tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חרוטים אלה בנויים בשכבות קונצנטריות, בדומה לטבעות הצמיחה של עצים.
התרחבות של הסדקים בגג המערה יוצרת נטיפים בשלל צורות: עמודים, "אוזני פיל" ו"וילונות".
טיפות המים הזולגות מתקרת המערה ומן הנטיפים יוצרות את הזקיפים באותו תהליך של השקעה.
הטיפות נושרות, מתנפצות אל הקרקעית, משחררות פחמת סידן ומותירות משקע של סידן פחמתי.
השקעה בלתי אחידה זו יוצרת זקיפים בשלל צורות.
במערת אבשלום ניתן לראות זקיפים בצורת "כובעים מקסיקניים", "פאגודות" ואחרות.
נטיפים וזקיפים עשויים להתחבר זה אל זה וליצור עמוד.
גם עמודים אלה עשויים להתחבר וליצור מסכים המחלקים את המערה לחללים קטנים יותר.
שיטה נפוצה לתיארוך גילם של הנטיפים והזקיפים נקראת "אורניום-תוריום".
מערות נטיפים ככלי עזר מחקרי
מאחר שהתהוות מערות נטיפים נמשכת על פני תקופה ארוכה מאוד, הן מהוות כלי עזר חשוב בענפי מחקר שונים.
ניתן לחקור באמצעותן תנאי אקלים ששררו בתקופות שונות במהלך התהוותן ולזהות רעידות אדמה שהתרחשו בעברן.
מערות נטיפים הן אתרים המושכים קהל רב, אולם הן רגישות ופגיעות.
כאשר נחשפת מערת נטיפים, משתנים התנאים שיצרו אותה במשך מיליוני שנים – לעיתים באופן קיצוני, עד כדי הפסקת היווצרות נטיפים וזקיפים.
טמפרטורה – המערות התהוו בתנאים אידיאליים, ואלה משתנים לרעה כאשר הן נחשפות לתנאי האקלים השוררים מחוץ להן ולעליה בטמפרטורה כאשר מבקרים פולטים מחום גופם.
לחות – נטיפים וזקיפים נוצרים בלחות גבוהה, העשויה לרדת עם חשיפת המערה ולהפסיק את יצירת הנטיפים והזקיפים.
ריכוז פחמן דו-חמצני – מבקרים במערה פולטים פחמן דו-חמצני ומעלים את ריכוזו באוויר המערה.
זיהומים – חדירה של צמחים, פטריות, חיידקים ובעלי חיים (כמו גם בני אדם) אל המערה משבשת את המשך התפתחותה ואף יוצרת נזקים כימיים, ביולוגיים ומכניים.
ברחבי העולם מוכרות מערות נטיפים מרשימות, לדוגמה: מערת מאמות' בקנטקי, שהיא מערכת המערות הארוכה ביותר הידועה כיום, מערת קארלסבד, מערת לצ'וגייה בניו מקסיקו, מערת הקריסטלים במקסיקו, מערת פוסטוינה בסלובניה, מערת האן-סור-לס בבלגיה ומערות קנגו בדרום אפריקה.
מערות אלו מושכות תיירים רבים, ומהוות אתרי תיירות מצליחים.
מערות נטיפים נמצאו בישראל באזור הגליל, הכרמל, הרי יהודה, והשומרון.
רק מערה אחת, מערת אבשלום, הוסדרה לביקורים של הציבור.
מערת ספונים היא מערת נטיפים הנמצאת בצידו הדרומי של ואדי נחל ספונים שבכרמל.
פתח המערה נמצא כ־15–20 מטר מעל האפיק.
בכניסה למערה נמצאים גושי גיר גדולים המכילים ריכוז של מאובני רודיסטים.
המצאות מאובנים אלה היא עדות שגושי גיר אלה הם מתקופת הטורון.
פיתחה של המערה קשתי ברוחב של 12 מטר וגובה מרבי של 5 מטר.
האגן קולט את המים המטפטפים מתקרת המערה.
במערה נערכו מספר חפירות ארכאולוגיות.
החפירה הראשונה התקיימה בשנת 1941 בראשות הארכאולוג משה שטקליס.
חפירה נוספת נערכה בין השנים 1965–1970 בראשות הארכאולוג אברהם רונן.
חפירות אלה העלו ממצאים מהתקופות והתרבויות הפרהיסטוריות הבאות: התרבות המוסטרית, התרבות הכבארית, התרבות הנאטופית, נאוליתית וכלקוליתית.
בנוסף נמצאו גם ממצאים המעידים על שימוש שנעשה במערה גם בתקופות היסטוריות.
שמה של המערה בערבית הוא ערק אל-ברוד שמשמעותו היא "מערת הפיצוץ".
הרועים הערבים שהשתמשו במערה כמכלאה לצאן, נהגו להבריח את העטלפים השוכנים במערה על ידי פיצוצים.
במחצית הדרך שבין פתח הנחל ומערת ספונים, על מדרגת סלע נמצאו שרידי אתר פרהיסטורי מהתקופות המוסטרית והנאוליתית.
אתר זה נחפר על יד רונן ומ' למדן.
השרידים כללו נדבך של קיר בנוי, נתזי צור, עצמות בעלי חיים, קליפות ביצי יען, גלעינים, קוצים של קיפוד ים וקונכיות.
המצוק שמעל לאתר מכוסה בצמחים מטפסים בסבך צפוף ביותר.
קיר זה נקרא "קיר המטפסים".
למרגלותיו נמצא גוש סלע ענק שניתק מהמצוק ויצר מחסה אשר בתקרתו מקננת סנונית המערות ועל גגו גרים שפני סלע.
במעלה הנחל בקטע שבין מצוק המטפסים ומערת ספונים מצויה מערה קרסטית גדולה הכוללת אולם מרכזי בעל קרקעית משופעת.
למערה חמישה פתחים שהם פירים שקרקעיתם בעומק 16 מטר.
בסמוך לבור נמצא כוך שהוא שרידי מערה שהתמוטטה.
בכוך בתוך משקע גירני נמצאו עצמות ושברי צור.
למרגלות הכוך נמצא גוש סלע המכיל גם הוא עצמות בעלי חיים כנראה מהתקופה הנאטופית ושברי צור.
מערת פוסטוינה (סלובנית: Postojnska jama; גרמנית: Adelsberger Grotte; איטלקית: Grotte di Postumia) היא מערכת מערות קרסט באורך 24.3 ק"מ, סמוך לפוסטוינה שבדרום-מערב סלובניה.
זו מערכת המערות הגדולה במדינה, ואחד מאתרי התיירות הפופולריים ביותר בסלובניה.
מערכת המערות נוצרה על ידי נהר פיבקה.
המערה תוארה לראשונה במאה ה-17 על ידי יוהאן ויכארד ולווסור .
אזור חדש של המערה התגלה במקרה ב-1818 על ידי לוקה צ'ץ' (Luka Čeč) כאשר הכין את החלק הידוע של המערה לקראת ביקור של פרנץ הראשון, קיסר אוסטריה.
ב-1819 נפתחו המערות לציבור, וצ'ץ' היה למדריך התיירים הרשמי הראשון במערות.
ב-1884 הותקנה במערה תאורה חשמלית.
ב-1872 החלה לפעול במערה רכבת תיירים.
בתחילה רכבת התיירים נדחפה בצורה ידנית, אך בתחילת המאה ה-20 היא הוחלפה בהנעה באמצעות קטר גז.
במלחמת העולם השנייה שכנה באזור פוסטוינה מפקדה של הצבא הגרמני, ובתוך אולמות המערה בסמוך לכניסה הסתירו הגרמנים מצבור דלק בן אלפי חביות.
הפרטיזנים היוגוסלבים העלו את מצבור הדלק באש, שבערה במשך כשבוע, ועד היום יש במערה כמה אולמות בהם הנטיפים והזקיפים מפויחים.
ביוני 1945 המערה נפתחה מחדש בטקס חגיגי בו הופיע ביג בנד בניצוחו של בויאן אדמיץ'.
תוך זמן קצר הוחלף קטר הגז בקטר חשמלי.
5.3 ק"מ מהמערה פתוחים לביקור הקהל ובמקום מועברים סיורים מודרכים בשפות שונות הנמשכים כשעה וחצי.
חלק מהסיר רגלי וחלק מהסיור מתבצע באמצעות הרכבת.
הטמפרטורה במערה קבועה בין 8 ל-10 מעלות צלזיוס.
המערה היא בית גידול למין אנדמי של פרוטאוס, הידוע בכינויו "הדג האנושי" ואשר מופיע בלוגו האתר.
מערת פער היא מערה בגליל העליון, בין הר אדיר לקיבוץ סאסא.
המערה היא בולען קרסטי (דולינה) המנקז את מימי נחל פער הנבלעים בו אל התהום.
המערה היא למעשה הניקוז היחיד של בקעת פער המוקפת בהר אדיר (1,008 מ'), הר חירם וגבעת סאסא.
מערה קרסטית גדולה בשוליים הדרומיים – מזרחיים של המושב עלמה, בגבול המזרחי של רמת דלתון הבזלתית עם אזור הגבעות הגירניות של הר אביתר (נ"צ 1979.2715).
המערה נמצאת בתחום שמורת נחל חצור ומשתרעת על שטח של כ-100 דונם.
פתחה הגלוי – הפיר שממנו נכנסים אל המערה הוא למעשה הגג שלה, שהתמוטט וקרס בעת העתק או ברעש אדמה שהתחולל כאן.
פעילות קרסטית מוגברת ותהליכי בליה יצרו בתוכה חללים רבים ומחילות מפותלות בכמה מפלסים.
המים חדרו אל מעמקי הסלע דרך בולען הנמצא במרכזה של פוליה בצדה הצפוני – מערבי של המערה.
במערה יש נטיפים וזקיפים לאורך סדקים שחלקם פעילים עד היום.
הכניסה למערה היא דרך פיר אלכסוני היורד בתלילות לעומק של כ-90 מ', שממנו מסתעפים מחילות וסדקים המהווים משכן לאוכלוסיית עטלפי חרקים, כמו נשפון הגדות ופרסף גדול.
בשנות ה-90 התגלו במערה כמה מיני עטלפים נדירים.
המערה הוכרזה כשמורת טבע בשנת 1967. המערה שוכנת בשמורת טבע של אלונים עתיקים שנשמרו בשל קרבתם לקבר קדוש מוסלמי.
