tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפני מלחמת העולם השנייה, בשנת 1938 חוקקה ממשלת הונגריה הפרו-גרמנית את "החוקים היהודיים" שהטילו מגבלות על יהודי הונגריה ופגעו בזכויותיהם, ברכושם ובפרנסתם.
בפוסטדובוש הופקעה האחוזה שהייתה בבעלות יהודים וסיפקה פרנסה לרוב יהודי הכפר, כל העובדים היהודים פוטרו, ורבים נותרו ללא פרנסה.
בשנת 1940, במהלך המלחמה גויסו היהודים לעבודות כפייה במסגרת הצבא ההונגרי.
במרץ 1944, מיד לאחר כניסת הצבא הגרמני להונגריה, הוטל עוצר על יהודי הכפר.
באמצע אפריל הועברו כולם לגטו קישווארדה שם נכלאו בשני חדרים.
פוסטהמונושטור (בהונגרית: Pusztamonostor) הוא כפר במחוז יאס-נאג'קון-סולנוק בנפת יאסברן.
הכפר ממוקם במישור הגדול, בפינה הצפון-מערבית של המחוז ושל האזור המכונה יאסשאג (Jászság), הגובל במחוז פשט.
ניתן להגיע אל הכפר בכביש הראשי 32 או בכביש הצדדי מהכביש הראשי 31 מכיוון Szentmártonkáta דרך Szentlőrinckáta.
תחבורה ציבורית מסופקת על ידי האוטובוסים של Volánbusz Zrt.
ניתן להגיע לכפר גם ברכבת בקו MÁV 82 בין הטוון - סולנוק.
מועד הקמת הכפר אבד בחשכת הזמן.
תוואי תעלת צ'רס המחברת את הדנובה עם נהר הטיסה, שנבנתה על ידי הסרמטים בין השנים 324–337, עוברת מצפון ליישוב.
האזכור הכתוב הראשון שלו מתוארך לשנת 1315 ו-1331, בצורה של Poopmonustora.
באותה תקופה היא הייתה שייכת למחוז ואץ.
היישוב נקרא על שם מנזר בנדיקטיני ישן ששרידיו נראו עדיין במחצית הראשונה של המאה ה-19. אין נתונים מהימנים על השמדתו.
במאה ה-15 היישוב היה רכוש משפחת מונושטורי, ואז בתחילת המאה ה-17 היה שומם.
למרות מיקומו הוא לא השתייך ליאסשאג ההיסטורי.
הכפר הפך לכפר גדול ב--1872. כאשר נוסד מחוז יאס-נאג'קון-סולנוק, בשנת 1876, הוא התווסף לנפה העליונה של היאסשאג.
כנסייה רומית קתולית: נבנתה בשנת 1793.
אחוזת בלאז'וביץ': נבנתה על ידי האביר המלטזיאוסקר בלאז'וביץ' בסוף המאה ה-19. כיום בית תרבות.
צלבי אבן (צלב גובה, צלב קוקאי, צלב אוסקר, צלב רוקח, צלב פטש, הצלב הגדול של הכנסייה)
אדן פרקס נולד כאן (27 בינואר 1851 - קולוז'וואר, 11 בספטמבר 1912) היה מלחין, מורה למוזיקה יהודי-הונגרי.
פוסטאוטלקה (בהונגרית: Pusztaottlaka) הוא כפר קטן בנפת מזקובאצ'האזה שבמחוז בקש בדרום מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם מספר התושבים בפוסטאוטלקה נמצא בירידה.
הכפר הוקם בשנת 1929 ונקרא תחילה אוטלקה (Ottlaka).
סמל הכפר כולל עלי טבק כסימן לגידול העיקרי שהתקיים בכפר, אריה המסמל כוח אומץ והתמדה עם צלב המעיד על תושביה הנוצרים של הכפר.
לכפר יש הסכם עיר תאומה, הכפר וילאגוש (Világos) מרומניה.
פוסטושקה היא עיר במחוז פסקוב ברוסיה, הממוקמת על נהר קרופיה 191 ק"מ דרומית לעיר המחוז פסקוב.
העיר נוסדה בשנת 1901 עקב הקמת מסילת רכבת בין מוסקבה לריגה, וקיבלה מעמד של עיר בשנת 1925. השיוך המחוזי של העיר עבר שינויים רבים במשך 65 שנה, מכיוון שמדובר במחוז גבול והשינויים בו נעשו תכופים בשנים אלו.
העיקר מהווה מרכז תעשייתי גדול לתעשיית חלב.
ייתכן שראשית הקהילה היהודית בעיר באמצע המאה ה-19, אך בכל מקרה בשנים 1882–1903 נאסר על יהודים להתיישב בפוסטושקה.
בשנים שלאחר הסרת האיסור הקהילה צמחה במהירות, כך שב-1926 ישבו בעיר כ-930 יהודים שהיו יותר ממחצית האוכלוסייה והוקמו בה מספר מוסדות חינוך יהודיים.
מספר יהודי העיר פחת וירד עקב תהליכי עיור וערב מלחמת העולם השנייה היו בעיר 308 יהודים, רובם בעלי מלאכה וסוחרים בהיקף קטן, שהיו כ-12% מהאוכלוסייה.
לאחר פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות במבצע ברברוסה, ברחו רבים מיהודי העיר.
העיר נפלה בידי הגרמנים ב-16 ביולי 1941 והיהודים שנשארו בה הוכרחו לתפור את הטלאי הצהוב לבגדיהם.
בפברואר 1942 הוקם בעיר גטו ובו 70 היהודים שנותרו בה, והיהודים עבדו בעבודות כפייה.
בלילה שבין ה-3 ל-4 למרץ 1942, נורו למוות כל יהודי הגטו בביצה ליד פוסטושקה.
מרקוס קסיאניוס לטיניוס פוסטומוס היה מצביא רומי ממוצא בטאווי , ששלט כקיסר במדינה שהתפצלה מהאימפריה הרומית, הידועה בקרב היסטוריונים מודרניים כאימפריה הגאלית.
הצבא הרומי בגאליה ויתר על נאמנותו לקיסר גליאנוס בסביבות שנת 260, ופוסטומוס קיבל על עצמו את התואר והסמכויות של קיסר בפרובינקיות גאליה , גרמאניה, בריטניה והיספניה.
הוא שלט במשך עשר שנים לפני שנרצח על ידי חייליו שלו.
מעט ידוע על חייו המוקדמים של פוסטומוס.
אין ספק שמטבעותיו מכבדים אלים שהיו פופולריים בקרב הבטאווים – הרקולס מגוסנוס והרקולס דאוסונינסיס.
הרקולס מגוסנוס היה כנראה זיהוי רומאי של האל הגרמאני Þunraz.
ייתכן שדאוסונינסיס מתייחס לעיירה דאוסו (Deuso), הממוקמת בשטח בטאווי או בסמוך לו, וסביר להניח שהיא מזוהה עם דיסן של ימינו; ישנה השערה שפוסטומוס עצמו נולד בדאוסו.
בשנות ה-50 הצטיין פוסטומוס כלוחם וכמצביא וקודם בדרגות ובתפקידיו בצבא, עד שפיקד על הכוחות הרומיים "בקרב הקלטים", אולם לא ידוע בוודאות מה היה תוארו המדויק.
בסוף שנות ה-50 מונה לתפקיד הבכיר של השליח הקיסרי על גרמאניה התחתונה (Legatus Augusti Germaniae Inferioris), אשר תחת פיקודו היו שניים עד שלושה לגיונות וחילות העזר שלהם.
הוא קודם על ידי הקיסר ולריאנוס.
כפי הנראה זכה לאהדה בחצר הקיסרות, והוענק לו קונסולט כבוד.
בשנת 259, ולריאנוס ניהל מערכה במזרח נגד הפרסים, בעוד שבנו ושותפו לקיסרות, גליאנוס, היה עסוק במצב בגבול הדנובה.
כתוצאה מכך, גליאנוס השאיר את בנו, הקיסר הצעיר סלונינוס, ואת מפקדיו הצבאיים, כולל פוסטומוס, כדי להגן על הריין.
בתוך הכאוס של פלישה על ידי האלמאנים והפרנקים, ובהיותו מונע על ידי החדשות בדבר תבוסתו ושבייתו של ולריאנוס, הצבא בגאליה מרד והכריז על פוסטומוס כקיסר.
הטריגר היה תבוסתם בשנת 260 לצבא יותונגי שחזר מאיטליה עמוס בשבויים, למרות שנהדפו על ידי גליאנוס במדיולאנום (מילאנו).
תחת פיקודם של פוסטומוס ומרקוס סימפליקיניוס גניאליס , הצבא הרומי ריסק את היותונגים, ופוסטומוס החל לחלק את השלל שנכבש ללגיונות עליהם פיקד.
סלונינוס, בעצת הפריפקט הפרטוריאני שלו סילוואנוס (שתיאם את המדיניות הרומית בגאליה לצד פוסטומוס), דרש את העברת השלל שנכבש למקום מגוריו בקולוניה קלאודיה ארה אגריפיננסיום (קלן).
פוסטומוס כינס את צבאו ועשה הצגה של אכיפת פקודה זו בעל כורחו, ובכך הזמין את חייליו במקום זאת לזנוח את נאמנותם לגליאנוס.
לנוכח יתרון כוחו של פוסטימוס, הסתגרו סילוואנוס וסלונינוס בקולוניה אגריפינה וככל הנראה חיכו לסיוע.
חייליו של פוסטומוס צרו על קולוניה ופרצו את חומות העיר, ורשויות העיר הסגירו את סילוואנוס וסלונינוס לידי פוסטומוס.
חיילי פוסטומוס רצחו את השניים, אולם ייתכן שעשו זאת מיוזמתם ולא על דעת פוסטומוס.
תומכיו טענו מאוחר יותר כי הגאלים הילידים היו אחראים לרציחות.
מאוחר יותר הקים פוסטומוס שער ניצחון כדי לחגוג את ניצחונו.
פוסטומוס הוכר מיד כקיסר בגאליה (למעט אולי בפרובינקיה גאליה נארבוננסיס), גרמאניה סופריור ואינפריור, ורייטיה.
בשנת 261, גם הכוחות הצבאיים בבריטניה, נארבוננסיס והיספניה הכירו בו כקיסר גאליה, כנראה לאחר מסע לבריטניה בחורף 260–261.
הוא החל לארגן את גאליה כארץ מנהל עצמאית ולה מוסדות שלטון, כולל סנאט.
