tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באתר Essential Vermeer נטען כי אף שהיו ספקות מוקדמים לגבי ייחוס הציור לוורמיר בשל גודלו הקטן וטכניקת העבודה החריגה, מרבית החוקרים מסכימים כיום כי מדובר ביצירה אותנטית של ורמיר.
יש הרואים בציור תרגיל רישום ראש - פורמט שבו התנסו אמנים בהבעות פנים ואפקטי תאורה.
התיארוך מציב את היצירה באמצע שנות ה־60 של המאה ה־17, תקופה שבה ורמיר חקר חומרים ושיטות ביצוע חדשות.
בכתבה שפורסמה ב־2022 באתר ARTnews, דווח כי במסגרת תערוכת Vermeer's Secrets חידדו חוקרי הגלריה הלאומית לאמנות את עמדתם לגבי הייחוס של הנערה עם הכובע האדום.
בעבר עוררה היצירה ספקות בשל מאפיינים לא שגרתיים: גודלה הקטן במיוחד, ציורה על לוח עץ ולא על בד, ומשיחות המכחול החופשיות שמנוגדות למשטחים החלקים האופייניים לוורמיר.
עם זאת, בעקבות מחקר טכנולוגי שכלל סריקות רנטגן, אינפרא־אדום ומיקרוסקופי של שכבות צבע, הגיעו החוקרים למסקנה ברורה: היצירה היא אכן פרי מכחולו של יאן ורמיר.
הניתוח חשף עקביות מלאה בטכניקות, פיגמנטים ואופן העבודה עם שכבות הצבע, בדומה ליצירותיו המוכרות.
בנוסף, הודגש כי למרות השונות החיצונית, הציור משקף שליטה מוחלטת של ורמיר במדיום, ושהבחירות החריגות הן תוצאה של ניסוי אומנותי ולא של סגנון זר.
במאמר שפורסם ב־Het Belang van Limburg, טוען מארק ואן דר וֵייֶר, כי ורמיר יצר בציור זה חוויה של תעתוע חזותי.
הדמות מביטה אלינו במבט ישיר, אך הפרופורציות החריגות - בעיקר הכובע הגדול והשטיח המטשטש את גבולות החלל - יוצרים תחושת אי־בהירות חזותית.
לדבריו, מדובר באשליה מכוונת: הצופה הופך ממתבונן למושא של מבט, וכך נוצרת תחושת מציצנות הפוכה.
ורמיר, לדבריו, "שם אותנו על רגלינו הלא נכונות" וגורם לנו לפקפק במוסכמות של ציור פורטרט.
פרסום של מוזיאון ברמינגהאם מודגש כי אחד המאפיינים הבולטים בציור הנערה עם הכובע האדום הוא הפנייה הישירה של הדמות לעבר הצופה - מרכיב יוצא דופן ביצירות ורמיר.
ברוב ציוריו של ורמיר, הדמויות שקועות בפעולה פנימית או מביטות הצידה, ואילו כאן מבטה הישיר של הדמות יוצר תחושת דיאלוג חזותי, אינטימיות ואפילו הפתעה.
הכותבים מציינים כי המבט הזה - יחד עם הגודל הקטן של היצירה והכובע הבולט - יוצר קומפוזיציה בעלת נוכחות חזקה, למרות הממדים המצומצמים.
ההעמדה החזיתית והצבעוניות הנועזת שוברות את הציפייה לציור שקט ואינטימי ומציעות רגע של מפגש חזותי בלתי אמצעי.
השוואה ל"הנערה עם החליל" ושאלת הסדנה
במאמר שפורסם ב־Journal of Historians of Netherlandish Art, נדונה היצירה הנערה עם הכובע האדום בהקשר של השוואה לציור אחר שיוחס לוורמיר - נערה עם חליל.
החוקרים מציינים כי בעוד ש-הנערה עם הכובע האדום נחשבת ליצירה אותנטית של ורמיר, הן מבחינת איכות הביצוע והטכניקה, והן מבחינת השימוש המדויק באור ובפיגמנטים – הרי שייחוסה של הנערה עם החליל נתון במחלוקת.
המאמר בוחן את האפשרות כי חלק מיצירות אלה נוצרו בסדנתו של ורמיר, אולי בסיוע עוזר או תלמיד - ייתכן מבני משפחתו.
עם זאת, הנערה עם הכובע האדום נותרת בעיני רוב החוקרים יצירה מובהקת של ורמיר, ומהווה מדד להשוואה מקצועית ליצירות בעלות ייחוס מוטל בספק.
השוואה ל"הנערה עם עגיל הפנינה"
באתר The History of Art ובאתר Essential Vermeer, הושוו היצירות הנערה עם הכובע האדום ו-נערה עם עגיל פנינה כשתיהן מציגות דמות נשית בודדת, מבט ישיר לעבר הצופה, ורקע כהה המבליט את פני הדמות.
בשתי היצירות יצר ורמיר אשליה של רגע חטוף ואינטימי, תוך שימוש עדין בתאורה המדגיש את המבנה האנטומי של הפנים.
עם זאת, קיימים הבדלים מהותיים בין השתיים.
הנערה עם עגיל הפנינה מצוירת על בד, בטכניקה מוקפדת עם משטחים חלקים וליטוש גבוה, והיא נתפסת כפורטרט אידיאלי או דימוי פיוטי.
לעומתה, הנערה עם הכובע האדום צוירה על לוח עץ, בטכניקה ניסיונית עם משיחות מכחול גלויות ושימוש נועז בצבעים, בפרט בכובע האדום.
הכובע עצמו, שאינו תואם לבוש יום־יומי בן התקופה, מעניק ליצירה איכות תיאטרלית, בניגוד לדיוקנה המאופק של הנערה בעגיל.
הבדלים אלו מדגישים את אופיה הניסיוני של הנערה עם הכובע האדום ואת מקומה החריג בתוך יצירתו של ורמיר, לצד הדמיון המושך השוואה טבעית בין שתי הדמויות הנשיות הבולטות ביצירתו.
השוואה ליצרה "מחקר על אישה צעירה
החוקרים מצביעים על הקבלה בין הנערה עם הכובע האדום לבין מחקר על אישה צעירה בהקשר של עיסוק בטקסטיל, צבע ואור משתנה.
שתי היצירות נחשבות לטרוני, שאינן מציגות דמות מזוהה אלא חקר דמות טיפוסית, הבעה וחומריות.
בשתיהן ניכרת שליטה מרשימה בתיאור בדי יוקרה ובמעברים מורכבים של אור, תחום שזוהה במאה ה־17 כאחד האתגרים הגדולים של הציירים ההולנדים.
עם זאת, בעוד ש-"הנערה עם הכובע האדום" מצטיינת בצבעוניות עזה ובקומפוזיציה תיאטרלית יותר, הרי שמחקר על אישה צעירה מאופיינת ברוך, בתאורה מפוזרת ובאווירה מהורהרת, המשרה תחושת ריחוק רגשי.
מאפיינים צורניים וחשיבות ביצירתו של ורמיר
אנציקלופדיה בריטניקה מדגישה את חריגותה של הנערה עם הכובע האדום בתוך מכלול עבודותיו של יאן ורמיר.
מדובר באחת מארבע יצירות בלבד שצייר על לוח עץ, ובעלת מראה שונה בשל משיחות המכחול החופשיות והבולטות, בניגוד למשטחים החלקים והמעודנים המוכרים משאר יצירותיו.
עם גודלה המצומצם והקומפוזיציה הפשוטה לכאורה, היא מדגימה את שליטתו של ורמיר באור, צבע ומבנה חזותי, ומבליטה את הכובע האדום כנקודת מוקד שמכוונת את מבטו של הצופה.
באתר The History of Art מתואר הציור הנערה עם הכובע האדום כציור פורטרט אינטימי, אשר שונה מהותית מן הדיוקנאות הרשמיים של תקופתו.
גודלו הקטן והקומפוזיציה הקרובה יוצרים תחושה של קרבה אישית בין הצופה לדמות.
האתר מציע פרשנות לפיה ייתכן שהציור שימש עבור ורמיר לא כתיאור של דמות מסוימת, אלא כתרגיל אסתטי במפגש בין צבע, אור והבעה.
עוד נטען כי האישה המופיעה ביצירה אינה לבושה בלבוש יום־יומי מהולנד שלהמאה ה-17, אלא בלבוש תיאטרלי או אקזוטי, דבר המעיד על בחירה מודעת של ורמיר להוציא את הדמות מהקשר ריאליסטי לטובת אפקט חזותי מרשים.
נקודת המבט הישירה של הדמות והבעת פניה החידתית מזכירים יצירות כמו הנערה עם עגיל הפנינה, אף כי סגנון העבודה שונה.
הנפח מווטון רבא הוא נובלה מאת ג'.
טולקין, שפורסמה לראשונה בשנת 1967. הסיפור עוסק ב"עוגה הגדולה" (The Great Cake) שנאפתה לכבוד חג הילדים הטובים, חג הנערך אחת לעשרים וארבע שנים.
האופה הראשי, נוקס (Nokes), מחביא בתוך העוגה קישוטים קטנים עבור הילדים, ואחד מהם הוא כוכב ישן שמצא בקופסת תבלינים.
ילד בשם סמית בולע את הכוכב, ועם הגיעו לגיל עשר, מופיע הכוכב על מצחו.
הכוכב מעניק לו גישה אל ארץ הפיות (Land of Faery), והוא נודד בה במשך שנים.
לאחר עשרים וארבע שנים נוספות, החג חוזר על עצמו, וסמית מוסר את הכוכב לאלף, האופה החדש, אשר אופה אותו בעוגה הבאה, עבור ילד אחר שימצא אותו.
חוקרים נחלקו בשאלה האם הסיפור הוא אלגוריה ישירה או שמא ניתן לפרשו בדרכים אלגוריות שונות.
רמזים אוטוביוגרפיים – כגון עיסוקו של טולקין בפילולוגיה
פרשנות דתית – לפיה הדמות של אלף מייצגת את דמותו של ישו
עם זאת, החוקרת האמריקאית ורלין פליגר סבורה כי אין מדובר באלגוריה, אלא בסיפור פיות (Faërie) במובן הטהור של המונח.
זוהי יצירתו המרכזית האחרונה של טולקין שפורסמה בחייו, טרם מותו בשנת 1973.
טולקין היה חוקר ספרות אנגלית, בלשן וחוקר ימי הביניים, שהתעניין בשפות ובשירה, ובעיקר בתרבותה של אנגליה האנגלו-סקסית ושל צפון אירופה.
