tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנים 1986–1988 היא הייתה יועצת בכירה למדיניות התזונה במחלקה לבריאות ולשירותי הציבור ועורכת מדור התזונה והבריאות בכתב-העת The Surgeon General's Report.
היא עומדת בראש המועצה לתזונת הציבור באיגוד הלאומי למדיניות בריאות הציבור בארצות הברית.
מחקריה בוחנים את ההשפעות המדעיות החברתיות והכלכליות של בחירת האוכל, השמנה, ובטיחות מזון, תוך שימת דגש על שיווק האוכל.
היא כתבה מאמרים רבים בכתבי עת מדעיים והייתה המחברת או המחברת-שותפה של שבעה ספרים.
בשנים האחרונות הפך הבלוג שלה (Food Politics) למקור מידע לאנשים המבקשים לחשוב על המזון שלהם.
מאז תחילת מגפת הקורונה היא מפרסמת בו פוסטים הכוללים הפניות למקורות נוספים על משבר מערכות המזון הגלובליות בארצות הברית.
ביוני 2016 השתתפה נסל בכנס של הפורום הישראלי לתזונה בת קיימא, שהתקיים באוניברסיטת תל אביב.
מה לאכול - איך לבחור מזון נכון ובריא במבוכי הסופרמרקט המודרני, תרגמה מאנגלית: נעמי כרמל.
בהוצאת כנרת זמורה ביתן, 2007.
מריון רוס היא שחקנית אמריקאית.
רוס התפרסמה בזכות תפקידה בקומדיית המצבים "ימים מאושרים" ובסדרת הדרמה "גשר ברוקלין" .
הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב על תפקידה בסרט "כוכב הערב" .
נולדה בשם מריאן בעיר וואטרטאון שבמינסוטה וגדלה במספר ערים במדינה.
בגיל 13 שינתה את שמה מ"מריאן" ל"מריון".
רוס עבדה כאו-פר במיניאפוליס לשם מימון לימודי הדרמה שלה ב"מרכז המוזיקה מק'פייל".
לאחר שסיימה בהצטיינות את לימודיה ב-San Diego State University הופיעה רוס במחזות קיץ בקליפורניה, שם התגלתה לראשונה על ידי במאי המופעים.
בשנת 2001 קיבלה רוס כוכב טלוויזיה על שמה בשדרת הכוכבים של הוליווד.
לרוס שני ילדים, שחקן הקולנוע ג'ים מסקימן והמפיקה אלן פלאמר מנישואיה הראשונים לפרימן מסקימן.
רוס החלה את הקריירה שלה בסוף שנות ה-50 בסרטים "סיפורו של גלן מילר" ו"חיית המחמד של המורה".
שיחקה בסדרה "המופע של גרטרוד ברג" את סוזן, בתה של גיבורת העלילה שרה גרין.
רוס גרפה את רוב הפרסום שלה ושתי מועמדויות אמי בזכות הופעותייה ב-11 עונות הסיטקום "ימים מאושרים" בהן שיחקה את מריון, אמו של גיבור הסדרה ריצ'י קנינגהאם (רון הווארד).
שיחקה לאחר מכן בשתי עונות סדרת הדרמה המצליחה "גשר ברוקלין" והועמדה לנתי פרסי אמי נוספים.
רוס הועמדה לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר על הופעתה בתור עוזרת הבית רוזי דונלופ בסרט "כוכב הערב", סרט ההמשך לדרמה "תנאים של חיבה".
ביניהם ניתן למנות את תפקידה כאמו של דרו קארי בסדרתו "המופע של דרו קארי", טריקס אמו של ריצ'רד גילמור בסדרה "בנות גילמור" וברניס פורמן, אימו של רד פורמן במופע שנות ה-70. בקולנוע הופיעה למשל בפרודיה "סופרהירו" בתור דודתו של הנער ריק ריקר (דרייק בל), בקומדיה "פרצוף סמיילי" ובדרמה "המוזיקה שבפנים".
בשנת 2014 הופיעה לצד אריק מביוס ורוב אסטס בסרט מקורי של ערוץ הולמרק "מכתבי אהבה לחג המולד", המבוסס על הסדרה באותו שם.
מריון מרשל היא פוליטיקאית צרפתית, כיהנה כחברת הפרלמנט הצרפתי מטעם מפלגת החזית הלאומית.
נקראה מריון מרשל-לה פן עד 2018.
מריון מרשל היא נכדתו של מייסד המפלגה ז'אן-מארי לה פן, ואחייניתה של יושבת ראש המפלגה מארין לה פן.
בנוסף לתפקידה באספה הלאומית הצרפתית למדה משפט עסקי באוניברסיטת פנתאון-אסאס.
בשנת 2010 הייתה מרשל מועמדת בבחירות האזוריות בצרפת, אך ללא הצלחה.
בחודש יוני 2012, בגיל 22, הייתה מרשל מועמדת לבית המחוקקים בווקלוז, וקיבלה את רוב קולות הבוחרים בסיבוב הראשון.
מריון מרשל לה פן היא החברה הצעירה ביותר שנבחרה לפרלמנט הצרפתי מאז 1791. היא וז'ילבר קולאר היו שני החברים הראשונים של החזית הלאומית מאז שנת 1997 שנבחרו לבית המחוקקים של צרפת.
לקראת הבחירות לאספה הלאומית בשנת 2017 הודיעה על פרישה מהחיים הפוליטיים ולא השתתפה בבחירות לפרלמנט (במקומה נבחרה בראון פוירסון ומועמד של החזית הלאומית הפסיד).
היא הודיעה שתעסוק בקידום חינוך ובקידום רשת בתי ספר פרטיים.
בשנת 2018 חדלה להשתמש בשם המשפחה "לה פן", והיא קוראת לעצמה מריון מרשל.
מרשל שבה לפעילות פוליטית במרץ 2022, והודיעה על תמיכה במועמדותו של אריק זמור בבחירות לנשיאות צרפת ב-2022.
מריוס טרזור הוא כדורגלן עבר צרפתי, יליד גוואדלופ, ששיחק בעמדת הבלם.
טרזור היה אחד מטובי הבלמים בהיסטוריה של הכדורגל הצרפתי.
הוא שיחק במשך רוב הקריירה בקבוצת אולימפיק מרסיי, עימה זכה בגביע הצרפתי, וסיים את הקריירה במדי בורדו, עימה זכה באליפות צרפת בעונתו האחרונה כשחקן פעיל.
הוא רשם 65 הופעות במדי נבחרת צרפת, ואף שימש כקפטן הנבחרת במונדיאל 1978.
ב-2004, נבחר טרזור על ידי פלה לאחד מ-125 הכדורגלנים החיים הטובים בעולם.
טרזור נולד בגוואדלופ, והחל לשחק כבר בגיל שמונה בקבוצת יובנטוס סיינט אן המקומית.
במדי קבוצתו הוא שיחק לסירוגין בעמדות החלוץ והבלם, שלשתיהן התאים בשל גובהו וחוסנו הפיזי.
טרזור זכה עם קבוצתו באליפות גוואדלופ בעונת .
בעקבות יכולתו ונתוניו הפיזיים, זכה טרזור למעקב מצד קבוצת אז'אקסיו מהליגה הצרפתית במהלך העונה האחרונה בגוואדלופ, וחתם במדיה לקראת עונת .
בתחילה הוא הוצב בעמדת החלוץ, אך לאחר כחודש בקבוצה הוסט סופית לעמדת הבלם, בה הפך לאחד מהטובים בהיסטוריה של הכדורגל הצרפתי.
עונת ההתאקלמות של טרזור הייתה קשה, והוא רשם במהלכה 12 הופעות ליגה בלבד.
קבוצתו סיימה במקום ה-16 בלבד, ושרדה בליגה רק בעקבות הרחבתה ל-20 קבוצות החל מהעונה הבאה.
עונת הייתה טובה הרבה יותר עבור טרזור, מבחינה אישית וקבוצתית.
הוא הפך לשחקן הרכב חשוב עם 34 הופעות בליגה, והיה ממצטייני הקבוצה שסיימה במקום השישי בטבלה, מיקום השיא שלה בכל הזמנים.
בשנת 1972 זכה טרזור בתואר כדורגלן השנה בצרפת, שהעניק המגזין פראנס פוטבול.
ב-11 באוקטובר 1972, כחודשיים לאחר פתיחת עונת , עבר טרזור לאולימפיק מרסיי.
בתחילה תופק בעמדת המגן הימני, אך במהרה חזר לעמדת הבלם.
בסיום עונת הבכורה שלו בקבוצה, סיימה מרסיי במקום השלישי בטבלה.
החל מעונת היה טרזור לקפטן מרסיי, ובאותה עונה הוביל אותה עד למקום השני בטבלה, מתחת לאלופה סנט אטיין.
עונה אחר כך, הניף טרזור את הגביע הצרפתי עם מרסיי, שגברה בגמר 2-0 על אולימפיק ליון.
לטרזור היה תפקיד חשוב בבלימת ההתקפות של ליון בחצי השעה הראשונה, שהתנהלה בשליטתה הבלעדית.
בתחילת עונת , חצי שנה לפני תום חוזהו, רצתה באיירן מינכן להחתים את טרזור, אך בעקבות חילוקי דעות בהנהלת מרסיי נותר טרזור בקבוצה עד לסיום העונה, שהסתיימה במקום ה-19 ובירידה לליגת המשנה.
טרזור עזב את הקבוצה עם סיום העונה, לאחר ששיחק במדיה במשך שמונה עונות.
לטרזור 298 הופעות במדי מרסיי בכל המסגרות, והוא ממוקם תשיעי בטבלת מלך ההופעות של המועדון בכל הזמנים.
לקראת עונת עבר טרזור לז'ירונדן דה בורדו, תחת הובלתו של איימה ז'אקה.
לאחר שנתיים בהן היה חלק משמעותי בהרכב הפותח, החל טרזור לסבול מכאבים בגבו, שאילצו אותו לעבור ניתוח.
הוא הוגבל ל-19 הופעות ליגה בלבד בעונת , ול-12 הופעות בלבד בעונה שאחריה, שהסתיימה בזכייתה של בורדו באליפות ראשונה מאז 1950, והראשונה בקריירה של טרזור.
בסיום העונה פרש טרזור ממשחק פעיל בגיל 34.
לאחר שהרשים במספר הופעות בנבחרות הצעירות, זומן טרזור לנבחרת צרפת וערך את הופעת הבכורה שלו ב-4 בדצמבר 1971, במסגרת מוקדמות יורו 1972, בהפסדה של צרפת 2-1 ל.
