tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תלמי קראונוס 319/320 - 279 לפנה"ס 281 - 279 לפנה"ס נסיך מצרי בנו של תלמי הראשון, אשר רצח את סלאוקוס והכתיר עצמו כמלך.
הוא נהרג בקרב נגד הגאלים.
חודשיים במהלך שנת 279 לפנה"ס.
נבחר כמלך בידי החיילים בעקבות מותו של תלמי, אולם הודח כעבור חודשיים.
אנטיפטרוס השני לא ידוע במדויק.
אחיינו של קסנדרוס, ובן דודו של תלמי קראונוס.
נבחר כמלך בעקבות הדחתו של מלאגרוס, אולם עד מהרה הודח בעצמו בידי סוסתיניס.
- 277 לפנה"ס 279 - 277 לפנה"ס מצביא נמרץ שתפס את השלטון בעקבות הדחתו של אנטיפטרוס.
לא ברור אם אכן הוכתר כמלך באופן רשמי, או שמא שלט כמפקד הצבא בלבד.
שם תקופת חיים תקופת מלוכה הערות אנטיגונוס השני 319 - 239 לפנה"ס 277 - 274 לפנה"ס בנו של דמטריוס הראשון.
תפס את השלטון בעקבות האנרכיה שהשתוללה עם מותו של סוסתיניס.
שם תקופת חיים תקופת מלוכה הערות פירוס הראשון 319 - 272 לפנה"ס 274 - 272 לפנה"ס מלך אפירוס.
כבש את מוקדון מידי אנטיגונוס השני, אולם נהרג בקרב רחוב בארגוס.
שם תקופת חיים תקופת מלוכה הערות אנטיגונוס השני 319 - 239 לפנה"ס 272 - 239 לפנה"ס חזר לשלטון לאחר מותו של פירוס, והצליח להעניק למוקדון תקופה ארוכה של יציבות לאחר מלחמות הדיאדוכים.
כונה "איטוליקוס" בשל ניצחונות מזהירים על הליגה האיטולית.
עלה לשלטון לאחר מות אחיו, תחילה כעוצר ולאחר מכן כמלך.
פיליפוס השישי במהלך המאה ה-2 לפנה"ס.
149 - 148 לפנה"ס התחזה לבנו של פרסאוס ומרד ברומאים.
שלט למשך זמן קצר עד שהודח בידיהם.
מלכי וסקס שלטו בממלכת וסקס מהקמתה בשנת 519 ועד לפירוקה הסופי ארבע מאות שנים מאוחר יותר, במהלך המאה ה-10. ממלכת וסקס הייתה אחת משבע מממלכות ההפטרכיה אשר הוקמו באנגליה בעקבות הפלישה האנגלו-סקסונית אליה במאה ה-5.
בית שם שם בשפת המקור תקופת חיים הכתרה סיום כהונה הערות המאה ה-6 סרדיקינגאס סרדיק Cerdic מת ב-534 519 534 המלך הראשון ששלט על וסקס.
שמו מעיד כי לשושלת ככל הנראה מוצא קלטי בריטוני.
קאוולין Ceawlin מת ב-593 560 591 בנו של קיינריק.
המאה ה-7 קאולוולף Ceolwulf מת ב-611(א) 597(א) 611(א) אחיו של קאול ונכדו של קיינריק, דרך קותהה בתו.
במהלך כהונתו מלך במשותף עם בנו קוויחהלם לפרק זמן של כעשר שנים.
מלך במשותף עם קיינגליס אביו.
קנוואל Cenwalh מת ב-672 642 645 בנו של קיינגליס.
איקלינגאס פנדה Penda 606(א)–655 645 648 מלך מרסיה, אשר מלך כשלוש שנים גם על וסקס.
פנדה הוא אחיו של רעייתו של קנוואל.
סרדיקינגאס קנוואל Cenwalh מת ב-672 648 674 כהונה שנייה, לאחר תום שלטונו של פנדה.
בשלהי כהונתו מלך לצד המלכה סאקסבור, רעייתו השנייה.
סאקסבור Seaxburh מת ב-674(א) 672 674(א) רעייתו השנייה של קנוואל, איתו היא מלכה במשותף.
קנטווינה Centwine אחרי 686 676 685(א) בנו של קיינגליס.
קאדוולה Caedwalla 659(א)–689 685(א) 688 נכד נכדו של קאוולין ואחיו של מאל מלך קנט.
המאה ה-8 אינה Ine אחרי 726 688 726 בנו של קואנרד מלך מרסיה, נכד נכדו של קאוולין.
בערוב ימיו ויתר על כסאו.
726 740(א) אחיה של אתלבורג, רעייתו של אינה.
740(א) 756 אחיו של אתלהארד ואחיה של אתלבורג, רעייתו של אינה.
756 757 ייחוסו המדויק לא ידוע, אך הוא היה חלק מבית וסקס.
הודח על ידי קיינוולף וככל הנראה נראה גם נהרג על ידו.
קיינוולף Cynewulf מת ב-786 757 786 ייחוסו ומוצאו לא ידועים.
נרצח על ידי אחיו של סיגברט, כנקמה על הדחת סיגברט.
באורהתריק Beorhtric מת ב-802 786 802 בעלה של אאדבור, בתו של אופה האדיר מלך מרסיה, נכד נכדו של אווה מלך מרסיה, אחיו של פנדה מלך מרסיה ומלך וסקס.
המאה ה-9 אגברט Egbert 771(א)–839 802 839 בנו של אילמונד מלך קנט, בנו של נכדו של אינגליד, אחיו של אינה.
מלך במקביל גם על קנט.
אתלוולף Æthelwulf מת ב-858 839 858 בנו של אגברט.
נשא את התואר "מלך האנגלו-סקסונים".
המאה ה-10 אדוארד הזקן Edward 874(א)–924 899 924 כמו אביו אלפרד הגדול, גם הוא נשא את התואר "מלך האנגלו-סקסונים".
מת 16 ימים בלבד לאחר מות אביו.
הראשון שנשא את התואר "מלך האנגלים".
בתקופתו פורקה וסקס, אשר הספיקה כבר להשתלט על רובה הגדול של אנגליה, ותחתיה הוקמה ממלכת אנגליה, בה המשיכה השושלת לשלוט בדרך כלל.
מלכי הדרקון (סינית מפושטת: 龙王, סינית מסורתית: 龍王, פין-יין: Lóngwáng) תופסים מקום חשוב במיתולוגיה הסינית והיפנית כאחד, נחשבים בכירים בפנתיאון.
שליטתם במזג האוויר ממקמת אותם בעמדה של מתווכים בין האדם לבין האלים.
בדרך כלל הם ממוקמים בקרקעית הים.
מלכי הדרקון במיתולוגיה הסינית הם שליטי ארבעת הימים המקיפים את היבשה המרכזית, כאשר החזק מביניהם הוא שליט הים המזרחי.
הם יכולים ללבוש צורה אנושית, והם מיוצגים בדמות של אדם בעל ראש דרקון או עוטה מצנפת דרקון.
הייתה תקופה בה דמותם נטמעה במלכי הנאגה של הבודהיזם.
כל אחד ממלכי הדרקון חי בארמון תת-ימי שנודע בשם "ארמון בדולח", שעליו שומרים שלל יצורים ימיים, ביניהם דגים, תמנונים, צבים, חסילונים, צלופחים, לובסטרים ועוד, ולמרותו נתון צבא שמפקדיו הם סרטנים או יצורים אחרים.
מלכי הדרקון ידועים כמי שמסוגלים להשקיט את הים, אולם גם להוריד גשמים שגורמים לשיטפונות, אם כי כוחם בנושאי גשמים מוגבל: רק לקיסר הג'ייד לבדו יש את הסמכות לצוות על הורדת גשמים או מניעתם במדינה נתונה, ואם הם יפרו את פקודתו ראשם ייערף מיידית.
מלכי הדרקון מופיעים לעיתים קרובות ביצירות ספרותיות, וידועים בין השאר מן הספרים "רשומות המסע למזרח" (东游记), "הרומן ההיסטורי של הענקת האלוהות" (בחלק על לידתו של נג'ה) ו"המסע למערב".
המלך הדרקון של הים המזרחי: אָוגוָאנְג (敖廣)
המלך הדרקון של הים הדרומי: אָוצִ'ין (敖欽)
המלך הדרקון של הים המערבי: אָוז'וּן (敖閏)
המלך הדרקון של הים הצפוני: אָושׁוּן (敖順)
לא מתקיים פולחן שוקק לארבעת מלכי הדרקון, על אף המקדשים הרבים שמוקדשים להם בסין.
בדת העממית סוגדים למעשה למלכי דרקון מקומיים שמצויים בכל נתיב מים, ואפילו בכל באר.
בצפון סין לכל באר יש מקדש זעיר ובו דמות של מלך דרקון בהופעתו כמנדרין בתלבושת מסורתית.
הבעלים מגיש לו מנחה של שלושה מקלות קטורת בחמש עשרה בכל חודש.
על פי הטקסט הדאואיסטי "קלאסיקת לחשי האל העמוק של המערה העליונה" (太上洞淵神咒經) ישנם 54 מלכי דרקון רגילים ו62 מלכי דרקון בכירים.
בתקופות בצורת נהוג גם כן לפנות אל מלכי הדרקון.
במוקדים המרכזיים מארגנים לכבודם תהלוכה ברחובות העיר הכוללת דמות דרקון מלווה בנגנים ורקדנים, בעוד בכפרים הקטנים מסתפקים בהקרבת קורבן גדול.
אם לאחר כמה ימים התפילה לא נענית, דמות הדרקון ננטשת על הכביש באור השמש, דבר הנתפס כגורם סבל לדרקון, במטרה שיבקש מקיסר הג'ייד רשות להוריד גשם.
אם הגשם לא מאחר לבוא, עורכים מסיבה גדולה לכבודו.
מקרה נוסף בו פונים למלך דרקון הוא אם הגשם חזק מדי ויש חשש לשיטפון.
במקרה כזה מלך הדרקון נדרש להפסיק את הגשם.
בעבר מקדשים רבים היו מוקדשים למלכי הדרקון בסין.
מקדשים שכאלו נבנו בעיקר בבייג'ינג בימי שושלת יואן, והם לפעמים משמשים לפולחן קיסרי לקיסר טאידזונג מטאנג והלאה.
ב-1863 בשלטונו של הקיסר טונגג'ה יצא צו שקבע כי הפקיד האחראי על דרכי המים יקיים פולחן סדיר למלך הדרקון של התעלות.
ביפן שמונת מלכי הדרקון (האצ'ידאיריואו, 八大龍) מקושרים לכיוונים העיקריים והמשניים.
