tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מתנגדת להשתתפות ילדים קטנים בתחרויות נגינה, עד לגיבוש אישיותם וביטחונם מעל גיל 16 ומעלה, בהתאם לאישיותם האינדיבידואלית.
המורה הוא קטליזטור המוטיבציה שבין ההורים לתלמיד.
ככל שהתלמידים מוכשרים יותר, הם יותר בעייתיים בעבודה איתם, כי הם אינדיבידואליסטים.
לפסנתרן איכותי חשובה גם השכלה כללית בתחום האמנויות, ובפרט ספרות יפה.
התייחסויות של תלמידתה ד"ר אורית וולף
על התחלת לימודיה אצל שלגי אמרה וולף: "מאז חיי השתנו.
לימודים אצל חנה שלגי משמעותם שלושה שיעורים בשבוע, כל אחד במשך שעות, לפעמים ויתורים על בית הספר וארוחות אצלה ולינה אצלה - להיות בת בית, לטוב ולרע.
אצלה למדתי את היסודות של הישרדות ושאפתנות, ולפענח מה אני רוצה בלי פשרות.
כבר מכיתה ג' הייתי בתחרויות ומרדף אחרי הצלחה".
"שיעורים נמשכו שעות ובמקום בולט בשיטת ההוראה של אז היה תהליך של הצנעת הנוכחות האישית שלי כאמן ולתת לכלי לדבר."
"אחת המורות הראשונות שלי חנה שלגי (מן הידועות והמוכרות בישראל), הייתה מורה מעולה, כל שיעור נמשך שלוש שעות, היה לה כל הזמן הדרוש בשבילי.
אבל כבר אז, כשהיא ראתה אותי מתייחסת לקהל, היא הבהירה לי שאני עולה לבמה, וכל מה שאני אמורה לראות הוא הפסנתר.
כל מה שאני אמורה הוא להתייחס למוזיקה ולקלידים.
הקהל אמור לחוות אותי דרך הנגינה ותו לא".
כל תלמידיה של שלגי למדו אצלה במסגרת הקונסרבטוריון העירוני של גבעתיים.
חנוך אלבלק (17 בפברואר 1935 – 24 ביולי 2019) היה סולן להקת הגבעטרון, זוכי פרס ישראל.
התפרסם בציבור כזמר "ונתנה תוקף".
אלבלק נולד בשנת 1935 בירושלים.
אביו שלמה בן קהילת מונסטיר שבבלקן, עלה לארץ ישראל עם הוריו ב-1899 כאשר היה בן 40 ימים.
בילדותו שימש חנוך כסולן של מקהלת הילדים בבית הכנסת "זכור לאברהם" בירושלים בהדרכתו של רחמים עמר.
בגיל 15, לאחר ילדות בירושלים, בתקופת המערכה על ירושלים במלחמת העצמאות, במהלכה אף איבד את אחיו רחמים בקרבות שיח' ג'ראח, הגיע אלבלק לקיבוץ בית השיטה, והצטרף לקבוצת "אלון", המחזור הראשון של בית הספר המקומי.
בשנת 1953 התגייס חנוך לצנחנים, ושירת כמדריך צניחה וצנחן חופשי בבסיס תל נוף שנים רבות.
בין היתר הצניח צנחנים מעל מעבר המיתלה בסיני במסגרת שירות המילואים שלו.
לאחר שחרורו מהצבא נישא לשולה ונולדו חמשת ילדיו.
קולו היה נוכח למעלה מ-60 שנה בכל מסיבה ואירוע בבית השיטה, ואף מעבר לים, תחילה במסגרת להקת האש-קולית, ומאוחר יותר בחבורת הזמר הגבעטרון.
במהלך שנות ה-60 שימש כמורה לספורט בבית הספר הקיבוץ בית השיטה, והיה חבר בחבורת הזמר "אשקולית" של הקיבוץ יחד עם אשתו שולה.
בשנת 1990 ביצע לראשונה את לחנו של יאיר רוזנבלום לפיוט "ונתנה תוקף".
הלחן, שנכתב לזכר 11 בני הקיבוץ שנפלו במלחמת יום הכיפורים, אומץ על ידי בתי כנסת רבים והוא מושמע עד היום, בעיקר בראש השנה ויום הכיפורים.
היה במשך שנים סולן מוביל בלהקת הגבעתרון ביחד עם חמישה חברים נוספים מבית השיטה, בהם רעייתו הזמרת שולה אלבלק.
לשולה וחנוך חמישה ילדים: אורלי, מירב, צליל, שאול ומיכל.
חנה רייס רודוביץ (בפולנית: Hanna Reiss; יולי 1911 – 14 בפברואר 2005) היא חסידת אומות העולם, שפעלה בזמן מלחמת העולם השנייה בלבוב, פולין.
חנה, יחד עם שתי חברותיה, מריה דיקר והלנה ביאלק, הסתירה שבעה גברים יהודים בדירה שמצאו עבורם ודאגו לכלכלתם מיולי 1942 ועד יולי 1944.
חנה נולדה בשנת 1911 בעיר לבוב שבפולין, בתם של יעקב (ין) ומרים רודוביץ.
לפני מלחמת העולם השנייה הכירה חנה את בן זוגה - משה רייס שהיה יהודי.
לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות וכיבושה של העיר לבוב, החל משה לעבוד בשדה התעופה הצבאי שליד לבוב יחד עם בני הזוג של שתי חברותיה של חנה - מריה דיקר והלנה ביאלק.
ביולי 1942, כאשר החלו לשלוח את עובדי שדה התעופה הצבאי למחנה הריכוז ינובסקה, הצליח בן זוגה של הלנה ביאלק – איגנצי רדוונסקי – ליצור קשר עם הלנה ולספר לה שהם עומדים להישלח.
ביום המחרת הצליח רדוונסקי לחמוק לצד הארי של העיר יחד עם משה רייס, אברהם דיקר – בן זוגה של מריה – ועוד ארבעה חברים: אלי גלאץ', לייב דרוקייר, שלמה קין ופייגה דרוקר.
חנה, מריה והלנה שיכנו את שבעת הפליטים היהודים בדירתה של חנה, שם הם דאגו לכל צורכיהם, נשאו בהוצאות כלכלתם ודאגו לשלומם.
חנה עברה לדירתה של מריה שהייתה ממוקמת ברובע שהוסב להיות גטו למברג, כך שחנה הייתה רשומה כדיירת של הגטו.
חנה וחברותיה דאגו ליהודים עד לשחרור העיר לבוב על ידי הצבא האדום בפברואר 1944.
עם סיומה של המלחמה, נישאה חנה למשה ובשנת 1950 עלו לישראל ועברו להתגורר בבת ים.
ב-1977 נפטר משה בעלה של חנה.
בשנת 1987 העניק יד ושם לחנה רייס, יחד עם חברתה מריה דיקר, את התואר חסידת אומות העולם.
רייס נפטרה בשנת 2005 ונקברה בחלקת חסידי אומות העולם בבית העלמין קריית שאול.
חנה לא הותירה אחריה ילדים או משפחה.
חנה שמיץ היא דמות ספרותית, גיבורת הרומן נער קריאה מאת ברנהרד שלינק.
חנה שמיץ היא האנטגוניסטית ברומן.
בצעירותה הייתה שמיץ שומרת בשירות האס אס והוצבה במחנה ריכוז לא רחוק מאושוויץ.
היא הגנה על אסירות חלשות, וכן ביקשה מאסירות שהוכנסו לחדרה לקרוא לה סיפורים, ולאחר מכן שילחה אותן אל מותן בהליך של סלקציה שביצעה בעצמה.
לאחר המלחמה היא עומדת למשפט על פשעים נגד האנושות, ובמקביל עובדת ככרטיסנית בחשמלית.
היא מפתחת רומן עם מיכאל, צעיר כבן 15 שסעדה על מיטת חוליו.
במהלך הרומן מבקשת חנה ממיכאל להקריא לה ספרים, אך נעלמת מדירתה במפתיע.
מיכאל מאוכזב, אך למפרע מגלה במקרה על עברהּ של חנה, ומנסה לשמור איתה על קשר גם לאחר שנכנסת למאסר בשל פשעיה בעת השואה.
בבוקר יום שחרורה, מתאבדת חנה בתלייה.
בעיבוד הקולנוע של הספר, שמיץ מגולמת על ידי קייט וינסלט.
מבקרת הקולנוע גיתית גינת מתארת את האנה כאישה פשוטה ותמימה, קורבן של חוסר אוניה ובורותה ובעלת מופנמות אלימה.
חנה שחר (נולדה בחיפה ב-11 בנובמבר 1942) היא פרופסור חבר לחינוך ופסיכולוגיה חברתית במכללה האקדמית גורדון לחינוך.
היא לימדה שנים רבות באוניברסיטת בר-אילן, הייתה חברה 16 שנים בוועד המנהל של המכון לחקר האינטגרציה החברתית במערכת החינוך וניהלה פרויקטים לשיפור מערכות חינוך בשלוש ערים.
תחומי המחקר המרכזיים שלה הם שיתוף פעולה בחינוך, קבוצות חקר ולמידה מבוססת פרויקטים.
חנה שחר (בן דור) היא דור שביעי למשפחת לור-גרינפילד, סבתה, חנה לור, נישאה לשלמה רוטשטיין שנולד בעכו, והיה ממייסדי המושבה מנחמיה בסוף שנות ה-90 של המאה ה-19. אימה, יפה רוטשטיין, נולדה בטבריה, ונישאה לשמואל בנדרסקי, שעלה ארצה מבנדר שבבסרביה בשנת 1936.
שחר למדה בבית ספר הריאלי, ולאחר מכן בבית הספר חוגים, בחיפה.
בין השנים 1958-1962 היא למדה הוראת ציור במכון לאומנות ב"אורנים" שבקרית טבעון.
שירתה בצה"ל כמורה-חיילת בשנים 1962–1964 בטבריה ולימדה ציור.
לאחר שירותה הצבאי התקבלה ללימודים בבצלאל, בירושלים, שם למדה שנתיים.
היא החלה את לימודיה האקדמיים בשנת 1975, והיא בוגרת חוג ראשי לחינוך וחוג משנה באמנות פלסטית באוניברסיטת חיפה.
מיד לאחר קבלת התואר, המשיכה ללימודי מוסמך וסיימה אותם בשנת 1982 בהכשרת מורים ופסיכולוגיה קלינית באוניברסיטת חיפה.
את התואר ד"ר קבלה באוניברסיטת תל אביב בשנת 1987.
לשחר שני ילדים, בת ובן.
