tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כך ניתן גם לפרש את הילדים המשתוללים ביצירתו של דונטלו, Cantoria (תמונה מס' 21).
שמחתם היא ביטוי של שמחת ידידו של החתן, הם רוקדים ושרים עבורו.
ישנה באמנות דמות נוספת היכולה להתפרש כידיד החתן השמח.
זהו יוחנן המטביל, אשר בברית החדשה מדבר על עצמו כידיד החתן ושמחתו על כך.
בברית החדשה, יוחנן כבר מבוגר והוא מבשר על בואו של ישו.
באמנות של המאה ה-15 הוא מוצג כילד.
יוחנן המטביל הילד אשר בו גלומים כל התפקידים והמשמעויות השמורות ליוחנן הבוגר.
הוא הילד הנזיר, המבשר המראה את הדרך, המכין את ישו כשה האל.
הוא הילד חברו של החתן הילד והוא מחייך כדי לבטא את שמחתו המטאפיזית על התגלות הקורבן שישו יעשה עבור האנושות.
בתבליט של דזידריו דה סטיניאנו Meeting of Christ and St John the Baptist as Youth (תמונה מס' 32) ניתן לראות את שני הילדים, ישו ויוחנן המטביל, כשהם נפגשים ונראים כשני ילדים מתלוצצים.
דוגמה נוספת שבה מודגש יותר רעיון החבר של החתן היא יצירתו של רפאל Madonna of the Veil.
ניתן לסכם אם כן שהחיוך באמנות הרנסאנס, בייחוד אצל ילדים, אינו מנותק מהתקופות שלפניה, הן באספקט הדתי והן באספקט הפילוסופי הומאני המתחבר לתקופה הקלאסית.
משמעות החיוך אצל הילדים הוא חיובי תמיד באמנות של התקופה ומסריו שונים.
הילד עם אופניים הוא סרט דרמה משנת 2011 של האחים ז'אן-פייר ולוק דרדאן, בכיכובם של תומה דורה וססיל דה פראנס.
הסרט מספר את סיפורו של סיריל, ילד בן 12 נטוש ומופרע, המתגורר בפנימיה, ונחוש למצוא מחדש את אביו.
סמנתה, בעלת מספרה הנקלעת לאחד מאירועי הבריחה של סיריל במטרה למצוא את אביו, מחליטה לפורש עליו את חסותה.
אף על הסרט נשאר נאמן לריאליזם הקולנועי שאפיין את סרטיהם הקודמות של האחים, הסרט נבדל מהם בשל שימוש באסתטיקה ומיז-אנ-סצנה בהירה יחסית, ובתסריט השואב השראה מאגדות (בדומה לנעשה בשלהי הנאו-ריאליזם האיטלקי).
בסרט זה, בשונה מסרטים אחרים של האחים דרדאן נעשה שימוש במוזיקה נונ-דיאגטית בפסקול.
הופעת הבכורה של הסרט התקיימה בפסטיבל הקולנוע בקאן בשנת 2011 בו זכה בגרנד פרי (לצד "היו זמנים באנטוליה" של נורי בילגה ג'יילאן).
תומאס דורה – סיריל קתול
ססיל דה פראנס – סמנתה, ספרית והאומנת של סיריל
ז'רמי רנייה – גיא קתול, אביו של סיריל
פבריציו רונגיונה – מוכר ספרים
אגון די מאטאו – ווסקר, נער אלים
אוליבייה גורמה – מנהל בית קפה
הילד הוא סרט בלגי משנת 2005 של האחים דארדן, בכיכובם של ז'רמי רנייה ודבורה פרנסואה.
הסרט זכה לשבחי המבקרים ובפרסים רבים, בהם בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן 2005. בשנת 2017 נבחר הסרט על ידי הניו יורק טיימס כ"סרט הטוב ביותר של המאה ה-21 עד כה".
ברונו, 20, וסוניה, 18, הם זוג צעיר, השורד בקושי מקצבת הרווחה של סוניה ומפשעים הקטנים של ברונו.
כדי להרוויח כסף מהיר, בזמן שסוניה נעדרת, ברונו מוכר את תינוקם לאימוץ בשוק השחור.
הילברסום (בהולנדית: Hilversum) היא עיר ורשות מקומית שנמצאת במחוז צפון הולנד, הולנד.
העיר אירחה את אולימפיאדת הקיץ אמסטרדם ב-1928 בתחרויות הרכיבה על סוסים וקרב חמש מודרני.
ב-12 במרץ 1958, התקיימה בעיר תחרות האירוויזיון.
ב-6 במאי 2002, נרצח בעיר, בעת מסע בחירות, הסופר, איש עסקים ופוליטיקאי הולנדי מן הימין הלאומני, פים פורטאון.
העיר מהווה מרכז תקשורת ארצית חשוב.
בשנת 1920 בעיר החלו שידורי רדיו ארציות.
בהמשך בעיר הוקמה תחנת טלוויזיה ראשונה של הולנד.
גם תחנות רדיו וערוצי טלוויזיה פרטיות החליטו למקם את האולפנים בעיר.
העיר ממוקמת כ-23.5 ק"מ מבירת הולנד, אמסטרדם, וכ-40 ק"מ מבירת המחוז, הארלם.
העיר נמצאת ליד הכבישים הלאומיים A1, A27, N201, N236, N415, N417, N525, N526 ו-N527. בנוסף, בשטח העיר נמצאים שדה התעופה הילברסום , תחנת הרכבת הילברסום תחנת הרכבת הילברסום מדיה פארק ותחנת הרכבת הילברסום ספורטק .
הילד הקטן ממנלי הוא דמות שמהווה את ההאנשה המדינית לאומית של ניו סאות' ויילס ואחר כך אוסטרליה שנוצרה על ידי הקריקטוריסט ליווינגסטון הופקינס והופיעה לראשונה במגזין "העלון" האוסטרלי באפריל 1885.
במרץ 1885, כאשר משלחת מניו סאות' ויילס עמדה לצאת לסודאן, נשלח מכתב לראש הממשלה אז, ויליאם בדה באדלי המחאה ובה צ'ק בסך 25 ליש"ט לקרן הפטריוטית 'עם איחולי מהילד הקטן במנלי'.
זו הייתה המשלחת למשימה הצבאית הראשונה בחו"ל בה יוצגה אוסטרליה, והילד הקטן הפך לסמל של פטריוטיות אוסטרלית וגם בקרב מתנגדי שוביניזם.
לאחר שהדמות נהייתה פופולרית, הופקינס הכניס את הילד לקריקטורה, לבוש במכנסונים ובחולצה ממורטת.
בעשורים הבאים הוא הפך לסמל המגזין של אוסטרליה הצעירה – "העלון".
הילד היפה ביותר בעולם הוא סרט דוקומנטרי שוודי.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים סאנדנס ב-29 בינואר 2021.
הסרט עוקב אחרי ביורן אנדרסן, שחקן קולנוע ומוזיקאי שוודי.
הידוע בעיקר בזכות משחקו בסרטו של הבמאי האיטלקי לוקינו ויסקונטי "מוות בוונציה", המבוסס על הנובלה בעלת אותו שם מאת תומאס מאן.
בסרט, שיצא בשנת 1971, גילם אנדרסן ילד פולני יפה תואר, בו מתאהב הגיבור הראשי של הסרט, גוסטב פון אשנבאך (דירק בוגרד).
הסרט הוצג בפסטיבל קאן, ואנדרסן הוכרז בעיתונות הבינלאומית כ"נער היפה ביותר בעולם".
בעת צילום הסרט "מוות בוונציה" היה אנדרסן בן 16 בלבד, והסרט התיעודי עוקב אחר חייו מאז, ואחר האופן השלילי בו התפתחו בשל הפיכתו לידוען בגיל צעיר כל כך.
שם הסרט נלקח מהכרזתו של ויסקונטי על אנדרסן בפרימיירת הסרט בלונדון.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים סאנדנס ב-29 בינואר 2021. הוא היה מועמד לפרס חבר השופטים של הפסטיבל לסרט תיעודי.
הסרט זכה למספר גדול מאוד של סקירות ממגוון כלי תקשורת ברחבי העולם.
הילד והקסמים היא אופרה מאת מוריס ראוול.
זוהי האופרה השנייה שלו (הראשונה היא "שעה ספרדית") והיא בת מערכה אחת שהוצגה ב-21 במרץ 1925 במונטה-קרלו.
המנצח היה ויקטור דה סאבאטה.
הלברית נכתבה על ידי הסופרת קולט.
הסיפור של האופרה התפרסם בשנת 1916 בצורת שיר של הסופרת הצרפתייה קולט.
המנהל דאז של האופרה קומיק (ז'אק רושה) אהב את הנושא והציע למחברת לשכתב אותו לבלט של אגדות.
רושה המליץ לסופרת על כמה מלחינים שיתאימו לכתוב מוזיקה לסיפור.
עם זאת, קולט בחרה מיד בראוול.
הלברית הושלמה עד מהרה ונשלחה בדואר למלחין שנלחם אז במלחמת העולם הראשונה בחזית ורדן, אך החבילה אבדה ולכן ראוול קיבל אותה רק לאחר שחרורו מהצבא בשנת 1918 (כאשר נשלחה אליו בפעם השנייה).
בתום הקרבות, המלחין היה במצב בריאותי ירוד.
השנים חלפו על רקע תהליך החלמתו ורק בשנת 1922 החל שוב להלחין.
היו שטענו כי האופרה נכתבה בין השנים 1916-1925 במשך כמעט עשר שנים, אך אין זה סביר, שכן הוא בוודאי לא קיבל את הלברית עד 1918.
לקראת סוף ההלחנה, פנה אליו במפתיע איש בית האופרה של מונטה קרלו: האופרה הראשונה של המלחין (שעת הרועים) שהוצגה שם בבכורה נחלה הצלחה רבה ולכן הם רצו לקיים גם את הבכורה של האופרה החדשה במונטה קרלו.
ראוול, כמובן, הסכים, ובשנת 1924 שלח את הפרטיטורה המוגמרת לבית האופרה.
הבכורה התקיימה במרץ בשנה שלאחר מכן, בהצלחה רבה.
אורך האופרה: שלושת רבעי שעה
(ההוראות של רוול היו שהתפאורה על הבמה תוגדל כך שהזמרת ששרה את דמות הילד תראה בגודל של ילד בן 8 עד 10 שנים ביחס לתפאורה).
הילד יושב בחדרו ועליו להכין שיעורי בית, אבל כמובן שלא מתחשק לו.
