tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כאשר בשנת 1915 נכנסה איטליה למלחמת העולם הראשונה נגד אוסטרו-הונגריה, קודם קאוויליה לדרגת מייג'ור גנרל ועמד בראש "חטיבת בארי" בחזית האיטלקית במלחמת העולם הראשונה.
חייליו הצטיינו בקרבות הדמים של קראס (כיום בסלובניה).
בקרב השני על האיזונצו הוביל קאוויליה את החטיבה בקרבות קשים ביותר על בוסקו לנצ'ה ובוסקו קאפוצ'ו.
בעקבות כך הוא עוטר בצלב אבירות המסדר הצבאי של סבויה "עבור המיומנות והגבורה שהציג".
ב-14 יוני 1917 הוא הועלה לדרגת לוטננט גנרל בעקבות היכולת שהראה בשדה הקרב.
בקרב האחד עשר על האיזונצו פיקד קאוויליה על הגיס ה-24 וזכה לניצחון בקרב במישור ביינסיצה שהייתה הפעולה המוצלחת ביותר של הכוח האיטלקי בקרב זה.
לאחר קרב קפורטו, שבו האיטלקיים ספגו תבוסה גדולה הוא הועבר לפקד על הגיס העשירי.
בנובמבר 1918 הפך קאוויליה למפקד הארמייה השמינית החדשה , שגברה בצורה מוחצת על הכוחות האוסטרו-הונגריים המתפוררים בקרב ויטוריו ונטו.
במהלך המלחמה הוא העסיק מישל קסקלה ששירת תחת פיקודו לציור חיילים ואירועי הקרב.
רבים מציורים אלו נשמרות כיום במוזיאון במילאנו.
אחרי המלחמה, הוענקה לו דרגת אביר מפקד במסדר האמבט על ידי ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת.
בפברואר 1919 הוא מונה לתפקיד סנאטור לכל החיים, ומאוחר יותר השתתף בממשלתו הראשונה של ויטוריו אמנואלה אורלנדו בתפקיד שר המלחמה.
בדצמבר 1920, לאחר שכוחות איטלקים לאומניים בהנהגתו של גבריאלה ד'אנונציו השתלטו על העיר פיומה, נקרא קאוויליה להחליף את הגנרל פייטרו באדוליו כמפקד הכוחות באזור הספר היוליאני (באיטלקית: Venezia Giulia).
בשבוע האחרון של שנת 1920 דיכאו הכוחות שבפיקודו את כוחות הלאומנים של ד'אנונציו תוך מרחץ דמים ובכך כפו את יישום הסכם רפאלו.
ביוני 1926 מונה קאוויליה למרשל של איטליה - הדרגה הצבאית הגבוהה ביותר בממלכת איטליה באותה עת.
ב-1930 קיבל תואר כבוד בכיר - Cavaliere dell'Ordine Supremo della Santissima Annunziata, תואר שהביא אותה לדרגת "אחיין" לוויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה.
התנגדותו למוסוליני ולמשטרו הביאו לכך שקצינים אחרים, בעלי ניסיון פחות בשדה הקרב, אך קרובים יותר לשלטון, קודמו על פניו.
בספטמבר 1943, לאחר שמלך איטליה הכריז על כניעה לבנות הברית וברח עם חצרו מפני הכוחות הנאציים שהשתלטו על המדינה, נאלץ קאוויליה בן ה-81 לקחת את הפיקוד ברומא ונשא ונתן עם המפקד הגרמני, אלברט קסלרינג, על כניעת הבירה בתמורה להכרה בה כעיר פרזות .
סלידתו לבאדוליו רק התעצמה לאחר שזה נטש את המערכה שלוש פעמים והותיר את קאוויליה מול פני האויב: בקרב קפורטו, בפיומה ועתה ברומא.
לאחר מכן פרש לווילה שלו בעיירת הולדתו, פינאלה ליגורה ושם נפטר ב-22 במרץ 1945, כחודש וחצי לפני כניעת גרמניה הנאצית.
תחילה נקבר בבזיליקה של יוחנן המטביל, הנמצאת בסמוך לטיילת בחוף העיירה, אך ב-1952, במעמד ראש הממשלה באותה עת, לואיג'י אינאודי, הועברה גופתו לקבורה במגדל הניצב על גבעה נישאה מעל החוף הנמצאת בקצה המזרחי של העיירה.
קאוויליה השאיר יומן המתעד את התפתחות מחשבתו על נושאים רבים; ספקנותו לגבי המשטר הפשיסטי, כמו גם המבוכה שלו על ההתרחשויות במשך מלחמת העולם השנייה, בה מצא עולם שלא יכול היה לזהות יותר.
בנוסף, השאיר זיכרונות צבאיים ועבודות שעסקו בגאוגרפיה.
אביר מפקד של מסדר האמבט
אנריקו ברלינגר (באיטלקית: Enrico Berlinguer; 25 במאי 1922, סאסארי – 11 ביוני 1984, פדובה) היה פוליטיקאי איטלקי ומזכיר המפלגה הקומוניסטית האיטלקית מ-1972 ועד למותו.
אנריקו ברלינגר נולד בסאסארי ב-25 במאי 1922 לדון מריו ברלינגר, עורך דין, עיתונאי, פוליטיקאי ובונה חופשי, צאצא למשפחת אצולה קטלונית שהתיישבה בסרדיניה בתקופת השלטון האראגוני באי, ולמריה לבית לוריגה.
משפחת אביו הורשתה להחזיק בתוארי האצולה באדיבות החלטתו של מלך סרדיניה, ויטוריו אמדאו השלישי, מ-1777.
אנריקו גדל באווירה תרבותית עשירה, סבו - שנקרא גם הוא בשם אנריקו ברלינגר, היה עורך דין וממייסדי העיתון הנפוץ ביותר בצפון סרדיניה - "לה נואובה סרדיניה" (בעברית: סרדיניה החדשה), והיה בעל קשרים עם ג'וזפה גריבלדי וג'וזפה מציני.
מצד אמו, היה בן דוד מדרגה שנייה של פרנצ'סקו קוסיגה, מדינאי איטלקי שכיהן כנשיא איטליה, ראש ממשלה ושר פנים בממשלת איטליה, ולאנטוניו סני מי שהיה גם כן מדינאי איטלקי שכיהן כנשיא וכראש ממשלת איטליה.
ב-1943 הצטרף למפלגה הקומוניסטית האיטלקית והפך במהרה למזכיר הסניף של תנועת הנוער של המפלגה בסאסארי.
בינואר 1944, לאחר כיבוש סרדיניה על ידי כוחות בעלות הברית, נעצר באשמה שהיה מהמסיתים להתקוממות בעיר, בטענה של התנגדות לרעב.
בקורות חייו נכתב שנעצר בגלל פעילות אנטי פשיסטית.ברלינגר שוחרר לאחר שלושה חודשי מאסר.
עם תום מאסרו, הביא אותו אביו לסלרנו, שם הכיר לו את פלמירו טוליאטי, שלמד יחד עם האב בתיכון בסאסארי, והיה באותה העת מזכיר המפלגה הקומוניסטית.
ברלינגר עשה רושם טוב על טוליאטי ובשל כך נשלח במאי 1945 למילאנו, שם עבד עם שני פוליטיקאים קומוניסטים נוספים - לואיג'י לונגו וג'יאנקרלו פאייטה.
לאחר מכן שימש למשך תקופה קצרה כסגן מזכיר המפלגה הקומוניסטית בסרדיניה.
זמן קצר לאחר שהתחיל בתפקיד זה, נקרא על ידי טוליאטי לרומא.
ב-1949 מונה ברלינגר לתפקיד מזכיר ארגון הנוער של המפלגה הקומוניסטית האיטלקית, תפקיד אותו מילא עד לשנת 1956, שנה לאחר סיום תפקיד זה מונה למזכיר הפדרציה העולמית של הנוער הדמוקרטי.
בספטמבר 1957 התחתן ברומא עם לטיציה לאורנטי, ממנה נולדו לו ארבעה ילדים.
ב-1968 נבחר ברלינגר לראשונה לבית הנבחרים האיטלקי מטעם המחוז של רומא.
בשנה שלאחר מכן נבחר להיות סגן המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית האיטלקית, כאשר את תפקיד המזכיר הכללי אייש לואיג'י לונגו, שהיה חולה.
במסגרת תפקידו הוביל ב-1969 את המשלחת האיטלקית אל "הוועידה הבינלאומית של המפלגות הקומוניסטיות" שנערכה במוסקבה, בוועידה זו חלקו חברי המשלחת האיטלקית, בראשותו של ברלינגר, על הקו הפוליטי הרשמי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות וסירבו לתמוך בדו"ח הסופי של הוועידה.
עמדה בלתי צפויה ושערורייתית זו עוררה הדים רבים.
ברלינגר נשא את הנאום התקיף ביותר שנשמע אי פעם על ידי מנהיג קומוניסטי חשוב על אדמת מוסקבה.
ב-1970 הביע פתיחות בלתי צפויה כלפי העולם התעשייתי, כאשר הצהיר כי המפלגה הקומוניסטית האיטלקית מצפה למודל פיתוח חדש, בכך הוסיף לשיח המפלגתי חשיבה פוליטית וכלכלית שנחשבה עד אז לטאבו בקרב קומוניסטים.
בעודו חלק אינטגרלי מהנהגת המפלגה, נבחר ב-1972 לתפקיד מזכיר המפלגה, זאת מוקדם מן הצפוי ובעקבות פרישתו של לואיג'י לונגו מן התפקיד בשל בעיות בריאותיות.
ב-1973 אושפז ברלינגר בבית חולים לאחר שהיה מעורב בתאונת דרכים בזמן ביקורו בבולגריה (כיום מניחים כי היה מדובר בניסיון לחסל אותו בהוראת הנהגת המפלגה הקומוניסטית במוסקבה).
בזמן שהותו בבית החולים כתב ברלינגר שלושה מאמרים אותם פרסם במגזין השבועי של המפלגה, "Rinascita" (בעברית: תחייה).
במאמרים אלו הציג את האסטרטגיה של מה שנקרא "פשרה היסטורית", הצעה לקואליציה בין המפלגה הקומוניסטית האיטלקית למפלגת הנוצרים הדמוקרטים, זאת כדי להעניק לאיטליה תקופה של יציבות פוליטית, בזמן זה של משבר כלכלי חריף כשכוחות מסוימים בחברה ניסו כביכול לבצע הפיכה.