בשנת 1979 השתתפה שחר בכנס בינלאומי בישראל שבו נוסדה העמותה הבינלאומית לחקר שיתוף פעולה בחינוך, שבו השתתפו חוקרים מישראל ובעולם.
היא הייתה בין הראשונים בישראל שהוכשרו להנחות את דרך ההוראה והלמידה השיתופית בקבוצות קטנות (קבוצות חקר).
עבודת הדוקטורט שלה חקרה את השפעות השיטה על יחסי-גומלין בין תלמידים איטיים ומהירים, על כמות הדיבור שלהם, ועל הישגיהם.
מחקריה, שבדקו תחומים בהם ניתן לזהות את יתרונותיה של השיטה, פורסמו בשפות רבות.
בשנת 1989 החלה שחר ללמד באוניברסיטת בר-אילן.
לאחר שנים של הוראה בקורסים והכשרת מורים, הגיעה למסקנה שאין די בהכשרת המורים וכי בית הספר כארגון חייב להיערך כדי לתמוך בהם.
לכן, בבית הספר לחינוך בבר-אילן, שבו לימדה שחר לתארים מתקדמים, היא פיתחה עם עמיתיה את התחום של ייעוץ ארגוני למערכות חינוך, והנחתה עשרות מוסמכים ועשרה דוקטורנטים בתחומי מחקרה.
ניסיונה בתחום בא לידי סיכום בספרה "ייעוץ לבית הספר כמערכת".
בין השנים 1990–2006, במסגרת עבודתה במכון לקידום האינטגרציה החברתית במערכת החינוך באוניברסיטת בר-אילן, הובילה שחר שלושה פרויקטים עירוניים רחבי היקף לשיפור מערכות החינוך בערים יבנה, ראשון לציון ופרויקט 30 היישובים בעיר טבריה.
בשלושת הפרויקטים הוכשרו מאות מורים ועשרות מנהלים בערים הללו.
במקביל הייתה יועצת ומלווה אקדמית באגף בתי ספר ניסויים במשרד החינוך.
כל פעולותיה לוו במחקר ענף, שפירותיו פורסמו בעשרות מאמרים באחדים מכתבי העת הנחשבים בעולם, וכן, בפרקים רבים בספרים בינלאומיים.
היא גם פרסמה 6 ספרים, שחלקם תורגמו לגרמנית, פינית, אנגלית וסינית.
אחד התחומים שבהם עוסקת שחר הוא החינוך לערכים.
היא שימשה כראש הוועדה לחינוך לערכים במכללת גורדון, וספרה "חינוך לחיים ערכיים בתרבות טכנולוגית", שיצא לאור בשנת 2019, עוסק בתחום זה.
במסגרת עבודתה במכללה היא הייתה שותפה לתכנון החוג החדש להכשרת מחנכים, שהוצע למכללות בישראל על ידי המועצה להשכלה גבוהה.
החוג מדגיש את משמעות המילה "מחנך", את הבנת עצמנו כבני אדם (שכוללת את הבנת ההתמכרות למכשירי התקשורת שבידינו), ואת הצורך להבין מה נדרש בעידן הטכנולוגי שבו אנו חיים כדי להקשיב ולשמוע את עצמנו, ואיך אפשר לאמן בכך ילדים.
פרט לעבודתה במכללת גורדון היא פעילה כיועצת וכמלווה אקדמית של אגף המו"פ במשרד החינוך, ומשמשת כחברה בוועדה המייעצת למכון לחקר עתידים.
שני מוסדות אלה פועלים לשיפור ההתמודדות עם ההשלכות של המציאות המשתנה עקב טכנולוגיות משנות חיים, כגון מקומן של בחינות בעידן של ידע נגיש ובינה מלאכותית.
שחר שותפה למחקר בינלאומי ארוך טווח הבודק שאלה זו באופן אמפירי.
שחר מציירת במשך שנים רבות, והשתתפה בשתי תערוכות קבוצתיות בישראל.
עוסקת גם במוזיקה, ומנגנת בפסנתר.
שחר, ח', (2019) חינוך לחיים ערכיים בתרבות טכנולוגית.
שחר, ח', (2011) קונסטרוקטיביזם בחינוך: הוראה, הערכה, ומחקר.
תל אביב: הוצאת רמות אוניברסיטת תל אביב.
שרן, ש', ושחר, ח' (1990) ארגון ועבודת צוות במוסדות חינוך.
מלכה, ד' ושחר, ח' (2022): קשרים בין מידת הקונסטרוקטיביזם של סביבת הלמידה לבין תפיסות ערכיות של מורים ושל תלמידים בבתי ספר על-יסודיים בישראל.
חנה רוזן (25 בדצמבר 1931 – 23 בדצמבר 2024) הייתה פרופסור בחוג לבלשנות ובחוג ללימודים קלאסיים באוניברסיטה העברית בירושלים.
עיקר מחקריה עסקו ביוונית ולטינית ובשפות קלטיות.
פרסומיה עיצבו את כיוונו של המחקר הפילולוגי והבלשני הלטיני בן-זמננו.
מומחיותה בקלטולוגיה ובטכניקות תרגום הפכה את עבודתה למהותית בקרב קהילת הבלשנות הרחבה.
יחד עם בעלה, הבלשן וזוכה פרס ישראל, הפרופסור חיים רוזן, עסקה בתרגום מלטינית ומיוונית.
בנוסף רוזן הייתה בין חברות המערכת של כתב העת קתרסיס.
נפטרה ב-23 בדצמבר 2024 והובאה לקבורה בהר המנוחות.
שירים ליריים נבחרים: מכתבי קאטולוס, פרופרטיוס, הוראטיוס ומחברים עלומי שם / סודרו והוסברו על ידי חנה רוזן.
חנה רוסין היא סופרת ועיתונאית אמריקאית ומנהלת העריכה לשמע של ניו יורק המגזין.
רוסין, יהודייה שנולדה בישראל, היגרה עם משפחתה לארצות הברית בשנת 1976. המשפחה התגוררה בשכונה, מגוונת מבחינה אתנית, בריארווד , קווינס, אביה היה נהג מונית.
היא סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון סטיובסנט בשנת 1987, שם זכתה במספר תחרויות בצוות הדיבייט עם בן זוגה לדיבייט דייוויד קולמן.
רוסין הייתה מייסדת שותפה של "דאבל X", אתר הנשים שנסגר וכעת מחובר למגזין המקוון סלייט, ושל הפודקאסט של דאבל X (כיום ה-גלים).
היא גם כותבת בכתב העת "האטלנטיק".
היא כתבה עבור הוושינגטון פוסט, הניו יורקר, GQ וניו יורק לאחר שהחלה את הקריירה שלה ככותבת בניו ריפבליק.
רוסין הופיעה גם בדיילי שואו ובהקולבר ריפור בערוץ הקומדי סנטרל.
בעבר, הייתה המארחת המשותפת של הפודקאסט "בלתי נראה" ברשת NPR עם אליקס שפיגל.
דמות שתוארה על ידי השחקנית קלואי סוויני בסרט "זכוכית מנופצת'" משנת 2003 על עמיתה של רוסין ב"ניו ריפבליק", סטיבן גלאס, הייתה מבוססת באופן חלקי על דמותה של רוסין.
ב-2009 היא פרסמה מאמר שנוי במחלוקת בכתב העת האטלנטיק בשם "התיק נגד הנקה", ושאלה האם הלחצים החברתיים הנוכחיים לטובת הנקה מתאימים, והאם המדע התומך בכך, הוכיח העדפה זו באופן חד משמעי.
ב-2009 הייתה מועמדת לפרס המגזין הלאומי על הספר "חיי הבן", סיפור על נערה טרנסג'נדרית צעירה.
ב-2010 היא זכתה בפרס על תרומתה לחבילת סיפורים במגזין ניו יורק על ברית מילה.
סיפוריה נכללו גם באנתולוגיות של "כתיבת המגזין האמריקאי הטוב ביותר 2007" וב"דיווח הפשע האמריקאי הטוב ביותר 2009".
בשנת 2012 פרסמה רוסין את הספר "סוף הגברים: ועלייתן של הנשים" על היפוך התפקידים חסר התקדים בין גברים לנשים.
היא העבירה הרצאת TED בנושא בשנת 2010. בהרצאה היא מפרטת את הופעתן של נשים ככוח רב עוצמה במקום העבודה האמריקאי.
לדעתה של רוסין, הכלכלה המשתנה הזו אפשרה לנשים להשתמש בחוזקות הסטריאוטיפיות המגדריות ביותר שלהן כדי להצליח.
ב-27 בפברואר 2012, לאחר מותה של סופרת הילדים ג'אן ברנשטיין , רוסין כתבה מאמר ביקורתי על סדרת הספרים שלה.
לאחר תגובות שליליות כלפיה רוסין פרסמה התנצלות.
רוסין הייתה נשואה לדוד פלוץ , עיתונאי אמריקאי ומנכ"ל אטלס אובסקורה לשעבר.
הם גרו בוושינגטון הבירה עם שלושת ילדיהם לפני שהתגרשו.
הרווארד של אלוהים: מכללה נוצרית במשימה להציל את אמריקה.
קץ הגברים: ועלייתן של נשים.
הפטריארכיה מתה: פמיניסטיות, קבלו את זה.
חנה שקולניקוב היא פרופסור אמריטה בחוג לאומנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
חנה שקולניקוב נולדה בירושלים, בת לסוניה ופליקס ברגמן (שהיה פרופסור לפרמקולוגיה באוניברסיטה העברית).
היא בוגרת האוניברסיטה העברית בחוגים לפילוסופיה ואנגלית, ובעלת דוקטורט בספרות אנגלית מהאוניברסיטה העברית.
הייתה חברת סגל באוניברסיטה העברית ואחר כך מרצה, פרופסור-חבר ופרופסור באוניברסיטת תל אביב.
היא חברה בקלייר הול באוניברסיטת קיימברידג'.
מחקריה של שקולניקוב עוסקים בדרמה אליזבתנית, ובפרט שייקספיר ובן ג'ונסון, ובדרמה אנגלית של המאה העשרים (במיוחד הרולד פינטר וטום סטופארד).
בין השאר פיתחה בכתביה גישה מגדרית לחקר התיאטרון.
עסקה באינטרטקסטואליות ובקשר בין דיסיפלינות התיאטרון והאמנות החזותית.
אצרה תערוכה של איורי מארק שאגאל למחזה הסערה של ויליאם שייקספיר, שהוצגה בגלריית אוניברסיטת תל אביב ובלונדון.
תרגמה יחד עם שמואל שקולניקוב את מחזה הפיות של אדם דה לה האל מפיקארדית לעברית.
