tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשל הסעיף בחוקת אלבמה שמנע מהמושלים לכהן ביותר מתקופת כהונה אחת רצופה, לא היה זכאי קומר להתמודד בבחירות של 1910. בבחירות של 1914 הוא הובס על ידי מועמד שנתמך על ידי קואליציה של חברות הרכבות, ארגוני העובדים ותומכי האפשרות של אכיפת חוק היובש על ידי הרשויות המקומיות.
באביב 1920 מינה המושל תומאס קילבי את קומר לכהן בחודשים שנותרו לכהונתו של ג'ון ה.
בנקהד בסנאט של ארצות הברית, לאחר שזה האחרון נפטר.
כאשר תמה תקופת הכהונה, הוא לא ביקש להתמודד על תקופת כהונה נוספת.
לאחר תקופת הכהונה הקצרה בסנאט, בילה קומר את שארית חייו בפעילות עסקית.
מלבד תמיכה במועמד למשרת המושל, א.
קרמייקל, נמנע קומר מפעילות פוליטית לאחר תום כהונתו בסנאט.
ברקסטון בראג קומר נפטר בברמינגהאם ב-15 באוגוסט 1927. רעייתו, אווה ג'יין, הלכה לעולמה ב-6 במרץ 1920, בעת כהונתו בסנאט.
הוא הניח אחריו את תשעת ילדיהם ונטמן בבית הקברות אלמווד שבברמינגהאם.
עד אמצע המאה ה-20 זכה קומר לתשבחות כרפורמטור שתרם רבות למערכת החינוך באלבמה.
הוא זכה גם לשבחים על תבונתו העסקית ומאמציו להביא את מפעלי אבונדייל לברמינגהאם ולמרכז אלבמה.
הוא הסתמך על מערכות ההפרדה הגזעית, עליונות הלבנה ותעסוקת הילדים כדי להביא תועלת למטעיו, מכרותיו ומפעליו.
השיפורים שהכניס קומר למערכת החינוך של אלבמה הועילו לתלמידים הלבנים, בעוד שבתי הספר של האפרו-אמריקאים ותלמידיהם נותרו ללא מימון.
שיעורי ידיעת קרוא וכתוב בקרב הלבנים עלו במהלך תקופת כהונתו כמושל.
בית המחוקקים של אלבמה, שהיה בשליטה דמוקרטית, לא דאג למימון החינוך של האפרו-אמריקאים באופן עקבי.
קומר גם דאג להקמת בית חולים לחולי שחפת כחלק משימוש בכספי המדינה לשיפור מערכת הבריאות הציבורית.
הוא גם קידם את חוקי הביטוח.
בעידוד יוזמתו של הנשיא תאודור רוזוולט לשימור משאבי הטבע, הוביל קומר חקיקה להקמת מחלקת שימור הקרקע של אלבמה.
מטרת פעולתה הייתה פיקוח על מערכת הפארקים המדינתית.
הוא הגדיל את המימון לענף התחבורה כדי לשפר את הדרכים כחלק מהתשתיות הבסיסיות של המדינה.
את רוב הצמיחה התעשייתית של ראשית המאה העשרים בברמינגהאם בפרט, אף על פי שהייתה במידה מצומצמת, ובאלבמה כולה בכלל, ניתן לזקוף לזכות הרגולציה של קומר על ענף הרכבות ולהשקעתו בתעשיית הטקסטיל.
אף על פי שקומר ספג ביקורת בראשית הקריירה שלו כתעשיין על גישתו כלפי תעסוקת ילדים, הוא התקדם עם גישת הציבור, וכמושל, העביר חוק פרוגרסיבי יחסית שדרש שילדים מתחת לגיל 12 לא יועסקו בענף הטקסטיל.
בנוסף, כמושל, העביר קומר חוק נוסף שדרש שילדים מתחת לגיל 16 שהועסקו בענף הטקסטיל יבקרו בבתי הספר לפחות במשך שמונה ימי לימודים רצופים בכל סמסטר של לימודים.
השימוש בעבודת האסירים המורשעים המשיך לספק תמריצים למשטרה ולרשויות המקומיות לעצור, להרשיע ולהעסיק אסירים אפרו-אמריקאים כפועלים.
קרן קומר (The Comer Foundation), שהוקמה על שמו והמטה שלה שוכן בברמינגהאם, מעניקה מלגות לסטודנטים המתגוררים במחוזות אלבמה שבהם מפעליו פעלו בעבר.
מספר מקומות ומוסדות נקראו על שמו של קומר:
בית הספר התיכון לזכרו של ב.
קומר, בית הספר היסודי לזכרו של ב.
קומר והספרייה לזכרו של ב.
קומר, כולם בסילקגואה, שבעבר שכן בה אחד המפעלים הגדולים של חברת אבונדייל.
קומר באוניברסיטת אלבמה הוא משכן המחלקה ללשונות מודרניות.
בניין ברקסטון בראג קומר באוניברסיטת אובורן משכן משרדים ומעבדות של בית הספר לחקלאות.
ברקסנולון (שם גנרי Brexanolone, שם מסחרי בארצות הברית Zulresso) היא צורה סינתטית של נוירו-סטרואיד אנדרוגני בשם אלופרגננולון (Allopregnanolone) שהוא מטבוליט של פרוגסטרון.
ברקסנולון משמש לטיפול בדיכאון לאחר לידה.
התרופה ניתנת בהזרקה לוריד, ופועלת על ידי הגברת רמות אלופרגננולון שעוזר לווסת את מצב הרוח וההתנהגות.
תופעות הלוואי של ברקסנולון כוללות הרגעה, ישנוניות, יובש בפה, גלי חום, ובמקרים נדירים איבוד הכרה.
ברקסנולון אושר לשימוש רפואי בארצות הברית על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) בשנת 2019.
ברקסנולון משמש לטיפול בדיכאון לאחר לידה בנשים, וניתנת כעירוי תוך ורידי למשך 60 שעות.
מנגנון הפעולה המדויק של ברקסנולון בטיפול ב-PPD אינו מובן במלואו, אך חושבים שהוא כרוך במודולציה של העברה עצבית גבארגית (GABAergic).
הרחבה של ההסבר הפוטנציאלי של המנגנון:
1.מודולצית מערכת גאבאארגית: ברקסנולון פועל כמודולטור אלוסטרי חיובי של רצפטורי לגאבא (GABA).
גאבא הוא הנוירוטרנסמיטר המדכא העיקרי במערכת העצבים המרכזית (CNS).
על ידי שיפור פעילות הרצפטור, ברקסנולון מגביר את ההשפעות המעכבות של GABA על האקסיטציה העצבית, מה שמוביל להרגעה כוללת בפעילות העצבית.
2.שיקום איזון נוירוטרנסמיטר: במהלך ההריון עולות רמות אלופרגננולון ונוירוסטרואידים אחרים.
לאחר הלידה, יש ירידה מהירה ברמות אלו, אשר עשויה לתרום להתפתחות של דיכאון לאחר לידה.
מתן ברקסנולון מסייע בשיקום האיזון של נוירוסטרואידים במוח, ועלול להקל על תסמיני דיכאון הקשורים לחוסר איזון זה.
3.נוירופלסטיות וויסות מצב הרוח: אלופרגננולון, הנוירוסטרואיד האנדוגני, מעורב בוויסות הנוירופלסטיות ומצב הרוח.
על ידי חיקוי השפעותיו, ברקסנולון עשוי להקל על שינויים אדפטיביים במעגלים עצביים המעורבים בוויסות מצב הרוח, מה שעלול לתרום להשפעותיו נוגדות הדיכאון.
4.התחלה מהירה של פעולה: היבט בולט אחד במנגנון הפעולה של ברקסנולון הוא תחילת הפעולה המהירה שלו בהשוואה לתרופות נוגדות דיכאון מסורתיות.
בעוד שלתרופות נוגדות דיכאון קונבנציונליות לוקח בדרך כלל שבועות להפעיל את מלוא ההשפעות הטיפוליות שלהן, ברקסנולון יכול לייצר שיפורים במצב הרוח תוך ימים.
בסך הכל, מנגנון הפעולה של ברקסנולון כרוך בשיפור העברה עצבית GABAergic, החזרת איזון נוירוסטרואידים ופוטנציאל לקידום נוירופלסטיות באזורי מוח המעורבים בוויסות מצב הרוח.
עם זאת, דרוש מחקר נוסף כדי להבהיר את המנגנונים שלו באופן מלא ולייעל את השימוש הקליני שלו.
לברקסונולון זמינות ביולוגית נמוכה (במתן דרך הפה) של פחות מ-5% בלבד מה שמחייב מתן דרך הוריד.
נפח הפיזור (Vd) של ברקסנולון הוא 3 ליטר לק"ג.
ברקסנולון קושר חלבוני פלזמה יותר מ־99%.
ברקסנולון לא עובר מטבוליזם עיקרי על ידי ציטוככרום P450.
זמן מחצית החיים של ברקסנולון הוא 9 שעות.
קצב הפינוי מהפלסמה של ברקסנולון הוא 1 ליטר\שעה\ק"ג
ברקסנולון מופרש מהגוף בצואה (47%) ובשתן (42%).
פחות מ-1% של התרופה מופרשת ללא שינוי.
תופעות לוואי חמורות הן נדירות אך עשויות לכלול שינוי במצב הכרה, סינקופה, קדם סינקופה, עייפות ונדודי שינה.
ברקספיפרזול (בלועזית:Brexpiprazol) הוא תרופה מקבוצת התרופות האנטיפיסוטיות האטיפיות המשמשת לטיפול בעיקר בסכיזופרניה, ובדיכאון רבא ואי שקט במחלת הקיהיון.
עם תופעות הלוואי נמנות אקטיסיה (צורך לזוז) ב 6 % מהמקרים ועלייה במשקל ב-4% מהמקרים.
ברקספיפרזול פותחה על ידי החברות אוצוקה ולונדבק ונחשבת למעין יורשת לתרופה אריפיפרזול (אביליפיי)
היא אושרה לשימוש בארצות הברית ביולי 2015. החל מאוגוסט 2022 אושרה שם גם גרסה גנרית
ברקספיפרזול הוא הטיפול הראשון שאושר על ידי FDA לאי שקט (אגיטציה) המופיע בקיהיון על רקע מחלת אלצהיימר.
ברת מוריזו הייתה ציירת אימפרסיוניסטית צרפתייה, היא הייתה נשואה לצייר הצרפתי אז'ן מאנה אחיו של הצייר הנודע אדואר מאנה.
אמנותה מדגימה את האפשרויות המצומצמות אשר עמדו לרשותן של נשים אמניות בתנועות אוונגרד בסוף המאה ה-19.
