tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חברת דאו כימיקלים נוסדה בשנת 1897 על ידי הכימאי הקנדי הרברט הנרי דאו שהמציא שיטה חדשה להפקת ברום מתוך מי-תהום במידלנד שבמישיגן.
בשנת 1898 החלה החברה לשווק חומרי הלבנה על בסיס ברום ואשלגן ברומי.
אז גם עוצב לראשונה סמלה המסחרי של החברה, המכיל את שמה במסגרת מעוינת (יהלום), כדי לסמן את מוצריה.
בשנת 1900 התמזגה חברת מידלנד כימיקלים עם חברת דאו כימיקלים.
ב-1906 נכנסה החברה לראשונה לתחום מוצרי החקלאות, כאשר החלה בייצור חומרי ריסוס להדברת מזיקים.
באותה שנה ייצרה דאו לראשונה נתרן בנזואט, חומר משמר לתעשיית המזון, הנמצא בשימוש עד היום.
ב-1910 החלה החברה לשווק סידן גופריתי לצורכי חקלאות.
ב-1918 אימצה חברת דאו באופן רשמי את סמלה המסחרי.
ב-1919 פתחה דאו מעבדת מחקר תעשייתי ראשונה והחלה למכור מגנזיום מתכתי.
ב-1930 הלך לעולמו מייסד החברה ונשיאה, הרברט הנרי דאו.
בנו של המייסד, ויליאם הנרי דאו, המשיך את דרכו של אביו והתמנה לנשיא במקומו.
בשנות השלושים החלה החברה לייצר פלסטיק.
ב-1937 הונפקה לראשונה מניית החברה בבורסת ניו יורק NYSE.
בשנות הארבעים הקימה דאו מפעל בטקסס לצורך הפקת ברום ומגנזיום ממי-ים במפרץ מקסיקו.
ב-1942 פתחה דאו מפעל בקנדה, הראשון לחברה מחוץ לארצות הברית.
בשנת 1943 הקימה יחד עם חברת הזכוכית קורנינג חברה משותפת בשם "דאו-קורנינג" שהחלה בייצור צורן לצרכים צבאיים.
באותה שנה ייצרה דאו סטירן לראשונה.
ב-1944 הגיע מספר העובדים בחברה ל-12,300. בשנת 1946 החל ייצור פוליסטירן במפעל החברה באונטריו בקנדה.
בסוף שנות הארבעים הגיעו מכירות הפלסטיק לחמישית מכלל מכירות החברה.
בסוף שנות הארבעים עלה סך מכירות החברה על 200 מיליון דולר.
בשנות החמישים הקימה החברה מפעלים מעבר לים, ביפן ובאירופה.
היא פיתחה את החומר Saran Wrap (המוכר כ"ניילון נצמד") לשימוש ביתי.
בסוף שנות החמישים היו כמחצית ממכירות החברה בתחום הכימיקלים, וכשלושים וחמישה אחוז בתחום הפלסטיקה.
בשנות השישים החדירה דאו לשוק עשרות מוצרים חדשים, ומכירות החברה חצו לראשונה את סף מיליארד הדולר.
בחברה נפתחה מחלקה למוצרים ביולוגיים, שמטרתה היה ליזום מחקר בתחום התרופות, מוצרים לבעלי חיים ולתעשיית החקלאות.
באותה תקופה פיתחה דאו חיסון בזריקה בודדת נגד חזרת ונכנסה לתחום הדבקים האפוקסיים.
מגן החום של החללית אפולו 8 צופה בדבק אפוקסי מתוצרת החברה.
החברה אף ייצרה לראשונה את שקיות הזיפלוק (Ziploc).
בשנות השבעים החדירה דאו לשוק שורת מוצרים לתעשיית הרכב.
החברה הפכה לחברה הזרה הראשונה שנסחרה בבורסה של טוקיו (TSE).
בשנים אלה עלה מספר עובדי החברה מעל 50,000. הקלקר (Styrofoam) שפיתחה החברה שימש לבודד את צינור הנפט באלסקה שנבנה באותן שנים.
הסיסמה שאימצה החברה באותה תקופה הייתה: "היגיון מצוי / כימיה נדירה" (Common Sense/Uncommon Chemistry).
בשנות השמונים התמזגה דאו עם חברת התרופות מרל-ריצ'רדסון ויצרה את חברת מרל-דאו (Merrell Dow).
מכירות החברה חצו את סף 10 מיליארד דולר.
ב-1983 שיווקה דאו לראשונה את הקומפקט דיסק (CD).
החברה שינתה את סיסמתה: "דאו מאפשרת לך לעשות דברים גדולים".
היא הכניסה לשוק את DryTech, חומר פולימרי סופג, הנמצא עד היום בחיתולים סופגים רבים.
עוד בשנות השמונים הייתה דאו לחברה הגדולה בעולם לייצור יריעות פלסטיק לבידוד.
דאו הייתה גם החברה הגדולה, הראשונה בעולם, לאסור על עובדיה לעשן במקום העבודה ולקבוע מקומות מיוחדים לעשן מחוץ לבניין.
בשנות התשעים שתפה דאו פעולה עם משרד הפנים של הממשל האמריקאי, ביוזמה לתוכנית מיחזור פלסטיק, זכוכית ואלומיניום בגנים הלאומיים של ארצות הברית.
בשנת 1993 קבע המגזין פורצ'ן כי דאו היא אחת מעשר החברות הידידותיות לסביבה.
ב-1995 עברו מכירות דאו את סף 20 מיליארד דולר.
בשנת 1997 חגגה דאו מאה שנים להיווסדה.
כיום לחברת דאו שבעה תחומי ייצור, עם מגוון גדול של מוצרים בכל אחד מהם.
מכירות החברה בשנת 2022 הסתכמו ב-56.902 מיליארד דולר עם רווח נקי 4.640 מיליארד דולר, זאת לעומת מכירות בסך 54.968 ורווח נקי של 6.405 מיליארד דולר בשנת 2021. לדאו מעל מאה אלף מחזיקי מניות.
דאו היא יצרן הפלסטיק הגדולה בעולם.
בין מוצריה החומרים: פוליסטירן, פוליאוריתן, פוליאתילן, פוליפרופילן וחומרי גומי סינתטי.
דאו היא אף יצרן מוביל של חומרים כימיים כגון סידן כלורי, תחמוצת אתילן, חומרים אקריליים ודבקים מתאית.
דאו מייצרת כימיקלים רבים לחקלאות, הידוע בהם הוא חומר ההדברה לורסבן.
בין החומרים הבולטים של דאו לשימוש ביתי נמצאים: הקלקר ו-Silly Putty (סוג של פלסטלינה).
דאו מכרה את זכויות הייצור לשניים ממוצריה הידועים, Saran Wrap (ניילון נצמד), ו-Ziploc (שקיות פלסטיק עם מנגנון סגירה) לחברת SC Johnson.
כרבע ממכירותיה של דאו הן בתחום מוצרי פלסטיק עמידים לתעשיית הרכב ולתעשיית הבנייה, בעיקר מוצרי פלסטיק לבידוד וכן דבקים.
כימיקלים עמידים מהווים כ-17% ממכירות החברה.
מוצרים אלה משמשים לצורך טיהור מים, תרופות, ציפוי נייר, צבעים ואלקטרוניקה.
מוצרי חקלאות מהווים 7% ממכירות החברה, בעיקר חומרים להדברת מזיקים.
כן מפתחת החברה זרעים מהונדסים גנטית.
מוצרי פלסטיק בסיסיים מהווים כ-26% ממכירות החברה.
חומרי פלסטיק מתוצרת דאו נמצאים במגוון מוצרי צריכה, החל מהחיתולים החד-פעמיים ועד לבקבוקי משקאות ומכלי שמן.
כימיקלים בסיסיים מהווים 12% ממכירות החברה.
הם משמשים בראש ובראשונה כחומרי גלם בתוך מפעלי החברה, וכן למכירות לצרכנים חיצוניים.
צרכנים עיקריים של מוצרים כימיים אלה כוללים מכבסות בניקוי יבש, יצרני צבע, חומרים להמסת שלג ויצרני מזון.
בין הכימיקלים הבולטים נמצאים נתרן הידרוקסידי, כלור, ויניל כלורי, סידן כלורי, תחמוצת אתילן (EO), תחמוצת פרופילן וכן חומרים המופקים מאלכוהול, אתילן גליקול ופרופילן גליקול, שהם חומרי גלם מרכזיים בייצור פלסטיק.
דאו מחויבת להפחתת זיהום הסביבה והאוויר, ובחברה חטיבה מיוחדת המוקדשת למחקר ופיתוח מוצרים בתחום זה.
חברת "דאו קורנינג" (Dow Corning) היא בבעלות שווה של דאו וחברת קורנינג.
החברה נוסדה ב-1943 בהשקעה משותפת של שתי החברות.
היא מתמקדת בייצור מוצרים וטכנולוגיות מבוססי צורן.
בבעלות דאו קורנינג חברה אמריקאית לייצור חומרי גלם לתעשיית המוליכים למחצה, בשם המלוק (Hemlock), הנמצאת במישיגן.
דאו קורנינג מייצרת בין השאר את שתלי החזה העשויים מסיליקון ואשר היו במוקד מחלוקת ותביעות משפטיות בשנות השמונים והתשעים.
ב-1984 אירעה דליפה קטלנית במפעל כימי בעיר בופאל בהודו, שהופעל על ידי החברה האמריקאית יוניון קרבייד.
הגזים שדלפו מן המפעל לסביבה גרמו למותם של כ-3,000 איש בתוך ימים ספורים, ואלפים נוספים מאוחר יותר.
לחברת דאו לא היה כל קשר עם חברת יוניון קרבייד בעת האסון.
אולם, בשנת 1999, דאו רכשה את יוניון קרבייד בשלמותה.
דאו מכחישה כל חבות לאסון בבופאל, כיוון שהמפעל בהודו כלל לא היה בבעלותה בעת האסון.
חברת יוניון קרבייד הגיעה להסדר פיצויים עם ממשלת הודו בשנת 1989.
דאו קורנינג היא יצרן מרכזי בתחום שתלי החזה.
בשנת 1977 נתבעה החברה על נזקים שגרמו שתלי חזה מסיליקון, שדלפו בחזות נשים שבהם הושתלו.
הייתה זו התביעה המוצלחת הראשונה בתחום זה ודאו קורנינג שילמה 170 אלף דולר בפיצויים לתובעת, בהסכם פשרה.
בשנות השמונים פרסם פעיל זכויות הצרכנים האמריקאי, ראלף נדר, כי שתלי החזה מסיליקון עשויים להוות גורם מסרטן.
