tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דו"ח נוסף משנת 2011 של רמא"ה, קובע כי 88% מהמורם היו רוצים בהמשך הרפורמה, בעיקר בשל השעות הפרטניות שהיא כוללת, המאפשרות מגע אישי בין המורה לתלמיד.
עם זאת, התברר כי תחושת העומס של המורים המשתתפים בתוכנית גדלה והישגי התלמידים ברוב המקצועות לא השתנו.
בעקבות העלייה בשכר המורים חלה עלייה בביקוש למקצוע ההוראה.
תמיר פעלה לחיזוק מערכת החינוך הממלכתית והעדפתה על פני החינוך הפרטי.
היא הנהיגה יום לימודים ארוך רק בבתי ספר רשמיים ומשרד החינוך בראשותה העניק במקרים רבים רישיונות לבתי ספר פרטיים חדשים רק בלחץ מערכת המשפט.
תמיר התנגדה לבתי ספר פרטיים חרדיים וערבים וגם לבתי ספר ייחודיים של המגזר החילוני תמיר התנגדה ללימודי ליבה במגזר החרדי בכפייה.
בעקבות פנייה לבג"ץ בניסיון לאלץ את בתי הספר החרדים ללמד מקצועות אלה עבר בכנסת חוק נהרי הפוטר מכך ישיבות בגיל על יסודי.
בתחילת כהונתה כשרת החינוך הופסקה חלוקת פנקס זכויות התלמיד.
תמיר טענה כי החומר מצוי באינטרנט וחלוקת פנקסים היא ביטוי לתהליך למידה ישן.
ההחלטה נתמכה על ידי הסתדרות המורים, שהתנגדה למה שהוגדר על ידה כמסמך חד-צדדי הפוגע במעמדם של מורים אל מול התלמידים.
תמיר החליטה על ציון הקו הירוק במפות ישראל הנלמדות בבתי הספר, על צמצום ניכר של תקני בנות שירות לאומי בחינוך הממלכתי והחלפתן במורים מוסמכים.
בספטמבר 2007 הקימה תמיר ועדה ציבורית לבחינת מדיניות הטיפול בתלמידים בעלי צרכים מיוחדים בראשות השופטת בדימוס דליה דורנר.
בתקופת תמיר קוצץ מערך הסייעות לתלמידים נכים ששולבו בחינוך הרגיל, ותלמידים שהייתה להם קודם סייעת אישית, החלו לחלוק סייעת משותפת, בטעון שיש לעודד חוסר תלות בסייעת.
בעקבות מהלך זה ניהלו מאות הורים מאבק משפטי נגד משרד החינוך.
בתקופת כהונת קודמתה בתפקיד, לימור לבנת, פסק בג"ץ כי משרד החינוך מפלה את המגזר הערבי בהקצאת משאבים וכי עליו לתקן את ההקצבה למגזר זה.
שלוש שנים לאחר שנכנסה תמיר לתפקידה, פסק בג"ץ כי משרד החינוך לא עשה די כדי לקיים את פסיקתו הקודמת בנושא והמשיך לקפח את המגזר הערבי, והתנהלות זו היא "ביטוי חמור לחרות שנוטלים לעצמם המשיבים [ראש הממשלה ומשרד החינוך] שלא לקיים את פסק דינו של בית משפט זה".
תמיר קידמה את תוכנית ה"אופק הפדגוגי", שעיקרו מעבר משינון לחשיבה.
במסגרת זו פותחה מערכת למידה ששמה דגש על הבנה ויצירתיות במטרה להכין תלמידים להתמודד עם הצורך לרכוש ידע בכוחות עצמם ולהתאימו לשינויים המהירים הנובעים מצמיחה מהירה של עולמות ידע.
את ה"אופק הפדגוגי" הטמיעה תמיר גם בבחינות הבגרות שיכללו פחות שאלות שינון, ויותר שאלות חשיבה.
באוגוסט 2008 החליטה תמיר על יישום תעודת בגרות חברתית על עשייה למען קהילה, בנוסף לתעודת הבגרות המקובלת ולהפוך את התעודה לתנאי ללימודים אקדמיים, זאת במטרה לעודד פעילות חברתית-ערכית בבתי-הספר מעבר לתוכנית "מחויבות אישית".
בתקופת כהונתה הוכפלו לימודי האזרחות, מיחידת לימוד אחת לשתיים, ויחידת לימוד מעשית-התנדבותית, במטרה להתקרב אל הדור הטכנולוגי ולהילחם בציונים הנמוכים בבחינות הבגרות בתחום לימוד זה.
בתקופת תמיר הוכרזה תוכנית לאומית לבניית 8,000 כיתות לימוד בגנים ובבתי ספר (חלקן הגדול במגזר הערבי) ומחשוב מערכת החינוך.
יצאה לדרך בניית 1,000 כיתות חכמות, בעיקר באזורי הפריפריה והושקה תוכנית "מחשב לכל מורה" יחד עם "קרן אתנה" ו"הסתדרות המורים".
עבור תנועות הנוער, תקופת כהונה של תמיר התאפיינה בצמיחה משמעותית במספר החניכים ובתקציבי הפעילויות, כאשר שיא הפעילות בשנתית מתרכז ב"שבוע תנועות הנוער", אשר בו כל בתי הספר בארץ נקראים לארח את תנועות הנוער ולאפשר להם חשיפה בפני התלמידים.
בשונה מקודמיה תמיר הכירה בארגון נוער גאה כתנועת נוער ותקצבה אותו בהתאם.
באפריל 2007 התמודדה תמיר עם שביתת סטודנטים ארוכה בעקבות ועדת שוחט.
לסטודנטים ששבתו במשך ארבעים ימים הוצע הסכם לפיו העלאת שכר הלימוד לא תחול על סטודנטים שכבר התחילו את לימודיהם.
התאחדות הסטודנטים הארצית דחתה את ההצעה בטענה שהמאבק נוגע לעתידה האקדמי של המדינה ולא רק לכיסם הפרטי.
בעקבות התנגדות ארגון המורים לרפורמת "אופק חדש" שנחתמה עם "הסתדרות המורים" תשס"ח, התקיימה שביתה של ארגון המורים שנמשכה יותר מחודשיים.
סיום השביתה התאפשר בעקבות החלטה לצמצום מספר התלמידים בכיתות מ-40 תלמידים ל-32 תלמידים.
שנת הלימודים תשס"ח לא נפתחה באופן סדיר באוניברסיטאות.
שביתת הסגל האקדמי הבכיר נערכה במחאה על השחיקה בשכר.
לאחר יותר מחמישים ימי שביתה הכריז ועד ראשי האוניברסיטאות (ור"ה) כי אם הצדדים לא יגיעו להסכמה עד 13 בינואר 2008 יבוטל הסמסטר, אך לא עמד בדיבורו.
בסופו של דבר הסתיימה שביתת המרצים ב-18 בינואר 2008, בעקבות פשרה של יו"ר ההסתדרות עופר עיני.
משכן הרב של שביתות המורים והמרצים, שהיו בין הארוכות ביותר שהתקיימו, הביא לכך שכ-40 חברי כנסת, בהם אף חברי קואליציה חתמו על עצומה שקוראת לפטר את תמיר, אך לא הייתה לכך השפעה על המשך תפקידה ומנגד דווקא זכתה לגיבוי מצד ראש הממשלה אהוד אולמרט.
בבחירות לכנסת ה-18 הוצבה במקום התשיעי ברשימת העבודה לכנסת.
נמנתה עם המתנגדים להצעתו של יושב-ראש המפלגה, אהוד ברק, להצטרפות לממשלתו של בנימין נתניהו, יחד עם עמיר פרץ, אופיר פינס ואיתן כבל.
בכנסת זו שימשה סגנית יושב ראש הכנסת ופעלה כחברת ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות וועדת המדע והטכנולוגיה לאחר פרישתו של פינס מן הכנסת הודיעה תמיר כי אינה מתכוונת שוב להתמודד לכנסת במסגרת מפלגת העבודה.
בפברואר 2010 הודיע "שנקר - בית ספר גבוה להנדסה ולעיצוב" שתמיר נבחרה לכהן כנשיאה הבאה של המכללה.
לצורך כך היא התפטרה מהכנסת ב-11 באפריל.
היא שימשה בתפקיד כעשר שנים, באוקטובר 2020 מונתה לנשיאת המכללה האקדמית בית ברל.
היא דירקטורית בחברת אלביט מערכות ומרצה באוניברסיטת אוקספורד.
הייתה נשואה ליובל נריה ואחריו, ללוני רפאלי (לימים בעלה של ליאורה עופר), שהיה סגן מפקד סיירת מטכ"ל.
בתם כרמל רפאלי היא מעצבת אופנה.
לאחר מכן, בן זוגה היה עו"ד רוני פיינשטיין, שנפטר בשנת 2012.
היא מתגוררת בנווה אביבים, תל אביב.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2013, שובצה תמיר במקום ה-30 הלא-ריאלי ברשימה של רון חולדאי, "תל אביב 1", למועצת העירייה.
יוליאן גרובלני (בפולנית: Julian Grobelny; 16 בפברואר 1893 - 4 בדצמבר 1944) היה חסיד אומות העולם, פעיל במסגרת המפלגה הסוציאליסטית הפולנית (PPS) החל מ-1915, ונשיא ארגון הסיוע הפולני ז'גוטה החל מהקמתו בשנת 1942.
גרובלני נולד בעיירה בז'זין שליד לודז'.
הוא השתתף במרידות שנערכו בשלזיה בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה, והיה לאקטיביסט בקרב פועלי לודז' בתקופת טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
עם כניסת הכוחות הנאצים לעיר במסגרת הפלישה לפולין, ירדו בני משפחת גרובלני למחתרת עקב הכרזתם כאויבי הרייך השלישי.
למרות מחלת השחפת ממנה סבל, היו מעורבים גרובלני ואשתו, הלינה (נולדה ב-1900), בהצלת מספר רב של יהודים-פולנים בתקופת הכיבוש הנאצי בפולין.
הזוג היה ידוע בפעולתו להצלת ילדים יהודים מהשואה, בין השאר על ידי הברחתם מתוך גטו ורשה.
בנוסף, החביאו גרובלני ואשתו למעלה מתריסר פעילי המפלגה הסוציאליסטית הפולנית בביתם, ופעלו בשיתוף פעולה צמוד עם אירנה סנדלר, ראש מחלקת הילדים של ז'גוטה.
יוליאן והלינה הפכו את ביתם הצנוע בפלך צגלוב שליד נובומינסק (מינסק מזובייצקי) למקלט זמני עבור יהודים, עד שימצא עבורם מקום שהייה קבוע.
