tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1977 החלה החברה הכלכלית לירושלים בהקמתם של מבנים ייעודיים למפעל בשדה התעופה עטרות, ששימש בעבר כבסיס אווירי צבאי.
במפעל עבדו באותה עת 120 עובדים והוא עסק בייצור חלפים ותחזוקת מערכות של כלי טיס.
המפעל הפך לאחד המתקנים המתקדמים בעולם בתחום תחזוקת מסוקים ומטוסים.
בשנות ה-80 וה-90 התרחב המפעל והתמחה בשיפוצים מורכבים, כולל עבודה על מסוקי בלק הוק ומודלים אחרים.
אחד הלקוחות הגדולים של המפעל במהלך השנים היה חיל האוויר של ארצות הברית, לאחר שהחברה זכתה במכרז לשיפוץ מסוקיו המוצבים באירופה.
בתחילת המאה ה־21 החלו לקוחות בין-לאומיים להחרים את המפעל עקב מיקמו מעבר לקו הירוק, כולל חיל האוויר של ארצות הברית.
בשנת 2005 דווח על תוכנית להעברת פעילויות המפעל לאזור תל אביב עקב עלויות אבטחה גבוהות ועלויות ארנונה, הנובעות ממיקומו באזור רגיש גאופוליטית, הגובל בכפרים פלסטיניים.
התוכנית לא יושמה במלואה, והמפעל המשיך לפעול בעטרות.
רוב פעילות המפעל הופסקה בשנת 2006. נכון לשנת 2016, המפעל נותר חלק אינטגרלי מרשת האתרים של תע"א, לצד מפעלים ביהוד, אשדוד, באר שבע ועוד.
בשנים האחרונות, על רקע המתיחות הביטחונית, דווח על השקעות באבטחה נוספת, אך אין דיווחים על שינויים משמעותיים בפעילות.
נכון לשנת 2025 המפעל ממשיך לפעול כאתר תחזוקה פעיל, ללא הודעות רשמיות על סגירה או העברה.
המפעל מתמקד בתחזוקה כבדה ושיפוצים של כלי טיס, כולל בדיקות אלקטרוניות, שיפוץ מנועים והסמכות בטיחות.
הוא משרת בעיקר את חיל האוויר הישראלי, אך גם לקוחות זרים, בזכות הסכמי שיתוף פעולה עם יצרנים אמריקאיים.
המתקן כולל אולמות הרכבה, מעבדות בדיקה ומסלולי ניסוי, והוא נחשב ל"בית חולים" למסוקים בשל יכולותיו הרפואיות-טכניות.
במפעל פועל מתקן להרצת להבי מסוקים.
המיקום בעטרות מעלה אתגרים לוגיסטיים ואבטחתיים, אך מאפשר גישה מהירה לשטחים צפוניים.
בשנת 2019 דווח על כ-300 עובדים במפעל, עם פוטנציאל להרחבה בעקבות צבר ההזמנות הגדל של תע"א, (שהגיע למעל 26 מיליארד דולר בתחילת 2025).
מפעל נשר רמלה הוא מפעל לייצור צמנט.
המפעל השוכן בין העיר רמלה לשטחי מועצה אזורית גזר והוא המפעל היחידי לייצור מלט בישראל.
בבעלות נשר מפעלי מלט ישראלים בע"מ אשר בבעלות איש העסקים לאונרד בלווטניק, באמצעות כלל תעשיות.
ב-25% הנוספים החזיק התאגיד האירי CRH plc בשנים 2001–2015. מנהל המפעל הנוכחי הוא עמי סבח, שהתחיל את תפקידו באוקטובר 2023.
למפעל כושר ייצור של כ-4.5 מיליון טון קלינקר וכ-5 מיליון טון צמנט בשנה.
במפעל מועסקים כ-400 עובדים ועוד כ-200 עובדי קבלן כוח אדם קבועים.
המפעל הורחב ועתה חולש על שטח של כ-550 דונם.
הצמנט העיקרי שמיוצר במפעל הוא מסוג צמנט פורטלנד.
מיד לאחר הקמת מדינת ישראל, נוצר ביקוש רב לצמנט כדי לתת מענה לתנופת הבנייה שהתרחשה בעקבות גלי העלייה הגדולים של שנות ה-50. מפעל "נשר חיפה", השוכן בעיר נשר, הוקם בין השנים 1923–1925 והיה המפעל היחיד בארץ למלט באותה עת.
המפעל לא הצליח לספק את צורכי השוק, כך שלמרות המחסור החמור במטבע זר, נאלצה ישראל לייבא מאות אלפי טונות של צמנט בשנה.
בעקבות זאת, התגבשה ההכרה בצמרת 'נשר' שיש להקים ללא דיחוי מפעל צמנט נוסף בארץ.
תהליך בחירת האתר סמוך לעיר רמלה
בעצתו וחסותו של שלום פריבס, אחד משני המנהלים של מפעל 'נשר' חיפה באותה תקופה, יצאה משלחת בליווי מספר מהנדסים, גאולוגים ואנשי ניהול ממפעל 'נשר' חיפה לאתר המיועד בקרבת העיר רמלה.
פריבס בחר לבחון את האתר מכיוון שהכיר את העיר רמלה בתקופת מלחמת העולם השנייה.
במהלך שנים אלו נזקקו בעלות הברית שחנו בארץ לכמויות גדולות של סיד, ועל פריבס הוטל לבצע סקר על תעשיות הסיד.
כך היה ברשותו של פריבס מידע מוקדם על האתר.
לאחר בדיקות המהנדסים והגאולוגים בשטח, בדיווח שהעביר להנהלת נשר, הדגיש פריבס את קרבתו של האתר לחומרי הגלם ואת מיקומו במרכז הארץ, על צומת הדרכים בין ירושלים, תל אביב ויישובי הדרום.
כמו כן את היותו מקושר בכבישים ובפסי רכבת אל מרכזי הצריכה של הצמנט.
הבדיקות הגאולוגיות אישרו כי האזור משופע באבן גיר ובשטחי חרסית.
מכיוון שאבן גיר וחרסית מהווים את חומרי הגלם העיקריים בתהליך ייצור הצמנט - הממצאים שכנעו את הנהלת 'נשר' להקים את המפעל החדש ברמלה.
לאחר אישור התוכניות, באוגוסט 1950, טסו מנהלי 'נשר', משה עפר ומריאן בלך ללונדון והזמינו כבשן סובב בעל כושר ייצור של 160,000 טון קלינקר (המרכיב העיקרי בצמנט) מהחברה הדנית 'פ.ל.
הכבשן היה דומה לכבשן שהיה באותה העת בחיפה – "כבשן רטוב".
סך כל ההשקעות במפעל ברמלה הסתכמו ב־6.6 מיליון ל"י.
באותה תקופה הייתה העיר רמלה שרויה באבטלה גבוהה.
לשכת העבודה ברמלה הפנתה כ־300 עובדים לצורך ההקמה.
בהמשך הועסקו כ־180 לטובת תפעול, אחזקה ומנהלה.
בנוסף לעובדי המפעל, מפעל 'נשר' רמלה סיפק תעסוקה גם לספקי שירות אחרים שלא הועסקו ישירות על ידי המפעל.
כך שהתפתחותו של מפעל 'נשר' רמלה הייתה שזורה בהתפתחותה וקידומה של העיר רמלה.
רוב הפועלים והפקידים בתחילת דרכו של המפעל היו עולים חדשים.
למנהל הייצור הראשון מונה דוד שטרנברג, מוותיקי 'נשר' חיפה.
הקמת מפעל 'נשר' ברמלה הסתיימה ביולי 1953 והחלה גריסת האבן.
באוגוסט 1953 הופעל הכבשן הראשון וב־14 בספטמבר 1953 כבר סופקו שקי המלט הראשונים.
לקראת שנת 2000 - הקמת הכבשנים היבשים
כבר ב-1985, הנהלת החברה תכננה להקים כבשן חדש על מנת לשפר את היעילות.
ב"שיטה היבשה" טוחנים ומייבשים את חומרי הגלם, ואחר כך מעבירים אותם לשריפה בכבשן, ללא שימוש במים.
יתרונה הגדול של השיטה הוא חיסכון רב באנרגיה, כמחצית בלבד מה"שיטה הרטובה".
המיתון שפקד את המשק הישראלי באמצע שנות ה-80 הקפיא את תוכניות ההקמה של הקו היבש (כבשן יבש + תוספותיו).
אבן הפינה להקמת הקו היבש הראשון ב'נשר' רמלה הונחה, ב-22 באוקטובר 1992. ב-20 בספטמבר 1995 נחנך הכבשן הראשון.
במעמד ראש הממשלה ושר הביטחון - יצחק רבין.
רבין נכח גם בטקס הנחת אבן הפינה שלוש שנים קודם לכן.
בעקבות ההצלחה של הכבשן הראשון ולמרות ההאטה במשק באמצע שנות ה-90, הנהלת 'נשר' החליטה על מעבר לייצור בכבשנים יבשים בלבד.
מסיבות עיקריות של התייעלות אנרגטית והמענה לפוטנציאל גדילה של המשק.
הוחלט על הקמת קו יבש שני.
ב-10 באוגוסט 1997 הונחה אבן הפינה, במעמד ראש הממשלה בנימין נתניהו, וב-19 באוגוסט 1999 התחילה הרצת הקו היבש ה-2.
תהליך ייצור הצמנט במפעל רמלה כולל מספר שלבים: מחצבה ומגרסות אבן, 3 טחנות גלם, 2 מחממים מוקדמים, 2 כבשנים סובבים ו-7 טחנות צמנט.
בנוסף לתהליך הייצור, פועל במקום מערך לטיפול בדלקים, הכולל שתי טחנות פטקוק (סוג של דלק מוצק על בסיס נפט), מערכות לסולר ומזוט, מערכת ממיסים אורגניים עבור דלק חלופי וחומ"ס.
תערובת גלם ראשונית - טחינת האבן
אבן הגיר הניכרית במחצבה, מועברת למתקן גריסה ראשוני הנמצא בתחתית המחצבה, כ-100 מטר מתחת למשטח החציבה העליון.
בור קליטת החומר מקורה ושאוב למניעת פיזור חלקיקים בשעת שפיכת החומר מהמשאיות לבור הקליטה.
האבן הגרוסה מועברת על ידי מסוע כ-3.5 ק"מ אורכו לעבר המפעל, המסוע סגור מכל עבריו למניעת פליטת חלקיקים לאוויר.
