tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מטרת הקמתו היא לייצר בקרב המבקרים דמויות לחיקוי אשר פרט לכישרונם המולד, גם עבדו במשך שנים רבות על התמקצעות בתחומם והגיעו להישגים.
בשנת 2012 קיבל המוזיאון הכרה עולמית כשהתקבל כחבר בארגון המוזיאונים האולימפיים של הוועד האולימפי הבינלאומי.
את רעיון הקמת המרכז גיבשו ראשי הוועד האולימפי הישראלי לאחר זכייתו של גל פרידמן במדליית הזהב הראשונה לישראל באולימפיאדת אתונה, מתוך רצון להעביר את המסרים של החוויה האולימפית גם לקהל הרחב, באמצעות סיור וירטואלי אטרקטיבי במיוחד.
בהקמתו הושקעו כ-15 מיליון ש"ח והוא מתשתרע על פני 850 מטר מרובע המחולקים לחמישה אולמות גדולים, המייצגים את חמש הטבעות האולימפיות.
באולמות מפוזרים אמצעי המחשה טכנולוגיים כגון מסך 360 מעלות, הולוגרמות, מסך כדורי, מיצגים אור קוליים ועמדות אינטראקטיביות, הנעים מתקופת יוון העתיקה ועד ימינו.
טבעת אחת מוקדשת כולה למדליסטים הישראלים ולאסון אולימפיאדת מינכן 1972.
המרכז מחולק לחמישה אולמות המייצגים את חמש הטבעות האולימפיות.
לאורך כל המסע מלווים את המבקרים צמד השחקנים אמנון וולף ואביגיל הררי המגלמים מאמן וספורטאית ישראליים שיוצאים למסע היסטורי לאורך האולימפיאדה מנקודת המבט הישראלית.
מלבד האולמות ניתן לראות במקום לפידים אולימפיים מקוריים, כולל הלפיד של המשחקים האולימפיים במינכן 1972 וכן מדליות מקוריות.
באולם הראשון מועברים סיפור המסגרת של הסיור והצגה של רגעי השיא הגדולים בתולדות המשחקים האולימפיים במיצג היקפי של 360 מעלות המלווה בתאורה, סרטון ומוזיקה.
באולם השני מסע אל תחילת המשחקים האולימפיים ביוון העתיקה במפגש עם פסל יווני שקם לתחיה ואחריו קפיצה אל פריז של סוף המאה ה-19 עם חידוש המשחקים בעידן המודרני דרך דמות שיוצאת מתוך עיתון צרפתי ישן.
באולם השלישי מפגש אישי של המבקרים עם הולוגרמות נעות ומדברות של ששת המדליסטים האולימפיים של ישראל - גל פרידמן, יעל ארד, שחר צוברי, אריק זאבי, מיכאל קולגנוב ואורן סמדג'ה והיא כוללת גם הנצחה של י"א חללי מינכן באמצעות סיפורה האישי של כלת פרס ישראל האתלטית אסתר רוט-שחמורוב.
בחדר זה משולבים קטעים דוקומנטריים מהארכיון של סטיבן ספילברג.
מסך ענק בצורת כדור עליו מוקרן מיצג הולוגרמה שמבטא את רוח החוויה האולימפית העולמית.
עמדות התנסות מעשית - יכולת ריכוז בטכניקת ביופידבק, סיבולת על גבי מכשיר ריצה המדמה ריצת מרתון, זינוק לבדיקת מהירות התגובה הכוח והניתור, ועמדות מידע וטריוויה אינטראקטיביות וכן תצוגה של הלפידים האולימפיים תרומתו של אלכס גלעדי, חבר הוועד האולימפי הבינלאומי.
החוג לתנ"ך בבית ראש הממשלה הוא חוג לימוד תנ"ך דו-שבועי שהתכנס בבית ראש הממשלה דוד בן-גוריון, ועבר לאחר מכן למשכן נשיאי ישראל.
מלבד בן-גוריון החוג התקיים בכהונתם של בגין, ויצמן, נתניהו, ריבלין ובנט.
החוג לתנ"ך בבית ראש הממשלה החל לפעול באוקטובר 1958, זמן קצר לאחר חידון התנ"ך הראשון למבוגרים שהביא להתעוררות גדולה בלימוד התנ"ך בישראל, שכללה הקמת חוגי לומדים במקומות רבים בישראל ובעולם.
החוג התכנס בבית ראש הממשלה פעם בשבועיים במוצאי שבת והשתתפו בו טובי החוקרים של המקרא בישראל.
מתכונת הלימוד בחוג כללה הרצאה, שלאחריה המשתתפים הביעו דעתם בנושא במסגרת ויכוח פתוח.
ההרצאות בחוגי הלימוד סוכמו והוצאו כספרים.
בן-גוריון כלל את דבריו בשלושה מפגשים באפריל 1959 על "קדמות ישראל בארצו" בספרו "עיונים בתנ"ך".
העיתונות הביאה מדי פעם דיווחים מהלימוד בחוג.
לעיתים הביאו דברים שאמר דוד בן-גוריון בחוג לפולמוס ציבורי.
לאחר התפטרותו של בן-גוריון ומעברו לשדה בוקר התקיים כינוס מיוחד של החוג בשדה בוקר ביום הולדתו של בן-גוריון.
החוג עצמו עבר לבית הנשיא זלמן שזר והמשיך להגיע לביקורים אצל דוד בן-גוריון בשדה בוקר.
דוחות החוג מלימוד ספר יהושע וספר שופטים נערכו ופורסמו בהוצאת החברה לחקר המקרא בישראל:
עיונים בספר יהושע: דיוני החוג למקרא בבית דוד בן-גוריון, ירושלים תשל"א
עיונים בספר שופטים: דיוני החוג למקרא בבית דוד בן-גוריון, ירושלים תשל"א
בשנת 1977 חידש ראש הממשלה מנחם בגין את חוג התנ"ך, מדי מוצאי שבת בבית ראש הממשלה בירושלים, באופן קבוע עד פרישתו.
עם היבחרו של עזר ויצמן לתפקיד נשיא המדינה, חידש ויצמן את החוג לתנ"ך בראשותו של פרופ' מנחם אלון ובהשתתפות פרופ' יאיר זקוביץ ופרופ' אבי רביצקי..
עוד השתתפו בוועדת ההיגוי הפרופסורים אוריאל סימון, אליעזר שביד, עליזה שנהר, יאיר הופמן, שרה יפת.
וד"ר שמשון שושני מנכ"ל משרד החינוך.
החוג נמשך עד לסיום כהונתו של ויצמן.
במאי 2012 חידש ראש הממשלה בנימין נתניהו ורעייתו את פעילות החוג בתדירות נמוכה (עד ספטמבר 2018 התקיימו שנים עשר מפגשים).
החוג נקרא על שם שמואל בן ארצי, חמיו של ראש הממשלה.
את החוג מנהל מאז חידושו הרצל מקוב, מנהל מרכז מורשת מנחם בגין.
בחוג משתתפים אנשי אקדמיה (משה ברש, יאירה אמית, מיכה גודמן) משוררים (ארז ביטון, מירון איזקסון) ועוד.
בספטמבר 2013 התקיים מפגש עם הרבנים הראשיים לישראל.
במאי 2022 התקיים לראשונה חוג התנ"ך בקדנציה של ראש הממשלה נפתלי בנט, והוא התקיים בבית בן-גוריון בתל אביב.
ראש הממשלה בנט בחר את נושא החוג: "שבטיות מול אחדות".
"החוויה הישראלית" הוקמה בשנת 1958 כאגף במחלקה לנוער וחלוץ של ההסתדרות הציונית העולמית.
אגף זה יזם ואירח תוכניות חינוכיות של כלל העולם היהודי, החל מבתי ספר, תנועות נוער, ארגונים ומוסדות, משלחות מבוגרים, פדרציות בתי כנסת ועוד, לחוויה משמעותית ומעצבת בישראל.
יו"ר הדירקטוריון היא חנה פרי-זן, ומנכ"ל הארגון הוא אבנר לש.
חברת "החוויה הישראלית" שירותי תיירות חינוכית בע"מ הוקמה בשנת 1999 כחברה בת של הסוכנות היהודית.
חזונה ויעדיה של "החוויה הישראלית" הם חיזוק הזהות היהודית של הדור הצעיר היהודי בתפוצות והעשרה של הקשר עם החברה הישראלית, וזאת, באמצעות ביקור משמעותי בישראל.
לשם כך, "חוויה" מפעיל מערך תוכניות ולוגיסטיקה, אנשי ביטחון ובטיחות מאגר מרצים ובעלי מקצוע מבוקשים וכן, קשר לארגונים ועמותות שונות לצורך מפגשים עם צעירים ישראלים שונים.
בשנים האחרונות מובילה חברת "החוויה הישראלית" את התיירות הנכנסת לישראל.
בשנים האחרונות הגיעו למעלה מ-30 אלף צעירים מדי שנה לישראל במאות תוכניות חינוכיות של החברה.
החברה היא המארגן הגדול ביותר של פרויקט מסע ואחד המארגנים הגדולים של פרויקט תגלית.
מרבית תלמידי בתי-הספר היהודים מהתפוצות (למעלה מ-18 אלף תלמידים) מגיעים לתוכניות משמעותיות שנבנו יחדיו עם המחנכים בבתי-הספר בכ-50 מדינות שונות.
"החוויה" מציעה תוכניות מגוונות בארץ, למשך תקופות זמן שונות, החל משבוע ועד 12 חודשים.
כ-4000 מתמחים מגיעים לארץ לתקופה ארוכה של מספר חודשים ללימודים גבוהים ולהתמחויות שונות ב-3000 חברות ישראליות מכול גוני תעשיית ההייטק ואחרים.
תלמידי בתי-הספר מטיילים ולומדים בכל האתרים שנקבעים במשותף על ידי המחנכים בבתי-הספר ואגף החינוך בחברה.
"החוויה הישראלית" פועלת גם בתחום תיירות מורשת יהודית באירופה, ומציעה מגוון תוכניות ומסלולים באירופה בהתאמה אישית לקבוצות ומשפחות.
הארגון פועל לחיזוק הזהות היהודית וערכיה, לחיזוק הקשר עם ישראל והעם היהודי וליצירת חוויה מעצבת בקרב משתתפי תוכניותיה השונות.
