tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מנכ"ל החברה (באמסטרדם) הוא אנדריי סטפנוביץ' פיק.
המועצה המפקחת הבין-לאומית של גזפרום מורכבת מהאישים הבאים: אנדריי קרוגלוב, סגן יו"ר דירקטוריון גזפרום, ראש מחלקת הכספים; וסבולוד ולדימירוביץ' צ'רפאנוב, חבר מועצת המנהלים של גזפרום, ראש מחלקת גז, גז מעובה וייצור הנפט; יו"ר מועצת המנהלים של גזפרום בנק אנדריי איגורייביץ'אקימוב; סגן יו"ר מועצת המנהלים של גזפרום, אלכסנדר מדבדב.
החזקה וניהול יעיל של חברות בנות הפועלות בתחום של חיפוש, חקר והפקה מחוץ לפדרציה הרוסית;
חיפוש, הערכה ורכישה של נכסי נפט וגז חדשים באזורים שונים בעולם;
ניהול פרויקטים ומעקב אחר הפעילות הבין-לאומית של גזפרום;
ייצוג האינטרסים של גזפרום ביחסיה עם חברות אנרגיה זרות.
ניהול פרויקטים של גזפרום בתחום של חיפוש, חקר ופיתוח פחמימנים מחוץ לפדרציה הרוסית, הן ביבשה והן בחוג הקוטב;
תכנון ובנייה של תשתיות תעשייתיות במסגרת פרויקטים זרים (מתקני אספקת חשמל, תחבורה, עיבוד חומרי גלם פחמימנים ועוד).
חברת גזפרום אינטרנשיונל רואה במשימתה לתרום לחיזוק הפוטנציאל הכלכלי של החברה ולייעול הפעילות הבין-לאומית ולפיכך פועלת להקמה ופיתוח של שותפויות בין הפדרציה הרוסית למדינות זרות בתחום הגז והנפט.
החברה החלה את דרכה בשנת 1998, כאשר תאגיד גזפרום, חברת Zarubezhneft וחברת Stroytransgaz הקימו מיזם משותף, חברת Zarubezhneftegaz, שנועדה לייצג את האינטרסים שלהן בפרויקטים זרים.
בשנת 2007, גזפרום קנתה את מניות השותפים במיזם המשותף הזה ושינתה את שם החברה לגזפרום Zarubezhneftegaz.
בשנת 2007, החברה נרשמה בהולנד תחת השם גזפרום אינטרנשיונל, אשר נועדה למלא את האינטרסים של גזפרום באזורים שלא מכוסים על ידי פעילויותיה של חברת גזפרום Zarubefnegaz.
בסופו של דבר, מצב עניינים זה חייב איחוד של מנגנוני המימון והניהול של מבנים עסקיים אלה, אשר בשנת 2011 הוביל להחלטה לרכז את כל האחראים לפרויקטים הזרים של גזפרום בתחום לחברה אחת, בשם גזפרום אינטרנשיונל.
Gazprom International פועלת כמעט בשני תריסר מדינות באסיה, אפריקה, אירופה ואמריקה הלטינית ומתנהל משא ומתן על אפשרות כניסה לפרויקטים בשטח של מספר מדינות.
גזפרום אינווסטהולדינג היא חברה בת של תאגיד גזפרום הממשלתי, שהוקמה בשנת 1997 כחברת השקעות שנועדה ליישם פרויקטים גדולים להשקעה של גזפרום.
בחודש מאי 1997 קיבלה גזפרום החלטה להקים חברת השקעות וביולי 1997 היא רשמה את חברת המניות המשותפת הסגורה Gazprominvestholding.
ההון הרשום של החברה שהוקמה היה בהיקף של 100 מיליון רובל כאשר ויאצ'סלב ניקולאביץ' קוזנצוב מונה למנכ"ל החברה.
על פי האמנה, נושא הפעילות היה "ביצוע פעולות וניהול נכסי מניות, נדל"ן ורכוש אחר".
למעשה, הפעילות מאז ומתמיד הייתה מכוונת לפתרון משימות שנקבעו על ידי תאגיד גזפרום.
במאי 1998, קיבלה גזפרום אינווסטהולדינג רישוי לפעול בשוק ניירות הערך לביצוע פעילות ברוקראז', לרבות פעילות עם יחידים, פעילות סוחרים ופעילויות לניהול ניירות ערך.
בחודש דצמבר 1999 שינתה החברה את צורת הבעלות הארגונית והמשפטית והפכה לחברה בעלת אחריות מוגבלת בשם Gazprominvestholding.
בפברואר 2000 מונה אלישר אוסמנוב למנכ"ל החברה.
בשנת 2000, Gazprominvestholding הייתה חברת ההשקעות הגדולה ביותר ברוסיה במונחים של הון עצמי, אשר ב-24 ביולי 2000 הונה הסתכם בסכום של 5.489 מיליארד רובל.
בשנת 2017 חתמה על חוזה חסות עם מועדון הכדורסל חימקי מוסקבה.
בעל המניות היחיד הוא תאגיד גזפרום.
מנכ"ל החברה הנוכחי הוא יבגני ליאונידוביץ' שאדרין.
הפעילות של החברה נועדה לפתור משימות של גזפרום בתחום מימון חברות, כולל ארגון מימון עבור מפעלים תעשייתיים גדולים.
בנוסף, עוסקת Gazprom Investholding בתחום מיזוגים ורכישות של חברות, יצירת מבנה בעלות אופטימלי, ארגון מחדש, ובעלת ניסיון בעבודה עם נכסים שאינם ליבה של חברות תעשייתיות.
החברה מעורבת גם בתהליך של הקמת מחדש של שליטה על מפעלים תעשייתיים הקשורים ישירות לתעשיית הגז.
השתתפות בתוכניות ההשקעה של גזפרום המובילה לרכישת ניסיון בניהול מפעלים תעשייתיים גדולים, כמו גם מימון חדשני.
בנוסף, החברה מבצעת איסוף מידע ואספקת תמיכה אנליטית לפעילות ההשקעות של גזפרום.
הקמת שליטה על קבוצת מפעלים ויצירת חברת החזקות בתחום המתכות בשם Gazmetall, אשר איחדה את המפעל האלקטרו-מתכתי של אוסקול ומפעל הכרייה לבדינסקי.
רכישת %26 ממניות חברת Zapsibgazprom
רכישת השליטה על חברת Severneftegazprom
רכישת נתח של 25% מחברת Stroytransgaz
תשואת החזקה של 4.83% מתאגיד גזפרום
גזפרום טרנסגז סנקט פטרבורג היא חברה לזיקוק נפט ולגילוי גז טבעי בסנקט פטרבורג שברוסיה.
היא חברה-בת של תאגיד גזפרום.
החברה החלה את פעילותה בשנת 1948 כמיזם ממשלתי לזיקוק נפט בצפון-מערב המדינה.
זאת לאחר השלמת צינור הגז של מקוהטלה יארבה ללנינגרד.
בשנת 1959 הושלמה בנייתו של צינור הגז סרפוחוב-לנינגרד, שסיפק גז טבעי לבירה הצפונית.
ב-1964 נחנך צינור הגז בלוסובו-לנינגרד.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 הוצבו מתקני אחסון תת-קרקעיים בגטצ'ינה וקולפינו, לצורך השוואת אי-הסדירות העונתית בנושא צריכת הגז.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 התמקדה החברה בבניית עשרות צינורות גז חדשים לצורך הגדלת אספקת הנפט והגז לעיר לנינגרד.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הפכה החברה לספקית הגז העיקרית של בלארוס ולמובילה הגדולה ביותר של פחמימנים למערב אירופה.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 המשיכה החברה להשקיע בבניית צינורות גז וחנכה צינור גז נוסף, שסיפק חלק נכבד מהגז והנפט של רפובליקת קרליה.
בשנות ה-2000 השתתפה החברה באופן פעיל בפרויקטים האסטרטגיים של גזפרום, לרבות הפעלת צינור הגז ימאל-אירופה וביצוע תוכניות להגדלת היצע הגז הטבעי למחוז קלינינגרד, ושימשה כאחת הספונסריות של מועדון הכדורגל זניט.
בשנת 2007 עלה היקף הגז על 100 מיליארד מ"ק, ובשנת 2008, החברה שנקראה עד אז "לנטרנסגז" קיבלה את שמה הנוכחי - "גזפרום טרנסגז סנקט פטרבורג".
שלב חשוב בתולדותיה של החברה הוא המפעל לבניית נורד סטרים, שנחנך בנובמבר 2011 ונועד לאספקת גז מהים הבלטי ליבשת אירופה.
גזפרום פרומגז הוא המרכז המדעי של תאגיד גזפרום בתחום ביסוס מדיניות האנרגיה האזורית, גיזוז, הפצה ושימוש בגז, פיתוח משאבי מתאן בתפרי פחם ופיקדונות פחמימנים קטנים.
עבודות תכנון וסקר, מחקר ופיתוח.
אספקת גז וחיבור אזורי שוליים ברוסיה לגז.
ניצול ופיתוח של מערכות חלוקת גז.
ניהול מערכות העברת גז אזוריות.
עיבוד גז אזורי ומחקר בתחום הכימיה של הגז.
יעילות אספקת אנרגיה וחיסכון באנרגיה.
פיתוח שדות עיבוי גז אזוריים.
פיתוח משאבי פחמימנים לא שגרתיים.
גיבוש מדיניות מוערכת, תמחור ותעריפים.
מערכות פיקוח רפואי סביבתי ומערכות תמיכה בחיים.
תאגיד Gazprom - בעל המניות העיקרי (99.36% ממניות החברה).
יורי יוסיפוביץ' ספקטור - מנכ"ל (מאז פברואר 2013 עד אפריל 2015).
אולג פטרוביץ' אנדרייב - מנכ"ל (מאז אפריל 2015).
קונסטנטין ואלרייביץ' חומנקו - יו"ר הדירקטוריון (סגן ראש מחלקת הפרויקטים של גזפרום).
ואלרי ניקולאייביץ' מטיושצ'קין - ראש מחלקת תפעול חלוקת גז ומתקני גז, הובלת גז, מחלקת אחסון וניצול תת-קרקעי בגזפרום;
ולדימיר ויקטורוביץ' קולדומסוב - ראש המשרד לעיצוב פרויקטים זרים במחלקת הפרויקטים של גזפרום;
וסילי ולדימירוביץ' סבצ'נקו - ראש המחלקה לחקר השקעות במחלקת העיצוב של PJSC גזפרום;
Filatova אלה יבגנייבנה פילאטובה - ראש המחלקה להסכמים ותחזוקת רישום של המחלקה המשפטית בגזפרום;
אולגה מיכאילובנה שופליק - ראש המחלקה לניהול תכנון ומדידות של מחלקת הפרויקטים בגזפרום.