הוא גם מכתים את החוברת ואת השטיח שלו בדיו.
אמו נכנסת לחדרו ומזמינה אותו לארוחת ערב.
היא מאוכזבת כאשר היא מגלה שהילד שלה אפילו לא התחיל לכתוב את השיעורים, הוא פלגמטי מאוד, ויש בלגן גדול בחדרו.
הילד מגיב בצורה חצופה למילות הנוזפות של אמו, ואף מוציא אליה את לשונו.
בסופו של דבר האם מחליטה להעניש את הילד: היא נותנת לו רק תה ולחם מריר לארוחת הערב ומזהירה אותו, שיקבל אוכל רגיל רק אם יסיים את מטלותיו.
זה מוציא עוד יותר מגדרו את הילד בן השבע.
לאחר שאמו עוזבת, הוא קורע את מחברתו ומתחיל לענות את בעלי החיים שלו.
אז פתאום הכל משתנה: הוא מתחיל להבין את התנהגות החפצים סביבו ואת שפת החיות.
כולם מתלוננים על כך שהוא מתנהג אליהם בגסות.
טפט שמקשט את הקיר של חדרו, הנערה הרועה והילד הרועה מתחילים לבכות כי הילד חתך את נייר הטפט במספריים כך שזה הפריד ביניהם.
אז מגיעה הנסיכה שמגלמת את סיפור המעשייה, הנסיכה שהיא אהבתו הגדולה הראשונה של הילד נוזפת בו על כך שכמעט אינו קורא בספר, בו הוא יכול לקרוא עליה.
אז מופיע גם הזקן הקטן שיצא מספר המתמטיקה.
הוא מתחיל להתלונן על כך שהנער מביא בושה על ראשו מכיוון שכל הזמן מקלקל את הדוגמאות בספר הלימוד שלו.
במהלך המונולוג שלו, המספרים מתעוררים לחיים ומזגזגים בחדר יותר ויותר בפראות.
השעון העומד שהילד קיבל בירושה מסבו כל כך מתקומם וכועס שהוא רוצה להכות את הילד במטוטלת שלו כאשר הוא צריך להכות בשעה הקרובה.
הכאוס גדל וגדל והילד הקטן פוחד יותר ויותר.
הוא מזעיק את אמו, אך לשווא.
בתוך המהומה הגדולה, הסנאי נפצע, הילד מרחם עליו וחובש לו את הפצע.
פעולה זו משככת את כעסם של החפצים שמרדו נגדו, כך שבסופו של דבר כולם חוזרים לאט למקומם.
הם קוראים כעת לאמא ביחד עם הילד הקטן והאם מופיעה ומחבקת את בנה.
ראוול עצמו אמר שהוא שם את הדגש על המנגינה שעליה עבד ברוח הקומדיות האמריקאיות.
כמעט כל האובייקטים והיצורים המתעוררים לחיים קיבלו שורות שירה ולחן שייצגו את הדמויות לרבות הניואנסים ביניהן.
ריקוד הכורסאות, למשל, הוא מינואט זריז, והדואט של קנקן התה וכוס התה הוא פוקסטרוט.
הדיאלוג בין הכד לבין הכוס הוא דוגמה טובה לחוכמתו ולכושר המצאתו של ראוול: במהלך הצלילים הגבוהים והמקבילים של הסולם הפנטטוני הסיני, הכוס מזמרת במילים מוזרות, שנשמעות כמלים מהמזרח.
במקומות מסוימים האופרה מתקרבת לבולות המוזיקה של מחזמר.
התזמורת לכל אורך האופרה משרתת בתפקיד בכפיפות למה שקורה על הבמה, אך המלחין לא ויתר על האפשרויות של וירטואוזיות אינסטרומנטלית.
הריקודים ממלאים תפקיד חשוב: היצירה כוללת גם כמה מחולות תוססים מהמינואט ועד הפוקסטרוט.
The Child (בעברית: הילד) (ידוע גם בשמות Children of the Night או Hide and Go Kill) הוא סרט אימה על-טבעי אמריקאי משנת 1977, אשר בוים על ידי רוברט ווסקניאן ובו כיכבו לורל ברנט, רוזלי קול, פרנק ג'נסון וריצ'רד האנרס.
הסרט מתרחש בשנות ה-30 של המאה ה-20 והוא עוסק באישה צעירה אשר עובדת כמטפלת באחוזה אפלולית ומבודדת ובמהלך עבודתה מתרחשת באחוזה סדרה של תקריות מוזרות.
הסרט נפתח באליסיאן דל מאר, מטפלת אשר נשכרת לעבוד באחוזת נורדון בקליפורניה.
היא נוסעת בדרך לאחוזה אך היא הולכת לאיבוד ומבקשת עזרה מאישה שנתקלת בה בדרך.
לאחר מכן היא מתחילה להיתקל במראות מזוויעים כמו חתול פצוע, יד כרותה ודמות חיוורת שמתכופפת מאחוריי סבך בבית קברות.
אליסיאן המבוהלת בורחת האזור על עבר האחוזה.
לאחר מכן פוגש אותה מר נורדון, אלמן המתגורר באחוזה עם ילדיו לן ורוזלי.
ללא ידיעתה של אליסיאן, לרוזלי יש יכולות טלקינטיות.
לן מודה בפניי אליסיאן שאמו נרצחה ביער על ידי נוודים שנים קודם לכן.
גברת ויטפילד, השכנה, שנחשבת למטרד חטטני עבור בני הזוג נורדונים, מותקפת בביתה על ידי נוכחות בלתי נראית.
כשהיא מנסה לברוח, רוזלי מופיעה בחוץ, מתגרה בה ואומרת שהיא הביאה לה "חברים".
גברת ויטפילד הולכת להתחבא במרתף שלה, אך מותקפת על ידי דמות בעלת כף יד שתולשת את אחת מעיניה ולאחר מכן רוצחת אותה.
בליל כל הקדושים אליסיאן רואה במאורה שליד האחוזה עששית-דלעת שמרחפת באוויר בכוחות עצמה בלי שאף אחד נוגע בה.
עוד באותו לילה, רוזלי, לבושה כמכשפה, נכנסת אל תוך היער, אל צריף בו נמצא אחד הנוודים שרצחו את אמה; היא מתעמתת איתו לגבי התכשיטים של אימה שנמצאים ברשותו ותוך כדי העימות ישות בלתי נראית הורגת את הנווד עם רובה ציד.
מאוחר יותר, אביה של רוזלי נוזף בה על כך שיצאה מהבית ללא רשות, ושואל מדוע היא מבלה כל כך הרבה זמן בבית הקברות הנטוש ליד הבית.
רוזלי נוזפת בו בחזרה, ומאשימה אותו במוות של אמה.
לן מוצא את גופת הנווד בצריף בעוד אליסיאן רואה דמות שמציצה על עליהם דרך החלון.
לאחר מכן אליסיאן מוצאת את גופתו של האב בחדר המדרגות כאשר עינו נעקרה מהמקום.
אליסיאן ולן בורחים, אבל המכונית של לן מתקלקלת כשהם מנסים לנסוע משם.
השניים מותקפים לפתע על ידי קבוצת זומבים - "החברים" של רוזלי, שאותם היא מזמנת מבית הקברות לבצע מעשים רעים.
אליסיאן ולן מצליחים להסיח את דעתם של הזומבים עם צופר המכונית, ולהתבצר במפעל נטוש.
בסופו של דבר הזומבים חודרים למפעל, גוררים את לן על הרצפה ומשמידים את ראשו.
אליסיאן, עכשיו לבדה, שומעת דלת נפתחת, ותוקפת את הפולש עם גרזן, מבינה רק כעבור רגעים שזאת רוזלי.
אליסיאן מתבוננת בהלם ברוזלי מתה, ובורחת החוצה מהבניין בבהלה.
הילד הוא סרט קולנוע אמריקאי, מסוגת דרמה קומית ופנטזיה, אשר הופק על ידי Walt Disney Pictures ו-Junction Entertainment.
הסרט בוים והופק על ידי ג'ון טרטלטאוב, יחד עם הפקתם של האנט לורי וקריסטינה סטיינברג, נכתב על ידי אודרי ולס, צולם על ידי פיטר מנזיס, נערך על ידי פיטר הונס ודוד רניי והולחן על ידי מרק שיימן וג'ייסון וייט.
הסרט עוקב אחר יועץ תדמית בן 40 (ברוס ויליס) שמתעמת באופן מסתורי עם גרסה בת שמונה של עצמו (ספנסר ברסלין).
בסרט מככבים גם אמילי מורטימר, לילי טומלין, שיי מקברייד וג'ין סמארט.
הסרט יצא לראשונה לאקרנים בארצות הברית ב-7 ביולי 2000 בהפצת Buena Vista Pictures Distribution.
בישראל הסרט הוקרן לראשונה בבתי הקולנוע ב-10 באוגוסט 2000. הסרט זכה לביקורות מעורבות מצד המבקרים, כאשר הוא הכניס 100 מיליון דולר מול תקציבו שהוא 65 מיליון דולר.
אורך הסרט הוא כ-104 דקות.
כיכובו של ויליס בסרט היה חלק מעסקה שעשה עם חברת וולט דיסני, בה סוכם שהוא יככב בשלושה סרטים בהפצת החברה בשכר מופחת מאוד כדי לפצות על הפסקת הפקת הסרט "Broadway Brawler".
בנוסף לסרט זה הוא כיכב בסרטים "ארמגדון" (1998) ו"החוש השישי" (1999), כאשר שלושתם הכניסו יחד כ-1.3 מיליארד דולר.
הסרט עוקב אחר ראס דוריץ, יועץ תדמית מצליח אך שוחק בלוס אנג'לס בעל מערכת יחסים מתוחה עם אביו.
בשובו הביתה, מספר ימים לקראת הגעתו לגיל 40, ראס מוצא מטוס צעצוע במרפסת שלו ובפנים ילד מוזר, שאחריו הוא רודף ברחובות.
לאחר שראה את הילד נכנס למסעדה, ראס לא מוצא ממנו סימן בפנים.
כשהוא חושב שהוא הוזה, הוא מבקר אצל פסיכיאטר, אבל מוצא את אותו ילד על הספה שלו אוכל פופקורן וצופה בטלוויזיה כשהוא חוזר הביתה.
הילד אומר שקוראים לו ראסטי ושהוא בדיוק חיפש את מטוס הצעצוע שלו.
כשראה דמיון, ראס משווה זיכרונות וכתמי לידה ומבין שראסטי הוא למעשה עצמו כילד.
