tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באליפות העולם בשחייה שנערכה בגואיאקיל, אקוודור בשנת 1982 זכה ולאדר במדליית כסף במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:01.31 דקות, אחרי ריק קארי מארצות הברית שקבע שיא תחרות חדש של 2:00.82 דקות ולפני פרנק באלטרש ממזרח גרמניה (2:01.51 דקות).
בנוסף, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 56.85 שניות
באליפות אירופה בשחייה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1983, זכה ולאדר במדליית כסף במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:01.61 דקות.
בנוסף, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 57.16 שניות, במקום רביעי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:24.38 דקות ובמקום חמישי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:05.06 דקות.
בשנים 1985–1987 שיחק ולאדר כדורמים.
לאחר פרישתו הוא פתח עם אחיו זולטן מרפאה וטרינרית.
בשנת 1981 זכה ולאדר בתואר ספורטאי השנה בהונגריה.
בשנת 1981 זכה ולאדר בתואר שחיין השנה באירופה.
שאנדור וג (בהונגרית: Végh Sándor; 17 במאי 1912 – 17 בינואר 1997) היה כנר ומנצח הונגרי, שהיה לאזרח צרפת.
בעיקר נודע כאחד מגדולי הכנרים במוזיקה קאמרית במאה ה-20.
שאנדור וג נולד בקולוז'וואר, טרנסילבניה, שהייתה אז בשליטת הקיסרות האוסטרו-הונגרית.
מאז 1920 שייכת קלוז'-נאפוקה לרומניה.
הוא החל ללמוד נגינה בפסנתר בגיל שש.
בשנת 1924 החל ללמוד נגינה בכינור ב, אצל ינו הובאי והלחנה אצל זולטאן קודאי.
הוא החל קריירה של כנר סולן וב-1927 ניגן יצירה של ריכרד שטראוס בניצוח המלחין.
בשנת 1930 סיים את הקונסרבטוריון, לאחר שזכה בפרס הובאי ובפרס מטעם המוסד בשנת 1927.
עם התפתחותו כסולן, הצטרף וג לשלישייה הונגרית עם הפסנתרנית אילונקה קראוס והצ'לן לסלו וינצה.
בשנת 1934 היה לאחד החברים המייסדים של רביעיית המיתרים ההונגרית.
בתחילה ניגן בכינור הראשון, אבל העביר את התפקיד לזולטאן סקלי ועבר לכיסא הכנר השני.
עם הרביעייה ההונגרית ניגן את רביעיית המיתרים מס' 5 של בלה בארטוק בביצוע בכורה.
בשנת 1940 עזב וג את הרביעייה ההונגרית והקים רביעייה משלו, רביעיית וג.
באותה עונה התמנה לפרופסור באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט.
הוא עזב עם הרביעייה את הונגריה ב-1946. הרביעייה המשיכה להופיע בקונצרטים עד אמצע שנות ה-70'; וג המשיך גם להופיע ככנר סולן.
בשנת 1953 קיבל אזרחות צרפתית.
בשנת 1952 פגש את הצ'לן פבלו קזאלס, שהזמין אותו להצטרף אליו בסמינר קיץ בצרמט שבשווייץ, (1962-1953) ולהופיע מדי שנה בפסטיבל קזאלס בפראדס שבהרי הפירינאים (1969-1953).
הוא מצא שההוראה מתאימה לאופיו, ולאחר זאת לימד בקונסרבטוריון של בזל (1963-1953), בפרייבורג (1962-1954), בדיסלדורף (1969-1962) ובאוניברסיטת מוצרטיאום בזלצבורג (1997-1971)
וג ייסד את הפסטיבל הבינלאומי למוזיקה קאמרית בצ'רבו ב-1962 והרבה לנצח שם.
הוא ייסד את התזמורת הקאמרית שאנדור וג וניצח עליה למשך תקופה שנמשכה מ-1968 עד 1971. בשנים 1977-1974 ניצח על תזמורת פסטיבל מרלבורו.
בשנת 1972, בהמשך להזמנה מהילרי טונסטול-בהרנס לבקר בקורנוול, ייסד וג את סמינר מפרץ פרוסיה הבינלאומי למוזיקאים http://www.i-m-s.org.uk/.
ב-1978 התמנה למנצח של קאמרטה אקדמיקה זלצבורג שבאוניברסיטת מוצרטיאום.
עם תזמורת זו הקליט את הדיבטימנטי והסרנדות, של מוצרט, הקלטה שזכתה בגראן פרי דו דיסק ב-1989.
תואר אביר לגיון הכבוד הצרפתי ב-1986
דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ווֹרְוִויק ומאוניברסיטת אֶקְזֶטֶר ב-1987
מדליית זהב של זלצבורג ב-1987
מינוי כבוד כמפקד מסדר האימפריה הבריטית (CBE) ב-1988
לאחר מחלה קצרה, בשנת 1997, מת שאנדור וג בבית חולים בפריילאסינג, מעבר לגבול מול זלצבורג
שַאנְדוֹר בְּרוֹדִי (בהונגרית: Bródy Sándor; אגר, 23 ביולי 1863 – בודפשט 1924) היה סופר, פובליציסט ומחזאי הונגרי-יהודי.
הוא השפיע רבות על רבים מהסופרים ההונגריים ובהם, פרנץ מולנר, ז'יגמונד מוריץ, דיולה קרודי ועוד.
אביו של ברודי היה סוחר תבואה בעיר אגר בהונגריה, ממוצא יהודי.
במשך זמן מה היה אביו סוכנו של הארכיבישוף של אגר במכירת התבואה שלו.
ברודי היה ילד צעיר כשאביו ירד מנכסיו, והלך לעולמו זמן קצר לאחר מכן.
הוא ירש ממנו רק את חיצוניותו.
ברודי למד הוראה כדי להפך למורה בבית ספר, אבל מעולם לא סיים את לימודיו.
הוא היה מסוגל לגשר על הפערים האלה בהשכלתו או בחוסר השכלתו באמצעות כישרונו יוצא הדופן.
אמנם באותה עת רוב הבורגנות והאינטליגנציה ההונגרית היו דו לשוניים (הונגרית וגרמנית), אך הוא דיבר רק הונגרית.
בגיל 18 החל לעבוד כלבלר אצל אחיו שהיה עורך דין בעיר גיולה.
את מאמריו הראשונים החל לפרסם בעיתון המקומי בעיר.
הוא הושפע מאוד מהמורשת של הסופר הגדול מור יוקאי ומהנטורליזם של אמיל זולא.
לאחר שעבר לבודפשט בשנת 1884, הצליח לפרסם את כרך הנובלות שלו בשם "עוני", ואת הרומן "דוקטור פאוסט".
שני אלה משכו אליו תשומת לב הקהל והחוגים הספרותיים.
רבים ראו בברודי את "אמיל זולא" ההונגרי".
בשנת 1888–1989 הוא עבד כעיתונאי בעיתון מאדיאר הירלפ (חדשות הונגריות-Magyar Hírlap).
הוא נסע לקלוז'-נאפוקה וערך שם את כמה וכמה עיתונים.
בשנת 1890 הוא חזר לבודפשט, ועבד שוב עבור העיתון מאדיאר הירלפ.
בתקופה שבין 1903 ל -1905 ערך בהשתתפות הסופרים זולטאן אמברוש וגזה גרדוני את שבועון "עתיד", אשר יכול להיחשב כמבשרו של כתב העת ניוגט (מערב).
בכתב העת עתיד מתח ביקורת על כישלונות החברה של אותה עת.
בתקופה זו הייתה לו מערכת יחסי אהבה עם הסופרת רנה ארדש (יהודיה ששמה המקורי היה רגינה ארנטל).
ברודי, שחווה רגשות אהבה עזים כלפיה ניסה להתאבד בקיץ 1905 בעיירה האוסטרית זמרינג.
לאחר חזרתו שוב להונגריה בשנת 1923 נשאר לבדו וסבל מבעיות כלכליות.
עוד הספיק לכתוב את עבודתו הגדולה האחרונה, סיפור קצר על רמברנדט, האמן הבודד והזקן.
הוא מת בשנת 1924. בעיר הולדתו אגר קראו ספריה על שמו בשנת 1952.
שאנדור ברודי הובא למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
מצבתו עוצבה על ידי הפסלת היהודייה-הונגרייה ארז'בט פורגאץ'-האן.
אשתו הייתה איזבלה רוזנפלד, סופרת, שהשתמשה בשם העת ההונגרי יהודית פאהר.
אחד מבניהם, אנדראש ברודי, היה עיתונאי אף הוא.
בנו הנוסף אילש ברודי היגר לארצות הברית.
בשנת 1995 ייסד נכדו, הסופר ואיש העסקים האמריקאי אלכסנדר ברודי, פרס ספרותי על שמו .
הרחוב "ברודי שאנדור אוטצה", הקרוי על שמו, ממוקם במרכז בודפשט.
אחייניו היו הפיזיקאי אימרה ברודי שנספה בשואה וחבר האספה הלאומית של הונגריה ארנה ברודי ששרד את השואה.
המצוין מטה הן יצירותיו העיקריות של ברודי.
כמעט כל יצירתו תורגמה לגרמנית וחלקה גם לשפות רבות נוספות כגון: אנגלית, צרפתית, דנית, קרואטית, רומנית ועוד.
שאנדור הטווני-דויטש, ברון (בהונגרית: Hatvany-Deutsch Sándor, báró, ארד, 17 בנובמבר 1852 – נדישורני, 18 בפברואר 1913) היה, תעשיין, כלכלן הונגרי-יהודי, מייסד וסגן נשיא האיגוד הלאומי ההונגרי של התעשיינים (GYOSZ).
בנו, לאיוש הטווני, היה סופר, ממייסדי כתב העת הספרותי החשוב ניוגט.
משפחת הטוואני-דויטש הייתה אחת מעשרים ושש משפחות ברונים יהודים-הונגרים והשנייה מבין המשפחות היהודיות העשירות בהונגריה.
לאחר סיום לימודיו שאנדור דויטש הפך לשותף בחברת "דויטש הראשון ובנו" שנוסדה על ידי סבו, אך הוא פיתח אותה לחברה תעשייתית ומסחרית מובילה.
הוא הקים גם חברות תעשייתיות וכלכליות נוספות.
מבין אלה, מפעל הסוכר והזיקוק נדישוראני היה המשמעותי ביותר בכלכלת הונגריה, כיוון שהפך במהרה לגורם משמעותי גם בשוק העולמי.
