tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יותר לאחרונה הוא גילם את נד בנקס, אחיו העיתונאי של האקר "הקוד" ג'סי בנקס המשוחק על ידי אשלי זאקרמן.
הוא זכה והיה מועמד לפרסים רבים, כולל פרסי האקדמיה האוסטרלית לקולנוע.
הוא היה במיני-סדרה האוסטרלית משנת 2016, "Deep Water" הממוקמת בבונדיי, סידני.
שיחק בתפקיד עיתונאי ושמו דן ספילמן במיני-סדרה "עקורים" שיצאה באוסטרליה במרץ 2020. הסדרה מתמקדת במחנה מעצר אוסטרלי לשוהים בלתי חוקיים אליו נקלעה אזרחית אוסטרלית.
התפקיד הטלוויזיוני האחרון שלו הוא בתור טים, בסדרת הטלוויזיה האוסטרלית משנת 2017 "אחיות".
ב-2005, ספילמן נהיה אחד החברים הצעירים של ההרכב של קבוצת התיאטרון סידני, "קבוצת השחקנים".
הוא נשא לאישה את השחקנית האוסטרלית יעל סטון ב-2012 בניו יורק.
ביולי 2017, הודיעה סטון שנישואיה הסתיימו יותר משנה לפני כן.
שנהסטרתפקידהערות2004One Perfect Dayטומי מטיס2004Tom Whiteמאט2011הציידסיימון
שנהסדרהתפקידהערות1997Blue Heelersזאק טיילור"Off the Air"1997–1998Raw FMמארק מלהולנדסדרת טלוויזיה1998Wildsideכריס אוקונור"1.33"Blabbermouth & Stickybeakמר סגלסדרת טלוויזיה1999Queen Kat, Carmel & St.
2004: זכה בפרס מעגל מבקרי הקולנוע של אוסטרליה לשחקן משנה הטוב ביותר - גבר עבור: Tom White.
1999: זכה בפרס טרופפסט לשחקן הטוב ביותר - גבר עבור: The Date.
דן מרזוק הוא עורך דין ישראלי המכהן כמזכיר הכנסת החל מ-1 באפריל 2022.
מרזוק שירת בכנסת כ-14 שנים.
את תחילת דרכו עשה כמתמחה ולאחר מכן שימש במשך שלוש שנים עוזר למזכיר הכנסת לשעבר, איל ינון.
עם מינויו של ינון ליועץ המשפטי לכנסת, החל מרזוק לשמש עוזרו הבכיר, תפקיד אותו מילא כעשר שנים.
במסגרת זו מילא שורה של תפקידים מרכזיים בייעוץ המשפטי של הכנסת.
לאחר סיום תפקידו בכנסת, הקים מרזוק משרד עורכי דין, והחל לשמש מרצה מן החוץ בפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה.
בינואר 2022 הודיע יושב ראש הכנסת מיקי לוי על החלטתו למנות את דן מרזוק למזכיר הכנסת, במקומה של ירדנה מלר הורוביץ לאחר שזו פרשה לגמלאות, ולאחר קבלת המלצת ועדה מייעצת, שפעלה לראשונה בתולדות הכנסת.
מינויו של מרזוק אושר בנשיאות הכנסת והוא החל לכהן כמזכיר הכנסת ב-1 באפריל.
מרזוק הוא בעל תואר ראשון במשפטים מהמסלול האקדמי המכללה למנהל ותואר שני במשפט ציבורי בתוכנית המשותפת של אוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת נורת'ווסטרן בשיקגו.
דן נמט (נולד ב-13 בדצמבר 1964) הוא רופא מומחה ברפואת ילדים והמנהל הרפואי של הוועד האולימפי בישראל.
מאז 2017 נבחר מדי שנה על ידי מגזין פורבס בין הרופאים הטובים ביותר בישראל, בעיקר בתחום רפואת ילדים, רפואת ספורט והשמנה.
אלוף ישראל בעבר בהדיפת כדור ברזל וביידוי פטיש.
בצעירותו עסק נמט בתחומי ספורט מגוונים, והיה אלוף ישראל בהדיפת כדור ברזל וביידוי פטיש.
בשנים 1982 עד 1990 היה חבר נבחרת ישראל באתלטיקה, וייצג את ישראל בתחרויות בינלאומיות.
בשנת 1993 סיים נמט לימודי רפואה בפקולטה לרפואה באוניברסיטת בן-גוריון.
בשנת 1998, סיים בהצטיינות התמחות ברפואת ילדים, במרכז הרפואי מאיר.
בשנת 2001 סיים לימודי תעודה ברפואה שיקומית וברפואת ספורט באוניברסיטת תל אביב.
ב-2003 סיים התמחות ברפואת ספורט ילדים באוניברסיטת קליפורניה באירוויין.
בשנת 2010 סיים תואר שני במנהל מערכות בריאות בפקולטה למינהל באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2021 קיבל נמט דיפלומה ברפואת ספורט, מטעם הוועד האולימפי הבין-לאומי.
משנת 2016 עד 2018, שימש נמט כסגן מנהל בית החולים מאיר.
משנת 2018 משמש כמנהל מרכז הספורט והבריאות לילדים ונוער.
נמנה עם צוות חטיבת הילדים במרכז הרפואי מאיר.
ב-14 במאי 2018 מונה למנהל הרפואי של הוועד האולימפי בישראל.
חבר בוועדה הרפואית של הוועד האולימפי האירופאי.
דן נמט פרופסור מן המניין, בחוג לרפואת ילדים באוניברסיטת תל אביב, ונמנה עם הסגל האקדמי בבית הספר ללימודי המשך.
כמו כן, הוא מכהן כסגן הדיקן בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
הוא עוסק במחקר בנושא פעילות גופנית ותזונה של ילדים ונוער, והשפעתן על הבריאות.
כמו כן, חוקר את השפעת הפעילות גופנית על גדילה והתפתחות, על בריאות העצם, על השמנה, על הפרעות קשב וריכוז ועוד.
הוא חוקר גם היבטים רפואיים של העיסוק בספורט תחרותי, ומרצה בישראל ובעולם בתחומי רפואת ילדים, פעילות גופנית, תזונה וקידום הבריאות.
נמט משרת במילואים בדרגת סגן אלוף, ושימש כרופא האחראי של יחידת החילוץ וההצלה הארצית.
הוא השתתף בחילוצים באזורי אסון, רעידות אדמה, צונמי ועוד, בישראל וברחבי עולם.
בשנת 2012 נכלל בין מצטייני ראש המטה הכללי במערך המילואים.
נמט חבר בוועדה הרפואית של האו"ם לתחום רפואת החילוץ.
רופא משלחת ישראל במשחקים האולימפיים באולימפיאדת טוקיו (2020) ואולימפיאדת פריז (2024).
דן נמט נשוי למיכל ויש להם שלושה ילדים.
דניאל לאונרד "דן" ניגרו הוא מוזיקאי, פזמונאי, נגן ומפיק מוזיקלי אמריקאי זוכה פרס גראמי, שהיה הסולן והגיטריסט של להקת האינדי רוק As Tall As Lions.
ניגרו הפיק וכתב שירים לזמרים רבים, בהם קימברה, קיילי מינוג, קארלי ריי ג'פסן, קרוליין פולצ'ק, לואיס קפלדי, פיניאס או'קונל, אוליביה רודריגו, קונאן גריי וצ'אפל רואן.
ניגרו גדל בלונג איילנד, ניו יורק.
אביו היה בעל חברה לייצור מוצרי משרד.
בילדותו למד פסנתר וניגן בלהקה.
בכיתה ו' למד לנגן בגיטרה והחל לאהוב מוזיקת פופ לאחר שהאזין לשיר "Smells Like Teen Spirit" של נירוונה, וזמן קצר לאחר מכן הכין עם חבריו קליפ משלהם בפארק Adventureland שבלונג איילנד.
בגיל 15 הוא רצה להפוך לראש הלהקה שלו, אף על פי שלא הייתה לו הכשרה ווקאלית רשמית.
כדי לפתח את קולו, הוא החל להקשיב לג'ף באקלי במשך שנתיים בניסיון לשיר כמוהו.
בשנת 1997 הקים ניגרו עם חבריו לתיכון, שון פיצג'רלד וקליף סרקונה את להקת האינדי רוק As Tall As Lions.
במהלך השנים הבאות עברה הלהקה שינויים בהרכבה וחוותה מחסומים אמנותיים לפני שמצאה את הסאונד הקבוע שלה.
בשנת 2004 הצטרף ללהקה החבר הרביעי, חוליו טבארז.
בשנת 2002 הוציאה הלהקה את המיני-אלבום הראשון שלה, Blood Aphorisms, אותו העלו אותו לאינטרנט.
בהמשך החלה הלהקה לקבל פניות מחברות תקליטים שונות שהסכימו להחתים אותם, וב-2003 חתמו על חוזה הקלטות עם איילנד רקורדס וטריפל קראון רקורדס.
כתוצאה מכך, כל חברי הלהקה החליטו לעזוב את לימודיהם בקולג' ולהמשיך את הקריירה המוזיקלית שלהם בלהקה.
ב-2004 הוציאה הלהקה את אלבום הבכורה שלה, Lafcadio, ויצאה לסיבוב הופעות לקידום האלבום.
שנתיים לאחר מכן הוציאו את האלבום השני שלהם, הנושא את שם הלהקה, החלו את סיבוב ההופעות השני, ועשו את הופעת הבכורה שלהם בטלוויזיה, בג'ימי קימל לייב.
הקלטות האלבום השלישי של הלהקה, You can't take it with you, ארכו יותר משנה, והוא יצא לבסוף בשנת 2009. האלבום הגיע למקום ה-88 במצעד הבילבורד 200. בספטמבר 2010 הלהקה התפרקה, וניגרו החל לעבוד על פרויקט סולו בשם Blocks.
ניגרו הביע רבות את אהבתו ותשוקתו בכתיבת שירים.
הוא החל לכתוב מוזיקה בערך בגיל 14–16. בזמן שהיה בלהקה, הוא כתב על מצב הרוח, העצבנות והלחצים של כתיבת כל שיר עם חבריו ללהקה.
לפעמים היה כותב שיר פעם בחודשיים, או כשהיה מקבל השראה פתאומית.
במהלך עבודתו בלהקה, חווה תחושת תסכול מחוסר שליטה בתהליך ההפקה, והחליט ללמוד את התחום בעצמו.