הייתה נשואה לשמואל שקולניקוב שהיה פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטה העברית, עד מותו בשנת 2014. היא אם לשלושה, בהם ענת שקולניקוב, פרופסור למשפטים.
חנוך ברטוב (13 באוגוסט 1926 – 13 בדצמבר 2016) היה סופר, מתרגם, מחזאי ופובליציסט ישראלי, חתן פרס ישראל לספרות.
חנוך ברטוב נולד בפתח תקווה בשם חנוך הֶלְפְגוֹט, להורים שעלו לארץ ישראל מפולין כשנה לפני לידתו.
ברטוב למד בפתח תקווה בבית ספר דתי ובגימנסיה על שם אחד העם.
בגיל 13 נשבע אמונים ל"הגנה".
לאחר שנתיים של עבודה בליטוש יהלומים ובריתוך התגייס ב-1943 (בן 17) לרגימנט הארץ ישראלי שבצבא הבריטי, ואחר כך שירת בחטיבה היהודית הלוחמת – תחילה בארץ ישראל ואחרי כן באיטליה ובארצות השפלה.
בסך הכל שירת ברטוב כשלוש שנים בצבא הבריטי.
סיפורו הראשון ראה-אור בכתב העת "הגלגל".
משהשתחרר מהצבא הבריטי החל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים היסטוריה ותולדות עם ישראל.
במלחמת העצמאות הפסיק את לימודיו ושירת כמפקד צוות מקלעים כבדים במסייעת של גדוד בית חורון של חטיבת עציוני.
השתתף ונפצע בקרב הדמים בארמון הנציב, כאשר שהה עם המ"פ בעמדה קדמית ורסיס פילח את המקלע שלו.
לאחר המלחמה המשיך בלימודיו, ונבחר למזכירות גוש ארץ ישראל העובדת באוניברסיטה, כנציג מפ"ם.
במקביל, המשיך ביצירתו, אם כי היא עדיין לא הייתה סדירה.
סיפורים פרי עטו נתפרסמו באותה העת בכתבי עת שונים ("משא", "בשער", "אורלוגין" ועוד).
שירים שלו התפרסמו בעל המשמר.
בסוף 1952 תואר ב"דבר" כ"משורר צעיר מקבוצת משא"..
כשסיים את לימודיו התיישב בקיבוץ עין החורש לחמש שנים, ועסק בהוראה ובחקלאות.
הוא עיברת אז את שמו לברטוב – ראשי-תיבות של שם סבו, בני רבי טוביה דב (בר).
בעת שהותו בקיבוץ נתפרסמו הרומנים הראשונים שלו - "החשבון והנפש" (1953) ו"שש כנפיים לאחד" (1954) בהוצאת ספרית פועלים.
בשנת 1956 עבר לתל אביב.
בתל אביב החל לעסוק בעיתונאות, כעורך לילה בעיתון "למרחב", כשליח העיתון בארצות הברית בשנים 1958–1960, וכבעל טור בעיתון עד לשנת 1970. מ-1966 ועד 1968 שימש נספח תרבות בשגרירות ישראל בבריטניה.
שימש כנשיא הסניף הישראלי של איגוד הסופרים הבינלאומי, PEN.
בשנת 2014 התראיין ברטוב ל"ארכיון העתיד", מיזם תיעוד דור המייסדים של אנשי הרוח שהטביעו חותם משמעותי על התרבות הישראלית.
אשתו, יהודית לבית שימר, ילידת בוצ'אץ שבפולין, נפטרה בשנת 1998. בנו, עמר ברטוב, הוא היסטוריון.
בתו, גילת בורקהרדט, היא פסיכולוגית.
ב-2016, שלושה שבועות לפני פטירתו, נישא למיכל אורון, פרופסור לספרות עברית ומיסטיקה יהודית.
לאורך השנים פרסם ברטוב תשעה רומנים, שישה קובצי סיפורים, שלושה ספרי מסע, ביוגרפיה, ספרי מסות, נובלות וסיפורים תיעודיים.
יצירותיו תורגמו לאנגלית, צרפתית, ספרדית, רוסית ויוונית.
על במת התיאטרון הישראלי הוצגו שני מחזות שכתב.
ספרו האחרון, "קריאה עיוורת", ראה אור ב-2013 בהוצאת הספריה החדשה..
1978 - זכה בפרס יצחק שדה לספרות צבאית על ספרו "דדו - 48 שנה ועוד 20 יום".
2006 - זכה בפרס עגנון לספרות על ספרו "מתום עד תום", ובפרס בוכמן לספרות מטעם יד ושם.
2007 - זכה בפרס ראש הממשלה ליצירה.
2008 - זכה בפרס אקו"ם למפעל חיים.
2009 - זכה בתואר אזרח כבוד של פתח תקווה.
2010 זכה בפרס ישראל בתחום ספרות ליוצרים.
החשבון והנפש (ספרית פועלים, 1953; ספריית מעריב 1988)
שש כנפיים לאחד (ספרית פועלים, 1954; עם עובד 1973) פרס אוסישקין; יצא לאור גם בתרגום לספרדית בארגנטינה
השוק הקטן: סיפורים (ספרית פועלים, 1957)
4 ישראלים וכל אמריקה (ספרית פועלים, 1961)
לב חכמים: סיפורים (ספרית פועלים, 1962)
פצעי בגרות (עם עובד, 1965; הספריה החדשה, 2011); זיכה אותו בפרס שלונסקי ויצא לאור גם בתרגום אנגלי בארצות הברית ובבריטניה
ישראלים בחצר סנט ג'יימס (הקיבוץ המאוחד, 1969)
אחות רחוקה (מבחר סיפורים, הקיבוץ המאוחד, 1973) איורים: גלי הוס
מזל איילה: סיפורים (ספריית מעריב, 1988)
יריד במוסקבה (רשמי מסע (ספריית מעריב, 1988)
זה אישל מדבר (ספריית מעריב, 1990)
מוות בפורים: סיפורים (ספריית מעריב, 1992)
אני לא הצבר המיתולוגי: קובץ מסות (עם עובד, 1995)
לב שפוך: נובלה וסיפור (זמורה-ביתן, 2001)
מתום עד תום (זמורה-ביתן, 2003); זיכה אותו בפרס עגנון לספרות
לחיות ולגדול בארץ ישראל: קובץ רשימות ומסות (זמורה ביתן, 2008)
קריאה עיוורת - סיפורים (הספריה החדשה, 2013)
שש כנפים לאחד – הוצג ב"הבימה" (1958) (ובתרגומו האנגלי – בלוס אנג'לס, והצרפתי – בפריז)
סע הביתה יונתן – הוצג בתיאטרון "זוטא" (1963)
מחוץ לאופק, מעבר לרחוב – ביוגרפיה של משפחת רבינוביץ' כתמונת ראי של המשפחה הישראלית (2006)
חֲנוֹךְ הוא דמות מקראית המוזכרת ב.
חנוך היה בנו של קין והעיר חנוך, שהייתה העיר שנבנתה על ידי קין בארץ נוד קדמת עדן, נקראה על שמו.
העיר נבנתה על אף הקללה שהטיל אלוהים על קין (), ויש המפרשים כי היא נבנתה מרגע שהקללה הוסרה.
בהתאם לפסוק , העיר חנוך הייתה העיר הראשונה שנחנכה בעולם.
על פי ספר הישר, בעת בניית העיר ניתנה לקין האפשרות למנוחה -
חנוך מוזכר כבנו של קין גם בספר היובלים: .
אלה הפסוקים המקראיים המזכירים את חנוך בן קין:
חנוך מוזכר במקום אחד כבנו של קין ובמקום אחר כבנו של מדין, יש שראו בכפילות זו הסבר לכך שהמדיינים הם "נעים ונדים" כעונשו של קין וזרעו.
במקורות ארמניים חוזר הרעיון שלחנוך יש תפקיד בכפרה על חטאו של האדם הראשון.
כאשר שת מספר לחנוך כי האדם הראשון עצוב, כי גורש מן הגן, אומר חנוך: "חובו של האב חייב להיפרע על ידי הבן ." ואכן, חנוך נוטע גן, משך זמן רב איננו אוכל דבר, וזוכה בזכות זה לכך שמלאכים יעלוהו חי לגן עדן.
במקורות מודרניים נתפס חנוך כבעל תפקיד בהתמודדות ובכפרה של אביו קין עם רצח אחיו הבל.
בנו של חנוך היה עירד.
גם חנוך בן קין וגם חנוך בן ראובן הם הבנים הבכורים של הבנים הבכורים, הם ראשוני הדור השלישי (זה לאדם הראשון וחנוך בן ראובן הוא דור שלישי ליעקב.
ייתכן גם שבשמו של חנוך נרמז גם עניין החנוכה של העיר שעתיד לבנות אביו, העיר הראשונה בעולם.
השם עצמו נגזר מהשורש חנך, שמשמעותו העיקרית היא: להקדיש, לאמן.
שורש זה, במשמעות דומה, נמצא גם בארמית ובערבית.
השם Hanakku מופיע בתעודה בבלית מאוחרת .
במחקר הלשון ישנה התלבטות האם מקור המילה "חינוך" הוא בשמו של חנוך בן קין, הראשון לתהליך העיור שעבר על האדם.
חנוך בְּז'וֹזָה (1910 – 21 באפריל 1964) היה פובליציסט ופעיל פוליטי קומוניסטי ישראלי.
בז'וזה נולד בלודז' שבפולין הרוסית בשנת 1910. בשנת 1929 עלה לארץ ישראל עם קבוצת חברים מהשומר הצעיר.
הוא היה חבר בקיבוץ כרכור שלימים שינה את שמו לקיבוץ עין שמר.
לאחר עזיבת הקיבוץ עבד בחקלאות בפרדסים וכפועל בנין.
בשנת 1934 התחיל לימודי ביולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בז'וזה הצטרף לפק"פ ב-1930, בתקופה זו הקומוניזם היה בלתי חוקי בפלשתינה תחת המנדט הבריטי וחנוך פעל במחתרת כיתר חבריו למפלגה, במרוצת הזמן הפך חנוך לחבר ועד הפק"פ בירושלים.
חנוך נכלא על ידי הבריטים בשל פעילותו הקומוניסטית ולאחר שיצא מן הכלא הקים יחד עם חברים נוספים את הסקציה היהודית של המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה והיה לעורך הראשון של ביטאון הפק"פ - קול העם.
לאחר מאבקים פנימיים במפלגה הקומוניסטית, פרש יחד עם קבוצתו והקים פלג קומוניסטי עצמאי בשם "האמת", פלג שגם הוציא לאור ביטאון באותו שם.
