tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הילדים הלכו לבית ילדים, טוני ארמן הושמה במחנה נשים בבריסאגו.
חלק מעוזרי הבריחה שלהם נעצרו בצרפת, גורשו למזרח על ידי הגרמנים ונרצחו במחנות ריכוז.
לאחר תום המלחמה שימש ארמן כמנהל אדמיניסטרטיבי בארגון החינוך היהודי אורט בלוגאנו וכתב מאמרים בכתבי עת שווייצריים.
בשנת 1949 עברה המשפחה, אז כבר עם שלוש בנות, לישראל ובהמשך השתכנה בירושלים.
ארמן כתב שירים ורומנים בגרמנית בישראל ופרסם את עשרות ספריו בירושלים, חלקם בהוצאת ראובן מס, חלקם בהוצאה עצמית.
ארמן, לאו, בתוך: דב אמיר: חייהם ויצירתם של סופרים גרמנים בישראל: ביו-ביבליוגרפיה, 1980, עמ' 39 (בגרמנית)
לאה ששקו (נולדה ב-9 בינואר 1964) היא מתרגמת ישראלית ועורכת ספרותית שתרגמה ספרות יפה בעיקר במסגרת עבודתה בהוצאת גוונים ובספרית מעריב.
נולדה בקיבוץ דגניה ב' למלכה לבית נֵרְגָאוֹן וליצחק ששקו.
אִמה נולדה בירושלים למשפחה ס"טית דור שביעי בירושלים.
אביה נולד ברוסיה הלבנה, היה ניצול שואה והגיע לאחר מלחמת העולם השנייה, במסגרת עליית הנוער לקיבוץ דגניה.
בגיל חמש עברה, עם משפחתה, להתגורר בחולון ושם גדלה והתחנכה.
למדה את לימודיה התיכוניים בבית הספר תיכון חדש בחולון (סיימה ב-1982).
בשירותה הצבאי שירתה כמדריכה בקורס רכזות כוח אדם בבה"ד 11.
לאחר תום שירותה למדה בשנים 1985-1989 לתואר ראשון בתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב.
עם סיום לימודיה החלה לעבוד כמתרגמת ועבדה במשך כעשרים שנה בתחום.
כיום עובדת כספרנית ומתגוררת בגבעתיים.
ששקו למדה לתרגם ספרות יפה במסגרת עבודתה בהוצאות עקד וגוונים (שהיו בבעלות איתמר יעוז-קסט ומריצה רוסמן).
איתמר יעוז קסט ועודד פלד היו המדריכים שלה בתחילת דרכה כמתרגמת.
בשנים 2004-1993 - שימשה כעורכת ספרותית בהוצאות עקד וגוונים.
גולת הכותרת של פעילותה בהוצאת גוונים הייתה עריכת הסדרה "גוונים של שחור", שבה ראו אור ספרי מקור וספרות מתורגמת.
בנוסף היא תרגמה ספרים מאנגלית לעברית, ערכה ספרות מקור והייתה עורכת תרגום.
בשנים 2005-2012 - עבדה כמתרגמת מאנגלית לעברית ב"ספרית מעריב", והייתה המתרגמת הראשית של הוצאת הספרים עד לסגירת ההוצאה בשנת 2012 ומכירתה לידי כתר הוצאה לאור.
תרגומיה זכו, בדרך כלל, לשבח.
כך למשל ציין המבקר רן יגיל בביקורתו, כי תרגומה של ששקו לספרו של דון דלילו, "נקודת אומגה", הוא "קולח ומהנה".
במחצית השנייה של שנות ה-90 הקימה, יחד עם מריצה רוסמן, מנהלת הוצאת גוונים, חנות לספרי שירה בשם "צרצר" ב"מרתף עקד" ושם הן ערכו גם ערבי שירה.
ג'ים גרימסלי, הטביעה שלי, 2005
ריצ'רד בראוטיגן, כדי שהרוח לא תישא זאת לכל עבר, 2002
נאוואל ע-סעדאווי, זיכרונותיה של אישה רופאה, 2000
ג'ים גרימסלי, ציפורי חורף, 1999
ג'ני דיסקי, הנסיכה הנעלמת, 1997
עריכת ספרות מקור בהוצאת גוונים
כל הקיץ כל הלילות: סיפורים ישראליים על כמיהה לאהבה (אסופת סיפורים שנבחרה על ידי ששקו), 1997
קוונטין טרנטינו, תרגום: אסף גברון, ספרות זולה (תסריט), 2000
ניק קייב, תרגום: גיורא לשם, ותרא האתון את המלאך, 2000
ג'יימס גרהאם באלארד, תרגום: לי עברון-ועקנין, קראש, 2000
הארי קרוז, תרגום: אורי דרומר, מאהב צלקת, 1999
ליאופולד פון זאכר-מזוך, תרגום: שלמה טנאי, ונוס בפרווה, 1998
דיק, תרגום: בועז וייס, סורק אפלה, 1997
מאלה נאן, מקום יפה למות בו, 2012
קיין, הדוור תמיד מצלצל פעמיים, 2011
דון דלילו, נקודת אומגה, 2010
דייוויד רולינס, פיקדונות מוות, 2009
אלמור לנארד, כוכב עולה, 2009
לורה פיצג'רלד, פרחים בלב, 2009
לורה פיצג'רלד, רעלה של ורדים, 2008
מרגוט לייווסי, לגרש את ורונה, 2006
ג'יימס גרהאם באלארד, מבחר סיפורים ומאמרים לאתר האינטרנט "מארב" (כתב עת מקוון לאמנות ותרבות), 2009
לואיס סצ'ר, צעדים קטנים, עם עובד, 2006
"לאהוב את החיים" הוא שיר מאת דני גרנות שכתב יובב כץ, הלחין יאיר קלינגר ועיבד בני נגרי.
השיר בוצע לראשונה בשנת 1968 בתוכנית "זמר בדרום" של להקת פיקוד הדרום, שגרנות היה בין חבריה.
לאחר שחרורו הקליט את השיר, במילים מעט שונות, באלבום הבכורה שלו, "דני גרנות" משנת 1969.
השיר זכה להצלחה גדולה, וצעד במצעדים השבועיים של הגל הקל 13 שבועות לפחות, בין אוקטובר 1969 לבין ינואר 1970. בשיאו צעד בראש המצעד למשך שבועיים (8 עד 15 בדצמבר 1969).
במצעד השנתי תש"ל (1970) של הגל הקל דורג השיר במקום התשיעי.
לָאוֹ דְזה (בסינית: 老子, מילולית: מאסטר זקן), לעיתים לאו צוּ, לאו טְצֵה או לאוזי, אבי תורת הדאואיזם ומגדולי הפילוסופים הסינים.
על פי המסורת הסינית חי במאה השישית לפנה"ס.
מיוחסת לו כתיבת הדאו דה ג'ינג, החיבור הראשון של התנועה הדאואיסטית, שהיא אחת משלוש מערכות האמונה הגדולות בסין.
תורתו של לאו דזה תרמה רבות לעיצוב התרבויות הסיניות הקדומות בפרט, ותרבויות המזרח הרחוק בכלל.
לא ידוע כמעט דבר על חייו של לאו דזה, ועצם קיומו ההיסטורי מוטל בספק.
על-פי המסורת המקובלת, הוא נולד בכפר קו במחוז חנאן של ימינו, שהיה שייך לממלכת צ'ו, בשלהי תקופת האביב והסתיו (בין 722 ל-481 לפנה"ס).
שמו המקורי היה לי אר (בפיניין: Lǐ Ěr, ובכתב סיני: 李耳), והוא גם זוהה עם הדמות לאו-דן (老聃, Lǎo Dān).
הוא שימש כספרן בספרייה הקיסרית של שושלת ג'ואו, היה מנהל הגנזך ויועצו של הקיסר.
האגדה מספרת על פגישה שהתקיימה בינו לבין קונפוציוס, בשעה שזה בא ללמוד את כתבי הספרייה, שבסופה ציין קונפוציוס שלמד יותר משיחתו עם לאו דזה מאשר מהמגילות אותן בא לקרוא.
כאשר הקיסר בחר בקונפוציוס להיות מחוקק האומה החליט לאו דזה לפרוש ולצאת למסע אל הרי ההימלאיה.
מששמע הקיסר על עזיבתו העביר הוראה לשומרי הגבולות לעצור אותו ולא לאפשר לו לעבור עד שיכתוב את עיקרי תורתו וכך, בגבול טיבט, עצר אותו השומר, יִין שִׂי, ובמשך שלושה חודשים כתב לאו דזה במחברת כמעט חמשת אלפים סימנים סיניים בעלי משמעויות רבות.
לפי המסורות הדאואיסטיות רצה יִין שִׂי ללמוד מלאו דזה את תורתו, ולכן ביקש ממנו לכתוב את פרטיה.
כך כתב ומסר לו לאו דזה את ספר הדרך וספר הסגולה, אשר ידועים כיום כספר אחד: ה"דאו דה ג'ינג".
אותו יִין שִׂי למד את הכתבים ונעשה מאוחר יותר לאבי האסכולות הדאואיסטיות המסורתיות.
על אחרית ימיו של לאו דזה מסופר כי רכב על-גבי תאו מים אל-עבר המערב, ומאז לא נודעו עקבותיו.
הוא מוצג באומנות לעיתים קרובות כאשר הוא רוכב על תאו.
חיבורו היחיד של לאו דזה, ה"דאו דה צ'ינג", הוא אוסף של 81 שירים קצרים, המציגים את יסודות התפיסה הדאואיסטית, ועוסקים בהתנהגות ראויה, בצורת הממשל הרצויה ובאיזון בין יסודות שונים.
הם קוראים לחיי פשטות, מתינות, והרמוניה עם הסביבה, ומשבחים את דרכו של החכם, הפועל על ידי התערבות מזערית ככל הניתן על-מנת להשפיע על סביבתו.
משמעותם של חלק מהשירים סתומה ונתונה לפרשנויות שונות.
משפט מרכזי מתוך הספר: "עשה באפס מעשה והכל מעצמו ייעשה" (על פי הגרסה המקובלת).
לֵאוֹ העשירי היה האפיפיור משנת 1513 ועד מותו.
לאו נולד בפירנצה ללורנצו דה מדיצ'י ("המפואר") ולקלאריצ'ה אורסיני.
בזכות קשריו של אביו עם האפיפיור אינוקנטיוס השמיני התמנה כבר בגיל 7 לכומר, שנה מאוחר יותר לראש מנזר בצרפת, בגיל 11 לראש המנזר הבנדיקטיני מונטה קאסינו ובגיל 14 מונה לקרדינל.
