tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לצד ספרי העיון הופיעו גם חיבורי חול, כמו "ספר שעשועים" של רבי יוסף בן מאיר אבן זבארה, "משלי שועלים" של רבי ברכיה בן נתרונאי הנקדן, מחברות עמנואל של עמנואל הרומי ועוד.
במאה ה-16 נכתבו המחזות העבריים הראשונים, דוגמת "צחות בדיחותא דקידושין" מאת יהודה סומו.
העברית בתקופות אלה לא הייתה שפה בשימוש יום-יומי ויודעיה היו מעטים, בדרך כלל עלית תרבותית מצומצמת.
השפה שמשה בעיקר לצרכים דתיים ואכן, בדפוס העברי שהקים בצפת אברהם בן יצחק אשכנזי, המאה ה-16, הודפסו בעיקר ספרים של חכמי צפת.
המהפכה הצרפתית ולאחריה נפולאון בונפרטה הביאו ליהודים את בשורת האמנציפציה.
הבשורה הייתה כרוכה בתהליך של מודרניזציה בחברה היהודית ואף בדת.
החברה היהודית המסורתית הולידה מתוכה את תנועת ההשכלה היהודית שיצרה זרמים שונים בתוכה, והשפיעה באופן נרחב על חיי היהודים ותרבותם.
בתוך המאבקים האלה, תוך התבוננות בתהליכים של תחייה תרבותית בקרב עמי אירופה, יהודים רבים התחילו לחפש מסילות לביטוי יהודי מודרני.
המשכיל היהודי, הרב מתתיהו שמחה רבנר הוציא לאור ברומניה כתב עת ספרותי בעברית בשם זמרת הארץ שיצא לאור פעמיים עם הפסקה של ארבע שנים.
בכתב זה, בנוסף ליצירות עבריות מקוריות, פורסמו גם תרגומים לעברית ממיטב משוררי אירופה.
בתקופה זו מתרחבת המחזאות העברית עם יצירות דוגמת גמול עתליה ותשועת ישראל בידי יהודית מאת דוד פרנקו-מנדס, מלוכת שאול מאת יוסף האפרתי מטרופלוביץ.
מחזות נודעים דוגמת אותלו זוכים לאצטלה עברית תחת השם איתיאל הכושי בתרגומו של יצחק סלקינסון.
חוקר הספרות ויושב ראש אגודת הסופרים העברים במדינת ישראל, ד"ר אורציון ברתנא, מציין ש"הספרות העברית הייתה ערוץ הביטוי העיקרי של התגבשות הזהות היהודית בעת החדשה...
מי שלא הסתפק עוד במוסדות הדתיים ובתשובות המסורתיות מקדמת דנא, כתשובות מלאות ובלעדיות, בחר בספרות ככלי היחיד שעמד לרשותו להבעת דעותיו".
עם המשוררים והסופרים העיקריים של תקופת ההשכלה נמנים נפתלי הרץ ויזל, שלום הכהן, אברהם מאפו, מיכה יוסף לבנזון, ויהודה ליב גורדון.
בשלהי שנות ה-80 ובתחילת שנות ה-90 של המאה ה-19, חלחל לתוך הספרות העברית זרם ספרותי חדש, המכונה "המהלך החדש", ששאף להעלות את הספרות העברית לרמה אמנותית של הספרות האירופית המודרנית.
זרם זה התאפיין בתיאורים ריאליסטיים, ובין מבשריו החשובים היה הסופר הליטאי בן אביגדור.
תקופת התחייה, שהתחילה בסוף המאה ה-19 ובמהלכה התעצמה תחיית הלשון העברית באירופה ובארץ ישראל, סימנה דרך חדשה עבור הספרות העברית.
התהליך של תחיית השפה העברית נע למעשה בשני קווים מקבילים: תחיית העברית הכתובה-הספרותית ותחיית העברית המדוברת.
בעשרות השנים הראשונות התהליכים האלה היו מנותקים זה מזה ואף התרחשו במקומות שונים: העברית הספרותית התחדשה בערי אירופה, ואילו העברית המדוברת התפתחה בעיקר בארץ ישראל.
רבים מהסופרים העבריים שכתבו באירופה עשו זאת מטעמים תרבותיים, ורבים מהם היו לא ציונים, לעומת זאת, תחיית השפה העברית בארץ ישראל הייתה קשורה יותר להתפתחות הרעיון הציוני.
בתקופה הזו נולד בארץ-ישראל הילד הראשון שעבורו העברית הייתה שפת אם ואביו, אליעזר בן-יהודה, חידש מילים עבריות רבות, שהיו חסרות בגלל היות העברית, עד אז, שפה כתובה, בעיקרה.
השפה המתפתחת התעשרה במילים חדשות, ושינתה את אופייה של הספרות העברית שהחלה להתפתח בארץ ישראל.
האירוע נערך שוב ושוב במהלך השנים ומשנת 1961 היה לאירוע קבוע המתרחש במועד קבוע מראש ומאורגן על ידי התאחדות הוצאות ספרים בישראל בחלק מערי ישראל.
במאבק המתמיד בין העברית ובין השפות האחרות שהיו שגורות בפי יהודי ארץ ישראל ובמיוחד היידיש, העברית מתחזקת יותר ויותר, גם בעזרת גדוד מגיני השפה.
במקביל להתפתחות הספרות העברית בארץ ישראל, בברית המועצות, השלטון הקומוניסטי ביקש לעודד את שפת היידיש כדי להרחיק את היהודים מהעברית.
הקמת מדינת ישראל, מדינה בה העברית הייתה השפה הראשית, הביאה ליצירת תנאי עידוד ממשלתיים לספרות העברית וגם ליצירת קהל קוראים גדול.
מאפייני הספרות העברית הושפעו מתהליכים כלל-עולמיים, אך גם מתהליכים ייחודיים שהתפתחו בישראל עצמה.
הספרות העברית במדינת ישראל מחולקת לכמה תקופות ובהן:
דור הפלמ"ח שכונה גם בשמות "דור תש"ח", "דור מלחמת השחרור" ו"דור בארץ".
בין היוצרים בדור זה מתבלטים משה שמיר, חיים חפר, ס.
יזהר, מרדכי טביב, דוד שחר, נתן שחם, אהרן מגד, חנוך ברטוב, שלמה ניצן, יהודית הנדל, יונת ואלכסנדר סנד, יגאל מוסינזון, בנימין תמוז, נעמי פרנקל, אהרן אמיר, אידה צורית, דוד שחם, אברהם שלונסקי, נתן אלתרמן, אמיר גלבע, זרובבל גלעד, חיים גורי, ע.
הלל, בנימין גלאי, יצחק שלו, אבא קובנר, יחיאל מר, עוזר רבין, טוביה ריבנר, אבנר טריינין, שלמה טנאי, נתן יונתן ונסים אלוני.
סופרי הגל החדש – כך כונו יוצרי שנות השישים של המאה ה-20. בין יוצרי דור זה התבלטו עמוס עוז, א.ב.
סופרי גל אחר – השם בו כונו סופרי המחצית השנייה של שנות השמונים של המאה ה-20 וסופרי שנות התשעים של המאה ה-20. סופרים אלה השתייכו לזרם הפוסט מודרניסטי.
אחד ממאפייניה המרכזיים של הספרות העברית לדורותיה הוא שהיא נכתבה במקומות רבים ברחבי העולם, למעשה בכל מקום בו חיו או חיים יהודים.
תוצאות מלחמת העולם השנייה והקמת מדינת ישראל גרמו לריכוז כמעט מוחלט של הספרות העברית בתחומי מדינת ישראל.
תופעה זו הולכת ומתגברת בעיקר בשל הגירה מתמשכת של סופרים ומשוררים ממדינת ישראל.
אחד ממבשרי התופעה הזו הוא כתב העת 'מכאן ואילך - מאסף לעברית עולמית', ששני כרכים ראשונים שלו יצאו בברלין ובפריז בשנים 2016 ו-2017; מייסד כתב העת ועורכו הראשי הוא טל חבר־חיבובסקי.
בשנת 2025 הוקמה בברלין 'הוצאת אלטנוילנד' ששמה לה למטרה להיות הוצאת ספרים בינלאומית שמפיצה ספרות עברית במקור ובתרגום; מקימי ההוצאה הם הסופרים דורי מנור ומשה סקאל.
בין הסופרים והמשוררים העבריים ברחבי העולם בני זמננו ניתן למנות את מאיה ערד, רובי נמדר, רמי סערי, תמר לזר, איתמר הנדלמן סמית, עירית כץ, אולה גרויסמן, יניב חג'בי, אמיר אשל, רוברט וייטהיל-בשן, מימס וילמה, מתי שמואלוף, יגאל סרנה ומשה סויסה.
בשנת 1966 זכה הסופר העברי ש"י עגנון בפרס נובל לספרות, בשותפות עם המשוררת היהודייה נלי זק"ש, ובכך ניתנה ההכרה הבינלאומית הגבוהה ביותר לספרות בשפה העברית.
סופרים עבריים נוספים זכו בפרסים יוקרתיים, כך הסופר העברי עמוס עוז זכה ב-2005 בפרס גתה וב-2008 בפרס היינריך היינה ובין שני הפרסים הספיק להיות מועמד לפרס נובל.
סופרים ישראלים רבים נוספים מתורגמים לשפות שונות בעולם.
ב-1853, בעיר קובנה, יצא לאור, במימון עצמי של הסופר אברהם מאפו, "אהבת ציון" (השם הראשון היה שולמית), הרומן העברי הראשון.
בארץ ישראל יצא לאור חיי נישואין של דוד פוגל, רומן נשכח שנדפס מחדש וזכה למסע פרסום ובעקבותיו להצלחה שנים רבות לאחר ההדפסה הראשונה.
בישראל זכתה הסוגה לקידום משמעותי רק משנות השמונים של המאה העשרים.
אמנם חלוצת הספרות הבלשית העברית הייתה "ספריית הבלש" בשנות השלושים אך לא היה לה ממשיך במשך עשרות שנים.
"ספריית הבלש", נוצרה בשנת 1932 כאשר העיתונאי שלמה בן ישראל פנה אל דוד תדהר, דמות ידועה ופופולרית ביישוב ומי שהיה קצין במשטרה המנדטורית ולאחר מכן בעל משרד חקירות (לימים מחבר האנציקלופדיה לחלוצי היישוב ובוניו) והציע לו להוציא יחדיו ספרות בלשית מקורית.
