tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על פי אגדה זו, הגולם קבור בעליית הגג של בית הכנסת אלטנוי בפראג.
המסורת מקובלת כיום בפראג, והמדרגות המובילות לעליית הגג סגורות על מנעול ובריח.
אך מקובל על החוקרים כי אגדת הגולם היא המצאה מאוחרת, ודעות החוקרים חלוקות בדבר תיארוך האגדה: גרשום שלום סבר שהיא התפרסמה רק בראשית מאה ה-19, ולכל המוקדם בין השנים 1740 - 1730.
היו שציינו את האפשרות שהסיפור היה קיים בעל פה לפני כן, ואולם אין דרך לדעת כמה שנים קודם.
בין השאר הועלתה ההשערה שייתכן שהאיש שיצר אותו בעל פה היה שמש בית הכנסת של פראג בימי רבנותו של הרב יחזקאל לנדא (המחצית השנייה של המאה ה-18), שסיפר לרב לנדא שבעליית בית הכנסת יש גופה של גולם שאותו יצר המהר"ל.
עד כמה שידוע היום, סיפור המהר"ל והגולם לא יצא לאור לפני שנות השלושים של המאה ה-19, והמקור המודפס הידוע הקדום ביותר לסיפור הוא בספר "Der Jüdische Gil Blas" ("היהודי גיל בלאס") משנת 1834, שחיבר יוסף זליגמן כהן.
לפי ד"ר אלי אשד, סיפור הגולם מפראג נוצר בידי הרב, הרופא והסופר לודוויג אוגוסט פרנקל בסביבות השנים 1832–1833. גרסת פרנקל של הסיפור פורסמה במגזין בווינה בנובמבר 1836. בשנת 1862 דאג פרנקל שהסיפור יתורגם גם לעברית בשני תרגומים שונים, במקביל מגרסה חדשה שיצר בגרמנית.
אגדות נוספות על יצירת גולם מיוחסות לרבי אליהו בעל שם מחלם.
בשו"ת "חכם צבי" לרבי צבי הירש אשכנזי, נכדו של רבי אליהו בעל שם.
מופיעה שאלה הלכתית הדנה בדבר אפשרות צירופו של הגולם למניין לתפילה.
בנו, רבי יעקב עמדין מספר:
הרב ישראל בעל שם טוב
גם הבעל שם טוב מייסד החסידות הוצג כיוצר גולם.
הסיפור עליו כיוצר גולם הוא אחד הפחות ידועים מאלו שקיימים.
אזכור ראשון ויחיד במינו של אגדה על הבעש"ט והגולם יש בספרו של הידען הגדול ד"ר שלמה רובין (1823-1910) חוקר ראשון מסוגו של תורות הנסתר בתולדות ישראל אנשי השם בחכמת הנסתר : בישראל ובאומות.
שם מסופר על הבעל שם טוב שהיה לו גולם שהיה משרתו בימי שבתו בכפר ופעם אחת ציווה הבעש"ט את הגולם למשוך עגלה בעטרן.
הכוונה הייתה רק לצירי האופניים אך הגולם משך את העגלה כולה בעטרן.
אז אמר הבעש"ט כי טוב לו שמש קטן מגולם גדול נתן בו את עיניו והפכו לגל של טיט.
רובין מציין במפורש כי הסיפור הזה לא נמצא בקובץ הידוע של סיפורים "שבחי הבעש"ט" והוא שמע אותו בעל פה.
נציין שהסיפור הזה אינו מוזכר בספרו המוקדם יותר של רובין מעשה תעתועים :כולל מקור וקורות וספרות כל מיני דעות נפסדות ואמונות כוזבות … בקרב כל העמים … בהשקפה מיוחדת על עמנו וספרותנו" (וויען : דפוס געארג בארג, תרמ"ז).
משנת 1887 שגם בו יש דיון מקוצר יותר על הגולם ויוצריו בספרות היהודית אבל אין אזכור ספציפי של סיפור הבעש"ט.
מה שאולי אומר שהמחבר עדיין לא היכיר אותו בשנת 1887.
ואולי לא היכיר אותו כי עדיין לא נוצר אז.
יש גם אזכור של הבעש"ט בערך על הגולם באנציקלופדיה היהודית באנגלית מראשית המאה ה-20 שאולי וכנראה מבוסס על האזכור של רובין.
אבל לא ברור שסיפור הבעש"ט והגולם בכלל הופיע אז בדפוס מלבד אצל רובין.
גרסה נדירה של עוד סיפור על הגולם והבעש"ט בדפוס הופיעה בשבועון "דבר לילדים " ב-1984 בעיבודו של הסופר ומלקט האגדות יפרח חביב סופר ילדים ידוע ומשתתף קבוע ב"דבר לילדים".":
הגר"א סיפר לתלמידו רבי חיים מוולוז'ין, שרצה לעשות גולם, אך נמנע מכך כתוצאה מתמונה שראה.
רבי חיים מוולוז'ין סיפר על כך בהקדמה לספרו של הגר"א "ספרא דצניעותא" (1818).
הפירוש של הגר"א לספר היצירה נחשב לפירוש המוסמך והמפורט ביותר הקיים, כפי שמראה העובדה, שזהו הפירוש היחיד לספר היצירה שעליו גופו קיימים כמה וכמה פירושים על הפירוש.
דבר שיכול לאשש שעניין זה העסיק את הגר"א במציאות ולא רק באגדה.
לפי הספר "קול התור", המיוחס בידי אחדים לתלמיד של הגר"א אך נראה שנכתב בסוף המאה ה-19 או בראשית המאה העשרים, הגאון ניסה ליצור את הגולם על מנת להילחם בכוחות הרשע בשערי ירושלים.
המחבר מספר שבילדותו בעיר וילנה, ככל הנראה בראשית המאה העשרים, שמע סיפורים ששרידי הגולם של הגאון נמצאים בעליית הגג בבית הכנסת של הגר"א בווילנה.
גורדון מספר שאביו אליהו גורדון, שהיה רב בבית הכנסת, אישר לו את קיומה של מסורת זאת שאותה הגדיר כ"עתיקה".
כך שהיא הייתה מן הסתם קיימת מזה עשרות של שנים לפחות.
יש מקום לשער שהמסורת הזאת על הגולם של הגאון מווילנה הייתה מקור ההשראה למסורת הספרותית המאוחרת על הגולם של המהר"ל מפראג, שהמחקר מראה שלא הייתה ידועה לפני שנות השלושים של המאה ה-19.
הגולם של הרב דוד יפה מיוחס לראשית המאה ה-19 ומאוזכר באנגלית בערך של האנציקלופדיה היהודית מראשית המאה העשרים.
האגדה מספרת כי הגולם היה מעין גוי של שבת ובלילות שבת היה מבעיר אש בתנורים ואת ההוראה לכך היה מקבל כדין בערב שבת.
פעם בגלל טעות קטנה בהוראה זאת גרם הגולם לדליקה ששרפה את כל העיירה.
הרב דוד יפה שראה עצמו אחראי לדליקה ציווה לבניו לבל יעסקו ברבנות אלא במלאכה.
צוואה שצאצאיו אמנם התעלמו ממנה נכדו רב יעקב שימש כרב בקוברין ורבי דוד יפה כדיין בקוברין.
האנציקלופדיה היהודית מפנה כמקור לסיפור בכתב העת "המגיד".
אבל חיפוש בחוברת הרלוונטית בכתב העת "המגיד " מספר 42 מאוקטובר -1867 לא מצא את הסיפור.
בתלמוד בבלי מסופר על רב חנינא ורב אושעיא, אמוראים בדור השלישי, שהיו יושבים בכל ערב שבת, והיו עוסקים בספר יצירה והיו בוראים "עגל משולש" (יש מפרשים שהגיע לשליש ימיו, שאז הוא משובח ביותר.
ויש מפרשים, שטעמו טוב כמו העגל הנולד שלישי לבטן אמו, שבשרו טעים ביותר).
אמנם, יש מפרשים גמרא זו, שלא היתה כאן בריאה ממש.
בספרות התורנית המאוחרת יותר, התייחסו לבריאת גולם לאחר ירידת הדורות, וכן ליצירתו באופן בר קיימא.
המקובל הנודע רבי משה קורדובירו, במאמרו על "דברי הקדמונים ביצירת אדם על פי ספר יצירה" כתב: "אל תחשוב המעיין שיש כח עתה לפעול על פי הספר הזה, שאינו, והטעם כי נסתמו מקורי המעשיות ואפסה הקבלה ופסו אמונים".
ורבי יוסף חיים מבגדאד כתב שהנברא על ידי ספר יצירה אינו יכול להתקיים יותר מעשרים וארבע שעות.
נוסחים שונים של סיפור הגולם החלו להתפרסם בגרמנית במהלך המאה ה-19, הן על ידי יהודים והן על ידי נוצרים, כאשר הסיפורים הנוצריים נושאים נימה אנטישמית.
בולט בסוגה זו וכנראה הראשון שהתפרסם על ידי נוצרי, היה תיאורו של יעקוב גרים, אחד משני האחים גרים מלקטי אגדות העם.
בשנת 1808 פרסם גרים ב-Zeitung für Einsiedler ("עיתון למתבודד") תיאור של הגולם היהודי.
על פי גרסה זאת, הגולם - שהוא בעצם משרת, נעשה בהדרגה גדול וחזק, ואז מוחקים ממצחו, שעליו רשומה המילה אמת, את האות הראשונה, וכך, כאשר נותרת רק המילה מת - הוא חוזר לעפרו.
אבל פעם אחת קרה שיוצר אחד התאחר להרוס את הגולם עד אשר היה גדול וחזק כל כך, שבתהליך הקריסה הוא נפל על בוראו והמית גם אותו.
תיאור זה תואם את המסורת לגבי הגולם של רבי אליהו בעל שם.
Kaiser Karl des Fünften erste Jugendliebe ("איזבלה ממצרים"), שכתב אכים פון ארנים, סופר ידוע בן התקופה וידידו של יעקב גרים.
הגולם שבו הוא יהודי, שנושא את כל התכונות שייחסו האנטישמים ליהודים - קמצנות, תאוותנות ויהירות.
בשנת 1818 פורסם ספרה של מרי שלי האנגלייה "פרנקנשטיין או פרומתאוס המודרני", שרבים מחוקרי הספרות מאמינים כי נכתב גם הוא בהשפעת הגולם..
סיפור הגולם מפראג נוצר בידי הרב, הרופא והסופר לודוויג אוגוסט פרנקל בסביבות השנים 1832–1833. הסיפור הופץ על ידי פרנקל דרך פרסומים בעיתונות האוסטרית והגרמנית והצ'כית דרך קשרים אישיים שהיו לו כעורך שבועון ספרותי עם סופרים אוסטריים גרמניים וצ'כיים.
