tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טרם הקמת חמאס, ההגמוניה במוסדות הפלסטיניים הלאומיים ובקבלת ההחלטות הלאומית הייתה של הפת"ח, שנתפס כמייצגה של התנועה הלאומית הפלסטינית.
פת"ח נהנה משליטה רבה מאוד על הארגון לשחרור פלסטין, והנהגת פת"ח (וערפאת אישית) נתפסה בקרב הקהילה הבינלאומית, מדינות ערב וישראל כהנהגת העם הפלסטיני.
הקמת חמאס, תנועה החותרת לשינוי פני החברה הפלסטינית, היוותה קריאת תיגר אידאולוגית על פת"ח ועל הזרם הלאומי ככלל.
הן בשאלת פני החברה הפלסטינית (חברה דתית אדוקה לעומת גישה נייטרלית השואפת למדינה מודרנית), הן בשאלת היעדים הלאומיים הפלסטיניים (חתירה לסילוק ישראל והקמת מדינה מהירדן עד הים לעומת נכונות להסתפק בגבולות 67'), והן בשאלת האמצעים להשגתם (התנגדות מזוינת לישראל או שילוב בין מאבק מזוין למשא ומתן מדיני).
על אף שהמציאות ששררה בעת הקמת חמאס (האינתיפאדה הראשונה, שליכדה את החברה הפלסטינית נגד ישראל) הייתה גורם מאחד ומקרב בין התנועה לבין פת"ח, כבר בשנים הראשונות נקלעו התנועות לשורת עימותים מתוקשרים, לרבות התנגשויות מזוינות בין פעיליהן.
עימותים אלו, שאמנם הביאו למספר נפגעים מצומצם, לא הביאו לפגיעה בעמדה העקרונית של שתי התנועות שראו זו בזו שותפות במאבק מול ישראל.
הסכמי אוסלו והקמת הרשות הפלסטינית
הסכמי אוסלו והקמת הרשות הפלסטינית בעקבותיו הביאו להחרפה במתח בין התנועות, לאחר שחמאס סירבה להכיר בהסכם ונמנעה מלהשתלב במוסדות הרשות הפלסטינית.
השימוש של חמאס בפיגועי ההתאבדות, והלחצים החיצוניים שפיגועים אלו יצרו עבור הנהגת הרשות, הביאו לאימוץ הולך וגובר של מדיניות כוחנית מצד הרשות לריסון חמאס.
מדיניות זו נשענה בהתחלה על סיכול נקודתי של טרור מול ישראל ומעצרים ספוראדיים של פעילי התנועה, אך התגברה יותר ויותר ככל שפיגועי ההתאבדות של חמאס איימו לפגוע באינטרסים של הרשות.
בשנים הראשונות של הרשות הפלסטינית בלטו שני אירועים מרכזיים כשיא המתח בין הרשות לחמאס: אירועי "מסגד פלסטין" ב-1994, בהם דיכוי הפגנות של חמאס מצד הרשות הביא לכעשרה הרוגים של חמאס, ופעילות רחבה שיזמה הרשות באפריל 1996 לפגיעה בחמאס לאחר שורת פיגועי התאבדות בישראל.
פעילות זו כללה מעצרים המוניים של אלפים מפעילי התנועה, סגירה ממושכת של מוסדות הצדקה שלה, וכן עינוי והשפלה פומביים של בכירים בתנועה (לרבות גזיזת זקנים).
אירועים אלו, שלא הצליחו למנוע את העלייה בפופולריות של חמאס לאורך זמן, נחרטו עמוק בזיכרונם של בכירי חמאס, שאף שבו והתייחסו אליהם כעבור שנים בתור "בגידה" מצד הרשות.
בשנים שלאחר "אירועי 1996" ועד לפרוץ האינתיפאדה השנייה, ניהלו חמאס והרשות הפלסטינית מערכת יחסים רגועה יותר.
חמאס אמנם נמנעה מלהכיר באוסלו וברשות הפלסטינית, אך מיתנה את הביקורת על הרשות, ואף הקימה "מפלגת חזית", אשר ייצגה את התנועה בזירה הפוליטית.
הרשות מיתנה את פעילותה כנגד חמאס, על אף שהמשיכה לפרקים בפעילות שנועדה לסכל טרור שאיים על האינטרסים של הרשות.
האינתיפאדה השנייה הביאה לשינוי ביחסי הכוחות שבין חמאס ופת"ח.
כישלון המגעים המדיניים היווה הוכחה לצדקת הדרך האידאולוגית של חמאס, ששללה הסדרים עם ישראל.
הצורך של הרשות בשיתוף פעולה עם חמאס (בפרט בשנתיים הראשונות לאינתיפאדה) הביא להתרת רסן מצד הרשות, להפסקת הפיקוח על מוסדות חמאס, לשחרור פעיליה שהיו אסורים בידי הרשות ולהרחבת חופש הפעולה שלה.
מנגד - מעורבות הרשות בטרור (בתחילת האינתיפאדה באופן כמעט בלעדי) הביאה לשחיקת התמיכה הבינלאומית ברשות ולמהלכים צבאיים מצד ישראל שפגעו באופן רב במוסדותיה וביכולות מערך הביטחון הפלסטיני.
חמאס, שלאחר מבצע חומת מגן הובילה את טרור המתאבדים נגד ישראל, זכתה לעלייה משמעותית בפופולריות הציבורית שלה בעקבות ההקצנה ברחוב הפלסטיני ופעילותה במישור החברתי והכלכלי, ונתפסה החל מהאינתיפאדה כגורם מרכזי במפה הפוליטית הפלסטינית שלא ניתן להתעלם ממנו בקבלת ההחלטות הלאומית.
כך, למשל, כבר בקידום הפסקת האש של יוני 2003 (ההודנה), נדרש אבו מאזן להגיע להסכמה עם חמאס בדבר מועד הפסקת האש.
פעילות צה"ל לאורך האינתיפאדה הביאה בהדרגה גם למגמת בידול משמעותי בין יהודה ושומרון לעומת רצועת עזה.
צה"ל נמנע מכיבוש מחדש של הרצועה, וניהל מדיניות שונה כלפי כל אחד מהאזורים (מגמת הבידול הגיעה לביטוי מלא בתוכנית ההתנתקות, ראה בהמשך).
הבידול השפיע באופן משמעותי גם על יחסי הכוחות שבין חמאס לפת"ח – בעוד ברצועה יכלה חמאס להביא לידי ביטוי את הפופולריות הציבורית שלה ולהתעצם מבחינה צבאית ופוליטית, היא נבלמה ביהודה ושומרון על ידי הרשות הפלסטינית וישראל.
יאסר ערפאת היה חסם משמעותי במתח שבין חמאס ופת"ח.
זאת, עקב ההילה הציבורית שנהנה ממנה כמנהיג היסטורי של העם הפלסטיני, יכולותיו לתמרן בין גורמי הכוח השונים, ובעיקר בשל התעקשותו לשמר מסגרת שיתוף פעולה בין הרשות לבין חמאס והאופוזיציה ככלל.
מותו הביא לנכונות גוברת מצד חמאס לקרוא תיגר על מעמד הרשות, ולעלייה עקבית ומתמשכת במתח שבין חמאס ופת"ח.
מחמוד עבאס (אבו מאזן), שנבחר לאחר ערפאת ליושב ראש הרשות הפלסטינית וליו"ר הוועד הפועל של אש"ף, אמנם הסתייג מהשימוש בטרור ככלי להשגת היעדים הפלסטיניים, אך בחר בשנותיו הראשונות לנשיאות לנסות לשתף פעולה עם חמאס, ולגרום לתנועה להפוך מתנועת טרור למפלגה פוליטית.
ב-17 במרץ 2005, הגיעו חמאס, פת"ח ועשרה פלגים פלסטינים נוספים להסכם קהיר – אשר במסגרתו הוסכם על השתתפות חמאס בבחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית והשתלבות מצידה באש"ף (ההשתלבות באש"ף מעולם לא מומשה).
הסכם קהיר, לצד הציפייה לנסיגת ישראל מהרצועה, מיתן באופן זמני את המתיחות בין חמאס לפת"ח, על אף שזו התפרצה באופן אלים לפרקים.
במהלך ההכנות לביצוע תוכנית ההתנתקות נעשו ניסיונות חיזוי של המצב ברצועה לאחר השלמת התוכנית.
בעוד בפיקוד הדרום עלתה אפשרות כי החמאס יצבור כוח, יצליח להשתלט על הרצועה שנשלטה על ידי הפת"ח ויחריף את הלחימה בישראל, גורמים באמ"ן העריכו כי בתום תוכנית ההתנתקות יפחת איום הטרור וישרור שקט ביטחוני.
גם לאחר ניצחון החמאס בבחירות ברצועת עזה והתגברות הברחות אמצעי הלחימה ממצרים דרך מנהרות ציר פילדלפי הייתה הערכה במודיעין הישראלי כי החמאס ישמור על השקט, וכי החלשותו של הפת"ח ברצועה תעודד את אנשיו להילחם בחמאס.
האפשרות כי חמאס יבצע הפיכה צבאית וישתלט על הרצועה לא נחזתה כתרחיש סביר גם זמן קצר קודם השתלטות חמאס על הרצועה.
העימותים בין פת"ח וחמאס עד להפיכה
ההצלחה היחסית של החמאס בבחירות לרשויות המקומיות וניצחון חמאס בבחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית (בינואר 2006) הציב את פת"ח וחמאס במצב חדש.
עד לאותן בחירות חמאס נתפסה כאחד האיומים המרכזיים ליציבות הרשות, עד כדי שתפקיד אחד ממנגנוני הביטחון שלה הוא למנוע את עליית חמאס.
פת"ח אמנם הכיר רשמית בתוצאות הבחירות ואבו מאזן מינה את אסמאעיל הנייה לראשות הממשלה, אך פעל להכשלת חמאס וממשלתה באמצעות מנגנוני הביטחון (שלמעשה המשיכו להיות כפופים לפת"ח), איגודים מקצועיים (באמצעות שביתות) ובשטח.
זמן קצר לאחר הקמת הממשלה מטעם חמאס נקלעו התנועות לעימות מתמשך סביב שורת סוגיות: השליטה במנגנוני הביטחון, מאבקי סמכויות בין הנשיאות (שנשלטה על ידי פת"ח) לבין הממשלה (שנשלטה על ידי חמאס), אי-תשלום המשכורות לעובדי הרשות (שרובם היו מזוהים בשלב זה עם פת"ח), והיחסים בין הרשות לגורמים חיצוניים.