גזפרום ארמניה, שכונתה בעבר ארמרוס גזפרום, היא חברה בת של תאגיד גזפרום בארמניה.
החברה נוסדה בשנת 1997 כפרויקט צינור גז טבעי רוסי-ארמני משותף.
עם הקמתה מונופול הגז הממשלתי הרוסי גזפרום החזיק ב-45% מהמניות, משרד האנרגיה של ארמניה ב-45% וחברת ITERA החזיקה ב-10%.
בשנת 2014 הפכה גזפרום לבעלים היחיד של החברה ושינתה את שמה לגזפרום ארמניה.
מנכ"לית החברה היא קארן קרפטיאן.
החברה אחראית לאספקת הגז לשוק הגז המקומי של ארמניה כמו גם ייצור חשמל.
באפריל 2006 חתמו גזפרום וארמניה על חוזה ל-25 שנה בנושא עקרונות אסטרטגיים של שיתוף פעולה בפרויקטים של גז ואנרגיה בשטח ארמניה.
כדי להימנע מרמת מחירים גבוהה יותר בענף הגז הטבעי, הממשלה הארמנית נאלצה לאפשר כמה ויתורים כי צינור הגז הטבעי של איראן-ארמניה ותחנת הכוח התרמית הרזדן תישאר תחת שליטת ארמניה גזפרום.
זכויות הבעלים הסופיות עברו ב-1 בינואר 2007.
כחלק מהחוזה, רוסיה הקהילה את היקף צינור הגז האיראני-ארמניה ל-70 מ"מ, כדי למנוע שימוש שלו באספקת כמות גז גדולה יותר למדינות כמו גאורגיה.
ברם, בפועל הצינור נבנה בהיקף של 1,200 מ"מ.
תחנות הכוח התרמית הרזדן היא תחנת הכוח הגדולה ביותר בארמניה ולכן חשיבותו גדולה במגזר האנרגיה במדינה.
במהלך ביקור במוסקבה בסוף אוקטובר 2006, הודיע נשיא ארמניה, רוברט קוצריאן, כי גזפרום תרכוש מניות נוספות ותחלוש על 58% מההון העצמי של גזפרום ארמניה.
ב-27 באוקטובר 2006 אישרה הנהלת גזפרום לרכוש הנפקות נוספות.
לדברי קארן קרפטיאן, גזפרום תשלם 118.8 מיליון דולר כדי לקבל את חלק הארי של מניות גזפרום ארמניה.
בינואר 2014 הסכימה גזפרום לרכוש 20% נוספים מהמניות מה שמביא את הבעלות של גזפרום ל-100% ממניות החברה.
שם החברה שנקרא ארמרוסגז גזפרום שונה לגזפרום ארמניה.
על ההסכם חתמו היו"ר אלכסיי מילר (גזפרום) ושר האנרגיה והמשאבים של ארמניה ארמן מוביסיסיאן.
מכיוון שארמניה תלויה לחלוטין בייבוא גז מרוסיה דרך גאורגיה, צינור הגז הטבעי האיראני-ארמני נועד לצמצם את התלות ברוסיה.
הגדלת צינור הגז העניק לארמניה כוח מיקוח ניכר נגד גזפרום.
מבקרים טוענים כעת כי הצבת הצינור בשליטת רוסיה רק תעמיק את התלות ההיא וכי ניתן לראות בהסכם כניצחון גאו-פוליטי גדול של רוסיה באזור הטרנס - קווקזי.
גזפרום טרנסגז בלארוס (לשעבר: בלטרנסגז) היא חברת תשתיות ותחבורה לגז טבעי בבלארוס.
היא מפעילה את מערך צינורות מעבר הגז הטבעי העיקרי דרך בלארוס - אורות הצפון וימאל-אירופה.
בלטרנסגז הוקמה בשנת 1992 על בסיס חברת זאפאדרטרנסגז, חברה האחראית על מעבר הגז דרך בלארוס.
החברה נמצאת בבעלות חברת הדלק הרוסית גזפרום.
גזפרום גרמניה היא חברה הרשומה בברלין, גרמניה, הפועלת ביותר מ-20 מדינות ועד 2022, הייתה חברת בת של חברת הגז הטבעי הגדולה בעולם, גזפרום.
קבוצת גזפרום גרמניה פעילה במכירות ושיווק של גז טבעי, סחר, מחקר וייצור וכן בפרויקטים לאחסון תת-קרקעי.
חברות הקבוצה פועלות באירופה, ארצות הברית, מרכז אסיה וסינגפור.
בעקבות הסנקציות שהוטלו על גזפרום כתגובה ל, ניהול גזפרום גרמניה הועבר לידי ממשלת גרמניה, ב-31 במרץ 2022.
קבוצת גזפרום גרמניה מחזיקה במניות ב:
וינגאס (100%), עם כ-18% מנתח שוק הגז בגרמניה, מיזם משותף בין גזפרום גרמניה לבין ווינטרסול, יצרנית הנפט והגז הטבעי הגדולה בגרמניה.
Gazprom Marketing & Trading Limited (GM&T) (100%), שממוקם בלונדון עם דגש על שיווק ומסחר באנרגיה (גז טבעי, פחמן ואנרגיה) ופועל בבריטניה, ארצות הברית, צרפת, סינגפור וכו'.
תאגיד הגז בוספורוס (51%), הממוקם בטורקיה, ושולט בכ-3% מהשוק הטורקי.
פיתוח פרויקטים של גז במרכז אסיה AG (50%).
בנוסף לפעילויות העיקריות שלה בהרחבת פעילותה של גזפרום בשווקים זרים, קבוצת גזפרום גרמניה היא נותנת חסות פעילה לקידום התדמית של גזפרום ורוסיה באירופה.
החברה נותנת חסות של פארק אירופה בעיר רוסט (פארק השעשועים הגדול ביותר בגרמניה), מועדון הכדורגל הגרמני המפורסם שאלקה 04, אירועי תרבות רוסים שונים בגרמניה, כמו פסטיבל הקולנוע הרוסי והבאת תזמורות רוסיות מפורסמות לאירופה.
חקירות גרמניות העלו חששות מקשרים קודמים בין מנהלים בכירים בחברה, ממשלת מזרח גרמניה והשטאזי.
מנכ"ל החברה הוא ולדימיר קוטנייב.
לפני שמונה למנכ"ל גזפרום גרמניה, עבד מר קוטנייב בשירות החוץ הרוסי.
בשנים 2004–2010 מר קוטנייב היה שגריר רוסיה בגרמניה.
גזפרום שיווק ומסחר בע"מ היא חברה בריטית לשיווק ומסחר שנוסדה ב-6 במאי 1999 לייצור, הובלה, שיווק ומסחר בגז טבעי המסופק על ידי תאגיד גזפרום והיא מהווה לחברת בת שלו.
מיום הקמתה ועד 13 באוגוסט 2004 שמה היה GAZPROM U.K.
בראש החברה עומד ויטאלי ואסילייב.
משרדיה ממוקמים ברחוב טריטון 20 בלונדון.
החברה נמצאת בבעלות של גזפרום אקספורט וגזפרום גרמניה והיא עצמה מחזיקה בבעלות על מספר חברות בת כמו:
גזפרום שיווק ומסחר ארצות הברית (Gazprom Marketing & Trading USA, Inc.), הוקמה בשנת 2006 ומשרדיה ממוקמים ברחוב לואיזיאנה 700 ביוסטון, טקסס.
גזפרום קפיטל היא חברת החזקות רוסית, בבעלות תאגיד גזפרום הממשלתי, האחראית לניהול נכסי החברה שלא בתחום הגז והנפט, כדוגמת גזפרום בנק, שהחברה מחזיקה ב-30% ממניותיו.
אחת ממטרותיה העיקריות היא למשוך מימון עבור תאגיד גזפרום על ידי הצבת אג"ח ברובל.
מניות החברה נסחרות בבורסת מוסקבה.
מטה החברה בסנקט פטרבורג ובהמשך יועבר למרכז לאחטה, מטה גזפרום.
גזפונד היא קרן פנסיה רוסית לא ממשלתית, הגדולה במדינה בשנת 2015 מבחינת עתודות הפנסיה (בסוף 2014 - 36.8% מכלל הרזרבות של קרנות הפנסיה הלא-ממשלתיות של רוסיה).
לצורך אחסון וחשבונאות של הזכויות בניירות ערך שבהם מושקעים האמצעים שהתקבלו גזפונד משתמשת בשירותים של חברת JSC Specialised Depositary INFINITUM הנוטלת את העמדות הגבוהות ביותר במספר הכספים הניתנים בשירות ועלות רכוש מבוקר.
המשרד המרכזי של הקרן ממוקם במוסקבה ומנוהלת על ידי חברת לידר.
יו"ר הדירקטוריון: אלכסיי בוריסוביץ' מילר.
זוהי קרן פנסיה פרטית רוסית שבשנת 2009 הייתה קרן הפנסיה הגדולה ביותר ברוסיה.
הקרן מציעה שירותי ביטוח פנסיוני.
עתודות הפנסיה של הקרן ליום 30 בספטמבר 2014 הסתכמו ב-323 מיליארד רובל.
על פי נתונים שפרסמה סוכנות הדירוג RAEX (Expert RA) ב-28 במרץ 2018, לגזפונד היה דירוג אמינות פיננסי של ruAAA.
נכון ליום 30 בספטמבר 2017, נכסי הקרן הסתכמו ב-421 מיליארד רובל.
עם זאת, חלקם בהכנסות הקרן הוא 41.7%.
בשנת 2006 תרמו כמה גורמים משפטיים 210 מיליון רובלים למייסדי הגזפונד, לאחר מכן חלקם הגיע ל-58.3%.
על פי מגזין פורבס, בהנהלת הקרן יושבים נציגיו של המיליארדר יורי קובאלצ'וק.
גזפרום גז נוזלי היא חברה בת של תאגיד גזפרום לאספקת גז נוזלי.
החברה כוללת ארבעה סניפים באזורים שונים בטטרסטן: קאזאן, בווינסקיה וניז'נקאמסק.
החברה הוקמה ב-31 באוגוסט 1998.
ב-4 במרץ 2010, החברה הועברה לאחריות חברת גזפרום גזאנרגוסט, חברת-בת אחרת של גזפרום העוסקת במכירת פחמימנים נוזליים, מוצרי נפט וגופרית.
