tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ואקום רגיל קיים כל עוד היקום נמצא ברמה האנרגיה הנמוכה ביותר שלו, מה שהופך את הוואקום הכוזב להיות לא רלוונטי, אולם, אם הוואקום לא נמצא ברמת האנרגיה הנמוכה ביותר שלו (ואקום כוזב), הוא יכול לבצע מנהור לרמה נמוכה של אנרגיה.
דבר כזה נקרא האירוע מטסטבילי של הוואקום.
מצב כזה נושא את הפוטנציאל לשנות בצורה קיצונית את היקום, בתרחישים נועזים יותר אף הקבועים הפיזיקליים עלולים להשתנות מה שישנה את יסודות החומר, האנרגיה ורצף הזמן-חלל.
ייתכן כי כל המבנים הפיזיקליים ביקום יהרסו באופן מיידי וללא אזהרה.
מחקרים שנערכו על חלקיק דומה לבוזון היגס תומכים בתאוריה כי ואקום כוזב יתרסק מיליארדי שנים מהיום.
גורל הגר"א הוא גורל המיוחס לגר"א, ואשר נערך באמצעות פתיחת ספר תנ"ך באופן אקראי וקישור הפסוקים המופיעים בעמוד שנפתח לשאלה העומדת על הפרק.
מטרתו היא לקבל תשובה לשאלות בעלות חשיבות רבה.
הצלחת הגורל דורשת לימוד מדוקדק של צורתו במסורת, ומשום כן - כיום הוא כמעט ואינו בשימוש, הרב רפאל בנימין לוין (בנו של הרב אריה לוין, שערך אף הוא את הגורל מספר פעמים) היה מהאחרונים שהחזיקו במסורת זו והשתמשו בה.
כבר במקורות מימי הבית השני ובספרות חז"ל ישנן דוגמאות להטלת גורל דומה, על האמורא שמואל מסופר בתלמוד שהיה "בדיק בספרא" כלומר היה מכלכל את מעשיו על פי רמזים שמצא בספר.
בימי הביניים וראשית העת החדשה הנוהג רווח מאוד, בתשובת הרמב"ם יש התייחסות לעשיית גורל לגויים, ובספר חסידים מובא הנוהג לקרוא שמות לחולים על פי סימנים שרואים בספר.
רבי אליהו מני כותב על נוהג רבותיו כך: "כשהיו רוצים לעשות איזה דבר והיו מסופקים אם לעשותו אם לאו, היו נוטלים חומש או ארבעה ועשרים, והיו פותחים אותו ורואים בראש הדף מה פסוק היה מוצא, וכפי מה שמראה היו עושים".
מקורו של הגורל אינו ברור לחלוטין, וכן ייחוסו לגר"א, בכתביו של הגר"א או של תלמידיו אין כל אזכור לגורל, אולם קיימת מסורת העוברת מפה לאוזן על הדרך לביצועו.
לאחרונה הציע פרופ' שרגא בר-און שמקור הייחוס המוטעה בבלבול בין שני חכמים ששמם הפרטי אליהו (הרב אליהו הכהן האתמרי והגאון מווילנא).
ככל הנראה, הרב אברהם חמוי (1886-1838) הוא הראשון שהדפיס נוסח "גורל" זה בספריו "האח נפשנו" ו"דבק מא"ח".
שם הוא מכונה "גורל הספר".
ספרי סגולות שיצאו לאור אחר מותו של הרב חמוי, כמו: "רפואה וחיים מירושלים" מעתיקים נוסח זה.
לפי המסורת, את הגורל מבצעים תלמידי חכמים גדולים, המתכנסים לצורך כך.
הגורל נערך על ידי פתיחת ספר תנ"ך באופן אקראי כך:
אם אין רמז בפסוק מדלגים לפסוק הבא המתחיל באות בה מסתיים הפסוק.
בספר התנ"ך בו משתמשים כל דף מחולק לשתי עמודות, שלא כבספרי התנ"ך הנפוצים.
לאורך הדורות נשמעו הסתייגויות רבות ממנהג זה, משום שהוא עומד לכאורה בניגוד לציווי "תמים תהיה עם ה' אלוהיך" האוסר על היעזרות במקורות מאגיים.
הרמב"ם נשאל האם הדבר מותר, וענה:
הרב שלמה קלוגר קובע שאין להשתמש בגורל כדי לקבוע עתידות אך מתיר אותו על מנת לברר מה שייך למה, כגון איזה אבל יזכה באמירת קדיש בבית הכנסת.
הוא מביא ראיה לדבריו שחלוקת הארץ לעולים ממצרים וחלוקת התפקידים בבית המקדש נעשו בהגרלה.
טקס דומה הוא פתיחת אגרות הקודש של הרבי מלובביץ' בעמוד אקראי, כפי שמבוצע בחלקים מחסידות חב"ד, בעיקר הזרם המשיחיסטי.
למרות שאישר את הרעיון שהגורל משמיים, המליץ הרבי להימנע מלערוך גורל באמצעות ספרי קודש, מפאת קדושתם, ובמיוחד עבור בירור של ענייני חולין.
כן, יש רבנים בתוך החסידות שמותחים ביקורת על המנהג בטענה שיש בכך הסרת אחריות מן המבקש, שאינו דורש מעצמו לתקן את מעשיו אלא סומך על הוראות שמימיות.
בנוסף, לטקס הפתיחה באגרות הקודש לא קיים מקור, בניגוד לגורל הגר"א.
מאידך, חסידי חב"ד הנוהגים כך אינם רואים במעשיהם הטלת גורל, אלא שיטת תקשורת המאפשרת כתיבה לרבם וקבלת מענה ממנו.
מקרים מפורסמים של שימוש בגורל
בשל זרותו של הטקס לעולם היהדות וביקורת שנמתחה על עריכתו הוא נערך לעיתים נדירות, אולם ידועים מספר מקרים במאה העשרים שנעשה בהם שימוש בגורל:
המקרה המפורסם ביותר שבו נעשה שימוש בגורל הגר"א הוא הגורל שערך הרב אריה לוין (יחד עם עוד כמה רבנים, ביניהם בנו - הרב רפאל בנימין לוין) בשנת 1950 לשם זיהוי גופותיהם של 12 מחללי שיירת הל"ה שלא זוהו לפי סימנים אחרים.
על פי המסופר בספרו של שמחה רז "איש צדיק היה" הגורל נערך על פי קביעתו של רבה של ירושלים הרב צבי פסח פרנק, שסבר כי יש הצדקה לכך.
לפי תיאורו, בעת עריכת הגורל, בח' טבת תשי"א, לאחר שהופיעו מספר פסוקים כלליים כמו , ו שרומז על הל"ה, החלו להופיע אחד עשר פסוקים הרומזים לסדר הקבורים, כמו כרומז לחלל , כרומז לחלל , וכיוצא בזה.
אין אנו יודעים אם הזיהוי היה מדויק, שכן לא נעשו מאמצים נוספים לאשש את הממצאים בעזרת בדיקות טכנולוגיות חדשניות.
כחודשיים לאחר גורל הגר"א על חללי שיירת הל"ה, אור לי"ט אדר ב' תשי"א, ערך הרב אריה לוין גורל הגר"א נוסף, עבור זיהויים של 12 חללי קרב כ"ה בניסן בגוש עציון, זאת לבקשת אריה זילברשטיין שהיה אביו של אחד מהחללים, משה זילברשטיין.
סידור הקברים בהר הרצל כפי שהוא היום תואם במדויק את תוצאות המסמך שפרסם הרב אריה לוין כתיעוד לאותו גורל, ונראה שסידרו את השמות על פי הגורל.
הרב ד"ר אהרן קלר ערך את הגורל לשם זיהוי גופותיהם של חללי שיירת יחיעם שלא זוהו לפי סימנים אחרים.
רבה של מוסקבה, הרב יעקב קלמס, ערך את הגורל ב-1933 כאשר נשאל על ידי הרבנים שאול ישראלי, אברהם שדמי ודוד סלומון בעודם בחורים האם עליהם לנסות לברוח מברית המועצות למרות סכנת המוות שבדבר.
הפסוק שעלה בגורל היה .
במקרה דומה יצאו הרב אהרן יהודה ליב שטינמן ונוספים מפולין לשווייץ לאחר שערכו גורל הגר"א שהעלה את הפסוק .
הרב חיים מוולוז'ין ערך את הגורל, בהתאם לדרישת הממשלה להכניס לישיבת וולוז'ין לימודי חול, הפסוק שעלה בגורל הוא ומכאן הסיק הגר"ח לסגור את הישיבה ולא להכניס בה לימודי חול.
הרב יחיאל מיכל גורדון ערך את הגורל, כאשר עלה ספק בישיבה האם לעלות לארץ ישראל או להישאר בעיירה לומז'ה, סיכומו של הגורל אינו ידוע אך לאחריו עלתה הישיבה לישראל והשתקעה בעיר פתח תקווה עד היום, אף שלאחר מחלוקת בין ראשי הישיבה נסגרה הישיבה וכיום היא משמשת ככולל.
הרב יעקב משה חרל"פ ערך גורל הגר"א כאשר נכדו, הרב ניסן זק"ש מירושלים, ביקש לשאת את בת דודתו - אהובה חרל"פ מראשון לציון.
גורליצה (בפולנית: Gorlice, ביידיש: גאָרליץ, נהגה "גוֹרליץ") היא עיר קטנה בדרום פולין (בעבר בגאליציה), 287.2 קילומטר דרומית לוורשה, ובה אוכלוסייה של 26,405 איש (נכון ל-2021).
בשנת 1401 הוענקו לגורליצה זכויות עיר, ופרנסתה התבססה בעיקר על סחר בתבואות.
בשנת 1689 פגעה בעיר דליקה קשה.
במאה ה-19 הוקמו בעיר מפעלים לזיקוק נפט.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, במאי 1915, העיר הייתה המוקד של מתקפת גורליצה-טרנוב.
בתחילה נאסר על יהודים להתיישב בעיר, אך החל מראשית המאה ה-18 החלה להתפתח בעיר קהילה יהודית, ובמחצית השנייה של המאה ה-18 הוקם בה בית כנסת.
במחצית השנייה של המאה ה-19 קיימו יהודי העיר יחסי מסחר עם הונגריה, וייסדו בעיר מספר בתי זיקוק לנפט.
בשנים 1874 ו-1898 נערכו פרעות ביהודי העיר על ידי איכרים פולנים.