הם סיפקו הגנה לנזקקים ביותר, במיוחד לאלו שברחו מהגטו.
בני הזוג השקיעו את רוב זמנם ומרצם לפעולות הצלה, אך סייעו גם ליהודים מבוגרים וסיפקו להם תעודות ומסמכים "אריים", כסף ותרופות.
כוחות הגסטפו עצרו את גרובלני בחודש מרץ 1944, אך לא היו מודעים לפעולת ההצלה החשאית שלו.
הוא נשלח לכלא, אך שרד הודות לעזרה מצד חבריו, קבוצת רופאים שסייעו לו בעת שהותו שם.
מעט לפני תום המלחמה הפך גרובלני לראש עיריית נובומינסק.
הוא נפטר בעיירה שנה לאחר מכן, ב-4 בדצמבר 1944, כתוצאה ממחלת השחפת ממנה סבל, ונקבר בבית הקברות המקומי.
יוליאן והלינה גרובלני מופיעים ברבים מהספרים העוסקים בסיוע הומניטרי ליהודים בתקופת השואה, בפרט בעיר ורשה.
ב-8 במרץ 1987, העניק 'יד ושם' לבני הזוג את התואר "חסידי אומות העולם".
יוליאן פִירְסְט (Fürst; 14 באוקטובר 1911, פרנקפורט שעל האודר, גרמניה – 11 באוגוסט 1992, חיפה) היה צלם אומן ישראלי וחלק מהקהילה הייקית.
יוליאן פירסט נולד בשנת 1911 בפרנקפורט שעל האודר שבגרמניה לגיאורג ורוזה פירסט.
הוא החל לצלם בגרמניה בשנת 1929. אביו רצה שילמד בבית הספר הגבוה למכירות, אך יוליאן רצה לעסוק בצילום.
בהיותו בן שבע עשרה הוא פנה לרודולף גרונמן, צלם-אומן תושב פרנקפורט שעל האודר, בבקשה שילמד אותו, אך הלה בחר באותה תקופה להפסיק לצלם ולהתמקד בציור בלבד, ופירסט התחיל לעבוד בחנות צילום כעוזר ושליח.
לקראת עלייתו לישראל ב-1935 שהה פירסט בברלין, שם עבד כמורה לספורט בכפר ילדים ונוער אהבה, פנימייה ליתומים בברלין, וכגנן בבית הקברות היהודי.
עם הגיעו לארץ הצטרף פירסט לקבוצת עבודה שנקראה "בתלם", שישבה בנחלת יהודה ליד ראשון לציון, ושהה שם כחצי שנה.
בקיץ אותה שנה עבר לחיפה והמשיך בעבודות חלוציות כמו בנייה וניקיון.
ב-1936 שב לאהבתו הראשונה – הצילום – והחל לעסוק בעבודות מעבדה בחנות לצילום בחיפה.
כעבור שנה התחיל לעבוד כצלם עצמאי.
ב-1938 עברה גילה-גיזלה לבית לב (1915-2012) לחיות עם פירסט, לאחר שעזבה את קיבוץ הזורע.
מאז חיו בני הזוג כמשפחה וכשותפים לעשייה בצילום – הוא צילם בסטודיו ובבתי לקוחות, באולמות שמחות ובאירועים צבוריים שונים באזור חיפה והצפון, כשהוא נושא תיק מלא מצלמות ופנסי תאורה, והיא עבדה במעבדת הצילום.
בין השנים 1939–1941 היה פירסט פעיל במסגרת "התאחדות הצלמים המקצועיים בארץ-ישראל" (PPPA).
את החנות המשפחתית הפעילו בני הזוג פירסט מדירת שני חדרים קטנה, ששימשה גם כדירת המגורים של המשפחה.
לצד עבודתו כצלם הוא עסק גם בהוראת הצילום בסטודיו שלו במסגרות שונות שכללו תלמידים פרטיים, קבוצות של חובבים, וכמו כן קיים סדנאות צילום חד פעמיות.
בשנות השישים הוא לימד צילום במגמה לצילום במכללת ויצו בחיפה וגם בפקולטה לאדריכלות בטכניון.
פירסט נפטר ב-1992 ונקבר בהר המנוחות.
יוליאן עלה לארץ עם תעודת צלם בכיסו, והביא עמו מסורת אירופית ושפה צילומית שלא הובנה כראוי בשנים ההם.
בצילומיו בולטת התעניינותו של יוליאן בדמות האנושית.
בעבודתו ניתן למצוא נושאים מגוונים כגון דיוקנאות, צילומי עירום, חלוצים, גיבורים, עסקנים פוליטיים, זוגות נישאים ופעוטות.
בשנותיו המאוחרות הוצגו יצירותיו בכמה תערוכות ובהן תערוכת יחיד עצמאית במוזיאון הרצליה (1980) ובמוזיאון בר-דוד בקבוץ ברעם (1984).
בפרנקפורט שעל האודר קיימו תערוכה של עבודותיו "נולד בפרנקפורט: יוליאן פירסט, צלם.
לזכרה של משפחה מפרנקפורט" (1998).
עבודותיו הוצגו במגוון מוזיאונים כגון מוזיאון חיפה, בבית רוטשילד (בית הכט) בחיפה, במוזיאון וילפריד ישראל בקיבוץ הזורע, ובמוזיאון ישראל.
טלי כהן-גרבוז, שאצרה לזכרו תערוכה בסינמטק ב-1993, כתבה: "הניסיון של יוליאן פירסט להתערות בארץ הטרשים והחמסינים נעשה תוך שמירה על המבט האירופי שלו ועל השפעות צלמים גרמניים כמו אוגובסט סאנדר שפעלו בין שתי מלחמות העולם.
מבחינה זו המבט של יוליאן באנשים שצילם כאן היה כשל אנתרופולוג – מעורב ולא מעורב, חי ועובד כאן, אך מתבונן בהם מבעד לתרבות אחרת."
מיכה בר-עם כתב על יוליאן לקראת אותה תערוכה: "בילדותי, יוליאן פירסט היה בשבילי האיש שיוצא בבוקר לעבודה עם חצובות כבדות על הגב.
מכך הבנתי שצילום הוא עבודה קשה.
זה היה שנים רבות לפני שהצילום הפך להיות האובססיה של חיי.
יוליאן פירסט היה בשבילי קודם כל בעל מלאכה מיומן ואיש של צילום מוזמן.
מה שהתברר לי רק לאחר שנים, היה, שעבודתו הייתה רצופה "פריצות" לכיוונים שונים.
ודווקא הן שהעידו על עבודתו האמיתית.
הפגישה הראשונה המקצועית ביננו הייתה ב-1968, למרות שהכרנו כבר בשנת 1939. המלצתי עליו אז לקורנל קאפה כשעבדנו על התערוכה "Israel The Reality" בניו יורק.
מצאתי בין העבודות שלו כמה דברים שהדהימו אותי בספונטניות שלהם, באירוטיקה, ובשמירה על ערכים אסתטיים גם בצילומי אירועים בעלי ערך היסטורי.
בצילומים ב נבי שועייב אפשר לראות שהוא הלך שם עם הדרוזים מתוך אובססיה אמיתית, גם אם הצילום היה מוזמן.
התוצאה היא שנשארנו היום עם מספר סדרות רפורטז'ה נדירות ביופיין."
אוסף יוליאן פירסט על זכויותיו הועבר בשנת 2014 לידי אוסף בוקי בועז לצילום.
יולי (יהודה) עופר (23 ביולי 1924 – 11 בספטמבר 2011) היה איש עסקים ישראלי אשר התמחה ועסק בתחומי נדל"ן, מסחר, הובלה ימית, מלונאות, פיננסים ותעשייה.
עופר נולד ב-23 ביולי 1924 בגאלאץ שברומניה ליוסף וצילה הרשקוביץ ("הרשקוביץ" משמעותו "בן צבי", ומכאן שם המשפחה העברי "עופר") ועלה ארצה בגיל חצי שנה עם אחיו הגדולים דוד עופר וסמי עופר.
אביו התחיל כעגלון עני, עבר לעסוק בהובלות בעיר חיפה, וכשהתבסס עסק בשיפוץ אוניות.
בצה"ל שירת בחיל הרגלים והשתחרר בדרגת רב-סרן.
החל את דרכו העצמאית בעיר חיפה שם סיפק ציוד לאוניות ויחד עם אחיו סמי הקים את קבוצת האחים עופר.
בשנת 2002 הפרידו האחים עופר את נכסיהם: חלקו של סמי עופר בנדל"ן ובבנק המזרחי הועבר לאחיו יולי, בתמורה לחלקו של יולי בחברה לישראל.
עופר היה ידוע כתורם נדיב למטרות הומניטריות במוסדות וארגונים בישראל במשך שנים רבות.
ובנוסף לכך היה אספן גדול של דברי אמנות.
בשנת 1996 התפרסם כי רכש ציור של פיקאסו תמורת 30 מיליון דולר.
בשנת 1956 ייסד עם אחיו סמי ועם מרדכי מנו את חברת הספנות נתיבי הים התיכון.
במהלך שנות ה-60 וה-70 הפכה קבוצת האחים לחברת ספנות בינלאומית כשיולי עופר ניהל את עסקיה בישראל וסמי עופר את הפעילות הבינלאומית.
בשנות ה-80 הקבוצה החלה להיכנס לעסקי המכליות בהונג קונג וסינגפור.
והם התרחבו לתחום הובלה ימית של דלק ופוספטים בשנות ה-90. עם הזמן הוקמה גם חברת בת שהתמקדה בספינות שיט בשם רויאל קריביאן.
עופר התמחה בעסקי נדל"ן, רכש מגרשים והקים מבנים במקומות שונים בישראל ובעיקר בעיר הרצליה שבה מיקם את מרכז עסקיו וגם בחר לגור בה.
הוא תרם לפיתוחה ולהתפתחותה של הרצליה ובמיוחד ידועה מעורבותו בפרויקט המרינה בהרצליה.
בשנת 1994 רכשו האחים עופר בחלקים שווים עם מוזי ורטהיים את גרעין השליטה (26%) בבנק המזרחי.
בשנת 1999 רכשו ממשפחת אייזנברג את השליטה בחברה לישראל, שבבעלותה היה מפעל טאואר סמיקונדקטור במגדל העמק ונכסים אחדים שרכשה מממשלת ישראל: בתי זיקוק לנפט בחיפה, כימיקלים לישראל וצים.
בניהולו השקיעה המשפחה בחברות כבלים (שאותה רכשה מחברת תדיראן), גרנית הכרמל (שבאמצעותה השקיעו בחברת סונול), פרויקט המרינה בהרצליה.