עם הקמת מדינת ישראל בז'וזה הצטרף בחזרה יחד עם חבריו לחברי הפק"פ והליגה לשחרור לאומי בייסוד המפלגה הקומוניסטית הישראלית.
נחשב לאופוזיציה להנהגת המפלגה שדגלה בקו אנטי-ציוני וסולק ממנה בשל כך באפריל 1956. בז'וזה היה פעיל בתחום ההסתדרותי ופרסם מאמרים רבים בתחום המקצועי, ההסתדרותי והפוליטי.
בז'וזה היה נשוי למתרגמת רות לבנית.
נפטר ב-1964 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
בשנת 1965, לאחר מותו, הופיע בהוצאת עם הספר ספר זיכרונותיו "דרכים ראשונות".
צעדים ראשונים בנתיב הקומוניזם הישראלי: (פרקי זכרונות), תל אביב: (דפוס אופק), 1956.
דרכים ראשונות, תל אביב: עם הספר, תשכ"ה.
משה חנוך דָאוּם (נולד ב-16 בדצמבר 1975, י"ב בטבת ה'תשל"ו) הוא עיתונאי, סופר, סאטיריקן, תסריטאי, סטנדאפיסט ושחקן ישראלי.
משה חנוך דאום נולד לרחל ולרב יחזקאל דאום, לימים רב קונצרן תנובה והמושב רמת מגשימים ברמת הגולן.
הוא נקרא על שם שני סביו.
כשהיה בן 17 אביו נפטר.
בצעירותו למד בישיבה לצעירים בירושלים, ולאחר מכן, בישיבת ההסדר במעלות ובישיבת שיח יצחק.
את שירותו הצבאי עשה בחיל השריון, במסגרת ישיבת הסדר.
דאום כתב טורים ב"מעריב", ב"הצופה", באתר "וואלה", והוא בעל טור ב"7 ימים" של ידיעות אחרונות.
הוא נוהג לכתוב על נושאים בעלי אופי קליל לכאורה ומרבה להזכיר בהם את משפחתו, אך כותב גם על נושאים פוליטיים.
במשך שנתיים עד ל-2004 שימש דאום כמבקר הטלוויזיה של מעריב.
דאום עבד כאחראי תכנים בחברת "רשת" וערך את התוכנית "היכל התרבות".
בשנת 2007 החל לעבוד בערוץ 10. בין היתר שימש דאום כעורך הראשי של משדר סיכום היום "היום שהיה" וסמנכ"ל הפיתוח של הערוץ.
לאחר קרוב לשנתיים עזב את הערוץ והחל לשמש כסמנכ"ל אסטרטגיה בזכיינית ערוץ 2 רשת.
ביוני 2009 עזב את תפקידו והחל לשמש כיועץ בכיר למנכ"ל הזכיינית אבי צבי.
ב-2010 הגיש את התוכנית "שעת נפש" בגלי צה"ל שעסקה בנושאי הפרעות נפש ופסיכיאטריה יחד עם ד"ר אילן רבינוביץ'.
בשנת 2012 השתתף בסדרת הדוקו-ריאליטי "מחוברים".
בדצמבר 2013 החל להגיש את התוכנית "המתנחל", ששודרה בערוץ 10 והחל מ-2019 בערוץ 13.
בפברואר 2015 החל להגיש תוכנית רדיו יומית בכל בוקר ברדיו תל אביב.
התוכנית משודרת במקביל גם בתחנות "גלי ישראל" ורדיו דרום.
בנוסף השתתף בתוכנית "הקודחים", והחל להופיע בכל רחבי הארץ במופע סטנד-אפ בשם "חנוך דאום אוכל ת'ראש".
בשנת 2016, השתתף בתוכנית הסיטקום "גרעינים" בתפקיד שיקלובר, בערוץ הילדים.
בהמשך אותה שנה עלתה לשידור ב-HOT תוכניתו "מחשב מסלול מחדש", שבה הוא מחפש משמעות לחייו סביב משבר גיל ה-40, ביחד עם אורן חזן ואמיר חצרוני.
בשנת 2017 שימש דאום פרזנטור בקמפיין ההשקה של משכך כאבים בשם "קומבודקס".
ב-2018 החל דאום להופיע במופע סטנדאפ חדש ששמו "החיים הם תקופה קשה".
משנת 2019 משמש דאום כפרזנטור של חברת שירביט.
בין השנים 2019–2022 הנחה את תוכנית הדוקו-ריאליטי "יסמן", ששודרה למשך שתי עונות ב-yes.
בינואר 2020 הופיע בפינה בשם "אוף דה רקורד" בתוכנית "ארץ נהדרת", ובה הוא מארח פוליטיקאים לריאיון לא שגרתי.
ביולי 2020 הוציא ספר אוטוביוגרפי הנושא את שם מופע הסטנדאפ שלו: "החיים הם תקופה קשה".
סדרת דרמה בכיכובו, על פי הספר, הופקה עבור קשת 12, ושודרה ב-2024. על הסדרה קיבל דאום מועמדויות בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה לשנת 2024 בקטגוריות שחקן ראשי בסדרת בסדרת דרמה קומית וקומדיית מצבים ותסריט בסדרת דרמה קומית וקומדיית מצבים.
באוגוסט 2022 הוציא את ספר ההמשך, "החיים הם רק תקופה".
באותה שנה הנחה את תוכנית הטלוויזיה "טאבו" בערוץ כאן 11. בשנת 2024 חודשה התוכנית לעונה שנייה.
דאום נשוי לאפרת, בתם של הרב יהודה חזני וחנה חזני, ולהם ארבעה ילדים.
סבו, הרב משה רוזה, היה מנהל בית ספר סגולה בבני ברק, גיסיו הם הרב מיכי יוספי והרב ישי סמואל (ראש מחלקת הכשרות ב-מועצה הדתית רמת הגולן, ר"מ ב-ישיבת הגולן ורב המושב יונתן) וגיסתו היא הבמאית מנורה חזני.
אחיו הם הרב שי דאום, ר"מ בישיבת עוד יוסף חי ביצהר ורב קהילת 'אור הצפון' בצפון תל אביב ופרופ' חיים שקד, נשיא המכללה האקדמית לחינוך חמדת הדרום.
על פי הצהרותיו, שפורטו בספרו האוטוביוגרפי "אלוהים לא מרשה", סובל דאום מתסמונות OCD (הפרעה טורדנית כפייתית) והפרעת קשב וריכוז.
ב-2009, כשבועיים לאחר הירי בבית אגודת הלהט"ב בתל אביב, פרסם דאום ב"ידיעות אחרונות" טור ביקורתי נגד תגובת קהילת הלהט"ב לרצח.
בסופו התייחס לטרנסג'נדרים, וכתב שלדעתו גבר החותך את איבר מינו במטרה להפוך לאישה סובל מהפרעת אישיות.
הוא טען כי מדובר בדבר לא בריא שמסוכן לעודדו.
עוד הוסיף כי אם בתו תספר לו שהיא לסבית לא תהיה לו שום בעיה עם כך, אבל אם היא תספר שהיא רוצה להפוך לגבר – ישלח אותה לטיפול.
במחאה על הטור הפגינו עשרות אנשים מקהילת הלהט"ב מול בית ידיעות אחרונות.
דאום הגיב למחאות, ואמר כי הוא מכבד את מי שחושב אחרת ממנו, אולם דעתו לא השתנתה ומגובה ב-DSM.
עם זאת, בתחילת 2014 הקדיש את אחד מפרקי תוכניתו, "המתנחל", לקהילה הטרנסג'נדרית, ובסופו הביע חרטה על כתיבת הטור, ש"נבע מחוסר היכרות".
על זהותו הדתית כתב דאום: "אינני חוזר בשאלה.
כן אמר: "אני חי בתחושה עמוקה שאין בורא לעולם".
למרות זאת, חנוך, שידוע כאחד שנע על הרצף הדתי־חילוני במשך כל חייו, הצהיר בספרו "החיים הם תקופה קשה", שאינו יודע אם יש אלוהים, אך הוא משוכנע שהוא מקשיב לתפילותיו.
לסיכום דעותיו בעניין כתב חנוך שאין זה משנה אם אלוהים קיים או לא, אם האמונה יוצרת דברים יפים כל כך.
חגים, חוגגים ומה שביניהם: הוצאת פרסומי ישראל (2001).
מה אתה יותר יהודי או ישראלי: הוצאת ידיעות אחרונות (2003) - חרדים, חילונים ודתיים מערטלים את זהותם בפומבי.
אלוהים לא מרשה: הוצאת ידיעות אחרונות (2007) - ספר אוטוביוגרפי חושפני.
התייחסותו כלפי הציונות הדתית בקורתית ועם זאת אוהבת ""אני אוהב אתכם, רעים אהובים, וחש אליכם חיבה עמוקה והכרת הטוב, אף שלעיתים אני כנטע זר בתוככם".
פרסום הספר גרר ביקורת נוקבת כלפי דאום בחלקים מהחברה הדתית-לאומית.
את הספר ערך יאיר לפיד.
בשביל הנפש: הוצאת ידיעות אחרונות (2010) - נכתב בשיתוף עם הפסיכולוג הקליני אריאל הרטמן.
הספר מתאר עשרים וחמישה טיפולים שנערכו בקליניקה של הפסיכולוג.
זוהי הצצה נדירה לחדר הטיפולים, להתחבטויות האינטימיות ביותר של המטפל, ולמסעו של האדם אל נפשו פנימה.
רב הנסתר: הוצאת ידיעות אחרונות (2012) - מספר על הרב נריה גרוס שהיה כוכב עולה בשמי הציונות הדתית, רב כריזמטי ואהוב, שסומן על ידי רבים כהבטחה גדולה.
בספר מסופר על המכתב האנונימי שנשלח לפורום "תיקון", ששום דבר לא הכין את תלמידיו ואת אנשי הקהילה לסערה שבאה בעקבותיו.
פרשת הרב נריה גרוס היא פרשה כואבת, אבל השינוי שהיא מחוללת בציונות הדתית הוא לא פחות מהיסטורי.
הספר נכתב בהשראת פרשת הרב מרדכי אלון, שנחשד בהטרדה מינית של תלמידיו.
נפש יהודית: הוצאת ידיעות אחרונות (2017) - נכתב בשיתוף עם הפסיכולוג הקליני אריאל הרטמן.
פרנץ קפקא, קהלת, ברוך שפינוזה, תרצה אתר, בובי פישר, אריק איינשטיין, לאה גולדברג, חנה סנש, זיגמונד פרויד ורבי נחמן מברסלב מתיישבים על כורסת הפסיכולוג.