בשנת 2018 מונה לאוניד איוואנוב למנכ"ל החברה.
ביוני 2020 ארעה תקרית של פיצוץ במתקן לאחסון גז נוזלי של החברה בעיר קאזאן, התקרית הביאה למותו של אדם אחד ופציעת שניים נוספים.
בעקבות התקרית הוכרז על מצב חירום באזור.
הפעילויות העיקריות של החברה כוללות מכירות סיטונאיות של גז נוזלי לצרכנים באמצעות משלוח ברכבת ובמשאיות; מכירה קמעונאית של גז נוזלי דרך רשת של תחנות דלק ובצילינדרים ביתיים; מתן שירותים לאחסון גז נוזלי וביצוע הזמנה במתקני תחנת דלק של גזפרום.
הנכסים הקמעונאיים של החברה כוללים 22 תחנות דלק ותחנת דלק רב-דלקית.
לאורך כל שנות קיומה מספקת החברה אספקת גז נולי לצרכנים בטטרסטן ואזורים אחרים של הפדרציה הרוסית.
גזענות ממסדית היא צורה של גזענות שמוטמעת באמצעות חוקים ורגולציות בחברה או בארגון.
לפי היחידה הממשלתית לתיאום המאבק בגזענות במשרד המשפטים גזענות ממסדית מבוטאת בנהלים, מדיניות ופעולות שמקורם באפליה, ביזוי, הדרה או פגיעה על רקע מוצא, צבע עור, לאום ודת של נשים וגברים במדינה.
גזענות ממסדית מתרחשת כאשר מדיניות, כללים ונהלים שגרתיים בארגון או חברה, יוצרים יתרון בלתי הוגן ומתמשך לאנשים מסוימים ויחס לא הוגן או מזיק לאחרים.
המונח "גזענות ממסדית" נטבע לראשונה על ידי המילטון וקרמייקל בספרם Black Power : The Politics of Liberation (1967) .
מחברי הספר כותבים שבעוד גזענות של הפרט לעיתים קרובות קלה לזיהוי בשל אופיה הגלוי, גזענות ממסדית קשה יותר לזיהוי.
"מקורה [של הגזענות הממסדית] בהתנהלות כוחות מכובדים בחברה, ומשכך היא זוכה לפחות גינוי ציבורי (בהשוואה לגזענות של הפרט)".
אנגליה: מבקרים של מערכת החינוך באנגליה טוענים שחלק מהגזענות הממסדית בחינוך במדינה טמון בתוכנית הלימודים, שמדגישה ומרוממת את תולדות האדם הלבן ומתעלמת מתרבויות אחרות (אפריקה, אסיה).
הדיון מתקיים בעד ונגד דה-קולוניזציה של תוכנית הלימודים.
ישראל: ילדה ממוצא ספרדי לא התקבלה לאולפנא דתית בירושלים, בעוד כל חברותיה ללימודים ממוצא אשכנזי התקבלו.
בראיון הקבלה נשאלה הילדה על מוצאם של הוריה.
מנהל האולפנא מכחיש מניעים גזעיים.
אוסטרליה: נמצא פער גדל והולך בין אנשי השבטים הילידיים באוסטרליה לבין שאר האוכלוסייה, כשהילידים נמצאים בבריאות פחות טובה בכל תחומי החיים ולאורך כל שנות חייהם.
ממשלת אוסטרליה מכירה בכך שזו תוצאה של מדיניות מפלה רבת שנים, שהייתה נהוגה בכל תחומי החיים.
קנדה: לעמים הילידיים היו בעבר מערכות ריפוי משלהם, למשל אמצעים לטיפול בכוויות קור בהתאם לתנאי האקלים.
המתיישבים האירופים הביאו עמם מחלות חדשות ומדבקות ויצרו שינויים חברתיים, כלכליים ופוליטיים.
במאות ה-19 ותחילת ה-20 הם אף אסרו בחוק על שימוש ברפואה ילידית.
למדיניות זו בשילוב עם תנאי חיים גרועים, עוני, גזענות, אובדן קרקעות וירידה בגישה למשאבי מזון, היו השלכות הרסניות על בריאותם של האינואיטים והמסטיסים.
ישראל: קיימים במדינה פערים בבריאות בין האוכלוסייה היהודית לזו הפלסטינית.
הפער מתבטא בתוחלת חיים, בתמותת תינוקות, בתחלואה במחלות כרוניות (למשל סוכרת) ובמדדי בריאות הנפש.
בתחומים מסוימים הפער אף מתרחב.
לדוגמה: הפער בתוחלת החיים בין שתי האוכלוסיות היה שנתיים, ועם השנים הוא התרחב לכדי 3.3 שנים.
סין: "לנקות את האשפה הזרה!".
"אל תהפוך את עיר הולדתנו למזבלה בינלאומית".
"זו סין, לא ניגריה!" אלו כמה דוגמאות לפרסומים ברשתות החברתיות נגד האוכלוסייה האפריקאית בסין, בגל של גזענות במהלך התפרצות הקורונה במדינה.
התבטאויות אלה באו לאחר שהממשל המקומי בגואנגג'ואו ערך מעקבים ובדיקות חובה ואכיפת הסגר לכל האזרחים האפריקאים - גם אלה שהיו שליליים לקורונה ולא עזבו את המדינה.
חלקם אף פונו על ידי בעלי הבתים שלהם ונאלצו לישון ברחובות.
ארצות הברית ואנגליה: חוקרים באוניברסיטת הרווארד ובאוניברסיטת לונדון מצאו תחלואה גבוהה בקורונה בקרב קבוצות מיעוט אתניות, שנגרמת כתוצאה מגזענות ממסדית.
בין שאר הגורמים לכך מציינים את ההפרדה באזורי מגורים, כאשר אנשים מבנגלדש ומפקיסטן חיים בשכונות מוחלשות.
הפרדה באזורי מגורים הוכחה בעבר כבעלת השפעה שלילית על הבריאות.
גם בין עובדי שירות הבריאות הלאומי האנגלי נמצא כי העובדים השחורים והאסייתים שמהווים רק 21% מכוח העבודה היוו 63% ממקרי המוות במהלך הגל הראשון של המגפה.
אפליה סטטיסטית (פרופיילינג) הוא תהליך של הסקת מסקנה לגבי אדם על סמך מראה, תכונה, שם או נטיות מאפיינות כלשהן.
ארצות הברית: מתוך 254,904 ילדים שהוצאו מבתיהם לאומנה בשנת 2013, 22% היו שחורים ו-45% היו לבנים.
עם זאת, באוכלוסייה הכללית, רק 13.8% מהילדים היו שחורים ו-52.4% היו לבנים.
המשמעות היא שיותר ילדים שחורים נשלחים למשפחות אומנה.
מחקרים הוכיחו שלאומנה יש השפעות שליליות בטווח הארוך, כגון חוסר יציבות בתעסוקה ובדיור, התמכרות והישגים לימודיים לקויים.
אם ילדים שחורים נכנסים לאומנה בשיעור גבוה יותר מילדים לבנים, הם יחוו באופן לא פרופורציונלי את ההשפעות השליליות הללו.
ישראל: בנתב"ג נהוג לבצע בידוק ביטחוני יסודי במיוחד בלקוחות ערבים.
"הבידוק הביטחוני בנתב"ג מבדיל בין אזרחים יהודים לאזרחים הערבים, שחווים השפלה בכל פעם שהם מבקשים לעלות על טיסה".
גרמניה: בכלא שבעיר דסאו בגרמניה נשרף למוות מבקש מקלט מסיירה לאון, כשהוא אזוק לרצפה באמצעות שלשלאות בפרקי ידיו ובקרסוליו.
לבית המשפט הובאה הקלטה של שיחת טלפון שבה שוטר מבקש מרופא לבוא לקחת דם מ"אפריקאי שחור" והרופא מתלונן שהוא לא מצליח לקחת דם מ"אנשים עם עור שחור" והשוטר נשמע אומר לו להביא "מחט מיוחדת".
הגזענות הממסדית בארצות הברית הביאה לכך ששוטרים עוצרים את האוכלוסייה האפרו – אמריקאית בסדרי גודל חסרי פרופורציות לשאר האוכלוסייה ולעיתים קרובות אף ללא סיבה, ועושים זאת באמצעות הפעלת כוח משמעותית ללא השלכות לאחר המעשה.
בשנת 2012, אדם בשם ג'ורג' צימרמן שהתנדב במשמר שכונה בפלורידה ירה למוות בצעיר שחור חף מפשע בן 17. צימרמן יצא זכאי מכל אשמה.
בתגובה למקרה זה התפתחה תנועה חברתית שקוראת למחאה Black Lives Matter והאשטאג פופולרי תואם בטוויטר "#BlackLivesMatter" האשטאג זה, והמחאות שפרצו בעקבותיו מתמקדות באלימות משטרתית כנגד האוכלוסייה האפרו-אמריקאית.
מחאה בסדר גודל כזה מתאפשרת באמצעות טכנולוגיות חדשות ורשתות חברתיות, שנתנו גישה לאוכלוסיות חלשות ומודרות להשמיע את קולן, דבר שלא התאפשר בעבר בגלל תת-ייצוג במדיה המסורתית.
המחאה וההאשטאג הגיעו לשיאם בשנת 2020 בעקבות הרצח של ג'ורג' פלויד, כאשר ב-28 במאי 2020 היו כ-8.8 מיליון ציוצים הנושאים האשטאג זה.
גזר גמדי הוא גזר שנקטף לפני שהגיע לבשלות ונמכר בגודל קטן יותר.
בישראל נקראים בשם זה גם גזרים רגילים שנחתכים לחתיכות קטנות.
השורשים הבוסריים של צמח הגזר נקצרים לפעמים כתוצאה מדילול היבול, אך גם מגודלים בגודל זה כגידול מיוחד.
זנים מסוימים של גזר פותחו לשימוש בשלב זה.
תהליך זה פותח בחוות Beechnut, שנקנתה על ידי חוות Zellwin.
חוות אלו פיתחו במקור מזון למלחמת העולם השנייה, אך רצו למכור מזון לאזרחים.
צוות של שניים הוביל את המחקר.
לדברי חברת Dole, גזר גמדי מתוק ונימוח יותר מגזר גדול.
נטילת גזרים מגודלים לחלוטין וחיתוכם לגודל קטן יותר היה חידוש שנעשה על ידי חקלאי גזר מקליפורניה בשם מייק יורוסק בשנת 1986.