לפיכך יש הכרה בחשיבותם הגדולה, וכתוצאה מכך הם גם נחשבים בעלי דם מלכותי.
בדרך כלל מלכי הדרקון מיוצגים על ידי דמות אחת, דמותו של מלך הדרקונים נאנדה (ナンダ竜王), שמוזכר בספרים רבים, ביניהם סוטרת הלוטוס.
ישנם כמה מקדשים ביפן שמוקדשים למלכי הדרקון, וכמה מוקדי עליה לרגל, כגון אלו שבהר איקומה ליד נארה.
אף על פי שהם חיים בקרקעית של אגמים, נהרות ומערות, ארמונם ממוקם בקרקעית האוקיינוס.
על פי המסורת, כוחם מצוי באבן חן בצורת כדור שהם נושאים באחת מכפותיהם.
הם מיוצגים לעיתים בצורת הדרקון ולעיתים בצורת האדם שלהם, ולעיתים אף בצורה המשלבת בין השניים, כאשר גוף החיה עוטה לבוש הדור של מכובד אנושי.
הוא אוחז בידו אחת סל מלא באלמוגים, המסמל את אוצרות הים, בעוד רגליו נחות על עלה לוטוס הפוך שבעצמו נמצא על סלע.
על פי כמה מסורות קיימת אלוהות דרקון אחת בלבד האחראית על הגשמים, חיה בארמון תת-ימי, וקרויה ריוג'ין (竜神, "אל הדרקון") או "קאמי נו ריו" (かみのりゅう).
בסיפור "שמונת בני האלמוות שחצו את הים" (八仙過海), בוחר כל אחד משמונת בני האלמוות דרך מופלאה לחצות את הים, והדבר מרגיז את המלך הדרקון אָוגוָאנְג.
הוא לוכד את לָאן צָאיְחֶה, אך שבעת בני האלמוות האחרים מתנגדים לו והורגים את בנו.
אָוגוָאנְג קורא לעזרתו את מלכי הדרקון האחרים, ויוצא לקרב.
לבסוף הבודהיסטווה גְווָאן-יִין (או בודהא ואירוקאנה) שמה סוף לסכסוך.
"הרומן ההיסטורי של הענקת האלוהות" מספר על לידתו של נֶגָ'ה, ובהשראתו נוצר גם הסרט "ניצחונו של הנסיך נג'ה על מלך-הדרקון" אשר נֶגָ'ה הוא הדמות הראשית בו.
בסיפור נאבק נג'ה במלך-הדרקון, שחוטא לתפקידו, מדכא את העם וכופה את רצונו.
בעיקר ידוע החלק בו נג'ה הורג את אָובִּינְג, בנו של אָוגוָאנְג.
ב"מסע למערב" נידון לונְגְוָאנְג סָאנְג'וּ'ן, בנו של אָוז'וּן, למוות בשל נזקים שגרם לארמון אביו.
הבודהיסאטווה גְווָאן-יִין עזר לו לצאת ולשמש התלמיד השני של הנזיר סָאנְדְזָאנְג, בדמות של סוס-דרקון.
"מלך מלכי המלכים" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי אייל גולן.
השיר יצא לאור ב-26 במרץ 2012, ונכנס לאלבומו ה-15 של גולן, "נגעת לי בלב".
השיר נכתב על ידי הפזמונאי עדי כבירי, והולחן על ידי המלחין נאור סינואני.
הופק על ידי אבי גוטמן.
בשיר פונה הדובר אל מלך מלכי המלכים, ועוסק רובו בהודיה על חיים, אושר, בכי וצחוק.
המלים הפותחות את השיר הן "סלח לי אבי כי חטאתי לך", שמקורן בנוסח שונה בתהילים מ"א ה:"יְהוָה חָנֵּנִי רְפָאָה נַפְשִׁי כִּי חָטָאתִי לָךְ".
בנצרות המשפט תופס חלק בווידוי.
נכון לאוגוסט 2025, לשיר יש למעלה מ-9.4 מיליון צפיות ביוטיוב.
וזכה לעשרות גרסאות כיסוי על ידי אמנים שונים, בהם ניתן למנות את אוהד מושקוביץ, המכביטס, מקהלת פרחי ירושלים ומקהלת הרבנות הצבאית.
זוהי רשימת מלכי ממלכת ארצות השפלה (בהולנדית: Koningen der Nederlanden).
הרשימה כוללת סטאדהאודרים מבית אוראניה-נסאו מאז 1556, אך הסטאדהאודרים נבחרו למשרה, והיו משרתי ציבור וגנרלים של הרפובליקה ההולנדית, ולכן לא ניתן להתייחס אליהם כאל מלכים.
החל מווילם הרביעי, נסיך אורנז', החל קו ישיר של יורשים זכרים שהוביל למי שהפכו ברבות הימים למלכי ממלכת ארצות השפלה כשזו הוקמה ב-1813 (בתחילה כנסיכות ריבונית, ולאחר מכן, ב-1815, כממלכה).
שורשי המלוכה של ארצות השפלה מתחילים ב-1559, עם מינויו של וילם הראשון בידי פליפה השני, מלך ספרד, לתפקיד הסטאדהאודר של מחוזות הולנד, זיילנד ואוטרכט.
וילם הודח מתפקידו, והפך למנהיג המרד ההולנדי.
כתוצאה מכך, מינה הפרלמנט של הולנד את וילם הראשון ב-1572 לסטאדהאודר של שני המחוזות המורדים, הולנד וזיילנד.
ב-26 ביולי 1581, במהלך המרד ההולנדי, הכריזו רוב המחוזות ההולנדיים על עצמאותם, בעזרת חקיקה מתאימה בהאג, שאישרה את החלטת הפרלמנט.
תפקידו הייצוגי של הסטאדהאודר כמי שמייצג את השליט התייתר באזורי המרד הצפוניים, מאחר שהתפקיד של שליט פיאודלי לא היה קיים עוד, אך התפקיד עצמו נותר על כנו במחוזות שהתאחדו לישות שנקראה רפובליקת שבע ארצות השפלה המאוחדות.
כל הסטאדהאודרים אחרי וילם הראשון היו מצאצאיו, או מצאצאי אחיו, שהיו גם צאצאי נכדתו, אלברטינה אגנס, רוזנת נסאו.
ב-1795 השתלטה הרפובליקה הצרפתית על הרפובליקה ההולנדית, והחליפה אותה ברפובליקה הבטאווית.
ב-1806 ביטל הקיסר נפוליאון בונפרטה את הרפובליקה החדשה, ומינה את אחיו כמלך הולנד, אך ב-1810 פלש לארצות השפלה וסיפח אותן לצרפת.
ב-1813 הצליחו הכוחות המאוחדים של ארצות השפלה לדחוק את הצרפתים אל מחוץ לארצם.
אנשי המדינה קראו לוילם פרדריק, בנו של הסטאדהאודר האחרון, כדי לעמוד בראש הממשלה החדשה, והכתירו אותו בתואר "הנסיך הריבון".
ב-1815 הכריז הנסיך על ארצות השפלה כעל ממלכה, והכתיר את עצמו כמלך וילם הראשון.
מעט לאחר מכן סופחו לממלכה גם ארצות השפלה הדרומיות (בלגיה ולוקסמבורג של ימינו).
(תקופת חיים)דיוקןשלט אצולהתחילת מלוכהסיום מלוכהחזקה למלכותוילם הראשון
(1533–1584)בית אוראניה-נסאו26 ביולי 158110 ביולי 1584סטאדהאודר, בנם של וילהלם הראשון ושל יוליאנה משטולברגמאוריץ
(1567–1625)בית אוראניה-נסאו14 בנובמבר 158523 באפריל 1625סטאדהאודר, בנם של וילם הראשון ושל אנה מסקסוניהפרדריק הנדריק
(1584–1647)בית אוראניה-נסאו23 באפריל 1625 14 במרץ 1647 סטאדהאודר, בנם של וילם הראשון ושל לואיז דה קוליניוילם השני
(1626–1650)בית אוראניה-נסאו14 במרץ 1647 6 בנובמבר 1650סטאדהאודר, בנם של פרדריק הנדריק ושל אמליה מזולמס-בראונפלסוילם השלישי
(1650–1702)בית אוראניה-נסאו4 ביולי 16728 במרץ 1702סטאדהאודר, בנם של וילם השני ושל מרי הנרייטה, הנסיכה המלכותית, מלך גם על אנגליה, אירלנד וסקוטלנדוילם הרביעי
(1711–1751)בית אוראניה-נסאו4 במאי 174722 באוקטובר 1751הראשון לרשת את תואר הסטאדהאודר של ארצות השפלה המאוחדות באופן רשמי.
בנם של יוהאן וילם פריסו ושל מריה לואיזה, רוזנת הסן-קאסלוילם החמישי
(1748–1806)בית אוראניה-נסאו22 באוקטובר 175119 בינואר 1795ירש את תואר הסטאדהאודר של ארצות השפלה המאוחדות מאביו, וילם הרביעי.
אמו הייתה אן, הנסיכה המלכותית.
עם מותו של וילם השלישי מבלי שהעמיד אחריו יורשים, נכחד קו הירושה הזכרי של בית אוראניה-נסאו.
בניגוד למחוזות אחרים ברפובליקה ההולנדית, פריסלנד, חרונינגן ודרנתה מינו סטאדהאודרים מבית נסאו החל מיוהאן השישי, אחיו של וילם הראשון, שהוא גם נצר לבית אוראניה-נסאו, מהצד הנשי.
(תקופת חיים)דיוקןשלט אצולהתחילת מלוכהסיום מלוכהחזקה למלכותיוהאן השישי
(1536–1606)בית נסאו15781581סטאדהאודר, בנם של וילהלם הראשון ושל יוליאנה משטולברגוילהלם לודוויג
(1560–1620)בית נסאו15841620סטאדהאודר, בנם של יוהאן השישי ושל אליזבת מלויכטנברגארנסט קזימיר הראשון
(1573–1632)בית נסאו16201632סטאדהאודר, בנם של יוהאן השישי ושל אליזבת מלויכטנברגהיינריך קזימיר הראשון
(1612–1640)בית נסאו16321640סטאדהאודר, בנם של ארנסט קזימיר הראשון ושל סופיה הדוויג וון בראונשווייג-לינבורגוילהלם פרידריך
(1613–1664)בית נסאו16401664סטאדהאודר, בנם של ארנסט קזימיר הראשון ושל סופיה הדוויג וון בראונשווייג-לינבורגהיינריך קזימיר השני
(1657–1696)בית נסאו18 בינואר 166425 במרץ 1696סטאדהאודר יורש, בנם של וילהלם פרידריך ושל אלברטינה אגנס, רוזנת נסאו, מצד האם היה נכדו של פרדריק הנדריקיוהאן וילם פריסו
(1711–1687)בית נסאו25 במרץ 169614 ביולי 1711סטאדהאודר יורש, בנם של היינריך קזימיר השני ושל הנרייטה אמליה, נסיכת אנהלט-דסאו.
