ההיא זו הייתה קהילה ירושלמית קטנה ובעלת השפעה מצומצמת, ורק לאחר הקמת מדינת ישראל ועליית יהודי אירופה, החברה החרדית כולה אימצה את הקו האידאולוגי הזה.
עמדתם של נטורי קרתא, בני היישוב הישן בירושלים, כלפי החרדים האגודאים הייתה שלילית:
בחברה החרדית שמוצאה מאירופה, הנוהג המקובל עד שנות ה-50 של המאה ה-20 היה שרוב הנערים לומדים מקצוע שיפרנס אותם, וכאמור, רק בראשית שנות ה-50 החל התהליך לצבור תאוצה בכל החברה החרדית, תחת הנהגתו של החזון איש.
תהליך זה התרחש על רקע מלחמת העולם השנייה, הקמת מדינת ישראל ועליית יהודים רבים אליה מאירופה, צפון אפריקה וקהילות נוספות בעולם.
החברה החרדית החלה לעודד את הנוער שלה להתחנך במוסדות שלא לימדו לימודי חול אלא רק תלמוד ולימודי קודש, במגמה כזאת שתשאיר אותם לומדי תורה במהלך כל חייהם.
הפובליציסט החרדי הבולט משה שנפלד, מבאי ביתו של מנהיג הציבור החרדי החזון איש, היה מהראשונים שהביאו לידי ביטוי אידאולוגיה זו.
שנפלד כתב – מתוך עמדה אידאולוגית הרואה בחיוב את התופעה – כי
החברה החרדית ראתה בחיוב תהליך זה בעידודם של מנהיגיה, וחינכה את הדור הצעיר שלה לאידאולוגיה חדשה זו של לימוד תורה כקריירה.
בעיני החברה החרדית לימוד התורה האינטנסיבי הוא תנאי הכרחי להמשך קיומו של העם היהודי לאחר חורבנה של יהדות אירופה ומוסדות התורה שלה.
כך לדוגמה כותב הרב שך, מנהיג החברה החרדית: גם הרב אהרון לייב שטיינמן, ממנהיגי החברה החרדית, כתב: האדמו"ר מסלונים, שלום נח ברזובסקי, שגם הכיר בשינוי המשמעותי שחל בחברה החרדית, כתב:
תהליך זה חלחל גם לחברה החרדית הספרדית, וגם בה הוקמו ישיבות וכוללים בהתאם לדגם של החרדים האשכנזים, שבהם התלמידים מוכוונים ללימוד תורה כל חייהם.
מנהיג החרדים הספרדים הרב עובדיה יוסף מתון יחסית למנהיגי החברה החרדית האשכנזית בנוגע ללימודי חול בישיבות, אך גישתו הבסיסית תואמת גם היא את גישת "חברת הלומדים" האשכנזית.
תהליך זה הונע על ידי ההתנגדות של הציבור החרדי לציונות החילונית והרצון לשמור על המסורת.
המשכו התאפשר בזכות כמה תנאים חיצוניים: מדינת ישראל, שהוקמה כמדינת רווחה ואפשרה ללומדים לא לעבוד, בכך שהעניקה קצבאות לישיבות ולמשפחות מרובות הילדים שבהן האב אינו עובד.
בנוסף כותב פרידמן כי רגשות אשמה ונוסטלגיה לעולם המסורתי שחרב בשואה גרמו ליהודים שנטשו את הדת לתרום לעולם הישיבות ולסייע לשיקומו באופן שהיה בו "מימד של פיצוי וכפרה".
תנאי מהותי נוסף לקיומה של חברת הלומדים הוא מוסד הכולל.
למעשה לא ניתן לקיים קריירה למדנית על בסיס הישיבות בלבד, שכן לאחר הנישואין התלמיד עוזב את הישיבה ומאבד את המסגרת הלימודית שלו.
הפתרון לכך הוא מוסד הכולל שמאפשר לגבר נשוי להמשיך ולנהל את אורח החיים הלמדני ובמקביל לנהל חיי משפחה.
תהליך זה של שינוי היה כרוך מטבעו במרד בדור הקודם, שכן דור זה לא דגל באידיאל של חברת הלומדים ונחשב בעיניה פשרני כלפי קיום המסורת ביחס לדור החרדי החדש.
תהליך זה היה חלק ממסגרת חדשה של החמרה הלכתית שהתפתחה גם היא במקביל לחברה החרדית.
במסגרת זו הנטייה הטבעית היא להחמיר בכל מקרה של ספק או חשש ולדקדק יותר בקיום ההלכה, גם זה בניגוד לדור החרדי הקודם.
מאפיין משמעותי נוסף שהיה כרוך בהפיכתה של החברה החרדית לחברת לומדים הוא השינוי במעמד האישה.
האישה החרדית, שבילתה בעבר את רוב זמנה בעבודות הבית, הפכה לגורם המפרנס הראשי, שכן רוב הגברים אינם עובדים במשרה מלאה.
מצב זה הוביל להתפתחות סקטור גדול של תפקידי הוראה עבור הנשים החרדיות.
מסוף שנות ה-90, עם הגידול בקשיים הכלכליים והרוויה בתחום ההוראה, עלה מספר הנשים החרדיות העובדות גם בתחומים אחרים, כגון תכנות וראיית חשבון.
מגמה נוספת שהתפתחה היא התלות של הצעיר החרדי בחברה החרדית שגדל בה.
ככל שרמת ההשכלה בחברה הישראלית עלתה, כך קטנו סיכוייו של הצעיר החרדי להשתלב בה, שכן הפער בינו לבין סביבתו גדל.
הוא הפך כבול למסגרת הלימודית שהתחנך בה, התלות הכלכלית שלו בהוריו גדלה, ודבר זה הפך את החברה החרדית במהלך השנים להומוגנית הרבה יותר.
אחת התוצאות של המגמה הזאת היא הקדמת גיל הנישואין, שאפשרה לצעירים החרדים עצמאות מסוימת, שכן על ידי כך הם השתחררו מחובת השירות הצבאי ונפתחה בפניהם ההזדמנות להשתלב במערכת התפקידים בחברה החרדית.
במקורות היהודיים מופיעות גישות הדוגלות בלימוד תורה רציף במשך כל החיים.
אחת הסוגיות הבולטות בהקשר זה מופיעה במסכת ברכות, שם נחלקו בעניין תנאים.
רבי שמעון בר יוחאי תוהה על דברי רבי ישמעאל הלומד מהפסוק "ואספת דגנך" שיש לעם ישראל לנהוג מנהג דרך ארץ קדמה לתורה: אם אדם יחרוש בשעת החרישה, יזרע בשעת הזריעה וכן הלאה, מתי ייוותר לו זמן ללמוד תורה?
ממקורות אלה ואחרים עולה כי הגישה שמצדדת בהתמקדות בלימוד תורה ובמיעוט עיסוק בפרנסה אינה חדשה, אך מבחינה היסטורית מעולם לא היה מצב שבו הזרם המרכזי של העם היהודי הפנה את עיקר משאביו ללימוד תורה, כדבריו הנזכרים של אביי.
על פי האגדה, הפעם היחידה שבה נקרא העם כולו ללמוד תורה הייתה בתקופת חזקיהו, אז נעץ חרב בבית המדרש והכריז "כל מי שלא יעסוק בתורה ידקר בחרב" ולא מצאו תינוק ותינוקת, איש ואישה, שלא היו בקיאין בהלכות טומאה וטהרה".
הסיבה לכך הייתה חששו של חזקיהו שתישכח התורה, משום שאביו, המלך אחז, ביטל תלמודי תורה.
בנוסף, חזקיהו סבר שלימוד התורה יציל את העם מכיבושי סנחריב.
עם זאת, אין הכרח לפרש את דברי התלמוד כמכוונים לכך שהעם כולו לא עסק כלל בצורכי פרנסה, וניתן לפרש שחזקיהו הקפיד על כך שהעם יעסוק במקביל גם בלימוד תורה.
במאה ה-21 בחברה החרדית קיימת מגמה של יציאה לשוק העבודה, הן מפני צורך הפרנסה והן מפני חוסר התאמה של הלומד למסגרת הישיבתית שדורשת לימוד אינטנסיבי על פני שעות רבות במשך היום.
בשנת 2010 עמד אחוז הגברים החרדים העובדים בגיל 25–54 על 52% (לעומת 93% מקרב החילונים).
הציבור הדתי לאומי הדגיש מראשיתו את עקרונות תורה ועבודה, דהיינו שילוב של חיי תורה ומצוות בחיי מעשה.
רובם הגדול של התלמידים בציבור זה מקבל השכלה ברמה תיכונית.
עם זאת, גם בציבור זה, בייחוד בפלג החרד"לי שלו, ישנם אברכי כוללים.
גם אברכים אלה יוצאים ברובם להתפרנס עד גיל 30, ובניגוד לחברת הלומדים החרדית, רק מעטים נותרים בכולל לאורך כל חייהם.