בשנת 2006, כמעט שלושה רבעים מהגזר החתוך הגמדי הטרי המיוצר בארצות הברית הגיעו מבייקרספילד, קליפורניה.
חוות Bolthouse וחוות Grimmway הן המגדלים, המעבדים והמשלחים הגדולים בעולם של גזר גמדי חתוך.
בתהליך הייצור מכניסים גזר גדול למכונה וחותכים לחתיכות בגודל 51 מילימטרים, לאחר מכן משייפים אותם עד לגודל המתאים וקצותיהם מעוגלים.
הסומק הלבן הנראה לפעמים על פני הגזר נגרם מהתייבשות של החלק שנחתך.
גזרים גמדיים חתוכים נוטים לכך יותר מכיוון שכל שטח הפנים שלהם הוא משטח חתוך.
אחסון בטמפרטורה נמוכה ולחות גבוהה יכולות למזער את התופעה.
בספטמבר 2010, הושקה בארצות הברית יוזמה שיווקית על ידי קבוצה של קרוב ל-50 יצרני גזר בראשות חוות Bolthouse (המכנים את עצמם "חבורה של חקלאי גזר") שביקשו לקדם גזר חתוך לתינוקות כחלופה לג'אנק פוד.
הקמפיין חיקה טקטיקות המופעלות בדרך כלל על ידי משווקי מזון חטיפים, כולל אריזות דמויות חטיפים; פרסומות טלוויזיה בנושאים עתידניים, מיניים וספורט אקסטרים; מכונות אוטומטיות לגזר בבתי ספר; אתר אינטרנט ומשחק לטלפון.
גזענות נגד שחורים, ניגרופוביה, אפרופוביה או קולורפוביה בשונה מ"ניגרופיליה" מאופיינת בדעות קדומות, שנאת זרים קולקטיבית, שנאה גזעית, אפליה או סלידה קיצונית כלפי תרבות אפרו-אמריקאית והאנשים המוגדרים כ"שחורים", בפרט מהגרים מאפריקה שמדרום לסהרה ומהתפוצות שלה.
הגזענות כוללת החלת סטריאוטיפים של פחד, סלידה ודה-הומניזציה של גברים שחורים מול החפצה, החפצה מינית ודה-הומניזציה של נשים שחורות.
לעיתים קרובות משום שהאדם מאמין שגזעו נעלה על הגזע השחור.
המונח "צבעוניים" כולל בתוכו גזענות נגד שחורים וצאצאיהם עם גזעים אחרים.
ובמיוחד מאמריקה הלטינית, המזרח התיכון ואפריקה.
המונח "גזענות נגד שחורים" עם הזמן הגיע לשימוש תיאור יחס גזעני נגד קבוצות אחרות הנחשבות גם הן שחורות לפי הקולוניאליזם האירופי, כמו ילידים אוסטרלים ומלנזיאנים.
המונח גזענות לא אובחן לפני המאה ה-20, אך "ניגרופוביה" (תועד לראשונה בין השנים 1810–1820), קולורפוביה תועד מאוחר יותר ולראשונה בשנת 1834.
מבקרי המונחים "ניגרופוביה" ו"קולורפוביה" טענו שלמרות שהשימוש בהם כ-פוביה הוא רטורי, אם יתפרשו פשוטו כמשמעו, ניתן להשתמש בהם כדי לתרץ או להצדיק התנהגות גזענים כמחלת נפש או מחלה.
ומכאן למונח "ניגרופוביה" היה יתרון קליני וסאטירי שהפך אותה לפופולרית בקרב מתנגדי העבדות.
כפסיכיאטר, פרנץ פנון חקר את ה"ניגרופוביה" כ"נוירוזה" אינדיבידואלית וחברתית, למרות שראה בה את המבנה הפסיכולוגי העומד בבסיס הגזענות הקולוניאלית.
באמצע המאה ה-20, המונח "שחור" הפך למועדף על פני "ניגר", ולכן מונחים קשורים הפכו למיושנים.
במובן זה, "ניגרופוביה" הפכה לתאר צורה חזקה ואלימה במיוחד של גזענות אנטי-שחורה.
פסיכולוגים אחרים טענו כי תיאור ה"ניגרופוביה" היה ביטוי להפרעה רגשית או רפלקס לא רצוני שימש כהגנה משפטית למטרות הצדקת פשעים אלימים נגד שחורים, כולל רצח, בצורה מצטדקת של הגנה עצמית או תגובה לא רצונית.
"צבעוניים" עלולים להתמודד עם אפליה ודעות קדומות דומה על בסיס מוצאם המעורב ובפרט שיוך מוצאם לשחורים-אפריקאים.
כשאנשים מסוימים המחזיקים בדעות קדומות כלפי אנשים שחורים עשויים גם להחזיק בגישות שליליות כלפי "צבעוניים", ולראות גם בהם כנחותים או פחות רצויים עקב מורשתם המעורבת.
פרנץ פנון הציג את המונח "גזענות מופנמת", או "ניגרופוביה מופנמת" לביטוי שנאת השחורים עצמם כלפי שחורים אחרים ותרבות שחורה כדיכוי מופנם.
בדומה לגזענות מופנמת הנגרמת מהטראומה של חיים בתרבות המגדירה שחורים כרעים מטבעם, ובפרט בקולוניות בשליטת אירופאים לבנים.
תסמיני "רגשות אנטי-שחורים מופנמת" כוללים דחייה של שפת האם או שפה אתנית לטובת שפות אירופאיות, העדפה בולטת לתרבויות אירופאיות על פני תרבויות שחורות, ונטייה להתרועע ולהקיף עצמם באנשים בהירי עור ולא באנשים כהי עור; גם בהתייחס לאופציות זוגיות.
באופן דומה, הדפוס כולל גם ייחוס מאפיינים שליליים לאנשים, לתרבות ולדברים שחורים.
הרומן של טוני מוריסון, "העין הכחולה ביותר" (1970), משמש כדוגמה להשפעות ההרסניות של רגשות אנטי-שחורים בקרב הקהילה השחורה על עצמם.
בספר "נגרופוביה וגזענות סבירה", חוקרת המשפט ג'ודי דייוויד ארמור מתארת את המונח "ניגרופוביה לא רצונית" כתקדים משפטי של נאשמים המשתמשים בשחורותו של הקורבן כהצדקה לפשעים אלימים נגד שחורים.
בטיעון כי גועל ואלימות גזענית המופנות כלפי אנשים שחורים הן תגובה לא רצוניות ולכן אינן מעשה פלילי מכוון, או שהן מהוות צורה של הגנה עצמית המבוססת על תפיסתם את הקורבן כאיום בגלל שחורותו.
גישה זו מתמקדת באשמה האישית של הנאשם ובמצב רוחו.
ארמור מבקרת תפיסה זו כשמשווה רגשות אנטי-שחורים לשיגעון ומאפשרת לפחד גזעי של אדם להצדיק באופן חוקי התנהגות אלימה.
הגזענות כלפי שחורים מהווה תוצר מהיסטוריה ארוכה של היררכיות גזעיות שנוצרו במהלך סחר העבדים הטרנס-סהרי וסחר העבדים האטלנטי שהותירו מורשת מתמשכת בגישות חברתיות ובמבני כוח.
אפריקאים שחורים לרוב היו משועבדים, מודרים ומקבלים יחס של סטריאוטיפים מובנים היסטורית.
בעידן המודרני, האפליה נמשכת בצורה של נידוי חברתי, יחס ושפה משפילה, גישה לא שוויונית לתעסוקה וחינוך, ותיאורים תקשורתיים המחזקים סטריאוטיפים שליליים.
אזרחים שחורים במדינות כמו תוניסיה ומהגרים בלוב מדווחים לעיתים קרובות על התעללות גזענית, בעוד ש"פנים שחורות" ותפקידים קריקטוריסטים נותרים נפוצים בבידור ברחבי האזור.
העבדות במאוריטניה נמשכת למרות ביטולה בשנת 1980 ומשפיעה בעיקר על צאצאי האפריקאים השחורים שנחטפו לעבדות, החיים כיום במאוריטניה באים לידי ביטוי באבחנה בין "מורים שחורים": חראטין שעדיין משרתים חלקית את "המורים הלבנים": הבידהאן, כעבדים.
נוהג העבדות במאוריטניה דומיננטי ביותר בקרב המעמד הגבוה המסורתי של המורים.
בעוד המעמד הנמוך חראטי חיים במצבי עוני באזורים כפריים, ונחשבים לעבדים טבעיים.
על פי הערכות מסוימות, עד ל-600,000 איש המהווים קרוב ל-20% מהאוכלוסייה עדיין משועבדים, רבים מהם משמשים לעבודת כפייה.
עבדות במאוריטניה הוכרזה כפללית באוגוסט 2007.
ניתן לייחס את הגזענות בדרום אפריקה לתיאורים היסטוריים מוקדמים של יחסי גומלין בין עמי אפריקאה, אסייתים ואירופאים לאורך חופי דרום אפריקה.
וקיימת עוד מהקולוניזציה ההולנדית של דרום אפריקה, שהחלה בשנת 1652. לפני שהושגה זכות בחירה אוניברסלית בדרום אפריקה בשנת 1994, דרום אפריקאים לבנים, ובמיוחד אפריקאנרים בתקופת האפרטהייד, נהנו מזכויות ופריבילגיות שאושרו מבחינה משפטית וחברתית, ונשללו מהעמים הילידים האפריקאים.
דוגמאות לגזענות שיטתית במהלך ההיסטוריה של דרום אפריקה כוללות: גירוש בכפייה, אי שוויון והפרדה גזעית, חלוקת משאבים לא אחידה, שלילת זכויות וריבוד גזעי ופוליטי שנותרו תופעות מרכזיות במדינה.
בהודו נפוצה תופעת האלימות נגד סטודנטים אפריקאים המסווגים כסוחרי סמים, זונות ואף קניבלים.
כשחלק מהמקרים מקבלים סיקור נרחב בתקשורת המקומית, הארצית והבינלאומית.
כשלהודו גם היסטוריה של חלוקה לקסטות על בסיס קרבה לעמים הקולוניאלים ששלטו בהודו, שאפשרו טיפוס בסולמות המעמד הכלכלי, שבין היתר התבטא גם בצבע העור.
בישראל מתקיימת חלוקה בגזענות כלפי אפריקאים יהודים ואפריקאים לא יהודים.
