tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רחוב אל-מתנבי נתפש כמרכז החיים האינטלקטואליים בבגדאד, ואף ביתר שאת לאחר כיבוש עיראק והפלת משטר סדאם חוסיין בשנת 2003 בידי כוחות הברית האמריקאיים.
ב-5 במרץ 2007 התפוצצה ברחוב מכונית ממולכדת ו-26 בני אדם נהרגו.
נזק רב נגרם לחנויות הספרים הסמוכות ונזק משני נוסף בשל הירידה במספר הקונים.
ב-18 בדצמבר 2008 נחנך הרחוב מחדש בידי נורי אל-מאלכי, ראש ממשלת עיראק, לאחר חודשים רבים של שיפוצים.
רחוב אילת ביפו הוא המשכה של דרך יפו עד שדרות ירושלים.
הרחוב מהווה גבול בין השכונות: נווה צדק, פלורנטין, המושבה האמריקאית-גרמנית ביפו, ושכונת נוגה.
בסוף רחוב זה נמצא "מגדל נווה צדק".
בקצה רחוב אילת נמצא מבנה של תחנת השנאה שהוקם בשנות ה-30 של המאה ה-20 ומיועד לשימור.
בתחילה נקרא הרחוב בשם: דרך הגמלים ולאחר מכן נקרא בשם: דרך שכם ואחר כך בשם: "רחוב מוסתקים" על שמו של "עלי אפנדי מוסתקים" שהיה איש עסקים ידוע ביפו.
לאחר קום המדינה נקרא בשם: רחוב 298 עד שהוחלף שמו לרחוב אילת.
ברחוב כמה אתרים חשובים וגם היסטוריים כגון:
מוזיאון בתי האוסף לתולדות צה"ל במספר 50 פינת רחוב אליפלט.
מכון אבני המתפרש על פני 17 בניינים וסביבו חנויות רבות למוצרי אומנות.
בבניין מספר 21 שכנה הגימנסיה העברית "הרצליה" קודם שעברה אל בניינה השלישי ברחוב הרצל.
בבניין מספר 57 פעל בעבר קפה לורנץ - כיום מכון שכטר למדעי היהדות.
בקצה הרחוב ניצב מגדל נווה צדק
הרחוב הוא חלק מן הציר היסטורי דרך יפו-שכם המחבר את דרך יפו עם רחוב רזיאל ובו מצויים מבנים ערביים עתיקים.
רחוב בונד הוא רחוב קניות ראשי באזור הווסט אנד של העיר לונדון, בירת הממלכה המאוחדת.
הרחוב מקשר בין רחוב אוקספורד ורחוב פיקדילי, בשכונת מייפייר שבמרכז לונדון.
מאז המאה ה-18 הרחוב מהווה רחוב קניות אופנתי.
חלקו הדרומי של הרחוב נקרא "רחוב בונד הישן" (Old Bond Street) וחלקו הצפוני מכונה "רחוב בונד החדש" (New Bond Street).
רחוב בונד נקרא על שם סר תומאס בונד, אשר עמד בראש סינדיקט של יזמים אשר רכשו את בית קלרנדון מידי כריסטופר מונק, דוכס אלבמארל בשנת 1683, הרסו את המבנה ויזמו את פיתוח האזור.
במסגרת הפיתוח נבנו רחוב בונד, רחוב דובר (Dover Street) ורחוב אלבמארל (Albemarle Street).
פיתוח האזור התקדם מדרומו לצפונו, ולכן דרומו של הרחוב מכונה "רחוב בונד הישן" וצפונו "רחוב בונד החדש".
במפה של ג'ון רוק משנת 1746 ניתן לראות כי בעת ציור המפה בניית מלא אורכו של הרחוב הושלמה.
בשנת 1876 עברה לרחוב אגודת האמנות היפה (Fine Art Society), וכן בתקופה זו התמקמו ברחוב משרדי בית המכירות הפומביות סותבי'ס, ובעקבותיהם הפך הרחוב למרכז של סוחרי אמנות וסוחרי עתיקות.
במהלך המאה ה-20 התמקמו ברחוב חנויות אופנה גבוהה רבות, וחנויות תכשיטים.
ברחוב ממוקם פסלו של לורנס הולופסנר "בעלי ברית" המציג את וינסטון צ'רצ'יל ואת פרנקלין דלאנו רוזוולט כשהם מתוארים יישובים על ספסל ומשוחחים.
הרחוב מוזכר בספרים רבים, ובהם הרומן של ג'יין אוסטין "תבונה ורגישות", וכן ספרה של וירג'יניה וולף "גברת דאלווי".
כמו כן הרחוב מופיע על לוח משחק ה"מונופול" בגרסתו הבריטית, לצד רחובות ריג'נט ואוקספורד, כאשר רחוב בונד הוא היקר מבין שלושת הרחובות (והיקר ברחובות העיר לונדון).
בניין מקגרו היל ברחוב 42 הוא גורד שחקים הממוקם ברחוב 42 מערב 330, במנהטן, ניו יורק, ארצות הברית.
הבניין מתנשא לגובה של 148 מטרים והוא בעל 33 קומות.
הוא תוכנן על ידי האדריכל ריימונד הוד (Raymond Hood) ונבנה בין השנים 1930–1931.
בניין מקגרו היל זכה במעמד להיכנס למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים בשנת 1989.
חזיתות הבניין מחופות באריחי טרה קוטה בגוון כחול-ירקרק בשילוב עם חלונות בעלי מסגרת אלומיניום בצבע דומה.
שילוב זה מדגיש בצורניותו את הקווים האופקיים של הבניין.
הבניין הוא היחיד בניו יורק שהוצג בתערוכת הסגנון הבין-לאומי שהתקיימה בשנת 1932 והוא אחד מסמלי האר דקו שאפיינו את העיר באותה תקופה.
רחוב אגריפס הוא רחוב עירוני במרכז ירושלים.
הרחוב מתחיל במפגש עם רחוב המלך ג'ורג', וממשיך בירידה במקביל לרחוב יפו עד לשכונת בית יעקב הסמוכה לשוק מחנה יהודה, שם משתנה שמו לרחוב הרב שמואל ברוך.
הרחוב הומה ברוב שעות היום ויש לו חשיבות מסחרית גדולה: לאורכו חנויות רבות, ובמרכזו הוא מתחבר לשוק מחנה יהודה.
חלק קצר בתחילת הרחוב הוא מדרחוב סגור לכלי רכב.
הוא קרוי על שם המלך אגריפס הראשון, נכדו של הורדוס, מלך יהודה ובונה החומה השלישית.
באמצע המאה ה-19 היה הרחוב דרך עפר קטנה, שנקראה "דרך דיר יאסין" על שם הכפר אליו הובילה.
עם היציאה מהחומות החלו להיבנות שכונות בסביבתה, וחשיבותה עלתה.
עם קום המדינה שונה שם הדרך ל"רחוב אגריפס".
מרבית בתי הרחוב הם בתים נמוכים יחסית (בין קומה אחת לארבע קומות) מסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, המהווים חלק מן השכונות היהודיות המרכיבות את הנחלאות, ביניהן: אהל משה, מזכרת משה, משכנות ישראל, אבן ישראל, בית יעקב וסוכת שלום.
ב-1972 החל הקמתו של מתחם המשרדים והמסחר מרכז כלל, במגרש בו עמד בית ספר הספר אליאנס בין רחוב יפו לרחוב אגריפס.
המכרז נחנך חלקית ב-1978, כאשר הצד שפונה לרחוב אגריפס לא הושלם במשך שנים רבות.
ב-1989 הורחב שטח הרחוב בקטע זה.
הקמת מבנה מרכז כלל הושלמה רק לקראת סוף שנות ה-90, שהבניין שהוקם בצד של רחוב אגריפס משמש כ"קניון בריאות" עבור מרפאות ועסקי בריאות.
בשנת 1990 מכרה עיריית ירושלים מגרש בבעלותה בקצה המערבי של הרחוב, בו היו מחסנים עבור סוחרי השוק.
במקום אושרה תוכנית להקמת פרויקט בשטח 12,500 מ"ר הכולל מרכז מסחרי בשטח 4,500 מ"ר, 8,000 מ"ר משרדים וחניון של 400 מקומות.
הפרויקט, שקיבל את השם "שוק אגריפס" ואחר כך "שוקניון", כשל מסחרית.
בהמשך המתחם המסחרי שנבנה בו אף ננטש כליל על ידי הסוחרים.
בינואר 2020 הודיעה החברה בעלת המתחם על שיפוצו ושיווק תחת שם חדש "אגריפס 88".
בשנת 2011, לאחר סגירת רחוב יפו המקביל לכלי רכב ממונעים בעקבות הקמת הרכבת הקלה, עברו לרחוב קווי אוטובוס רבים, מה שהוביל לצפיפות ולפקקים ברחוב לכל משתמשי הדרך – מכוניות, אוטובוסים והולכי רגל.
ביולי 2024 פורסם כי יהפוך רחוב אגריפס לחד סיטרי בימי חמישי ושישי ובחלקו ישמש כמדרחוב.
המגרש עליו שכן קולנוע עדן, ועליו נבנה מגדל עדן
בית האחים עיני ("הבית המקולל")
בשנת 1964 צייר הצייר אריה ארוך ציור בשם "רחוב אגריפס".
הציור נחשב לדעת יגאל צלמונה לאחת מיצירות האמנות הישראליות החשובות ביותר.
הוא מוצג במוזיאון תל אביב לאמנות.
עלילת הספר "כעפעפי שחר" מאת הרב חיים סבתו מתרחשת באזור, והרחוב מוזכר בו.
רחוב אגרון הוא רחוב במרכז ירושלים.
הרחוב מתחיל בצומת הרחובות דוד המלך ושדרות ממילא ונמתח לכיוון דרום מערב עד כיכר צרפת.
ראשיתו של הרחוב בדרך העתיקה שהובילה מירושלים לכיוון עזה.
דרך עזה המודרנית ממשיכה את רחוב אגרון אחרי כיכר צרפת.
הרחוב קרוי על שם גרשון אגרון, ראש עיריית ירושלים, עיתונאי ועורך, מייסד העיתון "Palestine Post", שהפך לימים ל"ג'רוזלם פוסט".
הרחוב נסלל בסוף המאה ה-19 כחלק מתהליך היציאה מהחומות של הקהילה הנוצרית בירושלים, שלאורכו נבנו מנזר הלזריסטים ומנזר אחיות הרוזרי מצידו הדרומי, בשנות ה-70 של המאה ה-19. צידו הצפוני של הרחוב גבל כמעט כולו בבית הקברות ממילא, למעט הפינה הצפון מערבית, שם שכנה השכונה הנוצרית אל-אמירה.
