tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הם שונים מבני קבוצת המסורניים בכך שגופם אינו שטוח, זימיהם מצויים מהצדדים ויש להם מספר סנפירים גדול יותר.
בני המשפחה חיים בעומק הים (בערך 40-60 מ' אך גם יותר) בימים הממוזגים והטרופיים בתחום שבין דרום אפריקה לאוסטרליה ויפן.
עם זאת הם נמצאו גם בקריביים.
מִגרָרָה, (מפינית Pulkka) היא כלי תובלה נורדי קצר, נמוך וקטן הנמשך על ידי כלב, גולש, או איילים בלפלנד.
המגררה יכולה לשמש לשם גרירת ציוד כגון אוהל או מזון או ככלי תחבורה לילד או לאדם נוסף.
בנורווגיה, מגררות משמשות לעיתים קרובות בטיולי סקי להובלת ילדים (הילדים הקטנים נמשכים על ידי ההורים).
בפינלנד ושוודיה, משחקים במגררות בעיקר ילדים.
המגררות שפעם נבנו מעץ ועורות עשויות היום פלסטיק, מה שהופך אותם לזולות מאוד.
מגררות גדולות יותר, המיועדות להובלת כמויות גדולות יותר של סחורות, נקראות Ahkio בפינית.
מילה זו משמשת היום בצבא ארצות הברית לתיאור מזחלת שלג רתומה לאדם.
מגרפטוריים (שם מדעי: Megaraptoridae) היא משפחה של דינוזאורים תרופודים שחיו בקרטיקון לפני 83–130 מיליון שנה והשתייכו לקבוצה Megaraptora.
אלו היו דינוזאורים גדולים בין אורך 4 מטר אצל הפוקואירפטור ועד ל-9 מטר אצל האירוסטאון והרפטור.
מינים אלה היו קרוביהם של האלוזאוריים שחיו ביורה והיו בעלי צורת לסתות דומה, חוטם צר שיניים חדות ומעוקלות בעלות מבנה דמוי-להב וזרועות בינוניות.
חלק מהדינוזאורים במשפחה היו בעלי עצמות חלולות, דבר המרמז על קרבה מסוימת לעופות שהם בעלות עצמות קלות ומלאות חמצן וכן היותם בעלי דם חם.
תרופודים אלה היו בעלי זרועות ארוכות יחסית בהשוואה לתרופודים גדולים, אף שתרופודים קטנים או אוכלי צמחייה כמו התריזינוזאוריים היו בעלי זרועות ארוכות בהרבה.
זרועות אלה עזרו להם להפיל את טרפם ביעילות.
מגרפטור (שם מדעי: Megaraptor; מילולית מלטינית: "טופר ענק" או "שודד ענק") הוא סוג של דינוזאור טורף ממשפחת המגרפטוריים שחי בסוף הקרטיקון 88–91 מיליון שנה לפני זמננו בארגנטינה.
דינוזאור זה היה קרוב לאירוסטאון מאותו אזור ולאוסטרלונטור האוסטרלי.
במקור סברו שהוא דמוי-דרומזאור ענק, מה שנתן לו את שמו.
בהמשך הוא עבר למשפחת המגרפטוריים וכמה חוקרים חושבים שהוא היה שייך לקבוצת הטירנוזאורים.
טורף זה ידוע בעיקר מטפריו הגדולים שאורכם עד ואורך הגוף המשוקלל הגיע ל- ולמשקל מוערך של 1 טון.
הטופר דמתה במראה לטופר של דיינוניכוס והיא הייתה גדולה מאוד, יותר גדולה מטופר של ספינוזאוריים.
מבנה הגוף הזכיר מעט אלוזאורוס עם מבנה החוליות, אך לא ברור אם היה קרוב אליו.
הדינוזאור היה צייד גדול שנע במרחבי פטגוניה בחיפוש טרף, אותו שיסע עם טפריו הגדולות.
לצידו חיו מיני טורפים גדולים כמו המפוזאורוס.
מִגְרוֹן היא התנחלות מסוג יישוב קהילתי דתי בתחום המועצה האזורית מטה בנימין, באזור מרכז הרי בנימין כ-10 ק"מ מצפון לירושלים.
היישוב יושב על פסגה מעל כביש 60 וכביש 4578 בצמוד לכיכר 'צומת מעבר מכמש', כ-2 ק"מ מכוכב יעקב.
באפריל 1999 הוקם המאחז מגרון, שפונה בספטמבר 2012 עקב פסיקת בג"ץ.
במקומו הוקם היישוב מעט דרומית למקומו המקורי.
בתחילה הוגדרה מגרון כשכונה בכוכב יעקב הסמוכה, ובנומבר 2025 הייתה ליישוב עצמאי.
היישוב נקרא על שם היישוב המקראי מגרון, המוזכר פעמיים במקרא ב , שם מספר הכתוב על היערכות מחנה ישראל אל מול מחנה פלשתים ל"מלחמת מכמש" ומזוהה באזור שבו הוקם היישוב.
בישעיהו מופיע השם מגרון כאשר מציין הנביא את מסעותיו של סנחריב מלך אשור בדרכו לירושלים: ().
מאחז מגרון הוקם ב-20 באפריל 1999 על ידי קבוצת צעירים.
לאחר מספר חודשים הצטרפו אליהם משפחות צעירות של אברכים מישיבת הר המור.
המאחז הוקם בפסגה השולטת על כביש 60, על מנת ליצור רצף התיישבותי לאורכו של הכביש.
מגרון נחשב למאחז הגדול ביותר, שֶמנה באוגוסט 2011 50 משפחות, ולהן יותר מ-160 ילדים.
באוגוסט 2011 פסק בג"ץ כי על המדינה לפנות את המאחז עקב עתירות פלסטינים לבעלות על אדמותיו, וב-2 בספטמבר 2012 פונו תושבי מגרון והועברו למיקום החדש שהוקצה ליישוב "גבעת היקב" - גבעה השוכנת בסמוך למגרון המקורית, והתגוררו שם בקרוואנים.
במאי 2012 צורפה הגבעה אליה הוקמה השכונה לתחומי כוכב יעקב.
באוגוסט 2020 נחנך יישוב הקבע מגרון באופן רשמי כשמשפחה ראשונה נכנסה לבית הקבע.
בנובמבר 2018 אישרה ממשלת ישראל את הכנסתו של היישוב מגרון לאזור עדיפות לאומית.
לאחר הפינוי הוקם במקום בו היה היישוב המאחז "רמת מגרון".
במקום נקנתה קרקע של כ-70 דונם מבעליה הערבי.
לאחר מאבק משפטי ארוך, בשנת 2020, אחת הקרקעות נרשמה על שם תושבי היישוב בטאבו.
במרץ 2025 החליט הקבינט המדיני-ביטחוני שמגרון (בנוסף לעוד 12 יישובים שהוכרו כשכונות ביהודה ושומרון) יופרד מכוכב יעקב ויהפוך ליישוב בפני עצמו.
בנובמבר 2025 חתם מפקד פיקוד המרכז אבי בלוט על צו המעניק למגרון מעמד של יישוב עצמאי.
ב-8 בדצמבר 2025 העניק משרד הפנים למגרון סמל יישוב.
ביישוב מתגוררות כ-100 משפחות, מרביתן זוגות צעירים עם ילדים.
אופיו הדתי של היישוב ברובו הוא תורני לאומי.
רבים מתושבי היישוב משתייכים לזרם ישיבות הקו.
רב היישוב הוא הרב איתי הלוי ממקימי מפלגת נעם.
היישוב מתנהל כאגודה שיתופית ומפעיל רכזות קהילה, תרבות, חוגים ונוער לפי צורכי הקהילה והתושבים.
ביישוב קיים אולם אירועים, גנים ציבוריים עם מתקני משחקים, מגרש כדורסל, משחקיה, ג'ימבורי וספרייה.
ביישוב קיים סניף של תנועת הנוער "אריאל" וגמ"חים רבים.
ביישוב קיימים שני בתי כנסת (אשכנזי וספרדי), מקווה לנשים, וכן פועלים ביישוב כולל ערב לאברכים, בית מדרש לנשים ומערך תלמוד תורה של אחה"צ לילדים ונוער.
ביישוב קיים מעון יום לתינוקות, משפחתון, ושלושה גני ילדים.
ילדי היישוב בגיל יסודי לומדים בממ"ד פסגות, או בת"ת במעלה מכמש, ומגיעים עם הסעות בבוקר ובצהרים.
הנערים והנערות הגדולים יותר לומדים באולפנות וישיבות ברחבי הארץ.
ביישוב שכן בעבר מרכז המבקרים של יקב פסגות והמועצה האזורית מטה בנימין, שכלל בית קפה קטן, מרפסת לנוף, חדרים לאירועים ולכנסים, ואודיטוריום.
מגרה או מגירה היא כלי עבודה, המוזכר בתיאור בית המקדש: כל אלה אבנים יקרות כמדות גזית מגוררות במגרה.
מכאן, שכלי זה הוא מעין מסור, המשמש לניסור אבנים.
ככל הנראה, דוד השתמש במגרה כדי לשעבד את בני עמון, מה שמביא למסקנה, כי המגרה שימשה בעבר ככלי ששימש כדי לענות ולהעביד.
במסכת כלים, המוזכרת בחז"ל ככלי בעל שיניים, ורבי עובדיה מברטנורא כותב על כך שהמגרה היא מסור.
הרב ישראל ליפשיץ כותב על המגרה שזה כלי המשמש לניסור עצים.
התוספות יום טוב מפרש וכותב שהמגרה "מליאה פגימות כשרוצים לחתוך קורה לשנים.
מוליכה ומביאה על גבה והפגימות חורצות אותה עד סופה.
ונקראת מגירה על שם שחותכת דרך גרירה", כלומר שזה כלי בעל שיניים, וכשרוצים לחתוך איתו קורה, מוליכים אותה על גבי הקורה.
המגרה מוזכרת כ-35 פעמים בש"ס.
מגרדה היא כלי מטבח שמטרתו גירור מוצרי מזון לרצועות, כולל לגרידת פרי הדר.
אורכה של המגרדה נע בין 4 ס"מ ל-10 ס"מ.
למגרדה יש ידית וקצה מעוקל ממתכת, שחלקו העליון מחורר בשורת חורים עגולים עם חישוקים מושחזים.
בשביל לגרד ולשפשף את האפיקארפ של הפרי, יש למשוך כלפי פנימה על פני קליפתו של הפרי.
ניתן להוסיף את הגרידה למאפים ולממתקים שונים בשביל להוסיף טעם וריח.