מגיל צעיר גילה נטייה לספרות ולאמנות, ופחות ללימודי התאולוגיה הנוצרית.
הוא היה אדם נעים הליכות, אם כי לא מצודד למראה: הוא היה שמן מאוד ומגושם, ובעל נטייה להזעה מוגזמת.
בגיל 38 בלבד נבחר לאפיפיור, אולי כאיזון לקודמו הלוחמני יוליוס השני.
לפי השגריר הוונציאני, אמר עם היבחרו: "אלוהים נתן לנו את האפיפיורות; הבה ניהנה ממנה!" הציטוט הזה, גם אם אמינותו ההיסטורית מוטלת בספק, נהפך לסמל של כהונתו כאפיפיור.
הוא ערך משתאות והעלה מחזות וקונצרטים בארמונו, והרעיף כספים ביד נדיבה על בני משפחתו ועירו, אבל גם על החולים והנזקקים.
בהשוואה לקודמיו, הקפיד על מילוי חובותיו הדתיות; אך בראש מעייניו עמדו הספרות והאמנות.
בתקופתו הפכה רומא לאבן שואבת לסופרים ולמשוררים מכל אירופה, לא כולם דווקא מהשורה הראשונה, שחיו על שולחנו.
הוא המשיך להעסיק את רפאל, שהגיע לרומא בהזמנתו של יוליוס השני.
בתקופתו של לאו הגיע רפאל לפסגת הקריירה שלו בעבודותיו בקפלה הסיסטינית ובחדרי הוותיקן (Stanze).
רפאל היה אחראי גם על המשך בנייתה של בזיליקת סן פייטרו, אך זו לא התקדמה מפאת מחסור בתקציב.
לאו קיבל בירושה מקודמו את ועידת הלטראנו החמישית.
הוועידה התכנסה כמשקל נגד לוועידה שהתכנסה בפיזה בתמיכתם של לואי ה-12 והקיסר מקסימיליאן, ושנועדה להחליף את סמכותו של האפיפיור באזורים מסוימים במועצות דתיות מקומיות.
היה בוועידה ניסיון לערוך רפורמות חיוניות בכנסייה, אך בשל העדר תמיכה של האפיפיור היא התפזרה ב-1517 ללא הישגים משמעותיים.
ומי שיעבור יחול עליו חרם האפיפיור לאו העשירי, וכן אובדן הספרים בארצות הכנסייה הרומית הקדושה.
במישור הפוליטי נהג לאו, כמו קודמיו, כנסיך רנסאנס לכל דבר.
הוא מינה לארכיבישוף של פירנצה את בן דודו ג'וליו דה מדיצ'י (מאוחר יותר האפיפיור קלמנס השביעי).
ב-1517, לאחר ניסיון התנקשות בחייו, מינה לא פחות מ-31 קרדינלים חדשים ובכך היטה לטובתו את הקולגיום (המועצה) של הקרדינלים.
ב-1513 פלש לאיטליה לואי ה-12 כדי לממש את תביעותיו למילאנו ונאפולי.
כדי להתגונן מפניו לאו כרת ברית עם ספרד; צרפת נוצחה בקרב נוברה (Novara) ונסוגה.
שנתיים מאוחר יותר, עם עלייתו של פרנסואה הראשון לכס הצרפתי, פלשו הצרפתים בשנית.
הפעם הם ניצחו את ספרד, האימפריה הרומית הקדושה ואנגליה בקרב מריניינו (Marignano).
בעקבות הקרב נחתם בין פרנסואה ולאו הקוֹנְקוֹרְדָט של בולוניה, שהקנה למלך צרפת סמכויות מעשיות רחבות במינויים כנסייתיים בצרפת, אך הכיר בעליונותו הפורמלית של האפיפיור.
בסכסוך הירושה של האימפריה הרומית הקדושה לאחר מותו של הקיסר מקסימיליאן תמך לאו בפרידריך השלישי, הנסיך הבוחר מסקסוניה.
כאשר בסופו של דבר זכה בכתר קרלוס הראשון מלך ספרד, התייצב בכל זאת לצדו ונגד פרנסואה מלך צרפת.
הכנסייה הקתולית נקלעה לקשיים כלכליים כתוצאה מהמלחמה עם צרפת, בניית כנסיית סן פייטרו, מסע הצלב המתוכנן נגד הטורקים ופזרנותו הכללית של לאו העשירי.
כדי לגייס כסף לקופת הכנסייה נאלץ לאו למכור אינדולגנציות ומשרות כנסייתיות ולקחת הלוואות בריבית קצוצה.
שיטת האינדולגנציות קדמה אמנם ללאו במאות שנים, אך איתרע מזלו והוא כיהן בתקופה שבה פרסם מרטין לותר את תשעים וחמש התזות שלו, בתגובה לדרשותיו של נזיר דומיניקני שהטיף לאינדולגנציה, והתחיל בכך את תנועת הרפורמציה.
לאו ניסה לגרום ללותר לחזור בו מדבריו בדרכים שונות, ואף פרסם את הבולה Exsurge Domine שבה הוקיעוֹ ככופר.
לאחר שלא חזר בו, נידה אותו מהכנסייה בבולה Decet Romanum Pontificem.
רעיונותיו של לותר התפשטו במהירות בצפון אירופה, אך לאו לא התייחס ברצינות הראויה לאיום שעמד לפתחה של הכנסייה הקתולית; הוא הניח שכפי שהכנסייה שרדה דורות רבים של מינים, כך תגווע גם תנועתו של לותר.
לאו העשירי נפטר ממחלת המלריה בדצמבר 1521.
לאו הניתק לעשה הוא סוג של לאו (מצוות לא תעשה) בתורה, אך בשונה מלאו רגיל, לאו זה ניתן לתיקון על ידי קיום מצוות עשה שמתקנת את העבירה.
העובר על לאו הניתק לעשה אינו נענש עליו בעונש מלקות.
בתלמוד מתקיים דיון על הגדרתו של לאו זה:
לדעת רבי יוחנן, דווקא אם חיוב העשה קיים רק מחמת הלאו נחשב ניתק לעשה, אך אם חיוב העשה קיים קודם עבירת הלאו לא נחשב ניתק לעשה.
לדוגמה, טמא הנכנס למקדש לוקה משום הלאו של "ולא יטמאו את מחניהם", אף על פי שמחויב במצות עשה של "וישלחו מן המחנה כל צרוע וכל זב וכל טמא לנפש", משום שמצות העשה שלא להיות בתוך המחנה מוטלת עליו אף קודם שעבר על הלאו ונכנס למחנה.
לדעת החולקים עליו, אף במקרים אלו נחשב ניתק לעשה.
הענקה: אדם המשלח את עבדו או את אמתו ללא הענקה, עובר בלא תעשה שנאמר "לֹא תְשַׁלְּחֶנּוּ רֵיקָם" (), אולם הכתוב ניתקו לעשה, שנאמר "הַעֲנֵיק תַּעֲנִיק לוֹ" (שם, יד').
המקור לכך שלא לוקים על לאו הניתק לעשה שנוי במחלוקת.
לדעת רב פפא, המקור לכל דיני מלקות על לאוים הוא בנין אב מדין מלקות על חסימת שור, כיוון שכך, לוקים רק על לאו הדומים ללאו של 'לא תחסום'.
לאו שניתן לתיקון על ידי עשה לא דומה ללאו של חסימה ומשכך לא לוקים עליו.
לדעת רבא לעומת זאת, המקור הוא בסברא לפיה מצוות עשה שמתקיימת לאחר הלאו באה להסיר את עונש המלקות מהלאו.
יש מחלוקת בין רבי יוחנן לריש לקיש באילו תנאים מתקיים הפטור ממלקות בלאו הניתק לעשה, ובאילו תנאים לוקים:
לפי ריש לקיש אדם לא לוקה כאשר 'קיים' את העשה, ואילו כאשר לא 'קיים' אותו הוא לוקה.
כלומר, בשביל להיפטר ממלקות על לאו הניתק לעשה צריך לקיים את העשה המדובר בתוך זמן מוגדר, ואם האדם לא קיימו הוא לוקה.
קיימים ברש"י שני הסברים לאותו פרק זמן: א.
כאשר בית הדין דנים את האדם הם מורים לו לקיים את העשה, ואם הוא לא עושה אותו, הוא לוקה.
כך לדוגמה, אדם שגזל חייב להשיב את הגזילה, ואם יגיע לבית הדין הדיינים יאמרו לו להחזיר את הגזלה.
אם לא יעשה זאת הוא ילקה.
בשביל להפטר ממלקות האדם צריך לקיים את העשה בתוך כדי דיבור מעשיית הלאו.
לדוגמה, אם אדם לקח ציפור עם גוזליה הוא מחויב לשחרר אותה.
אם לא יעשה זאת בתוך כדי דיבור מלקיחתה עם הגוזלים הוא ילקה.
לפי רבי יוחנן לעומת זאת, אדם לוקה כאשר 'ביטל' את העשה, ואילו כאשר לא 'ביטל' את העשה הוא לא לוקה.
כלומר, הפטור על לאו הניתק לעשה קיים תמיד, כל עוד האדם לא מנע מעצמו את האפשרות לקיים את העשה.
אם האפשרות לקיים את העשה קיימת, או שנמנעה על ידי גורם שאיננו האדם, הוא לא ילקה על כך.
לדוגמה, על אדם שמוציא שם רע על אשתו חל איסור לגרש אותה.
אם עבר על האיסור ועשה זאת, עליו להתחתן איתה שוב.
כל עוד יש לו אפשרות לעשות זאת הוא לא לוקה על הלאו.
אבל אם הוא גרם לכך שהוא לא יוכל להתחתן איתה, כגון שהדיר אותה על דעת רבים מלהנות ממנו, הוא לוקה.
לעומת זאת, אם לא הוא שגרם לכך שלא יוכל להתחתן איתה שוב, אם היא מתה לדוגמה, הוא לא לוקה, כי לא הוא שביטל את היכולת לקיים את העשה.
ההסבר לאי הענישה תלוי במחלוקת רבי יוחנן וריש לקיש מתי לוקים.
לדעת ריש לקיש בעצם לאו הניתק לעשה מחייב מלקות, אלא שיכול להיפטר מהמלקות על ידי שיקיים העשה.
ולדעתו של רבי יוחנן ההסבר הוא שכיון שניתן לקיים העשה עדיין לא נשלם העבירה על איסור הלאו ורק בביטול העשה נשלמת עבירת הלאו.
לאו הקדוש (באיטלקית: San Leone) הוא קדוש נוצרי והקדוש מגן של העיירה סן לאו (San Leo) במחוז מארקה באיטליה, הנקראת על שמו.