בתחילת המאה ה-20 הוקמו בעיר מספר תלמודי תורה ובתי ספר יהודיים, בעיקר של חסידות באבוב, וכן פעלו בה חוגים ציוניים ותנועות נוער ציוניות, ובהן השומר הצעיר, בני עקיבא ובית"ר.
בין מלחמות העולם סבלו יהודי העיר מאנטישמיות גוברת מצד שכניהם הפולנים, שכללה מספר מקרים של הכאת יהודים, וכן גילויי חרם והצבת משמרות לפני חנויות של יהודים.
בתקופה זו מנתה האוכלוסייה היהודית בעיר כ-6,000 איש, כמחצית מתושבי העיר.
בימים הראשונים של ספטמבר 1939 עזבו את העיר כשליש מיהודיה, ונסו מזרחה.
מנגד, הגיעו אליה פליטים יהודים ממערב פולין.
ב-7 בספטמבר נכבשה העיר על ידי הגרמנים, ואלו החלו בלקיחת יהודים לעבודות פרך ובמעשי התעללות פומביים, כגון גזיזת זקנים.
כמו כן, בתי הכנסת של העיר חוללו ונשרפו, ומצבות בית העלמין של העיר נעקרו ממקומן, ושימשו לאבני מדרכות בעיר.
בינואר 1940 צוו היהודים בעיר לשאת על ידם השמאלית סרט עם מגן דוד, והוקם בה יודנראט בראשות עורך הדין הציוני הנריק ארנולד, אשר הוכה ונורה על ידי הגרמנים במשרדו בשנת 1941 לאחר שסירב למלא את הוראותיהם.
באוקטובר 1941 הוקם בעיר גטו, אשר הפך בפברואר 1942 לגטו סגור, בו שררה צפיפות גדולה (כעשרה עד חמישה עשר איש בחדר), והיהודים אולצו למסור את דברי הערך שלהם, כאשר משפחות שלא עשו כן נרצחו בשלמותן.
ב-22 ביולי 1942, ערב תשעה באב, ציוו הגרמנים על כל הגברים היהודים להתייצב בכיכר העיר (כיכר דבוז'יסקו), וכ-300 צעירים נשלחו למחנה פלאשוב.
ב-14 באוגוסט 1942, לפנות בוקר, כותר הגטו בעיר על ידי הגרמנים ואנשי המשטרה הפולנית והאוקראינית, והיהודים צוו להתייצב בכיכר דבוז'יסקו.
שטח הגטו נסרק, ומי שנמצא בו נרצח במקום.
מבין היהודים שהתייצבו בכיכר, כ-200 צעירים נשלחו למחנה פלאשוב וכ-700 זקנים וילדים נשלחו במשאיות לאתר "גארבץ" שליד הכפר אומנישונקה, ושם נרצחו.
אנשי היודנראט ומשפחותיהם נרצחו ליד בניין הגסטאפו.
הנותרים בכיכר הועברו לצריפים מול תחנת הרכבת בעיר, שם הוחזקו בצפיפות גדולה, ללא מזון או שתייה, כשלושה ימים, עד שליחתם בקרונות משא למחנה ההשמדה בלז'ץ.
מעט היהודים שנותרו בעיר ובכפרי המחוז שלה, והועסקו בעבודות כפייה, הוכנסו לגטו חדש שהוקם בעיר, בו שוכנו כ-700 איש.
ב-14 בספטמבר 1942 חוסל גטו זה, ויהודיו שולחו לבלז'ץ.
כ-200 יהודים שבו אליה, אך עזבוה במהרה ולא נותרו בה יהודים.
גוריצה (בסלובנית: ND Gorica) הוא מועדון כדורגל סלובני מהעיר נובה גוריצה שבסלובניה.
הקבוצה זכתה באליפות ליגת העל הסלובנית בעונות 1996, 2004, 2005 ו-2006, וכן זכתה בגביע הסלובני בעונות 2001, 2002 ו-2014 והייתה סגנית מחזיקת הגביע בעונת 2005. הישג השיא של הקבוצה באירופה היה הגעה לשלב המוקדמות השלישי של ליגת האלופות, בו הודחה על ידי מונקו.
גוּרית אַקסלרוד–בר נתן (נכתב גם אקסלרד, אכסלרד) (31 באוקטובר 1929 – 8 בפברואר 2007) הייתה סופרת ילדים ונוער ואשת חינוך ישראלית.
אקסלרוד נולדה בווינה בירת אוסטריה בשם גרטרוד אקסלרוד למשפחת כובענים אמידה.
בשנת 1939 נמלטה, יחד עם משפחתה, מאימת השלטון הנאצי.
היא התגוררה בעיר שאנגחאי שבסין במשך עשר שנים, ולמדה שם בבית הספר האנגלי.
בעקבות היכרותה עם יעקב אשמן, שהיה אז עורך עיתון הילדים "הארץ שלנו", החלה לכתוב את סיפורי הילדים הרבים שנהגה לספר.
אשמן גם הציע לה לעברת את שמה לגורית.
שנים רבות עסקה בכתיבת ספרי ילדים ובכתיבה לעיתוני ילדים.
בשנת 1956 (תשט"ז הוענק לה פרס יציב לסופרים צעירים, על מדורהּ "הכתב הנודד", שהתפרסם בקביעות ב"דבר לילדים".
באותה שנה זכתה בפרס למדן על ספרה הראשון, "סין, סונג ואני".
גורית אקסלרוד נסעה לשנים אחדות לאפריקה עם בעלה, אלי בר נתן, שליח מטעם המדינה במסגרת פעולות הסיוע ליבשת השחורה, וכתבה ספרים אחדים על חייה שם: "החמור המעופף", "ציפאנגו" ו"כובע טמבל בג'ונגל".
בשנת 1964, אחרי שובם לארץ, התיישבו עם בתם נעמי (לימים לביא) במושב עשרת שליד גדרה, ושם כתבה את הספרים "הרפתקה לילית" ו"תעלומת האגרטל הסיני".
רבים סיפוריה שודרו כתסכיתים ב"קול ישראל".
בשנת 1964 עברה להתגורר בעשרת יחד עם בעלה אלי בר נתן.
בשנת 1977 הקימה את חדר העיון בבית הספר היסודי "גדרות", בו המשיכה לעבוד עד ימיה האחרונים.
בזכות גישתה המיוחדת ושיטות הלימוד הלא שגרתיות התחבבה אקסלרוד על ילדים רבים והפכה לדמות מוערכת ביישובי גדרות.
פיתחה את חדר העיון שבראשותה למקום מיוחד, שעודד וטיפח את יכולת הביטוי, צבירת הידע והסקרנות של הילדים, אם בכתיבת חיבורים, שהמצטיין שבהם נבחר מדי חודש על ידי ועדת תלמידים, ואם בחידוני ידע בתולדות ישראל.
למתקשים שבהם סייעה בשיחה, באוזן קשבת, בסיפורים ובמוזיקה.
סין, סונג ואני; מצויר בידי המחברת; תרגם מכתב-יד: יעקב אשמן, תל אביב: גדיש, תשט"ו.
ציפאנגו; מצֻיר בידי המחברת; ערך: אוריאל אופק, תל אביב: מסדה, תשי"ז.
(סיפורו של נער יהודי שנקלע במלחמת העולם ליפן) (הדפסה נוספת: 1964)
החמור המעופף; ציורים: נחום גוטמן, תל אביב: עמיחי, תשכ"א.
(על שיגורם של שלושה ילדים מתל אביב לירח) (קטעים מן הספר שודרו ברדיו)
כובע טמבל בג'ונגל, תל אביב: עם עובד, תשכ"ד.
הרפתקה לילית וסיפורים אחרים; איורים: ברקו א', ירושלים: ניצנים (סדרת 'משפחת מזל טוב'), 1978. (קטעים מן הספר שודרו ברדיו) (הסדרה: על עלילותיה של משפחה ישראלית)
תעלומת האגרטל הסיני: וסיפורים אחרים; איורים: ברקו א', ירושלים: ניצנים (סדרת 'משפחת מזל טוב'), 1978. (קטעים מן הספר שודרו ברדיו)
ג'וג'ו צהוב בגwונגל סיפור הרפתקאות ארוך של גורית אקסלרד על עלילות ילד ישראלי בניגריה שמעולם לא פורסם כספר אלא רק כהמשכים ב"דבר לילדים".ד"ר אלי אשד "ב"דבר לילדים כרך לג תשכ"ג 1963 בין החודשים אפריל לספטמבר 1963 נמצא כעת ברשת בבלוג "המולטי יקום של אלי אשד
גורילת הרים (שם מדעי: Gorilla beringei beringei) הוא תת-מין של גורילה מזרחית, ישנן שתי אוכלוסיות של תת-מין זה.
האחת מצויה בהרי הגעש וירונגה שבמרכז אפריקה, בשלושה פארקים לאומיים: פארק לאומי מגאהינגה בדרום-מערב אוגנדה, פארק לאומי ולקנוס בצפון-מערב רואנדה, ובפארק הלאומי וירונגה במזרח הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
האוכלוסייה השנייה שוכנת בפארק הלאומי הבלתי חדיר ביווינדי באוגנדה.
חלק מן החוקרים סבורים כי האוכלוסייה בביווינדי היא תת-מין נפרד, אף שתיאור טקסונומי רשמי לכך לא התפרסם.
סקר שהתקיים ב-2003 הראה כי עלייה של 17% בגודל האוכלוסייה של גורילות ההר מאז 1989. כיום ישנן כ-380 גורילות ב-30 חברות בהרי וירונגה וכ-320 נוספים בביווינדי.
עם זאת, גורילות ההר עדיין נחשבות כנתונות בסכנת הכחדה חמורה על פי הרשימה האדומה של IUCN.
גורילות ההר נמצאות בסכנת הכחדה חמורה ביותר בטבע עקב איבוד בית הגידול שלהם בטבע, ציד, מחלות אנושיות ומלחמות.
החל מ-3 בספטמבר 2007 נתונה האוכלוסייה שבהרי וירונגה לסכנה נוספת, בשל התנגשויות אלימות בפארק הלאומי וירונגה בין מורדים הנאמנים ללורן נקונדה לבין כוחות הממשלה של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
שומרי הפארק נאלצו להימלט, בהותירם את הגורילות בלתי מוגנות, וגורלן של כ-100 גורילות בצד הגבול של קונגו נשאר עלום.
נכון ליוני 2018, בסך הכל נותרו קצת יותר מ-1,000 פרטים ממין זה.