הרחוב היה המשכו של רחוב ממילא, שנמשך עד שער יפו, ונקרא גם בשם "רחוב ממילא".
בשנת 1912 עברה הקונסוליה של ארצות הברית בירושלים לבית שרכשה ברחוב אגרון 18. הבית, נבנה במקור ב-1868 כבית מגורים של המיסיונר הגרמני פרדיננד וסטר, והוא ממשיך עדיין לשמש את שגרירות ארצות הברית.
בשנת 1929 נחנך מלון פאלאס המפואר בצידו הדרום מזרחי של הרחוב.
בשנת 1958 החלה הקמתו של גן העצמאות, בחלק משטח בית הקברות ממילא, והוא נחנך באוקטובר 1959.
בינואר 1960 הוחלף שמו של הרחוב מרחוב ממילא לרחוב אגרון, על שם על שם גרשון אגרון, שנפטר שנה קודם.
בשנת 1961 נחנך מרכז אמיר והסניף הראשון של רשת "שופרסל" בירושלים, בצידו הצפון מערבי של הרחוב.
בשנת 1976, עקב הגידול בנפח התנועה ברחוב, צומצמו המדרכות ברחוב לטובת הרחבת שטח הכביש.
בשנת 1986 הוקם סניף של ארגון התרבות הצרפתי "אליאנס פראנסז" במבנה ברחוב אגרון 8, בראשות נתן אנדרה שוראקי.
הבניין החל לשמש אחר כך כמטה העולמי של איחוד בתי הכנסת הקונסרבטיביים.
לאורך הרחוב אתרים ומבנים רבים בעלי חשיבות היסטורית המהווים אבני דרך בתהליך היציאה מהחומות ובפיתוח העיר החדשה.
מלון וולדורף אסטוריה ירושלים - לשעבר מלון פאלאס ובית המכס, נבנה בשנת 1929.
בית הקברות ממילא - בית קברות מוסלמי מן המאה ה-12.
בריכת ממילא - בריכת אגירה עתיקה ששימשה חלק ממערכת הובלת המים לירושלים מימי החשמונאים ועד לימי הבריטים.
בתי שכונת מחנה ישראל - שכונה של יהודים יוצאי צפון אפריקה, השכונה השנייה מחוץ לחומות העיר.
חלק ממשרדי הקונסוליה האמריקאית בירושלים שוכן בבית ישן ברחוב.
גן העצמאות - אחד מהגנים החשובים והגדולים בירושלים.
קפה "אגרונסקי" - בית קפה ברחוב אגרון 24 פינת רחוב זמנהוף (מול גן העצמאות), שנפתח בשנת 2012 על ידי סוניה שפוצ'ניק ומנוהל על ידה.
מנזר הלזריסטים - נבנה במאה ה-19 ושימש כבית חולים למצורעים לפני בית הנסן.
כיום משמש כמנזר ומושכר בחלקו לשגרירות האמריקאית.
מנזר אחיות הרוזרי - מבנה עגול גדול ממדים שנבנה משנת 1887, משמש כמנזר, בית יתומים ובית הארחה.
אתר שיני הדרקון ברחוב אגרון 4 - לזכר מחסומי טנקים מתקופת המנדט הבריטי.
"מורשת ישראל" - בית כנסת קונסרבטיבי, נוסד ב-1972.
מרכז אמיר - בית דירות ברוטליסטי משנות ה-70, זכה בתואר המבנה המכוער בירושלים.
כיכר צרפת - כיכר מרכזית, שמחברת את הרחובות קרן היסוד, קינג ג'ורג', עזה ורמב"ן.
ארבאט החדש או נובי ארבאט הוא רחוב מרכזי במוסקבה.
הרחוב רץ מערבה מכיכר ארבאט על טבעת השדרות אל גשר נובארבטסקי שבגדה הנגדית של נהר מוסקבה.
בשדרה המודרנית שישה נתיבים, יחד עם שתי שורות של בניינים גבוהים.
עד אמצע המאה ה-20 היה רחוב ארבאט חלק מהכביש הראשי מהקרמלין מערבה.
בשנות השישים נבנה כביש מקביל ארבאט החדש, ולקח על עצמו את התפקיד הזה.
בשנות ה-80 הפך ארבאט לאזור המדרחוב הראשון במוסקבה.
כדי למנוע בלבול עם רחוב ארבאט החדש, אנשים החלו להתייחס לרחוב ארבאט כאל ארבאט הישן.
במפגש רחוב עם טבעת הגנים בתחילת המאה ה-21 נבנה מלון לוטה המפואר.
רחוב בולשאיה ניקיטסקאיה (בשנים 1920-1993 — רחוב הרצן) הוא רחוב במחוז האדמיניסטרטיבי המרכזי במוסקבה.
משתרע מכיכר מאנז' עד כיכר קודרין, נמצא בין הרחובות טברסקאיה ו-ווזדוויז'נקויה ובמקביל להם.
מספור הבתים מתבצע מכיכר המנז'.
השם ניתן לרחוב על שם מנזר ניקיטסקי, הממוקם בכיכר הסמוכה לתחנת הרכבת התחתית (בית 7/10, בפינת סמטת קיסלובסקי).
המנזר בתורו נקרא לכבודו של ניקטאס הגותי (שמת בשנת 372).
רחוב ארגמן הוא סרט אפל אמריקאי משנת 1945 בבימויו של פריץ לאנג עם אדוארד ג'י רובינסון, ג'ואן בנט ודן דוריה בתפקידים הראשיים.
את הציורים בסרט הכין ג'ון דקר.
שלושתם שיחקו גם בסרט האפל האישה בחלון שנה קודם לכן, גם הוא בבימויו של לאנג.
המשותף בין שני הסרטים הוא תיאור של אדם ישר הנסחף לפשע על ידי אישה פאם פאטאל.
התסריט מבוסס על הנובלה הצרפתית La Chienne ("הכלבה") שהומחזה ועובדה לסרט בשם זה בבימויו של ז'אן רנואר בשנת 1931. הסרט של פריץ לאנג הוא כעת ברשות הציבור ואינו מוגן בזכויות יוצרים.
כריסטופר "כריס" קרוס (אדוארד ג'י רובינסון) הוא אדם בגיל העמידה העובד 25 שנים כקופאי ראשי בבית מסחר גדול לבגדים.
לכבוד זה עורך לו מנהל החברה מסיבה חגיגית ומעניק לו שעון כהוקרה.
כריס הוא אדם בודד שנישא לפני חמש שנים לאדל (רוזלינד איבן) אלמנת שוטר, כדי לצאת מהבדידות אבל היא ממררת לו את חייו.
בצאתו מהמסיבה הוא מבחין לאור הפנס ברחוב אפלולי גשום, בגבר מכה אישה.
הוא ממהר למקום ומצליח להבריח את הגבר עם מטרייתו.
הוא עוזר לאישה להתאושש והיא מציעה לו להיכנס לבר.
לאחר שתית משקה אלכוהולי מתפחת ביניהם שיחה.
היא מציגה את עצמה כקת'רין "קיטי" מארץ' הגרה עם חברתה ומתפרנסת מ"עבודות מזדמנות" (המילה זונה לא מוזכרת בסרט בהתאם לקוד הייז).
כריס מציג את עצמו כצייר ונותן לה לחשוב שהוא אדם אמיד.
הוא נשבה ביופייה של קיטי.
היא מזמינה אותו לדירתה הקטנה אותה היא חולקת עם חברתה מילי (מרגרט לינסי).
היא מספרת לכריס על מצבה הקשה והוא מסכים לתת לה 500 דולר אותם הוא גונב מאשתו ואחר כך גונב 1,000 דולר מקופת מעבידו.
לקיטי יש חבר/סרסור עבריין בשם ג'ים פרינץ (דן דוריה) שהיא נמשכת אליו אף על פי שהוא מכה אותה לפעמים.
הוא נלהב מהרעיון לסחוט כסף מכריס "העשיר".
בכסף שקבלה היא שוכרת דירה מרווחת ובה חדר שכריס יוכל לצייר לאחר שאשתו איימה עליו שתזרוק את כל ציוריו.
כריס פוגש מדי פעם את ג'ים בחברת קיטי אך אומרת לו שהוא סתם "ידיד".
ג'ים מנסה למכור את ציוריו של כריס בעזרת בעל דוכן למכירת ציורים בגריניץ' וילג'.
מבקר אמנות נודע בעיתון מתרשם מהציורים מבקר אצל קיטי שבלחצו של ג'ים היא אומרת שהיא הציירת ומוסיפה את חתימתה על הציורים.
כשכריס מגלה זאת הוא דווקא מרוצה שציוריו מוצלחים.
היגינס, בעלה "המת" של אשתו (צ'ארלס קמפר) צץ לפתע ורוצה לסחוט את כריס.
כריס מציע לו לגנוב את חסכונותיה של אדל בשעה שהיא לא תהיה בבית.
כריס מכוון אותו דווקא שאדל בבית והיא תפגוש את בעלה "המת" ואז נישואיו יתבטלו.
הוא עוזב את הבית עם מזוודה בכוונה לעבור לביתה של קיטי ולהציע לה נישואים.
הוא פוגש שם שוב את ג'ים השנוא עליו.
לאחר שג'ים עוזב הוא מציע לה נישואים והיא דוחה אותו בבוז.
חמתו עולה והוא רוצח אותה בדקירות דוקרן קרח שג'ים הביא מקודם.
ג'ים מגיע ומוצא את קיטי מתה.
הוא נעצר ובגלל עברו העברייני הוא נאשם ברצח ומוצא להורג.
המעילה של כריס מתגלה והוא מפוטר מעבודתו אך הבוס שלו בוחר לא להגיש תביעה נגדו.
כעת כריס הוא מובטל בודד עם רגשות אשמה על רצח שני אנשים.
הוא מנסה להתאבד ללא הצלחה ונהפך לחסר בית שקולות הרפאים של קיטי מלווים אותו כל הזמן.
רחוב 42 הוא סרט מוזיקלי אמריקאי משנת 1933 בבימויו של לויד בייקון, עם וורנר בקסטר, רובי קילר, ביב דניאלס, ג'ינג'ר רוג'רס, אונה מרקל ודיק פאוול בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "רחוב 42" של ברדפורד רופס .
השירים נכתבו על ידי הארי וורן (מוזיקה) ואל דובין (מילים).
הכוריאוגרפיה היא של באזבי ברקלי.
ב-1998 נבחר הסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית על ידי ספריית הקונגרס "על היותו בעל חשיבות תרבותית, היסטורית ואסתטית".
