tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התערוכה התקיימה לראשונה בשנת 1898. עד לשנת 1976 האירוע היה שנתי, מאז עבר להתקיים אחת לשנתיים.
האירוע מתקיים בשטח אקספו פריז פורט דה ורסאי ומתפרס על פני שטח בגדול 125,000 מ"ר.
בשנת 2016 ביקרו בתערוכה 1,253,513 איש, שיא מבקרים לתערוכות רכב.
ז'ול-אלבר די דיון , מחלוצי תעשיית הרכב באירופה, יזם את התערוכה הראשונה בשנת 1898. תערוכה זאת הייתה תערוכת הרכב הראשונה בעולם.
המציגים נדרשו להוכיח את יכולותיהם של הרכבים על ידי כך שינהגו מורסאי לפריז.
בשנת 1910 עברה התערוכה למוזיאון הגרנד פלה בשדרות שאנז אליזה.
מלחמת העולם הראשונה הביאה להשעיית התערוכה, שחודשה שוב רק באוקטובר 1919. בשנת 1925 לא התקיימה התערוכה עקב התנגשות עם התערוכה הבינלאומית לאמנויות דקורטיביות ותעשייתיות מודרניות שהתקיימה באותו המקום.
מלחמת העולם השנייה הובילה לביטול התערוכה בשנת 1939, זמן קצר לפני קיומה.
התערוכה שבה והתחדשה בשנת 1946.
בינואר 1977 הוכרז כי עקב "המצב הכלכלי הקשה" התערוכה לא תתקיים באותה השנה, אך הוכרז כי היא תתקיים שוב בשנת 1978. מאז הפכה התערוכה לאירוע המתקיים פעם בשנתיים.
מיקום התערוכה החל משנת 1978 הוא באקספו פריז פורט דה ורסאי.
עד לשנת 1986 נקראה התערוכה "סלון הרכב" (Salon de l'Automobile), מאז שונה שמה ל"תערוכת הרכב" (Mondial de l'Automobile).
תערוכת הרכב הבין-לאומית של שאנגחאי (ידועה גם בשם: אוטו שאנגחאי) היא תערוכת רכב, המתקיימת אחת לשנתיים בעיר שאנגחאי.
התערוכה מתקיימת בשנים אי־זוגיות, כאשר בשנים הזוגיות מתקיימת תערוכת הרכב הבינלאומית של בייג'ינג.
התערוכה התקיימה לראשונה בשנת 1985. בשל חשיבותו של שוק הרכב הסיני, התערוכה נחשבת לאחת התערוכות החשובות בעולם הרכב, לצד תערוכות כמו תערוכת הרכב בדטרויט, בפרנקפורט, בפריז ובטוקיו.
מאז שנת 2015 מתקיימת התערוכה במרכז הכנסים והתערוכות הלאומי הממוקם בסמוך לשדה התעופה הבינלאומי שנגחאי הונגקיאו.
תערוכת הרכב הבין-לאומית של בייג'ינג (ידועה גם בשם: אוטו צ'יינה) היא תערוכת רכב, המתקיימת אחת לשנתיים בעיר בייג'ינג.
התערוכה מתקיימת בשנים זוגיות, כאשר בשנים האי־זוגיות, התערוכה מתקיימת בתערוכת הרכב הבין-לאומית של שאנגחאי.
התערוכה התקיימה לראשונה בשנת 1990.
התערוכה מתקיימת במרכז הכנסים הבין-לאומי של סין (CIEC) בסמוך לנמל התעופה הבין-לאומי בייג'ינג קפיטל, והיא מאורגנת על ידי הארגון הבין-לאומי של יצרני הרכב (OICA).
תערוכת הרכב הבין-לאומית של ז'נבה היא תערוכת רכב שנתית המתקיימת במהלך חודש מרץ בז'נבה, שווייץ.
התערוכה מאורגנת על ידי הארגון הבין-לאומי של יצרני הרכב (OICA), והיא נחשבת לאחת התערוכות החשובות בתעשיית הרכב העולמית, אף על פי שבשווייץ לא קיימת תעשיית רכב.
התערוכה התקיימה לראשונה בשנת 1905. מאז שנת 1978 מתקיימת התערוכה במרכז הכנסים פאלאקספו הממוקם בקרבת נמל התעופה הבין-לאומי של ז'נבה.
מגפת הקורונה הובילה לביטול התערוכה בשנת 2020, שהייתה אמורה להיות הפעם ה־90 בה מתקיימת התערוכה.
תערוכת ז'נבה 2020 התקיימה דרך הרשת, שם היצרניות הציגו את המכוניות החדשות או המחודשות שלהם.
באוקטובר 2021 הודיעו מארגני התערוכה כי גם בשנת 2022 היא לא תתקיים עקב נגיף הקורונה.
מכוניות, 3 או 4 גלגלים ומעלה
מכוניות חשמליות ומכוניות מונעות אלטרנטיביות
תכנון ועיצוב מכוניות, הנדסה ומערכות רכב
ציוד מוסכים לתיקון ותחזוקה של מנועי מכוניות
מוצרים ושירותים שונים הקשורים לתעשיית הרכב
תעשו מקום לחנה לסלאו היא תוכנית אירוח ישראלית בהנחיית חנה לסלאו, ששודרה בימי שישי בשעה 19:00 בערוץ 2 במסגרת הזכיינית "קשת".
התוכנית עלתה לשידור ב-1 בדצמבר 2006, וקיבלה ביקורות מעורבות מצד מבקרי הטלוויזיה.
התוכנית ירדה משידור, בקיץ 2007, לאחר עונה אחת.
בתוכנית אירחה לסלאו באולפן מספר אורחים מעולם התרבות, הבידור והמוזיקה.
התוכנית לוותה בצילומי חוץ בהם חנה לסלאו יצאה לדייטים וחיפשה לעצמה זוגיות.
בתוכנית היו גם פינת השיר הנוסטלגי בה התארחו זמרים, ופינת חוכמת הילדים בה ילדים מגלים מה הם חושבים על מבוגרים.
התוכנית הייתה מועמדת לפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה בקטגוריית תוכנית אירוח.
תערוכת הרכב הבין-לאומית של אמריקה הצפונית ) הידועה גם כתערוכת הרכב של דטרויט היא תערוכת רכב שנתית, המתקיימת בדטרויט, מישיגן.
האירוע התקיים לראשונה בשנת 1899 ומאז 1957 כולל גם יצרנים בין-לאומיים.
בין השנים 1989 עד 2019 התקיימה התערוכה בחודש ינואר.
בשנת 2020 הוחלט על העברת התערוכה לחודשי הקיץ, אך האירוע נדחה בשל התפרצות מגפת הקורונה בארצות הברית.
מצגר ארגן תערוכת רכב בדטרויט, פחות משנה אחרי שהתקיימה תערוכת הרכב של פריז, תערוכת הרכב הראשונה מסוגה.
מצגר המשיך לקיים את התערוכה גם בשנתיים הבאות.
בשנת 1902 חברו למצגר חמש סוכנויות רכב נוספות שפעלו בעיר והחליטו לקיים תערוכה שנתית.
בשנת 1907 גדל המספר ל-16 סוכנויות, שהחליטו לקיים את התערוכה באופן עצמאי ללא המעורבות של החברה של מצגר שארגנה את התערוכות עד אז.
הצלחת התערוכה באותה שנה הובילה לייסוד איגוד סוכני הרכב של דטרויט (DADA), שלקח על עצמו את האחריות לארגון התערוכות.
בעשורים הראשונים הוצגו בתערוכת רק דגמים של יצרנים אמריקאיים.
בשנת 1957 החלו להציג גם יצרנים בין-לאומיים.
בשנת 1987 החליט האיגוד להפוך את התערוכה לבין-לאומית.
חברי האיגוד פנו ליצרנים מאירופה ויפן במטרה שאלו יציגו ויחשפו דגמים חדשים בתערוכה.
התערוכה החלה לצבור פופולריות רבה ובשנת 1989 שונה שמה ל"תערוכת הרכב הבין-לאומית של אמריה הצפונית".
ביולי 2018 הוכרזו תוכניות להעביר את התערוכה מינואר ליוני החל משנת 2020, בתקווה למשוך יותר מבקרים ולהוסיף אירועי חוץ.
מגפת הקורונה בארצות הברית הובילה לביטול התערוכה שתוכננה להתקיים בשנת 2020. התמשכות המגפה הביאה לביטול התערוכה גם בשנת 2021.
בשנת 2003 נקבע שיא המבקרים בתערוכה שעמד על 838,066 מבקרים.
שלושה נשיאי ארצות הברית ביקרו בתערוכה במהלך כהונתם: דווייט אייזנהאואר (1960), ביל קלינטון (1999) וברק אובמה (2016).
החל משנת 1989 מוענקים במסגרת התערוכה פרסי מכונית השנה בצפון אמריקה.
תערוכת הרכב של טורינו (באיטלקית: Salone dell'Automobile di Torino) הייתה תערוכת רכב שנתית התקיימת באיטליה.
התערוכה התקיימה לראשונה בשנת 1900 בטורינו במבצר ולנטינו.
בתערוכה השתתפו 25 יצרנים מאיטליה, צרפת וגרמניה והגיעו כ-2000 מבקרים.
בהמשך היא התקיימה בתדירות שנתית בטורינו, מילאנו או רומא.
החל משנת 1972 התערוכה עברה לתדירות דו-שנתית.
בשנת 1984 היא עברה למפעל של פיאט שנסגר בשכונת לינגוטו.
בשנת 2002 התערוכה ה-69 בוטלה לאור מיעט המשתתפים.
כתוצאה מכך אירוע התערוכה השנתית האיטלקית עברה לבולוניה.
בשנים 2015–2019 בטורינו נערכה תערוכה באוויר הפתוח.
תערוכה של 2020 בוטלה בעקבות מגפת הקורונה.
תערוכת 2021 נערכה במילנו בהשתתפות 63 יצרני רכב.
במרוצת השנים מספר יצרנים איטלקים הציגו בתערוכה את המודלים החדשים שצפויים לצאת לשוק ומכוניות קונספט.
המסורת החלה בשנת 1902 כאשר הוצגה אדמי.
תערוכת הכלבים הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי משנת 1939 שהופק על ידי וולט דיסני הפקות והופץ על ידי RKO Radio Pictures.
בסרט, שביים ביל רוברטס, מככבים מיקי מאוס ופלוטו כשלצידם מופיעה פיפי, כלבה פקינז המשמשת כמושא אהבתו של פלוטו.
זהו הסרט הקצר ה-104 בסדרת סרטי "מיקי מאוס" שיצא לאקרנים והראשון באותה השנה.
מיקי מאוס נכנס עם פלוטו לתערוכת כלבים ראוותנית.