מדיניותו של ברלינגר כמזכיר המפלגה התאפיינה בניסיון לשיתוף פעולה עם המפלגה הנוצרית-דמוקרטית האיטלקית ביישום רפורמות חברתיות שהיו חיוניות מבחינה כלכלית בתקופה זו, זאת מתוך הכרה בצורך לייצג דרך קומוניסטית חדשה, אחרת ועצמאית מדרכה של ברית המועצות (דרך שזכתה לשם "אירוקומוניזם").
בשנים בהן שימש כמזכיר המפלגה, זכתה המפלגה לשיא הצבעות חסר תקדים בעבורה.
ביוני 1975 זכתה המפלגה ב-33.4% מהקולות וביוני 1976 זכתה המפלגה למעל 36% מקולות הבוחרים.
יש שאומרים כי המפלגה זכתה לשיא זה בעיקר בזכות ברלינגר.
בשנים שלאחר מכן החלה המפלגה להחלש.
בשנות השמונים החלה המפלגה להתדרדר בצורה איטית, אך שיטתית, זאת בהתאם לשינויים שהתרחשו בחברה כולה.
ב-1974 נפגש בבלגרד עם נשיא יוגוסלביה יוסיפ ברוז טיטו, זאת כהמשך לפיתוח מערכות היחסים שלו עם המפלגות הקומוניסטיות הגדולות של אירופה, אסיה ואפריקה.
ב-1976 שב למוסקבה לוועידת המפלגות הקומוניסטיות, שם לפני 5,000 הנציגים הקומוניסטים אישר את עמדתו בדבר האוטונומיה של המפלגה הקומוניסטית האיטלקית אל מול המפלגה הקומוניסטית הסובייטית.
הוא דיבר על "מערכת פלורליסטית" בהתייחסו לכוונת המפלגה האיטלקית לבנות דגם של "סוציאליזם שאנחנו מאמינים שהוא הכרחי ואפשרי רק באיטליה".
ברלינגר קיבל תמיכה מחבריו למפלגה והביע גינוי מטעם המפלגה הקומוניסטית האיטלקית לכל סוג של "הפרעה" ו"התערבות" של הסובייטים.
בכך הושלם הקרע עם הסובייטים (למרות זאת, המפלגה עדיין קיבלה כסף ממוסקבה במשך כמה שנים).
ב-1977, בפגישה במדריד בין ברלינגר למנהיגי המפלגה הקומוניסטית הספרדית והצרפתית, הונחו קווי היסוד של ה"אירוקומוניזם", כאשר בפגישה זו דיברו שלושת המנהיגים על הצורך בחופש מן השליטה הסובייטית בתכני המפלגות, זאת לטובת נקיטת האסטרטגיה המתאימה לכל מדינה בניסיון המפלגה הקומוניסטית המקומית לייצר את הדגם הקומוניסטי המתאים לכל חברה ספציפית.
חשיבה זו תויגה ככפירה מוחלטת בידי אנשי המפלגה בברית המועצות.
כמה חודשים מאוחר יותר היה ברלינגר שוב במוסקבה, שם נשא עוד נאום שהתקבל בצורה גרועה מאוד על ידי מארחיו.
נאום זה פורסם בפראבדה רק בגרסה מצונזרת.
מעשה ההתכתבות שימש את הקומוניסטים בניסיון התנערותם מן הטענה שהמפלגה הקומוניסטית האיטלקית מגינה על טרוריסטים שמאלנים ב"שנות העופרת" של איטליה, תקופה בה נעשו מעשי טרור רבים מן הצד הימני והשמאלי של המפה הפוליטית האיטלקית.
בצורה זו פתחה המפלגה הקומוניסטית האיטלקית את שעריה בפני קתולים רבים, ובתוך המפלגה החל דיון על קשרים אפשריים עם הקתולים.
בבחירות הכלליות שבאו לאחר מעשה זה, בחירות 1976 זכתה המפלגה ב-34.4% מן הקולות, שיא של כל הזמנים.
ב-16 במרץ 1978, נחטף ראש המפלגה הנוצרית-דמוקרטית האיטלקית - אלדו מורו, מורו נחטף על ידי הבריגדות האדומות, קבוצה מחתרתית שמאלנית רדיקלית שחטפה אותו ביום ההשבעה של הממשלה החדשה בפני הפרלמנט.
אנשי הבריגדות האדומות דרשו את שחרורם של 13 מחברי קבוצתם שעמדו לדין באותה עת, בתמורה לשחרורו של אלדו מורו.
ברלינגר דבק בעמדה שאין לנהל משא ומתן עם הטרוריסטים, וכך גם שאר אנשי השלטון - ובתום חמישים וארבעה ימי חטיפה, נמצא אלדו מורו ללא רוח חיים בתא מטען של מכונית ברומא.
על אף עמדתם הנחרצת של ברלינגר ושל המפלגה הקומוניסטית בסוגיה זו, האירוע הותיר את המפלגה מבודדת יותר.
ביוני, המפלגה הקומוניסטית האיטלקית החליטה להשתתף בצורה פעילה בקמפיין שנוהל כנגד הנשיא המכהן ג'ובאני לאון, שהואשם במעורבות בשערוריית השוחד של חברת התעופה לוקהיד מרטין.
קמפיין זה הוביל להתפטרותו מן התפקיד.
במסגרת שיטת הבחירות האיטלקית, כאשר נבחר נשיא חדש למדינה, מתפזרת הממשלה ובמקומה מורכבת ממשלה חדשה.
ברלינגר, שרצה בהגדלת הכוח הפוליטי של מפלגתו, תמך במועמד הסוציאליסטי לנשיאות איטליה - סנדרו פרטיני מתוך חשיבה כי זה ישתמש בהשפעתו כנשיא למען חיזוק מעמדה של המפלגה הקומוניסטית, אך תמיכה זו לא הניבה את הפרי לו ציפה ברלינגר.
פרטיני הושפע דווקא ממנהיג המפלגה הרפובליקנית ג'ובאני ספאדוליני, וממנהיג המפלגה הסוציאליסטית בטינו קרקסי, והמפלגה הקומוניסטית נותרה מחוץ לממשלה החדשה.
ב-1980 המפלגה הקומוניסטית האיטלקית ביקרה באופן פומבי את ברית המועצות על פלישתה לאפגניסטן, בתגובה לכך שלחה ברית המועצות באופן מיידי את מנהיג המפלגה הקומוניסטית הצרפתית - ז'ורז' מרשה, זאת במטרה להחזיר את ברלינגר לקו הרשמי של הקומוניסטים, אך הוא לא הצליח במשימה.
ההתנתקות של המפלגה הקומוניסטית האיטלקית מברית המועצות ומשאר המפלגות הקומוניסטיות הפכה לפומבית עם אי-הגעת נציגי המפלגה הקומוניסטית האיטלקית אל ועידת המפלגות הקומוניסטיות של 1980 שנערכה בפריז.
במקום להשתתף בוועידה, החליט ברלינגר לבקר בסין.
הקו שנקטה המפלגה בראשותו הציגה גישה עצמאית מול מפלגות קומוניסטיות אחרות באירופה.
בנובמבר הכריז בסלרנו כי הוא החליט לזנוח את אסטרטגיית "הפשרה ההיסטורית" ולאמץ במקומה את אסטרטגיית "האלטרנטיבה הדמוקרטית".
ב-1981 אמר ברלינגר כי לטעמו, "הכוחות המתקדמים של מהפכת אוקטובר מוצו".
מפלגתו ביקרה את המדיניות של פולין הקומוניסטית, ולאחר זמן קצר הפך הניתוק מברית המועצות לרשמי ומוחלט.
ב-7 ביוני 1984, הגיע לפדובה כדי לנאום במסגרת מפגש שהתקיים בעיר, באמצע נאומו לקה בשטף דם מוחי, אך בכל זאת המשיך את הנאום עד לסופו, זאת למרות הפצרותיהם של אנשים מן הקהל שהבינו כי אנריקו אינו חש בטוב וצעקו לעברו : "מספיק אנריקו, מספיק".
לאחר נאומו, כאשר הגיע לחדר בית המלון בו שהה ונשכב במיטתו, נפל ברלינגר לתרדמת וכעבור ארבעה ימים מצא את מותו.
גופתו הועברה לרומא, שם הובא לקבורה.
יותר ממיליון אזרחים איטלקים נכחו בלווייתו, שהייתה אחת מן הלוויות הגדולות בהיסטוריה האיטלקית.
אנריקו טוזלי (באיטלקית: Enrico Toselli; 13 במרץ 1883 - 15 בינואר 1926) היה מלחין ופסנתרן איטלקי.
כבר בגיל צעיר הוא החל קריירה מוצלחת כפסנתרן במרבית בירות אירופה ובאמריקה הצפונית.
מאוחר יותר התיישב בעיר הולדתו פירנצה ועסק בהלחנה והוראה.
טוזלי נודע בחוגי האצולה באירופה כשנישא בשנת 1907 ללואיזה, ארכידוכסית אוסטריה - גרושתו של פרידריך אוגוסט השלישי, המלך האחרון של סקסוניה.
לזוג נולד בן אחד והם התגרשו בשנת 1912.
הוא הלחין שתי אופרטות ושירים.
מכל יצירותיו נודע רק השיר סרנדה (באיטלקית-Serenata Rimpianto) אופוס 6 מס' 1.
השיר מושר בשפות שונות על ידי טנורים רבים, כגון מריו לנצה, בנימינו ג'ילי, ריכרד טאובר, חוזה קאררס, פרי קומו ועוד.
כמו כן יש עיבודים רבים לתזמורת בהרכבים שונים.
טוזלי שייך לקבוצת מלחינים שנודעו רק בזכות יצירה אחת שלהם.
אנריקו לטה (באיטלקית: Enrico Letta; נולד ב-20 באוגוסט 1966 בפיזה, טוסקנה) הוא כלכלן ומדינאי איטלקי שכיהן כראש ממשלת איטליה במשך כשנה (אפריל 2013 - פברואר 2014), מטעם המפלגה הדמוקרטית האיטלקית, מפלגת שמאל - מרכז הגדולה באיטליה.
בצעירותו היה לטה חבר במפלגה הנוצרית-דמוקרטית.
בגיל 32 היה לשר הצעיר ביותר בממשלות איטליה מאז מלחמת העולם השנייה, וכיהן כשר לענייני אירופה (בשנים 1998-1999) בממשלת המרכז-שמאל של מאסימו ד'אלמה וכשר התעשייה (בשנים 1999-2001) בממשלותיהם של ד'אלמה וג'וליאנו אמאטו.
בבחירות של 2001 נבחר לראשונה לפרלמנט מטעם המפלגה "מרגריטה - דמוקרטיה היא חופש", שעמדה בראש גוש המרכז-שמאל, אך הפסידה בבחירות.