ב-2006 הוא נבחר במקום ה-13 ברשימת 25 הסרטים המוזיקליים הגדולים ביותר.
ב-1980 עובד הסרט לבמה והועלה בתיאטראות ברודוויי עד 1989 3,486 פעמים.
הוא נמצא במקום ה-15 ברשימות המחזות שהועלו הכי הרבה פעמים בברודוויי.
ב-2001 הוא הועלה מחדש בברודוויי וכן בלונדון ובמקומות רבים בעולם ולמעשה הוא הועלה עד לתקופת הקורונה.
העלילה היא על הפקת מחזמר בתיאטרון ברחוב 42 במנהטן בתקופת השפל הגדול, מבחירת צוות השחקנים עד להצגת הבכורה עם כל הבעיות והמתחים בתוך צוות השחקנים, הבמאי והמפיקים.
מבחינה זאת הוא דומה למחזות זמר כמו קרון הלהקה או שורת המקהלה.
ג'וליאן מארש (וורנר בקסטר) הוא במאי תיאטרון שאיבד את כל כספו בתקופת השפל הגדול לאחר נפילת הבורסה בוול סטריט.
כעת הוא עייף ומריר ורוצה לביים מחזה מצליח שיאפשר לו לפרוש בביטחון מהמקצוע.
הוא מקבל את הזדמנות חייו, לביים מחזמר בשם "Pretty Lady" בתיאטרון ברחוב 42 בניו יורק.
אבנר דילון (גאי קיבי) הוא בנקאי עשיר שמשקיע בהפקה 200,000 דולר מכספו, וכן הוא השוגר דדי של השחקנית הראשית בהפקה, דורותי ברוק (ביב דניאלס).
מתוך 5,000 בחורות נבחרות 200 שעוברות סקירה ראשונית על ידי הבמאי והמשקיע, שכוללת את מראה הרגליים שלהן.
למקום מגיעה פגי סוייר מאלנטאון, פנסילבניה שרוצה להשתתף בהפקה למרות שאין לה כל ניסיון.
היא מוצאת חן בעיני השחקן הראשי, בילי לאולר (דיק פאוול) שמציג אותה לפני הבמאי והיא מתקבלת כנערת מקהלה.
עוזרות לה גם שתי שחקניות ותיקות, אנה לואל (ג'ינג'ר רוג'רס) ולורין פלמינג (אונה מרקל).
דורותי מנהל רומן סודי עם השחקן המובטל (פאט דנינג) וזה יכול להכעיס את המשקיע ולסכן את ההפקה.
מארש שולח שני עבריינים ש"משכנעים" את פאט להפסיק את קשיו עם דורותי.
החזרות נמשכות ללא לאות מהבוקר עד הערב, במשך חמישה שבועות.
הצגת הבכורה נקבעת להיות בפילדלפיה.
דורותי רבה עם ה"שוגר דדי" שלה וגם נוקעת את רגלה.
הוא מחליף אותה באני ודרש מהבמאי שהיא תחליף את דורותי.
אני אומרת שהפקיד גדול עליה והיא ממליצה על נערת המקהלה פגי.
מארש עומד לפני התמוטטות עצבים אבל אין לו מה להפסיד.
הוא מתחיל בחזרות עם פגי עד שעה לפני עליית המסך.
דורותי נפגשת עם פגי ומאחלת לה הצלחה ומודיעה כי היא מתחתנת עם פאט.
ההצגה מצליחה מאוד והקהל מריע.
מארש עומד בחוץ אכול מדאגה ושומע מהקהל היוצא שההצגה הצליחה בזכות פגי, הוא אינו מוזכר כלל.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותוורנר בקסטרג'וליאן מארשבמאיג'ינג'ר רוג'רסאנישחקניתאונה מרקללורןשחקניתביב דניאלסדורותי ברוקשחקנית ראשיתרובי קילרפגי סוייררקדנית מתחילהדיק פאוולבילי לאולרשחקןג'ורג' ברנטפאט דנינגשחקןג'ורג' סטוןאנדי לימנהל ההצגהגאי קיביאבנר דילוןמממן ההצגה
רחוב בולשאיה דמיטרובקה הוא רחוב במחוז האדמיניסטרטיבי המרכזי של מוסקבה ברובע טברסקוי.
מקור שמו של הרחוב הוא מהדרך המובילה לעיר דמיטרוב .
השם ידוע מאז המאה ה-14.
בתחילת שנות ה-20 שונה שמו של הרחוב ל- Rue Eugène Potier לכבודו של אז'ן פוטייה אך השם לא החזיק הרבה זמן.
בשנת 1937 שונה שמו של הרחוב לרחוב פושקינסקאיה לציון 100 שנה למותו של המשורר אלכסנדר פושקין.
הקשר של המשורר לרחוב נובע מאירוע שהתרחש באחד מבתיו בשנת 1830, אז הפסיד פושקין סכום כסף גדול.
הוא השיב את החוב בתשלומים במשך שנים, והחוב נפרע במלואו רק לאחר מותו, בידי יורשיו.
בשנת 1993 הוחזר לרחוב שמו ההיסטורי, בולשאיה דמיטרובקה.
רחוב בולשאיה פוקרובסקאיה הוא הרחוב הראשי בעיר ניז'ני נובגורוד, שברוסיה.
רחוב בולשאיה פוקרובסקאיה ממוקם במרכז ההיסטורי של ניז'ני נובגורוד .
מחבר 4 כיכרות: מינין ופוז'רסקי, תיאטרלנאיה, גורקי וליאדובה.
עד 1917 נחשב לרחוב אצולה.
התגבש כרחוב הראשי של העיר בסוף המאה ה-18.
רחוב בולשאיה סאדובאיה הוא הרחוב הראשי בעיר רוסטוב על הדון, שברוסיה.
בולשאיה סאדובאיה הוא אחד הרחובות העתיקים והיפים ביותר בעיר.
ברחוב יש אטרקציות כמו בניין הדומה העירונית, התיאטרון המוזיקלי, בית צ'רנובאיה, חנות כלבו מרכזית (צום).
ברחוב ממוקמים מוסדות אדמיניסטרטיביים חשובים כמו אדמיניסטרציה של המחוז, ואדמיניסטרציה של הנציג של נשיא הפדרציה הרוסית במחוז הפדרלי הדרומי.
רחוב אחורי הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת מלודרמה משנת 1961 בבימויו של דייוויד מילר, עם סוזן הייוורד, ג'ון גאווין וורה מיילס בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "רחוב אחורי" של פאני הרסט משנת 1931, לפיו הופקו סרטים ב-1932 וב-1941, העוסק בבעיה של מוות וניאוף אצל זוג שלא יכול לממש את אהבתם כי אחד מהם נשוי.
את הסרט הפיק רוס הנטר שהפיק עוד מלודרמות סוחטות דמעות כמו "חיקוי לחיים" ומאדאם X.
המלחין פרנק סקינר שילב בפסקול קטעים מיצירות של יוהנס ברהמס – הסימפוניה הרביעית, הסימפוניה השלישית ו הקונצ'רטו לפסנתר מס' 2.
מעצב האופנה ז'אן לואי היה מועמד לפרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר – צבע.
חלק מהביקורות על הסרט היו בעניין הפרש הגילים בין בני הזוג – היוורד הייתה מבוגרת מגאווין ב-14 שנים.
ריי סמית (סוזן הייוורד) היא מעצבת אופנה בעיר לינקולן בנברסקה.
פול סקסון (ג'ון גאווין) הוא לוחם מרינס שזה עתה השתחרר מהצבא לאחר מלחמת העולם השנייה ו"נתקע" בשדה התעופה של לינקולן בדרכו לשיקגו שם יש למשפחתו רשת גדולה של חנויות כלבו.
ריי מגיעה למלון להציג את תרשימיה ללקוח שמסה במקום זה להטריד אותה מינית.
פול נמצא בחדר סמוך, שומע את הוויכוח ומפריד בינה והלקוח.
הם יוצאים לשתות ומתפתח רומן אהבה קצר ומהיר.
היא רוצה לטוס עם פול לשיקגו אבל אז הוא מגלה לה שיש לו שם אישה.
ריי המומה ונוסעת לאחותה ג'ני (וירג'יניה גריי) לשם מתקשר פול שהחליט ברגע האחרון לקנות שני כרטיסים ולצרף את ריי אליו.
ריי מהססת אבל אחר כך מסכימה ונוסעת ברכבה לשדה התעופה.
הרכב נעצר מחוסר דלק והיא מחמיצה את הטיסה ופול המאוכזב טס לבדו.
ג'ני מייעצת לה לעזוב את לינקולן ולעבור לניו יורק, בירת האופנה.
ריי מגיעה לעבוד אצל מעצב האופנה דאליאן (רג'ינלד גרדינר) עושה חיל בעבודתה על שהוא ממנה אותה כשותפה ושולח אותה לסניף של החברה ברומא.
היא פוגשת שם בידיד הוותיק קורט (צ'ארלס דרייק) שמחזר אחריה ורוצה לשאתה.
היא נפגשת במקרה בפול שנמצא שם עם אשתו ליז (ורה מיילס) ושני ילדיו, פול הצעיר וקרולין.
בתחילה היא מסרבת לחיזוריו אך הוא מתוודה שאשתו אלכוהוליסטית וחיי המשפחה שלו הם גרועים.
היא נענית לו והם מבלים בהסתר ברחובות אחוריים (מכאן שם הסרט).
כאשר עובר פול לפריז עוברת גם ריי והוא קונה לה בית בכפר שם הם מבלים ביחד והיא גם מצטרפת לטיסותיו לציריך וערים נוספות באירופה.
היחסים האלה מתגלים על ידי פול הצעיר שדורש מריי שתפסיק את יחסיה עם אביו.
ריי מארגנת תצוגת אופנה גדולה.
בסוף התגוגה עומדת שמלת כלה להימכר כתרומה לבית חולים.
ליז נוכחת בתצוגה, קונה את השמלה בעד 10,000 דולר, מביישת את ריי ודורשת בפומבי שתישלח בשמה של ריי לבעלה פול שהוא גם המאהב של ריי.
פורצת שערורייה וריי עומדת להתפטר ולחזור לארצות הברית פול מפציר בה ואומר שהוא יגיש תביעת גירושים מידית.
פול נוסע במכונית בה נוהגת ליז הכועסת והשתוייה.
כשהוא מודיע לה שגם בנם יודע על ריי היא מגבירה את המהירות ומתנגשת בעץ.
היא נהרגת ופול פצוע קשה ומשותק.
הבן מבקר אצלו ופול מבקש ממנו להתקשר לריי והמילים האחרונות לפני שהוא מת הן "אני אוהב אותך".