ברת נולדה בבּוּרְז', במחוז שֶר שבצרפת והייתה הבת הצעירה בין שלוש בנות במשפחה בורגנית מצליחה, אשר עודדה אותה ואת אחיותיה בחקירתן את האומנות.
היא הייתה נכדתו של צייר הרוקוקו ז'אן הונורה פראגונאר (Jean-Honore Fragonard).
אחיותיה ויתרו על העיסוק באומנות, שלא היה מקובל בזמנו כעיסוק לנשים, אולם מוריזו גמרה אומר בלבה כי תעסוק באומנות.
למרות שאימה ניסתה להניא אותה מכך, אביה לא מנע ממנה זאת, ואף מימן לה ולאחיותיה שיעורים פרטיים בציור.
במכתב לאחותה, אֶדְמָה, כותבת ברת: "אתמול אמרה לי אמי בנימוס שאין לה שום ביטחון בכשרוני, ושהיא מאמינה שאין ביכולתי ליצור משהו רציני אי פעם.
אני רואה שהיא חושבת שאני מטורפת לחלוטין משום שאמרתי לה שאני מוכשרת באותה מידה כמו העלמה נלי ז'אקמאר".היות שהאקדמיה לאמניות היפות לא קיבלה לשורותיה נשים, הן קיבלו שיעורים פרטיים מהצייר ז'אן-בטיסט קאמי קורו, אשר לימד אותן את טכניקת "פְּלֵן אֵר" ("באוויר הפתוח" בצרפתית).
מוריזו ציירה יצירות קטנות ממדים בחוצות, כעבודות מוגמרות או כהתנסויות לימודיות למטרת עבודות גדולות, המיועדות להשלמה בסטודיו.
ב-1864 התקבלה מוריזו ל"סלון דה פריז", כאשר באמתחתה שני ציורי נוף.
היא המשיכה להציג את עבודותיה בסלון עד 1874, אז נפתחה תערוכת האימפרסיוניזם הראשונה שבה הציגה את יצירותיה בין יצירותיהם של מונה, רנואר, סזאן, דגה, פיסארו וסיסלי.
בהמשך, מוריזו, יחד עם קאמי פיסארו, הייתה אחת משני אמנים אשר עבודותיהם הוצגו בכל תערוכות האימפרסיוניסטים המקוריות.
ב-1868 הכירה לראשונה את אדואר מאנה, ובהשפעתה הוא התנסה בציורי "פלן אר" ונמשך אל תוך מעגל האימפרסיוניסטים.
הוא הכיר אותה כשהייתה כבר אמנית, ולאורך נישואיה תמך במאמציה האומנותיים, דבר שהיה יוצא דופן בזמנו.
במהלך חייה, ברת מוריזו שויכה לקטגוריית "האמניות הנשיות" חסרת החשיבות דאז, אשר הביאו אל הבד תכנים שגרתיים מחיי היומיום, כגון נשים, ילדים (בין היתר דגמנה לציוריה בתה ג'ולי מאנה) והתרחשויות ביתיות.
אמנם, אלו היו ביטויים של חייה היומיומיים ב"בורגנות הגבוהה", והיוו עבורה את הגשמתה כדוקטרינרית אימפרסיוניסטית.
אולם לצד זאת היא כתבה ביומנה: "אני לא חושבת שאי פעם היה גבר שהתייחס לאישה באופן שווה, וזה כל מה שאני מבקשת, כי אני יודעת שאני שווה כמוהם".
הנשים בציוריה מוצגות כישויות עצמאיות ללא תלות במעמדן, וכמי שחייהן עוברים ברובם הרחק מעיני הגברים.
היא נחשבת לראשונה שהפכה את חייהן "הנסתרים" של הנשים לנחלת הציבור.
ברת מוריזו מתה בגיל 54 בפריז, ונקברה בבית הקברות שברובע פאסי.
כיום, ציוריה נמכרים בלמעלה מארבעה מיליון דולר.
ברתולד הקדוש מהר הכרמל (1083) הוא קדוש נוצרי, שפעל בהר הכרמל.
ברתולד נולד בלימוז', אשר בדרום מערב צרפת.
הוא הגיע לארץ הקודש כצלבני והיה באנטיוכיה בזמן שהייתה נצורה על ידי הסרצנים.
בזמן זה, לפי המסורת הנוצרית, נגלה אליו ישו, וגינה את דרכיהם הרעות של החיילים.
בשנת 1185 הגיע ברתולד להר הכרמל, בנה שם קפלה קטנה וקיבץ סביבו נזירים אשר ביחד ניהלו אורח חיים בהשראת אליהו הנביא.
קהילה זו נחשבה למקור של מסדר הכרמליטים, אך אין לדבר הוכחות ברורות ורוב ההיסטוריונים החוקרים את המסדר אינם שותפים לדעה זו.
ברתולד נפטר בשנת 1195, לערך.
אחיו, המבורך אלברט אבוגדרו, היה הפטריארך של אנטיוכיה.
היום המוקדש לברתולד בלוח השנה הגרגוריאני חל ב-29 במרץ.
ברתולומאו אֶאוּסטַקיוֹ (באיטלקית: Bartolomeo Eustachio, 1500 או 1514 - 27 באוגוסט 1574), נודע גם בשמו הלטיני אֶאוּסטַקיוּס, היה רופא ומלומד איטלקי, נמנה עם האבות המייסדים של מדע האנטומיה של גוף האדם.
אאוסטקיו גדל בסאן סברינו, ליד מצ'רטה, באיטליה, והיה בן-זמנו של וסאליוס, שעמו הוא חולק את המוניטין של ייסוד מדע האנטומיה.
אאוסטקיו נודע כמי שתמך בתורתו של הרופא הקדמוני גלנוס.
והרחיב את ידיעותינו על האוזן הפנימית על ידי גילוי מחדש ותיאור בדיוק רב של חצוצרת השמע, שנקראה על שמו.
הוא הראשון שתיאר את השרירים הפנימיים והקדמיים של הפטיש והסטאפדיוס, ואת צורתו המורכבת של שבלול האוזן.
הוא היה הראשון שחקר בדיוק רב את האנטומיה של השיניים, ואת תופעת התפתחות שיני החלב ושיני הבינה.
לזכותו נזקף אף גילוי בלוטות יותרת הכליות, עליו דיווח בשנת 1563.
יצירתו הגדולה ביותר, שאותה לא פרסם, הייתה תחריטיו האנטומיים.
העבודה עליהם נשלמה בשנת 1552, כעשור לאחר שווסאליוס פרסם את האטלס האנטומי הנודע שלו, ובשל המתקפות הקשות שספג וסאליוס עקב כך, גנז אאוסטקיו את התחריטים בגין חששו מחרונה של הכנסייה הקתולית.
ברתולומאו פרשטרלו (1395–1457) (נקרא גם פדרו מוניז פרשטרלו) היה נווט וחוקר ארצות פורטוגזי, שיחד עם ז'ואאו גונסלווש זארקו וטרישטאו ואז טיישיירה, גילה את איי מדיירה (1419–1420).
פרשטרלו, בנו של אציל יליד ג'נובה שבאיטליה, קיבל את השליטה על הקפיטניה באי פורטו סנטו שבאיי מדיירה, ויחד עם עמיתיו, גם רבי חובלים בצי, החל ליישב את האיים.
מאשתו הרביעית, איזבל, נולדה הבת פיליפה פרשטרלו אֶה מוניז שנישאה לכריסטופר קולומבוס בסביבות שנת 1479. כחלק מהנדוניה, קיבל קולומבוס את כל תרשימי הרוחות והזרמים של פרשטרלו בסביבת ההאחזויות הפורטוגזיות באוקיינוס האטלנטי.
אפשר כי תרשימים אלה סייעו לקולומבוס בגילוי העולם החדש.
ישנה אגדה המצביעה על פרשטרלו כאחראי על דלילות הצמחייה באי פורטו סנטו.
הוא הביא לשם ארנבת הרה יחידה שהצליחה לחמוק, וצאצאיה רבו מאוד תוך שנים מעטות ומילאו את האי.
ברתולומאו סקאפי (איטלקית: Bartolomeo Scappi, נולד ככל הנראה אחרי 1500 בוונציה; מת ב-13 באפריל 1577) היה טבח מפורסם בתקופת הרנסאנס.
קיים מעט מאוד מידע ודאי על קורות חייו.
העובדה הראשונה המתועדת היא מאפריל 1536, כשהוא ארגן משתה לכבודו של החשמן לורנצו קמפג'ו.
הוא שירת מספר חשמנים נוספים לאחר מכן, ובכללם פאולוס השלישי ויוליוס השלישי ואחר כך היה הטבח האישי של האפיפיור פיוס הרביעי במטבח הוותיקן.
הוא המשיך לעבוד כשף גם תחת פיוס החמישי.
עיקר תהילתו היא מספר הבישול שפרסם, Opera dell'arte del cucinare.
בספר הוא מפרט כ-1000 מתכונים מתקופת המטבח של תקופת הרנסאנס, טכניקות בישול בנות זמנו וכלי המטבח הזמינים, כולל התמונה הראשונה הידועה של מזלג.
הוא טען כי פרמזן היא הגבינה הטובה ביותר עלי אדמות, וציין כי "כבד האווז שמגדלים היהודים גדול וכבד במיוחד - ושוקל בין שתיים לשלוש ליטראות" (דבר המעיד כי היהודים בסביבתו נהגו לפטם את האווזים).
סקאפי התעניין במטבחים זרים ובניסיון לפתח מתכונים חדשים ולמעשה חולל מהפכה במטבח של תקופתו, כששילב מצרכים חדשים שיובאו מיבשת אמריקה במאכלים.
הוא גם הביע עניין רב במטבח הספרדי, הצרפתי והגרמני, ואף תיאר הכנת מאכל עם קוסקוס.
ברתולומאו (באצ'ו) באנדינלי (באיטלקית: Bartolommeo Bandinelli; ) היה פסל וצייר רנסאנס מנייריסט איטלקי.
בן של צורף מפירנצה בן תקופתם של גדולי הרנסאנס: מיכלאנג'לו, לאונרדו דה וינצ'י ובנוונוטו צ'ליני.
ביוגרפיה שלו נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי "חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר".
ברתולד אַוּאֶרבַּך (בעברית לעיתים בהשפעת היידיש: אוֹיֶרבַּך (אויערבאך); בגרמנית: Berthold Auerbach; 28 בפברואר 1812 – 8 בפברואר 1882) היה סופר ומשורר יהודי-גרמני, אשר היה הסופר הגרמני הנקרא ביותר בתקופתו.