בתקופה זו, המהלך הבולט ביותר היה הקמת הכוח המבצע על ידי חמאס – מנגנון ביטחוני עצמאי שנאמן לשורות התנועה (שפורק לאחר השתלטות חמאס על הרצועה).
ההרוגים הראשונים בעימות בין התנועות היו במאי 2006 בניסיון התנקשות בסלימאן אבו מטלק (אחד ממפקדי הביטחון המסכל ברצועה באותה תקופה), ועד לחטיפת גלעד שליט ומבצע גשמי קיץ, נהרגו עשרות אנשים משתי התנועות בעימותים מקומיים, בניסיונות התנקשות ובמהומות המוניות.
בין יוני לספטמבר 2006 פחת משמעותית מספר העימותים בין פת"ח וחמאס, וזאת לאור העימות בין חמאס לישראל.
באותה תקופה נחתם על ידי אסירי התנועות בכלא הישראלי מסמך האסירים, שהיה הבסיס למסמך ההסכמה הלאומי.
לאחר סיום מבצע גשמי קיץ העימותים בין חמאס לפת"ח החריפו, וניכרו במאבקי סמכויות בין הנשיאות לממשלה, כישלון במגעים על הקמת ממשלת אחדות, וריבי חמולות מקומיים ברצועת עזה.
חודש ספטמבר, שאמנם התקיימו בו מעט אירועים אלימים יחסית, לווה בשביתה שהובילו האיגודים המקצועיים הפלסטינים (שרובם מזוהים עם פת"ח) וזאת במחאה על אי-תשלום משכורות מאז השבעת ממשלת חמאס.
העימות בין פת"ח לחמאס אמנם גבה פחות קורבנות אלימים בשלב זה, אך לווה בקמפיינים מתריסים ומתסיסים רבים מאוד של התנועות אחת כנגד השנייה.
עלייה משמעותית ברף האירועים החלה בדצמבר 2006, עם רצח שלושת ילדיו של בהאא' בעלושה, קצין בכיר במודיעין הכללי הפלסטיני, שורת ניסיונות התנקשות בבכירים משני הצדדים (לרבות אבו מאזן, מוחמד דחלאן, אסמאעיל הנייה וסעיד ציאם), והצטרפות השלוחה של אל-קאעידה בפלסטין וחמולת דע'מש למאבק נגד חמאס (בעקבות אירוע מקומי).
בדצמבר 2006 נחטף סופיאן אבו זיידה, שר בממשלה וחבר בכיר בפת"ח.
הוא שוחרר תוך כמה שעות לאור אולטימטום של פת"ח.
סבב עימותים זה החל לדעוך בהדרגה בתחילת חודש ינואר, ולווה בניסיונות גישור אישיים בין אבו מאזן לח'אלד משעל, שאף נפגשו בסופו של סבב העימותים בדמשק (ללא הצלחה להגיע להסכמות).
סבב עימותים נוסף החל בסוף ינואר 2007, והגיע לשיאו ב-27 בינואר, במהלכו נהרגו 24 פעילים משני הצדדים בחילופי האש.
סבב זה כלל לראשונה פריצות ופוגרומים מתוקשרים על ידי כל צד, במוסדות ציבוריים שמזוהים עם הצד השני.
למשל, מנגנוני הביטחון המזוהים עם פת"ח פרצו באופן מתוזמן לאוניברסיטה האסלאמית בעזה, שמזוהה עם חמאס, בטענה שהיא משמשת לצרכים צבאיים.
גל שני של האירועים החל ביוזמת חמאס בתחילת פברואר, וכלל שורה של פגיעות בבסיסי מנגנוני הביטחון של פת"ח ברצועה.
בסך הכל, נהרגו רק באותו שבוע של עימותים למעלה מ-90 איש, רובם פעילי חמאס או פת"ח, אך ביניהם גם לפחות 20 אזרחים שלא היו מעורבים.
הסכם מכה והקמת ממשלת האחדות
ממשלת האחדות קיבלה את אמון המועצה המחוקקת הפלסטינית ב-17 במרץ 2007 והושבעה על ידי אבו מאזן באותו היום.
בראשותה עמד אסמאעיל הנייה מחמאס והיא כללה נציגים ממרבית המפלגות הפלסטיניות.
למרות זאת נמשכו העימותים, ברמת עצימות נמוכה יותר.
במקביל, ב-12 במרץ 2007, נחטף ברצועת עזה כתב ה-BBC אלן ג'ונסטון על ידי חמושים בלתי ידועים, דבר שהביא לעזיבת מרבית הכתבים הזרים.
עובדה זו, בצירוף הרס שיטתי של בתי קפה אינטרנט ברצועת עזה על ידי קבוצות אסלאמיות (החמאס, הג'יהאד ואחרים) הביאה להקטנה דרסטית ברמת המידע הזורם מהרצועה החוצה.
ההסכם (והממשלה שהוקמה בעקבותיו) אף זכו לביקורת מצד פעילי חמאס, לרבות מחמוד א-זהאר שביקר באופן פומבי את קווי היסוד שהסכימה עליהם ממשלת האחדות.
התחדשות העימותים ושיגור הרקטות לשדרות
ב-11 במאי התחדשו העימותים וב-15 במאי 2007 נהרגו בחילופי אש בין פת"ח לחמאס למעלה מ-37 פעילים, רובם אנשי פת"ח.
בלילה שבין 15 במאי ל-16 במאי שיגרו פעילי חמאס כ-19 רקטות קסאם לעבר שדרות, כדי לנסות ולהסיט את תשומת הלב מהעימותים הפנימיים.
ב-16 במאי שוגרו למעלה מ-25 רקטות קסאם אל עבר שדרות וגרמו לפצועים.
ב-19 במאי שוגרו 16 רקטות, וקצב דומה נשמר גם בימים שלאחר מכן.
מהתפוצצות הרקטות נהרגו 3 אזרחים ישראלים.
בעקבות מטחי הרקטות הכבדים, החליטה הממשלה לשבור את מדיניות ההבלגה ולפעול באמצעות תקיפות אוויריות וסיכולים ממוקדים.
חיל האוויר הישראלי תקף מבנים של חמאס שנועדו לייצור רקטות, מכוניות שקשורות לפעילות זו, וחוליות שיגור.
בליל 23 במאי-24 במאי עצרו כוחות צה"ל והשב"כ 33 מחבלים בכירים מהחמאס ביהודה ושומרון.
לפי דובר צה"ל, מ־17 במאי שוגרו למעלה מ-200 רקטות אל עבר ישראל.
התגברות העימותים וכיבוש רצועת עזה על ידי החמאס
החל מתחילת חודש יוני, החלה בהדרגה לדעוך ההסלמה בין חמאס לישראל.
במקביל חלה הידרדרות רבה בעימותים הפנימיים בין פת"ח לחמאס ברצועת עזה.
במהלך יוני התרבו דיווחים על עימותים מקומיים בין התנועות ברפיח, וב-10 ביוני - בעיר עזה.
ב-11 ביוני הביאו הקרבות בין פת"ח לחמאס ל-18 הרוגים (בהם ג'מאל אבו ג'דיאן, עד אז אחד מפעילי השטח הבולטים של פת"ח בצפון הרצועה).
ראש הממשלה מטעם חמאס, אסמאעיל הנייה, ניצל מניסיון התנקשות.
ב-12 ביוני הציב חמאס אולטימטום לכלל פעילי מנגנוני הביטחון, למסור את נשקם ולפנות את המטות המשמשים אותם.
במקביל, נהרגו עוד 20 פלסטינים כאשר חמאס כבש מפקדה של הביטחון הלאומי.
ב-13 ביוני נהרגו 23 פלסטינים בקרבות, בהם 2 עובדי או"ם, כאשר חמאס כבש את צפון הרצועה.
בצהרי 14 ביוני כבש חמאס את מפקדת הביטחון המסכל, אחד ממעוזיו האחרונים של אבו מאזן וכוחות פת"ח ברצועה, ואיים להוציא להורג בכירים בפת"ח.
אחר הצהריים ביצעו פעילי חמאס לינץ' בסמיח מדהון, בכיר בגדודי חללי אל-אקצא של הפת"ח, ואחר כך ירו בו צרור מטווח קצר.
עד הערב השתלט חמאס על רוב רצועת עזה וחלק ניכר ממפקדות מנגנוני הביטחון הפלסטינים (כולל "תל אל-אהווה" של המודיעין המסכל ו"הספינה" של המודיעין הכללי).
ב-15 ביוני השתלט חמאס גם על ציר פילדלפי ועל מעבר רפיח.
ב-16 ביוני בזזו עשרות פלסטינים תומכי חמאס את ביתו של יאסר ערפאת ואת צדו הפלסטיני של מעבר ארז.
בעקבות האירועים צבאו מאות פלסטינים על מעבר ארז בניסיון להימלט לתוך ישראל.
ועדות ההתנגדות העממית תקפו בירי את המעבר ובאירוע נהרגו 1–4 פלסטינים ונפצעו למעלה מ-7. ישראל סירבה להכניס את הפלסטינים שצבאו על המעבר לתוך שטחה, למעט מקרים הומניטריים כגון פצועים וחולים שזקוקים לטיפול.
בשמאל קראו לתת לפלסטינים לעבור דרך ישראל לשטחי יהודה ושומרון.
ב-21 ביוני הועברו 100 פלסטינים למצרים ואילו 300 פעילי פת"ח הועברו לאיו"ש דרך ירדן.
פירוק ממשלת האחדות ותגובת הפת"ח להפיכה
ביהודה ושומרון, שם ידו של פת"ח עדיין על העליונה, עצרו פעילי פת"ח ומנגנוני הביטחון הנאמנים לאבו מאזן מאות אנשי חמאס, שרפו את הבתים של חלקם ואף רצחו מספר פעילי חמאס.
חמאס טען בתגובה שהחלטות אבו מאזן אינן מקובלות, ואילו הקהילה הבינלאומית קיבלה את הממשלה החדשה.
במהלך השתלטות חמאס על הרצועה, נמנעו כוחות התנועה מעימות עם חלק מגורמי הכוח שהיו מזוהים עם פת"ח, ובפרט חמולת ח'לס, שאחד מראשיה, אחמד ח'לס, היה יריב מר של מוחמד דחלאן ולכן נמנע מלסייע למנגנוני הביטחון בעת ההפיכה.
ב-25 ביולי 2008 אירע פיצוץ ברצועת עזה שבו נהרגו 5 בכירים בחמאס וילדה פלסטינית.
