tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כאשר גילו כמה סטודנטים שהיא אישה, עזבו בזעף את אולם ההרצאות.
בין סיימה את לימודיה והייתה לרופאת ילדים בווינה ומבאי ביתם של בני הזוג צוקרקנדל.
מונחים אנטומיים ורפואיים על שמו
גופי צוקרקנדל (organ of Zuckerkandl) – רקמת תאי כרומפין שמקורם ברכס העצבי המצויים ברקמת אבי העורקים והמעי הגס ובגידולי פאוכרומוציטומה, צוקרקנדל גילה גם את תפקידם העוברי בשמירה על לחץ הדם של העובר בשלב ה-Fetus
Zuckerkandl's fascia – נדן סיבי המכסה את הצד האחורי של הכליה
Zuckerkandl's tubercle – הרחבה פירמידלית של בלוטת התריס
Zuckerkandl's gyrus – יריעה דקה של חומר אפור בחזית כפיס המוח
ניתוח צוקרקנדל – ניתוח לכריתת הערמונית
אמיל צוקרקנדל (Émile Zuckerkandl; 4 ביולי 1922 – 9 בנובמבר 2013) היה ביולוג מולקולרי יהודי-אמריקאי, מראשי ומייסדי התחום.
יחד עם עמיתו לינוס פאולינג גילה את מנגנון השעון המולקולרי.
סבו הוא האנטומיסט אמיל צוקרקנדל.
סבתו, ברטה צוקרקנדל, הייתה בעלת הסלון התרבותי המפורסם בעיר.
בעת האנשלוס (סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית), בהיותו בן 16 וכאשר אמו על ערש דווי, נמלט יחד עם סבתו לפריז ומשם לאלג'יר.
ב-1945 שב לפריז ולמד שנה באוניברסיטת פריז.
לאחר מכן (ולאחר מות סבתו) עבר לארצות הברית.
ב-1947 סיים תואר שני בפיזיולוגיה מאוניברסיטת אילינוי ובהמשך קיבל תואר דוקטור בביולוגיה מאוניברסיטת פריז.
תחומי עיסוקו היו חקר תפקודי חלבונים במנגנונים שונים וחקר האבולוציה ברמה המולקולרית.
ב-1957 הכיר את לינוס פאולינג ויצא למחקר פוסט-דוקטורט עמו במכון הטכנולוגי של קליפורניה.
ב-1962 הציגו השניים את עבודתם פורצת הדרך והגדירו את מנגנון השעון המולקולרי, טכניקה במחקר גנטי המאפשרת לתארך את המועד בו התפצלו שני מינים מאב קדמון משותף.
ב-1965 שב צוקרקנדל לפריז על מנת לנהל את המכון למחקר בביוכימיה מולקולרית (Centre de Recherche de Biochimie Macromoléculaire).
ב-1971 ייסד והיה עורכו הראשון של כתב העת המדעי לאבולוציה מולקולרית (Journal of Molecular Evolution).
צוקרקנדל היה מבכירי המתנגדים לקונסטרוקטיביזם חברתי ולתכנון תבוני.
נפטר ב-9 בנובמבר 2013 בפאלו אלטו שבקליפורניה.
אמיל פרקש (Emil Farkas; נולד ב-1929) הוא מתעמל ישראלי בעבר, חבר נבחרת ישראל בהתעמלות, שופט התעמלות, חבר איגוד השופטים בישראל, מורה ומחנך.
ניצול שואה, ששהה במחנות ריכוז.
אמיל פרקש נולד בבית יהודי נאולוגי בז'ילינה, בסלובקיה, אז חלק מצ'כוסלובקיה.
אביו היה סנדלר בעל חנות נעליים, ואמו אחות.
אמיל היה הבן הצעיר, והיו לו שלושה אחים ואחות נשואה, אם לילדה.
מילדותו הצטיין בספורט, החל מגיל 6 התעמל במועדון הספורט "סוקול" והתמיד בכך גם כשנלקח למחנה ריכוז.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, בהיותו בן 13, נלקח עם משפחתו על ידי הנאצים, והם הושמו במחנות עבודה וריכוז שונים.
לאורך תקופת השואה שהה פרקש במחנות הריכוז דכאו, זקסנהאוזן, סרד, ברגן-בלזן ונובאקי.
באפריל 1942 נלקחו גיסו שני אחיו הבוגרים ארפד ובלה, שהיו גולשי סקי בנבחרת הסקי הצ'כוסלובקית, לעבודות כפייה ונספו.
ביוני נשלחו אחותו פפה ובתה התינוקת אריקה לאושוויץ ושם נרצחו בתאי הגזים.
פרקש, אחיו דוד פרקש והוריהם נשלחו למחנה הריכוז נובקי, שם עבד בתיקון מכונות תפירה.
באוגוסט 1944 הותקף המחנה על ידי פרטיזנים סלובקים.
אביו ואחיו ברחו עם הפרטיזנים, הוא ואימו מצאו מקלט בבית איכרים, תוך התחזות לנוצרים.
הגרמנים תפסו את פרקש ואמו, בהמשך גם את דוד, והעבירו אותם למחנה סרד.
ממחנה סרד הועברה האם למחנה ראוונסבריק והבנים הועברו לזקסנהאוזן.
לאחר לילה אחד נלקח דוד לגרמניה ופרקש לא ראה יותר אף אחד מבני משפחתו ולא ידע על קורותיהם עד סוף המלחמה.
במחנה זקסנהאוזן עבד פרקש במיחזור כבלי נחושת עבור חברת סימנס.
הוא נהג לקום מוקדם מאוד, לפנות בוקר, לרחוץ את גופו בשלג ולהתעמל, כדי לשמור על כושר גופני, וכל זה לעיני השומרים הגרמנים.
אלה דיווחו למפקד המחנה אשר התרשם מכושרו הגופני, וכך נשלח לקבוצה של שלוש מאות אסירים פוליטיים נוצרים, כשהוא ככל הנראה היהודי היחידי, לתפקיד של "רץ נעליים".
עבודתם הייתה ללכת עם נעלי צבא חדשות במשך 12 שעות ביום, כדי להגמיש אותן עבור חיילי אס-אס, ובתמורה קיבלו פרוסת לחם נוספת ליום.
בנוסף גם היו צריכים לשיר שירים של החיילים הגרמניים.
בתקופת זו חלה פרקש בדלקת גרון קשה מאוד וטופל על ידי רופא-אסיר פוליטי, מבני ארצו.
בהמשך הועבר, יחד עם אסירים נוספים, למחנה ברגן-בלזן.
שם סבל מהתעללות מידי מפקד המחנה, יוזף קרמר, שהכה אותו קשות, עד כי חשבו אותו למת, והשליכו אותו על ערימת גופות.
במהלך הלילה התאושש, התגנב לאחד מצריפי השינה ובבוקר רץ עם כולם למסדר.
בספירת הבוקר נמצא אסיר אחד עודף והשומרים ירו בנער אחר, כדי שהמספר יתאים לרשומות.
במחנה גם ערכו ניסויים בגופו, הוזרקו לו חומרים שונים והוא הוכה קשות, כדי לבדוק עמידות אסירים לעינויים.
המכות פגעו בצלעותיו, כמעט כל שיניו נשברו, ושמיעתו באוזן אחת נפגעה.
למרות כל אלה העיד על עצמו, שרוחו לא נשברה.
משם הועבר לדכאו, והוצב לעבודה על מטוסי יונקרס.
כשהתקרבו האמריקאים, הובלו פרקש ועוד אסירים מהמחנה לכפר נידח, ושם שוחרר על ידי קצין יהודי אמריקאי.
אחרי המלחמה חזר לצ'כוסלובקיה ומצא את אביו, אימו ואחיו דוד פרקש בחיים, ואז גם נודע לו על שני אחיו, אחותו ואחייניתו שנספו.
פרקש התגייס לצבא הצ'כוסלובקי והתקבל לנבחרת הלאומית בהתעמלות מכשירים.
בשנת 2021 העיד נגד שומר נאצי לשעבר ששמר באחד המחנות בו שהה, שלבסוף הורשע ביוני 2022 ונידון ל-5 שנות מאסר.
בעקבות הסכם מיוחד, שנחתם בין צ'כוסלובקיה ובין מדינת ישראל, שאפשר לאזרחים צ'כוסלובקיים לשרת בצה"ל - התנדב פרקש לשרת בחיל האוויר הישראלי, עלה ארצה ב-1949, והתגורר בחיפה.
בעקבותיו הגיעו לישראל גם הוריו ואחיו, דוד פרקש.
את דרכו החל בחיל האוויר כחשמלאי מטוסים במשך כ-5 שנים.
באותה תקופה גם עבר קורס צניחה והתעמל בברית מכבים עתיד.
משם הגיע לנבחרת ישראל בהתעמלות.
פרקש הצטיין בהתעמלות מכשירים וזכה במדליות במשחקי המכביה השלישית, בשנות החמישים של המאה העשרים.
הוא היה גם הראשון בישראל, שביצע את התרגיל הקשה על טבעות "כריסטוס".
לפרנסתו, היה פרקש מורה להתעמלות בית הספר בסמ"ת בחיפה 40 שנים, וחינך דורות רבים של תלמידים.
ב-2008 קיבל פרקש את אות "יקיר מכבי חיפה".
באפריל 2021, הוצג סיפורו בכיכר ספרא בירושלים, בפרויקט לונקה - מיזם צילום חינוכי בינלאומי לשורדי שואה, שהצליחו לבנות חיים חדשים ולהיות דוגמה לרוח האנושית.
אמיל פרקש נישא לאוה, ניצולת שואה מצ'כוסלובקיה ולשניים נולדו בן ובת.
אמיל לובצ'וב קוסטדינוב (בבולגרית: Емил Любчов Костадинов; נולד ב-12 באוגוסט 1967 בסופיה) הוא כדורגלן עבר בולגרי ששיחק בעמדת החלוץ.
קוסטדינוב שיחק במהלך הקריירה בליגות הבכירות בבולגריה, פורטוגל, ספרד, גרמניה, טורקיה ומקסיקו, וכן רשם 70 הופעות בינלאומיות במדי נבחרת בולגריה.
קוסטדינוב ייצג את הנבחרת בשני טורנירי מונדיאל.
קוסטדינוב, יליד העיר סופיה, החל את קריירת המשחק בקבוצת צסק"א סופיה מעיר הולדתו.
קוסטדינוב יצר, ביחד עם חריסטו סטויצ'קוב ולובוסלב פנב, שלישייה קדמית שהובילה את צסק"א בסוף שנות ה-80, תחת המאמן דימיטר פנב.
