tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מהלך זה הביא להיווצרותן של לשכות מסוניות אפרו־אמריקניות בצפון אמריקה אשר אוגדו תחת "הלשכה הגדולה של פרינס הול", במנותק מאגודות של בונים חופשיים לבנים.
לשכות נפרדות אלה פרחו בשל הגזענות בחברה האמריקאית אשר מנעה מאפרו־אמריקנים את האפשרות להצטרף ללשכות השייכות לזרם המרכזי.
כיום חלק מהלשכות הגדולות של ה־UGLE מכירות בבנייה החופשית של פרינס הול, אך לא כולן.
עם זאת, גוף זה עושה את דרכו ככל הנראה לקראת הכרה מלאה.
הבונים החופשיים מתבססים במידה רבה על סמליהם של הבנאים מימי הביניים.
רבים מהסמלים המסוניים הם מתמטיים בטבעם ובעיקר גאומטריים.
הבונים אוהבים לקשר את המטפיזיקה לעקרונות הגאומטריה.
אחד מסמליהם המרכזיים הוא ה־Square & Compasses, "המחוגה ומד־הזווית", אשר מאורגנים בצורת ריבוע.
על מד הזווית נאמר לעיתים שהוא מייצג את החומר ואילו המחוגה – את הנפש או את הרוח.
לפי הסבר אחר, מייצג מד הזווית את העולם המוחשי בעוד שהמחוגה מייצגת את השיפוט האינדיבידואלי.
המחוגה ומד הזווית מוצגים בכל המפגשים של הבונים החופשיים בצירוף עותק של כתבי הקודש המקומיים (VSL – Volume of the Sacred Law/Lore).
בארצות דוברות אנגלית יהיה זה בדרך כלל התנ"ך והברית החדשה, אך ייתכן כי הוא יוחלף בכל ספר כתובים המעניק השראה לחברי הלשכה או הרשות המסונית, למשל הקוראן.
בלשכות שבהן שחבריהן משתייכים לדתות שונות יוצגו כל הספרים הקנוניים של אותן דתות יחדיו.
בלשכות צרפתיות מוצגת החוקה המסונית.
במקרים בודדים, כאשר מגוון הדתות רב מדי ולא ניתן לבחור בספר המקובל על כלל חברי הלשכה, נעשה שימוש בספר שדפיו ריקים.
בנוסף לתפקידו כהשראה דתית, משמש הספר כאמצעי לאישוש התחייבויות שמקבלים על עצמם הבונים החופשיים.
הבנייה החופשית אינה דוגמטית ועל כן חברי המסדר לא מקדשים את הפרשנות לסמלים אלו אך לחלק מסמליה ישנה חשיבות מטפיזית, כגון האות G המייצגת ככל הנראה את המילה God או Geometry.
הישות העליונה (אלוהים או הכוח היוצר) מכונה לעיתים בריטואל המסוני "המהנדס העליון" או "הבונה העליון של היקום" ובכינויים דומים אחרים.
ניתן לעיתים למצוא שימוש בראשי התיבות של הכינוי.
ביטוי שגור בחוגים מסוניים הוא "על מד הזווית", "to be on the square" שמשמעותו היא "לשמור על אמינות".
ביטויים אחרים שמקורם בבנייה החופשית חדרו לשפה והפכו לשגורים גם בפי מי שאינם חברי המסדר, כגון "להיפגש על הפלס" "Meeting on the level" שמשמעו הוא "קשר בין שווים", ללא תלות במעמדו החברתי או הכלכלי של אדם.
חברי הבנייה החופשית מכנים אותה לעיתים "האומנות" ("The Craft").
ישנן שלוש דרגות בבנייה החופשית:
כדי להתקדם מדרגה לדרגה עוברים החברים טקס, מעין משחק תפקידים המציג סיטואציה מוסרית בהשתתפות המועמד וחברי הלשכה שאליה הוא משתייך או מצטרף.
סיפור המסגרת הוא בדרך כלל תנ"כי – בניין מקדש שלמה בירושלים – אם כי הסיטואציה עצמה אינה לקוחה מהתנ"ך ואינה אמורה להיות בעלי אופי דתי או להציג אירועים על טבעיים.
את תמת מקדש שלמה ניתן להבין כמייצגת את מקדשו של האדם הפרטי, את מקדש הקהילה האנושית, או את היקום כולו.
המועמד אמור להפיק מהטקס לקחים מוסריים.
ניתן לפרש את הריטואל בדרכים רבות, כלומר, חבר אחד לא יכול להכתיב את פרשנותו לבונה חופשי אחר.
בונים חופשיים העומדים בפני מעבר מדרגה לדרגה, במיוחד במדינות אירופה ובישראל, נדרשים לעיתים קרובות להגיש עבודות עיוניות בנושאים פילוסופיים ולהרצות עליהן בפני לשכתם.
ישנן הרבה רשויות (Jurisdictions) מסוניות.
כל אחת מהן עצמאית ובלתי תלויה בשנייה.
לרוב מוגדרות הרשויות לפי טריטוריה גאוגרפית.
לבונים החופשיים אין רשות מרכזית אחת אך כל רשות מסונית עורכת רשימות של רשויות מסוניות אחרות שבהן היא מכירה באופן רשמי.
אם הרשות שקיבלה הכרה מכירה גם היא בראשונה, נאמר עליהן שהן מנהלות יחסי ידידות (In Amity).
דבר המאפשר לחברי שתי הרשויות להשתתף בפגישות הסגורות של הלשכות שתחת חסותן.
באופן כללי, כדי לזכות בהכרה של רשות מסונית כלשהי, נדרשת הרשות שבמבחן לעמוד בדרישת ה"סדירות" (regularity), כלומר, עליה להוכיח שהיא נשמעת למאפיינים מסוימים של הבנייה החופשית, המכונים "ציוני הדרך העתיקים" (Landmarks).
עם זאת, אין רשימה אוניברסלית של ציוני דרך אלה המשותפת לכלל הרשויות.
גם רשויות המכירות האחת בשנייה עשויות להחזיק ברשימות ציוני דרך שונות לחלוטין ובדעות שונות לגבי מהותם.
הגוף העומד בראש הרשויות המסוניות נקרא לעיתים קרובות "לשכה גדולה" (Grand Lodge).
לכל מדינה יש בדרך כלל לשכה גדולה משלה, אך לא בהכרח: בצפון אמריקה ישנה לשכה גדולה עצמאית בכל מדינה ובכל מחוז.
הרשות העתיקה ביותר אשר שנוסדה בשנת 1717 ועודנה קיימת כיום היא הרשות האנגלית ובראשה הלשכה הגדולה המאוחדת של אנגליה (UGLE).
הפיצול בין הענף האנגלי לענף הצרפתי קיים עד היום ומחלק את הלשכות בעולם לשני סוגים עיקריים.
המתנגדים לאסכולה הצרפתית, וביניהם מסדר ממפיס מצרים, דוגלים בהתקדמות רוחנית למציאת האלוהות העליונה ולכן אינם מקבלים לשורותיהם אתאיסטים ואינם מכירים במסדרים המקבלים לשורותיהם אנשים ללא דת או אמונה.
גופים אלו הן אגודות שמטרתן להרחיב את תורת הבנייה החופשית, להיטיב עם הקהילה ולסייע לחברי האגודה להיטיב את דרכיהם.
חלק מהגופים הנלווים מציבים דרישות דתיות נוספות, בנוסף לדרישות הבנייה החופשית הבסיסית.
ישנם גם ארגוני נוער הקשורים לבנייה החופשית (אך תוכנם אינו מסוני) בעיקר בצפון אמריקה, כגון: מסדר דה־מוליי לנערים בגילאי 12–21, בנות איוב – Job's Daughters והמסדר הבינלאומי של הקשת לבנות – International Order of the Rainbow for Girls (לבנות בגילאי 11–20).
ביקורת נגד הבנייה החופשית ודיכויה
מאז ימיה הראשונים הותקפה הבנייה החופשית על ידי הכנסייה הקתולית, וקיומה אף נאסר בכמה מהארצות הקתוליות.
הצרפתי לאו טקסיל התפרסם בסוף המאה ה־19 כשהאשים את הבונים החופשיים בפריצות מינית, בפולחן השטן ובמגע עם שֵׁדים.
ועדת חקירה שהוקמה בעקבות הדברים לא סתרה את האשמותיו, אך הוא הודה לבסוף בפומבי כי מדובר בבדיות.
מאז ומתמיד הייתה הבנייה החופשית מטרה מועדפת לתאוריות קשר ורוקחיהן רואים בה כוח רשע שזומם לשלוט על העולם.
הבנייה החופשית אסורה כמעט בכל המדינות הטוטליטריות ובמדינות שאינן דמוקרטיות, למעט בקובה, שם שולטים פקידי השלטון בפעילות הבונים החופשיים והם אינם יכולם לפעול בחופשיות בדרכם המסורתית.
בגרמניה הנאצית הגיע הדיכוי נגד הבונים החופשיים לשיאים רצחניים: אף על פי שלשכות רבות סגרו את שעריהן והנותרות קיבלו על עצמן את כל המגבלות שהשית עליהן השלטון הנאצי – הורה היטלר לחסל את הבנייה החופשית, הלכה למעשה.
בספרו "מיין קמפף" (פרק 11), האשים היטלר את היהודים בקשירת קשר עם הבונים החופשיים במטרה להשתלט על גרמניה כולה.
היטלר האשים את היהודים ואת הבונים החופשיים במצבה העגום של גרמניה בתקופה שאחרי מלחמת העולם הראשונה.
לטענתו, הבונים החופשיים חברו ליהודים כדי לשים ידם על "נשק" נוסף שישמש אותם נגדו – עולם הדפוס שהיה אז בעיקרו מקצוע של יהודים.
כפתרון ל"בעיה" זו קרא היטלר בשנת 1931 להשמדתם של יהודים ושל בונים חופשיים גם יחד .
מפקדים בכירים במשטר הנאצי קיבלו "מדריך" שבו נכתב: "האיבה הטבעית של האזרח כנגד היהודים והאיבה שלו כנגד הבונה החופשי כמשרתו של היהודי, חייבת להגיע לשיאה".
באותם ימים אכן היו יהודים אשר השתייכו לארגון הבנייה החופשית אך מספרם היה מועט.
