tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
העיר באס-טר, בירת המחוז מעבר לים של גוואדלופ, שוכנת כעשרה קילומטרים דרומית-מערבית לפסגת ההר.
זהו הר הגעש הפעיל היחיד באי במהלך עשרת אלפים השנים האחרונות, אם כי מאז 1977 ההר שקט, ואחד מתשעה הרי געש פעילים באנטילים הקטנים.
גובהה של פסגת ההר, המכונה "גרנד דקוברט" (Grande Découverte – "התגלית הגדולה"), הוא 1,467 מטרים, הפסגה הגבוהה ביותר בגוואדלופ ובאנטילים הקטנים.
הפסגה היא כיפת לבה קטומה שגובהה 300 מטרים וקוטרה 900 מטרים השוכנת בתוך אמיק (Amic), לוע בצורת פרסת סוס בקוטר של כקילומטר.
אין בפסגת ההר לוע הר געש אמיתי, אלא כמה לועות פליטה קטנים, פומרולות שמהן יש פליטת אדים גופרתיים וסדקים עמוקים.
ההר הוא מכלול של מבנים געשיים: קרמיקאל (Carmichaël), לה נה קאסה (le Nez Cassé – "אף שבור"), ל'אשל (l'Échelle – "מאזניים"), סיטרן (la Citerne – "מכל מים") ומדלן (la Madeleine).
נוף הפסגה הוא סלעי וכאוטי, המזכיר את פני הירח, שממנו מזדקרים פסגות משנה.
ההר הוא המקום הגשום ביותר בגוואדלופ, והפסגה מכוסה בערפל לעיתים קרובות.
את הפסגה הגעשית חוצים כמה שבילים מסומנים.
הצמחייה על מדרונות הסופרייר מתאפיינת במגוון ביולוגי רב ומתחלקת לשלוש חגורות צמחייה:
עד גובה של 1,100 מטרים - יער גשם טרופי
בין 1,100 מטרים ל-1,400 מטרים סבך צפוף של שיחים שגובהם אינו עולה על שני מטרים (כולל Schefflera attenuata, Clusia mangle ו-Miconia coriacea).
באחו על הפסגה בולטים צמחים ממשפחת הברומליים מסדרת הדגנאים: Guzmania plumieri, ובייחוד Pitcairnia bifrons הגדל בסמוך ללועות.
בקשת האיים קיימים הרי געש נוספים הידועים בפעילותם הגעשית: פלה במרטיניק, לה סופרייר בסנט וינסנט, סופרייר הילס במונטסראט והר הגעש התת-ימי קיק אם ג'ני (Kick-'em-Jenny).
"שלב גרנד דקוברט" (בין לפני 200,000 שנים לבין לפני 42,000 שנים) – במהלך תקופה ארוכה זו, שבמהלכה היו כמה אירועים של קילוחי לבה וזרמים פירוקלסטיים, יצרו משקעים של פומיס בנפח של כמה אלפי קילומטרים מעוקבים את החרוט שפסגתו התמוטטה ויצרה את הקלדרה של "גרנד דקוברט", שממנה נותרו שרידים בצפון ההר.
"שלב קרמיקאל" (בין לפני 42,000 שנים לבין לפני 11,500 שנים) – במהלך התקופה היו פעילויות געשית מתחלפות: פליטות גזים, בניית כיפות לבה, והתפרצויות שבהן היו זרמים פירוקלסטיים, בייחוד בין לפני 20,000 ל-15,000, אז נוצר הר געש מורכב המכונה קרמיקאל בתוך הקלדרה של "גרנד דקוברט".
ההר התמוטט חלקית לפני 11,500 שנים במפולת של שברי סלעים שהתדרדרה בכיוון דרום מערב והגיעה לים.
"שלב סופרייר" (מלפני 8,500 שנים ועד ההווה) – שלב זה החל לפני 8,500 שנים בהתמוטטות שיצרה לוע בצורת פרסת סוס ממערב למזרח.
בתוך הלוע נבנו ונהרסו כיפות לבה כמה פעמים, בייחוד בהתפרצות עזה לפני 3,100 שנים, שאחריה נוצרה כיפת הלבה אמיק.
ההתפרצות הגדולה האחרונה התרחשה סביב שנת 1440 והיא החלה בהתמוטטות כיפת הלבה הקודמת שיצרה מפולת של שברי סלעים, ובעקבותיה התפרצות עזה שבה נפלט פומיס דקיטי וסקוריה אנדזיטית וזרמים פירוקלסטיים שהגיעו למרחק של כ-5 קילומטרים.
ההתפרצות הסתיימה ביצירת כיפת הלבה הנוכחית.
ההתפרצות האחרונה שבה הייתה פליטת לבה מתוארכת לשנת 1440 +/- 100 שנים או לשנת 1530 +/- 30 שנים.
התיאור הראשון של לה סופרייר מופיע בספרו של האב ז'אק דו טרטר (Jacques Du Tertre) "ההיסטוריה של האיים האנטילים שיושבו על ידי צרפתים" (L'Histoire générale des Antilles habitées par les François), שיצא לאור בשנים 1667–1671.
התפרצות פריאטית משמעותית התחוללה ב-1797, והתפרצות פריאטית קטנה יותר התחוללה ב-1956.
ההתפרצות האחרונה של לה סופרייר, נכון ל-2015, התחוללה ב-1976. גם זו הייתה התפרצות פריאטית.
ההתפרצות הובילה לפינוי התושבים מהחלק הדרומי של באס-טר.
כ-73,600 תושבים פונו מהבירה באס-טר ומהסביבה והורשו לחזור שלושה חודשים אחר-כך.
לא היו הרוגים בהתפרצות זו.
החל משנת 1975 התרחשו מספר רעידות אדמה (16,000 רעידות אדמה והתפוצצויות נרשמו בין 1975 ל-1977) שנרשמו בסייסמוגרפים של מצפה הר הגעש.
רעידות אדמה אלו הלכו והתחזקו במהלך 1976. מנובמבר 1975 הוזהר המושל על הסיכון הצפוי ועל הצורך להכין תוכנית פינוי.
ההתפוצצות הראשונה התרחשה ב-8 ביולי 1976. רעידות האדמה הפעילו מחדש העתקים שנסתמו במשקעים ישנים (חרסית וסלעים געשיים).
המקור לנחיל רעידות האדמה הייתה הירידה בלחץ שהצטבר בתוך האקווה שמימיה התחממו כמו בסיר לחץ על ידי הגז שנפלט מהמאגמה, עמוק בבטן האדמה.
עקב כך נפלטו סלעים, נוצרו להארים, גז חומצי וקיטור.
25,000 תושבים מדרום באס-טר התפנו מעצמם לגרנד טר (החלק השני של האי גוואדלופ) עד יעבור זעם.
הפעילות הגעשית נמשכה כמה חודשים אחרי ההתפרצות, והתבטאה במפולות בוץ ופליטת אפר געשי.
ב-8 ביולי 1976 זרם להאר גדול בעמק הנהר קרבה (Carbet) למרחק של 3.5 קילומטרים.
רוחבו היה בין 30 ל-50 מטרים ועוביו בין 15 ל-20 מטרים.
להאר נוסף זרם בערוץ הנהר גיליון (Galion) ב-30 באוגוסט 1976. ב-15 באוגוסט ניתנה הוראת פינוי מוחלטת מחייבת של כל דרום באס-טר.
התושבים הורשו לחזור ב-18 בנובמבר 1976.
מחלוקת ציבורית שזכתה להדים רבים פרצה בין המדענים קלוד אלגרה (Claude Allegre, נולד 1937) להרון טזייף (Haroun Tazieff; 1998-1914) בדבר החובה לפנות את התושבים.
קלוד אלגרה המליץ על פינוי של האוכלוסייה, בעוד שהארון טזייף טען שההתפרצות איננה מסוכנת, כל הדגימות שנלקחו מהר הגעש הוכיחו כי אין עלייה של מאגמה טרייה, וכי כל התופעות הן פריאטיות.
המושל קיבל את דעתו של אלגרה והורה על פינוי שגרם להפרעה למרקם החיים ולנזק כלכלי.
בתקופה שהחלק הדרומי של באס-טר היה נטוש הגיע במאי הקולנוע הגרמני ורנר הרצוג לבירה העזובה וראיין כמה אנשים שסירבו להתפנות, בהם איכר שסירב לעזוב את ביתו שעל מדרונות הר הגעש.
מסעו של הרצוג מתועד בסרט La Soufrière.
ניטור הפעילות הגעשית בסופרייר החל ב-1950, כאשר הוקמה מעבדה לפיזיקה של כדור הארץ בסן קלוד, המסונפת למכון הפריזאי של מדעי כדור הארץ (Institut de Physique du Globe de Paris).
מעבדה זו זיהתה לראשונה את ההתפרצות המתקרבת של ההר ב-1976.
ב-1989 נבנה מצפה מודרני בקומונה גורבר (Gourbeyre), תשעה קילומטרים דרומית מערבית לסופרייר, המצפה הוולקנולוגי והסייסמולוגי של גוואדלופ (l'observatoire volcanologique et sismologique de Guadeloupe).
הפצת מידע מונע על הסיכונים מפעילות געשית
הגישה לפסגת סופרייר אפשרית באמצעות שבילים להולכי רגל.
הגישה אסורה לחלקים מהפסגה בשל גזים ואדים רעילים.
הטיפוס קל יחסית, אבל חייבים לנקוט באמצעי זהירות.
נקודת היציאה הקלאסית היא מ"באן ז'ון" ("Bains Jaunes" – "אמבטיה צהובה") בגובה 950 מטרים, דרך "טראס דו פאה דו רואה" (trace du Pas du Roy).
גישה ישירה לפסגה ברכב למגרש החנייה ב"סוון א מולה" (Savane à Mulets) בגובה 1,140 מטרים נאסרה בשל רעידת אדמה ב-21 בנובמבר 2004 שגרמה להתמוטטות חלק מהמדרון של פסגת טארד (Tarade).
לה מרקיז היא מכונית בעלת מנוע קיטור אשר יוצרה על ידי De Dion, Bouton et Trépardoux, בצרפת, פריז, בשנת 1884.
זמן חימום : 45 דקות (במכונית בתצורת מנוע קיטור, לוקח זמן לצבור אנרגיה עבור הנהיגה)
לה פדררה (בספרדית: La Pedrera) היא עיר בקולומביה שנמצאת במחוז אמסונאס.
העיר נמצאת כ-18 ק"מ מהגבול של קולומביה עם ברזיל וכ-155 ק"מ מהגבול של קולומביה עם פרו.
העיר נמצאת על גדות הנהר ז'פורה.