ניתן להוסיף את הגרידה לקוקטיילים כקישוט.
מגרש השדים: המאמינים הוא סרט אימה על-טבעי אמריקאי שבוים על ידי הבמאי דייוויד גורדון גרין, על פי תסריט מאת גרין, סקוט טימס ודני מקברייד.
הסרט מבוסס על רומן באותו השם מאת ויליאם פיטר בלאטי שיצא לאור בשנת 1971 ומהווה המשך ישיר לעיבוד הקולנועי לרומן שבוים על ידי ויליאם פרידקין בשנת 1973, תוך התעלמות מכל ההמשכים והפריקוולים הקודמים.
הסרט הוא הפרק השישי בזיכיון "מגרש השדים".
הסרט עלה לאקרנים ב-6 באוקטובר 2023, ובישראל ב-5 באוקטובר 2023, תחת הפצתם של "סרטי יוניברסל".
הוריהן של בנות אחוזות דיבוק, נואשות לעזרה, הולכים לחפש מישהו שעבר חוויות דומות, כריס מקניל.
לסלי אודום ג'וניור - ויקטור פילדינג, אביה של אנג'לה.
אן דאדלי - אן, נזירה לשעבר.
ג'ניפר נטלס - מירנדה, אמה של קתרין.
נורבט ליאו בוץ - טוני, אביה של קתרין.
לידיה ג'ווט - אנג'לה פילדינג, בתו של ויקטור.
אוליביה מרקום - קתרין, בתם של מירנדה וטוני.
אוקווי אוקפוקוואסילי - ד"ר בהיבי, מרפא פולחני.
רפאל סברג' - דון רבנס, כומר בפטיזם, וחבר קרוב של הוריה של קתרין.
דני מקארתי - סטיוארט, מטיף מסרים פנטקוסטלי, ושכנו של ויקטור.
טרייסי גרייבס - סורן פילדינג, אשתו המנוחה של ויקטור.
אלן בורסטין – כריס מקניל, שחקנית לשעבר, סופרת, ואמה של רייגן מקניל, שאחזה בשד "פזוזו" לפני חמישה עשורים.
לינדה בלייר - רייגן מקניל, בתה של כריס, ואחזה בשד "פזוזו" לפני חמישה עשורים.
בתחילת אוגוסט 2020, פורסם רשמית כי "Morgan Creek Entertainment" תפיק אתחול רשמי לסרט "מגרש השדים" משנת 1973, על בסיס הרומן באותו השם משנת 1971 מאת ויליאם פיטר בלאטי,
למרבה האירוניה, האתר "Slash Film" איתר ציוץ ישן משנת 2015 של "Morgan Creek Entertainment", המצביע על כך שחברת ההפקה לעולם לא תפיק עיבוד מחודש או אתחול לסרט משנת 1973. למעשה, על פי "דדליין הוליווד", שדיווחה על הפקת האתחול, הוצהר כי פרטים נוספים לא ידועים נכון למועד הדיווח.
בשל ההודעה הרשמית על הפקת אתחול לסרט, מעריצים רבים חתמו על עצומה רשמית הקוראת לבטל את האתחול המתוכנן.
בעתירה בגוף העצומה נכתב כי:
בדצמבר 2020 הודיעו בלאמהאוס הפקות ו-"Morgan Creek Entertainment" כי התוכניות להפקת האתחול השתנו וכעת הסרט יהיה המשך "ישיר" לאירועי הסרט המקורי, אותו יביים דייוויד גורדון גרין ויפיקו ג'ייסון בלאם והאחים ג'יימס ודייוויד רובינסון.
ביולי 2021 נחשף רשמית כי הסרט יהיה הראשון בטרילוגיית סרטי המשך, על בימויים יהיה אמון גרין ועל הפקתם יהיו אמונים בלאם והאחים רובינסון.
עוד נמסר כי אלן בורסטין תשוב לגלם את דמותה של כריס מקניל מהסרט המקורי, ושלצידה עתיד לככב לסלי אודום ג'וניור; שהטרילוגיה תופק בשיתוף פעולה בין "בלאמהאוס הפקות" ו-"Morgan Creek Entertainment", ושחברת סרטי יוניברסל, שאמונה על הפצת הסרט הראשון, חתמה עם שירות "Peacock" על חוזה זכויות הפצה בסך 400 מיליון דולר.
שני סרטי ההמשך של הטרילוגיה עתידים לעלות לשירות "Peacock" כסרטים בלעדיים.
ביולי 2021, אושרו שני סרטי המשך בפיתוח עם אותו הצוות של הבמאי גרין, מקברייד, סאלטר וטימס.
הראשון מבין סרטי ההמשך הללו יקרא "מגרש השדים: שולל" ויעלה לאקרנים בבתי הקולנוע ב-18 באפריל 2025.
הסרט עלה לאקרנים ב-6 באוקטובר 2023, תחת הפצתם של "סרטי יוניברסל".
הסרט צפוי להרוויח מעל 30 מיליון דולר בקופות ביומו הראשון לעלייתו לאקרנים.
פרסתאריך הטקסקטגוריהמועמד/יםתוצאהפרס פטל הזהב9 במרץ 2024הסרט הגרוע ביותר"מגרש השדים: המאמינים"הרימייק, החיקוי או סרט ההמשך הגרוע ביותרהתסריט הגרוע ביותרהבמאי הגרוע ביותרדייוויד גורדון גריןהשילוב הגרוע ביותר על המסךכל 2 משקיעים גזלניים שתרמו 400 מיליון דולר לזכויות הרימייק ל-The Exorcist
מגרש הפועל בפתח תקווה היה אצטדיון כדורגל של קבוצת הפועל פתח תקווה ושל קבוצת הפועל מחנה יהודה ברחוב אברבנאל שבפתח תקווה.
המגרש היה בשימוש בין השנים 1940 ל-1967, אז הקבוצה עברה לאצטדיון האורווה.
במקרקעין, מגרש או חלקה הם שטח או קדסטר בבעלות או שנועדה להיות בבעלות של בעלים מסוימים.
מגרש נחשב בעצם כחלק שטח של נכס מקרקעין במדינות מסוימות או מקרקעין (כלומר כמעט אותו דבר) במדינות אחרות.
בעלים אפשריים של חלקה יכולים להיות אדם אחד או יותר או ישות משפטית אחרת, כגון חברה/תאגיד, ארגון, ממשלה או נאמנות.
צורה נפוצה של בעלות על מגרש נקראת זכות בעלות בלתי מוגבלת במדינות מסוימות.
שטח קטן של קרקע שהוא ריק למעט משטח מרוצף או שיפור דומה, בדרך כלל כולם משמשים לאותה מטרה או באותו מצב נקרא לעיתים קרובות גם חלקה.
דוגמאות לכך הן חניון מרוצף או חלקת גינה מעובדת.
מאמר זה מכסה חלקות (שנקראות יותר מגרשים במדינות מסוימות) כחלקות קרקע מוגדרות המיועדות להיות בבעלותם כיחידות של בעלים.
כמו רוב סוגי הנכסים האחרים, מגרשים או חלקות שבבעלות גורמים פרטיים חייבים בארנונה תקופתית או מס רכוש המשולם על ידי הבעלים לרשויות מקומיות כגון מחוז או עירייה.
מיסי מקרקעין אלו מבוססים על שווי השומה של המקרקעין; מיסים נוספים חלים בדרך כלל על העברת בעלות ומכירת נכס.
אגרות אחרות על ידי הממשלה אפשריות עבור שיפורים כגון שוליים ומדרכות או דמי השבחה עבור בניית בית על מגרש ריק.
גם בעלי נכסים בארצות הברית ובמדינות שונות אחרות כפופים למגבלות ייעוד ואחרות.
מגבלות אלו כוללות מגבלות גובה בנייה, מגבלות על סגנון אדריכלי של מבנים ומבנים אחרים, חוקי נסיגה וכו'.
בניו זילנד מגרשים מתוארים בדרך כלל כחלקים.
מגרש הרוסים היא סדרת טלוויזיה ישראלית מסוגת דרמה תקופתית בדיונית.
את הסדרה יצרו וביימו יבגני רומן ודימיטרי מלינסקי, והפיקה חברת אנדמול שיין ישראל.
הסדרה משודרת החל מ-24 בפברואר 2025 בכאן 11. בסדרה משחקים בתפקידים הראשיים יעקב זדה-דניאל, אנטולי בליי ולנה פרייפלד.
הסדרה מתרחשת בשנות התשעים ברקע העלייה הגדולה מברית המועצות.
יהודה (יעקב זדה-דניאל) הוא חוקר במשטרת ירושלים שבמגרש הרוסים.
יהודה המעיד על עצמו שהוא מקצוען אמיתי וישראלי גאה, חוקר תעלומת רצח של עולה חדשה.
מקרה הרצח דומה מאוד למקרי רצח שקרו בברית המועצות.
נקודת הפתיחה של העלילה היא לאחר הרצח האכזרי של עולה חדשה צעירה המתגוררת בירושלים, והחקירה מופקדת בידיו של יהודה, חוקר בימ"ר.
יהודה מגלה שרציחות זהות התרחשו בברית המועצות בסוף שנות ה-80, אז נרצחו 12 נשים.
המידע מגיע מאנדריי, אביו של נער שהורשע ברציחות הללו וכעת ממתין לגזר דין מוות ברוסיה.
הוא משוכנע בחפותו של בנו, ועבורו זוהי ההזדמנות האחרונה למצוא את הרוצח האמיתי ולנסות להציל אותו
יעקב זדה–דניאל – יהודה ג'רסי, בלש משטרה חוזר בתשובה, גרוש ואב לטלי החולה בסרטן.
אנטולי בליי – אנדריי צ'אדוב, שבנו הורשע ברציחות וממתין לגזר דין מוות ברוסיה.
לנה פרייפלד – מאשה קוגן, מורה לתיאטרון.
אלון נוימן – עמוס, מפקד בתחנת המשטרה.
עופרי פרישקולניק – תמר כהן, קצינת נפגעים, גרושתו של יהודה, עובדת עימו בתחנת המשטרה.
עדי פלד – טלי כהן, בתם של יהודה ותמר.
גלעד קלטר – דרור, בעלה של תמר.
אנה דוברוביצקי – לנה צ'אדוב, אשתו של אנדריי ואימו של ליושה.
ולדימיר פרידמן – גנאדי שוורץ (צ'ורני), חוקר במשטרת לנינגרד שעלה ארצה.
אלכסנדר סנדרוביץ' – ויקטור רוז'נסקי, אסיר ציון שעלה ארצה, בכיר במשרד החוץ.
