tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המרקסיזם האנליטי הגיע לעולם מתוך מוטיבציה לשמור על התוכן של תורת קרל מרקס, גם תוך ויתור על המתודולוגיה בה השתמש מרקס, היות שהיא נתפסת על ידי חברי האסכולה, ככזו שלא ניתן להצדיק.
משם ספרו של ג'ארלד אלן כהן "Karl Marx's Theory of History: A Defence" שפורסם בשנת 1978 והצית את הדיון האנליטי בהגותו של מרקס, אפשר להבין את המוטיבציה של האסכולה בעת שנולדה - הגנה על הרעיונות של מרקס.
כך שכדי לדון בביקורת על המרקסיזם האנליטי שאיננו מרקסיסטי, יש תחילה לענות על השאלה: מהו מרקסיזם?
אם מקבלים את הטענה שמרקסיזם הוא התוכן, נראה שהמרקסיסטים האנליטים לא חששו לבקר גם את התוכן של המרקסיזם.
דוגמאות לכך ניתן למצוא בספרו של אלסטר "הקדמה לקרל מרקס" בו כתב שסוציאליזם מדעי, מטריאליזם דיאלקטי וכלכלה מרקסיסטית מתו, ובמיוחד אבני הבניין של הכלכלה המרקסיסטית: תאוריית הערך של העבודה (שפשטה רגל מבחינה אינטלקטואלית) והנטייה של שיעור הרווח לרדת.
בדומה לו רומר בספרו "היסודות האנליטיים של התאוריה הכלכלית המרקסיסטית" הותיר על כנה ככזו שניתן להצדיק, רק את תאוריית הניצול המרקסיסטית, שגם אותה ביקר מאוחר יותר.
אם מקבלים את הטענה שהמתודולוגיה היא מרקסיזם, אפשר יהיה להבחין בין חברי האסכולה "מרקסיזם אנליטי" שמקבלים את המתודולוגיה המרקסיסטית לבין אלה שאינם, ולטעון שיש פילוסופים באסכולת המרקסיזם האנליטי שהם מרקסיסטים, או יש כתבים שלהם שהם כאלה, ויש פילוסופים באסכולה כמו אלסטר ורומר ששללו את המתודולוגיה המרקסיסטית, שכתביהם אינם מרקסיסטים.
אם מקבלים את הטענה שתיאוריה כלשהי היא מרקסיסטית בשל העמדה שהיא מחזיקה נגד ניצול, במה מרקסיזם אנליטי שונה מתפיסות שמאל אחרות שמתקיימות אפילו במסגרת הכלכלה הנאו-קלאסית?
האם אפשר להצדיק את היותה של אסכולה מרקסיסטית רק בשל המוטיבציה הראשונית שלה להגן על תורת מרקס?
בפרק "The Primacy of the Productive Forces" בספר של ג'ארלד אלן כהן, הוא מביא טיעונים להגנת תזת הקדימות של מרקס בין היתר באמצעות עידון שלה.
כלומר הוא מנסה להגן לא רק על התוכן המרקסיסטי, אלא גם על המתודולוגיה המרקסיסטית.
כהן לא רק רוצה להדוף את הביקורת על הניתוח המרקסיסטי של הקדימות אלא גם לבסס את הטענה על הבכורה של כוחות הייצור על יחסי הייצור.
כהן מבחין בין הטענה שכוחות הייצור הם ראשוניים והם אלה שקובעים את יחסי הייצור, לבין הטענה שיש להם מעמד בכורה, יש להם קדימות הסברית למבנה הכלכלי.
הקדימות היא שיחסי הייצור מוסברים על ידי רמת ההתפתחות של כוחות הייצור.
יחד עם המוטיבציה של כהן להגן על מרקס, ניתן גם לראות את אחד מעמודי התווך של המרקסיזם האנליטי - אי קבלת טענות מרקס כמובנות מאליהן, אלא טענות שיש לבסס אותן.
ממבט ראשון הפרשנות של כהן נראית כעידון של תפיסת מרקס, אולם כהן מבקש לבסס את דבריו על כתביו של מרקס.
הוא לא רק רוצה להביא פרשנות שיכולה ליצור מתודולוגיה שתשמר על התוכן של המרקסיזם, אלא הוא רוצה לטעון שזוהי הכוונה של מרקס עצמו, "מי שמבין אחרת, לא מבין נכון את מרקס".
כהן מתייחס לביקורת נוספת שיש על המרקסיזם והוא ההסבר הטלאולוגי הקיים בתזת הקדימות, גם עם ביקורת זו כהן מתמודד על ידי עידון הטענה של מרקס.
במקום לטעון שישנה התפתחות בכוחות הייצור, הנחה שישנו דטרמיניזם לגביהם, הוא טוען שישנה אבולוציה ולפעמים רגרסיה, לכוחות הייצור ישנה נטייה להתפתח.
זו נראית הנחה מתקבלת על הדעת כאשר אנו בוחנים את ההיסטוריה, ורואים שלעיתים היה קפאון, לעיתים רגרסיה ולעיתים התקדמות מהירה, אבל במגמה ארוכת הטווח ישנה התפתחות.
המאמר של כהן לאור השאלה: "האם "מרקסיזם אנליטי" מרקסיסטי?
מעלה שאלה נוספת: האם מרקסיזם הוא מי שרואה את הפרשנות שלו את מרקס כמחויבת לדרך שמרקס ניתח את העניינים בהם דן?
נראה שכהן גם רוצה להציע תיאוריה שתואמת לטענות המרכזיות של מרקס, וגם לעגן פרשנות זו בכתביו.
דהיינו, חשוב היה לכהן שהפרשנות תהיה נאמנה לדרך בה מרקס ראה את הדברים.
אחד המבקרים החריפים של המרקסיזם האנליטי, הוא פרופ' מייקל לייבוביץ (Michael A.
Lebowitz), כלכלן מרקסיסטי, אחת הביקורות שלו על המרקסיזם האנליטי שהוא ויתר על תזת הקדימות.
הוא מסביר שהראיה בחלקים כקודמים לשלם ושיחד הם יוצרים את השלם ומשאילים לו את התכונות שלהם, כדבר שלא יכול להיות רחוק יותר מנקודת המבט של מרקס.
היות שהאינטרס הפרטי לפיו על פי המרקסיסטים האנליטיים הפרט פועל, כבר נקבע מבחינה חברתית, שאותו ניתן להשיג רק בתנאים שהציבה החברה ובאמצעים שמספקת החברה.
בניגוד לפרשנות של כהן את מרקס ולמתודולוגיה בה נוקט אלסטר תוך נטישה מודעת של המתודולוגיה המרקסיסטית, לייבוביץ טוען שעל פי המרקסיזם לפרטים האטומיסטים אין קיום עצמאי.
התכונות של האינדיבידואלים, בניגוד לתפיסה הקרטזיאנית (הפילוסופיה המכניסטית) שהשלם משאיל את תכונותיו מהחלקים מהם הוא מורכב, האינדיבידואלים בעלי תכונות מעצם היותם חלקים ממכלול מסוים, מהשלם.
הניתוח של מרקס נועד לחשוף את הלא ברור במבנה של המערכת הכלכלית הבורגנית, את הקשרים הנסתרים שלה.
רק לאחר ניתוח החברה, מרקס פונה לחקור את הפרטים ואת התודעה שלהם.
לאחר שכוחות הייצור התפתחו מהכלכלה הפאודלית, נחשפו החוקים הפנימיים של הייצור הקפיטליסטי, באמצעות ההתנהגות של בעלי הון בודדים.
מרקס מנתח את התחרות שהיא הביטוי של התנהגות הפרטים, אבל רק לאחר חקר כוחות הייצור.
הוא מבין את התחרות תחת מה שמתאפשר על ידי כוחות הייצור.
על פי לייבוביץ הניתוחים של כהן ושל אלסטר שנותנים ביטוי לאינדיבידואלים מחוץ להבנה של כוחות הייצור, היא חקירה הפוכה מזו שצריכה להיות.
לייבוביץ לא שולל את הכלים האנליטיים, אלא טוען שיש להשתמש בהם תחת התמות המרקסיסטיות.
אפשר לנתח על פי תורת המשחקים את התנהגות הפרטים, אולם רק לאחר חקר כוחות הייצור שהם אלה שמביאים את האינדיבידואלים להתנהג כפי שהם מתנהגים.
רבי (יעקב) קופל (קופמאן) אונריך היה רבה של פריז והרב הראשי של צרפת מטעם הקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת.
אחיו היה המִלּוֹנַאי יונאס אנרי .
נולד בנאנסי, למד תלמוד אצל הרב ברוך גוגנהיים, רבה של פאלסבורג ואז רבה של נאנסי וחבר הסנהדרין של פריז, ולאחר מכן נסע לגרמניה ולמד בישיבתו של רבי הירץ שייאר במיינץ וקיבל ממנו סמיכה לרבנות ב-1811.
אנרי נסע לפריז, ושימש מורה פרטי לילדיהן של משפחות יהודייות בורגניות.
בשנת 1819 שב לנאנסי ומונה למנהל בית הספר היהודי החדש בעיר.
בשלב זה פרסם את הלקסיקון העברי-צרפתי שלו, הראשון מסוגו שהופיע בצרפת.
ב-1829 נבחר לרב הראשי של פריז.
לאחר פטירת רבי מנחם עמנואל דייץ ב-1842, נותרה משרת הרב הראשי לצרפת פנויה, בשל רצונם של רבים מפרנסי הקונסיסטוריה המרכזית למנות רב בעל נטיות ליברליות, וחוסר היכולת להגיע להסכמה בנקודה זו.
רק לאחר ארבע שנים, ב-1846, נבחר אנרי לתפקיד, למרות היותו מזוהה עם השמרנים, בשל אופיו המתון והפייסני וההנחה שיוכל להוביל פשרות בין הגורמים השונים: הוא לא תמך בהנהגת הרפורמות שביקשו הליברלים, אך גם לא התנגד אליהן בחריפות כשמרנים אחרים.
לקראת פסח ה'תר"ז (1847) פרסם היתר חד-פעמי לאכילת קטניות בפסח, בשל המחסור והרעב ששררו באותה שנה בצרפת.
הוראה זו ספגה ביקורת מגופים שמרניים יותר בצרפת.
היה הרב הראשון בצפון צרפת שנשא דרשות בצרפתית (קודמו בתפקיד הרב הראשי עדיין נהג לדרוש ביידיש).