היא רכשה גם את הסנה, חברה ישראלית לביטוח בניסיון לשקם אותה אבל הניסיון לא הצליח והיא פשטה את הרגל.
כמו כן, הקים את חברת מליסרון, המתמחה בנדל"ן ומחזיקה במספר קניונים בישראל: קניון רמת אביב, קניון רננים, קניון הקריון וכ-20 מרכזים נוספים.
מליסרון רכשה את השליטה בחברת בריטיש ישראל, וחברת פרימיום PIH, בעלת השליטה בסנטראל יורופיאן.
מרבית עיסוקה בנדל"ן ומלונאות, והיא מחזיקה ברשת חנויות המחשבים אייבורי.
ב-11 בספטמבר 2011, שלושה חודשים לאחר אחיו סמי, נפטר יולי עופר בגיל 87 בביתו בהרצליה פיתוח ונטמן בבית הקברות של מושב בני ציון.
לאחר מותו התברר כי הותיר שתי צוואות שונות.
הראשונה חילקה בצורה שווה את מניותיו בחברת "עופר השקעות" בין בנו הצעיר דורון ובתו הבכורה ליאורה, אך צוואה שנייה ומאוחרת יותר הותירה את דורון ללא ירושה והעבירה את כל מניותיו בחברה לליאורה, דבר שיצר סכסוך ומאבק משפטי בין היורשים.
בית המשפט פסק שכל המניות בעיזבון יינתנו לליאורה עופר, ובהתאם לכך נותר דורון עופר עם 15% מהמניות, וליאורה עופר קיבלה 51% מהמניות.
יולי עופר התחתן תחילה עם מירית (לבית משפחת ציכטיגר), והתגרש ממנה לאחר מספר שנים.
לזוג נולדו שני ילדים - הבת ליאורה שהיא כיום יו"ר חברת מליסרון, והבן דורון.
אשתו השנייה הייתה רונית יער, שהחליטה להתגרש ממנו.
אשתו השלישית, עימה חי עד מותו, היא רות (לבית דורפמן), לה בן מנישואים קודמים.
יוליאן דראקסלר הוא כדורגלן גרמני שמשחק בעמדת הקיצוני באל-אהלי.
דראקסלר ערך את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה ב-15 בינואר 2011 בהפסדה של קבוצתו שאלקה 04 להמבורג.
הופעה זו הפכה אותו לשחקן הרביעי ביותר בצעירותו ששיחק בבונדסליגה באותה תקופה.
ב-25 בינואר 2011 עלה כמחליף במחצית השנייה של ההארכה במשחק הגביע נגד נירנברג וכבש את שער הניצחון בשניות האחרונות של המשחק.
ב-1 באפריל 2011 כבש את שער הבונדסליגה הראשון שלו נגד סנט פאולי.
דראקסלר פתח במשחק הגמר של הגביע הגרמני נגד דיסבורג, וכבש את השער הראשון מתוך חמישה שהובילו לזכייתה של שאלקה בגביע באותה שנה.
ב-31 באוגוסט 2015 חתם לחמש שנים בוולפסבורג עבור 35 מיליון אירו.
ב-24 בדצמבר 2016 חתם דראקסלר בפריז סן-ז'רמן, ששילמה עבורו 45 מיליון אירו.
ב-14 בינואר 2017 כבש דראקסלר את שער הבכורה שלו במועדון בניצחון 0–1 על סטאד ראן.
ב-1 בספטמבר 2022 הושאל דראקסלר לבנפיקה ליסבון לעונה אחת עם אופציית רכישה.
ב-18 בספטמבר 2023 חתם דראקסל באל-אהלי הקטרית.
ב-9 באוגוסט 2011 זומן דראקסלר לראשונה לסגל נבחרת גרמניה עד גיל 21 והיה שותף לניצחונה נגד נבחרת קפריסין עד גיל 21, כחלק ממשחקי מוקדמות אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 ב-2013.
ב-7 במאי 2012 זומן לראשונה לסגל המורחב של נבחרת גרמניה לקראת יורו 2012, וב-26 במאי 2012 שיחק לראשונה במדי הנבחרת נגד שווייץ.
בגביע הקונפדרציות 2017 שנערך ברוסיה דרקסלר היה הקפטן של הנבחרת הגרמנית שחסרה שחקנים רבים.
וזכה איתם בטורניר לאחר ניצחון 0–1 על צ'ילה בגמר.
דראקסלר זומן לסגל הגרמני למונדיאל 2018, ושיחק 90 דקות במשחק הראשון בשלב הבתים, בו הפסידה גרמניה 0–1 לנבחרת מקסיקו.
דראקסלר פתח בהרכב והוחלף במחצית המשחק מול נבחרת שוודיה על ידי מריו גומז.
גרמניה ניצחה 1–2 במשחק זה.
במשחק השלישי, בו הפסידה גרמניה 0–2 לנבחרת דרום קוריאה, דראקסלר לא שותף.
דראקסלר וגרמניה הודחו מהמונדיאל במפתיע כבר בתום שלב הבתים.
מדליית פריץ וולטר, מדליית זהב עד גיל 18: 2011
השחקן הצעיר המצטיין של הבונדסליגה: 2013/2014
יולי רייזמן היה במאי קולנוע סובייטי ממוצא יהודי.
בשנת 1988 הוענקו לו פרס ניקה.
בשנת 1924 החל לעבוד כעוזרו של במאי הקולנוע יעקב פרוטזנוב.
החל משנת 1926 התחיל לביים סרטים באופן עצמאי.
לחלק מסרטיו היה שותף לכתיבת תסריט.
בשנת 1935 זכה להצלחה עם סרט "הטייסים".
שיא נוסף בקריירה שלו היה סרט "משנקה" (1942) שצילומיו החלו עוד לפני תחילת מלחמת העולם השנייה.
בהמשך צילם כמה סרטים בנושאים פוליטיים.
בשנת 1947 הוגלה ממוסקבה לריגה בה היה אולפן לקולנוע.
אומנם בהיותו שם ביים סרט שזכה בפרס סטלין והורשה לחזור למוסקבה.
בתחילת שנות ה-50 נרדף עקב מוצאו היהודי.
במהלך סוף שנות ה-50 ושנות ה-60 ביים מספר סרטים שזהו לתהודה ציבורית גדולה בברית המועצות.
הסרט "החיים הפרטיים" (1982) זכה לפרס בפסטיבל הסרטים של ונציה והיה מועמד לפרס אוסקר כסרט הזר הטוב ביותר.
רייזמן זכה לעיטורים רבים עבור תרומתו לקולנוע הסובייטי, ביניהם עיטור לנין (פעמיים), עיטור הדגל האדום של העמל (פעמיים) ועוד.
בשנת 1988 הוענק לו פרס ניקה.
1936 - "הלילה האחרון" (Последняя ночь), שותף לתסריט, זכה בפרס סטלין
1942 - "משנקה" (Машенька), זכה בפרס סטלין
1944 - "בהקשר להפסקת אש עם פינלנד" (סרט תעודה) (К вопросу о перемирии с Финляндией), זכה בפרס סטלין
1945 - "ברלין" (סרט תעודה) (Берлин), זכה בפרס סטלין
1949 - "רייניס" (Райнис), זכה בפרס סטלין
1950 - "מעוטר בכוכב הזהב" (Кавалер Золотой Звезды), זכה בפרס סטלין
1961 - "ומה אם זה האהבה?" (А если это любовь?), שותף לתסריט
1982 - "החיים הפרטיים" (Частная жизнь), שותף לתסריט, זכה בפרס ברית המועצות
יולי כהן (לשעבר כהן-גרשטל) (נולדה ב-5 ביולי 1956) היא מפיקה ובמאית תיעודית ישראלית.
יולי כהן נולדה וגדלה בצהלה.
אביה, מיקי כהן, הוא נצר למשפחת שלוש שעלתה לארץ ישראל ממרוקו והתיישבה ביפו.
בני המשפחה היו ממקימי שכונת נווה צדק ובין 66 המשפחות שהקימו את תל אביב.
במקצועו היה אביה מהנדס מכונות חקלאיות ועבד במשרד החקלאות באמצע שנות החמישים; לימים כיהן כמנכ"ל מספנות ישראל והקים את בית הפלמ"ח.
אמה, תמי כהן, פעילה בתנועת מחסום Watch.
לכהן אחות גדולה ממנה ואח צעיר ממנה.
היא למדה בבית ספר יסודי צהלה ובתיכון חדש תל אביב.
כהן למדה לתואר ראשון דו-חוגי בספרות עברית ויחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית וכעבור שנה עברה לאוניברסיטת תל אביב, בה השלימה תואר ראשון בסוציולוגיה ואנתרופולוגיה (1982).
בתום לימודיה שבה לצה"ל ושירתה בקבע במלחמת לבנון הראשונה, שם היא הייתה מנהלת קשרי חוץ לעיתונות בדרגת סרן בחיל האוויר.
מאוחר יותר עברה לארצות הברית והתגוררה במשך חמש שנים בעיר ניו יורק, שם החלה ללמוד בברוקלין אקדמי, ניו יורק וסיימה תואר שני בתקשורת בהצטיינות במכון הטכנולוגי של ניו יורק (1985).
בתקופת לימודיה עבדה במש"ן (משלחת משרד הביטחון בניו יורק).
תחילת עבודה של יולי כהן בקולנוע הייתה בקולנוע העצמאי בניו יורק ובלוס אנג'לס (1984 - 1988).
לאחר מכן עבדה בניהול תסריט בלוס אנג'לס בסרט עצמאי עם הבמאי פול ויליאמס והשחקנית קארן בלאק.
בניו יורק עבדה עם המפיק הישראלי יורם מנדל כמנהלת תסריט ואחר-כך כמנהלת פוסט פרודקשן ומנהלת משרד בסרט The Big Blue בבימויו של אנדרו וורן.
עבדה עם הבמאי ההונגרי פיטר גוטאר ().
עבדה גם בסרט תיעודי אודות פול ניומן.
במשך שנתיים הנחתה קורס פרויקט סיום בווידאו בחוג לצילום, שנה ד', ויצו חיפה (1991-1988).
עבדה כעוזרת במאי של אברהם הפנר על סרטו "מה קרה?".
ב-1991 הצטרפה כמפיקה בפועל לאחת הקבוצות שהגישו מכרז לקבלת זיכיון להפעלת ערוץ 2 אשר לא זכתה.
ב-1993 נהפכה כהן (אז, כהן-גרשטל) ליוצרת סרטים עצמאית.
