tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הם חיים בחבורות קטנות של עד 20 פרטים בלהקה וניזונים על הקרקע מחרקים וחסרי חוליות קטנים וגם מפירות, זרעים וחולייתנים קטנים.
הם מנקרים את המזון מהקרקע או חוטפים אותו משיחים והם יודעים לרוץ מהר.
אלו עופות מונוגמיים המקננים בשטחים טריטוריאליים.
בברי אדמה (שם מדעי: Pellorneidae) היא משפחה של ציפורי שיר הקרובה לטימליים ובעבר הייתה תת-משפחה שלה אך הופרדה ממנה.
ציפורים אלה חיים באזורים הטרופיים בעולם הישן ובעיקר בדרום אסיה ובדרום-מזרח אסיה.
הם מזכירים במראם קיכליים, עורבנים או סבכיים.
אלו ציפורים בגודל בינוני המצויים רוב הזמן על הקרקע והם בעלי רגליים חזקות ואצבעות ארוכות.
הם מגוונים בצבעם, כשהרוב חומים-בהירים אך בעלי נוצות רכות ואין להם הרבה קישוטים.
הם בעלי כנפיים מעוגלות וראשים כהים עם עיניים גדולות.
הם חיים ביערות, ביצות וערבות וגם באזורים יבשים יותר.
מזונם העיקרי הוא חרקים אך גם כמה פירות והמינים הגדולים יאכלו גם חולייתנים קטנים.
Alcippe - לעיתים משוייכת למשפחה עצמאית
בברים מלגשים (שם מדעי: Bernieridae) היא משפחה של ציפורי שיר הקרובה לטימליים ובעבר הייתה תת-משפחה שלה אך הופרדה ממנה.
משפחה זו נחשבה זמן רב כחלק מהטימליים (או הבברים) וגם לבולבוליים והסבכיים.
אלו קבוצת עופות החיים ביערות טרופים במדגסקר, בעיקר בדרום-מזרחה והם בעלי מקורים ארוכים מעט, ראשים גדולים והם מותאמים לחיים על הקרקע חלק רב מזמנם.
הם ניזונים מחרקים בציד בחבורות הן על הקרקע והן מהאוויר.
בברים אפריקנים (שם מדעי: Macrosphenidae) היא משפחה של ציפורי שיר הקרובה לטימליים או הסבכיים ובעבר הייתה תת-משפחה שלה אך הופרדה ממנה.
הם קשורים לציפורים דמויי הסבכיים (כמו העפרוניים, סנוניתיים וירגזיים) והם חיים רק באפריקה שמדרום לסהרה.
ציפורים אלה בעלי ראש גדול ומקורים נוקשים אפורים.
הם מגוונים בגודלם וארכם 8–23 ס"מ.
לחלקם זנבות ארוכים ומייצבים ואחרים בעלי זנבות קצרים, חלקם בעלי כנפיים מעוגלות ואחרים בעלי כנפיים רחבות.
חלקם יותר צבעוניים, בכיוון האדום-חום, ואחרים עמומי צבע.
הן חיות מיערות גשם לחים לסוואנות ואפילו לאזורים יבשים יותר.
הם ניזונים מחרקים שונים שהם עטים עליהם מלמעלה או במרדף אווירי ולעיתים הם ניזונים בלהקות.
Sylvietta - בו תשעה מינים
Macrosphenus - בו חמישה מינים
בבלר רליתי (שם מדעי: Eupetes macrocerus) היא ציפור שיר והציפור היחידה במשפחת בבלרי רלית (Eupetidae).
היא מצויה ביערות הגשם של חצי האי המלאי ובאינדונזיה.
הבבלר מקורב למשפחת הטימליים והיה שייך אליה אך הופרד למשפחה יחידה.
הוא קרוב לפיקטרטיים, לוונגות ולאורתוניקיים.
הוא בעל רגליים ארוכות והוא מצוי על קרקעית היערות הלחים בהם הוא חי.
הנוצות חומות-אדומות והפנים צבועות בשחור ובעלי פס לבן מעל העיניים הנמשך מאחורי המקור ועד לעורף.
המקור שחור ודק וה"כיפה" אדמה.
הזנב ארוך ועוזר לייצב את הציפור.
מתחת למקור יש לבבלר שר אדום-כחול היכול להתנפח.
הוא מצוי ביערות חצי האי המלאי ומחפש את מזונו על הקרקע בהנעת הראש מצד לצד.
הוא ניזון בעיקר מחרקים כמו צרצרים וחיפושיות וגם מחגבים, עכבישים ותולעים אותם הוא חוטף מהקרקע.
הבבלר מצוי בירידה עקב הפגיעה ביערות הגשם.
בבלרים גדרוניים (שם מדעי: Pnoepygidae) היא משפחת ציפורי שיר קטנה בתוכה סוג יחיד - בבלר גדרוני (Pnoepyga) ובו 5 מינים.
המינים קרובים למשפחת הטימליים והסבכיים אך הופרדו ממנה וכיום שייכים למשפחה עצמאית.
בבלרים אלה חיים במזרח אסיה ובדרום-מזרח אסיה, מהודו עד טאיוואן, בעיקר באזורים הרריים.
הם נראים כמו גדרונים קטנים בעלי זנב קצר מאוד ורגליים ארוכות.
הם חיים על הקרקע והם בעלי מקור דק מוארך ועיניים גדולות.
הם לא עפים לעיתים קרובות ומלקטים את מזונם מהקרקע.
הם ניזונים בעיקר מחרקים ותולעים.
בבלוק שלי היא סדרת טלוויזיה מסוגת ההתבגרות שנוצרה על ידי לורן יונגריך , אדי גונזלס וג'רמי האפט.
העונה הראשונה, המורכבת מעשרה פרקים, שוחררה בנטפליקס ב-16 במרץ 2018. בהרכבם של שחקנים צעירים כהים ולטינים בתפקידים הראשיים, בסדרה מככבים סיירה קאפרי , ג'ייסון גנאו, ברט גריי , דייגו טינוקו, רוני הוק וג'סיקה מארי גרסיה.
הסדרה זכתה לשבחים על ידי המבקרים.
ב-13 באפריל 2018 חודשה הסדרה לעונה שנייה שעלתה ב-29 במרץ 2019. ב-30 באפריל 2019 הודיעו על עונה שלישית שעלתה ב-11 במרץ 2020. ב-29 בינואר 2021 חודשה הסדרה לעונה רביעית ואחרונה.
באחת השכונות הקשוחות בלוס אנג'לס הנקראת פרירידג' ארבעה בני נוער נבונים, מצחיקים ומלאי חוכמת רחוב הנקראים סיזר, ג'מאל, רובי ומונסיי מתחילים ללמוד בתיכון וחברותם ארוכת השנים עומדת למבחן.
במשך הזמן היא מקנאה במערכת היחסים ביניהם וסיזר שעדיין אוהב אותה מופיע בחלון שלה ומנשק אותה, ואז מונסי מצטרפת לגמאל לחיפושים של הכסף של הרולרדוולרד כדי לתת אותו לסיזר שיוכל להנצל ושלא יצטרך להרוג אף אחד.
בקנסיניירה של אוליביה, אוליביה נפרדת מסיזר ואומרת למונסיי שהם צריכים להיות ביחד והם הופכים לזוג .
ג'ייסון גנאו בתור "רובי מרטינז" אחרי הקיץ רובי וגמאל מחליטים לא לדבר עם סיזר מפני שאמר ששכב עם מונסי לפני שנסעה, ובנוסף הוא מתעצבן מפני שסבתו עוברת לגור איתו בחדר שחיכה לקבל כל כך הרבה זמן.
כאשר הוא מגלה שלאוליביה עומד להיות יום הולדת 15 הוא רוצה להפוך את יום הולדתה למושלם והופך לקצת אובססיבי.
וכאשר הוא מגלה שעתידו של סיזר בסכנה הוא מצטרף לגמאל בחיפוש אחרי האוצר.
ובקנסיניירה של אוליביה הוא ואוליביה הופכים לזוג ורוקדים רק שאז מי שסיזר היה אמור להרוג מגיע עם אקדח ויורה באוליביה ורובי נפצע גם ושניהם שוכבים על הרצפה מדממים .
ברט גריי בתור "ג'מאל טרנר"גמאל ורובי מחליטים לא לדבר עם סיזר מפני ששכב עם מונסי הוא קצת מוזר ומטורף והיחיד שמאמין שהרולרוולרד אמיתי .
אביו רוצה שהוא ישחק פוטבול אך הוא לא רוצה ולכן מזייף פציעות, גמאל מרגיש שמתעלמים ממנו קצת .
גמאל מתחיל בחיפושים אחרי האוצר רק שבדרך הוא רוצח גמד גינה מכניס מישהו למיון וחופר בורות במגרש פוטבול, גמאל לא טוב בלשמור סודות וכאשר סיזר מספר לו שהוא נישק את אוליביה הוא מתאפק לא לספר לאף אחד ולמרבה ההפתעה גם מצליח.
וכשמונסי ורובי מצטרפים אליו הוא מגלה שבן הדוד של ריקי הקטן (מי שהקים את כנופיית הקדושים והחביא את האוצר) שיקר לו ושאין שם כסף אלא מטבעות שוקולד אבל הוא מסרב לוותר ולבסוף הוא מוצא את האוצר .
דייגו טינוקו בתור "סיזר דיאז"
סיזר סיפר שהוא ומונסי שכבו כדי להגן על מונסי מאחיו אוסקר שרצה להתחיל איתה .
במסיבה של אוליביה הוא ואוליביה נפרדים והוא חוזר למונסי אך שלוקח בא לנקום ויורה באוליביה
ג'סיקה מארי גרסיה בתור "ג'סמין"
רוני הוק בתור "אולביה" חברה של המשפחה של רובי שמתה בסוף עונה 1.
ג'וליו מסיאס בתור "אוסקר "ספוקי" דיאז", אחיו של סיזר.
פאולה גרסס בתור "ג'יני מרטינז", אמא של רובי
ג'נקין גילורי בתור "לטרל", נער שאיתו סיזר הסתבך בצרות.
פגי בלאו בתור "מריסול מרטינז", סבתא של רובי
אמיליו ריבר בתור "צ'יבו", בעל המשתלה שג'מאל פונה אליו לעזרה עם התעלומה.
אנג'לה אליין גיבס בתור "רוזה ווסטברוק"
ליסה מרקוס בתור "ג'וליה ויטמן", אמה הביולוגית של מונסיי.
אמה איקווקר בתור "דוויין טרנר", אביו של ג'מאל.