בהתייחס לאפריקאים הלא-יהודים, בשנת 2012 דווח כי עשרות אלפי פליטים ועובדים זרים אפריקאים; סודנים מדארפור, אריתראים, אתיופים ולאומים אפריקאים אחרים, שהגיעו לישראל דרך נתיבי הברחה מסוכנים; לא מקבלים יחס הולם כפליטים, אלא חיים ברחובות ובעיקר בפארק לוינסקי בדרום תל אביב.
כשהסיוע היחיד הניתן לאחרונים נעשה על ידי מתנדבים ישראלים באופן עצמאי.
כשתגובת גורמי מדינה כמו שר הפנים היו גזעניות וכללו האשמות בהיותם "סרטן" וכללו רצון שיגורשו.
ועל רק האשמות להחמרת הפשיעה באזור תל אביב ופגיעה בכלכלה, כמו אלימות ואונס קשישות בתל אביב-יפו מצד חלק מהפליטים.
במרץ 2018, הרב הראשי הספרדי לישראל, יצחק יוסף, השתמש במונח כושי כדי להתייחס לאנשים שחורים, מונח שמקורו בתלמוד אך גם מהווה מילת גנאי לאנשים ממוצא אפריקאי בעברית מודרנית.
כמו כן, על פי הדיווחים, הוא השווה אנשים שחורים לקופים.
בהתייחס לגזענות כלפי אפריקאים יהודים, שאלת יהדותם והענקת אפשרות עלייתם לישראל עמדה בסימן שאלה עד להיתר שנתן הרב עובדיה יוסף.
כשהכרה ביהדותם כללה חיוב לעבור תהליך גיור אורתודוקסי הכולל מעקב, עם העלייה ארצה שכללה גם פרקטיות כמו נוכחות רב זכר בטבילה במקווה, שלרוב כללו גם הטלות ספק ביהדותם.
קיים דיכוי מופנם בין קבוצות האמהרים ונגד התגרים ביהדות אתיופיה.
ואפליה מתקנת בשימור מורשת יהדות אתיופיה לפי "חוק המרכז למורשת יהדות אתיופיה, תשע"ב-2012", חובת ייצוג במרכזי משרות ממשלתיות, מלגות מדינה לתארים מתקדמים עד דור שלישי, והעדפה במחיקת רישום פלילי לפי "חוק מחיקת רישומים פליליים ומשטרתיים של יוצאי אתיופיה, תשפ"ד-2024".
ביפן וערב הסעודית אפרו-אסייתים נדחקים לשוליים החברתיים לאור העדפה אתנית.
הרגשות האנטי-שחורים המושרשים באירופה מקורם במאה ה-17 עקב הקולוניזציה והעבדות ההיסטורית הנרחבת שבה.
בבריטניה סקר שנערך בברמינגהם בשנת 1956 מצא כי רק 15 מתוך 1,000 אנשים לבנים היו משכירים חדר לשוכר שחור.
מה שהוביל לכך שבפועל אלו שכרו דירות בשכונות עוני עם בעיות פשיעה, אלימות וזנות.
או נאלצו לשלם תשלום כפול בעד שכירות מדיירים לבנים.
גזענות ואפליה היא תופעה נפוצה בבריטניה כשבריטים שחורים ואסייתים חווים אפליה בשוק העבודה יותר מאחרים וסביר שיעבדו בעבודות גרועות יותר, יחיו בבתים גרועים יותר וסבלו מבריאות גרועה יותר מאשר בריטים לבנים.
סקר משנת 2023 שנערך על שחורים בבריטניה באוניברסיטת קיימברידג', מצא כי 88% דיווחו על אפליה גזעית במקום העבודה, 79% סברו שהמשטרה נוקטת בצעדים לא הוגנים באנשים שחורים באמצעות סמכויות עצירה וחיפוש, ו-80% הסכימו בהחלט או במידה מסוימת שאפליה גזעית הייתה המכשול הגדול ביותר להישגים אקדמיים עבור סטודנטים שחורים צעירים.
נמצא כי בקנדה קנדים שחורים מתמודדים עם גזענות הן במגזר הציבורי והן במגזר הפרטי של הכלכלה.
גברים ונשים שחורים קנדים סובלים מפערי שכר משמעותיים בהשוואה לקנדים בני מיעוטים שאינם גלויים.
בארצות הברית נושא הגזענות נגד אפרו-אמריקאים מתוארכת לתקופה הקולוניאלית, וממשיכה להיות נושא מתמשך בחברה האמריקאית במאה ה-21. מהגעתם של האפריקאים הראשונים בתקופה הקולוניאלית המוקדמת ועד לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית, רוב האפרו-אמריקאים היו משועבדים בעבדות.
אפילו אפרו-אמריקאים חופשיים התמודדו עם הגבלות על חירויותיהם הפוליטיות, החברתיות והכלכליות, והיו נתונים לאפשרות לינץ', הפרדה גזעית, חובת ציות ל"קודים שחורים", חוקי ג'ים קרואו וצורות אחרות של אפליה, הן לפני מלחמת האזרחים והן אחריה.
בעקבות התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח אפליית שחורים נאסרה בחוק, אולם גזענות נגד אמריקאים שחורים נותרה נפוצה בארצות הברית, וכך גם אי השוויון החברתי-כלכלי בין אמריקאים שחורים ללבנים.
בשנים האחרונות, מחקרים חשפו ראיות נרחבות לאפליה גזעית במגזרים שונים של החברה האמריקאית המודרנית, כולל במערכת המשפט הפלילי ובפרט לענייני משפחה, עסקים, כלכלה, דיור, שירותי בריאות, תקשורת ופוליטיקה.
לדעת האומות המאוחדות ורשת זכויות האדם של ארצות הברית, "אפליה בארצות הברית מחלחלת לכל היבטי החיים ומשתרעת על כל הקהילות הצבעוניות".
כשיש הטוענים כי קיימת תקרת זכוכית בפני שופטים שחורים.
האלימות מיילדותית בארצות הברית התחילה עוד בתקופת העבדות בארצות הברית, עת בה נשים משועבדות שחורות שימשו לרופאים לבנים מושא לניסויים.
גזענות ברפובליקה הדומיניקנית קיימת עקב השפעת העבדות האפריקאית ודיכוי השחורים לאורך ההיסטוריה.
ברפובליקה הדומיניקנית, "להיות שחור" מקושר לרוב למהגרים האיטיים ולמעמד נמוך יותר.
ואלו לעיתים קרובות נופלים כקורבנות לאפליה ונתפסים כזרים.
ברפובליקה הדומיניקנית קיים "חוק זכות הדם", המבסס את ההשתייכות הלאומית על בסיס שושלת אבות ולא על בסיס ארץ הלידה.
במדינה יש אוכלוסייה גדולה של צאצאי מהגרים מהאיטי שאינם נתפסים כאזרחים, ונחשבים "חסרי מדינה" על ידי ארגוני זכויות אדם מסוימים.
מחקר משנת 2013 הגיע למסקנה כי הרפובליקה הדומיניקנית היא המדינה השנייה הכי קסנופובית באמריקה.
בשנת 1988 נוסדה "ועדת ההגנה לפעולה שחורה" (BADC).
מנהל BADC, דאדלי לאוס, הצהיר כי בטורונטו קיים כוח המשטרה "הרצחני ביותר" בצפון אמריקה, וכי ההטיה המשטרתית נגד שחורים גרועה יותר מאשר בלוס אנג'לס.
בשנת 1990, BADC הייתה אחראית בעיקר על הקמת יחידת החקירות המיוחדות של אונטריו החוקרת התנהגות בלתי הולמת של שוטרים.
מאז תחילת שנות ה-90, היחסים בין משטרת טורונטו לקהילה השחורה בעיר השתפרו; בשנת 2015, מארק סונדרס הפך למפקד המשטרה השחור הראשון בהיסטוריה של העיר.
בשנת 2005 הוקמה בצרפת "הבריגדה נגד ניגרופוביה" (BAN) במחאה על המגמה ההולכת וגדלה של אלימות משטרתית נגד שחורים.
בהמשך להתחזקות תנועת Black Lives Matter חוקרים עכשוויים החלו להתמקד בנושאי "גזענות נגד שחורים" במוסדות חינוך ובמקומות עבודה ועסקים.
בשנת 2016 בעקבות הפגנות יוצאי אתיופיה הוקם "הצוות למיגור הגזענות נגד יוצאי אתיופיה" תחת משרד המשפטים.
גזרות קנ"א הן כינוי לפרעות שביצעו נוצרים קתולים נגד יהודים בספרד בשנת ה'קנ"א (1391), במהלכן נרצחו אלפי יהודים ברחבי המדינה, בתיהם הועלו באש ובתי הכנסת הוסבו לכנסיות.
רבים מהיהודים לא עמדו בכפייה להתנצר, ונטשו את אמונתם.
עם שוך הפרעות מינתה הממשלה ועדות חקירה, אך לא נקטה פעולות של ממש נגד הפורעים, שחלקם נמנו עם השכבות הנכבדות.
גזירות 1391 פתחו תקופה של לחץ כבד על יהדות ספרד להתנצר, ועד ויכוח טורטוסה ב-1414 ואחריו התנצרו בין 33% ל-60% מתוכה, כשהם יוצרים אוכלוסיית אנוסים עצומה.
המומרים נותרו כיחידה חברתית מובחנת שהוסיפה לעורר את חשדם וקנאתם של "הנוצרים הישנים".
המאה ה-14 באירופה עמדה בסימן התפשטות המוות השחור, מגפת דבר שהגיעה מהמזרח הרחוק במאי 1348, התפשטה בעולם והרגה יותר משליש מאוכלוסיית אירופה.
במקומות רבים באירופה הואשמו היהודים בהרעלת בארות ובתפוצת המגפה.
הפרעות ביהודים, שפרצו מצפון להרי הפירנאים, הגיעו לספרד רק אחרי שני דורות, בימי גזרות קנ"א – שנת 1391.
עם זאת, כבר מאמצע המאה ה-13 היו בספרד, בעיקר בריכוזים העירוניים, דרישות לשלול את הזכויות הדתיות והאוטונומיות שהיו לשכונות היהודיות, ה"קאל".
אם קיום השכונות המיוחדות היה יתרון ליהודים הרי שבשלב מסוים הוא הפך לחיסרון.
היה קל לפגוע בהם כאשר הם היו מרוכזים במקום אחד.
בערים מסוימות, היהודים חויבו בענידת סמל מזהה על בגדיהם (Senal), או בלבישת שכמייה מעוגלת על בגדיהם.
