tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המטלו-אורגניים (MOs) הם בדרך כלל נוזלים, וכדי להסיעם לריאקטור מזרימים גז נושא (בדרך כלל מימן) דרך הנוזל, באמצעות , הטבול באמבט מקורר לטמפרטורה נשלטת קבועה.
הטמפרטורה של האמבט קובעת את לחץ האדים של ה-MO הספציפי (), ולכן את קצב הזרימה המולרי שלו ( במולים לדקה): , היכן ש- הוא קצב הזרימה של הגז הנושא (בסמ"ק סטנדרטיים לדקה, ), ו- – הלחץ בתנאי STP.
הגידול האפיטקסיאלי הוא תוצאה של תגובה כימית כוללת, למשל:
אבל זו מתרחשת במספר שלבים.
ראשית המגיבים מוסעים אל הריאקטור באמצעות גז נושא (על פי רוב מימן) בדרך כלל בשני קווים נפרדים: אחד לתרכובות האורגנו-מתכתיות (TMIn בדוגמה) והשני להידרידים של האל-מתכות (פוספין).
הסיבה לקווים הנפרדים היא הרצון למנוע תגובה כלשהי בין המגיבים בטרם הגיעם למצע.
בהיכנסם לריאקטור, מפעפעים המרכיבים דרך הפאזה הגזית אל המצע, שעליו הם עוברים פירוליזה קטלטית.
תוצרי הפירוק של ה-MO [הרדיקלים In, In(CH3), In(CH3)2], הספוחים על פני השטח, מפעפעים עליו עד הגיעם לאתר סריגי מועדף, ונלכדים בו.
רדיקלי הזרחן (או פוספין ישירות מהפאזה הגזית) מגיבים עם הרדיקלים המתכתיים, ליצירת התרכובת (InP) במבנה הגבישי המלא; ורדיקלי המימן שהשתחררו מהפוספין מגיבים עם הרדיקלים המתיליים ליצירת מולקולות מתאן (CH4) המופרשות מפני השטח.
במקביל מתקיימות גם תגובות (בלתי רצויות) ליצירת InP בפאזה הגזית ועל קירות הריאקטור.
תוצרי כל הריאקציות הללו, והמגיבים שלא הגיבו מורחקים באמצעות הגז הנושא מהריאקטור אל יחידת הנטרול.
על פני השטח של המצע והשכבה הגדלה ספוחים רדיקלים מתיליים רבים.
האיור הראשון למעלה מציג נקודת מבט אופטימית, שבה כל הרדיקלים הללו מגיבים עם אטומי מימן ומסולקים מפני השטח.
אבל למעשה, הרדיקלים המתיליים יכולים להמשיך להתפרק, והפחמן שיתקבל יוחדר לשכבה האפיטקסיאלית הַגְּדֵלָה.
פחמן, כיסוד מטור IV () בטבלה המחזורית, הנוטה לשבת באתר שריגי V () במוליכים למחצה III-V, יסמם, אם כן, את השכבה באקספטורים (יתקבל מוליך למחצה סוג p) בצורה בלתי רצויה ובלתי מבוקרת.
מה שמונע זאת הם רדיקלי המימן המאוד ראקטיביים שמשחרר ההידריד האלמתכתי (הפוספין בדוגמה).
זו הסיבה לשימוש בהידרידים, למרות הרעילות הגבוהה מאוד שלהם.
רדיקלי המימן הראקטיבים הללו (וכל מולקולת פוספין מכילה שלושה מהם) לוכדים את הרדיקלים המתיליים הנעים על פני השטח, ומאלצים אותם להתנדף כמולקולות של מתאן.
כדי להקטין את רמת הסיכון יש המתמשים באורגנו-מטליים מיוחדים של זרחן וארסן המשחררים, ביעילות יחסית, רדיקלי מימן.
למשל, טרצ-בוטילפוספין: (CH3)2{}CPH2, שנכתבת גם: {t}BuPH2 או בפשטות: TBP (ובדומה, טרצ-בוטילארסין: TBA).
חומר זה נוזלי בטמפרטורת החדר ורעיל פחות מההידריד.
הוא מוסע לריאקטור באותה צורה כמו האורגנו-מתכות (בעבוע של הגז הנושא דרך הנוזל המקורר לטמפרטורה הרצויה), אך דרך קו האל-מתכות.
בדרך כלל מגדלים ב-MOVPE (בדומה לטכניקות אפיטקסיה אחרות מהפאזה הגזית) בתנאים בהם המקור המספק את אטומי האל-מתכת הוא בעודף.
אטומים אלו יותר נדיפים (בדרך כלל) מאטומי המתכת, כך שעודף שלהם מונע פירוק של המצע או השכבה הגדלה, בעוד הם עצמם אינם נוטים להצטבר על פני השטח, כטיפות או גבישונים, כפי שקורה כשאטומי המתכת הם בעודף.
יש לכך השפעה על ההתנהגות של קצב הגידול.
בבואנו לבחון את התלות של קצב הגידול ב-MOVPE בפרמטרים שונים, נזכור שהתהליך האיטי מבין התהליכים המתרחשים בו-זמנית הוא זה אשר יקבע את קצב הגידול הכולל.
את ההשפעה של הטמפרטורה רואים באיור המתאר את התלות של קצב הגידול (בסקלה לוגריתמית) בהופכי הטמפרטורה.
ניתן להבחין בשלושה תחומים שונים: בטמפרטורות נמוכות (בצד הימני של הציר של הופכי הטמפרטורה) יש תלות אקספוננציאלית של קצב הגידול ב-T-1. עובדה זו מצביעה על כך שלתהליך קובע המהירות (האיטי) יש שפעול (אקטיבציה) תרמית.
זה יכול להיות הפירוליזה של הפרוקורסרים או התגובה הכימית על פני השטח.
משיפוע הקו הישר ניתן לקבל את אנרגיית השפעול של התגובה קובעת המהירות בתחום טמפרטורה זה.
התהליך בתחום טמפרטורות זה מוגבל, אם כן, קינטית ולפיכך נקרא kinetically limited growth.
בתחום זה הפאזה הגזית מספקת לפני שטח הגידול מגיבים (ריאקטנטים) בעודף.
כשמעלים את הטמפרטורה (נעים שמאלה על ציר ה-T-1) גָּדֵל קצב הגידול, עד אשר הוא מפסיק להשתנות.
בשלב זה קצב הפירוק של הפרקורסרים והקצב של הריאקציות המשטחיות מהירים יותר מקצב ההסעה של המקורות אל .
מאחר שהדיפוזיה בפאזה הגזית תלויה בצורה חלשה בלבד בטמפרטורה, קרוי תחום זה mass transport limited growth.
הסעת המסה בתחום הזה תלויה בקצב אספקת הגזים לריאקטור, ובגאומטריה של הריאקטור עצמו.
בטמפרטורות גבוהות עוד יותר, קָטֵן קצב הגידול בגלל מוגברת מממשק הגידול, ומפני שיקוע פרזיטי על קירות הריאקטור, כך שנוצר מחסור במגיבים בפאזה הגזית.
גידול ה-MOVPE מתבצע בדרך כלל בתחום טמפרטורות הביניים המוגבל הסעת מסה, שכן בתחום זה לשינויים בשדה הטמפרטורה (במרחב ובזמן) יש רק השפעה שולית על קצב הגידול.
כך מתאפשרת שליטה טובה יותר בקצב הגידול, בהרכב הסגסוגת, ברמת הסימום ובמישוריות הממשקים בשכבה.
קצב הגידול בתחום זה תלוי ליניארית בקצב אספקת המקור המתכתי, שכן, כאמור, יש אספקה בעודף של המקורות של האל-מתכות.
למשל עבור גידול מוליך למחצה III-V מתקיים: , היכן ש-GR הוא קצב הגידול, - מהירות הזרימה במערכת, PMIII ו-Ptot - הם הלחץ החלקי של התרכובת האורגנו-מתכתית של היסוד III והלחץ הכללי במערכת, בהתאמה, ו-K הוא קבוע.
קצב הגידול קבוע בזמן, מה שמקל על השליטה בגידול, בניגוד, למשל למצב בגידול בשיטת ה-LPE: עובי השכבה המגודלת ב-MOVPE הוא פשוט הקצב מוכפל בזמן הגידול.
קצב הגידול נקבע בעיקר על ידי הריכוז המרבי האפשרי של המגיבים בגז הנושא.
זה מצדו נקבע על ידי לחץ האדים של התרכובת הארגנו-מתכתית הספציפית בטמפרטורת העבודה של המבעבע (בדרך כלל מתחת לטמפרטורת החדר, אחרת יש לדאוג שקווי ההזנה, הארוכים יחסית, יהיו מחוממים, למניעת שיקוע המגיב חזרה על הדפנות הקרים של הצינורות).
קצב גידול אופייני ב-MOVPE הוא כמיקרון עד עשרות מיקרונים בשעה.
גבוה יותר מאשר בשיטות VPE אחרות, כמו MBE, אך נמוך יותר מאשר ב-LPE.
מערכת הגידול מורכב משלושה חלקים ראשיים: תת-מערכת הזנת החומרים, הריאקטור, ותת-מערכת שאיבה וניטרול הגזים.
מאחר שמזרימים לריאקטור תערובת של הרבה גזים, יחידה חשובה במערכת היא סעפת הגזים שבתת-מערכת הזנת החומרים.
היא כוללת את קו הזרמת ההידרידים ואת קו הזרמת האורגנו-מתכות.
באחרון מוזרם הגז הנושא (בדרך כלל מימן, אבל לעיתים גז אינרטי כמו חנקן) דרך המבעבעים של המקורות השונים.
המבעבעים מקוררים על ידי אמבטי קירור לטמפרטורה קבועה (הקובעת את לחץ האדים של התרכבות האורגנו-מתכתית שבמבעבע).
מכוונים טמפרטורה זו לערך נמוך מטמפרטורת הסביבה כדי למנוע את הצורך לחמם את כל קווי הגזים, למניעת שיקוע של האורגנו-מתכות עליהם.
מערכת הבקרה שולטת בקצבי הזרימה של כל המרכיבים, כדי לייצב את קצב הגידול והרכב הגביש המגודל לערכים הרצויים.
תערובת הגזים מוזרמת לריאקטור בשני קווים נפרדים.
קו אחד לגזים המכילים את התרכובות של המתכות (הקטיונים בתרכבות שתגודל), וקו שני לגזים המכילים את התרכובות של האל-מתכות (האניונים בשכבה שתגודל).