בתחילה, התמודד עם קושי אישי וחוסר ניסיון טכני, אך התמדה ולמד לעבוד עם תוכנת Pro Tools בעצמו.
לאחר התפרקות הלהקה, הוא עבר ללוס אנג'לס, קליפורניה, והחל לכתוב שירים בעצמו וליצור פרסומות למחייתו.
ניגרו המשיך לכתוב עם חבר ילדותו, ג'סטין רייזן, והחל לעבוד על רעיונות לשירים.
לבסוף, הפריצה הגדולה ביותר שלו הגיעה כשכתב שירים לאלבומה הראשון של סקיי פררה.
האלבום של פריירה זכה לשבחי המבקרים ופתח לו דלתות לעבודה עם זמרים ואמנים אחרים.
אולפן ההקלטות שלו, "Amusement Studio", ממוקם במזרח לוס אנג'לס, ונמצא בתוך בית שהוסב כולו לשימוש מוזיקלי.
בין הכלים שבאולפן: הסינתיסייזרים Roland Juno-60 , Juno-106 , Korg MS-20 , מינימוג , מלוטרון, ופסנתר Yamaha U3 מ-1973 ששימש בהקלטת הלהיט "Drivers License" של רודריגו.
ניגרו מדגיש את חשיבות הסבלנות בתהליך ההפקה – לדעתו שירים טובים באמת דורשים זמן רב ליצירה ומאמין שאיכות השיר חשובה מהמהירות – "ארבעה שירים טובים בשנה עדיפים על עשרות פושרים".
(כמפיק, טכנאי, מיקסר ופזמונאי)שיר השנה"Good Luck, Babe!" (כפזמונאי)מפיק השנה, לא קלאסידן ניגרוהשיר הטוב ביותר שנכתב למדיה חזותית"Can't Catch Me Now" (כפזמונאי)
דניאל פיליפ מיוזר הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס התשיעי של קהיליית פנסילבניה, מאז 2019. מיוזר, חבר המפלגה הרפובליקנית, כיהן טרם היבחרו לקונגרס כמזכיר המיסים בממשלתו של מושל פנסילבניה טום קורבט בשנים 2011–2015.
מיוזר נולד בעיר בבילון שבמדינת ניו יורק.
את דרכו המקצועית החל ב-1988 בחברה "Pride Mobility Products", בית עסק שבנה עם אחיו סקוט ואביו סטן.
אחיו סקוט מיוזר, הוא יושב ראש ומנכ"ל החברה.
דן מיוזר עזב את החברה באוגוסט 2008 כדי להתמקד בקריירה ציבורית.
במהלך כהונתו של מיוזר ב"פרייד", החברה גדלה ממחזור מכירות בן 2 מיליון דולר אמריקאי ליותר מ-400 מיליון דולר.
בשנת 2002 שילמה פרייד 80 אלף דולר ליישוב חקירה ממשלתית לפיה תוכנית של החברה להפניית לקוחות תוך חיבור צרכנים מתעניינים עם קמעונאי מוצרי פרייד לא עמדה בדרישות מכיוון שהקמעונאים נדרשו לשלם לפרייד בין 10 ל-25 דולר לכל הפניה, בניגוד לתשלום שנתי קבוע.
בבחירות 2008 התמודד מיוזר למועמדות המפלגה הרפובליקנית לייצוג מחוז הקונגרס ה-10 של פנסילבניה, לאחר שהכריז על השקת מסע הבחירות שלו בספטמבר 2007. הוא הובס בפריימריז הרפובליקני על ידי איש העסקים כריס האקט, שבתורו הפסיד לנציג המחוז המכהן כריס קרני ביום הבחירות.
בשנת 2011 מונה למזכיר המיסים (Secretary of Revenue) בידי מושל פנסילבניה טום קורבט, לאחר יותר משני עשורים במגזר הפרטי.
הוא מילא תפקיד זה עד 20 בינואר 2015.
באוקטובר 2017 הודיע מיוזר כי יתמודד אל בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית במחוז הקונגרס התשיעי של פנסילבניה.
נציג המחוז המכהן לו בארלטה פרש מבית הנבחרים בשל התמודדותו לסנאט של ארצות הברית.
במרץ 2018, למעלה ממאה חברים בוועדה הרפובליקנית של מחוז לבנון הביעו פה אחד את תמיכתם במיוזר.
ב-15 במאי 2018 ניצח מיוזר בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית.
במהלך הבחירות הכלליות גבר על מועמד המפלגה הדמוקרטית דניס וולף, לשעבר מזכיר החקלאות של פנסילבניה, עם 59.7% מקולות הבוחרים.
כהונתו החלה בינואר 2019, עם התכנסות הקונגרס ה-116 של ארצות הברית.
מיוזר תומך בתנועות נגד הפלות ובביטול חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה.
דן סמית' הוא שחקן פוקר אמריקאי אשר זכה בצמיד אליפות העולם בפוקר, באירוע המרכזי בסבב הפוקר העולמי ובשני גביעי סבב טריטון.
סמית' גדל כשחמטאי מחונן, ואף זכה במלגת לימודים באוניברסיטת מרילנד, אך לאחר שנת לימודים אחת החליט לפרוש ולנסות לשחק פוקר בצורה מקצוענית.
מספר חודשים לאחר מכך הגיע לכסף בפעם הראשונה בטורניר פוקר, כאשר ניצח ביוני 2008 בטורניר HPT Verona וזכה ב-102 אלף דולר.
ב-2012 זכה בפעם הראשונה ביותר ממיליון דולר, כאשר ניצח טורניר עם עלות כניסה של 100 אלף דולר כחלק מסבב ה-Aussie Millions במלבורן, אוסטרליה.
ב-2013 ניצח באירוע המרכזי בסבב הפוקר העולמי אשר התקיים בבלאג'יו שבלאס וגאס.
את הישג השיא שלו באירוע המרכזי של אליפות העולם בפוקר עשה ב-2014, כאשר סיים במקום ה-20.
את זכייתו הגדולה ביותר עשה ב-2019, כאשר סיים במקום השלישי בטורניר מיוחד לצדקה במסגרת סבב טריטון אשר התקיים בלונדון, בעל עלות כניסה של כמיליון ליש"ט, וזכה ב-7.2 מיליון ליש"ט, כ-8.7 מיליון דולר.
במשך שנים נחשב סמית' כאחד השחקנים הטובים בעולם שעדיין לא זכה בצמיד אליפות העולם בפוקר, עד שבמסגרת הסבב ב-2022 ניצח את אליפות ה-Heads-Up וזכה בצמיד הראשון שלו.
ב-2023 זכה בגביע סבב טריטון הראשון שלו לאחר שניצח בטורניר המוזמנים עם סך כניסה של 200 אלף דולר שהתקיים במונטה קרלו.
נכון למרץ 2024, סמית' זכה בסך של כ-53.8 מיליון דולר מטורנירי פוקר, כשמתוכם כ-12.1 מיליון דולר בסבב אליפות העולם.
סמית' תומך ברעיון האלטרואיזם אפקטיבי, והוא ייסד את ארגון "Double Up Drive" המקדם את רעיון הנתינה הפילנתרופי.
דן סתיו (נולד ב-8 במאי 1956 בחיפה) הוא דיפלומט ישראלי, שכיהן כשגריר ישראל באזרבייג'ן ובנפאל.
סתיו שרת בצבא הגנה לישראל בין השנים 1974–1977. בשנת 1979 החל ללמוד יחסים בין-לאומיים באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1982 קיבל תואר ראשון.
בשנת 1986 הוא סיים את התואר השני בהצטיינות.
בנובמבר 1984 הצטרף סתיו למשרד החוץ.
בין מאי 1986 עד פברואר 1989, עבד במחלקת האוקיינוס השקט במשרד.
מפברואר 1989 ועד אוגוסט 1992 סתיו היה קצין עיתונות בשגרירות ישראל בהאג.
בספטמבר 1992 סתיו חזר ארצה ועבד כחוקר באגף מערב אירופה של משרד החוץ.
ביולי 1998 סתיו נשלח לשרת בשגרירות ישראל בניו דלהי, בתפקיד סגן ראש הנציגות הדיפלומטית.
בין דצמבר 2002 ועד אוגוסט 2003, הוא שימש זמנית כממונה על השגרירות וממלא מקום השגריר.
לאחר שמילא מספר תפקידים שונים במשרד החוץ, בין השנים 2005 ועד 2010 סתיו שרת כשגריר ישראל בנפאל.
בהמשך, הוא חזר ארצה ועבד במשרד החוץ.
ב-31 באוגוסט 2015 דן הוסמך כשגריר ישראל באזרבייג'ן ושרת שם עד נובמבר 2019.
סתיו נשוי ואב לשני ילדים.
דן ספיר (י"ב בטבת ה'תרצ"ט, 3 בינואר 1939 – י"ב בתשרי ה'תשל"ד, 8 באוקטובר 1973) היה סגן אלוף בצבא הגנה לישראל.
לחם כלוחם מילואים במלחמת ששת הימים ועוטר בעיטור המופת ובמלחמת יום הכיפורים בה נהרג.
דן נולד בקיבוץ גת למאיר ולאה.
ב-1957 התגייס לגדוד 13 של חטיבת גולני.
ב-1959 סיים קורס מ"כים ופיקד על מחלקה בבית הספר למ"כים של חטיבת גולני.
בשנת 1964 נישא לבת הקיבוץ תרצה ספיר, ולזוג נולדו שני בנים.
בשירות מילואים שירת בגדוד 54 בחטיבת חי"ר 11. עד 1965 פיקד על מחלקה רובאית.
בשנת 1965 מונה למפקד פלוגה בגדוד, בתפקיד זה שימש עד 1968.
במלחמת ששת הימים כיהן כמפקד פלוגה, ולחם בחזית המצרית במלחמת ששת הימים בקרבות לכיבוש רצועת עזה.
הוביל את הפלוגה ב ונפצע ברגלו בקרב, ספיר סירב להתפנות ופונה רק כעבור יומיים לטיפול רפואי.
על גבורתו ומעשיו קיבל צל"ש אלוף מאלוף פיקוד הדרום, ישעיהו גביש.
באפריל 1973 הומר הצל"ש לעיטור המופת אותו קיבל מדוד אלעזר.
לאחר המלחמה בין השנים 1968–1969, שימש כסגן מפקד גדוד 54 ועבר הסבה לשריון.