בסוף המאה ה-14 גברה המתיחות בין המלוכה לאצולה, בין העירונים לבין עצמם ובינם לבין האצולה, וכן בין האיכרים לאדוניהם.
היהודים נמצאו בתווך, בין המחנות הניצים, וסבלו מתגרת ידם של כולם.
בשנת 1378 הטיף סגן הבישוף פראנד מרטינז מהעיר אסיחה לבודד את היהודים בעיר סביליה ולהרוס את בתי הכנסת שלהם.
בראש חודש תמוז ה'קנ"א, 4 ביוני 1391, פרצו פרעות בעיר, יהודים נרצחו ובתיהם הוצתו.
רבים מאנשי הקהילה מתו על קידוש השם ואחרים נמכרו כעבדים לערבים או השתמדו.
במהלך חודש יוני עבר גל החורבן והשמד מקהילה לקהילה והגיע לכל רחבי חצי האי האיברי: מאנדלוסיה לקסטיליה ומשם לוולנסיה, שבה נרצחו בז' באב מאתיים וחמישים איש תחת הסיסמה: "היהודים חייבים להתנצר או למות".
הפרעות הגיעו עד לאיים הבלאריים, ובהמשך גם לקהילות קורדובה ומדריד.
קהילות שלמות חרבו, כמו קהילת ברצלונה.
בטולדו נרצח רבי יהודה נכד הרא"ש עם משפחתו ותלמידיו.
חואן הראשון, מלך קסטיליה מת בשנת 1390, ובנו אנריקה השלישי, מלך קסטיליה היה קטן מכדי למלוך.
השלטון, שהיה נתון בידי אפוטרופוסים, היה חלש ולא הצליח למנוע את התפשטות המהומות.
מחמת הייאוש והסכנה היו שהמירו את דתם.
הבולט בין היהודים המומרים היה שלמה הלוי מהעיר בורגוס שבקסטיליה שהפך כעבור זמן לאיש דת נוצרי חשוב ולמטיף נגד היהודים.
הוא עלה לדרגת כהונה נוצרית וחיבר ספר ושמו "חקירה ודרישה של הכתובים" (Scrutinium Scripturarum) ובו הסביר מדוע הפך לנוצרי.
הוא חיווה דעתו כי גזרות קנ"א גרמו ליהודים לגלות את "דת האמת".
הוא המליץ להמשיך בהשפלת ודיכוי העם היהודי.
לעומת זאת, רבים מהמומרים הוסיפו לראות עצמם יהודים לכל דבר, ונהגו כנוצרים רק כלפי חוץ; דוגמה בולטת לכך הוא הפילוסוף היהודי רבי פרופייט דוראן, שנאלץ להתנצר במהלך הפרעות אך שמר על זהותו ואמונתו היהודית, ואף המשיך לכתוב ולפרסם לאחר מכן בעילום שם דברי פולמוס לטובת היהדות וחיבורים לגלגניים נגד הנצרות.
בינתיים הגיעו הידיעות לחואן הראשון, מלך אראגון שישב בסרגוסה, והוא הגיב בזעם רב, וגער באחיו, השליט המקומי בקסטיליה, בשל אדישותו מול "פשע כה מתועב" – מחאה כמעט חסרת תקדים מול פרעות ביהודים.
הפרעות הופסקו, אך מבצעיהן לא נענשו.המלך שיבח את אנשי ברצלונה, שבלמו את ההמונים, והודיע שבאוגוסט יבקר בעצמו בוולנסיה כדי לעמוד על הפשעים שבוצעו נגד היהודים, אולם משהגיע אוגוסט נרצחו גם בברצלונה 400 יהודים בידי האספסוף, והיתר התנצרו.
בין המתנצרים היו גדולי הנכבדים היהודים.
בינתיים דחה המלך את יציאתו, אולי כדי להגן על יהודי עירו שלו.בכל הזמן הזה עשה המלך מאמץ גדול לבלום את המתקפות על היהודים, אך לשווא.
רק בסרגוסה עירו ניצלו מרבית היהודים.
ההרג ביהודים היה חלק מהתקוממות של איכרים, שהייתה עתידה להפוך בהיסטוריה של ספרד למלחמת אזרחים של ממש, אך השתתפו בה גם שכבות גבוהות.
אומנם קשה לראות את המלך חואן כחסיד אומות העולם, מפני שבמידה רבה היה מוּנָע על ידי רצון לשמור את היציבות.
את נכסיהם של מקדשי השם לקח לעצמו בהיותם בעיניו "מתאבדים" ולא הותיר אותם ליורשיהם הלגיטימיים.
באוקטובר ערך המלך מסע לערים, ונהג כלפי הפורעים בסלחנות, אם כי כמה עשרות נתלו ונתבעו קנסות, שהגיעו לקופת המלך.
בשנה שאחר כך דיכא המלך מהומות בעודן באיבן.
עם חלוף הזמן ניסו חלק מהיהודים שנותרו ולא ברחו מהארץ, לשקם את קהילותיהם החרבות, ודבר זה זכה לברכת המלך, שחפץ להביא יהודים (אפילו בכפייה) להתיישב בברצלונה ובוולנסיה.
המוציא והמביא בעניינים אלו היה רבי חסדאי קרשקש.
הפילוסוף הגדול רבי חסדאי קרשקש, שהיה ידיד המלך, ניסח את המצב באומרו: "מכל רכושנו לא נשאר לנו בלתי גוויותינו, ובכל זאת לבנו יהגה אימה ועינינו אל אבינו שבשמים".
לגבי ההשתמדות משער יצחק בער, שדווקא העשירים והמשכילים היו נוחים יותר לנטוש את דתם, שבה האמינו אמונה פילוסופית, זאת לעומת פשוטי העם שדבקו בה מתוך אמונה תמימה.
גזירות קנ"א הן שיצרו את המוני האנוסים, אלו שהמירו דתם בעל כורחם, והדוקטרינה הנוצרית שללה מהם את האפשרות לחזור ליהדות (אף שלא תמכה בהמרתם בכפייה מלכתחילה).
רבי שם טוב אבן שם טוב (הראשון) ראה בהמרת הדת ההמונית תוצאה של הגישה הפילוסופית לאמונה, וטען שאלו שהחזיקו באמונה תמימה נשארו איתנים בדתם למרות הגזירות.
גזרות קנ"א הובילו לגל הגירה גדול מחצי האי האיברי.
דוגמה לכך היא משפחת אברבנאל שהיגרה מסיביליה לפורטוגל אחרי המרת שמואל אברבנאל בימים הסמוכים לגזרות קנ"א.
תחילה הלכו המהגרים לפורטוגל ובהמשך פנו רובם לצפון אפריקה ואפילו למדינות בספרד מחוץ למסגרת המלוכה של אראגון, קסטיליה ונווארה.
בין המהגרים הידועים שהגיעו לצפון אפריקה יש לציין את הריב"ש (ר' יצחק בר ששת) והרשב"ץ (ר' שמעון בן צמח דוראן) שהיו למנהיגיה הרבניים החשובים של קהילת אלג'יר.
למהגרים היהודים-ספרדים הייתה השפעה עצומה על הקהילות היהודיות בצפון אפריקה והם הביאו לתחייה תרבותית בקרב יהודי האזור.
ימי המאה ה-15 היו ליהודים מעין אתחלתא דגאולה.
נפילת קונסטנטינופול, היא "רומא השנייה", בידי הסולטאן העות'מאני מהמט השני ב-29 במאי 1453, ואותות שנראו בשמיים באותם הימים סייעו לאמונות העממיות על לידת המשיח במזרח, ולכן אנו עדים להתעוררות בקרב האנוסים להגר לשטחי האימפריה העות'מאנית באותם הימים.
כנראה יצאו לאמירות גרנדה המוסלמית, משם לנמל מאלגה ובאוניות לאיטליה וללבנט.
השיבה ליהדות מחוץ לגבולות ספרד נקטעה בשנת 1487 עם הקמת האינקוויזיציה.
כך פנו מהגרים לארץ ישראל.
עם זאת, מספר העולים לארץ ישראל בעקבות הגזרות ולאורך המאה ה-15 היה קטן למדי.
רק לאחר הגירוש מספרד בשנת רנ"ב (1492) החלו להגיע לארץ ישראל גלי עלייה גדולים מחצי האי האיברי.
חלק קטן מן הנמלטים הגיעו לצ'כיה (כמו הלוויים בני משפחת הורוביץ) ולמזרח אירופה דרך נדודים יבשתיים או באמצעות ספינות ששטו מנמלי פורטוגל.
באסופת אגרות (אגרון) מסרגוסה מהמאה ה-15 נמצאה תעודה עברית ששימשה מעין תעודת-דרכון ליהודי, פליט גזרות קנ"א, המעידה על נושאו כי הוא יהודי כשר שלא המיר את דתו.
בתעודה זו, של מאיר ב"ר טודרוס בר' חסדאי (כלומר נכדו של רבי חסדאי קרשקש), רשום שהוא "קרוב מאוד למאור הגדול מרנא ורבנא הה"ר חסדאי ע"ם יש"י" (על משכבו יבוא שלום ינוח).
התעודה ניתנה בשנת 1412. מטרת התעודה לאפשר לבעליה להציגה בפני קהילות יהודיות אם יצא "אל מרחקי ארץ", ואז ייוודע ברבים כי: "זאת תורת טהרת הבחור הלז, כל הימים טעמו בו, וריחו לא נמר".
תעודה זו מעידה על יהודים שלמרות הבעת הנכונות להמיר את דתם לנצרות, התכוונו להגר לקהילה אחרת אפילו בחצי האי האיברי, ולשמור על יהדותם, ועל מומרים שהתכוונו לחזור ליהדותם.
גזרן (שם מדעי: Rynchops) הוא סוג של עופות במשפחת הגזרניים.
בני הסוג הם עופות מים בעלי מקור אדום וארוך שחלקו התחתון גדול ומעוקל יותר מהעליון.
מבנה מקור זה מסייע לגזרן לנוע מעל למים ולתפוס בקלות מה שהוא נוגע בו.
הגזרנים חיים לאורך ביצות, נהרות ולגונות באזורים הטרופיים של אפריקה, אמריקה ודרום-מזרח אסיה.
המיון של סוג זה נמצא עדין במחלוקת כיוון שיש חוקרים המשייכים אותו למשפחת השחפיים.
בסוג זה ישנם 3 מינים.