הגידולים החקלאיים העיקריים של לה פדררה הם יוקה, בננות, תירס ועצי פרי.
תחום פעילות כלכלי נוסף בעיר הוא גידול חיות משק וחזירים.
לה סמין (בהולנדית: Le Samyn) הוא מרוץ אופני כביש חד-יומי שנערך בואלוניה, בלגיה, מאז 1968. המרוץ נקרא על שם ז'וזה סמין, מנצח המרוץ הראשון שמת לאחר תאונה במהלך מרוץ ב-1969. יוהאן קפיוט המקומי מחזיק בשיא הניצחונות עם שלושה ניצחונות.
המרוץ נוסד בשנת 1968 ונקרא בשם "Grand Prix de Fayt-le-Franc", כשז'וזה סמין הצרפתי מנצח במרוץ.
שנה לאחר מכן במהלך מרוץ אחר, מת סמין, ובעקבות כך שונה שם המרוץ ל-"Grand Prix José Samyn", וכיום כאמור נקרא "Le Samyn" כאמור.
יוהאן קפיוט הבלגי ניצח את המרוץ בשנת 1992, 1994 ו-1995 והוא שיאן הניצחונות במרוץ עם שלושה כאלו.
משנת 2020 המרוץ הוא בדרג 1.1 של הסבב האירופי של ה-UCI.
מ-2012 מתקיימת גם מהדורת המרוץ לנשים.
שנהרוכבקבוצה1997 מישל ואן הייקהIpso-Euroclean1998 לודוביק אוז'הBigMat-Auber 931999 תיירי מרישללוטו–מוביסטאר2000 פרנק הויפרנסיס דה ז'ה2001 קריס גריטסVlaanderen T-Interim2002 מגנוס בקסטסטEDS-Fakta2003 סטפן ואן דייקלוטו–דומו2004 רובי מקיואןלוטו–דומו2005לא התקיים2006 רנו דיוןAG2R Prévoyance2007 ג'ימי קספריוניבט.
קום2008 פיליפ ז'ילברפרנסיס דה ז'ה2009 ואוטר ויילנדטקוויק-סטפ2010 ינס קוקליירהקופידיס2011 דומיניק קלמהלאופרד טרק2012 ארנו דמארFDJ Big Mat2013 אלכסיי צטביץ'קטושה–אלפסין2014 מקסים ונטומהRoubaix–Lille Métropole2015 קריס בוקמנסלוטו–סודאל2016 ניקי טרפסטרהאטיקס קוויק-סטפ2017 גיום ואן קירסבולקואנטי–גרופ גובר2018 ניקי טרפסטרהקוויק-סטפ פלורס2019 פלוריאן סנשלדקונינק קוויק-סטפ2020 הוגו הופסטטרIsrael Start-Up Nation2021 טים מרלייראלפסין–פניקס2022 מטאו טרנטיןיו.
אמירטס2023 מילאן מנטןלוטו-דסטני2024 לאורנץ רקסאינטרמארשה–ואנטי–גובר
לה פאייט גרובר היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מאורגון, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אורגון הרביעי בשנים 1870–1877, וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכסנאטור מטעם אורגון.
לה פאייט גרובר נולד בבת'אל, מיין והתחנך באקדמיית גולד שבבת'אל ובקולג' באודין שבברנזוויק, מיין.
הוא למד משפטים, וב-1850 התקבל ללשכת עורכי הדין של פילדלפיה.
ב-1851 הוא עבר לאורגון והחל לעסוק בעריכת דין בעיר סיילם.
גרובר נבחר על ידי בית המחוקקים של טריטוריית אורגון כתובע של המחוז השיפוטי השני של הטריטוריה וכמבקר על החשבונות הציבוריים שלה.
בין השנים 1853–1855 הוא היה חבר בית הנבחרים של הטריטוריה.
ב-1854 הוא מונה על ידי מחלקת הפנים של ארצות הברית כחבר בוועדה שעליה הוטל לבדוק את תביעות הקרקע בנוגע למלחמות האינדיאנים בנהר רוג'.
ב-1856 הוא מונה על ידי מזכיר המלחמה של ארצות הברית כחבר בוועדה של נציבים לבדיקת ההוצאות על המלחמה נגד האינדיאנים בטריטוריית אורגון ובטריטוריית וושינגטון.
ב-1857 היה גרובר נציג לוועידה החוקתית של אורגון מטעם מחוז מריון.
כאשר התקבלה אורגון כמדינה בארצות הברית, הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית, תפקיד בו הוא כיהן מ-15 בפברואר ועד 4 במרץ 1859. הוא לא התמודד על כהונה נוספת וחידש את עיסוקו בעריכת דין ובייצור צמר.
ב-1870 נבחר גרובר כמושל אורגון.
ב-1874 הוא נבחר לכהונה נוספת כמושל, וכיהן בתפקיד עד 1877, כאשר הוא התפטר כדי לאייש מושב בסנאט של ארצות הברית.
בסנאט הוא כיהן ממרץ 1877 ועד מרץ 1883. בשנים 1879–1871 הוא כיהן כיושב ראש ועדת התעשייה של הסנאט.
ב-1883 הוא לא התמודד לכהונה נוספת.
המחלוקת על הבחירות לנשיאות ארצות הברית של 1876
בבחירות לנשיאות של 1876 היו תוצאות ההצבעה באורגון באופן מובהק לטובתו של המועמד הרפובליקני רתרפורד הייז, אך גרובר טען שהאלקטור ג'ון ווטס, שנבחר כשופט, לא היה כשיר להצביע כאלקטור.
הוא מינה במקומו אלקטור דמוקרטי.
שני האלקטורים הרפובליקנים דחו את צעדו של גרובר וכל אחד מהם דיווח על שלוש הצבעות של אורגון עבור הייז, בעוד שהאלקטור הדמוקרטי, ק.
קרונין, דיווח על הצבעה אחת למועמד הדמוקרטי סמואל טילדן ועל שתי הצבעות להייז.
הצבעה זו הייתה קריטית, שכן מאזן הקולות הארצי עמד על שוויון של 184 לכל צד.
הקונגרס של ארצות הברית הקים ועדה, שעליה נמנו חמישה חברי בית הנבחרים, חמישה סנאטורים וחמישה שופטי בית המשפט העליון של ארצות הברית.
בסופו של דבר פסקה הוועדה על הענקת כל שלושת הקולות של אורגון להייז.
לאחר סיום כהונתו פרש גרובר מן החיים הפוליטיים ושב לעסוק בעריכת דין.
לה פאייט גרובר נפטר בפורטלנד ב-10 במאי 1911, ונטמן בבית הקברות ריבר ויו שבעיר.
לה סונמבולה, קרי "הסהרורית" (באיטלקית: La Sonnambula), היא אופרה בשתי מערכות שהלחין וינצ'נזו בליני.
הלברית נכתבה על ידי פליצ'ה רומאני.
הבכורה נערכה ב-1831 בתיאטרון קרקנו ששוכן עד היום בקורסו די פורטה רומאנה 63 במילאנו.
בעונת 1830–1831, תיאטרון קרקנו נשכר על ידי אריסטוקרטים ממילאנו.
בדומה לתיאטרון לה סקאלה, הם רצו לספק מופע איכותי, אז ביקשו משני מלחינים בני התקופה, שכבר עשו לעצמם שם, להלחין יצירה אופראית חדשה.
האחד היה גאטנו דוניצטי, שהגיש את אנה בולנה לפתיחת העונה והשני שהוזמן היה בליני.
תחילה רצה לכתוב אופרה ביחד עם פליצ'ה רומאני מתוך הספר ארנאני של ויקטור הוגו, אך הצנזורה לא אפשרה את כתיבת היצירה המהפכנית (ורדי הצליח להעלות את הדרמה ארנאני ארבע עשרה שנים מאוחר יותר), אז הם בחרו בנושא הבימתי המוזיקלי הפופולרי של תחילת המאה ה-19, סהרוריות.
באופן חריג בתקופת הבל קנטו, האופרה הרצינית הזו הוצבה בסביבה כפרית.
בליני השתמש בפרטי האופרה ארנאני שתכנן וכן ביצירתו הלא מוצלחת הקודמת, זאירה , בעת ההלחנה.
התפקידים הראשיים נכתבו עבור ג'ודיטה פסטה (Giuditta Pasta) ועבור ג'ובאני בטיסטה רוביני (Giovanni Battista Rubini).
הדמות הקול הרוזן רודולפו, אדון הכפר בַּס תרזה, הטוחנת מצו סופרן אמינה, בתה המאומצת של תרזה, ארוסתו של אלווינו סוֹפּרָן אלווינו, בעל האדמות העשיר של הכפר טֶנוֹר ליסה, בעלת הפונדק, מאוהבת באלווינו סוֹפּרָן אלסיו, איכר, מאוהב בליסה בַּס נוֹטָרִיוֹן טֶנוֹר איכרים (סגל מעורב)
(אמינה היא ילדתו הבלתי חוקית של הרוזן רודולפו, שגודלה על ידי תרזה)
תמונה 1: כיכר לפני הפונדק עם טחנת קמח ברקע.
אנשי הכפר חוגגים בעליזות את ארוסי אמינה, שמתארסת עם אלווינו.
ליסה לבדה לא מאושרת כי היא רצתה להיות אשתו של הצעיר העשיר.
הפקיד מגיע, חוזה הנישואים נחתם ואז מופיע ג'נטלמן אלמוני מהודר, שאיש עדיין לא יודע שהוא הרוזן רודולפו.
תרזה מספרת סיפור על המפלצת של השכונה שנהגה להפריע בלילות לנשמות התמימות.
הזר לא מאמין לאף מילה ואז עוזב עם ליסה לתוך הפונדק.
ליסה שמחה כי הייתה הראשונה בכפר שידעה שהזר הוא לא אחר מאשר הרוזן רודולפו.
הרוזן לא מוטרד מכך שהוא נחשף, למעשה, הוא מתחיל לחזר אחרי ליסה.
לפתע נכנסת לחדר דמות בשמלה לבנה דרך החלון הפתוח.
ליסה מתחבאת במהירות כשהיא מאבדת את הצעיף שלה.
רודולפו מופתע לזהות את אמינה ששוכבת במיטתו בעיניים עצומות.
הרוזן מתחמק בשקט מהפיתוי ועוזב.
בינתיים נודע לאנשי הכפר שהרוזן הוא בעצם הזר ויבוא לברך את האדון לארוסיו, אך להפתעתם הגדולה הם מוצאים את אמינה בחדרו של הרוזן.
הידיעה מגיעה לאלווינו, שמקלל בכעס את הנערה הבלתי נאמנה ולא רוצה לשמוע עליה יותר.
