tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר מכן, ישמע צליל נוסף, הפעם מהטלפון של שליח בריה"מ לניו יורק, צליל שיעיד על כך שנשיא ארה"ב השמיד בעצמו את ניו יורק ואין סיבה להתחיל במלחמה גרעינית.
צליל ראשון נשמע, מוסקבה הושמדה.
הנשיא פוקד על גנרל בלייק, שאשתו וילדיו גרים בניו יורק, להפציץ את העיר.
בלייק מציית, לוקח אחריות מלאה בכך שהוא מפיל את הפצצה בעצמו, ולאחר מכן מתאבד בעזרת רעל.
בעודו גוסס, הוא מתקשר לאשתו ואומר לה שסוף סוף הבין את משמעות החלום: "המטאדור, המטאדור, המטאדור...
דן או'הרליהי - בתפקיד גנרל בלאק.
וולטרמתאו - בתפקיד פרופסור גרוטשל.
פרנק אוברטון - בתפקיד גנרל בוגאן.
אדוארד בינס - בתפקיד קולונל גריידי.
פריץ וויבר - בתפקיד קולונל קסקיו.
הנרי פונדה - בתפקיד נשיא ארה"ב.
לארי הגמן - בתפקיד באק, המתורגמן של הנשיא.
הסרט צולם בשחור לבן, בסגנון דרמטי ותיאטרלי.
הדמות של פרופסור גרוטשל, ע"פ לומט, התבססה על דמותו של האסטרטג הצבאי היהודי הרמן קהאן.
מטוסי ה"וינדיקייטור" המופיעים בסרט, הם למעשה תמונות ארכיון של קונבאייר B-58 הסלר.
מטוסי הקרב שנשלחים להפיל את המפציצים נלקחו מסרטונים של F-104 סטארפייטר, קונבאייר F-102 דלתא דאגר, מיראז' 3 ומקדונל F-101 וודו.
ההפקה נאלצה להשתמש בסרטונים בלבד מכיוון שחיל האוויר האמריקאי סירב לשתף פעולה עם הסרט.
מחוז אל-מֻת'נא הוא מחוז בדרומה של עיראק, על הגבול עם ערב הסעודית.
בירתו היא סמאווה, ובה נמצאים שרידי העיר השומרית אוּרוּכּ, שהיא העיר הנזכרת בספר בראשית כעיר אֶרֶך (עירו של נמרוד), ואשר עומדת במוקד האפוס הקדום "עלילות גילגמש".
המקום שבו נמצאים שרידי העיר נקרא היום בערבית וַרְכּא (وركاء).
אל-מֻוַואחִידוּן הייתה שושלת מורית בֶּרבֵּרית אסלאמית שנוסדה במאה ה-12 בעיירה הקטנה טינמל שבהרי האטלס (במרוקו של היום) וכבשה את כל צפון אפריקה, מסהרה המערבית במערב עד מצרים במזרח וספרד המוסלמית בצפון.
השושלת הוקמה על ידי עבדאללה אבן תומארת, שאיחד את שבטי המסמודה הברברים, הביס את שליטי המגרב הקודמים המוראביטון והרחיבו את שלטונם אל אל-אנדלוס בחצי האי האיברי.
מנקודת שיא זו החלה השושלת לאבד מכוחה והשפעתה: תחילה אבדו הנחלות בספרד לקואליציה של שליטים נוצריים בתהליך הידוע גם כרקונקיסטה.
לאחר מכן, במאבקים מול השושלת המרינית, ובתהליך התפוררות איטי שהסתיים עם הרצחו של השליט האחרון בשנת 1269 וכיבוש מרקש על ידי אויביהם, ירדו המוואחידון מבימת ההיסטוריה.
השושלת ידועה ביחסה הקשה ללא-מוסלמים, אותם היא העמידה בשלב מסוים בפני הברירה; התאסלמות, מוות או גירוש.
הח'ליפות של אל-מוואחידון החלה לקרום עור וגידים כאשר עבדאללה אבן תומארת פיתח במהלך לימודיו ונדודיו, באל-אנדלוס ולאחר מכן בבגדאד, תאולוגיה המבוססת על כתבי אבו חאמד מוחמד בן מוחמד אל-ע'זאלי ולפיה קיימת רק תפיסה אחת, תכונה אחת ושם אחד של האלוהים ותלמידיו נקראו לפי כך בשם אל-מוואחידון לאמור "המאמינים באחדות האלוהים".
אבן תומארת חזר למגרב בשנת 1117 ובמקביל להפצת משנתו הקיצונית הטיף כנגד סגנון החיים הראוותני של שליטי שושלת המוראביטון וכנגד תמיכתם באסכולה המאלכית של אסלאם סוני בעוד אבן תומארת פיתח את תפיסת עולמו הדתית על בסיס האסכולה הט'אהרית הדוגלת במשמעות הגלויה (ט'אהר) של הטקסטים הקדושים, הקוראן והמסורת המוסלמית.
פעילות החתרנית וגישתו חסרת הפשרות הביאה להגלייתו מעיר לעיר עד שהגיע אל העיירה מלאללה ושם החל להטיף בפני קהל שהלך וגדל ובהם גם עבד אל-מואמין יורשו.
בדרשה שנשא בשנת 1121 עבדאללה אבן תומארת טען בפני תומכיו שהוא משושלת הנביא מוחמד; על כך הוסיף את הטענה שהוא המהדי, שפירושו המונחה נכונה (בידי האל),או מדריך מטעם האלוהים, שיושיע את העולם מאלימות ואי-צדק, ויחזיר את האסלאם למסורותיו המקוריות של הנביא מוחמד.
לאחר הכרזה זו הוא ברח אל מקום מסתור בהרי האטלס וקיבץ סביבו שבטים מקומיים.
בשנת 1124 הם הקימו את מבצר טינמל ששימש מאז כמרכז רוחני ומפקדה צבאית של האל-מוואחידון.
במשך שמונה שנים שכנו אבן תומארת ותומכיו במבצרם ונקטו שיטות של לוחמת גרילה כנגד הצבא של המוראביטון.
בטינמל ארגן אבן תומארת את תומכיו תחת מבנה חברתי דמוי קומונה שלה מערכות שליטה מוקפדות; בגרעין עמדה משפחתו של המהדי ולצדה שתי מועצות: מועצת העשרה שהייתה מורכבת מתומכיו הראשונים והנאמנים ביותר של המהדי ומועצת החמישים בראשות ראשי בתי האב של שבט המסמודה והמטיפים החשובים ביותר.
צבא האל-מוואחידון נבנה באופן היררכי ומסודר: השבט הרע'ה עמד בראש הפירמידה ובהם נכללו גם מאנשי שלומו של המהדי ש"אומצו" אל תוך הקלאן ובהן עבד אל-מואמין, תחתיהם היו אנשי טינמל ולאחר מכן כל שאר בתי האב של המסמודה ולבסוף לוחמים-עבדים כושים שנקראו "עביד".
בכל יחידה הייתה היררכיה פנימית נוקשה: בראשה עמד ממונה מטעם המהדי ה"מוחתסיב" וכל יחידה חולקה לשתי יחידות משנה: אלו שהצטרפו ראשונים לצבא המהדי ואלו שהצטרפו מאוחר; בראש כל יחידת משנה עמד ה"מיזוואר" ולצידו ה"סכאכין" – גובי המיסים ואנשי הכספים.
מתחת ליחידות מובחרות אלו היה הצבא הסדיר "ג'ונד" והיחידות של אנשי הדת ולאחר מכן יחידות הקשתים, המגויסים החדשים והעבדים.
למרות המפלות הקשות לא התפרקה תנועת אל-מוואחידון.
את מקומו של המהדי תפס עבד אל-מואמין שאיחד את שורות התנועה; בשנת 1132 הוא תקף את מבצר תַסגימוּת, פירק את שעריו ונשא אותם אל טינמל בצעד של התרסה.
עבד אל-מואמין, או עבד אל-מואמין אל-כּומי (ערבית: عبد المؤمن بن علي או عبد المومن الــكـومي) היה הח'ליף הראשון של המוואחידון; הוא בא מרקע פשוט ובלחימה בלתי פוסקת כנגד אויביו מבית הגיע אל עמדת השליט הכל-יכול של צפון-מערב אפריקה.
הוא נולד בשנת 1094 למשפחה ברברית באחד משבטי המסמודה מאזור אלג'יריה.
עבד אל-מואמין לא הותיר אחריו כתבים המעידים עליו באופן אישי; היסטוריונים ערבים בני התקופה מתארים אותו כאדם ממוצע גוף בעל שיער כהה, כלוחם עז נפש, אדם בעל קסם אישי אך נתון להתקפי זעם ואלימות כנגד מתנגדיו.
עבד אל-מואמין הביס את שושלת המוראביטון, ששלטה באותה עת בצפון אפריקה, ובמשך שנות שלטונו (1163–1130) הרחיב את שליטתו.
ב-1145 מת השליט המוראביטי בתאונה וכך, ב-1147, כבשו המוואחידון את מרקש, בירת המוראביטון, הכיבוש נסתיים בטבח וטיהור בכל התומכים במשטר הקודם והרס סמלי השלטון של המוראביטון והעיר עצמה הפכה לבירת האימפריה החדשה.
שנתיים לאחר מכן הכריז על עצמו עבד אל-מואמין כ"אמיר של מרקש" ובפעם הראשונה היה המגרב מאוחד תחת משטר מקומי; הוא שילב את האויבים של הח'ליפות בתוך המערך השלטוני והצבאי לאחר שנכנעו ובנה את הכוח הנדרש להרחבת שטחי ההשפעה של המווחידון.
ב-1147 פלשו המוואחידון תחת הנהגתו של עבד אל-מוּאְמִין לחצי האי האיברי וכבשו את סביליה, שהפכה לבירת הפרובינציה; עבד אל-מואמין המשיך ואיחד את פסיפס ממלכות הטאיפה, שהרכיבו את אל-אנדלוס, שהפכה לפרובינציה מרכזית בח'ליפות.
לאחר כיבוש אל-אנדלוס מיריביו המוסלמים, אל-מואמין ניהל מערכה שלא הוכרעה כנגד הנסיכויות הנוצריות של חצי האי האיברי.
הוא נפטר בשנת 1163 לאחר שהביא את הח'ליפות לשיא התפשטותה מזרח עד תוניס וטריפולי.
תחת שלטונו נבנה מסגד בסביליה שלאחר מכן הפך לבסיס לקתדרלת סביליה, מבניה זו נותרה החירלדה (בספרדית: Giralda) ששני השלישים התחתונים נבנו בסגנון בנייה שאופייני למוואחידון.