השניים מגיעים לשם במכונית עץ מאולתרת.
בזמן שמיקי מטפח את מראהו של פלוטו, האחרון מוצף באושר כשהוא מניח את מבטו על פיפי הפקינזית.
כאשר פלוטו נקרא לדוכן השופטים, מיקי גורר אותו לשם במהירות.
דברים לא נראים טוב עבור מיקי ופלוטו לאחר שהוא תוקף את השופט (עקב גסות רוח שלו כלפי פלוטו), וכתוצאה מכך השניים מסולקים החוצה.
למשמע הכלבים פעלולנים העולים לבמה להופיע, מיקי מחליט להכניס מחדש את פלוטו לתערוכת הכלבים בתור כלב פעלולים, אך פלוטו אינו מרוצה מהרעיון.
כאשר הצלם מצלם את כלבי הפעלולנים, אבקת הפלאש של המצלמה מציתה המסך, גורמת לשריפה לפרוץ בבניין.
פיפי נתקעת מתחת למעמד מיקרופון שנפל.
כשמיקי עומד לחזור פנימה עם פלוטו ככלב הסקטים, קהל של אנשים וכלבים עובר על פניהם ונמלט החוצה.
פלוטו שומע את פיפי ובאומץ רב נכנס פנימה, עדיין עם הגלגיליות שלו, ובעוד מיקי מנסה לעקוב אחריו דרכו נחסמת עקב פסולת שנפלה מהשריפה.
לאחר דרך מפרכת ומסוכנת להגיע אל פיפי, פלוטו מצליח להציל אותה רגע לפני שהיא נופלת לתוך הלהבות.
הזוג בורח מהבניין הבוער דרך החלון ונוחת על צינור ניקוז שמתקפל מטה כמו קפיץ ומשגר אותם החוצה לרחוב.
מיקי והשאר מתאספים סביב פלוטו והשופט אף מעניק לו מדליה כאשר כל הקהל מריע לו, מברך אותו כגיבור.
לאחר מכן פלוטו משתמש באוזן שלו כדי למשוך את פיפי מאחורי המדליה, ככל הנראה בכדי לחלוק איתה נשיקה.
פותח המכוניות – ג'ון מקליש
הסרט בולט בכך שזו הייתה הופעתו האחרונה של מיקי בעיצובו הישן יותר שהיה קיים כעשר שנים מאז "בית האופרי" משנת 1929.
זוהי ההופעה הראשונה של פלוטו כשהוא עם קולר ירוק במקום אדום.
מאוחר יותר הייתה רצועת קומיקס המבוססת על סרט זה מאת פלויד גוטפרדסון, אם כי רצועת הקומיקס הוצגה בצורה שונה לגמרי מהסרט המצויר.
ייתכן שהסרט שימש השראה ל"תצוגת כלבים", הפרק ה-11 מהעונה הראשונה של "מיקי מאוס" (2013).
תערוכת הרכב של לוס אנג'לס היא תערוכת רכב המתקיימת אחת לשנה במרכז הכנסים של לוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית.
התערוכה מתקיימת בחודשים נובמבר או דצמבר ונמשכת 10 ימים.
שטח התצוגה הוא 71,000 מטר רבוע.
תערוכת הרכב של לוס אנג'לס החלה בשנת 1907 עם תשעים ותשעה כלי רכב שהוצגו במשטח ההחלקה של מורלי.
בשנת 1910 האירוע נערך באוהל בד גדול שהוקם בפארק פיאסטה.
הגידול בתעשיית הרכב הוביל לשינוי מקום התערוכה מספר פעמים במהלך שנות העשרים על מנת להתאים למספר ההולך וגדל של ספקים ומכוניות.
בשנת 1926 עברה התערוכה לאולם בפינת הרחובות היל וושינגטון, שם התקיימה במשך ארבע השנים הבאות.
במהלך התערוכה של 1929 קצר חשמלי גרם לשריפה שהרסה את המקום כולו והביא לנזק של למעלה ממיליון דולר, ללא נפגעים בנפש.
התערוכה נפתחה מחדש למחרת באודיטוריום שריין.
התערוכה זכתה להצלחה רבה לאורך שנות השלושים.
מלחמת העולם השנייה הובילה להפסקת האירוע בין השנים 1940 עד 1951. התערוכה שבה להתקיים בשנת 1952 באודיטוריום פאן-פסיפיק עם 152 כלי רכב בתצוגה, שכללה גם יצרנים בינלאומיים.
מספר הרכבים גדל בהתמדה ובסיום אותו עשור עמד על 400.
בשנת 2006, שינתה התערוכה את התאריכים בה התקיימה מתחילת ינואר לסוף נובמבר/תחילת דצמבר, ובאותה שנה התקיימה התערוכה פעמיים.
באירוע השני ציינה התערוכה 100 שנים להיווסדה, למרות שהאירוע אמור היה להתרחש רק שנה מאוחר יותר.
תעשה לי סאב היא סדרת טלוויזיה קומית ישראלית בהפקת ערוץ הילדים אשר שודרה בשנת 2019.
טום באום הוא קומיקאי כושל אשר רוצה להיות מפורסם ובכך מנסה את מזלו לפתוח ערוץ יוטיוב משלו.
בעזרת אחותו ג'וי ריגר וחברו קווין רובין ועוד שלל כוכבי רשת אחרים המתארחים במהלך הפרקים, הוא מנסה להיות מפורסם בערוץ יוטיוב משלו בלבד.
טום (טום באום) - קומיקאי שרוצה להיות כוכב רשת.
חברו הטוב של קווין ואחיה של ג'וי ומנסה להיעזר בהם במהלך העונה להיות כוכב רשת מצליח.
ג'וי (ג'וי ריגר) - אחותו של טום ומנסה לעזור לו להיות כוכב רשת מצליח במהלך העונה.
קווין (קווין רובין) - כוכב רשת מצליח.
חברם הטוב של ג'וי וטום.
מנסה במהלך העונה לעזור לטום להיות גם כוכב רשת מצליח.
אביחי (אוראל צברי) - חברו הטוב של קווין.
מנסה לעזור לתום להוציא שיר בפרק הראשון.
אבי קלמטינה (איקו כהן) - ראש שדה הקלמנטינות.
טום, קווין ואביחי צילמו אצלו בשדה שיר.
שחר סויקיס (בתפקיד עצמו) - כוכב רשת.
מסתבך עם טום בפרק השביעי.
עמרי מזרחי (בתפקיד עצמו) - כוכב רשת.
טום מתייעץ איתו ועם ניסו שליו בנוגע לפתוח ערוץ "ביוטי" משלו.
ניסו שליו (בתפקיד עצמו) - כוכב רשת.
טום מתייעץ איתו ועם עמרי מזרחי בנוגע לפתוח ערוץ "ביוטי" משלו.
שלומי בן עטר (בתפקיד עצמו) - כוכב רשת ביחד עם אייל ושניהם בערוץ היוטיוב "המרתף".
ליאל אלי (בתפקיד עצמה) - כוכבת רשת.
בפרק התשיעי הופכת לחברה הכי טובה של טום לאחר שהכירו בטיקטוק.
אלכס סמולקין (בתפקיד עצמו) - כוכב רשת.
עושה וולוגים עם ליזה ושניהם מתארחים בפרק הרביעי.
ליזה ביך (בתפקיד עצמה) - כוכבת רשת.
עושה וולוגים ביחד עם סמולקין ושניהם מתארחים בפרק הרביעי.
עמנואל לוי (בתפקיד עצמה) - כוכבת רשת.
התארחה בפרק השביעי שניסתה עם שחר סויקיס ועם טום את אתגר הסוכריות המגעילות.
הסדרה שודרה בימים ראשון ושלישי כל שבוע, מ-13 בינואר עד 12 בפברואר 2019. הסדרה כללה 10 פרקים וכמעט בכל פרק התארחו בה לפחות שני כוכבי רשת מוכרים.
תערוכת תרבות הפופ של דאקה היה כנס שנערך בבירת בנגלדש, דאקה, עבור טויסטים של ספרי קומיקס, סרטים, טלוויזיה, אנימה ומשחקי וידאו.
האירוע הראשון של תערוכת תרבות הפופ של דאקה התקיים ביום שישי ושבת, 30-31 באוגוסט 2013, במרכז הכנסים Baridhara DOHS בדאקה, עם למעלה מ-2,000 משתתפים.
תערוכת תערוכת תרבות הפופ של דאקה לשנת 2014 התקיימה ב-24–25 ביוני באולם הפדרציה הלאומית לירי בדאקה.
התערוכה התקיימה שוב התקיימה ב-31 ביולי וב-1 באוגוסט 2015. התערוכה חזרה ביולי 2016, וביוני 2017.
תעשייה, היא אותו חלק בכלכלה העוסק בייצור, בעיבוד ראשוני או המשכי בהיקפים גדולים של חומרי גלם והפיכתם לסחורה בעלת ערך.
התעשייה מלווה את ההיסטוריה האנושית כבר אלפי שנים, אך מקובל להבחין בין שתי תקופות עיקריות שאותן ניתן לחלק לתקופות משנה וגם למיין על פי אזורים: לפני ואחרי המהפכה התעשייתית המתבססת על אנרגיה זמינה, בעיקר פוסילית אך גם גרעינית, המאפשרת מקור כוח קבוע ויציב בעיקר בצורת חשמל.
התעשייה בעידן השני, המוכר גם בשם "מודרני", שראשיתו לכל המאוחר במאה ה-18 בעיקר באירופה, עוצמתית מכל נקודת מבט: הנדסית, רפואית, צבאית, תחברותית ותקשורתית, אך האדם הגיע להישגים תעשייתיים מרשימים מאוד גם בתקופות היסטוריות קדומות יותר, המוכרות בשם "העת העתיקה".
דוגמאות מובהקות לכך הן סין, מצרים ורומא, ששרידי הישגיה התעשייתיים ניכרים היום במאות אתרי תיירות ברחבי אירופה, והכוללים רשת כבישים משוכללת, מערכות העברת מים, גשרים, נמלים ומפעלים להפקת שמן זית.
כאמור, בעידן המודרני הפכה התעשייה למגזר העיקרי של ייצור באירופה וצפון אמריקה, תופעה המוכרת בשם המהפכה התעשייתית, שעל טיבה, שורשיה והשפעותיה התנהל וממשיך להתנהל ויכוח בין היסטוריונים.
מצב זה שינה את המסחר והפיאודליזם באמצעות התפתחויות טכנולוגיות רצופות ומהירות, כגון פיתוח הקטר, מכונת התפירה המכנית והתקדמויות ייצור בתחום הפלדה והפחם.
מדינות תעשייתיות עברו למדיניות כלכלית קפיטליסטית.