בשנים 1993 – 1995 הפיקה חמישה סרטים תיעודיים נוספים בני חצי שעה עבור הרשות השנייה בבימוי מיקלוש, אורי רוזנווקס, יהלי ברגמן ואחד בבימויה (לראשונה): "חמדת ימים", על נקודת היישוב בהר מירון, בה חיה משפחת תוויאור המוזיקלית העורכת במקום קונצרטים.
ב-1995 הצטרפה לקבוצת העיתונאים למכרז על רדיו תל אביב (102FM) וזכתה, ביחד עם ראודור בנזימן, ארז טל ורפי רשף.
בנזימן היה המנכ"ל וכהן (אז, כהן-גרשטל) הסמנכ"ל.
כעבור שלוש שנים, ב-1998, מכרה את מניותיה ברדיו ועזבה.
באותה שנה הייתה מפיקה שותפה של "קרקס פלשתינה", זוכה האוסקר הישראלי לסרט העלילתי בבימוי אייל חלפון והפקת מרק רוזנבאום.
ב-1999 ביימה והפיקה את הסרט התיעודי "כלוב זהב" (30 דק'), בהשתתפות עיתונאי הארץ גדעון לוי, עבור "שבת סלאם" של הרשות השנייה.
הסרט מספר על גולה פלסטיני בהולנד, שהיה עציר מנהלי בישראל, אחרי שהואשם בחברות בחזית העממית לשחרור פלסטין וישראל הגלתה אותו.
בשנת 2000 נבחרה לכהן בתפקיד יו"ר פורום היוצרים הדוקומנטריים.
בשנים 2000 – 2001 הייתה מפיקה שותפה לסרטים "רמלה" (דוקומנטרי, 60 דק', ערוץ 2) ו"מכתב לילדים" (דוקומנטרי, 60 דק', ערוץ 8) של הבמאית מיכל אביעד.
ב-1999 כהן (אז, כהן-גרשטל) התחילה לעבוד על הסרט "המחבל שלי", בן 60 דקות, שהקרנת הבכורה שלו נערכה ב-2002. זהו הראשון בטרילוגיה של שלושה סרטים.
הסרט מתאר את מסע הפיוס שלה עם פאהד מיהי, האיש שירה עליה בלונדון בקיץ 1978, בזמן לימודי התואר הראשון באוניברסיטה העברית כאשר עבדה כדיילת באל על ונפצעה קל בפיגוע של החזית העממית לשחרור פלסטין.
במהלך הסרט עוזרת לו להשתחרר מהכלא כאקט פוליטי.
הסרט, זוכה פרס חבר השופטים בפסטיבל ירושלים, היה מועמד לפרס Silver Wolf בפסטיבל אידפא (2002), זכה לציון לשבח של Provincia di Cuneo באיטליה (2003) ופרס אירופי Ilaria Alpi Journalistic Television (2004).
הוקרן במעל מאה פסטיבלי קולנוע ברחבי העולם, שודר במעל לעשרים מדינות, תורגם לעשרים שפות והוזמן יחד איתה לסבב הרצאות באוניברסיטאות הרווארד, ברקלי, מיין שיקגו, ועוד.
המחבל שלי מוצג בתצוגת האון-ליין של המוזיאון הבינלאומי לנשים בסן פרנסיסקו.
הסרט הוא מסע אישי בישראל באמצעות שלוש משפחות: הוריה הפלמ"חניקים – דור תש"ח - ובנותיה, שולה גולני – ניצולת שואה, בנה ההיסטוריון – מוטי גולני ורותי גיליס החיה בכרמי צור.
הסרט יצא לאור בפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים רחובות, הוקרן בעשרות פסטיבלי קולנוע ברחבי העולם ושודר במעל לעשר מדינות.
ירון לונדון אמר על הסרט:
"האח שלי" (60 דק',2007), השלישי בטרילוגיה הוא מסע פיוס וניסיון להתקרב אל אחיה שחזר בתשובה בשנות השמונים וחי בבני ברק כיהודי חרדי עם ששת ילדיו ונכדיו ואין בינם קשר.
הסרט זכה למענק פיתוח מקרן יהושע רבינוביץ, מומן על ידי רשת (ערוץ 2) ושם גם שודר ברייטינג גבוה.
השתתף בתחרות פסטיבל הסרטים הבינלאומי בחיפה, הוקרן בסינמטקים ברחבי הארץ ובכמה מדינות נוספות.
בשלהי 2007 פנה אל כהן-גרשטל התומך העיקרי שלה בטרילוגיה, ניק פרייזר מה־BBC והציע לה לעשות סרט אחד ארוך משלושת הסרטים בשם My Israel.
היא עשתה סרט חדש מחומרי הגלם של שלושת הסרטים, כולל מעט צילומים חדשים והסרט נקרא "ישראל שלי".
הוזמן לשידור ב-14 במאי 2008 ב-BBC לכבוד 60 למדינת ישראל שם זכה לביקורות נלהבות, קיבל תמיכה מקרן גשר לקולנוע רב תרבותי ושודר עשרות פעמים במשך חמש שנים בyes דוקו.
בקיץ 2009 יצרה את הווידאו ארט "ביבליוגרפיה" במסגרת תערוכה קבוצתית של ענבל במרכז סוזן דלל, בעזרתו של האמן יונתן ויניצקי.
העבודה עוסקת בסבא-רבא שלה, יוסף אליהו שלוש.
כהן לוהקה לבימוי סרט דוקומנטרי "זכותנו הטבעית" לשידורי קשת בהפקת אודי ושגיא הפקות בע"מ.
הסרט היה צפוי להיות מוקרן לראשונה בפסטיבל תל אביב לקולנוע וזכויות אדם בדצמבר 2020.
בשנים 2000–2001 למדה באוניברסיטה העברית בירושלים, המכון למחקר ע"ש טרומן למען קידום השלום ומכון ון ליר בירושלים, קורס שנתי בנושא הפלסטינים במאה העשרים.
בשנים 2005–2007 למדה בקולות, בית מדרש פלורליסטי.
בשנים 2006–2010 למדה בעלמא בית לתרבות עברית.
בשנים 2009–2013 הייתה במאית מלווה בקורס רב מחלקתי: דוקומנטרי אישי בבית הספר לאמנות בצלאל לצד האנתרופולוגית ד"ר יונה וייץ והצלם מיקי קרצמן.
בשנים 2011–2013 – הנחתה שני קורסים שנתיים של שנה ג': סדנת בימוי וקורס ייזום ופיתוח פרויקטים – סדנת הפקה מרכזית, במחלקה לקולנוע, במרכז האקדמי לעיצוב ולחינוך ויצו חיפה.
בשנים 2013–2018 הנחתה סדנה ליצירת סרט דוקומנטרי אישי קצר במסגרת לימודי ה"וידאותרפיה" בבית הספר לקולנוע מעלה.
בשנים 2013–2018 לימדה קורס יסודות וסדנה יוצרת בשם "מה הסיפור שלי" בלימודי חוץ: מכינה לאדריכלות, עיצוב ואמנות, בבצלאל.
משנים 2014 - 2021 לימדה קורס "מי אני?" במכינה לחברה הערבית במסגרת הדקנאט של בצלאל, אקדמיה לעיצוב ואמנות, ירושלים.
בשנים 2018 - 2021, במאית מלווה פרו-סמינריון "מי סטורי" של ד"ר יונה וייץ בבצלאל, אקדמיה לעיצוב ואמנות, ירושלים.
בין השנים 2018 - 2023 לימדה את הקורס "דוקומנטציה אישית" בלימודי התואר השני של תקשורת חזותית בבצלאל, אקדמיה לעיצוב ואמנות, ירושלים.
ב-2020 זכתה בציון לשבח בגין מצוינות בהוראה.
החל משנת 2022 - מנחה סדנאות ליצירת דוקומנטציה אישית פרטיות בבית הבאר ביפו ובבית מרים (בית לשוויון מגדרי ביפו) עבור מוזיאון העיר תל אביב-יפו לנשים מיפו.
בשנים 1999–2008 הייתה חברה בפורום היוצרים הדוקומנטריים וכיהנה במשך שלוש שנים כיו"ר שלו (2000–2003).
החל משנת 2007 ועד היום היא חברה באיגוד הבמאים.
מאז אפריל 2009 היא בעלת בלוג באתר "רשימות".
ב-2005 זכתה בפרס אמנות הקולנוע בפסטיבל הקולנוע בירושלים; מלגת התפנות לשנה מטעם משרד החינוך.
"המחבל שלי או הנערה היפה שקלקלה את תוכנית הרצח", דוקומנטלי, מאמרים על קולנוע דוקומנטרי ישראלי, עם עובד, 2007
ד"ר דובדבני, שמוליק, גוף ראשון, מצלמה, קולנוע תיעודי אישי בישראל, כתר, 2010
ביבליוגרפיה (5 דק', 2009, וידאו ארט) הוזמן לתערוכה "מרחב ביניים של ענבל", מרכז אתני רב תחומי והוצג במרכז סוזן דלאל
11 פריימים מסרטה המחבל שלי בתערוכה בהכרה מלאה בהמקרר.
נבחרו והוצגו על ידי האוצרת עדי אנגלמן.
1996, חמדת ימים, סרט תיעודי (30 דק' ערוץ 2), בימוי והפקה עבור "מקום קטן" של הרשות השנייה.
1999, כלוב זהב, סרט תיעודי, (30 דק' ערוץ 2), בהשתתפות עיתונאי "הארץ" גדעון לוי, עבור "שבת סלאם" של הרשות השנייה.
2000 - 2008, בימוי והפקת טרילוגיית סרטים תיעודיים אישים ואחד מסכם, בתמיכת הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה, קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב וקרן גשר לקולנוע רב תרבותי לקולנוע, עבור ערוץ 8, ערוץ 2 וyes דוקו בקו-פרודוקציות בינלאומיות עם ה־BBC, ARTE/ZDF, 2TV דנמרק, YLE פינלנד, VRT בלגיה ועוד.
ארבעת הסרטים נרכשו לשימוש בעשרות אוניברסיטאות ברחבי העולם.
משנת 2002 ועד היום, ארבעת הסרטים מוזמנים להקרנות, בנוכחות היוצרת, בעשרות אוניברסיטאות, קהילות ומוסדות בישראל ומחוצה לה וניתנים להשאלה ורכישה בספריית האוזן השלישית.
המחבל שלי (60 דק', 2002), זוכה פרס חבר השופטים בפסטיבל הקולנוע ירושלים, מועמד לפרס Silver Wolf בפסטיבל אידפא (2002), ציון לשבח של Provincia di Cuneo באיטליה (2003) ופרס אירופי Ilaria Alpi Journalistic Television (2004).
