tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתקופה זאת היעלים היו מתאספים לפעמים בעדרים ומתקרבים לכפרים קטנים כדי לאכול מגידולים חקלאיים.
הזכרים היו מתחילים להתעמת ביניהם בעונת הרבייה שהתחילה לרוב בימים הראשונים של נובמבר.
באותו הזמן הזכרים היו הופכים לאגרסיביים ותוקפנים מאוד, והם היו יכולים להוות סכנה עבור בעלי חיים ביתיים או אפילו לאדם.
בתחילת האביב, היעלים היו חוזרים לאזורים הגבוהים כדי לנצל את הצמחייה השופעת וכדי להיות מוגנים באזורי הצוקים והסלעים.
בערך באותו זמן, הנקבות היו עוזבות את העדרים ומחפשות אזור מבודד בשביל ללדת.
ההמלטה התרחשה בסביבות חודש מאי; בדרך כלל היה נולד גדי יחיד בלבד ותאומים היו נולדים רק לעיתים נדירות.
תזונתו של היעל הפירנאי הייתה מורכבת מעשבים, עשבי תיבול וחזזיות, וסביר להניח שגם עלי-אורן ושיחים שונים בדומה לתת-המינים האחרים.
הטורפים של המין היו כנראה הזאבים האיבריים שנעלמו אף הם בהדרגה מהאזור באותו זמן, וחתולי בר ועיטים היו טורפים את הגדיים.
מערכת הרבייה ומחזור החיים היו דומים מן הסתם לתת-המינים הקיימים.
מאז תחילת המאה ה-20 האוכלוסייה לא עלתה מעל ל-40 פרטים.
שומרי יערות וכפריים שסיירו בשנות 1952-1940 דיווחו כי הם נתקלו ביעלים הפירנאים בקושי אחת ל-100 ימים.
בסוף שנת 1980 האוכלוסייה הצטמצמה עוד יותר ועמדה על כ-14 פרטים בלבד, ועד שנת 1993 נותרו כ-10 נקבות.
זכר היעל הפירנאי האחרון מת בשנת 1991. הפרט האחרון של המין הייתה נקבה בת 13 שהוענק לה השם סיליה, והיא מתה ב-6 בינואר של שנת 2000 כאשר ענף מעץ נפל על ראשה במהלך סופת שלגים בפארק הלאומי אורדסה סמוך לגבול הצרפתי.
שומרי יער מצאו אותה עם גולגולת כתושה מתחת לעץ שנפל.
לדברי גיא באיופוי - קצין המדיניות של הקרן העולמית לשימור חיות הבר בספרד, "היעל הפירנאי נעלם משום שהממשלה הספרדית פעלה מאוחר מדי להציל אותו".
הוא גם טען שלמרות שהציד צמצם את מספרי היעל באופן דרסטי לפחות מ-100 בסוף המאה ה-19, תוכניות ניהול רציניות לשימורו בהרי הפירנאים לא נעשו אלא רק בשנת 1993, כאשר נשארו אז בקושי תריסר פרטים.
באופן כללי ניתן לומר כי הכחדתו של היעל היא כישלון השימור הגדול הראשון באירופה של המאה ה-21, ואף מאמצי השימור של האיחוד האירופי הגיעו מאוחר מדי (כדלקמן).
בשנת 1913, לאחר שהממשלה הספרדית הבינה שהיעל הפירנאי נמצא כבר במסלול מואץ להכחדה, עדר היעלים האחרון התרחש באזור אורדסה בפירנאים התיכונים הספרדים.
אחד הצעדים הראשונים לשמירה על היעל, היה איסור על ציד היעל בשנת 1913, וההכרזה על הקמת "שמורת אורדסה" בשנת 1918 שכללה את כל תחומי המחיה של העדר.
בשנות ה-60 נעשו צעדים נוספים על מנת להגן עליו כגון פיזור של תזונה משלימה בחורף ברחבי השטח, אולם גם זה לא הצליח לעצור את הנסיגה של האוכלוסייה.
היעל הפירנאי הוכרז כחיה מוגנת בחוק בשנת 1973, והאוכלוסייה האחרונה שלו הייתה מוגנת בתוך תחומי הפארק הלאומי אורדסה.
בשנת 1990, האיחוד האירופאי הפיק קטלוג לאומי של מינים בסכנת הכחדה שבו הופיע גם היעל הפירנאי, והאיחוד אישר מימון לפרויקט שימור מסודר בשיתוף פעולה עם ממשלת אראגון והממשלה המרכזית של ספרד וצרפת כדי להקים תוכנית הבראה עבור היעל עם סיוע בינלאומי.
המטרות העיקריות של תוכנית זו היו:
ללכוד ולשמור את הפרטים החיים האחרונים בשבי כדי למנוע את מותם בטבע מציד או אסונות טבע.
לנסות להגדיל מחדש את האוכלוסייה בשבי בדומה לאייל דוד או ראם סהרה.
להתחיל להשיב לטבע פרטים, לאחר שייוולדו מספר משמעותי של גדיים.
לבצע פעולות מקדימות של הגנה מלאה על בית הגידול של היעל בטרם יושב לשם.
במקביל, נעשו פעולות אחרות כגון סקרים בקרב מיני הפרסתנים המקומיים והביתיים שחולקים את בית הגידול של יעל, והקמת צוות טכני מיוחד עבור הניטור של אוכלוסיית היעל ברגע שמספריה יגדלו.
התוכנית החלה רק בשנת 1993 כאשר נותרו 10 יעלים בלבד; ממשלת ספרד עשתה מאמצים נרחבים להציל את יעל הפירנאים - כולל תפיסה של פרטים מהבר וגידולם בשבי, אולם היעלים לא שרדו שם היטב.
בין 1990 ל-1995, שוחררו מספר זכרים מעוקרים מתת-המין הספרדי עם משדר רדיו לאזור בית הגידול של יעל הפירנאים, כשהציפייה הייתה שהם יתערבבו עם היעלים הפירנאים שבאזור ובכך יקלו על הניטור שלהם.
בכל המקרים, היעלים הספרדים לא הצליחו להסתגל ולשרוד באקלים בפירנאים.
בשנת 1996 שוחררו שוב שני זכרים ספרדיים מצוידים במשדרים, אלא שהפעם הם לא עוקרו משום שרצו שהם יתרבו עם נקבות יעל הפירנאים המבוגרות - לאחר שהזכר הפירנאי האחרון כבר מת ב-1991. היעלים הספרדים קיבלו תזונה משלימה שפוזרה בשטח אולם למרות זאת הם שרדו שנתיים בלבד.
מניתוח הצואה של הנקבות לאחר מכן, נמצא כי היעלים הספרדים אכן התרבו איתן, אולם למרות זאת הן לא הצליחו להיכנס להיריון.
בסופו של דבר כל המאמצים נחלו כישלון גמור והדרך להכחדה כבר הייתה בלתי נמנעת.
יעל הפירנאים היה רשום בקטגוריית השימור "סכנת הכחדה חמורה (CR) על ידי IUCN משנת 1996 עד הכחדתו.
מהיעל הפירנאי נותרו כיום בעיקר פוחלצים, גולגולות וקרניים, וישנן תמונות בודדות של זכרים ונקבות בטבע - כמו גם מספר תמונות של הנקבה סיליה בעודה בחיים כאשר נתפסה עבור נטילת הרקמות וה-דנ"א.
הפוחלץ של הזכר האחרון יחד עם פוחלץ של זכר נוסף נשמרים באוסף של אוניברסיטת ציריך בגרמניה.
בצרפת יש במוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע בפריז פוחלץ שלם של היעל, ראש מפוחלץ במוזיאון דה באנייר בלוצ'ון וגולגולת באוסף של מוזיאון נאנט.
הפוחלץ של הפרט האחרון - הנקבה סיליה, נמצא באוסף פרטי בעיר סרגוסה שבאראגון (ספרד), והוא כנראה יועבר למוזיאון ספרדי בעתיד.
גולגולות וקרניים של שתיים מהנקבות האחרונות נשמרות במוזיאון הפירנאים בעיר ביאקה שבאראגון.
ביולוגים ספרדים שעבדו עבור הממשלה האזורית באראגון תפסו ב-1999 את הפרט החי האחרון של יעל הפירנאים - נקבה שכונתה סיליה, בפארק הלאומי אורדסה ומונטה פרדידו.
הביולוגים לקחו מסיליה דגימות דם, רקמות מהאוזניים ודגימות של צואה.
מהדגימות נאספו שורה של תאים של יעל הפירנאים למטרות שיבוט עתידיות.
בתהליך הייתה מעורבת גם חברת הביוטכנולוגיה והסלולר המתקדמת - ACT, שסיפקה נתבים אלקטרוניים שחוברו לסיליה לפני ששוחררה חזרה לטבע.
חברת ACT הגיעה להסכמה עם ממשלת אראגון שבמידה ויתרחש פרויקט שיבוט עתידי היעלים המשובטים יוחזרו לבית הגידול ההיסטורי שלהם.
בשנת 2000 במקביל למותה של סיליה ולהיכחדותו של תת-המין באופן רשמי, חברת ACT הודיעה כי ממשלת ספרד הסכימה לחברה להשתמש בתאים שנלקחו בעבר מסיליה, ולהקים תוכנית לשיבוטו של יעל הפירנאים בשיתוף פעולה עם קבוצות מדענים נוספות.
השיבוט של היעל היה צפוי להיות קל יותר מאשר שיבוטו של הגאור הנדיר שהתבצע אף הוא על ידי חברת ACT, מכיוון שהביולוגיה של היעלים ידועה יותר ותקופת ההיריון הרגילה היא כ-5 חודשים בלבד.
בנוסף, האפשרות לשבט בעל חיים תלויה בנוכחות פונדקאי מתאים כמו עז הבית למשל, והתהליך היה אמור להיות די זהה לתהליך השיבוט של הכבשה דולי.
שלושה צוותי מדענים - שניים ספרדיים ואחד צרפתי - היו מעורבים בפרויקט השיבוט.
הפרויקט היה מתואם גם עם השירות לחקירות מזון וחקלאות של אראגון, המכון הלאומי לחקירת מזון ורפורמה אגררית של ספרד, והמכון הלאומי לחקירה אגררית של צרפת.
מנהל הפרויקט - דוקטור חוזה פולצ' מסרגוסה, היה אחד מהמדענים שהשתתפו בעבר בלכידת הנקבה סיליה כדי לקחת ממנה דגימות.