הפופולריות שלו אפשרה לו לפעול בגלוי כנגד האנטישמיות בגרמניה, אולם בערוב ימי הוא איבד את אמונתו שיהודים יוכלו להשתלב במדינה.
אוארבך נולד בשם משה (מוישה) ברוך אַוּאֶרבָּכֶר (Moses Baruch Auerbacher) בעיירה נורדשטטן שבממלכת וירטמברג (אז חלק מהקונפדרציה של הריין, כיום בגרמניה).
מילדותו, הוריו ייעדו אותו לרבנות, ועל כן למד בישיבה בהכינגן אצל הרב חיים דישפק ובבית הספר לדת בקרלסרוהה.
בהמשך למד לימודי תאולוגיה ופילוסופיה באוניברסיטאות טיבינגן, מינכן והיידלברג.
אך בעקבות חברותו בתנועת הסטודנטים המהפכנית, נאסר על ידי השלטונות, ושחרורו והמשך לימודיו הותנו בכך שלא יקבל שום תפקיד רבני.
מאז אוארבך התמסר ללימודי ספרות.
תחילה עסק בכתיבה ופרסום בתחום ה"יהדות בספרות התקופתית", ובהמשך פרסם מספר רומנים בנושאים הלקוחים מההיסטוריה של עם ישראל.
מתוך סדרת פרסומים זו, הוא קצר הצלחה יחסית בספרים "שפינוזה" ו"משורר וסוחר" שגיבורו הוא אפרים משה קוה (תורגם לעברית בשם "אפרים קוה").
בספרו "שפינוזה" מופיע לראשונה סיפורו של הגולם מפראג, ויש מייחסים לאוארבך את המצאתו של הסיפור.
את תהילתו והפופולריות הרבה שלו רכש לאחר שעסק ביצירותיו בפשוטי העם, האיכרים ומעמד הביניים, ובכך יצר לעצמו קהל קוראים נרחב ועממי יותר ונחשב לסופר הגרמני הנקרא ביותר בתקופתו.
הוא יצר ז'אנר חדש ומצליח מאוד בספרות הגרמנית של סיפורים עממיים וסנטימנטליים מחיי הכפר, תחת השם "סיפורי כפר מהיער השחור".
בין סיפורים אלו בלט הספר "יחיפיה", גרסה מודרנית של סיפור סינדרלה.
הספר הפך לרב המכר הגדול של התקופה ופורסם בחמישים מהדורות לפחות, וכמו כן תורגם לעברית שלוש פעמים.
אוארבך הפך לאהוב ונערץ הן בעיני הקוראים הפשוטים והן בעיני האינטלקטואלים אניני הטעם.
הוא מונה ליועץ ספרותי של חצר המלכה אוגוסטה בברלין וזכה לעיטורים ולאותות כבוד.
אוארבך היה הסופר היהודי היחיד בגרמניה שהיה חסין מאנטישמיות והצליח להשתלב בחברה הגרמנית בלי להסתיר את מוצאו.
יהודי גרמניה התגאו ש"אחד משלהם" הפך לאחד מהסופרים הגרמניים המפורסמים ביותר.
יעקב גרים, מהאחים גרים, הודה לאוארבך על "שריפא אותו מדעות קדומות", ואמר שלא היה מעלה בדעתו שיהודי מסוגל לחדור עד כדי כך למעמקי הנשמה הגרמנית.
המלחין ריכרד וגנר אמר על אוארבך כי הוא אדם "המושרש באמת ובתמים בחיים הגרמנים" וקבע שאוארבך "נותן ביטוי הולם לתכונות העמוקות ביותר של הנפש הלאומית הגרמנית".
רוב יצירותיו של אוארבך עסקו במלחמה כנגד האנטישמיות, בין שעשה זאת באמצעות תשובות לכתבי-פלסתר אנטישמיים, ובין שניסה להפיג את המתח בין יהודים לגרמנים, באמצעות 'התבוללות ספרותית', ותיאור היהדות בצבעים רומנטיים.
בשנותיו האחרונות החל אוארבך לאבד את אמונתו בעתיד היהודים בגרמניה.
בנובמבר 1880 הוא ישב בישיבה של הפרלמנט הפרוסי, שבו דנו בהצעה לשלול מהיהודים את זכויות האזרח שלהם אגב הערות אנטישמיות.
אוארבך שב מדוכא לביתו וכתב "חייתי ועמלתי לשווא".
אוארבך נפטר בעיר קאן שבצרפת בשנת 1882, זמן קצר לפני יום הולדתו ה-70, ונקבר בבית הקברות היהודי בעיר הולדתו.
שמו מונצח ברחוב במושבה האמריקאית-גרמנית ביפו.
Der Wahlbruder, Dresden [1855], טרגדיה ב-5 מערכות; נותרה בכתב יד
בערטהאלד אויערבאך, אפרים קוה (תרגום על ידי י.ח.
טאוויאוו [טביוב]), ורשה: אחיאסף, תרנ"ד 1893.
שפינוזה: ספור מחיי הפילוסוף ברוך די-שפינוזה והעתים אשר עברו עליו / לפי המספר בספרו של הח' ברטהאלד אויערבאך בשפת אשכנז; מאת ט"ף שפירא, ורשה: א.
בערמאן, תרנ"ח 1898. רומן זה משנת 1837 הוא יצירתו המפורסמת ביותר של אוארבך, ובו אחת ההופעות הראשונות של סיפור הגולם מפראג.
סיפור זה התפרסם כל כך עד שנחשב בעיני כל לסיפור עם, והפך לבסיס למחזות, רומנים ואופרות, יצירות בלט וסרטים.
אורבך, בת יחידה: אגדה ערבית (תרגום: א.
ליבושיצקי), ורשה: תושיה, תרע"ג 1912 (ביבליותיקה לילדים, נו).
"יחפהפיה" – סיפור רומנטי רגשני על שני יתומים בני כפר, משרתת יחפנית גאה ואחיה, שבסיומו המשרתת מתחתנת עם בעל אחוזה עשיר.
ברתולד אוורבך, יחיפיה (עברית: שלמה ניצן), תל אביב: עדי, תש"ל 1970. (מהדורה ב: ירושלים: כתר, 1988.)
ברתולד אוארבך, יחפהפיה (עברית: בינה אופק), תל אביב: עופרים, תשנ"ו 1995.
ברתולומאו כריסטופורי (באיטלקית: Bartolomeo Cristofori di Francesco; 4 במאי 1655 - 27 בינואר 1731) היה אוצר כלי הנגינה של משפחת מדיצ'י בפירנצה.
הוא נחשב לממציא הפורטה-פיאנו, האבטיפוס של הפסנתר המודרני.
החומר הקיים על חיי כריסטופורי כולל את רישומי הולדתו ומותו, שתי צוואות, חשבונות שהגיש למעסיקיו, וראיון יחיד שערך שיפיונה מאפאי (Scipione Maffei).
מזה האחרון קיימים הן הערותיו של מאפאי והן המאמר שהתפרסם בכתב העת.
כריסטופורי נולד בפדובה ברפובליקת ונציה.
שום פרטים אינם ידועים על ילדותו ונעוריו.
מהלך סיפור, לפיו שימש כריסטופורי כשוליה אצל בונה הכינורות הדגול ניקולו אמאטי, וזאת על פי גילוי רשומה של מפקד האוכלוסין משנת 1680 של אחד "כריסטופארו ברתולומיי" שחי בביתו של אמאטי בקרמונה.
אלא שאדם זה, כפי שמציין סטיוארט פולנס, לא יכול היה להיות ברתולומאו כריסטופורי, שכן על פי הרישום מדובר בתושב בן 13 שנים ואילו כריסטופורי, על פי רישומי הטבלתו, היה בן 25 בזמן ההוא.
פולנס גם מטיל ספק באותנטיות של הצ'לו והקונטרבס, המיוחסים לעיתים לכריסטופורי.
לשכת הנסיך פרדיננדו דה מדיצ'י מינתה בשנת 1688 את כריסטופורי לכיוון ותחזוקת צ'מבלי בחצר הנסיך ומשנת 1716 היה ממונה על אוסף כלי הנגינה של מדיצ'י ועבד כעצמאי, בלי תלות בסדנאות האומנים של אופיצי.
תיעוד רב קיים משנותיו של כריסטופורי בפירנצה, מסמכים המלמדים גם על מעמדו השווה לזה של מוזיקאי החצר.
כל 44 שנות עבודתו בפירנצה נמנע כריסטופורי מלהצטרף ל-Università di Por san Piero e Fabbricanti, האיגוד המקצועי שדורות של בוני צ'מבלו פלורנטיניים השתייכו אליו בתוקף מסורת רבת-שנים.
ייתכן שהסיבה לכך הייתה בקשר המתמשך שלו אל פדובה, לשם, על פי צוואותיו, קיווה תמיד לחזור.
בשנת 1700 פיתח כריסטופורי פסנתר פטישים, שאפשר דינמיקה הדרגתית.
האזכור המוקדם ביותר לפיאנו-פורטה מתוצרת כריסטופורי מופיע ברשימת מצאי של בן מדיצ'י לא ידוע, שם נזכר כלי דמוי צ'מבלו ("ארפיצ'ימבלו"), "המצאה חדשה של ברתולומאו כריסטופורי".
הכלי החדש היה מצויד בפטישים ובווסתי אוויר והקיף 4 אוקטבות, מדו עד דו.
בשנת 1711 פרסם המשורר האיטלקי שיפיונה מאפאי תיאור מאויר לפיאנו-פורטה של כריסטופורי.
בטיוטת המאמר כתב מאפאי, כי כריסטופורי עבד על המצאתו מיוזמתו הוא, ולא כפי שסברו, בהזמנת הנסיך פרדיננדו.
לפי מאפאי, עד 1709 נמכרו שני פסנתרים בפירנצה ושלישי נמצא ברשותו של החשמן פייטרו אוטובוני ברומא.
רישומי האבטיפוס של כריסטופורי הגיעו לידי גוטפריד זילברמן, שהפסנתרים שלו עוצבו על פיהם והגיעו במשך הזמן לידי יוהאן סבסטיאן באך.
בהמשך התוודע זילברמן באופן אישי אל פסנתר כריסטופורי, שלא ידוע אם רכש אותו בעצמו או שהיה זה אנטוניו לוטי שהביא אותו לדרזדן.
למלכת ספרד מריה ברברה, תלמידתו ופטרוניתו של דומניקו סקרלטי, היו חמישה פיאנו-פורטי, שאחד מהם נבנה בידי פריני, תלמידו ועוזרו של כריסטופורי.