רג'י אוסטין בתור "מונטי פיני", אביה של מונסיי.
דני רמירז בתור "מריו מרטינז", אחיו של רובי.
אריק ניל גוטיירז בתור "מר מרטינז", אביו של רובי.
ראושנה סימונס בתור "גברת טרנר", אמו של ג'מאל.
ניקי רודריגז בתור "ורו", חברתו של סזאר.
ג'רמי האפטלורן יונגריץ'16 במרץ 2018 2 2 פרק 2 Chapter Two לורן יונגריךלורן יונגריץ'16 במרץ 2018 3 3 פרק 3 Chapter Three רוברט סודוטסטיבן צוצ'ידה16 במרץ 2018 4 4 פרק 4Chapter Four אדי גונזלס
ג'רמי האפטסטיבן צוצ'ידה16 במרץ 2018 5 5 פרק 5Chapter Five ג'יימי יושירוראיין שיראקי16 במרץ 2018 6 6 פרק 6 Chapter Six אדם סטארקס
פרנצ'סקה גיילסראיין שיראקי16 במרץ 2018 7 7 פרק 7Chapter Seven לורן יונגריךסטיבן צוצ'ידה16 במרץ 2018 8 8 פרק 8Chapter Eight לורן יונגריך
ג'רמי האפטסטיבן צוצ'ידה16 במרץ 2018 9 9 פרק 9Chapter Nine אדי גונזלס
ג'רמי האפטלורן יונגריץ'16 במרץ 2018 10 10 פרק 10Chapter Ten לורן לונגריךלורן לונגריץ'16 במרץ 2018
+שנהפרסקטגוריהתוצאה2018פרסי בחירת הנוער 2018הפריצה הגדולה של השנה
בבית הקפה האקזיסטנציאליסטי: חירות, ישות וקוקטייל משמש הוא ספר הגות מאת שרה בייקוול, שיצא לאור בשפת המקור באנגלית בשנת 2016. הספר מסכם את תולדות ומאפייני האקזיסטנציאליזם הצרפתי של המאה ה־20, ואת השפעת הפנומנולוגיה על האקזיסטנציאליזם הצרפתי.
הספר תורגם לעברית בשנת 2019 על ידי עתליה זילבר בהוצאת עם עובד.
שני ההוגים המרכזיים בספר הם האקזיסטנציאליסטים ז'אן־פול סארטר ומרטין היידגר שחיו וחוו את מלחמת העולם השנייה.
הוגים נוספים שהספר עוסק בהם בהרחבה הם האקזיסטנציאליסטים סימון דה בובואר וקרל יאספרס, הפילוסוף אלבר קאמי, והפנומנולוגים אדמונד הוסרל ומוריס מרלו־פונטי.
הספר כתוב מנקודת המבט של המחברת שרה בייקוול המתארת את רקע חייהם של אותם הוגים, האירועים שחוו, את קשריהם, ואת השפעתם זה על זה.
הספר גם מציין בקצרה את תרומתם של אקזיסטנציאליסטים מוקדמים, כגון סרן קירקגור ופרידריך ניטשה.
בבר יוקו (נולד ב-21 בפברואר 1952) הוא קומיקאי ושחקן ישראלי.
יוקו נולד בשם אברהם (בבר) בן סימון למשפחה מרובת ילדים במרוקו, עלה לישראל בשנת 1963 וגדל באשדוד.
הוא שירת בחיל ההנדסה ביחידה 601, ולאחר מכן עבד מספר שנים כמנפץ סלעים באילת.
השם "יוקו" הוענק לו על ידי מי שהייתה בת זוגו ממוצא יפני בשנות ה-70.
יוקו החל להתפרסם בשנות ה-80 במופעי סטנד-אפ, שבהם שילב גם אלתורים, קטעי שירה וחיקויים, לרוב של השחקן הצרפתי לואי דה פינס.
לשיא פרסומו הגיע בשנות ה-90, כשהחל לככב בפרויקטים קולנועיים שונים, ובהם בסרטיו של יהודה בארקן "גברת תפתחי זה אני" מז'אנר סרטי המתיחות ו"מחפשת בעל על ארבע", הסרט "מקס ומוריס" מאת יעקב גולדווסר והסדרה "פאפא" מאת זאב רווח.
יוקו התפרסם בעיקר ככוכב סרטי חברת "הפקות המזרח" של ימין מסיקה וירמי קדושי, רבים מהם הפכו לסרט פולחן, כגון "בוכה בגשם" (בו שימש גם כמלהק ויועץ אמנותי), "כרם התקווה" ו"השקר הגדול".
בשנת 1999 שיחק באחד התפקידים הראשיים בסרטו של אבי ביטר, "חבר ואח 2".
בשנת 2004 שיחק בסרטו של ביטר "בכבוד שלי", וכן בתפקיד אורח בסרטו של דן תורג'מן "משהו מתוק".
באותה שנה הוקדש לו פרק בסדרה "המגרש של גואטה" בערוץ 24, המתעד את חייו.
1992 – "גברת תפתחי זה אני", בתפקיד נמתח
1993 – "מחפשת בעל על ארבע", בתפקיד כלבן ראשי
1997 – "כרם התקווה", בתפקיד שמעון
בבל (באכדית: 𒆳𒆍𒀭𒊏𒆠; בלטינית ושפות אירופאיות אחרות: Babylonia, להבדיל מ־Babylon המתייחס לעיר בבל) הייתה מדינה ואזור תרבותי עתיק דובר אכדית באלף השני לפנה"ס אשר הייתה ממוקמת בחלק הדרום מרכזי של אזור מסופוטמיה, כ-70 קילומטרים דרומית לבגדאד של ימינו.
השם "בבל" מתייחס לרוב לחלק הדרומי של מסופוטמיה בכללותו.
בירת האזור הייתה העיר בבל אשר הייתה ממוקמת לאורך נהר הפרת, בסביבות 110 קילומטרים דרומית לבגדאד של ימינו.
בבל הפכה למעצמה גדולה בעקבות נפילת האימפריה האכדית.
בתקופת האימפריה האכדית (בסביבות 2335–2154 לפנה"ס) בבל הייתה עיר קטנה וחסרת חשיבות בתחומי האימפריה האכדית העצומה.
בבל הפכה למעצמה גדולה בתקופת שלטונו של חמורבי במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-18 לפנה"ס.
חמורבי היה מנהיג צבאי מיומן ותחת הנהגתו, בבל כבשה חלק גדולה מאזור מסופוטמיה, והקימה את האימפריה הבבלית הראשונה.
בתקופה זו אזור בבל זכה גם לכינוי "ארץ אכד" והיא הייתה ידועה במיוחד בזכות ביצוריה המרשימים, השימוש הרב באריחים מצופים אמייל כחול, בזכות המבנים המרשימים שבה ובזכות הגנים התלויים בבבל אשר היו משבעת פלאי תבל של העולם העתיק.
בבל נודעה גם במיוחד בזכות קודקס החוקים חוקי חמורבי אשר היו ממערכות החוקים הכתובות הראשונות בהיסטוריה האנושית.
לאורך שנות קיומה הייתה לבבל יריבות ארוכת שנים עם אשור מצפון ועילם ממזרח.
המעצבות השכנות הללו התחרו לעיתים רבות על הדומיננטיות באזור מסופוטמיה.
האימפריה הבבלית הראשונה החלה להיחלש בעקבות מותו של חמורבי.
סכסוכים פנימיים ופלישות מצד מעצמות אחרות הובילו לבסוף לכך שבבל חזרה בסופו של דבר להיות ממלכה קטנה.
בבקאר ניאסה הוא כדורגלן מאוריטני יליד סנגל המשחק בעמדת השוער בגנגאן.
ניאסה התחיל את הקריירה שלו באקדמיית אספייר מהעיר א-ריאן שבקטר כקשר התקפי, אולם בזכות גובהו הוחלט להעבירו להיות שוער.
בשנת חתם באויפן מהליגה הבלגית השנייה.
ב-16 בינואר 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 1-0 לדסל ספורט.
ב-21 באוגוסט 2019 חתם בטונדלה מליגת העל הפורטוגלית כשוער שני.
ב-5 ביולי 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 1-0 לפמליקאו.
עונה לאחר מכן התחיל כשוער ראשון, אך במהלך העונה ירד לספסל.
בעונת חזר לאפודת השוער הראשון, לאחר שטונדלה ירדה לליגה השנייה.
ב-21 ביולי 2023 חתם בגנגאן מהליגה הצרפתית השנייה.
בצעירותו, ניאסה שיחק בנבחרת הנוער של סנגל.
במרץ זומן לראשונה לסגל נבחרת מאוריטניה.
ב-26 במרץ ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1-2 נגד .
בֶּבְּלִינְגֶן (בגרמנית Böblingen) היא עיר בדרום מערב גרמניה.
מספר תושבי העיר עמד ב-31 בדצמבר 2023 על 51,405. בעיר יש מספר משמעותי של שלוחות חברות בין-לאומיות גדולות, מעבדות מחקר וחברות טכנולוגיה עילית (הייטק).
העיר קרויה כפי הנראה על-שם מייסדה, הרוזן וילהלם מטובינגן-בבלינגן (Count Wilhelm von Tübingen-Böblingen), אך לא נמצאה אסמכתא כתובה להוכחת הקשר בין הרוזן לשמה של העיר.
בבלינגן נמצאת באזור הדרום מערבי של גרמניה, במדינת באדן-וִירְטֵמְבֶּרְג (אחת מתוך 16 מדינות הפדרציה הגרמנית), במחוז הנקרא על-שמה, מחוז בבלינגן.
בירת מדינת באדן ויטמברג היא שטוטגרט, הנמצאת בקרבה של כ-20 ק"מ צפונית מזרחית לעיר.
גובהה של בבלינגן מעל פני הים הוא 466 מטרים (1,529 רגל).
יישובים סמוכים לבבלינגן הם זינגלפינגן (Sindelfingen) שבתיה גובלים בפועל עם בנייני העיר, מגשטאדט (Magstadt), גרנפנאו (Grafenau), אהנינגן (Ehningen), הולצגרלינגן (Holzgerlingen) ו-שנייך (Schönaich).
עיר קרובה היא טיבינגן, במרחק של כ-24 ק"מ.
ברלין בירת גרמניה מרוחקת מבבלינגן כ-644 ק"מ.
הנהר הקרוב הזורם בסמוך לבבלינגן הוא וורם (Würm), שאורכו 52 ק"מ.
האגם הסמוך הוא בארנסי (Bärensee), במרחק של כ-20 ק"מ.