לאו הקדוש היה ידידו של מרינוס הקדוש, והשניים היו סתתים.
לפי המסורת המקובלת מקורם של השניים באי ראב בדלמטיה, כיום בקרואטיה, והם נמלטו מארץ מולדתם כדי להציל עצמם מרדיפות הקיסר דיוקלטיאנוס.
הם הגיעו לרימיני באיטליה והמשיכו בעבודתם כסתתי אבן.
את האבן לצורכי מלאכתם חצבו בהר טיטאנו (Monte Titano) השוכן כיום בעיר סן מרינו.
לאחר מכן נפרדה דרכם של שני הקדושים, ובעוד שמרינוס התיישב בהר טיטאנו, והעניק את שמו לסן מרינו ולבירתה, התיישב לאו בהר פליצ'יאנו (Monte Feliciano) הסמוך.
יחד עם קהל מאמיניו, חצב לאו את מגוריו בצוק והקים בו קפלה.
הוא מת ב-1 באוגוסט 360, ויום זה היה ליום חגו.
גופתו של הקדוש הופקדה בסרקופג אבן, והמכסה שלו שמור בקתדרלה בעיר סן לאו, הנקראת על שמו (Cattedrale di San Leone).
לפי המסורת נחשב לאו הקדוש לבישוף הראשון של מונטפלטרו (Montefeltro), שמה הקודם של סן לאו, אף שהדיוקסיה של סן מרינו-מונטפלטרו (לטינית Dioecesis Sammarinensis-Feretrana), השייכת לארכיבישופות רוונה, הוקמה רק בשנת 826. הקתדרלה בסן לאו משמשת כקתדרלת משנה בדיוקסיה יחד עם בזיליקת סן מרינו.
לפי המסורת, בשנת 1014 ניסה היינריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה להעביר את הגופה לשפייר, אך סמוך לווגנצה שליד פרארה החלו הסוסים שהובילו את העגלה להתפרע, ואילצו את הקיסר להותיר את הגופה באתר.
המקום נקרה "סן לאו די ווגנצה" (San Leo di Voghenza).
לאו הראשון או לאו הגדול כיהן כאפיפיור מ-29 בספטמבר 440 ועד פטירתו.
לימים, האפיפיור בנדיקטוס ה-16 כינה את כהונתו של לאו כ"אחת הכהונות החשובות ביותר בהיסטוריה של הכנסייה".
לאו נולד למשפחת אצולה איטלקית, והיה הראשון מבין האפיפיורים של הכנסייה הקתולית שזכה לתואר "הגדול".
על פי ה"ליבר פונטיפיקליס" נולד לאו בטוסקנה.
בשנת 431 כבר הגיע לתפקיד רב השפעה בכנסייה, וראיה לכך ניתן למצוא בפנייתו של קירילוס האלכסנדרוני אליו בבקשה שיפעיל את השפעת הכנסייה הקתולית בסכסוך שבינו לבין יובנליוס הקדוש מירושלים על השליטה הפטריארכלית בארץ ישראל.
מעמדו ניכר גם בכך שנבחר על ידי קיסר האימפריה הרומית המערבית להכריע בסכסוך בין פלביוס אאטיוס לבין אלבינוס - ממנהיגי האימפריה הרומית המערבית באותה עת.
בעת שנעדר מרומא על מנת להכריע בסכסוך, נפטר האפיפיור סיקסטוס השלישי ב-11 באוגוסט 440 ולאו נבחר פה אחד לרשת אותו.
ב-29 בספטמבר אותה שנה החל לכהן כאפיפיור.
בשנות כהונתו פעל לאו לחזק את מעמד האפיפיור בכנסייה ואת מעמדו באימפריה הרומית.
עד כהונתו הואצלו סמכויות רבות של האפיפיור לפטריארכים מקומיים.
בתקופת כהונתו חיזק לאו את מעמד האפיפיור כראש הכנסייה, וכסמכות העליונה בתחום השיפוט הכנסייתי.
כאשר הילריוס מארל הדיח את בישוף בזאנסון כלידונוס בגלל שהתעלם מבכירותו, כביכול, ובגלל שהתיימר לתואר מטרופוליטן של בזאנסון, הועלתה תלונה על כך בפני לאו.
הלה פנה לקיסר ולנטיניאנוס השלישי וזה, לבקשתו, הוציא צו ב-6 ביוני 445 אשר הכיר בסמכויות האפיפיור (הבישוף של רומא) על יתר הבישופים, וזאת בשל חשיבות העיר רומא והיות האפיפיור יורשו של פטרוס הקדוש.
צו זה הפך למעשה את פסיקת האפיפיור לחוק כנסייתי, ואת מעמדו כראש המערכת המשפטית הכנסייתית.
הצו קבע כי כל התנגדות להחלטות האפיפיור תראה כבגידה, וכן הורה לראשי הפרובינקיות להשתמש בכוח ולהביא לרומא את כל מי שמסרב לציית לצו כנסייתי להגיע אל העיר.
לאו השתמש בצו זה והביא לנישולו של הילריוס מארל מהזכות לקדש בישופים, לכנס ויעודים ולפקח על הכנסייה בפרובינקיה.
לאו שלח צווים לבישופים של קמפניה, פיקנום וטוסקנה בשנת 443 ודרש כי יצייתו להוראותיו, ובשנת 447 נזף בבישוף סיציליה על כך שמנהגי הטבילה שלהם שונים מהנחיות רומא.
בשנת 445 התפתחה מחלוקת בין לאו לבין דיוסקורוס מאלכסנדריה - הפטריארך של אלכסנדריה (האפיפיור של אלכסנדריה).
לאו התעקש שמרכז הכנסייה צריך להיות ברומא, וזאת מאחר שמרקוס המבשר היה תלמידו של פטרוס הקדוש.
דיוסקורוס ראה את מעמדם של מרקוס ופטרוס כשווה, ולכן מעמדו היה זהה, לפי עמדתו, לזה של לאו.
יוון ניצבה בין האימפריה הרומית המערבית לבין האימפריה הרומית המזרחית ולכן הן לאו והן פטריארך קונסטנטינופול ניסו להגביר את השפעתם בה.
האפיפיור אינוקנטיוס הראשון יצר את תפקיד המטרופוליטן של תסלוניקי במטרה להגביר את השפעת כנסיית רומא ביוון.
לאו כתב בשנת 446 לבישוף תסלוניקי, אנסטסיוס ונזף בו על התנהגותו כלפי בישופים מטרופוליטנים אחרים שהיו כפופים לו.
בוועידת אפסוס השנייה שנערכה ביוזמת תאודוסיוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית בשנת 449, קראו נציגיו של לאו את ה"טומה" - ה"מכתב" שהופנה לארכיבישוף פלביאנוס מקונסטנטינופול, הוועידה התעלמה מהמכתב.
במטרה להגביר את השפעתו במזרח, יזם לאו את ועידת כלקדון - ועידה אקומנית של הכנסייה שנערכה בין 8 באוקטובר ו-1 בנובמבר 451, בעיר כלקדון שעל הגדה המזרחית של הבוספורוס.
הוועידה נערכה לאחר מותו של הקיסר תאודוסיוס השני (בשנת 450) ובהיעדר השפעתו והתנגדותו נשמעו נציגיו של לאו בוועידה, ומכתבו מוועידת אפסוס השנייה.
נציגיו של לאו התקבלו בכבוד גדול, ואחד מהם היה לנשיא הכבוד של הוועידה.
הוועידה קיבלה את עמדתו של לאו, שללה את הדוקטרינה המונופיזיטית, ופרסמה את צו כלקדון שפירט את אנושיותו המלאה ואלוהותו המלאה של ישו, הצלע השנייה של השילוש הקדוש.
במעשיו הצליח לאו להנחיל את דוקטרינת עליונות פטרוס הקובעת את עליונותו של בישוף רומא (האפיפיור) על יתר הבישופים והארכיבישופים.
המשך היחלשותה של האימפריה הרומית המערבית נתן ללאו הזדמנות להגביר את עוצמתו הפוליטית.
בשנת 452 פלש אטילה מלך ההונים לאיטליה ואיים לכבוש את העיר רומא.
הקיסר ולנטיניאנוס השלישי שלח שלושה נציגים לשאת ולדון עם אטילה: גנאדיוס אוויאנסו, טריגטיוס ולאו.
בעקבות המשא ומתן נסוג אטילה מרומא.
נסיבות הנסיגה אינם ברורות וככל הנראה הוצעו לאטילה סכומי כסף גבוהים בתמורה לכך שלא יבזוז את העיר, לצד העובדה שחייליו של אטילה היו עמוסים ביזה, ותחינת האפיפיור להגן על המקומות הקדושים בה יצרו לאטילה מוצא של כבוד בכך שבחר שלא לבזוז את העיר הקדושה לנצרות.
אף שנסיבות המשא ומתן אינם ברורים, היסטוריונים נוצריים שייכו את הצלחת המשא ומתן ללאו.
לאו נפטר ב-10 בנובמבר 461 ונקבר באתר קבורה ייחודי לו בבזיליקת פטרוס הקדוש.
לאחר מספר שנים הועברו עצמותיו לקבר בו נטמנו ארבעת האפיפיורים שקדמו לו ונשאו את השם "לאו".
במאה ה-18 הוצאו עצמותיו של לאו מהקבר המשותף, והוא נקבר בקפלה המוקדשת לו.
לאו הוכרז כקדוש נוצרי בכנסייה הקתולית ובכנסייה האנגליקנית.
יום חגו הוא ב-10 בנובמבר (בעבר נחוג יום חגו ב-28 ביוני - יום הטמנת עצמותיו בבזיליקת פטרוס הקדוש).
הכנסייה הנוצרית האורתודוקסית מציינת את יום חגו ב-18 בפברואר.
לאו השלושה עשר (נולד בשם ג'ואקינו וינצ'נצו רפאלה לואיג'י פצ'י; באיטלקית: Gioacchino Vincenzo Raffaele Luigi Pecci; 2 במרץ 1810 – 20 ביולי 1903) היה האפיפיור ה-256 של הכנסייה הקתולית מפברואר 1878 עד מותו ביולי 1903.
הוא נולד ב-2 במרץ 1810 בעיר קארפינטו רומאנו, למשפחת רוזנים איטלקית.
בסיום לימודי התאולוגיה והמשפט בסמינר הקתולי בעיר ויטרבו מונה פצ'י לתפקיד נונציו (שגריר מדינת האפיפיור) בבלגיה בשנת 1843. שלוש שנים לאחר מכן קודם לתפקיד הבישוף של העיר פרוג'ה באיטליה.