ב-1972 מונה למפקד גדוד טנקים 429 בחטיבה 500 והועלה לדרגת סגן אלוף.
במלחמת יום הכיפורים לחם בחזית המצרית.
במתקפת הנגד של 8 באוקטובר לחם נגד כוחות מצריים בקרבות על רכס "חמוטל".
במהלך הקרב ספג הטנק שלו פגיעה ישירה והוא נהרג ב-8 באוקטובר 1973. אחיו יוסי נהרג בקרבות כמה שעות לפניו.
בשוך הקרבות גופתו לא אותרה והוא הוכרז כחלל מערכות ישראל שמקום קבורתו לא נודע.
לאחר כחצי שנה אותרה גופתו והוא נקבר בבית העלמין בקיבוץ גת.
סקאבינו נולד בניו יורק והוא ממוצא איטלקי.
הוא גדל ביורקטאון הייטס, ניו יורק במחוז וסטצ'סטר.
בשנת 1992, סקאבינו נבחר כקאדי למסיבת הגולף של טראמפ בקאנטרי קלאב בריאר הול (שנודע מאוחר יותר ל־Trump National Golf Club Westchester).
הוא סיים תואר ראשון באמנויות באוניברסיטת ניו יורק ב-1998.
סקאבינו עבד כמה שנים בקוקה-קולה במחלקת המכירות וכנציג תרופות ב־Galderma, לפני שהפך לעוזר מנהל ב-2004 ולאחר מכן מנכ"ל ב-2008 של Trump National Golf Club Westchester.
מסע הבחירות של טראמפ לנשיאות
סקווינו היה מעורב בקמפיין הנשיאותי של דונלד טראמפ מאז החל ביוני 2015. בדצמבר 2015, הוא שיתף סרטון בטוויטר, וטען באופן כוזב שהוא מראה מוסלמים בגרמניה מתאספים למען דאעש.
הסרטון הוקלט למעשה ב-2012, והציג מוסלמים שהפגינו נגד עצרת שנערכה על ידי קבוצת ימין קיצוני.
בפברואר 2016, טראמפ מינה את סקווינו למנהל המדיה החברתית של הקמפיין.
במהלך סוף השבוע של 4 ביולי 2016, התעוררה מחלוקת כאשר חשבון הטוויטר של טראמפ פרסם תמונה שנבחרה על ידי סקאבינו של הילרי קלינטון עם טקסט בצורת מגן דוד שכינה אותה "המועמדת המושחתת ביותר אי פעם".
הצוות של טראמפ הגן על השימוש בו באומרו שהכוכב הוא "תג שריף", לפני שבסופו של דבר מחק אותו ופרסם תמונה חדשה עם עיגול המחליף את הכוכב.
ב-22 בדצמבר 2016, סקווינו מונה למנהל המדיה החברתית בבית הלבן תחת הנשיא דונלד טראמפ.
באפריל 2017, עורך הדין לאתיקה, ריצ'רד פיינטר, האשים את סקאבינו בהפרת חוק האץ' משנת 1939 (אשר מונע מעובדי הרשות המבצעת לעסוק בפעילות בחירות) לאחר שסקאבינו, מחשבון הטוויטר האישי שלו, קרא להביס את חבר הקונגרס ג'סטין עמאש.
משרד היועצים המיוחדים של ארצות הברית הודיע אז לסקאבינו שהציוץ שלו אכן הפר את חוק האץ' והזהיר אותו שהפרות עתידיות "עלולות לגרום לפעולה נוספת".
ב-18 ביוני 2019, USA Today פרסמה מאמר שקבע שסקאבינו היה הכותב של כמה מהציוצים של טראמפ, ככל הנראה אלו שנשלחו בין 10 בבוקר ל-6 בערב וכאלה ללא שגיאות כתיב.
סקאבינו טען ש"רק טראמפ מצייץ מהחשבון שלו".
סקאבינו היה העוזר בעל תפקידו הארוך ביותר בממשל טראמפ.
הוא נשאר כמנהל המדיה החברתית עד תום כהונתו של טראמפ כנשיא.
בדצמבר 2020, לאחר שטראמפ הפסיד בבחירות, כשהוא עומד במסדרון ליד החדר הכחול של הבית הלבן, סקאבינואמר לג'נה אליס (משפטנית אמריקאית) שטראמפ יסרב לעזוב את תפקידו, כפי שאמרה אליס לתובעים בג'ורג'יה כמעט שלוש שנים מאוחר יותר כשהודתה באשמה בתביעה נגד סחיטה בבחירות בג'ורג'יה.
אליס אמרה: "והוא אמר לי, אתה יודע, בסוג של נימה נרגשת, 'טוב, לא אכפת לנו, ואנחנו לא מתכוונים לעזוב'." "הבוס לא מתכוון ללכת.
עזוב בכל מקרה, אנחנו פשוט הולכים להישאר בשלטון".
ב-24 בספטמבר 2021, הוועדה הנבחרת של בית ארצות הברית שחקרה את המתקפה על הקפיטול ב-6 בינואר 2021 זימנה את סקאבינו לתיעוד ולעדות.
הוא יוצג על ידי עורך הדין סטנלי וודוורד.
ב-6 באפריל 2022, בית הנבחרים הצביע נגד סקאבינו ופיטר נבארו על כך שסירבו להעיד בפני הוועדה.
עם זאת, משרד המשפטים אמר שהוא לא יעמיד לדין את סקאבינו.
בשנת 2023, שופט פדרלי אמר שסקאבינו חייב לציית לזימון חבר המושבעים הגדול מהחקירה של ג'ק סמית', ולאחר מכן שוחח סקאבינו עם חוקרים מהצוות של סמית'.
ב-13 בנובמבר 2024, הודיע טראמפ שסקאבינו יחזור לשירות בממשלו השני ויכהן כסגן ראש סגל הבית הלבן.
דניאל וג'ניפר סקאבינו נישאו בשנת 2000; יש להם שני ילדים.
אשתו הגישה תביעת גירושין בינואר 2018.
דן מישמר (נולד ב-6 בנובמבר 1965) הוא גנטיקאי ישראלי ופרופסור מן המניין במחלקה למדעי החיים באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, המכהן כנשיא האגודה הישראלית לגנטיקה.
מומחה לגנטיקה ואבולוציה של המיטוכונדריה.
דן מישמר נולד וגדל בירושלים, בנם של פרופ' לאה רשף, רופאה וחוקרת בבית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית, ושל ד"ר אברהם רשף, רופא שהקים את המחלקה לתזונה במשרד הבריאות והיה ממקימי בית הספר לתזונה של האוניברסיטה העברית.
שירת בצה"ל כקצין הנדסה קרבית, ולאחר שחרורו למד לתואר ראשון בארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
המשיך ללימודי תואר שני ושלישי בגנטיקה באוניברסיטה העברית בהנחייתה של פרופ' בת שבע כרם.
במסגרת עבודת הדוקטורט חקר מישמר את האתרים השבירים בגנום האדם ואת המנגנון האפשרי בו הם משמשים כאתרים מועדפים בגנום להשתלבות DNA זר, כגון זה של וירוסים.
ב-2000 יצא מישמר ללימודי בתר-דוקטורט באוניברסיטת אמורי באטלנטה ובאוניברסיטת קליפורניה באירוויין בהנחייתו של פרופ' דאגלס ס.
וואלאס , שם התמחה בתחום האבולוציה והגנטיקה של המיטוכונדריה.
ב-2004 שב לישראל והצטרף לסגל המחלקה למדעי החיים באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, בדרגת מרצה בכיר.
ב-2011 מונה לפרופסור חבר וב-2018 לפרופסור מן המניין.
ב-2021 נבחר מישמר לנשיא האגודה הישראלית לגנטיקה, תפקיד בו הוא מכהן גם כיום (2025).
באוניברסיטת בן-גוריון מרצה מישמר בקורסים לתואר ראשון ולתארים מתקדמים, ביניהם הקורס "גנטיקה וגנומיקה של האדם" אשר במסגרתו נכתבו ערכים רבים בוויקיפדיה העברית.
מישמר מתמקד בחקר המערכת הגנטית הייחודית של המיטוכונדריה, המחייבת שיתוף פעולה בין גנים המקודדים בגנום שבגרעין התא ואלה המקודדים בגנום המיטוכונדרי.
הוא פרסם עשרות מאמרים העוסקים בשונות הגנטית בגנום המיטוכונדרי בין אוכלוסיות ותרומתה לנטייה לפתח מחלות מורכבות.
כמו כן, חקר את תופעת המוטציות החוזרות בגנום המיטוכונדרי ותרומתן לאבולוציה מתכנסת באדם וביצורים רבי תאים (Metazoa), ובחן תהליכים וכוחות אבולוציוניים שפועלים על החומר הגנטי המיטוכונדרי ברמת התא הבודד, הרקמה והאורגניזם השלם.
אבולוציה מתואמת בין המיטוכונדריה לגרעין
ב-2009 הציע מישמר לראשונה, כי אבולוציה מתואמת בין המיטוכונדריה לגרעין משחקת תפקיד בתהליכים המובילים ליצירת מינים חדשים.
הוא בחן את הרעיון באוכלוסיית זיקיות בארץ ישראל, בשיתוף פעולה עם פרופ' עמוס בוסקילה, אף הוא מאוניברסיטת בן-גוריון.
המחקר חשף שזיקיות מצפון לעמק יזרעאל נבדלות ברצף הגנום המיטוכונדרי מאלה שנדגמו מדרום לעמק במידה בת השוואה להבדלים בין מיני זיקיות שונים בעולם; זאת, למרות שלא היה הבדל במבנה הגוף (הבדלים מורפולוגיים).
ממצאים אלה, שנתגלו גם בגנים המקודדים בגרעין התא ומתפקדים במיטוכונדריה, הצביעו על הפרדה רבייתית בין שתי אוכלוסיות הזיקיות מצפון ומדרום לעמק יזרעאל – השלב הראשון ביצירת מינים נפרדים (ספציאציה).
עבודות אלה זכו להתייחסויות רבות כממצאים חלוציים המראים כי לאבולוציה המתואמת בין הגרעין למיטוכונדריה יש תפקיד ביצירת מינים חדשים על פני כדור הארץ.
