tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אישור סחר הוגן היא מערכת של אישורי מוצרים שנועדה לאפשר לאנשים לזהות מוצרים שעומדים בתקנים של סחר הוגן, כלומר בתקנים מסוימים של סביבה, עבודה ופיתוח.
גוף לקביעת התקנים FLO International, וגוף להספקת התקנים FLO-CERT, מפקחים יחד על מערכת תקינה שמאפשרת בחינה בלתי תלויה של עסקים כדי להבטיח שהתנאים המוסכמים אכן מתקיימים.
חברות המציעות מוצרים שעונים לסטנדרטים של סחר הוגן יכולות לבקש רישיון לשימוש בסמל "אישור הסחר ההוגן" במוצרים שלהם.
מערכת אישורי הסחר ההוגן של FLO International מכסה תחום גדל של מוצרים כולל בננות, דבש, תפוזים, קקאו, כותנה, פירות יבשים, ירקות ופירות טריים, מיצים, אגוזים, שמני מאכל צמחיים, זרעים, קינואה, אורז, תבלינים, סוכר, תה, ויין.
כמו רוב הניסיונות לפיתוח בינלאומי, היוזמה של אישורי סחר הוגן זוכה לביקורת מצדדים שונים של הזירה הפוליטית.
כמה כלכלנים וצוותי חשיבה שמרנים רואים בסחר ההוגן סוג של סובסידיה שמעכבת פיתוח.
חלקים בשמאל הפוליטי מאשימים את הסחר ההוגן על שהוא לא מאתגר כראוי את מערכת הסחר העולמית הנוכחית.
בשנת 2006 היקף המכירות העולמי של מוצרים בעלי אישורי סחר הוגן הסתכמו בסך 1.6 מיליארד לירות שטרלינג, עליה של 41% בהשוואה לשנה הקודמת.
נכון לדצמבר 2006, 569 ארגוני ייצור ב-58 מדינות מתפתחות היו בעלי אישורי סחר הוגן.
בפילוסופיה של המדע, אישוש הוא חיזוקה של השערה או תאוריה - במיוחד תאוריה מדעית, באמצעות ניסוי או תצפית מדעית שאינם מפריכים.
את רעיון האישוש ביסס הפילוסוף קרל המפל.
לפי המפל, לא ניתן לאמת תאוריה, משום שעל מנת לעשות זאת יש לבצע אינסוף ניסויים.
בעוד שלא ניתן לאמת תאוריה, הרי ניתן להפריכה – לשם כך די בניסוי יחיד שתוצאותיו סותרות את התאוריה.
בנסיבות אלה ניתן לאשש את התאוריה ("אישוש" הוא מושג חלש יותר מ"אימות"), באמצעות עריכת ניסויים שמטרתם להפריך אותה – כישלון חוזר ונשנה בניסויים כאלה מגדיל את הסבירות לנכונותה של התאוריה.
דוגמה לשימוש במושגים אלו נמצאת בספרו של המפל "פילוסופיה של מדעי הטבע".
בספר זה מציג המפל מקרה שבו מנסה הרופא איגנץ זמלווייס לפתור בעיית תמותת יולדות במחלקה שבה עבד, באמצעות הגדרת היפותזה.
זו קובעת כי תמותת היולדות נגרמת ממעבר של חומר מן המת.
להיפותזה זו ניתן לנסח מסקנת בחינה: אם הרופאים יחטאו טוב יותר את ידיהם, תמותת הילדות תפחת.
את מסקנת בחינה זו ניתן לבחון על ידי ניסוי, שתוצאתו יכולה להיות אחת משתיים: או שהתמותה תפחת, או שלא.
אם התמותה תישאר כמות שהיא, אזי התאוריה נכשלה והיא בטלה.
אך אם התמותה אכן תפחת, נמצא אישוש לתאוריה, וכעת היא קרובה יותר להיות נכונה ואמיתית.
מדוע לא אומתה התאוריה, אלא רק "אוששה"?
משום שייתכן שחיטוי הידיים הוא רק סיבה אחת מני רבות לתמותת היולדות, או יותר מזה – ביצוע החיטוי וירידת התמותה קרו בסמיכות באופן מקרי, וייתכן כי אין ביניהם שום קשר.
לכן, טוען המפל, לעולם לא ניתן להפוך תאוריה לוודאית, אלא רק לקרובה יותר ויותר לאמת.
נלסון גודמן ניסח דוגמה הממחישה את הבעייתיות של תהליך האימות של תאוריה.
אישה תחת השפעה הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1974, אשר נכתב ובוים על ידי ג'ון קסאווטס.
הסרט מתמודד עם התמוטטותה הנפשית של אישה קשת יום ותאבת חיים שאינה מסתגלת לקודים המקובלים בחברה של מעמד הפועלים.
הסרט מציג את הפוליטיקה המגדרית בחברה האמריקאית.
גישתו ההומניסטית של הבמאי מצליחה להביא למרקע מורכבות של יחסים ואהבה בצורה ריאליסטית ומרגשת.
בזכות גישות חדשות של בימוי שחקנים, סגנון ריאליסטי היוצר תחושה כמו-תיעודית, ואמצעי הפקה והפצה עצמאיים, נחשב הסרט ליצירת מופת קולנועית עד היום.
מייבל לונגטי היא עקרת בית מסורה בפרברי לוס אנג'לס, שאוהבת ומוקירה את בעלה פועל הבניין ושלושת ילדיה.
ניק בעלה הוא חברותי ואהוד על עמיתיו עובדי העירייה, בעל נאמן ואוהב המתקשה לרדת לסוף דעתה של אשתו – אישה כנה, ישירה ונוירוטית שקשייה להתמודד עם תסכול חיי היומיום, הרגישות והרצון שלה לשאת חן בעיני כולם, מובילים אותה להתנהגות חריגה בעיני בני משפחתה וחבריה הקרובים.
ניק מגיע למסקנה כי מייבל מסוכנת לעצמה ולילדיהם ומחליט לאשפז אותה במוסד פסיכיאטרי למשך שישה חודשים.
בתקופת העדרה מגלה ניק כי המציאות בלעדיה אינה קלה יותר, ומתקשה לתפקד כהורה "נורמלי" יותר מאשתו.
ג'ון קסאווטס כתב תסריט למחזה על פי בקשתה של אשתו - ג'ינה רולנדס (אשר מככבת בסרט בתפקיד הראשי) והחליט לעבד אותו לסרט קולנוע.
כשניסה לגייס כספים נאמר לו שוב ושוב כי אף אחד אינו מעוניין לראות אישה משוגעת בגיל העמידה.
קסאווטס משכן את ביתו ולווה כספים ממשפחתו ומכריו, כולל חברו פיטר פאלק אשר שיחק לצידו ובבימויו בעבר, וגם בסרט זה מגלם את התפקיד הראשי.
פאלק תרם מכספו האישי חצי מיליון דולרים.
חברי הצוות היו חבריו, עמיתיו, וסטודנטים לקולנוע.
ג'ינה רולנדס דאגה לאיפור ולתלבושות.
מלבד הדמויות הראשיות השתתפו גם אמו של קסאווטס ואביה של רולנדס בתפקידים המשניים.
תהליך ההפצה גם הוא נתקל בקשיים, חברות ההפצה סירבו להסתכן והוא פרסם והפיץ את הסרט בעצמו.
הוא התקשר ישירות לבתי הקולנוע ושכנע אותם להציג את סרטו, הקרין את הסרט בבתי אמנות וקמפוסים של מכללות לקולנוע, וקיים דיון עם הקהל לאחר ההקרנה.
הסרט הוקרן בפסטיבל סן סבסטיאן (שם זכתה ג'ינה רולנדס בפרס השחקנית והוא עצמו בפרס הבימוי).
רק שנתיים מאוחר יותר החל הסרט "להמריא".
הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים בניו יורק וזכה לתשומת לב.
בהלכה, אישה שאין לה וסת היא אישה שאין לה מחזור חודשי סדיר.
אישה כזו עשויה לקבל וסת במהלך קיום יחסי אישות, וכך היא ובעלה עלולים לעבור על איסור כרת בשוגג.
בברייתא מופיעה מחלוקת תנאית בקשר למעמדה של אישה כזו בהלכה ובמשפט העברי.
בתלמוד הוסבר כי קיימות שלוש שיטות בדינה של אישה שאין לה וסת:
רבי חנינא בן אנטיגנוס, לעומת זאת, קובע שאסור לבעל כזה לגרש אותה ללא כתובה, אך היא חייבת לבדוק את עצמה לפני קיום יחסי אישות כדי שתדע שאינה טמאה באותו רגע, ולאחריהם כדי שתדע האם נכשלה והכשילה את בעלה באיסור נידה, וידעו לנהוג דיני טומאה בהתאם.
ההלכה נפסקת, כפי שמסר רב יהודה בשם שמואל - כרבי חנינא בן אנטיגנוס.
פסק אחר בנושא הוא של רבי ירמיה שקובע שאישה שאינה עסוקה בטהרות אינה חייבת לבדוק את עצמה, גם אם היא אישה שיש לה וסת.
חכמי התלמוד דנים בסתירה שבין שני הפסקים, ובתלמוד מובאת התשובה .
בהקשר לתשובה זו קיימים מספר פירושים:
פירושו של רש"י, שרב יהודה הקובע שהאישה חייבת בדיקה - מתייחס לאישה שעוסקת בטהרות, וגם מה שרב יהודה פוסק בשם שמואל כרבי חנינא בן אנטיגנוס שקיים חיוב בדיקה הוא רק לעניין טהרות, כך שההלכה היא שאישה שיש לה וסת ואינה עסוקה בטהרות אינה חייבת בדיקה.
את כפילות הפסק מפרשת הגמרא ש"מאן דמתני הא לא מתני הא", -כל אחד מאלו שמסרו את שני הפסקים לא ידע מהפסק השני.
הר"ן מוסיף על כך שברור שרבי חנינא בן אנטיגנוס עצמו מחייב בדיקה בכל אישה שאין לה וסת, וכוונת חכמי התלמוד היא שרב יהודה פוסק בשם שמואל הלכה כרבי חנינא בן אנטיגנוס רק לעניין חיוב בדיקה בטהרות, אך לא לעניין חיוב בדיקה בכל אישה שאין לה וסת.
לדבריו, שמואל חולק על שני התנאים האוסרים על אישה שאין לה וסת לקיים יחסי אישות, והוא מסתמך על המשנה הקובעת .