כך נולדה "ספריית הבלש" שהוציאה חוברות עם סיפורים בלשיים מקוריים, על רקע ארץ ישראל נופיה ואנשיה, שנכתבו על ידי בן ישראל על יסוד מקרים שתדהר הכיר מעבודתו.
פרסומן הופסק עקב הטִרְדה שנגרמה לתדהר מלחץ הקוראים שצרו על ביתו ומשרדו כדי לראות את הבלש המפורסם.
פרצו את הדרך אמנון ז'קונט בספרי ריגול, ובעקבותיו ראויות לציון בעיקר סופרות: בתיה גור יוצרת הבלש סגן ניצב מיכאל אוחיון, שהתפרסם לראשונה בספר "רצח בשבת בבוקר", ושולמית לפיד, יוצרת הבלשית העיתונאית ליזי בדיחי, שהתפרסמה לראשונה בספר "מקומון".
באותה תקופה יצא לאור כתב העת למדע בדיוני קוסמוס, אך לאחר 4 גליונות נפסקה הופעתו.
חלף זמן רב עד שהסוגה החדשה מצאה את מקומה על מדפי הספרים בישראל, על אף הפריחה שזכתה לה בארצות הברית בשנות ה-50 של המאה ה-20.
בתקופה זו תורגמו קלסיקות רבות של הז'אנר לעברית, ביניהן ספרים של אייזק אסימוב, היינליין, קלארק, בסטר ולארי ניבן.
באוקטובר 1978 ראה אור מגזין המדע הבדיוני הישראלי פנטסיה 2000, שיצא לאור במשך שש שנים ופרסם 44 גיליונות עד שנסגר בסוף 1984. החוברת ה-45 יצאה לאור במלאת 30 שנה לגיליון הראשון, באוקטובר 2008, במסגרת פסטיבל אייקון.
בשנות השמונים הסתמנה דעיכה בז'אנר, ומספר הכותרים החדשים התמעט.
תקופה זו נמשכה עד אמצע שנות התשעים, אז זכה הז'אנר לחיים חדשים מכיוון ספרות הפנטזיה.
ב-1996 הוקמה האגודה הישראלית למדע בדיוני ולפנטסיה, שריכזה תחת כנפיה פעילות ענפה, בכלל זה כנסים, אירוח סופרי מדע בדיוני מחו"ל, כתבי עת מודפסים ומקוונים, הרצאות, תחרויות סיפורים ועוד.
בשנת 2002 ראה אור הגיליון הראשון של חלומות באספמיה – כתב עת לספרות ספקולטיבית, שעיקר תוכנו הוא סיפורי ז'אנר ישראליים מקוריים.
בשנת 2007 החל לצאת לאור מגזין נוסף, מרקורי, וסדרות הטלוויזיה בתחום המדע הבדיוני "הנפילים" של yes ו"האי" של HOT.
ראשית הספרות ההיסטוריות והביוגרפית בעברית מצויה בתנ"ך ובספרים החיצוניים.
גם מלחמות היהודים וחיי יוסף שנכתבו בעברית או בארמית על ידי יוסף בן מתתיהו משתייכים לספרות ההיסטוריות והביוגרפית (חיי יוסף הוא אוטוביוגרפי).
ראשית המחזאות העברית מצויה במאה ה-16, במחזותיו של יהודה סומו, אבל ההתפתחות המשמעותית מתחילה עם הופעת התיאטרון העברי המקצועי הראשון, הבימה, בשנת 1913. בראשית שנות העשרים של המאה ה-20, בתל אביב, ייסדה מרים ברנשטיין-כהן את "התיאטרון העברי".
הרפרטואר של התיאטראות העבריים כלל מחזות מקוריים בעברית ומחזות מתורגמים משפות אחרות.
גם ראשית הספרות הדתית בעברית מצויה בספרי התנ"ך, בספרים החיצוניים ובמשנה.
בישראל, השפה העברית היא השפה הרשמית והשפה הנפוצה ביותר בשיח תושביה, ובהתאם לכך מעודדת החברה את היצירה הספרותית בעברית.
לעידוד הספרות העברית הונהגו בישראל פרסים ספרותיים רבים וביניהם:
פרס זאב לספרות ילדים ונוער
התנ"ך, כולו או חלקים ממנו, תורגמו ל-2,454 שפות וניבים.
התרגום הראשון שידוע עליו הוא תרגום השבעים ליוונית.
השתכחות השפה העברית בתקופת בית שני, יצרה צורך לתרגום של התנ"ך לארמית, בתחילה בעל פה ולאחר מכן בכתב.
קידוש התנ"ך כברית הישנה על ידי הנצרות יצרה מניע לתרגומים נוספים של התנ"ך לשפות ששימשו את הכנסיות השונות, ביניהן לטינית (תרגום הוולגטה), סלבית, געז, וארמית-סורית (פשיטתא).
המצאת הדפוס והרפורמציה הפרוטסטנטית הובילה לגל נרחב של תרגומי המקרא ללשונות אירופה, ביניהם תנ"ך לותר הגרמני, וגרסת המלך ג'יימס האנגלית.
כיום התנ"ך הוא הספר המתורגם בעולם, רובם תרגומים נוצריים.
עם תחיית השפה העברית והתרחבות האוכלוסייה המסוגלת ורוצה לקרוא עברית, מתרגמים יהודים תרגמו יצירות לועזיות לעברית ולעיתים אף עיבדו אותן, כדי שיתאימו לקורא העברי.
ציבור קוראי העברית זכה כבר ב-1863 לגרסה עברית עבור רב המכר הראשון של ז'ול ורן, חמישה שבועות בכדור פורח - הספר תורגם על ידי יעקב גורדון בשם "ברום שמים או חמשה שבועות במגדל הפורח באוויר" ויצא לאור בוורשה.
במלאכת התרגום לקחו חלק רבים מראשי ומובילי התרבות היהודית וגם מנהיגים פוליטיים דוגמת זאב ז'בוטינסקי.
ספרות מקצועית היא ספרים וכתבי עת המשמשים את העוסקים במקצוע מסוים בעבודתם.
על פי רוב, ספרות מקצועית אינה מובנת למי שלא למד את המקצוע עבורו נועדה, משום שהיא מניחה ידע מוקדם נרחב, שנרכש בעת לימוד המקצוע.
בעיסוקים שונים יש צורך בספרות מקצועית ענפה.
עורכי דין זקוקים לספרות מקצועית לשם התעדכנות בחקיקה ובפסיקה ובמשמעותן.
מתכנתים זקוקים לספרות מקצועית העוסקת בתוכנה ובמערכות שהם עוסקים בהן.
רופאים זקוקים לספרות מקצועית העוסקת בחידושים בתחום התמחותם.
מאפיין מובהק של ספרות מקצועית הוא התיישנותה המהירה, הנובעת מהחידושים הבלתי פוסקים בתחום המקצועי שאותו היא משרתת.
ההתיישנות מחייבת רכישת מהדורות חדשות לעיתים קרובות.
ספרים מסוימים יוצאים לאור בכריכת עוקדן, המאפשרת פרסום דפי החלפה מדי תקופה, כך שאין צורך להחליף את כל הספר, אלא די בהחלפת הדפים שהשתנו.
מאפיין נוסף של ספרות מקצועית הוא מחירה הגבוה יחסית, הנובע מהתפוצה הנמוכה יחסית של ספרות זו, ומהעובדה שמדובר בהוצאה עסקית.
ארגונים שבהם נזקקים העובדים לספרות מקצועית מפעילים פעמים רבות ספרייה, שגודלה מותאם לגודל הארגון ולהיקף הספרות המקצועית הנדרשת לו, ומטרתה אחסון הספרות המקצועית והפצתה בין העובדים.
הוצאה לאור של ספרות מקצועית היא ענף התמחות ייחודי בתחום ההוצאה לאור, ורק מעטים מבין המו"לים עוסקים בו.
מו"ל נודע של ספרות מקצועית הוא הוצאת שפרינגר.
ספרות מקצועית הנרכשת על ידי עסק במסגרת פעילותו היא הוצאה מותרת בניכוי, כלומר עלותה של הספרות המקצועית מופחתת מהכנסות העסק לשם חישוב המס החל על העסק.
יחיד (גם שכיר) הרוכש ספרות מקצועית לשם שמירה על רמתו המקצועית רשאי אף הוא לנכותה מהכנסתו.
קודם לרפורמה במס הכנסה שנערכה בשנת 1974 בעקבות המלצותיה של "ועדת בן שחר" (תיקון מס' 22 לפקודת מס הכנסה), תשלום של מעביד לעובד שכונה "ספרות מקצועית" היה פטור ממס הכנסה.
הייתה זו דרך להימנעות ממס שנוצלה על ידי רבים, ללא קשר לרכישת ספרות מקצועית (הדבר בא לידי ביטוי במערכון "ישראבלוף" של "הגשש החיוור", שבו מציע מעסיק דמי ספרות מקצועית לשליח שאינו יודע לקרוא).
בהמלצותיה של "ועדת בן שחר" נאמר: "הוצאות על ספרות מקצועית תותרנה לניכוי כהוצאה לצורך מס, רק אם הספרות דרושה ישירות לעסקו או משלח-ידו של הנישום.
הניכוי יותנה בביסוס על מסמך הכולל, בין השאר, פרטים מזהים של הספר אשר נכתבו על ידי המוכר.
כמקובל בספרים שנרכשו על ידי עסקים, יישמר הספר בבעלות הנישום ויוחתם בחותמת שם העסק".
במסגרת מימוש ההמלצות בוטל הפטור לתשלום ספרות מקצועית, תוך אמירה מפורשת בסעיף 2(2) לפקודת מס הכנסה, לפיה בהכנסה החייבת נכללים גם "תשלומים שניתנו לעובד לכיסוי הוצאותיו, לרבות תשלומים בשל החזקת רכב או טלפון, נסיעות לחוץ-לארץ או רכישת ספרות מקצועית או ביגוד, אך למעט תשלומים כאמור המותרים לעובד כהוצאה".
ספרות סוּג'וֹאוּ (בסינית: 蘇州碼子; בפין-יין: sūzhōu mǎzi, "סוג'ואו מָדְזְה") או חְווָאמָה (בסינית: 花碼; בפין-יין: huāmǎ; מילולית: 'מספרים פרחוניים' או 'מספרים מקושטים') היא שיטת ספירה שהייתה בשימוש נרחב בסין בטרם חדרה לסין שיטת הספרות ההודו-ערביות.