כל אחת מתוכניות ה"חוויה הישראלית" לנוער יהודי תשלב בתוכה את הנושאים הבאים:
זהות יהודית וריבונות עם ישראל במדינת ישראל
הרצף ההיסטורי של עם ישראל בארץ ישראל ובתפוצותיו
הסכסוך הערבי – ישראלי – תולדותיו והיבטיו השונים
יהדות – ערכים, סמלים ומנהגים
שואה – לזכור ולא לשכוח
עברית – שפת העם היהודי
ירושלים – מרכזיותה וחשיבותה לעם היהודי
כל ישראל ערבים זה לזה – יחסי ישראל תפוצות
חיזוק הקשר והמעורבות של המשתתף בקהילתו היהודית
יצירת "שגרירים – מסבירים" לישראל
החוג הישראלי לכלבי רוח הוא אחד מחוגי הגזע הוותיקים בהתאחדות הישראלית לכלבנות.
החוג הוא עמותה רשומה, שמטרתה לקדם ולטפח את כל גזעי כלבי הרוח בישראל, ובמיוחד את גזע הסלוקי המדברי המקומי.
החוג מנוהל על ידי מתנדבים, באמצעות ועד שנבחר באספה כללית שנתית.
החוג נוסד ב-1968. באותה עת היו בארץ רק כלבי סלוקי מקומיים וכלבי אפגאנים מיובאים (מבית הגידול Turkuman).
בתחילת שנות ה-70 הגיעו גזעי כלבי רוח חדשים: גרייהאונדים הגיעו משווייץ ואנגליה, וויפטים מהולנד, מאנגליה ומארצות הברית.
הכלב הפרעוני, הגרייהאונד האיטלקי והוולפהאונד האירי הגיעו בשנות ה-80, ומגזעים אלו רק הגרייהאונד האיטלקי הקטן זכה לפופולריות.
גל העלייה הגדול מרוסיה בשנות ה-90 הביא עמו הרבה כלבי בורזוי, אולם גידולם של אלה ירד בהתמדה כעבור עשור.
החוג מקיים כשלוש תערוכות בשנה, בנוסף להשתתפות בתערוכות רב גזעיות שעורך ההי"ל.
החוג מעודד רישום וקעקוע מספר סידורי של כל כלבי הסאלוקי המדבריים.
מדי פעם נערכים אירועים חברתיים לחברי החוג.
אימוני ריצה (מרוץ כלבים) גם הם חלק מפעילות החוג.
חוג עורך רשימת המלטות מסודרת ע"פ ניתן ליצור קשר עם המגדלים.
החוג לתקשורת נוסד בשנת 1995 באוניברסיטת תל אביב ופועל במסגרת הפקולטה למדעי החברה.
בחוג מתקיימות תוכניות לימודים לתואר ראשון (בוגר) לתואר שני (מוסמך) ולתואר שלישי (דוקטור).
לימודי תואר ראשון בחוג לתקשורת
הלימודים בחוג לתקשורת הם בעיקר במסגרת דו-חוגית.
ניתן לשלב את לימודי התקשורת עם כל אחד מהחוגים הנלמדים באוניברסיטה.
ניתן גם ללמוד תקשורת במסגרת חטיבה מורחבת בשילוב עם לימודים בחוגים סוציולוגיה ואנתרופולוגיה או מדע המדינה.
לימודים עיוניים בחוג לתקשורת: תוכנית הלימודים של התואר הראשון רחבה וכוללת לימודי תשתית, לימודי העשרה, קורסי בחירה וסמינרים במסגרתם הסטודנטים עורכים מחקר עצמאי.
הנושאים הנלמדים כוללים תקשורת חזותית, טכנולוגיות מידע, היסטוריה של לימודי התקשורת, מדיניות תקשורת, אמצעי מדיה דיגיטליים, תקשורת בריאות, תקשורת במגזר החרדי, יחסי ציבור, תקשורת בין-תרבותית, תקשורת ומגדר ומוזיקה פופולרית.
החוג לתקשורת שם כמטרה עריכת מחקרים חדשניים בשדה התקשורת, בדיקת השינויים המתחוללים בו ומתן השכלה מחקרית בתחומים אלו.
לימודים יישומיים בחוג לתקשורת: תוכנית הלימודים כוללת סדנאות יישומיות המאפשרות התנסות בהיבטים המעשיים של תחומי תקשורת, כגון עיתונות, פרסום, מיתוג סביבתי, צילום, ועוד.
פרקטיקום בחוג לתקשורת: תוכנית הלימודים בחוג, הממוקם בתל אביב - מרכז המדיה הארצי - כוללת פרקטיקום בו ניתן להתמחות בארגון העוסק בתקשורת.
הארגונים כוללים רשתות טלוויזיה, רדיו, משרדי פרסום ויחסי ציבור, ארגונים ציבוריים, ועוד.
לימודי תואר שני בחוג לתקשורת
תוכנית הלימודים לתואר השני המגוונת נועדה להרחיב ולהעמיק את הידע של הסטודנטים בתחום התקשורת המשתנה ומתפתח, להקנות להם כלים להבנה ולניתוח ביקורתי של תופעות ותהליכים בתקשורת, זאת לצד התנסות בסדנאות מקצועיות שפותחות פתח אל עולם העשייה התקשורתית.
ניתן לבנות תוכנית לימודים אשר יש בה התמקדות בתחומים כגון תקשורת ואינטרנט, עיתונות, תקשורת תרבות ושפה, תקשורת לשינוי חברתי ועוד.
הלימודים כוללים גם סדרת מפגשים שנתית בה מציגים חוקרים בכירים מהארץ ומהעולם מחקרים חדשים, ומפגשים במסגרתם מעלים אנשי תקשורת מרכזיים סוגיות הקשורות לעולמם המקצועי.
הפרקטיקום בתקשורת ואחריות חברתית: תוכנית התואר השני הוקמה בדגש על תקשורת ואחריות חברתית.
תוכנית הלימודים מאפשרת לימודים יישומיים באמצעות פרקטיקום ייחודי, בו הסטודנטים שותפים לפעילות תקשורתית המתבצעת בארגונים חברתיים.
שילוב לימודים מקצועיים בתוכנית "כותרת" - בית הספר לעיתונאות: ניתן לשלב את הלימודים העיוניים בתקשורת בתואר הראשון ובתואר השני בלימודים מקצועיים במסגרת "כותרת"–בית הספר לעיתונאות בפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת תל אביב.
לימודי תואר שלישי בחוג לתקשורת
לחוג לתקשורת תוכנית ללימודי תואר שלישי המיועדת לתלמידים מצטיינים.
ניתן לשקול רישום ללימודים לתואר שלישי כבר במסגרת הלימודים לתואר שני.
סטודנט שיבחר במסלול זה יוכל לפתח את עבודת התזה לעבודת דוקטורט.
"בין השורות" הוא עיתון סטודנטים אינטרנטי בנושאי אקטואליה.
סטודנטים מוזמנים להצטרף למערכת העיתון ולהתמחות בכתיבה, בעריכה, בביצוע תחקירים ועוד.
ניתן ללמוד ולהתמחות גם במסגרת סדנה שנתית, וזאת כחלק מתוכנית הלימודים.
החוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב נוסד יחד עם פתיחת הפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת תל אביב בשנת 1964. תחילה החוג החל בלימודי תואר ראשון בלבד ומשנת 1969 החלו ללמד בחוג גם לימודי תואר שני.
החוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה מציע לימודים לתואר ראשון, שני ושלישי (דוקטורט).
מדי שנה, מוצעות בחוג גם מספר השתלמויות שנתיות במסגרת בתר-דוקטורט.
החוג שם דגש על מחקר מדעי ברמה בינלאומית גבוהה.
סגל החוג כולל חוקרים וחוקרות בעלי שם עולמי בתחומי התמחותם ומכשיר את התלמידים המתקדמים לעבודות מחקר, לפיתוחים תאורטיים, לפרסומים מדעיים ולקריירה אקדמית.
בין תחומי ההתמחות המאפיינים את החוג נכללים נושאים כגון אי-שוויון חברתי, ריבוד חברתי, הגירה, מגדר, חינוך, ארגונים, שלטון ומשילות, חיי יום-יום, אורבניזם ומרחב, משפחה, חברה אזרחית, שוק עבודה ועוד.
בחוג מתקיימת פעילות הוראתית ומחקרית ענפה בסוציולוגיה של ריבוד ואי-שוויון, סוציולוגיה פוליטית והיסטורית, אנתרופולוגיה של החברה הישראלית וסוציולוגיה של החינוך.
לימודי תואר ראשון בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה
תוכנית הלימודים לתואר ראשון מקנה הכרות מעמיקה עם תחומי המחקר וההגות בסוציולוגיה ואנתרופולוגיה.
כמן כן מושם דגש על ניתוחים שיטתיים והכרות עומק עם מבנה החברה הישראלית, ההיסטוריה של פלשתינה/ארץ ישראל והתהליכים המרכזיים המתרחשים בה.
לימודי התואר הראשון מקנים גם הכרות בסיסית עם תחומי מחקר שונים ומקנה שליטה בשיטות מחקר מסוגים שונים.
לימודי תואר שני בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה
תוכנית הלימודים לתואר שני מיועדת לבוגרי תואר ראשון (לתלמידים ללא רקע בסוציולוגיה ואנתרופולוגיה מוצעת תוכנית השלמות המותאמת בהתאם לרקע הייחודי לכל תלמיד).
תוכנית הלימודים מקנה הכרות מעמיקה עם מחקרים עכשוויים, תאוריות מתקדמות ומחלוקות מרכזיות בתחומים השונים.
הלימודים לתואר השני כוללים מסלול מחקרי הנותן את האפשרות לבצע מחקר ולכתוב עבודת תזה בהנחיה אישית.
לימודי דוקטורט בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה
תוכנית הלימודים לתואר שלישי (דוקטורט) מבוססת בעיקרה על עבודה עצמאית בהנחיה אישית.
תוכנית הדוקטורט מורכבת משלב ראשוני שבו נכתבת הצעת מחקר מפורטת הטעונה אישור ועדת תלמידי מחקר.
לאחר אישור ההצעה, עוברים התלמידים לשלב השני שבו מתבצעת עבודת המחקר ונכתבת עבודת דוקטורט המוגשת לאישור סנאט האוניברסיטה.
החוג ללימודי עבודה באוניברסיטת תל אביב הוא חוג בין-תחומי בפקולטה למדעי החברה המשויך לבית הספר ללימודי חברה ומדיניות העוסק במחקר והוראה של ניהול משאבי אנוש, יחסי עבודה, ניתוח תהליכים בשוק העבודה, לימודי הארגון והיסטוריה של העבודה.