הנפח מווטון רבא החל כניסיון להסביר את משמעותה של "ארץ הפיות" באמצעות סיפור על אופה ועוגתו.
שמו המקורי של הסיפור נועד להיות העוגה הגדולה (The Great Cake), והוא נכתב תחילה כהקדמה שסיפק טולקין למהדורה מחודשת של סיפור הפיות המפתח הזהוב מאת ג'ורג' מקדונלד.
הכפר ווטון מייג'ור היה מפורסם ברחבי הסביבה בפסטיבלים השנתיים שלו, ובמיוחד בזכות הפינוקים הקולינריים שבהם.
הגדול מכולם היה חג הילדים הטובים, שנחוג אחת לעשרים וארבע שנים בלבד: עשרים וארבעה מילדי הכפר הוזמנו למסיבה, וגולת הכותרת הייתה "העוגה הגדולה", מבחן השיא של האופה הראשי.
בשנה שבה נפתח הסיפור, שימש בתפקיד האופה הראשי נוקס, אדם שלא זכה במשרה מתוך כישרון רב אלא משום שלא היה אחר.
הוא הפקיד את מלאכת העיצוב בידי שולייתו המוכשר, אלף.
נוקס קישט את העוגה בבובה קטנה שצחק ממנה וטען שהיא מלכת הפיות.
בתוך העוגה הוסתרו תכשיטים קטנים, ואחד מהם היה כוכב שמצא נוקס בקופסת תבלינים עתיקה.
איש מן הילדים לא מצא את הכוכב בחג עצמו, מכיוון שהוא נבלע בטעות בידי בנו של נפח הכפר.
הכוכב לא גילה את סגולותיו הקסומות מיידית, אך ביום הולדתו העשירי הופיע על מצחו של הילד ופתח בפניו את שערי ארץ הפיות.
הילד גדל והיה לנפח, כשם שהיה אביו, אך בזמנו הפנוי נדד בארץ הפיות.
הכוכב על מצחו שמר עליו מפני סכנות רבות בעולם הקסום, ותושביו קראו לו בשם כוכב-גבה (Starbrow).
הספר מתאר את מסעותיו הרבים בארץ הפיות, עד לפגישתו עם מלכת הפיות האמיתית, וזהותו של מלך הפיות מתגלה גם היא.
לאחר שנים רבות מגיע שוב החג.
סמית, אשר החזיק במתנה הקסומה רוב חייו, מבין שעליו להעבירה לילד אחר.
בלב כבד הוא מוסר את הכוכב לאלף, אשר היה זה מכבר לאופה הראשי, וזה אופה אותו מחדש בתוך העוגה.
לאחר החג, עוזב אלף את הכפר, בעוד סמית שב לסדנתו ומתחיל ללמד את בנו שכבר גדל את מלאכת הנפחות.
הסיפור פורסם לראשונה בבריטניה כספר נפרד בידי George Allen & Unwin ב־9 בנובמבר 1967, בליווי 11 איורים בשחור-לבן ואיור צבעוני על העטיפה מאת פולין ביינס.
טולקין ביקש מביינס להשתמש בפלטת צבעים מצומצמת של שחור ולבן, כפי שעשתה בהאיכר ג'יילס בן הכפר דון, והביע שביעות רצון מהתוצאה.
הספר יצא בארצות הברית באותה שנה בהוצאת Houghton Mifflin.
בשנת 1969 הודפס מחדש בהוצאת Ballantine, יחד עם האיכר ג'יילס בן הכפר דון.
המהדורה משנת 2005, בעריכת ורלין פליגר, כוללת מאמר שלא פורסם קודם לכן מאת טולקין, שבו הוא מסביר את הרקע לסיפור ומדוע שהה מלך הפיות זמן כה רב בווטון רבא.
במאמר זה מתוארת גם הדרך שבה התפתח הסיפור מהרעיון הראשוני אל גרסתו הסופית והמודפסת.
בשנת 2021 פורסם הסיפור מחדש לצד האיכר ג'יילס בן הכפר דון, הרפתקאות תום בומבדיל ו־עלה מאת קטנוני באסופה סיפורים מממלכת הסכנה.
הַנְפָּשָׁה (או אנימציה, מלטינית: Animatio, בתרגום לעברית: "החיָיאה", נפוצה בעברית גם הוספת "מצויר" לסוגי התוכן השונים כגון "סרט מצויר" או "סדרה מצוירת") היא תחום העוסק בהקניית אשליה של תנועה על גבי מסך.
שימוש נרחב בהנפשות נעשה בקולנוע, בטלוויזיה ובאתרי אינטרנט.
פירוש המילה "Anima" בלטינית הוא נפש, או ה"אני" הפנימי.
המונח העברי "הנפשה", מלשון נפש, לא הוטמע לחלוטין בקרב העוסקים במקצוע, ולכן אדם היוצר הנפשה נקרא בדרך כלל אנימטור.
מהעת העתיקה ועד המצאת הקולנוע
המצאת ההנפשה החלה עוד לפני המצאת הקולנוע.
בני אדם כנראה ניסו לשרטט תנועה עוד בתקופה הפלאוליתית.
תיאטרון צלליות ופנס הקסם הציעו לקהל הרחב מופעים בעלי תמונות זזות אשר הופעלו על ידי בני אדם, בין בידיהם ובין בעזרת מכשירים.
בשהר-י סוח'תה אשר באיראן נמצאה קערה בת 5,200 שנים, עליה צוירו חמש תמונות עוקבות אשר נראה שמטרתן הייתה לדמות עז המנסה לתפוס עלים מעץ.
בשנת 1833, הפנקיסטיסקופ השתמש בעקרונות של הסטרובוסקופ כדי ליצור את האשליה של ההנפשה המודרנית, מה שהיווה את הבסיס לזואיטרופ (1866), לספר האנימציה (1868), לפרקסינוסקופ (1877) ולקולנוע.
אמיל ריינו, "אבי ההנפשה", אשר המציא את הפרקיסינוסקופ, שכלל ושיפר את המצאתו כך שתתאפשר הקרנת סרטים לקהל.
לסדרת סרטיו הראשונה שהקרין פומבית קרא ריינו "פנטומימה קורנת", שם כלל שלושה מסרטיו: "בירה טובה", "הליצן וכלביו" ו-"פיירו המסכן".
סדרות סרטי הפנטומימה הקורנת של ריינו כללו כל אחת בין 300 ל-700 פריימים, ואורך כל סרט היה עד 10 ל-15 דקות.
מוזיקת פסנתר, שירים ודיאלוגים בוצעו בצורה חיה, לעיתים האפקטים הקוליים סונכרנו בצורה אלקטרומגנטית.
לאחר התבוססותו של מדיום הקולנוע, החלו מספר יצרנים של צעצועים אופטיים לשלב בין פנסי הקסם לבין מקרני הקולנוע.
אותם מכשירים נועדו לשעשוע ביתי (ולא להקרנה להמונים), והם כללו סרטי אנימציה קצרים בעלי תנועות פשוטות שחזרו על עצמן בלופ.
בתחילה אותם סרטונים היו בצבעי שחור ולבן, אך בשנת 1902 החלו גם בייצור של סרטונים צבעוניים.
ג'יי סטיוארט בלקטון, במאי אמריקני-בריטי בשנת 1900, יצר סרטון אשר נחשב לסרט הראשון עם חלקי אנימציה שהוקלט על סרט פילם: "The Enchanted Drawing" (הציור המכושף).
הסרטון משלב חלקים מצולמים בשילוב אנימציה בסיסית.
בלקטון נחשב בעקבות כך לאבי האנימציה האמריקנית.
סרט זה מיוחס על ידי היסטוריונים כסרט האנימציה הראשון אשר הוקלט על גבי פילם.
בשנת 1908, מוציא הקריקטוריסט הצרפתי אמיל קול את הסרט "Fantasmagorie".
הסרט הוא מן הדוגמאות הראשונות להנפשה מסורתית (אשר מצוירת ביד) ונחשב לראשון הסרטים המצוירים.
סרט ההנפשה הראשון נוצר על ידי וינזור מקיי, קריקטוריסט וצייר שהחל את דרכו בציורי רחוב ב-1903. למקיי היה חזון ליצור "תמונות זזות" ובתחילת שנות ה-40 לחייו טען שהוא "האדם הראשון שיכול לייצר אנימציה".
ב-1904 יצר את הקומיקס "ליטל נמו" (פורסם עד 1915) ובעקבות הצלחתו החליט מקיי ליצור סרט מונפש שמבוסס על רצועת הקומיקס.
בשנת 1914 יצר מקיי את הסרט גרטי הדינוזאור.
גרטי הדינוזאור נחשב לסרט ההנפשה הראשון אשר כולל דמות עם אישיות.
האנימציה בסרט זה הייתה מפורטת מאוד יחסית לתקופה.
הפקת הסרט השתמשה בטכניקות חדשות לזמנה, כמו תמונת מפתח והנפשה טבעתית להפקת האנימציה.
הרקע בסרט הועתק מחדש על כל פריים, מה שדרש עבודה רבה.
בעשור השני של המאה ה-20 קמה תעשייה של סרטוני אנימציה קצרים, הידועים בשם "cartoons", אשר נועדו להקרנה באולמות הקולנוע.
היוצר הפורה ביותר היה האנימטור ג'ון רנדולף בארי, אשר ביחד עם האנימטור ארל הרד פיתחו את טכניקת ה־Cels, אשר תשלוט בתחום למשך עשורים לאחר מכן.
בשנת 1917, יצא סרט האנימציה הראשון באורך מלא - הסרט הארגנטינאי "El Apóstol".
הוא כלל 58,000 פריימים והמשך שלו היה 70 דקות.
בשל שרפה באולפנים נשרף הסרט והוא נחשב כיום לסרט אבוד.
סרט מוקדם אחר, אשר השתמר, הוא עלילות הנסיך אחמד, סרט אנימציה גרמני משנת 1926. הסרט מתבסס על צלליות של דמויות קרטון המופיעות על גבי יריעות עופרת.
טכניקה זו שפותחה על ידי במאית הסרט לוטה רייניגר מזכירה את תיאטרון הצלליות וויאנג קוליט, אלא שעבור הסרט היא הזיזה את הדמויות פריים אחר פריים.
תור הזהב של ההנפשה בהוליווד
אחד הסרטים המצוירים הראשונים עם ערוץ שמע מסונכרן היה "ספינת הקיטור וילי" וכן היה הסרט המצויר הראשון ששילב פסקול מלא.