לבסוף יושבת ריי אבלה בחדרה.
הילדים פול וקרולין נכנסים ומבקשים רשות לבקר אותה מדי פעם כי כעת אין להם הורים.
היא משיבה בחיוב, מחבקת אותם ומזילה דמעות.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותסוזן הייוורדריי סמיתמעצבת אופנהג'ון גאוויןפול סקסוןורה מיילסליז סקסוןאשתו של פולצ'ארלס דרייקקורט סטנטוןידיד של רייוירג'יניה גרייג'ניאחותה של ריירג'ינלד גרדינרדאליאןמעצב אופנהרוברט איירפול סקסון ג'ונ.בנו של פול
רחוב 60 הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1976 בבימויו של ג'ורג' עובדיה, עם ששי קשת, יונה אליאן, יוסף שילוח, אריה אליאס ואתי גרוטס בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על צעירה נרקומנית העוסקת בזנות ובהפצת סמים ונתונה למרותו של עבריין ששולט ומנצל אותה לצרכיו.
אנשים פשוטים מהשכונה מצליחים לשקם אותה למרות ההתנגדויות של העבריין וכנופיית עושי דברו.
בסרט יש שתי סצנות של משברי קריזה במהלך גמילה מסמים.
הסרט צולם ברובו ביפו העתיקה, בשכונת עג'מי שרחוב 60 (כיום רחוב קדם) עובר לאורכה ומכאן שם הסרט.
אתרי צילום נוספים - הירקון, פארק גני יהושע, הספארי ברמת גן, פארק צ'ארלס קלור וחוף יפו.
שייקה פייקוב כתב את המוזיקה לסרט וכן מילים ולחן לשירי הסרט.
שיר אחד נכתב בידי משה בן שאול והאחר בידי גלעד בן ש"ך.
בסרט מופיעה גם אהובה עוזרי בשירה ונגינה.
ששי קשת ויונה אליאן שרים את כל השירים פרט לשיר אחד המושר בפי עדנה גורן.
מעתוק (אריה אליאס) הוא רווק מבוגר המתפרנס מצילום אנשים ביפו.
מוטי (ששי קשת) הוא צעיר טוב לב המתפרנס מציור אנשים ונגינה בגיטרה.
הם גרים בבית דירות ביפו ששם גרה גם אתי זמבולי (אתי גרוטס), מבוגרת גרושה המתפרנסת מחיזוי העתיד על ידי קריאה בקפה.
בעל הבית זילברשטיין (יוסי סגל) מאיים עליהם שיפנה אותם אם לא ישלמו את שכר הדירה אבל מעתוק זוכה במשחק קלפים ומשלם את שכר הדירה של כולם.
ממוש (יוסף שילוח) הוא סרסור וסוחר סמים.
הוא מטיל את מרותו על לילי (יונה אליאן) שעוסקת למענו בזנות וסחר בסמים שהיא גם צורכת.
מוטי מתאהב בלילי ממבט ראשון אך לא יודע על עברה.
הוא מביא אותה לדירתו לאחר מאבק עם שליחיו של ממוש.
מהר מאוד הוא מגלה שלילי מכורה לסמים ומקבלת משברי קריזה קשים.
רופא מייעץ לאשפזה אך מוטי מחליט לה לטפל בבית עם תרופות שקיבל מהרופא.
לילי משתקמת ומוטי לוקח אותה לשיט בירקון, לחתונה בוכרית ולחגיגת שמחת תורה בשכונה והאהבה ביניהם פורחת.
ללילי יש ילד בשם דוד הגדל אצל שכנתה לשעבר (ג'טה לוקה).
לילי לוקחת אותו לטיול ואחר כך מחזירה אותו לשכנה.
אנשיו של ממוש עוקבים אחריה וחוטפים את דוד כבן ערובה עד שאמו תחזור לממוש ותמשיך להפיץ את הסמים ולעבוד בזנות.
ממוש מחביא את הילד במחסן שלו בחוף יפו ומגיע לשם עם אנשיו לקבל משלוח גדול של סמים שמגיע בסירה לחוף.
מוטי ואנשי השכונה מתעמתים עם העבריינים עד שמגיעה המשטרה.
ממוש חוטף את דוד מגיע לבניין בבניה עולה לגג ומאיים לזרוק אותו.
הילד מנסה לברוח ונשאר תלוי למעלה.
מוטי מגיע למעלה וביחד עם ממוש הם מנסים להעלות אותו אך ממוש מאבד את שווי המשקל ונופל אל מותו.
בסוף מוטי ולילי מתחתנים, נוסעים במכונית מקושטת כשמאחוריהם כל אנשי השכונה ושרים את "שיר החתונה".
שם השחקן/יתשם הדמותהערותששי קשתמוטיצייריונה אליאןלילינרקומנית וזונהיוסף שילוחממושסוחר סמיםאריה אליאסמעתוקצלםאתי גרוטסאתי זמבוליקוראת בקפהיוסי סגלזילברשטייןבעל ביתג'טה לוקהשכנהרות גלרראובן דייןאברהם סלקטר
רחוב 155 הוא רחוב חוצה מזרח-מערב, המפריד בין שכונות הארלם לוושינגטון הייטס, ברובע מנהטן, ניו יורק.
זהו הרחוב הצפוני ביותר מבין 155 רחובות חוצי העיר שהופיע בתוכנית חברי הוועדה משנת 1811, שהגדירה את רשת הרחובות הממוספרים במנהטן.
הרחוב מורכב מ"קטע חשוב" המהווה עורק ראשי באזור, וכן "קטע משני" שבשימוש מופחת.
החלק ה"חשוב" של רחוב 155 מתחיל בווסט סייד שבריוור סייד דרייב , החוצה את רחוב ברודוויי, שדרת אמסטרדם ושדרת סט.
ניקולס פלייס, השטח יורד בתלילות, ויוצר את הצוק של קוגן .
רחוב 155 נישא על ויאדוקט רחוב 155 באורך 490 מטרים, נקודת ציון עירונית שנבנתה ב-1893, המשתפלת לכיוון נהר הארלם, ממשיכה אל גשר סכר מאקומבס, חוצה (אך לא מצטלבת) את הארלם ריבר דרייב .
קטע נפרד, לא מחובר, של רחוב 155 עובר מתחת לווידוקט, ומחבר את שדרת ברדהורסט והארלם ריבר דרייב.
הרכבת התחתית של ניו יורק משרתת את החלק הגבוה של רחוב 155 ברחוב 155/סט.
שדרת ניקולס על קו השדרה השמינית של ה-IND והחלק הנמוך ברחוב 155/שדרות פרדריק דאגלס על קו ה-IND Concourse.
הייברידג' פארק – ממוקם על גדות נהר הארלם ליד הקצה הצפוני ביותר של מנהטן, בין רחוב 155 ורחוב דיקמן.
מגרשי פולו - הגלגול השני והשלישי (האחרון) של האצטדיונים המפורסמים מוקמו בשדרה ה-8 של אז מ-1911 עד 1963, בקוגן'ס הולו בצד הצפוני של הווידוקט.
פארק ראקר - ממוקם בשדרת פרדריק דאגלס, ראקר פארק הוא אחד ממקומות המפלט המובילים לכדורסל רחוב, וליגת הקיץ שלו הייתה נקודת ההשקה עבור שחקני NBA רבים.
האגודה ההיספאנית של אמריקה - מוזיאון לאמנות וחפצי אומנות ספרדית, פורטוגזית ולטינית אמריקאית, כמו גם ספרים וכתבי יד נדירים וספריית מחקר, הממוקמת בשורת אודובון .
בית הקברות ומאוזוליאום של כנסיית השילוש הקדוש , בצד הדרומי של רחוב 155 בין ברודוויי וריברסייד דרייב.
רחוב אחוזה הוא רחובה הראשי של העיר רעננה, וחוצה אותה מהקצה המזרחי בצומת רעננה עד לקצה המערבי שבפארק רעננה, שם מסתיים הרחוב.
הרחוב הוא חלק מכביש 541.
בית עיריית רעננה - ממוקם ברח' אחוזה 103. הוקם ב-1927 ושימש בית העם עבור תושבי המושבה הצעירה, ומוקד החיים הציבוריים והחברתיים בה.
כיום נמצאים בו משרדי עיריית רעננה.
בית הכנסת הגדול של רעננה, סמוך לבית העירייה - ממוקם ברח' אחוזה 101. נבנה בשנות ה-1930, ונחנך ב-1939.
בית יד לבנים רעננה - ברח' אחוזה 147, על פינת רח' בן-גוריון.
המבנה הלבן והמרשים משמש מרכז תרבות רב תחומי, הן בבניין עצמו, והן ברחבה אשר במרכזה הוא ניצב.
בבניין נמצאים היכל התרבות העירוני, אודיטוריום, גלריה, והספרייה העירונית.
בית הנוער המרכזי - ממוקם ברח' אחוזה 157. הבניין נבנה בשנות ה-50 כ"בית מגן" על ידי המועצה המקומית וארגון חברי ההגנה ברעננה.
בחזיתו ניצבת אנדרטת הבנים, בצורת אובליסק, לזכר בני רעננה שנפלו במלחמות ישראל.
בית הנוער משמש מזה עשרות שנים מרכז פעילות תרבות וחוגים עבור ילדי העיר.
בית הספר היסודי ממלכתי א' ע"ש משה מגד - ממוקם ברח' אחוזה 105. זהו בית הספר הראשון ברעננה, שנבנה בשנת 1927 על ידי המורה משה דוד מגד, ועל שמו הוא נקרא כיום.
אל הבניין מובילות מדרגות עולות ממפלס הרחוב.
בבניין שתי קומות ומספר אגפים וחצרות פנימיות.
בגבו של בית הספר, במקביל לרח' רמב"ם, נמצא "גן אריגי", ע"ש המורה הראשון לחקלאות צבי אריגי.
בשנות העשרים נטעו הנער צבי אריגי וחבריו את עצי האקליפטוס בחצר בית הספר מגד, ואת עצי הפיקוס לאורך רח' אחוזה.
"גן אריגי" הוקם על דגם ארץ ישראל, פינת חי ופינת החקלאות, ששימשו את תלמידי בית הספר מגד במסגרת לימודיהם.
סמל בית הספר הוא ספר פתוח ועליו פרי עץ הדר.
מגדל המים בפינת רח' רמב"ם - ניצב בסמיכות לבית הכנסת הגדול, בניין העירייה ומתחם בית הספר מגד.
בתקופת המנדט שימש מגדל תצפית עבור פעילי "ההגנה" בני רעננה.