סביבת המערה היא בית גידול הכולל יער המורכב מעצי אלון מצוי, אלון התולע ועוזרר קוצני גדולים ועולם חי הכולל תנים וחזירי בר.
באזור פורחים בסתיו גאופיטים כגון סתוונית היורה, כרכום חורפי ומיני כרכום אחרים (כרכום גיירדו וכרכום צהבהב) וחלמונית זעירה.
כמו כן זהו המקום היחיד בארץ ישראל בו גדל חמשן זוחל.
המון בעלי חיים באים ליהנות מהמים – בעיקר תנים וחזירי בר – בעוד המערה ממשיכה להיווצר ולהשתנות עם כל חורף.
בפברואר 2021 בעקבות גשמים כבדים בסביבה, הוצפה המערה לחלוטין והפכה לאגם.
אגדות רבות התפתחו על המערה הזו לאורך השנים, ביניהן כאלה על אנשים שנפלו לתוכה וצצו מאוחר יותר במעיינות שכנים.
שמה הערבי של המערה הוא אלחוטה, כלומר – "מערת הלוויתן".
מערת קסם היא אתר ארכאולוגי-פרהיסטורי שהתגלה באוקטובר 2000 בסמוך לראש העין ונחפר מאז על ידי ארכאולוגים מאוניברסיטת תל אביב.
במערה השתמרו שכבות בעובי של כ-16 מטרים מהתרבות האשלו-יברודית של שלהי התקופה הפלאוליתית התחתונה, המתוארכות ל-400 עד 220 אלפי שנים לפני זמננו.
בחפירה התגלו מוקדי אש (שרידי מדורות), מאספים עשירים של כלי צור מסותתים ועצמות מאובנות של בעלי חיים, ואף כמה שיני אדם.
חקירת השרידים ופרסומם מאז תחילת שנות האלפיים הניבה מידע רב על אורח החיים בשלהי התקופה הפלאוליתית התחתונה בארץ ישראל.
במדרון שמעל המערה זרם במהלך השנים נחל שיצר מפל מהמדרון על תקרת המערה ושחק אותה עד שנסוגה לאחור במידה רבה והפכה בעצם למחסה סלע ולא למערה.
במהלך שיפוצים לכביש שליד המערה לצורך הרחבתו פוצץ קיר המערה, ונחשפה המערה, שהייתה אטומה לחלוטין לעולם, ונשארה למעשה עם הממצאים ששייכים לתרבות האשלו-יברודית ללא ערבוב עם תרבויות מתקופות מאוחרות יותר שלא השתמשו בה לאחר שהפכה ללא שימושית.
שפע של אבני יד, מקרצפים ולהבים התואמים לתקופה הוביל למסקנה כי תוכן המערה שייך לתקופה אשלו-יברודית.
במערה נתגלו מוקדים שונים שבהם נערכו פעילויות שונות- מקום אחד שבו בישלו ואכלו, מקום שני שבו סיתתו בצור, ומקום שלישי שבו טיפלו בעורות ובפרוות של בעלי החיים, ובו נמצאו כמויות גדולות של מקרצפים (שנועדו לטיפול בעורות של בעל חיים).
במערה נמצאו גם להבים - נתזי צור מוארכים, שמאפיינים בדרך כלל את תקופת הפלאוליתית העליונה (שאליה שייכו את האתר לפני שהחלו לחפור).
למעשה הלהבים הכי קדומים שבידינו הם מהתקופה האשלו-יברודית.
במערה יש כמויות גדולות של צור ושל עצמות בעלי חיים.
בעל החיים הנפוץ ביותר הוא היחמור, ונמצאו עצמות יחמור מאזור הגפיים הקדמיות והאחוריות בעיקר, מה שמעיד על כך שהציידים לא לקחו את הציד איתם אלא ביתרו את הבשר באתר הציד, וסחבו למערה רק את חלקי הבשר המובחרים.
יש שכבה עבה של אפר של עצים, ובתוכה שפע כלי צור ועצמות בעלי חיים.
נמצאו כלי צור מצור חצוב ומצור חשוף ששימשו כלי עבודה למלאכות שונות.
במערה מפלס תחתון, שנחתם לפני כ-399,000 שנה, ובו נמצאו כמויות אדירות של מקרצפים.
לאחר סגירת המערה התחתונה עברו בני האדם לסביבה שמחוץ למערה שגם היא הייתה בעלת קירות ומחסה.
ב2019 נמצאו בחפירות עדויות לשימוש בעצמות לפני כ-200 אלף שנה ככלי לשימור מזון המתוארכות לכלפני 200 אלף שנה.
כמו כן, נמצאו במערה כדורי אבן, אשר כמותם נמצאו בכל רחבי העולם, ולפי טענות החוקרים השתמשו בכדורים ככלים לפיצות עצמות בע"ח על מנת להגיע למח העצם ששימש כפריט מזון חשוב.
מערת מיסְלִיָּה (Misliya; נקראת גם מיסיליה; שם ערבי מהעת החדשה) היא אתר ארכאולוגי-פרהיסטורי במערב הכרמל, אשר נחקר בשיטתיות החל משנת 2001. האתר כולל מערה גדולה שתקרתה קרסה בכמה שלבים, וכיום נראית כמחסה-סלע .
באתר נחשפו שכבות ארכאולוגיות מסוף התקופה הפלאוליתית התחתונה (התרבות האָשֵלוֹ-יַבְּרוּדית) ומתחילת התקופה הפלאוליתית התיכונה (השלב הקדום של התרבות המוּסטֶרית).
הממצאים הארכאולוגייים במערה כוללים שפע כלי אבן מסותתים מצור, עצמות בעלי חיים, ושרידי מדורות.
ממצאים אלו שופכים אור על הטכנולוגיה, המחיה וההתנהגות האנושית בפרק הזמן שבין כ-300 אלף עד 150 אלף שנים לפני זמננו, שבו, לפי אחת ההשערות, התפתחו לראשונה בני אדם מודרניים מבחינה אנטומית והתקיימו לצד מיני אדם ארכאיים.
במערה התגלתה לסת עליונה בת 150 אלף שנה לפחות, שזוהתה כשייכת לאדם מודרני – מהקדומים בעולם מחוץ לאפריקה.
המערה נמצאת במצוק מגדים, המצוק המערבי של הכרמל, כ-500 מטר דרומית למוצא נחל ספונים אל מישור החוף, ברום של כ-90 מטרים מעל פני הים, בנקודה שבה המדרון הופך למצוק אנכי.
מערת מיסליה נמצאת כ-12 ק"מ דרומית לחיפה וכ-7 ק"מ צפונית לאתרים הפרהיסטוריים בנחל מערות – מערת תנור, מערת גמל, מערת הנחל ומערת הגדי.
בשני האתרים הראשונים קיימות שכבות המקבילות תרבותית וכרונולוגית למערת מיסליה.
המערה נמצאת כיום באזור בעל אקלים ים תיכוני.
שרידי בעלי חיים וצמחים שהורבדו באתר מעידים שבתקופות שבהן היה האתר מיושב, הייתה סביבת הכרמל ומישור החוף מורכבת מפסיפס ים-תיכוני אופייני של חורש ושטחים פתוחים.
עצמות מכרסמים רבות שנמצאו בשכבות הארכאולוגיות הגיעו לשם כשרידי צנפות של דורסי לילה ומהווים סמן של הסביבה הקדומה.
בין הסוגים שזוהו מרובה במיוחד נברן השדות ולאחריו יערון, מריון ועכבר.
כמו כן מופיעים סוגים שאינם קיימים כיום באזור, בהם בולט נברן חפרפרתי (Ellobius lutescens) שנכחד מישראל באמצע התקופה הפלאוליתית התיכונה.
מין זה חי כיום באזורים גבוהים וקרירים יותר במערב אסיה.
תושבי מערת מיסליה נהנו מגישה נוחה לבמת ההר המיוערת, ובנוסף יכלו לנצל את מישור החוף, שרוחבו השתנה מספר פעמים במשך זמן היישוב במערה, בהתאם למחזור תקופות הקרח והתקופות הבין-קרחוניות שהשפיע על גובה פני הים.
מפלס הים היה דומה למפלסו כיום או נמוך בכמה עשרות מטרים, ובהתאם לכך רוחבו של מישור חוף הכרמל מהמצוק ועד קו הים נע בין כקילומטר וחצי, כרוחבו היום, להתרחבות של מספר קילומטרים נוספים מערבה.
האתר התגלה בשנת 1925 על ידי פריץ בְּרוֹצֶן , ונסקר מאז מספר פעמים על ידי אברהם רונן, יעקב עולמי, מינה עברון ודניאל קאופמן.
בסקרים נלקטו כלי צור מוסטריים ואשלו-יברודיים וכן עצמות בעלי-פרסות.
חלק מהממצאים היו מלוכדים בתוך גושי ברקציה (אדמת מערות שהתקשתה).
בדיקה גאופיזית הצביעה על קיום שכבה ארכאולוגית בעובי ניכר באתר.
בעקבות תוצאות הסקר הגאופיזי, ולאור כמות הממצאים הגדולה שנלקטה בסקרים, בכלל זה ממצאים משתי תרבויות ועצמות במצב שימור טוב, החל צוות רב-תחומי בראשות מינה עברון וישראל הרשקוביץ לחפור באתר בשיטתיות.
החפירה התבצעה בשנים 2001–2010 מטעם המכון לארכיאולוגיה ע"ש זינמן באוניברסיטת חיפה, ובמימון קרן דן דוד וקרנות מחקר נוספות.
המערה ההרוסה מורכבת משלוש "מדרגות" (טרסות טבעיות) – עליונה, תיכונה ותחתונה.
כיום רק חציה המזרחי של המדרגה העליונה מקורה.
תקרת המערה קרסה בזמנים קדומים בשורה של התמוטטויות; ככל הנראה האזור המערבי יותר (מעל המדרגה התחתונה) קרס ונחשף ראשון, וההתמוטטות המאסיבית המאוחרת ביותר קדמה לרוב היישוב במדרגה העליונה.
שלוש המדרגות מכוסות בשכבת ברקציה עבה (2–4 מטרים) הנושאת ממצאים פרהיסטוריים.
במרכז המדרגה העליונה קיים אזור של אדמה "רכה".
השטח ה"רך" הוא מוקד החפירה, ונחפר בו שטח של כ-20 מ"ר לעומק מרבי של כשני מטרים.