מסילות ברזל וספינות קיטור החלו להשתלב במהירות רבה בשווקים מרוחקים, ובכך אפשרו לחברות פרטיות להתקדם לעושר ולהיקפי פעילות עצומים במושגי אותו זמן.
בכלכלה ובתכנון ערים, "שימוש תעשייתי" הוא סוג של שימוש מרוכז בקרקע עליה ממוקמים עסקים כלכליים העוסקים בייצור ותפוקה.
השליטה בתעשייה הפכה לנקודת המפתח של תאוריית המרקסיזם.
תאוריית הערך של העבודה אומרת כי ערכו של עצם מסוים קיים אך ורק הודות לעבודה שנעשתה על מנת להביאו למצבו או צורתו הנוכחית.
לעצמים בלתי מעובדים, כגון עצים ואבנים, אין בדרך כלל ערך.
אך אם עץ מגולף לפסנתר, או אבנים הופכות ללבנים לבית, אזי לעצם הסופי יש לפתע ערך בשל העמל שנעשה.
מרקסיסטים מאמינים כי היחסים הקיימים בין המעמד הבורגני הקפיטליסטי, אלו העשירים מספיק להשקיע הון ניכר בתעשייה, לבין מעמד הפועלים אשר עובדים עבורם, הוא פרזיטי מיסודו – כך לדוגמה, הקפיטליסט מקבל סכום כסף הגדול בהרבה מהשקעתו המקורית, על ידי תשלום לעובדיו שהוא נמוך בהרבה מערכה האמיתי של התוצרת.
לכן, מרקסיסטים תומכים בכך שעל הפועלים עצמם להחזיק באמצעי הייצור ונכסי ההון, כגון מפעלים וציוד המשמשים לייצור.
במדינות לניניסטיות כגון ברית המועצות לשעבר, תוכנית זו יושמה על ידי הפיכת כל נכסי ההון לנכסי המדינה, ועל ידי כך, תאורטית, לנכסי העובדים עצמם.
מאואיזם, הכלכלה הפילוסופית של המנהיג הסיני הקומוניסטי מאו דזה-דונג, מסכימה עם המרקסיזם בנוגע לתעשייה, אך ממליצה על פתרון חלופי.
במקום שהעובדים או המדינה יחזיקו במפעלים, מאואיזם תומכת ביישוב מחדש של פשוטי העם באזורים כפריים וחזרה לדרך חיים חקלאי.
התעשייה בישראל נחלקת לכמה ענפים שהחשובים שבהם: תעשיית היהלומים, תעשיית ההיי-טק והביו-טק, תעשיות כימיות ותעשיות מזון ומשקאות.
עם השנים גדל חלקה של התעשייה המתקדמת בתעשייה בדומה לתעשיות במדינות מפותחות בעולם.
עם קום המדינה ולאורך שנותיה הראשונות, המשיכה ממשלת ישראל לפתח את היוזמות התעשייתיות של תקופת היישוב וביתר שאת.
מחסור זה במט"ח מנע גם יצוא מסודר וחופשי מישראל אל מעבר לים, משום שהיצרן הישראלי המקומי לא יכול לקבל ישירות מט"ח עבור תוצרתו, אלא הכנסתו הייתה במטבע מקומי על-פי שער חליפין שאותו קבעה עבורו הממשלה.
בנוסף לכל אלה, היו אלה ימי התגבשותו של החרם הערבי שיצר קשיים רבים בייבוא חומרי גלם ומוצרים רבים ארצה.
במהלך שנות קיומה של מדינת ישראל הוקמו בה מפעלים אחדים לייצור מכוניות ומשאיות, אך מיזמים אלה כשלו מבחינה כלכלית, עקב היקף הייצור המצומצם.
נמשכים פיתוח וייצור של כלי רכב לכוחות הביטחון (גם ליצוא), וכן הרכבה של אוטובוסים.
כן הוקמו בישראל מפעלים שונים לייצור רכיבים לתעשיית הרכב, כגון מצברים וצמיגים, מכלולי הנעה, חלקים ביציקה מדויקת, בעיבוד פלסטי ובעיבוד שבבי.
במאה ה-21 בלטו בתעשיית הרכב הישראלית החברות פלסן סאסא, העוסקת בתכנון וייצור של מיגון לכלי רכב, מחומרים מרוכבים, ומובילאיי, העוסקת בפיתוח, ייצור ושיווק מערכות סיוע מתקדמות לנהג (ADAS), המבוססות על טכנולוגיות עיבוד תמונה.
בישראל פועלת תעשיית תרופות נרחבת, העוסקת בעיקר בייצור תרופות הגנריות, וגם בייצור תרופות מקור אחדות.
טבע שהיא החברה הגדולה בעולם בתחום התרופות הגנריות.
תרופות מקור בולטות שלה הן קופקסון ואזילקט.
דקסל פארמה, חברת תרופות שמרכזה באור עקיבא.
תרו תעשייה רוקחית, הוקמה בחיפה בשנת 1950, ב-2007 נמכרה החברה לחברת התרופות ההודית "סאן".
פריגו ישראל: נוסדה בשם "אגיס", ומשנת 2005 פועלת כחברה בת של חברת פריגו האמריקאית.
כצט: חטיבת הפארמה של החברה עוסקת בייצור ושיווק תרופות, ציוד רפואי ומוצרי היגיינה.
ד"ר פישר: מייצרת מוצרים לטיפול בעור, טיפות עיניים, מוצרי היגיינה, תוספי תזונה ועוד.
קמהדע חברת ביו-פרמצבטיקה המתמחה בפיתוח, ייצור ושיווק של תרופות באמצעות טכנולוגיה לטיהור והפרדת חלבונים.
פלוריסטם: עוסקת בפיתוח וייצור תרופות מקור המבוססות על תאי גזע.
תעשיית האלקטרוניקה היא מרכיב בולט של התעשייה הישראלית, הכולל פעילות בתחומי השבבים (צִ'יפּ), רכיבי מחשוב, אלקטרוניקה צבאית, אלקטרוניקה רפואית, תעשיית הרכב ועוד.
חברות רב-לאומיות רבות, ובהן אינטל, שהיא חלוצת תעשיית השבבים בישראל והחברה הבולטת בה (אינטל היא החברה המעסיקה הגדולה ביותר בישראל ואחראית ל 1% מהתמ"ג של ישראל), ומוטורולה, הקימו בישראל מרכזי פיתוח וייצור, שתוצרתם מהווה חלק נכבד מהייצוא התעשייתי הישראלי.
כמו כן, ישנם חברות רב לאומיות כגון מארוול טכנולוגיות, אפל ואנבידיה אשר פתחו מרכזי פיתוח בעקבות רכישות של חברת סטארט אפ ישראליות.
חברות רב-לאומיות כמו IBM ומיקרוסופט הקימו בישראל מרכזי מחקר ופיתוח שבהם הומצאו מספר פיתוחים חשובים.
חברות היי-טק ישראליות כמו אמדוקס, צ'קפוינט וויקס וSnyk, המתחרות בשוק העולמי, הונפקו והגיעו לשווי שוק של מיליארדי דולרים.
חברות הזנק בתחום התוכנה, ובהן ICQ ו-Waze נמכרו לחברות רב-לאומיות במאות מיליוני דולרים.
בתי תוכנה גדולים הפועלים בשוק המקומי כוללים את "מטריקס", "נס טכנולוגיות", "טלדור", "קבוצת יעל", "אלעד מערכות תוכנה" ועוד.
אחד התחומים החשובים בתעשייה בישראל הוא התעשיות הביטחוניות.
בנוסף למכירות לצה"ל הוא מהווה ענף ייצוא משמעותי, וישראל היא אחת מעשר הייצואניות הביטחוניות הגדולות בעולם.
בשנת 2012 הגיע היצוא הביטחוני לשיא של 7.5 מיליארד דולר.
שתי חברות ממשלתיות גדולות פועלות בתחום זה:
התעשייה האווירית לישראל היא קונצרן תעשייתי שמפתח ומייצר בעיקר מוצרים תעופתיים ומוצרי אלקטרוניקה.
התעשייה האווירית כוללת 5 חטיבות: כלי טיס אזרחיים, כלי טיס צבאיים בהם מטוסים ללא טיס, טילים וחלל, אלקטרוניקה (אלתא) ובדק מטוסים.
בתעשייה האווירית מועסקים כ־14,000 עובדים, רובם מהנדסים וטכנאים.
רפאל - מערכות לחימה מתקדמות עוסקת בפיתוח אמצעי לחימה מתקדמים.
ידועה בתעשיית הטילים שלה, ברובוטים הצבאיים שהיא מפתחת ובערכות המיגון האינטגרליות שלה.
עד למכירתה לחברת אלביט מערכות פעלה גם תעש מערכות (התעשייה הצבאית) כחברה ממשלתית, יצרנית בולטת של נשק ותחמושת לכוחות היבשה, וגם יצרנית של אמצעי לחימה מוטסים.
החברה כללה ממפעלים אחדים, שלכל אחד מהם התמחות משלו.
מפעל המנועים הרקטיים הגדולים של החברה, המונעים בדלק מוצק, בהם המנועים (שלב 1 ו-2) של משגר הלוויינים הישראלי "שביט" נותר בבעלות ממשלתית,כחברת תומר חברה ממשלתית.
חברות ביטחוניות בולטות במגזר הפרטי הן:
אלביט מערכות, העוסקת בפיתוח ובייצור של מערכות אלקטרוניות ואלקטרו-אופטיות ביטחוניות מתקדמות.
החברה מתמקדת בפיתוח מערכות שליטה ובקרה, ומערכות מודיעין לשוק הצבאי, בביצוע השבחות של כלי טיס, כלי שיט וכלי רכב ובפיתוח ומסירה של מערכות כלי טיס בלתי מאוישים.
אלישרא, חברה בת של אלביט מערכות, העוסקת בפיתוח ובייצור של מערכות לוחמה אלקטרונית, מערכות שליטה ובקרה מתקדמות, מערכות איסוף מודיעין ומערכות תחקור ואימון מתקדמות.
כמו כן מכסה תחומים רחבים ביותר של מומחיות בתחומי המכ"ם, אותות דיגיטליים, אנטנות חדשניות, מערכות תוכנה מתוחכמות, רכיבי מיקרוגל מתקדמים ומעגלים משולבים.
פלסן סאסא, העוסקת בתכנון ואספקת פתרונות מיגון לכלי רכב, מחומרים מרוכבים.
תעשיות נשק לישראל (IWI): מייצרת נשק קל, הוקמה עם הפרטת מפעל "מגן" של תע"ש בפברואר 2005.