הסיבה לשני קווים נפרדים אלו היא למנוע משני סוגי הגזים לפגוש אחד את השני בטרם הגיעו למצע ולהגיב ביניהם.
מערכת השאיבה מסיעה את הגז הנושא מן הראקטור ועמו את תוצרי התגובה, והמגיבים שלא הגיבו, אל מערכת הנטרול () של הגזים המסוכנים.
מערכת השאיבה כוללת גם יחידת בקרה לשליטה בלחץ שבמערכת.
מערכות הנטרול הקיימות מתחלקות לשני סוגים: נוזליות ומוצקות.
הנוזליות כוללות תמיסות של חומצות ובסיסים ייעודיים (בתאים נפרדים) היוצרים מלחים בלתי נדיפים עם המגיבים (הידרידים ואורגנו-מתכות) ועם תוצרי הריאקציה.
המוצקים מכילים בדרך כלל פחם פעיל הסופח את כל החומרים שנישאים על ידי הגז הנושא.
אחת לתקופה מחמצנים את הגזים הספוחים לתחמוצות מוצקות על ידי הזרמה מבוקרת של אוויר דרך מטען הפחם הפעיל הרווי שבסקרבר.
בהדגמות הראשונות של השיטה שימש כריאקטור צינור קווארץ אנכי, כמו על ידי מנסביט, או אופקי, ריאקטור באס (Bass).
בריאקטורים בנויים עצמית כאלו מונח המצע על מחזיק (סוספטור) עשוי גרפיט.
סוספטור הגרפיט מחומם על ידי גלי רדיו (RF) באמצעות סליל שמקיף את הריאקטור, או באמצעות מנורות קווארץ שממוקמות מתחת לסוספטור.
קירות הריאקטור מקוררים על ידי הזרמת גז או מים כדי למזער תגובות ושיקוע על המשטחים הללו.
הריאקטור מופעל בלחץ אטמוספירי או תת-אטמוספירי (בדרך כלל עשירית אטמוספירה).
הפחתת הלחץ מגבירה את קצב הזרימה של הגז בריאקטור, ועל ידי כך מתגברת על הבעיה של מערבולות בגלל זרימות קונבקציה הנובעות מהמשטחים החמים של הסוספטור והמצע.
כך מתקבלת זרימה למינרית בריאקטור.
בתנאי גידול מוגבלי הסעת מסה קצב הגידול מוגבל על ידי מהירות הדיפוזיה של המגיבים מזרם הגז הלמינרי בריאקטור אל פני שטח המצע דרך שכבת הגבול.
מאחר שעוביה של שכבת הגבול גדל במורד זרם הגזים מקצה לקצה של המצע, משתנה קצב הגידול (ועמו עובי השכבה והריכוזים בה) באותו כיוון.
כדי להתגבר על בעיה זו בריאקטורים האופקיים הראשונים, הניחו את המצעים בהטיה כלפי כיוון הזרימה כך שהצד שבמורד הזרימה היה גבוה יותר.
זה גורם לשטח החתך הפנוי לזרימת הגז לִקְטוֹן, ומאלץ אותו לזרום מהר יותר.
כדי להתגבר על בעיית חוסר האחידות בקצב הזרימה, כמו גם על בעיית חוסר האחידות בשדה החימום יושמו בהמשך שיטות שונות לסיבוב המצעים.
חקר התכן של הריאקטורים ב-MOVPE זכה לתשומת לב רבה במשך השנים כדי להשיג שכבות אפיטקסיאליות אחידות (בהרכבן ובעוביין) שיש בהן ריכוז מזהמים נמוך, ושריכוז הפגמים בגלל הצטברות חלקיקים עליהן נמוך.
כל זאת מבלי להזדקק לזרימות גז גבוהות, הגורמות לבזבוז ניכר של חומר.
מחקרים אלו הובילו למספר משפחות של ריאקטורים רב-פרוסתיים (multi-wafer reactors) ייצוריים הניתנים לְגִמְלוּן (scale-up) בקלות:
ריאקטור אופקי פלנטרי (planetary reactor) – המצעים מונחים בסוספטרים קטנים המסודרים בצורה מעגלית על הסוספטור הראשי.
באמצעות הזרמת גז מלמטה, מסתובב הסוספטור הראשי סביב עצמו, והסוספטורים הקטנים מסתובבים באותה עת כל אחד סביב עצמו (כך מתקבל הסיבוב הפלנטרי של המצעים).
הסיבוב העצמי של כל מצע מפצה על הירידה הצפויה בקצב הגידול בכיוון הזרימה של הגז, ומביא לקצב גידול אחיד על פני כל המצע.
ריאקטור אנכי עם ראש מקלחת צמוד (close-coupled showerhead - CCS) – האחידות מושגת על ידי קיום מזריקי גז רבים של האורגנו-מתכות וההידרידים זה ליד זה בראש המקלחת המצוי קרוב למצעים.
ריאקטור אנכי עם דיסקה מסתובבת (rotating-disk reactor - RDR), הידוע גם בשמו המסחרי TurboDisk.
– מחזיק המצעים מסתובב במהירות גבוהה מאוד הגורמת לזרימת הגז להשתנות מאנכית לאופקית תוך כדי יצירת שכבת גבול דקה מאוד.
אחד היתרונות בגידול בשיטת ה-MOVPE, יחסית ל-MBE, הוא קצב הגידול הגבוה יותר בה, (מיקרון עד עשרות מיקרון לשעה).
בנוסף, מפני שמערכות ה-MOVPE עובדות בלחץ מופחת בלבד (בין 10 ל-760 טור), הטיפול בהן קל ומהיר יותר, בהשוואה ל-MBE, והגמלון שלהן פשוט.
MOVPE (כמו גם MBE) פועלת בתנאים רחוקים משיווי משקל תרמודינמי.
זה מעניק לה יתרון על פני LPE, הפועלת קרוב לשיווי משקל, בגידול סגסוגות הנוטות להיפרדות לפאזות.
מערכות אלו מייקרות במידה ניכרת את הפעילות סביב האפיטקסיה ב-MOVPE.
בעיה הצורך בגז נושא אינרטי מהווה פעמים רבות בעיה בטיחותית נוספת, שכן בדרך כלל משתמשים במימן לצורך זה.
זה מחייב התמודדות עם גילוי עקבות של מימן וסילוקו המהיר מאולם הגידול למניעת פיצוץ.
אף על פי כן מעדיפים להשתמש במימן על פני גזים בטוחים יותר (כמו חנקן או ארגון), שכן הוא ניתן לגילוי ברמות נמוכות ביותר, הרבה לפני הגעתו לרמה מסוכנת.
כך אם קיימת דליפה מהמערכת היא תזוהה מידית על ידי גלאי המימן לפני שהשתחררה כמות מסוכנת של אחד הגזים המגיבים הרעילים.
חיסרון נוסף של שיטת ה-MOVPE הוא האפשרות לזיהום השכבות המגודלות בפחמן, אם לא מצליחים לסלק את כל שאריות הפחמימנים מהתרכובות המטלו-אורגניות (כאמור, על ידי מגיבים המשחררים כמות מספקת של רדיקלים של מימן).
אפיטקסיית קרן מולקולרית , המוכרת בראשי התיבות MBE, היא שיטת אפיטקסיה לגידול שכבות דקות חד-גבישיות של יסודות או תרכובות ישירות מהיסודות או מהתרכובות שלהם, המנודפים ב - UHV (10-11 טור) על מצע גבישי מחומם.
שליטה הדוקה בשטפים של היסודות המזינים את הגידול בשיטת ה-MBE מאפשרת דיוק בעובי השכבה המגודלת ברמת של שכבה אטומית בודדת.
העבודה ב-UHV מאפשרת יישום שיטות שונות של ניטור ובקרה של הקרניים המולקולריות ושל הגביש הגדל תוך כדי האפיטקסיה.
גביש המצע עליו רוצים לגדל מונח על מחזיק בתא עם וקואום אולטרה גבוה .
בין השאר מוקף התא במעטפת (shroud) מלאה בחנקן נוזלי, הפועלת כמשאבת ספיחה.
המצע מחומם לטמפרטורה רצויה באמצעות גופי החימום שמאחוריו.
ממולו יש תנורים קטנים שבתוכם כוריות (crucibles) הממולאות ביסודות הרצויים.
חימום כל תא כזה גורם להתאיידות היסוד המצוי בתוכו.
לכל תא יש פתח קטן יחסית, שממנו יוצאים היסודות שהתנדפו, ולכן הם פועלים כתאי אפוזיה ( Knudsen).
לפני כל תא, וקרוב יחסית אליו, מצוי חָסַם (shutter), אותו ניתן להניע כך שימצא מול התא ויחסום את פתחו, או שימצא בעמדה שונה כך שהפתח פתוח.
כשהחסם נמצא ממול לפתח התא (מצב סגור) החומר שמנודף מהתא פוגע בו ושוקע עליו (כך בתא הצהוב שבחלק השמאלי של תא הגידול באיור).
כאשר החסם במצב פתוח, כלומר איננו מול פתח תא האפוזיה, האטומים או המולקולות שיוצאים מן התא יכולים להגיע למצע, ולהצטרף לגביש הגדל.
זה המצב בתאים שבצבע ירוק, אדום וכחול באיור.
היסודות יוצאים מכל תא במהירויות קוויות גבוהות, בהתאם לטמפרטורה הגבוהה של התא.
מפני שבתנאי UHV האווירה בתא אינה מכילה כמעט אטומים אחרים, המהלך החופשי הממוצע של היסודות היוצאים מתא האפוזיה ארוך מאוד.
הם לא יתנגשו למעשה בשום דבר עד שיפגעו במצע או בדופן המערכת.
כל תא פולט, אם כן, קרן של אטומים או מולקולות, ומכאן שמה של השיטה.
קרן האטומים או המולקולות פוגעת במצע (או המצעים) המצויים על מחזיק מסתובב, ונספחים לפני השטח שלו.
האפיטקסיה מושגת הודות לחימום המצע.
כך מאפשרים לאטומים "לטייל" על פני השטח, כדי שימצאו לעצמם את המקום המועדף (אנרגטית), "להתיישב" בו, ולהצטרף לגביש.
במהלך הגידול פותחים וסוגרים את החסמים של התאים בהתאם לחומרים אותם רוצים לגדל.