אבו יעקוב יוסף (ערבית: أبو يعقوب يوسف) היה הח'ליף השני של המוואחידון, הוא עלה לשלטון בשנת 1163 תחת התואר יוסף הראשון.
הוא חזר ודבק בעקרונות של הפיקה הט'אהרי; אבו יעקוב היה מלומד ואיש דת מוסלמי בזכות עצמו ובחצרו פעלו המלומדים אבן רושד ואבן טופייל.
כשליט קיצוני וחסר פשרות הוא החל את הרפורמות של המווחידון.
רפורמות אלו הידקו את השליטה של המוסלמים על עמדות כוח באל-אנדלוס ובפורטוגל; תחילה סולקו נוצרים ויהודים מתפקידים רשמיים; בהמשך הוכרזה מלחמת קודש, שבמהלכה הוצאו טקסים דתיים לא מוסלמים אל מחוץ לחוק; לאחר מכן החלה מערכה להמיר תחת איום במוות את דתם של הכופרים, מאידך המומרים היו תמיד תחת חשד ומעקב.
הרפורמות החמירו תחת שלטונו של אבו יוסף יעקוב "אל-מנסור" שקבע קוד לבוש מיוחד ליהודים והכביד את ידו עליהם על מנת להפוך את חייהם לבלתי נסבלים.
בשנת 1170 פלש יוסף הראשון אל ולנסיה וקטלוניה; ב-1171 קבע את מקום מושבו בסביליה, שם הוא ציווה על מפעלי בנייה גדולי ממדים ובהם מצודת סביליה (האלקזאר).
אבו יוסף יעקוב "אל-מנסור" (ערבית: ابو يوسف يعقوب المنصور) שנולד בשנת 1135, היה הח'ליף השלישי של המוואחידון; הוא נטל את התואר ואת מושכות השלטון בעודו מביא את גופת אביו יוסף הראשון לקבורה במרוקו.
שלטונו התאפיין במסעות צבאיים שהרחיבו את גבולות הח'ליפות והרחיקו את האויבים מהגבולות, במקביל ראתה הח'ליפות פריחה כלכלית שנבעה מהתפתחות והסתעפות המסחר ואיתה פריחה במחקר המדעי, באדריכלות ובפילוסופיה.
במהלך שנות שלטונו יזם אל מנסור מפעלי בנייה גדולים ובהם מסגד קוטוביה במרקש.
בתקופת שלטונו עבר מרכז הכובד של פעילות הח'ליפות לאפריקה ובירתה במרוקו חזרה להיות במרכז, באפריקה נאלץ אל-מנסור להתמודד עם שרידי הח'ליפות הקודמת וכנגד מתנגדים מבית ועל פי הצורך יצאו מאפריקה צבאות אל חצי האי האיברי למסעות כיבוש ועונשין.
ניצחונו הגדול ביותר היה קרב אלארקוס ביום 18 ביולי 1195 כנגד צבא נוצרי מאוחד תחת פיקודו של אלפונסו השמיני, מלך קסטיליה.
הנוצרים ניצלו את פקיעת הסכם שביתת הנשק בין הצדדים, את מחלתו של אל-מנסור ואת העובדה שמושל אל-אנדלוס (אחיו של אל-מנסור) יצא מהפרובינציה הספרדית למרוקו כדי לתפוס את השלטון; הם נעו בכוחות מאוחדים לכיוון אל-אנדלוס.
אל-מנצור הגיב במהירות, הוא מחץ את ההתנגדות מבית ונחת עם צבאו על חופי ספרד; הצבאות נפגשו לא רחוק מטולדו ובקרב הקשה הובסו הנוצרים, הצבא הקסטילי הושמד ואיתו רוב האצילים.
הצבא המוסלמי סבל אבדות כבדות בקרב ולכן לא היה יכול לנצל את ההצלחה ולעלות על טולדו; הצבא לא יכול היה להפוך גם את מסעות עונשין לאחר מכן להזדמנות להרחבת תחומי ההשפעה של הח'ליפות.
הח'ליף הוסיף לשמו את הכינוי "אל-מנסור באללה" (המנצח בשם האלוהים) אך בריאותו הרופפת והצורך להיות במרכז ענייני הח'ליפות החזירו אותו למרוקו בשנת 1198; הוא מת בפברואר 1199.
א-נאסר לדין אללה מוחמד אבן אל-מנסור (ערבית: الناصر لدين الله محمد بن المنصور) היה הח'ליף הרביעי של המוואחידון; הוא עלה לכס עם מות אביו אבו יוסף יעקוב "אל-מנסור" ושלט עד יום מותו.
בתקופת שלטונו החלו להיווצר בקיעים ולהתגלות סימני אי יציבות בח'ליפות.
תחילה נאלץ א-נאסר להתמודד עם מרידה של השבט הברברי בנו ע'אניה ולמנות את סגנו הווזיר אבו מוחמד אבן אבי חאפז למשרת מושל אפריקה; לאחר מכן הפנה את תשומת לבו למתרחש באל-אנדלוס, בשנת 1211 חצה א-נאסר את מצרי גיברלטר עם צבא גדול והצליח להדוף את הנוצרים מגבולות הפרובינציה.
הנוצרים תקפו את המחנה המוסלמי בהפתעה, הח'ליף ברח וצבאו הושמד.
הניצחון נתן דחיפה משמעותית למאמצים של הנסיכויות הנוצריות להדוף את המוסלמים מכל ספרד; מבצרים חשובים על גבול אנדלוסיה נתפסו לאחר הקרב והיוזמה עברה לידי הנוצרים.
הח'ליף הצליח לברוח משדה הקרב ולחזור למרקש, שם מת שנה לאחר מכן בשנת 1213.
אבו יעקוב יוסף "אל-מוסתנסיר" נולד בשנת 1203 והיה הח'ליף החמישי של המוואחידון בשם יוסף השני.
הוא מונה לח'ליף בשנת 1213 בהיותו בן עשר, בסמוך למות אביו מוחמד א-נאסר, והוסיף לשמו את הכינוי "אל-מוסתנסיר" – המושל בעזרת האל.
מלאכת השלטון הופקדה הלכה למעשה בידי בני משפחה בוגרים.
מצב זה ואי היציבות ההולכת וגדלה בח'ליפות הביאה לקריעת חלקה המזרחי של הח'ליפות (אזור אלג'יריה ולוב); אזור זה התגבש לישות נפרדת עם עליית שושלת שליטים חדשה (החפיזית) משנת 1229. יוסף השני מת במפתיע בשנת 1224 – הוא נדרס למוות על ידי פרות המחמד שלו.
בהיעדר יורשים, בחרו הביורוקרטים בארמון המלוכה בבן המשפחה עבד אל-וואחד (ערבית: أبو محمد عبد الواحد بن يوسف) כח'ליף; בחירה זו יצרה קרע בין הארמון לבין המושלים של אל-אנדלוס שבחרו בעבדאללה אל-עאדל (ערבית: عبد الله العادل).
מאבקי הכוח בין ח'ליפים מתחרים אלו הביאו בסיכומו של דבר לקריסת הח'ליפות של המוואחידון.
אבו מוחמד עבד אל-וואחד היה הח'ליף של מרוקו למשך מספר חודשים במהלך שנת 1224. הוא היה בנו של הח'ליף אבו יעקוב יוסף ואחיו הצעיר של הח'ליף יעקוב אל-מנסור.
כמצביא הוא נלחם בראש צבאות המוואחידון במסעות מלחמה באל-אנדלוס ושימש כמושל מאלגה וסביליה לתקופות קצרות.
המתנגדים לכהונתו של אל-וואחד טענו לאי סדרים ושאלת חוקיות בחירתו לח'ליף אך ייתכן ודווקא ניסיונו הרב, ייחוסו ותמיכתו במשטר ריכוזי פעלו כנגדו: המושלים באל-אנדלוס חששו כי האוטונומיה הגדולה ממנה נהנו תחת שלטון יוסוף השני תתבטל תחת שלטונו של אל-וואחד ושאפו למנות שליט בעל ניסיון מועט וניתן להשפעה.
אבו מוחמד עבדאללה אל-עאדל היה ח'ליף מרוקו כחלק משושלת של המוואחידון; הוא היה בנו של הח'ליף יעקוב אל-מנסור ואחיו של הח'ליף מוחמד א-נאסר.
הוא היה מושל של פרובינציית אל-אנדלוס במשותף עם אחיו ובשנת 1224 עלה לשלטון לאחר שהח'ליף הנבחר נרצח כחלק ממזימה בין שליטי אל-אנדלוס ומרקש.
תקופת שלטונו הקצרה הביאה את הח'ליפות שסבלה מלחצים פנימיים וחיצוניים לקריסה.
אל-ביאסי, שלא השלים עם הגזירה, תפס עם קבוצה קטנה של תומכים עמדה על גבעה שולטת בסמוך לעיר באיסה וקרא למרד נגד אל-עאדל.
בחורף של שנת 25–1224 יצא צבאו של אל-עאדל לכבוש את מעוז המורדים אבל ללא הצלחה; קבוצת המורדים הקטנה הצליחה להביס את הצבא שעלה לגבעה.
הכישלון דבק באל-עאדל ויצר לו מוניטין של מפסידן חסר יכולת, מה שערער את הביטחון של בני בריתו וחייליו.
על מנת להבטיח את הישרדותו, אל-ביאסי כרת ברית עם פרננדו השלישי, מלך קסטיליה, שמצידו ראה בפיצול הכוחות המוסלמיים הזדמנות פז לקידום האינטרסים של ממלכת קסטיליה.
במקביל, במרוקו הביעו ראשי השבטים שהרכיבו את קואליציית שבטי המסמודה התנגדות לשלטונו של אל-עאדל מחשש כי מאזן הכוחות, שנטה במהלך ההיסטוריה של הח'ליפות לטובת המרכז במרקש ומרוקו בכלל, ישנה את משקלו וייטה לטובת הנחלות בספרד.
על מנת למנוע זאת הם הביעו התנגדות לבחירתו של אל-עאדל ותמכו בבן משפחה אחר יחיא אל-מועתסם בן של א-נאסר.
על מנת לקדם את פני הרעה החליט אל-עאדל להסיט את תשומת לבו מאל-אנדלוס והעביר את עיקר צבאו מספרד למרוקו.
בשנת 1225 יצא אל-ביאסי עם צבא קסטיליאני למסע של כיבוש והרס בשטחי העיר חאאן, וכבש את העיר קורדובה.
בקרב שהתפתח נטבחו האזרחים על ידי החיילים הפורטוגזים.
האצבע המאשימה בתבוסה ובטבח, כמו בכישלונות אחרים, הופנתה אל אל-עאדל.
שיתוף הפעולה בין צבאות נוצרים לבין המורדים המוסלמים עלה לבסוף על שרטון, ובהתקוממות עממית של תושבי קורדובה נרצח אל-ביאסי.