תמונה 1: עמק קטן ומוצל בין הכפר לבין הטירה.
אנשי הכפר מתגודדים, כדי לבקש מהאדון הרוזן בטירתו שיוכיח את חפותה של הנערה המיואשת.
אמינה עצמה מגיעה ורק הטיפול האימהי של תרזה שומר על נשמתה.
לרוע מזלם, הם פוגשים באלווינו, שזורק בכעס את טבעת הנישואין שלו מול ארוסתו.
תמונה 2: כפר, עם הטחנה של תרזה ברקע.
למחרת ליסה מתכוננת בשמחה לחתונה, הם עומדים לעזוב כאשר רודולפו עומד בדרכם.
הוא מספר לה שאמינה נכנסה לחדרו כסהרורית.
עם זאת, אלווינו לא מאמין לסיפור, וגם לא אנשי הכפר.
תהלוכת החתונה מתחילה בפעם השנייה, אבל עכשיו תרזה עומדת בדרכם ומוציאה את הצעיף של ליסה, שמצאה במיטתו של הרוזן.
ברגע זה, אמינה יוצאת מחלון הטחנה כסהרורית והולכת בבטחה על גלגלי הטחנה המסתובבים על קרש דק.
כעת גם אלווינו מאמין בהסבר של הרוזן, כך שאין שום דבר שיעצור את אושרם של השניים.
אווה לינד (אמינה), ויליאם מטאוצי (אלווינו), פטרי סלומה (הרוזן רודולפו), סוניה גנסי (תרזה) וכו'; מקהלת האופרה הנודדת הלאומית של הולנד, תזמורת מזרח הולנד, מנצח: גבריאלה בליני (1991) Arts 47291-2
כוכב הספורט סן-מישל לה פורטל קוט ד'אופל ' הידוע כ-ESSM לה פורטל או פשוט לה פורטל, היא קבוצת כדורסל צרפתית מלה פורטל , או-דה-פראנס, המשחקת בליגת העל הצרפתית.
המועדון, שהוקם ב-1931, שיחק רוב זמן קיומו בליגות הנמוכות בצרפת.
בעונת 2006/07 סיימה הקבוצה במקום השני בליגה השלישית ועלתה לליגה הלאומית השנייה.
בעונת 2014/15 העפילה הקבוצה לגמר הגביע הצרפתי בכדורסל לאחר ניצחונות על קבוצות מהליגה הראשונה כמו לה-מאן סארת, לה האבר, אסוול ליון-וילרבאן והאלופה המכהנת לימוז', אך הפסידה 74–87 לשטרסבורג במשחק המכריע.
בעונה שלאחר מכן זכתה הקבוצה בפלייאוף ה-Pro B ועלתה לראשונה לליגת העל הצרפתית.
בעונת ה-Pro A הראשונה של המועדון הגיעה הקבוצה לפלייאוף לאחר שסיימה במקום השביעי והפסידה 0–2 לאלופה בסופו של דבר אלאן שאלון ברבע הגמר.
בעונת ערכה לה פורטל את הופעת הבכורה שלה באירופה, ביורופקאפ, בה הגיעה לרבע הגמר והודחה על ידי באקן ברס.
עונהרמהליגההגביע הצרפתי בכדורסלתחרויות אירופיות2013/14Pro B32 האחרונות2014/15Pro Bסגנות2015/16Pro B32 האחרונות2016/17Pro Aרבע גמר2017/18Pro Aשמינית גמריורופקאפרבע גמר2018/19Pro Aשמינית גמר2019/20Pro A64 האחרונות2020/21Pro A32 האחרונות2021/22Pro A31–2164 האחרונות2022/23Pro Aשמינית גמר2022/23Pro Aרבע גמר
לה סרפים (בקוריאנית: 르세라핌, באנגלית: Le Sserafim, מבוטא במלעיל: לֵה סֵרַפִים) היא להקת בנות דרום קוריאנית שהוקמה על ידי סורס מיוזיק (חברת בת של ענקית המדיה HYBE) ב-2022. שם הלהקה במקור הוא שיכול אותיות של הביטוי "חסר פחד" באנגלית: "I'm fearless".
יש הטוענים כי המילה העברית "שרפים", שמופיעה בתנ"ך ככינוי של מלאכים, היוותה השראה לשם, אם כי אין מקור לשמועה זו.
כיום יש בלהקה חמש חברות.
שתיים מחברות הלהקה, סאקורה וצ'אוון, היו חברות בלהקת הבנות Iz*One שהתפרקה ב-2021. לאחר שהשתתפו בתוכנית הריאליטי "Produce 48" והגיעו לגמר, הן נבחרו להרכב הסופי של להקת הבנות Iz*One, שהתבססה על מתחרות בתוכנית.
החברה השלישית, יונג'ין, הגיעה למקום ה-26 בתחרות והודחה בפרק 11.
קאזוהה הגיעה לאחר שלמדה בלט במקומות נחשבים באירופה: באקדמיה הלאומית לבלט בהולנד, באקדמיה הממלכתית לכוריאוגרפיה של מוסקבה, ובאקדמיית הבלט המלכותי בלונדון.
ההחלטה לעבור מתחום המחול לעולם הקיי-פופ גמלה בה לאחר שנחשפה ללהקת בלאקפינק: "כשראיתי אותן על הבמה בפעם הראשונה, בכיתי", אמרה בראיון.
הפרסום של הבנות מתוכנית הריאליטי ומלהקת Iz*One, כמו גם העובדה שבאנג סי-היוק (מנכ"ל הייב ואחד המפיקים הבכירים בקוריאה.
הפיק בין השאר את רוב האלבומים של BTS) יועד להפיק את האלבום, גרמה לציפייה משמעותית לקראת האלבום הראשון של הלהקה - Fearless.
ב-14 במרץ 2022 סורס מיוזיק הודיעה על להקה חדשה ועל שתי החברות הראשונות: מיאוואקי סאקורה וקים צ'ואן.
בהמשך הודיעה על ארבע החברות הנוספות: הו יונג'ין, נקאמורה קאזוהה, הונג אונצ'ה וקים גאראם.
ב-13 באפריל סורס מיוזיק הודיעה על מיני-אלבום שעתיד לצאת ב-2 במאי, תחת השם Fearless.
עוד לפני צאתו, המיני-אלבום נמכר בהזמנה המוקדמת בכ-380,000 עותקים.
כשיצא לאור נמכרו כ-150,000 עותקים ביום אחד, וכ-175,000 עותקים בסך הכול.
שמונה ימים לאחר מכן הלהקה הופיעה בתוכנית "The Show" בערוץ SBS M (לשעבר SBS MTV).
ב-17 באוקטובר הוציאה הלהקה את המיני-אלבום השני שלה, Antifragile, זאת עם חמש חברות, לאחר עזיבתה של קים גאראם.
האלבום הגיע למקום ה-14 במצעד בילבורד 200.
בחודש מאי, לאחר שנחשף הטיזר שמודיע על חברותה בלהקה, הועלו מספר האשמות כלפי קים גאראם על כך שהתנהגה באלימות בעת שלמדה בבית הספר.
בתגובה, הצהירה סורס מיוזיק כי קים הייתה קורבן של אלימות בבית הספר בעצמה, ואף הודיעו שינקטו בצעדים משפטיים כלפי אלו שהעלו את ההאשמות.
בינתיים, הופץ באינטרנט תיעוד רשמי מישיבה של ועדת אלימות בבית הספר, שקבעה כי קים אחראית למעשה אלימות.
לאחר מכן פרסם הנציג המשפטי של הקורבן הצהרה מפורטת שהמסמך אמיתי, וכי קים נמצאה אשמה על ידי הוועדה.
בתגובה טענו בסורס מיוזיק כי קים לא נמצאה אשמה באלימות פיזית.
עם זאת, הוועדה הייתה מסווגת לרמה 5, שזו הרמה שעוסקת באלימות ברמה הגבוהה ביותר, כך שהתגובה שלא הייתה מספקת.
ב-20 במאי סורס מיוזיק הודיעה כי קים תצא להפסקה מפעילותה בלהקה.
ביולי הסתיים החוזה של קים ולא חודש, כך שהלהקה נשארה עם חמש חברות.
2023: כניסה לשוק היפני, Unforgiven
ב-15 בינואר 2023 הלהקה נכנסה לשוק היפני באופן רשמי, כשהוציאה את הגרסה היפנית ל-Fearless.
ב-3 באפריל נחשף אלבום הבכורה של הלהקה – Unforgiven, שתוכנן לצאת ב-1 במאי.
ביוני חשפה הלהקה כי היא תצא לסיבוב ההופעות הראשון שלה – "Flame Rises" שיחל באוגוסט.
ב־12 באוקטובר הלהקה הודיעה על הסינגל הראשון שלה בשפה האנגלית "Perfect Night".
ב־12 באוקטובר, סורס מיוזיק הודיעה כי הלהקה תוציא את הסינגל הדיגיטלי הראשון שלה באנגלית, "Perfect Night", ב־27 באוקטובר, בשיתוף פעולה עם חברת Blizzard Entertainment לקידום המשחק Overwatch 2. אירוע מיוחד בתוך המשחק, שכלל פריטים ועיצובי משחק בהשראת הלהקה, התקיים בין ה־1 ל־20 בנובמבר.
הלהקה הופיעה ב־BlizzCon ב־4 בנובמבר.
ב־19 בנובמבר הן הוציאו את השיר "Dresscode".
ב-24 באוקטובר 2025, הלהקה הוציאה את אלבום הסינגל הראשון שלה, Spaghetti.
לשיר המוביל מהאלבום עם אותו השם יצא קליפ ביום יציאת האלבום.
לה סד (באיטלקית: La Sad) היא להקת פופ-פאנק איטלקייה, שהוקמה בשנת 2020 בעיר מילאנו.
את הקריירה המוזיקלית שלה החלה הקבוצה עם הוצאת הסינגל "Summersad".
אלבום הבכורה שלה, Sto nella Sad, פורסם ב-14 בינואר 2022. הקלטתו המחודשת, Sto nella Sad Deluxe, יצאה בסוף אותה השנה.
בשנת 2023 הגיע שירה "Toxic" למקום החמישי במצעד הסינגלים האיטלקי.
מאוחר יותר התעיד איגוד תעשיית ההקלטות האיטלקי את היצירה בתואר זהב לאחר שנמכר בכ-50,000 עותקים ברחבי המדינה.
בשנת 2023 נמנתה בין האמנים המשתתפים בפסטיבל סן רמו 2024, הקדם האיטלקי לאירוויזיון 2024, שהתקיים במאלמה שבשוודיה.