זהו סרט הנפשה קצר, שחור-לבן שהופק באולפני וולט דיסני ויצא בשנת 1928, בבימוים של וולט דיסני ואב אייוורקס.
גיבורי הסרט הם מיקי מאוס וחברתו מיני מאוס, דמויות אייקוניות ומוכרות כיום של חברת דיסני.
בשנת 1932 מוציאים אולפני וולט דיסני סרט נוסף: "פרחים ועצים", סרט ההנפשה הראשון בצבע (נצבע בשיטת הטכניקולור).
בין שנות השלושים לשנות החמישים של המאה העשרים, זכו סרטי ההנפשה להצלחה רבה בבתי הקולנוע.
סרטוני אנימציה קצרים הוקרנו בבתי הקולנוע וזכו לפופולריות רבה.
בין הדמויות הבלוטות היו מיקי מאוס, מיני מאוס, באגס באני, דאפי דאק, דייזי דאק, סילבסטר החתול, טוויטי, בטי בופ, פופאי המלח, גופי, טום וג'רי ועוד.
בשנת 1937 הוציאה חברת וולט דיסני את הסרט "שלגיה ושבעת הגמדים", סרט אנימציה עם פסקול מלא ובצבעים.
הסרט זכה להכנסה קופתית ענקית ביחס לתקופתו כשהכניס $7,846,000 בתקופת ההקרנה המקורית שלו, וזכה לביקורות טובות עד כדי כך שאפילו יוצרי סרטים גדולים כמו סרגיי אייזנשטיין וצ'רלי צ'פלין שיבחו את הסרט כ"הישג בולט בקולנוע".
אייזנשטיין אף הרחיק לכת וכינה אותו "הסרט הגדול ביותר שנעשה אי פעם".
בשנות השישים, הטלוויזיה החלה להוות תחרות לאנימציה בקולנוע.
חברת האנה-ברברה, בשנת 1958, שידרה לראשונה תוכנית טלוויזיה בת חצי שעה של אנימציה.
בסדרות המצוירות בטלוויזיה ירדה קרנם של הסרטונים הקצרים אשר הוקרנו עד אז בקולנוע.
הופעתה הראשונה של ההנפשה התלת-ממדית נראתה בסרט ההמשך "עולם העתיד" משנת 1976, בו הוצגו יד ופנים תלת-ממדיות אנושיות.
סרטים נוספים שהשתמשו בטכנולוגיה היו מלחמת הכוכבים - פרק 4: תקווה חדשה משנת 1977, טרון משנת 1982 ו"לוחם הכוכבים האחרון" משנת 1984. הדמות התלת-ממדית הראשונה נוצרה על ידי אולפני פיקסאר בשנת 1985 בסרטו של בארי לוינסון "שרלוק הולמס הצעיר".
בשנת 1986 הוקמה חברת "פיקסאר" הנחשבת לחלוצת האנימציה הדיגיטלית.
הגרפיקה התלת-ממדית לא זכתה לפופולריות רבה בהוליווד הוליווד אלא רק בשנת 1989, כאשר יצא לאקרנים סרטו של ג'יימס קמרון "מצולות" וזכה בפרס אוסקר בקטגוריית האפקטים המיוחדים.
חברת Industrial Light & Magic (ILM) יצרה אפקטים ויזואליים מרשימים לאותה תקופה, כאשר הבולט בהם היה היצור התת-ימי שהוצג בסרט.
בשנת 1991 יצא הסרט "שליחות קטלנית 2" ובו נראתה טכנולוגיית המורפינג של המחסל T-1000. גם סרט זה זכה באוסקר בקטגוריית האפקטים.
פריצת דרך הושגה בשנת 1993, כאשר דמויות CGI של דינוזאורים שולבו בסצנות עם בני אדם בסרט "פארק היורה".
הדבר סימן את מעברה של הוליווד מטכנולוגיית סטופ מושן לטכניקות דיגיטליות.
בשנה שאחרי, אפקטים מיוחדים שימשו לצורך הסרט "פורסט גאמפ", בהם הסרה דיגיטלית של רגליו של השחקן גארי סיניז, פיצוץ נפלם, כדור פינג פונג מהיר במיוחד והכנסתו הדיגיטלית של השחקן טום הנקס לתוך מספר אירועים היסטוריים.
בשנת 1993, סדרת הטלוויזיה המדע בדיונית "בבילון 5" הייתה הראשונה שהשתמשה במודלים ובאפקטים ממוחשבים בניגוד לשימוש במיניאטורות ובדגמים כפי שהיה נפוץ עד כה.
שנת 1995 הביאה ליציאת הסרט "צעצוע של סיפור" וגם להקמתם של מספר אולפני אנימציה בנוסף ל-ILM ופיקסאר, כאשר המפורסמת שבהם היא Weta Digital, שעמדה בראש יצירת האפקטים של סרטים מובילים כדוגמת סדרת סרטי "שר הטבעות", "סיפורי נרניה: האריה, המכשפה וארון הבגדים" והמשכו "סיפורי נרניה: הנסיך כספיאן" ו"קינג קונג" המחודש.
בתחילת שנות ה-2000, ה-CGI הפך למוביל שבתחום האפקטים המיושמים בקולנוע.
הטכנולוגיה התקדמה לכדי הוספת ניצבים ואנשי פעלולים וירטואליים (כדוגמת גולום בסדרת סרטי "שר הטבעות" וסופרמן בסרט "סופרמן חוזר") וכן הוספה מסיבית של דמויות חיות בסצנות הומות אדם (דוגמת שדות הקרב בסרטי "שר הטבעות").
בשנת 2001 יצא לאקרנים הסרט התלת-ממדי "פיינל פנטזי" שניסה לדמות מראה פוטו-ריאליסטי לדמויות אנוש.
בדומה, הדבר נעשה גם בסרטון הקצר "טיסתה האחרונה של האוסיריס" של מקבץ סרטי האנימציה "The Animatrix", וכן בסרט האנימציה התלת-ממדי "ביאוולף" משנת 2007. לסרט "סיפורי נרניה: האריה, המכשפה וארון הבגדים" משנת 2005 נוצרה דמותו של אסלן מ-1,851 מכוונים, כאשר 742 מתוכם בפנים בלבד לצורך האנשת הדמות בצורה ריאליסטית יותר.
ההנפשה הקלאסית (או בשמה המקביל: הנפשה מסורתית) היא טכניקת הנפשה בה כל פריים מצויר באופן ידני על מדיום פיזי.
זו הייתה הטכניקה הדומיננטית ליצירת סרטי הנפשה עד שפותחה טכניקת ההנפשה הממוחשבת.
במהלך תהליך יצירת ההנפשה, כל תמונה בסרט מופקת בנפרד.
כשכל התמונות מצורפות ביחד, במהירות של לפחות 24 תמונות בשנייה, נוצרת אשליה של תנועה רצופה.
לפני התפתחות ההנפשה הממוחשבת, תהליך זה היה ארוך וידני ודרש בדרך כלל צוות של אנשים מיומנים ומערכת צילום פיזית מורכבת של שכבות האנימציה השונות שכללו לרוב הפרדה בין דמויות ורקע.
כיום תהליך זה נעשה במחשב מה שמאפשר גם שילוב אפקטים חזותיים וניהול השכבות בצורה מורכבת.
נהוג לחשוב שבעזרת מחשב התהליך פשוט יותר, אך למעשה תרומתה של ההנפשה הממוחשבת היא בעיקר הרחבת התהליך ומתן אפשרויות נוספות לביצועו.
הפקות הנפשה קלאסית מתחילות את דרכן כלוח סיפור (Storyboard) -מעין תסריט המורכב מציורים וטקסט שמזכירים באופיים קומיקס.
לרוב, לפני שמתחילים בעבודת ציור ההנפשה, מקליטים את הפסקול של הסרט או הסצנה, זאת מכיוון שקל יותר להתאים את ההנפשה לפסקול, בייחוד בתנועות פנים ושפתיים.
בסרטי אנימציה בעלי תקציב מספק, מציירים לפני תחילת ציור ההנפשה "Animatic", כלומר, לוח סיפור שמסונכרן פסקול, מה שעוזר לבמאים ולאנימטורים של הסרט לתכנן באופן טוב יותר את תהליך הפקת הסרט.
לעיתים, בעקבות בעיות שנתגלו בסנכרון, בקצב או באופן ההצגה, יבוצעו שינויים בלוח הסיפור או בפסקול, וייווצר "Animatic" נוסף.
את תהליך ציור ההנפשה הקלאסית מתחילים כשכל תמונה מצוירת בנפרד.
בדרך כלל ייעשה שימוש בתמונות מפתח (Keyframes), אלו תמונות שמצוירות על ידי אנימטור מפתח והן התמונות המרכזיות בסצנה.
לדוגמה, בשוט בו רואים איש קופץ מעל תהום, אנימטור המפתח יצייר את התמונות הבאות: האיש לפני הקפיצה, באמצע הקפיצה, ואחרי הקפיצה ולאחר מכן, אנימטורים אחרים יציירו את התמונות (הפריימים) שבין תמונות המפתח.
תהליך ציור התמונות שבין תמונות המפתח נקרא "In-betweening" (או בקיצור "Tweening") ומקור המונח הוא מהמילה "בין" באנגלית - "Between", הבא לציין כי תמונות אלו באות בין תמונות המפתח.
כאשר יוצרים את ההנפשה, מציירים על שכבה נפרדת כל דמות או חפץ אשר אמורים לזוז באותה סצנה בנפרד, כך ניתן לבצע שינויים נפרדים בכל דמות.
באמצעות שולחן אור (או כיום בגרסה הממוחשבת של שולחן אור) ניתן לראות בזמן הציור גם את התמונות הקודמות לציור הנוכחי ועל ידי כך אנימטור מסוגל לראות את צורתה ומיקומה של הדמות בתמונה הקודמת, וכך לשנות רק מעט את המיקום או את התנועה בתמונה הנוכחית.
כמו כן, בדרך כלל, כל אנימטור או קבוצה של אנימטורים אחראים על דמות אחת, או על פרט אחד בתמונה כגון: רקע, אפקטים מיוחדים וכדומה.
לאחר שכל התמונות מצוירות והרקעים מוכנים, מאחדים את כל חלקי הפריים יחד ומפיקים מהם את התמונה הסופית.
הצילום בעבר התבצע באמצעות מצלמת קולנוע או מצלמת וידאו רגילה, כשהמצלמה מצלמת פריים אחד בכל פעם ולא באופן רציף.
דוגמה טובה לתהליך צילום סרט הנפשה היא טכניקה הנקראת פיקסילציה, בה בנוסף לחפצים דוממים מצלמים גם בני אדם.