פיליפ שאולוב – דוד קליינמן
ניר סעדון – שמעוני, שוטר בתחנת לב הבירה
ניקיטה סקלרוק – אנטון מאזין
סבטלנה דמידוב – אמא של אנטון
יצחק פקר –יוסף, אבא של מאשה
גל זייד – שמעון רובין
לבנה פינקלשטיין – סוניה קליינמן, אימו המאמצת של דוד
מגרש הזהב היא סדרה דוקומנטרית בנטפליקס, העוקבת אחר המסלול שעשתה נבחרת ארצות הברית בכדורסל בדרכה לזכות במדליית הזהב באולימפיאדת פריז (2024) ובאופן כללי יותר אחרי טורניר כדורסל הגברים באותה אולימפיאדה והנבחרות המובילות בו.
הסדרה מורכבת משישה חלקים באורך של כארבעים דקות כל אחד, והיא כוללת ראיונות וניתוח מלווה של כדורסלנים, מאמנים ופרשנים.
הסדרה עלתה לשידור בפברואר 2025.
באופן רשמי, הסדרה עוקבת אחרי מסעה של הדרים טים לזכייה במדליית הזהב באולימפיאדה.
למעשה, הסדרה עוקבת גם אחרי יריבותיה העיקריות של נבחרת ארצות הברית, כמו המארחת, נבחרת צרפת, נבחרת קנדה, נבחרת סרביה ועוד.
הסדרה כוללת הצצה שוטפת למאחורי הקלעים של הנבחרות ברגעים של מנוחה, בשעות האימונים, בחדרי ההלבשה, במסגרת בילויים אחרים באולימפיאדה ועוד, ומשלבת שיחות עם כוכבים ונציגים מצוותי האימון של הנבחרות.
הסדרה פותחת במחנה האימונים של נבחרת ארצות הברית שנערך באוניברסיטת נבאדה, ומנתחת את השפעותיה של הדרים טים המקורית, שהופיעה באולימפיאדת ברצלונה (1992) ואת הפער שנסגר לאורך השנים מול נבחרות אחרות בעולם.
הסדרה מנתחת את בחירת השחקנים והתגייסותם של כוכבי העל להופיע, בוחנת את היריבות שנוצרה מול נבחרת צרפת באולימפיאדת טוקיו (2020), עוקבת אחרי הגעת הנבחרות לפריז וההכנות האחרונות ועוברת לסיקור של משחקי הכדורסל באולימפיאדה עצמה.
בסדרה משולבים גם סיפוריהם האישיים של לא מעט שחקנים, וסיפורים נרחבים יותר כמו פיצול יוגוסלביה למדינות קטנות ויצירתה של סרביה.
בין המרואיינים מנבחרת סרביה: המאמין סבטיסלב פשיץ', השחקנים בוגדן בוגדנוביץ', אלכסה אברמוביץ', ניקולה יוביץ', ניקולה מילוטינוב, וסיליה מיציץ', ואניה מרינקוביץ' ואוגניין דובריץ', וכוכבי עבר ופרשנים ובהם ולאדה דיבאץ, סלובודן סרנץ', פרדראג דנילוביץ' ועוד.
בין המרואיינים מנבחרת צרפת: המאמן ונסן קולה, השחקנים ניקולא באטום, ויקטור ומבניאמה, רודי גובר ואוון פורנייה, וכוכבי עבר ופרשנים כמו בוריס דיאו, טוני פארקר, מהדי למריני ועוד.
בין המרואיינים מנבחרת קנדה: המאמנים ז'ורדי פרננדס ורואן בארט.
השחקנים שיי גילג'ס-אלכסנדר, קלי אוליניק, אר.
בארט, לוגנץ דורט, דילון ברוקס וג'מאל מארי, בני משפחתו של ברוקס וכוכב העבר סטיב נאש.
בנוסף מרואיינים בסדרה גם מנבחרת גרמניה: המאמן גורדון הרברט ושחקן העבר דירק נוביצקי וכמו גם דייוויד בלאט.
מגרש השדים בשירות האפיפיור הוא סרט אימה-מותחן אמריקאי משנת 2023, בבימויו של ג'וליוס אייברי.
הסרט מבוסס על סיפוריו האמיתיים של האב גבריאלה אמורט, ששירת כמגרש השדים הראשי של הוותיקן.
בתפקיד הראשי מככב ראסל קרואו, ולצדו דניאל זובאטו, אלכס אסו ופרנקו נרו.
הסרט עוקב אחר חקירתו של אמורת' במקרה מצמרר של נער צעיר אחוז דיבוק, ומסתיים בחשיפת קנוניה בת מאות שנים שהוותיקן ניסה להסתיר נואשות.
הסרט יצא לאקרנים בישראל ב-6 באפריל 2023.
ההפקה החלה בשנת 2020 כאשר Screen Gems רכשה את הזכויות על הסיפור של אמורת'.
לאחר החלפת בימוי ותיקונים לתסריט, הצילומים התרחשו באירלנד מאוגוסט עד אוקטובר 2022.
הסרט יצא לאקרנים במספר מדינות החל ב-5 באפריל 2023, ובארצות הברית ב-14 באפריל.
הסרט זכה לביקורות מעורבות מהמבקרים והכניס 77 מיליון דולר ברחבי העולם.
האב גבריאל אמורת' (ראסל קרואו), מגרש השדים הראשי של הוותיקן, נקרא לחקור מקרה של נער צעיר בשם הנרי (פיטר דה-סוזה פיוני) בספרד, שלכאורה אחוז דיבוק.
במהלך החקירה, אמורת' ועמיתו, האב אסקיבל (דניאל זובאטו), מגלים סודות אפלים הקשורים למנזר עתיק ולקנוניה בת מאות שנים שהוותיקן ניסה להסתיר.
הם נאלצים להתמודד עם כוחות על-טבעיים רבי עוצמה כדי להציל את הנער ולחשוף את האמת.
ראסל קרואו – האב גבריאלה אמורט, מגרש השדים הראשי של הוותיקן.
פרנקו נרו – האפיפיור, המודאג ממצבו הבריאותי ומעורב בחקירה.
דניאל זובאטו – האב אסקיבל, כומר ספרדי המסייע לאמורת' בחקירתו.
אלכס אסו – ג'וליה, אמם של הנרי ואיימי, שעברה עם ילדיה למנזר בספרד.
פיטר דה-סוזה פיוני – הנרי, נער צעיר שאחוז דיבוק.
לורל מרסדן – איימי, אחותו הבכורה של הנרי.
ראלף איינסן - אשמדאי (דיבוב)
באתר Rotten Tomatoes הוא מחזיק בציון של 48%, המבוסס על 122 ביקורות, עם הקונצנזוס: "הסרט מציע הופעה מחויבת של ראסל קרואו, אך אינו מצליח לחדש בז'אנר גירוש השדים." באתר Metacritic הסרט קיבל ציון ממוצע של 45 מתוך 100, המבוסס על 25 ביקורות, המעיד על "ביקורות מעורבות או ממוצעות".
שמוליק דובדבני מאתר ynet כתב: "הסרט אינו לוקח את עצמו ברצינות, אך בתור סרט גירוש שדים זה לא מספיק.
ראובן שבת מאתר בכיוון הרוח ציין: "למי שאוהב סרטי שדים וגירוש שדים, הסרט הזה הוא חגיגה אמיתית...
הסרט עצמו, הוא טוב מאוד ועשוי היטב."
מגרש הספורט של הבית הלבן ממוקם במדשאה הדרומית של הבית הלבן, מעון הנשיא הרשמי של ארצות הברית בוושינגטון די.סי.
בנוסף לקווי טניס, נוספו למגרש גם סלים וקווים מותאמים לשימוש כמגרש כדורסל.
המגרש נחשב לחלל פנאי ספורטיבי ומסורתי שנעשה בו שימוש על ידי נשיאים, בני משפחותיהם, אורחים, ספורטאים ידועים ואישים פוליטיים לאורך השנים.
מגרש הטניס הראשון בבית הלבן נבנה בתקופת כהונתו של תיאודור רוזוולט, בצידו הדרומי של האגף המערבי – מיקומו הנוכחי של הטרסה הדרומית.
רוזוולט נהג לשחק בו לעיתים קרובות עם בנו, והמגרש זכה לפרסום בזכות "קבינט הטניס" של רוזוולט – חוג בלתי רשמי של מקורבים שנהגו לשחק עמו.
ב-1 במרץ 1909 קיים רוזוולט ארוחת צהריים ונאום פרידה לכבוד חברי קבינט הטניס, שתוארו על ידי סוכנות "יונייטד פרס" כ"מעגל הספורטאים אחר הצהריים הידוע, שהיווה את הכוח מאחורי הבית הלבן במשך למעלה משבע שנים".
בין המשתתפים נמנו שגריר צרפת ז'אן ז'יל ז'וסראן, שופט בית המשפט העליון ויליאם הנרי מודי, החייל לות'ר "ילוסטון" קלי, הצייד ג'ון אברנת'י, ושחקן הפוטבול פאג' הפלפינגר.
בשנת 1910 נבנה מגרש חדש באתר שבו ממוקם כיום בריכת השחייה החיצונית.
במגרש זה שיחקו גם ביל טילדן וחניכו סנדי וינר בשנת 1923. ביוני 1924, בנו של הנשיא קלווינן קולידג', קלווינן ג'וניור, נפטר מזיהום חמור שהתפתח כתוצאה משלפוחית שנגרמה לו בעת משחק טניס ללא גרביים.
בת זוגו של וורן הרדינג, פלורנס, אירחה במגרש את תצוגת הטניס הנשית הראשונה בבית הלבן.
בהמשך הועבר המגרש למיקומו הדרומי הנוכחי.
בתקופת כהונתו של ג'ימי קרטר דווח כי הנשיא ניהל באופן אישי את לוח הזמנים של המגרש, מה שנתפס בעיני הציבור כסמל לחולשתו הפוליטית ולחוסר נכונותו להאציל סמכויות.
עם זאת, לדברי היועץ הפנימי סטיוארט אייזנשטט, קרטר רק ביקש שהעובדים יירשמו מראש בכדי להימנע מהתנגשויות בזמנים שהוא ורעייתו רוזלין שיחקו.
במגרש זה נמסרה גם התפטרותו של ברט לאנס, ראש משרד התקציב, ובו שיחק לעיתים קרובות ראש הסגל המילטון ג'ורדן.