יורשו היה וילם הרביעי, סטאדהאודר יורש של ארצות השפלה המאוחדות
(תקופת חיים)דיוקןשלט אצולהתחילת מלוכהסיום מלוכהחזקה למלכותלואי הראשון
(1778–1846)בית בונפרטה5 ביוני 18061 ביולי 1810בנם של קרלו בואונפרטה ושל לטיציה בואונפרטה, אחיו של נפוליאון בונפרטהלואי השני
(1804–1831)בית בונפרטה1 ביולי 18109 ביולי 1810בנם של לואי הראשון ושל הורטנס דה בוארנה
הנסיכות הריבונית של ארצות השפלה (1813–1815)
(1772–1843)בית אוראניה-נסאו6 בדצמבר 181316 במרץ 1815בנם של הסטאדהאודר האחרון, וילם החמישי ושל וילהלמינה מפרוסיה, נסיכת אורנז'.
ב-1815 הכריז על ארצות השפלה כעל ממלכה
ממלכת ארצות השפלה (1815 ואילך)
(1772–1843)בית אוראניה-נסאו16 במרץ 18157 באוקטובר 1840בנם של הסטאדהאודר האחרון, וילם החמישי ושל וילהלמינה מפרוסיה, נסיכת אורנז'.
ב-1840 ויתר על כסאווילם השני
(1792–1849)בית אוראניה-נסאו7 באוקטובר 184017 במרץ 1849בנם של וילם הראשון ושל וילהלמינה מפרוסיה, מלכת הולנדוילם השלישי
(1817–1890)בית אוראניה-נסאו17 במרץ 184923 בנובמבר 1890בנם של וילם השני ושל אנה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיהוילהלמינה
(1880–1962)בית אוראניה-נסאו23 בנובמבר 1890(עד הגיעה לגיל 18, ב-31 באוגוסט 1898, שימשה אמה כעוצרת4 בספטמבר 1948בתם של וילם השלישי ושל אמה, נסיכת ולדק ופירמונט.
(1909–2004)בית אוראניה-נסאו4 בספטמבר 194830 באפריל 1980בתם של וילהלמינה ושל היינריך, דוכס מקלנבורג-שוורין.
(1938–בחיים)בית אוראניה-נסאו30 באפריל 198030 באפריל 2013בתם של יוליאנה ושל ברנהרד, נסיך ליפה-ביסטרפלד.
(1967–בחיים)בית אוראניה-נסאו30 באפריל 2013מכהןבנם של ביאטריקס ושל קלאוס פון אמסברג
ממלכת יוון נשלטה על ידי בית ויטלסבאך בין השנים 1832 ו-1862 ועל ידי בית גליקסבורג מ-1863 עד 1924. המלוכה בוטלה זמנית במהלך הרפובליקה ההלנית השנייה, וחזרה מ-1935 עד 1973, אז בוטלה פעם נוספת על ידי המשטר הצבאי ביוון והוחלפה על ידי הרפובליקה ההלנית השלישית, שהיא יוון המודרנית.
רק המלך הראשון, אותון, נקרא מלך יוון .
יורשו, גאורגיוס הראשון, כונה מלך היוונים או מלך ההלנים (), כמו כל שאר המלכים היוונים המודרניים.
ועידת לונדון ב-1832 הייתה ועידה בין-לאומית שכונסה כדי להקים ממשלה יציבה ביוון.
משא ומתן בין שלוש המעצמות (בריטניה, צרפת ורוסיה) הביא להקמת ממלכת יוון תחת נסיך בוואריה.
ההחלטות אושרו באמנת קונסטנטינופול מאוחר יותר באותה שנה.
הוועידה הציעה את כס המלוכה לנסיך הבווארי אוטו.
הם גם הקימו את קו הירושה שהעביר את הכתר לצאצאיו של אוטו, או לאחיו הצעירים.
כמו כן, הוחלט שבשום מקרה לא תהיה אוניה פרסונלית של כתרי יוון ובוואריה.
שם משך השלטוןדיוקןסמל לידה נישואים מוות תוארסיבת ירושה אותון27 במאי 1832–23 באוקטובר 186230 שנים ו-148 ימים 1 ביוני 1815זלצבורג, אוסטריהבנם של לודוויג הראשון, מלך בוואריה ותרזה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן אמליה, נסיכת אולדנבורג22 בדצמבר 1836ללא ילדים 26 ביולי 1867במברג, בוואריהבן 52 מלך יווןנבחר על ידי המעצמות
באוקטובר 1862 הודח המלך אותון במרד עממי, אך בעוד שהעם היווני דחה את מלכותו של אותון, הם לא התנגדו למושג המלוכה כשלעצמו.
יוונים רבים שחיפשו קשרים הדוקים יותר עם המעצמה העולמית הבולטת, הממלכה המאוחדת, התגייסו סביב הרעיון שהנסיך אלפרד, בנם השני של המלכה ויקטוריה והנסיך אלברט, יהפוך למלך הבא.
שר החוץ הבריטי לורד פלמרסטון האמין שהיוונים "שואפים להגדלת שטחם" בתקווה שבחירתו של אלפרד למלך תביא גם לשילובם בממלכה של האיים היוניים, שהיו אז מדינת חסות בריטית, למדינה יוונית מוגדלת.
עם זאת, ועידת לונדון של 1832 אסרה על המשפחות השולטות של המעצמות הגדולות לקבל את כתר יוון, ובכל מקרה המלכה ויקטוריה התנגדה נחרצות לרעיון.
למרות זאת, היוונים התעקשו לקיים משאל עם בסוגיית ראש המדינה בנובמבר 1862, משאל העם הראשון שנערך אי פעם ביוון.
הנסיך אלפרד דחה את המלוכה, והנסיך וילהלם מדנמרק, בנו של הנסיך כריסטיאן, נבחר על ידי האספה הלאומית להיות גאורגיוס הראשון, מלך היוונים.
המלוכה בוטלה ב-1924 והוחלפה ברפובליקה ההלנית השנייה.
הרפובליקה ההלנית הוכרזה ב-25 במרץ 1924 לאחר תבוסתה של יוון לטורקיה במלחמת יוון–טורקיה, בה הואשמה הממשלה המלכותית.
במהלך קיומה הקצר התגלתה הרפובליקה השנייה התגלתה כבלתי יציבה.
החברה היוונית המשיכה להיות מפוצלת, בעיקר בין הווניזליסטים הפרו-רפובליקנים לבין המונרכיסטים המיוצגים על ידי מפלגת העם, שסירבו להכיר בלגיטימיות של הרפובליקה.
הפער בחברה התרחב לנושאים תרבותיים וחברתיים כמו הבדלים בין השימוש בשפה היוונית וסגנונות אדריכליים.
לקיטוב זה נוספה המעורבות של הצבא בפוליטיקה שהביאה למספר הפיכות וניסיונות הפיכה.
הכלכלה הייתה במצב רע לאחר עשור של לוחמה ולא הייתה מסוגלת לתמוך במיליון וחצי הפליטים מחילופי האוכלוסין בין יוון וטורקיה.
למרות מאמצי הממשלה הרפורמיסטית של אלפתריוס וניזלוס בשנים 1928–1932, לשפל הגדול הייתה השפעה הרת אסון על כלכלת יוון.
הניצחון האלקטורלי של מפלגת העם ב-1933 ושתי הפיכות וניזליסטיות כושלות סללו את הדרך להחזרת השלטון למלך גאורגיוס השני.
בשנת 1935 הפך ראש הממשלה גאורגיוס קונדיליס, קצין צבא פרו-וניזלוס לשעבר, לדמות הפוליטית החזקה ביותר ביוון.
הוא אילץ את פנאגיס צלדריס להתפטר מתפקיד ראש הממשלה והשתלט על הקבינט, והשהה הוראות חוקתיות רבות בתהליך.
קונדיליס, שהצטרף לשמרנים, החליט לקיים משאל עם על מנת לכונן מחדש את המלוכה, למרות העובדה שבעבר היה תומך באגף האנטי-מלוכני של הפוליטיקה היוונית.
המלוכה בוטלה שוב ב-1973 והוחלפה ברפובליקה ההלנית השלישית, שהיא יוון המודרנית.
ציר הזמן של מלכי יוון
מלכי עמון היו השליטים המונרכיים של ממלכת עמון בעבר הירדן.
נחש העמוני ובנו חנון – שני מלכי עמון המוזכרים במקרא בימי שאול ודוד מלכי ישראל.
במקרא מוזכר בן נוסף של נחש, בשם שֹׁבִי.
בעשא – מלך המופיע על המונולית מכורח כ־ – מילולית, "בַאַסַ בן רֻחֻֿבִ (כלומר, מבית רְחֹב) העמוני", ושמו משוחזר כבעשא לפי הופעת השם בעשא במקרא ובעמונית בחרסי חשבון.
עם זאת, הכתיב האכדי לא מבדיל בין א' ו־ע', וייתכן שהכוונה לא למלך עמוני אלא למלך משושלת בית רחוב, שמשלה בצובא, וחי בהרי אמנה.
מלך זה השתתף בקרב קרקר נגד שלמנאסר השלישי.
שַׁנִף או שנב – באחת מכתובות תגלת־פלאסר השלישי מוזכר מבית עמון כאחד ממלכי הלבנט (כולל קיליקיה) שהגישו למלך מנחה; מלך זה הוא אולי שנב (בכתב עברי/פיניקי קדום: 𐤔𐤍𐤁), סבו של מקדיש כתובת ירחעזר.
בדאל או פדאל – המלך bu-du- מארץ בית עמון מוזכר בכתובות סנחריב בין מלכי ארץ אמורו שהגישו לו מנחה; מלך בשם זה מוזכר גם כאחד מעשרים ושניים מלכי חֿתִי (בהקשר זה, סוריה הגדולה), עבר הנהר וידננה שאסרחדון כינס ושלח להם להביא לו חומרי בנייה ופסלים גדולים לארמונו בנינוה.
שמו משוחזר לעמונית כ"פדאל" או "בדאל".
ברכאל – מלך המתועד רק בטביעת חותם שהתגלתה ונושאת את הכתובת "לברכאל המלך".
הטביעה מתוארכת לסביבות 675 לפנה"ס.