בשנים אלו זכתה הקבוצה בשלוש אליפויות ושלושה גביעים, בנוסף להעפלה לחצי גמר גביע אירופה למחזיקות גביע.
לקראת עונת , עבר קוסטדינוב לפורטו מליגת העל הפורטוגלית.
גם במדי פורטו רשם הצלחה, כשכבש 43 שערים על פני ארבע עונות במועדון, וזכה עמו בשתי אליפויות ושני גביעים.
בשנת 1993 זכה קוסטדינוב בתואר כדורגלן השנה בבולגריה, בעקבות הופעותיו במדי הקבוצה.
לאחר משחק אחד בפתיחת עונת , ובעקבות הצלחת נבחרת בולגריה במונדיאל 1994, עבר קוסטדינוב לליגה הספרדית, שם חתם במדי דפורטיבו לה קורוניה.
קוסטדינוב שיחק תשעה משחקים בלבד בלה קורוניה, ותרם שני שערים בדרך של הקבוצה למקום השני בסיום העונה.
אמנם, קוסטדינוב לא סיים עם הקבוצה את העונה, ועבר בחלון ההעברות לבאיירן מינכן מהבונדסליגה.
בעונת , על אף שסיימו במקום השני בליגה ולא הצליחו להשלים זכייה באליפות, הניפו קוסטדינוב וקבוצתו את גביע אופ"א, לאחר ניצחון בגמר הכפול 5-1 על בורדו.
לאחר שלא שותף במשחק הראשון, בו ניצחה באיירן בבית בתוצאה 2-0, פתח קוסטדינוב בגומלין וכבש את השער השני של באיירן בדרך לניצחון 3-1 וזכייה בתואר.
בעונת שיחק קוסטדינוב בפנרבחצ'ה הטורקית.
בשלהי הקריירה הספיק קוסטדינוב לרשום קדנציות קצרות בליגת העל המקסיקנית ובקבוצת נעוריו צסק"א סופיה.
לאחר ארבעה משחקים במדי מיינץ 05 מהבונדסליגה השנייה בפתיחת עונת , פרש קוסטדינוב ממשחק פעיל בגיל 32.
קוסטדינוב החל את דרכו בנבחרת הצעירה של בולגריה, ב-1985 ייצג את הנבחרת הצעירה בגביע העולם לנוער, וכבש בטורניר שני שערים, כולל בהפסד 2-1 לספרד בשלב רבע הגמר.
הוא ייצג את הנבחרת שהגיעה לרבע הגמר גם ב-1987.
הוא רשם את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בולגריה ב-24 בדצמבר 1988, ואף כבש את שער הבכורה שלו באותו משחק, בו ניצחה בולגריה 1-0 את .
קוסטדינוב כשל להעפיל עם הנבחרת למונדיאל 1990 וליורו 1992, ואז החל לאמן בה מאמנו לשעבר בצסק"א סופיה, דימיטר פנב, לקראת טורניר מוקדמות מונדיאל 1994. בטורניר הוגרלה בולגריה לבית קשה שכלל את ו.
קוסטדינוב פתח את טורניר המוקדמות עם צמד שערים בניצחון החוץ 3-0 על , ולא כבש במוקדמות מאז ועד למחזור העשירי והאחרון, שהתקיים ב-17 בנובמבר 1993, ובו התארחה בולגריה בפארק דה פראנס בפריז.
לאחר ההפסד הביתי המפתיע של צרפת ל מחזור קודם לכן, בולגריה הייתה חייבת ניצחון על מנת לעבור את צרפת ולהעפיל מהמקום השני בבית.
בדקה ה-31 אריק קנטונה העלה את צרפת ליתרון 1-0, אך קוסטדינוב השווה בדקה ב-37. בשניות הסיום של המשחק, פרץ קוסטדינוב עם הכדור לרחבה ובעט בעוצמה למשקוף השער ופנימה, השלים צמד והעלה את נבחרתו למונדיאל 1994 בארצות הברית.
קוסטדינוב נכלל בסגל של דימיטר פנב למונדיאל, ופתח בכל שבעת משחקיה של בולגריה בטורניר.
לאחר הפסד 3-0 ל בפתיחת הטורניר, השיגה בולגריה ניצחונות על ו על מנת להעפיל לשמינית הגמר.
בשלב זה ניצחה את בדו-קרב פנדלים, שבו קוסטדינוב לא נטל חלק לאחר שהוחלף דקה לסיום ההארכה.
ברבע הגמר הדהימה בולגריה את האלופה המכהנת וניצחה אותה 2-1, ובחצי הגמר נעצרה בהפסד 2-1 ל.
גם במשחק על המקום השלישי נחלה בולגריה הפסד, 4-0 לשוודיה, וסיימה את הטורניר במקום הרביעי, הגבוה בתולדותיה.
קוסטדינוב סיים את הטורניר עם שבע הופעות אך ללא שער.
קוסטדינוב פתח את מוקדמות יורו 1996 כפי שפתח את מוקדמות המונדיאל, עם צמד שערים בניצחון הביתי 2-0 על .
הוא העלה את מאזנו האישי לארבעה שערים לאחר שכבש גם בשני משחקיה הבאים של בולגריה בטורניר, בניצחונות 4-1 על ו-3-0 על .
ב-7 ביוני 1995 ניצחה בולגריה בבית את גרמניה בתוצאה 3-2, לאחר שכבר הייתה בפיגור 2-0. קוסטדינוב כבש את שער הניצחון של בולגריה.
הוא כבש צמד נוסף מול , ובסך הכל סיים את טורניר המוקדמות עם שבעה שערים לזכותו, וסייע לבולגריה להעפיל לטורניר אליפות אירופה לראשונה בתולדותיה.
קוסטדינוב פתח בהרכב במשחק הבכורה של בולגריה ביורו 1996 באנגליה, שהסתיים בשוויון 1-1 עם .
במשחק השני, בו ניצחה בולגריה את , נפצע קוסטדינוב והוחלף בדקה ה-32, ובכך הסתיים חלקו בטורניר, ממנו הודחה בולגריה לאחר הפסד לצרפת במשחק האחרון של שלב הבתים.
קוסטדינוב המשיך להיות דומיננטי בהתקפת בולגריה גם בטורניר מוקדמות מונדיאל 1998. הפעם בולגריה הצליחה להעפיל מהמקום הראשון בבית, בטורניר בו כבש קוסטדינוב שישה שערים בשמונה משחקים, לרשתן של , ו.
קוסטדינוב נכלל בסגל בולגריה למונדיאל 1998 בצרפת, המונדיאל השני בקריירה שלו.
אמנם, הפעם הטורניר היה מוצלח פחות עבור בולגריה, שסיימה אותו מהמקום האחרון בשלב הבתים וללא ניצחון.
קוסטדינוב עלה כמחליף במשחק הראשון בו סיימה בולגריה בשוויון 0-0 עם , ופתח בהפסד 1-0 לניגריה ובתבוסה 6-1 לספרד, בה כבש קוסטדינוב את שערה היחיד של נבחרתו בטורניר.
בסיום הטורניר סיים קוסטדינוב את דרכו בנבחרת, לאחר שהיה שותף לתקופת השיא בהיסטוריה של נבחרת בולגריה.
הוא רשם 69 הופעות בינלאומיות, חמישי בטבלת ההופעות בנבחרת בכל הזמנים, וכבש 26 שערים, רביעי בטבלת מלך השערים של כל הזמנים בנבחרת.
עונהקבוצהליגהבליגההופעותשעריםצסק"א סופיהליגת העל הבולגרית2013225324132912266פורטוליגת העל הפורטוגלית338299299221611דפורטיבו לה קורוניהלה ליגה92באיירן מינכןבונדסליגה92185פנרבחצ'הליגת העל הטורקית258צסק"א סופיהליגת העל הבולגרית157טיגרסליגת העל המקסיקנית92מיינץ 05הבונדסליגה השנייה41סך הכל קריירה322106
אמיל פטר פוֹשְבֶּרי (בשוודית: Emil Peter Forsberg, נולד ב־23 באוקטובר 1991) הוא כדורגלן שוודי המשחק בעמדת הקשר בניו יורק רד בולס ובנבחרת שוודיה.
פושברי נולד בסונדסוואל והחל את הקריירה שלו בקבוצות הנוער של המועדון המקומי.
בשנת עלה לקבוצה הבוגרת ששיחקה אז בליגה השנייה והושאל מיידית לקבוצת מדסקוגסברון מהליגה השלישית.
כעבור שני משחקים חזר לסונדסוואל.
בעונת שותף בכל משחקי הקבוצה והבקיע שישה שערים.
בעונה שלאחר מכן הבקיע 11 שערים ועלה עם קבוצתו לליגת העל השוודית.
בסיום עונת 2012 ירדה הקבוצה שוב לליגה השנייה.
ב-10 בדצמבר 2012 פושברי הוצג במאלמה וחתם במועדון ל-4 שנים.
בעונתו הראשונה כבש 5 שערים בליגה ו-2 שערים נוספים במסגרת הליגה האירופית ובסיומה זכה עם הקבוצה באליפות.
עונת הייתה עונת השיא שלו כאשר 14 שערים בליגה, העפיל עם קבוצתו לשלב הבתים של ליגת האלופות וזכה באליפות שנייה ברציפות.
לייפציג מהבונדסליגה השנייה ל-3 שנים.
בעונתו הראשונה בקבוצה שותף ב-15 משחקים, אך לא כבש.
בעונת כבש 8 שערים והעפיל עם קבוצתו לבונדסליגה לראשונה בתולדותיה.
במהלך העונה זכה להתעניינות מצד קבוצת ליברפול, רומא, אינטר, לסטר סיטי וולנסיה.
בעונת 2016/17 היה פושברי חלק משמעותי בהצלחת הקבוצה, שהגיעה במחזור ה-16 למשחק על ראשות הטבלה מול באיירן מינכן כשלשתי הקבוצות מספר נקודות זהה.
פושברי ביצע במשחק זה תיקול חריף מאחור על פיליפ לאם בדקה ה-30 של המשחק, והורחק בכרטיס אדום ישיר, במשחק שהסתיים בתוצאה 0–3 לבאיירן מינכן.
לאחר המשחק, פושברי ספג עונש השעיה משלושה משחקים בגין העבירה.
על אף השעיה זו, פושברי סיים את העונה כמלך הבישולים, עם 19 בישולים, נוסף על חמישה שערים שהבקיע.
פושברי נחשב אחד ממצטייני העונה, בה הפתיעה קבוצתו וסיימה במקום השני עם 67 נקודות בעונת הבכורה שלה בבונדסליגה.