צרפת אמנם כשלה להעפיל ליורו, אך טרזור הפגין יכולת אישית טובה וזכה למקום קבוע בסגל הצרפתי.
תחת המאמן סטפן קובאקס כבש טרזור את שערו הראשון בנבחרת, בהפסד 2-1 ל במשחק ידידות ב-13 באוקטובר 1973. ב-9 באוקטובר 1976, תחת המאמן מישל הידלגו, התמנה טרזור לקפטן הנבחרת, והיה לראשון ממוצא קריבי המשמש כקפטן נבחרת צרפת.
טרזור הוביל כקפטן את הסגל של הידלגו למונדיאל 1978 בארגנטינה.
צרפת הוגרלה לבית קשה מאוד, שכלל בין היתר את ואת המארחת, ופתחה את הטורניר בהפסדים לנבחרות אלו, בתוצאה 2-1. במחזור השלישי של שלב הבתים גברה צרפת 3-1 על , אך סיימה את דרכה בטורניר.
טרזור פתח ושיחק לאורך כל שלושה המשחקים.
ב-1979 עבר סרט הקפטן מטרזור אל מישל פלאטיני.
טרזור זומן לסגל של הידלגו למונדיאל 1982 בספרד, שם שימש פלטיני כקפטן.
טרזור שיחק לכל אורך שבעת משחקיה של נבחרת צרפת בטורניר, שהחל בהפסד 3-1 ל, ובעקבותיו ניצחון 4-1 על ושוויון 1-1 עם שזיכו את צרפת בהעפלה לשלב הבתים השני.
בפתיחת שלב זה גברה צרפת 1-0 על , במשחק בו שימש טרזור כקפטן הנבחרת בהיעדרו של פלטיני.
משחק אחר כך גברה צרפת 4-1 על והעפילה לחצי הגמר.
המפגש בשלב חצי הגמר מול התפתח לדרמה גדולה.
בסיום 90 דקות התוצאה עמדה על שוויון 1-1, ושתי דקות מפתיחת ההארכה כבש טרזור את שערו הרביעי והאחרון במדי הנבחרת, והעלה את צרפת ליתרון 2-1. בהמשך כבשה צרפת פעם נוספת, אך גרמניה חזרה לשוויון 3-3 והדיחה את צרפת בדו-קרב בעיטות עונשין.
במשחק על המקום השלישי, ללא פלטיני וכוכבים נוספים ועם טרזור כקפטן, הפסידה צרפת 3-2 ל, וסיימה את הטורניר במקום הרביעי.
מאז טורניר המונדיאל רשם טרזור חמש הופעות נוספות במדי הנבחרת, האחרונה שבהן ב-12 בנובמבר 1983, במשחק מול שהסתיים בשוויון 0-0. טרזור שיחק 65 פעמים במדי נבחרת צרפת, מתוכן 24 פעמים כקפטן הנבחרת, וכבש ארבעה שערים.
125 הכדורגלנים החיים הטובים בעולם: 2004
מריוס ז'וליבה היה כומר קתולי וחסיד אומות העולם מצרפת.
ז'וליבה למד בלה רוש-סור-פורון .
הוא הוסמך לכמורה בשנת 1930 והחל לכהן בעיירה תונון-לה-בה .
לאחר מכן כיהן בקהילת קולונג'-סו-סאלב שבמזרח צרפת, במחוז סבואה עילית, על גבול שווייץ.
עקב בריאותו הרעועה נאלץ לעבור בין מספר קהילות ובשנת 1934 החל לכהן בקהילת פוסיני .
בין קיץ 1942 ו-1944 עשרות פליטים יהודיים שביקשו לברוח לשווייץ הגיעו לביתו של ז'וליבה ונעזרו בו בתור מקלט זמני לפני שפנו לעבור את הגבול לשווייץ.
חלקם שהו בביתו מספר ימים וחלקם - רק שעות ספורות, כל זאת לפי הזמינות של המבריחים אל מעבר לגבול וכן תכיפות הסיורים של שומרי הגבול הצרפתיים והגרמניים.
כל פליט שהגיע לביתו של ז'וליבה זכה לטיפול מסור.
ז'וליבה הסתיר את זהותם היהודית של כל הפליטים מפני תושבי האזור, כולל חבריו הטובים.
כל יום בחן ז'וליבה את הגבול כדי לחפש נקודות מעבר טובות יותר.
באזורו של ז'וליבה פעלו גם ז'אן רוזה וז'ילבר פרנו (Gilbert Pernoud), שלימים הוכרו גם הם בתואר חסידי אומות העולם.
הם הפיצו את עיתונו המחתרתי של פייר שאייה, "מחברותיו של עד ראייה נוצרי" (Les Cahiers du Témoignage Chrétien) ובמשותף סייעו להעברתם של מאות יהודים מצרפת לשווייץ.
לקראת תום המלחמה נעצר ז'וליבה על ידי שוטרים צרפתיים אך שוחרר ומיהר לעבור את הגבול לשווייץ.
כשנה לאחר תום המלחמה שב ז'וליבה לצרפת והתגורר בסנטוריום בפאסי.
על אף מצב בריאותו הרעוע ניסה להמשיך ולשרת בתפקיד כמורה עד פטירתו.
בשנת 1986 הוכר ז'וליבה על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם.
מריוס מיחאי לקטוש (ברומנית: Marius Mihai Lăcătuș; נולד ב-5 באפריל 1964) הוא כדורגלן עבר רומני ששיחק בעמדת החלוץ, וכיום מאמן כדורגל.
לקטוש, שזכה במהלך הקריירה לכינוי "פיארה" (ברומנית: Fiara, "החיה") שיחק לאורך הקריירה בליגות הבכירות ברומניה, באיטליה ובספרד.
הוא נחשב לאחד משחקניה הטובים בכל הזמנים של סטיאווה בוקרשט, עמה זכה בין היתר בעשר אליפויות ושישה גביעים, וכן בגביע אירופה לאלופות ב-1986. הוא השחקן בעל מספר האליפויות הגדול ביותר ברומניה, ומלך השערים של סטיאווה במסגרות האירופאיות בכל הזמנים.
הוא גם היה לקפטן במשך חמש עונות.
לקטוש ערך 84 הופעות במדי , בהן כבש 13 שערים.
הוא נכלל בסגל הנבחרת לשני טורנירי מונדיאל וטורניר יורו אחד.
כמאמן הוביל מספר קבוצות ברומניה, ובין היתר אימן את סטיאווה בשלוש קדנציות שונות.
לקטוש החל את דרכו בקבוצת הנוער של בראשוב.
הוא עלה לקבוצה הבוגרת בעונת .
את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הרומנית ערך בניצחון 0–3 על טרגובישטה ב-28 בפברואר 1982, ובסך הכול ערך 11 הופעות ליגה באותה העונה, בהן כבש פעמיים.
עונה אחר כך כבר היה לשחקן הרכב קבוע בקבוצה ושותף בכל משחקיה בליגה באותה העונה, אך לא הצליח לסייע לה להינצל מירידה לליגת המשנה.
היכולת הגבוהה של לקטוש בן ה-19 הביאה אותו להישאר בליגה הבכירה, כשנרכש על ידי סטיאווה בוקרשט לקראת עונת .
ההשתלבות של לקטוש הייתה מהירה, וכבר באותה העונה היה לקטוש לשחקן הרכב קבוע בקבוצה, עם 13 שערי ליגה בעונת הבכורה שלו.
באותה עונה לא הצליחה סטיאווה לזכות בתארים וסיימה כסגנית האלופה בלבד.
עם זאת, בחמש העונות הבאות, הייתה סטיאווה לקבוצה הבכירה ברומניה, עם חמש אליפויות רצופות, מתוכן ארבע עונות שהסתיימו עם דאבל.
עונת הייתה לעונה היסטורית עבור המועדון ברמה האירופית.
הקבוצה השתתפה בטורניר גביע אירופה לאלופות, ועל שלא פגשה בדרכה קבוצות בכירות (התמודדה עם אלופות דנמרק, פינלנד, הונגריה ובלגיה), הצליחה הקבוצה להעפיל לגמר הטורניר מול ברצלונה בספרד.
לקטוש עלה בהרכב קבוצתו למשחק הגמר, ולאחר 120 דקות מאופסות, עבר המשחק להכרעה בדו-קרב בעיטות עונשין.
לקטוש היה הבועט השלישי, והכובש הראשון לזכות קבוצתו (שני הבועטים הראשונים בכל קבוצה החמיצו את הבעיטה).
הדו-קרב הסתיים בניצחונה של סטיאווה 0–2, ובזכייתה ההיסטורית בגביע אירופה לאלופות.
בעקבות הזכייה בגביע אירופה, השתתפה קבוצתו במשחק הסופר קאפ האירופי, ובו עלה לקטוש בהרכב בניצחון 0–1 על דינמו קייב.
הוא נכלל בהרכב הקבוצה גם בהפסד 0–1 לריבר פלייט במסגרת הגביע הביניבשתי באותה העונה.
בעונת שוב העפילה הקבוצה לגמר גביע אירופה לאלופות, שם פגשה את מילאן.
לקטוש היה למלך השערים של קבוצתו בטורניר עם שבעה כיבושים, בהם שלושער לרשתה של גטבורג ברבע הגמר.
במשחק הגמר פתח לקטוש בהרכב קבוצתו שהובסה 0–4 בסיום.
בתום שבע עונות מוצלחות במדי סטיאווה, ובזכות פתיחת שעריה של רומניה לאחר המהפכה הרומנית, החלו שחקנים רומנים רבים לעבור לליגות אחרות ברחבי אירופה.
ביניהם היה לקטוש, שעבר לפיורנטינה מהסרייה א' לקראת עונת .
לקטוש רשם 21 הופעות ליגה באותה עונה וכבש שלושה שערים, כשקבוצתו נותרה במקום ה-12 בלבד בליגה בתום העונה.
לקראת עונת , בתום עונה אחת בלבד במדי פיורנטינה, עבר לקטוש לריאל אוביידו של המאמן חאבייר אירורטה.
בשתי עונות במדי הקבוצה רשם 51 הופעות בליגה הספרדית, בהן כבש שבעה שערים.
לקראת עונת , לאחר שלוש עונות באיטליה ובספרד, חזר לקטוש לסטיאווה בוקרשט, ומיד הוביל אותה לחמש אליפויות רצופות פעם נוספת.
החל מעונת , עונתו השנייה בקדנציה השנייה בקבוצה, נבחר לקטוש להוביל את סטיאווה כקפטן, בעקבות עזיבתו של איליה דומיטרסקו, תפקיד אותו מילא עד לעזיבתו את הקבוצה חמש וחצי עונות אחר כך.
