tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כיוון שלתחמושת יש אורך חיים מוגבל על המדף, צריכתה, בפרט בעת אימונים, נעשית בשיטת נרי"ר.
חרף זאת, תקופת רגיעה ממושכת מביאה לפסילתה לשימוש של תחמושת ישנה.
אחסון תחמושת כרוך בסיכון של התפוצצות התחמושת עקב תקלה.
לפיכך ננקטים אמצעי זהירות, ובהם אחסון התחמושת בבונקרים המיועדים לכך.
תחנת אוטובוסים מרכזית (או תחנה מרכזית, מסוף תחבורה ציבורית) הוא השם הניתן למתקן תחבורה ציבורית שבו פועלים מבחר קווי שירות שונים ומתקיימת בו פעילות נוסעים.
מסופים אלו מאגמים דרישות תפעוליות רחבות, לרבות עמדות לקליטת נוסעים והורדתם, עמדות תפעוליות לחנייה לטווח קצר ומבנה/חדר לשימוש המפעיל והנהגים ולעיתים גם עמדות מנהלתיות לחנייה לפרק זמן ממושך.
לשם כך מוקצה למתקן זה שטח מתאים הנמצא מחוץ לזכות הדרך.
ההבדל בין תחנה מרכזית למסוף אוטובוסים הוא שתחנה מרכזית מטרה היא לשמש כנקודת המוצא לקווים אל מחוץ לעיר, והיא תכלול מבנה גדול לטובת הנוסעים שיכלול תאי שירותים ומסחר לטובת הנוסעים.
בעוד שמסוף אוטובוסים הוא חניון מחוץ לזכות הדרך שהוקצה להתחלה וסיום של קווי שירות.
לא יהיו בו מבני קבע למעט מבני נהגים, וללא מבנה מקורה הכולל אופציות של מסחר לנוסעים.
כך למשל לפי הגדרה זאת, תחנה מרכזית לוד, היא בעצם מסוף.
במדינות שבהן מערכת הרכבות אינה מפותחת, ישנן תחנות מרכזיות גדולות יחסית.
התחנה המרכזית החדשה של תל אביב הייתה עד לשנת 2010 התחנה המרכזית הגדולה בעולם, בשנה זו נפתחה התחנה בניו דלהי, שנחשבת כיום לגדולה בעולם.
בעבר הרחוק, כאשר כל התחבורה התנהלה באמצעות כרכרות עם סוסים, המקום ממנו יצאה כל התחבורה הייתה הכיכר המרכזית של העיר.
בטורקיה או איראן היה בדרך כלל מבנה "חאן גדול" ששימש בתור: תחנה מרכזית לכרכרות ולעגלות או "פונדק דרכים" בו היו גם עוצרים לצד הדרך כאשר רצו להמשיך אל יעד כלשהו.
לאחר הופעת הרכבת החלו גם להקים "תחנת רכבת מרכזית" עבור רכבות בצידה האחר של העיר.
כיום המגמה היא להקים מרכזי תחבורה משולבים, הכוללים תחנת אוטובוסים מרכזית, לצד לפחות אחת מהפונקציות הבאות: תחנת רכבת, תחנת רכבת תחתית, ותחנת רכבת קלה.
תחנות מרכזיות עבור אוטובוסים הוקמו לראשונה במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 בחיפה בכיכר פלומר וירושלים בבית העמודים ברחוב יפו במרכז העיר.
במהלך שנות החמישים והשישים אגד הקימה עשרות תחנות מרכזיות ברחבי ישראל.
אלו היו מבנים פונקציונליים עם מסחר וללא מיזוג אוויר, והיו עוגן מרכזי בערים.
אך מצבם החל להדרדר החל משנות השמונים בהיעדר תחזוקה ראויה.
התחנות המרכזיות (למעט בתל אביב, ירושלים וחיפה) שימשו גם כחניוני לילה: כלומר הם היו המקום בו היו חונים האוטובוסים בלילות ובשבתות כאשר אין פעילות תח"צ שכלל גם שירותים משקיים הנדרשים לתפעול האוטובוסים, בפרט מתקני תדלוק ושטיפה לאוטובוסים.
מאז שנות התשעים שופצו ונבנו תחנות מרכזיות הכוללות הגנה ממזג האוויר.
וזאת לצד הפחתת התלות בהם, והקמת מסופים ברחבי הערים במקום תחנות מרכזיות.
תחמיץ הוא מזון למעלי גירה שעבר תסיסה על מנת לשמרו לתקופה ארוכה, לרוב לקראת החורף כאשר זמינות מזון טרי נמוכה.
התחמיץ הנפוץ בישראל הוא תחמיץ חיטה ותחמיץ תירס, המיועדים להזנת בקר לחלב.
ברפת החלב הישראלית משמש בדרך כלל תחמיץ החיטה כרכיב המזון הגס המרכזי במנת המזון של הפרות החולבות וכיוון שהוא מיוצר פעם אחת בלבד בשנה, נודעת חשיבות מרכזית לאופן ולאיכות הכנתו.
ייצור התחמיץ מתבצע במספר שלבים:
קציר בשדה – היבול נקצר כחציר, נאסף ונקצץ על ידי קומביין ללא דישה שלבסוף מעלה אותו לגובה אל תוך משאיות.
עיתוי הקציר הוא בעל השפעה מכרעת על איכות החומר.
מקובל לקצור את החיטה לפני שהגרעינים מתמלאים ומתייבשים, בעת שהגרעין נמצא במצב שבין הבשלת חלב להבשלת דונג.
הקדמת הקציר תביא לשיפור איכות החלבון ולעלייה בערך התזונתי של התחמיץ, אך תפגע בכמות היבול שתיקצר מהשדה.
אחסון – השלב השני הוא הבאת החומר לבורות גדולים שם נפרק החומר.
הירק הקצוץ נפרק בבור, ומהודק על ידי שופלים למניעת היווצרות כיסי אוויר, לעיתים בתוספת חומרים מונעי חימצון או משפרי תסיסה.
לאחר ההידוק מכסים את החומר ביריעות פלסטיות.
המטרה של תהליך זה היא למנוע נוכחות אוויר, שנחוץ לפעולתם של חיידקים מחמצנים אשר גורמים לקלקול החומר.
התססה - לאחר הכיסוי החומר עובר תהליך תסיסה אנאירובית ולאחר כשבועיים מוכן לשימוש.
הזנה - במהלך השימוש בתחמיץ חושפים כל פעם מעט חומר כדי לצמצם את החשיפה של החומר בבור שעלול להתקלקל בחשיפה לאויר.
התחמיץ יכול, בתנאי אחסון אופטימליים, להישמר למשך שנים.
במהלך התסיסה משתחררים גזים רבים וריח התחמיץ הוא אחד הריחות המייחדים את משקי החלב בישראל.
התהליך הבסיסי של הכנת תחמיץ, הוא החמצת הירק בתנאים אנאירובים (סביבה נטולת חמצן) והורדת ה-pH של הירק מ-6.5 לערך הנמוך מ-4.0. בתהליך זה ממירים סוכרים לחומצות אורגניות – בעיקר לחומצות חלב (חומצה לקטית).
תהליך ההחמצה של הירק כולל מספר שלבים:
השלב האירובי – בשלב זה המתחיל מרגע הקציר סביבת הצמח עדיין אינה נטולת חמצן ואנזימי הצמח ומיקרואוגניזם הצמודים לצמח משתמשים בסוכרים וחלבונים מהצמח לנשימה והתרבות.
תהליכים אלו שליליים כיוון שמלווים ביצירת חום ואיבוד של סוכרים וחלבונים ולכן המטרה היא לקצר שלב זה ככל האפשר.
שלב התסיסה – מרגע שנצרך כל החמצן שנלכד בין חלקיקי הירק מתחיל שלב התסיסה (כ-24 שעות לאחר סגירת הבור).
בשלב זה מתחילה תסיסה של סוכרים מסיסים בצמח על ידי מגוון חיידקים, לרוב ממשפחת אנטרובקטריה אשר עמידים לטמפרטורה הגבוהה אשר נוצרת במהלך השלב הראשון.
חיידקים אלו אשר מסוגלים לפעול ב-pH 5-7, מייצרים בעיקר חומצה אצטית וחומצה לקטית.
השלב האנאירובי – שלב זה מתחיל מרגע שה-pH יורד מ-5.0. בשלב זה חיידקים מייצרי חומצת חלב (לקטובצילים) נהפכים לדומיננטיים בתסיסה.
חיידקים אלו עמידים ל-pH נמוך ותוצר התסיסה שלהם, חומצה לקטית היא חומצה חזקה אשר יעילה בהורדת ה-pH.
כאשר ה-pH יורד מתחת ל-4.0 מפסיקה פעילות החיידקים ולמעשה התחמיץ מוכן.
תחמוצות חנקן הן תרכובות בעלות הנוסחה האמפירית הכללית NmOn, כגון N2O, NO, NO2, N2O3, N2O4 ו-N2O5. באטמוספירה, קבוצה זו כוללת בעיקר חנקן דו-חמצני (NO2).
נהוג גם להתייחס לתרכובות אלו בשם הכללי NOX.
תחמוצות חנקן מהוות גורם מזהם הנוצר ברובו בשל חמצון חנקן אטמוספירי בטמפרטורות גבוהות, למשל במהלך שרפה.
כיום, המקור העיקרי להיווצרות תחמוצות חנקן הוא שרפה של דלק במנועי בעירה פנימית כגון במנועי מכוניות, תחנות-כוח ומפעלי תעשייה.
תחמוצות החנקן מגדילות את רגישות הריאות למחלות של דרכי הנשימה.
כמו כן, ריכוזים גבוהים של תחמוצות החנקן באטמוספירה, גורמים לכאבי ראש ולגירוי של ריריות העיניים.
החל מ-15.8.1993 מחויב כל נהג שברשותו מכונית חדשה לציידה בממיר קטליטי שתפקידו להפחית את פליטת חלק מהגזים הרעילים.
"תחנה בדרך" הוא אלבום אוסף של הזמרת הישראלית ירדנה ארזי, שיצא ב-1989.
אלבום הוא למעשה האחרון בתקופת הצלחתה הגדולה של ארזי בשנות השמונים, ואחריו החליטה לפרוש לשלוש שנים מחשיפה תקשורתית.
בכך תמו ימי הזוהר שלה.
האלבום הוא אלבום אוסף, ובו גם שירי שנות החמישים בעיבודים חדשים.