חמאס האשים את פת"ח וספציפית את חמולות ח'לס בתקרית, סגר רבים ממוסדות פת"ח שנותרו ברצועה ועצר לתקופה ארוכה עשרות מפעילי הארגון.
במקביל, הטיל חמאס מצור על שכונת סג'עיה, ששימשה כמעין מתחם מבוצר של חמולת ח'לס.
ב-1 באוגוסט פרץ חמאס למתחם במטרה לעצור מבוקשים מהחמולה וב-2 באוגוסט בערב נמלטו מהרצועה כ-180 אנשים מהחמולה לישראל, דרך מעבר ארז.
צה"ל אישר את כניסתם לישראל והעברתם לשטחי יהודה ושומרון ממניעים הומניטריים.
כמה מהפעילים נעצרו על ידי ישראל מיד לאחר בריחתם.
שני ימי העימות בין חמולת ח'לס למשטר חמאס ברצועה זכו לכינוי "ההכרעה השנייה", משום שנתפסו על ידי רבים כהשלמה של מהלך ההשתלטות על הרצועה.
תוצאות השתלטות חמאס על הרצועה
ההשתלטות הביאה להתגברות משמעותית של שיגורי רקטות מרצועת עזה לעבר ישראל, ולהתגברות הניסיונות לביצוע פיגועי חבלה שונים, הן על ידי חמאס והן על ידי ארגוני טרור אחרים.
השתלטות חמאס על ציר פילדלפי ויכולתו לפעול בחופשיות (ללא בעיות מבית), הביאה בהדרגה לשדרוג של יכולותיה הצבאיות של התנועה, בין השאר באמצעות חפירת מנהרות הברחה רבות, שהתבטאו גם בשיגור רקטות ליישובים רחוקים יותר מהרצועה.
כמו כן, השתלטות חמאס על הרצועה העמיקה את הבידול בין רצועת עזה ליהודה ושומרון.
בנובמבר 2007 נערכה ועידת אנאפוליס, שבעקבותיה סוכם על חידוש הדיונים על הסכם הקבע במקביל ליישום השלב הראשון של מפת הדרכים.
תהליך זה הביא לשיתוף פעולה רב יותר בין ישראל לרשות, אך דעך לאחר מבצע עופרת יצוקה ותוצאות הבחירות בישראל, כאשר המגעים המדיניים הפכו לעקיפים, בתיווך ארצות הברית, אולם התיאום הביטחוני נותר יציב ותקין.
בעולם הערבי והאסלאמי נתפסה ההשתלטות כהמשך נוסף למאבק בין המחנה הרדיקלי למחנה המתון.
כך, בעוד ירדן, מצרים וערב הסעודית גינו את חמאס לנוכח ההשתלטות על הרצועה, נמנעו איראן וסוריה מלגנות את חמאס ישירות, ואף הביעו לאחר זמן מה תמיכה במשטר שהנהיג ברצועה.
ניסיונות פיוס בין הרשות הפלסטינית לחמאס
בשנים שלאחר ההשתלטות, רווחו ניסיונות תיווך בין חמאס ופת"ח שיביאו לאיחוד מחודש של הגדה המערבית ורצועת עזה תחת יחידה שלטונית אחת.
ניסיונות אלו נתקלו בקשיים לאור חשדנות כבדה בין שני הצדדים ואינטרסים סותרים שנוצרו לאחר מציאות הפילוג בין עזה לגדה המערבית.
לאור זאת, בתקשורת הפלסטינית נשמעו טענות כי פת"ח וחמאס מנהלות דיאלוג רק על מנת ליצור לחץ ציבורי זו על זו, ללא כוונה אמיתית להגיע לאחדות לאומית.
במרץ 2008, הניבה יוזמת תיווך תימנית את "הצהרת צנעא", מסמך עליו חתמו בכירים משתי התנועות שקרא "להחזיר את המצב לקדמותו כפי שהיה לפני האירועים בעזה".
זמן קצר לאחר מכן, לשכת אבו מאזן התנערה מהמסמך וטענה כי אנשי פת"ח שחתמו על המסמך לא ייצגו את הנשיא.
בימים שלאחר מכן טענו דוברי חמאס כי יש לנהל דיאלוג על יסוד המסמך, כאשר דוברי פת"ח קראו שלא לערוך בו שינויים ולבצעו כלשונו.
ב-27 באפריל 2011 הודיעו נציגי שני הפלגים על הסכם שהושג בתיווכה של מצרים, בדבר הקמת ממשלה משותפת לאחר הבחירות לנשיאות ולמועצה המחוקקת, העתידות להתקיים ב-2012. לדברי מחמוד א-זהאר, ההסכם כולל שחרור אסירים פוליטיים והקמת ועדה ביטחונית עליונה משותפת.
משימות הממשלה, אשר תורכב משרים-מומחים שאינם מזוהים עם אחת התנועות, תהיינה שיקום עזה, הכנה לבחירות והקמת מוסדות המדינה הפלסטינית.
ב-4 במאי 2011 נחתם הסכם הפיוס בקהיר.
ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו הסתייג מההסכם באמרו כי "הרשות הפלסטינית צריכה לבחור בין שלום עם ישראל לשלום עם החמאס, מכיוון שהחמאס שואף להשמיד את מדינת ישראל ואף אומר זאת בגלוי".
באפריל 2014 חתמו חמאס ופת"ח על הבנות ליישום הסכמי הפיוס ביניהם.
ב-2 ביוני 2014 הוקמה ממשלת אחדות פלסטינית חדשה, בהתאם להסכם הפיוס.
ב-12 באוקטובר 2017 נחתם הסכם פיוס בין חמאס לפת"ח במסגרתו תועבר השליטה ברצועה לרשות הפלסטינית.
עימותי לינקולן-דאגלס שהתקיימו ב-1858, היו שורה של 7 עימותים בין אברהם לינקולן הרפובליקני וסטיבן דאגלס הדמוקרטי בבחירות לרשות המחוקקת של מדינת אילינוי בארצות הברית.
מכיוון שבאותה התקופה המחוקק של המדינות בחר את הסנאטורים של המדינה, הבחירות היו למעשה בחירות לסנאט של ארצות הברית.
הנושא היחידי של העימותים היו חילוקי הדעות שלהם לגבי העבדות.
העימות הראשון היה באוטווה ב-21 באוגוסט, והאחרון באלטון ב-15 באוקטובר.
הפורמט של כל העימותים היה זהה – אחד מהמתמודדים נאם במשך כשעה, לאחר מכן נאם השני כשעה וחצי, ולבסוף הראשון סיים בעוד חצי שעה של תגובות.
בין לינקולן ודאגלס היו מספר מחלוקות.
דאגלס טען שארצות הברית היא ארצם של הלבנים, ושלאפריקאים אמריקאים אין זכויות.
הוא ניסה להציג את לינקולן כמי שחושב שלאפריקאים אמריקאים מגיע שוויון זכויות.
לינקולן הכחיש שהוא מאמין שהאדם השחור שווה באינטליגנציה או במוסר, אבל "בזכות לאכול את הלחם שידו מרוויחה, מבלי להיות תלוי בחסדו של איש, הוא שווה לי, ושווה לשופט דאגלס ושווה לכל אדם אחר".
בנוסף, לינקולן האמין שעבדות איננה מוסרית, ושעל ארצות הברית לעלות על "הדרך להיעלמותה הסופית" בעתיד הרחוק.
דאגלס לעומת זאת האמין בפלורליזם, וסבר כי אין בעיה שארצות הברית תכלול בתוכה מדינות עבדות ומדינות חופשיות עד אחרית הימים.
עימות חשוב במיוחד נערך בפריפורט, שם לינקולן דחק את דאגלס עם שאלה על החלטת בית המשפט העליון של ארצות הברית לגבי דרד סקוט נגד סנדפורד.
בפסק הדין נקבע שהקונגרס איננו יכול לאסור על עבדות בטריטוריות של ארצות הברית מכיוון שאיסור כזה נוגד את החוקה.
פסק הדין היה פופולרי מאוד בדרום ושנוא בצפון.
לינקולן שאל את דאגלס האם האיסור על העבדות אפשרי או לא.
דאגלס ענה שאומנם איסור פורמלי הוא בלתי חוקתי, אבל שעבדות לא יכולה להתקיים בלי חקיקה מתאימה, ושתושבי הטריטוריות רשאים שלא לחוקק חקיקה כזו.
תשובה זו של דאגלס הייתה מכריעה מכיוון שבכך דאגלס ניכס לעצמו את הפתרון הזה לדילמה של העבדות בטריטוריות, אשר עד אז היה מוסכם על רבים מאנשי הדרום, כגון ג'פרסון דייוויס.
עם פרסום מה שנודע לימים כ"דוקטרינת פריפורט", עברו אנשי הדרום לדרוש חוקי עבדות פדרליים לטריטוריות הפדרליות.
הוויכוח על העניין הזה היה מה שהביא ל"פיצוצה" של הוועידה הדמוקרטית ב-1860, ולכך שבבחירות של 1860 התמודדו שני מועמדים נפרדים בצפון ושניים בדרום.
לינקולן שאל את השאלה למרות שהוא ידע מה תהיה התשובה, ולמרות שהוא אפשר לדאגלס להרחיק את עצמו מאנשי הדרום, בניגוד לאסטרטגיה הרגילה של לינקולן, שנועדה לטשטש את ההבדלים בין דאגלס לאנשי הדרום.
בסדרה של ויכוחים חצו המועמדים את אילינוי לאורכה ולרוחבה בסוף הקיץ של 1858. דגלס ולינקולן גילו דמיון רב בעמדותיהם.
שניהם סברו שאין לפגוע במוסד העבדות בדרום, שאבד הכלח על פשרת מיזורי ושיש לאמץ הסדר חדש.
שניהם טענו שהאדם השחור נחות מהאדם הלבן ואין להעניק לו שוויון זכויות.
הוויכוח סב על מילת הגוף הראויה: האם ארצות הברית הן מדינות ריבוניות, או שמא ארצות הברית היא מדינה ריבונית?
מי הריבון – הארצות או הברית?
האם יש לגבש מדיניות פדרלית לגבי הספר, או שכל מדינה חדשה חופשית לפעול כראות עיניה?
עמדות הצדדים בנושא "ריבונות העם"
לא רק על ההכרעה בקנזס המדממת – לטובת הצפון או הדרום – ניטש המאבק.
עקרון "ריבונות העם" (Popular Sovereignty) עצמו, העברת הסמכויות מהרשויות הפדרליות לתושבי הספר, היה עקרון שנוי במחלוקת.