שימש כמרכז בצרפת של כספי הצדקה לארץ ישראל שנוהלו על ידי ארגון הפקידים והאמרכלים של אמסטרדם, ככל הנראה כחלק מתפקידו כרב הראשי בצרפת.
את מקומו ירש שלמה זלמן (סלומון) אולמן כרב ראשי.
אביר של לגיון הכבוד (1850)
"מרש הדייגים" או "ספינתי" (בפורטוגזית: "Marcha dos Pescadores") הוא במקור שיר בפורטוגזית שכתב, הלחין ושר הזמר הברזילאי דוריבאל קאיימי, בשנת 1957. השיר תורגם בידי המשורר והמתרגם יעקב שבתאי, ובוצע לראשונה בידי צמד הדודאים בשנת 1974.
דוריבאל קאיימי היה זמר, כותב שירים ומלחין, מן החשובים שביוצרים של מוזיקת הסמבה בברזיל.
השיר "מרש הדייגים" ("Marcha dos Pescadores") הוא חלק מתוך יצירה גדולה יותר בשם "סוויטת הדייג" ("Suité do pescador") באורך של 9 דקות, הידועה גם בשם סיפורי הדייגים ("História de pescadores").
בשנת 1974, ארגן קול ישראל ערב משיריו של קאיימי, שתורגמו לעברית בידי יעקב שבתאי, בביצוע של אומנים שונים בליווי להקת הפלטינה.
השיר בוצע בתוכנית בידי צמד הדודאים.
השירים מתוך המופע הוקלטו ויצאו לאור לאחר כשנה באלבום "הים – משיריו של המלחין והזמר הברזילאי דוריוואל קאימי" בהוצאת הד ארצי.
שלישיית "שוקולד מנטה מסטיק" הקליטה את השיר באלבומה השני "שוקולד מנטה מסטיק" משנת 1976.
צמד הדודאים (ישראל גוריון ובני אמדורסקי) וצמד הפרברים (אורי הרפז ויוסי חורי), הקליטו את השיר במשותף באלבום "הדודאים והפרברים" שיצא לאור בשנת 1985.
הזמרת שלווה ברטי הקליטה את השיר באלבומה "בעוד שירי אהבה וים", שיצא לאור בשנת 2001.
אסף אמדורסקי וישראל גוריון, מבצעים את השיר באלבום "שרים הדודאים" משנת 2013.
שרון חזיז הפיקה קליפ לשיר בעיבודו של הנרי, מתוך המופע שלה "מסיבה ישראלית עם שרון חזיז" משנת 2016.
מַרשָה דבנפורט הייתה סופרת ומבקרת מוזיקה אמריקאית.
דבנפורט נולדה בשנת 1903 ב-ניו יורק, בתם של זמרת האופרה אלמה גלוק וברנרד גליק.
לאחר נישואיה השניים של אמה הייתה לבתו החורגת של הכנר אפרם צימבליסט.
הרבתה בנסיעות עם הוריה ולמדה באופן לא סדיר בבית הספר של הקווייקרים בפילדלפיה ובבית הספר שיפלי בברין מור.
היא החלה ללמוד בוולסלי קולג', אבל עזבה את הלימודים באפריל 1923 כדי להינשא בסתר לפרד מ.
בהמשך סיימה את לימודי התואר הראשון באוניברסיטת גרנובל שבצרפת.
בתה נולדה ב-1924, אבל בשנת 1925 התגרשה מקלארק.
היא החלה לעבוד במשרד פרסום כדי לפרנס את עצמה ואת בתה.
בשנת 1928 החלה בקריירת הכתיבה שלה כחברת מערכת של "הניו יורקר", שם עבדה עד 1931. ב-13 במאי 1929 נישאה לראסל דבנפורט, שהתמנה זמן קצר לאחר מכן לעורך המגזין "פורצ'ן".
בתה השנייה של דבנפורט נולדה בשנת 1934. אותה שנה החלה לעבוד
דבנפורט קיימה קשרי קרבה, באמצעות אמה ואביה החורג, עם עולם המוזיקה הקלאסית ובייחוד עם עולם האופרה המשכר של אירופה וארצות הברית במחצית הראשונה של המאה העשרים.
ספרה הראשון היה "מוצרט", הביוגרפיה האמריקאית הראשונה שיצאה לאור על המלחין וולפגנג אמדיאוס מוצרט.
דבנפורט כתבה גם מספר רב של רומנים פופולריים, שהידוע ביותר ביניהם הוא "עמק החרוץ".
זו היא סאגה משפחתית העוקבת אחר משפחת סקוט, בעלים טיפוסיים של מפעלי ברזל בפיטסברג, משנת 1873 עד אירועי פרל הארבור.
דבנפורט חיה בפיטסברג במשך שנתיים לצורך עבודת תחקיר ואיסוף חומר על תעשיית הפלדה לספר המידות הזה, ה"מגנום אופוס" שלה, שיצא לאור באורך 788 עמודים והיה לרב-מכר.
שניים מספריה של דבנפורט עובדי לסרטי קולנוע: "עמק החרוץ" ו-"East Side, West Side".
בסרט "עמק החרוץ" כיכבו גריר גרסון, גרגורי פק, דונלד קריספ, ליונל ברימור, פרסטון פוסטר, מרשה הנט, גלדיס קופר, רג'ינלד אוון, דניאל דאריה וג'סיקה טנדי.
הסרט היה מועמד לפרס האקדמיה על השחקנית הטובה ביותר בתפקיד הראשי (גריר גרסון) והמוזיקה הטובה ביותר לסרט דרמטי או קומי.
ספרה "דרכה של לנה גאייר" מלמד רבות על ההשפעה הרבה שהייתה לאמה, זמרת האופרה אלמה גלוק, על עולמה התרבותי ועל התפתחותה כסופרת.
זהו סיפור חייה של זמרת סופרן צ'כית, שבראשית דרכה, כילדה עניה מרודה, מגלה מורה איטלקי לשירה ופיתוח קול את כשרונה הודות לעקשנותה של אמה, עוזרת הבית המנקה את דירתו העלובה בפראג.
הספר מתאר את עלייתה ההדרגתית והמפרכת, לאחר הגירה לארצות הברית, עד לשיא הקריירה, כזמרת אופרות ולידר ברמה עולמית, קשריה עם ארטורו טוסקניני (הנזכר בספר בשם בדוי, אך קל לזיהוי) וגוסטב מאהלר, ואהבתה לדוכס צרפתי עשיר ואנין טעם.
אין זו ביוגרפיה במלוא מובן המילה, משום שזמרת בשם זה לא הייתה וההנחה היא, שדמותה וסיפור חייה הם צירוף של שתי זמרות ואולי יותר.
נישואיהם של דבנפורט וראסל הסתיימו בשנת 1944.
בשנת 1967 הופיע ספר זיכרונותיה, "Too Strong For Fantasy" המתאר את האנשים, המוזיקה, המקומות והכוחות הפוליטיים שעיצבו את חייה.
מעניין בייחוד סיפורה על האירועים, שהובילו למותו הטראגי של הדיפלומט הצ'כי יאן מסריק בשנת 1948 ועל יחסיה הקרובים עם מסריק במשך שנים רבות.
דבנפורט נפטרה במונטריי שבקליפורניה בגיל תשעים ושתיים.
דרכה של לינה גיאר; עברית: י[וסף] נדבה, תל אביב: המתמיד, תשט"ז.
עמק החרוץ: רומן; עברית: מירון אוריאל, 2 כרכים, תל אביב: מ מזרחי, 1964.עובד לסרט בשנת 1945.
שומרי האהבה: רומן; עברית: אליעזר כרמי, תל אביב: מ' מזרחי ('מועדון הספר הטוב'), 1965.
אהובי הגנרל; עברית: אברהם לביוש, תל אביב: מ' מזרחי ('מועדון הספר הטוב'), 1965.
חורף אחד של אושר; תרגום: מאיר ויזלטיר, תל אביב: מ' מזרחי ('מועדון הספר הטוב'), 1971.
עמק החרוץ: רומן; עברית: מירון אוריאל, תל אביב: מ' מזרחי, 1986.
היה ביוכימאי אמריקאי, יהודי, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1968 על תיאור הקוד הגנטי ותפקודו בסינתזה של חלבון.
נירנברג נולד בעיר ניו יורק, בנם של הרי ומינרבה נירנברג.
אביו למד רפואה במשך מספר שנים, אך משהתחתן עזב את לימודיו והצטרף לעסק המשפחתי של ייצור חולצות.
אמו הייתה בוגרת אוניברסיטה ושני הוריו עודדו אותו ללמוד.
משפחתו לא הייתה דתית, אך נירנברג נהג ללכת לבית כנסת בימים הנוראים.
מגיל 8 עד גיל 13 הוא סבל מקדחת שגרונית שהייתה אז תעלומה ללא מרפא ונירנברג רותק למיטתו למשך תקופות ארוכות.
למען בריאותו עקרה משפחתו לאורלנדו, פלורידה, אזור בו מזג האוויר חם יותר.
מגיל צעיר פיתח נירנברג עניין בביולוגיה והיה זוכה בציונים לשבח בטבע בקייטנות.
כילד הוא היה מסתובב באופן יום יומי בביצה ליד ביתו ואוסף עכבישים עבור המוזיאון הלאומי של ההיסטוריה של הטבע.
כתלמיד תיכון במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא פגש אורניתולוג שהגיע לאזור ללמד בקורס הישרדות של חיל האוויר האמריקאי, ויצא איתו למסעות זיהוי ציפורים.
בשנת 1948 סיים תואר ראשון במדעים בכימיה וזואולוגיה והצטרף לאביו בעסק לייצור ממתקים.
במהרה הוא שב לאוניברסיטה ובשנת 1952 סיים תואר שני בזואולוגיה באוניברסיטת פלורידה בגיינסוויל.
במקביל ללימודיו הוא עבד כטכנאי במעבדת תזונה ותחום הביוכימיה שבה את לבו.
הוא סיים דוקטורט בביוכימיה באוניברסיטת מישיגן, בשנת 1957.
הוא החל בעבודת פוסט-דוקטורט במכונים הלאומיים לבריאות (NIH) בשנת 1957, כעמית מחקר של החברה האמריקנית לסרטן.
בשנת 1960 הפך לחוקר ביוכימאי ב-NIH.
בשנת 1959 החל במחקרו על ה-DNA.
בשנת 1962, בזכות מחקריו פורצי הדרך התמנה נירנברג לעמוד בראש המדור לגנטיקה ביוכימית.