ב-2014 גילה מישמר לראשונה כי בנוסף לחלבונים המוקדשים לבקרת המיטוכונדריה בלבד קיימים חלבונים מבקרי שעתוק, אשר מובלים הן למיטוכונדריה והן לגרעין התא ואף קושרים את ה-DNA המיטוכונדרי באתרים ספציפיים.
ממצא זה העלה את האפשרות, שלמרות ההבדל בבקרת השעתוק של גנים המקודדים בגנום המיטוכונדרי לזו של הגרעין, קיימים חלבונים המסוגלים לבקר את שני הגנומים בעצמם ואולי אף לתאם את ביטוי הגנים בין שני הגנומים.
זאת בניגוד למחשבה השלטת מאז תחילת שנות ה-70, ולפיה הבקרה של שני הגנומים נערכת תוך שימוש במערכות בקרה נפרדות ושהתקשורת בין גרעין התא למיטוכונדריה מתרחשת אך ורק באמצעות משלוח אותות.
ממצא זה הביא את מישמר לחקור את בקרת השעתוק בגנום המיטוכונדרי ואת התיאום שבין ביטוי הגנים הגרעיניים והמיטוכונדריים.
לצורך כך פיתח מישמר כלים מחקריים שיאפשרו לבחון לראשונה את השעתוק בגנום המיטוכונדרי בתאים חיים.
כלים אלה, כגון Precision global run on transcription (PRO-seq) ו-RNA-seq, מבוססים על טכנולוגיות ריצוף הדור החדש (NGS), ובעלי יכולת כמותית גבוהה שאינה תלויה בידע קודם על היצור הנבדק.
השימוש בכלים אלה אפשר למישמר לתאר לראשונה את השעתוק בגנום המיטוכונדרי ביצורים בהם התופעה לא נחקרה ואף לא הייתה זמינה למחקר עד אז.
מישמר השתמש בכלים אלה ואחרים בכדי ללמוד על תבנית השעתוק בגנום המיטוכונדרי של למעלה מ-8,000 יצורים רב-תאיים (מטזואה), חולייתנים וחסרי חוליות ולגלות כי שינויים בארגון הגנום המיטוכונדרי לאורך האבולוציה של יצורים אלה השפיעו על דגם תבנית השעתוק בגנום זה.
מישמר השווה בין רצפי RNA ו-DNA מה-DNA המיטוכונדרי וגילה לראשונה אירועי מודיפיקציית RNA (מתילציה) בתעתיקים מגנום זה באדם ובחולייתנים אחרים.
הוא הראה כי יש לשינויים אלה ברמת ה-RNA (במיוחד מתילציה של תעתיק 16S rRNA) השפעה על רמת ביטוי הגנים המיטוכונדריים בתגובה לחשיפה לתנאי סביבה משתנים.
חקר האבולוציה של המנגנונים המבקרים את התיאום בביטוי גנים בין הגנום המיטוכונדרי לגרעיני, ומחקר של המאפיינים הייחודים של השעתוק במיטוכונדריה מנחים את המחקר במעבדתו גם כיום (2025).
פרס האגודה למלחמה בסרטן למחקר (2009)
מחזיק הקתדרה ע"ש מיילס ת'יילר לגנטיקה וגנומיקה
מישמר נשוי למיכל, אב לשניים, ומתגורר במיתר.
דניאל ג'יימס מודי הבן היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מטקסס, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כתובע הכללי ה-32 של טקסס בשנים 1925–1927, וכמושל טקסס ה-30 בשנים 1927–1931.
דן מודי נולד בעיר טיילור שבטקסס, כבנם של דניאל ג'יימס מודי האב, ושל נאני אליזבת רוברטסון.
אביו כיהן כראש עיריית טיילור, כשופט שלום וכיושב ראש מועצת החינוך, והיה אחד מראשוני המתיישבים במקום ב-1876. אמו הייתה מורה בבית ספר מקומי כאשר נישאה ב-1890. מודי סיים את לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת טקסס באוסטין, וב-1914, בגיל 21, התקבל ללשכת עורכי הדין של טקסס.
הוא החל לעסוק במקצוע בטיילור בשותפות עם האריס מלאסקי.
במלחמת העולם הראשונה שירת מודי במשמר הלאומי של טקסס כקצין בדרגת לוטננט משנה וכקפטן, ושירת גם בצבא ארצות הברית כקצין בדרגת לוטננט משנה.
ב-1920 נבחר מודי כפרקליט במחוז ויליאמסון.
ב-1922 הוא נבחר כפרקליט המחוז.
ב-1923 הצליח מודי להשיג הרשעה בתקיפה נגד ארבעה מחברי הקו קלוקס קלאן שכיסו בזפת ונוצות סוכן נוסע לבן.
בדברי האגודה ההיסטורית של טקסס נכתב, "משפטים אלו נחשבו להצלחה הראשונה בהליכים משפטיים של ארצות הברית נגד הקלאן בשנות ה-20 ועד מהרה החלישו את ההשפעה הפוליטית של הארגון בטקסס".
עד אז היה הקלאן חזק מאוד בטקסס, עם כ-150,000 חברים בכל המדינה, כולל המכשף האימפריאלי הארצי.
על אנשי הקלאן בטקסס נמנו סנאטור מטעמה, וראשי הערים של דאלאס, פורט וורת' וויצ'יטה פולס.
המקרה דווח בהרחבה והעניק למודי תנופה פוליטית על אף התנגדות הקלאן.
ב-1925 נבחר מודי כתובע הכללי של טקסס.
מיד לאחר תחילת כהונתו בתפקיד, הוא ניהל חקירות על שחיתות חמורה של ג'יימס פרגוסון, שכמה שנים לאחר מכן נבחרה רעייתו מרים א.
חקירותיו חסכו למשלמי המיסים בטקסס מיליון דולר.
ב-1927 הביס מודי את מרים פרגוסון בבחירות למשרת מושל טקסס, והיה האדם הצעיר ביותר שנבחר לתפקיד.
לתבוסתה של פרגוסון תרמה הפעילות של הסופרג'יזסטיות, והן היו פעילות במסע הבחירות של מודי.
מקלום , שבהמשך מונתה על ידי מודי כמזכירת המדינה, אירחה את מטה הבחירות של מודי בביתה.
היא ועמיתותיה שכרו מזכירה, ושלחו מכתבים, מאמרי מערכת ועלונים לנשות טקסס וביקשו מהן להצביע בעד מודי.
מודי היה דמוקרט שמרן, וכיהן שתי תקופות כהונה כמושל.
בבחירות המקדימות של הדמוקרטים ב-1928 הוא התנגד לבחירתו של אל סמית', הקתולי ומתנגד חוק היובש, אך שלא כמו בני הזוג פרגוסון, הוא תמך בסמית' בבחירות הכלליות מול הרברט הובר, שבהן הצביעה טקסס עבור מועמד רפובליקני לנשיאות בפעם הראשונה בתולדותיה.
מודי תמך בתוכנית רפורמה בבתי הכלא המדינתיים, בכבישים ובמערכת הביקורת.
בשנות ה-30 הוא היה למבקר תקיף של מדיניות הניו דיל של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט.
ב-1931, לאחר תום כהונתו כמושל, חידש מודי את עיסוקו בעריכת דין באוסטין.
לבקשת הנשיא רוזוולט, נרתם מודי לסייע במקרה תביעה של העלמות מס בלואיזיאנה כעוזר מיוחד לתובע הכללי של ארצות הברית.
הוא המשיך לייצג את טקסס ואת מושליה במהלך שנות ה-30. בפעם האחרונה הוא נכנס לפוליטיקה ב-1942 כאשר ניסה להתמודד על מושב טקסס בסנאט של ארצות הברית.
בבחירות המקדימות למושב זה הוא הגיע למקום השלישי, תבוסתו הפוליטית היחידה, לאחר המושלים לשעבר וילברט או'דניאל וג'יימס אולרד.
מודי ייצג את קוק סטיבנסון בהתדיינות שלו נגד לינדון ג'ונסון, שיוצג על ידי אולרד, על תוצאות הבחירות המקדימות של הדמוקרטים לסנאט ב-1948. על אף היותו דמוקרט, הוא תמך בדווייט אייזנהאואר הרפובליקני בבחירות לנשיאות של 1952 ובאלו של 1956. בבחירות של 1960 הוא תמך בריצ'רד ניקסון הרפובליקני.
ב-1926 נשא מודי לאישה את מילדרד פקסטון, ולשניים נולדו בן ובת.
דן מודי נפטר באוסטין ב-22 במאי 1966. הוא נטמן בבית הקברות של מדינת טקסס.
דן סקנלון, הוא יוצר סרטים, אמן סטוריבורד, במאי ואנימטור אמריקאי.
הוא ביים את הסרטים "בית ספר למפלצות" ו-"קדימה", שהיה מועמד לפרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר.
כשהיה בן שנה ואחיו בן 3, נפטר אביו, וכשהיו נערים קרוב משפחה נתן להם הקלטת שמע קצרה של אביהם.
דן אומר שחוויות אלו היוו השראה לסרט "קדימה".
הוא למד במכללת קולומבוס לאמנות ועיצוב ב-1998.
דן היווה אנימטור בסרט "יוסף נסיך החלומות".
הוא היווה אמן סטוריבורד בסרטים "בת הים הקטנה 2: השיבה לים", ו-"על כלבים וגנבים 2: הרפתקאות פאטץ' בלונדון".
סקנלון הצטרף לפיקסאר בשנת 2001 ולקח חלק בסרטים "מכוניות" ו-"צעצוע של סיפור 3".
הוא היה הבמאי השותף בסרט הקצר "מטור ואור הרפאים", שהיווה תוספת קצרה לסרט "מכוניות".
בנוסף, הוא היווה חלק מהצוות היצירתי בסרטים "אמיצה" ו-"הקול בראש".
סקנלון היה יוצר סרט הלייב אקשן "Tracy" שיצא לאקרנים בשנת 2009.
דן ביים את ההקדמה לסרט "מפלצות בע"מ" הלא היא הסרט "בית ספר למפלצות" שיצא לאקרנים בשנת 2013. דן ביים גם את סרט הפנטזיה "קדימה" שיצא בשנת 2020, שהיה מועמד לפרס אוסקר לסרט האנימציה הטוב ביותר אך הפסיד לסרט "נשמה".
בפברואר 2021, סקנלון הצהיר שהוא וקורי ריי יפתחו סרט פיקסאר מקורי נוסף (הקודם שביימו היה "בית ספר למפלצות").