לאחר שחקר את ראס, ראסטי אומר לו, "אני גדל להיות לוזר".
ראסטי חולם להחזיק כלב בשם צ'סטר ולהטיס מטוסים, אבל ראס ויתר על החלומות האלה.
איימי, שותפתו לעבודה של ראס, חושבת שראס וראסטי הם אב ובן ומאשימה אותו בכך שהוא אבא מכה.
ראסטי מבטיח לה שהוא לא בנו ומפציר בראס לספר לה את האמת, אבל הוא חושב שהיא לעולם לא תאמין להם.
איימי מבינה את האמת תוך כדי צפייה בשניים מתווכחים, מכיוון שהם כמעט זהים.
בתגובה לשאלותיו של ראסטי לגבי איך הוא הפך לראס, הוא מספר לו על המלגה שלו לאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ועל כך שעבד שש שנים כדי לקבל תואר שני ולשנות את עצמו למי שהוא.
ראסטי מבין את תפקידו של ראס כיועץ תדמית כדי להכשיר אנשים להעמיד פנים שהם מישהו אחר.
ראס מבטל את הפגישות שלו ומבלה את היום עם ראסטי, כמו כן הוא מנסה להבין מה מהעבר צריך לתקן כדי להחזיר אותו הביתה.
כשהוא נוהג דרך מנהרה, ראס נזכר בקרב שהתרחש בבית ספר עם כמה בריונים שהתעללו בכלב בעל שלוש רגליים.
הם יוצאים מהמנהרה אל יום הולדתו השמיני של ראסטי ב-1968.
ראס עוזר לראסטי לנצח בקרב ולהציל את הכלב, אבל מבין שזה היה רק המחצית הראשונה של החוויה הקשה.
אמו החולה הסופנית של ראסטי נקראה לקחת אותו מבית הספר הביתה, שם אביו כועס עליו על כך שנקלע לצרות וגרם לאמו ללחץ נוסף.
ראסטי נשבר ואביו אומר לו בחומרה להתבגר, מה שגורם לראס להבין למה הוא כמו שהוא היום.
בבכי, ראס מבטיח לראסטי שהוא לא אחראי למות אמו, ושההתפרצות של אביו לא הייתה כי הוא באמת האמין שראסטי אחראי, אלא פשוט בגלל שהוא פחד מהסיכוי לגדל אותו לבד.
הם חוגגים את יום הולדתם, אבל מבינים שהמאמצים שלהם לשנות את תוצאות היום נכשלו, שכן ההתפרצות של אביהם הותירה את ראסטי מצולק רגשית בשני המקרים.
כשכלב בשם צ'סטר מברך את ראסטי, הם מגלים שהבעלים שלו הוא גרסה מבוגרת שלהם שיש לו מטוסים ויש לו משפחה עם איימי.
כשהבין שהמראה של ראסטי נועד לשנות את דרכיו שלו ולא של ראסטי, ראס מתכנן לראות את אביו ועם גור כלבים מבקר את איימי, שמזמינה אותו לביתה.
בסוף השבוע הראשון להקרנתו בצפון אמריקה, הסרט הרוויח 12,687,726 דולר והיה הסרט הרביעי הכי נצפה לאחר "הפטריוט", "הסערה המושלמת" ו"מת לצעוק".
כשהסרט הפסיק להיות מוקרן הוא הרוויח 69,691,949 דולר בצפון אמריקה ו-40,625,631 דולר במקומות אחרים, ובכך הביא את הסכום העולמי שלו ל-110,317,580 דולר, מול תקציב של 65 מיליון דולר.
עם יציאתו לאקרנים הסרט קיבל ביקורות מעורבות מהמבקרים.
אתר הביקורות "Rotten Tomatoes" הביא לסרט דירוג כולל של 49% על סמך 99 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 5.30/10. על הסרט נכתב באתר "מבקרים מוצאים שהילד מתוק מדי והמסר של הסרט הוא פשטני בצורה מעצבנת".
באתר הביקורות "Metacritic" לסרט יש ציון ממוצע משוקלל של 45 על סמך 32 ביקורות, מה שמעיד על "ביקורות מעורבות או ממוצעות".
קהלים שנשאלו על ידי CinemaScore העניקו לסרט ציון ממוצע של "−A" בסולם +A עד F.
מבקר הקולנוע רוג'ר איברט מאתר "שיקגו סאן-טיימס" העניק לסרט 3 כוכבים מתוך 4, והבחין כי הסרט הוא "משל קטן ומתוק שמערב גבר וילד שעוזרים זה לזה להפוך לילד טוב יותר ולגבר טוב יותר".
עוד הוא שיבח את משחקו של ויליס וציין שהוא מוכשר בתחומי הקומדיה, לאחר שהוא "מזוהה כל כך בקלות עם סרטי פעולה".
סקוט כתב בעיתון "הניו יורק טיימס" שברסלין חמוד אבל מעצבן.
הסרט היה מועמד לשלושה פרסים, כאשר הוא זכה באחד מהם.
ברסלין היה מועמד על תפקידו בסרט לפרס סאטורן בקטגוריית ההופעה הטובה ביותר של שחקן צעיר בטקס פרסי סאטורן ה-27, אך הפסיד לשחקן דבון סאווה שגילם את אלכס בראונינג בסרט "יעד סופי".
כמו כן הוא זכה בפרס אמן צעיר בקטגוריית ההופעה הטובה ביותר בסרט עלילתי - שחקן צעיר בגיל עשר ומטה בטקס פרסי אמן צעיר ה-22. הסרט באותו טקס היה מועמד גם לקטגוריית סרט המשפחה העלילתי הטוב ביותר - קומדיה, אך הפסיד לסרט "הגרינץ'".
שנהפרסקטגוריהמועמדיםתוצאה2001פרס סאטורןההופעה הטובה ביותר של שחקן צעירספנסר ברסליןפרס אמן צעירההופעה הטובה ביותר בסרט עלילתי - שחקן צעיר בגיל עשר ומטהסרט המשפחה העלילתי הטוב ביותר - קומדיה—
הילד הכחול הוא ציור שמן שצייר תומאס גיינסבורו.
הציור נמצא כיום בבעלות ב.
זוהי אחת מיצירותיו הידועות ביותר של גיינסבורו.
הציור נחשב זמן רב כדיוקן של ג'ונתן בוטאל (1752–1805), בנו של סוחר עשיר של כלי עבודה, בגלל בעלותו המוקדמת על הציור.
זיהוי זה מעולם לא הוכח.
ב-2013 טענה סוזן סלומן שסביר להניח שהילד המוצג בציור הוא אחיינו של גיינסבורו, (1754–1797).
הנער מופיע בלבוש מהמאה ה-17, כהומאז' של האמן לאנתוני ואן דייק.
הציור דומה מאוד במראהו לפורטרטים של ואן דייק של נערים צעירים, לרבות ציור הדיוקן הכפול של האחים ג'ורג' וילייר, הדוכס השני מבקינגהאם והלורד פרנסיס וילייר.
רוחבו של הציור 112.1 סנטימטרים וגובהו 177.8 סנטימטרים.
הוא סיפר כיצד צייר האמן את הנער הכחול כאתגר במטרה לסתור את אמירתו של ג'ושוע ריינולדס לפיה יש להימנע ככל האפשר משימוש בכחול, אפור וירוק, והמליץ על צהוב, אדום ולבן צהבהב.
מסר זה הועבר בהרצאתו הציבורית השמינית, אותה נשא ב-1778 בהיותו נשיא האקדמיה המלכותית.
כנשיא האקדמיה המלכותית, ריינולדס היה בעל גישה שמרנית והיסטורית לגבי ציור.
הוא מילא תפקיד פעיל בפיתוח והעברת תוכניות לימודים ובהצגת התערוכות השנתיות.
גיינסבורו, לעומת זאת, היה צייר דיוקנאות ונוף ונשאר מרוחק מכל תפקיד אקדמי.
ב-1769 זכה ריינולדס זכה לתואר אבירות, ובמהלך חייו כתב ביקורות אמנות ונשא הרצאות, בעוד שגיינסבורו מעולם לא קיבל הכרה ריבונית.
בסופו של דבר התברר שהציור הושלם על ידי גיינסבורו ב-1770, שמונה שנים לפני ההרצאה המדוברת.
עם זאת, הסיפור על האופן שבו נוצר הציור היה מוצלח מכדי שייעלם, וסייע לציור להגיע לתהילה הבינלאומית לה זכה.
הציור היה ברשותו של בוטאל עד שהלה הגיש בקשה לפשיטת רגל בשנת 1796. הוא נקנה על ידי הפוליטיקאי ג'ון נסביט.
ב-1802 הוא נקנה בשנית על ידי צייר הדיוקנאות ג'ון הופנר.
ב-1809 בערך, הציור נכנס לאוספו של הרוזן רוברט גרוסוונור עד למכירתו להנרי אדוארד האנטינגטון ב-1921. לפני צאתו לקליפורניה ב-1922, הנער הכחול הוצג לזמן קצר בגלריה הלאומית, שם ראו אותו 90,000 איש.
הבריטים ציינו את המעבר של הציור מבריטניה לארצות הברית בדרכים רבות נוספות, בין השאר הציג באותה שנה המופע "מייפייר ומונמרטר" קטע שבו הופיעה נלי טיילור כשהיא לבושה בבגדי הנער הכחול וסביבה מסגרת, ושרה את השיר "The Blue Boy Blues" של הזמר קול פורטר.
הציור הוצג לאחר מכן בתערוכת לונדון הגדולה ב-1862, באקדמיה המלכותית, במוזיאון סאות' קנסינגטון ב-1870, בגלריה גרוסוונור ב-1885, ובאקדמיה המלכותית ב-1896. בהזדמנות זו תואר הציור כ"ציורו המפורסם ביותר של גיינסבורו" בלונדון טיימס.
בספטמבר 1970 הציור הופיע במגזין מד.
האמן ג'ק ריקארד והסופר פרנק ג'ייקובס השתמשו בסטריאוטיפים עכשוויים של הומוסקסואליות כדי ליצור ניגוד בין הנער הכחול לשחקני כדורגל.
ב-1974 פורסם הגיליון הראשון של מגזין בלו בוי, מגזין הומוסקסואלי דו-חודשי שכלל תצלומי עירום, תכנים שיווקיים ומאמרים.
הגיליון הראשי כלל כריכה כחולה בוהקת עם תצלום של בחור צעיר לבוש בתור הילד הכחול.
בין האמנים ההומוסקסואלים שאימצו את "הילד הכחול" כסמל לאמנציפציה הומוסקסואלית, נמנים רוברט למברט, הווארד קוטלר וליאופולד פולם.