ב-4 באוקטובר 1227 הוטבע אל-עאדל באמבט בארמונו שבמרקש ואת הכיסא והתואר תפס הח'ליף היריב יחיא אל מועתסם ממרוקו.
יחיא אל-מועתסם ישב בארמון הח'ליף במרקש, בה שלט עד למותו בשנת 1236.
אידריס פנה לעזרתו של פרננדו השלישי, מלך קסטיליה ובעזרת צבא של ממלכת קסטיליה והבטחה לשקט באל-אנדלוס העביר את כל צבאו למרוקו; הוא כבש את מרקש בשנת 1228 והרג במתנגדיו; כתוצאה מפעולותיו, אל-אנדלוס התרוקנה מנוכחות צבאית מוסלמית, שיכלה לעצור את שטף המתקפה הנוצרית.
אידריס היה שליט חלש שנתמך על ידי חיילים נוצרים, עבורם בנה כנסייה במרקש.
בשנת 1232 הוא איבד את השליטה בעיר לח'ליף יחיא אל-מועתסם ומת בעת שצעד אל עבר מרקש בראש צבאו.
התפוררות השליטה של המווחידון באל-אנדלוס הפילה את הערים המוסלמיות לידי הנוצרים כפרי בשל; אבן הוד ניסה תחילה לעמוד כנגד המתקפה הנוצרית אך צבא אל-אנדלוס המוסלמית הובס והושמד בקרב אלנגה בשנת 1230. במהלך 20 השנים הצליחה הרקונקיסטה לדחוק את המוסלמים מספרד.
לבסוף נכבשה הבירה לשעבר של הח'ליפות – סביליה: פרננדו השלישי מלך קסטיליה נכנס לעיר המובסת ב-22 בדצמבר 1248. כל שנותר מאל-אנדלוס המוסלמית הייתה ממלכת גרנדה, שנשלטה על ידי מוחמד הראשון , מייסד השושלת הנאסרית ; היא נפלה ב-2 בינואר 1492.
אבו מוחמד א-רשיד עבד אל-וואחד אבן אל-מאמון (ערבית: أبو محمد الرشيد عبد الواحد بن المأمون) היה שליט ח'ליפות המווחידון, כאשר יחיא אל-מועתסם התחרה בו על תואר הח'ליף.
בתקופת המאבק בין הח'ליפים הללו נכנס תהליך ההתפוררות של השלטון של המוואחידון במרוקו לשלב הסופי; בעוד יחיא אל-מועתסם שולט במרקש, בשנת 1236 עבר השלטון במערב אלג'יריה לידי השושלת הזיאנידית; לאחר מכל נוצרה השושלת החאפיזית בתוניסיה.
בשנת 1242, בעודו מתכונן לעלות על העיר פאס שהכריזה על עצמה כאמירות עצמאית, נמצאה גופתו של הח'ליף טבועה בבריכת ארמונו.
אבו אל-חסן א-סעיד אל-מועתדיד באללה
אבו אל-חסן עלי א-סעיד בן אל-מאמון "אל-מועתדיד באללה" (ערבית: أبو الحسن علي السعيد بن المأمون, المعتضد بالله) עלה לשלטון לאחר מות אחיו אל-וואחד השני ונלחם בקרבות מאסף כושלים נגד צבא השושלת המרינית; בשנים 1248-1244 המרינים הצליחו לכבוש את הערים תאזה, רבאט, סלא, מקנס ופאס; פס נקבעה כבירתם.
כל שנותר מהח'ליפות של המוואחידון הייתה השליטה בעיר מרקש.
אל-מועתדיד באללה נהרג בשנת 1248 במהלך קרב מול צבא השושלת החאפיזית.
אבו חפס עומר אל-מורתדא (ערבית: أبو حفص عمر المرتضى بن أبي إبراهيم اسحاق بن يوسف بن عبد المؤمن) שלט כח'ליף במרקש תחת חסות השושלת המרינית עד לשנת 1266; הוא הודח וככל הנראה נרצח על ידי בן דודו אידריס השני במאבק על השלטון בעיר.
אבו אל-עלא אל-ואת'ק באללה אידריס בן מוחמד מוכר גם בכינוי אבו דבוס (ערבית: أبو العلا الواثق بالله إدريس بن محمد بن أبي عبد الله محمد بن أبي حفص بن عبد المؤمن, أبي دبوس) היה הח'ליף האחרון של שושלת המוואחידון.
לאחר מצור ארוך, בשנת 1269 העיר נפלה לידי עבד אל-חק; אידריס השני נרצח בידי אחד מעבדיו.
בספרות האקדמית, שושלת אל-מוואחידון נזכרת כשושלת שהנהיגה מדיניות מדכאת ביחס ללא-מוסלמים, ו"סיימה את מה שנותר מהדו-קיום הדתי בספרד".
לאחר כיבושיה הראשונים, הנהיגה השושלת באזורים מסוימים מדיניות שהותירה את המיעוטים הלא-מוסלמים (במיוחד יהודים, אך גם נוצרים) בפני ברירה בין מוות, התאסלמות או גירוש.
אזכורים לרדיפות מופיעים במקורות נוצריים, מוסלמיים ויהודיים.
על פי מקור נוצרי, הכרוניקה של אלפונסו השביעי, מלך לאון, לאחר כניסת אל-מוואחידון לחצי האי האיברי, הם טבחו באצולה המוסלמית שקדמה להם (כנראה מבני אל-מוראביטון), בנוצרים מקומיים, וביהודים "שישבו במקום מהעת העתיקה".
על פי כרוניקות מוסלמיות, רדיפת היהודים והנוצרים נערכה בכל הטריטוריות שבשליטת אל-מוואחידון, כולל בערי תוניסיה שנכבשו מאוחר יותר.
על פי כרוניקה אחת, עבד אל-מואמין אסף את היהודים והנוצרים לאחר כיבוש מרקש (1147) ונתן להם את הברירה בין התאסלמות, גירוש או מוות.
מספר מקורות מוסלמים מציינים שלא נותרו יהודים, נוצרים או מבני תפילה שלהם בטריטוריה של אל-מוואחידון.
במקורות יהודיים ניתן למצוא גם כן אזכורים למאורעות הקשים תחת שושלת אל-מוואחידון.
המלומד היהודי ר' אברהם אבן דאוד כתב בספרו "ספר הקבלה" כי עבדאללה אבן תומארת החליט להכחיד את היהודים כעם ("נכחידם כגוי"), ומציין כי בעקבות רדיפות אל-מוואחידון לא נותרו עוד יהודים "מאל-מהדיה (בתוניסיה) עד סילווס (בפורטוגל)".
המשורר ר' אברהם אבן עזרא, שבעצמו נמלט לאירופה מהרדיפות, חיבר קינה שזכתה לתפוצה רבה בזמנה בשם "אהה ירד עלי ספרד".
בקינה זאת התאבל על חורבן הקהילות היהודיות בערי ספרד וצפון אפריקה.
הקהילות היהודיות שהוא מבכה את הריסתן הן סביליה, קורדובה, גָ'יַאן (חאאן של היום בספרד), אלמריה, סיג'ילמסה, מרקש, פאס, תלמסאן, סאוטה, מקנס ודרעא.
מכתב בגניזת קהיר מאת סוחר יהודי בקהיר, שקיבל את ידיעותיו מפליטים שהגיעו מהמערב, מספר על מאורעות הרדיפה בעיר סיג'ילמסה: במשך שבעה חודשים לאחר כיבוש אל-מוואחידון, היה ניסיון לשכנע את היהודים להתאסלם, אך עם הגעתו של מפקד צבאי חדש לאזור, היהודים אולצו לבחור בין מוות להתאסלמות.
150 יהודים נהרגו בסג'למאסה על קידוש השם בעוד היתר התאסלמו.
על רקע רדיפות אל-מוואחידון חיבר הרמב"ם, שבעצמו נמלט למצרים עקב הרדיפות, את חיבורו איגרת השמד.
באיגרתו, שיועדה ליהודים באזורי המצוקה, הרמב"ם ייעץ לבחור בברירת ההתאסלמות למראית עין במקום מוות על קידוש השם.
עוד הוא הוסיף שעל היהודים לנסות להימלט מאזור הגזרות בהקדם האפשרי, כך שהם יוכלו לחזור לקיים את דתם באופן מלא.
ואכן, בעקבות הרדיפות, יהודים רבים נמלטו מהטריטוריות שהיו בשליטתה של שושלת אל-מוואחידון צפונה לשטחים נוצריים, או מזרחה לשטחים מוסלמיים סובלניים יותר.
רבים אחרים התאסלמו למראית עין, ואחרים נהרגו על קידוש השם או במהלך הכיבושים של אל-מוואחידון.
התופעה של התאסלמות יהודית למראית עין בלבד גרמה לכך שהשליט, אבו יוסוף יעקוב, הוציא צו שכפה אף על יהודים מתאסלמים ללבוש בגדים מזהים.
על פי כרוניקאי מוסלמי, אבו יוסף יעקוב הצהיר "אם הייתי בטוח שהם מוסלמים אמתיים, הייתי נותן להם להתערבב עם מוסלמים אחרים על ידי נישואים ודרכים אחרות.
אבל אם הייתי בטוח שהם כופרים, הייתי הורג את הגברים מקרבם, לוקח את ילדיהם כשבויים ומוסר את רכושם למוסלמים".
אולם, הוא לא היה בטוח באף אחת מהאפשרויות, והעדיף לאלץ אותם ללבוש סממנים מזהים מיוחדים אך לא להמשיך לרודפם.
אחרי התפוררות שלטון האל-מוואחידון ועליית השושלת המרינית הותר ליהודים לחזור לדתם, אבל הקהילות הנוצריות הקטנות במגרב נכחדו לחלוטין.
אל-מוּחַרַּקַה היה כפר ערבי בנגב הצפון-מערבי, כ-15 קילומטרים מזרחית לעזה.
הכפר אל-מוחרקה היה ידוע עוד מהתקופה הממלוכית.
באותה העת היה הכפר הקדש (וקף) במובן זה שעודפי היבולים של הכפר הוקדשו לתחזוקת המסגד של עזה וכיפת הסלע בהר הבית.
במאה ה-16 ננטש הכפר ויושב מחדש בסוף המאה ה-19. הרוב המוחלט של אדמות הכפר היו רשומות על שמו של הסולטאן עבדול חמיד השני.
אולם בשנת 1932 נרשמו הקרקעות על שמו של הנציב העליון כנאמן של ממשלת ארץ ישראל, על סמך הטענה שהקרקעות היו אדמות ג'פתליק ועל כן שייכות לממשלה הטורקית ובהתאם להסכם לוזאן עברו לידי ממשלת המנדט.