במהלך עונת עבר לחצי עונה בנציונל בוקרשט, במדיה פרש ממשחק פעיל בתום העונה, בגיל 36.
לקטוש נחשב לאחד מבכירי שחקניה של סטיאווה בכל הזמנים, ולאחד משחקניה האהודים ביותר.
הוא מחזיק בשיא הזכיות באליפות רומניה לשחקן בודד, עם עשר זכיות - כולן במדי סטיאווה.
הוא כבש 16 שערים במדיה של סטיאווה במסגרות האירופיות, והוא מוביל את טבלת מלך השערים של המועדון באירופה.
מעברו של לקטוש לסטיאווה בוקרשט פתח עבורו את השער גם לנבחרת רומניה.
הוא זכה להופעת בכורה במדי רומניה ב-22 בינואר 1984, תחת המאמן מירצ'ה לוצ'סקו, כשעלה מהספסל במשחק ידידות מול הנבחרת האולימפית של אורוגוואי.
את שערו הראשון במדי רומניה כבש כעשרה חודשים אחר כך באצטדיון בלומפילד, במשחק ידידות מול שהסתיים בשוויון 1-1. לקטוש היה שותף לטורנירי מוקדמות מונדיאל 1986, בו היה בעיקר שחקן מחליף, ומוקדמות יורו 1988, בו החל לתפוס את מקומו כשחקן הרכב קבוע תחת המאמן אמריך יניי.
בשני הטורנירים לא נחלה רומניה הצלחה.
לקטוש העפיל עם נבחרתו ממוקדמות מונדיאל 1990, וזומן על ידי יניי לטורניר הגמר באיטליה.
לקטוש עלה בהרכב במשחק הראשון מול , ורשם הופעה מרשימה עם צמד שערים.
הוא העלה את נבחרתו ליתרון 0–1 בדקה ה-42, כשקיבל כדור עומק מיואן סבאו בצד ימין של הרחבה, ובעט בעוצמה לרשת של השוער רינאט דסאייב.
בדקה ה-57 קיבל לקטוש כדור בהתקפה מתפרצת וניסה לעבור את ואגיז חידיאטוללין, שנגע בכדור בידו.
נגיעת היד הייתה מחוץ לרחבה, אך השופט העניק פנדל לרומניה, אותו בעט לקטוש לרשת.
לקטוש שמר על מקומו בהרכב גם בהפסד 1–2 ל ובשוויון 1-1 עם , שהעלה את נבחרתו לשמינית הגמר מהמקום השני בבית.
לקטוש, שספג מול ארגנטינה כרטיס צהוב בפעם השנייה בטורניר, נאלץ להיעדר משמינית הגמר בו נוצחה נבחרתו בדו-קרב בעיטות עונשין על ידי .
על אף שנטל חלק פעיל במוקדמות מונדיאל 1994, נאלץ לקטוש להחמיץ את טורניר הגמר בעקבות פציעה.
הוא שב לשחק באופן במוקדמות יורו 1996, בהן כבש בשני משחקיה של רומניה מול ישראל.
הוא העפיל עם נבחרתו ליורו 1996 באנגליה, וזומן לסגל על ידי מאמן הנבחרת אנגל יורדנסקו.
הטורניר הסתיים עבור רומניה עם שלושה הפסדים בשלב הבתים, וללא נקודות.
לקטוש פתח בהרכב בשני משחקיה הראשונים של רומניה, אך במשחק השני מול נפצע והוחלף בשלב מוקדם, ולכן נעדר ממשחקה השלישי והאחרון של נבחרתו.
על אף ששותף רק פעם אחת במוקדמות מונדיאל 1998, זומן לקטוש על ידי יורדנסקו לסגל רומניה למונדיאל 1998 בצרפת.
רומניה הרשימה בשלב הבתים, כשסיימה ראשונה בבית ללא הפסד.
לקטוש לא שותף במשחק הראשון בו גברה רומניה על , ועלה לארבע הדקות האחרונות בניצחון הדרמטי 1–2 על .
במשחק השלישי מול עלה לקטוש בהרכב לראשונה בטורניר, אך הוחלף במחצית המשחק שהסתיים בשוויון 1-1. לקטוש לא שותף בהפסד 0–1 ל בשמינית הגמר, שסיים את דרכה של נבחרתו בטורניר.
לאחר טורניר המונדיאל סיים לקטוש את דרכו בנבחרת, עם 84 הופעות בהן כבש 13 שערים.
בשנת 2000, עם פרישתו ממשחק, התמנה לתפקיד עוזר המאמן בקבוצה בה פרש, נציונל בוקרשט.
בינואר 2001 החל לשמש כעוזרו של מיחאי סטויצ'יצה, בן ארצו שהתמנה לתפקיד מאמן נבחרת פנמה.
לאחר טורניר קופה סנטרואמריקאנה שנערך כחצי שנה לאחר מכן, סיימו השניים את דרכם בנבחרת.
תפקידו הראשון של לקטוש כמאמן ראשי היה בקבוצת אוצלול גאלאץ.
הוא התמנה לתפקיד בינואר 2002, ועד לסיום עונת הוביל את הקבוצה למקום החמישי, מרחק נקודה בלבד מהמקום השלישי ומהעפלה לגביע אופ"א.
לקראת עונת התמנה לתפקיד מאמן בראשוב, קבוצת נעוריו, אותה הוביל בסיום העונה למקום הרביעי בטבלה, עם ניקוד זהה למקום השלישי, אך בפער שערים נחות.
לקטוש פתח עם הקבוצה את עונת , אך סיים את תפקידו בתום הסיבוב הראשון כשהקבוצה ממוקמת במקום ה-13, מקום אחד מעל לקו האדום.
בסוף חודש פברואר 2004 התמנה לתפקיד מאמן אוניברסיטטה קראיובה, אך עוד באותו הערב חזר בו מהסיכום בעקבות מחאה אוהדי הקבוצה שלא רצו לראות אותו בתפקיד.
פחות מחודש אחר כך, ב-15 במרץ 2004, התמנה לתפקיד מאמן צילאו פיאטרה ניאמץ, תפקיד בו החזיק עד לסיום העונה.
ביולי 2004 התמנה לתפקיד עוזרו של אנגל יורדנסקו בנבחרת רומניה.
עם פיטוריו של האחרון בנובמבר של אותה השנה, סיים גם לקטוש את תפקידו לאחר ארבעה חודשים.
בינואר 2005, במהלכה של עונת , החל לקטוש לאמן את אינטר גז בוקרשט מליגת המשנה, אך כעבור שלושה חודשים התפטר מתפקידו כמאמן הקבוצה.
באוקטובר 2005 חזר לקטוש למועדון בו הצטיין כשחקן, סטיאווה בוקרשט, כששימש נשיא הקבוצה בפועל תחת הנשיא ג'ורג'ה בקאלי.
ב-2 במאי 2006, חצי שנה אחר כך, עזב את התפקיד.
לקראת עונת חזר לתפקיד המאמן, כשקיבל את התפקיד בקבוצת UTA ארד, ובכך חזר לאמן בליגה הבכירה לראשונה מאז סיים את תפקידו בבראשוב כשנתיים וחצי קודם לכן.
בעונתו הראשונה על הקווים הוביל את הקבוצה למקום ה-12 ולהישרדות בליגה הבכירה.
הוא התפטר מתפקידו ב-30 בספטמבר 2007, זמן קצר לאחר פתיחת עונת , וחודש אחר כך התמנה לראשונה בקריירה כמאמן הקבוצה עמה הוא מזוהה יותר מכל, סטיאווה בוקרשט.
לקטוש וסטיאווה החמיצו את האליפות באותה העונה, כשסיימו במקום השני עם נקודה בלבד מתחת לאלופה, צ'.פ.ר.
ב-22 באוקטובר 2008, במהלכה של עונת , עזב לקטוש את סטיאווה בעקבות ההפסד הביתי 3–5 לאולימפיק ליון בשלב הבתים של ליגת האלופות.
דורינל מונטאנו, חברו לנבחרת לשעבר, התמנה למחליפו, אך לאחר חודשיים בלבד פוטר מונטאנו על ידי בקאלי ולקטוש הוחזר לתפקיד המאמן הראשי.
שלושה מחזורים לסיום העונה, כשקבוצתו נוצחה וירדה מהמקום הרביעי לשביעי ואיבדה סופית את סיכוייה לזכות באליפות, התפטר לקטוש פעם נוספת מתפקידו כמאמן הקבוצה.
ב-28 בספטמבר 2009, זמן קצר לאחר פתיחת עונת , התמנה לקטוש לתפקיד מאמן וסלוי.
הקבוצה רשמה עונה מוצלחת תחת הדרכתו של לקטוש, וסיימה את העונה במקום השלישי, שזיכה אותה בכרטיס לשלב הפלייאוף במוקדמות הליגה האירופית.
בנוסף, הוביל לקטוש את הקבוצה לגמר הגביע הרומני, אך שם נוצחה וסלוי בדו-קרב פנדלים על ידי קלוז'.
בסיום העונה התפטר לקטוש מתפקידו ועבר להתגורר עם משפחתו בספרד.
ב-28 בספטמבר 2010 שוכנע לקטוש לחזור בו מעזיבתו, והתמנה בפעם השלישית לתפקיד מאמן סטיאווה בוקרשט, במקומו של איליה דומיטרסקו שהתפטר מתפקידו.
ב-7 במרץ 2011, משלא הצליח להוביל את הקבוצה להתמודד על האליפות, התפטר מתפקידו לאחר הפסד 0–3 לבראשוב.
ב-21 בינואר 2012, במהלכה של עונת , התמנה לקטוש לתפקיד מאמן טרגו מורש.
הקבוצה מוקמה אז במקום ה-15 בטבלה, ולקטוש היה למאמנה השלישי באותה העונה.
ב-19 במרץ, כעבור חודשיים בלבד ומשלא הצליח לייצב את מצבה של הקבוצה, התפטר לקטוש מתפקידו.
הקבוצה ירדה לליגת המשנה בתום העונה.
באוקטובר 2013, לאחר כשנה וחצי מחוץ למגרשים, התמנה לקטוש לתפקיד מאמן יאשי מליגת המשנה.
הוא הוביל את הקבוצה למקום הראשון בטבלת הבית שלה בליגה הסדירה, ולמקום הראשון בטבלת הבית שלה בפלייאוף העלייה - ובכך הוביל אותה להעפלה לליגה הבכירה.