ואולי מעל לכל דרך עלונים בבתי כנסת שעליהם היה אחראי לאורך שנים רבות כמזכיר קהילת וינה.
עלונים אלו נקראו בידי המונים לפני ובזמן תפילה.
דרך העלונים האלו יצר פרנקל את הרושם עבור המוני מתפללים שהמדובר בסיפור עממי קדמון.
גרסת פרנקל של הסיפור פורסמה במגזין בווינה בנובמבר 1836.
בשנת 1862 דאג פרנקל שהסיפור יתורגם גם לשפה העברית בשני תרגומים שונים במקביל מגרסה חדשה שיצר בשפה הגרמנית.
וזה הפך אותו לאדם היחיד במאה ה-19 שעסק בסיפור הגולם מפראג יותר מפעם אחת.
לאחר פרנקל אחד הראשונים בין הסופרים היהודים-גרמנים שהתייחס לגולם היה ברתולד אוארבך, בספרו Spinoza ("שפינוזה") מ-1837.
סופר יהודי-גרמני אחר שכתב בהשפעת הגולם היה מי שמוכר לנו בעיקר כמדינאי וכמי שכיהן כשר החוץ היהודי של גרמניה – ולטר רתנאו.
ספרו Rabbi Elieser Weib ("אשת רבי אליעזר") יצא לאור ב-1902.
בשנות השישים של המאה ה-20 פותח מחשב במכון ויצמן למדע, והשם שניתן לו (ולשני הבאים אחריו) היה "גולם", על שמו של הגולם המיתולוגי.
הדים וגרסאות שונות לאגדת הגולם קיימים ברחבי תרבות הפופ של המאה ה-20. בין השאר אחד מפרקי הסדרה תיקים באפלה עסק בגולם שנוצר על ידי אלמנה יהודייה לאחר שבעלה נרצח בידי אנטישמים.
אחד מספרי סדרת עולם הדיסק, Feet of Clay, של הסופר טרי פראצ'ט עוסק בגלמים בעלי מודעות עצמית שמנסים לשחרר את עצמם.
הסופר והמשורר הארגנטינאי חורחה לואיס בורחס כתב את השיר "הגולם", שבו הוא מתאר את המהר"ל ואת הגולם שלו.
במשחק התפקידים מבוכים ודרקונים "גולם" הוא סוג של כמפלצת שנוצרה על ידי מכשף רב עוצמה.
בשנת 2006 דמות זו שימשה בפרק מספר 43 של העונה ה-30 של הסדרה היפנית "סופר סנטאי", "גאוגאו סנטאי באוקנג'ר".
ספרה של שהרה בלאו, יצר לב האדמה, שיצא לאור בתחילת 2007, עוסק באישה שיצרה לעצמה גולם דמוי גבר.
בסרט "ממזרים חסרי כבוד", הדמות של השחקן והבמאי היהודי אלי רות' - דוני דונוביץ' - נחשדת כגולם על ידי חיילי הוורמאכט והדבר מביא את היטלר לכדי רוגז רב.
סדרת הספרים "הסודות של ניקולס פלאמל בן האלמוות" נותנת דגש על יצירת גלמים בידי אלכימאים.
שם מתואר גולם בתור יצור שלחש שנמצא עליו היכן שהוא מחיה אותו.
כבר בפרק הראשון בספר הראשון הרע הראשי בספר, האלכימאי דוקטור ג'ון די, יצר שלושה גלמים מאדמה ובוץ במטרה לגנוב את ספר המסורה ואת פרנל אשתו של ניקולס פלאמל מהחנות של ניקולס (שם מסופר בדרך אגב על הגולם מפראג).
בספר השני מתואר כי השותף של ג'ון די, אלכימאי בשם ניקולו מקיאבלי, יצר "טולפה" שהוא יצור הנברא מכוח הדמיון בלבד כדי לחסל את ניקולס התאומים וסקתך.
סקתך חושבת שם לרגע שזה גולם.
בשנת 2010 נראה הגולם בפרק השלישי של העונה הראשונה בסדרה שרלוק, כשלא ברור מנין הגיע ומי שולט בו.
הגולם הוא סוג של רוצח שכיר שחונק את קורבנותיו למוות, הוא גבוה מאוד ובעל מבנה גוף מוזר והוא מתעמת עם שרלוק וד"ר ווטסון במהלך הפרק, אך בשלב מסוים בורח ולא ברור לאן נעלם.
זוהי אחת הדמויות היחידות בסדרה שנעלמו ולא סופק אודותיהם הסברים.
בשנת 2013 דמות זו שומשה בפרק מספר 13 של העונה ה-8 של הסדרה על טבעי (סדרת טלוויזיה).
ספר מפתיע של הסופרת האמריקאית הלן וקר, טווה עלילה סביב גולם שנוצר על ידי מקובל יהודי שרלטן.
הגולם והג'יני (The Golem and the Jinni) יצא לאור על ידי הוצאת משכל (ידיעות ספרים), בשנת 2013. מאנגלית: שרון פרמינגר.
בסדרת כישור הזמן של הסופר רוברט ג'ורדן, מופיע הגולם - דמות לא אנושית שנוצרה באופן מלאכותי.
לאותו גולם כוח על אנושי וזריזות עילאית, וכלי נשק לא יכולים לפגוע בו.
בסדרת הטלוויזיה גרים, הגולם משמש כעלילת הפרק הרביעי בעונה הרביעית.
בסדרה "היהודים באים" ישנו מערכון על הגולם מפראג.
המערכון מבוסס בין היתר על פרנקנשטיין.
מספר דמויות של גיבורי על מבוססות על הגולם, כמו הדבר, איירון מן, האלק וביימקס.
גוליילמו מרקוני (באיטלקית: Guglielmo Marconi; 25 באפריל 1874 – 20 ביולי 1937) היה מהנדס חשמל איטלקי וזוכה פרס נובל לפיזיקה לשנת 1909 על תרומתו להתפתחות הטלגרפיה האלחוטית – פיתוח שיטה לשידור מידע באמצעות גלי רדיו ונחשב לממציא אנטנת המונופול.
מרקוני נולד בבולוניה שבאיטליה ב-25 באפריל 1874, כבן שני לג'וזפה מרקוני, אציל מדיני, ולאשתו, אנני ג'יימסון, בתו של אנדרו ג'יימסון האירי.
הוא למד בבתי ספר פרטיים בבולוניה, בפירנצה ולאחר מכן בליבורנו.
עוד בילדותו נתן מרקוני תשומת לב רבה למדע בנושאי החשמל והפיזיקה, ולמד את עבודותיהם של המדענים מקסוול, הרץ, ריג'י, לודג' ונוספים.
ב-1895 החל מרקוני לערוך ניסויי מעבדה באחוזה הכפרית של אביו בפונטנקיו (מצפון לסאסו מרקוני (Sasso Marconi)), שם הצליח לשלוח אותות חשמליים למרחק של אחד וחצי מייל.
ב-1896 לקח מרקוני את המכשירים שהמציא לאנגליה, שם הציג אותם בפני סר ויליאם פריס, המהנדס הראשי של שירות הדואר המלכותי.
מאוחר יותר באותה שנה, רשם את הפטנט הראשון בעולם על מערכת טלגרפיה אלחוטית.
במרץ 1897 הדגים מרקוני בהצלחה שידור אותות רדיו שחצו את מישור סָלִיסבַרִי (כ-6 ק"מ), וב-13 במאי אותה שנה ערך שידור רדיו שחצה את תעלת בריסטול.
אותה שנה, הקים מרקוני את חברת "הטלגרף האלחוטי ואותות בע"מ" (The Wireless Telegraph & Signal Company Limited) וב-1900 שינה את שמה לשם "הטלגרף האלחוטי של מרקוני בע"מ" (Marconi's Wireless Telegraph Company Limited).
אותה שנה הדגים בעיר לה ספציה לממשלת איטליה, כיצד אותות אלחוטיים נשלחים למרחק של עשרים מיילים.
ב-1899 הקים קשר אלחוטי בין צרפת לאנגליה על פני תעלת למאנש.
הוא הקים תחנות אלחוטיות קבועות בנידלס, באי וייט, בבורנמות, ומאוחר יותר במלון הייבן, השוכן ליד דורסט.
ב-1900 רשם את הפטנט המפורסם שלו, פטנט מס' 7777, על טלגרפיה סינטונית ומכוונת.
בדצמבר 1901, כשהיה נחוש להוכיח כי גלים אלחוטיים אינם מושפעים מעקמומיותו של כדור הארץ, הוא השתמש במערכת שלו להעברת האותות האלחוטיים הראשונים על פני האוקיינוס האטלנטי, בין פולדהו, קורנוול וסנט ג'ונס, ניופאונדלנד, למרחק של 2,100 מיילים.
ואולם, העדויות ההיסטוריות ברורות, ובית המשפט העליון של ארצות הברית החזיר את הזכויות לטסלה בשנת 1943.
בשנת 1923 הצטרף מרקוני למפלגה הפשיסטית, והיה מבכיריה.
הוא נשא נאומים פשיסטיים ברדיו במדינות אחדות.
בחתונתו, שנערכה ב-15 ביוני 1927, היה בניטו מוסוליני השושבין.
מתוקף תפקידו כנשיא האקדמיה האיטלקית למדעים, היה מרקוני חבר המועצה הפשיסטית העליונה, הגוף השלטוני הבכיר בימי שלטונו של מוסוליני.
מרקוני נפטר ברומא ב-20 ביולי 1937.
מרקוני למד בבתי-ספר טכניים ולכן הגיע לחקירה של גלי הרדיו מתוך עניין בתופעת האלקטרומגנטיות.
הוא הצליח לבנות מערכות לקליטה ולשידור גלי רדיו ולהגדיל את טווח הקליטה בהדרגה.
בהתחלה הטכנולוגיה החדשה שמרקוני פיתח לא זכתה להכרה באיטליה והוא עבר לעבוד ולהתגורר באנגליה.
רק לאחר מכן הצבא האיטלקי הבין את החשיבות של הטכנולוגיה והחל לעשות בה שימוש.
מרקוני הקים חברה שנקראה "חברת מרקוני לטלגרף אלחוטי" שהמשיכה לשכלל את השידור באמצעות הרדיו, כשצעד חשוב בהתפתחות הטכנולוגיה היה הצלחתן של אוניות מלחמה בריטיות לשדר למרחק של 130 ק"מ.