בתהליך זה מצלמים בכל פריים את הדמות כך שהתנוחה שלה שונה אך במעט מזו בפריים הקודם.
באופן זה נוצרת האשליה שהדמות נעה מתנוחה אחת לשנייה, כך ניתן ליצור אשליה של בני אדם המבצעים ריחוף או שחייה על הדשא.
במהלך המאה ה-21 תהליך צילום ההנפשה המסורתי הפך למיושן.
גם כאשר ההנפשה מצוירת ביד, היא נסרקת אל המחשב, כאשר תוכנות משמשות על מנת להוסיף צבע ולדמות תנועות מצלמה ופעלולים.
בדרך להפצת הסרט, עוברת ההנפשה שלו המרות רבות, כאשר הפורמט הסופי הוא לרוב קובץ וידאו דיגיטלי או 35 מ"מ.
מפיקי הנפשה מסוימים השתמשו במונח "tradigital" כדי לתאר הנפשה מסורתית שמעובדת לעיתים תכופות בידי מחשב.
ניתן למצוא באינטרנט הרבה אתרים מונפשים המשתמשים בטכנולוגיה של תוכנה המבוססת וקטורים - כמו פלאש של חברת אדובי או סילברלייט של חברת מיקרוסופט.
הפשטות של התוכנה והאיכות הגבוהה האפשרית של הסרטונים הנוצרים בה יצרו ז'אנר חדש ופופולרי של הנפשה.
דוגמה: "הומסטאר ראנר", "כנופיית העץ העליז" ואף סדרות שיוצרו בפלאש במיוחד לטלוויזיה כמו "מוצ'ה לוצ'ה".
סטופ-מושן (Stop motion) הוא מונח כללי המשמש לתיאור טכניקת הנפשה בה נראית אשליה שעצם פיזי נע מעצמו.
בתהליך היצירה מזיזים את העצם מעט בין פריים לפריים, כך נוצרת האשליה שהעצם נע מעצמו כאשר צופים בכל הפריימים זה אחר זה.
סצנה של הנפשת סטופ מושן מצולמת בעזרת מצלמת סטילס, אשר מצלמת בכל צילום תמונה אחת (פריים).
בין כל פריים לזה שאחריו, מוזזים מעט באופן ידני האובייקטים בסצנה ליצירת אשליית התנועה.
לאחר מכן, לרוב, הקרנת הפריימים תהיה במהירות של 24 עד 30 פריימים בשנייה.
תתי סוגים של הסטופ מושן
הנפשת בובות - הנפשה בה משתמש המנפיש בבובות על מנת ליצור את הדימויים השונים.
בדרך כלל, בשיטה זו יוצרים מערכת עצמות שעליה "מולבשת" הבובה על מנת לייצב אותה ולהחזיקה עומדת.
דוגמאות לסרטים שנעשו בשיטה זו: "הסיוט שלפני חג המולד", "חתונת הרפאים" ו"קורליין ודלת הקסמים".
הנפשת פלסטלינה - בסוג זה של הנפשה נעשה שימוש בפלסטלינה ליצירת הדמויות בסרט.
גם בסוג הנפשה זה בדרך כלל נבנית מערכת עצמות שעליה "מולבשת" הדמות.
"וולאס וגרומיט והארנב הקטלני" הוא דוגמה לסרט שנעשה בשיטה זו, בדרך כלל נהוג שהאנימטור מזיז את הדמות בעצמו ומצלם כל פעם לאחר שהוא מזיז אותו ובכך נוצרת האשליה שהדמות זזה מעצמה.
הנפשת קאט-אאוט - הנפשה בה חותך המנפיש גזרות נייר אותן הוא מזיז ומצלם פריים אחר פריים וכך נוצרת האשליה שהן זזות מעצמן בדומה להנפשת פלסטלינה.
פיקסלציה - הנפשה בה האובייקטים הם בני אדם אשר מצולמים בשיטת הסטופ מושן, פריים אחרי פריים.
הנפשה ממוחשבת (CGI - computer-generated imagery) היא שם כללי לטכניקת הנפשה בה משתמשים במערכת ממוחשבת כדי ליצור את אשליית התנועה.
כיום השימוש בהנפשה ממוחשבת הוא רב היקף, בנוסף ליצירת סרטים באורך מלא זהו כלי אשר מסייע ליצירת אפקטים מיוחדים (SFX - Special Effects).
תתי סוגים של ההנפשה הממוחשבת
בהנפשה ממוחשבת תלת-ממדית עיצוב האובייקטים הממוחשבים נעשה באמצעות תוכנות המדמות מבנה של גופים במרחב תלת-ממדי.
תהליך יצירת הדימוי הוויזואלי כולל יצירת מודל ממוחשב של הגוף אותו רוצים להציג, ותהליך נוסף המכונה Render.
בתהליך זה יוצר המחשב (על פי מערכת חוקים סבוכה למדי) תמונה מתוך המודל, באמצעות שימוש בפרמטרים כגון זווית המצלמה, התאורה, מרקם המשטחים ועוד.
לדוגמה, בסרט "צעצוע של סיפור", סרט ההנפשה הממוחשבת הראשון באורך מלא, נעשה שימוש ב-117 מחשבים נפרדים (אשר פעלו במקביל) וכללו 294 מעבדים לצורך פעולת ה-Render.
פעולה זו ארכה, בחישוב כולל, כ-800,000 שעות מעבד.
בהנפשה ממוחשבת דו-ממדית שיטת העבודה דומה באופן מסוים להנפשה מסורתית.
בדומה בהנפשה הקלאסית, גם בזו הממוחשבת עובדים באמצעות שכבות המונחות זו על גבי זו כדי ליצור את התוצאה הסופית.
בניגוד להנפשה קלאסית, כאן משתמש האנימטור בחומרים שאינם בהכרח פיזיים, אלא לרוב דיגיטליים.
הנפשה קלאסית דו-ממדית (נקראת לעיתים Compositing - הרכבת שכבות) משמשת באופן נרחב בתעשיית הסרטים והטלוויזיה.
כמעט כל סרט המוצג היום (החל במעברונים קצרים בטלוויזיה וכלה בסרטים באורך מלא) עובר בשלב זה או אחר עיבוד, תוספות ותיקונים במערכת הנפשה דו-ממדית ממוחשבת.
לדוגמה, "סאות' פארק: גדול יותר, ארוך יותר ולא מצונזר" (1999).
האנימטור, או בעברית: מנפיש, הוא בעל המקצוע או האומן אשר יוצר הנפשה, בדרך כלל הנפשה אחת מצריכה עבודה משותפת בין מספר רב של אנימטורים.
ישנם אנימטורים שיוצרים את ההנפשה באופן ידני כמו בציור או בסטופ מושן וישנם אנימטורים שעבודת ההנפשה שלהם נעשית במחשב.
תחילת ההנפשה הישראלית היא בעיקר בפרסומות ובשימוש באנימציה כגימיק פרסומי שנעשה בידי יוצרים-עולים חדשים לארץ ישראל בשנות ה-20 וה-30, והמשכה ביצירת סרטים באורכים שונים, סדרות, פרסומות ועוד שנוצרו לאחר הקמת המדינה.
לאורך השנים סבל הענף מהזנחה וקיפוח מסוים ביחס לקולנוע הישראלי (שאינו אנימטיבי), הן מבחינת תקציבים והן מבחינת תשומת לב ציבורית ומחקר.
החל מסוף שנות ה-70 ולתוך שנות ה-80 הלכו והתרבו אפשריות לימודי האנימציה בישראל.
במהלך שנות ה-90 המשיכה ההנפשה הישראלית לגדול בכמותה ולהתפתח באיכותה.
עשור זה התאפיין בעלייתה של הטלוויזיה המסחרית, בגלי עליה ממזרח אירופה שהביאו לישראל יוצרים חדשים רבים, ובהתפתחות המחשבים והווידאו שהשפיעו רבות על היצירה המונפשת ברחבי העולם בכלל ובישראל בפרט.
הודות לכל הגורמים הללו נפתחו סטודיואים נוספים ורבים ליצירת הנפשה כאשר חלק יצרו בעיקר עבודות מסחריות, דוגמת פרסומות, ואחרים עסקו גם ביצירת סרטים מקוריים וסדרות לטלוויזיה.
בשנות האלפיים הופקו בישראל מאות רבות של סרטים קצרים שרבים מהם אף זכו להצלחה בפסטיבלים ברחבי העולם, וכן מספר סרטים באורך מלא.
"ואלס עם באשיר" ו-"9.99$", אשר יצאו לאקרנים ב-2008 אינם שני הסרטים המונפשים הישראלים הראשונים באורך מלא; קדם להם הסרט "עושים רוח" מ-2006 שהופץ היישר לחנויות ב-DVD.
עבור הטלוויזיה נוצרו מספר סדרות אנימציה ישראליות הן למבוגרים (כמו "מ.ק.
22") והן לילדים (כמו "הפלנטונים") ומדי שנה מופקים עשרות סרטי אנימציה קצרים, רובם סרטי סטודנטים.
כמו כן ניתן למצוא הנפשה בהפקות מסחריות רבות, פרסומות, סרטי תדמית וכאפקטים והדמיות בהפקות וידאו.
הנפשה ממוחשבת (או אנימציה ממוחשבת) היא יצירת אשליה של תנועה באמצעות דגמים, ציורים או איורים שנוצרו באמצעות מחשב.
השיטה הנפוצה ביותר ליצור התמונות היא גרפיקת תלת-ממד המאפשרת ליצור תמונות עשירות וריאליסטיות גם לצורך פעלולים בסרטים מצולמים וגם ליצירת סרטי הנפשה טהורים.
הבסיס של ההנפשה הממוחשבת כבכל הנפשה הוא יצירת סדרת תמונות (24–30 תמונות בשנייה) שכל אחת שונה אך במקצת מרעותה.
הקרנת סדרת התמונות ברצף יוצרת אשליה של תנועה.
התמונות הבודדות נוצרות בדרך כלל בטכניקה הקרויה גרפיקת תלת-ממד (אף כי יש שיטות אחרות, מתוחכמות פחות).
בטכניקה זו האמן מגדיר אובייקטים במערכת צירים קרטזית תלת־ממדית, וכן מקורות תאורה ומצלמות.
לאחר קביעת כל ההגדרות המחשב מבצע תהליך הקרוי תיצוג ובו מחושבת התמונה הסופית.
כדי ליצור תנועה יש להגדיר כיצד האובייקטים, מקורות התאורה או המצלמות משתנים כפונקציה של הזמן.