במאי 1985 התקיים במגרש טורניר הטניס הראשון לגיוס כספים עבור קרן המאבק בשימוש בסמים ע"ש ננסי רייגן.
הוצב יעד גיוס של 450,000 דולר (כ-1.3 מיליון דולר בערכים ריאליים של 2024), ו-200 אורחים של הספונסרים צפו במשחקים מיציע זמני.
בין המשתתפים היו שחקני פוטבול, כדורסל, שחייה, שחקנים הוליוודיים ופוליטיקאים, לרבות מזכיר המדינה ג'ורג' שולץ, שהשתתף במשחק זוגות עם הטניסאי רוסקו טאנהר מול השחקנים ג'ון פורסיית' ופאם שרייבר.
השופטים במשחק היו טום סלק וברוק שילדס.
בטורניר של 1986 השתתפו גם מר טי, שחקן הקולנוע צ'אק נוריס, שחקני טניס ואנשי ספורט נוספים.
ג'ורג' הרברט ווקר בוש היה שחקן טניס נלהב.
דוברו, מרלין פיצווטר, אמר כי בוש נהג לשפוט אנשים לפי גישתם התחרותית על המגרש.
בוש אף ניהל שיחות עבודה תוך כדי משחקים והעדיף לעיתים דיאלוגים ישירים במגרש על פני תזכירים כתובים.
בשנת 1989 הגדיל את שטח המגרש, וב-1990 שיחק בו עם פיט סמפרס.
ב-1991 שיחק גם עם נשיא קוריאה הדרומית רו טה-וו.
בשנת 2020 נבנה ביתן טניס חדש ביוזמת מלניה טראמפ, אשר הייתה שותפה לעיצובו.
הפרויקט, שנבנה במימון תרומות פרטיות, נועד להוות חיבור בין מגרש הטניס, גן הילדים וגן הירק של הבית הלבן, ולהחליף מבנה תחזוקה ישן שכונה "סככת הסוסים".
שטחו של הביתן כ-1,200 רגל רבוע, גובהו 5.5 מטר, גגו מצופה נחושת והוא מחופה אבן גיר בסגנון נאו-קלאסי בהשראת עיצוב הבית הלבן.
בשנת 2009, בתקופת נשיאותו של ברק אובמה, הותאמו קווים וסלים במגרש כך שישמש גם כמגרש כדורסל.
אובמה השתמש במגרש לעיתים תכופות ואף חגג בו את יום הולדתו ה-50 במשחק כדורסל שנערך על ידי עוזריו וחבריו.
במשחק השתתפו שחקני NBA ו-WNBA, ובהם לברון ג'יימס, מג'יק ג'ונסון, מאיה מור, אלונזו מורנינג, ג'ואקים נואה, כריס פול ודריק רוז.
צפו במשחק קובי בראיינט וביל ראסל.
מַגְשִׁימִים הוא מושב ליד העיר יהוד השייך למועצה אזורית דרום השרון.
אורח החיים במושב מתאפיין בחיי קהילה תוססים ומהנים.
המושב הוקם בשנת 1949 על ידי ארגון חיילים משוחררים מצה"ל, באמצעות חברת רסקו, על אדמות הכפר הערבי יהודייה (עבאסייה), שתושביו גורשו על ידי האצ"ל במלחמת העצמאות.
בתחילה פעל כקומונה שיתופית שפורקה.
אל היישוב הצטרפו עם הזמן תושבים מהארץ, יוצאי גרמניה מכפר סירקין ועולים מפולין ורומניה.
הסרט הישראלי "לילסדה" משנת 1995 צולם באחת מן הווילות שבכפר.
כיום כמעט ופסקה החקלאות במושב אך נשארו עדיין שטחים חקלאיים רבים שחלקם אף מעובדים על ידי מספר משפחות.
במושב פועל סניף של תנועת הנוער של האיחוד החקלאי מאז סוף שנות השבעים שעורכת מדי שבוע פעולות לילדי המושב מכיתה ג-יב וכן עוזרת בטקסי הכפר ואחראית על אירועי החגים בכפר לאורך השנים.
מַדְ'הַבּ , הוא מושג בערבית שפירושו אסכולה אסלאמית במחשבה דתית או בהלכה (פיקה).
ב־150 השנים הראשונות לאסלאם היו אסכולות רבות, והבולטות שביניהן: אסכולת דמשק (שנקראה פעמים רבות "אווזאעיה", أوزاعية), כופה, בצרה ואל-מדינה (ששרדה כאסכולה המאלכית).
האסכולות העיראקיות התגבשו כאסכולה החנפית.
אסכולות מאוחרות יותר הן השאפעית והחנבלית – וגם הט'אהרית והג'רירית, שכבר לא קיימות כיום.
רבים רואים בהלכה השיעית אסכולה נפרדת, הנקראת האסכולה הג'עפרית, שנוסדה על ידי האימאם השישי ג'עפר א-צאדק.
ארבע האסכולות הסוניות לא נחשבות ככתות או עדות נפרדות, מכיוון שהייתה הרמוניה רבה בין המלומדים מהאסכולות השונות במשך ההיסטוריה המוסלמית.
ההבדל ביניהן הוא בפרשנות לחדית', איך מפרשים את דברי הנביא.
בנוסף להן התפתח זרם מיסטי – הסופיות – אשר שם את הדגש על האהבה והכוונה שבעשייה, יותר מאשר על ההלכה עצמה.
האסכולה החנפית קרויה על שם מייסדה, האימאם אבו חניפה, שחי בכופה שעיראק בשנים 699–767. על פי המסורת, הוא למד אצל האימאם ג'עפר א-צאדק.
האסכולה המאלכית קרויה על שם האימאם מאלכ בן אנס, שחי בעיר מדינה.
מאלכ נולד כעשור לאחר אבו חניפה, וישנם דיווחים שהם חיו באותו הזמן, ולמרות שמאלכ היה צעיר בהרבה, הכבוד ההדדי ביניהם ידוע.
למעשה, אחד מהתלמידים החשובים של אבו חניפה, שעל תורותיו מבוססת הרבה מהאסכולה החנפית, למד גם ממאלכ.
האסכולה השאפעית קרויה על שם האימאם מוחמד אבן אידריס א-שאפעי, שלמד גם הוא אצל תלמידים של אבו חניפה ומאלכ, והיה לו כבוד רב לשניהם.
א-שאפעי חי בין השנים 767–820, והיה המלומד הכי חשוב בעולם האסלאם.
חשיבותו הייתה גדולה מאוד כיוון שהיה בן לשבט קורייש ומצד אביו הייתה לו קרבה למשפחת הנביא.
האסכולה החנבלית קרויה על שם האימאם אחמד אבן חנבל, שלמד עם א-שאפעי.
אבן חנבל נחשב לבר סמכא במסורת המוסלמית וספר המסורות שלו, "מוסנד אחמד" (مسند أحمد), זוכה למעמד רם בקרב המוסלמים הסונים.
בעבר היו אסכולות סוניות נוספות: האסכולה הג'רירית (על שם האימאם מוחמד אבן ג'ריר א-טברי) והאסכולה הט'אהרית (שנוסדה על ידי דאוד אבן ח'לף).
הסונים מאמינים כי לכל ארבע האסכולות יש את ההדרכה הנכונה, וכי ההבדלים ביניהן אינם ביסודות האמונה, אלא הבדלים דקים יותר בהלכה ובשיפוט, שהם תוצאה של החשיבה העצמאית של ארבעת האימאמים והמלומדים אחריהם.
בגלל המתודולוגיות השונות בפרשנות ובהבנה של המקורות הראשוניים, הם הגיעו למסקנות שונות לגבי נושאים רבים.
לדוגמה, ישנם הבדלים דקים בין שיטות התפילה בארבע האסכולות, אך ההבדל אינו גדול עד כדי כך שלא ניתן להתפלל יחד.
למעשה, כל מוסלמי השייך לאסכולה אחת יכול להתפלל עם אימאם של אסכולה אחרת ללא בלבול.
מגש הכסף הוא שיר עברי נודע של נתן אלתרמן, שפורסם במדורו "הטור השביעי" שבעיתון "דבר" ב-19 בדצמבר 1947.
השיר נעשה אהוד ביישוב ולאחר הקמת המדינה, ומקובל לקוראו בטקסי יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
הוא הולחן על ידי נורית הירש, על ידי נחום היימן ועל ידי אורי קריב.
שלושת הלחנים הם בביצועו של יהורם גאון.
שם השיר הפך למטבע לשון המתאר את תרומתה של גבורת הלוחמים במלחמת העצמאות להקמת המדינה.
השיר פורסם ב-19 בדצמבר 1947, שלושה שבועות בלבד לאחר החלטת האו"ם מיום כ"ט בנובמבר 1947, שממנו ואילך נפתחה מלחמת העצמאות.
הוא פורסם שנית ב-26 במרץ 1948 בלקט של ארבעה מטורי "הטור השביעי", שהופיע ב"דבר השבוע" לכבוד צאתו לאור של ספרו של אלתרמן "הטור השביעי: שירי העת והעיתון".
בשיר ישנה התייחסות לאירועי שנות המרד והמרי של ארגוני המגן העבריים בשלטון הבריטי בארץ ישראל, שהתגברו לאחר רדיפות היהודים באירופה במהלך השואה ובמלחמת העולם השנייה.
בעת כתיבת השיר נאבקו כוחות המגן העבריים על משמר היישובים ונערכו להתמודדות הצפויה עם יציאת הכוחות הבריטים מהארץ.
תוכנית החלוקה אינה מקנה ליהודים אלא סיכוי" (במקור באנגלית: "no state has been handed to us on a silver platter").
מילותיו של ויצמן, בנוסח "אין מדינה ניתנת לעם על מגש של כסף", מצוטטות כמוטו בשירו של אלתרמן.
אלתרמן הביא בשירו עיקרים מהרעיון הציוני.
המילים "מדינת היהודים" מתכתבות עם ספרו בשם זה של בנימין זאב הרצל, שבמרכזו הצורך בהקמתה של מדינה יהודית עצמאית בכברת ארץ מוגדרת.
הנכונות להקרבה למען זאת, ותפיסת העצמי ככלי בלבד לנוכח צורכי האומה, בוטאה בדבריהם של חלוצים בני העלייה השנייה.
רעיונות אלו נשזרו בשירו, מעודכנים באירועי המרי העברי, החלטת החלוקה של האו"ם בכ"ט בנובמבר 1947, וההכנות לסיום המנדט הבריטי בארץ, הקמתה העתידית של מדינת ישראל והידיעה על מערכות צבאיות קשות אשר היו צפויות להתחולל נגד הכוונה להקימה על ידי היישוב.
