tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעבר הייתה התחנה הראשונה בדרך השיירות שחצתה את מדבר המלח הגדול דשת-י כוויר (בפרסית: دشت كوير) ואת מדבר לוט (בלועזית: Dasht-e Lut, בפרסית: دشت لوت) וחיברה בין העיר קום לעיר כרמאן.
משנת 1938, עוברת דרכה מסילת הרכבת הטרנס-אירנית המחברת בין הים הכספי למפרץ הפרסי.
לא קיים תיעוד היסטורי המעיד על ראשית ההתיישבות היהודית בעיר, אך התפתחותו של ניב כאשאני יהודי, השונה מניבים שהתפתחו במרכזים יהודיים אחרים באזור, כגון המדאנית יהודית שדובר בהמדאן ואספהאנית יהודית שדובר באספהאן, היא הוכחה לקיום רצוף של קהילה יהודית גדולה ומבוססת במקום.
קיים דמיון מסוים בין נוסח התפילה הכאשאני לנוסח התפילה של יהודי ספרד ויש רואים בכך הוכחה שהקהילה היהודית בכאשאן קלטה במאה ה-15 חלק ממגורשי ספרד.
עם עלייתה של השושלת הצפווית באיראן בראשית המאה ה-16 השתלט על המדינה הזרם השיעי.
כתוצאה מכך, התווסף ממד חדש למעמדם של היהודים שהוגדר עד כה על פי חוקי האסלאם כד'מה (בני חסות) והוא תפיסת הנג'אסת.
תפיסה זו, המעוגנת בהלכה השיעית, רואה בכל הלא-מוסלמים טמאים (נג'יס) ומחייבת את כל המאמינים השיעים להימנע מכל מגע גופני ישיר עמם או עם עצמים שנגעו בהם.
תפיסה זו הקשתה על חיי היום יום של היהודים והגבילה אותם במקומות מגוריהם ובעיסוקיהם.
מצב זה נמשך עד לעלייתו של רזא שאה לשלטון ב–1925.
מספרו של באבאי בן לוטף, "כתאב אנוסי", אנו למדים שבאמצע המאה ה-17 חיו בעיר 7,000 יהודים.
מספרו של באבאי בן פרהאד, "מאורעות כאשאן", אנו למדים שבעיר כאשאן פעלו באמצע המאה ה-18 שלושה עשר בתי כנסת.
על פי פרסומי ארגון כל ישראל חברים, בשנת 1906 חיו בכאשאן 2,000 יהודים ב-130 בתי אב.
על פי העיתון Ālam-e Yahud, בשנת 1943 התגוררו בכאשאן 1,380 יהודים.
היהודים התרכזו בשבעה אזורים כאשר בכל אזור בית כנסת אחד או שניים.
בסך הכול היו בכאשאן לפני שנת 1950 אחד עשר בתי כנסת.
בני הקהילה עברו באופן הדרגתי לטהראן בחיפוש אחר הזדמנויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות טובות יותר.
במאה ה-21 לא נשארו בכאשאן יהודים.
השרידים היחידים המעידים על קיום קהילה יהודית הם שני בתי כנסת מוזנחים ובית קברות.
במאות ה-17, ה-18 וה-19 פעלו בכאשאן אנשי רוח יהודים רבים שחיברו יצירות העוסקות בעניינים מתחום הדת היהודית ותרבותה.
העבודות נכתבו בכשאנית-יהודית בשילוב מושגים מעברית ומארמית.
הידועים ביניהם אישים אלה הם:
באבאי בן לוטף, הכרוניקאי היהודי הראשון בפרס הידוע לנו.
הכרוניקה השירית "כתאב אנוסי" שנכתבה באמצע המאה ה-17 מתארת את הרדיפות והגזרות הדתיות, הגירוש ההמוני, הרצח וגזילת הרכוש של יהודי כאשאן.
רבי יהודה בן אלעזר – רופא ששימש כרב ודיין בכאשאן בסוף המאה ה-17, ידוע בזכות חיבורו הפילוסופי "חובות יהודה", העוסק בסוגיות החשובות של הפילוסופיה היהודית, אותו חיבר בשנת 1683 באחת התקופות הסוערות בתולדות יהודי פרס.
"חובות יהודה" כתוב בפרסית מצוינת, המשתווה ברמתה עם החיבורים בפרסית קלאסית של אותו זמן.
באבאי בן פרהאד, אף הוא כרוניקאי משורר, נכדו או נינו של באבאי בן לוטף.
הוא תיאר ביצירתו "מאורעות כאשאן" את סבלם של יהודי כאשאן בעת שהאפגאנים פלשו לפרס בשנת 1721.
שמואל בן פיר אחמד ובנו אלישע בן שמואל, המכונה ראגב, חיברו יצירות שירה ופיוט בעברית ובכשאנית יהודית בסוף המאה ה-17.
בנימין זאב בן אליהו בן משה חיבר בשנת 1850 דרושים, "מדרשים" ו"דרשיות של תורה" בפרסית-יהודית, מספר בראשית ועד פרשת ויצא.
העיר כאשאן היא אחד המרכזים העתיקים והחשובים לייצור קרמיקה ושטיחים באיראן.
יהודי כאשאן מילאו תפקיד מרכזי בתעשיית המשי.
הם עסקו במסחר, בצביעה, בריקמה ובאריגת שטיחים, בדי קטיפה, ובדי משי.
הנשים היהודיות החזיקו במונופול על מיון חוטי המשי, עבודה שהן ביצעו בבתיהן.
הגברים עסקו בסחר במשי גולמי מתוצרת מקומית ובטוויית חוטי המשי.
אחדים רכשו משי גולמי, פיקחו על ייצור הסחורות ומכרו את התוצר המוגמר מחוץ לכאשאן.
יהודי כאשאן היו ידועים כאורגי שטיחים מוכשרים במיוחד.
השטיחים שנארגו בסדנאות שלהם שילבו בין עיצובים איראניים מסורתיים, מוטיבים שפותחו בתקופת השושלת הקאג'ארית (1794 – 1925) ומקורות תנ"כיים, תלמודיים ועממיים יהודיים, דוגמת משה מציג את לוחות הברית, עקדת יצחק, הסמלים של שבטי ישראל.
מחקר על השטיחים היהודיים שנארגו בכאשאן פורסם על ידי חוקר השטיחים אנטון פלטון בספרו "שטיחים יהודיים".
פרט לרבנים ולרופאים, הציבור הכללי לא זכה ללמוד פרסית או ערבית בגלל אכיפה קפדנית של חוקי הטומאה.
החינוך היהודי הוגבל ללימוד עברית וכשאנית יהודית בבית הכנסת.
בית הספר היהודי הראשון הוקם בכאשאן בשנת 1910 על ידי נדבן בשם יקותיאל, לאחר שזקני העדה התנגדו להקמת בית ספר של ארגון כל ישראל חברים.
מאוחר יותר, הוקם על ידי ארגון כל ישראל חברים בית ספר לבנות.
ילדות ונרעות קיבלו בדרך כלל חינוך ביתי שהתמקד במלאכות הקשורות בתעשיית המשי.
ספרו של באבאי בן לוטף, "כתאב אנוסי", וספרו של נכדו באבאי בן פרהאד, "מאורעות כאשאן", מתארים שתי תקופות בהן יהודי כאשאן נאלצו להתאסלם בלחץ השלטון.
באבאי בן לוטף מספר בספרו כיצד בין השנים 1657 ל־1662, בתקופת שלטונו של השאה עבאס השני (1642 – 1667), יהודי איראן וביניהם 7,000 יהודי כאשאן נאלצו להתאסלם.
כל גבר שהתאסלם קיבל טומאן זהב, אשה או ילד קיבלו פחות.
לאחר שכל יהודי כאשאן נרשמו כ"מוסלמים חדשים", נסגרו כל בתי הכנסת והיהודים נאלצו לבקר במסגדים ולהקפיד על התנהגות לפי דיני האסלאם והם קיבלו מתנות חג בכסף, במזון ובביגוד.
היהודים המומרים התחלקו לשלוש קבוצות: הזקנים, ששמרו על יהדותם בסתר, קבוצה ששמרה על יחסים טובים עם המוסלמים וגם עם היהודים והצעירים שהמצב החדש לא הפריע להם.
בשנת 1662, בהתערבותו של מולא מוחסן פאיז כאשאני, מיסטיקן, משורר, פילוסוף ומוחדית' מוסלמי תריסרי שיעי ולאחר תשלום 60 טומאן בעבור חמש השנים שחלפו ועוד 60 טומאן תשלום מראש בעבור חמש השנים שלאחר מכן הותר ליהודים לחזור ליהדות.
אירוע התאסלמות שני מובא בספרו של באבאי בן פרהאד "מאורעות כאשאן".
לא כל האירועים המובאים בספר זה מדויקים או מגובים על ידי תיעוד היסטורי, אך עם זאת התמונה המצטיירת מהמסופר היא שיהודי כאשאן סבלו מפגיעה קשה ברכוש ובנפש כתוצאה מהמלחמה בין השאה אשרף הותכ לבין השאה תהמאספ השני, בעת כיבוש איראן על ידי האפגנים.
מצבם של יהודי כאשאן תחת שלטונה של השושלת ההתוכית היה טוב יותר ממצבם של המוסלמים השיעים.
מצבם הורע באופן משמעותי עם כיבוש האזור על ידי כוחותיו של השאה תהמאספ השני בפיקודו של תהמאספ קולי חאן, לימים נאדיר שאה.
החיילים שפלשו לאזור בזזו את בתי היהודים ואף רצחו אותם.
לאחר ניסיונות רבים לקנות שקט באמצעות תשלום סכומי כסף גבוהים, נשיא הקהילה היהודית, דוד, החליט שהדרך היחידה להציל את חייהם של היהודים היא להתאסלם.
תחילה התאסלמו הגברים ורק זמן מה לאחר מכן, הנשים.
שבעה חודשים לאחר שכל יהודי כאשאן התאסלמו, הצליחו שליחי הקהילה היהודית לשכנע את תהמאספ קולי חאן לאפשר להם לחזור ליהדות תמורת תשלום כבד.
הדת הבהאית הגיעה לכאשאן בשנת 1844. הקהילה הבהאית בעיר כאשאן ובסביבתה גדלה עם הצטרפותם של עובדי משי ואורגי שטיחים, ביניהם יהודים צעירים.
הדת הבהאית לא דרשה ניתוק מוחלט מהמסורת היהודית' לכן חלק מהמומרים שמרו על זהות כפולה בהאית-יהודית והיו גם כאלה שחזרו לדת היהודית.