פירושו של הרמב"ם ששני הפסקים של רב יהודה בשם שמואל חלוקים ביניהם ומדובר במחלוקת בין מוסרי השמועות, ואכן לפי השמועה הפוסקת כרבי חנינא בן אנטיגנוס, כל אישה שאין לה וסת אסורה לשמש עד שתבדוק את עצמה לפני קיום יחסי האישות ותראה שאינה טמאה.
וכן אכן נפסק לפי הרמב"ם להלכה ודעתו מובאת בשמו בשולחן ערוך (אך אין נוהגים כך מכיוון שאינה מובאת כדיעה סתמית אלא כחומרא אפשרית לרוצה להחמיר).
הר"ן קובע כי הפירוש הזה הוא הסביר ביותר בדברי הברייתא.
פירושו של הרי"ף, המפרש כדברי רש"י שלהלכה נפסק שאישה שיש לה וסת אינה צריכה בדיקה.
פירושו של הרי"ף נפסק להלכה בשולחן ערוך, וכן המנהג.
אישה שטן הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1989 שבוים על ידי סוזאן סיידלמן.
הכוכבות הראשיות בסרט הן מריל סטריפ, ורוזאן בר ולצידן משחק אד בגלי ג'וניור.
זוהי הגרסה השנייה לספרה של הסופרת הבריטית פיי וולדון, "חייה ואהבתה של אישה שטן", אחרי ששלוש שנים קודם ליציאת הסרט שידרה רשת הטלוויזיה ה-BBC מיני סדרה המספרת את אותו סיפור.
רות פצ'ט (בגילומה של רוזאן בר) היא עקרת בית מרושלת, בעלת משקל עודף המנסה נואשות לרצות את בעלה בוב (אד בגלי הבן) אך מתקשה.
באירוע חגיגי בו הם משתתפים מתחיל בוב עם סופרת הרומנים היפה וגונבת הלבבות מרי פישר (בגילומה של מריל סטריפ) ורות מתחילה להבין שהיא לא תוכל לעצור את בעלה.
לאחר עימות בין השניים אומר בוב לאשתו שהיא אמא רעה, רעיה גרועה, טבחית נוראית ויש לה מראה של אישה שעובדת בשדה.
מיד לאחר מכן הוא עוזב את הבית ונוסע לביתה המפואר של חברתו החדשה מרי.
רות מחליטה לנקום וכותבת על פתק ארבעה נכסים חשובים בחייו של בעלה אותם היא מתכוונת להרוס.
"ביתו, משפחתו, הקריירה, חירותו" היא כותבת בפתק ומתחילה צעד אחר צעד להרוס את חייו של בעלה.
כצעד ראשון מציתה רות את הבית בו היא מתגוררת ולוקחת את שני ילדיה עם הכלב המשפחתי לביתה של מרי פישר המתגוררת באחוזה מול הים, ומשאירה שם את הילדים והכלב.
מרי, שאוהבת ניקיון וסדר לא כל כך אוהבת את הרעיון שיסתובבו לה ילדים וכלב בבית, אך היא לא אומרת דבר.
עם היציאה מהבית מסמנת רות בקו את הסעיף הראשון בפתק, "ביתו".
לאחר מכן מתנדבת רות, תחת השם הבדוי וסטה רוז, בבית אבות ומתיידדת עם אמא של מרי (סילביה מיילס) הנמצאת שם.
אחרי תקופה קצרה היא דואגת שהאם תסולק מבית האבות ותעבור להתגורר עם ביתה.
גם את המהלך הזה מרי לא אוהבת במיוחד וסדקים מתחילים להופיע בחיי הזוגיות שלה ובקריירה שלה כסופרת שאינה מצליחה לכתוב רומן חדש.
יחד עם חברתה החדשה הופר (לינדה האנט) פותחות השתיים משרד כוח אדם.
אוליביה האני (מריה פיטילו) מחפשת עבודה ונשלחת לעבוד כמזכירתו של בוב במשרד רואי החשבון שלו.
היא מתאהבת בו, שוכבת איתו ואחרי שהוא נפרד ממנה – בעצתה הטובה שהיא מקבלת מרות – היא מתחילה לזייף ולהעלים קבלות וספרי חשבונות של הבוס שלה.
רות מודיעה למשטרה על העבירות של בוב ובמהלך מסיבה גדולה בביתה של מרי, מגיעים שוטרים לעצור את בוב.
במשפטו הוא מקבל שנה וחצי מאסר ובכך רות מסיימת את מטרתה כשהיא מוחקת מהרשימה את הנכס האחרון שהיה לבעלה, חירותו.
שמונה עשר חודשים לאחר מכן מפרסמת מרי פישר את ספרה החדש הזוכה להצלחה.
היא חותמת על ספריה בחנות ספרים ומפלרטטת עם אחד הקונים ומראה כי חזרה לסורה.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותמריל סטריפמרי פישררוזאן בררות פצ'טאד בגלי הבןבוב פצ'טלינדה האנטהופרסילביה מיילסגברת פישראמא של מרי
הסרט לא קיבל ביקורות מחמיאות וזכה לציון 41% מתוך 17 ביקורות באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes.
אישון ע"ש מרקוס גאן , הוא סמן רפואי הנצפה בעת מבחן הפנס המתנדנד, שבו האישון של העין שנפגעה מתרחב כאשר מעבירים את הפנס במהירות מהעין הבריאה לעין הפגועה.
אומנם העין שבה או בעצב היוצא ממנה יש פגיעה, גם יוצרת התכווצות אישונים שמופעלת על ידי העצב הקרניאלי השלישי, אך סך ההתכווצות קטן יותר מההתכווצות שגורמת הארת העין הבריאה ולכן בהעברת פנס מהירה, רואים התרחבות אישונים יחסית למצב הקודם.
הארה רגילה (ללא מבחן הפנס המתנדנד) תגרום במצב זה לאישון בעין הפגועה להתכווץ פחות בתגובה לאור ישיר המופעל עליו, אך להתכווץ יותר כשאור מופעל דווקא על האישון הבריא.
מצב זה נגרם כתוצאה מפגיעה במסלול האפרנטי או הפרטקטום.
הגורם הנפוץ ביותר לאישון על-שם מרקוס גאן הוא דלקת על עצב הראייה (עצב קרנאילי שני) או מחלה קשה ברשתית.
הסמן קרוי על שם האופטלמולוג הסקוטי רוברט מרקוס גאן .
על שמו קרויה גם תסמונת מרקוס גאן.
במבחן הפנס המתנדנד האור מופנה לסירוגין לכל עין, הלוך וחזור.
במצב בריא, התגובה היא התכווצות של שני האישונים באופן שווה ללא תלות במיקום הפנס כלפי עין ימין או עין שמאל, כצפוי מרפלקס האישון.
במצב הפתולוגי, אור המכוון לעין שנפגעה גורם לכיווץ קטן בלבד בשתי העיניים, מכיוון שפחות אור חודר דרך המסלול האפרנטי אל המוח התיכון.
אור המכוון לעין השנייה והבריאה גורם לכיווץ רגיל של שני האישונים עקב מעבר נורמלי של האור במסלול האפרנטי.
אי-לכך, אור המכוון לעין שבה יש פגיעה יוצר פחות כיווץ מאשר אור המכוון לעין התקינה.
מצב שונה הוא במקרה של לזיה חמורה ביותר עם דלקת בעצב הראיה שבה הארה על העין שממנה יוצא העצב הדלקתי, לא תגרום לכיווץ כלל.
אישון מרקוס גאן מופיע בין השאר גם במקרים שונים של דלקת בעצב הראיה, אם כי לרב יתאזן רפלקס האישון לאחר יציאה מהשלב הראשוני החמור ותוך כמה חודשים לא יופיע סמן רפואי זה או שיופיע בצורה חלשה מאוד.
ניתן גם לכמת את הסמן הרפואי על ידי כיסוי העין הבריאה במסנן צפיפות נייטרלי וחזרה על העברת הפנס המהירה מעין לעין.
משתמשים במסננים בעלי צפיפות אופטית שונה (לרוב 0.3, 0.6, 0.9, 1.2) עד שהתכווצות האישונים בשתי העיניים שווה ולכן נעלמת התרחבות האישון בעל הסמן.
המסנן שיפחית את כמות האור הנכנסת בעין הבריאה, במידה זהה לזו המופחתת בעין עם הסמן הרפואי, יצביע על כמות תופעת האישון ע"ש מרקוס גאן.
אישור או או אישור ותפיסת מסגרת (Authorization hold) הוא שלב מקובל בפעולת קניה בכרטיס חיוב המונפקים על ידי חברות אשראי ובנקים, המתקיים הן בכרטיסי חיוב מיידי (Debit card) והן בכרטיסי אשראי (Credit Cards) רבים בעולם.
תהליך האישור קורה לרוב לאחר אימות זהות מחזיק הכרטיס.
(Authentication) התהליך כולל פניה וקבלת אישור ממנפיק הכרטיס כי בעל הכרטיס רשאי לבצע את העסקה מחד, והבטחה מצד המנפיק שיכבד את החיוב של בית העסק מאידך.
(ובעל העסק ירצה להחזיק את הכסף עד שבמועד מאוחר יותר ייקבע האם העסקה תושלם או לא, ובמידת הצורך לשחרר אותו)
אורך תקופת ההחזקה עשוי להשתנות בין חברת אשראי אחת לאחרת, ובין בנק מנפיק אחד למשנהו.
בדרך כלל נהוג כי כרטיס חיוב מיידי יקבל תקופת החזקה של עד 5 ימים, ואילו כרטיס אשראי עד 30 יום.
במקרים מסוימים, בהם בעל עסק רוצה לוודא כי בעל הכרטיס מאושר לבצע רכישה בסכום מסוים, נהוג לבצע את פעולת האישור עוד בטרם סכום החיוב כולו ידוע.
למשל בבתי מלון ניתן לאשר את כרטיס האשראי בטרם סכום החיוב ידוע (היות שהחיוב עלול לכלול הוצאות לא ידועות מראש כדוגמת שירותי מיני-בר או VOD) וכך לצמצם את הסיכון שהאורח שאינו יכול לשלם על עלות החדר.
בעת סיכום החשבון בפועל, ההחזקה על החיוב המקורי מבוטלת, הכרטיס מאושר בשנית והסכום המדויק נלכד על ידי המלון.
אישטוואן אֶרְקֵין או אישטוואן ג'רג' אֶרְקֵן, בהונגרית: Örkény István György; בודפשט, 5 באפריל 1912 – בודפשט, 24 ביוני 1979) היה סופר יהודי-הונגרי, מחזאי, מחבר סיפורים ורומנים, שנודעו בצביונם הגרוטסקי.