בעקבות פרסום זה ופרסומים נוספים גאה גל של תביעות פיצויים מצד נשים שנפגעו לטענתן משתלי החזה מתוצרת החברה.
עד לשנת 1994 הוגשו מעל 19 אלף תביעות של נשים על נזקי שתלי החזה נגד דאו קורנינג.
לנוכח הגל הגואה של התביעות הגישה החברה בקשה להגנת בית המשפט מפני נושיה לפי פרק 11 של חוק פשיטת הרגל האמריקאי (Chapter 11).
בזמן מלחמת וייטנאם הייתה חברת דאו הספק היחיד של נפלם לצבא ארצות הברית.
נפלם הוא נוזל דליק שבו השתמשו כנשק הנישא בפצצות במהלך המערכה בווייטנאם.
נשק זה הוביל לפגיעות רבות בנפש וזכה לתשומת לב רבה בתקשורת.
המחאה נגד חברת דאו החלה באוקטובר 1966, בקמפוסים של אוניברסיטאות בארצות הברית.
למרות המחאה הציבורית החליטה הנהלת החברה בשנת 1967 להמשיך בייצור הנפלם.
Agent Orange הוא כינויו של כימיקל הגורם לנשירת עלים והמכיל דיאוקסין.
החומר יוצר על ידי חברת דאו לשימוש צבאי בתקופת מלחמת וייטנאם ורוסס ממטוסים על היערות העבותים במקום, במטרה לחשוף את חיילי האויב הנעים בהם.
לאחר שרוסס חדר החומר לשרשרת המזון וקיימת סברה כי גרם לעלייה במספר המומים המולדים בקרב האוכלוסייה הווייטנאמית.
בשנת 2005 הוגשה תביעה על ידי מי שנפגעו מן החומר, נגד חברת דאו וחברת מונסנטו, שסיפקה גם היא את החומר לצבא ארצות הברית.
בבית המשפט טענה החברה כי לא הוכח קשר בין החומר לבין בעיות הבריאות שהתגלו באוכלוסייה.
עוד טענו החברות כי אינן אחראיות לאופן שבו בחר הצבא האמריקאי להשתמש בחומר.
בשנת 2006 הוגשה כנגד שתי החברות תביעה דומה לבית משפט בקוריאה הדרומית, כדי לפצות דרום קוריאנים שנפגעו מן החומר בעת ששהו בווייטנאם.
בתחילת המאה העשרים ואחת הגישו תושבים במישיגן המתגוררים בסמוך למטה החברה במידלנד תביעה נגד דאו, שבה טענו כי החברה גרמה לזיהום הקרקע וגדות הנהר העובר במקום בדיאוקסין.
תביעה זו עדיין תלויה ועומדת בבית המשפט.
דאו היא ספינת מפרש ערבית מסורתית המצוידת במפרש לטיני (משולש) אחד או יותר.
ספינות הדאו נפוצות במיוחד בחופי חצי האי ערב, הודו, מזרח אפריקה וצפונה.
ספינת דאו גדולה עשויה לשאת צוות של כשלושים ספנים, בעוד שבספינות הדאו הקטנות יש בדרך כלל תריסר ספנים.
לצורך ניווט לילי לפי כוכבי השמיים, ספני ספינות הדאו השתמשו באופן מסורתי בקמל.
באמצעות מכשיר ניווט זה מוצאים את קו הרוחב על ידי מדידת הזווית שבין כוכב הצפון לקו האופק.
עד לשנות השישים של המאה ה-20, ספינות דאו ביצעו הפלגות מסחריות בין חופי המפרץ הפרסי לבין נמלי מזרח אפריקה בכוח מפרשיהן בלבד.
עיקר מטענן של ספינות אלה היה תמרים ודגים בדרכן למדינות מזרח אפריקה ועצי מנגרובים (כחומר גלם) בדרכן למדינות המפרץ הפרסי.
הספינות הפליגו דרומה עם רוחות המונסון בחורף או בתחילת האביב, ושבו צפונה לחצי האי ערב בסוף האביב או בתחילת הקיץ.
ר'נג'ה – ספינה גדולה עם ירכתיים מעוגלות ומעוטרות באופן מסורתי.
בר'לה – ספינת הדאו המסורתית למים עמוקים.
באטיל – ספינה עם ירכתיים ארוכות המסתיימות במוט דמוי אלה.
באדאן – ספינה קטנה יותר המשמשת לשיט במים רדודים.
דאהרייה , או זאהרייה, היא עיר פלסטינית בהרי יהודה, השייכת לנפת חברון של הרשות הפלסטינית.
דאהרייה נמצאת בהר חברון, כ-18 ק"מ דרום-מערבית לעיר חברון.
אוכלוסייתה מונה מעל 38,000 נפש.
חוקר ארץ ישראל הצרפתי ויקטור גרן ביקר בדאהרייה בשנת 1863, ומצא כי רבים מתושבי הכפר עזבוהו על מנת להשתמט מגיוס חובה, ועברו להתגורר באוהלים דרומה משם.
הוא תיאר בניין אבני גזית שראה במקום, שהיו בו כמה חדרים קמורי-גג, ובאותו הזמן שימש את אחד מזקני הכפר.
לאחר מכן, סקר 'ולי' ומספר בתים פרטיים שנבנו מאבנים שהועתקו מבניינים קדומים, שאותם הוא תיארך לתקופה הרומית.
במחצית השנייה של המאה ה-19 זיהה הארכאולוג קלוד קונדר את דאהרייה כמקום בו שכנה העיר הכנענית הקדומה דביר, הנזכרת בתנ"ך במסגרת כיבושיו של יהושע בן נון והייתה לאחר מכן עיר חשובה בנחלת שבט יהודה.
זיהוי זה עמד בעינו עד שנת 1924, שלאחריה הציעו ארכאולוגים שונים מיקומים אחרים כזיהוי העיר דביר.
לפי סקר ארץ ישראל המערבית של חוקרי הקרן לחקר ארץ ישראל, התגוררו בכפר בשנת 1874 כ-300 עד 400 איש.
בשנת 1877 המקום היה נטוש, לפי החוקרים בשל "פלישת הערבים לארצם של הפלאחים".
במפקד 1922, שנערך על ידי רשויות המנדט הבריטי, חיו בדאהרייה 2,266 נפש, כולם מוסלמים.
במפקד 1931 נמנו בדאהרייה 2,930 תושבים, עדיין כולם מוסלמים, שחיו ב-603 בתים.
על-פי סקר הכפרים בשנת 1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 3,760 מוסלמים, ובבעלותם היו 60,585 דונם, שמתוכם הוקצו 166 למטעים ולחקלאות שלחין, 54,205 לגידולי דגנים, ו-284 דונם היו בנויים.
בעת תקופת המנדט הוקמה מצודת טיגארט הנושאת את שם העיר ADH DAHARIYA, כחלק מסבב הבניה השלישי של 'מיזם בנייני המשטרה'.
הקמת המצודה הגיעה בעקבות דרישה של הנציב העליון להוסיף מספר מצודות משטרה נוספות על התוכנית המקורית.
בין 1948 ל-1967 הייתה דאהרייה תחת שלטון ממלכת ירדן, כחלק משטחי יהודה ושומרון.
לאחר מלחמת ששת הימים הייתה תחת ממשל צבאי ישראלי.
ב־10 באוקטובר 1977 הוקמה במצודת הטיגארט בדאהרייה היאחזות הנח"ל נח"ל זוהַר, שהפכה ב־1982 למפקדה צבאית.
במסגרת הסכמי אוסלו עברה העיר לשליטת הרשות הפלסטינית.
ב-2007 עלתה העיר לכותרות עקב תקרית דאהרייה.
באירוע זה, במהלך סיור שגרתי של גדוד לביא של צה"ל, החליט הקצין האחראי על דעת עצמו להשתמש במונית אזרחית (של תושב השטחים) כמסווה לפעילות צבאית.
במהלך הסיור ירו החיילים על עובר אורח לא חמוש, כיוון שחשו איום, ופצעו אותו קשה.
קבוצת הכדורגל של העיירה, שבאב א-דאהרייה הייתה אלופת הליגה של הגדה המערבית בעונת 2012–2013 ובעונת 2014–2015.
דאוד בשותי (בערבית - داود بشوتي) (נולד ב-12 במרץ 1953) הוא מתמטיקאי ישראלי, הוא פרופסור אמריטוס בפקולטה למתמטיקה, ודיקן לימודי הסמכה בטכניון.
תחומי התמחותו הם פונקציות גאומטריות, סטטיסטיקה מתמטית, ותורת ההסתברות האנליטית.
דאוד בשותי נולד לחנא, שרברב, ונאהי, עקרת בית.
הוא למד בבית הספר האורתודוקסי למרות היותו קתולי.
הוא סיים את התיכון ללא תעודת בגרות.
בגיל 16 הגיע לטכניון וסיים לימודי מתמטיקה בהצטיינות.
הוא סיים דוקטורט בטכניון בשנת 1976 בהנחיית פרופסור דב אהרונוב.
השלים לימודי פוסט-דוקטורט במכון הטכנולוגי של ציריך ובאוניברסיטת אינדיאנה בבלומינגטון.
אחר כך הצטרף כחבר סגל לפקולטה למתמטיקה בטכניון, ומאז מלמד בה.
אחיו הוא הפרופסור למדעי המחשב נאדר בשותי.
דאו או טאו (בסינית: 道, פין-יין: Dào) היא מילה בשפה הסינית, שמשמעותה המילולית היא 'דרך', 'נתיב' או 'מסלול', אך במובן רחב יותר משמעותה היא 'עיקרון' או 'דוקטרינה'.
בנוסף היא גם משמשת כמושג מפתח במספר פילוסופיות סיניות, ביניהן קונפוציאניזם, דאואיזם וצ'אן.
הבנת מונח זה קשה מנקודת מבט מערבית:
מחד גיסא זוהי אולי המילה הידועה יותר בשפה הסינית, מאידך גיסא מובנה לוט בערפל כבד יותר מזה של רוב המונחים הדתיים והפילוסופיים בכלל והסיניים בפרט.
ספר הדאו (דאו דה ג'ינג), הספר הדאואיסטי הראשון, נפתח במשפט הבא:
הוויכוח המקורי על אודות דאו לא התנהל על ההגדרה האנציקלופדית של הדאו או על טבעו, אלא על מיקומו ודרכי המפגש איתו.
למילה זו פירושים רבים ואף אחד מהם אינו יכול להוות את הפירוש ה'אמיתי' או ה'סופי' שלו באופן עקרוני.
