tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כ העמיד דה סילבה ממוצעים של 15.7 נקודות ו-6.4 ריבאונדים למשחק, וכ רשם 18.8 נקודות ו-6.8 ריבאונדים למשחק ונבחר שוב לחמישיית העונה באזור.
ב-24 במרץ 2021 חתם דה סילבה בריזן לודוויגסבורג מהבונדסליגה הגרמנית לשארית עונת 2021.
לאחר שלא נבחר בדראפט ה-NBA 2021 הצטרף דה סילבה לאוקלהומה סיטי ת'אנדר לליגת הקיץ של ה-NBA.
ב-30 בספטמבר הוא חתם באלבה ברלין מהבונדסליגה והיורוליג עד 2024. הוא זכה עם הקבוצה בדאבל הגרמני, כשאלבה זכתה באליפות וב ב-2022.
ב-11 ביולי 2022 הוא חתם לשלוש שנים בברצלונה מליגת ה-ACB הספרדית והיורוליג.
ב-2016 העמיד דה סילבה ממוצעים של 9.5 נקודות ושישה ריבאונדים למשחק עבור גרמניה באליפות אירופה בכדורסל עד גיל 18 2016 בסמסון, טורקיה, והוביל את נבחרתו למקום הרביעי.
הוא עזר לגרמניה להגיע למקום החמישי בגביע העולם בכדורסל עד גיל 19 2017 בקהיר, עם ממוצעים של 10.3 נקודות וארבעה ריבאונדים למשחק.
ב-22 בפברואר 2024 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גרמניה הבוגרת, בניצחון 85–61 על במסגרת מוקדמות יורובאסקט 2025 ורשם 19 נקודות, 7 ריבאונדים, 4 אסיסטים ו-5 חטיפות.
אביו של דה סילבה ברזילאי ואימו גרמנייה.
אביו היה מתאגרף מקצועי לפני שהיגר לגרמניה בשנות ה-90. אחיו הצעיר טריסטן משחק כיום כדורסל באוניברסיטת קולורדו.
באוניברסיטת סטנפורד הוא התמחה בביולוגיה וביצע מחקר בתאי גזע.
הוא שולט בשש שפות: אנגלית, צרפתית, גרמנית, לטינית, פורטוגזית וספרדית, והשחקן האהוב הוא קווין דוראנט.
אוסקר גליק היה יהודי אוסטרי שבתקופת השואה התחזה לגרמני נוצרי ובזהותו הבדויה כך הצליח להעניק חסות לכאלף יהודים שחלקם שרדו בשואה בזכותו.
עם סיפוח אוסטריה לגרמניה במרס 1938 ברח אוסקר גליק מאוסטריה והגיע לווילנה, אז בתחומי פולין.
עם כיבוש וילנה בידי הצבא הגרמני ביוני 1941 נרצחו עשרות אלפי יהודים בבורות הירי בפונאר.
יהודים בעלי תעודות עבודה נותרו בחיים בתקופה זו עם בני משפחותיהם.
גליק פגש חבר אוסטרי בין חיילי הוורמכט בווילנה.
החבר הצליח לארגן לו מסמכי זהות בדויה של פולקסדויטשה, גרמני אתני.
תחת חסות הזהות הבדויה, הציע גליק לגרמנים להפעיל בית חרושת לעורות בשם "קייליס", שנסגר לאחר שעובדיו היהודיים נרצחו בפונאר.
בהסכמת הגרמנים הצליח גליק להוציא מגטו וילנה כאלף יהודים - עובדים ובני משפחותיהם - ולהעבירם לקייליס, בתחומי וילנה העיר, מחוץ לגטו.
המפעל הפך ל"מחנה העבודה קייליס" ועובדיו ודייריו, בני משפחותיהם של העובדים, היו מוגנים מפני אקציות.
בינואר 1942 פרצה במפעל "קייליס" שרפה.
בעקבות השריפה החלה חקירה במפעל, ויהדותו של גליק נחשפה.
גליק נרצח אך בית החרושת המשיך לפעול.
בית החרושת פעל גם לאחר חיסול הגטו בספטמבר 1943. המפעל עצמו חוסל לפני שחרור וילנה ביולי 1944. בודדים בלבד מעובדיו ובני משפחותיהם שרדו.
אוסקר וינטר הוילון (בדנית: Oscar Winther Højlund; נולד ב-4 בינואר 2005 בקופנהגן שבדנמרק) הוא כדורגלן דני המשחק בעמדת הקשר בקבוצת איינטרכט פרנקפורט מהבונדסליגה.
הוילון גדל במחלקות הנוער של HUI ופ.צ.
ב-2 ביולי 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של פ.צ.
קופנהגן, בניצחון 1–2 על לינגבי בולקלוב במסגרת המחזור הראשון בליגת העל הדנית לעונת .
ב-20 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בתיקו 2-2 נגד גלאטסראיי במסגרת שלב הבתים לעונת 2023/2024.
באוגוסט 2024 חתם הוילון על חוזה לחמש שנים באיינטרכט פרנקפורט מהבונדסליגה.
הוילון הוא בנו של כדורגלן העבר הדני אנדרס הוילון, ששיחק בקבוצת בולקלובן 93. אחיו התאום הוא אמיל הוילון ואחיו הבוגר הוא רסמוס הוילון.
אוסקר גרונינג היה פושע מלחמה גרמני נאצי.
כמנהל החשבונות של אושוויץ בדרגת , היה אחראי על רכושם האישי של האסירים היהודיים שהגיעו למחנה.
בכמה הזדמנויות אף היה עד למעשי הרג המוני במחנה.
לאחר שהועבר מאושוויץ ליחידה קרבית באוקטובר 1944 נכנע גרונינג לבריטים בתום מלחמת העולם השנייה; תפקידו באס אס לא התגלה, ובסופו של דבר הוא הועבר לבריטניה כשבוי מלחמה ועבד כפועל חקלאי.
עם שובו לגרמניה ניהל חיים רגילים ונרתע מלדבר על שירותו באושוויץ.
עם זאת, יותר מ-40 שנה לאחר מכן, לאחר שנודע לו על הכחשת השואה, החליט לפרסם ברבים את פעילותו באושוויץ.
הוא מתח ביקורת גלויה על מכחישי האירועים להם היה עד ואת האידאולוגיה שבה האמין.
גרונינג התבלט כגרמני המוכן להצהיר הצהרות פומביות על שירותו כקצין באס אס, שהפלילו אותו ואשר חשפו את חייו לביקורת ציבורית.
בפרט, הוא הודה בגניבת תכשיטים וכסף מנפגעי תאי הגזים לרווחתו האישית.
בספטמבר 2014 הואשם גרונינג על ידי גרמניה ב-300,000 אישומים בסיוע לרצח, בשל תפקידו במחנה הריכוז אושוויץ.
משפטו שנערך בלינבורג החל באפריל 2015, לאחר שבית המשפט קבע כי הוא עדיין כשיר לעמוד לדין על אף גילו המבוגר (93).
ב-15 ביולי 2015 נמצא אשם בסיוע לרצח המוני ביודעין ונידון לארבע שנות מאסר.
לאחר שערער מספר פעמים על עונשו ונדחה, מת גרונינג ב-9 במרץ 2018 בעודו מאושפז בבית חולים לפני שהיה אמור להתחיל בריצוי עונשו.
גרונינג נולד ביוני 1921 ב שבפרוסיה (כיום בסקסוניה התחתונה).
אביו היה עובד טקסטיל מיומן ואימו נפטרה כשהיה בן ארבע.
אביו, שהיה לאומני ושמרן קפדני, הצטרף לארגון קסדת הפלדה לאחר תבוסתה של גרמניה במלחמת העולם הראשונה (שבמהלכה איבד אביו את עינו), ובשל כעסו על ענישת גרמניה בעקבות חוזה ורסאי, שכן עסקיו בתחום הטקסטיל פשטו רגל בשנת 1929 עקב הון בלתי מספיק.
גרונינג הצהיר כי ילדותו כללה "משמעת, ציות וסמכות".
גרונינג הוקסם ממדי צבא, ואחד מזיכרונותיו המוקדמים ביותר היה התבוננות בתמונות סבו, ששירת בגדוד מובחר של דוכסות בראונשווייג, כשהוא רכוב על סוסו ומנגן בחצוצרה שלו.
ב-2005 אמר בריאיון ל"דר שפיגל שבילדותו שיחק גולות ברחוב עם אן זליג, בתו של מוכר ברזל יהודי שחנותו שכנה ליד ביתו.
כשלוחמי הסער הנאציים נשאו שלט מחוץ לחנות שעליו נכתב "גרמנים, אל תקנו מיהודים", אמר כי הוא לא התרגש ממנו.
עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933 הצטרף לנוער ההיטלראי.
בהשפעת ערכי משפחתו, חש שהנאציזם מועיל לגרמניה.
הוא השתתף באירוע שרפת הספרים שחיברו יהודים ומחברים אחרים מתוך אמונה שהשרפה עוזרת לגרמניה להשתחרר מתרבות זרה.
גרונינג עזב את בית הספר עם ציונים גבוהים והחל לעבוד כפקיד בנק כשהיה בן 17, אך ב-1939, זמן קצר לאחר שהחל לעבוד, פרצה מלחמת העולם השנייה, ושמונה מתוך עשרים הפקידים בבנק גויסו מייד לצבא.
זה אפשר לשאר החניכים להמשיך את הקריירה הבנקאית שלהם בזמן קצר יחסית; עם זאת, למרות הזדמנויות אלה, קיבלו גרונינג ועמיתיו השראה מניצחונותיה המהירים של גרמניה הנאצית בצרפת ובפולין ורצו לסייע לה.
גרונינג רצה להצטרף ליחידה מובחרת בצבא והתכוון להצטרף לאס אס.
ללא ידיעת אביו הוא עשה זאת ב-1940 במלון שבו גויסו אנשי האס אס.
גרונינג אמר שאביו התאכזב לגלות זאת לאחר שחזר הביתה.