הילד הכחול הושאל זמנית לגלריה הלאומית בלונדון והוצג ב-25 בינואר 2022, 100 שנה לאחר שעזב את בריטניה ב-1922. הוא נשאר בגלריה הלאומית למשך חמישה חודשים לפני שחזר לארצות הברית.
באוקטובר 2021 הוצב הציור "ג'נטלמן צעיר" של הצייר קהינדה ויילי מול הציור "הילד הכחול" במוזיאון האנטינגטון לאמנות.
הילד והאנפה (ביפנית: 君たちはどう生きるか, מילולית: "כיצד אתם חיים?"; באנגלית: The Boy and the Heron) הוא סרט אנימה פנטזיה אפלה יפני משנת 2023. הוא נכתב ובוים בידי הייאו מיאזאקי, והופק על ידי סטודיו ג'יבלי.
הסרט עוקב אחר ילד בשם מהיטו מאקי, שמגלה מגדל נטוש בעיירה החדשה שלו, ונשאב לעולם פנטזיה בליווי אנפה מדברת.
שם הסרט ביפנית ("כיצד אתם חיים?") זהה לשמו של ספר ילדים יפני שהיווה השראה לעלילת הסרט.
הסרט זכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - הנפשה בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-81, בפרס באפט"א לסרט האנימציה הטוב ביותר בטקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-77 ובפרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-96.
בחודש יולי שוחרר bluray וDVD (בשוודית ובאנגלית).
הסרט יעלה לשירות בסטרימינג Max ב-6 בספטמבר 2024.
בשנת 1943, במסגרת המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט של מלחמת העולם השנייה, אמו של מהיטו מאקי בן ה-12 נהרגת בשריפה של בית חולים בטוקיו.
שנה לאחר מכן, אביו של מהיטו שויצ'י, בעל מפעל לתחמושת מטוסים, נישא בשנית לנאטסוקו, אחותה הצעירה של אשתו המנוחה.
מהיטו, אביו ונאטסוקו עוברים לגור באחוזה באזור כפרי בו גרות גם שבע עוזרות זקנות.
מהיטו מתקשה להסתגל לחיים בעיירה החדשה בעוד ממשיך להתמודד עם האבל על מות אימו, אינו משתלב בבית הספר, ומפתח יחס מסויג אל נאטסוקו, אשר כעת היא בהריון.
בנוסף לכך מהיטו גם נתקל באנפה אפורה מסתורית שמתחילה להציק למהיטו באופן תדיר.
בעת מרדף אחרי האנפה מהיטו מגלה מגדל נטוש מסתורי אשר דלת הכניסה שלו חסומה.
אחת המשרתות מספרת לו שהמגדל נבנה על ידי הדוד-רבא של מהיטו אשר נעלם בעבר באופן מסתורי.
מהיטו מכין בהמשך חץ וקשת מנוצה של האנפה.
ביום אחד מהיטו מתקוטט בדרך הביתה עם ילדים אחרים מבית הספר, ולאחר מכן פוצע את עצמו בראשו בכוונה באמצעות אבן.
בהמשך היום הוא מגלה ספר עם הקדשה מאמו שרצתה לתת לו את הספר כאשר הוא יהיה מבוגר.
מהיטו מגלה שבאותה העת המשרתות מחפשות אחר נאטסוקו אשר נעלמה, והוא מבחין כי היא הייתה בדרכה למגדל.
מהיטו ואחת המשרתות הזקנות, ששמה קיריקו, הולכים בעקבותיה לעבר המגדל.
בדרך אל המגדל הם נתקלים באנפה המסתורית ומגלים כי היא מסוגלת לדבר.
האנפה לועגת למהיטו, וטוענת שאמו של מהיטו עודנה בחיים.
היא אומרת לו להיכנס למגדל על מנת שיצליח להציל אותה ואת נאטסוקו.
לאחר שהוא נכנס לתוך המגדל האנפה מציגה בפניו אשליה אשר נראית בדיוק כמו אימו לפני שנעלמה.
מהיטו יורה לעבר האנפה חץ אשר חודר למקורה וחושף אדם שנמצא בתוכה.
האיש שבאנפה, אשר מרגיש מובס לאחר שאדון מסתורי אמר לו להוביל את מהיטו, מוביל את מהיטו לעולם חלופי יוצא דופן.
בעולם החלופי מהיטו נתקל בדמויות שונות, כולל אשת הים הנועזת קיריקו, שהיא גרסה צעירה בהרבה של המשרתת הזקנה שהתלוותה אליו אל המגדל, וכמו כן אישה צעירה בשם הימי שהיא בעלת כוחות קסם ומסייעת לו.
מהיטו פוגש גם רוחות דמויות בועות שעושות את דרכן לעולם המציאות על מנת להיוולד כתינוקות אנושיים וגם את הדוד-רבא שלו ששולט בעולם החלופי כקוסם רב כוחות.
מהיטו, הימי והאנפה מצליחים להגיע לטירה המשמשת תוכיים אנתרופומורפיים קניבלים ושם הם מוצאים את נאטסוקו, אשר עומדת ללדת בקרוב.
בתחילה היא מתנגדת לעזוב את המקום, עד שמהיטו מחליט להתייחס אליה כאמו האמיתית.
במהלך החיפושים אחר השלישייה הנעדרת בעולמו של מהיטו, אחת המשרתות מספרת לאביו של מהיטו שהמגדל נבנה סביב מטאוריט מסתורי שהתרסק באותו המיקום, וכי כאשר אימו של מהיטו הייתה צעירה היא נעלמה פעם למשך שנה שלמה ויום אחד שבה באופן בלתי מוסבר.
התוכים מצליחים לתפוס את הימי בעת שהחבורה מנסה לברוח.
מהיטו מנסה להציל את הימי ממלך התוכים ובאותה עת הוא פוגש בדוד-רבא שלו, שמבקש ממנו להחליפו בתפקיד השליט בעולם החלופי.
אך מהיטו בוחר לחזור לעולמו שלו.
ואז מלך התוכים, מתוך חופזה ויהירות, גורם לעולם החלופי לקרוס.
כשהם מנסים לברוח מהעולם החלופי מהיטו מציע להימי להצטרף אליהם לעולמו שלו.
הימי מסרבת ומגלה לו שהיא גרסה צעירה יותר של אימו ולכן היא וקיריקו חייבות לחזור לזמן שלהן על מנת להבטיח שמהיטו ייוולד.
מהיטו, נאטסוקו והאנפה חוזרים בהמשך לעולמם.
שנתיים לאחר מכן, מהיטו חוזר לטוקיו עם משפחתו לאחר תום המלחמה.
דמות מדבבים ביפנית מדבבים באנגליתמהיטו מאקיסומה סנטוקילוקה פדובןהאנפה האפורהמאסאקי סודהרוברט פטינסוןהימיאיימיוןקארן פוקהארהנאצוקויושינו קימורהג'מה צ'אןשואיצ'י מאקיטקויה קימורהכריסטיאן ביילהדוד רבאשוהי הינומארק המילקיריקוקו שיבסאקיפלורנס פיוהשקנאי הזקןקאורו קובאיאשיוילם דפומלך התוכיםיון קונימורהדייב בטיסטה
ב-13 בדצמבר 2022 הכריזה חברת טוהו, מפיצת הסרט, כי תאריך היציאה המתוכנן שלו הוא ב-14 ביולי 2023.
הסרט יצא בלא כל קידום מכירות, כאשר ג'יבלי בחרה שלא לפרסם טריילרים, תקציר, תמונות או פרטי ליהוק של הסרט לפני הקרנתו ביפן, למעט פוסטר בודד.
ב-7 בספטמבר 2023 הסרט הוקרן לראשונה מחוץ ליפן בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו 2023, כסרט האנימציה הראשון שפתח את הפסטיבל.
הסרט יוקרן גם בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי סן סבסטיאן, וגם בפסטיבל הקולנוע של ניו יורק.
הסרט הוקרן בארצות הברית ב-8 בדצמבר של אותה שנה, בתוספת דיבוב אנגלי הכולל בין השאר כוכבים גדולים כגון כריסטיאן בייל, וילם דפו, קארן פוקהארה ואחרים.
בישראל, הסרט קיבל הפצה מצומצמת בסניפי קולנוע לב בינואר 2024, וב-1 בפברואר 2024 הסרט הופץ באופן נרחב גם ברשתות הקולנוע האחרות.
הילד הוא סרט סטודנטים ישראלי קצר אותו כתב וביים יהב וינר ובו מככבים יורם טולדנו ונמרוד פלג.
הסרט הופק כסרט גמר במסגרת לימודיו של וינר במנשר לאמנות בהנחיית שמוליק מעוז (בימוי) וקרן ידעיה (תסריט) ובתמיכת קרן גשר לקולנוע רב תרבותי.
הסרט, אשר תוקצב באמצעות מימון המונים וצולם בקיבוץ כפר עזה, מוקדש לזכרו של ג'ימי קדושים, חבר קיבוץ כפר עזה, שנהרג מפגיעת פצמ"ר ב-9 במאי 2008 בזמן שעבד בגינת
בטקס פרסי אופיר לשנת 2024 זכה הסרט בפרס אופיר לסרט העלילתי הקצר הטוב ביותר.
אבינועם בן ה-60 (יורם טולדנו) ובנו הבכור ברק בן ה-25 (נמרוד פלג) הם שני חקלאים מקיבוץ שבעוטף עזה האמונים על השקיית החלקות החקלאיות של הקיבוץ הנמצאות סמוך לגדר המפרידה בין עזה לישראל.
כאשר חברי הקיבוץ עומדים בפני סבב קרב נוסף מול רצועת עזה, אבינועם וברק מתמודדים עם המצב כל אחד בדרכו: אבינועם מתעקש להמשיך בשגרה ובעבודתו בשטח, ואילו ברק, הלוקה בפוסט טראומה צבאית, מתקשה לעצום עיניים ולהמשיך כרגיל.
שם השחקן/יתשם הדמותאודות הדמות יורם טולדנו אבינועם אביו של ברק נמרוד פלג ברק בנו של אבינועם שמעון מימרן גדעון רן קפלן איילת אפשטיין אביב אלקבץ ינון קנר יהב גולדנברג
ביוני 2023 הסרט הוקרן במסגרת התחרות הישראלית של הפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטיות וסטודנטים וזכה בפרס הצילום הטוב ביותר.
הפרס הוענק לצלם הסרט בן פלד.