דאו הוא מושג מטאפיזי המוכר במיוחד מספר הדאו עליו מתבססת הדת הדאואיסטית, אך ראה שימוש עוד לפני כן בפילוסופיה הקונפוציאנית, אם כי במקור במשמעות אחרת.
הרעיון של דאו כפי שניסח אותו לאו דזה אומץ מאוחר יותר על ידי הקונפוציאנים וזרם הזן בבודהיזם (שהחל בסין ושמו שם הוא צ'אן) וגם בצורה חופשית יותר ברחבי מזרח אסיה בכלל הדתות והפילוסופיות.
בתוך ההקשרים האלו דאו מסמל את המהות בראשיתית או הטבע הבסיסי של היקום.
בטקסט היסוד של הדאואיזם, הדאו דה ג'ינג, לאו דזה מסביר כי דאו איננו 'שם' עבור 'דבר' מסוים, אלא הסדר הטבעי הבסיסי האולטימטיבי של היקום אשר מהותו קשה מאוד לאמוד.
דאו אפוא 'אלמוני לנצח' (דאו דה ג'ינג-32. לאו דזה), וצריך להיות מופרד מאינספור דברים המכונים ב'שם' אשר נחשבים צורותיו.
הפרסום העולמי של דאו נובע בעיקר הטקסט הדאואיסטי הקלאסי הדאו דה ג'ינג, אשר, יחד עם הביבליה ובהגאוואד גיטה, הוא אחד הטקסטים המתורגמים ביותר לשפות זרות.
דאו מייצג את העיקרון הנצחי של פעולה, או יצירה, האחראית על המקור של אחדות והדואליות, וגם על תחילת העולם והבריאה ('10,000 הדברים').
בדאואיזם, צ'אן בודהיזם וקונפוציאניזם, היעד של פרקטיקה רוחנית הוא 'להפוך להיות אחד עם הדאו' או 'להגיע להרמוניה בין הרצון של האדם לטבע' , כדי להשיג 'פעולה ללא מאמץ' (Wu wei, 無爲).
זה כרוך בפרקטיקות מדיטטיביות ומוסריות.
בהקשר חשוב עם הרעיון הדאואיסטי של 'מעלה' (德; De).
במקורות הדאואיסטיים, ה'פעולה ללא מאמץ' המזוהה לעיתים קרובות עם מים ועם הטבע הכנוע שלהם.
אף על פי שמים הם רכים וחלשים כביכול, יש להם את היכולת לשחוק מוצקי אבן ולהזיז הרים.
מים הם ללא רצון משלהם, אך למרות זאת אינם שבירים כמו חומר מוצק וקשה מהם בהרבה.
עקב טבעם ונטייתם, מים יכולים, פוטנציאלית, למלא כל מכל בעל כל צורה.
מחזור המים מאפשר להם ללכת ל'כל מקום', הן לתוך גומה הקטנה ביותר והן לתוך אוקיינוס הענק, באופן מטפורי וגם בפועל.
טיפות של מים, כאשר יורדים בתור גשם, מתאספים בפרשת המים, זורמים ומגבשים נהרות ואגמים, ולבסוף נשפכים לתוך הים המטפורי: זהו טבעם של מים.
ישנם כמה מושגים הדומים במידה מסוימת למושג דאו במסורת המערבית, כמו למשל מושג ה'דה-סיין' (Dasein) בפילוסופית הגרמנית, מתורגם בדרך כלל כ'היות' או 'קיום', אם כי יהיה מדויק יותר להגדיר את מושג הדאו בתור זה שכולל את ה'יש' ואת ה'אין' או ה'היות' ו'לא להיות'.
יש מקום להשוות את דאו עם לוגוס המקורי של פילוסוף יווני הרקליטוס במסורת הודית, באחד הטקסטים המרכזיים – אדוויטה וודנטה, המקבילה של המונח דאו הוא ברהמן, חודר כל, מחלחל לכל.
זהו אחד המושגים הבסיסיים שנוסח על ידי שנקרה.
הרעיון של דאו שימש, וממשיך לשמש, בהצלחה את הסתגלותם של רעיונות של האסלאם לעולם הסיני; ולהפך - תפיסות סינית של העולם לתוך האידאולוגיה אסלאמית ('הדאו של האסלאם').
באסלאם בכלל ובסופיזם בפרט, ניתן לראות את הרעיון של 'שביל', 'כוח' ו'מילה' שיכולים בקלות להיות תואמים את הפילוסופיה הסינית באמצעות המושג דאו.
בדאואיזם, למונח 'דאו' משמעות אונטולוגית, כאשר פירושו הן שורש בראשיתי של היקום, והן החוק המסתורי וידיעת שלמות של החיים המונחים בבסיסו.
מן הדאו נובעת הקוטביות של היין והיאנג, מקוטביות בסיסית זו נוצרים כל שאר הניגודים ואלו מולידים את השינוי, תנועה, חדירה הדדית, כתוצאה מכל אלו נוצר העולם.
הופעתו של העולם לא בהכרח מצביע על כך שהייתה תקופה שבה העולם התחיל להתקיים, או תקופה בה העולם לא היה קיים.
לא מדובר בהתחלה של זמן, כמו בתנ"ך, אלא בהבנה מעמיקה של עקרון הקיום.
מילים כמו 'הופעה' ו'התחלה' אפוא אינן תואמות את רוח החשיבה על דאו.
למעשה, צריך היה להחליף את המילים הללו, אך המשימה קשה עד כדי כך שאנו נאלצים להשתמש במילים אלו בכל זאת כדי לתאר איכשהו את הדאו.
דאו הוא עיקרון הן של אימננטי והן טרנסצנדנטי, של פנימיות וחיצוניות, של הגלוי והסמוי.
דאו הוא המצב הנעלה ביותר של הוויה הטרנסצנדנטלית, כריקות בלתי נחלקת וכאם של היקום.
בתור ה'נעלה ביותר' בדאואיזם נחשב: הרמה הגבוהה ביותר של ההכרה, ולא כוח, החזק יותר מכל הכוחות האחרים ושולט עליהם ביד רמה.
הריקות מובנת כמה שנסתר מעיינינו ואינו נראה ולא כהעדרו של משהו.
בפרשנות של פיזיקה מודרנית של דאו יכול להיחשב החומר האפל ביקום, משהו שמורגש עוד פחות משדות מגנטיים או שדות כבידה, אך חודר כל, בסיסית יותר, או אולי אפילו מהווה יסוד לכל, יחיד, כמו תהום של סינגולריות, הכוח היצירתי של החיים כולם.
אלמנט המשותף בהסברים רבים של תרגול דאואיסטי, על ידי יודעי דבר וזרים כאחד, הוא שפרקטיקות רוחניות דאואיסטיות מכוונות לעבר 'קבלה' או 'השגה' של דאו.
החל מימי קדם ועד לימינו, זה שממצא את החיים הרוחניים הוא אחד שמוגדר בדרך כלל כ-'הוא/היא זה שיש לו/לה (ה)דאו' (You Dao Zhe 有道 者).
לדברי לאו דזה דאו יוצר את האחד (וייתכן את הצ'י 氣), האחד יוצר את השנים - היין והיאנג (陰陽), המולידים שלוש ואת שאר העולם הגלוי לעין (וואן-וו 萬物 / 万物).
כלומר, הדאו הוא המקור של כל הצורות.
במקביל הוא האנרגיה שנותנת צורה לכל התהליך של היצירה והבריאה.
זוהי הרוח היצירתית הבוראת ומכלה, אך היצירה וההרס תומכים בעולם הזה במידה שווה, ומאפשרים לו להתקיים בצורה שבה אנחנו מכירים אתו.
מיתה של יצור חי מאפשרת את החיים של יצור אחר ובכך עוזרת לקיים את העולם כפי שהוא.
היות שדאו חובק כל, הניגודים כגון העדר ונוכחות (וו 無 / 无, יוו 有) טוב ורע נעלה ושפל, לא ניתנים לתאר במונחים אינטלקטואלים, ולכן פילוסופיה סינית בכלל, ודאואיזם בייחוד, מלאים בפרדוקסים.
אחד הפרדוקסים הגדולים הוא העובדה שדאו הוא גם יחיד, דרך ייחודית של כל דבר וכל תופעה נפרדת, כשלעצמה, וגם איחוד, החוק האוניברסלי של היקום, משהו שמאחד את כל הדברים וכל התופעות בקיום אחד.
פרדוקס נוסף הוא שדאו הוא הכוח הנעלה ביותר, ויחד עם זאת לא יכול להיות מזוהה עם שום כוח נפרד.
דאו מחלחל לתוך כל הכוחות האחרים ומתנהג כזה שממלא אותם.
במונחים של ספרות קלאסית, דאו מתפרש ככוח מחלחל, הן כאמצעי והן כמטרת הקיום.
עם זאת, מטרת הקיום בדאואיזם איננה תנועה מנמוך לגבוהה, כמו בדתות האברהמיות, אלא משהו בלתי מוסבר ובלתי מובן.
אפילו דאו עצמו לא יודע מה הוא.
דאו איננו ישות עליונה, כל יודעת, כל יכולה וכל מבינה.
ידע והבנה, מונחים שאינם חלים על הדאו.
מטרת קיום היא "הדבר כשלעצמו".
ייתכן כי כל מה שקיים קיים 'סתם כך', ומטרות שאנו מציבים לעצמינו לא נכונות באופן עקרוני, הועיל ואין אנו מבינים את העקרונות של הדאו.
כאשר אנו מבינים עקרונות אלו, אנחנו מפסיקים לחפש משמעות ותכלית, וחיים 'סתם כך', ורק אז, אולי, חיינו עולים בקנה אחד עם העקרונות של הקיום.
דאו פועל ללא הכוונה פעילה, דברים קורים וכך נוצר הסדר הקיים.
דאו קורא לשינוי, אך הוא עצמו ריק ואינו פעיל.
לאו דזה מדגיש את זה בכוונה כדי שאף אחד לא ידמיין את הדאו כמשהו שקיים בנפרד מעולם ומכל פרט בו, אך יוצר כל מה שקיים בעולם זה.
פעולת דאו לא מורגשת בשום מקום אך פועלת בכל מקום, תמיד ובכל דבר.
דאו משליט סדר מבלי לשלוט.
אנחנו רואים בכל מקום, בכל דבר את הפעולה של דאו, אבל בשום מקום לא ניתן לומר כי הדאו עצמו ישנו.
העולם הוא כמו צמח שגדל, בכפוף לחוקים פנימיים, אך החוקים האלו אינם גלויים לנו.
לכל יצור ולכל דבר בעולם דאו משלו, דרך עצמאית של הקיום.
וו-ווי, או אי העשיה, הוא עקרון מנחה בתרגול דאואיסטי.