שירה לתחרות היה "Autodistruttivo", והוא דורג בערב הגמר במקום ה-27.
שם פרטים מיקומי שיא ITA Sto nella Sad (יצא מחדש כ-Sto nella Sad Deluxe) יצא לאור: 14 בינואר 2022
פורמט: תקליטור, הורדה דיגיטלית, הזרמת מוזיקה 30 Odio la Sad יצא לאור: 5 באפריל 2024
פורמט: תקליטור, הורדה דיגיטלית, הזרמת מוזיקה 3
לה מרינו הוא ציור מאת הציירת הצרפתייה רוזה בונר, מהבולטות שבאמניות זרם הריאליזם במאה ה־19. היצירה משתייכת לז'אנר ציורי חיות הבר, תחום שבו הצטיינה בונר בזכות תיאור מדויק של בעלי חיים ונאמנות קפדנית לטבע.
הציור מתאר כבש בודד מזן מרינו השרוע על גבעה עשבונית.
הצמר מוצג במרקם עשיר ובגווני אדמה רכים, הממחישים גם את רכותו וגם את משקלו.
פניו הכהים של הכבש בולטים על רקע בהיר, ומושכים את המבט להבעתו הרגועה.
קרניו המסולסלות מעידות על מינו ובגרותו, ורגליו מקופלות תחת גופו – תנוחה שמדגישה שלווה ונוכחות סטאטית.
הקומפוזיציה ממוקדת בדמות החיה, כשהרקע מינימליסטי ואינו מסיח את הדעת.
מקור האור, המגיע מלמעלה, יוצר צללים רכים המחזקים את התחושה התלת־ממדית.
באמצעות עבודת מכחול מדויקת, מצליחה בונר להעניק עומק וחיות לצמר ולגוף החיה.
הציור מבטא את ערכי הריאליזם: הימנעות מאידיאליזציה, תשומת לב לפרטים ואמונה ביכולת האמנות לחשוף את האמת שבטבע.
הבחירה להעמיד בעל חיים בודד במרכז היצירה, תוך גישה של כבוד ותשומת לב לאישיותו, ממחישה את עקרונותיה האמנותיים של בונר ואת תרומתה הייחודית לאמנות בעלי החיים.
לה פיגארו הוא יומון מוביל בצרפת.
מאמרי המערכת שלו מתאפיינים בקו שמרני בדרך כלל, והעיתון נחשב היסטורית כתומך במפלגה הגוליסטית ויורשותיה האידאולוגיות (ובהם האיחוד למען תנועה עממית).
העיתון נוסד ב-1826 כשבועון סאטירי.
שמו ניתן לו מהמחזה הקומי של פייר בומרשה "נישואי פיגארו" (שגם הולחן מאוחר יותר לאופרה בידי מוצארט).
גם מוטו העיתון – "ללא החופש לבקר, אין טעם בשבח" – נלקח מ"נישואי פיגארו".
העיתון התפרסם באופן לא-סדיר עד 1854, ואז תחת בעלות חדשה שינה כיוון והפך לעיתון בעל התפוצה הרחבה ביותר בצרפת.
ב-16 בנובמבר 1866 התפרסם הגיליון הראשון של לה פיגארו במהדורתו היומית, והופץ ב-56,000 עותקים.
עד תחילת מלחמת העולם השנייה ביסס לה פיגארו את מקומו כעיתון המוביל בצרפת.
לאחר המלחמה נחשב כשופרה של הבורגנות הצרפתית המסורתית, ועד היום הוא שומר על קו שמרני.
העיתון החליף מספר בעלויות לאורך שנות קיומו.
כיום נמצאת השליטה בעיתון בידיו של סרז' דאסו, איש עסקים ופוליטיקאי שמרני, השולט גם בענקית התעשייה האווירית הצרפתית דאסו תעופה, יצרנית מיראז'.
בצרפת מוטחת ביקורת על כך שעיתון לאומי מוביל נמצא בשליטת אחד מגדולי הספקים של צבא צרפת, שבו בזמן הוא גם ראש עיר, סנאטור מטעם מפלגת השלטון, ואביו של חבר האספה הלאומית מטעם אותה מפלגה אוליבייה דאסו.
דאסו הודף את הביקורת נגדו ונגד קו העיתון המתיישר עם השלטון, בהסבר כי "תפקיד העיתונות לקדם רעיונות בריאים, ורעיונות שמאלנים אינם רעיונות בריאים".
בין הכותבים היותר ידועים בעיתון לדורותיו: אמיל זולא, מרסל פרוסט, אנדרה ז'יד, פרנסואה מוריאק, ז'אן-פול סארטר.
תפוצת העיתון בשנת 2008 נעה בסביבות 320,000 עותקים ליום, והיא במגמת ירידה.
לה פיראמיד היא מסעדה שנוסדה בעיירה ויין על ידי אוגוסט פואן.
בנו פרנאן פואן, שנחשב לגדול בטבחי צרפת בין השנים 1930 עד למותו ב-1955, שימש כשף המסעדה, שנחשבה לטובה במסעדות צרפת ואחת לטובות ממסעדות העולם.
למסעדה הוענקו בימיו שלושה כוכבים - הניקוד המקסימלי במדריך המסעדות היוקרתי מישלן והיא הייתה אתר עלייה לרגל לגורמטים מכל רחבי צרפת והעולם.
המסעדה גם נכללת במדריך השולחנות הגדולים בעולם כאחת ממאה וארבעים וארבע המסעדות הטובות בעולם,
היא ממוקמת בבניין מלון בוטיק המשתייך לרשת הרלה א שאטו.
לאחר מותו של פואן שמרה המסעדה על שלושה כוכבים במישלן בניהולה של אלמנתו ששמרה על סטנדרטים בלתי מתפשרים עד למותה בשנת 1986.
כיום (2009) המסעדה מחזיקה בשני כוכבים במדריך מישלן - ניקוד בו מחזיקות רק כמאה מסעדות בצרפת, ושבע עשרה נקודות במדריך הגומיו.
השף והבעלים הוא פטריק הנריקס.
לה צ'וצ'ארה (באיטלקית: La ciociara) הוא סרטו של הבמאי ויטוריו דה סיקה משנת 1960, בכיכובה של סופיה לורן, המתבסס על הרומן "שתי נשים" מאת הסופר האיטלקי אלברטו מורביה.
הרקע לסרט הוא האירוע ההיסטורי המכונה ההשתוללות במונטה קאסינו.
בשנת 1988 הופק גם סרט טלוויזיה בשם זה.
עלילת הסרט נפתחת בשנת 1944 ברומא.
העיר תחת הפצצות בעלות הברית.
ברחובות מסתובבות שמועות על שביתת נשק קרובה.
ברקע, שומעים אווירונים טסים בשמים, רעש של הפצצות וענני אבק עולים מהמקומות שנפגעו.
נפגעת גם החנות של האלמנה צ'זירה (סופיה לורן).
(בהמשך תגלה שגם דירתה נפגעה).
יחד עימה בחנות נמצאת בתה, בת ה-13- רוזטה (אליאונורה בראון).
הבת נבהלת מאוד מרעש ההפצצות והאמא מחליטה לברוח אל עיר מולדתה פונדי (Fondi) באזור צ'וצ'אריה.
צ'זירה מתייעצת על כך עם ג'ובאני שהיה חבר של בעלה, ומבקשת ממנו לשמור על החנות שלה בהיעדרה מרומא.
באותה הזדמנות לוחץ עליה ג'ובאני הנשוי שתשכב עימו, וצ'זירה שתמיד נמשכה אליו מתפתה ונעתרת לו כשכל בקשתה היא שלא יספר על כך לבתה.
האם והבת בורחות מרומא ונוסעות ברכבת עמוסה חיילים גרמנים.
כשהן ברכבת לנאפולי, מסילת הברזל נהרסת והן ממשיכות ברגל עד הגיען ליעדן, אזור הילדות של צ'זירה.
בכפר הן פוגשות במיקלה (ז'אן-פול בלמונדו), צעיר משכיל ואידיאליסט.
רוזטה מתאהבת במיקלה ואילו מיקלה מתאהב בצ'זירה.
קרוב לתם הקרבות מיקלה מתעתד לעזוב את הכפר אך הוא נלקח בכח על ידי קבוצת חיילים גרמנים נסוגים כדי שיראה להם את הדרך.
לאחר כיבוש האזור בידי בעלות הברית, מחליטות צ'זירה ובתה לצאת חזרה לרומא.
בדרך הן נכנסות ללון בכנסייה נטושה.
אל המבנה מגיעים חיילי גוּמיֶה, חיילים מרוקאים מצבא צרפת, ומכים ואונסים אותן, מול הציור על הקיר של "הבתולה הקדושה".
רוזטה מאבדת את שפיותה, ומפתחת אפתיה קיצונית שמדאיגה את אמה מאוד.
היא מסרבת לדבר עם אמה ומונעת ממנה לגעת בה אך יוצאת לבילוי לילי בחברת צעיר מקומי.
האם מכה אותה בכעס אך נשברת ומספרת לבתה שמיקלה נירצח על ידי הגרמנים.
רוזטה נשברת ופורצת בבכי והסרט מסתיים כששתי הנשים מתחבקות ובוכות, אות לכך שרוזטה יצאה מן האדישות ושבה לעצמה, ושתיהן יחד יתמודדו עם הכאב.
הספר הנושא שם זה, "לה צ'וצ'ארה" (בתרגום לעברית שמו "שתי נשים"), מדגיש את האופי של בת הכפר.
מורביה קרא כך ליצירתו כדי להדגיש את מוצאה הפשוט של הגיבורה.
תושבי אזור צ'וצ'אריה ידועים בבורותם ובהליכות החיים הפשוטות.
תושביהם היו רועי צאן וחייהם היו חיי עוני עם אחוז אנאלפביתים גבוה.
הכינוי לה צ'וצ'ארה - בת כפר מאותו מרחב - אינו מבטא רק בחורה שנולדה במקום זה אלא גם את האופי הסטריאוטיפי המיוחס לה.
גיבורת הספר היא אישה פשוטה אבל יש לה ערכים של מוסר שהסופר ביקש להדגיש.
בספר מתואר מה קרה ברומא אחרי מות בעלה ומה התרחש במפגש שלה עם אירועי המלחמה, והסוף הטוב, הבחור מהכפר המצליח להוציא את הנערה מהמסלול שהיה צפוי לה.
הסרט זכה בארבעה פרסים בינלאומיים, שניים מהם בפסטיבל קאן (1961).
הסרט זכה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
הייתה זו הפעם הראשונה ששחקנית, סופיה לורן, זוכה בפרס בסרט שאינו דובר אנגלית.
