tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בינואר 2006 מונה למאמן הקבוצה, שהייתה שרויה במשבר, וסייע לה לשפר את מאזנה בליגה האיטלקית ולהבטיח את מקומה ביורוליג בעונה שלאחריה.
בסוף עונת עזב את הקבוצה.
ג'ורג'ביץ' היה חבר שנים רבות גם בסגל נבחרת יוגוסלביה בכדורסל, ושיחק במסגרת זו 108 משחקים.
הוא זכה עם הנבחרת באליפות העולם בכדורסל ב-1998, ובאליפויות אירופה בכדורסל שנערכו ב-1991, 1995 ו-1997, באחרונה אף זכה בתואר השחקן המצטיין.
כן זכה עם נבחרתו במדליית הכסף באולימפיאדת אטלנטה (1996).
אחרי שעזב את פזארו, אימן ג'ורג'ביץ' ברחבי אירופה, באיטליה, יוון וגרמניה, וגם את נבחרת סרביה.
ג'ורג'ביץ' הוא בין שבעת הכדורסלנים שייסדו את עמותת "גרופ 7", המסייעת לילדים במצוקה בסרביה.
אלכסנדר ארקדייביץ' גאליץ' הוא שם העט של אלכסנדר ארונוביץ' גינזבורג משורר, מחזאי, תסריטאי, פזמונאי וזמר סובייטי ממוצא יהודי שכתב ברוסית.
את שם העט שאימץ לעצמו, "אלכסנדר גאליץ'" – כשמה הרוסי של העיר ההיסטורית האליץ' – הרכיב כווריאציה על ראשי התיבות של שמו: גינזבורג אלכסנדר ארונוביץ'.
השימוש שעשה בשם עט היה בשל רצונו להסתיר את מוצאו היהודי – שבברית המועצות של תקופתו היווה עול עבור דמויות ציבוריות.
גם את שמו האמצעי (על שם האב) שינה מ-"ארונוביץ'" ל-"ארקדייביץ'".
אלכסנדר גינזבורג נולד ב-19 באוקטובר 1918 בעיר דניפרופטרובסק (אז יקטרינוסלב).
אביו אהרון גינזבורג (Арóн Семёнович Г'инзбург) עבד ככלכלן, ואמו פאני וקסלר (Фáнни Борисовна Векслер) הייתה מורה באקדמיה למוזיקה העירונית.
בשנת 1923 עברה המשפחה למוסקבה.
לאחר שסיים את הלימודים בכיתה ט', התקבל גאליץ' למכון ללימודי הספרות על שם מקסים גורקי.
בו בזמן התקבל גם לאולפן לאופרה ודרמה על שם קונסטנטין סטניסלבסקי.
עד מהרה עזב את המכון לספרות, וכעבור שלוש שנים עזב גם את האולפן.
בשנת 1939 עבר לאולפן התיאטרון של המחזאי אלכסיי ארבוזוב.
בפברואר שנת 1940 הציג האולפן את המחזה "העיר עם עלות השחר", שגאליץ' היה ממחבריו.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה גויס גאליץ' לצבא, אך כשנתגלה מום מולד בלבו, הוא שוחרר מהצבא ונשלח לדרום רוסיה.
עבד בתיאטרון בעיר גרוזני עד דצמבר 1941, אז עבר לטשקנט, שבה הקים המחזאי ארבוזוב תיאטרון חדש, שאליו הזמין את תלמידיו.
בראשית יצירתו כתב גאליץ' מחזות ותסריטים לכמה סרטים, ובהם הסרט "הרצה על פני הגלים", המבוסס על רומן מאת אלכסנדר גרין.
בסוף שנות ה-50 החל גאליץ' לחבר שירים, שאותם נהג לבצע אותם בעצמו וללוותם בגיטרה.
בתחילה הושפע רבות מהרומנסה של אלכסנדר וורטינסקי, וכחלוף הזמן התבדל ונעשה לאחד המשוררים הבולטים בסוגה חדשה – שירת המחברים ("בארדים").
הסוגה נעשתה פופולרית במיוחד אחרי הופעת הרשמקולים וגליץ' היה בין הבולטים בה לצד ולדימיר ויסוצקי ובולט אוקודז'בה.
שיריו הראשונים של גאליץ' היו תמימים למדי מבחינה פוליטית, אך לא התאימו לאסתטיקה הרשמית של ברית המועצות.
חלק ניכר מנקודת השבירה ביצירתו התחולל בעקבות המקרה שבו בוטלה הצגת הבכורה של המחזה פרי עטו, "שקט הימאים".
המחזה נכתב על ידי גאליץ' עבור תיאטרון "בן זמננו" (Современник), והתיאטרון קיים חזרות עד שהיה מוכן להציגו; ברם לאחר כל החזרות החליטו השלטונות לאסור על הצגתו.
הרשויות טענו כי גאליץ' מציג את תפקידם של היהודים במלחמת העולם השנייה באופן מסולף.
גאליץ' תיאר את האירוע מאוחר יותר בסיפור "חזרה כללית".
לאחר מקרה זה החריפה הנימה הפוליטית בשיריו של גאליץ', והחלה להופיע בהם קריאת מחאה – מה שהוביל אותו לסכסוך עם השלטון: נאסר עליו לשיר בפומבי או להוציא תקליטים, והפסיקו להוציא לאור את חיבוריו.
אף על פי כן, המשיך גאליץ' בחיבור ובביצוע שיריו: הוא היה שר בהופעות בדירות פרטיות, ושיריו הוקלטו על ידי חבריו, שהיו מפיצים את קלטות השמע בחשאי; הפופולריות של גאליץ' רק התחזקה.
בשנת 1969 הוציאה לאור הוצאת ספרים את ספר שיריו, ובעקבות זאת סולק גאליץ' בשנת 1971 מאגודת הסופרים של ברית המועצות, שבה היה חבר משנת 1958. בשנת 1972 סולק גם מאגודת עובדי הקולנוע, ובשנה זו עבר את התקף הלב השלישי בחייו.
באותה שנה נטבל גאליץ' לנצרות האורתודוקסית על ידי האב אלכסנדר מן.
בשנת 1974 נאלץ גאליץ' להגר מברית המועצות; כל יצירותיו שפורסמו קודם נאסרו בברית המועצות.
גאליץ' נסע לנורווגיה, ומשם עבר למינכן, בה עבד ברדיו אירופה החופשית.
בהמשך התגורר בפריז, ובה נהרג ב-15 בדצמבר 1977 בהתחשמלות כאשר ניסה לתקן אנטנה.
ישנן גרסאות סותרות ובלתי מאומתות לגבי מותו.
לפי גרסה אחת, נרצח גאליץ' בידי סוכני הק.ג.ב.
משום שבפעילותו הדיסידנטית הפריע למשטר; לפי גרסה אחרת (סותרת), נרצח בידי סוכני ה-CIA.
יש הטוענים כי גאליץ' התגעגע מאוד אל מולדתו, והשתדל לשוב אליה.
חזרתו הייתה אמורה לפגוע בתנועה הדיסידנטית בברית המועצות, שכן הדיסידנטים לא היו חוזרים במחאה נגד המשטר.
חרף זאת, חבריו של גאליץ' שביקרו בדירתו 20 דקות אחרי מותו, הביעו את שכנועם כי מותו לא יכול היה להיגרם אלא בשל אסון.
שיא יצירתו הפואטית של גאליץ' הוא הפואמה "קדיש", המוקדשת לזכר נשמתו של הסופר, הרופא והפדגוג הפולני הגדול יעקב גולדשמיט (יאנוש קורצ'אק), שנרצח יחד עם חניכיו מבית היתומים בוורשה במחנה ההשמדה טרבלינקה.
אלכסנדר גולדשטיין היה סופר, מסאי, חוקר ספרות ועיתונאי יהודי יליד ברית המועצות.
בשנת 1990 עלה לישראל, אולם המשיך לכתוב ברוסית.
גולדשטיין נולד בטאלין (אז חלק מברית המועצות וכיום באסטוניה).
אביו היה עיתונאי, אמו מתרגמת מצרפתית ומספרדית.
בילדותו עברה המשפחה לעיר מגוריהם של הוריו אביו, באקו שבאזרבייג'ן.
לאחר שסיים את בית הספר התיכון למד ספרות באוניברסיטת באקו ובשנת 1988 סיים את עבודת הדוקטור שלו על היחסים בין הספרות האירופית לספרות המוסלמית במאה ה-18.
בשנת 1990 עלה לישראל עם הוריו.
גולדשטיין לא התאקלם בסביבה התרבותית של ישראל ונשאר מוכר רק בחוגי האינטליגנציה הרוסית בישראל.
הוא התגורר בתל אביב ועבד בשבועון "ספוטניק".
בשנת 1998 זכה ספרו הראשון, "פרידה מנרקיסוס", בפרס "בוקר" של מוסקבה למסות ספרותיות וכך היה למחבר הראשון שאינו גר ברוסיה וזוכה בפרס.
שימש כעורך כתב העת הישראלי ברוסית זרקאלו.
גולדשטיין נפטר ב-2006 בתל אביב.
לאחר מות הוענק לו הפרס ע"ש אנדריי ביילי.
אלכסנדר מיכאיילוביץ' גורצ'קוב היה מדינאי רוסי, נסיך ממשפחת גורצ'קוב וכיהן גם כשר החוץ של רוסיה.
אלכסנדר גורצ'קוב נולד במשפחת אצולה בעיירה האפסלו באסטוניה של היום, אז בתחומי האימפריה הרוסית.
אביו היה קצין והמשפחה שינתה מקום מגורים מספר פעמים.
הוא רכש השכלה בליצאום (בית ספר תיכון) של צארסקויה סלו בו למד באותו שנתון עם אלכסנדר פושקין כחבר לספסל הלימודים.
פושקין ציין שעוד בתקופת הלימודים גורצ'קוב היה מקובל חברתית וניבא את הצלחתו.
בנוסף לכך הוא קיבל השכלה ספרותית שתרמה רבות ליכולת הרטורית שלו.
בתום לימודיו, בשנים 1820–1822 השתתף גורצ'קוב במשלחת דיפלומטית רוסית בראשות קרל רוברט נסלרודה ובסיומה התמנה למזכיר השגרירות בלונדון.
עד לשנת 1833 הוא שירת בתפקידים שונים בשגרירויות ברומא, ברלין, פירנצה ווינה.
בשנת 1841, נשלח גורצ'קוב לשטוטגרט להסדרת הנישואים של הנסיכה הגדולה אולגה (ביתו של ניקולאי הראשון) עם נסיך הכתר צ'ארלס מווירטמברג.
לאחר הסדרת העניין גורצ'קוב נשאר בשטוטגרט במשך 12 שנים.