הוא הקים את בירתו בצפון גאליה, כנראה בקולוניה קלאודיה ארה אגריפיננסיום או אוגוסטה טרוורורום (טריר), וצייד את ממשלו ברבים מהמבנים החקיקתיים והמנהליים הרומיים המסורתיים.
מלבד תפקיד הקיסר, הוא מיד קיבל על עצמו את תפקיד הקונסול לצד עמיתו, הונוראטיאנוס (Honoratianus).
כמו קודמיו הקיסריים, הוא הפך לפונטיפקס מקסימוס של המדינה וקיבל את כוח שלטונו של טריבון מדי שנה.
הוא ככל הנראה הקים סנאט, אולי על בסיס מועצת שלושת הגאלים או מועצות פרובינקיאליות, ומשמר פרטוריאני, שאחד מקציניו היה הקיסר הגאלי העתידי ויקטורינוס.
נראה כי חברי הממשל הראשיים של פוסטומוס, כמו ויקטורינוס וטטריקוס , הגיעו מבסיס הכוח שלו בצפון גאליה, ואכן כל הממשל עבר במהירות גאליזציה.
פוסטומוס הציג את עצמו על חלק ממטבעותיו כמשקם של גאליה (Restitutor Galliarum) וכמביא הביטחון לפרובינקיות (Salus Provinciarum); לפני 10 בדצמבר 261, הוא גם קיבל את התואר Germanicus maximus, תואר שזכה בו לאחר שהגן בהצלחה על גאליה מפני הגרמאנים.
מטרתו העיקרית בהתקסרותו הייתה ככל הנראה שיקום והגנה על גבול הריין והאזור הסובב אותו, משימה אליה ניגש במרץ, ועבורה זכה להערצתם של הסופרים העתיקים, שהצהירו כי החזיר את הביטחון שממנו נהנו הפרובינקיות בעבר.
הוא היה כה מוצלח במשימת ייצוב שלטונו עד כי המטבעות שהנפיק היו עשויים עבודה טובה יותר ותכולת מתכות יקרות גבוהה יותר מאשר המטבעות שהנפיק גליאנוס.
שליטתו באזורי הכרייה הספרדיים והבריטיים הייתה ככל הנראה מכרעת בהקשר זה, וכך גם העסקתם של טובעים מומחים שהיו מגיעים לגאליה עם גליאנוס.
פוסטומוס ניהל מערכות מוצלחות נגד הפרנקים והאלמאנים בשנים 262 ו-263; לאחר ניצחונו עליהם בשנת 263, טיפוסי המטבעות שלו ציינו נושאים שלווים כמו Felicitas Augusti במשך זמן מה.
לאחר שבילה את רוב ארבע השנים האחרונות בגירוש הפרנקים מגאליה, גייס כוחות פרנקים להילחם נגד פרנקים אחרים, שככל הנראה היו מפוזרים בתוך יחידות צבא רומיות קיימות.
מטבע זהב רומי אוראוס , שמציין את הייצוג האלוהי (אייטרניטאס) של הקיסר וכולל דיוקן משולש, עשוי לתאר את אשתו ושני בניו.
חוקרים ממשיכים לחלוק האם פוסטומוס התכוון במקור לסלק את גליאנוס מרומא או שהסתפק בשליטה רק בפרובינקיות המערביות.
מראשית שלטונו, פוסטומוס הבהיר כי גאליה היא בראש סדר העדיפויות שלו, וכי אין לו כוונות מיידיות לנסות להשתלט על רומא.
בסיס הכוח שלו היה גאליה ואחריותו העיקרית הייתה הגנת הפרובינקיות של הריין.
אם היה צועד נגד גליאנוס, היה חושף את לבו של שטח שלטונו לא רק לשבטים הגרמאניים, אלא גם באופן פוטנציאלי למספר רב של אוזורפטורים.
אולי הוא קיווה להשיג הכרה רשמית מסוימת מגליאנוס.
אך הוא לא היה בדלני באופן גלוי ולא החיה את חלום המאה ה-1 על שלטון גאלי (Galliarum imperium) עצמאי.
הצורות, התארים והמבנים המנהליים של הפרינקיפט של פוסטומוס נותרו רומיים רגילים.
בסתיו 264 חגג פוסטומוס Quinquennalia – חג חמש השנים לשלטונו העצמאי בגאליה.
במשך ארבע שנים גליאנוס היה מוסח מדי על ידי פלישות גרמאניות ואוזורפטורים אחרים במזרח מכדי לטפל במצב מצפון וממערב.
רק בשנת 265 הוא נתפנה לפעול נגד פוסטומוס, ופתח במערכה להביסו.
ניסיונו הראשון נכשל כאשר פוסטומוס הצליח להימלט ממצב מסוכן עקב חוסר זהירות של מפקד הפרשים של גליאנוס, אוראולוס, שלאחר זמן מה הורד מעמדו כשגליאנוס הציב אותו כמפקד של עיר, מדיולאנום (מילאנו).
פוסטומוס הכריז על עצמו כמנצח, שכן הוא שרד את המערכה.
בסוף שנת 265, המטבעות שהטביע ציינו את הניצחון על גליאנוס, והחגיגות לציון חמש שנות שלטונו נמשכו גם בשנה שלאחר מכן.
בשנת 267 הוביל גליאנוס מערכה צבאית שנייה נגד פוסטומוס.
גליאנוס הצליח להטיל מצור על פוסטומוס בעיר אוגוסטה טרוורורום, אך נפצע קשה והחליט לסגת ולהניח למערכה הזאת.
הורדת אוראולוס בדרגה הובילה אותו בשנת 267 למרוד בגליאנוס, והכריז על תמיכתו בפוסטומוס.
העיר מדיולאנום והעורף הצפון-איטלקי שלה היו קריטיים עבור פוסטומוס אם תכנן לצעוד לעבר רומא.
בשנת 268 יצא גליאנוס נגד אוראולוס, אולם פוסטומוס לא סייע לאוראולוס.
גליאנוס הטיל מצור על מדיולאנום, ובסבך התככים שבהם היו מעורבים חיילים וקצינים, נרצח גליאנוס בסתיו 268. יורשו, קלאודיוס השני, שבה את אוראולוס והרג אותו.
עדויות ארכאולוגיות מצביעות על חזרה כללית לשלום ולנורמליות בתקופת שלטונו של פוסטומוס.
בשנת 266 הפך פוסטומוס לקונסול בפעם הרביעית, ולקח כעמיתו את ויקטורינוס, אציל גאלי שהיה גם קצין צבאי בכיר; בחירתו לתפקיד כה בכיר עשויה להיחשב כניסיון להרחיב את בסיס התמיכה של פוסטומוס.
בשנת 268 הוטבעה סדרת מטבעות הזהב "מלאכתו של הרקולס" לכבוד האל האהוב על פוסטומוס.
ירידה פתאומית בערך המטבעות מאוחר יותר באותה שנה מראה שפוסטומוס התמודד עם קשיים כלכליים הולכים וגדלים, אולי עקב שיבוש בייצור הכסף במכרות הספרדיים או הצורך לקנות את לבו של צבא שהלך והתעצם.
חוסר שביעות רצון זה נבע ככל הנראה מכישלונו של פוסטומוס לנצל הזדמנות פז להתקדם נגד גליאנוס בשנת 268.
פוסטומוס קיבל על עצמו את תפקיד הקונסול החמישי ב-1 בינואר 269, אך הצבא בגרמאניה סופריור הקים אוזורפטור בתחילת שנת 269. לייליאנוס, אחד ממנהיגיו הצבאיים הבכירים של פוסטומוס ומושל גרמאניה סופריור, הוכרז כקיסר במוגונטיאקום (כיום מיינץ) על ידי חיל המצב המקומי והכוחות הסובבים אותו (הלגיון העשרים ושניים פרימיגניה ).
תוך מספר חודשים, פוסטומוס הצליח לכבוש את מוגונטיאקום ולהרוג את לייליאנוס.
צבאו רצה לבזוז את העיר המובסת, וכאשר פוסטומוס ניסה לרסן אותם, החיילים פנו נגדו והרגו אותו.
המורדים מינו את מריוס, חייל פשוט, לקיסר.
מריוס שלט למשך זמן קצר לפני שהודח על ידי ויקטורינוס, עמיתו לשעבר של פוסטומוס בקונסוליה וטריבון המשמר הפרטוריאני.
בינתיים, האימפריה הגאלית איבדה את היספניה.
מטבעותיו של פוסטומוס עוררו עניין מיוחד בקרב נומיסמטים, לאור האיכות הגבוהה והשפע היחסי של מטבעותיו.
סדרת "מלאכתו של הרקולס" שלו ידועה במיוחד, וכך גם מספר מטבעות אוראוס הנושאים דיוקנאות של פנים מלאים של פוסטומוס במקום תצוגת הפרופיל הרגילה.
רוב ההתייחסויות הספרותיות העתיקות לפוסטומוס מגיעות מיצירות הנחשבות מבוססות על ה-Enmannsche Kaisergeschichte (אורליוס ויקטור, קיצור על הקיסרים, אוטרופיוס, וההיסטוריה אוגוסטה, שבה פוסטומוס רשום בין "שלושים הטיראנים").
הוא מופיע גם בחיבוריהם של זוסימוס וזונאראס.
פוסטומוס הצעיר מופיע בהיסטוריה אוגוסטה כאחד מ"שלושים הטיראנים", אשר נטלו את השלטון בכוח נגד הקיסר הרומי גליאנוס (שליט יחיד בשנים 260–268).
על פי הרשימה הפסאודו-היסטורית של "שלושים הטיראנים" בהיסטוריה אוגוסטה, לקיסר האימפריה הגאלית פוסטומוס היה בן, שגם הוא נקרא פוסטומוס, אותו מינה להיות ה"קיסר" הראשון, ומאוחר יותר אף "אוגוסטוס" ושליט-שותף.
מחבר ההיסטוריה אוגוסטה טוען שפוסטומוס הצעיר היה רטור מיומן, וש"הסתירות" (Controversiae) שלו הוכללו בין אלה של קווינטיליאנוס.
פוסטומוס הצעיר נהרג יחד עם אביו בשנת 268, במהלך המרד של לייליאנוס (נקרא "לוליאנוס" בהיסטוריה אוגוסטה).
Drinkwater) דוחה את ההתייחסות בהיסטוריה אוגוסטה לפוסטומוס הצעיר כ"בדיה".
אין אזכורים של אף בן של פוסטומוס על מטבעות או כתובות מאותה תקופה.