הוקרן במעל 100 פסטיבלים לקולנוע ברחבי העולם, שודר בעשרים מדינות ותורגם ל-20 שפות.
13.12.03, וידאו ארט עם יונתן ויניצקי, 5:36 דק', פסטיבל הקולנוע הבינלאומי ירושלים 2004.
ציון, אדמתי (60 דק', 2004), יצא לאור בפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים רחובות, הוקרן בעשרות פסטיבלי קולנוע ברחבי העולם ושודר במעל לעשר מדינות.
האח שלי (60 דק', 2007), זכה למענק פיתוח מקרן יהושע רבינוביץ', השתתף בתחרות פסטיבל הסרטים הבינלאומי בחיפה, שודר בערוץ 2 (רשת), הוקרן בסינמטקים ברחבי הארץ ובכמה מדינות נוספות.
ישראל שלי (80 דק',2008), מסכם את סרטי הטרילוגיה, הוזמן לשידור ב-4 במאי 2008 בבי.בי.סי לכבוד 60 למדינת ישראל שם זכה לביקורות נלהבות, קיבל תמיכה מקרן גשר לקולנוע רב תרבותי ומשודר מאז ועד היום ב־yes דוקו.
דעי לאן את הולכת, פורטרט עצמי, וידאו ארט 4 דק', דוקאביב 2014.
מקדש מעט של אהבתנו (30 דק') 2014. במסגרת התערוכה חמישים שנה לאנדרטת חטיבת הנגב, חמישים שנה לפיסול הסביבתי של דני קרוון אוצרת: עדי אנגלמן.
זכותנו הטבעית (47 דק') 2020. עבור שידורי קשת בהפקת אודי ניר ושגיא בורנשטיין.
הייתה נשואה למשה (צ'יקו) גרשטל עד לגירושיהם בשנת 2004 ונולדו להם שתי בנות.
משנת 2006 היא במערכת יחסים זוגית עם אדם פרימן, ומתגוררת מאז שנת 2011 ביפו.
יוליאן אלכסנדרוביץ' סקריאבין היה בנו הצעיר של המלחין אלכסנדר סקריאבין, והיה בעצמו פסנתרן ומלחין.
יוליאן מת בגיל 11 בטביעה בנהר הדנייפר.
יוליאן בנם של המלחין המפורסם אלכסנדר סקריאבין ושל טטיאנה שליוצר.
אחותו הבכורה היא המשוררת אריאדנה סקריאבינה.
מגיל צעיר החל ללמוד פסנתר ולמד שיעורים פרטיים אצל המלחין ריינהולד גליאר.
הוא הלחין מספר פרלודים, בסגנון דומה לסגנון אביו, וכארבעה מהם פורסמו במהלך חיו.
ב-22 ביוני 1919, כשהוא בן 11, יוליאן יצא לשחות באי בנהר הדנייפר בקייב עם קבוצת חברים, בהשגחת מורה מבית ספרם.
יוליאן התבייש לשחות בקרבת בנות, ולכן הלך לשחות לבד באזור מבודד אשר היה מכוסה בעצי ערבה.
עם רדת הערב כשנקראו הילדים בחזרה, יוליאן לא שב.
כעבור יום נמצאה גופתו בקרקעית הנהר.
יוליאן וייגל הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת אל-קאדסיה.
וייגל שיחק לראשונה במדי הקבוצה הבוגרת ב-14 בפברואר 2014, כשעלה כמחליף בדקה ה-66 מול אינגולשטאדט 04. הוא ערך 14 הופעות בעונתו הראשונה במינכן 1860.
במשחק הראשון של עונת 2014/2015, בגיל 18 בלבד עלה וייגל כקפטן הקבוצה במשחק מול קייזרסלאוטרן, והפך לקפטן הצעיר ביותר בתולדות הקבוצה.
בתחילת עונת 2015/2016 חתם וייגל על חוזה עד 2019 בבורוסיה דורטמונד, ועלה לראשונה בהרכב ב-4:0 של קבוצתו נגד בורוסיה מנשנגלדבך במחזור הראשון של העונה.
וייגל הפך מיד לקשר האחורי הקבוע בקבוצה, והציג יכולת מרשימה וביטחון רב, על אף גילו הצעיר.
ב-1 בינואר 2020 חתם וייגל בבנפיקה ליסבון, ששילמה עבורו 20 מיליון אירו לבורוסיה דורטמונד.
ב-1 בספטמבר 2022 הושאל לבורוסיה מנשנגלדבך.
ב-29 במאי 2016, במשחק הכנה ליורו 2016, ערך את הופעת הבכורה בנבחרת גרמניה הבוגרת, ונכלל בסגל הגרמני ליורו 2016.
יוליאן באומגרטלינגר הוא כדורגלן עבר אוסטרי, ששיחק בעמדת הקשר.
לבאומגרטלינגר 84 הופעות במדי נבחרת אוסטריה.
את ילדותו העביר בעיירת השוק האוסטרית מאטסי, והחל לשחק כדורגל במועדון הכדורגל המקומי "USC מאטסי" כבר בגיל חמש.
באומגרטלינגר שיחק שם שנתיים, הפך לשחקן הרכב קבוע, וגם קיבל זימון לנבחרת האוסטרית.
ב-2011 הוא עבר למועדון הכדורגל מיינץ 05 תמורת סכום המוערך ב-1.1 מיליון אירו.
במאי 2016 חתם בבאייר לברקוזן לארבע שנים.
ב-16 באוגוסט 2022 חתם לעונה אחת באאוגסבורג.
ביולי 2023 הודיע באומגרטלינגר על פרישה ממשחק פעיל.
יוליאן בראנדט הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדות הקשר ההתקפי וקשר הכנף בקבוצת בורוסיה דורטמונד מהבונדסליגה ובנבחרת גרמניה.
הוא שיחק במחלקות הנוער של המועדונים המקומיים SC בורגפלד ו-FC אוברנוילנד, לפני שעבר למחלקת הנוער של וולפסבורג.
ב-12 בדצמבר 2013 נודע כי בראנדט עבר לבאייר לברקוזן וחתם על חוזה עד לשנת 2019. ב-8 בפברואר 2014 ערך הופעה בבאייר לברקוזן II, קבוצת המילואים של באייר לברקוזן.
באותו משחק גם הבקיע שער, וב-15 בפברואר 2014, שבוע לאחר מכן, ערך בראנדט את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשהחליף בדקה ה-82 את סון יונג-מין בהפסד 1–2 לשאלקה 04 במסגרת המחזור ה-21 בבונדסליגה.
ב-18 בפברואר ערך בראנדט את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, כשהחליף בהפסקת המחצית את סון יונג-מין בהפסד 0–4 לפריז סן-ז'רמן במסגרת שמינית גמר ליגת האלופות לעונת 2013/14. ב-4 באפריל הבקיע בראנדט את שער הבכורה שלו בבונדסליגה, שער בדקה ה-58 בהפסד 1–2 להמבורג במסגרת המחזור ה-29.
בראנדט הבקיע בשישה משחקי בונדסליגה רצופים בין ה-20 במרץ ל-30 באפריל 2016, והיה השחקן הצעיר ביותר שהשיג הישג זה מאז שעשה זאת גרד מולר.
ב-22 במאי 2019 ברנדט חתם בסגנית אלופת גרמניה בורוסיה דורטמונד לחמש שנים תמורת 25 מיליון יורו.
בראנדט שיחק בכל הנבחרות הצעירות של גרמניה, וערך את הופעת הבכורה בנבחרת גרמניה הבוגרת במאי 2016, כשנכנס כמחליף במשחק הכנה ליורו 2016, בו הפסידה גרמניה בתוצאה 1–3 לנבחרת סלובקיה.
בראנדט נכלל בסגל ההתחלתי ליורו, אך נופה לקראת תחילת הטורניר מהסגל הסופי.
באוגוסט 2016 השתתף באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו, וזכה עם הנבחרת הגרמנית האולימפית במדליית כסף, לאחר הפסד בגמר בבעיטות הכרעה לנבחרת ברזיל האולימפית.
ביוני 2017, בהופעתו השביעית במדי הנבחרת הבוגרת, הבקיע בראנדט את שערו הראשון בנבחרת, בניצחון 0–7 על נבחרת סן מרינו במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018. בראנדט נכלל בסגל הגרמני לגביע הקונפדרציות 2017 ולמונדיאל 2018..
כדורגלן החודש בבונדסליגה: ינואר 2023, פברואר 2023
יוליאן נגלסמן הוא מאמן כדורגל גרמני המאמן את נבחרת גרמניה.
נגלסמן מונה למאמן בגיל 28 והיה למאמן הצעיר ביותר בתולדות הבונדסליגה.
נולד בלנדסברג אם לך שבבואריה, שיחק באקדמיה של מינכן 1860, פציעות הובילו אותו לאאוגסבורג שם שיחק בליגת המילואים, פציעה קשה נוספת השביתה אותו ממשחק פעיל.
מאמנו בקבוצה תומאס טוכל שלח אותו לעשות סקאוטינג על הקבוצה הבאה שהם ישחקו נגדה, הוא התרשם מעבודתו וביקש ממנו להצטרף לצוותו ולעזור לו בניתוחים הטקטיים וכך החלה קריירת האימון שלו.
הוא הושפע מטוכל שפתח לו את הדלת לראשונה בתחום האימון אך גם הוא וגם טוכל עצמו ויורגן קלופ ועוד, הם חלק ממאמנים צעירים גרמניים שהושפעו רבות מהטקטיקה ומהיסודות של מי שמכונה ה"פרופסור" ראלף ראנגניק.
אימן את הנערים של מינכן 1860 ולאחר מכן את הנוער של הופנהיים, השוער טים ויסה הדביק לו את הכינוי "בייבי מוריניו" (על שם המאמן המצליח ז'וזה מוריניו שגם החל בגיל צעיר את קריירת האימון ונחשב כטקטיקן ומוטיבטור פורץ דרך).
בעונת 2012–2013 הובא להופנהיים המאמן פרנק קראמר באמצע העונה והוא בחר במאמן הנוער נגלסמן כעוזרו.
בגיל 25 מונה כעוזר המאמן הצעיר ביותר בהיסטוריה של הליגה.
ב-2014 חזר לקבוצת הנוער (עד גיל 19) והוביל אותה לאליפות.
בעונת 2016/17 נגלסמן אימן את הופנהיים לאורך כל העונה, והגיע עם הקבוצה למקום הרביעי בבונדסליגה, שהבטיח להופנהיים מקום במוקדמות ליגת האלופות.