ב-16 בדצמבר 2023 חתם בניו יורק רד בולס מה-MLS.
ב-12 באוקטובר 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת שוודיה נגד במסגרת מוקדמות יורו 2016. ב-14 בנובמבר 2015 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1:2 נגד במסגרת פלייאוף העלייה ליורו 2016. שוודיה עברה את דנמרק והעפילה לטורניר הגמר בו גם פושברי לקח חלק לאחר שנכלל בסגל הנבחרת.
אליפות ליגת העל השוודית: ,
קשר השנה בליגת העל השוודית:
מלך הבישולים בבונדסליגה: 2016/17 (19 בישולים)
אמיל פאיול היה מצביא צרפתי במלחמת העולם הראשונה שפיקד על הארמיות הרביעית, השישית, והראשונה.
אמיל פאיול נולד ב-14 במאי 1852 בלה פוי-אן-ולה.
בשנת 1873 התגייס פאיול לצבא הצרפתי ושירת בחיל התותחנים.
בשנת 1914 פרש פאיול מהצבא בדרגת גנרל של חטיבה.
עם פרוץ המלחמה מונה פאיול למפקד דיוויזיית המילואים ה-70, ופיקד עליה במהלך הקרב על המארן.
במאי 1915 מונה פאיול למפקד הקורפוס ה-33, ופיקד עליו במהלך קרב ארטואה השני.
ב-26 בפברואר 1916 מונה פאיול למפקד הארמייה השישית, ופיקד עליה במהלך הקרב על הסום.
ב-19 בדצמבר 1916 מונה פאיול למפקד הארמייה הרביעית, וב-31 בדצמבר מונה למפקד הארמייה הראשונה.
ב-4 במאי 1917 מונה פאיול למפקד קבוצת הארמיות המרכזית, וב-16 בנובמבר באותה שנה מונה למפקד חיל המשלוח הצרפתי באיטליה.
ב-14 בפברואר 1918 מונה פאיול למפקד קבוצת הארמיות של המילואים, ופיקד עליה בבלימת מתקפת האביב הגרמנית, ובמהלך מתקפת מאה הימים.
בשנת 1920 מונה פאיול כחבר במועצת המלחמה העליונה, ובשנת 1921 מונה למפקח הכללי על התעופה.
ב-19 בפברואר 1921 קיבל פאיול את דרגת מרשל צרפת, כאות הוקרה על פעולותיו במהלך המלחמה.
ב-27 באוגוסט 1928 מת פאיול בביתו שבפריז.
אמיל ש"י סֶקוּלֶץ (ברומנית: Emil Săculeț; 1915 – 1976) היה מנצח, מלחין ופסנתרן ישראלי, יהודי יליד בוקובינה, שנודע כחוקר פולקלור ואתנומוזיקולוג.
עבודתו התמקדה בעיקר בחקר של המוזיקה היהודית ברומניה.
אמיל סקולץ נולד ב-1915 בכפר איזווארלה סוצ'ביי במחוז סוצ'אבה בדרום בוקובינה, אז באימפריה האוסטרית, חלק מאוסטרו-הונגריה.
בשנת 1918 עבר האזור לשליטת רומניה.
בהמשך עבד כמוזיקאי, מלחין ומורה בבתי ספר יהודיים בבוטושאן.
בשנות ה-50 קיבל אותו הרי בראונר, שהעריך את כישוריו, לעבודה במכון לפולקלור בבוקרשט, אך משרתו בוטלה כעבור שנתיים.
סקולץ זכה בשנת 1955 בפרס להלחנה בתחרות למוזיקה במסגרת פסטיבל הנוער העולמי שהתקיימה בוורשה.
סקולץ ליקט שירים של היהודים בטרסניסטריה, כמו כן פרסם ברומניה ואחר כך בישראל אוסף של שירים ביידיש מרומניה.
בשנת 1949 התקבל באיגוד המלחינים הרומנים.
רשויות הצנזורה הקומוניסטית ברומניה דרשו הפסקת הפצת הספר, שהופיע בהוצאה למוזיקה של איגוד המלחינים ברומניה בעילת שווא שמדובר ב"שירים לאומניים ודתיים" ושעריכתו לא הייתה "מדעית" כביכול.
סקולץ הירצה לפעמים על הפולקלור היהוד במוסדות תרבות כמו התיאטרון היהודי הממלכתי בבוקרשט.
בשנת 1961 הורשה אמיל סקולץ להקליט עם תזמורת עממית יהודית שהוא עמד בראשה תקליט עם שירים יהודים בבית ההקלטה הממלכתי "אלקטרקורד".
התקליט כלל מספר שירים ביידיש בביצוע הסולנים ראדו לוצ'יאן, סורינה דן וצ'צ'יליה שטיין, בליווי תזמורתו.
בהמשך עלה סקולץ לישראל והמשיך בה את פעילותו בתחום הפולקלור היהודי ביידיש.
סקולץ נפטר בשנת 1976 בראשון לציון.
1955 - הפרס להלחנה בתחרות למוזיקה במסגרת פסטיבל הנוער העולמי בוורשה.
עמיל סעקולעץ, יִידישע פֿאָלקס-לידער / Cintece populare evreiești, בוקרשט: מוזיק-פֿאַרלאַג פֿון דעם קאָמפּאָזיטאָרן-פֿאַרבאַנד פֿון דער ר.פּ.ר., 1959 () (145 שירי-עם יהודיים
שירי עם יהודיים מרומניה- יידישע פאלקסלידער פון רומעניע, התאחדות עולי רומניה בישראל, 1970 * שירי עם יהודיים עברית-יידיש, כרך א מהדורה שנייה בתרגום, שונים:נתן מארק, שמשון מלצר, אברהם שלונסקי, דב סדן ואחרים.
1974 - רעי נעורים - 20 שירים לסולו ולמקהלה -על מילים מאת יצחק מאיר
1961 שירי עם יהודיים - בבית ההקלטות אלקטרקורד בבוקרשט
אמיל גוסטב ריטר פון ציגלר היה גנרל בצבא האוסטרו-הונגרי אשר פיקד על כוחות במלחמת העולם הראשונה.
ציגלר נולד ב-14 באפריל 1861 בעיר קרונשטאט שהשתייכה אז לאימפריה האוסטרית.
כיום שם העיר בראשוב והיא נמצאת בתחומי רומניה המודרנית.
הוא למד בבית הספר לקצינים בווינה ואז באקדמיה הצבאית הטרזיאנית בווינר נוישטאדט, ובאוגוסט 1880 התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי והוצב ברגימנט האולאנים השני.
בנובמבר 1885 הועלה לדרגת לוטננט, בינואר 1889 לדרגת האופטמן, וב-1893 הועבר לרגימנט הדרגונים השלישי.
במאי 1895 הועלה לדרגת אובר-לויטננט ובנובמבר 1897 לדרגת אוברסט-לויטננט.
באותה שנה הועבר לשרת במטה הדיוויזיה ה-36, וב-1898 מונה למפקד רגימנט הדרגונים השלישי.
במאי 1901 הועלה לדרגת אוברסט.
באותה שנה מונה למפקד רגימנט הדרגונים ה-15. בנובמבר 1907 הועלה לדרגת גנרל מיור ובאותה שנה מונה למפקד בריגדת הפרשים הראשונה.
ארבע שנים מאוחר יותר הוא הועלה לדרגת לוטננט פלדמרשל ומונה למפקד דיוויזיית הפרשים השנייה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, נכללה הדיוויזיה של ציגלר במסגרת הקורפוס ה-14 אשר היה חלק מהארמייה השלישית בפיקוד רודולף פון ברודרמן.
הדיוויזיה לחמה בקרב גליציה ובסתיו הועברה אל הארמייה הראשונה.
במרץ 1915 הוא הועבר לפקד על הקורפוס ה-18 במקום היינריך צ'ורצ'נטאלר פון הלמהיים שנשלח לטירול כדי להכין הגנות במקרה של התקפה אפשרית מצד ממלכת איטליה.
ב-1 במאי של אותה שנה הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים.
הוא מת במפתיע מכולרה ב-1 באוגוסט 1915 בגיל 54. הוא היה אחד הקצינים האוסטרו-הונגרים הבכירים ביותר שנהרגו בעת פיקודם על יחידה בחזית.
ב-8 במאי 1899 נישא ציגלר למריה מיטלאכר אשר ילדה לו חמישה ילדים: גרטרוד, הלן, סוזאן, פרידריך גוסטב וגוסטב אלפרד.
לאחר מותו עברה משפחתו לגור אצל אחיו אלפרד אשר היה אף הוא קצין בכיר בצבא.
גם בנו, פרידריך גוסטב היה חייל בצבא ולחם בחזית האיטלקית.
אמיל קוּאֶה דה לה שטניירה היה רוקח צרפתי שנודע בטיפוליו במחלות נפש.
בעבודתו בטרואה בין השנים 1882—1910 חקר את התופעה הידועה כיום כאפקט פלצבו.
במרפאה שפתח בננסי טיפל במטופליו באמצעות אוטוסוגסטיה והיפנוזה.
לפסיכותרפיה שלו נודעה השפעה באירופה למשך זמן קצר בשנות ה-20 של המאה ה-20.
שארל אמיל פיקאר היה מתמטיקאי צרפתי, חבר באקדמיה הצרפתית.
תרם למתמטיקה בתחומים רבים, במיוחד באנליזה מתמטית, בתורת הפונקציות, במשוואות דיפרנציאליות ובגאומטריה אלגברית.
גילה שיטה איטרטיבית לפתרון משוואות אינטגרליות.
פיקאר נולד בפריז בשנת 1856 כבן בכור בין שני בנים.
האב, לואי-אמנואל פיקאר, ניהל בית חרושת למשי בווביאן (Vauxbuin) על יד סואסון וכן חנות ברחוב די פובור סן דני פריז.
האם הייתה אליזה פיקאר, לבית פלוק (Plocq), בת של רופא.
בשנים 1864–1868 הוא למד לימודים קלאסיים בתיכון על שם ז'ול מישלה בוואנב ואחר כך, בשנים 1868–1874, למד בפריז בתיכון "אנרי הרביעי", שנקרא אז "תיכון נפוליאון", בו היה בין השאר תלמידו של ז'וזף שארל ד'אלמיידה, מורה לפיזיקה מפורסם.
גם בתיכון זה הצטיין פיקאר במיוחד, כולל בפילולוגיה קלאסית ובהיסטוריה.
דווקא באותה תקופה לא אהב מתמטיקה וסלד במיוחד מגאומטריה, אולם בגיל 15, אחרי שהגיע לידיו ספר באלגברה שריתק אותו, שינה את יחסו למתמטיקה ובחר לעסוק בה.