חברות המזון הגדולות בישראל הן:
קוקה-קולה ישראל - יצרנית ומשווקת וכן הזכיינית הבלעדית בישראל של חברת קוקה-קולה ובירות, ומחזיקה במספר חברות מזון ומשקאות נוספות.
תנובה - חברת המזון הגדולה בישראל.
משווקת ומייצרת מוצרי חלב, ירקות קפואים, בשר, ביצים ועוד.
בבעלות חברת ברייט פוד מסין.
שטראוס עלית - המייצרת והמשווקת מוצרי חלב, דברי מתיקה וקפה.
אסם - המשווקת ומייצרת מוצרי מזון שונים כגון פסטה, בייגלה, אבקת מרק, במבה ועוד, בבעלות חברת נסטלה העולמית.
נטו - עוסקת בתחום הייצור, ייבוא, שיווק ומסחר במזון.
כמו כן בישראל גם מספר חוות פרטיות שמנוהלות בצורה ייחודית ומייצרות מוצרי מזון מיוחדים, חלק ניכר מהתעשייה האורגנית בישראל מופנה גם ליצוא, וכמו כן לשוק המקומי.
בנוסף במכון וולקני פותח זן של עגבניות שרי אשר זכה להצלחה בעולם.
פרוטרום שעוסקת בייצור ושיווק חומרי-גלם לתעשיית הטעם והריח נרכשה במאי 2018 על ידי חברת איי.אפ.אפ (International Flavors & Fragrances IFF) האמריקאית תמורת 6.4 מיליארד דולר.
ישנם גם חברות ישראליות העוסקת במחקר ופיתוח של מזון מתורבת, כגון ביומילק אשר מפתחת חלב מתורבת, פיוצ'ר מיט טכנולוגיות אשר מפתחת בשר מתורבת וחברת ביו דבש המפתחת דבש מתורבת.
בישראל קיימים מספר ענפי משאבי טבע אשר מיוצאים לרחבי העולם, בתחום התעשייה ניכר ביותר היצוא של מגנזיום ומינרלים מאזור ים המלח, המגנזיום משמש לכלל התעשייה בעולם ובתוכה תעשיית כלי הרכב, והמינרלים אשר קיימים בים המלח משמשים לתעשיית הקוסמטיקה והרפואה (למשל בוץ מינרלי).
איי.סי.אל גרופ - חברת האם של חברות המייצרות אשלג ודשנים אחרים,פוספט, מגנזיום, ברום ותרכובותיו מים המלח.
AHAVA - חברת קוסמטיקה ישראלית, מפתחת ומפיצה מוצרי קוסמטיקה המבוססים על בוץ ים המלח ומינרלים טבעיים המופקים מים המלח.
תעשיית היהלומים הישראלית, המרוכזת באזור הבורסה ברמת גן, מהווה את ענף היצוא הגדול ביותר של המדינה, ואחראי לכ-28% מהיצוא הישראלי הכללי.
נכון לתחילת המאה ה-21, ישראל היא אחד משלושת המרכזים העיקריים בעולם לייצור יהלומים, לאחר בלגיה והודו.
בישראל פועלת תעשייה ביטחונית ענפה, שהחלה להתפתח עוד טרם הקמת המדינה, ובמשך השנים הפכה למרכיב בולט בתעשייה בישראל.
תעשייה זו נועדה לתת מענה לצרכיה הביטחוניים הייחודים של מערכת הביטחון בישראל, ובעיקר של צה"ל.
חרמות נשק שהוטלו על ישראל בתקופות שונות בעקבות לחץ כלכלי של מדינות ערב היו אחד המניעים העיקריים להשקעה הרבה של ישראל בפיתוח אמצעי לחימה מתוצרתה.
רבים מאמצעי הלחימה המיוצרים בישראל מיועדים לייצוא, שעליו מפקח סיב"ט - האגף לייצוא ביטחוני במשרד הביטחון.
החל משנות ה-80 היה היצוא הביטחוני, ענף היצוא התעשייתי הגדול ביותר של מדינת ישראל.
בשנת 1988 הגיע היקף הייצוא הביטחוני לכ-1.5 מיליארד דולר.
בשנת 2017 הגיע הייצוא הביטחוני לשיא של 9.2 מיליארד דולר, וכבר בשנת 2015 דורגו ארבע חברות ישראליות בין מאה החברות הביטחוניות הגדולות בעולם.
חלק קטן מהאמל"ח שמיוצר בישראל מיועד לצה"ל בלבד, והוא בגדר "נשק הפתעה" שנועד לתת לישראל יתרון טכנולוגי איכותי על יריביה.
התעשייה הצבאית - תעש מערכות
שורשיה של תעש מערכות בימים של טרם קום המדינה, אז נקראה התעשייה הצבאית, וייצרה נשק ותחמושת עבור המחתרות העבריות, ובראשותן "ההגנה".
עם קום מדינת ישראל החלה לייצר נשק ותחמושת עבור צה"ל.
בהמשך החלה לייצא נשק ותחמושת.
תעש מערכות הייתה חברה ביטחונית המתמחה בפיתוח מערכות נשק לכוחות היבשה והאוויר, הנמכרות לצה"ל וצבאות בעולם.
החברה מפתחת ומייצרת מערכות נשק ייחודיות מסוגן בעולם ונחשבת למוביל עולמי בתחום הרקטות המדויקות למגוון טווחים, פגזי טנקים מדויקים מותאמים ללוחמה אורבנית ופצצות אוויר קרקע שפותחו בשנים האחרונות בהתאם לצרכים המבצעיים של חיל האוויר הישראלי.
בשנותיה האחרונות עברה החברה מהפך משמעותי בתמהיל המוצרים ועברה לפיתוח וייצור מערכות נשק עם טכנולוגיה מתקדמת בהתאמה לשדה הקרב העתידי.
היא סיפקה לצה"ל וצבאות בעולם פגזי טנקים מדויקים לטנק המרכבה שנכנסו לשימוש מבצעי ראשון ומוצלח במבצע צוק איתן, פצצות מדויקות למטוסי קרב שהוכחו מבצעית במבצע צוק איתן, ורקטת רומח נכנסה לשימוש מבצעי בחיל התותחנים.
בנובמבר 2018 נמכרה פעילות החברה לאלביט מערכות.
מפעל המנועים הרקטיים הגדולים של החברה, המונעים בדלק מוצק, בהם המנועים (שלב 1 ו-2) של משגר הלוויינים הישראלי "שביט" נותר בבעלות ממשלתית, כחברת תומר חברה ממשלתית.
ראשיתה של התעשייה הביטחונית בישראל עוד טרם קום המדינה.
המפעל הראשון של התעשייה הצבאית הוקם ב-1933 במכון המים בשכונת בורוכוב בגבעתיים.
במפעל זה עובדו הגופים היצוקים של רימוני היד והרובה; מילוי חומר הנפץ וייצור המצתים נעשו בבית פרטי סמוך.
ב-1936 הועברה הפעילות למפעל לעיבוד עורות על שפת הים בצפון תל אביב, ונקרא "מכון א'".
בשנת 1939 מונה ישראל עמיר למנהל תעש.
לאחר מלחמת יום הכיפורים חל גידול ניכר בפעילות התעשייה הצבאית, לצריכה מקומית ולייצוא.
יו"ר הדירקטוריון של תעש מערכות הוא השר לשעבר יצחק אהרונוביץ' ומנכ"ל החברה - אבי פלדר המכהן כמנכ"ל החברה החל משנת 2006. בשנים 1972–1990 ניהל מיכאל שור את התעשייה הצבאית.
בשנת 1990 שונה מעמדה לחברה ממשלתית.
כתוצאה ממהלך זה נגרמו לחברה הפסדים כספיים.
החברה עברה תהליכי ייעול, שינוי מבנה ארגוני מהפך בתמהיל המוצרים, פיתוח חימוש מדויק בהתאמה לצרכים המבצעיים של צה"ל ושדה הקרב המודרני.
בשנת 2017 החברה עברה לרווח נקי של 12 מיליון שקל.
עשות אשקלון הייתה חברה בת של תעש מערכות.
החברה שוכנת באשקלון, מתמחה ועוסקת בייצור של מערכות לשוק הביטחוני ותעופה אזרחית.
החברה מפתחת ומייצרת ממסרות לטנקים ולרק"מ ומכללים מתקדמים למטוסי סילון.
כחלק ממכירת תעש מערכות נמכרה גם עשות אשקלון לחברת אלביט מערכות, וביוני 2022 עברה עשות אשקלון שליטת קרן פימי.
בשנת 1946, בהוראתו של מפקד "ההגנה", יצחק שדה, הקים המהנדס מאיר רבינוביץ ("בץ") מחלקה למחקר מדעי בראשותו, ואהרן וקס ("דונגי") שימש כסגנו.
אחר מספר חודשים אזלו המקורות הכספיים למימון פעילות המחלקה, וזו נפסקה.
ליחידה הוקצה תקציב של 10,000 לירות ארץ ישראליות לשנה, ואת פעילותה ריכזו אהרן וקס, ז'נקה רטנר ושלמה גור.
בן-גוריון היה מעורב רבות בתמיכה ביחידה, והמדענים אהרן קציר וארנסט דוד ברגמן (מנהל מכון זיו) היו פעילים בהקמתה.
בשנת 1948, עם הקמתו של צה"ל, הועברה היחידה לידי אגף המבצעים במטכ"ל והיא זכתה לשם חמ"ד — "חיל המדע".
חיל המדע עסק בפיתוח וייצור אמצעי לחימה רבים, ובהם חומרי נפץ, מוקשים, פצצות תאורה, פצצות תבערה, תותח ללא רתע ועוד.
בקיץ 1951 מונה ארנסט דוד ברגמן לתפקיד "יועץ מדעי לשר הביטחון" והוחלט על ביטול חמ"ד.
בשנת 1952 הוקם במשרד הביטחון האגף למחקר ותיכון (אמ"ת) בו שולבו יחידות השונות של חמ"ד.
בראש היחידה עמד מאיר (מוניה) מרדור.
בשנת 1958 עבר האגף למחקר ותכנון התרחבות וארגון מחדש בשם רפא"ל.
החל משנות ה-60 של המאה ה-20 התמקדה רפא"ל בטכנולוגיית טילים, ועובדיה שקדו בין היתר על פיתוח טילי השפריר (הדורות המאוחרים של טיל השפריר, שפותחו החל משנות ה-80 של המאה ה-20, הם טילי הפיתון, הנחשבים למתקדמים בעולם).
במשך השנים, פיתחה רפא"ל מערכות לכל זרועות צה"ל.
ב־2002 הפכה רפא"ל לחברה ממשלתית בשם רפאל - רשות לפיתוח אמצעי לחימה בע"מ, ובאוקטובר 2007 שינתה החברה את שמה לרפאל - מערכות לחימה מתקדמות בע"מ.