בשנים 2004–2006 כיהן כחבר בפרלמנט האירופי, ועם חזרת גוש המרכז-שמאל לשלטון בראשותו של רומנו פרודי ב-2006 כיהן כמזכיר מועצת השרים, עד נפילת ממשלת פרודי ב-2008.
ב-2007, כשקמה המפלגה הדמוקרטית ממיזוג של מספר מפלגות מרכז-שמאל, התמודד לטה על ראשה, והגיע למקום השלישי עם כ-11 אחוזים מהקולות.
בבחירות על ראשות המפלגה ב-2009 תמך בפייר לואיג'י ברסאני שניצח בהן, ואחר כך נבחר לטה לסגן מזכיר המפלגה.
אחרי הבחירות שהתקיימו בפברואר 2013, בהן זכתה המפלגה הדמוקרטית בראשותו של ברסאני במספר הגדול ביותר של מושבים אך לא הצליחה להקים קואליציה, נכנסה איטליה לתקופה של כאוס פוליטי.
לאחר שברסאני נכשל בניסיון להקים ממשלה, ואף נכשל בקידום מועמדותו של פרודי לנשיאות, הוא התפטר מראשות המפלגה.
הנשיא ג'ורג'ו נפוליטנו, שלנוכח אי ההצלחה של הפרלמנט החדש לבחור לו מחליף נבחר לכהונה נוספת, הטיל ב-24 באפריל על לטה להקים ממשלה חדשה.
ב-22 בפברואר 2014 סיים לטה את כהונתו.
לאחר התפטרותו, לטה פרש בתחילה מהפוליטיקה, ועזב את איטליה כדי לקבל מינוי כדיקן של בית הספר לעניינים בינלאומיים בסיינס פו בפריז .
במרץ 2021, מזכיר הפלגה הדמוקרטית, ניקולה זינגארטי, התפטר מתפקידו לאחר מתח גובר בתוך המפלגה.
חברים בולטים רבים במפלגה ביקשו מלטה להפוך למנהיג החדש; לאחר מספר ימים הודיע לטה כי יחזור לאיטליה כדי לקבל את המועמדות, והוא נבחר למזכיר חדש ב-14 במרץ 2021. ב-4 באוקטובר 2021, נבחר לטה לבית הנבחרים של איטליה כנציג מחוז סיינה.
מפלגתו תמכה בממשלת האחדות של מריו דראגי.
היה מדובר בממשלת טכנוקרטית שזכתה לתמיכת רוב סיעות הפרלמנט האיטלקי.
בשנת 2022, לקראת הבחירות הפרלמנטריות באיטליה.
הוא עמד בראש קואליציה המרכז שמאל.
במערכת הבחירות, הקואליציה לא השיגה רוב ומפלגתו הייתה השנייה בגודלה.
לטה הודה בתבוסה והתפטר מתפקיד מזכיר המפלגה.
אנריקו הרביעי (באיטלקית: Enrico IV; תורגם לעברית כאנריקו או כהנרי הרביעי) הוא מחזה איטלקי משנת 1921, פרי עטו של לואיג'י פיראנדלו.
הוא עוסק בצדדיו הקומיים והטרגיים של השיגעון ותורגם לאנגלית בידי טום סטופארד ואחרים.
הפרוטגוניסט, על שמו קרוי המחזה, מאמין שהוא היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
רקס הריסון כיכב בהפקה בריטית ידועה של המחזה שהציגה בברודוויי בשנת 1973.
בתהלוכת קרנבל בשנת 1921, שכל משתתפיה גילמו דמויות היסטוריות, גיבור המחזה גילם בתהלוכה את דמותו של היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
הוא נופל מסוסו, נפצע בראשו ומתעלף וכשהוא שב להכרה הוא חושב שהוא באמת היינריך (אנריקו) הרביעי.
אחותו העשירה שיכנה אותו בטירה שתוכננה כחצרו של אנריקו ההיסטורי, שחי שמונה מאות שנה קודם לכן.
הוא מקבל את פניהם של שגרירים, כועס על פטר דמיאני, מכיוון שהרס לדעתו את היחסים בינו לבין האפיפיור גרגוריוס השביעי ומבקש ממתילדה המרקיזה מטוסקנה שתפייס בינו לבין האפיפיור.
גיבור המחזה למד במשך חודשים את ההיסטוריה ואופי הגיבורים והיה שחקן מעולה, ולכן הצטיין בגילום הדמות.
אחותו דאגה למגוון תלבושות תקופתיות ונשכרו אנשים למלא תפקידי יועצים ומשרתים, הללו למדו את פרטי חייו של אנריקו הרביעי.
שני הפריטים היחידים שחרג מאווירת המאה ה-11 היו שני פורטרטים חדשים.
האחד – הגיבור בדמותו של אנריקו והשני – של המרקיזה מטילדה.
בנוסף לכך, המשרת ג'יאובני הגיע לבוש בפראק וה"יועצים" היו מנסים לגרש אותו.
ג'יאובני היה מודיע שהאורחים הם דודה מטילדה, בתה פרידה, שמאורסת לרוזן די-נולי, רופא ואדם מבוגר בשם בלקרידי.
מתוך שיחתם אנו למדים שמתילדה היה בצעירותה בחורה מחוזרת מאוד, בין מחזריה היו בלקרידי ואנריקו והיא לא נענתה לאיש מהם.
לבסוף היא נישאה, ילדה את פרידה והתאלמנה.
לאחר מות בעלה בלקרידי הופך למאהבה, אם כי טינה רחשה בין השניים.
אנריקו בחר בקרנבל לגלם את דמותו של היינריך הרביעי מכיוון שמטילדה הייתה מחופשת למטילדה רוזנת טוסקנה, שבטירתה בקאנוסה השתכן האפיפיור גרגוריוס השביעי ואנריקו הגיע לבקש ממנו מחילה על שמרד בו.
לפני פגישתם עם אנריקו הם מתחפשים לדמויות בנות המאה ה-11: מטילדה למלכה האם אדלאידה - אמא של הקיסרית ברטה, אשתו של אנריקו; הדוקטור מתחפש לבישוף מקלוני ובלקרידי מתחפש לכומר ממנזר קלוני.
אנריקו מתייחס אל דונה מתילדה כאל אם אשתו, אולם רומז מפעם לפעם לעבר.
הוא רואה בבלקרידי את אויבו פטר דמיאני, אף על פי ש"יועציו" מנסים לשכנע אותו שהוא נזיר פשוט מקלוני.
אחרי שהאורחים עוזבים מספר אנריקו ל"יועציו" שהוא מתחזה למשוגע כדי לנקום על מאורעות העבר.
הרופא, שסבור שאנריקו משוגע, מכין תוכנית לריפויו: הוא יפגוש את דונה מטילדה כפי שהייתה לפני עשרים שנה, כשאירעה התאונה והוא השתגע.
פרידה תגיע לבושה כמו אימה בצעירותה ונראית בדיוק כפי שאמה נראתה עשרים שנה קודם לכן.
כשפרידה מגיעה אנריקו חווה מחדש את מאורעות העבר.
בלקרידי ששומע שאנריקו מתחזה למשוגע, מספר על כך לכולם בלעג.
בשלב זה אנריקו מספר בכעס על השנים הארוכות ששהה בטירה בודד ומנוכר מהעולם, על תריסר שנים בהן לקה בשיגעון, אחרי שנפל מסוסו אותו דקר בלקרידי הקנאי.
הזיכרון המתוק היחידי שלו מהעבר הוא אהבתו לדונה מתילדה.
כשהוא רואה את פרידה, הדומה כשתי טיפות מים לאמה דונה מתילדה בצעירותה הוא אומר לה:
הוא צוחק כמטורף ומחבק אותה.
בלקרידי מנסה להפריד בין השניים ואנריקו נועץ את חרבו בבטנו.
לואיג'י פירנדלו, אנריקו : מחזה בשלוש מערכות, נוסח עברי: פ.
תל אביב : מרכז ישראלי לדרמה, -196?
היינריך הרביעי (Enrico IV), מאיטלקית: לאה גולדברג, הועלה ב'הבימה' ב-1955, פורסם לראשונה בדחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ח', 2017.
1. הנרי הרביעי, תיאטרון הבימה, הצגת בכורה – 15 באוקטובר 1955, מספר הצגות: 31
היוצרים: תרגום - לאה גולדברג.
בימוי - צבי פרידלנד, תפאורה ותלבושות - מרסל ינקו, ברוך קדרי.
שחקנים: הנרי הרביעי - שמעון פינקל, בלקרדי - רפאל קלצ'קין, הרופא - שמואל רודנסקי, די נוללי - אלברט כהן, דונה מטילדה - בת עמי אלישיב-פינקל, פרידה - עדינה פלדמן, לאנדולפו - מישא אשרוב, ברטולדו - שלמה ברטונוב, אריאלדו - שלמה בר-שביט, אורדולפו - אברהם אבירם, ג'יובני - יצחק ברקת.
2. אנריקו, תיאטרון הקאמרי, הצגת בכורה – 20 באוגוסט 1968
טל, בימוי – גרשון פלוטקין, תפאורה – אריה נבון, תלבושות - עדינה רייך.
הנרי ה 4 (אנריקו), הוצג גם בתיאטרון הספרייה,
בימוי: מיטקו בוזאקוב, בתפקיד אנריקו: דב רייזר
שחקניות ושחקנים: רוזינה קמבוס, יוסי יבלונקה, יורם טולדנו, אמיר קריאף ועוד.
אנרכו-טבעונות, טבעונרכיזם או טבעונות אנרכיסטית היא פילוסופיה פוליטית מודרנית הטוענת לטבעונות ולאנרכיזם ומנסה ליצור פרקטיקה למהפכה חברתית.
הפילוסופיה הזאת טוענת כי המערכת ההיררכית פוגעת באדם ובבעלי חיים לא אנושיים.
האידיאל של דוגלי השיטה הוא ביצוע שינויים אשר ייטיבו עם בעלי החיים והאדם.
התומכים בפילוסופיה זאת לרוב מתייחסים אליה כשילוב של שתי פילוסופיות שונות, או טוענים כי במהותן, גם טבעונות וגם אנרכיזם אלו פילוסופיות שטוענות את אותם הדברים.
יש המתארים את התנועה כתנועה אנרכיסטית לזכויות בעלי חיים, כהסתכלות אנטי-סוגנית על אקו-אנרכיזם וכפרקטיקה אנרכיסטית לשחרור בעלי חיים.
אנרכו-טבעונים לרוב רואים סוגי דיכוי שונים בחברה כקשורים, מאטטיזם, גזענות ואפליה מינית עד לאנתרופוצנטריות.