עמנדב הראשון – אשורבניפל הזכיר את עַמִנַדבִ מלך בית עמון כאחד מעשרים ושניים מלכי החוף, לב הים והיבשה שהגישו לו מנחה במהלך מסעו הראשון נגד מצרים.
עמנדב השני – על הבקבוק מתל סיראן מוזכרים שני מלכים בשם "עמנדב", סב ונכדו.
ייתכן אף, על סמך תארוך אחר לכתובת הבקבוק, שעמנדב הנכד הוא עמנדב המוזכר אצל אשורבניפל, ובמקרה זה, עמנדב הסב קדם לעמנדב המוזכר אצל אשורבניפל והיה צאצא מוקדם של בדאל/פדאל.
הצלאל – מוזכר על כתובת הבקבוק מתל סיראן, כאביו של עמנדב הנכד ובנו של עמנדב הסב.
עמנדב השלישי – הוא המלך שלשמו נכתבה כתובת הבקבוק מתל סיראן.
לפי הכתובת, הוא עשה כרם, גינה/גינות ומתקני מים.
כאמור לעיל, ייתכן שהוא נכדו של עמנדב המוזכר אצל אשורבניפל וייתכן שהוא ־הוא עמנדב המוזכר אצל אשורבניפל.
בעליס – בעליס הוא מלך בני עמון המוזכר במקרא; שמו עשוי להיות משוחזר כ"בעלישע", ואף נמצא חותם עליו נכתב "בעליש[ע] מלך ב[נעמ]נ" (קריאת האותיות בכתב נטוי לא וודאית), אך ניתן להשוות את הצורה "בעליס" לשם האוגריתי "בעלס".
מלכיאל גרינוולד (12 בספטמבר 1882 – 1 במרץ 1968) היה פובליציסט ירושלמי יליד הונגריה.
הוא נודע במשפט הדיבה המפורסם שנוהל נגדו בעניינו של ישראל קסטנר, שהיה חבר ועד העזרה וההצלה בבודפשט בזמן השואה.
במשפט, לאחר ערעור, נדון גרינוולד לשנת מאסר על תנאי.
מלכיאל גרינוולד נולד בשופרון, שהייתה אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, בן למנחם גרינוולד, רבה של העיר.
בבגרותו עבר עם משפחתו לעיר וינה ושם פתח בית מלון קטן בן עשרה חדרים.
לאחר מכן כיהן כדיפלומט זוטר בשירות האימפריה.
הוא ניסה לעבוד בעיתונאות אך לא הצליח בכך.
בשנת 1934 ערך בווינה את העלון "מזרחי", ובו ביקר בחריפות את אנשי ההסתדרות, שאותם כינה "אדומים".
על יוסף ברץ שנשלח מארץ ישראל לווינה הוא כתב כי זה נשלח על ידי ברל לוקר ויצחק גרינבוים "להגביר את ההגמוניה המרכסיסטית במשרד הארצישראלי בצורה מכוסה".
בשנת 1937 נפל קורבן לתקיפה אנטישמית שבה הוכה קשות, ותוקפיו עזָבוהו רק לאחר שחשָבוהו למת.
בשנת 1938, לאחר שהחלים מפצעיו, עלה לארץ ישראל עם אשתו, עם בנו ועם בתו.
הוא התיישב בירושלים, קנה בחסכונותיו בית מלון בן עשרה חדרים בכיכר ציון, וניהל אותו ביחד עם אשתו.
במאי 1942 היה לסופר הירושלמי של "עיתון מיוחד".
בשנת 1943 נדון לשנת מאסר על סחיטת כספים, באשמה שדרש 10 ל"י כתנאי לאי-פרסום על אדם בעיתון מיוחד, אך פסק הדין בוטל היות שהשופט ישב בדין בחוסר סמכות.
גרינוולד הִרבה להביע דעתו בענייני ציבור.
בשנת 1943 ערער על הבחירות לגבאי בית כנסת, פנה בעניין לבית הדין הרבני ונדון לקנס על העלבת הגבאים.
במקרה אחר נדון לקנס של 50 לירות על העלבת צעירה.
שלמה אהרונסון כתב כי בתיק על גרינוולד שאסף הש"י ופורסם, הוא מתואר כנוכל שבִּהיותו בווינה נהג להלשין לשלטונות הפשיסטיים על פעילים ציוניים ואחרים שהִכעיסוהו וכי בתקופת המנדט היה מודיע של ה-CID וטען לפניהם כי אין להכניס לארץ ישראל את המעפילים שנועדו לגירוש בפאטריה.
אחד מאחיו של גרינוולד ורבים מקרוביו נספו בשואה.
השבועון "טיים" מצא שהנאצים רצחו יותר מ-50 מבני משפחתו.
גרינוולד אהד את ארגון האצ"ל.
בנו, , היה חבר באצ"ל ונפל במלחמת העצמאות בקרב בהר ציון.
בתחילת שנות ה-50 החל גרינוולד להפיץ עלון בין מכריו ובין מערכות העיתונים.
עלון זה נשא את השם "מכתבים אל חברים במזרחי [פנימי]" ובו הערות ביקורת ומאמרי פרשנות על המצב במדינה, וכן רכילויות ושערוריות מחיי היהודים בבודפשט ובווינה.
בעלונו נהג גרינוולד להשתלח בתנועת המזרחי ובשאר המפלגות הדתיות-לאומיות, אך קודם כול במפא"י, שנואת נפשו.
לאחר שכתב את העלון בגרמנית, חיפש מי שיתרגמו לעברית.
הוא שכפל את העלון במאות עותקים, בייל אותם ושלח לידידיו.
גרינוולד גם שפך ביקורת על אחת הסיעות שהתמודדה בבחירות הפנימיות של הפועל המזרחי בשנת 1952.
לעיתים נאלץ גרינוולד להתנצל על הדברים שפרסם, עקב איום בתביעת דיבה מטעם המושמץ.
למשל, בדצמבר 1953 פרסם ב"דבר" התנצלות לפני משה קלמר, ובה כתב שדבריו נגדו היו חסרי כל יסוד.
בשנת 1962 הורשע במתן הצהרה כוזבת שנועדה להגדיל את סכום הפיצויים שקיבל מגרמניה, ונדון לקנס בסך מאה לירות.
מלכיאל גרינוולד נפטר במרץ 1968.
מדינת ישראל נגד מלכיאל גרינוולד
באוגוסט 1952 תקף גרינוולד בעלונו את ד"ר ישראל קסטנר, שהיה חבר ועד העזרה וההצלה בבודפשט בתקופת השואה.
בתפקידו זה ניהל קסטנר מגעים עם אדולף אייכמן ועם קורט בֵּכֶר ראש המחלקה הכלכלית באס-אס, על אודות ההצעה להעברת יהודי הונגריה אל מחוץ לשטח הכיבוש הגרמני תמורת עשרת אלפים משאיות ותמורת סחורה (תוכנית שכונתה "סחורה תמורת דם").
ב-1952 שימש קסטנר דובר משרד התעשייה והמסחר, משרד שבראשו עמד השר דב יוסף.
קסטנר אף היה מועמד לכנסת השנייה מטעם מפא"י, במקום ה-47 ברשימה.
גרינוולד ייחד עלון שלם לנושא קסטנר.
הוא האשימוֹ בשיתוף פעולה עם הנאצים ובהפקרת יהודי הונגריה למוות בזמן השואה.
במאמרו כתב גרינוולד: "במשך שלוש שנים חיכיתי לרגע זה להעמיד לדין רודף קריירה זה, הנהנה ממעשי הרצח של היטלר.
על יסוד תחבולות ושיתוף פעולה עם הנאצים [...] אני רואה אותו כרוצח בעקיפין של אחיי היקרים [...]!
בגלל מי ועל חשבון מי נסע בסתר לנירנברג, כדי להשתתף במשפט פושעי המלחמה הגדול ביותר בתולדות העולם והפעם כעד מטעם הסנגוריה לטובת אס-אס שטאנדרטנפיהרר קורט בכר, רוצח שודד שניצל את אחיינו בהונגריה ומצץ את דמם?!".
בקטע אחר כתב גרינוולד: "ידידיי חברי המזרחי בהונגריה, ידידיי היקרים, ריח פגר מגרד את נחיריי, זו תהיה הלוויה משופרא דשופרא.
מפא"י והממשלה נבוכו למקרא האשמותיו החריפות של גרינוולד נגד קסטנר, שהיו האשמות עקיפות כנגד הסוכנות היהודית, שבשמה פעל קסטנר בתקופת השואה.
היועץ המשפטי לממשלה, חיים כהן, והשר דב יוסף, שבמשרדו עבד קסטנר, שכנעו את קסטנר להגיש תלונה רשמית נגד גרינוולד, כיוון שסברו שאיש ציבור אינו יכול להמשיך בתפקידו מבלי להגיב על האשמות כמו אלו שהוטחו בידי גרינוולד.
פרקליטות המדינה הגישה נגד גרינוולד כתב אישום פלילי, בהתאם לסעיף 201 לפקודת החוק הפלילי 1936, בגין הוצאת דיבה.
זה היה מקרה נדיר שבו הוגשה תביעה פלילית על ידי הפרקליטות בגין לשון הרע ולא על ידי האדם או הגוף שעליהם נאמרו הדברים.
נשיא בית המשפט המחוזי בירושלים השופט בנימין הלוי, חילק את האשמותיו של גרינוולד נגד קסטנר לארבע קטגוריות:
רצח בעקיפין או הכשרת הקרקע לרצח יהדות הונגריה;
שותפות-גזל עם פושע מלחמה נאצי;
הצלת פושע מלחמה נאצי מעונש אחרי המלחמה.
המשפט נפתח ב-1 בינואר 1954. את גרינוולד ייצג עורך הדין הצעיר שמואל תמיר, איש אצ"ל וממקימי תנועת החרות.
את ההגנה מימן "הוועד להגנת גרינוולד", שבו היו שותפים גם יוסף שכטמן ושמואל מרלין, ושבראשו עמד ראובן גרינברג, שגייס כספים לעניין בין חברי הלח"י.
את התביעה ייצג בתחילה הפרקליט אמנון תל, אך עם התמשכות המשפט ועם הפיכתו במשך הזמן ממשפט נגד גרינוולד לכתב אישום חריף נגד קסטנר והחוגים שמהם יצא, הוחלף תל ביועץ המשפטי לממשלה עצמו, חיים כהן, משפטן רב מוניטין.
במשפט, שבגלגוליו השונים נמשך כארבע שנים, הפך קסטנר למעשה ממאשים לנאשם, עד אשר קיבל המשפט את הכינוי "משפט קסטנר".
ביוני 1955 זיכה בית המשפט המחוזי את גרינוולד מרוב האשמות, פרט לעניין אחד, שבגינו הוטל על גרינוולד קנס סמלי של לירה אחת.