מאוחר יותר הוא איחד לתוך החברה הזו את החברות אדולף קוהנר ובניו וכן את חברת הנריק בריל ובניו.
כך למעשה הניח את היסודות לבית החרושת העצום לסוכר בעיר הטוון יחד עם בן דודו יוז'ף הטווני.
עם בן דוד אחר, בלה הטווני, הניח את יסודות מפעלי הסוכר בשַארְוַואר, באוֹרוֹסְקָה ובשַרְקַד.
תעשיית הסוכר בהונגריה החלה את שגשוגה ואת המוניטין שלה בשוקי העולם עקב הפיתוח של שאנדור הטווני ובני דודיו.
לזכותם ייאמר כי, עם תמיכה פיננסית ממשלתית הפכו את הסוכר האוסטרי ללא תחרותי בשוק ההונגרי והוציאו אותו מהשוק המקומי ההונגרי.
מבחינה ניהולית היה לאחוזות של המשפחה תפקיד חיוני בשגשוש מפעליו.
מבחינת השטח הכולל של אחוזותיו, שאנדור הטווני-דויטש עמד במקום ה-75 בקרב בעלי הקרקעות האריסטוקרטיות הוותיקות והעתיקות בהונגריה, אך אחוזותיו היו הגדולות ביותר מבין בעלי הקרקעות הלא אריסטוקרטיות או בין האצולה החדשה.
שטחי הקרקע הנרחבים שלו היוו את הבסיס להקמת מפעליו שהיו קשורים לחקלאות.
מפעלים כאלה שהוקמו על ידו היו, בין היתר, מפעל לייצור מספוא, חברת החקלאות והמסחר בע"מ, משתלת צמחים והשבחתם בעיר הטוון ומפעל שימורי עגבניות הטוון, שזכה להצלחה אדירה בין שתי מלחמות העולם, ופועל עד היום.
התוצאה של פעילותו הייתה גם הקמת מבשלת בירה בודפשט, פיתוח מפעל טאנינים בנסיץ (טאנין הוא חומר הנמצא בין השאר בקליפות ענבים ובחרצניהם).
משנת 1894 הפך לנשיא האיגוד הלאומי של יצרני הסוכר ההונגריים.
בשנת 1902 הקים הברון פרנץ קורין את האיגוד הלאומי של התעשיינים ההונגריים (GYOSZ), שהטווני הפך בו סגן הנשיא הראשון שלו.
להטווני היה חלק גדול גם בהקמת תיאטרון הקומדיה של בודפשט.
כמו כן, עסק בפעילויות צדקה רבות, כולל הרחבת מחלקת הנשים בבית החולים היהודי בבודפשט והרחבת בית היתומים היהודי בעיר ארד שאותו הקים סבו, וכן הקמת בית לעיוורים.
בנוסף למאמרי הכלכלה שלו, שפורסמו בעיקר בעיתון "פסטר לויד", המחקר הכלכלי העיקרי שלו, "תעשיית הסוכר", פורסם בכתב העת "סקירת בודפשט".
בשל פעילותו והישגיו, כיבד אותו פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה שהיה גם המלך יוז'ף הראשון של הונגריה, בחברות בבית הנבחרים ההונגרי (1903) ובתואר אצולה וכן בתואר ברון (23 באוקטובר 1908).
לקסיקון הונגרי לקורות חיים Magyar életrajzi lexikon I.
מוזיאון על משפחת הטווני Hatvany Lajos Múzeum
שאנדור ביהרי (בהונגרית: Bihari Sándor רזבאניה 19 במאי 1855 – בודפשט, 28 במרץ 1906) היה צייר יהודי-הונגרי.
שנים מציוריו נרכשו על ידי הקיסר פרנץ יוזף.
את ילדותו העביר ביהרי באוראדיה.
הוא למד צבעות אצל אביו כצבע חדרים ודירות.
בשנת 1874 עבר לגור בפשט, שם עבד בעבודת ריטוש במעבדת צילום.
את שאיפתו להיות צייר יכול היה לבטא רק בדרכים עקיפות בשל חוסר יכולת כלכלית.
בינתיים, למד בבית הספר לשרטוט וציור דגמים של הצייר ברטלן סקאי.
בשנת 1876 עבר לווינה, שם ביקר באופן קבוע בהרצאות באקדמיה לאמנויות.
בין 1878 לבין 1879 הפך לסטודנט רגיל באקדמיה.
חזר לבודפשט והתפרנס מציורי דיוקנים.
בשנת 1883 נסע לפריז, שוב תוך קשיי מימון ופרנסה.
בפריז למד כשנה וחצי אצל ז'אן פול לורנס וביצע גם מחקרים לימודיים.
לפרנסתו העתיק את ציורי מוזיאון הלובר עבור סוחרי אמנות.
בין 1890 לבין 1891 ניהל בפריז בית ספר לציור.
שם בעיר האורות התוודע לאימפרסיוניזם ול-plein air (מבוטא "פלנר") שהיה סגנון ציור באוויר בחוץ, סגנון שנכנס לאופנה במחצית השנייה של המאה ה-19, והתאפיין בשימוש באור טבעי ומפוזר במקום תאורת סטודיו ממוקדת.
סגנון זה הפך למרכיב מכונן ביצירתו המאוחרת של ביהרי.
הוא הושפע גם מסגנונו של הצייר מיהאי מונקאצ'י ההונגרי שהתגורר בפריז.
לאחר שחזר להונגריה עבד להתגורר לסירוגין בעיר בסולנוק במזרח המדינה.
הוא זכה בפרסים רבים וגם במענקים כספיים שהתלוו לפרסים.
שנים מציוריו נרכשו כאמור על ידי הקיסר פרנץ יוזף.
גם מאוחר יותר לא עזב ממש את סולנוק והפך לחבר מייסד של מושבת האמנים של סולנוק.
שאנדור ביכלר (בהונגרית: Büchler Sándor, ושמו העברי שמעון־אלכסנדר; פילק, 24 בספטמבר 1869 – אושוויץ-בירקנאו, יולי 1944) היה רב, היסטוריון, פרופסור באוניברסיטה הונגרי-יהודי, חוקר יהדות שנספה במחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו.
אביו היה הרב פנחס ביכלר, תלמיד חכם, התמחה בתלמוד.
בין השנים 1884–1894 ביכלר היה תלמיד בבית המדרש לרבנים בבודפשט.
את הדוקטורט קיבל בשנת 1893 באוניברסיטת אטווש לוראנד, ואת הסמיכה לרבנות בשנת 1895. משנת 1897 עד 1944 היה הרב הראשי של העיר קסטהיי במערב הונגריה.
הוא לימד באוניברסיטת בודפשט משנת 1914 את הנושא "ההיסטוריה של יהדות הונגריה".
הוא היה מרצה לנושא וחבר בוועדת ההיגוי של "המכון הרבני הלאומי פרנץ יוזף".
עבודתו על תולדות היהודים בבודפשט זכתה לעיטור ופרס כספי על ידי האגודה הספרותית היהודית-הונגרית.
בשנת 1927 ובשנה שלאחר מכן בילה במחקר באנגליה, במלגה.
בשנת 1944 העיר קסטהיי הציעה להציל אותו, אך הוא סירב ובמקום זאת בחר את גורל המשותף עם יהודים אחרים בקהילתו.
הוא נכנס לגטו זאלאגרסג ומשם גורש ונרצח באושוויץ-בירקנאו.
הוא היה עמית באנציקלופדיה היהודית (Jewish Encyclopedia).
תחומי המחקר שלו כללו את ההתיישבות של יהדות הונגריה ואת ההיסטוריה של משפחות יהודיות בולטות יותר.
בעיר קסטהיי הוקם חדר זיכרון על שמו בתחילת שנת 2000. חברה שמוקדשת לשימור המסורות ההיסטוריות של יהדות הונגריה נקראת על שמו (אגודת הידידות שאנדור ביכלר).
יהודים באוניברסיטאות בהונגריה Zsidók a magyar egyetemen.
ההיסטוריה של היהודים בבודפשט מהזמנים העתיקים ביותר ועד 1867 A zsidók története Budapesten a legrégibb időktől 1867-ig (Bp., 1901)
הכס הקדוש והיהודים ההונגרים במאה ה-16 A Szentszék és a magyar zsidók a XVI.
שאנדור ברטה (שמותיו הספרותיים הבדוים היו: (b.s), שאנדור בֶשֶנֶיה, (.B.S)) (בהונגרית: Barta Sándor; בודפשט, 7 באוקטובר 1897 – מוסקבה, מקום ההוצאה במחנה בוּטובו, 3 ביוני 1938) היה סופר, משורר ועורך הונגרי-יהודי, שהוצא להורג בברית המועצות במסגרת הטיהורים הגדולים של סטלין.
כתביו נאסרו לפרסום ולקריאה בהונגריה במהלך מלחמת העולם השנייה ונגרסו.
בשנות לימודיו התיכוניים עבד עם אביו והשתתף בפעילות חוג גלילאו.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית היה עיתונאי, ואחרי נפילתה יצא לגלות בווינה והפך לעורך משנה של כתב העת "מא" (Ma) שפירושו בהונגרית "היום".
כתב עת זה הושק על ידי לאיוש קשאק, גיסו, ככתב עת ספרותי ואמנותי (1916-1925) שערך והוציא לאור קשאק עד לסגירתו.
בהצהרות שלו שאף כתב העת לשנות את האמנות ואת החברה, תוך השינויים ההיסטוריים בהונגריה.
לאחר מכן הפך ברטה לעמית במערכת כתב עת אחר "טוז" (Tűz) בתרגום מהונגרית "אֵש" שהיה כתב עת ספרותי, אמנותי אף הוא, אך גם מדעי וכן עסק גם בביקורת.
הוא הושק על ידי גולים הונגרים וסלובנים צעירים בברטיסלבה (1921- 1923).
לאחר מכן הקים ברטה מגזין משלו בשם "האיש התלוי" (1922-1923).
הוא השתייך תחילה לחוג קשאק בבירה האוסטרית, ואחר כך בשנת 1924 הצטרף ל"קבוצת האחדות" של אלדאר קומיאט (הונגרי-יהודי גם הוא) והצטרף גם למפלגת הקומוניסטים בהונגריה.
משנת 1925 התגורר בברית המועצות, שם הפך חבר בסקציה ההונגרית של "האיגוד הרוסי לסופרים פרולטריים", ובהמשך השתתף בהקמתו ובעבודתו של "הארגון הבינלאומי לסופרים מהפכניים".