בהיותו בגרמניה הוא עקב מקרוב אחר התנועות המהפכניות בה.
בשנת 1850 בנוסף לתפקיד השגריר שמילא, הוא מונה למיופה כוח ליד הסיים הגרמני בפרנקפורט (הבית התחתון).
ההשפעה הרוסית על הנעשה בגרמניה הייתה גדולה אז.
בשנת 1850 כאשר הוקמה מחדש הקונפדרציה הגרמנית, במקום הפרלמנט של פרנקפורט, מונה גורצ'קוב לקשר מול הפרלמנט שם.
בהיותו בפרנקפורט גורצ'קוב התקרב לאוטו פון ביסמרק אשר באותה תקופה תמך באופן נלהב ביחסים קרובים בין גרמניה לרוסיה.
הקיסר ניקולאי מצא כי שגרירו בווינה, הברון מיינדורף, אינו מעביר את מסריו הפוליטיים כראוי.
אי לכך, בקיץ 1854 גורצ'קוב הועבר לווינה ובאביב 1855 הוא מונה לראש השגרירות שם.
באותה תקופה אוסטריה הפתיעה את הרוסים תוך החלטתה לתמוך באנגליה וצרפת ולפעול נגד הרוסים בקשר לאימפריה העות'מאנית.
מצב השגריר בווינה היה לא נוח.
לאחר מותו של הקיסר הרוסי סוכם על פתיחת ועידה לקביעת תנאים לסיום המלחמה.
תודות למאמצי גורצ'קוב, אוסטריה התרחקה במהלך השיחות מצרפת ואנגליה והכריזה על עצמה כנייטרלית.
עם זאת, אירועי המלחמה ובמיוחד נפילת סבסטופול שינו את עמדת האוסטרים והם שבו לעמדות המקוריות.
האוסטרים החליטו לתמוך בדרישות מדינות המערב והרוסים נאלצו לקבל את התנאים ובפברואר 1856 בפריס נפתחה ועידה חדשה להסדרת תנאי סיום המלחמה.
למרות שהשתתף בוועידה זו, נמנע גורצ'קוב בכוונה להוסיף את חתימתו לחוזה השלום לאחר זו של הרוזן אורלוב, שהיה הנציג הראשי של רוסיה.
באפריל 1856 הקיסר החדש, אלכסנדר השני, שהכיר בחוכמה ובאומץ שגילה גורצ'קוב, מינה אותו לשר החוץ במקום הרוזן נסלרודה.
חוזה פריס מ-1856 סיים את תקופת הפעילות האקטיבית של הדיפלומטיה הרוסית באירופה.
הוא הרגיש עמוק את גודל הנפילה של המדינה כי הוא היה במרכז העוינות.
התרשמותו מוועידות וינה ופריס השפיעו על כל מהלך תפקודו במשרת השר.
הוא שם למטרה לפעול בזהירות בתקופה הראשונה לאחר המלחמה, לגרום לאוסטרים לשלם על התנהגותם ולפעול לביטול הדרגתי של תנאי חוזה פריס.
בשנת 1856 הוא הצהיר שרוסיה לא תפעל נגד ממלכת נאפולי כי היא צריכה להתארגן מחדש לאחר המלחמה.
בשנת 1859 הוא הצהיר שתקופת הרגיעה הסתיימה ורוסיה חזרה לפעילות אקטיבית בזירה הפוליטית.
המשבר הפוליטי באיטליה שהתרחש בשנת 1859 גרם לדאגה עמוקה אצל הרוסים.
גורצ'קוב ניסה לפעול בזירה הדיפלומטית וגם כאשר ראה שהמלחמה בלתי נמנעת, הזהיר את המדינות הגרמניות מתמיכה באוסטריה.
התיאום עם שגריר ברוסיה אוטו פון ביסמרק היה מלא וגרם להרגעת הרוחות.
הרוסים הצהירו על התמיכה המלאה בצרפתים בעמדתם בהקשר לאיטליה.
אומנם ההתקרבות לצרפת הייתה זמנית בלבד.
לאחר ניצחונות של הצרפתים בקרבות נגד האוסטרים, התפייס גורצ'קוב עם הממשל האוסטרי.
בשנת 1860 גורצ'קוב מצא לנכון להזכיר לאירופה על המצב העמים הנוצרים תחת השלטון העות'מאני.
הוא הציע לכנס ועידה חדשה שתבדוק שינויים של חוזה פריס בהקשר זה.
הניסיון לא היה מוצלח ולא היה לו המשך.
באוקטובר 1860 הוא חזר לטפל בנושא האיטלקי.
למרות המדיניות הנייטרלית הקודמת הוא התנגד לפעילות ברוטאלית של הממשל הסרדיני נגד המהפכנים המקומיים.
הנושא הפולני הרחיק את הרוסים מהצרפתים אך חימם מאוד את היחסים עם פרוסיה.
החל משנת 1862 ביסמרק תיפקד כראש הממשלה בפרוסיה.
החל מתקופה זו היה תאום מלא בין הידידים הוותיקים - גורצ'קוב וביסמרק.
בשנת 1863 הרוסים חתמו על הסכם עם פרוסיה שנתן לרוסים חופש פעולה נגד המורדים הפולנים.
פעילות של צרפת, אנגליה ואוסטריה בתמיכת המורדים הפולנים התנגשה עם הפעילות הרוסית באזור.
גורצ'קוב פעל בנמרצות והצליח לאצור את המתקפה הדיפלומטית.
בינתיים ביסמרק התקדם ביישום התוכניות שלו לאיחוד גרמניה.
בהקשר זה הוא מנצל עד תום את התמימות של נפוליאון השלישי וידידות עם האימפריה הרוסית.
ענייני פנים של גרמניה היו במרכז הפעילות הדיפלומטית.
צרפת הציעה לכנס ועידה בינלאומית, גורצ'קוב באופן רשמי תמך ברעיון, אך בכל פעם ציין שצריך לדחות את המועד.
בסופו של דבר מלחמת שבעת השבועות בין אוסטריה ובין פרוסיה פרצה שעד מהרה הסתיימה בניצחון מוחץ של הפרוסים.
שיחות שלום התנהלו ללא התערבות מבחוץ.
ההצלחות הגדולות של פרוסיה בשנת 1866 עוד יותר חיזקו את הקשריה עם רוסיה.
התנגדות אקטיבית של צרפת והתנגדות פסיבית של אוסטריה לתוכניותיו של ביסמרק גרמו לכך שהממשל הפרוסי היה מודע לחשיבות ברית עם רוסיה.
הרוסים מצידם תמכו בפרוסים ללא התחייבויות מיותרות מצידם.
בסתיו 1866 החלו מהומות באיי יוון נגד השלטון העות'מאני.
כתגובה אוסטרים החלו לתמוך ברעיון רוסי בהכנסת שינויים לחוזה פריס לקבלת הקלות לאוכלוסייה נוצרית שבשליטת הטורקים.
גם האוסטרים וגם הצרפתים תמכו בהעברת מספר איים לשליטה יוונית.
באופן מפתיע הרוסים התנגדו לרעיון, ודרישות יווניות לא הגיעו לסיכום חיובי.
הסיבות לכך היו בפעילות פרוסית מאחורי הקלעים.
לפרוסיה לא היה רצוי שהרוסים השיגו משהו במזרח לפני הגשמת התוכניות הפרוסיות בהקשר לצרפת.
בקיץ 1870 פרצה מלחמת פרוסיה צרפת.
הרוסים תמכו בפרוסים ללא סייג, ואף לא דאגו לקבלת הטבות כל שהם במידה ופרוסיה אכן תנצח במלחמה.
הרוסים הזהירו את אוסטריה מלעזור לצרפת ודאגו לחופש פעולה של פרוסיה בהקשר לפעילות צבאית ודיפלומטית.
בסופו של דבר לאחר סיום המלחמה, פרוסיה הגשימה את המטרה האסטרטגית ממעלה ראשונה - איחוד גרמניה תחת הקיסר הפרוסי.
הרוסים הצליחו להשיג ביטול סעיף 2 בחוזה פריס וקיבלו הרשאה להקים מחדש את הצי בים השחור.
הנושא סוכם סופית במסגרת שיחות בלונדון בשנת 1871.
לאחר איחוד גרמניה, ביסמרק כבר לא היה מעוניין בהמשך ידידות עם גורצ'קוב.
אכזבת גורצ'קוב בפעילות הידיד הישן שלו קיבלה ביטוי בכל הפעילות הדיפלומטית הרוסית בתקופה זו.
רוסיה נכנסה לברית שלושת הקיסרים.
כתוצאה מכך ידיה היו קשורות ופעילותה הייתה תלויה ברצונות של ברלין ווינה.
אינטרסים של אוסטריה באזור הבלקן לא תמיד עמדו בקנה אחד עם האינטרסים הרוסים.
גורצ'קוב חתם על מספר הסכמים שקשרו את ידיה של רוסיה לפני המלחמה נגד האימפריה העות'מאנית ולא נתנו לה לנצל עד תום את הצלחותיה במלחמה זו.
בשנת 1875 רוסיה תמכה בצרפת והזהירה את פרוסיה מתחילת מלחמה חדשה נגד הצרפתים.
ביסמרק נפגע אישית מהמהלך ובהמשך ציין לא פעם שפעילות הרוסית בשנת 1875 קיררה מאוד את היחסים בין המדינות.
באפריל 1877 הרוסים פתחו במלחמה נגד העות'מאנים.
גם לאחר תחילת המלחמה, גורצ'קוב הציג אותה כפעילות למען אירופה ובכך לא נתן לרוסים להשיג את כל מטרות הלחימה.
הוא הבטיח לאוסטריה ששינויים טריטוריאליים יהיו מזעריים.
בהתאם להנחיות שלו השגריר בלונדון הבטיח שרוסים לא יכנסו לבלקנים - הבטחה זו הופרה לאחר מספר ימים.
בהתאם לחוזה סן סטפנו שטח בולגריה התרחב מאוד, אך תוספות לסרביה ולמונטנגרו היו מינוריות ובוסניה נשארה בשליטת הטורקים.
כל עמי הבלקן היו לא מרוצים מההסדר החדש.
על רקע זה לרוסים לא הייתה ברירה מלהסכים לוועידה חדשה בברלין.
במהלך ועידת ברלין גורצ'קוב כמעט ולא השתתף בישיבות.
הוא שם למטרה העיקרית את החזרת שטח בסרביה לרוסיה, וזאת תוך חילופי שטחים עם רומניה.
למען האמת, הדיפלומטים הגרמנים תמכו בכל צעד רוסי.