עיקרון זה מהווה את השאיפה לפעול בהרמוניה עם הדאו באופן ספונטני.
דאו יכול להיות מובן כעיקרון אוניברסלי, בלתי נגיש לשכל האנושי, ולכן, כדי לנתת מענה מדויק, יעיל, והרמוני לכל סיטואציה יש למעט ככל האפשר בפעולות עם כוונה ברורה או כיוון נוקשה.
על ההולך בדרך דאו לנסות לפעול בלי לכפות את רצונו על העולם.
פעולה כזאת ממושלת לשחיה נגד הזרם, פעולה מיותרת המכלה את כוחות הפועל.
כך מסוכם רעיון זה בדאו דה-ג'ינג:
דאו, או הדרך, של קונפוציוס ניתנים לפרוש כ'אמת'.
קונפוציאניזם רואה את הדרך (האמת), כתואמת גישה מסוימת לחיים, פוליטיקה ומסורת.
עבור הפילוסוף קונפוציאני או ניו-קונפוציאני, דאו הוא מושג הומניסטי המייצג את גישת האדם למציאות כפי שהיא, כמו כן אידיאל ההומניסטי של שלמות, מעלה, ורווחת החברה והמדינה.
רק לעיתים רחוקות הוא מדבר על טיאן דאו (דרך השמיים).
קונפוציאניים מדגישים במפורש את הניגוד הזה.
אמנם הוא הכיר בקיומה וחשיבותה השמימי של 'דאו של השמים', הוא עמד על כך שדאו בעיקר עוסק בענייני אנוש.
בקונפוציאניזם דאו כמושג דתי פורמלי, הוא המוחלט לעברו אמור לנוע המאמין האמן.
בתורת האמצע (中庸, Zhōng Yōng), הרמוניה עם המוחלט שקולה ליושר וכנות.
הספר הלימוד הגדול (大學; Dà Xué) מרחיב את המושג באמצעות הסבר כי הדאו מאיר את המעלה, מטיב את האנשים, ושוכן בתוך המוסר הטהור.
ראו גם: בודהיזם סיני וזן בודהיזם
בודהיזם התחיל להתפשט לראשונה בסין במהלך המאה הראשונה לספירה וחווה דור הזהב של צמיחה והתבגרות במאה הרביעית לספירה.
השימוש במושגים סיניים, כגון דאו, שהיו קרובים לרעיונות ומונחים בודהיסטים, עזרו להפיץ את הדת ולהפוך אותה להיות נוחה יותר עבור העם הסיני.
עם זאת, ההבדלים בין סנסקריט למינוח סיני גרמו לאי הבנות בראשית הדרך והובילו בסופו של דבר להתפתחות של בודהיזם מזרח אסייתי כישות נבדלת.
כחלק מתהליך זה, מילים סיניות רבות בעלות עושר של אסוציאציות משלהם מבחינה סמנטית ופילוסופית אומצו על ידי הבודהיזם, ובפרט השימוש במונח 'דאו' עבור מושגים ועקרונות מרכזיים של הבודהיזם.
בבודהיזם, דאו הוא שם נרדף ל'ריקות' (להבדיל מ'ריקנות') אלוהית (שונייטא).
חלק מהותי מדאו הוא חיסכון במילים ודיבור יתר.
הצ'אן בודהיסטים רואים את הדאו כמילה נרדפת הן לנתיב בודהיסטי (מרגה) והן לתוצאות של נתיב זה: הנתיב בעל שמונה השלבים אל ההארה הבודהיסטית (סאטורי).
מציאת דאו וטבע הבודהא אינה סתם עניין של ניסוחים נהירים, אלא תגובה פעילה לארבע האמיתות האצילות, אשר לא ניתנת לביטוי באופן מלא או הבעה במילים ואסוציאציות קונקרטיות.
השימוש במילה 'דאו' בהקשר זה, מתייחס ל'דרך' במובן המילולי בבודהיזם, חזרה למקור אוניברסלי, דהרמה, מדיטציה ראויה ונירוואנה.
למובן הפילוסופי הסיני של דאו כ'דרך', 'כוח' ו'מילה' יש הקבלה בפילוסופיה היוונית – (לוגוס).
מושג זה שימש בסיס לפילוסופיה הנוצרית.
לאדם מאמין בנתיב (דאו) פירושו 'המשיח' (ישו), עלייה לרגל (עקיבה לאחר דאו) - היא דרך אל המשיח.
בימינו, עקב התפשטות הנצרות בסין, לרעיון הדאו חשיבות עליונה, והוא משמש באופן קבוע לתרגום טקסטים דתיים לסינית והתאמה של מושגים מן התאולוגיה הנוצרית לתוך תפיסת העולם המזרחית של הקורא.
בתקופת שושלת סונג הגיעו לסין מהגרים יהודים.
הם נתנו לקיסר את התנ"ך, אשר קיבל את השם הסיני דאו-דזין (daotszin) (ספר הדרך) וצ'ז'ן-דזין (chzhentszin) (ספר האמת).
מתרגמים סיניים, בידיעה כי דאו עבור העם הסיני מסמל את אותו הדבר כמו לוגוס עבור היווניים, תרגמו את השורה הראשונה של הבשורה על פי יוחנן כך: "בתחילה הייתה הדרך (דאו)" (太初有道, 道与神同在, 道就是神。).
דאו נכתב עם הסימניה הסינית 道 הן בכתב סיני מסורתי והן בכתב סיני מופשט.
דאו מבחינה גרפית משלב את Chuo 辶 (או 辵) בבסיס שמשמעו 'ללכת', ו- Shou首 פונטי שמשמעו 'ראש'.
יתר על כן, דאו 道 הוא האלמנט הפונטי של דאו 导 'להדריך, להוביל' (עם 寸 cun 'האגודל, היד' בבסיס) וגם דאו 檤 'שם של עץ' (עם mu 木 'עץ' בבסיס).
הפרשנות המסורתית של סמן ה-道, שראשיתה (121 לספירה) מילון של שואו-וון ג'יהזה (Shuowen Jiezi), הייתה האידאוגרמה הנדירה והמורכבת – Huiyi 会意.
השילוב של Chuo 辶 'ללכת' ו首 Shou 'ראש סימל את ה'ראש הולך' או 'להוביל את הדרך'.
הצורה הכתובה המוקדמת ביותר של דאו הם כתב כלי ברונזה וכתב חותם מבימי שושלת ג'ואו (1045-256 לפנה"ס) כלי ארד וכתבים.
סימנים עתיקים אלה של דאו מתארים בצורה ברורה יותר את 首 Shou אלמנט 'הראש' כמו שיער מעל פני אדם.
בגרסאות מסוימות מוחלף הסמן Chuo 辵 'ללכת, להתקדם' בבסיס הסימן עם xing 行 'ללכת, נתיב' בסיסית, עם התיאור ברונזה המקורי 'צומת דרכים', בכתב חותם עם שנים 彳 ו- 亍 'עקבות'.
דאה שחורת-כתף (שם מדעי: Elanus caeruleus) היא מין עוף דורס יום מסוג דאה, המשתייך למשפחת הנציים.
דאות שחורות-כתף מצויות בעיקר במרחבים הפתוחים של אפריקה ואסיה.
באירופה ניתן לראותן בעיקר בספרד ופורטוגל.
מין זה אינו נחשב למין נודד, ובישראל הדאה שחורת-הכתף הייתה ידועה בעבר כמזדמנת נדירה באזור אילת והערבה.
בשנים האחרונות נצפו בארץ מספר פעמים, ובשנת 2011 זוג דאות קינן לראשונה באגמון חולה וגידל ארבעה גוזלים.
מאז יש תצפיות נוספות, בכל הארץ, של קינון הדאה שחורת-כתף.
צבע גופו בעיקר אפור או לבן עם כתמים שחורים בכתפיו, בקצות כנפיו ובעיניו פסים שחורים.
הכנפיים ארוכות בדומה לבזים, והן נמשכות אל מעבר לקצה הזנב כאשר הדאה נחה.
במעוף, ניתן להבחין בזנב הקצר והמרובע שאינו ממוזלג בדומה לסוג דיה.
כאשר נח, בעיקר על כבלי חשמל לצד כבישים, הוא לעיתים קרובות יסדיר את כנפיו על גופו ויטלטל זנבו מעלה ומטה כאילו ניסה לשמור על שיווי משקל.
עיניהם גדולות וצבען אדום, מופנות לחזית הראש ונוצותיהן הקטיפתיות מאפיינות את הינשופיים ואת שאר הדאות.
הדאה שחורת-כתף היא מין שחי בעיקר בשטחים פתוחים סוואנות ומדבריים למחצה, באפריקה שמדרום לסהרה ובאסיה הטרופית, אולם יש למין דריסת רגל גם באירופה- בספרד ובפורטוגל.
נראה כי אזור תפוצתו של המין מתרחב בדרום אירופה וייתכן שגם במערב אסיה.
כמה אוכלוסיות גאוגרפיות סווגו כתת-מינים כולל התת-מין שנמצא בספרד, אפריקה ובחצי האי ערב.
תת-המין vociferus נמצא ממזרח לאזורים אלו על פני דרום אסיה עד לדרום-מזרח אסיה.
תת-המין hypoleucus (שלעיתים מתייחסים אליו כאל מין עצמאי) נמצא בסומטרה, ג'אווה, בורנאו והפיליפינים, ותת-המין wahgiensis מוגבל לאזור גינאה החדשה.
תת-המין caeruleus נמצא בחצי האי האיברי, אפריקה ובחצי האי ערב.
הדאה לבנת כנף (Elanus leucurus) והדאה שחורת כנף (Elanus axillaris) שויכו לפני זמן רב למין דאה שחורת-כתף, אולם מאז שויכו למין נפרד.
אף על פי שהדאה שחורת-כתף נמצאת לרוב באזורי מישור הן נצפו גם באזורים גבוהים יותר, בנאגאלנד (2,020 מטר), בהרי נילג'ירי (2,670 מטר) ובסיקים (3,650 מטר).
נטען כי הן מבקרות חורף בכמה חלקים של אזור תפוצתם כגון בהרי גהט המערביים.
בעבר, הדאה שחורת-כתף נצפתה לעיתים נדירות ביותר באזור אילת ובנגב המערבי.
אז נרשמה תצפית חריגה של הדאה בעמק בית שאן, מאז מספר התצפיות באזור זה הלכו והתרבו, ובאוגוסט 2011 נרשמה תצפית ראשונה של קינון באגמון חולה.
מאז נרשמו תצפיות נוספות של קינון באזורים שונים בעיקר בצפון ובשפלה.
פרטים בודדים נצפו בכל חלקי הארץ כולל באזור יהודה, והסברה היא שאלו פרטים צעירים מקומיים.
