tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חוקרים אלה טוענים שענן יסד את ה"ענניים", שכמה מאות שנים לאחר מכן נטמעו בתוך היהדות הקראית.
אחת ההשקפות המחקריות החדשות היא שלמעשה לא חל פילוג ממשי בין הרבניים לבין תומכי ענן (ועובדה היא שצאצאיו עמדו בראש ישיבותיה).
לפי השקפה זו, ההתפלגות אירעה רק בימי נינו, ענן השני.
עוד במאה העשירית לספירה, מספר החכם הקראי יעקב הקירקיסאני על הקראים ועל הענניים כעל שתי קבוצות יהודיות נפרדות (הוא מוסיף קבוצה שלישית – תלמידיו של בנימין הנהאונדי).
ההיסטוריון הערבי מסעודי בן המאה העשירית, מספר על הקראים ועל הענניים כעל שתי קבוצות נפרדות, אך טוען שהיה להם לוח שנה זהה.
איש המדע האפגאני, אל-בירוני (973–1048), אמר שהענניים הם תנועת משנה של הקראים, וחבריה מחמירים במנהגיהם.
נראה שענן בן־דוד סיפק למתנגדים לתורה שבעל־פה את שני הבסיסים שחסרו להם עד אז: שיוך לבית דוד ושכבה למדנית.
כנראה בסיוע שני אלה יכול היה לגבש תנועה סביבו ובזכותם הזכירו קראים רבים את ענן בתור מייסד היהדות הקראית.
ענן בן־דוד חיבר חיבורים רבים, שרובם אבדו.
רק שלושה מהם ידועים לנו בשמותיהם:
ספר המצוות – ספר המכיל את כל מצוות החובה.
הספר נכתב בארמית ובו כתב ענן את עקרונות האמונה הקראית.
פירוש התורה – פירוש לכל חמשת חומשי התורה על פי הפשט, מבלי לפרשם על בסיס הדרש, כפי שפרשו הרבניים.
ספר פדלכה – ביאור מקוצר להבנת הכתוב.
ענישה היא הדרך של מסגרת חברתית כלשהי – מדינה, ארגון או קבוצה, להתמודד עם מי שמעשיהם חורגים במידה משמעותית מהנוהגים או הנורמות שנקבעו באותה חברה או ארגון, ומעוגנות בחוק או בתקנון של החברה, או קיימות באופן לא פורמלי.
בתחום החינוך, ענישה יכולה להתממש כתגובה לחריגה מגבול מסוים, אותו הציב המחנך.
מהות הענישה היא פגיעה מדודה כלשהי באנשים שחרגו מנורמות המסגרת החברתית, ובאה בתגובה לפשע או להפרת הנורמות.
מקובל לחשוב, שבהיעדר ענישה, תדורדר כל חברה אנושית לכאוס מוחלט.
בפסיכולוגיה התנהגותית (על פי גישת פרדריק סקינר) מוגדר עונש כתמריץ שלילי, סוג של גירוי לא רצוי שבא בעקבות תגובה, ומהווה הנעה להפחתת תדירות ההתנהגות הלא רצויה (עד להכחדה).
לעומתו, חיזוק המהווה פעולת הנעה כתמריץ חיובי, בו מבוצעת פעולה הפוכה מענישה, במטרה לעודד ולהגביר התנהגות רצויה.
הן בענישה והן בהתעללות ישנה פגיעה במושא הפעולה.
ההבדל העקרוני בין ענישה להתעללות הוא הסיבתיות.
ענישה היא תגובה לביצוע עבירה, בעוד שהתעללות נובעת אך ורק משרירות רצונו של המתעלל.
ענישה מתיימרת להיות אובייקטיבית, ולטובת הכלל, בעוד שבהתעללות, הפוגע אינו מחפש צידוק אובייקטיבי לפגיעה במושא ההתעללות.
לעיתים קרובות הגבול בין ענישה להתעללות הוא דק מאוד ותלוי בנסיבות.
במובן הרחב, ענישה יכולה להתבצע גם ללא סמכות (לעיתים אדם נוטל לעצמו את סמכות הענישה), אך במובן המקובל ברוב החברות האנושיות, ענישה מוגדרת רק ככזו המבוצעת על ידי גורם מוסמך.
שתי מסגרות ארגוניות מובהקות שלהן ניתנה סמכות ענישה הן:
ענישה שיפוטית: במסגרת בתי המשפט לסוגיהם, בהתאם לכללי המשפט הפלילי.
ענישה משמעתית: על ידי גורמים שלהם ניתנה סמכות ענישה ככלי לשמירת המשמעת.
ענישה שיפוטית היא פורמלית יותר מן הענישה המשמעתית, ובדרך כלל הזמן החולף מרגע ביצוע העבירה עד לזמן ביצוע העונש בפועל ארוך בהרבה.
ענישה משמעתית בדרך כלל מבוצעת מיד לאחר, או בסמוך למועד ביצוע העבירה.
ההחלטה על ביצוע ענישה משמעתית תהיה במידה מסוימת שרירותית ואינה מחייבת הנמקה מרובה (בניגוד לענישה שיפוטית).
מקרים פרטיים של ענישה משמעתית הם: ענישה במסגרת המשפחתית, ענישה בבתי ספר, ענישה בבתי כלא וכן במסגרות צבאיות או אף דתיות.
בית דין למשמעת משלב את שני כלי הענישה: המסגרת היא מסגרת שיפוטית מיוחדת למטרה זו, והמטרה היא שמירת המשמעת.
הענישה אמורה להרתיע את מפר הכללים מלחזור ולבצע את מעשהו פעם נוספת, ואף לשמש כדוגמה להרתעת עבריינים פוטנציאליים אחרים.
סיבה נוספת לענישה היא תחושת הצדק האינטואיטיבית הגורסת שיש לפגוע בעבריין במידה השקולה למידת הנזק שגרם לחברה.
נוהג מקובל הוא שבדרך כלל חומרת העונש יחסית לחומרת העבירה.
אם כי נתון זה משתנה ממקום למקום ומתרבות אחת לאחרת, וזאת כיוון שפשע, בדומה למוסר שונה מחברה אחת לאחרת.
לענישה שיפוטית יכולות להיות מטרות שונות.
גמול – שיקול מרכזי לענישה.
ניסיון להתאים את העונש למעשה, ללא קשר לתוצאותיו.
לחברה יש חובה להעניש את העבריין, בלי חשיבות למידת ההצלחה של מטרתו (רצח וניסיון לרצח למשל).
זו נורמה מרכזית ממנה נגזרים כל האיסורים.
תפיסה דאונטולוגית מבוססת על כך, שהענישה נגזרת מהפרת חובותיו החברתיות של האדם.
מטרת הענישה תהיה החזרת האיזון שהופר כתוצאה מהפרת החובה.
מדובר למעשה בצורה מוסדית של נקמה.
מניעה – מניעה פיזית מביצוע עבירות פליליות.
האמצעי הנהוג כיום הוא כליאה של העבריין, אשר מרחיקה אותו מן החברה ומונעת ממנו להפר נורמות חברתיות.
דוגמה נוספת היא שלילת רישיון נהיגה בשל עבירת תנועה, אשר מונעת מן הנהג העבריין לבצע עבירות תנועה נוספות.
במדינת קליפורניה קיים כלל משפטי, המכונה "Three strikes you're out" – לאחר שלוש הרשעות בעבירה מאותה סוג, ייגזר עליו עונש חובה של מאסר עולם (בלי תלות בנסיבות המקרה וללא מקום לשיקול דעת שיפוטי), ובלי אפשרות לחנינה.
המצדדים בכללים מעין זה מצדיקים אותו בכך שהוא משרת את רציונל המניעה בצורה הטובה ביותר.
תועלתנות – מדגישה את המימד ההרתעתי.
התפיסה התועלתנית גורסת כי תפיסת הגמול פגומה, משום שהיא מבוססת על שיקולים ערכיים ומוסריים, שאינם מעניינה של המדינה.
על פי התועלתנים, המטרה היחידה של הענישה היא יצירת הרתעה שתמנע נזק לבני החברה ותאפשר להם להפיק את מרב האושר מחייהם.
שיקום – בתקופה מסוימת הושם דגש רב על שיקום העבריינים והחזרתם לפעילות תקינה וחוקית בחברה.
השופט גזר את העונש במרווח (דוגמה: בין שנתיים ל-8), וזאת על פי מידת שיקומו של הנאשם, כפי שיקבעו אותה ועדות מנהליות המראיינות את העבריינים, ובהתאם להישגיהם בלימודים, גמילה מסמים, השתלבות בכלא ועוד.
חשיבותו של השיקול השיקומי ירדה, מפני שרמת הפשע עלתה.
כיום השיקול העיקרי הוא הגנה על החברה.
בארצות הברית קיימים מדריכים לעונשים, לפיהם נקבעים גובהי העונשים, לפי שיטת "ניקוד".
שימוש בנשק חם והרשעות קודמות מהווים סיבה להחמרה.
בישראל לא קיימת שיטה כזו.
מטרת הענישה המשמעתית היא שמירה על התנהגות צייתנית בהקשר לכללים שרירותיים שנקבעו מראש או להוראות חדשות כלשהן.
הפרת כלל שנקבע תגרור ענישה שמטרתה מניעת הפרה עתידית של כללים.
אי-ציות להנחיה חדשה דינו בדרך כלל זהה להפרת כלל קיים.
ענישה משמעתית יוצרת אצל האדם הנענש זיקה שבין אי-ציות לבין עונש, ומטרתה למנוע ממנו את הרצון להפרה עתידית.
לעיתים קרובות עוצמת הענישה המשמעתית גדולה בהרבה מחומרת ההפרה, דבר המקטין את הסיכוי לאי-ציות עתידי על ידי שימוש בפחד כגורם מניע.
צורות הענישה העיקריות לפי צורת סיווג זו:
ענישה גופנית – זו ענישה על ידי גרימת כאב – כגון הלקאות או עינויים.
דוגמאות קיצוניות, הקיימות אף בזמננו, לענישה פיזית הן: קטיעת איברים והוצאה להורג.
ענישה על ידי התשה גופנית – כגון מניעת שינה, כפיית עבודות פרך, או כפיית פעילות גופנית אחרת כלשהי.
ענישה נפשית – כגון השפלה, הפחדה, מסירת אינפורמציה שגויה אך מאיימת, יצירת חוסר ודאות מכוון לגבי עתיד הנאשם, וכו'.