תהליך השיבוט נעשה על ידי העברת גרעין תא-סומטי (תא שאינו תא רבייה - כמו רקמת עור למשל): תחילה נלקחו תאי רבייה (ביציות) של עיזים רגילות, ולאחר שבודדו ושאבו מהם את גרעין התא, נלקח גרעין התא הסומטי של היעל והוחדר לתוך תא הרבייה הריק של העיזים.
המטרה בהוצאת גרעין תא הרבייה של העז הייתה למנוע לחלוטין תרומה גנטית של ה-DNA של העיזים ליעל הפירנאי המשובט.
כדי להגדיל את סיכויי ההצלחה של הפרויקט התהליך נעשה במספר רב של תאי רבייה.
הניסיונות הראשונים לשיבוט נחלו כישלון.
מתוך 285 ביציות מופרות, רק 54 הגיעו לתהליך של מיטוזה (התחלקות גרעין התא), והן הושתלו ב-12 נקבות של יעלים ספרדים ויעזים ששימשו כאם פונדקאית.
בסופו של דבר רק שני עוברים שרדו היריון של חודשיים בטרם ההיריון נקטע באופן ספונטני.
בעקבות כך המדענים הודיעו ב-2003 כי סדרת הניסיונות הראשונה לשיבוט היעל נחלה כישלון.
עם זאת, המדענים המשיכו בניסיונות השיבוט במהלך השנים הבאות.
בינואר 2009, השיבוט הצליח לראשונה חלקית, ובכך יעל הפירנאים הפך להיות היונק הנכחד הראשון שקם לתחייה על ידי שיבוט.
בעיקרון תהליך השיבוט די חזר על עצמו: הרקמות שנלקחו מסיליה הוחדרו בביציות של עיזים; מתוך 439 הפריות נוצרו 57 עוברים שהושתלו במשך הזמן בעז בית אחת ששימשה כאם פונדקאית.
רק שבעה עוברים הצליחו להיקלט ולהתפתח להיריון, אולם בסופו של דבר רק היריון אחד בלבד הושלם במלואו ונולדה גדייה אחת של היעל הפירנאי.
ההצלחה לכאורה של הפרויקט לוותה בכישלון חלקי מכיוון שגדיית היעל הפירנאי מתה שבע דקות בלבד לאחר הלידה בשל קשיי נשימה.
ככל הנראה הפגמים ב-DNA הקפוא גרמו לפגמים פיזיים בריאות של הגדיה וכתוצאה מכך לא התאפשרה קליטת חמצן נורמלית.
למרות הכישלון החלקי, ניסיון השיבוט האחרון הוכיח כי התאים שנלקחו מסיליה הם ברי קיימא ועיזי הבית יכולות לשמש כפונדקאיות בהצלחה.
על כן הפרויקט צפוי להימשך כנראה בעתיד.
לאורך כל ניסיונות שיבוט של היעל, המדענים לקחו בחשבון שאפילו אם השיבוט יצליח באופן מלא ונקבת היעל המשובטת תהיה בריאה לגמרי, עדיין יעמדו בפניהם שלוש בעיות עיקריות:
כיוון שהרקמות נלקחו מנקבת היעל, גם אם תהליך השיבוט יסתיים בהצלחה לא יהיו לצאצאי הנקבה המשובטים זכר שיוכלו להתרבות איתו.
פתרון אחד שהוצע היה לשלב בתהליך השיבוט רקמות של זכרים מתת-מינים אחרים, למרות שהצאצאים לא יהיו "טהורים" לגמרי.
פתרון שאפתני יותר שהוצע היה הסרת כרומוזום X אחד מהביציות והחלפתו בכרומוזום Y מזכר של תת-מין אחר שקיים, ובכך ליצור זכר פירנאי טהור כמעט לגמרי.
עם זאת, טכנולוגיה כזו עדיין בשלבי פיתוח, ולא ידוע האם זה בכלל אפשרי לעשות זאת מבלי לגרום נזק בלתי הפיך לתאים.
כדי לייצר אוכלוסייה בת קיימא של יעלים, יש צורך בדגימות גנטיות מייעלים רבים כדי ליצור מגוון גנטי באוכלוסייה המשובטת.
פתרון שהוצע לבעיה זאת נעוץ אף הוא בשילוב של רקמות מתת-מינים אחרים.
מאז הכחדתו של יעל הפירנאים, יש פרויקטים רבים המנסים להכניס את היעל הספרדי לאזור ההיסטורי של תפוצת יעל הפירנאים - בין השאר כדי להפיק מכך אינטרסים כלכליים כציד חוקי.
ברמה העקרונית דרישות בית הגידול של היעל דומות לעיזי בר אחרות - נוכחות של סלעים, צוקים, צמחייה שופעת ומקורות מים.
כל אלו זמינים כיום בפירנאים כך שלכאורה אין מניעה לשחרור היעל הספרדי באזור.
עם זאת כפי שצוין לעיל, ניסיונות שחרור בעבר של היעל הספרדי באזור נחלו כישלון כאשר היעל שרד באזור זמן קצר יחסית - מה שמראה על חוסר הסתגלות של היעל הספרדי לסביבה האקולוגית של יעל הפירנאים.
סביר להניח שניתן יהיה להתגבר על מכשולים אלו.
המדינה שמעוניינת בעיקר בהשבת היעל היא צרפת וכן קהילת נווארה האוטונומית בספרד, בעוד שדווקא קהילת אראגון מסויגת מהאפשרות הזאת.
קהילת קטלוניה שבה יש בית הגידול אידיאלי עבור היעל, אינה מתנגדת לשחזור של היעל, אולם היא הודיעה שבטרם ההשבה לטבע יש לפתור בעיה משמעותית: התפוצצות אוכלוסין של איילים אדומים וכבשי בר באזור.
ישנם אתרים נוספים שנחשבים כבעלי פוטנציאל לשחזור היעל.
המחקר האקולוגי המתבצע עבור השבת היעל כבר החל בצרפת באזורי הגבול עם ספרד, ובמהלכו הוצע גם להשיב את הדובים להרי הפירנאים כדי לאזן את המרקם האקולוגי.
בקונגרס הצרפתי התקבלו באפריל 2012 מספר החלטות הנוגעות לשימור בעלי חיים במדינה, וביניהם גם אישור לשחזור של היעל בפרינאים הצרפתים.
תושבים מקומיים רבים מקווים שעם כניסתו של היעל הספרדי הוא ימלא את החלל שנוצר אחרי הכחדת יעל הפירנאים במאזן האקולוגי, כמו גם לקיחת חלק חשוב בתרבות הציד של העמים באזור כמו הקטאלונים והבסקים.
משני צידי הגבול מאמינים שהיוזמה תגרום להתפתחות של תיירות אקולוגית שתהווה גורם הכנסה חשוב לכפרים באזור.
עם זאת, ישנם הסוברים כי עדיף לחכות עם השבת היעל הספרדי ולצפות להתקדמות טכנולוגית בתחום השיבוט של תת-המין המקורי.
יעל ההימלאיה (שם מדעי: Capra sibirica hemalayanus), הוא אחד מארבעת תת-המינים של יעל סיבירי החי בעיקר במזרח הרי ההימלאיה במרכז ובדרום אסיה ומכאן מקור שמו הרשמי ושמו המדעי.
בניגוד לתת-המינים החדגוניים יחסית של היעל הסיבירי, יעל ההימלאיה מתאפיין בפרווה צבעונית ובולטת שמאפשרת לזהותו משאר תת-המינים בקלות.
בצבעי פרוותו הוא מזכיר מאוד כבש מופלון.
לזכר יעל ההימלאיה יש זוג קרניים מאסיביות ועבות, שצומחות במעין חצי עיגול לאחורנית.
לאורך הקרניים יש כפתורים בולטים, ולמרות האמונה הרווחת לא ניתן להסתמך עליהם באופן בלעדי כדי לקבוע את גילו של הפרט.
קרני הנקבות קצרות ודקות יותר משל הזכרים, ובמקום כפתורים יש להן חריצים קטנים לאורך הקרן.
צבע קרני היעל הוא ברונז'ה, נחושת, חלודה או אפור-ברזל.
פרוותו של יעל ההימלאיה מורכבת משערות צפופות ועבות, ומותאמת במיוחד לאקלים הקפוא בהימלאיה.
היא נוטה להיות עבה יותר בחורף מאשר בקיץ.
הכתפיים לעיתים קרובות עלולות להיות בצבע חום כהה בדומה לשאר הגוף, ומכיוון שבמקרים כאלה הצבע החום מפריד בין הגב והעורף הלבנים היעל מזכיר במקצת תת-מינים של עז הבר כמו יעל בזואר.
לאורך שידרת היעל - מהכתף עד לקצה זנב - יש בדרך כלל פס עבה בצבע חום כהה.
צבעם של המותניים, השוקיים והחלק התחתון של העכוז - אוכרה או חאקי בהיר.
בקיץ, צבעו של היעל משתנה לחום בהיר ודהוי, והכתמים הלבנים הופכים לקטנים ודהוים יותר.
הן בקיץ והן בחורף רגלי הזכרים יהיו בצבע חום כהה, ובניגוד למיני יעלים רבים הם רגליהם חסרות סימונים שחורים ולבנים בחזית.
צבע הפרווה של הנקבות שונה מאוד מזה של הזכרים בחורף: בז'-צהבהב קרמי עם גוון לבנבן ואפרפר, ולאורך הגב שלהן יש פס בצבע חום דהוי.
המותניים והגחון של הנקבות בצבע לבן בהוק ומעל המותניים יש להן פס שחרחר דהוי כשל הצבי.
רגלי הנקבות בחורף יתאפיינו בצבע שחור בחזית הרגל ולבן בוהק מאחוריה.
בכל העונות זנבם של הזכרים והנקבות יהיה בצבע שחור או חום שוקולד כהה, והמפשעה תהיה בצבע לבן בוהק.
צבע הראש של יעל ההימלאיה הוא בהתאם לצבע הפרווה.
בחורף, צבע הראש של הזכרים ססגוני למדי: עצמות הלסת, והסנטר בצבע חום שוקולד כהה, הפנים, הלחיים וצדדי החרטום בצבע אוכרה או חאקי בהיר, והמצח בצבע לבן-חום קרמי.
הלוע והזקן יהיו בצבע שוקולד-שחור וחזית השפתיים תהיה לבנה.