תת-מין של הדאה שחורת-הכתף הנמצא בישראל הוא vociferus, המשתייכת לאוכלוסייה האסייתית.
מין הדורסים האחרון שהתגלה מקנן לראשונה בישראל היה בשנות ה-80', הוא הנץ המצוי, ומאז הפך למקנן נפוץ בישראל.
הדאה שחורת-כתף מתרבה בזמנים שונים של השנה בכל אזורי תפוצתה.
אף על פי שהקינון נצפה לאורך כל השנה בהודו (תופעה נדירה אצל הדורסים), ככל הנראה הדאה לא מתרבה בחודשים אפריל מאי.
החיזור הוא קולני וכולל מרדפים וברגע שמתהווה זוג רבייה הם יזדווגו לעיתים קרובות.
הקן הוא פלטפורמה רפויה של זרדים בה תטיל הנקבה 3–4 ביצים.
הנקבה תשקיע יותר מאמץ בבניית הקן מאשר הזכר.
הביצים בצבע קרם חלש ומנוקדות באדום כהה.
שני ההורים ידגרו על הביצים אולם, כשהגוזלים יבקעו, הזכר יבלה את רוב זמנו בחיפוש אחר מזון.
תחילה הנקבה תזין את הגוזלים, ולעיתים תצוד בקרבת הקן אולם גם תקבל מזון מהזכר.
לאחר שיפרחו מהקן ועד לגיל 80 יום, הפרחונים ימשיכו להיות תלויים בזכר, לקבלת מזונם, כשבתחילה הוא יעביר את המזון לפרחונים במקום נייח ובהמשך תוך כדי תעופה, באוויר.
הטרף כולל חגבים, צרצריים וחרקים גדולים אחרים, לטאות ומכרסמים.
ישנן תצפיות גם של דריסת ציפורים פצועות, נחשים קטנים וצפרדעים.
הדאה שחורת-הכתף תדאה באטיות בתעופת הציד שלה בדומה לזרון אולם תרפרף בכנפיה בדומה לבז.
ישנן תצפיות נדירות של דריסת ציפורים במהלך תעופתן.
תחנות אכילה קבועות ישמשו לתצפית ציד ואכילה אולם טרף גדול יאכל על הקרקע.
בדרום אפריקה נראה כי יעדיפו שולי דרכים לחיפוש אחר טרף ולעיתים יהרגו מפגיעת כלי רכב חולפים.
בדרך כלל הדאה שחורת-כתף תשהה באתרי לילה משותפים של בין 15 ל-35 פרטים (באירופה נצפו עד 17) על עץ גדול ומשופע בעלים.
הדאה שחורת-כתף שקטה ביותר והקולות שהוקלטו ממנה כוללות צווחה בצליל גבוה או שריקה רכה.
הן ישמיעו קולן בעיקר בעונת הרבייה.
מין מסוים של נמטודה (Physaloptera acuticauda) תועד כטפיל של הדאה שחורת-כתף בדרום אפריקה.
דאה לוהר היא מחזאית וסופרת גרמניה.
אנדראה ביאטה לוהר (Andrea Beate Loher) נולדה בטראונשטיין, בוואריה, כבת לאב יערן ואם פקידה בבית משפט.
מאוחר יותר היא אימצה את שם הבמה "דאה לוהר" שהפך בהמשך לשמה הרשמי.
בשנת 1988, בתום לימודי שפה וספרות גרמנית ופילוסופיה באוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן במינכן, היא בילתה שנה בברזיל.
ב-1990 השתקעה בברלין ולמדה כתיבת דרמה במסגרת בית הספר הגבוה לאמנויות, אצל היינר מילר, טנקרד דורסט ויאק קארסונקה.
כעת היא מתגוררת ועובדת כסופרת ומחזאית עצמאית בברלין.
המחזה הראשון שלה, Olgas Raum הוצג לראשונה בתיאטרון ע"ש ארנסט דויטש בהמבורג.
באוקטובר 2003 ביים אנדריאס קריגנבורג את המחזה שלה, "חפות מפשע" בתיאטרון תאליה בהמבורג.
ביוני 2004 בסטודיו לתיאטרון תאליה, אותו במאי, אנדריאס קריגנבורג, העובד עם המחזאית, ביים את ההצגה "החיים בפראסה רוזוולט" שהשתתפה בסתיו 2004 בפסטיבלים לתיאטרון בסאו פאולו, פורטו אלגרה וריו דה ז'ניירו.
במרץ 2012 המחזה שלה "גנבים", שאורכו 3 שעות וחצי, בביצוע להקת הדויטשה תיאטר בברלין, בבימויו של קריגנבורג
זכה להערכת המבקרים הישראלים כשהוצגה על במת התיאטרון הקאמרי בתל אביב.
1992 אוגוסט - Olgas Raum (המרחב של אולגה) - בכורה בתיאטרון ארנסט דויטש בהמבורג, בימוי: אייבס יאנסן,
1992 אוקטובר - Tätowierung (קעקוע) - בכורה ב אנסמבל תיאטר בזידשטרן, ברלין, בימוי: תומאס הולנדר
1993 אוקטובר - Leviathan (לויתן) - בתיאטרון הלאומי של סקסוניה התחתונה, הנובר, בימוי:אנטייה לנקייט
1995 ספטמבר - Fremdes Haus (בית זר), בתיאטרון הלאומי של סקסוניה התחתונה, הנובר, בימוי:אנדריאס קריגנבורג
1997 נובמבר - Blaubart - Hoffnung der Frauen (כחול הזקן, תקוות הנשים) - בתיאטרון הממלכתי הבווארי "באיירישס שטאטסשאושפיל" במינכן, בימוי:אנדיאס קריגנבורג;
1998 פברואר - Adam Geist (אדם גייסט) - בתיאטרון הלאומי של סקסוניה התחתונה, הנובר, בימוי:אנדריאס קריגנבורג
1999 אוקטובר - Manhattan Medea (מדיאה ממנהטן) - בפסטיבל "הסתיו השטירי" בגראץ, בימוי:ארנסט בינדר
2000 מרץ - Berliner Geschichte (סיפור ברלינאי), בתיאטרון הלאומי של סקסוניה התחתונה, הנובר, בימוי:אנדריאס קריגנבורג
2000 מרץ - Klaras Verhältnisse - (הקשרים של קלרה), בבורגתיאטר, וינה
2000 מרץ - Die Schere (המספריים), בבורגתיאטר, וינה, בימוי:אנדריאס קריגנבורג
2001 מאי, Anna und Martha (אנה ומרתה), הוצגה לראשונה תחת הכותרת "Der dritte Sektor (המגזר השלישי) - בתיאטרון תאליה, המבורג, בימוי: דמטר גוטשף,
2001 אוקטובר - Magazin des Glücks (מגזין המזל), בתיאטרון תאליה, המבורג, בימוי אנדריאס קריגנבורג,
2003 אוקטובר - Unschuld (חפות מפשע), בתיאטרון תאליה, המבורג, בימוי:אנדריאס קריגנבורג - הוצגה בשנת 2015 בתרגום על במת ה"קומדי פרנסז" בפריז
2004 יוני- Das Leben auf der Praça Roosevelt (החיים בככר רוזוולט), בימוי:אנדריאס קריגנבורג, הוצג בסתיו 2004 בפסטיבלים בברזיל - בסאו פאולו, פורטו אלגרה וריו דה ז'ניירו
2005 אוקטובר - Quixote in der Stadt (דון קישוט בעיר), בתיאטרון תאליה, המבורג, בימוי:אנדריאס קריגנבורג
2007 ספטמבר - Land ohne Worte (ארץ בלי מלים), בתיאטרון הקאמרי של מינכן (מינכנר קאמרשפילה), בימוי:אנדריאס קריגנבורג
2008 ינואר Das letzte Feuer (האש האחרונה), תיאטרון תאליה, המבורג, בימוי:אנדריאס קריגנבורג
2010 ינואר - Diebe (גנבים) - בדויטשס תיאטר בברלין, בימוי:אנדריאס קריגנבורג
מחזותיה פורסמו בהוצאה לאור Verlag der Autoren בפרנקפורט על נהר מיין.
2002 נובמבר War Zone, BBC (אזור לחימה)
2004 19 באוגוסט - האופרה Licht (אור) מאת וולפגנג בהמר, באופרה נויקלנר Neuköllner Oper בברלין.
2005 - Hundskopf (ראש של כלב), הוצאת ואלשטיין, גטינגן
חפות, בתרגומה של נטע הגלעדי, הוצג לראשונה בקריאה מבוימת ב "קפה תיאטרון" של תיאטרון הקאמרי, בבימויו של יוני אתיאל,
הועלה באותו תרגום בעיבוד של סוזנה שטרן ובבימויה של לילך דקל-אבנרי בתיאטרון תמונע, 2012
אדם גייסט, בתרגום רן הכהן, בבימויה של לילך דקל-אבנרי, הועלתה בתיאטרון תמונע, 2010
1991 - הפרס למחזאים מטעם ה"פולקסבינה" על המחזה "Olgas Raum"
"1993 - פרס המכון גתה לקידום מחזאות - על המחזה " Tätowierung" בבימויה של פרידריקה פילשטיך בתיאטרון אוברהאוזן
1993 פרס קרן הסופרים מפרנקפורט
1993 נבחרה כמחזאית המבטיחה של השנה בכתב העת "תיאטר הויטה"
1995 פרס שילר לעידוד למחזאים צעירים
1997 הפרס יאקוב מיכאל ריינהולד לנץ למחזאות - על המחזה "אדם גייסט"
1998 פרס המחזאות של מילהיים - על "אדם גייסט"
2005 פרס אלזה לסקר שילר למחזאות
2006 הפרס ברטולט ברכט לספרות
2008 פרס המחזאות של מילהיים - על המחזה "Das letzte Feuer2008 Das letzte Feuer נבחר למחזה השנה על ידי חבר שופטים של כתב העת "תיאטר הויטה"
דאהלם (Dahlem) הוא יישוב במחוז לינבורג שבמדינת סקסוניה התחתונה שבגרמניה.
היישוב ממוקם בקצהו המערבי של שמורת הטבע אלבונן-ונדלנד.
ביישוב הוקם בשנת 1923 על ידי מקס בונדי בית ספר יהודי-חקלאי, שבין בוגריו היה שלמה דיק.
דאהלם (גרמנית: Berlin-Dahlem) היא שכונה בברלין ברובע שטגליץ-צלנדורף שבדרום-מערב העיר.
השכונה מפורסמת, בין השאר, בזכות האוניברסיטה החופשית של ברלין והגן הבוטני של ברלין השוכנים בה.