סוג מסוים של ענישה נפשית הוא פגיעה פיזית באנשים הקרובים למושא העונש, כשהמטרה היא לפגוע בעצם בו – גם אם הוא אינו נמצא כלל באזור או במדינה שבה מעוניינים להענישו.
שלילת חירות – כגון כליאה, ריתוק וכו'.
הגליה היא מקרה פרטי מיוחד של שלילת חירות, בהיותה שלילת חירותו של אדם להימצא במקום שאליו הורגל.
מניעת הטבות כספיות או אחרות, כגון מניעת קידום.
חומרת העונש גדלה, בדרך כלל, בהתאם לחומרת העבירה.
במסגרת הענישה השיפוטית נקבעת חומרת הענישה בשלושה שלבים, ומהווה נושא לדיון ער בקרב מומחים ובציבור הרחב:
שלב החקיקה: בשלב זה נקבע לכל עבירה עונש מרבי.
טווח הענישה שנקבע בחוק מותיר מקום רב לשיקול דעתו של השופט, ולכן עולה לדיון שאלת חומרת הענישה בהקשר זה בשני מקרים:
דרישה להטלת עונש מינימום על עבירות מסוימות, כלומר צמצום שיקול הדעת של בית המשפט.
דרישה לביטולו של עונש המוות, הנחשב לקיצוני מדי.
שלב השפיטה: זהו השלב של הטלת העונש על כל מקרה ספציפי של עבירה.
שלב זה עולה לדיון פעמים רבות במערכת המשפט עצמה, כאשר מוגש ערעור על חומרת העונש או על קולת העונש.
גם בציבור עולה נושא זה לדיון פעמים רבות, בעיקר בפי אלה התובעים החמרת הענישה על עבירות מסוימות.
שלב ביצוע העונש: בעת ביצוע העונש יש מקום נרחב לשיקול דעת של הגורם המנהלי המממש את העונש.
בהקשר זה עולה לדיון שאלת תנאי הכליאה, שיש הטוענים שהם נוחים מדי, בזמן שאחרים טוענים שהם ירודים עד כדי פגיעה בכבוד האדם.
גם סוגי ענישה אחרים, כגון עבודות שירות, מהווים נושא לדיון ציבורי.
דוגמה לוויכוח בעניין ביצוע העונש ראו בערך יגאל עמיר.
במדינות רבות מתקיים דיון בשאלת שיקול הדעת שיינתן לשופט באשר לחומרת הענישה.
כיוון שהחוק הפלילי קובע לרוב עונשי מקסימום, השופט יכול להטיל עונשים בחומרה מגוונת מאוד.
לדוגמה – חוק העונשין הישראלי קובע עונש מרבי של 20 שנות מאסר בגין הריגה והשופט רשאי לגזור על הנידון כל תקופת מאסר שלא תעלה על 20 שנים (בהנחה שלא נקבע רף תחתון).
בשנות ה-90, התקיים בישראל דיון ציבורי ער לגבי היקף שיקול הדעת בעת הטלת העונש, מכיוון שנמצא שלעיתים נגזרים עונשים שונים על עבירות דומות.
בשנת 1997 פורסם דו"ח ועדת גולדברג (הוועדה לבחינת דרכי ההבניה של שיקול הדעת השיפוטי בגזירת הדין), שמונתה על מנת לבחון כיצד ניתן להנחות את השופטים בבואם להטיל עונשים.
רוב חברי הוועדה הציעו שהעיקרון המרכזי בגזירת דין יהיה "עקרון ההלימה" – שהעונש יהלום את חומרת העבירה הפלילית (בכך תמכה הוועדה בגמול כמטרה עיקרית בענישה).
כדי לממש עיקרון זה, הוצע שיקבע בחוק "עונש מוצא" עבור כל עבירה, ויהיה ניתן לחרוג ממנו רק בהתקיים נסיבות מחמירות או מקלות שיפורטו בחוק.
בשנת 2006 הונחה על שולחן הכנסת הצעת חוק ממשלתית שביקשה ליישם את המלצות הוועדה, אך לא נעשתה התקדמות בהליך החקיקה של הצעת החוק.
במקום זה תוקן חוק העונשין (תיקון מס' 113 נכנס לתוקף ביום 10 ביולי 2012).
חוק העונשין (תיקון מס' 113), התשע"ב–2012, הוא תיקון משמעותי באשר לאופן גזירת דינו של נאשם.
שכן, מטרתו – הבניית שיקול הדעת השיפוטי בענישה.
לצורך מטרה זו, ובהתאם ללשון ס' 40א לחוק העונשין, קבע המחוקק את העקרונות והשיקולים המנחים בענישה.
כמו כן, את המשקל שיש לתת להם ואת היחס ביניהם.
זאת, על מנת שבית המשפט יקבע את העונש המתאים לנאשם בנסיבות העבירה.
המחוקק מבקש בכך, בין היתר, להעניש בהתאם לעקרון החוקיות אשר עומד בבסיס דיני העונשין ולפיו אין מקום לענישה לא אחידה.
המחוקק ביקש להסדיר את הליך קביעת העונש על ידי ביהמ"ש בחוק כך שלא יהיו מקרים בהם עבריינים שביצעו עבירה דומה יקבלו עונשים שונים במידה רבה.
המחוקק קבע את העקרונות והשיקולים שינחו את ביהמ"ש בקביעת העונש ואת משקלם היחסי, "הבניית שיקול הדעת השיפוטי בענישה".
לחוק העונשין מונים שלושה שלבים עיקריים בגזירת העונש על הנאשם:
השלב הראשון – קביעת מתחם ההלימה לפי .
על השופט לקבוע את מתחם העונש ההולם את מעשה הנאשם לפי שלושה קריטריונים:
חומרת מעשה העבירה – הערך החברתי הנפגע מביצוע העבירה ומידת הפגיעה בו.
נסיבות הקשורות בביצוע העבירה – מפרט המחוקק את הנסיבות אותן יש לשקול וביניהן התכנון שקדם לעבירה, הנזק שנגרם או היה צפוי להיגרם מביצוע העבירה, קרבה לסייג לאחריות פלילית ואכזריות והתעללות.
השלב השני – חריגה ממתחם ההלימה.
לאחר שנקבע המתחם הראשוני של העונש לפי עקרון ההלימה, רשאי השופט לחרוג ממתחם ההלימה תחת שני שיקולים:
הגנה על שלום הציבור – קובע שלמען הגנה על שלום הציבור רשאי השופט להחמיר את עונשו של העבריין ולחרוג ממתחם ההלימה.
עם זאת, המחוקק הגביל חריגה זו וקבע שלא תהיה החמרה ניכרת מעבר למתחם ההלימה.
שיקום – קובע שניתן להקל בעונשו של העבריין במקרים בהם השתכנע השופט שהעבריין יכול להשתקם ולשנות את דרכיו באמצעות עזרה מקצועית או רצון.
לעומת ההגנה על שלום הציבור, במקרים של אפשרות שיקום לא הגביל המחוקק את החריגה ממתחם ההלימה והשופט רשאי להקל באופן משמעותי בעונש כדי לאפשר שיקום והשתלבות חוזרת בחברה.
השלב השלישי – קביעת העונש הספציפי בתוך מתחם הענישה.
בשלב האחרון השופט קובע את עונשו של הנאשם בתוך המתחם לפי שיקולים המחמירים או מקלים בעונשו.
שיקולי הרתעה אישית והרתעת הרבים – .
נסיבות שאינן קשורות בביצוע העבירה – לפי יש לקחת בחשבון שיקולים כגון פגיעת הענישה בנאשם ובמשפחתו, שיתוף הפעולה של הנאשם עם רשויות אכיפת החוק, התנהגות חיובית של הנאשם ותרומתו לחברה, נסיבות חייו, עברו הפלילי ועוד.
נסיבות נוספות – המחוקק השאיר לבית המשפט פתח לשקול נסיבות נוספות שהמחוקק לא מנה בחוק, כדי לקבוע את העונש הספציפי של הנאשם.
ביקורת על השימוש בענישה כאמצעי חינוכי
אף על פי שעונש מביא להפחתה בהתנהגות מסוימת, ישנן מספר נקודות ביקורת על שימוש בו כשיטת חינוך:
שינוי ההתנהגות זמני, ומתרחש רק ליד המעניש.
העונש יוצר אנטגוניזם ותחושות קשות מצד הנענש כלפי המעניש, אשר לעיתים גורמים לפגיעה קשה ביחסים ובכך להתנהגויות בוטות אחרות.
העונש אינו מציע חלופה התנהגותית (העונש אומר מה לא לעשות, אך לא מכוון אותנו למה ראוי לעשות).
בתנ"ך, העונש הראשון ניתן לאדם וחוה שהימרו את פי האלוהים ואכלו מעץ הדעת.
עונשם היה סילוקם מגן עדן.
עונש מוקדם אחר המתואר בתנ"ך – ענישתו של קין, בעוון רצח אחיו, על ידי הגלייתו ממקום מושבו והפיכתו ל"נע ונד".
בימי יוון העתיקה העונש המקובל היה בדרך כלל עבודות שירות, כמו במקרה של הרקולס שעונשו היה שלוש שנות עבודה במתפרה לצידן של נשים כהשפלה לכוחו הרב.
במקרים חריגים של פשע חמור במיוחד כמו בגידה, הוציאו להורג, או שילחו לגלות.
עונש ההגליה היה חמור מאוד ובדרך כלל אדם שהוגלה מת בגלות מחוסר יכולת לקיים את עצמו.
עונש מיוחד היה האוסטרקיסמוס (ידוע בעברית כמשפט החרסים), אחת לשנה, אזרחי אתונה בחרו ללא כל האשמה או משפט, אדם שסר חינו בעינם, ורשמו את שמו על שברו של חרס ומי ש"זכה" במרב הקולות היה יוצא לגלות למשך 10 שנים.
הענישה בימי הביניים הייתה קשה.
עונשי מוות בשיטות שונות ומשונות כגון העלאה על המוקד, תלייה, סקילה, מוות בעינויים וכו', היו נפוצות מאוד.
ענישה באמצעות השפלה בוצעה בשיטות כגון זפת ונוצות וקשירה אל עמוד הקלון.
באירופה, שיטות הענישה הושפעו מאוד מהממסד הדתי הנוצרי, ובמדינות האסלאם, מן הממסד הדתי המוסלמי.
בזמנים מודרניים העונשים הנהוגים הם, קנס, עבודות שירות, מאסר בבית הסוהר ואף הוצאה להורג.