גרונינג תיאר עצמו כ"איש שולחן" והסתפק בתפקידו בניהול שכר האס אס, שהעניק לו הן את ההיבטים הארגוניים והן הצבאיים שרצה במהלך שירותו.
גרונינג עבד כמנהל חשבונות במשך שנה עד 1942, אז הורה האס אס שעבודות שולחן יישמרו לחיילים משוחררים פצועים, וכי חיילים הנושאים בתפקידים ארגוניים יעברו לתפקידים מאתגרים יותר.גרונינג ו-22 מעמיתיו נסעו לברלין, שם התייצבו במשרד הראשי למשק ומנהל.
לאחר מכן שמעו הרצאה מפי כמה קצינים בכירים שהזכירו להם את שבועתם, שאותה יוכלו לקיים על ידי ביצוע משימה קשה.
המשימה הייתה סודית ביותר ועל כן גרונינג וחבריו לאס אס נאלצו לחתום על הצהרה שלא יחשפוה למשפחה או לחברים, או לאנשים שאינם ביחידתם.
לאחר מכן, הם פוצלו לקבוצות קטנות יותר והובלו לתחנות רכבת שונות בברלין, שם עלו על רכבת לכיוון קטוביץ וצוו להתייצב בפני מפקד אושוויץ רודולף פרנץ הס, מקום שגרונינג לא שמע עליו קודם לכן.
עם הגעתם למחנה הראשי הם לנו באופן זמני בצריפי האס אס, התקבלו בחום על ידי חבריו וסופק להם מזון.
גרונינג הופתע מאינספור מוצרי המזון הזמינים בנוסף למנות האס אס הבסיסיות.
המגיעים החדשים למחנה היו סקרנים לגבי תפקידו.
נאמר להם שהם צריכים לגלות בעצמם כי אושוויץ היה סוג מיוחד של מחנה ריכוז.
למחרת התייצבו גרונינג ושאר המגיעים למחנה בבניין הארגוני המרכזי של האס אס ונשאלו על הרקע שלהם לפני המלחמה.
אחד מהקצינים אמר כי כישוריו של גרונינג כפקיד בנק לשעבר יהיו מועילים, ולקח אותו לצריפים במחנה, שם נשמרו כספי האסירים.
נאמר לגרונינג שכאשר נרשמו אסירים למחנה אוחסן שם כספם ומאוחר יותר הוחזר אליהם כשיצאו.
התברר כי אושוויץ אינו מחנה מעצר רגיל, אלא שימש תפקיד נוסף: לגרונינג נמסר שכסף שנלקח מאסירים יהודים לא הוחזר להם בפועל.
כששאל על כך עוד אישרו עמיתיו כי היהודים מושמדים באופן שיטתי וכי זה כלל הובלת אסירים שהגיעו בלילה הקודם.
תחומי האחריות של גרונינג כללו מיון וספירה של שלל המטבעות שנלקחו מהאסירים שהגיעו למחנה, שליחתם לברלין ושמירה על חפציהם של המגיעים עד למיונם.
הוא סיפר שהוא נדהם לגלות על תהליך ההשמדה, אך מאוחר יותר הודה בחלקו בכך וקבע שעבודתו הפכה ל"שגרתית" לאחר מספר חודשים.
עבודתו הבירוקרטית לא חסה עליו לחלוטין מפעולות פיזיות במסגרת תהליך ההשמדה: כבר ביומו הראשון ראה גרונינג ילדים מוסתרים ברכבת ואנשים שאינם מסוגלים ללכת, שנשארו בין האשפה והפסולת לאחר השלמת הסלקציה, שבהמשך נטבחו.
גרונינג אמר כי שמע גם:
לאחר שראה זאת, טען גרונינג כי הוא ניגש לבוס שלו ואמר לו שהוא לא יכול לעבוד יותר באושוויץ, וטען שאם יש צורך בהשמדת היהודים, "אז לפחות זה צריך להיעשות במסגרת מסוימת".
גרונינג טען שהקצין הממונה עליו דחה את בקשתו תוך ציטוט של מסמך שעליו חתם לפני שפורסם, ואילץ אותו להמשיך בעבודתו.
בלילה אחד, לקראת סוף 1942, הוזעקו גרונינג ואחרים מצריפם בפאתי בירקנאו.
נאמר להם שמספר יהודים שהובלו לתאי הגזים הצליחו להימלט והסתתרו ביער.
הם נצטוו לקחת אקדחים ולחפשם ביערות.
כשהגיעה קבוצתו לאזור ההשמדה של המחנה הם ראו בית חווה, שמולו היו אנשי אס אס וגופות של שבעה או שמונה אסירים במחנה, שנתפסו ונורו.
אנשי האס אס אמרו לגרונינג ולחבריו שהם יכולים לחזור לצריפם, אך הם החליטו להישאר ביער.
הם צפו באיש אס אס עוטה מסכת גז ומרוקן פח של ציקלון בה לתוך חלון בקיר הקוטג'.
גרונינג אמר שרעש הזמזום מבפנים "הפך לצרחות" למשך דקה, ואז חזר לשקט.
חבר הראה לו מאוחר יותר את הגופות נשרפות בבור.
קאפו שהיה שם סיפר לו פרטים על השרפה, כמו איך התפתחו גזים בגוף וגרמו לגופות הבוערות לנוע.
גרונינג טען שהדבר שיבש את השלווה היחסית שהעניקה לו עבודתו ושהוא שב להתלונן בפני הממונה עליו.
הבוס שלו הקשיב לו אך הזכיר לו את התחייבותו שלו ושל חבריו לאס אס.
גרונינג חזר אפוא לעבודה והצהיר שעשה מניפולציות על תקופתו באושוויץ כדי להימנע מלראות את ההיבטים הכי לא נעימים של המחנה.
בקשתו של גרונינג לעבור ליחידה בקו החזית התקבלה, ובשנת 1944 הצטרף ליחידת אס אס שנלחמה בקרב על הבליטה בארדנים.
הוא נפצע ונשלח לבית חולים שדה לפני שחזר ליחידתו, שבסופו של דבר נכנעה לצבא הבריטי.
הוא הבין שלהצהרה על "מעורבות במחנה הריכוז אושוויץ תהיה תשובה שלילית", ניסה לא למשוך את תשומת הלב לכך, כשכתב על הטופס שנתנו לו הבריטים שהוא עובד עבור המשרד הראשי למשק ומנהל.
הוא אמר שעשה זאת משום שדברים שקרו באושוויץ "לא תמיד עמדו בזכויות האדם".
גרונינג ושאר עמיתיו לאס אס נכלאו במחנה ריכוז נאצי ישן.
מאוחר יותר נשלח לבריטניה כעובד כפייה ב-1946, שם חי "חיים נוחים מאוד".
הוא התפרנס, נסע ל ולסקוטלנד, הופיע בקונצרטים במשך ארבעה חודשים ושר מזמורים גרמניים ושירי עם אנגליים מסורתיים.
גרונינג חזר לגרמניה ב-1947 או ב-1948. הוא לא הצליח לחזור לעבודתו בבנק עקב היותו חבר האס אס לשעבר, אז הוא קיבל עבודה במפעל המייצר זכוכית, שם שימש בתפקיד ניהולי.
עם שובו לגרמניה גר גרונינג עם חותנו.
לאחר המלחמה ניהל גרונינג חיים נורמטיביים.
גרונינג התייחס מעט מאוד להצהרות הללו, והשיב רק כי: "אני יודע קצת יותר על זה, אנו צריכים לדון בכך ביום מן הימים." האדם המליץ לגרונינג על חוברת שחיבר מכחיש השואה .
גרונינג השיג עותק שלה ושלח אותו בדואר לכריסטופרסן, לאחר שכתב עליה פרשנות משלו, שכללה את המילים:
לאחר מכן החל גרונינג לקבל שיחות טלפון ומכתבים מאנשים זרים שניסו לומר לו שאושוויץ למעשה אינו מקום להשמדת בני אדם בתאי גזים.
התברר כי דבריו בגנות הכחשת השואה הודפסו במגזין נאו-נאצי, ולדברי גרונינג נשלחו רוב השיחות והמכתבים האנונימיים שקיבל "מאנשים שניסו להוכיח שמה שראיתי במו עיניי וחוויתי באושוויץ הייתה טעות גדולה מאוד והזיה גדולה מצדי כי זה לא קרה."
כתוצאה מדברים אלה החליט גרונינג לדבר בפתיחות על חוויותיו ולהוקיע בפומבי אנשים הטוענים שהאירועים אליהם היה עד מעולם לא התרחשו.
גרונינג אמר שהמסר שלו למכחישי השואה הוא:
גרונינג אף כתב ספר זיכרונות למשפחתו, המכיל 87 עמודים.
גרונינג לא ראה עצמו אשם בפשע כלשהו, משום שלא היה מעורב בשום אופן ישירות בהרג.
הוא תיאר את חלקו במכונת ההשמדה כ"גלגל שיניים קטן בהילוכים" בלתי רצוני, מה שהעניק לו אשמה שלא מרצונו.
כשזומן להעיד נגד איש אס אס שהואשם ברצח אסירים באושוויץ, אמר שהוא חף מפשע בעיני החוק והצביע על כך שדיבר כעד ולא כנאשם.
בספרו "Auschwitz: The Nazis and 'The Final Solution''" ("אושוויץ: הנאצים ו'הפתרון הסופי'"), מציין שלמרות שגרונינג ביקש לעזוב את אושוויץ לאחר שהיה עד להרג שם, הייתה התנגדותו רק על בסיס יישומו המעשי, ולא על העיקרון המיליטריסטי הכללי של השמדה המונית של אויבים.
גרונינג אמר שבזמנו חשב שהדבר מוצדק בשל התעמולה הנאצית שאליה נחשף, בכך שאויביה של גרמניה מושמדים, שבעיניו הפכו את כלי ההשמדה שלהם (כגון תאי הגזים) לכלים שאינם בעלי משמעות מיוחדת.
בשל כך, אמר שהרגשותיו לגבי אנשים שנותרו להם שעות לחיות לפני שהוכנסו לתאי הגזים היו "מאוד מעורפלות".