בעיר קיים אגם מלאכותי, בתוך הפארק העירוני.
עונת הקיץ בבבלינגן נעימה ובחורף קר, אם כי לא במידה קיצונית.
החודשים החמים ביותר בשנה הם יולי ואוגוסט, במהלכם הטמפרטורות הממוצעות בשעות היום מטפסות עד 23 מעלות צלזיוס, ובשעות הלילה יורדות עד 13 מעלות.
החודש הקר ביותר הוא ינואר, במהלכו הממוצע ביום מסתכם ב-3 מעלות ובלילות יורד אל מתחת ל-0, עד 2-.
בממוצע, יורד גשם בכל חודשי השנה.
החודשים היותר גשומים הם יוני ויולי, מעל 70 מ"מ בכל אחד מהם.
כמות הגשם בעיר בממוצע רב שנתי מסתכמת ב-633.5 מ"מ, וכמות השלג הממוצעת בשנה מגיעה ל-202.4 מ"מ, החודש המושלג ביותר הוא דצמבר.
מספר ימים בשנה יורדים בעיר גשם ושלג חליפות, או במעורב.
העיר מכוסה עננים במידה רבה, גם בעונת הקיץ הכסות הממוצעת גבוהה מ-40%, ובחודשי נובמבר עד פברואר העננות עולה על 60%.
בבלינגן נוסדה ב-1253 על-ידי הרוזן וילהלם מטובינגן-בבלינגן.
במאות ה-13 עד ה-15 הפכה העיר למושבם של רוזנים של בית וירטמברג (שעל-שמם נקרא האזור), וגם של אלמנות המשפחה.
בתאריך 12 במאי 1525 התחולל בשערי העיר קרב גדול במסגרת מלחמת האיכרים הגרמנית.
בקרב בבלינגן נטבחו איכרים רבים מאוד.
ההערכות למספר האיכרים שנטבחו נעות בין 2,000 ל-10,000, ובסך הכול הסתכם מספר הרוגי האיכרים במלחמה בכ-100,000. ב-1879 חוברה בבלינגן לרשת הרכבות של וירטמברג, עובדה שקידמה מאוד את העיר.
בתאריך 16 באוגוסט 1915 נחנך שדה תעופה בעיר.
בין המלחמות העולם שדה התעופה הפך לבסיס אווירי של חיל האוויר הגרמני.
הבסיס נסגר מאז, והקרקעות שעליו היה בנוי הפכו לשכונות מגורים של בבלינגן ולשטחי שירות של צבא ארצות הברית.
במלחמת העולם ה-2 הופצצה העיר מספר פעמים.
הפצצה אחת הרסנית במיוחד אירעה בטעות בליל ה-7 באוקטובר 1943. מפציצים כבדים בריטיים מדגם אוורו לנקסטר הפציצו בטעות את העיר, במקום את היעד המקורי שהיה אזור התעשייה של שטוטגרט הסמוכה.
בהפצצה זו נהרס כ-70% מהעיר העתיקה.
החל משנת 1948 החלו חברות טכנולוגיה להקים סניפים, מפעלים ומעבדות מחקר בעיר, וכך העיר שודרגה.
ב-1962 העיר הוכרה על-ידי שלטונות המדינה כ"עיר מחוז גדולה" (Große Kreisstadt).
ב-1971 מוזגה העיירה דגרסהיים (Dagersheim) לתוך בבלינגן, אך מיזוגה המתוכנן עם העיר הגובלת בה זינדלפינגן (Sindelfingen) לא יצא אל הפועל, עקב התנגדות משפטית עיקשת של שתי הערים.
בסיס צבאי אמריקאי "צריפי הפנצרים"
בעבר היה בבבליגן בסיס צבאי גדול של ארצות הברית, בחלקו על שטחו של מה שהיה נמל תעופה.
המתקנים שימשו את הקורפוס ה-7 האמריקאי, וגם כמפקדה של חיל הנחתים.
בסיס צריפי הפאנצרים Panzer Kaserne (פאנצר היה טנק גרמני במלחמת העולם ה-2).
הבסיס בבבלינגן חדל לשמש כבסיס בשנת 1991, ומצוי בפיתוח מחדש מתמשך.
במקום הוקמו מתקני תמיכה אזרחיים לחיילי צבא ארצות הברית, לרבות סופרמרקט ענק.
המתחם נותן שירותים לצבא ארצות הברית ומאוכלס על-ידי מרפאות, מגרשי גולף, מרכז קהילתי, מרכז חינוך, מתקני בידור דוגמת פיינטבול, מסעדות, דואר ועוד.
מונומנט מרד האיכרים: באחת מכיכרות העיר מוצב מונומנט לזכר הרוגי מרד האיכרים שנטבחו בקרב בבלינגן, בשנת 1525.
עולם הרכב: תערוכת רכב "מוטורוורלד" (Motorworld) מוצגת באולם ובאוויר הפתוח.
בתערוכה רכבי אספנות ישנים, כלי רכב חדישים ועתידניים תוצרת גרמניה וגם מכוניות אמריקאיות.
הגלריה העירונית: בגלריה שני חלקים.
בחלק הראשון תצוגת של יצירות אמנים מקומיים ואזוריים, ציורים, פסלים, רישומים ומוצגים אחרים.
החלק האחר מיועד לתערוכות מתחלפות.
מוזיאון מלחמת האיכרים: המוזיאון (Deutsches Bauernkriegsmuseum Böblingen) מציג את מלחמת האיכרים, עם דגש על הקרב בבבלינגן שנערך ב-12 במאי 1525. במוזיאון גם תצוגה של פריטים והסברים אודות אורח חיי האיכרים בתקופת המלחמה.
מוזיאון קצבי גרמניה: מוזיאון הקצבים של גרמניה (Deutsches Fleischermuseum) ממוקם במבנה היסטורי מהמאה ה-16. במוזיאון מוצגים כלים ואביזרים מדורות שונים, סימני גילדת הקצבים ומוצגים אחרים הקשורים בנושא.
מוזיאון האריגה: נמצא בתחומי העיר השכנה זינדלפינגן, שבתיה גובלים בבתי בבלינגן.
במוזיאון האריגה (Webereimuseum Sindelfingen) מוצבים נולים עתיקים, חומרי אריגה, צבעים, אביזרים וטכנולוגיות מן העבר.
טירת הוהנצולרן: במרחק של כ-50 ק"מ מבבלינגן נמצאת טירת הוהנצולרן, בסמוך לעיירה הכינגן.
הטירה בנויה על גבעה רמה, נשקף ממנה נוף פנורמי, ושמורים בה חפצים של אצילים גרמניים.
פסטיבל סעודה על האגם: פסטיבל הסעודה (Schlemmen am See) נערך בקיץ, ואורך 3–5 ימים.
הפסטיבל מתקיים לחופי האגם המלאכותי שבלב העיר.
באפיו, הפסטיבל קולינרי, אך הוא כולל גם מופעי אמנים על שתי במות וזיקוקין דינור.
מסעדות ובתי אוכל שונים מציעים ארוחות מגוונות, מאוכל רחוב ועד ארוחות גורמה לאניני טעם, ובסגנונות בישול רבים.
פסטיבל בבלינגן: הפסטיבל העירוני של בבלינגן (Stadtfest Böblingen) נערך בחודש יולי, במשך 3 ימים רצופי.
הפסטיבל רב תרבותי ורב לשוני.
בתי אוכל מארחים, ועל במות מתקיימים מופעי שירה, תיאטרון וריקוד.
תחרות שחמט: בכל שנה מאז 1984 נערכת תחרות שחמט פתוחה בבבלינגן, לקראת סוף חודש דצמבר.
בתחרות משתתפים לרוב שחמטאים המדורגים בדרגת אמן ורב-אמן.
פסטיבל הקומדיה: פסטיבל הקומדיה (Böblinger Mechthil) נערך אחת לשנה בדצמבר, באולם סגור.
כאשר עלתה המפלגה הנאציונל-סוציאליסטית (הנאצית) לשלטון בשנת 1933, הקהילה היהודית בבבלינגן מנתה פחות מ-30 איש ואשה.
רוב אנשי הקהילה היו בעלי מקצועות חופשיים וסוחרים.
לא ברור מתי ואיך הגיעו היהודים לעיר.
לאחר עליית הנאצים, נאכפו בעיר חוקי נירנברג בקפדנות רבה.
מורה יהודי סולק ממשרתו, הגם שהקשר שלו ליהדות היה קלוש.
בליל הבדולח נערך פוגרום, בית הכנסת הותקף וחנויות של יהודים נבזזו.
יהודי העיר נשלחו למחנות השמדה ורובם ככולם הושמדו.
לא ידוע על קיומה של קהילה יהודית בבבלינגן שלאחר מלחמת העולם ה-2.
בעבר, הייתה החקלאות בסיס מרכזי בכלכלת בבלינגן.
לאחר מלחמת העולם ה-2, הענפים המובילים בבבלינגן הם תעשייה, לרבות חברות טכנולוגיה ואלקטרוניקה, מסחר, ואירוח קונגרסים.
תיירות אינה עמוד תווך מרכזי בכלכלת העיר, אך הקונגרסים הנערכים בה מייצרים תיירות ייחודית.
בעיר יש ייצוג לחברות מובילות בתחומים רגילים כמו מרצדס-בנץ, ובתחומי הייטק דוגמת IBM ו-HP, וטכנולוגיות רפואיות.
חברת פיליפס היא מהמעסיקים היותר גדולים בעיר.
כבישים: בסמוך לבבלינגן סלולות אוטוסטרדות מספר 8, ו-81. כבישים אחרים באזור הם מספר 14, 27, ו-464.
אוטובוסים: קווי אוטובוס פנימיים רבים מקשרים את חלקי העיר השונים.
ארבעה קווי אוטובוס מחברים את בבליגן עם שטוטגרט, והערים השכנות.
רכבת: תחנת הרכבת של בבלינגן ממוקמת במרחק הליכה קצר ממרכז העיר.
שני קווי רכבת פרוורית מחברים את העיר עם שטוטגרט והאזור הקרוב, ושני קווי רכבת רגילה ומהירה מספקים שירות ליעדים הרחוקים יותר.
השירות ניתן על-ידי חברת הרכבות הגרמנית דויטשה באן (deutsche bahn).
תעופה: נמל התעופה הקרוב ביותר לעיר הוא נמל התעופה שטוטגרט, במרחק של כ-23 ק"מ.
נמלי תעופה בין-לאומיים אחרים מרוחקים מבבלינגן 150 ק"מ ויותר.