סוג העונש משתנה ממדינה למדינה וכן בהתאם לחומרת הפשע.
בשנים האחרונות התחזקו התיאוריות הרואות ברוב הענישה הפלילית יותר נזק מאשר תועלת (בעיקר "אבוליסיוניזם"), אולם אלו עדיין נתפסות כתיאוריות עתידיות ולא מעשיות מספיק בימינו.
ענישה יכולה להיות קיימת גם אצל בעלי חיים מסוימים החיים בקבוצות, ומשמשת להשלטת רצון מנהיג הקבוצה או הלהקה, או כסנקציה עקב הפרת הנורמות הנהוגות בקבוצה.
מהות העונש יכולה לנוע בין נידוי מהקבוצה, לבין פגיעה פיזית של ממש שיכולה לגרום אפילו למוות.
בנוסף להענשה כצעד יזום על ידי גורם הדן במעשה ומחליט להעניש, מקובלת התייחסות לעונש טבעי – תוצאה הנובעת באופן טבעי ממעשה שלילי מסוים.
זלילה של ממתקים, למשל, מביאה לעונש טבעי בדמות עששת והשמנה.
ענישה גופנית היא ענישה הגורמת לנענש סבל פיזי, כגון כאב, התשה, או תחושת אי נוחות.
מקרים קיצוניים של ענישה גופנית עשויים לכלול עינויים, נזק גופני ואף מוות בייסורים.
ענישה גופנית הייתה נפוצה מאוד בעבר הלא רחוק.
ישנן כיום מדינות המתירות ענישה גופנית בגין פשעים מסוימים.
ענישה גופנית הייתה נפוצה גם בבתי ספר ובמסגרות משפחתיות לשם השלטת משמעת או כאמצעי לחינוך ילדים.
עונש זה מוטל על ידי בית המשפט על אדם שהורשע בעבירות מסוימות.
הענישה השיפוטית הגופנית הנפוצה ביותר היא מלקות.
דוגמה לסוג ענישה זה ניתנה בשנת 1994, כאשר נער אמריקאי בשם מייקל פיי , בן למשפחת דיפלומטים שהתגוררה בסינגפור, הואשם בהשחתת כלי רכב ונידון למלקות.
אפילו התערבותו של נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון, שניסה למנוע את ביצוע העונש, לא עזרה והעונש הוצא אל הפועל.
מדינות נוספות בהן נפוצה ענישה גופנית שיפוטית הן: מלזיה, ערב הסעודית וכן מספר לא מבוטל של מדינות מוסלמיות נוספות במזרח התיכון ובאפריקה.
עד אמצע המאה העשרים, ענישה גופנית שיפוטית הייתה נפוצה וחוקית כמעט בכל מדינות אסיה, בארצות הברית, וכן בחלקים מאירופה.
בעת קום המדינה הוגדר בחוקי המדינה עונש מלקות במספר מקרים, אך נאסר כבר בשנת 1950 על ידי הכנסת הראשונה בחוק ביטול עונש מלקות, תש"י-1950, אשר קובע כי "לא יהא עונש מלקות במדינה".
ענישה גופנית של ילדים במשפט הבין לאומי
האמנה בדבר זכויות הילד קובעת מסגרת להגנה על ילדים מפני כל צורה של אלימות גופנית או נפשית.
סעיף 19 לאמנה בדבר זכויות הילד קובע את זכותו של הילד להגנה מפני כל צורה של אלימות גופנית או נפשית בעת שהילד נתון להשגחת הוריו או מבוגרים אחרים, והמדינות נדרשות לנקוט באופן אקטיבי מגוון צעדים חקיקתיים, מנהליים, חברתיים וחינוכיים על מנת להגן על ילדים מפני כל צורות האלימות.
ענישה גופנית, היא שימוש באלימות.
האמנה מדגישה את הצורך בפעולות של מניעה, של חינוך ושל טיפול.
זכותו של הילד להגנה מפני אלימות משתקפת בסעיפים נוספים באמנה המעניקים לה מעטפת רחבה יותר.
סעיף 3 לאמנה מחייב את המדינות להבטיח כי מוסדות, שירותים ומתקנים האחראים לטיפול בילדים ולהגנה עליהם יעמדו בסטנדרטים ראויים, ובכך מטיל חובה מוסדית למניעת פגיעה או הזנחה במסגרות אלו.
כמו כן, סעיף 28(2) מסדיר את סוגיית המשמעת במערכת החינוך, וקובע במפורש כי עליה להתבצע באופן ההולם את כבוד הילד כאדם, תוך שלילת אמצעים אלימים.
רובד נוסף מצוי בסעיף 37, המעגן את זכותו של הילד להגנה במסגרת ההליך הפלילי, ואוסר על הטלת עונשים אכזריים, בלתי אנושיים או משפילים.לצד הוראות האמנה עצמן, פרשנותה המחייבת גובשה לאורך השנים על ידי ועדת האו"ם לזכויות הילד (CRC).
הוועדה פרסמה "הערות פרשניות" שנועדו להבהיר את היקף החובות המוטלות על המדינות, ובמסגרתן הבהירה כי האיסור על אלימות באמנה כולל בתוכו איסור מוחלט על שימוש בענישה גופנית, קלה כחמורה.
הערה פרשנית מס' 8 (2006) של הוועדה הוקדשה כולה לסוגיית הענישה הגופנית.
בהערה זו הגדירה הוועדה ענישה גופנית כ"כל ענישה שבה נעשה שימוש בכוח פיזי ושנועדה לגרום לכאב או לאי-נוחות, יהיו קלים ככל שיהיו".
הוועדה הדגישה כי ההגנה על הילד מפני אלימות אינה נעצרת בפתח הבית, וכי ענישה גופנית בתוך המשפחה, שנחשבה בעבר לשיטת חינוך לגיטימית, מהווה הפרה של זכויות הילד לכבוד ולשלמות הגוף.
הרחבה וביסוס מעמיק יותר לאיסור ניתנו בהערה פרשנית מס' 13 (2011) העוסקת בזכותו של הילד לחופש מכל צורה של אלימות.
הערה זו מהווה מסמך מקיף המנתח את סעיף 19 לאמנה וקובעת מספר עקרונות יסוד:
אין להבחין בין אלימות הנחשבת להתעללות לבין אלימות המופעלת למטרות ענישה או משמעת.
כל שימוש בכוח פיזי נגד ילד מוגדר כאלימות אסורה.
לא ניתן להשתמש בטיעונים של מסורת, דת או תרבות כהצדקה לפגיעה פיזית בילדים או כהגנה משפטית למעשים אלו.
ענישה גופנית פוגעת לא רק בגוף הילד, אלא גם בהתפתחותו הפסיכולוגית, ויש קשר הדוק בין ענישה גופנית לבין השפלה ופגיעה בכבוד האדם של הילד.
על המדינות לאמץ גישה כוללנית ומערכתית למניעת אלימות, הכוללת קידום הורות חיובית, שינוי עמדות בציבור, והקצאת משאבים למערכות הרווחה והחינוך, מתוך תפיסה שהילד הוא נושא זכויות מלא ולא מושא לשליטת הוריו.
נכון לדצמבר 2025, 70 מדינות אסרו על כך באופן מלא ו-25 מדינות נוספות התחייבו לבצע רפורמות חקיקה ליישום האיסור בצורה מלאה.
למרות זאת, בפועל רק 15% מילדי העולם נהנים מהגנה משפטית מלאה, והדרך למיגור התופעה עודנה ארוכה.
ב-62 מדינות ענישה גופנית טרם נאסרה בבתי הספר, וב-29 מדינות היא אף מותרת כעונש פלילי (כגון מלקות) לקטינים.
המצב חמור במיוחד ב-15 מדינות, דוגמת ניגריה, פקיסטן וערב הסעודית, בהן אין כל איסור על ענישה גופנית באף מסגרת, והיא מותרת לשימוש בכל הקשר, כולל כענישה על עבירות פליליות.
המצב המשפטי בישראל עבר תמורה משמעותית מתפיסה המתירה שימוש בכוח סביר לצורכי חינוך, לתפיסה האוסרת זאת באופן גורף.
בעבר גישת בית המשפט הייתה כי הורים זכאים להטיל על ילדיהם עונשים גופניים כדי לחנכם בדרך הישרה.
אבל כיום הגישה שונה ובית המשפט קבע איסור על שימוש בכוח פיזי מצד מבוגרים כלפי קטינים.
בפרשת אלגני (1994) נאסרה ענישה גופנית על ידי אנשי חינוך.
ובפרשת פלונית (2000) ונקבע כי כל ענישה גופנית ובכלל זה גם מכה קלה, מפרה את זכות הילד לכבוד ולשלמות הגוף.
בפסק דין זה הסתמך בית המשפט בין היתר על האמנה בדבר זכויות הילד.
בנוסף בשנת 2000 בוטלה ההגנה בפקודת הנזיקין (סעיף 24(7)) שעמדה בעבר להורים ומורים שהשתמשו בענישה גופנית.
וכן נחקק חוק זכויות התלמיד הקובע במפורש את זכותו של תלמיד שלא יינקטו כלפיו אמצעי משמעת גופניים או משפילים.
הוועדה לבחינת עקרונות יסוד בתחום הילד והמשפט ויישומם בחקיקה (ועדת רוטלוי).
שמונתה לבחון את החקיקה הישראלית נוח עקרונות אמנת האו"ם בדבר זכויות הילד.
אימצה עמדה עקרונית השוללת מכל וכל שימוש בענישה גופנית, וקבעה כי מדובר באמצעי פסול חינוכית ומוסרית.
הוועדה המליצה לטפל בנושא בשתי דרכים שונות.
לגבי הורים, היא הציעה לא ליצור עבירה פלילית חדשה אלא להסתפק בחוקים הקיימים ולהתמקד בעיקר בחינוך, בהסברה ובקביעה ברורה בחוק שלילדים יש זכות להגנה, תוך מתן כלים להורות נכונה.
לעומת זאת, לגבי אנשי חינוך ומטפלים, היא המליצה על איסור פלילי מפורש בחוק וענישה משמעתית חמורה, כל זאת לצד הקמת מערכות תמיכה ושיקום למניעת אלימות בעתיד.
בנוסף, המליצה הוועדה על הקמת מערך תומך של מניעה וטיפול, שיקום להורים פוגעים, וחינוך הציבור והילדים עצמם להכרת זכויותיהם.