בשנת 1901, רבני כאשאן פנו לרשויות המקומיות בדרישה לאסור קבוצה של צעירים יהודים מומרים על מנת למנוע את הצטרפותם של צעירים נוספים לדת הבהאית.
לאחר התערבותו של מוזפר א-דין שאה קאג'אר הצעירים שוחררו לאחר ששילמו קנס.
יהודים ראו בהצטרפות לדת הבהאית דרך להשתלב באורך החיים המודרני והיו ששלחו את ילדיהם לבית הספר הבהאי שנפתח בשנת 1909 שם הילדים יכלו ללמוד פרסית וערבית.
קהילת יהודי כירכוכ הייתה קהילה של יהדות כורדיסטן שחיה בעיר כירכוכ.
זו הייתה קהילה קטנה יחסית שמנתה כמה מאות משפחות.
במאה ה-13 נכבשה בגדאד בידי המונגולים ויהודים רבים ברחו לחבל כורדיסטן.
על פי ההשערה, מקצתם הגיעו לכירכוכ.
במאה ה-17 עמד בראש הקהילה הרב יחיא ברזאני.
על פי עדויות מהמאה ה-18 יהודים מכירכוכ עסקו במסחר, בעיקר עם בגדאד וכן קיבלו עליהם את מרות חכמי ההלכה היהודית, בבגדאד.
ב-1824 ביקר במקום נוסע אנגלי שמסר על 200 משפחות יהודיות בעיר.
הנוסע דוד דבית הלל אישר זאת בביקורו במקום בשנת 1827 והוסיף שהיה להם בית כנסת.
בשנת 1847 מסרו נוסעים שביקרו בכירכוכ על 250 משפחות יהודיות.
כעבור שנה, ב־1848, סיפר הנוסע בנימין השני שהיהודים מתגוררים בחלק העיר הנמצא במישור לרגלי ההר.
במאי 1918, לקראת תום מלחמת העולם הראשונה, כבשו הבריטים את העיר.
בעקבות המלחמה התמעט מספר היהודים, אך גדל שוב לאחריה.
ב־1922 נמנו בעיר 600 משפחות יהודיות ולאחר גילוי אוצרות הנפט, העיר הפכה למרכז תעשייתי והגיעו יהודים נוספים.
בנוסף לפקידות, היהודים עסקו במסחר, בעיקר בבדי משי וצמר, והיו סוכנים להעברת צמר מכורדיסטן לתעשיית הטקסטיל במנצ'סטר, אנגליה.
בעקבות החלטת החלוקה (1947) השתנה היחס ליהודים.
השלטונות העיראקים החלו לרשום מתנדבים למלחמת קודש בארץ ישראל, הוכרז מצב חירום והחלה מדיניות של אנטישמיות גלויה.
בסוף 1949 החלה עלייה בלתי חוקית לישראל דרך סולימאניה, איראן.
העולים שוכנו במחנה בטהרן ובהמשך, בשנים 1950–1951 עלו כל יהודי כירכוכ לישראל ונטשו את רכושם מאחור.
במצודת כירכוכ מצוי קבר המיוחס על פי מסורות מסוימות לדניאל, לחנניה, עזריה וליונה.
יהודי העיר והאזור (כמו גם המוסלמים) נהגו לקיים מנהג עלייה לרגל לקברים אלה.
ב- 1913 נפתחו בעיר בידי חברת כל ישראל חברים ("אליאנס"), שני בתי ספר (האחד לנערים והשני לנערות) על-שם אליעזר כדורי מבגדאד, אך הם נסגרו עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
ב־1934 נפתח מחדש בית-ספר יהודי, מעורב.
בשנים 1924–1925 אורגנה מגבית ל"קרן-קיימת-לישראל" בידי נשיא הקהילה יצחק אפרים דניאל.
המרד הפרו-נאצי של רשיד עלי (1941) השפיע לרעה על היחסים עם התושבים.
היהודים הצטיידו בנשק והסתגרו בבתיהם.
רב הקהילה הצליח לקיים קשר עם המותצרף (המושל) של העיר והמחוז (כורדי, תומך הבריטים) והוא הורה למשטרה למנוע התנכלויות מצד התושבים.
בכתבה שנערכה בשנת 2016 נמסר כי שלושת בתי ספר היהודים עדיין משמשים כמבני חינוך בכירכוכ:
בית הספר היהודי בשכונת אל-מוסלי (حي المصلى) שנוסד בשנת 1815,
בית הספר אליאנס שנוסד בשנת 1913,
בית הספר היהודי שהיה במצודת כירכוכ.
שליחי התנועה הציונית הגיעו לכירכוכ ב-1942 ומסרו שבעיר מתגוררים 3,000 יהודים שעוסקים במסחר, מקצתם אמידים, וביניהם גם סוחרים זעירים ובעלי מלאכה: חייטים, סנדלרים וצורפים.
השליחים הקימו תאים חשאיים וארגנו שעורי עברית והרצאות על ישראל.בשנת 1946 התמנה דניאל אפרים לראש העדה והוא שיתף פעולה עם המחתרת הציונית.
על פי עדות אחרת: מי שעמד בראש הקהילה משנת 1943 והיה פעיל במחתרת הציונית, היה הרוג המלכות אליהו נתן שגם שתיים מבנותיו היו חברות המחתרת.
בשנת 1947 הוקם בעיר סניף של "ההגנה".
במקביל, חידשה תנועת החלוץ את הלימודים בבית הספר היהודי, שנסגר כמה שנים קודם לכן והפעילו ספרייה עברית.
בשנת 1922 נבחר נשיא הקהילה היהודית בכירכוכ, יצחק אפרים דניאל לבית המחוקקים העיראקי.
במחצית הראשונה של המאה ה-20 האוכלוסייה בכירכוכ הייתה מעורבת, רובה טורקמנית וכורדית, מיעוטה ערבים מוסלמים והקהילה היהודית הייתה הקטנה ביותר.
יחסם של הטורקמנים והכורדים היה חיובי ומכבד והם אף הגנו על היהודים כאשר המוסלמים החלו לפרוע ביהודים בשנת 1941, כאשר רשיד עאלי אל-כילאני עלה לשלטון, בעקבות החלטת האומות המאוחדות להקים את מדינת ישראל וכן בזמן מלחמת העצמאות.
שם המשפחה כירקוקלי (או: קירקולי) נגזר משם העיר כירכוכ.
הקהילה היהודית במילווקי היא אחת מהקהילות היהודיות הגדולות ביותר באזור המערב התיכון.
האוכלוסייה היהודית, אשר נמצאת בעיקר בפרברים הצפוניים והמערביים של העיר, התיישבה במקור במילווקי באמצע המאה ה-19 ומילאה לאורך השנים תפקיד משמעותי בפיתוח התרבותי, החברתי והכלכלי של העיר.
המתיישבים היהודים הראשונים בעיר הגיעו למילווקי במהלך שנות ה-40 של המאה ה-19, והיו בעיקר יהודים אשכנזים מגרמניה ואוסטריה-הונגריה.
המהגרים הללו היגרו לאזור בחיפוש אחר הזדמנויות כלכליות.
בית הכנסת הראשון בוויסקונסין הוקם במילווקי בשנת 1850. רוב המהגרים היהודים במילווקי באותה העת היו רפורמים.
לקראת סוף המאה ה-19 הגיעו למילווקי יהודים אורתודוקסים ממזרח אירופה.
בעקבות גל ההגירה ממזרח אירופה גדלה האוכלוסייה היהודית באופן ניכר ועד שנת 1875 חיו מעל ל-2,000 יהודים במילווקי.
באותה העת מרבית היהודים בעיר גרו באזור מרכז העיר ובאיסט סייד.
במהלך המאה ה-19 חלק גדול מהיהודים במילווקי עבדו בתעשיות ההלבשה וההנעלה.
לקראת סוף המאה ה-19 כמעט כל מפעלי ההלבשה בעיר היו בבעלות יהודית.
ארגונים יהודיים רבים נוסדו במילווקי במהלך אותה התקופה, כמו המיסיון היהודי של מילווקי וארגון בני ברית.
בשנת 1925 חיו מעל ל-22,000 יהודים במילווקי, מה שהפך אותה לאחת מהקהילות היהודיות הגדולות ביותר בארצות הברית.
גלי הגירה נוספים של מהגרים יהודים שברחו מאירופה בעקבות עליית הנאציזם הגיעו לעיר במהלך שנות ה-30. גל גדול נוסף של מהגרים יהודים הגיע למילווקי מברית המועצות בין שנות ה-70 לשנות ה-90. אותם המהגרים התיישבו בעיקר בשכונות שרמן פארק ושורווד.
הקהילה היהודית תרמה באופן ניכר לכלכלת מילווקי לאורך השנים כאשר יהודים רבים הקימו בתי עסק רבים, כולל חנויות מכולת ומפעלי בגדים ואפילו חברות גדולות כמו Kohl's ומנפאואר.
על אף שעד שנת 1951 האוכלוסייה היהודית בעיר היוותה רק 3% מכלל אוכלוסיית העיר, כ-20% מהרופאים בעיר ו-17% מעורכי הדין בעיר באותה התקופה היו יהודים.
בשנת 1921 החל לפעול בעיר העיתון היהודי ה-Wisconsin Jewish Chronicle, אשר עדיין קיים כיום.
בשנת 1997 החל להיערך מדי אוקטובר פסטיבל הסרטים היהודי של מילווקי אשר ממוקד אך ורק בהצגת סרטים יהודיים.
בשנת 2008 נפתח לקהל הרחב המוזיאון היהודי של מילווקי.
במילווקי פועלים כיום ארגונים יהודיים רבים, כמו בין היתר הארגון הלל מילווקי לסטודנטים וצעירים, מרכז חב"ד ומחלקה למדעי היהדות באוניברסיטת ויסקונסין-מילווקי.
לפי הערכה של אוניברסיטת ויסקונסין-מילווקי בשנת 2011 הקהילה היהודית במילווקי מנתה כ-25,800 יהודים, שהיוו כ-1.8% מאוכלוסיית העיר וכ-78% מכל היהודים במדינת ויסקונסין.
הקהילה היהודית במילווקי מגוונת, וכוללת אוכלוסיות יהודיות אורתודוקסיות, קונסרבטיביות, רפורמיות וחילוניות.
וולטר אננברג (1908–2002) - מוציא לאור, דיפלומט ונדבן.
שרלוט ריי (1926–2018) - שחקנית וזמרת אמריקאית אשר נודעה בעיקר בזכות הדמות עדנה גארט אותה היא גילמה בקומדיית המצבים "על טעם ועל ריח".