לקטוש פתח עם הקבוצה את עונת , אך חוזהו הותר בהסכמה הדדית ב-29 באוגוסט 2014, זמן קצר לאחר פתיחת העונה.
עונהקבוצהליגהבליגההופעותשעריםבראשובליגת העל הרומנית112343סטיאווה בוקרשטליגת העל הרומנית32132983172793092810233פיורנטינהסרייה א'213ריאל אוביידוליגת העל הספרדית264253סטיאווה בוקרשטליגת העל הרומנית17529827922531825460נציונל בוקרשטליגת העל הרומנית120סך הכול בקריירה486113
מריון פריצ'רד הייתה חסידת אומות העולם הולנדית-אמריקאית.
עובדת סוציאלית ופסיכואנליטיקאית, שפעלה באופן יוצא דופן להצלת יהודים בהולנד בתקופת מלחמת העולם השנייה.
פריצ'רד עזרה להציל 150 הולנדים יהודים, רובם ילדים, במהלך הכיבוש הגרמני.
היא נכלאה על ידי הנאצים ולאחר מכן, עבדה בשיתוף פעולה עם המחתרת ההולנדית ואף ירתה למוות בהולנדי נאצי.
מריון פריצ'רד נולדה ב-1920 בהולנד כבת לשופט ליברלי ואם בריטית.
שנים אחר כך אמרה עליהם כי הם החדירו בה את הנחישות המוסרית ואת הרצון לרדוף אחרי הצדק.
בגיל 19, כשלמדה בבית הספר למדעי החברה באמסטרדם, פלשו הנאצים להולנד.
הייתה פעילה במחתרת במהלך לימודיה ונעצרה בחשד לקשר זה על ידי הנאצים.
הייתה בכלא במשך שבעה חודשים.
באחד הבקרים של אביב 1942, בעודה רוכבת על אופניה, ראתה כיצד גרמנים נאצים תופסים בידיהם וברגליהם ילדים יהודים, בגילאי 2 עד 8, וזורקים אותם למשאית.
תגובתה של פריצ'רד למה שראתה הייתה: "הייתי בהלם ודמעות ...
ואחרי זה ידעתי שעבודת ההצלה היא חשובה מכל דבר אחר שאני יכולה לעשות".
בתחילה פעלה במסגרת המחתרת ההולנדית, והביאה אוכל, בגדים ומסמכים לנמצאים במקום מסתור מפני הנאצים.
בהמשך החלה לקחת על עצמה פעילות מסוכנת יותר.
כאשר התבקשה להעביר חבילה למעון בחלק הצפוני של המדינה.
לאורך המסע, אדם זר מסר לידיה תינוקת.
בהגיעה ליעד גילתה כי האנשים להם הייתה אמורה למסור את החבילה נעצרו.
היא מצאה מקלט אצל זוג אנשים, אשר לא היו חלק מהמבצע, והסכימו להכניס לביתם אותה ואת התינוקת.
באותו זמן, עבדה בשבתות כמתנדבת במה שנקרא "הכפר לשיפור חברתי", מוסד שבו לימדו משפחות מזניחות כיצד לטפל בילדיהן.
עבודת הצלת הילדים שלה החלה כאשר מנהל המוסד ביקש ממנה למצוא מחבוא לילד יהודי והיא לקחה אותו לדירת הוריה.
לאחר מכן העבירה ביחד עם חברים 25 ילדים יהודים למחוז גוי בצפון הולנד.
הצילה ילדים נוספים על ידי כך שרשמה אותם בעירייה רישום כוזב כילדיה אף על פי שהיה מדובר בפגיעה בשמה הטוב שכן לא הייתה נשואה.
ב-1942 עברה לצפון הולנד לעיירה הויזן, וגרה בחלקו האחורי של בית מכרים.
אספה לביתה יהודי בשם פרד פולק עם שלושת ילדיו, לאחר שאשתו, שהייתה לא יהודיה, נכלאה בשל פעילותה במחתרת ההולנדית מיד עם לידת בנם השלישי.
איכר אחד הביא לה תוספת חלב מדי יום להאכלתם, והיא החביאה את האב וילדיו מתחת לרצפת העץ, עליה הניחה שטיח ושולחן, כשהתינוק מורדם באמצעות כדור שינה.
יום אחד הגיע שוטר הולנדי באמצע הלילה, כאשר התינוק היה עדיין מחוץ למחבוא, ומריון ירתה בו, הרגה אותו וידידים שלה מהמחתרת העבירו אותו לקברן שהצליח לקבור אותו תחת זהות שאולה.
בשנה האחרונה של המלחמה היה חורף של רעב קשה ומריון יצאה לחפש אוכל.
פטרול גרמני תפס אותה על אופניה והחרים אותם ואת המזון שנשאה.
מריון אמרה להם בכעס מה דעתה על התנהגותם ועל מנהיגם בגרמנית שוטפת ולתדהמתה החזירו לה את הכל והניחו לה ללכת.
אם ושלושת ילדיה שהחביאה בביתה התאחדה עם משפחתה בגרמניה לאחר המלחמה וגם הם היגרו לארצות הברית.
בסך הכל סייעה לכ-150 יהודים, בהם ילדים רבים, סיפקה להם אוכל ובגדים והצליחה להביא רבים מהם למקומות מסתור מפני הנאצים.
כשנשאלה במשך השנים על פעילותה, התעקשה להסביר כי לא יכלה לעשות זאת מבלי עזרתם של אנשים אחרים, יהודים ולא יהודים, וכי יהודים שעשו זאת הסתכנו יותר ממנה.
לאחר המלחמה שירתה כעובדת סוציאלית מהולנד מטעם האו"ם במחנות עקורים בגרמניה, שם הכירה שם את בעלה, אנטון פריצ'רד, שהיה קצין לשעבר בצבא האמריקני.
לאחר נישואיהם עברו לגור בארצות הברית ושם גידלו שלושה בנים.
היא עבדה בתור פסיכואנליטיקאית ועובדת סוציאלית.
המשפחה התגוררה תחילה בניו יורק ובהמשך עברה לבית כפרי בעיירה קטנה בוורמונט.
כאשר ורמונט העבירה חוקי "ברית נישואים" שנויים במחלוקת חוותה הטרדה סביב תמיכתה בזכויות קהילת הלהט"ב.
ב-31 במרץ 1981 הכיר מוזיאון "יד ושם" בפריצ'רד כחסידת אומות העולם.
ב-21 בדצמבר 2016, הודיע בנה, ארנולד פריצ'רד, שאמו, מריון פריצ'רד, מתה ב-11 בדצמבר לאחר מאבק ממושך בטרשת עורקים מוחית.
בעלה, אחיה ונין אחד שלה נפטרו לפניה.
המריון המצוי (שם מדעי: Meriones tristrami) הוא מכרסם מתת-משפחת הגרבילים שבמשפחת העכבריים.
הוא מכונה "המריון של טריסטרם" על שמו של הכומר הנרי בייקר טריסטרם, שגילה את המריונים המצויים הראשונים.
המריון המצוי מגיע עד לאורך של 155 מ"מ, ונפוץ בעיקר במדינות המזרח התיכון.
המריון המצוי הוא השכיח מבני מינו בישראל.
תפוצתו העולמית כוללת את מדינות המזרח התיכון, וכן חלקים מטורקיה, איראן, עיראק וגיאורגיה.
בישראל הוא נפוץ בגולן, בגליל, בכרמל, ב-מישור החוף ובשפלה, בהרי יהודה והשומרון ובעמקים.
המריון המצוי חי במחילות בעלות פתחים אחדים שעומקן 50 ס"מ ויותר.
מכיוון שבכל מחילה מוצאים בדרך כלל רק פרט אחד בוגר, סביר להניח שהמריון המצוי הוא יחידאי.
המריון המצוי מגיע לאורך של 100 - 155 מ"מ (למעט הזנב).
אורך זנבו שווה לאורך גופו.
למריון המצוי בולה שמיעתית קטנה בהרבה מזו של סוגי מריונים אחרים.
זנבו צבעוני ובקצהו ציצת שערות שחורה, שאורכה כרבע מאורך זנבו.
הרגליים האחוריות של המריון ארוכות מהקדמיות, ושריריהן מפותחים מאוד.
צבע פרוותו של המריון המצוי משתנה בהתאם לאזור המחיה: באזורים צפוניים ולחים הפרווה כהה (אפורה או חומה), ואילו באזורים חמים, פרוותו צהובה-אפורה.
המריונים המצויים הם פעילי לילה, וביום הם חבויים במחילות טבעיות או במחילות שהם כורים בעצמם.
רגליהם האחוריות הארוכות והשריריות מאפשרות להם לבצע קשת של התנהגויות אופייניות, ובהן עמידה על רגליים אלה על מנת לסקור את הסביבה, ריצה קצרה באמצעות רגלים אלה, ותיפוף באמצעותן בשעת סכנה ליצירת קול אזעקה, ובשעת התרגשות, ככל הנראה לצורך תקשורת עם מריונים שבסביבה.
כאשר הם ממהרים, המריונים מסוגלים להתקדם בקפיצות.
כמו שאר חברי משפחת הגרביליים, המריון המצוי ניזון מעלים ומזרעים שונים.
אף על פי שהמריון חי במחילות, הוא אינו מאחסן שם מזון.
בחיפוש אחר מזון, מתרחק המריון למרחק עשרות מטרים ממחילותיו.
לעיתים המריון ניזון מגידולים חקלאיים.
במקרים כאלה, הוא מעדיף לנוע לאורך קווי הזריעה, ולכן לרוב אין קרחות בגידולים אלא דילול.
הגידולים העיקריים שיכולים להיפגע מהמריון הם דגנים, קטניות ואגוזי אדמה.
עיקר הנזק נגרם בשלבים הראשונים של הצמיחה.
חלק מהמריונים מסוגלים לחיות חיים שלמים ללא מים ולקבל נוזלים באמצעות הלחות שבמזון.
תכונה זו מאפשרת להם לעבור תקופות בצורת, כשאין צמחייה באזור.
עם זאת, הם אינם מסוגלים להתרבות כאשר הם מסתפקים בתזונה כזו, ועליהם לאכול מזון ירוק על מנת להתרבות.
המריון המצוי מתרבה במשך כל השנה.
בכל המלטה הנקבה ממליטה 1–8 גורים ומטפלת בהם לבדה.
הגורים נולדים עירומים ועיוורים, פוקחים את עיניהם בגיל 12–13 יום ומגיעים לבגרות מינית בגיל שלושה חודשים.
משך ההיריון נמשך 25 ימים.