בתחילת שנת 1878 מונה לתפקיד ראש לשכת האפיפיור פיוס התשיעי.
שמונה חודשים לאחר המינוי הלך פיוס לעולמו ולאו נבחר על ידי חבר החשמנים לרשת אותו בתפקיד.
לאו המשיך את מדיניות קודמו בכל הקשור ליחס העוין לאיחוד איטליה.
הוא נחשב לאחד האפיפיורים האינטלקטואליים, וכמי שזכויות הפועלים והעובדים היו חשובים לו ביותר - כפי שבא לידי ביטוי באנציקליקה Rerum novarum שפרסם ב-1891.
בשנת 1896 הופיע בסרט דוקומנטרי בשם Santità papa ("הוד קדושתך") והפך לאפיפיור הראשון שהופיע בסרט אי פעם.
לאו השלושה עשר היה האפיפיור המבוגר ביותר שכיהן בתפקיד (מת בגיל 93).
תקופת כהונתו היא השלישית באורכה (אחרי קודמו בתפקיד פיוס התשיעי והאפיפיור יוחנן פאולוס השני).
ב-20 ביולי 1903 מת לאו השלושה עשר ברומא, ותחתיו נבחר לכס האפיפיורות פיוס העשירי.
לאו הניתן לאזהרת מיתת בית דין הוא מצוות לא תעשה אשר יש עליה עונש של מיתת בית דין, כגון לא תנאף או חילול שבת.
לדעת רבי עקיבא אין לוקים על לאו זה אף במקרה שאינו מתחייב מיתה (כגון שלא התרו בו).
וכן נפסק להלכה, שאין לוקים על לאו זה.
בדין העובר על לאו זה שיש בו מיתת בית דין, נחלקו בתלמוד, התנאים רבי עקיבא ורבי ישמעאל:
לדעת רבי ישמעאל לוקים אף על לאו זה כשאר לאוים.
לדעת רבי עקיבא אין לוקים אף במקום שאין חייב מיתה כגון שלא התרו בו למיתה.
טעמו, כיוון שאין עונשין אלא אם כן מזהירין, כלומר, שאין מתחייבים עונשי מלקות ומיתה אלא אם כן מוזהרים עליהם בלאו, וכיון שלאו זה כבר הוצרך לחייב עונש מיתה אין אפשרות ללמוד ממנו שיחייב גם עונש מלקות.
דעת התוספות שאף לאו הכולל מספר מעשים ורק על מקצתם יש עונש מיתה, אינו לוקה אף על עבירת המעשים שאין עליהם עונש מיתה.
כגון המחמר בשבת אינו לוקה, כיוון שהלאו הוא הלאו הכללי של כל איסורי שבת שיש עליהם עונש מיתה, למרות שעל מחמר אין עונש מיתה.
בדעת הרמב"ם, כתב הרב איסר זלמן מלצר בספרו אבן האזל שחולק על התוספות וסובר שבמקום כזה לא נחשב שניתן לאזהרת מיתת בית דין.
לאו גייר פון שוופנבורג היה מפקד שריון בכיר בוורמאכט במלחמת העולם השנייה.
פון שוופנבורג נולד למשפחת אצולה ב-2 במרץ 1886 בפוטסדאם, כבן לקולונל בחיל הפרשים של וירטמברג.
הוא התגייס לצבא הגרמני הקיסרי ב-1904, ושירת ברגימנט הדרגונים ה-26 (וירטמברג ה-2), ובין השנים 1911–1914 למד באקדמיה הצבאית בברלין.
במלחמת העולם הראשונה נלחם כקצין פרשים בחזיתות השונות, וסיים אותה בדרגת ריטמייסטר (סרן).
לאחר המלחמה הצטרף פון שוופנבורג לשורות הרייכסווהר ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה, וב-1932 הועלה לדרגת אוברסט.
בין השנים 1933–1937 כיהן פון שוופנבורג כנספח צבאי בבריטניה, בלגיה והולנד, וב-1935 הועלה לדרגת גנרל מיור.
בזמן המשבר בחבל הריין הזהיר פון שוופנבורג מפני ההרפתקנות של היטלר ושלא לזלזל בכוח הבריטי, ועל כך קיבל נזיפה משר המלחמה ורנר פון בלומברג.
ב-1937 מונה פון שוופנבורג למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-3, והועלה לדרגת גנרל לוטננט.
עם פרוץ המלחמה היה פון שוופנבורג מפקד דיוויזיית הפאנצר ה-3, ולחם עימה במערכה בפולין, כחלק מהקורפוס ה-19, במסגרת הארמייה הרביעית.
ב-7 באוקטובר 1939 פרש פון שוופנבורג מתפקידו עקב מחלה, ולאחר החלמתו מונה ב-15 בפברואר 1940 למפקד הקורפוס ה-24, וב-1 באפריל 1940 הועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים (שהומרה ב-1941 לדרגת גנרל חיל השריון).
במהלך המערכה על צרפת לחם פון שוופנבורג עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות C, ולאחר מכן פיקד על הסבת הקורפוס לקורפוס ממונע.
במבצע ברברוסה פעל הקורפוס שבפיקודו במסגרת קבוצת הפאנצר השנייה כחלק מקבוצת ארמיות מרכז, ונטל חלק בקרבות ביאליסטוק-מינסק וסמולנסק, ולאחר מכן השתתף בקרב על מוסקבה.
ב-21 ביוני 1942 מונה פון שוופנבורג למפקד קורפוס הפאנצר ה-3, וב-20 ביולי 1942 מונה פון שוופנבורג למפקד קורפוס הפאנצר ה-40, ופיקד עליו במהלך הקרב על קווקז.
בתחילת 1943 לאחר תקופת המתנה בעתודת המילואים, מונה פון שוופנבורג לסגן מפקד קורפוס הפאנצר ה-76 בצרפת, ובקיץ 1943 מונה למפקד קורפוס המילואים ה-58.
ב-24 בינואר 1944 הוטל על פון שוופנבורג להקים את קבוצת הפאנצר מערב - עתודה אסטרטגית של החזית המערבית שכללה 10 דיוויזיות פאנצר ופאנצרגרנדיר, והוצבה באזור פריז.
פון שוופנבורג פיקד על קבוצת הפאנצר בשלב הראשון של הפלישה לנורמנדי, אך הודח ב-5 ביולי 1944 בעקבות כישלונו בבלימת כוחות בעלות הברית.
באוגוסט 1944 מונה פון שוופנבורג למפקח הכללי על כוחות השריון, ושימש בתפקיד זה עד סיום המלחמה.
במאי 1945 נפל פון שוופנבורג בשבי האמריקאי.
פון שוופנבורג שוחרר מהשבי ב-1947. לאחר שחרורו כתב ספר אוטוביוגרפי, ולאחר מכן שימש כיועץ לבונדסוור.
פון שוופנבורג התגורר באירשנהאוזן ליד מינכן, עד למותו ב-27 בינואר 1964.
בתו בלאנש פון שוופנבורג הייתה נשואה לקורט כריסטוף פון פפויל, שהיה הלורד האחרון של יאהנספלד ושימש כחבר במועצת אירופה.
אריה לאו גולדהמר (זהבי) (Leo Goldhammer; 18 במרץ 1884 - 18 ביולי 1949) היה עיתונאי, משפטן, סוציולוג, סטטיסטיקן, מנהיג ציוני ואיש ציבור יהודי-אוסטרי ומאוחר יותר ישראלי.
גולדהמר נולד במיכאילן שבבוקובינה, האימפריה האוסטרית, לטייקון יצחק גולדהמר ואשתו סופי.
גדל בבירת הדוכסות, צ'רנוביץ, וב-1904 עבר לבירת האימפריה, וינה.
ב-1914 נישא לסידוני, נולד לו בן אחד, אלפרד (עימנואל), ושני נכדים, רות גולדהמר (אלדר) ואהוד גולדהמר.
בשנת 1939 עלה לארץ ישראל המנדטורית.
הוא מת ב-1949 לאחר שסבל במשך זמן מה מגידול מוחי.
לאחר סיום לימודיו בגימנסיה הממלכתית בצ'רנוביץ, הוא למד משפטים ומדעי המדינה באוניברסיטת וינה, ולאחר מכן למד כלכלה באקספורט אקדמי (Export Akademie) שבווינה.
מאוחר יותר למד בברלין סוציולוגיה מגאורג זימל, וכלכלה לאומית בפרנקפורט מפרנץ אופנהיימר.
בנוסף לעבודתו כעורך דין, גולדהמר היה פעיל בתנועה הציונית, ומעורב בחיי החברה והתרבות של הקהילה היהודית הגדולה בווינה.
הוא פרסם מאמרים רבים, כמו גם כתבים, עבודות וספרים, רובם בגרמנית, וכן מספר מחקרים על המעמד הסוציו-אקונומי של האוכלוסיות היהודיות של צ'רנוביץ ווינה.
בין השנים 1933-1937 הוא היה העורך והמפרסם של כתב העת "דאס ורדנדה פלשתינה", וכתב כמה מאמרים בכתב העת "די שטימע - יידישע צייטונג".
יחד עם עוד כמה פעילים ציונים הוא ייסד ב-1914 את "התנועה האקדמית תאודור הרצל", שפרסמה מאמרים בנושא ספרות עם ישראל וכן בסוגיית הציונות.
ב-1921 הוא נהיה חבר בנשיאות הענף האוסטרי של הקרן קיימת לישראל, ושירת בתור יושב ראש בשנים 1937-1938. כמו כן היה מעורב בארגון המגבית קרן היסוד.
ב-1925 הוא נבחר כציר לאספה הלאומית של הסוכנות היהודית באוסטריה, ושימש כיושב ראש בה בשנים 1926-1930. לאו ייצג את הקהילה היהודית הציונית של אוסטריה בקונגרסים הציוניים החמישה עשר עד העשרים ואחת.
כמו כן, גולדהמר היה גם נשיא הקהילה היהודית בווינה, יושב ראש הספרייה היהודית הלאומית (Volksbibliothek), ונשיא הסניף האוסטרי של ליגת ארץ ישראל העובדת.
הוא גם היה פעיל במועדון הספורט היהודי "הכח וינה", והיה ראש מחלקת השחייה התחרותית.
אחרי סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית נעשה גולדהמר מעורב בעליית הנוער, שעודדה עלייה לארץ ישראל.
אחרי 1938 מרבית פעילותו החברתית והפוליטית התקיימה בישראל, כאחד ממייסדי מפלגת העלייה חדשה, וכחבר אספת הנבחרים.