הם מגדרים את הטבעונות כפילוסופיה רדיקלית שרואה את המערכת ההיררכית כגורם פוגעני כלפי בעלי החיים ו/או האדם.
אנרכו-טבעונים יכולים להיות בעד או נגד רפורמות בתחום זכויות ורווחת בעלי חיים, אך הם לרוב לא מגבילים את עצמם לשינויים במסגרת החוק.
הפילוסופיה הצוגה לראשונה בידי בראין א.
דומיניק בספרו שחרור בעלי חיים ומהפכה חברתית, וקודמה לאחר מכן בידי הלהקה האנרכו-פאנקיסטית וירוס.
אנריקטה אדליידה, נסיכת סבויה (; ) הייתה אשתו של פרדיננד מריה, הנסיך הבוחר מבוואריה.
אנריקטה אדליידה נולדה ב-6 בנובמבר 1636 בטורינו לויטוריו אמדאו הראשון דוכס סבויה ולכריסטין מארי מצרפת, בתם של אנרי הרביעי מלך צרפת ואשתו השנייה מארי דה מדיצ'י.
ב-8 בדצמבר 1650 התחתנה אנריקטה אדליידה עם פרדיננד מריה, נסיך בוואריה, וכעבור שנה מונה בעלה לנסיך הבוחר מבוואריה.
לאנריקטה אדליידה היה השפעה גדולה מאוד על בעלה, והיא זאת שדחפה אותו לכרות ברית עם ממלכת צרפת נגד ממלכת הבסבורג, ולחתן את בתם מריה אנה ויקטוריה עם לואי, הדופן הגדול.
ב-13 ביוני 1676 מתה אנריקטה אדליידה במינכן.
ב-8 בדצמבר 1650 התחתנה אנריקטה אדליידה עם פרדיננד מריה, הנסיך הבוחר מבוואריה, ממנו היו לה 8 ילדים:
מריה אנה ויקטוריה (1660–1690), התחתנה עם לואי, הדופן הגדול
ויולנטה ביאטריקס (1673–1731), התחתנה עם פרדיננדו דה מדיצ'י, הנסיך הגדול של טוסקנה
אנריקו דה ניקולה (; 9 בנובמבר 1877 – 1 באוקטובר 1959) משפטן, עיתונאי ופוליטיקאי איטלקי שכיהן כנשיא איטליה הראשון, לאחר פירוק איטליה הפשיסטית שימש כראש מדינה הזמני בתקופת המעבר בין איטליה הפשיסטית לרפובליקה האיטלקית בין השנים 1946–1948.
אנריקו דה ניקולה נולד ב-9 בנובמבר 1877 בנאפולי, בממלכת איטליה.
לאחר שסיים ללמוד משפטים באוניברסיטת נאפולי פדריקו השני בשנת 1896, הוא התפרסם כאחד מעורכי הדין הפליליים הטובים ביותר באיטליה.
הוא נכנס לפוליטיקה בשנת 1909 כשהצטרף למפלגה הליברלית האיטלקית.
הוא מילא תפקידים ממשלתיים שונים בין השנים 1921-1913, ביניהם תת-מזכיר המדינה במשרד המושבות תחת ממשלתו של ג'ובאני ג'וליטי ותת מזכיר המדינה לענייני אוצר בממשלתו של ויטוריו אמנואלה אורלנדו.
ב-26 ביוני 1920 נבחר לתפקיד נשיא בית הנבחרים של איטליה וכיהן בתפקיד זה עד 25 בינואר 1924. בשנת 1929 הוא נבחר על ידי ויטוריו אמנואלה השלישי להיות חבר בבית הנבחרים, אך דה ניקולה סירב.
הוא פרש מהחיים הפוליטיים עם בחירתו של בניטו מוסוליני ועליית הפשיזם לשלטון האיטלקי.
לאחר פרישתו מן החיים הפוליטיים, הוא חזר לעסוק בפעילות משפטית.
לאחר נפילתו של מוסוליני וסיום תקופת הפשיזם באיטליה, ניסה המלך ויטוריו אמנואלה השלישי לטשטש את שיתוף הפעולה שהיה בין המשטר הפשיסטי של מוסוליני והמלוכה האיטלקית.
תפקידו של ויטוריו אמנואלה השלישי עבר לידיו של אומברטו השני.
אומברטו השני קיים משאל עם שהוביל להדחתו וכינון משטר דמוקרטי באיטליה.
לאחר הדחתו של אומברטו, ממלכת איטליה חדלה מלהתקיים וראש ממשלת איטליה אלצ'ידה דה גספרי נותר כראש המדינה.
בעקבות הבחירות שנערכו במדינה ב-28 ביוני 1946 נבחר דה ניקולה על ידי הסנאט האיטלקי להיות ראש המדינה הזמני עם יותר מ-80% מהקולות.
לימים יאמר ג'וליו אנדראוטי כי דה ניקולה, צנוע ככל שהיה, לא היה בטוח אם לקבל את המינוי, והוא הסכים לאחר התעקשות של מנהיגים פוליטיים בתקופה.
ב-25 ביוני 1947 התפטר דה ניקולה מתפקידו כראש המדינה עקב בעיות בריאותיות, אך למחרת הסנאט בחר בו שוב לתפקיד לאחר שיזהה בהתפטרותו מעשה של צניעות וענווה.
ב-1 בינואר 1948 נבחר להיות נשיא איטליה הראשון.
הוא נמנע מלהתמודד לבחירות נוספות והתפטר מתפקידו.
הוא הפך לסנאטור לכל החיים עקב היותו ראש המדינה לשעבר.
דה ניקולה שימש כנשיא בית המשפט לחוקה של איטליה בין השנים 1957-1956.
דה ניקולה נפטר בעירייה טורה דל גרסו בנפת נאפולי בשנת 1959. הוא הותיר אחריו אישה.
אנריקו קייזה (; נולד ב-29 בדצמבר 1970 בג'נובה) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת החלוץ, וכיום מאמן כדורגל.
קייזה שיחק באיטליה לאורך כל הקריירה.
הוא החל את דרכו בקבוצת הנוער של סמפדוריה, ולאחר תקופות השאלה בליגות נמוכות יותר, היה לחלוץ מוביל בסרייה א'.
הוא היה שותף לזכיותיה של פארמה בגביע אופ"א (היה למלך השערים של המפעל באותה העונה) ובקופה איטליה, והניף גביע נוסף עם פיורנטינה.
לזכותו של קייזה שבעה שערים ב-17 הופעות במדי נבחרת איטליה, וייצג אותה בין היתר בטורנירי יורו 1996 ומונדיאל 1998.
בנו של אנריקו, פדריקו, המשיך את דרכו של אביו והיה לכדורגלן מקצועני אף הוא.
קייזה החל את דרכו בקבוצת הנוער של פונטדסימו, מועדון קטן מעיר הולדתו.
בעונת , כשהיה בן 16 בלבד, כבר ערך שתי הופעות ליגה במדי הקבוצה, ששיחקה אז בליגה השישית.
עונה לאחר מכן הצטרף לקבוצת הנוער של סמפדוריה, שם שיחק במשך שלוש עונות.
במהלך תקופה זו זכה לשתי הופעות במדי הקבוצה הבוגרת, כאשר הוא עורך את הופעת הבכורה שלו בסרייה א' ב-16 באפריל 1989, בהפסד קבוצתו 1-0 לרומא.
עונה לאחר מכן שותף במשחק אחד במסגרת הקופה איטליה.
לקראת עונת יצא קייזה בהשאלה לטראמו מהליגה הרביעית, תחת המאמן לואיג'י דל נרי.
הוא היה לשחקן הרכב קבוע בקבוצה, כבש חמישה שערי ליגה ב-31 הופעות, וסייע לקבוצתו לסיים במקום השלישי.
עונה לאחר מכן הושאל פעם נוספת, הפעם לקייטי מהליגה השלישית, במדיה כבש שישה שערי ליגה כאשר הקבוצה סיימה את העונה במקום ה-12 בלבד.
בעונת 1992/1993, עם הגיעו של סוון-יוראן אריקסון לתפקיד המאמן, חזר קייזה לסגל סמפדוריה.
הוא קיבל הזדמנויות בעיקר בעמדת הקשר, ותרם שער ליגה אחד ב-26 הופעות, כאשר קבוצתו סיימה את העונה במקום השביעי.
על אף שזכה להזדמנויות, לא הצליח קייזה להרשים את הצוות המקצועי, ועונה לאחר מכן הושאל פעם נוספת, הפעם למודנה מהסרייה ב'.
מבחינה אישית הצליח קייזה להרשים כאשר היה לשיאן ההופעות (36) והשערים (14) של קבוצתו בליגה, אך ברמה הקבוצתית חווה עם הקבוצה עונה חלשה שהסתיימה בירידה לליגה השלישית.
לקראת עונת 1994/1995 יצא קייזה להשאלה רביעית מסמפדוריה לקרמונזה, ששיחקה באותה העונה בליגה הבכירה.
קייזה היה מהגורמים הבולטים להישארותה של קרמונזה בליגה הבכירה בתום העונה, כאשר פעם נוספת כבש 14 שערי ליגה והיה למלך שערי הליגה של קבוצתו.
עונת הפריצה של קייזה בקרמונזה זיכתה אותו פעם נוספת במקום בסגל של סמפדוריה.
אריקסון הרכיב סגל מרשים לקבוצה באותה העונה, כאשר קייזה מצטרף לסגל שכלל בין היתר את וולטר זנגה, קלרנס סיידורף, סינישה מיכאילוביץ' וכריסטיאן קארמבו.
קייזה שיתף פעולה בחוד עם רוברטו מאנצ'יני וכבש 22 שערי ליגה ב-27 הופעות, שהפכו אותו עונה שלישית ברציפות למלך השערים של הקבוצה בה הוא משחק.
על אף הסגל החזק, התקשתה סמפדוריה להתמודד בצמרת הליגה האיטלקית וסיימה שמינית בלבד בליגה.
בתום העונה עזב קייזה את סמפדוריה.
בסך הכול זכה ל-54 הופעות ליגה במדי הקבוצה, בהן כבש 23 שערים.
לקראת עונת 1996/1997 נמכר קייזה לפארמה.
תחת המאמן קרלו אנצ'לוטי, הייתה פארמה לקבוצה מלהיבה ומצליחה, וסיימה כסגנית אלופת איטליה, עם שתי נקודות בלבד פחות מיובנטוס.
במהלך תקופתו בקבוצה בלט שיתוף הפעולה של קייזה בחלק הקדמי עם החלוץ הארגנטינאי, הרנן קרספו.