בגיל 14 שכל פיקאר את אביו שנפטר בסוף שנת 1870 בעת המצור הפרוסי על פריז (כחלק ממלחמת צרפת–פרוסיה).
המשפחה התרוששה והאם נאלצה לעבוד כדי לפרנס את עצמה ואת שני בניה.
בשנת 1872 הוא עבר את מבחן הבגרות בספרות וב-1873 את מבחן הבגרות במדעים.
הוא השתתף בקורסים במכינה למתמטיקה (Mathématiques spéciales) והגיע למקום השני במבחני הכניסה לאקול פוליטקניק וב-1874 הגיע למקום הראשון בכניסה לאקול נורמל סופרייר.
אחרי התלבטויות והתייעצות עם לואי פסטר המפורסם שהילל בפניו את מעלות המדע הטהור (לפי עדותו של ז'אק אדמר), בחר פיקאר לא ללמוד הנדסה ולהירשם בבית הספר השני.
בימי לימודיו באקול נורמל סופרייר (1877-1874) היו לו מורים כמו בריו, בוקה וגסטון דרבו שמאוחר יותר הנחה אותו בעבודת הדוקטורט שלו.
הוא למד בהמשך באוניברסיטת פריז בפקולטה למדעים, בה סיים תואר ראשון במדעי המתמטיקה ובמדעי הפיזיקה.
אחר-כך, ב-1877, כשהיה בגיל 21 בלבד, פיקאר סיים את הדוקטורט במתמטיקה עם עבודה בסוגיה גאומטרית בשם "יישום תורת הסיבוכיויות הליניאריות בחקר המשטחים והעקומים הבלתי ניתנים לפיתוח".
באותה שנה זכה במקום הראשון במבחנים להסמכה להוראת מתמטיקה (agrégation).
בשנים 1878–1879 התקבל פיקאר לשנה נוספת באקול נורמל סופרייר כמדריך.
אחר-כך, החל משנת 1878, עבד כמרצה בפקולטה למדעים של פריז.
בשנים 1879–1881 הוא לימד חשבון דיפרנציאלי ואינטגרלי בפקולטה למדעים בטולוז.
בינואר 1881 הוא התחתן עם מארי, בתו של הפרופסור שארל הרמיט, ובסתיו אותה השנה חזר לפריז כדי למלא את מקומו של ז'אן-קלוד בוקה בקתדרה למכניקה פיזית וניסויית בפקולטה למדעים.
בוקה החליף באותה תקופה את ז'וזף-אלפרד סרה בקתדרה לחשבון דיפרנציאלי ואינטגרלי.
בוקה הפך בינתיים לראש הקתדרה לחשבון דיפרנציאלי ואינטגרלי במקום סרה שנפטר במרץ 1885. בוקה עצמו נפטר גם כן כעבור 7 חודשים.
באוקטובר 1885 התמנה פיקאר במקומו.
כשמלאו לו 30 שנים, ב-1886, הוא הפך לראש הקתדרה מן המניין.
ב-1897, כשחמיו הרמיט פרש לגמלאות, ירש פיקאר את הקתדרה שלו לאנליזה מתקדמת ולאלגברה מתקדמת.
הוא עמד בראש הקתדרה הזאת במשך 34 שנים עד לפרישתו ב-1931.
בנוסף בין ינואר 1895 למרץ 1937 לימד פיקאר מכניקה בבית הספר המרכזי לאומנויות ומלאכות וכעשרת אלפים מהנדסים היו תלמידיו.
בשנים 1883–1885 הוא לימד מכניקה ואסטרונומיה באקול נורמל סופרייר.
אדמר שיבח במיוחד את כישרונו הרב, ה"מושלם" של פיקאר בתחום ההוראה.
בתחום המתמטיקה התעניין פיקאר במגוון רחב של נושאים והפגין שליטה מרשימה בידע המתמטי של תקופתו.
בהוכחת משפט זה נעזר פיקאר בתאוריית הפונקציות המודלריות של חמיו, הרמיט.
בזכות עבודה זו, שהושלמה מאוחר יותר על ידי גסטון ז'וליה, הוא התקבל לאקדמיה הצרפתית למדעים.
בחירתו נדחתה לשנת 1889 עקב גילו הצעיר.
פיקאר היה המזכיר הקבוע של אקדמיה זו משנת 1917 ועד ליום מותו בשנת 1941.
פיקאר גם תרם תרומה חשובה לתורת המשוואות הדיפרנציאליות, כמו למשל תורת פיקאר-וסיו.
הוא עשה מחקרים בנושא הטרנסדנטים של פנלווה והוא גם פיתח סוג של חבורת סימטריות עבור משוואה דיפרנציאלית ליניארית.
פיקאר פיתח גם את חבורת פיקאר בתורת המשטחים האלגבריים.
הוא היה המתמטיקאי הראשון שהשתמש ברעיונות החדשניים של הטופולגיה האלגברית בתורת הפונקציות.
פיקאר גם תרם תרומות חשובות למתמטיקה יישומית, למשל לתיאוריות הטלגרפיה והאלסטיות.
בדומה לבן תקופתו אנרי פואנקרה היה פיקאר מעורב רבות בהכשרת הסטודנטים למתמטיקה, לפיזיקה ולהנדסה.
פיקאר חיבר ספר לימוד מקיף (טרקטט) קלאסי לאנליזה מתמטית וגם כתב את אחד מספרי הלימוד הראשונים לתורת היחסות.
הוא כתב ביוגרפיות של מתמטיקאים צרפתים דגולים, כולל של חמיו שארל הרמיט והשתתף בהוצאה לאור של כתבי ז'ורז' אלפן והרמיט.
במסגרת האקדמיה למדעים, בישיבה הפומבית השנתית שהתקיימה ב-14 בדצמבר 1931, הקריא פיקאר את הביוגרפיה שחיבר לזכר גבריאל ליפמן המנוח, שהיה חבר במחלקה לפיזיקה כללית.
בהרצאה זו הזכיר פיקאר את המורה שלו לפיזיקה, אלמיידה, שהסתבר כי השפיע בזמנו על תלמיד אחר שלו, אותו גבריאל ליפמן, להירשם לאקול נורמל סופרייר ופתח לו את הדלת למדע הפיזיקה.
מועמדותו לאקדמיה הצרפתית הוצגה לראשונה בשנת 1922 כשהתחרה על כסאו של אמיל בוטרו אך לא השיג יותר משלושה קולות.
לבסוף התקבל בשנת 1924 בכיסא 1 הפנוי אחרי מותו של הפוליטיקאי והפיזיקאי שארל דה פרסינה.
בחירתו התקבלה בסיבוב הצבעות שני ב-27 בנובמבר 1924 עם 17 קולות מול 10 שקיבל פייר מיל.
מרסל פרבו נאם את נאום הקבלה לכבודו ב-11 בפברואר 1926
עם תלמידיו נמנו ז'אק אדמר, סרגיי ברנשטיין, טראיאן ללסקו, גסטון ז'וליה, לוסיין בלונדל, פול פנלווה, אנדרה וייל, סימיון סטוילוב, סטניסלב זרמבה, ואחרים.
אמיל פיקאר היה נשוי החל משנת 1881 למארי, בתו של המתמטיקאי שארל הרמיט.
שני הבנים מתו במלחמת העולם הראשונה.
אחרי סוף המלחמה ניהל פיקאר למשך עשור תנועת חרם נגד המדענים והמתמטיקאים הגרמנים.
בתו, לואיז פיקאר, התחתנה עם הפיזיקאי לואי דינואייה (Dunoyer).
נכדיו של פיקאר נפצעו ונפלו בשבי בימי מלחמת העולם השנייה.
1888 - הפרס הגדול (גראן פרי) במדעים מתמטיים
1889, נובמבר - חבר באקדמיה הצרפתית למדעים
1895 - חבר בהתכתבות באקדמיה למדעים של סנקט פטרבורג, לימים האקדמיה הרוסית למדעים
1908 - יושב ראש הכנס הבינלאומי הרביעי של המתמטיקאים ברומא
1909, מרץ - חבר בחברה המלכותית של לונדון
1920 - חבר בחברה המלכותית באדינבורו
1920 - יושב ראש הכנס הבינלאומי של המתמטיקאים בשטרסבורג
1924 - פיקאר נבחר בכיסא 1 של האקדמיה הצרפתית
1925 - חבר לשם כבוד באקדמיה למדעים של ברית המועצות
1937 - מדליית הזהב מיטאג-לפלר
קיבל תוארי דוקטור לשם כבוד מחמש אוניברסיטאות
1935 - הצלב הגדול של לגיון הכבוד
1943 - אלמנתו יזמה הקמת קרן המעניקה מדליה על שם בעלה המנוח: מדליית אמיל פיקאר למתמטיקה
1887 - Cours d'analyse (קורס לאנזליה - שהעביר אותו בשנים 1886–1887 בפקולטה למדעים בפריז, פורסם על ידי איגוד התלמידים לשעבר)
(ספר לימוד מקיף לאנליזה) ב-3 כרכים
(שיעורים על כמס סוגים פשוטים של משוואות עם נגזרות חלקיות עם יישומים בפיזיקה מתמטית)
(כמה יישומים אנליטיים של תורת העקומים והמשטחים האלגבריים)
אלפרד אמיל פרדריק סנדסטרם (בשוודית: Alfred Emil Fredrik Sandström; 11 באוקטובר 1886 – 6 ביולי 1962) היה עורך דין ושופט שוודי.
כיהן בתפקיד יו"ר הצלב האדום בשנים 1950–1959. מוכר בישראל בעיקר כיו"ר ועדת אונסקו"פ בקיץ 1947.
סנדסטרם נולד ב-11 באוקטובר 1886 בעיר נישפין שבמרכז שוודיה לאביו קארל אולוף סנדסטרם, פקיד בנק, ולאימו מריה נורדין.
סנדסטרם שירת כשופט בבתי משפט וועדיות בין-לאומיות רבות, בין היתר במצרים, גרמניה, צרפת (1929) וארץ-ישראל בשלהי המנדט הבריטי (ועדת אונסקו"פ, 1947), כמו גם בוועדות נוספות לפתרון סכסוכי-גבולות בשנות ה-30.
לבסוף הושגה פשרה בהסכמת בעלות הברית בה הוחלט כי הרכוש הלאומי הגרמני יעבור לידי ממשלת שוודיה, אך היא מצידה לא פגעה בזכויותיהם של החברות בבעלות גרמנית פרטית, ושוודים שהיו ב"רשימה השחורה" של בעלות הברית יוסרו ממנה.
