tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפי סקרים שנערכו בחודש אוגוסט 2021, המפלגה לא הייתה צפויה לעבור את אחוז החסימה במושבים של הבחירה היחסית, אך צפויה להרוויח בין 2–3 מושבים במסגרת המושבים שנבחרים לפי מחוזות בחירה.
האיחוד האירופי הביע חשש מאווירת ההפחדה ומאי-נוכחות משקיפים בלתי תלויים.
משרד החוץ הטורקי הודיע כי טורקיה רואה בבחירות לדומה הממלכתית שנערכו בחצי האי קרים כבחירות לא לגיטימיות.
זאת על רקע אי ההכרה של טורקיה בסיפוח חצי האי.
הבחירות לדומה העירונית של מוסקבה הן הבחירות למושב השביעי של הדומה המוסקבאית שהתקיימו ב־8 בספטמבר 2019, במסגרת הבחירות לרשויות המקומיות ברוסיה.
זו הפעם השביעית שהבחירות לפרלמנט העירוני במוסקבה מתקיימות מאז 1993. הבחירות נערכות בשיטה רובנית, שבה 45 הנציגים נבחרים בהתמודדות במחוזות בחירה.
הצירים נבחרים לתקופה של 5 שנים, עד 2024.
נכון ל־1 ביולי 2019 במוסקבה היו רשומים 7,308,469 בעלי זכות בחירה.
בראש ועדת הבחירות העירונית של מוסקבה עומד ולנטין גורבונוב, המכהן בתפקיד מאז 1994 (קודמו בתפקיד היה אנטולי ולנטינוביץ' פטרוב) ומאז נבחר מחדש בשנים 1999, 2003, 2007, 2011 וב-2016 וזוכה לביקורת רבה על תפקודו, בעיקר בעקבות פסילת מועמדי האופוזיציה מהתמודדות בבחירות לדומה.
במסגרת הליך רישום המועמדים, מועמדים עצמאיים רבים ונציגי מפלגת החופש העממי ותנועת רוסיה של העתיד, נפסלו מהתמודדות בבחירות בתואנה כי לא עמדו במספר החתימות הנדרש להגשה לצורך רישומם כמועמדים.
האופוזיציה הרוסית טענה להתנהלות לא חוקית ולא תקינת של רשויות החוק במוסקבה והאשימו את השלטון בדיכוי.
ב־20 ביולי 2019 תומכיו של איש האופוזיציה, אלכסיי נבלני (העומד בראש רוסיה של העתיד והקרן למלחמה בשחיתות) יצאו להפגנות גדולות בשדרות סחרוב במוסקבה, שהיו למחאה הפוליטית הגדולה ביותר ברוסיה מאז 2011 בערוץ RBC ברוסיה דווח כי על חקירת המחאות אחראי השירות להגנה על הסדר החוקתי של שירות הביטחון הפדרלי.
ההפגנות והמחאות הגדולות היו מלווים במעצרי מנע של מאות מפגינים
אף שרוסיה המאוחדת שמרה על כוחה בתור המפלגה הגדולה ביותר, ניכרה נסיגה וירידה בתמיכה בה, תוך התחזקות מפלגות האופוזיציה.
במרץ 2019 החלה מערכת הבחירות הרשמית לדומה העירונית, כאשר ועדת הבחירות העירונית המוסקבאית פתחה את הליך רישום המועמדים.
הוועדה מארגנת 3,616 עמדות הצבעה מהן 3,440 על פי אזורי המגורים, 176 — עבור מאושפזים בבתי חולים, בבתי הבראה ובבתי המאסר.
על פי הארגון החברתי "גולוס" שנועד לנטר את מערכות הבחירות, נטען כי כלי התקשורת במוסקבה נוטים לסקר באופן חיובים מועמדים שנתמכים על ידי השלטון לעומת מועמדי האופוזיציה
בתחילת מרץ 2019 לשכת החשבון העירונית הודיעה במהלך פורום "העיר שלי — האזור שלי" תוכניות פיתוח במסגרתן תחל הצבעה אלקטרונית ניסיונית בבחירות לדומה העירונית של מוסקבה אף שמספר הקלפיות שישתתפו בהצבעה שכזו הוגבל לרבע מכלל מחוזות הבחירה במוסקבה.
5 ביוני 2019 — חברי הדומה העירונית אשרו הצעת חוק לפיה הבחירות לדומה העירונית תתקיימנה ב-8 בספטמבר
6 ביוני עד 5 ביולי — רישום מועמדים והגשת חתימות תמיכה
תעמולת בחירות מתחילה מיד לאחר רישום המועמד ומסתיימת יום לפני יום הבחירות
6 ביולי — המועד האחרון להגשת מועמדות
10 באוגוסט עד 6 בספטמבר — תעמולת בחירות בתקשורת
8 בספטמבר — יום הבחירות
מועמדים לבחירות חייבים לאסוף חתימות ולהגישן לוועדת הבחירות וחייבים לזכות בתמיכה של 3% מכלל מצביעי מחוז הבחירה (בין 4,500 ל-5,500 חתימות).
רק מועמדים שמפלגותיהם מיוצגות בדומה הממלכתית פטורים מחובה זו (רוסיה המאוחדת, המפלגה הקומוניסטית, המפלגה הליברל-דמוקרטית, רוסיה הוגנת), מה שמאלץ רק את נציגי האופוזיציה לגייס חתימות.
בתחקירים של ארגוני האופוזיציה ופעילים חברתיים פורסם כי מועמדים רבים שאינם מיוצגים בדומה אך הגישו חתימות נתמכים על ידי השלטון בשל אוריינטציה פוליטית עם נציגי הממשל.
מנגד נציגי האופוזיציה נתקלים בקשיים, גם כשהם מצליחים לעמוד בתנאי ועדת הבחירות ולהגיש את המסמכים הדרושים.
+מספר מועמדים רשומים על פי מפלגה:מפלגהמועמדים שנרשמומועמדים שלא נרשמומועמדים שנפסלומועמדים שנרשמועצמאיים188873962רוסיה המאוחדת0000הקומוניסטים440044הליברל-דמוקרטים450045רוסיה הוגנת421041הקומוניסטים של רוסיה417232יאבלוקו15762מפלגות שוונת302190מפלגת הצמיחה6501הכוח האזרחי2101מולדת10604הירוקים3111סך הכל42613657233
ליובוב סובול (רוסיה של העתיד)
+ תוצאות הבחירות לדומה העירונית של מוסקבה מפלגה קולות % מושבים +/-רוסיה המאוחדת 25 13 המפלגה הקומוניסטית 13 8 יאבלוקו 4 4רוסיה הוגנת 3 3 - - קולות פסולים - - סך הכל 100 45= קולות רשומים 7,308,469 - -
הבחירות הפרלמנטריות שנערכו ברוסיה ב-7 בדצמבר 2003 היו מערכת הבחירות לבית התחתון השלישית מאז 1993. ישנם 450 מושבים בדומה הממלכתית, הבית התחתון של האספה הפדרלית של רוסיה.
כצפוי, מפלגתו של ולדימיר פוטין "רוסיה המאוחדת" קיבלה את מרבית הקולות (37.6 אחוזים) וזכתה ברוב המושבים.
המפלגה הקומוניסטית נותרה השנייה בגודלה, אם כי כוחה הצטמצם.
המפלגה הליברל-דמוקרטית שיפרה את מעמדה וזכתה ב-19 מושבים נוספים, ואילו "יאבלוקו" הליברלית וברית כוחות הימין השמרנית-ליברלית איבדו את מרבית המושבים.
הבחירות הפרלמנטריות שנערכו ברוסיה ב-19 בדצמבר 1999 לבחירת 450 המושבים בדומה, הבית התחתון של האספה הפדרלית של רוסיה היו מערכת הבחירות השנייה מאז 1993. כמו בבחירות הקודמות בשנת 1995, מערכת הבחירות הביאה לכך שמפלגות רבות התמודדו על המושבים ומספר לא מבוטל של צירים נבחרו.
על פי חוק הבחירות בשנת 1993, 225 חברי הבית הוקצו באופן יחסי, תוך שימוש ברשימות מפלגתיות ברחבי המדינה, ואילו 225 חברים אחרים נבחרו בבחירות חד-חבריות, תוך שימוש בשיטה רובנית.
כדי להבטיח מקום בהצבעה, המפלגות היו צריכות להירשם במשרד המשפטים הרוסי שנה לפני הבחירות (במקום שישה חודשים בבחירות הקודמות).
כחלופה לאיסוף 200,000 חתימות, הייתה להם אפשרות לשלם פיקדון של קצת יותר משני מיליון רובל, שניתן להחזירו אם המפלגה תזכה לפחות 3.0 אחוז מהקולות ברשימה.
כדי להגדיל את המידתיות, החוק קבע כי אם מפלגות שמגיעות לרף של חמישה אחוזים קיבלו בסך הכל 50 אחוז או פחות מהקולות, מפלגות עם לפחות 3.0 אחוז מהקולות יזכו גם במושבים על ידי ירידה במספר הקולות.
עד לנקודה בה סך ההצבעה עלה על 50 אחוז.
עם זאת, אם לאחר הליך זה המפלגות הזוכות במושבים עדיין היו פחות מ-50 אחוז מהקולות, הבחירות היו צריכות להיחשב כלא חוקיות.
בהצבעות המחוזות, אם הקולות שהוענקו נגד כולם חרגו מהקולות של כל מועמד, היו צריכות להתקיים בחירות חוזרות בתוך ארבעה חודשים.
כתוצאה מכך, היו צריכים להתקיים בחירות חוזרות בשמונה מחוזות.
לבסוף, כחלופה לאיסוף חתימות לתמיכה במועמדותם, ניתנה גם למועמדים מהמחוזות אפשרות לשלם פיקדון של 83,490 רובל, שניתן להחזירו אם יזכו לפחות ב-5.0 אחוזים מקולות המחוז.
מערכת הבחירות המוקדמת נשלטה על ידי גוש מולדת-כל רוסיה, בראשות ראש עיריית מוסקבה יורי לוז'קוב וראש הממשלה לשעבר יבגני פרימקוב, שניסה לנצל את חוסר כושרו של הנשיא בוריס ילצין וחולשת הממשל שלו.
הגאות והשפל התרחשה ב-9 באוגוסט 1999 כאשר ילצין מינה את ולדימיר פוטין כראש ממשלה וליורשו בסופו של דבר.