מריון רונג (בפינית: Marion Rung; נולדה ב-7 בדצמבר 1945) היא זמרת פינית ממוצא יהודי.
רונג נולדה בהלסינקי והחלה את הקריירה המוזיקלית שלה ב-1961.
ייצגה את פינלנד באירוויזיון 1962 והגיעה למקום השביעי, ופעם נוספת ב-1973, אז הגיעה למקום השישי.
ב-1974 זכתה במקום הראשון בפסטיבל סופוט בפולין, וכן ב-1980, במסגרת תחרות האינטרוויזיון.
באירוויזיון 2002 הקריאה את הניקוד של פינלנד.
לאורך השנים השתתפה גם במספר הופעות בטלוויזיה ובתיאטרון.
היא הופיעה על גבי בולי דואר בפינלנד.
מועדון הכדורגל מריופול (באוקראינית: Футбольний клуб Маріуполь) הוא מועדון כדורגל אוקראיני מהעיר מריופול המשחק בליגת העל האוקראינית.
הקבוצה הוקמה בשנת 1960 על ידי איחוד שתי קבוצות חובבים.
הקבוצה המאוחדת קיבלה את השם "אזובסטאל" על שם מפעל פלדה בעיר מריופול.
הקבוצה שיחק בליגת המשנה הסובייטית מ-1960 עד 1971, אז ירדה לליגה הסובייטית השנייה ושיחקה בה עד להתפרקות ברית המועצות ב-1991.
עם כינון אוקראינה העצמאית הצטרפה הקבוצה לליגה האוקראינית השנייה (הליגה השלישית בחשיבותה באוקראינה).
בשנת 1996 עלתה ליגה האוקראינית הראשונה וכעבור שנה עלתה לפרמייר-ליג.
בתום עונת 2007/2006 הקבוצה הודחה מהפרמייר-ליג.
כעבור שנה - שבה אליה.
היא שיחקה בליגה הבכירה במשך 7 שנים, אך בשנת 2015 הודחה ממנה שוב.
כעבור שנתיים חזרה לליגת העל.
בגביע האוקראיני הגיעה הקבוצה שלוש פעמים עד לשלב חצי הגמר.
פעילות הקבוצה הופסקה בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה.
עונה טורניר שלב יריבה משחק בית משחק חוץ בסיכום הכולל 2004/2005 גביע אופ"א סיבוב המוקדמות הראשון בננץ ירוואן2–02–04–0 סיבוב המוקדמות השני אוסטריה וינה0–00–30–3 2018/19 הליגה האירופית סיבוב המוקדמות השני יורגודן 2–1 1–1 3–2 סיבוב המוקדמות השלישי ז'ירונדן דה בורדו 1–3 1–2 2–5 2019/20 הליגה האירופית סיבוב המוקדמות השלישי א.ז.
מריוס פרקביצ'יוס הוא כדורסלן ליטאי לשעבר, אשר היה חבר בנבחרת הכדורסל הלאומית באולימפיאדת 2008.
2003: מדליית כסף באליפות העולם לנבחרת הנוער.
2004: מדליית כסף באליפות אירופה עם נבחרת העתודה.
2005: מדליית זהב באליפות העולם עם נבחרת העתודה.
2006: מדליית כסף באליפות פולין.
2007: מדליית ארד באליפות ליטא.
2008: מדליית ארד באליפות ליטא.
2009: מדליית זהב באליפות אוקראינה
2009: מדליית זהב באליפות ליטא.
2010: מדליית ארד באליפות ליטא.
2011: מדליית זהב באליפות ליטא.
מריוס אלכסנדר באואר (בהולנדית: Marius Alexander Bauer; 25 בינואר 1867 – 18 ביולי 1932) היה צייר, תחריטאי וליטוגרף הולנדי, הידוע בעיקר בסצנות האוריינטליות שלו.
סגנונו היה בעיקרו אימפרסיוניסטי, אם כי גם הוא נבע במידה מסוימת מבית הספר בהאג.
רבות מיצירותיו התבססו על תצלומים שקנה במהלך מסעותיו.
אביו היה צייר במה שעודד את התעניינותו המוקדמת של בנו ברישום.
מ-1878 עד 1885, הוא למד באקדמיה המלכותית לאמנות, בניהולו של יאן פיליפ קואלמן, אך חשב שגישת בית הספר שמרנית מדי ועזב מבלי לסיים את לימודיו.
בהיותו שם, יצירותיו זכו במספר מדליות והוא קיבל מלגה מהמלך ויליאם השלישי, שאפשרה לו ללמוד באופן עצמאי.
בשנת 1888, הוא ערך נסיעה לימודית באיסטנבול, במימון סוכנות האמנות, ואן ויסלינג ושות', והחליט להפוך את המזרח לנושא העיקרי שלו.
מאוחר יותר, הוא ערך מסעות נוספים למרוקו, אלג'יריה, מצרים, הודו, ציילון ואיי הודו המזרחית ההולנדית, שרטט ואסף פריטים עבור ואן ויסלינג.
הוא גם עבד כמאייר בכתב עת ספרותי והשתתף מטעמו בהכתרת הצאר ניקולאי השני.
ב-1894 זכה במדליה בתערוכה העולמית באנטוורפן.
הוא קיבל את הגראנד פרי בתערוכה העולמית (1900).
ב-1902 התחתן עם הציירת ג'ו סטומפף, שהייתה אחת מקבוצת נשים אמניות - "אמסטרדם יופארס".
לאחר מכן הוא הופיע בתערוכת הרכישה של לואיזיאנה.
הוא המשיך להציג באופן קבוע ברחבי אירופה וצפון אמריקה.
בשנת 1900 הוא זכה בתואר האצולה - רידר, במסדר אורנג'-נסאו.
שש שנים לאחר מכן, הוא הועלה לדרגת קצין על תרומתו לחגיגות לכבוד רמברנדט.
בשנת 1911, מלך בלגיה אלברט הראשון העניק לו את מסדר הכתר, ובשנת 1927 הוא קיבל תואר במסדר האריה ההולנדי.
ב-1930 הפך לחבר כבוד במועדון סנפלדר.
בשנת 1932 הוא מת משבץ מוחי.
רחוב נקרא על שמו באמסטרדם בשכונה שבה הרחובות מוקדשים לציירים הולנדים מהמאה ה-19 וה-20 .
בשנת 1996 הוקמה קרן שמטרתה להעלות את המודעות ליצירותיו ולעשות מחקר נוסף על מקורות ציוריו.
מריוס ביר הוא זמר וכותב שירים שווייצרי.
ביר נבחר לייצג את שווייץ באירוויזיון 2022 בטורין עם השיר "Boys Do Cry".
לאחר שסיים לימודי מכונאות, ביר החליט להמשיך בקריירה מוזיקלית ובשנת 2017 עבר ללונדון, שם למד הפקה מוזיקלית במשך שנה במכון הבריטי והאירי למוזיקה מודרנית.
בשנה שלאחר מכן הוא הוציא לאור את המיני-אלבום הראשון שלו, Sanity, שהגיע למקום ה-36 במצעד השווייצרי ואשר זיכה אותו בפרס הכישרון הטוב ביותר בטקס פרסי המוזיקה השווייצרית לשנת 2019. בדצמבר של אותה שנה יצא אלבום הבכורה שלו, Not Loud Enough, שהגיע למקום ה-20 במצעד הלאומי.
ב-8 במרץ 2022 הוכרז כי רשות השידור השווייצרית ה-SRF בחרה באופן פנימי בביר כנציג שווייץ באירוויזיון 2022 עם השיר "Boys Do Cry".
מריה פרנססקה קלדנטיי אוליבר (בספרדית: María Francesca Caldentey Oliver, נולדה ב-19 במרץ 1996 בפלניץ' שבספרד), הידועה בשם מריונה קלדנטיי, היא כדורגלנית ספרדייה המשחקת כחלוצה במדי קבוצת ארסנל ובנבחרת ספרד.
את ספרד ייצגה ביורו 2017 ובמונדיאל 2019.
מריונה נולדה בעיירה פלניץ' שבאי מיורקה למיגל אנחל קלדנטיי, מאמן כדורגל, ולמריה אוליבר, אחות במקצועה.
בגיל 5 החלה לשחק כדורגל בקבוצה מקומית בעיירה, מעורבת של בנים ובנות.
מגיל 9 ועד 12 שיחקה במקביל גם בקבוצת כדורגל אולמות במנקור, גם כן מעורבת של בנים ובנות.
אף על פי שלא גדלה במחלקת הנוער של ברצלונה, גדלה קלדנטיי כאוהדת של הקבוצה וחלומה היה להשתלב בקבוצת הנשים של המועדון, הרבה הודות לאביה, שהיה מדמויות המפתח במועדון האוהדים "אלס טמרייס", מהגדולים ביותר שיש לברצלונה ברחבי העולם.
בגיל 12 עברה למחלקת הנוער של קויירנסה, קבוצה מפלמה דה מיורקה שהיא באופן בלעדי של נשים.
בקויירנסה עשתה את צעדיה המקצועיים הראשונים, וב-2011, בגיל 15 בלבד, כבר ערכה את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת של המועדון, בליגת העל לנשים.
קלדנטיי שיחקה במועדון עוד 3 עונות מלאות בהן התפתחה כשחקנית.
בקיץ 2014, בגיל 18, זכתה להגשים את חלומה והיא חתמה בשורות ברצלונה.
כבר בעונתה הראשונה במדי קבוצתה החדשה, עונת 2014/2015, סייעה לה לזכות באליפות הליגה בכך שכבשה 11 שערים ב-26 הופעות.
ב-2015 הייתה ברצלונה לקבוצת הנשים הראשונה בספרד שהופכת למקצוענית באופן מלא.
בעונת 2015/2016 הגיעה הקבוצה לגמר גביע המלכה, שם הפסידה לאתלטיקו מדריד, וכן סיימה במקום השני בליגה, אחרי אתלטיק בילבאו.
במהלך העונה תרמה קלדנטיי 2 שערי ליגה בלבד ב-13 הופעות.
בעונת 2016/2017 זכתה קלדנטיי עם ברצלונה בגביע המלכה, כשבמשחק הגמר גברה על אתלטיקו מדריד.
בנוסף, עזרה לקבוצה להעפיל בפעם הראשונה בתולדותיה לחצי גמר ליגת האלופות, אך ברצלונה הודחה בשלב זה על ידי פריז סן-ז'רמן.
ב-23 בנובמבר 2017, במשחק שמינית גמר ליגת האלופות נגד גינטרה, נקעה קלדנטיי את הברך השמאלית, פציעה שבעקבותיה נעדרה ממשחק במשך 4 חודשים.