היצירות הראשונות שנכתבו במיוחד לכלי זה היו 12 סונאטות של לודוביקו ג'וסטיני, שהוקדשו לדודה של המלכה, דון אנטוני מפורטוגל, גם הוא תלמיד של דומניקו סקרלטי
בראשית המאה ה-18 הגיעה תקופת השגשוג של נסיכי בית מדיצ'י לסיומה, וכמו רבים מן האומנים שעבדו בשירות המשפחה, החל כריסטופורי למכור את יצירותיו לאחרים.
אחד הפיאנו-פורטה שלו נמכר למלך פורטוגל.
בין השאר ידוע, כי המלחין ג'ובאני בנדטו פלאטי בא לסיאנה ללמוד לנגן על הפיאנו-פורטה ואף כתב לו מספר יצירות.
בשנת 1726 צויר הדיוקן היחיד המוכר של כריסטופורי.
הוא מתאר את הממציא עומד גאה ליד מה שנראה בסבירות רבה כפסנתר.
בידו השמאלית הוא מחזיק דף נייר, המכיל, על פי הסברה, שרטוט של פעולת פסנתר כריסטופורי.
הדיוקן נפגע במלחמת העולם השנייה ורק תצלומים שלו נשארו.
כריסטופורי המשיך לבנות פסנתרים עד סמוך לסוף חייו, תוך הכנסת שיפורים מתמידים בהמצאתו.
בשנות זקנתו היה לו לעזר ג'ובאני פריני, שהמשיך ובנה לו קריירה מכובדת משל עצמו, במסורת מורו ורבו.
יש רמזים לקיומו של עוזר נוסף, דומניקו דל מלה, שהמשיך בדרכו ובנה בשנת 1739 את הפסנתר הניצב הראשון.
בשנותיו האחרונות הכין כריסטופורי שתי צוואות.
בראשונה, מתאריך 24 בינואר 1729, ציווה את כל כלי עבודתו לג'ובאני פריני.
בצוואה השנייה, מתאריך 23 במרץ באותה שנה, חל שינוי משמעותי בתנאים ובה הוא מצווה כמעט את כל רכושו "לאחיות דל מלה...
כגמול על עזרתן הרצופה במחלותיו וחולשותיו, ואף לשם הצדקה." צוואה זו הניחה את הסכום הקטן של חמישה סקודי לפריני.
פולנס מביא ראיה נוספת מן הצוואה לכך, שאין ללמוד מן השינוי על מריבה או חילוקי דעות בין כריסטופורי לפריני, אלא רק על מחויבותו המוסרית של כריסטופורי לנשים שטיפלו בו.
ברוך ברתולד פַיְיבֶל (בכתיב לועזי: Berthold Feiwel; 15 באוגוסט 1875, מוראביה – 28 בדצמבר 1937, ירושלים) היה סופר, משורר, מתרגם, עורך, פובליציסט ופעיל ציוני, מראשוני הציונים.
משפטן בהכשרתו, מילא תפקידי ניהול בכירים במוסדות הציוניים, בהם מנהל קרן היסוד ואוצר התיישבות היהודים.
ברתולד ("טולדי") פייבל נולד בשנת 1875 בעיירה פוגוז'ליצה (פורליץ; בצ'כית: Pohořelice) שבמוראביה, אז באימפריה האוסטרו-הונגרית, במשפחה יהודית מתבוללת.
בשנת 1893 החל ללמוד משפטים באוניברסיטת וינה, שם התקרב לתאודור הרצל, והיה מעוזריו הקרובים.
ב-1894 ייסד בברנו ביחד עם אוטו אבלס את אגודת סטודנטים ציוניים בשם "וריטאס" (לטינית: אמת).
בעקבותיו הוקם בעירו ובערים אחרות במוראביה סניף של ההסתדרות הציונית.
ב-1896 שירת בצבא האוסטרי-הונגרי, וגם שם ניהל תעמולה ציונית.
בשנת 1897 סייע בארגון הקונגרס הציוני הראשון, שבו אף נכח כציר מברנו.
עם תום הקונגרס שב לעירו, ושם ייסד עם רוברט שטריקר ומקס היקל את ה-Jüdische Volksstimme ("יידישע פאָלקסשטימע") – מן העיתונים הראשונים שדיברו בשם הציונות המדינית – והיה עורכו הראשי.
בקונגרס התשיעי נמנה בין 24 הצירים הוותיקים שהשתתפו בכל תשעת הקונגרסים הראשונים.
בין השנים 1900–1901 עבר לווינה ושם הוביל את הביטאון המרכזי של התנועה הציונית, "די ולט", ואולם בקונגרס הציוני החמישי (1901) היה ממייסדי וממנהיגי הפרקציה הדמוקרטית – סיעת האופוזיציה הצעירה אשר הציגה אלטרנטיבה להרצל.
כחלק מפעילות הפרקציה הדמוקרטית ייסד פייבל בברלין בשיתוף עם אפרים משה ליליין ומרטין בובר את הוצאה הספרים Jüdischer Verlag ("יודישער פערלאג"), שאותהּ ניהל בין השנים 1902–1907. משנת 1902 הוציאו בהוצאתם את ה-Jüdischer Almanach (ה"אלמנך היהודי"): פייבל היה עורך החלק הספרותי, וליליין עורך החלק האמנותי.
בנוסף לפועלו כעורך וכמוציא לאור, תרגם מיצירתו של מוריס רוזנפלד מיידיש לגרמנית: בשנת 1902 הופיע תרגומו ל"שירים מהגטו" של רוזנפלד, וזכה לביקורות טובות.
בשנת 1937 הופיע תרגומו ל"חיים גראָבִיצֶר" מאת פישל שניאורסון.
בהמשך להרמן שפירא, שהציע בקונגרס הציוני הראשון להקים מוסד יהודי לחינוך גבוה, פרסמו בשנת 1902 ברתולד פייבל, חיים ויצמן ומרטין בובר את החוברת "בית-ספר-גבוה יהודי", שבה תיארו את אופיו של האקדמיה היהודית המתוכנת, והגדירו את תפקידיה.
עם פטירתו של הרצל בשנת 1904 עבר פייבל עם מערכת ה"די ולט" לקלן.
בשנת 1905 נישא לד"ר אסתר בת שכנא שניאורסון מלובביץ', שאותה הכיר באוניברסיטת ברלין.
בשנת 1909 פרש מפעילות פוליטית, עבר לשטרסבורג ונכנס לעסקי הבנקאות אצל יוליוס סימון.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 עבר עם משפחתו לציריך, ושם שהה עם משפחתו לאורך המלחמה.
עם הצהרת בלפור בסוף שנת 1917 עזב את עסקיו וחזר לשורות המערכה למען הבית הלאומי בארץ ישראל.
בשנת 1920 עבר ללונדון, שבה נוסדה אז קרן היסוד, והוא התמנה למנהלהּ הראשון.
כיהן בתפקיד זה במשך שנים רבות.
בלונדון נמנה עם חוגו של חיים ויצמן.
משנת 1920 ועד 1933 היה חבר הוועד הפועל הגדול, ולמשך תקופה מסוימת גם חבר ההנהלה הציונית.
בין השנים 1926–1933 ניהל את חברת ההחזקות הבנקאית "אוצר התיישבות היהודים".
משנת 1929 היה חבר הוועד המנהל של הסוכנות היהודית.
בשנת 1933 עלה לארץ ישראל והשתקע בירושלים.
בשנת 1936 חלה במחלה קשה, ונאלץ לעזוב את עבודתו ולעבור לטבריה.
משם אושפז בבית החולים "שערי צדק" בירושלים, וב-1937 נפטר, בגיל 62. נטמן בבית-העלמין הישן בהר הזיתים.
בנו מיכאל היה רופא צבאי באנגליה.
בנו רפאל יוסף פייבל (1907–1985) היה סופר ועיתונאי, שמ-1938 חזר לבריטניה, וכתב בשם העט טוסקו פייבל (Tosco Fyvel) או ט"ר פייבל (T.R.
על שמו של ברתולד פייבל נקראו רחובות בתל אביב ובגדרה.
מארטין בובר, ברטולד פייבל, חיים ויצמן, בית־ספר־גבוה יהודי (מגרמנית: שאול אש; מקור גרמני מול תרגום בעברית; הקדמה: ש"ה ברגמן), ירושלים: מאגנס, 1958.
ברתולומאו גראדניגו (באיטלקית: Bartolomeo Gradenigo; 1259 או 1260 - 28 בדצמבר 1342) היה הדוכס ה-53 של ונציה.
גראדינגו כיהן כדוג'ה מה-7 בנובמבר 1339 ועד פטירתו.
ברתולומאו גראדניגו היה בן למשפחת אצולה ונציאנית עשירה, ובעצמו סוחר מוצלח.
גראדניגו הקדיש חייו לפוליטיקה מאז גיל צעיר, וכיהן כפודסטה בראגוזה וקאפודיסטריה.
גראדינגו היה ידוע ברדיפת התענוגות והעושר שלו, היה נשוי שלוש פעמים ונולדו לו שישה ילדים.
תקופת כהונתו הקצרה כדוג'ה הייתה שלווה, למעט מרידה של כרתים בשלטון ונציה, ומספר הטרדות ימיות מצד האימפריה העות'מאנית.
בתקופת כהונתו נעשו מאמצים דיפלומטיים על מנת ליישב את הסכסוך בין ונציה לבין ג'נובה.
ברתאן היה מלך ממלכת סאסקס בשלהי המאה השביעית.
ככל הנראה מלך אנדהאן לצד את'לוויל, או תחתיו, ולצד אנדהאן וייתכן שכל אחד מהם היה חבר במועצת זקנים (אלדרמן), והם שלטו יחדיו בממלכה, או כי את'לוויל שלט על כל הממלכה ואנדהאן וברתאן שלטו רק על חלק קטן ממנה, או שלטו כמשנה למלך.
פרטים מועטים ידועים אודות מלכותו של ברתאן.
על פי ספרו של בדה ונרביליס "תולדות הכנסייה של האומה האנגלית": לאחר נפילתו של את'לוויל בקרב למול קאדוואלה, מלך ממלכת וסקס אשר פלש לממלכת סאסקס, הצליחו אנדהאן וברתאן אשר מלך, לגרש את קאדוואלה מהממלכה.
כאמור בספרו של בדה, בשנת 686, ככל הנראה זמן קצר לאחר הניצחון על קאדוואלה תקפה ממלכת סאסקס את ממלכת קנט ואת הלות'היר מלכהּ.
בדה מספר כי ברתאן נהרג בקרב זה, וממלכות קנט וסאסקס נכבשה על ידי קאדוואלה.