בנובמבר 2024 דן הצהיר על כך שהוא עוזב את פיקסאר, אבל לא ייתנגד לעבוד בפיקסאר עוד בעתיד.
דן סקנלון מתגורר בסן פרנסיסקו עם אשתו מישל.
דניאל קיליאן מור היה פוליטיקאי אמריקאי מקרוליינה הצפונית, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של קרוליינה הצפונית בשנים 1941–1943, וכמושל קרוליינה הצפונית ה-66 בשנים 1965–1969.
דן מור נולד באשוויל שבקרוליינה הצפונית, כבנם של פרד מור וללה אנלו.
אביו היה שופט בבית המשפט הגבוה של קרוליינה הצפונית, ועם מותו כשדן היה בן שנתיים, עברה המשפחה למחוז ג'קסון.
ב-1927 סיים מור לימודי תואר בוגר אוניברסיטה במסחר באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, וב-1929 סיים תואר במשפטים בבית הספר למשפטים של האוניברסיטה, שם הוא היה חבר באחוות פאי-קפא-פי ובאחוות פי-בטא-קפא.
הוא עסק בעריכת דין בעיירה סילבה , ובשנים 1941–1943 כיהן תקופת כהונה אחת בבית הנבחרים של קרוליינה הצפונית.
במלחמת העולם השנייה הוא התגייס לצבא ארצות הברית, ושירת בכוחות הרפואה ובפרקליטות הצבאית, כולל 13 חודשים של שירות באירופה, ובאוקטובר 1945 שוחרר מהשירות.
לאחר המלחמה כיהן מור כשופט בבית המשפט הגבוה של קרוליינה הצפונית בשנים 1948–1958. לאחר מכן הוא שימש כיועץ המשפטי של חברת העיתונים צ'מפיון בעיר קנטון, ובמקביל היה חבר במועצת משאבי המים של המדינה.
ב-1964 התמודד מור על תפקיד מושל קרוליינה הצפונית.
בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית הוא נראה כמועמד מתון בין המועמד השמרן א.
בוורלי לייק האב לבין המועמד הפרוגרסיבי יותר ל.
בסיבוב השני ניצח מור את פרייר.
בבחירות הכלליות הביס מור את מועמד המפלגה הרפובליקנית רוברט גווין, וב-8 בינואר 1965 הושבע כמושל.
בנאום ההשבעה שלו הוא התחייב ל"פיתוח טוטאלי".
הוא הרחיב את שירותי המדינה וערך מסעות כדי לקדם השקעות בתעשייה.
הנפקת איגרות חוב בהיקף של 300 מיליון דולר לסלילת כבישים בוצעה במהלך תקופת כהונתו, ואוניברסיטת קרוליינה הצפונית עמדה בפני איום של אובדן ההסמכה שלה בשל חוק שעבר באספה הכללית, ומור מינה ועדה מיוחדת כדי ללמוד את הנושא.
בעידודו של מור, התכנסה האספה הכללית בנובמבר 1965 למושב מיוחד, והשיבה את השליטה על האוניברסיטה מידי בית המחוקקים אל חבר הנאמנים של האוניברסיטה.
ב-1966 כינס מור מושב מיוחד נוסף לצורך חלוקה מחדש של מחוזות הבחירה של הסנאט של קרוליינה הצפונית ושל הקונגרס של ארצות הברית, כפי שנדרש על פי בתי המשפט הפדרליים.
מור גם מינה את ועדת החוק והסדר, שתפקידה היה להגביל את פעילות הקו קלוקס קלאן.
ב-1967 הוא יזם תוכנית רחבה לרפורמה בבתי המשפט, והגדיל את ההוצאה על החינוך ועל הבריאות.
באותה תקופה היו מושלי קרוליינה הצפונית מוגבלים בהגבלת כהונה לתקופת כהונה אחת של ארבע שנים, ובינואר 1969 סיים דן מור את כהונתו כמושל, והצטרף למשרד עורכי דין בראלי.
לאחר הבחירות הוא מונה על ידי יורשו בתפקיד, רוברט סקוט, כשופט בבית המשפט העליון של קרוליינה הצפונית, ראשון מושלי המדינה שזכה למינוי זה.
הוא כיהן על כס השיפוט מנובמבר 1969 ועד דצמבר 1978.
בוועידה הארצית של הדמוקרטים ב-1968 קיבל מור 17 קולות וחצי למועמדות לנשיאות, וסיים חמישי לאחר סגן הנשיא יוברט האמפרי, הסנאטור יוג'ין מקארתי, הסנאטור ג'ורג' מקגוורן והכומר צ'נינג א.
12 מתוך 59 הקולות של משלחת קרוליינה הצפונית ניתנו למור, בנוסף ל-3 קולות מווירג'יניה, 2 קולות מג'ורג'יה וחצי קול מאלבמה.
ב-1933 נשא מור לאישה את ג'אנל קולטר , ולשניים נולדו שני ילדים.
דן מור נפטר בבית החולים דיוק שבדרהאם ב-7 בספטמבר 1986, ככל הנראה ממחלת הסרטן.
הוא נטמן בבית הקברות אוקווד שבראלי.
דן צלקה נולד בשנת 1936 בוורשה.
במלחמת העולם השנייה נמלטה משפחתו לברית המועצות, והתגוררה בסיביר ואחר-כך בקזחסטן.
בתום המלחמה, בגיל עשר, חזר עם משפחתו לפולין, לעיר ורוצלב.
למד מדעי הרוח באוניברסיטה של העיר, ועסק באיגרוף (פעילות שתופיע מאוחר יותר ברומאן "כפפות").
בשנת 1957 עלה ארצה ב"עליית גומולקה", ושינה את שמו ממיאטק לדן, שם שהציעה לו אחותו בעת ששהו במעברה ביבנה.
למד עברית בקיבוץ חצור, התגייס לצה"ל ושירת בחיל השריון.
לאחר שחרורו למד פילוסופיה והיסטוריה באוניברסיטת תל אביב.
המשיך בלימודים בצרפת, והתגורר זמן מה בהולנד, בבריטניה ובאיטליה.
בשנת 1967 פרסם את הרומן הראשון שלו, "דוקטור ברקל".
בסוף שנות ה-60 היה עורך "משא", מוסף הספרות של העיתון "למרחב".
בשנות ה-80 שימש כאחד מעורכי המשנה של כתב העת 'סימן קריאה', ופרסם בו מסות ופרוזה, ובשנים הבאות המשיך לעסוק בעבודות עריכה ותרגום.
צלקה לימד באוניברסיטת בן-גוריון, במחלקה לספרות, המסלול לכתיבה יצירתית.
הוא בלט בידע כללי נרחב ובראייה נרחבת וכוללת של ספרות העולם.
הוא היה בעל ראייה ביקורתית מיוחדת, ועזר לפרחי ספרות צעירים להתקדם.
בשנת 2000 יצא עם חבר למסע במרוקו, שאותו תיעד בספר "מרוקו – יומן מסע".
התגורר בתל אביב עם אשתו אביבה.
ילדי השמש (1979): ארבעה סיפורים
המסע השלישי של האלדברן (1979): סיפור לבני הנעורים.
פרחיה בין שודדי הים (1984)
סימניות: קטעים, מאמרים, מסות (1987).
דפים מהודקים באטב: קטעים, מאמרים, מסות (1993)
מלחמת בני ארץ בבני שחת (1993)
יהואש ורוכבי המרכבה השמיימית (1998).
הפיתוי והשי: שירים, תרגומים, מכתמים, יומני מסע, מחזה זעיר, דפים מהודקים, מוצרטיאנה (1998).
ספר האלף-בית (2003): מעין ספר אוטוביוגרפי – לקסיקון אישי, ערוך בסדר אלפביתי, ובו אירועים מחיי המחבר.
דן פָּגיס (16 באוקטובר 1930 – 29 ביוני 1986) היה משורר ומתרגם עברי, חוקר שירת ימי הביניים של יהדות ספרד, חתן פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים לשנת 1973, הנחשב לאחד מחשובי המשוררים בשירה העברית המודרנית.
שירו "כתוב בעיפרון בקרון החתום", שפורסם ב-1970 בספרו השלישי "גלגול", הוא אחד משירי השואה המוערכים והחשובים בישראל ובעולם.
הוא זכה להכרה בזכות יצירותיו הספרותיות המגוונות, כולל ספר הילדים המפורסם שכתב "הביצה שהתחפשה".
דן פגיס נולד בכ"ד בתשרי ה'תר"ץ (1930) בשם סֶוֶרִין ליוסף וליולי (יהודית) לבית אוסלנדר, בעיר רדאוץ שבחבל בוקובינה שברומניה.
אביו יוסף, יליד קישינב שבבסרביה ואחיינו של מאיר דיזנגוף, שלט ביידיש, רוסית ורומנית.
אמו יולי גדלה על ברכי התרבות הגרמנית-אוסטרית, שהייתה דומיננטית בקרב יהודי רדאוץ.
ב-1934 עלה אביו לארץ ישראל בגפו כדי להכין בית למשפחה.
באותה שנה מתה אמו של פגיס במפתיע בעקבות הליך רפואי פשוט שהסתבך, והוא עבר לבית משפחת אוסלנדר, סבו וסבתו מצד אמו.
חינוכו בבית סבו וסבתו, תחת השגחת מטפלת גרמניה, נשא צביון גרמני אוסטרו-הונגרי, אף שלמד כנראה גם עברית עם מורה פרטי.
פגיס, שהצטייר כילד מופנם, מחונן וסקרן, בילה שעות רבות בספרייה הגדולה של סבו והתוודע לספרות הקלאסית הגרמנית.
אביו שב לבוקובינה ב-1939 במטרה לקחת אותו עמו לארץ ישראל, אולם עקב התנגדותה של הסבתא (פגיס ציטט את סבתו בספרו "אבא": "לאן תיקח את הילד, לחולות?
לאחר שנכרתה ברית בין המשטר הפאשיסטי הרומני למשטר הנאצי בנוגע למלחמה נגד ברית המועצות, החל בתאריך 12 באוקטובר 1941 גירוש המוני של חלק גדול מיהודי בוקובינה למחנות ואתרי ריכוז בטרנסניסטריה שמעבר לנהר דנייסטר, בשטחי מערב אוקראינה הכבושה.
בסך הכל נספו באזור זה כ-10,000 מיהודי רדאוץ.