בזכות עונה זו, הוכתר נגלסמן כמאמן השנה בגרמניה לשנת 2017.
לייפציג על מינויו של נגלסמן למאמן הקבוצה לעונת 2019/2020. בעונה זו, הקבוצה העפילה לשלב חצי הגמר של ליגת האלופות שהתקיים בליסבון בה שיחקה נגד פריס סן ז'רמן הצרפתית.
ב-27 באפריל 2021 מונה למאמנה של באיירן מינכן, אותה יאמן החל מעונת 2021/2022. במעבר זה שולם הסכום הגבוה ביותר ששולם אי פעם עבור מאמן כדורגל, 25 מיליון אירו.
ב-17 באוגוסט 2021 זכה בתואר הראשון בקריירה כשבאיירן מינכן ניצחה 1–3 את בורוסיה דורטמונד בסופר קאפ הגרמני.
בעונתו הראשונה בקבוצה זכה עמה באליפות, יחד עם זאת, הקבוצה הודחה במפתיע ברבע גמר ליגת האלופות על ידי ויאריאל והובסה בסיבוב השני של הגביע בתוצאה 1-5 על ידי בורוסיה מנשנגלדבך.
יולי קושרובסקי היה בשנות השבעים והשמונים מראשי מסורבי העלייה מברית המועצות לשעבר, ואסיר ציון חמש פעמים.
ב-1996 היה מועמדו של ראש ממשלת ישראל החדש בנימין נתניהו, לתפקיד שגריר ישראל ברוסיה, אך מועמדותו נדחתה על ידי הרוסים בשל עברו.
היה מועמד לכנסת פעמיים, פעם אחת בראשות רשימה עצמאית ופעם שנייה ברשימת הליכוד, אך בשתי הפעמים לא נבחר.
נולד ב-1941, הבן השני (מתוך שלושה) של זוג יהודים אוקראינים מתבוללים, מיכאיל ניסונוביץ' קושרובסקי וסימה מרקובנה גלינסקאיה.
שם המשפחה קושרובסקי מרמז על מוצא משפחת האב מהכפר קושרובקה שבאזור קייב, אוקראינה.
ההורים הכירו בהיותם סטודנטים במכון הטכנולוגי של קייב ושניהם עבדו במפעל לייצור נייר בעיר.
כשהייתה האם בהריון עם בנה השני, יולי, ארעה הפלישה הנאצית לברית המועצות והזוג עם בנם הבכור הועברו מקייב לתוככי ברית המועצות, בהיותם עובדים חיוניים.
בנם השני, קושרובסקי עצמו נולד בנובאיה ליאליה (Novaia Lialia), 300 קילומטר צפונית לסברדלובסק, אז "עיר סגורה", המיועדת לבני המעמד הביטחוני הגבוה בברית המועצות, ושם נולד גם הבן השלישי.
עם השנים עזבו שני ההורים את תעשיית הנייר והאב הפך למרצה במכון ליערנות של סברדלובסק, מנהל מחלקה ולבסוף דיקן ומזכיר המפלגה הקומוניסטית במכון.
קושרובסקי למד הנדסה ואוטומציה, סיים את לימודיו במכון הפוליטכני של סברדלובסק ב-1964 והפך למומחה במערכות אלקטרוניות של מטוסים וטילים.
עבד בתכנון מערכות הבקרה של הטילים האסטרטגיים הסובייטיים, שהתחרו אותה עת מול טילי פולאריס האסטרטגיים האמריקאיים.
ב-1965 נישא לאשתו הראשונה סוניה, שלא הייתה יהודיה וממנה נולדה לו בתו הבכורה אניה.
בסך הכל חי עד גיל 26, כחלק מהמעמד הביטחוני, הכלכלי והחברתי הגבוה והיה רחוק מיהדות ומנושאים יהודיים.
ארכיונו מופקד בארכיון המרכזי לתולדות העם היהודי כחלק מארכיון אינד וורטמן.
מלחמת ששת הימים שינתה כליל את האווירה בברית המועצות וקושרובסקי סבל לפתע מאנטישמיות וחש שהוא חי במדינה שהיא האויבת של עמו.
הוא עזב את משרתו הביטחונית והחל ללמוד עברית.
ב-1970, בעקבות משפט לנינגרד הראשון היה בין כעשרה יהודים תושבי סברדלובסק, ששלחו מכתב מחאה לשלטונות הסובייטיים, חתום בגלוי בשמם ופרטיהם המלאים ושנה אחר כך היה היהודי הראשון בסברדלובסק שהגיש בקשת הגירה מברית המועצות לישראל.
כדי שיהיה לבקשה סיכוי כלשהו להתקבל נאלץ קושרובסקי להתגרש מאשתו הלא יהודיה, בהסכמתה.
הוא גונה בפומבי על ידי חבריו לעבודה לשעבר והוקע כ"סוכן הציונות והאימפריאליזם הבינלאומי".
הותקף בעיתונות המקומית וכונה "בוגד".
שבעה ימים בלבד לאחר הגשת הבקשה לעליה לישראל הוא נאסר לראשונה למשך 15 יום, באשמת "חוליגניזם", פתח בשביתת רעב שנמשכה 12 יום ונידון כתוצאה מכך ל-12 ימי מאסר נוספים, אחד בגין כל יום של שביתת רעב.
כשיצא מהכלא הוא הוזהר על ידי הק.ג.ב.
המקומי, שמאסרו הבא יהיה למשך שנים ולא לכמה ימים בלבד.
קושרובסקי עזב לפיכך את סברדלובסק וב-1971 עבר למוסקבה, בלי גרושתו ובתו.
הוא הצטרף לקהילת "המסורבים" הגדלה, למד עברית ומהר מאוד החל ללמד את השפה ובמקביל גם לארגן סמינרים למהנדסים מסורבי עלייה וחסרי עבודה כמוהו.
ב-1975 נישא לאשתו השנייה, אינה, מתמטיקאית גרושה אף היא, עם ילד מנישואיה הראשונים.
לבני הזוג נולדו שני ילדים משותפים.
קושרובסקי הפך במשך כמעט עשרים שנות סירוב, לאחד ממנהיגי תנועת המסורבים ומדובריה הבולטים ואילו השלטונות הסובייטיים נקטו נגדו כל אותה עת בצעדים שונים, הן בחקירות, מעצרים ולפחות חמישה מאסרים והן בהטרדות קטנות אחרות, כאשר במקביל הם אוסרים עליו לצאת את המדינה.
יולי אדלשטיין שהיה אז מראשי המסורבים במוסקבה תיאר את קושרובסקי שנים אחר כך, כ"איש מאחורי הקלעים" של התנועה, מי שארגן את שיעורי העברית, את התרבות ואפילו את מבנה התנועה כולה.
בהחלט יכול להיות לדבריו, ש"בלי קושרובסקי דבר מכל אלה לא יכול היה לקרות".
ב-1988 פתחו קושרובסקי ואשתו אינה, בשביתת רעב ובעקבותיה הותר לו סוף סוף לצאת מברית המועצות.
ב-11 במרץ 1989 הוא עלה עם משפחתו לישראל, כאשר בנמל התעופה בן-גוריון קיבלו את פניו באופן אישי ראש הממשלה יצחק שמיר יחד עם כמה וכמה משריו.
משפחת קושרובסקי התיישבה עם בואה לישראל, באלון שבות כחצי שנה, חולון כשנה ומ-1991 בבית אריה.
קושרובסקי עצמו עבד תחילה בחברת טלוויזיה בכבלים, אך תוך זמן קצר קיבל משרה בסוכנות היהודית, עבד כיועץ לשמחה דיניץ, שכיהן אז כיו"ר הסוכנות ובמקביל מונה גם לחבר נשיאות הפורום הציוני, שהוקם על ידי נתן שרנסקי.
לקראת הבחירות לכנסת ה-13 ב-1992, קבוצת עולים מברית המועצות, רובם חברים בפורום הציוני, הקימה מפלגת עולים חדשה שנקראה דע, "התנועה לדמוקרטיה ועלייה".
הם ביקשו משרנסקי לעמוד בראשה, אך הוא היסס, הבחירות התקרבו וכך, בלי ידיעתו של קושרובסקי, שהיה אז שליח הסוכנות ברוסיה, הם בחרו בו למנהיגם.
המפלגה החדשה נכשלה בבחירות, כשקיבלה רק 0.4% מהקולות.
נראה שמסת העולים החדשים מברית המועצות לישראל לא הייתה בשלה עדיין לייצוג עצמאי.
קושרובסקי חזר לעבודתו בסוכנות, אך לאחר פרישתו של דיניץ ב-1994 היו מי שדחקו את רגליו החוצה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-14 ב-1996, נתן שרנסקי הקים מפלגת עולים חדשה - ישראל בעליה, על בסיס הפורום הציוני, אך הוא לא הזמין את קושרובסקי להצטרף אליו.
במקומו היו אלה בנימין נתניהו ואביגדור ליברמן, שהיה בשעתו אף הוא בנשיאות הפורום הציוני, שהזמינו את קושרובסקי להצטרף לליכוד ולרוץ כמועמד לכיסא העולה החדש ברשימה.
קושרובסקי נענה, ובבחירות המקדימות בתוך הליכוד הוא ניצח את שני יריביו.
הוצב תחילה במקום ה-32 ברשימת מועמדי הליכוד לכנסת, מקום שנחשב לריאלי, אולם אז התאחד הליכוד עם מפלגותיהם של רפאל איתן ודוד לוי, להקמת הליכוד-גשר-צומת וכחלק מההסכם הורד מקומו של המועמד העולה החדש בליכוד, למקום ה-45 הלא ריאלי.
רשימת הליכוד-גשר-צומת קיבלה 32 מנדטים וקושרובסקי לא נכנס לכנסת.
בבחירות אלה נבחר בנימין נתניהו לתפקיד ראש ממשלת ישראל, בבחירות ישירות.
סמוך לאחר בחירתו הוא הציע לקושרובסקי בפומבי את תפקיד שגריר ישראל ברוסיה וקושרובסקי הסכים.
אולם הרוסים משכו את הסכמתם למינוי במשך זמן רב עד שהיה ברור לכל כי הם מתנגדים למינוי ולבסוף הוא בוטל.
בשנים שלאחר מכן עסק קושרובסקי בארגון קורסים במחשבים לגמלאים ולעולים חדשים ולאחר מכן עמד בראש גוף שנקרא "הרוב הציוני", ופעל למען נישואין אזרחיים.