באוקטובר 2024 פרסמה ועדת האו"ם לזכויות הילד את הערותיה המסכמות לדוח התקופתי של ישראל.
בפרק המוקדש לענישה גופנית, הוועדה המליצה לישראל להמשיך ולאכוף את האיסור על ענישה גופנית בכל המסגרות.
כמו כן, הוועדה הדגישה את הצורך בחיזוק מסעות הסברה ציבוריים שמטרתם לקדם שיטות חינוך והורות חיוביות, לא-אלימות ומשתפות.
אחת המחלוקות המרכזיות נוגעת לגבולות ההתערבות של המדינה בתוך התא המשפחתי.
עקרון אי-התערבות המדינה נשען על התפיסה המסורתית לפיה ההורים הם השופטים הטובים ביותר של טובת ילדם, וכי סמכותם החינוכית היא חלק מהאוטונומיה של היחידה המשפחתית.
מנגד המשפט המודרני מדגיש כי זכויות הילד לכבוד ולשלמות הגוף אינן נעצרות בפתח הבית, ולפיכך למדינה יש חובה אקטיבית להתערב כדי להגן על קטינים מפני פגיעה הנגרמת משימוש לרעה בכוח הורי.
סוגיה נוספת המצויה במוקד הדיון היא החשש מפני הפיכת הורים מסורים, הפועלים מתוך דאגה כנה לחינוך ילדם, לעבריינים בעיני החוק.
מבקרים טוענים כי קביעת איסור גורף על ענישה גופנית מתונה היא "גזירה שהציבור אינו יכול לעמוד בה", שכן היא מבקשת לשנות באמצעות הרתעה פלילית נורמות חברתיות המושרשות עמוק בתרבות.
נטען כי הפללה רחבה עלולה לעורר אנטגוניזם כלפי המערכת המשפטית ולטשטש את ההבחנה המוסרית שבין ענישה חינוכית לבין התעללות אכזרית.
ענישה גופנית משמעתית מוטלת על אדם שהוא חלק מארגון היררכי, המפר את המשמעת בארגון.
ענישה זו יכולה ללבוש צורות שונות כמו קנס או ענישה גופנית.
דוגמאות למסגרות בהן הייתה נהוגה בעבר, או נהוגה בהווה ענישה גופנית משמעתית – בתי כלא, מסגרות צבאיות, בתי ספר וכו'.
ענישה גופנית בבתי ספר – זהו מקרה פרטי של ענישה משמעתית.
הענישה הגופנית בבתי הספר לבשה צורות שונות ומשונות, וברוב המקרים הוטלה על תלמידים סוררים על ידי המורה או המנהל, ושימשה למטרת השלטת משמעת.
השיטות הנפוצות ביותר היו הכאת התלמיד הסורר בעזרת סרגל על כף היד או הלקאתו בעזרת מקל בישבנו.
עד אמצע המאה העשרים, ענישה גופנית בבתי ספר הייתה קיימת וחוקית כמעט בכל מדינות העולם.
ענישה מסוג זה עדיין חוקית במספר מצומצם של מדינות, כגון, מדינות מסוימות בארצות הברית, סינגפור, מלזיה, קוריאה הדרומית, וקיימת בפרקטיקה (אם כי לא מבחינה חוקית) במספר מדינות נוספות כגון סין, יפן, ורוב מדינות אפריקה.
ענישה גופנית במסגרת המשפחה – ענישה זו מוטלת בדרך כלל על ידי הורים או אחים מבוגרים על ילדים, למטרות חינוכיות או משמעתיות.
מספר רב של מדינות, הוציאו סוג זה של ענישה אל מחוץ לחוק, אך הוא עדיין נפוץ וחוקי במספר רב של מדינות אחרות.
בישראל, בית המשפט העליון קבע, בפסק דין פלונית נגד מדינת ישראל, כי שימוש בכוח בידי הורים למטרות של "ענישה חינוכית" הוא אסור.
במקרא, מוזכר בספר משלי הפסוק , המתאר את הענישה הגופנית של הורה לבנו כסמל לאהבתו אליו בצורת חינוכו.
מלקות הן סוג של ענישה גופנית, המבוצע בדרך של הכאה ברצועה על גופו החשוף של הנענש.
בעוד בעולם המערבי כמעט שאין היום עונש מלקות, ישנן מדינות רבות בהן העונש קיים.
עונש מלקות במקל קיים בסינגפור ובמלזיה.
בסינגפור היה עונש המלקות נושא לדיון נרחב ב-1994 כשהוא נגזר על צעיר אמריקני בגין ונדליזם.
בצי האמריקאי היה מקובל עונש מלקות כחלק מהמסורת הבריטית.
קומודור אוריה לוי, קצין הדגל היהודי הראשון בכוחות המזוינים של ארצות הברית, היה האיש שהוביל לביטולו של עונש זה, שם.
ב-1842 הוא ביטל את העונש באופן חד צדדי על סיפון האנייה הספציפית עליה פיקד, ובעקבות מסע ציבורי בו פתח, הוגבל ב-1850 סוג זה של ענישה וב-1862 בוטל עונש המלקות לחלוטין, גם באופן פורמלי, בצי ארצות הברית כולו.
עונש המלקות הוא בין עונשי ההכאה היחידים הקיימים במסגרת השיפוטית כיום אם כי בשנת 2005 הורשע אזרח הודי באונס שכנתו חרשת אילמת ונידון לעונש של 51 סטירות לחי במרכז הכפר.
עם זאת, כמעט ולא ניתן למצוא כיום עונש הכאה ממסדי שאינו מלקות.
בישראל בוטל עונש מלקות בחוק ביטול עונש מלקות, תש"י-1950, בנימוק שמאז הקמת המדינה עונש זה, שהופיע בחוקים אחדים, היה בגדר אות מתה.
עמוד הקלון והסד הן סוג של ענישה גופנית שכמעט חלפה מן העולם.
קושרים את הנענש למין מתקן העשוי על פי רוב מעץ עם חורים שמיועדים לידיים והצוואר ונועלים אותו שם למשך מספר שעות.
העמוד או הסד מוצבים בדרך כלל במקום מרכזי באופן שהנענש חסר אונים ונתון לחסדיו של הקהל.
לעוברים ושבים אמנם אסור על פי רוב לנגוע בו פיזית אך באפשרותם להשליך בפניו פירות רקובים, זבל, ביצים וכדומה, היו מקרים בהם עוברי אורח היו יורקים בפני הנענש ואף מטילים עליו את צורכיהם, לעיתים קרובות
הצבה אל עמוד הקלון כללה גילוח ראשו של הנאשם על מנת להגביר את קלונו ככל שניתן.
כמו כן במקרים מסוימים התעללות הקהל הייתה כוללת לא רק את השפלתו בלבד אלא גם פציעתו ואף במקרים חריגים הריגתו של הנאשם כתוצאה מהשלכת עצמים קטלניים דוגמת זכוכיות ואבנים.
במדינת ישראל, הגורם העיקרי הרשאי להטיל עונש הוא בית המשפט, אך ישנם גם גורמים מוסמכים נוספים הרשאים, על פי חוק, להטיל עונשים במקרים מסוימים.
עקרונית, ככל שערכאת השיפוט גבוהה יותר, העונש אותו היא רשאית להטיל, הוא כבד יותר.
סמכויות הענישה של בתי המשפט בישראל (אזרחיים וצבאיים)
העונשים אותם יכול להטיל בית משפט במדינת ישראל הם:
בית משפט מחוזי רשאי להטיל אף מאסר עולם.
מבחן על ידי קצין מבחן ממונה.
הורדה בדרגה (על ידי בית דין צבאי).
חילוט – תפיסה של רכוש מסוים השייך למבצע העבירה.
סנקציות מסוגים שונים, בהתאם לנסיבות המקרה, כגון צו הריסה של מבנה בלתי חוקי, צו הרחקה, שלילת חזקה על ילד, הטלת קלון פלילי, וכדומה.
עונש מוות – בשני מקרים ספציפיים בלבד: עשיית הדין בנאצים ועוזריהם וכן בגידה בביטחון המדינה בזמן מלחמה.
סמכויות הענישה של רשויות השלטון בישראל
העונשים שאותם יכולות להטיל רשויות השלטון במדינת ישראל הם:
קנס – למשל, לשוטר יש יכולת להטיל קנס על עבירת תנועה או, שרשות שלטונית מוסמכת להטיל קנס במקרה של הפרת חוק רלוונטית, כגון קנסות מטעם מבקר המדינה על עבירות על חוק מימון מפלגות וכדומה.
סנקציות מסוגים שונים, בהתאם לנסיבות המקרה, כגון שלילת אזרחות על ידי שר הפנים.
סמכויות הענישה של מערכת המשפט הצבאית
המחלוקת סביב מדיניות הענישה במדינת ישראל
טענה כלפי בית המשפט ונציגיו מצד הציבור והמשטרה היא, כי למרות שישראל היא מדינת חוק מתקדמת בעל מערכת חוקים מקיפה ומתקדמת, הענישה לעבריינים אינה מספקת.
רבות נכתב בעיתונות היומית על מה שנחשב כקלות העונש של עברייני מין או אלימות נגד נשים.
למשל, במהלך 2004 התקבלה ביקורת ציבורית רבה על כך שבית המשפט החליט לפסוק שישה חודשי עבודות שירות לבן 18 בגין אונס.
דוגמה נוספת משנת 2005 היא, שחרורו של אמיל רפאלוב למעצר בית, למרות התלונות שנצברו נגדו על אלימות כנגד בת זוגו, דניאלה שחייט, שנרצחה לבסוף עקב שחרור זה.
למרות זאת, טענות אלו נדחות על ידי נציגי בית המשפט.
השופטת (בדימוס) נירה לידסקי, ספגה אף היא ביקורת ציבורית על עונשים מופחתים שנתנה לעברייני מין.
עם זאת טענה במהלך ריאיון ב-2005 כי הטענה על קלות העונש בישראל אינה נכונה:
"אב שאנס את בתו ונידון בגיל 50 ל-20 שנות מאסר, זה מעט?
זה כמו מאסר עולם, שכן לא נהוג לנכות שליש מעונשיהם של עברייני מין, אלא במקרים נדירים, ולכן האב צפוי להשתחרר מהכלא בגיל 70, אם לא ישתחרר קודם לכן בארון מתים".