ישנם הרואים בחברת הלומדים "תרבות מובלעת", בהתאם להגדרה של האנתרופולוגית מרי דאגלס.
בהתאם, חברת הלומדים מציגה באור שלילי את הפורשים ממנה ומייצרת את מה שעמנואל סיון מכנה 'חומת המידות הטובות' המפרידה בין "העליונות המוסרית של חברי המובלעת" לבין הקהילה המרכזית שעד כה הייתה ישות מפתה.
הלומדים הם המעגל הפנימי של המובלעת, שאמור בכוח טהרתו להאציל השפעה חיובית על סביבתו ולהוות מופת לחבריהם הנמצאים במעגלים החיצונים יותר של המובלעת הבאים במגע עם העולם החיצון.
על פי מנחם פרידמן, חברת הלומדים התאפשרה דווקא על רקע חברת הרווחה המערבית המודרנית.
רק בחברת שפע יכול היה להתפתח אותו מערך מורכב של יחסי חליפין ותלות בין מיעוט, המאופיין כחברת לומדים חרדית לבין סביבה יהודית חילונית מודרנית הנוטלת על עצמה אחריות להבטחת הכנסה מינימלית לכל תושביה מחד, ומאפשרת לנשים לעבוד ולפרנס את חברת הלומדים מצד שני.
חברת הלבנט או החברה לטורקיה הייתה חברה מורשית למסחר בין-לאומי שהוקמה באנגליה בשנת 1592. אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה אישרה את אמנתה המקורית ב־1592, כאשר התמזגו "החברה לוונציה" (Venice Company) שקמה ב-1583 ו"החברה לטורקיה" (Turkey Company) שקמה ב-1581 בגלל תפוגת תוקף אמנותיהן.
אנגליה ביקשה על ידי כך ליצור בריתות סחר ופוליטיות עם האימפריה העות'מאנית.
האמנה ההתחלתית הייתה תקפה לשתים עשרה שנים והעניקה אחריות לאדוארד אוסבורן, ריצ'רד סטייפר, תומאס סמית' ווליאם גארט במטרה להסדיר את קשרי הסחר של אנגליה עם האימפריה העות'מאנית ועם הלבנט.
החברה המשיכה להתקיים באופן רציף עד לשנת 1825.
החברים בה (Freemen) נקראו Turkey Merchants, כלומר "סוחרים עם טורקיה".
המטה הראשי של חברת הלבנט היה בלונדון.
בשנת 1580, אחרי תקופה של שפל שנמשכה מספר עשורים במסחר עם המזרח התיכון, פנו כמה סוחרים מלונדון אל מלכת אנגליה אליזבת הראשונה בבקשה למתן צ'ארטר מלכותי שיאפשר להם בלעדיות במסחר עם האימפריה העות'מאנית.
באותה תקופה המסחר עם אזור הלבנט נשלט במידה רבה על ידי התיווך של ונציה ונמל אנטוורפן.
אנגליה חיפשה שווקים חדשים למוצרי הטקסטיל שלה.
היא נזקקה גם כן לגישה בטוחה ליבוא התבלינים מ"המזרח הרחוק" אחרי שסיפוח פורטוגל לספרד איים על התחבורה הימית מסביב לכף התקווה הטובה.
כוחה של ונציה נחלש אחרי חצי מאה של מלחמות ולא היו לה שוב אמצעים להוביל סחורות אל המחסנים הגדולים של הנמל ליבורנו.
על רקע התחרות והעימותים הצבאיים בין אנגליה לבין צרפת מחד וספרד מאידך, התחזקו היחסים בין השער הנשגב ובין שתי המעצמות הנוצריות הראשונות.
בשנת 1580 שלחה אנגליה בחשאי דרך פולין שליחים שהשיגו גם עבורה קפיטולציות מטעם הסולטאן העות'מאני, בדומה לאלו שהוענקו לערים האיטלקיות ולצרפתים.
חברת הלבנט הוקמה תחילה באישור המלכה אליזבת ב-11 בספטמבר 1581 תחת השם "החברה לטורקיה" (Turkey's Company) כחברת מניות משותפת שנועדה לשמש מכשיר ביישום הקפיטולציות.
בשנת 1588 היא הפכה ל"חברה מוסדרת" ומונופול.
מובילי המהלך הזה היו הסוחרים סר אדווארד אוסבורן (?1530–1591) וריצ'רד סטייפר.
לחברה הוצאו זיכיונות חדשים בינואר 1592 וב-1595, שהבטיחו לה מונופול על הסחר עם הארצות שבמזרח אגן הים התיכון.
כל חבר בחברה, שנקרא "Turkey merchant" ("סוחר עם טורקיה"), ניהל מסחר על חשבון הונו האישי, בכפוף לכללים המשותפים של החברה.
חברת הלבנט לא שאפה להשתלטות קולוניאלית.
היא הקימה תחנות סחר בערים כמו קונסטנטינופול, חלב, סמירנה (איזמיר) ואלכסנדריה.
חלב שימשה מרכז למשרדיה הראשיים במזרח התיכון.
בפטרס הוקמה חברת בת מסוג חברות המניות המשותפות.
בשנת 1715 החברה פתחה "פקטורי" גם בסלוניקי.
באמצע המאה ה-17 קמו נציגויות באיים יוונים נוספים וכן בעיר אתונה ובלרנקה שבקפריסין.
עד לתחילת המאה ה-19 נפתחו נציגויות של חברת הלבנט גם בערי נמל על החוף הסורי, באזור הדרדנלים, באדירנה ואף בבוקרשט.
ב-11 בספטמבר 1581 הדיוואן הקיסרי של העות'מאנים אישר לאנגליה את הזכות לקיים קשרי מסחר עם ערי הנמל העות'מאניות תחת הדגל האנגלי.
ספינות המסחר של מדינות אחרות היו צריכות באותה תקופה להניף דגל צרפתי.
בשנת 1584 שלחה אנגליה את שגרירהּ הראשון באיסטנבול, ויליאם הרבורן.
בהמשך הרשה הדיוואן העות'מאני לאנגליה לפתוח קונסוליות בחלב, בכיוס, פטרס, סמירנה, אלכסנדריה ואלג'יר.
הנציגים הדיפלומטיים של אנגליה באזור קיבלו את משכורותיהם מחברת הלבנט.
אוניות חברת הלבנט היו במאה ה-17 בסדר גודל של 100 עד 350 טון.
החברה חימשה את אוניותיה בגלל סכנות מצד שודדי ים אלגיראים, תוניסאים וטריפולטנים ששלטו בחופי ברבריה ומצד ספינות המלחמה של ספרד.
בשנת 1606 המלך ג'יימס הראשון (1603–1625) חידש ואישר את הצ'רטר של החברה והוסיף לה פריווילגיות חדשות.
עם זאת הוא אימץ נימה מילולית חריפה כלפי העות'מאנים וזנח את היחסים הישרים איתם.
ברם לא התערבה הממשלה הבריטית במסחר שהמשיך לפרוח.
התפתח במיוחד ייצוא הנשק שסייע לסולטאן לצייד את צבאו באמצעי לחימה חדשניים יותר.
בשנים 1609–1619 ייצוא הבדים אל טורקיה עלה מ-46% ל-79% מכלל ייצוא הבדים האנגלי.
הרווחים מהסחר עם העות'מאנים השפיעו גם על הדיפלומטיה ועל מדיניות החוץ של הממלכה.
למשל מייחסים לכך את החלטת המלך ג'יימס שלא לתת סיוע כספי לפולין בעת מלחמתה בטורקים.
בימי מלחמת האזרחים האנגלית הונהגו שינויים בתקנון חברת הלבנט.
נפתחו שעריה בפני אנשים שקודם לכן לא תאמו את דרישות הצ'רטרים של אליזבת וג'יימס ולא את הכללים שננהגו עד אז.
בתקופת הרסטורציה, החזיר המלך צ'ארלס השני את המצב לקדמותו.
בכל זאת גם בצ'רטר שלו הונהגו כמה סעיפי רפורמה.
הצ'רטר של צ'ארלס השני הפך את חברת הלבנט לגוף פוליטי המסוגל לנסח חוקים משלו, תחת השם המלא "חברת סוחרי אנגליה העושים מסחר עם ימי הלבנט" (Company of Merchants of England trading to the Seas of the Levant).
מספר חבריה לא הוגבל עוד.
הוא הגיע לכ-300 סוחרים בממוצע.
הדרישה העיקרית מהמועמדים הייתה להיות סוחרים סיטונאים או בתור בני משפחות של סוחרים או בעקבות חניכות בת שבע שנים.
חברים בגיל מתחת 25 נדרשו לשלם 25 פאונד עם כניסתם.
בני מעל 25 שילמו כפול מזה.