אם למשל התא הירוק באיור 1 מיצג תא המכיל בתוכו ארסן, האדום - תא המכיל גליום, הכחול - תא המכיל אלומיניום, והצהוב - תא המכיל אינדיום, אז במצב המתואר באיור 1, שבו חסם האינדיום סגור ואילו חסמי הארסן, האלומיניום והגליום פתוחים, מגודלת סגסוגת של (AlGaAs).
אם סוגרים כעת את החסם של תא האלומיניום, ומשאירים את החסמים של הארסן והגליום פתוחים, תגדל שכבה של גליום ארסניד (GaAs).
ברגע שייפתח החסם של תא האינדיום תתחיל לגדול הסגסוגת (InGaAs).
קצב הגידול של השכבה תלוי בראש ובראשונה בשטף האטומים מכל סוג המגיעים לפני השטח.
זה מצדו תלוי בטמפרטורה של תא האפוזיה.
השטף הזה, ϕ, נמדד על ידי הוקואום, שלצורך העניין קרויה הקריאה שלו הפעם beam equivalent pressure (BEP), ומסומנת ϕBEP.
ב-MBE, כמו באפיטקסיה בשיטות אחרות, מגדלים בעודף של אספקת אטומי האל-מתכת.
אטומים אלו יותר נדיפים (בדרך כלל) מאטומי המתכת, כך שעודף שלהם מונע פירוק של המצע או השכבה הגדלה, והם אינם נוטים להצטבר על פני השטח, כטיפות או גבישונים, כפי שקורה כשאטומי המתכת הם בעודף.
הקצב אינו תלוי בזמן, ולכן עובי השכבה מתקבל בפשטות מהכפלת הביטוי עבור rg במשך הגידול.
לב מערכת הגידול הוא תא הגידול (הריאקטור), שבו מתבצעת האפיטקסיה.
הריאקטור הוא תא וקואום, המצויד במשאבות חזקות מאוד ובמשאבה פנימית, המעטפת הממולאת חנקן נוזלי (הקריו-פנל), שמביאים יחדיו את הלחץ בתא לרמה של Torr 10-11. יש בו, כמוראה באיור 1, את המניפולטור, המחזיק את פלטת המצעים, מחמם ומסובב אותה (להשגת אחידות השכבה הַגְּדֵלָה).
יש בנוסף אמצעים להכנסת הפלטה מתא מעבר ותא הכנות לתא הגידול, אך אלו לא מוראים באיור 1 אלא בתמונת המערכת (תמונה 1).
בריאקטור פתחים שעליהם מורכבים תאי האפוזיה, ולתוכם מטעינים (מראש) את החומרים.
בתנאי ההפעלה היסודות המתכתיים (מ בטבלה המחזורית, עבור מוליכים למחצה III-V) הם בדרך כלל נוזליים.
(אפשר להשתמש במקורות מטלו-אורגניים, כמו ב-MOVPE, ואז השיטה נקראת MOMBE.) היסודות האל-מתכתיים (מ, במקרה של גידולי III-V) הם בדרך כלל מוצקים שממריאים (עוברים סובלימציה) בחימום.
(אפשר להשתמש גם במקורות גזיים, כמו , AsH3, או פוספין, PH3, ואז השיטה קרויה GS-MBE – gas source MBE.) בגידולי או תחמוצות, האניונים הם תמיד גזיים.
העובדה שהאפיטקסיה ב-MBE מתרחשת ב-UHV מאפשרת שימוש במגוון של אמצעי אִבְחוּן (דיאגנוסטיקה) פנימיים (in situ) כמוראה באיור 1. ראשית, יש את האמצעים ל (ionization gauges) ולמדידה מדויקת של טמפרטורות המצעים במהלך הגידול (, לא מוראה באיור 1).
אפיון מבנה פני השטח באמצעות RHEED
אחת משיטות האבחון הייחודיות לאפיטקסיה באווירת UHV כמו MBE ו (pulsed laser deposition, PLD) היא עקיפת אלקטרונים גבוהי-אנרגיה מוחזרים (reflection high energy electron diffraction, RHEED).
בטכניקה זו נורים אלקטרונים באנרגיה גבוהה (5–40 קילו-אלקטרון-וולט) מתותח אלקטרונים אל עבר הדגם, בזווית לוחכת (1°-3°), כמוראה סכמתית באיור 2. אלקטרונים אלו מוחזרים ועוברים עקיפה (דיפרקציה) מפני השטח של הדגם, ויוצרים תבנית על מסך פוספורסצנטי בצד המערכת שמנגד לתותח האלקטרונים.
את התבנית הזו ניתן להקליט באמצעות מצלמת CCD לניתוח איכותי וכמותי בזמן אמת, או במועד מאוחר יותר.
בגלל זווית הפגיעה הרדודה של קרן האלקטרונים, העברת האנרגיה בניצב לפני השטח מינימלית, ובעיקר מפוזרים האלקטרונים אלסטית רק מכמה שכבות אטומיות בודדות של החומר.
אבל היא מוגבלת רק לאפיטקסיה בסביבת UHV, מכיוון שמולקולות האוויר מאיטות במהירות את האלקטרונים שבקרן.
במהלך גידול MBE או PLD היא משרתת את המגדל בצורה הבאה:
מתן אינדיקציה מתי סולקה התחמוצת הטבעית מפני המצע (העלמות הרקע החלבי במסך ה-RHEED והופעת תבנית העקיפה)
מצב פני השטח - האם הם חלקים או מחוספסים, ובכלל זה האם יש עליהן מדרגות בכיוון מסוים
האם הגידול מתקדם בצורה דו-ממדית או בצורת איים תלת-ממדיים
עבור אפיטסקסיה של תרכובות: האם הגידול הוא בעודף מתכת או בעודף אל-מתכת (לפי שינוי .
למשל, באפיטקסיה של GaAs בעודף As הרקונסטרוקציה האופיינית היא 2x4, ואילו בעודף Ga היא בדרך כלל 4x2)
קביעת קצב הגידול (מהתנודות של עוצמת ה-RHEED).
תנודות (אוסצילציות) RHEED וקביעת קצב הגידול
ברישום של עוצמת קרן ה-RHEED המוחזרת או מפוזרת מפני השטח במהלך גידול MBE מתגלות תנודות (וידאו 1).
תנודות אלו נובעות מהבניה של השכבות האטומיות אחת על גבי השנייה.
כל שכבה מתחילה להתגבש כאיים דו-ממדיים ההולכים וגדלים עד להתמזגותם לשכבה רציפה, שעליה מתגרענים שוב איים דו-ממדיים, הגדלים ומתמזגים, וחוזר חלילה.
כשהשטח חופשי מאיים (חלק) הוא מחזיר את קרן ה-RHEED בעוצמה גבוהה, ההולכת וקְטֵנָה כשהאיים מתגרענים וגְדֵלִים.
משכוסתה מחצית השטח באיים עוצמת הקרן מתחילה שוב לעלות עם התמזגות האיים, עד למקסימום, כשהשכבה רציפה.
כל מחזור מייצג, אם כן, בנייתה של שכבה אטומית אחת.
מסיבה זו אוסצילציות ה-RHEED הן כלי חשוב לחישוב קצב הגידול באפיטקסיה.
על מנת להבטיח קבלת אוסצילציות ברורות משתמשים במצעים שחתוכים במדויק במישור גבישי ראשי (מישור סינגולרי), שאם לא כן, הקיום של מדרגות על פני השטח עלול להפריע לקיום המנגנון של יצירת איים דו-ממדיים והתמזגותם.
למרות זאת, כפי שניתן לראות בווידאו 1, עוצמת התנודות דועכת, עד להיעלמותן המוחלטת, מפני שאף מחזור לא מסתיים בשכבה מלאה לגמרי.
האיים מתחילים להתגרען על גבי השכבה לפני שכל האיים הדו-ממדיים בה התמזגו לגמרי, ופני השטח נהיים מחוספסים.
אם בתום הגידול השכבה נשארת בטמפרטורת הגידול (בשטף הגנה של היסוד הנדיף - האל-מתכתי בדרך כלל), יכולים פני השטח המחוספסים להתארגן מחדש, ליצירת שכבה חלקה מלאה כמעט לגמרי, והעוצמה עולה בחזרה, כמעט לערכה ההתחלתי.
בגידול מחדש בשלב זה, תופענה שוב התנודות.
אחד היתרונות הגדולים של MBE הוא האפשרות לגדל בטמפרטורה נמוכה בעשרות, ואף מאות, מעלות צלזיוס מאשר בשיטות מתחרות כמו MOVPE.
טמפרטורת הגידול הנמוכה יותר מאפשרת גידול שכבות טהורות יותר (עם פחות זיהומים), ובעיקר, מסודרות יותר גבישית ועם ממשקים חדים יותר בין השכבות המרכיבות את המבנה המגודל.
היכולת להשיג מעברים חדים בהרכב השכבות בממשקים נובעת גם מעצם העובדה של השימוש בקרניים המולקולריות.
בגלל המהירות הגבוהה מאוד של המולקולות או האטומים בקרניים, ומפני שתנועת החסמים מהירה מאוד (מספר אלפיות של שנייה), הקרניים "נדלקות" ו"כבות" במהירות, בניגוד להתחלה ולהפסקה של זרימת הפרקורסרים בצינורות המזינים את הריאקטור ב-MOVPE, למשל.
מסיבה זו MBE היא השיטה המועדפת לגידול סריג-על (איור 3).
MBE (כמו גם MOVPE) פועלת בתנאים רחוקים משיווי משקל תרמודינמי.
אווירת ה-UHV שבה מתבצע הגידול ב-MBE מעניקה לשיטה יתרונות גדולים: ראשית, היא מבטיחה רמת ניקיון גבוהה יותר מאשר בשיטות אפיטקסיה אחרות, למשל MOVPE.
לבטח יש פחות פחמן בשכבות ה-MBE מאשר ב-MOVPE.
שנית, היא מאפשרת שימוש במגוון רחב של אמצעי אבחון (דיאגנוסטיקה) ובקרה (control) פנימיים, כמפורט למעלה.
אבל, מאחר שמדובר במערכת UHV, ומאחר ומדובר בקרניים שמצריכות מרחקים של עשרות ס"מ ויותר בין המקורות למצעים (להשגת אחידות שטף בקרניים), הטיפול במערכות ה-MBE וְהַגִּמְלוּן (scale-up) שלהן קשה (ויקר) יותר מאשר בשיטות האחרות.
תאי ה-MBE התעשייתיים מכילים פחות מצעים מאשר מערכות MOVPE תעשייתיות, עובדה המייקרת עוד את הייצור של שכבות ב-MBE.