בין מוצריה הבולטים של רפאל נמנים טילי הנ"ט מסדרת ספייק (בהם התמוז), טילי הפיתון 5 והדרבי, טיל אוויר-קרקע פופאיי/חנית נאה, עמדת הקטלנית המפעילה מקלע בשלט רחוק, מערכת ההגנה האווירית ויירוט הרקטות "כיפת ברזל" ומערכת ההגנה האקטיבית לרק"ם "מעיל רוח".
התעשייה האווירית לישראל היא חברה ממשלתית ישראלית אשר מפתחת ומייצרת בעיקר מוצרים תעופתיים, מערכות חלל, מערכות ביטחוניות וצבאיות, ומוצרי אלקטרוניקה.
מייצרת גם מערכות ימיות, ספינות ומערכות מתקדמות לכוחות היבשה.
החברה נוסדה בשנת 1953 על ידי אל שווימר, בסיועם ובעידודם של דוד בן-גוריון ושמעון פרס, ונודעה בשם "חברת בדק מטוסים".
עיקר עיסוקה של החברה בשנותיה הראשונות היה עבודות תיקון ושירות למטוסי הבוכנה של חיל האוויר הישראלי.
בעקבות מלחמת יום הכיפורים התרחב הייצור של התעשייה האווירית ומספר עובדיו עלה מ-13,500 ל-15,000.
לחברה חברות בנות אחדות, ובהן:
אלתא - מתמקדת בעיקר במערכות מכ"ם, אלקטרוניקה, לוחמה אלקטרונית, קשר ותקשוב, מודיעין ובקרה.
רמתא - ממוקמת בבאר שבע, הוקמה ב-1967 ביוזמת ממשלת ישראל לפיתוח ומתן תעסוקה לתושבי הנגב.
החברה עוסקת בתכנון, ייצור והרכבה של כלים יבשתיים (בהם רכב קרבי משוריין, מיגון פלטפורמות בהם דחפורים, ציוד מכני הנדסי בשלט רחוק, אמצעי פריצה לשדות מוקשים, רובוטיקה קרקעית והשתתפות בייצור טנק המרכבה), ייצור והרכבה של כלים ימיים (ספינות סיור ותקיפה מהירות) וייצור מקביל של מכלולים תעופתיים מחומרים מרוכבים.
אלביט בע"מ נוסדה בשנת 1966 כשותפות של אלרון ומשרד הביטחון.
החברה הוקמה ביוזמת עוזיה גליל, מייסד חברת אלרון, ביחד עם דן טולקובסקי ובעידוד סגן שר הביטחון שמעון פרס.
החברה עסקה בפיתוח וייצור של מוצרי אלקטרוניקה אזרחיים וצבאיים.
בתחום הצבאי פיתחה אלביט מערכות פיקוד, בקרה, תקשורת, ניווט וכינון אש לטנקים עבור מערכת הביטחון בישראל, ובמיוחד מערכות מוטסות.
במהלך שנות ה-70 ייצרה אלביט מערכות מוטסות עבור ה"כפיר".
בשנת 1996 התפצלה אלביט לאלביט מערכות ולאלביט הדמיה, כאשר הפעילות בתחום הצבאי נעשתה באלביט מערכות, שהפכה לחברה בולטת בפיתוח וייצור מערכות נשק מבוססות היי-טק לזרועות היבשה, האוויר והים.
בהן מערכות קשר, אלקטרוניקה, אופטיקה, שליטה ובקרה.
לחברה חברות בנות אחדות שנרכשו במהלך השנים, ובהן:
אל-אופ - חברה המייצרת מערכות אלקטרו-אופטיקה.
נוסדה ב-1937 תחת השם "מכשירי גולדברג" על ידי פרופסור עמנואל גולדברג, ועסקה בייצור מכשור אופטי לשימושים אזרחיים וצבאיים.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 נמכרה החברה למדינה.
אלישרא הוקמה על ידי זלמן שלו ב-1967 תחת השם א.אי.ל ישראל.
עוסקת בפיתוח וייצור מערכות לוחמה אלקטרונית, מערכות שליטה ובקרה, מערכות איסוף מודיעין ומערכות תחקור ואימון.
סולתם - חברה המייצרת בעיקר תחמושת וקני ארטילריה.
נוסדה בשנת 1950 על ידי שלמה זבלודוביץ', סולל בונה וחברת תמפלה הפינית, בשנת 2010 נרכשה על ידי אלביט מערכות.
קינטיקס - חברת בת של אלביט מערכות, המייצרת מערכות שונות עבור רכב קרבי משוריין, כגון: מזקו"ם, מיזוג אוויר, הגנת אב"כ, צריחים, שיפורים לחטיבת הכוח ועוד.
תעש מערכות (כולל החברה הבת עשות אשקלון) נרכשה בנובמבר 2018.
תדיראן - חברה המייצרת מערכות אלקטרוניקה ותקשורת נתונים.
מיזם בולט של ייצור נשק לכוחות היבשה הוא טנק המרכבה (טנק), שבייצורו עוסקים מינהלת תוכנית טנק המרכבה במשרד הביטחון והרשות לפיתוח טנקים בחיל החימוש.
בתמורה לשיתוף הפעולה, היו אמורים הבריטים לאפשר את מכירת הטנק לישראל עם ייצורו, אולם מאוחר יותר החליטו לבטל את העסקה כתוצאה מלחץ כבד שהפעילו עליהם מדינות ערב.
התכנון החל ב-1970 על בסיס לקחי מלחמת ששת הימים, ובאמצע שנות ה-70 של המאה ה-20 החלו לערוך ניסויים בשטח.
ב-29 באוקטובר 1979 נכנס לשירות מבצעי הדגם הסדרתי הראשון - מרכבה סימן 1, שהספיק להילחם במלחמת לבנון הראשונה.
ב-1982 נכנס לשירות דגם משופר - מרכבה סימן 2, ומיד אחריו מרכבה סימן 2ב.
במהלך תקופת שירותם הופקו לקחים מבצעים וטכנולוגיים רבים שהביאו לקפיצת דרך משמעותית במרכבה סימן 3 שנכנס לשירות בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20. בדגם זה הוחלף התותח המחורק בקליבר 105 מ"מ בתותח חלק-קדח מודרני בקליבר 120 מ"מ תוצרת תע"ש.
מאוחר יותר נוספו לדגמי סימן 2 וסימן 3 תוספות מיגון מודולריות שנקראו "מיגון דור ד'" או "קס"ג" ונועדו להגביר את עמידות הטנקים נגד טילי נ"ט של חזבאללה.
במהלך שנות ה-90 והעשור הראשון של המאה ה-21 הוסבו כל טנקי סימן 3 בשירות סדיר לסימן 3 ב"ז.
בשנת 2004 החל להיכנס דור זה לשירות בצה"ל.
בשנת 2009 הוחל בהתקנת מערכת ההגנה האקטיבית "מעיל רוח" על טנקי מרכבה סימן 4.
תעשיות נשק לישראל (IWI) עוסקת בייצור נשק קל.
החברה נוסדה בשנת 2005 עם הפרטתו של מפעל הנשק הקל "מגן" של תע"ש.
בין מוצריה: רובי הסער בולפאפ תבור TAR-21, מיקרו-תבור X-95, תבור X-95 פלאט-טופ; רובי הסער הרגילים גליל, גליל ACE, כרמל וערד; רובי הצלפים "גליל-צלפים" ו-IWI DAN, מקלעי הנגב ונגב NG7, מטול רימונים GL40,והאקדחים יריחו 941 ומצדה.
תומר חברה ממשלתית בע"מ היא חברה ממשלתית שהוקמה בשנת 2015 במסגרת התוכנית להפרטת תעש מערכות, לשם ריכוז פעילויות של תעש מערכות שהממשלה רצתה להשאיר בשליטתה.
באתר של רשות החברות הממשלתיות מתוארת מטרת החברה: "לעסוק בפעילות הנעה כבדה וכן בפעילות סלבין, על כל היבטיהן, לרבות פיתוח ייצור, בדיקה, ניסוי, הוכחה, אחזקה ותחזוקה." החברה החלה לפעול בהיקף מלא בנובמבר 2018, עם השלמת המכירה של תעש מערכות לאלביט מערכות.
עם תחילת פעילותה הועסקו בחברה כ-500 עובדים.
במערכת הביטחון בישראל ישנם מספר גופים האחראים על פיתוח ואחזקת אמצעי לחימה:
המינהל למחקר, פיתוח אמצעי לחימה ותשתית טכנולוגית (מפא"ת) - הגוף המרכז את כל תוכניות המו"פ הביטחוני במדינת ישראל.
המינהל מרכז את שיתוף הפעולה בין הגופים הביטחוניים השונים בישראל ובהם צה"ל, משרד הביטחון (על שלוחותיו), התעשיות הביטחוניות השונות.
ביולי 1972 הוקמה יחידת המחקר והפיתוח במשרד הביטחון, כמיזוג בין מחלקת אמצעי לחימה בצה"ל לבין סמכויות מהמדען הראשי במשרד הביטחון.
בנובמבר 1982 אורגנה מחדש היחידה ונקראה מפא"ת.
מנהלת חומה - אחראית על פיתוח ההגנה הרב-שכבתית של ישראל נגד טילים ובפרט על הגנה מפני טילים בליסטיים ארוכי טווח.
חטיבה טכנולוגית ליבשה (חט"ל) של זרוע היבשה - תפקידה לפתח אמצעי לחימה וציוד עזר לתמיכה בלחימה בשיתוף התעשיות הביטחוניות.
חיל הטכנולוגיה והאחזקה (חיל החימוש) - חיל תומך לחימה באגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה (אט"ל) של צבא הגנה לישראל.
עיקר עיסוקו של החיל הוא באחזקת אמצעי הלחימה (אמל"ח) של כוחות היבשה: נשק קל (נק"ל), תחמושת וטילים, כלי רכב, טנקים, כלי רכב קרביים משוריינים, טילים נגד טנקים (נ"ט), אמצעי סיוע ללחימה (אמסל"ח) כגון ציוד מכני הנדסי (צמ"ה), אמצעי חילוץ וגרירה, מנופים, מלגזות ומערכות אחרות.
במסגרת החיל פועלות גם יחידות המעורבות בפיתוח אמל"ח בשיתוף עם תעשיות הנשק הישראליות, דוגמת התעשייה הצבאית.
בנוסף, חיל החימוש אחראי על תחזוקת כל הגנרטורים ותחנות הכוח המשמשים בפעילות היבשתית של צה"ל, ומספק מענה לכל צורכי אספקת החשמל בזרוע היבשה.
מש"א - מרכז שיקום ואחזקה, בו מבוצעים תיקונים ושדרוגים של אמצעים צבאיים.