כל חבר נשבע בקבלתו שלא לשלוח סחורה ללבנט אלא על חשבונו בלבד, ולא להעביר אותה לאיש מלבד סוכני החברה ותחנות הסחר שלה.
חברי החברה שילמו ב-1661 2% משווי הסחורות שמכרו או רכשו לנציגי החברה בלבנט.
אם בכל זאת התחמקו מהכללים ושיתפו פעולה עם סוחרים עצמאים או זרים, היה עליהם לשלם קנס של 20% משווי העסקות.
נציגי החברה השגיחו על יישום הקפיטולציות העות'מאניות לגבי הנתינים הבריטים, וייצגו את החברה וחבריה בפני הרשויות הטורקיות.
מנגנון המִנהל של חברת הלבנט כלל קונסולים, סגני קונסולים, סוכנים, גזברים, מזכירים ואת כל הסוחרים.
החברה בחרה קונסולים באיסטנבול ובאיזמיר.
ההנהלה בלונדון כללה מושל, סגן מושל ו-12 (מאוחר יותר 18) עוזרים, כולם תושבי לונדון או פרווריה.
ההנהלה והחברים השתתפו בפורום שנקרא "בית הדין הגדול" של החברה (Great Court) בעל סמכויות אקסקוטיביות, מחוקקות ומשפטיות.
"בית הדין הגדול" של החברה התכנס בלונדון באופן סדיר.
הוא קבע את חוקיה הפנימיים של החברה, את הפקודות וההחלטות, המכסים, האגרות, דמי הניהול, המינויים והפיטורים, העונשים והקנסות לגבי החברים.
בכל עיר או נמל שבו פעלו חברי החברה מינו נציג שנקרא "מ"מ של מושל" (deputy-governor).
ההנהגה בלונדון שלחה את האוניות, הסדירה את התעריפים לגבי המחירים שבהם תשווקנה הסחורות מאירופה בהגיען ללבנט.
הוסדר גם נושא טיב הסחורות המוחזרות.
היא זו שהעלתה מכסים על הסחורות, הטילה מיסים, אגרות ודמי ניהול וקבעה מהן ההוצאות השוטפות של החברה.
החברה הציגה את השגרירים של הממלכה באזור.
הוחלט שמינוי השגריר הבריטי בשער הנשגב ייעשה באישור המלך.
החל משנת 1753 הוסרו תנאים רבים בקבלת החברים בחברת הלבנט וגם יהודים בעלי נתינות בריטית יכלו להתקבל.
החברה אסרה על קונסולים ואף על השגריר באיסטנבול להטיל מיסים על האוניות כדי לממן את הוצאותיהם, להבדיל מההסדרים המכשילים אצל לאומים אחרים, וכפיצוי דאגה לפנסיות של השגריר והקונסולים ואף של הפקידים הבכירים של הנציגויות הדיפלומטיות הבריטיות.
החברה העסיקה בין 20–25 אוניות.
הסחורות המיוצאות היו מוגבלות בטיבן ובמגוונן וכללו: בגדים קצרים ואריגי צמר מסורתיים אנגליים (קרזי), פח, פיוטר, עופרת, פלפלים, כנימת קוצ'יניל כיצוא מחדש, עורות של ארנבות שחורות, כסף מאמריקה שרכז בנמל קדיס.
לעומת זאת בריטים ייבאו משי גולמי, כותנה, חוטים, דומדמניות, פירות יבשים, אגוזי מוסקט, פלפל שחור, אינדיגו, לענה, צמר אנגורה וצמר גמלים, בגדי כותנה, עורות רכים ("עור של מרוקו"), נתרן פחמתי לייצור זכוכית וסבון, מוצרי גומי ותרופות.
יחסי המסחר של חברת הלבנט הבריטית כללו את ונציה, מפרץ ונציה, רגוזה, כל הארצות תחת שליטה עות'מאנית, ונמלי הים התיכון והלבנט, להוציא קרטחנה, מורסיה, אליקנטה, ברצלונה, ולנסיה, מיורקה, מינורקה, מלטה וקורסיקה וכן מקומות אחרים בחופי צרפת, ספרד ואיטליה.
בתחילת המאה ה-18 התחיל מספר החברים בחברה להצטמצם.
תדמית חברת הלבנט הפכה לשלילית משהו, והיא נחשבה תכופות כמנצלת את משאביה של אנגליה לרעה.
בשנת 1754 תחומי פעולתה נפתחו בפני הסחר החופשי.
עם זאת היא המשיכה לפעול עד לסגירתה בשנת 1825.
חברת הובר היא חברה לייצור ושיווק שואבי אבק אמריקנית שבסיסה באוהיו.
החברה פעלה גם באירופה ובמשך מרבית המחצית הראשונה של המאה ה-20 שלטה בתעשיית שואבי האבק החשמליים, עד שהמותג "הובר" נעשה שם גנרי לשואב אבק, וגם לפעולת שאיבת האבק.
משנת 1989 החברה פעלה בארצות הברית כחלק ממאיטג עד מכירתה ב-2006 ל-TTI שבסיסה בהונג קונג תמורת 107 מיליון דולר.
האגף האירופי של הובר התפצל כבר ב-1993 מהחברה האם ונרכש בידי חברת קנדי שבסיסה בברוגריו שבאיטליה, כיום נמצאת השליטה בחברה בידי חברת ביין קפיטל .
הובר נחשבת גם בראשית המאה ה-21 לשחקן מרכזי בשוק שואבי האבק, והאגף האירופי שלה מתמחה גם בייצור מוצרים לבנים נוספים: מכונות כביסה ומייבשי כביסה.
המתחרה העיקרית שלה היא דייסון בשל טכנולוגיית הציקלון הכפול מבוססת ההפרדה הציקלונית שלה, שעליה רשמה פטנט.
בראשית דרכה עסקה החברה בבעלות ויליאם הובר בשיווק רתמות עור לסוסים ולכרכרות.
העסק נקלע לקשיים בראשית המאה ה-20 עם חדירתן ההולכת וגדלה של המכוניות.
במקביל, ג'יימס מארי ספנגלר, עובד ניקיון מקנטון הצפונית שבמדינת אוהיו, רשם ב-2 ביוני 1908 פטנט (מספר 889,823) על מכונת שאיבה חשמלית ניידת שהקלה על פעולת ניקיון הבית.
ספנגלר, שהיה חולה אסתמה, רצה לבנות שואב אבק קטן ממדים שיסייע לו לצמצם את כמות האבק בביתו.
הוא המציא מכשיר שהתבסס על פעולת יניקה שיצרו להבי מאוורר שחובר אל מנוע.
באותה שנה הוא מכר את הפטנט לוויליאם הובר, שהיה בעלה של בת דודתו והפך שותף במפעל Hoover's Electric Suction Sweeper Company.
כששווקו שואבי האבק הראשונים, ב-1908, היו רק 10% ממשקי הבית בארצות הברית מחוברים לרשת החשמל.
ב-1912 החלה החברה לייצא שואבי אבק לבריטניה והחלה להתבסס בשוק האירופי.
טקטיקת שיווק חדשנית לשעתה שנקטה בה "הובר", הייתה שיווק שואבי האבק לעקרות בית לניסיון חינם למשך עשרה ימים, בסיומן ניתן היה להחזיר את המוצר או לרכוש אותו.
חברת המטלורגיה של הרי אורל היא חברת כרייה רוסית, היצרנית הגדולה ביותר של נחושת ברוסיה והתשיעית בגודלה בעולם.
מטה החברה נמצא בעיר פישמה עילית בסברדלובסק.
החברה הוקמה ב-7 באוקטובר 1999 כחברת החזקות, הכוללת כ-50 חברות בענפי הכרייה, מטלורגיה, ייצור מכונות בניין, בנייה, חקלאות ותקשורת ב-12 אזורים ברוסיה, צ'כיה וליטא.
החברה הוקמה על בסיס חברת מניות בשם אורלאלקטרומד.
ב-20 באוקטובר 1999 הונפקה תעודת רישום ממלכתית של חברת המניות המשולבת.
הבעלים של החברה הם: נשיא החברה איסקנדר מחמודוב (המחזיק ב-50,0004% ממניות החברה), המנכ"ל אנדריי קוזיצין (המחזיק ב-34,9996%), המנהל המסחרי איגור קודריאשין (7,5%), מנכ"ל בית מסחר UGMK" אדוארד צ'וחלבוב (7,5%).
החברה מממנת מספר קבוצות ספורט, ביניהן קבוצת כדורסל הנשים אוגמ"ק יקטרינבורג שאף נקראת על שם החברה וקבוצת ההוקי קרח אבטומוביליסט יקטרינבורג.
חברת הטלגרף האטלנטי הייתה חברה שהוקמה ב-6 בנובמבר 1856 כדי לקדם כבל טלגרף מסחרי הראשון מסוגו שיחצה את האוקיינוס האטלנטי.