הוא זכה בפרס קושוט וזכה פעמיים בפרס אטילה יוז'ף.
אישטוואן ארקין נולד בשנת 1912 במשפחה יהודית יחסית מבוססת.
אביו היה רוקח בשם הוגו ארקין (שם משפחתו הקודם, עד 1906 היה אסטרייכר – Österreicher) ואמו – מרגיט ארקין לבית פֶּטֶה (Pető).
אחרי לימודי תיכון בגימנסיה פיאריסטית, למד תחילה כימיה באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה.
אחר כך, בשנים 1932–1934 למד רוקחות באוניברסיטת פאזמאן פטר (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד).
בשנת 1937 פקד את חוג כתב העת "Szép Szó" ואחר כך חי מספר שנים בחו"ל, בין השאר בפריז ובלונדון, והתפרנס מעבודות מזדמנות.
בשובו להונגריה בשנת 1940 סיים תואר גם בהנדסה כימית.
בשנת 1942 נלקח ארקין לשירות העבודה (עבודות כפייה ליהודים במסגרת הצבא ההונגרי) ונשלח לחזית המזרחית.
הוא שובץ ביחידה לעבודות כפייה באזור הדון, נפל בשבי הסובייטי והוחזק כשלוש שנים במחנה עבודה לשבויי מלחמה בקרבת מוסקבה.
באותה תקופה כתב את המחזה "וורנוז'".
בשנת 1946 שוחרר ושב להונגריה.
סיפורו הראשון, "Tengertánc" ("ריקוד הים"), הופיע בשנת 1937 בביטאון החוג "Szép Szó", ואחר כך הוצא לאור ב-1941. אחרי שחרורו מן השבי הסובייטי, בשנת 1947, פרסם את הרומן "Lágerek népe" ("אנשי המחנות"), שכונה על ידו "סוציוגרפיה של מחנה שבויי המלחמה" ובו סיפר על השבי במחנה הסובייטים.
באותה תקופה התחיל לכתוב גם רומן, שלא יצא לאור.
שנות השלטון הסטליניסטי והדיכוי אחרי המרד משנת 1956
ב-1949 התמנה ארקֵין לדרמטורג של "תיאטרון הנוער", וב-1952 מילא אותו תפקיד ב"תיאטרון הצבא העממי".
החל משנת 1954 עבד כמגיה בהוצאה לאור לספרות יפה.
ב-1952 פרסם את הסיפור "Lila tinta" ("דיו סגול"), שעורר ביקורת חריפה מצד אחד האידאולוגים של המפלגה, יוז'ף רוואי.
באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20 נאסר עליו לפרסם מסיבות פוליטיות.
עם המרד ההונגרי בשנת 1956, ניסה יחד עם סופרים אחרים כמו טיבור דרי, ג'ולה אייש, לאסלו בנימין וזולטאן זלק למצוא מקלט בשגרירות פולין בבודשפט, אך בקשתם נדחתה.
הסופר עורר על עצמו את זעמה של המפלגה גם כשכתב על תחנת הרדיו הממלכתית "שיקרנו יום, שיקרנו לילה, שיקרנו בכל אורך גל".
אחרי דיכוי המרד חתם יחד עם עוד חמישה עמיתים ביקורת עצמית שנועדה לפייס את השלטונות.
למרות זאת, נאסר עליו לפרסם עד שנת 1960. בשנים האלה הורשה לעבוד לפרנסתו כמהנדס בבית חרושת לתרופות (בימינו בית החרושת Egis).
כתביו בפרוזה ובתיאטרון, הטבועים בהומור גרוטסקי, מציגים גיבורים שלא ניתן לתארם ממש כטובים ואף לא כרשעים גמורים.
אצל ארקין מה שנראית טרגדיה הופך לעיתים לקומדיה, והגיבורים מגיבים תכופות לאירועים באופן שנראה מוזר.
הסופר משאיר את הסיפורים עם סוף פתוח ומותיר מקום לפרשנותם של הקוראים באשר לאירועים וההשקפות המתוארים.
הוא כתב גם בשבועון הסאטירי "לודאש מתי".
בשנת 1963 הוציא לאור את סיפורו Macskajáték ("משחק חתולים") (בהמשך כתב על יסודו מחזה ותסריט לסרט).
מאוחר יותר זכה לפופולריות הודות לסיפורים קצרים וקצרצרים שכתב, למשל, "סיפורים בן רגע" (1967).
האחרונים, הנושאים צביון פילוסופי וגרוטסקי והשואבים את נושאיהם מחיי היום-יום, היוו חידוש בספרות ההונגרית ואף העולמית.
ארקין שכלל את הסיפורים לאורך השנים והוסיף יצירות חדשות לקובץ הראשון, כך שיכלול 400 סיפורים.
יצירות חשובות אחרות היו הרומן Házastársak ("בני זוג") (1951, 1956) וקובץ הנובלות Jeruzsálem hercegnője ("נסיכת ירושלים") (1966).
אחרי 1971 החל ארקין לכתוב את הספר Időrendben ("בסדר העיתים") ("דיוקנאות, תמונות תקופה" 1973).
ארקין בלט גם כנציג של תיאטרון האבסורד בהונגריה.
בשנת 1964 כתב את הטרגדיה האבסורדית "Tóték" ("משפחת טוט"), שהוצגה לראשונה בשנת 1967 וזכתה להצלחה רבה.
מחזה זה הביא לארקין פרסום עולמי.
בשנת 1969 עובד מחזה זה לסרט אמנותי של ידי הבמאי זולטאן פאברי בשם "Isten hozta, őrnagy úr!" ("ברוך הבא, מייג'ור!").
לתיאטרון ולקולנוע עובדו גם יצירות אחרות, ובהן "משחק חתולים".
יצירות תיאטרון חשובות אחרות היו הדרמה Vérrokonok ("קרובים בדם") והקומדיה הטרגית "משחקי חתולים".
בשנת 1979 לקה במחלה קשה, אך כתב עד יום מותו.
הוא נפטר מאי ספיקת לב.
אלמנתו ז'וז'ה הקדישה את עצמה לטיפוח מורשתו.
אישטוואן ארקין הובא לקבורה בבית הקברות פרקשרטי.
ארקין היה נשוי שלוש פעמים.
בשנים 1937–1941 היה נשוי לפלורה גנצי (Gönczi), בשנים 1947–1959 לאנגלה נאג', מחברת ספרי בישול, והחל משנת 1965 היה נשוי לז'וז'ה רדנוטי, היסטוריונית של הספרות ודרמטורגית בתיאטרון ויג, אותה הכיר בשנת 1950.
מנישואיו לאנגלה נאג' נולדו לו בת – אנגלה ארקֵין (ילידת 1949), עורכת טלוויזיה, ובן, אנטל ארקֵין (יליד 1954), סוציולוג.
1969 – הפרס הגדול (גראן פרי) להומור שחור – בפריז
2004 – שם תיאטרון הקאמרי ע"ש מדאץ' בבודפשט הוסב לזכרו ל"תיאטרון ע"ש ארקֵין".
2012 – הדואר ההונגרי הנפיק בול עם דיוקנו במלאת מאה שנה להולדתו.
אישה רעה (בספרדית: La Doña, בתעתיק עברי: 'לה דוֹנְיָה' ובתרגום חופשי: "הגברת") היא טלנובלה מקסיקנית־אמריקאית שנכתבה בשנת 2008 על ידי חוסה וויסנטה ספאטארו עבור ערוץ טלמונדו, בכיכובה של אדית גונסלס.
הטלנובלה, המבוססת על ספרו של הסופר והפוליטיקאי הונצואלי רומולו גאייגוס (Rómulo Gallegos) "דונה ברברה", הופקה על ידי חברת טלמונדו וארגוס תקשורת.
היא מספרת על אלטגראסיה (ארסלי ארמבולה) אישה יפהפייה, אלגנטית ומצליחה, שחוותה בנערותה אונס, ולאחר מכן נרצחו הוריה לנגד עיניה.
אירועים אלו הותירו אותה בטראומה, שגרמה לה לצאת בבגרותה למסע נקמה.
הסדרה כוללת צוות שחקנים, שחלקם מוכרים מאד, ביניהם ארסלי ארמבולה, דויד צ'ואקארו, דנה פאולה ורבקה ג'ונאס.
הפרק הראשון בסדרה פורסם באתר הבית של טלמונדו ב-24 בנובמבר 2016 והוקרן לראשונה בטלוויזיה ב-29 בנובמבר 2016. בפרק הראשון של הסדרה צפו 1.85 מיליון צופים, ופרק הסיום 1.71 מיליון צופים.
הסדרה שודרה בישראל בשנת 2017 בערוץ ויוה ישראל, בחברות תקשורת הישראליות הוט, Yes, סלקום טי וי ופרטנר טי וי.
בשנת 2020 שודרה העונה השנייה של אישה רעה, עם סיפור המקשר לסיום העונה הראשונה.
"אישה רעה" היא סיפור של נקמה, פיתוי ובגידה המבוססים על חייה של אלטגרסיה, אישה שהייתה קורבן של אונס כאשר הייתה נערה.
היא גם עדה לרצח חברה באותו הזמן, ססר, ולרצח הוריה.
בעקבות האונס אלטגרסיה ילדה בת בשם מוניקה, אך לא יכלה לגדל אותה משום שהיא לא רצתה שהילדה תהיה מין זיכרון של החוויה אשר גרמו לה לחוות.
למזלן, הגורל יאחד אותן מחדש כאשר שתיהן יתאהבו באותו בן אדם, סאול אגירה, אשר עובד למען פרנסתו ומשפחתו כעורך דין למען נשים אשר עברו התעללויות במשפחה.
שלושה עולמות יתאחדו בהתנגשות של תבונה, טינה ואהבה, שם ינצח צדק כאדם המוסרי והניצחון הגדול של הסיפור הזה.
במהלך הטלנובלה אלטגרסיה, בעזרת יד ימינה, בראוליו, מוציאה לפועל את תוכנית הנקמה שלה.
היא מגלה שמוניקה חזרה לחייה, שדודתה החמדנית יסניה סוחטת אותה, ואף מסתתר סוד אפל מאחורי בראוליו, יד ימינה.
בנוסף, למוניקה יש בעיות משלה - אביה שסובל ממחלה חשוכת מרפא והיא אינה יודעת שימיו ספורים.
היא פוגשת בסאול, אך ההתחלה ביניהם מקרטעת מכיוון שלסאול יש חברה בשם חימנה.
ואם זה לא מספיק, שוטר העונה לשם גבינו גם שם עליה עין מאוד לא רצויה.