ב-24 בנובמבר הודיע פוטין כי כ"אזרח" הוא יתמוך בגוש הפרו-ממשלתי שהוקם לאחרונה, תנועת"אחדות", שייסד סרגיי שויגו, חבר כל ממשלות הרוסיות מאז 1994. עם זאת, המפלגה הגיעה רק למקום השני
הבחירות הפרלמנטריות ברוסיה 1990, רשמית הבחירות לצירי העם של רוסיה הסובייטית (Выборы народных депутатов РСФСР) היו בחירות לגוף הנבחר הגבוה ביותר ברוסיה - קונגרס צירי העם, שכיהן כפרלמנט והגוף המחוקק העיקרי עד 1993 ונקרא בשם הסובייט העליון של רוסיה.
הבחירות נערכו ב-4 במרץ 1990 כאשר 1,068 צירים נבחרו לקונגרס צירי העם של רוסיה לתקופת כהונה של 5 שנים, 86% מהחברים היו חברי המפלגה הקומוניסטית, השאר היו א-מפלגתיים בעיקר, דמוקרטים ונציגים מהקומסומול.
חלק מהמועמדים זכו לתמיכת גושי בחירות.
למרות האיסור הרשמי על הקמת מפלגות אחרות, הוקמו תנועות כמו רוסיה הדמוקרטית, שאיחדה ארגוני אופוזיציה רבים, השתתפה בבחירות וזכתה ב-148 מושבים.
ממחוזות מוסקבה נבחרו 56 דמוקרטים, 4 פטריוטים, 4 עצמאים.
במקביל התקיימו בחירות למועצות המקומיות.
הקונגרס הנבחר החל לעבוד ב-16 במאי 1990 עם בחירת ילצין ליו"ר המועצה העליונה, שקידם בהמשך את אימוץ הכרזת הריבונות הממלכתית.
לאחר מכן עזבו רבים מחברי המפלגה הקומוניסטית שהשתתפו בבחירות את המפלגה הקומוניסטית.
פעילות המפלגה הופסקה באוגוסט 1991, לאחר התבוסה של ועדת החירום הממלכתית, ונאסרה בנובמבר של אותה שנה.
שנה בדיוק לאחר מכן, בית המשפט לחוקה הסיר את האיסור על פעילות המפלגה הקומוניסטית והוקמה לה מפלגה יורשת: המפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית.
לאחר פיזור קונגרס צירי העם והמועצה העליונה של רוסיה בשנת 1993, נערכו הבחירות הבאות בפרלמנט החדש - האספה הפדרלית.
מפלגות וקואליציות % מושבים המפלגה הקומוניסטית 86% 920 רוסיה הדמוקרטית 14% 148 סך הכל (שיעור ההצבעה: 77%) 100% 1,068
הבחירות לאספה המכוננת נערכו באוגנדה ב־28 במרץ 1994. 284 נציגים עצמאיים נבחרו לאספה, המשימה שהוטלה על האספה היה לכתוב חוקה חדשה למדינה.
לאחר כתיבת החוקה נערכו בחירות לנשיאות ולפרלמנט בשנת 1996.
הבחירות לאספה הלאומית התקיימו באוגנדה ב־10 וב־11 בדצמבר 1980. הם התקיימו לאחר הפלתו של אידי אמין בשנה הקודמת והיו הבחירות הראשונות מאז הבחירות שקדמו לעצמאות אוגנדה בשנת 1962. תוצאת הבחירות הייתה ניצחון של מפלגת קונגרס העם של אוגנדה (UPC) בראשות הנשיא מילטון אובוטה, שזכה ב 75 מתוך 126 המושבים.
ה-UPC הייתה המפלגה היחידה שהתמודדה על כל 126 המושבים.
עם סגירת ההצבעה השתלט פאולו מוואנגה על ועדת הבחירות והכריז על מפלגת ה-UPC כמנצחת.
במחאה למהלך זה, ניהל יוורי מוסווני מלחמת גרילה כנגד מילטון אובוטה, ניצח והפך בהמשך את המדינה לדמוקרטית.
הבחירות לאספה הלאומית התקיימו באוגנדה ב־25 באפריל 1962. הבחירות התקיימו לקראת העצמאות שקיבלה אוגנדה מהאימפריה הבריטית ב־9 באוקטובר באותה השנה.
הבחירות התקיימו לאחר שהבחירות של 1961 הוחרמו על ידי ממלכת בוגנדה שמנהיגיה דרשו לקבוע בעצמם את נציגי הממלכה, וכך תוצאות הבחירות איבדו את הלגיטימציה שלהן.
כתוצאה מכך, נערכו בחירות נוספות בשנת 1962 באופן שפסח על שטחי ממלכת בוגונדה.
מכיוון שלא התקיימו הבחירות הלאומיות בבוגנדה, מינה הפרלמנט של בוגנדה בעצמו 21 חברים לאספה הלאומית, כולם חברי מפלגת קבאקה יקה .
תוצאת הבחירות הייתה ניצחון של מפלגת קונגרס העם של אוגנדה, שזכתה ב-37 מתוך 82 המושבים.
הבחירות הפרלמנטריות התשיעיות במספרן בקנדה מאז איחוד קנדה התקיימו ב-7 בנובמבר 1900 והיו בחירות לבית הנבחרים הקנדי, הבית התחתון בפרלמנט של קנדה.
במהלך הבחירות היו שלוש מפלגות מרכזיות: המפלגה הליברלית בראשות ראש הממשלה המכהן, וילפריד לורייה, המפלגה השמרנית (ידועה כיום בכינוי המפלגה השמרנית הישנה, אשר הוקמה בידי ג'ון אלכסנדר מקדונלד) בראשות ראש הממשלה לשעבר; צ'ארלס טאפר והמפלגה הליברלית-שמרנית שהייתה מקורבת למפלגה השמרנית והריצה גם כן את צ'ארלס טאפר לראשות הממשלה.
בנוסף על מועמדים אלו היו מספר מועמדים עצמאיים, מתוכם מועמד עצמאי נייטרלי, מועמד עצמאי שמרני, מועמד עצמאי ליברלי ומועמד עצמאי מטעם תנועת העבודה.
הבחירות עמדו בין לבין בסימן המעורבות הקנדית במלחמת הבורים השנייה, כאשר טאפר האשים את ממשלת לורייה בכך שלא העבירה די חיילים לתמיכה במאמץ הכולל של האימפריה הבריטית נגד האפריקאנרים (בורים).
בסופן של הבחירות הפדרליות, הליברלים נותרו בשלטון, עם 128 מושבים בבית הנבחרים לעומת 79 של השמרנים.
במהלך הבחירות השיגו השמרנים רוב באונטריו ומניטובה בלבד.
בסך הכל עלה מספר המושבים הליברלים ב-11 וירד מספר המושבים השמרנים ב-7. במהלך הבחירות הצביעו 77.4% מכלל בעלי זכות ההצבעה, עלייה של 14.5 אחוזי הצבעה מהבחירות הקודמות.
לאחר ההפסד יצא צ'ארלס טאפר לגמלאות והוחלף בהנהגת המפלגה השמרנית בידי רוברט בורדן.
המפלגה הליברלית-שמרנית זכתה בעשרה מושבים בבית הנבחרים ולצד המפלגה השמרנית המשיכה לשבת באופוזיציה לאחר הבחירות.
מועמדים עצמאיים ניצחו בשישה מושבים בלבד מתוך 213 המושבים בבית הנבחרים.
+המפלגהמנהיג המפלגהמספר קולותמספר מושביםהמפלגה הליברלית של קנדהוילפריד לורייה477,758 (50.25%)128המפלגה השמרנית של קנדהצ'ארלס טאפר410,953 (43.22%)69המפלגה השמרנית-ליברלית27,377 (2.88%)10
הבחירות הפרלמנטריות העשיריות במספרן בקנדה מאז איחוד קנדה התקיימו ב-3 בנובמבר 1907 לבחירת בית הנבחרים הקנדי, הבית התחתון בפרלמנט הקנדי.
הבחירות הללו כללו שש מפלגות ובנוסף עליהם גם מספר מועמדים עצמאיים מתוכם 21 ללא שיוך פוליטי אידאולוגי, 2 בעל זיקה שמרנית ו-3 בעל זיקה ליברלית.
נוסף על כך היו שלוש מפלגות חדשות במהלך מערכת הבחירות; המפלגה הסוציאליסטית, המפלגה הלאומנית ומפלגת העבודה הקנדית.
היו אלו הבחירות הראשונות בהן הותר למהגרים יפנים להצביע והבחירות האחרונות עד 1949 בהם היה ייצוג פרלמנטרי לטריטוריות הצפון-מערביות.
היה זה מכיוון שבשנת 1905 אורגנו מחדש שטחן הדרומי של הטריטוריות (אלו שבהם היה מרכז האוכלוסין) והוקמו מתוכם הפרובינציות החדשות של אלברטה וססקצ'ואן.
במהלך הבחירות הפדרליות שמרו הליברלים על הנהגתם בבית הנבחרים, עם 137 מושבים לעומת 75 מושבי השמרנים.
לורייה נותר ראש הממשלה והמשיך לכהן לקדנציה שלישית.
במהלך הבחירות הצביעו 71.6% מכלל בעלי זכות ההצבעה, ירידה של 5.8 אחוזים מאז הבחירות הקודמות.
השמרנים היו בעלי רוב רק ביוקון (אשר לה ניתן מושב פרלמנטרי אחד בלבד), אונטריו ואי הנסיך אדוארד.
המפלגה השמרנית-ליברלית ניצחה ב-5 מושבים בלבד והמשיכה לכהן באופוזיציה לצד המפלגה השמרנית לאחר הבחירות.
המפלגה הליברלית לבדה הייתה בעלת רוב להקים ממשלה.
במהלך הבחירות ניצחו הליברלים בכל מושבי נובה סקוטיה, כולל המושב הפרלמנטרי של יו"ר המפלגה השמרנית בורדן בהליפקס.
לורייה על כן הסדיר עבור בורדן את ייצוג מושב מחוז קרלטון באונטריו לכדי לפצות עבור מושב הליפקס בנובה סקוטיה.
במהלך הבחירות השיגו הליברלים את הניצחון הגדול שלהם בבחינת מספר המושבים בבית הנבחרים עד לאותה העת.
+המפלגהמנהיג המפלגהמספר קולותמספר מושביםהמפלגה הליברלית של קנדהוילפריד לורייה521,041 (50.88%)137המפלגה השמרנית של קנדהרוברט בורדן454,693 (44.40%)70המפלגה השמרנית-ליברלית15,737 (1.54%)5
הבחירות הפרלמנטריות ה-11 בתולדות קנדה מאז איחוד קנדה התקיימו ב-26 באוקטובר 1908. היו אלו בחירות לבית הנבחרים של קנדה, הבית התחתון בתוך הפרלמנט הקנדי.