בהמשך עבד ב"איגוד הסופרים הסובייטי" ומילא תפקידים שונים בברית המועצות.
הוא השיק מגזין בשנת 1938 בשפה ההונגרית בשם "קול חדש" (Új Hang) שהופיע במוסקבה שאחד מכתביו היה אנדור גאבור, אך ברטה נעצר ב־14 במרץ באותה השנה על בסיס אישומים כוזבים.
הוא נידון למוות ב -22 במאי והוצא להורג ב -3 ביוני.
שמו טוהר מכל אשמה ב־29 באוגוסט 1957. אשתו הייתה אחותו של לאיוש קשאק, ארז'בט קשאק, שכתבה בשם ארז'י אויווארי.
כישרונו המקורי נתגלה כבר על דפי כתב העת "היום" בעריכתו של לאיוש קשאק, דרך שיריו האקספרסיוניסטיים וסיפוריו הקצרים.
כרך השירים הראשון שלו, "הדגל האדום", ראה אור בשנת 1919. עבודותיו שירתו את השקפת העולם הסוציאליסטית.
הוא נסע למוסקבה כאמור בשנת 1925, ובהשפעת התנועה הפרולטרית, הסכמטיזם התגבר בעבודותיו.
(סכמטיזם:במובן הצר, במהותו האמנות שעקבה כ"משרת" אחר הסכימה הוולגרית שנקבעה על ידי הפוליטיקה התרבותית הדוגמטית בעידן פולחן האישיות והתחייבה לשירותה הדידקטי של הפוליטיקה היומיומית, ולהמחשה ישירה של קווים אידאולוגיים.
לעיתים קרובות הסכמטיזם קשור לסגנון נטורליסטי ולפאתוס השווא של הרומנטיקה המהפכנית).
השקפתו האבסורדית הזו התגלמה למעשה בדרמה "קרקס קפיטליזם".
הפרוזה הריאליסטית שלו היא מחפשי זהב (1935).
סיפור על סטודנט בעל ידי חצוצרה.
גוגול: רשימותיו של מטורף (אלבום חופשי); rev.
והטקסט נכתב על אבן על ידי László Boris; וינה [וינה], פישר, 1922
רבינדרנת טאגור: לאומיות ; rev.
סנדור ברטה; Wien [Wien], פישר, 1922 (כתבים קלאסיים)
סיפור נפלא, או כפי שגילה הכתב האזרחי ויליאם קוקנדי על האדמה שהוא חי בה ; קושיצה, עובד, 1925
רומן (רומן בגרמנית); וינה [וינה] - ברלין, וורהוט, 1925
350,000. Raskaz-hronyika הוא אידיוט של אסטרומארקסיזם משווע (קריינות בגרמנית); rev.
רומן ; מוציא לאור של עובדים זרים החיים בברית המועצות, מוסקבה-לנינגרד, 1933
רומן ; אחרית דבר Sarolta Lányi; בדיוני, עמ ', 1957
סיפורים קצרים שנבחרו, כתבי פרוזה ; הודעה לעיתונות לאיוש ורגה; בדיוני, עמ ', 1959
סיפורים קצרים שנבחרו, כתבי פרוזה ; ed.
גיולה איליש; בדיוני, עמ ',
שאנדור ברטה (בהונגרית: Barta Sándor; אוראדיה, 28 במאי 1890 – אושוויץ, 7 באוגוסט 1944) היה רוקח, סופר, מחנך הונגרי-יהודי, שנרצח בשואה.
ברטה סיים את לימודיו בקלוז'-נאפוקה עם הסמכה לרוקחות, תחילה עבד כרוקח בגלינצה ואחר כך בקובסנה.
בשם "תיאטרון אוהבי האומנות" (קובסנה, 1928) פורסמו על ידו סצנות רבות מחיי הכפר.
הספר "יהודה החדשה", שנכתב על ידו והזהיר נגד הסכנה הפשיסטית היה רומן האוטופי (קלוז'-נאפוקה, 1938), בו הוא מחפש אחר ארץ מולדת חדשה ליהודים ביבשת לא ידועה, הובא לדפוס על ידי לאסלו סטויקה על סמך רשימותיו של ברטה.
דברי פתיחה מאת לזר המוואש.
עריכה לדפוס על ידי לאסלו סטויקה.
מוזס כהנא: תחת בדוי של מיקלוש קבש: שאנדורקה ברטה ושאנדור ברטה.
פורסם בכתב העת קורונק (תקופתנו) 1939
שאנדור ארדש (בהונגרית: Erdős Sándor; נולד ב-21 באוגוסט 1947) הוא סייף יהודי-הונגרי אלוף אולימפי (מינכן 1972) ופעמיים אלוף עולם (1970 ו-1971) בדקר קבוצתי.
בשנת 1971 סיים ארדש לימודיו באוניברסיטת קרל מרקס לכלכלה (היום אוניברסיטת קורבינוס של בודפשט) בתואר בכלכלה, בשנת 1976 סיים את האוניברסיטה לחינוך גופני בתואר מאמן אמן בסייף.
לאחר שפרש מספורט, עבד כאיש עסקים.
משנת 1960 היה סייף רומח ודקר ב-VSC בודפשט.
בשנת 1965 הוא זכה במדליית זהב באליפות הונגריה לנוער בדקר והשתתף באליפות העולם לנוער ברוטרדם באותה השנה.
באליפות העולם לנוער שנערכה בטהראן בשנת 1967 הוא זכה במדליית ארד בדקר אישי.
בשנת 1969 זכה באליפות הונגריה בדקר קבוצתי.
באליפות העולם שנערכה באנקרה בשנת 1970 הוא זכה במדליית זהב בתחרות דקר קבוצתי.
באליפות העולם שנערכה בווינה בשנת 1971 הוא זכה שוב במדליית זהב בתחרות דקר קבוצתי וסיים במקום רביעי בדקר אישי.
באולימפיאדת מינכן (1972) הוא זכה במדליית זהב בדקר קבוצתי, לפני שווייץ וברית המועצות.
באליפות העולם שנערכה בגטבורג בשנת 1973 הוא זכה במדליית כסף בדקר קבוצתי.
באליפות העולם שנערכה בגרנובל בשנת 1974 הוא זכה במדליית ארד בדקר קבוצתי.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט בשנת 1975 הוא זכה במדליית ארד בדקר קבוצתי.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) הוא סיים במקום רביעי בדקר קבוצתי ובמקום שביעי בחרב קבוצתי.
באליפות העולם שנערכה בבואנוס איירס בשנת 1977 הוא סיים במקום רביעי בדקר קבוצתי.
שנדור גרגיי (במקור גרינבאום עד 1911, בהונגרית: Gergely Sándor; דויטשקרויץ, 2 בפברואר 1896 – בודפשט, 14 ביוני 1966) היה סופר יהודי-הונגרי סוציאל-דמוקרטי ולאחר מכן קומוניסטי, עיתונאי ועורך עיתונים זוכה פרס קושוט פעמיים (הפרס המקביל בהונגריה לפרס ישראל).
שאנדור גרינבאום נולד במשפחה יהודית בעיירה דויטשקרויץ שהייתה אז בהונגריה על גבול אוסטריה (היום אוסטריה), כבנם של דיולה גרינבאום, סוחר יליד העיירה פארד שבצפון מזרח הונגריה, ושל רוזליה פולק, ילידת דויטשקרויץ.
לאחר שסיום לימודי התיכון, הוא היה לתקופה קצרה עיתונאי באזורים כפריים, ובשנת 1915 גויס לצבא.
הוא התעוור זמנית מפציעה בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה באזור צרפת.
הוא עבר ניתוח מספר פעמים ולבסוף חזרה ראייתו בשנת 1920. בשנת 1923 הוא הפך לעורך הציפור הכחולה (Kékmadár) שהיה כתב עת ספרותי אמנותי לתקופה קצרה.
בין השנים 1924 ו- 1925 הוא היה מנהל "חדשות הבוקר" (Reggeli Hírlap) בעיר מישקולץ, אך נאלץ לעזוב בגלל דעותיו הרדיקליות.
בשנת 1926 הצטרף כחבר ל מפלגת הקומוניסטים של הונגריה ה-KMP הבלתי חוקית.
בשנת 1929, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית ה-SZDP הרחיק אותו משורותיה.
בשנת 1931 הוא היגר למוסקבה, שם השתתף בעריכת כתב העת בשפה ההונגרית "מגל ופטיש", (Sarló és Kalapács) ומשנת 1937 הפך לעורך של כתב העת "קול החדש" (Új Hang).
הוא חזר להונגריה בשנת 1945, ובין השנים 1945–1951 היה נשיא "איגוד הסופרים ההונגרי".
בשנת 1926 התחתן עם ויולה האס בדברצן.
עיטור העבודה הדגל האדום (1956)
שאנדור גרגיי (במקור גליק, בהונגרית: Gergely Sándor; הודמזוושרהיי, 26 באוגוסט 1889 – ברלין, 26 באוגוסט 1932) היה פסל אקטיביסטי יהודי-הונגרי.
שאנדור גרגיי נולד במשפחה יהודית.
אביו, ליוש גליק, יליד העיירה ואשארושנאמני במזרח הונגריה היה קמעונאי בוואשארהיי, ברחוב ניארפה.
אמו הייתה אליז בלנקה קוהן (כהן).
המשפחה עברה לעיר מאקו בשנת 1890 והתגוררה ברחוב בית מסחר 1, שם ניהל אביו סחר למצבות.
כבר בילדותו החל שאנדור גרגיי לעסוק בעבודות אבן, ומאוחר יותר למד פיסול באבן בשלזיה.
לאחר מכן סיים את בית הספר לאמנויות יישומיות בבודפשט, שם היו מוריו האמנים לאיוש מטראי (1875–1965) וגזה מארוטי (1875–1941), ולאחר מכן למד באקדמיה לאמנויות בוורוצלב אצל פיליפ תאודור פון גוזן ובמינכן למד כתלמידו של אדולף ארנסט הילדברנד (1847–1921) ובלתזאר שמידט (1858–1942).
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת בשדות הקרב של מונטנגרו, איטליה ורומניה עד 1917 כתותחן בארטילריה.
נפצע ועבר לסגד כחייל לא קרבי.
במהלך התאוששותו פגש את המשורר דיולה יוהאס.
יוהאס ולאיוש קאשאק העריכו מאוד את האמנות של שאנדור גרגיי.
האחרון הציג את פסליו של גרגיי פעמיים ב־15 בספטמבר 1918 בתערוכת כתב העת מא (Ma) שפירושו "היום".