בסוף העונה הראשונה מוניקה וסאול מתחתנים כאשר אלטגרסיה צופה בהם.
בראוליו, לאחר מסכת ההתעללויות של אשתו ובנו, נדרס למוות לאחר מרדף על ידי המשטרה.
לאסרו, אביה של מוניקה, נפטר.
יסניה חוטפת כדור כדי להגן על מוניקה ומתה.
בעלה הראשון של אלטגרסיה, פליפה, נרצח על ידי רפאל, לאחר שפיתח רומן עם רחינה, אחותה של אלטגרסיה.
קארן יורה בכתף של אלטגרסיה ומתפתח מרדף.
בסופו של דבר, אלטגרסיה נכנסת למים ונעלמת.
כולם חושבים שהיא מתה אך היא נמצאת בפריז.
ארסלי ארמבולה - אלטגרסיה סנדובל (נקראת גם "הגברת").
דויד צ'וקארו - סאול אגירה.
דנה פאולה - מוניקה הרננדס.
רבקה ג'ונאס - יסניה סנדובל.
אודיסאו ביצ'יר - לסרו הרננדס.
אנדראה מרטי - רחינה סנדובל.
חואן ריוס קנטו - רפאל קברל.
דייגו סולדנו - דניאל ייאמס.
דניאלה בסקופה - ולריה פוארטס.
מאוריסיו איזק - חוסטינו לופז.
פטימה מולינה - לידייה קורונה.
חוסה מריה גלאנו - בראוליו פאדיה.
מריה דל כרמן פליקס - לטיסיה קברל.
רוברטו קיחאנו - גבינו דומינגס.
קלאודיו רוקה - ד"ר אדולפו מנדוסה.
מישל אולברה - איסבלה סנדובל.
לאו דלוגליו - דייגו פאדייה.
גיסל קורי - מרגריטה וואסקס.
מרייה סיארה - השוטרת קארן.
רפאל סנצ'ס נבארו - חיימה אגירה.
+שחקןדמותכיצד מת?רבקה ג'ונאסיסניה סנדובלנרצחהאודיסאו ביצ'ירלסרו הרננדסמת ממחלתו.חואן ריוס קנטורפאל קאבארלנדקר למוות.חוסה מריה גלאנובראוליו פאדיהנדרס למוותואנסה ראסטרפוחימנהנחנקה למוות.רוברטו קיחאנוגבינו דומינגסנרצח.מריו מורןאמיליאנו קברלתאונת אופנוע.קרלוס טורספליפההתנקשות.רפאל סנצ'ס נבארוחיימה אגירהנרצח.אסטבן סובראנספרנסיסקו ווגהנרצח.חואן קרלוס רמולינהמיגל פרסאידונרצח.מנואל בלחרמהקורונל אלחנדרו סספדסנרצח.
הטלנובלה הוצגה בטלמונדו בין השנים 2016-2015, ב-6 ביוני 2016 טלמונדו הודיעו על המשתתפים אשר יככבו בטלנובלה.
+הפרסים והמועמדויותשנהטקסקטגוריההגדרהתוצאההפסיד ל..2017פרסי העולם שלך (Premois Tu Mundo)הטלנובלה הכי האהובהLa Donaהשחקן הראשי האהוב ביותרדויד צ'וקארורפאל אמאיה (אדון השמיים)השחקנית הראשית האהובה ביותרארסלי ארמבולההרשע הכי טובחוסה מריה גלאנוהשחקן האהובאודיסאו ביצ'ירחואן פבלו אורגו (חטאים)השחקנית הכי אהובהדנה פאולהכרמן אוב (אדון שמיים)הזוג הכי טובדויד צ'וקארו וארסלי ארמבולההשחקן האהוב עם המזל הכי רעדויד צ'וקארוקרולינה בייטן (חטאים)
אִישְטוַואן אוֹרְקֵנִי שְטרַסֶר (בהונגרית: Örkényi Strasser István; סנטש, הונגריה 6 בפברואר 1911 – קִישְקוּנְהַלֹש, 11 באוקטובר 1944) היה פסל הונגרי-יהודי, שנספה בשואה.
אורקני שטרסר נולד במשפחה יהודית בעיר סנטש בדרומו של המישור ההונגרי הגדול.
אביו, שאנדור שטרסר, שימש כיועץ המס של עירית סנטש.
כישרונו של הנער בא לביטוי כבר בגיל מוקדם ובאמצעות מלגה עירונית למד במכללה לאומנויות בבודפשט בשנים 1933-1932. משנת 1935 השתתף בתערוכות.
הוא השתתף גם בתערוכה של האגודה החדשה לאמנים (KÚT) בסלון הלאומי.
בשנת 1940 הוצגו יצירותיו בהיכל האמנות (בודפשט) ומאוחר יותר, בשל יהדותו, רק בתערוכות האמנות של האיגוד הלאומי לתרבות יהודית הונגרית אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך (OMIKE).
הוא יצר כמה דיוקנאות בהזמנה.
משכר הטרחה שקיבל פתח בשנת 1939 בית ספר פתוח לאמנות שפעל עד 1943. את בית ספר הערב, שניהל בשותפות עם בֶּרְנַט אַאוּרֶל, פקדו בעיקר צעירים שבגלל מוצאם היהודי החוקים נגד היהודיים לא אפשרו להם להיכנס ללימודים בקולג'.
משנת 1941 הוא נקרא מספר פעמים לשירות עבודה (עבודות כפייה ליהודים במסגרת הצבא ההונגרי).
בשרותו בקייב הוא עיצב דיוקנאות של קציני צבא, ולכן שוחרר מהעבודה הפיזית הקשה.
בשנת 1944 הוא היה חלק מפלוגת שרות העבודה שחבריה נרצחו ב -11 באוקטובר על ידי חיילי אס.
בתחנת הרכבת של קישקונהאלאש בהונגריה.
בשנת 1947 הוצגה תערוכת עבודותיו לזכרו (יחד עם עבודותיו של דוד ינדי) בגלריה פוקוס בבודפשט ובשנת 1969 בעיר הולדתו ב"מוזיאון קוסטה יוז'ף" בסנטש.
אישה רגילה היא סדרת טלוויזיה בלשית רוסית בבימויו של בוריס חלבניקוב ובכיכובה של אנה מיכאלקובה, בתו של הבמאי ניקיטה מיכאלקוב.
פרק הבכורה שודר ב-29 באוקטובר 2018 בערוץ TV-3. פרק הסיום של העונה הראשונה שודר ב-8 בנובמבר 2018. סדרת הטלוויזיה הוארכה לעונה שנייה, שתעלה בפלטפורמת Premier בשנת 2020. לבמאית העונה השנייה מונתה נטליה משצ'אנינובה.
בוריס חלבניקוב משמש בעונה השנייה כמפיק ומנהל אמנותי.
במרכז העלילה סיפורה של אישה רגילה המנהלת חיים כפולים.
בחיים הרגילים, מרינה היא אשתו של מנתח, אם לשני ילדים ובעלת חנות פרחים ובחייה האחרים היא סרסורית המנהלת עסק ספציפי קשה מאוד.
אנה מיכאלקובה – מרינה לברובה
יבגני גרישקובץ – ארטיום לברוב, בעלה של מרינה
טטיאנה דוגילבה – אנטונינה וסילייבנה, חמותה של מרינה
אגלאיה טרסובה – סבטלנה, זונה
אלכסנדרה בורטיץ' – ז'ניה קראסנובה
יליזבטה קונונובה – בתם הבכורה של הזוג לברוב
מריה אנדרייבה – המאהבת של ארטיום
ולנטינה לוקשצ'וק – נסטיה, זונה
2018 - פרס השחקנית הטובה ביותר בסדרת הטלוויזיה וסדרות האינטרנט Series Mania, הוענק לאנה מיכאלקובה.
פרס השחקנית הטובה ביותר בטלוויזיה (אנה מיכאלקובה).
מועמדות לפרס הסרט או המיני-סדרה הטובה ביותר
2019 - פרס התאחדות מפיקי הקולנוע והטלוויזיה:
פרס "מיני סדרת הטלוויזיה הטובה ביותר (5–24 פרקים)"
פרס "השחקנית הטובה ביותר לסרט / סדרת טלוויזיה" (אנה מיכאלקובה)
מועמדות בקטגוריה "התסריטאים הטובים ביותר" (מריה מלנבסקאיה, דניס אוטוצ'קין, אלכסנדר סוביצ'בסקי)
מועמדות בקטגוריית "עבודת הבימוי הטובה ביותר" (בוריס חלבניקוב)
מועמדות בקטגוריה "המוזיקה המקורית הטובה ביותר לסרט טלוויזיה / סדרת טלוויזיה" (דמיטרי אמליאנוב)
מועמדות בקטגוריה "עבודת בימוי העריכה הטובה ביותר" (יוליה בטאלובה, דריה דנילובה)
2019 - השחקנית הטובה ביותר בסרט טלוויזיה / סדרה (אנה מיכאלקובה)
הקומדיה / סיטקום הטלוויזיה של השנה
במאי סרט טלוויזיה / סדרת טלוויזיה
אישטוואן אנטל (בהונגרית: Antal István; בודפשט, 27 בינואר 1909 – בודפשט, 25 בספטמבר 1978) היה פסנתרן ומורה למוזיקה יהודי-הונגרי.
אישטוואן אנטל נולד במשפחה יהודית כבנם של המתמטיקאי מרק אנטל ושל סרנה וינטרניץ ואחיו הצעיר של המשורר יאנוש אנטל.
הוא הופיע לראשונה בציבור בנגינה על פסנתר ביולי 1922 בקלוז'.
למד באוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה בשנת 1925 ולאחר שסיים את לימודיו שם נסע לברלין.
שם סיים את לימודי האמן שלו כתלמידו של לאוניד קרויצר.
במרץ 1936 ערך את קונצרט הבכורה שלו בבודפשט בוויגאדו (ויגאדו מתורגם בדרך כלל כ"מקום לשמחה"), בשנה שלאחר מכן התיישב בבירת הונגריה.
הוא למד ניתוח צורות והרכבה אצל אישטוואן שטראסר ולאו ויינר.
משנת 1945 היה מורה ב"בית הספר הלאומי למוזיקה" ומשנת 1948 באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט.
מיד לאחר סיום מלחמת העולם השנייה הצטרף לחיי הקונצרטים המקומיים והבינלאומיים.
בשנת 1948 נסע לשוודיה במלגת לימודים.
הוא המשיך באמנויות הבמה ובפעילויות ההוראה שלו עד מותו.