אבני הגיר שנכרו במחצבה והועברו למפעל לאחר גריסה ראשונית מעורבבים עם חרסית (בערך ביחס של 80% אבן גיר 20% חרסית), התערובת שהתקבלה עוברת גריסה נוספת ב'מגרסה משנית' ומשם החומר מועבר ל-2 מתקני אחסון בנפח 50,000 טון כל אחד, המכונים 'מערומי מגרוף'.
'במערום מגרוף' החומר הגרוס מתערבב לקבלת תערובת אחידה שתכונה מעתה 'מיקס' (תערובת).
תערובת גלם משנית - טחינת הגלם
ה'מיקס' (77% אבן גיר ו-14% חרסית), אפר-פחם (7%), מיל סקייל (1.5%) וחול (0.5%) - הם 4 החומרים העיקריים מהם מרכיבים את התערובת שנכנסת לכבשן על מנת לייצר את החומר הבא בתהליך - קלינקר.
אפר-פחם, מיל סקייל וחול מ'מגדלי הַזָנוֹת' וביחד עם ה'מיקס' מ'מערום המגרוף' מועברים לאחר שקילה ומיון בצורה מדויקת לעבר 3 'טחנות הגלם'.
טחנות הגלם, טוחנות את החומרים ויוצרות תערובת אחידה בעלת מרכיבים מתאימים לייצור קלינקר בכבשן.
התערובת יוצאת מטחנות הגלם בתור אבקה דקה בגודל גרגר אופייני שבין 10–15 מיקרון, מנקודה זו ועד ליציאה מהכבשן, משונע החומר במתקנים סגורים ושאובים בתת-לחץ.
לאחר שהחומר נטחן בטחנות הגלם הוא מועבר לסילוסי הגלם, או ישירות ל"מחמם המוקדם" בדרך לכבשן.
מתקנים ותהליכים מוקדמים לייצור הקלינקר
מ'טחנות הגלם' או מ'סילוסי הגלם' החומר עובר בדרכו לכבשן דרך ה'מחמם מוקדם' אשר נקרא גם 'מגדל ציקלונים'.
גובהם של 2 מגדלי הציקלונים (אחד עבור כל כבשן) כ-130 מטר.
מגדלי הציקלונים הם למעשה המתקנים הגבוהים ביותר במפעל.
התערובת לכבשן עולה לרום מגדל הציקלונים, בירידת התערובת במורד בציקלונים ועד לכניסה לכבשן, החומר נפגש עם גזים חמים שמקורם בקירור הקלינקר אשר במוצא מהכבשן.
תפקיד הציקלונים - ניצול החום השיוורי של הגזים, הפרדת גז-מוצק וחימום מוקדם של חומר הגלם הטחון.
לאחר חימום התערובת לקלינקר בציקלונים, נכנס החומר לנקודת חימום האחרונה לפני הכניסה לכבשן - הקלציינר.
ב'קלציינר' נשרפים דלקים שונים שמעלים את טמפ' החומר, כך מתרחשת תגובת פירוק האבן לסיד ופחמן דו-חמצני.
משם החומר נכנס לכבשן הסובב להשלמת התהליך יצירת הקלינקר, המערכת כולה שאובה על ידי מניפות רבות עוצמה, בפרופיל לחצים נשלט ומבוקר.
קצב הזנת החומר למחמם המוקדם מוערך ב-400–500 טון לשעה וספיקת הגזים מוערכת ב-500,000 מ"ק לשעה.
החומר החם שמתקבל מוזן מתחתית ה'מחמם המוקדם' אל הכבשן הסובב לצורך השלמת התגובה הכימית-מינרלוגית.
תהליך ההמרה מתערובת חומרי גלם לקלינקר מתבצע בתוך הכבשן אשר מחמם את החומר לטמפ' של C° 1400. בחום גבוה זה, תערובת חומרי הגלם מתפרקת ומורכבת מחדש במבנים כימיים חדשים - לתערובת שמתקבלת קוראים קלינקר.
הכבשן הסובב נוטה בזווית של כ-3 מעלות ליחס לאופק וסובב בקצב אופייני של 3 סל"ד.
אורכו כ-70 מטר וקוטרו הפנימי כ-5 מטר.
מעטפת הכבשן עשויה פלדה ופנים הכבשן מצופה לבנים חסיני אש.
בתנאים אלו, שוהה חומר הגלם בכבשן כ-25 דקות ומשלים את תגובות הסינתור ליצירת הקלינקר.
צמנט היא תערובת חומרים טחונה שחומר המרכזי בה הוא קלינקר, כ-78%-92% מסך החומר בצמנט, כתלות בסוג הצמנט ובאיכות חומרי הגלם.
בנוסף לקלינקר, מוסף גם גבס, אבן גיר, אפר פחם וסיגים ביחסים שונים וכתלות בסוג הצמנט.
במפעל 'נשר' ברמלה נכון למאי 2014 מיוצרים 3 סוגי צמנט:
צמנט תפזורת CEMII 42.5N AM-SLV: צמנט המכיל קלינקר, גבס, אבן-גיר, אפר-פחם וסיגים
צמנט תפזורת CEMI 52.5N OPC: צמנט המכיל קלינקר, גבס ואבן-גיר.
צמנט שקים CEMII 42.5N BLL: צמנט המכיל קלינקר, גבס, אבן-גיר.
סוגי טחנות הצמנט הקיימים במפעל
מפעל נשר רמלה מפעיל ּשש טחנות כדוריות וטחנה ורטיקאלית אחת.
טחנה כדורית היא גוף גלילי גדול הנע סביב צירו האורכי, ממולא כשליש מנפחו בכדורי ברזל הנעים ומתנגשים זה כנגד זה וטוחנים את תערובת הצמנט.
פתח יציאת הטחנה שאוב למניעת בריחת אבק ולצורך שינוע החומר הנטחן בכיוון הרצוי.
במפעל נשר רמלה, כאמור, ישנם 6 טחנות כדוריות:
2 טחנות קטנות יחסית (ט"צ 2 וט"צ 3) בתפוקה אופיינית של כ-50 טון לשעה
בשנת 2006 רכש המפעל את טחנת הצמנט מס' 12, הפועלת בטכנולוגיה שונה מהטחנות הכדוריות ומכונה 'טחנה ורטיקאלית'.
גוף הטחנה סגור ובמרכזו שולחן עגול בקוטר של כ-5 מטר הנע סביב מרכזו.
מסביב לשולחן ממוקמים שלושה גופי טחינה גליליים הנדחפים כנגד השולחן באמצעות בוכנות הידראוליות.
חומר הגלם מוזן במרכזו של השולחן ונסחף החוצה מתחת לגלגלי הטחינה כתוצאה מתנועת השולחן סביב צירו.
הטחנה הורטיקאלית פועלת בתפוקה אופיינית של כ-210 טון לשעה ובתצרוכת חשמל הנמוכה בכ-25% מהטחנות הכדוריות.
המפעל פולט חומרים מזהמים בתהליך הייצור, בהם PM10, PAH, תחמוצות חנקן, תחמוצות גופרית וכספית.
עם זאת, בדיקות שביצע המשרד להגנת הסביבה בשנת 2012 הצביעו על כך שהיקף הפליטות ביחס לתפוקות הייצור עומד בקנה מידה זהה לתקנים האירופיים עבור חלק מהחומרים, ואף נמוך יותר עבור כספית ותחמוצות גופרית.
המפעל משתף פעולה עם חברת ורידיס וחירייה - איגוד ערים דן לתברואה במתקן ה-RDF שבאתר חירייה, שבו מופק 'דלק תולד פסולת'.
המפעל מתמודד לאורך השנים עם ביקורת מתמשכת על פגיעתו הסביבתית, תקלות תפעוליות חוזרות ונשנות, ותביעות רגולטוריות ומשפטיות מצד הרשויות והתושבים.
כך למשל, תושבי גוש דן התלוננו על מפגעי ריח הנובעים מטיפול לקוי בפסולת רטובה, ובאוגוסט 2022 קנס המשרד להגנת הסביבה את נשר מפעלי מלט ישראליים ב-6 מיליון ש"ח בשל זיהום אוויר שפגע ביישובים הסמוכים למפעל.
הקנס נבע מחריגות בפליטת מזהמים ואי-עמידה בתקנות איכות הסביבה.
במאי 2023 דיווח אתר שקוף - גוף התקשורת של הציבור על חשד למחיקת נתוני פליטת כספית ממערכת המידע של המפעל.
המשרד להגנת הסביבה דיווח על פליטת כספית בכמות גבוהה מהתקן, אך כשהנתונים התבקשו, התברר שלא נשמרו.
המפעל טען כי מדובר ב"האשמות חסרות בסיס".
המפעל טען בתגובה כי "חלק גדול מהסעיפים בהתראה חסרי כל בסיס".
באוגוסט 2023 נקט המשרד בצעד נוסף, כאשר הוציא צו מנהלי למניעת זיהום אוויר כנגד חברת נשר, בבעלות איש העסקים לן בלווטניק.
הצו כלל אפשרות להשבתת מתקני המפעל במקרה של אי-עמידה בדרישות לתיקון הליקויים.
חודש לאחר מכן, בספטמבר 2023, הוגשה תובענה ייצוגית לבית המשפט נגד המפעל והמנכ"ל היוצא, אלדד בן משה.
בתביעה נטען כי המפעל גורם לזיהום אוויר בלתי סביר, מטרדי ריח ואבק, וכן לנזקים סביבתיים ובריאותיים.
התובעים הדגישו גם את הנזקים הכלכליים שנגרמו לתושבים כתוצאה מהפעילות.
בנובמבר 2024 דווח כי המפעל אינו מדווח על כל התקלות כנדרש, וכי המשרד להגנת הסביבה אינו מנטר את פעילותו באופן סדיר.
ביקורות רבות, בעיקר מחוגים דתיים, מושמעות כנגד הפעלת המפעל בשבתות וביום הכיפורים.
בד"ץ העדה החרדית מתריע על כך בפני המבקשים להשקיע במניות שבשליטת החברה שהמפעל בבעלותה.
במאי 2006 התגלתה במחצבת המפעל מערת איילון בעת שדחפור חשף פתח אליה.
בשטח מחצבת המפעל אתרים ארכאולוגיים רבים, ביניהם אתר חשוב מהתקופה הפלאוליתית התיכונה, שהתגלה ב-2009 ונקרא "נשר רמלה" על שם המפעל.
השרידים הוגדרו כשריד לאוכלוסייה קדומה שישבה בארץ ישראל, "הומו נשר רמלה".