שיטת ספרות סוג'ואו היא הגרסה היחידה של ספרות מוטות שנמצאת בשימוש מסוים כיום.
מערכת ספרות המוטות היא שיטת ספירה שהסינים עשו בה שימוש, המבוססת על מיקומם של המוטות.
ספרות סוג'ואו הן וריאציה על שיטת ספרות המוטות של תקופת שושלת סונג.
בספרות סוג'ואו נעשה שימוש כקצרנות בתחומי מסחר עתירים במספרים כדוגמת חשבונאות וניהול ספרים.
לעומת זאת, בספרות סיניות תקניות נעשה שימוש במסמכים רשמיים, בדומה לאיות המספרים בעברית.
ספרות סוג'ואו היו פעם פופולריות בשוקי סין, כדוגמת אלו של הונג קונג לפני 1990, אבל הן הוחלפו בהדרגה במערכת הספרות ההודו-ערבית.
המערכת הסינית דומה לספרות רומיות בהן נעשה שימוש באירופה בעת העתיקה ובימי הביניים עבור מתמטיקה ומסחר.
כיום נעשה שימוש במערכות ספרות סוג'ואו רק על מנת להציג מחירים בשווקים סיניים או על קבלות מסורתיות הכתובות בכתב יד.
במערכת ספרות סוג'ואו, מחליפים סמלים מיוחדים את הספרות במקום התווים הסיניים.
הספרות אחת, שתיים ושלוש מיוצגות כולן על ידי סימני מוטות.
שיטה זו יכולה לגרום לבלבול כאשר הן מופיעות אחת ליד השנייה.
באידאוגרפיות סינית תקניות נעשה שימוש לעיתים קרובות במצב זה, על מנת שניתן יהיה להחליף ביניהן מבלי לגרום לדו-משמעות.
כך למשל, המספר "21" נכתב כ"〢一" במקום "〢〡" על מנת למנוע את האפשרות שיובן כמספר "3" (〣).
התו הראשון של צירוף כזה מיוצג בדרך כלל על ידי ספרת סוג'ואו בעוד שהתו השני מיוצג על ידי אידאוגרף סיני.
צורת כתיב הספרות הוא כתיב על פי מיקום.
המספר המלא נכתב בשתי שורות על מנת לציין ערך נומרי, סדר גודל, ויחידת מידה.
כאשר המספר נכתב במאוזן (משמאל לימין, מלמעלה למטה) צורתו
כאשר המספר נכתב במאונך (מלמעלה למטה, מימין לשמאל) צורתו
השורה הראשונה מכילה את הערך המספרי.
בדוגמה זו 〤〇〢二 מייצג את הערך "4022".
השורה השנייה מכילה תווים סיניים המייצגים את סדר הגודל ויחידת המידה של הספרה הראשונה בערך המספרי.
במקרה זה "拾元", המייצג "עשר יואן".
יחד יש לקרוא את המספר כ"40.22 יואן".
תווים אפשריים המייצגים את סדר הגודל כוללים:
צִ'יאָן (בסינית 千, בפין-יין qiān) עבור אלף
בָּאי (בסינית百, בפין-יין bái) עבור 100
שְׁה (בסינית 拾, בפין-יין shí) עבור 10
תווים אפשריים נוספים המייצגים יחידת מידה כוללים:
יוּאָן (בסינית 元, בפין-יין yuán) עבור יואן
מָאו (בסינית 毫 או毛, בפין-יין máo) עבור עשירית היואן
שְׂייֵן (בסינית 仙, בפין-יין xiān) עבור מאית היואן
לִי (בסינית 里, בפין-יין lǐ) עבור אלפיית היואן
כל יחידת מידה סינית אחרת
שימו לב שמיקום הנקודה העשרונית משתמע כאשר הספרה הראשונה נקבעת ב-מיקום של המספר 10. אפס מיוצג על ידי התו עבור אפס (〇).
אין צורך באפסים לא משמאל ולא מימין לספרות המשמעותיות בשיטה זו.
שיטה זו דומה מאוד לכתיב המדעי המודרני של מספרים בנקודה צפה, בהם הספרות המשמעותיות מיוצגות על ידי המנטיסה, וסדר הגודל מיוצג על ידי מעריך החזקה.
בנוסף, נוהגים בדרך כלל לכתוב את יחידת המידה, יחד עם מציין הספרה הראשונה במרכז שורת "המספרים".
ספרות סוג'ואו מוגדרות בין U+3021 ל-U+3029 ביוניקוד.
על פי תקן 3.0 של יוניקוד, קרויים תווים אלו בטעות ספרות בסגנון האנגג'ואו (העיר סוג'ואו שעל שמה קרויים הספרות והעיר האנגג'ואו הן בין הערים המפורסמות בסין ומקושרות באמצעות התעלה הגדולה של סין).
בתקן 4.0 של יוניקוד הוסף דף תיקונים שהצהיר
כל ההתייחסויות ל"האנגג'ואו" בתקן יוניקוד תוקנו ל"סוג'ואו", מלבד שמות התווים עצמם, שלא ניתנים לתיקון מהרגע שנקבעו, על פי מדיניות יציבות תקן יוניקוד (מדיניות זו מאפשרת לתוכנה להשתמש בשמות כמציינים ייחודיים).
ספרות ערביות הן הסימנים בהם משתמשים ליצוג מספרים בעת כתיבה בערבית.
ספרות אלו נמצאות בשימוש בעיקר בארצות המזרח התיכון אך גם בארצות לא ערביות כגון איראן, אפגניסטן ופקיסטן.
הספרות קרויות בטעות ערביות כיוון שהגיעו לעולם המערבי בעת אימוצן מהערבים, אך למעשה מקורן בהודו, ממנה חלחלו לארצות ערב.
הספרות הערביות משמשות לכתיבת מספרים בשיטה העשרונית ובשל כך ישנם בסה"כ 10 סימנים.
בטבלת ההמרה הבאה מוצגות הספרות הערביות לעומת הספרות ההודיות-ערביות אשר נמצאות בשימוש בשפה העברית:
ספרות המע'רב ההודיות הערביות 0 1 2 3 45 6 7 8 9ספרות המשרק ההודיות הערביות הספרות ההודיות הערביות הפרסיות
בווריאציה של ההודיות הערביות הפרסיות, הנמצאת בשימוש בשפות הודו-אריות (כמו הפרסית, הכורדית, הפשטו, האורדו, וכולה), הסימנים לספרות ארבע, חמש ושש הם: ۴, ۵, ۶ בהתאמה.
מסיבות היסטוריות, לספרות יש שמות שונים בשפות שונות.
באנגלית נקראות לעיתים הספרות הערביות בשם "ספרות ערביות מזרחיות" מכיוון שהשם "ספרות ערביות" שמור לספרות ההודיות-ערביות שנכנסו לשימוש באירופה בעקבות הערבים.
מקור השם "ספרות ערביות", הנמצא בשימוש בשפה העברית, הוא בכך שספרות נמצאות כיום בשימוש בעיקר אצל הערבים.
בערבית נקראות ספרות אלו דווקא בשם "ספרות הודיות" (الأرقام الهندية) בשל העובדה שהן הגיעו אל הערבים מהודו.
ספרות קיריליות היא שיטת ספירה המבוססת על האלפבית הקירילי, אשר משמש מספר עמים סלאביים.
הספרות הקיריליות שימשו ברוסיה עד המאה ה-17, אז החלו להשתמש במקביל גם בספרות הודיות-ערביות, ובין השנים 1700–1719 החליף הצאר פטר הגדול באופן סופי את הספרות הקיריליות בספרות הודיות-ערביות.
בדומה לשיטת הספרות הרומיות, הספרות הקירליות מכילות את המספרים 1–9 וכפולותיהם, אך אינן מכילות את הספרה 0 – לא לציון המספר אפס ולא כשומר מקום בכתיבת שמות של מספרים באמצעות ספרות.
ספרות עם ישראל או ספרות יהודית היא מכלול יצירות ספרותיות (סיפורת, שירה, מחזאות וכו') שנכתבו על ידי יהודים בלשונות היהודים, בהן עברית, יידיש, לאדינו, ערבית יהודית ועוד.
חטיבה מיוחדת בספרות עם ישראל מהווה היצירה בשפה הארמית, כגון התלמודים וספר הזהר.
המושג של ספרות עם ישראל נועד להחליף את תפיסת הספרות בלשון לאומית יחידה, בתפיסת ספרות לאומית רב-לשונית ורב-תרבותית.
בכך ניתן מענה למורכבותה של הספרות היהודית, המאופיינת בריבוי לשוני ותרבותי, מצד אחד, ובתודעת עם היסטורית, דתית, חברתית ואישית אחידה, מצד שני.
בגישה זו נבחנים בפרספקטיבה מאחדת יצירות סופרים ומסורות ספרותיות מתרבויות ומשפות שונות, וכן מפעלים אינדיבידואליים של סופרים שכתבו ביותר משפה יהודית אחת.
המושג ספרות עם ישראל מתבסס על מחקרים של אותם מבקרי ספרות שרואים יצירות ספרות יהודית בלשונות שונות כמכלול אחד.
דב סדן היה בין הראשונים שבהם.
גרעינה וחלקה הגדול של ספרות עם ישראל מהווה ספרות עברית – מכלול ספרות היהודים בשפה העברית מהמקרא ועד ימינו.
מעמדה המרכזי של השפה העברית בספרות עם ישראל מתבסס על שני גורמים:
א) ייחודיותה של העברית כלשון הקודש של העם – בשני היבטים: כלשונם של רוב הספרים בתנ"ך, וכלשון הפולחן;
ב) הבחירה בעברית כשפה של תנועת ההשכלה היהודית, של התנועה הציונית, וכשפתה של מדינת ישראל.
יחד עם זאת, במשך מאות שנים לא פסקה היצירה הספרותית היהודית בשפות אחרות באזורי-ישוב שונים: ספרות יידיש בשלוש תקופותיה (העתיקה, המשכילית והחסידית, והמודרנית) במזרח אירופה ובמרכזה; ספרות יהודית-ספרדית בספרד ובארצות בהן התיישבו מגורשי ספרד וצאצאיהם.
רוב ספרות ההגות היהודית-ספרדית של היוצרים הבולטים ביהדות ספרד כגון הרמב"ם וספרו הפילוסופי מורה נבוכים, יהודה הלוי וספרו הפילוסופי הכוזרי, שלמה אבן גבירול וספרו הפילוסופי מקור חיים, רבנו בחיי אבן פקודה וספרו הפילוסופי חובת הלבבות ויוצרים נוספים נכתבה בערבית יהודית.