בפועל מתבצעת בו גם ייצור והרכבה של רכב קרבי משוריין והתקנת שריון לכלי רכב.
יחידת יפת"ח - יחידה לפיתוח אמצעים מיוחדים, החלה כ"חוליית לסקוב" בחיל ההנדסה וכיום כפופה לחטיבת הקומנדו.
עוזי - תת מקלע שפותח בשנות ה-50 של המאה ה-20 והפך לפופולרי ביותר (תע"ש).
גליל וגלילון - רובי סער על בסיס AK-47 (קלשניקוב) שנכנסו לשירות בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 (תע"ש).
הגליל נכנס במספר דגמים: כולל "גלילון" ו"גליל צלפים".
תבור - רובה סער Bullpup מודרני, נכנס לשירות ניסיוני במבצע "חומת מגן" ולשירות סדיר ב-2006 (תע"ש, כיום מיוצר על ידי IWI).
מיקרו-תבור (X-95) - גרסה עוד יותר מקוצרת של התבור, שיכולה לשמש גם כתת מקלע.
מקלע נגב - מקלע קל בקליבר 5.56 מ"מ נאט"ו תוצרת תע"ש (כיום מיוצר על ידי IWI).
יריחו 941 - אקדח, בשימוש במשטרת ישראל.
נשר המדבר - אקדח בקליבר 0.5 אינץ' שפותח על ידי חברת מחקרי מגנום בע"מ ויוצר על ידי התעשייה הצבאית.
גלבוע - סדרת רובי סער, הכוללת גרסה בת שני קנים המיוצרים על ידי חברת "סילבר שאדו" הירושלמית.
קורנרשוט - אמצעי המאפשר לאקדח לירות מעבר לפינות מבלי לחשוף את היורה לירי האויב.
נגב NG7 - מקלע קל בקליבר 7.62 מ"מ נאט"ו, פותח על ידי IWI על בסיס מקלע הנגב.
אמתן MZ-4 – רובה סער תואם M4 קרבין.
MZ-15 - רובה חצי-אוטומטי בקליבר 5.56 מ"מ נאט"ו במפרט צבאי (MIL-SPEC) וגוף עשוי מחישול אלומיניום.
הרובה מיוצר על ידי חברת "אמתן כרמיאל" ונחשף לראשונה בתערוכת IWA 2015 בגרמניה.
ערד - רובה סער קרבין ליחידות מיוחדות, נמצא בשירות הימ"מ של ישראל (תוצרת IWI).
סופה M-240 - פיתוח ישראלי, ג'יפ שיוצר על ידי תע"ר נצרת.
רכב סיור משוריין רב"י - כלי רק"ם בעל הנעת 4X4. נמצא בשירות במספר מדינות בעולם.
ג'יפ סופה ממוגן - ג'יפ ממוגן לבט"ש.
סופה 2 (M-242) - פיתוח ישראלי, ג'יפ מנהלתי שמיוצר על ידי תע"ר נצרת כחליף סופה 1.
זאב - רכב ממוגן על בסיס FORD.
דוד - רכב ממוגן המבוסס על הלנד רובר דיפנדר להובלת לוחמים.
קרקל - רכב ממוגן המפותח על ידי פלסן סאסא על FORD כבסיס הרכב.
קומבט גארד - רכב ממוגן שפותח באופן עצמאי על ידי עידו כהן בעיקר לפעילות בט"ש גבולות.
זיבר - רכב יירוט מהיר שפותח על ידי ענף רכב בחטיבה הטכנולוגית ליבשה (חט"ל) של צה"ל.
AXE - רכב יירוט מהיר שפותח אף הוא על ידי ענף רכב בחט"ל.
רקון (רכב תצפית) - מערכת תצפית ניידת המותקנת על גבי מרכב ג'יפ האמר.
מגח - סדרת שדרוגים ישראלית על בסיס הטנקים האמריקאים מדגמי פטון (M48, M48A3, M60A1).
כולל מיגון ריאקטיבי וכן תותח ובקרת אש משופרת.
שוט - סדרת שיפורים לטנקי צנטוריון.
סברה (טנק) - מדגים טכנולוגיות בתחום לוחמת שריון.
גרסה של הסברה נמכרה לצבא טורקיה בה שודרגו מספר רב של טנקי M60 פטון לתצורת הסברה.
מרכבה - טנק מערכה שנחשב לאחד המתקדמים ביותר, במערכת המיגון שלו, בבקרה האש, בניידות ובעוד יכולות נוספות.
הטנק הוא פיתוח ישראלי שרוב חלקיו מיוצרים בישראל.
הדגם האחרון של טנק זה הוא מרכבה סימן 4.
אכזרית - נגמ"ש חי"ר הממוגן בכבדות ומבוסס על תובת טנק T-55.
נגמחון ונקפדון - נגמ"שי חי"ר כבד שמבוססים על תובת צנטוריון.
פומ"ה (פורץ מכשולים הנדסית) - נגמ"ש הנדסה קרבית כבד המבוסס על תובת צנטוריון.
הנגמ"ש ממוגן בכבדות ומכיל מערכות הנדסיות ייחודיות.
נגמפו"פ - רכב תצפית המבוסס על נגמחון/נקפדון.
נגמ"ש מרכבה - פיתוח של רכב קרבי משוריין לחילוץ, תיקון ותחזוקת טנקי מרכבה.
מבוסס על גוף טנק מרכבה סימן 4. כולל דגם נוסף שהוא נגמ"ש חי"ר, הנקרא נמ"ר, החמוש במקלע כבד M2 Browning הנשלט מתוך הכלי.
איתן - נגמ"ש אופני, הנמצא בימים אלו בסיום פיתוח ותחילת ייצור.
פיתוחו החל לאחר מבצע צוק איתן, אז החלה ביקורת על כמות נגמ"שי ה-M113 המיושנים שמחזיק צה"ל, אל מול עלות ייצורם של נגמ"שי מרכבה.
בנוסף לכך, עצם היותו נגמ"ש אופני, מקנה לאיתן יכולת להתנייע בכבישים.
דחפור משוריין D9 על בסיס קטרפילר די-9, שמיוצר במקור על ידי חברת קטרפילר.
הדחפור זוכה להשבחה ישראלית הכוללת הוספת שריון לוחות לתא המפעיל ולמערכות המכניות ומיגון כלוב כנגד רש"ק חלול.
ה-D9 הוכיח את עצמו ככלי חיוני ואף הכרחי ללוחמה בשטח בנוי.
השיפורים הצבאיים יוצרו על ידי התעשייה האווירית לישראל (מפעל רמתא), מש"א וזוקו שילובים.
מחבט - נגמ"ש נ"מ החמוש בתותח אוטומטי M61 וולקן ו-4 טילי סטינגר.
ערכות מיגון לרק"מ וכלי רכב צבאיים.
תוספי מיגון פאסיביים וריאקטיביים שאפשר להתקין על כלי רכב שונים על מנת להגביר את שרידותם.
מפותחים ומיוצרים על ידי חיל החימוש של צה"ל, רפא"ל,תע"ש ופלסן סאסא.
"דוהר" ו"דורס" - השבחה לתותח מתנייע M-109, כולל שיפורים במערכות הירי ובמערכת שליטה ובקרה.
ATMOS - תותח מתנייע שמורכב מהוביצר בקליבר 155 מ"מ המותקן על גבי משאית
SIGMA 155 – דגם מתקדם של ה-ATMOS, משרת בצה"ל בשם "רועם"
קשת - מרגמה מתנייעת ממוחשבת תוצרת סולתם מערכות, מותקנת על נגמ"ש M-113A3.
PULS – משגר רקטות רב-קני מתנייע מודולרי, משרת בצה"ל בדגם "להב".
רקפת (פגז) - פגז טנק רב-תכליתי בקליבר 105 מ"מ.
כלנית (פגז) - פגז טנק רב-תכליתי בקליבר 120 מ"מ.
חצב (פגז) - פגז טנק נגד מבנים/רק"מ בקליבר 120 מ"מ.
B-300 - רקטה נגד טנקים, נמצאת בשימוש צבא ארצות הברית תחת השם SMAW.
שיפון - רקטה נגד טנקים, שיפור של ה-B-300.
מטאדור - רקטה נגד טנקים ונגד מבנים (רפא"ל).
ספייק/גיל - משפחת טילי נ"ט, מדור ג' עם יכולות משופרות ביותר, כמו ראיה אלקטרואופטית וסיב אופטי מנחה (רפא"ל).
תמוז - טיל נגד טנקים, בשירות יחידת מורן של חיל התותחנים.
פיתוח וייצור של טילי אוויר-אוויר נעשה בישראל על ידי רפאל - מערכות לחימה מתקדמות.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 העביר חיל האוויר הישראלי למערכת הביטחון הישראלית דרישה ומאפיינים לייצור עצמי של טיל אוויר-אוויר.
הגרסה האחרונה - פיתון 5 - נכנסה לשירות בשנת 2005. הטילים בסדרה זו הם בעלי ראש ביות תת-אדום.
טיל אוויר-אוויר נוסף מתוצרת "רפאל" הוא דרבי - טיל אוויר-אוויר לטווח בינוני.
בשנת 1991 נכנס הטיל לשירות מבצעי בחילות אוויר זרים.
טיל זה הוא בעל ביות מכ"ם אקטיבי.
משני טילי אוויר-אוויר אלה ("פיתון 5" ו"דרבי") נגזרו שתי מערכות טילי קרקע-אוויר ניידות הקרויות SPYDER.
פופאי הוא טיל אוויר-קרקע כבד שפותח על ידי "רפאל".
הטיל נמצא בשירות חיל האוויר הישראלי ובמספר חילות אוויר זרים, כולל חיל האוויר האמריקני.
בינואר 1972 הסתיים שלב הקדם-תכנון, כשהתברר שהמשך הפיתוח ייקח זמן ממושך ומשאבים רבים, החל פיתוחו של פתרון ביניים זול יותר, "תדמית", פצצה גולשת מנגד, עם ראש ביות טלוויזיוני פשוט יותר, נגזרת של "חמודון".
כשחודשה העבודה ב"חמודון" עמד בראש הפרויקט ד"ר אהרון גיל, ואחריו, החל ב-1979 ועד לסיום הפרויקט ב-1985 עמד בראשו ד"ר יוסף לוין.
מפתחי "תדמית" זכו בפרס ביטחון ישראל לשנת 1975 ומפתחי "חמודון" זכו בפרס ב-1986. הטיל מותאם לשימוש על ידי מגוון מטוסים, החל ממפציצים כבדים ועד מטוסי קרב טקטיים.