במהלך הבחירות היו מעורבות חמש מפלגות, מתוכן שתי מפלגות מרכזיות ושלוש מפלגות משניות.
המפלגה הליברלית בראשות ראש הממשלה המכהן, וילפריד לורייה, שרץ לקדנציה רביעית רציפה לראשות הממשלה, המפלגה השמרנית בראשות רוברט בורדן, שקידם רפורמות במפלגה, המפלגה השמרנית-ליברלית, שהייתה למעשה בחסות המפלגה השמרנית ובחרה מטעמה גם כן את רוברט בורדן כמועמד לראשות הממשלה.
בנוסף למפלגות הללו היו גם המפלגה הסוציאליסטית ומפלגת העבודה הקנדית, שהשיגו תמיכה ציבורית מינורית.
היו במהלך הבחירות 15 מועמדים עצמאיים, 7 מועמדים ללא שיוך פוליטי כלל, שני מועמדים עצמאיים עם זיקה שמרנית וחמישה מועמדים עצמאיים עם זיקה ליברלית.
המפלגה השמרנית הנהיגה במהלך הקמפיין הפוליטי שקדם לבחירות את פלטפורמת הליפקס שקודמה בידי רוברט בורדן, לפיה סטתה המפלגה במעט מהמדיניות המסורתית כדי להשיג קהל מצביעים רחב יותר.
הפלטפורמה החדשה כללה מדיניות של הלאמות למען פיקוח על תשתיות רחבות היקף, מדיניות הגירה תחת אכיפה מרובה יותר ועוד.
סטייה זאת מיסודות המפלגה השמרנית הובילה לקרע בין חלק מחברי המפלגה לבין בורדן עצמו.
בסופו של דבר היו המאבקים הפנימיים בתוך המפלגה השמרנית לגורם מרכזי בהפסדה בבחירות.
תוצאות הבחירות הניבו 133 מושבים בבית הנבחרים למפלגה הליברלית לעומת 82 מושבים למפלגה השמרנית ועוד שלושה מושבים למפלגה השמרנית-ליברלית.
המפלגה השמרנית השיגה רוב קולות בקולומביה הבריטית, מניטובה ואונטריו, וחוזקה מאז הבחירות הקודמות.
היו אלו הבחירות הראשונות בהיסטוריה הקנדית שבהן היו מעורבות הפרובינציות החדשות של אלברטה וססקצ'ואן.
+המפלגהמנהיג המפלגהמספר קולותמספר מושביםהמפלגה הליברלית של קנדהוילפריד לורייה570,311 (48.87%)133המפלגה השמרנית של קנדהרוברט בורדן524,641 (44.95%)82המפלגה השמרנית-ליברלית14,733 (1.26%)3
הבחירות הפרלמנטריות ה-12 במספרן בקנדה מאז איחוד קנדה התקיימו ב-21 בספטמבר 1911. היו אלו בחירות לבית הנבחרים הקנדי, הבית התחתון בתוך הפרלמנט של קנדה.
במקור נועדו הבחירות להתקיים בשנת 1912 אך הממשלה הליברלית הגיעה למבוי סתום בהעברת מספר חקיקות עקב הטלת וטו בידי יריביהם השמרנים, מה שהוביל לפיזור הממשלה ולקביעת מועד לבחירות מקדימות.
במהלך הבחירות היו מעורבות שבע מפלגות שונות אשר מתוכן היו שתי מפלגות מרכזיות.
המפלגה הליברלית בראשותו של ראש הממשלה המכהן, וילפריד לורייה, שהתחרה לבחירות חמישיות ברציפות והמפלגה השמרנית בראשותו של רוברט בורדן, שהנהיג סדרת רפורמות במצע המפלגה עוד קודם לבחירות הקודמות בשנת 1908. בסופן של הבחירות התרחש מהפך פוליטי, כאשר בורדן ניצח ברוב סוחף והתמנה לראש הממשלה.
הבחירות סימלו את סופם של 15 שנות שלטון ליברלי בקנדה.
במהלך הבחירות השתתפו 70.2 אחוזים מכלל בעלי זכות ההצבעה, הייתה זאת ירידה של עשירית האחוז בבחינת ההצבעה מאז הבחירות הקודמות.
מתוך 221 המושבים בבית הנבחרים ניצחה המפלגה השמרנית ב-131, השמרנית ליברלית ב-1, הליברלית ב-85 ועוד חמישה מועמדים עצמאיים ניצחו בחמישה מושבים.
המפלגה השמרנית של קנדה בהנהגתו של רוברט בורדן אשר במהלך שנותיה הרבות באופוזיציה עברה מהפך במצעה הפוליטי שנודע בכינוי "פלטפורמת הליפקס".
המפלגה הייתה למעשה בחסות המפלגה השמרנית, אחזה במצע פוליטי מקביל והעמידה גם כן את רוברט בורדן למועמד מטעמה לראשות ממשלת קנדה.
המפלגה נוסדה לראשונה לצד המפלגה השמרנית בידי ג'ון אלכסנדר מקדונלד.
המפלגות המינוריות: מפלגת העבודה הקנדית, המפלגה הסוציאליסטית, המפלגה הלאומנית והמפלגה הלאומית-שמרנית.
נוסף על המפלגות היו 12 מועמדים עצמאיים, 10 מועמדים ללא שיוך פוליטי כלל, ושלושה מועמדים עצמאיים בעלי זיקה למפלגה השמרנית.
בשונה מבחירות קודמות לא היו מועמדים עצמאיים בעלי זיקה למפלגה הליברלית.
המפלגהמנהיג המפלגהמספר הקולותמספר מושביםהמפלגה השמרנית של קנדהרוברט בורדן625,697 (48.03%)131המפלגה השמרנית-ליברלית6,842 (0.53%)1המפלגה הליברלית של קנדהוילפריד לורייה596,871 (45.82%)85
+פרובינציהמספר מושביםמספר המושבים לבורדןמספר המושבים ללורייהקולומביה הבריטית77 -אלברטה1019ססקצ'ואן716מניטובה1082אונטריו867113קוויבק652636ניו ברנזוויק1358נובה סקוטיה1899אי הנסיך אדוארד422יוקון11 -
הבחירות הפרלמנטריות בשנת 1867 היו הבחירות הפדרליות הראשונות בקנדה והם התרחשו זמן קצר לאחר איחוד קנדה.
היו אלו בחירות לבית הנבחרים הקנדי, הבית התחתון של הפרלמנט של קנדה.
הבחירות התקיימו בין ה-7 באוגוסט ל-20 בספטמבר, והיו הראשונות מסוגן בהיסטוריה הקנדית.
באותה העת כללה הפדרציה הקנדית רק ארבע פרובינציות (אונטריו, קוויבק, ניו ברנזוויק ונובה סקוטיה).
בית הנבחרים המיועד כלל בתוכו 180 חברים.
במהלך הבחירות היו ארבע מפלגות:
המפלגה השמרנית של קנדה - יושב ראש המפלגה: ג'ון אלכסנדר מקדונלד, לשעבר ראש ממשלת מושבת קנדה (אונטריו וקוויבק).
המפלגה השמרנית הנהיגה מצע פוליטי שקרא לחיבור הפדרציה הקנדית הקיימת עם המושבות הבריטיות המערביות דרך בניית מסילת ברזל שאפתנית בין-יבשתית שתימשך מהאוקיינוס האטלנטי ועד לאוקיינוס השקט בקולומביה הבריטית.
המפלגה הליברלית של קנדה - יושב ראש המפלגה: ג'ורג' בראון (לא רשמי), לשעבר ראש ממשלת מושבת קנדה (אונטריו וקוויבק).
המפלגה הליברלית הנהיגה מצע פוליטי שעסק בעיקר בהקמת ממשל פדרלי חזק והשגת אוטונומיה שלטונית נרחבת ממושב השלטון של האימפריה הבריטית בלונדון.
המפלגה השמרנית-ליברלית של קנדה - יושב ראש המפלגה: ג'ון אלכסנדר מקדונלד; מפלגה שהתחרתה בחסותה של המפלגה השמרנית והעמידה את אותו המועמד לראשות הממשלה מטעמה של המפלגה השמרנית.
מפלגת האנטי-קונפדרציה - יושב ראש: ג'וזף הואה; מפלגה שהתנגדה לאיחוד קנדה ורוכזה בעיקר בנובה סקוטיה.
בעלי זכות ההצבעה היו גברים קנדים בעלי כמות מסוימת של רכוש ויותר ממנה.
מתוך כלל בעלי זכות ההצבעה הצביעו 74.3% שהיו 361,028 מצביעים בסך הכל.
במהלך הבחירות ניצחה המפלגה השמרנית ובת חסותה השמרנית-ליברלית לצידה.
הגוש השמרני השיג 100 מושבים בבית הנבחרים ו-93,412 שהיוו 34.8% מכלל קולות הבוחרים.
המפלגה הליברלית השיגה 63 מושבים בבית הנבחרים ו-60,818 שהיוו 22.7% מכלל קולות הבוחרים.
מפלגת האנטי-קונפדרציה אשר נועדה בעיקרה כדי לנתק את נובה סקוטיה מהפדרציה של איחוד קנדה, השיגה 18 מושבים בבית הנבחרים ו-21,239 קולות, שהיוו 7.9% מכלל קולות הבוחרים.
הקולות האחרים תמכו במועמדים עצמאיים שונים אשר לא השיגו מושבים כלל בבית הנבחרים.
הבחירות הפרלמנטריות השניות בהיסטוריה של קנדה מאז איחוד קנדה התקיימו מה-20 ביולי ועד ה-12 באוקטובר 1872. היו אלו בחירות לבית הנבחרים הקנדי, הבית התחתון בתוך הפרלמנט של קנדה.
במהלך הבחירות היו שתי מפלגות מרכזיות: המפלגה השמרנית בראשות ראש הממשלה המכהן, ג'ון אלכסנדר מקדונלד והמפלגה הליברלית בראשות אדוארד בלאק (לא מועמד רשמי), לשעבר ראש ממשלת פרובינציית אונטריו.
נוסף על כך התחרתה גם המפלגה השמרנית-ליברלית, שהייתה מפלגה בחסות המפלגה השמרנית בעלת מצע דומה אשר העמידה גם כן את ג'ון אלכסנדר מקדונלד כמועמד מטעמה לראשות הממשלה.
היו אלו הבחירות הראשונות שבהן הצביעו תושבים במניטובה ובקולומביה הבריטית מאז כניסתן לאיחוד.
במהלך הבחירות התגלתה המפלגה הליברלית כמפלגה החזקה ביותר בעלת מרב הקולות אך השמרנים והשמרנים-ליברלים התאחדו כדי ליצור קואליציה.