הוא התיישב בחיפה והיה ראש מחלקת רישום האוכלוסין במשרד הפנים עד 1949.
האפיפיור לאו האחד עשר , כיהן מ-1 באפריל 1605 ועד מותו, והיה בין האפיפיורים עם תקופת הכהונה הקצרה ביותר.
נולד ב-2 ביוני 1535 כאלסנדרו אוטביאנו דה מדיצ'י לבית מדיצ'י בפירנצה, שהשתייכה לדוכסות פירנצה, שהייתה בשליטת משפחתו.
הוריו היו פרנצ'סקה סביאטי ואוטאביאנו דה מדיצ'י, שהיה אחיינו של האפיפיור לאו העשירי.
אביו של אלסנדרו נפטר כשהוא היה ילד, והוא למד בביתו של כומר דומיניקני, וינצ'נצו ארקולנו.
אלסנדרו רצה לפנות ללימודי כמורה, אולם אמו התנגדה לרעיון, בשל היותו הזכר היחיד במשפחה, ובשל כך שלחה אותו לבית הדוכס הגדול של טוסקנה, שם הוסמך כאביר מסדר סן סטפנו.
מאוחר יותר, בשנת 1560 הוא נסע לרומא, שם הוא התחיל ידידות שנמשכה לאורך כל חייו עם פיליפ נרי.
אמו של אלסנדרו נפטרה בשנת 1566, ולאחר מכן הוא המשיך בלימודי הדת, וב-22 ביולי 1567 הוא הוסמך ככומר.
אלסנדרו שימש כשגרירו של האפיפיור פיוס החמישי בפירנצה מ-1569 עד 1584. בשנת 1573 התמנה על ידי האפיפיור גרגוריוס השלושה עשר לבישוף פיסטויה, ובשנת 1574 הוא מונה לארכיבישוף פירנצה.
בשנת 1583 הוא מונה לקרדינל על ידי האפיפיור סיקסטוס החמישי, ובשנת 1596 הוא נשלח על ידי האפיפיור קלמנס השמיני לצרפת - לחצרה של מארי דה מדיצ'י, שם שהה עד לשנת 1598.
ב-14 במרץ 1605, אחד-עשר יום לאחר מותו של קלמנס השמיני, החלה הקונקלווה לבחירתו של האפיפיור החדש.
בין המועמדים הבולטים לאפיפיורות היו ההיסטוריון צ'זארה בארוניוס והישועי המפורסם רוברטו בלרמינו.
אולם, פייטרו אלדוברנדיני, מנהיג המפלגה האיטלקית בקרב הקרדינלים, הצטרף לקרדינלים הצרפתיים והביא לבחירתו של אלסנדרו, כנגד המשאלה המפורשת של פליפה השלישי, מלך ספרד.
נאמר כי אנרי הרביעי, מלך צרפת אמר כי הוא השקיע 300,000 דוקטים בקידום המועמדות של אלסנדרו.
ב-1 באפריל 1605 נבחר הקרדינל אלסנדרו דה מדיצ'י כאפיפיור, והוא בחר להיקרא לאו האחד עשר, לכבוד דודו האפיפיור לאו העשירי.
ב-10 באפריל הוכתר אלסנדרו לאפיפיור על ידי הפרוטודאקון, הקרדינל פרנצ'סקו ספורצה, וב-17 באפריל הוא עבר להתגורר בבזיליקת יוחנן הקדוש.
כתוצאה מהטקס נחלש לאו האחד עשר והצטנן, וב-27 באפריל הוא מת.
לאו האחד עשר כונה פאפא לאמפו ("אפיפיור הברק"), מכיוון שהאפיפיורות שלו הייתה כל כך קצרה.
לאו החמישי כיהן כאפיפיור מיולי 903 עד מותו.
לאו החמישי נולד במקום שנקרא פריאפי, ליד ארדאה.
למרות שהוא היה כומר, כאשר הוא נבחר לאפיפיור לאחר מותו של האפיפיור בנדיקטוס הרביעי ביולי 903, הוא לא היה הכומר הראשי של רומא.
במהלך כהונתו הקצרה, לאו העניק לקנונים של בולוניה בולה אפיפיורית מיוחדת (epistola tuitionis), שבה הוא פטר אותם מתשלום מיסים.
עם זאת, לאחר שכיהן קצת יותר מחודשיים, לאו נלכד על ידי כריסטופר, הקרדינל של סן לורנצו בדמסו והושלך לכלא.
כריסטופר עצמו נבחר לאפיפיור (903-904), ולמרות שנחשב כיום לאנטי-אפיפיור, הוא נחשב עד לאחרונה לאפיפיור לגיטימי.
לאחר תקופה קצרה הודח כריסטופר על ידי סרגיוס השלישי, ועל פי מקורות מסוימים, הוא כלא את האנטי-אפיפיור כריסטופר ואת לאו החמישי ולאחר זמן ציווה להוציאם להורג בחניקה.
האנציקלופדיה הקתולית מכחישה את הסיפור ומכנה אותו "מפוקפק ביותר".
עם זאת, בגלל היותו האפיפיור היחיד שידוע עליו שציווה על רצח של אפיפיור אחר והיותו האפיפיור היחיד שבנו הלא חוקי התמנה גם הוא לאפיפיור (יוחנן האחד עשר), נקראת הכהונה שלו "העגומה והבזויה".
האפיפיור לאו הרביעי היה אפיפיור מ-10 באפריל 847 עד למותו בשנת 855. הוא זכור כמתקן הכנסיות הרומיות שנפגעו במהלך הפשיטה המוסלמית על רומא, ובניית חומה סביב גבעת הוותיקן כדי להגן על העיר.
האפיפיור ליאו יזם כוח ימי משותף של ערים איטלקיות שנלחמו וניצחו בקרב הימי של אוסטיה נגד המוסלמים.
לאו נולד ברומא בשנת 790, וקיבל את ראשית חינוכו במנזר סנט מרטין הבנדיקטיני.
הוא משך את תשומת לבו של האפיפיור גרגוריוס הרביעי, שהפך אותו לתת-דיאקון.
הוא מונה לקרדינל דיאקון של סאנטי קוואטרו קורונאטי ("ארבעה הקדושים המוכתרים") על ידי האפיפיור סרגיוס השני.
באפריל 847 נבחר לאו פה אחד לאפיפיור, בעקבות מותו של סרגיוס השני.
בשל ההתקפה של הסרצנים על רומא בשנת 846, אשר גרמה לאנשים לחשוש לביטחון העיר, הוא הוכתר ב-10 באפריל 847 מבלי להמתין להסכמת הקיסר.
לאו החל בתיקון בזיליקת סנט פאולוס, שניזוקה בעקבות פשיטת הסרצנים על רומא.
כאמצעי זהירות מפני פשיטות נוספות, הוא שיפץ באופן יסודי, ובנה מחדש לחלוטין חמישה עשר מן המגדלים הגדולים, ומאז נקראו החומה והעיר הלאונינית על שמו.
במהלך שלטונו הוא היה צריך להגן על העיר רומא נגד התקפות מהמזרח.
בשנת 849 זכה צבא האפיפיור לניצחון מכריע על הסרצנים בקרב הימי של אוסטיה, והדבר שכנע אותו שלא ניתן להסתמך על הגנת צי האימפריה הביזנטית וכי יש להקים כח ימי ייעודי להגנה על רומא, והוא הקים לשם כך את הצי האפיפיורי.
ליאו הרביעי ערך שלושה סינודים, האחד בשנת 850, בנוכחות לואי השני, והשניים האחרים פחותים בחשיבותם.
ב-17 ביולי 855 מת לאו ברומא, ובמקומו נבחר בנדיקטוס השלישי.
קיימת אגדה ולפיה מת לאו בשנת 853, ולאחר מותו כיהנה האפיפיורית יוהנה עד לשנת 855.
האפיפיור לאו השביעי היה האפיפיור מ-3 בינואר 936 עד מותו בשנת 939.
בחירתו של לאו השביעי לאפיפיורות הובטחה על ידי אלבריק השני מספולטו, שליט רומא באותה עת, לאחר מותו של האפיפיור יוחנן האחד עשר.
אלבריק רצה לבחור את האפיפיור, כדי שהאפיפיורות תמשיך להיכנע לסמכותו.
לאו היה הכומר של כנסיית סיקסטוס הקדוש ברומא, ונחשב לנזיר בנדיקטיני.
הייתה לו שאיפה קטנה כלפי האפיפיורות, אבל הסכים תחת לחץ לקבל אותה.
לאו השביעי שלט שלוש שנים בלבד.
רוב הבולות האפיפיוריות שלו היו מענקי פריבילגיה למנזרים, ובייחוד למנזר קלוני.
לאו קרא לאודו מקלוני לתווך בין אלבריק להוגו מפרובאנס, אביו החורג של אלבריק, מלך איטליה.
אודו הצליח במשא ומתן על הפסקת אש לאחר שהסדיר נישואים בין בתו של הוגו, אלדה לאלבריק.
לאו השביעי מינה גם את פרידריך, הארכיבישוף של מיינץ, כמתקן בגרמניה.
לאו אפשר לפרידריך לגרש יהודים שסירבו להיטבל, אך הוא לא אישר את הטבלתם הכפויה של היהודים.
ב-13 ביולי 939 מת לאו ברומא, ובמקומו נבחר לאפיפיור סטפנוס השמיני.
האפיפיור לאו השישי היה האפיפיור במשך שבעה חודשים בלבד, מ-9 ביוני 928 ועד מותו בפברואר 929. תקופת שלטונו הייתה בתקופה הידועה בשם "האובסקורום".
לאו השישי נולד בשנת 880 למשפחה רומאית, ואביו היה כריסטופורוס, שהיה פרימיצ'ריוס תחת האפיפיור יוחנן השמיני בסביבות שנת 876. המסורת מספרת שהוא היה בן למשפחת סנגויני.
מיד לפני בחירתו לאפיפיור, לאו שימש כקרדינל-כומר של כנסיית סנטה סוזאנה.
ליאו נבחר לאפיפיור בסביבות יוני 928, בתקופה של אנרכיה.
הוא נבחר על ידי הסנטריקס מרוזיה, שהשתלטה על רומא באמצעות שליטתו של בעלה גידו, מרקיז טוסקנה, והורתה על כליאתו וקודמו של קודמו של לאו, האפיפיור יוחנן העשירי.
במהלך שלטונו הקצר, לאו אישר את החלטות הסינוד של ספליט.
הוא השלים את חקירות קודמו על המצב הכנסייתי בדלמטיה, והחל לתת את הפליום ליוחנן, הארכיבישוף של סאלונה, וציווה על כל הבישופים של דלמטיה לציית לו.