גזֵרות תַ"ח–תָ"ט או פרעות ת"ח–ת"ט הוא הכינוי המקובל במסורת היהודית לפרעות שנערכו ביהדות פולין (בשטחי אוקראינה של ימינו, לרבות באזור קייב ובחבלים ההיסטוריים גליציה, ווהלין ופודוליה) בשנת 1648, במהלך התקוממות הקוזאקים והצמיתים שהנהיג בוגדן חמלניצקי, או "חמיל הרשע" בפי היהודים, נגד האיחוד הפולני-ליטאי.
מעשי טבח ביהודי פולין, בלארוס ואוקראינה, התחוללו במשך כל תקופת המרד, שנמשך עוד שנים, וגם אחריו, במהלך מלחמת רוסיה–פולין (1654–1667) והמלחמה הצפונית הקטנה עם האימפריה השוודית.
אלפים נטבחו או מתו ברעב ובמגפות, ורבים אחרים נמלטו, נמכרו לעבדות או המירו את דתם.
מספר ההרוגים היהודים מידי הקוזאקים המורדים ב-1648 נאמד בין כמה אלפים ל-20,000. בכלל הסכסוכים שעברו על פולין וליטא מ-1648 ועד השבת השלום בהסכם אנדרוסובו ב-1667, מוערך שנהרגו בין 40,000 ל-50,000 יהודים בסך הכול, שנטבחו בידי הקוזאקים, הרוסים, השוודים, בעלי-בריתם, וגם בידי הפולנים, שטבחו ביהודים בחשד לשיתוף פעולה עם הפולשים.
החורבן הפתאומי שהומט על קהילות רבות מתחילתו באפריל-מאי 1648, אייר ה'ת"ח, עד הפסקת התקדמות הקוזאקים בנובמבר אותה שנה, כסלו ה'ת"ט, הוא המקור לשם.
על פי ההיסטוריון אדם טלר:
ב-1569, עם הקמת האיחוד הפולני-ליטאי, הועברו שטחים נרחבים באוקראינה של היום מידי הדוכסות הגדולה של ליטא לממלכת פולין.
האצולה הפולנית (השלאכטה), שנהנתה מעצמאות רבה ואף בחרה את המלך, השליטה את מרותה באזור שהיה נתון עד אז למשיסת הטטרים מחאנות קרים ("קֵדָרים" בלשון המקורות העבריים בני התקופה).
בנחלות ממערב לנהר הדנייפר התיישבו רבבות שבאו מיתר חלקי האיחוד.
השלאכטה, בעיקר המגנאטים הגדולים שרובם היו צאצאי האצולה המקומית, הקימו אחוזות חקלאיות עצומות וכפו חוקי צמיתות נוקשים על האיכרים הרותנים המקומיים.
בין המתיישבים היו יהודים בשיעור ניכר; הם נדחקו מפולין גופא בלחץ תושבי הערים שתבעו להפחית את התחרות הכלכלית מצדם.
רבים מהם הועסקו על ידי האצולה כחוכרים ומנהלי אחוזות.
עשרות קהילות חדשות הוקמו באוקראינה, בעיקר בגדה הימנית (ממערב) של הדנייפר.
הצד המזרחי היה אזור ספר פראי יחסית, שהיה סמוך יותר לקרים ומסוכן להתיישבות, אם כי גם שם התקיימו אחוזות וערים אליהן נמשכו יהודים.
מדרום לעיקול הנהר התגוררו הקוזאקים מהסיץ' הזפורוז'י, חברה נוודית-למחצה שקיימה שגרה של לחימה מתמדת עם הטטרים.
האיחוד קיים יחסים מתוחים עם הקוזאקים וניסה להכפיף אותם למרותו תוך ניצולם לצרכים צבאיים.
האצולה נגשה ללא רחם באוכלוסייה הכללית, בעיקר בצמיתים.
המתח הכלכלי והחברתי, שהוליד גם עוינות עזה כלפי החוכרים היהודים, הוחרף על ידי ממד דתי.
בשלהי המאה ה-16, במסגרת הקונטרה-רפורמציה, הגיעו לאזור הישועים.
על אף שהתכוונו ללחום בכל גילוי של פרוטסטנטיות, הפנו במהרה את תשומת לבם אל הרותנים, שהיו רובם ככולם נוצרים אורתודוקסים ("יוונים" במקורות העבריים בני התקופה).
המלך זיגמונט השלישי היה קתולי אדוק וכמוהו גם רוב השלאכטה הפולנים.
בהשפעת לחצים אלה המירו רבים מהאצילים הרותנים את דתם.
ניסיונות דומים, שהתבטאו גם בהקמת כנסייה אוניאטית מקומית וברדיפת הכמרים האורתודוקסים שסירבו להסתפח אליה, נעשו כלפי העם הפשוט.
הזעם העממי על כל זאת תועל במהירות למעשי מרד שהובלו בידי הקוזאקים, שהיו לוחמים מנוסים; אלה התקוממו שמונה פעמים בין 1592 ל-1638.
המרקם החברתי של אוקראינה ביובל השנים לפני אירועי 1648 היה סבוך.
במאה ה-19, עם יצירת הלאומיות האוקראינית, ניסו היסטוריונים רבים לתאר עימות בין תנועת עצמאות רותנית מקומית לאצולה פולנית זרה ולמשרתיה היהודים.
לאמיתו של דבר, המגנאטים הגדולים באזור אמנם נעשו קתולים או אוניאטים ברובם אך היו נצר ליושביו המקוריים, כמו משפחת אוסטרוגסקי.
הווייבוד ירמי וישניובייצקי ("הדוכס וישנעווצקי" מיוון מצולה), גדול אויביו של חמלניצקי ובעל אחוזות ענק, היה בן למשפחה רותנית אורתודוקסית ידועה והמיר את דתו בגיל 20. ישנם דיווחים ברשומות על שיתוף פעולה בין יהודים למקומיים נגד האצולה, ועל השתתפות הראשונים בפשיטות קוזאקים.
כמו כל תושבי הערים באזור, היו היהודים מחויבים להשתתף בהגנתן במקרה של מצור.
בגדה המזרחית היו רבים מחויבים לשאת נשק למקרה של מתקפות טטרים.
אחד מקרבנותיהם של בעלי הקרקעות היה קצין קוזאקים בשם בוגדן חמלניצקי.
בראשית 1647 נגזלו רכושו וארוסתו המיועדת (ולפי דיווח אחד, נרצח בנו בן העשר) על ידי דניאל צ'פלינסקי, כפי הנראה עושה-דברו של המגנאט אלכסנדר קונייצפולסקי.
כשפניותיו של חמילניצקי לבתי-המשפט נענו ריקם, החל לארגן מרד נוסף, שהיה עתיד לעלות על כל קודמיו.
באביב 1648 הוביל חמלניצקי, שמונה להטמאן (מצביא) הסיץ' הזפורוז'י, צבא קוזאקים נגד האיחוד.
הוא כרת ברית עם הטטרים, ואלה סיפקו לו 4,000 פרשים בפיקוד טוגאי ביי.
באפריל חצה את הדנייפר עם צבאו והנחיל לכוחות הכתר שתי תבוסות מוחצות, בנהר הצהוב ב-15 במאי ובקורסון ב-26 בו.
הידיעות על ניצחונותיו הציתו התקוממות עממית אדירה בכל הארץ.
הקוזאקים והמוני העם טבחו ביהודים, באצילים, בקתולים ובאוניאטים בכל יישוב שנפל לידם.
הפרעות התפשטו גם לדרום בלארוס של ימינו, וחילות הקוזאקים הגיעו עד פינסק.
הגדה המזרחית של הדנייפר, בה הייתה האוכלוסייה אורתודוקסית כמעט כולה ונוכחות האיחוד חלשה, נפלה ללא מאבק של ממש.
למחרת קרב קורסון, ביום ראשון של שבועות, 27 במאי 1648, החלה הימלטות המונית של היהודים במחוזות הסמוכים אל הערים המבוצרות.
ירמי וישניובייצקי נסוג מאחוזותיו בלוּבּני בערך באותה העת עם צבאו הפרטי ולקח עמו כמה מאות יהודים שהיו רכושו, יחד עם שאר הפליטים; מחנהו אסף עוד יהודים בדרך.
נתן נטע הנובר, שחיבורו "יוון מצולה" הוא הכרוניקה הידועה ביותר של האירועים, תיאר את ששמע על הפרעות בגדה המזרחית שנפלה ללא שהות לידי המורדים:
כבר ב-1 ביוני נעצר המחנה העיקרי של חמלניצקי בבילה צרקווה וחדל מלהתקדם מערבה.
עם זאת, המוני העם בשטחים שנותרו בשליטת האיחוד הוסיפו להתקומם.
כמה אָטַמַנים (קצינים) קוזאקים, שהבולט מהם היה מקסים קריבונוס, פנו עם כוחותיהם לתמוך במעשי המרי.
ב-10 ביוני 1648 כבש קריבונוס את העיר נמירוב, בה הסתגרה גם אוכלוסייה יהודית גדולה.
לפי הנובר וכותבי רשומות אחרים, חיל קריבונוס התחזה לכח ידידותי והניף דגלים של צבא הכתר, בעוד שמקורות קוזאקיים מוסרים על השתלטות מבפנים.
מיד עם נפילת נמירוב, טבחו הקוזאקים את כל הקתולים והיהודים.
הנובר דיווח על 6,000 יהודים שנהרגו, מספר בלתי-סביר המוכחש על ידי היסטוריונים מודרניים אך מספק קנה מידה להרס; מרדכי נדב ציין כי אירועים בסדר הגודל של פינסק, בה נהרגו כנראה כמה תריסרי יהודים בעת שנכבשה, היו אופייניים יותר למאורעות.
מעשי טבח דומים נערכו בערים רבות אחרות, כמו פולונאה ובאר.
בנמירוב מסרו הכרוניקאים היהודים על סירוב המוני להצעת הטובחים להמיר את הדת לנצרות אורתודוקסית ולהינצל, אם כי במקביל כתב הש"ך ש"רבים הפרו ברית".
קבוצה של יהודים שנשבעה אמונים לקוזאקים והתנצרה חילצה עצמה מהעיר כעבור זמן קצר, כשנפלה נמירוב בידי וישניובייצקי.
ב-18 ביוני החל קריבונוס במצור על טולצ'ין, והבקיע את חומתה ב-21 בו.
אז הייתה רגיעה של כמה ימים וב-26 ביוני נערך טבח.
הנובר ואחרים בני הזמן טענו כי המפקד המקומי, הדוכס יאנוש צֶ'טְווֶרְטינסקי, בגד ביהודים ונתנם בידי הפורעים תוך שהוא מנסה לשווא להציל את חייו.