בסופו של דבר השיג הגוש השמרני 100 מושבים בבית הנבחרים, מספר שווה לבחירות הקודמות בעוד הליברלים ניצחו ב-95 מושבים, 33 מושבים יותר מאשר בבחירות הקודמות.
מתוך כלל בעלי זכות ההצבעה 70.3% הצביעו, משמע ירידה של 2.8 אחוזים מבבחירות הקודמות.
הקואליציה השמרנית נשארה בשלטון ומקדונלד המשיך לכהן בראשות הממשלה.
קולות השמרנים התחלקו בין 63 מושבים למפלגה השמרנית ו-36 מושבים למפלגה השמרנית-ליברלית.
הקואליציה השמרנית נתמכה בידי מועמד שמרני בעל מושב אחד.
מועמדים עצמאיים בבחירות ניצחו ב-6 מושבים בבית הנבחרים.
+המפלגהראש המפלגהמספר קולותמספר מושביםהמפלגה השמרנית של קנדהג'ון אלכסנדר מקדונלד82,024 (25.76%)63המפלגה השמרנית-ליברלית41,076 (12.90%)36המפלגה הליברלית של קנדהאדוארד בלאק110,556 (34.7%)95
הבחירות הפרלמנטריות השלישיות בקנדה מאז איחוד קנדה התקיימו ב-22 בינואר 1874 והיו הבחירות הראשונות בהיסטוריה הקנדית שנערכו ביום אחיד בכל הפדרציה ולא על גבי מספר ימים נפרדים.
במהלך הבחירות היו שתי מפלגות מרכזיות, שתי מפלגות משניות ומספר מועמדים עצמאיים.
המפלגות המרכזיות היו המפלגה השמרנית בראשות ראש הממשלה המכהן - ג'ון אלכסנדר מקדונלד והמפלגה הליברלית בראשות אלכסנדר מקנזי.
המפלגות המשניות היו המפלגה השמרנית-ליברלית, שרצה בחסות המפלגה השמרנית ובמקביל העמידה את מקדונלד כמועמד מטעמה לקדנציה נוספת בראשות הממשלה ומפלגת העבודה השמרנית החדשה שצידדה גם כן במפלגה השמרנית.
הבחירות הללו עמדו בסימן "השערורייה הפסיפית"; שערוריית שחיתות שלטונית שבמהלכה התגלה כי גורמים מרכזיים בממשל מקדונלד לקחו הונאות מידי חברת מסילת הברזל הפסיפית, עליה הוטל מטעם הממשלה לבנות מסילת ברזל מהאוקיינוס האטלנטי ועד האוקיינוס השקט.
השערורייה פגעה קשות בתדמית המנהלית של ממשל מקדונלד.
אחוז ההצבעה בבחירות עמד על 69.6% מכל בעלי זכות ההצבעה, ירידה של 0.7 אחוזים מהבחירות הקודמות.
המפלגה הליברלית ניצחה ב-128,455 קולות שהיוו 39.5% מכלל ההצבעות ו-129 מושבים בבית הנבחרים של קנדה, הבית התחתון בפרלמנט הקנדי.
הקואליציה השמרנית קיבלה 97,925 קולות שהיוו 30.1% מכלל קולות המצביעים.
בסופן של הבחירות הפך אלכסנדר מקנזי לראש הממשלה הקנדי הראשון מטעם המפלגה הליברלית.
+המפלגהמנהיג המפלגהמספר קולותמספר מושביםהמפלגה הליברלית של קנדהאלכסנדר מקנזי128,455 (39.49%)129המפלגה השמרנית של קנדהג'ון אלכסנדר מקדונלד57,691 (17.74%)39המפלגה השמרנית-ליברלית40,234 (12.37%)26מפלגת העבודה השמרנית -1,515 (0.47%) -
הבחירות לאספת הנבחרים הראשונה התקיימו ב-19 באפריל 1920, א' באייר ה'תר"ף (מאורעות תר"פ הביאו לדחיית הבחירות בשמונה ימים בירושלים וביפו) ותוצאות הבחירות קבעו את הרכב הסיעות באספת הנבחרים הראשונה.
אחדות העבודה בראשות דוד בן-גוריון התייצבה כמפלגה הגדולה ביותר וזכתה ב-70 מתוך 314 המושבים.
בסביבות 22,000 מתוך 26,000 המצביעים הרשומים השתתפו בבחירות הראשונות לאספה הנבחרים (בערך כ-84.62% הצבעה).
לאחר הניצחון של מדינות ההסכמה במלחמת העולם הראשונה החל הכיבוש הבריטי בפלשתינה (א"י) ב-1917. בנובמבר 1917, נפגשו מנהיגי היישוב היהודי בארץ ישראל כדי לדון באפשרות לאמנה שתייצג את היישוב היהודי.
לאחר שהבריטים כבשו את ירושלים החליטו קבוצת המנהיגים להתכנס בשנית, הפעם ביפו ובדיון על הקמת ארגון ליהודי ארץ ישראל.
בשלב מסוים הקימו קבוצת המנהיגים היהודים ביחד עם אנשי המנדט הבריטי ועדה משותפת לקראת קיום הבחירות לאספה הנבחרים.
בעוד שצפון ארץ ישראל, עדיין הייתה תחת כיבוש עות'מאני, נערך ביפו כינוס נוסף, עוד ביולי 1918 ובו הוחלט כי עד סוף אותה שנה יתקיימו הבחירות.
לאחר חתימת הסכם שביתת הנשק בנובמבר, נדרשו הנציגים לבחור נציגים לוועידת השלום בפריז והוחלט שלוועדה תשלח משלחת של ועד המשלחות היהודיות בראשות חיים ויצמן, ובהשתתפות נחום סוקולוב, מנחם אוסישקין, אהרון אהרנסון, אנדרה ספיר מצרפת, ואחרים והפקידה את מפת דרישותיו הטריטוריאליות של העם היהודי בידי ועידת השלום.
הבחירות נדחו מאז מספר פעמים, בשלב מסוים שנקבעו הבחירות לאוקטובר 1919, ויצמן ביקש לדחות פעם נוספת את הבחירות וזאת לאחר שחשש שהפילוגים הפנימיים ביישוב יחלישו את העמדה היהודית במשא ומתן שנערך בפריז.
בסופו של דבר, הוחלט לקבוע את הבחירות ל-19 באפריל 1920.
בפגישה הראשונה ביפו הוחלט כי הבחירות יתקיימו באמצעות הצבעה חשאית ובשיטת הבחירות הישירות.עם זאת, הצדדים לא הגיעו להסכום בעניין מתן זכות הבחירה לנשים שביישוב.
בפגישה השנייה הוחלט כי גברים ונשים מעל גיל 21 יהיו זכאים להצביע, אף כי נושא המועמדות נותר ללא מענה ופתרון מוסכם.
הנושא של זכות בחירה לנשים הועלה בכנס השלישי שנערך ביפו ולמרות התנגדותם של הנציגים החרדים, הוחלט כי נשים יורשו לרוץ בבחירות.
בשל כך, ערכו החרדים בחירות נפרדות בירושלים ב-3 במאי ושם נאסר על נשים להשתתף.
הבחירות לאספת הנבחרים השנייה התקיימו ב-6 בדצמבר 1925. תוצאות הבחירות קבעו את הרכב הסיעות באספת הנבחרים השנייה.
אחדות העבודה בראשות דוד בן-גוריון נותרה המפלגה הגדולה ביותר.
בנוסף לכך, כמחצית מהקולות בבחירות הלכו לרשימות הקשורות לאיגודים עובדים.
מספר המושבים של האספה צומצם מ-314 מושבים ל-221 מושבים.
גם לאחר הבחירות הראשונות לאספת הנבחרים נמשך הוויכוח בנושא מתן זכות הבחירה לנשים.
ב-1923 קראו אנשי תנועת המזרחי לערוך משאל עם (לגברים בלבד) האם לתת לנשים זכות הצבעה, ואיים לפרוש מהנהגת היישוב אם משאל שכזה לא התקיים.
בסופו של דבר החליט הוועד הלאומי בנובמבר 1925 לערוך משאל עם, אך גם נשים היו אמורות לקחת חלק במשאל.
בעקבות כך, המפלגה החרדית "אגודת ישראל" קראה להחרים את המשאל, בסופו של דבר תנועת המזרחי והוועד הלאומי הסכימו לבטל את המשאל.
מספר בעלי זכות הבחירה עלה מכ-26,000 לכ-64,764. עם זאת, אחוז ההצבעה עמד על כ-57% בלבד וזאת ככל הנראה בעקבות החרם של אגודת ישראל, עיכובים בהליך הבחירה ואי ההיכרות של חלק מהנשים עם ההצבעה וחוקי הבחירות.
הבחירות הפרלמנטריות השמיניות במספרן בקנדה מאז הקמתה באיחוד קנדה התקיימו ב-23 ביוני 1896 והיו בחירות לבית הנבחרים הקנדי, הבית התחתון בפרלמנט של קנדה.
הבחירות היוו מהפך פוליטי בקנדה.
הבחירות כללו מעורבות של מספר מועמדים עצמאיים ומספר מפלגות קטנות: המפלגה הלאומנית, המפלגה הלאומנית השמרנית, מפלגת הפטרונים של התעשייה, מפלגת "מקכתיטה" (מפלגה קתולית אנטי-צרפתית) ומפלגת איגוד המגן הפרוטסטנטי.
מאז הבחירות הקודמות עברה ראשות הממשלה בין חמישה אישים מהמפלגה השמרנית: ג'ון אלכסנדר מקדונלד (נפטר בתפקיד), ג'ון אבוט (התפטר), ג'ון תומפסון (נפטר בתפקיד), מקנזי בוול (התפטר) וצ'ארלס טאפר, שמונה לראש ממשלה מעט יותר מחודשיים לפני הבחירות.
תדמיתו של טאפר בתור נציג פוליטי מטעם האימפריאליזם הבריטי הוביל להתנגדות נרחבת אליו באזור קוויבק, איפה שהליברלים בהנהגת לורייה זכו ברוב מוחץ בסיומן של הבחירות.
בסופן של הבחירות השיגו השמרנים יותר קולות בבחינת ההצבעה העממית, אך לפי חלוקת הנציבויות היו אלו הליברלים שהשיגו את מרב מושבי הפרלמנט והקימו ממשלה חדשה בראשותו של לורייה.
לורייה היה ראש הממשלה הקנדי הראשון שמוצאו בקוויבק והוא קנדי צרפתי.
טאפר קיבל 467,415 קולות ו-86 מושבים לעומת לורייה שקיבל 401,425 קולות אך 117 מושבים עבור מפלגתו בבית הנבחרים.