החיים הם תקופה קשה: הוצאה עצמית (2020) - ספר שנכתב בזרם התודעה, ביוגרפיה משולבת במחשבות על החיים.
הספר מספק הסתכלות קומית על חיי סטנדאפיסט ובעל טור שגם בגיל 45 לא יודע אם יש אלוהים, אבל משוכנע שהוא מקשיב לתפילותיו.
החיים הם רק תקופה: הוצאה עצמית (2022) - ספר ההמשך ל"החיים הם תקופה קשה", אותו מתאר המחבר כ"ספר משנה חיים, אך לא בהכרח לטובה".
רבי חנוך הֶניך (ביידיש: העניך) הכהן לוין (שאטין) מאלכסנדר (ה'תקנ"ח 1798 – י"ח באדר ב' ה'תר"ל 1870), היה מגדולי התלמידים של רבי שמחה בונם מפשיסחה ורבי מנחם מנדל מקוצק.
שימש כאדמו"ר לאלפי חסידי גור במשך ארבע שנים, בתקופה שבין פטירת רבי יצחק מאיר אלתר בעל החידושי הרי"ם, האדמו"ר הראשון מגור, לכהונת נכדו, הרב יהודה אריה ליב אלתר.
נולד בשנת תקנ"ח (1798) לרבי פנחס הכהן, רב בלוטומירסק הסמוכה ללודז' בן אחר בן לר' יונה נחום אחיו של רבי שבתי הכהן ("הש"ך"), ובן למשפחת רבנים עתיקה שהתייחסה למהרשש"ך.
שם משפחתו, שאטין, הוחלף מאוחר יותר ללוין.
שמו ניתן לו על שם אבי אמו.
אביו היה מתנגד חריף לחסידות, אך חנוך הבן הושפע מאחד ממלמדיו בילדותו ונמשך כבר מאז לחסידות.
התארס בסביבות גיל 13 לבתו של יעקב יאקיל מעשירי פשיסחה, וכעבור כשנתיים התחתן והיה סמוך על שולחן חותנו בפשיסחה.
דבק ב מפשיסחא עד לפטירתו כעבור כשנתיים.
לאחר מכן היה מגדולי תלמידיו של רבי שמחה בונם מפשיסחה והיה במחיצתו במשך שתים עשרה שנה עד לפטירתו.
לאחר פטירתו נסע לרבי מנחם מנדל מקוצק כשעדיין ישב בטומשוב.
ב-1830 הוא תמך במרד הפולני ועקב כך נאלץ לשנות את שמו משאטין ללוין.
באותה תקופה התמנה רבי חנוך הניך לרבנות העיר אלכסנדר.
לאחר פטירת הרבי מקוצק בשנת תרי"ט הצטרף לרוב חסידי קוצק שקיבלו את הנהגת רבי יצחק מאיר אלתר, האדמו"ר הראשון מגור.
כעבור שבע שנים (ה'תרכ"ו) נפטר גם רבי יצחק מאיר אלתר.
קיבלו עליהם מרבית החסידים את רבי חנוך הניך לממשיך דרכו, ובמשך ארבע שנים, עד לפטירתו, הנהיג בעירו אלכסנדר שהפכה למרכז חסידי גדול.
גם ה"שפת אמת" קיבל את מרותו והיה נוסע לאלכסנדר, שם זכה ליחס מיוחד.
רבי חנוך הניך כתב את תורתו אשר מובאת בספר חשבה לטובה.
לפני פטירתו שלח רבי חנוך הניך לקרוא ל"שפת אמת", ובשבת האחרונה לחייו ציווה לחסידיו לתת את העלייה לתורה השמורה לאדמו"ר ל"שפת אמת" ובכך רמז שהוא עתיד למלא את מקומו.
רבה של קראקא רבי שמעון סופר, בן החת"ם סופר כתב אליו כחסיד לרבי וגם הזכיר את עצמו ושם אמו בסוף מכתבו.
במהלך חייו שימש רבי חנוך הֶנִיך ברבנות הערים נובידבור ופרושניץ.
בחודש אדר ה'תשפ"ד נחנך האהל המחודש על קברו.
בנו היחיד יחיאל אפרים פישל הכהן לוין (1822–1894) לא המשיך את דרכו באדמורו"ת.
נינו היה רבי חנוך צבי הכהן לוין רב העיר בנדין ומראשי אגודת ישראל.
נינים נוספים שלו היו המחזאי חנוך לוין והבמאי והמשורר דוד לוין שכיהן כמנהל האומנותי של התיאטרון הבימה.
חתן חתנו היה יוסף הלוי יעבץ.
לחסידות אלכסנדר אין קשר לרבי חנוך הֶנִיך מלבד העובדה שמקורה באותה העיר, ושבית המדרש הגדול שלו נמכר להם.
מלבד דרשה אחת לשבת שובה ותשובות אחדות לא הותיר אחריו כתבים, אך רבים מדבריו נרשמו בידי חסידיו ומצוטטים רבות.
תורותיו לוקטו בספר "חשבה לטובה", והוצאו לאור בפיעטרקוב ה'תרפ"ט.
מהדורה נוספת ומורחבת יצאה בירושלים.
בפתח הספר במהדורה הראשונה מובאים דברי תורה שכתב ה"שפת אמת" משמו, והוכנסו לפי בקשת הרבי האמרי אמת מגור.
רבי יהודה אריה לייב מגור בעל ה"שפת אמת".
רבי אברהם מסוכטשוב בעל ה"אבני נזר".
רבי פנחס אליהו רוטנברג רבה של פילץ.
רבי צבי הירש מפרצובה, בעל תפילה ומלחין החסידות.
רבי נח שחור (חותנו של ה"אמרי אמת" מגור).
רבי שמחה יאיר רוזנפלד אב בית דין פיטרקוב.
חנוך בודין (נולד ב-8 במאי 1962) הוא שחיין פאראלימפי ישראלי, זכה ב-8 מדליות במשחקים הפאראלימפיים, מהן 2 זהב, שיאן ואלוף עולם.
בודין נולד בקנדה, בן רביעי למשפחה בת ארבעה בנים, והורים ניצולי השואה.
עלה בגיל צעיר עם משפחתו לישראל וגדל בבאר שבע.
הוא שירת בצה"ל בחטיבת גולני ונפצע מרסיס פגז במלחמת לבנון הראשונה.
כתוצאה מהפציעה נקטעה ידו הימנית עד מתחת למרפק.
כחלק מהליך השיקום בבית הלוחם החל להתאמן בשחייה, ועד מהרה רשם הישגים ברמה הארצית והבינלאומית.
במשחקים הפאראלימפיים שנערכו בניו יורק בשנת 1984 נמנה בודין לראשונה עם הסגל הפאראלימפי של ישראל וזכה במדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי.
במשחקים הפאראלימפיים שנערכו בסיאול 1988 הוא זכה ב-5 מדליות מהן שתיים זהב תוך כדי קביעת שני שיאי עולם.
במשחקים הפאראלימפיים שנערכו בברצלונה 1992 הוא זכה בשתי מדליות נוספות, כשבמשחקים אלו היה חבר גם בנבחרת הכדורעף הישראלית.
בסך הכל השתתף ב-6 משחקים פאראלימפיים כמתחרה; ב הוא נשא את דגל המשלחת הישראלית בטקס הפתיחה, ובמשחקים הפאראלימפיים בייג'ינג (2008) עמד בראש המשלחת.
בודין זכה בשתי מדליות זהב באליפות העולם בשחייה (מבין 4 בהן השתתף) וב-3 מדליות זהב באליפות אירופה בשחייה (מבין 8 בהן השתתף).
במשחקי המכביה השלוש-עשרה (1989) התכבד בהדלקת הלפיד.
במקביל לקריירה התחרותית למד בודין במכון וינגייט הוראה ואימון גופני ועסק בכך עד 1990, אז פנה לתחום הביטוח.
הוא סיים תואר שני במנהל עסקים והיה מנהל קרן פנסיה "שילוב" ומנהל פיתוח עסקי ב-AIG ישראל.
בעבר היה שותף בבית הספר לפרסום "עבודי".
לאחר שניהל את מערך המכירות הארצי של מגדל גמל פלטינום, מונה למנהל מערך ההפצה של כלל פיננסים.
בשנת 1987 הופיע בודין כשחקן בסרט "לא שם זין" כחלק מחבורת החיילים הנמצאים בחדר בית החולים במחלקת השיקום ביחד עם הגיבור הראשי.
בשנת 2009 התמודד בודין בתוכנית המציאות "הישרדות הפיליפינים" (העונה השלישית).
הוא הגיע לשלב האיחוד בין השבטים, הודח ונבחר למושבע השני.
חנוך דגן הוא פרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב, ומשנת 2023, פרופסור בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ומנהל המרכז לתיאוריה של המשפט הפרטי.
התגייס לצה"ל בשנת 1981 והשתחרר ב-1986 בדרגת סגן לאחר ביצוע תפקידים מסווגים בחיל המודיעין.
לאחר שחרורו החל את לימודיו האקדמיים.
דגן קיבל את תואר הבוגר במשפטים בשנת 1988, מטעם אוניברסיטת תל אביב.
את תוארו זה קיבל בהצטיינות יתרה (ממוצע הציונים שלו דורג במקום 1 במחזור).
קיבל במהלך לימודיו את פרס הכנסת, היה מצטיין דקאן במשך שנתיים ונכלל ברשימת הרקטור בשנת 1987. את התמחותו השלים במשרד עו"ד הרצוג, פוקס, נאמן ושות'.
את תוארו השני השלים באוניברסיטת ייל, כמלגאי של תוכנית פולברייט (1991).
עבודת הדוקטורט שלו נערכה גם כן באוניברסיטת ייל, וכותרתה הייתה "The Law of Unjust Enrichment: A Philosophical Perspective".
מנחה העבודה היה דקאן הפקולטה, פרופ' אנתוני קרונמן.
ב-1993 שב ארצה והצטרף לסגל הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב כמרצה.
ב-1996 מונה למרצה בכיר, וב-2000 מונה לכהונת פרופסור חבר.
ב-2004 קודם לדרגת פרופסור מן המניין בפקולטה.
היה דקאן הפקולטה בשנים 2006–2011. היה פרופסור אורח במספר אוניברסיטאות: אוניברסיטת קורנל, אוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת טורונטו, אוניברסיטת ייל, אוניברסיטת אלבמה, אוניברסיטת מישיגן ואוניברסיטת שנגחאי.
הוא מלמד, כותב וחוקר בתחומים של דיני קניין, דיני עשיית עושר ולא במשפט, תורת המשפט ותאוריה של משפט פרטי.