השופט הלוי לא מצא ראיות להאשמתו של גרינוולד כאילו נטל קסטנר מכספי הגזל שבידי קורט בכר.
לעומת זאת, השופט הלוי קבע כי "קסטנר מכר את נפשו לשטן".
למחרת הזיכוי הודיע ממלא מקום היועץ המשפטי, כי המדינה תערער על פסק הדין, ואכן בתוך חודשיים ממתן פסק הדין, ב-21 באוגוסט, הוגש ערעור על זיכויו של גרינוולד.
כעבור שנתיים לערך, ב-4 במרץ 1957, בעוד שמיעת הערעור נמשכת בבית המשפט העליון, נרצח ישראל קסטנר בידי צעיר יהודי, ליד ביתו בתל אביב.
ב-17 בינואר 1958, קרוב לשנה לאחר שנרצח קסטנר, הפך בית המשפט העליון את פסק דינו של השופט הלוי על פיו.
בפסק דין חלוק, שניתן על ידי בית המשפט העליון ברוב של שלושה כנגד שניים, טיהר בית המשפט את שמו של קסטנר מאשמת שיתוף פעולה עם הנאצים והכשרת הקרקע להשמדת יהודי הונגריה.
עם זאת קבעו חמשת השופטים פה אחד להשאיר על כנה את הקביעה לגבי ההאשמה הרביעית, כי "קסטנר הִציל באמצעות שקר ביודעין ובאורח פלילי את קורט בכר מהעונש שציפה לו בנירנברג" (עונש מוות), ובכך הוכיח המשיב את הגנת "אמת דיברתי", בניגוד להצהרתו הכוזבת בשבועה של קסטנר בבית המשפט המחוזי.
גרינוולד נידון לשנת מאסר על תנאי.
רשימת מלכים וקיסרים גרמניים זו מפרטת את שושלות המלכים והקיסרים ששלטו על השטחים הגרמניים במרכז אירופה בתקופה המתחילה בחלוקת האימפריה הפרנקית כחלק מחוזה ורדן של 843 ועד לקריסת הקיסרות הגרמנית בשנת 1918. היא כוללת גם את ראשי הקונפדרציות הגרמניות השונות לאחר קריסת האימפריה הרומית הקדושה ב-1806, כולל הקונפדרציה הצפון-גרמנית.
חוזה ורדן הוא הסכם במסגרתו שלושת בניו של לואי החסיד, נכדיו של קרל הגדול, חילקו ביניהם את האימפריה הקארולינגית ורק אחריו ניתן לדבר על ישות גרמנית.
גרמניה והיישויות המדיניות שקדמו לה החלה את דרכה כמקטע המזרחי של הממלכה הפרנקית, אשר נחצתה על ידי חוזה ורדן בשנת 843. שליטי המחצית המזרחית כינו את עצמם rex Francorum - מלך הפרנקים, ואחר כך רק rex - מלך.
ההתייחסות ל"גרמנים" כאומה לא הופיעה עד המאה האחת-עשרה, כאשר האפיפיור גרגוריוס השביעי כינה את אויבו היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כ- rex teutonicorum, מלך הטווטונים במטרה לתייג אותו כזר.
מלכי גרמניה הגיבו בעקביות בכך שכינו עצמם rex Romanorum - מלך הרומאים, במטרה להדגיש את השלטון האוניברסלי שלהם.
תואר זה נשאר עד תום האימפריה בשנת 1806, אם כי לאחר 1508 השליטים הוסיפו לתארם גם את התואר "מלך גרמניה"
הממלכה הועברה בירושה רק לעיתים רחוקות; המוצא היה רק אחד הגורמים שקבעו את רצף המלכים.
המלך נבחר רשמית על ידי בכירי האצולה בממלכה, כיאה למסורת הפרנקית.
בשנת 1356, בימי הקיסר קרל הרביעי, הוקם גוף קבוע בן שבעה נסיכים בוחרים, והם אשר בחרו את המלך.
הסדר זה נקבע בבולת הזהב של 1356
החל ב-982 תוארם של מלכי גרמניה היה אימפרטור אוגוסטוס רומנום (Imperator Augustus Romanorum) עד השלב שבו נסעו אל האפיפיור ברומא, שם הכתיר אותם האפיפיור בתואר rex Italiae - מלך הרומאים וכן הוכתרו בכתר הברזל של לומברדיה
ב-1508, המלך מקסימיליאן הראשון, שטרם הוכתר על ידי האפיפיור, הכריז כי מעתה ואילך ישתמש בתואר "קיסר-נבחר", שאותו אימצו כל הקיסרים הבאים.
יורשו, קרל החמישי, היה הקיסר האחרון אשר הוכתר על ידי האפיפיור.
מעתה ואילך, כל הקיסרים יהיו "קיסרים-נבחרים", אף על פי שתוארם הרשמי היה "הקיסר".
במקביל, יורשיהם הנבחרים של הקיסרים לבית הבסבורג כיהנו גם כ"מלכי הרומאים" במהלך חיי אבותיהם, תואר שזנחו עם הפיכתם לקיסרים
מחוזה ורדן ועד שושלתו של אוטו – שליטי פרנקיה המזרחית (843–936)
השושלת הקרולינגית קרויה על שמו של מלך הפרנקים קרל מרטל.
גרמניה תחת האימפריה הרומית הקדושה (962–1806)
המלך נבחר על ידי הבוחרים הגרמנים ולאחר מכן המשיכו רוב המלכים לרומא להיות מוכתרים כקיסר על ידי האפיפיור.
אוטו הראשון היה דוכס סקסוניה וקיסרה הראשון של האימפריה הרומית הקדושה.
הוא הוכתר על ידי יוחנן השנים עשר בתמורה לעזרה צבאית שנתן לאפיפיור.
השושלת הסליאנית ומשפחת סלם (1024–1125)
בתקופת שלטונו של היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, כיהנו במקביל עוד שלושה מלכים.
תמונהשם מלוכניתחילת כהונהתחילת שלטון כקיסרסיום כהונהבית מלוכהתארים נוספים והערותרודולף מריינפלדן 15 במרץ 1077 -15 באוקטובר 1080ריינפלדןמ-1057 היה הדוכס של שוואביה
כיהן במקביל להיינריך הרביעיהרמן מסלם6 באוגוסט 1081 - 28 בספטמבר 1088משפחת סלם כיהן במקביל להיינריך הרביעיקונרד השני, מלך איטליה 30 במאי 1087 - 27 ביולי 1101משפחת סלם
מלך אחד בלבד, לותאר השני.
התקופה שבין הקיסרים – האיטררגנום הגדול (1245–1273)
אחרי החרם שהטיל האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי על פרידריך השני.
תמונהשם מלוכניתחילת כהונהתחילת שלטון כקיסרסיום כהונהבית מלוכהתארים נוספים והערותרודולף הראשון, מלך גרמניה29 בספטמבר 127315 ביולי 1291בית הבסבורגאדולף מנסאו5 במאי 129223 ביוני 1298בית נאסאואלברכט הראשון, מלך גרמניה24 ביוני 12981 במאי 1308הבסבורג
בית לוקסמבורג ובית ויטלסבאך (1308–1437)
מלך אחד בלבד, קרל השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1806 התמוטטה האימפריה הרומית הקדושה תחת הלחץ הצבאי שהפעיל נפוליאון מצרפת.
משנה זו ועד ליסוד האימפריה הגרמנית (1871) לא היה שליט יחיד על טריטוריה גרמנית מאוחדת.
תמונהשם מלוכניתחילת כהונהתחילת שלטון כקיסרסיום כהונהבית מלוכהתארים נוספים והערותנפוליאון בונפרטה12 ביולי 180619 באוקטובר 1813קרל תיאודור פון דלברג25 ביולי 180626 באוקטובר 1813אז'ן דה בוארנה26 באוקטובר 1813דצמבר 1813
הקונפדרציה של הריין התמוטטה בשנת 1813, לאחר המערכה הכושלת של נפוליאון נגד האימפריה הרוסית.
רבים מחבריה הצטרפו למחנה הקואליציה האנטי-צרפתית השישית, לאחר תבוסת נפוליאון בקרב לייפציג.
תמונהשם מלוכניתחילת כהונהתחילת שלטון כקיסרסיום כהונהבית מלוכהתארים נוספים והערות וילהלם הראשון, קיסר גרמניה1 ביולי 18671 בינואר 1871בית הוהנצולרן
תמונהשם מלוכניתחילת כהונהתחילת שלטון כקיסרסיום כהונהבית מלוכהתארים נוספים והערות וילהלם הראשון, קיסר גרמניה1 בינואר 18719 במרץ 1888הוהנצולרן פרידריך השלישי, קיסר גרמניה9 במרץ 188815 ביוני 1888הוהנצולרן וילהלם השני, קיסר גרמניה15 ביוני 188828 נובמבר 1918הוהנצולרןהתפטר
מַלְכִּיָּה הוא קיבוץ באזור הצפון ברכס הרי נפתלי, ושייך למועצה אזורית הגליל העליון.
מלכיה שוכנת כ-700 מטר מעל פני הים.
היישוב הוקם ב-25 במרץ 1949 על ידי חיילים מגרעיני הפלמ"ח לאחר השחרור ממלחמת העצמאות, במסגרת תנועת הקיבוץ המאוחד.
מקור שם היישוב הוא היסטורי: "מלכיה" הייתה משפחת כוהנים שבניה שירתו בבית המקדש.
השם "מלכיה" מופיע במקומות רבים במקרא: בירמיהו, בעזרא, בנחמיה ובדברי הימים.
עם חורבן בית שני עקרה משפחת הכוהנים הזו מירושלים, נדדה לגליל והתיישבה במקום שבו קיים היום הקיבוץ.
היישוב היהודי התקיים במקום כ-400 שנה.
לאחר מכן הפך לכפר הערבי בשם "אל-מאלכיה" .
הנוסע הערבי יאקות אל-חמאווי בספרו הידוע "מועג'ם אל-בולדאן", שנכתב בתחילת המאה ה-13, הזכיר את אל-מאלכיה, וכתב כי לתושבי הכפר יש מגש עץ שטוענים לגביו שהשתייך לנביא מוחמד.
חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן ביקר בכפר בשנת 1875, וכתב כי חיים בו 300 מתואלים.
הכפר הערבי אל-מאלכיה שלט על הכביש העובר לאורך הגבול עם לבנון בקטע זה.
יחד עם שכנו, הכפר קדס, חלש הכפר על תוואי השטח המהווה שער כניסה נוח לתחום ארץ ישראל.