שלוש שיטות עיקריות מאפשרות לבצע הגדרות אלה.
אנימציית תמונות מפתח (Keyframe animation) – בשיטה זו האמן בוחר נקודות מפתח על ציר הזמן ומגדיר את מיקומי האובייקטים (או ערכי הפרמטרים האחרים המשפיעים על התמונה) רק בנקודות זמן אלה.
המחשב משלים את התנועה בין נקודות המפתח בשיטה הקרויה אינטרפולציה.
לדוגמה, אם רוצים ליצור תנועה של כדור מנקודה א' לנקודה ב', ממקמים את הכדור בנקודה א' בזמן 0:00 ובנקודה ב' בזמן 0:10 (עשר שניות לאחר מכן).
המחשב ישלים לבד תנועה רצופה בין שתי הנקודות שתימשך עשר שניות.
לכידת תנועה – בשיטה זו מלבישים אדם חי (או חיה אמיתית כלשהי) חליפה מיוחדת שמאפשרת למחשב לצפות ולהקליט כל תנועה שהוא עושה בגופו.
את התנועות הללו ניתן להעתיק לאחר מכן לאובייקט דמיוני שהוגדר על ידי האמן.
בשיטה זו נעשו חלק מהסצנות של שר הטבעות בהן הופיע גולום.
השחקן ששימש ליצירת התנועה היה אנדי סירקיס.
סימולציה – בשיטה זו מגדירים למחשב חוקים פיזיקליים כגון כבידה, והוא מחשב לבד כיצד יזוזו האובייקטים שבסצנה.
שיטה זו שימושית עבור יצירת פיצוצים והתרסקויות למיניהם, בהם אלפי חתיכות מונעות באופן אוטומטי על ידי המחשב.
אפשר לשלב שיטה זו גם עם השיטות הקודמות.
אפשר, למשל, להוסיף בגדים ושער או פרווה לדמות שהונעה על ידי אחת הטכניקות האחרות והמחשב יחשב לבד כיצד התנועה תשפיע עליהם (כגון, מתי ייווצרו קפלים בבגד או תנודות בשער).
כיום, הנפשה ממוחשבת היא התחום השולט בהפקות אנימציה.
החברות השולטות בתחום כיום הן אולפני ההנפשה של וולט דיסני, פיקסאר ואולפני ההנפשה של דרימוורקס.
חברות בולטות נוספות הן אולפני ההנפשה של ארמדן, אולפני ההנפשה Noice, סרטי סוני הנפשה, Blue Sky Studios והאחים וורנר.
הֶנֵץ הַחַמָּה הוא ציון זמן בהלכה לרגע שבו נראית בוודאות הנקודה הראשונה מגוף השמש.
הזמן הקודם להנץ החמה הוא עלות השחר, אשר במהלכו ניתן להבחין בהתבהרות ראשונית של השמיים בזכות התקרבותה של השמש.
הרמב"ם מכנה את הנץ החמה עלות השמש.
כאשר ההרים קרובים למקום, לא תמיד הם נלקחים בחשבון, וברור שכאשר אדם יעמוד ליד מצוק גבוה המטיל עליו צל לא ייחשב שלגביו הנץ החמה יתרחש כמה שעות מאוחר יותר – כאשר תגיע אליו השמש.
אין הגדרה מדויקת לגבי הקרבה של ההרים למקום בו הם מנוכים מהחשבון, וכל מקרה נבחן לגופו.
כאשר מחשבים את זמני הנץ החמה לעיר מסוימת, אין מחשבים לגבי כל אזור ואזור בעיר בפני עצמו את הזמן בו תתגלה השמש, אלא מחשבים את הזמן בו תזרח השמש בעיר במקום כלשהו בה.
הדבר מסבך עוד יותר את החישוב, במיוחד לאור העובדה שלא בכל פעם השמש מתגלה באותו מקום בעיר בפעם הראשונה, ויש למצוא מהו המקום הזה.
גם כאן יכולות להיווצר בעיות של הגדרה, האם מקום מסוים שייך לעיר או לא, וגם כאן נבחן כל מקרה לגופו.
לפי שיטת הרמב"ם ובעקבותיו הגר"א, ידיעת זמן הנץ החמה נחוצה לשם חישוב כל זמני היום (להרחבה ראו שעות זמניות), שכן שעות הנספרות לפי שיטה זאת החל מהנץ החמה.
הנץ החמה הנראה מעל ראשי ההרים רלוונטי רק לעניין זמן הזריחה אך לא לעניין חישוב השעות הזמניות, שנמדד בכל מקרה לפי הנץ החמה מעל לאופק.
באופן עקרוני כל המצוות שחייבים לעשות אותן ביום (לדוגמה תקיעת שופר וברית מילה) החובה מתחילה מעלות השחר, אך תקנו חכמים לעשותם מהנץ החמה ואילך, מפני שאין הכל בקיאין בזמן עלות השחר.
מנייני "ותיקין" נוהגים להתחיל להתפלל לפני הנץ החמה ולכוון כך שיתחילו את תפילת שמונה עשרה בדיוק בזמן הנץ החמה, ומכאן החשיבות הגדולה לדיוק בחישוב.
הנצה, היא תהליך בביולוגיה שלו משמעויות בשני עולמות: הראשונה, בהקשר רבייתי של בעלי חיים חסרי חוליות, והשנייה בהקשר חלוקת תאים ויצירת ממברנות ואברונים בתא החי.
הנצה היא צורת רבייה אל-זוויגית א-סימטרית במהלכה אורגניזם חדש צומח כמו ניצן בתהליך חלוקת תא באזור מסוים של האורגניזם ההורי.
האורגניזם החדש נשאר מחובר לאורגניזם ממנו נוצר ונפרד ממנו כאשר מגיע לשלב הבוגר.
כאשר הוא מתנתק, הוא מותיר אחריו רקמה צלקתית.
משום שההתרבות היא אל-מינית, האורגניזם החדש שנוצר זהה בצורה מדויקת מבחינה גנטית להוריו.
אורגניזמים כדוגמת הידרה משתמשים בתאים בעלי יכולת התחדשות בתהליך ההנצה.
בהידרה, ניצן מתפתח מצמיחה בשל חלוקת תאים חוזרנית באתר ספציפי אחד.
ניצנים אלו מתפתחים לאינדיבידואלים קטנים וכשמגיעים לבגרות, מתנתקים מגוף ההורה ונהפכים לאינדיבידואלים חדשים.
הנצה פנימית או "אנדוגניה" היא תהליך אל-מיני של התרבות
המועדף על ידי טפילים כגון טוקסופלסמה גונדי Toxoplasma) gondii) והוא מערב תהליך בלתי-רגיל במהלכו שני תאי בת מיוצרים בתוך תא אם,
ולפני החלוקה הם מעכלים את תא האם.
אנדופוליגניה היא חלוקת התא לכמה אורגניזמים בבת אחת על ידי הנצה.
התרבות בבעלי חיים (חסרי חוליות)
בבעלי חיים רב-תאיים (מטאזואה), הצאצאים יכולים להתפתח כגידולים הנמצאים על ההורה.
בעלי חיים המתרבים באופן זה כוללים אלמוגים, ספוגיים, תולעים שטוחות ולארוות.
הנצה אופיינית לבעלי חיים כמו הספוגיים ונבוביים.
בשיטה זו צומח מעין ניצן על הנבוב וכשהוא מוכן לכך הוא ניתק מ"אמו" והופך עצמאי (כבהידרה), או שמתפתחת ממנו מושבה (כבאלמוגים).
לדוגמה, מדוזה יכולה להתרבות בצורה אל זוויגית באמצעות הנצה כאשר היא נמצאת בשלב הפוליפ שלה.
חלק מהתאים מתפצלים בעזרת הנצה, לדוגמה סקרומציטים – זן השמר המשמש לאפייה ותסיסה.
סופו של תהליך זה הוא בתא אם ותא בת קטן יותר.
כמו כן, בתא מתרחש מעבר ומבנה של אברונים וחומרים שונים בעזרת הנצה.
חלק מהאברונים נעטפים בקרומים של אברונים מהם נוצרו כדוגמת הרשת אנדופלסמטית ומועברים בתוך בועית (וזיקולה) למקומות שונים בתא.
בסדרת הדבוראים (Hymenoptera) יש כמה דוגמאות ליצירת מושבה חדשה בתהליך של הנצה.
במשפחת הדבורים המין אפיס דורסטה (Apis dorsata) עשוי באופן נדיר להתחלק בהנצה, התנהגות זו נצפתה בקרב קבוצה של "פועלות" שעזבו את הקן בו נולדו ויצרו קן חדש ליד הקודם.
לעומת זאת, במשפחת הנמליים (Formicidae) המין נמלת האש הקטנה (Wasmannia auropunctata) במקומות לא אנדמיים, כלומר באזורים אליהם פלש, כמו בישראל, מושבה חדשה נוצרת תמיד בצורה של הנצה ולא בתהליך של מעוף כלולות.
בווירולוגיה, הנצה היא צורה של פיזור ויראלי בעזרתו נגיפים בעלי מעטפת רוכשים את המעטפת החיצונית שלהם בעזרת ממברנת התא המאחסן ממנו יוצאים על ידי תפיחה מהממברנה וסגירת הוויריון.
הנצה במיקרוביולוגיה קיימת בכמה קבוצות:
חיידקים בצורת L : חיידקים חסרי דופן שבהם החלוקה נעשית על ידי הנצה הכרוכה בהתהוות בליטות דקות על פני שטח הפנים של התא, המבצבצות, מתרחבות וניתקות מתא האם.
בדרך זו נוצרים תאים חדשים.
היעדר דופן התא בצורות L גורם לחלוקה בלתי מאורגנת המאפשרת יצירת תאים בגדלים שונים.
שמרים: הם פטריות חד תאיות.
ההנצה מתרחשת על ידי חלוקת הגרעין והעברתו לבליטה ציטופלסמטית חיצונית.
הנצה היא התופעה בה ניצן יכול להינתק מהצמח הראשון ולהתפתח לצמח עצמאי חדש.
בחקלאות, הנצה מתייחסת לפעולת ההרכבה של צמח אחד על אחר.
הנץ ממלטה הוא ספרו של דשיל האמט, אשר עובד מספר פעמים לקולנוע.
הגרסה משנת 1941, אותה כתב וביים ג'ון יוסטון ובה כיכב המפרי בוגרט, נחשבת לסרט קלאסי בסוגת הפילם נואר, ולאחד מסרטי הבלשים הטובים ביותר שנוצרו אי פעם.