קייזה סיים את עונת הבכורה שלו עם 14 שערי ליגה ב-29 הופעות, והיה פעם נוספת למלך שערי הליגה של קבוצתו.
עונה לאחר מכן כבש קייזה 21 שערים בכל המסגרות, כאשר תרם שישה שערים באותה העונה בליגת האלופות, חמישה בקופה איטליה ועשרה נוספים בליגה.
בעונתו השלישית והאחרונה בפארמה, עונת 1998/1999, זכה קייזה בתארים ראשונים בקריירת המשחק שלו.
בליגה סייע לקבוצתו לסיים במקום הרביעי, עם תשעה שערים בשלושים הופעות, אך השלים זכייה כפולה בשני מפעלי הגביע בהם שיחקה קבוצתו.
הוא פתח בהרכב בצמד משחקי גמר הגביע האיטלקי מול פיורנטינה, שהסתיימו בשוויון 3-3 בסיכום שני המשחקים ובזכייתה של פארמה בזכות חוק שערי חוץ.
כמו כן, זכתה פארמה בפעם השנייה בתולדותיה בגביע אופ"א.
קייזה כבש שמונה שערים בשמונה הופעות במהלך הטורניר, והיה למלך שערי המפעל באותה העונה.
במשחק הגמר גברה פארמה 3-0 על אולימפיק מרסיי, כאשר קייזה קובע את תוצאת המשחק בדקה ה-55 עם שער נאה מהאוויר, 3-0 מרשים לפארמה בסיום.
לקראת עונת 1999/2000, ולאחר שלוש עונות בפארמה, עבר קייזה לפיורנטינה תחת המאמן ג'ובאני טרפטוני תמורת כ-14.5 מיליון אירו.
פיורנטינה חיפשה להרחיב את הסגל ולחזק אותו בשחקנים איכותיים, בין היתר על מנת לשמור על הקפטן ועמוד התווך של הקבוצה, גבריאל בטיסטוטה.
בעונתו הראשונה בקבוצה התחרה קייזה עם פרדראג מיאטוביץ' על המקום בהרכב, ועל אף שזכה ל-24 הופעות בליגה, סיים קייזה את העונה עם שבעה שערי ליגה בסך הכול, ו-12 בכל המסגרות.
עזיבתו של בטיסטוטה לרומא בתום העונה, וכן הגעתו של פתיח טרים לתפקיד המאמן, סייעו לקייזה להפוך לחלוץ המוביל בקבוצה.
לאחר שלא כבש בשמונת מחזורי הפתיחה, נכנס קייזה לכושר הבקעה עם שישה משחקי ליגה רצופים בהם כבש, כולל שני צמדים.
רצף משחקים חלשים של פיורנטינה הביא להחלפתו של טרים בחברו לשעבר של קייזה להתקפת סמפדוריה, רוברטו מאנצ'יני.
תחת המאמן החדש המשיך קייזה להוביל את ההתקפה של פיורנטינה וסיים את העונה עם 22 שערי ליגה, מקום שלישי בטבלת מלך השערים בסרייה א' באותה העונה.
את העונה סיימה פיורנטינה במקום התשיעי בטבלה, אך בתום העונה זכתה הקבוצה בגביע האיטלקי.
קייזה היה שותף פעיל בזכייתה של הקבוצה, כאשר כבש חמישה שערים במהלך הטורניר, כולל את השער הראשון בשוויון 2-2 מול מילאן בחוץ במשחק הראשון של חצי הגמר, ואת השער הראשון בניצחון 2-0 בגומלין הביתי.
במשחק הראשון בחוץ בשלב הגמר מול פארמה פתח קייזה בהרכב, כאשר פיורנטינה גוברת 1-0 על קבוצתו לשעבר משער בדקות הסיום.
בגומלין הביתי בישל קייזה, שפתח בהרכב, את שער השוויון לנונו גומש.
המשחק הסתיים בשוויון 1-1, ופיורנטינה השלימה זכייה בתואר.
קייזה פתח היטב את עונת 2001/2002 עם חמישה שערים בחמשת מחזורי הפתיחה, אלא שבמחזור החמישי מול ונציה, בו כבש קייזה לאחר שש דקות בלבד, ספג פציעה חמורה בברכו שהשביתה אותו לשנה מהמגרשים.
בהיעדרו של קייזה ובעקבות קשיים כלכליים אליהם נקלע המועדון, נשרה פיורנטינה לסרייה ב' בתום העונה, לפני שהורדה שתי ליגות נוספות לאחר שהודיעה על פשיטת רגל.
הירידה סימנה את סיום דרכו של קייזה בקבוצה, עם 34 שערי ליגה ב-59 הופעות.
לקראת עונת 2002/2003 שב קייזה לשתף פעולה עם רוברטו מאנצ'יני, שהחתים את החלוץ בלאציו.
קייזה התקשה לשחזר את יכולתו טרם הפציעה, וסיים את העונה עם שני שערי ליגה ב-12 הופעות בלבד.
את שני שעריו כבש באותו המשחק, בניצחון 3-0 על פרוג'ה במחזור השישי.
לאציו סיימה את העונה במקום הרביעי בטבלה, והעפילה עד לחצי גמר גביע אופ"א, כאשר קייזה מוסיף ארבעה שערים במפעל האירופי.
עונה לאחר מכן הצטרף קייזה לסיינה, כאשר זו שיחקה בסרייה א'.
עד מהרה הפך קייזה לשחקן מפתח בקבוצה, כאשר בשלוש עונותיו הראשונות בקבוצה הוביל את טבלת הכובשים שלה בליגה, עם כמות כיבושים דו-ספרתית בכל עונה.
לאחר העונות המוצלחות חלה ירידה בכושרו של קייזה, ובעונת 2006/2007 שותף ב-23 משחקי ליגה, אך לא מצא כלל את הרשת.
עונה לאחר מכן שותף רק פעמיים בליגה, לא מצא את הרשת, ובתום העונה סיים את דרכו בקבוצה לאחר חמש עונות.
לקראת עונת הצטרף לפיגלין, העולה החדשה לליגה הרביעית.
קייזה בן ה-38 ערך 21 הופעות ליגה באותה העונה במדי הקבוצה, ועם חמישה שערים סייע לה להעפיל לראשונה בתולדותיה לליגה השלישית.
עונה לאחר מכן, תחת המאמן מורנו טוריצ'לי ובעונת הפרישה שלו ממשחק פעיל, כבש קייזה שני שערי ליגה ב-11 הופעות, וסייע לקבוצתו לסיים את העונה במקום השביעי בטבלה.
בתום העונה פרש ממשחק פעיל בגיל ארבעים.
על אף שלא צבר הופעות בינלאומיות, היה קייזה בתוכניות של המאמן אריגו סאקי לקראת טורניר יורו 1996. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת איטליה ב-29 במאי 1996, כשבועיים לפני פתיחת הטורניר, במשחק ידידות מול .
קייזה עלה מהספסל במחצית המשחק במקומו של אנג'לו די ליוויו, ובדקה ה-55 כבש את שער הבכורה שלו במדי הנבחרת, שער שקבע את תוצאת המשחק, שוויון 2-2.
קייזה זומן על ידי סאקי לסגל איטליה לטורניר היורו על אף חוסר ניסיונו הבינלאומי, כאשר חלוצים איטלקים בכירים כמו רוברטו באג'ו, ג'וזפה סיניורי וג'אנלוקה ויאלי נותרים מחוץ לסגל.
הוא לא שותף בניצחון 2-1 על במשחק הראשון, אך עלה בהרכב למשחק השני מול .
בדקה ה-18 כבש קייזה את שער השוויון הזמני לזכות נבחרתו, אך בסיום נוצחה איטליה 2-1. במשחק השלישי והאחרון מול , עלה קייזה מהספסל בדקה ה-67, אך לא הצליח לכבוש והמשחק הסתיים בשוויון 0-0, ששלח את איטליה הביתה כבר בתום שלב הבתים.
תחת המאמן צ'זארה מלדיני, קייזה שיחק לעיתים רחוקות בלבד.
הוא ערך שתי הופעות בטורניר מוקדמות מונדיאל 1998, אך לבסוף זומן לסגל הנבחרת לטורניר הגמר.
תחילה זומן לסגל הרחב כמחליף אפשרי לאלסנדרו דל פיירו, שכשירותו הייתה בספק, ולבסוף מצא את מקומו בסגל הסופי במקום פבריציו רבאנלי, שנאלץ להחמיץ את הטורניר.
במשחק הראשון, בו נפרדו איטליה ו בשוויון 2-2, עלה קייזה כמחליף לאחר כשעה, ולא שותף עוד בשלב הבתים.
בשמינית הגמר החליף את דל פיירו פחות מרבע שעה לסיום הניצחון 1-0 על .
הוא לא שותף בהפסד בדו-קרב בעיטות עונשין ל ברבע הגמר, וסיים את הטורניר עם שתי הופעות בלבד מהספסל.
ב-16 בדצמבר 1998, תחת המאמן דינו זוף, שותף קייזה במשחק הידידות לציון מאה שנים להיווסדה של התאחדות הכדורגל האיטלקית מול נבחרת הכוכבים של פיפ"א, וכבש שלושער בדרך לניצחון 6-2. את שערו האחרון במדי הנבחרת כבש כחצי שנה לאחר מכן, בניצחון 4-0 על במסגרת מוקדמות יורו 2000.
את הופעתו האחרונה במדי איטליה ערך ב-25 באפריל 2001, לאחר כשנתיים ללא הופעה בינלאומית, תחת המאמן ג'ובאני טרפטוני, בניצחון 1-0 על .
בסך הכול ערך קייזה 17 הופעות במדי איטליה, מתוכן 12 כמחליף, וכבש שבעה שערים.
הוא מחזיק בשיא השערים (יחד עם דל פיירו) לכדורגלן נבחרת איטליה העולה מהספסל, עם חמישה כיבושים.
ביוני 2010, עם פרישתו ממשחק פעיל, התמנה קייזה לתפקיד מאמן פיגלין, הקבוצה במדיה פרש.
עם זאת, הקדנציה הייתה לקצרה במיוחד והסתיימה לאחר כחודש, עם פירוקה של הקבוצה כתוצאה מפשיטת רגל.
לקראת עונת חזר לקבוצת נעוריו סמפדוריה על תקן מאמן קבוצת הנערים.
לאחר עונה אחת קודם לתפקיד מאמן קבוצת הנוער, תפקיד בו החזיק כשנתיים עד לעזיבתו בתום עונת .