שפה נוספת באמצעותה יצרו בספרות היהודית- ספרדית היא הלאדינו.
היוצרים הבולטים והנודעים ביהדות ספרד לא יצרו בשפת הלאדינו.
גם יהודי ארצות האסלאם לפני גירוש ספרד, קל וחומר לאחר הגעת המגורשים יצרו ספרות בערבית יהודית דוגמה בולטת לכך היא ספרו הפילוסופי של סעדיה גאון, אמונות ודעות.
הספרות הרומנית הוא כינוייה של כלל היצירה הספרותית שנוצרה בשפה הרומנית.
הטקסט השלם הראשון הכתוב בשפה הרומנית מתוארך לתחילת המאה ה-16 - זה המכתב של נֶיאַקְשו (Neacşu) מקמפולונג, שנכתב ב-1521. ב-1544 הודפס בסיביו ספר דת לותרני.
ספר זה לא שרד והעותק האחרון נכחד בשריפה, אולם קיומו מוכח על ידי קבלות בהן צוין.
המכתב וספר הדת הלותרני נכתבו בשפה הרומנית, אך השתמשו לצורך כך באלפבית קירילי.
הספר הראשון בשפה הרומנית שהודפס בעזרת אלפבית לטיני היה אוסף שירי דת קלוויניסטים, שהוציא לאור הבישוף הרומני, פאוול טורדאשי (Pavel Tordaşi) בשנת 1560.
ב-1582 תורגמו והודפסו לראשונה ברומנית כמה מספרי המקרא, אולם רק ב-1668 יצא לאור לראשונה תרגום מלא של התנ"ך ושל הברית החדשה ברומנית.
בתקופה הקדומה, לצד הספרות הדתית, קיימים כתבי רושמי דברי הימים של השליטים השונים.
הספרות הדתית והכרוניקות אינן חדשות, הן המשך של הספרות בשפה הסלבונית הכנסייתית, שפה שהייתה מקובלת בחוגים השלטוניים של התקופה הקודמת.
בין כותבי התקופה בולטים גריגורה אורקה (Grigore Ureche), מירון קוסטין (Miron Costin), יון נקולצ'ה (Ion Neculce), ראדו טמפה (Radu Tempe), קונסטנטין קנטקוזינו (Constantin Cantacuzino), ניקולאיה מילסקו ודימיטריה קנטמיר.
תקופת המעבר הקדם מודרנית כוללת את שני העשורים האחרונים של המאה ה-18 ושלושת העשורים הראשונים של המאה ה-19.
המאה ה-18 בספרות הרומנית הושפעה מאוד מהחלטה פוליטית של שלטונות האימפריה העות'מאנית - הם החליטו לא למנות יותר שליטים רומנים בני הארץ, אלא למנות כשליטים בנסיכויות הרומניות סוחרים יוונים מאיסטנבול, הפנרים או פאנאריוטים.
שליטים יוונים אלה הביאו איתם את התרבות היוונית ובני השכבות העליונות שהיו תכופות ממשפחות מעורבות יווניות-רומניות סיגלו לעצמם את השפה היוונית והיוצרים שקמו מתוכם הושפעו מהסגנון היווני.
XVIII, 1901 (ההיסטוריה של הספרות הרומנית במאה ה-18, 1901), חילק את התקופה הזאת לשתי תקופות משנה החופפות את שתי מחציות המאה.
שתי התקופות נקראות על שם הכותב הבולט לפי דעתו של יורגה: התקופה הראשונה היא תקופת קנטמיר (Cantemir) והשנייה היא תקופת קסריה (Chesarie).
התקופה המודרנית בספרות הרומנית משתרעת על התקופה שבין 1830 ובין 1892.
בתקופה זו יש מפגש דורות של כותבים, מצד אחד יוצרים דוגמה קונסטנטין סטאמאטי (Constantin Stamati) וגאורגה אסאקי (Gheorghe Asachi), ילידי המאה ה-18 ומצד שני בני המאה ה-19 דוגמת גריגורה אלכסנדרסקו (Grigore Alexandrescu), יון הליאדה-רדולסקו (Ion Heliade-Rădulescu) ויעקב נגרוצי.
באותה שנה בה נולד וסילה אלכסנדרי, 1819 - 1818, נולדו כמה יוצרים בולטים נוספים, ניקולאה בלצ'סקו, אלקו רוסו, דימיטריה בולינטינאנו (Dimitrie Bolintineanu), ניקולאיה פילימון (Nicolae Filimon) ומיכאיל קוצ'וראן (Mihail Cuciuran).
בין הקלאסיקה ובין הרומנטיות 1830 - 1862
בתקופה הזו יש מעבר הדרגתי מהסגנון הנאור הקלאסי אל הסגנון הרומנטי.
וסילה אלכסנדרי, שהתחיל לפרסם ב-1840 והמשיך בכך חצי מאה, הוא היוצר הבולט של התקופה ויצירתו כללה ארבעה כרכי שירה, שישה כרכי מחזאות וכרך אחד של פרוזה.
תקופת הקלאסיקונים הגדולים 1863 - 1892
תקופה זו, שמתחילה עם איחוד נסיכות מולדובה ונסיכות ולאכיה באוניה פרסונלית תחת שלטונו הדמוקרטי של אלכסנדרו יואן קוזה, עומדת תחת ההשפעה המכרעת של החוג הקרוי ז'ונימיה.
חברי החוג וגם יוצרים אחרים זכו לבמה עבור יצירותיהם בכתב העת של החוג, שיחות ספרותיות Convorbiri literare.
הספרות הרומנית, בתקופה בה נשלטה רומניה על ידי המפלגה הקומוניסטית הרומנית, צונזרה בצורה קשה ונותבה לתוך הזרם המכונה ריאליזם סוציאליסטי.
יוצרים, שלא צעדו בנתיב שהוכתב להם סולקו ממשרותיהם, יצירותיהם נגנזו ואף נזרקו לבתי כלא.
התקופה התחילה בינואר 1948, עם פרסומם של שלושה מאמרי התקפה חריפים כנגד טודור ארגזי ויצירתו, מאמרים בכותרת "שירת הריקבון או ריקבון השירה".
בין הסופרים והמשוררים הישראלים בשפה הרומנית נמנים: מירל בראטש, שאול כרמל, סבסטיאן קוסטין, אלכסנדרו מירודן, טאניה לובינסקו, אלכסנדרו סבר, לאופולד ביטמן-רוגה, לודוביק ברוקשטיין, וירג'יל דודה, דורל שור ורבים אחרים
עולי רומניה תרגמו לעברית נכסי תרבות רומניים והכירו לקורא הישראלי חלק מהיצירה הספרותית הרומנית.
הירבו לעסוק בכך סנדו דוד, סבסטיאן קוסטין, שאול כרמל ואחרים.
ספרות מרוקאית היא ספרות שנכתבה על ידי מרוקאים, בדרך כלל בשפות ערבית (בניב המרוקאי), שפות ברבריות או בצרפתית.
ניצני הספרות המרוקאית בתחילת האלף השני לספירה, בתקופת שלטון האלמורבידים (1040 - 1147).
שני סופרים בולטים במיוחד בתקופה זו הם קאדי עיאד ואבן באג'ה.
בתקופה זו נכתב "רוצ' אלקרטאס", כרוניקת מרוקו.
אחרי שנת 1086 השפיעו גם שליטי בית אומיה על הספרות.
פריחה ספרותית נוספת התרחשה במהלך תקופת שלטון אל-מוואחידון.
בתקופה זו פעלו אבן רושד, אבו טפיל ואבן זהר.
בין הסופרים הבולטים בני זמננו: דריס שרייבי וטאהר בן ג'לון.
ספרות מצרים העתיקה נכתבה בשפה המצרית מהתקופה הפרעונית של מצרים העתיקה ועד סוף תקופת השלטון הרומי.
היא מייצגת את אוסף הכתבים העתיק ביותר של הספרות המצרית.
יחד עם הספרות השומרית , היא נחשבת לספרות הקדומה ביותר בעולם.
כתיבה במצרים העתיקה - הן בהירוגליפים והן בכתב היראטי - הופיעה לראשונה בסוף האלף הרביעי לפני הספירה, במהלך התקופה הקדם-שושלתית המאוחרת.
בתקופת הממלכה הקדומה (המאה ה-26 לפנה"ס עד המאה ה-22 לפנה"ס), יצירות ספרותיות כללו כתבי לוויה, איגרות ומכתבים, מזמורים ושירים, וכתבים אוטוביוגרפיים להנצחה, המספרים על הקריירה של פקידי מינהל בולטים.
רק בתקופת הממלכה התיכונה המוקדמת (המאה ה-21 לפנה"ס עד המאה ה-17 לפנה"ס) נוצרה ספרות מצרית נרטיבית.
הייתה זו "מהפכה תקשורתית" אשר, לפי ריצ'רד ברוס פרקינסון , נבעה כתוצאה מעליית מעמדם האינטלקטואלי של לבלרים, רגישויות תרבותיות חדשות לגבי אינדיבידואליות, רמות חסרות תקדים של אוריינות וגישה מהזרם המרכזי לחומרים כתובים.
יצירת הספרות הייתה אפוא מימוש האליטה, שהייתה בעלת מונופול על מעמד הסופרים שהוצמד למשרדי הממשלה ולחצר המלוכה של פרעה השולט.
עם זאת, אין הסכמה מלאה בין החוקרים המודרניים בנוגע לתלותה של הספרות המצרית העתיקה בסדר הסוציו-פוליטי של בתי המשפט המלכותיים.
מצרית תיכונה, השפה המדוברת בתקופת הממלכה התיכונה, הפכה לשפה קלאסית במהלך תקופת הממלכה החדשה (המאה ה-16 לפנה"ס עד המאה ה-11 לפנה"ס), עת השפה העממית הידועה בשם מצרית מאוחרת הופיעה לראשונה בכתב.
לבלרי הממלכה החדשה קידשו והעתיקו כתבים ספרותיים רבים שנכתבו במצרית תיכונה, שנותרה השפה המשמשת לקריאה בעל פה של כתבי חרטומים מקודשים.
מספר סוגות של ספרות הממלכה התיכונה, כגון "הוראות" וסיפורים מסורתיים , נותרו פופולריים בתקופת הממלכה החדשה, אם כי סוגת הכתבים הנבואיים לא חודשה עד לתקופת ממלכת בית תלמי (המאה הרביעית לפנה"ס עד המאה ה-1 לפנה"ס).