כדי לחסום שער פלישה אפשרי זה כבש גדוד "העמק" של הפלמ"ח את שני הכפרים בליל 14–15 במאי 1948. בהמשך נערכו במקום קרבות נוספים ואל-מלכיה נפל בידי צבא לבנון.
במסגרת מבצע חירם, ב-30 באוקטובר 1948, כבשה חטיבה 7 את סעסע וב-31 באוקטובר כבשה את אל-מאלכיה.
ב-1950 הוקמה בקיבוץ מגרסת אבנים שסיפקה חצץ לכבישים ולישובי הסביבה ושימשה מקור ההכנסה העיקרי של הקיבוץ בשנותיו הראשונות.
ערב מלחמת ששת הימים תוגברה השמירה על היישוב בידי חיילים סדירים מחטיבת גולני שהציבו מארבים בסמוך ליישוב.
עקב חוסר תיאום בין הכוחות אירעה תקרית ירי דו-צדדי, בין שומרי הקיבוץ לחיילי גולני, בסמוך לברכת המים של הקיבוץ בלילה שבין ה־19 ל־20 במאי 1967, במהלכה נפל חלל אחד.
במהלך מלחמת חרבות ברזל פונה הקיבוץ.
מלכיור נדאדיה היה נשיאה הראשון של בורונדי שנבחר באופן דמוקרטי.
זוכה הפרס הבינלאומי לזכויות האדם על שם מועמר קדאפי לשנת 1997.
נדאדיה, שהיה בן הקבוצה האתנית הוטו, נבחר ביוני 1993 בבחירות הדמוקרטיות הראשונות במדינה ומינה את סילבי קיניגי לראש הממשלה.
פחות מארבעה חודשים לאחר מכן הוא נחטף ונרצח בהפיכה צבאית שאורגנה על ידי כת קצינים בני טוטסי.
רציחתו הובילה להתחלת מלחמת האזרחים בבורונדי.
מלכיט הוא מינרל בקבוצת המינרלים הקרבונטים.
בעל קושי בינוני (3.5-4 בסולם מוס), מבנה מונוקליני 2\m ושבירה דמוית קונכייה.
מקור המילה מיוונית ופרושה: אבן ירוקה, ואכן המאפיין העיקרי של המלכיט הוא צבעו, צבע ירוק עז (שמעניק לו אטום הנחושת Cu).
בגלל צבעו, רכותו ונוחות שבירתו המלכיט שימש בעבר כפיגמנט לאיפור (המצרים הקדמונים).
כמו כן, הוא שולב באלמנטים ארכיטקטוניים של ארמונות שליטים (המאה ה-18 וה-19 ברוסיה) ומשמש כאבן חן המשובצת בתכשיטים עד ימינו.
המלכיט (שילוב של אטומי נחושת, פחמה (קרבונט CO3) והידרוקסיל) נוצר קרוב לפני השטח באזורים מחומצנים של בצרים סולפידיים כאשר מים עשירים בקרבונט מגיבים עם מינרלים נושאי נחושת.
הוא מופיע בטבע יחד עם המינרל אזוריט (המכיל גם הוא הידרוקסיל, קרבונט ונחושת: Cu3(CO3)2(OH)2) ועם אבני גיר.
מלבד חן ויופי משמש המלכיט את האדם כמקור אפשרי של נחושת.
מחצבים של מלכיט אפשר למצוא בהרי אורל שברוסיה, בדרום מערב ארצות הברית (אריזונה), אוסטרליה, אפריקה (זאיר ונמיביה).
בישראל ניתן למצוא מלכיט בבקעת תמנע.
יצחק מלכיאל מני (כ"ה בכסלו תרכ"א, דצמבר 1860, חברון – ה' בכסלו תרצ"ג, 1932, תל אביב) היה ראשון השופטים היהודים בבית המשפט העליון תחת המנדט הבריטי בארץ ישראל.
מלכיאל מני נולד בשנת 1860 בחברון, בנו הרביעי של הרב אליהו מני נקרא על שם רבי מלכיאל אשכנזי ויצחק אבינו.
משנותיו המוקדמות היה תלמיד של אביו בישיבתו בעיר חברון, והירבה מיוזמתו ללמוד מהמופתי והקאדי המקומיים.
ובעזרתם רכש לו בקיאות גדולה בקוראן, בביאורו שבכתב ושבע"פ, במשפט המוסלמי ובחוקי המנהגים של שבטי הערבים".
עניינו באסלאם הביאו בגיל צעיר לערוך השוואות הדדיות בין המשפט העברי לבין חוקי האסלאם.
מטעם אגודת "למען ציון" התמנה בצעירותו לשמש מורה לשפה הערבית ולספרותה.
בתקופתו של ראוף פאשה כמושל ירושלים הועמד לבחירה בין המועמדים לבית המשפט המחוזי בחברון.
באותה עת נבחרו השופטים בידי הציבור, אחת לשנתיים, ומני נבחר מספר פעמים לכהונות שופט ושופט חוקר.
בתפקידיו כיהן למעלה מעשר שנים רצופות, חלקן כיו"ר בית הדין, והיה לשופט הראשון מבין יהודי ארץ ישראל.
בשנת תרס"א (1901) עבר לירושלים ופתח משרד עצמאי לעריכת דין.
תחילה היו לקוחותיו אנשי חברון והכפרים הסמוכים, אך תוך זמן קצר נבחר לייצג רבות מהנציגויות הזרות בארץ ישראל ואת ועד הכוללים של האשכנזים בירושלים.
בשנת תרס"ה היה בוועד של חברת זיכרון משה שקנו את המגרש הראשון של שכונת זיכרון משה.
שמו וידענותו נפוצו ברחבי האימפריה העות'מאנית.
הסולטאן עבדול חמיד השני הציע למנותו לשופט, אך מני דחה את הצעתו.
לאחר מכן נבחר על ידי הסולטאן לייצגו בכל הנוגע להגנה על אדמותיו ("ג'יפטליק").
מינויו נתמך על ידי הרב הראשי לטורקיה ומושל ירושלים, למורת רוחם של אנשי דת מוסלמיים.
מני נמנה בין חשובי הספרדים בארץ ישראל שהצטרפו לתנועה הציונית.
בביקורו של תיאודור הרצל בארץ ישראל (1898) נפגש עמו לצורך מענה על שאלותיו בנושא קרקעות ארץ ישראל.
לאחר מכן ייצג את פיק"א ואת מנהלה, אלברט ענתבי.
לאחר פטירתו של משה מונטיפיורי בלא יורשים מדרגה ראשונה דחף לנטיעות המוניות בקרקעות העזבון, ביודעו שאדמה נטועה דינה להימסר לקרובי משפחה רחוקים על פני מסירתה לרשויות השלטון.
בשנים מאוחרות יותר סייע לתנועות הפועלים בחכירת אדמות.
לאחר כיבוש ארץ ישראל בידי הבריטים, ובתקופת השלטון הצבאי הבריטי, מונה בשנת 1918 לבית הדין העליון של הממשלה המנדטורית ובשל מחלה התפטר.
בשנת 1926 נתמנה לשופט מחוזי ביפו וכיהן במשרה זו עד חודש אב תרפ"ט, הוא חודש מהומות הדמים בארץ.
היה יועץ של הרבנות הראשית לת"א ויפו בענייני אישות.
בשנים 1922–1929 כיהן כשופט בבית המשפט המחוזי תל אביב-יפו..
לאחר פרישתו לגמלאות התכבד בתואר הכבוד OBE מטעם הממשלה הבריטית.
בשנת 1930 רכש מאפ"ק את הבית הדו-קומתי ברחוב יהודה הלוי 36 בתל אביב.
למרות שהתגורר בבית זה כשלוש שנים בלבד, הבית נקרא על שמו: בית מני.
בשנת 1978 נמכר הבית על ידי יורשיו לבנק לאומי.
נפטר בתל אביב בשנת 1932, ונקבר בבית הקברות טרומפלדור.
רחוב מני במרכז ירושלים נקרא על שמו ועל שם אביו הרב אליהו מני.
נישא לחנה בת ר' שלמה יחזקאל יהודה (ממשפחתם של יצחק יחזקאל יהודה, אברהם שלום יהודה ודוד ילין).
לאחר פטירתה, נישא בשנת תרמ"ד לרחל בת אברהם לוי בן טובו מירושלים, אחייניתו של הרב רפאל אלעזר בן טובו.
היה אב לארבע בנות ושני בנים.
בנו רפאל מני היה עורך דין וגואל אדמות, נישא לרוזה לבית בלום, בתו של התעשיין, הממציא והנדבן הציוני שמואל בלום.
בתו מזל (מתילדה) מוצרי הייתה עורכת העיתון "ישראל" בקהיר ואשתו של ד"ר אלברט מוצרי.
בנם-נכדו, מכבי מוצרי-מני, היה בכיר ב"הגנה" ובפלמ"ח, שנפל בקרב במלחמת העצמאות.
בתו ז'וליה הייתה אשת ראש עיריית ירושלים דניאל אוסטר.
בתו זמירה הייתה אשת הפרופ' יואל רקח, מראשוני החוג לפיזיקה באוניברסיטה העברית, ומראשיה.
בתו לילה הייתה אשת דוד ישראלי, ממקימי בנק אנגלו-פלשתינה.
רבים מאחיו ואחייניו גם כן החזיקו בתפקידים בכירים ביישוב היהודי ובפרט בתחום המשפט.
אחיינו (בן אחיו הבכור ר' שלמה יחזקאל מני) ד"ר ישראל מני, היה שופט מחוזי בימי המנדט הבריטי.
אהרן מני (בן אחיו הבכור, הרב סלימאן מנחם מני) היה אף הוא שופט בתקופת טרום הקמת המדינה, עורך דין ואיש ציבור.
מלכים הולכים קדימה הוא סרט מלחמתי שצולם בשחור לבן והופק באולפני יונייטד ארטיסטס בשנת 1958. את הסרט ביים דלמר דאסב והפיק פרנק רוז.
הסרט הוא עיבוד לספרו של ג'ו בראון, הנושא את אותו השם.
בשנת 1944, בשעה שחיילי כוחות הברית מנסים לשחרר את ההרים בדרומה של צרפת, מהכיבוש הגרמני, טכנאי רדיו עשיר וחצוף, בריט האריס (טוני קרטיס), מצטרף לפלוגה עייפת הקרבות של סמל סאם לוגינס (פרנק סינטרה).
הסמל מתפלא על הטוראי הצעיר, שניסה לשחד את דרכו אל מחוץ לצבא, שמגלה אומץ לב ומחלץ חייל פצוע השוכב במטע תפוחים ממוקש.