בּבּתא בת שמעון (104–?) הייתה בעלת קרקעות אמידה בעין גדי לאחר חורבן בית שני.
היא מתה במהלך מרד בר כוכבא במצור על מערת האיגרות.
ארכיון המסמכים שהותירה אחריה במערה הוא מקור ראשון במעלה להבנת החיים היומיומיים, הכלכליים והמשפטיים בתקופתה.
מתוכו מתגלה דמותה כדוגמה לעצמאות נשית בעולם היהודי העתיק.
המחקר על מסמכיה הוא דוגמה למחקר במיקרו-היסטוריה.
בבתא נולדה בשנת 104 לערך כבת בכורה או בת יחידה להורים אמידים בשם שמעון ומרים בעיירה מחוזא, בסביבות העיר צוער, על חופו הדרום-מזרחי של ים המלח.
היישוב, כפר מעורב של נבטים ויהודים, שכן בממלכה הנבטית, ובשנת 106 עם כיבוש הממלכה בידי הרומים, נכלל בפרובינקיה ערביה.
השם בבתא הוא כנראה הצורה הנקבית של השם הגברי המוכר בבא, שפירושו בארמית "שער".
בבתא ירשה מהוריה במותם מטעי תמרים בצוער.
על אף מעמדה, לא ידעה בבתא כתוב, ואת עסקיה ניהלה בעזרת רשמים.
בעלה הראשון היה ישוע בן יהוסף, לו ילדה בן שנקרא גם הוא ישוע.
עם מותו של בעלה החלה בבתא לנהל מאבקים משפטיים ממושכים מול בני משפחתו בעניין חזקתה על ישוע בנה, הסדרי המזונות שלו וחלקה בירושה.
בעלה השני היה יהודה בן אלעזר, המכונה כתושיון, ששימש כאפוטרופוס שלה.
יהודה היה בעל מטעים אמיד מעין גדי, והיה נשוי לאשה נוספת בשם מרים בת בעיין שילדה לו בת בשם שלומציון.
ככל הנראה עברה בבתא להתגורר בעין גדי.
יהודה חלה ומת בשנת 130 לספירה מבלי שבבתא הולידה לו ילדים.
מטעי התמרים שלו בעין גדי עברו לרשות בבתא בתוקף הסכם הנישואין ביניהם כערובה כנגד חובותיו של יהודה.
לקראת תום מרד בר כוכבא, בשנת 135, נשלחו יחידות רומיות להחריב את היישובים היהודיים בבקעת ים המלח.
חלק מתושבי עין גדי ברחו למערות בצוקי קניון נחל חבר והתחבאו שם.
בבתא נמלטה מעין גדי, ככל הנראה בלוויית ישוע בנה, מרים צרתה, שהייתה אחותו של יהונתן בן בעיה (בר בעין), מנהיג המורדים בעין גדי, ובתה של מרים, שלומציון.
היא נטלה עמה את מסמכיה, מפתחות ביתה, ומספר חפצי ערך וצרכי איפור.
הם הסתתרו במערה שנקראה ברבות הימים "מערת האיגרות", שכן נמצאו בה איגרות של מנהיג המרד, שמעון בן כוסבה (בר כוכבא) "נשיא ישראל".
את חפציה הטמינה בעומק המערה.
חיילי הצבא הרומי הקימו מחנה מעל הצוק וצרו על המערה.
ככל הנראה, כל יושבי המערה מתו ברעב ובצמא, ואיש לא שב לאסוף את המטמון במערה.
עצמותיה של בבתא היו כנראה בין עשרים השלדים שנמצאו במערת האיגרות.
רוב השלדים טמונים עדיין בנקיק במערה, מספר קטן של עצמות שאוחסנו במחסני רשות העתיקות, נקברו על ידי הרב שלמה גורן בטקס ממלכתי במאי 1982 בקברות המורדים מעל נחל חבר.
הארכיון התגלה על ידי צוות בראשות הארכאולוג יגאל ידין בשנת 1960 במערת האיגרות בנחל חבר.
הארכיון הכיל 35 מסמכים משפטיים: שלושה בארמית, שישה בנבטית, 17 ביוונית ותשעה נוספים ביוונית עם תוספות וחתימות בארמית או בנבטית.
המסמכים היו ממוינים לנושאים וגלולים בתוך שקיק עור שהונח בסל נצרים.
הסל הוחבא בנקיק עמוק במערה, שנאטם על ידי המחביא.
בין המסמכים היו כתבי מכר, חוזי חכירה, כתובות נישואין של בבתא ושל שלומציון בת יהודה, הסכמי אפוטרופוסות ומזונות של ישוע בן בבתא, וזכויות שימוש במים לצורכי השקיה.
חלק מן המסמכים מופיעים בשני העתקים או גם בתרגום ליוונית.
מעמדה הכלכלי העצמאי של בבתא מתחוור מן העובדה שהלוותה לבעלה כספים.
בין התעודות שנמצאו בארכיון, הייתה גם הכתובה של בבתא, שנשמרה היטב ונעטפה בנפרד.
כתובה זו היא אחת משלוש בלבד הידועות לנו מתקופת התנאים.
על גב הכתובה כתוב: "כתבת בבתא ברת שמעון".
תאריך הכתובה ניזוק ולכן קשה היה לדעת אם היא מנישואיה הראשונים או השניים, אולם סכום הכסף שניתן לה מידי בעלה היה "צורין מאה", שעל פי ההלכה הוא הסכום המגיע לאלמנה או גרושה.
נוסחת הפתיחה של הכתובה אומרת שהנישואין נערכים "כדין מושה ויהודאי" (ולא "כדת משה וישראל"), כפי שנזכר גם במשנה ובתלמוד הירושלמי.
מתוך אחד מסעיפי הכתובה, משתמע כי היא נרשמה בנוסח יהודה (שכלל את עין גדי) ולא בנוסח ירושלים והגליל, כפי הנאמר במשנה.
בתוך הסל בו נטמן הארכיון נמצאו גם מפתחות, ראי נחושת מעוטר, סנדלים, קופסת תכשיטים ממתכת ממורטת ובקבוקון בושם אפרסמון.
כמו כן נמצאו במערה צלחות וקערות רומיות יקרות מתוצרת אלכסנדריה שהשתייכו אולי לבבתא.
מחזה על חייה בשם "בבתא", נכתב על ידי מרים קיני והועלה ב-1987 בתיאטרון הבימה, בכיכובה של יונה אליאן.
המשוררת אסתר ראב כתבה פואמה על חייה.
הזואולוג גיורא אילני קרא לנמרים במדבר יהודה על שמה ועל שם בני משפחתה הקרובה: בבתא, שלומציון וכתושיון.
בג"ץ 721/94 אל-על נתיבי אויר לישראל נ' יונתן דנילוביץ ובית הדין הארצי לעבודה, שניתן בשנת 1994, הוא פסק-הדין הראשון של בית המשפט העליון העוסק באפליה על רקע נטייה מינית, ובו נקבע כי מעבידים אינם רשאים להפלות, במתן הטבות לעובדיהם, בין בני זוג ממינים שונים לבני זוג מאותו המין.
בשנת 1989 הגיש יונתן דנילוביץ', דייל בחברת אל על, באמצעות האגודה לזכויות האזרח בישראל, תביעה נגד אל על בבית הדין האזורי לעבודה בגין אפלייתו בזכות לכרטיסי טיסה חינם לבן זוגו, לעומת בני זוג שאינם בני אותו המין.
בית הדין פסק לטובת דנילוביץ', וקבע שהמדובר בהפליה אסורה על-פי חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה, שתוך כדי התנהלות התביעה המשפטית תוקן (בינואר 1992) וקבע מפורשות כי אסורה אפליה בגין נטייה מינית.
חברת אל על ערערה על פסק הדין בבית הדין הארצי לעבודה, והפסידה גם שם.
החברה לא השלימה עם תוצאה זו, ועתרה לבג"ץ כנגדה.
בשנת 1994 דחה בג"ץ את עתירתה של חברת אל על, ואישר את פסקי הדין של בית הדין האזורי לעבודה ושל בית הדין הארצי לעבודה.
סדרת פסקי דין אלה, ובפרט פסיקת בג"ץ, היוותה פריצת דרך בהכרה בזכויותיהם של זוגות הומוסקסואלים בישראל.
על-פי ההסכם הקיבוצי בחברת "אל על" זכאי כל עובד בחברה לקבל אחת לשנה כרטיסי טיסה ללא תשלום (או בהנחה) בעבורו, ובעבור "בן/בת זוגו (בעל/אשה)".
על-פי הסדר קיבוצי שכונה "הוראות מקצועיות" הוענקו, מ-1 בינואר 1986, כרטיסי טיסה גם "לידוע/ה בציבור כבעל/כאשה של עובד/ת החברה אם בני הזוג חיים ביחד במשק בית משותף כבעל ואשה לכל דבר ועניין ואין באפשרותם להינשא לפי החוק".
יונתן דנילוביץ, שהיה דייל אויר ב"אל על", פנה לחברה ב-21 בינואר 1988 בבקשה להכיר בשותפו לחיים כ"בן זוגו" לעניין הזכות לכרטיס טיסה.
הוא הבהיר כי הוא מקיים מערכת יחסים יציבה ומתמשכת (מאז שנת 1979) עם בן זוגו, וזו מתבטאת, בין השאר, בניהול משק בית משותף ומגורים משותפים בדירה פרטית שנרכשה במאמץ משותף.
החברה, "לפנים משורת הדין" "ובאופן חד פעמי", כדבריה, נענתה לבקשתו, אך לאחר מכן סירבה לבקשות דומות שלו.
הדיון בבית הדין האזורי לעבודה
בעקבות סירוב החברה, פנה דנילוביץ, ב-7 בפברואר 1989, לבית הדין האזורי לעבודה בתל אביב, בתביעה שבית הדין יצהיר על זכותו לקבל כרטיסי טיסה בעבור שותפו לחיים, כפי שאל על נוהגת להעניק לבני-זוגם של עובדיה.
בהסכמת הצדדים נקבע כי תחילה תידון השאלה העקרונית האם עובד אל על זכאי לכרטיסי הטיסה בעבור בן-זוג שהוא בן אותו המין.
בית הדין האזורי (השופט יצחק לובוצקי ונציגי הציבור עוזרי ופנחס) החליט כי הוראת ההסכם הקיבוצי (שלפיו הזכות לטובת ההנאה מוענקת ל"בן/בת זוגו") אינה מעניקה זכות לשותפו לחיים של עובד, ואין בכך הפליה פסולה.
לפיכך נפסלה ההוראה המפלה בהסדר הקיבוצי.