דלילה הוא טיל שיוט מונחה אוויר-קרקע וקרקע-קרקע לטווח ארוך מתוצרת התעשייה הצבאית.
בשנת 2009 מציגה אותו התעשייה הצבאית כטיל תגובה מהירה אלקטרו-אופטי לטווח רחוק להשמדת מטרות איכות ניידות, כגון טילי נ"מ ומערכות נ"מ אחרות.
LORA – טיל קרקע-קרקע מתוצרת התעשייה האווירית לישראל, טיל ארוך טווח המסוגל לפגוע במטרות אסטרטגיות בעומק שטח האויב.
רמ"מ – רקטות ארטילריות מתקנות מסלול, משוגרות ממשגר רקטות M-270 MLRS "מנתץ" (התעשייה הצבאית).
רעם איתן – רקטות מצרר, דגם משופר של הרמ"מ, משוגרות ממשגר רקטות M-270 MLRS "מנתץ" ומשגר רקטות "להב".
רומח - רקטה ארטילרית בעלת דיוק של טיל, משוגרת ממשגר רקטות M-270 MLRS "מנתץ" ומשגר רקטות "להב" (התעשייה הצבאית).
בר – דגם משופר של ה"רומח", רקטה ארטילרית מתקנת מסלול.
אקסטרא – רקטה ארטילרית מתקנת מסלול כבדה לטווח בינוני-ארוך (150 ק"מ).
נץ דורס – רקטה ארטילרית מתקנת מסלול כבדה לטווח ארוך (300 ק"מ).
ישראל נחשפה לאיום גובר של רקטות וטילים, שהחל בירי קטיושות ב-1968, נמשך בירי טילים בליסטיים במלחמת המפרץ, והתגבר במלחמת לבנון השנייה.
איום זה הביא לפיתוחן של מערכות הגנה אחדות, שמטרתן לספק הגנה רב-שכבתית מפני האיום.
בשנת 1985 החלה התעשייה האווירית בפיתוח, במימון אמריקני, של חץ - טיל נגד טילים בליסטיים.
מערכת חץ 2 ליירוט טילים בליסטיים, הכוללת מערכת שו"ב "אתרוג זהוב", מכ"ם "אורן ירוק" (ומאוחר יותר מכ"ם משופר "אורן אדיר") ומשגר טילים, היא המערכת המבצעית היחידה בעולם כיום בעלת יכולות ליירט טילים בליסטיים.
ב-2009 החלה ישראל בפיתוח חץ 3, טיל נגד טילים מעבר לאטמוספירה שנועד ליירט טילים בליסטיים בגובה רב.
ב-25 בפברואר 2013 נעשה ניסוי שיגור מוצלח של חץ 3 וב-2017 החלה קליטתו במערך ההגנה האווירית של צה"ל.
בשלהי 2023 רשמה מערכת ה"חץ" טבילת אש מבצעית כאשר טילי חץ 2 וחץ 3 יירטו בהצלחה טילים בליסטיים ששיגרו החות'ים לעבר ישראל במהלך מלחמת חרבות ברזל.
טילי ה"חץ" יירטו בהצלחה מאות טילים בליסטיים ששיגרה איראן במהלך מלחמת חרבות וברזל ומבצע עם כלביא.
באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 החל ברפאל פיתוח של כיפת ברזל - מערכת ליירוט רקטות קצרות טווח.
חלק ניכר מהמימון לפיתוח המערכת וייצורה ניתן על ידי ארצות הברית.
בשנת 2011 הפכה המערכת למבצעית, וזכתה להצלחה רבה ביירוט רקטות שנורו מרצועת עזה בעימותים שהתרחשו מאז.
במלחמת חרבות ברזל נפרשו סוללות כיפת ברזל בכל הארץ ויירטו בהצלחה רקטות וכלי טיס בלתע מאוישים בכל הגזרות.
ב-2016 הסתיים פיתוחה של קלע דוד (ידועה גם בשם שרביט קסמים), מערכת ליירוט רקטות לטווח בינוני, והחלה קליטתה במערך ההגנה האווירית של צה"ל.
באותה שנה הציגה רפאל גם מערכת הגנה אווירית מפני רחפנים.
המערכת רשמה טבילת אש מבצעית ב-2023 במבצע מגן וחץ וכן רשמה עשרות יירוטים מוצלחים במלחמת חרבות ברזל.
ב-2025 מתוכננת להיכנס באופן מבצעי מערכת אור איתן, מערכת הגנה אקטיבית מבוססת על נשק לייזר להגנה מפני רקטות ומרגמות בטווחים קצרים וכלי טיס לרבות גלשני-אוויר וכלי טיס בלתי מאוישים.
דגם מוקטן של המערכת רשם יירוט בכורה עולמי בלייזר שורף ב-2024.
בנפרד מהמערכות הללו החל בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 פיתוחה של מערכת ברק להגנה מפני טילים נגד ספינות.
במהלך השנים פותחו ויוצרו דורות אחדים של המערכת, בהם ברק 1 וברק 8. המערכת מותקנת על ספינות הטילים (סטי"לים) של חיל הים הישראלי, ונמכרה לחילות הים של הודו וסינגפור.
במקביל, התעשייה האווירית לישראל פיתחה את ברק MX, מערכת הגנה מודולרית ימית נגד טילים, והיא מותקנת על גבי ספינות סער 6 של חיל הים הישראלי.
בנוסף למערכות הטילים נגד טילים, המיועדות להגנת מטרות קרקעיות נייחות פותחו בישראל מערכות הגנה אקטיביות להגנה על מטרות ניידות.
מעיל רוח - מערכת הגנה אקטיבית נגד איומי נ"ט מתוצרת רפאל - מערכות לחימה מתקדמות.
כרגע מותקנת על טנק מרכבה סימן 4מ, בעתיד תותקן גם על כלים אחרים.
חץ דורבן - מערכת הגנה אקטיבית נגד איומי נ"ט מתוצרת תע"ש.
נבחרה כמערכת ההגנה האקטיבית של כוחות ארצות הברית הפרושים בעיראק ומתוכננת להיות מותקנת על נגמ"ש האיתן ודחפורי ה-D9 של צה"ל.
מגן רקיע - מערכת הגנה אקטיבית לכלי טיס אזרחיים מפני טילים, שפותחה על ידי אל-אופ (מקבוצת אלביט מערכות).
המערכת משלבת לייזר-סיב מתקדם עם טכנולוגיית הדמאה תרמית ומייצרת אות שיבוש חזק במספר אורכי גל, הגורם לטילי כתף מתבייתי אינפרא-אדום לסטות ממסלולם ומהמטרה אליה שוגרו.
התעשייה האווירית לישראל הוקמה בשנת 1953, ובשנותיה הראשונות עסקה בתחזוקה של מטוסים.
במהלך שנותיה עסקה התעשייה האווירית במיזמים אחדים של ייצור והרכבה של מטוסים, מרביתם עבור חיל האוויר הישראלי, וחלקם לחילות אוויר נוספים ולגורמים אזרחיים.
פוגה מגיסטר: מטוס סילון דו-מנועי ודו-מושבי, מתוצרת חברת אירוספסיאל הצרפתית.
המטוס נכנס לשירות כמטוס הדרכה בבית הספר לטיסה של חיל האוויר הישראלי בשנת 1957. מרבית מטוסי הפוגה של חיל האוויר הישראלי יוצרו בתעשייה האווירית.
המטוס יוצר על-פי התוכניות של מטוס המיראז' 5 הצרפתי.
המטוס כולל כמה התקנים אלקטרוניים מתוצרת ישראל, כסא מפלט "0-0" מתוצרת מרטין בייקר והתקנים לנשיאת חימוש מגוון יותר, כטיל האוויר-אוויר הישראלי שפריר.
כפיר: מטוס קרב רב-משימתי, המשלב תכנון אווירודינמי צרפתי עם מנוע אמריקני.
המטוס יוצר בשני דגמים עיקריים - למשימות יירוט ולתקיפת מטרות קרקע.
לביא: פרויקט לייצור מטוס קרב חד-מנועי, רב משימתי, מודרני וזול.
בנוסף עסקה התעשייה האווירית גם בייצור מטוסים לתעופה אזרחית, ובהם מטוס המנהלים וסטווינד.
יצרן נוסף בתחום זה היא חברת סאיקלון, חברה בת של אלביט מערכות העוסקת בייצור חלקי מבנה למטוסים.
בחיל האוויר הישראלי פועלת יחידת האחזקה האווירית 22 שבנוסף לפעולות תחזוקה של מטוסים עוסקת בייצור חלקי חילוף לכלי הטיס ולמערכות, וכן בהשבחה ובהארכת חיים של מטוסים.
בין השאר השביחה היחידה את מטוס הפנטום (פרויקט קורנס 2000), מסוק היסעור (פרויקט יסעור 2000) ומטוס הבז (פרויקט בז משופר).
מאז שנות ה-70 של המאה ה-20 נחשבת מדינת ישראל כמובילה עולמית בתחום כלי הטיס הבלתי מאוישים.
צה"ל עושה שימוש נרחב בכטב"מים, בהם החל להשתמש מאז 1969.
מפעל מלט של התעשייה האווירית לישראל, שהוא היצרן המוביל בעולם מבחינת כלי הטיס הבלתי מאוישים שיוצרו, נמכרו והופעלו בעולם.
מלט הוקמה על בסיס מיזוג של מפעלי מזל"טים מתחרים שפעלו בשנות השמונים בתעשייה האווירית ובחברת תדיראן.
חץ הכסף, המשותף לחברות אלביט מערכות ואל-אופ.
מפעל זה עבר לשליטה מלאה של חברת אלביט מערכות לאחר המיזוג שביצעה עם אל-אופ.
סדרת אופק היא סדרה של לווייני צילום מתוצרת התעשייה האווירית.
הלוויין הראשון בסדרה, "אופק 1" שוגר בשנת 1988. לוויין מבצעי ראשון בסדרה, "אופק 3", שוגר בשנת 1995, ואחריו שוגרו לוויינים נוספים בסדרה זו.
בנוסף ללווייני צילום כולל הסדרה גם לווייני ריגול בעלי הדמאת מכ"ם מִפְתָּח סינתטי (SAR), הקרויים גם טכסאר.
בישראל מתקיימת פעילות נרחבת של לוחמת סייבר, הגנתית והתקפית, במסגרת החברות הביטחוניות הגדולות, כחלק מסל המוצרים שלהן, ובמסגרת חברות הזנק המתמקדות בתחום זה.
אחת מחברות ההזנק בתחום זה היא קבוצת אן.
טכנולוגיות, המפתחת תוכנה בשם פגסוס להשתלטות על טלפונים סלולריים, ומוכרת אותה לממשלות.
היקף מוצרי ביטחון-הסייבר שמייצרת ישראל מוערך כשני בגודלו בעולם.