ובעבר התושבים היו צריכים לשלם דמי שכירות שנתיים על הקרקע.
בשנת 1934 תבע הנסיך מוחמד סלים, יורשו של הסולטאן עבדול חמיד השני את ממשלת המנדט בדרישה שאדמות הכפר יועברו לרשותו, בטענה שהאדמות היו אדמותיו הפרטיות של הסולטאן.
התביעה נועדה להיות בלון ניסוי במסגרת ניסיון לקבל חזקה בכלל האדמות של הסולטאן בארץ ישראל.
מוחמד סלים זכה במשפט בבית המשפט המחוזי ביפו, אולם תוצאות המשפט בוטלו בערעור בטענה שהמשפט התנהל שלא כדין בפני שני שופטים בלבד והוחזרו לדיון חוזר.
המשפט התקיים במשך מספר שנים עד שבשנת 1947 קבע בית הדין העליון של ארץ ישראל שהאדמות שייכות לממשלה.
במפקד אוכלוסין שערכו הבריטים בשנת 1931 נמנו בכפר כ-422 תושבים, 3 נוצרים והשאר מוסלמים, ב-86 בתים.
בסקר הכפרים 1945 בארץ ישראל הוערך מספר התושבים בכפר 580 תושבים.
בלילה שבין ה-27 ל-28 במאי 1948 תקפו כוחות של חטיבת הנגב את הכפר וגירשו את תושביו.
ב-16 באוגוסט 1948, ביצעה חטיבת הנגב מבצע פינוי נוסף באזור, ערבים שנמצאו בכפר גורשו ובתים מוקשו ופוצצו.
על אדמות הג'יפתליק ששימשו את תושבי הכפר הוקמו יושיביה, שכונה אל-מוחרקה א' ויכיני, שכונה מוחרקה ב'.
כן נמסרו חלק מהאדמות לתושבי תקומה לעיבוד ולנתיבות.
בתי הכפר ההרוסים עומדים שוממים בין זרועה ויכיני.
אל-מוח'תאר בן אבו עובייד א-ת'קפי היה מהפכן בראשית ימיו של האסלאם, שהנהיג מרידה כושלת נגד הח'ליפים האומיים ששלטו על האימפריה המוסלמית, לאחר מותו של הח'ליף הרביעי, עלי בן אבי טאלב.
אל-מוח'תאר נולד בטאיף (כיום בסעודיה) ב-622, השנה בה החל מוחמד בהג'רה לאל-מדינה.
הוא היה בנו של אחד מלוחמיו של מוחמד, שנהרג באחד מהקרבות האסלאמיים הראשונים.
הוא גדל באל-מדינה, בתקופת שלטונו של מוחמד.
כאשר הח'ליף השלישי לבית אומיה, מועאויה השני, ירש את כיסאו של אביו יזיד הראשון, תומכים רבים של עלי לא היו מרוצים מהנהגתם ומהמשך מעבר הח'ליפות בירושה, בקרב אנשים שאותם החשיבו כמוסלמים ושליטים רעים.
לטענת מקורות שיעיים, מוח'תאר היה אחד מלוחמיו של חוסיין אבן עלי בקרב בכרבלא.
לאחר כישלון המרידה, מוח'תאר הושם בכלא.
בזכות אחותו ספאיה, שהייתה נשואה לידיד של הח'ליף יזיד, שוחרר מוח'תאר מכלאו, ונצטווה לצאת מכופה תוך שלושה ימים.
לאחר שהתנגש שוב בחיילי הח'ליף, הוחזר מוח'תאר לכלאו, אולם שוחרר שוב בהתערבות גיסו.
לאחר שחרורו, קרא מוח'תאר לתומכי עלי לנקום את דמו של חוסיין.
לטענת מקורות שיעיים, הוא קיבל מכתב מבנו של עלי, אל-חנפיה, שהביע תמיכה במוח'תאר.
מעל בימה במסגד בכופה הכריז מוח'תאר על הנפת נס המרד נגד "אלו שהפרו את חוקי האל" והבטיח "לנקום ברוצחיו של האימאם חוסיין".
המרידה שפרצה ב-686, (בעיראק כיום) נתמכה על ידי חלק מתומכי עלי (השיעים לעתיד).
אל מוח'תאר הנהיג את המרידה, אך טען כי היא בשמו של בנו של עלי, מוחמד אבן אל-חנפיה.
אל-חנפיה, שמוח'תאר טען כי הוא המהדי, מושיעם של המוסלמים, לא לקח חלק פעיל במרידה.
אל-מוח'תאר הובס ונהרג על ידי מורד אחר בשושלת האומיים - מרד בפיקודו של מוצעב אבן א-זובייר, מושל חג'אז.
בקרב עקוב מדם שנערך מחוץ לכופה באפריל 687 חוסל מרד אל-מוח'תאר וא-זובייר הפך לשליט דרום עיראק.
ניצחונו של א-זובייר לא האריך ימים, וב-691 כבשו כוחותיו של הח'ליף עבד אל-מלכ את דרום עיראק, ושנה מאוחר יותר חוסל מרד א-זובייר באופן סופי עם כיבוש מכה על ידי מפקד צבאו של עבד אל-מלכ, אל-חג'אג' בן יוסף.
חלק מתומכיו של אל-מוח'תאר המובס יצרו כת משלהם בשם ה"קאיסאנים" השיעים; הם המשיכו להאמין במשך כ-200 שנה כי מוחמד אבן אל-חנפיה הוא המהדי, אינו מת, אלא מסתתר בהרים סביב מכה, וישוב בעת שתיראה לו ראויה ויושיע את העולם מחוסר הצדק והשחיתות הפושים בו.
מרידתו של מוח'תאר הייתה מרכזית בפיתוח רעיון המהדי באסלאם, ובהיפרדותם של השיעים מן הסונים.
מחוז אל-מחווית הוא מחוז במערבה של תימן.
בירת המחוז היא העיר אל-מחווית.
המחוז גובל בצפון עם עמראן ועם חג'ה, במערב עם אל-חודיידה ובדרום ובמזרח עם המחוז צנעא.
אל-מוהתדי באללה (נולד ב-17 בפברואר 1974) הוא בנו הבכור של סולטאן ברוניי, חסן אל-בולקיה, ויורש העצר.
אל-מוהתדי באללה למד בבית הספר "עמנואל" ובאוניברסיטת אוקספורד.
בעת שלמד באוקספורד, הוא למד תוכנית לימודים שתוכננה במיוחד בשבילו, שכללה לימודי אסלאם ולימוד יחסים בינלאומיים.
ב-10 באוגוסט 1998 הוכתר רשמית כנסיך הכתר של ברוניי, והוא צפוי להיות סולטנה השלושים במספר.
בשנת 2004 הוא התחתן עם פנגריאן אנק שרה בת ה-17 בחתונה מפוארת שעלתה כ-5 מיליון דולר.
במרץ 2007 נולד לזוג בנם הבכור, שהוא גם הסולטאן העתידי של ברוניי, הנסיך עבדול.
אל-מוהתדי באללה הוא שר במשרד ראש הממשלה, והוא גם גנרל בצבא ברוניי.
יש לו אוסף מכוניות גדול והוא חובב ומשחק מקצועני פול וסנוקר.
אל-מוהתדי באללה הוא מוסלמי סוני.
אל-מומיה הוא סרט מצרי משנת 1969. במאי הסרט הוא שאדי עבדל סלאם.
מבקרי קולנוע מצרים מציינים מזה שנים כי סרט זה הוא אחד הסרטים הטובים ביותר שנוצרו במצרים אי-פעם.
עלילת אל-מומיה מתרחשת בשנת 1881, זמן קצר טרם תחילת השלטון הקולוניאלי הבריטי, ומבוססת על סיפורו האמיתי של עבד אל-רסולס, בן שבט ממצרים העליונה, אשר שדד אוצר קברים של מומיות אשר התגלה בקבר שסימנו הארכאולוגי הוא DB320 סמוך לדיר אל-בכרי, והוא מכר את העתיקות בשוק השחור.
לאחר קונפליקט בשבט, אחד מחבריו ניגש למשטרה ומסייע לשירות העתיקות למצוא את האוצר.
עלילת הסרט נסובה סביב החיפוש אחר זהות מצרית לאומית אמיתית, מקורית, המיוצגת על ידי חפצי העתיקות המוזנחים ובלתי מובנים של התרבות המצרית הקדומה.
אולם, הקונפליקט שבין העיר והכפר מצביעה על שאלות שאינן באות על פתרונן בסרט, ועושות אותו ליצירה המעוררת תחושת חוסר נוחות, חסרת משמעות ברורה, על המחיר בחיפוש אחר זהות.
קצבו האיטי של הסרט, זוויות הצילום יוצאות הדופן וצבעיו המיוחדים, מעניקים לסרט זה איכויות הדומות לחלום.
איכויות אלה מתחזקות עוד יותר בזכות המוזיקה שחיבר לסרט המלחין האיטלקי מריו נשימבנה (Mario Nascimbene).
הדיאלוגים בסרט הם כולם בערבית ספרותית, באופן יוצא דופן בסרטים מצריים, עובדה המוסיפה לאווירת הניתוק מן המציאות המלווה את הסרט.
אל-מוסתזהר באללה (מילולית: המבקש עזרה מן האל), אבו אל-עבאס בן אל-מקתדי באללה , נולד ב-1074 והיה הח'ליף העבאסי שמשל בבגדאד בין השנים 1094 ו-1118. 22 שנות שלטונו עמדו בסימן השפעה פוליטית דועכת למול העלייה במאבקים מבית ופלישת מסע הצלב הראשון לאזור.
אחד ממנהיגי הצלבנים, רמון הרביעי, רוזן טולוז, אף יצא למסע נגד בגדאד אך נבלם בחוצות טוקט שבצפון אסיה הקטנה.
בשנת 1099 כבשו הצלבנים את ירושלים מידי הפאטמים.
המוני פליטים ומקיפים מצאו את דרכם לבגדאד.
למרות הלחץ הציבורי מיאן אל-מוסתזהר לשלוח כוחות נגד הצלבנים בשל הצרות הפוליטיות מבית.
התסיסה העממית התפרצה במשך שני ימי שישי, עת המוני עם שהוסתו בידי אבן אל-ח'שאב, הקאדי של חלב, התפרצו למסגד הגדול, ניתצו את דוכן ההטפה ואת מושב הח'ליף.
אך כל אלה לא הניעו את אל-מוסתזהר ולא את הסולטאן הסלג'וקי לצאת בפעולה.