מפעלי ים המלח היא חברה העוסקת בהפקת מחצבים באזור ים המלח מתוקף חוק זיכיון ים המלח התשכ"א-1961. החברה נוסדה על ידי מדינת ישראל ב-1952 (על בסיס חברת האשלג הארץ-ישראלית שהוקמה ב-1929) והיא מפיקה בעיקר אשלג, ברום ותרכובות ברום.
החברה מספקת לחברה הבת "מגנזיום ים המלח" את חומר הגלם להפקת מגנזיום.
מאז 1968 נמצאים מפעלי ים המלח בבעלות חברת כיל, אז חברה ממשלתית ומאז שהופרטה בשנות ה-90, חברה בת של החברה לישראל, הנשלטת על ידי עידן עופר.
חברת אשלג ארץ-ישראלית נרשמה באנגליה ב-31 באוקטובר 1929 במטרה עיקרית לנצל את מקורותיו המינרליים של ים המלח.
החברה הוקמה על סמך זיכיון שניתן על ידי ממשלת ארץ ישראל ועבר הירדן ב-1 בינואר 1930, בתוקף הסכם בין סוכני הכתר למושבות ובין משה נובומייסקי, מנהלה הראשי של החברה מאז ייסודה, ומייג'ור תומאס גריגורי טולוק (Thomas Gregorie Tulloch).
בין המשקיעים בפועל היה הבנקאי היהודי-הולנדי יעקובוס קאן (Jacobus Henricus Kann).
בשנים 1931–1932 החלה החברה לשווק אשלג וברומין שנוצרו במפעל בצפון ים המלח.
בשנת 1934 נפתח בית החרושת הראשון בקצה הדרומי של הים.
הקמת המפעל לאחר הקמת מדינת ישראל
במלחמת העצמאות נותק המפעל ממרכז הארץ, לאחר שעובדיו היהודים של המפעל בצפון ים המלח נטשו אותו והוא נהרס על ידי הלגיון הירדני על אף חוזה שנחתם בין מייסדו לבין המלך עבדאללה, עקב טעות אנוש.
עם קום המדינה החליטה ממשלת ישראל החדשה לבחון מחדש את פעילות ייצור האשלג, בין השאר עקב המעורבות הבריטית.
בישיבת הממשלה הזמנית שהתקיימה בנובמבר 1949, שר המסחר התעשייה והאספקה פרץ ברנשטיין העלה לדיון את "עתיד ים המלח".
השר ביקש לפרט בפני חברי הממשלה את סיכום דו"ח ועדת המומחים שתפקידה היה "בדיקת האפשרויות לניצול ים המלח והאזור סביבו והצעת תוכניות לעתידו".
ב-1952 הוחלט להקים את מפעלי ים המלח, והחברה החלה את פעילותה בהלאמה כפויה של חברת האשלג של נובומייסקי עקב אי עמידה בתנאים שהציבה הממשלה החדשה.
בו בזמן הושלם הכביש המחבר את המפעל בסדום אל באר שבע (עד אז הייתה הדרך שביל עפר).
ב-1956 מונה מרדכי מקלף, רמטכ"ל לשעבר, למנכ"ל המפעל המולאם.
המפעל נכשל כישלון חרוץ תחת ניהולו, ועקב כך מינה שר הפיתוח מרדכי בנטוב ועדת חקירה, בראשות פרופ' היימן מהטכניון לחקור את התנהלות המפעל ולהמליץ על שיפור המצב.
בשנת 1960 אישר מבקר המדינה שהמצב במפעלי ים המלח השתפר.
בשנת 1960 החלה הממשלה בחיפוש שותף למפעלים לצורך מימון הרחבתם, והקמת מפעלים לייצור מגנזיט, מלח שולחן ואשלג גבישי.
ב-1961 נחקק חוק זיכיון ים המלח במסגרתו קיבלה החברה מהמדינה זיכיון בלעדי להפקת מחצבים בים המלח ושימוש בשטחי עזר מהר סדום ועד מצדה.
שטח הזיכיון ושטחי העזר משתרעים על כ-600 קמ"ר שהם 3% משטח מדינת ישראל.
זיכיון זה הוארך עד לשנת 2030. החברה הנפיקה מניות לציבור בשנת 1961. ב-1968 הוקמה החברה הממשלתית כיל שאיגדה מספר מפעלי תעשיות כימיות בישראל ובהם מפעלי ים המלח וכימיקלים ופוספטים, ומפעלי חיפה כימיקלים וערד כימיקלים שהיו אז בהקמה.
ב-1992 הנפיקה המדינה את מניות כיל.
לאחר מספר שנים רכשה כיל מהציבור את מניות מפעלי ים המלח ומחקה אותן מהמסחר בבורסה.
בכך הפכו מפעלי ים המלח לחברה פרטית.
ב-1997 מכרה המדינה את השליטה בכיל לחברה לישראל, שהייתה אז בשליטת איש העסקים שאול אייזנברג.
בשנת 1986 הקימה החברה מסוע באורך של כ-18 ק"מ ובהפרש גבהים של כ-800 מטרים, שהוביל את התוצרים מים המלח לכיוון תחנת רכבת המשא באזור תעשייה מישור רותם, הסמוך לדימונה.
ב-1994 הוקמה תחנת כוח פרטית לשימוש המפעלים.
ב-2001 הופרד תחום השיווק של החברה ואוחד עם תחום השיווק של חברת רותם אמפרט העוסקת במחצבי הפוספטים לשם יצירת חברת "כיל דשנים".
בריכות האידוי הפתוחות והרדודות של מפעלי ים המלח מנצלות את אנרגיית השמש למיצוי המלחים מתמיסת הים; עם התרכזות התמיסה בבריכות מתחילים עודפי המלח לשקוע על הקרקעית, ומשם הם נאספים ומשונעים למתקני הייצור.
בריכות האידוי פרוסות בחלקו הדרומי של האגן ההיסטורי של ים המלח.
בבריכות אלו המאופיינות בגובה תמיסות מוגבל, מתרחשים תהליכי אידוי ושיקוע מלחים, תוך עליית ריכוזים הדרגתית ומבוקרת של התמיסות במורד התזרים.
תהליכי האידוי בבריכות צורכים אנרגיה רבה ומתבצעים לאורך כל התהליך על ידי קליטת אנרגיה סולרית נקייה וללא זיהום סביבתי.
רמת האידוי השנתית נגזרת מהאקלים הסביבתי ואינה נתונה לשליטה.
תמיסות ים טריות נשאבות מהאגן הצפוני של ים המלח באמצעות תחנת שאיבה לדרום, לעבר בריכת מלח ראשית – בריכה 5. בריכה זו כוללת מספר חלוקות משנה.
משטר המפלסים בבריכה נגזר מהצורך התפעולי לשמירת נפח קבוע של תמיסות.
היציאה מבריכה זו היא באמצעות תעלה ותחנות שאיבה נוספות בטור לעבר בריכות המלח הדרומיות, המהוות את האזור הטופוגרפי הגבוה ביותר במערכת.
מנקודה זו הזרימה מונעת בכוח הכבידה בלבד.
השליטה על מפלסי הבריכות וכמות התמיסות הזורמות ביניהן (בנוסף לשליטה בתחנות השאיבה), מתבצעת על ידי הנחת ושליפת קורות מתכת בפתחי המעבר בין הבריכות השונות.
תהליך שקיעת המלח מתבצע תוך אידוי של התמיסה בו היא מאבדת 50% מנפחה.
המינרל הדומיננטי השוקע בבריכות אלה הוא מלח הבישול (נתרן כלורי – NaCl) - מלח זה מצטבר על רצפת הבריכות, דבר הגורם להגבהת סוללות הבריכות, וזאת על מנת לשמר נפח איגום נדרש וקבוע.
בסוף בריכות המלח, התמיסות מגיעות לריוויון למינרל – הקרנליט, שהוא גביש המכיל מלחי מגנזיום, אשלג, ומים.
בריכות הקרנליט, בדומה לבריכות המלח, בנויות במערך טורי.
התמיסות הרוויות זורמות דרך בריכות הקרנליט ובמשולב בתהליכי האידוי, משקעות את מינרל הקרנליט שהוא חומר גלם לייצור אשלג ומגנזיום.
חומר הגלם משונע למפעלים כתרחיף על ידי כלים ימיים (דוברות) שנבנו באופן ייחודי במפעלי ים המלח.
ייחודם של כלים אלה הוא בכך שהם מסוגלים לבצע קציר רציף ושיטתי בעומק הבריכות ולשלוח את הקרנליט למרחקים של עד חמישה עשר קילומטר אל מפעלי הייצור.
לצורך כך הוקמה מערכת של קווים צפים (בבריכות), קווי חוף (על הסוללות) ותשתית של חשמל לאורכם.
כמות התמיסות הנשאבות בתחנות השאיבה תלויה ברמות האידוי החודשיות, ספיקות השיא מתקיימות בחודשי הקיץ (תשעה במספר), ספיקה זו דועכת למינימום בחודשי החורף.
המוצר העיקרי שמפיקים מפעלי ים המלח הוא אשלג.
שיטת ההפקה מבוססת על אידוי מים בבריכות אידוי שנמצאות בחלקו הדרומי של ים המלח.
יתרונו המקורי של אזור זה היה במים הרדודים יחסית שהגבירו את האידוי הטבעי.
תוצר הביניים של האידוי בבריכות הוא תמיסה רוויה של המינרל קרנליט.
את התמיסה שואבים בצינורות וממשיכים לעבד במכונות במפעל.
שיטה זו, שהשימוש העיקרי בה הוא במפעלי ים המלח, זולה יותר מכריית המחצבים מהקרקע ומקנה למפעלים יתרון כלכלי.
מפעלי ים המלח מפיקים מדי שנה יותר מ-3 מיליון טונות אשלג.
בסיום התהליך מוזרמת תמלחת הכוללת בעיקר מלחי קלציום-כלוריד ומגנזיום-כלוריד לתעלה שמובילה אותה לאגן הצפוני של הים (יוני הנתרן והאשלגן שוקעים בבריכות האידוי).
עיקר תהליך האידוי מתבצע בחודשי הקיץ.
בתהליך האידוי מתאדים כ-50 אחוז מהמים שנשאבו מהאגן הצפוני.
הפקת האשלג נתקלת בקשיים בתחומי הייצור עצמו וההשפעה על הסביבה.
בהפקת האשלג נוצרים חומרי לוואי שונים.
בין השאר, מתקבל בתהליך ברום, שערכו רב.
מאידך, במסגרת תהליך האידוי מתקבל תוצר לוואי לא רצוי: מלחים פשוטים כדוגמת מלח בישול, השוקעים על הקרקעית ומגביהים אותה ב-20 סנטימטר מדי שנה.