הדיון בבית הדין הארצי לעבודה
חברת "אל על" ערערה לבית הדין הארצי לעבודה.
בית הדין הארצי (הנשיא מנחם גולדברג, סגן הנשיא סטיב אדלר, השופט יצחק אליאסוף ונציגי הציבור רות בן-ישראל, אברהמוביץ, פרידמן וגלין) דחה את הערעור.
נפסק כי דנילוביץ אינו זכאי להנחה על-פי ההסכם הקיבוצי, שכן המונח "בן/בת זוגו (בעל/אשה)" אינו כולל בן-זוג מאותו מין, וכן אינו נופל לגדרם של "ידוע/ה בציבור כבעל/כאשה של עובד/ת" שבהסדר הקיבוצי, משום שידוע בציבור, בהקשרו של ההסדר הקיבוצי, אינו כולל בני זוג מאותו מין.
חברת אל על עתרה לבג"ץ כנגד בית הדין הארצי לעבודה (אמנם בית המשפט העליון אינו יושב כערכאת ערעור על פסיקתו של בית הדין הארצי לעבודה, אך ניתן לעתור לבג"ץ כנגד פסיקה של בית הדין שנפל בה פגם מהותי).
פסק הדין בבג"ץ ניתן על ידי השופטים אהרן ברק ודליה דורנר כנגד דעת המיעוט של השופט יעקב קדמי, ובו נדחתה עתירתה של אל על.
בנימוקיו ציין המשנה לנשיא ברק:
"הרעיון המונח ביסוד הענקתה של טובת ההנאה הוא אפוא חיים משותפים לתקופה מסוימת (הקבועה בהסדר הקיבוצי), המעידה על תא חברתי הדוק שביסודו חיי שיתוף.
על רקע הקשר זה, ברור בעיניי כי שלילתה של טובת הנאה זו מבן-זוג מאותו מין מהווה הפליה ופגיעה בשוויון.
אכן, הטעם היחיד לשלילת טובת ההנאה מחבר לחיי שיתוף מאותו מין הוא בנטייה המינית.
שוני זה אינו רלוונטי כלל לעניין הנדון (תמיכה בתא חברתי הדוק, המבוסס על חיי שיתוף).
מבחינתו של העניין הנדון, עניין לנו בהבחנה שהיא שרירותית ובלתי הוגנת: וכי הפרידה מבן-זוג מאותו מין קלה יותר מפרידה מבן-זוג מהמין השונה?
האם חיי השיתוף בין בני אותו מין שונים הם, מבחינת יחסי השיתוף והאחווה וניהול התא החברתי, מחיי שיתוף אלה בין בני-זוג ממין שונה?"
השופטת דורנר הסכימה עם התוצאה שאליה הגיע המשנה לנשיא ברק, וציינה:
"מסכימה אני לתוצאה המוצעת על ידי המשנה לנשיא.
עם זאת, לדעתי, זכותו של המשיב אינה נובעת אך מחוק שוויון ההזדמנויות, אלא נובעת היא מעקרון השוויון בכללותו, שנקלט זה כבר בתחום יחסי העבודה.
לשיטתי, חוק שוויון ההזדמנויות, בנוסחו המקורי, שיקף את עקרון השוויון בין המינים אך לא ייסד אותו."
השופט קדמי, בדעת מיעוט, פסק שיש לקבל את העתירה.
אף שגם עליו מקובל עקרון השוויון, הוא ציין:
"אין לך פגיעה בעקרון השוויון, אלא בין "שווים"; ומקום שמדובר במי שאינם שווים, אין לראות בנקיטת טיפול שונה כלפיהם לעומת אחרים השונים מהם משום הפליה נפסדת, אלא משום הבחנה נסבלת גרידא".
במקרה שלפנינו, קבע, "המדובר בשני "זוגות" שונים לחלוטין על-פי מהותם; האחד, הדו-מיני (נשוי ושאינו נשוי) הוא "זוג", ואילו האחר – החד-מיני – אינו אלא "צמד"; ועל-כן אין בהטבה עם האחד משום הפליה לאי הענקת ההטבה למשנהו."
מאז פסק דין זה פסיקת בתי המשפט בישראל מכירה דה-פקטו בזוגות הומוסקסואלים, בעיקר במסגרת עקרון "ידועים בציבור", המסדיר בעיקר את ענייניהם של זוגות הטרוסקסואלים שלא נישאו באופן רשמי.
הסדר זה מעניק לזוגות הומוסקסואלים מעמד טוב יותר מהמקובל במדינות רבות בעולם המערבי.
אף על פי כן, מעמדם החוקי של ההומוסקסואלים בישראל מוסדר רק באופן חלקי.
בנושאים כגון דיני ירושה, אימוץ, אזרחות, ביטוח לאומי, משכנתאות, מיסוי מקרקעין ועוד, לא קיימת בחקיקה התייחסות להומוסקסואלים, ועקב כך נדרשת פנייה לבתי משפט במקרים רבים.
בבתי המשפט ובבג"ץ תלויים ועומדים מספר הליכים בנוגע לנושאים אלו, וההכרעות מתקבלות טיפין-טיפין, ללא דיון מקיף בנושא.
בג"ץ אדם נגד הכנסת עוסק בחוקתיות של תיקון מספר 3 לחוק למניעת הסתננות (עבירות ושיפוט), התשי"ד–1954, שהעניק סמכויות נרחבות לממונה על המעברים בהקשר של כליאת אדם ללא משפט, כחלק מניסיון המדינה לפתור את בעיית ההסתננות מאפריקה לישראל.
בית המשפט קבע שהתיקון אינו חוקתי כיוון שאף אם תכליתו ראויה והאמצעים להגשמתה רציונליים, הרי שאמצעים אלו פוגעים בפרט מעבר להכרח הנדרש ומכל מקום פוגעים בו באופן שאינו מידתי.
ההסתננות מאפריקה לישראל החלה באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 והתרחבה במידה ניכרת החל משנת 2007. לפי נתוני רשות האוכלוסין וההגירה, נכון לאפריל 2013 נכנסו לישראל כ-65,000 אנשים באורח בלתי חוקי דרך גבול ישראל-מצרים, ומתוכם כ-55,000 עודם בישראל.
כ-17,000 מתוכם הסתננו בשנת 2011. בעקבות זאת, בשנת 2012 חוקק תיקון מספר 3 לחוק למניעת הסתננות.
בנוסף הקימה המדינה את גדר הגבול ישראל-מצרים, ובנתה מתקן שהייה עבור המסתננים באזור כלא קציעות שבנגב.
במהלך 2012 ובמיוחד בסופה וב-2013 חלה ירידה ניכרת במספר המסתננים, ירידה שיוחסה לצעדים אלה.
קיימת מחלוקת בשאלה מהו הגורם העיקרי (הגדר או התיקון לחוק).
התיקון החיל את ההגדרה "מסתנן" על כל מי שנכנס לישראל שלא דרך תחנת גבול ואינו תושב ישראל, וכך אפשר את החזקתם במשמורת של המסתננים (כלומר, את כליאתם).
סעיף 30א לתיקון קבע שממונה ביקורת הגבולות רשאי לשחרר מסתנן בערובה מטעמים הומניטריים שפורטו בחוק, או אם שוכנע כי מתקיים אחד מאלה:
"חלפו שלושה חודשים מהמועד שבו הגיש המסתנן בקשה לקבלת אשרה ורישיון לישיבה בישראל לפי חוק הכניסה לישראל, וטרם החל הטיפול בבקשה".
"חלפו תשעה חודשים מהמועד שבו הגיש המסתנן בקשה כאמור בפסקה (1) וטרם ניתנה החלטה בבקשה" (בשתי פסקאות אלה מדובר גם על בקשה להכרה כפליט לפי האמנה בדבר מעמדם של פליטים)
"חלפו שלוש שנים מיום תחילת החזקתו של המסתנן במשמורת".
סייג: "לא ישוחרר מסתנן בערובה אם שוכנע ממונה ביקורת הגבולות כי התקיים תנאי מהתנאים המפורטים להלן:
גירושו מישראל נמנע או מתעכב בשל העדר שיתוף פעולה מלא מצדו, לרבות לעניין הבהרת זהותו או הסדרת הליכי גירושו מישראל;
יש בשחרורו כדי לסכן את ביטחון המדינה, את שלום הציבור או את בריאות הציבור;
הוגשה לממונה ביקורת הגבולות חוות דעת מאת גורמי הביטחון המוסמכים שלפיה במדינת מושבו או באזור מגוריו של המסתנן מתבצעת פעילות העלולה לסכן את ביטחון מדינת ישראל או אזרחיה."
תוצאת התיקון הייתה שרוב המסתננים שנכנסו לישראל החל מיוני 2012 נכלאו למשך שלוש שנים (בעיקר במתקן הכליאה "סהרונים") במקום 60 ימי הכליאה המרביים בחוק הכניסה לישראל, ועילות השחרור במועד מוקדם יותר היו בפועל מצומצמות.
כמו כן, הביא התיקון לכך שגם מסתננים שעברו עבירה פלילית, נחקרו או הואשמו ביחס אליה נכלאו על פי חוק זה (וזאת על פי נוהל שקבע היועץ המשפטי לממשלה).
בעקבות תיקון זה עתרו לבג"ץ מספר אזרחי אריתריאה, שבעת הגשת העתירה הוחזקו במשמורת על פי התיקון לחוק, ועמותות הפועלות למען זכויות אדם: א.ס.ף – ארגון סיוע לפליטים ומבקשי מקלט בישראל, מוקד סיוע לעובדים זרים, האגודה לזכויות האזרח בישראל, קו לעובד, המרכז לקידום פליטים אפריקאים.
בג"ץ, בהרכב מורחב של תשעה שופטי בית המשפט העליון, דן בשאלת חוקתיותו של ההסדר.
העותרים טענו שהתיקון פוגע באחת מזכויות היסוד החשובות ביותר – הזכות לחירות.
תכליתו היחידה של התיקון לחוק היא הרתעת מסתננים בעתיד, ותכלית זו סותרת את העיקרון הבסיסי במשפט הישראלי ובמשפט הבין-לאומי לפיו אין להחזיק אדם במעצר כאשר לא מתקיים הליך גירוש אפקטיבי.
תכלית הרתעתית שקולה לענישה, ובאופן זה החוק מאפשר עוקף את ההגנות של המשפט הפלילי אשר אינן מתקיימות בהליך המנהלי.