הקונצרט האחרון שלו היה ב-12 ביוני 1978.
הרפרטואר שלו כלל יצירות מאת באך, בטהובן, שוברט, פרנץ ליסט, בלה ברטוק ופסנתרנים הונגריים בני התקופה.
הוא הציג את הסוויטה של אנטל מולנאר שמונה היצירות לפסנתר של ג'רג' קורטג, את סונטינה של אנדרה סרבנסקי, את הקונצ'רטו לפסנתר מס' 3 של פאל קדושה, את הסונטה לכינור ולפסנתר של רז'ה שוגאר ואת הקונצ'רטו לפסנתר של זולטאן הורושינצקי.
הוא היה בחבר השופטים בכמה תחרויות מוזיקה בינלאומיות והיה חבר מייסד של אגודת ליסט בבודפשט וחבר אגודת שופן בווינה ובוורשה.
נגינתו האמנותית נשמרה במספר תקליטים.
אשתו, דורה סוקולאי (אנטל), הייתה מנהלת המוזיקה של חברת התקליטים ההונגרית.
בנם הוא המנצח והחלילן מתיאש אנטל.
צלב האבירים של פולוניה רסטיטוטה (1946)
אישטוואן אנדייל (בהונגרית: Angyal István; מאדיארבאנהדייש, 14 באוקטובר 1928 – בודפשט, 1 בדצמבר 1958) היה לוחם חירות יהודי-הונגרי במרד ההונגרי של שנת 1956, מנהיג קבוצת רחוב טיזולטו (Tűzoltó utca) בבודפשט, קורבן "נקמת השלטון" שלאחר דיכוי המרד.
אישטוואן אנדייל היה אחת הדמויות האידיאליסטיות והשנויות במחלוקת של המרד: קומוניסט אידיאליסט, שמרד כנגד הקומוניזם של אותה עת.
הוא נידון למוות על ידי המשטר הקומוניסטי שדיכא את המרד ובכל זאת נשאר נאמן לחלוטין לרעיונותיו האידיאליסטיים עד מותו.
מאז השנים 1989–1990 (שנות חילופי המשטר בהונגריה) "מלחמת התרבות" שמתרחשת על המורשת של המרד בשנת 1956 הותירה על ידי משתתפי הדיון את אחד הטיעונים הנפוצים של היות אנדייל אחד מאנשי השמאל.
הוא היה הילד השלישי במשפחה יהודית של בעלי מלאכה וסוחרים קמעונאים במחוז בקש, בסיום חטיבת הביניים הוא לא יכול היה להמשיך לגימנסייה בגלל מוצאו היהודי.
בשנת 1944 הוא גורש עם אמו ואחת מאחיותיו למחנה ההשמדה אושוויץ.
אחותה נתלתה מול כל המחנה, כי ניסתה לברוח, גם אמו מתה במחנה ההשמדה.
אישטוואן שרד את הזוועות, חזר להונגריה והפך לקומוניסט באמונה.
הוא ציפה מהאידאולוגיה הקומוניסטית לחסל את ההבדלים הגזעיים, הדתיים והמעמדיים, על אף שמעולם לא הצטרף כחבר במפלגה הקומוניסטית.
הוא השיג את תעודת הבגרות וב-1947 בבודפשט, התקבל לפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה לחוג של "היסטוריה הונגרית", בשנת 1949 עם זאת, בדיון שבו הוא תמך בג'רג' לוקאץ' שנתקף אידאולוגית - גורש מהאוניברסיטה.
לאחר מכן הפך למנעולן ב"חברת המנעולים הממשלתית של בודפשט".
בשנת 1951 למד ברזלנות בדונאויווארוש.
על עבודתו בהקמת "מפעלי הברזל על שם סטלין" הוא קיבל מספר פרסים על שם אלכסיי סטחאנוב.
כאשר בשנת 1953 (לאחר מות סטלין) החלו לנשוב רוחות חדשות ואימרה נוג' הפך לראשונה לראש ממשלת הונגריה, הואט קצב הפיתוח של התעשייה הכבדה, ואנדייל איבד את עבודתו.
הוא הצטרף לחברת בת של חברת בניית קווי תחבורה ומשנת 1955 עד אוקטובר 1956 עבד כמנהל אתר בנייה.
מאוכזב מהמערכת הקומוניסטית-סוציאליסטית הקיימת, על אף שעדיין האמין בתורתם של מרקס, אנגלס ולנין שניתן לארגן חברה "דמוקרטית", צודקת, אף על פי שהוא לא ראה בדמוקרטיה זו משטר רב-מפלגתי, כפי שהתברר.
הייתה לו עבודה באסטרגום ב-23 באוקטובר (יום פרוץ המרד) אך כששמע שמארגנים הפגנה, נסע לבודפשט.
23 באוקטובר: הוא השיג את הפגנה ליד פסל בם, וצעד לפרלמנט עם הקהל הצועד.
בערב נכח במהלך המצור על הרדיו ההונגרי - בהתחלה לא האמין שירו על הקהל - אך אחר כך סייע בפינוי הפצועים והעמסת תחמושת.
הוא ראה בכיבוש תחנת הרדיו כניצחון של "הנוער המתקדם".
25 באוקטובר: הוא השתתף ב"הפגנה עם דגל הדמים" נגד התערבות סובייטית.
יחד עם חברו הצליח לגרום לקהל להפגין מול שגרירות יוגוסלביה הנייטרלית ולא מול שגרירות ארצות הברית.
בימים שלאחר מכן הפיץ שירים מהפכניים, חוברות והעביר תחבושות ואוכל ללוחמים ולנזקקים מבית החולים ברחוב פטרפי.
בינתיים בא בקשר עם המורדים שנלחמו סביב רחוב טיזאולטו שקיבלו אותו אט אט כמפקדם.
29 באוקטובר: קיימו גם שר ההגנה קארוי ינזה ולאחר מכן גם ראש הממשלה אימרה נוג' שיחות עם מנהיגי קבוצת קורווין קז ורחוב טיזאולטו, כולל אנדייל.
המתקוממים סירבו להניח את נשקם, לפחות עד נסיגת הכוחות הסובייטים.
אישטוואן אנדייל נתלה בחצר בית הסוהר בבודפשט ב-1 בדצמבר 1958.
מכתבו מבית ההמתנה להוצאה להורג אל חברו, אישטוון ארשי שפורסם בשנת 1987 במגזין Beszélő (סאמיזדאט).
בבודפשט על גבול הרובע התשיעי והשמיני בקורווין קז, פארק נושא את שמו של אישטוואן אנדייל.
בשנת 1996, אישטוואן לוגושי עשה סרט תיעודי צבעוני על חייו ששמו היה "אישטוואן אנדייל - רחוב טיזאולטו 1956", בו מספרים אישטוואן ארשי ואימרה מץ' על לוחם החירות לשעבר.
שם הצטרף אליו גם חברו אוטו סירמאי.
על אישטוואן אנדייל כתב מונודרמה מיהאי קורניש ושמה "הבלדה של גברת קאדאר".
ההצגה התבססה על עדותו של אנדייל, פרוטוקולי החקירה שלו ומחקריו של אישטוואן ארשי.
על בסיס זה אנדראש שויום חיבר את לברית המחזה "אנדייל וקאדאר", שיצא לאור בשנת 2006. הוא הועלה ב-20 באוקטובר על ידי התיאטרון הקאמרי של בודפשט.
אזרח כבוד של פרנצווארוש (1992)
זכרו מונצח מאז 1996 בבודפשט על ידי פארק אנדייל אישטוואן בתחנת המטרו בולוואר פרנץ (Ferenc körút).
אישטוואן אבוני, (במקור פפר, בהונגרית: Abonyi István; בודפשט, 18 באוגוסט 1886 – בודפשט, 5 ביוני 1942) היה שחמטאי יהודי-הונגרי, אמן שחמט, עסקן שחמט, סופר מומחה לשחמט.
ממייסדי "איגוד השחמט ההונגרי" וממייסדי איגוד השחמט הבינלאומי - (פיד"ה).
הנשיא לשעבר של "האיגוד הבינלאומי של שחמט בהתכתבות".
היה העורך הראשי של "עולם השחמט ההונגרי".
אבוני נולד במשפחה יהודית ליוז'ף אבוני (1858–1914) רופא, רופא שיניים, עורך, ולפלורה מנגולד (1864–1919).
הוא למד משפטים ועבד כעורך דין בבודפשט.
לאחר מות אביו, כיורש של הון רב, חלק ניכר מהאנרגיה, הידע והסמכות שלו הוקדשו לטובת עולם השחמט.
במקרים רבים העניק תמיכה כספית משמעותית לשחמט או לחלק מנציגיו.
אשתו הייתה אנה בויאר, דודתו של .
בשנת 1907 באליפות השחמט ההונגרית דורג במקום 2–3, אחרי ליאו פליישמן.
הוא נחשב לאחד משחקני הבליץ החזקים בעולם, דבר שאושר על ידי תוצאותיו: בשנת 1921 בבודפשט וב-1923 בווינה השיג מקום ראשון, בשנת 1924 בפריס מקום שני.
בין השיאים שלו נמצא שבין ה-21–22 בינואר 1928 שיחק בו זמנית (סימולטנית) נגד כ-300 יריבים על 105 לוחות.
המשחקים נמשכו בין השעה 7 בערב עד השעה 6 בבוקר למחרת.
במשחקים אלה ניצח ב-79 השיג תיקו ב-20 והפסיד רק ב-6 משחקים בלבד.
במשך זמן מה הוא החזיק בשיא העולמי של משחק השחמט הסימולטני.
הוא גם השתתף בטורנירי שחמט בהתכתבות והשיג תוצאות מצוינות בשנות השלושים.
הוא היה מנהל הנבחרת ההונגרית, שניצחה 1.5-0.5 מול גרמניה בשנת 1936 והגיעה ל-1:1 בשנים 1939–1940 מול לטביה.
אבוני היה מזכיר, מזכ"ל, נשיא ומנכ"ל "חוג השחמט של בודפשט" בין השנים 1914-1940. הוא היה ממייסדי איגוד השחמט ההונגרי, אחר כך מזכירו, מזכירו הכללי והנשיא בין השנים 1921-1937. בינואר 1928, כהוקרה על תרומותיו לתחום תרבות השחמט, הוענק לו התואר "יועץ ממשלתי מלכותי ראשי של הונגריה".
הוא היה חבר מייסד וחבר הנהלה בפדרציית השחמט הבינלאומית.