+המפלגהמנהיג המפלגהמספר קולותמספר מושביםהמפלגה הליברלית של קנדהוילפריד לורייה401,425117המפלגה השמרנית של קנדהצ'ארלס טאפר430,87471המפלגה השמרנית-ליברלית36,54115
הבחירות הפרלמנטריות השביעיות במספרן בקנדה מאז הקמתה באיחוד קנדה התקיימו ב-5 במרץ 1891 והיו בחירות לבית הנבחרים הקנדי, הבית התחתון בפרלמנט של קנדה.
במהלך הבחירות היו מספר מועמדים עצמאיים, חלקם נוטים למפלגה הליברלית וחלקם נוטים למפלגה השמרנית.
כמו כן, היו מספר מפלגות קטנות נוספות שהתחרו: המפלגה הלאומנית, המפלגה הלאומנית השמרנית (שהשיגה 1,271 קולות בלבד), המפלגה הפרוגרסיבית (שהשיגה 468 קולות) ומפלגת שוויון הזכויות (שהשיגה 2,455 קולות).
הבחירות הסתיימו בניצחון שמרני ובהישארותו של מקדונלד בתור ראש ממשלה לקדנציה שישית.
השינוי בהצבעה היה מינורי אך היטיב עם המפלגה הליברלית, שהשיגה 10 מושבים נוספים בבית הנבחרים.
לורייה נשאר יושב ראש המפלגה הליברלית עד הבחירות הפרלמנטריות של 1921. לעומתו, ראש הממשלה מקדונלד נפטר בתפקידו עקב שבץ מוחי זמן קצר לאחר ניצחונו בבחירות.
+מפלגהמנהיג המפלגהמספר קולותמספר מושביםהמפלגה השמרנית של קנדהג'ון אלכסנדר מקדונלד332,96197המפלגה השמרנית-ליברלית43,55720המפלגה הליברלית של קנדהוילפריד לורייה350,51290
הבחירות הפרלמנטריות ה-13 במספרן בקנדה מאז הקמתה באיחוד קנדה התקיימו ב-17 בדצמבר 1917 והיו בחירות לבית הנבחרים הקנדי, הבית התחתון בתוך הפרלמנט של קנדה.
היו אלו מבין הבחירות החשובות ביותר בהיסטוריה הקנדית והם התקיימו במהלכה של מלחמת העולם הראשונה ו-11 ימים בלבד מאז פיצוץ הליפקס.
היו אלו הבחירות הראשונות בהיסטוריה הקנדית שבהן ניתנה זכות הצבעה לנשים.
קודם לבחירות הנהיגה את קנדה ממשלה שמרנית בראשותו של ראש הממשלה רוברט בורדן.
האופוזיציה הונהגה בידי וילפריד לורייה, מנהיג המפלגה הליברלית.
במסגרת מעורבותה של קנדה במלחמת העולם הראשונה נדרש מצידה של הממשלה להעביר חוק גיוס חובה לחיל המשלוח הקנדי, זאת לאחר שהממשלה לא יכלה למלא את הבטחתה לגיוס מתנדבים בלבד.
עקב מהלך המלחמה נדחו הבחירות בשנה מ-1916 ל-1917, החלטה שאושררה בידי הממשלה הבריטית בראשות דייוויד לויד ג'ורג'.
לקראת הבחירות הביא בורדן למהפך במפה הפוליטית, כאשר בתמיכת חבר המפלגה השמרנית, ארתור מיין, פירק את המפלגה השמרנית והקים במקומה את "המפלגה היוניוניסטית" (Unionist Party) שנועדה להניע מצביעים ליברליים תומכי הגיוס לתמיכת הממשלה.
לקראת הבחירות אפשרה הממשלה זכות הצבעה לנשותיהם של חיילים שהיו באותה העת בשדה הקרב במלחמה.
בבחינת ההצבעה חולקו המפלגה הליברלית של לורייה והמפלגה היוניוניסטית של בורדן פשוט בתור האופוזיציה והממשלה עבור המצביעים.
הבחירות חילקו בעיקרן את האוכלוסייה האנגלית פרוטסטנטית כתומכת המפלגה היוניוניסטית ואת האוכלוסייה הצרפתית קתולית כתומכת המפלגה הליברלית.
בסופן של הבחירות השתנתה המערכת הפוליטית בקוויבק, אשר בתוכה נעלם הפלג הפוליטי השמרני למשך יובל.
במהלך הבחירות היו מספר מועמדים עצמאיים ומפלגות קטנות.
הממשלה היוניוניסטית קיבלה בסופן של הבחירות 1,070,694 קולות שהיוו 56.93% מכלל הקולות לעומת האופוזיציה הליברלית שקיבלה 729,756 קולות שהיוו 38.80% מכלל הקולות.
היו אלו הבחירות האחרונות שבהן התחרה לורייה לראשות הממשלה שכן הוחלף בהנהגת הליברלים בידי ויליאם ליון מקנזי קינג.
בבחינת מושבי בית הנבחרים השיגו היוניוניסטים 153 מושבים לעומת 82 לליברלים.
הממשלה היוניוניסטית עם זאת, סבלה ממשברים פנימיים עקב חלוקת חבריה בין הפלג הליברלי והפלג השמרני.
על כל מקרה, הממשלה החדשה העבירה חקיקה שאכפה את חוק גיוס החובה.
+מפלגהמנהיג מפלגהמספר קולותמספר מושביםהמפלגה היוניוניסטית
הבחירות הפרלמנטריות בקנדה התקיימו ב-20 בספטמבר 2021. בבחירות נבחרו חברי בית הנבחרים הקנדי ה-44 במספרו.
הבחירות הוכרזו ב-15 באוגוסט 2021, כאשר ראש הממשלה ג'סטין טרודו הכריז על פיזור הפרלמנט ועל עריכת בחירות בזק.
בבחירות, זכה ראש הממשלה טרודו בפעם השלישית.
הבחירות הפדרליות לשנת 2019 הביאו לכך שהמפלגה הליברלית הקנדית בראשות ראש הממשלה המכהן ג'סטין טרודו, איבדו את הרוב הפרלמנטרי שלהם, אך בכל זאת זכו במרבית המושבים בפרלמנט ולכן חבריה נשארו חברים בממשלת מיעוט.
המפלגה השמרנית, שהגדילה את כוחה הפך למפלגה השנייה בגודלה ולמפלגת האופוזיציה הגדולה ביותר, מפלגת בלוק קבקואה הפכה למפלגה השלישית בגדולה, המפלגה הדמוקרטית החדשה ירדה בכוחה והפכה למפלגה הרביעית בגודלה.
לאחר הבחירות ב-2019, הודיעו כל מנהיגי המפלגות כי הם ימשיכו לשמש כראשי מפלגותיהם גם בכהונה הקרוב של הפרלמנט.
עם זאת, אליזבת' מיי אמרה כי ייתכן והיא לא תנהיג את מפלגת הירוקים בבחירות ה-44 לפרלמנט הקנדי וכבר בנובמבר 2019 התפטרה מתפקידה כמנהיגת המפלגה.
עוד באותו החודש, החליטו השמרנים לא להשתמש באמצעי הדחה שאיפשר להם להדיח את מנהיג המפלגה, אנדרו שיר.
חרף חוסר ההתנגדות של חבריו להמשך כהונתו, החליט שיר להתפטר בדצמבר והכריז כי הוא ימשיך לכהן בתפקידו עד שמחליפו, ארין אוטול יבחר באופן רשמי.
ב-15 באוגוסט 2021, בעקבות בקשתו של ראש הממשלה טרודו, פיזרה המושלת הכללית של קנדה, מרי סיימון את הפרלמנט והכריזה על בחירות בזק שייערכו ב-20 בספטמבר.
הבחירות הוכרזו באותו יום בו קאבול נכבשה על ידי הטליבאן, ארגון טרור אפגני שפעל במדינה בעבר אך חזר לאחר הנסיגה האמריקאית מהאזור.
בשבועיים הראשונים של מסע הבחירות, טורדו קיבל ביקורת רבה על כך שלא פעל מספיק מול השתלטות הטליבאן על אפגניסטן, ולא עשה מספיק בשביל לפנות אפגנים שתמכו בפעילות הצבאית והדיפלומטית של קנדה במהלך מלחמת אפגניסטן.
סוגיות אחרות היו כלכליות, חברתיות ובריאותיות, כמו אופן הטיפול במגפת הקורונה בקנדה.
עצם ההחלטה להקדים את הבחירות בשנתיים הייתה בדיון.
ציר הזמן של הרקע לבחירות והבחירות
12 בדצמבר 2019: מנהיג המפלגה השמרנית, אנדרו שיר מכריז על כוונתו להתפטר מראשות המפלגה.
17 באוגוסט 2020: שר האוצר, ביל מרונו מתפטר מתפטר לאחר שפורסם כי ארגון צדקה שזכה בחוזה ממשלתי בשווי כמעט מיליארד דולר שילם במשך שנים מאות אלפי דולרים לאמו, אחיו ואשתו של ראש הממשלה טרודו ולבתו של מרונו.
על אף שסיבה זו נתפסה כסיבה להתפטרות ברוב אמצעי התקשורת ובציבור הקנדי, הסיבה הרשמית שנתן מרונו היה כי "זה הזמן הנכון לשר אוצר חדש לאור המגפה המתפתחת".
23-24 באוגוסט 2020: המפלגה השמרנית עורכת פריימריז לראשות המפלגה, על מנת להחליף את ראש המפלגה יוצא, אנדרו שיר.
בפריימריז נבחר ארין אוטול לראשות המפלגה.
23 בספטמבר 2020: הפרלמנט חוזר מהפגרה.
25 בינואר 2021: חבר פרלמנט מהמפלגה הליברלית, ראמש סאנגהה, מודח מהפרלמנט לאחר שהאשים את חבריו למעשה בתמיכה בתנועה ההודית הבדלנית, תנועת ח'ליסטן.
10 ביוני 2021: חברת הפרלמנט מהמפלגה הירוקה, ג'ניקה אטווין עוזבת את מפלגתה ומצטרפת למפלגה הליברלית בעקבות סכסוך פנימי במפלגה בנוגע למהומות בישראל ולסכסוך הישראלי-פלסטיני.
15 באוגוסט 2021: בעקבות בקשתו של ראש הממשלה טרודו, המושלת הכללית של קנדה, מרי סיימון מפזרת את הפרלמנט ומכריזה על בחירות בזק שייערכו ב-20 בספטמבר.
2 בספטמבר 2021: העימות הראשון בין המועמדים שבשפה הצרפתית.