בדאהלם מספר רב של מוזיאונים ומוסדות מדעיים, בהם המוזיאון האתנולוגי, מוזיאון אמני "הגשר", מכון מקס פלאנק, המכון הארכאולוגי הגרמני ועוד.
בתקופת גרמניה הנאצית עברו כמה וכמה מאנשי צמרת השלטון להתגורר בחווילות של תושביה העקורים.
באותה תקופה פעלו בשכונה הלמוט ואנמרי זל.
לאחר מלחמת העולם השנייה נכללה דאהלם בשטח הכיבוש האמריקני, ומפקדת הכוחות האמריקנים מוקמה בה (הבניין משמש כיום את השגרירות האמריקנית).
ב-1998 הוקם בשכונה מוזיאון בעלות הברית.
דוד (דאוד) אִבן מָרוּאן אלמֻקָמָץ אלרָאקי היה מראשוני הפילוסופים היהודים בימי הביניים.
מוצאו של אלמקמץ הוא ככל הנראה, על פי שמו, מא-רקה, שבצפון סוריה, ממנה עבר לנציבין, שעל גבול סוריה-עיראק.
על תולדות חייו של אלמקמץ ניתן ללמוד בעיקר מדברי החכם הקראי יעקב הקירקיסאני, בספרו "ספר המאורות ומגדלי התצפית", שהובאו על ידי אברהם אליהו הרכבי.
שם מספר אלקרקסאני שדוד אלמקמץ התנצר (או התקרב לנצרות מבלי להתנצר באופן פורמלי) ולמד שנים רבות בנציבין אצל מלומד נוצרי בשם נאנא (נונוס מנציבין).
לאחר שלמד ממנו וקיבל ידע נרחב בפילוסופיה ובנצרות, חיבר ספרים כנגד הנצרות ופירושים לספר בראשית ולקהלת.
ב-1885 פורסמה בהוצאת חברת מקיצי נרדמים פירושו של רבי יהודה בן ברזילי הברצלוני לספר יצירה, ובה ציטוט מתורגם לעברית באופן משובש של פרקים מספרו הפילוסופי של אלמקמץ.
לדבריו של ברזילי, לא ידוע לו האם אלמקמץ היה מן הגאונים, אך שמע שרב סעדיה גאון הכירו ואף שמע את שיעוריו.
צבי גרץ, בספרו דברי ימי ישראל, טוען שאלמקמץ היה היהודי הראשון שהזכיר את אריסטו בפירוש.
אזכור נוסף בספרות הרבנית לאלמקמץ נמצא ב"כתב התנצלות" של ידעיה הפניני, בו הוא מונה חכמי ישראל שעסקו בפילוסופיה ומדעים וחיברו ספרים בנושאים אלה, ובין השאר כותב כך "ושני חכמים שלא נודע אצלנו זמנם בבירור, האחד ר' דוד הבבלי מכונה "אל מקמץ".
חוקר הקראים שמחה פינסקר זיהה אותו עם הקראי דוד הבבלי מקהיר, אך נראה שזיהוי זה שגוי.
יש המזהים את "ספר המקמץ", המוזכר בהקדמת הספר "חובות הלבבות", מכוון לספרו של אלמקמץ.
בכתבי קראים מן המאה החמש עשרה ואילך מוזכר אלמקמץ כקראי, אלא שאין לכך מקור קדום, ונראה שחי בתקופה שבה עוד לא נוצר קרע חד בין הזרמים השונים.
ב-1989 ראה אור בהוצאת בריל ספרה של שרה סטרומזה, Dawud ibn Marwan al-Muqammis's 'Ishrun Maqala, המהווה את המחקר המפורט ביותר על אלמקמץ והגותו.
בשנת 2022 נדפס החיבור 'עשרים פרקים' בגרסה העברית במהדורתה, על ידי הוצאת מאגנס בירושלים.
מקמץ לא השתייך כנראה למרכז התרבות היהודית ולא הגיע מעולם הישיבות של הגאונים, אלא למד בסביבה הנוצרית.
כל כתביו, שנכתבו בערבית יהודית, מושפעים מהגות נוצרית.
מבחינה רעיונית קרוב אלמקמץ לאסכולת הכלאם הקדום (מועתזילה), שהיא חלק מהתאולוגיה המוסלמית הקדומה, אך הוא גם משקף את ההשפעות הנוצריות על ההגות היהודית.
בניגוד לפילוסופים יהודיים קרובים לתקופתו כרב סעדיה גאון, בחיי אבן פקודה ואחרים, לא מצטט אלמקמץ כמעט מן המקרא אלא רק ממקורות יווניים וערביים.
ייתכן שזו גם הסיבה לכך שיצירותיו זכו להתייחסות מועטה של יהודים לאורך הדורות.
עם זאת, ניכרת לו השפעה מכרעת בעצם השפעתו על היווצרותה של הפילוסופיה היהודית הימי ביניימית.
ספרו התאולוגי הוא "עשרים פרקים" ("עשרון מקאלה").
ב-1898 גילה הרכבי בספריית סנט פטרבורג חמישה-עשר מתוך עשרים הפרקים של חיבורו הפילוסופי הגדול.
הוכחת קיומן של ידיעה ואמת
הוכחת קיומו של העולם והיותו מורכב מעצמים ומקרים
הוכחה שהעצם והמקרה נבראים ואינם נצחיים, ואין אחד מהם עומד בעצמו
תיאור העולם ושסיבת קיומו היא בשביל האדם
הוכחת אחדות האל, עם דיון כנגד הדואליסטים והנוצרים.
מהות ותוארי האל - כל תוארי האל באים רק כדי לשלול את התארים ההפוכים להם, וממילא נדחות הטענות שיש לו גוף
דיון באיכותו של האל, ודחיית רעיון האינקרנציה הנוצרי
מדוע אלוהים הפך לאלם של בני האדם
האדם נברא לטובתו, אך חלק מהטובה הותיר לאדם שיבחר בעצמו בטוב ויהא הוא הסיבה לתועלתו.
סימנים לנביאי ונבואות אמת והוכחת אמיתתה של היהדות
על הגמול שיהיה לגוף ולנפש לאחר תחיית המתים
פרקי הספר האחרונים, שלא נשתמרו, עוסקים בהפרכת טיעוניהן של הדתות האחרות.
טיעון אחד שהשתמר מסופו של הספר מזכיר את ההימור של פסקל.
כתאב אלח'ליקה - כלומר ספר הבריאה, הוא פירוש על ששת ימי בראשית.
הפירוש מושפע מפרשנות נוצרית, וככל הנראה זוהי הפרשנות השיטתית הראשונה שיהודי כתב בימי הביניים.
פירוש על מגילת קהלת - מוזכר אצל אלקרקסאני, ולא שרד.
כתאב א-דראאה - ספר השיסוי, ספר פולמוס עם הנצרות, ובו סקר את תולדות הנצרות.
אלרד עלי א-נצארי - הפרכת הנצרות, ספר בסגנון פולמוסני ובו חמישים שאלות ותשובות בהפרכת הנצרות.
אלרד עלי אצחאב אלבדוד - הפרכת דברי הבודהיסטים, או אלרד עלי אצחב אלכרור - הפרכת דברי המאמינים בגלגול נשמות, אינו בידינו.
ערד אלמקאלאת עלי אלמנטק - הצגת המקרים על פי ההגיון, אינו בידינו.
כתאב א-תאווחיד - ספר הייחוד, על אחדות האל.
פרגמנט מתוכו נמצא בגניזה הקהירית ופורסם על ידי אלקן נתן אדלר ויצחק ברוידה.
דאוגאי (; ביידיש: דאוג) היא עיר במחוז המשנה אליטא במחוז אליטא שבדרום ליטא.
דאוגאי עומדת במקום אסטרטגי חשוב, בתקופת מסעי הצלב במאות ה-13 וה-14 עברו דרכה הצלבנים בדרכם לבירה וילנה, וגם במלחמת העולם הראשונה הייתה העיר צומת דרכים חשובה.
בראשית המאה ה-20 היוותה הקהילה היהודית בעיר 60% מן האוכלוסייה הכללית, חלקה היחסי של הקהילה באוכלוסייה המקומית פחת והלך, וב-1936 עמד על כ-30% בלבד.
מילידיה המפורסמים של העיר: הסופר בן-ציון כ"ץ.
דאה (שם מדעי: Elanus) היא סוג של עוף דורס-יום ממשפחת הנציים ובו 4 מינים.
הן חיות באמריקה, אוסטרליה והמין דאה שחורת כתף חיה גם באפריקה, דרום אסיה ודרום אירופה.
הדאות הן עופות דורסים קטנים, יחסית.
בעלות גוף לבן, עיניים אדומות גדולות וראש עגלגל.
הן מומחיות בתעופה מהירה ואווירודינמית והן יכולות לרפרף במקומן.
דאה שחורת-כתף אוסטרלית (Elanus axillaris)
דאו-גואנג, קיסר סין (16 בספטמבר 1782 – 26 בפברואר 1850) הוא הקיסר השביעי בשושלת צ'ינג ומבית האייסין גיורו.
הוא כיהן בין השנים 1850-1820. תקופתו מסמלת את תחילת נפילת השושלת, והחלשות השלטון הקיסרי בסין.
החלשות האימפריה הסינית הומחשה במלחמת האופיום הראשונה, ובמרידות שפרצו בעקבותיה.
היסטוריונים כדוגמת ג'ונתן ספנס מתארים את הקיסר בתור , אשר תמך בפקידי ממשל שהציגו
הקיסר דאו-גואנג נולד בעיר האסורה, בייג'ינג, בשנת 1782 בשם מיאן-נינג (绵宁).
שמו שונה למין-נינג (旻宁) לאחר הכתרתו לקיסר.
הסימנית הראשונה בשמו הפרטי שונתה ממיאן (绵) למין (旻) כדי להימנע משימוש בהברה נפוצה בשפה.
זהו חידוש בו החל סבו, הקיסר שיאנלונג המכהן, שסבר שאין זה ראוי לשלב סימניות נפוצות בשמו של הקיסר, ולהימנע מסימניות שיש עליהן טאבו במסורת הסינית.
מיאנינג היה בנו השני של הנסיך יונגיאן, בנו ה-15 ויורשו של קיסר שיאנלונג.
אף על פי שהיה בנו השני של יונגיאן, הוא היה הראשון בתור אחרי הנסיך יונגיאן לרשת את כס הקיסרות.
זאת משום שעל-פי "שיטת הדישו", אמו, היטארה, נחשבה כבת זוגו הראשית של יונגיאן, ואילו אחיו הגדול נולד לפילגש של יונגיאן.