גרגיי היה גם בין אלה שחתמו על מניפסט האמנים הפעילים ה"מהפכנים".
בשנת 1919 הופיע בשתי תערוכות עם עבודותיו בעיר סגד.
פסל עירום אחד שלו הגיע למוזיאון לאמנויות יפות בבודפשט.
המשורר דיולה יוהאס בירך אותם בשיר.
עוד באותה שנה גרגיי עבר לגרמניה והתגורר תחילה בלייפציג ואחר כך בברלין.
בשנת 1923 רצה להגיש מכרז ל"אנדרטה הגבורה" במאקו, אך בסופו של דבר לא הגיש הצעה.
בגרמניה הוא היה ממייסדי כתב העת ברוח הקידמה Neue Welt עם הסופר גינטר בירקנפלד.
המגזין נאסר לפרסום בגלל עמדתו השמאלנית.
כיוון שהוא פוטר מתפקיד הייעוץ שלו ולא הצליח לפתח את אמנותו בהונגריה, הוא התאבד ביום הולדתו ה-43 באמצעות הרעלת גז בישול.
מנהל המוזיאון, ד"ר פרנץ טוט, תיאר את גרגיי כך:
שאנדור אנטל, (במקור אדלר; בהונגרית: Antal Sándor; 28 בנובמבר 1882, אוראדיה – 1944, מחנה ריכוז לא ידוע בגרמניה) היה עיתונאי, עורך עיתון, משורר, מתרגם, פסל, צורף מטבעות יהודי-הונגרי שנרצח בשואה.
הוא למד משפטים ופילוסופיה בבודפשט בין השנים 1902–1903, ואחר כך פיסול.
משנת 1904 היה עורך היומון "יומן נאג'ווארד" (Nagyváradi Napló), ומשנת 1908 עד 1913 התגורר בגרמניה ובסקנדינביה.
באמצעות הכשרתו כפסל, התקבל לסטודיו של אריקסון, שם יצר יותר ממאה לוחיות ופרסם את כתביו בעיתונים השוודים.
משנת 1913 שוב התגורר באוראדיה, וכאחד מהתעמלנים העיקריים של הספרות המודרנית הפך לחבר של המשורר אנדרה אדי.
אנטל ערך את הכרך הראשון של האנתולוגיה הספרותית (כתב עת) "המחר" (A Holnap) וכתב לה הקדמה.
לאחר מכן בדו-קרב בחרבות הוא פתע את אטווש בפניו שנזקק לטיפול רפואי בבית חולים.
בשנת 1917 היה אנטל עורך "השבוע של וואראד", ובשנת 1919, בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, הפך לעובד "העיתון האדום".
לאחר נפילת הרפובליקה ברח לצ'כוסלובקיה, שם התגורר בברטיסלבה והשתתף בחיי התרבות ההונגרית.
בשנת 1921 מונה לעורך העיתון "המיעוטים הלאומיים" (Nemzeti Kisebbségek), ומשנת 1923 עד 1938 היה העורך הראשי של "עיתון העם" (Népújság) ברטיסלבה.
בשנת 1942, הופיע עליו מאמר בעיתון מקומי בשפה הגרמנית ובעקבות זה נאסר על ידי הגרמנים יחד עם משפחתו.
על פי כמה דיווחים, הוא מת במחנה ריכוז בגרמניה, על פי גורמים אחרים, הוא נהרג בעת שחצה את הגבול.
בשל ידיעתו את השפה השוודית, תרגם אנטל להונגרית הרבה יצירות משוודית, למשל את הרומנים של סלמה לגרלף ומספר יצירות מאת יוהאן אוגוסט סטרינדברג.
כתבותיו העיתונאיות הופיעו לפני מלחמת העולם השנייה גם בעיתוני בודפשט (נפסבה, סוציאליזם, וילאג).
הוא עסק בעיקר בספרות סוציאליסטית.
בשיריו השתמש בצורות השירה ההונגרית של המאה ה-16 והמאה ה-17.
תגובה לפטר אגושטון , מרצה למשפטים; אוראדיה, 1917 מקוון
אדי ווואראד; הזמנת עיתונות, הערות אנדור צ'אבה; האגודה הספרותית של מדאץ', 2004
שאנדור באומגרטן (בהונגרית: Baumgarten Sándor; דונפלדוואר, 21 בינואר 1864 – בודפשט, 31 במאי 1928) היה אדריכל יהודי-הונגרי.
הוא היה אולי האדריכל הפורה ביותר בהונגריה בתחילת המאה ה-20, תכנן בראש ובראשונה בסגנון אר נובו.
על פי המקורות תכנן כ-300 מבנים בהונגריה, מהם חלק נכבד מבתי הספר במדינה.
לאחר מותו הוא נשכח, בימינו בין היצירותיו הידועות שלו נמצא המכון הממלכתי לעיוורים בבודפשט.
הוא סיים את לימודיו התיכוניים ואת לימודיו האקדמיים בבודפשט, שם קיבל את תעודת האדריכל בשנת 1888. לאחר מכן עבד שש שנים עם האדריכלים אימרה שטיינדל, אלאיוש האוזמן ואנטל וובר, מיטב אדריכלי התקופה בהונגריה.
בינתיים יצא גם לסיור לימודים בגרמניה, בצרפת ובאיטליה.
באומגרטן היה אחד האדריכלים ההונגרים הפעילים ביותר.
השתתף בכמה מכרזים, כולל מכרז העיצוב של בורסת הסחורות, זכה במקום השני.
עבודותיו המשמעותיות ביותר היו: כיכר אוניברסיטת אטווש לוראנד, חלק מהבניין המרכזי של האוניברסיטה בסגנון הבארוק של מריה תרזה, כמו גם בית הספר לנשים ארז'בט והמכון הממלכתי לעיוורים, שניהם בסגנון הונגרי.
אחר כך בית ההבראה נידרמן, התוכנית לבניית בנק החיסכון של הדואר בבודפשט יחד עם אדן לכנר.
הוא פעל גם כמנהל קרן ציבורית מלכותית בבודפשט.
הלקסיקון יהודי הונגרי שפורסם בשנת 1929 ידע לספר שהוא תכנן כשלוש מאות (!) בתי ספר בבודפשט ומחוצה לה.
1897–1900: הבניין המרכזי של כיכר האוניברסיטאות ההונגרית המלכותית, לימים אוניברסיטת אטווש לוראנד הפקולטה למשפטים (ELTE-ÁJK), בודפשט, Egyetem tér 1–3. - יחד עם אנטאל שקאלניצקי, אנטל וובר, ז'יגמונד הרצג ויוז'ף ליפרט
1899: בית ספר יסודי של המכללה הקלוויניסטית במזטור.
1899: גימנסיה בנות (היום: בית הספר התיכון טלקי בלנקה, בית הספר התיכון המקצועי והמכללה להכשרה מקצועית בקרצג)
1899–1904: המכון הממלכתי לעיוורים, בודפשט, Ajtósi Dürer sor 39.
1901: בנק החיסכון של הדואר המלכותי ההונגרי, בודפשט - יחד עם אדן לכנר
1901–1903: בית ספר גבוה לבנות, היום: בית הספר לדקדוק טומרקני, סגד
1902: בית ספר יסודי ברחוב מיקלוס טולדי, לימים: בית הספר לחינוך יסודי ולמבוגרים של לנגם ולדמר, משנת 2008 בית הספר לדקדוק אימרה ברודי, בודפשט, רחוב לנגלד וולדמר 1–5. - יחד עם זיגיסמונד הרצג'
1902: בית ספר יסודי, לימים: בית הספר התיכון המקצועי Bay Zoltán, בודפשט, Lőrinc utca 40. - יחד עם זיגיסמונד הרצג'
1902–1903: בית המורים, קלוז'-נאפוקה - יחד עם זיגיסמונד הרצג
1904: בית הבראה של נידרמן, לימים: בית החולים צפון פשט, בודפשט, ראקושפלוטה
1908: בית ספר תיכון הרומי קתולי, שאטוראליאויהיי
1908: המכללה הקלוויניסטית, טרגו מורש
1909: בית ספר התיכון לותרני, בונהאד
1909: בית ספר התיכון הלותרני, רוז'אבה
1909: בית ספר התיכון הממלכתי, סיגטוואר
1911: בית השכירות של הדיופית עם הקפלה, אסטרגום
1912: בית הספר התיכון הפיאריסטי טטא
1913: פנימייה ובית דירות של המסדר הישועי, סאטו מארה
שאנדור גות (במקור גוטפרוינד, בהונגרית: Góth Sándor; פשט, 19 באוקטובר 1869 – בודפשט, 7 בספטמבר 1946) היה שחקן, במאי ומתרגם, הונגרי-יהודי פרופסור באוניברסיטה, מנהל תיאטרון.
שאנדור גוטפריד נולד במשפחה יהודית, בנם של מנו גוטפרוינד ורוזליה וקסמן (1838–1929).
למד ב"אקדמיה לאמנויות הבמה" אצל השחקן אימרה נאג'י בין השנים 1887–1891.
בין השנים 1892 - 1894 הוא הופיע בעיר טימישוארה.
בין השנים 1894 - 1896 פעל בקלוז'-נאפוקה (כל שלוש הערים האחרונות היו אז בתחום הונגריה).
בשנת 1896 היה אחד מהחברים המייסדים של תיאטרון הקומדיה של בודפשט, בו היה חבר עד 1946, עם הפסקות קצרות.
בשנת 1911 הוא הפך לעובד של אולפני הקולנוע של מיקלוש פלודי "הוניה".
בשנים 1921 עד 1922 היה במאי ושחקן של "תיאטרון הרנסאנס".
בין השנים 1931 ל־1939 היה מרצה באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע.
בין השנים 1933–1934 היה השחקן-במאי של תיאטרון האופרטה של בודפשט .
בשנים 1935 עד 1937 שיחק בתיאטרון הלאומי של בודפשט.
משנת 1941 לא נחתם איתו חוזה בגלל מוצאו היהודי (לפי הוראות החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי).
אחרי מלחמת העולם השנייה ולאחר שהצליח לשרוד את השואה בבודפשט,
בין השנים 1945–1946 הוא היה מנהל "תיאטרון מרכז העיר" (Belvárosi Színház) שנקרא היום "תיאטרון קטונה יוז'ף" (Katona József Színház).
גות מתואר על ידי אלבום ההנצחה של בלהה לואיזה כ"selfmademan" אמיתי שעלה לפסגת המשחק בכוחו ובחריצותו הבלתי פוסקת.