פוסידון (ביוונית עתיקה: ) הוא אל הימים, האוקיינוסים, הסוסים ורעידות האדמה, הוא אחד משנים-עשר האלים האולימפיים במיתולוגיה היוונית.
מוכר גם כאחד משלושת האלים המרכזיים והחזקים המכונים "שלושת הגדולים", לצד אחיו זאוס והאדס.
בקרב הרומאים הוא נודע כנפטון.
נחשב בעיני הציבור הרומי כאל נקמני.
פוסידון היה מבכירי האלים בהר האולימפוס, שני בחשיבותו רק לזאוס, ראש האלים.
נקל להבין זאת על רקע היותה של יוון ארץ השוכנת לחופי ימים, שרבים מתושביה היו ימאים ודייגים.
פולחן פוסידון היה נפוץ מאוד ביוון העתיקה, ומקדשים רבים נבנו לכבודו.
הוא היה האל העיקרי של מספר ערים ברחבי יוון, לרבות עיר הנמל קורינת.
באתונה הוא היה שני רק לאתנה, פטרונית העיר.
במיוחד זבחו לו מלחים ויורדי ים, שהקריבו לו פרים וסוסים, בתפילה שהוא יסייע להם במסעם על פני הים.
גם יושבי היבשה ייחסו לו חשיבות רבה והתפללו שהוא לא יכה אותם ברעידות אדמה.
בניגוד ליוונים שהוקירו וכיבדו עד מאוד את פוסידון, הרומאים כיבדו אותו פחות וגם אלה שכיבדו אותו במיוחד עשו זאת מתוך פחד מאופיו הנקמני.
את נפטון – מקבילו הרומי של פוסידון – תיארו הרומאים בעיקר כאל הסוסים, החשיבו אותו לפטרונם של מרוצי הסוסים, ואחד ממקדשיו הוקם ליד מסלולי המרוצים ברומא.
מקדש נוסף לכבודו הוקם בקמפוס מרציוס (25 לפנה"ס) ושם נחגגה הנפטונליה, יום החג החשוב ביותר של נפטון, ב-23 ביולי.
פוסידון נודע באופיו ההפכפך ובמצבי הרוח שלו, שיכלו להסתיים בהפלגה מוצלחת או באלימות ובאסונות, דוגמה לכך היא מסע אודיסאוס, שפוסידון אמלל אותו והעמיס עליו תלאות.
בהיותו במצב רוח טוב, הוא הרגיע את הגלים, עזר לספינות להגיע בשלום אל חופיהן ויצר איים חדשים.
אולם, כשהיה פוסידון במצב רוח רע, הוא היה חובט עם קלשונו על פני האדמה והים, יוצר סערות ורעידות אדמה ומטביע ספינות.
בהתאם לכך, נטען שפוסידון הוא הגורם להתנהגות אי-רציונלית ולסוגים מסוימים של מחלות נפש, בדומה לדיוניסוס - אל היין, השכרות והשיגעון.
היפוקרטס כתב ב־On the Sacred Disease כי נהגו להאשים את פוסידון כאשר אדם לקה בהתקף אפילפטי.
פוסידון תואר כמי שחי בארמון ששכן בקרקעית הים, ושהיה עשוי כולו זהב, אלמוגים ואבני חן, וכרוכב במרכבה הרתומה להיפוקמפוסים (בעלי פלג גוף אחורי של דגים וקדמי של סוסים).
סמלו המוכר ביותר הוא הטריידנט - קלשון בעל שלוש שיניים, וביצירות אמנות פוסידון מתואר בדרך כלל אוחז בטריידנט.
החיות המסמלות אותו הן דולפינים ודגים למיניהם, וכן חיות יבשתיות המייצגות חוזק, לדוגמה סוסים ושוורים.
פוסידון היה הבן של הטיטאנים קרונוס וריה, ואחיהם של זאוס, הרה, האדס, הסטיה ודמטר.
עם היוולדו, אביו בלע אותו שלם אל תוך בטנו, כמו את שאר ילדיו וילדותיו (למעט זאוס) בשל חששו מהנבואה שאחד מילדיו ידיח אותו ויתפוס את מקומו כבכיר האלים.
בסופו של דבר, הוכרע קרונוס, הורד מכיסאו ונקצץ לאלף חתיכות ונזרק לטרטרוס (על ידי האלים), והשלטון בעולם ובסדרי היקום עבר לידי האלים הצעירים, הם האלים האולימפיים.
בתחילה התעוררו מחלוקות בין שלושת האחים בשאלת חלוקת השלטון: פוסידון והאדס לא הסכימו שזאוס יהיה השליט היחיד, כיוון שהם אחיו הבכירים, שנלחמו לצידו נגד הטיטאנים.
על פי עצתו של הטיטאן החכם פרומתאוס חולק השלטון בעולם בין שלושת האחים: זאוס קיבל את השמים ומלכות האלים, האדס קיבל את השאול מעמקי האדמה האוצרות והעושר, ולפוסידון ניתנה השליטה בימים ובאוקיינוסים.
פוסידון, כמו אחיו זאוס, נודע בגבריותו ובמיניותו השופעת.
הוא ניהל פרשיות אהבה רבות עם אלות שונות, נימפות ים, בנות תמותה ואף עם מפלצות מהן הוא הוליד צאצאים רבים במספרם ובדמותם.
בת-זוגו המוכרת של פוסידון היא נימפת הים אמפיטריטה, בתם של נראוס ודוריס ונכדתו של הטיטאן אוקיינוס.
פוסידון חטף אותה בעזרתו של הדולפין, אשר זכה בשל כך להימנות על קבוצות הכוכבים שבשמים.
אמפיטריטה ילדה לפוסידון את בנו טריטון, שבדרך כלל תואר כבן-ים, בעל פלג גוף עליון של אדם ופלג גוף תחתון של דג.
בת זוג ידועה נוספת של פוסידון היא אחותו האלה דמטר.
המיתוס מספר שפוסידון חשק בה, אך היא דחתה את חיזוריו ונסה מפניו.
על מנת שלא יזהה וימצאה, היא שינתה את דמותה לדמות סוסה, והתחבאה בעדר סוסים.
אולם, פוסידון שם לב לתרמיתה של דמטר, שינה את מראו לדמותו של סוס הרבעה ולכד אותה.
צאצאם, אריון, היה סוס מהיר במיוחד, שניחן ביכולת לדבר.
כמו כן, מסופר שדמטר ילדה לו את הנימפה דספינה.
פוסידון אנס את מדוזה בת התמותה במקדשה של אתנה, אותה שירתה מדוזה.
אתנה זעמה על חילול מקדשה, והפכה את מדוזה למפלצת בעלת שיער העשוי מנחשים חיים ארסיים, המסוגלת לאבן אנשים חיים באמצעות מבטה.
מאוחר יותר, כשפרסאוס ערף את ראשה של מדוזה, זינקו מצווארה השחוט שני בניו של פוסידון: קריסאור ופגסוס, הסוס המכונף.
בין בנות זוגו הרבות של פוסידון ניתן למנות גם את בת התמותה איתרה, שילדה לו את הגיבור תזאוס, הורג המינוטאור; את כיאונה אלת השלג שילדה לו את אומולפוס ואת ההרפיה קליינו, שילדה לו את לייקוס.
בין צאצאיו הרבים גם הצייד המיתולוגי אוריון; אל הים משנה הצורה פרוטאוס והמפלצת טורפת הילדים למיה.
כמקובל ביוון העתיקה, פוסידון החזיק גם במאהבים גברים.
בין היתר, הוא התאהב בפלופס, צעיר יפה תואר ובנו של טנטלוס, מלך לידיה, ולקח אותו לאולימפוס כדי שישמש לו כמאהב.
על מנת להודות לו על אהבתו, פוסידון העניק לו מרכבה מכונפת, שאיתה פלופס ניצח במרוץ סוסים וזכה בידה של הנסיכה היפודאמיה.
אחד המיתוסים הידועים ביותר אודות פוסידון מתאר את תחרותו עם אחייניתו אתנה, אלת החכמה ותכסיסי המלחמה, על תואר האל-פטרון של העיר אתונה.
השניים הסכימו שכל אחד ייתן לאתונאים מתנה אחת והאתונאים יחליטו איזו מתנה הם מעדיפים.
פוסידון הכה על האדמה עם קלשונו, ומעיין התפרץ מהבקע, אך המים היו מלוחים ולא שימושיים במיוחד.
לעומתו, אתנה העניקה לאתונאים את עץ הזית הראשון שלהם.
האתונאים העדיפו את מתנתה של אתנה, כיוון שהעץ נתן להם מזון, שמן ועץ לבניה, והפכו אותה לפטרוניתם.
בנוסף בחלק המיתוסים ישנו סיפור שאתנה הייתה המאהבת של פוסידון והוא הכעיס אותה וכך נגמר הרומן ביניהם.
על אף עימות זה, פוסידון ואתנה שיתפו פעולה מספר פעמים.
הם בנו את המרכבה הראשונה.
אתנה בנתה את המרכבה ופוסידון יצר את הסוסים מקצף הים ואימנם.
אתנה בנתה גם את הספינה הראשונה, המפליגה על פני הימים והאוקיינוסים, שפוסידון הוא שליטם.
השניים שיתפו פעולה גם במלחמת טרויה, ונלחמו לצדם של היוונים כנגד הטרויאנים.
לאחר שפוסידון ואפולו המרו את פיו של זאוס, הוא שלח אותם לשרת את לאומדון, מלך טרויה.
לאומדון הורה לשני האלים לבנות חומות עצומות סביב העיר, והבטיח לגמול להם בעין טובה.
אולם, לכשנשלמה המלאכה, סירב המלך למלא את הבטחתו ולא תגמל את שני עובדיו בני האלמוות בשכר כלשהו.
פוסידון ואפולו הזועמים החליטו לנקום בו: פוסידון שלח מפלצת ים שהטילה את חתתה על יושבי העיר ועל הבאים בשעריה (מאוחר יותר מפלצת זו הושמדה על ידי הרקולס), ואפולו שלח מגפת דבר על העיר.
מיתוס נוסף מספר שלאחר שקסיופיאה, מלכת אתיופיה ואמה של אנדרומדה, התרברבה כי היא יותר יפה מנימפות הים, עוררה את כעסו של פוסידון הקנאי והוא דרש שקסיופיאה תקשור את בתה (אנדרומדה) לסלע בים ושלח מפלצת ים להרגה, פרסאוס קטל את המפלצת והציל את אנדרומדה.