אבל, העבודה הראשונה על הומואפיטקסיה של GaAs, שיכולה להיחשב כ-MBE, פורסמה בין השנים 1964 ו-1968 על ידי ג'ון דייווי ו ממעבדת המחקר של צי ארצות הברית בוושינגטון הבירה.
בעבודה זו קיימים מרבית המרכיבים של תהליך ה-MBE: קרן מולקולרית (של הגליום), מצע מחומם שהוסרה ממנו התחמוצת בתוך הריאקטור (על ידי התזה, sputtering), וואקום גבוה (נמוך מ-10-6 טור), ועודף ארסן.
למעשה הייתה זו העבודה הראשונה שבה יושמה באפיטקסיה "שיטת שלוש הטמפרטורות" של Günther.
שיטה זו נועדה להתגבר על בעיית ההתפרקות התרמית של התרכובות הבינאריות המגודלות, בגלל ההפרש הגדול בלחצי האדים של היסודות המרכיבים אותן.
בשיטה זו מחממים את המקורות לשתי טמפרטורות שונות (את היסוד המתכתי לטמפרטורה גבוהה, ואת היסוד האל-מתכתי לטמפרטורה נמוכה), ואילו את המצע מחממים לטמפרטורת ביניים, שלישית.
גינטר עצמו יישם את השיטה לגידול ו-, אך על מצעי זכוכית, כך שהתקבלו שכבות רב-גבישיות, ולכן לא הייתה זו אפיטקסיה.
העבודה של דֵייוִוי ופָּנָקִי חסרה, עם זאת, מרכיבים מסוימים הקיימים ב-MBE: סביבת הגידול לא הייתה באמת UHV (כי הריאקטור עצמו חומם, ולא קורר לטמפרטורות קריאוגניות), אדי הארסן לא הגיעו לפני המצע כקרן מולקולרית, ולא היו במערכת אמצעי אבחון (דיאגנוסטיקה) פנימים.
כל אלו יושמו לראשונה באפיטקסיה של סיליקון ו-GaAs על ידי ב.
שניהם, ובעיקר צ'ו, שיקרא לימים "אבי ה-MBE", תרמו רבות להבנה של תהליך ה-MBE, וליישומו למימוש התקנים חשמליים ואלקטרו-אופטיים.
אחד היתרונות הגדולים במערכת המקורית של אל צ'ו היה יכולת השימוש ב-RHEED המאפשרת (בניגוד ל-LEED, שהייתה השיטה המקובלת באותם ימים לחקר פני השטח של מוצקים) ניטור הגידול בזכות הצפייה בתמונת העקיפה של האלקטרונים מפני השטח במהלך האפיטקסיה עצמה.
למעשה היה זה צ'ו שעמד על כך שתמונת הדיפרקציה המתקבלת מפני השטח ב-MBE אינה תוצאה של שכבת מזהמים ספוחה, כפי שהיה מקובל לחשוב, אלא מסידור שונה של אטומי הגביש עצמו על פני השטח שלו.
הוא הראה את הקשר בין תבנית העקיפה המתקבלת ובין תנאי הגידול.
נושאים אלו הורחבו בהמשך על ידי ניב וג'ויס.
ההתקדמות הבאה באפשרויות ההבנה והשליטה בגידול ב-MBE התרחשה ב-1981 עם גילוי התנודות (אוסצילציות) בעוצמת קרני ה-RHEED במהלך הגידול.
בהתחלה חשבו שתופעה זו ייחודית רק לגידולים מסוימים, כמו גידול GaAs בנוכחות בדיל.
אבל, אז התברר שהתופעה היא כללית, והיו אלו ניב וג'ויס ממעבדות פיליפס ביחד עם דובסון ונורטון מהקולג' הקיסרי למדע וטכנולוגיה בלונדון, שסיפקו את ההסבר לתופעה.
הגילוי והסברו המוצלח הזניקו את אפשרויות השליטה ב-MBE, שכן אפשרו קביעה מדויקת של קצב הגידול, ושל ההרכב הכימי של סגסוגות, כדוגמת AlxGa1-xAs.
ההבנה שדעיכת העוצמה של האוסצילציות פירושה גידול ברמת החספוס של פני השטח הגדלים, ושהתאוששות עוצמת הקרן בסיום הגידול פירושה החלקה של פני השטח, הובילה ליישום הפסקות גידול לשיפור ממשקים בגידול.
סקאקי, מסאקי ויושידה מאוניברסיטת טוקיו ביפן יישמו הפסקות גידול של 10 עד 100 שניות כדי להחליק את הממשקים GaAs-AlAs לרמה אטומית, לקבלת מבני בורות קוונטיים כמעט אידיאליים עם קווי פוטולומינסנציה צרים מאוד.
על סמך ההבנה שבאמצעות MBE אפשר לגדל מבנים מרובי שכבות דקות מאוד, פנה אל צ'ו להתמודד עם הגידול של סריגי-על עם שכבות מתחלפות לסירוגין של GaAs ו-AlxGa1-xAs בעובי של חד-שכבות אטומיות בודדות.
סריגי-על אלו הוצעו תאורטית ב-1970 על ידי אֶסָקִי וטְסוּ, ממרכז המחקר של IBM ע"ש תומאס ווטסון ב, ניו יורק, שצפו כי יציגו התנגדות חשמלית שלילית.
ב-1971 הדגים צ'ו גידול של סריגי-על כאלו, אך ללא האפיון החשמלי שלהם.
בסופו של דבר הייתה זו הקבוצה ב-IBM שהדגימה, מספר שנים מאוחר יותר, הן את יכולת הגידול של מבנה סריג-העל, והן את ההתנגדות השלילית שלו.
הם השיגו זאת במערכת MBE שבנו בעצמם עם שליטה ממוחשבת בעובי התת-שכבות המרכיבות את סריג-העל.
כבר מתחילת העבודה בשיטת ה-MBE היה ברור שעל מנת שתהיה לה תרומה למימוש התקנים, לא מספיק לגדל שכבות עם איכות גבישית גבוהה, אלא שהיא צריכה לאפשר גידול שכבות מסוממות.
לשם כך צריך היה להוסיף לריאקטור תאים שיכילו את היסודות המשמשים לסימום השכבות המגודלות.
אלא שהיסודות שבהם השתמשו לסימום בשיטות האפיטקסיה הקודמות לא התאימו ל-MBE.
למשל, בגידול GaAs ב-LPE השתמשו לסימום סוג n בטלוריום, אבל נמצא שהוא מגיב עם שטף הארסן בריאקטור ה-MBE.
כבר ב-1971 מצאו צ'ו והאיאשי שסיליקון מתאים לסימום סוג n של GaAs, בעוד שגרמניום הוא מסמם אמפוטרי המניב n-GaAs כשהוא מגודל בתנאי עודף ארסן, ו-p-GaAs בעודף גליום.
קבלת p-GaAs בתנאי הגידול המועדפים (עודף ארסן) התבררה כקשה יותר.
אבץ ומגנזיום, בהם השתמשו קודם, התגלו כבעייתיים ב-MBE בגלל לחץ אדים גבוה מאוד או מקדם הדבקות נמוך לפני השטח.
הפתרון נמצא שוב במעבדות בל על ידי שימוש בבריליום כמסמם סוג p.
ואכן, אל צ'ו הדגים בשנות ה-70 המוקדמות של המאה ה-20 מימוש של התקנים אלקטרוניים שונים בגידול MBE של GaAs.
בשלב זה היה ברור לחוקרים במעבדות בל שהודות לשליטה הטובה בעובי השכבות המגודלות יש ל-MBE יתרון בגידול שכבות למימוש דיודות לייזר מבוססות (double heterostructure - DH) על פני שיטת ה-LPE המסורתית.
לשיפור זרם הסף של הלייזר נדרשה הקטנה של עובי השכבה הפעילה בו, ואכן ב-1974 צ'ו הצליח לגדל מבנה לייזר DH עם שכבה פעילה דקה עד כדי 0.2 מיקרון, דקה פי 2–3 מאשר השיגו באמצעות LPE.
אבל, כדי לקבל זרם סף נמוך, היה עליו להרפות את השכבות לאחר גידולן בטמפרטורה גבוהה של 750–850 מעלות צלזיוס למשך מספר שעות.
לאחר שיפורים שונים ברכיבים של מערכת הגידול הצליחו במעבדות בל להציג פעילות רציפה (cw) של הלייזר בטמפרטורת החדר.
הסתבר, עם זאת, שהבעיה היא הרגישות של השכבות הכוללות אלומיניום במבנה הלייזר GaAs-AlGaAs לזיהום בחמצן שיורי שהיה קיים במערכות ה-UHV של אז.
מערכות אלו נפתחו לפני כל הטענת מצע לגידול, ולכן ספחו כמויות גדולות של חמצן ואדי מים שהיה קשה לסלקן מתא הגידול.
הוספת תא מיוחד להטענה, עם אפשרות לחימום המצע לסילוק אדי המים הספוחים, בטרם הכנסתו לתא הגידול, כך שהראקטור עצמו נפתח ונחשף לאוויר רק לעיתים רחוקות, היו נקודת המפתח בהשגת זרמי סף נמוכים מאוד ללייזרים.
השיפור הבא בזרם הסף של הלייזרים ניצל היטב את יכולות ה-MBE במבנה שכלל בור קוונטי המוקף בשכבות AlGaAs עם הרכב מדורג - graded-index separate-confinement heterostructure (GRIN-SCH) lasers.
כך הפכה שיטת ה-MBE לכלי חשוב בייצור של דיודות לייזר במקביל לשיטת ה-MOVPE לגידול התקנים אלו.
היישום המסחרי-תעשייתי הראשון של שיטת ה-MBE היה בחברת רוהם (Rohm Semiconductor) היפנית, עבור ייצור של דיודות לייזר DH מ-GaAs-AlGaAs עבור נגני דיסקים.
עד תחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 הוכח, אם כן, ששיטת ה-MBE היא שיטת אפיטקסיה אמינה ומעשית, עם פוטנציאל ליישום עתידי בפיתוח וייצור התקנים חשמליים ואלקטרו-אופטיים, והובנו רבים מצדדיה התאורטיים והמעשיים.
כל זאת בעיקר על ידי העבודה במעבדות בל ב-GaAs-AlGaAs, ובעיקר בזכות פעילותו של אל צ'ו.