מגדל המים מופיע על דגל רעננה, כמו גם צללית עץ הדר ומשולשים קטנים מעל אותיות שם העיר, כמחווה לראשיתה של המושבה רעננה, על פרדסיה ובתיה הקטנים.
המרכז הרפואי לשיקום לוינשטיין - שוכן ברח' אחוזה 278, בפאתי העיר המערביים.
בית החולים הוא אחד המרכזים השיקומיים הגדולים בישראל.
הרחוב נסלל בשנת 1927, על ידי חברת ההתיישבות היהודית ציונית מארצות הברית, אחוזה א' ניו יורק, ועל ידי עולים מארצות הברית שהקימו את המושבה רעננה.
רחוב אחוזה הוא עורק התחבורה הראשי של רעננה, עוד כשהייתה מושבה.
הוא נסלל בסגנון אמריקאי, כנתיב תחבורה ישר, החוצה את המושבה דאז, ומקשר בין הרצליה במערב לכפר סבא במזרח.
רמזור ראשון הוצב ברח' אחוזה בשנות השמונים, לאחר מותה בתאונת דרכים של הילדה עדנה ליברמן.
רחוב אחוזה ידוע בזכות מצעד המחולות השנתי, שהתקיים בו במשך שלושים וחמש שנים ברציפות, עד שנת 2015. בשנים האחרונות לקיומו נקרא מצעד המחולות ע"ש המרקיד והכוריאוגרף שלום עמר, שלימד את ילדי רעננה ריקודי עם, וניהל את להקת המחול העירונית.
ילדי רעננה ולהקות ריקודי העם של בית הנוער התאמנו במשך חודשים ארוכים לקראת יום העצמאות.
אז התכנסו כל ילדי העיר ולהקות המחול העירוניות, והתקדמו בריקודים לאורך רחוב אחוזה, כאשר המרקיד שלום עמר מנצח עליהם מהבימה שהוקמה ליד בניין העירייה, ובני העיר צופים בהם מצידי הרחוב.
בינואר 2024 התבצע ברחוב זה הפיגוע המשולב ברעננה.
רחוב אורצ'רד הוא רחוב בסינגפור המהווה את מרכז הקניות והבידור של העיר.
הרחוב מהווה גם אטרקציה תיירותית מרכזית בסינגפור.
רחוב אורצ'רד (המשמעות המילולית של שם הרחוב היא "פרדס") קיבל את שמו על שם מטעי אגוז המוסקט, הפלפלים והפירות שנמצאו משני צדי הרחוב במהלך המאה ה-19. הפיתוח המסחרי של האזור החל רק במהלך המאה ה-20, והאיץ באופן מהותי רק במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20.
רחוב אורצ'רד מכיל מרכזי קניות רבים כולל מספר קניונים תת-קרקעיים, כמו גם כמה ממרכזי הקניות הגדולים ביותר בסינגפור, בהם קניון הפורום, קניון פאלה רנסאנס, קניון ווילוק פלייס, קניון שו סנטר, קניון לאקי פלאזה, קניון ויסמה אטריה, קניון פלאזה סינגפורה, וקניון נגי אן סיטי.
באזור רחוב אורצ'רד ישנם גם מסעדות יוקרה רבות, רשתות קפה, בתי קפה, מועדוני לילה ומלונות רבים.
זהו גם המעון הרשמי ומקום עבודתו העיקרי של נשיא סינגפור.
בשנת 1859 הוקם באזור הגנים הבוטניים.
200 Vesey Street, הידוע בעבר בשם מרכז הסחר העולמי 3 וידוע גם כמגדל אמריקן אקספרס, הוא אחד מארבעה מגדלים המרכיבים את קומפלקס ברוקפילד פלייס ברובע הפיננסי של מנהטן תחתית בניו יורק.
המגדל מתנשא לגובה של 51 קומות ו-225 מטרים, הוא ממוקם בין נהר הדסון ומרכז הסחר העולמי (WTC).
הבניין נפתח בשנת 1986 כחלק מהמרכז הפיננסי העולמי ותוכנן על ידי היינס לונדברג וואהלר, סזאר פלי ושות'.
הבניין הוא דוגמה לאדריכלות פוסט-מודרנית, כפי שתוכננה על ידי סזאר פלי ומכיל למעלה מ-195,000 מטרים רבועים של שטח משרדים להשכרה.
הוא מתחבר לשאר קומפלקס מרכז הסחר העולמי דרך חצר המובילה לאטריום גן החורף, חלל ציבורי עשוי זכוכית ופלדה עם תקרה מקומרת שמתחתיה מבחר עצים וצמחים, כולל שישה עצי דקל בגובה 12 מטרים ממדבר מוהאבי.
זה דומה במיוחד בעיצובו לכיכר קנדה 1 בפיתוח קנרי וורף בלונדון.
קנרי וורף היה, כמו המרכז הפיננסי העולמי, פרויקט של היזמים הקנדיים אולימפיה ויורק, וכיכר קנדה 1 שתוכננו על ידי אותו אדריכל ראשי.
בשל מעמדו כמגדל הגבוה במתחם, הבניין נתון לביקורת נוקבת בעת בנייתו.
ב-1985 פרסם "הניו יורק טיימס" מאמר כנגד המגדל.
"לא מזמן, אפשר היה להביט כל הדרך מאמצע מנהטן אל השמיים מעל הנמל.
כעת, הנוף הזה נוקב על ידי מגדל אמריקן אקספרס שנבנה במרכז הפיננסי העולמי בבאטרי פארק סיטי.
כרגע, גורד השחקים דומה לשלד דג עצום, הפוך, ישר.
עם זאת, ככל שהבנייה תתקדם, והרצפות מתמלאות, יהיה קיר מוצק שבו היה פעם פרוסת שמיים נדיבה."
שלושה מגדלים ממרכז הסחר העולמי נפגעו קשות מפסולת בניין שנפלה כאשר מגדלי מרכז הסחר העולמי קרסו ב-11 בספטמבר 2001. הפינה הדרום מזרחית של הבניין ספגה נזק מבני כבד, אם כי ההשפעות לא הספיקו כדי ליצור איום קריסה.
הבניין נאלץ להיסגר לצורך תיקונים מ-11 בספטמבר 2001 ועד מאי 2002 כתוצאה מהנזק שנגרם.
אנדרטת זיכרון נבנתה לכבוד 11 עובדי אמריקן אקספרס שעבדו במגדל ונהרגו בפיגועי 11 בספטמבר.
האנדרטה נקראת על שמם ונקראת אנדרטת 11 הדמעות.
המגדל משמש כמטה העולמי של אמריקן אקספרס, והיה בעבר המטה העולמי של ליהמן ברדרס.
שמו שונה ל-200 Vesey Street כאשר שאר הקומפלקס הפך לברוקפילד פלייס ב-2014.
רחוב אורניינבורגר הוא רחוב במרכז ברלין, ברובע מיטה, צפונית לנהר שפרה, הנמשך מדרום-מזרח מפרידריכשטראסה להאקשר מארקט (Hackescher Markt).
הרחוב פופולרי בקרב תיירים וברלינאים בשל חיי הלילה שלו והמסעדות והברים שבו.
בעבר היה מרכז החיים היהודיים בברלין.
ברחוב בית הכנסת החדש המשוחזר.
ציון דרך תיירותי נוסף הוא בית האמנות תכלס, מרכז אמנות אלטרנטיבי ומועדון לילה.
במלחמת העולם השנייה נרצחה אוכלוסייתו היהודית של הרחוב בשואה, רובה ממעמד הביניים, והרחוב התרוקן מיושביו, הרחוב הפך לפופולרי בקרב אנרכיסטים ואמנים צעירים והיה ידוע גם בזנות הרחוב שבו, שהיא חוקית בגרמניה.
ישנם גם שני רחובות פחות מוכרים בשם "אורניינבורגר שטראסה" בברלין, ברייניקנדורף ובליכטנריד.
השם נגזר מהעיר הסמוכה אורניינבורג.
במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 היה הרחוב האזור היהודי העיקרי בברלין.
יש מספר אנדרטאות לתושבי האזור היהודים, לרבות אתרים של בתי ספר יהודיים לשעבר, בתי יתומים, בתי אבות ובתי קברות.
כל המוסדות הללו נסגרו בתקופת המשטר הנאצי, ורוב תושבי האזור היהודים גורשו למותם במחנות ההשמדה בפולין הכבושה.
בשכונה נמצא גם ארמון מונביו, בפארק מונביו (Monbijou).
ברחוב אורניינבורגר נמצא בית הכנסת החדש (Neue Synagoge), שעם פתיחתו ב-1866 היה בית הכנסת הגדול ביותר בברלין.
בית הכנסת ניצל מהרס בידי הנאצים בליל הבדולח בשנת 1938 על ידי אוטו בלגארדט, קצין משטרה מקומי, שלאחר מכן חיפה על פעולותיו הממונה עליו וילהלם קריצפלד (Wilhelm Krützfeld).
הוא נהרס ברובו בהפצצות בעלות הברית ב-1943, ורוב ההריסות נהרסו ב-1958 על ידי שלטונות גרמניה המזרחית.
החלק הקדמי המשוחזר של בית הכנסת נפתח מחדש בשנת 1995 כמרכז קהילתי יהודי המכיל בית כנסת ומוזיאון.
הכנסייה האנגלית של סנט ג'ורג'
הכנסייה האנגלית של סנט גיאורג, או סנט ג'ורג' (Kirche zu St.
Georg) הוקמה בשנת 1885 תחת חסותה של הנסיכה המלכותית ויקטוריה, נסיכת הכתר של פרוסיה ושל האימפריה הגרמנית.
היה פולחן אנגליקני בברלין מאז 1830, ומשנת 1855 השתמשה הקהילה האנגליקנית בבית השער של ארמון מונביו בתור הקפלה האנגלית.
קפלה זו הייתה קטנה מדי לשירותי הקהילה, ולטקס בו השתתפה באופן קבוע נסיכת הכתר ויקטוריה.
בשנת 1883 נסיך הכתר פרידריך ו-ויקטוריה העבירו אתר של הפארק של ארמון מונביו קרוב לרחוב מונביו (Monbijoustraße) ולדומקאנדידאטשטיפט (Domkandidatenstift).
יוליוס קרל רשדורף, אדריכל קתדרלת ברלין שנבנתה מאוחר יותר בברלין, הוזמן לפתח את התוכניות לכנסייה בשיתוף פעולה עם נסיכת הכתר ויקטוריה, ונשלח לסיור לימודי באנגליה.
אבן הפינה הונחה ב-24 במאי 1884, יום הולדתה של המלכה ויקטוריה.
הבנייה מומנה באמצעות תרומות לזוג המלכותי לרגל חתונת הכסף שלו.