לגורילות ההר שיער ארוך וכהה משל מיני גורילה אחרים, והודות לכך יכולות גורילות ההרים לגדול במקומות גבוהים ולהימצא באזורים שבהם יורדת הטמפרטורה אל מתחת לנקודת הקיפאון.
גורילת ההרים הסתגלה לחיים על פני הקרקע יותר מכל פרימט אחר מלבד האדם, ורגליה דומות לאלו של האדם.
ניתן לזהות את הגורילות על סמך טביעות האף שלהן הייחודיות לכל פרט; החוקרים עושים בכך שימוש ונעזרים בצילומים ובאיורים של אפים לזיהוי ולמעקב.
גורילת ההרים, בדומה לשאר הגורילות, ניחנת בדו-צורתיות זוויגית, והזכרים שוקלים בדרך כלל כפליים מן הנקבות.
לזכרים הבוגרים יש גם בליטות בולטות בראש הגולגולת ובעורף, עובדה המקנה לראשם צורה חרוטית יותר.
בליטות אלו מעגנות את השרירים החזקים של לסתותיהם.
גם לנקבות הבוגרות יש בליטות, אולם הן קטנות יותר.
זכרים בוגרים נקראים גם כסופי-גב.
כאשר הם מגיעים לבגרות מינית, פס בצבע אפור או כסוף מתפתח בגבם.
השיער בגבם קצר יותר מהשיער הנמצא ברוב שאר חלקי הגוף, וזרועותיהם ארוכות במיוחד.
הזכרים מגיעים בגובהם ל-1.5-1.8 מטר, אורך זרועותיהם מגיע לכדי 2.25 מטר ומשקלם 204–227 ק"ג.
גורילת ההרים היא חיה ההולכת על פני הקרקע ונעה על ארבע רגליים לרוב, אולם היא מטפסת לעצי פרי אם ענפי העץ מסוגלים לשאת את משקלה.
היא מסוגלת לרוץ על שתי רגליים עד 6 מטר.
בדומה לקופים אחרים, זרועותיה ארוכות מרגליה.
גורילת ההרים פעילה ביום ונחה בלילה.
שעות פעילותה הן לרוב ב-6 בבוקר עד 6 בערב.
רבות משעות פעילותה מבלה גורילת ההרים באכילה, מאחר שנדרשות כמויות גדולות של מזון כדי לתמוך בגודלה הרב.
היא תרה אחר מזון בשעות הבוקר המוקדמות, לאחרי כן היא נחה עד אחרי הצהריים, אז היא שבה לחפש מזון לפני מנוחת הלילה.
הגורילה בונה מדי לילה קן מן הצמחייה מסביב, שבו היא נמה את הלילה.
רק הגורים הצעירים נמים בקן משותף עם אמם, ואילו גורילות בוגרות ישנות בקנים משל עצמן.
הגורילות עוזבות את מקום לינתן עם שחר, למעט כאשר קר וקודר; אז הן נותרות זמן רב יותר בקן.
גורילות ההר גדלות ביערות עננים (יערות הגדלים ברום גבוה באקלים טרופי או סובטרופי) בהרי הגעש וירונגה, שגובהם נע בין 2225 ל-4270 מטר.
רוב הגורילות חיות על מדרונותיהם של שלושה מהרי הגעש הרדומים: קריסימבי, מיקנו וויסוקה.
הצמחייה צפופה מאוד בתחתית ההרים, והופכת לדלילה יותר עם העלייה בגובה.
היערות שבהם חיות הגורילות הם לעיתים קרובות מכוסי ערפל וקרים.
גורילת ההרים ניזונה בעיקר מצמחים; מרבית תזונתה מבוססת על עלים, נבטים וגבעולים (85.8%) של 142 מיני צומח.
זכרים בוגרים עשויים לאכול עד 34 ק"ג של צמחים מדי יום, ואילו נקבות ניזונות בעד 18 ק"ג ביום.
גודל השטח שמשמש קבוצת גורילות במשך שנה משתנה על פי זמינות מקורות המזון, ולרוב כולל מספר אזורי צמחייה.
חוקר הטבע גאורג שאלר זיהה עשרה אזורים נפרדים, בהם: יערות במבוק ברום של 2225 - 2800 מטר, ויערות Hagenia בגובה של 2800 - 3350 מטר, ואזור שבו גדלים סביונים בגובה של 3440 - 4270 מטר.
גורילות ההר מבלות את מרבית זמנן ביערות Hagenia.
בעת לידתו שוקל ולד של גורילת ההרים כ-1.8 ק"ג.
את חודשיהם הראשונים בחיים מבלים הגורים תוך מגע פיזי צמוד עם האם.
במהלך חודשים אלו רוכב הגור על גב אמו.
משלב מוקדם האם דואגת להחזיק בגור בצורה כמעט קבועה.
הגור מתחיל ללכת בכוחות עצמו לאחר ארבעה או חמישה חודשים, ומתחיל לאכול חלקי צמחים בעצמו מגיל ארבעה עד שישה חודשים.
בגיל שמונה חודשים צורך הגור מזון מוצק בקביעות.
הגור נגמל מיניקה בגיל שלוש, אולם הוא עשוי להישאר עם אמו גם שנים לאחר מכן.
גורילות הרים נחשבות כתינוקות עד גיל שלוש, ומגיל שלוש ועד שש - צעירים.
גורילות הרים זכרים בעלי גב שחור הם זכרים לא בשלים מינית מגיל שמונה ועד שמתפתחים להם שיניים גדולות ופרווה כסופה בגבם.
הביוץ אצל הנקבות מתחיל מגיל שבע או שמונה שנים, והן מולידות גור ראשון בגיל 10–12. זכרים לרוב לא מתחילים להזדווג לפני גיל 15.
לגורילות ההרים אין עונת רבייה, ובדרך כלל הנקבות הן שיוזמות התנהגות מינית.
המחזור החודשי נמשך כ-28 יום, והנקבות פוריות במשך 1–3 ימים.
תהליך הביוץ מתחדש אצל נקבות 3–5 שנים לאחר שהמליטו.
ההיריון אורך שמונה חודשים וחצי.
לרוב ממליטות הנקבות גור יחיד אחת ל-6 עד 8 שנים, ובמהלך חייהן שנמשכים כ-40 שנה הן ממליטות רק 2–6 צאצאים.
גורילות ההרים בעלות יכולות חברתיות גבוהות, וחיים בקבוצות מלוכדות יציבות יחסית, שמתבססות על קשרים בין הזכרים הבוגרים לנקבות.
הקשרים החברתיים בין הנקבות חלשים יחסית.
קבוצות אלו אינן טריטוריאליות; הזכר כסוף הגב השליט מגן לרוב על קבוצתו, ולא על הטריטוריה.
בקבוצות של גורילות ההרים אשר חיות בהרי וירונגה הזכר השליט נשאר השולט בקבוצה במשך תקופה של 4.7 שנים בממוצע.
61% מן הקבוצות מורכבות מזכר יחיד ומספר נקבות, ו-36% מן הקבוצות כוללות יותר מזכר אחד נוסף על הנקבות.
השאר הם זכרים החיים לבד, או קבוצות המורכבות מזכרים בלבד, שבהן יש לרוב זכר בוגר ומספר זכרים צעירים.
גודל הקבוצה משתנה בין חמישה לשלושים פרטים, כשבממוצע גודל הקבוצה הוא עשרה פרטים.
קבוצה טיפוסית מורכבת מזכר כסוף גב אחד, אשר מנהיג את הקבוצה; זכר שחור גב או שניים, אשר מתפקד כשומר; שלוש עד ארבע נקבות בוגרות מינית אשר בדרך כלל מתרבות עם הזכר המנהיג בלבד במשך כל החיים; ושלושה עד שישה גורים או צעירים.
מרבית הזכרים, ו-60% מן הנקבות, פורשים מן הקבוצה שבה נולדו.
הזכרים עוזבים את הקבוצה בסביבות גיל 11 שנים, ותהליך היציאה מן הקבוצה הוא הדרגתי, כאשר הם מבלים יותר ויותר זמן בשולי הקבוצה עד לפרישתם הסופית ממנה.
הזכר כסוף הגב המנהיג קובע לרוב את תנועתה של הקבוצה, ומוביל אותה למקורות מזון במהלך השנה.
הוא גם שומר על הקבוצה מאיומים חיצוניים.
כאשר אם עוזבת את הקבוצה או מתה, כסוף הגב הוא הלוקח את הטיפול בצאצאיה, ואף מאפשר להם לישון עמו.
כאשר הזכר השליט מת או נהרג, הקבוצה שאותה הנהיג עשויה להיפגע באופן חמור.
אם לא נשאר בקבוצה צאצא זכר שמסוגל לרשת את מקומו, הקבוצה עשויה להתפזר או להישלט על ידי זכר אחר שאינו קשור לקבוצה.
כאשר כסוף גב תופס את מקומו כמנהיג קבוצה, הוא עשוי להרוג את כל צאצאיו של השליט הקודם.
פעולה זו של הרג צאצאים היא אסטרטגית רבייה יעילה, וכך הנקבות החדשות שהשיג יכולות להתפנות לגדל את צאצאיו שלו.
הרג צאצאים לא נצפה בקבוצות יציבות.
הגורילות מפיקות 25 סוגי קולות שונים המוכרים למדע.
רבים מקולות אלו משמשים לתקשורת בתוך הקבוצה בצמחייה עבותה.
הנהימות והנביחות, שהם הקולות הנשמעים לרוב בעת סיור באזור, מצביעות על מיקומם של פרטים בודדים בקבוצה.
שימוש בקולות נעשה גם כאשר נדרשת משמעת תוך כדי אינטראקציות חברתיות; שאגות וצווחות מסמנות אזהרה או התרעה, והן מושמעות לרוב על ידי כסוף הגב.
גיהוקים מרעישים עמוקים מצביעים על שביעות רצון ונשמעים לעיתים תכופות בזמני אכילה או מנוחה.
תוקפנות קשה היא תופעה נדירה בקרב קבוצות יציבות, אולם כאשר שתי קבוצות נפגשות עשויים שני הזכרים כסופי הגב המנהיגים אותן להילחם עד מוות, תוך שימוש בשיניים הגורם לפציעות עמוקות.
מסיבה זו נפתרים עימותים לרוב באמצעות התנהגות מאיימת והצגת איומים, שנועדו להפחיד בלא להגיע לאלימות פיזית.