חרף הפציעה, תרמה קלדנטיי 8 שערים ב-14 הופעות במהלך עונת 2017/2018 בליגה הספרדית.
ב-2 ביוני 2018, המשחק מול אתלטיקו מדריד בגמר גביע המלכה המשיך להארכה לאחר ש-90 הדקות הראשונות הסתיימו בתיקו מאופס.
בדקה ה-122 של המשחק, ברגעיו האחרונים, הבקיעה קלדנטיי את השער היחיד במשחק, שהעניק לברצלונה את הזכייה בגביע.
בעונת 2018/2019, עונתה החמישית במדי ברצלונה, הבקיעה קלדנטיי 9 שערים ב-20 הופעות בליגה.
בנוסף, בליגת האלופות, כבשה 2 שערים ב-7 הופעות.
אחד משני השערים היה בגומלין חצי הגמר נגד באיירן מינכן, שער שהעניק לברצלונה יתרון 0–2 בסיכום שני המפגשים, וכך היא העפילה לראשונה בתולדותיה לגמר.
במשחק הגמר נגד ליון פתחה קלדנטיי בהרכב קבוצתה, אך זו הפסידה בתוצאה 1–4.
בעונת 2019/2020 נערך לראשונה בתולדותיו הסופר קאפ הספרדי לנשים, וקלדנטיי לקחה חלק בזכייתה של ברצלונה בתואר, הודות לניצחון 1–10 על ריאל סוסיאדד.
העונה נקטעה בטרם סיומה בשל מגפת הקורונה, וברצלונה הוכתרה כאלופה כשנותרו עוד 8 מחזורים לסיומה המלא של העונה.
עד אותו שלב, תרמה קלדנטיי 6 שערים ו-5 בישולים ב-17 משחקים בהם לקחה חלק.
בקיץ, במשחקי ליגת האלופות שנדחו, הודחה ברצלונה בחצי הגמר על ידי וולפסבורג.
גם משחקי גביע המלכה נדחו, ל-2021, אז זכתה ברצלונה בתואר הודות לניצחון 0–3 על לוגרוניו.
ב-6 בינואר 2021 ערכה קבוצת הנשים של ברצלונה לראשונה בתולדותיה משחק בקאמפ נואו, האצטדיון הקבוע של קבוצת הגברים.
היה זה משחק הדרבי מול יריבתה העירונית של ברצלונה, אספניול, בו ניצחה ברצלונה בתוצאה 0–5. בנוסף, במהלך המשחק ביצעה קלדנטיי תרגיל בו הקפיצה את הכדור מעל שחקנית יריבה וכך עברה אותה, תרגיל שהתפרסם ברשתות החברתיות.
ב-9 במאי הבטיחה ברצלונה את זכייתה באליפות ספרד כשנותרו 8 מחזורים לסיום העונה.
שבוע לאחר מכן זכתה ברצלונה לראשונה בתולדותיה בליגת האלופות, לאחר שניצחה את צ'לסי בתוצאה 0–4 במשחק הגמר.
בהמשך, זכתה הקבוצה גם בגביע המלכה עם ניצחון 2–4 בגמר על לבאנטה.
עם זכייה זו השלימה ברצלונה זכייה בטרבל - זכייה באליפות הליגה, בגביע ובאליפות אירופה באותה עונה.
במהלך עונה זו השתתפה קלדנטיי בכל משחקי הקבוצה בכל המסגרות, הן בליגה, הן בליגת האלופות, הן בגביע המלכה והן בסופר קאפ הספרדי.
היא הבקיעה במהלך העונה 17 שערים בכל המסגרות - כמות השיא בקריירה שלה לשערים בעונה וכן הכמות הגבוהה ביותר לשחקנית בקבוצתה בעונה זו.
בעונת 2024/25 עברה לשחק קלדנטיי בקבוצת ארסנל האנגלית, בתום העונה זכתה קבוצתה בליגת האליפות לנשים לאחר ניצחון 1-0 על קבוצתה לשעבר ברצלונה.
קלדנטיי החלה לייצג את מדינתה בנבחרות הנוער.
היא השתתפה עם נבחרתה ביורו עד גיל 17 2013. בחצי הגמר, בו הפסידה נבחרתה בדו-קרב בעיטות עונשין ל, היא הבקיעה את בעיטת העונשין שלה.
במשחק על המקום השלישי, ענדה קלדנטיי את סרט הקפטן והבקיעה שער, בדרך לניצחון 0–4 על , שהביא לנבחרתה מדליית ארד.
שנה מאוחר יותר לקחה חלק גם ביורו עד גיל 19 2014, בו פתחה בכל אחד ממשחקי הנבחרת בטורניר.
בחצי הגמר נגד כבשה את השער הראשון של נבחרתה, בדרך לניצחון 0–2 והעפלה לגמר.
גם במשחק הגמר פתחה, אז הפסידה ספרד לנבחרת הולנד, וכך סיימה במקום השני.
קלדנטיי ייצגה את מדינתה גם בגביע העולם עד גיל 20 2016. בשלב הבתים הבקיעה שני שערים, במשחקים נגד ונגד .
רבע הגמר מול המשיך להארכה לאחר ש-90 הדקות הראשונות הסתיימו בתיקו 2-2, אך בהארכה הבקיעה קוריאה הצפונית שער, ניצחה את המשחק והדיחה את ספרד.
שערה של קלדנטיי במשחק מול קנדה נבחר לשער הטוב ביותר בטורניר.
בינואר 2017 זומנה קלדנטיי לראשונה לסגל נבחרת ספרד הבוגרת על ידי המאמן חורחה וילדה, לצמד משחקי ידידות מול .
חודשיים לאחר מכן ערכה את הופעת הבכורה שלה בנבחרת הספרדית, במשחק גביע אלגארבה נגד , כשנכנסה כמחליפה במחצית השנייה.
נבחרת ספרד זכתה בגביע לאחר שניצחה בגמר את , התואר הבינלאומי הראשון של קלדנטיי.
ב-30 ביוני אותה שנה הבקיעה קלדנטיי את שערה הראשון במדי הנבחרת, במשחק ידידות נגד .
קלדנטיי השתתפה ביורו 2017, אז פתחה בשני משחקים בשלב הבתים, בניצחון על ובהפסד ל.
היא גם פתחה ברבע הגמר מול , אך הוחלפה בדקה ה-56, ובהמשך, ספרד הודחה בדו-קרב בעיטות עונשין.
ב-2019 לקחה חלק גם בגביע אלגארבה 2019, בו הגיעה נבחרת ספרד למקום השביעי.
בהמשך השנה, במונדיאל 2019, פתחה בכל משחקי הנבחרת בשלב הבתים, ממנו העפילה נבחרתה לשמינית הגמר, לראשונה בתולדותיה.
בשמינית הגמר מול , נכנסה קלדנטיי כמחליפה בדקה ה-83 במקומה של וירחיניה טורסייה, אך ספרד הפסידה והודחה מהטורניר.
קלדנטיי מנגנת על פסנתר, ומדי פעם צצים סרטונים שלה ברשתות החברתיות מנגנת עבור חברותיה לקבוצה או לנבחרת.
בנוסף, היא בוגרת לימודי מדעי הפעילות הגופנית והספורט, והיא הביעה את רצונה לעסוק בהוראה לאחר פרישתה מכדורגל.
בקיץ 2020 נחנך מגרש כדורגל על שמה בעיירת לידתה, פלניץ'.
מריוס גריגוניס (בליטאית: Marius Grigonis; נולד ב-26 באפריל 1994) הוא כדורסלן ליטאי בעמדת הקלע והסמול פורוורד בפנאתינאיקוס מליגת העל היוונית בכדורסל והיורוליג.
גריגוניס החל את הקריירה שלו בקבוצת המילואים של ז'לגיריס קובנה בליגה הליטאית השנייה במשך ארבע עונות.
ב-15 במאי 2013 הוא זומן לסגל הקבוצה הבוגרת למשחק מול ניז'ני נובגורוד בליגת ה-VTB.
בעונת 2013/14 הושאל גריגוניס מז'לגיריס לווסקה מהליגה הספרדית השנייה בכדורסל, ונבחר לחמישיית העונה של הליגה.
ב-14 באוגוסט 2014 חתם גריגוניס לשנתיים בבאסקט מנרסה מליגת ה-ACB.
ב-9 באוגוסט 2016, לאחר שתי עונות במנרסה, הוא חתם בטנריפה.
בעונתו היחידה בקבוצה, עונת , הוא זכה עם הקבוצה בליגת האלופות בכדורסל ונבחר ל-MVP של הפיינל פור.
ב-13 ביולי 2017 חתם גריגוניס לשלוש שנים באלבה ברלין מהבונדסליגה הגרמנית והיורוקאפ.
ב-3 ביולי 2018 חזר גריגוניס לז'לגיריס קובנה וחתם על חוזה לשלוש שנים בקבוצה בה גדל.
ב-8 ביולי 2020 הוא חידש את חוזהו בקבוצה.
ב-12 ביוני 2021 חתם גריגוניס לשלוש שנים באלופת ה-VTB ומעצמת היורוליג הרוסית צסק"א מוסקבה, והעמיד במדיה ממוצעים של 8.5 נקודות, 1.9 אסיסטים ו-1.4 ריבאונדים למשחק.
בפברואר 2022, עם הפלישה הרוסית לאוקראינה, הוא עזב את הקבוצה יחד עם ג'ואל בולומבוי, יוהנס וויגטמן, טורניקה שנגליה, דניאל האקט וגבריאל לונדברג.
ב-14 ביולי 2022 חתם גריגוניס לשנתיים בפנאתינאיקוס מליגת העל היוונית בכדורסל והיורוליג.
ב-26 במאי זכה עימה באליפות אירופה לאחר ניצחון בגמר היורוליג 95–80 על ריאל מדריד.
גריגוניס ייצג את ליטא בטורנירים עד גיל 16, עד גיל 18, עד גיל 19 ועד גיל 20, והוביל את הנבחרת לשתי מדליות כסף ומדליית ארד.
בחצי גמר אליפות אירופה לנוער 2012 קלע גריגוניס את סל הניצחון מול סרביה, ונכלל בחמישיית הטורניר בו סיימה נבחרתו במקום השני.
גריגוניס זומן לסגל המוקדם של נבחרת ליטא הבוגרת, שכלל 24 שחקנים, לגביע העולם בכדורסל 2014, אך לא שיחק בו לבסוף.
הוא ייצג את נבחרתו בטורניר הכדורסל באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016), יורובאסקט 2017, גביע העולם בכדורסל 2019 ויורובאסקט 2022.