הרב קוהל (1935–2023) - איש עסקים, נדבן ופוליטיקאי שכיהן בין השנים 1989–2013 בסנאט האמריקני כנציג מדינת ויסקונסין מטעם המפלגה הדמוקרטית.
יחיאל מיכל טברסקי (נולד ב-1939) - רב, אדמו"ר ומלחין חסידי.
צוקר, אברהמס וצוקר - שלישיית יוצרי קומדיות קולנועיות אשר ידועים בעיקר בזכות סרטם "טיסה נעימה" וסדרת סרטי "האקדח מת מצחוק".
קהילת יהודי מיין היא קהילה יהודית אשכנזית המתגוררת במיין, מדינה בארצות הברית.
יהודים רבים היו שותפים להקמתה של מיין לאורך המאה ה-19. רובם היגרו מגרמניה לפורטלנד, העיר הגדולה ביותר במיין.
היהודי הראשון שהיגר למיין היה סוסמן אברמס ב-1785. אברמס, שבמקור הגיע מהמבורג, גרמניה, התיישב לראשונה בעיר וולדוברו שבמיין.
מאז, עוד יהודים עלו מאזור גרמניה.
למשל, גרמנים יהודים התיישבו בעיר לואיסטון-אובורן ב-1865 ושם עסקו בסחר, ויהודים נוספים התיישבו בבנגור שבמיין ב-1829. הקהילות היהודיות החלו להקים בתי כנסת כבר ב-1849.
נכון ל-2019, 22,600 יהודים מתגוררים במיין, והם מפוזרים לאורך מספר ערים במדינה.
יהודים רבים במיין מתגוררים בעיר לואיסטון-אובורן שבמיין.
הקהילה הקימה בעיר בתי כנסת ורבים בה היו שותפים להקמת הארגון "המרכז לקהילה היהודית בצפון אמריקה" (Jewish Community Centers Association of North America) .
בסוף המאה ה-19, יהודים רבים היגרו לערי באת' שבמיין.
לקהילה יש ארגון יהודי רפורמי הנקרא "קהילת בית ישראל" (Beth Israel Congregation).
ויליאם כהן – פוליטיקאי אמריקאי ממוצא יהודי, שכיהן כמזכיר ההגנה של ארצות הברית בתקופת כהונת הנשיא ביל קלינטון, בין השנים 1997–2001.
לינדה לאבין – הייתה שחקנית וזמרת יהודייה-אמריקאית.
בעלת שש מועמדויות לפרס טוני.
קהילת יהודי לוס אנג'לס (ידועה גם בשם יהדות לוס אנג'לס; באנגלית: Los Angeles Jews) מהווים כ-17.5% מאוכלוסיית העיר לוס אנג'לס, העיר הגדולה ביותר במדינת קליפורניה שבארצות הברית.
הקהילה היהודית בעיר היא הקהילה היהודית בשנייה בוגדלה בארצות הברית אחרי קהילת יהודי ניו יורק.
בסך הכל, כ-700,000 יהודים מתגוררים בלוס אנג'לס רבתי.
כ-1.2 מיליון יהודים בקליפורניה (כ-7% מכלל התושבים במדינה) הם ממוצא יהודי.
יהודים היגרו ללוס אנג'לס מאז שנכבשה על ידי ארצות הברית.
יהודים היגרו לקליפורניה עוד ב-1841, לאחר שנכבשה בידי ארצות הברית, אז קראו לאזור אלטא קליפורניה.
היהודי הראשון שהגיע לעיר היה יעקב פרנקפורט , והוא היגר מפולין.
כאשר קליפורניה התאחדה באופן רשמי עם ארצות הברית ב-1850, 8 יהודים התגוררו בלוס אנג'לס.
היהודים בעיר החלו לבנות אזורי מסחר וקהילה מגובשת שהייתה מונהגת על ידי ארנולד יעקובי.
הרב הראשון של העיר היה יוסף נומרק בשנת 1854. ב-1862, התגבשה קהילה יהודית רפורמית בעיר.
בין השנים 1900 ל-1926, יהודים רבים היגרו מאירופה ללוס אנג'לס.
בשנת 1910, 5,792 יהודים התגוררו ב-"דאונטאון" לוס אנג'לס, ואף היה בעיר רחוב יהודי ("Jewish Street").
ב-1989, 1,500 יהודים מברית המועצות היגרו ללוס אנג'לס.
ב-2001, אריק גרסטי, פוליטיקאי ודיפלומט אמריקאי-יהודי, נבחר לכהן כראש מועצת העיר של לוס אנג'לס ב-2001 והיה הראשון ממוצא יהודי שכיהן בתפקיד זה.
מאז שנות ה-60 של המאה ה-20, רוב הקהילה היהודית בעיר מתגורתר בהנוק פארק.
חלקם יהודים רפורמים ויהודים רקונסטרוקציוניסטים.
רוב היהודים במדינה נוטים להצביע למפלגה הדמוקרטית, ויש להם חלק גדול בתעשיית ההוליווד של ארצות הברית.
מאכלים נפוצים הובאו מיהדות איראן ומסעדות רבות בעיר כשרות.
בנוסף, בעיר יש רדיו יהודי שנקרא קול הנשמה (Kol Haneshama) ועיתון יהודי שנקרא The Jewish Journal of Greater Los Angeles.
קהילה יהודית קיימת במיקולאייב מאז ייסוד העיר ב־1789, על ידי הנסיך גריגורי פוטיומקין.
רב הקהילה ומחוז מיקולאייב כולו, הוא שליח חב"ד, הרב שלום דובער גוטליב.
היהודים הראשונים, מהגרים מגליציה התיישבו בעיר לאחר ייסודה וכעבור כארבעים שנה, ב-1830, גרו בה מעל 1,000 יהודים, רובם נתינים רוסים.
ב-1829 גזר הצאר ניקולאי הראשון על היהודים, גזרת גירוש, אך שליט העיר, האדמירל גרייג (Admiral Greig), שאשתו הייתה יהודייה, דחה את הפינוי.
בשנת 1834 גורשו כל יהודי העיר ורק בני משפחה עשירה, בעלת מספנה, הורשו להישאר.
בשנת 1866 החלו היהודים לחזור לעיר ועד 1897 חיו בה מעל 20,000 יהודים.
בתחילת המאה ה-20 התקיימו בעיר חיים יהודיים פעילים: 18 בתי כנסת, תלמוד תורה, מקווה, בית מטבחיים, משגיחי כשרות, חברה קדישא ורבנות פעילה.
הרב הראשון של העיר היה חסיד חב"ד, רבי אברהם דוד לבוט, שהיה גם מנהיג הקהילה.
את רבי אברהם דוד לבוט ירש נכדו, רבי מאיר שלמה ינובסקי שהיה גם תלמיד חכם וגם איש עסקים וקשור לממשל.
בשנת 1900, נישאה חנה, בתו של רבי מאיר שלמה לרבי לוי יצחק שניאורסון, ולזוג שהתיישב במיקולייב, נולד בנם, הרבי מלובביץ', רבי מנחם מנדל שניאורסון, בי"א בניסן תרס"ב, 18 באפריל 1902.
בשנת ה'תרנ"א, 1891, התמנה רבי ישראל אייזנשטיין לתפקיד רב קהילת מיקולאייב וכיהן בתפקיד זה 14 שנים, עד פטירתו בחורף ה'תרס"ה, 1905. החליף אותו הרב הליטאי, מרדכי דב איידלברג, שכיהן בתפקיד בשנים 1917–1922.
ערב מלחמת העולם השנייה, מנתה אוכלוסיית העיר כ-20% יהודים.
בשנת 1941 כבשו הנאצים את העיר וטבחו כ-15,000 יהודים, שלא הצליחו להימלט.
במרץ 1944 שחרר הצבא הסובייטי את העיר, ויהודים החלו לחזור.
ב-9 בדצמבר 1946 נרשמה מחדש הקהילה הדתית היהודית של העיר ובה 549 יהודים.
מאחר שבית התפילה של חב"ד שימש כנסייה נוצרית, הוחלט להחזיר לקהילה את בית התפילה האשכנזי הקטן ברחוב צ'רניהיבסקה (Чернігівська вулиця) 19 ומשה פוקס, שכבר היה אז בן 72, נבחר לרב.
בני הקהילה היו בעיקר קשישים ולחגים הוזמנו חזנים מאודסה או מלבוב.
ב-21 באפריל 1962, בהחלטת העירייה, נסגר בית הכנסת וב-1970 הועברו 7 ספרי התורה לקהילת אודסה .
בשנת 1959 חיו במיקולאייב 31,000 יהודים, ובשנת 1989 היו יותר מ-20,000 יהודים במרשם האוכלוסין.
ב-4 באוגוסט 1992 נפתח מחדש בית כנסת, בבניין בית הספר הישן, במיקולאייב, ברחוב קרל ליבקנכט (вулиці Карла Лібкнехта) 15. הרב הראשון היה ברול אנטיפיס (Беролл Антіпіс) שהיה אזרח אמריקאי וראש הקהילה היה ברוך קיטניצ'ס (Борух Кітниць).
בספטמבר 1999, חודש אלול ה'תשנ"ט, ערב ראש השנה, ביקר את יהודי מיקולאייב שר הדתות של מדינת ישראל, יצחק כהן.
הקהילה הקימה בית ספר יהודי "אור מנחם" וגן ילדים "חיה מושקא".
הקהילה מוציאה לאור עיתון בשם "יחד".
קהילת יהודי לנצ'נה בעיר לנצ'נה (בפולנית: Łęczna; ביידיש: לענטשנע) בפולין, נוסדה ככל הנראה סמוך להקמת העיר בסביבות שנת 1467, ומוזכרת לראשונה בשנת 1501. והתקיימה עד לשואה.
כיום, קיימים בעיר מספר אנדרטאות ומבנים המנציחים את ההיסטוריה היהודית בעיר.
הקהילה המקומית הפכה לאחת מן הגדולות והמשפיעות ביותר בפולין במחצית השנייה של האלף השני, ואירחה בשנים 1668, 1678 ו-1681, את הכינוס השנתי של ועד ארבע ארצות, שהיה המוסד העליון של יהדות פולין בין השנים 1580 ו-1764.
היהודים שחיו בלצ'נה היו בעיקר בעלי מלאכה כמו סנדלרים, חייטים וקצבים.
בשנת 1674, לאחר שהקהילה היהודית קיבלה היתר להקים בית כנסת משלה, היהודים היוו 33% מ-547 התושבים בעיר.