אל-מטיע ללה (מילולית: המציית לאל), אבו אל-קאסם אל-פצ'ל בן אל-מקתדר באללה , נולד בשנת 930 והיה הח'ליף העבאסי בין 946 ל-974.
שנותיו הראשונות של אל-מטיע עמדו בסימן יריבות פנימית ואי-יציבות בתוך בית עבאס.
אביו אל-מקתדר הודח ועוור בידי מצביא טורקי, וכאשר אחיו הבכור אל-מסתכפי עלה לשלטון הוא הגלה אותו.
לאחר שנתיים בשלטון, כבשו הבויהים את בגדאד (946) והעלו אותו לשלטון הח'ליפות שהפכה עתה תחתם לכלי ריק וסמלי.
למרות שנותר בחצרו, נמנעה ממנו הזכות למנות את פקידי הממשל שייעצו לו, ובכללם את הוזיר הגדול.
הבויהים היו שושלת שיעית אשר ראתה בח'ליפות עושק של זכותו המולדת של בית עלי למנהיגות האומה המוסלמית.
במשך מאה שנות שלטונם בבגדאד הם הפכו את משרת הח'ליף לסמלית וחסרת חשיבות, אף כי היא זכתה להכרה בכל רחבי העולם הסוני.
מועיז אל-דוולה, האמיר הבויהי, אף שקל להעלות לכס הח'ליפות מועמד שיעי אך הונע ממחשבתו בשל חשש למרד ומרי כללי בתחומי מלכותו.
תחת השלטון הבויהי, בגדאד עטתה אצטלה שיעית ומעמדו של הח'ליף הפך למשני וזוטר.
הבויהים החלו לציין את העשורה ותלו במסגדים כרזות בגנות ארבעת הח'ליפים הראשונים "ישרי הדרך".
מעשים אלו נתפשו ככפירה, והכרזות נתלשו בידי המון סוני זועם.
אל-מֻוַפّק באללה (מילולית: המוצלח בעזרת האל), אבו אחמד טלחה בן אל-מתוכל עלא אללה הראשון נולד בשנת 842 לח'ליף העבאסי אל-מתוכל הראשון והיה אחיו של אל-מעתמד באללה.
למן שנת 875 החזיק אל-מופק במוסרות השלטון בפועל, כאשר אל-מעתמד הזעיק אותו להוביל את דיכוי מרד הזאנג', מרידת עבדים שחורים בדרום עיראק.
אל-מופק הצליח לחזק את הממשל המרכזי בבגדאד, ואת השליטה במחוזות.
מרד הזאנג' דוכא לבסוף בשנת 883. אל-מופק ניהל מלחמות כנגד הטולונים בסוריה ובארץ ישראל.
כאשר נפל למשכב בשל מחלת פיילת (Elephantiasis) בשנת 889 הוא החל לערב ביתר שאת את בנו אבו אל-עבאס אחמד והכינו לקראת עלייתו לשלטון באופן רשמי.
על ערש דוויי, הכריח אל-מופק את אחיו אל-מעתמד לוותר רשמית על ירושת בנו ולמנות תחתיו את בנו שלו אחמד.
ב-5 ביוני 891 נפטר אל-מופק ממחלתו ובנו ירש את תפקידיו הרשמיים.
לאחר פטירתו של אל-מעתמד כעבור מספר חודשים עלה זה לכס הח'ליפות כאל-מעתדד הראשון.
אל-מוניטור הוא אתר חדשות ערבי-אמריקאי המספק סיקור ונקודת מבט מהמזרח התיכון באמצעות תוכן מתורגם ותוכן מקורי.
מייסד האתר הוא איש העסקים הסורי-לבנוני-אמריקאי ג'מאל דניאל.
האתר הושק בינואר 2012. צוות המנהלים של האתר כולל אקדמאים, עיתונאים בעלי-שם ואנשי עסקים בכירים.
האתר מקיים שותפויות עם שבעה-עשר ארגוני חדשות גדולים ממדינות במזרח התיכון, בהן טורקיה, ישראל, איראן, מצרים, איחוד האמירויות, עיראק ועוד.
בין השותפים באתר: "אלח'בר" (אלג'יריה), "אל-מסרי אליום" (מצרים), אזאמאן (לונדון, בגדד, בֵּירוּת), מעריב, כלכליסט, ידיעות אחרונות (ישראל), "אל-קבאס" (כווית), א-נהאר (לבנון) ,"אל-ספיר" (לבנון), אל-חיאת (לונדון, בבעלות סעודית), "אלאִקתִצאד וָלְאעמאל", "הארבר טוּרק" (טורקיה), סאבאן (טורקיה), מילייֶט (טורקיה), ראדיקאל (טורקיה) אָל ח'אלֵייג' (איראן), ו"אָל טנג'יר" (מרוקו).
בכל יום, בוחרים עורכי האתר ומתרגמים לאנגלית תמהיל של מאמרים שאינם מופיעים או זמינים בשפה האנגלית.
האתר וצוות התורמים שלו בונים את התוכן היומי ממאמרים המתורגמים מהעיתונות האיראנית, הטורקית והישראלית והמדינות הערביות השונות, בשילוב עם פרשנות ודיווחים מקוריים של כתבי האתר.
הכתבות מלוות לעיתים קרובות בסרטוני וידאו.
האתר הוא רב-לשוני, כל הכתבות בו כתובות הן באנגלית, והן בשפתו של הכָּתב (עברית, ערבית, פרסית או טורקית).
בין כתבי הפורטל בשפה העברית – הכתבים עקיבא אלדר, שלומי אלדר, ג'קי חוגי, גתית גינת, אורי סביר, דני זקן, מזל מועלם ובן כספית.
אל-מוּכַּ֫לַּא היא עיר נמל בדרום תימן, בירתו של מחוז חצרמוות.
העיר שוכנת בדרום חצי האי ערב, לחוף מפרץ עדן, כ-300 ק"מ מזרחית לעדן.
העיר נוסדה כהתיישבות דיג בשנת 1035. בשנת 1934 עברה החוקרת הבריטית פרייה סטארק בעיר ותיעדה אותה בכתביה.
אל-מוכלא היא העיר הגדולה במזרח תימן.
על פי מספר תושביה, היא מדורגת במקום השישי במדינה.
נמל התעופה המשרת את העיר הוא נמל התעופה של ריאן.
בימים 2–16 באפריל 2015, במהלך מלחמת האזרחים בתימן, התחולל בעיר קרב אל-מוכלא, שבסופו כבשו כוחות אל-קאעידה בחצי האי ערב את העיר.
לאחר הכיבוש הפכה העיר למפקדת הארגון באזור.
בנובמבר 2015 פגעה בעיר הסופה הטרופית צ'פלה, שגרמה לנזקים כבדים.
שלטון אל-קאעידה הקשה על תיעוד ברור של האסון.
אל-מוּעַַ'יֶּיר הוא כפר פלסטיני בשומרון, המשתייך לנפת רמאללה ואל-בירה של הרשות הפלסטינית.
הכפר נמצא בשומרון, על יד כביש אלון, מזרחית לח'רבת אבו פלאח ותורמוס עיא, בגובה של כ-700 מ' מעל פני הים.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה (PCBS), הכפר מנתה 2,872 תושבים בשנת 2017.
הפירוש המילולי של המילה אל-מֻעַ֫'יֶּר הוא "המחליף", והכפר כנראה נקרא כך עקב השינויים החריפים באקלים עקב מיקומו.
הכפר ממוקם באזור הררי המשקיף על עמק הירדן, ואקלימו מושפע בקיץ מטמפרטורות גבוהות בעמק, ובחורף הטמפרטורות נמוכות באזור ההר.
הסבר אלטרנטיבי הן המערות הרבות בסביבת הכפר (בערבית, מערות הן مغاور – מַעַ֫'אוֶר).
לפי עדויות ארכאולוגיות אזור הכפר היה מיושב החל מהתקופה ההלניסטית בארץ ישראל.
ברשומות המס של האימפריה העות'מאנית, בשנת 1596 נרשם שבכפר היו 7 משקי בית וכן 9 רווקים, כולם מוסלמים.
הם שילמו מס על הכנסות מחקלאות, בשיעור של 4,500 אקצ'ה.
בשנת 1838 ביקר בכפר החוקר אדוארד רובינסון ורשם שמצא כפר בגודל ניכר, בנוי באבן, וציין שהתושבים היו "תרבותיים למדי" ("quite civil") וענו על כל השאלות.
בשנת 1870, ביקר חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן באזור ותיעד את אל-מוע'ייר, אִסתוּנא וח'רבת כולס'ון.
בשנת 1882 בסקר של ה-PEF תואר הכפר כ"קטן" בנוי אבן, יושב על רכס, עם מטעי זיתים וגידולי תירס.
המשפחות העיקריות בכפר הן נעסאן, אבו עליא, אל-חאג' מוחמד, אבו נעים ועסּאף.
במפקד אוכלוסין 1922 של א"י שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, גרו בכפר 179 נפש, כולם מוסלמים.
במפקד 1931 נמנו בכפר 41 בתים מאוכלסים בהם התגוררו 204 תושבים, כולם מוסלמים.
בסקר הכפרים של המנדט הבריטי, בשנת 1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 290 מוסלמים.
המפקד הירדני של 1961 נמצאו בכפר 365 תושבים.
הכפר מוקף במספר אתרים ארכאולוגיים, שהעיקרי בהם הוא "אִסתוּנא", כקילומטר מצפון מערב לכפר.
האתר כולל ממצאים ארכאולוגיים מהתקופה ההלניסטית, התקופה הרומית, התקופה הביזנטית והתקופה המוסלמית המוקדמת בארץ ישראל.
האתר ממוקם בראש גבעה מוקפת אורנים בקצה הדרום מזרחי של עמק שילה.
עד תחילת המאה ה-20 המקום היה מיושב והיה נקודת ההתיישבות המרכזית באזור עמק שילה, ומכאן שמו הערבי של העמק "סהל כפר אִסתוּנא".
במקום שרידי בריכות חצובות, בורות מים, חורבות מבנים מהתקופה הרומית והביזנטית, עמודים, כותרות ומשקופים מעוטרים.
המבנה המרכזי בנוי מאבני גזית ונקרא "אל חבס".
מממדיו ומגודל אבניו נראה שהוא נועד להגן על המבוא המזרחי של העמק.
בסמוך נמצא גם מקאם "שייח' מוחמד".
בסקר הכפרים בשנת 1945 נמצא ששטח הכפר היה 33,903 דונם, שמתוכם הוקצו 361 לחקלאות שלחין, ו-6,908 לגידולי דגנים.
בשנת 1976 הוקם צפונית לכפר, על בסיס צו תפיסה של אדמות לצרכים צבאיים, בסיס צה"ל מבוא שילה.