הוא הצליח לשחק כל דבר, החל בתפקידים טרגיים וכלה בתפקידי אופי.
הוא היה מודע לעצמו, לכל הדיוקנאות שלו.
דמויות הבמה שלו היו תוצאות של מחקר ונראו תמיד מקוריים, חדשים ומפתיעים.
הוא דיבר גרמנית, צרפתית, אנגלית, איטלקית ורוסית.
ב־15 במרץ 1904, ברובע 5 של בודפשט, נשא לאישה את השחקנית ההונגריה-יהודייה אלה קרטס (1879-1936), בתם של ברנאט קרטס ושל אמה לנגספלד.
אחד העדים היו גאבור פלודי.
אחרי מותה בשנת 1936 התחתן שוב.
מספר הצגות הבכורה שנרשמו ב"מאגר נתוני התיאטראות": כמחבר: 5 ; כמתרגם: 34 ; כשחקן: 4 ; כבמאי: 12 .
דז'ה סומורי : אליס טאקאטס.
וולברינים (מחזה, עם טאפאד פאסטור, 1917)
פריקה כאורח (מחזה, עם לאסלו בוש-פקטה, 1931)
סערה על אגם בלטון (דרמה, עם לאסלו בוש-פקטה, 1932)
שיר על שדות חיטה (מתוך הרומן של פרנץ מורה 1935)
לו מולייר היה כותב יומן ...
הוא גם כתב ליבריות לאופרות של ינה הובאי: המסכה (עם רודולף לוֹתַר) ולאנה קרנינה (עם אנדור גאבור).
שאנדור דובו (במקור עד 1918 שייבר, בהונגרית: Dobó Sándor; צ'אברנדק, 1 בספטמבר 1855 – גיור, 5 בדצמבר 1923) היה שחקן, יהודי-הונגרי, מנהל תיאטרון.
שאנדור שייבר נולד במשפחה יהודית.
הוא סיים את הגימנסיה בסומבטהיי בשנת 1873, ואז הפך לסטודנט למשפטים.
הוא הפסיק את לימודיו, התגייס לצבא ובשנת 1878 לקח חלק בכיבוש בוסניה על ידי הצבא של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
בשנת 1880 הצטרף ללהקת שחקנים נודדות.
החל את הקריירה שלו כשחקן בקצ'קמט עם וילמוש לאסי.
בשנת 1881 שיחק בלהקות של וילמוש לאסי ויאנוש נייקי, בין 1882 לבין 1884 בלהקתו של ז'יגמונד שאגי, ב 1885 של לאיוש פשטי איהאס, בשנת 1886 קארוי בארודי, ב-1887 וינצה נאג'י; בשנת 1888 המשיך בקריירת המשחק שלו בלהקתו של אלק שומודי.
בטרם הפך למנהל תיאטרון הוא חתם חוזה בלהקתו של יאנוש קומיאטי בדברצן.
הוא הופיע בתפקידים קומיים ובאופרטות.
משנת 1889 הפך לבמאי ולמנהל תיאטרון בקצ'קמט (שכר את תיאטרון קצ'קמט יחד עם לאיוש פשטי איהאס) ולאחר מכן סייר ברחבי ממלכת הונגריה עם להקה עצמאית שלו (1892:זנטה, 1893:בנסקה ביסטריצה, 1895:סקשפהרוואר).
בין השנים 1897–1901 היה במאי תיאטרון בעיר גיור במערב הונגריה.
בסיום לימודיו באקדמיה לדרמה החל השחקן המפורסם לימים קלמן רוז'אהדי את קריירת המשחק שלו בשנת 1892 בלהקתו של שאנדור דובו.
דובו פרש בשנת 1905 והפך לפקיד של מפעל קרונות הרכבת של גיור.
בשנת 1913 נבחר לחבר הוועדה המחוקקת של העיר גיור (חבר מועצת העיר).
הרווה: פרח הערפילית - לוריוט
גנגהופר - ברוצינר: חתונת ולן - בארבו
פולינוס.: נאני - מיהאי קרויצר
שאנדור אינצה (במקור מור שטיין עד 1908, בהונגרית: Incze Sándor; קולוז'וואר, 10 באוגוסט 1889 – ניו יורק, 24 בינואר 1966) היה עורך עיתון, סופר ומורה יהודי-הונגרי.
בין השנים 1910–1938 היה אינצה העורך והמייסד של השבועון "תיאטרון חיי" עם ז'ולט הרשאני.
בשנת 1938 היגר לארצות הברית.
הוא בעיקר לימד מאז 1945.
על פי זיכרונותיו של אינצה משנות ה-30 של המאה ה-20, דודו הנריק שהיה מבקר תיאטרון מאוראדיה, ומאוחר יותר המורה הראשון לתיאטרון של תיאטרון הקומדיה של בודפשט, הכניס אותו לעולם התיאטרון.
בשנת 1908 הוא ייסד את עיתון התיאטרון בעיר הולדתו יחד עם ז'ולט הרשאני.
מבין ארבעת ילדי משפחת אינצה, שאנדור למד משפטים.
כסטודנט למשפטים עבד כפקיד-רשם במשרד עורכי דין.
באמצעות עמית עורך דין, שכתב בעצמו בעיתון קלוז'-נאפוקה, הוצג בפני העורך הראשי ככישרון צעיר.
הוא התקבל לעיתון וכעבור חודש פרש לעיתון אחר ואז שוב לעיתון אחר כעבור חודש נוסף, תמורת שכר נוסף.
זה האחרון פשט רגל ובגיל 19 החליט אינצה שמאחר ואין לו עבודה הוא "יקים עיתון" בעצמו.
כיוון שהתיאטרון היה הדבר החשוב ביותר עבורו באותה תקופה בשל עיסוק ושכנוע של דודו הנריק, הוא הקים מגזין תיאטרון (הוא היה זקוק רק לבול הכנסה של 50 פילר, כלומר חצי פורינט, כדי לקבל רישיון).
כבר בשנת 1910 ייסד מגזין תיאטרון שני, הפעם בבודפשט (היו שישה כאלה אז בבודפשט).
גם כתב עת זה נוסד יחד עם חברו ללימודים הרשאני.
בשנת 1912 שינה את שם המגזין ל"חיי תיאטרון" (Színházi Élet) ובחר לאחד מכתביו בחור בן 19 בפריז, יהודי-הונגרי גם הוא אלכסנדר קורדה שקיבל אחריות על מדור הקולנוע במגזין.
במהלך מלחמת העולם הראשונה התגייס אינצה.
הוא אמנם קיבל עזרה לפטור מהצבא, אך לא השתמש בעזרה זו.
הוא הגיע ישר לחזית כקצין.
ב-3 באפריל 1915, בכיבוש רכס קובינה נורה בראשו.
הוא אושפז בבית חולים, החלים ושוחרר מהצבא.
בתקופה זו תפס שאנדור קורדה את מקומו בתפעול המגזין יחד עם הרשאני.
לאחר החלמתו ושחרורו חזר אינצה למערכת כעורך ראשי.
עם הזמן התרחב (למשל גיליון חג מולד ממוצע של 320 עמודים).
אינצה שאף לשמור על האחדות הרעיונית כעורך ראשי, בעוד צוותים חיצוניים ופנימיים כתבו וייצרו את כתב העת תוך תשומת לב רבה שלו לפרטים.
מספר הגליונות: בערך 1,100 במשך 26 שנה.
אורך גיליון היה בממוצע 150 עמודים.
בשנת 1938 לא יכל להוציא יותר את כתב העת בשל החוקים האנטי-יהודיים.
הוא החליט בגיל 51 להגר לארצות הברית, בעיקר בשל קשריו האישיים שם (חברים, קרובי משפחה) וגר בניו יורק עד מותו.
גם בארצות הברית פרסם כמה מגזיני תיאטרון, אך פשט רגל.
המגזין שלו – Stage – שיצא רק בשמונה גליונות, הוא מגזין שנחשב עדיין לאחד מכתבי העת האיכותיים ביותר בתולדות התיאטרון האמריקני.
חיי התיאטרון שלי (זכרונות, 1987)
שאנדור לדרר (בהונגרית: Lederer Sándor; פשט, 15 באפריל 1854 – טיסהטניה, 3 באוקטובר 1924) היה סופר ואספן יצירות אמנות, מהנדס, בעל קרקעות יהודי-הונגרי.
שאנדור לדרר נולד במשפחה יהודית כבנם של ברנאט לדרר סיטונאי, בעל קרקעות, מייסד התאחדות המורים היהודים הלאומית ושל מריה שוואב.
שאנדור לדרר הוא אחיהם הגדול של הסופר הפוליטי בלה לדרר ושל היסטוריון המוזיקה והנדבן רודולף לדרר.
שאנדור לדרר קיבל תואר בהנדסה מהאוניברסיטה הטכנית בציריך ובהמשך לקח חלק פעיל בעבודות סימון המסילה של רכבת סנטגוטהארד.
מאוחר יותר התעניינותו פנתה לציור, ליצירות אמנות.
הוא למד אצל היסטוריון האמנות האיטלקי הנודע ג'ובאני מורלי, שאימץ ממנו את שיטת סגנון הביקורת שלו.
כבר מלאו לו חמישים כאשר פרסם את המחקר הראשון שלו על יצירות מופת של אמני צפון איטליה שהיו בבעלות המוזיאון לאמנות יפה (בודפשט).
הוא היה אחד המומחים הטובים ביותר של הציור האיטלקי.
כתב מחקרים בעלי איכות בנושא סגנון ביקורת הן בעיתונים הונגריים והן באיטלקיים.
כאספן, השתייך לסוג-האספן המלומד, שאסף בעיקר ציורים איטלקיים, פלמיים והולנדים.
היצירה היקרה ביותר באוסף שלו הייתה לוקרציה של סודורנה, אותה כבר מזכיר ושארי בביוגרפיה של הצייר.
האוסף הפרטי היקר שלו הוצג על ידי יוז'ף דינר-דינש, היסטוריון אמנות ידוע באותה תקופה, בכתב העת "אמנות (Művészet).
חלקים מהאוסף הוצגו בכמה תערוכות, ששוכנו באולם נפרד בתערוכה של הסלון הלאומי 1937–1938 אמני מופת איטלקיים ישנים.
הוא היה חבר בוועד האיגוד הלאומי לאמנויות יפות בהונגריה.
בשנת 1923 הפך לחבר באגודה ההיסטורית ההונגרית.