6,000 יהודים הועמסו על קרונות להובלת בקר והובלו ברכבת לעיירה מרקולשט שבבסרביה, ורובם נטבחו בדרך משם לטרנסניסטריה.
ב-13 באוקטובר 1941 הובלו 4,000 יהודים נוספים מרדאוץ לעיירה אוטאץ' (אטאקי) בבסרביה ומשם לטרנסניסטריה, ביניהם משפחת אוסלנדר ועמם פגיס הצעיר.
סבו, אייזק אוסלנדר, מהדמויות החשובות והידועות בקרב יהודי רדאוץ, נספה במחנה עבודה.
בתום המלחמה חזר פגיס בליווי סבתו לרומניה, ובשנת 1946 עלה לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער ונקלט כילד-חוץ בקיבוץ.
מאוחר יותר נפגש עם אביו, יוסף.
קשריו של פגיס עם אביו היו סבוכים ומורכבים.
לאחר פטירתו פורסם בתוך אסופת כל שיריו ("כל השירים", 1991) קובץ קטעי פרוזה בשם "אבא" שעסק ביחסיו עם אביו, ושפגיס לא הספיק להשלים ולפרסם בחייו.
לאחר עלייתו עברת פגיס את שמו הפרטי לדן, השם בו היה ידוע עד מותו.
הוא התחנך בחברת הנוער בקיבוץ מרחביה, שם הכיר את המשורר טוביה ריבנר והתיידד עמו.
לאחר מכן למד בסמינר הקיבוצים, ובין 1951 ל-1955 לימד בבית ספר יסודי בקיבוץ גת.
בשנים 1963–1967 פרסם רשימות בעיתון הילדים "מחנה גדנ"ע" תחת שם העט "גד פנסי" (אנגרמה של שמו המלא).
ב-1956 עבר לירושלים כדי ללמוד אנגלית וספרות עברית באוניברסיטה העברית.
במקביל ללימודיו באוניברסיטה עבד כמורה לספרות בגימנסיה רחביה, והמשיך בפיתוח קריירה אקדמית.
בשנת 1968 היה למרצה בכיר באוניברסיטה העברית.
בשנת 1976 נעשה פגיס חבר סגל באוניברסיטה והיה לחוקר שירת ימי הביניים.
בסך הכל פרסם בחייו שישה קובצי שירה.
את ספר שיריו הראשון, "שעון הצל", פרסם פגיס ב-1959. כן עסק בתרגום ובעריכה; בין היתר אסף וערך את שירי דוד פוגל.
פגיס פרסם מספר ספרי מחקר ועיון על השירה העברית בימי הביניים, והשתתף במפעל ההוצאה לאור של שירת משה אבן עזרא בשנת 1968. בשנת 1973 זכה בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים.
פגיס הלך לעולמו בירושלים בגיל 56, והובא לקבורה בהר המנוחות.
הוא הותיר אחריו אישה, עדה פגיס בן ובת.
לאחר מותו, ב-1987, יצא לאור הספר "שירים אחרונים", וב-1991 יצאה אסופת כל שיריו הכוללת גם חטיבה של קטעי סיפורת שלא השלים.
ב-1995 פרסמה אלמנתו, עדה פגיס, ספר ביוגרפי בשם "לב פתאומי".
פגיס התקשה להתמודד באופן ישיר עם חוויות השואה שעבר בתור נער צעיר וסירב לפרט אודות חייו בשנות השואה.
תחת זאת בחר בספרות בתור האמצעי להעברת רגשותיו ובשיריו בולט מרכיב השואה.
בניגוד למשוררים רבים שעברו את השואה, פגיס נמנע מלהגיע למשפט אייכמן.
עם זאת, פגיס העיד בשיריו כי החרדות אותן הדחיק שנים רבות פרצו אצלו בעקבות משפט אייכמן.
הטיסה הראשונה של אדם לחלל התרחשה במקביל למשפט אייכמן, והמשורר עודד כרמלי הציג השפעה שלה על שירתו של פגיס (בה בולט הרכיב של "עלייה לשמים").
שירו של פגיס "כתוב בעיפרון בקרון החתום" נחשב לאחד משירי השואה המפורסמים ביותר בישראל, והוא חקוק על אנדרטת הקרון ביד ושם ועל האנדרטה במחנה ההשמדה בלז'ץ.
השיר נלמד במסגרת תוכנית הלימודים המחייבת לבגרות בספרות עברית בבתי הספר התיכוניים בישראל.
שיריו של דן פגיס עוסקים בנושאים אוניברסליים כאהבה, מסע וזיקנה.
כמו כן, זיכרון השואה בולט בשירתו.
שיריו עוסקים גם בנושאים רגישים ואישיים של אובדן, כמיהה ותהליכים פנימיים עמוקים.
ניתן למצוא בשיריו חוט המקשר בין מסעות ונדודים ברחבי העולם, אל רכבות שהובלו בהם יהודים אל מחנות ההשמדה.
מוטיבים בולטים בשירתו הם הנסיעה, בעיקר ברכבת; אהבה, שאינה בהכרח רומנטית; תיאורים רגישים של פני האדם; והזמן, על חוויותיו הרבות והתחושות מולו.
בנוסף חלק משיריו עוסקים באופן ישיר או מטאפורי בנושאים ובדמויות מהספרות ומהשירה הקלאסית, כדוגמת שירים העוסקים בדמויות כמו שאול המלך מספר שמואל או אופליה ממחזהו המפורסם של שייקספיר, המלט.
שיריו של דן פגיס הם לרוב קצרים יחסית, בני בית אחד או כמה בתים קצרים.
את שירתו ניתן לסווג כשירה מודרנית אשר משולבים בה אלמנטים של מצלול, חריזה, משקל, ומשחקי מילים.
"שעון הצל", הוצאת ספרית פועלים, מרחביה, 1959
"שהות מאוחרת", הוצאת ספרית פועלים, מרחביה, תשכ"ד (1964)
"גלגול", אגודת הסופרים העבריים בישראל, רמת גן, 1970
"מח", הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, תשל"ו (1976)
"שנים-עשר פנים", הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, תשמ"א (1981)
"מלים נרדפות", הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, תשמ"ב (1982)
"שירים אחרונים", הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1987
"כל השירים", הוצאת הקיבוץ המאוחד ומוסד ביאליק, ירושלים, תשנ"ב (1991)
"הביצה שהתחפשה", הוצאת עם עובד, תל אביב, תשל"ג (1973)
חידוש ומסורת בשירת-החול העברית: ספרד ואיטליה, הוצאת כתר, ירושלים, 1976
על סוד חתום: לתולדות החידה העברית באיטליה ובהולנד, הוצאת מאגנס, ירושלים, 1986
מחוץ לשורה: מסות ורשימות על השירה העברית המודרנית, ערך, הקדים דברים והביא לדפוס: חנן חבר, תל אביב: קשב לשירה, 2003.
"שירי החול של משה אבן עזרא", הוצאת האוניברסיטה העברית בירושלים, תשכ"ז
"דוד פוגל - כל השירים / מלוקטים בצירוף מבוא ומקורות", הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, תשל"ב (1971)
"כחוט השני: שירי אהבה עבריים מספרד, איטליה, טורקיה ותימן", הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, תשל"ט (1979)
ג'יימס דנפורת' "דן" קווייל הוא פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי, שכיהן כסגן הנשיא ה-44 של ארצות הברית בין השנים 1989 עד 1993. טרם היבחרו לתפקיד סגן הנשיא ייצג קווייל את מדינת אינדיאנה בבתי הקונגרס של ארצות הברית – תחילה בבית הנבחרים (1977–1981) ולאחר מכן בסנאט (1981–1989).
לאחר תום פועלו הפוליטי התמקד קווייל בקריירה כאיש עסקים.
קווייל נולד באינדיאנפוליס וגדל בפרוור של פיניקס, בירת אריזונה.
בשנת 1972 נישא למרילין טאקר, ובשנת 1974 השלים לימודי תואר שני במשפטים.
בטרם נכנס לפוליטיקה של ארצות הברית עסק בעריכת דין לצד רעייתו בהנטינגטון שבאינדיאנה, עד
היבחרו לבית הנבחרים האמריקאי ב-1976. בבחירות 1980 נבחר לסנאט.
בבחירות לנשיאות ב-1988 בחר סגן הנשיא ומועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות, ג'ורג' הרברט ווקר בוש, בקווייל כעמיתו למרוץ.
עימות הבחירות של קווייל מול לויד בנטסן, מועמד המפלגה הדמוקרטית לתפקיד סגן הנשיא, התפרסם באמירתו של בנטסן לקווייל: "סנאטור, אתה לא ג'ק קנדי" .
הצמד בוש—קווייל זכה בבחירות 1988 וגבר על המועמדים הדמוקרטיים מייקל דוקאקיס ובנטסן, וקווייל הושבע לתפקידו כסגן הנשיא בינואר 1989. כסגן נשיא ערך ביקורים רשמיים ב-47 ממדינות העולם ומונה ליושב ראש המועצה הלאומית לחלל.
קווייל נחשב כסגן נשיא חסר השפעה פוליטית.
חוסר ניסיונו, שבלט לאור ניסיונו הרב של בוש, והלעג של התקשורת להתבטאויותיו וטעויותיו יצרו לו דימוי של מי שלא מתאים להחליף את הנשיא במקרה הצורך.
בבחירות לנשיאות ב-1992 הבטיח בשנית את מועמדותו לסגן הנשיא, אך המועמדים הדמוקרטיים ביל קלינטון ואל גור גברו בבחירות על בוש וקווייל.
בשנת 1994 פרסם קווייל את ספר זיכרונותיו, "Standing Firm".
בבחירות לנשיאות 2000 התמודד קווייל בבחירות המקדימות לנשיאות של המפלגה הרפובליקנית, אך מאוחר יותר פרש ממסע הבחירות והביע את תמיכתו בג'ורג' ווקר בוש.
משתמו חייו הפוליטיים הצטרף ל-"Cerberus Capital Management", חברת השקעות פרטיות, בשנת 1999.
קווייל נולד באינדיאנפוליס, בירת אינדיאנה.
סבו מצד אמו היה טייקון תקשורת, וכאשר קווייל היה בן 8, עברה משפחתו לאריזונה על מנת להשתלב בעסקיו של הסב.