אבל גם בזכות המחקרים והפיתוחים במקומות אחרים בארצות הברית (IBM, MIT) ובארצות אחרות: אנגליה, גרמניה ויפן; ובמערכות חומרים אחרות (סיליקון וגרמניום, חומרים ממשפחות החומרים IV-VI ו-II-VI, ותרכובות III-V המכילות ו), ובכלל זה חומרים עם אי-תאום סריגי.
כל העבודה הרבה והמוצלחת הזו נעשתה במערכות UHV שנועדו לחקר פני השטח של המוצקים והוסבו על ידי החוקרים לגידולי MBE על ידי הוספת רכיבים נדרשים כגון תאי אפוזיה ומערכת RHEED.
משלב זה החל תיעוש השיטה עם הכניסה של חברות מסחריות לבניה של מערכות MBE ייעודיות.
בתחילה מערכות מחקריות עם תאים קטנים לגידול על מצעים בודדים בגודל קטן, ומאוחר יותר עם תאים גדולים לגידולי רב-מצעים גדולים עם אוטומציה מלאה.
החברות הראשונות שרכבו על גל זה היו בארצות הברית, Vacuum Generators (VG) באנגליה, Riber בצרפת, ו-Anvela ו-Eiko ביפן.
המכון התת-מיקרוני מיסודו של פרופ' מוטי הייבלום, מכון ויצמן למדע, רחובות - מערכות MBE מחקריות מתוצרת Riber (צרפת) עבור משפחת החומרים III-V.
המעבדה למדע פני שטח וננו-מבנים (פרופ' אילן גולדפרב), המחלקה למדע והנדסה של חומרים, הפקולטה להנדסה, אוניברסיטת תל אביב - מערכת MBE בבניה עצמית.
הפקולטה להנדסת חשמל ומחשבים (פרופ' ליאור קורנבלום), הטכניון, חיפה - מערכת MBE מחקרית GENxplor מתוצרת Veeco (ארצות הברית) לגידול פרובסקיטים (perovskites).
המרכז הישראלי לפוטוניקה מתקדמת, יבנה - מערכת MBE דו-ריאקטורית GEN20 מתוצרת Veeco (ארצות הברית) עבור משפחת החומרים III-V.
SCD - SemiConductor Devices, מכון לשם - שתי מערכות MBE ייצוריות GEN200 מתוצרת (ארצות הברית) עבור משפחת החומרים III-V.
במיתולוגיה היוונית, האפימליאדות, האפימלידות, המליאדות או המליאדות (ביוונית עתיקה: Ἐπιμηλιάδες, Ἐπιμηλίδες, Μηλιάιδεεπες, Μηλιάιδες, שומרות כבשים) הן נימפות אשר מטפלות בעצי תפוח, כמו גם בכבשים ובעזים.
השמות ההומונימיים לאפימיליה (Ἐπιμηλιάς) מקשרים אותם הן לעצי פרי והן למקנה המעניקים להם את תפקידן הכפול.
השיער שלהן לבן, כמו פריחת תפוחים או צמר לא צבוע.
בדומה לדריאדות אחרות, הן יכולות לשנות צורה מעצים לבני אדם.
ידוע שהן שומרות העץ שעליו הונחה גיזת הזהב.
יש לציין כי נימפות אלו אינן קטגוריה מוגדרת בבירור שכן סוגים שונים אחרים של נימפות נספרו ביניהן.
אטימולוגיה אחת למילה היוונית העתיקה μῆλον מתייחסת לעז או לכבשה.
עם זאת, אטימולוגיה אחרת למילה היוונית העתיקה μῆλον יכולה להתייחס לתפוח או לכל פרי אחר, בעוד ש-ἐπιμηλίς הוא ספציפית השם של .
הווריאציה הדורית והאיולית היא μᾶλον, ומכאן פעם אחת משמותיהן מליאדות.
אפייה בלתי אפשרית היא שעשועון טלוויזיה אמריקאי בסגנון תחרות אפייה, המשלבת אפייה והנדסה ומשודרת בנטפליקס.
בכל פרק, מוצג למתחרים אתגר שמשלב אפייה והנדסה ונקרא בתוכנית "Bakineering".
הסדרה עלתה לראשונה ב-6 באוקטובר 2021 בהנחיית ג'סטין וילמן עם השופטים ג'ואן צ'אנג (בתחום האפייה), ד"ר האקים אולוסיי (בתחום ההנדסה) ואנדרו סמית' (מהתכנית "בייק אוף בריטניה").
המתמודדים מתחרים בזוגות, על פרס של $100,000. בכל זוג, מתמודד אחד מתמחה באפייה, והשני מתמחה בהנדסה.
לזוגות אין היכרות מוקדמת טרם התכנית.
בכל פרק עומדות לרשות המתמודדים עד 18 שעות להכין את היצירה שלהם, ולאחר מכן היצירות עוברות למבחן מאמץ ולהערכת השופטים.
בסוף כל פרק, זוג אחד מודח.
הצוות המנצח של הפרק מקבל יתרון בפרק הבא, למשל האפשרות לראות מה יהיה מבחן המאמץ לפני הצוותים האחרים, האפשרות לנסות את מבחן המאמץ יותר מפעם אחת או קבלת חסינות מהדחה בסיבוב הבא.
אֵפִּיפִיט ("צמח אוויר", או "צמח על צמח") הם צמחים המתקיימים בעיקר ביער הגשם הטרופי, כאשר האפיפיט גדל על צמח אחר (או על חפץ דומם כלשהו) מבלי להיות טפיל עליו ומבלי לקיים עמו יחסי הדדיות, אלא משתמש בו כמקום לאחיזה בלבד (קומנסליזם).
זוהי אחת מצורות החיים של צמחים, כפי שהוגדרו על ידי הבוטנאי הדני קריסטן ראונקייה .
לעיתים מכונים אפיפיטים "צמחי אויר" אך הגדרה זו אינה מדויקת, שכן יש גם אפיפיטים הגדלים במים.
שורשיו של האפיפיט כלל אינם בקרקע, והצמח הנושא אותו משמש לו מעין מצע (ולכן אפיפיטים גם אינם נחשבים צמחים מטפסים).
האפיפיטים קולטים את המים ומינרלי המזון המומסים בהם והחיוניים לגידולם מהאוויר הלח אשר בסביבתם.
יש הטוענים שנוכחותם מועילה לעץ היות שהם מקטינים את הלחות סביבם ובכך פוגעים בפטריות מזיקות.
האפיפיט מעדיף להתיישב בהסתעפויות של ענפים, שם מצטברים מים וחומרים אורגניים הדרושים למחייתו.
השגת האור מפצה על הריחוק מן הקרקע ועל הקושי היחסי בהשגת מים.
האפיפיטים קולטים מים במהירות ויש המסוגלים לאגור אותם.
שורשיהם נועדו בעיקר לאחיזה בענף ולחלקם יש צורה של שושנת עלים גדולה, שבתוכה מצטברים מי גשמים, והצמח קולט את המים מבסיס העלים.
ישנם אפיפיטים ממשפחת הברומליים, שקיבולת המים שלהם בשושנת העלים מגיעה לחמישה ליטרים.
במים האלה מתקיימים דו-חיים או חרקים, החיים רק בגומחת שושנת העלים.
הפרשותיהם של יצורים אלה ושיירי מזונם הם גם מינרלים חיוניים לאפיפיטים ואלה נקלטים על ידם באמצעות המים.
ביערות הטרופיים גדלים רוב הסחלבים כאפיפיטים.
רבים מהם מציגים לראווה פרחים גדולים, עזי צבע, שצורותיהם יוצאות דופן.
באזורי אמריקה החמים והלחים והקרובים לחוף הים מצויים מיני קקטוסים אפיפיטיים.
הקקטוסים הגדלים ביערות העד כמו אלה של האמאזונאס הם אוהבי חום ולחות בניגוד לדימוי שדימויים כצמחי אזורים צחיחים.
רוב המינים של סוג הצמח ביישנית גדלים כאפיפיטים ביערות דרום-מזרח אסיה.
כולם בעלי ענפים משתלשלים כלפי מטה.
יש שאפילו ינבטו זרעי דקלים בינות לגזעי עצים ויתקיימו זמן מה כאפיפיטים, אם כי אין הם מסוגלים להגיע לממדיהם הטבעיים ולכן אינם נחשבים ככאלה.
האפיפיטים יוצרים תנאים ייחודיים למגוון רב של בעלי חיים, ולכן השפעתם ביער הגשם הטרופי גדולה.
האַפּיפְיוֹר הוא מנהיגה של הכנסייה הרומית-קתולית, ראש מדינת קריית הוותיקן והבישוף של רומא.
נוצרים קתולים מאמינים כי הוא יורשו של פטרוס, הבכיר מבין שנים-עשר השליחים, שלו ניתנה הסמכות להיות נציגו של ישו המשיח לאחר עלייתו השמיימה.
לפיכך האפיפיור סוחף אחריו למעלה ממיליארד מאמינים קתולים ושולט על הוותיקן, מדינה עשירה מבחינה חומרית ותרבותית, מה שהופך אותו לאחת מהדמויות המשפיעות בעולם.
מוסד האפיפיורות קיים מעל ל-1,900 שנים.
מנגנון בחירת האפיפיור נקרא קונקלווה, אספה של אנשי הדת הבכירים ביותר בכנסייה הקתולית, שמתקיימת מיד לאחר מותו של אפיפיור.
משתתפי הקונקלווה מחליטים בהצבעה מי יהיה האפיפיור הבא, והאפיפיור הנבחר ממונה לתפקיד עד אחרון ימיו.
האפיפיור הנוכחי הוא לאו ה-14, ה-267 במספר, שנבחר ב-8 במאי 2025, והוא האפיפיור הראשון מיבשת צפון אמריקה.
לאורך ההיסטוריה הארוכה של מוסד האפיפיורות, ניתנו לאפיפיור תארים שונים המבטאים את תפקידיו עבור הכנסייה.
חלק מתאריו של האפיפיור מייצגים אחריות מעשית המוטלת עליו, וחלק מבטאים את תפקידיו התאולוגיים על פי השקפת הכנסייה הקתולית, ואינם מלווים בסמכות כלשהי בפועל.
ממלא מקומו של ישו המשיח
יורשו של ראשון השליחים .
תואר זה מתייחס אל האפיפיור כיורשו של פטרוס, הבכיר מבין שנים-עשר השליחים, שנחשב לאפיפיור הראשון.