הוא התחתן בשנת 1961 עם פרולה זלצמן, כימאית מאוניברסיטת ברזיל, בריו דה ז'ניירו.
בשנת 1966 הוענקה לנירנברג המדליה הלאומית למדעים של ארצות הברית ובשנת 1968 העניק לו הנשיא לינדון ג'ונסון את מדליית הכבוד הלאומית.
הוא נבחר לחברה הפילוסופית האמריקאית בשנת 2001.
נפטר ב-15 בינואר 2010, ממחלת הסרטן.
עד לשנת 1959 הדגימו ניסוייהם של אוסוולד אייברי, פרנסיס קריק, ג'יימס ד.
ווטסון, ואחרים כי ה-DNA הוא המולקולה של המידע הגנטי.
עם זאת לא היה ברור תהליך השעתוק של ה-DNA, כיצד שלט ה-DNA על ייצור החלבונים בתא ומה היה תפקיד ה-RNA בתהליכים הללו.
נירנברג חבר להיינריך מתאי ב-NIH כדי לענות על השאלות הללו.
הם ייצרו RNA שהיה מורכב רק מאורציל, נוקלאוטיד הקיים רק ב-RNA.
הם הוסיפו את ה-RNA המלאכותי הזה לתמצית נקייה מתאים של Escherichia coli אשר הכילה את DNA, RNA, ריבוזומים וחומרים תאיים אחרים הדרושים לסינתזה של חלבון.
הם הוסיפו את האנזים Deoxyribonuclease, הידוע בשם DNase, המפרק את ה-DNA, כך שלא ייוצרו חלבונים נוספים חוץ מאשר ה-RNA המלאכותי שלהם.
בשלב זה הם הוסיפו כל פעם חומצת אמינו אחרת המסומנת באופן רדיואקטיבי ואת כל שאר חומצות האמינו לא מסומנות, החלבון שנוצר היה אף הוא רדיואקטיבי.
רצף חומצות האמינו שהתקבל הורכב מפנילאלנין בלבד וכך הם הבינו שהם מצאו את הקוד הגנטי ל-UUU (שלושה בסיסי אורציל בשורה) על RNA.
היה זה הצעד הראשון לפענוח הקוד הגנטי וההדגמה הראשונה ל-mRNA.
ניסויים אלה של נירנברג זכו לתשומת לב רבה בעולם המדע.
בתוך שנים ספורות קבוצת המחקר שבראשה עמד ביצעה ניסויים דומים שהדגימו את דרך הייצור של חומצות אמינו נוספות.
פריצת הדרך הבאה הגיעה כאשר פיליפ לדר, חוקר פוסט-דוקטורט במעבדתו של נירנברג, פיתח שיטה לזיהוי הקוד הגנטי על פיסות של tRNA.
ניסוייו של הר גובינד קוראנה אישרו את התוצאות הללו והשלימו את תרגום הקוד הגנטי.
מחקריו המאוחרים של נירנברג התמקדו בתחום מדעי המוח והתפתחות עצבית.
מרשל גרמניה המזרחית (גרמנית: Marschall der DDR) הייתה דרגת הקצונה הבכירה ביותר בצבא העם הלאומי, צבאה של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית.
הדרגה נוצרה ב-25 במרץ 1982 על ידי מועצת השרים של גרמניה המזרחית, הדרגה יועדה להענקה לגנרל בעת מלחמה או בזכות הישגים צבאיים יוצאי דופן.
המניע ליצירת הדרגה היה שינוי בתוכניות הקרב של ברית ורשה.
במקרה של פריצת מלחמה, המרשל יצטרך לפקד על כל הכוחות המזוינים של גרמניה המזרחית, בעוד שבעבר הכוחות המזרח גרמניים היו כפופים לפיקוד סובייטי.
הדרגה בוטלה בנובמבר 1989 על ידי שר ההגנה תיאודור הופמן.
מזמן יצירתה עד זמן ביטולה היא לא הוענקה מעולם.
הדרגה הייתה מקבילה לדרגת גנרל-פלדמרשל שהייתה קיימת בצבאות גרמניה לפני שנת 1945.
מרשל הפדרציה הרוסית (רוסית: Маршал Российской Федерации) היא הדרגה הצבאית הבכירה ביותר ברוסיה.
הדרגה נוצרה ב-11 בפברואר 1993 לאחר פירוק ברית המועצות והקמת הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית.
הדרגה היא יורשת הדרגה הסובייטית מרשל ברית המועצות.
הדרגה מקבילה לדרגת גנרל הצבא בצבא האמריקאי ולדרגת פילדמרשל בצבאות אחרים.
הדרגה נחשבת לדרגת כבוד והרמטכ"ל הרוסי הוא בדרגת "גנרל ארמייה", שהיא דרגה אחת מתחת למרשל.
מאז קיומה של הדרגה, רק אדם אחד החזיק בה - שר ההגנה לשעבר איגור סרגייב, שכיהן כשר ההגנה בין 1997 - 2001 והדרגה הוענקה לו ב-11 בנובמבר 1997.
סמל הדרגה הוא סמל הפדרציה הרוסית ומתחתיו כוכב, סמל שנהוג להשתמש בו בצבא הרוסי, ירושה מברית המועצות.
חייל המחזיק בדרגת מרשל הפדרציה הרוסית עונד גם סמל בשם כוכב המרשל, כוכב משובץ יהלומים, אותו יש לענוד על דש העניבה.
מַרשָה פרידמן הייתה פעילה פוליטית וחברתית אמריקאית-ישראלית.
כיהנה כחברת הכנסת מטעם סיעת רצ בכנסת השמינית.
היא הייתה פעילה למען זכויות אדם, הייתה מחלוצות הפמיניזם בארץ, וקידמה רבות את המודעות לאלימות בתוך המשפחה ולזכויות נשים.
פרידמן הייתה גם חברת הכנסת הלסבית הגלויה היחידה (אם כי בהיותה חברת כנסת טרם הזדהתה ברבים כלסבית).
מרשה פרידמן (שם משפחתה בלידתה: פרינס) נולדה ב-1938 בניוארק שבניו ג'רזי.
למדה לתואר ראשון בבנינגטון קולג'.
היא בוגרת תואר שני מאוניברסיטת ניו יורק.
בשנות ה-60 עסקה פרידמן בפעילות חברתית בתנועה לזכויות השחורים בארצות הברית.
נישאה ב-1961 לביל פרידמן ולשניים נולדה בת.
בשנת 1969 עלתה פרידמן לישראל עם משפחתה, בעקבות הזמנה שקיבל בעלה לשמש כמרצה אורח והחלה ללמד בחוג לפילוסופיה באוניברסיטת חיפה.
ערכה שם יחד עם המרצה מרילין ספר סמינרים על נשים והעלו את השיח והתודעה הפמיניסטית.
בארץ הייתה פעילה בתנועת הסוציאליסטים העצמאיים בשנים 1967–1972. פרידמן הייתה ממייסדות התנועה הפמיניסטית בישראל; בשנת 1972 ייסדה את התנועה לשחרור האישה ונבחרה לעמוד בראשה.
משנת 1973 ועד 1975 פעלה בתנועה לזכויות האזרח.
כניסתה לכנסת הייתה לטענת פרידמן אירוע לא מתוכנן.
שולמית אלוני, אשר עמדה בתקופה זו בראש סיעת "רצ", ביקשה תמיכה מצד פמיניסטיות בנושאים של זכויות אדם וזכויות נשים.
פרידמן תמכה בה, והתבקשה על ידי אלוני למלא את המקום השלישי ברשימה.
ב-1973, בעקבות מלחמת יום כיפור, זכתה רצ למספר קולות גדול מהמצופה.
פרידמן נכנסה לכנסת השמינית, והייתה חברה בוועדת החינוך והתרבות.
במהלך הקדנציה התאחדה סיעת רצ (שבה היו חברים גם שולמית אלוני ובועז מואב) עם חבר הכנסת לובה אליאב לסיעה חדשה בשם יעד.
מאוחר יותר פרשו אליאב ופרידמן והקימו את הסיעה הסוציאל-דמוקרטית, ואלוני ומואב שינו את שם סיעתם בחזרה ל"רצ".
במהלך כהונתה העלתה לסדר היום נושאים חברתיים רבים שקשורים בעיקר לזכויות אדם, שעד אז נדחקו מסדר היום הציבורי וחלקם נחשבו לטאבו – אלימות נגד נשים, גילוי עריות, זנות בקרב נערות, מניעת סרטן השד, פיקוח ילודה, הזכות של נשים לבצע הפלה מלאכותית וזכויות הומוסקסואלים ולסביות.
כן פעלה פרידמן ללגליזציה של שימוש בסמים, במיוחד לגליזציה של סמים קלים.
בנוסף עסקה גם בנושאים מדיניים שקשורים בזכויות אדם כמו הכרה בזכויות הלאומיות של פלסטינים בשטחים, ובנושא מכירות נשק חשאיות של ישראל למשטר הגזעני בדרום אפריקה.
פרידמן זכורה בעיקר בזכות פעילותה בתחום אלימות נגד נשים בתוך המשפחה.
ביולי 1976 יזמה את דיון המליאה הראשון בנושא הכאת נשים בידי בעליהן, אך התגובות שזכתה להן היו בעיקר צחקוקים והתבדחויות מצד חברי הכנסת הגברים.
דעותיה של פרידמן וסגנון לבושה (היא לבשה מכנסיים) זיכו אותה ליחס מתנכר ומזלזל מצד רוב חברי הכנסת.
בשנת 1977, לקראת הבחירות לכנסת התשיעית, הקימה פרידמן את מפלגת הנשים, אך היא לא נכללה ברשימת המפלגה לכנסת.
הרשימה לא הצליחה לעבור את אחוז החסימה, אך לטענת פרידמן מטרתה הייתה "להשתמש במערכת הבחירות להפיץ מידע רב לציבור הנשים על מעמדן האמיתי בחברה הישראלית".
ב-1 בספטמבר 1977 פתחה פרידמן, יחד עם עוד 4 נשים, את הארגון "נשים למען נשים" בחיפה.
חודשיים לאחר מכן, ב-3 בנובמבר 1977 הן גם הקימו את המקלט לנשים מוכות הראשון בישראל.
בשנת 1978 פלשו מייסדות הארגון, יחד עם נשים מוכות וילדיהן, למבנה נטוש בחיפה, מרווח יותר מאשר המקלט הראשון.