בקיץ לעומת זאת, הראש והזקן של הזכרים בצבע אדמוני, חום כהה, חום מהגוני - עם גוון בהיר מעט בחרטום ובמצח.
בעוד שלנקבות צבע הראש יהיה זהה לזכרים או בצבע בהיר יותר.
אצל הנקבות, צבע הראש בחורף יהיה בז'-צהבהב עם פס שחרחר דהוי מהעין לאף, אם חרטום בהיר ולוע כהה במעט.
לשני הזוויגים עלול להיות בחורף "גבות" לבנבנות מעל העין.
צבע האוזניים של היעל הסיבירי מתחלק בין חום כהה בצד החיצוני לשחרחר, חום ולבנבן בצד הפנימי.
היעל ההימלאי זהה במבנה ובמידות גופו לשאר תת-המינים.
יעל ההימלאיה הוא בעל חיים תת-אנדמי; כלומר: הוא אנדמי לאזור גאוגרפי מסוים הנופל בתחומם של מספר מדינות.
הוא מוגבל כאמור להימלאיה, והוא מצוי בתחומי המדינות הבאות: צפון הודו (ג'אמו וקשמיר, לדאק והימאצ'ל פרדש); צפון פקיסטן (אזאד קשמיר, גילגיט-בלטיסטן, ח'ייבר פח'טונח'ווה ואזור השבטים המנוהל פדרלית); סין העממית (המחוז האוטונומי הטיבטי).
יעל ההימלאיה מאכלס את בית הגידול הגבוה ביותר מבין תת-המינים האחרים: אזורים הרריים צחיחים ומיוערים עד גבהים של 6,500 מטר מעל פני הים.
בית הגידול שלו מורכב לרוב מפסיפס של שיחים, צוקים, גבעות וכרי דשא.
במהלך החורף בית גידולו מכוסה לעיתים קרובות בשלג עמוק, ויחד עם כתמי האדמה והסלעים הבולטים, הפרווה החומה-לבנה של היעל מספקת לו הסוואה מצוינת מפני טורפיו - נמר השלג וזאב ההימלאיה.
הטמפרטורות בתחומי מחייתו של היעל הסיבירי צונחות לעיתים מתחת למינוס 20 בחורף ובשל כך הפרווה העבה חיונית לו.
ליעל זה יש חפיפה עם מעלי גרה תת-אנדמיים נוספים להימלאיה כמו טאר ההימלאיה, סרו ההימלאיה וגוראל ההימלאיה.
שאר האקולוגיה של יעל ההימלאיה דומה לשאר תת-המינים האחרים.
יעל ההימלאיה אינו מסווג בקטגוריית שימור כל שהיא על ידי IUCN.
אך סביר להניח שאוכלוסייתו בירידה בשל ציד לא חוקי ותחרות עם בעלי חיים על מקורות מזון.
אובדן בית גידול אינו איום גדול כל כך על יעל ההימלאיה מכיוון שתחומי מחייתו לרוב קשים לגישה.
להלן פעולות השימור שנעשו עבור יעל ההימלאיה:
: היעל נמצא במספר אזורים מוגנים באזור מערב ההימלאיה: ג'אמו וקשמיר - הפארק הלאומי קישטוואר, והגנים הלאומים האמיס, קאנג'י, טונג'רי, בואודקארבו, ראנג'דום, קרוקאם, ריאות-נאג, ריזונג-סאבו, ומקדש חיות הבר צ'וקור.
הימאצ'ל פרדש - הפארק הלאומי ההימלאיה הגדולה, הגן הלאומי דאראנג'אטי, שמורת ג'אמבול סייה-בהי, שמורת קאנאוור, שמור קוגטי, שמורת ארסאנג-ליפה, הפארק הלאומי מנאלי, שמורת סאצ'ו-טואן, שמורת טירטאן, שמורת רופי-באבה, שמורת נאלה ושמורת טונדה.
: היעל מצוי במספר אזורים מוגנים להלן רשימה חלקית לפי מחוזות: האזורים השבטיים המנוהלים פדרלית - שמורת החי אג'ראן-באסטי, שמורת החי ג'ידאר-באיק, הגן הלאומי דאנד.
גילגיט-בלטיסטן - שמורת החי אסטור, שמורת החי סאטפרה, שמורת החי באלטיסטן, הגן הלאומי נאר-נאללה, הגן הלאומי אסקור-נאללה, הפארק הלאומי קונג'ראב, שמורת החי קארג'ה, שמורת החי נאלטאר, הגן הלאומי קיליק-מינטאקה, הגן הלאומי דאניור, הגן הלאומי שרקיוללה, הגן הלאומי פאקורה-נאללה, הגן הלאומי צ'אסי-באוסשדאר, הגן הלאומי נאזאבר-נאללה.
אזאד קשמיר - הגן הלאומי מאצ'ארה, הגן הלאומי ג'אמוט והגן הלאומי דאנד (נוצר במיוחד עבור היעלים).
: היעל מצוי במספר שמורות טבע בטיבט - חלקם בגבול סין-הודו והוא נמצא ברשימת המינים המוגנים במדינה.
הרשויות מחרימות רובים מרועי צאן הגרים בקרבת בית הגידול של יעל ההימלאיה.
כיום אין אומדן ליעלי ההימלאיה אך בשנות ה-90 נעשו מספר אומדנים שמהם עלה כי מספרי היעל הם בסביבות 20,000 פרטים.
יעל חוטומלנסקי (נולדה ב-20 בדצמבר 1993) היא שחקנית ישראלית.
את שירותה הצבאי עשתה בתיאטרון צה"ל למדה בבית הספר למשחק תלמה ילין.
בשנים 2014 -2015 שיחקה בסדרת הילדים והנוער גאליס בתפקיד אנה דרור.
בשנת 2013 שיחקה בסדרה שולחן לשישה ההמשך לסדרה של משפחה וחצי.
היא עשתה פרסומת אחת לחברת סלקום.
בתלמה ילין היא התנסתה גם במשחק במחזות סרטים מערכונים ועוד.
יעל חנין (נולדה ב-18 במרץ 1970) היא פיזיקאית ישראלית, פרופסור מן המניין בבית הספר להנדסת חשמל באוניברסיטת תל אביב, ראש מרכז הננו-מדע וננוטכנולוגיה, חברה מייסדת באקדמיה העולמית הצעירה, וראשה שותפה של מרכז שין.
עומדת בראש קבוצת מחקר בתחום ההנדסה העצבית, המתמקדת בפיתוח ננו-התקנים אלקטרוניים, במיוחד התקנים לממשק עם תאי מוח.
מכהנת כסגנית הנשיא בחברת ההזנק הישראלית ננו-רטינה, המפתחת שתל רשתית, שנועד לאפשר ללקויי ראייה ועיוורים הסובלים מניוון רשתית לראות.
פרסמה קרוב למאה מאמרים מדעיים ורשמה שישה פטנטים.
יעל חנין נולדה בכפר סבא.
בוגרת תואר ראשון בפיזיקה באוניברסיטת תל אביב (1993).
תואר שני (סיימה ב-1995) ותואר שלישי (בהנחיית פרופ' דן שחר, סיימה את התואר ב-1999) עשתה בפיזיקה במכון ויצמן למדע.
את הפוסט-דוקטורט עשתה במחלקה להנדסת חשמל ובמחלקה לפיזיקה באוניברסיטת וושינגטון שבסיאטל (2003), ארצות הברית, בתחום המשלב הנדסת חשמל ואפליקציות ביולוגיות.
לאחר מכן חזרה לישראל והחלה לעבוד בפקולטה להנדסה של אוניברסיטת תל אביב.
מפברואר 2012 מכהנת כראשת מרכז הננו-מדע וננוטכנולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
במרכז המחקר פועלות 90 קבוצות מחקר בתחומים שונים.
תחומי מחקרה של פרופ' חנין:
שיטות מיקרו-ייצור ומערכות ננו עבור מגוון יישומים ביולוגיים
טכנולוגיות ייצור של מולקולות צינוריות עשויות מפחמן (ננו צינוריות) למחקר בתאי מוח, ארגון תאים באתרים, מדידה וערעור חשמלי וחישה כימית
שיטות של מזעור ועיצוב פולימרים לארגון תאים וחלבונים ליישומם מגוונים
כימיה של פני השטח נחקרת כטכנולוגיה לארגון-עצמי של תאים ושל מיקרו-רכיבים המיוצרים בטכנולוגיות מזעור סטנדרטיות
המחקר העיקרי של פרופ' חנין הוא בפיתוח המנשק בין תאי עצב לאלקטרודות חשמליות ובהבנתו, בשיטות המשלבות אפיון חשמלי ואופטי, שמאפשרות מיפוי מדויק של הצימוד בין אלקטרודות חשמליות לתאי עצב.
האפליקציה העיקרית שנבחנת היא בתחום העברת מידע אלקטרוני בין מערכת העצבים של הגוף למחשב.
יישום משמעותי נוסף שפרופ' חנין חוקרת הוא פיתוח טכנולוגיה ליצירת רשתית מלאכותית, תוך מטרה לבנות שתל, כך שבמקרים מסוימים של עיוורון יהיה אפשר להשתיל רכיב אלקטרוני שיחזיר לעיוורים את הראייה.
ההתמקדות היא בפיתוח אלקטרודות קטנות וגמישות מננו-חומרים מיוחדים וחדשניים על מצע גמיש המותאם להשתלה בגוף.
המחקר שפורסם בהרחבה בספרות המקצועית השפיע על חוקרים רבים בתחום.
משנת 2009 פרופ' חנין היא סגנית נשיא לעניינים מדעיים בחברת ננו רטינה, שמפתחת רשתית המלאכותית שנועדה לאפשר ללקויי ראייה ועיוורים הסובלים מניוון רשתית לראות וזאת באמצעות שתל המכיל אלפי מיקרו-אלקטרודות ותאים פוטואלקטרים אשר מחוברים לעצבים המרכזיים אשר מחברים בין העין למוח.
מעבד בעל צריכת חשמל נמוכה מתרגם את האותות לאות חשמלי אשר מועבר לשאריות הבריאות של הרשתית המקורית.
בנוסף, ישנו שימוש במשקפיים ייעודיות המשמשות להטענה חשמלית של השתל ולהתאמה של פרמטרים שונים כגון עוצמת התאורה.