הפרויקט התחיל מהסכם בין סיירוס פילד לבין ג'ון ווטקינס ברט וצ'ארלס טלסטון ברייט, עם הון התחלתי של £350,000, אשר גויסו בלונדון, ליברפול, מנצ'סטר וגלאזגו.
דירקטוריון החברה הורכב משמונה עשר נציגים מהממלכה המאוחדת, תשעה מארצות הברית ושלושה מקנדה.
לשלושת המייסדים הצטרף בהמשך ווילדמן וייטהאוס כחשמלאי הראשי של החברה.
כמו כן, הממשלה הבריטית (ולאחר מכן הממשל האמריקאי) הבטיחה להעביר £14,000 בשנה לחברה וסיוע נוסף בהנחת הכבלים בעזרת הספינות שלהן.
מועצת המנהלים גייסה את הפיזיקאי ויליאם תומסון (שנקרא מאוחר יותר לורד קלווין), שערער באופן פומבי על חלק מהטענות של וייטהאוס.
השניים נהנו יחסים מתוחים לפני שוייטהאוס שוחרר כתוצאה מהכישלון של הכבל הראשון ב-1858.
במטרה לשפר את קצב העברת האותות החשמליים, תומסון הפציר בפילד לעשות את המיטב בתהליך הייצור כדי להבטיח שהכבל המיוצר יהיה בעל סטנדרט מוליכות גבוהה.
ניתן היה לבדוק את קצת העברת הנתונים (כדי להבטיח שמגיעים לסטנדרט המדובר) באמצעות מכשירי שליחה והקלטה רגישים במיוחד, תחום שתומסון התמחה בו.
אחרי הכישלון השני של המשלחת בהנחת הכבל בשנת ב-1865, חברה נוספת הוקמה כדי לגייס כסף עבור ניסיון נוסף.
שתי הספינות שנעשה בהן שימוש בעבר להנחת הכבלים נקראו לעבודה שוב ב-1866 וב-1869.
המשלחת הבאה ב-1866 הייתה מוצלחת, ובין היתר הצליחה לשחזר את הכבל השני שאבד.
השירות יצר הכנסות בשווי 1,000 ליש"ט ביום המבצעי הראשון.
המחיר המשוער לשליחת מברק היה: מילה אחת, מייל אחד (1.6 קילומטר) = $0.0003809
חברת הטלגרף האטלנטי הפעילה שני כבלי טלגרפיה טרנס-אטלנטיים מבלי שהייתה לה תחרות עד 1869, כאשר הונח כבל צרפתי.
זמן קצר לאחר מכן נחתם הסכם לתיאום מחירי שירותי הטלגרפיה ואופן חלוקת הרווחים.
חברת הנוסעים הפדרלית היא חברה בת של חברת הרכבות הרוסית, האחראית למתן שירותי הובלת נוסעים למרחקים ארוכים באמצעות רכבת.
החברה מבצעת פעילות עסקית עצמאית החל מ-1 באפריל 2010 והיא נוצרה על בסיס מתחם הרכוש שהיה חלק ממנהלת הנוסעים הפדרלית, שפעל כאגף בחברת הרכבות הרוסית.
קרונות נוסעים שבבעלות חברת הרכבות הרוסיות הועברו לחברת הנוסעים הפדרלית.
שירותי נסיעה ניתנים עדיין על ידי חברת הרכבות הרוסיות (בעיקר קטרי נוסעים ומשא, וכן מחסנים ומתקני קטר המשרתים אותם) ואלה נותרו בבעלותה הישירה של חברת הרכבות הלאומית.
החברה משכירה קרונות גם מחברות פרטיות כך לשמך פועל קו רכבת גרנד אקספרס בין מוסקבה לבין סנקט פטרבורג.
סניף טרנס-באיקל - מדור הובלה: צ'יטה
החברה נמצאת בבעלותה המלאה של חברת האם "מסילות הברזל הרוסיות", מנכ"ל החברה — פיוטר איוואנוב.
חברת הטבק האמריקאית נוסדה בשנת 1890 על ידי ג'יימס ביוקנן דיוק באמצעות מיזוג בין מספר יצרני טבק אמריקאים ובהם אלן וג'ינטר ו-Goodwin & Company .
החברה הייתה אחת מ-12 החברות המקוריות שנמנו במדד דאו ג'ונס בשנת פתיחתו ב-1896. חברת הטבק האמריקאית שלטה בענף הטבק לאחר רכישתה של חברת לאקי סטרייק, בנוסף לרכישה של מעל ל-200 חברות מתחרות אחרות.
ב-1907 ממשלת ארצות הברית פתחה דין הגבלים עסקיים נגד חברת הטבק האמריקאית, ובשנת 1911 חילקה חברה זו למספר חברות טבק אמריקאיות גדולות בעקבות פסק הדין.
חברת הטבק האמריקאית ארגנה את עצמה מחדש בשנת 1969 והקימה חברת החזקות בשם אמריקן ברנדס, בע"מ , שהפעילה את חברת הטבק האמריקאית כחברת בת.
אמריקן ברנדס רכשה מגוון עסקים מלבד לטבק במהלך שנות השבעים והשמונים, ומכרה את פעילות הטבק שלה כליל ל-Brown & Williamson בשנת 1994. לאחר מכן, אמריקן ברנדס שיווקו את עצמם מחדש בשם "Fortune Brands".
כניסתו של ג'יימס ביוקנן דיוק לענף הסיגריות התרחשה בשנת 1879, כאשר איל הטבק בחר לעסוק בענף נפרד (ייצור הסיגריות עצמן) ולא להתמודד בתחרות בעסקי הטבק הגולמי נגד המותג בול דרהאם.
Duke, Sons & Company נכנסו לעסקי הסיגריות, המציא ג'יימס בונסאק את מכונת גלגול הסיגריות.
מכונה זו ייצרה למעלה מ -200 סיגריות בכל דקה - בניגוד לארטיזן אשר לקח שעה לייצר את אותה הכמות.
בזכות מכונה זו, עלות גלגול הסיגריות פחתה ב -50%.
בנוסף, מכונת גלגול הסיגריות חתכה כל סיגריה בדיוק מוחלט, ויצרה אחידות בכל סיגריה שיצאה מקו הייצור.
אחידות זו יצרה סטיגמה והתנגדות נפוצה בקרב הציבור צורפה נגד הסיגריות שייצרה, ולאור זאת חברות כגון Allen & Ginter דחו את המכונה באופן כמעט מיידי.
בשנת 1884, ג'יימס ביוקנן דיוק קבע עסקה עם חברת מכונות גלגול סיגריות "בונסאק" (Bonsack Machine Company).
דיוק הסכים לייצר את כל הסיגריות בקו הייצור שלו אך ורק בעזרת שתי מכונות ה"בונסאק" השכירות שלו, ובתמורה חברת מכונות בונסאק הפחיתה את תמלוגיו של דיוק מ 0.30 $ לכל אלף סיגריות, ל 0.20 $ לכל אלף סיגריות.
בנוסף, דיוק שכר מכונאי אחד מטיב חברת בונסאק, מה שגרם להפחתה משמעותית בקצב התקלות במכונותיו בהשוואה למתחריו.
לפיכך, חוזה חשאי זה הביא ליתרון תחרותי משמעותי על פני מתחריו של דיוק; הוא הצליח להוריד את מחיריו באופן ניכר.
בשנות השמונים של המאה ה-19, בזמן שג'יימס ב.
דיוק החל לגלגל את כל הסיגריות במפעליו בעזרת מכונת גלגול הסיגריות, הוא הבחין בכך ששיעורי הצמיחה בענף הסיגריות הולכים ויורדים.
דבר זה אילץ את מתחריו העיקריים להוריד את מחיריהם באופן ניכר, ולבסוף להיכנע ולהצטרף לקונגלומרט של דיוק, אשר בשנה זו נקרא בשמו המהותי: חברת הטבק האמריקאית.
חמש חברות הבת המרכיבות את חברת הטבק האמריקאית: W.
Duke & Sons, Allen & Ginter, WS Kimball & Company, Kinney Tobacco ו- Goodwin & Company - יחדיו הפיקו 90% מהסיגריות שיוצרו בארצות הברית בשנת 1890. באותה שנה משמעותית זו, הראשונה לחברת הטבק האמריקאית בהתגבשותה הסופית, נרשמה חברת הטבק האמריקאית ב- בורסה לניירות ערך בניו יורק (NYSE) בפעם הראשונה.
תוך שני עשורים מיום היווסדה, קלטה חברת הטבק האמריקאית כ -250 חברות בת וייצרה 80% מהסיגריות, הטבק ללעיסה, הטבק הגולמי לעישון וטבק ההרחה שהופק בארצות הברית בעשורות הללו.
בעזרת כפייתה על שוק הטבק האמריקאי, חברת הטבק האמריקאית הגדילה את ההון שלה מ -25 מיליון דולר ל -316 מיליון דולר לאורך עשורים אלו.