בשנת 1947 נבחר סנדסטרם כנציגה של שוודיה לעמוד בראש ועדת אונסקו"פ.
הוועדה החלה את פעילותה ב-26 במאי בניו יורק וביוני הגיעה לארץ ישראל.
במהלך שהותה בארץ נפגשו חברי הוועדה בראשות סנדסטרם עם מנהיגי היישוב העברי והתנועה הציונית, ביקרו בקיבוצים ובישובים היהודיים והתרשמו מאוד מהשינוי הניכר שיצרה התנועה הציונית בארץ, שתיארוה כ"אירופיים, מודרניים, מדינה בהתהוות" לעומת מצב תושביה הילידים הערבים (שהתקבלו על ידי "משלחת ילדים שקיללו אותם").
במהלך שהותם בארץ התרחשה גם תקרית האקסודוס.
משה שרת, ששירת באותם ימים כמנהל המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית הזמין את סנדסטרם ואת חבר הוועדה ולדימיר סימיץ' לנמל חיפה, בה חזו השניים בהורדת המעפילים בכוח על ידי החיילים הבריטים, שוחחו עם ניצולי השואה והיו מזועזעים מהמראה שראו, ודיווחו על האירועים לחבריהם לוועדה.
לאחר הביקור באקסודוס סנדסטרום אמר כי "ללא עדות זו, חקירתנו לא הייתה שלמה".
כמו כן, נפגש סנדסטרם עם מספר אנשי רוח ערבים, שנפגשו עימו על אף החרם הערבי על הוועדה.
לאחר סיום הביקור בארץ ישראל (ובעבר הירדן עם מלך ירדן) וחזרת הוועדה לז'נבה, סנדסטרם פעל לתיאום ביקור חברי הוועדה באחד ממחנה העקורים של יהודי אירופה, רובם ילדים ובני נוער ניצולי שואה.
חשוב היה לו שכל חברי ועדת אונסקו"פ יראו את המועמדים לעלייה לארץ, ישוחחו עם חלקם ויכירו את סיפורם.
לאחר מכן המשיך סנדסטרם לעבוד באו"ם והתמנה לחבר ועדה (וליו"ר) של ועדת החוק הבין-לאומי.
במהלך שנות ה-50 פעל בהצלחה ליישוב סכסוכי גבולות ואוכלוסיות שנבעו מתוצאות מלחמת העולם השנייה.
לאחר היוודע דבר הרצח של פולקה ברנדוט בירושלים על ידי ארגון הלח"י ב-17 בספטמבר 1948 התמנה סנדסטרם לעמוד בראש הצלב האדום במקומו.
במהלך תקופתו פעל להעצמת הארגון מתוך אמונתו הדתית-פרוטסטנטית השוודית שיש לפעול להצלת כל אדם באשר הוא, ולכן פעל להסרת החסמים האידאולוגיים בארגון בעיצומה של המלחמה הקרה בין המעצמות המערביות לבין הגוש המזרחי.
אמיל אוגוסט פרנסואה תומאס צורלינדן היה ז'נרל דה דיוויזיה בצבא צרפת, אשר שימש גם כשר המלחמה של צרפת, אולם התפרסם בעיקר בשל חלקו בפרשת דרייפוס.
צורלינדן נולד בקולמר ב-3 בנובמבר 1837. ב-1858 הוא התגייס לצבא צרפת ולמד באקול פוליטקניק, ב-1858 הוא הוצב בכוחות הארטילריה ולמד בבית ספר לתותחנים במץ, וב-1860 הועלה לדרגת לוטננט משנה.
ב-1866 הוא הועלה לדרגת קפטן.
ב-1870 הוא לחם במלחמת צרפת-פרוסיה, ולאחר המצור על מץ נפל בשבי הפרוסי.
הוא נמלט מהשבי במצודת גלוגאו וחזר לצרפת, שם מונה לראש מטה הקורפוס ה-25.
ב-1881 הוא הועלה לדרגת קולונל, וב-1885 לדרגת ז'נרל דה בריגדה.
ב-1890 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-2, וב-1894 הועבר לפקד על הקורפוס ה-4 בלה מאן.
בין 26 בינואר ל-28 באוקטובר 1895 הוא שימש כשר המלחמה בממשלתו של אלכסנדר ריבו לפני שהוחלף בז'אן-בטיסט ביו.
לאחר מכן מונה למפקד הקורפוס ה-15, וב-1897 מונה למושל הצבאי של פריז.
צורלינדן מפורסם בעיקר בשל חלקו בפרשת דרייפוס.
ב-3 בספטמבר 1898 התפטר שר המלחמה של צרפת גודפרואה קווניאק, ויומיים לאחר מכן זימן ראש הממשלה אנרי בריסון את צורלינדן ומינה אותו לשר המלחמה החדש.
באותה עת חפץ בריסון לערוך משפט חוזר לקצין היהודי אלפרד דרייפוס שנאשם בריגול על לא עוול בכפו.
בריסון קיווה שצורלינדן יסייע לו בכך.
צורלינדן התיישר בתחילה עם עמדתו של בריסון ואף החל לערוך את הסידורים הטכניים לקראת החזרתו של דרייפוס מאי השדים, אולם לפתע שינה את טעמו מן הקצה אל הקצה וטען כי אין לאפשר משפט חוזר.
הן צורלינדן והן בריסון איימו בהתפטרות באם עמדתם לא תתקבל, והנשיא פליקס פור נאלץ להתערב ולדחות את ההחלטה בנושא ל-17 בספטמבר.
יום לפני כן הודיע צורלינדן על כוונתו לפתוח בחקירה נוספת נגד ז'ורז' פיקאר - אחד מתומכיו הבולטים של דרייפוס.
מבחינתו של בריסון, צורלינדן עבר את הגבולות, והוא החל לחפש שר מלחמה חדש.
מצבו היה כה נואש, עד כי הוא שיגר בחשאי שליח אל מנהיגי המחנה הדרייפוסרי מתייה דרייפוס וז'וזף ריינאך וביקש מהם למצוא עבורו גנרל שאותו ניתן יהיה למנות כשר מלחמה בידיעה שהוא יפעל למען משפט חוזר.
הם המליצו לו על פול דאראס, הגנרל שפיקח על טקס שלילת הדרגות של דרייפוס ומאז שינה את טעמו והחל לתמוך במשפט חוזר.
אולם בריסון לא קיבל את הצעתם, ותחת זאת בחר בשארל שאנואן.
וכך, כאשר צורלינדן דרש להעמיד את פיקאר לחקירה, יכול היה בריסון להתנגד לו בלי חשש.
בריסון הכריז על הקמת ועדה לבדיקת האפשרות למשפט חוזר, צורלינדן התפטר ב-20 בספטמבר, ושאנואן נכנס במקומו.
אולם עד מהרה גילה בריסון שנפל בפח.
שאנואן היה ידידו של צורלינדן ועד מהרה התגלה כמתנגד חריף למשפט חוזר.
הוא עקף את בריסון בצורה מתוחכמת, כאשר החזיר את צורלינדן למשרת המושל הצבאי של פריז.
התביעה כנגד פיקאר נדחתה אמנם, אולם הוא הועבר בינתיים לבית הסוהר שרש-מידי כדי להרחיק אותו ממוקד ההתרחשויות.
צעד זה גרר מחאה בכל רחבי צרפת.
ב-1899 הוא עזב את משרת המושל הצבאי של פריז ומונה לחבר במועצת המלחמה העליונה.
ב-1902 הוא הועבר לכוחות המילואים.
ב-1904 הוא פרסם את זכרונותיו ממלחמת צרפת-פרוסיה וב-1910 פרסם ספר אודות נפוליאון בונפרטה.
אמיל הנרי כריסטופר קראפט (בשוודית: Emil Henry Kristoffer Krafth; נולד ב-2 באוגוסט 1994) הוא כדורגלן שוודי המשחק בעמדת המגן הימני בניוקאסל יונייטד ובנבחרת שוודיה.
קראפט התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של לגנס ובשנת ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת כאשר הוא רק בן 16. בשנת הצטרף לאוסטר מהליגה השוודית השנייה, כעבור שנה חתם בהלסינגבורג.
בשנת חתם בבולוניה מהסרייה א'.
באוגוסט , קראפט הושאל לאמיין מליגת העל הצרפתית.
בסיום העונה חתם על חוזה בקבוצה תמורת 2 מיליון אירו.
באוגוסט , חתם בניוקאסל יונייטד מהפרמייר ליג תמורת 5 מיליון פאונד.
בצעירותו, קראפט שיחק בכל הנבחרות הצעירות של שוודיה.
קראפט מדורג במקום החמישי ברשימת הכדורגלנים הצעירים שרשמו הופעה בנבחרת הצעירה של שוודיה, כאשר רשם את הופעת הבכורה שלו בגיל 17 שנים ו-309 ימים.
בינואר , קראפט ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת שוודיה במשחק ידידות נגד .
קראפט נכלל בסגל הנבחרת קראת מונדיאל 2018.
אמיל סמית' רו הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בפולהאם מהפרמייר ליג.
רו עבר להתגורר בצפון לונדון עם הוריו ואחיו לאחר שהוחתם על ידי ארסנל בשנת 2010.
בגיל 17 הצטרף לסגל הקבוצה הבוגרת בסבב משחקי הקדם עונה שנערכו בסינגפור ביולי 2018. ב-31 ביולי 2018 חתם על חוזה ארוך טווח במועדון.
הוא ערך את הופעת הכורה הרשמית שלו בקבוצה הבוגרת ב-10 בספטמבר 2018 נגד וורסקלה פולטבה במסגרת הליגה האירופית.
רו השחקן הראשון יליד שנות ה-2000 אשר משחק במדי הקבוצה הבוגרת של ארסנל.
הוא כבש שער בכורה במועדון במסגרת הליגה האירופית נגד קרבאך בניצחון 0–3, והפך לכובש השערים הצעיר ביותר במשחק רשמי מאז אלכס אוקסלייד צ'מברלין שעשה זאת בשנת 2011, והשחקן הראשון במועדון שכובש שער רשמי יליד שנות ה-2000.
לייפציג מהבונדסליגה בהשאלה עד לסיום עונת 2018/2019. לאחר ההחתמה על עסקת ההשאלה, גילה המועדון הגרמני כי רו לא התאושש לחלוטין מפציעה במפשעה.
עקב הפציעה, הוא שיחק בסך הכל 28 דקות בשלוש הופעות בכל תקופתו בגרמניה.