הסיפורים הפופולריים כללו את סיפורו של שאנהת והאיכר צח הלשון, בעוד שכתבי הוראה חשובים כוללים את הוראותיו של אמנמחת והוראות נאמנות.
בתקופת הממלכה החדשה, כתיבת כתובות הנצחה על קירות המקדשים והקברים הקדושים שגשגה כסוגה ייחודית של ספרות, אך היא השאילה ביטויים נוסחתיים הדומים לסוגות אחרות.
ההכרה במחבר החוקי נותרה חשובה רק בסוגות מעטות, בעוד שכתבים מסוגת ה"הוראות" נכתבו כפְּסֶבְדוֹנִים או היו בדויים לחלוטין ויוחסו באופן כוזב לדמויות היסטוריות בולטות.
הספרות המצרית העתיקה נשמרה במגוון רחב של אמצעים.
כולל מגילות וחפיסות פפירוס, אוסטרקוני אבן גיר או קרמיקה, לוחות כתיבה מעץ, בנייני אבן מונומנטליים וארונות קבורה.
כתבים שנשמרו ונחשפו על ידי ארכאולוגים מודרניים מייצגים חלק קטן מהחומר הספרותי המצרי העתיק.
אזור מישור הצפת הנילוס אינו מיוצג כי הסביבה הלחה אינה מתאימה לשימור כתובות פפירוס ודיו.
מצד שני, מטמונים נסתרים של ספרות, שהיו קבורים במשך אלפי שנים, התגלו ביישובים בשולי המדבר היבשים של הציוויליזציה המצרית.
כתבים, אמצעי העברת מידע ושפות
המצרים הקדמונים השתמשו בשלוש צורות כתיבה: דמוטית, היראטית והירוגלפים.
כתיבה דמוטית הייתה קלה יותר לפענוח על ידי חוקרי ערבית מימי הביניים מכיוון שהכתבים היו זמינים לקריאה ביותר מכתב אחד או שפה אחת (דמוטית, קופטית, יוונית).
כתיבה דמוטית נודעה ככתב הנפוץ והייתה דומה לשפה הקופטית המאוחרת, אשר הייתה מדוברת באופן נרחב בכל המזרח התיכון העתיק.
כתיבה היראטית תוארה ככתבם של האליטה והכוהנים (כתב מחובר).
נראה כי הכתב הזה היה נפוץ יחד עם סוגים אחרים של כתבים בטקסטים וספרים רבים.
כתב הירוגליפי מצרי היה ידוע ככתב המלכים.
היה לו דמיון פונטי לאותיות יווניות.
חוקרים מאמינים כי הידע על כתב חרטומים בקרב הקופטים אף שרד עד המאה ה-7. ההירוגליפים המצריים נחשבו לאותיות בעלות היבט פונטי המשמשות לייצוג רעיונות.
הם שימשו במדעים בדרך כלל על ידי ערבים מימי הביניים, ובאמנויות האסלאם בשל הסמליות והאסתטיקה שלהם.
מציאת אבן רוזטה ב-1799 התבררה כחשובה מכיוון שסייעה לחוקרים לפענח את ההירוגליפים המצריים.
החל מ-1799, יכלו חוקרים להתחיל לפרש את הירוגליפים כיותר מסתם סמלים; הם גם ייצגו צלילים ורעיונות.
אבן רוזטה סייעה בתרגום משום שהכילה טקסט מקביל זהה הכתוב בשלוש שפות; בזמן הגילוי הצליחו החוקרים לקרוא את היוונית העתיקה הכתובה על האבן והחלו בניסיונות תרגום ההירוגליפים המצריים הנלווים.
ב שבשלהי האלף הרביעי לפני הספירה, הירוגליפים מצריים וצורת כתיבתם המחוברת, ההיראטית, היו כתבים כתובים מבוססים היטב.
הירוגליפים מצריים הם תמונות אמנותיות קטנות של חפצים טבעיים.
לדוגמה, ההירוגליף עבור בריח דלת, מבוטא se, הפיק את הצליל s; בשילוב עם הירוגליפים אחרים או מרובים, אפשר לפיכך לאיית את צליל המילים עבור מושגים מופשטים יותר כמו צער, אושר, יופי ורוע.
לוח השחיקה של נערמר, המתוארך לשנת 3100 לפני הספירה במהלך השלב האחרון של התקופה הקדם-שושלתית, משלב את ההירוגליפים לשפמנון ואזמל כדי לייצר את שמו של השליט נערמר.
המצרים קראו להירוגליפים שלהם "דברי אלוהים" ושמרו את השימוש בהם למטרות נעלות, כגון תקשורת עם אלוהויות ורוחות של מתים באמצעות כתבי לוויה .
כל מילה הירוגלפית ייצגה הן אובייקט ספציפי והן גילמה את המהות של אותו אובייקט, וזיהתה אותו כמה שנוצר באופן אלוהי ושייך לקוסמוס הגדול יותר.
באמצעות פעולות של טקס כוהני, כמו הבערת קטורת, הכוהן אפשר לרוחות ולאלוהויות לקרוא את ההירוגליפים המעטרים את המקדשים.
בכתבי לוויה המתחילים בשושלת השתים-עשרה ובעקבותיה, האמינו המצרים כי עיוות, ואף השמטת חרטומים מסוימים, מביאים תוצאות, טובות או רעות, על שוכן הקבר הנפטר שרוחו הסתמכה על הכתבים כמקור הזנה בחיים שלאחר המוות.
השחתת ההירוגליף של נחש ארסי, או חיה מסוכנת אחרת, הסירה איום פוטנציאלי.
עם זאת, הסרת כל מופע של הירוגליפים המייצגים את שמו של אדם שנפטר תשלול מנפשו את היכולת לקרוא את כתבי הלוויה ולדון את הנשמה הזו לקיום דומם.
היראטית היא צורה מפושטת וקורסיבית של הירוגליפים מצריים.
בדומה להירוגליפים, נעשה שימוש בכתב ההיראטי בכתבים קדושים ודתיים.
באלף הראשון לפני הספירה, הכתב הקליגרפי הפך לכתב המשמש בעיקר בפפירוסי לוויה ובמגילות מקדש.
בעוד שכתיבת הירוגליפים דרשה את מרב הדיוק וההקפדה, ניתן היה לכתוב טקסטים בכתב ההיראטי המחובר הרבה יותר מהר ולכן הפך מעשי יותר למטרות שמירת תיעוד ספרותי.
מטרתו העיקרית הייתה לשמש ככתב קצרני לכתבים לא מלכותיים, לא מונומנטליים ופחות רשמיים כגון מכתבים פרטיים, מסמכים משפטיים, שירים, רישומי מס, כתבים רפואיים, חיבורים מתמטיים ומדריכי לימוד.
ניתן לכתוב היראטי בשני סגנונות שונים; האחד היה קליגרפי יותר ובדרך כלל שמור לרישומים ממשלתיים ולכתבי יד ספרותיים, השני שימש לחשבונות ומכתבים לא רשמיים.
עד אמצע האלף הראשון לפני הספירה, הירוגליפים וכתב היראטי עדיין שימשו לכתבים מלכותיים, מונומנטליים, דתיים וקבורים, בעוד שכתב חדש, אפילו יותר מהיר ושוטף, שימש לכתיבה בלתי רשמית, יומיומית: הכתב הדמוטי.
הכתב הסופי שאומץ על ידי המצרים הקדמונים היה האלפבית הקופטי , גרסה מתוקנת של האלפבית היווני.
הקופטית הפכה לסטנדרט במאה ה-4 לספירה כאשר הנצרות הפכה לדת הממלכתית ברחבי האימפריה הרומית וההירוגליפים נחשבו כעבודה זרה של מסורת פגאנית, שאינה ראויה לכתיבת הקאנון המקראי.
ספרות מצרית הופקה במגוון אמצעי העברת מידע.
יחד עם האזמל, הדרוש ליצירת כתובות על אבן, כלי הכתיבה העיקרי של מצרים העתיקה היה עט קנה , קנה עם קצה חתוך ומחורץ דמוי מברשת.
עם פיגמנטים של פחמן שחור ואוֹכֶּר אדום, עט הקנה שימש לכתיבה על מגילות מפפירוס - חומר דק העשוי מהתלכדות של רצועות ליבה מצמח הגומא פפירוס - כמו גם על חרסים קטנים של קרמיקה או אבן גיר הידועים בשם אוסטרקון.
נהוג לחשוב שמגילות פפירוס היו פריטים מסחריים יקרים במידה בינונית, מכיוון שרבים מהם הם פלימפססטיים, כתבי יד שהתוכן המקורי שלהם נמחק או גורד כדי לפנות מקום ליצירות כתובות חדשות.
זה, יחד עם הנוהג של קריעת חתיכות ממסמכי פפירוס גדולים יותר כדי ליצור אותיות קטנות יותר, מצביע על כך שהיה מחסור עונתי שנגרם על ידי עונת הגידול המוגבלת של הגומא פפירוס.
זה גם מסביר את השימוש התכוף באוסטרקון ובנתזי אבן גיר כאמצעי כתיבה ליצירות כתובות קצרות יותר.
בנוסף לאבן, אוסטרקון קרמי ופפירוס, כלי הכתיבה כללו גם עץ, שנהב וגבס.
בתקופה הרומית של מצרים, הוחלף עט הקנה המצרי המסורתי בכלי הכתיבה הראשי של העולם היווני-רומי : עט קנה קצר ועבה יותר עם חיתוך ציפורן בקצהו.
כמו כן, הפיגמנטים המצריים המקוריים נזנחו לטובת דיו יווני על בסיס עופרת.
אימוץ כלי הכתיבה היווני-רומי השפיע על כתב היד המצרי, שכן סימנים היראטיים נעשו מרווחים יותר, בעלי צורה עגולה יותר ודיוק זוויתי רב יותר.
קברים מצריים תת-קרקעיים שנבנו במדבר מספקים אולי את הסביבה המגוננת ביותר לשימור מסמכי פפירוס.
לדוגמה, ישנם פפירוסים רבים של ספר המתים השמורים היטב ומוצבים בקברים כדי לשמש כמדריכים שלאחר המוות לנפשם של שוכני הקברים שנפטרו.