החוג מציע תוכניות לתואר ראשון, תואר שני ודוקטורט ומשלב גישה אקדמית-מחקרית עם אוריינטציה יישומית.
בחוג נלמדות גישות המחקר האיכותניות, הכמותיות וההיסטוריות הנהוגות בתחום.
התוכנית שמה דגש על ניתוח מערכת יחסי העבודה הישראלית ומגוון היחסים והקבוצות שבה.
החוג הוא החוג האוניברסיטאי היחיד בישראל בתחום זה.
הוא הוקם בשנת 1964. עד תחילת העשור השני של המאה ה-21 הציע החוג לימודים לתארים מתקדמים בלבד.
התוכנית עוסקת בפעילותם של שוקי עבודה, גישות לניהול עובדים, תהליכים ארגוניים, דיני עבודה, מקומה של העבודה בשיח הפוליטי, בעולם הרוח ובהיסטוריה.
החוג משלב מספר תחומים דיסיפלינריים (כגון ניהול, כלכלה, משפטים, היסטוריה, פסיכולוגיה וסוציולוגיה), ובוחן את הקשרים ביניהם.
חברי הסגל בחוג הם חוקרים בעלי רקע מגוון הכולל סוציולוגיה, אנתרופולוגיה, פסיכולוגיה, יחסי עבודה, היסטוריה של העבודה וניהול, תאוריה והתנהגות ארגונית, דיני עבודה, ניהול משאבי אנוש, פיתוח וייעוץ ארגוני.
עם חברי הסגל בחוג נמנו פרופ' אריה שירום, ממייסדי החוג, פרופ' אריה גלוברזון, פרופ' דן יעקבסון, פרופ' יואב ורדי, פרופ' ינון כהן, פרופ' חיה שטייר ופרופ' משה סמיונוב.
עם הסגל הבכיר הנוכחי של החוג נמנים הפרופסורים יצחק הברפלד, גיא מונדלק (המלמד גם בפקולטה למשפטים), גדעון קונדה, דוד דה פריס ואלי וייץ.
ראשת החוג כיום היא ד"ר לילך לוריא.
החוג למדיניות ציבורית נוסד בשנת 1985 כחלק מהפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת תל אביב.
מטרת החוג למדיניות ציבורית היא להקנות ידע תאורטי, ידע מקצועי וכלים מתודולוגיים להבנת ההיבטים המדיניים, הכלכליים והמשפטיים המעצבים את המדיניות הציבורית ויחסי הגומלין שביניהם.
הלימודים מיועדים לפתח יכולת מחקרית, הערכה וניתוח לקביעת מדיניות, ולהכשיר סטודנטים במילוי תפקידי מטה בכירים במגזר הציבורי, במגזר המלכ"ר ובמגזר הפרטי.
החל משנת 2005, מקיים החוג שיתוף פעולה עם בית הספר למדיניות ציבורית ע"ש האריס באוניברסיטת שיקגו; החל משנת 2012 מתקיים שיתוף פעולה עם בית הספר למדיניות ציבורית ע"ש וגנר באוניברסיטת ניו יורק, שיתוף הפעולה כולל סדנאות וקורסים משותפים.
לימודי תואר שני בחוג למדיניות ציבורית
החוג למדיניות ציבורית מציע לימודים לתואר שני במספר מסלולים:
מסלול דו שנתי ללא עבודת גמר (4 סמסטרים)
מסלול דו שנתי עם עבודת גמר (4 סמסטרים)
מסלול מובילי מדיניות, חד שנתי (סמסטר א, ב וקיץ) לבעלי ניסיון ניהולי
תוכנית הלימודים בחוג בנויה על פי דגם של תוכניות לימודים המוסמך באוניברסיטאות יוקרתיות בארצות הברית.
החוג למדיניות ציבורית שם לו למטרה לספק הכשרה איכותית ברמה הגבוהה ביותר למועמדים לסקטור הציבורי כדי לקדם את המדיניות הציבורית בישראל.
באלגברה מופשטת ובפרט בתורת החוגים, החוג המנוגד (Opposite ring) של חוג נתון הוא חוג בעל אותו מבנה חיבורי, עם פעולת הכפל בחילוף המשתנים.
המעבר לחוג המנוגד מעביר מודולים שמאליים לימניים, ולהפך, ובכך מראה שלשני המושגים יש אותה תאוריה.
, בו פעולת הכפל * היא הפעולה , כלומר היפוך הפעולה של החוג .
בדיקה ישירה מראה שזהו חוג, המכונה החוג המנוגד של .
אם היא אלגברה, אז נקראת האלגברה המנוגדת של , והיא זו שמתקבלת משינוי מבנה החוג כמוסבר לעיל.
כל חוג אנטי-איזומורפי לחוג המנוגד שלו.
חוג שיש לו אנטי-אוטומורפיזם הוא איזומורפי לחוג המנוגד.
בפרט, חוג עם אינוולוציה איזומורפי לחוג המנוגד שלו.
אם חוג קומוטטיבי, אז .
לכל אלגברה מעל שדה , יש הומומורפיזם אל חוג האנדומורפיזמים.
אם אלגברה פשוטה מרכזית, זהו איזומורפיזם, המראה ש(המחלקה של) החוג המנוגד מהווה את האיבר ההפכי בחבורת בראואר.
החוג הליבנברגי הוא הכינוי שהיה נפוץ בקיסרות הגרמנית לחוג חבריו הקרובים של וילהלם השני, קיסר גרמניה.
השם נגזר משמה של טירת ליבנברג - מקום מושבו של פיליפ, הנסיך מאוילנבורג, אשר היה אחד מידידיו הקרובים ביותר של הקיסר.
הקשר בין וילהלם לבין הנסיך מאוילנבורג החל כאשר וילהלם היה עוד נסיך צעיר.
לווילהלם הייתה ילדות אומללה עם הורים שלא הבינו לרוחו, והוא מצא מקלט וחום בטירתו של אוילנבורג המבוגר ממנו בשתים עשרה שנים.
הוא ביקר בטירתו של אוילנבורג שנה אחר שנה, בעיקר למטרות ציד, אך גם עבור חברתו של אוילנבורג.
בשנת 1888 עלה וילהלם לשלטון כקיסר, אולם המשיך לבקר בטירת ליבנברג כאשר נזקק להירגעות ולהסחת דעת.
כך נוצר בליבנברג מעין מועדון או קמרילה של בני אצולה אשר היו בקשר קרוב עם הקיסר.
חברי החוג הליבנברגי עסקו בעיקר בשעשועים.
אוילנבורג עצמו היה שר ומנגן, ובני אצולה אחרים היה ממציאים דרכים שונות ומשונות כדי לשעשע את הקיסר.
חרף העוצמה הרבה ששידר, היה הקיסר חסר ביטחון עצמי ונהנה מהחנופה הרבה.
רשמית לא היה זה מועדון פוליטי, אולם בפועל לחבריו הייתה השפעה רבה על מעשיו של הקיסר, ועצמתו של אוילנבורג הייתה כמעט בלתי מוגבלת.
גאורג פון הולסן-האסלר, מנהל התיאטרונים המלכותיים
אמיל פון שליץ, איש תרבות
ברנהרד פון בילוב, פוליטיקאי אשר תודות לחברותו בחוג הפך לקנצלר גרמניה
החוג התפרק בעקבות פרשת הארדן-אוילנבורג אשר בה איבדו כמה מחבריו, ואף הקיסר עצמו, הרבה מיוקרתם.
הקריירה של אוילנבורג התנפצה לחלוטין.
את מקומו בתור איש סודו של הקיסר תפס עד מהרה מקסימיליאן אויגן השני, נסיך פירסטנברג.
החווה המלכותית היא מיני-סדרה בריטית מסוגת דרמה קומית שנוצרה עבור ערוץ דיסני הבריטי.
הקרנת הבכורה של הסדרה התקיימה ב-20 בנובמבר 2017 באפליקציית ערוץ דיסני בבריטניה ובאירלנד.
בישראל הסדרה שודרה לראשונה עם כתוביות בעברית ב-12 בדצמבר 2017 בערוץ היוטיוב של ערוץ דיסני ישראל.
לסדרה יש עונה 1 ו-3 פרקים באורך 5–6 דקות.
שפת המקור של הסדרה היא אנגלית.
הסדרה עוסקת בסיפורה של פיני, נערה צעירה שאוהבות לטפל בסוסים אשר מתגוררת אצל סבתא, אן מארי.
בעקבות מכירתה של לוטי, הסוסה של פיני, פיני בהתחלה עצובה, אבל זמן קצר לאחר מכן חייה משתנים כאשר היא מקבלת את הצעתו של המלך אוסוולד ללמד את האחים התאומים, הנסיכה הנרייטה והנסיך ארתור, לרכב על סוסים בסן מורינה.
בהתחלה פיני האמינה שהיא יכול ללמד אותם לרכב על סוסים בקלות, אבל התאומים עשו לה מעשי קונדס שגרמו לה לחשוב אחרת.
כשפיני מתחילה להרגיש בנוח וליהנות בסן מורינה, היא מתקרבת אל סוד משפחתי, ובנוסף היא פוגשת המפתיע את הנסיך אויגן.
לוסילה גנדולפו - אן מארי
לא ידוע - הנסיך אויגן
איוון אספצ'ה - המלך אוסוולד
לא ידוע - הנסיך ארתור
אמה גלינסקי - הנסיכה הנרייטה
כל פרקי העונה הראשונה הופצו ב-20 בנובמבר 2017 באפליקציית ערוץ דיסני בבריטניה ובאירלנד.
בישראל כל פרקי העונה הראשונה הופצו בלעדית בערוץ היוטיוב של ערוץ דיסני ישראל.
עונהמספר פרקיםתקופת שידור מקורית תקופת שידור בישראל שידור ראשוןשידור אחרוןשידור ראשוןשידור אחרון1320 בנובמבר 201712 בדצמבר 201714 בדצמבר 2017
מספר הפרקשם הפרקשידור מקורי בבריטניה שידור מקורי בישראל 1מכירה מאולצת20 בנובמבר 201712 בדצמבר 20172הזמנה מלכותית13 בדצמבר 20173צרות מלכותיות14 בדצמבר 2017
החוג הארקטי (בפינית: Ivalo) היא דרמת פשע פינית-גרמנית, שפרק הבכורה שודר בשירות הסטרימינג הפיני Elisa Viihde בחג המולד 2018 ומאוחר יותר ברשת Yle.