יחד עם זאת, לאור כך שדיפלומטיה רוסית פעלה ללא מטרות ברורות וללא הכנת דרכי פעולה, גם הגרמנים לא יכלו לעזור לה.
גורצ'קוב שם בראש סדר עדיפויות ביטול סעיפים מסוימים של חוזה פריס משנת 1856. זאת ללא התייחסות עניינית לחשיבותם אלא רק בתוך מטרה למחוק את פגיעות העבר.
כל התנהלות הוועידה הביאה בסופו של דבר לכריתת ברית בין פרוסיה לבין אוסטריה בספטמבר 1879. מטרת הברית הייתה הגנה נגד האימפריה הרוסית.
יש לציין שמלחמת 1878 הייתה בניגוד לדעה של גורצ'קוב.
הוא התנגד לה בכל תוקף וציין לא פעם שיוכל להבטיח אי-השתתפות מדינות אירופה רק במידה ולחימה תהיה קצרה והצבא הרוסי לא תעבור את הרי הבלקן.
מעשית, המלחמה הייתה קשה וארוכה והצבא עבר את הרי הבלקן.
הססנות של גורצ'קוב הביאה לכך שבזירה הדיפלומטית הרוסים לא הצליחו לנהל מדיניות ברורה ולא הצליחו לנצל במלואו את הישגיהם בשדה הקרב.
בשנת 1880 עקב בעיות בריאות גורצ'קוב לא היה מסוגל להגיע לפתיחת פסל של אלכסנדר פושקין.
זמן קצר לאחר מכך הוא נשאר האחרון בין שנתון הליצאום שעוד היה בחיים.
הקריירה הפוליטית שלו למעשה הסתיימה בוועידת ברלין.
זאת למרות שבאופן פורמלי הוא היה בתפקיד שר החוץ.
רק במרץ 1882 מונה שר חוץ אחר.
זמן קצר לאחר סיום השרות הוא נסע לגרמניה.
גורצ'קוב נפטר בבאדן-באדן בשנת 1883.
אלכסנדר ג'רום גוּלד הוא שחקן ומדבב יהודי-אמריקאי.
גולד מוכר בעיקר בשל תפקידו בתור שיין בוטווין בסדרה "העשב של השכן" (2005–2012) של רשת שואוטיים, ובעבור דיבוב קולו של נמו בסרט "מוצאים את נמו".
גולד נולד וגדל בלוס אנג'לס, קליפורניה למשפחה יהודית, בנם של ואלרי וטום גולד.
גולד היה פעיל בתנועת הנוער היהודית USY (United Synagogue Youth) ובקהילה היהודית בכלל.
לגולד שתי אחיות - אמה וקלי גולד (אנ'), שחקניות אף הן.
בסוף צילומי העונה האחרונה של "העשב של השכן" באביב 2012, גולד השתתף בפרויקט נתיב, והתגורר בישראל כמעט שנה.
לאחר חזרתו ב-2013, הוא החל ללמוד באוניברסיטת קלארק (אנ') בווסטר, מסצ'וסטס, ומאוחר יותר עבר גולד לאוניברסיטת ברנדייס בוולת'ם, מסצ'וסטס, וסיים את לימודיו ב-2017 עם תואר ראשון כפול בפילוסופיה ופוליטיקה.
הוא התחיל את קריירת המשחק שלו בגיל שנתיים, בסדרה נקודת המבט של ביילי קיפר.
גולד ידוע בעיקר כשיין בוטווין בסדרת הטלוויזיה האמריקאית ברשת שואוטיים "העשב של השכן" לצד מרי-לואיז פרקר.
בנוסף, הוא תרם את קולו לסרט האנימציה משנת 2003 של אולפני פיקסאר "מוצאים את נמו" כנמו.
כמו כן הוא שיחק בסדרות פופולריות רבות בתפקידי אורח כמו "מלקולם באמצע", "אלי מקביל", "מחשבות פליליות", "חוק וסדר: מדור מיוחד", "החיים על פי נד", "על טבעי" ועוד.
בשנת 2004 אף כיכב כדייוויד קולינס בהפקה מחודשת של רשת The WB של אופרת הסבון משנות ה-60 וה-70 "צללים אפלים" (Dark Shadows).
הפיילוט נדחה על ידי The WB ומעולם לא שודר.
בשנת 2016 שב לדבב בדמותו של נמו בסרט ההמשך "מוצאים את דורי".
ביוני 2018, גולד התחתן עם ליבה הול; הם מתגוררים בלוס אנג'לס, קליפורניה.
+שנהסרטתפקידהערות1998עיר של מלאכיםילד קטןללא קרדיט2000Mexico Cityפיטר קוב2002Theyבילי הצעיר2003מוצאים את נמונמודיבוב2005Wheelmenארתור2006ג'ורג' הסקרןילדדיבובאיך לאכול תולעים מטוגנותטוויצ'במבי 2במבידיבוב2013סופרמן ללא גבולותג'ימי אולסןדיבוב2016מוצאים את דורינמודיבוב
+שנהסדרהתפקידהערות1996Bailey Kipper's P.O.V.ביילי קיפר הצעירפרק: "Teacher, Teacher"2000זרוקים ויורמיםרוניפרק: "Chokin' and Tokin"מלקולם באמצעאגפרק: "Funeral"המופע של ג'ינה דייוויססאםפרק: "Cooties"2001אלי מקבילבן2 פרקיםהרקיע השביעיפי וויפרק: "Apologize"The Day the World Endedבן הצעירסרט טלוויזיה של סינמקסחוקים שבלבג'ושפרק: "Angel's Flight"2002אצל סטיבנסגרייסוןפרק: "Little Mr.
אלכסנדר (אלכס) בַּרְזֵל (וַאש) (17 בספטמבר 1921, בודפשט, הונגריה – 29 ביוני 2005, כ"ב בסיוון תשס"ה, כפר החורש) היה פילוסוף ואיש חינוך ישראלי, חוקר מחשבת היהדות, פרופסור אמריטוס באוניברסיטת חיפה וראש המחלקה ללימודים הומניסטיים ואמנויות בטכניון.
ממייסדי קיבוץ כפר החורש, בו חי עד מותו.
ברזל נולד בשם אלכסנדר וַאש (בהונגרית: Vas Alexander) בשנת 1921 בבודפשט בירת הונגריה, בנם של אירמה ואוסקר ואש.
בסתיו 1926 נולד אחיו הצעיר, טומי (לימים אמנון).
ב-1939 הצטרף לתנועת הנוער הציונית "מכבי הצעיר" (מ-1941 "גורדוניה – מכבי הצעיר"), וסייע בקליטתם של חברי התנועה שהגיעו לעיר כפליטים מסלובקיה בעקבות מלחמת העולם השנייה.
בחודש אוקטובר 1942 נשלח למחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) עבודה.
ביוני 1944 הצליח להימלט, והצטרף לפעילות המחתרתית של תנועתו.
בסוף אותו חודש עזב את הונגריה ב"רכבת ההצלה" של ועדת העזרה וההצלה, שבמקום להגיע למדינה נייטרלית, הגיעה למחנה הריכוז בֶּרגֶן-בֶּלזֶן שבצפון גרמניה.
באותה שנה נישא לשושנה שטיינֶר, אף היא חברת "מכבי הצעיר" ומחתרת תנועות הנוער הציוניות בהונגריה, בתם של רנֶה לבית קוּפְלֶר וליאו שטיינר, סוחר תבואות בן העיירה גלנטה (Galanta).
ברזל ואשתו שרדו את השואה, וכך גם הוריו ואחִיו.
ובשנת 1945 עלה עם אשתו לארץ ישראל.
הוא עִברת את שמו ל"ברזל" (כפירוש שמו ההונגרי).
בשנת 1947, לאחר שעברו הכשרה של הגרעין, היו השניים ממקימי קיבוץ צאלים, וב-1948 עלו עם כל הגרעין לשקם את קיבוץ כפר החורש, שננטש בעקבות מצור ממושך במלחמת העצמאות.
בקיץ 1949 עלו לישראל אחיו ואשתו, והצטרפו גם הם לכפר החורש.
בקיבוץ עבד ברזל בחקלאות, ניהל את בית ההבראה וכיהן פעמיים כגזבר.
משנת 1952 ועד 1954 כיהן כמזכיר תנועת הנוער העובד מטעם מפא"י.
בהמשך קיבל תואר שני בפילוסופיה מאוניברסיטת תל אביב, ובשנת 1973 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת פרנקפורט ב-1973; הדיסרטציה הייתה בנושא "מושג ה'עבודה' בפילוסופיה בת-זמננו" (Der Begriff "Arbeit" in der Philosophie der Gegenwart).
משנת 1964 הרצה באוניברסיטאות תל אביב וחיפה ובמכללה האקדמית לחינוך של התנועה הקיבוצית, אורנים.
בשנת 1980 התמנה כראש המחלקה ללימודים הומניסטיים ואמנויות בטכניון.
בהמשך התמנה כפרופסור באוניברסיטת חיפה.
אלכסנדר ברזל נפטר בקיץ 2005, כחודשיים וחצי לאחר מות אחיו.
בן 83 במותו.הוא הובא למנוחות בקיבוצו כפר החורש .
בנו, ד"ר גבי ברזל, הוא מרצה לקולנוע במכללת אורנים.
אשתו של גבי, פרופ' נעימה ברזל, היא חוקרת השואה, זיכרון השואה והוראתה, ומרצה במכללת אורנים.
השיחה הגדולה: מסות על תרבות וספרות, מרחביה ותל אביב: ספרית פועלים ('דעת זמננו'), תשל"א 1971.
ערכים, אדם, עולם, תל אביב : עם עובד – תרבות וחינוך (ספרית מן המוקד), תשל"ו.
משמעות וצורה, תל אביב: צ'ריקובר (גמא: ספרי מדע ומחקר), 1976.
להיות יהודי: על זהות ועל השקפת עולם, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ח.
הגשמת הסוציאליזם: מערך לימוד והדרכה, קריית טבעון: אוניברסיטת חיפה – בית הספר לחינוך של התנועה הקיבוצית, אורנים – המכון להוראת המדעים ולשיפור דרכי ההוראה ע"ש י.
מידות היחד: עיונים בזיקות היחס מן היחיד ועד לעדה השיתופית, תל אביב: עם עובד, תשמ"ד 1984.
על מבנה היהדות; ערך: צבי קרניאל, תל אביב: ספרית פועלים, תשנ"ד 1994.
מצע ומצב: עיונים בתפיסת הטבע במחשבה היהודית; עורך הספר: אלכס זהבי, תל אביב: הקיבוץ המאוחד (ספריית הילל בן חיים), תשס"ד 2004.