הקהילה היהודית בלצ'נה נהנתה מחיי יום-יום חופשיים יחסית וללא הגבלות, בניגוד לערים אחרות במזרח אירופה ובפולין בפרט.
למרות שהוטלו הגבלות מסוימות על ייצור משקאות חריפים (הרשק קודנסקי, למשל, הורשה לייצר 400 קלחות וודקה, תוך תשלום אגרה שנתית של 400 זלוטי), הותרה בעלות על פאבים, מזקקות ומתקנים אלכוהוליים אחרים, ואפשרה ליהודים המקומיים להתפרנס מענף זה.
בשנת 1846 הרובע היהודי נשרף כמעט כליל, וגם מבנה בית הכנסת, אך במהרה שוקמה ונבנתה מחדש.
באותה תקופה, נוסדה בעיר חסידות לנטשנה, על ידי רבי יצחק אייזיק תלמידו של הרבי מלובלין, והעיר הייתה אחת מהמרכזים של היהדות החסידית בפולין.
כן גר בעיר רבי שלמה לייב מלענטשנע (ה'תקל"ח - ה'תר"ג) שנקבר בבית העלמין היהודי בעיר, ברחוב פסטרניק.
במהלך מרד ינואר בשנת 1864, אחד המורדים שנלכדו היה סגן רחמן בורנשטיין, תושב יהודי בעיר, שנהרג בסופו של דבר.
בשנת 1921 הקהילה היהודית מנתה 2,019 נפש (63% מכלל האוכלוסייה).
לקהילה היו בית כנסת, מקווה, בית תפילה, בית קברות ובית קברות.
ובשנת 1935 הגיע מספרם ל-2,273 (54.6% מכלל התושבים בעיר 4,162 נפש) בשנת 1936 נבחרו שמונה אנשים למועצה העירונית הכללית, דבר המראה עד כמה דומיננטית הייתה הקהילה היהודית בעיר.
עם הכיבוש הנאצי, היהודים חויבו לענוד טלאי צהוב על חזיהם ומאוחר יותר על זרועותיהם.
יהודים לא הורשו להיכנס לבתי קפה, מלונות וברים.
כתוצאה מהתקנות הנאציות שנכפו על יהודי פולין על ידי ריינהרד היידריך, הוקם גטו יהודי בלנצ'נה וכל היהודים נאלצו לעבור לגבולותיו.
לאחר הקמת הגטו, הפיקוח ניתן לאוקראינים שאומנו על ידי הנאצים במחנה האימונים טרווניקי.
אף על פי כן, גדר הפרדה בין הקהילות היהודיות והפולניות נבנתה רק בשנת 1942. בינואר 1940 הוקם יודנראט מקומי על ידי הנאצים, שהורכב מ-12 חברים.
יצחק חיים פרוכטמן עמד בראש היודנראט.
ביולי 1940 הוקם ועדת עזרה הדדית יהודית מקומית.
יצחק זילברשטיין, תושב המקום, היה יו"ר הוועדה.
כן נוסד בגטו ארגון שירות בריאות, ובשנת 1941 גם מטבח ציבורי.
בין מאי ליולי 1942 הגיעו יהודים מצ'כוסלובקיה ובוהמיה לגטו לנצ'נה, ואוכלוסיית הגטו גדלה מ-2,191 במרץ 1941 ל-3,000 באוקטובר 1942.
הטרנספורט הראשון למחנה ההשמדה סוביבור יצא ב-25 באוקטובר 1942. ובו גורשו כ-3,000 איש, רובם קשישים וילדים.
בספטמבר 1943 הרגו הגרמנים 23 יהודים ברחוב קאנאלובה ו-50 יהודים ברחוב לנצ'וחובה.
970 יהודים נרצחו על ידי הנאצים ביום הכיפורים בשנת 1943. וויצ'ך וייצ'ורק, מחבר הספר "Szkice z prowincji" ("זיכרונות מהפרובינציה"), מתאר את האירוע: "ליד בית הכנסת היה כיכר גדולה למדי, ובצדה אחד נקיק.
הנקיק היה חרוט לפני זמן רב על ידי גשמים ושלגים שהפשירו.
הנקיק ירד לכביש לובלין, ליד עמק נהר שווינקה.
זה היה המקום שבו הוצאו יהודים בשורות של ארבעה איש מהגטו.
לאחר מכן, מקלע עשה את עבודתו.
יהודים נהרגו לא רק בקבוצות אלא גם בנפרד.
זה נעשה בשלב המאוחר יותר של הרציחות, תוך כדי חיפוש אחר אלה שהסתתרו בנבכי הגטו.
יתר על כן, הפצועים שניסו להסתתר ספגו גם הם מכות מוות.
למען הוודאות, הגרמנים זרקו רימוני יד לבור שבו היו מונחים גופות.
לאחר מכן, שוטרים יהודים קיבלו פקודה לכסות את הגופות בשכבת אדמה." במהלך השואה, כ-2,500 יהודים שחיו בלצ'נה לפני המלחמה נרצחו על ידי הנאצים.
לאחר השואה, הקהילה היהודית של לנצ'נה חדלה להתקיים.
הקהילה היהודית בסיגט הייתה קהילה יהודית גדולה בעיר סיגט (בעבר בהונגריה, כיום בצפון רומניה), אשר היוותה כ-40% מכלל אוכלוסיית העיר (במפקד האוכלוסין האחרון שנערך בהונגריה לפני הכיבוש הגרמני, בינואר 1941, נמנו בעיר 10,144 יהודים) והטביעה את חותמה על אופיה.
סיגט נחשבת למרכז יהודי חסידי חשוב, ולמולדתם של החסידויות סיגט וסאטמר.
במאי 1944 נשלחו כל יהודי סיגט לאושוויץ, בארבעה משלוחים.
בית הכנסת היחיד שנותר בסיגט, המשמש כיום כמוזיאון הנצחה לקהילה, מזכיר בגודלו ובפארו את הקהילה היהודית שאיננה.
סיגט היא עיר השוכנת במחוז מרמורש במדינת רומניה, שהייתה בעברה חלק מחבל טרנסילבניה ההיסטורי ומקום מושבם של למעלה מעשרת אלפים יהודים בשיאה.
פעלו בה אדמורי"ם גדולים וחשובים, ביניהם אדמו"רי שושלת סאטמר (ממשפחת טייטלבאום), שהשפעתם ניכרה בכל מרמורש ובמקומות רחוקים יותר.
העיר סיגט, בירת מחוז מרמורש, הייתה מרכז יהודי חסידי גדול חשוב ביותר.
העיר שוכנת בין שני נהרות: נהר איזא ונהר הטיסה, ומכאן שמה - סיגט - שפירושו בהונגרית "אי".
מקומה הגאוגרפי בחבל מרמורש, למרגלות הרי הקרפטים במשולש הגבולות בין רומניה, הונגריה ואוקראינה.
יהודים ישבו במקום במאה ה-17; במאה שלאחריה כבר הייתה שם קהילה מאורגנת, ובראשה ר' צבי בן משה אברהם, ממתנגדיה החריפים של כת הפרנקיסטים במקום.
אחריו שימשו ברבנות הרבנים יהודה הכהן הלר, מנחם מנדל שטרן,, רבי יוסף שטרן, יקותיאל יהודה טייטלבוים וחנניה יום-טוב ליפא טייטלבוים (עד תחילת המאה ה-20).
במשך שנים רבות סיפקו רבני סיגט שירותי דת לקהילות יהודיות קטנות יותר בישובי הסביבה, כגון בילה צרקווה (שדה לבן) וסלוטפינא (סולוטבינו) אשר נמצאות בסמוך, מעברו הצפוני של נהר טיסה.
בשנת 1910 היוו היהודים 18.4%% מאוכלוסיית המחוז.
היהודים היוו 40% מכלל תושבי העיר (כ-13,000 במספר) והטביעו חותמם על אופי חיי התושבים.
המסחר והתחבורה (העגלונים אשר היו מסיעים את התושבים לתחנת הרכבת) שבתו לחלוטין בשבתות ובמועדים כולל חנויות הגויים.
בעיר פעלו כ-30 בתי כנסת אשר המו מתפללים ובהם התקיימו שעורי תורה ביום ובלילה לכל שכבות הגיל.
בעיר פעלו ישיבות, בתי-ספר, ספריות, בתי-דפוס עבריים ומפעם לפעם הופיעו כתבי-עת יהודיים.
רוב היהודים בעיר ובאזור כולו היו דלי אמצעים.
במאה ה-19 הצטרפה הקהילה לאיחוד הקהילות החרדיות בהונגריה, והיהודים הליברליים שבה הקימו לעצמם "עדה ספרדית" נפרדת שבראשה כיהן עשרות שנים הרב ד"ר שמואל בנימין דנציג.
במאי 1944 נשלחו כל תושביה היהודיים של סיגט לאושוויץ בארבעה משלוחים.
הרב יהודה כהנא הלר (בין השנים 1801–1819), מחבר הספר "קונטרס הספיקות"
הרב מנחם מנדל שטרן (בין השנים 1819–1834), מחבר הספר "דרך אמונה"
הרב אלעזר ניסן טייטלבוים (בין השנים 1834–1839), בנו של הישמח משה, ואבי שושלת רבנים בקהילה מאז ועד אחרי השואה
הרב יקותיאל יהודה טייטלבוים (בין השנים 1858–1883), בנו; האדמו"ר הראשון של חסידות סיגט
הרב ד"ר שמואל בנימין דנציג (1944-1873) רב "הקהילה הספרדית",
הרב יהודה יקותיאל גרינוואלד, היסטוריון
הלל דנציג, עיתונאי וסופר חבר מערכת "דבר"
באוגוסט 1940, חזר מחוז מרמורש שבצפון טרנסילבניה לריבונות הונגריה.
תחת ריבונות זו נחקקים חוקים אנטי יהודיים שנאכפו באזור זה בחומרה רבה יותר מבכל שטחי הונגריה.
ומצבם הכלכלי של יהודי סיגט הידרדר מאוד.
יהודים שלא יכלו להוכיח את אזרחותם ההונגרית נדונו לגרוש.
ב-1941 גורשו מהעיר סיגט שבהונגריה 1000 יהודים לאוקראינה הנתונה תחת הכיבוש גרמני ושם נרצחו על ידי הגרמנים ועוזריהם האוקראינים (27, או 28 באוגוסט 1941).
בינואר 1941, במפקד האוכלוסין הארצי האחרון שנעשה בהונגריה לפני הכיבוש הגרמני, נמנו בסיגט 10,144 תושבים יהודים ושיעורם בכלל אוכלוסייתה היה כארבעים אחוז.