ריטואל של הצגה מאיימת זו, הוא ייחודי לגורילות ונעשה במספר שלבים:
ריצה מצד אל צד, החלפה משתי רגליים לארבע
הטחה וקריעה של צמחייה וכן
הכאה בקרקע באמצעות כפות הידיים לסיום ההצגה
באוקטובר 1902, במסגרת משלחת לקביעת גבולותיה של מזרח אפריקה הגרמנית, ירה רוברט פון ברינג (1940-1865) בשני קופים גדולים.
אחד מן הקופים התאושש מהירי ונשלח למוזיאון הזואולוגי בברלין, שם זיהה פרופסור פאול מאטשי (1861-1926) את הקוף כמין חדש של גורילה והעניק לו את השם Gorilla Beringei על שם המגלה.
קרל אקליי, צייד בשירות המוזיאון המוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע שרצה לחקור גורילות, שכנע ב-1926 את אלברט הראשון, מלך הבלגים להקים פארק לאומי כדי להגן על בעלי החיים בסביבת הרי וירונגה.
גאורג שאלר החל ב-1959 במחקר תצפיתי על גורילות ההרים שנמשך 20 חודשים.
לפני שערך את מחקרו מעט היה ידוע אודות חייהן של גורילות ההרים, ומחקרו שפך אור על המבנה החברתי, מהלך החיים והאקולוגיה בנושא זה.
בעקבות שאלר, התחילה בשנת 1967 דיאן פוסי במחקר, אשר נמשך בסופו של דבר 13 שנים, ושבמהלכו ערכה תצפיות, ערכה אומדן מדויק ראשון של גודל האוכלוסייה של הגורילות, ויזמה פעילויות שימור כדוגמת פטרולים למניעת ציד.
באפריל 2007 התפרסם סקר של גודל האוכלוסייה של גורילות ההר בפארק הלאומי ביווינדי באוגנדה, ולפיו גדלה האוכלוסייה ב-2% מאז שנת 2002.
גוריציה (באיטלקית: Gorizia; בסלובנית: Gorica; בפורלן: Gurize או Guriza; בגרמנית: Görz) היא עיר בצפון-מזרח איטליה ליד הגבול עם סלובניה, והיא בירת נפת גוריציה והעיר הגדולה בה.
העיר היא המרכז השלטוני, התיירותי, התעשייתי והמסחרי של כל האזור.
מעברו השני של הגבול שוכנת העיר התאומה נובה גוריצה (Nova Gorica - "גוריציה החדשה"), ובין שתי הערים מתקיים שיתוף פעולה כמעט בכל התחומים.
מסילת ברזל מפרידה בין שכונות שתי הערים, אף על פי שהגבול עצמו עובר מספר מטרים מערבית לה.
תחנת הרכבת של נובה גוריצה היא המבנה היחיד בעיר הסלובנית השוכן ממערב למסילה, והיא משרתת את תושביהן של שתי הערים.
מקור שמה של העיר הוא ככל הנראה במילה הסלובנית "gorica", שפירושה הוא גבעה קטנה.
לפי מפקד התושבים של שנת 2009 חיים בעיר 35,980 תושבים.
גוריציה שוכנת בשטח מישורי למרגלות הרי קוליו הידועים בזכות היין המיוצר בהם.
בזכות ההרים הנמצאים צפונית לה העיר מוגנת מרוח קטבטית בורה הנושבת באזור.
האקלים בעיר ובסביבותיה הוא ים-תיכוני, וזה אחראי למעמדה כיעד תיירותי.
העיר גוריציה החלה להתפתח מטירה שהייתה במקום בתקופת הרומאים.
היא שכנה לא רחוק מהדרך שחיברה את אקוויליה ואמונה.
השם גוריציה נזכר לראשונה בשנת 1001 כאשר קיסר האימפריה הרומית הקדושה אוטו השלישי, תרם את הכפר והטירה שבו לפטריארך של אקוויליה.
הכפר מכונה במסמך בשם "הכפר שנקרא בשפה הסלבית 'גוריצה'".
החל במאה ה-12 ועד המאה ה-16 שמשה גוריציה כעיר המרכזית של רוזנות גוריציה (זו ישות בעלת מעמד עצמאי).
בשנת 1500 מת הרוזן האחרון של גוריציה והמדינה נכבשה על ידי הרפובליקה של ונציה.
בשנת 1509 השליטה בה עברה לבית הבסבורג, ובתקופת זו היא החלה להתפתח אל מחוץ לחומות הטירה ולגדול בקצב מהיר.
גוריציה הפכה לעיר רב-לאומית והשפות שדוברו בה היו פורלן, ונטית, גרמנית וסלובנית, ולקראת סוף המאה ה-16 הייתה למרכז של הרפורמציה הפרוטסטנטית.
במהלך המלחמות הנפוליאוניות גוריציה השתייכה לפרובינציות הצרפתיות של איליריה ומאוחר יותר נכבשה על ידי האימפריה האוסטרית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נערכו קרבות עזים בגבעות ממערב לעיר בין האיטלקים לצבא האוסטרו-הונגרי.
רוב העיר נהרס ורוב תושביה עזבו אותה במהלך 1916. הצבא האיטלקי כבש את העיר בחודש אוגוסט של אותה שנה, אך במהלך קרב קפורטו שנערך באוקטובר 1917 הצליח הצבא האוסטרו-הונגרי לכבוש את העיר מחדש ולהדוף את הצבא האיטלקי.
בתחילת חודש נובמבר 1918 הצליח הצבא האיטלקי לכבוש את העיר מחדש.
לאחר הסכם שביתת הנשק עם איטליה במלחמת העולם השנייה, בספטמבר 1943, העיר נכבשה על ידי הפרטיזנים היוגוסלבים, אך תוך זמן קצר נפלה תחת שלטון הנאצים שהפכו אותה לחלק מהאזור המבצעי החוף האדריאטי.
לאחר תום המלחמה השתלטו הפרטיזנים על העיר שוב אך תוך זמן קצר היא עברה לשליטת בעלות הברית.
ב-15 בספטמבר 1947 הוחזרה גוריציה לאיטליה באופן רשמי.
החלק המזרחי של נפת גוריציה עבר לשליטת יוגוסלביה והעיר נחצתה לשניים במרכזה.
בשנת 1948 החלו היוגוסלבים לבנות את העיר החדשה, נובה גוריציה על חורבות חלקה המזרחי של גוריצה, שרובו חרב במלחמה.
גורילות השפלה המזרחית (שם מדעי: Gorilla beringei geruari) המכונה גם הגורילה של גרואר, היא אחד משני תת-מינים של הגורילה המזרחית.
גורילת השפלה המזרחית היא מין אנדמי ליערות ההרריים של מזרח הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו והגדולה מבין תת-המינים של הגורילות.
מספרן של הגורילות הידלדל משמעותית כנראה בעקבות מלחמת האזרחים ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו (DRC).
כיום מעוזן האחרון של גורילות השפלה המזרחית הוא הפארק הלאומי קהוזי-בייגה (Kahuzi-Biega) שבקונגו.
מעט ידוע על המבנה החברתי של גורילות השפלה המזרחית בהשוואה לגורילות ההר.
ידוע שהגורילות יוצרות הרמון של מספר נקבות וזכר כסוף גב אחד (Silverback).
גורילת השפלה המזרחית היא הגדולה שבמיני הגורילות.
ישנם הבדלים מעטים במראה בין שני תת-המינים של הגורילה המזרחית.
בכל זאת, פרוותה של גורילת השפלה קצר יותר וגבולות ה"אוכף" הכסוף המופיע על גבם של הזכרים הבוגרים ברורים יותר, זאת אומרת שה"אוכף" משורטט יותר.
הגולגולת של גורילת ההר גדולה ורחבה יותר מזו של גורילת השפלה ולסתותיה מסיביות יותר.
לפי בדיקת הדנ"א המיטוכונדרי עולה כי שני תת-המינים התפצלו לפני כ-400,000 שנים.
גורילת השפלה המזרחית כמו כל שאר הגורילות, היא צמחונית וניזונה מעלווה (עלים), פירות, זרעים, גבעולים ואפילו נמלים, טרמיטים וחרקים אחרים, המהווים חלק קטן בתזונה של גורילת השפלה המזרחית.
עם זאת, אחוז הפירות בתזונתן של גורילות המזרח הוא נמוך יותר מזה של גורילות המערב.
גורילות השפלה המזרחית חיות באזור הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו (DRC), אזור הסובל משנות ה-90 של המאה ה-20 ממלחמת אזרחים.
בעקבות המצב, אכיפת החוק נחלשה והגורילות ניצודות על מנת לשמש מזון לתושבים.
לרוע מזלן, היערות בהן חיות הגורילות עשירים במינרלים ובמתכות כגון זהב, כסף, יהלומים ובדיל, אותם כורים המורדים באופן לא חוקי ובמהלך הכרייה היערות בהן חיות הגורילות נכרתים והתושבים מעמיקים את החקלאות לתוך היער.
גורילת השפלה המערבית (שם מדעי: Gorilla gorilla gorilla) היא אחד משני תת-מינים של הגורילה המערבית.
גורילת השפלה המערבית חיה באזורים הררים מיוערים ובסמוך ליערות השפלה המערבית ברפובליקה המרכז-אפריקאית, באנגולה, בקמרון, בקונגו, בגינאה המשוונית ובגבון.
גורילת השפלה היא הגורילה הנפוצה בגני החיות ברחבי העולם.
הגורילות הן בעלי חיים חברתיים, והן חיות בקבוצות של כ-30 פרטים בממוצע.
גורילת השפלה המערבית היא הקטנה שבמיני הגורילות, ולמרות זאת ג'ון אספינל אמר כי זכר גורילת שפלה כסופת-גב (Silverback) חזקה כמו 8 מרימי משקולות, אך העניין מעולם לא נבדק.
בשבי, גורילות מפגינות אינטליגנציה וחלקן מסוגלות אף ללמוד את שפת הסימנים.
גורילת השפלה המערבית היא מין הגורילה הקטן ביותר, כאמור.
גובהן של הנקבות עומד בממוצע על 1.5 מטרים, ומשקלן על חצי מזה של הזכרים.
קוראי התיגר על זכרי האלפא בקבוצות הגורילות המונות בדרך כלל כ-30 פרטים, עתידים לקבל הופעה פיזית מרשימה הכוללת עמידה על שתי רגליים, דפיקה על החזה ושחרור שאגה מפחידה.
למרות זאת, הגורילות הן רגועות בדרך כלל ולא אגרסיביות.
גורילת השפלה המערבית היא צמחונית, כמו כל שאר מיני הגורילות.
בטבע אוכלות הגורילות שורשים, סלרי פראי, קליפות עצים ופירות.