פעולת פלישה זו בוצעה באופן פומבי ובליווי תקשורת, ונועדה בין היתר לעורר מודעות לנושא.
עד היום (2019) משמש המבנה כמקלט לנשים מוכות של עמותת "נשים למען נשים".
לטעמה של פרידמן המקלטים לנשים מוכות לא נועדו רק כדי לספק מקלט בטוח לנשים, ומקום טיפולי פרטי.
אלא גם מקום בעל תפקיד ציבורי.
מטרת המקלטים לדעתה הייתה גם כדי להראות שהתופעה של הכאת נשים בידי בני משפחתן, היא תופעה חברתית קיימת ונפוצה.
בעבר אלימות זו נחשבה לתופעה לגיטימית וכן לדבר שהנשים המוכות הביאו על עצמן ושהן צריכות להתבייש בו.
מבחינה ציבורית, לא נאספו פרטים על התופעה, ורשויות האכיפה והסעד כלל לא היו מודעות או ערוכות להתמודד איתה.
במקביל למרוץ הבחירות שלה לכנסת ה-9 התגרשה פרידמן מבעלה, ביל פרידמן.
לקראת גיל 40, יצאה מהארון כלסבית, והפכה למעשה לחברת הכנסת לשעבר הלסבית המוצהרת הראשונה בישראל.
צעד זה היה חריג בישראל בשנות ה-70, ונכון ל-2024 נותרה פרידמן חברת הכנסת הלסבית המוצהרת היחידה בישראל.
זוגתה באותן השנים הייתה עמליה (מיה) ברגמן, פעילה פמיניסטית ומקימת הארגון אל"ף.
פרידמן הייתה גם היא חברה פעילה בארגון.
ב-1981 עזבה פרידמן את ישראל ושבה להתגורר בארצות הברית.
בין השנים 1997 ל-2002 שהתה בישראל לפרקים לצורך הקמת בית ספר קהילתי לנשים מעוטות יכולת (במסגרת ארגון הנשים "קהילת נשים לומדת").
בין היתר כיהנה פרידמן כנשיאת הארגון היהודי הליברלי "ברית צדק ושלום", הדוגל בפתרון מוסכם לסכסוך הישראלי-פלסטיני במתכונת של מדינה פלסטינית לצד מדינת ישראל.
פרידמן ביקרה בארץ לעיתים קרובות, ובמאי 2007 נערך לכבודה אירוע הוקרה מיוחד בחיפה.
ביוני 2015 במלאת 40 שנה לאגודת הלהט"ב זכתה פרידמן להיכלל בין 40 המשפיעים בתולדות קהילת הלהט"ב.
גולה בארץ המובטחת / מרשה פרידמן (תרגמה מאנגלית: מירי קרסין), תל אביב: ברירות, 1991.
מרשל ברית המועצות הייתה דרגת קצונה בכירה בכוחות המזוינים של ברית המועצות, שהייתה נמוכה רק מדרגתו של סטלין.
הדרגה הוגדרה רשמית ב-22 בספטמבר 1935 בהחלטה של מועצת הקומיסרים העממיים (מועצת השרים) של ברית המועצות.
לפי ההחלטה, הייתה זו הדרגה הבכירה ביותר בכוחות הביטחון של ברית המועצות.
עם זאת, ב-26 ביוני 1945 הונהגה דרגת אחת מעליה – דרגת גנרליסימו של ברית המועצות, אשר הוענקה ליוסיף סטלין.
בשנת 1953, לאחר מות סטלין, חזרה דרגת מרשל ברית המועצות להיות הדרגה הבכירה ביותר בכוחות המזוינים של ברית המועצות (אם כי רק דה פקטו, היות שדרגת גנרליסימו של ברית המועצות לא בוטלה באופן רשמי).
בשנת 1955 נוסדה בצי הסובייטי דרגת אדמירל צי ברית המועצות, שהייתה מקבילה לדרגת מרשל ברית המועצות.
דרגת מרשל ברית המועצות הוענקה לראשונה ב-1935, לחמישה אנשים: שר ההגנה קלימנט וורושילוב, הרמטכ"ל אלכסנדר יגורוב ושלושה מפקדי צבא בכירים – וסילי בליוכר, סמיון בודיוני ומיכאיל טוכאצ'בסקי.
הדרגה בוטלה בשנת 1991 עם פירוק ברית המועצות.
בסך הכול, בין השנים 1935–1991 הוענקה דרגה זו ל-41 אנשים: ארבעה פוליטיקאים, אחד מהנ.ק.ו.ד.
מיכאיל טוכאצ'בסקי היה המרשל הצעיר ביותר - קיבל את הדרגה בגיל 42. לאוניד ברז'נייב קיבל את הדרגה בגיל המבוגר ביותר בין כל המרשלים - בגיל 70.
לאחר התפרקות ברית המועצות והקמת הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית במקומו של הצבא הסובייטי, נוצרה דרגת מרשל הפדרציה הרוסית.
מרשה קרוס היא שחקנית טלוויזיה וקולנוע אמריקאית הידועה בעיקר בתפקידה כברי ואן די קאמפ בסדרה "עקרות בית נואשות".
קרוס נולדה במרלבורו שבמסצ'וסטס כאמצעית מבין שלוש בנות במשפחה קתולית, אמה מורה ואביה מנהל אישי, סיימה את לימודיה בבית הספר ג'וליארד בניו יורק וכן לימודי פסיכולוגיה באוניברסיטת אנטוניץ' בלוס אנג'לס.
התפקיד הראשון שלה היה באופרת הסבון "The Edge of Night".
מאוחר יותר היא שיחקה גם באופרות הסבון "נוטס לנדינג" ו"לחיות את החיים".
מ-1992 במשך שש שנים, השתתפה בסדרת הדרמה "מלרוז פלייס", בתפקיד קימברלי שואו.
לאחר מכן נטלה הפסקה ממשחק לטובת לימודים.
בשנת 1996 שיחקה בסרט הטלוויזיה של ABC "כל מה שהיא אי פעם רצתה" בתור אישה צעירה הנואשת לילד אך אינה יכולה להסתכן בהריון בגלל התרופות שעליה ליטול כדי לשלוט בהפרעה הדו-קוטבית שלה.
בין השנים 1997–2005 שיחקה במספר סדרות בתפקידי אורח, בהן "CSI", "אלי מקביל", "מלך השכונה" ו"סיינפלד" כרופאת עור שסיינפלד יוצא עימה.
ב-2005 שיחקה במשך כשנה בסדרה "אוורווד" ועזבה לטובת התפקיד של ברי ואן די קאמפ ב"עקרות בית נואשות", על תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס אמי ולשלושה פרסי גלובוס הזהב.
ב-2018 השתתפה בסדרת הרשת "Youth & Consequences", אשר שודרה ביוטיוב פרימיום.
קרוס הייתה בת זוגו של השחקן ריצ'רד ג'ורדן שהיה מבוגר ממנה ב-25 שנה.
בשנת 1993 נפטר ג'ורדן מגידול במוח.
בשנת 2006 התחתנה עם המתווך טום מהוני.
זמן קצר לאחר חתונתם עברה הפריה חוץ גופית ובפברואר 2007, זמן קצר לפני יום הולדתה ה-45 ילדה תאומות.
ביוני 2019 חשפה קרוס כי היא נאבקה בסרטן פי-הטבעת וכרגע הגידול נמצא בנסיגה.
מרשל סקוט אולמן הוא שחקן אמריקאי, שידוע בעיקר בשל תפקידו בסדרת הטלוויזיה "נמלטים" בתור אל.
בורוז, ובזכות תפקידו בסדרה "דם אמיתי" בתור טומי מיקנס.
אולמן נולד וגדל באוסטין, טקסס שבארצות הברית, בנם של איידנל (לבית בראון) ושל ג'יימס מרטין אולמן ג'וניור.
בנעוריו, אולמן שיחק כדורגל במועדונים ובבית הספר והתעניין מאוד במוזיקה עכשווית.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון אוסטין ב-2002, הוא בחר להתחיל בקריירת משחק בלוס אנג'לס, על פני לימודי אמנות בניו יורק.
אולמן שיחק בסדרות טלוויזיה רבות בתפקידי אורח: "ללא עקבות", "מלקולם באמצע", "הפרקליטים", "תקועים בזמן" ועוד, ביניהם התארח אולמן בשנת 2007 - בעונה הרביעית של הסדרה הידועה "האנטומיה של גריי".
תפקידו המשמעותי ביותר היה בסדרת דרמת המתח "נמלטים".
הוא גם השתתף בעונה השלישית של הסדרה "דם אמיתי".
בשנת 2009 שיחק בסרט הקומדיה "התפיסה ללא רבב של דיזל קטן" לצד נטשה ליון.
בשנת 2012 שיחק לצד קלייר הולט בסרט הדרמה "כחול כמו ג'אז" שמבוסס על ספר באותו שם, ובסרטו של בילי בוב תורנטון "המכונית של ג'יין מנספילד".
בשנת 2014 השתתף בקומדיה הרומנטית "סקס וסקס מרומם", לצד שרה פקסטון.
בשנת 2015 התארח בסדרת הטלוויזיה "אקווריוס" בכיכובו של דייוויד דוכובני.
ב-17 ביוני 2006 נישא לשחקנית ג'יימי אן אולמן (לבית בראון).
לזוג יש תאומים שנולדו ב-2013; המשפחה מתגוררת בלוס אנג'לס.
+שנהסרטתפקידהערות2004Shallow Groundקורבן מס' 3יומן האקסיותטרוצקי2005בן ערובהקווין קלי2006Dishdogzקווין2008אנשים שבורי כנפייםפקיד2009Anytownמייק גרוסמןThe Immaculate Conception of Little Dizzleדורי2012המכונית של ג'יין מנספילדאלן קאדוולBlue Like Jazzדונלד מילר2013SugarמרשלLove & Air Sexראלף2015A Year and Changeויקטור2016Six LA Love Storiesפיט רוגט2018Thunder Roadפיל2020זאב בשלגג'רמי
+שנהסדרהתפקידהערות2003ללא עקבותמארקפרק: "Revelations"Married to the Kellysטום בצעירותופרק: "Pilot"Threat Matrixילד מתבגרפרק: "Natural Borne Killers"בוסטון פאבליקהקטורפרק: "Chapter Seventy"מלקולם באמצעדילןפרק: "Thanksgiving"2004הפרקליטיםטוד באקפרק: "Police State"2005תקועים בזמןרוג'רפרק: "Milkin' It"2005 - 2009נמלטיםאל.