את האלבום הפיק מוזיקלית אריק רודיך, והוא גם האלבום הראשון של ארזי ללא יועצה האמנותי גברי מזור שליווה אותה לאורך כל שנות הצלחתה.
את האלבום הקליטה ארזי במקביל להקלטת אלבומה "דמיון מזרחי", ובמרכזו חידושים ללהיטים כמו "שאני עמך" של אסתר עופרים, "בת הדייג" של מרים אביגל, "מול הר סיני" של להקת הנח"ל ושושנה דמארי ו"בין פרחי הגן" שארזי עצמה ביצעה במסגרת המופע "קונגרס הצחוק הציוני" בשנת 1972.
במיוחד לאלבום זה התאחדה לראשונה שלישיית שוקולד מנטה מסטיק וביצעה שני שירים, אף הם גרסאות כיסוי ללהיטי עבר: "ונצואלה" ו"נערה ממש אוצר".
לשיר "ונצואלה" הופק קליפ מיוחד.
בנוסף, ריכזה ארזי באלבום מבחר משיריה המוכרים לאורך השנים, כ"בן אדם", "היא רוקדת", "עגילי דמאר", "דרישת שלום", "יש ונדמה" ו"הכינור הנאמן", מחרוזת שירי רועים עמה הופיעה באותה התקופה, וגרסת רמיקס לשיר "מה נתת לי" שערך יזהר אשדות במיוחד להפצה בינלאומית.
שני שירים חדשים ליוו את הדיסק.
הראשון בהם "האיש מן החלום" נכתב במיוחד למצעד הפזמונים השנתי תשמ"ח, שהה במצעד 18 שבועות מהם שלושה בפסגה והגיע למקום השביעי במצעד הפזמונים השנתי תשמ"ט לצד "אלף לילה ולילה" מהאלבום דמיון מזרחי.
השני הוא "כאבים רחוקים" שיצא לרדיו ב-28 בנובמבר 1989 ושהה במצעדי הפזמונים 24 שבועות רצופים (השיר הוותיק ביותר של ארזי במצעדי הפזמונים).
במצעד הפזמונים השנתי תש"ן דורג במקום ה-12 וארזי זכתה בתואר "זמרת העשור".
ונצואלה - עם לאה לופטין ורותי הולצמן
נערה ממש אוצר - עם לאה לופטין ורותי הולצמן
אריק רודיך - מעבד מוזיקלי, מפיק ונגן קלידים
ירדנה ארזי - יועצת אמנותית
גלעד עצמון - כלי נשיפה
התחנות לבריאות המשפחה (בעבר: "התחנות לאם ולילד", או בשמן העממי "טיפת חלב") בישראל, הן מרכזים שבהם מוצעים שירותי רפואה מניעתית, בדגש על נשים בהיריון, תינוקות ופעוטות.
כ-1,000 תחנות פרוסות ברחבי המדינה.
רובן מופעלות על ידי משרד הבריאות וקופות החולים, ומיעוטן על ידי הרשויות המקומיות (כיום עיריות ירושלים ותל אביב).
מקורן של תחנות טיפת חלב בארץ הוא בשיתוף פעולה בין הסתדרות נשים עבריות לבין הדסה.
תחנה ראשונה של "טיפת חלב" הוקמה בחודש יוני בשנת 1921 בעיר העתיקה בירושלים במטרה לצמצם את תמותת התינוקות.
בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20 קיימו הארגונים פעילות שנועדה לתת לנשים מידע רפואי לגבי היריון, לידה וטיפול בילודים.
במסגרת זה הוקמו בירושלים שתי תחנות שבהן ניתן ייעוץ של רופא ואחיות.
כדי לשפר את תזונתם של תינוקות רבים, שסבלו מתזונה לקויה עקב מחסור בחלב להנקה, וכן כדי למשוך אמהות לתחנות, החלו לחלק בהן חלב לתינוקות.
מפעל הזנה זה נקרא "טיפת חלב", ובהדרגה החלו להשתמש בשם לכלל שירותי התחנה.
חלוקת העבודה בתחנות הייתה באופן שבו "הדסה" דואגת לטיפול הרפואי (והחל מינואר 1922 לניהול התחנות) והסתדרות הנשים העבריות לשירות הסוציאלי.
האחות הראשית בתחנה הייתה ברטה לנדסמן.
השם הוא תרגום מצרפתית "La Goutte de lait", מילולית "טיפת חלב" (וגם שמו העממי של פרח הגָלַנְתוּס), על שם פרויקטים דומים בצרפת ובקוויבק.
תחנת טיפת חלב הראשונה הוקמה בשנת 1894 על ידי רופא הילדים לאון-אדולף דופו (Léon-Adolphe Dufour) בעיר פקאם (Fécamp) שבצרפת.
חשיבות המפעל והצלחתו הביאו לפתיחת תחנות באזורים נוספים בארץ על ידי הסתדרות נשים עבריות, ויצו, וקופות החולים.
בחלק מהאזורים לקחו הרשויות המקומיות את המפעל תחת חסותן.
עם קום המדינה, עברה האחריות לתחנות מארגוני הנשים למשרד הבריאות; אך התחנות שהיו באחריות קופות החולים ובאחריות עיריות ירושלים ותל אביב נותרו בידיהן.
בשנת 1972 נקבע הסדר בין המדינה לרשויות המקומיות על פיו משרד הבריאות ישא בעלויות התפעול הרפואי-מקצועי של התחנות לבריאות המשפחה, בעלויות ההקמה של המבנים תשאנה הרשויות המקומיות בסיוע משרד השיכון ומפעל הפיס ובעלויות ההחזקה השוטפות (מים, חשמל, שיפוצים, גינון, ניקיון וכיוצא בזה) תשאנה הרשויות המקומיות.
עד שנת 1995 לחלק מהאוכלוסייה בישראל לא היה ביטוח בריאות.
אחת ההצדקות לקיומן הנפרד של תחנות טיפת חלב בתקופה זו הייתה להבטיח ששירותיהן יינתנו לכלל התושבים.
עם הפעלת חוק ביטוח בריאות ממלכתי, כאשר הכיסוי הביטוחי הובטח לכלל האוכלוסייה, היו אמורות התחנות לעבור לחסותן של קופות החולים.
עם זאת התנגדות ציבורית מנעה את ההעברה הזאת, והנושא נמצא בדיונים מאז.
משנת 2007 הנהיג משרד הבריאות מדיניות של צמצום מספר התחנות לבריאות המשפחה תוך ריכוז השירות לתחנות גדולות וסגירת תחנות המטפלות בפחות מ-100 ילדים בשנה.
בשנת 2022 אומץ לשימוש סולם חדש כסטנדרט לניטור התפתחות ילדי ישראל שנקרא הסולם ההתפתחותי הישראלי (THIS).
הסולם עבר הערכה של צוות מומחים ממשרד הבריאות והותאם לצורכי הניטור בטיפות החלב בישראל.
בדיקה של התפתחות התינוק על פי מדרגות ההתפתחות המקובלות על ידי ארגון הבריאות העולמי- האם התינוק או הפעוט השיג את כל אבני הדרך בהתפתחות על פי גילו, האם יש עיכוב התפתחותי כלשהו;
שקילה ומדידה – האם התינוק גדל מספיק, מבחינת משקל, גובה, והיקף הראש ביחס לשאר היונקים בני גילו ועל פי עקומות הגדילה המקובלות בארגון הבריאות העולמי;
מתן חיסונים – לאורך שנות הינקות, בהתאם לתוכנית החיסונים בארץ;
בדיקת רופא ילדים – בדיקת התפתחות על ידי רופאי ילדים המומחים להתפתחות ילדים;
ייעוץ תזונתי – ייעוץ על האכלה ותזונה לתינוקות, פעוטות וילדים במצבי שגרה ובמקרים של צורך בהעשרה תזונתית, מניעת אנמיה ועוד;
ייעוץ הנקה – ייעוץ על ידי יועצת הנקה;
ייעוץ שינה – על ידי יועצות שינה;
איתור וזיהוי אימהות בסיכון והפנייתן לגורם מטפל.
האיתור והזיהוי מתמקדים בשני תחומים עיקריים: איתור דיכאון לאחר לידה, איתור אלימות במשפחה.
בתחנות יש גם לוח מודעות המפנה למטפלות, קבוצות תמיכה, חוגים והפעלות לאמהות ותינוקות ועוד.
תחנה כוללת (TS, Total Station) היא מכשיר מדידה שמודד כיוונים (אופקיים ואנכיים) ומגיע לרמת דיוק של חלקי שניות קשת.
המכשיר חיוני בפרויקטים של בנייה ותשתית, משום שהוא מאפשר לזהות מיקום מדויק, עד כדי מילימטרים, של נקודות בשטח.
ניתן לראות לעיתים קרובות מודדים המשתמשים במכשיר על גבי חצובה באתרי בנייה, כמו גם במדידת חלקות קרקע.
יתרונו הבולט של המכשיר על פני התאודוליט והמאזנת שאותם החליף, הוא מד טווח אלקטרוני למדידת מרחקים, אפשרות להזנת נתונים בלוח מקשים, וכן שניתן לשמור בו את המדידות ולהזינן לאחר-מכן ישירות למחשב ללא שגיאות בהעתקת הנתונים.
במינוח מקצועי, מכשיר המשמש את המודדים בשלבי התכנון והבקרה של פרויקטים הנדסיים וכמו כן, למדידת רשתות טריאנגולציה, מיפוי ומדידות קדסטרליות.
טרם מהפכת המחשוב, נהוג היה להשתמש בשני מכשירים: התאודוליט והמאזנת.
שניהם אפשרו למודד ולמהנדס לאתר, באמצעות טריאנגולציה, מיקום מדויק כדי סנטימטרים על גבי המפה, כמו גם את גובה המדידה ביחס למפלס פני הים.
שני המכשירים דמו במבנה הכללי.
שניהם מוקמו על חצובה, עברו הליך פילוס (הצבת ציר החצובה בניצב לפני הים) ולעיתים הצפנה (קביעת הכיוון לצפון על שנתות במכשיר).
בשניהם ניתן היה למדוד תזוזה בסיבוב (במונחים של מעלות, דקות קשת ושניות קשת) מהמיקום הראשוני.
התחנה הכוללת מורכבת על-גבי חצובה על ידי מרכוז כפוי באמצעות הטריברך (פלס כדורי).
המכשיר ממורכז כך שימוקם במדויק מעל נקודת המדידה ולאחר מכן, המכשיר מאוזן בעזרת 'פלס שפופרת' כך שצירו האנכי יתלכד עם כיוון כוח הכבידה.