הבית הראשון פותח בהכרזה על מצב גאופוליטי חדש בארץ ישראל, שמתאפיין לכאורה בשלווה: "והארץ תשקוט", צמד מילים הרומז לביטוי המצוי בפסוקי התנ"ך.
קוראי השיר או שומעיו מתרשמים כביכול כי עתה נוצרו תנאי מחיה רגועים בני קיימא או לפחות הפוגה, לאחר ימים רבים של סערה, ולאחר מערכה כבדה.
המילים הבאות מפרטות את מצב האומה: מהימים הסוערים והרועשים נותרו אדמומיות "עין שמים".
במצב זה, על פי המשורר, מצבה של האומה:
זיוה שמיר מצביעה על כפל המשמעות של המילה "נס": "מסירת סיפורה הפלאי של הקמת המדינה, מסירת דגל המדינה, סמל הריבונות, כבטקסים לאומיים ממלכתיים".
בתפאורת השיר משתתפים הלילה ואור הלבנה.
"האומה" - דמות ראשית ביצירה: "עוטה חג ואימה".
המשורר מתאר את חווייתה, או חוויתם הקיבוצית של אנשי היישוב ערב הכרזת המדינה.
לאחר תיאור הנוף הנפשי המעורב של האומה, מובאת עלילת התרחשות של מפגש; "מנגד" ו"אל מול" פני האומה החוגגת והחרדה, מציב המשורר שתי דמויות: אישה ואיש צעירים, לוחמים חמושים שבאו בלבושם מהקו הראשון של החזית, והכוונה, מבלי שהדבר צוין במפורש, אל חברי הארגונים הצבאים שלפני הקמת המדינה.
בבתים אלה משורטטות הדמויות, אשר הצעירוּת היא מקווי דמותם העיקריים:
אל הצעירות שקטת המבע, מצרף המשורר אמירה מהותית על קיימותן של שתי הדמויות; המילים רומזות על אפשרות למותם העתידי או לידיעה שכבר אירע:
והמילים, יוצרות את הרושם, שהדמויות אינן בחיים ושצעדיהן אל מול פני האומה הוא כזיכרון לחייהם, נכונותם ולהקרבתם עבורה, רושם המתחזק בהמשך השיר בשורה:
אבל הדמויות הצעירות והחמושות, לכאורה אינן מוכרות לאומה; כך מתברר מן השאלה אשר שם המשורר בפיה בבית החמישי.
השאלה שהמשורר שם בפיה היא:
אי ההכרה הראשונית מוחלפת בהמשך ברגשות עמוקים של פליאה - "קסם", וצער עמוק על קורבנם של הצעירים - "דמע", המתעוררים אצל "האומה", "אל מול" הופעתם של הצעירים לובשי המדים, לנוכח נפילתם הפאתית לרגליה, המסמלת את מותם בקרבות,
עונות בשלווה שתי דמויות הלוחמים ומודיעות כי הן "מגש הכסף", כלומר הכלי שעל גבו הוקמה הריבונות העברית בארץ; ומאבקם, וגם אם מותם, במסירות נפש ובהקרבה מודעת הוא למענה:
הפגישה והדו-שיח בין האומה לבין שתי הדמויות מסתיים בנפילתם לרגליה, ובכך מסתיימת עלילת הפגישה המורכבת מניגודים (כמו "דמע" ו"קסם", "חג" ו"אימה") והנסערת ("ונפלו לרגלה", "דמע").
המילים: "והשאר יסופר בתולדות ישראל" ניתנות להתפרש בכמה אופנים.
מבחינה פואטית הן מבדלות בין התרחשות המפגש ועלילתו המפורטים בשיר (שהחלו לאחר המילים "והארץ תשקוט"), מפגש פואטי ומטפורי שהוא מעבר למהלך הזמן, ומחזירות את המאזינים לדובר אל ה"תולדות" - ההיסטוריה, הזמן והמשך מהלך החיים.
באמצעות המפגש המתואר הציב אלתרמן את מלחמת העצמאות והקמת המדינה כאירוע מכונן "בעל משמעות אדירה בתולדות העם היהודי"; כמו גם תובנות רבות על מצב החברה היישובית ועם ישראל בכללו באותה תקופה.
על פי דן לאור, השיר מעגן את מאורעות תש"ח ומלחמת העצמאות בתוך: "רצף של היסטוריה יהודית שהייתה והיסטוריה יהודית שעוד תבוא".
דן מירון קבע כי השיר עומד "במרכזה של המודעות הישראלית העצמית", וכי הנער והנערה המוסרים לאומה את "נס העצמאות" הם במוקד התפיסה העצמית הישראלית.
על פי חוקר האמנות גדעון עפרת: "השיר הפך למרכיב חובה בטקסי יום העצמאות ולנכס-צאן-ברזל של תודעת ה"קוממיות" המאחדת גאווה ואֵבל".
ייצוגים של השיר בתרבות ובאמנות
השיר הוסף להגדות של פסח רבות שראו אור בקיבוצים, לאנתולוגיות של מערכת החינוך הישראלית בהוצאת משרד החינוך וכן בפרסומים של משרד הביטחון.
פסל בשם "מגש הכסף", מעשה ידי הפסלת בתיה לישנסקי, מוצב בפתח בית הנשיא יצחק בן-צבי ורעייתו רחל ינאית בן-צבי שהיו הורים שכולים, שבנם עלי בן-צבי נהרג במלחמת העצמאות.
הפסל הוא תבליט ברונזה שנוצר בשנת 1968 בו מופיעות תשע דמויות של צעירים נעות בשדה שיבולים.
שתי הדמויות הראשונות, נער ונערה, מושיטות ידיהן קדימה וגופן נוטה, כמו תחת משאו של מגש הכסף.
ב־26 במרץ 1976, במלאת שש שנים למותו של אלתרמן, פרסם דן אלמגור בעיתון הארץ, שיר בשם "מרגש הכסף, 1976".
בשיר מוחה אלמגור על הענקת אות מלחמת יום הכיפורים למשה דיין על ידי שר הביטחון דאז, שמעון פרס.
ב-1982 פרסם הסופר עמוס עוז שיר במחאה על מלחמת לבנון הראשונה כמלחמת ברירה, גם הוא נושא את הכותרת "מגש הכסף".
שירו קשור ומושפע משירו של אלתרמן, ומשתמש בו כדי להראות את ההבדל שבין מלחמת העצמאות למלחמת לבנון, שאליה עוז מתייחס כמיותרת.
ב-1984 יצא למסכים סרטו של יהודה ג'אד נאמן בשם "מגש הכסף".
ב-2003 פרסם עפר שלח ספר העוסק בצה"ל, ובצורך בחשיבה מחודשת לגבי פעילותו, מטרותיו ומיקומו באתוס הישראלי.
בשם הספר, "המגש והכסף", ישנה בו אמירה אירונית על מהפך שעבר על צה"ל מקום המדינה ועד היום.
חוברה לו יצירה מוזיקלית ידי המוזיקאי חיים אלכסנדר אשר בוצעה על ידי מקהלות.
השיר נקרא במסכתות וטקסים בימי זיכרון לחללי מערכות ישראל.
בול יום הזיכרון תשע"ג (2013) הוקדש לשיר זה בעיצובו של הבול ובציטוט הבית החמישי מתוכו.
במשחק מילים על שמו של השיר נקראה בשם "מגש הכסף" סדרת טלוויזיה עוסקת במצב הכלכלי והחברתי של מדינת ישראל בשנת 2015. אין שום קשר בין הסדרה ובין השיר.
ביולי 2009 התבטא הנשיא שמעון פרס בנוגע לאפשרות למשא ומתן בין ישראל לסוריה באומרו: "סוריה לא תוכל לקבל את רמת הגולן על מגש של כסף בעודה ממשיכה לשתף פעולה עם איראן וחזבאללה".
כעבור ימים אחדים שר החוץ של סוריה, ואליד אל מועלם, ענה לפרס כך: "אנחנו רוצים לקבל את הגולן על מגש של זהב.
מד"ע-רע"ם הייתה רשימה משותפת למפלגות מד"ע ורע"ם שהתמודדה בבחירות לכנסת הארבע עשרה וזכתה לארבעה מנדטים.
בבחירות לכנסת החמש עשרה התמזגה מד"ע עם רשימת רע"ם והתמודדה תחת שמה.
אצטדיון הפועל ע"ש איש שלום הידוע כמגרש קטמון היה מגרשה הביתי של קבוצת הכדורגל הפועל ירושלים מאז שנות החמישים ועד תחילת שנות השמונים.
המגרש עמד ברחוב רחל אמנו 16 בשכונת קטמון הישנה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, פקידי הממשל הצבאי הבריטי, ולאחריו אנשי הממשל האזרחי, החלו לאכלס את ירושלים.
רבים מהם השתכנו במושבה הגרמנית באזור עמק רפאים, משם פונו התושבים הטמפלרים אשר הוגלו מארץ ישראל בשנת 1918 כנתיני אויב.
חלק מהטמפלרים חזרו ארצה בשנת 1922 אבל רק מעטים מהם הגיעו לירושלים.
כך המשיכו הבריטים לגור במושבה הגרמנית והאזור הפך למרכז התרבות הבריטית בארץ בראשית תקופת המנדט.
הבריטים ייסדו מועדון ספורט על גבול המושבה הגרמנית ושכונת קטמון (ברחוב הצפירה) במקום הוקמו מגרשי טניס ומגרש כדורגל.
הבריטים עודדו וארגנו משחקי כדורגל, ואף תמכו בהקמת קבוצות מקומיות שנגדן התחרו.
בשנת 1925 ניצחה במגרש זה הכח וינה קבוצה בריטית מקומית, במסגרת מסע משחקים עולמי.
לאחר הקמת המדינה עבר השטח לרשות מדינת ישראל כיורשת של שלטון המנדט.
באותן שנים שימש המגרש את כל קבוצות העיר לאימונים ומשחקים, אך לא היו בו יציעים לצופים.
אחר כך הוחכר המגרש לאגודת הפועל, שהקימה בו יציעים.
האצטדיון נחנך כמגרשה הביתי של הפועל ירושלים במאי 1955, בטקס בנוכחות ראש הממשלה משה שרת, והוא נקרא אצטדיון הפועל ע"ש איש שלום (שהיה מנהל חברת סולל בונה בירושלים).
בשנת 1961 קבוצת בית"ר ירושלים ביקשה לשחק במגרש, לאחר שהנהלת ימק"א לא חידשה את החוזה עם הקבוצה לשימוש באצטדיון ימק"א.