את רוב ילדותו העביר קווייל באריזונה, אך את לימודיו סיים בהאנטינגטון שבאינדיאנה.
הוא המשיך ללימודי תואר ראשון במדע המדינה ומיד לאחר מכן, ב-1969, גויס למשמר הלאומי, שם שירת עד 1975. במהלך שירותו השלים קווייל תואר במשפטים.
בהמשך הקריירה הפוליטית שלו הואשם (בדומה לג'ורג' בוש הבן) שניצל את קשריו בשלטון ובתקשורת כדי להתחמק משירות מלא בווייטנאם, ובמקום זאת גויס לשירות נוח במשמר הלאומי.
ב-1976 נבחר קווייל לבית הנבחרים האמריקני מטעם מדינת אינדיאנה והמפלגה הרפובליקנית.
בזמן כהונתו כסנאטור התמקד בעיקר בחקיקה בנושאי ביטחון לאומי, נשק ויחסי עבודה.
החוק העיקרי שחוקק (יחד עם הסאנטור הדמוקרטי טד קנדי) היה החוק למימון הכשרה מקצועית למובטלים וצעירים.
ב-1986 נבחר קווייל לכהונה שנייה לסנאט.
כהונתו כסגן נשיא ארצות הברית
ב-1988 הודיע ג'ורג בוש האב על בחירתו בקווייל לרוץ לצדו במירוץ לנשיאות באותה שנה.
רבים מתחו ביקורת על החלטה זו עקב חוסר הניסיון היחסי של קווייל, אך ההערכה הייתה שבוש בחר בסנאטור הצעיר כדי שישלים את תדמיתו המבוגרת.
הדמוקרטים ניסו לקעקע את דמותו של קווייל, והקו הפרסומי היה "קווייל - רק פעימת לב אחת מהנשיאות".
במהלך העימות הטלוויזיוני בין המועמדים לסגנות הנשיא אמר קווייל שניסיונו לא נופל מזה שהיה לג'ון קנדי כשרץ לנשיאות.
על כך השיב לו המועמד הדמוקרטי, לויד בנטסן: "סנאטור: שירתתי עם ג'ק קנדי, הכרתי את ג'ק קנדי, ג'ק קנדי היה חבר שלי.
קווייל נחשב בעיני פרשנים פוליטיים רבים כסגן נשיא נטול השפעה פוליטית.
בוש האב הרחיק אותו ממוקדי ההשפעה וקבלת החלטות עקב ניסיונו המועט.
במהלך כהונתו עמד בראש המועצה לקביעת מדיניות החלל של ארצות הברית והמועצה להגברת התחרותיות במשק.
בניגוד מוחלט לחוסר השפעתו הפוליטית במסדרונות השלטון, הייתה לקווייל השפעה תרבותית גדולה.
במהלך כהונתו עוררו התבטאויותיו סערה ציבורית במקרה הטוב ולעג מצד התקשורת והציבור במקרה הרע.
בשנת 1991, עם צאת אלבום הבכורה של הראפר טופאק שאקור, שהכיל שירים המדברים בגנות משטרת לוס אנג'לס, תקף קווייל את האלבום וטען שאין לו מקום בחברה האמריקנית.
באופן מעט אירוני, תרמה התבטאות זו של סגן הנשיא על אלבום בכורה של ראפר אלמוני לפופולריות האלבום.
קווייל אף קיבל את פרס איג נובל לשנת 1991 על "הצלחתו להדגים, בצורה טובה יותר מכל אדם אחר, את הצורך בחינוך למדעים".
ביוני 1992 ביקר סגן הנשיא בבית ספר יסודי בטרנטון, בירת ניו ג'רזי.
במהלך הביקור נערכה תחרות איות ותלמיד בשם ויליאם פיגרואה התבקש לאיית תפוח אדמה ("potato").
לאחר שפיגרואה איית את המילה באופן נכון, פנה סגן הנשיא אל הלוח, העיר לתלמיד על איות מוטעה ואף הוסיף את האות "e" בסוף המילה ובכך איית את המילה הפשוטה יחסית, באופן מוטעה.
האירוע גרר סערה תקשורתית גדולה בארצות הברית וארצות אחרות.
מגזינים שלחו חיצי לעג לעברו, בדרני תוכניות לילה, כדוגמת ג'יי לנו ודייוויד לטרמן, חבטו בדמותו במשך שבועות, פיגרואה התארח אצל לטרמן ואף הוזמן לקרוא את שבועת הנאמנות בוועידת המפלגה הדמוקרטית באותה שנה.
סאטיריקנים ציינו שעקב איכותו השנויה במחלוקת של סגן הנשיא, בוש האב חסין מפני הדחה ועל כל אדם, גם דמוקרט, להתפלל יום יום לבריאותו.
לאחר המהומות בלוס אנג'לס, במאי 1992, האשים קווייל את ערכיה המדרדרים של החברה כגורם למהומות.
הוא ציין לרעה את תוכנית הטלוויזיה "מרפי בראון" כאשמה בהידרדרות הערכית עקב תיאורה האוהד של הדמות המרכזית בסדרה כאם חד הורית.
"נאום מרפי בראון" גרר סערה תקשורתית עצומה בארצות הברית כאשר ארגוני פמיניסטיות וליברלים תקפו את קווייל מצד אחד, וארגונים למען ערכי משפחה הגנו עליו מצד שני.
הנאום גם הוסיף ללעג כלפיו כמי שאינו מבדיל בין מציאות לבין דמות טלוויזיונית.
התבטאויות אלה, התבטאויות נוספות ואף התבטאויות שיוחסו לו בטעות או שלא בצדק, מיצבו את דמותו של קווייל כאחת מהדמויות הנלעגות ביותר בפוליטיקה האמריקנית.
גם זמן רב לאחר סוף כהונתו, סטנדאפיסטים, בדרנים ומנחי תוכניות לילה המשיכו ללעוג לדמותו ולהתבטאויותיו.
בבחירות לנשיאות 1992 התמודדו ג'ורג בוש האב יחד עם קווייל בשנית על הנשיאות.
מולם התמודדו ביל קלינטון ומועמדו לסגנות, אל גור.
בעימותים שנערכו בין סגן הנשיא לגור ביקשו צוותו של קווייל מהמנחים לאפשר לסגן הנשיא להביא עמו את ספרו של גור "כדור הארץ על כפות המאזניים" כדי לחזק את הטענה שגור וקלינטון תומכים בחקיקה ירוקה שתגביל את התעשייה.
צוותו של גור הסכים, בתנאי שלגור תינתן האפשרות להביא עמו תפוח אדמה.
בסופו של דבר נערך העימות ללא אביזרי-משנה וקווייל המושמץ הצליח להציג בו הופעה מרשימה באופן יחסי כאשר מולו עמד הסנאטור הרהוט בוגר הרווארד.
למרות זאת, הפסידו הצמד בוש-קווייל בבחירות, וקווייל עזב את הפוליטיקה לטובת השוק הפרטי.
לאחר ההפסד בבחירות וסיום כהונתו כסגן הנשיא התפנה לכתוב את זכרונותיו וספר נוסף על ערכי משפחה, שניהם הפכו לרבי-מכר.
בנוסף כתב טור שבועי בכמה עיתונים בעלי תפוצה רחבה, וכיהן כחבר דירקטוריון של כמה חברות גדולות.
בינואר 1999 הודיע קווייל בראיון בתוכניתו של לארי קינג על כוונתו לרוץ למועמדות המפלגה הרפובליקנית בבחירות לנשיאות בשנת 2000, אך פרש מהמרוץ בספטמבר, עוד לפני הבחירות המקדימות באיווה כשראה שאין לו סיכוי לגבור על ג'ורג' בוש הבן.
ב-1999 מונה קווייל כיו"ר חטיבת ההשקעות הבינלאומיות בקרן סרברוס, קרן גידור בבעלות פרטית.
בשנת 1991 הוענק פרס איג נובל בחינוך לדן קווייל על הבורות שהפגין ובכך הצליח להדגים, בצורה טובה יותר מכל אדם אחר, את הצורך בחינוך למדעים.
בפתיחת עונת השידורים 1992–1993 של מרפי בראון, דמותה של מרפי בראון רואה את "נאום מרפי בראון" האמיתי בטלוויזיה ובתגובה שולחת משאית מלאה תפוחי אדמה לפרוק את מטענה מול ביתו של קווייל.
בסדרת משחקי המחשב "Civilization", דן קווייל הוא התואר הניתן לשחקן המשיג את הניקוד הנמוך ביותר במשחק.
דן עומר (23 בפברואר 1940 – 23 באוגוסט 1984) היה סופר עברי, משורר, מו"ל, מתרגם, מבקר, עורך ואיש בוהמה ישראלי.
עומר נולד ברמת גן, ב-23 בפברואר 1940, בשם דן מרני, בנו של אוסקר מרני, פקיד בכיר בעיריית ירושלים.
בין מוסדות החינוך שבהם למד, היה גן ילדים חרדי ובית ספר דתי, ובית הספר החקלאי מקוה ישראל.
עומר חדל ללמוד בגיל צעיר, לא השלים לימודי בית ספר תיכון, ולא רכש השכלה אקדמית.
כשהיה דן מרני בן 16, הוא שינה את שם משפחתו ל"עומר", ויצא לחוות כרי דשא שליד הכנרת, שם למד בוקרות.
עומר התגייס לשירות בחטיבת גולני, היה חייל מצטיין ואף השתתף בפעילות קרבית אך נקלע למשבר נפשי, נפקד והשתמט מהמשך השירות ושוחרר מצה"ל שחרור מוקדם.
באותן שנים היה מבאי "קפה טעמון" בירושלים, והתקבל בזרועות פתוחות לבוהמה הירושלמית.
הוא יצא לאנגליה, כדי להשתלב בעסקי המשפחה, אך נטש אותם והתקרב לחבורת האמנים הישראליים שישבו בלונדון בראשית שנות השישים, בהם עמוס קינן, שמעון צבר, מנשה קדישמן ואחרים.
באנגליה התקרב גם לפילוסוף האנגלי הנודע ברטרנד ראסל זוכה פרס נובל לספרות.
בשנת 1961 שב לירושלים ופתח לזמן קצר חנות ספרים, ממול לקפה "טעמון".
הוא ניהל חיי בוהמה פרועים, וקנה לו שם של יוזם קטטות.