תהליך המירכוז והאיזון של מכשיר מבוצע בהתקרבויות עד שהמכשיר ממורכז ומאוזן מעל נקודת המדידה.
כדי למדוד כיוונים אנכיים או אופקיים במכשיר יש להציב בנקודת המטרה מוט (אשר גובהו ידוע מראש) ועליו ניצבת פריזמה.
באמצעות המשקפת מכוונים למרכז הפריזמה.
לאחר התלכדות עם מרכז הפריזמה נותן המכשיר קריאה אשר כוללת בתוכה את הכיוון האופקי והאנכי וכן את המרחק מן המטרה שנבדקה.
לחישוב גובה ורום הנקודות אשר אותן אנו רוצים למדוד יש לבחור מטרה שאת רומה אנו יודעים (רום = גובה פני הקרקע בנקודה) ומכאן ניתן לערוך חישובים שונים, ולחשב את רום שאר הנקודות.
תחנה כוללת היא המכשיר המתקדם ביותר כיום לביצוע מדידות.
תחמוצת טנטלום היא תרכובת כימית אי-אורגנית בעלת הנוסחה הכימית Ta2O5. התחמוצת היא מוצק לבן שאינו מסיס כלל.
ניתן לפרק את התחמוצת באמצעות בסיסים חזקים ובאמצעות חומצה הידרופלואורית.
תחמוצת טנטלום היא תחמוצת אינרטית בעלת מקדם שבירה גבוה ומקדם בליעה אופטי נמוך, שהופכים אותה לשימושית עבור ציפויים שונים.
בטבע התחמוצת מופיעה במינרלים טנטלייט וקולומבייט (קולומביום הוא שם שיצא משימוש ליסוד ניוביום).
תערובת של שני מינרלים אלה מכונה קולטן.
בזכות המקדם הדיאלקטרי הגבוה (כ-25) ופער האנרגיה הגדול יחסית (3.8-5.3 אלקטרון וולט) תחמוצת הטנטלום שימושית כחומר הדיאלקטרי בקבלים.
קבלים אלה, המכונים לעיתים "קבלי טנטלום", משמשים באלקטרוניקה בתעשיית הרכב, בטלפונים סלולריים ועוד.
אותן תכונות הופכות את תחמוצת הטנטלום לאטרקטיבית גם בקבלים במיקרואלקטרוניקה.
בשנות התשעים תחמוצת הטנטלום נחקרה באינטנסיביות בתור תחליף אפשרי לתחמוצת סיליקון המשמשת כתחמוצת השער בהתקני MOSFET.,
למרות שהמקדם הדיאלקטרי ופער האנרגיה מתאימים ליישומים כאלה, מבנה הפסים של התחמוצת פוסל אותה.
בפרט, פס ההולכה של התחמוצת קרוב מידי לפס ההולכה של סיליקון (פחות מחצי אלקטרון וולט) מה שמונע מהתחמוצת לחסום מעבר של אלקטרונים מהסיליקון לתוכה.
למרות שאינה מתאימה להתקני MOSFET על סיליקון, תכונותיה מאפשרות שימושים בקבלי "מתכת-מבודד-מתכת" (MIM), ומחקרים הצביעו גם על אפליקציות בתוך השכבה לכליאת המטען בזיכרונות פלאש., לאחרונה, תחמוצת טנטלום מושכת עניין באקדמיהובתעשייה עבור התקני זיכרון מסוג resistive switching.
תחמוצת הפניום, המכונה גם הפניה, היא תרכובת כימית אי-אורגנית בעלת הנוסחה הכימית HfO2. התחמוצת היא מוצק חסר צבע שאינו מסיס כלל.
תחמוצת הפניום היא אחת הצורות היציבות והנפוצות ביותר של היסוד הפניום.
התחמוצת היא מבודד בעל פער אנרגיה של 5.3-5.7 אלקטרון וולט.
תחמוצת הפניום היא מוצק אינרטי למדי, אולם היא מגיבה עם חומצות חזקות כגון חומצה גופרתית מרוכזת, ויכולה להגיב גם עם בסיסים חזקים.
התחמוצת מתמוססת באיטיות בחומצה הידרופלואורית.
תחמוצת הפניום נמצאה בניסויים במספר מבנים גבישיים, ובהם מבנה קובי, טטרגונלי, מונוקליני ואורתורומבי.
שכבות דקות של הפניום, בדרך כלל בעובי של ננומטרים בודדים, המשמשות במספר התקני מיקרואלקטרוניקה מודרניים , הן לעיתים קרובות בעלות מבנה אמורפי.
בגלל יתרונות אפשריים של המבנה האמורפי, לעיתים מסגסגים את תחמוצת ההפניום עם תחמוצת סיליקון או תחמוצת אלומיניום על מנת להעלות את טמפרטורת ההתגבשות של החומר.
אחרי למעלה מעשור של מחקר אינטנסיבי באקדמיה ובתעשייה, בשנת 2007 הוציאה יצרנית המעבדים אינטל את המעבדים הראשונים הכוללים תחמוצת המבוססת על הפניום כמבודד השער של הטרנזיסטור, בדור ה-45 ננומטר.
מדובר בדור הראשון של מבודדי השער המכונים high-k dielectrics, או חומרים דיאלקטריים בעלי מקדם גבוה.
חומרים אלה החליפו את תחמוצת הסיליקון אשר שימשה כמבודד השער מאז הימים הראשונים של טרנזיסטורי ה-MOSFET.
החלפת תחמוצת הסיליקון יצרה אתגרים רבים, במיוחד בתחומי הנדסת חומרים, והיא נועדה על מנת לאפשר להמשיך במגמת המזעור של ההתקנים, או בשמה הפופולרי חוק מור.
המקדם הדיאלקטרי של תחמוצת ההפניום הוא 4-6 פעמים גבוה יותר מזה של תחמוצת הסיליקון אותה החליף, והערך המדויק תלוי בעיקר במבנה הגבישי ובהרכב הכימי של התחמוצת.
השיטה הנפוצה ביותר לגידול שכבות דקות של תחמוצת הפניום היא Atomic Layer Deposition, אולם ניתן לגדל את התחמוצת גם באמצעות שיטות כגון MOCVD, נידוף באמצעות קרן אלקטרונים, ו-reactive sputtering.
שינויים קטנים בפרמטרים של גידול התחמוצת יכולים להביא לשינויים ניכרים בריכוז הפגמים, הזיהומים, ההרכב והמבנה הגבישי, ובכך להשפיע בצורה משמעותית על התכונות החשמליות של התחמוצת.
תחמוצת הפניום מתאימה לשימוש גם כשכבה המבודדת בזיכרונות פלאש.
לאחרונה תחמוצות הפניום מושכות עניין גם ביישומים של זכרונות מסוג resistive switching.
ביישומים אלה משתמשים לפעמים בתחמוצות עם פגמים כגון היעדרויות חמצן.
תחמוצת הפניום שימושית גם בקבלי מיקרואלקטרוניקה מסוג מתכת-מבודד-מתכת (MIM), וזאת בעיקר בזכות המקדם הדיאלקטרי הגבוה, פער האנרגיה המתאים וההתאמה לתהליכי הייצור.
תחמוצת הפניום משמשת גם בציפויים אופטיים, וגם ביישומים מיוחדים של בידוד תרמי, כמו למשל בצמדים תרמיים היכולים להגיע לטמפ' של 2500 מעלות צלזיוס.
תחמסיים (שם מדעי: Caprimulgidae) הם משפחה של עופות מסדרת התחמסאים, עופות שפעילים בעיקר בלילה וצדים אז פרפרים, עשים ויתושים שונים.
מקור קטן אך פה גדול ועיניים גדולות - מותאמות לראייה לילית
רגליים קצרות ואברות תעופה רחבות בכנפיים ובזנב
פעילות וציד חרקים בעיקר בלילה
יכולת הסוואה כשהם על הקרקע.
צבעם מתמזג עם הסביבה ושעיניהם עצומות, הם נראים כמו חלק מהענף או מהקרקע.
תחמס (Caprimulgus) - בו 40 מינים.
מין יחיד תחמס הצווארון (Gactornis enarratus).
מין יחיד תחמס חום (Veles binotatus).
תחמסון מצוי (שם מדעי: Nyctibius griseus) הוא מין של עוף טרופי ממשפחת התחמסוניים (Nyctibiidae) שבסדרת התחמסאים החי באמריקה הלטינית ואמריקה הדרומית.
התחמסון ידוע בהסוואתו ודמיונו לגזע עץ מה שמציל אותו מטורפים.
מצוי ביערות טרופיים וסוואנות מניקרגואה ועד צפון ארגנטינה ואורוגוואי ונפוץ ביותר בג'ונגלים של האמזונאס, אך מסתגל גם לאזורים חמים ויבשים יותר וכן לקרים מעט יותר.
אורכו 33–38 ס"מ והוא משתלב בצבעו וצורתו בענף עליו הוא יושב.
המקור שלו חסר את הזיפים שיש לשאר התחמסים, אך הוא בעל עפעפיים גדולות העוזרות לו לסגור את עיניו הכתומות עזות, בשעת סכנה וגופו האפור-חום בצבעי קליפה נראה כחלק מהענף כך.
הוא לא אמיץ ביותר וכשיצור שלא רואה אותו מתקרב למרחק קטן ממנו הוא יעוף.
ההסוואה עוזרת לו גם לציד חרקים קטנים שאינם רואים אותו והוא פוער את פיו וטורף אותם.
התחמסון הוא יצור ליילי שאיננו פעיל כל כך ביום.
הנקבה מטילה בעונת הרבייה על ענף בדרך כלל ביצה אחת ולעיתים נדירות שתי ביצים.
תחמסונים אוסטרליים (שם מדעי: Aegothelidae) היא משפחה של עופות דמויי תחמסים החיים ביערות הגשם באוסטרליה, באי גינאה החדשה ובאיים סביבם.
ובתוכה סוג יחיד - תחמסון אוסטרלי (Aegotheles) בו 10 מינים.
הם נחשבים לחלק מסדרת התחמסאים כשמיונים אחרים מסווגים אותם לסדרה בפנים עצמם - תחמסונים אוסטרליים (Aegotheliformes).
התחמסונים האוסטרליים הם קרובים רחוקים של התחמסאים ושל הסיסאים והקוליבראים והם בעלי גוף גדול עם מקור קצר חזק ומעוקל מעט, עיניים גדולות ונוצות אפורות שיכולות להתמזג ברקע.
התחמסונים הם פעילי לילה שניזונים מחרקים מעופפים וביום נחים בקינם.