חתכי בדיקה נוספים נחפרו בברקציה בכל רחבי האתר.
במדרגה התחתונה (המערבית ביותר) התגלו בחתך בדיקה כלי צור האופייניים לתרבות האשלו-יברודית, בעיקר מקרצפים נטויים רחבים ואבני יד.
הממצאים התגלו בתוך ברקציה קשה ולצדם לא השתמרו עצמות בעלי חיים או מתקנים.
פריטי צור מסותתים תוארכו בשיטת זהירה תרמית (תרמולומינסנציה: בדיקת גיל השריפה של כלי צור שרופים) לכ-300–250 אלפי שנים לפני זמננו.
כלי הצור הוקבלו לשכבה E במערת תנור (המרוחקת כשבעה ק"מ לדרום), שם תוארכו ממצאים אלה לכ-400–260 אלפי שנים לפני זמננו.
המדרגה התיכונה נבדקה אף היא, אך כמות הממצאים שהתגלו בה לא הספיקה לקביעת שיוכה התרבותי.
המדרגה העליונה (המזרחית ביותר, הסמוכה למצוק) מכוסה כולה בשכבה עבה (עד 4 מטרים) של התרבות המוסטרית, ומתחתיה נחשפה מפולת אבנים גדולה ובה פריטים מהתרבות האשלו-יברודית.
במדרגה העליונה השתמרו מאספים עשירים של פריטי צור מסותתים, עצמות בעלי חיים ושרידי מדורות.
תעשיית הצור בשכבה המוסטרית במדרגה העליונה הוקבלה לשכבה D במערת תנור, לפי השכיחות הגבוהה של פריטי צור מוארכים (בעיקר חודים ולהבים, כמו גם חודי אבו זיף) ושל טכנולוגיית הסיתות לבלואה.
השכבה המקבילה מבחינה תרבותית במערת תנור הסמוכה, שכבה D, תוארכה באמצעות תרמולומינסנציה לכ-260–190 אלפי שנים לפני זמננו.
תוצאות של בדיקות תיארוך באותה השיטה במערת מיסליה מצאו שגיל השכבות במדרגה העליונה הוא כ-250–150 אלפי שנים לפני זמננו.
מעט ידוע על התרבות האשלו-יברודית במערת מיסליה, בגלל שימור גרוע של השרידים.
עצמות אדם ובעלי חיים, שרידי צמחים ומדורות לא השתמרו בשכבה זאת.
הממצא הארכאולוגי כולל כמה אלפי פריטי צור מסותתים.
חומר הגלם לסיתות רוב הכלים הובא מנחל גלים הסמוך (2–3 ק"מ צפונה), אך מקצת הכלים עשויים מצור ממקורות המרוחקים עשרות ק"מ מהאתר, מה שמצביע על נדידה למרחקים גדולים.
הכלים הדו-פניים הם הראויים ביותר לציון, וכוללים אבני יד רבות שחלקן קטנות יחסית, פחות סימטריות ומחודדות יותר מאבני-יד מן התרבות האשלית.
שיטות הסיתות היו מגוונות, בהתאם לתוצר המבוקש (אבן יד, מקרצף, נתז דק לחיתוך וכדומה).
לדעתם של חוקרי האתר, ההבדל הניכר בטיפוסי הכלים ובעיקר בשיטת הסיתות שלהם בין השכבה האשלו-יברודית לשכבת התרבות המוסטרית במערת מיסליה מצביע על היעדר קשר בין שתי התרבויות.
השלב הקדום של התרבות המוסטרית מיוצג באתר על ידי שכבות עבות ועשירות בממצאים במדרגה העליונה.
בשכבות אלה השתמרו מספר מוקדים – שרידי מדורות קדומות, המורכבים מאפר ומחומרים שרופים אחרים, וניתנים להבחנה בנקל בתוך אדמת המערות הבהירה יותר.
המוקד השמור ביותר הוא בקוטר של כמטר ובעובי של כ-20 ס"מ, ונראה שהיה בשימוש פעמים רבות באותה נקודה.
בתוך כתם האפר ומסביבו פזורים פריטי צור ועצמות שרופים.
בדיקה מיקרוסקופית של הקרקע אפשרה לזהות את החומר הצמחי השרוף שלוקט על ידי תושבי האתר ושימש לבעירה.
כל העדויות באתר מצביעות על שליטה ושימוש יומיומי באש.
התרבות החומרית באה לידי ביטוי בשפע עצום של פריטי צור מסותתים – כ-50,000 פריטים נמצאו במדרגה העליונה בלבד.
טיפוסי הכלים הבולטים הם חודים מטיפוסים מגוונים ולהבים משובררים, אשר סותתו בכמה שיטות, כטכניקת לבלואה וטכניקה להבית.
הצור להפקת הכלים נאסף בדרך כלל ממקורות קרובים בכרמל כנחל גלים, הר אורן ונחל מערות, במרחקים של 2–8 ק"מ מהאתר.
צפיפות ומגוון פריטי הצור באתר הם מהגבוהות שנמצאו באתרי התקופה.
מחקר סימני הבליה המיקרוסקופיים שעל חודי הצור המוארכים מטיפוס "אבו זיף" העלה כי הם שימשו לעיבוד מגוון של חומרים צמחיים ואחרים
הכלכלה של שוכני האתר התבססה על ציד של בעלי-פרסות ולקט צמחי בר.
ניתן לחקור את כלכלת הבשר לפי שיירי הארוחות (אלפי עצמות מאובנות של בעלי חיים) שהושארו כדרך קבע על רצפות המגורים או סמוך להן.
אנשי מיסליה צדו בשיטתיות בעלי-פרסות, כיחמור פרסי, צבי ארץ ישראלי, בקר-בר, עז הבר, חזיר בר, אייל אדמוני ואייל הכרמל ואספו ביצי יענים.
ניתוח שכיחות חלקי השלד (המייצגים את חלקי הגוף שהובאו למערה) ובדיקת סימני החיתוך שנוצרו על-גבי העצמות בתהליך השחיטה, מראים שהצבאים הובאו לאתר בשלמותם ונשחטו בו.
לעומת זאת, היחמורים, הגדולים יותר, עברו עיבוד ראשוני במקום הציד ורק חלקים מסוימים, עשירים בבשר ושומן וקלים לנשיאה, הובאו למערה.
על יכולות הציד המפותחות של תושבי האתר מעידות שתי תופעות: במערה קיים ייצוג לחלקי שלד עשירים בבשר של בעלי פרסות בגדלים שונים, עליהם נתגלו סימני חיתוך המעידים על הורדת הבשר.
ממצא זה מראה כי תושבי מיסליה נהנו מגישה ראשונית לפגר, ככל הנראה על ידי ציד, ולא הסתפקו באיסוף שיירי סעודות של טורפים.
בנוסף, היחמורים שניצודו היו בעיקר פרטים בוגרים בשיא חייהם.
ציד שיטתי של פרטים בוגרים (להבדיל מהתמקדות בפרטים החלשים – הצעירים והזקנים) מזוהה כדפוס ציד "אנושי" ומוכר מחברות ציידים-לקטים פרהיסטוריות ובנות ימינו.
בני האדם שישבו במיסליה צדו בשיטתיות בעלי-פרסות גדולים, שלטו במספר טכניקות מתוחכמות לסיתות כלי צור, השתמשו באופן שיטתי באש וככל הנראה ישבו באתר פרקי זמן ארוכים.
לפיכך מפרשים חוקרי האתר את דגם היישוב, מנהגי הצייד והטכנולוגיה שנהגו במיסליה לפני כ-200 אלף שנה כמבטאים התנהגות 'מודרנית', הדומה להתנהגותם של ציידים-לקטים בפרהיסטוריה המאוחרת ובעת החדשה.
הצעת שחזור לפעילויות שנעשו באזור המוקד, המבוססת על מאפייני שברי עצמות בעלי החיים, העלתה כי תושבי המחנה ביצעו את העיבוד הראשוני של בעלי החיים במרחק-מה מהמוקד, אולי ליד קיר המערה, ואז הביאו חלקים מהפגרים לאזור המדורה ושם צרכו את המזון.
האנשים השתמשו בסכיני הצור בשביל להוריד את הבשר מעצמות הגפיים ופיצחו את העצמות במקבת אבן בשביל לאכול את מח העצם.
לאחר הצריכה הותירו האנשים את השיירים מסביב למדורה.
עדות אפשרית לפעילות סמלית, שכנראה אינה קשורה למחיה היומיומיות, היא מאסף של 11 קונכיות של רכיכות מחוף הים התיכון שהתגלו בשכבה המוסטרית, ביניהן פריטי נעמית מצויה ולִבִּיָּה מְצוּיָה (Cerastoderma glaucum).
במחקר מיקרוסקופי לא נמצאו על הקונכיות סימנים לשימוש או עיבוד מכוון.
עם זאת, לאור מרחקה של המערה מהחוף, ברור שהן הובאו על ידי שוכני המערה לתכלית כלשהי.
מערת מיסליה היא בין האתרים הקדומים בעולם עם ממצא קונכיות ימיות.
חוקרי האתר פרסמו ב-2018 את "מיסליה 1", לסת עליונה שהתגלתה במדרגה העליונה של המערה, בשכבות התקופה הפלאוליתית התיכונה.
הלסת זוהתה כשייכת לאדם מודרני לפי מדידות תלת-ממדיות של השיניים והשוואתן לאוכלוסיות של בני אדם בעלי אנטומיה מודרנית ולטיפוסי אדם אחרים שידועים מהתקופה, כמו האדם הניאנדרטלי והומו היידלברגנסיס.
החומר הגירני שהצטבר על העצם תוארך בשיטת אורניום-תוריום לטווח של 194 עד 177 אלפי שנים לפני זמננו.
טווח זה מצמצמם את הגיל האפשרי של המאובן כפי שהתקבל מתיארוך השכבה המתאימה במערה בשיטת תרמולומינסנציה לכ-250 עד 170 אלפי שנים לפני זמננו ומתיארוך אמייל השן בשיטת תהודה מגנטית אלקטרונית לטווח של כ-194 עד 157 לפני זמננו.
הערכה מחודשת של התיארוך קבעה את הערכת הגיל ל-152 אלפי שנים לפני זמננו, עם מרווח טעות של כ-24,000 שנים (בפועל, מעט יותר בהתחשב בתאריכי השכבות במערה, שאינם מאוחרים לכ-150,000).