כדי שהשיטה החדשה תעורר עניין בציבור החליט מרקוני על צעד שיווקי, לשדר בזמן אמת דיווח ממרוץ היאכטות הפופולרי בארצות הברית - ה"אמריקה קאפ", ואכן, צעד זה זכה להתעניינות עולמית ולפרסום.
האתגר הגדול ביותר של מרקוני היה להעביר שדר רדיו מעבר לאוקיינוס האטלנטי, מה שנראה בקרב המדענים כדבר שאינו הגיוני.
בהתחלה ניסיונותיו נכשלו בזה אחר זה, אבל בסופו של דבר בשנת 1901 הוא הצליח לקלוט שידור רדיו שנשלח מאנגליה לצפון מזרח ארצות הברית.
זה היה הישג ראשוני בלבד כי איכות התקשורת הייתה גרועה ואמינות הקליטה ירודה, מה שהפך לכישלון שפגע קשה בחברתו של מרקוני.
רק לאחר כמה שנים הוא הצליח לבנות משדרים ואנטנות גדולים יותר וסוף סוף השידורים היו באיכות טובה.
טסלה הקדים את מרקוני בהמצאת הרדיו ושידר את שידור הרדיו הראשון בעולם בשנת 1893, אולם לא השכיל לפתח את המצאתו ומרקוני נחקק לעד בזיכרון הקולקטיבי כממציא הרדיו.
בעקבות ההצלחה חברת מרקוני הרוויחה כסף רב, אך הדבר החשוב יותר מבחינה מדעית היה זכייתו של מרקוני בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1909 בצוותא עם קרל פרדיננד בראון.
אירוע נוסף שהוסיף פרסום לחברת מרקוני היה בשנת 1912 - טביעת אוניית הפאר "טיטניק".
אלחוטן באוניה שהיה שליח של חברת מרקוני שידר אותות מצוקה וקריאה לעזרה באמצעות מכשירי החברה.
דעת הקהל ייחסה את הצלת חלק מהנוסעים לטכנולוגיה החדשה.
הטכנולוגיה שמרקוני פיתח הביאה לשינוי משמעותי בקשר בין מקומות מרוחקים שאין ביניהם קשר פיזי ואפילו עם גורמים שנמצאים בתנועה כמו כלי רכב אוניות ובהמשך גם מטוסים.
גולן יוסף אזולאי (נולד ב-3 בספטמבר 1968 בקריית שמונה) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון וזמר ישראלי.
אזולאי נולד בקריית שמונה לרחל ויוסף, אחיו הוא הצייר שי אזולאי.
כשהיה בן 12 עבר עם משפחתו לערד.
בצה"ל שירת בנח"ל המוצנח וכסמל במחנה 80. לאחר שחרורו מהצבא עבר ליפן והתפרנס ממכירת תמונות ונגינה ברכבת התחתית.
לאחר טיול במזרח הרחוק ובהודו חזר לישראל.
לאחר זמן עבר שוב ליפן במטרה להרוויח כסף, והתפרנס מניהול סוכנות תכשיטים שבבעלות חבר נעורים שלו, ואף עבד בתור בדרן במועדון לילה.
ב-1993 חזר לישראל שוב והחל ללמוד משחק, ובשנת 1996 סיים שלוש שנות לימוד בסטודיו למשחק ניסן נתיב לצד נדב אסולין, אמנון וולף וגלעד פרלמן.
בתחילת דרכו עבד כליצן והופיע בגני ילדים.
בשנת 2001, בעקבות "לימודי חשיבה הכרתית" בשיטת ימימה, החל בתהליך חזרה בתשובה.
מאז הפסיק לעבוד בשבת והוא חובש לראשו כיפה וכובע קסקט.
הנחה את הסדרות הדוקומנטריות "חכמי ספרד" (2004, 6 פרקים) ו"אנשי השם" (2009, 3 פרקים), אשר שודרו בערוץ 2.
מ-2017 מגיש בימי שישי תוכנית רדיו בכאן מורשת, אותה הוא כותב ועורך.
בשנת 2023 החל להנחות תוכנית ראיונות קומית "גולן עם העם" בערוץ הידברות, בה יוצא לשטח לראיין אנשים במקומות שונים.
בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער
ב-1998 שיחק בהצגה "גיא אוני" שכתבה פנינה גרי (ע"פ הספר "גיא אוני" מאת שולמית לפיד) וביים מישה לוריה.
ב-2000 שיחק בהצגה "הפר עם הפרח בפה" שעיבד וביים יענקל'ה יעקובסון, ובהצגה "אהבת איתמר" מאת דבורה עומר שביימה חגית רכבי ניקוליבסקי.
ב-2006 גילם את עמרם בהצגה "הלילה הזה" מאת דפנה אנגל-מחרז שביים משה נאור.
ב-2007 שיחק בהצגה "דרך השיר" שכתבה וביימה צביה הוברמן.
ב-2008 שיחק בהצגה "תיבת נוח" מאת חמוטל בן זאב ויאקי מחרז שביים ישראל גוריון.
שיחק גם בהצגות "חמש אהבות" ו"שמוליק של זוהרה" מאת חגית רכבי ניקוליבסקי.
ב-2001 השתתף במחזה "עשו עליך פעם סרט?" מאת אייל דורון ובבימויו.
ב-2002 שיחק בהצגה "אלטלנה" שכתב וביים אלדד זיו.
ב-2003 גילם את מיטש בהצגה "חשמלית ושמה תשוקה" מאת טנסי ויליאמס שביים אילן רונן.
ב-2004 גילם את יונתן בהצגה "קיסריה סוף שבוע" מאת גורן אגמון שביים אבישי מילשטיין.
ב-2005 גילם את שמעון בהצגה "סינית אני מדברת אליך" מאת סביון ליברכט שביים עודד קוטלר, ושיחק בהצגה "אהבה ממבט שלישי" מאת סוזן סנדלר שביים אלון אופיר.
ב-2008 שיחק בהצגה "עלמה ורות" מאת גורן אגמון שביים מיכה לבינסון.
ב-2006 שיחק במחזמר "כמו בסרט" מאת שלומי מושקוביץ שביים משה קפטן.
ב-2010 שיחק לצד אביתר לזר בהצגה "שברי לוחות" שעיבד וביים גלעד אלפסי ע"פ סיפור מאת הרב חיים סבתו.
בשנת 2010 גילם את הרב שלמה קרליבך בהצגה "קרליבך חי" בבימויו של יואל זילברג, בין השאר לצד שלומי גולדברג והחזן ישראל רנד.
ב-2008 ביים את המחזמר "הרשל'ה" שכתבה חמוטל בן זאב.
ב-2012 ביים לצד איז'ו ליבוביץ' את ההצגה הקומית "ככה זה לא תשובה" אותה כתב ליבוביץ.
ב-2016 ביים את המופע "מתגברים" הכולל ארבעה סיפורים אישיים של אנשים שהתגברו על מכשולים גדולים, בהפקת ארגון "מעגלים".
ב-2017 ביים את ההצגה "מסכים", העוסקת בהתמכרות למסך, בהפקת ארגון "מעגלים".
בין השנים 1998–2001 גילם את סמל פרקש בסדרת הטלוויזיה שיצרו אורי ובני ברבש, "טירונות".
גילם את שוקי בסדרת הטלוויזיה של אורי ענבר ושמי זרחין, "האישה האחרת" ב-2000. ב-2002 גילם את אלי מנשה, עו"ד ממוצא מזרחי המגיע למושב אשכנזי, בסדרת הטלוויזיה "בנות בראון"; והשתתף בסדרת הטלוויזיה שיצרו אורי ובני ברבש "מיי פירסט סוני".
ב-2004 בסרט הקולנוע שביים דן תורג'מן "משהו מתוק" גילם את אזולאי, ובסרטו של אסי דיין "הבשורה על פי אלוהים" גילם את תומאס דה טורקמדה.
ב-2005 גילם את נפתלי אטיאס בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "השיר שלנו".
ב-2006 גילם את מולי נועם בעונה השנייה של "השמיניה".
ב־2007 שיחק בסרט הטלוויזיה "וסרמן איש הגשם".
ב-2008 גילם את שגיא בסדרת הטלוויזיה שביימה עירית לינור "משמורת".
ב-2009 גילם את יהודה פרץ בסדרת הטלוויזיה שנוצרה על ידי לימור נחמיאס "גירושים נפלאים".
ב-2010 התארח בסדרת הטלוויזיה "הפיג'מות", שם גילם את מנהל "עולם חכם"; גילם את רובי דנון בעונה השנייה של "דאוס"; וגילם את גבי בסדרה "15 דקות".
ב-2011 גילם את עזרא אלחנני בסדרת האקשן של ערוץ 10, "אחת אפס אפס".
ב-2012 גילם את שמעון טוויטו בסדרת הפשע של yes "נויורק", וגילם את אביהם של גיא ודנה בתוכנית הילדים "מבצע קיפוד".
ב-2014 השתתף בתוכנית הדוקומנטרית "חוזרים קדימה", שהנחה מאיר סוויסה בערוץ הראשון.
ב-2015 שיחק את אחיה של מוניק בסדרה הקומית "פולישוק".
בשנת 2016 שיחק בסדרה "כוכב הצפון" את תפקיד ראש המועצה ובסדרה "פלאשבק" את אביה של ניר בר גפן.
בשנת 2017 החל לשחק את אביו של אבינועם בסדרת הדרמה הקומית של HOT, "שבאבניקים".
ב-2018 שיחק בסרטו של אלירן מלכה, "הבלתי רשמיים".
בשנת 2020 שיחק בעונה החמישית של "כפולה" בתפקיד הזמר שלומי חזן.
באותה שנה גילם את אביה של מיקי (שירלי לוי) בסדרה "זיגי".
בשנת 2022 גילם את בעל החנות בצפת בה עובדת פייגי, העקרה בסרט "עקרה".
ב-2023, גילם את רבי יהודה בר אילעאי בסרט "רשב"י" - עיבוד קולנועי לסיפורו של רבי שמעון בר יוחאי מאת יהודה גרובייס, לצד מוריס כהן, רותם זיסמן-כהן, דניאל גד, שי אברמסון, אילן נוב, דניאל אהביאל, ישי לפידות ושוקי סלומון.
ב-2024 שיחק בסדרה "אף אחד לא עוזב את פאלו אלטו" בתפקיד השוטר שלום.
בנוסף, שיחק בסדרה "האמת" של כאן 11.
ב-2009 הוציא אלבום ראשון, "בדרך אל הלב".
ב-2010 הגיש בהגשת תוכנית יומית אישית ברדיו גלי ישראל בשם "העם עם גולן".