כשהוא לומד כי חיילי הפלוגה נמצאים תחת אש מזה חודשים רבים, הקולונל האחראי עליהם מתחיל לתת להם חופשות קצרות בעיר ניס, עיר חוף לחופי הריביירה, שאליה הובאו כל פרטי הנוחיות האפשריים, כדי לפנק את החיילים האמריקאים המשחררים.
אחר צהריים אחד, נוסע סאם בג'יפ מחוץ לעיירה, שם הוא פוגש את מוניק בלייר (נטלי ווד) היפהפייה, שנולדה וגדלה בצרפת, אך משפחתה היא אמריקאית.
כאשר הם יושבים במסעדה, סאם מספר לה על עברו ואילו מוניק מספרת לו על טוב ליבו של אביה המנוח.
סאם מעוניין לפגוש את מוניק שוב, אך אף על פי שהוא מוצא חן בעינייה, היא מודיעה לו כי אין היא מעוניינת בקשר רומנטי.
מאוכזב, חוזר סאם לעיסוקו, חיפוש אחרי לוחמים גרמנים המסתתרים באזור.
לאחר שבריט מסכן את חייו לאבטח בונקר אסטרטגי חשוב לפלוגה, סאם מתגבר על קנאתו בעושרו ובמראהו של בריט ומעניק לחייל הצעיר קידום.
בשבת בלילה, חוזר סאם אל המסעדה הקטנה, שם הוא פוגש את אמא של מוניק, המזמינה אותו לסעוד בביתם.
מוניק מספרת כי אביה, שמת שנתיים קודם לכן, נתן מחסה בבית ליתומים ופליטים, בימי הכיבוש הקשים.
אז היא נותנת לסאם לנשקה.
לאחר מכן, מתחיל סאם לבלות את כל חופשות סוף השבוע שלו יחד עם מוניק ואמה, וערב אחד הוא מתוודה על אהבתו למוניק.
מוניק מכריזה שוב, כי כל שהיא מעוניינת זה בידידותו, מוניק אז מגלה משהו אותו פחדה לגלות עד אז, אביה היה כהה עור, "אני מניחה כי כושי היא אחת המילים הראשונות אותן אתה לומד באמריקה, הלא כן?", היא שאלה וכשסאם אינו משיב לה, היא פורצת בדמעות.
אמא של מוניק אומרת, כי על אף שהיא ובעלה, פרד, חיו בגאווה בפילדלפיה, הם עברו לגור בצרפת, עקב "עיוורונה" של אמריקה לצבעים.
סאם, שהיה בצד השני של המתרס, כשהוא גדל ליד שכונת הארלם בניו יורק, נאבק עם עצמו על גילוייה של מוניק.
לבסוף מחליט סאם, לחדש את הקשר עם מוניק, השמחה על החלטתו ומזמינה אותו לצפות במופע ג'אז במועדון לילה בניס.
סאם מופתע לראות את בריט, מופיע בנגינת חצוצרה מסחררת עם הלהקה ונפגע כאשר הוא רואה כי בריט זכה להערצתה של מוניק.
כאשר חיילי הפלוגה כובשים בונקר נוסף מידי הגרמנים, בריט מודה כי מוניק מוצאת חן בעיניו, אך לפני שהוא מספיק להגיב על הידיעה כי אביה של מוניק היה שחור, מתחילה הפצצה של הגרמנים.
נחוש למצוא את מקור הארטילריה הכבדה של הגרמנים, שעצרה את התקדמות הפלוגה, סאם ובריט מבקשים אישור לסרוק את השטח ממרומי מגדל פעמונים, הנמצא מעבר לקווי האויב.
לאחר שבילה ערב עם מוניק, מכריז בריט כי הציע אירוסין למוניק, כתוצאה מכך סאם, הספקני מכוונותיו של בריט, מכריח את בריט לחתום על טופס בקשה לנישואין.
כמה חודשים לאחר מכן, ביום בו סאם מקבל תשובה מהמפקדה, כי בקשת המשימה שלהם אושרה, הוא מגלה כי ברית, באופן חשאי, ביטל את טופס בקשת הנישואין, בכך שקרא לכל הנושא בדיחה.
באותו הלילה סאם מכריח את בריט לגלות זאת ואמא.
בריט, מודה כי הרומן עם מוניק היה רק "שעשוע חדש" עבורו ובקשיחות מעליב את מוניק על רקע מוצאו של אביה, מוניק ההיסטרית, בורחת מהמקום, ומאוחר יותר באותו הלילה נודע לסאם כי היא ניסתה להרוג את עצמה.
כאשר הוא ובריט מתחילים את משימתם הלילית המסוכנת, סאם נשבע בכעס, כי הוא יהרוג את החייל הצעיר.
אף על פי המתיחות בין השניים, הם מתגנבים לכפר, המוחזק בידי הגרמנים וממקמים את עצמם בראש מגדל הכנסייה.
בעזרת פצצות תאורה, אותן מספקים להם כוחות בנות הברית, השניים מצליחים לשדר את מיקומם של החיילים הגרמנים ומצבורי התחמושת שלהם, כוחות הברית מיידית מתחילים להפציץ את המטרות שנמסרו להם.
בזמן שהם ממשיכים לדווח לכוחותיהם, בריט מתנצל בכנות על שפגע במוניק, ומסביר כי בניגוד לסאם, הוא אדם חסר אופי.
בסופו של דבר השניים מורים לכוחות הברית להפציץ את מיקומם, אך כאשר הם נמלטים למצוא מחסה מפני ההפצצה המתקרבת, בריט נהרג בידי חייל גרמני.
סאם נפצע ומאבד את זרועו, לאחר ארבעה חודשים בבית החולים, סאם מחליט לעזוב ולחזור לעסקיו בלוס אנג'לס.
בדרכו הביתה הוא מבקר את מוניק, שאמא נפטרה לא מזמן.
הוא מוצא כי הווילה בה התגוררה, הפכה לבית ספר ליתומי המלחמה, ומוניק נחושה בדעתה לשאת משא מוצאה בגאווה.
פרנק סינטרה - סאם לוגינס
טוני קרטיס - בריט האריס
נטלי ווד - מוניק בלייר
"מלכים ג" הוא רומן תנ"כי מאת הסופרת יוכי ברנדס שנכתב בשנת 2008. הרומן מספק תיאור חלופי לתקופת שלטונם של שאול, ישוי (איש בושת), דוד ושלמה מנקודת ראותן של הנשים שנותרו משושלתו של שאול המלך וחיו בארמון המלך בירושלים.
זהו סיפורו של שלומעם, מן העיר צרידה שבנחלת שבט אפרים המגלה למעשה כי הוא נצר למשפחה מיוחסת והוא אומץ בילדותו על מנת להגן עליו בפני מלכי ישראל ששלטו בבירתם ירושלים.
בתחילה שלומעם שואל את עצמו שאלות רבות בנוגע למשפחתו ולמפגשיהם של הוריו עם אישה מסתורית בעמק המצורעים.
במסעותיו בארץ ישראל הקדומה הוא מגיע לירושלים ונפגש עם מיכל בת שאול שמעמידה פני משוגעת, כאמצעי להסוות את פועלה הרב מאחורי הקלעים בחצר הממלכה.
מכאן ואילך מגיע סיפורה של מיכל המספרת על דיכוי משפחת אביה מהמלוכה ובמאמציה להעלות את שלומעם לכס השלטון.
שלומעם עצמו מגיע למעמד בכיר במנהל השלטון של שלמה המלך והוא ממונה לנציב המיסים של שבטי אפרים ומנשה.
עם מותו של שלמה, מוכתר שלומעם, בשמו החדש ירבעם, למלך על חלקה הצפוני של ממלכת ישראל.
בספרה, יוכי ברנדס, מספרת על מותו של גוליית מידי דוד המלך.
על פיה, הקרב המפורסם לא היה הירואי כפי שנצטייר במקרא ולמיכל בת שאול הגיעו שמועות כי לא היה זה דוד שהרג את גולית אלא אלחנן בן יערי, חברו ובן שבטו של דוד.
מיכל מתלבטת בנושא, ובעזרת סופרי צללים שמינתה, המעבירים לדורות הבאים את סיפורי התנ"ך, היא מכניסה פסוק בספרי הממלכה ("וַיַּךְ אֶלְחָנָן בֶּן יַעְרֵי אֹרְגִים בֵּית הַלַּחְמִי אֵת גָּלְיָת הַגִּתִּי וְעֵץ חֲנִיתוֹ כִּמְנוֹר אֹרְגִים"), מה שמשאיר בידי הקוראים בתנ"ך או בספרה לנחש את האמת על הקרב המפורסם.
שלמה המלך מצטייר כמלך נהנתן, שאינו "החכם באדם" כפי שסופרי המלך מעידים עליו, אלא אדם המכור להנאות החיים ומיזמי בנייה מנקרי עיניים התובעים משאבי אנוש וטבע שהממלכה ובייחוד שבטי ישראל כורעים תחת נטל מימונם.
את צחוקה המפורסם של מיכל למראה דוד המלך מפזז בירושלים, היא מפרשת כתעמולה של דוד המלך כנגד בית המלוכה של שאול, כאשר למעשה היא קבלה כנגדו על היחס שהיא ומשפחתה קיבלו מידיו, ועל הזיכרון הקצר של העם לימים הטובים של ממלכת שאול.
ברנדס מתארת בסיפורה מצב דברים ובו האונס של תמר על ידי אמנון שמתואר בתנ"ך לא באמת התרחש, אלא הגיע לספר הספרים כתוצאה ממזימה נרחבת של בת שבע, אם שלמה בעזרת סבה אחיתופל, שנועדה להמליך את שלמה כיורשו של דוד, למרות שלא היה הבן הבכור.
ברנדס מציירת את חגי ישראל המתוארים בתורה כחגים שהם רק מסורת של שבט יהודה ושלכל שבט משבטי ישראל ישנה מסורת חגים משלו.
לפי קריאה זו, טענת כותב ספר מלכים כאילו ירבעם בן נבט הגה חג בחודש אשר בדה מליבו, מטשטשת למעשה חג שקיים מדורי דורות במסורת השבטית, כאשר שבט יהודה מנסה לכפות על העם את מסורתו הפרטית, ולתארה בהיסטוריוגרפיה כבלעדית.
בטענה זו מעלה ברנדס שאלה כנגד אמיתות התנ"ך כספר כלל ישראלי או כספר מסורת יהודאי בלבד.
הספר מבוסס ברובו על אגדות חז"ל והכתוב במקרא, וכן על השלמות המבוססות לדעתה על הדים למסורות ישראליות שאבדו.