לפיכך, הלסת "מיסליה 1" היא שריד השלד האנושי המודרני הקדום בעולם מחוץ לאפריקה, קדום בכ- 20,000–50,000 שנים משלדי האדם המודרני במערת הגדי.
ממצא זה מקדים בהרבה את התאריך המשוער לנדידת האדם המודרני מאפריקה.
מערת מלח"ם היא מערת מלח בהר סדום, הקרויה על שם המרכז לחקר מערות בישראל (מלח"ם).
זוהי המערה הארוכה ביותר בישראל, ומערת המלח הארוכה ביותר בעולם: אורכה מגיע ל-10,000 מטר.
במערה מצויים קירות, נטיפים וזקיפים רבים עשויים מלח.
המערה נתגלתה על ידי עמוס פרומקין, מנהל המרכז לחקר מערות בישראל, בחנוכה 21-24.12.1981, והיא נחשבת לאחת מן התגליות החשובות ביותר של המרכז.
במדידות שנערכו בעבר על ידי אמצעי מדידה מיושנים נמצא שאורכה 5.5 ק"מ, ועד ל-2006 נחשבה למערת המלח הארוכה בעולם.
ב-2006 נמצא שאורך מערת נמקדאן (בפרסית - نمکدان, ומכונה גם מערת 3N) באי קשם שבאיראן הוא 6.5 ק"מ והיא דורגה במקום הראשון.
במרץ 2019, לאחר מיפוי מחודש של מערת מלח"ם באמצעים חדישים, התברר שאורכה מגיע ל-10 ק"מ, ובכך חזרה להיחשב למערת המלח הארוכה בעולם.
המערה מהווה נחל תת-קרקעי המורכב מחמישה יובלים עיקריים, ששמותיהם: סיס, דרומי, מרכזי, צפוני וסנדביץ'.
לתוך כל אחד מתנקז ערוץ עילי שנשפך לתוך פיר המוליך למחילה.
כל המחילות מתחברות זו לזו ויוצאות אל פני השטח כערוץ אחד בקרבת כביש 90. למערה 24 פתחים, רובם אנכיים.
ברוב חלקי המערה שתי קומות עיקריות: קומה תחתונה, שבה זורמים כיום מי השיטפונות, וקומה עליונה.
הקומה העליונה רחבה יותר מן התחתונה.
הקומה העליונה נוצרה לפני כ-5,000 שנה בתקופה לחה שבה זרמו מים רבים במערה, ומפלס בסיס הניקוז, הוא ים המלח, היה גבוה יותר.
התיארוך בוצע בעזרת פחמן 14. עם התרוממות הר סדום הולכת המערה ומתחתרת ונוצרות קומות נמוכות יותר.
המים מגיעים מגשמים שפוקדים את אזור צפון הנגב המזרחי וים המלח, לפיכך זוהי מערה פעילה, אשר ערוציה ומסדרונותיה עדיין משתנים.
הכניסה למערה אסורה, והסיורים בתוכה מורכבים, ומחייבים הדרכה מוסמכת.
מערת עלמה (נקראה גם מערת הלוויתן) היא מערה סמוכה למושב עלמה שבגליל ונקראת על שמו.
המערה היא מהארוכות שבמערות הגליל.
המערה מזוהה כ"מערת הבבליים" המוזכרת על ידי אשתורי הפרחי, הכותב שהלך בה כפליים תחום שבת ולא הגיע לסופה ושאנשי המקום ספרו לו שמוצא המערה הוא בירושלים.
בשנת 1742 ביקר בעלמה רבי חיים בן עטר ומתיאור תלמידו על המסע עולה, כי במערה מצויים קברים: "שיש שם מספר צדיקים קבורים, תשע מאות אלף".
בשנת 1769 תיאר משה ירושלמי את ביקורו במערה.
המערה נחקרה בראשית שנות ה-60 על ידי חוג חוקרי המערות והנקיקים שמצאו בעומקה אולם ענק שאורכו 160 מטר ורוחבו 10 מטרים.
המלצה להכרזה על המערה כשמורת טבע נתקבלה במועצת הגנים הלאומיים ושמורות הטבע באמצע 1965. בשנת 1977 הופקדה תוכנית להכרזה על המערה כשמורת טבע.
היום נמצאת המערה בשטח המיועד של שמורת נחל חצור.
המערה נקראה בערבית מע'ארת אל הותה, שתרגומו בעברית הוא "מערת התהום".
בעבר נקראה המערה מערת הלוויתן.
אגדות שונות נכתבו וסופרו עליה במהלך השנים.
בעבר נקראה המערה בשם "מערת הבבלים" על פי האגדות שעולי בבל עלו דרכה חזרה לארץ ישראל או בגלל שנטמנו בה עצמות של עולי בבל.
המערה תלולה וגובהה מגיע ל-106 מטרים.
באזור המערה ובתוכה מקננים עטלפים ויונים.
שני מיני העטלפים הבולטים במערה הם נשפון גדות וכנפן.
סקר של רשות הטבע והגנים בשנת 2012 גילה כי מספר העטלפים במערה ירד מכמה עשרות אלפים בתחילת שנות האלפיים לעשרות בודדות בלבד.
השערת החוקרים היא כי הסיבה להעלמות העטלפים היא תאורה חזקה ורעש מצד המטיילים במערה.
לכן נאסרה הכניסה למערה בחודשי החורף בזמן שהעטלפים ישנים את שנת החורף.
הגישה אל המערה מתבצעת בראשיתה בדרך כלל על ידי כלי רכב ממונעים הפונים אל דרך עפר המתחילה מול כביש הכניסה לכפר ריחאניה.
בהמשך מתגלה אזור טרשים רחב המצריך צעידה רגלית עד לוע הר גדול שנוצר מקריסת שכבות ההר העליונות אל חללו הפנימי.
בתחתית לוע ההר קיים פתח המערה.
המערה מורכבת מסלעים לחים וחלקים, ובשל כך ההליכה בה מחייבת זהירות יתרה.
בצדי קירות המערה ננעצו יתדות עזר למבקרים, וכן, מחזירי אור כסימני דרך.
המסלול במערה הוא דו כיווני, ובשל רוחבה המצומצם של המערה הדבר יוצר לעיתים עיכובים למטיילים בה.
זמן המסלול הממוצע במערה נע בין 3 שעות לקבוצות וכ-40 דקות ליחידים.
סוקגוראם (בקוריאנית: 석굴암) היא מערה מלאכותית ואתר בודהיסטי בדרום-מזרח קוריאה הדרומית.
המערה שוכנת 4 ק"מ ממקדש בולגוקסה, דרומית-מזרחית לקיונגג'ו, במחוז צפון גיונגסאנג, בגובה של 750 מטר מעל פני הים, ומשקיפה על ים יפן.
בשנת 1962 הכריזה ממשלת קוריאה הדרומית על המערה כאוצר לאומי, וב-1995 הכריזה עליה אונסק"ו כאתר מורשת עולמית, יחד עם מקדש בולגוקסה.
המערה נחצבה בין 743 ל-751, בידי קים דֶסוֹנג, והיא נחנכה במלאת עשור לשלטונו של גיוֹנְגְדוֹק בממלכת שילה המאוחדת.
מלאכת הבנייה הושלמה סופית רק לאחר מותו של קים, ב-774.
בין 1703 ל-1758 שופץ המתחם, ואולם שושלת ג'וסון ששלטה בקוריאה באותה העת נטתה לכיוון הקונפוציאניזם, ובשנים שלאחר השיפוץ ננטשה המערה וסבלה מהזנחה.
לפי המסורת המקומית, ב-1909 עבר במקום דוור שחיפש מסתור מפני הגשם, ו"גילה" אותו מחדש.
היפנים, ששלטו בקוריאה מאז 1910, ערכו את השיפוצים הבאים.
במהלך השיפוץ הראשון, שנערך בין 1913 ל-1915, ניסו היפנים לייצב את פסל הבודהה במערה באמצעות חיפוי בטון, אך הלחות גרמה להצטברות מים שהסבה לפסל נזק.
כדי להתמודד עם הבעיה שנוצרה, הותקנו ב-1917 צינורות ניקוז, אך הם לא הועילו, ובין 1920 ל-1923 ערכו היפנים שיפוץ שלישי, והוסיפו לבטון אספלט עמיד למים.
האספלט יצר בעיה חדשה - עובש וירוקת.
ב-1927 נוקה הפסל באמצעות קיטור.
ב-1960 הורה נשיא קוריאה הדרומית, פארק צ'ונגהי, לשקם את המערה, ובעיות הלחות נפתרו באמצעים מכניים.
לאחר מכן הוצב במקום קיר זכוכית, שנועד להגן על הפסל מהתיירים הרבים שהחלו לפקוד את המקום וכן ליצור בידוד שיאפשר שמירה על הטמפרטורה הרצויה.
המערה נחצבה בסלע גרניט, והיא כוללת גם פתחים שנועדו לאוורור.
ליד הכניסה הוקמה בריכה קטנה, כדי שעולי הרגל שטיפסו במעלה ההר ממקדש בולגוקסה יוכלו להתרענן.
בכניסה למערה נבנה שער בצורת קשת, שהוביל לשני מסדרונות, האחד מלבני, והשני צר וארוך, ומעוטר בתבליטים.
המסדרונות מסמלים את האדמה, בעוד שהרוטונדה שבקצה המסדרון הצר מסמלת את העולם הבא.
על המסדרון משגיחים פסלים של ארבעת מלכי השמיים.
ברוטונדה פסל גרניט של הבודהה, יושב בתנוחת לוטוס על כן.
גובהו הכולל של הפסל 4.84 מטרים - הבודהה עצמו 3.5 מטרים, והכן 1.34 מטרים.
בנוסף לפסל בודהה, יש ברוטונדה 15 לוחות ועליהם תגליפים של 3 בודהיסטוות, 10 תלמידים ושני האלים ההודיים ברהמה ואינדרה, וכן 10 גומחות, 5 מכל צד, ובהן פסלים, מעוצבים בהשראת דמויות מיוון העתיקה.
גובהה של כיפת הרוטונדה 6.84 מטרים וקוטרה 6.58 מטרים.
בחלל המרכזי של המערה פסל של אוולוקיטשוורה, הבודהיסטווה של החמלה.
גובהו של הפסל 2.18 מטרים, ואוולקיטסוורה בעל 11 הפנים נראה כשהוא לובש כתר וגלימה, עונד תכשיטים ומחזיק כד ובו פרח לוטוס.