הגורילות מצויות בסכנת הכחדה ומהוות מטרה לצייד למטרות מאכל.
קיים הרס בתי גידול באזורים בהם הגורילות חיות- כריתת היערות על מנת לשתול גידולים חקלאיים, הקמת שדות מרעה לחיות משק והרחבת יישובי אדם גם הם מאיימים על בית הגידול של הגורילות.
בשנת 1980 העריכו החוקרים שחיו בטבע כ-100,000 גורילות.
מאוחר יותר התאימו החוקרים את השערתם להימצאות ציידים לא חוקיים ומחלות והעריכו שמספרן של הגורילות עומד על חצי ממספר ההערכה המקורי.
בין השנים 2006 ו-2007 נמצאו עוד 125,000 גורילות שפלה מערבית ביערות הביצה של אגם טלא (Télé) שברפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
בגני החיות בעולם יש כ-550 גורילות שפלה מערבית.
גורילת נהר הקרוס (שם מדעי: Gorilla gorilla diehli) היא תת-מין של הגורילה המערבית.
נחשבת לאחת הגורילות הנדירות ביותר בעולם, עם אוכלוסייה המסתכמת במאות ספורות בלבד.
גורילת נהר הקרוס היא הגורילה המערבית ביותר והצפונית ביותר.
תפוצתה מוגבלת לגבעות המיוערות וההרים שבאזור גבול קמרון-ניגריה באזור מקורות נהר קרוס.
אוכלוסייה זו רחוקה ב-300 ק"מ מהאוכלוסייה הקרובה ביותר של גורילת השפלה המערבית, וכ-250 ק"מ מאוכלוסיית הגורילות של יער איבו בקמרון.
הסקרים האחרונים מצביעים על כך שנותרו בטבע 200–300 גורילות נהר הקרוס.
קבוצות של גורילות אלה מרכזים את פעילותם ב-11 אתרים, במרחב של 12 אלף ק"מ רבוע.
עם זאת, סקרי השדה האחרונים מאשרים שישנה נוכחות גורילות בתפוצה רחבה יותר מחוץ לאתרים המוכרים שלהם בתחום זה.
טענה זו נתמכת על ידי מחקר גנטי, שמצא ראיות לכך שרבים מהאתרים של גורילת נהר הקרוס ממשיכים לשמור על קשר בין האתרים באמצעות פיזור יחידים אקראי.
בשנת 2009 צולמה גורילת נהר הקרוס בווידאו מקצועי על הר מיוער בקמרון.
היא תויגה כמין חדש בשנת 1904 על ידי פָּאוּל מָטשִי , טקסונום יונקים גרמני שעבד במוזיאון הזואולוגי של אוניברסיטת הומבולדט בברלין, אך אוכלוסייתה לא נסקרה באופן שיטתי עד 1987. גורילת נהר הקרוס סווגה מחדש כתת-מין בשנת 2000.
גובה ממוצע של נקבה בוגרת: 140 ס"מ.
משקל ממוצע של נקבה בוגרת: 100 ק"ג.
לרוב חיה גורילת נהר הקרוס בקבוצות קטנות של 4–7 פרטים עם כמה זכרים ונקבות.
התזונה שלהם מורכבת בדרך כלל מפירות, אבל בחודשים שיש מחסור בפירות, (אוגוסט, ספטמבר, נובמבר וינואר) התזונה שלהם מורכבת בעיקר מעשבים, קליפות עץ, ועלים של צמחים מטפסים ועצים.
רבים ממקורות מזון של גורילת נהר הקרוס הם עונתיים מאוד, ולכן התזונה שלהם נמצאת בצמחייה צפופה מאוד, בדרך כלל, צמחייה מזינה נמצאת בסמוך לאתרי הרבייה שלהם.
נמצא כי בקבוצת גורילות נהר הקרוס של הר האפי תזונתם בעיקר כללה זנגביל ועשבי תיבול, אך כניסה בעונה הגשומה, הציגה העדפה לצמחים ממשפחת הלופיים על הזנגביל, מה שמצביע על העדפה למזונות עונתיים מסוימים ועל זיקה לצמחייה שנמצאה רק בבית הגידול שלהם.
לדברי הקרן העולמית לשימור חיות הבר ומקורות אחרים, גורילת נהר הקרוס היא מין בסכנת הכחדה חמורה עם מספר כולל של 200–300 פרטים בין קמרון לניגריה.
סה"כ האוכלוסייה מחולקת בין 11 ל-14 אוכלוסיות שנמצאות בעיקר בשמורות טבע וגנים לאומיים במספרים של 20–65 פרטים עם שטחים קטנים המשתרעים על 19–80 ק"מ רבוע.
תוכנית הפעולה האזורית לשימור גורילת נהר הקרוס היא מאמץ שימור שנעשים על ידי ועדת הישרדות המינים של האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע (IUCN/SSC), קבוצת ממוחי פרימטים שמנסים להבטיח את ההישרדות של גורילת נהר הקרוס כאוכלוסייה יציבה ובטוחה גם בעתיד.
התוכנית הוכנה בשנת 2007 על ידי אנשי שימור הסביבה, חוקרי גורילה, ופקידי ממשל מקומיים ומתייחסת לאיומים השונים העומדים בפני גורילת נהר הקרוס.
כמו גם טיפול בנושאים ספציפיים לאתרים שבהם מתגוררים הגורילות.
תוכנית השימור, המוערכת ב-4.6 מיליון דולר על פני חמש שנים, שליש ממהמימון כבר הושג על ידי תורמים וממשלות.
התוכנית כוללת ארגון דרכי גישה לגורילות בין קמרון ומנהל השימור הניגרי, העלאת מודעות בקרב הקהילות באזור מחיית גורילת נהר הקרוס, השתתפות הקהילה בתוכניות תיירות אקולוגיות, שיפור חקיקה והגברת האכיפת, מחקר ביולוגי רחב של אוכלוסיית הגורילות, כולל באזורים פחות מוכרים, ופיתוח תוכניות להגן מפני אש ושרפות.
אף על פי שמעט מאוד ידוע על גודל האוכלוסיות שלהם בעבר, דיווחים משנת 1957 מפגשים עם הגורילות, מצביעים על כך שאוכלוסיית גורילת נהר הקרוס הייתה גדולה יותר בעבר.
מחקר גנטי הראה כי הירידה בגודל אוכלוסייה התרחשה ככל הנראה במשך 100–200 השנים האחרונות, סביר להניח כתוצאה מעלייה בזמינות ושימוש בנשק חם, אך גם גורמים נוספים כמו אובדן בתי גידול וקיטוע שנגרם על ידי ההתפשטות של חקלאות, מרעה בקר וסלילת כבישים.
כמו גם הרעיון שמחלה הרסנית התפשטה בקרב אוכלוסיות שחולקות בתי גידול עם בני אדם וחיות בית.
תפוצת תת-מין זה תחום בגבול שבין ניגריה לקמרון, בתוך יערות גשם טרופיים ואזורי אקלים סובטרופי, שהם גם ביתם של השימפנזים הניגריים-קמרוניים – תת-מין נוסף של קוף גדול.
גורילת נהר הקרוס נחשבת לגורילה המערבית ביותר והצפונית ביותר, ותפוצתה מוגבלת לגבעות המיוערות וההרים באזור גבול קמרון-ניגריה, בסמוך למקורות נהר קרוס.
אוכלוסייתה רחוקה כ-300 קילומטרים מאוכלוסיית גורילת השפלה המערבית הקרובה ביותר, ובכ-250 קילומטרים מאוכלוסיית הגורילות ביער איבו בקמרון.
סקרים עדכניים מעריכים כי בטבע נותרו בין 200–300 פרטים של גורילת נהר הקרוס.
קבוצות הגורילות פעילות ב-11 יישובים המפוזרים על פני 12,000 קמ"ר, אך סקרים אחרונים מעידים על נוכחותן גם מחוץ ליישובים אלו, בטווח רחב יותר.
ממצא זה נתמך על ידי מחקר גנטי, שמצא ראיות לכך שלגורילות יש קשרים בין היישובים באמצעות פיזור אקראי של פרטים.
הופעתה של גורילת נהר הקרוס אושרה במגוון אזורים, בהם הרי מייב בדרום ניגריה, שמורת היער של נהר האפי, בהתרחבות הבושי, אוקבנגו, אזור החוף הדרומי של ניגריה, טאקאמנדה ושמורת נהר המון, יער מבולו ודרום-מערב קמרון.
לפי תוכנית הפעולה האזורית לשימור גורילת נהר הקרוס משנת 2007, האזורים הללו מכסים יערות רציפים בשטח של כ-8,000 קמ"ר, מהרי האפי ועד הרי קאבוון.
חוקרים מעריכים כי ייתכן שיש אוכלוסיות נידחות ביערות הסמוכים לאזור באקטי בדרום.
מוערך כי אזור תפוצתם מכסה שטח של כ-12,000 קמ"ר, בעיקר באזור הררי ומחוספס מהרי אפי ועד קאגוון, בגובה רב, שבו אין פעילות אנושית משמעותית.
התגברות תופעת ציד של חיות בר לשם מסחר נעשה גרמה להשפעה גדולה על אוכלוסיית הגורילות.
נראה שהציד נעשה אינטנסיבי בשפלה ואולי אף תרם לריכוז של הגורילות באזורים הרריים והתקבצות לאוכלוסיות קטנות.
למרות חוקי המנע, הציד עדיין נמשך בשל הצריכה מקומית ובסחר למדינות אחרות.
החוקים רק לעיתים נדירות נאכפים בצורה יעילה ובשל האופי של גורילת נהר הקרוס יש לכל ציד השפעה גדולה על האוכלוסייה והישרדותה.
כל הציד באוכלוסייה אינו בר קיימא.
גורל הוא משחק תפקידים שנכתב על ידי Fred Hicks ויצא לאור באמצעות חברת Evil Hat games.
המשחק נותן דגש על הסיפור ועל העלילה, ונחשב למשחק פשוט יחסית למשחקי תפקידים אחרים.
המכניקה הבסיסית של המשחק מבוססת על קוביות "פאדג'", קוביות בעלות שש פאות, שתיים מהם עם הסימן מינוס, שתיים עם פלוס ושתיים ללא סימן כלל.
כששחקן מבצע פעולה, הוא מגלגל מספר קוביות השווה לערך שלו בתכונה, במידה שזו פעולה מנוגדת, היריב מגלגל גם מספר קוביות השוות לערך התכונה שלו.
במידה שיש לשחקן יותר הצלחות מאשר ליריב, הוא מצליח בפעולה.