בעקבות הסכם אוסלו ב' בשנת 1995, חולקו אדמות הכפר אל-מוע'ייר.
כ-1,934 דונם המהווים כ-5.9% מכלל אדמות הכפר, סווגו כשטח B (שבו לרש"פ יש שליטה מלאה בעניינים אזרחיים, וישראל אחראית על הביטחון).
בשטח זה מתגוררת רוב אוכלוסיית הכפר.
שאר אדמות הכפר, 31,121 דונם המהווים כ-94.1% מכלל השטח, סווגו כשטח C (שבו יש לישראל שליטה מלאה, הן ברמה האזרחית והן ברמה הביטחונית).
ב-1998 הוקם המאחז עדי עד מצפון לכפר, בסמוך לאדמות השייכות לתושביו או מעובדות על ידם (בהסכם עם בעליהן מכפרים סמוכים).
במהלך השנים פרצו מספר תקריות וחיכוכים בין תושבי הכפר לתושבי המאחז, כאשר תושבי הכפר מאשימים את תושבי המאחז בכריתת עצי זית השייכים לתושבי הכפר, או השחתתם באמצעות שימוש בכימיקלים, וכן פגיעה בכלי רכב בכפר, כל זאת במסגרת תג מחיר ולעיתים עם ריסוס כתובות המצהירות על מטרה זו.
מנגד, מספר תושבים מהכפר ומכפרים נוספים בסביבה תועדו מיידים אבנים לעבר מכוניות ישראליות הנוסעות בכביש אלון.
ביולי 2023 נעצרו שישה מבני הכפר בחשד לירי לעבר כוחות צה"ל.
באפריל 2024 הוטמן מטען חבלה בסמוך לדגל פלסטין בפאתי הכפר והופעל כאשר חייל מילואים בחופשה ניגש כדי להסיר אותו.
זמן קצר לאחר מכן נעצר אחד מתושבי הכפר שייצר והטמין את המטען במקום.
ב-12 באפריל 2024, בזמן החיפושים אחר בנימין אחימאיר, התפרעו מתנחלים בכפר ושרפו בתים וכלי רכב, כולל כבאית שהוזעקה לטפל בשריפות, ותקפו תושבים בירי ובאבנים.
תושב הכפר, ג'יהאד אבו עליה בן 26 נהרג ו־25 תושבים נפצעו.
על פי עדי ראייה כוחות צבא הגיעו למקום אך לא ניסו לבלום את המתקפה.
למחרת הותקף הכפר שוב ושלושה מתושביו נפצעו, מהם אחד קשה.
באותו יום תקפו מתנחלים רעולי פנים את צלם ynet, שאול גולן, בן 74, ושרפו את ציוד הצילום שלו.
באוגוסט 2025 מחבל מהכפר אל-מועייר, רעול פנים וחמוש באקדח וסכין, ירה לעבר רועה צאן יהודי.
הרועה התהפך עם רכבו אך הצליח להזעיק חייל צה"ל.
החייל הגיע בתוך זמן קצר והחל לירות באוויר לתורך הרתעה.
לפי התחקיר, מסתמן שהירי הציל את חיי הרועה והרחיק את המחבל.
כחלק מניסיונות החיפוש אחר המחבל, הורה אלוף פיקוד המרכז אבי בלוט להטיל עוצר על הכפר.
אחד הנחקרים, בשנות ה-30 לחייו, הודה במעשה.
אל-מועז עלי זיין אל-עאבדין עבדאללה הוא כדורגלן קטרי המשחק בא-דוחייל ובנבחרת קטר בעמדת החלוץ.
עלי נולד בח'רטום שבסודאן בגיל צעיר היגר עם משפחתו לקטר.
עלי התחיל לשחק כדורגל בקבוצת הילדים של אל-מסיימר, אליה הצטרף בגיל 3. כעבור 3 שנים הצטרף לאקדמיית אספירה.
בקיץ הצטרף ללחוויאה וכעבור שנה הצטרף לאיופן.
ביולי , עלי הצטרף לקבוצת ל.א.ס.ק.
ב-14 באוגוסט 2015 עלי ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 2-1 לאוסטריה לוסטנאו.
ב-27 בנובמבר 2015 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-4 נגד פלורידסדורפר.
בינואר חתם בקולטורל לאונסה מהליגה השלישית בספרד.
ב-3 באפריל עלי הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-1 נגד ארנידנה, והפך לכדורגלן הקטרי הראשון שכובש באחת מן התחרויות הספרדיות.
בקיץ עלי חזר לקטר וחתם בלחוויאה.
ב-27 בספטמבר 2016 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 4-5 נגד אל-מוחיית'ר.
בסיום העונה, עלי נבחר לכדורגלן הצעיר של העונה בליגת העל הקטרית, וזכה עם הקבוצה באליפות קטר.
בקיץ התאחדה לחוויאה עם א-ג'ייש לקבוצת א-דוחייל ועלי הצטרף לקבוצה המאוחדת.
עלי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קטר במשחק ידידות שנערך בדצמבר , אולם המשחק לא הוכר כמשחק רשמי על ידי פיפ"א.
בשנת עלי היה שותף לזכייה של נבחרת הנוער בגביע אסיה בכדורגל עד גיל 19. בשנת השתתף עם הנבחרת בגביע אסיה בכדורגל עד גיל 20.
ב-8 באוגוסט 2016 עלי ערך את הופעת הבכורה הרשמית שלו בניצחון 1-2 נגד .
עלי נכלל בסגל הנבחרת לקראת גביע אסיה בכדורגל 2019. ב-13 בינואר הבקיע רביעייה בניצחון 0-6 נגד .
עלי הצליח להבקיע את ארבעת השערים ב-51 דקות, ההספק השני בטיבו בתולדות גביע אסיה בכדורגל.
עלי הבקיע 9 שערים בתחרות, והיה שותף לזכייה הראשונה של קטר בגביע אסיה ואף נבחר לשחקן המצטיין.
זמן קצר לאחר הניצחון 0-4 נגד , עטרה האחרונה לבית הדין של AFC, בטענה כי עלי אינו זכאי לייצג את קטר כיוון שלא נולד בקטר ועל פי תכנון AFC, עליו לחיות במדינה 5 שנים לאחר גיל 18 אם בכוונתו לייצג את הנבחרת.
עלי, טען להגנתו כי משום שאמו נולדה בקטר, החוק לא חל עליו וזוכה מכל אשמה.
עלי השתתף עם הנבחרת גם בהופעתה הראשונה של קופה אמריקה 2019.
גביע האמיר של קטר: ,
גביע אסיה בכדורגל עד גיל 19:
מלך השערים בגביע אסיה בכדורגל עד גיל 23: (6 שערים)
מלך שערי גביע אסיה בכדורגל: 2019 (9 שערים)
השחקן המצטיין של גביע אסיה בכדורגל: 2019
אל-מוזירע או "אום זרע" היה כפר ערבי, ששכן במקום בו נמצאת היום הכניסה הראשית לאלעד.
הכפר מוזכר על ידי אדוארד רובינסון שראה אותו מהמגדל של רמלה.
ויקטור גרן שביקר בכפר בשנת 1870 מתאר אותו כיושב על גבעה מסולעת ובעל בתים קטנים.
מפקד אוכלוסין מאותה תקופה מונה 68 בתים בהם התגוררו 234 גברים.
בשנת 1919 נוסד בכפר בית ספר לבנים.
מפקד אוכלוסין 1922 של ארץ ישראל מצא בכפר 578 תושבים, כולם מוסלמים.
במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל נמנו בכפר 780 תושבים, כולם מוסלמים, ב-186 בתים.
במהלך קרבות עשרת הימים נכבש הכפר על ידי צה"ל ותושביו נטשוהו.
ביוני 1949 התיישבו בכפר עולים מצ'כוסלובקיה שהקימו את מושב מזור.
הם עדיין התגוררו בבתי הכפר בתחילת 1953. בהמשך עבר המושב כ-3 קילומטר מערבה.
וליד ח'אלדי תיאר את אתר הכפר בשנת 1992 כמיוער בעיקרו עם מספר מצומצם של בתים שנותרו על תלם.
אל-מוּוָטָא הוא ספר פרי עטו של האימאם מאלכ בן אנס, והוא למעשה אחד מאוספי החדית' הראשונים, ויש האומרים שהוא אף היה האוסף הראשון.
הספר מכיל כ-1,942 חדית'ים, המחולקים ל-61 פרקים.
אל-מחלה אל-כוברא היא עיר הממוקמת במרכז הדלתא של הנילוס על גדתו המערבית של נחל דמיאט במחוז אל-ע'רביה שבצפון מצרים.
העיר בולטת בחקלאות ובתעשייה הענפות שבה.
העיר ידועה גם בתעשיית הטקסטיל שלה, ובה נמצאת חברת Misr Spinning and Weaving המעסיקה כ-27,000 עובדים.
לפי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2023 אוכלוסיית העיר מנתה 614,202 בני אדם, מה שהופך אותה לעיר הגדולה ביותר במחוז אל-ע'רביה ולאחת מהגדולות במצרים כולה.
מסמכים מגניזת קהיר מלמדים כי בעיר התקיימה קהילה יהודית ב, ומתואר בהם כי הרמב"ם וחברו הרופא היהודי אבן ג'ומיע היו מעורבים ביישוב סכסוכים ובמינוי בעלי תפקידים בקהילה.
השם אל-מחלה אל-כוברא מורכב משתי מילים: אל-מחלה שפירושו בערבית הוא "מחוז" או "מחנה", ואל-כוברא שפירושו "גדול".
מכאן ניתן להסיק כי שמה של העיר מתייחס לגודלה היוצא דופן ביחס ליישובי סביבתה.
ייתכן כי הצירוף "אל-מחלה" הוא תרגום גס של המילה הקופטית "ϯϣ ⲁⲓⲣⲓ" שפירושה "מגורים", ואילו הצירוף "אל כוברא" מגיע דווקא מהמילה ההלניסטית "תאודוסיו ניקסיס" (בקופטית: "ⲑⲉⲟⲇⲱⲥⲓⲟⲩ ⲛⲓⲝⲓⲥ").
המילה "ⲛⲓⲝⲓⲥ" היא ככל הנראה תעתיק של המילה היוונית "גדול").
אל-מַוַ֫ואסִי הוא כפר בדואי בדרום רצועת עזה.
עד ההתנתקות מרצועת עזה בשנת 2005 היה מובלעת ערבית מוקפת ביישובי גוש קטיף.
כיום זהו הכפר היחיד שיושב על חופה הדרומי של רצועת עזה.
רוחב השטח כקילומטר אחד ואורכו לצד חוף הים 14 קילומטרים.
על פי הלמ"ס הפלסטיני, נכון לינואר 2005 גרו ביישוב כ-8,000 תושבים.