בנובמבר 2023, זכה הסרט בפרס התסריט הטוב ביותר ובפרס הרב-תרבותיות, לסרט הטוב ביותר שמקדם דיאלוג בין תרבותי, בפסטיבל סרטי הסטודנטים של מינכן
וינר נרצח בביתו שבקיבוץ כפר עזה בבוקר יום שבת 7 באוקטובר 2023, בטבח בכפר עזה על ידי מחבלי חמאס, שפרצו את חלון הממ"ד של בית המשפחה.
וינר חסם את החלון, ונאבק במחבלים על מנת לתת לאשתו ובתו בת החודש להימלט.
לזכרו, החל מ-5 בנובמבר 2023, עלה הסרט לאקרנים ברשת בתי הקולנוע לב, כאשר כל ההכנסות ממכירת הכרטיסים יועברו כתרומה למשפחתו של וינר.
הסרט משמש גם כמחווה ליצירתו של וינר וגם כשיקוף של המציאות הקשה איתה מתמודדים המתגוררים באזור עוטף עזה.
הסרט כולל, מיד לאחר הקרדיט לוינר כתסריטאי וכבמאי, שקופית ובה הטקסט הבא:
הסרט זמין לצפייה ביתית ב-yes VOD וב-סלקום TV.
הילד הנוסע בזמן הוא סרט אקשן והרפתקאות מונפש טלוויזיוני אמריקאי, אשר מבוסס על הרומן "מכונת הזמן" מאת הרברט ג'ורג' ולס שיצא לאור בשנת 1895. הסרט בוים על ידי וויל מאוגניוט, נכתב על ידי מארק אדוארד אדנס ומיכאל אדנס והופק על ידי מרשה גודמן.
חברת ההפקה של הסרט היא DIC Entertainment, כאשר הוא השלישי בסדרת הסרטים "DIC Movie Toons" בהפקתה.
הסרט שודר לראשונה בארצות הברית בערוץ ניקלודיאון ב-20 באוקטובר 2002, כאשר ב-8 במרץ של אותה שנה יצא לאקרנים הסרט "מכונת הזמן" שמבוסס גם הוא על הרומן.
אורך הסרט הוא כ-73 דקות, ושפת המקור שלו היא אנגלית.
עלילת הסרט מבוססת על הרומן "מכונת הזמן" מאת הרברט ג'ורג' ולס שיצא לאור בשנת 1895. הנרי, אביו המדען של טום, המום מצער על אובדן אשתו.
על מנת להחזיר אותה לחיים, הוא מנסה באמצעות מכונת זמן לנסוע לעתיד כדי למצוא תרופה אותה הוא ייקח לעבר כדי שתמנע את מות אשתו.
כשהנרי לא חוזר להווה, בנו טום יוצא למסע בזמן על מנת להחזיר אותו הביתה, לאמריקה של 1902.
הדיבוב המקורי בוים על ידי פאם קרטר.
הדיבוב העברי בוים על ידי טליה ברקאי, והופק על ידי יעל אללוף ודן שצברג.
שם הדמותמדבב/ת באנגליתמדבב/ת בעבריתטום ספנדרמיכאל מונרו היוורדדור סרוגולירהאמריקה יאנגטליה ברקאיזורוגג'ון קודרהגדי לויהנרי ספנדרג'רי לונגעמי מנדלמןמר ספנדרג'ון ליהארניספנסר ויליאמסג'ן פריימןבראלנילס האלנדבריטניהילרי וויליאמסאורלי תגררוזקים קרלסוןאורלי קטןבוטומליארון וילהופטאלון שרפוטסטרוויס האודן שצברגלומניםג'ון דיטריקעינת אזולאי
בריאן קוסטלו כתב באתר "Common Sense Media" שהסרט הוא "הרפתקת מסע בזמן מלאת אקשן עם קצת לחימה".
הילד והחיה (ביפנית: バケモノの子) הוא סרט פנטזיה-אקשן-הרפתקאות יפני משנת 2015 בסגנון אנימה, שנכתב ובוים על ידי מאמורו הוסודה.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה ב-11 ביולי 2015 ביפן.
בשנת 2016 זכה הסרט בפרס האקדמיה היפנית לקולנוע בקטגוריית סרט האנימציה הטוב ביותר של השנה.
עלילת הסרט מתמקדת בילד רן בן התשע.
בתחילת הסרט אימו של רן מתה במפתיע בתאונת דרכים.
על אף שרן מאומץ על ידי בני משפחה הוא בורח מהבית ובעקבות כך גר ברחובות ההומים של רובע שיבויה בטוקיו.
רן נתקל במקרה בעולם מקביל מסתורי בו חיים יצורים אנתרופומורפיים ושם הוא פוגש בדוב הלוחם האנתרומורפי קומטאצו אשר מחליט לקחת את רן תחת חסותו כשולייתו ולאמן אותו באמנויות לחימה.
הסרט היה מועמד בקטגוריית הסרט העצמאי הטוב ביותר בטקס פרסי האנני ה-43.
הסרט בפרס האקדמיה היפנית לקולנוע בקטגוריית סרט האנימציה הטוב ביותר של שנת 2016.
"הילד עם הבוגי" הוא שיר של הזמר-יוצר הישראלי אודי שניידר, שיצא לאור כסינגל ב-30 ביולי 2025. השיר נכתב והולחן על ידי שניידר עצמו, הופק על ידי אסי טל והופץ על ידי חברת יוניברסל מיוזיק ישראל.
השיר נוצר ביוזמת שניידר, אשר כתב והלחין את מילותיו ומנגינתו.
מילות השיר מתארות סצנה קיצית על חוף הים, בה מופיע הילד עם הבוגי (סוג של גלשן לילדים).
המילים כוללות שורות כגון: "הילד עם הבוגי במים...
עם הבוגי בוגי צא מהים...
השיר נכתב בשפה יומיומית קלילה וממחיש חוויה של בילוי בחוף הים.
קליפ רשמי לשיר פורסם בערוץ היוטיוב של אודי שניידר עם יציאת הסינגל.
בנוסף לקליפ הופקה גרסת וידאו קצרה שכונתה "הריקוד הרשמי של הילד עם הבוגי".
שתי הגרסאות שימשו לקידום השיר ברשתות החברתיות.
הילד האופה הוא ציור שמן מאת הצייר היהודי־צרפתי חיים סוטין, שנוצר בשנות ה־20 של המאה ה־20. היצירה נחשבת לרגע מכריע בקריירה של האמן, והיא שמורה כיום באוסף מוזיאון האורנז'רי בפריז.
הציור מתאר נער צעיר לבוש במדי אופה – כובע לבן, ז'קט לבן וצווארון רחב – שפניו מוארכות וצווארו עדין ושברירי.
סוטין עיוות במתכוון את תווי פניו ואיבריו של הדמות, ובכך העניק לה עוצמה אקספרסיבית רבת רגש.
הבד האדום הבוהק שבידיו של הנער יוצר ניגוד חד לצבעי הלבן והאפור של בגדיו, והניגודיות הזאת מדגישה את המתח שבין פשטות הדיוקן לבין עוצמת ההבעה.
תנוחת הגוף של הדמות עשויה להיות מושפעת מן הדיוקן של שארל השביעי מאת הצייר ז'אן פוקה, המוצג במוזיאון הלובר.
הציור היה נקודת מפנה בחייו של סוטין.
סוחר האמנות פול גיום, שחיפש באותה תקופה יצירות של אמדאו מודיליאני, נחשף לעבודותיו של סוטין באמצעות הסופר והמבקר מישל ז'ורז'-מישל.
בשנת 1923 פרסם גיום בכתב העת Les Arts à Paris תיאור נלהב של היצירה, שככל הנראה זהה לגרסה שבאוסף קרן בארנס שבארצות הברית, ותיאר אותה כ"אופה יוצא דופן, מרתק, אמיתי, ואפילו פראי… יצירת מופת".
ד"ר אלברט בארנס, שראה את הציור בביתו של גיום, קרא בהתלהבות "זה אפרסק!", והתרשמותו הביאה להכרה רחבה בסוטין כאמן מוביל של מונפרנאס.
סוטין, שנהג לעבוד בסדרות, יצר שישה ציורים ידועים בנושא זה.
בשנות ה־30 המוקדמות רכש פול גיום גרסה נוספת של היצירה לזכר ה"אופה הקטן" הראשון שאהב כל כך.
גרסה זו, המצויה כיום במוזיאון האורנז'רי, נחשבת לאחת המגובשות ביותר של הסדרה מבחינת קומפוזיציה והבעה.
הילד הקדוש מלה גוארדיה (בספרדית: El Niño Inocente de La Guardia) הוא הכינוי שניתן לקורבנה של עלילת דם שהתרחשה בספרד בין השנים 1490–1491. בפרשה זו הואשמו מספר יהודים ואנוסים ברצח פולחני של ילד נוצרי, שנועד כביכול לשמש לטקסי כשפים נגד הכנסייה הקתולית והאינקוויזיציה הספרדית.
המשפט מילא, ככל הנראה, תפקיד מכריע בפרק האחרון של תולדות יהדות ספרד לפני הגירוש, והוא מתואר לעיתים בספרות כדרמטיזציה ציבורית של תעמולה אנטישמית שנועדה להכשיר את הקרקע להשמדת הנוכחות היהודית בספרד.
הפרשה החלה ביוני 1490, עם מעצרו בעיר אסטורגה של בניטו גרסיה, אנוס ותושב לה גוארדיה שעסק בסריקת צמר.
גרסיה הובא בפני ד"ר פדרו דה וילאדה, נציגו של הבישוף המקומי.
נראה שהודאתו של גרסיה חולצה ממנו באמצעות עינויים קשים שבאמצעותם אולץ להודות בהאשמות שווא.
עם זאת, בהודאתו המוקדמת ביותר מיוני 1490, פשעו היחיד כפי שתואר היה זיקה ליהדות, עמה החל לחדש את הקשר כחמש שנים קודם לכן.
במהלך חקירתו נקב גרסיה בשמותיהם של אנוסים ויהודים אחרים, ובהם יוסף פרנקו מטמבלקה.
יוסף פרנקו, יצרן נעליים צעיר, נכלא בסגוביה ביולי 1490. לטענת האינקוויזיציה, כשחלה פרנקו בכלא, הוא ביקש כי יישלח אליו יהודי כדי שיוכל לומר עמו את התפילות הנהוגות לפני המוות.