הוא הסביר שילדים נרצחו כי בעוד שהם לא היו האויב, הייתה הסכנה בדמם, בכך שהם יכלו לגדול ולהיות ל"יהודים מסוכנים".
ריס מצביע על חינוכו האולטרה-לאומני של גרונינג כאינדיקציה לאופן שבו הצליח להצדיק השמדת ילדים חסרי ישע.
גרונינג אמר שהזוועות בתאי הגזים עלו לו בסופו של דבר כששמע את הצעקות.
ריס כותב שגרונינג תיאר את תקופתו באושוויץ כאילו דיבר על אוסקר גרונינג אחר באושוויץ - וכתוצאה מכך דיבר גרונינג לאחר המלחמה בכנות רבה יותר על שירותו שם על ידי הפרדה מתרומתו למפעל המוות.
בראיון משנת 2005 אמר גרונינג שצעקותיהם של יושבי תאי הגזים מעולם לא עזבו אותו, והוא מעולם לא חזר לאושוויץ בגלל בושה.
לדבריו, הוא חש אשמה כלפי העם היהודי, ועל היותו חלק מהארגון שביצע נגדו פשעים, למרות "שלא הייתי אחד מהמבצעים בעצמו".
הוא ביקש סליחה מאלוהים ומהעם היהודי.
בספטמבר 2014 דווח כי גרונינג, אז בן 93, הואשם על ידי תובעים בגרמניה בהיותו שותף לרצח בגין תפקידו באושוויץ בקבלה וקליטה של אסירים וחפציהם האישיים.
בכתב האישום צוין כי גרונינג קידם כלכלית את גרמניה הנאצית וסייע להרג שיטתי של 300,000 מתוך 425,000 יהודי הונגריה שגורשו לאושוויץ באמצעות 137 רכבות במהלך קיץ 1944.
נטען כי העמדתו לדין של גרונינג הייתה חלק מהמאמץ האחרון של גרמניה להביא את החשודים האחרונים בביצוע פשעי מלחמה נאציים לדין.
התביעה הצליחה להאשים את גרונינג בתקדים משפטי שנוצר בשנת 2011 בהרשעתו של ג'ון איוון דמיאניוק על ידי בית משפט במינכן בשל היותו שומר בסוביבור ולא בגין מעשה רצח ספציפי.
משפטו החל ב-20 באפריל 2015 בלינבורג.
בהצהרת הפתיחה התחרט גרונינג על שירותו באושוויץ בקיץ 1944, באומרו: "מבחינתי אין ספק שאני חולק חובה מוסרית", אמר לשופטים, והודה בכך שידע על הרג יהודים ואסירים אחרים.
אווה מוזס קור, שהייתה בת 10 כשהגיעה לאושוויץ, העידה כי היא ואחותה התאומה שימשו לניסויים הרפואיים האכזריים שערך יוזף מנגלה וכי היא איבדה את הוריה ואחיותיה הגדולות באושוויץ.
קור שוחחה עם גרונינג ואף חיבקה אותו לאחר שמסרה עדות, בעוד שניצולי שואה אחרים באולם הפגינו נגד מחווה זו.
עד אחר, מקס אייזן, שהיה בן 15 כשנכנס לאושוויץ, תיאר את האכזריות של חלק ההשמדה במחנה, כולל עקירת שיני זהב מקורבנות מתים.
ב-12 במאי 2015 העידה סוזן פולק, בריטית בת 84, כיצד נלקחה מהונגריה לאושוויץ ולברגן-בלזן; כשתיארה את תנאי החיים באושוויץ אמרה: "הייתי בצריף עם עוד כ-800 בנות...
ירדנו במשקל, לא יכולנו להשתמש יותר בשכל".
באותו יום מסר גם אייבור פרל, בריטי בן 83 שנולד בהונגריה למשפחה יהודית-דתית, עדות; פרל העיד כי היה בן 12 כשהגיע לאושוויץ וכי הוא ואחיו איבדו את הוריהם ושבעת אחיהם בשואה.
ביולי העידה אירן וייס, אמריקאית בת 84, כי משפחתה נקרעה עם הגעתה לאושוויץ במאי 1944, במהלך הגירוש ההמוני של יהודי הונגריה וכי היא איבדה את שני הוריה, ארבעה אחים ו-13 בני דודים באושוויץ.
הכרעת הדין, הערעור, בקשת החנינה ומותו
ב-15 ביולי 2015 נמצא אשם בהיותו שותף לרצח של לפחות 300,000 יהודים.
בתגובה לגזר הדין אמרה מוזס קור שהיא "מאוכזבת" והוסיפה: "הייתי רוצה שבית המשפט יוכיח לי, ניצולת השואה, איך ארבע שנות מאסר יועילו למישהו." עורך דינו של גרונינג, הנס הולטרמן, עיין בהחלטה לפני שתכנן לערער עליה.
ב-28 בנובמבר 2016 נדחה הערעור על ידי .
באוגוסט 2017 נקבע כי גרונינג כשיר לרצות את מאסרו.
גם ערעור לבית המשפט החוקתי הפדרלי של גרמניה נדחה, והוא קבע שגילו אינו סיבה מוצדקת לא לשלוח אותו לכלא.
ב-15 בינואר 2018 הגיש גרונינג בקשה לחנינה כאמצעי אחרון להימנע ממאסר, אך היא נדחתה.
ב-9 במרץ 2018 נפטר גרונינג בזמן שאושפז בסקסוניה התחתונה לפני שהיה אמור להתחיל בריצוי עונשו.
אוסקר ולנטין מרטין לואנגו (בספרדית: Óscar Valentín Martín Luengo; נולד ב-20 באוגוסט 1994) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת ראיו ואייקאנו מהלה ליגה, בה הוא גם משמש גם כקפטן.
הוא התחיל את דרכו בקבוצת הנוער של ראיו מחנדאונדה, עמה שיחק בליגה לנוער, לאחר מכן עבר לשחק באלקובנדס ובהמשך הצטרף למחלקת הנוער של ראיו ואייקאנו, עמה ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה השלישית, ולאחר מכן חזר לאלקובנדס.
בקיץ 2017 חזר לקבוצת מחדאונדה בליגה השנייה.
בעונת 2017-2018 הפך לחלק חשוב בקבוצה שהצליחה לעלות לליגה השנייה.
ביולי 2018, לאחר העלייה לליגה השנייה, חידש את חוזהו לשנתיים נוספות.
שנה לאחר מכן חזר לראיו ואייקאנו, הפעם כחלק מהקבוצה הבוגרת.
בעונת 2023/2024 הוא הפך לקפטן הקבוצה שלו, בנוסף לכך שכבש את שער הליגה הראשון שלו בתיקו 2-2 נגד סביליה ב-7 באוקטובר 2023. הוא גם סיים את העונה כמי שביצע הכי הרבה תיקולים בליגה הספרדית עם 66.
אוסקר מריל הרצל (6 בינואר 1876 – 27 באוגוסט 1943) היה חקלאי, סוכן נדל"ן, סגן שריף, פוליטיקאי ומקדם עסקים אמריקאי.
הוא התפרסם כרמאי של מאות אלפי אנשים שביצע הונאות סודיות בכך שטען שהוא הבעלים החוקי של ירושתו של פרנסיס דרייק.
אוסקר מריל הרצל נולד במונמות', אילינוי, ב-6 בינואר 1876, כבן הבכור לג'ון הנרי הרצל ולאשתו, אמה לואיזה.
היו לו שלושה אחים: קלינטון סילבסטר הרצל, קנפילד סי הרצל ופרל מיי פאלמר.
הרצל נשר מבית הספר התיכון.
הרצל עבד בחוות משפחתו, ובסופו של דבר ירש אותה מאביו לאחר מותו ב-14 בספטמבר 1905, בגיל 52. הוא היה בן 29 בזמן מות אביו.
עקב קשיים בניהול החווה, הוא נקלע לצרות כלכליות.
הוא עבר לדה מוין, איווה, שם עבד כסוכן נדל"ן, ולאחר מכן כסגן שריף.
הוא עבד במספר עבודות, כולל בפוליטיקה וכמקדם.
הרצל גויס לצבא ב-12 בספטמבר 1918, במהלך מלחמת העולם הראשונה.
על פי הרצל, בשנת 1915 הוא פגש את הנוכלים אוסיידה "סודי" ווייטקר ומילו לואיס, שהבטיחו להפוך את 6,000 הדולר של אמו ל-6 מיליון דולר על ידי מתן חלק מהונו של החוקר והסוחר האנגלי פרנסיס דרייק.
כשהבין שהעסקה היא הונאה, הוא החליט לנצל אותה לטובתו האישית, והצטרף.
הרצל יצר קשר עם תושבי איווה רבים שנשאו את שם המשפחה דרייק.
הוא טען שהוא קרוב משפחה רחוק וגילה שירושתו של דרייק מעולם לא שולם ליורשיו, שהוא צבר ריבית במשך 300 השנים האחרונות וכעת שווה 100 מיליארד דולר.
הוא הזמין את כל המשפחות הללו להשקיע בקמפיין שלו לתבוע את ממשלת בריטניה על הכסף והבטיח להם שכולם ירוויחו 500 דולר על כל דולר שישקיעו.
הוא אמר שהירושה תכלול את כל העיר פלימות', בדבון, דרום מערב אנגליה.
עשרות אלפי אמריקאים נתנו חסות להרצל, לפעמים עם כל הכסף שהיה להם.
מאוחר יותר הוא הרחיב את התרמית שלו לאנשים ללא שם המשפחה דרייק ומחוץ לאיווה.
בסביבות שנת 1917, הרצל נסע ללונדון כדי להיפגש עם יורש ירושת דרייק.
בסופו של דבר הוא נשאר, וחי אורח חיים מפואר.
הוא המשיך לספר למשפחות שהשקיעו ב"קמפיין" שהוא מנהל משא ומתן עם ממשלת בריטניה וזקוק לכסף נוסף עבור הוצאות.