ברחבי המערה פזורים עוד 40 פסלים של דמויות המייצגות את עקרונות הבודהיזם.
תקרת המערה מעוטרת באיורים של חצי סהר ושל פרח לוטוס.
בעבר היו שני פסלים נוספים בגומחות, וכן פגודה עשויה שיש, והם ככל הנראה נבזזו בידי היפנים.
כמו כן, בעבר חדרו קרני השמש למערה לדקות ספורות בזמן הזריחה, ואולם מאז השיפוץ האחרון הן לא חודרות עוד למערה.
מערת מנות היא מערת נטיפים פעילה ואתר ארכאולוגי-פרהיסטורי במושב מנות שבגליל המערבי.
קבוצות של ציידים-לקטים ישבו בפתח המערה במהלך השלב הקדום של התקופה הפלאוליתית העליונה (כ-46,000 – 32,000 שנים לפני זמננו) והשאירו אחריהם שכבות ארכאולוגיות עשירות בכלים מסותתים מצור, עצמות בעלי חיים שניצודו, פיסות פחם-עץ, אפר ושרידי מדורות, וקונכיות ומינרלים שנלקטו.
מאותה תקופה קיימות עדויות לפעילות טקסית, אולי של חבורה גדולה, באולם החשוך שבמעמקי המערה.
במערה התגלו גם ממצאים קדומים יותר, מהתקופה הפלאוליתית התיכונה.
תגלית בולטת היא גולגולת אדם שזוהתה כאדם מודרני (הומו סאפיינס).
גיל הגולגולת כ-55,000 שנים, והיא משרידי האדם המודרני הקדומים ביותר מחוץ לאפריקה.
מערת מנות ממוקמת בגליל המערבי, באזור של גבעות גיר נמוכות ומקורות מים, ברום של כ-220 מ' מעל פני הים.
כיום הסביבה היא חורש ים-תיכוני וכמות המשקעים השנתית היא 600–700 מ"מ.
המערה מורכבת מאולם מאורך (80 מ' אורך, 10–25 מ' רוחב) שרצפתו משופעת מאוד, ושני חללים במפלס נמוך יותר המתחברים לאולם מצפון ומדרום.
מפולת סלעים וזקיפים פעילים חסמו את הכניסה הראשית למערה בקצה המערבי (הגבוה) של האולם, ככל הנראה לפני כ-30,000 שנים (לא התגלה בתוך המערה ממצא המאוחר לתקופה זו).
חתימת המערה עד לגילויה המקרי אחראית למצב השימור המצוין של הממצאים הפרהיסטוריים.
מערת מנות התגלתה באקראי בשנת 2008 במהלך פעולות בנייה שפגעו בארובת המערה.
מיד לאחר מכן ביקר במקום צוות מהמרכז לחקר מערות בישראל של האוניברסיטה העברית ודיווח לרשות העתיקות על מציאת כיפת גולגולת אדם, כלים מסותתים מצור ועצמות מאובנות של בעלי חיים.
בעקבות הגילוי נערך סקר ארכאולוגי בו תועד ממצא פרהיסטורי עשיר, בעיקר מהתקופה הפלאוליתית העליונה.
בעקבות תוצאות הסקר וגילוי גולגולת האדם מתבצעת במערה חפירה ארכאולוגית שיטתית, החל משנת 2010, על ידי עמרי ברזילי מטעם רשות העתיקות, עפר מרדר מאוניברסיטת בן-גוריון, וישראל הרשקוביץ מאוניברסיטת תל אביב.
עד כה נחפרו שמונה שטחי חפירה (מסומנים A-H) במקומות שונים במערה וזוהו התקופות והתרבויות הבאות:
התקופה הפלאוליתית התיכונה: ממצאים פזורים, בעיקר בחלקים העמוקים יותר של המערה.
ממצאים מתקופה זו תוארכו לכ-250,000 עד 47,000 שנה באתרים אחרים בישראל.
התקופה הפלאוליתית העליונה: שכבות ארכאולוגיות עשירות שגילן, לפי תוצאות של תיארוך פחמן-14, כ-46,000–32,000 שנים לפני זמננו.
שכבות אלה נחקרו בעיקר בשטח C ובשטח E.
תיארוך בשיטת אורניום-תוריום של משקעי המערות שבינם הצטברו סדימנטים עם ממצאים ארכאולוגיים בשטח C הפיק גיל דומה מאוד.
לפי פריטי הצור המסותתים ועל פי סדר השתכבות השכבות הארכאולוגיות במערה זוהו לפחות שלוש תרבויות: התרבות האחמרית, מעליה שכבות עשירות מן התרבות האוריניאקית, ומעליה שרידי תרבות בתר-אוריניאקית שהוגדרה כתרבות העתליתית.
השכבה האחמרית מתוארכת לכ־46,000–42,000 שנים לפני זמננו ועשירה בלהבים ארוכים וצרים ובחודים.
גיל השכבות האוריניאקיות כ־37,500–36,000 שנים לפני זמננו.
הן עשירות במגרדים ולהבים אופייניים, להבונים מפותלים וכלים עשויים מעצם וקרן.
חלק מכלי הצור והקרן, בנוסף לחרוזים מניבי אייל אדמוני ועצמות עם דגם חריטות, דומים מאוד לממצאי התרבות האוריניאקית ממערב אירופה ותומכים בסברה שבאותה תקופה נדדו בני אדם מאירופה לארץ ישראל.
תושביה של מערת מנות התקיימו מציד של בעלי חיים ולקט של צמחים.
ניתן לחקור את כלכלת הציד שלהם לפי עצמות בעלי החיים שנותרו במערה, שעליהן סימני חיתוך ושבירה.
בתקופה הפלאוליתית העליונה ניצודו, הובאו למערה ונאכלו בעיקר פרסתנים כצבי ארץ-ישראלי ויחמור פרסי והנטייה הייתה לבחור פרטים צעירים למדי (כבני שנה) כמו גם בוגרים יותר.
כמו כן ניצודו בקר הבר, אייל אדמוני, אייל הכרמל, חזיר בר ועז הבר, שועל, ארנבת, צב יבשה מצוי וציפורים רבות.
קיים דמיון בין בחירת הציד של אנשי התרבות האחמרית והתרבות האוריניאקית במערה, אך נמצאו גם הבדלים משמעותיים.
בשכבה האוריניאקית נמצאה כמות גדולה בהרבה של עצמות וניצודו יותר צבאים וציפורים, יחסית לשכבה האחמרית.
דפוס זה, של הרבדת יותר שרידים ובחירת מינים קטני גוף יותר, פורש על ידי החוקרים כמייצג יישוב אינטנסיבי יותר באתר, כלומר חבורה שמנתה יותר אנשים או ישבה במערה זמן ממושך יותר.
במערה התגלו גם ריכוזי עצמות פרסתנים מחוץ לשכבה הארכאולוגית.
ניתוח טפונומי הראה שריכוזים אלה מייצגים פעילות של צבועים נקודים גדולים, אשר הביאו את טרפם למערה בתקופות שבהן היא לא הייתה מיושבת.
הצבועים העדיפו לצוד בעיקר יחמורים והותירו עצמות רבות עם סימני לעיסה ועיכול, כמו גם עצמות של צבועים צעירים (המציינים ככל הנראה תמותה טבעית) וקופרוליטים (גללים מאובנים).
בתקופת היישוב מהתרבות האורניאקית התגלו במערה קונכיות רבות של רכיכות ימיות שהובאו לאתר מחוף הים התיכון.
אלה שימשו ככל הנראה למאכל ולקישוט.
כמות גדולה של שרידי פחם, המייצגים את עצי הבעירה שהובאו למערה, השתמרה בשכבות הארכאולוגיות.
ניתוח ארכאובוטני ראשוני מצביע על שכיחות גבוהה של אלון התבור ושל שרידי מין נוסף, ככל הנראה שקד.
על סמך שרידי הצמחים ובעלי החיים נראה שהסביבה באזורים הסמוכים למערה הייתה מגוונת וכללה חורש ים-תיכוני ויער פארק פתוח.
בנוסף, היות שמנות היא מערה קרסטית פעילה, הופק מידע רב ממחקר משקעי המערות (נטיפים וזקיפים) שבתוכה.
דיגום "טבעות" הגדילה של הנטיפים, תיארוכן באמצעות אורניום-תוריום ומדידת האיזוטופים היציבים של חמצן (δ18O) ופחמן (δ13C) בכל "טבעת" בנטיף, מספקים מידע ברמה גבוהה של רזולוציה המאפשר להראות שינויים שנתיים בטמפרטורה ובמשקעים.
משקעי המערות המתוארכים לזמן היישוב במערה בתקופה הפלאוליתית העליונה מצביעים על זמינות רצופה של מים ועל צמחיית C3 נוטה ל-C4, כלומר נוף פתוח יחסית, בעיקר בזמן התרבות האחמרית במערה.
באזור העמוק ביותר במערת מנות קיים אולם טבעי גדול וחשוך, שתקרתו גבוהה מאוד ומעוטרת בנטיפים.
במקום זה לא נמצאה שכבה ארכאולוגית, אולם ממצאים באזור זה מצביעים על קיומה של פעילות טקסית בתקופת היישוב במערה.
באולם התגלה סלע שגולף בידי אדם ומפגין דמיון רב לשריון צב יבשה.
מחקר מיקרוסקופי וכימי של החריתות על הסלע הראה שהן נעשו בכלי צור מסותתים וההרכב האיזוטופי של משקעי המערות שהצטברו בתוך החריתות תואם להרכב שתועד בנטיפי המערה מ-37,000–35,000 שנים לפני זמננו, תקופת יישוב התרבות האוריניאקית באתר.
משקעי המערות הסמוכים שימרו עדויות לחלקיקי אפר, ככל הנראה מהמדורות שהודלקו במקום בשביל לספק אור וחום, וניתוח אקוסטי הראה שהאולם בכללותו מתאים להתכנסות של חבורה גדולה של אנשים ומאפשר נאומים והקשבה.
שבר של כיפת גולגולת אנושית, שקיבל את הכינוי "מנות 1", נמצא בשעת גילוי המערה בשנת 2008 על מדף סלע בחלל הצפוני, ופורסם בשנת 2015 בכתב העת Nature בידי צוות חוקרי המערה בראשות ישראל הרשקוביץ.
הגולגולת מאובנת לחלוטין, והיא שייכת לגבר או אישה בוגר/ת, עם נפח מוח שמוערך בכ-1,100 מ"ל.