הכנסייה נבנתה מגרניט שלזי ומסלעים תועים וכוסתה בחיפוי גג צפחה מעוצב.
קרובי משפחה בריטים של הנסיכה תרמו את חלונות הוויטראז'.
הכנסייה, שמכילה 300 מבקרים, נחנכה ב-19 בנובמבר 1885, יום הולדתה של הנסיכה ויקטוריה.
מלכי פרוסיה וקיסרי גרמניה החזיקו בחסות על הכנסייה.
בביקוריהם בברלין ביקרו המלכה ויקטוריה והמלך ג'ורג' החמישי בכנסייה ב-1888 וב-1913, בהתאמה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הייתה זו הכנסייה האנגליקנית היחידה בגרמניה שהורשתה להישאר פתוחה, כי וילהלם השני היה הפטרון שלה.
לאחר המלחמה התפתחה הקהילה שוב ושירתה בין היתר אוכלוסיית אומנים גדולה ילידי בריטניה וכן נוצרים אמריקאים, גרמנים, הודים, סינים, פינים ורוסים.
בשנת 1921 הגיע צ'ארלס אנדרו שנברגר לגרמניה ופתח סניף של העדות הנוצרית העברית האנגליקנית לישראל בברלין, מול סנט ג'ורג' ברחוב אורניינבורגר 20/21. היו יהודים בברלין שהתגיירו והצטרפו לקהילה האנגליקנית.
כאשר הרדיפה הנאצית של יהודים ומתנצרים הוחמרה, ויתרה העדות הנוצרית העברית לישראל על מבניה ברחוב אורניינבורגר 20/21 לטובת ארגון העזרה של היינריך גריבר.
ב-7 בדצמבר 1938. גרובר פעל עם הבישוף ג'ורג' בל שגיסתו לורה ליווינגסטון ניהלה את המשרד בברלין של ועדת הסיוע של הכנסייה הבינלאומית לפליטים גרמנים.
שלט בבניין החדש ברחוב אורניינבורגר 20/21 מנציח את המאמצים המשותפים של הכנסייה האנגליקנית והכנסייה המתוודה.
כנסיית סנט ג'ורג' נסגרה עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ונפגעה מהפצצות בעלות הברית ב-1943 וב-1944. מאז 1945 הכנסייה הייתה בחלק הסובייטי של ברלין.
היא נהרסה על ידי מזרח גרמניה לאחר 1949. בשנת 1950 בנתה הקהילה את כנסיית סנט ג'ורג' החדשה בשכונת נוי-וסטנד (Neu-Westend) שבחלק הבריטי של העיר.
בשנת 1987 התגלה כסף הכנסייה המקורי, שנתרם על ידי נסיכת הכתר ויקטוריה, במרתף עירוני, ומאז הוא משמש בפולחן השבועי.
באורניינבורגר שטראסה ניצב "קיר הרפאים" ('Gespenstermauer'), ביתה של אחת מאגדות הרפאים הבודדות של ברלין.
על פי האגדה, לפעמים אפשר לראות את רוחותיהם של שני ילדים דוהרים לרחוב ונעלמים ליד רחוב אורניינבורגר 41 (ממערב לבר X-terrain ומזרחה וממול לרחוב תכלס, Tacheles).
זהות הילדים אינה ידועה, וכך גם פרק הזמן שבו נראים (נראים צללים קטנים ומעורפלים, מהר ובזווית העין).
בכמה גרסאות של הסיפור הפופולרי בתקופת מזרח גרמניה, ילדי הרפאים מגשימים משאלות בתמורה לממתקים.
לא ברור מתי התחילה האגדה, אבל היא הייתה ידועה לפני שנות ה-90 בקרב תושבי מזרח ברלין לשעבר.
הנוהג הוא לנעוץ פרוטה בחומה הישנה המתפוררת ליד רחוב אורניינבורגר 41 ולהביע משאלה.
אם המשאלה צנועה (כזו ששני ילדי רפאים יוכלו להגשים) ובלתי אנוכית, היא תתקבל כביכול.
בקיר יש הרבה פרוטות שהוכנסו לחומה המתפוררת.
רחוב אל-וחדה הוא ציר תנועה העובר במרכז העיר עזה, במקביל לחלקו המזרחי של רחוב עומר אל-מוח'תאר (מצפון לו).
הוא מסתעף ממערב לדרך צלאח א-דין, הנתיב הראשי העובר מצפון לדרום דרך רצועת עזה, ומסתיים בבית החולים אל-שיפא.
הרחוב נמצא בחלקו הדרומי של רובע א-דרג'.
ציוני דרך בולטים הממוקמים לאורכו (ממזרח למערב) הם: משטרת שג'אעייה (גובלת בדרך צלאח א-דין - מול רחוב בגדד בשכונת שג'אעייה.
בשנות השלטון הישראלי נקראה משטרת מדינה).
קאסר אל-באשה ומסגד א-סייד האשם (אינו גובל ממש ברחוב, אלא מצוי כ-50 מטר צפונית אליו).
ב-1970 בזמן השלטון הישראלי ברצועת עזה והמלחמה בטרור ברצועת עזה, חסם צה"ל את הרחובות ואת הסמטאות היוצאים מרחוב אל-וחדה ומרחוב עומר אל-מוח'תאר, כיוון ששימשו לנסיגת זורקי רימונים לרחובות הראשיים.
בנובמבר 1971, הוסרו הקירות החוסמים בפקודת המושל הצבאי, תא"ל יצחק פונדק.
ב-2 באוגוסט 1987 ירו מחבלים למוות בקצין צה"ל בעת שנסע ברכבו ברחוב.
במלחמת חרבות ברזל (נכון ל-11 בנובמבר 2023) משמש הרחוב כפרוזדור יציאה מזרחה, מבית החולים שיפא לכיוון דרך צלאח א-דין, בעת שכוחות צה"ל נלחמים סביב מעוז חמאס שמצוי באזור בית החולים.
רחוב אלכסנדרה צ'אקה הוא הרחוב הראשי של ריגה, הגבול בין שכונת סנטרה של מחוז סנטרה לשכונות רחוב אבוטו וגריזינקלנה של פרבר לאטגל.
רחוב אלכסנדרה צ'אקה הוא המשך של רחוב מארייס מהצומת עם הרחובות אבוטו ובלאומנה ומסתיים בזמיטאן, העובר מעל קו הרכבת ריגה-לוגאז'י.
אורכו הכולל של הרחוב הוא 2,744 מטר והקטע הגדול ביותר שלו, עד לרחוב Ārgli, מורכב משלושה נתיבי נסיעה לא מופרדים.
בהתחלה נקרא הרחוב "רחוב יאונו" ("חדש").
בשנת 1860 קטע חדש שנבנה משדרות ריינא הנוכחית ברחוב אליזבטס קיבל את השם "מאריאס" על שם מריה אלכסנדרובנה, אשתו של הקיסר הרוסי אלכסנדר השני.
בשנת 1885 אוחד גם שאר אזור יאונו עם מאריאס.
לאחר הכיבוש הגרמני של לטביה משנת 1941 עד 1944 הוא נקרא רחוב פסקוב, אך בשנת 1950 שונה שמו לרחוב סובורוב על שם איש המלחמה הרוסי, גנרל אלכסנדר סובורוב.
בשנת 1989, הרחוב חולק שוב לשני חלקים, תוך שמירה על אותו מספור.
הקטע מכיכר התחנה לצומת עם רחוב בלאומנה / אבוטו שונה לרחוב מאריאס, ואילו הקטע הרחוק יותר קיבל את השם אלכסנדרה צ'אקה, לכבוד המשורר אלכסנדרס צ'אקס, שעבורו הוקמה אנדרטה בזידונדרז.
רחוב אלכסנדרה צ'אקה הוא רחוב אספלט באורך 2,040 מטר בסביבת סנטרה, רחוב אבוטו וגריזינקלנה.
הוא מתחיל בצומת הרחובות מאריאס, אבוטו ובלאומנה (זהו המשך של רחוב מאריאס) ומתרחק לכיוון צפון-מזרח ממרכז העיר.
רחוב אלכסנדרה צ'אקה מצטלב עם הרחובות Lāčplēša, Gertrude, Staba, Bruninieku, Matīsa זידונדארזה וריגה 6.
רחוב בן-יהודה הוא רחוב מסחר ראשי בלב מרכז העסקים הראשי של ירושלים, המהווה את אחת הצלעות של "המשולש הירושלמי".
הרחוב מקשר את כיכר ציון שעל רחוב יפו לרחוב קינג ג'ורג', ובהמשך לרחוב בצלאל.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הוסב חלקו העיקרי למדרחוב, יחד עם מספר רחובות קטנים סמוכים.
בימי השלטון העות'מאני שקדם לבריטים לא זכתה ירושלים אף לא לתוכנית אב אחת, וכל המבנים והשכונות שמחוץ לחומות נבנו באופן ספורדי, בהתאם לשיקוליהם ולתקציביהם של הבונים.
הבריטים החליטו להעתיק באופן רשמי את מרכז העסקים הראשי של ירושלים מערבה, לאורך רחוב יפו.
לצורך כך השמישו עשרות דונמים של שדות וכרמים, בין שכונת נחלת שבעה ובית היתומות 'טליתא קומי', שנקנו מהיוונים-האורתודוקסים.
עד אז נקרא השטח "גן אנטימוס", על שמו של נזיר יווני אורתודוקסי שעיבד שם את האדמה.
כבר ב-1922 נסלל הרחוב, שהתפצל בזווית חדה מרחוב יפו על יד נחלת שבעה ונמתח לכיוון דרום-מערב, לאורך "גן אנטימוס", עד סמוך לבית טליתא קומי.
שנתיים לאחר מכן, ב-1924, סללו הבריטים כביש נוסף בניצב לרחוב יפו, סמוך לבית החולים ביקור חולים, בכיוון צפון-דרום, ומגיע עד בניין טרה סנטה.
הרחוב האלכסוני, הראשון שנסלל במסגרת תוכנית המע"ר החדשה, תוכנן להיקרא על שם דמות מן התרבות הבריטית, אולם עם סיום סלילתו נפטר אליעזר בן-יהודה, מחיה השפה העברית, והבריטים החליטו להנציח את שמו ברחוב החדש.
רחוב בן-יהודה התפתח מאוד והפך לאחד הצירים החשובים ביותר במרכז ירושלים.
ב-22 בפברואר 1948 פוצצו חיילים בריטים מכונית תופת ברחוב בן-יהודה, וגרמו למותם של 54 אנשים ולפציעתם של 130. בפיגוע השתתפו עריקים מהצבא הבריטי, בתמורה לתגמול כספי שהובטח להם על ידי חאג' אמין אל-חוסייני.