לכל שחקן יש נקודות גורל - שמאפשרות לשחקן לבצע פעולות מיוחדות, כשהייחוד הוא שהן מאפשרות לשחק לשלוט בסביבה - למשל להוסיף פרט חדש לסצנה, או לגרום ליריב להתנהג באופן מסוים.
בנוסף, לכל דמות יש אספקטים - אלו הם למעשה תגיות, שהשחקן יכול לנצל אותן כדי להפעיל נקודת גורל.
לדוגמה, אם לשחקן יש אספקט של מדען, הרי כשהוא חוקר דבר-מה הוא יכול להשתמש בנקודת גורל.
ניתן גם להמציא אספקטים לדב"שים ולמקומות תוך כדי משחק, באישור המנחה.
אם הדמויות מגיעות לבאר אפלולי, אחד השחקנים יכול להכריז שבמקום יש תגית "אפל" ולהשתמש בה כדי לקבל את ההשפעה של נקודת גורל.
גורל הוא משחק תפקידים גנרי, כלומר שניתן להשתמש בו בכל עולם מערכה או רקע.
לשיטה ספר חוקי בסיס, חוקים מזורזים (שתורגמו לעברית) ומספר עולמות מערכה כגון תיקי דרזדן, Diaspora ,Spirit of the Century ועוד.
נפת גוריציה (באיטלקית: Provincia di Gorizia) היא נפה במחוז פריולי-ונציה ג'וליה שבאיטליה.
בירתה של הנפה היא העיר גוריציה.
במערב גובלת הנפה בנפת אודינה, בדרום מזרח בנפת טריאסטה, במזרח ובצפון בסלובניה, ובדרום היא גובלת בים האדריאטי.
גורל ידוע מראש הוא סרט מדע בדיוני ומותחן אמריקאי בבימוי האחים מייקל ופיטר ספיריג בכיכובם של אית'ן הוק, שרה סנוק
הסרט מהווה עיבוד קולנועי לסיפור הקצר "אתם המתים החיים" מאת רוברט היינליין, שניסה לתקוף את קונספט עלילות המסע בזמן ממקום מאוד יוצא דופן.
הסרט זכה לשבחים רבים אך לא זכה להפצה מסחרית נרחבת והוא הוקרן במשך 3 שבועות בלבד, שבמהלכן הרוויח כ-68,000 דולרים.
זהו סרטם השלישי של האחים ספייריג (לאחר "Undead" ו"פורצי השחר").
הסרט הפך לאחת מיצירות המדע בדיוני המדוברות של שנת 2015 וסרט שיצר לא מעט תשומת לב.
הסרט זכה בארבעה פרסי הקולנוע האוסטרלי ובשני פרסים במסגרת "אחרי חצות" של פסטיבל טורונטו.
הסרט מתמקד בקורותיו של סוכן זמן הנשלח לסדרה מורכבת של מסעות בזמן במטרה למנוע רוצחים עתידיים מלבצע את זממם.
במשימתו האחרונה, הסוכן מוכרח לבלום את הפושע האחד שחומק ממנו כבר שנים, כדי לעצור מתקפה הרסנית שעלולה להביא למותם של אלפי איש.
הסיפור מתחיל In medias res, כאשר סוכן מסע בזמן מנסה לנטרל פצצה, אשר מתפוצצת ושורפת את פניו.
מישהו מתקרב ומסייע לו לגשת אל נרתיק הכינור, שהוא למעשה מתקן המסע בזמן שלו על מנת שיוכל לשגר עצמו אל העתיד, לבית חולים שיקומי.
כאשר הוא משתקם ועובר ניתוח לשיקום פניו, מסתבר כי הוא היה במרדף אחר מחבל המכונה "מפוצץ הרחש" וניסה למנוע פיגוע בעיר ניו יורק בשנת 1975. לאחר שיקומו הוא מקבל לידיו משימה, האחרונה שלו.
הסוכן מגיע לשנת 1970 בניו יורק.
כברמן, הוא מתחיל לנהל שיחה עם אחד מלקוחותיו, אדם בשם ג'ון שחושף שהוא כותב ספרי וידוי תחת שם העט "האם הלא נשואה".
הוא מסביר ששם העט נובע מקורות חייו.
הוא גדל כג'יין בבית היתומים העירוני בקליבלנד.
משהתבגרה ניסתה להתקבל לחילות החלל, אך לא התקבלה בשל התנאים הרפואיים.
מתברר כי חילות החלל אינו אלא כיסוי ללשכת הזמן, המבקשת לגייסה.
אולם, ג'יין מתאהבת ועד מהרה מתעברת.
הסוכנות מנתקת עמה את קשריה, אהובה נעלם והתינוקת שלה נחטפת מחדר היולדות בבית החולים.
יתרה מכך, היא מגלה שהיא הייתה אינטרסקס, ושאבריה הנשיים לא יתפקדו עוד, ועל כן היא מסירה אותם ומתחילה לחיות כגבר.
הסוכן מציע לג'ון לחזור אחורה אל היום שבו פגש את הגבר שנטש אותה, כך שג'ון יוכל להרוג אותו.
בתמורה ג'ון יהפוך לסוכן זמן.
ביום הספציפי, ג'ון מתנגש בג'יין והם מתחילים לנהל דו-שיח ביניהם.
ג'ון מתחיל להבין שהוא היה מאהבה של ג'יין.
התינוקת לא הייתה אלא תוצאה של "פלרטוט עצמי".
סוכן הזמן מחליט לקחת את התינוקת ולהשאירה בפתח בית היתומים 18 שנה קודם לכן.
או-אז מסתבר כי ג'יין, ג'ון והתינוקת כולם אינם אלא אותו אדם, חושפים בכך את פרדוקס הלולאה.
הסוכן מגיע אל שנת 1975 לניו יורק, שם הוא מסייע לאדם שפניו נשרפו.
הסוכן כופה את ג'ון לעזוב את ג'יין מאחור והוא מובא אל סוכנות הזמן.
הוא עובד כסוכן זמן על מנת לאפשר לסוכן שגייס אותו לפרוש בשנת 1970. מסיבה לא ברורה נרתיק הכינור המשמש כהתקן אינו מנוטרל.
הסוכן מקבל הוראות לבדוק את המכבסה, בדיוק באותו הזמן שיהיה שם גם מפוצץ הרחש.
עד מהרה מתבררת זהותו האמיתית של מפוצץ הרחש.
המפוצץ מתעקש שפעולותיו הצילו ויצילו חיי רבים.
הסוכן דוחה טענה זאת מכל וכל ומשוכנע כי הוא לעולם לא יהפוך למפוצץ הרחש והוא יורה בו.
עד מהרה מתברר כי בשנת 1975 ג'ון נסע לניו יורק ושרף את פניו בנסיונותיו לנטרל את הפצצה.
מסתבר כי ג'ון יהפוך לסוכן בעוד הסוכן יהפוך למפוצץ הרחש.
סוכן הזמן מתח עד לקצה את פרדוקס הלולאה כשבמקביל הוא זה שהוליד וגם הרג את עצמו.
סדרתאריךאירוע 0 1981 מסע בזמן הומצא ומאפשר לצאת למסעות בזמן 53 שנים לאחור או קדימה.
1 פברואר 1964 התינוקת ג'יין נולדת לג'ון וג'יין.
2 2 במרץ 1964 התינוקת ג'יין נחטפת על ידי אדון אלמוני.
3 13 בספטמבר 1945 ג'יין מושארת בפתח בית היתומים העירוני של קליבלנד.
4 3 באפריל 1963 ג'יין פוגשת את ג'ון במכללת קליבלנד.
5 24 ביוני 1963 ג'יין ננטשת לבדה ומגלה שהיא בהריון.
6 ינואר 1965 ג'יין הופכת לג'ון לאחר 11 חודשי שיקום וניתוחים אינסופיים.
7 6 בנובמבר 1970 בניו יורק, ג'ון, כעת מחבר ספרי פשע, פוגש את אדון אלמוני העובד כברמן.
8 12 באוגוסט 1985 אדון אלמוני משאיר את ג'ון בלשכת הזמן כדי להופכו לסוכן זמן.
9 13 באוגוסט 1985 ג'ון הופך לאדון אלמוני, סוכן הזמן ומקבל את ערכת השטח שלו.
10 2 במרץ 1970 בניו יורק, אדון אלמוני מנסה לנטרל פצצה של 'מפוצץ הרחש', אך הפצצה מתפוצצת וגורמת לשריפה בפניו.
11 21 בפברואר 1992 אדון אלמוני חוזר אל לשכת הזמן לאשפוז ושיקום פניו לפני יציאתו למשימתו האחרונה.
12 7 בינואר 1975 אדון אלמוני חוזר לניו יורק לצורך פרישה, אך ערכת השטח שלו אינה מנוטרלת.
13 6 במרץ 1975 אדון אלמוני פוגש את 'מפוצץ הרחש' והורג אותו.
14 1974 בשיקגו, אילינוי, מפוצץ הרחש מונע ממכלית כימית מלהשמיד חברה כימית ובכך מונע מנהג מכלית שיכור מלעלות על המשאית ולמעשה מציל את חייהם של 324 איש.
15 1975 בלוס אנג'לס, קליפורניה, מפוצץ הרחש מונע מקבוצה קיצונית מלהתקין פצצה שעלולה הייתה להביא למותם של 1,081 איש.
16 3 באפריל 1991 מפוצץ הרחש מציל את חייהם של 1,861 איש בהמבורג, גרמניה.
17 1968 מפוצץ הרחש מונע בבוסטון, מסצ'וסטס את תקיפת מפעל הנשק הארדשו ובכך מציל את חייהם של 3,027 איש.
18 1970 מפוצץ הרחש מונע התרחשותה של תאונת רכבת במלבורן, אוסטרליה.
אית'ן הוק - הברמן/סוכן הזמן/האדון האלמוני
אוליביה ספראג - ג'יין בת ה-5
נוח טיילור - אדון רוברטסון
מדליין ווסט - הגב' סטייפלטון
כריסטופר קירבי - הסוכן מיילס
ג'ים נובלוך - ד"ר בלפורט
טיילר קופין - ד"ר היינליין
רוב ג'נקינס - אדון ג'ונס
במאי 2012 האחים ספיריג הוכרזו כבמאי הסרט לאחר שהשלימו את עבודתם על התסריט לסרט.
פיטר ספיריג הסביר באוגוסט 2014 שהם נצמדו למקור ולסיפורו הקצר של רוברט היינליין ולא ניסו להפריד את ההגיון של הסיפור בן 50 השנים.