רובם היו סוחרים ובעלי מלאכה, אך היו בהם גם עובדי חקלאות עונתיים ופקידים וכמה סיטונאים ובעלי בתי חרושת.
ב-1942–1943 מגיעים לסיגט פליטים יהודים אשר הצליחו להימלט ממחנות וגטאות שבפולין, רבני העיר (הרב דר' שמואל דנציג והרב יקותיאל יהודה טייטלבוים) פעלו רבות למען לקליטתם בקהילה והקימו ארגון סיוע לפליטים.
ב-19 במרס 1944 נכבשה הונגריה על ידי הצבא הגרמני, אך המינהל השלטוני נשאר בידי רשויות השלטון ההונגרי אשר בוחר לרכז את יהודי המחוז בשני גטאות: "גטו העיר" ו"הגטו הקטן".
"גטו העיר" נועד ליהודי העיר וכלל ארבעה רחובות.
"הגטו הקטן" - הוקם באחת משכונות העוני שבעיר ויועד ליהודי המחוז.
כולל הפליטים שהגיעו ממחנות וגטאות שבפולין.
היהודים נדרשו לעבור לגטאות ב-20 באפריל 1944. בסך הכול נכלאו בשני הגטאות למעלה מ-12,000 יהודים, ומתוכם 10,000 היו תושבי העיר סיגט.
גם בגטו השתדלו היהודים לקיים אורח חיים נורמלי ככל הניתן ובפיקוחה של המועצה היהודית פעלו ועדות למיניהן כמו: ועדת סעד, ועדת בריאות, וועדת עבודה.
תושבי הגטו יזמו פעילויות תרבותיות, תפילות שיעורי תורה והרצאות לכלל הגילאים.
בראש המועצה היהודית עמד ליפוט יוסוביץ, שהיה נשיאה האחרון של הקהילה בעיר.
הגברים מהגטו נלקחו לעבוד בעבודות פרך ולמשימות משפילות, הם אולצו לקצץ את זקנם.
יהודי הגטו עונו קשות על ידי ז'נדמרים הונגרים, כדי שיגלו היכן הסתירו את חפצי הערך שלהם.
ב-22 במאי 1944 הוחלט על חיסול הגטאות במרמרוש.
יהודי הגטו הובלו בארבעה טרנספורטים למחנה ההשמדה באושוויץ.
תחילה גורשו תושבי "הגטו הקטן" ואחר כך תושבי "גטו העיר" 12,749 נפשות.
לאחר חיסול הגטאות נתגלו כמה יהודים שהסתתרו, מעטים מהם שרדו.
אחרי המלחמה שרדו כמה מאות מיהודי העיר וחלק מהם שבו לחיות בסיגט.
ב-1947 התרכזו בעיר כ-2,300 יהודים, שחלקם הגדול לא היו תושבי סיגט במקור.
ב-1959 התחילו יוצאי סיגט בישראל בהדפסת כתב-עת שהוקדש לתולדות קהילת סיגט והקהילות הקטנות סביבתה.
כתב העת יצא לאור בעברית, ביידיש ובהונגרית.
כיום מונה הקהילה יהודים בודדים, רובם אינם ילידי העיר.
בסיגט פעלו מספר רב בתי כנסת.
אחד הגדולים והבולטים שבהם הוא בית הכנסת המרכזי העירוני, אשר כלל גם את משרדי הקהילה, את המקווה העירוני וכן את דירת השמש והחזן של בית הכנסת.
כיום בית הכנסת זה הוא היחידי ששרד ומשמש כאנדרטה ומוזיאון לזכרם של תושבי העיר שנרצחו וצמודים אליו משרדי הקהילה.
בשנת 1902 נבנה בית הכנסת "ויז'ניצר קלויז".
בית כנסת אחר נחרב בתקופת השואה ובמקומו עומדת היום אנדרטה מרשימה לזכר הקהילה שהושמדה בשואה.
בסיגט קיימים שני בתי קברות יהודיים:
בית החיים הגדול (החדש) - נמצא במרכז העיר בכתובת SZILAGIY ISTVAN 26. המצבה הראשונה בבית העלמין היא משנת תק"ט, והאחרונה היא משנת תשע"א.
בית העלמין התנהל על ידי חברה קדישא כללית.
רק אחד מספרי החברה קדישא נותר לפליטה והוא מצוי בספריה הלאומית.
מספר הקברים הידועים המצויים במקום עומד על 3,877 ביניהם עשרות קברים של חיילים יהודיים אלמוניים שנהרגו במלחמת העולם הראשונה.
בית החיים הישן - בית עלמין זה נחרש עד היסוד אך שתי מצבות נותרו בו: של הרב הראשון של סיגט, הרב צבי אברמוביץ ושל אשתו.
הסיבות להריסת בית הקברות לא ידועה, על פי עדותו של הרב יקותיאל יהודה גרינוולד הוא ביקר בבית קברות זה וראה שם מצבות עד שנת תק"כ.
לפי השמועה עצמותיהם של שוכני בית קברות זה הועברו לבית הקברות החדש ונקברו שם כנראה בקבר אחים.
השוורים שחרשו את בית הקברות לא הצליחו להזיז את המצבה שעל קבר הרב ואשתו והם נותרו על מקומם.
יש המספרים כי בזמן השלטון הקומוניסטי נעשה ניסיון נוסף לעקור את הקברים על ידי טרקטורים ואף הם נחלו כישלון.
בית קברות זה מגודר ושמור ורק השכנים מגדלים בו ירקות גינה.
לסיגט קמו אנדרטאות בארץ, כמו בבית העלמין בחולון.
בסיגט עצמה בית הכנסת היחידי ששרד, בית הכנסת "הספרדי", משמש כמוזיאון לקהילה שאיננה עוד.
בעיר הוקמה גם אנדרטה לזכר יהודי סיגט, במקום בו עמד בעבר בית כנסת גדול.
מוזיאון "בית אלי ויזל" ממוקם בבית נעוריו של הסופר ומספר את קורות משפחתו ומציג את אורח החיים היהודי בשנים שלפני השואה.
על קיר תחנת הרכבת של סיגט הותקן לוח זיכרון המפרט את תאריכי הטרנספורטים בהם גורשו יהודי העיר לאוושויץ.
קהילת היהודים בסגד התקיימה מימי הכיבוש העות'מאני ועד השואה.
בסיום המלחמה עם טורקיה גורשו היהודים מסגד וחזרו אליה ב-1781. כמעט כל יהודי סגד היו נאולוגים, בשואה נשלחו רוב יהודי העיר לאושוויץ.
עד פרסום כתב הסובלנות ב-1781 הייתה לפרנסיה הזכות למנוע מיהודים לגור בה, בשל היותה עיר מלכותית חופשית.
המשפחה היהודית הראשונה התיישבה בה באותה שנה.
ב-1840 הגיעה אוכלוסיית היהודים בעיר ל-681 נפש.
הרב הראשון של הקהילה נקרא הרב יחיאל (כיהן בשנים 1790-1789).
מלבד זאת אין פרטים נוספים אודותיו כנראה.
לאחריו שימשו בתפקיד הרב צבי הירש באק (1843-1790) הרב דניאל פיליץ, שהתמנה ב-1843 והודח ב-1847 בגלל תמיכתו בתיקונים בהלכה, ולאופולד לעף (1875-1850), ממנהיגי התנועה הנאולוגית בהונגריה.
כקהילת מהגרים צעירה ואמידה, חסרת יסודות שמרניים, הייתה סגד כר נח לנאולוגים.
במהלך הקרע ביהדות הונגריה עברה הקהילה להשתייך לארגון הנאולוגי הארצי.
היא פרחה במיוחד תחתיו ותחת ובנו, הרב עמנואל לעף.
בית הכנסת הראשון בעיר נבנה ב-1803. ונהרס ב-1839 ב-1843 הוקם בית כנסת נוסף.
לאחר זמן היה בית הכנסת קטן מלהכיל את אנשי הקהילה ונבנה בית כנסת חדש, בית הכנסת הגדול של סגד, אחד היפים ביותר בהונגריה ובאירופה כולה, והשני בגודלו במדינה.
בית הכנסת נחנך בשנת 1907. ב-1920 מספר יהודי הקהילה הגיע ל-6,958. ב-1926 התמנה הרב ינו פרנקל כרב הראשי הרשמי של העיר, ואילו לעף נותר לצידו כמשרת כבוד.
בנוסף הייתה בעיר קבוצה קטנה של יהודים אורתודוקסים.
היא מנתה כשלושים משפחות, ובשנים שלפני השואה שימש בה כשו"ב וכמו"צ הרב שמחה לנדאו, כשבהמשך מצטרף אליו גם הרב אברהם יונגרייז.
הציבור האורתודוקסי היה קטן ולא יכל להתמסד לקהילה, ובעקבות כך לא יכל להתפלג והשתייך לקהילה הראשית.
בנוסף ילדי האורתודוקסים למדו במוסדות הקהילה הניאולוגית.
בשונה ממרבית הקהילות בהונגריה, בסגד התקיימו קשרים טובים בין הקבוצה האורתודוקסית לנאולוגית.
ב-1787 נוסדה "חברה קדישא", במשך שנים רבות שכן בית העלמין בתוך העיר, וב-1868 קודש בית עלמין חדש מחוץ לעיר וכל הקברים הועתקו מבית העלמין העתיק לחדש, החברא קדישא אף הקימו בית חולים בעיר ב-1856 (בית החולים נהרס בשיטפון הגדול ב-1879).
מוסדות נוספים של הקהילה היו בית אבות ובית יתומים.
וכן "אגודת נשים", "אגודת צעירות", "חברת עניי עירנו", "הכנסת כלה", וחברה לטיפול בחולים.
ב-1820 נוסד בית ספר יסודי יהודי לבנים, וב-1851 נפתחו גם כיתות לבנות.
לאחר מינוי הרב ינו פרנקל לרב העיר הוא הקים ספרייה עבור הנוער והוציא עבורם ירחון בשם "ספרייה לנוער יהודי".
הרמן באואר-מארקפי היה בין הפעילים הבולטים של הקהילה במהלך המאה ה-19.
מרבית הגברים גויסו במלחמה לפלוגות "שירות העבודה" הצבאי, וחלק גדול מהם נספו בתנאים הקשים ששררו שם.
לאחר הכיבוש הגרמני, ב-19 במרץ 1944, רוכזו בסגד כעשרת אלפים מיהודי הסביבה, בגטו שהיה סביב בית הכנסת הניאולוגי.
ב-17 במאי גורשו חלקם לגטו באיה ומשם לאושוויץ, גירושים נוספים לאושוויץ יצאו מהגטו עצמו בחודש יוני.