הנציבות העולמית לסביבה ולפיתוח, עתידנו המשותף: אקולוגיה ועולם המחר – הנציבות העולמית של האו"ם לסביבה ולפיתוח; עריכה ומבוא: אלכסנדר ברזל; מאנגלית: רחל וזאב אשכולות, חיפה: הטכניון–מכון טכנולוגי לישראל – עקד מוסד שמואל נאמן, 1990.
אלכסנדר ברזל (עורך), חלומות ומאבקים: תולדות תנועת גורדוניה – מכבי הצעיר בהונגריה: 1938–1950, קיבוץ דליה: מערכת, תש"ס 2000.
מרתין היידגר, על הזמן: (מתוך ספרו היות שזמן); תרגום: אלכסנדר ברזל, תל אביב: מפעל השכפול של הסתדרות הסטודנטים באוניברסיטת תל אביב, תשכ"ד.
ברדיצ'בסקי, על הקשר בין אתיקה לאסתטיקה; תרגם מגרמנית, ערך והקדים: אלכסנדר ברזל, תל אביב: הקיבוץ המאוחד (טעמים: מבחר כתבי-מופת באסתטיקה), 1986.
יוז'ף שילר, מפעל ההצלה בשטרסהוף על רקע שואת יהודי הונגריה: 1944–1945; תרגום ומבוא: אלכסנדר ברזל, לוחמי הגיטאות: בית לוחמי הגטאות ('פנקסי עדות'), 1999.
אדית ארנסט דרורי, רוקדת מעל תהום: שלוש שנים עם הפרטיזנים במחתרת בסלובקיה, 1942–1945; תרגום מגרמנית: אלכסנדר ברזל, ירושלים: יד ושם (סדרת עדות), תשס"ג 2003.
ישראל אידלוביץ וניסן אררט (עורכים), הגות, שפה, אמנות: אסופת מאמרים לכבוד אלכסנדר ברזל, חיפה: המחלקה ללימודים כלליים – הטכניון–מכון טכנולוגי לישראל, תשמ"ז 1986.
אלכסנדר גוטמן היה במאי דוקומנטרי רוסי ממוצא יהודי.
גוטמן למד במכון הפוליטכני שבלנינגראד (1968) ובבית הספר לקולנוע VGIK במוסקבה (1978).
סרטו "מסע אל הנעורים", משנת 2001, עוסק בארבע נשים גרמניות אשר הועסקו בעבודות כפייה ברוסיה לאחר תבוסת גרמניה במלחמת העולם השנייה.
סרטו משנת 2005, "בחיפוש אחר אושר", עוסק ביהודים אשר עברו להתיישב במחוז היהודי האוטונומי שבברית המועצות.
אלכסנדר גוצ'קוב , היה פוליטיקאי רוסי, יו"ר מפלגת ברית 17 באוקטובר, יו"ר הדומה, שר ההגנה ושר הצי, בממשלה הראשונה שהוקמה לאחר מהפכת פברואר.
אלכסנדר גוצ'קוב נולד במוסקבה, האימפריה הרוסית, למשפחת סוחרים עשירה.
לאחר סיום בית הספר החל ללמוד באוניברסיטת מוסקבה.
בשנת 1886, לאחר סיום הלימודים נסע לאירופה והשתלם באוניברסיטת ברלין, אוניברסיטת וינה ובאוניברסיטת היידלברג.
כאשר הוא חזר לרוסיה, שירת תקופה מסוימת בצבא.
החל משנת 1893 גוצ'קוב עבד בעיריית מוסקבה.
הוא היה חבר במספר ועדות העירייה.
במקביל הוא פעל בתחום העסקי.
בשנת 1895 אלכסנדר גוצ'קוב ואחיו נסעו לאימפריה העות'מאנית לאזורים שאוכלסו על ידי העם הארמני.
רישומים ממסע זה היו בסיס להכנת דו"ח על מצב הארמנים באימפריה.
בשנת 1898 הוא נסע למנצ'וריה והיה קצין הביטחון בבניית מסילת הברזל הרוסית באזור.
בשנת 1899 אלכסנדר גוצ'קוב ואחיו נסעו לרפובליקה הדרום-אפריקאית והשתתפו במלחמה לצד הבורים.
הוא נפצע והיה בשבי האנגלי.
בשנת 1903 גוצ'קוב נסע למקדוניה והשתתף בהתקוממות מקומית נגד השלטון העות'מאני.
במהלך מלחמת רוסיה–יפן גוצ'קוב היה באזור הקרבות כנציג הצלב האדום.
לאחר נסיגת הכוחות של הצבא הרוסי הוא נשאר בבית חולים צבאי כיוון שרצה להמשיך לטפל בפצועים.
היפנים לקחו אותו בשבי והוא שוחרר עם סיום המלחמה.
בסוף 1905 גוצ'קוב חזר לרוסיה והחל בפעילות פוליטית.
הוא היה בין התומכים במנשר הצאר מ-17 באוקטובר 1905. באוקטובר 1905 סרגיי ויטה הציע לגוצ'קוב להצטרף לממשלה בתור שר המסחר ותעשייה, אך גוצ'קוב סירב.
הוא היה בין המייסדים של ברית 17 באוקטובר והחל מסתיו 1906 היה יושב ראש המפלגה.
אומנם בבחירות לדומה הוא הפסיד ולא היה חבר הדומה.
ביוני 1907 הוא תמך בפיזור הדומה שבוצע על ידי פיוטר סטוליפין אך סירב להצעה להיכנס לממשלה.
בבחירות לדומה שנערכו בשנת 1907 הוא הצליח להיכנס לדומה ומפלגתו זכתה ב-154 מושבים.
הוא פעל נמרצות לתמיכת הדומה לרפורמה בתחום האיכרים שיזם פיוטר סטוליפין.
לאחר שהתמנה ליו"ר ועדת הביטחון גוצ'קוב יצר קשרים עם מפקדי צבא בכירים.
בשנת 1908 הוא מתח ביקורת על חברי משפחת הצאר שהיו מפקדים בצבא וקרא להם להתפטר.
על רקע זה יחסיו עם הצאר התקררו.
בשנים 1910-1911 הוא היה יושב ראש הדומה, אך התפטר מתפקיד לאור אי-הסכמה עם מדיניות הממשלה בנושא הממשל המקומי.
החל משנת 1912 הוא הופיע במספר הזדמנויות בגנות גריגורי רספוטין.
בעקבות כך, אלכסנדרה, נסיכת הסה ראתה בו אויב אישי.
בבחירות שנערכו בשנת 1912 הוא הצליח להיבחר לדומה.
לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה גוצ'קוב היה נציג הצלב האדום בחזית וגם פעל בוועדות שטיפלו בהעברת אספקה ותוצרת שונה של התעשייה הרוסית לצבא הלוחם.
בתחילת 1917 גוצ'קוב פעל להדחת הצאר ומינוי בנו במקומו.
לצורך כך הוא ניצל את קשריו עם מפקדי צבא.
ב-28 בפברואר 1917 אלכסנדר גוצ'קוב מונה לשר הביטחון בממשלה החדשה.
הוא היה בדעה שיש להשאיר את מונרכיה, אך לעמדה זו לא היה רוב בממשלה.
בהיותו שר הביטחון הוא היה בעד המשך השתתפות המדינה במלחמת העולם הראשונה.
הוא יזם מספר רפורמות בצבא, אך כבר באפריל 1917 ראה שלא יכול להתמודד עם האנרכיה בצבא והתפטר מהתפקיד.
לאחר מהפכת אוקטובר גוצ'קוב התגורר בקיסלובודסק שבצפון קווקז.
הוא הסתתר מכוחות הסובייטיות ובסופו של דבר הצליח להגיע לשטח שהיה בשליטת הצבא הלבן.
בשנת 1919 גוצ'קוב נשלח מטעם אנטון דניקין לאירופה.
פעל רבות לקבלת תמיכת מדינות אירופה למאבק נגד השלטון הסובייטי.
גם לאחר סיום הקרבות דגל בהמשך המאבק.
יחד עם זאת בקרב הפלג הימני של האמיגרציה הרוסית היה ביקרות קשה על גוצ'קוב כאחד האשמים בפירוק הצבא והשלטון.
סוכני ג.פ.או עקבו אחרי פעילותו ואף גייסו את בתו לצורך כך.
הדבר נודע לגוצ'קוב בשנת 1932 כאשר בתו הפכה לחבר מפלגה הקומוניסטית הצרפתית.
גוצ'קוב חלה בסרטן בשנת 1935 והלך לעולמו בשנת 1936. הוא הוטמן בפריז.
אלכסנדר בָּרָש (22 ביולי 1900 – 22 בספטמבר 1995) היה זואולוג ומחנך ישראלי, ממייסדי הוראת מדעי הטבע בעברית, פרופסור באוניברסיטת תל אביב.
נודע במיוחד כחוקר הרכיכות שבאגן הים התיכון.
אלכסנדר ברש נולד בעיר ברדיצ'ב שבאוקראינה, בנם של לאה ויצחק ברש, סוחר.
למד ב"חדר", אחר כך בבית ספר יסודי ובתיכון למסחר בעיר הולדתו ובשנת 1920 קיבל בו תעודת בגרות.
בשנת 1921 השתתף ברש ב"קואופרטיב העבודה" הראשון שקם בברדיצ'ב.
בשנת 1922, בגיל 22, עלה לארץ ישראל עם משפחתו.
ובהמשך למד בסמינר למורים בירושלים.
לאחר שעבר את בחינות ההסמכה להוראה ב-1925, עבד כמורה בבית ספר עממי במרחביה במשך ארבע שנים.
ב-1929 נסע ללמוד ביולוגיה באוניברסיטת ברלין.
שם הכיר את היינריך מנדלסון והיה למורו לעברית.
ב-1932 החל את עבודת הדוקטור שלו במוזיאון הזואולוגי של אוניברסיטת ברלין, וב-1934 קיבל תואר דוקטור.
בשובו לארץ ישראל הפך למומחה בתחום חסרי החוליות ובמיוחד הרכיכות.
עבד כמורה לטבע בבתי ספר תיכון ובסמינרים למורים.
נמנה עם הראשונים שפרסמו מאמרי זואולוגיה בשפה העברית.
לימים היה חבר בוועדה לקביעת שמות בעלי החיים במסגרת ועד הלשון ואחר כך בוועדה למונחי זואולוגיה של האקדמיה ללשון העברית.
נמנה עם תלמידיו של יהושע מרגולין, מייסד המכון הביולוגי הפדגוגי (1931) שפעל ברחוב יהודה הלוי 12 בתל אביב.
אחרי קום מדינת ישראל כיהן ברש כמפקח להוראת מדעי הטבע בבתי הספר וסייע למכון למדעי הטבע באמצעות הרצאות והשגת מקורות מימון.