ניתוח השוואתי מפורט של צורת הגולגולת העלה שהיא שייכת לאוכלוסיית האדם המודרני (הומו סאפיינס) ושהיא דומה לגולגולות אדם מאוחרות יותר מהתקופה הפלאוליתית העליונה של אירופה ומצפון אפריקה, אך שונה למדי מגולגולות קדומות יותר שהתגלו בלבנט.
גיל משקעי מערות הצמודים לגולגולת משקף את גיל המינימום האפשרי של הגולגולת; היא חייבת להיות מעט קדומה יותר מגיל המשקע המצפה אותה.
חוקרי המכון הגיאולוגי לישראל תיארכו משקעים אלה בשיטת אורניום-תוריום ל-54,700 שנים לפני זמננו, עם סטיית תקן של 5,500 שנה, כלומר הגיל האפשרי הוא בין 60,000 ל-50,000 שנים לפני זמננו, בקירוב.
בהתחשב בטווח הגילים ובתיארוך של השרידים הארכאולוגיים במערה, הגולגולת שייכת לשלהי התקופה הפלאוליתית התיכונה או לשלב הקדום ביותר של התקופה הפלאוליתית העליונה.
לתגלית הגולגולת ותיארוכה חשיבות רבה למחקר האבולוציה של האדם.
עד כה טיפוס האדם היחיד שהיה ידוע על קיומו באזור בשלהי התקופה הפלאוליתית התיכונה הוא האדם הניאנדרטלי, על פי שלדים ממערות עמוד וכבארה בישראל, דדריה בסוריה ושנידאר בעיראק, המתוארכים לכ-65,000 עד 50,000 שנים לפני זמננו.
בתחילת התקופה הפלאוליתית העליונה לא מוכרים שרידי שלד אנושיים כלל במזרח התיכון, והם נדירים למדי גם באזורים אחרים.
הגולגולת היא העדות הראשונה לקיומם של בני אדם מודרניים במזרח התיכון בתקופה זו, במקביל לאוכלוסיית הניאנדרטלים.
בנוסף, הגירת האדם המודרני מאפריקה לשאר העולם החלה במקום ובתקופה האלה, לפי המודלים הארכאולוגיים והגנטיים המקובלים.
אוכלוסיית העולם שמחוץ לאפריקה כיום היא במידה רבה תוצאה של נדידה זו, שהחלה בשלהי התקופה הפלאוליתית התיכונה או בתחילת התקופה הפלאוליתית העליונה ועברה כמשוער דרך הלבנט.
הרשקוביץ וצוותו מציעים כי מנות 1 מאמתת את המודלים של התפשטות האדם המודרני מאפריקה לשאר העולם החל מכ-55,000 שנה לפני זמננו ומבשרת במאפייניה את אוכלוסיות הקרו-מניון האירופאיות המאוחרות יותר.
מערת לפידות או מערת תפן היא מערה קרסטית גדולה, הנמצאת כ-500 מטרים דרום-מערבית למושב לפידות.
ההערכה היא שהמערה גדולה מאד ואף מגיעה עד מתחת ללפידות, אך לא ניתן להרחיק בה יותר ממאה מטרים, שם היא מסתיימת בתהום.
במערה ישנם נטיפים רבים ומספר עטלפים.
הגישה למערה מתוך מושב לפידות, בשביל המסומן בפסי סימון לבן-כחול-לבן.
הכניסה למערה אפשרית באמצעות ירידה בחבל.
לאחר ימים גשומים קרקע המערה חלקלקה מאוד ונדרשת זהירות רבה מההולך בה.
מערת ניו ממוקמת בקרבת הקומונה בעלת השם הזהה בשיפולים הצפון-מזרחיים של הרי הפירנאים, דרום-מערב צרפת.
המערה מפורסמת בשל ציורי המערות שהתגלו בתוכה מהתקופה הפלאוליתית העליונה, סוף תקופת האבן, ומשויכים לתרבות המגדלנית שהתקיימה באזור לפני כ-17,000-12,000 שנים.
היא מהווה חלק ממערכת מערות באורך 13 קילומטרים שנוצרו כתוצאה מהתחתרות נהר תת-קרקעי באבן הגיר.
המערה סווגה כמונומנט היסטורי ב-13 ביולי 1911.
ביקורים במערה בתקופה המודרנית החלו כבר במאה ה-17 כאשר גם המבקרים בני התקופה עצמם, השאירו בתוכה רישומי שמות, תאריכים וציורי קיר.
עם זאת, המחקר הפרהיסטורי של המערה החל רק בשנת 1906, הודות לפעילותו של קפטן מולר (Molar) ובניו, אשר מיפו את המערה וגילו את חלקה העמוק והציורים הפרהיסטוריים שבו.
את המחקר המקצועי החלו לבצע בשנת 1907 הפרהיסטוריונים אנרי בריי ו.
בשנת 1925 גילה החוקר מנדמן (J.
Mandeman) אזור נוסף של ציורים ותיארך אותם לתקופה של 13,500 עד 11,500 שנים לפני זמננו.
המחקר והמיפוי של המערה ממשיך גם בימינו אלה בחלקים העמוקים שלה.
במקור כללה המערה שתי כניסות ששימשו את הנכנסים אליה.
כיום הן חסומות והכניסה מתבצעת באמצעות כניסה מלאכותית שנחצבה באזור גבוה יותר.
הציורים ממוקמים בשני אולמות גדולים בעומק של כ-700 מטרים בתוך המערה, כלומר הציירים הקדמונים חדרו לשם כך לעומק רב בתוכה.
עובדה זו מצביעה על כך שאזורים אלה בתוך המערה לא שימשו לצורכי מגורים או אחסון ובהתאם גם לא נמצאו בה כל סוג של עקבות היכולות להעיד על פעילות אנושית כלכלית.
ייתכן כי המערה עצמה כן שימשה באזור הקרוב לפתחה לצורכי מגורים, אך לא נמצא כל שריד לכך.
חלקיה העמוקים יותר של המערה הם צרים וקשים מאוד לגישה שכן חלקם גם מוצפים במים החוסמים את הדרך.
בתוך המערה נמצא מבחר עשיר של ציורי קיר ובעיקר של בעלי חיים שהיו אופייניים לאזור הרי הפירנאים בתקופה הפרהיסטורית.
רובם נעשו באמצעות צבע שחור שיוצר מפחם או ממנגן דו-חמצני, וציורים מעטים נמצאו גם בצבע אדום המורכב מהמטיט, אשר עורבבו עם מים או עם שומן בעלי חיים ונמרחו על הקירות באמצעות האצבעות או מכחולים העשויים מצמחים או שערות בעלי חיים .
רוב ציורי בעלי החיים נמצאו באולם המרכזי המכונה "הסלון השחור", אך בקירות אחרים במערה נמצאו גם סימנים כגון קווים ונקודות.
גילם של הציורים תוארך באמצעות פחמן 14 לכ-13,000 שנים לפני זמננו.
בעלי החיים העיקריים המופיעים בציורים הם ביזון - 54 פעמים, סוס בר - 29 פעמים, יעל - 15 פעמים וכן התגלו ציורי אייל אציל ודג.
האמנות הפלאוליתית ככלל, וגם זו שנמצאה במערה אינה כוללת תיאור נופי.
אין בה ייצוג של צמחים, השמש, הרים וכדומה.
בעלי החיים המצוירים נראים כצפים על קירות המערה, ולא כחלק מסביבתם הטבעית.
כל בעלי החיים הם אוכלי עשב.
לא נמצאו ייצוגים של בעלי חיים טורפים כגון זאבים או דובים שחיו גם הם באזור באותה תקופה.
ממצאים ארכאולוגיים מן הסביבה העלו עדויות למחנות ציד עונתיים של בני אדם מן התקופה הפלאוליתית העליונה.
בעונת החורף הם נהגו לחזור לעמקים החמים יותר.
כלכלתם התבססה על עיבוד עורות, עץ, והכנת כלים מאבן ומעצמות איילים.
אחת ההשערות הן שהציורים שימשו כסימנים מוסכמים לצורכי מידע או טקסי תפילה להצלחה, מכיוון שעל חלק מבעלי החיים מצוירים סימנים דמויי חץ.
המערה פתוחה לביקורים מוסדרים בלבד תחת כללים נוקשים על מנת להבטיח את שימור הציורים.
קיימת הקפדה על שמירת טמפרטורה ולחות קבועים בתוך המערה.
מספר הביקורים היומי מצומצם, בקבוצות קטנות ובהזמנה מראש.
במערה לא הותקנה תאורה מלאכותית ונשמר בה חושך קבוע.
הסיורים נעשים תוך שימוש בתאורת יד באולמות המרכזיים שלה.
המערה נשמרת במצבה הטבעי ככל האפשר ולכן מסלולי ההליכה אינם מוסדרים, רטובים וחלקלקים.
חלקים אחרים של המערה אינם נגישים לציבור.
מערת קיטום , היא מערה הנמצאת בשמורת טבע בהר אלגון בשטח המתחלק בין קניה לאוגנדה.
המערה, הידועה גם בשם "מערת הפילים", נמצאת בהר אלגון ביבשת אפריקה, בגבול שבין קניה לאוגנדה.
חלק מהמערה עשויה סלעים וולקניים, שכן הר אלגון הוא הר געש כבוי, אך דפנות הפנים שלה מכילות מלח שהיה חיוני להתפתחותם של בעלי חיים שחיו באזור.
במשך עשרות אלפי שנים נהגו הפילים שבאזור לחפור באמצעות לשונם את פנים המערה במטרה למצוא מלח, החשוב להתפתחותם וקיומם.
פעולה זו ארוכת השנים גרמה להעמקת המערה עד לכ־200 מטרים.
כאמור, חלק מהמלחים מסופקים לפילים על ידי אכילת פרות וירקות, אך לא בכמות מספקת.
עדויות לחפירתם של הפילים נמצאות בתוך מערת קיטום על גבי הקירות כשריטות וסדקים.
כמו כן, עצמות פילון שכנראה נפל בתוכה ומת.
מערת נשימת הדרקון היא מערה שבה נמצא האגם התת-קרקעי הגדול בעולם.
מיקומה סמוך למדבר קלהארי שבדרום אפריקה, בנמיביה.
המערה נקראת כך בשל האוויר הלח העולה מפתחה לפני השטח.