בסדרה מככבים אינה קואוסטונן, מקסימיליאן ברוקנר, פילה וייטלה, קלמנס שיק וסוזנה האוויסטו.
הסדרה מהווה ההפקה המשותפת הראשונה בין Yellow Film & TV הפינית לבין Bavaria Film הגרמנית והיא נרכשה להפצה עולמית על ידי אולפני לגארדאר Lagardère Studios שבפריז.
הסדרה בוימה על ידי האנו סלונן גרמני יליד פינלנד.
השוטרת הפינית נינה קאוצאלו (בגילומה של לינה קואוסטונן) מוצאת בעיירה הקפואה איוואלו שבמחוז לפלנד, זונה רוסיה כמעט מתה בבקתה נידחת.
המקרה מקבל תפנית מפתיעה כשנמצא וירוס קטלני בגופתה של הזונה.
נינה והווירולוג הגרמני תומאס לורנץ (בגילומו של מקסימיליאן ברוקנר) מתחילים לחקור את המקרה.
החוויה הישראלית הייתה מרכז מבקרים ביפו העתיקה.
ב-1984 נחנך ברחוב לואי פסטר 4 ביפו בניין בן 3 קומות.
על שטח בנוי של 610 מ"ר הוקמו אולם קולנוע ובו 310 מושבים, מסעדות וחנויות.
באולם המרכזי הוקרן מופע אור-קולי באמצעות 3 מקרנות קולנוע ו-48 מקרני שקופיות הנשלטים על ידי מחשב.
המופע באורך 45 דקות סיפר את תולדות ארץ ישראל ומדינת ישראל.
המיזם החל לפעול באוגוסט 1984.
במקום נערכו גם הופעות, הצגות והקרנות סרטים.
בספטמבר אותה שנה הפכה לחברה ציבורית כאשר מכרה שליש ממניותיה תמורת 813 מיליון ש"ח.
ביוני 1988 פורסם כי החברה סובלת מקשיי נזילות.
בעקבות זאת הוחלט להפסיק את פעילות המופע ולהעמיד להשכרה את הבניין.
באוגוסט 1990 מכרה החברה את זכויות החכירה שלה בבניין לחברת עוז השקעות.
ביום המסחר ב-7 בינואר 1992 קרסה מניית החברה ב-90%.
בפברואר 1992 נודע כי החברה שינתה את שמה ל"פוסידון", לאחר שרכשה את מפעל שימורי הדגים "דג פרוסט".
משנת 2008 פועל בבניין מרכז חייק לאמנות עכשווית.
החוויה הדתית לסוגיה: מחקר בטבע האדם הוא ספר שנכתב על ידי הפילוסוף והפסיכולוג האמריקני ויליאם ג'יימס.
הספר נחשב לספר יסוד בפסיכולוגיה של הדת, והתייחסויות לעבודתו של ג'יימס הן דבר נפוץ בכנסים מקצועיים.
במרכז הספר מצוי הניסיון לפענח את הדתיות כפי שחווה אותה היחיד, ולא כפי שהיא באה לידי ביטוי במסגרת הדת הממוסדת.
הספר יצא לאור באנגלית בשנת 1902, והוא מבוסס על הרצאות שנתן ג'יימס באוניברסיטת אדינבורו בשנים 1901–1902. הרצאות אלה עסקו במחקר פסיכולוגי של חוויות דתיות פרטיות ובמיסטיקה, תוך שילוב טווח של דוגמאות (ספרי זיכרונות, יומנים, איגרות ווידויים) כדי לזהות מאפיינים משותפים בחוויות ובמסורות דתיות.
מיד לאחר פרסומו, הפך הספר לקלאסיקה בתחום הפסיכולוגיה והפילוסופיה של הדת והשפיע על התפתחות תחום מדע הדתות בארצות הדוברות אנגלית, והוא הודפס במשך למעלה ממאה שנה.
הספר יצא לאור בעברית בשנת 1949 בתרגומו של יעקב קופליביץ' בהוצאת מוסד ביאליק.
הרצאה שלישית ממשותו של הנעלם
ההרצאות הרביעית והחמישית הדת של בריאות־הנפש
הרצאות שישית ושביעית הנפש החולה
הרצאה שמינית האני החלוק ותהליך איחודו
הרצאה תשיעית הפיכת לב אדם (קונברסיה)
הרצאות אחת־עשרה, שתים־עשרה ושלוש־עשרה קדושה
הרצאות ארבע־עשרה וחמש־עשרה ערך חיי־הקדושה
ג'יימס מבחין בין דת ממסדית ודת אישית.
המונח "דת ממסדית" מתייחס לקבוצה או ארגון דתי, ומשחק תפקיד מרכזי בתרבויות שונות.
"דת אישית", לעומת זאת, היא התייחסות לחוויות רוחניות אישיות שאדם חווה ולכמיהותיו הדתיות, בלי קשר הכרחי לתרבותו או לחברה שבה הוא נמצא.
בחינת "הדת האישית" בספר מתמקדת בממד הסובייקטיבי שלה – לא באידיאות אלא בחוויות.
הספר מעלה את השוני שבחוויות הדתיות ומתאר את רבגוניתן; לשם כך נעזר ג'יימס במגוון גילויי דעת של בני-אדם מכל הדורות ומכל העמים על חוויותיהם הדתיות, גילויים שנקלטו מתוך ספרי-זכרונות, יומנים, איגרות ווידויים מכל הסוגים.
למעשה, ג'יימס מצמצם את מבטו בתאולוגיה ובמוסדות הדת, וממקד את מחקרו בחוויות דתיות ישירות ומיידיות, שאותן ראה כמושא המחקר המעניין יותר.
בעיניו, תאולוגיה, כנסיות ומוסדות דת חשובים ככלי להעביר תובנות שהושגו על ידי הניסיון הדתי, אך לדעתו, אלה מהווים עדות מיד שנייה בהשוואה לניסיון המקורי של היחיד.
בלימוד החוויה הדתית האישית, ג'יימס מבחין בין חוויות דתיות "בריאות" ובין חוויות דתיות "חולניות".
על פי ג'יימס, אנשים בריאים בנפשם, נוהגים להשתמש בדת על מנת להתעלם מהרע שבעולם ולהתמקד בחיובי ובטוב שבחייהם.
כדוגמה לחוויות דתיות בריאות, הביא ג'יימס בספרו את וולט ויטמן ואת התנועה הדתית "מרפאת הנפש".
לעומת זאת, טען ג'יימס, אנשים הנוטים לחוויות דתיות "חולניות" לא מסוגלים להתעלם מהרוע ומהסבל שבעולם, וזקוקים לחוויה מאחדת, דתית או אחרת, על מנת ליישב בין הטוב לרע.
למרות שג'יימס מציג זאת כהבחנה ערכית-נייטרלית בין סוגים שונים של גישה דתית, הוא למעשה ראה את החוויה הדתית של הנפש החולה כעדיפה.
ג'יימס ראה בנפש בריאה את תרומתה העיקרית של אמריקה לדת, אותה ראה כבריחה מהטרנסצנדנטליסטים ראלף וולדו אמרסון ווולט ויטמן למדע הנוצרי של מרי בייקר אדי.
ג'יימס הקדיש בספרו שתי הרצאות למיסטיקה ובהרצאות הוא מתווה ארבעה סימנים של חוויה מיסטית:
בלתי ניתנת לתיאור: החוויה אינה ניתנת לתיאור במילים ויש לחוות אותה ישירות כדי להבין אותה.
נואטית (Noetic): החוויה נתפסת כמצב של ידע שהאדם מקבל, שדרכו ניתן ללמוד אמיתות אלוהיות.
ארעיות: החוויה היא לזמן מוגבל.
פסיביות: נושא החוויה הוא פסיבי, אינו מסוגל לשלוט בהגעה וביציאה של החוויה.
למרות שג'יימס לא ביטא במלואו את הפילוסופיה הפרגמטית שלו עד פרסום "הפרגמטיזם" ב-1907, הגישה לאמונה הדתית בספרו מושפעת מהפילוסופיה הפרגמטית.
בהרצאותיו לפילוסופיה ובמסקנותיו, ג'יימס מסיק שדת מועילה באופן כללי למין האנושי, אם כי הוא מודה שאין בכך כדי לבסס את אמיתותה.
בעוד שג'יימס התכוון לגשת לנושא החוויה הדתית מזווית פרגמטית זו, ריצ'רד רורטי טוען שבסופו של דבר הוא סטה מהמתודולוגיה הזאת בספרו.
בהרצאותיו על קדושה, כוונתו הייתה לגלות האם המידות הקדושות מועילות לחיי אדם: אם הן אז, לפי הפרגמטיזם, זה תומך בטענתם לאמת.
עם זאת, ג'יימס בסופו של דבר מגיע למסקנה שערכן של המעלות הקדושות תלוי במקורן: בהתחשב בכך שהמידות הקדושות מועילות רק אם יש חיים לאחר המוות שאליו הן יכולות להכין את האדם, ערכן תלוי בשאלה אם הן תוצר של האלוהות או תוצאה של הפסיכולוגיה האנושית.
זו כבר לא שאלה של ערך אלא של עובדה אמפירית.
לכן, רורטי טוען שג'יימס בסופו של דבר נוטש את הפילוסופיה הפרגמטית שלו בשל הסתמכותו האולטימטיבית על ראיות אמפיריות.
ג'יימס בוחן את האפשרות של "אמונות יתר", אמונות שאינן מוצדקות בקפדנות על-ידי השכל, אך בכל זאת עשויות להיות מוחזקות בקרב אנשים משכילים.
ג'יימס מודה שיש לו אמונת יתר, שאין בכוונתו להוכיח, שיש מציאות גדולה יותר שאינה נגישה בדרך כלל על ידי דרכי ההתייחסות הרגילות שלנו לעולם שחוויות דתיות יכולות לחבר אותנו אליו.
החוזה הפתוח של לוידס הוא הסכם הצלה המכונה גם "הטופס הפתוח", הוא חוזה מקובל לגבי תגמול עבור מבצע הצלה של אונייה במצוקה.
פורסם במקורו בסוף המאה ה-19, על ידי לוידס מלונדון.
והוא החוזה הנפוץ ביותר לחילוץ בינלאומי.
ישנן מספר גרסאות עדכניות של ה-LOF, החידושים בשנת 1980 חוללו שינוי משמעותי בחילוץ במצב השפעה סביבתית.
לאחר שספינה במצוקה פונה לעזרה ונענית להצעת הצלה מכלי שיט מציל, נוצר חוזה מחייב.