ב-2016 יצא אלבומו השני, "ילדות מאושרת".
אזולאי מופיע ברחבי הארץ ובמופע הוא מספר בהומור על מסע ההתחברות לשורשיו הספרדיים והיהודיים.
את המופע כתב לצד גלעד פרלמן, שגם ביים את המופע.
במרץ 2024 הוציא שיר פורימי "עמלק הסתלק" באמצעות אפליקציית סנאפצט, באווירת מלחמת חרבות ברזל.
מתגורר משנת 2012 בשכונת גבעת מרדכי בירושלים.
גׇּלְיָת הוא דמות מקראית, לוחם פלשתי גדול ממדים מגת אשר לחם בישראל בימיו של שאול המלך.
שמו ותיאורו מופיעים לראשונה ב.
פרט לפסוק ד' בו גָּלְיָת נקרא בשמו, נזכר גָּלְיָת בפרק י"ז רק בהתייחסות למוצאו: הַפְּלִשְׁתִּי.
מוצאו של גָּלְיָת מהעיר הפלישתית גת.
הכינוי "הפלישתי" מרמז על נקודת מבטם של בני ישראל.
ייתכן כי שמו של גָּלְיָת הוא מהשורש ג-ל-ה.
ואילו משה גרסיאל מצביע על מצלול בצימוד השמות 'גׇּלְיָת שמו מגת, צימוד זה לשיטתו, יוצר חרוז פנימי.
בקרב החוקרים יש מחלוקת האם השם גוליית הוא שמי או פלשתי או שאולי, כפי שהציעו בנימין מזר ואחרים מדובר בשם תאופורי חורי המורכב מהיסודות גל (דבר) והקדומת התיאופרית - ת' המהווה צורה מקוצרת שכיחה של שם האל תשוב לפיכך 'גליית' בהוראת דבר האל תשוב.
לפי , גוליית הוא אחד מארבעת ילידי הרפה.
יש שפירשו את "ילידי הרפה" כאחד מיתר הרפאים שהיו תושבי הארץ הקדומים.
לפי פרשנות זו ייתכן שתיאורו כגיבור פלשתים מתייחס לארץ מוצאו או מגוריו, אך מוצאו אינו מעמי פלשתים אלא מהרפאים.
על פי המתואר ב, התרחשה מלחמה בין פלשתים, שגוליית הוא גיבורם, לממלכת ישראל.
איש אינו מנסה לגבור על גוליית עד שהנער דוד מתנדב להילחם בו ומצליח להורגו.
סיפור מקביל לסיפור זה, מסופר בקצרה ב אך שם הגיבור הנלחם עם גוליית בפרק זה הוא אלחנן בן יערי.
לתיאור קומתו ולבושו של גָּלְיָת מוקדשים ארבעה פסוקים ב:
על פי שיטת הרמב"ם לפיה אמה היא 45.6 ס"מ (וזרת היא מחצית האמה, כלומר 22.8 ס"מ) יוצא שגובהו של גוליית הוא 2.96 מטר.
הציוד הצבאי אותו נושא גָּלְיָת מתאים להתמודדות הנעשית פנים אל פנים.
תיאורו של גָּלְיָת בהמשך כענק הבז לדוד בא להסביר את עונשו של גָּלְיָת, .
יוסף בן מתתיהו בספרו "קדמוניות היהודים" מוסיף על התיאור במקרא וטוען כי רבים היו נושאים את כליו וכידונו היה כבד מלשאת אותו ביד ימין.
הציוד אשר ברשות גָּלְיָת דומה לתיאור הציוד אשר נמצא בידי גיבורי ה"איליאדה" להומרוס, אשר מוצאם מאיי יוון.
לפי חלק מגרסאות תרגום השבעים, גובהו של גוליית היה רק ארבע אמות וזרת.
(2.05 מטרים, על פי שיטת המדידה המובאת לעיל)
התלמוד מזהה את אמו של גׇּּלְיָת עם ערפה המואבית, שלשיטתם היא הרפה, הנזכרת במקרא כדמות וכאמם של שלושת הענקים המוזכרים במקרא ().
שני שמות אלה, ערפה והרפה, נדרשים בתלמוד על דרך גנאי.
על בניה הענקים של ערפה-הרפה נאמר ב: .
הדברים רומזים לדוד המלך, מצאצאי רות, שהרג את גָּלְיָת.
המסורת המזהה את ערפה עם הרפה באה לידי ביטוי גם במדרש רות זוטא, המזהה את גׇּלְיָת הפלישתי כבנה של ערפה.
על פי המקרא, גׇּּלְיָת הוא מצאצאי הרפה יאיר זקוביץ מציין כי המסורת אשר מזהה את ערפה עם הרפה מתעלמת מהעובדה, שערפה היא מואבייה ואילו בני הרפה הם פלשתים.
לשיטתו הזיהוי נובע מהיות בני הרפה המכונים אף הם 'רפאים' () והם תושבי עבר הירדן.
עוד נאמר בגמרא שערפה שכבה עם מאה גברים וכלב ומהם נוצר גוליית.
בתוספתא לתרגום נכתב שגוליית היה מזרע שמשון.
רבי משה סופר כתב בספרו תורת משה שערפה התעברה משמשון בעת מאסרו אצל פלשתים.
שמו של גׇּלְיָת מופיע בקוראן בסורה 2, סורת אל-בקרה, סורת הפרה, 249–251. מעבר לכתוב בסורה זו, הכתוב בקוראן אינו מרחיב דבר.
מוחמד בן עבד אללה אלכסאאי אשר כתב בסביבות המאה ה-11, אשר אודותיו ידוע מעט מאוד, מרחיב מעט על מידת גובהו של גָּלְיָת בספרו "סיפורי הנביאים".
מידת גובהו על פי אלכאסאאי היא שמונה עשרה אמה.
בספרו של אלכסאאי, גׇּלְיָת מגיע לשדה הקרב כאשר הוא רכוב על פיל.
לפי אלכאסאאי הדו-שיח המתנהל בין דוד לְגׇלְיָת שזור דברי זלזול כלפי דוד.
בסיפור זה נוטל דוד שלוש אבנים ובעזרתן הוא מביס את גׇּלְיָת ובשתיים האחרות את צבאו של גׇּלְיָת.
בסיפור המופיע ב, דוד הורג את גָּלְיָת בעמק האלה ובסיפור המופיע ב הוכה גָּלְיָת על ידי אלחנן בן יערי.
בשני הסיפורים מושוות חניתו של גׇּלְיָת ל"מנור אורגים".
השוני בין שני הסיפורים הוא, שדוד הכה את הפלישתי בעמק האלה ואילו הסיפור על אלחנן בן יערי מורה על מקום אחר בשם גוֹב.
כלומר לפי דברי הימים, אלחנן הרג את אחיו של גׇּלְיָת, ששמו "לַחְמִי".
בחקר המקרא נהוג לראות בשני הסיפורים כסותרים זה את זה, ומספר חוקרים הציעו פירושים שונים לשוני.
בתוך כך, יש המייחסים את הרג גוליית לאלחנן, בנימוק שהמסורות של דוד, בהיותו דמות מרכזית, נוטות "לשאוב" אליהן מסורות אחרות ולייחס אף אותן לדוד.
לשיטתם, סיפורו של אלחנן הוא המסורת הקדומה ואילו סיפור דוד וגׇלְיָת הוא סיפור מעובד הבא להאדיר את שמו של דוד.
בגרסת ספר דברי הימים לפיה הפלשתי היה אחיו של גׇּלְיָת הם רואים כניסיון של המחבר ליישב את הסתירה שבספר שמואל.
לעומת זאת, הפרשנות המסורית לסיפורים דוגלת בפירוש שמיישב בין השניים.
כך, יהודה קיל בפירוש דעת מקרא משער כי הגיבור, שהרג אלחנן קרוי גׇּלְיָת על שם הגיבור שהרג דוד, או ש"גׇּלְיָת" הוא כינוי לכל גיבור פלישתי.
לפי רש"י ופירוש יונתן שמובא ברד"ק, אלחנן בן יערי הוא דוד.
המחבר המקראי מדווח כי: והלה הורג את גׇּּלְיָת, כאשר הוא משתמש בעזרת קלע ואבן.
מהסיפור בשמואל א', י"ז עולה כי האבן טבעה במצחו של גׇּלְיָת ודוד נותן לו את מכת המוות בחרבו.
ישנם קווים מקבילים בתיאור נפילתו ומותו של גׇּלְיָת לבין נפילתו של האל דגון.
גׇּלְיָת כמו דגון יכול להשתמש באלוהיו בקללות נגד האויב אך לא להינצל בידיו.
כמו גׇּלְיָת גם על דגון מסופר כי הוא שוכב על הארץ וראשו כרות.
לאחר הקרב חרבו של גׇּלְיָת הובאה לעיר הכהנים נוב.
החרב ניתנה לדוד בחזרה על ידי אחימלך בן אחיטוב בעת שברח מפני שאול.
ג'ורג' ואיירה גרשוין מזכירים את דויד וגוליית כדוגמה לסיפור תנ"כי שלא התקיים במציאות בשיר "It Ain't Necessarily So" מתוך האופרה העממית "פורגי ובס".
דרורה חבקין הלחינה ושרה את השיר "וחרב אין ביד דוד", שבוצע גם על ידי להקת פיקוד הצפון.
להקת "כוורת" שרה את השיר "גוליית", אשר מתאר באופן היתולי את דמותו של גָּלְיָת, את יחס עם ישראל אליו ואת הקרב.
אחד השירים הראשונים שהקליט הזמר שלמה ארצי הוא השיר "גוליית", אותו הלחין למילותיו של אהוד מנור.
טוביה צפיר שר עם איתי ג'רופי ומקהלת ילדים את השיר על דוד וגוליית בסיפורי התנ"ך למילים של מירי מאיירס ולחן של ליאורה שלזינגר בשנת 2005.
הלהקה "המארס וולטה" (The Mars Volta) הוציאה בשנת 2008 את האלבום "התוהו ובוהו בגוליית" ("The Bedlam in Goliath").
אלבום המתאר את גָלְיָת באופנים שונים.
ידוע פסלו של האמן אנדריאה דל ורוקיו שנקרא "דוד".
הפסל מציג את המלך דוד בצעירותו, עומד בתנוחת ניצחון מעל ראשו הכרות של גָּלְיָת.
הפסל מוצג המוזיאון הלאומי ברג'לו, בפירנצה, איטליה.
העתק של הפסל, מוצג במוזיאון מגדל דוד.