השם "המוואסי" נקרא כך על שם שיטת חקלאות בה משתמשים הבדואים באזור לגידולים באמצעות מי תהום גבוהים הנמצאים בסביבה.
מי תהום אלו יצרו בין היתר את האגם בתל קטיפא, מצפון לכפר.
כאשר צה"ל נכח ברצועת עזה עד 2005 רק תושבי הכפר הורשו להיכנס ולצאת ממנו (דרך מחסום תופאח), ביניהם חולים שאושפזו בבתי חולים בשאר הרצועה.
רוב תושבי הכפר מתפרנסים בעיקר מגידולי ירקות ופירות והשאר דייגים ורועי צאן.
עד ההתנתקות הועסקו רבים מהתושבים בחממות יישובי גוש קטיף.
כיום שטח הכפר מהווה את השטח ההומניטרי עליו הכריזה ישראל במלחמת חרבות ברזל.
מחקר מועט נעשה על ההיסטוריה של הכפר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה עבר שטח הכפר המודרני לשליטת האימפריה הבריטית ביחד עם כל ארץ ישראל.
ב-1948 עבר הכפר לשליטה צבאית מצרית כחלק ממלחמת העצמאות, ביחד עם כל רצועת עזה.
האזור נכבש על ידי ישראל במהלך מלחמת סיני ב־1956 והוחזר לידי מצרים במרץ 1957. במלחמת ששת הימים ב-1967 כבשה ישראל את אל-מוואסי ושאר רצועת עזה.
בזמן הממשל הצבאי הישראלי ברצועת עזה הוקמו יישובי גוש קטיף מסביב לכפר, והוא נהפך למובלעת ערבית במערב הגוש כאשר סביבו גדר ביטחון ומחסום כניסה אליו – מחסום תופאח.
דובר צה"ל הסביר שההגבלות שהוטלו על האוכלוסייה המקומית נועדו למנוע טרור.
ב-2005, לאחר ביצוע ההתנתקות, הכפר נותר לבדו על חופה הדרומי של רצועת עזה, ומאז הרחיב את השטחים החקלאיים שלו לחורבות יישובי גוש קטיף.
בעקבות מלחמת חרבות ברזל צה"ל הכריז על מרחב הכפר, שהיה חקלאי בעיקרו, כשטח הומניטרי לפליטים מצפון רצועת עזה.
במהלך ינואר 2024 הגיעו כוחות צה"ל לפאתי הכפר הצפוניים.
אל-מועתסם באללה עלי מוחמד אל-מוסראתי הוא כדורגלן לובי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת הלאס ורונה, בהשאלה מבשיקטש.
אל-מוסראתי החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת אל-איתיחאד טריפולי מליגת העל הלובית.
ב-31 בינואר 2017 חתם אל-מוסראתי בוויטוריה דה גימארייש מליגת העל הפורטוגלית, והחל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון.
הוא ערך חמש הופעות ליגה במדי הקבוצה הראשונה של המועדון.
ב-29 בינואר 2020 הושאל אל-מוסראתי לריו אבה מליגת העל הפורטוגלית עד לתום עונת .
הוא ערך 12 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-31 ביולי 2020 חתם אל-מוסראתי על חוזה לארבע שנים בספורטינג בראגה מליגת העל הפורטוגלית.
ב-9 בפברואר 2024 הושאל לבשיקטש.
בסיום העונה חתם באופן קבוע בקבוצה.
ב-13 בינואר 2014 ערך אל-מוסראתי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת לוב, בניצחון 2-0 על נבחרת אתיופיה במסגרת אליפות האומות האפריקאיות לשנת .
ב-6 בספטמבר 2015 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בהפסד 2-1 לנבחרת כף ורדה במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2017.
אליפות האומות האפריקאיות (1): 2014
אל-מוּסַ֫דַּר הוא כפר במרכז רצועת עזה, בנפת דיר אל-בלח.
הכפר נמצא מדרום למחנה הפליטים אל-מע'אזי וממערב לגבול ישראל – רצועת עזה.
במפקד האוכלוסין משנת 2006 מנה הכפר 1,840 תושבים.
אל-מוּעְ'רַ֫אקַה הייתה עיירה בנפת עזה, כ-6 ק"מ דרום-מערבית לעזה.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה העיירה מנתה כ-5,075 תושבים בשנת 2006.
העיירה מכונה גם "בַּיְכֶּת אַבּוּ מִדֵּין" בגלל שרוב תושביה הם בדואים מחמולת אבו מדין, שהיא חלק משבט החנאג'רה.
רוב תושבי השבט אינם צאצאי פליטים פלסטינים, מאחר שהם או אבותיהם התגוררו ברצועת עזה עוד לפני 1948.
ביוני 2003, לוחם "שייטת 13" נהרג במהלך פעולה בשכונת אל-מוע'ראקה, מפיצוץ מטען.
לוחם שייטת נוסף נפצע קל.
מטרת הפעולה הייתה לעצור חוליית מחבלים אשר לטענת גורמי צבא תכננו לבצע פיגוע גדול בציר קרני–נצרים.
הכוחות הרגו ארבעה פלסטינים, בהם שניים מבני משפחתו של בכיר מהנדסי המטענים ברצועה עדנאן אל-ע'ול.
חלקים מגופתו של החייל נשארו בשטח.
במלחמת חרבות ברזל וכחלק מיצירת מסדרון נצרים העיירה הושמדה לחלוטין, וכל המבנים שהיו בה הוחרבו.
אל-מוּעַ֫'יֶּר הוא כפר פלסטיני קטן בנפת ג'נין, הממוקם דרומית־מזרחית לעיר ג'נין, במרחק של 12 ק"מ ממנה.
בגובה של כ־350 מטר מעל פני הים.
בסמוך לכפר נמצא כפר ח'רבת אל-מוטלה ולמעשה הם מחוברים.
בפי תושבי המקום שני הסברים אפשריים למקור השם:
באזור היישוב יש מערות רבות (בערבית, אחת מצורות הריבוי של המילה מערה היא: مغاور – מַעַ֫'אוֶור).
גנבים ושודדים בתקופה העות'מאנית נהגו לשנות את מסלולם ולא התקרבו לאזור, בשל אמונה שמדובר בארץ הקדש (וקף), שהוכרז על ידי אברהם אבינו ומי שיעבור שם – יינזק (בערבית, שינו [את דרכם]: غيروا – עַ'יַּרוּ)
הכפר לא נסקר ולא נחקר באופן מדעי, אך בכפר ובסביבתו יש מערות שנמצאו בהן שרידי סרקופגים שנשדדו.
כמו כן בכפר ובסביבתו, נמצאו חרסים, שרידי מבנים, מטבעות עתיקות, אבני פסיפס ועוד.
בשנת 1882, בסקר של PEF תואר הכפר כ"מקום קטן על ראש גבעה סלעית.
אספקת המים היא באמצעות בורות מי גשם.
הבתים עשויים אבן ובוץ", אך במשך השנים הכפר התפתח ובמלחמת ששת הימים כשהכפר נכבש והועבר לשליטת ישראל הכפר היה מהמפותחים באזור.
הכפר עצמו בנוי על כ־6 דונם והתושבים מעבדים כ־13,000 דונם.
הכפר מצהיר ששטחו הוא כ־18,000 דונם, מתוכם: כ-14,370 דונם אדמות עם בעלים רשומים ועוד 3,680 אדמות מושע, אולם מאז מלחמת השחרור, חלק מהאדמות נמצא מעבר לקו הירוק.
אל מוסתקבל הוא עיתון מקוון בשפה הערבית בלבנון, שבסיסו בביירות ומהווה פרסום רשמי של תנועת זרם העתיד.
בשנת 2019 הוכרז כי העיתון יפסיק לפרסם את מהדורת הנייר שלו, אך ימשיך באינטרנט.
אל מוסטקבל הושק ב-1999 על ידי ראש ממשלת לבנון לשעבר מנהיג תנועת זרם העתיד, רפיק אל-חרירי.
משרדי העיתון נמצאים בעיקר בביירות.
חני חממוד - העורכת ראשית.
ג'ורג' בקאסיני - עורך מנהל
פואד הוטייט - ראש מחלקת החדשות הבינלאומיות
הלה סגביני - ראש המחלקה הכלכלית.
יקזן תקי - ראש אגף תרבות
מוחמד פוואז - ראש מחלקת ספורט
נביל איסמעיל - ראש מחלקת צילומים
מוראד מוראד - כתב ארצות הברית ואירופה
כותבי טורים: פול שאול, ויסאם סעאדה, אסד היידר, סוראיה שאהין, עלי נון, חאיראללה ח'יראללה, בצ'ארה ח'יראללה, פארס חצ'אן, מוחמד סמאק, סלאח תקידין, רובה קברה, פאטימה חואו ונאסיף חיטי.
עיתונאים לבנונים מהעבר: נאסיר אלאסאד, רדואן סייד, מישל נופל ופייסל סלמאן.
לעיתון היה מוסף תרבות בשם נאואפיז, שנוהל במשך שנים על ידי יוסף באצי.
פרסום המוסף הסתיים באוקטובר 2015 כאשר מספר עמודי היומון הצטמצם מ-24 ל-20 עמודים.
משנת 1999 היה ליומון עמוד שבועי העוסק בנושאי איכות הסביבה.
סקר משנת 2009 של Ipsos Stat קבע שאל מוסטקבל היה בין חמשת העיתונים הפופולריים ביותר בביירות.
העיתון הפסיק לפרסם עותק קשיח בשנת 2019.
העיתון מביע את עמדותיה של תנועת זרם העתיד ותומך מחנה 14 במרץ הלבנונית.
בנוסף, היומון הוא אחד העיתונים האנטי-סוריים הבולטים במזרח התיכון.
ליומון היה עיתון מקוון שנאסר על פרסומו בסוריה ביולי 2007.
אל-מוח'תארה הוא כפר לבנוני, בנפת שוף, מחוז הר הלבנון.
הכפר נחשב ל"מעוז הדרוזים" מאז המאה ה-17.
אין מקור מוסמך למקור השם וסיבתו.
בפי התושבים השם ניתן למקום משום שהכפר נבחר על ידי המנהיג הדרוזי הראשון, עלי ג'ונבלאט, שהגיע למקום במאה ה-17. השורש הערבי ח'.ת.ר (ختر) הוא בעניין בחירה, כלומר, שם המקום הוא "הנבחרת" (זו שנבחרה).
מוח'תארה שוכנת באזור השוף, כ-50 קילומטרים דרומית מזרחית לביירות, כ-29 קילומטרים מזרחית לעיר החוף דאמור, ו-6 ק"מ מבית-א-דין, בגובה ממוצע של 890 מטרים מעל פני הים, בעמק במורדות המערביים של רכס .