הוא גם ציווה על ההגמון של נונה ואחרים להגביל את עצמם לשטח הדיוקסיה שלהם.
לאחר מכן הוא הוציא איסור על קסטרטו להיכנס לאיחוד הנישואין.
הוא גם פנה לעזרה נגד הפושטים הערבים שאיימו על רומא, וקבע כי "מי שמת נאמן במאבק הזה לא יראה את עצמו מסורב להיכנס לממלכה השמימית".
לאו נפטר ב-12 בפברואר 929, ונקבר בבזיליקת פטרוס הקדוש, והאפיפיור סטפנוס השביעי נבחר במקומו.
לאו הבא מכלל עשה הוא איסור שאינו מפורש בתורה, אלא מדויק מההיתר הכתוב בתורה.
החובה להימנע מהמעשה מוגדרת כמצוות עשה שקיומה מתבצע בשב ואל תעשה, כלומר באי-עשיית פעולה.
מכיוון שאיסור זה הוא כמצוות עשה ולא כלאו, אדם העובר עליו אינו מתחייב במלקות.
הגדרת איסור זה מורכבת מכיוון שמדובר באיסור הנלמד מכך שהתורה התירה או ציוותה לעשות מעשה מסוים, ולכן ישנה מחלוקת האם להתייחס אליו כאל מצוות עשה או מצוות לא תעשה.
בתלמוד הבבלי נכתב מספר פעמים: "לאו הבא מכלל עשה – עשה", אך נחלקו הראשונים כיצד להבין מימרא זו.
יש הסוברים שאכן מדובר במצוות עשה.
מנגד יש האומרים שמדובר במצוות לא תעשה והמימרא של הגמרא באה ללמד שלא לוקים על לאו זה, כמו כל מצוות עשה.
פרטיו של איסור זה נלמדים גם הם ממצוות העשה אליה הוא שייך.
למשל, מהפסוק "ואכלו את הבשר בלילה הזה" למדים שאכילת קרבן הפסח מבעוד יום הוא לאו הבא מכלל עשה.
ולכן יש צורך שאכילת הבשר תהיה זהה לאכילת הבשר בזמנו, כדי להתחייב בלאו זה, ועל כן הוא מתחייב רק אם אכל אותו צלוי ולא נא וכן שאר דיני אכילת קרבן פסח.
כתבו הראשונים שהמבטל מצוות עשה אינו נחשב לעובר על לאו הבא מכלל עשה, מכיוון שרק היפוך בעשיית המצווה נחשבת ללאו הבא מכלל עשה, ולא לאי עשייתו.
למשל, יש מצווה לאכול בכור בהמה טהורה בשנה הראשונה לחייו, אך האוכלו לאחר שנה זו אינו עובר על לאו הבא מכלל עשה אלא רק הפסיד את קיום המצווה.
בפרשת כי תצא יש פסוק הכתוב בלשון עשה, ומתייחס למצרי ואדומי: "בנים אשר ייוולדו להם דור שלישי יבוא להם בקהל ה'".
אך בפועל קיום המצווה נעשה בשב ואל תעשה, כלומר באי-החתונה עימם עד דור שלישי.
בפרשת אמור מופיע ציווי לכהן גדול: "כי אם בתולה מעמיו ייקח אשה".
כלומר שאסור לו לישא בעולה, בין אם גרושה או אלמנה.
לאו גולדברגר, בשמו המלא ד"ר לאו בודאי-גולדברגר (בהונגרית: Goldberger Leó, בודפשט, 2 במאי 1878 – מאוטהאוזן, 5 במאי 1945) היה תעשיין יהודי-הונגרי, אחת הדמויות המפורסמות של תעשיית הטקסטיל ההונגרית, שמילא תפקיד חשוב מאוד במודרניזציה של תעשייה זו בעשורים הראשונים של המאה העשרים.
האב הקדמון של משפחת גולדברגר, משפחה יהודית-הונגרית, (בהונגרית: Goldberger család), נקרא בשמו הפרטי פרץ, והיה צורף שעל פי המסורת המשפחתית היגר להונגריה מפדובה או מוונציה, לפי סברה אחרת הגיע להונגריה ממוראביה והתיישב באובודה.
בנו של פרץ היה פרנץ גולדברג - ששינה את שמו לגולדברגר בראשית המאה ה -19 - והוא נולד בהונגריה בשנת 1755.
פרנץ גולדברגר הוריש את העסק לבנו, שמואל גולדברגר (1784–1848).
עם מותו של שמואל גולדברגר, אשתו, ארז'בט אדלר, השתלטה על ניהול המפעל.
האלמנה פרשה בשנת 1861 (נפטרה בשנת 1869) והעבירה את החברה לבניה.
המשפחה קיבלה תואר אצולה בשנת 1867, עם הזכות להוסיף לשם המשפחה את הקדומת בודאי.
משנת 1870 ניהל קארוי גולדברגר את החברה.
בנו הבכור היה ברטולד גולדברגר, שעמד בראש החברה עד מותו בשנת 1913.
ליאו גולדברגר נולד כבנו השני של ברטולד.
הוא סיים משפטים בבודפשט ובווינה והצטרף לחברה.
הוא היה מנהל עסקים, מנהל כללי ולאחר מות אביו סגן נשיא וגם מנכ"ל.
משנת 1920 התמנה לנשיא ולמנכ"ל החברה.
החברה הייתה ספקית לצבא במלחמת העולם הראשונה.
בגלל בעיות אספקת חומרי גלם, לאו גולדברגר כבר חשב על הרעיון להקים מפעל לסריגה ואריגה משלו בנוסף למפעל הגימור וההדפסה של הבדים, אך הדבר התאפשר רק בשנת 1923 לאחר תום המלחמה.
רק אז הוקם מפעל האריגה בקלנפלד, בחלקו בעזרת משקיעים זרים שווייצרים (Schweizerische Bankverein).
אז הוקמה החברה בע"מ לאריגה-טויה בשם WESPAG, שמניותיה היו בבעלות מלאה של חברת גולדברגר.
מכיוון שלא נמצא אזור מתאים באובודה, הוקם לבסוף המפעל החדש בשנת 1923 בקלנפלד על דרך בודאפוק.
המפעל נקרא אז "מפעלי טקסטיל קלנפלד" ( KELTEX).
בשנת 1922 קנתה החברה בניין משרדים ברחוב יאנוש ארני במרכז בודפשט (שהיה עד אז בשכירות החברה) והקימה שם את המשרדים המרכזיים וחלק משמעותי ממחסן המוצרים המוגמרים שלה.
(הבניין עדיין עומד בימינו, וניתן לקרוא עליו את הכיתוב "גולדברגר".
כיום הוא מאכלס מחלקה של האוניברסיטה המרכז-אירופית).
בשנת 1930 הוקם מפעל אריגת המשי ובשנת 1932 מפעל טוית חוטים לאריגה גסה בעיקר עבור בגדי חורף.
לאו גולדברגר הנהיג מספר חידושים.
הוא זיהה מיד את חשיבותו של זהורית תחמוצת הנחושת, שהופיעה בראשית המאה ממנה ניתן היה לייצר בדים מבריקים ורכים שהיו דומים למשי טבעי.
הוא התחיל את השימוש בהם בשנת 1919 לייצור מוצרים ממותגים בשם "פַּרִיזֶט" (בגדים, חולצות והלבשה תחתונה), אשר עבורם השיג את הזכות הבלעדית לייצורם מחברת בֶּמְבֶּרְג הגרמנית.
בשנות השלושים הנהיג את דפוס הסרט ואת השימוש בצבע אינדיגו סינתטי.
את המשבר הכלכלי העולמי בשנות השלושים עברה החברה טוב יחסית.
משנת 1934 הקימה החברה כמה חברות בנות בחו"ל (אנגליה, בלגיה, איטליה, צרפת, ארצות הברית, קנדה, אוסטרליה ובמקומות אחרים, אפילו במדינות אסיה ואפריקה) כדי למכור את מוצריה, ושילבה כמה חברות סחר מקומיות קטנות יותר.
הם הגיעו לשיאם בשנים 1938–1939: הם קיבלו פרסים והוקרה בתערוכות עולמיות, וזכו להצלחה עצומה עם בדי ה"פריזט".
ליאו גולדברגר גר משנת 1934 בסנטאנדרה.
במלחמת העולם השנייה נותקו קשריה של החברה מעבר לים, תוך חיזוק הקשר עם טורקיה ומדינות הבלקן, משם התקבלו חומרי גלם כנגד מוצרים מוגמרים.
למרות המלחמה, גולדברגר המשיך לפתח את מפעלו: הוא קנה מכונות, רישיונות חדשים והקים מפעל חדש לעיבוד תחליף הכותנה.
לאו גולדברגר היה אישיות ידועה ומוערכת בתקופתו.
הוא שמר על קשר עם סופרים, מדענים, שחקנים; עם עמותות מקצועיות וחברתיות שונות, ארגוני צדקה, שבכמה מהם הוא היה מעורב בניהול.
בשנת 1937, הוקמה בתמיכתו הכספית המחלקה לכימיה של הטקסטיל של "האוניברסיטה ההונגרית המלכותית לטכנולוגיה ולכלכלה על שם יוז'ף נאדור".
הוא היה חבר בבית העליון של הפרלמנט ההונגרי.
לאחר חקיקת החוק היהודי השני (1939) הוא קיבל אישור מיוחד משר התעשייה לשמור על תפקידו כנשיא ומנכ"ל.
היו לו גם יחסים טובים עם שליט הונגריה העוצר מיקלוש הורטי ומשפחתו.
עם זאת, כל זה לא חסך ממנו את המאסר של הגסטאפו ביום כניסת הוורמכט להונגריה ב־19 במרץ 1944, ביום הראשון ממש לכיבוש הונגריה, ואת גירושו למחנה הריכוז מוטהאוזן.
אף על פי שהצליח להישאר בחיים עד שחרור המחנה, הוא מת מרעב ב -5 במאי 1945, ימים אחדים לפני סיום מלחמת העולם השנייה.
מפעל גולדברגר אחרי מות לאו גולדברגר
באפריל 1944 הורו הרשויות בהונגריה על הפסקת פעילות המפעלים הגדולים והעברת ציודם לגרמניה.
הדבר חל גם על מפעל גולדברגר.
עם זאת, החברה לא יישמה תקנה זו והמשיכה בייצור, אם כי ברמה מופחתת מאוד.
הם ספגו נזק משמעותי כתוצאה מההפצצות של בעלות הברית ואובדן שוקי הייצוא שלהם, אך הייצור עדיין יכול היה להתחדש לאחר המלחמה, אם כי בקושי רב.