בשנת 1951 נמנה עם מייסדי החברה להגנת הטבע שקמה במכון הביולוגי הפדגוגי בתל אביב.
בכנס היסוד הרשמי של החברה להגנת הטבע בשנת 1954 היה ברש אחראי על החינוך להגנת הטבע.
בשנים 1951–1953 לימד זואולוגיה במכון האוניברסיטאי למדעי הטבע באבו כביר, שהפך בהמשך לאוניברסיטת תל אביב.
ברש היה המורה הראשון לזואולוגיה של חסרי החוליות באוניברסיטת תל אביב.
היה מרצה בכיר ואחר כך פרופסור באוניברסיטה זו.
בין השנים 1938–1994 פרסם ברש 69 מחקרים בנושא הרכיכות, בעיקר על רכיכות מן הים התיכון.
חלקם נכתבו יחד עם צפורה בס (דנין) וז' צנציפר.
הקים את אוסף הרכיכות שבמוזיאון הזואולוגי של אוניברסיטת תל אביב.
8 מיני רכיכות נקראו על שמו:
אלכסנדר ברש היה נשוי לזלדה (זִלפה), אחות במקצועה.
זלדה נפטרה בשנת 1980 בגיל 75. ברש נפטר בשנת 1995 בגיל 95, והובא לקבורה בבית העלמין הדרום שבחולון-בת-ים.
ברש, מ' ומירי דור, ד' אילון-סירני (עורכים ומחברים), עולם החי, פרימטים: Primates: קופים וקיפופים, תל אביב: מצפה, תש"ג.
אילון-סרני, ביולוגיה כללית: פרקים: ספר ללומדים ולמשתלמים, תל אביב: מסדה, תש"ד 1944. (הופיע במהדורות נוספות)
אילון-סרני, גוף האדם: ספר למוד לבתי-ספר תיכוניים ולבתי-מדרש למורים, תל אביב: יבנה, תשי"ד.
א' ברש, י"ח הופיין, זוחלים: מדריך ומגדיר לזוחלים של ארץ-ישראל, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשט"ז.
אילון-סרני, בוטניקה: ספר לימוד לבתי-ספר תיכוניים ולבתי-מדרש למורים, תל אביב: יבנה, תשי"ט.
אל' ברש ; צ' דנין, מדריך להכרת רכיכות בים התיכון בישראל; ערך: ח' בן-עמרם, תל אביב: ספרית השדה, תשכ"ה.
- הספר הראשון בנושא בעברית
ברש, ז' צנציפר, רכיכות הים התיכון בישראל, תל אביב: החברה להגנת הטבע, תשנ"א 1991.
אלכסנדר גולדשטיין (23 בנובמבר 1884 – 1949) היה עיתונאי, עורך, מתרגם ופעיל ציוני ברוסיה וביישוב.
גולדשטיין נולד במינסק שברוסיה הלבנה.
אביו משה היה סוחר משכיל שכתב מאמרים בעיתון "ראזסוויט", פרסם תרגום ברוסית למחזור התפילה היהודי לחגים, וספר ברוסית אודות ההיסטוריה של היהודים והיהדות.
אמו חנה, בת למשפחת אליאשברג, הייתה גם היא בעלת השכלה רחבה.
גולדשטיין למד בבית הספר עברית תנ"ך ותלמוד, ובאוניברסיטת סנקט פטרבורג הוסמך כד"ר למשפטים.
בין השנים 1904-1919 ובמהלך תקופת לימודיו באוניברסיטה, היה חבר במערכת העיתון "ראזסוויט", וכשזה נסגר בשנת 1915 בהוראת השלטונות, היה ממיסדי העיתון "יברייסקיה ז'יזן" שהחליפו.
בשנת 1918 פרסם ברוסית את הספר "בתוך היהדות" על התפתחות הרעיונות בתוך היהדות בשנים 1905-1917. גולדשטיין תרגם לרוסית את כתבי מרדכי זאב פיארברג שיצאו בהוצאה מיוחדת בשנת 1919. הוא פרסם מאמרים ציוניים וביקורות ספרותיות ברוסית אנגלית עברית יידיש וגרמנית, ותרגומים שלהם הופיעו גם בבולגרית ובהולנדית.
בסביבות שנת 1920 עבר להתגורר בלונדון.
כבר מנעוריו עסק גולדשטיין בפעילות ציונית.
בשנים 1909-1919 היה חבר "המרכז הציוני" ברוסיה ודובר חשוב בוועידות הציוניות השונות שהתקיימו בעשור השני של המאה ה-20.
עם הקמת קרן היסוד בשנת 1920 בלונדון, עסק בארגון התעמולה והפעילות ברחבי אנגליה ובמשלחות מטעם הקרן בבולגריה ובדרום אמריקה.
בשנים הבאות המשיך להשתתף באינטנסיביות במשלחות מטעם התנועה הציונית וקרן היסוד ברחבי העולם וביקר במדינות רבות בצפון אמריקה, באפריקה באסיה ובאוסטרליה.
בסוף שנת 1925 גורש מרומניה במהלך שליחות מטעם קרן היסוד.
גולדשטיין נחשב לנואם מוכשר היודע להלהיב ולסחוף את קהל מאזיניו.
בביקוריו אלה זכה להצלחה בקרב מארחיו וקהל מאזיניו אשר עסקו בעידוד העלייה לארץ ישראל ובגיוס תרומות לפיתוח ובניין הארץ.
אלכסנדר גולדשטיין השתתף בכל הקונגרסים הציוניים החל מן הקונגרס הציוני השביעי, תוך שהוא ממשיך במסעותיו בקהילות היהודיות ברחבי העולם לעידוד העלייה והתרומה למפעל הציוני לכל אורך שנות השלושים של המאה העשרים.
בשנת 1933 עלה לארץ ישראל, קבע בה את מושבו, והתמנה ליושב ראש קרן היסוד בארץ ישראל.
אלכסנדר גולדשטיין נפטר בירושלים בשנת 1949, והובא למנוחות בבית העלמין טרומפלדור בתל אביב.
אלכסנדר סרגייביץ' גולובין הוא כדורגלן רוסי, המשחק בעמדת הקשר בקבוצת מונקו מליגת העל הצרפתית.
בשנת 2012 הגיע גולובין למחלקת הנוער של צסק"א מוסקבה, לאחר שגדל במחלקות הנוער של DYuSSh קלטן ושל מטאלורג נובוקוזנצק.
ב-24 בספטמבר 2014 ערך גולובין את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 88 דקות בניצחון 1–2 על חימיק דזרז'ינסק במסגרת הגביע הרוסי.
ב-14 במרץ 2015 ערך גולובין את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשהחליף את ביברס נאתכו בדקה ה-72 בניצחון 0–4 על מורדוביה סראנסק במסגרת המחזור ה-19 בליגה.
עד לסוף העונה ערך גולובין 7 הופעות ליגה.
בעונת , שהסתיימה באליפות של צסק"א מוסקבה, זכה גולובין לדקות משחק רבות יותר.
ב-3 בנובמבר 2015 ערך גולובין את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, כשנכנס כמחליף בדקה ה-75 בהפסד 0–1 למנצ'סטר יונייטד במסגרת המחזור הרביעי בשלב הבתים לעונת 2015/2016. ב-9 באפריל 2016 הבקיע גולובין את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-23 בניצחון 1–7 על מורדוביה סראנסק במסגרת המחזור ה-23 בליגה.
ב-20 באפריל הבקיע גולובין צמד שערים בניצחון 1–3 על קרסנודאר במסגרת הגביע הרוסי.
הוא ערך 17 הופעות ליגה בעונה זו.
את עונת החל גולובין כשחקן הרכב במועדון.
ב-23 ביולי 2016 נכנס גולובין כמחליף בדקה ה-61 בהפסד 0–1 לזניט סנקט פטרבורג במסגרת הסופר קאפ הרוסי.
בסיכום עונת 2017/2018 בליגת העל הרוסית בכדורגל הוכתר ל"תקוות השנה" בכדורגל הרוסי.
ביולי 2018 עבר למונקו תמורת 30 מיליון דולרים והפך לשחקן הרוסי היקר ביותר.
את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ערך במשחק נגד נים, ב-21 בספטמבר 2018, שהסתיים בשוויון 1:1. את השער הבכורה שלו במדי מונקו הבקיע בהפסד קבוצתו לגנגאן במשחק חצי גמר הגביע הצרפתי.
שער הבכורה שלו בליגה היה בניצחון קבוצתו על טולוז במשחק הליגה שהסתיים בתוצאה 2:1 ונערך ב-2 בפברואר 2019. בסיכום מחזור 23 בליגה הוא הוכתר לשחקן המצטיין של המחזור.
ב-24 בספטמבר 2019 הבקיע 2 שערים בניצחון קבוצתו על ניס בתוצאה 1–3. בנובמבר 2019 הוכתר לשחקן החודש בליגת העל הצרפתית בכדורגל.
ב־7 בפברואר 2021 הבקיע לראשונה בקריירה שלושער במשחק מול נים בניצחון 3:2, במחזור ה-24 בליגה 1. הרוסי בן ה-24 כבש לשער היריבה בדקות 3, 12 ו־62.
גולובין זכה עם נבחרת רוסיה עד גיל 17 באליפות אירופה עד גיל 17 לשנת 2013, והשתתף איתה בגביע העולם עד גיל 17 באותה שנה.
ב-7 ביוני 2015 ערך גולובין את הופעת הבכורה שלו בנבחרת רוסיה, כשהחליף את רומן שירוקוב בדקה ה-62 והבקיע את שער הבכורה שלו רבע שעה לאחר מכן בניצחון 2–4 על נבחרת בלארוס במשחק ידידות.
גולובין היה חלק מסגל הנבחרת לטורניר יורו 2016, ושיחק בכל שלושת משחקי שלב הבתים, אותו לא עברה נבחרתו.
גולובין נטל חלק פעיל מאוד בהרכב נבחרתו במונדיאל 2018 ובמשחק הפתיחה של המונדיאל כבש שער אחד ובישל שניים בניצחון 0–5 על ערב הסעודית.
שחקן החודש בליגה הצרפתית: נובמבר 2019
נבחרת רוסיה עד גיל 17
אלכסנדר ברנשטיין (נולד ב-6 במאי 1988) הוא מנצח ישראלי.
ניצח על תזמורות שונות בחו"ל ובישראל, בין היתר ניצח על הקאמרטה הישראלית ירושלים, התזמורת הסימפונית ירושלים, התזמורת הפילהרמונית של פראג ואחרות.
בעבר כיהן כמנהל המוזיקלי של "פסטיבל אופוס".