סגירת הרחוב לכלי רכב ופיתוחו כמדרחוב הסתיימו ב-1983, לאחר תכנונים ודיונים רבים בשאלת יישום בנייתו.
לאורך רחוב בן-יהודה, אשר היה ציר תחבורה חשוב במרכז העיר, היו תחנות מוניות רבות וגם הסוחרים עצמם לא העריכו את התועלת שבהפיכה למדרחוב.
לבסוף, לאחר תכנון והכנות של למעלה מ-10 שנים, שכללו פיזור תחנות המוניות, הוקם המדרחוב והפך עם פתיחתו לאבן שואבת לתושבים ותיירים.
תחום המדרחוב כלל, מלבד חלק מרחוב בן-יהודה עצמו (בקטע שבין כיכר ציון לרחוב המלך ג'ורג'), גם את רחוב בן הלל, רחוב לונץ ורחוב דורות ראשונים.
חלקו העליון של רחוב בן-יהודה, בקטע שבין רחוב המלך ג'ורג' לרחוב בצלאל, המשיך לשמש לתנועת כלי רכב.
בסוף שנות התשעים עבר המדרחוב שיפוץ, כולל החלפת הריצוף כחלק משדרוג מרכז העיר.
ב-4 בספטמבר 1997 אירע פיגוע התאבדות משולש במדרחוב, וגרם למותם של 6 אנשים.
ב-1 בדצמבר 2001 אירע פיגוע התאבדות כפול במדרחוב וגרם למותם של 11 איש ולפציעתם של 188.
החל משנת 2002 החלו להתקיים בו מדי קיץ אירועי "חוצות העיר" ויריד "חוצות היוצר" הועבר אליו, לצורך עידוד המסחר במרכז ירושלים, לאחר שזה נפגע קשות באינתיפאדה השנייה בשל מספר רב של פיגועי התאבדות שהתרחשו בו.
בקיץ 2005 הוחזר פסטיבל "חוצות היוצר" לבריכת הסולטן ליד העיר העתיקה, אך אירועים אחרים המשיכו להתקיים ברחוב מדי שנה.
למן סיום האינתיפאדה בשנת 2004, החל המדרחוב לשקוק שוב חיים.
מסעדות שסגרו את שעריהן בתקופת הפיגועים הגדולה נפתחו מחדש, ואליהן נוספו בתי קפה, פאבים ועסקים נוספים.
מדרחוב בן-יהודה שמר על עליונותו ומרכזיותו גם כשנפתחו בירושלים קניונים ואזורי מסחר אחרים, דוגמת קניון מלחה.
בכך התבלט המדרחוב כרחוב ייחודי, אשר שומר על מעמדו המרכזי גם בשנות ה-2000 וזאת בניגוד לרחובות מסחר מרכזיים אחרים בארץ, כגון רחוב דיזנגוף בתל אביב ורחוב החלוץ בחיפה, אשר מאז תחילת שנות ה-90 זוהרם הועם.
בשנת 2005 רושת כל המדרחוב באינטרנט אלחוטי.
בפברואר 2025 פורסם כי העירייה מתכננת להעביר למדרחוב מטמנות אשפה.
רחוב בר-אילן הוא אחד הרחובות המרכזיים בירושלים, הציר המרכזי לשכונות צפון העיר.
עם השנים הפך הרחוב לאחד מסמלי המאבק בין חרדים לחילוניים בישראל, בוויכוח על נסיעה בו בשבת.
הרחוב קרוי על שם מנהיג תנועת המזרחי הרב מאיר בר-אילן.
רחוב בר-אילן משמש עורק דרכים מרכזי בדרך לשכונות הצפוניות של ירושלים, וחוצה שכונות חרדיות.
החל משנת 1988 מהווה הכביש עילה למריבה בין חרדים הרוצים לסגור אותו לנסיעה בשבתות לבין חילוניים המבקשים לנסוע בו.
המאבק שנגרר להפגנות ומעשי אלימות, עורר הדים רבים בציבור בישראל, והעסיק במשך 20 שנה מוסדות שלטוניים בישראל, בתוכם: עיריית ירושלים, הכנסת, משרד התחבורה, ובית המשפט העליון.
אהרן ברק, נשיא בית המשפט העליון, אמר בהתייחסו למאבק על כביש בר-אילן: "הנושא משקף מחלוקת פוליטית עמוקה בין חרדים לחילונים.
אין זו אך מחלוקת על חופש התנועה ביום שישי ובשבת ברחוב בר-אילן.
זו בעיקר מחלוקת קשה על יחסי דת ומדינה בישראל; זו מחלוקת נוקבת על אופייה של ישראל כמדינה יהודית או כמדינה דמוקרטית".
רחוב בר-אילן הוא באורך חצי קילומטר.
תחילתו ברחוב ירמיהו בשכונת רוממה, וסיומו ברחוב חטיבת הראל בצומת בר-אילן, ובמהלכו הרחוב יורד בשיפוע ניכר.
הרחוב מהווה ציר נסיעה מרכזי בדרך לשכונות הצפוניות של ירושלים ובהן: רמת אשכול, הגבעה הצרפתית, פסגת זאב ונווה יעקב.
רחוב זה הוא קטע מתוך כביש 417, והוא נמצא בתווך של ציר של 3.5 ק"מ, המוליך ממערב למזרח, החל משדרות שז"ר בכניסה לירושלים, עובר סמוך לתחנה המרכזית של ירושלים, ועד לשדרות בר-לב (כביש 60/כביש מספר 1).
ציר זה מחולק לארבעה רחובות שונים (ירמיהו, בר-אילן, חטיבת הראל ושדרות לוי אשכול).
משני צידי הרחוב נמצאות שכונות חרדיות: כרם אברהם, שכונת הבוכרים, נווה צבי ושכונת שמואל הנביא מדרום, ומצפון תל ארזה, גבעת משה ומחניים.
רחובות מרכזיים המסתעפים ממנו הם: רחוב עלי הכהן, רחוב צפניה ורחוב נחמיה (מ"צומת אפריון"), רחוב רבינו גרשום, רחוב אהלי יוסף, רחוב שמואל הנביא ושדרות גולדה מאיר (כביש רמות).
ברחוב בתי עסק וחנויות רבות, בעיקר בחלקו המזרחי (סמוך לרחוב חטיבת הראל).
ברחוב נמצאים ישיבת נזר התורה ובית הכנסת לעלוב פיטרקוב.
תוואי הכביש נקבע בתוכנית הולידיי, תוכנית מתאר שהכין האדריכל ומתכנן הערים הבריטי קליפורד הולידיי עוד בתקופת המנדט הבריטי ואושרה בשנת 1930. הכביש היה חלק מכביש טבעת שתוכנן סביב העיר.
הסכסוך על סגירת הרחוב בשבת
לאחר מלחמת ששת הימים נבנו שכונות צפון העיר מעבר לרחוב שמואל הנביא, ואוכלסו בעשרות אלפי תושבים שעשו דרכם מהבית אל מרכז העיר ובחזרה, דרך רחוב בר-אילן שהפך לכביש מרכזי.
במקביל, עברו השכונות הסמוכות לרחוב בר-אילן, תהליך של שינוי דמוגרפי, קיבלו צביון חרדי, והנסיעה ברחובות הפנימיים של שכונות אלה בשבת נאסרה על פי חוק עזר עירוני.
עם זאת, רחוב בר-אילן, כציר תנועה ראשי לאזור שכונות צפון העיר והר הצופים, נותר פתוח לתנועה בכל ימות השבוע.
משנת 1987 החלו הפגנות שקטות של החרדים תושבי השכונה שקראו לסגור את הרחוב לתנועה בשבת, בנימוק שחילול השבת של התנועה הסואנת פוגע ברגשותיהם.
מאידך אמרו שהדרך העוקפת תאריך את משך הנסיעה.
ביוני 1991, בהמלצת טדי קולק ראש העיר, נסגר הרחוב לראשונה, לרגל הגיעו של האדמו"ר מסאטמר לירושלים.
בשנת 1994, עם מינויו של אהוד אולמרט לראשות העיר ירושלים, החל המאבק לשאת אופי קולני.
ועדה בראשות אליעזר שטורם, שהוקמה על ידי מועצת העיר קבעה כי יש לסגור את הכביש בשעות התפילה ולהשאירו פתוח לתנועה בשאר היממה.
אך משרד התחבורה שבראשו עמד השר החילוני ישראל קיסר, סרבה לאשר את המלצות הוועדה והחלטות העירייה לאמצן, והורה להשאיר את הכביש פתוח.
לאחר בחירות 1996, ומינויו של שר תחבורה דתי, יצחק לוי, שוב אומצה ההחלטה לסגור את הכביש לסירוגין.
במקביל לדיונים התפתחו מדי שבת הפגנות בעד ונגד, ובמשך שלוש שנים, התנהלו במקום הפגנות שבת סוערות, שכללו יידוי אבנים על מכוניות נוסעות בשבת, השלכת ושריפת פחי אשפה, וחסימות הכביש על ידי חרדים תושבי הסביבה.
הפגנות אלו עמדו בראש מהדורות החדשות והוציאו לרחובות אלפי אנשים משני המחנות.
באוגוסט 1996 הוציא בית המשפט העליון צו ביניים נגד סגירת כביש בר-אילן בירושלים בשבת, אך עם התגברות המהומות בכביש החליט בג"ץ ב-1996, בצעד נדיר להמליץ על מינוי ועדה שתבדוק את הסוגיה לעומק ותסייע לו בגיבוש החלטה.
ועדה זו המליצה בסופו של דבר להשאיר את המצב הקיים, היינו: סגירתו לסירוגין תוך התחשבות בגורמים שונים הקשורים לרגשות הדתיים ולחופש התנועה של החילוניים.
למרות הצביון הדתי-חילוני של המאבק, התפתחו ממנו עניינים מעוררי מחלוקות אחרות.
הדיונים בבית המשפט העליון בנושא בר-אילן, בשנים 1996 ו-1997, חידדו בפעם הראשונה את מושג "האקטיביזם השיפוטי".
פסיקות הביניים של בית המשפט עוררו ביקורת של גורמים חרדיים נגד השופטים ובראשם אהרן ברק הנשיא.
בשיאן של ההפגנות ב-1997, התפתח גם מאבק כוח פנימי במשרד לביטחון פנים בין השר אביגדור קהלני לבין צמרת הפיקוד המשטרתית.
קהלני דרש איפוק בהתנהגות המשטרה כלפי מפגינים והשתמש בביטויים שלא נעמו לאוזני פיקוד המשטרה ובראשם מפקד מחוז ירושלים אריה עמית.