ייסד וניהל את מרכז צבי מיתר ללימודי משפט מתקדמים (2007 - 2011) ובעבר שימש, בין השאר, כמנהל מרכז-על ע"ש צגלה למחקר בינתחומי של המשפט, כעורך ראשי של כתב-העת Theoretical Inquiries in Law וכ-Affiliated Overseas Faculty באוניברסיטת מישיגן.
כמו כן, הוא מכהן, בין השאר, כחבר ב-American Law Institute וב.
בשנת 2009 היה שותף להקמת האגודה הישראלית למשפט פרטי.
כיהן כעמית בכיר וכמנהל (משותף) של תוכנית זכויות האדם ביהדות, במכון הישראלי לדמוקרטיה.
דגן הוא חבר בפורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה, הפועל נגד הרפורמה המשפטית בישראל (2023).
בשנת 2023 הצטרף לסגל בית הספר למשפטים באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
פרופ' דגן הוא חתן פרס צלטנר לשנת 2005 ופרס צלטנר לחוקר הצעיר לשנת 1996. ב-2014 זכה בפרס ש"ז חשין למצוינות אקדמית במשפט, בשיתוף עם פרופ' איל זמיר.
דגן נשוי לצילי דגן, אף היא פרופ' למשפטים.
פרופ' דגן פרסם עד כה שישה ספרים, Unjust Enrichment ו-The Law and Ethics of Restitution, בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג' וספר נוסף – קניין על פרשת דרכים – בהוצאת רמות; ספרו Property: Values and Institutions, יצא לאור בשנת 2011 בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד.
מאמריו של פרופ' דגן פורסמו במיטב כתבי העת בישראל ובעולם, ובכלל זה עיוני משפט, משפטים, מחקרי משפט, וכן:
חנוך בן ימי (נולד ב-1962) הוא פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטה המרכז-אירופית.
מחקריו עוסקים בבעיות לוגיקה ושפה, פילוסופיה של הנפש, תורת היחסות ודקרט.
בן ימי סיים תואר ראשון במתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטה העברית בשנת 1983, תואר שני בפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב בשנת 1989 ודוקטורט בפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב בשנת 1995. בשנת 1996 קיבל את מלגת אלון ובשנת 1995 זכה במלגת רוטשילד לחוקרים צעירים מצטיינים.
בין השנים 1996 ל-2004 לימד באוניברסיטת תל אביב ובשנת 2005 מונה לפרופסור חבר באוניברסיטה המרכז-אירופית ולאחר מכן מונה לפרופסור מן המניין.
בשנת 2013 יצא לאור ספרו "ידו של אריסטו: חמישה עיונים פילוסופיים".
הספר דן בבעיות קלאסיות בפילוסופיה בגישה המושפעת מאריסטו ומוויטגנשטיין.
בן ימי פעיל כנגד ברית המילה וכתב מספר מאמרים בנושא.
רבי חנוך גד יוסטמן מפילץ (תרמ"ד, 1884–י"ד בתשרי תש"ג, 1942) היה רב, אדמו"ר וראש ישיבה בפולין.
בנו של בעל ה"שפתי צדיק" מפילץ, ואחיינו של בעל ה"שפת אמת" (אביו היה בן בתו של חידושי הרי"ם וגיסו של ה"שפת אמת").
נולד לרבי פנחס מנחם אלעזר יוסטמן שנודע כמחבר ספר החסידות "שפתי צדיק" ומייסד חסידות פילץ, ולמרת לאה הנדיל, והיה בן הזקונים מבין עשרת ילדיהם.
לאחר פטירת ה"שפת אמת", חלק מחסידיו מינו את רבי פנחס מנחם יוסטמן לאדמו"ר, והמשפחה עברה לפילץ שהתפרסמה כמרכז חסידי וה"שפתי צדיק" היה לאחד מהאדמו"רים החשובים בדורו.
בתקופה מאוחרת יותר עברה המשפחה לווירשוב ובזמן מאוחר יותר עברה לצ'נסטוחובה, שבה החל רבי חנוך גד בפעולותיו התורניות.
שם הקים את ישיבת "שפתי צדיק" על שם ספרו וכינויו של אביו.
הוכתר כאדמו"ר מפילץ בתרפ"א לאחר פטירת אביו.
בהיותו אדמו"ר כיהן גם כרבה של העיירה ויילון, אך המשיך לדאוג לענייני הישיבה מרחוק.
בלט בענוותו ובנועם הליכותיו, והיה מקובל מאוד על הציבור.
החמיר בהלכה על עצמו והשתדל להקל על האחרים.
היה פעיל באגודת ישראל והיה חבר במועצת גדולי התורה בפולין וב"מועצת גדולי התורה" העולמית, אך התאמץ לא להתבלט.
למרות זאת התחשבו בדעותיו וזכה להערכה רבה.
בתחילת הכיבוש הנאצי ברח האדמו"ר מפילץ יחד עם בני קהילתו מזרחה, כשהוא נוטל עמו רק את התפילין והטלית.
דרך גטו לודז' וגטו ורשה חזר לצ'נסטוחובה, ובתנאים הקשים בגטו צ'נסטוחוב המשיך ללמד תורה וחסידות.
חיזק ועודד את יהודי הגטו ולימד הלכות קידוש השם.
וכן עסק בצדקה וחסד בגופו: אסף כספי תמיכה בנזקקים עד כמה שאפשר היה להשיג במצב הזה, הקים מטבחים לפליטים מהעיירות הקרובות, ובמיוחד דאג לחסידי גור צעירים שלמדו תורה וחסידות בסתר במרתפים מוזנחים וחשוכים.
ארגן בדירתו אספות חשאיות של רבנים ועסקנים שבהם, בין השאר, חיברו תפילות מיוחדות כדי לעורר את רחמיו של הבורא, אולי יבטל את הגזרה.
באחת האספות תיקנו להתפלל בכל יום מנחה של ערב יום הכיפורים.
שכנע עשירים שהגיעו לגטו ממקומות אחרים לתת מכספם גם לאחרים, וזירז את כל מי שבא אליו להתחלק בלחם עם האחרים.
על פי אחת העדויות יום אחד הגיע לביתו בורח מחלמנו שסיפר לו באופן אישי על הרצח ההמוני המתרחש במחנות.
הדברים גרמו לרב יוסטמן זעזוע קשה והוא נפל למשכב במשך כמה ימים.
בעקבות עדות זו עודד את הצעירים בני העיירה ווילון לברוח מהגטו והורה אף לצעירות לעשות כן כדי שינצלו ממחנות ההשמדה, למרות הסתייגות בני המשפחות.
במקרים אחרים התיר לשלוח ילדים לבתים נוצריים על אף החשש שימירו דתם.
נראה שהנימוק לכך הוא שסכנת החיים הייתה וודאית והמרת הדת רק ספק.
במוצאי יום הכיפורים תש"ג (1942) החל גירושם של מרבית יושבי הגטו בצ'נסטוחובה למחנה ההשמדה טרבלינקה.
בתחילה שוכנע הרב על ידי חסידיו להסתתר בבונקר עם בני משפחתו, אך לאחר זמן מסוים החליט "אני אלך עם כל היהודים!.
הרב גורש עם עוד למעלה מ-6,000 מיהודי הגטו במשלוח השני שיצא מהגטו בערב חג הסוכות.
הגרמנים ציוו עליו בתקיפות לפשוט מעליו את בגד הציצית, אך הרבי סירב בתוקף.
כפי הנראה הוא נרצח עם משפחתו בתאי הגז בטרבלינקה ביום הראשון של חג סוכות תש"ג.
מבני משפחתו הקרובה, ניצל רק חתן אחד ואולי שניים.
היו לו שש אחיות ושלושה אחים שהיו גדולים ממנו.
נשא לאישה את דבורה-מאטיל הלפרין, ממנה היו לו ארבעה בנים וחמש בנות שרובם הגדול עם בני זוגם וילדיהם נספו בשואה:
חיה טויבה בריינדל - נישאה לשלום ארליך (תר"ס-תש"ג), בן שלמה יוסף ארליך, שנולד בכפר פשירוב במחוז צ'נסטוחובה (באזור המנהלי שלזיה) בדרום פולין.
חי בצ'נסטוחובה לפני המלחמה ועד שגורש ממנה.
נספה בעיירה סקרז'יסקו-קמיינה במחוז סקרז'יסקו (Skarżysko) בצפון האזור המנהלי שוויינטוקז'יסקיה בדרום-מזרח פולין.
נולדו להם בן אחד, שלמה יוסף, ושלוש בנות: גיטל, אסתר, שרה והנדיל-לאה לבית זנדר (היחידה שניצלה מהשואה עם בעלה).
יצחק מאיר יהודה לייב יוסטמן - נישא לחיה-בלומה.
ילדיהם: מנדל (יליד תרפ"ח), מוטל (יליד תרפ"ט) והנדיל (ילידת תר"צ).
יצחק מאיר יהודה לייב, חיה בלומה ומנדל נפטרו משחפת במהלך השואה.
מוטל והנדל נרצחו בטרבלינקה בשנת תש"ג.
אברהם שמחה בונם יוסטמן - נשא לאישה את מרת מרים, בת ישראל ברומברג.
יוכבד רבקה - נישאה לאברהם ישראל רוזנשטריך, בן יצחק מאיר רוזנשטריך.
יוכבד רבקה נתפסה ברכבת בעקבות הלשנה.
חנה פייגה - נישאה לאברהם משה ליפשיץ.
בנם היחיד נולד בשנות השואה עם מוגבלות גופנית שנגרמה מתנאי הלידה הקשים.
דוד אליהו יוסטמן - נשא לאישה את מרת חנה.
ישראל יהושע השיל יחזקיהו יוסטמן - נשא לאישה את מרת חיה-אסתר.
בנם יצחק מאיר נולד בשנת תרצ"ה.
הנדיל-לאה - נקראה על שמה של אם אביה.
חלתה בשחפת כתוצאה מטיפול באחייניה החולים, בני יצחק מאיר יהודה לייב יוסטמן, ונרצחה ביריות במהלך אקציה במחנה טרבלינקה.
נישאה לבנימין אליעזר בורזיקובסקי שניצל וחי אחרי המלחמה.
שרה פעסא - נישאה לבנימין אליעזר ורדיגר.
זוג זה עלה ארצה לפני המלחמה והיה לענף המשפחתי היחיד שניצל.
חנוך גבתון (1917 – 14 בפברואר 1976) היה עיתונאי ואיש רדיו, מראשוני "קול ישראל" והמנכ"ל הראשון של רשות השידור.
כמו כן היה חבר המשלחת הישראלית לאו"ם וכיהן כמנכ"ל משרד התיירות וכקונסול כללי של ישראל בלוס אנג'לס.