אף על פי כן, בעקבות הדברים שכתב היטלר ב"מיין קאמפף", ראו הנאצים בבונים החופשיים וביהודים גוף אחד והתייחסו אל הבונים החופשיים כפי שהתייחסו אל היהודים.
היטלר עלה לשלטון בינואר 1933. ב־7 באפריל נפגש סגנו הבכיר של היטלר, הרמן גרינג, עם נשיא הלשכה הגדולה של גרמניה, וון הרינגן, והסביר לו כי אין מקום לבונים החופשיים בגרמניה הנאצית.
שר החקלאות הגרמני, ד"ר וולטר דארה, הכריז בפני קהל מתאספים כי הבנייה החופשית היא האויב הראשי של גרמניה והזהיר כי היא מתכננת לטבוח את המדיניות הנאצית.
ב־30 בינואר 1933 הורה היטלר על סגירת כל החברות הסודיות, ובהן לשכות הבונים החופשיים.
בגרמניה היו אז 9 לשכות גדולות, 638 לשכות, 79,000 בונים חופשיים, ועוד לשכה אחת גדולה לא מוכרת.
תחת לחץ השלטון הנאצי הפסיקו כמה לשכות גדולות את פעולתן המסונית ותיפקדו כמועדוני צדקה וחינוך.
רק נשיא גדול אחד ושני בונים חופשיים שוחררו לאחר מעצרם באשמת השתייכות לבנייה החופשית.
כל הקשרים המסוניים עם גופים מחוץ למדינה הופסקו.
הקבלה לשורות הבונים החופשיים הותרה רק לגרמנים טהורים והחלקים שהסתמכו על הברית הישנה הוצאו מהריטואל המסוני.
הלשכה הגדולה של שלושת הגלובוסים הפכה ל"מסדר הלאומי הנוצרי של פרדריק הגדול".
הלשכה הגדולה של פרוסיה אימצה את השם "המסדר הנוצרי הגרמני של הידידות".
על מנת להימנע ממחיקה טוטאלית הסכימו ראשי המסדר כי חבריו לא ייקראו בונים חופשיים, הסודיות לא תהיה קיימת יותר, ופונקציונרים מפלגתיים של המפלגה הנאצית יורשו להשתתף בישיבות הארגון.
כמו כן נעשו שינויים כגון החלפת השם "חירם" ב"ארכיטקט"; המילה "אמונה ב"אלוהים"; "מקדש שלמה" ב"קתדרלה הגרמנית"; והדרגות 4 עד 7 בוטלו.
עוד הוחלט כי נושאי המשרה יחקרו את מוצאם הארי של המצטרפים למסדר.
אחד מהנשיאים הגדולים באותה תקופה אף התלונן כי שינוי השם לא עזר וכי חברי המסדר המשיכו לסבול שכן שמם נקשר עם הבונים החופשיים.
עוד התלונן על כך שמטרות הבנייה החופשית והמפלגה הנאצית היו זהות, אלא שהמפלגה הנאצית לא הייתה מעוניינת בהתערבות המסדר.
ב־1933 פנה הנשיא הגדול של מסדר פרדריק להיטלר עצמו, אולם ללא הועיל.
ב־1934 הוציא גרינג צו לפירוק שלוש הלשכות הגדולות, שכונו "הנוצריות", בטענה כי במדינה הנציונל־סוציאליסטית אין צורך בבנייה חופשית.
כמו כן הורו הנאצים על הפסקת השימוש במילים "לשכה" ו"בונה חופשי".
בשנת 1934 ניתן צו שהחריג כל מי שהיה אי פעם בונה חופשי משורות המפלגה הנאצית בטענה כי הבנייה החופשית שאבה את הדוקטרינות שלה ממקורות שֵׁמיים.
עוד נאסר על הבונים החופשיים להתמנות למשרות ציבוריות או לשרת בצבא.
בשנת 1935 נשלח מרצה מטעם המפלגה לרחבי גרמניה וטען כי בזמן מלחמת העולם הראשונה השתלטו הבונים החופשיים על מחלקת המפות של המטה הכללי וריגלו למען בריטניה.
עיתון שניסה להפריך טענה זו נסגר בהוראת הנאצים ומי שניסה להתנגד לתעמולה השיטתית שהשמיצה את הבנייה החופשית – נאסר.
נשיא לשכת אבשלום וכן הנשיא הגדול של לשכת שלושת הגלובוסים ואשתו נשלחו למחנה ריכוז שבו הם נכלאו במשך 9 חודשים.
מבני הלשכות נבזזו או הוחרמו על מנת להופכם למוזיאון מסוני שבו הוצגו לציבור התלבושות והרגליות השונות באופן מגוחך.
ב־8 באוגוסט 1935 הוחלט על ביטול כל הלשכות המסוניות בגרמניה.
עיתונו של היטלר הטיל על הבנייה החופשית את האחריות למלחמת העולם הראשונה, להחלשת האימפריה ולרצח פרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה, בסרייבו אשר הוביל לפרוץ המלחמה.
תחת צו של הנשיא הינדנבורג הורה שר הפנים להחרים את רכוש הלשכות: ציורים, פסלים וריהוט נבזזו וההיכלים המסוניים הוסבו לשימושים אחרים.
הבונים החופשיים אף הואשמו בתבוסת גרמניה ובפלישת כוחות הברית ב־1944. פרידריך וילהלם ארנסט פאולוס, הגנרל-פלדמרשל שנכנע לברית המועצות בסטאלינגראד, הואשם בהשתייכות לבונים החופשיים.
מתוך 7563 אסירים פוליטיים, קורבנות הנאצים, כ־1,265 היו בונים חופשיים.
גורלם של הבונים החופשיים באוסטריה לא היה שונה.
ב־1938 החרים הגסטפו את מבנה הלשכה הגדולה.
המון זועם פרץ ובזז את הארכיון הלשכה ואת רכושה.
הנשיא הגדול נאסר על אף מחלתו הקשה ומת זמן קצר לאחר שחרורו.
לצ'כוסלובקיה פלשו הנאצים בשנת 1939. רישומי הלשכות במדינה מנו בין 3000 ל־4000 שמות חברים שהנאצים שלחו למחנות הריכוז.
הנואם הגדול והנשיא הגדול עונו במשך שנתיים לפני שנרצחו.
על פי ההערכות מספר השורדים את המחנות לא לא עלה על 5% מהבונים החופשיים הצ'כים.
גם בצרפת נשדדו ההיכלים תחת ממשלת וישי.
בהולנד הנשיא הגדול היה בין הראשונים שנתפסו ונכלאו במחנה ריכוז.
גם שם ההיכלים נשדדו על ידי הנאצים.
במשפטי נירנברג נאמר כי 470 ארגזים (שהכילו כנראה גם את הספרייה המסונית) נשלחו לגרמניה.
הנזק הכללי הוערך ב־700 אלף דולר.
בבלגיה נמסרו שמות של בונים חופשיים למשטרה הנאצית וחלק מראשי המועצה העליונה נרצחו.
הרכוש המסדר הוחרם וחלקו נלקח לברלין.
בונים חופשיים הוצאו להורג בכל המדינות שהיו תחת הכיבוש הנאצי: נורווגיה, פינלנד, דנמרק, הולנד, בלגיה, צרפת, לוקסמבורג, פולין, צ'כוסלובקיה, הונגריה, יוון, אוסטריה, רומניה ועוד.
עד היום לא ידוע מהו מספרם המדויק של הבונים החופשיים שנרצחו בידי הנאצים ועוזריהם בשל השתייכותם לבונים חופשיים (זאת כיוון שהשתייכותם לארגון נשמרה בסוד בשל רדיפתם), אולם ההערכות נעות בין 80 אלף ל־200 אלף בונים חופשיים שנשלחו למחנות ההשמדה מגרמניה ומהמדינות שהיו תחת כיבושה.
הבנייה החופשית באירופה נפגעה אנושות והתקשתה להתאושש גם לאחר תום מלחמת העולם השנייה.
גם בדמוקרטיות המודרניות פורצות לעיתים שערוריות סביב הבונים החופשיים ומוטחות בהם האשמות שווא.
כך למשל, נעלם בארצות הברית בונה חופשי בשם ויליאם מורגן בתחילת המאה ה־19 והועלתה טענה כי הוא נרצח על ידי הבונים החופשיים משום שאיים לגלות את סודותיהם.
הטענה התבררה מאוחר יותר כעלילת שווא.
דוגמה נוספת לעלילה נגד הבונים החופשיים היא לשכה בשם (P2 (Propaganda Due שפעלה באיטליה בשנות השבעים והשמונים של המאה ה־20. אדולפו צ'לי – מקים הלשכה, הדמות המובילה בה ונוכל מוכר – הפיץ את השקר שמדובר בלשכה של בונים חופשיים מזרם ה"גראנד אוריינט" במטרה להתעטף בדימוי המכובד ובוותק של הבנייה החופשית.
שקר זה נחשף במהלך חקירת שערוריית כספים ורצח של בנקאי בכיר בוותיקן, אשר נקשרה למאפיה והתגלגלה לשרשרת מעשי רצח שלא פוענחו עד היום.
מספר חברים בלשכה נחקרו בחשד למעורבות בפרשה וצ'לי עצמו ברח לדרום אמריקה עם התפוצצות השערורייה ונעלם.
האשמות וקונספירציות אלו, אשר קיבלו את הכינוי "אנטי־מסוניות", השפיעו גם על אמצעי התקשורת ועל תעשיית הבידור.
כך למשל סרט בכיכובו של רוברט מיצ'ם מתאר ניסיון חדירה בדיוני של הבונים החופשיים לארגוני המודיעין במדינות שונות בעולם וסרטי קולנוע וטלוויזיה נוספים שיצאו לאקרנים במהלך המחצית השנייה של המאה ה־20 הציגו בונים חופשיים בהקשרים קונספירטיביים.
גם בתחילתה של המאה ה־21 קיימת יצירה ספרותית וטלוויזיונית ענפה אשר עוסקת בבונים החופשיים, כגון ספרו של אומברטו אקו "בית העלמין של פראג" וכן ספרו של דן בראון "הסמל האבוד" וסדרת הטלוויזיה שנוצרה בעקבותיו, אשר מציגים את הבונים החופשיים באופן אשר אינו תואם את המציאות.
סכסוכים על רקע דתי בין אחים בעלי גישה שמרנית לבין אחים בעלי תפישה מודרנית הובילו לקרע גדול בלשכה האנגלית ב־1753. איחוי הקרע ומיזוג מחודש התאפשרו רק לאחר ניסוח פשרה בשנת 1813. לפי הפשרה נותק הקשר בין הבנייה החופשית לבין הנצרות.