נבחרה כמדענית צעירה מצטיינת להשתתף בכנס מדענים צעירים של הפורום הכלכלי העולמי (2009)
זכתה במענק יוקרתי מטעם ה-ERC, מועצת המחקר של האיחוד האירופי לחוקרים צעירים (2012)
נבחרה כאחת מ-11 מדעניות מעוררות השראה באוניברסיטת תל אביב לרגל יום האישה הבינלאומי (2016)
אתר Mako בחר בה ברשימת האנשים הכי משפיעים בישראל (2016).
חברה מייסדת באקדמיה העולמית הצעירה (משנת 2010)
חברה באקדמיה הצעירה הישראלית (בשנים 2012–2016)
שימשה כיו"ר משותף של כנס "ננו-ישראל 2016".
יעל לצר (נולדה ב-1954) היא חוקרת, מרצה, ומטפלת בתחום הפרעות אכילה, גיל ההתבגרות ומשפחה; פרופסור אמריטוס, ובעבר, ראש בית ספר לעבודה סוציאלית ובית ספר לבריאות הציבור בפקולטה ללימודי רווחה ובריאות באוניברסיטת חיפה.
הקימה את המרכז להפרעות אכילה ב וניהלה אותו במשך 25 שנה.
את שירותה הצבאי עשתה במסגרת הנח"ל ועלתה עם גרעין אל-הר לקיבוץ משגב עם.
עם סיום השירות הצבאי למדה לתואר ראשון ותואר שני בעבודה סוציאלית קלינית באוניברסיטת חיפה ותואר שלישי במדעי הרפואה בפקולטה לרפואה, טכניון, חיפה.
כמו כן בעלת תואר והסמכה בפסיכותרפיה דינאמית ובינאישית, ובטיפול משפחתי וזוגי, והתמחתה במשך שנתיים בטיפול בהפרעות אכילה במרכז הפסיכואנליטי מנינגר, בטופיקה, קנזס, ארצות הברית בין השנים 1989–1991.
בבית הספר לעבודה סוציאלית, הייתה ראש התחום ללימודי משפחה, ראש התחום הקליני, וראש תחום הטראומה, בתוכנית לתואר שני.
מונתה לראש האקדמי של תוכנית מ"א במסלול לחרדים, בשלוחה של אוניברסיטת חיפה בבני ברק.
בבית הספר לבריאות הציבור, היא הקימה וניהלה ב-2008 את המגמה לתואר שני בתזונה והתנהגות, תוכנית אקדמית ייחודית לבוגרי תואר ראשון בתזונה, בנושאים המשלבים היבטים התנהגותיים וטיפוליים בתזונה.
בהמשך מונתה לראש המרכז לחקר השיקום והתפתחות האדם בפקולטה למדעי הרווחה והבריאות.
בין השנים 2006–2008, וכן 2013–2014, לימדה במסלול לתואר שני ושלישי בחוג לפסיכולוגיה, באוניברסיטת ישיבה, ובאוניברסיטת קולומביה.
לצר הדריכה סטודנטים רבים לעבודות מחקר לתואר שני ושלישי ושותפה בוועדות שיפוט של עבודות דוקטורט ומינויים אקדמיים במספר אוניברסיטאות בישראל ומחוצה לה.
פתולוגיה הקשורה באכילה בקרב בני נוער מתת קבוצות אתניות ודתיות שונות בישראל
היבטים פסיכופתולוגיים בהפרעת אכילה לילית
דתיות רוחניות ומשמעות בהפרעות אכילה
הפרעות אכילה בקרב חולות עם הפרעות אכילה התקפיות שעברו ניתוחים בריאטריים
לצר פרסמה יותר מ-150 מאמרים בכתבי עת מדעיים בארץ ובעולם, וכן 46 פרקים בספרים מדעיים.
היא ערכה 5 ספרים אשר ארבעה מתוכם עוסקים בסוגיות נבחרות בהפרעות אכילה.
היא הייתה שותפה במספר פרויקטים מחקריים בינלאומיים, העוסקים בנושאים שונים של הפרעות אכילה: הפרעת אכילה לילית והפרעת אכילה התקפית במרכז המחקר להשמנה, באוניברסיטת קולומביה.
דתיות, רוחניות ומשמעות בהפרעות אכילה עם חוקרת מהחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת מרימאונט בניו יורק.
במישור הקליני פרופ' לצר הקימה את המרפאה להפרעות אכילה באגף בריאות הנפש ברמב"ם - הקריה הרפואית לבריאות האדם וניהלה אותה בין השנים 1992–2016. היא יישמה את המודל הרב מקצועי, כבסיס טיפולי עיקרי במרפאה ושילבה בתוכו מספר מתודות טיפוליות תוך התמקדות במודל המערכתי המשפחתי.
בנוסף היא פיתחה והובילה תוכנית דו שנתית למטפלים מכל הדיסציפלינות, להכשרה בטיפול בהפרעות אכילה.
השתלמה בפסיכותרפיה בין אישית בטיפול בהפרעות אכילה והיא מלמדת ומדריכה בתחום זה.
עם החזון לרצף טיפולי ושיקום בהפרעות אכילה יזמה והקימה הבית השיקומי הייחודי להפרעות אכילה - בית "צידה לדרך" לצעירות אשר מחלתן עמידה במשך שנים וזקוקות לתמיכה והדרכה בשלב היציאה להתמודדות עם חיי היום יום.
הפרויקט נתמך על ידי המחלקה למפעלים מיוחדים של המוסד לביטוח לאומי למשך שלוש שנים והוכר ונתמך בהמשך על ידי משרד הבריאות והרווחה.
הבית פועל בהצלחה רבה משנת 2009. בעקבות פרויקט זה זכתה לצר בשנת 2011 בפרס זוסמן-ג'וינט על תרומתה למחקר טיפול ורווחת צעירות עם הפרעות אכילה בישראל, וכן באות מפעל חיים מטעם עמותת "חומש" לשיקום בבריאות נפש.
בנוסף לעבודתה הקלינית, הייתה לצר חלק מצוות ההקמה של העמותה הישראלית למניעה, טיפול ומחקר בהפרעות אכילה.
היא כיהנה כנשיאת העמותה במשך חמש שנים.
היא הייתה בצוות המארגן של יותר מעשרה כנסים מקומיים ובינלאומיים להפרעות אכילה שהתקיימו בישראל עד כה, וכן פעילה באקדמיה האמריקאית להפרעות אכילה.
לצר הובילה וסייעה במיוחד בצד המדעי בחקיקת חוק הגבלת משקל בתעשיית הדוגמנות אותו העבירה ח"כ לשעבר דר' רחל אדטו.
בעקבות זאת הוזמנה לקונגרס ארצות הברית ביחד עם דר' רחל אדטו בקיץ 2014 לדיון בוועדה העוסקת בהפרעות אכילה על מנת לבחון את הקשיים שעמדו בעת העברת החוק.
לצר נשואה לעורך הדין דורון לצר, השותף במשרד "פרל כהן צדק לצר ברץ", ולהם שני ילדים ונכדים.
יעל העליון (10 בינואר 1938 – 12 באוקטובר 2002) הייתה משוררת, סופרת ילדים ואשת חינוך ישראלית.
מייסדת והמנהלת הראשונה של בית הספר לאמנויות תל אביב.
נולדה בתל אביב, בת לאסתר (אסיה) וד"ר יוסף (אוסיה) פעמוני (גלוקמן).
בילדותה ובבגרותה נחשבה לעילוי ומופת, כישרונית ומחוננת.
הקפידה לציין את יום הולדתה בתאריך העברי ח' בשבט.
היא נישאה בגיל 21 לסופר ולעיתונאי איש "מעריב", יעקב העליון.
בני הזוג התגוררו באילת מספר שנים, לאחר מכן שבו להתגורר בתל אביב.
נולדו להם שני ילדים: תמי ואורי.
פועלה כסופרת ילדים ואשת חינוך
העליון כתבה סיפורים לילדים, בין היתר "פייטר" וסדרה להכרת יסודות המדע והסביבה לילדים.
בשנת 1978 החלו לשדר ברשת א' ברדיו "סיפורים על אורי" שנכתבו על ידי העליון, סיפורים בחייו של אורי בן השש בחוג משפחתו וחבריו.
בביקורת שנכתבה על הסדרה נכתב שמדובר סיפורים בראייה הומוריסטית שכל ילד יוכל להזדהות.
את הכשרתה המקצועית כמחנכת למדה בסמינר צה"ל ובאוניברסיטת ת"א.
בתחילת דרכה עבדה כמורה, ניהלה את בית הספר אוסישקין בתל אביב, במשך שש שנים, תארו אותה כ"מחנכת דגולה".בהמשך ייסדה את בית הספר לאמנויות תל אביב.
בית הספר נפתח בשנת 1984, היה ביקוש רב להתקבל לבית הספר, הילדים למדו במערכת הלימוד הרגילה ובנוסף נוספו שיעורים בציור, נגינה, מחול ועוד.
העליון ניהלה את בית הספר למשך 18 שנה, משנת 1984 ועד פטירתה בשנת 2002.
בראיון בעיתון חדשות ב-1988 אמרה: "מטרת בית־הספר היא לחנך בני־אדם - זה נשמע מליצי, אבל זו המטרה - לערכים של אמנות, תרבות ורוח.
כי החברה היום היא חברה מאוד הישגית.
היום יש תחרות על הג'אקוזים, על הווילה, על כמה מכוניות יש לי במוסך, על כמה מניות יש לי בבורסה, וזה נורא, זה ממש אסון.
אנחנו רוצים ליצר כאן ילדים שיגדלו להיות בני־אדם, שערכי הרוח תופסים אצלם מקום חשוב".במקום אחר בראיון אמרה: "אני לא רואה את עבודתי כקריירה.
יעל סברה שהקמת בית ספר לאמנויות נועדה לתת מענה לילדים בעלי כישרון אמנותי, שלמערכת החינוך הרגילה אין את הכלים לפתח.
בבתי ספר רגילים, בשל קיצוצים במערכת, מקצועות האמנות לרוב מוזנחים, ולעיתים קרובות מורים ללא הכשרה מתאימה ממלאים את מקומם של מורי אמנות, מה שעלול לפגוע בהתפתחות היצירתית של התלמידים.
לפי השקפת עולמה, ללא סביבה תומכת, כישרונם של ילדים אלו עלול להידחק למסגרת נוקשה, שתדכא את היצירתיות שלהם במקום לטפח אותה.
יעל דגלה בחינוך לחשיבה חופשית וליכולת ניתוח וביקורת, תוך מתן מרחב לתלמידים להביע את דעתם ולדון בנושאים שונים.