שאנדור לדרר נפטר בשנת 1924 משבץ מוחי בטיסהטניה אשתו הייתה אילונה לאזאר מסגוואר.
לזכר בעלה הקימה אלמנתו מלגת סיור לימודי בחו"ל ב-10 מיליון כתר, שאותה קיבל לראשונה באמצעות אגודת סצ'ני לאיוש נאנדור ורגה במרץ 1925. לאחר מותו, בהתאם למשאלתו בחייו, אלמנתו תרמה כ-700 תצלומים ו-350 פרסומים מהאוסף הפרטי שלו תרמה אלמנת לחוקרי אמנות איטלקית עתיקה במוזיאון לאמנות יפה (בודפשט).
שאנדור לדרר (בהונגרית: Lederer Sándor; קישקונפלג'האזה, 14 באוקטובר 1852 – בודפשט, 28 בנובמבר 1927) היה מחבר ספרי עיון בתחום הכלכלה, נשיא הקהילה היהודית של פשט (1921–1927).
שאנדור לדרר נולד במשפחה יהודית מיוחסת כבנם של שאנדור לדרר ושל קלרה פויר.
הוא סיים את הגימנסיה בקצ'קמט, ואחר כך משנת 1872 למד משפטים באוניברסיטה ההונגרית המלכותית בבודפשט.
לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטה הצטרף למשרד החקלאות, התעשייה והמסחר בשנת 1878 ולאחר הפרדת המשרדים הצטרף למשרד המסחר שבראשו עמד השר גאבור בארוש, כמזכיר.
בשנת 1881 היה חבר בוועדת הבנייה של "בית החולים של הצלב האדום ארז'בט" (כיום "בית חולים ספורט").
הוא מונה לדובר ומנסח הנאומים של השר בשנת 1880. בשנת 1884, בין היתר, מונה למזכיר ועדת החקירה בנושא כשירות הקבלנים בראשותו של האדריכל המפורסם מיקלוש איבל.
הוא מונה למזכיר האישי של השר בשנת 1886 ולמזכיר מחלקת התעשייה בלשכת המסחר והתעשייה של בודפשט, למנכ"ל משרד המסחר בשנת 1890. בהמשך קיבל את דרגת ה"יועץ לשר".
בשנת 1880 החל את דרכו כסופר כלכלי במגזין הכלכלי "האדמה ההונגרית" (Magyar Föld).
הוא לקח חלק בארגון התערוכה הלאומית בשנת 1885 שבגינה קיבל בשנת 1887 את צלב האבירים של מסדר פרנץ יוזף.
הייסוד של כמה מוסדות פיננסיים וכן מפעל הסוכר בטרגו מורש, המפעל בהונגריה של מפעל המכונות בזנגרהאוזן ומפעל המתכת ההונגרית-בלגית קשורים בשמו.
הוא ניהל את הקמת החלק ההונגרי של היריד העולמי בבריסל וכתב יחד עם קארוי מנדלו את הקטלוג בשפה הצרפתית.
ארגון המחלקה ההונגרית של היריד העולמי בברצלונה גם קשור בשמו.
עבור עבודות אלה קיבל את:
"הצלב האמצעי של מסדר איזבלה" מיורשת העצר הספרדית מריה כריסטינה, ארכידוכסית אוסטריה
צלב הקצינים של מסדר לאופולד הבלגי.
מאת לאופולד השני, מלך הבלגים.
הוא היה נשיא חברת הביטוח אסטרה ונשיא האגודה הכללית לעזרה עצמית.
הוא הצטרף לפעילות של הקהילה היהודית בשנת 1900 ומילא בה תפקיד מוביל מאז.
הוא ייסד את אגודת יהודי הונגריה, שהפך בה לנשיא.
בבחירות בשנת 1918 הצטרף לנשיאות הקהילה היהודית בפשט כמנהיג האופוזיציה.
תחילה הפך לסגן נשיא, לאחר מכן, לאחר עזיבתו של פרנץ סיקיי, תפקיד אותו מילא עד למותו הפתאומי הטרגי (1921–1927).
בשנת 1924 הוא נבחר ליושב ראש ההתאחדות הלאומית של הקהילות היהודיות בהונגריה.
הוא בלט ביכולת הארגון הגדולה במיוחד שלו.
תוצאות עבודתו הגיעו לשיאם בבניית בתי כנסת ברחוב פאווה, ברחוב נאג' פובארוש וברחוב צ'אקי שנבנו ביוזמתו.הוא נפטר מהתקף לב זמן קצר לאחר יום הולדתו ה-75. ונקבר בבית הקברות היהודי ברקושקרסטור.
היכל התעשייה ותערוכה מתמדת (1880)
על קואופרטיב האשראי החקלאי (1887) "משרד החקלאות, התעשייה והמסחר עבודה שהוענקה בעבורה פרס המיניסטריון".
שאנדור לדרר (בהונגרית: Lederer Sándor; פשט, 18 ביוני 1842 – באד אאוסזה, 22 ביוני 1903) היה כלכלן, מנהל בנק, נשיא חברת ביטוח, יהודי הונגרי.
שאנדור לדרר נולד במשפחה יהודית כבנם של איגנץ לדרר ושל בטה דרוסה.
בשנת 1869, יחד עם הגנרל (שלושה כוכבים) אישטוון טיר, הרוזן פאל אלמאשי, הרוזן דיולה קארואי, הרוזן ינה זיצ'י והרוזן אמיל סצ'ני, ייסד את "מכרה הפחם ההונגרי הכללי בע"מ".
בשנת 1879 הפך למנהל התערוכה של העיר סקשפהרוואר; בהזדמנות זו קיבל את הדרג השלישי של מסדר כתר-ברזל ותואר אצולה - "אביר".
בשנת 1883 מונה לדרר לחבר ב"וועדה לקביעת הערך" שהוקמה על ידי שר החקלאות, התעשייה והמסחר.
הוא היה חבר בוועדות שארגנו את התערוכות הלאומיות ובוועד הלאומי ההונגרי של התערוכה העולמית של פריז (1900).
לדרר היה מעורב בהקמתם של כמה מוסדות פיננסיים גדולים.
היה סגן נגיד הבנק הארצי ההונגרי (עד 1883), ומנהל בנק התעשייה והמסחר.
הוא היה חבר במועצת המנהלים של המוסד לביטוח פונסיאר בפשט.
"חברת ספינות הקיטור אדריה", תחילה המנכ"ל ואחר הנשיא של החברה בשנת 1888, לימים סגן נשיא, וחר כך שוב נשיא משנת 1902 ועד מותו והעלה אותה לרמה של גורם כלכלי משמעותי.
לאחר מותו קראה החברה על שמו את אחת הספינות החדשות שלה.
הוא מילא משרות אמון גבוהות במוסדות ציבוריים תעשייתיים ומסחריים, ובשנת 1893 היה חבר בוועד האיגוד הלאומי לתעשייה.
הוא היה חבר בבית המחוקקים של בודפשט הבירה ובין החברים שנבחרו מבין כמשלמי המיסים הרבים ביותר.
לדרר היה ידוע באהבתו לספורט ופעל כתומך בספורט.
בשנת 1902 היה חבר מייסד של "מועדון ההתעמלות של בודפשט".
הוא ייסד את אורוות המירוץ שלו בשנת 1894 וכבר בשנת 1895 היו לו 14 סוסים, בשנת 1898 20 סוסים שלו התחרו במרוצים.
אחד הסוסים שלו זכה ב"פרס סנט אישטוואן" בשנת 1901.
ההיסטוריה של מדעי המתמטיקה 1 מהתקופות המוקדמות ביותר עד סוף המאה ה-16. 1874
מסדר כתר הברזל דרג שלישי ותואר האביר (1879)
הדרג השלישי של צלב האבירים של מסדר קארלוס מלך ספרד (1890)
המסדר העות'מאני דרג שני של הסולטן הטורקי (1892)
שאנדור אוּלמן, אביר אֶרֵינִי (בהונגרית: lovag Erényi Ullmann Sándor, ידוע גם כ-Alexander de Erény Ullmann, 18 בפברואר 1850 פשט – 1 באוגוסט 1897 באד אישל) היה משפטן, כלכלן, נדבן ופוליטיקאי יהודי-הונגרי.
שאנדור אולמן נולד בשנת 1850 בפשט כבנו השלישי מבין ארבעת ילדיהם של קארוי אולמן (1809–1880), מייסד חברת הביטוח הראשונה בהונגריה וסגן יושב ראש בנק המסחר של פשט, ושל אשתו, שרולטה (שלרוטה).
הוא התחנך בבודפשט ובווינה, בה סיים בשנת 1872 את התואר "דוקטור למשפטים".
בשנת 1873 התקבל ללשכת עורכי הדין.
בשנת 1879 נבחר ל"ועד עיר הבירה".
בשנת 1880 אחרי מות אביו זכתה המשפחה לתואר אצולה מידי הקיסר פרנץ יוזף של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
יחד עם אחיו תרם קרן של 3000 פורינט עבור האקדמיה ההונגרית למדעים.
בשנים 1884–1892 ייצג אולמן את מחוז הבחירות אלשוארפאש (בימינו ארפאשו דה ז'וס (קומונה) ברומניה) בפרלמנט ההונגרי בבודשפט.
אולמן כתב מאמרים ומסות בסוגיות משפטיות וכלכליות בעיתונים פסטר לויד, "אלנר" (Ellenör - "המפקח") ונויצייט (Neuzeit - זמן חדש) וכן בכתב העת היהודי Egyenlőség ("שוויון")
החל משנת 1885 היה פעיל בהנהגת האגודה לסיוע לסופרים ההונגרים.
כמו כן השתתף בהקמת האיגוד "פוליקליניקה" לבריאות והיה חבר בהנהגתו.
בשנת 1897 נפטר אולמן משבץ בבאד אישל, בגיל 47.
לפי הזמנתו נבנה בשנת 1884 בבודפשט בדרך אנדראשי 11 פינת דיולה קאלדי, הבניין התלת -קומתי המכונה "ארמון אולמן" שתוכנן בסגנון נאו-רנסאנס על ידי האדריכל וילמוש פרוינד.
אולמן היה נשוי לבטי לבית פריש ונולד להם בן בשם אנדור.