עם זאת, היה נהוג רק במהלך תקופת הממלכה התיכונה המאוחרת ובמחצית הראשונה של הממלכה החדשה להניח פפירוסים שאינם דתיים בחדרי קבורה.
לפיכך, רוב הפפירוסים הספרותיים שהשתמרו היטב מתוארכים לתקופה זו.
רוב היישובים במצרים העתיקה היו ממוקמים על אדמת הסחף במישור ההצפה של הנילוס.
סביבה לחה זו הייתה שלילית לשימור ארוך טווח של מסמכי פפירוס.
ארכאולוגים גילו כמות גדולה יותר של מסמכי פפירוס ביישובים מדבריים על אדמה מוגבהת מעל מישור ההצפה, ובישובים שחסרו בהם עבודות השקיה, כגון יב, אל-לחון ואל-חיבה.
גם כתבים באמצעי העברת מידע קבועים יותר אבדו במספר דרכים.
לעיתים קרובות נעשה שימוש חוזר באבנים עם כתובות כחומרי בניין, ואוסטרקונים קרמיים דורשים סביבה יבשה כדי להבטיח את שימור הדיו על פני השטח שלהם.
בעוד שמגילות וחפיסות פפירוס אוחסנו בדרך כלל בקופסאות סגוורת, הושלכו אוסטרקונים באופן שגרתי בבורות פסולת.
בור אחד כזה התגלה במקרה בכפר דיר אל-מדינה, תוארך לתקופת רעמסס, והניב את רוב המכתבים הפרטיים הידועים על אוסטרקונים.
מסמכים שנמצאו באתר זה כוללים מכתבים, מזמורים, נרטיבים בדיוניים, מתכונים, קבלות עסקיות וצוואות.
פנלופה וילסון מתארת את הממצא הארכאולוגי הזה כמקבילה של ניפוי מטמנה מודרנית.
היא מציינת שתושבי דיר אל-מדינה היו יודעים קרוא וכתוב בצורה יוצאת דופן בסטנדרטים מצריים עתיקים, ומזהירה שממצאים כאלה מגיעים רק "בנסיבות נדירות ובתנאים מסוימים."
ג'ון ו' טייט מדגיש, "חומר מצרי שורד בצורה מאוד לא אחידה...
חוסר האחידות של ההישרדות כולל גם זמן וגם מרחב." למשל, יש מחסור בחומר כתוב מכל התקופות באזור הדלתא של הנילוס אבל שפע רב במערב תבאי, המתוארך לימי הזוהר שלה.
הוא מציין שבעוד קיימים מספר כתבים שהועתקו פעמים רבות, אחרים שרדו בעותק בודד.
לדוגמה, יש רק עותק אחד שלם של סיפורו של מלח הספינה הטרופה מתקופת הממלכה התיכונה.
עם זאת, סיפורו של מלח הספינה הטרופה מופיע גם בשברי כתבים על אוסטרקון מתקופת הממלכה החדשה.
יצירות ספרותיות רבות אחרות שרדו רק בשברים או באמצעות עותקים לא שלמים של מסמכי מקור שאבדו.
מצרית קלאסית, תיכונה, מאוחרת ודמוטית
למרות שהכתיבה הופיעה לראשונה בסוף האלף הרביעי לפני הספירה, היא שימשה רק להעברת שמות קצרים ותוויות.
מחרוזות טקסט מחוברות לא הופיעו עד 2600 לפני הספירה בערך, תחילת תקופת הממלכה הקדומה.
התפתחות זו סימנה את תחילתו של השלב הידוע הראשון של השפה המצרית: מצרית קדומה.
מצרית קדומה נותרה שפה מדוברת עד לשנת 2100 לפנה"ס בערך, כאשר, במהלך תחילתה של הממלכה התיכונה, היא התפתחה למצרית תיכונה.
בעוד שהמצרית התיכונה הייתה קשורה קשר הדוק למצרית הקדומה, המצרית המאוחרת הייתה שונה באופן משמעותי במבנה הדקדוקי.
ייתכן שהמצרית המאוחרת הופיעה כשפה עממית כבר בשנת 1600 לפני הספירה, אך לא שימשה כשפה כתובה עד לשנת 1300 לפני הספירה בתקופת עמארנה של הממלכה החדשה.
המצרית המאוחרת התפתחה לדמוטית במאה ה-7 לפנה"ס, ולמרות שדמוטית נותרה שפה מדוברת עד המאה ה-5 לספירה, היא התפתחה בהדרגה לקופטית החל מהמאה ה-1 לספירה.
לצד הירוגליפים שימש הכתב ההיראטי לכתיבה במצרים העתיקה והתיכונה, והפך לצורת הכתיבה השולטת במצרית המאוחרת.
עד תקופת הממלכה החדשה ולאורך שאר ההיסטוריה המצרית העתיקה, הפכה מצרית תיכונה לשפה קלאסית שנשמרה בדרך כלל לקריאה ולכתיבה בהירוגליפים והשפה המדוברת לצורות ספרות נעלות יותר, כגון רישומים היסטוריים, אוטוביוגרפיות הנצחה, מזמורים וכשפי קבורה.
עם זאת, ספרות הממלכה התיכונה שנכתבה במצרית התיכונה נכתבה מחדש גם בהיראטית בתקופות מאוחרות יותר.
תפקידים ספרותיים: חברתיים, דתיים וחינוכיים
לאורך ההיסטוריה של מצרים העתיקה, יכולת הקריאה והכתיבה היו הדרישות העיקריות לכהונה בתפקידים ציבוריים, אף על פי כן, פקידי ממשל נעזרו בעבודתם היומיומית על ידי קבוצה חברתית מובחרת ויודעת קרוא וכתוב המכונה לבלרים.
כפי שמעיד פפירוס אנאסטאזי א מתקופת רעמסס, ניתן היה לצפות מלבלרים אפילו, לפי וילסון, "...
לארגן חפירה של אגם ובניית רמפת לבנים, לקבוע את מספר האנשים הדרושים להובלת אובליסק ולארגן אספקה למשימה צבאית".
מלבד תעסוקה ממשלתית, הוצעו שירותי לבלרים לניסוח מכתבים, מסמכי מכירה ומסמכים משפטיים היו מבוקשים לעיתים קרובות על ידי אנשים אנאלפביתים.
עדיין קשה לקבוע את השכיחות ואת אחוז האוריינות בחברה המצרית.
אנשים יודעי קרוא וכתוב נחשבים ל-1-15% מהאוכלוסייה בהתבסס על ראיות מוגבלות מאוד.
האחוז השתנה לפי תקופה ואזור.
היתר היו חקלאים אנאלפביתים, רועים, בעלי מלאכה ופועלים אחרים, וכן סוחרים שנזקקו לעזרתם של מזכירים לבלרים.
מעמדו המיוחס של הלבלר על פני עובדי כפיים שאינם יודעים קרוא וכתוב היה נושא לטקסט הדרכה פופולרי מתקופת רעמסס, "הסאטירה אודות בעלי המלאכה", שבו לעג למקצועות נמוכים ובלתי רצויים, למשל, קדר, דייג, מכבס וחייל, והיללו את מקצוע הלבלר.
יחס משפיל דומה כלפי אנאלפביתים מתבטא ב"הוראת חתי" (Teaching of Khety) מתקופת הממלכה התיכונה, ששימשה לחיזוק מעמדם הרם של הלבלרים בתוך ההיררכיה החברתית.
מעמד הלבלרים היה הקבוצה החברתית שאחראית לתחזוקה, העברת וקדושה של קלאסיקות ספרותיות וכתיבת יצירות חדשות.
יצירות קלאסיות, כמו סיפורו של שאנהת והוראותיו של אמנמחת, הועתקו על ידי תלמידי בית הספר כתרגילים פדגוגיים בכתיבה ובמטרה להנחיל את הערכים האתיים והמוסריים הנדרשים שייחדו את המעמד החברתי של הלבלר.
כתבי חוכמה מסוגת "הוראות" מייצגים את רוב הכתבים הפדגוגיים שנכתבו על אוסטרקונים במהלך תקופת הממלכה התיכונה; סיפורים עלילתיים, כגון שאנהת והשליט נפר כא רע והגנרל סאסנט , הועתקו רק לעיתים נדירות לתרגילים בבית הספר עד לתקופת ממלכה החדשה.
ויליאם קלי סימפסון מתאר סיפורים נרטיביים כמו שאנהת ומלח הספינה הטרופה כ"...הוראות או תורות במסווה של נרטיבים", שכן הגיבורים הראשיים של סיפורים אלה גילמו את המעלות המקובלות של היום, כמו אהבת הבית או הסתמכות עצמית.
ישנם מקרים ידועים שבהם מצרים שאינם לבלרים ידעו קרוא וכתוב והייתה להם גישה לספרות קלאסית.
מננה, שרטט שעבד בדיר אל מדינה בתקופת השושלת העשרים של מצרים, ציטט קטעים מסיפורי תקופת הממלכה התיכונה - האיכר צח הלשון וסיפורו של מלח הספינה הטרופה - במכתב הדרכה בו נוזף בבנו הסורר.
בן זמנו של מננה, חורי, הלבלר המחבר של המכתב הסאטירי בפפירוס אנאסטאזי א, הזהיר את הנמען שלו על כך שהוא ציטט את הוראתו של הארדג'דף באופן בלתי הולם של אדם שאינו לבלר, משכיל למחצה.
הנס-ורנר פישר-אלפרט מסביר עוד על עלבון החובבן הנתפס בספרות האורתודוקסית:
ישנן עדויות מוגבלות אך מוצקות בספרות ובאמנות המצרית לתרגול של קריאה בעל פה של טקסטים לקהל.
מילת הביצוע בעל פה "לדקלם" (šdj) הייתה קשורה בדרך כלל לביוגרפיות, מכתבים ולחשים.
השירה (ḥsj) נועדה לשירי הלל, שירי אהבה, קינות קבורה ולחשים מסוימים.
שיחות כמו נבואת נפרטי מציעים כי חיבורים נועדו לקריאה בעל פה בקרב מפגשי עילית.
באלף ה-1 לפנה"ס מחזור הסיפורים הקצרים הדמוטי שבמרכזו מעשיו של פטיזה , הסיפורים מתחילים בביטוי "הקול אשר לפני פרעה", המעיד על כך שהועבר בעל פה וקהל היה מעורב בקריאתו.
קהל בדיוני של פקידי ממשל בכירים וחברי חצר המלוכה מוזכר בחלק מהכתבים, אך ייתכן שהיה מעורב קהל רחב יותר שאינו יודע קרוא וכתוב.