ממיתוסים אלו ואחרים פוסידון מצטייר כאל נוקם ונוטר, שלא ישכח עוול הנעשה לו ולצאצאיו ויתרה מכך - ינקום קשות בעושי העוול.
כך, לאחר שאודיסאוס עיוור את בנו הקיקלופ פוליפמוס, גאתה שנאתו של פוסידון כלפיו, והוא עשה כל שביכולתו כדי לטרוד את מנוחתו של אודיסאוס ולהאריך את מסע שיבתו לביתו.
ורגיליוס בספרו "איניאדה" סיפר כי לאחר הפסדם האיום של הטרויאנים במלחמת טרויה, פוסידון עדיין כעס עליהם, אך הוא לא שנא אותם כמו אחותו הרה.
בשלב מסוים הוא אף מנע מהרה להטביע את הצי הטרויאני, אך הסיבה העיקרית לכך לא הייתה דאגתו להם, אלא זעמו על הפלישה לתחום שלטונו העצום.
פוסטקולוניאליזם הוא שם כולל למערכת תאוריות המתמודדות עם המורשת המקומית במהלך ולאחר ההשתחררות מהשלטון הקולוניאלי האירופי מן המאה ה-19, ובמיוחד עם בעיית גיבושה של זהות לאומית עם קיצו.
תאוריות אלה עוסקות בדרך בה ידע על עמים ויחידים, שנמצאו או נמצאים תחת שלטון קולוניאלי, שירת את האינטרסים של המדינות הקולוניאליסטיות, והן מעלות שאלות כלליות עוד יותר לגבי האופן שבו ידע על עמים כבושים נוצר, כיצד משתמשים בו וכיצד עמים ויחידים שחיו תחת שלטון זר מכוננים את זהותם מחדש.
מרבית התאוריות הפוסטקולוניאליסטיות מושפעות ממושג ה"כוח" של הפילוסוף הצרפתי מישל פוקו.
הן בוחנות כיצד מתוארים עמים, הנמצאים תחת שלטון קולוניאליסטי, וכיצד מתגבשת מערכת סמלים ודימויים, שמתוארים כידע אובייקטיבי, על עמים אלה.
האחר – אדוארד סעיד ואוריינטליזם
כבר במחצית המאה ה-20 החלו להופיע עבודות המבקרות את המסורת הקולוניאלית, בסגנון ממנו יצמח לימים הפוסטקולוניאליזם.
החשובה בעבודות אלו היא הספר "עור שחור, מסיכות לבנות", של פראנץ פנון, שיצא לאור בשנת 1952. אך עבודות אלו לא התגבשו לכלל גישה מחקרית אחידה עד סוף שנות ה-70.
ניתן לציין את ראשיתו של הזרם הפוסטקולוניאלי בפרסום הספר "אוריינטליזם", של אדוארד סעיד, שיצא לאור בשנת 1978. סעיד תיאר את התפתחות מדע המזרחנות, תוך שהוא מתמקד בהתפתחות מדע זה בצרפת ובבריטניה.
סעיד הדגיש את הקשר ההדוק שבין מדע המזרחנות לבין הקולוניאליזם – הכיבוש הפיזי של המזרח אפשר למדענים לחקור את הארצות הכבושות, ובכך סייע ליצירתו של מדע האוריינטליזם.
מדע זה יצר, מצידו, את ההצדקה לכיבוש המזרח.
בתארו את תרבויות המזרח כתרבויות נחשלות, הצדיק מדע האוריינטליזם את טיעון "משא האדם הלבן" (White Man Burden) – הטיעון ששליטת האדם הלבן בעמי העולם מוצדקת משום שתרבותו עליונה על זו שלהם, ועליו מוטלת המשימה להפוך אותם לבני תרבות.
עיקר עיסוקו של סעיד איננו באוריינט – בהתרחשויות בארצות המזרח ובתרבותן, אלא באוקסידנט – בהתרחשויות בארצות המערב, קרי – אירופה וצפון אמריקה.
סעיד חוקר את גוף הידע האוריינטליסטי על מנת להסיק מסקנות על האופן שבו התעצבה התודעה המערבית אל מול האוריינט.
לטענתו, לצד הסיבות שפורטו לעיל, שימש מדע האוריינטליזם כדי להציג את אנשי האוריינט כפראים בלתי רציונליים – ובכך להדגיש את הרציונליות של אנשי האוקסידנט.
בעקבות סעיד, התפתח ענף מחקרי נרחב שעסק ב"אחר" הקולוניאלי – באופן שבו המחקר והתרבות של המערב הגדירו תרבויות שאינן מערביות כמושא לבחינה ולמחקר, וככזה הציגו אותו כחשוך, כקנאי וכשבטי.
הצגה זו שימשה על מנת להצדיק את העליונות התרבותית והמוסרית של המערב על פני האוריינט, ובכך להצדיק את השליטה המערבית.
מחקרים אלו עסקו בפירוק של טיעונים המצביעים על עליונות של המערב על פני האוריינט, וחשיפת ההנחות הסמויות המצויות בבסיס הטיעונים הללו – הנחות המתבססות על יחסי הכוח הקיימים בין המערב לבין האוריינט.
באמצעות פירוק זה מבקשים החוקרים להראות כיצד טיעונים אלו אינם משקפים מציאות אובייקטיבית, אלא משמשים כדי לשקף את יחסי הכוח הללו מחד וכדי לחזק אותם מאידך.
במקביל לעיסוק בתודעתו של הכובש, עסק המחקר הפוסטקולוניאלי באופן נרחב גם בתודעתו של הנכבש.
כדי ליצור סיטואציה פוסטקולוניאלית אין די בקיומם של יחסי שליטה – מרכיב הכרחי של סיטואציה כזו הוא הקנאה של הנכבש בכובש ורצונו להידמות אליו.
השפעתו ההרסנית של הקולוניאליזם מתבטאת בכך שמושאיו מאבדים את אמונם בתרבותם שלהם, ומנסים להידמות לתרבות השלטת.
מאמץ זה נידון לכישלון – בעוד שהתרבות השלטת הצהירה, לרוב, על עקרונות.
ישנה תאוריה פוסטקולוניאליסטית הגורסת כי מדינת ישראל היא תוצר של קולוניאליזם אירופי.
לפי תאוריה זו, הקולוניאליזם בציונות מתבטא בהגירת יהודים אירופים למזרח התיכון והפעלת פרקטיקות אוריינטליסטיות נגד היהודים המזרחים ונגד הערבים.
לפי הוגים המצדדים בתפישה זו כגון סמי שלום שטרית ואלה שוחט, הציונות היא תנועה לאומית אירופית שנוצרה בעקבות מצוקתם ורדיפתם של יהודי אירופה במולדתם.
בעוד שיהודי אירופה סבלו מאנטישמיות ורדיפות שהגיעו לשיאן בשואה, נהנו יהודי ארצות ערב מחיים נוחים ומשכנות טובה באופן יחסי עם הערבים.
מדינת ישראל היא שלוחה קולוניאליסטית של המערב, שהוקמה תוך נישול האוכלוסייה המקומית, הפלסטינים (בטענה שלפי זכותם ההיסטורית והדתית הטריטוריה הזו שייכת להם), מאדמתה ומזכויותיה.
עם הקמת מדינת ישראל חששו היהודים האשכנזים מנחיתות דמוגרפית לעומת הערבים ומקריסה כלכלית, ולכן עקרו מארצותיהן את הקהילות היהודיות שחיו בארצות מוסלמיות והביאו אותן במרמה לישראל.
סיבה נוספת להבאת יהודי המזרח היא שישמשו פועלים שחורים ויישבו את אזורי הספר והפריפריה הבלתי מאוכלסים.
בנוסף לכך פעלו ופועלים האשכנזים באמצעות מערכת החינוך למחיקת זהותם המזרחית של המזרחים ולהביא להשתכנזותם.
עוד פועלים האשכנזים להחדרת שנאה בקרב המזרחים כלפי הערבים במטרה לתקוע טריז בין שתי האוכלוסיות, שהתחברותן עלולה לערער על השלטון האשכנזי.
כתוצאה מכך האשכנזים המשתייכים ל"מחנה השלום" חשים עליונות מוסרית כלפי המזרחים בשל החזקתם בדעות יוניות וליברליות כביכול.
מצדדי הנרטיב הנ"ל טורחים להדגיש כי נישול הפלסטינים, הבאת המזרחים, ניצולם והפלייתם נעשו במתכוון במסגרת תוכנית מאורגנת ושיטתית.
הספר "עיר לבנה עיר שחורה" מאת שרון רוטברד מיישם ניתוח פוסט-קולוניאלי בנוגע להכרזת אונסק"ו על העיר הלבנה של תל אביב ולהתפתחותה, ולניתוח היחסים שבין תל אביב ליפו.
עמדות אלה נחשבות לקיצוניות והן שנויות במחלוקת.
המבקרים הרבים של נרטיב זה טוענים שהוא מתבסס, לכל היותר, על פרשנות מגמתית וסלקטיבית של חומרים היסטוריים מעטים.
למשל, הוא עושה אידיאליזציה לחיים בין היהודים למוסלמים במדינות ערב.
בכך, טוענים המבקרים, הפוסטקולוניאליסטים מאמצים כלפי היהודים שעלו ממדינות ערב את אותה גישה מתנשאת שהם מייחסים לאשכנזים.
המצדדים בנרטיב זה נוטים לבטל עדויות סותרות של יהודים יוצאי מדינות ערב, בטענה כי הן תוצאה של שטיפת מוח אשכנזית, אשר יצרה במוחם תודעה כוזבת.
עוד טוענים המבקרים כי נראטיב זה מציג תמונה פשטנית ודו-קוטבית של מציאות מורכבת, במקום חלוקה עדינה יותר לקבוצות חברתיות ולבעלי אינטרסים.
בנוסף, הם מציינים כי הנרטיב הפוסטקולוניאליסטי עושה דמוניזציה לאשכנזים, משום שתוכנית שיטתית לניצול, שעבוד והפליה של אוכלוסייה מחייבת תכונות אופי מסוימות: רוע לב, זדון, חשיבה לטווח ארוך, מחושבות ואנוכיות.
ייחוס תכונות אלה לאשכנזים באופן גורף הוא למעשה ביטוי של גזענות.
אחת הטענות נגד התאוריה הפוסטקולוניאליסטית היא שהתוצר של סלחנותה כלפי האחר הילידי מוביל לעיתים לסלחנות כלפי גילויים בוטים של רלטיביזם תרבותי וכן לסלחנות כלפי גילויי אלימות כגון מעשי טרור.