המערה נתגלתה ב-1986 על ידי החוקר ג'ון אייריש אשר עבד כאנטומולוג במוזיאון הלאומי של נמיביה.
הוא עסק במחקר בספלאולוגיה וחקר את אוכלוסיית בעלי החיים במערה.
תגליתו חשפה פתח מערה, שהכניסה ממנו עוברת דרך מצוק סלעי מורכב לטיפוס, הבנוי מארבעה חלקים - באורכי 5 מטרים, 7 מטרים, 12 מטרים, ומקטע אחרון באורך 36 רגלים היורד בסופו אל תוך האגם התת-קרקעי הגדול בעולם.
צוללנים שחקרו את המקום נתקלו בקשיים רבים להעריך את עומקו, כאשר היו מסוגלים להגיע לכל היותר לעומק של כ-130 מטרים, מה שלא הספיק כדי להעריך את מיקום הקרקעית.
בשנת 2020 האגם עבר מיפוי תלת-ממדי על ידי טכנולוגיה ניסיונית של רובוט שנבנה לצלילת מעמקים באגמים.
במיפוי התגלה שעומק האגם הוא 204 מטרים, ושרוחבו 175 מטרים.
במחקר זואולוגי שנערך באזור בסוף המאה ה-20, התגלו במערה ובסביבתה מספר מיני בעלי חיים ייחודיים שמתקיימים רק באזור זה של נמיביה.
בין מינים אלו נמצא מין של סרטנאים בשם Namibianira Dracohalitus, שנקרא על שם מערת נשימת הדרקון.
הפרטים שהתגלו במערה ייחודיים במידותיהם לעומת פרטים נוספים שנמצאו.
בנוסף, חיים באגם שפמנוני מערות זהובים.
מערת קדומים או מערת הקפיצה, הידועה במחקר גם בשם מערת קפזה (Qafzeh Cave), היא אתר ארכאולוגי-פרהיסטורי הנמצא למרגלות הר הקפיצה (הר קדומים), מדרום לנצרת.
באתר נמצאו שרידים חשובים של האדם הקדמון.
החפירות במקום נערכו בשנים 1933–1936 על ידי משה שטקליס ורנה נוויל, ובהפסקות בין 1965 ל-1979 בראשות ברנאר ונדרמרש.
במקום התגלו כירות אש, כלי אבן מהתרבות המוסטרית, עצמות אדם ועצמות בעלי חיים, שמעידים כי המערה שימשה הן כמקום מגורים והן כאתר קבורה.
את המחקר על שרידי אוכרה הובילה אראלה חוברס מהאוניברסיטה העברית בתחילת שנות ה-2000, לאחר שחזרה לבדוק את ממצאי החפירות שהיו מאוחסנים במכון לארכאולוגיה של האוניברסיטה העברית.
מערת עמוד היא אתר ארכאולוגי-פרהיסטורי מהתרבות המוסטרית של התקופה הפלאוליתית התיכונה בנחל עמוד תחתון שבגליל העליון.
במערה התגלו מספר שלדים של האדם הניאנדרטלי.
מערת עמוד נמצאת בנחל עמוד, קרוב לעמוד הסלע שעל שמו נקרא הנחל.
המערה נחפרה על ידי משלחת יפנית ב-1961 וב-1964. החפירות חודשו בשנת 1990 על ידי צוות ישראלי-אמריקאי משותף שכלל ארכאולוגים ואנתרופולוגים.
שתי שכבות עיקריות זוהו באתר: האחד מתחיל בסביבות 3000 לפנה"ס, המאופיין בחרסים רבים, כלי אבן ובורות אשפה.
והשכבות האחרות מהתקופה הפלאוליתית התיכונה מתוארכות בין לכ-55,000–68,000 שנה לפני זמננו.
לא נמצאו מבנים קבועים, ולא נמצא ממצא הקודם לתקופה הפלאוליתית התיכונה.
הממצא החשוב ביותר מאתר זה הוא עמוד 1 , שלד שנתגלתה במערה בשנת 1961. השלד נמצא בשכבות המאוחרות של התקופה הפלאוליתית התיכונה.
השלד זוהה כאדם ניאנדרטלי זכר בוגר.
גובהו היה 1.7 מטר, ונפח קופסת מוחו הוא 1,750 סמ"ק.
השלד היה מונח בארטיקולציה שוכב על צדו השמאלי בתנוחה מכווצת.
השלד תוארך לשלהי התקופה הפלאוליתית התיכונה, כ-50,000–60,000 שנים לפני זמננו.
בשנת 2020 פרסמה פרופ' אראלה חוברס מחקר בין השאר על כף רגל של אישה ניאנדרטלית שנמצאה בחפירה באתר בשנים 1991–1994 אשר קיבלה את השם עמוד 9.
מערת נטר היא מערת כורכר טבעית הנמצאת בשטח בית הספר החקלאי מקוה ישראל.
המערה שימשה במהלך השנה הראשונה להקמתו כמקום מגורים זמני לתלמידי המקום.
נקראת על שמו של קרל נטר, מייסד בית הספר.
בשנת 1867, ביקר קרל נטר בארץ ישראל כשליח חברת "כל ישראל חברים".
הוא בדק את מצבם של יהודי היישוב הישן והגיע למסקנה שלא ניתן להביא לשיפור הכלכלי אלא על ידי הכשרתם לעבודה חקלאית.
נטר החליט לבקש מכי"ח אישור להקמת בית ספר חקלאי.
הוא פנה לחברה והיא נתנה לו את אישורה, אך אז התברר שאין מספיק כסף להקמה.
נטר פנה לברון רוטשילד בבקשה למימון, ואחרי מאמצים מרובים, הממשלה העות'מאנית נתנה לנטר רישיון לייסוד בית ספר חקלאי, והעניקה לו שטח של 2,600 דונם של אדמות מדינה.
למרות המימון שקיבל מרוטשילד, חל עיכוב בבניית מבני הקבע של בית הספר, בלית ברירה החליט נטר שמערה טבעית שנמצאה בשטח בית הספר טובה מספיק למגורים עבור מספר התלמידים המועט שהיו אז במקוה ישראל.
במהלך השנה הראשונה של בית הספר התגוררו במערה נטר וראשוני המתיישבים במקום, עד מעברם למבני הקבע.
פעילות ארגון "ההגנה" בית הספר
כבר בתחילת קיומו של ארגון ההגנה, במאורעות תרפ"א (1921) ולאחר מכן במאורעות תרצ"ו (1936), שימש המקום בסיס ליחידות ההגנה.
בימי המנדט הבריטי שימשה המערה מסתור לאימונים בנשק.
נעשו בה ניסויים שונים בנשק ובתחמושת.
קולות היריות והפיצוצים נבלעו בדפנות המערה ולא נשמעו בחוץ.
מערת מוביל (ברומנית: Peștera Movile) היא מערה בקרבת היישוב מנגליה, מחוז קונסטנצה, רומניה, שהתגלתה על ידי כריסטיאן לאסקו בשנת 1986, קילומטרים בודדים מן החוף לרגלי הים השחור.
המערה עוררה עניין בעולם המדע מאחר שנמצא בה ריכוז גבוה של מימן גופרתי ופחמן דו-חמצני, אך מנגד כמות נמוכה ביותר של חמצן.
במערה נמצאו צורות חיים שהופרדו מן העולם החיצון במשך 5.5 מיליון שנים לערך, והתהליך המאפשר את קיומם הוא כימוסינתזה ולא פוטוסינתזה.
האוויר במערה שונה מאוד מן האוויר הנמצא מחוץ לה.
כמות החמצן שנמצא בה נע בין שליש לחצי לעומת כמות החמצן הנמצאת באזור רגיל (7 עד 10 אחוזים של חמצן במערה, לעומת 21 אחוזים של חמצן באוויר סביבנו).
כמו כן כמות הפחמן הדו-חמצני במערה הוא פי 1,000 מאשר באוויר הפתוח (2 עד 3.5 אחוזים במערה לעומת 0.03 אחוזים באוויר סביבנו).
שאר האוויר במערה מורכב ממתאן (1 עד 2 אחוזים) ומים שנמצאו בה מכילים ריכוז גבוה של מימן גופרתי ואמוניה.
48 זנים שונים, ביניהם עלוקות, עכבישים ועקרבניים נמצאו במערה, מתוכם 33 זנים אנדמיים לשטח המערה בלבד.
שרשרת המזון במערה מתבססת על כימוסינתזה: מתאן וגופרית מספקים מזון לבקטריות, הן בתורן מפרישות חומרים המועילים לפטריות ולבקטריות אחרות במערה.
בעוד שבעלי חיים חיו במערה במשך 5.5 מיליון שנים, לא כולם הגיעו אליה בו זמנית.
כך למשל נמצא זן של חילזון שעל פי דעת מומחים נוכח במערה רק במשך 2 מיליון השנים האחרונות.
מערת פניה דה קנדמו (בספרדית: Cueva de la Peña de Candamo) שוכנת בכפר במועצה העירונית בקהילה האוטונומית אסטוריאס בצפון ספרד.
המערה התגלתה לראשונה על ידי כפרי שכונה "אל כריסטו" במחצית השנייה של המאה ה-19. היא התגלתה רשמית בשנת 1914, ובשנת 1919 פרסם הארכאולוג והגאולוג הספרדי מחקר מדעי עליה.
זו היא מערה טבעית שאורכה שישים מטרים.
במקום זאת, במערה אחרת שנמצאה מטרים ספורים ממערה זו נמצאו כמה חפצים המעידים על מגורים.
עם זאת, ראוי לזכור שזו ההשערה הסבירה ביותר.
ונדליזם וזרם מבקרים בלתי מבוקר ובלתי מכבד גרמו נזק בלתי הפיך למערה, מה שגרם לסגירתה במטרה להשיב את היציבות ולמגר טחב ואצות.
השוואת הרישומים ממחקר פצ'קו, משנת 1919, עם המערה כיום, מעידה על הנזק הנורא שנגרם.
חדר נמוך (Sala baja), או חדר הסימנים האדומים, הוא חדר קטן הממוקם בכניסה, מימין, בו מוצגים סימנים אדומים שונים.
גלריית הכניסה (Galería de entrada), היא גלריית הגישה למערה.
היכל התחריטים (Salón de los grabados), לאחר הכניסה לחדר זה דרך מעבר צר, רואים מימין את קיר התחריטים.
חדר זה משמש מוקד לגישה לשאר החדרים.