לדוגמה, אסטלת הלוויה של סנוסרת הראשון (ראשית 1971–1926 לפנה"ס) מזכירה במפורש אנשים שהתאספו והקשיבו ללבלר ה"מדקלם" את כתובות האסטלה בקול רם.
הספרות שירתה גם מטרות דתיות.
החל מכתבי הפירמידות מתקופת הממלכה הקדומה, יצירות ספרות קבורה שנכתבו על קירות הקברים, ואחר כך על ארונות קבורה, ופפירוסים שהונחו בתוך קברים, נועדו להגן ולטפח נשמות בחיים שלאחר המוות.
זה כלל שימוש בכישופים קסומים, לחשים ופזמונים ליריים.
עותקים של כתבים ספרותיים שאינם קבורתיים ונמצאו בקברים לא מלכותיים מעידים על כך שהמתים יכולים לבדר את עצמם בחיים שלאחר המוות על ידי קריאת כתבי "הוראות" וסיפורי מעשיות אלה.
למרות שיצירת הספרות הייתה בעיקרה עיסוק גברי, החוקרים מניחים שמספר יצירות נכתבו על ידי נשים.
לדוגמה, נמצאו מספר אזכורים לנשים כותבות ואף שרדו מכתבים פרטיים שנשלחו ונקלטו על ידי נשים.
עם זאת, אדוארד פרנק וונטה טוען כי אפילו בהתייחסויות מפורשות לנשים הקוראות מכתבים, ייתכן שנשים העסיקו אחרים כדי לכתוב מסמכים.
ריצ'רד ברוס פרקינסון ולודוויג דייוויד מורנץ כותבים שספרות מצרית עתיקה - שהוגדרה באופן צר כספרות יפה (belles-letres) - לא התקיימה בצורה כתובה עד לשושלת השתים-עשרה המוקדמת מתקופת הממלכה התיכונה.
כתבים מתקופת הממלכה הקדומה שימשו בעיקר לשמירה על הפולחנים האלוהיים, לשמירת נשמות בחיים שלאחר המוות ולתיעוד חשבונות לשימושים מעשיים בחיי היומיום.
ידוע שחלק מהשירה שבעל-פה השתמרה בכתיבה מאוחרת יותר; למשל, שירי נושאי האפריון נשתמרו כפסוקים כתובים בכתובות הקברים מתקופת הממלכה הקדומה.
תיארוך כתבים בשיטות של פלאוגרפיה, חקר כתב יד, הוא בעייתי בגלל סגנונות שונים של כתב היראטי.
השימוש באורתוגרפיה, חקר מערכות כתיבה ושימוש בסמלים, הוא גם בעייתי, שכן ייתכן שחלק ממחברי הכתבים העתיקו את הסגנון האופייני לארכיטיפ ישן יותר.
נושאים בדיוניים שובצו לעיתים קרובות בתבניות היסטוריות נידחות, השימוש בתבניות עכשוויות בסיפורת היא תופעה חדשה יחסית.
הסגנון של טקסט מספק מעט עזרה בקביעת תאריך מדויק לחיבורו, שכן בחירת הסוגה והמחבר עשויים להיות מעניינים יותר ברוחו של הטקסט מאשר התקופה שבו הוא נכתב.
לדוגמה, מחברי הממלכה התיכונה יכלו להגדיר כתבי חוכמה בדיוניים בתור הזהב של הממלכה הקדומה (למשל קגמני , פתחותפ והפרולוג של נפרטי), או שהם יכולים לכתוב תיאורים בדיוניים שהוצבו בעידן כאוטי הדומה יותר לחיים הבעייתיים של תקופת הביניים הראשונה (למשל מרי כא רע והאיכר צח הלשון).
כתבים בדיוניים אחרים מתרחשים ב-in illo tempore (בעידן בלתי מוגדר) ובדרך כלל מכילים נושאים נצחיים.
פרקינסון כותב שכמעט כל הכתבים הספרותיים היו פְּסֶבְדוֹנִים, ולעיתים קרובות יוחסו באופן כוזב לגיבורים גברים ידועים מההיסטוריה המוקדמת יותר, כגון שליטים ווזירים.
רק הסוגות הספרותיות של "הוראות" ו"קינות/דיבורים" מכילים יצירות המיוחסות לסופרים היסטוריים; כתביים בסוגות כגון "סיפורי מעשיות" מעולם לא יוחסו לאדם היסטורי ידוע.
טייט טוען כי במהלך התקופה הקלאסית של מצרים, "סופרים מצריים בנו השקפה משלהם על ההיסטוריה של תפקידם כסופרי וכמחברי הכתבים", אך במהלך התקופה המאוחרת, תפקיד זה נשמר במקום זאת על ידי האליטה הדתית שהוצמדה למקדשים.
ישנם מספר חריגים לכלל הפְּסֶבְדוֹנִים.
המחברים האמיתיים של מספר כתבי "הוראות" מתקופת רעמסס (השושלות ה-19 וה-20) זכו להכרה, אך מקרים אלה הם נדירים, מקומיים ואינם מייצגים יצירות של הזרם המרכזי.
אלה שכתבו מכתבים פרטיים ולעיתים לדוגמה זכו להכרה כמחברים המקוריים.
מכתבים פרטיים יכולים לשמש בבתי המשפט כעדות, שכן ניתן לזהות את כתב ידו הייחודי של אדם כאותנטי.
מכתבים פרטיים שהתקבלו או נכתבו על ידי פרעה נכתבו לעיתים בהירוגליפים על אנדרטאות אבן כדי לחגוג את המלוכה, בעוד שגזירות מלכים שנכתבו על אסטלות אבן התפרסמו לעיתים קרובות ברבים.
אגיפטולוגים מודרניים מקטלגים כתבים מצריים לסוגות, למשל "קינות/שיח" ומעשיות.
סוגת הספרות היחידה שנקראה כך על ידי המצרים הקדמונים הייתה סוגת ה"הוראה" או סבייט.
פרקינסון קובע כי יש להשתמש בכותרות יצירה, בהצהרה הפותחת שלה או במילות מפתח שנמצאות בגוף הטקסט כאינדיקטורים לסוגה המסוימת שלה.
רק סוגת "סיפורי מעשיות" השתמשה בפרוזה, ובכל זאת רבות מיצירות סוגה זו, כמו גם אלו של סוגות אחרות, נכתבו בפסוקים.
רוב הפסוקים המצריים העתיקים נכתבו בצורת צמדים, אך לפעמים נעשה שימוש בשלשות וברביעיות.
את סוגת ה"הוראות" או ה"תורות", כמו גם את סוגת ה"שיחות רעיוניות", ניתן לקבץ באוסף הגדול יותר של ספרות חוכמה המצוי ב .
הסוגה היא דידקטית באופיה ונחשבת כמי שהיוותה חלק מסילבוס החינוך הכתבי בתקופת הממלכה התיכונה.
עם זאת, כתבי הוראות משלבים לעיתים קרובות מרכיבים סיפוריים שיכולים להדריך וגם לבדר.
פרקינסון טוען כי קיימות עדויות לכך שכתבי הוראה לא נוצרו בעיקר לשימוש בחינוך לבלרי, אלא למטרות אידאולוגיות.
לדוגמה, אדולף ארמן (1854–1937) כותב כי ההוראה הבדיונית שנתן אמנמחת הראשון (בשנים 1991–1962 לפנה"ס) לבניו "...חורגת בהרבה מגבולות הפילוסופיה של בית הספר, ואין מה לעשות עם בית הספר באזהרה גדולה לילדיו להיות נאמנים לשליט".
בעוד שספרות נרטיבית, המגולמת ביצירות כמו האיכר צח הלשון, מדגישה את הגיבור האינדיבידואלי הקורא תיגר על החברה והאידאולוגיות המקובלות בה, כתבי ה"הוראה" מדגישים במקום זאת את הצורך לציית לדוגמאות המקובלות בחברה.
מילות מפתח הנמצאות בכתבי הוראה כוללות את "לדעת" (רḫ) ו"ללמד" (sbꜣ).
כתבים אלה מאמצים בדרך כלל את מבנה הכותרת הנוסחתי של "הוראת X שנעשתה עבור Y", כאשר "X" יכול להיות מיוצג על ידי דמות סמכותית (כגון וזיר או פרעה) המספקת הדרכה מוסרית לבנו או בניו.
לפעמים קשה לקבוע כמה נמענים בדיוניים מעורבים בתורות אלה, שכן חלק מהכתבים עוברים בין יחיד לרבים כאשר הם מתייחסים לקהל שלהם.
דוגמאות לסוגת ה"הוראות" כוללות את פתגמי פתחותפ , הוראות קגמני , הוראות למלך מרי כא רע , הוראותיו של אמנמחת, הוראות הורדדף , הוראות נאמנות ומשלי אמנ-אמ-אפה.
כתבי הוראה ששרדו מתקופת הממלכה התיכונה נכתבו בכתב יד על פפירוס.
אף אוסטרקון חינוכי מתקופת הממלכה התיכונה לא שרד.
לוח הכתיבה הקדום ביותר של תלמיד בית הספר, עם עותק של כתב הוראה (כלומר פתחוטפ), מתוארך לתקופת השושלת השמונה-עשרה.
פתחוטפ וקגמני נמצאים שניהם על פפירוס פרייס , שנכתב במהלך תקופת השושלת השתים-עשרה של הממלכה התיכונה.
עותקים מלאים של הוראות הנאמנות שרדו רק בכתבי יד מתקופת הממלכה החדשה, אם כי כל החצי הראשון נשמר על אבן ביוגרפית של אבן הממלכה התיכונה המנציחה את ה-Sehetepibre הרשמי של השושלת השתים-עשרה.
מרי כא רע, אמנמחת והורדדף הם יצירות אמיתיות של הממלכה התיכונה, אך שרדו רק בעותקים מאוחרים יותר מתקופת הממלכה החדשה.
אמנמופ (Amenemope) הוא אוסף הממלכה החדשה.
סוגת "סיפורים ומעשיות" היא כנראה הסוגה הכי פחות מיוצגת מהספרות ששרדה מתקופת הממלכה התיכונה וכתובה במצרית תיכונה.
בספרות המצרית המאוחרת, "סיפורים ומעשיות" מהווים את רוב היצירות הספרותיות ששרדו מתקופת רעמסס בתקופת הממלכה החדשה ועד לתקופה המאוחרת.