ברנדס מעידה כי היא שאבה השראה ממחקרו של פרופ' יאיר זקוביץ, אשר זיהה הדים בספר מלכים למסורות חלופיות על ירבעם, המזהות אותו כמושיע ישראל, העונה לדגם הספרותי של "שחרור" ומתפקד כמשה.
לפי גישה זו, ירבעם לא ביקש לפלג את הממלכה מתוך תאוות שררה, אלא כחלק משחרור שבטי ישראל מפני שעבוד השקול לשעבוד מצרים, אשר כלל גם דיכוי של דרכי האמונה החלופיות שלהן.
זקוביץ מסביר כי על-פי המסופר, בממלכת ישראל נהגו לחגוג את חג הקציר במועד אחר, וכן כי פולחן העגלים לא נתפס כחטא אלא כדרך לגיטימית לעבוד את האל, אותה הוא מנגיד לכרובים שהיו מקובלים על ממלכת יהודה.
הספר גם נותן במה לעמדה המקובלת במחקר לפיה הסיפורים על דוד בספר שמואל הם אפולוגיה, דהיינו, כתב הגנה שנועד להצדיק את עליית דוד לשלטון, אף שחמס את השלטון משושלת שנתפסה כלגיטימית.
הספר נותן במה פרוזאית לסברות המחקריות לפיהן דוד היה אוזורפ אשר חמס את השלטון בכח, תוך שסופריו מצדיקים את מעשיו באמצעים שונים.
ספרות תאולוגית המבקשת להצדיק את עלייתם לשלטון של האוזורפים הייתה מחזה שכיח במזרח הקדום.
דוגמאות לאוזורפים בולטים שנהגו כך הן תגלת פלאסר השלישי, סרגון השני ונרם-סין מלך בבל.
בקרב חוקרים רבים, רווחת הסברה כי סיפורי דוד מציגים מקרי מוות "נקיים" של מתנגדיו, כאשר למעשה הוא זה שהביא למותם.
סברה זו רלוונטית גם בקרב חוקרים שאין עניינם במהימנות ההיסטורית של הסיפורים, אלא בהיסטוריית המסורות שרווחו בקרב מי שחיו בארץ ישראל.
כך למשל, חוקר המקרא יאיר זקוביץ מסביר כי בסיפור מרד שבע בן בכרי, המסורת לפיה דוד הוא "איש דמים" שרצח את בית שאול, מובאת בפיו של מי שחוזר בו לאחר כישלון המרד, וזאת כאמצעי ספרותי-רטורי שבא להציג את המסורת שרווחה ולהתפלמס איתה.
זקוביץ מנתח אמצעי זה כ"שסתום הביטחון", במסגרתו נותנים במה למסורות לא רצויות, אך בפי דמויות שלפי הגיונו הפנימי של הסיפור, אין מקום להאמין להן.
אף המקרא עצמו מציג מקרים בהם דוד ממית את יריביו ואוסר מלחמה בשאול, כדוגמת סיפור רצפה בת איה וברית דוד עם הפלשתים, אך תיאור זה מלווה בהצדקת מעשיו.
על-פי הסיפור, שמעי בן גרא אומר לדוד "צֵא צֵא אִישׁ הַדָּמִים וְאִישׁ הַבְּלִיָּעַל." (שמואל ב טז ז), אך לאחר מכן חוזר בו ומבקש את סליחתו של דוד על מעשיהו (שמואל ב יט יז–כד).
הרב מלכיאל צבי הלוי טננבוים (תר"ז, 1847 – ה' בניסן תר"ע, אפריל 1910) היה רבה של העיר לומז'ה, ומגדולי הרבנים "המשיבים" בדורו.
נולד בעיירה מוטלה (מקום הולדת חיים ויצמן, שהיה גם קרוב משפחתו).
למד בישיבת וולוז'ין וישיבת איישישוק ובישיבות נוספות.
בגיל צעיר נשא את בתו של יהודי עשיר.
בתמיכת חותנו הוא ישב מספר שנים על לימוד התורה בהתמדה גדולה, בעיירה קארליץ.
בהמשך נתבקש לכהן ברבנות העיירה בודקי שבפלך גרודנה.
בשנת 1887 נקרא לכהן ברבנות העיר לומז'ה, שהייתה ידועה ברבנים חשובים שכיהנו בה.
בלומז'ה הוא כיהן 23 שנים, עד פטירתו בשנת 1910.
בשנת 1910 נסע לוועידת רבנים שנערכה בסנט פטרבורג, ונפטר בדרך בעיירה רציצה.
לאחר מאמץ רב והשתדלויות הובא ארונו לקבורה בעירו לומז'ה.
אחריו כיהן ברבנות העיר הרב חיים הלר (העליר).
שמו של הרב יצא בעיקר בזכות ספרי השו"ת שחיבר – שו"ת דברי מלכיאל.
חמישה כרכים הוציא הרב בחייו, החל משנת תרנ"א.
שני כרכים נוספים של שאלות ותשובות יצאו לאור מתוך כתבי ידו לאחר פטירתו בהוצאת מוסד הרב קוק וכן כרך נוסף של ביאורי הרב על הש"ס והדרנים שנתן בהזדמנויות שונות.
בתשובותיו עונה הרב טננבוים לשאלות שונות שהופנו אליו מרחבי מזרח אירופה.
מתשובותיו הידועות: הוא אוסר על צילום; מביע תמיהה על החלפת שמות בין זכרים לנקבות וחושש מפני האיסור של "לא ילבש גבר שמלת אשה".
בתשובותיו הוא נלחם באמונות טפלות שכנראה רווחו בזמנו כמו אכילת מיני מתיקה ברפת הבקר על מנת שיתברכו הבהמות, או מעשים שונים שנעשו על מנת לגרש שדים.
תשובה תקדימית ישנה בספרו לעניין זכויות בסימן מסחר:
מלכילון אורנים (שם מדעי: Regulus regulus) הוא מין זעיר של ציפור שיר מהסוג מלכילון במשפחת הסבכיים.
ציציתו הזהובה נתנה לו את שמו האנגלי (Goldcrest = זהוב ציצית) והוא נחשב למלך העופות בפולקלור האירופאי.
הוגדרו לו מספר רב של תת-מינים לאורך תחום תפוצה רחב ביותר, הכולל את אירואסיה, האיים הקנריים ואיי מיקרונסיה.
באיים הקנריים ישנם שני תת-מינים, אך אחד מהם הוגדר לאחרונה כתת-מין של מלכילון אחר, ששמו המדעי Regulus teneriffae.
מלכילונים נודדים מאזורי הרבייה שלהם בצפון ובמזרח לאזורי חורף שנמצאים באזורים דרומיים יותר.
ניזון מחרקים וחי ביערות אורנים, גינות וחורשות.
בארץ הוא חורף נדיר יחסית, ונצפה בדרך כלל בהר הרצל בירושלים ויער ביריה ליד צפת.
תחום תפוצתו התרחב לארץ ישראל רק לאחרונה.
ניזון מפרוקי-רגליים, קפזנביים, כנימות עלה ועכבישים.
תחום תפוצתו נרחב ביותר כפי שהוזכר להלן, ומתמשך אזורים רבים ושונים באירואסיה, הכוללים את יפן, סחלין, סיביר, מרוקו, ירדן, ישראל, איסלנד, סין ונורווגיה.
מלכים ונסיכים חיוורים הוא רומן מאת רוברט ב.
פארקר, שיצא בעברית בשנת 1994 בהוצאת זמורה ביתן.
זהו הספר ה-14 בסדרת הספרים שכתב פארקר אודותיו.
עלילת הספר נפתחת כאשר הבלש הפרטי ספנסר, גיבורו הראשי של פארקר, נשכר על ידי גרט קינגסלי, עורך העיתון ה"סנטרל ארגוס", כדי לחקור את מותו של כתב העיתון, אריק ולדז, שנרצח ביריות אקדח, לאחר שחקר סחר קוקאין בוויטון, עיירה בלב מסצ'וסטס.
המשטרה המקומית בראשות ביילי רוג'רס אינה משתפת פעולה.
רוג'רס אף טוען כי ולדז, חובב נשים נרצח על ידי בעל קנאי.
כאשר פיליפ אסטבה, סיטונאי ירקות קולומביאני, הנחשד כסוחר סמים, איים עליו, ספנסר הגיע למסקנה שאולי אין זו עיירה קטנה רוגעת אלא מרכז סחר סמים בצפון-מזרח ארצות הברית.
מקרי רצח נוספים, שהתרחשו בעת החקירה, שכנעו אותו להיעזר בידידו, הוק, יוצא לגיון הזרים הצרפתי, ובאהובתו סוזאן, הפסיכולוגית המרצה באוניברסיטת הרווארד, המשכנעת את ספנסר לבחון מניעים זולת מקוקאין לעבר יצרים פשוטים יותר כמו קנאה, תאווה ושנאה.
מלכים צלבנים 2 הוא משחק תפקידים ממוחשב שעלילתו מתרחשת בתקופת ימי הביניים.
המשחק פורסם על ידי חברת Paradox Interactive בתור המשך למשחק "Crusader Kings".
המשחק יצא למערכות Windows של מיקרוסופט ב-14 בפברואר 2012.
ב-1 בספטמבר 2020 יצא משחק ההמשך "Crusader Kings III".
המשחק הוא סימולטור שושלות בו השחקן שולט בשושלת ימי-בנימית בין משנת 1066 ועד 1453, אם כי בהרחבות "האלים העתיקים" ו"קרל הגדול" ניתן להתחיל את המשחק מהשנים 867 ו-769. דרך השימוש האסטרטגי במלחמה, נישואין, התנקשויות ועוד אמצעים רבים, השחקן צריך לגרום להצלחת שושלתו.
המשחק כולל מספר דמויות היסטוריות כגון ויליאם הכובש, קרל הגדול, אל סיד, הארון א-רשיד וצלאח א-דין, אבל מאפשר לשחק ולפתח דמויות בדיוניות.
הסימולציה חסרת סוף עלילתי כך שה"הצלחה" מוגדרת לחלוטין על ידי השחקן.
המשחק נגמר כאשר דמותו הנוכחית של השחקן מתה ללא יורש מאותה שושלת או כאשר מגיעה השנה 1453.
בתוך המשחק ישנן מערכות גנטיקה וחינוך כך שצאצאים יירשו תכונות, תרבות, דת ומיומנויות מהוריהם ומחנכיהם.
מערכת זו מוסיפה עוד שכבה לאסטרטגיות של נישואין, מעבר לבריתות דיפלומטיות וצבירת יוקרה וממון.
בעוד שניתן לבחור כמעט כל אציל בעל אדמות, יש כמה סוגי דמויות שלא ניתן לשחק ללא מודים כגון תיאוקרטיות.