מקובל להסכים על LOF למען ודאות התנאים.
ה-LOF נקרא "פתוח" מכיוון שהוא אינו נוקב בסכום מסוים עבור עבודת ההצלה, זאת משום שהצלה אינה "חוזה שירותים", אלא הסכם למאמץ חילוץ בציפייה לתגמול שייקבע מאוחר יותר על ידי דיון בבוררות בלונדון, שם נמצאים מומחים העוסקים בחוקי האדמירליות כבוררים ימיים.
בעת קביעת פסק ההצלה, בורר ממלא אחר החוק האנגלי של הצלה אזרחית, אשר בעצמו כפוף לאמנה הבינלאומית בנושא הצלה 1989, כיורש לאמנה המקורית משנת 1910. כאשר הבורר מחליט מהו התגמול, נלקחים בחשבון: ערך האונייה, מטענה ומטענה בסיכון, יחד עם גודל הסכנות והקושי בביצוע ההצלה.
באופן מסורתי, תגמול ההצלה היה כפוף לכך שהמציל יציל את הספינה או המטען בהצלחה.
אם לא הצליח, המציל לא יקבל דבר, על אף הזמן והכסף שהשקיע במאמץ.
העיקרון הקשה הזה נקרא "No Cure - No Pay".
בראש העמוד הראשון של ה-LOF, מתחת לכותרת "הסכם הצלה" מופיעה הצהרה על הנחת יסוד זו.
בשלהי המאה העשרים, קרו נזקים למכליות מזדקנות, שטבעו וגרמו לכתמי נפט גולמי ענקיים להתפשט.
אוניות בקרבה הציעו סיוע להצלת חיים, הן נרתעו מלהציע שירותי חילוץ.
ראו בכך הרפתקה פזיזה לכאורה, כדי להציל גוף בעל ערך נמוך שבו סיכוני החבות לצד שלישי עשויים להיות עצומים.
במקום זאת, המצילים הפוטנציאלים העדיפו לעבוד במקום שבו היו פחות סכנות.
מצב זה הדאיג מדינות שהחופים שלהן עלולים להזדהם מכתמי נפט.
ויצרו גופי ביטוח הגנה ושיפוי שעשויים להיות אחראים ולפצות את הסיכונים של צד שלישי.
כדי לתקן את המצב, החוזה הפתוח של 1980 קבע כי מי שיעסוק בשירותי הצלה יובטח לו תגמול בתנאי שהמציל נקט באמצעים בניסיון להציל את הסביבה הימית מזיהום.
החידוש הזה הוכיח את עצמו כמוצלח מאוד, והקהילה הבינלאומית כל כך שמחה והתרשמה שרק כמה שנים מאוחר יותר נכנסה לתוקף אמנת ההצלה משנת 1989, שאימצה את רעיון ה-LOF החדש הזה.
באופן ספציפי, סעיפים 13 ו-14 של האמנה קובעים את הבסיס המודרני להענקת התגמול.
המים של בריטניה, הסביבה המוגנת היא חופית בלבד.
זיהום אמצע האוקיינוס אינו מטופל.
אף על פי שהאמנה של 1989 זכתה להצלחה, החלטת בית הלורדים הראתה כי היא הייתה בניסוח גרוע בחלק מהמקומות, ולא תמיד סיפקה החזר הולם למצילים.
התעשייה הימית הבינלאומית הצטרפה למועדוני P&I בשנת 2000 כדי לפתח את הטופס החדש, codicil שניתן לצרף ל-LOF כדי לתקן את החסרונות של האמנה משנת 1989.
החַווזה של נג'ף היא המוסד הדתי השיעי המרכזי בעיראק, השוכן בעיר הקדושה נג'ף שבדרום עיראק.
החווזה מייצגת את ההנהגה הדתית והרוחנית של הקהילה השיעית במדינה ומחוץ לה וממלאת תפקיד פוליטי משמעותי בעיראק שגם אם אינו מוצהר, נודעת לו השפעה רבה.
החווזה בנג'ף היא העתיקה מבין החווזות השיעיות והיא הוקמה בשנת 1057 על ידי השייח' טוסי אשר היגר לנג'ף מאיראן, ולימד בחווזה עד למותו ברוח תפישתו התאולוגית, המבוססת על גישה רציונלית ועקרונות לוגיים אריסטוטליים.
החווזה של נג'ף שימשה מרכז למחקר ולימודי-דת עד הקמת עיראק המודרנית ב-1921. כיום משמשת החווזה כבית-מדרש להכשרת אנשי-דת שיעים ומרכז לפסיקת הלכה שהשפעתו חורגת מתחומיה של עיראק.
העומד בראש החווזה של נג'ף כיום הוא האייתוללה עלי סיסתאני.
חשיבות החווזה של נג'ף לשיעה
מאז הקמתה, מהווה החווזה של נג'ף מוסד דתי עליון בחשיבותו בעיר הקדושה ביותר לשיעה בעיראק.
לאורך שנותיה יוחס לה גם תפקיד פוליטי משמעותי, כאשר אנשי-הדת השיעים בנג'ף הנהיגו את הקהילה השיעית במרחב עיראק באופן כמעט בלעדי, והיו מקור הפסיקה העליון והמודל לחיקוי של כלל השיעים.
בשנות ה-20–30 של המאה ה-20, בזמן המנדט הבריטי ומלוכתו של המלך פייסל הראשון, ניכרה השפעתם בעם עת החלו מרידות בבריטים ובמלוכה מצד הקהילה השיעית.
גורמי-כוח נוספים במרחב השכילו לנצל השפעה זו: המלך פייסל פנה לאנשי-הדת השיעיים בשנת 1922 על-מנת שימרידו את הקהילה נגד הבריטים, ומאוחר יותר גם הבריטים פנו לאנשי-הדת השיעיים על-מנת שיובילו מרד נגד חוק גיוס החובה שקידם פייסל ב-1927.
מפלגת הבעת' הייתה מפלגת השלטון בעיראק משנת 1963 ועד 2003 ברציפות, והנהיגה במדינה קו שלטוני שדגל תחילה בחילוניות ובלאומנות פאן-ערבית, אך אלו נזנחו בשנות ה-90 לטובת לאומיות עיראקית, מרחב ציבורי דתי ומנהיגות דתית למראית-עין.
גם נוכחותם של שיעים בתפקידים בכירים בתוך המפלגה לא היטיבה עם האייתוללות ותלמידי הדת בחווזה, כיוון שנאמנותם של הראשונים הייתה למשטר ולסדאם.
החשש של הבעת' מפני החווזה התקיים חרף המדיניות השתקנית והבלתי-מעורבת שהנהיג האייתוללה אל-ח'ואי בחווזה, שכונתה החווזה השותקת .
כמוליך הקו השתקני, הקפיד אל-ח'ואי שלא לבטא התנגדות מילולית מפורשת למשטר ולמפלגת הבעת', לנתק את עצמו מהפוליטיקה ולהימנע מכל התבטאות פוליטית פומבית.
מכאן, שעיקר האיום הפוליטי שזיהה סדאם מכיוון החווזה לא היה התבטאויות נגדו, אלא דווקא חוסר הבעת תמיכה מפורשת בו.
שתיקתם של אנשי החווזה התפרשה כעמדה פוליטית נחרצת, והייתה מדיניות נפוצה למדי בקרב מנהיגים שיעיים במדינות השונות.
סיבה נוספת לחשש הבעת' מפני החווזה הייתה תפישתם את אל-ח'ואי כפרו-איראני מעצם היותו פרסי, וזאת בשעה שעיראק שקועה במלחמת איראן-עיראק.
אל-ח'ואי, בניו וחסידיו בחווזה בחרו לאתגר את המשטר באמצעים שונים: ראשית, דבקותו של אל-ח'ואי בהימנעות מעמדה מפורשת ומלקיחת צד במלחמת איראן-עיראק, התפרשה על-ידי השלטון כתמיכה וכהזדהות עם איראן.
שנית, שפת הלימוד שבה נעשה שימוש בחווזה הייתה השפה הפרסית.
לצד זאת, צורפו לחווזה תלמידים זרים ממוצא הודי, פקיסטני, אפגני ועוד, נעשה שימוש ברמקולים לדקלום התעזיה וסיפור קרב כרבלא, הסיפור המכונן של ההיסטוריה השיעית, וכן שידלו תושבים בסביבת נג'ף להימנע מתמיכה בבעת' בתמורה לתשלום כסף.
כל אלו הציבו את החווזה כגורם אופוזיציוני מאיים והובילו את הבעת' לאמץ כלפיה גישה עוינת אף יותר ולהדק את המגבלות שהוטלו עליה, בהן איסור על הוראה בשפה הפרסית, גירוש התלמידים הזרים שנתפשו כאנטי-ערביים, והגליה של שיעים לאיראן במטרה לצמצם את פלח האוכלוסייה המושפע מהחווזה.
לאור ההגבלות הרבות שהוטלו על החווזה ולאור העובדה שהמשטר הצליח להציג את השיעים כאשמים המרכזיים בתבוסה העיראקית במלחמת איראן-עיראק, ירדו כוחה והשפעתה של החווזה מסוף שנות ה-80 עד תחילת שנות ה-90. למרות זאת החווזה נותרה עומדת ועדיין יוחסה לה השפעה פוליטית, וזאת הודות למעמדו המיוחד של מנהיגה אל-ח'ואי.
אפילו הבעת' הכירה בהשכלה הדתית יוצאי הדופן שלו ובכבוד הרב שרחשה לו הקהילה השיעית.
לאחר מותו של אל-ח'ואי באוגוסט 1992 ולאחר הדיכוי המתמשך של השיעה העיראקית בידי משטר הבעת', עלה לכוח בתחילת שנות ה-90 האייתוללה מוחמד סאדק א-סדר שהפיח בחווזה רוח חדשה ופתח עידן חדש, פוליטי ומעורב יותר, של החווזה, שכונה החווזה המעורבת .
א-סדר הפגין אומץ ופעל בצורה אקטיבית ואף מתריסה: הוא החזיר את דרשת יום השישי השיעית במסגד הגדול בכופה, והביע ביקורת מפורשת על משטר הבעת'.
בכך שבר א-סדר את השתקנות הפוליטית של החווזה ואת מדיניות "החווזה השותקת" ארוכת השנים שאפיינה את השיעה תחת סמכותו של האייתוללה אל-ח'ואי, שבבסיסה כניעה לגורלם וויתור על התנגדות למשטר.