ספרו של האמט יצא לאור בשנת 1930 ותורגם לעברית על ידי ב.
רחל בשנת 1967 בהוצאת שין שין שין, ובשנת 1981 ופעם שנייה על ידי אסף גברון בשנת 2013 בהוצאת כתר.
גיבור הספר הוא הבלש הפרטי סם ספייד, המתואר כגבר קשוח, ציני, חד לשון ושנון, המתנגש לעיתים קרובות עם אנשי המשטרה המרובעים, הפועל בסביבה העירונית המאוכלסת בסן פרנסיסקו.
ספייד הוא רווק כבן שלושים ובעברו שירת כחייל במלחמת העולם הראשונה וכן שימש כבלש משטרה.
לאורך הספר מתגלה ספייד כמי שבקי היטב בשימוש באקדח וכן כבעל מיומנות גבוהה בקרב מגע ובאגרוף.
ספייד נשכר על ידי לקוחה יפהפייה בשם מיס וונדרלי למצוא את אחותה שנעלמה.
שותפו של ספייד, מיילס ארצ'ר, מסכים לעקוב אחר האדם בו חושדת וונדרלי, איש מסתורי בשם פלויד ת'רסבי.
ארצ'ר נרצח, וכך גם ת'רסבי, וספייד הופך לחשוד העיקרי ברציחתם.
וונדרלי מתוודה כי שמה הוא למעשה בריג'יד או'שונסי, וכי היא יודעת שת'רסבי רצח את ארצ'ר, ומבקשת מספייד כי ימצא את רוצחו של ת'רסבי.
אז מופיע במשרדו של ספייד אדם בשם ג'ואל קאירו, המציע לו 5,000 דולר אם ימצא פסלון יקר ערך של ציפור.
העקבות מובילות אל או'שונסי, המנסה להרחיק עצמה מקאירו, אך ברור כי היא יודעת היכן מצוי הפסלון.
למחרת מופיע במשרדו של ספייד לקוח נוסף בשם גוטמן, המספר לספייד על מקורה של הציפור הקרויה "הנץ ממלטה".
לפסלון היסטוריה ארוכה ועקובה מדם.
מסתבר כי גוטמן שכר את או'שונסי ות'רסבי לרכוש עבורו את הציפור, אך אלו החליטו לשמור את הפסלון לעצמם.
ספייד מחליט לעקוב אחרי או'שונסי ומגיע למסקנה כי היא על סיפון הספינה "לה פלומה".
כשהוא מגיע לספינה הוא מוצא כי היא בוערת, וכי כל לקוחותיו (או'שונסי, קאירו וגוטמן) נעלמו.
ספייד חוזר למשרדו ומספר על האירועים למזכירתו.
בעודו עושה זאת, מגיע למשרד רב החובל של "לה פלומה" כשהוא גוסס, ומשליך את הפסלון יקר הערך לרגליו של ספייד.
ספייד מניח כי המחפשים אחר הפסלון יגיעו אף הם במהרה.
ואכן, הם מגיעים לדירתו מאוחר יותר ודורשים את הפסלון.
ספייד מסרב להעניק להם את הפיסלון אלא אם כן יאמרו מי הוא שרצח את ארצ'ר, ת'רסבי, ורב החובל.
לאחר ויכוח ומאבק, הוחלט כי אחד מן הבריונים שבשליחות גוטמן, בחור בשם וילמר, הוא שישא באחריות לרציחות.
ספייד מסכים למסור את הפסלון, אך מבקש לחכות עד הבוקר על מנת שיוכל להורות למזכירתו להוציא את הפסלון ממחבואו.
בסופו של דבר, מתגלה כי הפסלון מזויף.
קאירו וגוטמן יוצאים למסע נוסף בחיפוש אחר הפסלון האמיתי, וספייד נותר עם בריג'יד או'שונסי, אשר מתברר כי היא הרוצחת האמיתית של ת'רסבי וארצ'ר.
על אף משיכתו אליה, ספייד מסגיר את או'שונסי למשטרה.
כאשר השוטרים מגיעים לעצור את או'שונסי, הם מספרים לספייד כי וילמר ארב לגוטמן ליד המלון וירה בו.
הסיפור מסתיים במפגש של ספייד עם אלמנתו של ארצ'ר (סיום זה לא מופיע בגרסה מ-1941).
הסרט צולם פעמיים בשם "הנץ ממלטה", בשנת 1931 ובשנת 1941. כמו כן, צולמה גרסה בשנת 1936 בשם "השטן פגש בליידי" בבימוי ויליאם דיטרלה ובכיכוב בטי דייוויס ווורן ויליאם.
לספר קיימים מספר סרטי המשך, וסרטים אחרים המציגים את הדמויות מן הספר.
הגרסה שזכתה להצלחה הגדולה ביותר היא הגרסה משנת 1941.
הסרט משנת 1931 בוים עבור אולפני האחים וורנר על ידי רוי דל רות.
ריקרדו קורטז משחק את סם ספייד.
העלילה דומה למדי לעלילת הספר, אך הטון הוא קליל יותר, ויש שימוש רב יותר במיניות, בימים שקדמו לקוד הייז - קוד הצנזורה הפנימית, אותו אכפו על עצמם האולפנים הגדולים.
כך למשל, כולל הסרט סצנת עירום באמבט של השחקנית בב דניאלס, שלא הייתה עולה על הדעת מספר שנים לאחר מכן.
בשנת 1936 ניסו האולפנים להקרין שוב את הסרט, אך הפעם נתקלו בסירוב של משרדי "קוד ההפקה".
במשך שנים לא ניתן היה להציג את הסרט בארצות הברית.
בשנת 1936 ניסו אולפני האחים וורנר ליצור גרסה נוספת, שהתבססה באופן רופף יותר על עלילת ספרו של האמט.
הגרסה, בכיכובה של בטי דייוויס ובבימויו של ויליאם דיטרלה, נכשלה קופתית וביקורתית.
הגרסה השלישית של האחים וורנר, משנת 1941 הייתה ניסיונו הראשון של ג'ון יוסטון כבמאי.
יוסטון כתב את התסריט, עיבוד מדויק למדי ליצירתו של האמט.
בסרט כיכבו המפרי בוגרט כסם ספייד ומרי אסטור כבריג'יד או'שונסי.
סידני גרינסטריט, בהופעתו הראשונה על במת הקולנוע לאחר עשרות שנים כשחקן תיאטרון, הרשים כנבל גוטמן, ופתח עשור משגשג של הופעה כנבל בסרטי האחים וורנר.
פיטר לורה שחק את ג'ואל קאירו.
בוגרט, גרינסטריט ולורה שיתפו פעולה בסרטי פשע ומסתורין נוספים, אשר הזכור מביניהם הוא "קזבלנקה" (1942).
הסרט זכור במיוחד בשל הופעתו של בוגרט, אשר הייתה אבן דרך משמעותית בקריירה שלו.
בוגרט לא היה בחירתו הראשונה של האולפן לתפקיד ספייד, והוא קבל את התפקיד לאחר שהכוכב ג'ורג' ראפט, שנחשב למושך קהל מוצלח יותר מבוגרט, סבר כי "זה אינו סרט חשוב".
תפקידו של בוגרט הפך לסטראוטיפ של דמות הבלש בסרטי פילם נואר ובקולנוע בכלל.
לראשונה יכל הקהל לצפות בבוגארט משחק דמות מורכבת.
סם ספייד עדיין יכול היה להיות אלים, אך הוא היה דמות ראשית גדולה – יפה, חכם ושורד בעולם האכזרי שיצר הסופר.
כאשר ספייד מגלה שאהובתו היא רוצחת, הוא אינו מהסס להסגירה באומרו "לא אכפת לי מי אוהב אותך.
הצילום המופתי, השחור-לבן, של הצלם ארתור אדסון הוסיף לאווירתו האפלה של הסרט.
הסרט זכה להצלחה רבה, והיה מועמד לפרס האוסקר כסרט הטוב ביותר.
כמו כן, היו מועמדים לזכייה גם ג'ון יוסטון כתסריטאי, וסידני גרינסטריט כשחקן המשנה.
הסרט נחשב לאחד מסרטי הבלשים החשובים שנעשו בהוליווד.
הוא הוכרז כ"משמעותי מבחינה תרבותית" על ידי ספריית הקונגרס ונמצא ראוי לשימור.
הציטטה הזכורה מן הסרט - "החומר ממנו עשויים החלומות" - מופיעה כמספר 14 ברשימת "מאה הציטטות הקולנועיות הזכורות ביותר" של מכון הסרטים האמריקאי.
הנפת הדגל באיוו ג'ימה במהלך כיבוש האי היפני איוו ג'ימה בידי האמריקאים במלחמת העולם השנייה, הוא תצלום היסטורי מפורסם, ובו חמישה נחתים אמריקאים וחובש של הצי האמריקני מניפים את דגל ארצות הברית על פסגת הר סוריבאצ'י שבדרום האי.
הוא צולם ב-23 בפברואר 1945 על ידי הצלם ג'ו רוזנטל במהלך קרב איוו ג'ימה שבו נכבש ההר.
בתצלום מוצגת הנפת הדגל השנייה על הר סוריבאצ'י.
הנפת הדגל הראשונה צולמה בידי לואיס לווארי, אולם תצלומו לא התפרסם בזמנו, וגם כיום זוכה לפרסום מועט.
תצלומו של רוזנטל זכה לפופולריות רבה.
הוא הודפס מחדש אלפי פעמים בעיתונים ובכתבי עת שונים, והפך עבור הציבור האמריקאי לתצלום המסמל את הניצחון במלחמה.
בשנת 1945 הוא זיכה את הצלם בפרס פוליצר לתצלום הטוב ביותר, והיה לתצלום הראשון שזיכה צלם בפרס באותה שנה שבה פורסם לראשונה.
מבין ששת האנשים בתצלומו של רוזנטל (מייקל סטרנק, הרולד קלר, איירה הייז, פרנקלין סוסלי, ג'ון בראדלי והארלון בלוק), רק שלושה שרדו את הקרב (הייז, קלר ובראדלי).
קרב איוו ג'ימה נערך בפברואר ובמרץ 1945, בשלהי המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה.
בקרב לחמו ארצות הברית והאימפריה היפנית.
הוא התחולל באי איוו ג'ימה שבאוקיינוס השקט, במחצית הדרך בין איי מריאנה, שבהם היה בסיס מפציצים של ארצות הברית, לבין יפן.