דבורה - סדרת ספינות סיור קלות המיוצרות על ידי רמת"א.
שלדג - סדרת ספינות סיור ישראלית המיוצרות על ידי מספנות ישראל.
קטלנית - כלי ירייה (מקלע או תותח אוטומטי) שנשלט מתוך הרק"מ, שיפור של מאג רפא"ל.
(רפאל - מערכות לחימה מתקדמות)
דרקונית - כלי ירייה (מקלע או תותח אוטומטי) שנשלט מתוך הרק"מ, פיתוח של אלביט מערכות הדומה ל"קטלנית"
רואה-יורה: מערכת נשק שפותחה על ידי רפאל - מערכות לחימה מתקדמות לפגיעה מרחוק במפגעים, בשימוש בציר הוברס.
Samson-RWS 30m - צריחון נשלט מרחוק עם תותח 30 מ"מ, טילי נ"ט "גיל" (Spike) אלקטרו-אופטיים, מערכות תצפית וזיהוי מתקדמות, ומערכת בינה רשתית Fire-Weaver, מתוצרת רפאל - מערכות לחימה מתקדמות.
פוד לייטנינג – משפרים ביצועי תקיפה וניווט של מטוסי קרב.
פאלקון – מערכת מוטסת לשליטה והתרעה מוקדמת המפותחת על ידי חברת אלתא.
צבא יבשה דיגיטלי – מערכת תקשוב, מידע, שליטה ובקרה.
פנדה (דחפור D9) – דחפור משוריין D9 נשלט מרחוק ואוטונומי למחצה.
השפעת הסיוע הביטחוני מארצות הברית
בנוסף לאמצעי לחימה מתוצרת ישראל מצויד צה"ל (ובפרט חיל האוויר) במידה רבה באמצעי לחימה מתוצרת ארצות הברית, שנרכשים בעיקר באמצעות כספי הסיוע הביטחוני (FMS) שארצות הברית מעניקה לישראל כחלק מהשותפות האסטרטגית בין שתי המדינות.
בעבר עלו טענות שהסיוע הביטחוני מארצות הברית מזיק לתעשיות הביטחוניות הישראליות מכיוון שבלעדיו היה צה"ל מעדיף תוצרת ישראלית תוך השפעה חיובית על המשק הישראלי.
בנוסף ישנן הבנות לא רשמיות בין ארצות הברית וישראל שבתמורה לסיוע הביטחוני ישראל לא תייצא נשק שיתחרה בספקיות הנשק האמריקאיות, מהלך המגביל את ההכנסה ואפשרויות הייצוא של יצרניות הנשק הישראליות.
מדי פעם עולה בתקשורת הטענה, שהסיוע האמריקני אינו נחוץ לישראל, והנזק שהוא מביא איתו גדול מהתועלת, במיוחד מכיוון שהוא יוצר בעם ובקרב חלק מאנשי הממשל הישראלי הרגשה של תלות מוחלטת בארצות הברית; וזה מאפשר לה לשנות את האינטרסים הישראליים לטובת אינטרסים אמריקאיים.
החל מהשנים הראשונות שלאחר הקמת התעשייה הביטחונית בישראל נעשו מאמצים לייצא מוצרים, כבר בשנת 1975 הגיע הייצוא הביטחוני לסך של 500 מיליון דולר ובהדרגה הגיעו רוב הכנסות התעשייה מייצוא.
על ייצוא אמצעי לחימה המיוצרים בישראל מפקח סיב"ט - האגף לייצוא ביטחוני במשרד הביטחון.
בשנת 2007 נחקק חוק הפיקוח על יצוא ביטחוני שמטרתו היא להסדיר את הפיקוח של המדינה על יצוא של ציוד ביטחוני, על העברת ידע ביטחוני ועל מתן שירות ביטחוני.
בנוסף למכירות לצה"ל, הייצוא הביטחוני של ישראל הוא השמיני בגודלו בעולם ובשנת 2012 הגיע היצוא הביטחוני לשיא של 7.5 מיליארד דולר.
בשנת 2015 דורגו ארבע חברות ישראליות (אלביט מערכות, התעשייה האווירית, רפאל ותעש) בין מאה החברות הביטחוניות הגדולות בעולם.
ובשנת 2017 הגיע הייצוא הביטחוני לשיא של 9.5 מיליארד דולר.
בשנת 2020 היה הייצוא הביטחוני 8.3 מיליארד דולר.
בשנת 2023 נשבר השיא שוב והגיע ליותר מ-13 מיליארד דולר כשהוא מכפיל את עצמו בפחות מחמש שנים, מתוכו 36% ביצוא מערכות הגנה אוויריות.
ייצוא של התעשייה הביטחונית, יותר מכל ייצוא אחר, רגיש לשיקולים פוליטיים.
איראן הייתה לקוח גדול של התעשייה הביטחונית הישראלית, אך חדלה מכך בהדרגה בעקבות המהפכה האיראנית.
סוגיה שעולה מפעם לפעם לדיון ציבורי היא סוגיית מכירה של אמצעי לחימה למשטרים רודניים (כגון צ'ילה בשלטון אוגוסטו פינושה ודרום אפריקה בתקופת האפרטהייד), שבהם משמש הנשק לפגיעה בזכויות אדם ואף לפשעי מלחמה.
על חלק מעסקאות ייצוא הנשק מוטלת צנזורה, המונעת את פרסומן.
תעשיות כבדות קווסאקי בע"מ (ביפנית: 川崎重工業株式会社, Kawasaki Jūkōgyō Kabushiki-kaisha) הוא תאגיד בינלאומי שבסיסו ביפן.
הוא נוסד ב-1896 על ידי שוזו קווסאקי.
מוצרי הצריכה המוכרים של התאגיד הם אופנועים, טרקטורונים ואופנועי ים.
התאגיד מייצר גם טרקטורים, רכבות, רובוטים תעשייתיים וציוד תעופה וחלל כולל מטוסים צבאיים.
"תעשיות כבדות קווסאקי" בנתה 4 דגמי קרונות: "452-2", 452-3", "452-4", "452-5" מסוג סטאר21 (רכבת שינקנסן נסיונית מסוג 952/953 שפותחה בשנת 1992 על ידי חברת הרכבות המזרחית יפן כדי לבדוק את הטכנולוגיה שתשולב בדור הבא).
מפעלי נשק ישראל בע"מ, הידועה בשמה הלועזי IWI (ראשי תיבות של Israel Weapon Industries), היא חברה ישראלית מקבוצת SK (נסקא תעשיות - אס קיי גרופ בע"מ) בבעלות סמי קצב, המייצרת נשק קל, המנהל הנוכחי מאז 2024 שוקי שוורץ - איש עסקים ישראלי.
החברה נוצרה עם הפרטת מפעל "מגן" של תעש (התעשייה הצבאית) שנמכר לאיש העסקים סמי קצב בפברואר 2005.
חלק מכלי הנשק של החברה משרתים בכוחות הביטחון של ישראל ובפרט בצה"ל ומשטרת ישראל.
ב-2013 הוקם מפעל נוסף במידלטאון שבפנסילבניה, ארצות הברית, המכונה IWI US ומייצר כלי נשק עבור השוק האזרחי והמשטרתי.
החברה מייצרת נשק קל וכלי ירייה קלים בעיקר לשימושים צבאיים אך גם עבור כוחות משטרה וסוכניות ביון וכוחות אבטחה.
גליל - גרסה "קלאסית", ייצורה הופסק לטובת הגליל ACE.
גליל ACE - גרסה חדשה של הגליל עם קת טלסקופית, מעצה ומתפסים מודרניים.
מיקרו-תבור X95 - רוס"ר בולפאפ מקוצר, מוצע במספר קליברים וארכי קנה.
תבור X-95 פלאט-טופ - רובה שירות ורוס"ר בולפאפ מקוצר, מוצע במספר קליברים וארכי קנה.
דגם משופר של המיקרו-תבור X95.
ערד - רובה קרבין לכוחות מיוחדים.
כרמל - רובה סער קרבין.
ציון (Zion-15) - רובה סער בסגנון AR-15 שנמכר במחיר נמוך במיוחד לשוק האזרחי בארצות הברית, על מנת להתחרות עם רובים דומים מאותה קטגוריה (כמו רוגר AR-556 או סמית' אנד וסון M&P15).
עוזי (בעבר בדגמי המיני והמיקרו-עוזי, וכיום בדגם עוזי פרו)
מיקרו-תבור SMG (רוס"ר מקוצר/תמ"ק בקליבר 9 מ"מ)
נגב UX (בקליבר 7.62x51 מ"מ נאט"ו) - גרסה של הנגב 7 שפותחה עבור צה"ל
גליל צלפים - רובה צלפים חצי-אוטומטי בקליבר 7.62x51 מ"מ נאט"ו.
IWI DAN ("דן") - רובה צלפים בריחי בקליבר 0.338 לפואה מגנום.
רובה צלפים ACE – רובה צלפים חצי-אוטומטי בקליבר 7.62x51 מ"מ נאט"ו, מבוסס על הגליל ACE.
ערד 7 SR-DMR (קל"צ) – רובה צלפים חצי-אוטומטי ורובה קלעים בקליבר 7.62x51 מ"מ נאט"ו או 6.5 קרידמור.
ברק - דגם מתקדם ומוקטן של יריחו, הייצור הופסק עקב חוסר ביקוש.
נשר המדבר/עיט המדבר (Desert Eagle) - ב-2009 עבר הייצור לחברה אחרת בארצות הברית.
אקדח עוזי - אקדח המבוסס על תמ"ק עוזי, הייצור הופסק.
ארבל - מערכת נשק ממוחשבת המעלה את אפקטיביות הפגיעות של רובה הסער או המקלע.
מטול רימונים GL 40 - קיים גם בתצורה עצמאית (stand-alone) וגם בתצורה מתחברת.
לפי דו"ח מרכז אדוה החברה נמכרה במחיר נמוך של 2.5 מיליון דולר, אף שהרווח הצפוי ממנו בשלוש השנים הבאות עולה על 3 מיליון דולר בשנה.
בנוסף התחייבה המדינה להעניק רשת ביטחון ל-5 שנים, על ידי מימון של 70% מהוצאות לסיום העסקת עובדים שייזמו הבעלים החדשים.
פורסם כי כשנה טרם מכירתו של מפעל "מגן" נחתם הסכם על מכירתו תמורת 20–25 מיליון דולר לקבוצת ג'נרל דיפנס.
מבקר המדינה התבקש לבדוק כיצד ייתכן שהמפעל נמכר בסופו של דבר בעשירית מהסכום שהוצע.
לטענת סמי קצב הוא שילם על המפעל כ-10 מיליון דולר.