כדי להתמודד עם המשקע נוקטת החברה בשיטה של הגבהת דפנות בריכות האידוי, אך פעולה זו מוגבלת - לא ניתן להגביה לעד.
בעיה נוספת בהגבהה היא הימצאותם של מלונות ים המלח לחופן של בריכות האידוי.
העלאת המפלס עלולה להביא להצפה ולערעור של יסודות המלונות
עם השנים, בעקבות שאיבת מי נהר הירדן וסכירת מוצאו בדרום הכנרת וסכירת נהר הירמוך, יורד מפלס ים המלח באופן עקבי.
מפלס מים נמוך מהווה יתרון לשיטת האידוי ומכאן הבחירה בחלקו הדרומי של ים המלח שקרקעיתו רדודה יותר.
עם זאת, כבר בשנות ה-70 של המאה ה-20 הגיע אזור זה למצב של התייבשות ומפעלי ים המלח נאלצו לשאוב מים מחלקו הצפוני של הים ולהזרימם לחלק הדרומי על מנת להמשיך את הפקת האשלג.
מאוחר יותר נדרשו אמצעי שאיבה משכבות מים עמוקות ומתוקות פחות.
כל חלקו הדרומי של ים המלח מדרום ל"לשון" מחולק כיום לברכות המשמשות להפקת אשלג, גם בצד הירדני.
שאיבת המים לצורך האידוי תורמת את חלקה לירידה במפלס המים.
מפעלי ים המלח מייצרים חומרי גלם הנמכרים לחברות נוספות בקבוצת כיל ומעובדים למוצרים כימיים נוספים.
תחום הדישון הוא נדבך מרכזי בפעילות, באמצעות שילוב האשלג עם הפוספט שמהווים מרכיבים עיקריים בדישון צמחים.
החברה האחות, רותם אמפרט, מספקת את הפוספטים למוצרים המשולבים.
הברום המופק בים המלח מהווה אחוז ניכר מהתפוקה העולמית ומשמש את תעשיות האלקטרוניקה, טיהור המים, ההדברה והתרופות.
בין השאר משמש הברום להגברת עמידות משטחים לחום.
המגנזיום משמש לייצור אלומיניום וסגסוגות המיועדות לתעשייה ובמיוחד בתעשיית הרכב.
חברת פולקסווגן הגרמנית שותפה לייצור יישומי המגנזיום.
בדומה למפעלי ים המלח, גם המלונות בחופו הדרומי של ים המלח הם מעסיק גדול.
גורמי התיירות מביעים לעיתים חשש לפגיעה בהכנסתם בעקבות פעילות מפעלי ים המלח.
המלונות נמצאים על חופי בריכת אידוי (המכונה "מספר 5") ומכאן ההשפעה הרבה של פעילות המפעלים על המלונות.
כאמור, מובע חשש להצפת המלונות וערעור היסודות, אך עם זאת, דווקא המיקום מול הבריכות מספק מפלס מים יציב יחסית משום ההזרמה מחלקו הצפוני של הים המאזנת את המפלס באזור הבריכות הנוטה לרדת.
בשנת 2012 נחתם הסכם בין מפעלי ים המלח למדינה, בו הוסכם על פרויקט קציר המלח, להצלת בתי המלון של מפעלי ים המלח.
במסגרת הפרויקט, תפנה החברה בכל שנה 20 מיליוני טונות מלח מבריכה מספר 5 שיועברו אל האגן הצפוני.
עלות הפרויקט עומדת על כ-4 מיליארד ₪.
בסרט התיעודי זהב לבן עבודה שחורה ששודר במסגרת עובדה בשנת 2004 נטען כי במפעל נעשה ניצול של עובדי קבלן.
בעקבות שידור הסרט הוקמה ועדת בדיקה פנימית בראשות אלי גולדשמידט, שכל המלצותיה להעסקת עובדי קבלן התקבלו על ידי הנהלת "כיל".
בשנת 2011 יצאו מפעלי ים המלח בקמפיין ציבורי לקראת החלטה שעמדה על הפרק על אופן תפעולה הראוי של בריכת האידוי של המפעלים באגן הדרומי.
עמותת אדם טבע ודין פנתה לרשות השנייה בדרישה להסיר את הקמפיין בטענה שהוא מטעה את הציבור ובכך מנוגד לחוק.
מפעלי ים המלח קיבלו את הזיכיון הבלעדי להפקה בשנת 1961 עוד לפני גיבושו של חוק התכנון והבנייה.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 החלו להישמע הסתייגויות, בעיקר של ארגונים להגנת הסביבה, שביקשו להכפיף את המפעלים לחוק כדי למנוע פגיעה בסביבה או בבני אדם.
ב-1995 התקבל חוק המכפיף את הפיתוח העתידי בשטחי מפעלי ים המלח לחוק התכנון והבנייה.
מפעלי ים המלח משתמשים בכמות עצומה של מים הנשאבים מאגנו הצפוני של ים המלח ומועברים לאגן הדרומי על מנת לאדות אותם ולהפיק מהם אשלג ופוספטים ועוד כמות גדולה מאוד של מים מתוקים הנדרשים בתהליך היצור של המחצבים הללו.
ICL מפעילה בתוך שטח הזיכיון 26 קידוחים המניבים 17 מיליון מטר קוב מים לשנה בממוצע, סדר גודל צריכה של עיר בינונית בישראל.
ב-1966 הזהיר עזריה אלון בהקשר לחוק זיכיון ים המלח כי יש להבטיח כי לא יעשו במדבר ובחוף הים מעשים בלתי הפיכים.
אם בצפון המים והצמחים מרפאים 'צלקות' לא כך במדבר.
כל מקום שיחצב יצולק לעשרות ומאות שנים.
היקף החציבה העצום והשימוש בתוצריו הופך נוף בראשית, מעלים מערכות אקולוגיות במניפות הסחף של הנחלים, פוער בורות, מחסל מקווי מים קיימים ויוצר אחרים יש מאין.
כיום הצטברות המלח הגיע לכדי "הר המלח" - מערום של פסולת מלח המקיף כיום שטח של כ-400 דונם ומתנשא לגובה 24 מ'.
בינואר 2020 פרסם אורן אהרוני את דבר קיומו של נהר המתחפר בקניון שעומקו 20 מטרים באזור מסוכן הכולל מוקשים שנסחפו מנחל הערבה.
ביולי 2022, בעקבות שימוע שנערך למפעלי ים המלח, המליץ המשרד להגנת הסביבה לפתוח בחקירה פלילית נגד מפעלי ים המלח בעקבות דליפה מתעלת ההזנה של המפעלים לנחל צאלים, שמזין את ים המלח.
מפעלי ים המלח בבולי ישראל
ב-21 ביולי 1965 הנפיק דואר ישראל סדרה של 2 בולי דואר שכותרתה "מפעלי ים המלח".
על שני הבולים האלה הופיעו ציורים סמליים של המפעל בים המלח.
האמן צבי נרקיס עיצב את הבולים.
דאר ישראל מכר 1,967,000 בולים של שני בולי הסדרה ביחד עד להפסקת המכירה.
"מפעל לימוד משנה יומית והלכה יומית" הוא ארגון יהודי לעידוד לימוד יומי קבוע של משניות והלכות, בקרב הציבור הרחב.
הנהגת לימוד של משנה יומית הוצעה לראשונה על ידי הרב אריה צבי פרומר בתרצ"ד.
היא החלה בפועל בכ"ח בסיון תרצ"ח, בחגיגות השלמת המחזור השני של הדף היומי, שהונהג על ידי קודמו של הרב פרומר בראשות ישיבת חכמי לובלין, הרב מאיר שפירא.
לימוד המשנה היומית הוצע מכיוון שישנן מסכתות משני סדרים - סדר זרעים וסדר טהרות וכן מסכתות נוספות שאין עליהן גמרא ומשום כך לא נכללות בלימוד הדף היומי.
"משנה" היא אותיות "נשמה", ולימוד שישה סדרי משנה מתאים לעילוי נשמת ששת המיליונים נרצחי השואה - סדר משניות אחד כנגד כל מיליון נספים.
מחזור הלימוד הוא בן שש שנים.
הרב שטנצל הפיץ בקרב ניצולי שואה כרוז שכותרתו "שמע ישראל!", ובין השאר נאמר בו:
לימוד המשנה היומית זכה להסכמות של רבנים רבים, בהם האמרי אמת, רבי איסר זלמן מלצר, הרב זליג ראובן בנגיס, רבי משה פיינשטיין, הרב דב בריש וידנפלד, הרב יעקב משה חרל"פ, רבי שלמה זלמן אוירבך, הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל.
המחזור הראשון של לימוד ההלכה היומית החל בשנת תשי"ד.
את סדר הלימוד קבע החזון איש.
מתוך מאמר שפרסם הרב שטנצל בלוח הראשון של סדר לימוד ההלכה היומית:
הלימוד הקבוע כולל שלוש הלכות (-סעיפים) מדי יום מתוך שולחן ערוך חלק אורח חיים - עם או בלי פירוש משנה ברורה.
בסיום לימוד שולחן ערוך אורח חיים, מתחילים הלומדים במשך תקופה קצרה בלימוד חמש הלכות (-סעיפים) של חלקים מתוך קיצור שולחן ערוך - הלכות הנוגעות לאורח החיים היומי שאינן מופיעות בשולחן ערוך אורח חיים עצמו.
אחת לארבע וחצי שנים מסיימים הלומדים את המחזור המלא של לימוד הלכה יומית: ארבע שנים ללימוד שולחן ערוך אורח חיים, וחצי שנה ללימוד חלקים מתוך קיצור שולחן ערוך.
הלימוד מתנהל בשיעורים בבית כנסת ובלימוד עצמי.
כיום ניתן גם להאזין לשיעור להלכה היומית דרך קו הטלפון במסגרת קול הדף, קול הלשון ועוד.
ביוזמת הרב שטנצל תמכו בין היתר החזון איש, הרב משה פיינשטיין, הרב דב בריש ווידנפלד, הרב עובדיה יוסף והרב שמואל הלוי ואזנר.
בשנת תש"ע הוסיף הארגון לשמו את השם קביעותא.
הארגון מפרסם עלון לימוד שבועי המכיל עיונים, ביאורים ומבחנים למבוגרים ולילדים במשנה, בהלכה היומית ועוד.
הארגון מדפיס ספרי לימוד וחוברות הדרכה ומפיק קמפייני פרסום.
מדי שנה הוא מפיץ אלפי לוחות של סדר הלימוד השנתי של המשנה היומית וההלכה היומית.
הארגון מפעיל קו תוכן ואתר המכילים מידע, שיעורים ומבחנים.