מטרת הפלישה האמריקאית לאיוו ג'ימה הייתה לכבוש את שלושת שדות התעופה הנמצאים באי הקטן יחסית (רק 21 קמ"ר).
היפנים השקיעו כל מאמץ על מנת שלא לאבד את האי, המרוחק רק 1,200 קילומטר מטוקיו.
בנוסף, האי בתחום השיפוט של טוקיו הבירה, ולכן ראש עיריית טוקיו היה גם מושל איוו ג'ימה, מה שהגביר את חשיבות האי עבור היפנים.
הייתה זו המתקפה האמריקנית הראשונה על אי שהיה חלק מהמולדת היפנית.
ראש ממשלת האימפריה היפנית באותה תקופה, הידקי טוג'ו, הקצה לקרב כ-20,000 חיילים.
מפקד הכוח היפני בקרב, טדאמיצ'י קוריבאישי, סבר שהגנה על האי עם כמות כזו של חיילים תהיה בלתי אפשרית אל מול כוח אמריקאי גדול בהרבה המלווה במספר רב של מטוסים ושל ספינות קרב.
מסיבה זו הורה לחייליו להילחם עד מוות ולפגוע במספר רב ככל האפשר של חיילים אמריקאים, גם אם יידרשו לבצע משימות שבפועל הן משימות התאבדות.
בנוסף הוחלט לבצר את האי בעזרת בונקרים גדולים, ארטילריה מוסווית ורשת תעלות תת-קרקעיות שחיזקו מאוד את עמדותיהם של החיילים היפנים.
ב-19 בפברואר 1945, בשעה 2:00 לפנות בוקר, פתחו תותחי אוניות המערכה של הצי האמריקני בהפגזה על האי וסימנו את תחילת הפלישה.
היפנים ניצלו את מקום מסתורם באי כדי לירות אל עבר החיילים שנחתו על חופי האי, וגרמו לבלבול ולאבדות כבדות בקרב האמריקאים.
הנקודה המבוצרת ביותר באי, וללא ספק הנקודה האסטרטגית החשובה ביותר בו, היה "הר סוריבאצ'י", הר געש כבוי שנמצא בדרום האי ומתנשא לגובה של 166 מטרים מעל פני הים.
בהר התבצרו רבים מהחיילים היפנים וירו אש כבדה אל עבר הכוחות האמריקניים.
לאחר מספר ימי לחימה הבינו הנחתים שרובים אינם יעילים נגד המתבצרים היפנים, ובמקום זאת החלו להשתמש בלהביורים וברימוני יד על מנת לגרום להם לצאת מתוך המנהרות.
שיטה זו הוכחה כיעילה וההר נכבש על ידי האמריקנים ב-23 בפברואר, לאחר ארבעה ימי לחימה.
כיבוש ההר לא שם קץ לקרב, שהסתיים בניצחון אמריקאי ב-26 במרץ, 31 ימים לאחר כיבוש ההר.
תוצאות הקרב היו הרסניות לשני הצדדים: מתוך הכוח האמריקני שמנה 110,000 חיילים, נהרגו 6,821 ו-19,217 נפצעו, ומהכוח היפני שמנה 22,000 חיילים, נהרגו 21,500 ו-216 נפלו בשבי.
ב-23 בפברואר 1945, מעט אחרי כיבושו של הר סוריבאצ'י, הורה קולונל צ'נדלר ג'ונסון לקפטן דייב סברנס לשלוח קבוצה של חיילים לטפס על ההר.
סברנס שלח למשימה קבוצה של כ-40 חיילים שכללה שלוש יחידות נחתים בפיקודו של לוטננט משנה הארולד שרייר.
לפני שיצאו הנחתים למשימה, נתן ג'ונסון לשרייר דגל ארצות הברית קטן כדי שיניפוהו בפסגת ההר.
הנחתים הצליחו להעפיל לפסגה ללא אירועים מיוחדים, והניפו בה את הדגל, 135X70 ס"מ גודלו, בעזרת צינור ברזל שמצאו בהריסות על פסגת ההר.
הנפה זו תועדה על ידי לואיס לווארי, שהיה צלם של חיל הנחתים האמריקני.
את הרגשות שעורר האירוע בלב החיילים תיאר קורפורל צ'ארלס לינדברג:
לא כל החיילים שהניפו את הדגל מופיעים בתצלומו של לווארי.
אולם, גם החיילים שכן הופיעו לא זכו לפרסום רב או להכרה ציבורית נרחבת.
היטיב לתאר זאת צ'ארלס לינדברג, שסיפר: "כשחזרתי הביתה לארצות הברית, והתחלתי לדבר על זה [על הנפת הדגל] כינו אותי שקרן ובעוד כינויים.
בנוסף, במכתב ששלח לואיס לווארי, הצלם, לריימונד ג'ייקובס (שהיה ממניפי הדגל אך לא הופיע בתצלום) הוא אמר: "אתם עשיתם את כל העבודה השחורה, ואילו אלה שהופיעו בתצלום של רוזנטל זכו לכל הקרדיט [...] זו בושה עצומה שדווקא החיילים שכבשו את ההר לא זכו מעולם להכרה המגיעה להם".
לאחר כיבוש ההר נשלחה קבוצה של חיילים שמנתה בין השאר את מייקל סטרנק, איירה הייז, פרנקלין סוסלי והארלון בלוק לפסגת ההר כדי להניח שם קווי טלפון.
במקביל לכך, נחת על חופי איוו ג'ימה מזכיר הצי של ארצות הברית, ג'יימס פורסטל, ולאחר שראה את הדגל המונף הוא החליט שהוא רוצה אותו כמזכרת.
דרישה זו הרגיזה את קולונל צ'נדלר ג'ונסון, שטען שדווקא הנחתים שכבשו את פסגת ההר ראויים לשמור את הדגל.
על כן, הוא שלח את עוזרו טד טאטל להביא דגל חדש וגדול יותר, במטרה להניף אותו במקום הדגל הקודם כך שכל החיילים באי יוכלו לראות אותו.
טאטל מצא דגל גדול יותר (240X140 ס"מ) על אחת מהספינות שעגנו בחוף והביאו לג'ונסון.
ג'ונסון קרא אז להרולד קלר, רצו האישי, וביקש ממנו לקחת את הדגל אל פסגת ההר.
כשהגיע לפסגה, נתן קלר את הדגל לסטרנק, הייז, סוסלי ובלוק וביקש מהם להניפו.
בזמן שקלר טיפס אל פסגת הר סוריבאצ'י, עלה לשם גם ג'ו רוזנטל, צלם סוכנות הידיעות Associated Press.
כשהגיע לפסגה ראה קבוצה של נחתים העומדים מסביב לדגל הראשון ובידם דגל חדש וגדול יותר.
רוזנטל הבין כי הם עומדים להניף דגל חדש על פסגת ההר.
על כן, הוא התרחק אחורנית מרחק של כ-10 מטרים וערם מספר סלעים כדי להגביה את עצמו, פעולה שכמעט וגרמה לו לפספס את הצילום.
הוא כיוון את מצלמתו לצמצם שבין f/8 ל-f/11 (תחנות הצמצם במצלמה נמדדות במספרי f) ולמהירות תריס של 1/400 השנייה.
בו בזמן, ניסו סטרנק, הייז, סוסלי ובלוק ללא הצלחה לתקוע את המוט הכבד בקרקע הגעשית הקשה.
על כן נחלצו לעזרתם גם הרולד קלר וג'ון בראדלי, ובמאמץ משותף של כל השישה הם השכילו לתקוע את המוט בקרקע ולהניף את הדגל על פסגת ההר.
רוזנטל הצליח לתעד הנפה זו במצלמתו, אך הוא לא היה היחידי לעשות זאת: שני צלמים נוספים של חיל הנחתים, ויליאם ג'נאוסט ובוב קמפבל, הצליחו גם כן לתעד את ההנפה.
על הצילום של ההנפה אמר רוזנטל:
בהמשך התייחס רוזנטל לתצלום ואמר:
מבין ששת האנשים המצולמים, רק שלושה שרדו את הקרב - הייז, קלר ובראדלי.
סטרנק נהרג שישה ימים לאחר הנפת הדגל, כנראה מפגז שנורה בשוגג ממשחתת אמריקנית; בלוק נהרג מפגיעת מרגמה שעות ספורות לאחר סטרנק; סוסלי נהרג מירי צלף יפני ב-21 במרץ, ימים ספורים לפני כיבוש איוו ג'ימה באופן סופי על ידי הכוחות האמריקנים.
לאחר שירד מההר, שלח רוזנטל את סרט הצילום לפיתוח בגואם, ולאחר מכן למרכז המערכת של סוכנות AP בניו יורק.
ב-25 בפברואר, יומיים בלבד לאחר הנפת הדגל, כבר הופיע התצלום על שערי העיתונים בארצות הברית.
בימים שלאחר מכן הוא פורסם שוב ושוב, והצליח להרים את המורל של הציבור האמריקני, שב-1945 כבר היה מותש מהמלחמה.
רוזנטל סיפר ש"מיליוני אמריקאים ראו את התצלום הזה, חמישה או שישה ימים לפני שאני בעצמי ראיתי אותו.
כששמעתי על כך לראשונה, לא היה לי מושג מה הוא סימל בעבורם".
רוזנטל זכה למחמאות על התצלום מצלמים אחרים, כמו אדי אדמס, צלם סוכנות AP בעברו, שזכה בפרס פוליצר עבור התצלום "גנרל נגויין נגוק לואן מוציא להורג אסיר וייטקונג בסייגון".
אדמס התייחס לתצלומו של רוזנטל ואמר עליו כי הוא "פשוט מושלם: המיקום, שפת הגוף ...
אתה לא יכול לתכנן מראש דבר כזה, זה פשוט מושלם מדי".
למימון ההוצאות העצומות של מלחמת העולם השנייה מכר הממשל הפדרלי של ארצות הברית איגרות מלחמה לציבור האמריקני.
עד שנת 1945 התקיימו ברחבי ארצות הברית שישה מסעות פרסום לגיוס מלווה מלחמה.
כל מסע היה אירוע ראוותני, ולרוב השתתפו בו גיבורי מלחמה וידוענים שונים.
המשתתפים במסעות אלו נסעו ברחבי ארצות הברית והופיעו באצטדיונים בפני קהל רב.
כשפרנקלין דלאנו רוזוולט, נשיא ארצות הברית, ראה שהתצלום מתפרסם שוב ושוב בעיתונים, הוא הבין שהחיילים המצולמים בתצלום יוכלו לשמש כ"סמלים" במסע מלווה המלחמה הבא, בכך שיוצגו כגיבורים אמריקניים וישכנעו את הציבור לקנות איגרות מלווה.