תחמוצת ברזל היא תרכובת כימית המורכבת מברזל וחמצן.
בסך הכל מוכרות 16 תחמוצות ברזל והידרוקסידים.
תחמוצות ברזל נפוצות בטבע, ומשמשת בתפקיד חשוב בתהליכים גאולוגים וביולוגים רבים, ונמצאות בשימוש נרחב בבני האדם.
לדוגמה בעפרת ברזל, פיגמנט, זרז, תרמיט והמוגלובין.
חלודה נוצרת מתחמוצת ברזל (III).
תחמוצות ברזל משמשות כפיגמנט זול, עמיד כציפוי ובבטון צבעוני.
הצבעים הזמינים הם לרוב בטווח של צהוב, כתום, אדום, חום ושחור.
כאשר משתמשים בתחמוצות ברזל כצבע מאכל, הן מיוצגות באמצעות E172.
תחמוצת המגנזיום (מגנזיום אוקסיד), המכונה גם פֵּרִיקְלָס היא תרכובת כימית אי-אורגנית בעלת הנוסחה הכימית MgO, שאינה בעלת יכולת הולכה חשמלית.
תחמוצת המגנזיום משמשת כחומר גלם לייצור לְבֵנִים חסינות אש, הנחוצות במיוחד בתחומי תעשיית הפלדה לשם בניית כורים עמידים.
תחמוצת המגנזיום מיוצרת במפעל פריקלאס ים המלח שבמישור רותם.
תחמסוניים (שם מדעי: Nyctibiidae) הם משפחה של עופות מסדרת התחמסאים ובהם סוג יחיד - תחמסון (Nyctibius) ובו שבעה מינים.
התחמסוניים חיים באמריקה הדרומית והמרכזית ביערות הגשם והם דומים להפליא לענף של עץ כשהם משתמשים בהסוואה הטובה שלהם.
בני משפחה זו דומים לתחמסיים, אך חסרים את זיפי השערות סביב המקור והם בעלי גוף צר, מקור מוארך הדומה לעלה ועפעפיים כבדים.
הם נחים במשך היום בצמוד לענף וברגע סכנה נצמדים ככל האפשר לעץ, מסתמכים על הסוואתם הטובה וסוגרים את עיניהם.
הם מתעופפים ובורחים רק כמוצא אחרון, דבר שעשוי מאוד להפתיע את פולש שלא הבחין בעוף.
תחמס נובי (שם מדעי: Caprimulgus nubicus) הוא עוף לילי קטן ממשפחת התחמסיים.
הוא דומה לבן משפחתו, תחמס מצרי, אך קטן ממנו.
הוא הקטן בתחמסי ישראל ומשקלו כ-50 גרם.
תחמס נובי מצוי בדרום חצי האי ערב ובמדינות צפון מזרח אפריקה כמו קניה, אתיופיה וסודאן.
בישראל היה מצוי בעבר בכל המלחות לאורך השבר הסורי אפריקאי, אולם נעלם ממקומות אלו עם פיתוח החקלאות והיעלמות המלחות.
כיום הוא מצוי רק במלחת סדום בדרום ים המלח.
פיתוח אזור המלחה ופעולה נרחבת של פינוי מוקשים במקום מעמידה את קיומו בישראל בסכנת הכחדה חמורה.
בשנים האחרונות חזרו זוגות בודדים לקנן במלחת חצבה ובמלחת אילת.
בעולם מצב השימור שלו הוא ללא חשש.
תחנה אחת-עשרה () הוא הרומן הרביעי של הסופרת הקנדית אמילי סנט ג'ון מנדל, זוכה פרס ארתור סי קלארק לשנת 2015. יצא לאור בעברית בהוצאת בבל בשנת 2017, בתרגומה של שרון פרמינגר.
עלילת המשנה של הספר עוקבת אחרי אנשים שונים בחייו של שחקן הקולנוע והתיאטרון הנערץ ארתור ליאנדר, אשר מת ממגפה קטסטרופלית שמכחידה את מרבית האנושות תוך ימים ספורים.
אשתו הראשונה של ליאנדר, מירנדה, כתבה לפני פרוץ המגפה קומיקס מדע בדיוני בשם "תחנה אחת עשרה", שגיבוריו גרים על תחנת חלל מרוחקת ומנסים לחזור לכדור הארץ.
קומיקס זה, וחלק מהאנשים שסבבו את ליאנדר, מניעים את העלילה הראשית של הספר, המתרחשת עשרים שנה לאחר פרוץ המגפה, בארצות הברית פוסט אפוקליפטית שהתדרדרה למערב פרוע נטול טכנולוגיה ונטול שלטון מרכזי.
בין גיבורי עלילה זו, אנשי "הסימפוניה הנודדת", להקה נודדת של שחקנים ונגנים, אשר נדים במסלול דו-שנתי באזור הימות הגדולות, מופיעים בעיירות השונות, ובכך מחזירים משהו מהתרבות לעיירות קשות היום.
אף שלרב מסווגים את הספר כספר מדע בדיוני, מנדל עצמה כתבה שהיא אינה רואה בו מדע בדיוני.
הספר הוא רומן פוסט אפוקליפטי אך אין בו מרכיבי מדע, קיים או בדיוני.
מיני-סדרה המבוססת על הספר עלתה ב-HBO Max.
בסדרה מככבת מקנזי דייוויס בתפקיד קירסטן.
תחמס אירופי (שם מדעי: Caprimulgus europaeus) הוא מין של עוף לילי ממשפחת התחמסיים החי באירופה, אסיה ואפריקה ומגיע גם לישראל.
לתחמסים אלה ולקרוביהם בסוג תחמס יש זיפים קשים סביב המקור, כנפיים ארוכות וצרות, אצבע אמצעית משוננת דמוית מסרק ודוגמת נוצות מנומרת, המסייעת להסוואה.
לזכרים ולפעמים גם לנקבות יש כתמים לבנים על הכנפיים והזנב המכונים "איתותים".
תיעוד המאובנים לקוי, אך סביר להניח שתת-המינים התמיינו כאשר הטמפרטורה העולמית עלתה במהלך 10,000 השנים האחרונות.
ישנם שישה תת-מינים מוכרים, המפגינים גרדיאנט קל של שינוי: באזור המזרחי הגודל הממוצע קטן יותר, הניצוי בהיר יותר ולזכרים איתותים לבנים גדולים יותר.
באזורי החפיפה בין תת-המינים קיימים מופעי ביניים.
התחמס האירופי ניזון ממגוון נרחב של חרקים מעופפים, אותם הוא תופס בשעת מעופו, לעיתים קרובות ממעוף קצר מענף.
התחמס מסתמך על חוש הראייה בשעת הציד, על ידי זיהוי צל הטרף מול שמי הלילה.
עיניי התחמס גדולות יחסית ובעלות שכבה מחזירת אור אשר משפרת את ראיית הלילה.
נראה שהתחמס לא מסתמך על חוש השמיעה באיתור טרף ואינו משתמש באקולוקציה.
התחמס שותה ומתרחץ תוך כדי תעופה.
אף על פי שהתחמס האירופי חשוף לטפילים ולטריפה, האיומים העיקריים על הישרדות המין הם אובדן בית גידול, הפרעה וירידה בכמות הטרף עקב שימוש בחומרי הדברה.
על אף הירידה בכמות האוכלוסייה, מסווג המין על ידי IUCN כ"ללא חשש", בשל מספר הפריטים הגדול ואתרי רבייה נרחבים.
תחנה 19 היא סדרת דרמת פעולה המשכית אמריקאית על תחנת כיבוי אש, שנוצרה עבור רשת ABC על ידי סטייסי מקי.
מקי, שונדה ריימס ובטסי בירס משמשות כמפיקות בפועל של הסדרה, שהיא סדרת הבת השנייה שנוצרה לסדרה המקורית "האנטומיה של גריי".
עלילת הסדרה מתרחשת בסיאטל, והיא מתמקדת בחייהם של לוחמי ולוחמות האש בתחנה כיבוי האש 19 בסיאטל.
הסדרה מופקת על ידי חברת ההפקות שונדלנד ואולפני ABC.
בסדרה מככבים ג'יינה לי אורטיז, ג'ייסון ג'ורג', גריי דיימון, בארט דוס, אלברטו פרצה, ג'יי היידן, אוקיריאטה אונאודואן, דניאל סברה ומיגל סנדובל.
במאי 2017 הוזמנה העונה הראשונה של הסדרה על ידי ABC.
אורטיז לוהקה ביולי 2017 והליהוק כולו הסתיים באוקטובר.
הסדרה צולמה בעיקר בלוס אנג'לס.
בשנת 2022 חודשה הסדרה לעונה שישית.
בדצמבר 2023, פורסם כי הסדרה צפויה להסתיים בעונתה השביעית.
בישראל נכון להיום הסדרה זמינה במלואה בשירות הסטרימינג דיסני+.
הסדרה עוקבת אחר קבוצה של צוותי כיבוי גיבורים של מכבי האש בסיאטל בתחנה 19 מהקפטן במורד הדרגות ועד למגויס החדש בחייהם האישיים והמקצועיים.
אנדראה (אנדי) הררה – ג'יינה לי אורטיז
מיה בישופ – דניאל סברה
קארינה דה לוקה – סטפניה ספמפינאטו
בן וורן – ג'ייסון ג'ורג'
ג'ק גיבסון – גריי דיימון
טראוויס מונטגומרי – ג'יי היידן
ויקטוריה (ויק) יוז – בארט דוס
דין מילר – אוקיירייטה אונאודואן
פרואיט הררה – מיגל סנדובל
ראין טאנר – אלברטו פריצה
רוברט סליוואן – בוריס קודג'ו
לוקאס ריפלי – ברט טאקר
אמט דיקסון – לאקלן ביוקנן
ראיין טאנר – אלברטו פרצה
בסדרה גם מופיעות דמויות מסדרת המקור "האנטומיה של גריי", כגון: אלן פומפאו, צ'נדרה וילסון, קלי מקרירי, קתרינה סקורסון, ג'סי ויליאמס, ניקו טרהו ועוד.
שנהפרסקטגוריהמועמד/יםתוצאהמקור2024פרס התקשורת של הליגה ההומו-לסבית נגד השמצהסדרת הדרמה הטובה ביותרתחנה 19
תחמס אמריקאי (שם מדעי: Chordeiles minor) הוא מין עוף לילי ממשפחת התחמסיים החי בכל רחבי אמריקה הצפונית, ובחורף נודד דרומה לעבר קו המשווה ואף לאמריקה הדרומית.