המשטר הגיב לפעלתנות החדשה של החווזה בניסיונות כושלים למניעת קיומה של דרשת יום השישי, במעצר סגניו ונציגיו של א-סדר בנג'ף, בקמפיין תעמולה להכפשת שמו ומתן שוחד לתומכיו.
א-סדר הגיב לכך בהצבת אולטימטום למשטר הבעת' לשחרור נציגיו שנכלאו, פעולה שהמשטר לא ראה בעין יפה.
לבסוף, התנקשו עושי-דברו של המשטר באייתוללה א-סדר בשנת 1999.
במהלך שנות ה-90 עיראק שלאחר מלחמת המפרץ הייתה מצויה במשבר כלכלי חמור שכלל רעב ומדיניות קיצוב מזון.
על מנת להתמודד עם האתגרים הקשים שהציבו בפניו המשבר, הסנקציות הבינלאומיות וכוחה הפוליטי הגובר ומעורבותה של החווזה של נג'ף, סדאם חוסיין, שהיה מזוהה עד אותה עת עם קו חילוני מובהק, אימץ מראית-עין של התקרבות אל הדת במה שכונה "קמפיין השיבה לאמונה".
בכך הוא ניסה לנכס לעצמו את הדת ואת הלגיטימציה שהיא מעניקה ולהפוך הלכה למעשה לאיש הדת המשמעותי ביותר במדינה על-חשבון האייתוללות של נג'ף.
בתקופה זו רדף המשטר, הגלה וחיסל רבים מן האייתוללות השיעיים בנג'ף ואנשי-דת שיעיים נוספים ברחבי המדינה, בדגש על חיסולו של האייתוללה הגדול א-סדר.
עם הכיבוש האמריקני ונפילת משטר הבעת' במלחמת עיראק בשנת 2003, החלה החווזה להשתקם ולהחזיר את בכורתה כלב הפועם של השיעיות וכמושבה של הסמכות הדתית הראשית והחשובה ביותר.
במסגרת זאת, גדלה כמות התלמידים החווזה באופן ניכר מכ-500 לכ-1500 בשני העשורים שחלפו מאז הפלישה ועד היום, וכן נוספו לה שלוחות בערים אחרות בעיראק.
כמו כן, נפתחו בחסותה מדרשות ומכוני-מחקר חדשים ללימודי תאולוגיה ומשפטים שיעיים.
בתקופה זו ומאז שנת 1993 עמד בראש החווזה האייתוללה עלי סיסתאני, תלמידו של אל-ח'ואי, אשר כוחו הלך והתגבר הודות לתמיכה הרבה שלה זכה מכיוון ההמון השיעי העיראקי ואף האיראני והאמריקאי.
לאחר מותו של אל-ח'ואי ומחליפו א-סבזווארי זמן קצר לאחר מינויו, האמריקאים דחפו למינויו בתקווה שישכין שלום וירגיע את הזירה העדתית הבוערת בעיראק.
הפופולריות של סיסתאני הגדילה את משאביה הפיננסיים של החווזה, ותחתיו החזירה לעצמה הקהילה השיעית יותר ויותר חירויות שנלקחו ממנה בתקופת שלטון הבעת', לרבות חופש דת ופולחן ושליטה עצמאית על המקומות הקדושים לשיעה.
בדומה לאל-ח'ואי, סיסתאני נמנע מהתערבות ישירה בפוליטיקה והסתפק בהכוונה כללית של הקהילה השיעית ובקריאות להשתתפותם בפוליטיקה.
עם זאת, עם הבעת' וסדאם מחוץ לתמונה, סיסתאני נותר הישות היחידה שהיה בכוחה להשפיע על הרוב השיעי במדינה, ולכן הוא בכל-זאת הפך לכוח חברתי-פוליטי משמעותי בדרך להחזרת העצמאות והריבונות על עיראק וקידום דמוקרטיה.
למשל, הוא דחף לכינון ועדה חוקתית שתכתוב חוקה לעיראק, וניהל משא ומתן עיקש מול ארצות-הברית והאו"ם בדרישה לקיים בחירות לחברי ועדת ניסוח החוקה ולא למנותם.
כמו-כן, הוא שיחק תפקיד באיחוד המפלגות השיעיות הבולטות והקמת "הברית העיראקית המאוחדת" שניצחה בבחירות ב-30 בינואר 2005. בנוסף, הביע התנגדות להפיכתה של עיראק לתאוקרטיה וקרא להקמת ממשלת טכנוקרטים ולהפיכת האסלאם במדינה למקור לחקיקה, הזדהות וגיבוש אזרחיה.
כל-זאת, תוך אי-נקיטת עמדה פוליטית ברורה וללא בחישה אקטיבית בפוליטיקה או חתירה להגיע לתפקידים פוליטיים בהנהגת המדינה.
כך, בדומה למורו אל-ח'ואי, גם סיסתאני נקט במדיניות שתקנית, אולם אך רק למראית עין.
למעשה הוא התבונן בקשב על הזירה הפוליטית, ונטה לפסיביות ולשתקנות בזמנים שבהם הוא העריך שהייתה סכנה ליציבות, ולאקטיביות ומעורבות בהכוונת הקהילה ובפסיקת הלכה כאשר זיהה סכנה ממשית ללכידות החברה או המדינה העיראקית.
הוא תפש את ההתערבות המערבית במדינה כגורם לחוסר אחדות בעם, ואת העדתיות בעם כגורם לאי-צדק, וקרא לדיאלוג לאומי רחב על אופי המשטר הרצוי במדינה וכן לאיחוד ולשלום בעם שיסייעו בצליחת כל המשברים שפקדו את עיראק: ממלחמת האזרחים עד משברים בדמות עלייתם של ארגוני הטרור אל-קאעדה והמדינה האסלאמית.
למעשה, סיסתאני הפך את החווזה לממסד דתי המפקח על הממשלה, אך לא משתתף ישירות בניהולה, והוא עצמו הפך לאחד השחקנים הפוליטיים החשובים ביותר בעיראק שלאחר תקופת הבעת' הודות לקשריו הטובים עם המערב, עם איראן ומדינות המפרץ ועם מספר מדינות ערביות נוספות.
קשרים אלה הביאו לו תמיכה ומימון שהתבטאו גם בתנאי לימוד ורווחה טובים לתלמידיו שבחווזה, שחזרה להיות עד מהרה לאחד המוסדות המבוקשים ללימודי-דת בעבור צעירים עיראקים ואיראנים.
תפקיד החווזה ביציאה למלחמה נגד המדינה האסלאמית
ב-10 ביוני 2014 נפלה מוסול בידי לוחמי ארגון המדינה האסלאמית, אחרי שנים שבהן סבלה עיראק מהתקפות טרור על רקע עדתי וסבלה מאי-שקט חברתי ומתפקוד לקוי של הממשלה.
חולשת המדינה ואי יכולתו של צבא עיראק להתמודד מול כוחות "המדינה האסלאמית" היוו איום ממשי על שלמותה של עיראק, שחלקים גדולים בה נפלו לשליטת הארגון, ואיום קיומי זה דחף את סיסתאני לנקוט יוזמה לאחר שנים ארוכות של שתקנות פוליטית.
עשרות-אלפי נאמנים התאגדו לטובת הלחימה, ובעקבות דרשה זו נולדה מיליציית "אל-חשד א-שעבי" ("כוחות הגיוס העממי").
גם תלמידים ואנשי-דת של החווזה בנג'ף ובכרבלא הצטרפו בהמוניהם למלחמה והתאגדו במיליציות צבאיות שהיו נאמנות לסיסתאני.
אלו נשלחו לחזית הלחימה מול כוחות המדינה האסלאמית, ולעורף על-מנת להגן על המקומות הקדושים לשיעה, שם הם גם נמצאים כיום.
המיליציות לא היו רק כוח צבאי אלא גם פוליטי, כאשר אלו מביניהן שנתמכו על-ידי איראן היו החזקות ביותר.
המיליציות קיבלו הכרה חוקית רשמית ב-2016, ועם ניצחון על "המדינה האסלאמית" חלקן אף הפכו למפלגות פוליטיות משפיעות ויצאו משליטת החווזה או הממשלה, בניגוד לכוונתו של סיסתאני להוביל לאחדות ולא לחיכוכים בין המיליציות.
החוזה של גאי ריצ'י הוא סרט פעולה אמריקני מ-2023 בבימויו של גאי ריצ'י ובכיכובם של ג'ייק ג'ילנהול ודאר סאלים.
הסרט עוסק בחייל בכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית אשר חייו ניצלים בידי מתורגמן אפגני.
בעקבות כך, אותו חייל נלחם כדי לסייע למתורגמן ולמשפחתו להימלט מאפגניסטן הבוערת.
הסרט שווק תחת השם "החוזה של גאי ריצ'י" במטרה להבדילו מסרט בעל אותו השם משנת 2006.
ג'ון קינלי (ג'ייק ג'ילנהול) הוא חייל בכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית המשרת באפגניסטן.
הוא מפקד על חוליה שעוסקת באיתור מפעלי נשק של הטליבאן.
אל החוליה שלו מצטרף אחמד (דאר סאלים), מתורגמן אפגני.
אחמד חותם על הסכם עם הצבא האמריקני, המבטיח ויזה לארצות הברית לו ולמשפחתו בתמורה לשירותיו.
אנשיו של קינלי, יחד עם אחמד, נתקלים במארב של הטליבאן.
כל החיילים נהרגים, פרט לקינלי ואחמד.
בהמשך, קינלי עצמו נפצע קשה, ואחמד מציל את חייו וסוחב אותו בכוחות עצמו בשטח הנשלט בידי הטליבאן עד שהם נפגשים עם חיילים אמריקנים.
קינלי חוזר לארצות הברית, אולם הזיכרונות ממשיכים לרדוף אותו, והוא מחליט לחזור לאפגניסטן כדי להציל את אחמד ומשפחתו.
פרסקטגוריהמועמד (ים)תוצאהפרס סאטורןהאיפור הטוב ביותר בסרטדונלד מואט
החווזה של קום (בפרסית: حوزه علمیه قم, בתעתיק מדויק: חוזה עלמיה קם) היא חווזה, הסמינר האסלאמי הגדול ביותר באיראן, שהוקם בשנת 1922 על ידי האייתוללה עבד אל-כרים חאירי יזדי בקום.
היא מכשירה אנשי דת המשתייכים לאסכולה האוסולית.
בראש החווזה עומד חוסיין וחיד ח'וראסאני.