על כן הורה לגלות את זהותם של הנחתים בתצלום ולהחזירם בהקדם לארצות הברית, שכן ידע שההכנסות מהמסע מותנות בחזרתם של הנחתים בחיים.
בתהליך הזיהוי של החיילים נפלו כמה טעויות, שחלקן התגלה רק לאחר סיום המסע.
איירה הייז, הרולד קלר וג'ון בראדלי הוחזרו לארצות הברית ויצאו למסע מלווה המלחמה השביעי (The 7th war bond drive).
תצלומו של רוזנטל, בו הם מופיעים, הופץ בכל רחבי ארצות הברית, והופיע על אלפי קירות של בתי קולנוע, בנקים, מפעלים ולוחות מודעות.
בסך הכול הופץ התצלום על גבי 3.5 מיליון פוסטרים.
מסע מלווה המלחמה השביעי הכניס לקופת המלחמה של ארצות הברית כ-26.3 מיליארד דולר, ומלבד שלושת החיילים השתתפו במסע גם ידוענים שונים כבוב הופ והמפרי בוגרט.
על אף המחמאות הרבות להן זכה התצלום, החלו עד מהרה לצוץ שמועות שפקפקו באמינותו, וטענו שהוא מבוים.
השמועות החלו לאחר שרוזנטל נשאל כבדרך אגב האם התצלום מבוים, וכיוון שחשב בטעות שהכוונה היא לתצלום הקבוצתי של חיילי הנחתים אותו צילם, הוא ענה בחיוב.
מכאן השמועות התפשטו והתחזקו עד שאמריקה כולה התוודעה להן כשתוכנית הרדיו של הטיים מגזין, "Time Views the News" דיווחה שרוזנטל צילם את התצלום לאחר שביקש מששת הנחתים לתקוע את הדגל בשנית ובאופן מרשים יותר.
מאז החל גל של האשמות והכפשות, שהגיע לשיאו ב-1991 כשמבקר ספרות בניו יורק טיימס טען שצריך לבטל את פרס פוליצר בו זכה התצלום.
רוזנטל נלחם עד יום מותו בהאשמות אלו.
באחת הפעמים בהן נשאל האם ביים את התצלום, ענה: "אם הייתי מביים את התצלום זה היה, כמובן, הורס את הייחוד שבו.
הייתי אוסף קבוצה קטנה יותר של אנשים ומבקש מהם להפנות את ראשיהם למצלמה כך שיוכלו להזדהות, והתוצאה לא הייתה דומה כלל לתצלום אותו צילמתי".
לתצלום משמעות גדולה בקרב הציבור האמריקני על אף המחלוקות, ויש לו מורשת מכובדת.
שני הדגלים אשר הונפו באותו היום באיוו ג'ימה מוצגים במוזיאון הלאומי של חיל הנחתים האמריקני.
במקום גם מוצג הדגל השלישי שהונף לאחר שהשני ניזוק מהרוחות על פסגת ההר.
אנדרטת חיל הנחתים של ארצות הברית בבית הקברות הלאומי ארלינגטון ליד וושינגטון הבירה, שהוקמה בשנת 1954 מבוססת על תצלום זה.
ביולי 1945 הוציא משרד הדואר האמריקני בול דואר עליו מודפס התצלום.
הבול זכה להצלחה גדולה ולמעלה מ-137 מיליון יחידות שלו נמכרו.
ב-1995 יצא בול נוסף, כאחד מ-10 בולים שהיו חלק מפרויקט היובל למלחמת העולם השנייה.
בשנת 1949 יצא הסרט "חולות איוו ג'ימה" בכיכובו של ג'ון ויין, ובו מופיעים איירה הייז, רני גאגנון (שזוהה בטעות כהרולד קלר) וג'ון בראדלי, שלושה מהחיילים שהניפו את הדגל בצילומו של רוזנטל.
בשנת 2006 יצא סרטו של קלינט איסטווד, "גיבורי הדגל", המבוסס על ספרו של ג'יימס בראדלי, בנו של ג'ון בראדלי.
הסרט מציג את שתי הנפות הדגל ואת מסע מלווה המלחמה אליו יצאו הייז, קלר ובראדלי.
מבין ששת החיילים שבתצלום, זכה איירה הייז למספר האזכורים הרב ביותר בתרבות הפופולרית.
הייז, נחת אינדיאני בן שבט הפימה, שקע במרוצת השנים בדיכאונות ובאלכוהוליזם.
חייו הטראגיים עובדו לסרט הקולנוע "The Outsider", בכיכובו של טוני קרטיס, ולשיר קאנטרי פופולרי, "הבלדה על איירה הייז" (The Ballad of Ira Hayes), שבוצע, בין היתר, על ידי ג'וני קאש ובוב דילן.
בשנת 2005 הוטבע דולר עשוי כסף שעליו מתנוסס התצלום, לציון 230 שנות קיומו של חיל הנחתים האמריקני.
תצלומים רבים הושפעו במידה זו או אחרת מתצלומו של רוזנטל, ורבים אחרים מושווים אליו.
ההשוואה מתבצעת בשני מישורים עיקריים – חזות התצלום והשפעתו.
ב-2 במאי 1945 צילם הצלם הסובייטי-יהודי יבגני חאלדיי קבוצת חיילים המניפים את דגל ברית המועצות מעל לבניין הרייכסטאג בברלין, בתמונה שנודעה בשם "הנפת הדגל הסובייטי מעל בניין הרייכסטאג".
כפי שהתברר מאוחר יותר, לא רק שחאלדיי ביקש מהחיילים להניף את הדגל, אלא גם שזו הייתה ההנפה השנייה שלו.
ההנפה הראשונה ב-30 באפריל כלל לא צולמה, ולכן הונף הדגל בשנית כעבור יומיים.
כמו כן עבר התצלום תהליך של ריטוש משום שעל אמת-היד של החייל מניף הדגל נראו שני שעונים שנלקחו כפי הנראה כשלל.
מאוחר יותר התברר כי חאלדיי התקנא בהילה לה זכה תצלומו של רוזנטל ועל כן סחב את הדגל עמו כדי שגם לצד הסובייטי יהיה תצלום ניצחון כזה.
תצלום הנפת הדגל בגראונד זירו מציג שלושה כבאים המניפים את דגל ארצות הברית על הריסות מגדלי התאומים לאחר פיגועי 11 בספטמבר.
תצלום זה שצולם על ידי תומאס פרנקלין מושווה לעיתים קרובות לתצלומו של רוזנטל, על אף שהקשר ביניהם הוא מקרי ופרנקלין ככל הנראה לא ביים את התצלום.
פרנקלין סיפר שמייד עם צילום ההנפה הבחין בדמיון בינה לבין תצלומו של רוזנטל.
הקבלה נוספת בין הנפת הדגל באיוו ג'ימה לבין זו בגראונד זירו היא בהשפעת התצלום.
כמו תצלומו של רוזנטל, גם תצלום זה שימש מקור השראה ועידוד לציבור האמריקאי שנפגע קשות מהפיגועים, והפך מאז לאייקון.
בנוסף, לפני הדפסת התצלום על בול, נפגשו תומאס פרנקלין ושלושת הכבאים עם נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש בפגישה דומה לזו שהתקיימה בין רוזוולט לבין הייז, קלר ובראדלי כ-60 שנה קודם לכן.
גם בתצלום הישראלי של הנפת דגל הדיו יש מוטיבים דומים לאלו של הנפת הדגל באיוו ג'ימה.
הדגל הישראלי הונף עם סיומו של מבצע עובדה, והתצלום שמתעד את החיילים המניפים אותו נחרט בזיכרון הקולקטיבי הישראלי והפך לאחד מהתצלומים המייצגים של מלחמת העצמאות.
הנץ ממלטה הוא סרט אמריקאי משנת 1941 של האחים וורנר, המבוסס על הרומן "הנץ ממלטה" מאת דשיל האמט.
סרט זה הוא רימייק של סרט באותו השם משנת 1931. התסריט לסרט נכתב על ידי במאי הסרט ג'ון יוסטון ומככבים בו המפרי בוגרט, מרי אסטור, גלדיס ג'ורג' ופיטר לורה.
הסרט, שהיה סרט הבכורה של יוסטון כבמאי, היה גם מועמד לשלושה פרסי אוסקר.
עלילת הסרט מתארת את סיפורו של בלש פרטי בסן פרנסיסקו, המתמודד עם שלושה הרפתקנים חסרי מצפון אשר מתחרים זה בזה על מנת להשיג לידיהם פסלון המוכר בשם "הנץ ממלטה".
שם הסרט בעברית "הנץ ממלטה" הוא תרגום שגוי של המילה "Falcon" שפירושה בז.
החוקרים הפרטיים סם ספייד (המפרי בוגרט) ומיילס ארצ'ר (ג'רום כהן) נפגשים עם לקוחה פוטנציאלית בשם רות וונדרלי (מרי אסטור).
לדבריה, היא מנסה לאתר את אחותה, שנעדרת מאז נעלמה עם אדם בשם פלויד טרסבי.
ספייד מקבל ממנה מקדמה, ועוד באותו הלילה ארצ'ר יוצא למעקב.
מאוחר יותר באותו הלילה, ספייד מתעורר על ידי שיחת טלפון בה נודע כי ארצ'ר נרצח.
ספייד יוצא לזירה, שם הוא פוגש את חברו, הבלש טום פולהווס (וורד בונד).
הוא מתקשר למלון של וונדרלי, אבל היא איננה.
כשהוא שב לביתו, ממתינים לו חוקרי המשטרה שמבשרים לו שטרסבי נרצח גם הוא זה עתה.
סגנו של פולהווס מצביע על כך שלספייד הייתה הן ההזדמנות והן המניע להרוג את טרסבי, שכן סביר להניח שהוא זה שהרג את שותפו, ארצ'ר.
במקביל, אנו מבינים שאלמנתו של ארצ'ר איווה (גלדיס ג'ורג') מאוהבת בספייד, וכי היא סבורה כי דווקא ספייד הוא זה שירה בבעלה ושותפו, על מנת לזכות בה.
למחרת ספייד פוגש את וונדרלי.
היא חושפת את שמה האמיתי, בריג'יד אושונסי.
היא מסבירה כי טרסבי היה בן זוגה והיא מאמינה כי הוא זה שהרג את ארצ'ר, אבל טוענת שאין לה מושג מי רצח את טרסבי.
ספייד מאמין שהיא משקרת, אבל מסכים לחקור את הרצח.