ישראל היילפרין הכריע כי אין ראיות לכך, וכפי הנראה ניסה צ'טוורטינסקי לפדות את כלל הנצורים באמצעות כופר, אך הקוזאקים הרגו את כולם.
הוא סבר כי השמועה נבעה מהיותו של צ'טוורטינסקי בן למשפחה אורתודוקסית אדוקה, וכי הקתולים חשדו בו בשל כך.
פראם סבר כי התיאור הוא עיוות של המסופר ב"צוק העתים" על גזירה דומה בהומל שאירעה ממש באותה העת, ב-20 ביוני 1648. מאיר משברשין סיפר בספרו כי כמה רבנים המריצו את הקהל שם למסור נפש ולא להמיר דתם, וכולם נטבחו.
גם לגבי אירוע זה יש ספיקות; קיים תיעוד על פקודה מאת האטמן בהומל, מרצ'ין נייבבה, להשמיד את כל האוכלוסייה.
בני הזמן, כמו הנובר, נטו לקשר בין גזירות ת"ח-ת"ט למסורת קידוש השם האשכנזית מימי הביניים, ממאורעות כמו גזירות תתנ"ו ב-1096 וגזירת בלוייש מ-1171. כ' בסיון, יום נפילת נמירוב, שהיה גם יום השנה לבלוייש, נקבע ב-1650 כתענית לזכר קורבנות הקוזאקים.
עם זאת, לא הייתה בימי המרד חזרה על אירועי התאבדות המונית כמו בצרפת של ימי הצלבנים.
ההיסטוריון יעקב כ"ץ נטה לייחס זאת לשחיקה באידיאל של קידוש השם במאות שחלפו, אך פראם כתב כי העיקרון נותר חזק כתמיד.
ההבדל בין הפרעות נבע לדעתו מנסיבות חיצוניות.
בניגוד לצלבנים, לרותנים המתקוממים לא הייתה מדיניות מסודרת של המרת דת: הם אכן זיהו את כל מי שלא היה אורתודוקסי כאויב, אבל לא כיוונו להפיץ את אמונתם.
אמנם רבים מהיהודים התנצרו, מיוזמתם או מאונס, אך הטבלתם לא הייתה מטרה.
גם השותפות בין הקוזאקים לטטרים, שכלל לא חפצו לאסלם איש אלא היו מעוניינים בשבויים, שללה כל ממד דתי מוצהר מהפרעות.
ישנם דיווחים על יהודים שהתנצרו מרצונם ונהרגו בכל זאת.
לכנסייה המזרחית לא הייתה מסורת של מיסיונריות ולא היה קשר ישיר בינה לפורעים.
אלה מצדם עסקו בביזה והרג לשמם, באצולה, בקתולים ובאוניאטים ממש כביהודים.
פאולוס מחלב שביקר בארץ כמה שנים לאחר מכן סיפר על רצון להשמדה, לא הבאה תחת כנפי הכנסייה.
גם המוני העם, שלא היו בקיאים בגדרים ההלכתיים של שעת השמד אך היו מודעים היטב לעיקרון מתוך מסורת ארוכה, תפסו את המאורעות כמאבק מעמדי-פוליטי ולא כניסיון להמירם, כפי שעולה בדיווחים רבים, הן מהכרוניקות והן מעדויות בפני בתי דין לאחר מעשה.
בטולצ'ין, לפי הצהרות שניתנו לפני דייני לבוב ב-6 באוגוסט 1648 כדי להתיר עגונה שבעלה אבד שם, לא הייתה כל קריאה לטבול לנצרות, אלא הרג מזורז.
פראם תלה בכל אלה את היעדרן של התאבדויות המוניות.
בספטמבר ספגו צבאות האצילים מפלה כבדה בקרב פילאבצי, ולמעשה לא נותר כל כוח משמעותי עד ורשה עצמה.
חמלניצקי התקדם לכיוון לבוב וזמושץ'.
בלבוב הוצע לתושבי העיר להסגיר את היהודים בתמורה להסרת המצור, אך הם סירבו.
כבכל הערים האחרות, נטלו היהודים חלק בהגנתה.
בסוף נובמבר, מחשש לניהול מערכה ממושכת בחורף ולאחר שמלך פולין-ליטא החדש הציע לו ויתורים נרחבים, נסוג חמלניצקי לקייב.
הלחימה התחדשה בסוף מאי 1649, ונמשכה לסירוגין עוד שנים.
מעשי הרג בהיקף גדול נערכו ביהודי אוקראינה וחלקי בלארוס שנפלו בידי המורדים.
מספר המתנצרים, שרבים מהם הוחזקו בדתם החדשה גם לאחר כיבוש מקומות מגוריהם על ידי נאמני הכתר, היה גדול דיו עד שב-2 במאי 1650 הורה המלך יאן קז'ימייז' בצו מיוחד לאפשר לכל הרוצה בכך לשוב ליהדות.
רבים מאוד נשבו על ידי הטטרים.
בקרב היהודים רווחה הסברה כי אלה היו מעוניינים בכל יהודי כדי שייפדה מאוחר יותר בשוקי העבדים על ידי בני הקהילות המקומיות.
עם זאת, לעיתים קרובות הם רצו רק בעבדים שיניבו מחיר כדאי.
אלה כללו נשים צעירות, גברים בגילאי עבודה וילדים.
היו מקרים בהם דחו ניסיונות של ההמון הרותני למכור להם את מי שלא נכללו בין אלה.
דווח גם כי הפרידו זקנים ועבדים לא-מבוקשים אחרים מהשבויים שתפסו, ושרפו אותם חיים כדי שלא יכבידו על השיירות.
עם זאת, הטטרים לא נטלו חלק במעשי הטבח הידועים כמו טולצ'ין ונמירוב, שהיו מעשה ידיו של קריבונוס.
הקוזאקים עצמם לא לקחו עבדים, אלא הרגו את מי שנפל לידיהם.
הקהילות היהודיות התגייסו למאמצי הפדיון, שהתמקד בעיקר בשוק הגדול בקושטא.
גיוס תרומות נרחב נערך בכל העולם היהודי: מס מיוחד הוטל על ידי ועד ארבע ארצות באזורים שלא נפגעו מהמרד, הקראים בבירה העות'מאנית העלו תרומות, ובעיקר סייעה חברת פדיון שבויים המבוססת של ונציה, ששליחיה הגיעו עד המבורג ואמסטרדם כדי לבקש צדקה לשם כך.
בכספים אלה וממונה שלה פדתה קהילת קושטא 1,500 איש עד יולי 1651, בסכום כולל של 150,000 רֵיאָל כסף ספרדי.
בסך הכל נקנו כ-2,000 איש שנפלו בשבי ב-1648, חלקם בשווקים מרוחקים כפרס ואלג'יר.
מספר הקורבנות היהודים הוערך בידי בני הזמן, שהתבססו על שמועות ואומדנים, כעצום.
שמואל בן נתן פיידל, בספר "טיט היון" מ-1650, מנה 281 קהילות שנחרבו וטען כי 600,000 יהודים נהרגו.
ב-1654 העניק צאר מוסקובי סוזרניות לחמלניצקי וצבאותיהם פלשו יחד לאיחוד, הן באוקראינה והן בצפון, בבלארוס ובליטא.
בראשית אוגוסט 1655 נפלה וילנה לידי הכובש ונערך טבח המוני, אם כי בני הזמן דיווחו שרוב היהודים הספיקו לברוח מבעוד מועד.
באוקטובר נלכדה לובלין, שם מוסרות הכרוניקות על כ-2,000 יהודים שמתו, האסון הגדול ביותר של המערכה החדשה.
ההיסטוריון דב ויינריב, בהתבסס הן על רשומות פולניות והן על עדויות משו"תים, קבע כי המספר הנכון הוא כנראה כמה מאות.
הרוסים נטו גם הם ללקיחת שבויים רבים, וגל חדש של עבדים יהודים הגיע לשווקים ב-1655 וב-1656. שוב החל מאמץ גדול לגייס תרומות לפדיונם.
בקיץ 1655 פלש לרפובליקה אויב החדש, האימפריה השוודית בראשות המלך קרל גוסטב.
מלחמה זו הייתה ההרסנית מבין המאבקים שעברו על פולין-ליטא בהפרש ניכר; היא מוערכת עד היום כגרועה ממלחמת העולם השנייה בהיקף הנזק היחסי שנגרם לארץ.
במה שנודע בדיעבד כ"מבול השוודי" הוחרבו כליל הנחלות העשירות והמאוכלסות ביותר של פולין גופא.
הנסיבות הובילו לרעב גדול באותה שנה.
בני הזמן היהודיים דיווחו על הפולשים כאוהדים יחסית אליהם.
אף כי הם לא נקטו בפעולות מיוחדות כנגדם למעט הרג אקראי, מתו יהודים רבים יחד עם שאר העם ברעב, במגפות ובחרב.
כך, לדוגמה, רובע קז'ימייז' היהודי בקרקוב נהרס כליל במצור על העיר בספטמבר-אוקטובר 1655 והניצולים נמלטו לבוהמיה ומוראביה.
האיחוד כמעט והתפורר: אצילים רבים האמינו שקרל גוסטב יטיב עמם והחליפו צדדים עם צבאותיהם.
המגנאט יאנוש ראדזיוויל נשבע לו אמונים בתמורה להגנה מן הרוסים וניתק את ליטא מן האיחוד.
אך הכף הוטתה עקב מעשי הטבח והביזה של השוודים ובעיקר התעוררות הרגש הקתולי עם ההגנה המוצלחת על מנזר יסנה גורה מנובמבר.
השלאכטה החלו להתמרמר נגד המלך השוודי, שהזניח את ענייניהם, ורובם חידשו את נאמנותם ליאן קז'ימייז'.
המוני העם והאצולה הזוטרה, בראשות ההטמאן סטפן צ'רנייצקי, פתחו במלחמת גרילה נגד הכובשים הלותרנים.
בסתיו 1656 העריך הצאר כי שוודיה עשויה להתעצם יתר על המידה ועבר לתמוך במלך פולין.
המורדים, שהונעו גם על ידי בגידתו של ראדזיוויל הקלוויניסטי, ניהלו את מה שתפסו כמאבק עבור הכנסייה הקתולית.
לותרנים, קלוויניסטים, נאו-אריאנים, אורתודוקסים ויהודים כולם סומנו כאויבים ונחשדו כמשתפי-פעולה עם השוודים.
מיליציות עממיות, בלתי-סדירים וכוחות הכתר טבחו בהם לעיתים מזומנות.