ברנשטיין החל את לימודי הניצוח בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה שבאוניברסיטת תל אביב, מאוחר יותר השתלם אצל ויקטור ימפולסקי באוניברסיטת נורת'ווסטרן בשיקגו ואצל המנצח מנפרד הונק.
כמו כן, השתלם רבות במוזיקה קאמרית אצל הכנר חיים טאוב.
הוא החל את לימודי המוזיקה בגיל 9 כחצוצרן, והופיע בגיל 14 כסולן עם תזמורת הגליל הקאמרית בפסטיבל קול המוסיקה בגליל העליון.
ברנשטיין מתמחה ברפרטואר הכנרי והופיע עם כנרים נודעים לרבות קוליה בלאכר, אוגוסטין הדליש וסאיאקה שוג'י, איתה הופיע בנגינת הקונצ'רטו לכינור מאת צ'ייקובסקי עם הכינור הסטרדיווארי "Madame Récamier" משנת 1729 (רכושו לשעבר של נפוליאון בונפרטה).
מאז שנת 2016 משמש כמנהל אמנותי בפסטיבל אופוס למוזיקה קלאסית, בו הופיעו הכנרים גיא בראונשטיין, ואדים גלוזמן, קוליה בלאכר ושלמה מינץ, החלילן עמנואל פהו, נגן קרן היער ראדק באבורק, נשפני הפילהרמונית של ברלין, זמרת הסופרן לורה קלייקום ואחרים.
אלכסנדר ג'יימס דאלאס היה מדינאי אמריקאי, שכיהן כמזכיר האוצר של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ג'יימס מדיסון.
אלכסנדר דאלאס נולד בקינגסטון, ג'מייקה לדר' רוברט צ'ארלס דאלאס ולשרה אליזבת (קורמק) יואיט.
כאשר היה בן חמש עברה המשפחה לאדינבורו ולאחר מכן ללונדון.
בלונדון הוא למד אצל ג'יימס אלפינסטון, מחנך ובלשן סקוטי.
הוא תכנן ללמוד משפטים, אך לא יכול היה להרשות זאת לעצמו מבחינה כספית.
ב-1870 הוא נשא לאישה את ארבלה מריה סמית' מפנסילבניה, בתו של מייג'ור ג'ורג' סמית' מהצבא הבריטי ובשנה שלאחר מכן הם עברו לג'מייקה, שם הוא התקבל ללשכת עורכי הדין באמצעות הקשרים של אביו.
מריה סבלה ממצב בריאות לקוי בג'מייקה וב-1783 הם עברו לפילדלפיה.
ב-1785 הוא התקבל שם ללשכת עורכי הדין.
הקריירה המשפטית שלו התנהלה בעצלתיים וכעיסוק צדדי הוא ערך את העיתון Pennsylvania Herald בשנים 1787–1788 ולאחר מכן ועד 1789 את העיתון Columbian Magazine.
ב-1791 כאשר בית המשפט העליון של ארצות הברית קבע את מושבו בפילדלפיה, היה דאלאס לפקיד בית המשפט האחראי על פרסום פסקי הדין (Reporter of Decisions).
מאחר שמשרה זו לא הייתה אז רשמית עדיין, לא שולמה לו משכורת על עבודתו.
הוא הוציא ארבעה כרכים של פסקי דין שהיו פגומים בשל חוסר שלמותם, אי דיוקם והאיחור בפרסומם.
לדוגמה, פסק הדין "צ'ישולם נגד ג'ורג'יה" משנת 1793, שהוביל לחקיקת התיקון ה-11 לחוקת ארצות הברית, פורסם על ידי דאלאס חמש שנים לאחר שהתקבלה ההחלטה בעניינו, זמן רב לאחר חקיקת התיקון לחוקה שנבע ממנו.
הוא פרש מתפקידו בעקבות מעבר בית המשפט לבירה החדשה וושינגטון.
דאלאס היה המייסד של "החברות הדמוקרטיות-הרפובליקניות" .
ב-1791 מינה מושל פנסילבניה, תומאס מיפלין את דאלאס כמזכיר המדינה של פנסילבניה, תפקיד בו הוא שימש עד 1801. בשל העובדה שמיפלין היה אלכוהוליסט, תפקד דאלאס כמושל דה פקטו בסוף שנות ה-90. דאלאס סייע להקים את המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית בפנסילבניה ודחף לניסוח קפדני של חוקת ארצות הברית החדשה.
ב-1801 מונה דאלאס כתובע של המחוז המזרחי של פנסילבניה ושימש בתפקיד זה עד 1814. כשפרצה מלחמת 1812 כיהן ידידו אלברט גלטין כמזכיר האוצר ודאלאס סייע לו להשיג מימון למלחמה.
כאשר החליף דאלאס את גלטין כמזכיר האוצר, המלחמה כמעט וגרמה לממשל הפדרלי לפשיטת רגל.
הוא ארגן מחדש את מחלקת האוצר, הביא את התקציב הממשלתי בחזרה לאיזון, תמך בהקמתו של הבנק השני של ארצות הברית, והחזיר את האומה למערכת המטבעות שהייתה מבוססת על זהב וכסף.
מה-2 במרץ ועד ה-1 באוגוסט 1815 שימש דאלאס כמזכיר המלחמה בפועל.
ב-21 באוקטובר 1816 סיים דאלאס את כהונתו כמזכיר האוצר ושב לפילדלפיה.
לאחר כשנה הוא הלך לעולמו.
דאלאס היה חבר בחברה הפילוסופית האמריקאית החל משנת 1791. הוא גם היה חבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת פנסילבניה.
על שמו נקראו מחוז באלבמה ועיירה בפנסילבניה.
שש ספינות של משמר החופים של ארצות הברית נקראו על שמו.
בנו, ג'ורג' דאלאס, סגן נשיא ארצות הברית בתקופת נשיאותו של ג'יימס פולק, הוא ככל הנראה זה שעל שמו נקראה העיר דאלאס, אם כי קיימות דעות שהעיר נקראה על שם אחרים מבני המשפחה.
אלכסנדר אברהרט גאולנד הוא עורך דין, עיתונאי ופוליטיקאי גרמני.
ממייסדי מפלגת הימין אלטרנטיבה לגרמניה (AfD), דוברה ומנהיגה במדינת ברנדנבורג.
הוביל את המפלגה יחד עם אליס ויידל בבחירות הכלליות בגרמניה 2017 שבהן זכתה המפלגה ל-94 מושבים בבונדסטאג.
אלכסנדר גוסטפסון (בשוודית: Alexander Gustafsson; 15 בינואר 1987) ידוע גם בכינוי The Mauler הוא לוחם MMA שוודי החתום בארגון ה-UFC בקטגוריית משקל חצי-כבד .
גוסטפסון החל להתאמן באגרוף בגיל 10. בשנת 2003, בהיותו בן 16, זכה באליפות הנוער הלאומית לאגרוף.
בין השנים 2008–2009, השתתף וזכה במספרת תחרויות אגרוף נוספות, ואף הביס את האלוף השוודי באגרוף חובבני במשקל כבד.
בשנת 2006, החל להתאמן ב-MMA ובהמשך נלחם במסגרת ארגוני MMA בשוודיה ובאירופה.
בספטמבר 2009, חתם על חוזה עם ה-UFC כשמאזן הקרבות המקצועני שלו עמד על 8 ניצחונות ואפס הפסדים.
בשנת 2013, כשמאזנו עמד על 15 ניצחונות והפסד אחד, גוסטפסון קיבל הזדמנות לקרב אליפות מול האלוף דאז ג'ון ג'ונס במסגרת אירוע UFC 165 .
במהלך הקרב, גוסטפסון הצליח להטיל את ג'ונס לקרקע (ובכך היה ללוחם ה-UFC הראשון שהצליח לבצע הטלה נגד ג'ונס), אולם בתום חמישה סיבובים, הפסיד בהחלטת שופטים אחידה.
לאחר הקרב, ג'ונס טען כי היה זה עבורו הקרב הקשה ביותר בקריירה.
קרב זה הוכתר כ"קרב הערב", ופרשנים בתחום הכתירו את הקרב הזה לאחד הקרבות הטובים ביותר בהיסטוריה.
מאוחר יותר באותה השנה, הקרב זכה לתואר "קרב השנה" וגוסטפסון זכה בתואר "הלוחם הבינלאומי של השנה" בטקס פרסי MMA העולמי .
באפריל 2015, תואר האליפות הופשט מג'ון ג'ונס לאחר שהיה מעורב בתאונת פגע וברח, ודניאל קורמייה הוכתר כאלוף לאחר שניצח את אנתוני ג'ונסון .
באוקטובר 2015, גוסטפסון נלחם נגד דניאל קורמייה על תואר האליפות, אולם הפסיד בהחלטת שופטים חצויה.
ב-29 בדצמבר 2018, התמודד בקרב חוזר מול ג'ון ג'ונס על תואר האליפות אולם הפסיד בנוקאאוט טכני.
ב-1 ביוני 2019, נלחם נגד אנתוני סמית' והפסיד בהכנעה.
לאחר קרב זה, גוסטפסון הודיע על פרישה, אולם ביולי 2020 חזר להתחרות ב-UFC בקטגוריית משקל כבד.
נכון ליולי 2020, מאזן הקרבות שלו עומד על 18 ניצחונות ו-7 הפסדים.
אלכסנדר גולדין הוא שחמטאי סובייטי-יהודי-אמריקאי בדרגת רב-אמן.
אלכסנדר גולדין נולד בנובוסיבירסק, בשנת 1988 הוא ניצח בתחרות לאמנים צעירים של ברית המועצות.
בשנת 1987 גולדין לראשונה השתתף בתחרויות בינלאומיות.
לאחר מספר ניצחונות בשנת 1988 הוענקה לו דרגת רב-אמן.
לאחר התפרקות ברית המועצות הוא השתתף בתחרויות רבות מחוץ לגבולות רוסיה.
בסופו של דבר הוא החליט לעבור לארצות הברית.
הוא היה חבר נבחרת ארצות הברית באולימפיאדת השחמט ובאליפות העולם בשחמט לנבחרות.
באליפות ארצות הברית בשחמט 2004 הוא זכה במקום השלישי.
בתחילת המאה ה-21 הוא עזב את התחרויות והשתתף בתחרויות פוקר.
גולדין פתח בית הספר לשחמט ומתפרנס כמאמן.
בשנת 2004 השתתף גולדין באולימפיאדת שחמט:
אלכסנדר ניקולייביץ' גאידש הוא כדורגלן עבר רוסי-אוקראיני ששיחק בעמדת החלוץ בקבוצות טאבריה סימפרופול, שחטאר דונצק ומכבי יבנה.
כיום (2019) גאידש מתפקד כמנכ"ל של קבוצת ט.ס.ק.