היא הקפידה לשמור על נייטרליות ולא הייתה מעוניינת להיות מסווגת פוליטית.
לדעתה, תפקיד המורים הוא לעודד שיח פתוח ולספק לתלמידים כלים לבחון דעות שונות, אך מבלי להטות אותם לכיוון מסוים.
בשנת 1987 יזמה את עדלידע בתל באביב, בשיתוף משה עמר מרכז מגמה לאומנות פלסטיק ורזי אמיתי מרכז המגמה לדרמה ובחסות עיריית תל אביב.
בשנת 1988 קבלה פרס הצטיינות מידי נשיא המדינה.
ד"ר שמשון שושני, לשעבר מנכ"ל משרד החינוך ומנהל מינהל החינוך בעיריית תל אביב, אמר עליה: "העליון הפכה את בית הספר לאמנויות למודל חיקוי בארץ.
היא סימנה מטרות בנחישות, ופעלה ללא לאות להשגתן".
בדברי פרידה שנשאו לזכרה בבית ספר לאומנויות שיסדה, הוזכרו המלחמות שנאלצה לנהל מול הביורוקרטים והפדגוגים של משרד החינוך ושל עיריית תל אביב, וההתקפות שנדרשה להדוף כדי להקים, לפתח ולנהל את בית הספר בהתאם לערכים בהם האמינה: מצוינות אקדמית ואינטגרציה חברתית.
"החלום שלה היה להקים בית ספר קהילתי, פתוח וחברי, שיחנך למצוינות ויפתח יצירתיות, שיהיה כיף לבוא אליו.
האמנות הייתה "קולב" לתלות עליו את ערכיה ושאיפותיה החינוכיות"
בשנת 2002 לאחר שגילתה שבעלה קיים קשרים מיניים עם שתי אחיות, האחת מהן בת 14, תלמידות בבית הספר אותו ניהלה, העליון התאבדה בקפיצה מחלון דירתה במגדל לונדון מיניסטורס בתל אביב.
בשנת 2009 הורשע בעלה יעקב העליון בבעילה אסורה בהסכמה של נערה בת 14 ובמעשה מגונה באחותה בת ה-21 והוטל עליו עונש מאסר.
לזכרה מתקיימת מדי שנתיים תחרות כתיבת סיפורים קצרים בבית הספר לאמנויות אותו ניהלה.
פייטר, הוצאת קרני 1964, הספר פייטר מספר על עלילות כלב רועה עם משפחתו.
בביקורת שנכתבה משבחים את הספר, כסיפור לבבי ופשוט, הקרוב לעולמם של ילדים, לצד העלילה, מציג הספר את חיי היומיום של ילדי אילת.
הספר נחשב לספר הראשון שנכתב באילת מזה 2000 שנה.קול ישראל החליט לשדר את הספר במלואו בחמישה פרקים.
הסדרה להכרת יסודות המדע והסביבה לילדים
מה ראיתי, המשטרה, הוצאת מסדה, 1977 ציירה: יפה טלרק
מגן דוד אדום, הוצאת מסדה 1979, צייר: מישל קישקה.
הספר מספר על פעילות של מכבי האש, סיבות לשריפות ומניעתם.
ממוזער|מה אני רואה-מכבי אשמכבי האש, הוצאת מסדה 1979, צייר: מישל קישקה.
הספר מספר על מתנדבים במד"א, מה זה אמבולנס, תרומת דם ועקרונות של עזרה ראשונה.
בביקורת שנכתבה על הסדרה, נרשם שמדובר בסדרה חינוכית שמלמדת את הילדים על התנהגות נאותה במקומות ציבוריים, יחסי שכנות טובה ועוד.
יעל וילנר (נולדה ב-22 בספטמבר 1959) היא שופטת בבית המשפט העליון.
קודם לכן כיהנה כשופטת בבית משפט השלום ובבית המשפט המחוזי בחיפה.
נולדה לרות חנה ולנחום אריאלי.
היא נכדתו של הרב יצחק אריאלי ואחייניתם של הרב מרדכי אילן, ושל הרב משה גנץ.
למדה לימודים תיכוניים באולפנת חורב בירושלים, וסיימה את לימודיה ב-1977. בתקופה זו השתתפה בניסיון ההתנחלות הראשון של גוש אמונים בסבסטיה, שבשומרון.
ב-1978 שירתה בשירות לאומי בקריית שמונה.
בשנים 1978–1982 למדה משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים ותוך כדי הלימודים, בשנים 1980–1981, שימשה עוזרת פרלמנטרית לחבר הכנסת חיים קופמן מ"הליכוד".
התמחתה אצל שופט בית המשפט העליון משה בייסקי ולאחר מכן אצל דורית ביניש בפרקליטות המדינה.
בשנת 1983 הוסמכה כעורכת דין, ובשנים 1983–1998 עבדה כעורכת דין.
ביוני 1998 מונתה וילנר לשופטת בבית משפט השלום בחיפה.
באוקטובר 2004 מונתה לרשמת ושופטת בפועל בבית המשפט המחוזי בחיפה ובינואר 2006 מונתה לשופטת בבית משפט זה.
בדצמבר 2011 הייתה מועמדת לכהונה בבית המשפט העליון, אך לא נבחרה.
בפברואר 2017 נבחרה לשופטת בבית המשפט העליון, וב-30 באוקטובר 2017 החלה לכהן בתפקיד זה.
וילנר נחשבת לשופטת שאיננה נוטה באופן מובהק לשמרנות או לאקטיביזם.
בינואר 2019 הייתה שותפה לדעת הרוב שפושט רגל זכאי לצו הפטר גם על חוב הנובע מערבות למזונות.
בכל הנוגע לתביעות בנזיקין על רשלנות הרשויות בביצוע תפקידי רישוי ופיקוח כתבה:
"יש להישמר מפני הרחבה יתרה של האחריות המוטלת על רשויות המדינה בגין נזקים הנובעים מהפעלת סמכויות שלטוניות הנתונות בידיהן, כדוגמת רישוי ופיקוח.
זאת, נוכח העובדה שככלל, אחריות המדינה בכל הנוגע לנזקים מעין אלה – היא אך עקיפה, ובוודאי שאינה עולה, ככלל, על האחריות והאשם הטמונים במעשי המעוולים הישירים וה'קרובים' יותר לנזק הנתבע.
בנובמבר 2007, כשופטת במחוזי, פסקה פיצויים בסך 937,000 ש"ח לתלמיד כיתה ה', שלאחר שהוצא מהכיתה שיחק ונפגע בעינו ונותר עם 50% לקות ראייה.
ביוני 2018 קבעה בדעת הרוב, לצד דוד מינץ, שהפטור של חברת ביטוח מתשלום למבוטח שניסה לרמות את החברה חל גם כלפי צד ג' תם לב.
באוגוסט 2015 דחתה תובענה ייצוגית נגד רשת "ארומה" בגין אי-אכיפת החוק למניעת העישון במקומות ציבוריים והחשיפה לעישון בסניפיה, בנימוק שלרשת אין אחריות לאכיפת החוק, אלא רק הזכיינים אחראים לכך.
במרץ 2023 כתבה פסק דין שאושר על ידי עמיתיה, שקיבל את ערעור תנובה וקבע שלא הוכח שתנובה גבתה מחיר לא הוגן על הקוטג'.
בפסק דין אחר קבעה בהסכמת עמיתיה שנוהל של הצגת מחירים גבוהים עליהם ניתנות הנחות כדבר שבשגרה היא התנהלות מטעה המהווה עילה לתביעה.
"המחיר המסומן על-גבי מוצר צריך לשקף את המחיר הרגיל שבו נמכר המוצר בדרך כלל; ושמשמעותה של הנחה היא הפחתה מהמחיר הרגיל.
לפיכך, כאשר עוסק נוקט במדיניות, שבמסגרתה הוא מסמן מלכתחילה מוצרים במחירים גבוהים מהמחירים שבהם נמכרים המוצרים בדרך כלל, ומציג הפחתה מהמחיר המסומן כאמור כ"הנחה", הרי שהוא לא רק מטעה את הצרכן לגבי המחיר הרגיל של המוצרים; אלא גם מציג לו מצג שווא, שלפיו הוא כביכול זכה ב"הנחה"."
באותו פסק דין גם קבעה שהצגת המחיר ללא מע"מ, תוך הדגשה שהמחיר אינו כולל מע"מ, שונה ופחות חמורה מהצגת מחיר ללא מע"מ, ללא הבהרה כזאת.
וילנר קבעה בדעת רוב שהפיצוי לפי סעיף 80 למי שזוכה קשור קשר הדוק לדיון הפלילי ואינו יכול להינתן בתביעה אזרחית מאוחרת.
בהתייחס לענישה כתבה השופטת וילנר על חשיבותם של שיקולי השיקום של העבריין:
במאי 2012, בהיותה שופטת בבית המשפט המחוזי, דחתה עתירות נגד התוכניות שייעדו את היישוב חריש לאוכלוסייה החרדית בלבד, לאחר שהתוכניות תוקנו ונתנו לטענתה איזון סביר בין הצורך לספק שכונות לחרדים ובין צורכי האוכלוסייה הלא חרדית.
וילנר חזרה על דבריה אלו בפסקי דין שנתנה גם לאחר עשור.
במרץ 2009 קבעה תקדים כאשר תיקנה טעות בחוק על ידי הוספת מילה, במקום דרך פרשנות.
בעניין פטור מארנונה למעונות יום הוסיפה את המילה "מעון".
ביוני 2009 הורתה לצוות רפואי בבית החולים לטפל ביולדת ובעובר שברחמה בכל דרך הנראית לרופאים, לרבות ניתוח.
הוראה זו ניתנה בעת הלידה, למרות התנגדותה של היולדת, וזאת משום שנשקפה סכנה ליולדת ולעובר.
נשואה ליוסף וילנר ואם לארבעה.
אחיה, אבי אריאלי, היה ראש המחלקה היהודית בשב"כ.
יעל וילה (נולדה ב-23 בספטמבר 1961) היא מנהלת, יזמת וחוקרת ישראלית.
שימשה כסגנית נשיא בסיסקו העולמית ומנהלת מרכז המחקר והפיתוח של החברה בירושלים עד יולי 2018. וילה עומדת בראש תוכנית פיספס - מאגר מידע גנטי לקידום הרפואה המותאמת אישית בישראל.
יעל וילה נולדה בבואנוס איירס, שבארגנטינה.
עלתה לישראל לקראת סוף שנות ה-70 של המאה ה-20.