8 בספטמבר 2021: העימות השני בין המועמדים שבשפה הצרפתית.
9 בספטמבר 2021: העימות בין המועמדים שבשפה האנגלית.
הבחירות לאספת הנבחרים השלישית התקיימו ב-5 בינואר 1931 (ט"ז בטבת ה'תרצ"א).
תוצאות הבחירות קבעו את הרכב הסיעות באספת הנבחרים השלישית.
מפא"י בראשות דוד בן-גוריון התייצבה כמפלגה הגדולה ביותר וזכתה ב-27 מתוך 71 המושבים.
בסביבות 49,475 מתוך 75,046 המצביעים הרשומים השתתפו בבחירות לאספת הנבחרים השלישית.
גיל ההצבעה הועמד על 20, כאשר גיל הנבחרים הועמד על 25.
מספר המושבים של האספה צומצם מ-221 ל-71 מושבים.
מתוך 71 המושבים הוקצו 15 לספרדים ו־3 לתימנים.
בבחירות השתתפו 18 רשימות, הבחירות הוחרמו על ידי מפלגת אגודת ישראל במחאה על מתן רשות נשים להצביע ועל גישתו של היישוב לחינוך דתי ולשחיטה.
תוצאות בחירות מפלגהאותמושביםקולות מפא"יא 2821,497 רוויזיוניסטיםג 108,069מזרחיד 54,107 ציונים כללייםה42,841 התאחדות הספרדיםב62,301 ספרדים תומכי ז'בוטינסקייז 52121 התאחדות נשיםו31,861 ספרדים (מפלגת פועלי א"י)יא41,653 תימניםח 31,515 פועלי ציון שמאלט 1902 רשימה ע"ש ב.
בורוכוביב 1891 השומר הצעיריג 1812 רשימה פרולטריתיט 0505מרכז בעלי מלאכהיח 0352 ספרדים פועלי ציון שמאליד 028 עובדי בורוכוב ספרדים 1 אגודת מעמד הביניים 0 התאחדות האיכרים 0מקור
הבחירות הכלליות בקנדה נערכו ב-28 ביוני 2004. ממשלתו הליברלית של ראש הממשלה פול מרטין איבדה את הרוב שלה בבית הנבחרים אך המשיכה לתפקד לאחר הבחירות בתור ממשלת מיעוט.
אלו היו הבחירות הראשונות שבהן התמודדה המפלגה השמרנית שאוחדו במסגרתו שתי מפלגות מרכז-ימין.
המפלגה השמרנית הונהגה על ידי סטיבן הרפר.
אחוז ההצבעה עמד על כ-60.9%, כשלושה אחוזים פחות מהבחירות ב-2000. אחוז זה היה הנמוך ביותר בתולדות קנדה עד אז.
המושלת הכללית, אדריאן קלרקסון, הכריזה על פיזור בית הנבחרים ב-23 במאי 2004, וזאת ביוזמתו של מרטין.
בכך הוקדמו הבחירות בשנה וחצי.
הבחירות סבבו סביב מספר נושאים מרכזיים:
הקיצוצים וביקורות על יעילותה של מערכת הבריאות הציבורית
ביקורת על חלוקת התקציב הפדרלית בין הפרובינציות והטריטוריות של קנדה.
מיסוי – השמרנים תמכו נחרצות בהורדת מיסים ובהקלת רגולציות בעסקים.
הליברלים, המפלגה הקומוניסטית וה-NDP התנגדו להפחתת מיסים משמעותית ותמכו במימון השירותים החברתיים.
רפורמה פרלמנטרית: השמרנים האשימו את הליברלים בהנצחת "פרקטיקות לא דמוקרטיות" בפרלמנט, על ידי הגבלת סמכויות חברי הפרלמנט.
השמרנים תמכו בהפיכתו של הסנאט לנבחר על ידי הציבור (במקום מינוי חבריו על ידי המושל הכללי).
רפורמה בבחירות: השמרנים הבטיחו תאריכי בחירות קבועים.
המפלגה הדמוקרטית החדשה תמכה ברעיון הבחירות היחסיות.
נישואים חד מיניים: בלוק קוויבק וה-NDP תמכו נחרצות בנישואים חד מיניים.
הליברלים היו חלוקים בין עצמם בנושא זה.
רוב המועמדים השמרנים התנגדו לנישואים מאין אלו.
מלחמת עיראק: השמרנים תמכו בפלישה האמריקאית לעיראק, בניגוד לשאר המפלגות.
הזכות לנשיאת נשק – השמרנים תמכו בהקלות מסוימות ביכולת לשאת נשק, בניגוד לשאר המפלגות.
לגליזציה של סמים קלים: הליברלים והאופוזיציה תמכו בלגליזציה, בניגוד לשמרנים.
בלוק קוויבק מתמכו במדיניות של אי-הפללה.
הבחירות הפרלמנטריות בקנדה נערכו ב-23 בינואר 2006, על מנת לבחור את 308 חברי בית הנבחרים של קנדה כחלק מהפרלמנט ה-39.
הבחירות הגיעו לאחר שממשלת המיעוט הליברלית בהנהגת פול מרטין הפסידה בהצבעת אי-אמון ב-28 בנובמבר 2005. הצבעת אי-אמון זו נבעה מפרשיות שחיתות במפלגה הליברלית.
ביום שלאחר ההצבעה מרטין נפגש עם המושלת הכללית מיקאל ז'אן על מנת לפזר את הפרלמנט.
המפלגה השמרנית, שהוקמה כשלוש שנים טרם הבחירות, השיגה את הניצחון הראשון שלה אי פעם.
השמרנים הפכו למפלגה הגדולה ביותר וזכו ב-124 מתוך 308 המושבים (40.3%).
זאת בהשוואה ל-99 מושבים ב-2004. בכך הסתיימו 12 שנות שלטון ליברלי.
הארפר הקים את ממשלת המיעוט הקטנה ביותר בהיסטוריה של קנדה (מבחינת שיעור המושבים בפרלמנט), והפך לראש הממשלה ה-22 של קנדה.
המפלגה הדמוקרטית החדשה התחזקה מעט בעוד שמספר המושבים של בלוק קוויבק נשאר כמעט זהה.
מערכת הבחירות נמשכה כמעט שמונה שבועות – הארוכה ביותר מזה שני עשורים, זאת מכיוון שהבחירות נדחו לאחר חג המולד וראש השנה האזרחית.
אחוז ההצבעה עמד על כ-64.7% – כמעט 4% יותר מהבחירות הקודמות.
הבחירות נערכו ב-23 בינואר 2006. הקלפיות הראשונות נסגרו בשעה 19.00, והתוצאות הראשונות החלו להתפרסם ב-22.00. כשהתוצאות החלו להתבהר באותו הלילה, ראש הממשלה המכהן פול מרטין הודה בתבוסה, והודיע כי יתפטר מתפקידו כמנהיג המפלגה הליברלית.
בבוקר שלאחר מכן הודיע זאת רשמית גם למושלת הכללית.
מאוחר יותר באותו יום, הארפר הוזמן אל המושלת הכללית על מנת לקבל את המנדט להקמת ממשלה.
הארפר מונה רשמית והושבע לראש ממשלה ב-6 בפברואר
הבחירות הפרלמנטריות בקנדה נערכו ב-14 באוקטובר 2008, על מנת לבחור את חברי בית הנבחרים של קנדה כחלק מהפרלמנט ה-40. זאת לאחר שהפרלמנט הקודם פוזר על ידי המושלת הכללית מיקאל ז'אן ב-7 בספטמבר 2008. אחוז ההצבעה עמד על כ-58.8% – הנמוך ביותר בתולדות הבחירות בקנדה.
במאי 2007 הפרלמנט העביר חוק הקובע תאריכי בחירות פדרליים בכל ארבע שנים ולכן הבחירות הקרובות היו אמורות להתקיים ל-19 באוקטובר 2009. למרות זאת, החוק לא הגביל (ולא יכול היה) להגביל את סמכויות המושל הכללי לפזר את הפרלמנט בכל עת.
בנוסף על כך, היכולת לפזר את הממשלה בהצבעת אמון נשארה על כנה.
בבחירות אלו לא התקיימה הצבעת אמון, אך ראש הממשלה ביקש מהמושלת הכללית לקיים בחירות.
במערכת הבחירות נערכו שני עימותים טלוויזיוניים – אחד באנגלית (2 באוקטובר) ואחד בצרפתית (1 באוקטובר).
אשר כללו מנהיגי חמש מפלגות: סטיבן הארפר מהשמרנים, סטפן דיון מהליברלים, ג'ק לייטון מה-NDP, ז'יל דוצ'פה מבלוק קבקואה ואליזבת מיי מפלגת הירוקים.
הבחירות הביאו לממשלת מיעוט שנייה אך מחוזקת של המפלגה השמרנית בראשות ראש הממשלה המכהן, סטיבן הרפר.
המפלגה הליברלית בראשות סטפן דיון איבדה 18 מושבים כאשר המפלגה הדמוקרטית החדשה ובלוק קבקואה נשארו בכוחם ואף התחזקו מעט.
בעקבות הבחירות, התרחש ניסיון להקים קואליציה של המפלגה הליברלית והמפלגה הדמוקרטית החדשה, אך ניסיון זה נכשל.
הבחירות הפרלמנטריות בקנדה נערכו ב-2 במאי 2011 על מנת לבחור את חברי בית הנבחרים של קנדה כחלק מהפרלמנט הקנדי ה-41.
הבחירות הוכרזו על ידי המושל הכללי דייוויד ג'ונסטון ב-26 במרץ.
ראש הממשלה, סטיבן הרפר, המליץ למושל הכללי לפזר את הפרלמנט לאחר שהעביר הצעת אי אמון נגד הממשלה.
כמה ימים קודם לכן, האופוזיציה דחתה את הצעת התקציב של ממשלת המיעוט השמרנית.
המפלגה השמרנית נותרה בשלטון, והפכה לסיעת הרוב בפרלמנט עם 53% מהמושבים.
זוהי הפעם הראשונה מאז 1988 שמפלגת ימין הקימה ממשלת רוב.
המפלגה הליברלית, שזכתה לפעמים לכינוי "מפלגת השלטון הטבעית", נגחעה לראשונה למקום השלישי וקיבלה את מספר המושבים המועט ביותר בתולדותיה.
גם בלוק קוויבק איבד מרבית מכוחו.
בניגוד לכך, המפלגה הדמוקרטית החדשה בראשות ג'ק לייטון זכתה במספר המושבים הגדול ביותר בתולדותיה (בין השאר בזכות פריצת דרך בקוויבק), מה שאיפשר לה להוביל את האופוזיציה בפעם הראשונה בתולדותיה.