אנרכיה פוסט-שמאלנית היא זרם חדש יחסית בהגות האנרכיסטית המקדם ביקורת של הקשר בין אנרכיזם לשמאל הפוליטי באופן מסורתי.
ישנם פוסט-שמאלנים המחפשים מפלט מגבולות של אידאולוגיה באופן כללי ובה בעת הצגת ביקורת על ארגונים ומוסר.
אנרכיה פוסט שמאלנית מושפעת מעבודתו של מקס שטירנר ועל ידי ארגון Situationist International, המתמקדים בהתקוממות אזרחית אלימה ודחייה של הארגון החברתי של השמאל.
אנריקו מיארומה (באיטלקית: Enrico Miaroma, נולד ב-3 בדצמבר 1962 בטרנטו) הוא מנצח מקהלה, מלחין, פסנתרן ומורה איטלק.
הוא מרצה בכיר להוראת המוזיקה בקונסרבטוריון למוזיקה על שם פרנצ'סקו אנטוניו.
אנריקו מיארומה נולד בשנת 1962 בעיר טרנטו באיטליה.
הוא למד בהצטיינות בקונסרבטוריונים למוזיקה של בולצנו, טרנטו ופיאצ'נצה.
למד נגינת פסנתר אצל אנה רוטלה, מוזיקה מקהלתית וניצוח מקהלות אצל ארמנדו פרנצ'סקיני, כמו כן למד הוראת מוזיקה והלחנה.
השתלם בהלחנה ומוזיקה לסרטים בפסטיבל צ'יטה די קסטלו, במסגרת קרן רומאניני בברשה, ובאקדמיה קיג'יאנה בסיינה אצל סלבטורה שארינו, אניו מוריקונה ופרנקו דונאטוני.
מיארומה זכה בפרסים בתחרויות רבות, לאומיות ובינלאומיות, - לפסנתר (בברדולינו, רומא ופיזה), להלחנה (בטרנטו, סיינה, ארצו, סרזאנה, לקו ואאוסטה) ותחרויות לניצוח מקהלות באדריה, ויטוריו ונטו, ארצו (הפרס השני - ב-1999), טרנטו, ריווה דל גארדה, איווראה, וביאלה.
במהלך הקריירה שלו ערך סיבובי הופעות באיטליה, אוסטריה, גרמניה, שווייץ, צ'כיה, ספרד, סלובניה, אנגליה, בוסניה, שוודיה, אוקראינה, קרואטיה, פורטוגל, ישראל, ואחרות.
מיארומה היה בשנים 2009–2012 חבר במועצת הפדרציה הבינלאומית למוזיקה המקהלתית וכיום - חבר בוועד האמנותי של פדרציית המקהלות של טרנטינו.
בעבר לימד בקונסרבטוריון בפסקארה ובאדריה וכעת מלמד בקונסרבטוריון "בונפורטי" בעיר הולדתו, טרנטו.
מיארומה הלחין מוזיקה קלאסית כלית ולפסנתר ובעיקר מוזיקה מקהלתית.
בין היתר, הוא עיבד שירים עממיים רבים בעיקר ממסורת השירה בחבל טרנטינו.
כמו כן הלחין מוזיקה למקהלות מעורבות, מקהלות נשים, מקהלות גברים ולמקהלות נערים סופרנים.
מיארומה ניצח תקופה ארוכה את המקהלה הפוליפונית "ווצ'י רוברטאנה" (קולות מרוברה) איתה זכה הישגים חשובים בתחרויות לאומיות ובינלאומית ואת מקהלת צ'יטה די אלה.
כיום הוא מנצח את מקהלת הנערים הסופרנים גארדה טרנטינו (Voci Bianche Garda trentino) שזכתה תחת שרביטו במקום ראשון בתחרויות הלאומיות בקוארטיאנו, בוויטוריו ונטו ובארצו.
בשנת 2012 זכה כמנצח מקהלת "צ'יטה די אלה" בתחרויות הבינלאומיות של ריווה די גארדה וורונה ובתחרות הלאומית של ביאלה
מיארומה מכהן כמנהל האמנותי של התחרות הלאומית והבינלאומית למקהלות נערים סופרנים "Il Garda in Coro" במלצ'זינה, מנהל האיגוד של ההוצאות לאור למוזיקה מקהלתית האיטלקית, מנהל אמנותי של תחרות מקהלות הגברים "לואיג'י פיגרלי" בארקו, בטרנטינו.
בשנת 2013 כיהן כחבר בחבר השופטים של התחרות הבינלאומית להלחנה ע"ש ג'אני ברגאמו.
Le Morose - 15 יצירות למקהלת גברים
Lo Zoo della Fantasia - למקהלה, פסנתר, חלילית וכלי הקשה - על טקסטים מאת ג'וזפה קאליארי
Florilegio di Primavera 8 יצירות למקהלת ילדים ופסנתר
Senza parole - לחנים למקהלת נערים סופרנים
על טקסטים מאת ג'אקומו לאופרדי (Era la luna), רבינדרנת טאגור (Light, my light), גבריאלה ד'אנונציו (Acqua)
אנג'לוס דומיני - Angelus Domini - מקהלת ילדים ועוגב
2017 - עם מקהלת צ'יטה די אלה - פרס אנצו קומר (מהדורה 15) - למקהלות ולשירי עם
אנריקו קאסרוזה (באיטלקית: Enrico Casarosa; נולד ב-20 בנובמבר 1971) הוא אמן משחקי תפקידים, יוצר קומיקס ובמאי קולנוע איטלקי.
בשנת 2012 היה מועמד לפרס האוסקר לסרט האנימציה הקצר לה לונה.
החל משנת 2011 עבד כתסריטאי ראשי בסרטו של בוב פיטרסון, הדינוזאור הטוב.
קאסרוזה נולד בג'נובה שבאיטליה ועבר לגור בניו יורק בשנות העשרים לחייו, כדי ללמוד אנימציה במחלקת אמנות חזותית ואיור במכון הטכנולוגי לאופנה.
לאחר מכן עבד כמעצב רקעים ותסריטאי משני של תוכניות טלוויזיה רבות בערוץ דיסני.
לפני שהצטרף לפיקסאר, עבד קסארוזה גם כאמן משחקי תפקידים באולפני Blue Sky.
בשנת 2002 הצטרף קזארוזה לפיקסאר, שם עבד כתסריטאי בסרטים כמו מכוניות, רטטוי ולמעלה.
בשנת 2004 תרם קאסרוזה את הסיפור הפותח עבור אנתולוגית הקומיקס Flight בעריכתו של קאזו קיבואישי.
בסוף אותה שנה הקים אירוע "מרתון ציור" בשם SketchCrawl והוא המארגן העיקרי מאז.
קסארוזה ביים (ספטמבר 2020) סרט הנפשה של אולפני פיקסאר בשם לוקה אשר עלה לאקרנים ב-18 ביוני 2021 בארצות הברית.
כמו כן הוא מביים סרט הנפשה נוסף בשם גאטו אשר עתיד לצאת לאקרנים ביוני 2027.
משפחת סופר-על 2 (תסריטאי משני, ראש צוות יצירתי)
אנרכו-פציפיזם, המכונה גם פציפיזם אנרכיסטי ואנרכיזם פציפיסטי (או שלומנות אנרכיסטית), היא אידאולוגיה אנרכיסטית הדוגלת בהתנגדות לא אלימה במאבק לשינוי חברתי.
האנרכו-פציפיזם דוחה את עקרון האלימות, שנראה כצורת כוח, ולכן סותר אידיאלים מרכזיים של אנרכיסטים, כמו דחיית היררכיה ודומיננטיות.
אנרכו-פציפיסטים רבים הם גם אנרכיסטים נוצרים, הדוחים את השימוש בלוחמה ובאלימות.
אנרכו-פציפיסטים אינם דוחים את השימוש בפעולה מהפכנית לא אלימה נגד הקפיטליזם והמדינה במטרה להקים חברה וולונטרית שלווה.
ההשפעות הראשונות העיקריות של האידאולוגיה נבעו מהפילוסופים הנרי דייוויד תורו ולב טולסטוי, ואילו מאוחר יותר האידאולוגיה קיבלה גם השראה מהרעיונות של מהטמה גנדי.
תנועות אנרכו-פציפיסטיות צמחו בעיקר בהולנד, רוסיה, בריטניה וארצות הברית לפני מלחמת העולם השנייה ובמהלכה.
הנרי דייוויד תורו (1817–1862) היה המשפיע ההיסטורי והחשוב במחשבה האנרכיסטית האינדיבידואלית בארצות הברית ובאירופה.
חיבורו של תורו "אי-ציות אזרחי" (התנגדות לשלטון אזרחי) נקראה כך בגלל ההשפעה שקיבל על ידי ליאו טולסטוי, מרטין בובר, מהטמה גנדי ומרטין לותר קינג הבן בשל תמיכתם בהתנגדות לא אלימה.
על פי איגוד משכון השלום בבריטניה, זה היה גם התקדים העיקרי לאנרכו-פציפיזם.
ת'ורו עצמו לא מנוי לפציפיזם, ולא דחה את השימוש במרד מזוין.
הוא הדגים זאת בתמיכתו הבלתי מוסמכת בג'ון בראון ובביטולי אלימות אחרים, וכתב את בראון כי "השאלה אינה על הנשק אלא על הרוח בה אתה משתמש בו."
בשנות ה-40 של המאה ה-20, הביטול האמריקני ותומך באי ההתנגדות הנרי קלארק רייט וחסידו האנגלי ג'וזף בארקר דחו את רעיון הממשלות ודגלו בצורה של אנרכיזם אינדיבידואליסטי פציפיסטי.
בשלב מסוים היה לאנרכו-פציפיזם האנרכיזם הנוצרי העיקרי.
תנועת טולסטויאן ברוסיה הייתה התנועה האנרכו-פציפיסטית הגדולה הראשונה.
אלימות תמיד הייתה שנויה במחלוקת בקרב אנרכיסטים.
בעוד שאנרכיסטים רבים אימצו את התעמולה האלימה של המעשה במהלך המאה התשע עשרה, אנרכו-פציפיסטים התנגדו ישירות לאלימות כאמצעי לשינוי.
טולסטוי טען כי אנרכיזם חייב להיות לא אלים מאחר שהוא, מעצם הגדרתו, התנגדות לכפייה וכוח, וכיוון שמדינה היא אלימה מטבעה, גם פציפיזם משמעותי חייב להיות אנרכיסטי.
פרדיננד דומלה ניואנהאוס היה ושימש גם בכינון המגמה הפציפיסטית בתנועה האנרכיסטית.