הוא בעל פלומה עבה אפורה מנוקדת בשחור המעניקה לו הסוואה יעילה בין גזעי העצים.
תוחלת חייו מגיעה ל-4–5 שנים בטבע.
לתחמס ראש גדול עם מקור קטן, אך לסת רחבה.
הוא בעל עיניים גדולות בעלי תאורת לילה.
הכנפיים מחודדות והזנב מפוצל בקצהו.
מין זה הוא היחידי במשפחתו החי בחלקים הצפוניים של אמריקה הצפונית, ובחורפים הוא נודד דרומה עד לקו המשווה ואף לאמריקה הדרומית.
התחמסים חיים בכל מקום חיות לרבות ביערות, ביצות, ערבות, פרריות, סוואנות ואף במדבריות ובקרבת החוף.
להקות של תחמסים מעופפים יחדיו מעל הערים כאשר יש שפע של חרקים.
השערת העבר כי התחמסים נוהגים להיכנס לתרדמת חורף התבררה כשגויה.
תחמס (שם מדעי: Caprimulgus) הוא סוג של עופות ממשפחת התחמסיים.
בני סוג זה הם עופות קטנים בעלי הסוואה טובה בה הם מידמים לענפים כשעיניהם עצומות וכנפיהם וזנבם צמודים לגזע.
הם פעילים בעיקר בשעות הלילה או בשעות בין הערביים.
התחמסים ניזונים בעיקר מחרקים מעופפים שונים אותם הם בולעים בתעופה.
תחמושת צליפה היא תחמושת מסוג כדור שנועדה לצליפה.
התחמושת מתוכננת ומיוצרת בקפדנות כדי למצות את מלוא פוטנציאל הדיוק של מערכת נשק צלפים ולהשיג ביצועים מיטביים.
תחמושת הצליפה מיוצרת בסטנדרטיים קפדנים במיוחד, הרבה מעבר לתחמושת הרגילה, על מנת להבטיח אחידות בכדורים (כגון בכמות אבש"ש בתרמיל ומשקל הקליע) ובביצועים הבליסטיים.
לעיתים במהלך התכנון וייצור התחמושת נעשית אופטימיזציה של התחמושת לרובה צלפים מדגם מסוים (כגון זה הנפוץ בשימוש הצבא של המדינה המייצרת את התחמושת) או מספר דגמים נפוצים.
לעיתים קרובות, החלק האחורי של הקליע מעוצב בתצורת "ירכתי ספינה" (boat-tail) בו הקצה צר יותר משאר הקליע כדי לשפר את האווירודינמיות של הקליע ולהקטין את הגרר של האוויר.
מבחינת המשתמשים בפועל – כלומר צלפים והגופים המפעילים אותם (לרוב צבא או משטרה) – כדי להבטיח דיוק מרבי, נבחרים כדורים וקליעים המתאימים במיוחד לדגם הספציפי של רובה הצלפים שבשימוש.
אלה נבחרים אחרי מטווחי ניסוי ובדיקה בהם בודקים עם איזה תחמושת (סוג, משקל ויצרן) משיג הרובה את המקבצים הטובים ביותר.
בחלק מרובי הצלפים, כגון אלו בקליבר 7.62x51 מ"מ נאט"ו ו-12.7x99 מ"מ נאט"ו, ניתן להשתמש גם בתחמושת רגילה במצב חירום (כאשר אוזלת תחמושת הצליפה) אך הדבר בא במחיר של ירידה בדיוק.
תחמושת צבאית רגילה: מיוצרת בפס ייצור המוני, ולרוב נועדה לרובים רגילים ולא למטרות צליפה.
עם זאת, מטעמים מעשיים (היא זולה ומשמשת כלי ירייה אחרים בכמויות גדולות) נעשה בה גם שימוש לצליפה צבאית (למשל, כאשר אוזלת לצלף תחמושת הצליפה הייעודית).
תחמושת צליפה צבאית: תחמושת ברמת ביניים בין התחמושת הרגילה לתחמושת ברמת Match, גם היא מיוצרת בפס ייצור המוני אך בסטנדרטיים קפדניים יותר ובתכנון אווירודינמי כדי לשפר את דיוק וטווח הירי.
תחמושת צליפה צבאית איכותית מגיעה לביצועים הקרובים לאלו של תחמושת Match.
דוגמה לתחמושת כזאת היא ה-M118LR בקליבר 7.62x51 מ"מ נאט"ו.
תחמושת Match: תחמושת צליפה ברמה גבוהה ביותר, שמתאימה גם לתחרויות קליעה אולימפיות (מכאן השם Match) בהן נדרש דיוק של 0.3 דקת קשת ומטה.
תחמושת זו יקרה באופן ניכר מתחמושת צליפה צבאית וביצועיה טובים יותר.
אף על פי שייעודה המקורי הוא צליפה ספורטיבית, היא משמשת גם צלפים של כוחות מיוחדים ויחידות השתלטות ולוחמה בטרור.
תחמושת מותאמת-אישית (Custom Handloads): תחמושת שמיוצרת באופן ידני ובמיוחד עבור רובה צלפים מסוים (לעיתים לא רק הדגם אלא עבור רובה ספציפי) ובשל כך היא מספקת את הביצועים הטובים ביותר.
עם זאת, שימוש בתחמושת כזאת לצורכי צליפה צבאית הוא בלתי-מעשי.
דיוק: תלוי באיכות התחמושת ובאחידותה, פרמטר זה מודד את יכולת הקביצה של מערכת נשק צלפים באמצעות הפיזור הזוויתי של הפגיעות של מספר יריות לעבר אותה נקודה ("מקבץ").
פרמטר זה נמדד בדקות קשת (MOA) וכל שמספר זה נמוך יותר הדיוק גבוה יותר.
טווח ירי (אפקטיבי מרבי): הטווח המרבי בו הקליע עדיין יעיל (מבחינת דיוק סביר וגרימת נזק).
מהירות לוע: המהירות של הקליע בעת שהוא עוזב את הקנה, משפיע על ביצועיו הבליסטיים וטווח הירי המרבי.
אנרגיית לוע: האנרגיה (מסה כפול מהירות בריבוע חלקי 2) של הקליע בעת שהוא עוזב את הקנה, משפיעה על כושר החדירה וגרימת הנזק בעת הפגיעה במטרה.
קשת בליסטית: מידע המתאר את המסלול הבליסטי של הקליע אחרי שעזב את הקנה.
הוא כולל מידע כמה הקשת שטוחה ובכמה הקליע מאבד גובה ככל שהוא נע רחוק יותר.
קצב איבוד גובה (drop rate): הקצב בו הקליע מאבד גובה ו"נופל".
נמדד לרוב ביחס למרחק שהקליע עובר ולפעמים ביחס לזמן המעוף.
ידיעת פרמטר זה חשובה לצלפים שכן הם משתמשים בו לפצות בכיוון ("הגבהה") בעת ירי לטווח רחוק.
גרר: הגרר הוא כוח החיכוך של האוויר עם הקליע שמפחית את מהירותו בעת המעוף עם אפקט מצטבר ככל שהמרחק גדל.
ככל שהגרר גדול יותר כך המהירות והעוצמה של הקליע פוחתים מהר יותר, דבר המקטין את הטווח האפקטיבי ועוצמת הפגיעה.
תחמושת צליפה מתוכננת להפחית את הגרר כדי לשפר ביצועים.
להלן השוואה של דיוק רובי צלפים כתלות באיכות התחמושת.
שלושת הרובים הם בקליבר 7.62x51 מ"מ נאט"ו.
הדיוק נתון ביחידות דקת קשת (שמייצג את הפיזור הזוויתי המקסימלי במקבץ יריות), ככל שמספר זה נמוך יותר כך הדיוק טוב יותר.
הערה: מקורות לנתונים בטבלה ניתן למצוא בערכים על כל רובה.
בין היצרנים של תחמושת צליפה ניתן למצוא את Federal, Black Hills Ammunition, Hornady, HSM, American Eagle, Nammo-Talley, Winchester, Barrett ומפעל "יצחק" של התעשייה הצבאית לישראל (IMI, כיום אלביט מערכות יבשה).
תחליפי חומצות אמינו הן תרכובות מלאכותיות שמהוות תחליף מבני למולקולות RNA וDNA במחקרי ביולוגיה מולקולרית ורפואה.
בעוד חומצות גרעין שאנו מוצאים בטבע מורכבות מבסיס חנקני (המבדיל בין נוקלאוטידים שונים), חד סוכרים (ריבוז או דאוקסיריבוז, עבור רנ"א או דנ"א, בהתאמה), וקבוצות פוספאט תחליפים יכולים לבוא עם שינויים בכל אחד משלושת המרכיבים.
במאי 2014 הצליחו החוקרים לשלב שני נוקלאוטידים מלאכותיים לתוך חומצות אמינו ולשכפל את הבקטריה שנשא אותן 24 דורות.
תחמס מצרי (שם מדעי: Caprimulgus aegyptius) הוא מין של עוף לילי ממשפחת התחמסיים, החי בצפון אפריקה ובמזרח התיכון, לרבות בישראל והוא קרוב למין תחמס נובי.
תחמס זה מגיע לאורך ממוצע של 25 סנטימטרים, עם מוטת כנפיים של 55 סנטימטרים.
התחמס בעל הסוואה יעילה מאוד ונוצותיו צהובות ואפורות-בהירות מסורטטות, בגוונים המשתלבים ביעילות בנוף מדברי של חול וחצץ.
הוא בעל כנפיים ארוכות וזנב מאורך, מעט יותר כהה משאר הגוף.
הוא בעל ראש גדול, מפתח מקור רחב ועפעפיים גדולים, איתם הוא יכול לעצום את עיניו כדי למנוע זיהוי מטורפים.
שני הזוויגים דומים בגודלם ומראם, כשהזכרים מעט יותר חיוורים.
הוא חי בטבע בצפון אפריקה, חצי האי ערב ושאר המזרח התיכון ומגיע מזרחה עד אפגניסטן.
לעיתים נדירות ביותר נצפה גם באירופה.
התחמס מתאים לסביבה יבשה כמו מדבר או ערבה צחיחה מעוטרת בשיחים או עצים בודדים.
בסודאן, הוא מצוי גם באזורי ערבה לחה יותר סביב העשבים.
לרוב הוא ייראה בקרבת מקווי מים החיוניים לקיומו.
התחמס יוצא לציד בלילה, או בשעות בין הערביים והוא טורף חרקים שהוא תופס במעופו, בעיקר פרפרים, עשים וחגבים.