מרשה גיי הארדן היא שחקנית קולנוע אמריקאית, זוכת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 2000 על תפקידה בסרט "פולוק" ומועמדת שוב לפרס זה בשנת 2004 על תפקידה במותחן הפשע "מיסטיק ריבר".
היא גם זוכת פרס טוני לשנת 2009 על תפקידה במחזה "אלוהי הקטל", ומועמדת שני פרסי אמי על הופעת אורח שביצעה בסדרה "חוק וסדר: מדור מיוחד" ועל תפקידה בסרט הטלוויזיה "ליבה האמיץ של אירנה סנדלר".
הארדן נולדה בלה הויה, קליפורניה, לבברלי ותאדאוס הרדן, שוטר הצי האמריקאי.
עקב עבודתו של אביה, עברה משפחתה של הארדן לגור בקליפורניה, מרילנד, גרמניה, יפן ויוון, שם התעניינה הארדן לראשונה בתחום התיאטרון והופיעה במספר מחזות באתונה.
הארדן סיימה את לימודיה בתיכון "קלינטון מרילנד" ב-1977, לאחר מכן למדה במספר אוניברסיטאות באירופה ולבסוף חזרה לארצות הברית כדי ללמוד באוניברסיטת טקסס באוסטין, שם קיבלה תואר בתיאטרון.
הארדן התחילה את קריירת המשחק בסרטי סטודנטים ב-1979 באוניברסיטת טקסס באוסטין.
תפקידה הגדול הראשון על מסך הקולנוע היה ב-1990 במותחן הפשע של האחים כהן "צומת מילר".
לאחר מכן שיחקה במספר סדרות טלוויזיה מקומיות.
בשנת 1993 עשתה הארדן את הבכורה שלה על בימות ברודוויי והופיעה במחזה "מלאכים באמריקה".
בשנת 2000 שיחקה הארדן בדרמה של אד האריס "פולוק", בסרט גילמה הארדן את דמותה של הציירת לי קרסנר, אשתו של ג'קסון פולוק, אחד הציירים החשובים של המאה ה-20. על תפקידה זכתה הארדן בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
בשנת 2003 השתתפה בסרטו של קלינט איסטווד "מיסטיק ריבר".
בסרט גילמה הארדן את סלסט בוייל, אשתו של דייב בוייל (טים רובינס).
בשנת 2006 היא גילמה את האישה הראשונה בקומדיה המוזיקלית "אמריקן דרימז" לצד יו גרנט.
בשנת 2007 הייתה הארדן מועמדת לפרס אמי על תפקידה בסדרת הפשע "חוק וסדר: יחידת הקורבנות המיוחדת".
בשנת 2009 חזרה לבימות ברודוויי וזכתה בפרס טוני על תפקידה במחזה "אלוהי הקטל".
בין השנים 2005 ל-2012, גילמה את דמותה של סוכנת ה-FBI דיינה לואיס והופיעה כדמות אורחת בחלק מפרקי הסדרה "חוק וסדר: מדור מיוחד".
בשנת 2015 השתתפה בסדרה "קוד בלאק" בתור ד"ר רוריש.
באותה שנה שיחקה בסדרת המתח "המדריך לרוצח" של רשת ABC בתור האנה קיטינג, וגם שיחקה לצד לילי טומלין בדרמה הקומית "סבתא" של פול וייץ.
בשנת 2017 שיחקה בסרט ההמשך "חמישים גוונים של אופל" אשר ממשיך מאותה נקודה בה הסרט הראשון הסתיים.
בסרט היא משחקת לצידם של דקוטה ג'ונסון, ג'יימי דורנן וקים בייסינגר.
בשנת 2020 החלה לשחק בסדרה "תוכנית הבוקר", בתור העיתונאית מגי ברנר.
שנה לאחר מכן גילמה את מנהלת בית הספר גב' שלי בדרמה הקומית "מוקסי".
הארדן נשואה לתאדאוס של משנת 1996, אז הכירו על סט הסרט "אשת החמה".
דוקטור מרשל דוידסון האץ' הוא ביוכימאי אוסטרלי, פיזיולוג צמחים ומדען המחקר הראשי במחלקת תעשיית הצמחים בארגון המחקר המדעי והתעשייתי של חבר העמים הבריטי בקנברה.
הוא גם זכה בפרס קלארק, היה חבר באקדמיה האוסטרלית למדעים וחבר בחברה המלכותית.
האץ' למד במכללת ניואנגטון (1947-1950) ולמד ביוכימיה באוניברסיטת סידני עם פרדריק רוברט ווטלי.
הוא השלים את התואר הראשון שלו במדעים בהצטיינות ב-1954. מ-1955 עד 1959 הוא חקר צמחים בארגון המחקר מדעי והתעשייתי של חבר העמים הבריטי בסידני.
הוא קיבל את הדוקטורט שלו ב-1959 מאוניברסיטת סידני וקיבל חברות בתוכנית פולברייט ב-1961 ובעזרתה הוא עבד עם פול קארל סטאמפ במחלקת הביוכימיה באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס.
מ-1961 עד 1966 האץ' עבד כקצין מחקר במרכז מחקר הצמחים ע"ש דייוויד נורת' בחברה לזיקוק סוכר בע"מ בבריסבן עם ק.
הוא למד בוטניקה באוניברסיטת קווינסלנד ב-1967 וחזר לחברה לזיקוק סוכר בע"מ מ-1968 עד 1969 והיה המנהל של מרכז מחקר הצמחים ע"ש דייוויד נורת'.
מ-1970 הוא היה מדען המחקר הראשי במחלקת תעשיית הצמחים בארגון המחקר המדעי והתעשייתי של חבר העמים הבריטי בקנברה.
האץ' גילה את נתיב קיבוע פחמן במסלול C4 עם צ'ארלס רוג'ר סלאק והנתיב נקרא גם נתיב האץ'-סלאק של פוטוסינתזה.
הוא פרסם יותר מ-200 מאמרים בכתבי עת מדעיים וספרים בתחום הפוטוסינתזה ותחומים אחרים של ביוכימיה בצמחים.
לכבוד תרומותיו למדעי הצמחים הוא קיבל את הפרס הבינלאומי לביולוגיה ב-1991 ונהיה חבר במסדר אוסטרליה.
מרשל הוא תפקיד בעולם הספורט המוטורי.
המרשלים דואגים לבטיחותם של המתחרים והקהל בעת קיום מרוצי מכוניות, מרוצי אופנועים וכדומה, הנערכים לרוב לאורך מסלול מפותל הכולל סכנות רבות.
בנוסף, הם אחראים על קיום הנהלים במסלול ובמרוץ.
תפקידי המרשלים מתחלקים לשתי קבוצות עיקריות.
במסלול עצמו דואגים המרשלים לסיוע פיזי בקיום המרוץ ומחוץ למסלול הם מסייעים בקיום תקנות המרוץ.
מרשלים אלו יושבים בדרך כלל במשרדי המסלול.
בזמן המרוץ הם מבצעים רישום מלא של זמני המתחרים והניקוד, לעיתים בסיוע מערכת מחשב, ועוקבים אחר התקדמות המתמודדים בתחרות.
מרשלים נוספים עוסקים בכל הרישומים בטרם החל המרוץ.
הם הראשונים שנפגשים עם הנהגים, העובדים והפקידים, ואחראים לאישורים השונים של התחרות מבחינת בטיחות ותקנות.
לעיתים, עוסקים מרשלים ברישום עוצמות הקול כדי לוודא שאינן עוברות את הסף המותר במסלול מסוים.
רכבי מרוץ נוטים להפיק עוצמות קול גבוהות עקב מערכות פליטה פתוחות ולכן עובדים אלו חמושים במכשירים אשר מודדים את עוצמת הקול ומוודאים כי עוצמת הקול במהלך המרוץ אינה חורגת מהמותר.
המרשלים מוצבים בצידי המסלול בזמן סבבי האימונים והמרוץ.
במקרה של תאונות או התנגשויות, הם דואגים לפינוי המסלול מעצמים המסכנים מתמודדים אחרים ועוזרים למעורבים בתאונה לחזור בזריזות לתחרות אם הדבר אפשרי.
הם גם דואגים להכנת רכבי הביטחון וציוד החירום שיהיו נגישים ודרוכים לפעילות בהתרעה מיידית.
למרשלים יש גם הכשרה למתן טיפול רפואי, כיבוי אש וטיפול ברכב.
תפקיד נוסף במהלך המרוץ הוא העברת מסרים למתחרים על ידי דגלים, ושלטים.
הודעה על מספר הסיבובים שנותרו, על שינויים שמתחוללים בתחרות ועוד מידע רלוונטי למתחרים.
מרשלים העובדים במסגרת חברה, מקבלים את כל הציוד הנדרש לעבודה זו.
ואילו המתנדבים לתפקיד, לרוב יאלצו להוציא מכיסם כסף, עבור רכישת ציוד מתאים.
מרשלים על המסלול נאלצים לבצע את עבודתם גם במצבי מזג האוויר קשים כגון קור עז וגשם.
בליגות המרוצים העליונות הם לבושים בדרך כלל בסרבלים, לרוב בצבע לבן או כתום, מבד המעכב התפשטות להבת אש.
צבעים אלו נבחרו כדי שהנהגים יזהו את המרשלים, ואת הדגלים המתנוססים בקלות.
כמו כן, הם מצוידים בנעלי הליכה או נעלי בטיחות, מכיוון שרוב עבודתם נעשית בהליכה או עמידה.
הם מצוידים בכפפות רתכים, שעמידות בטמפרטורות גבוהות, למקרים שבהם הם צריכים לדחוף רכב חם, או לנקות את המסלול משברי רכב לוהטים.
הדגלנים יכולים להצטייד בכפפות להגנה על הידיים מפני הקור.
המרשלים אף מצוידים באביזרים נוספים כמו משרוקית למשיכת תשומת הלב, וסכינים וחבלים, בין היתר לחילוץ הנהגים ומשיכת הרכבים מהמסלול.
מרשה מייסון היא שחקנית קולנוע אמריקאית, שהייתה מועמדת לארבעה פרסי אוסקר לשחקנית הטובה ביותר על תפקידיה בסרטים "סינדרלה ליברטי", "דירה לשניים", "פרק ב" ו"רק כשאני צוחקת"; שעל השניים הראשונים היא גם זכתה בשני פרסי גלובוס הזהב.