לראשונה, נבחרה נציגה ממפלגת הירוקים.
הבחירות הפרלמנטריות בקנדה נערכו ב-21 באוקטובר 2019. בבחירות אלו נבחרו חברי בית הנבחרים שהרכיבו את הפרלמנט הקנדי ה-43. הפרלמנט ה-42 השלים את כהונתו בת ארבע השנים, ולכן הבחירות הוכרזו על ידי המושלת הכללית ז'ולי פאייט ב-11 בספטמבר 2019.
עם 33.12% מהקולות למפלגה הליברלית בראשות ראש הממשלה המכהן ג'סטין טרודו, בחירות אלו דורגו במקום השני (לאחר בחירות 2021) עבור אחוז הקולות הנמוך ביותר למפלגה שהקימה ממשלת מיעוט.
הליברלים אמנם ניצחו במושבי בית הנבחרים, אך הפסידו בהצבעה העממית למפלגה השמרנית באחוז אחד.
זוהי הפעם השנייה בהיסטוריה הקנדית שמפלגת שלטון קיבלה פחות מ-35% מקולות הבוחרים.
הפעם הראשונה התרחשה בבחירות 1867.
השמרנים בראשות אנדרו שיר זכו ב-121 מושבים והובילו את האופוזיציה.
בלוק קוויבק בראשות איב פרנסואה בלאנשט, זכה ב-32 מושבים וחזרו למקום השלישי – לראשונה מאז 2008. המפלגה הדמוקרטית החדשה זכתה ב-24 מושבים – המעט ביותר מאז 2004. מפלגת הירוקים בראשות אליזבת מיי לראשונה קיבלה שלושה מושבים ולמעלה ממיליון קולות.
הייתה זו גם הפעם הראשונה שנבחר נציג ירוק מחוץ לקולומביה הבריטית.
ב־2022 פרסם ה־ טענות למעורבות הרפובליקה העממית של סין בניסיונות להשפעה על הבחירות והבחירות ב־2021.
הבחירות לראשות מפלגת הלייבור של ניו זילנד 2023 נערכו ב-22 בינואר 2023 על מנת לבחור את המנהיג הבא של מפלגת הלייבור של ניו זילנד.
הבחירות התקיימו בעקבות הודעתה של ראש הממשלה ומנהיגת מפלגת הלייבור ג'סינדה ארדרן, מיום 19 בינואר 2023 על כוונתה להתפטר לא יאוחר מ-7 בפברואר 2023. כריס היפקינס שנותר המועמד היחיד הוכרז כמנצח.
ג'סינדה ארדרן כיהנה כמנהיגת מפלגת הלייבור מאז הזכייה בבחירות להנהגה ב-2017. ארדרן הודיעה על התפטרותה כמנהיגת מפלגת הלייבור בהצהרה בטלוויזיה ב-19 בינואר 2023, וקבעה שאין לה עוד מספיק אנרגיה לדרישות התפקיד.
היא ציינה שהיא תתפטר רשמית לא יאוחר מ-7 בפברואר 2023. מכיוון שמפלגת הלייבור ניצחה בבחירות הכלליות של 2020, מנהיג מפלגת הלייבור הנכנס הפך לראש הממשלה ה-41 של ניו זילנד.
הבחירות להנהגה יהיו הראשונות שיתקיימו תחת כללים חדשים שעליהם הסכימה המפלגה ב-2021. למועמדים נדרשים 10% מהסמינר (שבעה חברי פרלמנט) כדי להתמנות.
חברי הוועדה מצביעים באמצעות פתק הצבעה ממצה, ומועמד יזדקק לתמיכת שני שלישים מתמיכת המפלגה כדי להיבחר.
אם אף אחד לא מצליח להשיג שני שלישים, המועמד בעל מספר הקולות הקטן ביותר יודח.
כך נמשך עד שמישהו נבחר.
חבר הפרלמנט מרמוטאקה, כריס היפקינס, שר החינוך המכהן והשר לשעבר לתגובת COVID-19, אושר כמועמד היחיד זמן קצר לאחר סגירת המועמדויות ב-9:00 בבוקר ב-21 בינואר.
Stuff דיווח כי קירי אלן, חברת הפרלמנט של החוף המזרחי ושרת המשפטים, שהשערות לגביה הועלו בתקשורת כמועמדת חלופית, הייתה אחת משבעת חברי הפרלמנט שהציעו אותו.
היפקינס התרעם בעבר כשנשאל על שאיפותיו המנהיגותיות, והצהיר כי יתמוך בכל מועמד שמפלגת הלייבור תוכל "להגיע לקונצנזוס" לגביו.
בסטנדאפ תקשורתי מחוץ לפרלמנט בשעה 13:00 ב-21 בינואר, היפקינס הגיב שהוא גילה כי התגלה כמועמד לקונצנזוס בזמן ש"הדלת למטוס [שעליו עלה לטיסה לוולינגטון] נסגרת", מה שהותיר אותו ללא יכולת להגיב להודעות במשך 40 דקות.
סגן ראש הממשלה ושר האוצר, גרנט רוברטסון, פרסם הודעה ביום התפטרותו של ארדרן לפיה הוא אינו מתכוון להתמודד על ההנהגה.
בהתייחסו להתחייבות שנתן כי לא ידרוש שוב את ההנהגה לאחר שהפסיד בתחרות ההנהגה ב-2014, אמר ש"עמדתו לא השתנתה", אך הוא יהיה מוכן להישאר כשר האוצר תחת המנהיג החדש.
סגן מנהיג הלייבור, קלווין דייוויס, פסל את עצמו כשנשאל על ידי התקשורת.
השר הזוטר קירן מק'אנולטי נשאל גם הוא על ידי התקשורת על כוונותיו והשיב: "אני בהחלט לא אעמוד".
אתר החדשות Stuff ערך סקר יום לאחר שארדרן הודיעה על התפטרותה.
נתוני הסקר הם ממוצע משוקלל, אולם "בשל היותו סקר אנונימי ופומבי, ייתכן שהמשיבים יכלו לענות על הסקר מספר פעמים".
Curia ערכה סקר מקוון מדעי מטעם איגוד משלמי המיסים.
ב־8 בפברואר 2024 נערכו הבחירות ל, הבית התחתון של הפרלמנט הפקיסטני.
שתי המפלגות הגדולות הן הליגה המוסלמית הפקיסטנית (N) בראשות נוואז שריף ומפלגת העם הפקיסטנית של .
מפלגת של ראש הממשלה המודח עימראן ח'אן נשלל מעמדה כמפלגה ומועמדיה מתמודדים כעצמאיים.
בבחירות הקודמות, שנערכו ביולי 2018, ניצחה מפלגת פקיסטן טהרק-א-אנסאף, ומנהיגה עימראן ח'אן מונה לראש ממשלת פקיסטן.
ב־8 במרץ 2022 הודיעו מפלגות האופוזיציה על כוונתן לקיים הצבעת אי-אמון בח'אן, שאיבד את הרוב בפרלמנט הפקיסטני.
ב־3 באפריל פיזר נשיא פקיסטן עאריף עלוי את הפרלמנט, בעקבות הצעתו של ח'אן, וסגן יושב ראש הפרלמנט ביטל את הצבעת האי־אמון.
בעקבות כך היו צפויות להיערך בחירות בתוך שלושה חודשים מעת פיזור האספה.
בית המשפט העליון של פקיסטן קבע כי דחיית ההצעה נעשתה שלא כדין, וב־10 באפריל הודח 2022 עימראן ח'אן מראשות ממשלת פקיסטן בהצבעת אי אמון בפרלמנט הפקיסטני.
זאת לאחר שבעלי בריתו ומפלגה מרכזית שהייתה שותפה בקואליציה שלו נטשו אותו.
שהבז שריף הושבע לראש הממשלה במקומו, אך מפלגתו של ח'אן החרימה את ישיבות הפרלמנט הפקיסטני וחבריה התפטרו במחאה.
ב־10 באוגוסט 2023 פוזרה האספה הלאומית של פקיסטן על ידי נשיא פקיסטן עאריף עלוי, ובהתאם הבחירות היו אמורות להיערך עד ל־8 בנובמבר 2023 לכל המאוחר.
עם זאת ועדת הבחירות של פקיסטן הודיעה כי לא תוכל לקיים בחירות עד פברואר 2024 עקב מפקד האוכלוסין שתוצאותיו נקבעו ב־5 באוגוסט 2023 ודרשו את קביעתם מחדש של מחוזות הבחירה.
בתקופה שעד הבחירות שימש אנואר אל-חאק כאכר כממלא מקום ראש הממשלה.
במרץ 2024 האספה הלאומית של פקיסטן בחרה בשהבז שריף לראש ממשלת פקיסטן בראשות ממשלת קואליציה.
הבחירות הפרלמנטריות בקנדה 2025 נערכו ב-28 באפריל, לצורך בחירת חברי בית הנבחרים של הפרלמנט של קנדה ה-45. צווי הבחירות הוצאו ב-23 במרץ 2025, לאחר שהמושלת הכללית של קנדה, מרי סיימון, נענתה לבקשתו של ראש הממשלה, מארק קרני, לפזר את הפרלמנט.
זו הייתה הבחירה הראשונה שהתקיימה על פי מפת הבחירות החדשה, הכוללת 343 מושבים, בהתאם למפקד האוכלוסין הקנדי שנערך בשנת 2021.
הבחירות הפרלמנטריות בקנדה בשנת 2021, שנערכו ב-20 בספטמבר 2021, הביאו עמן שינויים מינוריים בלבד ביחס לבחירות הקודמות שהתקיימו ב-2019. המפלגה הליברלית, בראשות ראש הממשלה ג'סטין טרודו, לא זכתה ברוב הקולות ולא הצליחה להשיג רוב בפרלמנט, אלא זכתה במספר המושבים הרב ביותר בלבד, וכך שמרה על מעמדה כממשלת מיעוט.
המפלגה השמרנית זכתה ברוב הקולות והמשיכה לשמש כאופוזיציה הרשמית.
ב-27 בספטמבר 2021, אנאמי פול התפטרה מתפקידה כראש מפלגת הירוקים, בטענה להיעדר תמיכה מספקת מצד המפלגה.
התפטרותה נכנסה לתוקף ב-10 בנובמבר אותה שנה.
בעקבות חלוקת המחוזות האלקטורלית מחדש שנערכה בשנת 2022, הוגדל מספר מחוזות הבחירה ל-343. המושבים הנוספים הוקצו בהתאם לגידול האוכלוסייה בפרובינציות אלברטה (3 מושבים), קולומביה הבריטית (מושב אחד) ואונטריו (מושב אחד).