ונשיא האיגוד הבינלאומי של שחמט בהתכתבות (IFSB) בין השנים 1935-1939.
יחד עם ז'יגמונד ברס וגיולה ברייר, מילא תפקיד מרכזי בהרחבה ובבדיקה המעשית של תורת גמביט בודפשט.
בשנת 1922 פרסם המגזין הגרמני לשחמט Deutsches Wochenschach את גרסת אבוני של גמביט (תחבולת) בודפשט, שידוע גם בשם "טריק אבוני".
בין השנים 1917–1919, וכן כאשר הופעל העיתון מחדש בשנת 1922, הוא היה העורך של עולם השחמט ההונגרי (Magyar Sakkvilág).
הוא היה מנהל מדורי השחמט של "העולם" (Világ) (1916), "הכרוניקה המאוירת" (Képes Krónika) (1923–1922) וב"עיתון המעניין" (Érdekes Újság) (1924).
זולטאן פון באלה : שחמט מודרני (Modern sakk).
עם הקדמתו של אישטוואן אבוני.
פרקים מההיסטוריה של השחמט ההונגרי.
לזכרם של סמורה יעקובי, יוז'ף קיש ואישטוואן מארקי.
עם קורנל אקסנר, גזה מארוצי.
אישור נחיצות (מאנגלית: Certificate of need, CON), הוא מסמך משפטי הנדרש במדינות רבות בארצות הברית ובחלק מתחומי השיפוט הפדרליים לפני קנייה, הרחבה או יצירה של שירותי בריאות, כמו בתי חולים.
אישורי נחיצות מונפקים על ידי סוכנות רגולטורית פדרלית או מדינתית בעלת סמכות על אזור מסוים, כדי לאשר שהפעולה נחוצה כדי לענות על צרכיה של הקהילה באותו האזור.
לדוגמה, בקנטקי צריך אישור נחיצות כדי להיכנס לשוק האמבולנסים, ובלואיזיאנה, צריך אישור נחיצות כדי להיות עובד סוציאלי.
במדינות רבות אישור נחיצות נדרש גם בתחומים שלא קשורים לבריאות.
לדוגמה, בקנטקי חובה לקבל אישור נחיצות כדי להיכנס לתחום ההובלות.
הרעיון של אישורי הנחיצות עלה לראשונה בתחום ביטוחי הבריאות והועבר לראשונה בניו יורק ב-1964 ולאחר מכן בחוק הפדרלי במהלך ממשלתו של ריצ'רד ניקסון ב-1974, עם העברת "החוק הלאומי לתכנון בריאות ופיתוח משאבים".
חובת אישורי הנחיצות בוטלה ברמה הפדרלית בשנת 1987, אולם היא עדיין קיימת בשני-שלישים ממדינות ארצות הברית.
מספר גורמים דרבנו מדינות לדרוש אישורי נחיצות בתעשיית הבריאות.
בראשם היה החשש שבניית בתי חולים עם קיבולת עודפת תגרום למתחרים לכסות את העלויות של חוסר הביקוש, עקב מספר חולים קטן יחסית לגודל הקיבולת, על ידי העלאת מחירים, או על ידי שכנוע חולים להתאשפז שלא לצורך.
לפעמים אישורי נחיצות נמכרים כנכס בפשיטת רגל, ודרישת אישור הנחיצות משמשת לעיתים את המתחרים כדי לחסום פתיחה מחדש של בתי חולים קיימים עם הנהלה חדשה.
מכיוון שלא ניתן להקים בתי חולים חדשים ללא הוכחת "צורך", מערכת אישורי הנחיצות הופכת בתי חולים קיימים לקרטל של אוליגופולים בחסות החוק.
כתוצאה מכך, חבר בית הנבחרים של אלסקה, בוב לין, טען שהמניע האמיתי מאחורי חקיקת חוקי אישורי הנחיצות הוא ש"בתי חולים גדולים...
מנסים להרוויח כסף על ידי ביטול תחרות" באמתלה של שימוש ברווחי מונופול כדי לספק טיפול רפואי טוב יותר.
מחקר משנת 2011 מצא שאישורי נחיצות מפחיתים את מספר המיטות בבית החולים הטיפוסי ב-12 אחוזים, בממוצע, ואת מספר בתי החולים ל-100,000 נפשות ב-48 אחוזים.
חוקי אישור הנחיצות של מישיגן הגבילו את הזמינות של טיפול בסרטן תאי T CAR עד התערבות בית המחוקקים של המדינה בשנת 2019. כמה ארגוני הסברה פוליטיים האשימו את אישור הנחיצות במחסור במיטות אשפוז במהלך מגפת הקורונה בארצות הברית.
הוגים שמרנים, ליברלים וליברטריאנים מבקרים את חוקי אישור הנחיצות, משום שלטענתם המדינה לא צריכה להתערב בשוק, להפריע ליוזמה הפרטית ולמנוע עסקה וולונטרית בין שני אנשים בגירים.
הם טוענים שמערכת הבריאות האמריקאית יקרה מאוד בגלל רגולציות כמו זו, שמונעות תחרות חופשית שמוזילה מחירים לצרכנים.
"אישה קשה" הוא סינגל של להקת ג'יין בורדו והראפרית אקו שיצא לאור ב-7 בפברואר 2021.
השיר נכתב בידי דורון טלמון סולנית להקת ג'יין בורדו, בשיתוף פעולה עם הראפרית אקו.
טלמון הלחינה את השיר, ובן-זוגה מתי גלעד הפיק ועיבד אותו יחד עם עומרי אמדו.
השיר הוא שיר מחאה פמיניסטי המוחה כנגד ציפיות של גברים מנשים.
על הרקע לכתיבת השיר סיפרה טלמון: .
השיר שוחרר בצירוף קליפ שבוים בידי עומר אלוני.
אישטוואן אנהלט (בהונגרית: Anhalt István, באנגלית: István Anhalt; בודפשט, 12 באפריל 1919 – קינגסטון, אונטריו, קנדה, 24 בפברואר 2012) היה מלחין קנדי ממוצא יהודי-הונגרי.
אנהלט שימש כפרופסור למוזיקה באוניברסיטת מקגיל והקים את אולפן המוזיקה האלקטרונית של אוניברסיטת מקגיל.
הוא כיהן גם כראש תחום המוזיקה באוניברסיטת קווינס, קינגסטון.
יצירותיו זיכו אותו במוניטין של אחד מהאבות המייסדים של המוזיקה האלקטרואקוסטית בקנדה.
בין תלמידיו ניתן למנות את קווין אוסטין, שחקן נבחרת טרינידד וטובגו בכדורגל, ג'ון פודי מלחין יליד הונגריה, קליפורד פורד מלחין ועורך מוזיקלי, יו הארטוול, ג'ון הוקינס מלחין ומנצח קנדי, ועוד רבים ידועים מאוד בקנדה.
בשנת 2003 מונה אנהלט לקצין במסדר קנדה.
בשנת 2007, מונה לחבר בחברה המלכותית של קנדה .
מבחר מהתכתבויותיו עם המלחין האמריקאי ג'ורג' רוכברג פורסמו ב-2007.
אישטוואן אנהלט נולד בבודפשט במשפחה יהודית כבנם של ארנולד אנהלט וקטלין אנהלט (לבית הרצפלד).
כשהיה עדיין תינוק, הוריו נפרדו.
הוא התגורר עם אמו עד גיל שתים עשרה, ולמד בבית ספר יסודי מ-1925 עד 1929. על אף שהיה לאמו עניין מסוים במוזיקה קלאסית ובאופרה היא לא הייתה מוזיקלית במיוחד ולא היה לה פסנתר.
אנהלט החל ללמוד פסנתר בגיל שש אצל מורה שגר בשכונתו ואחר כך עד גיל שתים עשרה מחבר משפחה.
מגיל עשר למד בבית הספר התיכון דניאל ברז'ני, נכשל בכמה מקצועות תחילה, אך לאחר מכן הצטיין וסיים את לימודיו ב-1937 עם תעודת בגרות.
הוא גם השתתף בהופעות מוזיקליות על במה פתוחה באי מרגיט.
בגיל שתים עשרה עבר אנהלט לגור עם אביו, שהתחתן בשנית ב-1931. בעידוד אהבתו של אביו למוזיקה, פיתח אנהלט אוזן טובה להרמוניה, ולימד את עצמו לנגן בכינור.
אנהלט למד לדבר ארבע שפות, הונגרית, גרמנית, צרפתית ואנגלית.
בעיותיו הכלכליות של אביו, לידתה של אחותו למחצה ב-1935 והמתח בינו לבין אמו החורגת הביאו את אנהלט לעבור שוב כעבור כמה שנים להתגורר אצל סבו וסבתו מצד אמו.
בערך באותה תקופה, אנהלט שמע את לאסלו דיופאר, בן גילו מבית ספר שכן, שניגן יצירה לפסנתר שהלחין בעצמו.
אנהלט זיהה את השפעתו של באך על היצירה, ובהתפעלות מהישגי ההלחנה של דיופאר, החליט ללמוד איך לכתוב מוזיקה ולהלחין יצירות משלו.
אנהלט ודיופאר הפכו לחברים טובים, וזמן קצר לאחר מכן, אנהאלט החל לקבל שיעורי הרמוניה פרטיים עם גזה פאלק.
דיופאר למד כבר באותה עת באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט, שם אנהלט ביקר בשיעוריו של זולטאן קודאי מ-1936 עד 1937 בטרם עבר את מבחן הכניסה והצטרף לחברו באקדמיה.
אנהלט למד פסנתר אצל קודאי באקדמיה למוזיקה על שם פרנץ ליסט.
הוא סיים את לימודיו עם ציונים יוצאי דופן ב-1941 והמשיך את לימודיו במשך השנה וחצי הבאות על ידי השתתפות בשיעורי בלשנות טורקית ופולקלור באוניברסיטת פזאמאני פטר (כיום שמו אוניברסיטת אטווש לוראנד) והשתתף בסמינר של יאנוש פֶרֶנְצִ'יק לניצוח.
כיהודי, אנהלט גויס לאחר מכן לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי.
בשנת 1942, ובמשך כל מלחמת העולם השנייה, אנהלט וחברו הטוב ביותר באקדמיה נלקחו שניהם לשרות העבודה.
חברו של אנהלט נרצח על ידי חייל הונגרי, שומר ביחידה.
אנהלט ברח מהמחנה, התחפש, והתחבא עד גמר המלחמה.
לאחר מכן עשה את דרכו לפריז, שם הייתה לו גישה למורים למוזיקה מעולים.