האינקוויזיטורים שלחו אליו נזיר בשם אלונסו אנריקז, שהתחזה ל"רבי אברהם", ובמהלך הפגישה פרנקו הודה בפני ה"רבי" כי נאסר בשל פגיעה בילד שנהרג כ-11 שנים קודם לכן כחיקוי לצליבת ישו.
מנגד, החוקרים טוענים כי האינקוויזיטורים רשמו את השיחה כהודאה באשמה, על אף שפרנקו רק חזר על ההאשמות שהוטחו בו.
העברת המשפט לאווילה והאשמות רשמיות
באוגוסט 1490 הורה האינקוויזיטור הגנרל, תומאס דה טורקמדה, להעביר את כל הנאשמים לסמכותו של בית דין מיוחד באווילה.
רשימת הנאשמים כללה את האנוסים אלונסו, לופה, גרסיה וחואן פרנקו, חואן דה אוקניה ובניטו גרסיה, וכן את היהודים יוסף פרנקו ומשה אבנאמיאס.
העברת המשפט מטולדו (שלה הייתה הסמכות השיפוטית המקורית) לאווילה הייתה צעד חריג, שנועד כנראה ליצור אווירה של קנאות דתית הדרושה לניהול ההליך.
המשפט הרשמי נפתח ב-17 בדצמבר 1490. התביעה טענה כי הנאשמים ניסו להשיב אנוסים ליהדות והשתתפו בצליבת ילד נוצרי ביום שישי הטוב.
לפי גרסת הנוצרים, מטרת הנאשמים הייתה לגנוב את לחם הקודש, ובעזרת לב של ילד נוצרי לבצע טקס כשפים מאגי שיביא למותם של כל הנוצרים במחלת הכלבת, להשמדת הנצרות ולהעברת רכוש הקתולים לידי היהודים.
מקורן של האשמות אלו בספרות אנטי-יהודית מימי הביניים, כגון ספרו של אלפונסו דה אספינה, "Fortalitium Fidei", ולא במציאות יהודית כלשהי.
רעיון הרצח למטרות פולחן היה זר לחלוטין לתפיסת העולם היהודית.
במהלך המשפט הוחזקו הנאשמים בתאים נפרדים, אך לעיתים עלה בידם לשוחח דרך חורים בתקרה.
בניטו גרסיה תיאר באוזני יוסף פרנקו את העינויים שעבר באסטורגה, שכללו 200 הצלפות, עינויי מים ושימוש בברגים ללחיצת האגודלים.
גרסיה הצהיר כי אינו מאמין בישו או בלחם הקודש וכי "לאלוהים אין אם והוא אינו בנו של איש".
תחת לחץ האינקוויזיציה, הלכו ההודאות והתרחבו.
ב-10 באפריל 1491 טען יוסף פרנקו כי הרופא היהודי יוסף טזארטה ביקש מבניטו גרסיה לגנוב לחם קודש.
במאי 1491 הוא זיהה מערה ליד לה גוארדיה כמקום המפגש, וביולי 1491, לאחר שביקש הגנה על חייו ועל חיי אביו, תיאר את טקס הצליבה שנערך בה.
התביעה טענה שהנאשמים הצליפו בילד, הכתירהו בקוצים וקיללו אותו כפי שמתואר בבשורות.
יוסף טען כי אביו הקשיש, יצחק פרנקו בן ה-80, נכח במקום אך לא פעל.
ניתוח פסק הדין והביקורת המחקרית
באוקטובר 1491 התייעצו האינקוויזיטורים עם מלומדים מאוניברסיטת סלמנקה, שקבעו פה אחד כי יוסף פרנקו אשם ויש להסגירו לרשויות החילוניות.
ב-16 בנובמבר 1491 נערך אוטו דה פה באווילה, והנאשמים הוצאו להורג.
ניתוח הפרוטוקולים מעיד על מספר בעיות מרכזיות במשפט:
היעדר גופה: מעולם לא נמצאה גופת הילד, לא הוגשה תלונה על ילד נעדר, והאינקוויזיציה לא ניסתה לאתר את מקום הקבורה או להוציא עצמות מהאתר שצוין.
סתירות פנימיות: הנאשמים לא הסכימו ביניהם על מועד המפגש, המקום, זהות הילד או אופן הרצח.
מניעים פוליטיים: טורקמדה ועוזריו פעלו כפוליטיקאים שביקשו להכשיר את הקרקע לגירוש ספרד.
המשפט שימש כ"הוכחה" להשפעה המזיקה של היהודים על האנוסים.
בעיירה לה גוארדיה הוקמו מונומנטים לזכר "הילד הקדוש", והוא הפך לדמות נערצת במסורת הקתולית הספרדית.
האירוע שימש כחומר גלם ליצירות אמנות וספרות שהנציחו את עלילת הדם במשך מאות שנים.
באופן אירוני, דמותו של הילד הקדוש והפולחן סביבו התחזקו דווקא לאחר שיהדות ספרד כבר לא הייתה קיימת בארץ זו, כעדות למתח הדתי המתמשך בין ספרד הקתולית לבין עברה היהודי.
הילד שצעק זאב הוא אחד ממשלי איזופוס, שמספרו 210 על פי סיווג פרי.
ממנו נגזר הביטוי האנגלי "לצעוק זאב" (to cry wolf), המוגדר כ"לתת אזעקת שווא" ב-Brewer's Dictionary of Phrase and Fable ומפורש במילון האנגלי של אוקספורד כרצון להעלות טענות שווא, וכתוצאה מכך הטענות האמיתיות הבאות אינן אמינות.
הסיפור עוסק בילד רועה צאן שמטעה פעם אחר פעם את תושבי הכפר לחשוב שזאב תוקף את צאנו.
כאשר מופיע זאב אמיתי והילד קורא לעזרה, תושבי הכפר מאמינים כי מדובר באזעקת שווא נוספת, והכבשים נטרפות על ידי הזאב.
בגרסה פואטית מאוחרת יותר של המשל (בשפה האנגלית), הזאב אף טורף גם את הילד.
זה קורה ב-"Fables for Five Years Old" מאת ג'ון הוקהאם פריר (1830), ב-"Aesop & Hyssop" של ויליאם אלרי לאונרד (1912) ובפואמה של המשורר לואיס אונטרמאייר משנת 1965.
מוסר ההשכל הנאמר בסוף הגרסה היוונית הוא, "זה מראה כיצד שקרנים מתוגמלים: גם אם הם אומרים את האמת, אף אחד לא מאמין להם".
זוהי הצהרה שיוחסה לאריסטו על ידי דיוגנס לארטיוס בספרו "חייהם ודעותיהם של פילוסופים מפורסמים", שבה נשאל החכם מה מרוויחים בכך אלו שמספרים שקרים והוא ענה "שכאשר הם מדברים אמת לא מאמינים להם".
ויליאם קקסטון סוגר באופן דומה את גרסתו בהערה ש"אנשים לא האמינו לו בקלילות כיוון שהיה ידוע בתור שקרן".
במקור תנאי נכתבו דברים דומים:
הסיפור הוא מהתקופה הקלאסית, אך מכיוון שהוא תועד רק ביוונית ולא תורגם ללטינית עד המאה ה-15, הוא החל לצבור תפוצה רק לאחר שהופיע באוסף המשלים של היינריך שטיינהאול וכך התפשט בשאר אירופה.
מסיבה זו, לא הייתה כותרת מוסכמת לסיפור.
תחת השם האחרון אדוארד יוז הקליט אותו בתור הראשון מתוך עשרה "שירים ממשלי איזופוס" (Songs from Aesop's Fables) לקולות ילדים ופסנתר, בגרסה פואטית מאת פיטר ווסטמור (1965).
מורים השתמשו במשל כסיפור אזהרה לגבי אמירת האמת, אבל ניסוי חינוכי בעשור הראשון של המאה ה-21 העלה שקריאת המשל מגדילה את הסבירות של הילדים לשקר; לעומת זאת, קריאה על ג'ורג' וושינגטון ועץ הדובדבן הפחיתה את הסבירות הזו באופן דרמטי.
לפיכך, הסוגסטיות והתוצאה החיובית של ההתנהגות המתוארת, נראית המפתח להוראה מוסרית של הצעירים.
עם זאת, כאשר עוסקים בהתנהגותם המוסרית של מבוגרים, סמואל קרוקסול שאל, בהתייחס לאלרמיזם פוליטי, "כאשר אנו נבהלים מסכנות דמיוניות ביחס לציבור, עד שהצעקה נעשית שחוקה ונדושה למדי, כיצד ניתן לצפות שאנו נדע מתי להגן על עצמנו מפני [סכנות] האמיתיות?".
בעקבות המשל נטבע הביטוי זאב זאב (בדומה למקבילים בשפות שונות, כגון cry wolf באנגלית, crier au loup בצרפתית) המשמש לתופעה שבה אדם מרבה בהתרעות שווא, ולכן חדלים להאמין לו.
לעיתים ניתנות ההתרעות השגויות בזדון, למשל מתוך רצון להשתעשע, אך הבעיה מחמירה כאשר ההתרעות השגויות ניתנות בתום לב, עקב הערכה שגויה.
לעיתים במצב כזה לא רק מקבלי ההתרעה חדלים לתת אמון במתריע, אלא אף הוא עצמו חדל להאמין ביכולתו לתת התרעת אמת.
במאי 1940 החלה הפלישה הגרמנית לכיבוש צרפת וארצות השפלה.
קודם לכן, בנובמבר 1939 ובינואר 1940, ניתנו התרעות שגרמו לכוננויות סרק של צבא צרפת, ולכן הצבא לא התכונן לפלישה במאי 1940, אף שקיבל התרעה עליה.
בשנה שקדמה למלחמת יום הכיפורים נתן אמ"ן בעקבות מידע שנתקבל מאת אשרף מרואן שתי התרעות, בדצמבר 1972 ובמאי 1973, על מלחמה בפתח.
ההתרעות, ובמיוחד השנייה שבהן, גרמו להכרזת כוננות בצה"ל ולגיוס חיילי מילואים, אך בסופו של דבר לא פרצה מלחמה.
התרעות שווא אלה היו בין הגורמים לכך שסימנים מעידים רבים על כוונתן של מצרים וסוריה לתקוף את ישראל התקבלו בספקנות אצל מקבלי ההחלטות, שחששו ממופע נוסף של "זאב זאב".
הילדגרד מבינגן היא אחת הדמויות היצירתיות ורבות הפנים של ימי הביניים.
הייתה אם מנזר, מלחינה, משוררת, רופאה, מחזאית, סופרת, ומיסטיקנית גרמנייה.
ידועה גם כ"הילדגרד הקדושה" וכ"סיבּילה של הריין".