הוא עורך מבחנים ארציים לנוער במשניות.
יושב ראש הארגון משנת תשס"ז הוא ישעיהו המאירי, חתנו של הרב שלמה שטנצל.
בנו של הרב שלמה שטנצל, יונתן, פעיל בארגון "אמר אביי", המפעיל גם הוא קו עם שיעורים במשנה ובהלכה היומית לצד תכנים תורניים נוספים ופעילות חסד.
בשנת תש"פ יזם יצחק סילמן, מראשי הארגון, סדר לימוד יומי נוסף, "מִשְׁנָתִִית - משנה בשנה", המציע מסלולים נוספים של לימוד ששת סדרי המשנה בשנה אחת, פשוטה או מעוברת.
בתחילת שנת תשפ"ב הושק סדר לימוד חדש, "מִשְׁנָתַַיִים - ש"ס משנה בשנתיים", המציע מסלולים של לימוד ש"ס משניות בשנתיים.
מחזורי הלימוד של המשנה היומית
מחזורי הלימוד של ההלכה היומית
מפעל משנה תורה הוא מיזם ישראלי שהחל בשנת 2004 במטרה לקדם את לימוד דברי הרמב"ם, בפרט ספרו משנה תורה, באמצעות הוצאת מהדורה מדויקת ומבוארת של ספר זה, ברוחו של הרמב"ם ועל פי כתביו.
ב-2009 זכה יוחאי מקבילי בפרס אגרסט לתרבות יהודית, על ייסוד מפעל משנה תורה.
את המפעל הקים יוחאי מקבילי, מתלמידיו של הרב יוסף קאפח.
המפעל הוא גוף עצמאי שעיקרו הוא עבודת מתנדבים.
בשיתוף עם המפעל עובדים ארגונים ויחידים רבים ומגוונים: ישיבות, מכונים, חוקרים ומומחים רבים מן האקדמיה.
רוב העוסקים בו עושים זאת בהתנדבות.
הפרויקט המרכזי שהתחיל את המפעל, היה הוצאה לאור של ספר משנה תורה בכרך אחד (בפורמט גדול), על פי מהדורתו של הרב יוסף קאפח, בפיסוק חלקי, ובצירוף שינויי נוסחאות ממהדורות אחרות ומפתחות רבים.
בניגוד למקובל, הודפס הספר ללא השגותיו של הראב"ד, וללא נושאי כלים או פרשנים כלשהם.
זאת משום ש"תוספת מפרשים מעקרת את מאפייני המהדורה: בכרך אחד ללוות כל תלמיד, רב וחוקר.
דבריו של הראב"ד עם השגותיו, דורשים גם מענה על השגותיו, החורגים מהמסגרת והמטרה שנדרשנו לה במהדורה זו.
מטרת עיסוקם של המפרשים המסורתיים היא חשיפת מקורותיו של הרמב"ם ודרכי פסיקתו, ולא פרשנות עממית."
המפעל הוציא לאור גם מהדורה מבוארת של משנה תורה, שהביאור בה בנוי על יסוד פירושיו של הרמב"ם במשנה, תשובותיו, ועוד.
לעיתים מובאים בביאור בקצרה הסבריהם של נושאי כליו של הרמב"ם כדוגמת המגיד משנה והכסף משנה ודבריהם של פרשנים נוספים כדוגמת רבי תנחום הירושלמי בספרו "המדריך המספיק", וכן פרשנים בני דורנו כגון הרב יוסף קאפח והרב נחום אליעזר רבינוביץ'.
מפעל הביאור פועל בשיתוף פעולה עם גורמים רבים והמבארים פועלים מישיבות ומוסדות רבים ומגוונים, כגון מכון משפטי ארץ, מכון המקדש, מכון התורה והארץ ומכון מש"ה.
מהדורה הכוללת תרגום חדש מאת ד"ר הלל גרשוני וביאור בעריכת הרב ד"ר מקבילי וצוות מבארים.
התרגום כלל עבודת נוסח מקיפה על בסיס כתבי יד רבים.
המהדורה מציעה חלוקה מסודרת לחטיבות פרקים, כאשר כל פרק מחולק לפסקאות בעלות כותרות-משנה.
הביאור נכתב ברוח הוראת הרמב"ם לתיאום הפרקים זה עם זה, תוך השוואה לחיבורים אחרים של הרמב"ם, מתוך ראיית שיטת הרמב"ם כמכלול (שיטת "רמב"ם על פי הרמב"ם").
הביאור מיועד לליווי הקריאה השוטפת של הלומד, ועל כן הוא מתאפיין בקיצור תוך שילוב מובאות רלוונטיות מדברי הרמב"ם במקומות אחרים.
לצד הביאור מופיעים קטעי הרחבה רבים העוסקים במונחים, בנושאים ממוקדים או בסתירות בדברי הרמב"ם.
חלק מהקטעים מציעים פרשנות המגשרת בין דברי הרמב"ם שהיו מתאימים לזמנו, לבין ימינו.
לדברי אנשי המפעל, הסינרגיה בין התרגום לביאור יוצרת מאליה טקסט שאינו טעון ביאור, ובמקביל מאפשרת לביאור עצמו להתמקד בעניינים המוקשים ופחות בפתירת ניסוח מסובך.
המהדורה כוללת שלושה כרכים, אחד עבור כל חלק.
היא יצאה לאור בשנים תשע"ח-תשפ"א (2018-2021) ולוותה בסדרת שיעורי אינטרנט.
המהדורה זכתה להמלצותיהם של רבנים וחוקרים, שחלק מהן צורפו כהקדמות לחלקים השונים.
בין הממליצים: פרופ' זאב הרוי, פרופ' מנחם קלנר, הרב פרופ' נחום אליעזר רבינוביץ, הרב יעקב אריאל, פרופ' חנה כשר ופרופ' משה הלברטל.
לרגל השקת הכרך השלישי נערכו שני כנסים שעסקו במורה הנבוכים ובמשנת הרמב"ם, האחד במרכז האקדמי שלם והשני באוניברסיטת בר-אילן.
המפעל מארגן לימוד יומי של מהדורת המפעל המבוארת בקרב הציבור הדתי, והנהלת החינוך הממלכתי דתי אימצה בשנים 2013–2015 את ספרי המפעל לתוכנית שבה נלמד מדי יום הרמב"ם היומי.
ב-2014 קיבל ארגון הרמב"ם היומי המבוסס על לימוד ספרי המפעל את פרס ירושלים במסגרת כנס ירושלים האחד עשר, על הפצת תורה.
המפעל יצר גם יישומון לאנדרואיד ואייפון בשם רמב"ם פלוס.
ביישומון אפשר לקרוא בחינם את הנוסח של מהדורת המכון לספרי משנה תורה ומורה הנבוכים, ובתשלום ניתן לקבל בו גישה גם לביאור.
האפליקציה תומכת בהצגת נוסח הרמב"ם עם או בלי ניקוד, ובגדלים שונים שניתנים להגדרה.
למנויים שיש להם גישה לביאור, הקשה על הלכה שיש לה ביאור גורמת להופעת הביאור בתחתית המסך.
כפתורים ייעודיים באפליקציה מפנים את הלומד אל הפרקים הנלמדים כל יום במסגרת תוכנית לימוד הרמב"ם היומי.
המפעל מחזיק ברשת גם אתרי אינטרנט ייעודיים שבהם ניתן למצוא את מהדורת המפעל למשנה תורה ולמורה הנבוכים.
עד כה יצאו במסגרת מפעל משנה תורה:
משנה תורה עם ביאור, מהדורה בארבעה כרכים ומהדורה בארבעה עשר כרכים
"ארצות החיים" - הלכות אבלות
"לקראת מקדש" - הלכות בית הבחירה והלכות קרבן פסח
"פרקי צדקה ופדיון שבויים" - ארבעה פרקים מתוך הלכות מתנות עניים
"שירה חדשה" - הגדה של פסח - הגדה שהוציא המכון בשנת תשע"ה (2015), הכוללת ביאורים ואיורים רבים.
"הזמנה למורה הנבוכים – מפגש ראשון", שלושה פרקי יסוד במורה הנבוכים, תשע"ו 2016
סימני ליל ראש השנה - מהדורה מיוחדת ומבוארת
כחול הים - על העברת המסורת והנהגת העם במשנת הרמב"ם
מפעלי המלחת באומברסטון ובסנטה לאורה (בספרדית: Oficinas salitreras de Humberstone y Santa Laura) הם שני מפעלים לכריית מלחת וזיקוק אשלגן חנקתי, אשר היו פעילים בעבר, ואשר הוכרזו בשנת 2005 כאתר מורשת עולמית.
המפעלים שוכנים במדבר אטקמה בצפונה של צ'ילה, במרחק של 47 ק"מ ממזרח לעיר איקיקה שבמחוז טרפקה (Tarapacá).
מאז ההכרזה המפעלים היו ברשימת האתרים בסיכון עד הסרתם ב-2019 עקב הפעולות של הרשויות הצ'יליאניות לשימור האתר וניהול נכון יותר שלו.
האינקה ותושבים מקומיים אחרים באזור הפיקו חנקות עוד לפני בוא הספרדים לאמריקה הדרומית, ועשו בהן שימוש כדשן אותו פיזרו בשדותיהם.
האירופאים הראשונים בצפונה של צ'ילה כרו את החנקה ושלחו אותה על גבי חמורים ללימה כדי לייצר ממנה אבק שרפה.
הצורך הגובר במינרל בסוף המאה ה-18 הביא לחיפוש מרבצים חדשים ברחבי מדבר אטקמה, ובאותה עת פותחה שיטה לייצור אשלגן חנקתי.
מפעלי המלחת הראשונים נפתחו ב-1810 ופעלו בשיטות פרימיטיביות.
החומר הופק מהאדמה בעבודת יד, הורתח והונח לייבוש בשמש.
בשנות ה-20 של המאה ה-19 יצאו משלוחי המלחת הראשונים לבריטניה, צרפת ולארצות הברית.
בתחילה יועד החומר לתעשיית הנשק, אך בשנות ה-30 של המאה ה-19 התגלו סגולותיו גם כדשן, והביקוש לו עלה באופן חד לשם שימוש בשדות הדגנים בארצות הברית, ארגנטינה וברוסיה, במטעי הקפה בברזיל ובמטעי קנה הסוכר בקובה וברפובליקה הדומיניקנית.
צ'ילה הפכה עד מהרה לספקית החנקה הטבעית החשובה בעולם, ובאמצע המאה ה-19 השתכללו המכרות באזור ואתרי הייצור הפכו לממוכנים.