מייסון נולדה בסנט לואיס, בתם של ג'וזף וז'קלין הלנה מייסון.
גדלה ביחד עם אחותה לינדה בעיר קרסטווד שבמיזורי, למדה ב"תיכון נריקס הול" ולאחר מכן ב"אוניברסיטת ובסטר".
מייסון לוהקה בשנת 1973 על ידי המחזאי ניל סיימון להצגה "הדוקטור הטוב", במהלך עבודתם ביחד הם התאהבו והחליטו להינשא.
נישואיהם החזיקו מעמד כשמונה שנים.
באותה שנה הופיעה בתפקידה הגדול הראשון בקולנוע בדרמה הספרותית של מרק ריידל "סינדרלה ליברטי" בתור הפרוצה מגי פול, הופעת הבכורה שלה העניקה למייסון את פרס גלובוס הזהב לשחקנית הדרמטית בתפקיד ראשי.
ב-1977 הופיעה בקומדיה "דירה לשניים" בסרט על פי תסריטו של בעלה ניל סיימון.
על הופעתה בתור פאולה מק'פוארד זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית בסרט קומי ביחד עם דיאן קיטון.
לשנה זו הוסיפה מייסון גם הופעה בתפקיד הראשי בסרט האימה של רוברט וייז "אודרי רוז".
ב-1981 הייתה מייסון מועמדת בפעם הרביעית לפרס האוסקר על הופעתה בדמות שחקנית הברודוויי השיכורה ג'ורג'יה היינץ בקומדיה "רק כשאני צוחקת", עיבוד למחזה של ניל סיימון "גברת הזנגביל".
לאחר מספר עבודות תחת תסריטו של ניל סיימון הייתה מייסון שותפה לסרט "מקס דוגן חוזר" בו גילמה את נורה מק'פי, אם אלמנה שנפגשת עם אביה הגוסס מקס דוגן (ג'ייסון רוברדס) שנטש אותה בגיל תשע.
ב-1986 שיחקה בתפקיד הראשי בדרמת המלחמה של קלינט איסטווד "מקצוע לוחם" בתור אגי, אשתו לשעבר של סמל חיל הנחתים האמריקני טומאס הייוואיי.
בשנות ה-90 גילמה את תפקיד פולי קורנין אמה של אליזבת' (פיבי קייטס) בקומדיה "תתפגר פרד", שיחקה כסנטורית רובינס בקומדיית העיתונות "צרות בכותרות" ובמותחנים "90 דקות לרצח" ו"שני ימים באל.
ב-2004 שיחקה ב"כלה ודעה קדומה" סרט בסגנון בוליוודי המבוסס על הרומן "גאווה ודעה קדומה".
מייסון הייתה מועמדת לפרס אמי על תפקידה בשישה פרקים בסדרה "פרייז'ר".
אני אוהב את גרושתי (1973)
מרשל אוויר ראשי היא דרגת הקצונה השנייה הגבוהה ביותר בחיל האוויר המלכותי (RAF).
מאז 1919 מוענקת דרגה זו (למעט חריג בודד) למפקדי חיל האוויר המלכותי.
מרשל אוויר ראשי היא דרגת ארבעה כוכבים והיא מקבילה לדרגת אדמירל בצי המלכותי הבריטי (RN) או לגנרל בצבא הבריטי או בחיל הנחתים המלכותי (RM).
דרגה זו נמצאת בשימוש גם בחילות אוויר נוספים אשר קשורים היסטורית לחבר העמים הבריטי.
בכוחות אחרים, כמו הכוחות המזוינים של ארצות הברית והכוחות המזוינים הקנדיים, הדרגה המקבילה היא גנרל או אדמירל, בהתאמה.
ליידי מרסיה מרי ג'וזפין פיצאלן הווארד , המוכרת בשם מרשה פיצאלן (Marsha Fitzalan), היא שחקנית אנגלייה.
מרסיה פיצאלן הווארד נולדה בעיר בון שבגרמניה המערבית.
היא בתם של מיילס פיצאלן-הווארד, דוכס נורפוק ה-17 ושל אן פיצאלן-הווארד, דוכסית נורפוק.
פיצאלן למדה בבית הספר "Convent of the Sacred Heart" בוולדינגהאם שבמחוז סארי.
פיצאלן למדה משחק באקדמיית ובר דאגלס .
היא השתתפה במגוון סרטים ותוכניות טלוויזיה.
בין השאר גילמה את שרה ב'סטרד בסדרה הסאטירית "The New Statesman", ואת מיס בינגלי במיני-סדרה "גאווה ודעה קדומה", עיבוד מ-1980 לרומן מאת ג'יין אוסטן.
עוד השתתפה בסדרת הדרמה התקופתית "על אדונים ומשרתים", בפרק סדרה "המקצוענים", בסרט הטלוויזיה "Spymaker: The Secret Life of Ian Fleming" ובסדרה "Murder Most Horrid"
ב-2014 היא הייתה ממלאת מקום של המלכה אליזבת בחזרות לטקס פתיחת הפרלמנט.
פיצאלן הייתה נשואה לשחקן האנגלי פטריק רייקרט, ולהם שלושה ילדים.
בני הזוג התגרשו ב-1995. ביוני 2007 התחתנה עם ניק ג'ורג'.
היא הייתה גיסתו של סר דייוויד פרוסט, שאשתו הייתה אחותה הבכורה, ליידי קארינה פיצאלן הווארד.
אחיה הוא אדוארד פיצאלן-הווארד דוכס נורפוק .
אחות אחרת שלה נשואה לרוזן בלפור החמישי.
אחייניתה היא המחזאית ליידי קינווארה בלפור .
מרשה בלקברן היא פוליטיקאית אמריקאית חברת המפלגה הרפובליקנית, המכהנת כחברת הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת טנסי.
קודם לכן כיהנה כנציגת המחוז השביעי של טנסי בבית הנבחרים של ארצות הברית.
בלקברן נולדה בעיירה לורל במיסיסיפי למרי והילמן ודגוורת' (Wedgeworth).
ב-1973 סיימה לימודי תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת המדינה של מיסיסיפי.
בתקופת לימודיה כיהנה כנשיאת תא הסטודנטיות.
לאחר לימודיה עבדה כאשת מכירות בחברת ההוצאה לאור "Times Mirror" ולאחר מכן שימשה בתפקיד ניהולי בתחום המכירות בחברת בתי הכל-בו "Castner Knott".
ב-1974 נישאה לצ'אק בלקברן והם הורים לשני ילדים.
ב-1978 הקימה חברה עצמאית בתחום יחסי ציבור, קידום אירועים ושיווק.
בשנת 1992 התמודדה מטעם המפלגה הרפובליקנית בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית אך הפסידה למועמד המפלגה הדמוקרטית.
בשנת 1998 נבחרה לסנאט של טנסי וכיהנה בו עד שנת 2002.
בשנת 2002 נבחרה לנציגת המחוז השביעי של טנסי בבית הנבחרים של ארצות הברית, הכולל חלקים מנאשוויל ופרברים של ממפיס.
היא הושבעה לתפקיד בינואר 2003 ומאז נבחרה עוד שבע פעמים לתקופות כהונה נוספות.
היא חברה בוועדת האנרגיה והמסחר.
מתחילת כהונתה היא משמשת כסגנית מצליף הסיעה הרפובליקנית בבית הנבחרים.
בעמדותיה היא אחת מחברי הקונגרס השמרניים ביותר.
לאחר היבחרו של דונלד טראמפ לנשיא ארצות הברית מונתה לסגנית ראש צוות המעבר שלו לבית הלבן.
היא תיארה עצמה כ"שמרנית הארד-קור רשמית" והתגאתה בכינוי "משוגעת קיצונית" שהודבק לה בידי ליברלים.
בלקברן דחתה את אפשרויות לפשרנות ושיתוף פעולה בין-מפלגתי באומרה "אין פשרות, אין התנצלויות", והצהירה שהיא נושאת אקדח בארנק.
ב-2 באוגוסט 2018 זכתה במועמדות מפלגתה לסנאט עם כ-84% מקולות הבוחרים.
במסע הבחירות ניצבה בפני פיל ברדסן, לשעבר מושל טנסי וראש עיריית נאשוויל, כמועמד המפלגה הדמוקרטית.
בוב קורקר חלק שבחים לברדסן וטען שהיה "ראש עיר, מושל ואיש עסקים טוב מאוד" והזכיר את שיתוף הפעולה ביניהם, אך הביע הסתייגות מיכולתו לגבור על בלקברן שכן טנסי היא מדינות אדומה והודיע על תמיכתו בבלקברן ושיתרום למסע הבחירות שלה.
זמן קצר לאחר דבריו של קורקר הודיע נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על תמיכתו בבלקברן ועמו גם סגן הנשיא מייק פנס.
במהלך מסע הבחירות הודיעה הזמרת המפורסמת טיילור סוויפט על תמיכתה בברדסן וחוללה סערה זוטא שהתבטאה במתיחת ביקורת בידי הנשיא טראמפ על סוויפט וכן בידי מייק האקבי שרכש לה זלזול.
בנובמבר 2018 ניצחה בלקברן את ברדסן, בין היתר הודות לדיונים על אישור מינויו של ברט קוואנו לבית המשפט העליון של ארצות הברית אשר העניקו למסע הבחירות שלה מומנטום.
בלקברן חברה בוועדת המסחר, המדע והתחבורה, בוועדת הכוחות המזוינים, בוועדת המשפט ובוועדה לענייני חיילים משוחררים.
במהלך מבצע חרבות ברזל,הודיעה בלקברן על תמיכתה המלאה בישראל.
בנוסף דרשה בלקברן חקירה והסברים הו מאונר"א והן מהאו"ם לאחר הדיווחים כי עובד אונר"א החזיק חטוף ישראלי במשך 50 יום.
מרשה קולמן-אדביו היא יועצת מדיניות בכירה לשעבר בסוכנות להגנת הסביבה בארצות הברית (EPA) הנודעת כחושפת שחיתות (whistleblower).
החוק No FEAR Act נחקק בהשראת המקרה שלה בשנת 2002.
קולמן אדביו היא בעלת תואר דוקטור מ-MIT.
לפני שהחלה לעבוד בסוכנות להגנת הסביבה עבדה באו"ם.
החל בשנת 1996 היא הגישה תלונות בטענה לפיה חברה אמריקאית כרתה ונדיום בדרום אפריקה תוך פגיעה בסביבה ובבריאות הציבור.