מריוס דה פריס הוא מפיק מוזיקלי ומלחין אנגלי.
הוא זכה בפרס גראמי מתוך ארבע מועמדויו, שני פרסי באפט"א ופרס אייבור נובלו.
מריוס דה פריס למד בבית ספר קתדרלת סנט פול בלונדון ובבית ספר בדפורד (בין השנים 1975–1980) ולאחר מכן בפטרהאוס, קיימברידג'.
להלן לקט שירים שהפיק או כתב מריוס דה פריס במהלך הקריירה שלו:
"In My Arms" (טדי תומפסון)
"Oh What a World" (רופוס ויינרייט)
"The One You Love" (רופוס ויינרייט)
מריוס טובה (ברומנית: Marius Eugen Tobă; נולד ב-9 בינואר 1968) הוא מתעמל רומני וגרמני שהשתתף בשלוש אולימפיאדות.
בשנת 1988 הוא היה נציג רומניה באולימפיאדת 1988. הוא סיים במקום ה-21 בתחרות קרב-רב ובמקום ה-7 קבוצתי.
בשנת 1989 הוא עבר להתגורר בגרמניה ובהמשך בשנת 1991 קיבל אזרחות גרמנית.
בשנת 1992 הוא זכה במדליות באליפות גרמניה התעמלות מכשירים.
כנציג גרמניה הוא זכה במדליות באליפות אירופה בהתעמלות.
בשנת 1994 הוא זכה במדליית ארד קבוצתית כחלק של נבחרת גרמניה, ב-בשנת 1996 הוא זכה במדליית כסף אישית בתחרות טבעות.
בשנת 1996 הוא סיים במקום ה-7 בתחרות קבוצתית ובתרגיל טבעות הוא הגיע למקום ה-6 אישי.
בשנת 2000 הוא השתתף באולימפיאדות כחלק של נבחרת גרמניה.
הוא לא נכלל בנבחרת, אך עקב פציעות של מתעמל אחר הוא הגיע כמחליף מספר ימים לפני התחרות.
הנבחרת לא הגיע לגמר, אך טובה השתתף בגמר תחרות טבעות וסיים במקום ה-7.
הישג הטוב שלו באליפות העולם הוא מקום רביעי (בשנת 1994 ב-2 מקצועות) ובאולימפיאדות הוא מקום שישי.
בתחרויות ברמה לאומית הוא זכה ב-28 מדליות.
לאחר סיום הקריירה כספורטאי הוא התחיל לאמן את בנו אנדראס טובה (יליד גרמניה) שהיה נציג גרמניה ב-3 אולימפיאדות.
מריונטה הוא סרט קולנוע ישראלי מסוגת דרמה קומית משנת 2019 בכתיבה, הפקה ובימויו של טומי לנג, עם לימור גולדשטיין ושירן הוברמן בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על כתבת צבאית החוקרת את היעלמותו של חייל בלבנון.
במקביל, הסוכנת שלה יוצאת בהפקת פרויקט ריאליטי חדשני.
דנה ברגר מופיעה בתור עצמה ושרה את "בן חייל" המשתלב בעלילת הסרט.
מיכל נבון (לימור גולדשטיין) היא כתבת צבאית ותיקה.
היא אם יחידנית לטלי (שירן הוברמן) לאחר שבעלה פולי (פולי רשף) נעלם בפעילות של שייטת 13. היא חוזה את דמותו בדמיונה מדי פעם שהיא במצוקה.
מיכל מקבלת ידיעה חשאית שחייל נעדר בלבנון.
היא נפגשת עם תא"ל במילואים נמרוד ורסנו (דב רייזר) שהוא איש מוסד שהיה פעם מפקדו של בעלה המנוח.
הוא מבקש ממנה להפסיק את החקירה וכשהיא מסרבת היא מפוטרת ממקום עבודתה במשך 30 שנה.
חברתה הרווקה בולי (שרית וינו אלעד) מעודדת אותה ויחד עם המפיקה מאיה (עדי ארד) הם משקיעים את כספה בתוכנית ריאליטי בשם "הלוויה ברקיע" שתיערך בדיור מוגן ובה יציגו המשתתפים את בקשותיהם ללוויה שלהם והזוכה יזכה בלוויה מפוארת...
מיכל מגלה שהחייל הנעדר הוא ניר (אדם הירש), בנה של דנה ברגר.
היא מבקרת עם מאיה אצל דנה ששרה להם את "בן חייל".
בינתיים חווה מיכל סטוץ עם רמי (אסף גולדשטיין) ומתחילה ביחסים עם רון (רון אבידן).
טלי מתחילה ביחסים עם "וספה" (עומרי אשין).
החייל הנעדר נמצא ומסתבר שהלך להופעה של להקה ערבית בבירות.
הוא משוחרר וחוזר לדנה, אמו.
בדיור המוגן מתנהלת התחרות בהנחייתו של אחד הקשישים (רוברט הניג).
מיכל עוברת לפני כן טיפול אצל קוסמטיקאית אלימה (הלנה חייט).
מסתבר למיכל שהמנצחת נקבעה מראש ומיכל מכירה בכך שהיא למעשה מריונטה בכל מה שקורה לה (מכאן שם הסרט).
שם השחקן/יתשם הדמותהערותלימור גולדשטייןמיכל נבוןכתבת צבאיתשירן הוברמןטלי נבוןדב רייזרנמרוד ורסנותא"ל (מיל.)עומרי אשין"וספה"חבר של טלישרית וינו אלעדבוליסוכנתעדי ארדמאיהמפיקהדנה ברגרבתפקיד עצמהפולי רשףפולי נבוןבעלה המנוח של מיכלהלנה חייטקוסמטיקאיתאדם הירשנירהבן של דנה ברגראסף גולדשטייןרמירון אבידןרון
ד"ר מריוס רבינובסקי (בהונגרית בשם מלא: Rabinovszky Pál Máriusz; בודפשט, 14 בדצמבר 1895 – בודפשט, 7 בפברואר 1953) היה היסטוריון אמנות יהודי-הונגרי, היסטוריון מחול, פרופסור באוניברסיטה, מבקר.
דוקטור במדעי תולדות האמנות (1952).
שמותיו בדויים שלו כסופר היו: Péter Csák, Máriusz Merényi.
מריוס רבינובסקי נולד במשפחה יהודית כבנם של קארוי רבינובסקי (1862–1901), תעשיין שהיה לו מפעל סיגריות בקהיר, ושל אלזה/ארז'בט מרני (1873–?).
אמו הייתה זמרת אופרה שלאחר מות בעלה בגיל 39 (והיא הייתה רק בת 28) חתמה חוזה על במות גרמניות, לאחר מכן נישאה לרופא, ולקחה איתה את בנה לגרמניה.
הוא השלים את שלוש השנים הראשונות של לימודיו התיכוניים בבית הספר התיכון הלותרני בבודפשט, ואת השאר בתיכון הריאלי בבארמן .
הוא למד לימודים אקדמיים באוניברסיטת מינכן, באוניברסיטת ברלין ובבודפשט.
ב-1918 סיים את לימודיו באוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד).
לאחר מכן הפך לכתב מדור התיאטרון והאמנות של פסטר לויד.
בין שתי מלחמות העולם, הביקורות שלו פורסמו בכתבי העת "אמנות הונגרית" (Magyar Művészet) ניוגט, "ארס אונה" (Ars Una) ובכתבי עת חשובים רבים אחרים.
כיהודי הוא נלקח ב-1944 למחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) והוצב כעובד כפייה לחפירת סוללות ותעלות בחזית סביב בודפשט.
הוא הצליח אמנם לשרוד את השואה, אך לאחר השחרור חזר הביתה חולה קשה ולא יכול היה לעבוד במשך חצי שנה.
ואז, צעד אחר צעד, השתלב בחיי האמנות המתחדשים בהונגריה.
עבד כמומחה, כמבקר וכמרצה, כמארגן תערוכות והשתתף בחיי האיגוד החופשי לאמנויות יפות, שם עמד בראש מחלקת הסופרים.
מאוחר יותר השתתף בעבודת ועדות שפיתחו הצעות שמטרתן הייתה רפורמה בחיי האמנות הפלסטית ההונגרית.
משנת 1948 היה פרופסור לתולדות האמנות באוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות.
רבינובסקי פרסם בכתבי עת לאמנות, עסק במחקריו בציור ובתורת האמנות.
הוא ביקר את מאמצי האמנות המודרנית ההונגרית וביצע פעילויות משמעותיות להכרה באמנות הונגרית מתקדמת.
ב-16 במרץ 1919 נשא לאישה את הכוריאוגרפית והרקדנית אולגה סנטפאל (1895–1968).
תולדות הציור החדש 1770–1925. התפתחות הציור המערב אירופי ; אמיקוס, בודפשט, 1926
ספר אמנות התנועה ; צילום: אנג'לו, הוגו ארפורט, אולגה מאטה; הוצאת כללית, בודפשט, 1928
רומן ; General Ny, בודפשט, 1936 ( אוסף רומנים של ה"עיתון הטרי")
תחנת הגבול (רומן תחת השם הבדוי מריוס מרני, בודפשט, 1942)
שאנדור בורטניק – איבאן הבשי – מריוס רבינובסקי: אלפיים שנות ציור, הוצאת דנטה, בודפשט, 1943
מחקר על אמנות שנולדה מחדש ; הוצאת אנונימוס, בודפשט, 1946 (ספריית אנונימוס)
המאה ה-14 בקיצור באיטלקית: trecento (בודפשט, 1947)
על גבול שתי תקופות (כתבי אמנות נבחרים בשבחו של לאיוש ואייר וקטע אוטוביוגרפי); כרך, אספה קטלין דוד; הוצאת קורווינה, בודפשט, 1965
אמנות ומשבר ; אפילוג ארפאד טימאר; הוצאת קורווינה, בודפשט, 1988
"מַריוֹן קָאוּנְטִי רֶקוֹרְד" הוא עיתון מתעד שבועי, המופץ ברחבי מחוז מריון, במרכז מדינת קנזס שבארצות הברית.
העיתון נוסד בשנת 1869 סמוך לדטרויט, קנזס תחת השם "ידיעות המערב" (The Western News).
לאחר מכן עבר למריון והחליף ידיים ושמות מספר פעמים עד 1874, כאשר נרכש על ידי משפחת הוך שהחזיקה בו עד 1998, עת נמכר למשפחת מאייר שהייתה מעורבת בניהולו עוד משנת 1948.