ביישומו הייתה שלילה מהותית של סמכויותיהן של הרשויות הפדרליות, כלומר חיזוק הקונפדרטיזם והרגיונליזם (אזוריות), והחלשת הברית.
על עיקרון זה היו חלוקות המפלגות: המפלגה הדמוקרטית נאבקה על יישומו, והרפובליקנית – על חיזוק הפדרליזם.
דגלס תמך ביישום עיקרון "ריבונות העם" בקנזס, גם אם תוצאתו תהיה אישור חוקה המתירה את העבדות בקנזס.
אחת הייתה לו אם תושלט העבדות בכל הברית, תתקיים רק בחלק מהברית או תיכחד.
יתרה מזו, דגלס סבר שהשלטת עקרון "ריבונות העם" מחויבת המציאות, שכן גם הקביעה הפדרלית הנחרצת ביותר לגבי העבדות באזור מסוים, תהיה חסרת תוקף ללא תמיכתן של הקהילות המקומיות.
החקיקה המחוזית והמדינתית היא זו שתקנה תוקף ממשי לכל הכרעה פדרלית, או תשלול הכרעה זו.
עקרון "ריבונות העם", לפיכך, לא נשא משמעות ערכית, בעיני דגלס.
הוא היה מעבר לטוב ולרע.
הוא היה הדרך היחידה בה יכלה הברית לשרוד כדמוקרטיה, לדעת דגלס.
לינקולן, לעומתו, סבר שיישום עיקרון "ריבונות העם" יהווה סכנה לברית.
הברית לא תשרוד אם יתקיימו בה במקביל, בטווח הארוך, שתי החברות והכלכלות של הצפון והדרום.
לינקולן תמך בביטולה ההדרגתי של העבדות.
עוד מתחילת המחלוקת בקנזס (1854) טען לינקולן שהאבות המייסדים ביקשו לבטל, ברבות הימים, את העבדות.
העבדות נתפסה בעיניו כשגיאה פוליטית וכלכלית וכעוול מוסרי, לא בהכרח בסדר חשיבות זה.
לינקולן לא סמך על "ריבונות העם", לא כמנגנון שיבלום את התפשטות העבדות ולא כעיקרון דמוקרטי.
הוא החשיב כשטחית את הטענה שמתן ההכרעה בידי תושבי הספר היא יישום הדמוקרטיה.
במציאות הספר, יישום עקרון "ריבונות העם", פירושו שהמתיישבים המעטים הראשונים שהגיעו, אם תמכו בעבדות, יכלו לייסד משטר עבדות ולכפותו על מתיישבים חדשים, גם אם אלו תומכים באדמה חופשית.
לינקולן טען שבתמיכתו בדוקטרינת "ריבונות העם", קידם דגלס את עניינם של תומכי העבדות.
מעבר לכך, לינקולן שיקף מגמה עולה בפוליטיקה האמריקנית: הפדרליזם הרפובליקני, אשר שלל את עקרון "ריבונות העם".
עיקרון זה נתפס על ידי הרפובליקנים כסותר את הסמכויות המפליגות שהתכוונו האבות המייסדים להעניק לרשויות הפדרליות.
דגלס החזיק בהגדרה מצומצמת של הברית: קונפדרציה רופפת בין מדינות עצמאיות, אשר מוסדותיהן המשותפים – קונגרס, נשיא ובתי משפט פדרליים – נועדו רק לקביעת מדיניות חוץ אחידה.
לינקולן, לעומתו, ראה את הרשויות הפדרליות כמייצגות הרבה יותר מקשר טכני של שיתוף פעולה.
הוא ראה בהן את חזות האומה.
חייו של איש הספר הותוו על ידי התנועה מערבה, ההתפתחות הכלכלית, האינדיבידואליזם והרצון לעוצמה.
מאפיינים אלו היו גם תכונות חלוציות וגם תוואי מצע.
כדי לממש מצע מסוג זה, חיוני להפסיק מחלוקות, הן אזוריות והן פדרליות.
מצעה של המפלגה הרפובליקנית קרא לסילוק המחלוקות, בעוד שהדמוקרטים ראו בהן כורח הנובע מהדרך שבה פירשו את השלטון הפדרלי, כקונפדרציה של מדינות ריבוניות.
בנאום "הבית המחולק" (The House Divided speech) (1857) קרא לינקולן להפסקת המחלוקות הלאומיות, גם אם במחיר כואב, אותו חזה, ואותו החל לגבות בשנות נשיאותו.
באיזו מידה יש ריבונות לכל מדינה בברית?
"אבותינו ידעו כשניסחו את החוקה," הכריז דגלס "שבארץ רחבת ידיים כשלנו, אשר בה מגוון של תעשייה, אקלים ורצונות, מטבע הדברים הוא שהעם ידרוש חוקים ומוסדות שונים במחוזות שונים.
הם ידעו שהחוקים שיתאימו לגבעות השחם של ניו המפשייר לא יתאימו למטעי האורז של דרום קרוליינה...
ולכן קבעו שכל מדינה תקיים את חקיקתה וריבונותה המלאה".
דגלס תקף את החזון הפדרטיבי של לינקולן.
את חיזוק הברית ובהרחבת הסמכויות הפדרליות, ראה דגלס כמקור לסכסוך עתידי.
"אם רק תסכים כל מדינה להתעסק בענייניה-שלה ולהניח לשכנותיה, יהיה שלום בינינו לנצח".
דגלס היה אדיש לגורל העבדות.
אחת הייתה לו, אם תיכחד העבדות או תתפשט לברית כולה.
לינקולן, לעומתו, ראה עוד מראשית מעורבותו בפוליטיקה את האחדות כמקור לעוצמה עתידית: "כל צבאות אירופה, אסיה ואפריקה, עם כל אוצרות תבל (מלבד שלנו) באמתחתם הצבאית ועם בונפרטה כמצביא, לא יוכלו בכוח הזרוע ליטול לגימת מים מן האוהיו...
בוויכוחיו עם דגלס חידד לינקולן בשנינות את העמדה הפדרלית: "והנה, מנהג נקוט בידינו להתאסף יחדיו, מטעם זה או אחר, פעם בשנה, בסביבות ה-4 ביולי.
אני מניח שלהתוועדויות אלו יש תכלית כלשהי." הוא התכוון לחגיגות העצמאות והאחדות, במשמעותן הפדרלית.
לינקולן תיאר את משמעותה החברתית של החוקה, מעבר למשמעותה המשפטית הצרה: שוויון מוסרי, ולעניננו – אחדות כלכלית ופוליטית.
אך הדרום ראה בחשיבות שהעניק לינקולן למוסדות הפדרליים, דרך לכפיית נורמות כלכלה ומוסר שיהיו הרסניות לגבי תרבות הדרום.
סגנון "איש הסְפָר" של לינקולן דיבר אל קוראי העיתונים והצופים בעימותים לא פחות משעשו זאת דבריו.
דגלס נענה באי רצון לקריאתו של לינקולן לוויכוחים משותפים, בעוד שלפני כן היו השניים נואמים באותן הערים בימים שונים.
כך התייצבו על אותה במה "הגוץ הענק", שגובהו היה כמטר ושישים, ולינקולן הקיפח, שעתיד להיות הגבוה בנשיאיה של ארצות הברית, מעל מטר ותשעים גובהו.
דגלס, איש המזרח השמרן, תקף את לינקולן על יומרתו להפוך על פניה את החלטת בית המשפט העליון במקרהו של דרד סקוט, העבד תושב הצפון שנידון להסגרה לאדוניו בן הדרום.
דגלס הציג את מהות החיים ברפובליקה כציות להכרעת החוק, ואת לינקולן – כמי שנתון לדחפים כוחניים ופונה ליצרי ההמון.
לינקולן התייחס בשוויון נפש לכך שדגלס האשימו בכך שהתנהג באלימות, בימים בהם היו השניים מתעמתים זה מול זה כעורכי דין בבתי המשפט באילינוי.
זאת לאור העובדה שלינקולן, יותר מפעם אחת, קטע נאום משפטי או פוליטי על מנת להשליך בעוצם ידו מפריעים אל מחוץ לאולם.
לינקולן לא השיב לדגלס באותו המטבע.
כשעבר לפסים אישיים עשה זאת על ידי אירוניה דקה, או שהיה מתאר את חייו בספר, הלחימה באינדיאנים, העבודה בשדה ושיט הרפסודות.
(החשיבות שייחסו לינקולן ובוחריו למוצאו המערבי, מודגמת בתגובתו על שאירע בכנס בחירות באילינוי.
על הבמה הועלו שני כלונסאות עץ ושלט בו כתוב שלינקולן חטב אותם ב-1830. כשראה אותם לינקולן, אמר בשוויון נפש מהול בגאווה: "ודאי שחטבתי גם טובים מהם." הכינוי "חוטב העצים" ליווהו במערכת הבחירות לנשיאות.)
עמאד חסן אבראהים עקל היה המפקד הארצי של גדודי עז א-דין אל-קסאם, הזרוע הצבאית של חמאס.
התחמקויותיו הרבות מכוחות הביטחון הישראליים הקנו לו את הכינוי "האיש בעל תשע הנשמות".
עד להריגתו בנובמבר 1993 היה מעורב בהרג 11 חיילי צה"ל, וברצח אזרח ישראלי וארבעה תושבים פלסטינים.
עקל נולד במחנה הפליטים ג'באליה שברצועת עזה.
עימאד השלים את לימודיו בשנת 1988 במחנה וביקש ללמוד רוקחות במכון אל-אמל בעזה, אולם בספטמבר 1988 נאסר בשל חברותו בחמאס והשתתפותו באינתיפאדה וריצה 18 חודשי מאסר בישראל עד למרץ 1990. לאחר שחרורו ביקש ללמוד בעמאן את חוקי השריעה, אולם ישראל מנעה ממנו לצאת לירדן.
בתחילת 1991 החל עקל לפעול במסגרת ההתארגנות הראשונה של גדודי עז א-דין אל-קסאם, שעיקר פעולתה הייתה רציחתם של משתפי פעולה עם ישראל ואיסוף נשקם לשימוש בפעולות עתידיות.
במאי 1992 הביא לחץ של השב"כ את עקל, יחד עם פעילי חמאס נוספים כגון בשיר חמאד, מפקד גדודי עז א-דין אל-קסאם ברצועת עזה, ומוחמד דוחא, להעתיק את פעילותו לגדה המערבית.
בגדה הקים עקל מספר חוליות צבאיות שהיוו את התשתית הצבאית העתידית של חמאס באזור.