הסוכנות להגנת הסביבה האמריקאית לא נתנה מענה לתלונות אלו, ולכן קולמן-אדביו דיווחה על חששותיה לארגונים חוץ ממשלתיים.
כאשר המשרד להגנת הסביבה האמריקאי החליט כתוצאה מכך לא לקדם את קולמן-אדביו, היא הגישה תביעה נגד ה-EPA, בטענה על אפליה על רקע גזע ומגדר.
המדובר בחוק זכויות האזרח האמריקאי הראשון של המאה ה-21.
לאחר שהחוק אושר בסאנט, חבר הסנאט, ג'ון וורנר, התקשר אל קולמן-אדביו עוד מאולם המליאה: "גברת צעירה, אני מתקשר אליך מאולם המליאה של סנט.
הסנאט של ארצות הברית העביר עכשיו את החוק No FEAR, חוק זכויות האדם הראשון של המאה הזו.
במהלך ההליכים המשפטיים, קולמן-אדביו נשארה מועסקת במשרד להגנת הסביבה.
בשל אבחונה כסובלת מיתר לחץ דם, המשרד אישר לה עבודה מהבית.
אחרי חמש שנים של עבודה מהבית ועוד תביעה שהגישה נגדו, המשרד להגנת הסביבה דרש מקולמן-אדביו לחזור לעבודה במשרד עצמו על אף מצבה הרפואי.
קולמן-אדביו היא המייסדת והמנהיגה של הקואליציה No FEAR ושל הארגון עובדי ה-EPA נגד אפליה גזעית.
בתפקידה כמנהיגת הקואליציה No FEAR ארגנה בהצלחה קמפיין של ארגוני שטח ותרמה לקידום ה-No FEAR Act.
החוק אושר בתקופת הנשיא ג'ורג' בוש בשנת 2002.
כיום קולמן-אדביו חברה במועצת המנהלים של ה-National Whistleblower Center, גוף ללא מטרת רווח המוקדש להגנה על זכויות עובדים חושפי שחיתויות.
הספר מתאר את המסע שעברה קולמן-אדביו מהגשת התלונות בסוכנות להגנת הסביבה ועד לחקיקת החוק.
נכון לחודש אפריל 2015 חברה קולמן-אדביו גם בארגון Green Shadow Cabinet של ארצות הברית כאחראית על שקיפות ממשלתית.
מרשל ברדלי "בראד" וב הוא קצין בדימוס בדרגת לוטננט גנרל.
בתפקידו האחרון שירת כמפקד פיקוד החינוך והאימונים של חיל האוויר של ארצות הברית.
וב סיים ב-1984 את לימודיו באקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית.
הוכשר כטייס מסוקים ושירת כטייס בל UH-1 אירוקוי בטייסת החילוץ וההצלה 40. לאחר מכן עבר הסבה למסוקי MH-53H סופר סטאליון ושירת בטייסת המבצעים המיוחדים 20, וכן כטייס בכיר וקצין בטיחות בלהק המבצעים המיוחדים 352, כנף המבצעים המיוחדים של פיקוד אירופה שהוצבה בסאפוק שבאנגליה.
ב-1996 היה מעורב במשימת החיפוש והחילוץ בעקבות התרסקות מטוס חיל האוויר של ארצות הברית בקרואטיה בו נספה בין היתר מזכיר המסחר של ארצות הברית רון בראון.
על פועלו זכה בפרס צ'ייני המוענק מדי שנה לטייס שהפגין את אומץ הלב הרב ביותר במשימה הומניטרית.
באותה שנה סייע עם צוות מסוקו במבצע חילוץ הומניטרי של אלפי אזרחי מדינות שונות בעקבות הלחימה בליבריה.
לאחר לימודים במכללה לפיקוד ומטה של חיל האוויר ובמכללה לפיקוד ומטה של הכוחות המשולבים שירת במטה פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים ולאחר מכן כקצין מבצעים ומפקד טייסת המבצעים המיוחדים 20. למד במכללת המלחמה הלאומית ושירת במשרד תת-מזכיר ההגנה של ארצות הברית לענייני המזרח התיכון ודרום-מערב אסיה.
ביוני 2005 מונה למפקד להק המבצעים המיוחדים 352. ביולי 2007 מונה למפקד כנף המבצעים המיוחדים הראשונה, במסגרת זו פיקד על הכוח האווירי המשולב למבצעים מיוחדים בפיקוד מרכז שפעל בעיראק.
בנובמבר 2008 מונה לעוזר מפקד פיקוד המבצעים המיוחדים של חיל האוויר.
באפריל 2009 מונה למפקד חיל האוויר ה-23 המשויך לפיקוד המבצעים המיוחדים.
ביולי 2010 מונה לעוזרו של מפקד פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים.
במהלך תפקידו היה מעורב ב"מבצע חנית נפטון" לחיסולו של אוסאמה בן לאדן, ותועד בתצלום "חדר המצב" כשהוא בסמוך לנשיא ארצות הברית ברק אובמה.
ביולי 2012 מונה לראש ענף תכנון ואמצעים בפיקוד המבצעים המיוחדים של חיל האוויר.
ביולי 2013 מונה למפקד המבצעים המיוחדים של פיקוד אירופה וקודם לדרגת מייג'ור גנרל.
באוגוסט 2014 קודם לדרגת לוטננט גנרל ומונה למפקד מפקדת המבצעים המיוחדים של נאט"ו.
ביולי 2016 במקומו מונה קולין קילריין והוא מונה למפקד פיקוד המבצעים המיוחדים של חיל האוויר.
ביולי 2019 מונה למפקד פיקוד החינוך והאימונים של חיל האוויר של ארצות הברית.
הוא שירת בתפקיד עד פרישתו במאי 2022.
במהלך שירותו צבר מעל 3,700 שעות טיסה מהם 117 שעות טיסה מבצעיות, על מסוקי MH-53H/J/M, מסוקי בל UH-1 אירוקוי, מסוק-מטוס CV-22B, מטוסי לוקהיד MC-130H, ו-MC-130P.
וב בעל תואר ראשון בביולוגיה מאקדמיית חיל האוויר בקולורדו, תואר שני ביחסים בינלאומיים מאוניברסיטת המדינה טרוי באלבמה ותואר שני באסטרטגיית ביטחון לאומי ממכללת המלחמה הלאומית.
מרשה וורן היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה אנגלייה.
על הבמה הופיעה בתפקיד מאדאם ארקטי במחזה "Blithe Spirit" ובמחזה "The Sea" בתיאטרון המלכותי היימרקט.
היא זכתה פעמיים בפרס אוליבייה.
וורן נולדה בעיר ווטפורד שבהרטפורדשייר.
היא למדה בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה בלונדון, וסיימה את הלימודים ב-1963. מאז שיחקה במספר רב של מחזות ברחבי בריטניה.
עבודתה הראשונה הייתה כעוזרת מנהל במה בהפקה של הרומן "דייוויד קופרפילד" בסולסברי.
מ-2013 עד 2016 שיחקה בתפקיד פנלופי בסיטקום "Vicious" של רשת ITV.
ב-2014 כיכבה בסיטקום " Edge of Heaven" בתפקיד נני מו.
עוד שיחקה בפרק בקומדיית המצבים "מה יגידו השכנים?".
וורן זכתה בשני פרסי תיאטרון על שם לורנס אוליבייה לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה.
ב-1984 זכתה בפרק על הופעתה במחזה "Stepping Out", וב-2002 על הופעתה במחזה "Humble Boy" בתיאטרון המלכותי הלאומי.
ב-2001 הייתה מועמדת לפרס על תפקידה במחזה "In Flame" בתיאטרון ניו אמבסדורס.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 1985 Mr.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 1983–1986 אין כמו בבית No Place Like Home ורה בוטינג סיטקום 1986 We'll Think of Something מורין ברוקס סיטקום של ITV 1992 מה יגידו השכנים?
שנה שם תפקיד הערות 2003 Tomb Raider: The Angel of Darkness מרגוט קרבייר קול בלבד 2014 Dark Souls II מורל /האג מלנטיה קול בלבד
ג'ונסון הייתה אישה טרנסג'נדרית, פעילה בתנועת שחרור הלהט"ב ודראג קווין.
היא הייתה אחת הדמויות הבולטות במהומות סטונוול ב-1969. ג'ונסון הייתה חברה מייסדת של ארגון "החזית לשחרור גאה" (Gay Liberation Front), ושל קבוצת הפעולה (Street Transvestite Action Revolutionaries), לצד חברתה הקרובה, סילביה ריברה.
היא הייתה דמות פופולרית בסצנה הגאה ובעולם האמנות של ניו יורק, שימשה כמודל עבור אנדי וורהול, והופיעה מעל הבמה עם Hot Peaches, להקת מופע אוונגרד ודראג.
ג'ונסון כונתה, בין היתר, "ראש העיר" של רחוב כריסטופר, וכן "קדושת רחוב כריסטופר", שם התרחשו אירועי סטונוול.
בשנות ה-1980 ותחילת שנות ה-90, ג'ונסון הייתה לפעילת איידס כחלק מארגון Act Up.
ג'ונסון נולדה ב-24 באוגוסט 1945 באליזבת שבניו ג'רזי.
גידלה אותה אמה החד הורית, לצד אחותה הגדולה, נורמה.
ג'ונסון גדלה כקתולית, והקשר שלה לדת נשאר תמיד חלק מהותי מחייה.
היא התחילה ללבוש שמלות בגיל חמש, אבל הפסיקה כשהתחילה לחוות בשל כך הטרדות מיניות, ואף דיווחה שנאנסה בגיל צעיר.
בגילאי העשרה המאוחרות, ג'ונסון סיפרה לאמה שהיא גיי, ואמה הגיבה אליה בבוז.
עם סיום לימודי התיכון בשנת 1963, ג'ונסון עברה לשכונת גריניץ' וילג' בניו יורק, שם עבדה במסעדה עד שהתחילה להצליח בעולם הדראג, והייתה מופיעה ב"נשפי הדראג" של ניו יורק בשם "מרשה השחורה".
ג'ונסון דיווחה שהיה לה קשה "לעשות דראג רציני" בשל מחסור כלכלי, והייתה מעצבת בעצמה את שמלותיה.
היא התחילה לעסוק בזנות כדי להתפרנס.
החל מסביבות 1966, ג'ונסון חייתה ברחובות של גריניץ' וילג'.