במסגרת האחרונה הוא סייע למפלגת שינוי בבחירות המקומיות של 2003 בתל אביב ובזה הסתיימה פעילותו הפוליטית.
החל מגיל 62 ועד כשנתיים לפני מותו עסק קושרובסקי בכתיבת ארבעה כרכים של היסטוריית תנועת המאבק היהודי לעליה מברית המועצות לישראל, תנועת המסורבים או ה-"Jewish refusenik movement".
ארבעת הכרכים יצאו לאור ברוסית, בין השנים 2008–2012. בשנת 2017 יצא לאור באנגלית, בהוצאת אוניברסיטת סירקיוז, ניו יורק, הספר We Are Jews Again: Jewish Activism in the Soviet Union, שהוא עריכה מתומצתת של ארבעת הכרכים המקוריים.
קושרובסקי נהרג בן 72, ביום הראשון של חג הפסח 2014, כאשר נפל מצמרת עץ דקל עליו טיפס כדי לגזמו, בחצר ביתו בבית אריה.
יוליאן חורונז'יצקי (בפולנית: Julian Chorążycki; ) היה רופא יהודי ומפקדה הראשון של המחתרת בטרבלינקה.
לפני כן שימש כרופא ראשי של גדוד חי"ר בצבא הפולני במהלך כינונה מחדש של פולין הריבונית בתקופה שבין מלחמות העולם.
בנוסף היה מנתח גרון שהתמחה בוורשה.
חורונז'יצקי שהה שנתיים בגטו ורשה והועבר למחנה ההשמדה טרבלינקה.
במהלך שהותו במחנה הפך למנהיג הראשון של מרד האסירים בטרבלינקה.
ב־2 באוגוסט 1943 - לאחר תקופת ההיערכות הארוכה שמהווה סכנת חיים מיידית - פרץ מרד מזוין בטרבלינקה, אולם חורונז'יצקי התאבד ב־19 באפריל 1943 כשהבין שהוא עומד להיתפס, כדי להימנע מחשיפת פרטי המרד ומשתתפיו תחת עינויים.
יוליאן חורונז'יצקי נולד למשפחה יהודית בשאוולה (כיום שיאוליאי) באימפריה הרוסית.
משפחתו התיישבה בוורשה כשהיה ילד.
לאחר התיכון נסע יוליאן למינכן ללמוד רפואה באוניברסיטת מינכן וסיים את התואר בשנת 1910. זמן קצר לאחר מכן חזר לוורשה ובשנת 1911 עבר את בחינות המדינה לעסוק ברפואת אף אוזן גרון.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 הוא נלקח לצבא הרוסי כרופא גדודי.
בשנת 1918 שב לפולין, ובמרץ 1919 התגייס לצבא הפולני כרופא ראשי במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית.
הוא פיקד על בית חולים שדה בדרגת סרן.
במאי 1922, שוחרר יוליאן חורונז'יצקי והצטרף לבית החולים המחוזי הראשון בוורשה.
הוא נישא לרוזליה לבנפיש וניהל מרפאה פרטית.
הם עברו לרחוב נובוגרודזקה 31 בשנות השלושים ובנוסף עבד במרפאת החוץ של הביטוח הלאומי.
חורונז'יצקי התגייס שוב לאחר פלישת גרמניה הנאצית לפולין.
בסוף 1940 הוא עבר לגטו ורשה ושם והמשיך בעשייה הרפואית שלו.
מהגטו הוא נלקח למחנה ההשמדה בטרבלינקה בקיץ או בסתיו 1942.
בטרבלינקה הופקד חורונז'יצקי על בית חולים קטן עבור האס אס (אין לטעות עם בית החולים המזויף שנקרא "לזרט", שם למעשה התבצע רצח של זקנים וחולים כחלק מההונאה של הנאצים).
ניצול טרבלינקה סמואל רייזמן העיד עליו "הוא היה איש אציל, חיוני ונחוש לנקוט פעולה".
חברי הוועדה המארגנת שלו בטרבלינקה כללו את זלומיר בלוך, רודולף מסריקי, מרסלי גלסקי, סמואל רייזמן, ד"ר אירנה לווסקה (מצוות המרפאה), ליאון הברמן, ועוד כמה.
חורונז'יצקי אסף סכום חד פעמי גדול של מזומנים מהאסירים אשר עסקו בטיפול בחפצי הנרצחים בכוונה לשחד שומר טרווניקי שאיתו חשב שהתיידד.
לרוע מזלו נתפס חורונז'יצקי עם הכסף על ידי אונטרשטורמפירר קורט פרנץ והבין כי הוא נחשף.
הוא נאבק עמו ובלע רעל קטלני לפני שייעצר בחיים, מחשש להסגיר את תוכנית המרד תחת עינויים.
חורונז'צקי הוחלף במחתרת על ידי ד"ר ברק לייכר (גם הוא לשעבר קצין הצבא הפולני, שהגיע לטרבלינקה ב - 1 במאי).
לייכר פתח בהתקוממות ביום קיץ חם כשקבוצת גרמנים ואוקראינים נסעה לנהר הבוג לשחייה.
ב-2 באוגוסט (יום שני, באותו יום תאי הגזים לא פעלו), נפתחה בשקט הדלת לארסנל הנשק ליד פסי הרכבת בידי האסירים וכ - 20–25 רובים, 20 רימוני יד וכמה אקדחים נגנבו והועברו בעגלה.
בשעה 15:45 אחר הצהריים פתחו כ-700 אסירים יהודים במתקפה על השערים.
הם ריססו בנזין על כל הבניינים והציתו אותם.
עם זאת, ירי המקלעים של הגרמנים המאומנים היטב (כ־25 מהם) ושל טראווניקים אוקראינים (המונה כ־60) הביא לטבח גדול.
רק 150–200 יהודים הצליחו לעבור לצד השני.
מחצית מהם נהרגו לאחר מרדף.
חלק מאלה שנמלטו בהצלחה הועברו על פני הנהר על ידי פרטיזני "ארמייה קריובה" שהסתתרו ביער שמסביב.
ידוע כי רק כ-70 יהודים שרדו עד סוף המלחמה, כולל מחברים עתידיים של זיכרונות טרבלינקה שפורסמו: יעקב ויירניק חיל רייכמן, ריכרד גלזר ושמואל וילנברג.
גם בסוביבור פרץ מרד חודשיים לאחר מכן.
יוליאן פלאט (בפולנית: Julian Fałat; 30 ביולי 1853 – 9 ביולי 1929) אחד מצייר צבעי המים הפולניים הבולטים ביותר, מייצג נופים של ריאליזם ונוף אימפרסיוניסטי.
בשנים 1895–1909 כיהן כרקטור האקדמיה לאמנויות יפות בקרקוב.
בכוחות עצמו, ללא עזרת משפחתו או מלגות השיג השכלה אמנותית.
נרשם לבתי ספר, בין היתר בלבוב.
הוא סיים את לימודיו בגימנסיה בפשמישל, ובשנת 1869 נרשם לבית הספר לאמנויות יפות בקרקוב.
הוא לא יכול היה להרשות לעצמו לקנות צבעי שמן, ולכן פנה לציור בצבעי מים.
לאחר סיום לימודיו הוא עזב לשנה לאוקראינה הרחוקה, שם מצא עבודה כצייר בחפירות ארכאולוגיות.
בהמשך עבד בסטודיו של האדריכל פליקס גאסיורובסקי באודסה.
לאחר מכן יצא ללימודים נוספים בציריך ובמינכן (באמצע אוקטובר 1875 נכנס לאקדמיה לאמנויות יפות).
הוא קטע את לימודיו כדי להרוויח כסף והחל לעבוד כטכנאי בבניית רכבת.
הוא למד עד 1880 ובתקופה זו צייר בעיקר נופים, סצנות ז'אנר ודיוקנאות.
הציור "הזקן המתפלל" (1881) צויר בתקופה זו.
בשנים 1882–1886 הוא היה קשור לקהילת אמני ורשה.
כדי להיות מסוגל לפרנס את עצמו הוא יצר סצנות ז'אנריות, למשל תמונות מחיי החצר של ורשה, שפורסמו ב"קלוסי "בשנת 1882. בשנת 1884 נסע לשנה לספרד ואז נסע ברחבי העולם.
הוא תיעד את המסע הזה בעזרת ציורים בצבעי מים, שרק מעטים מהם שרדו עד היום.
לאחר שחזר לפולין בשנת 1887, הופיעו סצנות צייד בציוריו של פלאט.
המפורסמים יותר הם "אנשי הכידון" משנת 1890 ו"החזרה מציד הדובים" משנת 1892. הוא צייר בעלי חיים - צבאים, איילים.
הוא מחבר נופי החורף בפנורמה של ברז'ינה, שנחתכה לחלקים בשנת 1907 על ידי הקוזאקים.
בשנים 1886–1895 עבד בחצר הקיסר וילהלם השני בברלין.
הוא זכה במדליות בתערוכות בברלין, מינכן ווינה.
באפריל 1895 הפך למנהל בית הספר לאמנויות יפות בקרקוב, שם עשה רפורמה על ידי הצגת פרופסורים חדשים.
הוקמה קתדרה לציור נוף שהשתלט עליה יאן סטניסלבסקי.
הוא היה ממייסדי אגודת האמנים הפולנים "אגודת שטוקה".
בשנת 1900 נישא יוליאן פלאט לאיטלקייה מריה לואיזה קומלו סטוקנפלד, עמה נולדו לו שלושה ילדים.
נוף חורפי הופיע בציוריו - הראשון צויר על ידי האמן בשנת 1902, האחרון מתוארך לשנת 1913. פלאט צייר גם מוטיבים של קרקוב - נוף חומות העיר, מצוירים מחלונות הסטודיו בשעות שונות של היום.
לעיתים קרובות הוא נסע לזאקופנה, ונופי הרים הופיעו בעבודותיו.
בשנת 1902 הוא בנה וילה עם סטודיו בביסטרה, ובשנת 1910, לאחר שהתפטר מתפקיד הרקטור של האקדמיה לאמנויות יפות, התיישב שם לצמיתות.
לאחר קבלת העצמאות הוא הצטרף לשיקום חיי התרבות הפולניים.
בשנים 1919–1922 התגורר בטורון, שם קנה בית שהפך למרכז חיי התרבות בטורון.
שם התכנסו אמנים, דיפלומטים ואנשי תרבות מטורון ושאר פולין.
לאחר מות בנו לוקיאן העביר את ביתו לידי האגודה הפומרנית להגנת ילדים.
הוא הפך למייסד משותף ונשיא של אחוות האמנים.