בסוף שנות ה-40 למד אצל לואי פורסטייר , נדיה בולאנג'ה וסולימה סטרווינסקי לפני שהיגר לקנדה ב-1949.
אנהאלט היגר לקנדה בשנת 1949, כמקבל מלגת ליידי דייוויס.
הוא התיישב במונטריאול, ועד מהרה פגש את ביאטה פרנקנברג, ביוכימאית.
הם התחתנו ב-1952 ונולדו להם שתי בנות, קרול גריבס והלן ג'ניפר מרצ'לו, ושני נכדים.
במשך עשרים ושתיים שנה לימד אנהלט אנליזה וקומפוזיציה באוניברסיטת מקגיל בפקולטה למוזיקה.
הוא הקים את המחלקות לתיאוריה וקומפוזיציה, הקים את התוכנית להלחנה מוזיקלית עבור המוסד, היה יושב ראש המחלקה לתיאוריה, ופיתח וניהל את אולפן המוזיקה האלקטרונית של אוניברסיטת מקגיל (EMS).
הוא הלחין ללא הרף גם באותה תקופה.
אנהלט פגש את ג'ורג' רוכברג בכנס בינלאומי של מלחינים בפסטיבל סטרטפורד באונטריו בקיץ 1960 והשניים התיידדו.
רוכברג נולד בניו ג'רזי ושניהם הגיעו מרקע יהודי.
לוח העבודה המעורב של אנהלט של ניהול, הלחנה והוראה היה זה שנשא אותו לקינגסטון, אונטריו ב-1971, כאשר הפך לראש המחלקה למוזיקה של אוניברסיטת קווינס.
הוא נשאר בתפקיד זה עד 1981, אך המשיך ללמד באוניברסיטה עד 1984 כשפרש.
במהלך שנותיו באוניברסיטת קווינס המשיך אנהלט לכתוב, להלחין וללמד.
חיבורו "לה טוראנג'ל" הועלה לראשונה ביולי 1975, וזמן קצר לאחר מכן החל לעבוד על יצירה נוספת, שהיא האופרה השנייה שלו, "Winthrop" .
כל אותו זמן, עבד גם על המונוגרפיה שלו "קולות אלטרנטיביים".
הוא הפך למנטור עבור מספר רב מתלמידיו, שרבים מהם שמרו עמו על קשר עד שנות חייו האחרונות.
לאחר פרישתו המשיך אנהלט להלחין ולכתוב מאמרים מלומדים ואחרים.
הוא מת בגיל 92, ב-24 בפברואר 2012, בקינגסטון, בבית החולים סנט מרי של לייק.
אנהלט הוא אחד המלחינים הרציניים ביותר של מוזיקה אלקטרונית.
המוזיקה שלו עברה שינויים במהלך השנים, וניתן לחלקה לארבע תקופות.
לאנהלט היה ליברטיסט ליצירותיו הדרמטיות, החל ב-1969 עם Foci, וכלה ב-1999 עם Millennial Mall.
ההלחנה המוקדמת של אנהלט התמקדה במגוון יצירות למקהלה, לסולו, הרכבים וסולנים אינסטרומנטליים.
תקופה זו הסתיימה עם סיום יצירתו סימפוניה מס' 1, שזיכתה את אנהלט במוניטין לאומי ובינלאומי כאחד.
התקופה הקצרה הבאה בקריירה המוזיקלית של אנהלט הוקדשה כולה למוזיקה אלקטרונית, בה הפיק ארבע יצירות, ולמד ממקור ראשון את הפיתוחים והמדיה החדשים ביותר במהלך אותה תקופה, על מנת לבסס מושגים עדכניים ורעננים ליצירתו המקורית.
מ-1962 עד 1971 אנהלט עיבד מחדש, איחד והרחיב את חוויותיו משתי התקופות הקודמות.
הוא שילב צלילים אלקטרוניים עם צלילי הפזמון או התזמורת בסימפוניית המודולים שלו, Foci, ו-Cento.
אנהלט גם אימץ תחביר גמיש יותר, כמו גם אוצר מילים מוזיקלי גדול יותר, כדי ליצור צלילים ווקאליים ואינסטרומנטליים חדשים.
הוא החל להשתמש ביצירותיו בגוונים, בתזמון ובצפיפות מוזיקלית בדרכים חדשות.
לה טוראנג'ל היא הראשונה מבין שלוש עבודות בקנה מידה גדול שנוצר על ידי אנהלט לאחר 1971. מדובר ביצירה בת שעה שהועלתה לראשונה ב-1975, בהופעה ששודרה על ידי רדיו CBC.
"טבלה מוזיקלית" זו הולחנה עבור תזמורת של 16 נגנים, חמישה זמרים-מספרים, וקלטות מוקלטות מראש לחמישה מפעילים.
הנושא שלו היה המרדף אחר אלוהים ומשמעות, והוא מבוסס על חייה של אחת הנשים הצרפתיות המוקדמות ביותר שהתיישבו בקנדה, "מארי דה ל'אינקרנסיון" (תגלמות) (Marie de l'Incarnation).
Winthrop הוא יצירה מקבילה ל-La Tourangelle, אך התמקד בקנדה האנגלית.
הסיפור מבוסס על ג'ון ווינתרופ, אנגלי בן המאה ה-17 שהיה המייסד והמושל של בוסטון, מסצ'וסטס.
היצירה הושלמה במרץ 1983, והצריך מקהלה מעורבת, שישה זמרים סולנים, אנסמבל אינסטרומנטלי של לא פחות מ-30 נגנים ומקהלת בנים.
אנהלט תיאר את "התחרות המוזיקלית" הזו כחקירה אל ההיבטים הרוחניים והאישיים של אדם, המתאר כיצד אלה מספקים משמעות ומשמעות למעשיו.
עקבות (תיקון) - Traces (Tikkun), אופרה.
קניון המילניום - Millennial Mall (הליכת ליידי דיוטימה), אופרה.
סימפוניה של מודולים, תזמורת, קלטת.
אש דמדומים (משתה של באוסיס ופילמון), תזמורת.
אישטוואן אגרי (במקור קליין, בהונגרית: Egri István; בודפשט,21 במאי 1905 – בודפשט, 10 ביולי 1980) היה שחקן יהודי-הונגרי, במאי תיאטרון ובמאי רדיו, מרצה במכללה, סופר, פובליציסט, זוכה פרס האמן המצטיין ופרס האמן הדגול.
הוא היה בעלה של השחקנית טרי נאראי.
בנותיו: קטי אגרי ומרתה אגרי, שתיהן שחקניות.
אישטוואן קליין נולד במשפחה יהודית, אביו היה רפד נודד, שאנדור קליין, ואמו, סרנה וייס.
הוא סיים את לימודיו כשחקן ב-1929 וכבמאי ב-1930 באקדמיה המלכותית ההונגרית לאמנויות הדרמה (שמה היום האוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע.
קריירת המשחק שלו החלה בתיאטרון מרכז העיר.
במקביל, למד בימוי אצל שאנדור הבשי.
בתיאטרון ההונגרי בין השנים 1931–1932
הוא שיחק כמה תפקידים קטנים בתיאטרון הקומדיה של בודפשט ובתיאטרון תליה החדש (Új Thália).
בשנת 1935, הוא הפך לחבר בתיאטרון הקומדיה של בודפשט.
בשל החוקים ה (אנטי)יהודיים משנת 1939 ואילך לא יכול היה לשחק בתיאטרון, אך לימד ועבד כעיתונאי.
ב-1944 נלקח למחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
תחילה ליד העיר הטוון ולאחר מכן גורש לאושוויץ.
מאוחר יותר הוא נשלח למאוטהאוזן, שם קיבל עבודה משרדית כדובר שפות.
הוא שרד את השואה, שוחרר על ידי הצבא האמריקאי ובאביב 1945 חזר הביתה חסר שיניים, צולע ורזה ששקל 43 קילו.
הוא הפך לחבר בתיאטרון הלאומי של בודפשט.
בין 1946 לבין 1948 הוא שוב היה חבר בתיאטרון הקומדיה של בודפשט
ב-1948 מונה למנהל תיאטרון פשט (Pesti Színház)
ב-1949 מונה למנהל תיאטרון הנוער (Ifjúsági Színház)
ב-1950 הפך לבמאי הראשי של תיאטרון מרכז העיר
משנת 1953 הפך לבמאי הראשי של תיאטרון צבא העם ההונגרי (שהיה שמו החדש של תיאטרון הקומדיה).
בין השנים 1956–1958 היה הבמאי הראשי ולאחר מכן מנהל תיאטרון פטפי (Petőfi Színház)
בין השנים 1958–1962 היה חבר בתיאטרון יוז'ף אטילה
בין השנים 1962–1965 היה חבר בתיאטרון יוקאי (Jókai Színház)
ב-1965 חתם על חוזה עם התיאטרון הלאומי של בודפשט, שם שיחק במשך עשר שנים.
ב-1975 הפך למדריך במחלקה הווקאלית של האקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט.
בין השנים 1975 לבין 1978 היה חבר בתיאטרון מדאץ' (Madách Színház)
חזר לתיאטרון הלאומי ב-1978, בו היה חבר עד מותו ב-1980
בימוי הבמה הראשון שלו היה ב-1939, כאשר ביים את המחזה "ציפור שרה" של ארון טמאשי בתיאטרון סיגליגט בסולנוק.
ב-1971 ביים מחזה טלוויזיה המבוסס על הקומדיה "החולה המדומה" של מולייר בטלוויזיה ההונגרית.
עם אשתוטרי נאראי בהצגה: הופעה אחת
ביים את אשתו: 6 הצגות
כמו כן שיחק וביים סרטי טלוויזיה רבים.
מדליית הצטיינות לעבודה הסוציאליסטית (1955)
עיטור מסדר העמל גרג זהב (1975)
מסדר הכבוד להונגריה הסוציאליסטית (1980)
אישטוואן אנגל טבאן (בהונגרית: Engel Tevan István; בודפשט, 9 בנובמבר 1936 – בודפשט, 12 באוקטובר 1996) היה גרפיקאי יהודי-הונגרי עטור פרסים.
הוא בנה של אמנית הצורפות מרגיט טבאן ושל מיקלוש אנגל יליד בקשצ'בה גם הוא ב-3 במרץ 1901, שנרצח במחנה הריכוז מאוטהאוזן ב-23 בפברואר 1945. אנגל טבאן היה אחד מגדולי האמנים הגרפיים בעולם, אחד המעצבים הגרפיים הגדולים אי פעם.
אישטוון טבאן נולד במשפחה יהודית ועבר את השואה בבודפשט ביחד עם אמו מרגיט טבאן שרוב משפחתה נרצחה בשואה.