את שמה המלא – מרשה פ.
ג'ונסון – בחרה בהדרגה: את שם המשפחה משלט מסעדת הרשת "האוורד ג'ונסון", מהסניף ברחוב 42, וכשנשאלה מה פשר האות "P" בשם, היא הייתה עונה "" (שכח מזה, תתעלם).
חברה לתנועת השחרור הגאה, בוב קוהלר, סיפר שכשאשר עמדה ג'ונסון מול בית המשפט בבקשה לשחרור בערבות, השופט שאל מה פשר האות, וזה מה שהיא ענתה, כשהיא מקליקה באצבעותיה.
השופט היה משועשע, ושחרר אותה.
ג'ונסון גם הייתה עונה במשפט זה בסרקזם כשהיו חוקרים אותה לגבי מגדרה.
ג'ונסון החלה לפקוד את הבר סטונוול לאחר שהתחילו לאפשר כניסה ללסביות ודראגיסטיות.
ג'ונסון כינתה את עצמה אחת מ"בנות סטונוול".
בשעות הבוקר המוקדמות של ה-28 ביוני 1969, פרצו מהומות סטונוול.
רבים זיהו את ג'ונסון בתור אחת הראשונות להשיב מלחמה בעימותים עם המשטרה במהלך ההתקוממות.
למרות שהיו כאלה שטענו שג'ונסון עצמה התחילה את המהומות, ג'ונסון התכחשה לכך בראיון ב-1987, לפיו היא הגיעה למקום בסביבות השעה 2:00, כשהמהומות כבר התחילו.
על פי הדיווחים, ההתפרצות החלה בסביבות השעה 1:20 בבוקר.
דייוויד קרטר, בספרו Stonewall: The Riots that Sparked the Revolution, תיאר את מעשיה של ג'ונסון, כמי שהשליכה כוס שוט לתוך הבר העולה באש בצעקת, "יש לי זכויות אזרח!", ושבלילה השני למהומות, ג'ונסון טיפסה על פנס רחוב והפילה חפץ כבד על שמשת ניידת משטרה.
קרטר מנה את ג'ונסון, יחד עם ג'קי הורמונה וזאזו נובה, בתור "שלוש הדמויות שידוע שעמדו בחוד החנית" בהסלמה של אירועי סטונוול.
זמן קצר לאחר מכן, היא וחברתה הקרובה סילביה ריברה היו ממייסדי S.
(Street Transvestite Action Revolutionaries), ושתיהן התבלטו באירועים ומצעדים גאים ופעולות רדיקליות אחרות למיניהן.
ב-1973, נאסר על ג'ונסון וריברה להשתתף במצעד הגאווה על ידי הוועד ההומו-לסבי המארגן, אשר הצהיר ש"לא נרשה למלכות דראג" להשתתף, הן "עושות לנו שם רע".
באותה תקופה, המאבק הגאה או הלהט"בי כונה בדרך כלל המאבק ההומואי, או המאבק ההומו-לסבי, ונשים טרנסג'נדריות נהגו להזדהות בעיקר כמלכות דראג, והדרתן הייתה מכוונת.
התגובה של ג'ונסון וריברה הייתה לצעוד בהתרסה בקדמת המצעד.
במהלך עצרת גאה בתחילת שנות ה-70, עיתונאי שאל את ג'ונסון למה היא שם בעצם, וג'ונסון צעקה לתוך המיקרופון, "יקירתי, אני רוצה את הזכויות הגאות, עכשיו!"
במהלך תקרית נוספת בתקופה זו, ג'ונסון התנגדה למעצר, והתעמתה עם השוטרים שבאו לעצור אותה בגין זנות.
היא הכתה בהם בתיק שלה, כשבתיק שתי לבנים.
ג'ונסון נשאלה על ידי השופט למה היא עובדת בזנות, וג'ונסון, שמאסה בחוסר ההבנה לגבי תנאי חייהן של נשים טרנסג'נדריות, הסבירה לו שהיא מנסה לגייס כסף עבור המצבה של בעלה המנוח.
כשהשופט שאל אותה מה קרה לאותו הבעל-לכאורה, הגיבה ג'ונסון, "חזירים (שוטרים) הרגו אותו".
השופט לא ראה בעין יפה את לעגה של ג'ונסון כלפי בית המשפט, והיא נידונה ל-90 ימי מאסר על תקיפה.
במהלך ריצוי העונש, עורך הדין של ג'ונסון שכנע את השופט לשלוח אותה לבית החולים הפסיכיאטרי בלוויו כחלופת מעצר.
ג'ונסון וריברה רצו לשבור את מעגל האימה שבו נשים טרנסג'נדריות נאלצות לחיות ברחובות ולעבוד בזנות בשל אי התאמתן לחברה, וההתייחסות אליהן בשל כך כמשוגעות או כפושעות.
הן הקימו יחד עם עוד פעילי S.
את המקלט הראשון עבור נוער גאה וטרנס דרי רחוב בשנת 1972, ושילמו את שכר הדירה ממה שהרוויחו בזנות.
מרשה הייתה "אם הדראג" בבית המקלט, ודאגה לאוכל וביגוד עבור הנוער שכלל מגוון זהויות כולל הומואים, מלכות דראג וטרנסג'נדריות וזהויות בלתי קונפורמיות אחרות.
התקיים זמן קצר בלבד, אך הפך למודל אגדי עבור הדורות הבאים.
בשנת 1975, ג'ונסון צולמה על ידי האמן המפורסם אנדי וורהול, במסגרת סדרת צילומי הפולארויד שלו בשם "גבירותיי ורבותיי".
באותה תקופה ג'ונסון גם הייתה חברה בלהקת הדראג הבינלאומית של ג'יי קמיסיאס, Hot Peaches, עמה הופיעה ברחבי ארצות הברית ובאירופה.
בשנות ה-80, ג'ונסון המשיכה את פעילות השטח שלה כאקטיביסטית מוערכת מארגון ACT UP.
בשנת 1992, כאשר מצג ההנצחה לסטונוול של ג'ורג' סגל הועבר מאוהיו לרחוב כריסטופר כדי להכיר בתנועת השחרור הגאה, ג'ונסון אמרה, "כמה אנשים מתו כדי ששני הפסלים הקטנים האלו ימוקמו בפארק כדי להכיר בהומואים?
כמה שנים זה ייקח שאנשים יראו שכולנו אחים ואחיות, ובני האדם מהמין האנושי?
כלומר, כמה שנים זה ייקח כדי שאנשים יראו את זה?
כולנו במירוץ העכברים הזה ביחד".
ב-30 ביוני 1992, זמן קצר לאחר מצעד הגאווה בניו יורק, ג'ונסון דווחה כנעדרת.
שישה ימים לאחר מכן, ב-6 ביולי, גופתה של ג'ונסון נמצאה צפה בנהר ההדסון.
ג'ונסון הייתה בת 46. ראשית, קבעה המשטרה את סיבת המוות כהתאבדות, אך משפחתה וחבריה של ג'ונסון התעקשו שג'ונסון לא הייתה אובדנית, וציינו את הפציעה החמורה שנמצאה בחלק האחורי של ראשה.
מספר אנשים העידו שחבורת "בריונים", שהיו ידועים גם כשודדים, נטפלו לג'ונסון והטרידו אותה.
עד אחר ראה מישהו נאבק עם ג'ונסון כמה ימים לפני מותה, וקורא לה בשמות גנאי, ואותו אדם התרברב מאוחר יותר שהוא רצח "מלכת דראג בשם מרשה".
למרות הקמפיין מצד קהילתה ומקורביה, וכן עצרות ומשמרות שנערכו היכן שנמצאה הגופה, המשטרה סירבה לחקור את נסיבות מותה.
רק בנובמבר 2012, כעבור 20 שנים, הפעילה מריה לופז הצליחה לשכנע את משטרת ניו יורק לפתוח מחדש את תיק הרצח האפשרי.
מאבקה של לופז על פתיחת התיק והניסיון להבין מה אירע באמת למרשה פ.
ג'ונסון מתועד בסרט הדוקומנטרי משנת 2017 The Death & Life of Marsha P.
עשרה ימים בלבד לפני מותה, ג'ונסון הצטלמה לראיון מפורט,ששימש כחומר המרכזי ביצירת הסרט התיעודי Pay it No Mind: The Life and Times of Marsha P.
Johnson, בבימויים של מייקל קסינו וריצ'רד מוריסון.
בסרט מרואיינים גם רבים מחבריה הקרובים של ג'ונסון, המוקירים את זכרה כאחת מחלוצות המאבק הלהט"בי.
להקת הפופ "אנטוני והג'ונסונס" (בראשות אנוהני) נקרא על שמה של ג'ונסון, והאלבום על שמם משנת 2000 כולל שיר בשם "River of Sorrow" (נהר הצער), אשר מבוסס על חייה ומותה של ג'ונסון.
ב-1993 אנוהני הופיעה במחזה על ג'ונסון שהועלה על ידי להקת Hot Peaches, אותה קבוצת התיאטרון איתה הופיעה ג'ונסון עשרות שנים קודם לכן.
אנוהני גם כתבה וביימה מחזה על ג'ונסון, "The Ascension of Marsha P.
Johnson" (עלייתה של מרשה פ.
ג'ונסון, כאשר המילה גם בעלת משמעות דתית של "העלאת נשמתה").
ההצגה עלתה לבמה באופן מקומי בניו יורק בשנים 1994-1995.
מלכת הדראג ואישיות הטלוויזיה רופול ציין את ג'ונסון בתור השראה.
במהלך פרק של הסדרה שלו, המירוץ לדראג של רופול, ב-2012, רופול אמר למתחרים שג'ונסון "סללה את הדרך עבור כולנו".
בסרט ההוליוודי בשם "סטונוול" מופיעה דמות המבוססת על ג'ונסון, המגולמת על ידי אוטוג'ה אביט.
הוא סרט ניסיוני קצר בבימויין של ריינה גוסט וסשה וורצל, המתאר את קורותיהן של ג'ונסון וסילביה ריברה בשעות לפני שפרצו מהומות סטונוול בניו יורק ב-1969. את ג'ונסון גילמה בסרט זוכת פרס אינדיפנדנט ספיריט, השחקנית הטרנסג'נדרית מיה טיילור.
Johnson, בבימויו של דייוויד פראנס, הוצג בהקרנת בכורה בפסטיבל הסרטים טרייבקה באפריל 2017, ולאחר מכן נרכש על ידי נטפליקס.