עוד במסגרת הפשרה נוסחו מהותה וטיבה של הדרגה השלישית באופן מעורפל.
הקרע הגדול השני בבנייה החופשית אירע לאחר שנת 1877 כאשר "המזרח הגדול" בצרפת החל לקבל לשורותיו אתאיסטים ללא הבחנה.
בעוד שנושא האתאיזם היווה את הגורם הרשמי לפיצול מ"המזרח הגדול" בצרפת, תרמו לכך גם קבלת נשים לשורות הבנייה החופשית בצרפת והקמת לשכות מעורבות וכן נכונות הצרפתים לדון בנושאי דת ופוליטיקה במסגרת הארגון ואין הם שוללים זאת על הסף כמו האנגלים, אף על פי שאינם מרבים לדון בנושאים אלו.
לעיתים ניתן היה להיווכח כי יש אפשרות להתגבר על הקרע בין שני הענפים, במיוחד במהלך מלחמת העולם הראשונה כאשר בונים חופשיים אמריקנים, אשר שירתו בצבא ארצות הברית והוצבו אירופה, השתתפו בפעילות הלשכות הצרפתיות.
החוקות הקדומות של הבנייה החופשית קובעות כי בונה אשר מבין כראוי את אומנות הבנייה החופשית אינו יכול להיות "אתאיסט אוויל או ליברטין נטול אמונה" ־– הוא נדרש "לדת המוסכמת על כולם" ועליו להשאיר את דעותיו האישיות לעצמו.
הניסוח היה מעורפל למדי ובשנת 1815 שינתה הלשכה המאוחדת UGLE את החוקה לנוסח חדש: "יהיו דתו ופולחנו של אדם אשר יהיו, באפשרותו להיות חלק מהמסדר כל עוד הוא מאמין באדריכל השמיים והארץ הדגול ומקיים את חובות המוסר הקדושות".
שורה זו שללה למעשה את קבלתם של אתאסטים לשורות המסדר והדבר עורר מחלוקות.
בשנת 1875 עלתה הצעת פשרה לשימוש בביטוי "Creative Principle", עיקרון יוצר, כתחליף לביטוי "האדריכל הדגול", אך היא לא התקבלה.
בסופו של דבר בשנת 1877 השיב "המזרח הגדול של צרפת" את המצב לקדמותו וביטל את הדרישה לאמונה דתית לשם קבלת המועמד תוך אימוץ החוקה המקורית משנת 1723 כחוקה הרשמית.
כמו כן, שינה "המזרח הגדול של צרפת" את הריטואל שלו ומחק כל התייחסות ישירה ל"אדריכל הגדול של היקום " G.A.O.T.U".
הבונים החופשיים מקיימים פעילות בארץ ישראל החל מסוף המאה ה־19. חברי המסדר הראשונים הגיעו בעיקר מארצות הברית במטרה למצוא שרידים ארכאולוגיים שיוכיחו את אמיתותן של אגדות מסוניות הגורסות כי הארגון מוצאו בבית המקדש שבנה שלמה המלך בימי מלכותו.
ב־1867 הגיע צ'ארלס וורן, בונה חופשי מלשכת המחקר של אנגליה, עם קבוצת ארכאולוגים, וחשף בין היתר את מערת צדקיהו ואת מנהרות הכותל.
באותה שנה הגיע לארץ גם רוברט מוריס (Robert Morris), בונה חופשי מקנטקי, שהקים ב־1868 את הלשכה המסונית הראשונה בירושלים אשר כונתה "Reclamation Lodge of Jerusalem" והתנהלה בשפה הצרפתית.
ב־1889 עזב אברהם לוי (Abraham Levy) את הלשכה על מנת לייסד לשכה חדשה ביפו, העיר שבה התגוררו רוב הבונים החופשיים באותה תקופה.
ב־1891, לאחר קבלת הצ'ארטר מלשכה צרפתית, לוי וחברים נוספים שעזבו את הלשכה בירושלים ייסדו את לשכת The Port of Solomon's Temple שכונתה גם בשם Gate of Solomon's Temple - 'שער היכל שלמה'.
בראשיתה של המאה ה־20 הגיעו חברי לשכת The Port of Solomon's Temple למסקנה כי עליהם לייסד לשכה חדשה על מנת שהבנייה החופשית לא תגווע בארץ.
על כן, בפברואר של 1906 ייסדו ביפו את לשכת "ברקאי".
עד 1914 קודשו בלשכת "ברקאי" יותר ממאה בונים חופשיים.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה הוגלו חברי לשכה רבים על ידי המשטר העות'מאני ובעקבות זאת השעתה לשכת "ברקאי" את פעילותה.
ביולי 1922 קיבלה בריטניה את המנדט על פלשתינה וב־1925 חזרה הלשכה לפעילות רצופה.
בשנת 1927 נוסדה לשכת "הר ציון" בירושלים וב־9 בינואר 1932 נוסדה "הלשכה הגדולה של פלשתינה".
בניגוד ללשכות גדולות בשאר המקומות בעולם, הלשכה לא איחדה תחתיה את יתר הלשכות שפעלו באותה העת בארץ.
איחודן של הלשכות תחת לשכה גדולה התרחש מאוחר יותר, עם הקמת "הלשכה הגדולה למדינת ישראל".
הלשכות אשר פעלו בשפה האנגלית, שקיבלו את הצ'ארטר שלהן מהלשכה הגדולה של אנגליה, סירבו להצטרף ללשכה הגדולה החדשה והמשיכו לעבוד בנפרד בעוד שלשכות מסוימות אשר פעלו בשפה הגרמנית עבדו תחת הלשכה הגדולה הסימבולית של גרמניה.
לשכות גרמניות אלה נוסדו על ידי גרמנים שמצאו מקלט בפלשתינה לאחר שהנאצים החל לרדוף את הבונים החופשיים בגרמניה.
אותם בונים חופשיים גרמנים תרמו רבות לפיתוחן של ה"מושבות הגרמניות" בירושלים ובחיפה.
הלשכה הגדולה עשתה מאמצים רבים לצרף אליה אחים חדשים בני דתות ולאומים אחרים: ערבים, מוסלמים, נוצרים, ארמנים, דרוזים ובהאים.
באותה העת היו רק לשכות ספורות אשר כללו אך ורק חברים ערבים: לשכת נור אל-חיכמה ("אור החוכמה") ולשכת ירושלים, שתיהן בירושלים; לשכת "כורש" בעמאן ולשכת "גליל" מס' 31 בנצרת.
עם הקמתה של מדינת ישראל ב־1948 נסגרו מספר לשכות דוברות ערבית.
לבסוף, ב־20 באוקטובר 1953, נוסדה "הלשכה הגדולה למדינת ישראל", אשר איחדה תחתיה את כל הלשכות בישראל, 30 במספר.
הנשיא הגדול הראשון של הלשכה היה שבתי לוי, ראש עיריית חיפה לשעבר.
הלשכות שפעלו באותה העת חולקו על פי השפות שבהן פעלו: 19 לשכות דוברות עברית, 5 לשכות דוברות גרמנית, 4 לשכות דוברות אנגלית, לשכה אחת דוברת רומנית ומספר לשכות דוברות ערבית.
על אף שהבנייה החופשית אינה דת, פותחת "הלשכה הגדולה למדינת ישראל" את עבודתה כשספרי הקודש של שלוש הדתות המונותאיסטיות (התנ"ך, הברית החדשה והקוראן) מונחים על הכן מתוך מתן כבוד לשלוש הדתות הגדולות הפועלות בישראל.
בשנת 2010 נהרס המשרד הראשי של הלשכה בתל אביב ועבר אל "מגדל המוזיאון".
בשנת 2017 עברו הלשכה הגדולה ומשרדה הראשי להרצליה.
ביטאון הלשכה הגדולה של הבונים החופשיים במדינת ישראל, המופיע מאז שנת 1933, קרוי "הבונה החופשי".
בסוף שנת 2011 פרשה מן המסדר קבוצה מצפון הארץ בראשותו של יחיאל אבידן בעקבות טענות שונות לאי סדרים וטענות אידאולוגיות אחרות כגון הדרישה לאמונה באל עליון והדרת נשים משורות הארגון.
הקבוצה הצטרפה ללשכות הליברליות בחסות המזרח הגדול של צרפת והקימו גרעין אדמיניסטרטיבי הנקרא "משולש בראשית" שעתיד להוות את המזרח הגדול של ישראל.
בהמשך הוקמה ב־13 בינואר 2013 הלשכה המעורבת הראשונה ובה חברים גברים ונשים גם יחד.
הלשכה דוברת עברית והקמה בחיפה של ה־GODF, לשכת "כוכב הצפון" מס 4012.
בספטמבר 2015 מספר אחים, וביניהם יחיאל אבידן, פרשו מהלשכה ומהמזרח הגדול של צרפת בשל אי התאמה והצטרפו למסדר "זכות האדם" הוותיק, אשר מאז היווסדו יש בו לשכות מעורבות, והקימו את הלשכה השלישית במסדר בארץ.
במהלך שנת 2012 קבוצה שנייה של לשכות, בראשות מוטי צבירן וארנסט לב, פרשה על רקע אי סדרים כלליים בקידום במשרות, לטענתם, בלשכה הגדולה למדינת ישראל והקימו את הלשכה הגדולה ירושלים, אשר הוקמה על בסיס עקרונות הלשכה הגדולה.
נכון ל־2020 קיימות בארץ 7 רשויות מסוניות של בונים חופשיים מוכרות:
הלשכה הגדולה למדינת ישראל – הלשכה הגדולה מכולן בארץ, פועלת לפי הנוסח האנגלי.
תחת לשכה זו פועלים גם לפי נוסחי ההמשך של המסדר – 'הקשת המלכותית' ו'הנוסח הסקוטי'
המזרח הגדול של צרפת, GODF – תפיסתו ליברלית ושוויונית.
נשים וגברים גם יחד מתקבלים לשורותיו.
מסדר זכויות האדם, Droit Humain – תפיסתו שוויונית והוא מקבל לשורותיו נשים וגברים גם יחד מאז היווסדו.
הלשכה הגדולה של צרפת, GLF – לשכה לגברים בלבד.
הלשכה הגדולה הנשית של צרפת, GLFF – לשכה לנשים בלבד.