על פי השקפת הכנסייה, סמכותו של פטרוס נגזרת מהפסוקים המופיעים ב:
באופן רשמי, מוטלת על האפיפיור האחריות לתפקד כבישוף של העיר רומא וסביבתה, שבה הוא שוכן.
בפועל ממלא את התפקיד אחד מעוזריו.
הפונטיף העליון/הפונטיף הריבוני/הפונטיף של רומא תואר זה מבוסס על התואר פונטיפקס מקסימוס, הכוהן העליון של הדת הרומית, וניתן לאפיפיור מתוקף היותו הבישוף של רומא.
תואר שניתן לאפיפיור לפרקים החל משנת 450.
תוארו של האפיפיור ברוב השפות נגזר מהמילה Πάπας (פאפאס) ביוונית, או papa בלטינית שפירושה "אבא".
באנגלית: Pope, בגרמנית: Papst, בצרפתית: Pape, בספרדית ובאיטלקית: Papa, בערבית: البابا (אל באבא).
התואר papa נמצא בשימוש גם מחוץ לכנסייה הקתולית.
שני הפטריארכים של אלכסנדריה, הפטריארך היווני-אורתודוקסי (שיושב בפועל ביוון) והפטריארך הקופטי, מכונים papa בקהילותיהם.
בערבית מקובל לומר "אפיפיור הוותיקן" (بابا الفاتيكان) במקום שיש אפשרות לבלבול בינו לבין המנהיגים הנוצריים הנושאים בתואר דומה בעדות הנוצריות האחרות.
התואר "אפיפיור" בעברית – מקורו בספרות העברית של ימי הביניים.
המונח שאול מן המשנה והתלמוד, בהן מופיעות תצורות הלשון:
"אַפִּיפְיָרוֹת", שפירושה: קליעת נצרים מעצים או קנים הארוגים בשתי וערב, שבהקשר לאפיפיור משמשת ככל הנראה כמטפורה לצלב, המכונה בלשון נקיה: "שתי וערב".
"אֲפִיפוֹרִין", שפירושה: כיסא, העשויה לשמש כמטפורה לכינוי האפיפיורי "הכס הקדוש".
"פִּיפְיוּרָא", ובלשונו של רש"י שם "אַפִּיפְיוּרָא", המשמשת כתואר שררה, היא התצורה הקרובה מכולן לתפקיד האפיפיור.
מילה זו המופיעה במקור בארמית, הושאלה ככל הנראה מיוונית או לטינית.
המונח אפיפיורא מתייחס בתלמוד לפקיד רומי בכיר.
לפי מילון אבן-שושן, השימוש העברי בימי הביניים בתואר אפיפיור לראש הכנסייה הקתולית, נבע מהדמיון בצליל ובמשמעות בין המילה התלמודית לבין אחד מתאריו ביוונית: papas ieros ("האב הקדוש").
על פי האמונה הנוצרית, ישו מינה את פטרוס הקדוש, אחד השליחים, לעמוד בראש הכנסייה הנוצרית ולנהל אותה.
באחד ממסעותיו המיסיונריים הגיע פטרוס לרומא שם נצלב, ולפי האמונה גם נקבר.
רובם פעלו ברומא ורובם זכו לגורל דומה כמו פטרוס.
באותה תקופה, בה לא היה מנהיג יחיד לנצרות, היו מספר אנשים שנשאו במקביל בתואר האפיפיור.
לפיכך, עליונותו של בישוף רומא על בישופים או אנשי דת אחרים במאות הראשונות שנויה במחלוקת בין היסטוריונים של הכנסייה.
קיימות מספר עדויות לכך שבישוף רומא קיבל עליונות על פני בישופים אחרים: האפיפיור ויקטור הראשון (שכיהן בסוף המאה ה-2, בין 189 ו-199) הצליח לכפות דעתו על העולם הנוצרי כשהכריז על דחיית ה"קוארטודצימניזם", או המנהג לחגוג את חג הפסחא בערב פסח ובכך דחה את דעתו של יוחנן כותב הבשורה.
במהלך השנים התפשטה הנצרות וקנתה לעצמה אחיזה במדינות נוספות.
אולם רומא, שהייתה בירת האימפריה הרומית, נשארה העיר החשובה לנצרות ומנהיגי הנצרות (האפיפיורים) ברומא נחשבו כמנהיגי הנצרות כולה.
כבר במאה הרביעית הקים הקיסר קונסטנטינוס (הקיסר הראשון שקיבל עליו את הנצרות) כנסייה במקום בו האמינו שקבור פטרוס הקדוש.
מאז, ראשי הכנסייה ברומא נחשבו לראשי הכנסייה הקתולית, ורוב כנסיות העולם ראו בבישופים (שנקראו אפיפיורים) של רומא את מנהיגיהם.
אולם המאבק על ההגמוניה נמשך, חלק מהמאבק של הזרם האריאני כנגד השילוש הקדוש היה שלילה מוחלטת של מוסד האפיפיורות.
באותה תקופה כפרו גם הבישופויות של ארץ ישראל (בהנהגת בישופות ירושלים) והסביבה (אלכסנדריה וכל הערים בסוריה וטורקיה) וכן בישופויות שהיו קשורות תרבותית לאזור (בישפות קרתגו) בכך שלרומא יש חשיבות גבוהה מאשר לערש הנצרות בירושלים, נצרת ובית לחם.
לכן לא קיבלו עליהן את מרות רומא מבחינה דתית.
מאז הועתקה בירת האימפריה הרומית לקונסטנטינופול, הייתה נתונה רומא לחסדיהם של שבטים ברברים.
האפיפיורים לא הצליחו למנוע את כניסתם, אך רבים מהם המירו את דת השבטים לנצרות.
הבולט מכולם היה האפיפיור לאו הראשון/הגדול (כיהן בין 461–440).
לאו הראשון/הגדול נחשב גם כאפיפיור שמיסד את האפיפיורות וקבע את עליונותה של רומא.
הוא עשה זאת בכך שקבע את הקשר שבין ישו לפטרוס ובין פטרוס למנהיגי הכנסייה ברומא ובכך מתח קו ישר בין ישו לבין האפיפיור המכהן והאציל את גדולתו של ישו על האפיפיור.
רק אחרי פילוג מזרח-מערב בכנסייה, גרגוריוס השביעי הכריז רשמית כי התואר "אפיפיור" יהיה שמור בלעדית עבור הבישוף של רומא.
מעמדם של האפיפיורים נחלש עקב התרחקות ביזנטיון מהנצרות הרומית המערבית, אך עם כיבוש מרבית אירופה בידי הפרנקים במאה השמינית וקבלת הנצרות על ידיהם, עלה מעמד האפיפיורות והשפעתה.
הפרנקים ראו באפיפיור את מנהיגם הרוחני ואף העניקו לאפיפיורים קרקעות בשליטה ישירה.
הדבר סיבך את האפיפיורים בתחרויות פוליטיות ואף הרס פעם אחת את מדינת האפיפיור בעקבות מאבק מזוין.
עם זאת, השליטה על אדמות אלו חיזקה את הצד החילוני של האפיפיורות, והביאה למוסדות שלטון הן באחוזות והן במדינת האפיפיור גופא.
במאה ה-11 התנתקו הנוצרים המזרחיים מהכנסייה הקתולית והקימו להם כנסייה נפרדת.
מאז החל שוב להתחזק מעמד האפיפיורים.
הם נקראו לפשר בין מדינות ובסכסוכים בין-לאומיים ונחשבו לסמכות עליונה, הם נקראו לפתוח אוניברסיטאות ומוסדות מדינה ולברך ערים וקהילות.
במאות ה-11 וה-12 עודדו האפיפיורים את היציאה למסעות הצלב כדי להציל את כנסיית הקבר הקדוש והמקומות הקדושים מהמוסלמים.
ב-1309 העתיק האפיפיור קלמנס החמישי את מושבו לעיר אביניון שבפרובאנס ורק בשנת 1378 חזרו האפיפיורים לרומא, תקופה זו של נדידת כס האפיפיורות מאיטליה לצרפת מכונה בספרי ההיסטוריה של הנצרות בשם גלות בבל של האפיפיורים.{{הערה|גלות בבל של האפיפיורים']}}
פיצול חמור במוסד האפיפיורות התרחש כאשר למשרה נבחר אורבנוס השישי בשנת 1378. התנהגותו האלימה גרמה למספר מדינות קתוליות להציב כמתחרה ("אנטי-אפיפיור") את קלמנס השביעי.
מאז ועד 1417 הוצגו טוענים נוספים לכתר עד שלבסוף הוחלט על מרטינוס החמישי.
הקרע היה פוליטי ולא רוחני ולכן מעמד הכנסייה הקתולית נפגע עקב כך.
במאה ה-16, שורה של מנהיגים חזקים הגבירו את כוחה של הכנסייה והאפיפיורות, אך משבר נוסף לא אחר לבוא: בעוד מדינות אירופה נקרעות במלחמות, ניצב מול האפיפיור פאולוס השלישי מרד גרמני בראשות הרפורמטור מרטין לותר.
הדבר החל את תנועת הרפורמציה שמנהיגיה דרשו שינויים בכנסייה הקתולית והקימו להם כנסיות משלהם, כגון הכנסייה הלותרנית והכנסייה הקלוויניסטית.
אך האפיפיור פאולוס השלישי יצא מחוזק מהמשבר, ובוועידת טרנטו ערך מספר רפורמות, אך גינה את הכופרים והחלטות הוועידה הביאו לפרץ אמונה מחודש.
פאולוס גם הקים את מסדר הישועים שחניכיו הפכו למיסיונרים והביאו את הבשורה לאסיה, אפריקה ואמריקה.
על אף עליית כוחה הרוחני של האפיפיורות החלה ירידה בכוחה המדיני, ולאחר שנפוליאון כבש את איטליה הושמו פיוס השישי והשביעי במאסר בצרפת.
עם עלותו של האפיפיור פיוס התשיעי ניעורו תקוות לליברליזציה בכנסייה.
ואולם, פיוס, שאכן החל את דרכו כאפיפיור ליברלי, התאכזב מדרך זו ונעשה למוביל הקו השמרני.
קו זה בא לידי ביטוי בשנת 1864 באנציקליקה המכונה קוואנטה קורה () הקובעת פסלותן של אידאולוגיות מודרניות וקורא למאמיני הכנסייה להתגונן מפניהן.
ידוע במיוחד "סילבוס הטעויות" (), שהופיע כנספח לקוואנטה קורה (), ובו מנויות הדוקטרינות הפסולות מבחינת הכנסייה.