לאחר עשרות שנים בהן האמינו שהתחמס המצרי נכחד בישראל, הוא התגלה בשנת 2022 בצפון ים המלח.
הסתבר שבשעות היום הוא שוהה בשטח נטול צל וחם מאוד (אף מעל 50 מעלות צלזיוס), שכנראה נדירים בו הטורפים.
נקבת התחמס לא בונה קן.
היא מטילה 2 ביצים בנקרות סלעים טבעיים או על הקרקע.
הסוואתה עוזרת לטשטש את מיקום הביצים, המסוות גם הן.
תחנה אחת-עשרה היא מיני-סדרה מדע בדיונית פוסט-אפוקליפטית אמריקאית המבוססת על הרומן באותו שם משנת 2014 מאת אמילי סנט ג'ון מנדל.
הסדרה עלתה לשידור בשירות HBO Max ב-16 בדצמבר 2021.
בעקבות התפרצות מגפת שפעת המוחקת את מרבית אוכלוסיית העולם, נוצרים תנאים חדשים לגמרי של מחייה עבור חבורת שורדים.
נבהאן ריזוואן בתפקיד פרנק צ'ודהארי
מטילדה לולר בתפקיד קירסטן הצעירה
גאל גרסיה ברנאל בתפקיד ארתור
דניאל דדויילר בתפקיד מירנדה קרול
ב-25 ביוני 2019 הוזמנה הסדרה על ידי שירות הסטרימינג HBO Max.
פטריק סומרוויל אמור היה לכתוב את הסדרה, בבימויו של הירו מוראי.
שניהם שימשו גם כמפיקים בפועל.
באוקטובר 2019 לוהקו מקנזי דייוויס, הימש פאטל ודייוויד וילמוט לככב בסדרה.
מטילדה לולר הצטרפה בנובמבר 2019. בינואר 2020, גאל גרסיה ברנאל לוהק לתפקיד משני.
בפברואר 2020 הצטרפה דניאל דדויילר לצוות השחקנים כשנבהאן ריזוואן ופיליפין ולג' הצטרפו לצוות במרץ 2020.
הצילומים החלו בשיקגו בינואר 2020. בעקבות מגפת הקורונה, ביום 1 בפברואר 2021 הועברו הצילומים למיסיסוגה בקנדה.
הצילומים הסתיימו ב-9 ביולי 2021.
תחנאות הוא יישוב וקומונה כפרית למרגלות הרי האטלס הגבוהים במרוקו.
הוא נמצא בפרובינציית אלחוז (الحوز) שבמחוז מרקש-אספי, כ-35 קילומטר דרומית למרקש.
בשנת 2004 חיו בתחום המוניציפלי של תחנאות 29,562 תושבים, מתוכם 6,585 במרכז הכפר ו-22,977 בפזורה הכפרית שסביבו.
היישוב נמצא על ואדי ריראיה (غيغاية), יובל של התאנסיפת, בגובה של כ-1,000 מטר מעל פני הים.
האקלים באזור הוא צחיח למחצה.
כמות המים בוואדי היא הגבוהה ביותר בעונת הפשרת השלגים, מרץ–מאי.
בחודשים אפריל ומאי ספיקתו מגיעה לכ-3.25 מ"ק לשנייה בממוצע, והיא יורדת בהדרגה לאחר מכן לפחות מחצי מ"ק בשנייה בחודשים אוגוסט וספטמבר.
מרבית האוכלוסייה בתחנאות היא ברברית.
עד 1964 הייתה במקום קהילה יהודית, ובמקום יש בית עלמין יהודי.
מאמר אתנוגרפי משנת 1979 תיאר את השוק שבמרכז הכפר כאזור מלבני, מוקף חומת לבנים, ובו מסחר במוצרי צריכה ומלאכה, שמתנהל באוהלים.
השוק פעיל גם כיום, בימי שלישי.
מאז שנת 2000, פועל בכפר סטודיו, גלריה ובית הארחה לאמנים "אל-מקאם", יוזמה של האמן המרוקאי מוחמד מורביתי.
ב-2015 נוסד ליד הכפר בית יתומים, שבו כ-170 ילדים, בעזרת תרומה של הנדבן השווייצרי הנסיורג הובר.
תחמס נפוץ (שם מדעי: Phalaenoptilus nuttallii) הוא מין של עוף ממשפחת התחמסיים, אשר חי במערב אמריקה הצפונית שלאורך קנדה מקולומביה הבריטית ודרום-מזרח אלברטה, דרך מערב ארצות הברית ועד לצפון מקסיקו.
זהו מין יחידי בסוג Phalaenoptilus ומהקטנים שבתחמסי אמריקה.
תחמס זה קטן יחסית, באורך של כ-18 סנטימטרים, עם מוטת כנפיים של 30 ס"מ והוא מגיע למשקל 36 עד 58 גרם בקירוב.
התחמס בעל נוצות אפורות-שחורות עם נוצות זנב שחורות בעלות קצוות לבנים.
הכנפיים ארוכות ביחס לשאר הגוף והראש גדול בעל מקור קצר ביותר.
כמו שאר התחמסים הוא מותאם לפעילות לילית ובימים הוא נח על הקרקע בהסוואה.
התחמס הוא מבין העופות הבודדים בעולם הנכנס לתרדמת חורף באזורים יבשים ועניים במזון.
הדבר ידוע בעיקר מאזורים בדרום ארצות הברית כמו הרים בקליפורניה, בהם התחמס מנמנם במשך החורף לשבועות ואף חודשים של רעב.
בקיץ הוא מתעורר וניזון מחרקים מעופפים גדולים כמו עשים, חיפושיות וחגבאים שונים ולעיתים הוא פולט את צניפתו כמו ינשוף.
התחמס גם שותה מים מהאוויר.
למין זה ישנם 6 תת-מינים:
תחמס זהוב (שם מדעי: Caprimulgus eximius) הוא מין של תחמס.
הוא מצוי באזור הסאהל בחלקים הצפוניים של אפריקה שמדרום לסהרה.
התחמס הזהוב הוא תחמס קטן, אורכו 23–25 ס"מ.
במנוחה, נראה כי ראשו של התחמס גדול וחלקו העליון וסוככות הכנף בצבע חום-צהבהב, עם דוגמת כתמים מרובעים בעלי קצוות חומים כהים ומנוקדים.
יש לו כתם לבנבן גדול על הגרון, ולחזה דוגמה דומה לחלקיו העליונים, אך היא דוהה לכיוון החלקים התחתונים החלקים שהם בעלי צבע חום-צהבהב.
בתעופה הוא מראה כתם לבן גדול לכיוון קצות הכנפיים, ובתאורה חלשה הוא נראה בהיר מאוד.
השירה מתבצעת מהקרקע; היא נשמעת כצפצוף נמוך שיכול להימשך זמן רב למדי, והיא מושמעת עם שחר ובשעת דמדומים.
התחמס הזהוב נפוץ מצפון סנגל ומאוריטניה במערב, מזרחה עד סודאן.
בשנת 2015 נצפתה נקבה, ומאוחר יותר, נמצאה (היא או פרט אחר) מתה בדרום סהרה המערבית.
בשנת 2016 נצפו מספר פרטים באותו אזור, דבר שהצביע על כך שייתכן שקיימת שם אוכלוסייה מקננת.
בשנת 2019 אושש קינון המין באזור.
אלו היו התיעודים הראשונים של מין זה באזור הפלארקטי .
התחמס הזהוב חי בערבות צחיחות ובמדבריות למחצה, וגם על אזורים סלעיים, שטחי חצץ עם כתמי צמחייה.
הוא נמנעת מערבות שיחים צפופות או מיוערות.
התחמס הזהוב פעיל עם שחר, בשעות הדמדומים ובמהלך הלילה, מקנן על הקרקע במהלך היום ונוטה להתרחק מבעלי חיים מתקרבים במקום לחכות ואז לברוח בבת-אחת.
הוא תועד ניזון מעל מקווי מים עם רדת החשיכה, תזונתו מורכבת מחרקים.
התטולה מכילה 2 ביצים המוטלות על הקרקע, בדרך כלל ליד גוש צמחייה.
הטלת ביצים תועדה באפריל-מאי במערב התפוצה ובמרץ-אפריל בסודאן.
תחנון או נפילת אפיים הוא אוסף קטעי תפילה (בקשת תחנונים) שנאמרים לאחר תפילת שמונה עשרה (במניין: לאחר חזרת הש"ץ).
אמירת תחנון נהוגה בתפילות שחרית ומנחה ברוב ימות החול בשנה, אך אינה מתקיימת בימי שמחה (חג, ראש חודש, שבעת ימי המשתה של חתן, יום ברית מילה וכו').
לדעת הרמב"ם, אמירת תחנון בנפילת אפיים לאחר תפילת העמידה היא חלק מחיוב התפילה, אלא שהיא אינה מעכבת.
הדעה המקובלת יותר היא שאמירת התחנון אינה חיוב אלא מנהג בלבד, ולכן ישנם ימים שנהוג לא לאומרו.
בהתאם לכך, הרב עובדיה יוסף התיר לבני אדם הממהרים לעבודה לדלג על אמירת התחנון.
חז"ל הורו כי יחיד המעוניין להוסיף תפילה אישית, שאיננה חלק מסדר התפילה הקבוע הנאמר גם בידי הציבור, רשאי להוסיף בסיום התפילה תחנונים כרצונו, "ואפילו כסדר של יום הכיפורים".
בתפילות אלה ביקש כל יחיד את צרכיו כרצונו, ללא נוסח קבוע או תוכן מחייב, והן היו בגדר רשות ולא חובה.
בתלמוד הבבלי ובירושלמי מופיעים תפילות אישיות שונות שנהגו לומר אחדים מהאמוראים בסיום התפילה.
בנוסף לכך, מוזכר בספרות חז"ל נוהג להתחנן בנפילה על הפנים ("נפילת אפים") בהזדמנויות שונות.
לדעת אלבוגן, התיאורים הללו מתייחסים למעמד אחד, והתפילות האישיות שהוסיפו היחידים בסוף התפילה נאמרו תוך נפילת אפים.
לדעתו, נוהג רשות זה התפתח ברבות השנים למנהג קבוע והוא מקורן תפילת התחנון ונפילת אפים.
לעומת זאת, צבי קארל סבור כי אין קשר בין התחנונים שהיחיד רשאי להוסיף לאחר התפילה ובין נפילת אפים והתחנון.
לדעתו, נפילת אפים הנזכרת בחז"ל הייתה מנהג לא קבוע שנהג רק במקרים מיוחדים, וללא צמידות לתפילה דווקא.