אף על פי שהתקיימו סמינרים שיעיים גדולים בקום כבר מהמאה ה-10 לספירה, החווזה הפכה לבולטת בתקופת האימפריה הספווית כאשר האסלאם השיעי הפך לדת הרשמית של איראן במאה ה-16. המורים המפורסמים של אותה תקופה כללו את מולא סדרא ושייח' בהאי.
החווזה בצורתה המודרנית הוקמה על ידי עבד אל-כרים חאירי יזדי והאייתוללה סייד חוסיין בורוג'רדי.
מכיוון שהשריעה מחייבת מבחינה משפטית באיראן, החווזה של קום מתפקדת גם כבית ספר למשפטים באיראן.
נשיא איראן לשעבר אברהים ראיסי היה מבוגרי החווזה של קום.
כל השופטים ברפובליקה האסלאמית של איראן חייבים לקבל השכלה במשפט האסלאמי.
רוב הקאדים הם "חברים בקבוצת העלית הדתית השלטת."
החוות החקלאיות ביהודה ושומרון הן חוות חקלאיות בבעלות יהודית ברחבי יהודה ושומרון.
לרוב הרועים בחוות ניתן אישור רעייה ממשרד החקלאות או מהמינהל האזרחי, אך מעמדן החוקי טרם הוסדר, והן במעמד של מאחזים.
על פי אתר "איגוד החוות", מפעל ההתיישבות של החוות רואה עצמו כממשיך את ההתיישבות החלוצית מראשית התנועה הציונית, וחזונו להביא לנוכחות חקלאית ישראלית רחבת היקף בשטחים הפתוחים על ידי עיבוד הקרקע ומרעה בקר וצאן על מנת לבלום בנייה בלתי חוקית פלסטינית בשטחי C וכפועל יוצא השתלטות פלסטינית על שטחי C.
לטענת מספר עיתונאים, ארגוניים פלסטיניים, ארגוני זכויות אדם, והשב"כ ריבוי החוות הוביל להתעצמות גל פשיעה לאומנית של ישראלים ביהודה ושומרון.
מהצד השני טענו עיתונאים אחרים, ארגוני ימין, ודו"ח השב"כ, כי החוות החקלאיות הביאו להפחתה משמעותית בבנייה הפלסטינית הבלתי חוקית, וההשתלטות על שטחי C.
נכון לשנת 2025 החוות החקלאיות אוחזות בשטח של מעל 700,000 דונם של אדמות מדינה, פי שלשה מכל השטח עליו משתרעים ההתנחלויות הישראליות ביהודה ושומרון.
החל מראשית שנות ה-90, עם ההתקדמות בהסכמי אוסלו, החלה הקפאת בנייה בשטחי יהודה ושומרון.
אריק שרון קרא במרכז הליכוד בנובמבר 1988: "רוצו ותפסו גבעות.
כל מה שנתפוס יהיה שלנו, מה שלא ייתפס יהיה בידיהם".
בהמשך סייע שרון כשר לתשתיות לאומיות להקמת מאחזים נוספים.
בשנת 1996 הקים אברי רן, ממנהיגי נוער הגבעות, את חוות גבעות עולם חווה ברכס גדעונים.
הקמתה הובילה להקמת חוות נוספות, כמו חוות סקאלי (1998) וחוות עומר.
במחצית השנייה של שנות התשעים, במקביל להקמת מאחזים למגורים, הקימו, יעקב טליה ואחרים, מספר מאחזי רועים סביב בית יתיר, איתמר (גבעות עולם), כפר תפוח (טל בנימין), מעון (חוות מעון), טנא עומרים (חוות שלמה מור), ואלון מורה (חוות סקאלי).
תנועת החוות נתפסת בעיני מחולליה כתגובה ל"תוכנית פיאד" משנת 2009, להקים מדינה פלסטינית עצמאית ומתפקדת לצד מדינת ישראל.
בשנת 2016, הוקמה "החווה של אורי" (המכונה גם מאחז נוף גלעד) ו"החווה של צוריאל" - חווה חקלאיות לא מוסדרות בבקעת הירדן.
הדבר בוצע במסגרת יוזמה רחבה יותר להקמת מאחזי חוות סמוך לשטחי אש ולשמורות טבע.
על-פי תחקיר עיתונאי מאת הגר שיזף, החוות הוקמו ביוזמת אלוף פיקוד המרכז דאז רוני נומה, בשיתוף מתנחלים בעלי חוות אחרות, בלא ידיעת הרמטכ"ל דאז, גדי איזנקוט.
החוות הוקמו זמן קצר לאחר הפיגוע בדומא בו מתנחל רצח שלושה פלסטינים בני משפחת דוואבשה.
לפי תומכי החווה היא הוקמה כדי לספק מסגרת חינוכית לנוער הגבעות להרחקתם מפשיעה לאומנית של ישראלים ביהודה ושומרון, ולהרחיק אותם מאזורים בעלי אוכלוסייה פלסטינית צפופה.
מטרה נוספת הייתה להקים מאחזים יהודים נגד השתלטות פלסטינים על שטחים החווה הוקמה ללא הסדרה תכנונית, זכתה לאורך השנים ליחס אוהד מצד גורמים בצבא ולתשתיות זמניות, ועוררה תלונות מצד תושבים פלסטינים סמוכים שטענו לפגיעה בגישתם לאדמות ולשטחי מרעה.
אף שמעמדה המשפטי נותר בלתי מוסדר, החווה ממשיכה לפעול ונחשבת לחלק מתופעת מאחזי החוות שהתפשטה בבקעת הירדן.
בין 2016 ל-2025 גדל מספר החוות היהודית באזור מ-2 חוות ל-מעל 30 חוות.
במהלך השנים שבין 2017 ועד 2025 הוקמו עשרות חוות חקלאיות בכל רחבי יהודה ושומרון, ונכון למאי 2025 מספר החוות עומד על כ-130, כאשר חוות אלו חולשות על שטח של מעל 780,000 דונם של אדמות מדינה, קרוב למחצית משטחי אדמות המדינה ביהודה ושומרון.
בפברואר 2025 הקצה המנהל האזרחי כ־16,000 דונם לחוות חקלאיות ביהודה ושומרון.
לפי ארגון כרם נבות וארגוני זכויות אדם אחרים - החוות משמשות כמוקד של פעילות אלימה שמטרתה טיהור אתני של פלסטינים.
מדינת ישראל משקיעה בחוות במימון תשתיות וגדרות, מרכיבי ביטחון מתקדמים, ואף מענקים חקלאיים.
על פי פרסום של נדב העצני ב"ישראל היום".
לקראת סוף שנת 2024 הודיע שר החקלאות אבי דיכטר על החלטתו להעניק לחוות ביהודה ושומרון מענקי מרעה, צעד שלדבריו נועד לתקן אפליה רבת־שנים ביחס לחקלאים באזור זה, וכן מסייע ליצירת רצף טריטוריאלי אסטרטגי החשוב לביטחון הלאומי של ישראל, ומהווה עתודה קריטית עבור ביטחון המזון של ישראל לקראת שנת 2050.
על פי פרסום של ישראל היום, הרמטכ"ל אייל זמיר אמר לשרת ההתיישבות אורית סטרוק: "תקימי עוד חוות ביו"ש".
בשונה ממאחזים, שהם יישובים מסודרים ומרובי תושבים, החוות החקלאיות מצומצמות יותר ומהוות מעין שלוחות קדמיות.
בחלקן מתגוררות משפחה אחת עד שלוש משפחות וכן מספר בני נוער מתנדבים, ומוקמים מספר מבנים ארעיים, ללא שירותים קהילתיים.
החוות החקלאיות מחולקות לשני סוגים עיקריים: חוות חקלאיות — המעבדות האדמה ובעלות גידולים, וחוות צאן — שבהן מכלאות צאן, מחסני מזון לבהמות, מתקני השקיה ומחלבות.
בשנת 2024 הקימו בעלי החוות את "איגוד החוות", המאגד מעל 70 בעלי חוות מכל יהודה ושומרון, ומטרתו לייצג את בעלי החוות מול רשויות המדינה, לסייע בתיאום ולהוות תמיכה כלכלית לחוות.
"קרן הגבעות" הוא ארגון נוסף המספק ציוד משמעותי וסיוע כלכלי.
על פי ד"ר יוסף כיאט מאוניברסיטת תל אביב, בעקבות התפתחות תופעת החוות נרשם גידול משמעותי של צמחייה, חיות בר כצבאים ארץ-ישראלים, צבועים, שועלים, שפנים וכן ציפורים נדירות באזור השומרון.
דו"ח של השב"כ מתאר מורכבות ביטחונית בעייתית, ביכולת של מערכת הביטחון להגן על יושבי החוות.
השב"כ מפרט את תמונת המצב הנוכחית, של התפשטות רבה של חוות חקלאיות, במטרה לתפוס קרקעות ולמנוע השתלטות של פלסטינים בפרט בשטחי C.
וחושש מהאיום הגובר כלפי החוות בתקופות של מתיחות, ועלייה בהיקף נקודות החיכוך והאלימות מול הפלסטינים במעורבות חלק מאנשי החוות.
כשמסקנת הדו"ח שראוי לבדוק בין החלופות שמשרד הביטחון יספק אבטחה מוגברת לחוות, או מניעת הקמת חוות בסמוך לאזורי החיכוך.
גורמים שונים ובהם פלסטינים וחלק מארגוני זכויות האדם מאשימים את חלק מתושבי החוות במעורבות או בעידוד של פשיעה לאומנית.
לדבריהם, חלק מהחוות משמשות בסיס להתנכלויות לאוכלוסייה פלסטינית כדי להביא לגירושה, להשתלטות על קרקעות ולמעשי אלימות.
להלן רשימה חלקית של החוות:
על שם דוד ליבי.עמיאל - הר בזקבית שאן2024דרך אברהםאלון מורה2025 בנימיןשם החווהיישוב אםהקמהתיאורהמכוךרימונים2023רימוניםרימונים2019נקראת גם "החווה של נריה"החווה של חנינאמעלה מכמשנצח הראלמבואות יריחו2023נקראת גם "החווה של מלכיאל"גאון הירדןכוכב השחר2018נקראת גם "החווה של מיכה"משכנות הראלמעלה מכמשעל שם הראל מסעוד שנהרג בפיגוע בתחנת הדלק בעלי.
על שם דוד ליבי.מגדל דודאש קודש2025דרומית מערבית למג'דל.