ב-23 במרץ 2025, נענתה המושלת הכללית לבקשתו של ראש הממשלה מארק קרני ופיזרה את הפרלמנט.
הבחירות נקבעו ל-28 באפריל 2025.
בחירות אלו היו הראשונות שהשתמשו במפת בחירות חדשה בת 343 מושבים המבוססת על מפקד האוכלוסין של 2021 .
סוגיות מרכזיות בקמפיין הבחירות כללו את יוקר המחיה, הדיור, הפשיעה, המכסים ואיומי סיפוח מצד דונלד טראמפ, נשיא ארצות הברית.
המפלגה הליברלית ניצחה והמשיכה לכהן כממשלת מיעוט.
זוהי ממשלת הליברלים הרביעית ברציפות וממשלת המיעוט הליברלית השלישית ברציפות.
הליברלים זכו גם במרבית קולות הציבור ("ההצבעה הפופולרית") בפעם הראשונה מאז 2015.
גם המפלגה הליברלית וגם המפלגה השמרנית שיפרו את נתח הקולות וספירת המושבים שלהן ביחס לבחירות 2021, בעוד שכל המפלגות האחרות איבדו מנדטים.
הבחירות הניבו למפלגה הדמוקרטית החדשה (NDP) את התוצאה הגרועה ביותר בתולדותיה, שכן היא קיבלה קצת יותר משישה אחוזים מקולות הבוחרים וזכתה רק בשבעה מושבים.
כתוצאה מכך, ה-NDP איבדה את מעמדה הרשמי כמפלגה בפעם הראשונה מאז 1993.
המגמה בסקרים שנמשכה מאמצע 2023 ועד ינואר 2025 הייתה עליונות של השמרנים, שהתהפכה עם החלפתו של קרני את ג'סטין טרודו כמנהיג המפלגה הליברלית.
עם ניסיונו הרב כנגיד בנק, נתפס קרני כבעל יכולת טובה יותר להתמודד עם מלחמת הסחר שפתחה ארצות הברית וסוגיות כלכליות מרכזיות אחרות.
שני מנהיגי מפלגות מכהנים לא הצליחו להיבחר מחדש למושבים שלהם בפרלמנט: פייר פוליאב מהמפלגה השמרנית וג'אגמיט סינג מה-NDP.
פוליאב החזיק במושב מאז 2004, ותבוסתו נחשבה למכשול משמעותי עבור השמרנים.
27 בספטמבר – אנאמי פול הודיעה על כוונתה להתפטר מתפקיד מנהיגת מפלגת הירוקים.
10 בנובמבר – פול הגישה את התפטרותה וסיימה את חברותה במפלגה.
15 בנובמבר – הסנאטורית דניס באטרס יזמה עצומה לבחינת הנהגת ארין או'טול במפלגה השמרנית.
הנשיא רוברט באת'רסון פסל את העצומה, וביום שלמחרת הוצאה באטרס מסיעת המפלגה.
24 בנובמבר – אמיתה קאטנר מונה למנהיג הזמני של מפלגת הירוקים.
5 בדצמבר – מפלגת העם ערכה סקירה מחודשת של הנהגת מקסים ברנייה, שאושר להמשיך בתפקיד.
2 בפברואר – ארין או'טול הודח מהנהגת המפלגה השמרנית בהצבעה פנימית.
קנדיס ברגן מונתה למנהיגה זמנית.
22 במרץ – המפלגה הליברלית וה-NDP חתמו על הסכם אמון ותקציב, שבמסגרתו התחייבה ה-NDP לתמוך בממשלה הליברלית עד יוני 2025 תמורת התחייבויות מדיניות.
24 במאי – החלה רשמית הבחירה להנהגת מפלגת הירוקים.
10 בספטמבר – פייר פוליאב נבחר לראש המפלגה השמרנית.
19 בנובמבר – הבחירות להנהגת מפלגת הירוקים הסתיימו בהכרזת אליזבת מיי וג'ונתן פדנו על מנהיגות משותפת.
מיי מונתה למנהיגה, ופדנו לסגן-מנהיג, בכפוף לשינוי תקנון המפלגה.
26 ביולי – ראש הממשלה ג'סטין טרודו ביצע חילופי תפקידים נרחבים בקבינט.
26 בספטמבר – אנתוני רוטה הודיע על כוונתו להתפטר מתפקיד יו"ר בית הנבחרים.
לואי פלאמונדון מונה כמחליף זמני.
3 באוקטובר – גרג פרגוס נבחר ליו"ר בית הנבחרים – הראשון ממוצא לא-לבן בתפקיד זה.
4 בספטמבר – ה-NDP הודיעה רשמית על סיום הסכם האמון עם הליברלים.
20 בנובמבר – רנדי בואיסונולט, שר ליברלי מאלברטה, התפטר מהממשלה בשל האשמות לפיהן ניהל עסק עם מכרזים ממשלתיים והתחזה לאדם ילידי.
9 בדצמבר – ממשלת טרודו שרדה הצבעת אי-אמון שלישית.
16 בדצמבר – כריסטיה פרילנד, סגנית ראש הממשלה ושרת האוצר, התפטרה עקב התנגדות למדיניות התקציבית של טרודו.
דומיניק לה-בלאן מונה לשר האוצר במקומה.
שר הדיור שון פרייזר התפטר אף הוא באותו יום מסיבות אישיות.
20 בדצמבר – טרודו ערך סבב חילופים נרחב בקבינט.
ה-NDP הודיעה על כוונה להגיש הצעת אי-אמון.
למעלה מ-20 חברי פרלמנט ליברלים קראו בפומבי להתפטרותו של טרודו, ויותר מ-50 חתמו על מכתב פרטי בדרישה זו.
6 בינואר – טרודו הכריז על השעיית פעילות הפרלמנט עד 24 במרץ ועל התפטרותו מהנהגת המפלגה הליברלית ומתפקיד ראש הממשלה, עם כניסת מחליפו לתפקיד.
15 בינואר – טרודו הודיע שלא יתמודד שוב במחוז פאפינו.
4 בפברואר – מפלגת הירוקים סיימה את בחירת המנהיגות המשותפת, ואליזבת מיי וג'ונתן פדנו נבחרו מחדש.
13 בפברואר – מקסים ברנייה הודיע כי יתמודד שוב במחוז בוֹס מטעם מפלגת העם.
3 במרץ – ג'ונתן פדנו, סגן-יו"ר מפלגת הירוקים, הודיע שיתמודד במחוז אוטרמון.
9 במרץ – הבחירות להנהגת המפלגה הליברלית הסתיימו עם בחירתו של מארק קרני ליו"ר המפלגה.
14 במרץ – קרני הושבע כראש ממשלת קנדה ה-24 ומינה קבינט חדש, ופתח את כהונת הממשלה ה-30.
22 במרץ – קרני הודיע כי יתמודד במחוז ניפין.
23 במרץ – קרני פנה למושלת הכללית בבקשה לפזר את הפרלמנט ולהכריז על בחירות כלליות ב-28 באפריל 2025.
עד כחודשיים לפני הבחירות, היה נראה שקנדה צועדת למהפך שלטוני ופייר פוליאב ומפלגת השמרנים הובילו בבטחה בסקרים.
עם תחילתה של מלחמת הסחר בין הנשיא דונלד טראמפ ובין ראש הממשלה המכהן מארק קרני, הצליח האחרון לשקם את מעמדו בסקרים ולבסוף לזכות בבחירות.
המפלגה זכתה ב-224 מושבים, בתוספת של 62 מועמדים עצמאיים, שרובם היו חברי הליגה שנתמכו כ כדי לייצר מראית עין של תחרות.
לקראת הבחירות, הממשלה דיכאה את מפלגות האופוזיציה והשתיקה את מבקריה.
ראשות הממשלה של חסינה תוארה כאוטוריטרית מאז שנבחרה מחדש ב-2008. מפלגת האופוזיציה המרכזית, , החרימה את הבחירות (כפי שעשתה ב-2014) מכיוון שהניחה שוועדת הבחירות תחת הממשלה הנוכחית אינה מסוגלת לארגן בחירות חופשיות והוגנות.
מחאה על שיעור ההצבעה התעוררה כאשר נציב הבחירות הראשי טען בתחילה, על סמך הנתונים הקיימים, כי שיעור ההצבעה היה 28%, אך מאוחר יותר חזר בו מההצהרה וטען כי שיעור ההצבעה היה בסביבות 40%.
מחלקת המדינה של ארצות הברית, בהצהרה שפרסמה, אמרה כי הבחירות לא היו חופשיות והוגנות ומשרד החוץ, חבר העמים והפיתוח של בריטניה טען שהבחירות חסרות את התנאים המוקדמים של דמוקרטיה.
על פי האקונומיסט, באמצעות בחירות אלה, בנגלדש הפכה למעשה למשטר חד-מפלגתי.
מאוחר יותר ב-5 באוגוסט 2024, שייח חסינה נמלטה מהמדינה, כשהיא מתמודדת עם מחאת סטודנטים נרחבת והג'טיאה סנגסד ה-12 פוזר.
ממשלה זמנית בראשות מוחמד יונוס קיבלה את השלטון בהתאם לדרישת הסטודנטים.
בחירות מוקדמות צפויות להיערך עד אפריל 2026.
הליגה האוואמית זכתה בבחירות הכלליות ב-2018 והקימה את הממשלה.
המושב הראשון של הפרלמנט התקיים ב-30 בינואר 2019. מכיוון שכהונתו של הפרלמנט נמשכת חמש שנים בבנגלדש, הסנגסד היה אמור להסתיים ב-29 בינואר 2024.
מפלגת האופוזיציה המרכזית, המפלגה הלאומית של בנגלדש (BNP), דרשה מהממשלה להעביר את השלטון לממשלת מעבר נייטרלית לפני הבחירות הבאות.
הצעה זו נדחתה על ידי שייח חסינה, שנשבעה כי "בנגלדש לעולם לא תאפשר שוב ממשלה לא נבחרת".
על מנת להבטיח שהבחירות יתנהלו בהתאם לחוק הבחירות ולחוקה, הוקמה ועדת הבחירות של בנגלדש 2024 ב-27 בפברואר 2022. הוועדה אחראית להכריז על לוחות הזמנים של הבחירות, להתוות את אזורי הבחירה, להכין רשימות בוחרים, לפקח על הבחירות, להכריז על תוצאותיהן וליישב כל מחלוקת בחירות.
בבחירות, הנשיא מוחמד שהבודין השתמש בהצבעה בדואר.
זהו המקרה הראשון של שימוש בהצבעה בדואר בהיסטוריה של הבחירות בבנגלדש.