קארל מוצא לאמירת התחנון מקור אחר – תפילות התענית.
כפי שעולה מ, בבבל נהגו להוסיף בתענית ציבור תפילה בנפילת אפים, ובמקור, לא הייתה נפילה זו קשורה קשר ישיר אל התפילה שלפניה.
מאחר שבקהילות אחדות היה מקובל להתענות מדי שני וחמישי, נאמרה נפילת אפים בכל שני וחמישי.
בהמשך, נדד מנהג זה לתפילות שני וחמישי גם בקהילות שבהן לא התענו, ולאחר שנותק המנהג מן התענית, הורחב לכל ימות החול.
בכך מוסבר גם הכלל שאין נופלים אפין בימי מועד, שהרי אסור להתענות בימים אלה.
ייתכן שיש לשלב את שני ההסברים יחדיו: מלכתחילה הייתה אמירת התחנונים לאחר התפילה רשות ואפשרות ליחיד לבקש את צרכיו, וייתכן שתחנונים אלה נאמרו בנפילת אפים.
בהמשך, הונהגה אמרית תחנון בנפילת אפים כתפילה קבועה לתעניות ציבור (ואולי לכל שני וחמישי), שבהם יש להרבות בתפילה.
בשל כך נוספו אל הבקשות האישיות גם וידויים ותפילות על מחילת החטאים.
בשלב שלישי הורחב המנהג מימות התענית גם לימי שני וחמישי ללא תענית ומשם לכל יום חול.
כאמור, מרכזו של חלק התחנון בתפילה הוא אמירת תחנונים תוך נפילת אפים, כלומר, צורה כלשהי של השתחוואה הכוללת נפילת על הפנים.
אמירת תפילות תוך כדי השתחוואה (לרוב כריעה על הברכיים) נזכרת במקרים שונים בתנ"ך, למשל בתפילות שלמה, דניאל ועזרא.
תחנונים בנפילת אפים דווקא נזכרים בתפילת משה ואהרן בעת מחלוקת קורח ועדתו, ובתפילת יהושע בן נון לאחר מלחמת העי.
המנהג הקדום היה שסדר נפילת אפיים נאמר בנפילת אפיים (כמשמעו) על הקרקע.
מנהג זה נשתמר אצל חלק מיהודי תימן.
כך מובא בתכלאל בסדר נפילת אפיים:
אצל האשכנזים (גם נוסח אשכנז וגם נוסח ספרד), האיטלקים וחלק קטן מהספרדים (בעיקר בצפון אפריקה, סוריה ומערב אירופה) מקובל להטות את הראש על היד, תוך כדי ישיבה (בכמה קהילות אשכנזיות לא מקפידים על ישיבה דווקא).
אצל אותן קהילות ספרדיות שנוהגות בכך מטים את הראש על יד שמאל תמיד (כמו שכתוב בשו"ע).
אצל רוב האשכנזים לעומת זאת מקפידים לא להטות את הראש על יד שמאל בתפילת שחרית, כיוון שהתפילין מצויים עליה ולכן מטים את הראש על יד ימין (למעט איטר, כיוון שהוא מניח תפילין ביד ימין הוא מטה על יד שמאל).
בתפילת מנחה בה אין מניחים תפילין הכול מטים את הראש על יד שמאל.
אמנם חלק מהאשכנזים מטים תמיד על צד שמאל, ובהם חסידי ברסלב, זאת על פי דברי רבי נחמן מברסלב שסיפר שפעם כשהיה בדרך היטה בשחרית על צד ימין, כנהוג, התגלה אליו רס"ג ואמר לו שתמיד צריך להטות על יד שמאל.
ברוב הקהילות הספרדיות (כל הקהילות חוץ מקצת יוצאי מרוקו וצפון אפריקה, הספרדים של מערב אירופה, וכל יהודי תימן) התפשט המנהג שלא ליפול אפים כלל, אלא אומרים את הקטע של נפילת אפים בישיבה.
זאת על פי אזהרת האר"י ודברי הזוהר שכתוב על הפסוק "אליך ה' נפשי אשא" שאם אינו מתכוון כראוי בפסוק זה, אז יוכל להגיע לסכנה וה' יטול נפשו קודם זמנה.
מעיקר הדין, אין נוסח מחייב לתחנונים בשעת נפילת אפים.
בסידורי הגאונים מוצעות למתפללים תחינות שונות לשעת נפילת אפים.
ברבות השנים, התקבל המנהג לומר מזמור תהלים בשעה זו.
כיום, המנהג בקרב מתפללי נוסח הספרדים, נוסח איטליה, נוסח רומניא וחלק ממתפללי נוסח ספרד (בעיקר חסידי חב"ד) הוא לומר את תהילים כ"ה.
מנגד, מתפללי נוסח אשכנז, רוב מתפללי נוסח ספרד ונוסח קטלוניה אומרים את תהילים ו' (תוך השמטת פסוק א' שלו).
לפי התכלאל אומרים לקט פסוקים.
כאמור, עיקרו של התחנון הוא אמירת תפילה בנפילת אפיים.
במהלך הדורות נוספו לחלק התחנון שבתפילה קטעים נוספים, הנאמרים בישיבה או בעמידה.
בתפילת שחרית בימים שני וחמישי נהוג להוסיף קטעים נוספים לסדר התחנון, מכיוון שימים אלו הם ימי רצון מיוחדים שמשה עלה לקבל לוחות בחמישי וירד בשני ומכיוון שבהם בתי דינים היו יושבים לדון.
גם בהרבה קהילות בהן אין אומרים וידוי בשאר הימים נהוג להוסיף אותו.
ברוב הקהילות מוסיפים לומר את הקטע "מה נאמר לפניך יושב מרום".
בנוסח אשכנז המקורי, שעדיין נהוג בחלק מקהילות האשכנזים אין אומרים וידוי גם בשני וחמישי ובכל קהילות האשכנזים (גם בנוסח ספרד) אין אומרים את הקטע "מה נאמר לפניך יושב מרום", אך בשאר עדות ישראל נהוג לומר את שני הקטעים, כאמור.
לפי נוסח ספרד ונוסח הספרדים (למעט הספרדים בצפון-מערב אירופה) סדר התחנון פותח בווידוי, שלאחריו נאמרות שלוש עשרה מידות הרחמים, ורק לאחר מכן נאמרת נפילת אפיים.
זהו מנהג מאוחר בהשפעת ספר הזוהר ובעיקר בהשפעת קבלת האר"י.
פוסקי הלכה מסוימים התנגדו בתוקף למנהג החדש לפיו אומרים וידוי בכל יום, כיוון שחששו שכאשר הווידוי יהפוך ליום-יומי המתפלל לא יתוודה כראוי אלא יאמר את הווידוי מן השפה ולחוץ.
לכן בנוסח אשכנז, נוסח איטליה, נוסח תימן והספרדים במערב אירופה לא קבלו תוספת מאוחרת זו ושמרו על המנהג הקדום יותר ופותחים את התחנון בנפילת אפיים (אם כי מספר קהילות איטלקיות קיבלו בתקופה מאוחרת את המנהג לומר וידוי כל יום).
כאמור, בימי שני וחמישי נהוג להרבות ולהאריך בתחנונים.
הקטע המרכזי הנוסף בימים אלו לתחנון, ברוב עדות ישראל, הוא הקטע "והוא רחום".
קטע זה כולל חלקים שונים ותחינות שונות, שמשובצים בהן גם קטעי פסוקים רבים.
אף שככלל הקטע מקובל ברוב מנהגי התפילה, יש ביניהם שינויים רבים בנוסח הקטע.
בספר המנהיג לר' אברהם בן נתן הירחי מובאת מסורת על מייסדיה של תפילת והוא רחום:
להשערת יום טוב ליפמן צונץ, נתחברה תפילת 'והוא רחום' בעת רדיפות הויזיגותים את יהודי פרובנס הקדומים, סביב המאה השביעית.
לאחר נפילת אפיים נאמרים קטעי תפילה מסוימים, המורכבים בעיקר מלקט פסוקים, המשתנים בהתאם לנוסחי התפילה השונים, אך עיקרם זהה.
הפסוק החותם את התפילה (בכל הנוסחים) הוא הפסוק "עזרנו אלהי ישענו על דבר כבוד שמך, והצילנו וכפר על חטאתינו למען שמך" ().
לפי נוסח אשכנז ונוסח ספרד מוסיפים לפני קטעים אלו את תפילת שומר ישראל.
לדוגמה, סיום נפילת אפיים לפי נוסח הספרדים הוא:
להלן יפורטו סדרי התחנון בקהילות השונות בימי שני וחמישי.
והוא רחום, נפילת אפים, פיוט עם פזמון חוזר "ה' אלהי ישראל שוב מחרון אפך והנחם על הרעה לעמך", התפילה שומר ישראל ומסיימים כבכל יום.
יש קהילות בארץ ישראל שהנהיגו בהשפעת מנהג הספרדים לומר תחלה וידוי, תפילת אל ארך אפים ושלוש עשרה מידות הרחמים לפני שמתחילים והוא רחום.
וידוי, תפילת אל ארך אפים ושלוש עשרה מידות הרחמים, נפילת אפים, והוא רחום, פיוט עם פזמון חוזר "ה' אלהי ישראל שוב מחרון אפך והנחם על הרעה לעמך", התפילה שומר ישראל ומסיימים כבכל יום.
ישנם שני מנהגים ספרדיים של סדר התחנון בשני וחמישי: המנהג הקדמון ומנהג לפי קבלת האר"י.
המנהג הקבלי הוא זה המקובל כיום ברוב הקהילות בעוד שהמנהג הקדמון נשאר בעיקר בקהילות מערב אירופה וחלק מצפון אפריקה.
העיקרון המנחה בסדר זה הוא לומר קודם כל את הקטעים הנאמרים בכל יום ורק לאחר מכן את התוספות לשני וחמישי.
פותחים בפסוקים מספר דניאל () - פסוקים אלו מהווים חלק של תפילת "והוא רחום" שאינה קיימת במנהג האיטלקי, והם משמשים לה כתחליף.
הקטע אל מלך ושלוש עשרה מידות הרחמים, וידוי, הקטע "מה נאמר", נפילת אפים, מזמור קל בתהילים, פסוקים מלוקטים מירמיה ומיכה, פיוט הפותח במילים "זכור ברית אברהם" ופזמונו החוזר "והושיענו למען שמך" (אין זה הפיוט שאומרים האשכנזים בסליחות שלפני ראש השנה), מזמור כ בתהילים, ומסיימים כבכל יום.