אית'ן הוק נבחר לגלם את התפקיד הראשי כאשר בנובמבר 2014 הוא הודה שהוא חובב סגנון מדע בדיוני אך מעדיף יותר כזה שכולל אלמנטים אנושיים לעומת סרטים עמוסים באפקטים וויזואלים.
חברת Arclight Films רכשה את הזכויות הבינלאומיות לסרט ב-18 במאי 2012 כאשר חברת Tiberius Film רכשה את זכויות ההסרטה בגרמניה.
ב-23 במאי 2012 סרטי סוני רכשו את זכויות ההסרטה בארצות הברית וכמה מהזכויות הבינלאומיות על הסרט.
חברת Screen Australia האחראית לתמיכת הקולנוע האוסטרלי הכריזה בספטמבר 2012 כי היא תממן חלק מעלויות ההפקה, סכום כולל של 5.5 מיליון דולר אוסטרלי.
ב-28 בפברואר 2013 השחקנית האוסטרלית שרה סנוק חתמה על חוזה לגילום תפקיד ראשי בסרט, לאחריה הוחתם השחקן נוח טיילור, ב-13 במאי 2013. באותה שנה Pinnacle Films רכשו את זכויות ההפצה של הסרט באוסטרליה ובניו זילנד.
קדם ההפקה יצא לדרך ב-25 בפברואר 2013 כאשר הצילומים עצמם החלו ב-8 באפריל 2013 במלבורן, אוסטרליה ונמשכו שישה שבועות.
הצילומים נערכו באולפני דוקלנדס שבמלבורן, במרחק קילומטר וחצי ממחוז העסקים הראשי של מלבורן.
חלק מהסצנות בסרט התרחשו באבוטספורד שבפרברי מלבורן ובבנייני מכון מלבורן המלכותי לטכנולוגיה.
תמונות ראשונות מהסרט פורסמו כבר ב-5 בפברואר 2014 וביולי אותה שנה הופץ הקדימון האוסטרלי.
בספטמבר 2014 הופץ הטריילר הרשמי.
אירוע הבכורה העולמית של הסרט נערך ב-8 במרץ 2014 בפסטיבל הסרטים SXSW שבאוסטין, טקסס.
הסרט נבחר לסרט הפתיחה בליל הגאלה של פסטיבל הסרטים הבינלאומי במלבורן שנערך ב-31 ביולי 2014. חומרי קידום לסרט פורסמו במהלך הפסטיבל ותוארו כקטעי מופת לסרט מדע בדיוני, נואר ופשע.
אירוע הבכורה בסידני, אוסטרליה כלל גם אירוע שו"ת עם במאי הסרט ב-6 באוגוסט 2014 בארמון ורונה סינמה.
הסרט יצא לאקרנים בבריטניה ב-13 בפברואר 2014, לאחר פרסום 2 טריילרים וסרטון בן 7 דקות מתוך הסרט, זאת לקראת צאת הסרט לאקרנים ב-9 בינואר 2015 בארצות הברית.
הסרט זכה לביקורות מהללות וחיוביות לרוב, כאשר שרה סנוק זכתה להכרה בינלאומית על תפקידה והופעתה בסרט.
הסרט זכה לציון 84% באתר Rotten Tomatoes בהתבסס על 98 ביקורות עם ציון ממוצע של 6.8 מתוך 10. הקונצנזוס הביקורתי אתר ציין כי הסרט הוא ז'אנר מהנה עם חכמה לא רגילה והסרט מהווה לאחד מסרטי המדע בדיוני הטובים מסוגו.
הסרט זכה לציונים גבוהים גם באתר Metacritic, כאשר הסרט קיבל ציון 69 מתוך 100 בהסתמך על 28 ביקורות שציינו שהביקורות היו חיוביות בכללן.
בביקורת של מגזין Variety לסרט, הסרט הוצג כסאגת מסע בזמן שובת-לב ומוזרה אשר מצליחה להתגרות במוח ולגעת בלב גם כאשר נפתוליה הולכים ומתרבים גם מעבר לנקודה קיימת של נרטיב.
לקראת הקרנת ערב הפתיחה של פסטיבל הסרטים במלבורן, בעיתון הסידני מורנינג הראלד פורסם ביקורתו של מבקר הסרטים קארל קווין שהתייחס לביצועיה של סנוק ותיאר את תפקידה כתפקיד שמייצר קריירה ענפה.
בהתייחס לעלילה, קווין טען שהיא "מעניינת", אף שניתן היה לפענח את העלילה במשיכת חוט קלה של היגיון רופף.
הדמות הראשית תוארה כטרנסג'נדר או אינטרסקס בכמה כלי תקשורת שונים והשחקן אית'ן הוק אף אמר בריאיון לעיתון הגארדיאן, לפני צאת הסרט שנושאי הלהט"ב הם לא הנושא העיקרי בסרט אלא נרטיב שהוא רלוונטי לכל האנשים.
הסרט זכה בשלל קטגוריות בטקס פרסי האקדמיה האוסטרלית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה, הסרט זכה בקטגוריות השחקנית הטובה ביותר לשרה סנוק, הצילום הטוב ביותר לצלם בן נוט, העריכה הטובה ביותר למאט וילה ועיצוב ההפקה הטוב ביותר למת'יו פטלאנד.
בנוסף הצלם בן נוט זכה בפרס ההצטיינות של חברת הצלמים האוסטרלית (Australian Cinematographers Society)
בנוסף, מאט וילה זכה בפרס העריכה הטובה ביותר, מת'יו פטלאנד זכה בפרס עיצוב ההפקה הטוב ביותר ושרה סנוק זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בטקס פרסי מבקרי הסרטים של אוסטרליה (Film Critics Circle of Australia).
בפסטיבל הסרטים לאחר האפלה שבטורונטו, קנדה (Toronto After Dark Film Festival), הסרט זכה בשלל פרסים לרבות הפרס המיוחד לסרט המדע בדיוני הטוב ביותר ופרס מיוחד לאחים ספיריג על התסריט הטוב ביותר.
גוּרית קדמן (גרט קאופמן; 3 במרץ 1897 – 20 במרץ 1987) הייתה חלוצת מפעל ריקודי העם והמחול בישראל.
רקדנית, כוריאוגרפית, מורה לריקוד וחינוך גופני.
כלת פרס ישראל בתרבות המחול לשנת תשמ"א (1981).
נולדה ב-3 במרץ 1897 בלייפציג שבגרמניה בשם גרט (גרטרוד), לאידה לוינשטיין לבית אקשטיין ולעורך דין ד"ר ברטולד לוינשטיין.
נינתו של הרב הרפורמי סלומון הרקסהיימר , שהיה הרב המחוזי של אנהאלט-ברנבורג, ובין היתר, תרגם את התנ"ך לגרמנית, והיה הראשון שקיים טקס בת מצווה.
משפחתה הייתה חילונית אמידה, שזיהתה עצמה כ"גרמנים בני דת משה".
זיקתה ליהדות התבטאה בביקור בבית כנסת בראש השנה וביום הכיפורים, ובציון חג הפסח.
אחיה ואחותה, היינריך (היינץ) וקטה, עלו ארצה אחריה.
היינריך היה פרדסן במושב בית חנן, וקטה, שהתגוררה בתל אביב, נפטרה בגיל 29. הוריה עלו בשנת 1938.
מילדותה נמשכה לטבע ופולקלור, הייתה חברה בתנועת הנוער הגרמנית ואנדרפוגל (ציפור נודדת), שם נחשפה לריקודי עם גרמניים ולריקודי עמים נוספים באירופה שהיו נהוגים בתנועת הנוער, ועיצבה את תפישת עולמה שכללה ריחוק מאורח החיים הבורגני ופיתוח תודעה פמיניסטית.
בשנת 1918 הכירה את ליאו קאופמן, בן למשפחת סוחרי בקר ועור, לימים חלוץ, כלכלן ומומחה למטבעות ארץ ישראל.
ב-1919 נישאו והתכוננו לעלייה לארץ ישראל במסגרת תנועת הנוער הציונית הגרמנית "בלאו וייס", בה התחילו את הכשרתם החקלאית.
במקביל למדה פילוסופיה ופסיכולוגיה באוניברסיטת לייפציג.
בשנת 1920 עלו ארצה עם בנם רפאל ונמנו עם מייסדי חוות חפציבה.
לאחר כשנתיים נולד בנם אמנון.
בשנת 1949 עברתו גרטרוד וליאו קאופמן את שם המשפחה לקדמן, והיא עברתה את שמה לגורית.
לימים כתבה כי בחרה בשם קדמן בשל משמעותו: "עשיתי מזה גורית קדמן [...] לא קדמון, קדמן.
בשנת 1924 הצטרפה המשפחה לגדוד העבודה ועברה לקיבוץ תל יוסף.
בקיבוצים נחשפה לריקודים נוספים מארצות מוצאם של החלוצים.
במיוחד כבש את לבה הרונדו, ריקוד הדומה במאפייניו להורה, הנמשך שעות ותאם לרוח החלוציות באותה תקופה, כריקוד בעל מרכיבים חברתיים-המוניים קולקטיביים, בשונה מריקודי זוגות כגון ואלס וטנגו.
בשנת 1925 יצאה המשפחה לאוסטריה בשליחות של תנועת "החלוץ", שם נולדה הבת איילה.
בשנת 1926 שבו לתל יוסף.
בשנת 1928, בעקבות מינויו של בן זוגה למזכיר מרכז השיכון של ההסתדרות, עברו לגור בתל אביב, בה עבדה כמורה למחול ולהתעמלות.
בביתם בתל אביב התגוררה משפחת קדמן יחד עם בת זוגו הנוספת של אב המשפחה, שולמית, רופאה במקצועה.
השניים נרשמו כ"ידועים בציבור" ונולדה להם בת בשם אבישג.
כל המשפחה - הגבר, שתי הנשים וארבעת הילדים - חיו יחדיו בבית אחד כמשפחה גרעינית אחת.
בשנת 1929, בעקבות פנייתו של ד"ר זיגפריד להמן, ערכה בכפר הנוער בן שמן שני פסטיבלים לריקודי עמים שזכו להצלחה.
בעקבותיהם לימדה בכפר מחול עממי בינלאומי עד שנת 1931. הפסטיבלים עוררו הדים בקרב קיבוצים וריקודי העמים החלו לצבור תנופה.
בשנת 1931 החלה להדריך בתחום הריקוד באגודת הספורט הפועל בתל אביב.