חברת הטבק האמריקאית במהרה התפרסמה לשמצה בשם "Tobacco Trust" ("מונופול הטבק") עם יום הקמתה.
דיוק שלט בשוק הסיגריות עם חברת הטבק האמריקאית, ופעולותיו נגד התחרות החופשית תפסו את תשומת ליבם של המחוקקים בארצות הברית - מדינה עם סלידה היסטורית ממונופולים .
למרות שחברת הטבק האמריקאית התמקדה אך ורק בייצור ומכירה של סיגריות, והשאירה את שרשרת האספקה שלה בידי יזמים עצמאיים - כגון גידול של טבק והפצה קמעונאית - החברה קבעה לחסל חוסר יעילות ואנשי ביניים בשרשרת אספקה זו באמצעות אינטגרציה אנכית.
חברת הטבק האמריקאית החלה להרחיב את טווח עסקיה לבריטניה, סין ויפן.
החברה בנוסף הקפידה גם על אינטרס בייצור מוצרי טבק אחרים למקרה שהאופנה לסיגריות הנוכחיות בקרב הציבור תתחלף.
ההתרחבות הבינלאומית של "מונופול הטבק" בנוסף להשתלטותה על כל ענפי סוגי הטבק בסופו של דבר הפכו את חברת הטבק האמריקאית לפגיעה ביותר לפיקוח ולפירוק על ידי מחוקקי ארצות הברית.
חוק ההגבלים העסקיים של 1890 (Sherman Antitrust Act) הובילו לכך שבשנת 1907 הוגש כתב אישום נגד חברת הטבק האמריקאית.
בשנת 1908, כאשר מחלקת המשפטים של ארצות הברית אישרה את כתב האישום והגישה תביעה נגד החברה, 65 חברות ו-29 אנשים הועמדו לדין.
בסיומו של משפט זה, בית המשפט העליון הורה לחברה להתפרק בשנת 1911, באותו יום בו הורה סטנדרד אויל להתפרק.
חברת הטבק האמריקאית שילבה מספר ניכר של חברות ותהליכים ייצור קודמים.
בהרבה מקרים, מחלקה אחת של החברה ניהלה תהליך חיוני עבור הארגון כולו וייצרה מותגים שהיו בעבר בבעלות מספר חברות אחרות.
בתי חרושת הורו להפיק מוצרים ספציפיים ללא התחשבות בבעלות קודמת למיזוג.
במהלך שמונה חודשים התמשך משא ומתן לתוכנית הפירוק, למען הבטחת התחרות החופשית לחלוטין בין החברות החדשות.
"מונופול הטבק" היה צריך להתפרק בצורה כזו כך שאף יצרן אחד לא היה בעל מונופול על אף אחד ממוצרי הטבק השונים.
היה צריך לקחת בחשבון גם מספר ניכר של משקיעים, אשר החזיקו בניירות ערך בשווי של מיליוני דולרים.
דילמה גדולה נוספת התגלתה בתהליך חלוקת סימני המסחר ומותגי חברת הטבק האמריקאית בין החברות שנבעו מפירוקה.
בסופו של משא ומתן זה, נכסי חברת הטבק האמריקאית חולקו בין: חברת הטבק האמריקאית, החברה RJ ריינולדס הקיימת, Liggett & Myers ו- Lorillard .
המונופול בסופו של דבר הפך לאוליגופול.
התוצאה העיקרית של פירוק "מונופול הטבק" ויצירת חברות אלה, בניגוד למטרה המקורית של פסק הדין, הייתה גידול בפרסום בקרב הטבק כאמצעי משמעותי של תחרות.
במקביל לפעולת ההגבלים העסקיים ב-1911 בארצות הברית, חלקה של חברת הטבק האמריקאית בטבק הבריטי אמריקאי (BAT) נמכר.
בשנת 1994 רכשה BAT לעיל את חברת אמה לשעבר, חברת הטבק האמריקאית (אם כי חברה זו אורגנה מחדש לאחר פסק הדין בתחילת המאה).
זה הכניס את מותגי Lucky Strike ו- Pall Mall לפורטפוליו של BAT כחלק ממגזרה האמריקאי, Brown & Williamson.
חברת הטבק האמריקאית עזבה את דראהם, עיר אשר שימשה כמרכז פעולותיה לאורך רב תולדות חברת הטבק האמריקאית, בסוף שנות השמונים.
בשנת 2004 נפתח קמפוס הטבק האמריקני (American Tobacco Campus) שננטש בעבר על ידי החברה בדרהאם כקומפּלקס של משרדים, חנויות ומסעדות בלב העיר.
שלב 1, שפותח על ידי שידורי הקפיטול (דרהאם) ונפתח מחדש כמחוז ההיסטורי של הטבק האמריקני, כלל בניית מספר בניינים והקמת שני מוסכי חניה חדשים ומפל מים דרך מרכז הקמפוס.
שלב 2, המורכב משאר הבניינים והרחבת תכונת המים בקצה הצפוני של האתר, נבנה לאחר 2006. שטחי משרדים רבים ב- ATC משמשים כיום בידי אוניברסיטת דיוק.
קמפוס זה היה רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים בשנת 2000 כבית החרושת של חברת הטבק האמריקאית.
המחסנים ווטס ויולי הסמוכים (Watts and Yuille Warehouses) היו רשומים בשנת 1984 ומחסן סמית (Smith Warehouse) בשנת 1985.
שביל הטבק האמריקאי, שנקרא על שם החברה, הוא שביל רכבות לשעבר אשר משמש כטיילת רב-שימושית המתחילה מעט דרום לקמפוס הטבק האמריקאי ונמשכת 35 קילומטר לכיוון Chatham ו- Wake Counties, צפון קרוליינה.
טיילת זו עוקבת אחר פסי הרכבת (סניף נורפוק הדרומי (לשעבר) סניף דוראם) ששירת בעבר את בתי החרושת של החברה, אך לאחר מכן ננטש כשמפעלים אלו הושבתו.
בין 1875 לשנות הארבעים של המאה ה-20, חברות סיגריות כללו לרוב כרטיסי סחר אספניים בתוך חבילות הסיגריות שלהם.
כרטיסי סיגריות אלו משמשות כתיעוד וכמקורות ראשוניים לעדות התרבות הפופולרית של אר"הב מתחילת המאה 20. עדויות אלו זרות אור על שלל השחקניות, מגווני התלבושות והספורט של התקופה הזאת, וכן מציעות תובנות על הומור פופולרי ונורמות תרבותיות בתקופה זאת.
"חברת המזרח לשיווק מכוניות (1994) בע"מ" המוכרת בשם המקוצר "חברת המזרח" היא חברה פרטית ישראלית העוסקת בייבוא ושיווק כלי רכב מתוצרת יגואר ולנד רובר הבריטיות.
החברה נמצאת בבעלות משפחת עיני.
חברת המזרח לשיווק הוקמה בשנת 1994, לאחר שמשפחת עיני מיזגה את "חברת המזרח למכוניות ומסחר" שהייתה בבעלותם, יחד עם חברת "ליאו גולדברג" לתוך יוניברסל מוטורס ישראל, חברה בבעלות משותפת שמשמשת כנציגה הבלעדית בישראל של יצרניות הרכב ג'נרל מוטורס.
חברת המזרח לשיווק הוקמה כחברה נפרדת, כדי להחזיק בפעילות השיווק של "קבוצת רובר" בישראל, שלא נכללה במסגרת המיזוג.
בשנת 2000 הפסיקה החברה את פעילותה למשך כשנה לאחר ש"קבוצת רובר" נקלע למשבר, שבסופו היא פורקה.
ב.מ.וו, בעלת החברה, מכרה את "קבוצת רובר", למעט המותג "מיני לקבוצת משקיעים שרכשה את הזכויות לייצור רכבי רובר ו-MG, והחלה לפעול כחברה חדשה בשם "MG רובר".
בספטמבר 2000, חתמה חברת המזרח לשיווק עם חברת פורד על חוזה להארכת זיכיון השיווק של רכבי לנד-רובר בישראל, ובינואר 2001 חתמה על הסכם דומה עם "MG רובר".
באוגוסט 2003 החלה ליבוא שוב גם את המותג MG.
ביולי 2010, קיבלה החברה היתר ממשרד התחבורה לייבא לישראל את רכבי חברת "גרייט וול" הסינית.
בסוף שנת 2016 קיבלה גם את זיכיון השיווק של רכבי יגואר שהוחזק בידי מאיר חברה למכוניות ומשאיות.
זאת בעקבות ההחלטה של היצרנית הבריטית, שבבעלות טאטא מוטורס, חברת בת של קונצרן טאטא ההודי.
טאטא רכשה את יגואר ולנדרובר ב-2008, ואיחדה אותם לחברה אחת בשם .