במהלך הפגישות של יום חמישי נולדו יוזמות חשובות נוספות, כמו החברה למוזיקה פומרניאנית וקונסרבטוריון המוזיקה, אגודת ידידי האמנויות.
הוא השתתף בישיבות מועצת העיר כאשר נדונו ענייני תרבות, ישב בוועדות כבוד, ותמך בפעולות חברתיות שונות.
הוא צייר את נופי הוויסלה ופינות בטורון.
עד סוף ימיו נותר נשיא של האחווה והיה בקשר מתמיד עם טורון.
הוא מונה להיות מנהל המחלקה לאמנות בלשכתו של השר אנטוני פוניקובסקי.
בסוף ימיו ארגן תערוכות רטרוספקטיביות בקרקוב ובוורשה בשנת 1925.
הוא נקבר בבית העלמין בביסטרה.
יולי פון אגלופשטיין הייתה ציירת גרמנייה.
יולי פון אגלופשטיין הגיעה ממשפחת האצילים הפרנקונית פון אגלופשטיין.
נישואיה של אמה הנרייטה פון אגלופשטיין (1773–1864) היו אומללים.
האם התגרשה בשנת 1803. הנרייטה פון אגלופשטיין פגשה את יוהאן ולפגנג פון גתה כבר בשנת 1795 ועברה עם חמשת ילדיה לויימאר בשנת 1799, שם התגורר חלק מהמשפחה המורחבת של אגלופשטיין ושירת בשירותים דוכסיים.
היא ואחיותיה הגדולות פקדו את ביתו של גתה, שאהב במיוחד את יולי והקדיש לה שירים.
קנצלר המדינה פרידריך מילר גם ראה אותה לעיתים קרובות וקידם אותה.
בהשתתפותו של גתה, שכיהן כחבר מועצה, פיקח על בית הספר לציור בוימאר, התפתחה יולי אגלופשטיין לציירת מכובדת.
את הכשרתה קיבלה מגאורג פרידריך קרסטינג ובערך ב־1840 מקרל פרדיננד זון בבית הספר לציור בדיסלדורף.
יולי טיילה רבות בגרמניה ובארצות אחרות, שם זכתה להערצה בחוגים עירוניים על יופייה וכישרונה האמנותי.
לאחר שאמה התחתנה עם קרל פון ביולייה-מרקוניי בשנת 1804, שקיבל את תפקיד בעל היער בהילדהיים בשנת 1815, מנזר מרינרודה הפך לביתה.
בשנת 1826, לאחר מספר מפגשי לימוד, ציירה את גתה בשני ציורי שמן גדולים.
עד 1829 היא ציירה את בני המשפחה הדוכסית בוימאר, את המלך הבווארי לודוויג הראשון ואת המלכה תרזה.
ב־1829 נסעה לאיטליה ללמוד, הפכה במהרה לחלק ממושבת האמנים הגרמנים ברומא והפכה לחברת כבוד באקדמיה הרומית של סנט לוקה.
בשנת 1832 חזרה יולי פון אגלופשטיין לויימאר מאיטליה.
פסגת עבודתה היה בשנים הבאות.
לקראת סוף חייה היה לה קשה יותר ויותר לצייר, עקב מצבה הגופני הקשה.
הדיוקן המיניאטורי של גברת קולדיץ, שניתן לשתי בנותיה של מריה מרגרטה קולדיץ בחג המולד 1856, הוא עבודתה האחרונה.
יולי פון אגלופשטיין נפטרה ערירית ב־16 בינואר 1869 במריאנרוד ליד הילדסהיים.
ביום הולדתה ה-200 בשנת 1992 הציגו מוזיאון הילדסהיים, מוזיאון רומר ופליזאוס והמוזיאון הלאומי גתה בוויימאר תערוכה מעבודותיה של יולי פון אגלופשטיין.
חדר עם כן כן וציורים הוקם לכבודה בטירת אגלופשטיין.
יולי סקר (נולד ב-15 בנובמבר 1983) הוא שחקן ועיתונאי ישראלי.
סקר נולד בחיפה לאלה סקר שחקנית תיאטרון ומורה וליובל סקר שחקן תיאטרון ומורה.
הוא סיים את בית הספר הדמוקרטי בחדרה בשנת 2001. לאחר שנת שירות בגרעין נח"ל שרת בעיתון במחנה.
בעיתון במחנה היה כתב העיתון ברצועת עזה וכתב המגזין ועורך.
סיים את בית הספר למשחק של סמינר הקיבוצים בשנת 2010. סיים תואר שני "Advanced Theatre Practice" באוניברסיטת לונדון בשנת 2014.
בילדותו הופיע באופן קבוע בתוכניות בטלוויזיה החינוכית.
בין היתר הופיע בתוכניות "אוטוטו" ו"חדש בעיניים".
סקר שיחק בהצגות רבות ברבים מהתיאטראות בארץ.
בין היתר שיחק בתפקיד אמיר הצעיר בהצגה "רודף העפיפונים" בתיאטרון גשר, בתפקיד הורציו בהצגה "המלט", שהוצגה בתיאטרון הבימה.
בתפקיד שבע בהצגה "הרדופים" בתיאטראות צוותא ותיאטרון תמונע.
עוד שיחק בתפקיד עוז בהצגה "בתולים" שביים מאור זגורי בתיאטרון צוותא, הוא גילם את תפקיד "האח" בהצגה "המשפחה המתה" במוזיאון תל אביב לאמנות ובמוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית.
בשנת 2014 כתב, ביים והשתתפות בהצגה "FLEET" שעלתה בתיאטרון "The Pleasance" בלונדון ובהצגה "Hardcorn" שעלתה בפסטיבל זלומבאס בפראג.
משנת 2017 מציג עם בת זוגו צליל-חן זקס את ההצגה "ZOOG" בתיאטרון הבית ובתיאטרון תמונע.
ההצגה מבוססת על מחקר שבמסגרתו שלחו בני הזוג לזוגות ברחבי הארץ והעולם ובו נשאלו על הזוגיות שלהם ועל סמך תשובותיהם נכתבה ההצגה.
עם ההצגה הופיעו בפסטיבל ספרינט בלונדון בשנת 2018.
סקר הוא ממקימי קבוצות התיאטרון הבינלאומיות "VIA COLECTIVE" ו-"THE FHALLACIES".
קבוצות של יוצרים מרחבי העולם שפעלו ויצרו בלונדון.
סקר השתתף בסרט הקולנוע "חיותה וברל" והשתתף במגוון פרסומות.
בין היתר השתתף בפרסומות לבירה מכבי, ארגון וראייטי ושוקו יוטבתה.
סקר היה ממפתחי הסדרה "זגורי אימפריה".
הוא כתב את העיבוד להצגה "מה שלא הורג" שעלתה בתיאטרון הבית בבימוי עמית לוי.
במסגרת מלגת "נקודת פתיחה" מטעם "קבוצת עבודה" ובחסות מפעל הפיס כתב את המחזה המקורי "F U-לכבוש את פאוסט".
החל משנת 2013 סקר נותן את קולו לעשרות סדרות וסרטי קולנוע.
בין היתר דיבב בהפקות "קפטן תחתונים", "מעמקים", "עולמם הסודי של גמדי הגינה", "הפרוגלים", "טום וג'רי", "מפלצות העל" ו"פלאמלים".
מאז 2005 מועסק סקר בעיתון ידיעות אחרונות ובימינו הוא עורך בכיר בעיתון.
את דרכו החל מיד לאחר שחרורו מהצבא ככתב מגזין ואז לערוך במוספי העיתון "24 שעות" ו-"המוסף לשבת".
החל משנת 2011 משמש כראש דסק החדשות בעיתון.
נשוי לשחקנית צליל-חן זקס ולהם שני ילדים.
בשנת 2012 זכה סקר בציון לשבח לשחקן מצטיין על תפקידו בהצגה "טוב" בפסטיבל NSDF בשפילד.
בשנת 2013 זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל חיפה להצגות ילדים על תפקידו בהצגה "קיסר השכונה".
יוליאן אוקטביאן זכרייביץ-לוויגרוד (בפולנית: Julian Oktawian Zachariewicz-Lwigród; 17 ביולי 1837 – 27 בדצמבר 1898) היה אדריכל פולני וממתכנני בית הכנסת הכוראלי של צ'רנוביץ.
יוליאן קלצ'קו (בפולנית: Julian Klaczko; ביידיש: יהודה קליאַטשקאָ, או קלאצקא; 11 בנובמבר 1825 – 26 בנובמבר 1906) היה משורר פולני.
נולד בווילנה לטויבע לאה וצבי קלאצקא, משפחה יהודית וילנאית מחוגי המשכילים בעיר.
אמו ניהלה בביתה סלון ספרותי שבו התכנסו גם סופרים, אנשי רוח ופוליטיקה, יהודים ופולנים.
לרגל בר המצוה שלו (תקצ"ט, 1838) הדפיס, כנראה בעזרת הוריו, שיר בשם 'מנחת תודה'.
הוא המשיך לפרסם בעברית בשנים הבאות ושיריו וסיפוריו ראו אור ספרו 'דודאים' (ליפסיה 1842).
בהמשך יצא ללימודים אקדמיים באוניברסיטת קניגסברג ובאוניברסיטת היידלברג.
בתקופת שהותו בגרמניה פרסם מאמרי דעה בעיתונות.
עיקר פרסומו בא לו כאחת הדמויות הבולטות בתנועה הלאומית הפולנית, לאחר כישלון מרד פוזנן בשנת 1848 היגר לצרפת ובה שהה בעשרים השנים הבאות.
בספרות העברית זכתה דמותו להשתקה והתעלמות בשל העובדה שהמיר את דתו בשלב כלשהו, כנראה בהיותו בפריז.
בפריז חבר לחוג הפוליטי הליברלי-אריסטוקרטי של הגולים הפולניים שהתרכז סביב מלון למבר בהנהגת הנסיך אדם יז'י צ'ארטוריסקי.
הוא שנא את רוסיה ופרוסיה בשל חלוקת פולין אך גילה יחס חיובי יותר כלפי האימפריה האוסטרו-הונגרית בשל מדיניותה הנוחה יותר כלפי הפולנים שבשטחה.
הוא שימש במספר תפקידים במוסדות המזוהים עם האימפריה.
בשל פעילותו המאומצת בעת מלחמת צרפת–פרוסיה למען מעורבות אוסטרו-הונגרית לטובת הצד הצרפתי, פעילות שלא הניבה פרי, כינה אותו ביסמרק "סוכן יהודי של צרפת", אף שכבר היה מומר.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 התגורר מספר שנים באיטליה ואז שב לפולין.