שני פסלים סביבתיים של האמן אביגדור ניצן, הוצגו בתערוכת פסלי חוצות בכפר סבא.
אחד הפסלים מתאר את דוד הנער אשר הרג את גָּלְיָת הענק.
דמותו של גׇּלְיָת הענק צבוע בכחול שרועה על הקרקע במרחק מדוד.
בציורים רבים מודגש גודלו של גׇּלְיָת בניגוד לדוד גם כאשר הוא שרוע על האדמה, כמו בציוריהם של רובנס וטיציאן.
ציורים אחרים מדגישים את גובהו וגודלו ומתארים את קרב הביניים כמו באיור של נחום גוטמן משנת 1938. ברבים מן הציורים שצוירו על ידי אמנים מפורסמים כמו גוסטב דורה, ראשו של גׇּלְיָת כרות.
אחד הציורים הידועים הוא דוד עם ראשו של גוליית של האמן האיטלקי קאראווג'ו, וכן גם ציורו של הצייר הגרמני אוסמר שינדלר.
גלְיַת מוקש עוקב הוא כלי רכב בלתי מאויש מונחה מרחוק, שפותח על ידי הורמאכט במלחמת העולם השנייה.
הגלית נשא מטען של 60-100 קילוגרם חומר נפץ ונעשה בו שימוש למטרות מגוונות: החל בהשמדת טנקים וכלה בשיבוש מערכי חי"ר צפופים והרס בניינים.
הוא היה מונחה באמצעות קו טלפון שהשתרך לאחור עד המפעיל.
בסוף 1940 השיג הוורמכאט אב טיפוס של מוקש עוקב שיוצר בידי הצרפתי אדולף קגרסה.
לאחר מכן משרד החימוש הגרמני הטיל על חברת יצור הרכב הגרמנית בוגוורד מברמן לפתח מכשיר דומה בעל יכולת לשאת 50 קילוגרם חומר נפץ.
תוצאת הפיתוח הייתה "גלית" (SdKfz.
גלית נשלט מרחוק על ידי ידית היגוי שהייתה מחוברת בכבל טלפון לחלקו האחורי של המכשיר.
כל גלית היה חד פעמי ומטרתו הייתה להתפוצץ עם מטרתו.
בתחילה הונע הגלית בעזרת מנוע חשמלי אך בשל עלותו הגבוהה (3000 רייכסמרק) והקושי לתקנו בשדה הקרב הוחלף המנוע החשמלי במנוע בנזין אמין יותר.
בגלית נעשה שימוש בכל החזיתות בהן לחם הוורמאכט, מאביב 1942. נעשה בו שימוש בעיקר ביחידות שריון והנדסה קרבית.
הגלית נודע לשמצה בעיקר בשל השימוש בו במרד ורשה ב-1944, שם יחידות הורמאכט והאס אס השתמשו בו כדי לדכא את ההתנגדות העזה של הארמייה קריובה.
בשל מחסור בנשק נגד טנקים, נשלחו מתנדבים מקרב הפולנים לנתק את כבל הטלפון לפני שהגלית התפוצץ.
גם בזמן הפלישה לנורמנדי נעשה שימוש בגליתים, אך בשל הפגזות הארטילריה הרבות הם הפכו ללא מבצעיים.
למרות שיוצרו 7,564 גולייתים במהלך המלחמה הם לא נחשבו להצלחה בעיקר בשל עלותם הגבוהה, מהירותם הנמוכה (9.5 קמ"ש), פגיעות כבל הטלפון והשריון הדק שאפשר לכל נשק אנטי טנקי לחסלו.
עם זאת הגלית הניח את היסודות לפיתוחים של שליטה מרחוק על מכשירים לאחר המלחמה.
גולייתים ששרדו את המלחמה מוצגים כיום לראווה במספר מוזיאונים, ביניהם מוזיאון החימוש האמריקני, מוזיאון הטנק בובינגטון בבריטניה ובמוזיאון השריון הגרמני.
גולים הוא מחזהו היחיד של הסופר האירי ג'יימס ג'ויס.
"גולים" נחשב לאחת מיצירותיו הפחות מוכרות של ג'ויס, והוא הועלה על הבמה בתיאטראות לונדון לראשונה רק ב-1970. ג'ויס, חסיד ומעריץ מושבע של הנריק איבסן, כתב את המחזה ברוח סגנונו של המחזאי הנורווגי.
המחזה הוא על משולש אהבה בין ריצ'רד רואן, סופר, רעייתו ברתה, אישה לא משכילה, ורוברט הנד, ידיד נעורים של רואן ועיתונאי מצליח, שהוא ורואן נהגו להתהולל בצעירותם.
הדמויות במחזה מייצגות בעליל את ג'ויס עצמו, רעייתו נורה ואחד מחבריו.
המחזה נכתב על רקע ביקור המולדת של ג'ויס באירלנד ב-1909, בו פגש אחדים מחבריו.
ג'ויס החל לכותבו ב-1914, סיימו ב-1916 והוציאו לאור ב-1918. ניסיונותיו של ג'ויס להעלות את "גולים" על בימת תיאטרון אבי או תיאטרון דובר אנגלית מרכזי אחר לא עלו יפה.
רק ב-1970, כשלושים שנה לאחר מותו, העלה הרולד פינטר את המחזה על במת תיאטרון מרמייד בלונדון.
חברו של ג'ויס, פאדריק קולם, התבטא כי:
"למבקרים הייתה תחושה כי ("גולים") חסר הן את הקסם של דיוקן האמן כאיש צעיר והן את העושר של יוליסס.
הם ציינו כי המחזה נכתב בצלמו של מחזה איבסני, וכי הוא פרי עבודתו של מעריץ צעיר של המחזאי הסקנדינבי הדגול."
משנשאל לימים על ידי ידידו איטלו זבבו מדוע קרא למחזהו "גולים" ענה ג'ויס:
ריצ'רד רואן, סופר אירי, חוזר לעירו דבלין לאחר תשע שנים ברומא.
עמו שבים רעייתו ברתה ובנו ארצ'י, בן השמונה.
בדבלין הם פוגשים את רוברט האנד, עיתונאי בעל שם, ידידו מנוער של רואן, שהיה שותף לחיי ההוללות שלו כשהיו צעירים.
רוברט מנסה להשיג לריצ'רד משרה באוניברסיטה, ובמקביל לפתות את ברתה מאחורי גבו.
הוא מזמין אותה לביתו, והיא מספרת על כך לריצ'רד, שהולך בעצמו לביתו של רוברט.
בדו-שיח ביניהם מתוודה ריצ'רד שהוא דווקא קיווה שהשניים יבגדו בו.
משמגיעה ברתה לבית הוא משאיר אותה בחברתו של רוברט, והולך.
ברתה ההמומה חושדת שמא בעלה בוגד בה עם ביאטריס, אישה משכילה ממנה.
היא נשארת עם רוברט, אך לא ברור האם בגדה בבעלה, והספק מכרסם בו.
במערכה השלישית מגיעה ברתה לביתה.
בעיתון הבוקר מופיע מאמר המערכת פרי עטו של רוברט שישב וכתב אותו כל הלילה.
המאמר עוסק ביחסה של אירלנד לבניה שעזבו אותה, ועתה היא קוראת להם לשוב.
ריצ'רד וברתה חוזרים זה לזה.
המחזה עלה בתיאטרון הבימה ב-17 בספטמבר 1981, בבימויו של תיאודור תומא.
מעצבת התפאורה והתלבושות הייתה לידיה פינקוס-גני, המנהל המוזיקלי היה פולדי שצמן ומתרגמת המחזה הייתה רבקה משולח.
בהצגה שיחקו אלכס פלג בתפקיד ריצ'רד רואן, רחל דובסון בתפקיד ברתה, אריאל חן, יואב סיב, רוני וגנר בתפקיד ארצ'י בנם, שמואל עצמון בתפקיד רוברט הנד, עיתונאי ושולמית אדר בתפקיד ביאטריס ג'אסטיס.
רכב משוריין גולן הוא כלי רכב קרבי משוריין (רק"מ) בעל הנעה כפולה (4X4) המשמש כאב טיפוס לרכב לחימה מתוצרת רפאל - מערכות לחימה מתקדמות הישראלית ו-Protected Vehicles Incorporated האמריקאית.
משימתו העיקרית של הגולן היא לספק הגנה מרבית ומיטבית לנוסעים ואנשי הצוות.
פלטפורמת רק"מ גולן יכולה לשמש בין היתר כנושאת לוחמים, אמבולנס משוריין וגם כרכב איסוף מודיעין.
צורת ה-V של הרכב תוכננה במיוחד על מנת שהוא יוכל להגן על נוסעיו בצורה יעילה מפני מוקשים ומטעני צד.
גולן תוכנן כך שיהיה אפשר לעשות שימוש ברמות שונות של מיגון, החל ממיגון פסיבי קל ועד מיגון אקטיבי ומשמעותי, כזה שיוכל להגן גם מפני התקפות של RPG.
חיל הנחתים האמריקני ביצע הזמנה עבור 60 כלי רכב שהיו אמורים להשתתף בלחימה בעיראק.
בעקבות רכישה זו, התאפשרה רכישה גדולה יותר הן לכוחות האמריקאים והן לצה"ל, אך לבסוף גולן הודח מהתחרות של חיל הנחתים ורוב כלי הרכב מסוג זה יצאו משימוש פעיל בחיל הנחתים האמריקני.
גולם במעגל הוא סרט ישראלי של ענר פרמינגר משנת 1993 על פי ספרה של לילי פרי-אמיתי שיצאה לאור בשנת 1986, אך עם שינויים מהספר המקורי.
הסרט זכה במספר פרסים בישראל ובעולם, בהם פרס אופיר לשחקנית הטובה ביותר (חגית דסברג).
בסוף 1987 קיבלה אשת הקולנוע עידית שחורי את זכויות ההסרטה של הספר "גולם במעגל" מהסופרת לילי פרי.
שחורי לא מימשה את הזכויות וענר פרמינגר לקח על עצמו את הפרויקט בסיוע המפיק חיים שריר.
את התסריט כתב הטלי זילברשטיין בסיוע מענק של קרן הקולנוע הישראלי.
תקציב נוסף להפקת הסרט התקבל מרשות השידור.
מיקי סתיו (חגית דסברג) היא פסנתרנית מופנמת ועצורה הנאבקת על זהותה, ומתנתקת בהדרגה מן העולם ההרמטי והמוגן שבו גדלה.
מיקי ממולכדת בתוך מעגל של מערכות יחסים תובעניות המציגות חלקי מראות לאישיותה.