ביטוי נוסף לקו השמרני והתקיף של פיוס בא לידי ביטוי בוועידת הוותיקן הראשונה, שזומנה ב-1869, כונסה ב-1870 וארכה כמה שנים.
בוועידה זו אימצה הכנסייה את הדוגמה (dogma) בדבר האלטעות של האפיפיור, לפיה האפיפיור איננו טועה כאשר הוא מורה מכסאו (ex cathedra) בענייני אמונה ומוסר באופן המחייב את כלל הכנסייה.
מאבקם המדיני של האפיפיורים הסתיים ב-1929, לאחר שפיוס האחד עשר חתם על הסכם עם ממשלת איטליה בראשותו של בניטו מוסוליני שהכירה בוותיקן כמדינה ובראשה האפיפיור.
ההתנהלות של האפיפיור פיוס השנים עשר, האפיפיור בעת השואה, שנויה במחלוקת, בשל טענות ששתק למול זוועת המלחמה בגלל חששו מתגובת גרמניה הנאצית כלפי הכנסייה.
האפיפיור יוחנן פאולוס השני היה האפיפיור הראשון מאז המאה ה-16 שאינו איטלקי: מוצאו מפולין ושמו עד למינויו לאפיפיור היה קרול יוזף וויטילה (Karol Józef Wojtyła).
הוא היה שמרני כמרבית האפיפיורים בנושאי אמונה ומסורות הכנסייה, אך עשה מספר צעדים היסטוריים כגון חיזוק ההכרה בכך שהיהודים לא אשמים במותו של ישו, תהליך שאותו התחיל יוחנן העשרים ושלושה שהיה פרו־יהודי, הכרזה על מספר גבוה של קדושים במטרה לחזק את האמונה הנוצרית ברחבי העולם וביטול תפקיד פרקליט השטן ועוד.
מחליפו, בנדיקטוס השישה עשר, שגם הוא לא היה איטלקי אלא גרמני, היה לאפיפיור הראשון מאז המאה ה-15 שהתפטר מתפקידו.
לאחר התפטרותו, ב-13 במרץ 2013, נבחר האפיפיור פרנציסקוס, שכיהן בתפקידו עד למותו ב-21 באפריל 2025. פרנציסקוס היה האפיפיור הישועי הראשון, הראשון מיבשת אמריקה ומחצי הכדור הדרומי, והאפיפיור הלא-אירופי הראשון זה 1,282 שנה, מאז גרגוריוס השלישי.
ב-8 במאי 2025 נבחר האפיפיור האמריקאי הראשון, לאו הארבעה-עשר כמחליפו של פרנציסקוס.
אפיניות או זיקה היא מונח בכימיה המתאר את מידת החוזק שבה מולקולה אחת קושרת מולקולה אחרת.
בפיזיקה כימית ובכימיה פיזיקלית, זיקה כימית היא התכונה האלקטרונית שבאמצעותה חומרים כימיים שונים מסוגלים ליצור תרכובות כימיות.
זיקה כימית יכולה להתייחס גם לנטייה של אטום או תרכובת להתאחד על ידי תגובה כימית עם אטומים או תרכובות בהרכב שונה.
נהוג להשתמש במונח בין השאר כדי לתאר:
קישור מולקולת נוגדן לאפיטופ (דטרמיננטה אנטיגנית).
כל האינטראקציות שאחראיות לכך הן אינטראקציות לא קוולנטיות:
קשרים יונים דוגמת המשיכה בין חומצות אמינו בעלות מטענים מנוגדים (משיכה של מולקולה שלילית למולקולה חיובית).
מידת האפיניות נקבעת בהתאם לגודלו של קבוע דיסוציאציה .
לשם כך, נהוג להשתמש בטכניקה של דיאליזה בשווי משקל.
אפיפניוס היה אחד מאבות הכנסייה הנוצרית ואחד ממגניה הנוקשים של האורתודוקסיה הנוצרית, הידוע ברדיפתו חסרת הפשרות אחרי תורות כפירה ומינות בעת ביקורו בארץ ישראל.
אפיפניוס נולד בבסנדוק שבמחוז אלאוטרופוליס (בית גוברין) ביהודה למשפחה יהודית, בשנת 310 או מאוחר יותר.
בצעירותו פנה לחיי נזיר במצרים, שם התקרב לוולנטיניזם.
עם שובו ליהודה ב-333 ייסד מנזר בבסנדוק, הוסמך ככומר ושימש כאב המנזר במשך קרוב ל-30 שנה.
בשנת 367, בזכות שמו כמתנזר ולמדן, מונה לבישוף קונסטנסיה (סלמיס), העיר הראשית בקפריסין ושימש שם כבישוף עד מותו.
אפיפניוס שלט במספר שפות, כולל עברית, סורית, מצרית, יוונית ולטינית ובצירוף עם ידיעותיו הרבות וקנאותו האורתודוקסית הפך לאדם בו הרבו להיוועץ בשאלות של כפירה ואי כפירה והתערבותו נדרשה בענייני דת חשובים.
הוא נסע לאנטיוכיה, ככל הנראה בשנת 376 כדי לחקור חשד לאפולינריאניות ולהתערב בקרע בכנסייה שם.
הוא הכריע לטובת הבישוף פאולינוס, שנתמך על-ידי האפיפיורות וכנגד מלטיוס, שנתמך על ידי פטריארכי המזרח.
בשנת 382 התערב לטובת פאולינוס מאנטיוכיה (שוב, בתמיכה ברומא), ובשנת 394 לספירה נסע לירושלים והיה זה שתקף את חסידי אוריגנס, אחד המכובדים שבמלומדים הנוצרים, ככפירה כביכול, ודחק בבישוף ירושלים יוחנן לגנות את כתביו ואת פרשנותו של אוריגנס למקרא.
לדעת אפיפניוס זו הייתה גישה אינטלקטואלית מדי ופגעה בטוהר האמונה.
בשנת 402, בהיותו כבן תשעים, נסע לקונסטנטינופול כדי להילחם בכפירה מדומה דומה של יוחנן כריסוסטומוס, שהואשם על-ידו גם כן בנטייה אחר אוריגנס.
סוזומנוס מספר כי אפיפניוס נהג מספר פעמים זלזול וגסות בכריסוסטומוס וחסידיו שם, כשהוא מבצע הסמכות לכהונה בכנסיותיהם ומסרב לפגוש, להתפלל או לדבר עם כריסוסטומוס.
אמוניוס, מאנשי כריסוסטומוס, פנה אליו בהרשאת הקיסרית ושאל אותו האם קרא את ספרי אוריגנס או אלו של מי מחסידיו.
אפיפנויוס השיב כי לא קרא כלל את הכתבים שאת כותביהם וחסידיהם רדף במשך עשרות שנים כ"כפירה" ולמד את כל שידע עליהם מ"סיפורים ששמע בנושא".
אפיפניוס מת בספינה בדרכו חזרה לקפריסין מקונסטנטינופול.
עבודתו המוכרת ביותר של אפיפניוס היא תיבת התרופות , ספר לעזרה להתמודדות עם כפירות, המונה שמונים תורות כפירה שחלקן אינן מתוארות באף אחד מהמסמכים ששרדו מאותה תקופה.
בין השאר משמר אפיפניוס כאן פרטים ואף מתעתק כתבים ומכתבים שאבדו מאז, והשתמרו לפיכך בזכות ציטוטו אותם.
עבודה אחרת שלו, על מידות ומשקלות , כוללת למרות כותרתה המטעה מעין מבוא לתנ"ך ותיעוד של מקורותיו.
את הספר פנריון (תיבה) שכתב בין השנים 374–377, בעת שכיהן כבישוף קפריסין, מתאר אפיפניוס כתיבת תרופות כנגד הרעל המופץ על ידי כל סוגי המינות.
אפיפניוס סקר כשמונים תנועות שהיו קיימות עד ימיו, שהוכרזו כמינות, ככפירה או ספק מינות וכפירה.
עם חלקן התווכח בספרו ונתן לקורא תשובות כנגד הרעיונות של אותן כתות.
ספר זה מהווה מקור בלעדי לחלק מהכתות וכן מהווה מקור בלעדי לסיפורו של יוסף הקומס.
בין השאר, מבקר אפיפניוס את הגנוסטים, המבצעים טקסים קניבליים של אכילת בשר אדם.
זאת, כחלק מגישתו השלילית של הגנוסיס כנגד הגוף והחומריות.
דווקא בגלל שטקסים כגון אלה מתיישבים עם החזון הגנוסטי השולל את החיים בעולם הזה כתוצאה של בריאה שבוצעה בידי אל רע, אין סיבה מהותית לפקפק באמינות תיאורו של אפיפניוס.
אפיפניוס מזכיר בספר את "רבי עקיבא" ואת "בני חשמונאי".
אל-אפיניש הוא שבט בדואי בצפון הנגב.
בתקופת קום המדינה ישב השבט מצפון לבאר שבע באזור קיבוץ שובל ובסמיכות לשבטים אחרים כגון אל הוזייל אל-עוקבי ואל-טלאלקה.
בנובמבר 1951 פונה השבט, בהוראת פיקוד הנגב של הממשל הצבאי על ערביי ישראל, לאזור הסייג, בסמוך לאום אל-חיראן.
הכפר לא הוכר באופן רשמי על ידי מדינת ישראל, אך במסמכי המדינה הוא מוזכר בשם אפיניש (שבט).
הכפר נהרס ותושביו פונו יחד עם אום אל-חיראן בשנת 2024.
בתקופת קום המדינה ישב השבט בצפון הנגב, באזור קיבוץ שובל.
הבדואים באזור עסקו בחקלאות ששילבה מרעה וגידולי שדה.
ב-1949 החלו דיונים על תוכניות לפינוי וריכוז הבדואים בנגב, ובהובלת יוסף ויץ, מנהל מחלקת הקרקע והייעור של קרן קיימת לישראל החלה להתגבש תוכנית להעבירם מזרחה, לאזור צחיח יותר שנחשב קשה לחקלאות.
ויץ טען כי יישובם באזור המשתרע מזרחה לבאר-שבע יפחית את מספרם.
על פי תיאורו "אין [באזור] מים ואינו בא בחשבון להתיישבות יהודית בגלל הקשיים להעלאת מים אליו".
תוכנית זו עוררה מחלוקת, בעיקר מצד המושל הצבאי מיכאל הנגבי, שהעדיף להקים מקבצי יישובים באזורים שבהם ניתן להקיפם ביישובים יהודים.