חברת החשמל של טוקיו בע"מ (ביפנית: 東京電力ホールディングス株式会社, הידועה גם בשם "טודן", 東電; או באנגלית: TEPCO) היא ספקית שירות חשמל, חברת החזקות המשרתת את אזור קאנטו, מחוז יאמאנאשי והחלק המזרחי של מחוז שיזואוקה.
השטח כולל את העיר טוקיו.
מטה החברה ממוקם באוצ'יסאיוואיצ'ו, צ'יודה בעיר טוקיו.
החברה נוסדה ביוזמת המפקד העליון של כוחות הברית במאי 1951.
בשנת 2007 נאלצה TEPCO לסגור את תחנת הכוח הגרעינית קאשיוואזאקי-קאריווה לאחר רעידת האדמה בניגאטה-צ'ואטסו-אוקי.
באותה שנה החברה רשמה הפסד ראשון מזה 28 שנה.
הפסדי התאגיד נמשכו עד לפתיחתו מחדש של המפעל בשנת 2009, בעקבות רעידת האדמה והצונמי בשנת 2011 בטוהוקו, אחת מתחנות הכוח שלה הייתה למקום אסון הגרעין החמור ביותר בעולם, האסון הגרעיני פוקושימה דאיצ'י.
החברה נאלצה להתמודד עם הפסד של 2 טריליון יואן (כ-23.6 מיליארדים דולרים) עד מרץ 2012 והיא הוכנסה כחלק מתוכניות ממשלת יפן להעמיד את TEPCO תחת שליטה אפקטיבית של המדינה כדי להבטיח תשלומי פיצויים לאנשים שנפגעו מהתאונה.
אסון פוקושימה גרם לעקירת 50,000 בתי אב באזור הפינוי בשל דליפות של חומרים רדיואקטיביים לאוויר, לאדמה ולים.
ביולי 2012 הועברו ל-TEPCO טריליון יואן מממשלת יפן במטרה למנוע את קריסת החברה ולהבטיח שתימשך אספקת החשמל לטוקיו ולעיירות הסובבות ולהשבתת תחנת הכוח הגרעינית פוקושימה דאיצ'י.
הנהלת TEPCO הציעה לאחר מכן הצעה לבעלי המניות שלה להלאמת חלק ממניות החברה.
מאוחר יותר "התאגיד למתן פיצויים על נזק גרעיני" הפך בהמשך לבעל המניות המפקח על הנזקים ופירוקם של תחנת הכוח הגרעיניות.
עלות האסון הכוללת נאמדה בשנת 2012 בכ-100 מיליארד דולר.
חברת החלל הלאומית (רוסית: Национальная космическая компания) היא חברת חלל רוסית פרטית העוסקת בייצור רכבי שיגור קלים, לוויינים ולוויינים זעירים ופיתוח מנועים לכלי שיגור וחלליות.
מטה החברה והמפעל ממוקמים בעיר קרסנויארסק.
בספטמבר 2019 השתתפה החברה בתערוכת התעופה והחלל הבינלאומית בז'וקובסקי, כאשר הציגה את טיל השיגור "סיביר" (במסגרת הצגת הפרויקט נקרא "אדלר").
הוצג טיל שני שלבים המיועד לשיגור מטענים שמשקלם עד 1,000 קילוגרמים למסלול לווייני נמוך מסונכרן-שמש.
הטיל נועד לשגר לווייני חישה מרחוק, לווייני תקשורת, לוויינים מטאורולוגיים והתקנים אחרים, רצוי בגודל מיקרו וננו.
בשלב הראשון נעשה שימוש במנוע סדרתי RD-108A (המשמש גם ביחידה המרכזית של רכב השיגור "סויוז") ובשלב השני מנוע המבוסס על תא ההיגוי RD-108 עם סיבי פחמן.
כדי לחסוך כסף, הטיל פותח במפעל תעשייתי אזרחי.
ביוני 2020 בוצע שיגור לדגם אב טיפוס של טילים מדגם "ויאטקה" באתר הניסויים במחוז קירוב.
במהלך הניסוי נבדקה מערכת הטלמטריה ומערכת החילוץ.
באוגוסט 2020 הושלמו בדיקות של מנוע הטיל לשלב השני של רכב השיגור "סיביר".
המנוע הוא מוצר מונוליטי, שנוצר במדפסת תלת מימד תוך שימוש באיתור נקודתי שכבה אחר שכבה של אבקת מתכת INCONEL 718. מעיל הקירור בעל עיצוב סגור עם אספקת נוזל קירור במחזור ומתאן שמהווה מרכיב של הגז הדליק.
החברה הפסיקה להתקיים בשנת 2022 בעקבות מעצר הנהלה.
החברה ממומנת על ידי משקיעים רוסים פרטיים.
תקציב הפיתוח לשנים 2020–2024 הסתכם במאה מיליון דולר.
עלות פרויקט רכבי השיגור מדגם "סיביר" נאמדת בכ-60 מיליון דולר, אותם מתכננת החברה ליישם באמצעות השקעה פרטית.
על פי הבטחות הנהלת החברה, עלות שיגור אחד היא 5.83 מיליון דולר, והחזר הפרויקט של רכב השיגור יהיה 2.5 שנים.
הפרויקט מיושם במשותף עם חברת Lin Industrial , שמשרדיה ממוקמים בעיר החדשנות סקולקובו.
חברת החשמל הפסיפית היא חברת חשמל הפועלת במערב ארצות הברית.
ל-PacifiCorp יש שתי יחידות עסקיות:
Pacific Power – חברת חשמל מוסדרת המשרתת אזורים ברחבי אורגון, בצפון קליפורניה ובדרום-מזרח וושינגטון.
Rocky Mountain Power – חברת חשמל מוסדרת המשרתת אזורים ברחבי יוטה, בוויומינג ובדרום-מזרח איידהו.
PacifiCorp מפעילה את אחת ממערכות ההולכה הפרטיות הגדולות בארצות הברית בתוך שוק האנרגיה במערב ארצות הברית הבלתי מאוזן.
Pacific Power ו-Rocky Mountain Power משרתות ביחד למעלה מ-1.6 מיליון לקוחות פרטיים, 202,000 לקוחות מסחריים ו-37,000 לקוחות תעשייתיים וחקלאיים - בסך הכל כ-1,813,000 לקוחות.
שטח אזור השירות הוא 370,000 קילומטרים רבועים.
החברה מחזיקה ומתחזקת 26,600 קילומטרים של קווי הולכה למרחקים ארוכים, 103,000 קילומטרים של קווי חלוקה ו-900 תחנות משנה.
חברת Pacific Power & Light (חברת החשמל והאור הפסיפית) הוקמה בשנת 1910 ממיזוג של כמה חברות חשמל שסבלו מבעיות כלכליות באורגון ובוושינגטון.
החברה הרחיבה בהדרגה את אזור הפעולה שלה כדי לכלול את רוב אורגון, כמו גם חלקים מקליפורניה, וושינגטון וויומינג.
בשנת 1984, היא עברה ארגון מחדש מחדש כחברת החזקות, PacifiCorp, שבסיסה בפורטלנד כשחברת Pacific Power היא חברת הבת העיקרית שלה.
חברת Utah Power and Light (UP&L, חברת החשמל והאור של יוטה) הוקמה ב-6 בספטמבר 1912 ממיזוג של ארבע חברות חשמל ביוטה, איידהו וויומינג.
החברה, שהמטה שלה שכן בסולט לייק סיטי, הייתה חברת בת של Electric Bond and Share Company, חברת החזקות גדולה מניו יורק.
תוך ארבע שנים מהקמתה, רכשה UP&L עשרים ושבע חברות חשמל נוספות ביוטה, ובסופו של דבר קלטה יותר ממאה שלושים חברות.
אחת מאותן חברות הפכה את סולט לייק סיטי ב-1881 לעיר החמישית בעולם שבה פועלת תחנת כוח מרכזית.
Pacific Power & Light התמזגה בשנת 1954 עם חברת Mountain States Power Company (חברת החשמל של מדינות ההרים), ובעצם הכפילה את שטח אותו שירתה החברה.
בשנת 1961 החברה רכשה את חברת California Oregon Power Company (חברת החשמל קליפורניה אורגון), והרחיבה את פעילותה לדרום אורגון ולצפון קליפורניה.
בשנת 1977 התרחבה PacifiCorp לתחום כריית פחם והקימה חברת כרייה הידועה בשם NERCO, שבסופו של דבר נרשמה בבורסה לניירות ערך בניו יורק ודורגה במקום ה-353 ברשימת Fortune 500 של החברות האמריקאיות הגדולות ביותר.
באמצעות הבעלות שלה ב-NERCO הייתה PacifiCorp מעורבת בכריית פחם, נפט, גז טבעי, זהב, כסף ואורניום.
PacifiCorp עדיין החזיקה ב-82% מ-NERCO ב-1993, כאשר האחרונה נרכשה על ידי ענקית הכרייה .