סוכניו במערב התיכון, שלעיתים האמינו בתוכנית בעצמם, אספו את הכסף.
ב-9 באוגוסט 1922, הודיע משרד הפנים הבריטי לשגרירות האמריקאית כי אין ירושה פנויה של סר פרנסיס דרייק.
הרצל הסביר כי הירושה אינה פנויה משום שהיא שייכת לדרקסל דרייק (קולונל שלא היה קיים) ולכן להרצל.
מכיוון שהרצל לא הפר אף חוק בריטי, המשטרה הבריטית לא יכלה לעצור אותו.
הלשכה הפדרלית לחקירות (FBI) חקרה והודיעה כי אשתו של דרייק, אליזבת (לבית סידנהאם; 1562–1598), ירשה כדין את אחוזת בעלה בשנת 1597, שנה לאחר מותו של דרייק.
מידע זה לא עצר את התרומות.
כאשר אד סמית', מזכיר המדינה של איווה, ניסה לשכנע את בית המחוקקים של המדינה לפעול, הציבור ותומכיו של הרצל מחו ואמרו כי הם יכולים לתרום למי שירצו, ולכן בית המחוקקים לא עשה דבר.
לאחר קריסת וול סטריט של 1929 ובמהלך השפל הגדול, נראה כי תומכיו של הרצל הפכו נואשים עוד יותר והמשיכו לשלוח לו כסף בקצב גדול אף יותר.
ב-11 באוקטובר 1930, ג'ון מיינרד קיינס, בטענה במאמר לטובת הוצאות גירעון כדי להקל על השפל הגדול, הזכיר כי המלכה אליזבת הראשונה השקיעה את שללו של דרייק – אותו דרייק נתן לכתר – לטובת הממלכה המאוחדת.
הרצל תפס זאת כהוכחה לטענותיו וסוכניו בארצות הברית הפיצו עותקים של המאמר בקרב חסידיו.
בסופו של דבר, פקח שירות הדואר של ארצות הברית, ג'ון ספארקס, בעזרת המשטרה הבריטית, תפס כמה מסוכניו של הרצל ואילץ אותם לחשוף את ההונאה.
במקביל, סקוטלנד יארד עצרה כמה מעמיתיו הבריטים.
בריטניה גירשה אותו לארצות הברית והוא נשלח למשפט באיווה בשנת 1933. עד אז, על פי גורמים אמריקאים, הוא גבה 80,000 דולר מההונאה.
הרצל נשפט בסו סיטי, איווה, בשנת 1933. חסידיו שלחו לו סכום כולל של 68,000 דולר להגנתו.
הוא הורשע בהונאה בנובמבר 1934, נידון לעשר שנות מאסר וקנס של 2,000 דולר.
עד אז, הוא ניהל את התרמית שלו במשך למעלה מ-15 שנים.
לאחר שהפסיד בערעור בשנת 1935, הוא נשלח למוסד הכליאה הפדרלי, ליוונוורת' בקנזס.
אפילו לאחר גזר דינו, חלק מסוכניו אספו תרומות נוספות – 500,000 דולר לשנה שלאחר מכן.
בסופו של דבר הרצל נשפט כלא שפוי, ואובחן כחולה בסכיזופרניה פרנואידית.
הוא הועבר למרכז הרפואי לאסירים פדרליים, בית כלא פדרלי לגברים בספרינגפילד, מיזורי.
הרצל נפטר מסרטן הגרון במרכז הרפואי לאסירים פדרליים בספרינגפילד, מיזורי, ב-27 באוגוסט 1943. הוא היה בן 67. הוא נקבר בבית הקברות מונמות' במונמות', אילינוי.
אוסקר מרפי דורלי הוא כדורגלן ליברי המשחק בעמדת הקשר האחורי בסלביה פראג מליגת העל הצ'כית ובנבחרת ליבריה.
שמו המקורי הוא מרפי דורלי, אך אחד ממאמניו החל לכנותו "אוסקר" משום שמבנה גופו וסגנון משחקו הזכירו לו את הכדורגלן הברזילאי אוסקר.
השם אוסקר הפך למזוהה עמו ומאז הוא חלק משמו.
דורלי החל את הקריירה המקצוענית שלו במונרוביה קלאב ברואריז בליבריה, ומשם עבר לטראקאי מליגת העל הליטאית (אז A ליגה).
ב-פברואר 2018 הושאל לסלובן ליברץ מליגת העל הצ'כית עד סוף עונת 2017/2018. בינואר 2019 הפכה ההשאלה לקבועה, והוא חתם על חוזה לשלוש וחצי שנים.
ב-11 באוגוסט 2019 חתם דורלי על חוזה לארבע שנים בסלביה פראג מליגת העל הצ'כית, ונשאר מושאל בסלובן ליברץ עד סוף 2019.
דורלי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ליבריה ב-5 ביולי 2015, בתיקו 1–1 נגד גינאה במוקדמות גביע אפריקה לאומות.
אוסקר מורגנשטרן היה כלכלן אוסטרי-אמריקאי, ממייסדי תורת המשחקים.
מורגנשטרן נולד בגרליץ, במחוז שלזיה בגרמניה.
את התואר דוקטור במדע המדינה קיבל בשנת 1925 מאוניברסיטת וינה.
בשנת 1935 התמנה לפרופסור לכלכלה באוניברסיטה זו.
כיהן גם כיועץ לבנק הלאומי האוסטרי ולמשרד המסחר האוסטרי.
ב-1938, עם השתלטות הנאצים על אוסטריה, הודח ממשרתו בשל דעותיו הפוליטיות, ועבר לארצות הברית.
הצטרף לאוניברסיטת פרינסטון, בה שימש כפרופסור לכלכלה עד שנת 1970, אז עבר לאוניברסיטת ניו יורק וכיהן שם עד מותו.
ידוע במיוחד בכך שבשנת 1944 פרסם יחד עם ג'ון פון נוימן את הספר "Theory of Games and Economic Behavior", המסמן את ראשיתה של תורת המשחקים כתחום עצמאי.
פרסם ספרים נוספים בנושאי כלכלה, בגרמנית ובאנגלית, ובהם:
אוסקַר ריבֵּיירוֹ דֶה אָלְמֵיידָה נִיֶמַאייר סוֹאַרֶס פִילְיִוֹ (בפורטוגזית: Oscar Ribeiro de Almeida Niemeyer Soares Filho; 15 בדצמבר 1907 – 5 בדצמבר 2012) היה אדריכל ברזילאי, ככל הנראה ממוצא יהודי (להלן), אחד החשובים והמשפיעים ביותר בקרב הזרם המודרניסטי וממשיכיו באדריכלות הסגנון הבינלאומי.
מחלוצי האדריכלים שהשתמשו בבטון מזוין כחומר בנייה עיקרי ופיסולי (כדוגמת לה קורבוזיה השווייצרי).
נימאייר נולד בעיר ריו דה ז'ניירו בשנת 1907, ברחוב אשר יישא לימים את שם סבו, ריביירו דה אלמידה.
לפי מקורות אחדים הוריו היו יהודים, אבל מרבית המקורות טוענים רק לרמז לשורשים יהודיים.
בדומה לרבים מבני תקופתו ממוצא אירופאי בריו, נודע בצעירותו כעלם חסר דאגות וכבן הבוהמה.
החל את לימודיו האקדמיים בגיל 21, בשנה בה נשא לאשה את אניטה באלדו, בתו של מהגר איטלקי.
נישואים אלו העניקו לנימאייר הצעיר תחושת מחויבות, והביאו אותו לכדי מציאת עבודה וכניסה לאוניברסיטה.
החל לעסוק בטיפוגרפיה תחת חסותו של אביו, לצד התחלת לימודיו ב-"Escola de Belas Artes" (בית-הספר לאמנויות יפות), ממנו בגר בשנת 1934 כאדריכל מהנדס.
חרף קשיים כלכליים בחייו, החליט נימאייר לעבוד בלא תשלום בסטודיו של האדריכל הנודע לוסיו קוסטה ושותפו קרלוס לאו, וזאת מתוך אמונה כי הוא יוכל לשפר את המראה הכללי של סביבתו הבנויה, ממנה חש חוסר סיפוק.
בשנת 1945, כאשר כבר נצבר מאחריו מוניטין מסוים כאדריכל מוצלח, הצטרף נימאייר למפלגה הקומוניסטית הברזילאית ונטל בה חלק פעיל.
תמיכה נלהבת זו בקומוניזם, עתידה לעלות לנימאייר מחיר רב בהמשך חייו.
במהלך המשטר הצבאי הדיקטטורי בברזיל, אשר תפס את השלטון בשנת 1945, נבזז ונפגע משרדו של נימאייר והוא יצא לגלות באירופה.
שר התעופה הברזילאי דאז צוטט באומרו: "מקומו של אדריכל קומוניסט הוא במוסקבה".
נימאייר אכן ביקר בברית המועצות, שם נפגש עם מספר מנהיגים סוציאליסטים ואף התיידד עם אחדים מהם.
פידל קסטרו ציין בעבר: "נימאייר ואנוכי הננו הקומוניסטים האחרונים על גבי כדור-הארץ".
בשנת 1963 הוא קיבל את פרס לנין לשלום.
בשנת 1936 מונה לוסיו קוסטה על ידי שר החינוך, גוסטבו קפאנמה, כאדריכל של בניין משרד החינוך והבריאות בריו דה ז'ניירו.
בפרויקט זה נטל חלק נימאייר הצעיר כעובד במשרד.
שלוש שנים מאוחר יותר הוביל נימאייר צוות אדריכלים (לוסיו קוסטה, קרלוס לאו, אפונסו אדוארדו ריידי, חורחה מוראירה, ארנאני וסקונצ'לוס, בשיתוף לה קורבוזיה כיועץ), האחראים מטעם משרד החינוך על משימת עיצוב "האדם החדש, ברזילאי ומודרני".
בתקופת גלותו, ביקר נימאייר בישראל לתקופה קצרה בשנת 1964 בהזמנת איש העסקים יקותיאל פדרמן.