הילדגרד נולדה למשפחת אצילים בשנת 1098, ככל הנראה בברמרסהיים .
מגיל צעיר התנסתה בחזיונות, וייתכן שתופעה זו שכנעה את הוריה להקדיש את חייה למנזר.
בוויטה (הגיוגרפיה) שלה מתארת הילדגרד במעורפל כי היא נמסרה לאורח חיים רוחני בהיותה בת שמונה.
אולם הוויטה של יוטה משפונהיים (נולדה ב-1091 והייתה מבוגרת במעט מהילדגרד), אף היא ממעמד האצולה (שהתגלתה ופורסמה על ידי פרנץ סטאב בין השנים 1991–1992) מאירה פרטים חדשים על ילדותה של הילדגרד.
על פי הגילוי החדש, משתמע כי הילדגרד הופקדה בידי משפחתה של יוטה באחוזתם בשפונהיים .
היא הייתה תחת השגחתה של יוטה משפונהיים, אלמנה אצילה ואדוקה, שהייתה המורה הרוחנית והדתית שלה.
שתיהן יחד נכנסו למנזר שש שנים מאוחר יותר, בשנת 1112, בעת שהילדגרד הייתה בת ארבע-עשרה, גיל הנחשב בזמנה לבוגר, לאחר שכבר צברה בתור ילדה חוויות רבות שכנראה השפיעו על חייה הבוגרים.
יוטה, הילדגרד ואולי שתי בנות נוספות הצטרפו תחילה למנזר הגברים הבנדיקטיני דיסיבודנברג והיו הגרעין של קהילת הנשים במנזר, אשר גדלה במהלך השנים.
ככל הנראה יוטה הסכימה לקבל על עצמה את תפקיד הנזירה הראשית במקום והמוניטין שלה משכו למנזר צליינים רבים אשר חפצו לשמוע את עצתה.
הקרבה ליוטה אפשרה להילדגרד לראות ממקור ראשון כיצד נזירה יוצאת דופן, מוכשרת ואנרגטית מבצעת את תפקידה.
בוויטה שלה הילדגרד מתלוננת על השכלתה הדלה של יוטה.
היא כותבת כי היא למדה מיוטה רק את שירת התהילים ואת הבסיס לדת ולחיי מוסר.
עם זאת הילדגרד וודאי ידעה לטינית ברמה מספקת כדי לפחות לקרוא באופן נרחב אם לא לכתוב ברהיטות למדנית.
יוטה אף לימדה את תלמידתה כיצד לשיר, לבצע את מטלותיה כנזירת מקהלה ולנגן בנבל דוד בעל עשרה מיתרים.
ייתכן גם שהילדגרד רכשה חלק מהשכלתה מקריאת ספרים בספרייה של המנזר.
בוויטה של יוטה נאמר עליה כי היא הרבתה בצומות, מנהג סגפנות שנחשב לבעל הערך הרב ביותר.
גישתה של הילדגרד לתזונה תאמה יותר את ההבנה המודרנית הרפואית והדגישה מתינות על סגפנות.
הן הוויטה של הילדגרד והן הוויטה של יוטה מאשרות כי הילדגרד המשיכה לקבל חזיונות תחת חסותה של יוטה, אך היא פחדה לספר עליהם וניסתה להסתירם.
למרות ניסיונה יוטה שמה לב לתכונה מיוחדת זו של תלמידתה וסיפרה אודותיה לאחד הנזירים, סביר כי הכוונה לוולמר , שהפך בהמשך לידידה הקרוב, מזכירה ואיש סודה של הילדגרד.
ככל הנראה שבפניו היא אף השמיעה את וידוייה.
בשנת 1136 יוטה נפטרה, כאשר הילדגרד הייתה בת שלושים-ושמונה.
לאחר מותה של יוטה הילדגרד נבחרה לתפקיד מגיסטרה (magistra) במקום מורתה.
הילדגרד נרתעה לכתוב את חזיונותיה, דבר שלטענתה גרם לה למחלות רבות.
בתחילת שנות הארבעים לחייה, על פי עדותה של הילדגרד, היא חוותה התגלות שגרמה לה לכאבים עזים, בה לראשונה אלוהים מצווה עליה לכתוב את חזיונותיה.
עידודו של מקורבה וולמר והתמיכה הזהירה של קונו (Kuno), ראש המנזר, אפשרו לה לבסוף להתגבר על פחדיה ולהתחיל במשימה.
הילדגרד איגדה את חזיונותיה בספר סקיוויאס (Scivias), בעזרת וולמר.
וולמר אשר יידע את קונו על החזיונות הוביל בסופו של דבר להכרה בהילדגרד כחוזה ונביאה.
האחרון העביר את הדיווח הלאה עד אשר נודע לאפיפיור אאוגניוס השלישי (Pope Eugene III) שהחליט לחקור את הסוגיה בעצמו והכיר באותנטיות חזיונותיה של הילדגרד.
בוועידה הכנסייתית שהתקיימה בין 8–1147 האפיפיור דיבר בטובתה של הילדגרד ועודדה להמשיך לכתוב את נבואותיה.
ועידה זו הובילה לפרסומה של הילדגרד ושל קהילתה במנזר דיסיבודנברג ברחבי אירופה.
בשנה השתים עשרה למותה של יוטה קהילת הנשים של דיסיבודנברג מנתה בין עשר לעשרים נשים, אשר הביאו עמן תרומות נכבדות, וכן מספר הצליינים הכפיל את עצמו.
עבור קונו ומנזרו הנזירה המהוללת הייתה נכס חומרי ורוחני כאחד.
אולם התלות בקהילה הגברית החלה להטריד את הילדגרד.
תנאי המחיה של הנזירות היו צפופים ביותר, בעוד עושרן נשאר לחלוטין תחת שליטתו של ראש המנזר.
במהלך שנת 1148 הילדגרד קיבלה התגלות חדשה שהורתה לה ולנזירותיה לעבור לבית משלהן, אבל חיזיון זה לא התקבל בשמחה.
קונו לא אפשר להן לעזוב, מה שגרם להילדגרד לחלות באופן חמור.
הילדגרד נהייתה משותקת ולא יכלה לקום ממיטתה עד שקונו ויתר ואפשר לה לעזוב.
בשנת 1150 הילדגרד ונזירותיה עברו לביתן החדש ברופרטסברג (Rupertsberg).
חרף הקשיים הרבים שנתלוו למעבר, המנזר גדל בהתמדה.
הילדגרד המשיכה להיות פעילה, למרות גילה המתקדם ומחלות שריתקו אותה למיטה.
היא יצאה למסעות דרשה, כולל לקהל של אנשים ללא תפקיד בכנסייה.
דרשות בכלל, ולקהל פומבי בפרט, נעשו בתקופה רק על ידי גברים.
בנוסף, בשנים אלו הילדגרד המשיכה לכתוב יצירות תאולוגיות ושאפתניות.
בשנת 1165 מספר הנזירות ברופרטסברג גדל באופן כה משמעותי שהילדגרד הקימה מנזר בת באיבינגן (Eibingen).
בוויטה שלה כתוב כי הילדגרד בת השמונים ואחת התעייפה מהחיים הנוכחיים, היא חזתה את מותה הקרב וסיפרה על כך לנזירותיה.
עבודתה העיקרית והראשונה של הילדגרד הסקיוויאס , שניתן לתרגמה כ'דע את הדרך', נכתבה על פני תקופה של כעשר שנים והיא יצירתה הנפוצה והמפורסמת ביותר.
ביצירה הילדגרד פורשת את חזיונותיה ומציירת אוסף של התגלויות אלוהיות.
ניתן לקרוא את הספר כתאולוגיה נוצרית, הכוללת חומר אתי, פרשנות מקראית, היסטוריה קדושה וקוסמולוגיה, תוך שילוב שיחות על השילוש הקדוש והגאולה בעזרת ישו.
היצירה מורכבת משלושה ספרים, המבוססים על עשרים ושישה חזיונותיה של הילדגרד.
הילדגרד קיבלה את חזיונותיה כשהייתה ערה וצלולה, ולא באקסטזה או בחלום.
באחד ממכתביה היא מסבירה כי היא ראתה את החזיונות מתוך נשמתה.
מתחילת המאה ה-20 הועלתה סברה בידי מספר חוקרים אשר ייחסה את חזיונותיה של הילדגרד למיגרנות.
היצירה העיקרית השנייה של הילדגרד, 'ספר יתרונות החיים', נכתבה בין השנים 63–1158. הספר כתוב כדיאלוג בין המידות הטובות למידות הרעות, ועוסק בעיקר במאבקו של האדם בין תשוקותיו לבין רצונו לכבד את ערכי המוסר הנוצריים.
ניתן לתרגם את יצירתה התאולוגית השלישית של הילדגרד כ'ספר המלאכות האלוהיות', והיא נחשבת לשאפתנית מכולן.
היצירה מורכבת משלושה חלקים ועשרה חזיונות המתארים את ההיסטוריה של הגאולה מבראשית ועד חזון אחרית הימים והיא מציעה תאוריה קוסמולוגית מפורטת.
קיימות כארבע מאות אגרות בלטינית בהן הילדגרד התכתבה עם קיסרים, אפיפיורים, ארכיבישופים, נזירים, נזירות ואחרים מכל רחבי אירופה, בעיקר על עניינים דתיים.
התכתבויותיה עם נשים או בנוגע לנשים לעיתים מאפשרות ללמוד על עניינים אישיים יותר מאשר על עניינים רוחניים.
בין השנים 58–1152, הילדגרד כתבה שתי עבודות מדעיות חשובות.
ספרה הראשון, Physica, בעל תשעה כרכים, מכיל כמעט אלף ערכים בהם היא חוקרת בוטניקה, זואולוגיה, אבנים, מתכות ויסודות ומתארת את התכונות הפיזיולוגיות והרפואיות המצויות בהם.
מעניין לראות כי הפרקטיקה והתאוריה המודרנית לעיתים מאששות את חוות הדעת התזונתית של הילדגרד, וכי התאוריות והתרופות שהיא מציעה דומים ומזכירים את תורת ההומאופתיה היום.
למשל, הילדגרד מהללת את המרכיבים המשככים והמרפאים של צמחי הקלנדולה, הקמומיל והאלוורה.
בספרה השני, "סיבות ותרופות" (Causae et Curae), הילדגרד בוחנת את סיבות המחלות והתרופות נגדן.
במנזר דיסיבודנברג השקט היו להילדגרד הזדמנויות רבות לבחון את החיים האנושיים והטבע שסביבה.