תהליך התבגרותה מתאפיין במתח החריף בין עולם המוזיקה הקלאסית עליו התחנכה, לבין הראליה של העולם היצרי הנחשף בתוכה ומחוצה לה במהלך הסרט.
תהליך התבגרותה של מיקי הוא המוקד של סיפור החמצה, התנתקות ולידה מחדש.
הסרט מכוון את הקהל להזדהות עם רגישותה של אישה מתבגרת, ומאיר את הכאב, הפרידה והמוות כחיוניים לחוויית הגדילה מגולם לפרפר.
חגית דסברג - מיקי סתיו
ניקול קסל - גברת סתיו (אמה של מיקי)
גדליה בסר - מר סתיו (אביה של מיקי)
אלברט כהן - סבה של מיקי
דני ליטני - אמנון אורנשטיין
איצ'ו אביטל - אורי רוזס
ענת וקסמן - מרלן ברמלא
2009 - "גולם במעגל", פסטיבל של מבחר סרטים ישראלים של כל הזמנים, מילאנו, איטליה.
פרס וולג'ין: הסרט הישראלי הטוב ביותר בפסטיבל ירושלים 1993.
אנטיגונת הזהב: הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע הים תיכוני במונפלייה, צרפת 1993.
פרס האקדמיה הישראלית לקולנוע לשחקנית הטובה ביותר, 1993 - חגית דסברג.
פרס אופרה פרימה: סרט הביכורים הטוב ביותר בפסטיבל הבינלאומי מונטווידאו, אורוגוואי 1994.
יגואר הזהב: פרס מיוחד של חבר השופטים בפסטיבל קנקון, מקסיקו 1994.
פרס המבקרים לשחקן הטוב ביותר של שנת 1993 לחגית דסברג, פסטיבל חיפה 1994.
כמו כן בשנים 1995-1994 הסרט "גולם במעגל" השתתף בפסטיבלים ברחבי העולם, ביניהם:
פסטיבל מונטריאול, קנדה 1993; פסטיבל סאן סבסטיאן, ספרד 1993; וינה, לוס אנג'לס, ניו יורק - 1993; פסטיבל וושינגטון, ארצות הברית 1994; פסטיבל טרויה, פורטוגל 1994; לונדון, 1994; טוקיו, 1994; פסטיבל סאן פאולו, ברזיל 1994; פסטיבל קרלה, פסטיבל כלכתה, הודו 1995;
גנרל גוליילמו נאסי (באיטלקית: Guglielmo Nasi; 21 בפברואר 1879 – 21 בספטמבר 1971) היה איש צבא איטלקי שלחם במערכה במזרח אפריקה במהלך מלחמת העולם השנייה, ולאחריה שימש נציב מטעם האו"ם בסומליה.
נאסי נולד בצ'יוויטווקיה שבמחוז לאציו באיטליה.
ב-1928 מונה לראש המטה של הצבא האיטלקי במושבות, ובין 1934 ל-1935 שימש כסגן מושל קירנאיקה.
במלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה שימש נאסי כמפקד אחד הטורים שתחת פיקודו של המרשל רודולפו גרציאני בחזית הדרום.
לאחר המלחמה שימש כמושל חבל הראר שבאתיופיה בין 1936 ל-1939, ולאחר מכן כסגן מושל מזרח אפריקה האיטלקית מ-1939.
לאחר הכרזת המלחמה האיטלקית על בריטניה וצרפת במלחמת העולם השנייה, ביוני 1940 פרצה לחימה פעילה בין הצדדים בחזית מזרח אפריקה.
נאסי עמד בראש הכוח שמונה לכבוש את סומלילנד הבריטית.
הכוח שבפיקודו מנה 110,000 חיילים שכללו 17 גדודי רגלים, מהם שלושה גדודי רגלים איטלקים, ו-14 גדודי רגלים מקומיים, יחידות של ארטילריה מתנייעת ויחידות שריון.
בסומלילנד הבריטית אליה כוונה הפלישה האיטלקית העיקרית בשלב הראשון של הלחימה פיקד לויטננט קולונל (עם תחילת הלחימה הועלה בדרגה לדרגת בריגדיר) ארתור רג'ינלד צ'אטר על חמישה גדודים, ובסך הכל, כ-5,000 איש.
הפלישה החלה ב-4 באוגוסט 1940. כוחותיו של נאסי פרצו מכמה כיוונים אל סומלילנד הבריטית.
מטרתם הייתה העיר ברברה שעל חוף הים האדום, ששימשה כנמל העיקרי של סומלילנד הבריטית.
בדרך לברברה נתקל הכוח התוקף בהתנגדות במעבר הררי המכונה טור ארגן, ובסופו של דבר הצליחו האיטלקים לפרוץ את המעבר ולהגיע לברברה.
הבריטים, בפיקודו של מייג'ר ג'נרל אלפרד ריד גודווין אוסטן, שהגיע לזירה וקיבל את הפיקוד מבריגדיר צ'אטר, הצליחו בינתיים לפנות את רוב חייליהם בדרך הים אל עדן.
ב-19 בחודש נפלה ברברה לידי האיטלקים, ובכך, למעשה, הסתיים כיבוש סומלילנד הבריטית.
ניצחון זה של הצבא האיטלקי על הבריטים היה התבוסה היחידה שנחלו הבריטים מידי כוחות איטלקים שלא הסתייעו בכוחות גרמנים במלחמה.
היה זה שיא הצלחותיה הצבאיות של איטליה במלחמת העולם השנייה.
בתחילת 1941 פלשו הבריטים למזרח אפריקה האיטלקית, בתנועת מלקחיים מסודאן ומקניה.
נאסי נסוג עם כוחותיו והתבצר בגונדר, המעוז האחרון של האיטלקים בכל מזרח אפריקה.
ב-6 ביולי 1941 לאחר כניעתם של הדוכס מאאוסטה וגנרל פייטרו גאזרה שהיו המפקדים הבכירים במזרח אפריקה, מונה נאסי למפקד הכוחות האיטלקים ולמשנה למלך ומושל כללי של מזרח אפריקה האיטלקית.
בשלב זה שלטו הבריטים ברוב הטריטוריה, ושלטונו של נאסי נותר בגבולות מחוז גונדר.
כוחותיו של נאסי התבצרו בגונדר כשבעה חודשים.
הכוח הסדיר הבריטי המתין עם כיבוש גונדר עד לסוף עונת הגשמים, אך לאחריה חודשה המתקפה, וב-27 בנובמבר נכנע נאסי לכוח משולב של בריטים ואתיופים.
עמו נכנעו 11,500 חיילים איטלקים, 12,000 חיילים מקומיים וארבעים ושמונה תותחים.
נאסי נשלח לקניה כשבוי מלחמה.
לאחר מותו של הדוכס מאאוסטה בשבי, הוא היה הקצין האיטלקי הבכיר, וייצג את האיטלקים בלוויה.
לאחר מכן הוא היה אחראי ליתר 60,000 השבויים האיטלקים בקניה.
על אף שהוכרז על ידי שלטונות אתיופיה כפושע מלחמה הותר לנאסי לשוב לאיטליה לאחר המלחמה.
ב-1949 מונה נאסי לנציב מטעם האו"ם בסומליה, לאחר שזו נמסרה למנדט איטלקי מטעם האו"ם לתקופה של 10 שנים.
נאסי מת במודנה שבאיטליה ב-21 בספטמבר 1971.
"גוליית" הוא שיר של להקת כוורת שנכתב על ידי אלון אולארצ'יק ודני סנדרסון והולחן על ידי דני סנדרסון.
השיר מתאר את מלחמת דוד וגוליית ופורסם באלבום צפוף באוזן של הלהקה.
השיר נבחר כ"שיר השנה" במצעד הפזמונים בשנת תשל"ה.
השיר מגולל את סיפורו (הבדיוני בחלקו) של גוליית, החל מהולדתו ועד מותו בקרב דוד וגוליית.
סיפור מלחמת דוד בגוליית אמנם מוזכרים בתנ"ך (), אך רוב השיר הוא פרי הדמיון ומשולב בהלצות.
גוליית מתואר בתנ"ך כענק שגובהו שש אמות וזרת.
גם בשיר גוליית מתואר כענק אשר מגיל צעיר מטיל את מוראו על יתר האנשים:
בהמשך השיר מתואר ניצחונו של דוד על גוליית בעזרת רוגטקה:
תיאור זה מקביל לתיאור התנכ"י: .
בנוסף, מילות השיר בסופו מזכירות את חגיגות היהודים לאחר הניצחון על הפלשתים.
רבות נקודות השוני בין השיר לבין הסיפור המקראי.
ראשית, סיפור דוד וגוליית הונצח בחברה הישראלית כסיפור המראה את חוסנו של העם היהודי ואילו פתיחת השיר טוענת בהומור כי:
לידתו וגדילתו של גוליית המתוארים בשיר אינם מוזכרים בתנ"ך.
גם נסיבות הקרב שונות לחלוטין: בסיפור המקראי מבקש שאול המלך מתנדב להילחם בגוליית ודוד מתנדב, ואילו בשיר דוד וגוליית נפגשים באקראיות, כאשר הקרב ניצת בעקבות התגרות של דוד בגוליית: שורה זאת מבוססת על שורה מהשיר "בא אלי פרפר נחמד" מאת פניה ברגשטיין.
בשירו של סנדרסון, דוד השתמש ברוגטקה, בניגוד לתיאור התנ"כי שבה מתואר דוד משתמש בקלע.
גוליית גם מוצג בשיר כאשקלוני ("ככה מדברים?
שאל גוליית באשקלונית"), ואילו בתנ"ך מצוין שגוליית התגורר בגת.
ייתכן שסנדרסון מתייחס לכך שבתנ"ך מוזכרת השפה 'אשדודית' (ב), אך סביר יותר שבחר ב"אשקלונית" בשל ההתאמה של המילה למשקל הפואטי של השיר (כמות ההברות במילה מתאימה בדיוק להשלמת השורה).
גולמט שחור (שם מדעי: Cepphus grylle) הוא מין של עוף מסוג גולמט אשר במשפחת האלקיים.
לגולמט יש לבוש קיץ ולבוש חורף, והם שונים למדי:
בקיץ כל גופו של הגולמט שחור חוץ מכתם לבן גדול על כל כנף ורגליים בצבע אדום.
בחורף פלג-הגוף העליון מקבל גוונים של אפור-לבן.
הכתם הלבן על הכנפיים נשמר, אך הוא פחות בולט.
גם צבע הרגליים מבהיר והופך לוורוד.
Cepphus grylle mandtii - נפוץ מצפון-מזרח קנדה דרך סבאלברד וצפון אלסקה עד צפון סיביר.