מאידך, במרץ 2005 טען ניצב דוד צור, מפקד מחוז תל אביב במשטרה כי החקיקה הישראלית וחוסר משאבי המשטרה מביאים לעליה בפשיעה, עקב קידוש זכויות הפרט:
"תראה מה עשו בלוס אנג'לס, כל מי שנתפס פעם שלישית מבצע פשע, נשלח למאסר עולם בלי שום שיקול דעת.
אנחנו בישראל נמצאים היום במקום שארצות הברית הייתה בשנות השמונים, כשהאמריקנים היו מאוד ליברלים, כשהזכויות של הפרט היו ברמה הרבה יותר גבוהה באיזון האינטרסים מול הזכות של החברה לחיות בביטחון.
זה מצב שגרם לכך שהפשיעה הגיעה לממדים בלתי נסבלים.
לדעתי זה ייקח עוד כמה שנים ואנחנו גם נגיע לנקודה הזו".
"החקיקה שלנו צריכה להיות הרבה יותר מחמירה.
תראה את חוק המעצרים החדש שהגביל את המשטרה מבחינת תפוסת מקומות הכליאה וזמן החקירה, את המגבלות שיש בתחום האזנות הסתר.
הטרנד של החקיקה בישראל מקדש את הזכות של הפרט וכובל את הידיים של מערכת אכיפת החוק בהבאת הראיות.
תוסיף לזה את העובדה שהמשטרה לא מתוגברת במשאבים ואתה מקבל מצב שבו מערכת אכיפת החוק כורעת תחת העומס.
רצו להביא חוק נאור, רק בלי התקציב שיגבה אותו".
קשה לערוך השוואה כמותית ואיכותית לגבי מערכת הענישה בישראל לבין ארצות אחרות בעולם, בין אם בהיעדר נתונים מדויקים ובין אם עקב היות הענישה סובייקטיבית ותלויה בהקשר תרבותי.
הכוונה, שבעוד שישנם דברים שנראים כענישה אכזרית ופשע במדינות מסוימות, באחרות זה אינו נחשב כפשע אלא חובה או היתר הנובעים מן התרבות (למשל, רצח על רקע חילול כבוד המשפחה).
הסייגים לעונש מוות בישראל הם, כי ניתן להטיל עונש מוות במקרה של בגידה, גרימה למלחמה ועשיית פשעים נגד האנושות או נגד העם היהודי.
עניין של זמן (נכתב גם כ" של זמן") היא סדרת טלוויזיה לנוער ששודרה בשנים 1992–1996 בטלוויזיה החינוכית, תחילה בערוץ הראשון ומאוחר יותר בערוץ 2 (ברצועת "חינוכית 2") ובחינוכית 23.
הסדרה התמקדה בעלילותיהם של תלמידי כיתות י"א 5 (שתי עונות הראשונות) וי"ב 2 (שתי העונות האחרונות) בבית ספר תיכון בצפון תל אביב, בבעיותיהם של מתבגרים ועסקה בנושאים כגון: לימודים, גיל ההתבגרות, אהבה, גיוס לצה"ל, פערים חברתיים, אונס, סמים, הריון מוקדם, בולימיה ועוד.
הסדרה נהגה להתמקד בכל פרק בעולמן ובבעיותיהן של דמויות משנה שונות, בנוסף לעלילות המרכזיות שנעו סביב הדמויות הראשיות.
הסדרה נוצרה על ידי המפיקה והעורכת יפה אורנשטיין, בוימה על ידי הבמאית יעל גרף ונכתבה על ידי רונית ויס-ברקוביץ' וירון זליג ובהמשך התווספו גם כן חיים אידיסיס ואיל שר.
את שיר הנושא לסדרה, שנקרא באותו שם, כתב אהוד מנור, הלחין רמי קלינשטיין ושר גידי גוב בשני ביצועים – אחד קצבי לפתיח ואחד נוגה, שהושמע לעיתים בסיום הפרקים.
שני הביצועים כלולים באלבומו של גוב "שירים שהתפזרו".
בפרק האחרון של הסדרה ביצעו את שיר הנושא משתתפי הסדרה.
אף על פי שעלילת הסדרה מתבססת על תלמידי תיכון בצפון תל אביב (נרמז על הדר יוסף), חלק מצילומי הסדרה התקיימו בתיכון אהל שם ברמת גן ובאתרים נוספים ברמת גן, כגון: קניון איילון, הפארק הלאומי ופארק הירקון.
לאחר עלייתו של ערוץ 2 הסדרה עברה להיות משודרת בחינוכית 2 החל מהעונה השנייה.
שידורים חוזרים של הסדרה התקיימו מפעם לפעם בערוץ חינוכית 23.
כיום משודרת הסדרה מפעם לפעם בערוץ כאן חינוכית.
בשנת 1993 הופק לסדרה פרק מיוחד ליום הזיכרון לחללי צה"ל בשם "לזכור".
הפרק נכלל כפרק 13 בעונה הראשונה, אף על פי שצולם בזמן צילומי העונה השנייה.
בתחילת הסדרה הצטרף לתיכון מחנך חדש ומורה לספורט בשם מתי.
בכיתה הילדים התייחסו בצורה מגעילה לשרון, תלמידה שבאה מבית עני ועקב כך בורחת מהבית.
בסופו של דבר היא השתלבה ואף התחברה לשני תלמידים מכיתתה – דנה ועידו, שמוגדר כ"החתיך של הכיתה".
בהמשך נוצרות בעיות שונות בין התלמידים.
לאחר מכן מצטרפים תלמידים נוספים: אלכסנדרה, עולה חדשה מרוסיה, איתי תושב חוזר מארצות הברית, ירון תלמיד חדש בעל בעיות חברתיות, שרית המגיעה ממשפחה אומנת, סער, ניר ושירה.
בעונה השלישית גיבורי הסדרה עלו לכיתה י"ב.
נגה ואלון עזבו את הכיתה ובמקומם הגיעו עומר, מיכל, קרן ודמויות נוספות, בנוסף לדמויות הוותיקות, בהן: עידו, ויצמן, דנה וגלי.
לכיתה הצטרף גם דין, תושב חוזר מאנגליה ובעל עבר פלילי.
בסוף הסדרה התכוננו הצעירים למסיבת הסיום.
העלילה התמקדה בנעשה בשיעורים, במיוחד שיעורי היסטוריה אצל המורה מנשה גבאי ושיעורי ספורט אצל המורה מתי הראל, ובנעשה בהפסקות.
לעיתים התרחשה העלילה גם בבתיהם של תלמידי הכיתה.
יחזקאל (חזקי) ויצמן (שי קפון): חברו הטוב של עידו.
הוריו שוהים בדרום אמריקה בשליחות משרד החוץ והוא חי לבד בישראל.
בעונה השלישית אימו ואחותו חוזרות לארץ ומודיעות לו שהוריו מתגרשים.
עידו מרקוביץ' (משה בן-בסט): "מלך הכיתה", חברו הטוב של ויצמן.
בחור חתיך ושרמנטי שהיה בן זוגן של לא מעט בנות בכיתה (ביניהן דנה, שרון ועומר).אוהב לנגן בגיטרה.
דנה (דנה ברגר): נערה שובבה, רכלנית וקצת מתהוללת.
חברתה הטובה ביותר של שרון בעונות 1–2 ושל גלי בעונות 3–4. בהמשך חברתו של דין אשר מתגלה כסוחר סמים ונותן לה לנסות אותם.
בעקבות כך היא מתמכרת ומצבה מחמיר.
תומר בן-דוד (אורי בנאי): נער טוב ממשפחה ענייה שנאלץ להילחם בפער החברתי, שהגיע מהשכונה של שרון "נווה יגאל".
גלי לוי (אסתי ירושלמי): נערה חסרת ביטחון ולחוצה.
חברתה הטובה והנגררת של נוגה בעונות 1–2. בעונה 3 מפרידים את גלי מנוגה לכיתות שונות והיא מתחברת אל דנה.
נוגה כספי (איילת זורר) (עונות 1–2): נערה סנובית, חסודה ושקדנית בלימודים.
עורכת את עיתון בית הספר.
אלון לוז (אורי גוטליב) (עונות 1–2): נער רגיש, המאוהב נואשות בנוגה.
סובל מרשרוש בלב ובגללו מתקשה להתגייס לחיל קרבי כפי שהוא מבקש.
שרון כהן (שרון חזיז) (עונות 1–3): חברתה הטובה ויד ימינה של דנה.
הגיעה ממשפחה קשת יום משכונת "נווה יגאל", ממנה הגיע גם תומר.
חברה של עידו בעונה הראשונה והשנייה.
בעונה השלישית היא התאהבה בתלמיד דור, ובהמשך הם הפכו להיות חברים.
בפרק "ריבית דריבית חלק ב" שרון מספרת לדנה וגלי שדור עזב את בית ספר ושהיא גם רוצה לעזוב ובעקבות כך דמותה לא הופיעה מאז.
סער (סער בדישי) (עונות 2–4): מוזיקאי רגיש שהגיע לבית הספר אחרי שחברו נפצע בתאונת דרכים והפך לצמח.
שרית אוחיון (גלית גיאת) (עונות 2–4): נערה לוחמנית שמגיעה ממשפחה אומנת ולמדה בפנימיות.
בהמשך הסדרה חברתו של סער.
איתי כץ (ירון מוטולה) (עונות 2–4): נער מבולבל שחזר בתחילת העונה השנייה מארצות הברית והתיידד עם בת כיתתו אלכסנדרה, שעלתה מרוסיה.
איתי חשד במשך תקופה מסוימת כי יש לו נטיות הומוסקסואליות, אך לבסוף החליט שאין לו נטיות כאלה.
בהמשך נהיה חבר של קרן.
דמות בלתי נראית המוזכרת במרב הפרקים.
מתי הראל (עמית ליאור): המחנך של הכיתה, רכז השכבה והמורה לספורט.
קפדן ואסרטיבי, אך דואג לכל תלמידיו באופן אישי גם מחוץ למסגרת הלימודים.
מנשה גבאי (עמיקם לוי): המורה הרוטן והמונוטוני להיסטוריה.
נוהג תמיד לסכם שיעור במשפט "יום טוב שיהיה לכם".
מיכל הירש (עמליה לזרוביץ הדר) (עונות 1–2): המורה למתמטיקה.
דבי (מירב גרי) (עונה 3): המורה לאזרחות.
דורון (מארק איווניר) (עונות 3–4): המורה לדרמה.
אליס (נינה רון): המורה החדשה לאנגלית בפרק "מחוץ לתחום".