בטרנספורט האחרון שיצא לאושוויץ נותק בבודפשט אחד הקרונות, (שעליו היו 66 יהודים וביניהם אף רב הקהילה עמנואל לעף) ונועד להינצל באמצעות רכבת קסטנר בסך הכול הגיעו לאושוויץ כ-3,000 מיהודי סגד.
שאר היהודים שנועדו אף הם להישלח לאושוויץ נשלחו למחנה שטרסהוף שבאוסטריה, כתוצאה מפעילותו של ישראל קסטנר.
ומשם הועברו חלקם לטרזיינשטט וחלקם לברגן-בלזן.
כמחצית מיהודי העיר שרדו במחנות וחלקם חזרו לעיר, אליהם הצטרפו גם יהודים מיישובים קטנים בסביבה.
ב-1946 היו בעיר 2,124 יהודים והרב ינו פרנקל חזר לכהן כרב של סגד.
בספטמבר 1945 נפתח בית ספר יהודי ולמדו ובו 44 תלמידים.
בית הכנסת, ובנייני הקהילה, שופצו בסיוע הג'וינט, והוקם מחדש המוסד ליתומים ונקלטו בו 400 ילדים יהודים שהוריהם נספו בשואה.
ב-1949 עלה הרב פרנקל לישראל ובמקומו התמנה לרב ד"ר יוסף שינדלר.
ב-1958 מנתה הקהילה כ-927 יהודים, בתחילת שנות התשעים נותרו בעיר כמה מאות יהודים בלבד.
הקהילה היהודית בסטארי צ'ורטוריסק (באוקראינית: Старий Чорторийськ; בפולנית: Czartorysk, צ'ורטוריסק) כפר במחוז ווהלין שבמערב אוקראינה, על גדת נהר סטיר, התקיימה מ-1577 עד להשמדתה בשואה.
הידיעה הראשונה על היהודים בעיר היא משנת 1577, אומנם משערים כי עוד לפני כן חיו יהודים בצ'ורטוריסק.
בתחילת שנת 1700 הוטל על יהודי צ'ורטוריסק מס-גולגולת כסכום של 100 זהובים.
המספר מעיד על כך שמספר היהודים בעיירה היה קטן.באותה תקופת קהילת צ'ורטוריסק הייתה כפופה אז הראשית לוצק.
בשנת 1897 היו 822 יהודים בעיר, היהודים היוו כ-30 אחוזים מכלל האוכלוסייה.
בסוף המאה ה-19 נסללה מבילת הברזל סארני-קובל ובמרחק 10 ק"מ מהעיירה נקבעה תחנת-רכבת ששמה כשם היישוב.
בהמשך עברו יהודים מצ'ורטוריסק לגור בסביבת תחנת הרכבת החדשה.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה היהודים גורשו מהעיירה ובתי העיירה נשרפו.
אחרי שהתבסס השלטון הפולני חזרו לעיירה רק כרבע מתושביה.
בעיירה היו מורים פרטיים ליהדות ולעברית, הילדים למדו בבית-הספר הפולני הממלכתי ואחרי-הצהריים השלימו את השכלתם היהודית והעברית אצל המורים הפרטיים.
בתקופה זו הייתה פעילה קבוצה של השומר הצעיר בצ'ורטוריסק, בקבוצה הם עברו הכשרה לחיים בקיבוץ בארץ-ישראל.
צ'ורטוריסק נכבשה בידי הצבא הגרמני ב-28 ביוני 1941.
זמן קצר לאחר מכן כמה גברים יהודים נתפסו ונורו למוות על ידי הגרמנים.
בחודש יולי הגרמנים החרימו את חיות המשק שהיו בבעלות יהודית.
יהודי העיירה רוכזו בגטו פתוח, ונשלחו לעבודות כפייה בתחנת הרכבת ובכריתת עצים ביערות הסמוכים.
ביום י"א באלול תש"ב (24 באוגוסט 1942) כל יהודי צ'ורטוריסק – בעיקר נשים, ילדים ואנשים זקנים, נורו למוות על ידי יחידת הגרמני ליד בית הקברות של העיירה.
צ'ורטוריסק שוחררה בידי הצבא האדום ב-3 בפברואר 1944. רק 10 איש שברחו ניצלו וזכו להגיע ליום השחרור.
קהילת יהודי פלונסק היא הקהילה היהודית בעיר פלונסק שבפולין.
ההתיישבות היהודית במקום החלה כבר בראשית העת החדשה.
המידע העתיק הראשוני על היהודים בפלונסק הוא משנת 1446 ברשימות בתיקי בית המשפט, בו מפורט מספר היהודים בעיר יחד עם המיסים והעמלות ששילמו.
העיר פלונסק ממקומת על נהר פלונקה ומכאן הגיע שמה.
היא נוסדה בימי הביניים הקדומים כעיר מבצר של נסיך החבל ובה ארמון עץ למשכנו בימי שהותו בפלונסק.
סביב המבצר הוקם היישוב הראשון של תושבי העיר אשר עסקו בעיקר בחקלאות ובמשך הזמן נוספו אליהם גם סוחרים ובעלי מלאכה.
בשנת 1400 העניק הנסיך מאזובשה ורייסין ז'יאמיוביט את כתב הקיום של העיר על יסוד החוק החלמיני.
כתב קיום זה חודש ואושר בשנת 1527 על ידי המלך זיגמונט הראשון.
פלונסק השתייכה לנסיכות פלוצק, שסופחה לממלכת פולין בשנת 1495 לאחר מותו של הנסיך האחרון יאנוש יחד עם חלק ממאזובשה.
נסיכות פלוצק הפכה לפלך המורכב משמונה נפות ובכללן פלונסק.
כבר מראשית העת החדשה יהודים התגוררו בפלונסק.
נסיכי מאזובשה היו מעוניינים לפתח את ארצם ולכן התירו כניסת יהודים לערים.
המידע העתיק הראשוני על היישוב היהודי בפלונסק הוא משנת 1446, מרשימות בתיקי בית המשפט, בו מידע על מספר היהודים המשלמים מיסים וסכום העמלות מופיע בהם.
בראש יהודי חבל פלוצק עמד הרב קמחי, שהיה הרב הראשי וישב בלינצ'יצה.
ב-1507 שילמו היהודים את ה-PLN 5 למס ההכתרה.
בשנת 1527 נערך גירוש היהודים ומתן כתב הקיום על רקע התחרות המסחרית עם הסוחרים הנוצרים.
היהודים עסקו בהלוואה בריבית, וכן סחרו במוצרי עץ, אשלג וזפת.
מוצרים אלו היו משיטים לעיר דאנציג דרך נהר הוויסלה.
היהודים היו בעלי המונופול על המסחר בכל האזור והיו מבקרים בירידים בדאנציג, פוזנא, גניזנו ותורון.
בתחילת המאה ה-17 העניק מלך פולין זיגמונט הראשון הגנה ליהודים מפני תחרות של סוחרים זרים.
באחוזות מלכותיות משנת 1616 נמצא תיאור עשיר של רכוש העיר, שבו נמצאים ארבעה בתים יהודיים, בעליהם מחויבים לתת לזקן ליטר וחצי זעפרן.
יהודים מן הערים השכנות עברו לפלונסק והיישוב היהודי בה גדל.
בשנת 1655 פרצה המלחמה הפולנית- שוודית השנייה.
האצולה הפולנית והוויבוידים מפוזנא וקאליש חברו לשוודים יחד עם 15,000 חיילים, אשר פלשו לעיר וגרמו בה הרס רב.
היהודים והפרוטסטנטים הואשמו בבגידה וריגול לטובת השוודים, ובכל הרפובליקה של פולין החלו מעשי שוד וטבח, הקהילה היהודית כמעט הושמדה לחלוטין והרכוש היהודי נשדד ונהרס.
באפריל הגיע סטפן צ'רניצקי לאזור צ'חנוב ופלונסק, הוא ערך שחיטות גדולות ביהודים, חייליו שדדו והרסו את הרכוש היהודי.
בפלונסק סבלו היהודים סבל רב, רובם נהרגו, בתיהם נשרפו רכושם נשדד והרב של הקהילה, הרב צבי נשרף.
הקהילות היהודיות היו תחנות המוות של צבא צ'ארנצקי ביניהן: קהילת קובאל, לופיאנני, רוגסאן, פלאטוב ורשן, ליסא, פאקוש, שרם, פורדון, פליצק ודוברזין.
יהודי פלונסק קבעו יום צום שנתי לזכר ההרוגים, בערב ראש חודש שבט, וקבעו נוסח סליחות מיוחד ליום צום זה - "סליחות פלונסק".
בשנת 1657, המלך יאן קז'ימייז' נתן כתב-קיום המאפשר ליהודים לבנות מחדש את בתיהם ולפתוח מחדש חנויות וסדנאות.
בשנת 1670 המלך מיכאל קוריבוט וויסניוביאצקי, יורשו של המלך יאן קז'ימיז', חידש את כתב הקיום של היהודים והתיר להם להתיישב בפלונסק.
הוא אפשר להם להקים בתים, לעסוק במסחר, לשרוף יי"ש ולבשל בירה, למכור ולקנות כל מיני משקאות, לשחוט בקר ולמכור בשר באיטליזים ובבתיהם הפרטיים.
היה מותר לסחור בימי חול מלבד יום א' וכן הותר ליהודים לבנות בית כנסת ולהקים בית עלמין נפרד.
בעקבות כך פרץ מאבק קשה בין הנוצרים ליהודים כשהראשונים אומרים שהיהודים גוזלים מהם את פרנסתם.
על היהודים נאסר, עוד מימי המלך זיגמונט הראשון לסחור במסחר קמעוני בכותנה, אריגים ובשמים.
וכן מכירת בשר עגל, כבשים ועיזים בימי השוק אשר הותרו רק לנוצרים.
בהתאם לכתב הקיום, היהודים היו משלמים מיסים על מסחר, מגרשים ובתים וכן מס גולגולת (משנת 1549).
בשנת 1669 הזכירו ליהודי פלונסק ועד ד' הארצות כי עליהם לעזוב את מאזובשה.
ייהודי פלונסק עזבו את העיר ולא חזרו אליה עד לביטול ההחלטה.
בשנת 1678 נגזרה על יהודי מאזובשה גזירת גירוש, ולאחר השתדלויות רבות מנע ועד ד' הארצות גירוש זה.
יהודי פלונסק היו שייכים מבחינה ארגונית, לקהילת צ'יחאנוב עד שנות החמישים של המאה ה-18, אז התנתקו מקהילת צ'יחאנוב בניגוד להסכמתה.