גם אם הרתעה מקדמת אינטרס חברתי רצוי, הרי לא מתקבל על הדעת שקידום אינטרסים חברתיים יתבטא בדריסת זכויות אדם בסיסיות, דוגמת מעצר ללא משפט, לזמן רב כל כך.
עוד טענו העותרים, שהתיקון אינו עומד במבחני המידתיות שבפסקת ההגבלה בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
נוכח עוצמת הפגיעה בזכות לחירות, נדרשת הקפדה יתרה בבחינת עילת המידתיות.
אין קשר הדוק בין האמצעי, קרי המעצר, לבין המטרה שהוא אמור לשרת, שהיא בלימת זרם המסתננים.
הירידה במספר הנכנסים לישראל ללא היתר דרך גבול ישראל–מצרים נובעת מטעמים שונים, ובהם בניית גדר הגבול החדשה, תגבור כוחות הביטחון המצריים בסיני, וחסימה זמנית של נתיב הכניסה לאירופה בשל הסכם החזרה בין לוב לאיטליה.
בהיעדר קשר רציונלי בין האמצעי לבין המטרה, דינו של החוק להיפסל.
התיקון אינו פוגע בזכות החוקתית של המסתננים לחופש התנועה, כיוון שלאדם שחודר לגבולות המדינה באופן לא חוקי לא עומדת הזכות לחופש תנועה, ואכן, סעיף 6 לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו מעניק את זכות הכניסה לישראל רק לאזרח ישראל.
אף על פי שהזכות לחירות נפגעת, הפגיעה מקיימת את תנאיה של פסקת ההגבלה.
תנאי החזקתם של המסתננים במשמורת מעוגנים במפורש בתיקון לחוק.
לתיקון יש שתי תכליות מרכזיות: בלימת תופעת ההסתננות ומניעת השתקעותם של מסתננים אשר כבר נמצאים בתחום המדינה.
הפגיעה בזכות לחירות עומדת במבחני המידתיות.
היא עומדת במבחן הראשון, מבחן הקשר הרציונלי בין האמצעי למטרה, כיוון שחלה ירידה חדה בכמות המסתננים בחודשים שלאחר תחילת יישום הוראת השעה.
הפגיעה עומדת במבחן השני, מבחן "הפגיעה הפחותה", כיוון שבקביעת מדיניות בתחום ההגירה שמור למדינה ולמחוקק מתחם תמרון חוקתי רחב.
על מנת להגשים את התכליות בדבר בלימת תופעת ההסתננות, לצד מניעת השתקעותם של המסתננים בערי ישראל, לא די היה בהקמת הגדר לבדה לאורכו של הגבול, אלא נדרש היה להעמיד בצידה אמצעים נוספים, ובמרכזם הגבלת חירותו האישית של המסתנן.
הפגיעה עומדת גם במבחן המידתיות במובן הצר כיוון שהיא נתונה בכל שלב לביקורת שיפוטית, של בית הדין לביקורת משמורת ושל בתי הדין המנהליים ועתירות מנהליות.
בנוסף לכך ישנן עילות שחרור מטעמים הומניטאריים מיוחדים ועילות הנוגעות למסתננים שהגישו בקשה לקבלת אשרה ורישיון ישיבה בישראל..
בית המשפט קבע, בחוות דעת הרוב מפי השופטת עדנה ארבל, כי אין ספק שנפגעו הזכויות לחירות ולתנועה.
בית המשפט קיבל את עמדת המדינה שלחוק יש שתי תכליות, האחת, מניעת השתקעות, היא תכלית ראויה להגבלת זכויות, כיוון שלמדינה נתונה הזכות לקבוע מדיניות הגירה.
אשר לתכלית השנייה, שהיא בלימת תופעת ההסתננות, קבע בית המשפט שהניסוח בלימה מסתיר בתוכו את התכלית האמיתית שהיא בעצם הרתעה.
בית המשפט הדגיש שאין להשתמש באדם כאמצעי להשגת תכלית אחרת ומשום כך רעיון ההרתעה כשלעצמו לא עומד במבחן התכלית הראויה.
עם זאת בית המשפט הותיר בצריך עיון את האפשרות שכאשר המדינה מצויה במצב קיצוני בו ההרתעה היא חיונית לקיומה של המדינה, ניתן יהיה להצדיק תכלית זו.
תנאי לכך הוא שהמטרה העיקרית בהגבלה על הזכות אינה הרתעת אחרים אלא קשורה באופן ישיר למסתנן עצמו ולכן גם אם נלווה אליו אפקט של הרתעה אין זה כשלעצמו מפיל את התכלית הראויה.
בית המשפט המשיך בבדיקת החוקתיות על פי מבחן המידתיות מתוך נכונות להניח שתכלית התיקון ראויה.
בעניין המידתיות קבע בית המשפט שאין קשר רציונלי בין היישום הנוכחי של הוראת החוק לבין מניעת השתקעותם של מסתננים, בהתחשב במספר המועט של הנתונים במשמורת (1,750) לעומת מספר המסתננים שאינם במשמורת (כ-55,000).
אף אם ניתן לקבל את הקשר בין האמצעי למטרה כרציונלי, הרי שהמדינה לא הראתה שמיצתה את השימוש באמצעים אלטרנטיביים שפגיעתם פחותה.
מכל מקום, כליאת המסתננים ושלילת חירותם לתקופה ארוכה היא פגיעה אנושה ולא מידתית בזכויותיהם לחירות, לקניין, לפרטיות, ובזכות לעשות בחירות שונות ומגוונות בכל רגע ורגע מחייהם.
לכך נלווית אף הפגיעה הקשה בכבודו של המסתנן כאדם.
תקופת המשמורת העומדת על שלוש שנים, בהנחה שלא מתקיימת עילת שחרור מוקדמת יותר, היא תקופה ארוכה ומשמעותית ביותר.
המסקנה היא כי הוראת סעיף 30א (ג)(3) לחוק למניעת הסתננות אף אינה עומדת במבחן המידתיות הצר, ויש להכריז על היותה בלתי חוקתית.
בין דעות השופטים שהצטרפו לחוות דעתה של השופטת ארבל מעניין לציין את דעתו של הנשיא אשר גרוניס.
בין היתר, הנשיא גרוניס היה מוכן להניח כי גם הרתעה של מסתננים פוטנציאליים היא מטרה ראויה בנסיבות מסוימות.
בנוסף לכך, בניגוד לשופטים ארבל ופוגלמן, לגישתו של הנשיא ספק רב אם אמצעים אחרים ימנעו את השתקעותם של המסתננים בארץ.
הנשיא גרוניס סבר שהפגיעה בחירות אינה מידתית בגלל משך ההחזקה במשמורת, שאינו מידתי במובן הצר של המושג.
מבחינתו, אין מקום לחוק בנוסחו הנוכחי נוכח הירידה המשמעותית בכמות המסתננים.
אך אם חלילה יחול שינוי מהותי ותחזור התופעה של כניסת מסתננים במספרים גדולים, יהא צורך לחשוב מחדש על הסוגיה, אם הכנסת תחוקק שוב חוק דומה.
לדבריו, גם בנסיבות הקיימות אין מניעה לחוקק חוק חדש שיתיר החזקה במשמורת במשך תקופה קצרה באופן משמעותי משלוש שנים.
השופט ניל הנדל, בדעת מיעוט, סבר שדי בביטול סעיף 30א (ג)(3) לחוק ובעקבותיו ולהורות על בטלות סעיף 30א (ג) כולו, אשר הוראותיו נגזרות מן הרף המקסימלי של שלוש השנים.
אך אין צורך בביטול הוראת השעה כולה כפי שהוצע בדעת הרוב.
הראשון, יש ביתר חלקי החוק מרכיבים חיוביים כגון עילות השחרור שאינן תלויות בזמן.
השני, דרך זו תחייב את המחוקק להתרכז בעיקר – קביעת רף עליון שונה להחזקה במשמורת – בתוך 90 הימים שנקבעו לכך.
התקופה שנותרה עד תום הוראת השעה – 15 חודשים – תעניק למחוקק זמן למחשבה ולהתבוננות ביישום הוראת השעה בשטח, ומכאן לקביעת חלופה ראויה.
על דעת כל תשעת שופטי ההרכב נקבע שתקופת משמורת של שלוש שנים, כאמור בחוק למניעת הסתננות, אינה חוקתית כיוון שהיא עומדת בסתירה לחוק-יסוד: כבוד האדם וחירותו.
הוחלט בדעת רוב של שמונה שופטים לבטל את סעיף 30א לחוק למניעת הסתננות, ועד לקביעת הסדר חוקי אחר על ידי הכנסת יבוא במקום ההסדר שבתיקון כאמור ההסדר הקיים לפי חוק הכניסה לישראל.
עילת השחרור הקבועה בסעיף 13ו (א)(4) לחוק הכניסה לישראל לא תחול לפרק זמן של 90 ימים מיום מתן פסק דין זה לצורך התארגנות של הרשויות לבחינה פרטנית של המסתננים השוהים במשמורת בהתאם להסדרי חוק הכניסה לישראל.
פסק דין זה גרם לסערה פוליטית.
מצד אחד היו שמתחו ביקורת על התערבות בית המשפט בחקיקה הפרלמנטרית, ומצד שני היו שבירכו על החלטת בית המשפט ועל ההקפדה על כך שזכויות אדם ייפגעו רק לתכלית ראויה ובאופן מידתי.
בעקבות פסק הדין נחקק תיקון מספר 4 לחוק למניעת הסתננות.
תיקון זה קיצר את תקופת הכליאה מ-3 שנים לשנה אחת, והחיל את הכליאה רק על מסתננים שייכנסו לישראל מאותו יום ואילך; ובנוסף, הוא אפשר להחזיק כל מסתנן שלא ניתן לגרשו במתקן כליאה פתוח (מתקן חולות), ללא הגבלת זמן.
נגד תיקון מספר 4 הוגשה עתירה נוספת (בג"ץ 8425/13) בדרישה לבטלו, בטענה שגם תיקון זה אינו חוקתי ואינו עומד בעקרונות שהתוו שופטי בית המשפט העליון.
ב-22 בספטמבר 2014 פסק בג"ץ כי גם תיקון זה אינו חוקתי וביטלו, והורה לסגור את מתקן "חולות".
בבג"ץ ארגון מגדלי העופות בישראל, שניתן בשנת 2004, דן בג"ץ בארבע עתירות שהגישו ארגוני חקלאים בישראל נגד פרק החקלאות בחוק התוכנית להבראת כלכלת ישראל (תיקוני חקיקה להשגת יעדי התקציב והמדיניות הכלכלית לשנות הכספים 2003 ו-2004), התשס"ג-2003. העתירה נדחתה, אגב דיון שבו פירט בג"ץ את עקרונות היסוד של החקיקה בישראל.