מסדר ממפיס־מצרים – מקיים לשכות נפרדות לגברים ולנשים וגם 3 לשכות מעורבות.
הבונים דרור היא תנועת נוער יהודית ציונית-סוציאליסטית אשר פועלת ברחבי העולם.
התנועה הוקמה בשנת 1982 מאיחודן של שתי תנועות נוער ותיקות – הבונים (שמקורה בבריטניה) שכתוצאה מאיחודן של מספר קבוצות הפכה ל"איחוד הבונים", ותנועת "דרור" שמקורה במזרח אירופה.
התנועה דוגלת בערכי היהדות, ציונות, סוציאליזם והגשמה, ומזוהה עם תנועת העבודה.
מטרותיה הן חיזוק הקשר של חניכי התנועה ברחבי העולם עם זהותם היהודית, חיזוק הקשר של יהודי העולם עם ישראל והכשרת צעירים לאקטיביזם והגשמה אקטיבית של ערכיה תוך חיזוק הצדק החברתי והשוויון בישראל ובעולם.
תנועת "הבונים" נוסדה בלונדון בשנת 1929, על ידי וולסלי (פנחס) אהרון.
בראשיתה הוקמה התנועה כדי לחזק את הזהות היהודית והלאומיות היהודית של החניכים והחברים בה, תוך טיפוח התרבות היהודית והלשון העברית.
לימים הוסיפה התנועה את הציונות לערכיה ואת ההגשמה באופן של עלייה והקמת קיבוצים בישראל.
עם השנים התרחבה התנועה למחוזות נוספים באירופה ואף בדרום אפריקה.
ב-1930 נוסד סניף הבונים בדרום אפריקה, וב-1935 נוסד הבונים צפון אמריקה.
התנועה קנתה אחיזה ברחבי העולם היהודי הדובר אנגלית, ובהמשך בארצות נוספות.
היא דגלה בהתיישבות בארץ ישראל בדרך של קיבוץ, והייתה קשורה לאיחוד הקבוצות והקיבוצים.
בשנת 1951 חברו הקבוצות השונות של הבונים ברחבי אירופה ודרום אפריקה לתנועה אחת בשם "איחוד הבונים".
חבריה השתתפו באופן פעיל בהקמתם של קיבוצים במדינת ישראל וייסדו, בין היתר, את הקיבוצים גשר הזיו, ברור חיל, כפר בלום, כפר הנשיא, בית העמק, מבוא חמה ותובל וכן היו בין מייסדי המושב השיתופי הבונים שבמישור חוף הכרמל.
תנועת "דרור" נוסדה ברוסיה בשנת 1915, והתרחבה למדינות נוספות במזרח אירופה.
לפני הקמתה הנוער היהודי התארגן במגוון קבוצות ותנועות אשר העיקרית שבהן הייתה "צעירי ציון".
מתוך צעירי ציון התבדלה קבוצה שנקראה "עת לבנות" וממנה התפתחה לבסוף תנועת דרור.
התנועה הייתה ציונית אקטיביסטית וחבריה קראו להשתתפות פעילה בהגשמת הרעיון הציוני בארץ ישראל.
במהלך מלחמת העולם השנייה לקחו חברי התנועה חלק אקטיבי בהגנה על יהודי מזרח אירופה והתנגדות לאויב הנאצי.
חבריה לקחו חלק במספר מרידות בנאצים כגון, גטו וילנה, גטו ביאליסטוק ומרד גטו ורשה, יחד עם תנועות השומר הצעיר, החלוץ ובני עקיבא.
לאחר המלחמה עלו חלק מחברי התנועה לארץ והשתתפו בהקמת קיבוצים במדינת ישראל.
תנועת הבונים הייתה מזוהה עם תנועת "איחוד התנועות והקיבוצים" ואילו דרור עם "הקיבוץ המאוחד".
בשנת 1982, לאחר מיזוגן של שתי התנועות הקיבוציות לתנועה הקיבוצית המאוחדת אוחדו גם דרור והבונים לתנועה אחת היא "הבונים דרור".
תנועת הבונים דרור פועלת כיום ב-14 מדינות המתפרשות על כל שש היבשות ברחבי העולם.
בכל מדינה ישנה מזכירות ארצית אותה מובילים בוגרות ובוגרי התנועה, והם אחראים על הקינים (מוקדי הפעילות), הסמינרים, מחנות קיץ, החניכים והבוגרים של התנועה בארצם.
כל מדינה שומרת על הייחודיות שלה יחד עם חיבור אידאולוגי לערכי התנועה העולמית, השתתפות בוועידות עולמיות דיון והחלטה לגבי כלל התנועה העולמית.
בישראל נמצאת מזכירות הבונים דרור עולמי אשר אחראית על הקשר בין מדינות התנועה השונות, והקשר בינן לבין התנועה הקיבוצית והכשרה ושליחת שליחי הבונים דרור, יחד עם הסוכנות היהודית, לרחבי העולם.
בנוסף, הבונים דרור עולמי מובילים ומוציאים לפועל של תוכנית שנתית לבוגרי תיכון (GAP YEAR) בישראל ומפעילה את אולפני התנועה הקיבוצית.
כל סניף של תנועת הבונים דרור ברחבי העולם פועל כתנועה עצמאית מבחינת פעילותו והגדרת עקרונותיו.
עם זאת, ישנם עקרונות אידאולוגיים משותפים לתנועה ברחבי העולם:
ציונות – אמונה במדינת ישראל ובזכות העם היהודי עליה, והרצון בשלום עם המדינות הסובבות אותה.
הבונים דרור מעודדת עלייה, ומחנכת לעלייה, אך זו לא ראשונה בסדר העדיפויות.
יהדות – הבונים דרור הם חלק מהזרם היהודי הקרוי יהדות תרבותית.
התנועה מעוניינת בחיזוק הקשר של החניך לקהילה היהודית בעירו וליהדות בכלל, אך יותר על בסיס לאומי, ולאו דווקא דתי.
סוציאליזם – חתירה למען רווחת הכלל, מגורים קומונליים, שוויון וצדק חברתי.
הגשמה וחלוציות – עלייה והתיישבות בבחינת "נאה דורש – נאה מקיים".
צדק חברתי (תיקון עולם) – סדר חברתי חדש המבוסס על עקרונות של הגדרה עצמית, חופש פרט, דמוקרטיה, כלכלה שיתופית ושוויון.
כחלק מפעילות תיקון עולם, החניכים תורמים לקהילה בדרכים שונות, כגון איסוף אוכל לעניים.
הַבּוֹנִים הוא מושב שיתופי במישור החוף בין מושב עין איילה (מדרום) למושב צרופה (מצפון) והוא חלק מהמועצה האזורית חוף הכרמל.
בתחום המושב נמצא מבצר כפרלט, מבצר מימי הביניים.
לאורך החוף הסמוך למושב משתרעת שמורת טבע, המודגשת על ידי טבלת גידוד ומנהרות שיצרו מי הים בסלעי הכורכר, וצמחייה.
המושב הוקם בשנת 1949 על ידי תנועת הנוער "הבונים" שעל שמו נקרא היישוב.
בתחום המושב נמצאים שרידיו של מבצר צלבני, מבצר כפרלט, הבנוי על שרידים עתיקים יותר.
המושב עצמו הוקם על שרידיו של הכפר הערבי הנטוש כפר לאם.
תושביו הראשונים היו עולים מבריטניה ומדרום אפריקה, חלקם לוחמים אחרי שירות בצבאות בעלות הברית במלחמת העולם השנייה.
קבוצת העולים מדרום אפריקה עלו בראשות סולי (שלמה) אוסין.
בשנת 1960 עזבו את המושב רבים מהתושבים שנמנו על המייסדים, עקב חילוקי דעות בתוך היישוב.
המושב זכה לפרסום שלא מרצונו ב־11 ביוני 1985, עת אירע "אסון הבונים".
באירוע פגעה רכבת באוטובוס שהסיע תלמידי בית-ספר בעת שזה ניסה לחצות קטע של מסילת החוף ליד המושב.
בעקבות האסון נבנתה אנדרטה להרוגים על ידי יריב אמיתי, תושב הבונים, בקרבת מקום האירוע.
בשנת 1997 החליטו חברי המושב לעבור תהליך של הפרטה.
בראשית המאה ה-21 החלה בניית "הרחבה" בהמשך המושב לכיוון דרום.
למושב נוספו תושבים רבים חדשים הן ל"הרחבה" והן ליישוב הישן, וחלו שינויים בתפיסת החיים של החברים באגודה ובמבנה הדמוגרפי של המושב.
בתחילת דרכו עבדו חברי המושב בעבודות מזדמנות, באיסוף צדפים, בלולי עופות, גידול צאן, וחקלאות.
במשך הזמן עברו להתבסס על חקלאות: גידולי שדה, מטעי הדרים, גידול בננות ופירות סובטרופיים (אבוקדו, ליצ'י ואפרסמון), וכמו כן על רפת חלב ולול פיטום.
במקום פועל גם מפעל לאגרגטים בשם "אגריקל".
הבוקר השביעי היה מגזין תרבות, אמנות וחברה שהופק על ידי רשת ושודר בערוץ 2. המגזין עלה לשידור ביולי 2004 בהנחיית העיתונאיות והמגישות נטשה מוזגוביה ודפנה שפיגלמן.
התוכנית שודרה בימי שבת בבוקר, וירדה שמונה חודשים מאוחר יותר, כשהתחלפו ימי זכייניות הערוץ וטלעד תפסה את שידורי יום שבת.
בכל שבוע התמקדה התוכנית בנושא אחר הקשור לתרבות ואמנות, ואירחה אמנים, מומחים מהאקדמיה, אנשי רוח וכדומה.
לתוכנית היו מספר פינות קבועות, כגון: פרשת השבוע בהנחיית גיל קופטש והרב מרדכי גפני, פינה "על קו הזינוק" בהנחיית אלדד זיו, ששוטט ברחבי הארץ בניסיון למצוא את "האמן הצעיר הבא", וכן פינת הדעה של העיתונאים שי גולדן, יהודה נוריאל וניר ברעם.
"הבועה" הוא סרט קולנוע ישראלי של איתן פוקס וגל אוחובסקי, אשר יצא לאקרנים ב-29 ביוני 2006. פוקס ביים את הסרט, ואוחובסקי כתב את התסריט.