במכרות הוקמו עיירות עבור העובדים, והנחת מסילות רכבת שהובילה אל החוף, אפשרה את החלפת בהמות המשא ואת הגדלת התפוקה.
מלחמת האוקיינוס השקט, המכונה גם "מלחמת המלחת", פרצה ב-1879 בין צ'ילה לבין פרו ובוליביה, והסתיימה בהשתלטותה של הראשונה על אזורי הייצור.
בשנת 1890 הגיעו רווחי המדינה ממפעלי המלחת לסך של כמחצית מכלל הכנסותיה, ובשנת 1913 היוו כ-80% מהיקף הייצוא.
אולם מלחמת העולם הראשונה גרמה למכה קשה לענף - נתיבי הים הפכו לבלתי בטוחים וגרמניה, שהייתה אחת מארצות היעד החשובות למלחת, הקימה תעשייה מקומית לייצור אשלגן חנקתי מלאכותי.
למרות ארגון מחדש של הענף והכנסת שיטות ייצור מתקדמות, הוא לא הצליח להתאושש, ובשנות ה-30 של המאה ה-20, רק עשירית מצריכת המלחת בעולם הגיעה מצ'ילה.
נתון זה המשיך והתדרדר ובשנות ה-50 של המאה ה-20 עמד על 3% בלבד.
המפעל באומברסטון הוקם על ידי פרו בשנת 1862, ונודע תחילה בשם "לה פלמה" (La Palma).
ב-1889 הוא היה אחד ממרכזי התעשייה הגדולים באזור, והתגוררו בו 3,000 איש.
בעקבות המשבר הכלכלי שפקד את התעשייה הוא נסגר, ונפתח מחדש בשמו הנוכחי בשנת 1933 על ידי צ'ילה.
עד סוף העשור, גדל המקום בניגוד למגמה העולמית של שקיעת הענף, והעיירה אכלסה כ-3,700 איש.
המפעל בסנטה לאורה שנחנך ב-1872, היה קטן משכנו, ובשנת 1920 התגוררו בו 450 משפחות בלבד.
ב-1959 נסגרו שני המפעלים והוצאו למכירה ב-1961. הם נקנו על ידי משקיע פרטי בסכומים נמוכים.
ב-1970 הם הוכרזו כמונומנטים לאומיים, אך הדבר לא מנע את המשך התדרדרותם כתוצאה ממעשי שוד ומוונדליזם.
כאשר בעליה של הקרקע פשט את הרגל ב-1995, הם נמסרו לניהול המדינה, אשר העבירה אותם לתקופה של שלושים שנים ל"ארגון מוזיאון המלחת", מלכ"ר המנהל אותם כיום.
שני האתרים שוכנים במרחק של כ-1.5 ק"מ זה מזה, ומכסים יחדיו שטח של 5,850 דונם.
הם ממוקמים ברמת הפאמפה (Pampa) בגובה של 1,000 עד 1,200 מטר, המשתרעת בין הרי האנדים ממזרח, לרכס הרי החוף של צ'ילה ממערב.
הפאמפה היא אחד המדבריות הצחיחים בעולם, ולא יורדים בה משקעים כלל.
משרע הטמפרטורות גדול ונע בין 30°C ביום ל-2°C בלבד בלילה.
שני האתרים משלימים זה את זה - בסנטה לאורה השתמרו המתקנים התעשייתיים, בעוד שבאומברסטון נשמר בעיקר המרקם העירוני של עיירת העובדים.
המבנים בשני האתרים אינם בשימוש למעט מספר קטן של בניינים המשמשים את המבקרים בהם.
העיירה באומברסטון נבנתה לפי תוכנית שתי וערב, ובמרכזה כיכר מרכזית שבה ניצבו מבני ציבור.
בכיכר נטעו עצים והוקמה פרגולה, ורוב המבנים סביבה הוקמו בין 1934 ל-1939. המבנים כוללים שוק ששכן במבנה בטון בן קומה אחת, תיאטרון משוחזר בסגנון אר דקו, חנות כלבו ובה מאפייה ומתקני קירור, בריכת שחייה עשויה מלוחות מתכת, בית מלון, מועדון חברתי וקפלה.
במקומות אחרים באומברסטון השתמרו בניין המנהלה מ-1883 אשר נבנה בסגנון קולוניאלי בריטי, בית חולים, בית ספר ומספר מתקני ספורט.
הם עשויים מעץ אשוח, והם בני קומה אחת.
הגגות עשויים מלוחות מתכת והקירות החיצוניים כוסו בסטוקו.
הם התחלקו לבתים לזוגות נשואים, לבתי רווקים ולבתים גדולים יותר בהם התגוררו אנשי המקצוע.
רוב מבני הייצור נהרסו וכל שנותר מהם הוא ארובה בגובה של 40 מטר, מספר סככות ומספר בורות ששימשו בתהליך ההפקה.
כל אזור המגורים בסנטה לאורה נהרס, וכל שנותר מהעיירה הוא הכיכר המרכזית, בניין המנהלה ובית הספר.
מאידך, באתר זה השתמרו מתקני הייצור באופן טוב יותר מאשר באומברסטון, אם כי רובם במצב של התפוררות.
אלה כוללים אזור ענק בשטח של 300,000 מ"ר ששימש לאחסון אשלגן חנקתי, סככות בנות ארבעה מפלסים ובגובה של 17 מטר, שבהן הופק המינרל מהעפרות, ארובת לבנים שניצבה בסמוך למכלי ההרתחה, ומכלי עץ למים ששימשו לתהליך.
עוד השתמרו מכלים תת-קרקעיים לאחסון העפרות בתחילת תהליך הייצור, שלוש טחנות ששימשו לטחינתן, מסועים להסעתן ועוד.
מפעל ירקון-נגב הוא מערכת להובלת מים מאזור הירקון אל הנגב, שהוקם בראשית שנות ה-50, ומשמש עד היום.
מפעל ירקון-נגב נחשב לגדול מפעלי המים שנבנה טרם הקמת המוביל הארצי: הקו המזרחי, על ידי "תה"ל" בראשית שנות ה-50, והקו המערבי, על ידי מקורות לאחר 1956.
תכנון המפעל החל בשנת 1949 על ידי אגף המים במשרד החקלאות.
עם הקמת "תה"ל" הועבר התכנון לידיה, והביצוע החל בסוף שנת 1952 על ידי "תה"ל".
מפעל ירקון-נגב כולל שני קווים: קו מזרחי וקו מערבי.
לאחר בניית המוביל הארצי בשנת 1964, חובר אליו מפעל ירקון-נגב, ובכך הושלמה הקמת מערכת המים הארצית, המשלבת את מי הכנרת, מי תהום ומים ממפעלים אזוריים, ומספקת את המים לרוב חלקי הארץ.
ראשון נבנה הקו המזרחי ממעיינות הירקון שבראש העין ועד לקיבוץ מגן שבנגב הצפון-מערבי.
העבודות על הקו התקיימו בשנים 1953-1955 ועלו כ-45 מיליון לירות.
עד סוף 1953 הונחו מעל 30 קילומטר של קו המים.
באותה שנה הושקע כשליש מתקציבה של "מקורות" במפעל ירקון-נגב.
ב-1954 הוקם מאגר תקומה בנפח של 200,000 מ"ק, כדי לקלוט את המים של הקו המזרחי.
הקו המזרחי נחנך ב-19 ביולי 1955, שבוע לפני הבחירות לכנסת השלישית, בטקס בנוכחות נשיא המדינה, יצחק בן-צבי, ראש הממשלה, משה שרת, שר האוצר לוי אשכול וכ-15,000 צופים.
הפעלת הקו החלה רק בשנת 1956. המשאבות היו מוכנות להפעלה נסיונית בינואר-פברואר 1956. ביולי 1956 כבר הזרים הקו מים בקצב שנתי של 70 מיליון קוב ודווח שהקו יגיע בקרוב למלוא הספקו: 100 מיליון קוב בשנה.
בחצי השני של 1955 נעשו הכנות שונות לקראת תחילת העבודות על ייצור הצינורות של הקו המערבי והנחתם, ובספטמבר 1956 הוחל בהנחת הצינורות.
מול אוניברסיטת בר-אילן חובר הקו המערבי של מפעל ירקון-נגב למערכת אספקת המים של תל אביב.
עיריית תל אביב הפעילה באותם ימים קידוחים מקומיים והניחה צינור 48 אינץ' שיצא מבר-אילן והגיע עד לבריכת "ארלוזורוב" - בריכת אגירה בנפח של 25,000 קוב.
הקו המערבי הגדיל את כמויות המים שהגיעו לתל אביב ושיפר את איכות המים.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 שודרגה מערכת אספקת המים לתל אביב עם חיבור הקו המערבי של מפעל ירקון-נגב לצפון העיר.
עם השלמת קו ירקון-נגב מערבי ב-1961 הושלמה בניית קו ירקון-נגב.
באוקטובר 1956 התפוצץ אחד הצינורות של הקו המזרחי, והמים שפרצו ממנו הציפו את שדות הסביבה וגרמו נזק לכביש באר שבע - סעד.
נזקים רבים של חלודה התגלו בצינורות מפעל המים לאחר שהתברר שחוטי הפלדה בהם השתמשו לייצור הצינורות לא התאימו לייעודם.
עלות תיקון הנזקים עד אפריל 1961 נאמדה בכחצי מיליון לירות.
צריכת המים של מפעל ירקון-נגב גרמה לירידת מפלס המים במעיינות הירקון והיה צורך להעמיק את הקידוחים.
אולם גם זה לא עזר ועל כן הוזרמו מים משפלת לוד לראש העין כדי שיהיה ניתן להעבירם לנגב.
בעיה זו נפתרה עם הפעלת המוביל הארצי.
עם התחלת העבודות על מפעל ירקון-נגב, מונתה ועדה ממשלתית בראשות שמחה בלאס, לבדיקת השפעת המפעל על נחל הירקון.
הוועדה המליצה לדאוג להתקנת מערכת ביוב אזורית שתמנע הזרמת שפכים לנחל, לפני הפעלת המשאבות שיזרימו את מי הירקון לתל אביב ולנגב וכן לקבוע איסור על הזרמות חדשות של מי שופכין לירקון.
עד יולי 1957 הונח צינור ביוב בקטע שמהים התיכון עד שיכון ותיקי רמת גן, אך חסר הכסף להשלמתו.
הפעלת הקו המזרחי של מפעל ירקון-נגב הורידה את הזרימה בירקון מכ-6.5 קוב לשנייה לכ-2.5 קוב לשנייה.
הירקון זוהם באופן חמור, אחוז החמצן בו ירד ודגים מתים צפו על פני הנחל.