Cepphus grylle arcticus - נפוץ מצפון-מזרח ארצות הברית דרך דרום-מזרח קנדה, דרום גרינלנד, אירלנד ובריטניה, עד דרום סקנדינביה והים הלבן.
בית הגידול המועדף על הגולמט בעונת הרבייה הוא חופים סלעיים, צוקים או איים בצפון האוקיינוס האטלנטי במזרח צפון אמריקה עד מיין בדרום, ובמערב אירופה, עד אירלנד בדרום.
הגולמטים צוללים ושוחים מתחת לפני המים כדי לתפוס דגים.
הגולמט ניזון בעיקר מדגים וסרטנים, אך גם מחרקים, רכיכות וחומרים צמחיים שונים.
בעונת הרבייה הגולמט משמיע צליל הדומה לשריקה.
מצב השימור של גולמט שחור מוגדר ללא חשש.
גולינה (בפולנית: Golina; בגרמנית: Gohlen am Warthe) היא עיירה במחוז קונין שבפרובינציית פולין גדול בפולין.
בעירה מתגוררים 4,501 תושבים, נכון ל-2016. בגולינה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
בשנת 1330 קיבל היישוב זכויות עיר, אשר אושרו בשנת 1362 בידי קז'ימייז' השלישי, מלך פולין.
בשנת 1611 נשרף היישוב כליל.
במאה ה-18 נפתחו במקום מפעלים לייצור בירה ויין.
מעמדו העירוני של היישוב ניטל ממנו בשנת 1870, אך הושב לו בשנת 1921.
יישוב יהודי בגולינה החל להתפתח במחצית השנייה של המאה ה-18. בשל קרבת העיירה לגבול פרוסיה, נאסרה ישיבת יהודים נוספים במקום עד שנת 1862. במאה ה-19 הפכה הקהילה ביישוב לעצמאית, ובין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-700 יהודים.
רבה של העיר היה הרב חנוך הניך טשארנאטשאפקי.
עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים בספטמבר 1939, נלקחו יהודיה לעבודות כפייה, ובוצעו בהם מעשי התעללות וגזל.
באמצע יולי 1940 גורשו יהודי העיירה לזגורוב הסמוכה ולגטאות גרודז'ייץ וז'גוב.
במרץ 1941 גורשו רוב יהודי גולינה ממקומות אלו ליישובים בתוככי הגנרל גוברנמן, וגורלם היה זהה לגורל יהודי יישובים אלו.
יתר היהודים נרצחו באוקטובר 1941 ביער קז'ימייז' ביסקופי (Kazimierz Biskupi).
גולמט (שם מדעי: Cepphus) הוא סוג של עופות ימיים ממשפחת האלקיים החיים בחצי הכדור הצפוני באזור הארקטי.
עופות אלה מצויים בצפון האוקיינוס השקט והאוקיינוס האטלנטי וחיים בלהקות גדולות המקננות בין צוקים גבוהים.
הם ניזונים מדגים וסרטנים בים או מחרקים ורכיכות כשהם על איים ביבשה.
הם משמיעים קריאות עזות בעונת הרבייה.
הגולמטים כהים ובעלי מקורים דקים.
הם מזכירים את בני הסוג אוריה.
עופות אלה מעופפים בצורה רופפת ואיטית ועלולים להיטרף על ידי עופות דורסים או שחפים רעבים.
עם זאת הם שחיינים טובים מתחת למים.
גולם במעגל הוא ספר הפרוזה השני פרי עטה של לילי פרי.
הספר ראה אור לראשונה בשנת 1986 בסדרה "קו התפר" בעריכתו של פרופ' יגאל שוורץ בהוצאת כתר ופורסם בחמש מהדורות.
"גולם במעגל" יצא לאור בשנית בהוצאת ידיעות אחרונות, ספרי חמד, בשנת 2007, עם הקדמה מאת דן מירון.
הספר עובד להצגת יחיד והוצג ב"תיאטרונטו" ב"צוותא" וב"אמנות לעם".
מ"גולם במעגל" הופק סרט זוכה פרסים בשם זה, בהם הפרס הראשון בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
מיקי סתיו היא בת לאמא וסבתא ניצולות שואה ילידות פולין.
היא רווקה בת 26 המתגוררת ברחוב הרא"ה ברמת גן, דירה שסבתה המנוחה חנה הורישה לה.
מיקי היא בוגרת האקדמיה למוזיקה, שיועדה על ידי אמה לגדולות ובינתיים מלמדת נגינה בגני ילדים; בהמשך היא מתקדמת ונעשית עורכת תוכניות מוזיקה ברדיו.
היא מתאמנת מדי יום במשך ארבע שעות בנגינה בפסנתר, מתוך תקווה שיגיע הטלפון המיוחל מזובין מהטה שיבקש ממנה להחליף פסנתרן שנפטר, אולם הטלפון מבושש לצלצל.
הוריה מעניקים לה את החינוך הטוב ביותר, אולם גם מאוד לוחצים עליה להצליח בקריירה ויודעים על כל מהלך המתרחש בחייה, וכתוצאה מכך היא אומללה וגדלה בתחושת אשם על שאינה מצליחה להגשים את ציפיותיהם.
מיקי סתיו היא אדם בודד, חסר חברים ולמודת כישלונות רומנטיים.
היא מנסה לפלס את דרכה לנישואים, אולם דרכה לחתונה רצופת כישלונות.
לדעת יגאל שוורץ: "גיבורת הספר תופסת את העולם דרך מטפוריקה של מלחמה.
היא מתנהגת כאילו כל רגע עומדת לנחות עליה המכה הבאה."
דן מירון כתב בהקדמה לספר ב-2007 שהספר נותר רענן, חריף ורהוט, שני עשורים לאחר יציאתו לאור, זאת לעומת יצירות הסיפורת הישראלית הקאנונית של התקופה שריגשו באותה עת, אולם כיום נס לכן.
מירון כותב כי גולם במעגל הוא "minor classic של הספרות הישראלית של התקופה, תוך הפרה בוטה של כל הכללים והנורמות של הסיפורת הישראלית התקנית, ה'קאנונית', שאנו משתבחים בה."
לדעת מירון, הדבר מתאפיין בכמה היבטים: הראשון, הספרות העברית בת התקופה ראתה את האישיות האנושית כמורכבת ואף כנזילה ולא מקובעת, הנתונה במשבר זהות, ולעומת זאת פרי הציגה דמויות שטוחות וסטריאוטיפיות.
השני, הספרות הקאנונית שלטה היטב במסירת מצבי תודעה מורכבים וסותרים.
לעומת זאת גיבורתה של פרי חיה חיים תודעתיים בנאליים.
השלישי, הספרות הישראלית בת התקופה התאפיינה במסירת סיפור מזוויות שונות על ידי גיבורים שונים.
פרי לעומת זאת סיפרה את הסיפור מפיה של מספרת אחת, מיקי סתיו, הניחנה ביושר ואינטליגנציה.
התימטיקה של הספר שעוסק ביומיומי ואין לו זכר לבעיות אקטואליות ולבעיותיו הלאומיות של עם ישראל, הייתה יוצאת דופן בספרות הישראלית בעת שנכתב.
המספרת רצתה להראות שגם בעולם של מציאות פוליטית וחברתית קשה, צעירים וצעירות ממשיכים בחייהם, במירוץ הקריירה ובחיי האהבה.
הספר מתאפיין בכתיבה רזה, הקמצנית בתיאורים ובתעלולים לשוניים, ועלילתו בהירה.
הנושא היחידי שהיה מרכזי בסיפורת העברית בת אותה העת ומצוי גם ב"גולם במעגל" הוא המום הנפשי המורש שלוקים בו בני הדור השני לניצולי השואה.
הרומן כתוב בגוף ראשון מפיה של מיקי סתיו, גיבורת הספר, אולם למרות זאת סתיו מקפידה על אובייקטיביות ואינה מנסה להראות את עצמה על הצד הטוב ביותר ואת הדמויות האחרות בצורה שלילית, נראטיב הגורם לקורא לאמפתיה.
ייתכן שזהו הרומן העברי הראשון שמתבונן ביחסים הקשים בין אם לבת.
גברת סתיו מעניקה לבתה חינוך מצוין ויש לה ממנה ציפיות גבוהות ביותר.
המספרת שמה בפיה של גב' סתיו האם את לשון הדיבור של עולה מפולין משכבר הימים, המתקשה לבטא עיצורים גרוניים והיא מחליפה בין האותיות אלף להא.
לדעת יגאל שוורץ: "'גולם במעגל' הוא הספר הראשון שמנציח את תופעת ה'ג'ואיש-יזראלי-פרינסס', על משקל ה'ג'ואיש-אמריקן-פרינסס'." הכוונה למערכת הציפיות הגבוהה מאוד של הורים מזרח אירופאים מילדיהם.
"אם עד עכשיו קראתי ספרים בעברית, זאת הפעם הראשונה שאני קורא ספר בישראלית".
"ואחרי עשרים, אולי שלושים, לא שנים כי אם עמודים, יש סיכוי סביר שתתחילו להתאהב בגיבורה הזאת.
וכשתסיימו את הרומן, ההתאהבות תהיה עזה כבראשונה, עזה מכבראשונה.
זה מאורע לא כל כך שכיח, להתאהב בגיבורה של רומן...
מה יש בה, במיקי סתיו?...
יש, קודם כול, הומור עצמי מפוכח, שאילולא היה מתפקע ממתיקות היה נחשב בטעות למריר...
ההומור המפוכח-מתוק-מריר הוא חלק משלם גדול יותר, הטון הייחודי שהאצילה הסופרת לגיבורה הכובשת הזאת.
מיקי סתיו מספרת את סיפורה בשילוב חד-פעמי של ילדותיות, סרקסטיות ורגישות רכה...
זה רומן ג'יין אוסטיני וצ'יק-ליטי הרבה יותר משהוא רומן חברתי 'כבד', ורומן צ'יק-ליטי משובח.
הבחירה להוציא את 'גולם במעגל' מחדש היא הברקה."
"לפרוזה העברית יש סרחי-עודף לרוב, סגנון אידיומאטי וסגנון מארמז, אצל פרי-אמיתי מתדברת הלשון מעצמה, מבלי להיות וולגארית.
הדיאלוגים קצרים וחותכים, הריתמוס קצבי ורהוט, ואגב, אין ברומן סקס – וחסרונו אינו מורגש."
"פרי-אמיתי יצרה דמות חיה ואמינה להפליא.