הסרט עוקב אחר סיפורם של חבורת צעירים המתגוררים בלב תל אביב, רחוב שינקין, וחיים את הוויית "הבועה" התל אביבית הבורגנית:
נועם – מוכר דיסקים בחנות "האוזן השלישית".
לולו – עובדת בחנות הסבונים "סבון של פעם".
יהלי – מנהל משמרת במסעדת "אורנה ואלה".
חיי השלושה משתנים כאשר לחייהם נכנס אשרף, צעיר פלסטיני, איתו מפתח נועם סיפור אהבה ייחודי.
החבורה מחליטה לאמץ אותו אליה, והופכת אותו, באמצעות שם בדוי ועבודה חדשה במסעדה, לחלק מהבועה בה הם עצמם חיים.
עד מהרה מגלה החבורה כי המציאות העגומה חזקה מהם, כי הדברים אינם מסתדרים בקלות, ולבסוף הבועה בה הם חיים מתנפצת באכזריות ישראלית טיפוסית.
בסרט מופיעים מספר ידוענים, בהם: דנה מודן, גיא פינס, ליאור אשכנזי ואליענה בקייר.
עלילת הסרט עוסקת בהוויית החיים התל אביבית; היוצרים חיים הוויה זו בעצמם, ונוהגים לתאר אותה ברבות מעבודותיהם, כשהבולטת שבהן היא סדרת הטלוויזיה "פלורנטין".
גם נושא יחסי יהודים-ערבים מוכר מעבודותיהם האחרות, בהן "ללכת על המים", ונושאי ההומוסקסואליות, המוכרים גם מסרטם "יוסי וג'אגר".
בסרט זה, שני היוצרים שמו דגש על תיאור מפורט של הפרטים השונים שיוצרים הוויה "בועתית" זו, למשל דרך תיאור מקומות בולטים ומרכזיים בנוף של מרכז תל אביב, כמו חנות "האוזן השלישית" ומסעדת "אורנה ואלה", מקומות שהפכו למוקדים עירוניים עבור צעירי העיר.
הנושא העיקרי בסרט הוא הקשר השבור והמקרטע (אך האפשרי) בין הבוהמה של מרכז תל אביב הבורגנית לבין שאר חלקי הארץ ואזורי הרשות הפלסטינית, נושא המועבר דרך היחסים בין הדמויות המרכזיות לדמותו של אשרף.
אורי קליין סבר כי מדובר ב"סרט עילג מכל בחינה אפשרית כמעט".
לדברי שמוליק דובדבני, "במקום לייצר איזו אמירה בעלת משמעות על צעירים החיים במקום הזה ובזמן הזה, הוא מכונן - ע"ע ללכת על המים - מרטירולוגיה הומואית מזככת מהסוג הזול ביותר".
ואילו מבקר נענע10, גולן כספי, ראה בו "סרט בינוני, דחוס קלישאות שלא מצליח לייצר רגע דרמטי ראוי".
הסרט זכה בפרס איגודי הקולנוע באירופה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין 2007, כסרט בעל פוטנציאל ההצגה הגדול ביותר בבתי הקולנוע באירופה.
כמו כן, זכה הסרט באותו פסטיבל במקום השני בפרס חביב הקהל.
בנוסף, זכה הסרט בפרס טדי ובפרס בחירת הקהל בפסטיבל טורינו.
בקיץ 2007 יצא הסרט להפצה מסחרית בבתי קולנוע בצרפת.
שחקן תפקיד אוהד קנולר נועם דניאלה וירצר לולו אלון פרידמן יהלי יוסף סוויד אשרף ציון ברוך שאול יותם ישי צ'יקי זהר ליבה גולן עודד לאופולד שרון שרדי ג'בארין ג'יהאד נועה ברקאי אלה
הבונה העסוק הוא שמה של בעיה לא כריעה במדעי המחשב, העוסקת בשאלה: "כמה עבודה ניתן לעשות באמצעות מכונת טיורינג עם מספר נתון של מצבים אפשריים, שפועלת על סרט ריק ועוצרת?".
שתי השאלות העיקריות בתחום זה הן: מהו המספר המרבי של צעדים שמכונת טיורינג עם מצבים יכולה לבצע לפני שהיא עוצרת?
(מספר זה מסומן ב-), ומהי הכמות המרבית של סימנים שהיא יכולה להדפיס לפני שהיא עוצרת?
שתי הפונקציות האלו, ו-, אינן ניתנות לחישוב רקורסיבי, כי ניתן להכריע באמצעותן את בעיית העצירה.
יתרה מזו, הן גדלות אסימפטוטית מהר יותר מכל פונקציה רקורסיבית.
אחת הדרכים לתאר באופן ריגורוזי פעולת אלגוריתם היא על ידי מכונת טיורינג.
קיימות מספר הגדרות שקולות למושג "מכונת טיורינג".
אחת הדרכים הפשוטות לראות את מכונת טיורינג היא על ידי המחשתה כמעין מחשב מכני בסיסי, שמורכב מארבעה חלקים:
סרט אינסופי, עם התחלה, שעליו יכולות להיות כתובות סיביות – אפסים או אחדות (בהקשר של בעיית הבונה העסוק, 0 בא לציין תא ריק; לרוב משתמשים בסימן מיוחד לשם כך).
ראש לקריאה וכתיבה, שמונח על סיבית (תא) מסוים בסרט, ויכול לנוע ימינה או שמאלה.
רשימת מצבים פנימיים, שבהם המכונה יכולה להיות.
טבלה של הוראות, שבה כל הוראה היא מהצורה: "כתוב X על הסרט במקום הסימן הקיים.
לך ימינה/שמאלה עם הראש הקורא על גבי הסרט" או "עצור".
טבלת ההוראות היא בעצם התוכנה של המכונה.
בטבלה זו כתוב למכונה מה לעשות אם היא נמצאת במצב מסוים, בהתאם לתוכן הסרט שהיא מסוגלת לראות באמצעות הראש.
לדוגמה, עבור המכונה שבה יש שני מצבים, A ו-B, הטבלה הבאה היא אפשרות לטבלת הוראות עבור המכונה:
מספר נקרא\מצב A B 0 כתוב 1, עבור למצב B, לך ימינה כתוב 0, עבור למצב B, לך שמאלה 1 כתוב 1, עבור למצב A, לך ימינה עצור
בתחילת החישוב, המכונה נמצאת בתחילת הסרט, ולכן יכולה לנוע רק ימינה.
נפעיל את המכונה המוצגת על ידי הטבלה על סרט שעליו כתובים רק אפסים, כאשר המצב ההתחלתי של המכונה הוא A:
המכונה נמצאת במצב A עם קלט 0, ולכן לפי טבלת הפעולות, הראש הקורא יכתוב 1 בתא הראשון, יעבור תא אחד ימינה והמכונה תעבור למצב B.
אחרי צעד זה, הסרט ייראה כך: ...1000. (המקום שבו נמצא הראש הקורא מודגש.)
המכונה נמצאת במצב B עם קלט 0, ולכן לפי טבלת הפעולות, הראש הקורא יכתוב 0 (כלומר לא ישנה את מה שכתוב), יישאר במצב B וילך שמאלה.
המכונה נמצאת במצב B עם קלט 1, ולכן לפי טבלת הפעולות המכונה תעצור.
פלט המכונה הוא כל התאים שמשמאל לראש הקורא – במקרה זה הראש נמצא בתא השמאלי ביותר, ולכן הפלט יהיה המילה הריקה.
מראש, נראה שהאפשרויות של מכונה כזו יהיו מאוד מוגבלות, כיוון שההוראות האפשריות בטבלה הן מאוד מעטות, אך ניתן להוכיח כי המכונה שקולה בכוחה למודלים חישוביים נוספים רבים, ומסוגלת לבצע כל מה שמחשב מסוגל לבצע.
על פי תזת צ'רץ'-טיורינג, כל אלגוריתם סביר ניתן לחישוב בידי מכונה מתאימה.
נשים לב, שמכונת טיורינג יכולה גם לא לעצור.
לדוגמה, במכונה עם מצב אחד, A, שיש לה הוראה עבור הקלט 0: "כתוב 1, עבור למצב A, לך שמאלה", תמלא סרט שמכיל רק אפסים באחדות ולעולם לא תעצור.
למעשה, השאלה האם מכונה מסוימת עוצרת או לא (בעיית העצירה), לא ניתנת לפתרון באופן כללי על ידי מכונת טיורינג, ובהכרח קיימות מכונות, שלגביהן אין לנו שום דרך אלגוריתמית לדעת אם הן לא עוצרות.
בעיה שניתנת לפתרון בעזרת מכונת טיורינג נקראת "רקורסיבית" או "ניתנת לחישוב".
לכל מספר טבעי , יש רק מספר סופי של מכונות טיורינג בעלות מצבים (לפי התיאור לעיל, ).
מכיוון שכך, אפשר לשאול: "כמה צעדים נדרשים מן המכונה העוצרת האחרונה, לפני שהיא עוצרת, ובפלט של איזו מכונה יש הכי הרבה סימני 1?".
בהתאם לכך, מגדירים שתי פונקציות:
– הפונקציה שסופרת את מספר הצעדים המקסימלי, שמכונה בת מצבים יכולה לבצע על סרט ריק ולעצור.
העצירה היא חשובה ביותר, כיוון שלכל קיימת מכונה שמבצעת אינסוף צעדים, כי היא פשוט לא עוצרת.
– הפונקציה שסופרת את מספר האחדות המקסימלי, שמכונה בת מצבים יכולה לכתוב על סרט ריק ולעצור.
פונקציות אלו אינן רקורסיביות, כי כדי לחשב אותן, יש לדעת איזו מכונה נעצרת ואיזו מכונה לא נעצרת – וזו בעיית העצירה.
לכן, לא קיימת דרך לחשב אותן באופן כללי, אלא רק במקרים ספציפיים.
מסיבה דומה, לא ניתן גם לחסום מלמעלה באופן כללי את התקדמות הפונקציות על ידי פונקציה רקורסיבית, אלא אפשר רק לחשב חסמים תחתונים.
עם זאת, ידועים ערכי הפונקציה עבור ערכים קטנים של :
עבור קל לראות ש- .