התוכנית להקמת אצטדיון חדש במגרש
בראשית שנות ה-70, יזם ראש העירייה טדי קולק, תוכנית להקמת קריית ספורט לאומית שבמרכזה אצטדיון כדורגל על "רכס שועפאט" בצפון ירושלים.
לאחר השלמת התכנון וקבלת האישורים הכריז קולק, בשנת 1977, על תחילת עבודות ההקמה, כשבמקביל החל מאבק של הקהילה החרדית בירושלים נגד התוכנית.
עבודות התשתית באזור החלו בשנת 1979, וגררו אחריהן הפגנות של חרדים כנגד בניית האצטדיון.
סיעת אגודת ישראל בעיריית ירושלים החלה להפעיל לחץ להפסקת העבודות, ואיימה לפרוש מהקואליציה העירונית.
נערי 'נטורי קרתא' מארגון קש"ת גם חיבלו בכלים ההנדסיים שעבדו במקום.
החרדים התנגדו לבנייתו של מרכז הספורט בטענה שכדורגל הוא "עבודה זרה".
לאחר שהעבודות נמשכו פרשה סיעת אגודת ישראל מהקואליציה העירונית, ובנוסף פנתה לראש הממשלה מנחם בגין שיתערב במשבר.
בגין הסכים להפסיק את המימון הממשלתי לפרויקט והוא בוטל.
במקום זאת הציעה קולק תוכנית חליפית, להרוס את מגרש קטמון ולבנותו מחדש כאצטדיון מודרני שיכיל 14,000 מקומות, באמצעות התקציב שנועד לאצטדיון שועפאט.
האצטדיון החדש ישמש כאצטדיון עירוני לכל קבוצות העיר ומנחם בגין וקבוצת בית"ר ירושלים הסכימו לפשרה.
מגרש קטמון נפסל בתחילת עונת המשחקים 80–1979, מאחר שהיציעים היו במצב רעוע, באותה עונה גם ירדה הפועל לליגה הארצית ומצבה הכספי לא אפשר להשקיע בשיפוץ המגרש.
הפתרון שהוצע היה להעביר את המגרש לרשות עיריית ירושלים והיא זו שתקים את האצטדיון החדש.
העירייה החלה בהריסת המגרש ומיד החל שוב מאבק נגד הקמת האצטדיון, לא רק על ידי הקהילה החרדית בירושלים, אלא גם של דיירי השכונה שהתנגדו להקמתו בטענה שאלפי הצופים יפגעו בשלוות התושבים.
הקמת האצטדיון נדחתה לאחר שהוגשו אלפי התנגדויות לוועדה המחוזית לתכנון ובנייה, ולבסוף בוטלה על ידי המועצה הארצית לתכנון ולבנייה ביוני 1983. באוקטובר 1983 הודיעה העירייה רשמית על ביטול התוכנית, אך קבוצת הפועל נותרה ללא מגרש.
ניסן הרפז, מזכיר ההסתדרות בירושלים, דרש שהמגרש ישוב לרשות קבוצת הפועל ירושלים, כך שמכירת הקרקע תכסה את חובות הקבוצה.
ביולי 1984 נמסר המגרש חזרה לרשותה של הקבוצה.
בדצמבר 1984, זמן קצר לאחר שהמגרש חזר לרשותה, הודיעה הקבוצה כי שיעבדה אותו לטובת הלוואה מבנק אגוד לישראל ועל קבלת תמיכה כספית מהקבלנים מתי ליפשיץ ומרדכי יונה ומאיש העסקים עזרא בליליוס.
הכספים שהתקבלו ממכירת השטח אפשרו לקבוצה לכסות את חובותיה, ולהמשיך לפעול.
לצורך ניהול הקבוצה הוקם תאגיד חדש.
במקביל נחשף שהתמיכה מהקבלן מרדכי יונה משולמת בדירות ושהשכר של יושב ראש הקבוצה, חגי אפרת, משולם על ידי חברת הבנייה שלו "חפציבה".
בהמשך נחשף רשמית ההסכם עם מרדכי יונה, לפיו תמיכתו בקבוצה אינה תרומה אלא מהווה תשולם עבור שטח המגרש.
על שטח המגרש, ברחוב רחל אמנו פינת רחוב חזקיהו, קידמה "חפציבה" את הקמתו של פרויקט "גני קטמון" של בתי דירות יוקרתיים, ופארק עירוני במרכזו.
הקמת הפרויקט החלה בשנת 1989, בשיתוף חברת שיכון עובדים.
לאחר תשלום אחרון של 9 מיליון שקלים להפועל ירושלים ומועצת פועלי ירושלים.
מהמגרש נותר עד שריד אחד, החומה הצפונית של היציע הצפוני.
החומה כולה סביב המגרש עמדה במקומה עוד כעשר שנים לאחר הריסת המגרש ועד שהחלה הבנייה במקום.
בשנים שלאחר מכן עברה קבוצת הפועל לשחק באצטדיון ימק"א, ולאחר מכן באצטדיון טדי שנבנה כתחליף לאצטדיוני קטמון וימק"א.
שם המגרש הונצח בשמה של קבוצת הפועל קטמון ירושלים, שהתאחדה בקיץ 2020 עם הפועל ירושלים.
ניצחון של הפועל ירושלים על מכבי תל אביב בתוצאה 1–2, בינואר 1966 לעיני 7,000 צופים.
משחק ידידות בין הפועל וביתר ירושלים, בפתיחת עונת המשחקים 70–1969, כמשחק הכנה לקראת העונה החדשה.
המשחק נערך לעיני 5,000 צופים, ואת בעיטת הפתיחה בעט ראש העירייה טדי קולק.
השער היחיד במשחק הובקע שלוש דקות לפני סיום המשחק על ידי אלי בן רימוז' מהפועל ירושלים.
משחק גביע בין בית"ר תל אביב להפועל ירושלים בנובמבר 1975, בו הובילה הפועל 0–2 עד דקות האחרונות של המשחק, השופט האריך את המשחק מסיבה לא ברורה וביתר תל אביב לבסוף ניצחה בתוצאה 3-2.
ניצחון של ביתר בדרבי של ירושלים לעיני 8,000 צופים באוקטובר 1974. את השער היחיד במשחק הבקיע שלום אביטן.
משחק ליגה בשנת 1959 בו החליטה הפועל עפולה לארח את ביתר ירושלים במגרש, כדי להגדיל את ההכנסות שלה ממכירת כרטיסים.
במשחק ניצחה ביתר בתוצאה 4–5 לעיני 5,000 צופים.
מד הוא דו-ירחון אמריקאי אשר ממוקד בעיקר בסאטירה על התרבות הפופולרית, הפוליטיקה והחברה האמריקנית.
הקמע של מד מגזין, אלפרד א.
ניומן, הוא נער ג'ינג'י חייכן עם נמשים, אוזניים בולטות ושן חסרה אשר הופיע באופן קבוע על כל הכריכה של המגזין.
"מד" נוסד ב-1952 כחוברת קומיקס על ידי המו"ל ויליאם גיינס והעורך הארווי קורצמן עבור חברת ההוצאה לאור "EC Comics".
התוכן בגיליונות הראשונים נכתבו בעיקר על ידי קורצמן, והכילו איורים של וולי ווד, וויל אלדר, ג'ק דייוויס וג'ון סברין.
בשנת 1955 הוחלט לשנות את הפורמט של "מד" מחוברת קומיקס לפורמט מגזין על מנת לעקוף את התקנות המחמירות שהוטלו בארצות הברית באותה העת על התכנים של חוברות קומיקס.
שינוי זה אפשר לעורכים להתמקד בנושאים שנויים במחלוקת ומתוחכמים יותר.
לאחר שקורצמן עזב את מד מגזין ב-1956 אל פלדשטיין הפך לעורך הראשי של המגזין.
פלדשטיין הגדיל את צוות יוצרי התוכן של המגזין עם יוצרים בולטים כמו דון מרטין, פרנק ג'ייקובס, מורט דרוקר, אנטוניו פרוהיאס, דייב ברג וסרג'יו אראגונס.
בתקופה בה פלדשטיין היה העורך הראשי תפוצת המגזין הגיע בשיא ל-2 מיליון קוראים בשנת 1974.
בין השנים 1985 עד 2004 ניק מגלין וג'ון פיקארה שימשו כעורכים הראשיים של מד מגזין, ולאחר מכן פיקארה המשיך כעורך הראשי היחיד עד 2018. בשנת 2017 המטה של מד מגזין עבר מניו יורק לעיר ברבנק שבקליפורניה, וביל מוריסון הפך לעורך הראשי החדש של המגזין.
בתקופה שבין 1952 עד 2018 פורסמו 550 גיליונות של מד מגזין, וכמו גם עשרות גליונות "ספיישלים" שהכילו חומר מגיליונות העבר, ספרים עם כריכה רכה שהכילו חומר מקורי, ספרים שהכילו חומר מגיליונות העבר, ועוד.
בעקבות הרכישה של טיים וורנר על ידי תאגיד AT&T ביוני 2018, הוחלט במהלך יוני 2019 שכל הגיליונות העתידיים של מד מגזין יכילו כמות מוגבלת של תוכן חדש ומקורי, וכי במקום זאת הם יכילו מעתה ואילך בעיקר תוכן פופולרי "קלאסי" שנלקח מגיליונות העבר.
שינוי זה היה שינוי מהותי משום שעד לאותה הנקודה המגזין נהג להכיל רק סאטירה ופארודיה על נושאים אקטואליים.
בנוסף הוחלט גם שמד מגזין לא יימכר עוד בדוכני עיתונים אלא רק בחנויות קומיקס.
Mad fold-ins – פינה שנוצרה בין השנים 1964–2020 על ידי אל ג'אפי.
פינה זו הייתה פרודיה לעמודי האמצע המתקפלים של פלייבוי.
החל משנת 1964 כל גיליון של מד מגזין הכיל דף מתקפל בצד הפנימי של העמוד האחרון.
העמוד הכיל שאלה ותמונה גדולה.
כאשר העמוד קופל לפי ההוראות, התגלתה תשובה מפתיעה בתור תמונה וטקסט חדשים.
ג'אפי יצר את העמודים המתקפלים במגזין במשך מעל לחמש עונות.
The Lighter Side of – פינה שנוצר בין השנים 1961–2002 על ידי הקריקטוריסט דייב ברג.
ברג נהג לבקר בפינה זו, באמצעות סאטירה, היבטים שונים של חברה המאריקנית כמו אורח החיים הפרוורי, קפיטליזם ופער הדורות.