לה פניצ'ה (באיטלקית: Teatro La Fenice – "עוף החול") הוא בית אופרה בוונציה שבאיטליה.
זה אחד התיאטראות המפורסמים ביותר באירופה, שעל בימתו עלו הרבה בכורות אופראיות מפורסמות.
שמו משקף את הסמליות שלו כבית אופרה ש"קם מאפרו", אחרי שפעמיים איבד את הבניין שבו קיים את הצגותיו (בפעם הראשונה עקב שרפה ובשנייה בגלל בעיות משפטיות).
מאז נפתח ונקרא "לה פניצ'ה", נשרף הבניין פעמיים ונבנה מחדש.
ב-1774 נשרף תיאטרון "סן בנדטו", שהיה בית האופרה הראשון במעלה של ונציה במשך יותר מארבעים שנה, עד ליסודותיו.
מיד לאחר שנבנה מחדש, התלקחה מחלוקת משפטית בין הנהלת הלהקה שפעלה בו לבין הבעלים, משפחת ונייר.
פסק הדין שהתקבל היה לטובת משפחת ונייר.
כתוצאה מכך החליטה הנהלת התיאטרון לבנות בית אופרה חדש משלה בכיכר סן פנטין.
הבנייה החלה ביוני 1790 והסתיימה במאי 1792. התיאטרון נקרא "לה פניצ'ה", אות לשרידת הלהקה, תחילה מן האש ואחר מאיבוד משכנה הקודם.
"לה פניצ'ה" נחנך ב-16 במאי 1792 בהצגת "ג'וקי די אגריג'נטו", אופרה של ג'ובאני פאיזיילו.
אחרי נפילת הרפובליקה הוונציאנית ובתקופת הממשל העירוני הזמני ממאי עד אוקטובר 1807, קיים התיאטרון תערוכות ציבוריות חשובות ופסטיבלים פטריוטיים.
בתקופת השלטון הצרפתי, היה לתיאטרון ממלכתי.
צבעי הכחול-כסף של האימפריה החדשה עיטרו את האולם ותא מלכותי זמני נבנה לרגל ביקורו של נפוליאון בדצמבר 1807. בשנת 1823 הוצגה לראשונה אופרה "סמירמיס" של רוסיני.
בשנים הבאות נודע שמו של "לה פניצ'ה" ברחבי אירופה.
רוסיני העלה שם שתי הפקות חשובות ושתיים מן האופרות של בליני הוצגו שם בהופעות בכורה.
דוניצטי, שאך זה קצר הצלחות במילאנו ובנאפולי, חזר לוונציה ב-1836 אחרי היעדרות של שבע-עשרה שנים.
בדצמבר 1836 ניחתה מכה נוספת על התיאטרון, שעלה שוב באש; ב-13 בדצמבר 1836, במהלך חזרות על הבכורה הוונציאנית של לוצ'יה דלה מרמור, פרצה שרפה גדולה, שכילתה את כל הבניין פרט לקירותיו החיצוניים.
תוך שנה נבנה בית האופרה "לה פניצ'ה" מחדש, לפי תוכנית שסיפק צוות האדריכלות-הנדסה של האחים טומאסו וג'אמבטיסטה מדונה.
"לה פניצ'ה" קם שוב מאפרו ופתח את דלתותיו לקהל בערב ה-27 בדצמבר 1837, בהצגת "רוזמונדה בראוונה" של לילו.
הקשר של ורדי עם "לה פניצ'ה" החל בשנת 1844, בהצגת "ארנאני" בתקופת הקרנבל.
במהלך שלוש-עשרה השנים הבאות עלו על בימת התיאטרון הצגות הבכורה של "אטילה", ריגולטו, לה טרוויאטה ו"סימון בוקאנרה".
בתקופת מלחמת העולם הראשונה היה התיאטרון סגור, אך כאשר נפתח מחדש, רחשה בו פעילות רבה ורבים מגדולי הזמרים והמנצחים בעולם נמשכו אליו.
ב-1930 יזמה הביאנלה של ונציה את הפסטיבל הבינלאומי הראשון למוזיקה בת זמננו, שהביא מלחינים כמו סטרווינסקי ובריטן, ובשנים הבאות בריו, נונו ובוסוטי, לכתוב ל"לה פניצ'ה".
בין השנים 1984 ל-1989 כיהן הישראלי אליהו ענבל כמנצח "לה פניצ'ה".
ב-29 בינואר 1996 נהרס הבניין כליל באש.
במרץ 2001 הרשיע בית משפט בוונציה שני חשמלאים בהצתת האש.
אנריקו קארלה ודודנו, מאסימיליאנו מרקטי, העלו את הבניין באש בגלל הקנסות הכבדים שהוטלו על החברה שלהם בגין איחור בעבודות שיפוצים.
קארלה, בעלי החברה, נשלח לכלא לשבע שנים.
מרקטי נשפט לשש שנות מאסר.
אחרי דחיות שונות, החלה מלאכת הבנייה בשנת 2001. במשך 650 יום הצליח צוות בן מאתיים טייחים, צבעים, נגרים ושאר בעלי מלאכה ליצור מחדש את סביבת התיאטרון הישן, בעלות של כ-90 מיליון אירו.
"לה פניצ'ה" נבנה מחדש בסגנון המאה ה-19 על בסיס תוכנית של האדריכל אלדו רוסי, ובעזרת תצלומים מסצנות הפתיחה של סרטו של לוקינו ויסקונטי משנת 1954, "סנזו", שצולם בבית האופרה, כדי להפיק מהם פרטי עיצוב.
התיאטרון נפתח מחדש ב-14 בדצמבר 2003 בקונצרט חגיגי מיצירות בטהובן, וגנר וסטרווינסקי.
הצגת האופרה הראשונה הייתה "לה טרוויאטה" בנובמבר 2004. תגובות הביקורת ל"לה פניצ'ה" המחודש היו מעורבות: אנריקו קאוואלוטי, מבקר המוזיקה של העיתון הימני "איל טמפו", היה מרוצה.
הצבעים היו קצת יותר מדי בהירים לטעמו, אבל הצליל היה טוב ומגובש.
לעומתו סבר דינו וילאטיקו, מ"לה רפובליקה" השמאלני, שהאקוסטיקה לוקה בחסר במצלול והצבעים עזים עד כאב עיניים.
הבניין החדש היה, לטעמו, "קיטש, חיקוי מזויף של העבר".
הוא אמר, כי "העירייה הייתה צריכה לגייס די אומץ לבניית תיאטרון חדש לגמרי; ונציה בגדה בעברה החדשני בהתעלמה ממנו".
אבל בעיני ונציאנים רבים, נמצא מרפא לפצע כאוב בנוף העירוני ההיסטורי והאהוב.
ב-26 בדצמבר 2008 נפתח הבית מחדש לאחר שיפוצים מקיפים, באופרה "שובו של אוליסס" מאת יוהאן סימון מאייר.
לה קבניה, או בשמה המלא פורטלסה דה סן קרלוס דה לה קבניה (בספרדית: Fortaleza de San Carlos de la Cabaña) הוא מבצר בכניסה המזרחית לנמל הוואנה.
במהלך המאה ה-16 הקימו הספרדים שלושה מבצרים שנועדו להגן על הוואנה מפני התקפותיהם של שודדי ים ושל פריבטירים - קאסטיו דה לה ריאל פוארסה במרכז העיר, אל מורו, בצידו המזרחי של מפרץ הוואנה וסן סלוודור דה לה פונטה בצידו המערבי של המפרץ.
ב-1762, במהלך מלחמת שבע השנים, הצליחו חיילי הצי המלכותי הבריטי להשתלט על מבצר אל מורו בדרך היבשה, ומכאן נסללה דרכם לכיבושן של הוואנה ושל קובה כולה.
לאחר החזרתה של הוואנה לידי הספרדים ב-1763 הורה המלך קרלוס השלישי על הקמת מבצר נוסף, בסמוך לאל מורו.
עם סיום בנייתה, ב-1774, הייתה לה קבניה המבצר הגדול ביותר ביבשת אמריקה.
על פי אמונה מקובלת, קרלוס השלישי סבר כי יוכל לחזות במבצר בעזרת טלסקופ מארמונו שבמדריד.
על החומות המבוצרות נבנו צריחים והוצבו תותחים, והן הוקפו בחפירים.
מדי יום, ב-4:30 בבוקר וב-9 בערב, ירה אחד מתותחי המבצר, לציון פתיחתם של שערי הנמל וסגירתם.
המבצר שימש לא רק כבסיס צבאי, אלא גם כבית סוהר, במשך קרוב למאתיים שנה.
בתקופת המאבק הקובני לעצמאות במאה ה-19, הועמדו רבים מהמורדים להורג מול כיתת יורים והוצאו להורג, בסמוך לחומה הדרום-מזרחית.
בין האסירים שנכלאו בבית הסוהר היה גם חוסה מארטי, אבי האומה הקובני.
במהלך המהפכה הקובנית ב-1959, השתלט על המבצר צ'ה גווארה, וקבע בו את מפקדתו לתקופה של כחצי שנה.
בתקופה זו, נערכו במבצר משפטי שדה והוצאות להורג של נאמניו של פולחנסיו בטיסטה ושל חברי "הלשכה לדיכוי הפעילות הקומוניסטית" במשטרה החשאית.
לאחר מכן, שימש המבצר כאקדמיה צבאית.
ב-1991 שופץ המבצר, הוא נפתח לציבור הרחב, והוקם בו מוזיאון צבאי (Museo de Fotificaciones y Armas).
במקום נערכות מעת לעת תערוכות שונות, ומדי ערב בשעה 21:00 יורים אנשים מצוות המוזיאון בתותח המוצב בו, כשהם מחופשים לחיילים ספרדים מהמאה ה-18, זכר לנוהג שהיה בעבר.
לה פמפה (בספרדית: La Pampa) היא פרובינציה באזור הפמפס במרכז ארגנטינה.
היא גובלת בדרום בריו נגרו, במזרח בפרובינציית בואנוס איירס, בצפון בקורדובה ובסן לואיס, ובצפון-מערב במנדוסה.
שטחה של לה פמפה כ-143 אלף קמ"ר, אך מתגוררים בה רק כ-300 אלף בני אדם.
רק בלה ריוחה, סנטה קרוס וטיירה דל פואגו אוכלוסייה קטנה יותר.
לה פמפה נמצאת באזור הפמפס הארגנטינאי, שהוא ערבה מישורית, ומרביתה נמוכה מ-500 מ'.