בסוף אותה שנה הפך עימאד עקל למפקד הארצי של חוליות עז א-דין אל-קסאם.
עקל היה הרוח החיה בפעילות הצבאית של חמאס בחברון.
הפיגוע הראשון שתכנן עקל היה ירי מן המארב כלפי כלי רכב ישראלי בכביש 60 ליד בית חג"י, מדרום לחברון ב-22 באוקטובר 1992. בפיגוע ירתה החוליה כלפי מכונית רנו 5 צבאית שהתדרדרה לתעלה ושני יושביה נפצעו.
באותו הזמן חוליה אחרת שאימן עקל תכננה לבצע פיגוע במערת המכפלה.
ב-25 באוקטובר ירתה חוליה בפיקודו של עקל על עמדת שמירה ישראלית במערת המכפלה.
מהירי נהרג אחד החיילים ואילו חברו נפצע באורח קל עד בינוני.
בנובמבר 1992, לאחר שביסס מספר חוליות, ולאחר שפעילים רבים בגדודי אל-קסאם נעצרו בגדה, שב עקל לרצועת עזה.
ב-7 בדצמבר 1992 השתתף עקל בפיגוע בשג'אעייה, שהקנה לו את עיקר תהילתו.
בפיגוע התקיפה חוליה בירי ג'יפ סיור של צה"ל, שנע על כביש עוקף עזה והרגה את שלושת חיילי המילואים שנסעו ברכב.
ב-12 בדצמבר השתתף עקל בפיגוע ירי נוסף כלפי ג'יפ סיור של צה"ל בעיר חברון שבו נהרג חייל אחד ונפצעו שניים.
ב-19 בדצמבר ירתה החוליה לעבר מחסום צבאי ליד הכפר בני נעים ופצעה באורח קל חייל אחד.
ב-24 בנובמבר 1993, אחרי מרדף בן כשנתיים, נהרג עקל, בכיר המבוקשים של עז א-דין אל-קסאם באותה העת, בפעילות יזומה של צוות מסתערבי יחידת שמשון, בפיקוד , במבצע סיכול ממוקד בשכונת שג'אעייה בעזה.
למחרת הריגתו פרצו ברצועת עזה התפרעויות קשות, שהזכירו את ימי ראשית האינתיפאדה.
עשרות פלסטינים יידו אבנים ובקבוקי תבערה לעבר סיורי צה"ל, מאחזים ובסיסים של כוחות הביטחון.
במהומות נפצעו 33 תושבי הרצועה.
חמאס והפת"ח הכריזו על שלושה ימי שביתה כללית לאות אבל.
עימאד עקל , הוא ראש מערך העורף, ופעיל בכיר בזרוע הצבאית של חמאס.
משמש בתפקידו כאיש חבלה בכיר, המסייע רבות באימון והכנת אמל"ח לאנשי ועדות ההתנגדות העממית.
ב-9 באוקטובר 2002, חוליה בראשותו של עימאד עקל חיסלה את ראג'ח אבו אל-יחיא, מפקד משטרת ההפגנות בעזה.
אל-יחיא, בן 47, נסע במכוניתו עם שומרי ראשו בעיר עזה כאשר באחד הצמתים הומי האדם פתחה לפתע קבוצה של רעולי פנים בירי לעבר המכונית.
אל-יחיא נהרג מייד, ושומרי ראשו נפצעו.
גופתו של אל-יחיא נלקחה לבית החולים שיפא בעזה.
אנשי החוליה שביצעו את הרצח לבשו מדים של הביטחון הלאומי הפלסטיני ושל המודיעין הצבאי.
לאחר החיסול דרשה המשטרה הפלסטינית להסגיר לידיה את אנשי החוליה ובראשם עימאד עקל.
על ההתנקשות נטלו אחריות בני חמולת עקל, שאחד מבניה הוא אחד מששת ההרוגים שנורו על ידי שוטרים פלסטינים סמוך לאוניברסיטה האיסלאמית.
האירוע התרחש במהלך פיזור הפגנת תמיכה באוסאמה בן לאדן בעקבות פיגועי 11 בספטמבר.
בני משפחת עקל טענו כי הרשות הפלסטינית לא הגיבה לרצח המפגינים, ולא טיפלה כלל בנושא.
ב-20 באוקטובר 2003 נעשה ניסיון לחסל את עימאד עקל, כאשר מסוקי צה"ל שיגרו טילים אל טנדר פז'ו במרכז עזה.
ברכב נסעו שני בכירים בזרוע הצבאית של חמאס, וכן נהג הרכב, שנהרגו מהירי.
בתקיפה נפצעו 11 בני אדם, בהם חמש נשים ושני ילדים.
מקורות פלסטיניים מסרו כי המכונית שהותקפה שייכת לפעיל חמאס עימאד עקל, אולם הוא לא נהרג.
אל הרכב שנפגע חשו עשרות פלסטינים, ובהם צוותי רפואה.
אז ירו המסוקים שני טילים נוספים, שמהם נהרגו 5 אזרחים, בהם רופא, וכ-50 בני אדם נפצעו.
עימאד עקל מעורב בניסיון הפיגוע במעבר קרני ב-26 באפריל 2006. הפיגוע בוצע על ידי חוליית מחבלים המשתייכים לפלג ועדות ההתנגדות העממית מעזה בראשות מומתאז דוע'מוש.
ב-2 בינואר 2009, במסגרת מבצע עופרת יצוקה, הפציץ חיל האוויר הישראלי את ביתו שבמחנה הפליטים נוסייראת.
בתקיפה נהרגו שלושה מחבלים, אך עקל, שלא שהה בביתו בעת התקיפה, לא נפגע.
בביואינפורמטיקה, עימוד רצפים היא שיטה לסידור המידע על אודות רצפי DNA ,RNA או חלבונים, בצורה כזו שיהיה ניתן לזהות אזורים דומים, אשר ייתכן כי הם תוצאה של קשרים פונקציונלים, מבניים או אבולוציוניים.
עימוד רצפי של נוקלאוטידים או שיירי חומצות אמינו מיוצגים לרוב על ידי שורות במטריצה.
רווחים מוכנסים בין הרצפים כך שרצפים דומים מעומדים בעמודות.
ההשוואה בין הרצפים המעומדים מקבלת ציון הומולוגיה אשר עשוי להעיד על פעילות ביולוגית דומה של הרצפים.
על האבולוציה של הרצפים אפשר ללמוד דרך ניתוח הומולוגיה של רצף.
לרישום הרצפים פותח פורמט FASTA.
אלגוריתמים נפוצים לעימוד רצפים המבוססים על תכנון דינמי הם אלגוריתם נידלמן וונש (Needleman-Wunsch), המיועד לעימוד רצפים גלובלי, ואלגוריתם סמית-ווטרמן (Smith-Waterman) המיועד לעימוד רצפים לוקלי (מציאת אזורים דומים במחרוזות של דנ"א או חומצות אמינו).
עימוד רצפים באמצעות תכנון דינמי
כאשר נתונה מטריצת החלפות (כדוגמת BLOSUM62 או PAM250), המגדירה את ציון לכל החלפה של אותיות וכאשר ניתן ציון חוסר באות, הציון לעימוד של שני רצפים מוגדר כסכום הציונים לכל העמדות.
בעיית עימוד רצפים גלובלי היא בעיה שבה מתאימים בין כל אות ברצף אחד לאות ברצף השני כאשר שני הרצפים דומים, במטרה למצוא את העימוד הטוב ביותר, במובן שציון העימוד יהיה מקסימלי.
לדוגמה כאשר הציון של אות חסרה הוא -5 ונעשה שימוש במטריצת החלפות הבאה:
ניתן לחשב ציון עבור עימוד של שני רצפים:
הציון הכולל המתקבל מסכימת הציונים על כל העמדות בדוגמה לעיל 1.
אלגוריתם נידלמן וונש (Needleman-Wunsch) מיועד לפתור בעיה זו ביעילות (סיבוכיות זמן ומקום של - עבור רצפים באורך n) תוך שימוש בתכנון דינמי, באמצעות מילוי מטריצת , המגדירה את ציון העימוד המיטבי עבור תת-המחרוזת מ-A המתחילה מהאות האפס (מחרוזת ריקה) ונגמרת באות ה- ותת המחרוזת ב-B המתחילה באפס ונגמרת באות ה-.
הטבלה מוגדרת על פי הבסיס (שורה אפס ועמודה אפס):
והרקורסיה (יתר המטריצה) מאותחלת על פי ערך העימוד המיטבי:
כאשר: מגדיר את הציון להחלפה ו-d מציין ציון לרווח.
ציון העימוד המיטבי עבור הרצף A והרצף B מוגדר על פי , כאשר את העימוד המתאים לציון זה (העימוד המיטבי) ניתן למצוא באמצעות מילוי טבלה נוספת המגדירה מצביעים בהתאם לבחירה ובסיום לפעול בעקיבה לאחור (Backtracking) החל מהתא המתאים -.
בבעיית עימוד רצפים מקומי המטרה היא למצוא אזור (תת רצף) המתאים ביותר בין שני רצפים (אך לא נדרש עימוד לרצף המלא).
אלגוריתם סמית-וטרמן (Smith-Waterman) פותר בעיה זו בסיבוכיות זמן ומקום של (עבור רצפים באורך n).
באלגוריתם זה ממלאים טבלה המגדירה את העימוד המיטבי לסיפא של הרצף A מ-0 (מחרוזת ריקה) ועד האות i, ולסיפא של הרצף B מ-0 ועד האות j.
הטבלה מוגדרת על פי הבסיס:
- ציון להחלפה, כאשר '–' הוא מציין רווח
אלגוריתם זה דומה לאלגוריתם נידלמן וונש, אך ציון שלילי מוחלף ב-0 (כלומר מוטב להתחיל עימוד חדש מהמקום מאשר להמשיך את העימוד הקודם), והעימוד הטוב ביותר נבחר כמקסימום במטריצת הציונים (ולא המיקום האחרון).
עימאד תלחמי הוא יזם עסקי וחברתי, יו"ר ומייסד "Babcom Centers".
תלחמי נולד בשנת 1959 בכפר הדרוזי עספיא, למשפחה נוצרית.
הוא נשוי ואב לארבעה ומתגורר בעספיא.
אחד מחמשת אחיו הוא פרופסור שיבלי תלחמי בעל הקתדרה לשלום ופיתוח באוניברסיטת מרילנד ועמית בכיר במכון ברוקינגס.