הגב' גולדברגר שכיהנה כיו"ר הדירקטוריון הפקידה את הנהלת החברה בידי מיהאי בורג, בן המשפחה, ובשנת 1945, אנטל גולדברגר, שחזר ממחנה הריכוז, נכנס לתפקיד המנכ"ל.
החברה הולאמה ב-26 במרץ שנת 1948 ונקרא אז "מפעלי טקסטיל גולדברגר וחברה למסחר בע"מ".
היא פורקה בשנות ה-90 של המאה ה-20.
קרול (Leo Gratten Carrol 26 באוקטובר 1886 - 16 באוקטובר 1972) היה שחקן קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה בריטי.
לאו גראטן קרול נולד בWeedom, בריטניה לקצין צבא קתולי שקרא לו על שם האפיפיור שהיה אז בתפקיד, לאו השלושה-עשר.
הוא החל להופיע על הבמה ב-1912 אך רצה קריירה צבאית כאביו.
במלחמת העולם הראשונה הוא לחם בצרפת, יוון וארץ ישראל שם נפצע ואושפז למשך שנתיים.
לאחר זאת ויתר על קרייה צבאית וחזר לבמה שם המשיך להופיע בהצגות בברודוויי ובלונדון.
ב-1934 עבר להוליווד והחל לשחק בסרטים.
סרטו הראשון היה Sadie McKee (1934) לצד ג'ואן קרופורד.
הוא שיחק לרוב בתפקידים משניים.
ב-1939 שיחק באנקת גבהים, ב-1950 באבי הכלה לצד אליזבת טיילור וב-1951 שיחק בסרט "שועל המדבר: סיפורו של רומל" בתפקיד פלדמרשל גרד פון רונדשטט ובסרט "זרים ברכבת".
ב-1952 שיחק בהרע והיפה לצידו של קירק דאגלס, ב-1952 שיחק בשלגי הקילימנג'רו לצידו של גרגורי פק, ב-1955 שיחק בסרט "אנחנו לא מלאכים" לצידם של המפרי בוגרט ופיטר יוסטינוב ובטרנטולה.
ב-1956 שיחק בסרט "הברבור" לצדה של גרייס קלי.
ב-1961 שיחק לצד היילי מילס בסרט אבא מתארס, ב-1963 שיחק בסרט הפרס לצידו של פול ניומן וב-1965 ב"דירת הפגישות" לצידה של סנדרה די.
קרול שיחק בשישה סרטים בבימויו של אלפרד היצ'קוק:
לאונרדו דה מלו ויירה לייט (בפורטוגזית: Leonardo De Melo Vieira Leite; נולד ב-6 ביוני 1986 בריו דה ז'ניירו), הידוע יותר בשם לאו היגיטה (בפורטוגזית: Leo Higuita) הוא שחקן ברזילאי-קזחי בקטרגל, שוערה של קבוצת הקטרגל "קאיראט" ושחקן נבחרת קזחסטן.
הוכתר לשוער הטוב ביותר בעולם בשנים 2015, 2016, 2018 על פי פרסי Futsal Planet.
הוא התחיל לשחק בגיל חמש, כשהוא מחקה את אביו השוער.
הוא שיחק בקבוצות הקטרגל של מועדוני הכדורגל ואסקו דה גאמה, פלמנגו, פלומיננזס מריו דה ז'ניירו.
עד גיל 18 הוא שיחק כדורגל וקטרגל במקביל, אבל בכדורגל הגדול הם העדיפו שוערים גבוהים ולאונרדו הלך לקטרגל.
הוא קיבל את הכינוי היגיטה, מכיוון שהוא אוהב לשחק מחוץ לרחבת העונשין, כמו עמיתו הקולומביאני המפורסם רנה היגיטה.
מאז 2011 - משחק בקאיראט הקזחית.
מאז 2013 הוא משחק במדי נבחרת קזחסטן.
בתמיכת המאמן של קאיראט והנבחרת הלאומית של קזחסטן, קאקאו, הביא סגנון חדש של משחק קטרגל.
כאשר הקבוצה מחזיקה בכדור, הוא נכנס רחוק למגרש והופך למגן, מה שמביא יתרון מספרי בהתקפה במשחק של 5 מול 4. להיגיטה בעיטה טובה ולעיתים קרובות מבקיע שערים מהשדה.
אך לא כל מאמני הקטרגל מרוצים מסגנון זה והמאמן הראשי של קרואטיה, מאטו סטנקוביץ', טען שסגנון המשחק של היגיטה הורג את הענף.
המאמן הראשי של נבחרת רוסיה, סרגיי סקורוביץ', ציין שהשוער אינו מפר את כללי המשחק.
זוכה יורו 1996 דמיטרי גארין כינה את הטקטיקות של קזחסטן כגולת הכותרת של טורניר יורו 2016.
לאו הולנדר (בהונגרית: Holländer Leó; פרשוב, 31 במרץ 1805 – פרשוב, 5 ביוני 1887).
היה נציג בכיר ביהדות הונגריה של המאה ה-19 רב-סרן בצבא במהפיכת 1848 בהונגריה, אספן מדליות, סיטונאי.
הולנדר נולד במשפחה יהודית, אך בהיעדר מקומות השכלה חילונית ליהודים למד במכללה הלותרנית בפרשוב.
הוא התכונן לקריירה במשפטים, אך מכיוון שכיהודי לא יכול היה לעסוק בעריכת דין באותה התקופה, הפסיק את לימודיו האקדמיים.
משנת 1830 סייע במשרדו של אביו, שהיה מנהיג הקהילה היהודית של המחוז, אביו בסופו של דבר העביר לו את תפקידיו.
כשפרצה מלחמת העצמאות ההונגרית (כך מכונה בהונגריה מהפיכת 1848), הוא ושני בניו התנדבו להצטרף לצבא.
הוא הגיע לסביבתו הקרובה מאוד של מנהיג המהפיכה לאיוש קושוט, שהכיר ביכולותיו הגדולות ומינה אותו ל"נציב צבאי ראשי" בדרגת סרן.
הוא היה, מה שהיה מכונה היום "ראש אגף לוגיסטיקה" והיה אחראי למזון, לבוש ולינה של הצבא ההונגרי של 1848 וגם ראש המחלקה הכלכלית של משרד ההגנה ההונגרי.
הוא השתתף בהגנה על טירת קומרום.
תנאי הכניעה של הטירה לצבא הקיסרי האוסטרי הצילו אותו אמנם מלצאת לגלות, אך המשטרה החשאית הפוליטית עקבה ובדקה את כל צעדיו.
במכתבו של הגנרל וסגן שר ההגנה ג'רג' קלפקה (Klapka György) לרב הראשי שמואל קוהן (הגרסה ההונגרית של כהן) בעיר פשט בשבחו של הולנדר הוא כתב: "לאו הולנדר היה הנציב הצבאי המוביל שלי בקומרום, הודות לתפעולו הקפדני, הזהיר והמצפוני, הטירה, הצבא והאוכלוסייה (במקור נכתב:המקום) מעולם לא ידע במחסור".
ייצוג האינטרסים של יהדות הונגריה
בשנת 1839 הולנדר הפך לחבר ובשנת 1848 הפך לנשיא של הנציגות הנבחרת שהוקמה לייצג את האינטרסים של היהודים ההונגרים שביקשו מהפרלמנט (האספה הלאומית ההונגרית) להעניק שוויון זכויות ליהודים.
בהזמנתו של יוז'ף אטווש, מילא הולנדר תפקיד משמעותי בקונגרס היהודי שנערך בשנים 1868–1869 שהיה נשיאו.
הוא היה אחד הפעילים בהקמת בית המדרש לרבנים בבודפשט שנוסד בשנת 1877 והיה חבר במועצת בית המדרש.
מאוחר יותר, כנשיא הקהילה היהודית של מחוז הולדתו ושל קהילת פרשוב, זכה לזכויות רבות בהתפתחות התרבותית והדתית של יהודי המחוז.
לאו (לב) האס היה צייר, מאייר וקריקטוריסט יהודי-גרמני.
האס נולד באופווה , (האימפריה האוסטרו-הונגרית דאז), בשנת 1901. הוא למד באקדמיה לאמנות בקרלסרוהה ובאקדמיה לאמנות בברלין.
לאחר שסיים את לימודיו התגורר בווינה ובאופווה לסירוגין והתמקד בציור דיוקנאות.
האס היה פעיל במפלגה הקומוניסטית.
בעקבות פעילותו במפלגה, הוא נעצר וגורש למחנה העבודה ניסקו בשנת 1939 .
מניסקו נשלח לעבודות כפייה במחנה העבודה אוסטרוה.
בגטו עבד האס במחלקה הטכנית ואולץ עם אמנים אחרים ליצור חומרי תעמולה עבור מכונת המלחמה הנאצית.
הוא ואמנים אחרים, ציירו בהיחבא את קורותיהם בגטו.
לאחר ביקור הצלב האדום בקיץ 1944 הבריחו האמנים את הציורים אל מחוץ אל הגטו.
בעקבות כך נשלחו האס וחבריו האמנים לכלא ב"מבצר הקטן", שם עונה באכזריות.
באוקטובר 1944 גורש למחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ ומשם, לאחר כחודש הועבר למחנה הריכוז זקסנהאוזן.
בזקסנהאוזן גויס למבצע ברנהרד בו אולצו האסירים לזייף כספים.
מטרת המבצע הייתה למוטט את כלכלות מדינות בעלות הברית.
בפברואר 1945 הועברו חברי הקבוצה למאוטהאוזן ולאבנזה, שם שוחררו.
האס חזר לטרזין לאחר מלחמת העולם השנייה.
במחנה מצא כ-400 מציוריו שהוסתרו.
הוא התגורר בפראג עם אשתו ארנה ששרדה את המחנות.
בשנת 1955 עבר לברלין המזרחית, שם לימד אמנות באוניברסיטה ועבד בתעשיית הסרטים הלאומית.
האס נפטר בשנת 1983 ונקבר בברלין.
בדז'יך פריטה איתו עסק במחלקה הטכנית בטרזין גורש לאוושוויץ ושם נספה.
בנו של פריטה, טומי שרד בגיל שלוש את טרזין ואומץ לאחר השחרור על ידי האס.
באוסף יד ושם נמצאים 21 דיוקנאות מעשה ידיו.
ביוגרפיה של לאו האס, אתר יד ושם.
לאו פוהר היילדה (בנורווגית: Leo Fuhr Hjelde; נולד ב-26 באוגוסט 2003 בנוטינגהאם שבאנגליה) הוא כדורגלן נורווגי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת סנדרלנד מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
היילדה נולד בנוטינגהאם שבאנגליה כאשר אביו, יון אולאב היילדה , שיחק בנוטינגהאם פורסט.