אליס היא עולה חדשה ונוצרת איזושהי כימיה בינה לבין מתי, אך הילדים מגלים את זה ולועגים לה ועקב כך היא עוזבת את עבודתה.
צבי (שמעון לב-ארי) (עונה 1): ספרן בית הספר, ניצול שואה.
ליאורה (ענת מנדלסון) (עונה 2): הספרנית בפרק "לא בבית ספרינו".
ערן (אסף לוין) (עונה 1): תלמיד כיתה, מרכיב משקפיים, חבר של תומר.
עורך עיתון שחותר לעיתון בית הספר.
דורית (דורית לב-ארי) (עונה 1): תלמידת כיתה שקטה, מרכיבה משקפיים.
מירב (מירב שביט) (עונה 1): תלמידת כיתה.
אביב (אביב גפן) (עונות 1–2): נער מעט חריג, רגיש ומרדן, מאוהב בדנה ונוהג לתת לה מתנות מוזרות, כגון צבים.
דמותו של אביב מבוססת על דמותו האמיתית של גפן בצעירותו בכך שהיה מתבודד, מנגן בגיטרה וכותב שירים.
ירון סגל (תומר שרון) (עונות 1–2): תלמיד מרדן שעבר מכיתה לכיתה ומשתלב לאט לאט בכיתה י"א5, מאוהב בנוגה.
חבר שלו מנהריה חולה איידס.
חנן (חנן לדרמן) (עונות 1–2): תלמיד כיתה.
איתמר (איתמר פוליאקוב) (עונות 1–2): תלמיד כיתה.
הדס (הדס ירדן) (עונות 1–2): תלמידת כיתה.
כרמית (כרמית יוכפז) (עונות 1–2): תלמידת כיתה.
ליאת (ליאת קופילביץ') (עונה 1): תלמידת כיתה.
אלכסנדרה (אלכסנדרה וולדרסקי) (עונה 2): עולה חדשה מרוסיה, שמיודדת עם איתי שבא מאמריקה.
באה מבית שאין בו הרבה כסף.
ניר בנבנישתי (ניר פרידמן) (עונה 2): נער חובב מוזיקת מטאל ומגיע לבית הספר עם חולצות של להקות רוק ומטאל.
מתאהב בליאורה, הספרנית החדשה, ומתחיל איתה.
דור קומורניק (גיא ברכה) (עונה 3): תלמיד כיתה הנוהג לנהל מאבקים חברתיים.
שרון מתאהבת בו ובהמשך הם נהיים חברים עד שדור עוזב ושרון בעקבותיו.
דין ברנסטין (ערן אדוויר) (עונות 3–4): מצטרף לכיתה בתחילת העונה השלישית כתושב חוזר מאנגליה.
נער בעל נטייה לעבריינות אשר מתגלה בהמשך כסוחר סמים.
החבר של דנה, אותה הוא מפתה לנסות סמים וגורם לה להתמכר להם ועקב כך מצבה מחמיר.
מיכל (חגית שמלי) (עונות 3–4): חברתו של ויצמן, אותה הוא מכנה "מופלטה".
מעצבת בגדים, ונוטה לריב עם אחותה הקטנה הסובלת מפיגור שכלי קל.
עומר ביקובסקי (נטע סובול) (עונות 3–4): נערה שקטה וביישנית, אשר חווה התעללות נפשית ופיזית מצד אמה.
מתיידדת עם דין ועם שרית ובהמשך מתאהבת בעידו.
קרן עמיאל (מירב שועה) (עונות 3–4): עברה דירה כמה פעמים.
ליאור (ליאור כלפון) (עונות 3–4): החבר של דפנה.
דפנה (מיכל קפטה) (עונות 3–4): "מלכת היופי" של בית הספר.
איציק (עמי טראוב) (עונות 1–4): אבא של עידו.
אירית אלטר (עונה 1): אמא של עידו.
עומר ברקוביץ' (עונה 1): אחותו של עידו.
פנחס (יוסף מילוא) (עונה 4): סבו של עידו.
שדרן רדיו בעברו וחובב מוזיקת ג'אז, מתגורר בבית אבות.
עירית גידרון (עונות 1–2): אמא של שרון.
אבנר כהן: אחיה הגדול של שרון.
מוזכר בפרק "אחת מהחבר'ה" על ידי שרון והוריה.העיפו אותו מבית הספר רגע לפני הבגרויות.
שני (שרון אורנשטיין) (עונות 1–2): אחותה הקטנה של שרון, מנסה להתחבר עם אחותה אך סופגת העלבות ממנה.
שרון נוטה לשמור עליה ולעשות לה בייביסיטר.
דינה (דינה לימון) (עונות 1–2): אמא של אלון.
דני (דני לוז) (עונות 1–2): אביו החורג של אלון.
גיא (דני שטג) (עונות 1–2): אחיו החייל של אלון.
שרה גולדשטיין (אורנה פורת) (עונה 2): סבתו של אלון.
גאולה נוני (עונה 2): אמא של סער.
אסי הנגבי (עונה 2): אבא של סער.
שאולי בדישי (עונה 2): אח של סער (בתפקיד עצמו).
אילנה (רוזינה קמבוס) (עונה 4): אמא של עומר, מתעללת בה נפשית ופיזית.
ישראל בידרמן (עונה 4): אביה של עומר.
תומך בה ומגן עליה מפני אימה המתעללת בה.
ריטה שוקרון (עונה 1): אמא של גלי.
אהובה יובל (עונה 1): אמא של נוגה.
אריאל פורמן (עונה 1): אבא של דנה.
חוה אורטמן (עונה 1): אמא של דנה.
בני (עידו מוסרי) (עונה 1): אחיו של תומר.
אסי טאובר (איציק אזולאי) (עונה 1): חבר של דנה בפרק "אהבה זה שיר לשניים".
דורון (חיים צינוביץ') (עונה 1): חבר של גלי בפרק "עצמאית בשטח", מופרע, חובב מוזיקה ישנה, לא לומד בבית ספר, משכנע את גלי להתמרד.
השם חיים צינוביץ' מוזכר באחד הפרקים כשהכיתה משחקת "חי, צומח, דומם".
עודד מנשה (עונה 1): אחיו של אביב.
איל קיציס (עונה 2): חבר של האח של אלון בפרק ליום הזיכרון.
רענן חפץ (עונה 2): חבר של האח של אלון בפרק ליום הזיכרון.
דודו בוסי (עונה 2): חבר של האח של אלון בפרק ליום הזיכרון.
אריאלה רבינוביץ' (עונה 2): אחות בבית חולים בפרק ליום הזיכרון.
אילנה (דלית כרמל) (עונה 2): חברתו של ויצמן בפרק "אמת או חובה".
עזרא כפרי (עונה 2): אבא של איתי בפרק "נחיתת עונש".
עפרה אריאל (דפנה רכטר) (עונה 2): העיתונאית בפרק "סע לאט".
צחי (גל זייד) (עונה 2): הצלם בפרק "תמונת מצב".
מבטיח לשרון לשווא שהתמונה שלה תתפרסם בעיתון, ומציע לה להצטלם לעטיפה של תקליט על מנת שתרוויח כסף לטיול שנתי ובמהלך הצילומים תוקף אותה מינית.
מאי (איילת פלד) (עונה 2): חברתו של תומר בפרק "עובר ושב", נערה עשירה מסביון שנוהגת על קטנוע.
תומר ממציא שקרים על מנת להרשים אותה.
ליאור "החתיך" (שרון אלכסנדר) (עונה 2): עבד באורווה בפרק "הנסיך על הסוס", מושא אהבתה של נגה בקיבוץ.
היה חבר של מנהלת המשק.
חנצ'וק (ליביה חכמון) (עונה 2): עובדת במשק.
טלי (ליאת פישמן לני) (עונה 2): עובדת במשק.
קרן (נטע פפו) (עונה 2): חברתו של ויצמן בפרק "איידס זה לא רק מילה".
יעל לבנטל (עונה 2): מזכירה רפואית במעבדה לבדיקות איידס.
שירה (אמונה צבי לשם) (עונה 2): נערה דתייה שומרת שבת.
מנשה (שלום שמואלוב) (עונה 2): העבריין בתחנת המשטרה, בפרק "זה לא אישי".
רחל דיין (עונה 2): יועצת בית הספר.
רוני הלפרין (יורם ישמעאל) (עונות 2–3): חבר של גלי, לומד שכבה מעליה וחייל בצבא כותב לה מכתבים.
אוסי (שלומית כהן) (עונה 2): תלמידה הלומדת באותה שכבה עם רוני בפרק "מסיבת סיום".
תחיה דנון (עונה 3): אמא של ויצמן, נבגדת על ידי אביו בעת שהותם בחו"ל.
נועה (קארין אופיר) (עונה 3): אחותו של ויצמן.
אורן שבו (עונה 3): קונה סמים.
אייל (אלון נוימן) (עונות 3–4): סוחר סמים.
שמיל בן ארי (עונה 4): אבא של קרן.
אבי פניני (עונה 4): אביה של מיכל.
נועה (נועה ברק) (עונה 4): אחותה של מיכל, סובלת מפיגור שכלי קל.
אסף (רון עומר) (עונה 4): מתאהב בדנה למורת רוחה של גלי.
מספר הפרקמספר הפרק בעונהשם הפרקתאריך שידור מקורי11אחת מהחבר'ה2 בספטמבר 199222שלושת הקופים9 בספטמבר 199233על הסף16 בספטמבר 199244סיבוב מסוכן23 בספטמבר 199255לא לגברים בלבד30 בספטמבר 199266לא לבדו14 באוקטובר 199277אהבה זה שיר לשניים21 באוקטובר 199288הפסקת שידור28 באוקטובר 199299עצמאית בשטח4 בנובמבר 19921010מגנה קרטה11 בנובמבר 19921111מחוץ לתחום18 בנובמבר 19921212עומדים במבחן25 בנובמבר 1992
מספר הפרקשם הפרקתאריך שידור מקורי13לזכור25 באפריל 1993
בשנים 1998–1999 שודרה בטלוויזיה החינוכית סדרה-בת בשם "20 פלוס".
הסדרה, אשר שודרה במשך 2 עונות, עקבה אחרי מרקוביץ' (משה בן-בסט) וויצמן (שי קפון), שעברו לגור בדירה בתל אביב יחד עם שותפה בשם מיקי הופמן (שירה גפן) שלאחר מכן מוחלפת באיילה (לי את גליק).