יצירות נרטיביות מרכזיות מתקופת הממלכה התיכונה כוללות את סיפור חצר המלך ח'ופו (חיאופס), המלך נפר כא רע והגנרל סאסנט , האיכר צח הלשון, סיפורו של שאנהת וסיפורו של מלח הספינה הטרופה.
קורפוס הסיפורים מתקופת הממלכה החדשה כולל את המריבה של אפפי וסקננרע, כיבוש יפו על ידי צחותי, סיפורו של הנסיך שגורלו נחרץ , סיפורם של שני אחים ומגילת ון-אמון.
סיפורים מהאלף הראשון לפני הספירה שנכתבו בכתב דמוטי כוללים את סיפור אסטלת הרעב (המתרחש בתקופת ממלכה הקדומה, אם כי נכתב בתקופת שושלת תלמי) ומחזורי סיפורים קצרים מהתקופות התלמיית והרומית, שהופכים דמויות היסטוריות ידועות כמו חאמוסת (השושלת התשע-עשרה) ואינארוס מהתקופה הפרסית הראשונה לגיבורים.
זאת בניגוד לסיפורים רבים שנכתבו במצרית מאוחרת, שמחבריהם בחרו לעיתים קרובות באלוהויות כגיבורים ובמקומות מיתולוגיים כתפאורה.
נרטיבים לא מנציחים, לא פונקציונליים, בדיוניים" שמשתמשים בדרך כלל במילת המפתח "לְסַפֵּר" (sdd).
הוא מתאר אותו כסוגה הפתוחה ביותר, שכן הסיפורים משלבים לעיתים קרובות מרכיבים של סוגות ספרותיות אחרות.
לדוגמה, מורנץ מתאר את החלק הפותח של סיפור ההרפתקאות הזר שאנהת כ"...
מצגת עצמית קבורה" המהווה פרודיה על האוטוביוגרפיה האופיינית שנמצאת על אסטלות קבורה להנצחה.
האוטוביוגרפיה מיועדת לשליח ששירותו החל תחת אמנמחת הראשון.
סימפסון קובע כי מותו של אמנמחת הראשון בדו"ח שנתן בנו, הקורגנט ויורשו סנוסרת הראשון (1971–1926 לפנה"ס) לצבא בתחילת סיפור שאנהת הוא "...תעמולה מצוינת".
מורנץ מתאר את מלח הספינה הטרופה כדוח משלחת ומיתוס סיפורי-מסע.
סימפסון מציינת שהאמצעי הספרותי של סיפור בתוך סיפור במלח הספינה הטרופה עשוי לספק "...הדוגמאות המוקדמות ביותר לדוח נרטיבי".
עם תפאורה של אי מדברי קסום, ודמות שהמשוחחת עם נחש מדבר, מלח הספינה הטרופה עשוי להיות מסווג גם כמעשייה.
בעוד שסיפורים כמו שאנהת, כיבוש יפו והנסיך שגורלו נחרץ מכילים תיאורים בדיוניים של מצרים מחוץ למצרים, מגילת ון-אמון מבוססת ככל הנראה על סיפור אמיתי של מצרי שנסע לגבל בפניקיה כדי להשיג ארז לבניית ספינות בתקופת שלטונו של רעמסס האחד עשר.
סיפורים ומעשיות נרטיביים נמצאים לרוב על גבי פפירוסים, אך טקסטים חלקיים ולעיתים שלמים נמצאים לעיתים גם על אוסטרקונים.
לדוגמה, שאנהת נמצא על חמישה פפירוסים שחוברו במהלך השושלות השתים-עשרה והשלוש-עשרה.
טקסט זה הועתק מאוחר יותר פעמים רבות על אוסטרקונים במהלך השושלות התשע-עשרה והעשרים, כאשר אוסטרקון אחד מכיל את הטקסט המלא משני הצדדים.
סוגת "כתבים נבואיים" מתקופת הממלכה התיכונה, הידועה גם כ"קינות", "שיחות", "דיאלוגים" ו"ספרות חזון אחרית הימים" , כוללת יצירות כמו פפירוס איפוור, נבואת נפרטי ומחלוקת בין אדם לבה שלו.
לסוגה זו לא היה תקדים ידוע בתקופת הממלכה הקדומה ולא הופקו יצירות מקוריות ידועות בתקופת הממלכה החדשה.
עם זאת, יצירות כמו נבואת נפרטי הועתקו לעיתים קרובות במהלך תקופת רעמסס של הממלכה החדשה, כאשר סוגה זו מתקופת הממלכה התיכונה הוכרזה כקדושה אך הופסקה.
הספרות הנבואית המצרית חוותה התעוררות במהלך השושלת היוונית תלמיית והתקופה הרומית של מצרים עם יצירות כמו הכרוניקה הדמוטית , אורקל הכבש , אורקל הקדר ושני כתבים נבואיים המתמקדים בנכתנבו השני (360–343 לפנה"ס) כגיבור.
יחד עם כתבי "הוראות", השיחות הרפלקטיביות הללו (מילת מפתח mdt) מקובצים יחד עם קטגוריית ספרות החוכמה של המזרח הקדום.
בכתבי הממלכה התיכונה, נושאים מקשרים כוללים השקפה פסימית, תיאורים של שינוי חברתי ודתי ואי-סדר רב ברחבי הארץ, בצורת נוסחת פיוטים תחביריים "אז-עכשיו".
למרות שכתבים אלו מתוארים בדרך כלל כקינות, נבואת נפרטי סוטה מהמודל הזה, ומספקת פתרון חיובי לעולם בעייתי.
למרות ששרדה רק בעותקים מאוחרים יותר מהשושלת השמונה-עשרה ואילך, פרקינסון טוען כי, בשל תוכן פוליטי ברור, נבואת נפרטי נכתבה במקור במהלך שלטונו של אמנמחת הראשון או זמן קצר לאחריו.
סימפסון מכנה זאת "...עלון פוליטי בוטה שנועד לתמוך במשטר החדש" של השושלת השתים-עשרה, שנוסדה על ידי אמנמחת, שגזל את כס המלכות ממנתוחותפ הרביעי של השושלת האחת-עשרה.
בשיח הסיפורי, מזמין סנפרו (שנת 2613–2589 לפנה"ס) מהשושלת הרביעית לחזר אחר החכם והכומר נפרטי.
נפרטי משעשע את המלך בנבואות שהארץ תיכנס לעידן כאוטי, המתייחס לתקופת הביניים הראשונה, רק כדי להחזיר את תהילתו לשעבר על ידי מלך צדיק - אמני - שהמצרי הקדום היה מזהה בקלות כאמנמחת הראשון.
תבנית ספרותית דומה של עולם סוער שהפך לתור זהב על ידי מלך מושיע אומץ גם באורקל הכבש ואורקל הקדר, אם כי עבור הקהלים שלהם שחיו תחת שליטה רומאית, המושיע טרם הגיע.
למרות שנכתב במהלך השושלת השתים-עשרה, פפירוס איפוור שרד רק כעותק מתקופת השושלת התשע-עשרה.
עם זאת, "מחלוקת בין אדם לבה שלו" נמצא על פפירוס מקורי מתקופת השושלת השתים-עשרה - פפירוס ברלין 3024. שני הכתבים הללו דומים לשיחים אחרים בסגנון, בנוסח ובנושא, אם כי הם ייחודיים בכך שהקהלים הבדיוניים מקבלים תפקידים פעילים מאוד בחילופי הדיאלוגים.
בפפירוס איפוור פונה חכם למלך אלמוני ולמלוויו, מתאר את מצבה העגום של הארץ ומאשים את המלך בחוסר יכולת לשמור על סגולות מלכותיות.
ניתן לראות זאת כאזהרה למלכים או כמתן לגיטימציה לשושלת הנוכחית, תוך ניגוד לתקופה הסוערת שכביכול קדמה לה.
ב"מחלוקת בין אדם לבה שלו" מספר אדם לקהל על שיחה עם הבה שלו (מרכיב של הנשמה המצרית) האם להמשיך לחיות בייאוש או לחפש את המוות כבריחה מהסבל.
פואמות, שירים, מזמורים וכתבים שלאחר המוות
אסטלות לוח הקבורה הופקו לראשונה במהלך תקופת הממלכה הקדומה המוקדמת.
בדרך כלל נמצאו בקברי מסטבה, ששילבו יצירות אמנות עם תבליט גבוה בעל כתובות הנושאות את שם הנפטר, שמותיהם הרשמיים (אם יש) וקריאות ותפילות (לעזרתו של האל).
שירי קבורה נחשבו כמי שמשמרים את נשמתו של המלך ממותו.
כתבי הפירמידות הם הספרות הדתית הקדומה ביותר ששרדה המשלבת פסוקים פואטיים.
כתבים אלו אינם מופיעים בקברים או בפירמידות שמקורם לפני שלטונו של אונס (2375–2345 לפני הספירה), אשר בנה לו פירמידה בסקארה.
כתבי הפירמידות עוסקים בעיקר בפונקציה של שימור וטיפוח נשמתו של הריבון בחיים שלאחר המוות.
מטרה זו כללה בסופו של דבר שמירה הן על הריבון והן על נתיניו בחיים שלאחר המוות.
מגוון מסורות טקסטואליות התפתחו מהכתבים המקוריים של הפירמידה: כתבי ארונות קבורה מתקופת הממלכה התיכונה, מה שנקרא ספר המתים, תחינת רע , ואמדואת שנכתבו על פפירוסים מתקופת הממלכה החדשה ועד לסוף הציוויליזציה המצרית העתיקה.
שירים נכתבו גם כדי לחגוג מלכות.
לדוגמה, במתחם אמון-רע בכרנכ, הקים תחותמס השלישי (1479–1425 לפנה"ס) מהשושלת השמונה-עשרה אסטלה לזכר ניצחונותיו הצבאיים, בה האלים מברכים את תחותמס בפסוקים פיוטיים ומבטיחים לו ניצחונות על אויביו.
בנוסף לאסטלות אבן, נמצאו שירים על לוחות כתיבה מעץ שבהם השתמשו תלמידי בית ספר.
מלבד האדרת מלכים, נכתבו שירים לכבוד אלוהויות שונות, ואפילו לנילוס.
מזמורים ושירים ששרדו מתקופת הממלכה הקדומה כוללים את מזמורי ברכת הבוקר לאלים במקדשיהם.
באל-לחון התגלו שירים מתקופת הממלכה התיכונה שהוקדשו לסנוסרת השלישי (1878–1839 לפני הספירה).