בין השאר התגרה בחברי הכנסת, בבניין הסמוך, שבו שכנה באותה עת, והסתבך לא פעם עם משמר הכנסת.
ביכורי כתיבתו, בעיקר שירים, לא צלחו, והוא לא פרץ אל ציבור הקוראים בארץ.
עומר אימץ לעצמו את גינוני משוררי דור הביט האמריקאי.
הוא כתב את יצירותיו ברוח יצירותיהם, תרגם את ספריהם, והיה אפיגון נלהב של בשורת סופרי הביט בישראל.
ספרו הפורנוגרפי והמתגרה "בדרך" (1966), שכתב בהשראת הספר "בדרכים", של ג'ק קרואק, גרם לשערורייה בישראל.
הספר, שהיה רווי תיאורי מין נועזים, הוגדר כ"איום על המוסר הישראלי" ונאסר על עומר לפרסמו.
עומר הוציא את ספרו בניגוד להחלטת הצנזורה ובעקבות זאת הורה פרקליט המדינה צבי בר ניב על העמדתו לדין, ועומר נדון למאסר ולקנס.
העניין הגיע להכרעת בית המשפט העליון, שדן בערעורו של עומר על הרשעתו בעבירה של "פרסום תועבה" לפי סעיף 179 לפקודת החוק הפלילי, שחלה אז.
על אף שבית המשפט העליון הניח כי מטרתו של עומר הייתה "להשתמש בדברי הניבול בתור אמצעי במלחמתו נגד תופעות חברתיות הנראות שליליות בעיניו...
כדי לזעזע ולהדהים את הקורא, שיתעורר מתרדמתו", קבע בית המשפט כי אין להשתמש לכך בכל האמצעים, וכי פרסום חומר תועבה אינו חדל מלהיות כזה אף אם המניע לכך היה כשר.
פסיקה זו נחשבת כיום למיושנת, ויש להניח כי פרסום ספרו של עומר כיום היה זוכה להגנת בית המשפט, אם העניין היה מגיע להגשת כתב אישום.
השופט אלפרד ויתקון, שעמד בראש הוועדה לבדיקת סעיפי חוק איסור לשון הרע בשנת 1968, התייחס לפסק הדין נגד עומר וטען שיש לעדכן את החוקים על מנת להגן על חופש הביטוי באמנות, בספרות ובמדע.
בשנת 1967 התגייס עומר לחטיבה הירושלמית, הצבא סלח לו על הנפקדות וההשתמטות שלו, ועומר הצטיין כחובש קרבי בפריצה לעיר העתיקה דרך השער החדש.
מיד לאחר תום המלחמה הצטרף לחוגי השמאל הקיצוני והיה חבר בתנועת "מצפן", ובין ראשוני הקוראים לנסיגה מיידית מהשטחים.
הוא התחתן בנישואים לא מוצלחים וחווה גירושים קשים, ושנים רבות גידל לבדו את בתו הראשונה (מאוחר יותר נישא בשנית ונולדו לו שני ילדים נוספים).
באותה תקופה התקרב לסופרי ירושלים ומשורריה, כמו יהודה עמיחי, פנחס שדה, אריה זקס, אהרן שבתאי ואחרים.
עומר היה מבקר ספרותי חריף, בוטה ונשכני במיוחד.
במשך שבע שנים ערך את הטור הספרותי "נמר של נייר", בשבועון "העולם הזה".
הוא חולל לא מעט שערוריות ספרותיות, הן כסופר והן כמבקר.
הוא פגע בכוונת מכוון במבוקריו, ועורר עליו טינה ושנאה של רבים.
עם זאת, מדורו "נמר של נייר" היה החריף והאמיץ שבכלי הביטוי והביקורת באותה תקופה ותרם תרומה מכרעת לריענון שורות ולשחיטת פרות קדושות.
במקביל היה עומר פטרונם של מחברים, צעירים וותיקים כאחד, שנדמו בעיניו יוצאי דופן או אנטי-ממסדיים דוגמת מרדכי אבי-שאול, מידד שיף, עמוס אריכא, יגאל גלאי, רינו צרור, אריה קרישק, יצחק בר-יוסף ורבים אחרים.
עומר התגורר בירושלים רוב חייו, וכן בקיבוץ שמיר.
בשנת 1984, לאחר סדרה של התקפי לב נפטר דן עומר בירושלים, לאחר שסירב לעבור ניתוח מעקפים.
ארכיונו נמסר על ידי משפחתו ל"היברו יוניון קולג'", שם הוא נשמר כיחידת ארכיון עצמאית, בחדר על שמו.
ב-2025 יצא לאור ספר ביוגרפי על עומר מאת מיכאל קרן.
שתיקה, דיג'סט הבית השלישי, עורכים דן עומר ושמעון צבר, תשכ"ח 1968.
שירים חזותיים, אנתולוגיה, הביא לדפוס דן עומר, ירושלים תשל"ג 1973.
עשרים ושניים מלחמשירים, (מלחמה שירים), ירושלים תשכ"ח 1968.
אודה לשאול, שלוש פואמות דוקומנטריות, עם הקדמה מאת פנחס שדה, תל אביב 1980.
בוקר טוב מהפכה, קשיים ביצירת גיבורים לאומיים, 2 נובלות, ביתן תל אביב 1975.
בעקבות עמוד האש, ירושלים 1981.
דניאל איש חמודות, תל אביב תשמ"א 1981.
לילה ארוך, רישומים - רנה אולשבר, ירושלים 1963.
"ילדי החול": מיתולוגיה תל אביבית.
תריסר שירים גרמניים נבחרים, גינתר גראס, אינגבורג בכמן, הלמוט הייסנבולט, פאול צלאן, אריך פריד ; תרגום - דן עומר, רישומים - תרצה ולד, ירושלים 1969.
תלויים על צלב הברזל, אנתולוגיה לשירה גרמנית חדשה, דן עומר, תל אביב, תשל"ט 1979.
נהמה, שירה ביטניקית אמריקנית, מאת לורנס פרלינגטי, אלן גינסברג, גריגורי קורסו, ערך ותרגם דן עומר, הקדים אלן ג'ופרואה, ירושלים 1967.
ההפלה, רומנסה היסטורית 1966, מאת ריצ'רד בראוטיגן, מאנגלית דן עומר, זמורה ביתן מודן, תל אביב 1981.
דֹן פָּטִינְקִין היה כלכלן ישראלי, פרופסור לכלכלה רקטור ונשיא האוניברסיטה העברית בירושלים.
מבכירי הכלכלנים ומניח היסודות ללימודי הכלכלה בישראל.
חתן פרס ישראל למדעי החברה לשנת תש"ל (1970).
פטינקין נולד בשם דון פטנקין בשנת 1922 בשיקגו, אילינוי שבארצות הברית במשפחה אורתודוקסית שהיגרה מפולין.
הוא למד במכון התאולוגי העברי בשיקגו ורכש את השכלתו בכלכלה באוניברסיטת שיקגו.
סיים תואר ראשון ב-1943, תואר שני ב-1945, דוקטורט ב-1947. את התיזה בדוקטורט בנושא "עקביותם של מודלים כלכליים: תיאוריה של אבטלה לא רצונית" כתב בהנחיית ג'יקוב מרשק.
הוא התקבל לאוניברסיטת אילינוי כחבר סגל, והתקדם בה לדרגת מרצה בכיר (assistant professor).
באוניברסיטה העברית נמנה עם מייסדי המחלקה לכלכלה.
בסוף 1947 התקבל למרצה החל משנת תש"ט, ובשנת 1949 עלה לישראל והצטרף לסגל האוניברסיטה כמרצה בכיר.
צירופו של פטינקין לסגל היווה את ראשית הוראת הכלכלה המודרנית בישראל.
בשנת 1956 הקים באוניברסיטה את מכון פאלק למחקר כלכלי, שבראשו עמד עד 1972. בשנת 1957 קודם לדרגת פרופסור מן המניין.
באוניברסיטה העברית נמנה גם על מקימי הפקולטה למדעי החברה.
בתפקידי מינהלה שימש כדיקן הפקולטה למדעי החברה, רקטור האוניברסיטה ונשיאה בשנים 1982–1986. הוא התפטר על רקע משבר פיננסי חמור.
בשנת 1989 פרש פטינקין לגמלאות.
תלמידיו הראשונים בישראל היו לבכירי המשק, וחלקם כיהנו במשרד האוצר ובנק ישראל (בהם חיים ברקאי, משה זנבר, ניסן לויתן).
תלמידיו שעבדו באגף התקציבים זכו לכינוי "נערי פטינקין" על שמו.
עבודתו נתפסה כאבן דרך במחקר הכלכלי בישראל, ופטינקין עצמו נחשב כאבי הכלכלה הישראלית.
בספרו "Money, Interest and Prices" הציג מודל מקרו-כלכלי חדש, המשלב בין השיטה המוניטרית והקינסיאנית.
הוא ניסה למזג בין אסכולת שיקגו לבין שיטתו של ג'ון מיינרד קיינס.
עבודתו זכתה להוקרה בין-לאומית ובישראל.
פטינקין נבחר לכהן כנשיא החברה האקונומטרית (1974), חבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
הוא היה הנשיא הראשון של האגודה הישראלית לכלכלה, חבר המועצה המייעצת של בנק ישראל (1956–1967), חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים לה נבחר בשנת 1963, חבר המועצה להשכלה גבוהה (1960–1975) ותפקידים אחרים.
מחקריו לאורך השנים זיכו אותו בפרסים, בהם פרס על שם ד"ר שמורק אותו קיבל בשנת 1954, פרס רוטשילד למדעי החברה (1959) ופרס ישראל למדעי החברה (1970).
בשנת 1992 הוקמה באוניברסיטה העברית קתדרה לכלכלה הקרויה על שמו.
פטינקין פרסם מאמרים בעיתונות בהם התייחס לענייני הכלכלה במדינת ישראל.
בשנת 1949 הוא טען נגד מדיניות הקיצוב והדרישה לסלק את המתווכים ולהעבירם לייצור, שהסוחרים ממלאים תפקיד חשוב בכלכלה ושאת בעיית חוסר היעילות יש לפתור בתחרות חופשית שתסלק את הסוחרים הלא יעילים מהשוק.
הוא דרש להימנע ממתן פטורים ממס הכנסה לקיבוצים, בטענה שגביית מיסים מחייבת את אימון הציבור בהוגנות הגבייה ומתן פטורים פוגעת בכך.