התוכנית נדחתה, בין השאר בגלל המחסור במים, אך ב-1951 היא חודשה.
באוגוסט 1951 החל הממשל הצבאי בביצוע התוכנית, אך חלק מהשבטים, ביניהם אל-אפיניש, התנגדו לה.
משה דיין ביקש לפתור את ההתנגדות על ידי העברת תשלומים לשייח'ים, אך ניסיון זה לשחדם לא צלח.
חלק מתושבי שובל וקיבוצים אחרים באזור התנגדו לפינוי השבטים ועודדו אותם להתנגד.
בני שבט אל-אפיניש ושבטים אחרים באזור קיבלו הוראה להתפנות עד 14 באוקטובר 1951. שלושה ימים לפני כן שלח שייח' מוחמד אל-אפיניש מכתב שבו ביקש לבטל את ההוראה, יחד עם השייח'ים של שבט אל-עוקבי ושבט אל-טלאלקה.
המכתב מוען לראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן גוריון, שר הפנים משה שפירא, שר המשטרה בכור-שלום שטרית, ובאמצעות חבר הכנסת סיף א-דין א-זועבי, לחמישה חברי הכנסת הערבים שהשתייכו למפלגות הלווין הערביות של מפא"י.
במכתב התריעו השייח'ים "לבל יוציאו לפועל את הגזירה נגדנו ולהכריחנו לפנות את המקומות שבהם אנו גרים עוד מימות אבותינו ואבות אבותינו".
הם הדגישו כי בתקופת המלחמה הם פעלו על פי הוראות הממשלה, ושבתמורה הובטח להם כי זכויותיהם וחזקתם על אדמותיהם לא ייפגעו.
בנוסף, הם הלינו על כך שההוראה נמסרה להם בעל-פה, ימים ספורים לפני הפינוי, וללא אפשרות לערער לבתי המשפט או למוסדות המדינה האחרים.
בעקבות המכתב התקיימו חילופי דברים, וב-17 באוקטובר זומנו השייח'ים לפגישה עם ממלא מקום המושל הצבאי בנגב, משה בר-און, שהצהיר כי השלושה חתמו על מסמך בו הסכמה לפינוי מרצון.
עם זאת, רבים מאנשי השבטים סירבו להתפנות, ובפינוי, שהחל ב-1 בנובמבר, נעשה שימוש בטקטיקות של איומים והפחדה.
לפי עדות של אישה משבט אפיניש, אנשי השבט פונו באמצעות משאיות של הצבא, ללא אספקה של מים ומזון.
כמחאה על פינויים סירבו השבטים לזרוע ולאבד את האדמות במקום מושבם החדש.
בני השבט היו נתונים למתקפות מסתננים מירדן בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל.
אחד מבני השבט הוא הסופר סלים אלאפניש.
אפיפיורות אביניון הוא שמה של תקופה, בת כ-70 שנה, בהיסטוריה של הכנסייה הרומית הקתולית, בין 1309 ל-1377, שבה הכס הקדוש היה ממוקם רשמית בעיר אביניון (כיום בצרפת).
בשנת 1305 פיליפ הרביעי, מלך צרפת, פעל להבטיח את בחירתו של בֶּרְטְרַן דֶה גוֹ (Bertrand de Got), שהיה ארכיבישוף של העיר בורדו, לאפיפיור.
אחרי בחירתו קיבל את השם קלמנס החמישי.
מלך צרפת התנה את תמיכתו בביטול הצווים של האפיפיור בוניפקיוס השמיני, שפגעו בסמכותו של המלך.
הצווים בוטלו על ידי קלמנס החמישי וצעד זה גרם לתסיסה ברומא.
כדי לשמור על ביטחונו האישי, קלמנס החמישי ערך את טקס הכתרתו לאפיפיור בעיר ליון שבצרפת (14 בנובמבר 1307), ולא ברומא, כמקובל.
באותה שנה גם נתן את הסכמתו למעצרם של אנשי מסדר הטמפלרים בצרפת (מסדר אבירי היכל שלמה), כדי שהמלך יוכל לבזוז את אוצרם.
קלמנס החמישי הרגיש שחזרתו לרומא תסכן את חייו.
כפתרון, מלך צרפת הציע לו להעביר את מושב האפיפיור מרומא אל העיר אביניון שבחבל פרובנס (עיר שהייתה באותו זמן נחלתו של מלך נאפולי וסיציליה, ווסאל של הכס הקדוש).
בהתאם לדרישה נוספת של מלך צרפת, קלמנס החמישי גם ביטל את נידויים של אלה שגרמו למותו של בוניפקיוס השמיני.
צעד זה הוסיף לאיבה כלפי קלמנס החמישי.
כך החלה ב-1309 "גלות אביניון" של האפיפיורים, שנמשכה שישים ושמונה שנה.
אף על פי שאביניון נרכשה על ידי הכס הקדוש בשנת 1348, בכל זאת הייתה תחושה שהיא שייכת לצרפת, ולכן היה חשד כללי שלצרפת יש השפעה עדיפה על ענייני האפיפיורות.
ואומנם, רוב הקרדינלים שמונו על ידי קלמנס החמישי היו ילידי צרפת.
מאחר שהקרדינלים בוחרים את האפיפיור, היה ברור שהאפיפיורים אשר יבחרו בהמשך יהיו אף הם ממוצא צרפתי.
ואכן, בכל תקופת אפיפיורות אביניון, 111 מתוך 134 קרדינלים שמונו היו צרפתים וגם כל שבעת האפיפיורים שכיהנו בתקופה זו.
הציבור האיטלקי תקף בזעם את האפיפיורות של אביניון.
אחד הדוברים העיקריים בנושא היה המשורר פטרארקה, אשר בילה את ילדותו שם.
המושב באביניון יצר אנטגוניזם בעיקר עם אנגליה וגרמניה, ופגע ביוקרה של האפיפיורות.
למרות ההשמצות, חלק מאפיפיורי אביניון עשו מאמצים לשיפור מעמדה של הכנסייה הקתולית.
משלחות מיסיון הורחבו והגיעו עד סין
נעשו ניסיונות ליישב סכסוכים חילוניים
כל אפיפיורי אביניון היו ממוצא צרפתי:
גרגוריוס האחד עשר העביר את הכס הקדוש בחזרה לקריית הוותיקן ב-17בינואר 1377. שהותו ברומא נתקלה בעוינות רבה והוא שקל בכובד ראש לחזור לאביניון.
בשל המחלוקת על יורשו, קמה שושלת קצרת מועד של אנטי-אפיפיורים, שמוקדם היה באביניון:
בתקופה זו התקיים פיצול חריף בכנסייה הקתולית, אשר לעיתים נקרא "הקרע המערבי" או "המחלוקת הגדולה בנוגע לאנטי-אפיפיורים" על ידי היסטוריונים של הכנסייה (כמו גם "הפילוג הגדול השני"), בשל המחלוקת בין הנאמנות למנהיגים השונים המכהנים במקביל וטוענים שניהם כי הם האפיפיור הלגיטימי.
המחלוקת נפתרה לבסוף בהחלטות ועידת קונסטנץ ב-1417.
אֶפִּיפוֹרָה (מיוונית: επιφορά, לשאת מעל) היא אמצעי ספרותי, המאופיין בחזרה על מילה או כמה מילים בסוף מספר שורות או משפטים רצופים.
מטרת השימוש באפיפורה היא להבליט ולהדגיש מסר מסוים.
בשירת ימי הביניים העברית נכתבו שירים, שכל השורות שלהם הסתיימו באותה מילה, למשל הפיוט "צמאה נפשי" של רבי אברהם אבן עזרא, שכל שורותיו מסתיימות במילה "חי".
האפיפורה מופיעה כבר בתנ"ך, ובמידת מה גם במשנה, ועל כן היא נחשבת לאחת מהטכניקות הקדומות ביותר.
האפיפורה משמשת בשירה, בסיפורת ובסיסמאות.
מבנה החזרה נותן עוצמה לשורות ומקשר אותן בקשר חזק יותר.
לרוב האפיפורה מופיעה במרווחים קצרים יחסית, אך לעיתים יש גם חזרות מרוחקות יותר.
כך למשל הפזמונאי בוב דילן סוגר כל בית בשירו Ballad for a thin man במשפט: "?Do you, Mr.
במוזיקה ישנו מונח מקביל המתאר קטע בו יש תמה מוזיקלית החוזרת בסוף כמה משפטים (אין לבלבל עם אקורד חוזר שאינו אפיפורה, אלא רק חריזה מוזיקלית).
על התמה להיות מורכבת ממלודיה והרמוניה גם יחד.
במקרים מסוימים הקטע עובר מודולציה בין המשפטים, אך המלודיה וההרמוניה, יחסית לסולם, נשמרות.
המונח המוזיקלי מקובל פחות מהמונח הספרותי וזאת כיוון שהוא נדיר יותר.
אחת הדוגמאות הבולטות ביותר לאפיפורה מוזיקלית היא הבופ סטנדרט Epistrophy (בעברית: אפיפורה) שהולחן בידי הפסנתרן ת'לוניוס מונק והמתופף קני קלארק.
כי עדית מטפחתך, בתי (...)
עוד יבא יום שמחה, בתי (שיר לאשת-נעורים, נתן אלתרמן).
הדובר משתמש במילה "בתי" כאפיפורה על מנת להדגיש את ההתמסרות הכפייתית והמוחלטת של הדובר לאהובתו.
אפינטי (מיוונית: αφανης, "בלתי נראה") הוא כינוי לסלעי יסוד, כהי-גוון בדרך-כלל, שהגרגרים הבונים אותם הם כה דקים עד כי לא ניתן לראות את הגבישים בעין בלתי מזוינת.
מרקם זה נובע מהתקררות מהירה של הלבה כתוצאה מחשיפה לאוויר או למים בהתפרצות געשית או מהתגבשות בסביבה הקרובה לפני השטח.
סלעים אפינטיים הם בדרך-כלל בעלי מרקם פורפירי, שבו גבישים גדולים יחסית המכונים פנוקריסטים – "גבישים נראים", משובצים בתוך מסת אם דקת-גביש.
סלעים אפינטיים בנויים בעיקר מפצלת השדה מסוג פלגיוקלז בתוספת הורנבלנדה או אוגיט ויכולים להכיל גם ביוטיט, קוורץ וכמות מעטה של אורתוקלז.