בתקופה זו היה מעורב במספר רב של פרויקטים שלמעשה אף אחד מהם לא יצא לפועל על פי תכנונו.
בין הפרויקטים שתוכננו על ידי נימאייר בתקופת שהותו בישראל ניתן למנות את אוניברסיטת חיפה (אותה ביצע לבסוף האדריכל שלמה גלעד).
תוכנית לכיכר המדינה בתל אביב (אותה ביצעו לבסוף האדריכלים אבא אלחנני וישראל לוטן).
"פרויקט נורדיה" - באתר בו נבנה לבסוף "דיזנגוף סנטר" בתל אביב (אותו תכננו עליזה טולדו ויצחק ישר).
"עיר הנגב" - שתוכננה כעיר בלב הנגב.
"פרויקט פנורמה" בפסגת הכרמל (במקום בו ניצבים כיום מגדלי פנורמה) וכן מספר בתים פרטיים שלא בוצעו.
נימאייר זכה בפרס פריצקר על פועלו בשנת 1988.
כמה מהאתרים שנימאייר היה מעורב בתכנונם זכו בתואר אתר מורשת עולמית של אונסק"ו, כמו ברזיליה, המכלול האדריכלי של פמפוליה ומתחם היריד הבין-לאומי על שם רשיד כראמי בטריפולי שבלבנון.
חרף היותו מתומכי גישת היוטיליטריאניזם באדריכלות (אשר מיוחס לה על ידי הפוסט-מודרניזם, בין היתר, יצירת אדריכלות מגושמת, קרה ומנוכרת), השמה לעצמה את ערך השימושיות כמחולל העיקרי, אין יצירותיו של נימאייר זוכות לביקורת האופיינית כלפי אדריכלים בני הזרם הנ"ל.
על-אף היותו מודרניסט מושבע, בנייניו מאופיינים לרוב בשאר-רוח רב ואף בעלי נטייה לפיסוליות.
נטייה בולטת זו לקימורים דינמיים וחושניים ביצירתו, גורמת לעיתים לבנייניו להדמות יותר לפסל או אנדרטה מאשר לבניין מודרניסטי מתקופתו.
לצד ההערצה רבה כלפי סגנון ייחודי זה, מבקריו מוצאים במאפיין זה את חולשתו.
דמותו של נימאייר ותרומתו הכבירה להקמת בירת ברזיל, ברזיליה, מתוארים על גבול הפרודיה בסרט הצרפתי משנת 1964, "האיש מריו" , בכיכובו של ז'אן-פול בלמונדו.
אוסקר חַאיֶיס בגרמנית: Oscar Chajes; 14 בדצמבר 1873, ברודי – 28 בפברואר 1928, ניו יורק) היה שחמטאי יהודי-אוסטרי-אמריקאי.
חאייס היה יהודי שנולד בברודי שבגליציה, האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום אוקראינה).
בשנת 1909 הוא זכה באליפות ארצות הברית הפתוחה באקסלסיור.
בשנת 1910 הגיע למקום השני בשיקגו.
בתחילת 1911 חלק מקום 3–4 בניו יורק ובקיץ אותה שנה חלק מקום 23–26 עם 8.5/25 בתחרות קרלסבד, תחרות בה השתתפו 26 שחקנים והייתה מהחזקות שבתחרויות השחמט אי פעם.
17 מתוך 25 השחמטאים המובילים בעולם נטלו חלק בתחרות זו שאותה ניצח ריצ'רד טייכמן.
למרות מיקומו הנמוך זכה בתואר אמן כמו גם בשניים מפרסי היופי שחולקו בתחרות, על ניצחונותיו נגד סבלי גריגורייביץ' טרטקובר
בשנת 1913 חלק מקום 5–6 בתחרות בניו-יורק, מקום 4–5 בתחרות אחרת בניו-יורק ומקום 3 בתחרות נוספת בניו-יורק.
כמו כן חלק מקום 4–5 בתחרות שהתקיימה בהוואנה, תחרות בה ניצח פרנק מרשל.
בתחרות זו השתתפו שניים מעשרת החזקים בעולם, וחמישה מתוך 48 המובילים בעולם.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1914, חלק חאייס מקום 2–3 בתחרות ניו-יורק (ניצח: אדוארד לסקר).
בשנת 1915 חלק חאייס מקום 3–4 בתחרות ניו-יורק.
בתחרות לזכרו של רייס, שהתקיימה בניו-יורק בחודשים ינואר-פברואר 1916 הגיע חאייס למקום השלישי (חוסה ראול קפבלנקה ניצח).
בשנת 1917 ניצח חאייס בתחרות רוצ'סטר (אליפות ניו-יורק).
ביולי 1918 הגיע שני אחרי אברהם קופצ'יק בתחרות ריי-ביץ'.
בחודשים אוקטובר-נובמבר 1918 הגיע למקום הרביעי בתחרות ניו-יורק (מועדון השחמט במנהטן).
לאחר המלחמה, באוגוסט 1919 הגיע חאייס למקום השלישי בתחרות טרוי.
בשנת 1920 ניצח בתחרות ניו-יורק.
בשנת 1923 חלק מקום 17–18 בתחרות קרלובי וארי ומקום 7–8 בתחרות הקונגרס האמריקני התשיעי שהתקיימה בניו ג'רזי.
בשנת 1924 ניצח בתחרות ניו-יורק ובשנת 1926 הגיע למקום ה-11 בתחרות שיקגו, תחרות בה ניצח מרשל.
חאייס קיים שני דו-קרבות מול דוד ינובסקי: בשנת 1913 בהוואנה שם הפסיד +0 -2 =1 ובשנת 1918 בניו-יורק שם ניצח +7 -5 =10 (שבעה ניצחונות, חמישה הפסדים ועשר תוצאות תיקו).
חאייס היה האדם האחרון שניצח את קפבלנקה, בתחרות ניו-יורק בשנת 1916, לפני פרק הזמן של שמונה שנים בו איש לא הצליח לנצח את קפבלנקה במשחק תחרותי.
ניצחון של חאייס מול אהרון נימצוביץ':
חאייס מת בניו-יורק בשנת 1928.
אוסקר טנר היה שחמטאי יהודי-גרמני-אמריקאי.
בתחילת הקריירה השחמטאית שיחק טנר במספר תחרויות בגרמניה.
הוא ניצח במוקדמות והגיע למקום הרביעי בתחרות המבורג 1910, הגיע שביעי בתחרות ברלין 1911 (קארל אהוס ניצח), חלק מקום 9-10 בתחרות ורוצלב 1912 (ברנהרד גרגורי ניצח) , חלק מקום שלישי בתחרות יונגבונצלאו בשנת 1913 (קארל הרומאדקה ניצח) וחלק מקום 2-3 עם איליה רבינוביץ, אחרי המנצח הלגואה בתחרות מאנהיים 1914.
לאחר מלחמת העולם הראשונה חלק טנר מקום 6-7 בתחרות ברלין 1922 (ניצח: פרידריך זמיש) ולאחר מכן היגר לארצות הברית.
שם שיחק פעמים רבות בתחרויות מועדון מנהטן ובתחרויות אחרות בניו-יורק.
טנר חלק מקום 4-5 בתחרות בשנת 1922 (ניצח: מוריס שפירו), הגיע למקום החמישי בתחרות בשנת 1923 שבה ניצח אוסקר חאייס.
טנר חלק מקום 7-8 בתחרות הופאטקונג בשנת 1923 (הקונגרס האמריקאי התשיעי, ניצחו אברהם קופצ'יק ופרנק מרשל .
טנר הגיע שני, אחרי חוסה ראול קפבלנקה וחלק מקום חמישי בתחרות בשנת 1924 בה ניצח אברהם קופצ'יק.
בשנת 1925 חלק מקום 6-8 בתחרות בה ניצח אברהם קופצ'יק, בשנת 1926 הגיע למקום העשירי בתחרות בה ניצח גזה מארוצי וחלק מקום 8-9 בתחרות בשנת 1928 בה ניצח אלכסנדר קויץ', באותה שנה הגיע למקום השמיני בתחרות חוף בריידלי (ניצח: אברהם קופצ'יק).
לאחר מלחמת העולם השנייה השתתף טנר באליפות הפתוחה של ארצות הברית בשנת 1948 שם הגיע למקום ה-41, זאת בהיותו בן 68. בתחרות ניצח אדמס ויוור.
פרופ' אוסקר נגלי היה דרמטולוג במקצועו ושחמטאי שווייצרי שזכה באליפות השחמט של שווייץ בשנים 1910 ו-1936.
נגלי שיחק בנבחרתה האולימפית של שווייץ בארבע אולימפיאדות רשמיות ובאחת בלתי רשמית:
באולימפיאדת השחמט 1927, האולימפיאדה הראשונה שהתקיימה בלונדון, בלוח השני השיג תוצאה של +6 -4 =4 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו) בין היתר השיג תיקו מול בוריסלב קוסטיץ', ארנסט גרינפלד ומקס אויבה.
באולימפיאדת השחמט 1928, האולימפיאדה השנייה שהתקיימה בהאג, בלוח הרביעי השיג תוצאה של +3 -3 =5
באולימפיאדת השחמט 1931, האולימפיאדה הרביעית שהתקיימה בפראג, בלוח השני השיג תוצאה של +4 -8 =3
באולימפיאדת השחמט 1935, האולימפיאדה השישית שהתקיימה בורשה, בלוח הראשון השיג תוצאה של +2 -8 =5
באולימפיאדת השחמט 1936, אולימפיאדת השחמט הלא רשמית השלישית שהתקיימה במקביל לאולימפיאדת ברלין (1936), בלוח הראשון השיג תוצאה של +2 -6 =9 בין היתר סיים בתיקו מול פאול קרס, גזה מארוצי ויאן פולטיס .
בשנת 1933 הפסיד נגלי דו-קרב מול סאלו פלור 2-4, באותה עת היה פלור אחד מהשחקנים החזקים ביותר בעולם.
נגלי השתתף בתחרויות הבינלאומיות החזקות שהתקיימו בברן בשנת 1932 ובציריך בשנת 1934.