מערבית לכפר נפגשים שני יובלים של האוואלי שיורדים מההרים שממזרח.
מקום מפגשם נקרא: בִּרְכֶּת אל-עָרוּס (بركة العروس; בעברית: "בריכת הכלה".
ביישוב ובסביבתו נמצאו שרידים ארכאולוגיים והמקום נחפר, בשנת 1963, על ידי הארכאולוג הצרפתי .
נמצאו 378 כלי צור וביניהם: פגיונות, ראשי חץ, מגל, גרזנים, אזמלים, מהתקופה הנאוליתית.
ג'יימס מלארט הציע שחלק מהכלים מתקופה מוקדמת יותר.
מאז המאה ה-17 מוח'תארה היא המעוז של משפחת ג'ונבלאט.
זהו מקום הולדתו של וליד ג'ונבלאט, שהיה מנהיג המפלגה הסוציאליסטית המתקדמת בלבנון, עד שנת 2023. הארמון שבו גרה המשפחה, ידוע בכינויו "דאר-אל-מוח'תארה".
בשנת 2010 היו רשומים בכפר 1,384 בעלי זכות בחירה לפרלמנט הלבנוני, מהם הצביעו בפועל: 557 איש.
על אף היותה "מעוז הדרוזים" מחצית מתושבי הכפר הם נוצרים.
אל−מוסוור הוא שבועון חדשות מצרי.
הוא משתייך למדינה והמערכת שלו נמצאת בקהיר."אל −מוסוור" מופיע החל מ-1924.
החל מ-אוקטובר 1924התחיל "אל−מוסוור" להופיע בכל יום שישי כשבועון חדשות.
מייסדיו היו ג'ורג' ביי זידאן שאליו הצטרפו גם אמיל ושוכרי זידאן.
ההוצאה לאור של המגזין הייתה "דאר אל−הילאל".
החל מ-17 בדצמבר 1932 פרסם המגזין גם מוסף ספורט בשם "אל-אבטאל" (כלומר "האלופים").
החל מ-1960, בימי השלטון הרפובליקני של גמאל עבד אל נאצר השבועון הולאם על ידי ממשלת מצרים ועורכיו והמו"ל מתמנים על ידי המדינה.
בעת "האביב הערבי" ב-2011 נחשב כתב העת הזה כ"ליברלי".
אחד העורכים המפורסמים של העיתון ושכיהנו זמן ממושך היה פיכרי אבאזה.
הוא מילא את התפקיד בין השנים 1926 ל−1961 ופוטר בעקבות מאמר פייסני כלפי ישראל שפרסם ב-17 באוגוסט 1961.
עם עורכיו הראשיים של המגזין נמנו גם הסופרת אמינה א-סעיד וחמדי ריזק.
מאמצע שנות ה-1980 ועד 2005 שימש עורך ראשי מכרם מוחמד אחמד.
החליף אותו עבד אל-קדר שוהייב ומ−2014 מכהנת בתפקיד פטמה סאייד.
במהלך השנים פרסם העיתון ראיונות עם מנהיגים חשובים, כך באוגוסט 1972 עם פייסל, מלך ערב הסעודית.
כמו כן ראיונות עם נשיא מצרים, חוסני מובארכ.
אל-מוראביטון היה ארגון ג'יהאדיסטי מיליטנטי אפריקאי שהוקם על ידי מיזוג בין אחמד אולד עאמר, של אחמד אל-תלמסי, ו של מוכתר בלמוכתר.
ב-4 בדצמבר 2015 הצטרפה גם אל-קאעדה במגרב האסלאמי (AQIM).
מטרת הארגון היה השלטת חוקי השריעה במאלי, אלג'יריה, דרום-מערב לוב וניז'ר.
ב-2 במרץ 2017, תאי אל-מוראביטון במאלי, יחד עם אלה של אנצאר א-דין, וסניף הסהרה של אל-קאעדה במגרב האסלאמי, התמזגו ל, הסניף הרשמי של אל-קאעדה במאלי, לאחר שמנהיגיו נשבעו אמונים לאיימן א-זוואהירי.
אל-מוראביטון הורכב בעיקר מטוארגים וערבים מאזורי צפון מאלי, אך הוא כלל גם אלג'ירים, תוניסאים ובני לאומים נוספים.
אזור פעילותו העיקרי היה בצפון מאלי.
הקמת הארגון הוכרזה על ידי מוכתר בלמוכתר, אם כי מנהיגו נחשב מצרי בשם אבו בכר אל-נסרי, שנהרג לפי הדיווחים על ידי כוחות מיוחדים צרפתיים בצפון-מזרח מאלי בין 10 ל-17 באפריל 2014.
הקבוצה נקראת על שם המוראביטון, שושלת אסלאמית ברברית מצפון-מערב אפריקה מהמאה ה-11 וה-12, שהשתרעה ממרוקו ועד סנגל וחצי האי האיברי.
הארגון הוגדר כארגון טרור על ידי האו"ם, אוסטרליה, קנדה, עיראק, איחוד האמירויות הערביות, הממלכה המאוחדת וארצות הברית.
ב-14 במאי 2015, עדנאן אבו וליד סהראווי פרסם הודעה קולית בה התחייב לנאמנות לארגון המדינה האסלאמית (דאעש).
בלמוכתר פרסם הצהרה מספר ימים לאחר מכן, בה דחה את ההצהרה הזו והודיע כי היא לא אושרה מראש, מה שהצביע על פיצול בארגון.
ב-3 בדצמבר 2015, מנהיג AQIM הודיע בהצהרה קולית כי אל-מוראביטון הצטרף לארגון.
דאעש קיבל רשמית את שבועת הנאמנות של סהראווי בהצהרה ובסרטון שפורסמו באוקטובר 2016.
ב-2 במרץ 2017, התאים של אל-מוראביטון במאלי, יחד עם אלה של אנצאר א-דין, החזית לשחרור מסינה ושלוחת הסהרה של אל-קאעדה במגרב האסלאמי, התמזגו לתוך ג'מאעת נאסר אל-אסלאם ואל מוסלמין (JNIM).
JNIM הוא ארגון רשמי המסונף לאל-קאעדה נכון לסוף 2025. הקבוצות המרכיבות את אל-מוראביטון ממשיכות בפעילותן תחת דגל JNIM, והברית הרחבה יותר הרחיבה את השפעתה ברחבי מאלי, בורקינה פאסו, ניז'ר ומדינות החוף של מערב אפריקה.
קיים פלג מצרי נפרד, קטן, המשתמש גם בשם אל-מוראביטון, אך לא נרשמו על שמו פיגועים בולטים ופעילותו מוגבלת בעיקר לתעמולה.
7 במרץ 2015: חמוש רעול פנים הרג חמישה בני אדם ופצע תשעה אחרים במסעדה פופולרית בקרב זרים בבמקו, בירת מאלי.
בין הקורבנות היו שלושה מקומיים, צרפתי וקצין ביטחון בלגי עם נציג האיחוד האירופי בעיר.
10 באוגוסט 2015: שלושה חיילים ממאלי נהרגו וארבעה נוספים נפצעו בפיצוץ מטען חבלה סמוך לעיירה סווארה.
11 באוגוסט 2015: מתקפה מתואמת על מלון ביבלוס בסווארה הובילה לעימותים שנמשכו 24 שעות בהם נהרגו 13 בני אדם, כולל חמישה עובדי או"ם, ארבעה חיילים וארבעה תוקפים.
מאוחר יותר קיבל הארגון אחריות הן לפיגוע זה והן לפיגוע יום קודם לכן.
20 בנובמבר 2015: קבוצה של חמושים לקחה יותר מ-170 בני ערובה במלון רדיסון בלו בבמקו, והשאירה 22 הרוגים, כולל שני חמושים.
לפחות שבעה בני אדם נוספים נפצעו בהתקפה, שניים מהם אנשי הכוחות המיוחדים של מאלי.
15 בינואר 2016: קבוצה של חמושים ביצעה מתקפה מתואמת על שני בתי מלון ועסקים סמוכים במרכז בירת בורקינה פאסו, ואגאדוגו, שרפה כלי רכב ולקחה יותר מ-200 בני ערובה.
לפחות 30 בני אדם נהרגו ו-56 נפצעו בקרב שבא לאחר מכן.
פברואר 2016: הארגון פרסם הודעה קולית, בה הודיע כי חטף זוג אוסטרלי במהלך המתקפות בואגאדוגו, וכי הוא מתכנן לשחרר את אחד החטופים, מכיוון שהוא "אינו מכוון לנשים בעתות מלחמה".
אשתו של הרופא שנחטף שוחררה ב-7 בפברואר.
הרופא עצמו שוחרר לאחר 7 שנים, במאי 2023.
13 במרץ 2016: שלושה חמושים תקפו אתר נופש על החוף בגראן-בסאם שבחוף השנהב באמצעות רובי סער ורימוני יד.
לפחות 21 בני אדם נהרגו בפיגוע, כולל כל התוקפים, שלושה אנשי הכוחות המיוחדים של המדינה, וכן 15 אזרחים (כולל לפחות חמישה אירופאים).
18 בינואר 2017: מחבל מתאבד נהג ברכב מלא בחומרי נפץ לתוך מחנה צבאי ליד גאו, מאלי, הרג 77 בני אדם ופצע לפחות 115 אחרים.
אל-מלכ אל-כאמל נאסר א-דין מוחמד היה סולטאן מצרים מהשושלת האיובית.
נודע בהבסתם של שני מסעי צלב אך גם במסירתה של ירושלים לידי הצלבנים הנוצרים.
אל-כאמל היה בנו של הסולטאן המצרי אל-מלכ אל-עאדל, ואחיינו של השליט האיובי צלאח א-דין.
בשנת 1218 הוביל אל-כאמל את הכוחות המוסלמיים נגד מתקפת הצלבנים על העיר המצרית דמייטה כחלק ממסע הצלב החמישי.
מאוחר יותר באותה השנה ירש את תפקיד הסולטאן לאחר מות אביו.
בשנת 1219 נערך נגדו ניסיון הפיכה, בהובלתם של הנוצרים הקופטים במהלכו שקל להימלט לתימן.
את ניסיון ההפיכה סיכל לבסוף אחיו של אל-כאמל אלמלכ אלמעט'ם עיסא שליט דמשק.
משסיים אל-כאמל את הפרק הראשון במלחמותיו כנגד הצלבנים, ערך הסולטאן מספר ניסיונות להגיע להבנות ושלום עם הכוחות הנוצרים.
רובם ככולם נדחו בשלילה, לרוב בגלל השפעתו של נציג האפיפיור בקרב הכוחות.