ב-10 בינואר 2020 הושאל להאדרספילד טאון מהצ'מפיונשיפ עד לסיום עונת 2020/2021. בסך הכל הופיע 19 פעמים בתקופת ההשאלה במהלכן כבש שני שערים.
בפתיחת עונת 2020/2021 חזר לארסנל והחל לקבל יותר קרדיט מהמאמן מיקל ארטטה.
ב-9 במאי 2021 כבש שער בכורה בפרמייר ליג בניצחון קבוצתו 1–3 על וסט ברומיץ' אלביון.
עונת 2021/2022 הייתה הפורה ביותר עבור סמית' רו מבחינת כיבוש שערים, והוא סיים את העונה עם עשרה שערי ליגה.
ב-2 באוגוסט 2024 חתם לחמש שנים בפולהאם.
באפריל 2017 נכלל סמית' רו בסגל נבחרת אנגליה עד גיל 17 באליפות אירופה עד גיל 17 בו סיימה הנבחרת במקום השני.
באוקטובר 2017 היה רו חלק מהסגל שזכה בגביע העולם עד גיל 17. ב-14 בנובמבר 2019, כבש שער בכורה בנבחרת אנגליה עד גיל 20.
ב-12 בנובמבר 2021 ערך הופעת בכורה בנבחרת אנגליה הבוגרת בניצחון 0–5 על אלבניה, ושלושה ימים לאחר מכן כבש שער בכורה בניצחון 0–10 על סן מרינו.
נבחרת אנגליה עד גיל 17
סגנית אלופת אירופה עד גיל 17: 2017
אמיל פוקס היה פסל, , צייר וסופר אוסטרי-אמריקאי, שפעל בווינה, לונדון וניו יורק.
הוא צייר דיוקנאות של המלכה ויקטוריה ואדוארד השביעי והיה אופנתי בקרב החברה הגבוהה בלונדון בתחילת המאה ה-20.
הוא נולד בווינה ב־9 באוגוסט 1866. בשנים שפעל באוסטריה, גרמניה ורומא היה פסל ומדליסט, שבסופו של דבר החל ללמוד גם ציור.
הוא למד באקדמיה לאמנויות יפות בווינה בהנהלת אדמונד פון הלמר וויקטור אוסקר טילגנר.
לאחר מכן למד באקדמיה הפרוסית לאמנויות בברלין שם למד אצל פריץ שפר ואנטון פון ורנר.
בשנים 1891 עד 1897 הוא היה ברומא, לאחר שזכה במלגה גרמנית בשנת 1891.
בשנים 1897–1915 כתובתו הייתה בלונדון, שם נפגש באופן קבוע עם האמן לורנס אלמה-טדמה.
הוא היה בעיקר פסל ומדליסט, אך הוא החל גם לצייר בשמן, במיוחד דיוקנאות משנת 1897. המורה הראשון שלו היה ג'ון סינגר סרג'נט.
הוא הציג עבודות באקדמיה המלכותית לאמנויות בשנת 1898 הוא למד שם.
הוא קיבל עבודות כולל פורטרטים של המלכה ויקטוריה ואדוארד השביעי, ודיוקנאותיו הפכו אופנתיים בקרב פטרונים שונים מהאריסטוקרטיה והחברה הגבוהה.
הוא זכה במסדר הוויקטוריאני המלכותי (MVO) בשנת 1909. בהיותו באנגליה הועסק גם בבירמינגהם.
פוקס החל לנסוע לארצות הברית בשנת 1905, בעיקר לצייר דיוקנאות של אנשי חברה עשירים.
בשנת 1915 במהלך מלחמת העולם הראשונה, שטף "גל אנטי-גרמני" את אנגליה, וכדי להימלט ממנו עבר לצמיתות לניו יורק, והפיק שם עבודות נוספות והציע סיוע במאמץ המלחמתי.
הוא הפך לאזרח אמריקאי בשנת 1924.
הוא עבר ניתוח להסרת גידול סרטני בשנת 1928, אך סבל מאוד, ובסוף התאבד בירייה במלון דה ארטיסטס בניו יורק ב־13 בינואר 1929.
צוואתו יצרה קרן שהציגה את אמנותו כמוצג קבוע וכן השאיר לציבור 500,000 דולר פלוס יצירות אמנות.
במהלך הקריירה שלו בווינה, ברלין, רומא, אנגליה וניו יורק הוא יצר פסלי חזה, פסלונים, אנדרטאות, מדליות, ציורי שמן ויצירות אמנות אחרות.
אוספי עבודותיו קיימים במוזיאון ברוקלין, במוזיאון המטרופוליטן לאמנות, בספריית תומאס ג'יי ווטסון ובספריית הקונגרס.
סקריה נולד בעיר גראץ, ולמד בקונסרבטוריון בווינה.
בשנת 1860, הופיע לראשונה בעיר ההונגרית פשט, שם שיחק את דמותו של סנט בריס באופרה "ההוגנוטים".
על פי מבקרי המוזיקה, הופעתו הייתה כישלון.
בעקבות הביקורות, נטש את קריירת המוזיקה והחל ללמוד אצל מנואל גארסיה השני.
על אף שחזר לשיר בדסאו, הוא לא התפרסם עד שהופיע בארמון הבדולח בשנת 1862. בשנת 1863, ביצע את האופרה "לייפציג", ובשנת 1864, עבר לעבוד בדרזדן.
בשנת 1882, ניהל אומנותית את האופרה "פרסיפל", משל ריכרד וגנר.
סקריה נפטר בגרמניה בשנת 1886.
אמיל סומורי (במקור מנו וייס, בהונגרית: Szomory Emil; בודפשט, 12 בפברואר 1874 – אושוויץ, 1944?) היה סופר יהודי-הונגרי, עיתונאי, מבקר תיאטרון, מחזאי, מחבר אופרטות.
אחיו הצעיר של הסופר ומחזאי דז'ה סומורי (1869–1944).
אמיל סומורי כתב גם יצירות בהתייחסות לתיאטרון ולספרות יפה.
אמיל סומורי נולד במשפחה יהודית בשם מנו וייס בבודפשט, אחיו הבכור והמבוגר בחמש שנים היה דז'ה סומורי שנספה בשואה גם הוא.
בסיום לימודיו בתיכון החל משנת 1891 לעבוד כעיתונאי וככותב מאמרים וטורים בעיתונים וכתבי עת שונים.
תחילה עבד כשכיר בעיתונים "נמזט" (Nemzet), כלומר "האומה", לימים ב"מדיאר נמזט" (Magyar Nemzet).
לאחר מכן מאז הקמתו בשנת 1903 עבד כשכיר בעיתון הערב בשם "העיתון" (Az Ujság).
אחר כך בשנת 1918 הפך לראש דסק התיאטרון של העיתון ולעובד בכיר בו.
בשנות מלחמת העולם הראשונה עבד ככתב צבאי.
הוא גורש למחנה ההשמדה אושוויץ בשנת 1944 בשל מוצאו היהודי.
הוא נפטר בסביבות קיץ 1944 באושוויץ.
הוא כתב סיפורים קצרים וטורים בעיתונים, שחלק גדול מהם יחסית הופיעו גם בכרכים עצמאיים.
הוא קיבל על עצמו לכתוב גם מחזות ואופרטות, כמו גם ליבריות לאופרטות.
בנוסף, שתי ליבריות עצמאיות שלו הופיעו, והאופרטות הוצגו בתיאטרון ארקל.
הוא גם פרסם מאמרים ביקורתיים על הצגות תיאטרון.
כתביו אלה פורסמו תחת שם בדוי Sorry.
בודפשט, 1895. הוצאה מחודשת - סיפורי פריז.
בודפשט: אתנאום, 1906. פרסום מחדש - קומדיה.
ועל מכתבי שדה קרב אחרים.
ליבנה הררית ומכתבים אחרים משדה הקרב האיטלקי.
יאסקונהוסאר ה-13 ורומני מלחמה אחרים.
הילדה הקטנה: אופרטה בשלוש מערכות - דרמה.
אמיל פנייה (במקור פריד, בהונגרית: Fenyő Emil; מדיארקניז'ה, 18 במרץ 1889 – בודפשט, 15 באוגוסט 1980) היה שחקן ובמאי קולנוע יהודי-הונגרי זוכה פרס האמן המצטיין.
אמיל פריד נולד במשפחה יהודית כבנם של מור פריד ושל מתילד פופר.
הוא סיים את לימודיו ב-1909 כבוגר האוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע.
בין 1911 ל-1912, שיחק בתפקידים גם בברטיסלאבה.
(כל הערים היו אז בממלכת הונגריה במסגרת האימפריה האוסטרו-הונגרית)
בשנת 1917, הפך לחבר בלהקת תיאטרון הקומדיה של בודפשט .
בשנת 1921 שיחק בתיאטרון רויאל אורפאום (Royal Orfeum).
בין 1932 ל-1933 היה חבר ב"תיאטרון הקאמרי" (Kamaraszinház).
בשנת 1934, היה חבר בתיאטרון האופרטה של בודפשט.
בין 1936 ל-1938 הצטרף ללהקת תיאטרון מרכז העיר ול"תיאטרון האמנים".
בשנים 1939–1944, בתקופת מלחמת העולם השנייה לא היה יכול להופיע בתיאטרון בשל החוקים ה (אנטי)יהודים, אלא רק בתיאטרון גולדמארק בפני קהל יהודי במסגרת פעילות האמנות של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך.
בין השנים 1945–1947, הוא הופיע שוב בתיאטרון הקומדיה של בודפשט ובתיאטרון ההונגרי בפשט.
ב-1948 שיחק בתיאטרון המודרני (Modern Szinház).
ב-1949 שיחק שוב ב"תיאטרון האמנים" (Művész Szinház).
בין השנים 1950 ל-1964, היה לו חוזה בתיאטרון הלאומי.
אשתו לילה קיראי (1909–1980) הייתה מורה מוסמכת למוזיקה.
בין השנים 1920–1930 היה נשוי לשחקנית מרגיט פילר.
מספר הבכורות הרשומות שלו במאגר התיאטרון: 36 .
אמיל פילה (בצ'כית: Emil Filla; 4 באפריל 1882 – 7 באוקטובר 1953) היה צייר ממוראביה, מנהיג האוונגרד בפראג בין מלחמות העולם וצייר קוביסטי מוקדם.
פילה נולד בכרופיניה שבמוראביה, ואת ילדותו בילה בברנו, אך מאוחר יותר עבר לפראג.
החל משנת 1903 למד באקדמיה לאמנויות היפות בפראג, אך עזב את הלימודים ב-1906.