נגלי הוא קרוב משפחה של האמן האראלד נגלי.
בתחום הדרמטולוגיה קרוי סינדרום נגלי על שמו.
אוסקר אדולף מרמורק (בכתיב לועזי: Oskar Adolf Marmorek; 9 באפריל 1863, גליציה – 7 באפריל 1909, וינה), ארכיטקט ופעיל ציוני ממוצא יהודי-אוסטרי-גליציאני.
מרמורק נולד בשנת 1863 בפייסקובה סקאלה (Pieskowa Skała) שבגליציה כבן בכור בין חמישה ילדים, ובהם הרופא אלכסנדר מרמורק.
משפחתו נדדה תכופות ברחבי גליציה, ובשנת 1875 התיישבה בווינה.
בשנת 1880 החל בלימודיו בבית הספר להנדסה, וכבר בשנת 1887 זכה (עם פיליפ הרצוג) בתחרות לתכנון בתים.
מרמורק היה חבר אגודת המהנדסים והארכיטקטים של אוסטריה, אך בסמוך לסיום לימודיו בחר לנדוד ברחבי אירופה.
בשנת 1889 השתתף בתערוכה העולמית של פריז (1889), ובהשראתה עיצב את מזרקת המים הצבעוניים בווינה.
מרמורק, מבוקש בתחומו, ייסד בשנת 1895 את כתב העת המקצועי Neubauten und Concurrenzen in Österreich und Ungarn (גרמנית: "מבנים ובנייה באוסטריה ובהונגריה").
בשנת 1895 פגש מרמורק לראשונה בתיאודור הרצל, התקרב אליו והחל בפעילות במסגרת התנועה הציונית.
הרצל ראה במרמורק "ממתכנניה הראשונים של התחייה היהודית", ובספרו "אלטנוילנד" עשה שימוש בדמותו של מרמורק לגיבוש דמותו של האדריכל בספר.
אחיו של מרמורק, אלכסנדר, נמנה אף הוא עם חוג מקורביו של הרצל, והשניים לקחו חלק בארגון הקונגרס הציוני הראשון (1897), שבו השתתף אוסקר כציר.
בקונגרסים מאוחרים יותר סקר מרמורק בפני המשתתפים את התפתחות הציונות באזורים שונים בעולם.
מרמורק גם היה פעיל מאוד בתעמולה הציונית.
בשנת 1898 יסד בווינה את התיאטרון היהודי "המקום" שלהקת הבימה התארחה בו בתחילת המאה ה-20.
בשנת 1899 לקח מרמורק חלק בייסוד חברת "אוצר התיישבות היהודים".
ב-1901 התלווה מרמורק, שכיהן באותה העת כיו"ר הוועד הפועל של הקונגרס הציוני, לביקורם של הרצל ודוד וולפסון אצל הסולטאן עבדול חמיד השני באיסטנבול.
לצד פעילותו בתנועה הציונית נמשכה עבודתו המקצועית, ובשנת 1903 השתתף מרמורק בתערוכה עולמית באל עריש, שבמהלכהּ נבדק האזור להתיישבות.
בעקבות צעדים אלו הועלתה באותה עת תוכנית אוגנדה.
לאחר מותו של הרצל בשנת 1904 מילא מרמורק את מקומו כנשיא הקונגרס הציוני, עד לבחירתו של וולפסון לתפקיד.
על רקע מותו של הרצל, בעיותיו הבריאותיות של מרמורק ומחלוקות מתמשכות בין תומכי ההתיישבות בארץ ישראל לבין תומכי הגשמת הרעיון הלאומי ללא דרישת ארץ ישראל, שלח מרמורק בשנת 1909 יד בנפשו, מעל קבר אביו בווינה.
אוסקר לבנט היה שחקן קולנוע, פסנתרן, מלחין וקומיקאי יהודי-אמריקאי.
התפרסם במיוחד בהופעותיו בתוכניות רדיו וטלוויזיה הומוריסטיות.
נולד בפיטסבורג, פנסילבניה שבארצות הברית, לאנני ומקס, מהגרים יהודים-אורתודוקסים מרוסיה.
ב-1922, לאחר מות אביו, עבר עם אמו לניו יורק.
בניו יורק למד פסנתר אצל זיגמונט סטויובסקי וב-1924 הופיע באחד הסרטים המדברים הראשונים שהופקו בעיר, "Ben Bernie and All the Lads" עם שירים מאת אירווינג ברלין, אוסקר המרשטיין וחברו הטוב ג'ורג' גרשווין.
ב-1928 עבר להוליווד שם הלחין מוזיקה למעלה מ-20 סרטים.
שירו הידוע ביותר הוא "Blame It on My Youth".
ב-1932 ביקש ללמוד הלחנה באופן רציני יותר והפך לתלמידו של ארנולד שנברג.
ב-1939 נשא לאשה את ג'ון גייל (June Gale, שהייתה חברה בלהקת האחיות לבית גייל עם אחיותיה Joan ,Jane ו-Jean).
הם היו נשואים 33 שנים, עד מותו, והיו להם שלושה ילדים.
לבנט התפרסם במעני-הלשון השנונים שלו כשותף לתוכניות רדיו בשנות השלושים והארבעים בהם הגיש גם חידונים מוזיקליים, והפגין רוחב ידיעות והשכלה רחבה.
בשנת 1945 השתתף בסרט "רפסודיה בכחול" המגולל את סיפור חייו של גרשווין בתפקיד עצמו, יחד עם אל ג'ולסון, ששיחק אף הוא את עצמו והיה שותף של לבנט באחת מתוכניות הרדיו שלו.
לבנט שיחק בסרט נוסף שצירו המרכזי הוא המוזיקה של גרשווין "אמריקאי בפריז" מ-1951.ב-1945 הקליט כסולן בפסנתר יחד עם המנצח יוג'ין אורמנדי והתזמורת הסימפונית של פילדלפיה את היצירה "רפסודיה בכחול" עבור חברת Columbia Records, הקלטה שנבחרה ב-1990 להכלל בהיכל התהילה של פרס גראמי.
ב-1948 שיחק בסרט "רומן בלב ים" לצידה של דוריס דיי.
ב-1952 שיחק בסרט "סיפורי או.
ב-1953 שיחק בסרט קרון הלהקה לצידו של פרד אסטר.
ב-1958 החל להגיש תוכנית ארוח בטלוויזיה בשם The Oscar Levant Show, בה שילב ראיונות משועשעים עם נגינה בפסנתר והסתבך לא אחת בפליטת פה.
התוכנית שודרה עד 1960, עת הורדה מהשידור בעקבות הערה של לבנט לאחר התגיירותה של מרילין מונרו כדי להנשא לארתור מילר: "עתה, משמונרו כשרה, מילר יוכל לאכול אותה".
לבנט היה מכור לתרופות הרגעה ואושפז לא אחת בבית חולים פסיכיאטרי, הוא העיר בהתייחס לנגינתו המופלאה בפסנתר: "יש קו דק בין גאונות ושיגעון.
אני מחקתי את הקו הזה."
אוסקר וושינגטון טבארס סילבה (בספרדית: Oscar Washington Tabárez, נולד ב-3 במרץ 1947 במונטווידאו, אורוגוואי), המכונה "מאסטרו", הוא כדורגלן עבר ומאמן.
טבארס היה מאמנה של נבחרת אורוגוואי בכדורגל במונדיאל 1990, שם הגיעה הנבחרת לשמינית הגמר.
במהלך הקריירה אימן טבארס במספר מועדונים יוקרתיים, ביניהם: פניארול, בוקה ג'וניורס ומילאן.
ב-2006 שב טבארס לאמן את נבחרת אורוגוואי והוליך אותה למקום הרביעי במונדיאל 2010 ולזכייה בקופה אמריקה 2011. במונדיאל 2014 הוליך את אורוגוואי לשמינית גמר המונדיאל ובמונדיאל 2018 לרבע הגמר.
בנובמבר 2021, במהלך מוקדמות מונדיאל 2022, פוטר טבארס מתפקידו לאחר 15 שנה בתפקיד.
טבארס מחזיק בשיא עולמי של משחקים למאמן באותה נבחרת, עם 214 משחקים, כשהוא מקדים את זפ הרברגר של מערב גרמניה (167) ומורטן אולסן שאימן את דנמרק ב-15 השנים הראשונות של המאה ה-21 (166).
1983: המשחקים הפאן-אמריקאיים – נבחרת אורוגוואי עד גיל 20
1987: גביע ליברטדורס – פניארול
1992: ליגת העל הארגנטינאית – בוקה ג'וניורס
2011: קופה אמריקה – נבחרת אורוגוואי
ורנר נולד בווינה בשם "אוסקר יוזף שליסמאייר".
הוריו התגרשו בעודו ילד, והוא בילה זמן רב עם סבתו, שסיפרה לו על תיאטרון הבורגתיאטר ונטעה בו את הרצון להיות שחקן.
כנער שיחק בתפקידים זוטרים במספר סרטי קולנוע.
בגיל 18 הצטרף לתיאטרון הבורגתיאטר, בהדרכת הבמאי לותאר מיתל.
הוא היה האדם הצעיר ביותר שהתקבל לתיאטרון כשחקן מן המניין.
ב-1941 ערך את הופעת הבכורה בתיאטרון, ואז לקח גם את שם הבמה "אוסקר ורנר".
כפציפיסט ומתנגד לנאציזם החליט להימנע מקידום בצבא, והתנהג כמי שאינו כשיר להיות חייל.
הוא קיבל משימות פשוטות בעורף ולא נשלח לחזית.
ב-1944 נישא בחשאי לשחקנית אליזבת קלינה, שהייתה חצי יהודיה.
באותו החורף ערק מהוורמאכט, ונמלט עם אשתו ובתו אל אזורי היער שליד וינה, שם נותרו במחבוא עד לסוף המלחמה.
לאחר המלחמה שב ורנר אל הבורגתיאטר, ושיחק גם בהפקות של תיאטראות נוספים, לרוב בתפקידי אופי.