בצרפת הופיע אנטי-מיליטריזם חזק בחוגי האנרכיסטים האינדיבידואלים, כאשר אמיל ארמנד הקים את "Ligue Antimilitariste" בדצמבר 1902 יחד עם חבריו האנרכיסטים ג'ורג 'יבטוט, אנרי ביילי, פרף-ג'אבל, אלברט ליברטאד ואמיל ג'נביון.
הפילוסופיה של טולסטוי צוטטה כהשראה מרכזית של מוהנדאס גנדי, מנהיג עצמאות הודי ופציפיסט שהזדהה בעצמו כאנרכיסט.
רעיונותיו של גנדי זכו לפופולריות במערב בספרים כמו "כוח האי-אלימות" של ריצ'רד גרג (1935) ו-"כיבוש האלימות" של בארט דה ליגט (1937).
האחרון חשוב במיוחד עבור אנרכיסטים שכן, כאחד בעצמו, דה ליגט התייחס במפורש לאלה החושקים למהפכה.
"ככל שיותר אלימות, פחות מהפכה," הכריז.
הוא קישר גם את האי-אלימות העקרונית של גנדין עם הפעולה הישירה הלא-אלימה הפרגמטית של הסינדיקליסטים.
(השביתה הכללית היא ביטוי לאי שיתוף פעולה מוחלט של העובדים, אם כי יש להוסיף שרוב הסינדיקליסטים האמינו שיש להגן על המהפכה בעזרת עובדים חמושים.)" כיבוש האלימות רומז ל"כיבוש הלחם" של קרופוטקין.
בשנות ה-50 וה-60, האנרכו-פציפיזם "החל לגלגל, אנרכיסטים קשוחי מחשבה והוסיפו לתערובת את ביקורתם על המדינה, ופציפיסטים בעלי רגישות לב את ביקורתם על אלימות".
במסגרת הופעתם של השמאל החדש ותנועת זכויות האזרח, "כמה נושאים, תיאוריות, פעולות, כולם ליברטריאנים מובהקים, החלו לעלות על הפרק וקיבלו ביטוי אינטלקטואלי על ידי האנרכו-פציפיסט האמריקני, פול גודמן."
אישים היסטוריים אנרכו-פציפיסטיים בולטים אחרים כוללים את עמון הננסי, דורותי דיי וז'אן-פול סארטר, אם כי האחרון רק לתקופה קצרה בין 1939 ל-1940. דורותי דיי, (8 בנובמבר 1897 - 29 בנובמבר 1980) הייתה עיתונאית אמריקאית, פעילה חברתית ומתגיירת קתולית אדוקה; היא דגלה בתיאוריה הכלכלית הקתולית,דיסטריבוטיזם.
היא נחשבה גם לאנרכיסטית ולא היססה להשתמש במונח.
בשנות השלושים של המאה העשרים, דיי עבדה בשיתוף פעולה הדוק עם האקטיביסט פיטר מאורין להקמת תנועת עובדים קתוליים, תנועה פסיפיסטית הממשיכה לשלב סיוע ישיר לעניים ולחסרי בית עם פעולה ישירה לא אלימה מטעמם.
הסיבה לקנוניזציה של יום פתוחה בכנסייה הקתולית.
עמון הננסי (24 ביולי 1893 - 14 בינואר 1970) היה פציפיסט אמריקאי, אנרכיסט נוצרי, צמחוני, פעיל חברתי, חבר בתנועת העובדים הקתולית וובלי.
הוא הקים את "בית הכנסת האורחים של ג'ו היל " בסולט לייק סיטי, יוטה ונהג בהתנגדות מיסים.
צ'ארלס-אוגוסט בונטמפס היה סופר פורה בעיקר בעיתונות האנרכיסטית, החשיבה החופשית, הפציפיסטית והנטוריסטית של אז.
השקפתו על אנרכיזם התבססה סביב תפיסתו "אינדיבידואליזם חברתי" עליו כתב בהרחבה.
הוא הגן על נקודת מבט אנרכיסטית שהורכבה מ"קולקטיביזם של דברים ואינדיבידואליזם של אנשים".
ג'רארד דה לקאז-דות'ייר היה סופר צרפתי, מבקר אמנות, פציפיסט ואנרכיסט.
לקאז-דות'יירס, מבקר אמנות של כתב העת הביקורת הסמליסטי לה פלומה, הושפע מאוסקר ויילד, ניטשה ומקס סטירנר.
הוא עזר לייסד את תנועת 'Artistocracy' - תנועה הדוגלת בחיים בשירות האמנות.
האידיאל שלו היה אסתטיקה אנטי-אליטיסטית: "כל הגברים צריכים להיות אמנים".
ז'אן-רנה סאולייר (גם רנה סאולייר) (בורדו, 6 בספטמבר 1911 - 2 בינואר 1999) היה אנרכו-פציפיסט, אנרכיסט אינדיבידואליסטי צרפתי וכותב בצורת מחשבה חופשית ומיליטנט שהלך תחת שמו בדוי אנדרה ארו.
בסוף שנות החמישים הוא הקים בתוך הפדרציה של ליברס פנסורס דה בוש דו רון, את הקבוצה פרנסיסקו פרר ובשנת 1959 הוא הצטרף לאיחוד הפציפיסטים דה פראנס (איחוד הפציפיסטים של צרפת).
בין השנים 1968–1982, ארו היה בצד חברי קבוצת פרנסיסקו פרר.
"תנועה לחברה חדשה (MNS), רשת לאומית של קולקטיבים פציפיסטיים רדיקליים פמיניסטיים שהתקיימו בין השנים 1971 ל-1988", מזוהים לעיתים כאנרכיסטים, אם כי הם לא הגדירו את עצמם ככאלה.
על פי מחברי "שאלות נפוצות על אנרכיסטים", "משיכת הפציפיזם לאנרכיסטים ברורה.
אלימות היא סמכותית וכפייתית, ולכן השימוש בה אכן סותר את העקרונות האנרכיסטים...
(אריקו) מלסטטה ספציפי ומפורש עוד יותר כשכתב כי "הקרש העיקרי של האנרכיזם הוא סילוק האלימות מיחסי אנוש".
אנרכיה, מדינה ואוטופיה הוא ספר מאת הפילוסוף הפוליטי רוברט נוזיק.
הספר יצא לאור לראשונה בשנת 1974, זכה בפרס הספר הלאומי של ארצות הברית בקטגוריה פילוסופיה ודת ונבחר על ידי המוסף הספרותי של הטיימס לאחד ממאה הספרים המשפיעים ביותר מאז מלחמת העולם השנייה.
בספר מציע נוזיק תאוריית צדק התומכת בהתערבות מינימלית של המדינה בחיי האזרחים, ומהווה תשובה ליברטריאנית לספרו של ג'ון רולס "תאוריה של צדק".
הספר נכתב בעקבות קורס שלימד נוזיק עם הפילוסוף מייקל וולצר באוניברסיטת הרווארד בשנת 1971, שנקרא "קפיטליזם וסוציאליזם".
הקורס היה למעשה ויכוח בין השניים, התפיסה של נוזיק מוצגת בספרו אנרכיה, מדינה ואוטופיה והתפיסה של וולצר מוצגת בספרו תחומי הצדק.
במחצית השנייה של המאה ה-20 בהשפעת המפנה הלשוני והפוזיטיביזם הלוגי, דעך העיסוק בפילוסופיה נורמטיבית (אתיקה ופילוסופיה פוליטית) בעולם האקדמי האנגלו-אמריקאי.
תפקיד הפילוסופיה בתחומים אלה הצטמצם לתחום המכונה 'מטא-אתיקה' כלומר ניתוח לוגי ומושגי של השפה המוסרית.
מעט מאוד תשומת לב הוקדשה לתיאוריות מוסריות נורמטיביות.
או יתרה מכך, גם כאשר נשקלו תיאוריות מוסר נורמטיביות, הגישה התועלתנית הייתה במרכז תשומת הלב.
פרסום הספרים "תאוריה של צדק" של ג'ון רולס שמגן על השוויון הליברלי, ו"אנרכיה, מדינה ואוטופיה" של רוברט נוזיק שמאתגר את הלגיטימיות של כל דבר מעבר למדינה המינימלית (מדינת שומר הלילה), גרם לעיסוק מחדש בפילוסופיה הפוליטית.
גם בתחום המחשבה הכלכלית היה הספר פורץ דרך.
בשנים שקדמו להוצאת הספר, לרעיונות ליברטריאניים כמעט לא הייתה נוכחות בממסד האקדמי.
כלכלני השוק החופשי כמו פרידריך האייק ומילטון פרידמן עדיין לא זכו בפרסי נובל שלהם.
בשנת 1974 פרסם רוברט נוזיק, אז פרופסור צעיר (בן 34) בהרווארד, את ספרו אנרכיה, מדינה ואוטופיה שמהווה תגובה ליברטריאנית וקריאת תיגר על תאוריית הצדק של הפילוסוף המפורסם ג'ון רולס שחיבורו המונומנטלי 'תיאוריה של צדק', זכה לשבחים רבים.
נוזיק דוחה כל עקרון דפוסי של חלוקה (כמו "לכל אחד כפי מאמציו", "כפי תרומתו" או "כפי צרכיו").
בטענה שהמושג "צדק חלוקתי" מוטעה מטבעו, משום שהוא רומז לכך שיש איזו סמכות מרכזית ש"מחלקת" ליחידים עושר והכנסה שהיו קיימים לפני החלוקה, והופיעו יש מאין.
למעשה, עושר וטובין מוחזקים על ידי היחידים המחזיקים בהם, רק באמצעות המאמצים של אנשים אלה עצמם.
ומאמציהם ועסקאותיהם של אנשים אלה מעניקים להם תביעה מוסרית על הכנסות אלה.
כל האמירות על "חלוקת העושר" למעשה מסתירות את הדרך שבה העושר נוצר, ובכך רוב הדיונים על צדק חלוקתי נוטים ללא הצדקה לכיוון סוציאליסטי או שוויוני.
ביקורת נוספת נגד הדפוסים העקרוניים של החלוקה, מציג נוזיק באמצעות ניסוי מחשבתי מפורסם בו מעורב שחקן הכדורסל הידוע וילט צ'מברלין.
נתאר שצ'מברלין חותם על חוזה עם קבוצת הכדורסל בה הוא משחק ולפיו בכל משחק ביתי הוא יקבל עשרים וחמישה סנט כנגד כל כרטיס כניסה.
העונה מתחילה והאנשים צופים בהתלהבות במשחקי הקבוצה ומשלשלים עשרים וחמישה סנט לקופסה ששמו רשום עליה.