בשנת 1987 רכשה PacifiCorp את חברת Utah Power and Light שהוקמה בשנת 1912. לאחר המיזוג והאישור של הרגולטור ב-9 בינואר 1989 פעלו החברות Pacific Power ו-Utah Power כחטיבות של PacifiCorp.
בשנת 2001 נרכשה PacifiCorp על ידי חברת החשמל הסקוטית .
במאי 2005 מכרה חברת Scottish Power את PacifiCorp לחברת , ומאז 2006 PacifiCorp היא חברה בת בבעלות מלאה של Berkshire Hathaway Energy (לשעבר MidAmerican), בעצמה שלוחה של ברקשייר האת'וויי.
בארגון מחדש ביולי 2006, מוזגה הטריטוריה של Pacific Power במרכז ומזרח ויומינג עם הטריטוריה של Utah Power and Light כדי ליצור את חברת Rocky Mountain Power.
בספטמבר 2021 הציגה PacifiCorp תוכנית להשאיר 3 מתוך 22 תחנות הכוח הפועלת על פחם ל-2040 ולייצר 56% מכושר הייצור השנתי שלה באנרגיה מתחדשת עד 2040.
PacifiCorp מחזיקה, מתחזקת ומתפעלת תחנות כוח ומנהלת את הפעילות המסחרית של החברה.
PacifiCorp מחזיקה ב-68 תחנות כוח בהספק של 9,140 מגה וואט.
70.6% מהייצור הוא ממקורות תרמיים (כלומר, פחם או גז טבעי), 6.7% ממקורות הידרואלקטריים ו-0.2% ממקורות מתחדשים.
22.5% מהספק החשמל של PacifiCorp נרכש מספקים אחרים או במסגרת חוזים.
PacifiCorp גם מחזיקה ומפעילה כמה מכרות פחם לצרכיה בלבד הממוקמים בכמה מתחנות הכוח שלה או בסמוך מאוד אליהם.
בוויומינג, PacifiCorp פועלת ויש לה בעלות חלקית במכרה ג'ים ברידג'ר (Jim Bridger Mine), והיא הבעלים של מכרה דייב ג'ונסטון (Dave Johnston Mine), שנמצא לקראת מיצויו.
החברה גם החזיקה והפעילה את מכרה דיר קריק (Deer Creek Mine) ביוטה, ליד תחנת הכוח הנטינגטון (Huntington Plant), אך סגרה אותו ב-2015, ויש לה בעלות חלקית במכרה טראפר (Trapper Mine) בקולורדו.
ב-2018 כינה כתב העת Portland Business Journal (סקירת העסקים של פורטלנד) את תוכנית קידום הרכב החשמלי של PacifiCorp "עידן חדש של מעורבות שירות בחשמול תחבורה".
הכתב העת תיאר אותה כתוכנית שמבטיחה אתרי טעינת רכב חשמליים חדשים, מאמצי הסברה וחינוך.
התוכנית נוצרה מחקיקה שהתקבלה ב-2016 שקראה ליצירת יותר אנרגיה מתחדשת מחברות החשמל של מדינת אורגון.
Pacific Power – משרתת לקוחות בוושינגטון, אורגון וקליפורניה.
נכון לאפריל 2022, Pacific Power משרתת 791,000 לקוחות: 610,000 לקוחות באורגון, 135,000 לקוחות בוושינגטון ו-46,000 לקוחות בקליפורניה.
Rocky Mountain Power – משרתת לקוחות באיידהו, יוטה וויומינג.
הכנסות החברה התבססו על סחר בעבדים, וב-1713 החברה קיבלה מונופול על אספקת העבדים לאיים של הים הדרומי (כינויו של האוקיינוס השקט) ודרום-אמריקה.
עת הוקמה החברה, מעורבותה של בריטניה במלחמת הירושה הספרדית הביאה לכך שלחברה לא הייתה אפשרות אמיתית להפיק רווחים מהמונופול, שעה שמרבית אמריקה הדרומית נשלטה על ידי ספרד ופורטוגל.
אף שהחברה לא הפיקה רווחים של ממש מהמונופול, שווי מניות החברה גדל דרמטית, עד שהגיעה לשיא ב-1720, אז קרסה באחת למעט מעל שווי ההנפקה שלה.
הבועה הכלכלית שנוצרה והרסה אלפי משקיעים, נודעה מאז בתור בועת הים הדרומי.
18), שאסר על הקמתה של חברה ציבורית מבלי לקבל צ'רטר מלכותי, קודם על-ידי חברת הים הדרומי עצמה לפני קריסתה.
אותו חוק הגביל את מספר השותפים בשותפויות רגילות לשישה, אשר כל אחד ואחד מהם אחראי לחובות השותפות "עד השילינג האחרון והאקר האחרון".
לפיכך, עד להנהגת העיקרון של חברה בערבון מוגבל, באמצע המאה ה-19, החוק הגביל את אפשרות גיוס הון לצורך הרחבת עסקים באמצעות הוספת שותפים.
משקיעים רבים ברחבי בריטניה נהרסו בשל התפוצצות הבועה, וכתוצאה מכך, נפגעה הכלכלה הבריטית בכללותה.
מייסדי התרמית היו מעורבים במסחר בחברה, והשתמשו במידע פנים שלהם על-מנת להפיק רווחים על חשבון השינויים הצפויים בחוב הלאומי בעקבות פעילות החברה.
המעורבים בדבר אף העבירו שוחד רב לפוליטיקאים על-מנת שיתמכו בחוקים שנדרשו בשביל לבצע את התרמית.
במסגרת התרמית, כספי החברה שימשו על-מנת להשפיע על ערכי מניותיה שלה, ורוכשי מניות קיבלו מינוף לרכישת מניות נוספות, על-ידי הלוואות שהבטוחה להן הייתה המניות עצמן.
אף שהציפיות מהרווחים מהמסחר עם דרום אמריקה עודדו את הציבור הרחב להשקיע במניות, המחירים הבועתיים עלו בהרבה על השווי האפשרי של סחר בעבדים.
ועדת החקירה הפרלמנטרית שהוקמה בעקבות הבועה מצאה מספר פוליטיקאים אשמים, ורווחים רבים חולטו (אם כי רבים מאלה שעשו את הרווחים היו השאירים ונותרו כאלה גם לאחר החילוט).
בסופו של דבר, החברה הוקמה מחדש ופעלה לאורך כמאה שנים לאחר הבועה.
חברת הודו המזרחית הצרפתית הייתה חברת מניות שנוסדה בצרפת ב-1 בספטמבר 1664 כדי להתחרות בחברות הסחר האנגלית (לימים הבריטיות) וההולנדית באיי הודו המזרחית.
החברה תוכננה על ידי ז'אן-בטיסט קולבר, וקיבלה הרשאה מהמלך לואי הארבעה עשר למטרת מסחר בחצי הכדור המזרחי.
זה נבע מהתמזגות של שלוש חברות קודמות, קומפני דה צ'ין משנת 1660, קומפני ד'אוריינט וקומפני דה מדגסקר.
המנהל הכללי הראשון של החברה היה פרנסואה דה לה פיי, שאליו צרפו שני דירקטורים המשתייכים לשני ארגוני המסחר המצליחים ביותר באותה תקופה: פרנסואה קארון, שעבד 30 שנה בחברת הודו המזרחית ההולנדית, כולל יותר מ־20 שנה ביפן, ו-Markara Avanchintz, סוחר ארמני מאספהאן, פרס.
בשנת 1604, אנרי הרביעי, מלך צרפת אישר את הקמתה של "Compagnie des Indes Orientales" (חברת הודו המזרחית), והעניק לחברה החדשה מונופול של 15 שנים על הסחר הצרפתי עם הודו המזרחית.
חברה זו קדמה לחברה באותו שם שייסד ז'אן-בטיסט קולבר, אם כי העסק הראשון לא היה חברת מניות, ומומן על ידי הכתר הצרפתי.
במאה ה-17 נעשו כמה מאמצים צרפתיים לסחור עם איי הודו המזרחית.
הם הושפעו מהמיזמים העסקיים המוצלחים של חברת הודו המזרחית ההולנדית.
בין שנות ה-1630 לתחילת שנות ה-1660, המאמצים הצרפתיים היו קטנים יותר בקנה מידה, אך הם זכו להצלחה מסוימת.
ספינות סוחר צרפתיות חצו את המפרץ הפרסי, הים האדום והחוף הצפון מערבי של תת היבשת ההודית.
הישגים אלה החווירו את צרפת בהשוואה לאנגליה והרפובליקה ההולנדית.
נמלי האוקיינוס האטלנטי של צרפת רצו להתחרות ולהתמזג זה בזה.
המומחיות המסחרית וההונית הוענקה סביב אזורי החוף של ברטאן ונורמנדי.