המצב בשטח נכון ל-2006 כבר אינו כפי שהיה.
ההחלטה לסגור את הכביש בשעות התפילה עדיין בתוקפה אך הנסיעה בה בשבתות דלילה, בין היתר עקב בנייה והרחבה של עורקי תחבורה נוספים (כמו כביש בגין) והתעייפות הצדדים הנאבקים, כמו גם מקרים של זריקת אבנים על מכוניות נוסעות בשבת ברחוב.
מדי פעם מנסה מיעוט של חרדים לעורר מהומות, אך לרוב נתקל בשוטרים הממהרים לפזרם.
לעומת זאת, הדי המאבק לא שככו.
הטיעונים בעד ונגד מוזכרים שוב ושוב על ידי נציגי הצדדים מעל במות שונות ובאמצעי התקשורת.
הנושא מהווה פרק לימוד בשיעורי אזרחות, ובמוזיאון בתי המשפט בירושלים, מוצג הדיון בכביש בר-אילן כאחד מ-20 הדיונים החשובים של בית המשפט העליון מאז הקמתו.
מלבד הסכסוך על סגירת הרחוב בשבת, מתקיימות הפגנות ומהומות קשות גם בהקשרים אחרים והרחוב משמש פלטפורמה לציבור החרדי, לרוב כנגד הממשל.
במאי 2006, תחת הפגנה רחבת היקף לאחר חטיפת גופת תינוק מבית העלמין באשדוד, כדי למנוע את נתיחתה, התקיימו ברחוב הפגנות סולידריות אלימות, אשר כללו, לדברי המשטרה, הצתת פחי אשפה, יידוי אבנים ואף אלימות נגד שוטרים.
ביוני 2007 נערכה הפגנה רבת משתתפים נגד מצעד הגאווה והסובלנות בירושלים.
לאורך השנים, הרחוב נחסם פעמים רבות בהפגנות דומות, ועקב הצתה חוזרת ונשנית של פחי אשפה, ניתן היה למצוא לתקופות מסוימות זבל רב בצידי הרחוב.
ברחוב מתוכנן לעבור הקו הירוק של הרכבת הקלה בירושלים.
העבודות להקמת הקו החלו בשנת 2020. בדצמבר אותה שנה החלו חרדים מפלגים קיצוניים להפגין נגד עבודות ההקמה והפריעו להן.
רחוב בנק 25 הוא גורד שחקים ברציפי הרון באזור הדוקלנדס של לונדון.
גובהו של המבנה 153 מטרים, ובו 33 קומות.
המבנה, שהושלם בשנת 2003 הוא המבנה השביעי בגובהו בלונדון.
במבנה ממוקם המטה האירופי של חברת ההשקעות ג'יי פי מורגן צ'ייס.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל סזאר פלי.
רחוב בנק 40 הוא גורד שחקים המצוי ברציפי הרון באזור הדוקלנדס של רובע טאוור המלטס בלונדון שבאנגליה.
המבנה הושלם בשנת 2003 וכיום נמצא בשימוש משרד עורכי הדין סקאדן, ארפס, סלייט, מיג'ר ופלום (Skadden, Arps, Slate, Meagher & Flom), אחד ממשרדי עורכי הדין הגדולים בעולם.
הבניין תוכנן על ידי משרדו של האדריכל הבריטי סזאר פלי.
רחוב בנק העליון מס' 10 הוא גורד שחקים הממוקם ברציפי הרון באזור הדוקלנדס ברובע טאוור האמלטס בלונדון שבאנגליה.
גובהו של גורד השחקים 151 מטרים, ובו 32 קומות.
המבנה הוא ה-10 בגובהו בעיר לונדון.
בניית המבנה הסתיימה בשנת 2003.
המבנה נמצא בבעלות משרד עורכי הדין הידוע קליפורד צ'אנס, וחלק מקומות גורד השחקים מושכרות לקבוצת FTSE.
רחוב בן יהודה הוא רחוב ראשי בעיר תל אביב-יפו הקרוי על שם אליעזר בן-יהודה, מחיה השפה העברית.
הרחוב הוא רחוב ראשי המקביל לים ונמצא בין הרחובות דיזנגוף ממזרח והירקון ממערב.
הרחוב מתחיל בכיכר מוגרבי, בו שכן בעבר קולנוע מוגרבי ומסיים בהתמזגות עם רחוב דיזנגוף בחלקו הצפוני.
יחד עם רחוב אלנבי וכהמשכו, הפך רחוב בן יהודה עם סלילתו לאחד הרחובות המרכזיים של העיר, הן כציר תחבורה והן כרחוב מסחרי הומה.
מצעדי צה"ל שהתקיימו בתל אביב בראשית שנותיה של מדינת ישראל התחילו ברחוב אלנבי והמשיכו דרך בן יהודה עד לאצטדיון המכביה.
הרחוב נסלל בשלבים מסוף שנות ה-20 כחלק מתוכנית גדס לפיתוח צפון תל אביב.
אדמות הרצועה הקרובה לחוף היו זולות יחסית, נרכשו מבעליהם הערביים ויושבו במהרה על ידי עולים יהודים.
הקלות של יישוב שטחים אלו האיצה את התפתחות הרחוב, יחד עם מקבילו רחוב דיזנגוף, ולאורכו נבנו בתי מגורים רבים יחד עם מוסדות ציבור וחנויות לכל אורך הרחוב.
הרחוב התפתח במיוחד בשנות ה-30 וה-40 וזכה לשגשוג רב בזכות עולים יהודים רבים מגרמניה שהתיישבו סביבו.
עולים אלה הקימו לעצמם ברחוב בית כנסת, גלריה לאמנות ואפילו גימנסיה מיוחדת עד כדי כך שהרחוב זכה באותם ימים לכינוי "בן יהודה שטראסה" ("שטראסה" - Straße - פירושו רחוב בגרמנית).
עיריית תל אביב הציבה שלוש לוחיות זיכרון ברחוב בן יהודה:
מול הבית בבן יהודה 145 - שם הופעלה בשנת 1940 תחנת שידור רדיו מחתרתית של ארגון ההגנה - "קול ישראל".
בן יהודה 195 - סמינר לוינסקי לשעבר שהיה מקום לאימוני ההגנה ולסליק.
בן יהודה 98 - תחנת קשר ומעבדת קשר של האצ"ל.
בשנת 1930 נבנתה ברחוב בן יהודה 79-77 וילה פניאל שבה התגורר הפילנתרופ יעקב גזונדהייט, ונחשבה למפוארת ביותר בתל אביב.
הווילה נהרסה באמצע שנות החמישים, ובשנת 1958 נבנה תחתיה בניין רב-הקומות הראשון בתל אביב.
הבניין תוכנן על ידי נחום זולוטוב.
במהלך השנים היטשטש אופיו המקורי של הרחוב כרחוב מגורים, בין השאר משום שהוא היווה עורק תחבורה מרכזי בעיר.
קרבתו של האזור לחוף הים ולבתי המלון הגדולים שעל הטיילת, הביאה לריכוז גדול של בתי עסק בעלי אוריינטציה תיירותית: הכולל בתי מלון, משרדי נסיעות, ונציגויות של חברות תעופה.
לאורך הרחוב מספר גדול במיוחד של בניינים ב אשר זכו בשנים האחרונות לשיפוץ והתחדשות.
ברחוב בן יהודה פעלו ופועלים כמה בתי כנסת, בהם: "איחוד שיבת ציון" (בן יהודה 86), בית הכנסת המרכזי לצפון תל אביב (126), בית הכנסת "רמה" ובית הכנסת "אוהל ישראל" (159).
באפריל 2021 החלו העבודות על הקו הסגול של הרכבת הקלה ברחוב.
אשר אמור לעבור במקטע הרחוב שבין אלנבי לארלוזורוב.
הדבר הביא לחסימת הרחוב לכלי רכב, כאשר מאז הוא היה פתוח רק להולכי רגל ורוכבי אופניים.
במקביל נחנך בקטע הצפוני של הרחוב מארלוזורוב לרחוב דיזנגוף שביל אופניים אשר הפך את הרחוב לבעל נתיב אחד לכל כיוון.
מעונות עובדים בפינת שדרות נורדאו
בית הכנסת איחוד שיבת ציון
בית אל על שנבנה ב-1959 אחרי שבמקום שכן קודם קולנוע "בית העם" שנהרס (הוקם ב-1925).
רחוב בייקר 221 ב' הוא כתובת המגורים הבדיונית בלונדון של הבלש שרלוק הולמס, פרי יצירתו של הסופר הבריטי ארתור קונאן דויל.
הכתובת מרמזת ככל הנראה על דירה הנמצאת בסופו של גרם מדרגות בבית מגורים שבמקור היה מרפסת מהתקופה הג'ורג'יאנית.
אולם, ייתכן והאות ב מתייחסת למבנה כולו.
בייקר סטריט המודרני רחב בהרבה בהשוואה לרחוב המתואר בסרטי הקולנוע על הולמס, אך הוא עמוס מבחינה תחבורתית כפי שהיה בתקופתו של קונאן דויל.
התיאור הראשון של המקום בסדרת הספרים הוא:
רחוב בייקר 221 ב' האמיתי
מספר הבית 221 ב' מעולם לא היה שייך למקום מסוים ברחוב בייקר.
בתקופה שבה נכתבו סיפורי שרלוק הולמס, מספרי הבתים ברחוב בייקר הגיעו רק עד 100, וככל הנראה זו הייתה הסיבה שבגללה קונאן דויל בחר במספר זה.
כאשר מספרי הבתים הוקצו מחדש בשנות ה-30, קבוצת המספרים האי-זוגיים 219–229 הוקצתה לבניין בסגנון אר דקו הידוע בשם "בית המנזר", שנבנה ב-1932 עבור בית אגודת אבי רואד (שמאוחר יותר הפכה לאבי נשיונאל - הבנק השישי בגודלו בממלכה המאוחדת, שהייתה פעילה במקום עד שנת 2005).
זמן קצר לאחר בנייתו, בית האגודה החל לקבל מכל רחבי העולם מכתבים רבים המיועדים לשרלוק הולמס, עד שהיה צורך למנות פקיד מיוחד שיטפל אך ורק בנושא זה.
על שלט ארד התלוי בחזית הבית ישנה תמונה המתארת את הולמס ואת תיאורו של קונאן דויל לכניסתם לבניין של הולמס ודוקטור ווטסון.
ב-1999 אבי נשיונאל מימן את בניית פסל הארד של הולמס הניצב בכניסה לתחנת רחוב בייקר של הרכבת התחתית של לונדון.
מומחים לנושא שרלוק הולמס העלו מספר השערות בנוגע לכתובת ה"אמיתית".