אלבר ממי, דיוקן הנכבש ולפני כן דיוקן הכובש, הוצאת כרמל 2005. (1957).
פוסטניק יאקובלב (רוסית: Постник Яковлев) היה אדריכל רוסי שפעל במאה ה-16 בתקופת איוואן האיום ובנה חלק ניכר מהקרמלין וכן מבני ציבור נוספים.
ביחד עם אדריכל אחר בשם בארמה הוא בנה את כנסיית ואסילי הקדוש.
בשנת 1556 הוא נשלח לקאזאן לחיזוק חומות העיר.
לפי אחת האגדות, כשסיים פוסטניק את בניית כנסיית ואסילי הקדוש, נוקרו עיניו בידי חיילי המשמר של הצאר כדי שלא יוכל לייצר עוד דבר מרשים שכזה.
נראה כי האגדה איננה נכונה כיוון שפוסטניק בנה את הקפלה הצפון מזרחית של כנסיית ואסילי הקדוש, שנים מאוחר יותר.
פוסידוניוס מרודוס או מאפאמיה היה פילוסוף סטואי, פוליטיקאי, אסטרונום, גאוגרף, היסטוריון ומורה יווני, שנחשב לאיש האשכולות הגדול של דורו.
פוסידוניוס נולד למשפחה יוונית באפאמיה, עיר רומית על נהר אורונטס שבצפון סוריה.
הוא מת ברומא או רודוס.
פוסידוניוס השלים את חינוכו באתונה, שם למד אצל פנאיטיאוס , ראש האסכולה הסטואית שם.
הוא התיישב בשנת 95 לפנה"ס באי רודוס, ושם קנה לו שם בזכות מחקריו והפך לאזרח המדינה.
פוסידוניוס נטל חלק פעיל בחיים הפוליטיים ברודוס ואף זכה להחזיק במשרת הפריטנייס (נשיא לשישה חודשים) של רודוס.
הוא שירת כשגריר ברומא בשנים 87–86 לפנה"ס (תקופת מריוס וסולה).
כאינטלקטואלים יוונים אחרים, ראה פוסידוניוס ברומא כוח מייצב בעולם של סערות, וקשריו הטובים עם המעמד השליט במדינה נתפשו אצלו לא רק כנכונים והגיוניים מבחינה פוליטית, אלא גם כחשובים לצורך מחקריו המדעיים.
התחככותו במעגלי הממשל אפשרה לפוסידוניוס לנסוע ברחבי המערב, מעבר לגבולות השליטה הרומית, מסע שלא היה אפשרי עבור נוסע יווני בלי תמיכה רומית.
פוסידוניוס ערך מספר מסעות ברחבי העולם הרומי ומעבר לגבולותיו ליוון, ספרד, אפריקה, איטליה, סיציליה, דלמטיה, גאליה, ליגוריה וצפון אפריקה, וכן לחופיו המזרחיים של הים האדריאטי.
בשנת 100 לפנה"ס לערך, יצא למסע לאורך חופו המערבי של הים התיכון, ככל הנראה בדרך היבשה, דרך מרסיי עד קדיס, במהלכו אסף סיפורים על ההינטרלנד, מבלי להיכנס עמוק מדי לפנים הארץ.
הוא ערך תצפיות מדעיות ותרבותיות וחזר דרך הים לרומא.
בשהותו בספרד, על חוף הים האטלנטי בגלאדס (היום קדיס) חקר פוסידוניוס את הגאות והשפל.
הוא מדד את הגאות במשך לפחות חודש.
הוא הבחין בכך שהגאות היומית מקושרת למיקום הירח בשמים וכי הגאות החודשית למחזור הירח, והעלה השערות באשר לקשר בין המחזור השנתי של הגאות וימי השוויון והימים הארוכים והקצרים של השנה.
בעת שהותו בגאליה, חקר את הקלטים ותיאר את שראה בלשון ערה: אנשים שקיבלו תשלום כדי שיתירו לחתוך את גרונם להנאת הציבור, ומסמור גולגולות לדלתות כמזכרות ניצחון.
אבל הוא ציין שהקלטים כיבדו את הדרואידים, שבהם ראה פוסידוניוס פילוסופים, והסיק שאפילו בין הברברים "הגאווה והתשוקה הפראית מפנים מקומם לחכמה, וארס ניצב נפעם מול המוזות".
פוסידוניוס כתב מסה גאוגרפית על ארצות הקלטים.
המסה אבדה, אך מניחים כי הייתה אחד המקורות שבהם השתמש טקיטוס בספרו "גרמאניה".
כתביו של פוסידוניוס הפכו אותו לסמכות מובילה כחוקר והוציאו לו שם ברחבי העולם היווני-רומי, עד שצמחה סביבו אסכולה ברודוס.
נכדו יאסון, בנו של מנקרטס מניסה, הלך בעקבותיו והמשיך את האסכולה שלו ברודוס.
למרות שלא הרבה ידוע על אופן ארגונה של האסכולה, ברור כי פוסידוניוס נהנה מזרם קבוע של תלמידים רומים ויוונים.
פוסידוניוס מת בשנת 51 לפנה"ס, ככל הנראה ברומא או רודוס.
אף לא אחד מבין חיבוריו הרבים של פוסידוניוס שרד.
כ-300 קטעים מתוכם ועדויות עליהם שרדו מפוזרים ברחבי הספרות ההלניסטית והלטינית, בחיבורים פילוסופיים, בדוקסוגרפיות על פילוסופים, היסטוריות ואוספים של אנקדוטות, ואף בכתביהם של סופרים נוצְרים מתקופות מאוחרות יותר.
רשימת החיבורים פרי עטו של פוסידוניוס, שיש עליהם עדות לגבי שמותיהם, כוללת 24 חיבורים באורכים שונים.
הארוך מביניהם הוא "היסטוריות", שכלל 49 או 52 ספרים.
עם זאת, ניתן לומר כי רשימה זו מייצגת רק חלק קטן מיצירתו.
פוסידוניוס זכה לתהילה ברחבי העולם היווני-רומי בזכות שליטתו במגוון רחב של תחומי ידע, בדומה לאריסטו וארטוסתנס.
הוא ניסה ליצור מערכת מאוחדת של מחשבה ויקום, שתספק מדריך והסבר למכלול ההתנהגות האנושית.
בין השאר כתב פוסידוניוס על פיזיקה (כולל מטאורולוגיה וגאוגרפיה פיזית), אסטרונומיה, אסטרולוגיה וניבוי עתידות, סייסמולוגיה, גאולוגיה ומינרלוגיה, הידרולוגיה, בוטניקה, אתיקה, לוגיקה, מתמטיקה, היסטוריה, היסטוריה של הטבע, אנתרופולוגיה וטקטיקה.
מתוך עבודותיו שרדו רק קטעים קטנים, למרות שהכותרות והנושאים שלהן עדיין ידועים.
פוסידוניוס סבר כי הפילוסופיה היא החקר הנעלה ביותר, שכל ענפי החקר האחרים כפופים לו.
שלושת חלקיה, על־פי הארגון הסטואי, פיזיקה (פילוסופיה של הטבע, מטפיזיקה ותאולוגיה), לוגיקה (כולל דיאלקטיקה) ואתיקה, נתפשו בעיניו כשלושה חלקים של שלם, המוצא לו מקבילות בעולם הפיזי ובהיסטוריה האנושית.
למרות שהחזיק בעמדות סטואיות, לא היסס פוסידוניוס לרעות גם בשדות פילוסופיים אחרים, כמו כתבי אפלטון ואריסטו.
הוא היה הסטואיקן הראשון שנטש את התורה האורתודוקסית לפיה התשוקות הן שיפוטים מוטעים וטען כי השקפתו של אפלטון ביחס לנשמה נכונה, כלומר, שהתשוקות מובְנות בנפש האדם.
מטרת האתיקה, מבחינתו, הייתה להציע דרכים להתמודד עם התשוקות ולהשיב את ההיגיון לעמדת שליטה.
לפי תפישתו של פוסידוניוס שוררת ביקום "סימפתיה" בסיסית וקשרי אהדדי בין כל חלקי העולם, משמיים לארץ, כחלק מתכנון רציונלי המאחד את כל האנושות ואת כל הדברים ביקום, אפילו אותם דברים הנראים נפרדים בזמן ובמקום.
בניגוד למורו פנאיטיאוס, סבר פוסידוניוס כי תאוריית הסימפתיה הקוסמית תומכת באמונתו בניבוי עתידות – אם באמצעות אסטרולוגיה ואם באמצעות חלומות נבואיים – כסוג של ניבוי מדעי.
בתחום האסטרונומיה שרדו השקפותיו של פוסידוניוס באמצעות מסה שכתב קלאומדס "על התנועות המעגליות של הגופים השמימיים", שבו הפרק הראשון בספר השני הועתק ברובו, ככל הנראה, מפוסידוניוס.
פוסידוניוס סבר כי השמש פולטת כוח חיים החודר לעולמנו.
הוא ניסה למדוד את המרחק והגודל של השמש.
בשנת 90 לפנה"ס העריך פוסידוניוס כי היחידה האסטרונומית היא a0/rE = 9893, שיעור הקטן בחצי מהנכון.
במדידת גודל השמש, עם זאת, הוא הגיע למספר הגדול ומדויק יותר מזה שטענו לו אסטרונומים יוונים אחרים ואריסטרכוס.
פוסידוניוס חישב גם את גודלו וריחוקו של הירח.
נוסף על־כך, בנה פוסידוניוס אורריה, מתקן מכני להדמיית מסלולי הכוכבים, שהיה עשוי להיות דומה למנגנון אנטיקיתרה.
האורריה של פוסידוניוס, לפי קיקרו, הציגה את התנועה היומית של השמש, הירח וחמישה הכוכבים הידועים האחרים.
תהילתו של פוסידוניוס יצאה למרחקים במיוחד אחרי שפרסם בשנות השמונים של המאה הראשונה לפני הספירה את "אודות האוקיינוס והאזורים השכנים".
עבודה זו הציגה לא רק את הידוע עד כה בתחום הגאוגרפיה, אלא גם סייעה בפופולריזציה של התאוריות שלו בדבר הקשרים בפנימיים בעולם, שנועדה להראות איך כל הכוחות משפיעים זה על זה ואיך הקשרים הפנימיים נוגעים גם לחיים האנושיים.