רקע: ההתפתחות בתפיסת ריבונות הכנסת
עד שנות ה-80 שלטה בישראל הגישה הפרלמנטרית המסורתית.
על פי גישה זו, לא מוטלות על הפרלמנט מגבלות מהותיות וגם לא מגבלות פרוצדורליות.
הליך החקיקה נתפס כחלק מכללי המשחק שהפרלמנט קובע לעצמו בצורה אוטונומית, כחלק מתורת הפרדת הרשויות.
מכוח גישה זו, היחס לדיני החקיקה היה שהללו שהם אינם מחייבים ואינם אכיפים, אלא לכל היותר מעין הסדרה עצמית פנים-מוסדית לצורכי סדר וארגון.
בראשית שנות ה-80 החלו בתי המשפט לחרוג בהדרגה מגישה זו, והכירו בכפיפות הכנסת לעקרונות המצויים מחוצה לה.
תחילה, הופיעה ביקורת שיפוטית על הליכים פרלמנטריים שהם 'מעין שיפוטיים' כגון הסרת חסינות של חברי כנסת וכדומה.
בהמשך הפעיל בית המשפט ביקורת שיפוטית על החלטה מנהלית של יושב ראש הכנסת תוך שהוא קובע שיש להגיע לנקודת איזון בין עקרון 'שלטון החוק במחוקק' לבין עצמאות בית הנבחרים בסדרי עבודתו.
פריצת הדרך הגיעה בבג"ץ מיעארי, בו קבע בית המשפט במוצהר שהליך החקיקה כפוף לחוק (ולביקורת שיפוטית), ככל הליך שלטוני אחר.
המשך לקו זה בא לידי ביטוי בבג"ץ נמרודי, בו נקבע שדיני הליך החקיקה שבתקנון הכנסת מחייבים וניתנים לאכיפה על ידי בית המשפט.
התפתחות משמעותית נוספת ביחס לדיני החקיקה בישראל ולכפיפותם לחוק ולביקורת שיפוטית, באה לידי ביטוי בבג"ץ ארגון מגדלי העופות בישראל.
בפסק הדין קבעה השופטת דורית ביניש שלא רק כללי החקיקה הכתובים מחייבים את הכנסת, אלא גם עקרונות-יסוד לא כתובים, העומדים בבסיס השיטה הדמוקרטית-הפרלמנטרית של ישראל.
ב-29 במאי 2003 התקבל בכנסת, לאחר הליך חקיקה מזורז ביותר, חוק התוכנית להבראת כלכלת ישראל, ובתוכו 'פרק החקלאות' שעסק ברפורמות מבניות מרחיקות לכת במועצות החקלאיות.
פרק זה קבע, בין היתר, כי מועצת הפירות, מועצת הירקות, מועצת צמחי הנוי והמועצה לשיווק פרי הדר תאוחדנה החל מיום 1 בינואר 2004 למועצה אחת שתיקרא "מועצת הצמחים".
פרק החקלאות אף הסדיר את המנגנונים לפעולתה של מועצת הצמחים ואת סמכויותיה.
ההסדרים שיצר פרק זה שונים מההסדרים שהיו נהוגים במועצות החקלאיות השונות בכמה אופנים: ראשית, קבע הפרק שינוי משמעותי בהיקף סמכויות המועצה, שעיקרו העברת מרבית סמכויות הרגולציה שהיו נתונות בידי המועצות החקלאיות לידי שר החקלאות.
על-פי ההסדר החדש, הסמכויות להטלת היטלים וקביעת כללים, שהיו נתונות בידי המועצות, עברו לשר, ואילו למועצה נותרה הסמכות לייעץ לשר או להשמיע דעתה טרם קביעת הכללים או הטלת ההיטלים.
כמו כן יצר הפרק שינויים באופן מינוים של הנציגים השונים למועצה, לרבות אופן בחירתם של נציגי המגדלים למליאת המועצה ומינוי חברים לוועדות הענפיות של המועצה.
על-פי ההסדר החדש, נציגי המגדלים למליאת המועצה לא ימונו עוד על ידי השרים מתוך רשימותיהם של הארגונים שלדעת השרים הם הארגונים היציגים, אלא ייבחרו על ידי כלל המגדלים בבחירות כלליות וחשאיות.
את דרכי בחירת החברים לוועדות הענפיות הותיר פרק החקלאות לקביעת השר בתקנות, אולם על-פי האמור בתגובת המדינה לעתירות אלו, בכוונת השר לקבוע בתקנות כי החברים מקרב המגדלים בוועדות הענפיות ייבחרו אף הם בבחירות כלליות וחשאיות.
כמו כן נקבעו בפרק החקלאות הוראות מעבר מפורטות לעניין איחוד המועצות הצמחיות האמורות ולעניין העברת סמכויות הרגולציה לידי השר.
בין היתר נקבע כי ביום תחילת החוק (1 בינואר 2004) יחדלו מועצת הירקות, מועצת הפירות, המועצה לשיווק פרי הדר ומועצת צמחי הנוי מלפעול, ונכסיהן יהיו לקניין המועצה המאוחדת.
כן נקבע כי עד למינוים של החברים הראשונים במועצה המאוחדת יוקמו מינהלות זמניות במקום כל אחת מהמועצות הצמחיות, ולאחר איחוד המועצות תוקם מינהלה זמנית מאוחדת.
עוד נקבע שאת חבריהן של המינהלות הזמניות ימנה שר החקלאות.
פרק החקלאות הביא אפוא לשינויים מבניים מרחיקי לכת במועצות החקלאיות, שעיקרם: איחוד המועצות הצמחיות למועצה אחת, העברת עיקר סמכויות הרגולציה מן המועצות לשר וכן שינוי שיטת בחירתם של נציגי המגדלים למועצות.
לבג"ץ הוגשה עתירה נגד השינויים שתוארו לעיל, תוך העלאת טענות נגד חוקתיות חוק התוכנית הכלכלית ופרק החקלאות המצוי בו.
בין השאר נטענו טענות המתייחסות לדרכי חקיקתו של החוק - העותרים קבלו על ששינויים כה מהותיים ומרחיקי לכת בהסדרים שהיו קיימים עשרות שנים נעשו באמצעות חקיקת חירום כלכלית ובהליך החקיקה המזורז המאפיין חקיקה זו.
לטענתם, היקפו הנרחב של החוק והליך חקיקתו המזורז לא אפשרו דיון שיטתי ורציני בכל הרפורמות שחוק זה ערך במועצות החקלאיות.
בית-המשפט העליון קבע שהמבחן להתערבותו של בית-המשפט בהליך החקיקה הוא אם הפגם שנפל בהליך החקיקה הוא "פגם היורד לשורש ההליך".
נאמר, שהשאלה מהו פגם היורד לשורש ההליך נקבעת על-פי עוצמת הפגיעה שפגם זה פוגע בערכים מהותיים של המשטר החוקתי או בערכים הבסיסיים של המשטר החוקתי המונחים ביסוד הליך החקיקה.
רק פגמים קשים ונדירים שיש בהם פגיעה קשה וניכרת בעקרונות היסוד של הליך החקיקה במשטר הפרלמנטרי והחוקתי ובעקרונות היסוד של הליך החקיקה יצדיקו התערבות שיפוטית.
בית המשפט קבע שעם עקרונות היסוד של הליך החקיקה במשטר הפרלמנטרי והחוקתי ניתן למנות את העקרונות הבאים:
עקרון הכרעת הרוב - עיקרון זה מתייחס לאותם כללים המסדירים את אופיין של ההצבעות, כגון הדרישה לרוב רגיל ולרוב מיוחד והכללים המסדירים את הליך ההצבעה.
עקרון השוויון בהליך החקיקה - קול אחד לכל אחד מחברי הכנסת.
עקרון הפומביות - עיקרון זה מעוגן בחוק-יסוד: הכנסת, הקובע בסעיף 27 כי "הכנסת תשב בפומבי", ובסעיף 28 הקובע כי "ההליכים בישיבת הכנסת והדברים שנאמרו בה – פרסומם אינו מוגבל ואינו גורר אחריות פלילית או אזרחית".
עקרון הפומביות בהליך החקיקה נועד להגביר את שקיפות עבודתה של הכנסת בהליך החקיקה ובכך אף להגביר את ה"דיווחיות" (accountability) של חברי-הכנסת כלפי בוחריהם.
חשיפתם של הצעות החוק ושל הליכי החקיקה בפני הציבור נועדה גם לאפשר לציבור להביע עמדתו בקשר להצעות החוק ולנסות לקחת חלק בהליך החקיקה באמצעות פנייה לנבחריו.
עקרון ההשתתפות - לכל חבר כנסת יש זכות להשתתף בהליך החקיקה.
עקרון ההשתתפות אינו אלא פיתוחה של תפיסת הדמוקרטיה הייצוגית ויישומה במשפט הפרלמנטרי.
על-מנת שהכנסת תוכל למלא את תפקידיה מכוח עקרון הייצוג הדמוקרטי יש לאפשר לכל חברי הכנסת להשתתף בהליכים הפרלמנטריים הנדרשים לשם מילוי תפקידים אלה.
בית המשפט סייג ואמר שאף באותם מקרים נדירים שבהם בית-המשפט מגיע למסקנה כי נפל בהליך החקיקה פגם היורד לשורש ההליך, אין בכך כדי להביא בהכרח לבטלותו המוחלטת של החוק.
יש להבחין, קבע בית המשפט, בין השאלה אם בהליך חקיקתו של חוק נפל פגם היורד לשורש ההליך לבין השאלה מהי התוצאה הנובעת מקיומו של פגם מסוג זה בהליך החקיקה.
התשובה לשאלה אחרונה זו תיקבע על-פי מודל הבטלות היחסית, שלפיו במסגרת ההחלטה על תוצאתו של פגם יש להתחשב במהותו של הפגם שנפל ובמכלול נסיבות העניין.
בית המשפט מוסיף ומסייג, שבנוסף לחומרת הפגם ועוצמת פגיעתו בעקרונות היסוד של הליך החקיקה יש לבדוק בכל מקרה אף את השאלה אם היה החוק עשוי שלא להתקבל לולא הפגם.
במסגרת נסיבות העניין יש להתחשב במידת ההסתמכות על דבר החקיקה, בהיקף הציפיות הסבירות שהוא יצר ובתוצאות שינבעו מהכרזה על בטלותו.