פילה היה חבר בקבוצת "אוסמה" ("השמינייה") בשנים 1907–1908, שהיו לה מאפיינים משותפים עם הפוביסטים וגם היו לה קשרים ישירים לקבוצה האקספרסיוניסטית הגרמנית "הפרש הכחול".
יצירות חשובות של פילה מתקופה זו כוללות את "קריאת דוסטויבסקי" (1907) ואת "שחקני שחמט" (1908).
בשנת 1909, הוא הפך לחבר באיגוד מאנס לאמנויות יפות.
החל משנת 1910 הוא צייר בעיקר בסגנון קוביסטי מושפע חזק מפיקאסו ובראק.
הוא גם החל לצייר טבע דומם באותה תקופה.
ב-1911 הוא ערך מספר גליונות של Volné směry, קידם את הקוביזם והוציא לאור רפרודוקציות של יצירות פיקאסו.
לאחר שגם הקוראים וגם מנהיגי מאנס הגיבו בשלילה, הוא ואחרים פרשו מהאיגוד מאנס והקימו את קבוצת האמנים החזותיים, שהייתה קבוצה בעלת אוריינטציה קוביסטית.
בסביבות 1913, הוא ואוטו גוטפרוינד ייצרו כמה מהפסלים הקוביסטיים המוקדמים ביותר שנעשו.
לפני מלחמת העולם הראשונה הוא עבר לפריז, אך היגר להולנד כשפרצה המלחמה.
הוא חזר לפראג לאחר המלחמה.
במהלך שנות ה-20, הוא פיתח עוד יותר את הגרסה שלו לקוביזם סינתטי והצטרף מחדש לאיגוד מאנס.
כמו מודרניסטים צ'כים אחרים, הוא היה פעיל בעיצוב וגם בציור.
ב-1925 עיצב ציורים על זכוכית עבור הביתן הצ'כוסלובקי בתערוכה הבינלאומית לאמנויות תעשייתיות ודקורטיביות בפריז.
בסוף שנות ה-20 ותחילת שנות ה-30 החל לעצב בהשפעה סוריאליסטית גם בציור וגם בפיסול שלו.
הוא היה שותף ב־1932 בתערוכה בינלאומית בפראג שהציגה את הסוריאליזם לציבור הצ'כי.
עם זאת, הוא לא הפך לסוריאליסט.
ביום הראשון של מלחמת העולם השנייה הוא נעצר על ידי הגסטפו יחד עם הצייר יוזף צ'אפק ואחרים ולאחר מכן נכלא במחנות הריכוז הגרמנים דכאו ובוכנוולד.
עם זאת, הוא שרד את המחנות, חזר הביתה והחל ללמד באקדמיה לאמנויות, אדריכלות ועיצוב בפראג.
הוראתו של פילה באקדמיה הבטיחה את המשך הקוביזם הצ'כי, והשפעתו ניכרת בין היתר בעבודותיו של תלמידו מילוש ריינדל.
בשנת 1945, הוא היה האמן הראשון שהציג תערוכה לאחר המלחמה.
הוא הציג בעיקר עבודות בנושאי קרבות ומאבקים, ובהמשך יצר בעיקר נופים.
במהלך חייו היה פעיל כצייר, פסל, אספן, תאורטיקן, עורך, מארגן ודיפלומט.
הוא מת בפראג ונקבר בשטרשוביץ' בפראג הגדולה.
אמיל-סזאר-ויקטור פֶּרין היה צייר צרפתי, שנודע בעיקר כבמאי תיאטרון ואמרגן.
חתנו היה קמי דו לוקל.
פרין למד אצל אנטואן-ז'אן גרו ואיפוליט דלארוש.
הוא החל בקריירה של ציור היסטורי והציג בסלון הפריזאי.
בין התחייבויותיו לאופרה-קומיק חזר לפרקי זמן קצרים לציור.
פרין היה מנהל האופרה-קומיק ממאי 1848 עד נובמבר 1857, ושוב לזמן קצר ב-1862, כש"גילה" את
מיולי 1854 עד ספטמבר 1855 ניהל במקביל את התיאטרון הלירי, ובמשך כהונתו הקצרה השתפר מעמדו האמנותי והחברתי של התיאטרון, אם כי הוא פרש, מאוכזב מן התוצאות שהשיג התיאטרון.
וגנר תיאר אותו באותה תקופה כ"אדם שנון, אמיד וצייר".
בדצמבר 1862 התמנה פרין למנהל האופרה הלאומית של פריז.
בתקופה זו העסיק את ביזה בנגינת פרטיטורות שלמות שהוגשו לאופרה, אף כי לא סייע למלחין להביא את יצירותיו הוא לביצוע שם.
ויקטורין סרדו תיארה במכתב את פרין כ"הפכפך, קפריזי וחסר יציבות מאין כמותו".
הוא פוטר מן האופרה במאי 1870 אחרי שהאשימו אותו שאינו פטריוט במידה מספקת.
סשנת 1875, נקרא לשמש בורר במחלוקת בין ביזה למנהלי האופרה-קומיק בשאלת ההכנות לכרמן, אף כי הוא תיעב את היצירה.
פרין היה מנכ"ל הקומדי פרנסז מ-1871 עד מותו.
ב-1876 היה לחבר האקדמיה לאמנויות יפות של צרפת.
אמיל קלרמן (בהונגרית: Kellermann Emil; נאג'קארוי, 20 באפריל 1887 – בודפשט, 19 במרץ 1944) היה דוקטור לרפואה (MD), רופא אף אוזן גרון, רופא ראשי.
בעל עיטור ההצטיינות הצבאי הגבוה סיגנום לאודיס.
אמיל קלרמן נולד במשפחה יהודית כבנם של מיקשה קלרמן ושל יוליאנה שטרן.
לאחר קבלת התואר ברפואה (1909), הוא היה מתנדב שנה אחת בגדוד חיל הרגלים מספר 1 של חיל הרגלים ולאחר מכן הפך לרופא מתמחה בבית החולים סנט יאנוש הישן (Régi Szent János-kórház).
ב-1913 הועלה לדרגת רופא באותו מקום, ובמקביל מונה לרופא ברכבות הממלכתית של הונגריה (מ.א.ב).
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה (1914), גויס לגדוד חיל הרגלים ה-29. הוא השתתף בקרבות הגדוד, ולאחר מכן הועבר לגדוד חיל הרגלים ה-24 של הצבא.
הוא שירת בבתי חולים צבאיים וקיבל מספר עיטורים גבוהים.
ב-1 בנובמבר 1917 קיבל דרגת רופא גדודי.
כשהמלוכה קרסה שוחרר והוחזר לבית החולים סנט יאנוש, שם עבד כרופא במחלקת האף אוזן גרון עד 1921. אז פתח פרקטיקה פרטית ברחוב בנק 4 ברובע 5 (מרכז העיר).
משנות ה-20 קיבל חולים גם במרפאת החוץ של הקהילה היהודית של בודה.
הוא היה הרופא הראשי של בית החולים הפרטי של המוסד לביטוח בריאות של רכבות הונגריה ושל מרפאת מכון הפנסיה של העיתונאים.
קלרמן פרסם מאמרים רבים בכתבי עת מקומיים וזרים, ונתן מספר הרצאות באגודות מדעיות.
הוא נפטר בדירתו ב-Szent István körút 17 ביום כניסת הוורמכט להונגריה (מבצע מרגרטה).
אשתו הייתה ארז'בט בונצי, בתם של עורך הדין שאנדור בונצי ושל רוזה הרץ, איתה התחתן בבודפשט ב-17 ביולי 1919. בתם הייתה אווה קלרמן.
עיטור זהב של צלב הצטיינות המוכתר
עיטור הצלב האדום דרג 2
סיגנום לאודיס (מדליה הצבאית היא עיטור הצטיינות גבוה שנוסד על ידי המלך ההונגרי פרנץ יוזף הראשון, פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה).
אמיל נסטור סטלה (בפינית: Eemil Nestor Setälä; 27 בפברואר 1864 – 8 בפברואר 1935) היה פוליטיקאי פיני ויושב ראש הסנאט של פינלנד, מספטמבר 1917 עד נובמבר 1917, כאשר חיבר את הכרזת העצמאות הפינית.
נוסף על פעילותו הפוליטית, היה בלשן, פרופסור לשפה וספרות פינית באוניברסיטת הלסינקי מ-1893 עד 1929. הוא היה בעל השפעה רבה על חקר השפה הפינית, מייסד מכון המחקר Suomen suku ("משפחת השפה הפינית"), ויוצר האלפבית הפונטי האוראלי.
סטלה נולד ב-1864. ב-1892 התחתן עם הסופרת והעורכת, הלמי קרון , והיא קיבלה את השם Setälä שבו השתמשה עד שהשניים התגרשו ב-1913. גירושים היו חריגים בתקופה זו בפינלנד.
האדריכלית והסופרת סלמה סטלה הייתה בתם.
פעילותו הפוליטית הביאה אותו להיבחר מספר פעמים לפרלמנט, למפלגה הפינית הצעירה ולמפלגת הקואליציה הלאומית.
למשך תקופה קצרה בתום מלחמת העולם הראשונה, שימש סטלה כראש המדינה כיושב ראש הסנאט.
מאוחר יותר כיהן סטלה בתפקידי קבינט כמו שר החינוך (1925) ושר החוץ (1925–1926).
בשנים 1927–1930 היה נציג פינלנד לדנמרק והונגריה.
מ-1926 עד 1935 היה דקאן אוניברסיטת טורקו.
נקבר בבית הקברות הייטנימי בהלסינקי.
אמיל ספרוב (באזרית: Emil Səfərov; נולד ב-30 באוקטובר 2002 באזרבייג'ן) הוא כדורגלן אזרי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת נפטצ'י באקו מליגת העל האזרית ובנבחרת אזרבייג'ן.
ספרוב גדל במחלקת הנוער של גבאלה, ובשנת 2021 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל האזרית.
ביוני 2024 חתם ספרוב בנפטצ'י באקו לשלוש שנים.
ב-9 בספטמבר 2023 ערך ספרוב את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אזרבייג'ן, בהפסד 0–1 לנבחרת בלגיה במסגרת מוקדמות יורו 2024.
אמיל צאלר, שם מלא צאלר אהרון אמיל (בהונגרית: Zahler Emil; נדאשד, 27 בדצמבר 1875 – בודפשט, 30 בנובמבר 1956) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, רופא פנימי, רופא ילדים, רופא ראשי של חברת ביטוח.
הוא היה כבר מגיל צעיר דמות בולטת וממנהיגי הקהילה היהודית של פשט במשך למעלה מחמישים שנה ולאחר מכן של הקהילה היהודית של בודפשט.