בתכאליל הקדומים בתימן לא היו שום תוספות לתפילות של ימים שני וחמישי.
בכל תעניות הציבור (מלבד תשעה באב, וכן בקהילות האשכנזים והאיטלקים בצום גדליה מאחר שהסליחות נאמרות באשמורת כבשאר עשרת ימי תשובה), אומרים סליחות בתפילת שחרית.
בסליחות אומרים את י"ג המידות פעמים רבות, כשבין קטע אחד למשנהו, אומרים פיוט; חלק מפיוטי הסליחות לתעניות חוברו על אותה תענית ספציפית.
לפי המנהג המקורי, שנהוג עד היום בקהלות אשכנז המערבי וקצת קהילות אשכנז המזרחי, הסליחות נאמרות בברכת סלח לנו בחזרת הש"ץ.
ומאחר שכבר אמרו סליחות בתוך חזרת הש"ץ, תחנון נאמר כרגיל.
בעבר נהגו כך גם אצל הספרדים ובמנהג אשכנז המזרחי, אך ברוב הקהילות המנהג התבטל משום שלא רצו להפסיק בפיוטים באמצע התפילה, ואותן הקהילות אומרות סליחות אלו כחלק מתחנון; יש שמוסיפים את התוספות המיוחדות לתענית לפני התחנון הרגיל, ויש שמוסיפים את התוספות לאחר נפילת אפיים.
גם לפי מנהג איטליה המקורי אמרו את הסליחות בסלח לנו, אלא שהיום בבית הכנסת האיטלקי בירושלים, אומרים רק את הקרובה בתוך חזרת הש"ץ, ואילו את הסליחות אומרים רק אחרי התפילה.
ברוב קהילות נוסח אשכנז המזרחי והרבה קהילות נוסח ספרד התקבל בתקופה מאוחרת מנהג להוסיף גם את אמירת אבינו מלכנו שהוא קטע בו מבקשים בקשות רבות על פרנסה, גאולה, רפואה וכו', שכל אחת מהן פותחת במילים "אבינו מלכנו".
התוספות (חוץ מאבינו מלכנו) נאמרות ברוב הקהילות רק בתפילת שחרית; בכמה קהילות ספרדיות בודדות אומרין אותן גם בתפילת מנחה.
הימים בהם אין אומרים תחנון
בימי שמחה לא אומרים תחנון.
נוסף על ימים אלו הוא יום תשעה באב, המוזכר במקרא גם בלשון "מועד".
לגבי יום הכיפורים עצמו המנהגים חלוקים, בסדרי התפילה הספרדיים והאשכנזיים נכלל הווידוי אך לא נפילת אפים.
אצל האיטלקים נהוג לומר נפילת אפים בתפילת נעילה, ואצל התימנים בכל תפילות יום כיפור.
בכל אלו הימים, גם לא אומרים תחנון במנחה שלפניהם, מלבד מנחה שלפני פסח שני, ערב ראש השנה וערב יום כיפור.
נוסף על הימים הקבועים בשנה, ישנם כמה מאורעות שבהם לא אומרים תחנון:
כאשר נערכת ברית מילה בבית הכנסת - אין אומרים תחנון בבית הכנסת שבו נערכת המילה.
בנוסף, במנין בו נוכח אבי הבן, המוהל או הסנדק אין אומרים תחנון, גם אם המילה נערכת במקום אחר.
מנין בו נוכח חתן בשבעת ימי המשתה שלו.
בבית האבל בשבעת ימי האבלות.
בקהילות מסוימות (בעיקר ספרדים) במנין בו נוכח בר מצווה (ביום הולדתו ה-13).
ברוב הקהלות לא נוהגים לפי מנהג זה.
על ימים אלו נוספו בקהילות שונות ימים נוספים בהם אירע נס לבני הקהילה .
על פי רוב מכונים ימים אלו "פורים" (למשל פורים אשריף או פורים סרגוסה), ונוהגים בהם מנהגים של משתה ושמחה בדומה לחג הפורים הרגיל.
דוגמאות לימים כאלו בקהילות השונות: פורים אשריף (כ"ג בטבת) ופורים ברגל (כ"ט בטבת) של יהודי לוב, י"ז בשבט פורים סרגוסה, כ"ח באדר אצל יהודי מצרים, י"א באב וט"ז בטבת אצל יהודי בגדאד, כ' באדר בפרנקפורט.
בקהילות איטליה השונות: י' באלול בפדובה, כ"ח באלול בטורינו, ב' בשבט ברומא.
בקרב קהילות גאורגיה נהוג לא לומר תחנון ביום ח' באייר, שבו נתבטלה הגזירה של סגירת בתי הכנסת ברחבי המדינה.
בחסידויות שונות נהוג שלא לומר תחנון ביום פטירת אדמו"ר של אותה חסידות.
אצל חסידי חב"ד נהוג שלא לומר תחנון בי' בכסלו, בי"ט וכ' בכסלו ובי"ב וי"ג בתמוז.
בדור האחרון, לאחר הקמת מדינת ישראל ושחרור ירושלים, קבעה הרבנות הראשית לישראל שגם בימים ה' באייר (יום העצמאות) וכ"ח באייר (יום ירושלים), לא יאמרו תחנון.
קביעה זו התקבלה בעיקר בחוגי הציונות הדתית (שם אף נהוג לומר תפילת הלל).
בחלק מן הקהילות הספרדיות (בעיקר בקהילות המזרח ופחות בצפון אפריקה ומערב אירופה) נהוג לומר מספר פסוקים בימים בהם אין אומרים תחנון, במקום התחנון.
בקהילות רבות נוהגים לומר את הפסוקים: (יש המשמיטים את פסוק ד') ולאחר מכן .
בארץ ישראל יש נוהגים לומר רק את הפסוק תהילים ח',י' ולא את שאר הפסוקים.
יש נוהגים לומר פסוקים אלו לא רק בימים בהם אין אומרים תחנון אלא בכל יום, בין אם אומרים תחנון ובין אם לאו.
תחנון במנחה שלפני יום שאין אומרים בו תחנון
המנהג המקובל כיום הוא שאין אומרים תחנון בתפילת מנחה שלפני יום שאין אומרים בו תחנון.
מסיבה זו אין אומרים תחנון בתפילת מנחה של ימי שישי (שכן בשבת אין אומרים תחנון).
למנהג זה שני יוצאים מן הכלל: תפילת מנחה שלפני ערב ראש השנה ושלפני ערב יום הכיפורים.
כלומר למרות שבערב ראש השנה (כ"ט באלול) אין אומרים תחנון בתפילת שחרית ובתפילת מנחה, בתפילת מנחה של יום לפני ערב ראש השנה (כלומר תפילת מנחה של כ"ח באלול) אומרים תחנון.
אחת מהסיבות לכך היא שבימים אלו אומרים סליחות לאחר תפילת מנחה (בערב לאחר חצות, או לפנות בוקר) ובהן אומרים תחנון.
אבל האשכנזים לא אומרים תחנון אף בסליחות של ערב יום כיפור, ואם כן ניתן לומר שהטעם שלא אומרים תחנון הוא מפני ששמחת יום כיפור נגרר לערב יום טוב, אבל לא ליום שקודם לו.
האשכנזים שנוהגים שלא אומרים תחנון בפסח שני מחשיבים ליוצא דופן גם את זה - כלומר שאף בקהילות שלא אומרות תחנון בפסח שני אומרים אותו בתפילת מנחה שלפניו.
בחלק מקהילות אשכנז המערבי, נוהגים שבט"ו בשבט, ל"ג בעומר וט"ו באב, מדלגים תחנון רק בשחרית, אבל אומרים תחנון גם במנחה ביום שלפניו וגם במנחה בו ביום.
בעבר מנהג אי אמירת תחנון במנחה שלפני יום שאין אומרים בו תחנון לא היה כה גורף.
כך למשל מעיד ר' דוד אבודרהם על המנהג בספרד בזמנו:
תחנות מספרים הן תחנות רדיו מסתוריות ששידוריהן כוללים הקראה של מספרים, אותיות (על פי רוב באלפבית צלילי), או מילים.
העומדים מאחורי הפעלתן וסיבת פעולתן אינה ברורה ברוב המקרים, אך הסברה הרווחת היא שמדובר באמצעי שמטרתו ליצור קשר עם מרגלים.
הסברה היא כי התחנות משדרות באמצעות צופן המכונה "פנקס חד-פעמי", ששבירתו בלתי אפשרית, כל עוד נעשה שימוש יחיד בכל מפתח.
על פי רוב תחנת המספרים משדרת אותיות באלפבית צלילי באמצעים אוטומטיים, כגון רשמקול או מחשב.
בדרך כלל משדרות התחנות בגלים קצרים.
במקרה אחד לפחות אושרה באופן רשמי זהותה של תחנת מספרים.
היה זה בארצות הברית, בעת משפטם של חברי רשת ריגול קובנית, שנתפסו שם בשנת 1998. חברי הרשת הואשמו במשפטם כי קיבלו מסרים באמצעות תחנת מספרים המכונה "Atención".
במקרה אחר השתמשו חובבים בציוד לאיתור שידורי רדיו, בעזרתו איתרו כי תחנת מספרים משדרת מתוך מתקן צבאי בפלורידה שבארצות הברית.
ידוע גם לפחות על מקרה אחד נוסף של אישור "רשמי" לתחנת מספרים השייכת לאנגליה ומשדריה ככל הנראה ממוקמים בחוות המשדרים הנמצאת באי קפריסין אשר משמשת עד היום באופן חלקי את ה-BBC.
תחנות מספרים ידועות וזהותן המשוערת
אנשים המתעניינים בתחנות אלה העניקו כינויים לרבות מתחנות המספרים.
The Lincolnshire Poacher - מזוהה עם ארגון הביון הבריטי, ה-MI6.
E10 - מזוהה עם המוסד.
שידוריה נקלטו עד מרץ 2011.
תחנות רפאים הוא כינויין של תחנות האו באן והאס באן שבשל המלחמה הקרה והקמת חומת ברלין לא נעשה בהן שימוש על מנת למנוע מתושבי גרמניה המזרחית לעלות על רכבות הנוסעות לרובעי מערב ברלין ובכך לברוח לגרמניה המערבית.
באוגוסט 1961 החליטה ממשלת גרמניה המזרחית לבנות את חומת ברלין - מחסום פיזי אשר ימנע מתושבי גרמניה המזרחית לברוח מהמדינה באמצעות מעבר למערב ברלין.