באמצע המאה הי"ח כיהן בפלונסק הרב ברוך חריף, אחריו כיהן הרב יקותיאל זלמן בן משה יוסף ליכטשטיין מחבר הספר "דבי רב" (פירוש על הספרי).
בתקופה זו היה בפלונסק רופא יהודי ד"ר שלמה יעקב'ס.
ליד פלונסק התקיימה התיישבות חקלאית יהודית – אחוזת קוחארי שהוקמה על ידי שלמה זלמן מרקוס מפוזנא.
מתוך מפקד שנערך בשנת 1764 בפלונסק נמנו 455 נפשות.
בשנים אלו, של פלישת צבאות זרים ושל סיבוכים במדינת פולין סבלו היהודים סבל רב.
היהודים תמכו בקונפדרציה ברסקה למרות היותה עוינת את היהודים.
בימי מלכות של סטאניסלאב פוניאטובסקי חל שיפור במצב היהודים עקב השקט ששרר במדינה בעיקר לאחר חלוקת פולין הראשונה.
בשנת 1808 לאחר הכיבוש הפרוסי גדלה האוכלוסייה היהודית בחבל פלוצק ובפרט בפלונסק, יהודים רבים עברו מהשטח הפולני שעבר בחלוקת פולין לפרוסיה.
ובשנה זו התגוררו כ-2801 יהודים בעיירה.
פלונסק הייתה לאחת הערים המובילות עם האחוז הגבוה ביותר של האוכלוסייה היהודית, היהודים היוו 73.6% מאוכלוסיית העיר.
היהודים רכשו בתים, ועסקו במבחר קמעונאי וכן בסחר בתבואות, עצים ביצים, בקר ותוצרת חקלאית אשר נשלחו מדי יום לפלוצק ומודלין.
כמה יהודים אף ניהלו בעצמם אחוזות או ניהלו לבעלי אחוזות את תוצרתם החקלאית.
וכן היו מספר חייטים ופרוונים שעבדו עבור מפעלי קונפקציה גדולים.
ענף זה גדל והתרחב במהירות.
במאה ה-19 החלו יהודי פלונסק לגלות מעורבות פוליטית ולהפיץ את תרבות ההשכלה.
במרד הפולני של 1863 השתתפו כמה מיהודי פלונסק.
בשנת 1865 נוסדה אגודת "חברת דורשי התורה והחכמה", בה התרכזו המשכילים הראשונים בעיר ולמדו בה פילוסופיה דקדוק ושפות.
בתקופה זו אף השתפר בה המצב הכלכלי.
בפלונסק נוסד אחד מסניפיה הראשונים של אגודת "חובבי ציון" בפולין.
לקראת סוף המאה ה-19התארגנה בעיר הקבוצה הראשונה של ציונים והוקם ארגון "בני ציון" שבתוך שנתיים מנה כמאתיים פעילים.
צעירים רבים הצטרפו לחוג לומדי העברית ובעיר הוקמו ספריות ציבוריות בעברית וביידיש.
"ההשכלה - מן העיר פלונסק יצאה למלוך", כתב הסופר דוד פרישמן.
במחצית השנייה של המאה ה-19 נפוצה בפלונסק החסידות.
בעיר היו קבוצות של חסידי גור, אלכסנדר וצ'חאנוב ונוסדו בה קלויזים (בתי מדרש) של הזרמים השונים.
לקראת סוף המאה ה-19 נוסדו בפלונסק אגודות כגון "קהל קטן", שביקשו להפיץ השכלה בקרב השכבות העניות.
פעילי האגודות ארגנו קבוצות לימוד של פועלים ובעלי מקצועות כפיים, לימדו את חניכיהם עברית, משניות, פרקי אגדה, היסטוריה של עם ישראל וידיעת ארץ ישראל.
אגודת "עזרא" פעלה להפצת השפה העברית וללימוד ההיסטוריה של עם ישראל בקרב ילדים ממעמד נמוך.
בין מקימי האגודה היה דוד גרין, לימים - דוד בן-גוריון בן ה-14. רבים מפעילי אגודות אלו היו מראשוני העולים מפלונסק לארץ ישראל.
יוצאי פלונסק היו בין מקימי הקיבוצים נגבה, עין שמר, בית זרע, עין השופט, שריד, כפר מסריק, מזרע ועוד.
עם זאת, בשנים אלה עדיין קיבלו רוב ילדי ישראל בעיר חינוך מסורתי ולמדו ב"חדרים" פרטיים ובתלמוד תורה שהחזיקה הקהילה.
בסוף המאה ה-19 נפתח בפלונסק בית ספר יסודי ממשלתי לילדי היהודים, בו למדו ברוסית כ-80 תלמידים, רובם בנות.
פלונסק גבלה במשקים גדולים, בהם היו עצי צפצפה שבצמרותיהם מקננות חסידות.
בשולי העיר היו בתי הנפחים, מתקני העגלות ומפרזלי הסוסים, וכן חלקות קטנות של איכרים, נוצרים ויהודים, שעיטרו את העיר בגני ירק, בערוגות פרחים ובגדרות עץ צבועות באדום ובירוק.
בסוף המאה ה-19 היו שליש מבתיה של פלונסק בנויים מאבן ופעלו בה בתי חרושת, בתי מלאכה ותחנה מטאורולוגית.
נסללו בה כבישים והותקנו מדרכות אספלט.
בעיר עצמה היו שדרות אלונים וערמונים וכן גני נוי.
בתחילת המאה ה-20 היו בעיר בתי ספר עממיים, בית ספר תיכון, בתי חרושת, טחנת קמח, תחנת כוח ומגרשי ספורט.
למעלה ממחצית מ-8,000 תושבי העיר היו יהודים.
בשנת 1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה, כבשה גרמניה את פלונסק מידי הקיסרות הרוסית.
עקב המלחמה שותקו המלאכה והמסחר בעיר, ורבים מתושבי העיר נותרו ללא אמצעי קיום.
הקהילה הקימה מטבח ציבורי לעניי העיר, שחילק מאות ארוחות חינם מדי יום.
למרות הקשיים התנהלו בפלונסק בתקופה זו חיים כלכליים, תרבותיים ופוליטיים ערים.
הכיבוש הגרמני אפשר למפלגות, לאיגודים המקצועיים ולארגונים החברתיים לפעול בגלוי.
הקבוצות הציוניות, שהתארגנו עוד לפני המלחמה, הגבירו את פעילויות ההסברה והתרבות שלהן.
הבונד שפעל במחתרת בימי השלטון הצארי חידש את פעולתו הגלויה.
בשנת 1917 הוקמה בפלונסק ספרייה ציבורית ובשנת 1918 נוסד בה סניף של אגודת ישראל.
עם תום המלחמה נכללה פלונסק בתחום פולין העצמאית.
עם כניסת הצבא הפולני לפלונסק הואשמו היהודים בשיתוף פעולה עם הגרמנים, ובמקרים רבים פרעו חיילים פולנים ביהודים.
עם פרוץ מלחמת פולין-ברית המועצות ב-1920 כבש הצבא האדום את העיר לזמן קצר והאלימות נגד היהודים גברה.
בתקופה זו פרצה בעיר מגפת טיפוס ושרר בה רעב.
לאחר המלחמה סייעו לנזקקים בעיר ארגון הג'וינט, מוסדות תמיכה ציבוריים וכן קרובים בחוץ לארץ.
בשנת העשרים נוסדו בפלונסק מספר ארגונים לעזרה הדדית.
באגודת "ביקור חולים" עבדו פעילים בהתנדבות, וצרכיה של האגודה מומנו מתרומות ומהכנסות מאירועים.
איגוד הסוחרים היהודיים יזם את הקמת "הקופה הקואופרטיבית לאשראי".
לאחר שנים מעטות הפכה קופה זו לבנק ומאוחר יותר הוקמה חברת "גמילות חסדים" שהעניקה אשראי ללא ריבית.
בכל אחד מארגונים אלה היו מאות חברים.
מוסדות הסעד של הקהילה תמכו בעניים, בעיקר לקראת החגים, וסיפקו להם חומרי הסקה ובגדים חמים בחורף.
חברות "ביקור חולים" ו"לינת הצדק" סייעו לעניי העיר ללא תשלום, בדיור ובטיפול רפואי.
בהנהלת הקהילה היהודית בפלונסק היה רוב למפלגות הציוניות.
הקהילה גבתה מיסים מחברי הקהילה, דאגה לבחירתם ולמינויים של בעלי המשרות הדתיות (רב, דיינים, שוחטים, חזנים ועוד) והחזיקה את בתי הכנסת, בתי המדרש, מוסדות החינוך הדתיים ויתר המוסדות הדתיים בעיר.
שליש מחברי מועצת העירייה בפלונסק היו יהודים.
יהודי פלונסק המשיכו להתפרנס ממסחר זעיר, מלאכה ובניין ומתעשיות המזון והכימיקלים.
היו ביניהם סוחרי תבואה, עצים ובהמות וכן חייטים, סנדלרים, סבלים, קצבים וסוחרים, בעיקר סוחרי בגדים.
עקב המשבר הכלכלי בקרב חקלאי הסביבה הצטמקו מקורות הקיום של הסוחרים ובעלי המלאכה היהודיים, שלקוחותיהם היו בין חקלאים אלה.
צמצום המסחר נבע גם מתחרות גוברת מצד הסוחרים הפולנים וכן מהתגברות האנטישמיות.
בשנות השלושים של המאה ה-20 החלו פעולות חרם נגד יהודים ומדי פעם התקיימו הפגנות מול חנויותיהם תוך ניסיון למנוע קונים מלהיכנס.
אבנים יודו על בתים של יהודים ושמשות בבית הכנסת נופצו.
השלטון המרכזי ניסה אף הוא לדחוק את רגליהם של היהודים מענפי הכלכלה.
כל אלה הביאו להגירת יהודים מפלונסק לארץ ישראל, למערב אירופה, לצפון אמריקה, לאוסטרליה ולדרום אפריקה.
יהודי פלונסק הביעו מעורבות בחיי הציבור, הן בשעות של התרוממות הרוח והן בשעות מצוקה.
בשוק המרכזי היו מתאספים ערב ערב יהודים מגודלי זקן, פועלים, עגלונים ובני נוער לשיחות בענייני דיומא על הבעיות שעמדו ברומו של עולם.
תנועות הנוער הציוניות בעיר יצאו להפגנת ענק עם תלבושותיהן ודגליהן לרגל הצהרת בלפור ב-1917 וכן עם פתיחת האוניברסיטה העברית ב-1925. ב-1929 נערכה אספה המונית בבית הכנסת בעיר במחאה על הספר הלבן של פאספילד.