פרנצ'סקו ברתולומאו רסטרלי , אדריכל רוסי ממוצא איטלקי, בין האדריכלים הבולטים בסגנון הבארוק ברוסיה של המחצית של המאה ה-18. בין יצירותיו, ארמון החורף והארמון הגדול בפטרהוף אשר בסנקט פטרסבורג.
רסטרלי הגיע לרוסיה בשנת 1716 עם אביו, גם הוא אדריכל.
בתקופה בין 1725-1730 למד אדריכלות באירופה, כנראה באיטליה.
החל משנת 1730 ועד ל-1763 היה האדריכל המקורב לקיסריות ששלטו באותה תקופה.
בתקופה זו בנה מספר ארמונות למשפחת רומנוב ולמקורביה.
עם עלייתה לשלטון של יקטרינה הגדולה, שהעדיפה את הסגנון הקלסי באדריכלות, הוא התרחק מהפרויקטים הגדולים ועבר לקורלנד במטרה לסיים את עיצוב הארמונות שבנה שם.
ארכיון של האדריכל נרכש על ידי אציל פולני והחל משנת 1932 נמצא ב.
מבנים שבנה ונשמרו עד היום:
ברתולד גולדשמידט היה מלחין יהודי-גרמני, שעשה את רוב חייו באנגליה.
דיכוי יצירתו בגרמניה הנאצית, כמו גם יחסם של רבים ממבקרי המוזיקה המודרניסטים במקומות אחרים, שביטלו בזלזול את הליריות ה"אנכרוניסטית" שלו, הגלו את המלחין לישימון למשך שנים רבות, עד שזכה לתחייה בעשור האחרון לחייו.
הקריירה המוזיקלית של גולדשמידט נכנסה להילוך גבוה בשנות הזוהר של רפובליקת ויימאר בגרמניה.
כאשר למד פילוסופיה באוניברסיטת המבורג, עודד אותו המלחין האיטלקי בוזוני לכתוב מוזיקה.
בשנת 1922 נכנס גולדשמידט לבית הספר הגבוה למוזיקה של ברלין והחל ללמוד הלחנה אצל פרנץ שרקר.
בין חבריו לכיתה היו ארנסט קרנק, אלואיס הבה, פליקס פטרייק ויאשה הורנשטיין.
הוא למד גם ניצוח, השתתף כנגן עצמאי בתזמורת הפילהרמונית של ברלין וב-1923 הדריך את המקהלה לבכורה הברלינית של שירי גורה מאת ארנולד שנברג.
ב-1925 נחל גולדשמידט הצלחה ראשונה גדולה בפסקאליה שלו, אופוס 4, שהקנתה לו את פרס מנדלסון היוקרתי.
כמי שנחשב לאחד מבעלי הסיכויים הגדולים ביותר בדור של מלחינים צעירים, הגיע גולדשמידט לשיא מוקדם בקריירה שלו בביצוע הבכורה של האופרה שלו Der gewaltige Hahnrei מנהיים ב-1932.
ניצחון זה פקד את גולדשמידט ערב עלייתם לשלטון של הנאצים, שהביאה כליה על מקורות מחייתו של גולדשמידט.
כמו מלחינים יהודים רבים (ואחרים שנחשבו לפוגעים בטוהר הארי של הרייך השלישי), יצירתו של גולדשמידט נפסלה על ידי המשטר כמוזיקה מנוונת.
לגולדשמידט לא נותר מקום בחיי המוזיקה הגרמניים, כיוון שביצוע המוזיקה שלו נאסר והדרך לניצוח תזמורות נחסמה בפניו.
לא נותר לגולדשמידט אלא לתת שיעורי פסנתר למחייתו, עד שהיגר לבסוף ב-1935 לאנגליה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה עבד גולדשמידט בשביל הבי.בי.סי.
וכיהן כמנהל מוזיקלי של השירות הגרמני של רשת השידור בשנים 1944-47. בד בבד עם משרות ניצוח, הלחין גולדשמידט יצירות כמו ה"שאקונה סימפוניקה", קונצ'רטי לכינור, צ'לו וקלרינט, ואת האופרה "ביאטריצ'ה צ'נצ'י".
הקהל האנגלי ברובו התייחס למוזיקה של גולדשמידט באדישות.
אף כי "ביאטריצ'ה צ'נצ'י", אופרה מבוססת על מחזה משנת 1819, "הצ'נצ'י" מאת פרסי ביש שלי, זכתה בפרס ראשון בתחרות האופרה של פסטיבל בריטניה של 1951, בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן סירב להפיק אותה.
הזנחת הממסד המוזיקלי הביאה את גולדשמידט לחדול מהלחנה מקורית בשנת 1958. בשש השנים הבאות שיתף פעולה עם דריק קוק בהפקת גרסת ביצוע של הסימפוניה העשירית מאת גוסטב מאהלר.
ב-13 באוגוסט 1964, בקונצרטי הפרומס, ניצח גולדשמידט על התזמורת הסימפונית של לונדון בבכורה העולמית של הסימפוניה, שקוק השלים והוציא לפועל.
בשנותיו האחרונות היה גולדשמידט עד להתעוררות מחודשת של עניין במלחיני מה שהמשטר הנאצי הגדיר מוזיקה מנוונת.
התעוררות זאת הובילה לביצועים של יצירתו בארצות הברית ובגרמניה, להקלטות חדשות ולחשיפת כתבי יד אבודים.
גולדשמידט חזר להלחין בשנת 1982 ברביעיית הקלרינט וסיים את יצירתו האחרונה, "שני נוקטורנים" ממש לפני מותו בגיל 93. בין חסידי המוזיקה שלו המנצחים סיימון ראטל, שארל דיטואה וברנרד קֱפֶה, הכנרת שאנטל ז'ואילה, רביעיית המיתרים מנדרלינג וחברות ההקלטה "לארגו" ו"דקה".
"ביאטריצ'ה צ'נצ'י" (1949-50. אופרה בשלוש מערכות, מבוססת על מחזה משנת 1819 "הצ'נצ'י" מאת פרסי ביש שלי
"שיר לכת צבאי", אופוס 20 (1932) לתזמורת או להקת כלי נשיפה מעץ (שולב בהמשך לתוך "כרוניקה"
"התעורר, מצווה הקול" (1947) - כוראל של באך Wachet auf, ruft uns die Stimme בעיבוד לתזמורת
"אינטראדה" (11985) לתזמורת או להקת כלי נשיפה מעץ (שולב בהמשך לתוך "כרוניקה")
רונדו Rue du Rocher לכינור ותזמורת (1994-95)
פנטזיה לאבוב, צ'לו ונבל (1991)
"דו-שיח עם קורדליה" לקלרינט וצ'לו (1993)
רונדו Rue du Rocher לכינור ופסנתר (1994-95)
"שני שירי מורגנשטרן" אופוס 27 לקול ופסנתר או שלישיית מיתרים (1933, עיבוד 1992)
שלושה שירים אופוס 24 לסופרן קולורטורה ופסנתר (1933-34)
שני מזמורי תהילים אופוס 34 לקול גבוה ותזמורת מיתרים (1935)
Der Verflossene'', שיר קברט לקול ופסנתר (1942)
"שירה של ביאטריצ'ה" לסופרן ופסנתר (1944)
"ניקודמוס, הוא היה שחור" לקול ללא ליווי (1948)
אשת החייל הקטנה והאצילה" לבריטון וקסילופון (1948)
"עננים" לקול ופסנתר או תזמורת (1950)
"הספינות הישנות" לקול ופסנתר (1952)
"שירים מן הים התיכון" לטנור ותזמורת (1957-58)
"הפרידה הקטנה" לבריטון ותזמורת (1995-96)
"שני נוקטורנים" לסופרן ותזמורת (1995-96)
וריאציות על שיר רועים מארץ ישראל" אופוס 32 (1934)
המו"ל העיקרי: בוזי את הוקס
ברתולומאו בון (באיטלקית: Bartolomeo Bon; נכתב לעיתים גם כ-Bartolomeo Buon; סביבות 1407 – סביבות 1464) היה פסל ואדריכל איטלקי שפעל בוונציה, היה מייסד של אסכולה ונציאנית מיוחדת של אדריכלות רנסאנסית.
יש הרואים בו את הדמות המרכזית של הפיסול והאדריכלות בעיר באמצע המאה ה-15.
ברתולומאו היה בנו של ג'ובאני בון (סביבות 1360 - 1443) שהיה גם הוא פסל ואדריכל ובעל מפעל סיתות אבן.
ברתולומאו הצעיר עבד יחד עם אביו, בין השאר על הקא' ד'אורו (1424-1430) ועל ה-Porta della Carta, השער המונומנטלי הבנוי בסגנון הגותי המאוחר, שבצד הפיאצטה של ארמון הדוג'ה, (1438).
כנסיית סנטה מריה דלה קריטה Santa Maria della Carità
שער כנסיית "הקדושים יוחנן ופאולוס" Santi Giovanni e Paolo.
הארקו פוסקארי Arco Foscari, צידו הפנימי, הבנוי בסגנון הרנסאנס, של ה-Porta della Carta בארמון הדוג'ה הבנוי בסגנון הרנסאנס..
השער של כנסיית "הקדושים יוחנן ופאולוס" Santi Giovanni e Paolo
תכנון ה-קא' דל דוקה, ארמון שנבנה עבור הדוג'ה אשר בנייתו לא הושלמה.
ארמון שהיה צפוי להיות אחד הבניינים הוונציאניים הראשונים בסגנון הרנסאנס.
מעבודות שהוזמנו אצל ברתולומיאו קיים תיעוד רב, אולם ידוע שחלק לא מבוטל מהזמנות אלו בוצעו על ידי פסלים שעבדו בסדנא שלו ואין תיעוד של מה בוצע על ידו, גם כיתוב על הפסלים יכול להיות שמעיד רק על כך שעוצבו על ידו או הוזמנו אצלו.
כך שיחוס עבודת מסוימות לברתולומיאו עצמו נעשה על ידי החוקרים על פי אופי ואיכות העבודות עצמן.
פי הבאר שבחצר ה-קא' ד'אורו (1427), זאת נחשבת ליצירתו העצמאית הראשונה.
פסל "משפט שלמה" באגף המערבי של ארמון הדוג'ה (כנראה 1430).
פסל "החסד" שהוצב מעל שער הכניסה לסקולה גרנדה די סן מרקו Scuola Grande di San Marco
נמצאת כיום במוזיאון ויקטוריה ואלברט בלונדון.
ברתולומאו ז'אסינטו קיסאנגה (בפורטוגזית: Bartolomeu Jacinto Quissanga; נולד ב-27 בנובמבר 1991 באנגולה) היותר מוכר כבשטוש (בפורטוגזית: Bastos) הוא כדורגלן אנגולי המשחק בעמדת הבלם בא.א.ק.