ההכרעה בעניין ארגון מגדלי העופות
בית המשפט סבר שהעיקרון שנפגע בהליך החקיקה שנידון בעתירה, הוא עקרון ההשתתפות, בשל הקושי של חברי הכנסת ללמוד את החוק לפני ההצבעה עליו, בשל המהירות שבה הוא הועבר.
בית המשפט קבע שבמסגרת עקרון ההשתתפות, לא די במתן אפשרות פיזית לנכוח בהצבעה, אלא יש להבטיח עבור חבר הכנסת גם את "האפשרות המעשית לגבש את רצונו" בנוגע להצעת החוק.
בהתייחס ישירות לחוק ההסדרים, אמר בית המשפט שמדובר בהליך חקיקה המקשה מאוד על קיומו של דיון מעמיק וממצה, ואשר פוגע ביכולתם של מקבלי ההחלטות בממשלה ובכנסת לגבש עמדה מבוססת לגבי כל אחד מהנושאים המופיעים בהצעת החוק.
אולם בכך עדיין אין כדי לפגוע בהליך החקיקה עד כדי הצדקת התערבות שיפוטית.
אין לומר כי לא ניתנה לחברי הכנסת כל אפשרות מעשית לדעת על מה הם מצביעים, וכי נשללה מהם כל אפשרות מעשית לגבש עמדה בנוגע לפרק החקלאות.
לפיכך לא נתקיימה עילה להתערבות בהליך החקיקה.
בית המשפט קבע שתפקידה של הביקורת השיפוטית על הליך החקיקה אינו להבטיח כי בכנסת יתקיים הליך חקיקה אופטימלי ואף אינו להבטיח כי יתקיים בכנסת דיון אחראי ושקול בכל הצעת חוק, אלא תפקידה הוא להגן מפני פגיעה קשה וניכרת בעקרונות היסוד של הליך החקיקה במשטר הפרלמנטרי והחוקתי.
במקרה נשוא העתירה, נאמר שהשינויים המבניים שעורך פרק החקלאות במועצות החקלאיות הם מסוג השינויים המהותיים מרחיקי הלכת שאין מקומם בהליך חקיקה מסוגו של חוק ההסדרים, אולם אין בכך כדי להביא להכרזה על בטלותו של פרק החקלאות.
כמו כן, קובע בית המשפט, אין לומר כי לא ניתנה לחברי הכנסת כל אפשרות מעשית לדעת על מה הם מצביעים, וכי נשללה מהם כל אפשרות מעשית לגבש עמדה בנוגע לפרק החקלאות.
על פניו, העמדה שנקטו השופטים בפסק הדין היא בעלת אופי אקטיביסטי, שכן היא כובלת לראשונה את המחוקק לעקרונות מופשטים שאינם כתובים עלי-ספר והוגדרו על ידי בית המשפט.
מאידך, פסק הדין מלא ברטוריקה של ריסון, ומודגשת בו חובת הזהירות המוטלת על בית המשפט בשל חשש מפגיעה בהפרדת הרשויות.
כמו כן, מעבר לרטוריקה, המבחנים בפועל להתערבות נקבעו כמבחנים צרים מאוד.
לדוגמה, במסגרת המבחן לפסילת חוק שנחקק בהליך הפוגע בעיקרון ההשתתפות, השופטת ביניש אומרת שחוק ייפסל בשל אי-יישום עיקרון זה רק במקרים נדירים ביותר של פגיעה קשה וניכרת, מקרה שבו אין כל אפשרות מעשית לחברי הכנסת לדעת על מה הם מצביעים.
השופטת ביניש אומרת שקשה להעלות על הדעת מקרים קיצוניים מעין אלה.
ואכן, כאמור, בפסק הדין בעניין ארגון מגדלי העופות נדחתה העתירה ונקבע שאמנם עיקרון ההשתתפות של חברי הכנסת נפגע אבל הפגיעה לא מגיעה עד כדי הצדקה להתערבות שיפוטית.
זאת אף על פי שהיכולת המעשית של חברי הכנסת במקרה הנידון ללמוד היטב את הצעת החוק הייתה קלושה.
בג"ץ 693/91 אפרת נגד הממונה על מרשם האוכלוסין במשרד הפנים שניתן בשנת 1993, הוא עתירה בה קבע בג"ץ כי על משרד הפנים לאפשר לידועה בציבור לשנות את שם משפחתה לשם משפחתו של בן זוגה.
בנימוקיו להחלטתו דן בג"ץ באיזון הראוי בין זכותו של הפרט במשטר דמוקרטי לשנות את שמו, לבין האינטרס הציבורי שבמניעת הטעיה או פגיעה בתקנת הציבור.
בעקבות פסק הדין בוצע תיקון בחוק השמות ונקבע בו מפורשות כי שר הפנים אינו רשאי לפסול שם מן הטעם שהשם נבחר עקב קשר בין ידועים בציבור.
בפסק דין זה הפך בג"ץ את ההלכה שנקבעה על ידו קודם לכן בעניין שינוי שמה של ידועה בציבור.
העתירה הוכנה והוגשה על ידי עו"ד אורית קמיר מטעם האגודה לזכויות האזרח.
חוק השמות קובע כי "בגיר רשאי לשנות את שם משפחתו ושמו הפרטי" ().
בחירת השם או שינויו הן פעולות המחייבות הודעה לשר הפנים וקבלת אישורו.
עם זאת, נקבע בחוק כי השר רשאי לפסול בחירת שם אם הוא סבור שהשם החדש "עלול להטעות או לפגוע בתקנת הציבור או ברגשותיו" ().
בעת מתן פסק הדין לא נכללה בסעיף זה התייחסות ספציפית לעניין שם משפחתה של ידועה בציבור, אולם הסדר בעניין שמות ילדיהם של ידועים בציבור נקבע כבר אז , לפיו בהסכמת שני ההורים יקבלו ילדיהם את שמות המשפחה של שניהם.
עד למתן פסק הדין בפרשת אפרת, ההלכה בסוגיית סמכותו של שר הפנים לפסול שינוי שם הייתה זו שנקבעה בבג"ץ זמולון נ' שר הפנים ובבג"ץ אייזיק (שי"ק) נ' שר הפנים.
בפרשת זמולון קבע בית המשפט העליון כי אין להתיר לידועה בציבור לשנות את שם משפחתה לזה של הידוע בציבור לאחר מותו, בנימוק כי קרוב לוודאי שהציבור יוטעה לחשוב שהידועה בציבור היא אלמנתו שהייתה נשואה לו כדת וכדין.
דעת המיעוט בפסק דין זה קבעה כי הזכות לשינוי שם היא זכות יסוד שיש הצדקה למניעתה רק אם מתקיימת הטעיה מתוך מטרה פסולה.
בפרשת שי"ק פסל שר הפנים את בקשתה של ידועה בציבור לשנות את שם משפחתה לזה של בן זוגה.
בית המשפט קבע שהחלטת שר הפנים תישאר על כנה בנימוק של שמירה על יציבות ההלכה.
צוין בפסק הדין, כי העובדה שידועה בציבור אינה חלק המתיר לאדם לשנות את שמו, יש בה כדי ללמד על כך שהמחוקק לא התכוון להעניק לה את הזכות לשינוי שמה.
דעת המיעוט קבעה כי הלכת הרוב בפרשת זמולון הייתה מוטעית שכן מאפשר לאישה נשואה לשאת את שם נעוריה, ומכאן שישנו נתק בין עניין השם לעניין הנישואין.
מיכל אפרת ועוזי אורנן הם ידועים בציבור ולהם בן ובת משותפים הנושאים את שם המשפחה אורנן-אפרת.
משרד הפנים סירב לאשר את בקשתה של מיכל אפרת לשנות את שם משפחתה לאורנן-אפרת, כשמו של בנה (טרם הולדת הבת), מהטעם כי השינוי עלול להטעות ולפגוע בתקנת הציבור.
עם הולדת הבת, סירב משרד הפנים לאפשר לרשום אותה בשם המשפחה אורנן-אפרת ואף סירב לאפשר לבן להמשיך להיות רשום בשם זה, אך חזר בו מעמדתו לאחר שבני הזוג עתרו בעניין זה לבג"ץ.
פניה חוזרת של אפרת למשרד הפנים לשקול מחדש את עמדתו בעניין שם משפחתה, נדחתה בשנית.
שמו של אדם הוא בעל משמעות עמוקה עבורו ורצונה לשנות את שמה נובע מהרצון להיקרא בשם ילדיה ולא מכוונת תרמית.
אין הטעיה לציבור בשינוי השם, בפרט לאור העובדה שהיא נושאת בפועל את השם המבוקש, ואין בכך כל עבירה.
השינוי אינו מהווה פגיעה בתקנת הציבור.
חיים משותפים של ידועים בציבור הוכרו בחקיקה ובפסיקה הישראלית.
העובדה כי רק אישה המבקשת להחליף את שם משפחתה מתבקשת להצהיר כי לא בחרה בשם זה בשל היותו שם של גבר, מהווה הפליה שלה כאישה.
זמן רב חלף ממתן ההלכה הקיימת בעניין שינוי שמה של ידועה בציבור ולפיכך יש מקום לבחינה מחודשת של הסוגיה.
משרד הפנים מבקש להמשיך בהלכה שנקבעה בפרשת זמולון ובפרשת שי"ק (השנייה) לפיה אין להתיר לידועה בציבור לשנות את שם משפחתה לשמו של בן זוגה, מהנימוקים הבאים:
חוק השמות לא מעניק לידועה בציבור מעמד של אישה נשואה כדין לעניין שמה.
שינוי השם עלול להטעות ולפגוע באינטרס הציבורי של שמירה על הגבול בין מעמדה של אישה נשואה למעמדה של ידועה בציבור.
בקשתה של אפרת לשנות את שם משפחתה לשם ילדיה אין בה כדי להכריע את הכף לטובתה.
עניין זה נדון בפרשת שי"ק (השנייה) ולא נמצא כי הדבר מהווה עילה לסטיה מההלכה שנקבעה בפרשת זמולון.
עמדת משרד הפנים לגבי דרישת ההצהרה בדבר המניע לבחירת שם המשפחה, זהה בנוגע לגברים ונשים.
עם זאת, הצורך עולה בעיקר בנוגע לנשים.
מאז נפסקו ההלכות בפרשת זמולון ופרשת שי"ק (השנייה) ביצע המחוקק תיקונים רבים בחוק השמות ואף על פי כן לא נקבעו בחוק הוראות בעניין סוגיית שמה של ידועה בציבור.
ב-29 במרץ 1993 נתן בית משפט את פסק דינו.