נולד בשם חנוך אופסיאנקו בעיירה מלאווה, פולין.
בנעוריו הצטרף לתנועת הנוער הציוני.
בשנת 1935, בהיותו בן 18, עלה לארץ ישראל.
ב-1945 התקבל כקריין ל"קול ירושלים", תחנת השידור של שלטון המנדט הבריטי בארץ ישראל, ולאחר זמן מונה לעורך חדשות במדור העברי של התחנה.
לקראת סיום המנדט הבריטי ערך, לצד עבודתו ב"קול ירושלים", את החדשות ב"קול המגן" והיה דובר "ההגנה" לעיתונות זרה.
בעת ההפוגה השנייה במלחמת העצמאות, הועבר לתל אביב כדי להקים את מחלקת החדשות של "קול ישראל".
ב-1951 הקים את מחלקת החדשות והרפורטז'ה ובאותה שנה סיקר את מסעו הראשון של דוד בן-גוריון לארצות הברית.
כמנהל מחלקת החדשות, הוביל את לידתו של "יומן החדשות"- מגזין הרדיו שהביא לראשונה, כתבות מוקלטות מהשטח.
ב-1956 התמנה גבתון לסגן מנהל קול ישראל, ב-1959 התמנה למשנה למנהל ובקיץ 1960 – למנהל הכללי של שירות השידור.
תוך זמן קצר ריענן את המשדרים והרחיב את שידורי האקטואליה והתעודה.
בהקשר זה ראוי לציון השידור החי של משפט אייכמן, שריתק את הציבור אל מקלטי הרדיו.
בין יתר החידושים שהונהגו ברדיו בתקופת כהונתו כמנכ"ל קול ישראל היה הקמת "הגל הקל", שהיוה שינוי מרענן במתכונת המסורתית של שידורי הרדיו בישראל.
"הגל הקל" שידר בעיקר מוזיקה פופולרית ומצעדי פזמונים, וכן שודרו בו לראשונה פרסומות.
אולם, מטרתו העיקרית של חנוך גבתון הייתה להפוך את שירות השידור הממשלתי לגוף ממלכתי ובלתי תלוי, על פי הדגם של ה – BBC הבריטי.
עד אותה עת היה "קול ישראל" כפוף למשרד ראש הממשלה והיה נתון לעיתים קרובות ללחצים מכיוון זה, להימנע משידורים שיש בהם ביקורת חריפה מדי על הממשלה.
הוא פעל לחקיקת חוק שידור ממלכתי ואכן בשנת 1965 נחקק חוק רשות השידור, וגבתון היה למנהלה הכללי הראשון של הרשות.
במקביל לפעילותו זו הניח את היסודות לשידורי הטלוויזיה בישראל.
בין היתר טווה קשרים הדוקים עם מומחים בולטים בתעשיית הטלוויזיה בארצות הברית, אשר הסכימו לייעץ לרשות השידור הצעירה.
במלחמת ששת הימים "קול ישראל" הוכיח עצמו כאמצעי תקשורת רב עוצמה ובעל חשיבות ממלכתית.
כתבי הרדיו הצטרפו לכוחות הלוחמים ושידרו מכל החזיתות.
אחד החידושים התקשורתיים הראויים לציון בתקופה זו היה תוכניות הפרשנות הצבאית של האלוף במילואים חיים הרצוג, אותו גייס חנוך גבתון בתקופת ההמתנה המתוחה, שלפני המלחמה.
תוכניות אלה זכו לפופולריות רבה ותרמו תרומה של ממש למורל הציבור.
זמן קצר לאחר סיום המלחמה ועם התקרבותו של עידן הטלוויזיה, החל שר ההסברה ישראל גלילי, שהיה ממונה מטעם הממשלה על רשות השידור, לפעול להחלפתו של גבתון ולמינוי אדם המקורב למפלגות השלטון.
לאחר מסע לחצים כבד נאלץ חנוך גבתון להתפטר מתפקידו, באוקטובר 1967.
עם סיום תפקידו ברשות השידור התמנה גבתון לציר לענייני הסברה במשלחת ישראל לאו"ם.
בשנת 1970 התמנה לתפקיד המנהל הכללי של משרד התיירות.
בתקופה זו התעורר עניין עצום בעולם במדינת ישראל, בעקבות ניצחונה במלחמת ששת הימים.
גבתון פעל כדי לתעל עניין זה להגדלת התיירות וביסוסה כענף כלכלי מרכזי.
ביזמתו הוכנה, בפעם הראשונה, תוכנית אב לפיתוח התשתית התיירותית בארץ (שעליה הופקד האדריכל טומי לייטרסדורף) וחלה תנופה גדולה בהקמת בתי מלון חדשים ברמה בינלאומית.
בשנת 1975 סיים גבתון את תפקיד מנכ"ל משרד התיירות ומונה לקונסול כללי בלוס אנג'לס בדרגת שגריר.
כעבור זמן קצר חלה ונפטר, בגיל 59, נקבר בהר המנוחות בירושלים.
על שמו נקראה ככר בשכונת בית הכרם בירושלים, בה התגורר, ורחוב בשכונת רמת בקע, בבאר שבע (ביזמת ראש העיר יצחק רגר, ששימש ככתב קול ישראל בצרפת ומזכיר רשות השידור, בתקופתו של חנוך גבתון).
בנו, איתמר גבתון, היה מיזמי הטלוויזיה בכבלים בארץ ועמד בראש צוות ההקמה של חברת מת"ב (שמוזגה מאוחר יותר בחברת "הוט").
כיום הוא מכהן כמנכ"ל קבוצת "מכשירי תנועה".
בר-שלום, בנם של שלום ומלכה סעידי, נולד בשכונת כפר שלם בתל אביב וגדל ברמת גן.
עם סיום שירותו הצבאי בנח"ל למד במכינה באוניברסיטה העברית בירושלים ועבד באחת מיחידות אכיפת הגבייה של מס הכנסה במשך שש שנים.
בגיל 29 נתקל בכתבה בעיתון על פתיחת קורס בישול של רשת מלונות דן.
הבישול המשותף עם חבריו ללימודים והקניות בשוק מחנה יהודה היו תחילת החיבור שלו לבישול, והוא עזב את עבודתו והצטרף לקורס ומאז עסק בתחום.
בסיום הקורס החל לעבוד במספר מסעדות, בהן מסעדת "בוגרשוב 39", וכשבאחד הימים השף לא הגיע לעבודה הוא קיבל על עצמו להכין את ארוחת הצהריים ומאז הפך לשף של המסעדה.
באחד הימים ראתה אותו עיתונאית האוכל אלינוער רבין, שהייתה סועדת קבועה במסעדה, בזמן שהוא מגיש מנה מסוגננת לאחת המלצריות, ולקחה אותו לערוך סטיילינג ל"ספר העוף", ומשם החל לעבוד בתחום הסטיילינג של צילומי האוכל.
בשנת 1992 הקים בר-שלום את הקייטרינג שלו, שאף נשא את שמו.
לאחר שנה החל לפרסם טור בידיעות אחרונות, ובהמשך לייעץ קולינרית למספר חברות מזון ובתי מלון, בהם: "אל על", "מלון מצפה הימים", "המלון הסקוטי" ו"שטראוס-עלית".
מטבחו של בר-שלום התאפיין באוכל פשוט, איכותי וים תיכוני.
בשנת 2008 הוציא את ספר הבישול הראשון שלו, "טעם של מקום", בהוצאת מודן.
בר-שלום נפטר ב-1 במאי 2012, בגיל 52 כתוצאה מדום לב.
נקבר בבית העלמין צוחר במועצה אזורית אשכול.
טיפים שמנים שאסור להחמיץ :שמן זית, חומץ בן-יין - כרמל מזרחי, 2000
עשבי תיבול: מתכונים לכשרון חושים - מועצת הירקות
חנוך דאובה הוא קצין במיל' בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, אשר שימש בתפקידו האחרון מפקד מגמה במרכז להכשרת פיקוד קרבי, קודם לכן שימש מפקד מרכז ניטור במפקדת אלון ומפקד חטיבת קרייתי.
בעל עיטור העוז שהוענק לו על מבצע חילוץ בעיירה בינת ג'בייל, במהלך מלחמת לבנון השנייה.
דאובה הוא בן קיבוץ עין צורים.
הוא התגייס לחיל השריון, עבר מסלול בתפקיד טען-קשר בטנק מרכבה סימן 3, ולאחר מכן עבר קורס מפקדי טנקים וקורס קציני שריון.
בפרוץ מלחמת לבנון השנייה שימש כמפקד פלוגה א' של גדוד 53, בחטיבה 188, בדרגת סרן.
לאחר המלחמה שימש מפקד פלוגה בקורס קציני שריון, וסגן מפקד גדוד 74 בחטיבה 188. ב-2014 מונה למפקד גדוד 82 בחטיבה 7, ב-2016 מונה למפקד גדוד 532 בחטיבה 460 וב-2018 לראש זירת דרום בחטיבת המבצעים באמ"ץ.
ב-1 באוגוסט 2019 מונה למפקד חטיבת קרייתי וכיהן בתפקיד עד ספטמבר 2022. בפברואר 2022 מונה למפקד מרכז ניטור במפקדת אלון ולאחר מכן מונה למפקד מגמה ב במסגרתו פועל קורס מפקדי פלוגות ומגמות נוספות.
במלחמת חרבות ברזל הצטרף לגדוד 53 והחליף את סא"ל סלמאן חבקה, מפקד הגדוד שנהרג בקרב.
ב-8 באוגוסט 2006, במהלך מבצע "שינוי כיוון 10" (שהיה למעשה הרחבה של מבצע "שינוי כיוון 9", כהכנה למבצע רחב היקף, מבצע שינוי כיוון 11) יצאה פלוגה א' בפיקודו לכיוון הכפר עיינאתה, פרבר מזרחי של העיר בינת ג'בייל.
במהלך חילופי האש הודיע מפקד הגדוד לדאובה על חייל גדס"ר צנחנים פצוע באזור ושאל אם הוא מסוגל לעזור לחלץ אותו.
דאובה החליט לצאת לחילוץ הפצוע בטנק בודד, כדי שלא ימשוך אש, ויוכל לחמוק בין טילי הנ"ט של חזבאללה.
דאובה היה מודע לסיכון הרב שנטל על עצמו אך יצא בכל זאת, ללא מפות של האזור, כשהוא בקשר עם מפעיל כטב"ם שיכוון אותו לפצוע.
הטנק של דאובה התקדם לכיוון הפצוע דרך טרסות בגובה 3 מטרים, שבילים צרים, פרדסים ותנאי שטח קשים.