בעלת שלושה תארים מאוניברסיטת תל אביב: תואר ראשון בסטטיסטיקה ומדעי המחשב, תואר שני בסטטיסטיקה יישומית ודוקטורט בסטטיסטיקה (סיימה בשנת 1997).
מילאה מגוון תפקידים אקדמיים בבית הספר למתמטיקה באוניברסיטת תל אביב ובמכללה האקדמית תל אביב-יפו, בה היא ממשיכה לשמש כמרצה בכירה.
מחקרים רבים שכתבה פורסמו בכתבי עת אקדמיים.
עם תחומי ההתמחות שלה נמנים: אבטחת מידע וסייבר, הונאה פיננסית, בריאות דיגיטלית, ביג דאטה ומדע נתונים.
בין השנים 1999–2003 שימשה כסמנכ"לית מחקר בחברת הסטארט-אפ סלברוס (Celebros) ובין השנים 2004–2007 בתפקיד זהה בחברת הסטארט-אפ טקסטולוג'י (Textology).
בשנת 2007 החלה לעבוד ב-RSA ישראל כמנהלת צוות ניתוח סיכוני הונאה.
לאחר מכן מונתה לתפקיד מנהלת הטכנולוגיה (CTO) ובשנת 2013 מונתה, בנוסף לתפקיד זה, למנכ"לית החברה.
בשנת 2014 מונתה למנכ"לית ולמנהלת הטכנולוגיה של מרכז המצוינות של EMC בישראל.
בין השנים 2015 ל-2018 שימשה כסגנית נשיא בסיסקו העולמית ומנהלת מרכז המחקר והפיתוח בירושלים.
החל משנת 2019 וילה מונתה כמנכ"לית פיספס - מאגר מידע גנטי שהוקם על ידי רשות החדשנות ומשרד הבריאות.
וילה משמשת כחברת דירקטוריון במספר חברות.
וילה פרודה ואם לארבעה ילדים.
2011 - הוכרה על ידי EMC כ"מהנדסת יוצאת מן הכלל" (Distinguished Engineer)
2016 - נבחרה בין 50 הנשים המשפיעות בישראל על ידי גלובס
2016 - הייתה מועמדת לפרס "נשים בחזית" בקטגוריית עסקים וניהול של אתר סלונה
יעל השילוני-דולב (נולדה בשנת 1970) היא פרופסורית מן המניין במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון, ויועצת נשיא האוניברסיטה להוגנות מגדרית.
בעבר כיהנה כנשיאה משותפת של האגודה להיסטוריה, פילוסופיה וסוציולוגיה של המדע (בין השנים 2018–2021), כחברת המועצה הלאומית לביואתיקה (2013-2021), וכחברת ועדת היגוי ושיפוט לקידום הוגנות מגדרית במל"ג.
בנוסף, היא חברת הוועדה היוזמת של עמותת בשער.
בתם של אילנה וגד, אחות צעירה לסיגל ולשדרנית הרדיו טל השילוני.
בילדותה למדה בבית הספר מצדה ובתיכון שמעון בן צבי בעיר.
בצבא שירתה ככתבת צבאית בעיתון "במחנה נח"ל".
בהיותה סטודנטית עבדה כעיתונאית ב"ידיעות אחרונות" ומאוחר יותר בטלוויזיה הישראלית בתוכניות "מבט שני" ו"יומן תרבות" ובטלוויזיה החינוכית ב"הכל אנשים".
בגיל 20 נישאה לבן-זוגה, המעצב האומנותי עדו דולב, והם הורים לשלושה בנים.
השילוני-דולב למדה תואר ראשון כללי וספרות השוואתית ועשתה תואר ראשון בעבודה סוציאלית באוניברסיטת תל אביב.
בעלת תואר שני בקולנוע וטלוויזיה מאוניברסיטת אמסטרדם בהולנד.
בשנת 1997 החלה את לימודי הדוקטורט בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
את עבודת הדוקטורט כתבה בנושא בדיקות גנטיות בהריון ושאלת החיים הראויים בגרמניה וישראל.
בפוסט-דוקטורט התארחה בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטה העברית, ועד שנת 2019 הייתה חברת סגל בבית-ספר לממשל וחברה במכללה האקדמית תל אביב-יפו.
הייתה חוקרת אורחת באוניברסיטאות קינגס קולג' לונדון שבממלכה המאוחדת וקלן וגטינגן שבגרמניה.
בשנת 2003 פרסמה ביחד עם בן זוגה את ספר היצירה לילדים "תוצרת בית – מדריך משפחתי לפעילות יצירתית", שהפך לרב-מכר.
השילוני-דולב היא חוקרת מובילה העוסקת בממשק שבין סוציולוגיה, משפחה, ביו-אתיקה, בריאות וחולי, מגדר וטכנולוגיות רפואיות.
מחקריה בנושאים כמו הפלת עוברים על רקע בריאותי ובחירת מין הילוד (הפלות סלקטיביות), בדיקות גנטיות בהריון, גיל ופריון, הקפאת ביציות והולדה לאחר המוות בישראל ובגרמניה, זכו לתהודה בינלאומית ופורסמו במיטב כתבי העת בישראל ומחוצה לה.
השילוני-דולב נוהגת לשתף פעולה עם חוקרות וחוקרים מובילים בישראל ובעולם, והיא חברה בקבוצות מחקר בינלאומיות שעוסקות בהקפאת תאי רבייה וטרום עוברים ובגנטיקת פריון בישראל, גרמניה ודנמרק.
פרופ' השילוני-דולב הייתה חברה במועצה הלאומית לביו-אתיקה החל משנת 2013. כמו כן היא לקחה חלק בוועדות אתיות של משרד הבריאות בנושאי רפואה מותאמת אישית וביג דטה.
בין השנים 21–2018 כיהנה כנשיאה שותפה של האגודה הישראלית להיסטוריה ופילוסופיה של המדע, יחד עם ד"ר נורית קירש.
היא חברה בוועדה היוזמת של עמותת בשער.
השילוני-דולב הוזמנה לתת חוות דעת בוועדת מצא בנושא הולדה בעוולה, ובוועדת הכנסת לנושא שוויון מגדרי בנוגע להקפאת ביציות.
כמו כן שימשה כחברה בוועדות במל"ג, ובהן ועדת ההיגוי והשיפוט להוגנות מגדרית באקדמיה.
מחקריה צוטטו בהרחבה בפסקי דין שונים, ואף בפסק-דין מכריע של בית המשפט העליון בנושא הולדה לאחר המוות.
השילוני-דולב מפרסמת מאמרים פובליציסטיים בעיתון הארץ בנושאים הקשורים בעיקר בחופש אקדמי וזכויות נשים, ומתראיינת בגופי תקשורת בהם גל"צ והארץ בנושאי ביו-אתיקה של פריון.
החל משנת 2024 השילוני-דולב חברה כציר בוועידת מפלגת העבודה
טכנולוגיות פריון חדישות: סוגיות חברתיות וביו-אתיות.
שרון אורשלימי, יעל השילוני-דולב, נורית קירש (עורכות), גוף משלך: רפואה, מין ומגדר (קובץ מאמרים), רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, 2025
"בין רצון המת לבין רצונם של הנותרים בחיים: שימוש בזרע לשם הולדה לאחר המוות, פטריארכייה, פרו־נטליזם ומיתוס המשכיות הזרע", עיוני משפט לט 661-706
השילוני-דולב יעל, הקר, דפנה ובועז, חגי (2014).
"רצון המת – שלושה מקרי מבחן ישראליים".
השילוני-דולב, יעל, הירש-יחזקאל, גלית, בויקו, ולנטינה, שיף, אייל ולרנר-גבע, ליאת (2014).
"בחירת מין היילוד בישראל: סקר עמדות בקרב מעוניינים פוטנציאליים", מגמות מט, 3
"עמדותיהן של מטופלות פריון בדבר המעמד המוסרי והשימוש הראוי בעוברים מוקפאים".
וינר נגה, השילוני דולב, יעל (2009).
"על עוּבָּרים בְּהקשרים: אתיקה הקשרית בייעוץ גנטי ובניהול רפואי של היריון בסיכון ומעמדו של העוּבָּר בישראל".
השילוני-דולב, יעל (2004) "מיהו תינוק רצוי?
הפלות סלקטיביות בשל אנומליות בכרומוזומי מין בגרמניה ובישראל".
"ספר השיאים של דודו: פריק שואו בישראל".
יעל ישי (נולדה ב-1933) היא חוקרת ישראלית בתחום מדע המדינה, פרופסור אמריטה בבית הספר למדע המדינה באוניברסיטת חיפה, מומחית לחקר החברה האזרחית, קבוצות אינטרס, תנועות מחאה ומפלגות בישראל.
יעל ישי נולדה בחיפה בשם יעל ברגהיים, בת לאריה (אגון) וצפורה, שעלו מגרמניה.
ישי למדה לתואר ראשון במדע המדינה וסוציולוגיה באוניברסיטה העברית ולתואר שני באוניברסיטת וושינגטון-סנט לואיס.
את הדוקטורט כתבה במחלקה למדע המדינה באוניברסיטה העברית (1976) בהנחיית פרופ' עמנואל גוטמן.
על בסיסו פרסמה את ספרה הראשון סיעתיות בתנועת העבודה: סיעה ב' במפא"י שיצא בהוצאת עם עובד ב-1978.
מחקריה של ישי, שמתמחה בפוליטיקה השוואתית, התרחבו מעבר לגישה המוסדית המסורתית שהתמקדה במפלגות.
ישי הייתה חלוצה במחקריה על החברה האזרחית בישראל, ובתוכה קבוצות אינטרס ותנועות מחאה.
בנוסף כתבה ישי גם על נשים בפוליטיקה הישראלית.
ישי שימשה חברת סגל במחלקה למדע המדינה באוניברסיטת חיפה (לימים בית הספר למדע המדינה) וכיהנה כראש המחלקה.
באוניברסיטת חיפה כיהנה בתפקידים שונים ובהם דיקן הסטודנטים, חברת הוועד הפועל וחברת ועדת המינויים.
ישי עמדה בראש האגודה הישראלית למדע המדינה, והייתה חברת ועדות ציבוריות, ובהן: הוועדה הציבורית לקביעת מימון מפלגות, בוועדה הציבורית לבחינת מימון פעילות פוליטית בראשות השופט דב לוין, ובוועדת האתיקה של הסתדרות הרופאים.