ההון הראשוני של "Compagnie des Indes Orientales" המחודש היה 15 מיליון ליברות, מחולקים למניות של 1000 לירות כל אחת.
לואי הארבעה עשר מימן את 3 מיליון הליברות הראשונים של ההשקעה, שכנגדן היו אמורים לחייב הפסדים ב-10 השנים הראשונות.
הנפקת המניות הראשונית אזלה במהירות, שכן אנשי החצר של לואי הארבעה עשר הכירו בכך שזה האינטרס שלהם לתמוך ביוזמת המלך מעבר לים.
חברת Compagnie des Indes Orientales קיבלה מונופול של 50 שנה על הסחר הצרפתי באוקיינוס ההודי והשקט, אזור המשתרע מכף התקווה הטובה ועד מצר מגלן.
המונרך הצרפתי גם העניק לחברה זיכיון לנצח עבור האי מדגסקר, כמו גם כל שטח אחר שהיא תוכל לכבוש.
לחברה היו משאבים גדולים יותר ובנקאות פוליטית טובה יותר מאשר המיזמים הקודמים של צרפת באוקיינוס ההודי.
האובססיה של קולבר ל-VOC הובילה לסדרה של אכזבות מוקדמות.
אחת ממטרותיה העיקריות של צרפת הייתה הקמת נקודת אחיזה צרפתית במדגסקר כדי להתחרות במושבה ההולנדית בטאוויה.
בשנות ה-80 של המאה ה-17, החברה הפכה לחדלת פירעון ולא הייתה להם ברירה אלא להשכיר את המונופול שלה לקבוצת סוחרים.
הסחר ההודי נשאר תחת החברה במשך כשלושים שנה.
בשנת 1716 הגיע איש הכספים הסקוטי ג'ון לו לחצר המלוכה הצרפתית.
בית המלוכה הצרפתי היה בסבל עמוק והאצילים היו חסרי אונים לכסות את חובותיהם שנגרמו עקב מלחמת הירושה הספרדית.
חוק פנה לכתר עם תוכנית לבניית בנק לאומי והכנסת מטבע נייר, שיקל על המעבר של צרפת לכלכלת אשראי.
החברה לא הצליחה לייסד מושבה מצליחה במדגסקר, אך הצליחה להקים נמלים באיים הסמוכים בורבון ואיל-דה-פרנס .
עד 1719, היא התבססה בהודו, אך החברה הייתה קרובה לפשיטת רגל.
מיזוג זה הביא לכך שהחברה הייתה מעורבת בייבוא עבדים ללואיזיאנה, שכן המושבה פעלה על כלכלת מטעים.
הכלכלה הצרפתית התרסקה בצורה דרסטית בשנת 1721 עקב הרפורמות של החוק.
בעקבות אירוע זה, החברה שוב החלה לסחור ולהתיישב בהודו.
התאגיד המאורגן מחדש חידש את עצמאותו התפעולית ב-1723.
העניין של החברה באימפריה המוגולית לא היה קל יותר.
הצרפתים הגיעו לתת-היבשת ההודית עשרות שנים אחרי האנגלים, הפורטוגזים וההולנדים בביסוס המסחר בהודו.
ב-4 בספטמבר 1666, הצרפתים קיבלו מנדט מלכותי מהקיסר אורנגזב שהעניק להם לסחור בנמל סוראט.
עד 1683, הצרפתים הפנו את תשומת לבם לאתר הבולט של פונדיצ'רי, אולם השינוי קיזז מעט את המחסור הכרוני של החברה בהון.
עד 1738, החברה החזיקה ב-1,432 עבדים, 630 מהם התגוררו במושבה הצרפתית של איל דה פראנס.
עבדים רבים במושבה יובאו על ידי החברה מאזור מערב אפריקה של סנגמביה; אלה כללו "לאפטוטים", עבדים אפריקאים ששירתו בכוח על סיפון ספינות החברה.
עם שקיעתה של האימפריה המוגולית, החליטו הצרפתים להתערב בעניינים פוליטיים של הודו כדי להגן על האינטרסים שלהם, בעיקר על ידי כריתת בריתות עם שליטים מקומיים בדרום הודו.
משנת 1741 נקטו הצרפתים תחת ז'וזף פרנסואה דופלה מדיניות אגרסיבית הן נגד ההודים והן נגד הבריטים עד שבסופו של דבר הובסו על ידי רוברט קלייב.
מספר נמלי מסחר הודיים, כולל פונדיצ'רי וצ'נדרנגור, נותרו בשליטה צרפתית עד 1954.
היריבות העיקרית של צרפת הגיעה מהבריטים.
כתוצאה ממלחמות מתמידות באירופה, בעיקר מלחמת הירושה האוסטרית ומלחמת שבע השנים, הצליחו הבריטים לשלוט על שטחי צרפת בהודו.
עם הסכם פריז ב-1763 הוחזרו השטחים לצרפת.
החברה לא הצליחה לשמור על עצמה כלכלית, והיא בוטלה בשנת 1769. המלך לואי החמישה עשר הוציא צו משנת 1769 שחייב את החברה להעביר למדינה את כל נכסיה, נכסיה וזכויותיה, אשר הוערכו ב-30 מיליון ליברות.
המלך הסכים לשלם את כל החובות וההתחייבויות של החברה, אם כי בעלי מניות החברה והשטרות קיבלו רק כ-15% מהערך הנקוב של השקעותיהם עד סוף פירוק התאגידים ב-1790.
החברה הוקמה מחדש בשנת 1785 והנפיקה 40,000 מניות, במחיר של 1,000 ליברות ליחידה.
היא קיבלה מונופול על כל הסחר עם מדינות מעבר לכף התקווה הטובה לתקופה מוסכמת של שבע שנים.
עם זאת, ההסכם לא צפה את המהפכה הצרפתית, וב-3 באפריל 1790 בוטל המונופול על ידי אקט של האספה הצרפתית החדשה שהכריזה בהתלהבות שהמסחר הרווחי במזרח הרחוק "יושלך פתוח לכל הצרפתים".
החברה, שלא הייתה רגילה לא לתחרות ולא לזילות רשמית, נפלה לדעיכה מתמדת ולבסוף חוסלה ב-1794.
אפילו כשהחברה הלכה במודע לקראת הכחדה, היא הסתבכה בשערורייה הידועה לשמצה ביותר שלה.
הוועד לשלום הציבור אסר את כל חברות המניות המשותפות ב-24 באוגוסט 1793, ותפסה במיוחד את הנכסים והניירות של חברת הודו המזרחית.
בזמן קביעת הליכי הפירוק שלה, שיחדו מנהלי החברה פקידי מדינה בכירים שונים כדי לאפשר לחברה לבצע פירוק משלה, במקום להיות בפיקוח הממשלה.
כשנודע הדבר בשנה שלאחר מכן, השערורייה שהתקבלה הובילה להוצאה להורג של צירי מפתח מונטניארדים כמו פאברה ד'אגלנטין וז'וזף דלאוני, בין היתר.
המאבק הפנימי שעורר הפירוק הפיל גם את ז'ורז' דנטון וניתן לומר כי הוביל לנפילתם של המונטניארדים בכללם.
חברת העובדים השיתופית הכללית בארץ ישראל בע"מ היא ארגון הגג של ההסתדרות הכללית שאחראי על הגופים הכלכליים שבבעלות ההסתדרות.
הוקמה בשנת 1923. לפי הגדרתה היא "המסגרת המשפטית, הארגונית והכלכלית המאגדת את כל המפעלים המשקיים של ההסתדרות הכללית.
נכללים בה כל המפעלים המנהליים, הקואופרטיביים, ההתיישבותיים והמשותפים של ההסתדרות הכללית".
ההסתדרות שאפה ליצור חברה שתהיה מבוססת על רעיון הקואופרציה, כלומר שהמפעלים ואמצעי הייצור יהיו שייכים לפועלים ולא לבעלי הון.
חברת העובדים ייצגה את בעלות חברי ההסתדרות על המפעלים ההסתדרותיים.
בשיא כוחה הייתה חברת העובדים גורם מרכזי במשק הישראלי, שהעסיק עשרות אלפי עובדים בכל ענפי המשק והיוותה למעשה את הגורם המעסיק במודל ההסתדרות, בניגוד לאגף לאיגוד מקצועי שריכז את התאגדות הפועלים מול מעסיקיהם הן במפעלים ההסתדרותיים והן בכלל המשק.
בשנות השמונים, עברה חברת העובדים משבר קשה, חברת הביטוח "הסנה" התמוטטה ובנק הפועלים הולאם במסגרת משבר מניות הבנקים.
בשנים 1994–1996 מכרה ההסתדרות את קונצרן כור ואת תאגיד סולל בונה למשקיעים פרטיים כדי לכסות חובות של ההסתדרות וקופת חולים.
בידי חברת העובדים נותרו תאגידים אחדים, בעיקר כאלה הפועלים למען מטרות חברתיות.