עיקר הטיפולים המוצעים בספר הם בעזרת צמחים, אם כי יש אף שימוש בחיות.
המוזיקה של הילדגרד היא זו שגרמה לה להפוך לדמות מפורסמת בימינו.
נשים כמעט ולא נוכחות בתולדות המוזיקה עד שנות המאה העשרים המאוחרות, אלא שעתה אנו יודעים כי עוד בימי הביניים לנזירות הייתה אפשרות לשיר, להופיע, לארגן ולהלחין מוזיקה.
הילדגרד היא המלחינה הראשונה בעלת השם אשר ידועה לנו ולכן יצירותיה ששרדו מהוות עדות נדירה וחשובה.
באחד ממכתביה הילדגרד מעידה כי היא יוצרת מוזיקה על מנת להלל את האלוהים.
הדבר בא לידי ביטוי בדגש הרב שהילדגרד שמה על שירה בתוך הקהילה הנזירית אשר מייחד אותה בהיסטוריה של המוזיקה המערבית.
אין עוד מלחין מהמאה ה-12 אשר הותיר אוסף כה רחב ומגוון של יצירות אשר ניתן ליחסן אליו בוודאות.
יצירותיה המרכזיות ששרדו הן מחזה המעלות הטובות ושבעים ושבעה שירים, שנכתבו בין השנים 1150-1140.
מחזה המעלות הטובות הולחן בשנת 1150, הוא אחד ממחזות המוסר העתיקים ביותר שמצויים בידינו.
הוא מכיל שמונים ושתיים מלודיות, וחלקו מציג את היחידה האחרונה בספר החזיונות שלה סקיוויאס (Scivias).
התווים של היצירה כתובים באופן מפורט, אולם הכלים המלווים אותה אינם מצוינים.
המחזה מציג את נפש האדם, הכלואה בין כוחותיהם המנוגדים של המידות הטובות והשטן.
מחזה המוסר של הילדגרד הוא יוצא דופן לתקופתו.
בניגוד לדרמה הליטורגית, הוא לא בא כתוספת למיסה או לטקסים אחרים, אלא הוא מחזה לטיני שבא בפני עצמו, כבידור חינוכי לקהילת הנזירות של הילדגרד אשר ככל כנראה העלו אותו בעצמן פעמים רבות.
בשנת 1153 הילדגרד כתבה אל האפיפיור אנסטסיוס.
מכתב זה מכיל את אחד האזכורים הישירים המעטים של הילדגרד בנוגע לשפה ולאלפבית הסודיים שלה, לינגוואה איגנוטה (Lingua ignota) וליטראה איגנוטאה (Litterae ignotae), שנכתבו בין השנים 60–1150 ועדיין מהווים חידה עבור חוקרים.
אף אחד עוד לא הצליח להסביר באופן שמניח את הדעת מדוע הילדגרד הרגישה צורך להמציא קוד מסתורי משלה, או לאמת אם נזירותיה או מישהו אחר חלק עמה את סודה.
בימים שלנשים אסור היה לטייל ובפרט לנזירות שהיו סגורות במנזרים, פעילויותיה הרבות והמגוונות של הילדגרד, אישה במאה ה-12, מעוררי השראה ויוצאי דופן לתקופתה, בין אם אלו מסעותיה לפגישות עם אישים בעלי חשיבות ובין אם זו הקמתם של שני מנזרי נשים חדשים.
כבר בתחילת דרכה ניכר כי הילדגרד סיגלה לעצמה דרך חיים ייחודית, ומעשיה החלו להתפרסם ברחבי אירופה.
כתביה הרבים והתכתבויותיה עם קיסרים, אפיפיורים, ארכיבישופים ועוד מהווים עדות יוצאת מן הכלל של תקופתה ושל אישיותה.
אבל עובדת היותה המלחינה האישה הידועה הראשונה היא המשמעותית ביותר, ומחזה המעלות הטובות שכתבה הוא הראשון הידוע מסוגו בתקופתה.
בעבודותיה המדעיות הילדגרד מכסה היקף עצום של חומר ובתיאורו יורדת לפירוט נדיר, כתבים אלה הקנו לה את התואר 'הרופאה והמדענית הראשונה'.
הילדגרד פרידה אלברטינה קנף הייתה שחקנית, זמרת וסופרת גרמניה.
קנף הייתה השחקנית הגרמניה הראשונה והיחידה שהופיעה בהצגה מצליחה בברודוויי ("גרבי משי" של קול פורטר, שהתפרסמה כסרט קולנוע בכיכובה של גרטה גרבו).
היו שהשוו אותה לשחקנית גרמניה אחרת גדולה, מרלן דיטריך.
שתיהן היו, או תוארו, כנשים משוחררות ובטוחות בעצמן.
הילדגרד קנף הייתה אחת השחקניות החשובות ביותר בגרמניה שאחרי המלחמה.
ב-1952 השתתפה בסרט שלגי הקילימנג'רו למולו של גרגורי פק.
בשנות ה-60 וה-70 נחלה הצלחה רבה כזמרת שאנסונים גרמניים, שבמקרים רבים הייתה שותפה לכתיבתם.
השיר שבו היא זכורה ביותר הוא Für mich soll's rote Rosen regnen ("למעני יירד גשם של ורדים אדומים").
עוד נודעת היא בגרסה שלה לשיר Ich hab noch einen Koffer in Berlin ("יש לי עוד מזוודה אחת בברלין"), שכותרתו נזכרת עדיין במאמרים ובדיבורי שיגרה ברחבי גרמניה.
הילדגרד קנף פרסמה ספרים אחדים.
האוטוביוגרפיה שלה Der geschenkte Gaul – Bericht aus einem Leben ("סוס המתנה – סיפור חיים") משנת 1970 הוא תיאור נאמן אך לא סנסציוני של חייה בגרמניה בזמן מלחמת העולם השנייה ואחריה.
הספר היה רב המכר המצליח ביותר בגרמניה אחרי המלחמה.
ספרה השני, Das Urteil ("גזר הדין") משנת 1975 נחל הצלחה בינונית.
הוא עסק במאבקה עם סרטן השד.
קנף נישאה שלוש פעמים ובשנת 1968 ילדה בת לבעלה השני, דייוויד קאמרון פאלאסטאנגה.
הילדה (הילדגרד) זלוסצר (Hilde Zaloscer; 1903 טוזלה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 1999 וינה, אוסטריה) הייתה היסטוריונית, מומחית לתולדות האמנות, אגיפטולוגית, קופטולוגית, וסופרת יהודיה-אוסטרית.
הילדה זלוסצר נולדה בעיר טוזלה שבבוסניה והרצגובינה (אז באוסטרו-הונגריה), בתם הבכורה של עורך דין יהודי אמיד, ד"ר יעקב זלוסצר, ושל ברתה לבית קאלאך (קלך).
אביה של זלוסצר מילא תפקיד בכיר בממשל, והיה קצין בצבא האוסטרו-הונגרי, לכן נאלצה משפחתה לברוח לאוסטריה עם נפילת האימפריה האוסטרו-הונגרית בסוף מלחמת העולם הראשונה.
זלוסצר ומשפחתה התיישבו בווינה שם סיימה את לימודיה.
זלוסצר ושתי אחיותיה חונכו להישגיות ולשוויון, אחיותיה – ד"ר ארנה זיילר הייתה דוקטור למשפטים, ממנהיגות המחתרת האוסטרית האנטי נאצית ומילאה תפקידים בכירים במשרד החוץ האוסטרי לאחר מלחמת העולם השנייה, רות גוטמן הייתה ד"ר לרפואה וניצולת מספר מחנות ריכוז והשמדה.
זלוסצר למדה היסטוריה ותולדות האמנות באוניברסיטת וינה וקיבלה תואר דוקטור ב-1926.
בשנים 1927–1936 ערכה את כתב העת הידוע לאמנות "בלוודר", לימדה במוסדות להשכלה גבוהה ושמה הלך לפניה בקרב חוגי האמנות באוסטריה ובגרמניה.
זלוסצר הייתה מקורבת לחתן פרס נובל לספרות תומאס מאן ולחוגו האמנותי, ואף פרסמה מספר ספרים ומאמרים על יצירותיו של מאן.
נוכח התגברות האנטישמיות באוסטריה ולאור העניין שגילתה באמנות עתיקה, היגרה ב-1936 למצרים.
במצרים עסקה במחקר של האמנות המצרית העתיקה ולאחר מכן התמקדה באמנות קופטית.
בשנים 1946–1968 הייתה זלוסצר פרופסור לתולדות האמנות באוניברסיטת אלכסנדריה.
ספריה "פורטרטים מהמדבר", "האמנות במצרים הנוצרית", "מפורטרט המומיה לאיקון" ו"על ראשית האמנות הקופטית" (גרמנית, תורגמו לשפות שונות) הפכו לספרי בסיס ויסוד בתחום תולדות האמנות המצרית.
כדי להימנע מגירוש ממצרים, בשל יהדותה, נישאה (באופן פיקטיבי) לאחד מבני המשפחות המכובדות במצרים.
למרות זאת, ולמרות תרומתה העצומה לחקר ההיסטוריה המצרית, גורשה זלוסצר ממצרים לאחר מלחמת ששת הימים בשנת 1968.
בשנים 1970–1972 היא שבה להתגורר בווינה.
לאחר מכן הייתה שנתיים פרופסור לתולדות האמנות באוניברסיטת קרלטון בקנדה.
בשנים 1975–1978 הייתה פרופסור לתולדות האמנות באוניברסיטת וינה, ואז יצאה לגמלאות.
במהלך השנים פרסמה זלוסצר עשרות מאמרים וספרים ונחשבה למומחית החשובה ביותר לנושא האמנות הקופטית.
בשנות חייה המאוחרות יותר עסקה באמנות מודרנית ופרסמה מספר ספרים ומאמרים בנושא.
את קורות חייה תיארה באוטוביוגרפיה "Eine Heimkehr gibt es nicht" ("אין שיבה הביתה").
זלוסצר הלכה לעולמה בווינה בגיל 96 ונקברה בחלקת הקבר המשפחתית, בבית הקברות המרכזי (באגף היהודי) בווינה.
הילדה גדיאה אקוסטה (Hilda Gadea Acosta מרץ 1921, לימה, פרו - פברואר 1974, הוואנה, קובה).
הייתה כלכלנית פרואנית, מנהיגת שמאל וסופרת.
הייתה אשתו הראשונה של צ'ה גווארה.
הילדה גדיאה נולדה בלימה שבפרו.