בחיבור זה הציג פוסידוניוס בקיאות בגאוגרפיה, אסטרונומיה, אנתרופולגיה ומתמטיקה.
החיבור שימש כמקור עיקרי לסטראבון, ששימר חלקים חשובים מתוכו.
עבור הרומים, הייתה בתאוריה של פוסידוניוס בדבר השפעת האקלים על אופיים של אנשים חיזוק לתפישה שלפיה לרומא, השוכנת באקלים הממוזג של איטליה, תפקיד עולמי חשוב, ביחס לעמים השוכנים במקומות החמים והקרים יותר, אם כי ב"גאוגרפיה של הגזעים" שלו לא טען פוסידוניוס כי ישנו הבדל בסיסי בין הרומים לעמים הפחות מתורבתים.
האתנוגרפיה שלו על העמים והשבטים הקלטיים התבססה בחלקה על ביקוריו בשוליה הדרומיים של הטריטוריה הקלטית סביב מרסיי, אולם רובה הסתמכה על שמועות ומקורות מוקדמים.
פוסידוניוס מדד את היקפו של כדור הארץ על בסיס מיקום הכוכב קאנופוס.
כפי שמסביר קלאומדס, פוסידוניוס השתמש ברום של קאנופוס בשמיים כדי לקבוע את ההפרש בקו הרוחב בין רודוס ואלכסנדריה.
בגלל שגיאות תצפית ועובדות, התוצאה שלו הייתה 240,000 סטדיות, מספר הקרוב למדי לערך האמיתי.
כמו פיתיאס לפניו, האמין גם פוסידוניוס כי הגאות נגרמת על ידי הירח.
פוסידוניוס טעה, עם זאת, בסיבה שנתן לכך.
הוא סבר כי הירח הוא עירוב של אוויר ואש וייחס את הסיבה לגאות לחומו של הירח הגורם למים להתרחב, אך לא במידה מספקת לאדותם.
באמצעות התוצאות שקיבל במדידותיו, יכול היה להפריך תאוריה של סלאוקוס מסלאוקיה בנוגע להשפעת הירח.
בכתביו ההיסטוריים הנרחבים המשיך פוסידוניוס את ההיסטוריה של העולם של פוליביוס בתארו את האירועים בין 146 ל-88 לפנה"ס – תקופה שבה נמשכה התרחבות האימפריה הרומית, התפתחות שפוסידוניוס ראה בעין חיובית.
התיאור ההיסטורי של פוסידוניוס אינו נוקט גישה מרוחקת ועובדתית בנוסח פוליביוס, אלא מנסה למצוא את הקישור הפנימי בין העובדות ההיסטוריות והנפש האנושית והנסיבות הפיזיות הכוללות.
כך, לדוגמה, קישר פוליביוס בין האקלים החם בחצי האי ערב ובין האופי האתני או הלאומי של האנשים שם.
פוסידוניוס נהנה ממוניטין בעולם היווני-רומי והוא מצוטט בהרחבה אצל כותבים מתקופתו כמו קיקרו, ליביוס, פלוטרכוס, סטרבון, קלאומדס, סנקה הצעיר, דיודורוס סיקולוס, ואחרים.
בזמנו, גם סגנון כתיבתו הרטורי והמסולסל זכה לתשבחות, אך זה איבד את חינו בעיני בני הדור זמן קצר אחרי מותו.
פוסידוניוס נהנה מידידותם ואהדתם של כמה מאנשי השם ברומא בתקופה המאוחרת של הרפובליקה.
קיקרו נסע לרודוס ושמע מהרצאותיו בשנת 78–77 לפנה"ס והשניים המשיכו להתכתב אחרי כן.
"de finibus" של קיקרו משקף במידה רבה את תורתו האתית של פוסידוניוס, בעקבות פנאיטיאוס.
פוסידוניוס פגש גם את פומפיוס, כאשר זה שימש שגריר ברומא, ופעמיים כאשר ביקר פומפיוס ברודוס, בשנת 66 לפנה"ס בזמן מסע נגד הפירטים ושוב בשנת 62 לפנה"ס, בזמן מסעו במזרח.
כמחווה של כבוד לפילוסוף, הורה פומפיוס להנמיך את הפסקס, סמל סמכותו, לפני דלתו של פוסידוניוס.
אנשי שם אחרים מרומא שביקרו ברודוס היו ולאיוס, קוטה ולוקיליוס.
תלמי התרשם מהתחכום שבמדידות של פוסידוניוס, שפיצה על החזר האור העובר דרך אוויר דחוס יותר קרוב לאופק, ואימץ את תוצאותיו בנוגע למדידת קוטר כדור הארץ, במקום המדידות המוקדמות והמדויקות יותר של ארטוסתנס, דבר שהוביל לאימוץ החישוב השגוי למשך 1,500 שנים אחרי כן.
בהכללה, עם זאת, דומה כי בני דורו של פוסידוניוס, ובני הדורות הבאים, התרשמו הרבה יותר מרוחב היריעה של ידיעותיו וכתביו של פוסידוניוס, אך מאחר שרבים מרעיונותיו אינם מקוריים, ערכו היה יותר לקסיקלי מאשר פילוסופי.
בספרו האפולוגטי של יוסף בן מתתיהו, "נגד אפיון", מוזכר פוסידוניוס כאחד משני הסופרים (יחד עם אפולוניוס מולון) ש"נתנו יסוד לעלילות אפיון" (הסופר המצרי האנטישמי) והוקיעו את היהודים על כך שאינם מכבדים את האלים של האחרים, בעוד שהם עצמם טפלו שקרים, בדו "חרפות מוזרות" והוציאו "כזבים" על בית המקדש בירושלים.
יוסף בן מתתיהו תוקף את המעלילים וכותב כי "אלה הם דברי שקרים לשמם הכתובים ברשע ובזדון למען הוליך שולל את האנשים...
בדברי נבלה אשר אין כמוהם לרוע, נסו האנשים האלה להבאיש את ריחנו".
אם סיפור כניסת אנטיוכוס למקדש אכן הופיע אצל פוסידוניוס, נראה כי המקור שלו היה טימוכארס, היסטוריון חצר של בית המלוכה הסלאוקי מהמחצית השנייה של המאה ה-2 לפנה"ס.
אולם נראה כי החיבורים המדוברים לא היו בידיו של יוספוס והאשמתו את פסידוניוס ומולון מקורה דווקא באפיון עצמו, שכדי לשוות סמכות רבה יותר לעלילותיו, הצביע על שורשיהן בחיבוריהם של שני קודמיו ברי הסמכא.
אין אף מקום בחיבוריו של יוסף, שבו הוא מראה היכרות ישירה עם חיבוריו של פוסידוניוס ולכן לא ידוע באיזה מחיבוריו כתב על המקדש היהודי.
בספרו "גאוגרפיקה" מביא סטראבון את טענתו של פוסידוניוס כי התושבים סביב ים המלח הם מכשפים, שמתיימרים להשתמש בלחשים כדי לחלץ את האספלט מגושי החומר שהוצאו מהים, בנוסף לשימוש בשתן ו"נוזלים מסריחים אחרים" שהם שופכים על הגושים.
לטענת הכישוף אין אף מקבילה אצל סופרים אחרים.
פוסטסקריפט היא שפת מחשב לתיאור מסמכים, המשמשת בעיקר בתחום הוצאה לאור שולחנית.
את השפה יצרו בשנת 1982 מייסדי חברת אדובי, ג'ון וורנוק וצ'אק ג'שקה (לפנים ממרכז המחקר זירוקס פארק), כגרסה פשוטה יותר של שפת InterPress.
מייסד אפל, סטיב ג'ובס, פגש את וורנוק וג'שקה בשנת 1984 והפציר בהם להתאים את פוסטסקריפט למדפסת הלייזר החדשה של חברת קנון.
בשנת 1985 הייתה מדפסת ה-LaserWriter של אפל למדפסת הראשונה ששווקה כשהיא תומכת בשפת פוסטסקריפט.
תוך זמן קצר הפכה השפה לתקן דה פקטו להעברת מסמכים לדפוס.
מאחר שתיאור מסמך בפוסטסקריפט הוא למעשה תוכנית מחשב, ישנו קושי להעריך, בהינתן קובץ פוסטסקריפט מסוים, כמה זמן תארך הדפסתו (דוגמה קיצונית היא הכנסת לולאה אינסופית לתוכנית הפוסטסקריפט, דבר שיגרום לכך שתוכנית זו לא תסתיים ולמעשה תשתק את המדפסת).
חיסרון נוסף של פורמט הפוסטקריפט, הנובע מהיותו גם שפת תכנות, הוא העובדה שלא ניתן לייצר תוכנה לעריכת קובצי פוסטקריפט כלליים.
הרצון ליצור פורמט שיאפשר גם העברה איכותית של קבצים גרפיים וגם יכולת לערוך אותם, הביא את חברת אדובי לפתח את פורמט PDF, שלמעשה מכיל את כל האלמנטים הגרפיים של שפת הפוסטקריפט אולם ללא היכולות התכנותיות.
כיום משמש פורמט ה-PDF כפורמט הפצת המסמכים הנפוץ ביותר, אולם עדיין רוב המדפסות הגרפיות והתקני הקדם-דפוס (כמו תווין פילם ופלטות וכן מדפסות דיגיטליות) כוללות מפרש פוסטקריפט.
לאחרונה הכריזה חברת אדובי על תוכנה למדפסת שמסוגלת לקבל כקלט מסמכים בפורמט PDF.
פוסטסקריפט היא שפה שלמה טיורינג.
תוכניות פוסטסקריפט נכתבות בדרך כלל על ידי תוכנות ולא על ידי בני אדם, אולם ניתן לבצע חישובים וליצור איורים על ידי יצירה ידנית של קובצי פוסטסקריפט.
פוסטסקריפט היא שפה מפורשת, מבוססת מחסנית (Stack).
הדבר מייתר את השימוש בסוגריים, אך הופך את השפה למעט קשה לקריאה, ודורש מהקורא לזכור את מצב המחסנית.
השפה התפתחה משפת FORTH ומכילה מלבד פעולות חשבוניות, מבני בקרה תכנותיים כלולאות או משפטי אם-אז (IF-THEN) גם מבני נתונים.
מעבר למבני הנתונים הפשוטים כמספרים ומחרוזות, שפת פוסטסקריפט בנויה סביב מבנה נתונים חשוב ומרכזי בשפה - מילון ערכים (Dictionary).