בחדר זה, בנוסף לקיר, יש את תל הזקיפים (mogote Estalagmítico), מדרון הזקיפים (talud Estalagmítico) וחדר קטן עם ציור.
קיר התחריטים הוא קיר באורך שישה מטרים ובגובה שמונה מטרים.
זו היא קומפוזיציה מורכבת של דמויות שנוצרת על ידי שלוש קבוצות של דמויות הקשורות זו לזו על ידי רישומי מעבר.
חדר ההלבשה (El Camarín), הוא החלק החשוב ביותר בציורי המערה.
זוהי גומחה הממוקמת בחלק הגבוה ביותר של היכל התחריטים.
בין הציורים ניתן לראות סוסים ודמות שור.
בולט בסדרת ציורים זו הוא דמות של סוס שצוירה באיכות גבוהה המשמשת סמל של המערה.
במרץ 2007 נפתח בעיירה , ובו העתק של המערה שהוכן על ידי פדרו סאורה ומטילדה מוסקיס, פרופסורים בפקולטה לאמנויות יפות באוניברסיטת קומפלוטנסה של מדריד.
הביקורים במערה מוגבלים לארבעים וחמישה אנשים ביום למשך שלושה חודשים ויש לה מרכז מידע בכניסה.
בכפר סן רומן, בתוך פאלאסיו ואלדס (Palacio Valdés), יש מרכז מידע על מערת קנדמו, פתוח כל השנה, ועם העתק של חלק מהמערה בפנים.
מערת צ'ופין (בספרדית: Cueva de Chufín) כוללת כמה ציורי מערות ושוכנת במועצה העירונית בקהילה האוטונומית קנטבריה בצפון ספרד.
היא ממוקמת במפגש הנהרות ו, בסביבה עם מדרונות תלולים שבהם יש כמה מערות עם אמנות סלע.
היא התגלתה על ידי הצלם מנואל דה קוס בורבויה (Manuel de Cos Borbolla), יליד ראבגו (Rábago) בקנטבריה.
במערת צ'ופין נמצאו כמה תקופות מגורים.
תחילת השימוש במערה בשלהי התרבות הסולוטרנית (שיטה לסיתות כלי אבן שהייתה נפוצה לפני כ-18,500 שנים), אם כי תארוך הציורים הוא בין 20,000 ל-25,000 שנה.
המערה קטנה וכוללת שתי קבוצות של אמנות סלע.
הראשונה, בכניסה, מורכבת מחריטות עמוקות, הכוללות קבוצה מרכזית עם ביזון, כמה איילות, דגים וסימנים.
בתוך המערה, שני בעלי החיים והסימנים צבועים באדום ואילו חרוטים ביזונים, שור הבר, סוסים ודמות אנתרופומורפית.
בנוסף יש גם מספר גדול של סמלים.
קבוצה מהם, המכונה "מקלות", נמצאת בתוך ציורי החיות.
יש גם מספר גדול של שרטוטים תוך שימוש בנקודות אדומות, בהם אחד מהם בולט סביב החור בסלע שהתפרש כמייצג של פות.
מערת קובלנס (בספרדית: Cueva de Covalanas) היא אתר ארכאולוגי במועצה העירונית בקהילה האוטונומית קנטבריה בצפון ספרד.
המערה שוכנת במדרון הצפון-מערבי של גבעת פאנדו (Monte Pando), כ-40 מטרים מעל מערת אל מירון (El Míron).
מערת קובלנס הייתה ידועה מאז ימי קדם לתושבי האזור בשם "מערת הכלים" (La cueva de las herramientas).
היא התגלתה למדע בספטמבר 1903 על ידי הארכאולוגים ארמיליו אלקלדה דל ריו ולורנסו סיירה (Lorenzo Sierra), שביחד עם הארכאולוג החובב (מגלה מערת אלטאמירה) ביצעו את המחקר הראשון.
תוצאות התגליות פורסמו בשנת 1911 יחד עם אנרי בריי.
המערה שימשה למגורים במשך 45,000 שנים.
היא בנויה משני מסדרונות שמתפצלים ממש מאחורי הכניסה, כאשר הציורים הם במערה הימנית.
הציורים מתחילים כסדרה של שתי קבוצות קטנות של נקודות.
בהמשך לאורך 12 מטרים משני הצדדים ובתוך גומחה קטנה יש ציורים של בעלי חיים בצבע אדום, כשבחלקם יש סימני חריתה.
הם כוללים 22 דמויות: 18 איילות, אייל הצפון, סוס, שור הבר וחיה בלתי מזוהה.
בנוסף יש סמלים בצורת נקודות קטנות וקווים סמוך לגג המערה.
אחרי 90 מטרים מהכניסה מספר הדמויות וגודלן פוחת משמעותית, כשלבסוף יש רק דמות אחת וסימנים בלתי מזוהים באדום.
לכל אורך המערה יש סימנים בשחור.
הטכניקה ששימשה ליצירת הציורים הייתה יצירת קווים מנקודות שנוצרו מקצות האצבעות טבולות בצבע אדום.
בהתחשב בכך שהשימוש בטכניקה זו היה מוגבל (היא התגלתה גם בציורים של מערת אל פנדו ומערת לה פסייגה) יש חוקרים הסוברים כי נוצרה באזור אסכולה מיוחדת שכונתה "אסכולת רמלס" (Escuela de Ramales) המתוארכת בין לפני 20,000 ל-14,000 שנים, תקופת התרבות הסולוטרנית.
מערת סנטיממיניה (בספרדית: Cueva de Santimamiñe) היא אתר ארכאולוגי במועצה העירונית בקהילה האוטונומית חבל הבסקים בצפון ספרד.
מערת סנטיממיניה היא חלק מהאזור הפרהיסטורי של .
בחבל הבסקים ישנם אתרים חשובים נוספים שמשלימים פנורמה רחבה של ציורי מערות שמתווספים לאלו של אסטוריאס, קנטבריה ואקיטן.
המערה ממוקמת בשכונת באסונדו (Basondo) בקורטסובי, עיירה קרובה לעיר גרניקה, למרגלות הר ארניוסר (monte Ereñozar) שגובהו 448 מטרים מעל גובה פני הים), בגובה 150 מטר מעל פני הים, באגן בסמוך למבדד על שם מקייסרי (סנטי ממיניה בבסקית, מקור שם המערה).
תחילה כונתה המערה "מערת באסונדו" (Cueva de Basondo), וכך היא מתוארת בפרסומים הראשונים על גילויה ובחקירותיה הראשונות.
יש גם כמה התייחסויות ל"מערת קורטסובי".
המערה שוכנת בתוך , המכונה גם יער אומה הקסום, מכיוון שהוא כולל את העבודות האמנותיות שביצע הצייר והפסל הבסקי .
בשנת 1916 יצאו כמה ילדים לחיפוש אחר הרפתקאות, והם טיפסו למערה (כיום יש עכשיו קו שחור המציין את הדרך שבה הלכו).
הם שברו נטיפים גדולים וגילו מעבר סודי שלתוכו נכנסו ומצאו את הציורים.
הם לא הקדישו להם חשיבות, אך זמן קצר לאחר מכן, ב-7 באוגוסט 1916, שהה המלחין באתר נופש בקורטסובי.
בנו של הבעלים, דון חוסה פ.
בנגואצ'אה, אמר לו שבטיול בינואר אותה שנה עם כמה חברים, הם ראו רישומי איילים במערה באזור.
הסיפור עורר את המלחין הבסקי לארגן סיור עם בנגואצ'אה ושאר הילדים.
ב-11 באוגוסט 1916 המלחין נכנס עימם למערה, ואימת שהם אכן ציורי מערות.
גורידי סיפר על התגלית למנואל לוסאדה (Manuel Losada), חבר ועדת המונומנטים של ביסקאיה שמושבה בבילבאו, שלאחר שליווה את גורידי למערה הודיע רשמית לוועדה, בישיבה הכלולה בדו"ח מיום 15 במאי 1917 על המערה.
לאחר הגילוי, המערות נבדקו על ידי אנרי בריי, שהוזמן על ידי ועדת המונומנטים של ביסקאיה ב-16 בספטמבר 1917, והוא סיפק את האישור הרשמי הראשון של לכך שהציורים עתיקים.
בהמשך בוצעו מספר מחקרים וחפירות.
המחקר העיקרי בוצע בין 1917 ל-1918, בהשתתפותם של טלספורו דה ארנסדי (Telesforo de Aranzadi), חוסה מיגל דה ברנדיאראן (José Miguel de Barandiarán) ואנריקה אגורן (Enrique Eguren).
במחקר זה נחפר אתר הכניסה למערה.
מחקרים ופרסומים אחרים נערכו בשנת 1960 על ידי ח.מ.
אפיאניס (JM Apellániz) ועל ידי חבייר גורוצ'טגי (Xabier Gorrotxategi) לצורך עבודת הדוקטורט שלו.
בשני העשורים האחרונים של המאה ה-20 נערכו מחקרים כדי לקבוע את הנזק שאירע לציורים.
מחקרים אלה קבעו את הצורך להגביל את הגישה כדי להימנע משינוי בתנאים הסביבתיים של המיקרו אקלים הקיים במערה.
הצעדים שננקטו אז, בשנת 1997, היו להגביל את הקיבולת היומית ל-75 מבקרים ולסגור את חדר הציורים הראשי.
ב-2006 נסגרה המערה לחלוטין לציבור וננקטו פעולות לשימורה.
פעולות השימור הללו כללו פירוק מתקני התאורה והגבלת הביקורים בפרוזדור הכניסה, שם בוצעו חפירות ארכאולוגיות.
חלל המערה הושאר בחושך ונגיש רק למחקר ותחזוקה.
אורכה של מערת סנטיממיניה הוא 365 מטרים שהיה ניתן לבקר בהם לפני שהמערה נסגרה לציבור בשנת 2006. במערה יש שפע ספלאותמים, בהם כמות גדולה של נטיפים וזקיפים שיוצרים צורות יוצאות דופן.
בנוסף, וילונות של סידן פחמתי בצבעים שונים, הנגזרים מהתחמוצות המומסים במים.
כ-60 מטר מהכניסה נפתחת שמאלה גלריה צרה והיא מתרחבת לשני חלקים: הראשון הוא חדר הכניסה לציורים והשני הוא החדר הראשי.
האתר שנמצא בכניסה למערה סיפק ממצאים שנעו בין התקופה הפלאוליתית העליונה לתקופת האימפריה הרומית.