בשטוש התחיל את הקריירה שלו באנגולה.
מגיל 7 שיחק בקבוצת הנוער של אתלטיקו אביאסאן, בגיל 18 עזב את הקבוצה מכיוון שלא קיבל הזדמנות לשחק בקבוצה הבוגרת ועבר לפטרו אתלטיקו, איתה זכה ב-2 אליפויות ובגביע הלאומי.
ביולי 2013 חתם ברוסטוב ל-3 שנים.
ערך הופעת בכורה במדי הצהובים-כחולים ב-27 ביולי 2013 בניצחון 0:3 מול טום טומסק.
ב-17 באוגוסט 2016 חתם בלאציו האיטלקית.
ב-22 באוקטובר 2020, באסטוס חתם באל-עין מליגת העל הסעודית.
בקיץ 2021 "רוסטוב העדיפו את השחקן על פני אנדראס מקסו וחתמו אתו על חוזה.
הוא שיחק במועדון עד לפברואר 2022. בעקבות פלישת רוסיה לאוקראינה אופ"א סכימה שכדורגלנים זרים יכולים להפר את החוזה ולעזוב את רוסיה.
ברתולומאו ז'אסינטו קיסאנגה ניצל פסקה זו, אך לא מצא קבוצה חדשה במהלך העונה.
בשטוש ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת אנגולה ב-10 באוגוסט 2011 בתיקו 0:0 עם ליבריה, כאשר הוא נכנס בדקה ה-91 כמחליף.
כמו כן הוא השתתף בגביע אפריקה לאומות 2013 בכל 3 המשחקים של נבחרתו.
ד"ר ברתולד יאקוב סלומון , שהשתמש גם בשמות העט חייל ותיק (Ein alter Soldat), מרצ'ל רולין (Marcel Rollin) וברתולד ג'יי (Berthold Jay) היה עיתונאי ופציפיסט יהודי-גרמני.
הסופר והעיתונאי ברתולד יאקוב היה לפציפיסט ולמבקר חריף של המיליטריזם הגרמני בעקבות התנסויותיו במלחמת העולם הראשונה.
מאמריו חשפו את התחמשותה הסודית של גרמניה לצד נהלים בלתי-חוקיים אחרים בצבא.
כתוצאה מכך עמד למשפט באשמת בגידה, נקנס ונשלח למאסר של תשעה חודשים במצודה.
בקיץ 1932 עקר לשטרסבורג, שם ניהל שירות עיתונות עצמאי.
הוא הגביר את מאמציו לחשיפת ההכנות הנעשות בגרמניה לקראת מלחמה.
שמות הקוד שהשתמש בהם היו מרצל רולין וברתולד ג'יי.
בשנת 1935 עשו סוכני הגסטאפו בשווייץ שימוש במלשין, שמשך אותו בדרכי רמיה אל בזל, משם העבירו אותו בכוח את הגבול לגרמניה.
ממשלת שווייץ מחתה נמרצות נגד הפרת ריבונותה הלאומית, ומחאה זאת, יחד עם לחץ דיפלומטי ומחאות ציבוריות מצד גרמנים גולים, הביאו לשחרורו מן הכלא הגרמני כעבור חצי שנה ולהחזרתו לשווייץ, אך לנוכח איומי הנאצים עבר יאקוב לצרפת, שם המשיך בעבודתו עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
יאקוב ואשתו נעצרו במחנה הסגר בדרום צרפת מ-1939 עד 1940, אז הצליחו להימלט דרך מרסיי לספרד ומשם, ב-1941, לפורטוגל הנייטרלית.
בזמן שהמתין לקבלת האשרה המיוחלת לארצות הברית, חטפו אותו הנאצים מליסבון והביאוהו לכלא הגסטאפו בברלין, שם היה כלוא במשך שלוש שנים.
הוא מת בבית החולים היהודי כתוצאה מתנאי מאסרו ב-26 בפברואר 1944.
ברתולד בייץ (Berthold Beitz; 1913 – 2013) היה תעשיין וחסיד אומות העולם מגרמניה.
בייץ הגיע ביולי 1941 לעיר בוריסלב שבגליציה המזרחית כמנהל מסחרי בחברה להפקת נפט והיה עד לאקציות ולרצח יהודים.
בייץ יצא נגד מעשי הרצח ודרש מאנשי אס אס לשחרר יהודים בתואנה שהם עובדים מקצועיים חיוניים.
בייץ הציל מאות יהודים באמצעות תעודות עבודה מזויפות.
בייץ החל את הקריירה שלו כבנקאי בשטרלזונד.
בשנת 1938 החל לעבוד עבור אחת מחברות הבת של תאגיד האנרגיה של בהמבורג.
קורותיו בתקופת מלחמת העולם השנייה
בשנת 1941, עם פלישת גרמניה לברית המועצות ולשטחים שברית המועצות כבשה מפולין בשנת 1939, הוצב בייץ בסניף של החברה בבוריסלב שבפולין הכבושה בידי הגרמנים (כיום בשטח אוקראינה).
עקב חשיבותם של שדות הנפט למשק המלחמה הגרמני, הוסמך בייץ לגייס עובדים כדי לתרום למאמץ המלחמה.
באזור בוריסלב הייתה אוכלוסייה יהודית גדולה, ורבים מיהודי העיר היו מועסקים בתחומי הכימיקלים, ההנדסה, המכניקה והעבודה בהפקת נפט.
באוגוסט 1942 היה בייץ עד לאקציה שבה נלקחו נכים, לאקציה שביצע האס אס בבית ילדים בבוריסלב, ולרצח יהודים בירי, והחליט לפעול להצלת יהודים.
על ידי שימוש במעמדו הבכיר בכלכלת האזור הצליח בייץ לקבל מידע מקדים על אקציות צפויות והזהיר יהודים מפניהן.
בזכות מעמדו יכול היה לבחור עובדים מתאימים מקרב היהודים למטרות תעשיית הנפט, ובחר מקרב אלה שעמדו בפני גירוש למחנות ריכוז.
הוא הוציא 250 נשים וגברים יהודים מרכבת שעמדה לנסוע למחנה ההשמדה בלז'ץ.
בין היהודים שהציל בייץ היו גם יהודים שלא היו עובדים מומחים בתחומי התעשייה של בייץ - חייטים, ספרים ומלומדים ביהדות.
הוא נתן לכולם תעודות לפיהן הם היו עובדים מומחים בתעשיית הנפט וכך הציל את חייהם.
עם אשתו אלזה הסתיר בייץ יהודים בביתו.
הוא הנפיק אישורי עבודה מזויפים על מנת להציל יהודים אחרים ממחנות ההשמדה.
בשנת 1943 כמעט נחשפו מאמציו של בייץ לאחר ששתי נערות שנעצרו הציגו תעודות מזויפות שקיבלו מבייץ.
הגסטפו חקר את הנושא, ובייץ גויס לוורמכט במרס 1944.
בסך הכל הציל בייץ כ-800 יהודים.
לאחר המלחמה היה בייץ מנהל חברת ביטוח.
בשנת 1953 נשכר על ידי אלפריד קרופ והיה מנהל תאגיד הפלדה קרופ.
הוא סייע בתיעושו מחדש של חבל הרוהר ובהפיכתה של גרמניה מחדש למעצמת תיעוש.
בשנות התשעים ניהל את מיזוג קרופ עם חברת טיסן ויצירת חברת טיסנקרופ (ThyssenKrupp).
בייץ היה גורם מרכזי בפעילות הרווחה והצדקה של קרן שהקימה החברה.
כמו כן היה חבר הוועד האולימפי הבינלאומי ובשנות השמונים (1984–1988) היה סגן נשיא הוועד האולימפי דאז חואן אנטוניו סמראנש.
בשנת 1973 הכיר יד ושם בבייץ כחסיד אומות העולם.
בייץ קיבל את אות הכבוד האזרחי הפולני הגבוה ביותר.
בשנת 2000 קיבל בייץ את אות לאו בק, אות הכבוד הגבוה ביותר שמעניקה המועצה המרכזית של יהודי גרמניה.
בייץ קיבל עשרות אותות כבוד, רובם ככולם מערים גרמניות.
ברתולד גאורג ניבור בנקאי, איש ציבור והיסטוריון גרמני-דני.
ניבור עסק רבות ברומא העתיקה ונחשב לאבי ההיסטוריוגרפיה המדעית המודרנית.
ניבור, שלימד מ-1810 באוניברסיטת הומבולדט בברלין היסטוריה, הפיח בתלמידיו רוח של פטריוטיות ולאומנות, שגוועה במידה מסוימת לאחר הפסד פרוסיה בקרב ינה-אאורשטדט נגד נפוליאון בונפרטה.
ניבור נחשב מסמלי הרומנטיקה, אולם שורשיו נטועים היטב ברוח עידן הנאורות.
ניבור, בנו של קרסטן ניבור, קרטוגרף ומגלה ארצות גרמני-דני, קיבל את מרבית חינוכו הראשוני מאביו.
ב-1794, בן 18, החל ללמוד באוניברסיטת קיל משפטים ופילוסופיה.
באוניברסיטה הכיר את כלתו האלמנה של אחד ממוריו, גברת הנסלר, ואת אחותה אמיליה בירנס, אותה נשא לאישה לבסוף.
ב-1796, עזב ניבור את האוניברסיטה כדי לעבוד כמזכירו האישי של שר האוצר הדני, אך שנתיים לאחר מכן עזב את תפקידו ועבר לגור באדינבורו למשך שנה.
מאוחר יותר אמר כי שהות זו נתנה לו פרספקטיבה על ההיסטוריה של רומא.
ב-1799 חזר לדנמרק והחל לעבוד בשירות המדינה, ב-1800 נשא לאישה את אמיליה בירנס, והתיישב בקופנהגן.
ב-1804 מונה למנהל הראשי של הבנק הלאומי.
בספטמבר 1806, עזב ניבור את תפקידו בדנמרק לתפקיד דומה בפרוסיה.
הגעתו לפרוסיה לוותה בהפסד המוחץ לצבא צרפת בקרב יינה-אאורשטד, ובמפלת פרוסיה.
ניבור התלווה לממשלה הנמלטת של פרוסיה, התגלה כמוכשר בתפקידו, כאשר מונה כגזבר וכאחראי על החוב הלאומי.
ב-1810 עזב ניבור את תפקידו הפוליטי, בעקבות יחסיו המעורערים עם ראש ממשלת פרוסיה דאז, .