היילדה גדל במחלקות הנוער של טריג/לאדה, רוזנבורג וסלטיק.
ב-22 בינואר 2021 הושאל לרוס קאונטי מליגת העל הסקוטית עד לתום עונת .
ב-23 בינואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 5-0 לגלאזגו ריינג'רס במסגרת המחזור ה-25 בליגה.
ב-6 במרץ הבקיע את שערו היחיד במועדון, בניצחון 2–3 על קילמרנוק במסגרת המחזור ה-31 בליגה.
בסך הכול ערך 11 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה, בהן הבקיע שער אחד.
ב-27 באוגוסט 2021 חתם על חוזה לארבע שנים בלידס יונייטד מהפרמייר ליג.
ב-9 בינואר 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 0–2 לווסטהאם יונייטד במסגרת המחזור השלישי בגביע ה-FA לעונת .
ב-16 בינואר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בניצחון 2–3 על וסטהאם יונייטד במסגרת המחזור ה-22 לעונת 2021/2022.
ב-12 בינואר 2023 הושאל לרות'רהאם יונייטד מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ עד לתום עונת 2022/2023 בצ'מפיונשיפ.
ב-14 בינואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–4 על בלקברן רוברס במסגרת המחזור ה-27 בליגה.
ב-30 בינואר 2024 חתם בסנדרלנד.
היילדה היה חלק מסגל נבחרת נורווגיה עד גיל 21 לטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 לשנת 2023, וערך הופעה אחת בטורניר.
לאו דן (במקור דיאמנט עד 1899, בהונגרית: Dán Leó; פשט, 23 בנובמבר 1870 – 1944) היה סיטונאי יהודי-הונגרי, סופר כלכלי, מלחין, אביר מסדר פרנץ יוזף, יועץ ממשלתי ראשי.
לאו דיאמנט נולד במשפחה יהודית כבנם של שאמו דיאמנט (1833–1926) פרוון ושל פאני פיית (1847–1929).
הוא נולד כבן הבכור במשפחה בת שבעה ילדים.
את לימודיו התיכוניים השלים בבית בגימנסיה הלותרנית בבודפשט.
בשנים 1887–1888 למד במחלקה להלחנה של האקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט.
מוריו היו דיולה ארקל (בנו של פרנץ ארקל) ויאנוש קוסלר.
אביו לימד אותו ואת ארבעת בניו האחרים את מקצוע הפרוונות.
לאו נסע לחו"ל על מנת לשפר את הידע המקצועי שלו.
הוא חזר הביתה לפני חגיגות המילניום ב-1896 (1000 שנה להתיישבות המדיארים במרכז אירופה) כדי להשתלט יחד עם אחיו הצעיר שחזר מפריז, על עסקי הפרוונות שהקים אביהם.
כבר בתערוכת המיליניום בלט עם מעילי פרווה לנשים שיובאו אז רק מחו"ל.
אז קיבל את העיטור הראשון שלו - לראשונה בהונגריה - את התואר פרוון החצר הקיסרי והמלוכתי ובמקביל הארכידוכס יוזף, פלטין הונגריה הפך את הפירמה שלו לספק חצר הקיסר.
יחד עם אחיו, הם שינו את שם משפחתם לדן (Dán) ושינו את שמה של הפירמה שלהם ל"אחים דן".
בשנת 1901 הוענק ללאו דן "עיטור צלב זהב מוכתר" על ידי המונרך כהוקרה על הישגיו המצוינים בתערוכה העולמית של פריז (1900), והוא גם זכה במדליית זהב.
בשנת 1902, על השתתפותו ביצירת תעריף המכס, כחבר בוועדה הלאומית לקביעת ערך אז, קיבל את התואר "יועץ מסחרי".
בשנת 1909, כהוקרה על הישגיו בתחום המסחר והתעשייה, הוכרה עבודתו בהענקת צלב האביר של מסדר פרנץ יוזף.
ב-1910, יחד עם כמה אחרים, הקים את האגודה הלאומית של איגוד הפרוונים ההונגרי, בו נבחר פה אחד לנשיא.
בשנה שלאחר מכן, בהנהגתו, אורגנה בבודפשט תערוכת תעשיית הפרוונות הגדולה הראשונה, ובקשר לכך, הקונגרס העולמי של תעשיית הפרוות, שהוא היה נשיאו.
דן קיבל מספר פעמים פרסים מלכותיים וזרים על פועלו בתחום הכלכלי.
בתחום הספרות הכלכלית היה פעיל לא רק בהונגרית, אלא גם בעיתונים גרמניים, צרפתיים ואנגלים ובמגזינים מקצועיים.
בשנת 1926, כהוקרה על פעילותו הכלכלית, מונה ליועץ ממשלתי ראשי.
הרעיון של גידול ארנבת בית, טלה פרוות, מינק וגידול בעלי חיים לפרווה אצילית הגיע ממנו.
הלקסיקון העולמי החדש של טולנאי
חבר במועצה הנשיאותית של הלקסיקון יהודי הונגרי
הוא מילא תפקיד משמעותי גם בחיי הציבור היהודי.
נשיא משותף של ארגון הסוחרים הגדול ביותר במדינה, איגוד סוחרי הבירה
סגן נשיא החוג האזרחי של מרכז העיר
נשיא האגודה הלאומית של בעלי מלאכה הונגריים
במשך תקופה ארוכה הוא היה חבר ברשות המחוקקת של הבירה (חבר מועצת עיר)
חבר בלשכת המסחר והתעשייה של בודפשט
חבר הנשיאות של איגוד הסחר הלאומי ההונגרי (OMKE)
חבר לשכת המסחר ההונגרית ואיגוד התעשייה הלאומי
הוא ואשתו היו חברי המשלחת שנסעה לניו יורק ב-1928 לצורך הקמת פסל קושוט בניו יורק.
את נסיבות מותו סיפרו בני המשפחה שנותרו בחיים.
באוקטובר 1944, כיהודי עשיר מאוד ומשלם מיסים גדול, הוא ואשתו נצטוו להיחקר על ידי השלטונות.
הוא יכול היה לברוח, עושרו אפשר את זה, אבל נכדו חשש שאם סבו וסבתו לא ייכנסו לחקירה, הם ייקחו אותו ואת משפחתו ויגורשו.
אז לבסוף הלך הזקן, בן ה-74, לחקירה עם אשתו.
התשאול היה על חשיפת נכסיו המוסתרים, שאולי לאו לא עמד בו (בתשאול) לאחר מרות המכות.
אז לאו המת למחצה הועלה על קרון הבקר של רכבת שנשאה לאושוויץ, אך הוא הגיע ליעד כבר מת.
אשתו, אולגה, המתינה בתחנת הרכבת להעמסה לקרונות הרכבת, כשצעיף איכרים גדול על כתפיה, כשגבר צעיר ניגש אליה מבחוץ ואמר, דודה, חבקי את זרועי סביבי ובואי איתי.
אולגה עשתה זאת, ניצלה, הלכה הביתה ברגל, ואז התחבאה עד השחרור, וכך שרדה את מלחמת העולם.
בשנת 1954 היא מתה מסרטן עיניים בדירתם לשעבר בבית מס' 5 ברחוב בצ'י בבודפשט.
אשתו הייתה אולגה וייס (1876–1957), בתם של בעל הקרקעות אדולף וייס ואידה בהם, אותה נשא בטקס אזרחי ב-8 ביוני 1899 בטרזווארוש, בודפשט.
ארבעה ימים לאחר מכן, הם התחתנו גם בבית הכנסת הגדול של בודפשט ברחוב דוהאן.
בעלה הראשון היה ארנה זאלאן (1892–?), מנהל חברת מניות (הם התגרשו ב-1928).
בעלה השני היה אימרה בוקור (1899–?) היה סוחר.
ליל כלולות, אופרה במערכה אחת.
עלמת הכינור הראשון, פארסה עם שירים וריקודים ב-5 מערכות.
הספר מסביליה, אופרטה ב-2 מערכות.
הלברית נכתבה על ידי דז'ה באלינט.
בכורה: 13 במאי 1902, התיאטרון ההונגרי
שכרון חושים, בלט במערכה אחת.
הלברית נכתבה על ידי גוסטב בקשיץ'.
הוצג לראשונה בדברצן בשנת 1893, ולאחר מכן באובודה ביולי 1894.
בחור סלובקי באמריקה או פארסה מוזיקלית טיול לשיקגו.
הלברית נכתבה על ידי דיולה קומור.
הבכורה בשנת 1895. ב-4 בינואר בתיאטרון העירוני בדברצן.
המחבר היה רשום בשם Leó Dán Dán Ament.
יצירותיו האחרות: קטעי פסנתר (כ-200), שאנסונים, קונצ'רטו לכינור, שירי בית כנסת.
תחת השם הבדוי המוזיקלי שלו: ד'אמנט.
עיטור צלב זהב מוכתר (1901)
יועץ וחבר המועצה המסחרית (1902)
אביר מסדר פרנץ יוזף (1909)
לאו הניתן לתשלומין הוא סוג של לאו (מצוות לא תעשה) בתורה, שכאשר עוברים עליו, מתחייבים בתשלומי ממון.
על לאו הניתן לתשלומין לא נענשים במלקות.
טעם הפטור ממלקות בעבירה זאת הוא ש-"הלאו נכתב לצורך חיוב תשלומין ולא לצורך חיוב מלקות".
"לאו הניתן לתשלומין" מצוין בפירוט במשנה תורה, חיבור הלכתי מונומנטלי שכתב הרמב"ם (רבי משה בן מימון) סביב שנת 1175 (ד'תתקל"ה):
לדוגמה, גניבה, גזילה, עושק, הונאה, וכן שאר כל הלאווים שבממון, יכולים לחייב בתשלומי ממון.
לאוהארבעה עשר הוא האפיפיור ה-267. הוא נבחר לתפקיד האפיפיור בקונקלווה ב-8 במאי 2025.
רוברט פרנסיס פרבוסט נולד בשיקגו ב-1955, בנם של לואי מריוס פרבוסט ומילדרד (לבית מרטינז).
אביו היה ממוצא צרפתי-איטלקי, שירת בצי ארצות הברית במלחמת העולם השנייה ועבד כמנהל בית ספר.
אימו, ממוצא ספרדי, הייתה ספרנית.
בילדותו שימש כנער מזבח בכנסייה בדרום שיקגו, וב-1973 סיים את לימודי התיכון בבית הספר של המסדר האוגוסטיני.