לכבוד חנוכת קו ירקון נגב, נכתב השיר "הורה ממטרה" 1953 להקת הנח"ל בתוכנית ה'.
מפעל מסון הוא מפעל לטוויית כותנה באמצעות מים, שנבנה ב-1783 על ידי ריצ'רד ארקרייט על גדות נהר דרוונט, בקרבת מטלוק באת' שבדרבישייר, אנגליה.
המפעל שוכן בקרבת הבית הפרטי של ארקרייט, והוא נכלל באתר המורשת העולמית "מפעלי עמק דרוונט".
בעקבות המצאת הבוכיר המעופף לאריגת כותנה ב-1733 חלה עלייה גדולה בביקוש לכותנה טְווּיָה באנגליה.
באותה תקופה כבר היו מכונות לניפוץ ולטווייה, אך הן לא היו מספיק יעילות והכותנה שנוצרה בהן הייתה באיכות נמוכה ולא מתאימה לביקוש הגדול.
ב-1769 רשם ארקרייט פטנט על מסגרת טווייה הפועלת באמצעות מים, על מנת שיוכל לנצל את מימי הדרוונט להפקת אנרגיה.
ב-1771 הוא בנה את המפעל הראשון שלו בקרומפורד, ומפעל מסון היה השלישי.
הוא בנה את המפעל הזה בקרבת קרומפורד על מנת לנצל את זרם המים החזק של הנהר.
המפעל נבנה מלבנים שהונחו על גרוסת (gritstone) עם אבני פינה וחלונות ראווה.
בעת בנייתו התנשא המפעל לגובה 5 קומות, אורכו היה 43.8 מטרים ורחבו 8.4 מטרים.
המפעל קיבל את האנרגיה הדרושה לו מגלגל מים יחיד, שהוחלף ב-1801 במערכת של שני גלגלים, שבתורה הוחלה על ידי טורבינות ב-1928. במתכונתו המקורית נבנה המפעל עם מעקה גבוה שהסווה את הגג.
עם הוספת הגלגל השני הוחלט להגביה את הגג, ובכך נוספה למפעל קומה שישית מוסתרת.
לאורך הדרוונט וליד המפעל נבנה סכר קמור.
צורת הסכר החריגה קשורה ככל הנראה למבנה הקרקע הסלעית בנקודה זו של הנהר.
הסכר נבנה בתקופה מוקדמת בהיסטוריה של המפעל, וההשערה היא כי הוא לא נבנה קודם להקמת המפעל כיוון שמפעל הנייר שעליו נבנה מפעל מסון לא היה מספיק גדול ורווחי מבחינה כלכלית לצורך הקמת סכר.
עד 1835 נבנו בצד הצפוני והמערבי של המפעל מספר מבנים נוספים, וחלקם נהרסו במשך השנים.
ארקרייט חרג ממנהגו ולא בנה ליד המפעל בתי מגורים לעובדים, שבמקום זאת התגוררו בבתים בבעלותו ששכנו ביישובים הסמוכים כגון בונסול, קרומפורד או מטלוק באת'.
במשך השנים היה המפעל מקור תעסוקה חשוב בכלכלה של מטלוק באת'.
המבנה המקורי של המפעל השתנה מאז הקמתו כיוון שבוצעו בו עבודות שיפוץ ושיקום נרחבות, ושימושו הנוכחי הוא מוזיאון וחנות קמעונאות.
מפעל קרומפורד היה המפעל הראשון לטוויית כותנה המבוסס על מים, שנבנה ב-1771 על ידי ריצ'רד ארקרייט בכפר קרומפורד שבדרבישייר, אנגליה.
מפעל זה היה הבסיס לתחילת צבירת ההון של ארקרייט, ותוך זמן קצר הועתק הדגם שלו למפעלים בלנקשייר, גרמניה וארצות הברית.
המפעל הוא חלק מרכזי באתר המורשת העולמית "מפעלי עמק דרוונט".
ב-1769 רשם ארקרייט פטנט על מסגרת טווייה הפועלת באמצעות מים, על מנת שיוכל לנצל את מימי הדרוונט להפקת אנרגיה, לאחר שהקים בנוטינגהאם מפעל המבוסס על עבודת סוסים.
ארקרייט בחר בקרומפורד כיוון שבמקום זה הייתה אספקת מים קבועה מהתעלה התת-קרקעית שניקזה מים ממכרות העופרת של וירקסוורת', בנוסף לנחל קטן.
הוא בנה מפעל בן חמש קומות, ושיתף פעולה עם ג'דדיה סטרוט, סמואל ניד וג'ון סמולי.
ב-1772 הוא החל לנהל את המפעלים לאורך כל שעות היממה, במשמרות של 13 שעות.
הוא החל לעבוד עם 200 פועלים.
כיוון שלא היה מספיק מקום עבורם הוא הקים בתי מגורים לפועלים, והיה לאחד היצרנים הראשונים שעשו זאת.
רוב העובדים היו נשים וילדים.
גיל התעסוקה המינימלי נקבע בשלב מסוים על עשר שנים, והילדים זכו לשש שעות לימוד בכל שבוע.
בתקופה שלאחר הקמת המפעל בוצעה עבודת הניפוץ באופן ידני, אך ב-1775 רשם ארקרייט פטנט נוסף על מכונת ניפוץ המונעת באמצעות מים, וכתוצאה מכך חל גידול בכמות הסחורה שייצא המפעל שלו והוא זכה לפרסום רב.
לאחר מכן הוא בנה מפעלים נוספים בקרומפורד, ובסופו של דבר העסיק כ-1,000 עובדים בכפר.
דגם העבודה של ארקרייט שוכפל עד מהרה למקומות נוספים כגון לנקשייר, סקוטלנד וגרמניה.
סמואל סלייטר, מתמחה של ג'דדיה סטרוט, היגר לארצות הברית והחל לפתח שם את תעשיית הכותנה.
הצלחתו של ארקרייט הובילה לכך שהושמעו קריאות תיגר על הפטנטים שלו בבתי המשפט, והפטנט השני שרשם בוטל בטענה שהוא אינו מקורי.
בזמן מותו ב-1792 הוא היה אחד האנשים העשירים בממלכת בריטניה הגדולה.
עם פתיחת תעלת קרומפורד ב-1793 נוצר קשר בין המפעל של ארקרייט ובין הערים של אזורי המידלנדס וצפון אנגליה, אך השימוש בה הלך ופחת עם העברה התנועה למסילות רכבת.
השער למפעל נסגר בכל יום בדיוק בשעה שש בבוקר, וכל פועל שלא עבר דרכו הפסיד משכורת של יום עבודה ונקנס בסכום זהה בנוסף.
ב-1779 הציב ארקרייט תותח עם צרור פגזים בתוך המפעל ובמרחק קצר משער הכניסה, כאזהרה לפועלים שהיו עשויים למרוד ולגרום נזק כפי שעשו פועלים ששרפו את אחד ממפעליו בלנקשייר.
מפעל הכותנה חדל מעפילותו במאה ה-19, והמבנים השונים שנכללו בשטחו שימשו למטרות אחרות כגון ייצור צבע.
ב-1979 נרכש האתר על ידי אגודת ארקרייט, שנטלה על עצמה את משימת השיקום והחזרת האתר למראהו המקורי.
חשיבותו של המפעל נובעת מהיותו מפעל טוויית הכותנה המצליח הראשון.
כיום המפעל פתוח למבקרים, המגיעים אליו מרחבי העולם.
המתקנים השונים כוללים מרכז מבקרים, חנויות ובית קפה.
קיימות תוכניות לבניית תצוגת מכונות גדולה, ביחד עם הקמת חדרי הרצאות, ספרייה ומרכז לימוד.
מפעל קירוב הוא אחת מהחברות הגדולות ביותר בסנקט פטרבורג, רוסיה, בעלת היסטוריה נרחבת השזורה גם בתולדות העיר.
המפעל הוקם ב-28 בפברואר 1801 על פי צו קיסרי של הקיסר פאבל הראשון, עם העברת מפעל הפלדה של קרונשטדט.
בין השנים 1868–1880 המפעל היה בבעלותו של ניקולאי פוּטילוֹב, איש עסקים ומהנדס רוסי, שעל שמו נקרא המפעל החל מ-1868 ועד 1917. בשנת 1900 המפעל היה ממפעלי המתכות המתקדמים באירופה וב-1905 היה במרכז מהפכת 1905 כאשר פועלי המפעל יצאו להפגין מול הצאר בכיכר הארמון שבעיר.
במאי 1917 לנין נאם בפני פועלי מפעל זה, שוטח את השקפותיו הסוציאליסטיות.
נכון לפברואר 1917 המפעל היה למפעל הארטילרי הגדול ביותר בפטרוגרד והועסקו בו כ-36 אלף עובדים.
ב-1922, לאחר הלאמת המפעל, הוא נקרא בשם "הפוטילובץ האדום".
המפעל ייצר קרונות לרכבות, טנקים (המפעל ייצר בין השאר את טנק KV הנודע), מאז 1934 המפעל מכונה בשם מפעל קירוב, על שם ראש העיר, סרגיי קירוב שנרצח באותה שנה.
בש נת 1938 יצחק זלצמן מונה למנהל המפעל והוא קידם ייצור טנקים במפעל.
המפעל תרם רבות לתעשיית המלחמה הסובייטית בתקופת מלחמת העולם השנייה וספג אבדות כבדות בעת המצור על לנינגרד.
ב-1992 הוקמה חברת מפעל קירוב, כבעלת המניות במפעל.
המפעל ייצר טרקטורים שונים ומחזיק בבעלות פטנט רשום על טרקטור "קירובץ".
המפעל ייצר גם מספר דגמים של חשמליות מדגם פוטילוב, על שם הבעלים הראשונים.
נכון לשנת 2015 מועסקים במפעל כ-5,900 עובדים.
מפעלי חבל מעון (יח"מ) הם מפעלים אזוריים שמטרתם היא לאגד את פעילות שיווק התוצרת החקלאית של 14 קיבוצים בנגב המערבי, רובם במועצה האזורית אשכול.
ענפי הייצור המרכזיים של התאגיד, הפועל כקואופרטיב, הם תפוח אדמה, גזר, צנונית, בוטנים והדרים.
המפעלים עובדים בכל עונות השנה ומטפלים בתוצרת חקלאית משטח מעובד המשתרע על כ-250 אלף דונם קרקע שלחין ו-4,000 דונם של פרדסי הדרים.
המפעלים אינם עוסקים בעיבוד מזון, אלא אך ורק בטיפול ראשוני בתוצרת חקלאית ובשיווקה.