ניבור החל ללמד את ההיסטוריה של רומא העתיקה באוניברסיטת ברלין, והרצאותיו פורסמו ב-1812 בשני כרכים של יצירתו החשובה Römische Geschichte (ההיסטוריה הרומאית).
פרסום הספר לא גרם להתעניינות רבה, בעקבות המאורעות הפוליטיים בפרוסיה באותה העת.
גם ניבור עצמו הצטרף לכוחות הצבא הלוחמים לשחרור פרוסיה, ואף ערך עיתון פטריוטי למשך תקופה קצרה.
ניבור התייתם מאביו והתאלמן מאשתו במהלך שנת 1815.
ב-1816 מונה לשגריר פרוסיה ברומא, וזמן קצר קודם נסיעתו נשא לאישה את אחיינית אשתו המתה.
נסיעתו לרומא הובילה לתגליות של כתבי-יד שונים שנחשבו אבודים, אותם פרסם או שלח לחוקרים נוספים.
ב-1823 עזב את משרתו ברומא, והתיישב בבון, שם התגורר עד מותו.
לאחר פרישתו מתפקיד השגריר, ערך והדפיס מחדש את שני כרכי ה-Römische Geschichte והוסיף להם כרך שלישי.
ב-1830 נשרף ביתו, אבל מרבית ספריו וכתביו שרדו את השריפה.
מהפכת יולי עוררה בו חששות רבים לגבי עתידה של אירופה.
ברתולד פון דיימלינג (; 21 במרץ 1853 – 3 בפברואר 1944), גנרל גרמני שפיקד על כוחות במלחמת העולם הראשונה.
פון דיימלינג נולד ב-21 במרץ 1853, בקרלסרוהה שהשתייכה לדוכסות הגדולה של באדן.
בשנת 1871 התגייס פון דיימלינג לצבא הפרוסי, והצטרף לרגימנט רגלים ה-85 (הולשטיין).
בהמשך מילא פון דיימלינג תפקידי פיקוד ומטה, בשנת 1898 מונה למפקד גדוד ברגימנט הרגלים ה-112 (באדן ה-4 - הנסיך וילהלם), ונשלח עמו לדרום-מערב אפריקה הגרמנית.
בשנת 1905 השתתף ברצח העם של ההררו והנאמה, ובשנת 1906 מונה למפקד הכוחות במזרח אפריקה הגרמנית.
בשנת 1907 הועלה לדרגת גנרל מיור, ומונה למפקד החטיבה ה-58. בשנת 1910 הועלה לדרגת גנרל לוטננט ומונה למפקד הדיוויזיה ה-29. בשנת 1913 מונה למפקד הקורפוס ה-15, ובשנת 1914 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה פון דיימלינג מפקד הקורפוס ה-15 שהיה חלק מהארמייה השביעית ולחם בחזית המערבית.
לאחר מכן לחם כחלק מהארמייה הרביעית בקרב איפר הראשון, ובשנת 1916 לחם כחלק מהארמייה החמישית בקרב ורדן.
באותה שנה קיבל פון דיימלינג את עיטור הפור לה מריט, ובשנת 1917 פרש לביתו.
לאחר המלחמה היה פון דיימלינג חבר במפלגה הדמוקרטית הגרמנית והפך לפציפיסט, וב-3 בפברואר 1944 מת בביתו שבבאדן-באדן.
ברתולומאו קמפניולי (באיטלקית: Bartolomeo Campagnoli; 10 בספטמבר 1751 – 6 בנובמבר 1827) היה כנר, מלחין ופדגוג איטלקי.
התחיל ללמוד כינור בבולוניה ובמודנה אצל פאולו גואסטרובה (Paolo Guastarobba), תלמידו של ג'וזפה טרטיני.
לאחר מכן חזר לצ'נטו לנגן בתזמורות המקומיות שבאזור, וב-1768 שב ללמוד אצל גואסטרובה וטרטיני בפדובה.
בשנות העשרים לחייו למד בפירנצה עם הכנר פייטרו נרדיני וניגן בתיאטרו דלה פרגולה, ולאחר מכן בתיאטרון ארג'נטינה.
ב-1776 מונה לקאפלמייסטר בחצר הנסיך-בישוף של פרייזינג , נסיכות קטנה באזור בוואריה של היום.
במהלך השנים הבאות הופיע רבות ברחבי מרכז וצפון אירופה.
ב-1779 עזב למשרה אצל הדוכס האחרון מדוכסות קורלנד וסמיגליה, וב-1783 הפך לחבר באקדמיה המלכותית למוזיקה של שוודיה.
ב-1797 כתב ספר מתודה לכינור (Metodo per Violino) בסגנון המשלב בארוק וקלאסיקה.
באותה שנה התמנה לקונצרטמייסטר בתזמורת הגוונדהאוס של לייפציג, עד לפרישתו ב-1818.
במהלך שהותו בלייפציג נפגש קמפניולי עם אישים נודעים באותה תקופה, כגון לואי שפור ורודולף קרויצר.
שפור העיד עליו ביומנו: "המתודה שלו אמנם כתובה באופן מסורתי, אבל נגינתו טהורה ובעלת שלמות"
לקראת שנות חייו האחרונות התרכז בקידום הקריירה של שתי בנותיו הזמרות, אלברטינה וג'יאנטה.
קמפניולי כתב בעיקר יצירות פדגוגיות, שחלקן נהפכו למנוגנות מאוד בקונסרבטוריונים:
קונצ'רטו לכינור בסי במול מז'ור
בשנת 2022 הקליט הכנר האיטלקי מרקו מישיאנה את הבכורה העולמית של 41 קפריצ'י אופ.
22 מאת ברתולומאו קמפניולי בגרסה מאת קרל אלברט טוטמן.
ברתולד קאוקן (בהולנדית: Barthold Kuijken, נולד ב-8 במרץ 1949 בדילבק, הוא חלילן וחליליתן בלגי, הנודע בנגינת מוזיקת בארוק בכלים אותנטיים ובייחוד כחלוץ הביצוע בנוהג זה עם אחיו, הצ'לן ונגן הויול וילאנד קאוקן והכנר סיגיסוולד קאוקן ועם הצ'מבליסט גוסטב ליאונהארדט.
קאוקן למד נגינה בחליל צד מודרני בקונסרבטוריון של ברוז' ובקונסרבטוריונים המלכותיים של בריסל והאג.
לנגינת מוזיקה עתיקה פנה תחילה לחלילית.
בעזרת מחקר בכלים אותנטיים, שיתוף פעולה תדיר עם בוני חלילים וחליליות שונים, ומחקר שקדני במקורות מן המאות ה-17 וה-18
במשך שנים רבות ניגן קאוקן בתזמורות הבארוק קולגיום אאוראום ולה פטיט באנד.
הוא מנגן מוזיקה קאמרית בקונצרטים ברחבי העולם, ברפרטואר שהורחב לראשית המאה ה-19, ומרבה להקליט.
קאוקן מלמד נגינה בחליל בארוק בקונסרבטוריונים המלכותיים של בריזל והאג.
בשנת 2007 היה למוזיקאי הראשון בבלגיה שקיבל דוקטורט באמנויות באוניברסיטה החופשית של בריסל (VUB); שם הדיסרטציה היה: "התיווי איננו המוזיקה - הרהורים ביותר מ-40 שנים של עיסוק אינטנסיבי במוזיקה עתיקה."
ברתולומאוס אנגליקוס (לפני 1203–1272), הידוע גם כברתולומאו האנגלי או ברתלט, היה מלומד סכולסטיקן בן המאה ה-13, שהתגורר בפריז, והיה חבר המסדר הפרנציסקני.
הוא המחבר של האנציקלופדיה המוקדמת De proprietatibus rerum ("על תכונותיהם של דברים"), שההשערה היא כי פורסמה לראשונה ב-1240, ושהייתה ספר מצוטט מאוד בימי הביניים.
ברתולומאו החזיק גם בתפקידים בכירים בכנסייה ומונה לבישוף של לוקוב בפולין.
מעט ידוע על ראשית חייו של ברתולומאו.
משערים כי נולד בשנים הראשונות של המאה ה-13, ואין פרטים על הוריו.
התיעוד הראשון לגביו הוא משנת 1224 מפריז על עבודתו כמורה.
פרט נוסף שמקובל לשער לגבי ראשית חייו הוא שלמד באוניברסיטת אוקספורד.
אוסף הספרים "על תכונותיהם של דברים" נכתב בעת שהורה בבית ספר במגדבורג בסקסוניה ויועד לשימוש התלמידים והציבור הכללי.
ברתולומאו הקפיד לציין את המקורות למידע המצוין בספר, אם כי כיום בלתי אפשרי לזהות או לאתר חלק מהמקורות.
הערות השוליים שכלל בספר מאפשרות לחוקרים של ימינו לקבל מושג טוב לגבי מגוון המקורות שהיו זמינים למלומדים של ימי הביניים.
הגרסה המקורית בלטינית תורגם לצרפתית ב-1372, וקיימים כיום מספר מאמרים בלטינית ובצרפתית מהאנצקילופדיה.
ג'ון טרוויסה הפיק מהדורה באנגלית ב-1397. חוקר ימי הביניים רוברט סטיל קיבץ חלקים מתוך אוסף החיבורים והוציאם ב-1893 תחת הכותרת Medieval Lore: an Epitome ("מחקרי ימי הביניים: תמצית").
בשנת 1988 יצאה מהדורה מוערת לתרגומו של טרוויסה.
עבודתו של ברותולמאו פורסמה ב-19 בספרים.
ברתולומאו מונה לתפקיד כהן הדת של אוסטריה ב-1247, וב-1255 מונה לכהן של בוהמיה.
במסגרת מינוי זה היה גם אחראי על אזור פולין, ובשל כך הכריע במחלוקת בין הדוכס בולסלאב החמישי לבין הקתדרלה של קרקוב.
האפיפיור אלכסנדר הרביעי מינה אותו ב-1256 לנציג האפיפיור מצפון לקרפטים ולבישוף של לוקוב.
אם כי, הוא כנראה לא קודש לתפקיד זה בשל הפלישה המונגולית השנייה לפולין ב-1259. ברתולומאו מונה לכהן של סקסוניה ב-1262 והחזיק בתפקיד עד מותו ב-1272.
במחקר ימי הביניים היה בשלב מסוים בלבול בינו לבין ברתולומאוס דה גרנווילה, נזיר פרנציסקי אחר שחי כמאה שנים אחריו.
ברתולד דומיניק ליפאי או ברטלומאוס דומיניק ליפאי היה צייר פורטרטיסט אוסטרי-הונגרי, ממוצא יהודי, יליד סלובקיה.