נניח שבעונה באו מיליון צופים למשחקי הבית של צ'מברלין והוא הרוויח 250,000 $ והוא עשיר הרבה יותר מכולם.האם הוא זכאי להכנסה זו?
נוזיק טוען שהסכמים חוזיים מושכלים וחופשיים כאלה שומרים על הצדק במובן זה שאם המצב המקורי היה צודק, אז גם המצב הנובע מהסכמים כאלו הוא צודק (ולא מהשפעות אחרות).
כתוצאה מכך, אם נקבע שלא היו השפעות רלוונטיות אחרות, המצב שנוצר חייב להיות צודק.
בהינתן ההנחה שלנו שהמצב המקורי היה צודק, טוען נוזיק, הוא פרוצדורלי: אם מתחילים ממצב צודק ומחילים צעדים צודקים, התוצאה חייבת להיות צודקת.
הנקודה המכרעת כאן היא שבהינתן (לפי נוזיק) שהעברת זכויות בהתאם לחוזים חופשיים ומושכלים הן רק צעדים, המצב הנובע בדרך כלל לא יהיה בהתאם לדפוס שצוין (למשל, שוויון או פרופורציונלי לזכות).
מכאן שהסכמים חוזיים - והזכויות להעברה ולרכישה בהעברה המאפשרות אותם - אינם עולים בקנה אחד עם דפוס תורת הצדק.
בהתחשב בכך שלפרטים יש בוודאי הזכות לעסוק בהסכמים חוזיים, לא ניתן לשמור על דפוס מבלי להגביל את חירותם של אנשים שלא בצדק.
לפיכך, שום תאוריית צדק אינה סבירה, לטענתו.
טיעון נוסף של נוזיק מבוסס על הציווי המוחלט השני של קאנט.
טיעון נוסף של נוזיק נגד דפוסי חלוקה הוא: כל עקרון צדק דפוסי, המצביע על תוצאה, מסתמך במובלע על ההנחה שהחלוקה היא חלוקה מחודשת, לקיחה מפלוני ונתינה לאלמוני.
אצלנו המדינה לוקחת מאזרחיה טובין באמצעות מיסוי ומחלקת את הטובין האלה מחדש באמצעות תשלומי הרווחה ושירותים אחרים.
לדעת נוזיק, הצו הקטגורי של קאנט בנוסחת "אדם כתכלית": "עשה את פעולתך כך, שהאנושות, הן שבך הן שבכל איש אחר, תשמש לך לעולם גם תכלית ולעולם לא אמצעי בלבד" אוסר מיסוי, וחלוקה מחודשת.
בהמשך הספר נוזיק מחריף את הטון, וכותב שמיסוי שכר דומה לעבודת כפייה.
עבור נוזיק, צדק משמעותו כיבוד זכויותיהם הקנייניות של יחידים, הימנעות מהתערבות בזכותם לעשות בקניינם ככל העולה על רוחם.
ותפקידה של המדינה הוא להימנע ככל האפשר, ולמנוע מאחרים, פגיעה בזכויות אזרחיה.
את תורתו מכנה נוזיק "תורת הזכאות" (Entitlement Theory), והיא מורכבת שלושה עקרונות של צדק היסטורי:
עיקרון הרכישה - זכויות רכישה ראשוניות
העיקרון עוסק בכללים לקניין התחלתי צודק (זכויות רכישה ראשוניות), הוא מתאר את האופן שבו אנשים מגיעים לראשונה לבעלות על רכוש שאינו שייך לעולם הטבע, אילו סוגים של דברים ניתן להחזיק בהם וכן הלאה.
זכות רכישה ראשונית היא הזכות לרכוש זכויות קניין פרטיות על דברים שאינם כבר בבעלות פרטית של אחרים.
נוזיק לא מקדיש מקום רב לדיון בזכויות רכישה ראשוניות.
הוא טוען בפשטות שהעולם הבלתי מיושב הוא הפקר ואינו נמצא בבעלות של אף אחד, ואנשים חופשיים להשתמש בכל חלק ממנו.
ובכך הוא (כמו הפילוסוף האנגלי מהמאה ה-17 ג'ון לוק) דוחה, למשל, את הדעה לפיה העולם נמצא בתחילה בבעלות של פרט או קבוצת פרטים.
(דעה כזו הועלתה במאה ה-17 על ידי תומכי "הזכות האלוהית של המלכים" - דוקטרינה אשר לוק דחה בתוקף.)
הדרישה של ג'ון לוק לזכות הרכישה הראשונית היא שכאשר אדם משקיע את עבודתו במשאב שנמצא במצב טבעי, כלומר בחזקת כולם, הוא מערב בו את עבודתו שהיא קניינו הפרטי.
באופן זה הוא מפקיע את המשאב מהחזקה המשותפת והופך אותו לקניינו הפרטי, וזאת ללא צורך בהסכמה של שאר בני האדם.
בנוסף לוק דורש שהאדם ישאיר כמות מספקת, באיכות לא פחות טובה, בשביל אחרים.
נוזיק מבקר את לוק ומציין שהמשמעות של "מערב בו את עבודתו" לא ברורה, לדוגמה האם אסטרונאוט שמנקה חלקה לא מיושבת על מאדים מערב את עבודתו עם החלקה, כל מאדים או עם כל היקום הבלתי מיושב כולו?
החלק החשוב ברכישה נוגע לדרישה, שהאדם ישאיר כמות מספקת, באיכות לא פחות טובה לאחרים.
נוזיק קורא לו התנאי הלוקיאני (the Lockean proviso).
ניתן לפרש את תנאי הלוקיאני בדרכים שונות.
נוזיק מפרש אותו כדרישה לכך שמצבם של אחרים לא יחמיר על ידי הניכוס.
ובמילים אחרות, שמצבו של אף אחד לא יהיה גרוע יותר ממה שהיה אילו הניכוס לא היה מתקיים (כלומר, אם החפץ יישאר בשימוש משותף).
העיקרון עוסק בכללי חליפין הוגנים, כיצד אדם אחד יכול לרכוש אחזקות מאחר.
הרעיון המרכזי של עיקרון ההעברה הוא שאם יש לאדם זכויות קניין מלאות על מכונית (הכוללת את הזכות להעביר את הזכויות הללו לאחרים) והוא נותן את הסכמתו החופשית והמושכלת להעברת זכויות אלו לאדם שני (והוא רוצה בכך), אזי הזכויות הללו מועברות אליו.
נוזיק מדגיש כי הצדק תלוי באילו הסכמים חוזיים נעשו ולכן שום תאוריית צדק של מדינה (שאיננה היסטורית) לא יכולה להיות מספקת.
עיקרון תיקון העוול הוא אוסף כללים שמתקנים חריגות בשני הכללים הקודמים.
כמו התמודדות עם אחזקות שנרכשו או הועברו שלא בצדק, האם וכמה ניתן לפצות קורבנות, כיצד להתמודד עם עבירות ארוכות טווח או עוולות שנעשו על ידי ממשלה.
בחלק זה נוזיק מגן על הלגיטימיות של המדינה מינימלית מפני האתגר המוסרי של האנרכיזם האינדיבידואליסטי.
הגרסה החזקה ביותר של האנרכיזם היא זו שטוענת כי אין שום הצדקה למדינה כלשהי.
אך את הגרסה הזו אפשר לדחות בקלות משום שכמעט כולם מסכימים שהיא בלתי הגיונית משום שהמדינה נראית לגיטימית לחלוטין כאשר היא למשל, מקדמת ביעילות ובהגינות את רווחת הפרט.
וכן כל מי שנשלט על ידה נתן, בתנאים הוגנים, את הסכמתו החופשית לה.
גרסה חלשה יותר של אנרכיזם היא האנרכיזם המתון, שגורס שמדינה אינה לגיטימית מבחינה מוסרית אלא אם כל הנשלטים בה נתנו הסכמה מתאימה.
יחסית לתיאוריות רבות של מוסר פוליטי - כמו תועלתנות ואמנה חברתית - אפילו גרסה מתונה כזו של אנרכיזם אינה סבירה.
משום שגרסה של תועלתנות, למשל, יכולה לקבוע שמדינה היא לגיטימית אם היא ממקסמת את הרווחה הכוללת בחברה (בהשוואה להסדרים חברתיים אחרים).
הסכמה וזכויות הגנה עצמית אינן ממלאות תפקיד מיוחד בתיאוריה זו של הצדקה פוליטית.
עם זאת, נוזיק מתחיל בתיאוריה ליברטריאנית של זכויות הפרט, שבה הסכמה וזכויות הגנה עצמית ממלאות תפקידים משמעותיים ביותר.
אם כן עמדה אנרכיסטית כזאת נראית משכנעת למדי.
נוזיק, עם כל זאת, טוען שהמדינה יכולה להיות לגיטימית גם ללא הסכמה פה אחד.
אי הלגיטימיות של מדינה לא מינימלית
בחלק זה נוזיק קורא תיגר על הניסיונות להצדיק התערבות שאינה מינימלית של המדינה בחיי האזרחים.
הביקורות על תאוריית הצדק של ג'ון רולס
הספר נכתב כתשובה ליברטריאנית לספרו של ג'ון רולס "תאוריה של צדק", חלק ניכר מהספר (כשביעית) הוא ביקורת ישירה נגד התיאוריה של ג'ון רולס.
התאוריה של רולס עוסקת בשאלה כיצד תסדיר חברה ליברלית והוגנת את מבנה מוסדותיה הבסיסיים.
לאילו עקרונות של צדק יכולים הצדדים השונים בחברה להסכים.
המתדיינים אצל רולס הם אוטונומיים ורציונליים, ועם זאת בעלי רצון להיטיב עם עצמם, בתנאים של התדיינות במעמד שווה.
הם אינם אלטרואיסטים או אגואיסטים, אלא סבירים ורציונליים.
הם מודעים למטרות שאותן הם רוצים להשיג, אך מוכנים להשיג מטרות אלו באמצעות דיון רציונלי ותבוני שיתבסס על היגיון ולא על אינטרס.
רולס הכיר בכך שדיון שכזה קשה מאוד ליישום בעולם הממשי, ולפיכך הציע את הכלי המחשבתי של "מסך הבערות" (Veil of Ignorance).
הדיון מתבצע ב"מצב המקורי" (Original Position) הטרום-חברתי, שאינו אמור להיות, כבמשנתם של הובס או רוסו, מצב היסטורי, אלא מצב היפותטי.
אל המצב המקורי מגיעים המתדיינים כשהם חפים מכל ידע לגבי מצבם בעולם הממשי - עשירים או עניים, לבנים או שחורים, גברים או נשים וכיוצא בזה, ומהי "תפיסת הטוב" (Conception of the Good) שבה הם אוחזים.