הוכחה ישירה לאי-הרקורסיביות של בעיית הבונה העסוק
הרעיון הבסיסי בהוכחה הוא להניח בשלילה שהפונקציות ניתנות לחישוב על ידי מכונת טיורינג, ועל ידי יצירת מכונת טיורינג חדשה מאותה מכונה – לקבל סתירה למקסימליות של ערכי הפונקציות; כלומר, המכונה החדשה תבצע יותר צעדים מפונקציית הצעדים או תכתוב יותר אחדות מפונקציית ספירת האחדות.
הוכחה שפונקציית ספירת הצעדים לא רקורסיבית
נניח בשלילה ש- רקורסיבית; כלומר, קיימת מכונת טיורינג, "EvalS", שבהינתן סרט עם אחדות עליו מחזירה סרט עם אחדות.
הרעיון: נבנה מכונה בעלת מצבים פנימיים שמחשבת את , ולאחר מכן, בהתאם לתוצאת החישוב, מבצעת יותר מ- צעדים.
לא ניתן לבנות מכונה זו באמצעות "EvalS" לבדה, שכן "EvalS" מקבלת כקלט סדרה של אחדות, ועל מכונה אחרת (שגם לה יש מספר כלשהו של מצבים פנימיים שבהם יש להתחשב) להדפיס את אותם האחדות.
על כן, נבנה את המכונה הגדולה שלנו ממספר "מכונות עזר".
פרט ל-"EvalS", נשתמש במכונות הבאות:
"Double" – מכונה, שבהתקבל סרט עם אחדות רצופים עליו, תחזיר סרט עם אחדות.
כוחה של המכונה הזו בכך, שהיא מסוגלת לפעול על קלט מכל גודל שהוא.
"Clean" – מכונה, שמוחקת את רצף האחדות שנכתב לפניה על הסרט.
במכונה הזו נשתמש כדי להבטיח, שנבצע יותר מ- צעדים.
נסתכל על שרשור המכונות יחד: Double | EvalS | Clean (כלומר, "Double" פועלת ראשונה, ומיד עם סיום פעולתה מתחילה ריצת "EvalS", ומיד עם סיום פעולתה מתחילה ריצת "Clean").
השרשור הוא בעצמו מכונת טיורינג, ונסמן את מספר המצבים השונים שבה בתור (זהו סכום מספרי המצבים של Double, EvalS, Clean).
כמו כן, ניתן לבנות מכונה בת מצבים, שכותבת פשוט אחדות רצופות על הסרט (לדוגמה, בכל שלב המכונה תכתוב 1, תעבור למצב הבא בסדרה ותלך ימינה, ואחרי השלב ה- תעצור).
נסתכל על המכונה בת המצבים, שנוצרת מהשרשור של המכונה שיוצרת אחדות עם המכונה "Double|EvalS|Clean", ונסמן את המכונה החדשה ב-.
זוהי המכונה שגורמת לסתירה המבוקשת: מצד אחד, יש בה מצבים ( הוא ה- שהזכרנו קודם), ולכן היא יכולה לבצע לכל היותר צעדים.
מצד שני, בצורת הבנייה שלה הבטחנו שהיא תבצע יותר צעדים מזה:
ראשית המכונה כותבת אחדות על הסרט, ולאחר מכן היא מכפילה אותם באמצעות "Double".
שלב זה דורש צעדים לפחות (שכן בתחילת ריצתה, לא היו כתובות אחדות על הסרט כלל, ובכל צעד ניתן לכתוב רק סימן בודד).
לאחר מכן המכונה מפעילה את "EvalS" על , ומחשבת את .
לאחר מכן מופעלת "Clean" על הפלט של אחדות שכתוב על הסרט.
מכיוון שכדי למחוק כל תו יש צורך בצעד אחד לפחות, בהכרח "Clean" מבצעת לפחות צעדים.
מכיוון שקודם התבצעו צעדים, בהכרח מבצעת יותר מ- צעדים, בסתירה להגדרת .
הוכחה שפונקציית ספירת האחדות לא רקורסיבית
הוכחה זו מאוד דומה להוכחה הקודמת, כאשר במקום המכונה "Clean" ניקח את המכונה "Increment", שמוסיפה אחד נוסף באפס הראשון על הסרט מימינה.
כמו קודם, נניח בשלילה ש- ניתנת לחישוב, וניצור את המכונה "Eval", שעבור רצף של אחדות על הסרט, מחזירה את הערך של .
בנוסף, כמו קודם, נשתמש במכונה "Double", שמכפילה את מספר האחדות שהופיע לפניה על הסרט.
נשרשר את המכונות Double | Eval | Increment ונקבל מכונת טיורינג חדשה, שנסמן ב- את מספר המצבים שלה.
תהי מכונת טיורינג, שעבור סרט ריק כותבת אחדות (דורש מצבים), מפעילה את "Double | Eval | Increment" (דורש עוד מצבים), ונבדוק כמה אחדות היא מפיקה.
קל לראות שהיא יוצרת בדיוק אחדות ועוצרת; אבל זה עומד בסתירה להגדרת , שמוגדר להיות המספר המקסימלי של אחדות שמכונה בת מצבים מסוגלת ליצור מסרט ריק לעצור, ולכן, הנחת השלילה שגויה – כלומר, לא ניתנת לחישוב.
מצד אחד הפונקציות ו- ניתנות לחישוב תוך שימוש בפתרון לבעיית העצירה.
זאת מכיוון, שעל ידי היכולת לפתור את בעיית העצירה, ניתן להכריע אילו מכונות בנות מצבים יעצרו, ולחשב את מספר הצעדים שהן מבצעות ומספר האחדות שהן כותבות לפני שהן עוצרות.
החישוב הזה הוא חישוב סופי, כי ידוע שהמכונות עוצרות, וישנו רק מספר סופי של מכונות בעלות מצבים פנימיים.
מצד שני, הפונקציות ו- מוגדרות עבור כל מספר טבעי; לכן, הן בעצמן יכולות לשמש כאורקל עבור חישוב בעיות אחרות.
אורקל הוא מקור מידע חיצוני, ולא בהכרח רקורסיבי, שניתן לשלב במכונת טיורינג ולהיעזר בו בחישובים.
בעזרת הפונקציות האלו ניתן לפתור את בעיית העצירה; כלומר, לקבוע עבור כל מכונת טיורינג וכל קלט, האם היא עוצרת על אותו קלט או לא.
פתרון בעיית העצירה מתוך פונקציית ספירת הצעדים
בהינתן מכונת טיורינג וקלט , ניתן לחשב האם המכונה עוצרת על הקלט באמצעות האלגוריתם הרקורסיבי הבא:
נניח ש- היא מכונה בת מצבים ונסמן ב- את הסכום של מספר המצבים במכונה והמספר .
נשאל את האורקל, שהוא פונקציית ספירת הצעדים של הבונה העסוק, "מהו ?"
נחשב את פעולת על הקלט במשך צעדים.
אם המכונה לא עוצרת במהלך אותם צעדים – אזי היא לא עוצרת לעולם.
האלגוריתם פועל, כי על ידי תוספת של מצבים למצבי המכונה המקורית, ניתן ליצור מכונה בת מצבים, שמקבלת כקלט סרט ריק, כותבת את הקלט "" על הסרט, חוזרת לתחילת הסרט ומשם פועלת כמו המכונה המקורית .
למכונה זו בדיוק מצבים, ומספר צעדיה של חסום על ידי מספר הצעדים של המכונה החדשה (שמבצעת כל צעד אותו מבצעת , ובנוסף מאתחלת את הסרט לקלט של ).
אפשר להכליל את התוצאה הזו במעט: אם היא פונקציה שמקיימת לכל טבעי, אז ניתן לפתור בעזרת הפונקציה את בעיית העצירה, כאשר דרך הפתרון זהה לזו שלמעלה – עבור מכונה בת מצבים, נחשב את הפעולות שהמכונה מבצעת על הקלט במשך צעדים.
אם המכונה לא עצרה במהלך אותם צעדים, אז בפרט, היא לא עצרה במשך הצעדים הראשונים, ולכן, לפי הגדרת כמספר הצעדים המקסימלי שמכונה יכולה לבצע ולעצור, המכונה לא עוצרת לעולם.
חישוב בעיית העצירה מתוך פונקציית ספירת האחדות
כדי לפתור את בעיית העצירה בעזרת , מספיק לחשב פונקציה שחוסמת את מתוך , ואז נפתור בעזרתה את בעיית העצירה, כפי שמתואר בסעיף הקודם.
מתוך מכונה בת מצבים אפשר לבנות מכונת ספירת צעדים, כך שבכל צעד שהמכונה המקורית עושה, המכונה החדשה תכתוב 1 ותזוז ימינה.
נסמן את מספר המצבים של מכונת ספירת הצעדים ב-.
מספר האחדות שהמכונה יכולה לכתוב לפני שהיא עוצרת חסום על ידי , כמו כל מכונה אחרת עם מצבים, אך במקרה הזה, מספר האחדות המקסימלי שמכונה כזו כותבת (ועוצרת) הוא בדיוק ; כלומר, – ובוודאי ש- ניתנת לחישוב מתוך , ולכן בעיית העצירה ניתנת לחישוב בעזרת .
ניתן להרחיב את הבעיה למכונות טיורינג בעלות סימנים (הסימן הריק, 1, .
., ), בניגוד למכונות הרגילות בעלות שני הסימנים (הסימן הריק ו-1).
בצורה הזו, מידת החופש של המכונה גדולה הרבה יותר, והיא יכולה להדפיס הרבה יותר סימנים או לבצע הרבה יותר צעדים, ולעצור.
את פונקציית ספירת הצעדים של מכונה עם סימנים ו- מצבים מסמנים ב- , ואת פונקציית ספירת הסימנים (שאינם הסימן הריק) מסמנים ב- .
גם פונקציות אלו הן פונקציות לא רקורסיביות, והן מחשבות את בעיית העצירה באותה צורה כמו במכונות הרגילות, בעלות שני הסימנים.
הבונדסליגה האוסטרית היא ליגת הכדורגל הבכירה באוסטריה.
הליגה הוקמה בשנת 1974 במקומה של ה"שטאטסליגה 1" שהייתה נהוגה לפני כן.
מאז שנת 1991 מוכרת הליגה כגוף עצמאי, ואינה מנוהלת על ידי התאחדות הכדורגל האוסטרית.
שיאנית הזכיות בבונדסליגה היא ראפיד וינה שזכתה 32 פעמים, האלופה הנוכחית היא שטורם גראץ.