בפולין העצמאית בין שתי מלחמות העולם הלכה וגדלה השפעת המשכילים והציונים בקהילה, ופעולות החינוך והתרבות במסגרת התנועה הציונית הקיפו חוגים רחבים.
בשנות השלושים, עקב המשבר הכלכלי, ירדה הפעילות במפעלים היהודיים בפלונסק, ורבים עברו למסחר בדברי הלבשה מוכנים.
השפל הכלכלי גרם להתגברות האנטישמיות והביא את הקהילה עד משבר.
ערב מלחמת-העולם השנייה (ספטמבר 1939) התגוררו בפלונסק כ-7,000 יהודים.
ר' יצחק אוארבך הנקרא ר' איצלי מפלונסק.
היה רבה של פלונסק בערך עד שנת 1835
ר' יששכר בן הרב יהודה לייב מקאליש
ר' אברהם שמואל בן בנימין דיסקין
ר' ליפא הלי בן יעקב יוסף צמח-קאמינר.
ר' צבי יחזקאל מיכלזון, שימש כרבה של פלונסק במשך כ-28 שנים 1894–1922 ונרצח בשואה
ר' ישראל הלוי בורנשטיין נרצח בשואה
כיבוש פלונסק נעשה על ידי הגרמנים ב-5 בספטמבר 1939. בתחילת חודש אוקטובר 1939 פלונסק צורפה ל"בצירק ציחנאו" (אזור ציחנאו, לשעבר צ'חאנוב), ושמה שונה לפלונן.
יהודים רבים ברחו עם תחילת המלחמה לשטחי ברית המועצות ולוורשה.
הגרמנים בזזו מספר חנויות יהודיות - בית מרקחת וחנויות תכשיטים וכמה ימים לאחר מכן החלו במעשי התעללות והשפלה.
ב-19 בספטמבר 1939 החלו הגרמנים לגייס יהודים לעבודות כפייה.
הם ריכזו את כל הגברים היהודים החל מגיל 16 בחצר בית סוהר וכתבו את שמותיהם תוך התעללות ומכות שתועדו על ידי הגרמנים.
באותו היום נעצרו 17 בני ערובה יהודים ו-40 בני ערובה פולנים בניהם מורים, כמרים, רופא המחוז וראש העיר פיוטרקובסקי.
היהודים גויסו לעבודות כפייה באופן אקראי, היהודים שנעצרו כבני ערובה היו אחראים ליציאה מסודרת לעבודה ולהופעת היהודים פעמיים בשבוע ל"התעמלות" כפויה.
בסוף ספטמבר או תחילת אוקטובר 1939 הוסעו כ-200 יהודים לגבול עם ברית המועצות כאחד מימי ה"התעמלות" וחלקם נרצחו.
על מנת לשחרר את בני הערובה שילמה הקהילה היהודית 100,000 זלוטי כדמי כופר.
אברהם לוי ששלט בשפה הגרמנית הצטווה להכין רשימות עובדים.
בסתיו 1939 יהודים שגורשו מערים שסופחו לרייך השלישי הגיעו לעיר, ומרגע זה יהודי פלונסק הצטוו לענוד על החזה והגב טלאי צהוב ולאחר מכן להוסיף את המילה jude לטלאי.
בנוסף היהודים נצטוו לשלם את כל החובות לקופת העירייה באופן מיידי, ונאסר עליהם ללכת ברחוב לאחר השעה שש בערב.
היודנראט הוקם ב-1 ביולי 1940, הגרמנים הפכו את ועד העזרה ליודנראט ותפקיד גיוס היהודים לעבודות כפייה הועבר להיות תחת אחריותם.
יעקב ראמק עמד בראש היודנראט וחברים בה היו בוגאטי, גראבמן, א' מונדלאק, י' קובל וש' שראדזקי.
בנוסף ליודנראט הוקם כוח משטרה יהודית בן שישה אנשים.
היודנראט גייס מזון ליהודי פלונסק, בנוסף הצליח לדחות את מועד הקמת הגטו ושחרור יהודים ממעצר.
היודנראט הפך להיות יודנראט אזורי של אזור נפת פלונסק, במסגרת היודנראט פעלו לשכת עבודה, ועדה לבריאות וועדת סעד.
היהודים הועסקו בעבודות שונות: משק בית, עבודות ניקיון ותחזוקה עירונית, בריית כבול ובעבודות עפר.
מפעלים שהופקעו מבעלותם של היהודים שימשו כמקום עבודה להעסקת בעלי מקצוע.
עובדי כפייה רבים שולחו למחנות העבודה דלנובקה ולמחנה הנשים שיירפץ.
ראש היודנראט, רמק, הצליח לדחות את מועד הקמת הגטו, דאג למזון ליהודי פלונסק, הצליח להביא לשחרור יהודים ממעצר ובנוסף חיסל יהודים ששימשו כסוכני גסטפו בפלונסק ובוורשה.
עסקי הרווח שעשה רמק עם הגרמנים עזרו לפעילות היודנראט, תשלומים נוספים התקבלו משכר עבודות הכפייה שקיבלו העובדים ממעסיקיהם.
תשלום נוסף הועבר ליודנראט על ידי עשירי הקהילה, שפדו עצמם מעבודות הכפייה בתמורה לתשלום.
במהלך שנת 1940 הוקדם בידיעת היודנראט קואופטיב להספקת מזון על ידי 12 סוחרים.
בשנים 1940–1941 יהודים רבים חזרו לפלונסק, חלקם נמלטו לוורשה בתחילת המלחמה ויהודים נוספים הגיעו מסביבת פלונסק שגורשו ב-1939–1949 לגנרלגוברנמן.
בחודשים ספטמבר - דצמבר 1940 חיו בפלונסק סביב 7000 יהודים מתוכם 3,800 פליטים.
היודנראט הקים מטבח ציבורי שחילק מזון וארוחות חמות בעיקר לפליטים.
בנוסף הוקם בגטו בית ילדים ליתומים בני ארבע עד עשר כ-40 במספר.
את בית היתומים ניהלה המורה גרינברג.
במאי 1941 הוקם בפלונסק גטו סגור המחולק לשני חלקים משני צדדיו של רחוב ראשי שהמעבר נאסר בו על תושבי הגטו ושני החלקים קושרו על ידי רחוב אחד- רחוב קוז'ה.
רוכזו בגטו כ-8,000 יהודים מחצית מהם פליטים.
הדלתות והחלונות שפונים אל רחוב ורשבסקה נאטמו על ידי קרשים.
בכל חדר צופפו שלוש עד ארבע משפחות, ורבים מהם התגוררו באסמים ואורוות והיו כאלה שלנו תחת כיפת השמיים.
מספר אנשי השירות הסדיר גדלו במהלך תקופת הגטו לארבעים.
בראש שירות הסדר עמדו לוין, איש דובז'ין, וסגנו, חנן רמק, אחיו של ראש היודנראט.
לאנשי השירות היה לבוש מיוחד, הם חבשו בתחילה כובע שהיה מסומן בסרט תכלת, לאחר מכן סופקו להם מדים בצבע כחול כהה.
יהודי פלונסק סבלו מהתנכלות של המשטרה הגרמנית בפלונסק, נהגו להגיע לגטו ולהתעלל ביהודים, הנרייק פוך ועוזריו נהגו לשרוף זקנם ופאות של קורבנותיו.
ומהמידע שהובא כנראה הרג יהודים במו ידיו.
בסתיו 1941 הוכנסו יהודים מנפת פלונסק ומנפת שיירפץ אל הגטו.
יהודים עסקו במסחר והבריחו מזון לגטו תוך סיכון חייהם.
רבים מהמבריחים נרצחו, ביניהם האופה הפולני טדאוש אוסטרובסקי שהבריח כמויות גדולות של קמח.
בדצמבר 1941 ובאביב 1942 נועדו נציגי הקומוניסטים בגטו ישראלביץ ושלמה פוקס, לפגישות עם קומוניסטים פולנים.
בגטו התקיימו שלוש פגישות בין נציגי הקבצה בגטו ולבין הקומוניסטים הפולנים.
על מפגשים אלו מעיד יאן פטאשינסקי:
למפלגת הפועלים הפולנית (PPR) הצטרפו 30 חברי הקבוצה היהודית הקומוניסטית ובנוסף יצרו קשר עם קומוניסטים יהודים בגטו צ'רווינסק והבריחו תרומות למען שבויים סובייטים לקומוניסטים הפולנים.
התארגנה בגטו קבוצת מחתרת של ארמייה לודובה בראשות יעקב פשיגודה.
הקשר בין הקומוניסטים היהודים והפולים נעשה דרך מעבדת הצילום של סראואיסקי ב"בית הלבן" - בית שהיה פתוח משני צדדיו הן מצד הגטו והן מהצד ה"ארי" היהודים קיבלו מהפולנים עיתונים בלתי חוקיים והעבירו אל הפולנים בתמורה תרומות לשבויי מלחמה סובייטים.
כאשר חוסל הגטו הצליחו להימלט אנשי מחתרת אחדים והצטרפו ליחידה של ארמייה לודובה.
הם נלחמו נגד הגרמנים, וכולם נפלו בקרב או נרצחו על ידי הגסטפו לאחר שנתפסו בדצמבר 1943 עם הקבוצה הלוחמת.
עקב מגפת טיפוס הבהרות שפרצה בגטו הוקם בית חולים אותו ניהל ד"ר אליהו פניגשטיין.
בבית החולים היו 40–50 מיטות, בית החולים הוקם בתרומות יהודי פלונסק שתרמו גם את הציוד לבית החולים.
בשנת 1941 גויס על ידי רמק ארתור בר מוורשה להקים מרפאה ובית מרקחת בגטו.
בית החולים שימש מרכז רפואי גם ליהודי נובה מיאסטו, סוחוצ'ין, וצ'רווינסק, וד"ר בר נסע לעיירות אלו והביא מהן חולים.
באפריל 1942 תמה מגפת הטיפוס בגטו ובית החולים הפך ל"רגיל" והייתה בו מחלקה פנימית, מחלקה כירורגית ומחלקה לחולי שחפת.
ב-1941 הוקם בית מרחץ בגטו וכל היהודים חויבו לרחוץ בו, על כך השגיח מפקח התברואה מטעם הדיונראט.
ב-29 באוקטובר 1942 בוצעה אקציה וכ-2,000 יהודים זקנים וחולים גורשו לאושוויץ.
רשימת היהודים שנשלחו לאושוויץ הוכנה על ידי היודנרט בעקבות דרישת הגרמנים.