אביו, זכי תלחמי, היה המורה הראשון בכפר אחרי מלחמת העצמאות וחינך דורות של ילדי הכפר.
עימאד סיים תואר ראשון בהנדסת תעשייה וניהול במכללת שנקר.
בשנים 1983–2008 עבד בחברת דלתא גליל, שם הכיר את דב לאוטמן.
במהלך השנים נרקם קשר אישי בין תלחמי ללאוטמן.
ב-2008, עם פרישתו של לאוטמן מדלתא, פרש גם עימאד מהחברה והחליט לפנות ליזמות עסקית פרטית.
בהמלצת יוסי ורדי, הגה עימאד את החזון להקים מיזם גדול בגליל שיספק שרותי מוקד טלפוני (Call Centers) ושירותים אחרים, במטרה לעזור לנשים וגברים ערבים ויהודים להשתלב בשוק העבודה בפריפריה, תוך שיתוף פעולה עם עובדים ולקוחות יהודים.
עימאד בחר לקרוא לחברה שהקים בשם "באבקום"' צמד מילים עם "צליל של הייטק"' שיש לו משמעות ברורה בשפה הערבית – הדלת ("באב") שלכם ("קום").
Babcom מתמקדת בשתי מטרות עיקריות: השקעה באנשים ומתן שירותים איכותיים הכוללים מוקדי שרות, תוכנה ושירותים אחרים.
כיום (2020) החברה מעסיקה כ-3,000 עובדים ערבים ויהודים ו-80% מהם נשים.
ב-2014 הקים עימאד בשותפות עם חמי פרס ואראל מרגלית קרן השקעות וסוג של חממה בשם "תקווין" ("בראשית" בערבית).
קרן השקעות זו נועדה ליזמים ערבים להשתלב בהצלחה בסטארט אפ ניישן הישראלי ולממש את עצמם בתחום ההייטק ולאפשר להם לקדם בהצלחה חברת הזנק בבעלותם.
תלחמי פעיל מאוד בתחום החברתי, בעיקר בפרויקטים המקדמים דו קיום, שוויון הזדמנויות בשוק העבודה למגזר הערבי וקידום הפריפריה, ובנוסף הוא מכהן כחבר דירקטוריון במספר מועצות ודירקטוריונים והשתתף בכמה פרויקטים אשר שותפים למחויבותו, ביניהם: אוניברסיטת חיפה, המכון הישראלי לדמוקרטיה, קרן לאוטמן, עמותת תפוח, אלפאנר, קו משווה ובקולקטיב אימפקט.
ב-2010 מגזין דה מרקר בחר את עימאד כאחד מ-101 המשפיעים לטובה על החברה והכלכלה הישראלית.
ב-2013 קיבל את אות "יקיר הכרמל" על מנהיגות פורצת דרך בתחום העסקי ושימוש דוגמה ומופת לכך שכל יעד הוא בר השגה מטעם אוניברסיטת חיפה.
ב־2018 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה לאות כבוד על פועלו לשילוב עשייה חברתית בעסקיו מטעם אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ב-2018 אוניברסיטת הרווארד בארצות הברית שילבה בתוכנית הלימודים האקדמאית שלה CASE STUDY שעוסק כולו בתלחמי וחברת באבקום סנטרס.
ב-2019 הוא קיבל את פרס הכלכלה ע"ש הוגו רמנסיאנו מטעם אוניברסיטת תל אביב.
עימראן אחמד ח'אן ניאזי (באורדו: عِمران خان, באנגלית: Imran Khan, שמו המלא: עמראן ח'אן ניאזי, באורדו: عِمران خان نِیازی) הוא פוליטיקאי פקיסטני, שכיהן מאוגוסט 2018 עד לאפריל 2022 כראש ממשלת פקיסטן.
הוא עמד בשנים 2023-1996 בראש המפלגה שהקים, "תחריכ-א -אינסף" PTI (התנועה הפקיסטנית למען הצדק).
בנוסף הוא נודע כשחקן קריקט מקצועי ברמה בין-לאומית.
מאוגוסט 2023 הוא כלוא בהאשמות שונות.
עימראן ח'אן נולד בשנת 1952 בלאהור כבנם היחיד מקרב חמישה ילדים של איכרמוללה ח'אן ניאזי, מהנדס בניין ושל אשתו, שואכת ח'אנום.
המשפחה מצד האב הייתה ממוצא פתאני והשתייכה לשבט ניאזי.
אחד מאבות המשפחה, חייבת ח'אן ניאזי היה במאה ה-16 אחד ממפקדיו של שר שאה סורי ומושל פנג'אב.
בני המשפחה התיישבו מזה זמן רב במיאנוואלי בצפון-מערב פנג'אב.
גם האם, היא ממוצא פשטו ושייכת לשבט בורכי.
אבותיה חיו במשך מאות שנים במחוז ג'לנדר של פנג'אב.
אחרי הקמת פקיסטן היא היגרה ללאהור עם שאר בני המשפחה.
מצד האם עימראן ח'אן הוא צאצא של פיר רושאן, משורר-לוחם וממציא האלפבית הפשטו.
ממשפחת האם קמו מספר שחקני קריקט מצוינים שייצגו בתחרויות את פקיסטן, ביניהם בני דודיו של עמראן ח'אן, ג'אווד בורכי ומג'יד ח'אן.
עמראן ח'אן שיחק קריקט מקצועי במשך כשני עשורים.
לאחר פרישתו פנה לפוליטיקה כשהוא כבר דמות פופולרית בפקיסטן (ובמדינות נוספות).
לבד מפעילות פוליטי ח'אן נחשב כנדבן, שימש פרשן קריקט, כיהן כנשיא אוניברסיטת ברדפורד (University of Bradford), מנהל מייסד של בית החולים שׁאוכת ח'אנום (Shaukat Khanum Hospital).
עמראן ח'אן ייסד ב-2008 את מכללת נאמאל במיאנוואלי.
ב-1996 הוקמה בפקיסטן התנועה הפוליטית "פקיסטן תחריכ-י אינסאף" (پاکستان تحريکِ انصاف), תרגום: "התנועה הפקיסטנית למען הצדק") ועימראן ח'אן היה ליושב הראש שלה.
הוא ייצג את מיאנוואלי כנציג באספה הלאומית מ-2002 עד 2007 ונבחר שוב במאי 2013 כאשר המפלגה קיבלה 35 מושבים באספה הלאומית.
בשנת 2012 GlobalPost הזכירו אותו שלישי ברשימת תשעה מנהיגי עולם והוא זוהה בתור המתנגד העיקרי לפעילות המל"טים (ומזל"טים) בפקיסטן.
על פי Asia Society, נבחר ל"איש השנה" של 2012. סקר של מכון פאו חשף את ממדי הפופולריות שלו ובמיוחד בקרב צעירים.
התבטא בעבר נגד תופעת הכחשת השואה ואיסלמופוביה.
עימראן ח'אן התמודד על ראשות ממשלת פקיסטן בבחירות של 2018 וזכה ברוב קולות.
הוא יצא במדיניות פוליטית התומכת במשא ומתן לשם מציאת הסדר עם הטליבאן בנוגע למלחמה בצפון-מערב פקיסטן.
בזמן בכהונתו התרחק מארצות הברית והתקרב לרוסיה ולסין.
היחסים של הודו ופקיסטן בסוגיית השליטה בחבל קשמיר הסלימו תחת ממשלו של עימראן ח'אן כאשר בפברואר 2019 התרחש פיגוע בקשמיר ההודית על ידי גורמים הנתמכים בידי פקיסטן.
בתגובה החלה תקיפה של חיל האוויר ההודי על אזור גילגיט-בלטיסטן הנשלט בידי פקיסטן ומערכת סוללות טילים של צבא פקיסטן יירטה את אחד המטוסים ההודים.
בהמשך התמתנו היחסים אך לקראת סוף שנת 2020 בעקבות תקריות גבול חלה הסלמה מחודשת עם הפגזות דו-צדדיות של ארטילריה.
בנובמבר 2020 יועצו ביקר בישראל בחשאי ונפגש עם ראש המוסד.
ממשלתו לא הסכימה לכונן יחסים עם ישראל ושר החוץ הפקיסטני קשר בין כינון יחסים בין שתי המדינות בפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
ב-9 באפריל 2022 עימראן ח'אן הודח מראשות ממשלת פקיסטן בהצבעת אי אמון בפרלמנט הפקיסטני.
עמראן ח'אן הפך למנהיג האופוזיציה.
בנובמבר 2022 התרחש ניסיון ההתנקשות בעימראן ח'אן.
ב-9 במאי 2023 נעצר עימראן ח'אן כשיש נגדו עשרות אישומים, שלטענתו הם דרך השלטון החדש למנוע ממנו חזרה לחיים הפוליטיים, ובעקבות מעצרו קראה מפלגתו של ח'אן, PTI, לצאת ולהפגין ברחובות
הכוונה הייתה לעצור אותו למשך 8 ימים לפחות.
בעקבות המעצר התפתח משבר פוליטי חריף.
מאות מהם נעצרו, נשרפו מבנים ובמקביל המשטרה וכוחות צבא ירו על מפגינים והרגו מספר לא ידוע מהם.
ב-11 במאי 2023 בית המשפט העליון של פקיסטן פסק כי מעצרו היה בלתי חוקי והורה לשחררו.
ב-5 באוגוסט 2023 הרשיע בית משפט מחוזי בלאהור את עימראן ח'אן בשחיתות ודן אותו לשלוש שנות מאסר.
בנוסף, קנס של 350 דולר ואיסור על התמודדות לבחירות לנשיאות בחמש השנים הבאות.
הפרשה שבגינה נשלח עימראן ח'אן למאסר עוסקת במכירת מתנות שהוא קיבל בביקוריו הרשמיים בחו"ל – שאמורות להיות רכוש המדינה.
ועדת הבחירות הפקיסטנית ניהלה חקירה נגד עימראן ח'אן, שעבר על החוק כשמכר את המתנות שקיבל, ובנוסף לא הצהיר על רווחים של יותר מ-140 מיליון רופי פקיסטני.
מפלגתו של עימראן ח'אן, הודיעה כי יערער על ההרשעה.
ההרשעה באה יום לאחר שבית המשפט העליון של פקיסטן הורה על הקפאת ההליכים.
ב-30 בינואר 2024, הוחלט לתת לו גזר דין מאסר ל-10 שנים על הדלפת סודות מדינה.