Spy – פינה שנוצרה בין השנים 1961–1987 על ידי הפליט הקובני אנטוניו פרוהיאס.
פינה זו הייתה הממוקדת במאבק הנצחי בין שני מרגלים כמעט זהים - האחד לבוש בשחור והשני בלבן.
הקומיקס נוצר בהשראת מרוץ החימוש של המעצמות במהלך תקופת המלחמה הקרה.
A Mad Look At – הקריקטוריסט הספרדי-מקסיקני סרחיו אראגונס, אשר הוא גם היוצר של האיורים הקטנים המצחיקים שנכללים בשוליים של חלק גדול מהעמודים בכל גיליון של המגזין, יצר את הפינה הזו במשך מעל לחמישים שנה.
בפינה זו אראגונס סיפק נקודת מבט מצחיקה על מגוון רחב של נושאים, מאירועים היסטוריים ועד סיטואציות יומיומיות.
פרודיות על סדרות טלוויזיה וסרטי קולנוע – רוב הגיליונות נהגו לכלול לפחות קומיקס פארודי אחד על סרט או סדרת טלוויזיה פופולריים אשר הכילו קריקטורות מוגזמות של השחקנים, ודיאלוג מצחיק אלטרנטיבי.
כל אחד מהיוצרים הבאים יצר לפחות 150 כתבות עבור המגזין.
במהלך שנות ה-90 יצאה לאור במשך זמן קצר גרסה עברית ל"מד" בישראל, אותה ערכו רותו מודן וירמי פינקוס.
עשרה כרכים ראו אור בעברית באותו זמן.
מד-זווית הוא מכשיר למדידת זוויות או לסיבוב עצם בזווית מדויקת.
למדי זווית שימושים רבים בתחומי המדע, בתעשייה ובמיוחד ברפואה.
המונח המקובל בלועזית לתחום בטריגונומטריה העוסק במדידת זווית הוא Goniometry (גוניומטריה), שמקורו ביוונית מהלחם המילים γωνία - זווית ו-μέτρο - מדידה.
מד הזווית אינו כלי גאומטרי בהגדרה, מאחר שהכלים המשמשים את הגאומטריה הם סרגל ומחוגה בלבד, וזוויות אינן נמדדות בה.
עם זאת, בגאומטריה מעשית אין הגבלה על השימוש בכלים נוספים.
כמו כן, ניתן להוכיח גאומטרית את גודלן של זוויות מסוימות (כגון הזוויות במשולש שווה-צלעות).
גוניומטריה ברפואה היא מדידת הזוויות הנוצרות בין העצמות השונות בגוף בנקודות המפרק.
מד-זווית רפואי (גוניומטר מגע/ידני – Hand/Contact Goniometer) מורכב מזרוע נייחת, זרוע נעה ומציר או נקודת משען (Fulcrum).
הזרוע הנייחת מוצמדת לחלק הקבוע של המפרק הנמדד והזרוע הנעה מוצמדת לאיבר המונע, לרוב בתנועה סבילה.
השימוש בגוניומטר, למדידת טווח התנועה הפאסיבי של מפרק, נפוץ באורתופדיה ובפיזיותרפיה.
הגוניומטר הרפואי פותח על ידי ד"ר ויליאם זיסמן (Dr.
William Zisman, United States Naval Research Laboratory) ונבנה לראשונה על ידי חברת רמה-הארט (ramé-hart) בשנת 1960. החברה משווקת כיום, לצד מכשירי מדידה על פי עיצובו המקורי של ד"ר זיסמן, גוניומטרים ממוכשרים המאובזרים בכוונות אופטיות, מצלמות ואף משולבי תוכנה.
ברפואה, גיוניומטר הוא גם מתקן לבדיקת labyrinthine disease, באופן שבו הנבדק מושם על משטח הבדיקה ונמדדת הזווית בה הוא חש אובדן שיווי משקל.
מד-זווית קריסטלוגרפי הוא מכשיר אופטי המשמש למדידת הזוויות היחסיות בין פאותיהם של גבישים.
המדידה מתבצעת על ידי קביעת הזווית המרחבית בה דרוש לסובב את הגביש על מנת ששתי קרניים, המוחזרות משתי פאות שונות, יהיו בעלות אותו כיוון.
לצורך קביעת הזוויות של הגבישים נזקק הקריסטלוגרף ז'אן-בטיסט לואי רומה דה ל'איל למכשיר שימדוד בצורה מדויקת את הזוויות בין פאות הגביש.
תלמידו, אַרְנוֹ קַרַנְז'וֹ (Arnould Carangeot 1806-1742) פיתח את גוניומטר המגע (Contact Goniometer) והציגו לראשונה ב-11 באפריל 1782. המכשיר בנוי מחצי עיגול המחולק למעלות ומסרגל שאותו הסמיכו לפאות הגביש הנבדק.
ויליאם הייד וולאסטון (1766-1828) פיזיקאי, כימאי ופיזיולוג אנגלי אשר תרם רבות בגילוייו והמצאותיו בתחומים אלו, פנה לתחום הקריסטלוגרפיה עקב התעניינותו במבנה הגאומטרי של האטום.
בשנת 1802 פיתח את מד השבירה (Refractometer), ובעקבות זאת המציא ב-1809 את גוניומטר ההחזר (Reflection Goniometer), שהתבסס על חישוב הזוויות שבין שני אנכים לפאות סמוכות בגביש כשאת איתור האנך לפאת הגביש מבצעים באמצעות הקרנת אור על הפאה וחישוב חוצה זווית ההחזר.
להמצאתו השפעה רבה על תחום המינרלוגיה בכך ששיפר את דיוק המדידות ומתוך כך את הבנת מבנה הגבישים.
הגוניומטר הקריסטלוגרפי נקרא עד היום גם גוניומטר וולאסטון, על שם ממציאו.
שיפורים במכשיר בוצעו על ידי קריסטלוגרפים נודעים: פרנסואה ארנסט מאלאר הכניס שיפור שאפשר מדידת זוויות בין פאות בגבישים בגודל כמעט מיקרוסקופי ושאפשר על אותם גבישים את מדידת מקדמי השבירה.
ב-1889 תיאר המתמטיקאי והקריסטלוגרף יבגראף סטפאנוביץ' פיודורוב גונימטר החזר המבוסס על רעיון זהה של שני מעגלים.
השימוש במדי זווית קריסטלוגרפיים נפוץ עם פיתוח הקריסטלוגרפיה בקרני רנטגן בשנת 1912.
בעריכת קול - משמשות תוכנות גוניומטריה למדידת כמות הפרדת הסטריאו בדגימת קול.
בשידור רדיו - גוניומטר הוא מקלט רדיו בעל אנטנה כיוונית המשמש כמערכת לקביעת כיוונו של אות רדיו.
בביולוגיה - משמשים גוניומטרים אופטיים למדידת שדה ראייה של בעלי חיים.
הנדסת חומרים - גוניומטרים מודרניים משמשים כיום למגוון מדידות מסובכות, ביניהן אף מדידת זווית המגע בין טיפת נוזל ומשטח מוצק.
מגש (שם נרדף: טַס) הוא כלי שטוח המשמש לנשיאת חפצים, בעיקר מזון ושתיה.
מגשים יכולים להיות עשויים מחומרים שונים, כגון מתכת, עץ, פלסטיק או זכוכית.
רוב המגשים מלבניים או אליפטיים, ובדרך כלל שוליהם מוגבהים מעט על מנת למנוע מהחפצים שעליהם ליפול.
יש מגשים הכוללים גם ידיות נשיאה, ולחלקם מחוברות רגליות, לרוב כדי שישמשו להגשת ארוחת בוקר למיטה.
להגשה למיטה משמשים גם מגשים שבתחתיתם כרית ממולאת קלקר, כדי ליצבם על ברכי הסועד וכלי המיטה.
עגלת תה היא מגש על גלגלים, המיועדת להבאת תקרובת רבה יחסית אל הסועדים.
בשימוש ביתי היא יועדה לארוחה קלה כגון שעת התה (ומכאן שמה) שאינה נערכת סביב שולחן, או בשיטת מזנון, ומוגשת בסלון ולא בחדר אוכל או פינת אוכל.
במסעדות משמשת לעיתים כעזר למלצרים להגשת המנות שהוזמנו או להצגת מבחר פריטי תפריט הקינוחים של המסעדה.
באולמות אירועים נושאים המלצרים מגשים גדולים, ובהגיעם לקרבת הסועדים הם מניחים אותם על בסיס רגליים מתקפל.
לכיסאות אוכל לפעוטות מצורף מגש, הניתן להסרה.
יש המכנים גם תבנית אפייה בשם מגש.
מספר מתקנים נוספים, בעלי פונקציה דומה, נקראים אף הם "מגש":
המקום בו מונחים הדפים במדפסת
בתותחים, המתקן עליו מונחים הפגזים לפני טעינתם
בשירו של נתן אלתרמן, "מגש הכסף", המגש משמש כמטפורה ללוחמים במלחמת העצמאות, שבמותם הגישו את המדינה לעם ישראל.
מגרש טניס הוא המקום בו משחקים את ספורט הטניס.
זהו משטח מלבני יציב עם רשת נמוכה הנמתחת לרוחב המרכז.
ניתן להשתמש באותו משטח למשחקי זוגות ויחידים כאחד.
ניתן להשתמש במגוון משטחים ליצירת מגרש טניס, לכל אחד מאפיינים משלו המשפיעים על סגנון המשחק של המשחק.
הממדים של מגרש טניס מוגדרים ומוסדרים על ידי הגוף המנהל של הפדרציה הבינלאומית לטניס (ITF) והם רשומים במסמך השנתי "כללי הטניס".
קו ההגשה נמצא במרחק של 21 רגל (6.40 מטר) מהרשת.
יש צורך במרחב פנוי נוסף מסביב למגרש על מנת ששחקנים יגיעו לכדורים מהירים ברוחב כולל של 60 רגל (18 מטר) ואורך 120 רגל (37 מטר).
רשת נמתחת על פני כל רוחב המגרש, במקביל לקווי הבסיס, ומחלקת אותו לשני חלקים שווים.
עמודי הרשת נמצאים 3 רגל (0.91 מטר) מחוץ למגרש בכל צד.
בהתבסס על הכללים הסטנדרטיים של הטניס, גודל המגרש נמדד לפי הצד החיצוני של קווי הבסיס והצד המתאימים.
קווי ה"הגשה" ("T" וקו "הגשה") ממורכזים.
הכדור חייב לפספס לחלוטין את הקו כדי להיחשב "בחוץ".