גאידש גדל במחלקת הנוער של מועדון הכדורגל נובטור ז'דנוב.
בשנת 1984, בגיל 17, עלה לסגל הקבוצה הבוגרת של המועדון (ששיחקה אז בליגה הסובייטית השנייה).
לאחר עונה אחת עבר לקבוצת שחטאר דונצק.
גאידש היה בסגל של שחטאר במשך שנתיים, אך שיחק רוב הזמן בקבוצת המילואים של המועדון.
בשנת 1987 עבר לקבוצת צסק"א קייב.
בשנת 1988 שב לקבוצת נעוריו - נובטור ז'דנוב.
בדצמבר 1988 קיבל גאידש הזמנה לשחק בקבוצת טאבריה סימפרופול מהליגה הסובייטית הבכירה.
הוא הסכים ומאז 1989 שיחק את מרבית שנות הקריירה שלו ככדורגלן במדי קבוצה זו.
בשנת 1991, לאחר התפרקות ברית המועצות, ניסה גאידש לחפש את מזלו למדינה.
הוא חתם על חוזה בקבוצה הטורקית סאייר, אך נאלץ לחזור לאוקראינה לאחר מספר חודשים בטורקיה בשל פציעות.
בשנת 1993 זון גאידש לסגל של .
הוא השתתף בשני משחקי ידידות - אחד מול נבחרת ושני - מול נבחרת .
במהלך משחקו בארץ נצפה על ידי מאמני קבוצת מכבי הרצליה וקיבל מהמם הצעה להצטרף לקבוצה.
במשחקו הראשון במדי הרצליה הוא נפצע ונאלץ להיעדר מהמגרשים למשך חודשיים.
כשחזר - שותף במשחקים מעטים.
כעבור שנה, חזר לישראל והוחתם בקבוצת מכבי יבנה לעונה אחת.
בשנים 1996 - 1999 שיחק בקבוצת טאבריה סימפרופול והיה קפטן של הקבוצה.
בשנת 1999 נקלעה טאבריה לקשים כלכליים וגאידש נאלץ לעזוב את הקבוצה (הוא ישוב אליה בשנת 2002).
בשנת 2001 הוא נפצע קשה בתאונה דרכים.
לאחר שיקום ארוך - חזר לשחק.
בשנים 2005 - 2012 אימן גאידש מספר קבוצות מהליגות הנמוכות באוקראינה.
כל הקבוצות היו מחצי האי קרים.
בשנת 2014 סופח חצי האי לרוסיה.
גאידש הסכים לקבל אזרחות רוסית וויתר על אזרחותו האוקראינית.
באותה שנה הוקמה קבוצת ט.ס.ק.
טאבריה וגאידש התמנה למנכ"ל הקבוצה.
ד"ר אלכסנדר בנין ברנפס היה אוצר ואספן תצלומי השואה.
באוספו הפרטי נשמרו תצלומים מתקופת השואה ובמיוחד תצלומים של יהודי ורשה וגטו ורשה.
לפני השואה היה ברנפס מרצה ב בוורשה .
בשנת 1942 נמלט ברנפס מגטו ורשה, חצה את אירופה והגיע ללונדון.
שם מסר עדות ראייה על הכיבוש הגרמני במזרח אירופה ועל גורל היהודים.
מיד לאחר המלחמה נטל ברנפס על עצמו חיפוש אחר תיעוד מצולם של מאורעות השואה ושימורו של תיעוד זה.
הוא אסף בעיקר תצלומים ממקורות גרמניים, תצלומים של צלמים גרמניים מקצועניים וחובבים, הן בסטילס והן בווידאו.
בין המקורות לאוספיו היו תצלומים שביצעו חיילי הצבא הגרמני (הוורמכט), אנשי השירות החשאי הבריטי, אנשי גסטפו שהופקדו על תיעוד החיים והמוות בגטו, ועוד.
באוספו של ברנפס נמצאו מאות תצלומים מוורשה, מתקופת הפלישה לפולין, מתקופת גטו ורשה, מימי הנסיגה הגרמנית ב-1944, וכן תצלומים המתעדים את חורבן יהדות פולין בשואה.
פרסומים מודפסים רבים, תערוכות רבות ואף סרטים התבססו על אוספיו ועל חומרים שסיפק.
בין היתר מבוסס על אוספיו הסרט התעודי "גטו ורשה", ובו גם תצלומי ארכיון מאלבומו הפרטי של הימלר ומצילומי הצבא הגרמני, האס-אס והגסטפו, חומקים שאסף ברנפס.
ברנפס אף היה הקריין בסרט.
כיוון שהיה ערירי, לא נודע דבר מותו אלא שבועות לאחר מותו.
עם פינוי דירתו הובא דבר מותו הובא לידיעת רפאל שרף, וכך ניצל חלק גדול מארכיוניו.
לפי צוואתו, יועדו ארכיוניו לעבור ליד ושם.
עם זאת, חלק מאוספיו מצויים בארכיון ייוו"א.
אלכסנדר יו גייטהאוז DSO MC היה קצין בכיר בצבא הבריטי, שפיקד על דיוויזיית השריון ה-10 במהלך המערכה בצפון אפריקה במלחמת העולם השנייה.
הוא התגייס לצבא הבריטי והוסמך כלוטננט משנה בקלעי נורת'מברלנד המלכותי בשנת 1914, עמו נלחם במלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה הוא הועבר לקורפוס הטנקים המלכותי (לימים רגימנט הטנקים המלכותי) בשנת 1931, ומונה למפקד מפעל הניסויים בפארנבורו בשנת 1933.
סי., ובשנת 1944 מונה לנספח צבאי במוסקבה, לפני שפרש בשנת 1947.
בשנת 1920 התחתן עם הלן ויליאמס; נולד להם בן אחד (סר רוברט אלכסנדר גייטהאוס, שופט בבית המשפט העליון בבריטניה).
אלכסנדר טיטוביץ' גולובב היה קצין ביון סובייטי-רוסי שמילא מספר תפקידים תחילה בק.ג.ב.
ולאחר מכן בשירות ביון החוץ הרוסי והגיע לדרגת לוטננט גנרל.
גולובב נולד למשפחת איכרים בבלארוס, גדל במהלך שנות המלחמה ובילה את הקריירה המוקדמת שלו בחיל הים שם שילב עבודה כמכונאי עם פעילות פוליטית עם בקומסומול.
בשנת 1959 ולמד אנגלית ופרסית במסגרת הכשרה במינהל הראשי הראשון.
גולובב פיתח מומחיות מיוחדת בענייני אפגניסטן והיה לו תפקיד בתכנון ובביצוע מבצע "סערה 333", להדחתו של נשיא אפגניסטן המכהן חפיזוללה אמין בשנת 1979. במסגרת המבצע גולובב פיקד על כוחות ספצנאז במהלך ההתקפה הצבאית על מטה אמין בארמון טג'בג.
לאחר מכן שימש תקופה מסוימת כסוכן בתחנת הק.ג.ב באיסטנבול, לפני שקודם בדרגה במטה הק.ג.ב לפני פירוק ברית המועצות.
גולובב המשיך לעבוד בשירותי הביטחון של הפדרציה הרוסית, כיהן כראש מחלקה בשירות הביון והיה יועץ בכיר למנהל שירות הביון.
הוא פרש בשנת 2001 והיה ראש מועצת בוגרי שירות הביון של הפדרציה הרוסית במשך מספר שנים.
הוא מת בשנת 2020, לאחר שקיבל פרסים ועיטורי הצטיינות רבים במהלך הקריירה שלו במודיעין.
אלכסנדר ג'ון מוטיל הוא חוקר מדע המדינה, היסטוריון, סופר וצייר אמריקאי ממוצא אוקראיני.
מוטיל נולד בניו יורק בשנת 1953 כבן להורים שמקורם בעיר לבוב.
הוא למד היסטוריה וציור באוניברסיטת קולומביה.
היה תלמידם של הצייר לאון גולדין (1923–2009) ושל הפסל מיכאיל צ'רשניובסקי.
בשנת 1975 סיים תואר ראשון בהיסטוריה בהצטיינות יתרה.
בשנת 1979 סיים את התואר השני בבית הספר ליחסים בינלאומיים של אוניברסיטת קולומביה.
קיבל גם תעודת המכון למזרח ומרכז אירופה בתחום "המדיה והתקשרת הבינלאומיות".
ב-1983 סיים באותה אוניברסיטה את התואר השני במדע המדינה.
שנה לאחר מכן הציג את עבודת הדוקטורט שלו במדע המדינה על "היציבות האתנית של המדינה הרב-לאומית הסובייטית: המשגה, ביאור, הצגת מקרה".
בשנים 1998–1992 כיהן כסגן מנהל המכון הרימן של אוניברסיטת קולומביה.
כיום הוא סגן מנהל המחלקה לסוגיות גלובליות ופרופסור למדעי המדינה באוניברסיטת ראטגרס בניוארק.
תחומי מחקריו הם בעיקר אוקראינה, רוסיה, ברית המועצות לשעבר, לאומנות, פוליטיקה השוואתית, מהפכות, אימפריות.
נהג להקריא את סיפוריו ושיריו ב-New York's Cornelia Street Cafe וב-Bowery Poetry Club הציג תערוכות-יחיד עם ציוריו בניו יורק, טורונטו, פילדלפיה ווסטפורט.
מוטיל פעיל גם כמשורר, פרוזאיקן ואמן חזותי.
אוסף שיריו פורסם ב-"Vanishing Points".
אלכסנדר גולובין היה מעצב ואמן רוסי.
גולובין, שנולד במוסקבה, למד בתחילה אדריכלות, ולאחר מכן עבר לציור.
הוא גם למד באקדמיה קולרוסי בפריז.
עם סיום לימודיו, עקב קשיים כלכליים, עבד כצייר ומעצב פנים.
הוא גם ניסה את כוחו בתחומים אמנותיים שונים כמו עיצוב רהיטים.
בשנת 1900 השתתף בעיצוב ביתן האימפריה הרוסית ביריד העולמי של פריז יחד עם חברו קונסטנטין קורובין.
הוא למד גם באקדמיה ויטי בפריז.
בשנת 1901 עבר למחוז סנקט פטרבורג ממוסקבה.
כאן עבד כמעצב במה, ושילב סמליות ומודרניזם בהפקות אופראיות ודרמטיות עבור דיאגילב, מאיירהולד ואחרים.
לאחר המהפכה של 1917, לא מצא גולובין עבודה בתיאטרון, ולכן התעמק בציור ובאיור גרפי.
הוא יצר את עיצוב התפאורה להפקה המקורית של הבלט "ציפור האש" של סטרווינסקי משנת 1910.