המילון מורכב מזוגות של מפתחות וערכים, כאשר הן כמפתח והן כערך יכול לשמש כל מבנה נתונים בשפה.
בין היתר גם מבנה נתונים של מילון יכול להוות ערך של מפתח במילון אחר.
בצורה זו ניתן לבנות מבני נתונים עשירים למדי.
ממד נוסף של השפה הוא העובדה שפונקציות או פרוצדורות במושגי פוסטסקריפט הן למעשה מערכים של אופרטורים, כך שניתן להפעיל פעולות המיועדות במקור לפעול על נתונים - על קוד של פרוצדורות.
למשל, ניתן לשרשר שתי פרוצדורות על ידי התייחסות אליהן כשני מערכי נתונים.
מעבר למרכיבים התכנותיים בשפה, שפת פוסטסקריפט מכילה אובייקטים ופעולות גרפיות בדו-ממד.
בעזרת פעולות אלה ניתן למקם על הדף המודפס עצמים וקטוריים (רבועים, קשתות, מסלולים, פוליגונים וכדומה) בגדלים שונים, טקסט בגופנים שונים, וגם תמונות דיגיטליות בפורמט של מפת סיביות (תמונות המורכבות מפיקסלים).
על מנת לאפשר הגדרות גרפיות שאינן תלויות במדפסת מסוימת, שפת פוסטסקריפט מאפשרת למתכנת להגדיר את הצורות הגרפיות במונחי מערכת צירים של המשתמש (User Coordinate System) כאשר פנימית, מפרש הפוסטסקריפט מחזיק במטריצת המרה המגדירה את היחס בין מערכת הצירים של המשתמש להתקן ההדפסה.
מטריצה זו מכונה Current Transformation Matrix, או בקיצור CTM והיא מהווה חלק מהמצב הגרפי שאותו שומר מפרש הפוסטסקריפט.
על ידי פעולות על מטריצת ההמרה (CTM), ניתן לסובב, לשנות את הגודל ולעוות צורות שונות.
למשל, הכפלת המטריצה במטריצת סיבוב יוצרת סיבוב של מערכת הצירים של המשתמש, והפעלת אופרטורים גרפיים תגרום הופעתם מסובבים על התקן הפלט (בדרך כלל על הדף המודפס).
מאפיינים אחרים של המצב הגרפי הם עובי הקווים, הפונט הנוכחי, הצבע הנוכחי, והאזור על הדף עליו ניתן לצייר (Clipping Path).
פוסיפר הוא פרויקט צד מוזיקלי של סולן להקת טול וא פרפקט סירקל - ג'יימס מיינארד קינן.
למרות שקינן באופן רשמי החבר הרשום היחידי בהרכב, בפועל היה שיתוף פעולה רחב עם אמנים נוספים לאורך שנות פעילות הפרויקט.
פוסיפר החלה את דרכה בשם זה רק ב-2007, ולמרות זאת הלהקה הייתה קיימת עוד מ-2003 בשמות שונים.
ההרכב היה מעורב בהפקת פסקול לסרטים "המסור 2", הראשון בסדרת סרטי "מלחמת האופל" וסרטי ההמשך "מלחמת האופל: אבולוציה" ומלחמת האופל: עלייתם של אנשי הזאב".
על פי הוגה הפרויקט, מיינארד, פוסיפר הוא "מגרש משחקים לקולות שבראשי", " תהליך שקורה כאשר אתה נמצא בחברת מוזיקאים אחרים".
מלבד היותו מוזיקלי, מגדיר מיינארד את הפרויקט גם כ- "מותג ופרויקט קולנועי", כאשר בעצם עם יציאת השירים יוצאים גם DVD המלווים אותם בעזרת סרטונים הנעשים על ידי שילוב של קטעי וידאו עם גרפיקה ממוחשבת.
הפרויקט מאופיין בהרבה הומור ובוטות.
ניתן אפילו להגדיר אותו כ"פרודיה" לסוגים שונים של מוזיקה.
פרט לתוכן השירים, עטיפות האלבומים מושכים תשומת לב עקב הציניות המשולבת בהם ,כמו גם הראינות הקומיים של מיינארד, והופעות רוק בסגנון קברט.
דוגמה לכך ניתן למצוא בשיר Country Boner, פרודיה לשירי קאנטרי ידועים.
סך הכל הפרויקט הוציא כשני אלבומי אולפן, כאשר השני הוקלט יחד עם השחקנית והזמרת מילה יובוביץ'.
מאז ההופעה הראשונה ב-2009, נהג להופיע מיינארד עם הרכב משתנה בהופעותיו עם פוסיפר על במות שונות בארצות הברית.
הופעתה של פוסיפר ידועה לרוב בשל ססגוניותה המשתנה והשימוש הרב במצגים ומוניטורים אלקטרוניים על הבמה.
ובכל זאת למרות הביקוש הרב להופעות חיות, לא נהג הפרויקט לצאת למסעות ברחבי העולם, אלא הסתפק בהופעות בודדות בתאריכים פעמיים ביעדים כגון לאס וגאס.
לפי חשבון המייספייס של מיינארד, האמנים אשר שותפים לפרויקט הם:
מיינארד ג'יימס קינן ודלת מסתובבת של אנשים מוכשרים.
הרשימה העדכנית של מוזיקאים אורחים...
הגיטריסט רנהולדר, מילה יובוביץ', ליסה ג'רמנו, ג'וש יוסטיס, סאטאנס מיוז, ועוד.
- מיינארד ג'יימס קינן, מייספייס 2008
בנוסף לרשימה זאת, הקליט מיינארד גם עם טרנט רזנור (סולן Nine Inch Nails), ההרכב לאסטמורד, ג'וני פולונסקי, טים אלכסנדר, בראד ווילק, ג'ואי ג'ורדיסון, אנייג'ל איימי, טלפון תל אביב, גיל שרון, טריי גאן, ועוד אמנים רבים ואחרים.
פוסטקרוסינג הוא פרויקט בינלאומי מקוון, המאפשר לחברים בו לשלוח ולקבל גלויות דואר אמיתיות.
נכון לשנת 2010, זהו האתר החינמי הגדול ביותר לחילופי גלויות ברחבי העולם.
המילה פוסטקרוסינג היא שילוב של המילים postcard ו-crossing, ובמקור הפרויקט מבוסס על הרעיון של פרויקט אחר בשם בוקרוסינג, המיועד להחלפת ספרים.
הסיסמה של הפרויקט היא "שלח גלויה, וקבל גלויה בחזרה מאדם מקרי אי-שם בעולם".
אף חבר אינו יודע מראש ממי יקבל את הגלויה.
הפרויקט אינו כרוך בתשלום כלשהו, וכל אחד עם כתובת דואר יכול ליצור בו חשבון.
יחד עם זאת, קניית הגלויות והבולים הם באחריותו של כל משתמש.
נכון לדצמבר 2021 יש בפרויקט למעלה מ-800,000 משתמשים רשומים מ-208 מדינות שונות, שהחליפו ביניהם מעל ל68 מיליון גלויות.המדינות עם הריכוז ביותר של משתמשי פוסטקרוסינג הן רוסיה, טאיוואן, סין וארצות הברית.
בחלק הישראלי של האתר נכון לדצמבר 2021, 582 משתמשים, ולזכותם רשומות 71,000 גלויות שנשלחו במסגרת הפרויקט.
הרעיון המרכזי הוא, שאם חבר שולח גלויה, הוא או היא יקבלו לפחות גלויה אחת חזרה ממשתמש פוסטקרוסינג מקרי ברחבי העולם.
משתמשי פוסטקרוסינג עוברים תהליך קבוע של בקשת כתובות מהאתר, ומשלוח הגלויות באמצעות הדואר.
לאחר הבקשה, האתר מציג את הכתובת של משתמש פוסטקרוסינג אחר, וכן מספר מזהה (למשל IL-9945).
המספר הנ"ל מזהה את הגלויה באופן חד-חד-ערכי במערכת.
החבר רושם את הכתובת על גלויה נקייה לבחירתו (לצד המספר המזהה), מוסיף תוכן אישי כרצונו, מדביק בולים בערך המתאים, ושולח את הגלויה דרך הדואר.
כעבור מספר ימים הגלויה מתקבלת אצל הנמען, אשר נכנס לאתר ומאשר את קבלת הגלויה על פי המספר המזהה הרשום עליה.
בנקודה זו, השולח זכאי לקבל גלויה אחת ממשתמש פוסטקרוסינג אחר כלשהו.
כלומר, בשעות הקרובות הכתובת שלו תוצג בתור כתובת-למשלוח עבור משתמש מקרי אחר.
בראשית התהליך כל חבר רשאי לשלוח 5 גלויות במקביל בכל זמן נתון.
בכל פעם שאחת הגלויות שהוא שלח נרשמת ביעדה, יכול המשתמש לבקש מהאתר כתובת חדשה.
מספר הגלויות הרשאיות לנוע במקביל עולה, ככל ששולחים יותר גלויות.
כל משתמש בוחר את האופן בו הוא מציג את עצמו ואילו נושאים הוא מעדיף לקבל.
כל אחד יכול גם לסמן לייק על גלויות שמצאו חן בעיניו.
מערכת האתר מאפשרת לשני חברים להחליף ביניהם גלויות פעם אחת בלבד.
לפי ברירת המחדל, יכולים החברים להחליף גלויות רק עם מדינות השונות משלהם, אבל ניתן לסמן בפרופיל האישי, שהמשתמש מעוניין לקבל גלויות גם מחברים, הגרים במדינתו שלו.
בישראל האופציה הזאת היא כמעט חסרת משמעות בגלל מספר המשתמשים הקטן.
אחוז קטן מהגלויות הנשלחות הולך לאיבוד במהלך המסע שלהן.
אחרות מגיעות עם מספר מזהה לא קריא, וקשה לרשום אותן.
ישנם גם משתמשים הפורשים מן הפעילות בפרויקט בזמן שיש עדיין גלויות הנמצאות בדרכן אליהם.
המערכת של האתר מתחשבת בכל הגורמים האלה ומנסה לפצות את המשתמשים הפעילים על ידי ניסיון להקטין ככל האפשר את ההפרש בין מספר הגלויות שנשלחו ושהתקבלו אצל כל משתמש.
אתר פוסטקרוסינג מתוכנן כך, שהכתובות הניתנות בו הן אקראיות.
יחד עם זאת, יש באתר גם את היכולת לארגן חילופים ישירים.