אחרי בחינות הבגרות הוא המשיך את לימודיו באקדמיה ההונגרית לאמנויות שימושיות (1955–1957) (כיום שמה אוניברסיטת מוהולי-נאג' לאמנות ועיצוב) ובאוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות (1957–1962), תחת מוריו: אנטל באנהידי וג'רג' קאדאר.
הוא קיבל למשך שנתיים את מלגת דרקוביץ'.
הוא יצא לסיור לימודי בצרפת, ברית המועצות, פולין ואיטליה.
בין 1976 ל-1977 עבד במושבת האמנים הגרפיקאים בבקשצ'בה.
חלק נכבד מיצירתו הוא איור ספרים ורישום ייחודי.
הוא עיצב למעלה מ-300 ספרים של מיטב סופרי העולם שהוצאו בהונגריה.
האמנות שלו מאופיינת ביצירות גרוטסקיות לעיתים קרובות עם הומור אינדיבידואלי.
בעבודותיו המוקדמות, הוא תיאר את נושאיו בסצנות דמויות פסיפס בעמוד אחד.
לגרפיקה המאוחרת שלו יש קומפוזיציה פשוטה יותר, הסצנות המתוארות הן כאילו במה.
בשלב האחרון של אמנותו, הוא אכן קיבל השראה מנושאי הבמה (יוז'ף קטונה, מיכאיל בולגקוב) ויצר רישומי עיפרון גדולים יותר עם אפקט ציורי.
קורט טוכולסקי: טירת גריפסהולם (1967, מדיאר הליקון, בודפשט)
ז'יל סופרוויל: השודד הילד (1969, הליקון הונגרי, בודפשט)
ג'יימס ג'ויס: אנשי דבלין (1970, מדיאר הליקון, בודפשט)
טורגנייב: מלך ליר של המדבר (1971, מדיאר הליקון, בודפשט)
.E.T.A הופמן: מפצח האגוזים ומלך העכבר (בודפשט, 1977)
גזה פאשקאנדי: הענק הקטן ביותר (1984, הוצאת הספרים מורה, בודפשט)
גזה פאשקאנדי: The Revolt of the Straw Puppets (1985, הוצאת הספרים מורה, בודפשט)
סולוגוב: שטן מתועב (בודפשט, 1986).
1989: פרס מיוחד של מועצת האיגודים המקצועיים במחוז, XXVI.
1994: הביאנלה הבינלאומית השלישית, 36. פרס נוצת הזהב, בלגרד
1996: צלב קטן של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של הונגריה, חלק אזרחי
אישור על משכורת וניכוי מס - טופס 106 הוא מסמך המונפק למס הכנסה על ידי המעסיק במדינת ישראל לצורך תיאום מס.
המסמך מסכם את נתוני ההכנסה וניכויי המס של העובד במהלך שנת המס הרלוונטית.
הטופס משמש כאחד המסמכים החשובים בחייו הפיננסיים של כל עובד, מכיוון שהוא מרכז מידע על המשכורת, הניכויים וההפקדות לקופות פנסיה או קרנות השתלמות שבוצעו בשנה עבור העובד.
בטופס 106 נכללים, בין היתר, פרטים כמו חודשי העבודה במהלך השנה, פירוט ההפקדות שביצע המעסיק והעובד לקופות פנסיה או לקרנות השתלמות, מספר נקודות הזיכוי של העובד ופרטים נוספים הקשורים להכנסות ולניכויים שנעשו במהלך שנת המס.
הטופס משמש למגוון מטרות, כאשר העיקריות שבהן היא הגשת בקשה להחזר מס והצגת אישור הכנסות במקרים בהם נדרש העובד להוכיח את גובה הכנסתו.
מדובר במסמך קריטי להוכחת הכנסה לצורכים שונים, כולל הליכים משפטיים, בקשות למשכנתאות, הלוואות וכדומה.
עובדים שעבדו ביותר ממקום עבודה אחד במהלך שנת המס עשויים לקבל טופס 106 מכל אחד ממעסיקיהם.
כמו כן, במקרה של שינוי בתיק הניכויים של העובד באמצע השנה על ידי המעסיק, ישנה האפשרות לקבל שני טפסי 106 מאותו מעסיק, כאשר כל טופס מכיל מידע חלקי בלבד.
במקרה של קבלת מספר טפסים, עשוי להיות צורך בביצוע תיאום מס, ובמקרה שלא בוצע תיאום, ייתכן ויגבה מס ביתר שניתן לבקש כהחזר בסוף שנת המס.
המעסיק מחויב להנפיק ולמסור את טופס 106 לעובד עד לתאריך ה-31 במרץ של השנה שלאחר שנת המס הנוגעת.
חשיבותה של הוצאת הטופס בזמן נובעת מהצורך של העובד להשתמש במסמך למטרות שונות, והימנעות ממסירתו בזמן עלולה להביא לקשיים משפטיים ופיננסיים לעובד.
בהתאם לנהלים המקובלים ולדרישות החוק בישראל, טופס 106 מהווה כלי מרכזי בניהול החשבונאי והפיננסי של עובדים, והמעסיקים נדרשים להקפיד על הנפקתו ומסירתו באופן שוטף ומדויק.
המעסיק מחויב להנפיק ולמסור את טופס 106 לעובדים שלו.
הדרך המומלצת לקבלת הטופס היא על ידי פנייה ישירה למעסיק.
התהליך הוא הפשוט והיעיל ביותר לקבלת הטופס, עם הכמות הקטנה ביותר של בירוקרטיה מעורבת.
לרוב, המעסיקים ישלחו את הטופס במייל או בדואר, לעיתים עם חתימה רשמית של החברה או מחלקת השכר, לאישור ולהצגת הנתונים המדויקים והרשמיים שנרשמו במהלך שנת המס.
המידע הנוסף מספק הבהרות חשובות על אפשרות קבלת מספר טפסי 106 והדרך בה ניתן לקבל את הטופס מהמעסיק, מהווה חלק חשוב מהנהלים הקשורים לתיאום פיננסי ומס של עובדים בישראל.
אישה צעירה והים הוא סרט דרמה ביוגרפי אמריקאי בבימויו של יואכים רונינג, על פי תסריט מאת ג'ף נתנזון, המבוסס על ספר בעל אותו שם משנת 2009 מאת גלן סטאוט.
הסרט הופק על ידי אולפני וולט דיסני ו"סרטי ג'רי ברוקהיימר".
בסרט מככבת דייזי רידלי בתור השחיינית האמריקאית גרטרוד אדרלה, שהפכה לאישה הראשונה ששחתה את התעלה למאנש.
בנוסף, בסרט מככבים סטיבן גראהם, קים בודניה, כריסטופר אקלסטון, טילדה קובהם-הרווי וגלן פלשלר.
במהלך 2015, לאחר שהמפיק הקולנועי ג'רי ברוקהיימר רכש את זכויות הסרט, ותכנן להפיק יחד עם "סרטי פרמאונט", על פי תסריטו של נתנזון.
בנוסף, נמסר כי לילי ג'יימס לוהקה לתפקיד הראשי בתור אדרלה.
לאחר מכן, "סרטי פרמאונט" ביטלה את פיתוח הסרט.
בשנת 2020, הוכרז שזכויות הסרט נרכשו על ידי אולפני וולט דיסני, כאשר רידלי צפויה לגלם את אדרלה ורונינג כבמאי.
צילומי הסרט החלו במאי עד יוני 2022. בתחילה, נקבע כי הסרט יעלה לשידור בספק שירותי הזרמת המדיה "דיסני+", ולאחר הקרנות מבחן חיוביות העדיף אולפני וולט דיסני לעלות את הסרט לאקרנים.
הסרט עתיד לעלות לאקרנים לזמן מוגבל ב-31 במאי 2024, תחת הפצת "סרטי אולפני וולט דיסני".
הסרט עוקב אחר סיפורה של השחיינית האמריקאית גרטרוד אדרלה, שזכתה לראשונה במדליית זהב במשחקים האולימפיים בשנת 1924. בשנת 1926, הפכה אדרלה לאישה הראשונה שחצתה באת התעלה למאנש וקבעה את התוצאה המהירה ביותר באותה עת.
דייזי רידלי – גרטרוד "טרודי" אדרלה, שחיינית אמריקאית ואלופה אולימפית.
טילדה קובהם-הרווי – מרגרט "מג" אדרלה, אחותה של גרטרוד.
סטיבן גראהם – ביל, ימאי העוקב אחר התקדמותה של גרטרוד.
קים בודניה – הנרי אדרלה, אביה של גרטרוד.
ג'ינט היין – אנה אדרלה, אמה של גרטרוד.
כריסטופר אקלסטון – , המאמן של גרטרוד.
שאן קליפורד – שרלוט, מאמנת השחייה של גרטרוד.
בנובמבר 2015, הוכרז כי ג'רי ברוקהיימר רכש את הזכויות לספר משנת 2009 מאת גלן סטאוט עבור "סרטי פרמאונט", וג'ף נתנזון כתסריטאי הסרט, ולוהקה לילי ג'יימס לגלם את גרטרוד אדרלה.
לאחר מכן, ביטלה "סרטי פרמאונט" את פיתוח הסרט.
בדצמבר 2020, דווח כי הזכויות נרכשו לאולפני וולט דיסני, שתכננה לעלות את הסרט לשידור ב"דיסני+".
הפקת הסרט נוהלה על ידי ג'רי ברוקהיימר תחת החברה שלו "סרטי ג'רי ברוקהיימר".
ב-2015, לוהקה ג'יימס בתור אדרלה, עד שפיתוח הסרט בוטל.
בדצמבר 2020, לאחר שהזכויות נרכשו על ידי אולפני וולט דיסני, לוהקה דייזי רידלי לתפקיד הראשי במקום זאת.
במרץ 2022, הצטרפה לצוות השחקנים טילדה קובהם-הרווי בתור מרגרט אדרלה, יחד עם סטיבן גראהם.
במרץ 2022, הצטרף לצוות השחקנים כריסטופר אקלסטון.
צילומי הסרט החלו במאי עד 18 ביוני 2022.
בתחילה, הסרט התעתד לעלות לשידור בספק שירותי הזרמת המדיה "דיסני+".
בינואר 2024, עקב הקרנות מבחן חיוביות והצלחתו בקופות של הסרט "הבחורים בסירה", בחרה אולפני וולט דיסני לעלות את הסרט לאקרנים ב-31 במאי 2024, וגם עקב אולימפיאדת פריז (2024) הקרובה.