החל משנת 1890 התקיימו מועדוני כדורגל שונים באוסטריה, כאשר המועדונים הראשונים שהוקמו היו וינר ספורט קלוב (1893) ופירסט וינה (1894), ובהמשך הגיעו ראפיד וינה (1899), אדמירה ואקר מדלינג (1905), שטורם גראץ והכח וינה (1909), אוסטריה וינה (1911) וואקר אינסברוק (1915).
משנת 1900 התקיימה תחרות הגביע המקומית של וינה בשם "Neues Wiener Tagblatt Pokal" - גביע ששוחק בפורמט ליגה.
אף על פי שנעשו שני ניסיונות לא הצליחו ליצור ליגת כדורגל לאומית מסודרת עד לשנת 1911, אז הוקמה תחרות הליגה הראשונה באוסטריה ה-"1. Klasse".
הליגה נשלטה תחילה על ידי "הפדרציה הנמוכה של הכדורגל האוסטרי" (ה-Niederösterreichischer Fußball-Verband) ומאוחר יותר על ידי "האליפות האוסטרית הלאומית הנמוכה".
בשנת 1929, נערכה לראשונה אליפות חובבים כלל אוסטרית, בה זכתה Grazer AK.
מועדונים מהליגה המקצוענית בווינה לא היו חלק מתחרות זו.
קבוצות משאר מדינות אוסטריה הורשו לראשונה להצטרף לליגה הגבוהה ביותר עם הצגת הליגה הלאומית (ה-Nationalliga) בעונת 1937/1938.
מלחמת העולם השנייה ועד הקמת הבונדסליגה (1938 - 1974)
הליגה הפסיקה לפעול בשנת 1938 עם תחילת האנשלוס, והקבוצות האוסטריות הוכנסו ברובן לגאוליגה הגרמנית.
קבוצת ראפיד וינה אף זכתה בגביע הגרמני בעונת 1938, וכן באליפות הגרמנית בעונת 1941, וגם קבוצת פירסט וינה שזכתה באליפות הליגה של 1943. למרות זאת, אליפות הליגה האוסטרית כן התקיימה במקביל, ונעשתה בצורת תחרות מחוזית של אוסטריה.
עם סיום מלחמת העולם השנייה הוצאו כל המועדונים האוסטרים מהליגה הגרמנית.
הליגה חזרה למתכונת של וינה בלבד ב-1945, שנקראה בקצרה 1. Klasse פעם נוספת לפני שהפכה לליגה בלבד ב-1946. רק בשנת 1949 חודש מבנה הליגה באוסטריה, עם פתיחתה של ליגת ה-"Staatsliga A".
ב-30 ביוני 1949 פרשו קבוצות הכדורגל של העיר וינה מהליגה והקימו ליגה עצמאית משלהן, דבר שהקשה על קיום הליגה האוסטרית הלאומית שכן המועדונים הטובים באוסטריה היו ברובם מווינה.
ליגה זו, לעומת זאת, פורקה שוב בשנת 1959, לפיה ה-Staatsliga A הורידה את ה-A משמה, והצורך בהפרדה נעלם.
בשנת 1965, התאחדות הכדורגל האוסטרית שוב השתלטה על ארגון הליגה הבכירה, עם כניסתה (השנייה) של הליגה הלאומית האוסטרית.
ב-21 באפריל 1974, נגד ההצבעה של התאחדות וורלברג, הוחלט על הכנסת ה"בונדסליגה", והליגה הלאומית נותרה כליגה השנייה.
הבונדסליגה האוסטרית (1974 ועד היום)
בעונת 1974/1975 הוצגה הבונדסליגה האוסטרית, שנוצרה בהובלת התאחדות הכדורגל האוסטרית, ונערך שינוי מבני בשתי הליגות הראשונות באוסטריה.
בשנת 1976 שונה שם הליגה הלאומית לבונדסליגה השנייה בעוד שהבונדסליגה נקראה כעת בונדסליגה הראשונה.
מ-1974 עד 1982 פעלה הליגה עם 10 מועדונים כאשר כל מועדון שיחק נגד האחרים ארבע פעמים במהלך העונה.
משנת 1982 עד 1985 הליגה כללה 16 מועדונים כאשר כל מועדון שיחק נגד האחרות פעמיים.
שיטת הליגה שונתה ב-1985 לליגה של 12 קבוצות ששיחקה מחזור בית וחוץ בסתיו.
לאחר מכן עלו שמונת המועדונים המובילים לסיבוב האליפות (רשמית נקרא: האוברס פלייאוף) ששוב שיחקו זה עם זה פעמיים.
ארבע התחתונות של מחזור הסתיו שיחקו בארבע הראשונות של הליגה הראשונה כדי לקבוע את ארבע הקבוצות שישחקו בבונדסליגה בעונה שלאחר מכן.
מודל זה שימש במשך שמונה העונות הבאות עד 1993 כאשר הליגה חזרה לפורמט של עשר הקבוצות שבו פעלה במקור.
26 שנים לאחר פירוק הסטאטסליגה העצמאית ב-17 בנובמבר 1991, הוקמה מחדש הבונדסליגה האוסטרית כפדרציה והתקבלה ב-1 בדצמבר 1991 להתאחדות הכדורגל האוסטרית כחברה העשירית בה.
החל מעונת 2018/2019 התרחבה הליגה מ-10 הקבוצות הנוכחיות שלה ל-12 קבוצות.
קבוצה עיר אצטדיון מושביםאוסטריה וינהוינהג'נרלי ארנה 13,400בלאו-וייס לינץלינץדונאופארקשטדיון 5,000גראצר א.ק.גראץמרקור-ארנה 16,364TSV הארטברגהארטברגהארטברג ארנה 4,500וולפסברגוולפסברגלבנטל ארנה 7,300ל.א.ס.ק.
לינץלינץוולדסטדיון 7,870WSG טירולואטנסטיבולי נוי 17,400ראפיד וינהוינהאצטדיון אליאנץ 28,345רד בול זלצבורגזלצבורגרד בול ארנה 31,895רידרידיוסקו ארנה 7,000ריינדורף אלטאךאלטאךאצטדיון שנאבלהולץ 8,500שטורם גראץגראץUPC ארנה 15,400
קבוצה המסומנת בכתב מודגש זכתה בגביע האוסטרי באותה העונה והשלימה דאבל מקומי.
† כל המועדונים שהתפרקו מהעיר אינסברוק, טירול.
הם נחשבים להמשך של אחד את השני.
‡ חברת רד בול קנתה את המועדון ב-6 באפריל 2005, ומתגה אותו מחדש.
לפני 2005 היה המועדון ידוע כאוסטריה זלצבורג ואחר כך קזינו זלצבורג.
אדמירה ואקר מדלינג הוקם לאחר המיזוג של אדמירה וינה ו-ואקר וינה בשנת 1971, בשם אדמירה ואקר וינה, וגם המיזוג עם "ו.פ.ב.
מדלינג" בשנת 1997 והמיזוג עם "ס.ו.
שוודורף" בשנת 2008. המועדון החדש משחק במדלינג.
עיר מועדונים זכיות סגניות<center>וינהראפיד וינה (32) (27), אוסטריה וינה (24) (18), פירסט וינה (6) (6), וינר ספורט קלאב (3) (7), פלורידסדורפר א.ק.
מלכי השערים בבונדסליגה לפי עונות
לינץ1998/99 אדוארד גלידר<center>22<center>אוסטריה זלצבורגעונהשחקןשעריםמועדון1999/00 איביצה ואסטיץ'<center>32<center>שטורם גראץ2000/01 רדוסלב גילביץ'<center>22<center>טירול אינסברוק2001/02 רונלד ברונמייר<center>27<center>גראצר א.ק.2002/03 אקסל לוורי<center>21<center>אס.סי.
שוורץ-וייס ברגנץ2003/04 רולאן קולמן<center>27<center>גראצר א.ק.2004/05 כריסטיאן מאיירלב<center>21<center>ס.ו.
מקוםמדינהשםמועדוניםשניםשעריםמשחקיםממוצע שערים למשחק1הנס קרנקלראפיד וינה, וינר ספורט קלאב ופירסט וינה1970–19892703610.752 איביצה ואסטיץ'שטורם גראץ, אוסטריה וינה, אדמירה ואקר, ל.א.ס.ק.
לינץ, סנט פלטן ופירסט וינה1991–20091874410.423פיטר פאקווטראפיד וינה, ואקר אינסברוק, אוסטריה וינה, וינר ספורט קלאב ובלאו וייס לינץ1980–19961863960.474כריסטיאן מיירליבואקר אינסברוק, אוסטריה וינה, אדמירה ואקר, ל.א.ס.ק.
הבוצ'יס הייתה להקת פאנק רוק (Punk rock) אמריקאית מסוגת ריוט גירל.
הן החלו את דרכן בדוראהם, קרוליינה הצפונית.
חברות בלהקה הגיטריסטית והסולנית קאיה וילסון, הבסיסטית אליסון מרתליו, והמתופפת מליסה יורק.
הן החלו להופיע לאחר הקלטת האלבום הראשון, Are We Not Femme?, ב-1998 והספיקו להקליט שלושה אלבומים נוספים, Population: 1975 ב-1999, 3 ב-2001 ו-Make Yr Life ב-2003. ב-2005 הן הודיעו כי הן לוקחות פסק זמן.
שלוש האלבומים הראשונים יצאו בלייבל Mr.
Lady Records, בניהולה של קאיה וילסון ותמי רה קארלאנד.
מקור השם באריך-נגן עצמאי של וילסון.
תחת הלייבל הזה שוחררו גם שני האלבומים הראשונים של Le Tigre.
ב-2001 הופיעה הקלטה חיה של Disco באלבום אוסף בשם Calling All Kings & Queens.
בשנת 2001 הלהקה השתתפה ביצירת אלבום של איימי ריי וניגנה בסבב ההופעות שלה.
הבועזים היה כינויים של איכרים, בניהם של מייסדי מושבות העלייה הראשונה, בפי עולי העלייה השנייה.
הרקע לטביעת הכינוי הלא מחמיא היה מאבקם של אנשי העלייה השנייה לעבודה עברית ולשמירה עברית בעוד הבועזים נטו להעסיק בעבודה ושמירה ערבים משום כישוריהם העודפים ועלות העסקתם הנמוכה.
הכינוי "הבועזים" לקוח משמו של בועז, בעלה של רות המואביה במגילת רות.