האזור המערבי גבוה מהמזרחי, אך גם הוא לא גבוה במיוחד, וגובהה של הפסגה הגבוהה ביותר בו היא פסגתו של הר לומה דה חגואל מורו, 1,095 מ' מעל פני הים.
האקלים בפרובינציה יבש, וכמות המשקעים הממוצעת היא כ-500 מ"מ בשנה.
שלושה נהרות עיקריים זורמים בפרובינציה.
ריו קולורדו זורם ממערב למזרח, ומהווה את הגבול בין לה פמפה לריו נגרו.
נהר אטואל זורם מצפון לדרום ונשפך לנהר דסאגואדרו הזורם באותו כיוון, ומכונה באזור זה "ריו סלאדו" ("הנהר המלוח").
מימיו של ריו סלאדו משמשים להשקיה, ובחלקים מסוימים הוא יבש כמעט לחלוטין.
בפרובינציה פארק לאומי אחד, הפארק הלאומי ליוֶוה קָלֶל, המשתרע על פני כ-99 קמ"ר בדרום מרכזה.
עד הגעתם של הספרדים אכלסו את לה פמפה מספר עמים של ציידים-לקטים.
עמי הטלואט (Taluhet) והדיואיאט (Diuihet) חיו בצפון-מזרח הפרובינציה, ואילו בדרום חיו השבטים הצפוניים של הטוולצ'ה, עם שברובו אכלס את פטגוניה.
האירופאי הראשון שהגיע ללה פמפה היה חרונימו לואיס דה קאבררה, שהגיע לאזור עם כוחותיו ב-1534. עם זאת, הספרדים לא כבשו את האזור בשלב זה.
במהלך המאה ה-18 הגיעו ללה פמפה הרנקלים, המשויכים לתרבות המפוצ'ה, שהתקדמו מזרחה מאזור הרי האנדים.
ניסיונות של הספרדים לכבוש את האזור נהדפו בידי התושבים המקומיים.
רק לאחר עצמאות ארגנטינה, בתקופת שלטונו של חואן מנואל דה רוסאס באמצע המאה ה-19, הוחל בכיבוש נתחים ראשונים מהפרובינציה, ורק לאחר "כיבוש המדבר" בפיקודו של חוליו ארחנטינו רוקה ב-1879 הושלמה השתלטותה של ארגנטינה על האזור.
בתחילה נמסר האזור החדש שנכבש לשליטתה של הממשלה הפדרלית של ארגנטינה.
ב-1884 כוננה הטריטוריה הלאומית לה פמפה, בשטחה של הפרובינציה של ימינו.
חנרל אצ'ה שבמרכז הטריטוריה נקבעה כבירתה הראשונה, וב-1900 הייתה סנטה רוסה לעיר הבירה.
ב-1951 קיבלה לה פמפה מעמד של פרובינציה.
לאחר מותה של אווה פרון ב-1952 החליט הקונגרס על שינוי שמה של הפרובינציה ל"פרובינציית אווה פרון", אך לאחר ההפיכה הצבאית בה הודח חואן פרון מהשלטון ב-1955 שונה שמה בחזרה ללה פמפה.
בשנת 2001 התגוררו בלה פמפה רק כ-300 אלף בני אדם.
צפיפות האוכלוסין בפרובינציה נאמדה ב-2 אנשים לקמ"ר, השיעור הדליל ביותר בארגנטינה למעט בצ'ובוט ובסנטה קרוס.
הערים הגדולות היחידות בפרובינציה הן סנטה רוסה (כ-97 אלף תושבים) וחנרל פיקו (כ-53 אלף תושבים).
מבחינה מינהלית מחולקת לה פמפה ל-22 דפרטמנטוס.
התמ"ג בלה פמפה נאמד ב-2006 בכ-3.2 מיליארד דולרים, שהם כ-10,500 דולר לנפש, בממוצע.
שיעור זה גבוה בכ-20% מהממוצע בארגנטינה.
כלכלת הפרובינציה מבוססת בעיקר על חקלאות.
הענף הבולט ביותר הוא גידול בקר, וב-2002 היו בה כ-3.6 מיליון ראשי בקר, המספר הגבוה ביותר בארגנטינה כולה.
גידולי חיות משק נוספים כוללים כבשים, עזים וחזירים, אך בהיקף קטן יותר.
הגידולים החקלאיים העיקריים הם חיטה (כ-10% מהחיטה בארגנטינה), שעורה, דורה, אלפלפה, תירס וחמניות (כ-13% מהתוצר הארגנטינאי).
התעשייה בפרובינציה אינה מפותחת, וכשני שלישים מתושביה עוסקים בענפי השירותים.
בהיעדר אטרקציות תיירותיות, גם התיירות היא ענף זניח.
לָה פלֶש ואלון הוא מרוץ אופניים חד-יומי בסבב המקצועני לגברים הנערך כל שנה בחודש אפריל באזור ולוניה שבדרום בלגיה.
מרוץ הפלש ואלון נערך בדרך כלל באמצע השבוע, בין מרוץ אמסטל גולד ומרוץ לייז'–בסטון–לייז'.
המרוצים פלש ואלון ולייז'–בסטון–לייז' הם שניים מהקלאסיקות של הארדנים ורק שישה רוכבים הצליחו לנצח בשניהם באותה שנה, ביניהם הרוכב הבלגי המפורסם אדי מרקס והרוכב אלחנדרו ולוורדה.
המרוץ נערך לראשונה בשנת 1936 ונערך במטרה לעודד ולקדם מכירות של עיתון ספורט בלגי בשם Les Sports.
על אף שהמרוץ אינו חלק מחמשת המונומנטים הוא נחשב לקלאסיקה ומעניק כבוד רב למנצחים בו.
המרוץ הוא חלק מהסבב המקצועני של האיגוד הבין-לאומי לאופניים.
כמו ברבים מהמרוצים, המרוץ השתנה רבות במהלך השנים, גם במסלולו וגם באורכו.
בתחילה, המסלול היה על דרכים המחברות את הערים טורנה ולייז' ואורכו נע בין 236 ל-300 ק"מ.
במשך השנים הבאות השתנתה גם נקודת הפתיחה והייתה בערים מונס, שרלרואה וערים רבות נוספות.
כיוון המרוץ השתנה גם הוא במהלך השנים.
בשנים האחרונות, המסלול בן 199.5 הקילומטרים מתחיל בשרלרואה ומסתיים בקרבת אואי (Huy), שם הרוכבים מבצעים שלוש פעמים את הטיפוס ל-Mur de Huy, גבעה בה יש טיפוס קשה (בשיפוע שלעיתים עולה על 15%).
קו הסיום נמצא בסוף הטיפוס האחרון.
שיאן הניצחונות במרץ הוא אלחנדרו ולוורדה הספרדי שניצח בו חמש פעמים (2006, 2014, 2015, 2016 ו-2017) ארבעה רוכבים ניצחו במרוץ שלוש פעמים, שניים בלגים ושניים איטלקים.
בשנותיו המוקדמות שלטו הרוכבים הבלגים במרוץ וניצחו ב-11 השנים הראשונות של המרוץ.
המרוץ הוא אירוע חשוב ויוקרתי בבלגיה ורוכב המנצח בו זוכה לכבוד רב בארצו.
רוכבים בלגים ניצחו ב-39 מתוך 89 מרוצים שנערכו עד שנת 2025.
החל משנת 1998 מתקיים מרוץ מקביל לנשים שאורכו כ-125–145 ק"מ.
שיאנית הניצחונות במרוץ היא ההולנדית, אנה ואן דר ברחן, שניצחה במרוץ שבע פעמים ברציפות, בשנים 2015–2021.
לה פרוז הוא פרוור בסידני המנוהל על ידי עיריית רנדוויק (The City of Randwick).
לה פרוז הוא הפרוור הדרומי ביותר מבין הפרוורים המזרחיים של סידני.
הפרבר ממוקם לגדת מפרץ בוטאני, כ-14 ק"מ דרום מזרחית למרכז העסקים הראשי של סידני.
מדרום ומערב הוא גובל במפרץ בוטאני, מצפון בצ'יפלי ופיליפ ביי וממזרח בליטל ביי.
מזרחית לו מצוי מסלולי הגולף ניו סאות' ויילס וסיינט אנדרוז.
בצידו השני של האגם מדרום מצוי הפרוור קורנל.
הפרוור לה פרוז קרוי על שם ז'אן-פרנסואה לה פרוז, מגלה ארצות צרפתי, שביקר במפרץ בוטאני ליד הפרוור בינואר שנת 1788, כשמונה ימים לאחר שהמושל ארתור פיליפ ביקר במפרץ בוטאני, והחליט להעתיק את המושבה האנגלית לאזור סידני.
המשלחת האנגלית והמשלחת הצרפתית הציעו סיוע במצרכים ואספקה זו לזו, אם כי אוכלוסיית האנגלים (שהייתה מורכבת מאסירים רבים) הייתה ענייה משמעותית ולא יכלה לתת סיוע של ממש.
היות שהצי הצרפתי איבד ספינה בקרב מול סמואה, עגנו ספינות המשלחת של לה פרוז במפרץ בוטאני לתקופה של שישה שבועות, במהלכה השתמשו במוצרים מקומיים על מנת לבנות ספינה חלופית.
באותו זמן הם הקימו בלה פרוז דיר לגידול בקר וצאן, מצפה וגן לגידול ירקות.
לאחר שהמשלחת הצרפתית עזבה את אזור מפרץ בוטאני רשם לה פרוז ביומניו כי הוא מצפה לחזור לצרפת לקראת סוף 1788, אך שתי האוניות נעלמו בלב ים.
בניין הקבע הראשון באזור לה פרוז הוא מבצר קטן, שהחזיק חיל מצב מקומי בשנת 1820 למטרת מניעת הברחות ימיות דרך מפרץ בוטאני.
בשנת 1885 הוקמה במקום שמורה אבוריג'ינית, ובתחילת המאה ה-20 הפך אזור השמורה לאזור דיור לדלי אמצעים, במיוחד בתקופת השפל הכלכלי הגדול.
במקביל, האי הקטן בר איילנד (Bare Island, האי העקר) הפך למושבת הבראה לנכי מלחמות ויוצאי צבא, מושבה שנותרה פעילה עד אמצע שנות השישים.
במהלך מלחמת העולם השנייה נבנו שני מוצבים מבוצרים בפרוור: סוללת הנרי הד ופורט בנקס, הקיימים עד היום.
בלה פרוז מצוי מוזיאון ימי, הכולל כלי ניווט מתקופת העגינה הראשונה של המשלחת הצרפתית, שנשלו מהספינות הטרופות.