מיאנינג הועדף על ידי סבו הקיסר שיאנלונג .
לעיתים קרובות הוא ליווה את סבו בטיולי ציד.
באחד הטיולים, בגיל תשע, הצליח מיאן-נינג הקטן לצוד איילים.
הצלחתו זו גרמה נחת רבה לקיסר המבוגר.
5 שנים לאחר-מכן, בשנת 1796, כאשר מיאן-נינג היה בן 14, ירד מכס המלכות הקיסר הסב.
אביו של מיאן-נינג, הנסיך יונג-יאן, הוכתר כקיסר בשם ג'יא-צ'ינג, ועשה את היטארה (אמו של מיאן-נינג) לפילגש הקיסרית שלו.
שיאנלונג הקשיש, חי שלוש שנים נוספות בפרישה, נפטר בשנת 1799 בגיל 89, כשמיאן-נינג היה בן 17.
בשנת 1813, כשהיה עדיין נסיך, מילא מין-נינג תפקיד מרכזי בהדיפת הסתערות "שמונת הטריגרמות" על העיר האסורה, והריגתם.
בספטמבר 1820, בגיל 38, ירש מיאנינג את כס המלוכה לאחר שקיסר ג'ינצ'ינג נפטר לפתע מסיבות לא ידועות.
הוא הפך לקיסר צ'ינג הראשון שהיה בנו הלגיטימי הבכור לאביו.
כיום, הוא ידוע כקיסר דאוגואנג, הוא ירש אימפריה בירידה עם השפעה של מעצמות המערביות הגוברת בגבולות סין.
דאוגואנג שלט כבר שש שנים כשהיורש הגולה של החוג'ות, ג'האנגיר חג'ה, תקף את שינג'יאנג מקוקנד במרידות אפאקי חוג'ה.
בסוף שנת 1826, ערי צ'ינג לשעבר קשגאר, ירקנד, חותן ויאנג'יסאר נפלו כולם לידי המורדים.
לאחר שחבר בגד בו במרץ 1827, נשלח חוג'ה לבייג'ינג במלטה ברזל ובהמשך הוצא להורג, בזמן שהאימפריה של צ'ינג קיבלה את השליטה מחדש בשטחן האבוד.
בתקופת הקיסר דאוגואנג, סין חוותה בעיות משמעותיות הקשורות לאופיום, שהובא לסין על ידי סוחרים בריטים.
אופיום החל לטפטף לסין בתקופת שלטונו של קיסר יונגג'נג, אך הוגבל לכ-200 שדות בשנה.
בתקופת יונגג'נג עלתה כמות זו ל-1,000 שדות, ל-4,000 שדות בעידן הג'יאקינג ולמעלה מ-30,000 שדות בתקופת דאוגואנג.
הקיסר דאוגואנג פרסם צווים אימפריאלים רבים האוסרים על מסחר באופיום בשנות העשרים והשמונים של התשע עשרה.
הוא מינה את לין זקסו כמפקח קיסרי ליישום הצווים שביצועם הוביל למלחמת האופיום הראשונה.
כאשר נראה היה שסין מפסידה במלחמה לין זקסו הפך שעיר לעזאזל והקיסר דאוגואנג הסיר את סמכותו וגירש אותו לעיר יילי.
ההפסד במלחמה חשף את נחיתותה הטכנולוגית והצבאית של סין לעומת המעצמות האירופיות ובעקבותיה נאלצה סין להעביר את הונג קונג לבריטים בחוזה נאנג'ינג באוגוסט 1842.
בשנת 1811 נוספה לחוקה סעיף גזר דין על אירופים למוות בגין הפצת הקתוליות בחוק הנקרא "איסורים על מכשפים ומכשפים" (禁止 師 巫 邪術) בחוק המשפטי של צ'ינג הגדול.
הפרוטסטנטים קיוו שממשלת צ'ינג תבחין באפליה בין פרוטסטנטיות וקתוליות, מכיוון שהחוק הזכיר את האחרונים בשמם, אך לאחר שמיסיונרים פרוטסטנטיים מסרו ספרים נוצריים לסינים בשנת 1835 ו-1836, דרש קיסר דאוגואנג לדעת מי הם "הילידים הבוגדים" שבגואנגג'ואו שסיפקה להם ספרים נוצרים.
הקיסר דאוגואנג נפטר ב-26 בפברואר 1850 בארמון הקיץ הישן, 8 ק"מ מצפון-מערב לבייג'ינג.
הוא היה קיסר צ'ינג האחרון שהלך לעולמו בארמון הזה,לפני שנשרף על ידי חיילים אנגלים וצרפתים במהלך מלחמת האופיום השנייה, עשור אחר כך.
דאוגואנג הוחלף על ידי בנו הבכור שנשאר בחיים, יהזו, שלבסוף נקרא קיסר שיאנפנג.
הקיסר דאוגואנג לא הצליח להבין את כוונתם או נחישותם של האירופאים, או את הכלכלה הבסיסית של מלחמה בסמים.
אף על פי שהאירופאים היו מרוחקים מספר אלפי קילומטרים מארצות מולדתם, הם יכלו להביא כוח אש עדיף בהרבה בכל נקודת עימות לאורך החוף הסיני.
ממשלת צ'ינג הייתה תלויה מאוד בהמשך זרם המיסים מדרום סין דרך התעלה הגדולה, שכוח המשלוח הבריטי ניתק בקלות בג'נג'יאנג.
לקיסר דאוגואנג הייתה בסופו של דבר הבנה לקויה של הבריטים והמהפכה התעשייתית שעברו בריטניה ומערב אירופה, והעדיף להעלים עין משאר העולם, אם כי ככל הנראה המרחק מסין לאירופה שיחק תפקיד.
נאמר כי הקיסר כלל לא ידע היכן נמצאת בריטניה בעולם.
שלטונו של 30 שנה הציג את ההתקפה הראשונית של האימפריאליזם המערבי ואת הפלישות הזרות שיעסיקו את סין, בצורה כלשהי, במשך מאה השנים הבאות.
קיסר דאוגואנג נקבר במתחם המאוזוליאום של מו (慕; מואר "געגוע" או "אדמירציה"), המהווה חלק מקברי צ'ינג המערביים, 120 ק"מ דרומית-מערבית לבייג'ינג.
קיסר דאוגואנג היה קיסר צ'ינג האחרון שהצליח לבחור יורש בין בניו שכן לממשיכי דרכו היה רק בן אחד שנותר בחיים או לא היו להם צאצאים.
"דאהמר - מפלצת: סיפורו של ג'פרי דאהמר" היא מיני-סדרה אמריקאית מסוגת דרמת מתח, שנוצרה על ידי היוצרים ראיין מרפי ואיאן ברנן עבור שירות הזרמת המדיה "נטפליקס".
המיני-סדרה עלתה לשירות "נטפליקס" ב-21 בספטמבר 2022, ובאוקטובר 2022, הפכה לסדרה השנייה הפופולרית ביותר בכל הזמנים של נטפליקס, אחרי העונה הרביעית של "דברים מוזרים".
ב-19 בספטמבר 2024 עלתה לשידור עונה שנייה אודות פרשת האחים מננדז .
המיני-סדרה מגוללת את סיפורו של הרוצח סדרתי והקניבל אמריקאי, ג'פרי דאהמר, שידוע גם בכינויו "הקניבל ממילווקי", דרך נקודת מבטם של קורבנותיו, ולחקור לעומק את הטענות של משפחות הקורבנות לגבי אדישותה של המשטרה בנוגע לפשעיו של דאהמר.
הסדרה חקרה עשרה מקרים, לאורך שנות ה-70, שנות ה-80 ושנות ה-90, בהם דאהמר כמעט נתפס אך בסופו של דבר שוחרר ויצא לחופשי.
בנוסף, המיני-סדרה עסקה גם בנושא מעמד הפריווילגיה הלבנה מול מעמד האפרו-אמריקאים, שכן תשעה מתוך קרבנותיו של דאהמר היו אפרו-אמריקאים, ודאהמר עצמו, שהיה בחור לבן ופריווילגי, שוחרר שוב ושוב על ידי השוטרים וכן זוכה על ידי השופטים שהקלו בעונשו לאחר שהואשם בעבריינות קלה.
אוון פיטרס – ג'פרי דאהמר, רוצח סדרתי, עבריין מין וקניבל שרצח 17 גברים בין השנים 1978–1991. היה ידוע בכינויו "הקניבל ממילווקי".
את דמותו של ג'פרי בצעירותו מגלם ניק א.
ריצ'רד ג'נקינס – ליונל הרברט דאהמר, אביו של ג'פרי.
את דמותו של ליונל בצעירותו מגלם ג'וש בראטן.
מולי רינגוולד – שרי דאהמר, אשתו של ליונל ואמו החורגת של ג'פרי.
מייקל לירנד – קתרין דאהמר, סבתו של ג'פרי.
ניסי נאש – גלנדה קליבלנד, שכנתו האפרו-אמריקאית של דאהמר, שניסתה ללא הצלחה להתריע על פעילויותיו החשודות של דאהמר בפני הרשויות.
מייקל ביץ' – דניס מרפי
שון בראון – טרייסי אדוארדס, קורבנו האחרון של ג'פרי, שהצליח להימלט מציפורניו והביא למאסרו.
גרנט הארווי - ראלף מולר
קולבי פרנץ' – פטריק קנדי
מק ברנדט – רוברט רוט
מתיו אלן – ג'וזף גבריש
סקוט מייקל מורגן – ג'ון בלצרזק
קמרון קופרטווייט – סטיבן היקס
פנלופה אן מילר – ג'ויס אנט דאהמר, אמו של ג'פרי ואשתו הראשונה של ליונל.
את דמותה של ג'ויס בצעירותה מגלמת סוואנה בראון.
וינס היל-בדפורד – סטיבן טואומי
בלייק קופר גריפין – צ'ארלס
דילון ברנסייד – רונלד פלורס
מאט קורדובה – הבלש ראוס
רודני ברנפורד – טוני יוז
אייסה גרמן – ספורטאי בלונדיני
ב-24 במרץ 2021 נודע כי המיני-סדרה תכלול עשרה פרקים.
ב-5 באוקטובר 2020, בד בבד עם ההכרזה על הפקת המיני-סדרה, דווח על ליהוקו של ריצ'רד ג'נקינס לגילום דמותו של ליונל הרברט דאהמר, אביו של ג'פרי דאהמר.
ב-24 במרץ 2021 הוכרז על ליהוקו של אוון פיטרס לגילום דמותו של ג'פרי דאהמר.