בשלב מסוים נשברו האנטנות של הטנק, ודאובה הגיע לרחוב הראשי של הכפר כשהקשר מתבצע דרך אנטנת חירום עם המג"ד בלבד.
במקביל נעשה ניסיון נוסף לחילוץ הפצוע על ידי כוח מפלחה"ן צנחנים וסיירת צנחנים.
בשל טעות בזיהוי ירו הכוחות זה על זה, וכתוצאה מכך נהרג סמ"ר .
אירוע זה עיכב את החבירה בין הטנק לכוח הצנחנים בכ-45 דקות.
במהלך הזמן המשיך דאובה לנוע עם הטנק ללא הפסקה, כדי להקשות על פגיעה בו.
לאחר שזיהה את כוח הצנחנים נסע לכיוונם וחבר אליהם.
רופא הסיירת נכנס אל הטנק עם גופתו של ליפשיץ ועם החייל הפצוע סמ"ר מורן כהן, שהיה מונשם.
הטנק נע אל מחוץ לכפר כדי להמתין למסוק שיפנה את הפצוע וההרוג, שהגיע לאחר מספר דקות עם חיילי יחידת 669. המסוק פינה את הפצוע, ההרוג והרופא.
לאחר ביצוע המשימה החלו דאובה וצוותו בנסיעה חזרה לכיוון שאר הגדוד בפאתי בינת ג'בייל.
לאחר מספר רגעים ספג הטנק פגיעה של טיל נ"ט בחלקו האחורי.
הפגיעה שיתקה את המערכות החיצוניות של הטנק, כולל יכולת צידוד הצריח (היכולת לסובב את צריח הטנק) ויכולת הירי של התותח.
דאובה פקד על הנהג לנסוע קדימה במהירות, אך מספר שניות לאחר מכן נפגע הטנק מטיל שני.
למרות הפגיעה הנוספת המשיך הטנק לנסוע דרך שבילי העפר בפאתי העיר.
דקות לאחר מכן נפגע הטנק מטיל שלישי, שחדר את הצריח ופצע את הטען איתי בניאל בצוואר.
דאובה החל ללחוץ על צווארו כדי לעצור את הדימום המסיבי.
הטנק נפגע פעם רביעית מטיל נ"ט, שהפעם לא גרם לנזק רב, והצוות הפצוע המשיך בנסיעה מהירה.
הטנק העלה עשן סמיך, מתוכו ומחלקיו החיצוניים.
דאובה נפגע בעיניו, שהיו נפוחות ומפויחות, וכדי לראות את כיוון הנסיעה היה חייב להרים את עפעפיו בעזרת הידיים.
דאובה החליט לעצור את הטנק, והצוות יצא מפתחיו העליונים (הדלת האחורית ניזוקה קשה ולא פעלה).
על ארבעת החיילים נפתחה אש ודאובה שהבין כעת איפה הם נמצאים יצר קשר עם המג"ד, ששלח טנק נוסף לחלץ אותם.
לאחר מספר דקות בהן היה הצוות תחת אש הגיע הטנק של מפקד פלוגה ג', סרן טל דוד (טלדה), אשר חילץ את הצוות למסוק שפינה אותם לבית חולים רמב"ם, והפיקוד על הפלוגה עבר לסגנו עמרי גינזבורג.
חייו של איתי שנפצע בצווארו ניצלו, אך החייל אותו יצאו לחלץ, סמ"ר , לא שרד ונפטר בבית החולים.
על פעולת החילוץ והקרבות הקשים באזור בינת ג'בייל הוענק לחנוך דאובה עיטור העוז.
העיטור ניתן בספטמבר 2007 על ידי הרמטכ"ל גבי אשכנזי.
דאובה נבחר לשאת נאום בטקס קבלת העיטורים הרשמי של מלחמת לבנון השנייה.
בשבעה באוקטובר בשעה ששהה בחופשת פרישה הצטרף דאובה לכוחות גדוד 77 אשר לחמו בצפון רצועת עזה ולחם בהשבת המצב לקדמותו במרחב מחסום ארז ונתיב העשרה.
במהלך התמרון ברצועת עזה במסגרת מלחמת חרבות ברזל הצטרף דאובה לגדוד 53 בפיקודו של סא"ל סלמאן חבקה.
בליל ה-2 בנובמבר 2023 בקרב קשה במרחב נצרים לחילוץ גדוד 13 ממארב אליו נקלע, נהרג מפקד הגדוד חבקה לצידו של דאובה.
דאובה לקח את הפיקוד על הגדוד והמשיך להוביל אותו בקרבות במסגרת צוות הקרב של חטיבת גולני בצפון רצועת עזה.
דאובה הוביל את הגדוד בקרבות ובמהלכם אף נפצע בראשו והמשיך בהובלת הגדוד.
עם סיום לחימת דאובה עם צוות הקרב החטיבתי גולני, יצא לחופשת הפרישה וביולי 2024 השתחרר משירות קבע.
בדצמבר 2024 הקים דאובה את פורום לוחמות ולוחמי חרבות ברזל והוא פעיל בקריאה לשוויון בנשיאה בנטל ולחיזוק ביטחונה של מדינת ישראל.
גם שלושת אחיו של חנוך משמשים כקצינים בצה"ל:
תא"ל אורי דאובה, שהיה מ"פ בחטיבת הצנחנים, ישב במהלך כל פעולת החילוץ של אחיו בחמ"ל, וצפה דרך צילומי הכטב"מים בכל השתלשלות האירועים.
הוא הגיע בהמשך לבית החולים וראה את אחיו פצוע אך הולך בכוחות עצמו, בהמשך אורי שימש כמפקד חטיבה 226 וכמפקד עוצבת ברעם והוביל אותה במהלך מלחמת חרבות ברזל.
בחודש מרץ 2025 ניכנס לתפקידו כראש מטה פיקוד הצפון והועלה לדרגת תא"ל.
אל"ם ניב דאובה, שירת באותה חטיבה כמפקד טנק, בהמשך שימש מפקד פלוגת קורס קציני שריון, סגן מפקד גדוד 71, מפקד גדוד 198 בחטיבה 460, מפקד גדוד 532 ומפקד גדוד 52 בחטיבה 401 ומפקד חטיבת קרייתי בדומה לאחיו.
רב-סרן עידן דאובה, שימש מפקד פלוגת גולן בחטיבה 188, קצין אג"ם בגדוד 53, קצין הדרכה של חטיבה 188.
ארבעת האחים נלחמו במבצע צוק איתן בחזית הלחימה.
גם אביו של חנוך, אלי דאובה היה קצין בשריון.
סבו של חנוך, דוד דאובה היה מפקד קיבוץ עין צורים במלחמת העצמאות, ונפל בשבי הירדני.
גם סבתו טובה דאובה נלחמה בקרבות גוש עציון ונפלה בשבי הירדני עם שאר לוחמי גוש עציון בתש"ח.
רבי חנוך הניך בורנשטיין (ה'תרנ"ז, 1897 - כ"ו באלול ה'תשכ"ה, 23 בספטמבר 1965) היה האדמו"ר הרביעי מסוכטשוב.
נולד בפולין, לאדמו"ר רבי שמואל בורנשטיין, בעל "שם משמואל".
בשנת תרע"ו נישא לפריידל, בתו של האדמו"ר רבי נתן נחום הכהן רבינוביץ מקרימילוב, משושלת חסידות רדומסק.
היה ידוע בחיבתו והשתוקקותו הרבה לעלות לארץ ישראל, ובשנת ה'תרפ"ה (1925) עלה לארץ ישראל והתיישב בשכונת הבוכרים בירושלים, בה גר שנים מספר.
עם ייסוד שכונת בית וגן בירושלים עבר להתגורר בה.
היה יו"ר המחלקה החרדית בקק"ל, היה חבר באגודת ישראל, אך תמך גם בציונות הדתית, וערך את הירחון "ההד" שיצא בירושלים .
לאחר השואה שבה נספה אחיו, האדמו"ר השלישי מסוכטשוב, רבי דוד בורנשטיין, הוכתר כאדמו"ר הרביעי מסוכטשוב.
הקים את בית המדרש סוכטשוב בירושלים.
גיסו, הרב ישעיהו שפירא, 'האדמו"ר החלוץ', שהה בביתו בתקופה האחרונה לחייו.
בתחילת שנות ה-50, הקים את חברת "נזר" להוצאת ספרי סבו האבני נזר במהדורה חדשה, וכך כתב במכתבו להרב מיכאל אליעזר פארשלעגער מיום י"ג בטבת תשי"א
וכן הוציא לאור הגדה של פסח עם ביאור אביו השם משמואל ואחיו החסדי דוד.
והדפיס במהדורה חדשה את ספרו של אביו "שם משמואל" כשהוא מוסיף מאות מראי מקומות בתוך הספר..
נפטר בכ"ו באלול ה'תשכ"ה, 23 בספטמבר 1965, ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
בנו הרב אברהם יוסף, היה חתנו של רבי משה צבי מטולנה פילדלפיה.
בנו שמואל היה מנהל מחלקת החינוך בסוכנות היהודית.
בנו רבי מנחם שלמה בורנשטיין הוכתר אחריו לאדמו"ר החמישי מסוכטשוב.
אחיו, אהרן ישראל בורנשטיין (שהשתייך לציונות הדתית), הוציא לאור את "נאות הדשא", ספר הכולל מתורת ארבעת אדמו"רי סוכטשוב (הדש"א ראשי תיבות של שמותיהם: הניך, דוד, שמואל, אברהם), 1997.
"מחשבה טובה", ליקוט מדברי תורתו, ה'תשע"ה.
חנוך ברקת (נולד ב-3 בספטמבר 1959) הוא איש עסקים ויזם חברתי ישראלי.
מכהן כיום כיו"ר 'קרן דואליס להשקעות חברתיות' שהוקמה על ידו בשנת 2008.
חנוך ברקת נולד בטורונטו, קנדה, לחנה ולפרד בורובוי, שהוריהם הגרו לאמריקה ממזרח אירופה, ולו שלושה אחים.
הם עלו לישראל בשנת 1970, והשתקעו ברמת השרון.
בצבא שירת כקצין קשר בחיל המודיעין.
לברקת תואר ראשון בהנדסת מחשבים בטכניון ותואר MBA מתוכנית המנהלים הבינלאומית קלוג-רקנטי שבאוניברסיטת תל אביב.
בנוסף, עבר קורס מדריכי טיולים לידיעת הארץ.
ברקת כיהן כסגן נשיא שיווק ומכירות בחברת האלקטרוניקה האמריקאית DSP Corporation, ומנהל המשרד היפני של החברה.