מיקום נקודת התצפית בתודעתה של הגיבורה מאפשר מעברים בעלי משמעות מחלומות בהקיץ שלה לזיכרונותיה ומשם לאירועים ממשיים.
תוך שהיא משתמשת בטכניקה של מונולוג פנימי, מצליחה אמיתי לברוא עולם פנימי עשיר של צעירה אינטליגנטית ורגישה, בעלת חוש הומור, דמיון ותפיסת מציאות דקה, אך אחוזת פחדים ורגשי אשמה, לכודה בצל הביקורת המחמירה של אמה."
גוליית פיוניר הוא דגם של מכונית מיקרו, תלת אופן, אשר יועדה ל-2 נוסעים.
הדגם יוצר על ידי יצרנית המכוניות "Borgward Group AG" הגרמנית בין השנים 1931–1934.
סך הכול יוצרו 4,000 יחידות.
המנוע (1 צילינדר) הורכב בחלק האחורי של הדגם.
סדאן קופה - 2 דלתות
סדאן - 4 דלתות (הדגם תוכנן לשמש כמונית)
גוליית GD 750 הוא דגם של תלת אופן, בתצורת טנדר.
הדגם יוצר על ידי יצרנית המכוניות "Goliath-Werk G.m.b.H" הגרמנית בין השנים 1949–1955.
דגם ה-"גוליית GD 750" יוצר ב-30 תצורות שונות.
דגם ה"גוליית GD 750" בעל שני מקומות בלבד (נהג ונוסע).
גוליית גולי הוא דגם של תלת אופן, בתצורת טנדר.
דגם ה"גוליית גולי" מתוצרת יצרנית המכוניות המכוניות "Goliath-Werk G.m.b.H" הגרמנית, אשר יוצר בין השנים 1955–1961.
דגם ה"גוליית גולי" בעל שני מקומות בלבד (נהג ונוסע).
מחיר הדגם בהשקה היה כ-4,000 מרק גרמני.
ארגז מטען סגור (פח), (דגם דמוי מכונית מסחרית)
גוליית אקספרס הוא רכב שיוצר בתצורות טנדר ומסחרית.
הדגם מתוצרת יצרנית המכוניות "Goliath-Werk G.m.b.H" הגרמנית, אשר יוצר בין השנים 1953–1961.
מחירו של דגם ה-"גוליית אקספרס" בתצורת טנדר, בשנת 1960, עמד על 6,600 מרק גרמני.
מסחרית מרובת חלונות צד (דומה לדגם Volkswagen Type 2 Samba)
גוליית אטלס הוא דגם של טנדר קטן, מתוצרת יצרנית המכוניות "Borgward Group AG" הגרמנית אשר יוצר בין השנים 1932–1935.
הכניסה לתא הנהג הייתה דרך דלת בודדת רוחבית בקדמת הרכב.
ארגז מטען - סגור בברזנט
גוליית 1100 היא מכונית משפחתית, 2 דלתות.
דגם ה"גוליית 100" יוצר על ידי יצרנית המכוניות "Goliath-Werk G.m.b.H" הגרמנית בין השנים 1957–1961.
דגם ה"גוליית 1100" הוצג לראשונה בתערוכת הרכב הבינלאומית של ז'נבה במרץ 1957.
גוליית GP700 היא מכונית משפחתית, בתצורת קופה, 2 דלתות.
דגם ה"גוליית GP700" יוצר על ידי חברת המכוניות "Goliath-Werk G.m.b.H" הגרמנית בין השנים 1950–1957.
דגם ה"גוליית GP700" הוצג לראשונה בתערוכת המכוניות בפרנקפורט באפריל 1951.
מדגמי ה"גוליית GP700" יוצרו 36,524 יחידות, מתוכם : 27,123 יחידות לדגם הקופה, 9,147 יחידות לדגם הקבריולה, 27 יחידות לדגם הספורט, 227 לדגם הסטיישן (חלקם נבנו עם חלונות צד, קדמיים, אמצעים ואחוריים וחלקם נבנו עם חלונות צד קדמיים בלבד).
2 דלתות - סלון קופה
גוליית יאגד-ואגן סוג 34 הוא דגם של רכב שטח, בעל הנעה כפולה 4x4, מיועד ל-4 נוסעים, מתוצרת יצרנית המכוניות "Goliath-Werk G.m.b.H" הגרמנית, אשר יוצר בין השנים 1957–1960.
דגם "גוליית יאגד-ואגן סוג 31", לא עבר את דרישות המכרזים של הבונדסוור לאחר שזוהו תקלות רבות בשלבי הניסוי, כולל במערכת ההילוכים ובמנוע.
כתוצאה ממכלול התקלות, שיפרו המתכננים משמעותית את דגם "גוליית יאגד-ואגן סוג 34".
דגם ה"גוליית יאגד-ואגן סוג 34" קיבל מנוע עשוי אלומיניום בעל ארבעה צילינדרים בתכנון בוקסר, שעליו הגיע הרכב למהירות של 95 קמ"ש.
גוף הדגם שונה מבחינה ויזואלית רק מעט מ"גוליית יאגד-ואגן סוג 31".
במאי 1958 הופסקו הניסויים בגלל סדרת תקלות, והבונדסוור החליט להזמין את דגם ה-"DKW Munga" מתוצרת "Auto Union".
מתח חשמל - 24 וואט
גג דגם ה"גוליית יאגד-ואגן סוג 34" נאטם על ידי ברזנט
גולן בר יוסף (נולד ב-2 בינואר 1974) הוא עיתונאי, עורך משותף של העיתון "מעריב".
גולן בר יוסף נולד לגדעון ואילנה בר יוסף והוא בן יחיד בין שלוש בנות.
הוא נולד בשכונת פרדס כץ שבבני ברק, ובהיותו בן שנה עברה משפחתו לפתח תקווה.
בגיל 15 החל ללמוד בפנימייה הצבאית "המכללה הטכנולוגית של חיל האוויר" בחיפה, שם השלים תעודת טכנאי מכונות תעופה (כיתה י"ג).
שירת ארבע שנים בבסיס חיל האוויר בחצרים כראש צוות מנועני מטוסי קרב – פנטום - וטרם שחרורו זכה לתעודת נגד מצטיין.
עם שחרורו משירות קבע החל ללמוד בבית הספר לעיתונאות "כותרת" בתל אביב ולתואר ראשון בתקשורת באוניברסיטה הפתוחה.
במקביל החל לעבוד בעיתון המקומי "מלאבס" בפתח תקווה ככתב ספורט ומגזין.
בשנת 2000 הצטרף לצוות ההקמה של מחלקת הספורט באתר ynet ככתב כדורגל ראשי.
לאחר כשנה בתפקיד, במהלכה עלה האתר לאוויר, עבר לכהן כסגן עורך ברשת "המקומון" שבבעלותו של איש העסקים אלי עזור.
בשנת 2003 מונה לעורך הראשי של הרשת, שבתקופה זו מנתה מקומונים בתל אביב, ירושלים, רמת גן-גבעתיים, פתח תקווה, חיפה, הקריות, רמת השרון, רעננה, נס ציונה, רחובות ובאר שבע.
בין השנים 2003–2014 שימש גם כעורך האחראי בפרויקטים ובפרסומים נוספים שהוצאו לאור על ידי הקבוצה, ובהם בין היתר המגזינים "קוסומופוליטן" ו"פורבס ישראל".
בשנת 2007 הקים וערך את העיתון החינמי "ישראל פוסט", שבהמשך (2016) החליף את שמו ל"מעריב הבוקר" וכולל תכנים נבחרים מהעיתון "מעריב השבוע".
בסוף שנת 2012 הקים יחד עם דורון כהן את העיתון "סופהשבוע", אותו ערכו במשותף.
בשנת 2014, לאחר רכישת "מעריב" על ידי קבוצת "הג'רוזלם פוסט" שבשליטת אלי עזור, מונה יחד עם דורון כהן לעורך העיתון, וחלקיו מעריב השבוע, "מעריב סופהשבוע" ו"מעריב הבוקר".
ב-2025 נחקר במשטרה בחשד לביצוע עבירות מין תוך ניצול מרות ביחסי עבודה בשנת 2017.
בר יוסף גרוש, אב לשתי בנות, מתגורר בראש העין.
גּוֹלָן היא עיר מקראית בארץ ישראל, אחת מערי הלויים.
שמה מוזכר ארבע פעמים בתנ"ך.
בתקופת התנחלות השבטים נכללה גולן בנחלתו של שבט מנשה, כאמור: (), מה שהועבר על פי הגורל במשכן שילה אל שבט לוי כאחת מערי הלויים שהשתמש גם לעיר מקלט.
יוסף בן מתתיהו בספרו קדמוניות היהודים כותב כי ערים אלו שימשו "מקום מושב לפליטים".
תרגם יונתן בן עוזיאל מפרש כי 'הגולן בבשן' הוא 'דברא', הוא כפר דבורה מתקופת המשנה, שנמצא בו משקוף של רבי אליעזר הקפר.
לפי התנחומא גולן היא סלוקיא, יישוב מהתקופה היוונית שישב על שרידי העיר היהודית גולן.
כיום שרידיו במעיינות קצביא, שמדרום לעיר קצרין שבגולן.
יש הסוברים כי יש לזהות את גולן המקראית בכפר סאחם ג'ולן בגלל הדמיון לשם.
יחד עם זאת אין ממצאים ארכאולוגיים המאששים סברה זו.
עיר זו מופיעה ברשימותיו של בן מתיתיהו כאחת מהערים המבוצרות באזור.
גוליית היא סדרת טלוויזיה, דרמה משפטית אמריקאית של אולפני אמזון.
התוכנית הוזמנה לעונה ראשונה של שמונה פרקים ב-1 בדצמבר 2015 ושודרה בבכורה ב-13 באוקטובר 2016, בפריים וידאו.
ב-15 בפברואר 2017, אמזון הודיעה כי הסדרה חודשה לעונה שנייה ואישרה כי קלייד פיליפס מצטרף לסדרה ככותב.
הטריילר לעונה 2 שוחרר ב-1 במאי 2018. עונה 2, המורכבת משמונה פרקים, יצאה ב-15 ביוני 2018. ב-11 בדצמבר 2018, הסדרה חודשה לעונה שלישית, שהוקרנה בבכורה ב-4 באוקטובר 2019. ב-14 בנובמבר 2019, אמזון הודיעה שהסדרה תחודש לעונה רביעית ואחרונה, אשר עלתה לשידור ב-24 בספטמבר 2021.
הסדרה עוקבת אחר עורך דין שהתדרדר, לאחר שהיה עורך דין מבריק ומצליח בעבר, וכיום הוא מחפש גאולה.