גולובין יצר את העיצוב הנופי להפקה חשובה של "נישואי פיגארו" של פייר בומרשה בתיאטרון של מוסקבה.
במאי התיאטרון הרוסי המפורסם קונסטנטין סטניסלבסקי ביים את המחזה שהועלה ב-28 באפריל 1927. סטניסלבסקי מיקם מחדש את המחזה בצרפת שלפני המהפכה וקיצץ את מבנה חמש המערכות שלו לאחד עשר סצנות.
גולובין השתמש בבמה מסתובבת כדי להאיץ את השינויים בסצנות.
זאת הייתה הצלחה גדולה, וזכתה לעשר קריאות מסך בערב הפתיחה.
גולובין מונה לאמן העם של ברית המועצות.
הוא מת בדסקויה סלו ב-17 באפריל 1930.
אלכסנדר איבנוביץ גגלו היה אדריכל סובייטי שפעל בעיקר בלנינגרד.
הוא תכנן בניינים בסגנון קונסטרוקטיבסתי.
אלכסנדר גגלו נולד בדניפרו (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום באוקראינה) למשפחת רופא.
אביו נפטר לפני הוא נולד.
אחרי סיום גימנסיה הוא עבר עם משפחתו לסנקט פטרבורג.
בשנת 1910 הוא התחיל ללמוד במכון הפוליטכני בעיר ולאחר סיום השנה הראשונה עבר למכון להנדסה אזרחית.
גגלו סיים את הלימודים רק בשנת 1920 עקב אירועי מהפכת אוקטובר ומלחמת האזרחים ברוסיה שגרמו להפסקות בלימודים.
בשנת 1921 הוא התחיל ללמוד אדריכלות וסיים את הלימודים בשנת 1923.
בשנים 1926–1927 גגלו תכנן ביחד עם אדריכל נוסף בנייה מחדש במתחם בית החולים הקליני בוטקין למחלות זיהומיות.
בשנת 1929 הוא התחיל ללמד במכון להנדסה אזרחית ועבד שם עד לשנת 1933.
בשנת 1932 הוא תכנן הבית הגדול בליטייני שבנייתו הסתיימה בשנת 1933.
בשנת 1934 גגלו מונה לראש משרד אדריכלות ממשלתי בלנינגרד וניהל אותו עד לשנת 1948. בתקופה זו המשרד תכנן בניינים רבים בלנינגרד ובערים נוספות של ברית המועצות דוגמת תיאטרון בטשקנט ובפולוצק.
בשנת 1936 הוא נסע להשתלמות לאנגליה, צרפת ושוודיה.
בשנת 1950 גגלו עבר למוסקבה ומונה לסגן נשיא של אקדמיה לאדריכלות.
על פעילותו בתחום פעמיים הוענק לו עיטור הדגל האדום של העמל בשנת 1944 ו-1956. בסך הכול גגלו תכנן כ-300 בניינים, מהם 100 פרויקטים מומשו בפועל.
בשנת 1960 הוא כתב הקדמה לספר של אריאל גולן על פרנק לויד רייט.
אלכסנדר קוואבנה באיידו ג'יקו הוא כדורגלן גנאי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת ספרטק מוסקבה ובנבחרת גאנה.
ג'יקו גדל במחלקת הנוער של בסטיה.
הוא ערך 45 הופעות ליגה במדי המועדון במסגרת ליגת העל הצרפתית, בהן הבקיע שער אחד.
ב-11 ביולי 2017 חתם ג'יקו בקן מליגת העל הצרפתית.
הוא ערך 59 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד.
ב-5 ביולי 2019 חתם ג'יקו בשטרסבורג מליגת העל הצרפתית.
ב-10 ביולי 2023 חתם ג'יקו בפנרבחצ'ה לשלוש שנים.
ב-9 בספטמבר 2025 חתם בספרטק מוסקבה.
ב-9 באוקטובר 2020 ערך ג'יקו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גאנה, בהפסד 0–3 לנבחרת מאלי במשחק ידידות.
הוא היה חלק מסגל הנבחרת בטורניר גביע אפריקה לאומות 2021 בשנת 2022, וערך שלוש הופעות בטורניר.
ב-18 בינואר 2022 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בהפסד 2–3 לנבחרת קומורו במסגרת שלב הבתים של הטורניר.
אלכסנדר (סשה) גולדברג (1906–1985) היה מהנדס כימיה ומנהל ישראלי ממניחי היסודות של התעשייה הכימית בישראל, כיהן כנשיא הטכניון בשנים 1965–1973.
אלכסנדר גולדברג נולד בווילנה בשנת 1906, בן לברכה (ברטה) ודב (בוריס) גולדברג.
אביו היה כימאי ותעשיין ציוני.
דודו היה יצחק ליב גולדברג ממייסדי חברת "הכשרת היישוב", "כרמל מזרחי" ועיתון "הארץ".
אביו הגיע בשליחות התנועה הציונית ללונדון, שם מונה כמנהל מחלקת המסחר והכספים של ההנהלה הציונית, והיה מיודד עם חיים ויצמן ומשה נובומייסקי.
בשנת 1921 הגיע אביו בוריס לארץ ישראל ועסק בהקמת חברת "הבונה" ומפעל למוצרי בניין "סיליקט", הוא נפגע בזמן מאורעות תרפ"א במאי 1921 ונפטר שנה אחר.
בעצת משה נובומייסקי פנה אלכסנדר גולדברג ללמוד הנדסה כימית ב של אימפריאל קולג' בלונדון, שם סיים את לימודיו בהצטינות ב-1926.
בתום לימודיו החל לעבוד במכרות ברחבי הממלכה המאוחדת והתקדם במהירות ובמקביל השתלם בכימיה.
אחר כך עבד במחלקת המחקר של תאגיד "אימפריאל כמיקל אינדסטריז" (ICI), שם היה שותף לרישום של מספר פטנטים.
בהמשך עסק בהקמת מפעלים כימיים באנגליה וצרפת.
בזמן מלחמת העולם השנייה ניהל מפעל לייצור מגנזיום ומתכות אחרות, וייצור גופי מטוסים מאלומיניום.
לאחר המלחמה תכנן ובנה בתים טרומיים מאלומיניום, אותם גם ייבא לארץ ישראל, ואחר כך הקים קו ייצור שלהם בישראל.
ביוני 1947 היה בדרכו מהודו ללונדון ועצר בארץ ישראל, גויס לתעשייה הצבאית שהייתה בשלבי הקמה במחתרת, החליט גם להביא את משפחתו ולהתיישב בישראל ואז גייס אותו משה נובומייסקי להנהלת מפעל "דשנים וחומרים כימיים" בחיפה, שהחל בהקמתו.
יחד עם ארנסט דוד ברגמן ערך במסגרת חיל המדע סיורים בנגב לאיתור מחצבים, אז גילה את הפוטנציאל לניצול מרבצי הפוספטים באזור.
באותה תקופה גם סייע לייצור מקומי של מטול נגד טנקים מדגם "פיאט".
לאחר הלאמת חברת "דשנים וחומרים כימיים" מונה למנכ"ל בינואר 1952, והוביל את הקמת מתקני הייצור שלה, שהביאו לכך שלמדינת ישראל הייתה יכולת עצמאית בייצור דשנים שנים ספורות לאחר הקמתה.
גולדברג גם היה מעורב בניהול וייעוץ להקמת מפעלי ים המלח.
בשנת 1958 מונה גם למנכ"ל חברת מחצבי ישראל.
גולדברג סבר שיש להקים תשלובת אחת של מפעלים כימיים בישראל, שתוכל לפעול ביעילות רבה יותר על ידי שילוב משאבים וחסכון בכוח אדם.
כך הביא לאיחודה של חברת "פוספטים בנגב" עם "דשנים וחומרים כימיים" בשנת 1962 והוא מונה למנכ"ל החברה המאוחדת, "כימיקלים ופוספטים" (שלימים הייתה את מהחברות שאוחדו לחברת "כימיקלים לישראל").
שימש כיו"ר הקורטוריון של הטכניון, ובשנת 1965 מונה לנשיא הטכניון, וכיהן בתפקיד זה עד 1973. בשנת 1974 נבחר ליושב ראש אגודת דורשי הטכניון בישראל.
במאי 1974 מונה על ידי שר המסחר והתעשייה, חיים בר-לב, ליושב ראש ועדת המחירים הציבורית - ועדה המייעצת לממונה על המחירים בעניין מחירי מצרכים.
הוא שימש בתפקיד זה עד מרץ 1978.
בשנת 1978 היה יושב ראש אתג"ר - קבוצת אזרחים תומכי אריה גוראל לראשות עיריית חיפה.
בשנת 1975 העניק לו הטכניון תואר דוקטור לשם כבוד.
בשנת 1980 קיבל את עיטור יקיר חיפה.
אלכסנדר ג'ורג' פרייזר היה צייר סקוטי שהציג את ציוריו באקדמיה המלכותית בלונדון במשך שנים רבות.
גם בנו, אלכסנדר פרייזר (1827–1899), היה אמן בולט שלעיתים מבלבלים ביניהם (ולפעמים ציוריו מזוהים בטעות כאילו היו על ידי בנו).
פרייזר נולד באדינבורו ב-7 באפריל 1786. אביו היה אלכסנדר פרייזר, בעל מכולת, ואמו, מדגלאן דייווי.
הוא למד ציור אצל ג'ון גרהם (1754-1817) באקדמיה לציור של אדינבורו.
הוא החל להציג באקדמיה המלכותית ב-1810 ועבר ללונדון ב-1813.
דייוויד וילקי הקדים אותו בלונדון והעסיק את פרייזר כעוזר לצייר פרטים וטבע דומם בתמונותיו.
מבין חסידיו הרבים של וילקי, פרייזר היה המוכשר ביותר.
רבים מציוריו היו הומוריסטיים ובקנה מידה קטן, למשל, יריד הסקוטש (בערך 1834) או יוצרי מוזיקה.
ב-30 ביוני 1826, הוא התחתן עם ג'נט ויליאם מויר באדינבורו, ואלכסנדר פרייזר היה בנם.
בשנת 1840, פרייזר נבחר למקורב של האקדמיה המלכותית הסקוטית, מוסד שהוא עזר לייסד.
בשנת 1842, ציורו "המרפא מהצרעת" השיג את הערכה כתמונה הטובה ביותר של השנה.
משנת 1848, בריאות לקויה מנעה ממנו לצייר והוא הפסיק להציג באקדמיה המלכותית.
הוא נפטר בלונדון ב-15 בפברואר 1865, ונקבר בקבר משותף בצד המזרחי של בית הקברות הייגייט.
אלכסנדר ג'ונסטון היה צייר סקוטי, הידוע בציורי ז'אנר והיסטוריה.