שביל מטיילים מוביל מהמוזיאון למגדלור המקומי, ומראה את אזורי העגינה המקוריים של קפטן קוק.
אנדרטת האובליסק של לה פרוז נתרמה לפרוור על ידי צרפת, לזכר המשלחת שעגנה שם ואבדה.
בשמורה האבוריג'ינית תיירים יכולים להתנסות בכלי נשק פרימיטיביים כגון זריקת בומרנג.
בנוסף, מתקיימת במקום מזה עשרות שנים תצוגת זוחלים גדולה, על ידי משפחת קאן המקומית.
חופי הפרוור הם אתר צלילה מועדף, ומאפשר לצוללים ושנורקלים לראות מגוון של דגים.
בין השאר קיים בלה פרוז חוף רחצה בעירום לא מוכרז, שבאופן מסורתי משמש תיירים המבקרים במקום.
לה קופול הוא בראסרי הנמצא במונפרנאס ברובע הארבעה-עשר של פריז ויחד עם בית הקפה לה רוטונד שמולו היה מקום המפגש של הבוהמה בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
לה קופול נפתח ב-20 בדצמבר 1927, בידי ארנסט פרו ורנה לאפון וזכה להצלחה בין לילה.
אירוע הפתיחה היה מהודר מאוד ונכחו בו כל שמנה וסלתה של העיר פריז.
היה זה הבראסרי הגדול בפריז באותה עת.
נבנה בו מועדון ריקודים, טראסה פנתה לרחוב והוא הכיל בר אמריקני.
המסעדה עוצבה בסגנון אר דקו, ציירים שונים עיטר את עמודי המסעדה, בהם אלכסנדר אופרה.
בין האמנים והאינטלקטואלים שנכחו בו ניתן למנות את ז'אן קוקטו, ג'וזפין בייקר, מאן ריי, ז'ורז' בראק ובראסאי.
בשנות השלושים הפכו לבאי המקום ז'אן-פול סארטר וסימון דה בובואר (שהיה להם שולחן שמור), פיקאסו, סוניה דלונה, אנדרה מאלרו, ז'אק פרוור, מארק שאגאל ואדית פיאף.
בשנות הארבעים והחמישים נהגו לפקוד את המקום ארנסט המינגוויי, מרלן דיטריך ואווה גרדנר.
בספרו, A Moveable Feast, מספר ארנסט המינגוויי על שנותיו בפריז, ומתאר את לה קופול.
לה קופול נרכש ב-1987 בידי תאגיד פלו, שבבעלותו בראסרי רבים נוספים.
הבעלים החדש שיפץ את המקום על מנת להשיב לו את תהילתו הגסטרונומית.
ב-1995 ז'אן פול בושה (Jean Paul Bucher) מכר את תאגיד פלו לאיש העסקים הבלגי אלבר פרר (Albert Frère).
לה קופול נבחר למסעדה ה-13 בטיבה בעולם במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם שערך המגזין רסטורנט בשנת 2002.
לה פלאטה (בספרדית: La Plata) היא בירת פרובינציית בואנוס איירס בארגנטינה, וכן של מחוז לה פלאטה שבאותה הפרובינציה.
על פי מפקד אוכלוסין משנת 2001, בעיר מתגוררים 574,369 תושבים ובשטח המטרופוליני מתגוררים 694,253 תושבים.
לה פלאטה תוכננה ופותחה במטרה לשמש כבירת הפרובינציה לאחר שבשנת 1880 הפכה העיר בואנוס איירס לבירה הפדרלית של ארגנטינה תחת שליטה ישירה של הממשל המרכזי.
העיר נוסדה באופן רשמי ב-19 בנובמבר 1882 על ידי המושל דארדוֹ רוֹצָ'ה.
בנייתה של העיר תועדה לכל אורכה.
בין השנים 1952–1955 שונה שמה של העיר והיא נקראה עיר אווה פרון.
עם ההחלטה על הפיכת העיר בואנוס איירס לעיר פדרלית, החליט מושל פרובינציית בואנוס איירס, דארדוֹ רוֹצָ'ה, להקים עיר חדשה שתהיה לבירת הפרובינציה ובה תוקם אף אוניברסיטה.
מתכנן הערים הארגנטינאי האדריכל פדרו בנויט, תכנן את מתווה העיר על בסיס תפיסה רציונליסטית של תכנון עירוני.
המתווה הכללי של העיר הוא ריבוע שבתוכו פארק מרכזי ושתי שדרות מרכזיות אלכסוניות, צפון-דרום ומזרח-מערב.
בנוסף להן רחובות אלכסוניים קצרים נוספים.
שאר רחובות העיר הם במתווה שתי וערב המחולקים למבני-על של שישה על שישה גושי מבנים בכל מבנן.
כל שישה גושי מבנים קיים פארק קטן, או כיכר.
כל רחובות העיר ממוספרים באופן עוקב.
מתווה רחובות העיר אף העניק לה את כינויה "עיר האלכסונים" (בספרדית: la ciudad de las diagonales) ולעיתים "עיר עצי הטיליה" בגלל מספרם הרב של עצי הטיליה הנטועים לאור שדרותיה וכיכרותיה.
יש הטוענים כי מתווה העיר ועיצוב בנייניה מכילים סמלים בולטים מתחום הבנייה החופשית, זאת מכיוון שיוזם העיר, המושל רוחה ומתכננה, האדריכל בנויט, היו בונים חופשיים.
תכנונם של בנייני הממשל בעיר נבחר בדרך של תחרות אדריכלית בינלאומית.
באופן זה נבחרה תוכנית של אדריכל איטלקי לארמון המושל, ואילו בניין העירייה תוכנן על ידי אדריכל גרמני.
שנתיים לאחר שנוסדה, בשנת 1884 הותקנה תאורה חשמלית ברחובות העיר, הראשונה מסוגה בערי אמריקה הלטינית.
הקתדרלה של לה פלאטה, בסגנון נאו-גותי, היא הכנסייה הגדולה ביותר בארגנטינה.
בית קורוצ'ט (Curutchet House) הוא אחד משני המבנים היחידים של לה קורבוזיה ביבשת אמריקה.
"התיאטרון הארגנטיני בלה פאלטה" (Teatro Argentino de La Plata) הוא בית האופרה השני בחשיבותו בארגנטינה לאחר בית האופרה של בואנוס איירס.
ב-1884 החלה בניית קתדרלת לה פלאטה, קתדרלה נאו-גותית שאפתנית, שהושלמה רק בשנות ה-2000. זו הקתדרלה הגבוהה באמריקה עם זוג צריחים מחודדים המתנשאים לגובה 111 מטר.
בשנת 1897 נוסדה אוניברסיטת לה פלאטה והיא הפכה לאוניברסיטה לאומית בשנת 1905. האוניברסיטה ידועה בזכות מצפה הכוכבים הפועל בה ומוזיאון הטבע.
בתקופת שלטונו של נשיא ארגנטינה מרסלו טורקואטו דה אלבאר (1922–1928), נבנה בלה פלאטה בית זיקוק לנפט שהיה העשירי בגודלו בעולם.
מפקדי אוכלוסין שנערכו בעיר כל כעשור שנים מצביעים על גידול עקבי באוכלוסייתה מאז 1960. בשנת 1960 נמנו בעיר 337,060 תושבים ובשנת 2001 563,943 תושבים.
רוב אוכלוסיית העיר מורכבת מצאצאי מהגרים ממוצא ספרדי ואיטלקי, אולם בין מיעוטי העיר קיימות אף קהילות מצאצאי מהגרים גרמנים, ערבים, בוליביאנים, יהודים, פולנים ומפרגוואי.
הקהילה היהודית בעיר כוללת מוסדות קהילתיים רבים, ובהם מרכז קהילתי יהודי רפורמי של AMIA שבמסגרתו פועלים אף בית ספר עברי על שם חיים נחמן ביאליק, בית קברות יהודי.
וכן בית חב"ד עם בית כנסת, ספרייה מקווה טהרה וגן ילדים בשם ציפורה.
בלה פלאטה פועלת אחת האוניברסיטאות הבולטות בארגנטינה, האוניברסיטה הלאומית של לה פלאטה (Universidad Nacional de La Plata).
באוניברסיטה למעלה מ-75,000 תלמידים וסגל של כ-8,000 מרצים.
היא פועלת ב-16 פקולטות ומתקיימות בה 106 תוכניות לתארים אקדמיים.
על חברי סגל האוניברסיטה בעבר נמנו: ראול אלפונסין, נסטור קירשנר, כריסטינה פרננדס דה קירשנר, וחתן פרס נובל קרלוס למאס.
האוניברסיטה מנהלת ארבעה בתי ספר תיכוניים, שלושה מהם פועלים בתחומי העיר לה פלאטה.
בעיר פועלות שלוש אוניברסיטאות נוספות, בהן האוניברסיטה הקתולית של לה פלאטה.
ענף הספורט הפופולרי ביותר בלה פלאטה הוא כדורגל, בדומה למצב בארגנטינה כולה.
שניים ממועדוני הכדורגל הרבים בעיר בולטים באיכותם אסטודיאנטס לה פלאטה וחימנסיה לה פלאטה, המשחקים במסגרת ליגת העל הארגנטינאית.
כמה משחקני הכדורגל הבולטים בארגנטינה בעבר ובהווה שיחקו במועדונים אלה.
במחוז לה פלאטה פועלת אף ליגה לקבוצות חובבים במסגרתה משחקים עשרות מועדוני כדורגל קטנים.
בעיר פועל מסלול מרוצי מכוניות, ליגת כדורסל ומועדוני רגבי, כדורעף והוקי.
לה פמיליה (בספרדית: La Familia - "המשפחה") היא קומדיית מצבים ישראלית ששודרה בעבר בערוץ עשר החל מנובמבר 2015, והחל מיוני 2019 משודרת בערוץ 13. משודרת גם בערוץ זום החל משנת 2020 בערוץ ההומור של שידורי קשת, המשדר ב-HOT וב-yes.
הסדרה מגוללת את סיפורה של משפחה ישראלית ממוצעת ממודיעין.
בעל ואישה אשר מתמודדים עם שלל סיטואציות משפחתיות מוכרות ומצחיקות: הקושי בגידול הבנות המתבגרות, הקשיים עם הבן הצעיר המוזר, התינוק שנולד זה עתה, משבר גיל 40 של האב, והשחיקה במערכת היחסים בין ההורים.
בכל פרק נפגשים בני הזוג אצל מטפל משפחתי, שעוזר להם להתגבר על הבעיות.
דרך שיחתם עם הפסיכולוג רואים מה באמת קורה בהתנהלות היומיומית של משפחת גרנות.