באוגוסט 2023 התקבלה במשטרה המקומית תלונה, ולפיה כתבת של העיתון שלפה פרטים אישיים ממאגר מידע רשמי באופן לא חוקי.
שוטרי משטרת מחוז מריון פשטו על משרדי העיתון ועל ביתם של הבעלים, והחרימו מחשבים ומסמכי עבודה של העיתון.
אחת מבעלי העיתון, ג'ואן מאייר, בת 98, מתה למחרת הפשיטה.
הפרשה עלתה לתודעה הציבורית ועוררה ביקורת על התנהלות הרשויות כלפי העיתונות המקומית בארצות הברית.
רובינסון ייסד את העיתון תחת השם "ידיעות המערב" (The Western News) ב-24 בספטמבר 1869, בדטרויט, קנזס.
מרפי רכש את העיתון, שינה את שמו ל-The Western Giant ומכר אותו 5 חודשים לאחר מכן לק.ס.
ב־1874 העיתון נמכר לאדוארד ו.
מאז 1874, שתי משפחות החזיקו בעיתון.
משפחת הוך החזיקה בעיתון במשך 124 שנים.
משפחת מאייר, שהייתה מעורבת בניהול העיתון מאז 1948, רכשה אותו בשנת 1998, על מנת להמשיך את פעילותו המקומית ולהימנע מרכישתו על ידי רשת עיתונות גדולה.
אדוארד הוך ניהל את העיתון עד שנת 1925. בנו ונכדו שימשו כעורכים.
להוך ובן אחר שלו ניהלו גם קריירות פוליטיות.
משפחת הוך רכשה מספר עיתונים נוספים, שמוזגו לעיתון שברשותם.
18 עיתונים פורסמו במריון, למשך פחות משנתיים כל אחד, בין 1880 ל־1895. סדרה של רכישות ומעברים הביאה בסופן של דבר לייסוד העיתון Marion Record-Review, ששינה את שמו ל-Marion County Record בשנת 1957.
ביל מאייר הפך לעורך העיתון אחרי מותו של הוך בשנת 1967. משפחתו רכשה את העיתון ב־1998, ומשפחת הוך נשארה פעילה בתחום העיתונות עד 2006. דונה ברנהארדט מונתה לעורכת לאחר פרישתן של מאייר בשנת 2003, ולאחריה סוזן ברג ב־2008. לאחר החלפה של מספר עורכים, ערך את העיתון מאז 2021 אריק מאייר.
בשנת 2023 כלל מטה העיתון 7 עובדים במשרה מלאה ו-5 במשרה חלקית, מעט גדול יותר מעיתונים דומים.
בשנת 2023 פשטה המשטרה על מערכת העיתון בעקבות מה שהחל כסכסוך בין בעלת מסעדה מקומית ובעלה, שהיו בהליכי גירושין.
הבעל מסר לעיתון "וושינגטון פוסט" שהוא מוטרד מכך שאשתו נוהגת וקיבלה רישיון למכירת אלכוהול למרות שרישיון הנהיגה שלה נשלל ממנה עקב נהיגה בגילופין.
לדבריו נמסרו לו תצלומים של רישומי העבירות על ידי גורם אנונימי אותם העביר בעזרת חבר לכתב של מריון קאונטי רקורד ולסגנית ראש העיר.
האישה טענה שהתצלומים הושגו על יי שימוש בדואר שנשלח אליה ומשום כך אינה יכולה לשמש כראייה.
בישיבת מועצת העיר האשימה האישה את העיתון באחזקת פרטים אישיים אודותיה.היא אישרה שהמשיכה לנהוג לאחר שלילת רישיונה, אך טענה שהמידע שבידי העיתון הושג שלא כחוק.
לאחר ההאשמות במועצת העיר פרסם העיתון כתבה עליהן, ובהן פרסם גם האשמות שגורמי חוק מקומיים ידעו על הפרות החוק של האישה והתעלמו מהן.
בעקבות האשמות האישה אושרה פשיטת משטרה על מערכת העיתון.
אחד הטיעונים היה שפרסום החומר היה עלול למנוע מהאישה קבלת רישיון למכירת אלכוהול.
בפשיטה הוחרמו מחשבים, טלפונים ניידים, וחומר כתוב.
יום אחד לאחר הפשיטה בביתה, מתה אחת מבעלי העיתון, ג'ואן מאייר, בת ה-98. העיתון טען שהיא מתה לאחר שלא הצליחה לאכול או לישון עקב לחץ בעקבות הפשיטה.
חיפוש נערך גם בביתה של סגנית ראש העיר.
נציגי 34 ארגונים חתמו על מסמך בן 4 עמודים המגנה את משטרת מריון.
מועצת המנהלים של אגודת העיתונאים המקצועיים הציעה 20,000 דולר מקרן ההגנה המשפטית שלה כדי לסייע בהוצאותיו המשפטיות של העיתון.
ארגוני עיתונאים גדולים אחרים קראו למצות את הדין עם השוטרים שביצעו את הפשיטה.
ב- 16 באוגוסט הודיעה לשכת החקירות של קנזס כי החפצים שנתפסו יוחזרו, וכי היא תמשיך בחקירת הפשיטה מבלי לעיין באף אחת מהראיות שנתפסו.
עד סוף אותו היום, משך עורך הדין של מחוז מריון, ג'ואל אנסי, את הצו, ועורך דין המייצג את העיתון אישר שכל הפריטים הוחזרו.
בראיונות שלאחר הפשיטה, אמר העורך והבעלים אריק מאייר כי העיתון עסק בתחקיר אודות מפקד משטרת מריון, גדעון קודי.
העיתון קיבל מספר ידיעות כי קודי עזב את עבודתו בקנזס סיטי על רקע התנהגות בלתי הולמת, אך הכתבה טרם פורסמה בשל סירובם של המקורות לציטוטם וייחוס היידיעות אליהם.
המחשבים שהוחרמו הכילו את פרטיהם של מקורות אלו ואת טענותיהם.
לטענת מאייר, העיתון אף ביקש את תגובתו של קודי לטענות וזכה לאיומים בתביעת העיתון מקודי.
ב-28 בספטמבר 2023 הושעה קודי בידי ראש העיר ללא הסבר פומבי, החלטה שהפכה החלטה קודמת על פיה יישאר בתפקידו בעת בדיקת אירוע הפשיטה.
ב-2 באוקטובר 2023 התפטר קודי מתפקידו.
ב-30 באוגוסט תבעה כתבת העיתון את קודי על סכום של למעלה מ-150,000$ בעוון "מצוקה רגשית, עוגמת נפש ופציעה פיזית" ובהפרתהתיקון הראשון והרביעי.
בתביעה נכתב כי קודי תפס את הטלפון הנייד האישי שלה בעוד שהבקשה לצו החיפוש לא כללה אותה או את הטלפון שלה כראיה לפשע.
הכתבת אמרה שאצבעה נפגעה כשהמשטרה חטפה את הטלפון הנייד שלה מידה.
מריוס קורבט הוא אתלט עבר דרום אפריקאי, אלוף עולם (אתונה 1997), אלוף אפריקה (דקר 1998), אלוף אוניברסיאדה (סיציליה 1997) ואלוף חבר העמים הבריטי (קואלה לומפור 1998) בהטלת כידון.
קורבט נולד וגדל בדרום אפריקה.
באליפות אפריקה עד גיל 20 שנערכה באלג'יר שבאלג'יריה ביולי זכה במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 74.42 מטר.
באליפות העולם עד גיל 20 שנערכה בליסבון שבפורטוגל בהמשך החודש זכה במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 77.98 מטר.
באליפות העולם שנערכה באתונה שביוון באוגוסט זכה במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 88.40 מטר, אחרי סטיב בקלי מהממלכה המאוחדת (86.80 מטר) וקונסטדינוס גאטיאודיס מיוון (86.64 מטר).
באוניברסיאדת סיציליה שנערכה באוגוסט זכה במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 86.50 מטר.
באליפות אפריקה שנערכה דקר שבסנגל באוגוסט זכה במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 79.82 מטר.
במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו בקואלה לומפור שבמלזיה בספטמבר זכה במדליית זהב בשיא אפריקה ושיא תחרות חדשים של 88.75 מטר.
שיא אפריקה נשבר על-ידי ג'וליס יגו מקניה (91.39 מטר) בשנת 2015, ושיא התחרות נשבר על-ידי ארשד נדים מפקיסטן (90.18 מטר) בשנת 2022.
באליפות העולם שנערכה בסביליה שבספרד באוגוסט סיים במקום 22 בהטלת כידון בתוצאה של 76.34 מטר.
במשחקי אפריקה שנערכו ביוהנסבורג שבדרום אפריקה בספטמבר זכה במדליית זהב בהטלת כידון בשיא תחרות חדש של 78.74 מטר.
מריוס יואנו אליה הוא מלחין, אקדמאי ומנהל מוסדות אמנות ותרבות קפריסאי ממוצא יווני.
הוגדר על ידי מוזיקולוגים, מבקרי מוזיקה ואמצעי התקשורת כ"פנומן מוזיקלי", "האדם של המונומנטלי", "חלוץ בין מלחיני דורו", "מחדש מוזיקלי", "הקוסם של הצליל", וכן כ"ילד פלא של המוזיקה העכשווית".
אליה הוא יוצר של יצירות בעלות היקף והשפעה בינלאומית.
סימפוניות, אורטוריות, אופרות, רפסודיות, יצירות מקהלות, קומפוזיציות חגיגיות ואחרות מתאפיינות במקוריות, בתבונה יצירתית, בייחודיות ובמיזוג של סגנונות מוזיקליים שונים.
הרפרטואר שלו כולל כ-100 יצירות.
מריוס וולף הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדות המגן הימני והקשר באאוגסבורג מהבונדסליגה ובנבחרת גרמניה.
וולף שיחק כנער במינכן 1860, ובעונת 2014/15 החל לשחק בקבוצת הבוגרים, במקביל לקבוצת המילואים.
בעונת הבכורה שלו במועדון, וולף ומינכן 1860 סיימו במקום ה-16 בבונדסליגה השנייה, כשוולף מבקיע שני שערי ליגה ב-23 הופעות.
מיקום זה אילץ אותם לשחק בפליי אוף עבור הזכות להישאר בבונדסליגה השנייה, מול הולשטיין קיל שסיימה שלישית בליגה הגרמנית השלישית.
וולף וקבוצתו ניצחו במפגש הכפול ונשארו בליגה.
את עונת 2015/16 וולף פתח במינכן 1860 והפך לשחקן הרכב קבוע, ועד למחצית העונה הבקיע שלושה שערי ליגה.