ברתולד דומיניק ליפאי נולד בשנת 1864 במשפחה יהודית ביישוב טורזובקה בצפון מערב סלובקיה, אז "הונגריה העליונה", מחוז טרנצ'ין של ממלכת הונגריה (במסגרת האימפריה האוסטרית), כיום במחוז ז'ילינה של סלובקיה העצמאית.
בצעירותו למד ציור בבלגיה, באנטוורפן אצל ז'אן-פרנסואה פורטאלס ובבריסל אצל שארל הרמאנס, אחר כך בפריז אצל אלכסנדר קבנל.
אחרי 1887 הצטרף לפמליית הנסיך פרדיננד מסקסוניה-קובורג-גותה שנסע לבולגריה, לשם הכתרתו כנסיך-עוצר של בולגריה.
למשך תקופה ארוכה חי ועבד ליפאי באיטליה, כולל ברומא, בה צייר דיוקנאות של האפיפיורים פיוס העשירי ובנדיקטוס החמישה עשר, כמו כן של הקרדינלים רפאל מרי דל ואל ולואיג'י אורלי די סנטו סטפאנו.
כצייר רשמי היה מקורב לחצר האפיפיור עד כדי כך שבשנת 1904 תיווך את קבלתו של בנימין זאב הרצל על ידי האפיפיור פיוס העשירי והקרדינל מרי דל ואל.
בשנת 1903 האפיפיור פיוס העשירי זיכה אותו בתואר אצולה של רוזן.
בווינה צייר ליפאי דיוקנאות של בני החברה הגבוהה, לרבות את הקיסר פרנץ יוזף הראשון, הארכידוכס פרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה, אויגן וידוענים אחרים, כגון פרדיננד דה לספס, קלמן מיקסאט, ריכרד פון קראפט-אבינג, יוליוס וגנר-יאורג, קרל לואגר, פרנסואה קופה ואחרים.
בזכות קשרי הידידות שלו עם מיכאילו ואלטרוביץ' תרם ליפאי את אוסף הציורים האיטלקיים שלו למוזיאון הלאומי של סרביה בבלגרד, מה שהיווה בסיס לאוסף האומנות האיטלקית של המוזיאון.
ליפאי נפטר ב-17 דצמבר 1919 בווינה, ברובע אחד, ברחוב שטובנבאסטיי 2, אחרי מחלה קשה וארוכה.
הובא לקבורה ב-22 בדצמבר 1919 בבית הקבורת המרכזי של וינה.
בשנת 1887 המיר ליפאי את דתו לנצרות הרומית-קתולית ובשנת 1889 התחתן עם ג'ודיטה הולפגרטנר מוונציה.
לזוג נולדו שישה ילדים, ביניהם אלכסנדר ליפאי, מנצח ומורה, מייסד תזמורת במנילה, פרנץ רודולף ליפאי (1965-1897), חתן פרס ליבן.
שני ילדים אחרים שלו, בן בשם גזה והבת בשם נינה הפכו גם הם לאמנים.
דמותו של ליפאי במדיה האמנותית
בשם "הרוזן ליפאי" מוזכר הצייר על ידי הסופר קרל קראוס בספרו "הימים האחרונים של האנושות".
לפי קראוס שם המשפחה המקורי של ליפאי-ליפנר היה ליפשיץ.
1903 - קיבל תואר אצולה מהאפיפיור
1911 - קיבל את עיטור המסדר פרנץ יוזף בדרגת קצין גדול
ברתה לאמה פייכט הייתה מהנדסת אמריקאית.
בשנת 1893 הפכה לאישה הראשונה שקיבלה תואר בהנדסה מאוניברסיטת המדינה של אוהיו.
לאמה פייכט כיום נחשבת לאישה האמריקאית הראשונה שסיימה לימודים גבוהים בתחומי הנדסה פרט להנדסה אזרחית.
ברתה לאמה פייכט נולדה ב-16 בדצמבר 1869 בחווה המשפחתית באוהיו.
כילדה, אחיה הגדול בנימין והיא נהגו לבנות לעצמם צעצועים.
אחיה סיים תואר בהנדסה מכנית באוניברסיטת המדינה של אוהיו, ובעקבותיו לאחר שסיימה את בית הספר התיכון לאמה פייכט נרשמה לאותם הלימודים בהנדסה מכנית באוהיו.
היא סיימה את הלימודים בשנת 1893 עם תואר בהנדסה מכנית והתמחות בחשמל אחיה שכבר סיים את לימודיו התחיל לעבוד בחברת וסטינגהאוס אלקטריק- תאגיד אמריקאי גדול שהיה יצרן מוביל של ציוד חשמלי .
דרך קשר זה היא בחרה לכתוב את התזה שלה בנושא "ניתוח בדיקות גנרטורים של חברת וסטינגהאוס אלקטריק ברכבות".
לאחר שסיימה את לימודיה, היא הגיעה לעבוד בחברת וסטינגהאוס אלקטריק כמהנדסת האישה הראשונה במקום, כאשר אחיה כבר היה שם מהנדס בכיר.
יחד הם עבדו בקבוצת העיצוב שביצעה מחקרים מקדימים בהעברת חשמל.
בשנתיים הראשונות לעבודתה היא פעלה במרכז העיר פיטסבורג בסמטאות גאריסון, ובמשך עשר השנים הבאות היא עברה לפעול בעבודות במזרח פיטסבורג.
בתקופת עבודתה בחברה קרו כמה מהישגיה הגדולים ביותר של וסטינגהאוס אלקטריק, כגון השימוש בחשמל על מנת להדליק תערוכה קולומביאנית עולמית שהתקיימה בשיקגו בשנת 1893.
היא עבדה שם עד שהיא התחתנה בשנת 1905 עם עמיתה ללימודים לשעבר והמפקח שלה בעבודה ראסל ס.
הקריירה המקצועית הרשמית שלה הסתיימה כאן, אך רבים חושדים שהיא המשיכה לעסוק בתחום מאחורי הקלעים דרך אחיה ובן זוגה.
לאחר הנישואים היא ילדה בשנת 1910 בת יחידה, פלורנס, שהלכה בדרך המדעית של הוריה ובעקבות אהבתה למתמטיקה ומדע היא הפכה בבגרותה לפיזיקאית בשירות ממשלת ארצות הברית.
לאמה פייכט נפטרה בפיטסבורג ב-20 בנובמבר 1943, ונקברה בבית העלמין "Homewood", לימים לצד בן זוגה שנפטר בשנת 1949.
בעיתון , עיתון מוביל בפיטסבורג בשנים 1880–1923 כתבו עליה בשנת 1907- "עבודותיה של לאמה בעיצוב דינמו ומנועים ביססה את המוניטין שלה אפילו בתוך החממה של חשמלאים וממציאים מחוננים" .
חלק מחפציה האישיים, הכוללים סרגל חישוב, סרגל T, תעודת הגמר שלה וחפצים נוספים נמצאים כיום במרכז להיסטוריה של היינץ (Heinz History Center) בפיטסבורג, כחלק מתערוכת "פיטסבורג: מסורת של חדשנות".
כדי להוקיר את ברטה לאמה פייכט על היותה המהנדסת האישה הראשונה בווסטינהאוס, קרן ההשכלה של החברה (Westinghouse Educational Foundation) בשיתוף עם יצרו מלגה על שמה בשנת 1973, המוענקת מדי שנה לסטודנטית שנה ראשונה הלומדת הנדסת חשמל.
נוסף על כך, במחלקת לימודי ההנדסה באוניברסיטת אוהיו מחולקת מדי שנה מדליה שמוענקת מהאוניברסיטה לסטודנטים בעלי הישיגים ראויים לשבח בהנדסה על-שמה של לאמה-פייכט.
ברתה טירק (בהונגרית: Türk Berta; וינה, 22 באפריל 1888 – סידני, 29 באפריל 1960) הייתה זמרת קברט, שחקנית יהודייה-הונגרייה ילידת וינה.
ברתה טירק נולדה במשפחה יהודית-הונגרית כבתם של דיולה טירק ושל ארז'בט ריינר.
היא הופיעה על במות וינה כבר בילדותה והחלה את דרכה כשחקנית ילדה בתיאטרון לוסטשפיל (Lustspiel Theater)
היא שרה בהרבה מסיבות וינאיות ולאט לאט הפכה מילדה קטנה ומסנוורת לשחקנית יפהפייה ומדהימה, זמרת שאנסון ושחקנית צמד.
בשנת 1907 הופיעה בפארק "Veneding in Wien" של וינה, שהוא מעין פארק שעשועים לווינאים.
אז היה בפארק יריד שעשועים בשם "Bijou" שבו יום אחד הופיעה ברתה טירק כחברה חדשה.
במקום הופיע באותה תוכנית גם בעלה לעתיד, "הליצן" הדגול שאנדור רוט.
טירק שרה בחלק הגרמני, בעוד רוט שיחק גם בתוכנית ההונגרית בנוסף לתוכנית הגרמנית.
לאחר סדרת ההופעות, טירק נשארה בווינה, רוט חזר לבודפשט.
חייה התפתחו כך שהיא קיבלה חוזה באמצעות סוכן וינאי ב-Folis Caprice בבודפשט כזמרת שאנסון וצמד.
את התיאטרון ביים שאנדור רוט, שזיהה אותה בתור הילדה היפה מ-"Bijou" בווינה שנתיים קודם לכן.
הם התאהבו ונישאו ב-1910. היא הפכה במהירה לאם לארבעה ילדים.
טירק המשיכה לשיר על הבמות בעודה מגדלת את ארבעת ילדיה.
עם כניסת הוורמכט לממלכת הונגריה משתפת הפעולה איתם (מבצע מרגרטה) לא יכלה לשחק יותר בשל יהדותה.
היא שרדה את השואה ואחרי מלחמת העולם השנייה בשנת 1946, (ומות בעלה שניספה בשואה) היא הקימה את "קברט הבירה" (Sörkabaré) שלא האריך ימים.
ב"וואריטה הקמרי" בשנים 1945–1948(Kamara Varieté)
ב"רויאל רביו ואריטה" Royal Revü Variety) (1946–1949))
ריכרד רוט, בנם הבכור, לא הפך לשחקן.
הוא קיבל את הכינוי ריקי ונמשך לעולם המדע.
כך הפך לסופר ולמתמטיקאי מצוין.
הבן השני אישטוואן הפך למהנדס,
בנם השלישי פאנצי, ששמו בעצם פרנץ הפך לשחקן, אך נסע לחו"ל.
הטרידה אותו העובדה שאמו ואביו הם כוכבי בודפשט ידועים, הוא חשש מהגישה ההשוואתית.