ב־31 בינואר הרשיע בית משפט נוסף את עימראן ח'אן ואת אשתו בורשה ביבי בפרשת המתנות, כשהוא גוזר עליהם 14 שנות מאסר וקנס של 787 מיליון רופי, ואסר עליהם להחזיק משרה ציבורית למשך עשור.
ב־3 בפברואר 2024 הורשעו השניים גם בנישואים לא חוקיים, ונגזרו עליהם שבע שנות מאסר.
פסקי הדין השונים בוטלו על ידי ערכאות אחרות: ב־3 באפריל הושעתה הרשעתם בפרשת המתנות, ב־3 ביוני נוקה מההרשעה על הדלפת סודות מדינה, וב־13 ביוני 2024 בוטלה הרשעתם בתיק הנישואין.
למרות זאת, הדבר לא הוביל לשחרורו.
בנובמבר 2024, החלו הפגנות ענק ברחבי פקיסטן, מצד תומכיו של עמראן חאן.
בראש המחאה עמדה אשתו בושרה ביבי, שארגנה מחאות המוניות בדרישה לשחרור.
מחאות אלה הסלימו לעימותים אלימים עם כוחות הביטחון באסלאמאבאד ובערים מרכזיות נוספות.
המהומות הובילו לנפגעים רבים, כולל ארבעה חיילים ממשמר הגבול הפקיסטני.
במהלכן גם נעצרו כמעט 1,000 חברים ממפלגתו של עמראן חאן.
בעקבות המחאות, סוכנות החקירות הפדרלית של פקיסטן האשימה את עמראן חאן ואשתו בהסתה לאלימות וטרור, ואלה בתגובה הכחישו את ההאשמות וטענו כי מדובר ברדיפה פוליטית.
עמנואל וירט היה מורה למוזיקה, כנר וויולן גרמני, חבר ברביעיית יואכים, הוא נחשב לאחד המבצעים המבריקים ביותר בתקופתו.
וירט נולד בז'לוצ'י במערב בוהמיה.
הוא למד בפראג אצל מוריץ מילדנר.
זמן מה הוא היה אמן הקונצרטים של תזמורת הספא בבאדן-באדן.
בין השנים 1864 -1877 עבד ברוטרדם והציג קונצרט של אחת התזמורות המקומיות וכמורה, הוא הוביל רביעיית מיתרים.
בשנת 1877, בשל עזיבתו של אדוארד רפולדי לדרזדן, הוא הוזמן לתפוס את מקומו בברלין כאחד מעוזריו של יוזף יואכים.
הוא היה מורה לכינור וויולה בבית הספר הגבוה für Musik (בברלין), של יואכים.
שם לימד לנגן על כינור וויולה.
אוגוסט וילהלמי אמר שהוא המורה הטוב ביותר לכינור בדורו.
התלמידים שלו כללו את אדמונד סוורן, אלברט סטויל, קרל פרילינג, וכריסטיאן טימנר.
בנו ג'וזף וירט התחתן עם ג'וליה וירט לבית שטוקהאוזן (1886–1964), בתו של הזמר והמורה לקול יוליוס שטוקהאוזן.
עימנואל וירט היה חבר ברביעיית יואכים כמעט 30 שנה, בין השנים: 1877-1906.
לוירט כמו רבים מהנגנים, גם הוקדשו יצירות.
רביעיית מיתרים מספר 3, אופוס 15b (וולדמר ברגיאל)
רביעיית מיתרים מס '5, אופ' 63 (היינריך פון הרצוגנברג)
שלישיית הפסנתר מס '2, אופ' 73 (צ'ארלס ויליירס סטנפורד)
עימותים בין בני אדם לחיות בר כוללים יחסי עימות ואינטראקציה שלילית בין בני אדם (וכן גם חיות משק או חיות מחמד) לבין חיות בר בסביבתם.
לפי ארגון IUCN יחסי העימותים מוגדרים כ"מאבקים המתעוררים כאשר נוכחות או התנהגות של חיות בר מהווה איום ממשי או אפשרי, ישיר ונשנה על האינטרסים או הצרכים האנושיים, מה שמוביל לחילוקי דעות בין קבוצות של אנשים והשפעות שליליות על אנשים או חיות בר".
ארגונים אחרים מגדירים עימותים רק לאחר שנגרם נזק לאדם, לרכוש או לחיות בית.
יחסים אלה כוללים תחרות על מקומות מחיה ועל מזון, כשבמרבית המקרים האדם דוחק את חיות הבר מסביבתם ובמספר מקרים אף הכחידו אותם כליל או מהטבע.
עם זאת גם אנשים נפגעים וישנם אף מספר חיות שהתרגלו לעימותים הללו בהצלחה (למשל מקוק רזוס).
בין השאר הפגיעות מלוות בפגיעה תרבותית, כלכלית (למשל עצירת תיירות), בפגיעה ביבולים חקלאיים, פגיעה באדמות מרעה לחיות בית, תחרות על מרעה ואדמת שתייה, סכנת טריפה לחיות בית, הדבקת מחלות, פגיעה ברכוש ותקיפות בני אדם, מה שמוביל לעיתים להרוגים.
העימותים עם חיות בר היו נוכחות כבר מאז הפרהיסטוריה, בה לרוב התקיימו תקיפות קבועות של אנשים, בין השאר בידי תנינים, חתוליים גדולים כמו השנחרבים וצבועיים, דבר הידוע משרידי נשיכות על עצמות אנשים קדומים.
לאורך הזמן האדם החל לגבור בעימותים על שאר החיות ואף להכחידם ועם האצת העיור ברחבי העולם התרחק מהקשר לטבע, מה שהוריד במעט את התקיפות אך גם גרם לחיות בר רבות להיפגע.
בעשורים האחרונים העימותים גדלו מאוד עקב הגידול באוכלוסייה האנושית ובשימוש בקרקעות ברחבי העולם.
הפגיעה במספר מינים גורמת גם לנזק עקיף לסביבה האקולוגית מאחר שהכחדה של בעלי חיים החשובים לסביבה גורמת לנזק מתמשך אליה.
למשל הכחדה של טורפי-על גורמת למספר נטרפים להתרבות יתר על המידה, מה שישפיע על הצמחייה הטבעית.
אפריקה היא יבשת חמה ברובה בעלת מגוון ביולוגי גדול וכן כמות אוכלוסייה גדולה, אך ברובה ענייה ודלת אמצעים.
בשל כך העימותים עם חיות בה גבוהות מאוד.
בין העימותים העיקריים בה הם טריפה של מקנה בידי טורפים כמו אריות , נמרים, ברדלסים וצבועים מנומרים (התכיפות גבוהה בעיקר בקניה, נמיביה, בוטסואנה ועוד) ופגיעה ביבול חקלאי או בתשתיות (כמו מים) של כפרים שונים בידי פילים אפריקנים הנודדים בקרבתם בחיפוש מזון ומים.
פעולות אלה גורמות למספר שבטים להרוג בנקמה טורפים של מקניהם או אנשיהם וכן פילים.
בשנת 2017 חלו מעל 8,000 עימותים עם טורפים באפריקה בנמיביה, בה צבועים טרפו 600 פרות ובין 2011 ל-2016 נרשמו בנמיביה 4,000 פגיעות ביבול שנגרמו מפילים נודדים.
במספר מקומות באפריקה ישנה בעיה במציאת מים וחלים עימותים תכופים עם חיות בר כמו פילים או היפופוטמים.
האחרונים הורגים אנשים רבים כל שנה, יותר מכל יונק אחר וגם תנינים יתקפו אנשים המתקרבים למים לשתייה ורחצה.
באסיה ישנו גם מגוון ביולוגי גבוה סביב דרום מזרח אסיה ותת-היבשת ההודית לצד אוכלוסייה גדולה וצפופה הנכנסת יותר ויותר לאזורים טבעיים.
העימותים תכופים בעיקר ביחסים עם הטורפים הגדולים כמו טיגריסים ונמרים.
הטיגריסים מצויים כיום בסכנת הכחדה עקב ציד שנגרם מעימותים לאחר סדרה של טריפות אנשים וחיות בית וגם בידי הפגיעה ביערות ובטרף הטבעי של הטיגריס.
הדבר גם מקשה על התאוששותו עקב ציד של טיגריסים אוכלי אדם ועקב הרס בית גידולו לטובת התיישבות.
גם הצטברות אשפה טבעית גורמת לעלייה בכמות העימותים עם מינים כמו דוב שפתני, אשר לרוב נמנע מקרבה ליישובי האדם אך עקב גידול האוכלוסייה והפצת מזון לאורך היישובים התקרב לאדם.
עימותים נוספים נגרמו עקב בעלי חיים שאינם טורפים כמו פיל אסייתי, קרנף הודי או מקוקי רזוס, אשר נוהגים להתפשט ברחבי הודו ולפגוע בכפריים ובתושבי ערים עקב התרגלות ממושכת לאדם.
גם פילים הודים פושטים דרך קבע על יבולים כשבסרי לנקה העימותים מובילים למותם של 80 בני אדם ו-230 פילים בשנה.
מאז הקמת מדינת ישראל, הצטמצמה משמעותית אוכלוסיית נמרי המדבר בשטחה, ובעקבות מעורבות האדם בטבע היא הוכחה לחלוטין לקראת סוף העשור השני של המאה ה-20.
באמריקה הצפונית ישנם עימותים לאורך הערים הגדולות, הן בצפון והן בדרום ולאורך כפרים שונים.
זאבים הובילו לעימותים עם בעלי חוות בוויסקונסין, שם טרפו 377 חיות בית במשך 24 שנים ובילוסטון רבתי נהרגו חיות בית ואף אנשים בידי זאבים, מה שגרם לציידים להכחיד אותם כליל מהפארק, מה שפגע בסביבה עם זאת זאבים הוחזרו לפארק ב-1995 שיקמו את הסביבה כשהעימותים הופחתו.
טריפה של חיות בית נגרמת גם בידי קויוטים ופומות כשהעימותים נרשמים בעיקר בקולורדו ובקליפורניה.
הקויוטים מתרבים במהירות ואף מסתגלים ליישובים עירוניים מה שגורם להם גם להתבסס על מזון עירוני ולעיתים גם לתקוף חיות או אף אנשים חלשים.
מרבית העימותים מצויים בארצות הברית אך ישנם עימותים דומים גם ברחבי מרכז מקסיקו ובקנדה.
גם דוביים מתרגלים לקרבה ליישובי האדם בחיפוש מזון, מה שמוביל לתקיפות, נזק לחיות ולרכוש ולהריגת דובים ובכמות קטנה יותר גם ראקונים החלו לשגשג בערים רבות ואיבדו את הפחד מהאדם.