1877 - A Részvényes Kereseti Jogáról - על הזכויות המשפטיות של בעלי המניות
שאנדור הבשי (במקור הופמן, בהונגרית: Hevesi Sándor; נג'קניז'ה, 3 במאי 1873 – בודפשט, 8 בספטמבר 1939) היה במאי יהודי-הונגרי, פרופסור, מחזאי, מבקר, סופר, מתרגם, מנהל תיאטרון היה חבר באגודת קישפלודי, זוכה בתואר "חבר לנצח של התיאטרון הלאומי של בודפשט".
שאנדור הבשי נולד במשפחה יהודית כבנם של מור הופמן (1843–1915) מורה, סופר ושל מינה וסל.
תחילה סיים לימודי משפטים באוניברסיטת בודפשט, אחר כך תואר בפילוסופיה ודוקטורט בשתי הפקולטות.
בין השנים 1892–1906 הוא היה כתב של כתב העת מגיאר סמלה (Magyar Szemle (folyóirat, 1888–1906)) עד לסגירתו.
בשנת 1901, בתמיכתו של מנהל התיאטרון לאסלו באוטי, הצטרף לתיאטרון הלאומי של בודפשט כבמאי.
בין השנים 1904–1908 היה אחד המנהלים המייסדים של אגודת תליה.
בשנים 1907–1908 היה המנהל הראשי של תיאטרון העם (Népszinház); בין השנים 1908 לבין 1915 היה מנהל התיאטרון הלאומי של בודפשט, משנת 1922 הבמאי הראשי שלו, בין השנים 1923–1932 המנהל הכללי.
משנת 1912 עבד גם בבית האופרה של בודפשט כמנהל ראשי ולעבודתו הייתה השפעה רבה על המודרניזציה של ארגון האופרה ההונגרית.
בין היתר קבע את "מחזור מוצרט", ריענן את סיפורי הופמן, אאידה, איל טרובטורה.
בינתיים נבחר לחבר גם באגודת פטפי.
בשנת 1922, במחזה שכתב "הקיסר והקומיקאי", זכה בפרס וויניץ' של האקדמיה ההונגרית למדעים והפך גם לבמאי הראשי של התיאטרון הלאומי באותה שנה.
תחת הנהלתו, התיאטרון הלאומי פרח באופן שלא נראה בעבר בהיסטוריה הסוערת שלו.
בתקופות קשות, בנסיבות קשות, נאבק בתמיכה הכספית הבלתי מספקת מהמדינה.
למרות התרוששות של הקהל בפועל של התיאטרון, מעמד הביניים המשכיל, הוא השיב את הפופולריות של התיאטרון הלאומי.
האודיטוריום היה מלא יום אחר יום, הצלחה אחת עברה את השנייה.
באווירה הפוליטית והחברתית הנרגשת, הוא היה נתון להתקפות רבות בגלל הצגותיו, אך הוא עמד איתן בתפקידיו האמנותיים.
התיאטרון חידש לחלוטין את הרפרטוארים של שייקספיר ושל מולייר, הסדיר מחדש את כל הקטעים של היצירות הקלאסיות של שני המחזאים בעלי השם העולמי בתפיסה מקורית שהתבססה על מחקר מעמיק, בהצלחה שלא היה שני לה.
בשנת 1926 הפך לחבר באגודת קישפלודי.
בין השנים 1927–1932 היה פרופסור באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע בשנת 1929 נשא הרצאות על ספרות הונגרית ועל ויליאם שייקספיר באוניברסיטת לונדון.
משנת 1933 ועד מותו היה מנהל התיאטרון ההונגרי.
ב-22 במרץ 1915 התחתן בבודפשט עם מגדולנה, בתם של איגנץ אוסטררייכר ושל לואיזה אנגל.
בית ספר יסודי נקרא על שמו בנג'קניז'ה, ותיאטרון הבשי שאנדור בזאלאגרסג נושא גם את שמו.
אימרה מדאץ': הטרגדיה של האדם
הנריק איבסן: הברווזון הבר (1909)
ז'יגמונד מוריץ: אני לא יכול לחיות בלי מילה של מוזיקה
גזה ווינוביץ': התשוקה ההונגרית (1931)
פרנץ מולנר: הענן הלבן (1916)
שו: כל כך יפה שזה לא יכול להיות נכון (1946)
שו: הודאת הצבעים של בלנקו פוזנט (1948)
ויילד: מעריץ של ליידי וינדרמיר (1959)
ויליאם שייקספיר: הנשים העליזות של ווינדזור (1961)
שייקספיר האמיתי ונושאים אחרים (1919)
בית הספר לדרמה (מחקרים, 1961)
על מה חלם שייקספיר (1964)
אמנות ההופעה, המשחק והבימוי (1965)
שאנדור לוי (בהונגרית: Lőwy Sándor; מאד, 12 בפברואר 1906 – ואץ, 27 באוקטובר 1929) היה אופה יהודי-הונגרי, חבר ועובד מפלגת הקומוניסטים בהונגריה.
שאנדור לוי נולד במשפחה יהודית כבנם של מור לוי והרמינה פרידמן.
בגיל 11, הוא עבר לקושיצה עם משפחתו.
שם הפך לחבר באיגוד הנוער הצ'כוסלובקי בשנת 1922. בגיל 18 הפך למנהיג תנועת הנוער הסלובקית.
מפלגת הקומוניסטים של הונגריה (KMP) שלחה אותו לבית הספר המפלגתי בברלין ולאחר שסיים שם חזר להונגריה בשנת 1926 ועמד בראש מחלקת הפועלים הצעירים של מפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית, והנהיג את תת-האגף של הפועלים הצעירים והפך לחבר בוועד המרכזי של האגף (KIMSZ) הבלתי חוקי.
בהמשך עבד כחבר בוועד המרכזי של המפלגה עצמה.
הוא נעצר בפברואר 1927, נידון לשלוש וחצי שנות מאסר, אותו נאלץ לרצות בבית סוהר בעיר ואץ.
משם הצליח להבריח כמה מכתביו לעיתון בקושיצה.
ב-21 באוקטובר 1929 כמה מהאסירים, כולל לוי, החלו בשביתת רעב בהנחיית ה-KMP.
כדי לשבור את השביתה, השובתים הוזנו באופן מלאכותי.
כך רצו שלטונות בית הסוהר לתת להם תובנה טובה יותר להפסקת השביתה.
לוי קיבל דלקת ריאות עקב הטיפול הזה יחד עם שאנדור סטארון, ממנה לא התאושש.
בהלוויה לוי ארגנה קטו האמאן (פוליטיקאית קומוניסטית) הפגנה.
זולטאן ואש (מקודם: ויינברגר), מנהיג קומוניסטי, כתב את הדברים הבאים בזכרונותיו על לוי וסטארון: "למפלגת הקומוניסטים בהונגריה יש שני קורבנות קדושים חדשים.
לעולם לא נשכח את חברינו לנשק, שאנדור לוי ושאנדור סטארון."
גיסו היה מיהאי פרקש ואחיינו היה ולדימיר פרקש.
רחוב בסגד נקרא על שמו.
שאנדור מזאי (בהונגרית: Mezey Sándor; נאדאודבר, 14 בפברואר 1884 – בואנוס איירס, 5 בפברואר 1968) היה עורך דין, סופר, משורר, פובליציסט יהודי-הונגרי.
מזאי היה חלק מצוות המהדורה ההונגרית של התרגום והכתיבה של ההיסטוריה האוניברסלית של היהודים (הונגריה 1906).
שאנדור מזאי נולד במשפחה יהודית כבנם של אדה מזאי ושל לאורה מזאי.
הוא למד משפטים באוניברסיטת בודפשט, ולאחר עמידה בבחינות הלישכה קיבל רישיון לעריכת דין.
משנת 1909 עסק בעריכת דין בבודפשט.
הוא פרסם את כרך שיריו הראשון בשנת 1903 תחת הכותרת "שירים".
לאחר מכן יצאו שני כרכי שירה נוספים שלו בשם "שריפות" ו"לוהנגרין".
שיריו, שהיו וידוייו חמים של אידיאליסט אצילי, מאופיינים לעיתים בשפה צבעונית ובמוזיקליות חזקה.
מזאי כתב הרבה שירים בנושאי יהדות ויהודים.
ככותב גם פרוזה משך תשומת לב בסיפוריו הקצרים והמעניינים שפורסמו בעיתוני הקהילה היהודית של פשט ושלחמו נגד הריאקציה הפוליטית והתרבותית שאיימה על יהדות הונגריה.
הוא ניסה את כוחו גם בכתיבת דרמה ("סנט ג'נובה", וטרגדיה על בטהובן בשם "סונטת קרן ירח").
כעמיתו לעבודה של דודו, פרנץ מזאי, הוא השתתף בחיי הקהילה היהודית וזכה להצטיינות סביב פיתוחם של כמה מוסדות רווחה יהודיים.
הוא הצליח לשרוד את השואה ובשנת 1948 היגר והתגורר בארגנטינה.
משנת 1951 היה הבעלים של "משרד המידע ההונגרי", היה העורך של אנואריו מולנר (Anuario Molnar) והיה ראש מדור המוזיקה של "העיתון ההונגרי של ארגנטינה" (Argentínai Magyar Újság) ושל ו"העיתון ההונגרי של דרום אמריקה" (Délamerikai Magyar Újság).
שאנדור וינצה (במקור ויינברגר, בהונגרית: Vincze Sándor; שאטוראליאויהיי, 3 ביולי 1886 – ארצות הברית, 1946) היה עיתונאי ופוליטיקאי יהודי-הונגרי.
שאנדור וינצה נולד במשפחה יהודית כבנם של יוז'ף ויינברגר ושל גבריאלה בישבאום.
בקלוז'-נאפוקה הוא היה ממנהיגי הסוציאל-דמוקרטים המקומיים ובשנת 1918 מונה לסגן הנציב הממשלתי בטרנסילבניה.
ברפובליקה הסובייטית ההונגרית פעל תחת מור פריאוס ולאסלו דיאנש והיה קומיסר העם של בודפשט (ראש קומיסריון העם העירוני) ופיקח על התחבורה, בריאות הציבור והבנייה.
לאחר נפילת הרפובליקה הוא נעצר ב-13 באוגוסט 1919 בגין תפקידו תחת הרפובליקה, אך שוחרר כבר ב-25 באוגוסט.
הוא היגר לווינה, משם כתב מכתב ביחד עם ברנאט קונדור נגד ג'רג' לוקאץ' הוא היגר לארצות הברית באותה השנה עסק בעיתונאות ומת שם ב-1946.
שאנדור בן עמי או בנעמי (במקור שאמו ברגר, בהונגרית: Benamy Sándor; שאפ, 6 במאי 1899 – בודפשט, 13 באוקטובר 1989) היה סופר, עיתונאי, מתרגם יהודי-הונגרי.