על שם דוד ליבי.גיבורי דודמעלה אפרים2025מזרחית לדומא.
החוליה החלשה הוא שעשועון טלוויזיה שעלה לשידור לראשונה ב בערוץ BBC Two ב-14 באוגוסט 2000, והסתיימה ב-31 במרץ 2012. בישראל שודר השעשועון המקורי בערוץ BBC פריים.
פורמט השעשועון נמכר לשידור ברחבי העולם, כאשר מדינות רבות הפיקו גרסאות משלהן של התוכנית.
זהו פורמט הטלוויזיה השני בפופולריות שלו, מאחורי "מי רוצה להיות מיליונר?", פורמט שמקורו גם בבריטניה.
את המשחק פותחים תשעה משתתפים אשר מציגים את עצמם: שם, גיל, מקצוע ומקום מגורים.
המשחק מחולק לתשעה סיבובים (כמספר המשתתפים) שמשכם הולך וקצר.
במהלך הסיבוב שואלת המנחה את המשתתפים, לפי הסדר, שאלות טריוויה.
אם משתתף אינו יודע את התשובה, הקבוצה מאבדת את כל הכסף שצברה עד כה בסיבוב זה.
חברי הקבוצה יכולים לשמור חלק מהכסף שצברו עד כה, אם יאמרו "בנק" כשמגיע תורם להישאל רק לפני שהשאלה נשאלת, אולם אז מתאפס מחדש סכום השרשרת.
אם המשתתפים מצליחים להרכיב את השרשרת עד תומה ולצבור 10,000 ש"ח לפני תום הזמן המוקצה לסיבוב, אזי הסיבוב מסתיים.
בתום כל סיבוב שולף כל משתתף שם של משתתף אחר אשר לדעתו (כביכול או שלא כביכול...) הוא "החוליה החלשה".
המשתתף נגדו הצביעו מרב המשתתפים האחרים יוצא מן המשחק.
במידה ויש שוויון קולות, החוליה החזקה בוחרת מי יצא.
מחד גיסא פועלת הקבוצה במטרה משותפת, שהיא להגדיל את קופת המשחק, אבל מאידך גיסא, כל משתתף דואג להשרדותו האישית במטרה להגיע לשלב הגמר ולקחת את הקופה.
בשלב ההמתנה להצבעת המשתתפים מודיע הקריין לצופים בבית מי מבין המשתתפים היה, בסיבוב החולף, החוליה החלשה, ומי היה החוליה החזקה.
קביעת החוליה החלשה והחזקה הוא שקלול של מספר התשובות הנכונות שנתן המשתתף באותו סיבוב, מספר התשובות השגויות והשאלות שלא ענה עליהן, וכן כמות הכסף שהכניס לקופת הקבוצה על ידי אמירת "בנק".
במידה ובהצבעת המשתתפים על החוליה החלשה יש שוויון בין שני משתתפים או יותר, המשתתף שהיה החוליה החזקה באותו סיבוב, מכריע מי מהם יצא מן המשחק.
אם הוא שותף לשוויון הוא יכול גם לשנות את ההצבעה שלו.
הסיבוב הבא מתחיל תמיד במשתתף שהיה החוליה החזקה בסיבוב הקודם, אך אם הודח, אז המשתתף שהיה החוליה החזקה אחריו מתחיל את הסיבוב הבא.
בשלב טרום הגמר, כאשר נשארים שני משתתפים, הם מתחרים בסיבוב בן דקה וחצי.
הכסף שהם צוברים בסיבוב זה מושלש ומצטרף לסכום שנצבר עד כה.
בשלב הגמר נשאלים המתחרים עשר שאלות – חמש שאלות כל אחד.
ומי שצובר יותר תשובות נכונות.
במידה ולאחר עשר שאלות נגמר המשחק בשוויון, ממשיכים בשובר שוויון עד שאחד מהם מנצח.
רק אחד מהמשתתפים יכול לקחת את הכסף וכל השאר הולכים בלי כלום.
לכן במשחק פועלים שיקולים שלעיתים אינם ענייניים, ולעיתים המשתתף בעל ידע רב באופן מופגן לעומת חברי הקבוצה, מודח מהמשחק.
כל משתתף שיוצא מן המשחק (בהכרזה של המנחה: "אתה החוליה החלשה!
שלום!") צועד את "מצעד הבושה" שבו הוא עוזב את המשחק.
לאחר מכן הוא מקבל "רגע של חסד" מצולם, שבו הוא שופך את לבו בתגובה להוצאתו.
תפקיד חשוב ומרכזי בשעשועון תופסת המנחה.
בגרסה האנגלית מילאה את התפקיד אן רובינסון.
בסוף ינואר 2002 עלתה בערוץ 10 הגרסה העברית של התוכנית, אותה הנחתה המשפטנית פנינה דבורין.
היא הייתה התוכנית היחידה ששודרה בערוץ 10 מיומו הראשון ברציפות במשך כמעט שלוש שנים.
במשך כשנה שודרה התוכנית פעמיים בשבוע ובשנה השנייה הוחלט לשדר אותה אחת לשבוע.
התוכנית זכתה לאחוזי צפייה נמוכים מאוד, 2.5% בממוצע, רחוק מאוד מההצלחה של התוכנית הבריטית.
עם זאת, שיעורי צפייה נמוכים אפיינו את כל שידורי הערוץ באותה התקופה.
באפריל 2003 ירדה התוכנית בהנחיית דבורין מהאוויר.
בינואר 2004, התפרסם כי ערוץ 10 לא שילם לחלק מהזוכים את כספי הזכייה, לאחר שנקלע לקשיים כלכליים.
החל מ-23 באוגוסט 2004 שימשה כמנחה חנה לסלאו, עד הורדת התוכנית בהמשך אותה שנה.
החומה האטלנטית היא כינוי למערך ההגנה שהקים הרייך השלישי לאורך חופי מערב אירופה בשנים 1942–1944 במהלך מלחמת העולם השנייה על מנת למנוע מבעלות הברית אפשרות פלישה לאירופה היבשתית בדרך זו.
לאחר כישלון הקרב על בריטניה החליט היטלר להפנות את מאמציו מהחזית המערבית אל עבר תכנון מבצע ברברוסה מתוך אמונה שהקרב מול ברית המועצות יוכרע במהרה.
מבצע ברברוסה לא עמד ביעדי ההכרעה ולאחר המפלה בקרב סטלינגרד היה ברור שהמלחמה בחזית המזרחית לא תוכרע תוך זמן קצר ושרוב המשאבים הצבאיים ימשיכו להישלח למזרח כדי להתמודד עם ברית המועצות.
עם הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם השנייה ב-1941, סכנת הפלישה מבריטניה לשאר אירופה הפכה ממשית.
היטלר הכיר בכך שגרמניה לא תוכל להתמודד עם מלחמה בחזית נוספת.
בעקבות הפשיטה של כוחות קומנדו בריטיים בסן-נאזר שבחבל הלואר במרץ 1942, הוא הוציא את "הנחיית הפיהרר מספר 40" ב-23 במרץ, שציוותה על הקמת ביצורים לאורך חופי מערב אירופה על מנת לעצור כל ניסיון פלישה אנגלו-אמריקאי.
ביצורים אלה נודעו בשם "החומה האטלנטית".
הוא ציווה שההגנה תהיה כל כך מסודרת והיחידות כל כך יעילות, שכל ניסיון פלישה יתנפץ לפני הנחיתה או מיד אחריה.
באוגוסט 1942 ערך היטלר דיון בהשתתפות הרייכסמיניסטר אלברט שפר (הממונה על ארגון הבנייה הנאצית, הטודט) ובכירים מפיקוד המערב.
כישלון הפשיטה על דייפ באוגוסט 1942, הודות להגנה הגרמנית בחופים, העצים אצל היטלר את האמונה בחשיבותה של החומה האטלנטית.
ככל שחלף הזמן הידרדר מצבה של גרמניה.
הרוסים התקדמו בחזית המזרחית וכדי לעצור אותם נדרשו כוח אדם ומשאבים נוספים.
היטלר האמין כי סיכול הנחיתה יהיה הגורם המכריע של המלחמה כולה, וכי אם ייכשל ניסיון הפלישה, לא ינסו בעלות הברית לפלוש שוב לעולם, ואז יוכל הוורמאכט להעביר עשרות דיוויזיות לחזית המזרח ולהטות את המצב שם לטובתו.
על תכנון ובניית החומה האטלנטית הופקד ארגון טודט, שלפני כן כבר עבד על יצירת קו זיגפריד בגבול צרפת-גרמניה בשנים 1938 - 1942. אלפי עובדי כפייה אולצו לבנות את הביצורים בחופי בלגיה וצרפת אשר לאורך תעלת למאנש.
בעיני רוחו דמיין היטלר את החומה האטלנטית כקו ביצורים אימתני לאורך כל חופי מערב וצפון אירופה.
הוא רצה 15,000 נקודות בצורות שיאוישו ב-300,000 מגנים, אך המציאות הייתה שונה בתכלית.
מרבית החופים היו מבוצרים ומאוישים בדלילות בתחילת 1944, מלבד אזור פה-דה-קאלה (שם הייתה החומה האטלנטית קרובה ביותר לתיאור התעמולה הגרמנית: מצודה בלתי חדירה).
תחת פיקודו של רומל הואץ קצב הבנייה, ונבנו בונקרים וביצורים בכל קטע חוף שהתאים אפילו במידה מועטה לנחיתה אמפיבית.
קו ההגנה הראשון מול החוף הכיל מוקשים מעוגנים בתעלה.
המכשולים ברצועת הגאות החלו במה שכונה שערים בלגיים, מבנים דמויי שער עשויים ממסגרות ברזל בגובה של כשלושה מטרים, שהוצבו במים כ-150 מטרים מקו שיא הגאות.
למבנים הוצמדו מוקשי צלחת 'טלר' (Teller), מוקשים נגד טנקים, או פגזי ארטילריה.
אחריהם, כמאה מטרים מקו שיא הגאות, נגררו קורות כבדות לתוך המים והונחו כשהן מכוונות אל הים.
במרחק שבעים מטרים מהחוף הכילה חגורת המכשולים העיקרית קיפודים צ'כיים, שנועדו לקרוע את תחתיתן של נחתות.
עד רגע הפלישה זרעו הגרמנים מיליוני מוקשים בצפון צרפת.
כדי להכביד על נחיתת כוחות מוטסים, הוצפו במים שטחים נמוכים ונזרעו מוקשים ומכשולים הרחק מעבר לקו החוף.