בשיתוף עם הבמאי שמעון רפאלי הקימה את הלהקה לתנועה ולדיבור, ראשונה בתחומה בארץ.
במהלך המרד הערבי המשיכה לקיים חוג לריקודי-עמים והכשירה מרקידים בסניפי הפועל ברחבי הארץ ובמרכז התרבות של הסתדרות העובדים הכללית.
במאמר שכתבה בשנת 1938 ופורסם בעיתון "דבר" שטחה את חזונה, סיפרה על פועלה וביטאה את חששה מפני ההתרחקות מן הפולקלור בעידן התקשורת המודרנית ולאור התפתחות אמצעי התחבורה שעלולים לפגום בריקודי העמים שהשתרשו במשך השנים.
לתפיסתה, "אם עם ישראל יחיה חיים בריאים ונורמליים ואם הציוויליזציה העולמית תיתן עוד בכלל אפשרות לרקוד העממי - יקום גם הריקוד המקורי שלנו".
דבריה אלה מבטאים את חזונה ההולך מתגבש של המפעל לטיפוח ריקודי עדות ונחשבו חלוציים בתחום ריקוד העם הישראלי בכלל.
בשנות ה-40 הקימה יחד עם מרדכי וגניה וילנסקי את בית הספר המתקדם שלווה, בו לימדה חינוך גופני ומחול ושילבה נושאים אלו בבתי ספר שונים של ההסתדרות כגון בית החינוך לילדי עובדים בגן מאיר, תל אביב.
במקביל לימדה בסמינר הקיבוצים, כחלק משיעורי חינוך גופני, ריקודי עם ארצישראליים ובינלאומיים, והוציאה לאור חוברת ובה רישומים של 22 ריקודים כעזר לתלמידי הסמינר בהדרכתם את הריקודים.
בין הריקודים היו ריקודים שהיא חיברה, "ישם מדבר" ועיבודה ל"הורה אגדתי" וריקודים של שרה לוי-תנאי, ששניים מהם הוגדרו כריקודים ב"נוסח תימני".
הייתה זו אחת ההתייחסויות הראשונות לריקודים תימניים בארץ.
בנוסף עיבדה ריקודים שונים ללהקות מחול בעולם.
כנסי המחולות הארציים בקיבוץ דליה ופועלה בעקבותיהם
בשנת 1943 פנה אליה ד"ר ישעיהו שפירא, מרכז הוועדה הבין קיבוצית למוזיקה, וביקש שתערוך מופע ריקוד לצד כנס המקהלות המשותף של קיבוצי תל יוסף ועין חרוד.
היא סירבה בנימוק כי הזמן שיעמוד לרשותה להכנת המופע קצר וכי אין די פעילים בתחום הריקוד בארץ שיוכלו לסייע בהפקת אירוע ריקוד גדול וראשון מסוגו בארץ.
באותה שנה דחתה הצעה דומה שקיבלה מאחת מתלמידותיה בסמינר הקיבוצים, אילזה גוטמן, לארגן בקיבוץ דליה את החלק הריקודי למסכת "מגילת רות" שהייתה אמורה להתקיים כחלק מחגיגות חג הביכורים בקיבוץ.
בעקבות הפרשה זימנה לביתה את כל העוסקים בריקוד בארץ באותה תקופה ובהם הכוריאוגרפית רבקה שטורמן כדי לשוחח ולראות האם ניתן לקיים מופע ריקוד גדול ולצורך החלפת מידע בין היוצרים.
בפברואר 1944 הזמינה מאמני מחול למפגש בו דנו במצב הריקוד בארץ ובהפקת מופע ריקוד ברוח הצעתו של ישעיהו שפירא.
היא כתבה כי להפתעתה המפגש היה להצלחה.
בעקבותיו סיירו ביישובי הארץ, "ולתימהוננו הרב מצאנו עשרים ושניים ריקודים שונים שהיו נהוגים ביישובים בארץ [...] הופתענו מן התגלית ואף שאבנו ממנה עידוד לעריכת כינוס הריקודים".
כנס דליה הראשון בשנת 1944
ההכנות לכנס המחולות בדליה החלו, אך לנוכח הידיעות שהגיעו ארצה על מצב היהודים באירופה ביקשו ממנה אברהם לוינסון וחיים פרידמן, ראשי מרכז הוועד לתרבות שליד הוועד הפועל של ההסתדרות, לדחותו.
היא התנגדה, ובסופו של דבר הוחלט לקיים את הכנס במועדו.
כנס המחולות הראשון בדליה אותו ביימה והפיקה התקיים ב-14–15 ביולי 1944 באמפיתיאטרון סמוך לקיבוץ.
למרות המצב, ואף על פי שהדרך לקיבוץ הייתה משובשת, הגיעו כ-200 משתתפים והקהל מנה כ-35 אלף צופים.
הכנס כלל רונדו בחצר המשק, הדגמות לריקודים שונים, הדרכת המשתתפים בריקודים חדשים ומופע גדול.
היה זה ביטוי נוסף לשיתוף הפעולה עם שרה לוי-תנאי ורחל נדב ליצירת רפרטואר של ריקודי העם הישראליים, אותם שילבה בשיעורי הריקוד שלימדה.
כנס זה היה אירוע חשוב בהתפתחות הריקוד הארצישראלי.
לאה גולדברג סיקרה את הכנס לעיתון "על המשמר", וכך חתמה: "כבר בערב הראשון נוצרה אווירה של רצינות ושמחה באחת, וההרגשה העיקרית הייתה, כי על אף כל המגרעות ולמרות מיעוט החומר אפשר להסיק מן הכינוס מסקנות שיש בהן ברכה לעתיד".
בעקבות הכינוס התקיימו חוגי מחול בערים ובהתיישבות העובדת, גבר הביקוש למחול ארצישראלי ולזמר עברי ומאות ריקודים חדשים נוצרו.
אחרי שנים כתבה גורית קדמן כי במבט לאחור בכנס זה "היינו עדים להולדת הריקוד הישראלי החדש".
בשנת 1945 הקימה את הוועדה לריקודי עם במרכז לתרבות של ההסתדרות ועמדה בראשה במשך שנתיים.
במסגרתה ניהלה את כל הפעילות של מפעל הריקודים בארץ ופעלה לעידוד והפצת תנועת ריקודי העם בישראל ומחוצה לה באמצעות הקמת סדנאות ותוכניות להכשרת מדריכים, הפקת הרקדות אזוריות, שידור הרקדות ברדיו ופרסום חוברות הדרכה לריקודים השונים.
עם חברי הוועדה נמנו רבקה שטורמן, איילה קאופמן, זאב חבצלת ודוד זהבי.
הוועדה פועלת עד היום ושמה "המדור לריקודי עם".
בנוסף הייתה שותפה לערבי הרקדה של ריקודי עם במוצאי שבת בתל אביב בחסות סניף "הפועל" בתל אביב יחד עם המרקיד שלום חרמון, שהיה חניכהּ.
בסוף שנת 1946 הקימה את הלהקה העירונית הראשונה לריקודי עם, להקת ריקודי העם של "הפועל" תל אביב.
במקביל הוציאה לאור סדרה של שישה "דפשירים", דף בו נכתבו שירים, שלושה בעברית ושישה באנגלית, ובו מילות השיר, התווים, רישום גרפי של צעדי הריקוד והסבר על תולדותיו.
מרבית הריקודים שפורסמו ב"דפשירים" לא היו מוכרים בארץ, ובאמצעותם הושרשו במחול העם הישראלי.
קורס ארצי ראשון להוראת ריקודי עם בסמינר הקיבוצים
בחג הפסח תש"ה, אפריל 1945, הובילה את פתיחת הקורס הארצי הראשון למדריכי ריקודי עם בסמינר הקיבוצים, בו השתתפו ארבעים תלמידים, רובם מההתיישבות העובדת.
תוכנית הקורס כללה לימוד מעשי ועיוני: ריקודים ישנים וחדשים, תורת ההדרכה, אמנות ומוזיקה.
בכנס הרצו מלחינים ומוזיקאים, בהם ידידיה גורכוב אדמון, עמנואל עמירן-פוגצוב, ניסים ניסימוב ופרופסור אסתר עדית גֶרזוֹן-קִיוִי מחלוצי המחקר על המוזיקה של עדות ישראל.
בסיום הקורס התקיימה הופעה באולם מוגרבי בתל אביב.
כנס דליה השני בשנת 1947
בעקבות הצלחת הכנס ב-1944 החליטו חברי הפקת הכנס בראשותה והמרכז לתרבות לקיים את הכנס בדליה מדי שנתיים, אך בשל השבת השחורה נדחה הכנס מקיץ 1946 לקיץ 1947. על כך כתבה: "זכור לי אותו ליל-שבת: בבית השיטה עמלנו קשה עד שעה אחת בלילה...
בשעה שלוש היה הקיבוץ מוקף בטנקים של האנגלים.
בשבע שבע בבוקר מצאתי את כל הרקדנים כלואים מאחורי גדר תיל.
בצהרי היום כבר נמצאו בלטרון או ברפיח.
ידוע שבחורינו המשיכו גם שם לרקוד ולהרקיד [...] כמה וכמה ריקודים הופצו דווקא מאחורי גדרות התיל וקיבלו דווקא שם את הצביון המיוחד שלהם.
אחד מהם היה "דבקה רפיח" ריקוד בעל אופי מרדני ועז ביטוי".
כחודשיים לפני קיומו ארגנה בתיאטרון הבימה, בתל אביב חזרה כללית של רוב הלהקות אשר עמדו להופיע בכנס, במטרה לעודד ולהגביר את המודעות בקרב הציבור לריקודי העם.
הכנס התקיים ב-20 ביוני 1947 בהשתתפות כ-500 רקדנים ואל מול 25 אלף צופים.
בשל עוצר שהטילה משטרת המנדט לא יכלו הצופים לחזור לביתם לאחר סיום היום ולחזור למחרת.
מארגני האירוע החליטו להמשיך את הופעות הריקוד והמוזיקה עד הלילה.
בכנס הופיעו שתי קבוצות של רקדנים דרוזים וקבוצה אחת של רקדנים מבאקה אל גרביה.
באוגוסט 1947 הקימה יחד עם רבקה שטורמן ורחל נדב, וביוזמת המחלקה להכשרה גופנית של הוועד הלאומי, להקת רקדנים לקראת פסטיבל עולמי ראשון של פדרציית הנוער הדמוקרטי בפראג.
הלהקה זכתה לתשומת לב רבה באירופה ולסיקור נרחב בעיתונות התקופה.