בועז היה בעל חלקת שדה, שהעסיק פועלים ופיקח עליהם באמצעות "נערו הניצב על הקוצרים".
את מנהגו של בועז התנ"כי זיהו העולים עם דמות הפאודל ולכן, שאלו את שמו לתיאור יריביהם המעמדיים והאידאולוגיים - איכרי המושבות, ילידי הארץ, בני הדור השני לאיכרי העלייה הראשונה.
בני העלייה הראשונה היו איכרים שומרי מסורת ובעלי רכוש וקרקעות והם העסיקו בעיקר שכירים ערבים בחקלאות ובשמירה.
דהיינו, למעט הרעיונות הציוניים, דרכם של אנשי העלייה הראשונה תאמה את הערכים הישנים של אירופה.
לעומתם, היו עולי העלייה השנייה סוציאליסטים ואתאיסטים.
הם הושפעו מהתנועה המהפכנית ברוסיה ורצו לבנות חברה שוויונית המבוססת על עבודת כפיים ולא על עבודתם של עובדים שכירים.
כציונים, אנשי העלייה השנייה האמינו, כי יש לבנות את ארץ ישראל באמצעות פועלים יהודים ולשמור על החיים והרכוש באמצעות שומרים יהודים.
הם חלמו על חברה ציונית, שתאמה דווקא את דעתם, לגבי חברה מתוקנת.
עולי העלייה השנייה עלו לארץ ישראל במשך תקופה של עשר שנים (מ-1904 עד 1914), שהחלה עשרים ושתיים שנים לאחר תחילת העלייה הראשונה (מ-1881 עד 1904).
במשך תקופה זו הגיעו לבגרות בניהם של עולי העלייה הראשונה, ילידי הארץ, שדמותם עוצבה במושבות.
הם דיברו עברית כשפת אם וחלקם רכש השכלה גבוהה בחוץ לארץ.
הייתה להם הכרה מעמדית של איכרים מבוססים ובעלי שליטה על עובדיהם השכירים.
העברית שבפיהם הייתה מיוחדת ואופיינית, פרי צמיחתם בארץ כילידיה, השכלתם ומעורבותם עם הערבים.
העברית העשירה והמוקפדת שלהם דומה במידה מרובה לזו שיצרו אנשי תנועת הכנענים, אלא שהעברית של הכנענים, שרובם לא היו ילידי הארץ, אומצה על ידם ולא צמחה ביחד אתם באופן טבעי.
תיאור ספרותי של עגה עברית זו מביא הסופר חנוך ברטוב בסיפורו "דוברין האדם".
בסיפור זה מתאר המספר, בגוף ראשון, כיצד בעת שהציע דירה למכירה, בשנות המדינה הראשונות, הופיע בביתו, כקונה פוטנציאלי, איש מבוגר גבוה ומסתורי, והמספר ניסה לתהות על קנקנו של הזר:
"נחפזתי לנחש את מקצועו, מעמדו החברתי, מוצאו.
ניחוש ראשון אומר: פקיד אנגלי.
לא ייתכן מפני שאין עוד אנגלים ואין פקידי מנדאט.
והעברית שפיו, העברית שבפיו, במשפט אחד היא סימן היכר, אבל אינני יודע למה.
אולי עורך דין ששימש גם בימי האנגלים וקנה הליכותיהם.
לא, נדייק ונאמר אולי שופט, לא שלום, מחוזי."
"האיש הזה אינו שופט, עכשיו אני יודע בדיוק: יליד הארץ.
אי אפשר אחרת איך נהגית העברית שבפיו, רהוטה וציורית, רהוטה מערב הקולות הזרים ועם זאת מכופתרת ומגוהצת.
קצת יידיש וערבית בתשתית, אבל לא מן היישוב הישן מאותם מאותם הוא, מבני הקולוניסטים."
איכרי המושבות העדיפו את עובדיהם ושומריהם הערבים, להם שילמו שכר זעום, על פני העולים.
בזאת נוצר קונפליקט אידאולוגי ומעמדי בין שתי הקבוצות.
האיכרים ראו עצמם כמי שהגשימו את משאת נפשם להיות איכרים בארץ האבות, תוך התמודדות עם מחלות ועוני והסתגלות לאורח חיים שונה בתכלית מזה שהכירו בארצות מוצאם.
בהעסיקם בעיקר ערבים ביקשו להקל מעצמם את המעמסה בצורת עבודה זולה ולשמור על משק רווחי.
את חלוצי העלייה השנייה ראו כערב רב, ווכחנים ונרגנים ששאיפתם רק לשכר גבוה מזה ששולם לערבים.
את טענות האיכרים כלפי הפועלים סיכמו אהרון אהרונסון ומשה סמילנסקי במספר נקודות:
הפועלים הערבים יעילים יותר והעסקתם חיונית לרווחיות המשק החקלאי.
הפועלים היהודים, רוממות העבודה בפיהם ואילו יכולתם המעשית ירודה.
מנהיגי הפועלים מעוררים התנגדות אצל האיכרים בשל השקפתם הסוציאליסטית הכוללת הלאמת הקרקע מבעליה.
יחסם של הפועלים לדת ולמסורת מקומם את האיכרים.
עבודה עברית מנוגדת לצורך לקיים שכנות טובה עם הערבים.
החלוצים מצדם ראו את האיכרים כבעלי אחוזות נצלניים שבאו ארצה לצבור רווחים מעבודת פועליהם הערבים השכירים.
הם נדמו בעיניהם לאיכרים כדוגמת אלה שהכירו ברוסיה - הקולאקים.
מטרת החלוצים הייתה "כיבוש העבודה" ו"כיבוש השמירה".
בזאת הדגישו את היסוד הלאומי, שארץ ישראל חייבת להבנות בידיים יהודיות ולא ייתכן כי פועל יהודי יידחה מעבודה על ידי מעביד יהודי שיעדיף פועל זר על פניו.
רוח זו ביטא יוסף חיים ברנר באחד ממאמריו מאותה עת, שבו הביע דעתו על טענת איכרי המושבות כי הם בונים את הארץ: .
אחד העם, שביקר בארץ ישראל בשנת 1912 חיזק רושם זה במאמריו.
"הכובשים הראשונים נהפכו לסרסורים וחנוונים העושים סחורה בתקוות עמם ומוכרים בפרוטות את שאיפות נעוריהם.
ועל ידם הוכנס צלם הגלות להיכל התחיה ויצירת המולדת נתחללה" (עבודה זרה - בכפל משמע).
היחסים בין שני הצדדים הלכו והחריפו משנה לשנה, ונוצרו ביישוב שני מחנות שניצבו זה כנגד זה.
השתקפות הקונפליקט ביצירתו של ש"י עגנון
ברומן האפי רחב היריעה שלו על ארץ ישראל בתקופת העלייה השנייה, "תמול שלשום", תיאר ש"י עגנון את היחסים בין העולים ואיכרי המושבות, מתוך הסתכלות ביקורתית ואירונית על עמדת האיכרים ויחסם לחלוצים.
כאשר גיבור הספר, יצחק קומר, שזה עתה עלה ארצה, מגיע למושבה לחפש עבודה ואינו מוצא, תחושתו הייתה עלבון צורב שהתבטא בזעקה:
"מבוישים ונכלמים עמדנו על האדמה הזאת שבאנו אליה לעובדה ולשומרה, ואם תמול שלשום לא מצאנו מה נעשה עדיין מקווים היינו לקיים את נפשנו הרעבה בעבודה שנקבל היום אם מעט ואם הרבה.
ושוב נקלענו בתוך כף הקלע, מפני הרעה הגדולה והחרפה ניטל כחנו לא פתחנו פה.
הרי לבנות את הארץ באנו ובסוף אין נותנים לנו תקומה בשביל רווח מדומה שנותני העבודה טועים לחשוב שפועל עברי ביוקר ופועל ערבי בזול."
יצחק קומר וחבריו נודדים מאיכר אחד למשנהו, אך כולם מסרבים להעסיקם.
"כל מקום שבאו לבקש עבודה לא מצאו.
יש שדחו אותם מתוך רחמנות ויש שדחו אותם משום דבר אחר.
מתוך רחמנות כיצד, אמרו היאך יעבוד יהודי ביהודי אחיו.
משום דבר אחר כיצד, שעדיין הייתה הדעה רווחת שפועל יהודי ביוקר ואינו מקבל מרות.
אלו ואלו אמרו, הפועלים הצעירים פורקי עול תורה ומצוות ומצווה להרחיקם, שלא ילמדו הבנים ממעשיהם.
נמצא איכר שנתן עבודה לפועל יהודי ראו אותו כאדם משונה.
נמצא פועל יהודי שעבד אצל יהודי ראו אותו כבעל זכייה." (מתוך "תמול שלשום", ספר ראשון, פרק שלישי "בשוק הפועלים")
יעדם של העולים בראשיתה של העלייה השנייה היה "כיבוש העבודה".
הם עבדו כפועלים שכירים במושבות, ואילו רכישת אדמות והתיישבות בהן הייתה מנוגדת להכרתם הסוציאליסטית, והם חששו להפוך בעצמם לאיכרים כדוגמת מעבידיהם.
במרוצת הזמן הפך היעד להיות "כיבוש הקרקע", אך לא על פי הדגם של המושבות, אלא על יסוד שיתופי ועל בסיס עבודה עצמית.
על בסיס זה הוקמו היישובים דגניה, תל עדשים וכפר גלעדי.
במקביל נוסד על ידי עולי העלייה השנייה ארגון "השומר", שבא לכבוש את השמירה במושבות ולהופכה לשמירה עברית.
בינתיים פרצה מלחמת העולם הראשונה והתמעטו המאבקים הפנימיים ביישוב שנאבק על עצם קיומו.
לאחר סיום המלחמה הגיעו לארץ ישראל עולי העלייה השלישית.
בדומה לעלייה השנייה הייתה זו עלייה של עולים בעלי השקפות סוציאליסטיות, שעלו לארץ במטרה לבנותה באמצעות עבודת כפיים.
בהבדל מעולי העלייה השנייה הגיעו עולי העלייה השלישית לארץ בקבוצות מאורגנות ולא כיחידים.
בארץ הייתה התארגנותם קולקטיבית, הם יצרו את גדוד העבודה ויסדו את הקבוצה, הקיבוץ ומושב העובדים.
באופן זה לא נזקקו לעבודה שכירה אצל איכרי המושבות והחיכוך בין העולים לאיכרים הלך ופחת.