זה גם אומר שרוחב הקו (קו הבסיס לרוב רחב יותר) אינו רלוונטי למשחק.
קמפיין Play and Stay של ITF מקדם משחק במגרשים קטנים יותר עם כדורים אדומים, כתומים וירוקים איטיים יותר לילדים צעירים יותר.
זה נותן לילדים יותר זמן ושליטה כדי שיוכלו להגיש, לרוץ ולחבוט מהשיעור הראשון במגרשים שגודלם מתאים לגופם.
ה-ITF הורה כי תחרות רשמית לילדים מגיל 10 ומטה צריכה להתקיים במגרשים "כתומים" באורך 18 מ' (59 רגל) על 6.4 מ' (21 רגל) רוחב.
התחרות לילדים מתחת לגיל 8 מתנהלת במגרשים "אדומים" שאורכם 11 מ' (36 רגל) ורוחבו 5.5 מ' (18 רגל).
הרשת תמיד גובהה 0.8 מ' במרכז.
טניס משוחק על מגוון משטחים ולכל משטח יש מאפיינים משלו המשפיעים על סגנון המשחק.
ישנם ארבעה סוגים עיקריים של מגרשים בהתאם לחומרים המשמשים למשטח המגרש: מגרשי חימר, מגרשים קשים, מגרשי דשא ומגרשי שטיחים (מרופדים).
התאחדות הטניס הבינלאומית (ITF) מפרטת משטחים ומאפיינים שונים ומסווגת משטחים לאחת מחמש הגדרות קצב:
מבין ארבעת טורנירי הגראנד סלאם הנוכחיים, אליפויות אוסטרליה וארצות הברית הפתוחה משתמשות במגרשים קשים, אליפות צרפת הפתוחה משוחקת על חימר, ואילו וימבלדון, הגראנד סלאם היחיד שתמיד שוחק על אותו משטח, משוחק על דשא.
ב-1988, עברה אליפות אוסטרליה הפתוחה ממגרשי דשא למגרשים קשיחים.
בשנים הראשונות של הרולאן גארוס, האליפות הצרפתית החליפה בין מגרשי חימר לחול/חצץ.
אליפות ארצות הברית הפתוחה שוחקה על שלושה סוגי משטחים; מאז היווסדה ועד 1974 שוחקה על דשא, מ-1975 עד 1977 על חימר ומאז 1978 מתקיימת על מגרשים קשים.
ITF משתמש בסיווג הבא עבור סוגי משטחי טניס:
+קוד משטחסוגתיאורAאַקְרִילִיציפוי שרף פיגמנטי בעל מרקםBחימר מלאכותימשטח מלאכותי עם מראה חימרCדשא מלאכותימשטח מלאכותי עם מראה דשאDאספלטמשטח אספלטEשטיח (מרופד)טקסטיל או חומר פולימריFחימרGבטוןHדשאJאחריםמערכות מודולריות (אריחים), קנבס, עץ
מגרשי חימר עשויים מפצלים כתושים, אבן או לבנים.
אליפות צרפת הפתוחה הוא טורניר הגראנד סלאם היחיד שמשתמש במגרשי חימר.
מגרשי חימר מאטים את הכדור ומייצרים הקפצה גבוהה בהשוואה למגרשי דשא או מגרשים קשיחים.
מסיבה זו, מגרש החימר מסיר רבים מהיתרונות של ההגשה, מה שמקשה על שחקנים מבוססי הגשה לשלוט על פני השטח.
מגרשי חימר זולים יותר לבנייה מאשר סוגים אחרים של מגרשי טניס, אבל משטח חימר עולה יותר לתחזוקה.
יש לגלגל מגרשי חימר כדי לשמור על שטוחות.
תכולת המים של החימר חייבת להיות מאוזנת; מגרשי חימר ירוקים בדרך כלל דורשים שהמגרשים יהיו משופעים כדי לאפשר נזילת מים.
מגרשי חימר נפוצים יותר באירופה ובאמריקה הלטינית מאשר בצפון אמריקה, ונוטים לטובת שחקני קו בסיס.
היסטורית עבור הגראנד סלאם שימשו מגרשי חימר באליפות צרפת הפתוחה מאז 1891 ובאליפות ארצות הברית הפתוחה מ-1975 עד 1977.
מגרשי דשא הם הסוג המהיר ביותר של משטחים הנמצאים בשימוש נפוץ.
הם מורכבים מדשא שגדל על אדמה דחוסה מאוד, מה שמוסיף משתנים נוספים: הקפצות הכדור תלויות במידת הבריאות של הדשא, מתי נקצץ לאחרונה, והבלאי של המשחק האחרון.
הנקודות בדרך כלל מהירות מאוד כאשר הקפצות מהירות ונמוכות שומרות על ראלי קצר, וההגשה משחקת תפקיד חשוב יותר מאשר על משטחים אחרים.
מגרשי דשא נוטים לטובת שחקני טניס הגשה והנחתה (Serve-and-volley).
מגרשי דשא היו בעבר בין משטחי הטניס הנפוצים ביותר, אך כיום הם נדירים בשל עלויות תחזוקה גבוהות, שכן יש להשקותם ולכסח אותם לעיתים קרובות, ולוקח להם זמן רב יותר להתייבש לאחר גשם מאשר למגרשים קשים.
היסטורית עבור הגראנד סלאם שימשו מגרשי דשא בווימבלדון מאז 1877, באליפות ארצות הברית הפתוחה מ-1881 עד 1974, ובאליפות אוסטרליה הפתוחה מ-1905 עד 1987.
מגרשים קשיחים עשויים מחומר קשיח אחיד, לעיתים קרובות מכוסה בשכבת משטח אקרילית כדי להציע עקביות רבה יותר של הקפצה מאשר משטחים חיצוניים אחרים.
מגרשים קשים יכולים להשתנות במהירות, למרות שהם מהירים יותר מחימר אבל לא מהירים כמו מגרשי דשא.
כמות החול המוספת לצבע יכולה להשפיע מאוד על קצב האטת הכדור.
אליפות ארצות הברית הפתוחה משוחקת על Laykold ואילו אליפות אוסטרליה משוחקת על GreenSet , שניהם משטחים קשיחים עם אקריליק.
היסטורית לגראנד סלאם שימשו מגרשים קשים באליפות ארצות הברית הפתוחה מאז 1978 ובאליפות אוסטרליה הפתוחה מאז 1988.
"שטיח" בטניס פירושו כל כיסוי מגרש הניתן להסרה.
אצטדיונים מקורים מאחסנים גלילי משטחי מגרש בעלי גב גומי ומתקינות אותם באופן זמני עבור אירועי טניס, אך הם אינם בשימוש יותר עבור אירועים מקצועיים.
צורה קצרה של דשא מלאכותי מלא בחול משמשת למגרשים חיצוניים מסוימים, במיוחד באסיה.
שטיח הוא בדרך כלל משטח מהיר, מהיר יותר ממגרש קשה, עם הקפצה נמוכה.
טורנירי טניס בולטים שנערכו בעבר על מגרשי שטיחים היו גמר ה-WCT, פריז מאסטרס, ארצות הברית Pro Indoor וגביע הקרמלין.
מאז 2009, השימוש בהם הופסק בשכבה העליונה של סבב ה-ATP.
טורנירי סבב ה-ATP צ'לנג'ר כמו Trofeo Città di Brescia עדיין משתמשים במגרשי שטיחים.
אירוע השטיח האחרון ברמה הבינלאומית של סבב ה-WTA, בל צ'אלנג', הופסק לאחר 2018.
חלק ממגרשי הטניס נמצאים בחלל סגור, מה שמאפשר משחק ללא קשר לתנאי מזג האוויר ונוח יותר לצופים.
נעשה שימוש במשטחי מגרש שונים בחלל סגור.
מגרשים קשיחים הם הנפוצים ביותר בתוך חלל סגור, מכיוון שהם הקלים ביותר להתקנה ולתחזוקה.
אם ההתקנה היא קבועה, הם בנויים על בסיס אספלט או בטון, כמו במגרשים חיצוניים.
מגרשים קשיחים זמניים מקורים בנויים בדרך כלל באמצעות לוחות רצפת עץ בציפוי אקריליק המותקנים על הרצפה הסטנדרטית של המקום.
זוהי המערכת המשמשת לאירועים מקצועיים מודרניים בתוך חלל סגור כגון גמר ה-ATP.
ניתן להתקין מגרשי חימר בתוך חלל סגור עם מערכות השקיה תת-קרקעיות כדי למנוע מהחימר להתייבש, והם שימשו למשחקי גביע דייוויס.
מגרשי שטיחים היו פעם הבולטים ביותר במשטחים פנימיים, במיוחד במקומות זמניים, אך הוחלפו ברובם במגרשי קשיח נשלפים.
הם שימשו הן בסבב העולמי של ATP והן במעגלי הטניס באליפות העולם, אם כי אין אירועים שמשתמשים בהם כרגע.
מבחינה היסטורית, משטחים אחרים שימשו בתוך חלל סגור, כגון ריצוף עץ באליפות העולם במגרש מכוסה שנפסקה ובאליפות לונדון המקצועית בפנים.
סיום אליפות ווימבלדון, ב-2012, התקיים על הדשא של המגרש המרכזי תחת הגג הסגור והאורות המלאכותיים; בהאל הפתוחה נערכו גם מספר משחקים על מגרש הדשא שלה באצטדיון גרי וובר כשהגג סגור.
עם זאת, אלו הם מקומות חיצוניים עם גגות נשלפים.
מגרש פדקס הוא אצטדיון פוטבול בלנדובר, מרילנד, ארצות הברית, המשמש את קבוצת הפוטבול וושינגטון קומנדרס מאז פתיחתו ב-1997. האצטדיון היה הגדול ביותר ב-NFL בין 2004 ל-2010, אז הכיל 91,704 מקומות.
כיום תכולתו היא כ-74,000 מושבים.
האצטדיון הוקם ב-1997 ונקרא אצטדיון ג'ק קנת קוק לזכרו של בעל הקבוצה, קוק, שנפטר ביום פתיחת האצטדיון.
אתר האצטדיון נקרא "ראלג'ון" איחוד שמות בניו של קוק, ראלף וג'ון.
לפני פטירתו קוק רשם חוקית את האתר בשם ראלג'ון ברשות הדואר האמריקנית.
בכביש המהיר הסמוך לאצטדיון נבנתה יציאה מיוחדת לכיוון האצטדיון.
היציאה נפתחת רק בימים שיש אירועים באצטדיון.