שאנדור בן עמי למד באוראדיה וב"אקדמית המזרח" בבודפשט, שם הניח את יסודות כישורי השפה העשירים שלו.
הוא החל את הקריירה שלו כעיתונאי ב"יומן אוראדיה" (Nagyváradi Napló), ואחרי קריירת עיתונאות קצרה בבוקרשט, הוא עבד עבור העיתון אוי קלט בקלוז' וב"דפי ברשוב" (Brassói Lapok (napilap)).
הוא השתתף בעריכת חיי התיאטרון הטרנסילבני בטימישוארה (1930).
בן עמי סייר במזרח התיכון ורשם את חוויותיו בספרי מסע.
הראשון שבהם ששמו "מאירופה עד אסיה" (וינה, 1925; מהדורה שנייה בודפשט, 1937), ראה אור בדברי פתיחה של אנרי ברביוס.
השקפותיו על האמנות ראו אור בספר שהוציא ביחד עם גאבור גאל ששמו היה "על זה מדברים - אזהרה על אמנות ואנשים" (קלוז', 1927).
בשנת 1928 התחולל ויכוח ספרותי סביב הדרמה המינית-סוציולוגית שלו קאיט (Kajüt), שהוצגה בתיאטרון החדש בבודפשט ואחר כך בקלוז'-נאפוקה.
שישה סופרים עמיתים שלו: טיבדאר פקטה, אילש אישטוואן דיורי, שאנדור קארוי, ארנה ליגטי, קארולה נאג' וג'רג' סאנטו כתבו "רומן קולקטיבי" בשם "שלושת המחתרתיים" שהופיע בשנת 1933 עם ההקדמה של ארון טאמשי.
בשנת 1934 חזר להונגריה, שם בנוסף לספרי המסע, הרומנים והדרמות שלו, הופיעו גם תרגומיו הספרותיים.
הוא תרגם את הרומן של מיכאיל שולוחוב "הדון השקט" (1935).
בחודשים שלאחר מלחמת העולם השנייה הוא התיישב זמנית בקלוז'-נאפוקה; שם פרסם תרגום של המחקר של קובנטור שכותרתו "אמו של לנין" ואת הרומן של איליה ארנבורג "הנפילה של פריז" (1945), האחרון פורסם ב"הוצאת הספרים הרוסית".
בשובו לבודפשט, הוא היה המנהל הספרותי של הרדיו ההונגרי במשך תקופה ארוכה.
בן עמי: סיפור על שלוש מיטות; ברלין, 1923
השליח של פריז ; בן עמי; פריז, פברואר 1924
מאיסטנבול עד קהיר ; פישר, וינה, 1925
בן עמי: פלסטינה - מצרים.
מדריך (דרך טורקיה, איטליה ויוון) ; מסעות עולמיים, קלוז ', 1926
גאבור גאל - בן עמי: על זה מדובר!
אזהרה אמנותית ואנושית (כתב עת שמבין נושא יחיד); 1927
מהדורה מלאה ראשונה; מרטון, 1930
רומן קולקטיבי של שבעה סופרים טרנסילבניים; הקדמהארון טמאשי; קלוז'-נאפוקה, 1933
קרולה נאג' ; הקדמה בנדק מרסל; נתונים ערוכים וביוגרפיים מאת שאנדור בן עמי ; עידן, 1934
הייתי אזרח במרכז אירופה ; עידן, 1940
מספר קופץ החוצה ; עידן, 1943
קורותיהם של בני זוג במרכז אירופה בזמן ש"הגלובוס הפוליטי" מטלטל ימינה - הולך שמאלה.
עבדים לבנים ; שיקרה ניומדה, 1948 ( רומן פורינט, 25)
אולגה אבל - שאנדור בן עמי: לחם מר ; אנשים משכילים, 1953
הרפתקאות בעולם הגדול ;, 1957 (הרפתקאות מסע)
עם מעט כסף בכבישים גדולים ; 1961 (הרפתקאות מסע)
אולגה אבל - שאנדור בן עמי: בעקבות מפת רפאים ; 1963
מסביב לאירופה ; 1965 (הרפתקאות מסע)
החבילה, הרווק והילד הקטן ; סיפורת, 1975
שינויים במאה שלנו (היסטוריה עכשווית, בדרמות) ; עידן, 1978
הייתי אזרח מרכז אירופה (מהדורה מורחבת); 1983, (בסדרת העובדות והעדים)
רומן מאת עוזרת בית מלון ; עידן, 1985
הם נבהלו מעולם המין והטירוף, עם 12 תמונות ; עידן, 1986
היסטוריה ספרותית של אפטון סינקלייר ; עידן, 1938
הביוגרפיה של אפטון סינקלייר ; עידן, 1938
אגנש סמדלי: סין המדממת ; עידן, 1938
רומנים ; הספר הרוסי, קלוז'-נאפוקה, 1945
קובנאטור: אמו של לנין ; יוז'ה בלה אתנאום, קלוז'-נאפוקה, 1945
מוריס תורז: צרפת לאחר כניעת רטונדס ; הספר הרוסי, קלוז'-נאפוקה, 1945
שני רומנים קצרים (בדרום מטה) ; הספר הרוסי, קלוז'-נאפוקה, 1946
אפטון סינקלייר: מאחז אמריקאי ; 1947
אפטון סינקלייר: הדרך הקוצנית של האהבה ; סנדור בן עמי, 1958
פרידייש קארינתי : שנדור בן עמי: קאיט (הבקתה).
דיולה סילאדי: שאנדור בן עמי: "החבילה, הרווק והילד הקטן".
זולטאן סבו: שאנדור בן עמי: חייתי במאה ה-20. פרסומים להיסטוריה ספרותית, 1967.
שאנדור ואנדור (במקור ונטיאנר, בהונגרית: Vándor Sándor; מישקולץ, 28 ביולי 1901 – שופרונבאנפלבה, 14 בינואר 1945) היה אספרנטיסט, מנצח יהודי-הונגרי, מלחין שנספה בשואה.
שאנדור ואנדור נולד במשפחה יהודית כבנם של יעקב ונטיאנר, רופא, יליד ליפטובסקי מיקולש ושל רוזה פולאצ'ק.
בשנת 1919, בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, שאנדור ואנדור ארגן מועצת סטודנטים מהפכנית, שבגינה גורש מאוחר יותר (לאחר נפילת הרפובליקה) מכל בתי הספר התיכוניים במדינה.
הוא למד בברלין בשנת 1921 ובלייפציג בין השנים 1921 לבין 1924. לאחר מכן עבד באיטליה קרוב לשמונה שנים כקורפטיטור לאופרה.
הוא חזר להונגריה בשנת 1932, הפך למנצח התיאטרון בשופרון, אך עבד גם בבודפשט ובמישקולץ.
בשנת 1936 לקח על עצמו את ניהול המקהלה שהוקמה על ידי כמה מחברי מקהלת סלמאש, שלימים נודעה ברחבי הונגריה כמקהלת ואנדור של בודפשט (אך הוא ניהל גם מקהלות פועלים אחרות).
בתחום תנועת המקהלות קידם את יצירותיהם של בלה בארטוק, זולטאן קודאי ומלחינים בני זמנו אחרים באופן ייעודי, אך הוא בעצמו כתב יצירות למקהלה והלחין גם כמה מפרטי השירה של המשורר אטילה יוז'ף.
הוא ניהל יחסי עבודה ישירים עם אטילה יוז'ף ושוחח עמו מספר פעמים על יצירות המקהלה שנכתבו לשיריו, לעיתים קרובות בדרך זו נוצרה הצורה הסופית של העבודות.
שאנדור ואנדור הפך בשואה לקורבן של טרור מפלגת צלב החץ.
בנובמבר 1944 הוא נלקח לשופרונבאנפלבה, שם נרצח בעינויים.
קברו נמצא בבית העלמין קרפשי בבודפשט, מצבתו היא פרי יצירתו של הפסל אלדאר פרקש.
במישקולץ רחוב קיראי של היום נשא את שמו עד לחילופי המשטר.
בשופרון ובבודפשט ברובע 16 קראו רחוב על שמו.
יצירות תזמורת (סרנדה הונגרית, 1935)
מוזיקה קאמרית (רביעיות מיתרים, סונטות קאמריות)
אופרה (דוקטור אלמוש קיש, 1942)
שאנדור טסלר (בהונגרית: Teszler Sándor; בודפשט, 25 ביוני 1903 – ספרטנבורג, דרום קרוליינה, 23 ביולי 2000) היה מהנדס יהודי-הונגרי, שהיגר לארצות הברית לאחר מלחמת העולם השנייה, בעל מפעל טקסטיל, נדבן, פטרון.
שאנדור טסלר נולד במשפחה יהודית באימפריה האוסטרו-הונגרית.
הוא נולד עם קלאב פוט שניתן היה לרפא באותה התקופה רק בצורה מכאיבה מאוד, כך שטסלר בילה את שנותיו הראשונות בבתי חולים בבודפשט, אך לאחר מספר שנים של טיפול, הצליח להשתלב בבית הספר.
אחרי סיום לימודיו בתיכון בבודפשט, למד הנדסת טקסטיל באוניברסיטת קמניץ בגרמניה.
כיהודי טסלר לא יכול היה ללמוד באוניברסיטה בהונגריה בשל החוק נומרוס קלאוזוס שעל פיו מכסת הסטודנטים היהודים כבר התמלאה.
לאחר סיום לימודיו הצטרף לחברת הטקסטיל של אחיו בזאגרב שבקרואטיה בשנת 1925. בשנת 1929 התמזג המפעל עם מפעל אחר ועבר לצ'אקובץ, קרואטיה.
תעשיית הטקסטיל ביוגוסלביה לא הייתה כמעט קיימת בתקופה זו מכיוון שרוב חברות הטקסטיל היו בחלק הצ'כי של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
בשנת 1941 היא הפכה לחברה גדולה ולתשלובת.
בעקבות פלישת גרמניה ליוגוסלביה באפריל 1941, האזור בו היה מפעלו הפך לשליטת הונגריה.
המפעל המשיך לייצר מוצרי טקסטיל עבור ממשלת הונגריה ובמשך שלוש שנים משפחת טסלר, כולל אשתו ושני בניו, לא נפגעה.
כשצבא גרמניה כבש את הונגריה בשנת 1944 (מבצע מרגרטה), מצבם של יהודי הונגריה הידרדר במהירות.