בשנים 1991–1994 כיהנה כראש האקדמי של מכללת עמק יזרעאל, כשזו פעלה כשלוחה של אוניברסיטת חיפה.
ב-2012 זכתה ישי בפרס מפעל חיים של האגודה הישראלית למדע המדינה.
בין גיוס לפיוס: החברה האזרחית בישראל, כרמל, 2003.
רופאים ומדינה: תאגוד בתי החולים בישראל, מכון ירושלים לחקר ישראל, 1994
קבוצות אינטרס בישראל: מבחנה של דמוקרטיה, עם עובד, 1987.
סיעתיות בתנועת העבודה: סיעה ב' במפא"י, עם עובד, 1978.
יעל מאירי (נולדה ב-1982 ברעננה) היא אמנית רב-תחומית ישראלית.
האמנות של מאירי עוסקת בזהות, לאומיות, גוף, מגדר וקוויריות, ומטפלת בנושאים אלו באמצעות שילוב בין צילום למיצב.
למאירי תואר ראשון בהצטיינות בלימודי צילום במדרשה לאמנות במכללה האקדמית בית ברל, ולימודי תקשורת חזותית בבית ספר מנשר לאומנות.
ביצירות של מאירי, מהות האובייקטים הופכת לקווירית.
הגוף והאובייקט ההטרו-נורמטיבי מתפרק ובכך אינו כפוף עוד למושג המהותי וההכרחי.
נושא הגוף בעבודות של מאירי הוא עיסוק בגבולות.
"אנחנו נולדים/ות לתוך גוף, אבל הוא לא לגמרי מייצג אותנו.
הגוף הפיזי הוא הגבול של ה'אני', אך ה'אני' הרבה יותר גדול מאשר הגוף הפיזי.
העניין שלי בגוף היה תמיד אותו עניין: איך בן אדם מניח את הגוף שלו, מה נוח לו לעשות עם הגוף".
העבודות הראשונות של מאירי היו צילום תיעודי של הופעות פאנק במועדון הרוגטקה ב-2012. הפעילות הניבה שש חוברות צילום בהוצאה עצמית, ביניהן "אם תמצאי את עצמך בפנזין הזה תקבלי אחד בחינם", "תקוע", "בשביל שיהיה לי מקום" ו"רייטג'נדרד".
"התחלתי לעשות פנזין כי הצילומים שלי רצו בית.
לא יכולתי לאפשר להם להתגלם בחומר.
רציתי לתת משהו לא/נשים בצילומים שלי, שיוכלו ללכת הביתה עם הצילום".
דימוי בולט בעבודות של מאירי הוא זרוע ויד גברית ממורכזת בצילום ואוחזת בפירות, בירקות, בחפצים או בידיים אחרות.
דימוי זה מתכתב עם האיקונוגרפיה של התנועה הציונית, שבה יד אוחזת ביבול האדמה, בכלי עבודה ובנשק.
דימויים אלה ייצגו את גאולת הגוף היהודי הגלותי, הרזה, החלש, ויצירת גוף של הציוני החדש.
בעבודות אלה של מאירי נשבר דימוי הגוף הציוני.
בעבודה "הטסטוסטרון של גולי" (2013) מצולמת יד של מאירי המחזיקה מכל זכוכית קטן ועליו תווית עליה כתוב Testoviron - בקבוק של ההורמון הגברי טסטוסטרון, המשמש לשינוי מגדרי.
הבקבוק הקטן מרכזי בתמונה, ובכך יוצר התרסה.
יד פאלית חודרת אל הצילום ומציגה בגאווה את הבקבוק.
הצילום מבקש ללכוד את מבטו של הצופה, הרגיל לסווג מגדרי, ולערער על המושג 'טבעי' לגבי מגדר.
בכך מוצע לבחון מחדש את הדימוי הציוני של הגבריות - המגדר הגברי, המיוצג באומנות הציונית בהקשר לעבודת כפיים ותוצר האדמה.
בצילום "מנגו" (2015) מופיעה כף יד רטובה מעט, המחזיקה זרע מנגו מבוקע שדומה בצורתו לאיבר מין נקבי.
הדימוי הארוטי באחיזת היד את הגרעין שובר את האיקונוגרפיה הציונית, ומנסה להביא את הצופה למחשבה לגבי הפעולה שקדמה לצילום - היניקה והמציצה של תוכן הפרי.
עוד מוטיב שמופיע בעבודות של מאירי הוא דקל.
הדקלים בצילום נמצאים במרחב הציבורי, אך מצולמים ללא אנשים בסביבתם.
הדקלים הפאליים מאבדים מהאון הגברי לנוכח המרחב הריק.
בצילום "אגבה" (2016) מופיע ציור קיר של עץ דקל, המצויר בסגנון נאיבי, ומעל המבנה מבצבץ קצהו של עץ דקל אמיתי.
לפני המבנה מזדקרים שני עמודי חשמל ישנים, עשויים עץ, שאינם בשימוש, ובין עמודי החשמל צומח צבר, שצורתו מזכירה תמנון.
הדימוי הרומנטי-אוריינטלי של הדקל מתערער בצילום.
עמודי החשמל של המפעל הציוני עומדים כאנדרטאות של אין-אונות ותבוסה, והסימבול הציוני האוריינטלי - הדקל, שאינו מין מקומי אך הפך לחלק "טבעי" מהנוף הציוני - משולל מהטבעיות שלו בעזרת ציור הקיר המתפורר שעל הקיר.
"Rightgendered" - התערוכה שאצרה גליה גור זאב ב-2017 בגלריה פלורנטין 4, הייתה התערוכה הראשונה של מאירי שלא הוצגה בחלל אלטרנטיבי.
התערוכה עסקה בחוסר הנוחות בגוף, בשינוי מין ובגבולות הגוף באמצעות צילומי גוף מצולק, פירות אכולים וירקות.
על פי מאירי, "סביב התערוכה הנוכחית אני מתקשר/ת עם המיינסטרים בפעם הראשונה באופן נרחב".
ההצבות של מאירי בחללים משלבות בין הצילומים השונים.
אופן התצוגה כלל תצלומים ממוסגרים, דבוקים ללא מסגרת כטפט וממוסמרים לקיר ללא מסגרת.
בשנת 2018 הוענק למאירי פרס "ARTiq", פרס הביכורים לאומנות גאה של המיזם לקידום אומנות להטב"קית בישראל.
ב-2018 יצא בהוצאה עצמית באמצעות גיוס המונים הספר "Doing Right By You," הכולל 180 צילומים.
"הספר עוסק ברצון לבחור איך אנחנו רואות ונראות תוך התייחסות לגוף, מגדר, יחסי כוחות ואינטימיות".
הספר השתתף בירידי ספרים, בהם יריד ספרי האומנות של שיקגו, ספרי הצילום באיסטנבול, וגם היה אחד מ-20 ספרים שהוצגו בלוס אנג'לס בתערוכת ספרי הצילום של MOPLA.
בעקבות הספר הוצגה ב-2019 במוזיאון חיפה לאמנות תערוכה אותה אצרה סבטלנה ריינגולד.
חומרי הגלם בתערוכה הם האמנ/ית, הקרובים אליו/ה והסובב אותם.
המייצבים יצרו טריטוריות גופניות או גופים טריטוריאליים, שעשו דקונסטרוקציה ליחסים בין דימויים, לתפקידים ומושגים של מיניות, למגדר ולציונות.
מיצבי הצילום בתערוכה בנו קשר אלים בין מרחבים ישראליים לבין גופים קוויריים, נוצרה זליגה בין נראות נשית וגברית, וכך התגלה השבר שבבינאריות המגדרית, שהיא חלק מהמבט המודרני שרגיל לזהות, לסווג ולקטלג.
ב-2019 הוצגה התערוכה "בטון מסופח", הכוללת פסלים המשלבים בין יצירות בטון ותצלומים.
העבודות עסקו בטשטוש גבולות והתייחסו להיטמעות כאל מצב הישרדותי שאפיין מגזרים מסוימים במהלך ההיסטוריה.
העבודות הוצגו על הקירות החיצוניים של מתחם "אתר" במוזאון יפו.
Rightgendered – 2017, גלריה פלורנטין 4. אוצרת: גליה גור זאב.
2019 – Doing right by you, מוזיאון חיפה לאמנות, אוצרת: סבטלנה ריינגולד.
2018 – פוטופואטיקה 8 – מפגשים אוטוביוגרפיים.
יעל מבורך (נולדה ב-1981) היא אשת עסקים וכלכלנית ישראלית.
בין השנים 2020–2021 הייתה מנכ"לית המשרד לשוויון חברתי.
מבורך בעלת תואר ראשון בכלכלה ומדיניות ציבורית, ותואר שני במנהל עסקים, שניהם מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
כמו כן סיימה מבורך את התכנית למנהלים בכירים של קרן וקסנר; זו נפרשת על פני שנה וכוללת חודש לימודים בהשתלמות מנהלים בבית הספר על שם קנדי באוניברסיטת הרווארד.
בין השנים 2017–2020 כיהנה כחברת דירקטוריון הבנק האירופאי לשיקום ולפיתוח בלונדון.
שם עסקה בפיתוח כלכלי במדינות מתפתחות באירופה, אסיה והמזרח התיכון.
קודם לכן כיהנה כעשור בשורת תפקידים באגף התקציבים במשרד האוצר.
כסגנית הממונה על התקציבים באוצר הייתה אחראית על גיבוש תקציב המדינה והתוכנית הכלכלית ואישור בממשלה ובכנסת.
כמו כן עסקה בקידום תחרות במערכת הבנקאית, מדיניות הממשלה בתחום הפנסיה, ושיפור ההון האנושי במגזר הציבורי.
בספטמבר 2022 מונתה לתפקיד סמנכ"לית לענייני כספים בקופת חולים מאוחדת.
מבורך בזוגיות ואם ל-3 ילדים.
יעל למפרט היא דיפלומטית יהודית-אמריקאית, שכיהנה כשגרירת ארצות הברית בירדן.
קודם לכן שירתה כסגנית עוזרת מזכיר המדינה של ארצות הברית לענייני המזרח הקרוב.
למפרט, חברה בכירה בשירות החוץ של ארצות הברית בדרג צירה-קונסולית, בעבר כיהנה דה פקטו כסגנית עוזר מזכיר המדינה של ארצות הברית לענייני מצרים וצפון אפריקה, כסגנית ראש הנציגות הדיפלומטית וכממונה על היחסים של ארצות הברית בממלכה המאוחדת וכעוזרת מזכיר המדינה של ארצות הברית לענייני המזרח הקרוב דה פקטו.