חגית "חגה" גרנות (רותם אבוהב) – אם המשפחה, עורכת דין במקצועה, אוהבת לחזק את הקשר עם בעלה, תמיד רוצה לדעת מה אומרים עליה.
מנסה "לצאת" בסדר בכל עניין.
מכונה חגה על ידי רמי.
רמי גרנות (מריאנו אידלמן) – אב המשפחה, ילדותי ורגיש מאוד.
מיקה גרנות (שירה נאור) – נערה מתבגרת, בת 18, מתמידה בלימודים, אחותה התאומה של ליבת וגדולה ממנה בחצי שעה, שונה מאחותה ליבת.
הבת האהובה על חגית ורמי.
ליבת גרנות (ניב סולטן) – נערה מתבגרת, בת 18, אחותה התאומה של מיקה, מוצגת כשיטחית ושונה מאחותה מיקה.
יואב גרנות (יונתן גוטליב) – הבן השלישי, בן 12, ילד קצת מוזר שגורר אחריו ילדים ומסתבך, לא טוב בלימודים.
הראל גרנות – בן הזקונים, בן 3.
מיכאלה גרנות (חנה לסלאו) (עונה 1) - אימו של רמי, חגית מאוד מתעבת אותה.
בעונה השנייה נודע שהיא נפטרה.
יערה (שרלין חזיזה) - אחותו של רמי, קמצנית.
ד"ר מיכאל (נורמן עיסא) – המטפל הזוגי של חגית ורמי.
רושם כל דבר שהם אומרים בהקשבה חלקית ולא מנקה את הכוסות שלו אף פעם.
יגאל (יניב ביטון) – חבר של רמי, חגית לא אוהבת אותו.
מייעץ לרמי בכל מיני סיטואציות לרוב על מצב הזוגיות עם חגית.
וולגרי, גס ולא חכם במיוחד.
נוהג להתפרץ לדירתם של חגית ורמי ללא דפיקה בדלת.
נורית (שיפי אלוני) – אשתו של יגאל, חברה טובה של חגית.
מדברת עם חגית בסוף כל פרק, לוקחת ממנה מוצרים מהמקרר ופוגשת פליטי ריאליטי אלמוניים בעבודות מזדמנות.
אסנת אלקיים (מיקי קם) (עונה 2) – אמהּ של חגית.
אורי (שי אידלסון) - גיסו של רמי.
אמיר (משה אשכנזי) וענת (קארין סרויה) - זוג החברים המוצלח של חגית ורמי.
הסדרה עלתה לשידור ב-7 בנובמבר 2015, שפרק הבכורה זכה למדורג של 12.3%.
העונה השנייה צולמה בסתיו 2016 ועלתה לשידור ב-18 בפברואר 2017. העונה השלישית צולמה בסוף 2017 ועלתה ב-15 ביוני 2019.
פורמט הסדרה נמכר ל-7 מדינות ובינן, הודו, איטליה, קנדה וצרפת.
לה צ'וררה (בספרדית: La Chorrera) היא בירת מחוז פנמה אואסטה בפנמה.
העיר נמצאת במרכז פנמה, כ-7 קילומטרים צפונית לחוף האוקיינוס השקט ובמרחק של כ-30 קילומטרים דרום-מערבית לפנמה סיטי, בירת פנמה.
לה צ'וררה נוסדה ב-12 בספטמבר 1855. מקור השם לא ברור, אך יש תאוריה שאומרת שמקורו במפלים (בספרדית: chorros, צ'ורוס) הרבים באזור.
העיר הייתה חלק ממחוז פנמה עד שב-2014 פוצלו 5 נפות מן המחוז ליצירת המחוז החדש פנמה אואסטה.
לה צ'וררה נקבעה כבירת המחוז החדש.
האדמות באזור לה צ'וררה פוריות למדי ומגדלים בהן בין היתר אננס, אורז, מניהוט מצוי קנה סוכר.
התנועה החשאית לפעולה מהפכנית , הידועה בכינויה "לה קגול" (La Cagoule, "הברדס"), הייתה תנועה פשיסטית ואנטי-קומוניסטית צרפתית שהשתמשה באלימות כדי לקדם את מטרותיה, בין השנים 1935 ל-1937 שהוקמה על ידי אז'ן דלונקל.
התנועה הוקמה כדי למוטט את הרפובליקה הצרפתית השלישית, שבראשה עמדה ממשלת החזית העממית, ברית של ארגוני השמאל הצרפתי.
חברי התנועה ביצעו פעולות חבלה, הטמינו מוקשים וחיסלו אויבים פוליטיים.
לה פֶּטי לָארוּס הוא מילון אנציקלופדי צרפתי היוצא לאור בהוצאת לארוס.
מילון מאת פייר לארוס, שנשא את שמו, יצא לאור לראשונה ב-17 כרכים בשנת 1856. המילון לא זכה להצלחה כלכלית.
בשנת 1905 יזם אחיינו של לארוס, ז'וליין הולייה, יחד עם רואה החשבון של ההוצאה, קלוד אוז'ה, את הוצאתו לאור של "לה פטי לארוס" - מילון בכרך אחד שהתבסס על מילונים קודמים של אוז'ה.
במילון היו שני חלקים: חלק של אוצר מילים וחלק של שמות עצם פרטיים.
המוטו של פייר לארוס, "Je sème à tout vent" ("אפזר לכל רוח"), משתקף בעטיפה של המהדורות השונות של המילון, שעליהן מופיעה דמותה של אישה המפזרת לרוח את ראשו של הפרח שן הארי.
מהדורה חדשה של המילון יוצאת לאור מדי קיץ, וכוללת שינויים שנוצרו בשנה החולפת (מילים חדשות, אירועים חשובים, התפתחות טכנולוגית וכו').
במהדורת 2011, למשל, נוספו המושגים "ויקיפדיה" ו"פאשניסטה", והאישים מישל וולבק ופנלופה קרוז.
מדי תקופה של 10 עד 15 שנים המילון כולו נבדק מחדש ומותאמות בו ההגדרות (לא תמיד בהצלחה: במהדורת 1906 של המילון נכתב, בהגדרת "יהודי" (juif): "il existe beaucoup de juifs en Pologne" - "קיימים הרבה יהודים בפולין".
משפט זה נכלל גם במהדורת 1958, 13 שנים לאחר שכמעט לא נותרו יהודים בפולין).
במשך תקופה ארוכה התעלם המילון מתיקוני האיות של הצרפתית שאושרו בשנת 1990 על ידי המועצה העליונה לשפה הצרפתית.
רק במהדורת 2011 הוצגה במילון רשימת המילים שהושפעו מתיקונים אלה.
המילון יוצא לאור ב-12 גרסאות, החל במילון לתלמיד וכלה במילון השלם, וכן גרסת CD-ROM.
בשנת 2015 נמכרו גרסאות אלה ב-2.5 מיליון עותקים.
לה קומפני שאוגדה בשם Dreamjet, היא חברת תעופה צרפתית שנוסדה על ידי פרנץ אוולין (Frantz Yvelin).
בסיס הפעולה שלה נמצא בנמל התעופה אורלי בפריז וההנהלה נמצאת בלה בורז'ה.
החברה מפעילה טיסות בתנאי מחלקת עסקים מפריז לנמל התעופה הבינלאומי ניוארק ליברטי בניו יורק.
המנכ"ל של חברת התעופה מאז היווסדה בשנת 2013 ועד סוף 2016 הוא מייסדה, פרנץ אוולין.
לפני שעבר בחברה, ייסד אוולין את חברת L'Avion, חברת תעופה צרפתית הדומה ללה קומפני, שמפעילה טיסות עם מחלקת עסקים בלבד, שנמכרה לחברת בריטיש איירווייז ולאחר מכן הפכה לחברת OpenSkies תוך ששמרה על אופן הפעולה.
הסמנכ"ל היה Peter Luethi, מנהל התפעול של חברת התעופה ההודית ג'ט איירווייז.
הטיסה המסחרית הראשונה שתוכננה תחת השם לה קומפני המריאה ב־21 ביולי 2014. כשנה לאחר מכן, ב־24 באפריל 2015, החלה החברה להפעיל קו טיסה שני בין נמל התעופה לונדון לוטון וניוארק ליברטי, אך הוא הופסק בתחילת ספטמבר של אותה השנה.
באותו הזמן החלה החברה להפעיל קו בין ניוארק ליברטי לנמל התעופה שארל דה גול בפריז, אך גם קו זה הופסק, באפריל 2018.
בדצמבר 2016, חברת האם של לה קומפני הכריזה על איחוד עם חברת טיסות החסך הצרפתית XL איירווייז.
בספטמבר 2017 מכרה החברה כרטיסי "טיסה כפי יכולתך" בין ניוארק, ליברטי ופריז, שעלו 40,000 דולר לשנה ואפשרו למחזיקיהם טיסות ללא הגבלה בין שני היעדים.
מטוסי החברה מכילים מחלקת עסקים בכל המטוס, עם 74 מושבים שיכולים להפוך למיטה.
בזמן הטיסה מוגשת ארוחה בת שתי מנות ומערכת הבידור זמינה באמצעות מחשבי לוח.
בשדה התעופה, הנוסעים מקבלים גישה לטרקלין מקומי שאינו שייך לחברה.
פריז – נמל התעופה אורלי
ניס – נמל התעופה ניס קוט ד'אזור (עונתי)
ניוארק – נמל התעופה הבינלאומי ניוארק ליברטי
תל אביב – נמל התעופה בן-גוריון תוכנית זו לא מומשה.
מאז אוגוסט 2017, הצי של לה קומפני מורכב מהמטוסים הבאים:
+ הצי של לה קומפני מטוס בשירות בהזמנה נוסעים הערות C סה"כאיירבוס A321neo2 –7676סה"כ2–
אבן הבֹּחַן או "לה פייטרה דל פרגונה" (באיטלקית: La Pietra del paragone) היא האופרה השישית שכתב המלחין ג'ואקינו רוסיני.
המלחין הגדיר אותה בתור מלודרמה עליזה (melodramma jiocoso).
היא הוזמנה מרוסיני על ידי תיאטרון לה סקאלה (Teatro alla scala) במילאנו, והבכורה התקיימה באותו האולם ביום 26 בספטמבר 1812, בהיות המלחין בן עשרים וחצי שנים.
הלברית נכתבה על ידי ליבריתן הבית של לה סקאלה, לואיג'י רומנלי .
ההצלחה הייתה מידית והאופרה הוצגה 50 פעמים בעונה הראשונה.
אבן הבחן היא אחת הקומדיות המבריקות שהקנו לרוסיני את ראשית תהילתו.
סוכן הארמון פבריציו (Fabrizio) באס