עוד פורסם שפנלופי אן מילר תגלם את אמו של ג'פרי ואשתו של ליונל, ג'ויס אנט דאהמר, נייסי נאש תגלם את דמותה של גלנדה קליבלנד, שכנתו של ג'פרי דאהמר, שון בראון יגלם את טרייסי אדוארדס, אחד מקורבנותיו האחרונים של ג'פרי דאהמר, שהצליח להימלט ממנו, ושקולין פורד יגלם את דמותו של צ'אז.
ככל הנראה, הצילומים התעתדו להתחיל ב-26 בינואר 2021 בלוס אנג'לס, קליפורניה.
ב-3 במרץ 2021, דווח על פי "פרודוקשי ויקלי" שצילומי המיני-סדרה יתחילו ב-23 במרץ 2021.
שנהפרסקטגוריהמועמדיםתוצאהסימוכין2024פרס אמי האמנותיהליהוק הטוב ביותר למיני סדרה או סרט טלוויזיה או סדרת אנתולוגיהרוברט ג'יי אולריך, אריק דוסון וקרול קריצרהתלבושות התקופתיות הטובות ביותר במיני סדרה או סדרת אנתולוגיה או סרטרודי מאנס, מוניקה צ'מברלין, דזמונד סמית' וסוזי פרימןעיצוב השיער התקופתי הטוב ביותרשי סנפורד-פונג, מגי הייז ג'קסון, מייקל ס.
דאה שחורת-כתף אוסטרלית (שם מדעי: Elanus axillaris) היא מין עוף דורס יום מהסוג דאה החיה בכל רחבי אוסטרליה.
מין זה הוא קרוב של דאה שחורת-כתף המצויה בישראל והוא תואר ב-1801 בידי החוקר ג'ון לאת'אם.
דאה זו דומה לקרובתה מאסיה ואפריקה והיא מגיעה לאורך של 35 ס"מ ובעלת מוטת כנפיים של 80 עד 100 ס"מ.
הנקבה מעט כבדה יותר מהזכר, ומגיעה למשקל ממוצע של כ-300 גרם בעוד משקל הזכר הממוצע הוא כ-260 גרם.
היא בעלת נוצות אפורות-לבנות עם ראש גדול, עיניים אדומות ומקור מעוקל כהה ובעלת כנפיים וזנב בעלי קצוות שחורים וחלק חיצוני עליון של הכנף גם שחור.
היא דומה למין האוסטרלי דאה כתובת-כנף (Elanus scriptus), אך חסרה את הסימנים השחורים שמתחת לכנפי האחרונה.
היא פעילה ביום לאורך השדות, הבתות, החורשות והערבות האוסטרליות.
אומנם תפוצתה כלל אוסטרלית אך עדיין היא נדירה במדבריות של מרכז היבשת העמוק ובמערב קייפ יורק או הטריטוריה הצפונית.
הם מזדמנים לעיתים לצפון טסמניה, האי קינג ואיי מצר טורס.
הדאה היא טורפת הניזונה ממגוון בעלי חיים קטנים, לרוב בבדידות או בזוגות.
בין השאר היא ניזונה מחגבים לרבות ארבה, חולדות, זוחלים קטנים, עופות קטנים ולעיתים רחוקות אפילו ארנבות.
עם זאת עכברים ויונקים קטנים בגודל דומה מהווים למעלה מ-90% מתזונתה.
דאות רבות מעופפות יחדיו בעתות של מכת עכברים הנחשבת לחגיגה עבורם.
הדאות ניזונות בשטח קבוע ממנו הם גם מתצפתים על הטרף ותחתיו יכולים להימצא צניפות של הטרף.
דאוד אכרם (דוד אפרים, בערבית: داود اكرم; 1920 – 17 במאי 1989) היה כנר ומלחין שצמח בקהילת המוזיקאים היהודים בבגדד ועלה לישראל בשנת 1951.
בגיל שבע היה אחד מקבוצה גדולה של ילדים שנפגעו מנגיף הגורם לעיוורון.
הוא רכש את השכלתו הבסיסית בבית הספר לעיוורים של הקהילה היהודית בבגדד.
בהמשך חזר אל בית הספר כאחד המורים המתנדבים.
אכרם התגורר ברמת גן, היה נשוי לדייזי ואב לשלושה ילדים.
הוא נפטר ב-17 במאי 1989 ונטמן בבית העלמין בחולון.
בבית הספר לעיוורים, ששם לו למטרה להקנות מקצוע לילדים, זוהה כישרונו המוזיקלי של דאוד והוא אימץ לעצמו ככלי עיקרי את הכינור.
את המשך לימודיו עשה במכון למוזיקה של בגדד, מוסד אקדמי ששילב, פרט למוזיקה, גם לימודים כלליים.
בסיום לימודיו, בשנת 1942, הקים הרכב מוזיקלי בשם "פירכת איחוואן אל פאן" (فرقة اخوان الفن), בתרגום: להקת האחים לאמנות, שהקליט והופיע בשירות השידור בבגדד.
אכרם היה מהבולטים במוזיקאים היהודים שיצרו את הפסקול של העם העיראקי והוא הושפע ממוזיקה מערבית, בתוכן המוזיקלי וגם בצורה.
הוא הקשיב למלחינים אירופיים של תחילת המאה העשרים, דוגמת ראוול, ועשה ניסיון לכתוב אופרטות.
עיקר כוחו היה ביצירת מוזיקה אמנותית אינסטרומנטלית ונוסף על כך הוא היה כנר וירטואוז.
דאוד עזב את עיראק בעלייה של 1951. עם אחרים היה ממקימי תזמורת קול ישראל בערבית והיה אחד המנהיגים המוזיקליים של התזמורת.
במסגרת התזמורת הלחין, ניגן והקליט חומרים רבים.
הסרט התיעודי "צ'לרי בגדד", בבימוי אייל חלפון, משנת 2002, מתעד את האמנים של התזמורת.
בשנת 2023 נכלל השיר "אחיבכ", שאותו הלחין אכרם למילים של נעים רג'ואן, באלבום "Jarak Qaribak" של היוצר הישראלי דודו טסה עם ג'וני גרינווד.
האלבום יצא בחברת "World Circuit" בהפצה בינלאומית.
את השיר שרה זמרת מדובאי בשם Safae Essafi.
תיעוד יצירותיו בארכיון אקו"ם ובספרייה הלאומית
ארבעים מהיצירות שהלחין אכרם מופיעות במאגר אקו"ם.
דאהי ואדה (בהינדי: दही वडे) הוא סוג של צ'אט (מאכל) שמקורו בתת-היבשת ההודית.
מכינים אותו על ידי השריית ואדה (כדורי עדשים מטוגנים) ודאהי (יוגורט) סמיך.
מתכון לדאהי ואדה (בשם קשיראוואטה) מוזכר ב-Manasollasa, אנציקלופדיה בסנסקריט מהמאה ה-12 שחובר על ידי המלך סומשווארה השלישי (1127 – 1138), ששלט בקרנאטקה של ימינו.
היום מכינים את הדאהי ואדה בפסטיבל כמו הולי.
עדשים שטופות מסוג אורד מושרות למשך הלילה וטחונות לבלילה עבור הוואדה.
אז מעוצבות לכדורים ומבושלות בשמן חם.
את הוואדות החמות המטוגנות בשמן עמוק מכניסים תחילה למים ולאחר מכן מעבירים ליוגורט מוקצף סמיך.
את הוואדות משרים לפרק זמן לפני ההגשה.
תוספות לבלילה עשויות לכלול צימוקים זהובים.
ניתן לצרף לוואדות עלי כוסברה או נענע, אבקת צ'ילי, פלפל שחור גרוס, צ'אט מסאלה, כמון, קוקוס מגורר, צ'ילי ירוק, בונדי, ג'ינג'ר טרי פרוס דק או רימון.
בכמה מקומות בהודו יש עדיפות למנה מתוקה יותר, במיוחד במהאראשטרה ובגוג'ראט, אם כי הקישוט נשאר זהה.
שילוב של צ'אטני כוסברה ותמרהינדי משמש לעיתים קרובות כקישוט.
אפשר להכין את הבלילה גם מקמח חומוס.
דאהי ואדה הוא אוכל רחוב צ'אט פופולרי ונמצא בערים שונות ברחבי הודו, כולל צ'נאי, בנגלורו, דלהי, מומבאי, ג'איפור, קולקטה, קאטאק ואינדור.
דאהי בארי נמצא גם בפקיסטן, במיוחד בקראצ'י.
דאהי פורי (בהינדי: दही पूरी) הוא חטיף, אוכל רחוב, הודי הפופולרי במיוחד במדינת מהאראשטרה.
המנה היא סוג של צ'אט ומקורה מהעיר מומבאי.
המאכל מוגש בקונכיות מיני פורי (פאני פורי), המשמשות גם למנת הפאני פורי עצמה.
דאהי פורי ופאני פורי נמכרים לרוב על ידי אותו רוכל רחוב.
דאהי פורי נקרא גם "דאהי בטטה פורי" או "דאהי סוו פורי".
דאהי פירושו יוגורט בהינדי בעוד ש-sev (דבאייל) הוא כמו ורמיצ'לי איטלקי, אך מקמח גראם (קמח חומוס) מטוגן.
בטטה היא מילה מראטהית לתפוח אדמה.
שוברים מלמעלה קונכית פורי עגולה, ממלאים אותה במחית תפוחי אדמה או בחימצה מתובלת, הכל מכוסה ביוגורט מוקצף, ומעוטר בזיזים של דבאייל כתוש, מש דאל, רימון ועלי כוסברה קצוצים דק.
דוד (דאוד) גבאי (1915 – 2003) היה רופא ומנתח יהודי נודע בעיראק, מהבולטים והמוערכים ברפואה העיראקית במחצית הראשונה של המאה ה-20. הוא נודע במסירותו למטופליו ובמקצועיות יוצאת דופן, אשר הקנתה לו מעמד נערץ בקרב יהודים ומוסלמים כאחד.
גבאי שימש בין היתר כרופאו האישי של ראש ממשלת עיראק עבד אל-כרים קאסם בשלהי שנות ה-50, וזכה לאמון ציבורי רחב עד כדי כך שרבים העדיפו את שירותיו על פני פנייה לבתי החולים המקומיים.
לאחר עליית משטר הבעת', היה נתון לרדיפות פוליטיות ונכלא למספר שנים.
בשנת 1970 נמלט מעיראק והתיישב בלונדון, שם המשיך לעסוק ברפואה בקרב קהילת יוצאי עיראק עד פטירתו.
גבאי נולד בשנת 1915 בעיר בגדאד, בירת עיראק, למשפחה יהודית.
אביו היה רופא, ובצעירותו עברה משפחתו להתגורר בעיר עמארה שבדרום עיראק.