מלבד ויצמן ומרקוביץ', בסדרה זו שבו גם דמויותיהן של דנה (דנה ברגר) ושרית (גלית גיאת) במספר פרקים.
שי קפון גילם שוב את הדמות ויצמן בכמה פרקים בטלנובלה "האלופה" (שאותה ביים), בהם התברר כי ויצמן הפך לבמאי של תוכנית ילדים בערוץ "שוס קידס" הבדיוני.
כוכבי הסדרה השתתפו בסדרת הדוקו "הסיפור מאחורי", שסקרה את שלבי הפקת הסדרה, את הנעשה מאחורי הקלעים במהלך הצילומים ובמהלך השידור, ואת השפעת הסדרה על משתתפיה לאחר סיום שידוריה.
בשנת 2012 עלתה לשידור במסגרת שידורי רשת בערוץ 2 סדרת המשך לסדרה המקורית העוסקת בהתפתחות חייהם של גיבורי הסדרה הקודמת אשר כעת בתחילת שנות ה-40 לחייהם.
את הפקת הגרסה המחודשת עשתה חברת טדי הפקות, רני סער נבחר כבמאי, ורונית וייס ברקוביץ, שהייתה בין כותבי הסדרה המקורית, נבחרה לתסריטאית.
אולם הסדרה איננה כוללת חלק מהדמויות הבולטות בסדרה המקורית (בהם איילת זורר, אורי גוטליב, אורי בנאי, אביב גפן, עמית ליאור, סער בדישי, גלית גיאת ועוד) ונעשתה אף במנותק מצוות ההפקה שיצר את הסדרה המקורית.
ב-2022 בתוכנית "ארץ נהדרת" שודר מערכון פרודי על הסדרה הזו שנקרא "עניין של זום".
ב-2024 שודר מערכון בתוכנית הסאטירה "היהודים באים" על הסדרה ועל הדמויות הראשיות בה.
בצה"ל, כבכל מערכת היררכית, קיימים מנגנוני ענישה.
שלוש דרכי הענישה העיקריות הן:
ענישה פלילית, הנקבעת בגזר דין של בית דין צבאי.
ענישה מסוג זה נגזרת בשל עבירות שהן פליליות במהותן.
ענישה משמעתית, הנקבעת בהליך מקוצר, בו עומד החייל לדין משמעתי בפני קצין שיפוט.
ענישה מסוג זה נגזרת בשל עבירות שאינן נושאות אופי פלילי, אך הן פוגעות בסדר ובמשמעת הצבאיים.
ענישה זו נועדה להתמודד עם עבירות הפוגעות בסדר ובמשמעת הצבאיים באופן קל יחסית, כאמצעי חינוכי.
על כן, אף העונשים אינם חמורים יחסית.
בטירונות, נוהגים להשתמש גם בענישה גופנית המכונה "תיזוזים" או "טרטורים".
אישור לביצוע אמצעי זה ניתן בפקודות הצבא תחת הכינוי תרגול נוסף או מניעת חופשה.
אמצעי נוסף הוא נזיפה פיקודית על פיו רשאי מפקד בדרגת סגן-אלוף לפחות לנזוף בחייל נזיפה שתירשם בתיקו האישי.
אתראה, ריתוק למחנה או לאונייה, נזיפה ונזיפה חמורה.
בסמכותו של בית הדין לגזור גם עונש מאסר על תנאי.
בסמכותו של בית הדין הצבאי לדון בכל סוגי העבירות, לרבות אלה המשמעתיות באופיין אך לרוב מובאים בפניו נאשמים בעבירות פליליות במהותן, בהן ייחודיות לצבא (דוגמת העדר מן השרות שלא ברשות) וכאלה שאינן ייחודיות לצבא (כדוגמת עבירות סמים, עבירות מין, ואלימות).
ההליך המשמעתי הוא הליך שיפוטי מהיר, בו נדון החייל בפני קצין שיפוט (בדרך כלל מפקדו או קצין מיחידתו), בהליך מהיר.
קציני השיפוט אינם משפטנים, והעבירות בהן הם דנים אינן פליליות באופיין, אלא עבירות הנוגעות לסדר ולמשמעת בצבא (למשל: איבוד ציוד צבאי, הפקרת עמדת שמירה, התחצפות למפקד וכיוצא בזה).
גם ההליך אינו דומה להליך שיפוטי רגיל - אין תביעה והגנה, אין דיני ראיות, והדיון הוא למעשה בירור של התלונה מול החייל.
הבדל נוסף הוא ברמת הענישה.
חוק השיפוט הצבאי מבחין בין קצין שיפוט זוטר (קצין שעבר בהצלחה מבחן על חוק השיפוט הצבאי ומבחן דין משמעתי, שדרגתו היא סגן או סרן) לבין קצין שיפוט בכיר (קצין כאמור, בדרגת רב־סרן ומעלה).
סמכויות הענישה של קצין שיפוט בכיר רחבות מסמכויות הענישה של קצין שיפוט זוטר.
בפועל צה"ל מצמצם את סמכויות השיפוט של קציני השיפוט ביוזמתו והפרקליטות הצבאית מוציאה הנחיות המצמצמות את סמכויות הענישה הקבועות בחוק השיפוט הצבאי.
פירוש הדבר הוא שאף שהחוק מתיר ענישה רחבה יותר, הצבא מעדיף שלא לנצל את מלוא הסמכות שניתנה לו.
הנחיות אלה של הפרקליטות עברו רפורמה ועודכנו לאחרונה ב-1 בינואר 2009. גם בעבור עבירה שקיבלה ענישה משמעתית בלבד, הצד הנפגע יכול להגיש תביעה אזרחית כנגד הצד הפוגע המצוי במסגרת הצבאית, וזאת מבלי שסמכות השיפוט של הצבא תוכל להתערב בעניין.
המבנה ההיררכי של הצבא, מאפשר למפקדים להעניש את פקודיהם גם בלא להיזקק למערכת הדין המשמעתי.
סמכויות הענישה של המפקדים במקרים אלה מוגבלות, ואין הם מוסמכים להטיל עונשים חמורים כמו העונשים המשמעתיים.
עונשים אלה נתפשים כ"עונשים חינוכיים".
כך, למשל, רשאי מפקד להעניש את פקודו בביצוע מטלות שונות או בעיכוב יציאתו לחופשה.
בטירונות, מקובל שימוש בענישה גופנית (המכונה בסלנג "תיזוזים" או "טרטורים") לשם הטמעת הסדר והמשמעת.
ענישה מקובלת מסוג זה היא ריצה, נשיאת משאות או שכיבות סמיכה.
על דרכי ענישה אלו נמתחה ביקורת במהלך השנים על ידי גופים שונים, לרבות על ידי נציב קבילות חיילים, בטענה שהן משפילות וכן עלולות לגרום לנזקים גופניים לחיילים.
בעקבות שינויים בזירה המשפטית בישראל בכלל, ובתחום זכויות האדם בפרט, לרבות חקיקת חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, החל צה"ל לבצע שינויים בתחום ענישה זה.
בשנת 1994, התפרסם מקרה בסיירת גולני, כאשר התגלה כי מפקד אחד הצוותים העניש את חייליו באופן שחורג משמעותית מן הפקודות והכללים, אותם קבעו מפקד הסיירת, זהר דביר, והמח"ט דאז, משה קפלינסקי.
הקצין הודח ונשפט האירוע נודע כמקרה "צוות אחי", על שם מפקד הצוות.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20, החל הרמטכ"ל שאול מופז בסדרת רפורמות שמטרתן החדרת נושא כבוד האדם לצה"ל.
במסגרת רפורמות אלו נאסרו צורות ענישה רבות והתופעה צומצמה בצורה משמעותית.
למרות האמור, תופעות של "תיזוזים" ו"טרטורים" עדיין קיימות בכוחות הביטחון.
בשנת 2002 נפטר במתקן אדם החייל מיחידת דובדבן כתוצאה מכך שטורטר באופן שחרג מן המותר בצה"ל הן בעצימות והן במשך העונש.
ענן מגלן הגדול (LMC-Large Magellanic Cloud) הוא גלקסיה ננסית לא-סדורה בולטת בשמי חצי הכדור הדרומי, אחת משתי הגלקסיות המרכיבות את ענני מגלן.
הוא נראה לעין בלתי-מזוינת כחלק נפרד משביל החלב ושייך לקבוצת הגלקסיות הקבוצה המקומית.
הוא היה מוכר בוודאות בזמנים קדומים לאנשי דרום כדור הארץ, אך אין על כך תיעוד שהשתמר עד היום.
התיעוד הראשון של ענן מגלן הגדול הוא של האסטרונום הפרסי אל-סופי (Al Sufi), שבספרו "ספר השמיים היציב" משנת 964 לספירה, קורא לו Al Bakr - השור הלבן, של הערבים הדרומיים, ומציין שאמנם לא ניתן לראותו מצפון ערב ומבגדאד, אך ניתן לראותו ממצר באב אל מנדב (קו-הרוחב הצפוני '35 12°).
לאחר מכן, הוא כנראה מתואר על ידי אמריגו וספוצ'י במכתב שנכתב במסעו השלישי בשנים 1503–1504, כ"אחת משלוש כילות, שתיים בהירות ואחת אפלה"; ה"כילות" הבהירות הן כנראה שני ענני מגלן והאפלה היא ערפילית הבליעה שק הפחם שבקבוצת הכוכבים הצלב הדרומי.
לבסוף היה זה פרדיננד מגלן ומסע הגילוי שלו שהביאו אותם לידיעתנו ב-1519.
ענן מגלן הגדול, במרחק של 157,000 שנות אור, נחשב במשך זמן לגלקסיה החיצונית הקרובה ביותר עד שבשנת 1994, התגלתה במרחק של כ-88,000 שנות אור גלקסיית קשת האליפסואידית הננסית ובשנת 2003 התגלתה גלקסיה קרובה עוד יותר, הגלקסיה הננסית הכלב הגדול, במרחק של 25,000 שנות אור.
אף על פי שהוא גלקסיה לא-סדורה, ענן מגלן הגדול מלא בעצמים מעניינים, כולל ערפיליות מתפשטות (בעיקר ערפילית הטרנטולה 2070 NGC ואזור H II גדול), צבירים כדוריים ופתוחים, ערפיליות פלנטריות ועוד.