בשנת 1948 ערך את הופעת הבכורה כשחקן ראשי בסרט קולנוע, בסרט "Der Engel mit der Posaune" (המלאך עם השופר) של הבמאי קרל הרטל.
ב-1949 הופיע בתפקיד נוסף, בו משך תשומת לב, קרל, אחיינו של בטהובן בסרט "ארואיקה".
הסרט זכה בהצלחה בינלאומית, והשתתף בתחרות הרשמית במסגרת פסטיבל קאן.
בשנת 1950 נסע ורנר לבריטניה על מנת לשחק בהפקה דוברת אנגלית של "המלאך עם השופר", שביים אנתוני בושל.
לאחר מכן הופיע במספר סרטים דוברי גרמנית, בטרם ניסה את מזלו בהוליווד בתפקיד ראשי בהפקה של אולפני פוקס המאה ה-20, "הכרעה לפני השחר" (Decision Before Dawn).
הסרט היה סרט מלחמה שסיפר את סיפורם של שבויי מלחמה אנטי-נאצים המוצנחים בגרמניה, מולדתם, על מנת ללחום בנאצים.
הסרט זכה להצלחה מסוימת, ואף היה מועמד לפרס אוסקר כסרט הטוב ביותר, אך ציפיותיו של ורנר להפוך לכוכב קולנוע בהוליווד לא התממשו.
האולפן סירב להעניק לו תפקידים שהתאימו לו, והוא החליט לשוב לאירופה ולהקדיש עצמו לתיאטרון.
הוא התיישב בבית שבנה בעיירה טריאזן בליכטנשטיין.
הוא היה לכוכב תיאטרון, ושיחק תפקידים ראשיים בהצגות כהמלט, מות דנטון, ו"בקט".
ב-1954 נישא לאן פאואר, בתה של השחקנית הצרפתייה אנאבלה, ובתו המאומצת של הכוכב ההוליוודי טיירון פאואר.
בשנת 1958 ניסה את ידו בבימוי סרט טלוויזיה בשם "Ein gewisser Judas" שעסק בחיי יהודה איש קריות ובו שיחק את יהודה איש קריות.
את הסרט ביים תחת שם הבמה "ארסמוס נותנגל".
בשנת 1962 שיחק את תפקידו של ז'יל, הצלע הגברית האוסטרית במשולש האהבים בסרט ז'יל וג'ים שביים פרנסואה טריפו, כשלצידו ז'אן מורו כקתרין, ואנרי סר כג'ים.
זהו אחד מתפקידיו החשובים והידועים ביותר.
הסרט נחשב לאחד הסרטים החשובים והמשפיעים על הגל החדש בקולנוע הצרפתי.
תפקיד זה, בו זכה לביקורות משבחות על משחקו, השיב אותו לאור הזרקורים הבינלאומי ולמעמד של כוכב קולנוע.
בשנת 1965 שיחק את תפקיד ד"ר שומאן, הרופא המהורהר בסרט "ספינת השוטים".
על המשחק בתפקיד זה זכה בפרס המבקרים בניו יורק כשחקן הטוב ביותר, והיה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט דרמה ופרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר.
באותה שנה שיחק את רב המרגלים היהודי המזרח גרמני פידלר בסרט המרגל שחזר מן הכפור, ועל כך זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע.
ב-1966 שב לשחק בבימויו של טריפו בסרט פרנהייט 451, על פי ספרו של ריי ברדבורי.
בסרט שיחק את התפקיד הראשי, הכבאי גאי מונטג.
גם תפקיד זה נחשב לאחד מתפקידיו הטובים והזכורים ביותר, והסרט הפך לקלאסיקה ולסרט פולחן.
בתחילת שנות השבעים שב אל במת התיאטרון, ובילה את זמנו בטיולים בעולם, בין היתר בישראל, איטליה, מלטה, צרפת וארצות הברית.
הוא הופיע בפרק בסדרת הטלוויזיה קולומבו בשנת 1975. בשנת 1976 הופיע בפעם האחרונה על מסך הקולנוע, בסרט מסע הארורים, בתפקיד פרופסור אגון קרייזלר.
על הופעתו זו זכה במועמדות נוספת לפרס גלובוס הזהב.
ורנר היה אלכוהוליסט, והדבר השפיע על מצב בריאותו.
בשנת 1983 הופיע בפעם האחרונה על במת התיאטרון.
באוקטובר 1984 היה אמור להופיע בקריאה פומבית במרבורג אך ביטל את הופעתו בשל כך שחש ברע, ולאחר מכן נמצא מת בחדרו, כפי הנראה מהתקף לב.
הוא מת יומיים לאחר מותו של פרנסואה טריפו.
לבקשתו, נטמן במולדתו המאמצת, ליכטנשטיין.
"Geld fällt vom Himmel" (מעות נופלות משמים) - במאי היינץ הלביג, 1938.
"Hotel Sacher" (מלון זאכר) - במאי אריך אנגל, 1939.
"Leinen aus Irland" (פשתן מאירלנד) - במאי היינץ הלביג, 1939.
"Der Engel mit der Posaune" (המלאך עם השופר) - במאי קרל הרטל, 1948.
"Eroica" (ארואיקה) - במאי ולטר קולם-ולטי, 1949.
"Ruf aus dem Äther / Piraten der Berge" (קריאה מן האֶתֶר/שודדי ההרים) - במאי גאורג קלארן, 1950.
"Ein Lächeln im Sturm" (חיוך בסערה) - במאי רנה שאנאס, 1950.
"Entführung ins Glück" (חטיפה אל האושר) - במאי קרל הרטל, 1950.
"The Angel with the Trumpet" (המלאך עם השופר) - במאי אנתוני בושל, 1950.
"Das gestohlene Jahr" (השנה הגנובה) - במאי וילפריד פראס, 1950.
"Decision Before Dawn" (הכרעה לפני השחר) - במאי אנאטול ליטבאק, 1951.
"Der letzte Akt" (היטלר: הימים האחרונים) - במאי גאורג וילהלם פבסט, 1955.
"Reich mir die Hand, mein Leben" (הושיטי לי יד, חיי) - במאי קרל הרטל, 1955.
"Lola Montez" (לולה מונטז) - במאי מקס אופולס, 1955.
"Ein gewisser Judas" (פלוני יהודה) - במאי אוסקר ורנר, תחת השם "ארסמוס נותנגל", 1958.
ז'יל וג'ים - במאי פרנסואה טריפו, 1962.
"Torquato Tasso" (טורקוואטו טאסו) - במאי יוזף גילן, 1964.
ספינת השוטים - במאי סטנלי קריימר, 1964.
המרגל שחזר מן הכפור - במאי מרטין ריט, 1965.
"Interlude" (אינטרלוד) - במאי קווין בילינגטון, 1968.
"The Shoes of the Fisherman" (נעלי הדייג) - במאי מייקל אנדרסון, 1968.
קולומבו הפרק "Playback" - 1975.
מסע הארורים - במאי סטיוארט רוזנברג, 1976.
אוסקר לואיג'י סקאלפרו (; 9 בספטמבר 1918 – 29 בינואר 2012) היה פוליטיקאי, משפטן ונשיאה התשיעי של איטליה בין השנים 1992–1999. לאחר מכן הפך לסנאטור לכל החיים.
הוא היה חבר במפלגה הדמוקרטית-נוצרית, אך לאחר מכן עבר למפלגה הדמוקרטית.
במאי 1992 נבחר סקאלפרו לכהן כנשיא איטליה.
כהונתו כנשיא הסתיימה במאי 1999. הוא המשיך להיות פעיל באופן ציבורי ופוליטי גם לאחר תקופת נשיאותו.
סקאלפרו היה פוליטיקאי שמרני ואנטי קומוניסט, אך בשנות האלפיים השתנתה מעט עמדתו.
כסנאטור הוא היה מסוכסך עם סילביו ברלוסקוני בשתי הקדנציות שלו בראשות הממשלה.
כמו כן הוא תמך בגלוי בקואליציית שמאל מרכז שכללה גם שתי מפלגות קומוניסטיות.
אוסקר סטרוק (בלטבית: Oskars Stroks; 18 בינואר 1893 – 22 ביוני 1975) היה מלחין ופסנתרן יהודי לטבי, עוד בחייו הוא קיבל את התואר "מלך הטנגו".
סטרוק נולד בעיר דינבורג שבאימפריה הרוסית, כיום מקום זה הוא דאוגבפילס בלטביה.
אביו, דוד סטרוק (1840-1920), היה מוזיקאי בצבא וניגן בפסנתר, חליל צד וקלרינט.
אמו, חווה סטרוק, נולדה ביקבפילס והתיישבה עם בעלה בדינבורג בשנת 1860 לערך.
לדוד וחווה סטרוק היו שמונה ילדים כאשר לייב-אוסקר היה הצעיר מבניהם.
בגיל 10 הלחין סטרוק את הרומאנס הראשון שלו.
בגיל 11 התקבל לקונסרבטוריון בסנקט פטרבורג, למד נגינה בפסנתר וסיים בהצטיינות בגיל 16. בזמן הלימודים ואחריהם, עבד כפסנתרן במסעדות וליווה בפסנתר סרטים אשר צולמו אז ללא קול.
בשנת 1914 התחתן עם לואיזה פאדאנלי–שוסטר (הוריה מאוסטריה ואיטליה)ף ב-1919 נולדה להם ביתם ורה (נפטרה ב-2012).
סטרוק פתח בעיר ריגה שבלטביה בית דפוס לייצור תווים.
הוא היגר לפריז, וגם שם הקים בית דפוס, אך העסק בפריז לא הצליח, בית הדפוס פשט רגל וסטרוק עזב את פריז.
את כינויו "מלך הטנגו" קיבל סטרוק בשנת 1930 לערך והחל להיות מפורסם מאוד ברחבי אירופה.
השירים הפופולריים הראשונים שלו בסגנון טנגו הם "עיניים שחורות" ו"תגידו למה".
ב-1935 נסע למסע הופעות בסין וביפן, זאת בזכות אחיו אשר סידר לו מקומות להופיע שם.