למפרט נולדה למשפחה יהודית באית'קה שבמדינת ניו יורק.
היא בתם של רופא העיניים פיליפ למפרט ולסלי למפרט, היושבת במועצת המנהלים של איחוד החירויות האזרחיות בניו יורק.
למפרט היא בוגרת בית הספר וולש לשירות חוץ באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
בשנת 2008 נישאה למפרט לדיפלומט האיטלקי אנדראה קטאלנו די מלילי בשגרירות איטליה בקהיר.
בשנים 2014–2017 הייתה למפרט מנהלת בכירה ב לענייני ישראל, הלבנט ומצרים.
ב-1 ביוני 2017 החלה את תפקידה כסגנית בפועל של עוזר מזכיר המזכירה במצרים ובצפון אפריקה.
בשנת 2020 הייתה למפרט סגנית ראש הנציגות הדיפלומטית של ארצות הברית בלונדון.
כחברה במועצה לביטחון לאומי בשנתיים האחרונות לנשיאותו של ברק אובמה, עסקה למפרט במשא ומתן בין ממשל אובמה לממשלת ישראל השלושים וארבע בראשותו של בנימין נתניהו בנוגע לחבילת הסיוע הצבאי, נוסף על עבודתה בסוגיית הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
עסקת סיוע החוץ בת 38 מיליארד הדולרים, שנבנתה במשך עשור, הייתה הגדולה ביותר שארצות הברית חתמה אי פעם עם מדינה כלשהי.
בשנים 2015–2017 הייתה עוזרת מיוחדת עבור נשיא ארצות הברית.
במקור, בתום נשיאות אובמה, תכננה למפרט לשוב למקום עבודתה הישן במחלקת המדינה של ארצות הברית לאחר 20 שנה בשירות החוץ מעבר לים, אך לאחר ההשבעה של דונלד טראמפ לנשיאות ארצות הברית בינואר 2017, התבקשה למפרט להישאר בתפקידה הדיפלומטי ולדחות את שיבתה אל וושינגטון די.
פקידי ממשל טראמפ סברו שניסיונה של למפרט יסייע לארצות הברית בכל הנוגע ליחסי ישראל-הפלסטינים.
מיד עם ההשבעה של ג'ו ביידן לנשיאות ארצות הברית בראשית 2021, תמה כהונתו של וודי ג'ונסון כשגריר ארצות הברית בבריטניה, ולמפרט הפכה לדיפלומטית הבכירה מטעם ארצות הברית בשגרירות האמריקאית.
באוגוסט באותה שנה היא הוחלפה על ידי פיליפ ריקר .
בהמשך אותו חודש היא מונתה לעוזרת מזכיר המדינה של ארצות הברית אנתוני בלינקן לענייני המזרח הקרוב במינוי זמני והחזיקה בתפקיד על מינוי הקבע של ברברה ליף במאי 2022, ואז הפכה לסגנית של ליף.
בינואר 2023 ביידן הודיע על כוונתו למנות אותה לשגרירת ארצות הברית בירדן, בכפוף לאישור הסנאט של ארצות הברית.
ב-4 במאי 2023 נערך שימוע בוועדת החוץ של הסנאט לקראת הבאת מינויה בפני מליאת הסנאט, שבתורה אישרה את המינוי ב-27 ביולי אותה שנה.
ב-3 בספטמבר הגישה את כתב האמנתה לעבדאללה השני, מלך ירדן, והחלה את שירותה הדיפלומטי בעמאן.
כהונתה כשגרירה הסתיימה ב-20 בינואר 2025, עם תחילת כהונתו השנייה של דונלד טראמפ כנשיא ארצות הברית.
יעל טאומן קלעי היא קריפטוגרפית ומדענית מחשבים תאורטית העובדת כחוקרת ראשית בכירה במיקרוסופט מחקר וכמורה מן החוץ ב-MIT במעבדת מדעי המחשב והבינה המלאכותית.
קלעי סיימה תואר ראשון במתמטיקה בהצטיינות יתרה באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1997. היא עבדה עם עדי שמיר במכון ויצמן למדע, סיימה שם תואר שני במדעי המחשב ומתמטיקה ב-2001, ולאחר מכן עברה למכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, שם השלימה את הדוקטורט שלה ב-2006 עם שפי גולדווסר כמנחת הדוקטורט שלה.
היא עשתה פוסט-דוקטורט במיקרוסופט מחקר ובמכון ויצמן והייתה חברת סגל במכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה.
קיבלה משרה קבועה במיקרוסופט בשנת 2008. היא מכהנת במועצה המייעצת המדעית של המכון למחקר חישובי וניסיוני במתמטיקה (ICERM).
קלעי ידועה בהמצאה (יחד עם רונלד ריבסט ועדי שמיר) של חתימת טבעת , סוג של חתימה דיגיטלית שהפכה למרכיב מפתח במערכות רבות כגון Cryptonote ומורנו (מטבע מבוזר).
לאחר מכן, יחד עם המנחה שלה שפי גולדווסר, היא גילתה חולשה בהיוריסטיקה של פיאט-שמיר - טכניקה נפוצה ליצירת חתימה דיגיטלית המבוססת על מערכת הוכחה אינטראקטיבית, שפותחה ב-1986 על ידי עמוס פיאט ועדי שמיר.
טכניקה זו נמצאת בשימוש נרחב ביישומים בעולם האמיתי, כולל בתוכנית החתימה הדיגיטלית הנפוצה ביותר (ECDSA) המשמשת את כל המכשירים הניידים של iOS ואנדרואיד.
למרות השימוש הנרחב שלה, האבטחה שלה לא הובנה בצורה טובה.
המחקר של קלעי ייסד בסיס להבנת האבטחה של פרדיגמה זו.
בנוסף, קלעי הייתה חלוצה בתחום הקריפטוגרפיה שחסינה לדליפה ופתרה בעיה פתוחה ארוכת שנים בתורת הקידוד האינטראקטיבי, והראתה כיצד להמיר כל פרוטוקול אינטראקטיבי לפרוטוקול שעמיד בפני חלק קבוע של טעויות מכשילות תוך הגברת מורכבות התקשורת לכל היותר בפקטור קבוע ואת זמן הריצה לכל היותר בפקטור פולינומי.
קלעי פיתחה גם את התחום של האצלת חישוב מאומת שיש לו יישומים חשובים למחשוב ענן.
קלעי פיתחה שיטות להפקת הוכחות תמציתיות המאשרות את נכונותו של כל חישוב.
שיטה זו מאפשרת למכשיר חלש להעביר כל חישוב למכשיר חזק יותר באופן המאפשר בדיקת תקינות התוצאות ביעילות.
הוכחות תמציתיות כאלה שימשו חברות בלוקצ'יין רבות (כולל Ethereum) כדי לאשר תקפות עסקה ובכך להתגבר על מכשולים מרכזיים ביכולת ההרחבה של הבלוקצ'יין, מה שמאפשר עסקאות מהירות ואמינות יותר.
המחקר של קלעי סיפק הגדרות חיוניות, מושגי מפתח וטכניקות יצירתיות לתחום זה.
עבודת המאסטר של קלעי, שהציגה את הרעיון של חתימות טבעת, זכתה בפרס התזה המצטיינת לתואר שני.
עבודת הדוקטורט שלה ב-MIT זכתה בפרס George M.
Sprowls עבור עבודת הדוקטורט המצטיינת במדעי המחשב.
בשנת 2017 הייתה יו"ר משותף של כנס האגודה הבין-לאומית למחקר קריפטוגרפי.
ב-2018 הוזמנה קלעי להרצות על היבטים מתמטיים של מדעי המחשב בקונגרס הבין-לאומי של מתמטיקאים.
היא זכתה בפרס ACM למחשוב לשנת 2022 "על פריצות דרך בהאצלת חישוב ניתן לאימות ותרומה בסיסית לקריפטוגרפיה".
קלעי היא בתו של פרופסור יאיר טאומן.
בעלה, אדם טאומן קלעי, עובד גם הוא במיקרוסופט מחקר, והם הורים לשני ילדים.
יעל וסיסרא הוא ציור מאת אמנית הבארוק האיטלקייה ארטמיזיה ג'נטילסקי, שנוצר בסביבות שנת 1620.
נושא הציור לקוח מתוך ספר שופטים, פרקים ד' 11–22 וה' 24–31. הציור מתאר את הרגע שבו יעל אשת חבר הקיני עומדת להרוג את סיסרא, שר הצבא המובס של כנען.
לאחר תבוסתו בידי בני ישראל, הוא נמלט ליישוב סמוך, שם מקבלת אותו יעל, ומבטיחה להסתירו ולהאכילו.
ברגע שהוא נרדם, היא נועצת יתד באוהל ברקתו, מעשה שבזכותו זכתה לשבח על אומץ ליבה בשירת דבורה.
בימי הביניים, הסיפור תואר לעיתים קרובות במקביל לסיפורה של יהודית, שהייתה מזוהה עם מידת הענווה ("Humilitas") ועם מרים, אם ישו.
תיאורים שונים של הסיפור ניתן למצוא בכתבי יד מהמאה ה-14 ב-Speculum Humanae Salvationis.
יצירות אמנות המתארות את הסיפור נפוצות בימי הביניים ובראשית העת החדשה.
ג'נטילסקי ואמנים בני תקופתה ציירו דימויים רבים של נשים חזקות מהספרות, ובהם תיאור עריפת ראשו של הולופרנס בידי יהודית.
אגוסטינו טאסי היה הן המורה שלה והן אנס שהורשע בפשעו.
יש הטוענים כי טאסי היה המודל לדמותו של הולופרנס.
דמותו של סיסרא מזכירה אף היא את הולופרנס ואת טאסי.
אף על פי שהסיפור של יעל הוצג לעיתים רחוקות בציור, חוקרים סבורים כי יצירתה של ארטמיזיה הושפעה מעבודתו של הצייר הפלורנטיני לודוביקו צ'יגולי.
עם זאת, תיאורה שונה בכך שהיא יוצרת הפרדה ברורה בין הדמויות, בניגוד לצפיפות הקומפוזיציה של צ'יגולי.
שמלת הזהב של יעל מנוגדת לבגדיו האדומים-כחולים של סיסרא, דבר המצביע, ככל הנראה, על "מעלתה וניצחונה הקרוב".