כל חבר בפרויקט רשאי לשלוח לחבר אחר מסר אישי (דרך מערכת המסרים של האתר) ובה בקשה להחליף גלויות ישירות, ללא שימוש במנגנון ההגרלה.
הפורום של האתר כולל בתוכו פתילים רבים, בנושאים הקשורים לחילופים ישירים, בסיווגים מוגדרים מראש (כגון: גלויות בשחור לבן, אתרים מפורסמים בעולם, כוכבי קולנוע, תמונות של בעלי חיים, ועוד).
הרעיון להקמת הפרויקט בא ממהנדס תוכנה פורטוגלי בשם פאולו מגליאיש, שהקים את אתר פוסטקרוסינג ב-14 ביולי 2005. המוטיבציה שלו הייתה מבוססת על העובדה, שהוא אהב לקבל דואר, בעיקר גלויות.
"אלמנט ההפתעה שבקבלת גלויות ממקומות שונים בעולם (שעל רבים מהם בוודאי לא שמעתם מעולם) עשוי להפוך את תיבת הדואר שלכם לתיבת הפתעות - ומי לא היה רוצה בכך?"
הפרויקט התחיל במקור כתחביב של פאולו, אבל ההצלחה המסחררת שלו גילתה, שהרעיון היה הרבה יותר פופולרי משהוא אי-פעם צפה.
בהתחלה פאולו אירח את הפרויקט על מחשב ישן, שהיה מונח בארון הבגדים בביתו.
הסידור הזה במהרה הוכיח את עצמו כבלתי מספק.
השמועה עברה מפה לאוזן, והפרויקט חצה במהרה את הגבולות של פורטוגל, שם הוא הוקם לראשונה.
במהלך הזמן הפרויקט זכה לתשומת לב רבה מצד התקשורת, שתרמה לגדילה ולפופולריות שלו.
פוסטקרוסינג הגיע למיליון הראשון של גלויות מוחלפות ב-11 באפריל 2008, ומאז קצב הגדילה שלו הואץ עוד יותר.
הוא הגיע למיליון השני ב-26 בפברואר 2009, עם גלויה שנשלחה מגרמניה לנורווגיה.
המיליון השלישי הושג ב-24 בספטמבר 2009, עם גלויה שעברה מפינלנד לסלובניה.
המיליון הרביעי הגיע ב-28 במרץ 2010, עם גלויה שעברה מהרפובליקה הצ'כית להולנד.
אתר poscrossing.com חגג את יום הולדתו החמישי ב-14 ביולי 2010, עם תחרות צילום בין החברים שלו.
זמן קצר לאחר חגיגות חמש השנים, האתר הגיע למספר של 5 מיליון גלויות, כאשר ב-24 באוגוסט 2010, גלויה עברה מהאי מאן לתאילנד.
פרויקט פוסטקרוסינג זכה לסיקור בינלאומי בתקשורת האלקטרונית, ובפרט באתרי הדואר במדינות השונות.
אתרי הדואר של אסטוניה וליטא בפרט, ממליצים על השימוש בו בתור דרך נוחה למצוא חברים-לעט ברחבי העולם.
למרות העובדה, שהחלפת גלויות דרך הדואר אינה דורשת מהמשתתפים פגישות פנים-אל-פנים, חברי הפרויקט נוהגים מדי פעם להיפגש זה עם זה גם בחיים האמיתיים.
פגישות מסוג זה נערכות כמעט בכל המדינות המשתתפות, כולל בישראל.
באירופה, שם המעבר ממדינה למדינה אינו מצריך ויזה, הפגישות הללו מקבלות בשנים האחרונות אופי בינלאומי.
המפגשים (הקרויים באנגלית meetup) כוללים אנשי פוסטקרוסינג ממדינות שונות, כמו למשל בהלסינקי באוגוסט 2009, או בעיר הגרמנית בילפלד בנובמבר 2010.
הפגישות נערכות לרוב בסופי שבוע, בערים ובמקומות, שהגישה אליהם נוחה למרבית המשתתפים.
מספר האנשים המגיעים משתנה מפגישה לפגישה, והוא נע בין אנשים בודדים לכמה עשרות.
לאחר שהם מציגים את עצמם זה בפני זה, אנשי הפרויקט מבקרים יחד בחנויות לממכר גלויות, מחליפים ביניהם גלויות נקיות (לא כתובות), מציגים זה לזה את אוספי הגלויות שלהם, מספרים סיפורים מיוחדים הקשורים לתחביב, ועורכים תחרויות היתוליות והגרלות.
אחד המנהגים העיקריים של המפגשים הללו, הוא משלוח משותף של גלויות.
המשתתפים מביאים איתם גלויות מבוילות עם כתובות רשומות מראש.
כל משתתף מוסיף לגלויות של חבריו את החתימה שלו, בתוספת ברכות ואיחולים שונים.
בסוף המפגש כל החבורה צועדת אל תיבת הדואר הקרובה, והמשתתפים משלשלים לתיבה בזה אחר זה את הגלויות החתומות והמקושטות.
במפגש הבינלאומי בעיר בילפלד נשלחו במעמד הזה 1250 גלויות.
פוסי ריוט היא להקת פאנק רוק (Punk rock) פמיניסטית רוסית.
חברות הלהקה נוהגות לערוך מיצגים מאולתרים ופרובוקטיביים מבחינה פוליטית במוסקבה, בנושאים כמו ליברליזם, מעמד האישה, חברה פטריארכלית ומחאות נגד הנשיא ולדימיר פוטין, בין היתר על רקע מערכת הבחירות שלו לנשיאות, ובזמן שכיהן כראש ממשלת רוסיה.
הנושאים אותם מקדמת הלהקה כוללים פמיניזם, זכויות להט"ב, התנגדות לשחיתות ולנשיא פוטין ומדיניותו בהם תעמולות וקשריו להנהגת הכנסייה האורתודוקסית הרוסית.
הלהקה זכתה להכרה עולמית כאשר חמש מחברותיה העלו הופעה פוליטית בתוך כנסיית קתדרלת ישו המושיע במוסקבה ב-21 בפברואר 2012. ההופעה הופסקה על ידי גורמי הביטחון.
הנשים טענו כי מחאתן מכוונת נגד תעמולת התמיכה של מנהיגי הכנסייה האורתודוקסית בפוטין במהלך מערכת הבחירות שלו.
ב-3 במרץ 2012 נעצרו שתיים מחברות הקבוצה, נאדז'דה טולוקוניקובה ומריה אליוקינה, והואשמו בחוליגניזם.
חברה שלישית, יקטרינה סמוצביץ', נעצרה ב-16 במרץ.
שלוש הנשים הוחזקו במעצר עד תום ההליכים עד סוף חודש יולי.
ב-17 באוגוסט 2012 הורשעו ב-"חוליגניזם המונע משנאה דתית", וכל אחת מהן נידונה לשנתיים מאסר.
ב-10 באוקטובר, לאחר ערעור, שוחררה סמצביץ' על תנאי ועונשה קוצר.
עם זאת, גזר דינן של טולוקוניקובה ואליוקינה התקבל.
המשפט וגזר הדין של חברות הלהקה עוררו תשומת לב בינלאומית וביקורת ממדינות המערב.
הנשים תוארו כ-"שבויות מצפון" על ידי ארגוני זכויות אדם בהם אמנסטי אינטרנשיונל, וכן זמרים, שחקנים ובדרנים בולטים בעולם.
לאחר שריצו כ-21 חודשים ממאסרן, שוחררו טולוקוניקובה ואליוקינה ב-23 בדצמבר 2013, לאחר שהדומא אישרה עבורן חנינה.
אליוקינה וטולוקוניקובה היו בין חברות הלהקה שהופיעה כפוסי ריוט במהלך אולימפיאדת החורף בסוצ'י, שם הותקפו בשוטים ותרסיסי פלפל על ידי קוזאקים שהועסקו כמאבטחים.
ב-6 במרץ 2014 הותקפו ורוססו בצבע ירוק על ידי בני נוער מקומיים בניז'ני נובגורוד.
סגנון מוזיקלי, הופעות חיות ולבוש
בריאיון ל-"Gazeta.ru" תיארה חברת הלהקה את הופעותיהן כאמנות פרפורמנס, שיצרו מיצגים של "מחאה טהורה" בהם "גיבורי על בבלקלאוות וגרביונים בהירים משתלטים על המרחב הציבורי במוסקבה".
חברה נוספת, שזכתה לשם הבדוי גאראדז'ה, סיפרה לעיתון "מוסקובסקי נובוסטי" כי הלהקה פתוחה לנשים בעלות כישרונות מוזיקליים מוגבלים.
לדבריה, "את לא צריכה לשיר טוב.
תלבושות הלהקה כללו בדרך כלל שמלות וגרביונים בצבעים בהירים ופנים מכוסות בכובעי בלקלאווה.
חברי הלהקה ציינו את להקות הפאנק רוק "Angelic Upstarts", "Cockney Rejects", "Sham 69" ו-"The 4-Skins" כהשפעות המוזיקליות העיקריות שלהן.
חברות הלהקה טענו שגם להקת הפאנק רוק (Punk rock) האמריקאית ביקיני קיל, אמנית הביצועים קארן פינלי והתנועה הפמיניסטית ריוט גירל של שנות התשעים היוו עבורן השראה.
נאדז'דה טולוקוניקובה הסבירה את סגנון הלהקה ופעולותיה באומרה, "אפשר להתייחס להופעות של פוסי ריוט כאומנות ממחאה או צורה של פעולה פוליטית שעוסקת בצורות של אומנות.
כך או כך, ההופעות שלנו הן סוג של פעילות אזרחית בתוך מערכת פוליטית תאגידית דכאנית המכוונת את כוחה כנגד זכויות אדם בסיסיות וחירויות אזרחיות ופוליטיות".
פוסי ריוט הוקמה על ידי 15 נשים, שחלקן היו מעורבות בעבר בקבוצת אמנות הרחוב הרוסית "וויינה" (Война).
ללהקה אין מערך רשמי וההיא מצהירה כי כל אחת רשאית להצטרף, והיא מונה בדרך כלל בין 10 ל-20 חברות.
רוב חברותיה מעדיפות לשמור על אנונימיות, ולצורך כך הן לובשות בעת ביצוע הופעות כובעי בלקלאווה המסתירים את פניהן ומשתמשות בכינויים בעת מתן ראיונות.
בתחילת דרכה, מרבית הציבור לא הכיר את הלהקה, אך מצב זה השתנה בעקבות הופעת הלהקה בפברואר 2012 בקתדרלת ישו המושיע במוסקבה.