אמיל צאלר נולד במשפחה יהודית כבנם של אדולף (אברהם) צאלר ושל רוזה (רחל) גרוס.
הוא סיים את הגימנסיה הראשית במישקולץ (1894), ולאחר מכן הפך לסטודנט בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (1894–1899) שכיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד.
הוא החל את הקריירה שלו ב-Karolinen-Spital בווינה.
לאחר חזרתו לבודפשט עבד במחלקת הילדים בפוליקליניקה אפוני במשך שמונה שנים ולאחר מכן היה רופא מחוזי במשך חמש עשרה שנים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, מונה כרופא גדוד בחוליית ההבראה המחוזית של המשמר הלאומי ההונגרי בבודפשט.
בשנת 1921 פרש מתפקידו כרופא מחוזי, ולאחר מכן היה הרופא הראשי של חברת הביטוח הכללית של הפיניקס וגם רופא אגודת הסנטוריום של העיתונאים.
צאלר השתלב בחיים הציבוריים של יהודי הונגריה כבר בגיל צעיר, מאז תחילת העשור הראשון של המאה ה-20, תחילה בתפקיד נשיא אגודת הנשים היהודיות המחוזית ברבעים 8–9 של בודפשט.
בפברואר 1920, הפך לנשיא בתי הכנסת המחוזיים של רובע 9. ניתן לקשור לשמו את הקמת בית הכנסת ברחוב פאווה (ברובע 9) והוא נבחר מאוחר יותר לנשיא כבוד של בית הכנסת.
במשך שנים היה חבר הוועד המנהל הנבחר של הקהילה היהודית של פשט, ומשנת 1924 היה מנהל מחלקת הצדקה והרווחה שלה.
הקהילה היהודית של פשט בחרה בו בשנת 1948 כחבר כבוד באספה הכללית שהתקיימה ב-30 בספטמבר.
הוא נתן באופן קבוע הרצאות על נושאים תרבותיים וחברתיים יהודיים, ומאמריו התפרסמו לעיתים קרובות בעיתונים של הקהילה.
אמיל צאלר הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
אשתו הראשונה הייתה קורנליה (אילונה) שארקאן (1881–1948), בתם של דז'ה שארקאן, סנדלר ותעשיין, ושל מריה לוי, איתה התחתן ב-28 באוקטובר 1900 בפרנצווארוש, בודפשט.
אשתו השנייה הייתה הרמינה (הדי) האס.
בנותיו הן מגדה צאלר (1904–2001), שחקנית ורקדנית, וארז'בט צאלר.
אמיל סלאי (במקור שוורץ עד 1889, בהונגרית: Szalai Emil; מאקו, 5 בנובמבר 1874 – מחנה הריכוז אושוויץ, יוני 1944) היה עורך דין יהודי-הונגרי, סופר משפטי ועורך כתב עת משפטי יוקרתי, יועץ משפטי של גופים גדולים מתרגם ספרותי.
אמיל שוורץ נולד במשפחה יהודית כבנם של שאנדור שוורץ ושל פלורה (פאני) שטרן.
משנת 1900 עבד כעורך דין בבודפשט.
הוא עסק בעיקר בזכויות יוצרים.
בשנות ה-20 וה-30 היה היועץ המשפטי ועורך הדין של שלושה גופים גדולים:
קואופרטיב מנהלי התיאטרון של בודפשט
בין השנים 1923–1938, הוא היה העורך של כתב העת המשפטי היוקרתי "מדינת חוק" (Jogállam).
ב-1944 הוא גורש ברכבות לאושוויץ, שם נרצח ואיבד את חייו.
בית המשפט קבע את יום מותו כ-15 במאי 1944.
אשתו הייתה פירושקה גלסנר, איתה התחתן ב-28 בדצמבר 1908 בפרנצווארוש, בודפשט.
זכויות יוצרים בהונגריה (בודפשט, 1922)
זכויות יוצרים: הגנה על יוצרים חוק 1921 מספר LIV
הסבר וניתוח אמנת יוניון של ברן (בודפשט, 1922)
אמן מבצע, תקליטי גרמופון, רדיו מחקר בהקשר זכויות יוצרים (בודפשט, 1935)
דרמה בשלוש מערכות, בודפשט, 1896 (ספרייה זולה)
סרוונטס: תיאטרון הבובות המופלא (1904)
רעיון לירי; תִרגוּם אמיל סלאי; Vass, בודפשט, 1898 (תוכניַת תיאטראות בודפשט)
חוסה אצ'גראי: קדוש או מטורף.
דרמה; Vass, בודפשט, 1898 (תוכניַת תיאטראות בודפשט)
חוסה אצ'גראי: רוברטו דה פֶּדְרוֹסָה.
דרמה; Vass-Lampel, בודפשט, 1898 (תוכניַת תיאטראות בודפשט)
חוסה אצ'גראי: הנשיקה האחרונה (1920)
אמיל קלוג (בהונגרית: Klug Emil; סרד, 27 בספטמבר 1883 – 15 ביוני 1944) היה עורך דין יהודי-הונגרי, סופר בולט בתחום המשפטי, מזכיר המחלקה הפיננסית של לשכת עורכי הדין ההונגרית אשר נרצח באושוויץ במהלך שואת יהודי הונגריה.
אמיל קלוג נולד בסרד במשפחה יהודית כבנם של ליפוט קלוג ושל רגינה סטוּקס.
הוא השלים את לימודיו התיכוניים בין 1893 לבין 1901 בברטיסלאבה, ולאחר מכן התקבל לפקולטה למשפטים ולמדע המדינה של אוניברסיטת בודפשט (שמה כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
הוא למד משפטים גם באוניברסיטת וינה וגם באוניברסיטת ברלין.
לאחר השגת התעודה עסק בעיקר בנושאי מיסים, היטלים, כספים, עניינים משפטיים כלליים ובמשפט מסחרי.
ב-1912 הקים את כתב העת "סקירת מיסים והיטלים" (Adó- és Illetékügyi Szemlé), שאותו ערך יחד עם שאנדור בנדק, פרידייס פלנר, אימרה ורגה ולורנט הגדוש עד 1919, אז התמזג כתב העת שלו התמזג עם כתב העת בשם "מיסים", ומאז ואילך, הוביל את כתב העת המאוחד כעורך הראשי.
כמזכיר המחלקה הפיננסית של לשכת עורכי הדין ההונגרית ביצע עשרות שנים של עבודה מדעית.
היה מזכיר החוג האזרחי המאוחד ליפוטווארוש.
בקיץ 1944 - בהתבסס על זכרונו של אנדרה שוש - הוא גורש ממפעל ללבנים קצ'קמט למחנה הריכוז אושוויץ.
מועד מותו נקבע דרך בית המשפט.
ב-29 ביוני 1913, בבודפשט, נשא לאישה את לואיזה הורן (1893–1924), בתם של ד"ר קארוי הורן ושל מלווין זאהן.
אשתו השנייה הייתה אנה דויטש, אתה התחתן ב-18 באוגוסט 1925. הם התגרשו ב-1938. בניו אימרה קאזי (1914–1946) היה עורך דין ולאסלו קלוג (1917–1942) היה מתמחה בעריכת דין.
במצוקתו, משרד הקהילה הקתולית של בודפשט-קבניה על פי רישום 307/1939 של תעודה מ-22 במרץ 1939 המיר את דתו לקתולית בגיל 52.
אמיל פיקובסקי (1899– 7 באוגוסט 1984) היה מחלוצי ענף הדפוס בארץ ושימש שנים רבות יו"ר התאחדות בעלי התעשייה בירושלים.
בשנת 1982 הוענק לו אות "יקיר ירושלים".
הצינקוגרפיה של פיקובסקי בירושלים הייתה מפעל גלופות הדפוס הראשון בעיר ובה הודפסו השטרות היחידים שהודפסו אי-פעם בארץ.
פעילותו כללה הכנת מסמכים מזייפים עבור "ההגנה", ומסמכים סודיים אחרים ללא ידיעת ממשל המנדאט הבריטי.
הוא עמד בראש ארגוני צדקה והתנדבות שונים.
אביו, מיכאל פיקובסקי, ייסד באודסה בשנת 1891, מפעל "אופסט צינקוגרפיה –מ.
פיקובסקי בע"מ" לגלופות הדפסה ומתוך חלוציות עלתה ארצה המשפחה בשנת 1924. מיכאל קיבל מכתב הפניה מידידו חיים נחמן ביאליק מכתב שיועד אל מאיר דיזנגוף ראש עירית תל–אביב ואל ש' בן-ציון (שם העט של שמחה בן-ציון אַלתֶר גוטמן) הסופר, העורך ומוציא לאור, ממייסדי אגודת 'אחוזת-בית' והעיר תל אביב.
במכתב הציג ביאליק את מיכאל כאיש מקצוע מעולה, אדם בעל איכויות ובעל פוטנציאל להתאקלם בארץ.
ביאליק ציין במכתב את בנו ובתו של מיכאל, שבוודאות, על-פי ביאליק, עתידים לסייע לאביהם להתאקלם בארץ ישראל בהיותם משכילים ודוברי שפות.
אמיל שנולד בהלסינקי הגיע גם עם רעייתו מרים, לימים רופאה וחוקרת סרטן.
בארץ הקימו מיכאל ואמיל, את "צינקוגרפיה פיקובסקי" מפעל צינקוגרפיה שהפך במהרה לאחד המרכזיים והחשובים בארץ.
היה זה מפעל גלופות הדפוס הראשון בארץ ישראל.
המפעל הראשון הוקם בשכונת מוסררה בירושלים, הייתה זו הצינקוגרפיה (מפעל לגלופות) הראשונה בעיר להדפסות שונות.
הבן אמיל המשיך במפעל שמאוחר יותר עבר לרחוב קק"ל, מול המוסדות הלאומיים.
בין עבודה לעבודה הדפיס פיקובסקי לראשונה בירושלים שטרי כסף, שהיו אמורים להלך במחזור תקופת המנדט הבריטי בארץ.
מהקמת מועצת המטבע של ארץ ישראל ב-1927, הודפסו שטרי הכסף עבור ממשלת המנדט אצל 'תומאס דה לה רו' בלונדון.
בשנת 1942 בעיצומה של מלחמת העולם השנייה משהתעורר חשש שאספקת שטרי כסף מאנגליה לארץ תופרע היה זה פיקובסקי היחיד שהיה בידו לפתור את הבעיה על אף שמעולם לא עסק בתחום זה.
באותם ימים פיקובסקי הכין לראשונה פריטים רבים נוספים עבור ממשלת המנדט הבריטי כמו נירות ערך ובולים.