ב-1941, עת לפני שהנאצים פלשו לריגה, סטרוק ומשפחתו הספיקו לעזוב ברכבת האחרונה אשר יצאה לקזחסטן.
בזמן מלחמת העולם השנייה הופיע סטרוק לפני החיילים של הצבא האדום, והתקבל לארגון המלחינים של ברית המועצות.
בסיומה של המלחמה, שרר בלטביה שלטון סובייטי.
אוסקר סטרוק התיישב ועבד במוסקבה.
בשנת 1948, בריגה, סטרוק גורש מן הארגון מכיוון שהשלטון החליט ששיריו לא התאימו לאידאולוגיה הסובייטית.
שיריו נהיו לאסורים והוא כתב מוזיקה בלבד.
כמו בצעירותו, הוא עבד בשנית כפסנתרן במסעדות.
סטרוק נפטר בגיל 82, ב-22 ביוני 1975 בריגה, עוד בזמן השליטה הסובייטית בלטביה, העיתונות והשלטון אפילו לא הזכירו את שמו על מותו.
לאחר פירוק ברית המועצות, שמו של אוסקר סטרוק, הוחזר לרשימת המלחינים של לטביה.
סטרוק כתב יותר מ-300 מנגינות.
נוסף על כך, הוא כתב רומאנסים, שירים, וואלסים, פוקסטרוטים, ומנגינות לסרטים.
ישנו גם שיר בעברית - "על שפת הכנרת" - בשיר זה השתמשו במוזיקה של סטרוק מהטנגו המפורסם שלו "עיניים שחורות".
אוסקר יוסט היה מוזיקאי גרמני וראש תזמורת ריקוד.
לעיתים השתמש גם בשמות לאו הארדי (Leo Hardy) ופרד מארלי (Fred Marley) בתזמורות אחרות.
אוסקר יוסט הגיע ממשפחה מוזיקלית.
אביו, אלברט יוסט סניור, היה נגן צ'לו בלהקה צבאית.
ממנו קיבלו הבנים, אוסקר ואלברט (אָלי) ג'וניור, את שיעור הכינור הראשון שלהם.
לאחר בית הספר התיכון והתנדבות במלחמת העולם הראשונה עבד בחקלאות, כטלר בבנק, ולבסוף גם לקח חלק בלהקת בידור.
בשנת 1924 הקימו יוסט ואחיו, אלי, את תזמורת הריקוד "טנצשפורט אורקסטר אוסקר יוסט" (Tanzsport-Orchester Oscar Joost).
אוסקר היה הכנר הראשי ואחיו המתופף.
הם זכו להצלחה בכל גרמניה ובדנמרק, ובשנת 1929 הקליטו את התקליט הראשון למכירה בברלין.
במרץ 1930 הובילה הצלחתם להופעה במלון עדן היוקרתי ולחתימת חוזה הקלטות עם חברת התקליטים אלקטרולה .
באותו הזמן עסק יוסט גם בקולנוע.
משנת 1933 היה יוסט חבר המפלגה הנאצית, ובינואר 1940 הצטרף לוורמאכט.
באותו זמן נוהלה התזמורת על ידי רודי יוקלנט, שהיה נגן סקסופון וקלרינט בתזמורת החל מ-1930.
בזמן שירותו המשיך לעסוק במוזיקה והלחין עבור יחידתו את היצירה 'פולקה בוהמית'.
בשנת 1941 הועבר מהחזית המערבית לחזית המזרחית, שם נפצע קשה.
הוא נפטר משפעת בבית חולים בברלין.
קרל אוסקר יוהאן לויצקי (בשוודית: Carl Oscar Johan Lewicki; נולד ב-12 ביולי 1992 במאלמה שבשוודיה) הוא כדורגלן שוודי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת מאלמה מליגת העל השוודית ובנבחרת שוודיה.
נולד במאלמה שבשוודיה למשפחה ממוצא פולני.
בגיל 4 החל לויצקי לשחק במחלקת הנוער של לימהאמן בונקפלו.
בשנת 2005 עבר למחלקת הנוער של מאלמה, ממנה הושאל לעונה אחת מתוך שלוש לרוריוסטאדנס.
בשנת 2008 הגיע למחלקת הנוער של באיירן מינכן.
בעונת החל לויצקי לשבת על ספסלה של באיירן מינכן II, קבוצת המילואים של באיירן מינכן.
בתחילת העונה הבאה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת המילואים בהפסד 4-1 לקיקרז אופנבך.
הוא ערך 33 הופעות ליגה בעונת , בסופה ירדה קבוצת המילואים לליגה השלישית.
באיירן מינכן הציעה לו חוזה מקצועי, אך הוא סירב ובחודש יוני 2011 הפך לשחקן חופשי.
בחודש אוגוסט 2011 הצטרף לויצקי להאקן מליגת העל השוודית וחתם על חוזה עד לשנת 2014. ב-31 במרץ 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 90 דקות בתיקו 0-0 נגד גאיס במסגרת המחזור הראשון בליגה.
ב-1 בנובמבר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-14 בתיקו 1-1 נגד א.י.ק סולנה במסגרת המחזור ה-29 בליגה.
הוא שיחק במועדון במשך 4 עונות, בהן ערך 69 הופעות ליגה והבקיע שני שערים.
ב-13 בנובמבר 2014 הודיעה מאלמה כי לויצקי יחזור למועדון בו גדל ויחתום על חוזה ל-3 שנים.
ב-8 בינואר 2015 הוא עבר באופן רשמי למועדון.
ב-6 באפריל ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 90 דקות והבקיע שער בניצחון 4-1 על סונדסוואל במסגרת המחזור הראשון בליגה.
ב-15 בספטמבר שיחק לראשונה בשלב הבתים של ליגת האלופות, בהפסד 2-0 לפריז סן-ז'רמן במסגרת המחזור הראשון.
לויצקי היה חלק מהסגל השוודי שזכה באליפות אירופה עד גיל 21 לשנת 2015.
ב-17 בינואר 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת, כששיחק 85 דקות בניצחון 2-1 על נבחרת מולדובה במשחק ידידות.
הוא זומן לסגל נבחרת שוודיה לקראת יורו 2016.
נבחרת שוודיה עד גיל 21
קבוצת הטורניר באליפות אירופה עד גיל 21 (1): 2015
אוסקר ונדט (בשוודית: Oscar Wendt, נולד ב-24 באוקטובר 1985 בגטבורג שבשוודיה) הוא כדורגלן עבר שוודי ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
ונדט הצטרף לגטבורג השוודית בשנת 2003, שם שיחק בהצלחה רבה בעמדת המגן השמאלי, וערך 36 הופעות ליגה.
בפגרת החורף של עונת 2005/06 נמכר לפ.צ.
קופנהגן הדנית תמורת שישה מיליון כתר דני.
בשנתיים הראשונות של ונדט בקופנהגן הוא נלחם על מקומו בהרכב ופתח במשחקים רבים על הספסל, כאשר הוא מהווה גיבוי לנורווגי אנדרה ברגדולמו ולאחר מכן לדני ניקלאס ינסן.
עם זאת, בעונה הראשונה שלו במועדון, 2006/07, היה ונדט שותף לזכייה של הקבוצה באליפות, והצטיין במשחק ליגת האלופות בו ניצחה קופנהגן 1–3 את סלטיק, כאשר שיחק במקומו של ברגדולמו הפצוע.
לאחר משחק זה, נבחר ונדט לנבחרת המחזור של ליגת האלופות מטעם יורוספורט.
בעונת 2008/09 זכה ונדט עם קופנהגן בדאבל, כאשר בעונה זו הופך לשחקן הרכב קבוע.
בשתי העונות הבאות זכה ונדט עם קופנהגן בשתי אליפויות נוספות.
בקיץ 2011, לאחר שזכה בארבע אליפויות עם קופנהגן וצבר במדיה 138 הופעות ליגה, עזב ונדט את המועדון וחתם בבורוסיה מנשנגלדבך בהעברה חופשית.
בעונתו הראשונה בבורוסיה מנשנגלדבך, 2011/12, ונדט ערך 14 הופעות ליגה בלבד, וקבוצתו סיימה את העונה במקום הרביעי בבונדסליגה.
גם בשתי העונות הבאות, ונדט פתח בעיקר על הספסל, ונחשב לשחקן רוטציה.
הפריצה הגדולה של ונדט בקבוצה הייתה בעונת 2014/15, אז ערך 26 הופעות ליגה ו-38 הופעות בסך הכל בכל המפעלים.
ונדט היה בעונה זו חלק מההגנה השנייה בטיבה בליגה, שסיימה במקום השלישי לאחר שספגה 26 שערים בלבד, בצוותא עם טוני יאנטשקה, אלברו דומינגס, פביאן ג'ונסון ויוליאן קורב.
בעונת 2015/16 קורב ביסס את מעמדו בקבוצה, וערך 30 הופעות ליגה, וגלדבאך אמנם סיימה במקום הרביעי, אך כמעט והכפילה את כמות הספיגות לחמישים.
ונדט היה שותף גם לקמפיין של בורוסיה מנשנגלדבך בליגת האלופות בעונה זו, בו סיימה הקבוצה את שלב הבתים במקום האחרון, והודחה מאירופה.
ב-23 במאי 2022 חזר לגטבורג בה חתם לשנה וחצי.
בנובמבר 2024 הודיע על פרישה ממשחק.
במרץ 2017 הודיע על פרישה מהנבחרת.
אסקיאל אוסקר סקאריונה (בספרדית: Ezequiel Oscar Scarione; נולד ב-14 ביולי 1985) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת הקשר.
סקאריונה גדל במחלקת הנוער של בוקה ג'וניורס, בקבוצה הבוגרת לא קיבל דקות רבות ועבר לדפורטיבו קואנקה האקוודורית.
לאחר שנתיים עבר לתון השווייצרית.
בינואר 2009 הושאל לחצי עונה ללוצרן.
לאחר שכבש 45 שערי ליגה במדי תון, בפברואר 2011 חתם בסנט גאלן.