בפלורידה אליגטורים משוטטים בתעלות מוצפות, לעיתים בקרבה לערים ובכמה תקיפות הרגו אנשים.
באמריקה הדרומית ישנו מגוון ביולוגי גדול, לרוב סביב האזור הטרופי וישנם גם אוכלוסיות מבודדות ביערות לצד ערים מתפתחות רבות, חלקם מצויות בעוני גדול.
מרבית העימותים שנרשמו כוללים הרג של חיות בית כמו אלפקה בצ'ילה וארגנטינה בידי טורפים כמו פומות.
באקוודור גם דוב המשקפיים נמצא בעימות עם חקלאים עקב הרס יבולים וציד חיות.
הדבר הוביל לציד של הדוב ולהפחתת האוכלוסייה המצויה בסיכון.
בכל שנה יער האמזונאס נכרת לטובת ייצור כבישים ושימוש בעצי היער, כשהדבר דוחק מינים רבים להכחדה.
מספר מינים גם רגישים לכבישים החדשים שנסללים כמו דוב נמלים גדול שפרטים רבים שלו נדרסים מבלי יכולת להימלט.
באירופה ישנה צפיפות אוכלוסייה ועיור נמרץ, מה שגרם להכחדה ולצמצום אוכלוסיות בעלי חיים רבים.
ישנם עימותים בין בעלי חוות לאייליים, חזירי בר, מכרסמים ולהקות זרזירים הפושטים על ייבולים וגם ביערות שנשתלו.
דובים כמו דוב חום לעיתים גוזלים דגים מחוות דגים וכמה טורפים כמו שונרים וזאבים טורפים חיות בית.
גם במקרים בהם אין עימותים ברורים התרבות חיות בר גורמת להשלכות קשות: בכל שנה 500,000 תאונות דרכים עם איילים גורמת ל-30,000 פציעות ול-200 הרוגים.
ברחבי אוסטרליה נרשמים עימותים עם כלבי דינגו שבמספר מקרים תקפו אנשים למשל באי פרייזר, מה שגרר הכחדה מקומית שלהם וגידור של חוות להגנה על כבשים.
עימותים אחרים נרשמים עם האמו הפושט על יבולים ועלול לתקוף אנשים מתקרבים.
במהלך 1932 הוכרז מבצע להורדת אוכלוסיית האמו שפוגעה ביבולים וגם בגדר הארנבים האוסטרלית.
גם קנגורו פושטים על יישובים ותוקפים אנשים.
בכמה אזורים כמו ב"פארק עדן" פקחים אישרו להרוג 300 קנגורים שפשטו על ייבולים וכרמים .
ישנם גם עימותים עם עקעק אוסטרלי אשר יתקפו עוברי אורח מאיימים ולעיתים פוצעים אנשים.
אפילו בערים כמו סידני חלו עימותים עם פוסומים.
באזורים אחרים באוקיאניה האדם הורס את בתי הגידול וגורר מינים רבים אנדמיים להכחדה.
בניו זילנד תוכיי הקיאה ניזונים משליית או מכבד של כבשים וגורמים לפציעות חמורות לכבשים, מה שגרר ציד שלהם.
שימוש בדורסים כמו בז ניו זילנדי כדי לשלוט באוכלוסיית עופות מזיקים גם גורר עימותים.
אנטארקטיקה היא היבשת שבה הכי פחות עימותים שגם נרשמים להצלחת החיות, זאת מאחר שאין אנשים הגרים בה קבוע.
כלב ים נמרי הוא מין תוקפני התוקף סירות או צוללנים בקרבתו ותקיפה מ-2003 של כלב ים נמרי הסתיימה במותה של ביולוגית ימית שנגררה מתחת לקרח וטבעה.
חיות נוספות שתוקפות אנשים באנטארקטיקה כוללות את הקטלן הצד בלהקות במים (למשל של משלחת טרה נובה לאנטאקטיקה) ופיל ים דרומי, אך העימותים הללו נדירים.
ברחבי האוקיינוסים ישנם גם עימותים עם חיות ימיות ברחבי העולם, אף שהם שונים מהעימותים היבשתיים.
ישנם טורפים אוכלי דגים הנכנסים לתחרות על דיג מול האדם למשל קטלנים, דולפינים ודובי ים בעוד עמלץ לבן ידוע בתקיפות קטלניות רבות לאורך החופים, אף שהוא מצוי בסכנה גדולה יותר מהאדם.
גם לאורך החופים ישנם עימותים כמו הרס סביבת החופים, ביניהם יערות מנגרובים וכן פיתוח תיירותי שפוגע במינים נדירים כמו צבי ים או כלב ים נזירי הוואי.
אף על פי שהגורמים לעימותים דומים לאלו היבשתיים (תחרות ופשיטה על מזון כמו דגים, תקיפות אנשים), הם נחקרים פחות ושיטות הטיפול בהם שונות ומעטות יותר.
בעבר עימותים עם חיות בר טופלו בידי שימוש בציידים מורשים, שחרור ולכידת חיות במרחקים מהאדם, ויסות אוכלוסיות של חיות המצויות בעימות ושימור מינים בסכנת הכחדה.
כיום לעומת זאת ארגונים שונים מעדיפים ליישם מחקרים מדעיים או סוציולוגים כדי למצוא פתרונות נקודתיים לכל אזור ולכל בעל חיים תוך שיתוף פעולה עם האוכלוסייה, תוך ניסיון לגרום לפגיעה מינימלית הן בבעלי החיים והן בתרבויות האנושיות או המצבים הכלכליים סביבם.
בהרבה מדינות מכלילים ניסיונות למנוע עימותים כחלק מהמדיניות לניהול אזורי טבע מוגנים, פיתוח כלכלי וניסיון לפתרון העוני, תוך שיתופי פעולה בין המגזרים השונים.
עם זאת עדיין ישנם עימותים תכופים עם חיות בר בהרבה מדינות (למשל בהודו).
עימותי גבול התחדשו בין קירגיזסטן וטג'יקיסטן ב-27 בינואר 2022, לאחר סדרה של עימותים באביב ובקיץ 2021 בין שתי המדינות.
גורמים רשמיים בקירגיזסטן אמרו כי העימותים הסלימו ב-14 בספטמבר 2022, כאשר כוחות טג'יקים השתמשו בטנקים, נושאות אנשי שריון ומרגמות כדי להיכנס לפחות לכפר קירגיזי אחד והפגיזו את נמל התעופה של העיירה הקירגיזית בטקן ואזורים סמוכים.
שתי המדינות האשימו זו את זו בלחימה.
הסכסוך נמשך יומיים, ולאחר מכן הצליחו הצדדים להסכים על הפסקת אש בליל ה-16 בספטמבר 2022, שנמשכה רק יממה.
נשיא קירגיזסטן, סאדיר ג'פארוב, אמר בנאום בטלוויזיה כי ארצו תמשיך במאמצים לפתור את סוגיות הגבול הטג'יקי–קירגיזי בדרכי שלום גרידא.
משרד החוץ של טג'יקיסטן הצהיר כי המפתח לפתרון הסכסוך טמון במשא ומתן, והוא חזר על עמדתו כי קירגיזסטן עוררה את הלחימה.
סוכנויות תעמולה רוסיות דיווחו כי גם קירגיזסטן וגם טג'יקיסטן הסכימו להוציא כוחות צבאיים מהגבול, תוך ציטוט הצהרת ראש מחוז סוגד בטג'יקיסטן.
ב-20 בספטמבר 2022 חתמו טג'יקיסטן וקירגיזסטן על הסכם שלום.
השטחים המרכיבים את קירגיזסטן וטג'יקיסטן של ימינו היו שניהם חלק מח'אנות קוקנד ונכבשו על ידי האימפריה הרוסית במאה ה-19. בשנות ה-20 של המאה ה-20, ברית המועצות הטילה תיחום בשני האזורים שהביאו למובלעות.
שתי המדינות הפכו לעצמאיות ב-1991 כאשר ברית המועצות התפרקה.
שתי המדינות חברות גם בארגון שאנגחאי לשיתוף פעולה ובארגון האמנה לביטחון משותף, והן בעלות ברית בתיאוריה.
סכסוך הגבול החל בין קירגיזסטן לטג'יקיסטן ב-28 באפריל 2021. זהות האירועים שגרמו לפרוץ הסכסוך שנויה במחלוקת, אך לפי דיווחים העימותים החלו עקב סכסוך מים ישן בין שתי המדינות.
מקורות מסוימים מדווחים שהסיבה המיידית לסכסוך הייתה חוסר שביעות הרצון של האוכלוסייה המקומית מהתקנת מצלמות ליד גבול טג'יקיסטן–קירגיזסטן.
לפחות 55 בני אדם נהרגו באירועים ויותר מ-40,000 אזרחים משתי המדינות נעקרו מבתיהם בעקבותיהם.
ב-3 במאי 2021 השלימו שתי המדינות את נסיגת החיילים מהגבול, וב-18 במאי 2021 הודיעו גורמים רשמיים בשתי המדינות כי הסכימו לבקרות ביטחוניות משותפות לאורך הגבול השנוי במחלוקת.
מלבד תקרית בקנה מידה קטן ב-9 ביולי 2021, הפסקת האש נמשכה עד ינואר 2022.
ב-27 בינואר 2022, עימותים הביאו למותם של שני אזרחים ולפציעתם של כמה נוספים.
הוועדה הממלכתית לביטחון לאומי של טג'יקיסטן אמרה בהצהרה כי עשרה מאזרחיה נפצעו, שישה מהם אנשי הכוחות המזוינים של טג'יקיסטן והשאר אזרחים.
מהצד השני, משרד הבריאות של קירגיזסטן אמר כי לפחות 11 אזרחים מטופלים בפציעות בינוניות.
שלטונות קירגיזסטן הצהירו כי חסימת הכביש בין מרכז מחוז בטקן לכפר הקירגיזי איספנה על ידי אזרחים טג'יקים היא הסיבה לעימותים.
ב-10 במרץ, בתקרית מזוינת בין משמרי הגבול של שתי המדינות בגבול טג'יקיסטן–קירגיזסטן, באזור טסקי, נהרג לוחם משמר הגבול הטג'יקי.
בעקבות התקרית קיימו שיחות גורמים ממחוז בטקן בקירגיזסטן ומחוז סוגד בטג'יקיסטן.
לפי מקורות טג'יקיים, תקרית גבול התרחשה ב-3 ביוני לאחר שחיילים קירגיזים חצו את הגבול בין שתי המדינות, בסמוך לוורוך.