למרות תנאי האקלים באזור והקרקע החולית, החקלאות בחבל אשכול היא אינטנסיבית.
סך התוצרת של ירקות שורש (תפוחי אדמה, גזר וצנונית) המשווקת על ידי התאגיד מגיעה ליותר מ-160 אלף טון בשנה.
תפוחי האדמה, המהווים גידול מרכזי בנגב המערבי, תופסים כ-85% מנפח הפעילות במפעלים.
נתח השוק של יח"מ בתפוחי אדמה לשוק המקומי עומד על כ-25%.
45% מהתוצרת מיוצאת לשווקים באירופה כשאנגליה רוכשת 45% מכלל התוצרת, גרמניה (15%), הולנד (15%), צרפת (13%) ושווייץ (12%).
שאר התוצרת משווקת למזרח אירופה ורוסיה.
בנובמבר 2011 הקימו מפעלי חבל מעון חברת יצוא עצמאית בעקבות קריסת אגרקסקו.
לאחר שעבדה עם זו במשך עשרות שנים והייתה הלקוח הגדול ביותר שלה בהיקף הכמותי של היצוא.
רמת המשקעים השנתית הממוצעת באזור נעה בין 100 ל-300 מ"מ ולא מאפשרת גידול ירקות בדרך של חקלאות בעל.
נקודת המפנה בחקלאות בנגב המערבי הייתה בשנות החמישים, עם הקמת מפעל ירקון-נגב שסיפק מים גם לצורכי חקלאות והביא להתאמת הגידולים לתנאי הקרקע והאקלים.
עם השנים התפתחו החקלאות הקיבוצית והחקלאות המושבית באזור לכיוונים שונים; המושבים פנו לגידול ירקות בעיקר בחממות ובבתי צמיחה והתארגנו לשיווק בנפרד.
הקיבוצים התמקדו בעיקר בגידולים בשטחים פתוחים ושמרו על שיווק משותף בחלק גדול מהגידולים החקלאיים.
רק בסוף שנות החמישים הוצב במפעל האזורי מערך ראשון למיון תפוחי אדמה.
נחל עוז, בארי, רעים, כיסופים, עין השלושה, נירים, ניר עוז, מגן, גבולות, צאלים, ניר יצחק, כרם שלום, חולית וסופה.
החקלאות המאוגדת היא בסיס ההכנסה העיקרי של מרבית קיבוצי חבל אשכול, למעט התעשייתיים שביניהם (בארי, ניר יצחק ומגן).
עיקר הפעילות מתבצע בעבודה עצמית על ידי חברי הקיבוצים ורוב היישובים המשווקים למפעלים עדיין מוגדרים כ"קיבוצים שיתופיים".
בשנת 1999 נבחר צבי (השי) רובין מקיבוץ ניר עוז לכהן בתפקיד יו"ר ומנכ"ל מפעלי חבל מעון.
לאחר 12 שנים, בחודש מרץ 2011, נבחר שלמה תירוש להחליפו כיו"ר ודרור תנורי החליף את רובין כמנכ"ל.
בתפקידו הקודם שימש תנורי כמנהל ענף תפוחי האדמה ביח"מ במשך 12 שנים ולפני כן היה מרכז משק וחבר ההנהלה הכלכלית בנירים.
מפעל נשר חיפה היה מפעל לייצור צמנט של חברת נשר מפעלי מלט ישראליים בעיר נשר.
היה המפעל הראשון מתוך שלושה של החברה בישראל והשלישי בכושר הייצור (מפעלים נוספים בהר טוב וברמלה).
למפעל היה כושר טחינה של כ-1.2 מיליון טון מלט בשנה והוא השתרע על פני כ-400 דונם.
בינואר 2020 פסק יצור המלט במפעל, ובשנת 2023 לערך נסגר גם מפעל אריזת המלט.
השם נשר ניתן למפעל על ידי מייסדו מיכאל פולק הוא הופיע בשם "מפעלי מלט פורטלנד ישראליים נשר" או בקיצור "בית חרושת נשר".
שם היישוב נשר על שם המפעל.
בהמשך לאחר הוספת המפעל ברמלה, החלה החברה לקרוא למפעל זה "מפעל נשר חיפה" אף על פי שמעולם הוא לא היה בשטחה של חיפה.
רעיון הקמת בית חרושת למלט
את הרעיון להקמת מפעל למלט ליד חיפה יזמו האחים גדליהו וילבושביץ, משה וילבושביץ ונחום וילבוש (וילבושביץ) בשנת 1911. באותה תקופה לא היה בארץ ישראל מפעל לייצור מלט, והמלט יובא מאירופה.
הם איתרו מרבצי אבן גיר מתאימים לייצור מלט בכרמל, ליד הכפר הערבי יעג'ור, ושלחו דגימת מהאבן לבדיקה במעבדות תאגיד קרופ בגרמניה, שאישר שאיכות הגיר מתאימה לייצור מלט מסוג צמנט פורטלנד.
האתר גם היה מתאים בגלל הקרבה לנמל חיפה, ומסילת רכבת העמק (אז שלוחה של מסילת הרכבת החיג'אזית), אולם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הקפיא את המשך פיתוח הפרויקט.
ב-1918 הוא חזר נחום וילבוש לארץ, נפגש עם יהושע חנקין וביקש ממנו שירכוש שטחי קרקע מתאימים שנמצאו ליד הכפר הערבי יאג'ור, שהיו שייכים למשפחת ח'ורי, שהתגוררה בלבנון.
במקביל לפעילותו של וילבושביץ הוקם בלונדון ה"סינדיקט לצמנט פורטלנד בארץ ישראל", שווילבושביץ לא נמנה עם מייסדיו.
בעקבות ההמלצה קנה בנובמבר 1921 יהושע חנקין באמצעות חברת הכשרת היישוב את האדמות ממשפחת ח'ורי ושילם מקדמה של 10,000 לירות מצריות על חשבון שטח בגודל של 19,000 דונם, מתוכם 3,000 דונם לייצור מלט.
לאחר שהסתבר שיש בעיה ברישום הקרקע בטאבו, סוכמה על דעת כל הצדדים העברה מיידית של 3,000 דונם לחברת הכשרת היישוב, 1,000 דונם על הר הכרמל ו-2,000 דונם במישור.
השטח כלל מקום שנקרא "סלמיה" (באזור מחצבת נשר הישנה של היום), שבו היה חאן ששימש בעבר למגורי אריסים.
השטח נרשם על שם החברה בנובמבר 1922.
פולק המשיך באנגליה במאמצי גיוס ההון הנדרש להקמת המפעל.
ב-16 במאי 1923 הודיע פולק שהצליח לגייס את כל ההון הדרוש מידידיו: הסכום שגויס היה 250,000 ליש"ט.
הוא גייס את שפיגל לתפקיד מנהל "חברת מלט פורטלנד נשר", והודיע לו שיתחיל בעבודה ב-1 ביוני.
את שניאורסון מינה פולק להיות המנהל המקומי של החברה בישראל.
מיד עם כניסתו לתפקיד, הזמין שפיגל את הציוד הנדרש ממפעלים באירופה.
את הכבשנים הניצבים הזמין מגרמניה, צעד שעורר את התנגדות פולק בשל היותה של גרמניה מדינת אויב לבריטניה.
יתרת הציוד הוזמנה במדינות אירופה אחרות.
במקביל, בארץ ישראל התחיל שניאורסון בהקמת התשתית למפעל.
בספטמבר 1923 התחילו עבודות הפיתוח הראשונות בסלמיה בשיפור שלושת מבני החאן.
מבנה אחד שימש כמשרד טכני, ושני המבנים האחרים שימשו למגורי הפועלים.
עבודות ניקוז השטח וחפירת יסודות המפעל ניתנה לקבוצת חלוצים מחיפה.
החפירה הסתיימה ב-20 בפברואר 1924, ולאחר מכן התחילה יציקת היסודות של הבניין הראשי ובתי המלאכה, כאשר במקביל נחפרו תעלות הניקוז.
מספר הפועלים העוסקים בהקמת המפעל הגיע לכ-270, כולל קבוצה של פועלים מומחים שהגיעו ממצרים לעסוק בעבדות הקונסטרוקציה של שלד הברזל של המפעל, עבור קבלן בלגי.
במהלך שנת 1924 נבנתה שלוחת מסילת הרכבת המובילה למפעל והתחילה אספקת המכונות והוקמה תחנת הרכבת נשר.
באוקטובר 1924 פרצה השביתה הראשונה של הפועלים, בגלל התנגדות הנהלת המפעל להקמת ועד לפועלי נשר ואי־הסכמתה לקביעת שכר מינימום.
שביתה זו נפסקה לאחר יום, בעקבות הסכמת ההנהלה להעלאת השכר והכרה דה פקטו בוועד.
שביתה נוספת פרצה ב-5 בפברואר 1925, והסתיימה ב-26 בפברואר, לאחר בוררות ופשרה בתיווך מועצת פועלי חיפה.
ב-18 באוקטובר 1925 הופעל הכבשן הראשון בבית החרושת.
באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20 החלו אנשי העדה החרדית לארגן חרם על המפעל בגלל עבודת יהודים בשבת.
בשל תהליך ייצור ה"קלינקר" בכבשנים המגיעים לטמפרטורה גבוהה, אין אפשרות להפסיק את עבודתם והם פועלים ברציפות, כולל בשבתות; והם דרשו שרק פועלים ערבים יועסקו בשבת, אך למרות הבטחה של הנהלת המפעל, התברר כי רבים מהפועלים יהודים בחרו לעבוד בשבת בגלל התשלום הכפול על יום עבודה זה.
מיכאל פולק שימש יושב הראש החברה עד 1945, אז רכשו החברות "סולל בונה" ו"החברה המרכזית למסחר ולהשקעות" של ישראל טייבר את השליטה בה.
הרכישה בוצעה ביד חברה חדשה שהוקמה באותה עת - "מפעלי מלט פורטלנד הא"י בע"מ", כאשר החברה המקורית (שבאותה עת הייתה בשליטת חברת פיק"א) פורקה.
יצוא המלט למזרח הים התיכון
באוקטובר 1926 נשלח לראשונה מלט מהמפעל לסוריה.
משנת 1927 ועד ראשית שנות ה-30 יצא המפעל חלק מתוצרתו דרך נמלי מזרח הים התיכון באמצעות ספינת מפרש בעלת מנוע עזר, "נשר" שמה בראשית דרכה ומיד לאחר מכן, "גוזל".
את הספינה רכש פולק על מנת להימנע מתלות במובילים עצמאיים.