ב-23 בפברואר 1987 נצפתה סופרנובה בהירה בענן מגלן הגדול, שהייתה לסופרנובה הנצפית הבהירה ביותר מאז סופרנובה 1604 שנצפתה על ידי יוהאנס קפלר.
אירוע זה, הקרוי בשם סופרנובה 1987A, הוא אחד האירועים החשובים בתחום האסטרופיזיקה בעשרות השנים האחרונות.
בענן מגלן הגדול נמצא כוכב וולף-ראייה R136a1 שהוא הכוכב המסיבי ביותר שנצפה ומסתו מוערכת ב-265 מסות שמש.
הוא גם הכוכב בעל עוצמת ההארה הגבוהה ביותר, פי 8,700,000 מעוצמת ההארה של השמש.
ענן מגלן הקטן (SMC-Small Magellanic Cloud) הוא גלקסיה ננסית לא-סדורה בקבוצת הכוכבים טוקאן (קצהו הדרומי עובר את הגבול לקבוצת נחש מים קטן) שבשמי חצי הכדור הדרומי, אחת משתי הגלקסיות המרכיבות את ענני מגלן.
הענן היה ידוע לדרומיים הקדמונים, וכנראה הוזכר על ידי אמריגו וספוצ'י במכתב תוך כדי מסעו השלישי בשנים 1503-1504, אך הוא הוכר ונתגלה סופית על ידי פרדיננד מגלן במסעו סביב העולם בשנת 1519.
הגוף הראשי של ענן מגלן הקטן סווג כ-292 NGC בקטלוג הכללי החדש, אך כיום משתמשים בסיווג זה לעיתים לציון הגלקסיה.
בנוסף, הרבה צבירי כוכבים וערפיליות השייכים לגלקסיה קיבלו מספרי NGC משלהם.
גלקסיה זו נראית כחלק משביל החלב לעין בלתי מזוינת.
היא נעה בסמוך לשביל החלב ממרחק של כ-197,000 שנות אור, מה שהופך אותה לגלקסיה הרביעית הקרובה ביותר לשביל החלב.
ייתכן שגלקסיית ענן מגלן הקטן היא דיסקת מוט מעוותת, שצורתה מתקבלת עקב כוחות הכבידה של שביל החלב וענן מגלן הגדול, אבל אין ביטחון בדבר.
היא מכילה מספר ערפיליות וצבירי כוכבים אשר נראים בתצלומים או מבעד לטלסקופ.
הגלקסיה מכילה עצמים דומים לאלו של שביל החלב, בעיקר צבירים פתוחים, ערפיליות מתפשטות, שאריות סופרנובה, ערפיליות פלנטריות וצביר כדורי אחד, 121 NGC.
הוא ממוקם מחוץ לאזור הצפוף של הגלקסיה, קצת צפונה אך לא רחוק מהרקע הקדמי של הצביר הכדורי 47 בטוקאן (104 NGC).
בענן מגלן הקטן גילתה הנרייטה ליוויט את הקשר תקופה-זוהר של משתנים קפאידים, שמאז נחשבת לשיטה האמינה ביותר הקיימת לקביעת מרחקים קוסמיים.
עניינים שבלב (Change of Heart) הוא רומן שנכתב על- ידי הסופרת ג'ודי פיקו.
זהו ספרה ה-17 של הסופרת אשר יצא לאור בשנת 2008. הספר תורגם לעברית על ידי דנה אלעזר הלוי ויצא לאור בהוצאת כנרת–שרף בשנת 2010.
בתחילת הספר מתואר רצח אדם על ידי שיכור אשר משאיר מאחוריו את אשתו של הנהרג - ג'ון ואת ביתו אליזבת.
בזירת המשטרה ג'ון פוגשת קצין משטרה בשם קורט נילון, אשר הופך להיות חבר קרוב ואף מתחתן עם ג'ון.
שנים לאחר מכן ג'ון נכנסת להיריון והיא וקורט מתכננים לבנות תוספת לביתם.
בחור צעיר בשם שיי בורן מציע לעזור בבניית התוספת ואת הרגע הזה מתארת ג'ון כתחילת הסוף.
שיי תויג כחשוד היחידי והעיקרי כאשר אליזבת וקורט נרצחים.
המקרה והמשפט הפכו לסנסציה תקשורתית.
המושבעים הרשיעו את שיי על שני סעיפים של רצח בכוונה ומתלבטים לגבי עונש מוות.
כאשר מייקל ריט, המושבע האחרון שהתנגד למתן עונש מוות לשיי, מסכים בגלל לחצם של שאר המושבעים שיי בורן נידון למוות.
11 שנים מאוחר יותר שיי מועבר לכלא במדינת קונקרד.
במהלך הלילה הראשון שלו בכלא אומר שיי לשכנו לתא, לושיוס דופרנס, שהוא מעוניין לתרום את ליבו לילדה קטנה שראה בטלוויזיה, שהיא אליזבת, ביתה של ג'ון.
ג'ון מסכימה לפגוש את שיי ושואלת אותו " למה עשית את זה", שיי עונה לה ש" יותר טוב שאליזבת מתה".
ג'ון לא מסכימה לקחת את הלב של שיי.
מגי עורכת דין צעירה, מתחילה לטפל בעניינים על מנת ששיי יוכל להיתלות וכך יוכל לתרום את ליבו בטענה שזו דתו.
ליבו של שיי נמצא כהתאמה מושלמת לגופה של קלייר, ביתה של ג'ון .
האם ג'ון תסכים לקחת את הלב?
הספר דן בעניינים אתיים כמו ויתור על נקמה במישהו שנוא למען האפשרות להציל אחר?
האם להגשים את משאלתו האחרונה של אויב על מנת שהחלומות שלכם יתגשמו?
ג'ון נילון- אמא של אליזבת וקלייר, אלמנתם של ג'אק וקורט
אליזבת נילון- ביתה הראשונה של ג'ון מנישואיה לג'אק
קורט נילון- השוטר בזמן התאונה, שלבסוף היה לבעלה השני של ג'ון
קלייר נילון- ביתם של ג'ון וקורט, הזקוקה להשתלת לב
שיי בורן- הנאשם ברצח אליזבת וקורט
מייקל רייט- היה אחד מהמושבעים במשפטו של שיי, כיום כומר
מגי בלום- עו"ד מהאגודה לזכויות האזרח
לושיוס דופרנס- חברו למפלס של שיי בורן
גרייס בורן- אחותו של שיי בורן
הענישה בהלכה מורכבת מעונשים בידי שמיים ועונשים בידי אדם למי שעברו על חוקי התורה במזיד.
העונשים בידי שמיים, כרת או מיתה בידי שמים, מובטחים בתורה עבור החוטאים בעבירות מסוימות.
העונשים בידי אדם הם עונשים פיזיים שהיו מוטלים בעבר בבתי הדין.
העונש על עבירות חמורות הוא עונש מוות בארבע מיתות בית דין, ועל עבירות קלות יותר העונש הוא מלקות או מכת מרדות.
המערכת המשפטית הפלילית העוסקת בעונשים אלו נקראת דיני נפשות.
מערכת הענישה היא חלק ממערכת החוקים שנחשבת בעלת תוקף מדאורייתא (חוקים שניתנו על ידי אלוהים למשה), ולכן היא עוסקת בענישה רק על תרי"ג המצוות שתוקפן מדאורייתא, ולא על החוקים שתיקנו חכמים.
עם זאת ישנו גם עונש מכת מרדות (מקביל לעונש מלקות) שתוקפו הוא דרבנן.
גם מתוך תרי"ג המצוות, רובן אינן מלוות בענישה בידי אדם לעובר עליהן במזיד, והעונשים מתייחסים רק לקבוצה מסוימת של מצוות.
בפרט, העונשים מוטלים כמעט אך ורק על עבירות הנובעות ממצוות לא תעשה, וכמעט לא על אלו הנובעות ממצוות עשה, וגם מצוות לא תעשה רבות אינן מלוות בענישה בידי אדם.
רוב החטאים שמוטל עליהם עונש בידי שמים הם חטאים שמוגדר בהם גם כן עונש גם בידי אדם, ולפי ההלכה העונש בידי שמים מתבטל אם העונש בידי אדם מבוצע בפועל.
על פי ההלכה, כיום אין לבתי דין סמכות הלכתית להטלת עונש מוות במסגרת ההלכה הרגילה.
סמכות זו נפקעה בסוף תקופת בית המקדש השני, עם נדידת הסנהדרין הגדולה מלשכת הגזית.
הגם שעונשי מוות בסקילה ובאמצעים אחרים המשיכו להיות מוטלים בימי הביניים, במיוחד בספרד וצפון אפריקה, תחת הוראות שעה מיוחדות.
התורה שבעל פה צמצמה את הטלת העונשים בפועל על ידי בית דין באמצעות דרישות מחמירות של עדות והתראה, עד שמסופר במשנה על טענות של חכמים כי בית דין המקיים הוצאה להורג אפילו פעם אחת בשבע שנים או בשבעים שנה נחשב ל"חובלני".
עונש מלקות בטל אף הוא עם ביטול הסמיכה, שכן רק דיינים סמוכים מוסמכים להלקות.
עם זאת, בית דין של דיינים שאינם סמוכים יכולים להעניש במכת מרדות כראות עינהם, ואין סיבה הלכתית פורמלית המונעת זאת כיום.
אף על פי כן, בפועל, כמעט ולא מבוצעת ענישה מסוג זה בדורות האחרונים.
סנקציית הענישה הפלילית של בתי-הדין הרבניים נעלמה כמעט לגמרי החל מן המאה ה-18, עם האמנציפציה ליהודים והכפפתם לחוק המדינה לבדו.
בערך זה, הכוונה במושג הענישה בידי שמים היא לסנקציות מוגדרות שספרות ההלכה מקשרת עם חטאים ספציפיים.
אין בכלל זה מושגים מתחומים רחבים יותר, כמו מערכת השכר והעונש הכללית שקיימת בתורה ובמסורת היהודית הנוגעת לכל מעשי האדם, עונשי החורבן והגלות שהתורה מאיימת בהם כשעם ישראל בכללותו לא ישמור את מצוות התורה, וכן עונשים מגוונים שספרות האגדה היהודית מקשרת לחטאים שונים.
בתחום ההלכתי המצומצם של ענישה בידי שמים קיימים שני סוגי עונשי מוות: עונש ה"כרת" ועונש ה"מיתה בידי שמים".
עונש הכרת מוזכר בתורה בנוגע לכמה עשרות מצוות, כאשר אדם עבר עליהן במזיד.