tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ברומא הייתה כנסייה קתולית שהוקדשה בעבר לשבעת הבנים.
היא ידועה כיום ככנסיית סן פייטרו אין וינקולי.
בשנת 1876 מצא ארכאולוג מתחת לכנסייה את מה שהאמינו בעבר כקברם של שבעת האחים הקדושים.
בצפת קיימת מסורת יהודית הקושרת את העיר לקבורתם של חנה ושבעת בניה.
עדויות לכך מופיעות בכתביהם של מספר עולי רגל ותושבים החל משנות ה-30 של המאה ה-19 ואילך.
מנחם מנדל מקאמיניץ, המלונאי הראשון בארץ-ישראל ובעליו של מלון קאמיניץ שפעל בירושלים בתקופה העות'מאנית בישראל.
קמניץ כתב את הספר "קורות העתים לישורון בארץ ישראל", אשר מתאר את תולדות היישוב היהודי בראשית המאה התשע עשרה בגליל, חברון וירושלים, ואת רעידת האדמה שהחריבה את צפת וטבריה, והפרעות שערכו הערבים ביהודים אז.
בספרו, קמניץ מספר על הביזה הגדולה בצפת שהתרחשה בשנת 1834. בין השורות הוא מתאר לראשונה את המקום בו על פי המסורת נהרגה חנה ושבעת בניה, מחוץ ובסמוך לצפת במקום הנקרא "כרם":
קמניץ מציין כי את אותה מסורת מסר לו ישראל משקלוב, רב, שד"ר וממובילי עליית תלמידי הגר"א, מחבר הספר ההלכתי "פאת השולחן".
על פי חוקרים יש לזהות את אותו "כרם" על גבול העיר צפת מצפון (או ממערב) לבית הקברות.
לפי שפירו, המסורת מציינת את מקום ההוצאה להורג בכרם הסמוך לבית הקברות ואת מקום הקבורה בבית הקברות.
אולי במערה שבה הסתתר נתן נטע כאקט סימבולי של קידוש השם.
יוסף בן שבתי, בשנת 1836, בין הראשונים לתעד את אותה מסורת, אך ככל הנראה בתחומי העיר העתיקה:
מסורת זו השתרשה בתודעה המקומית, עד כדי כך שהיו בתים בצפת שנחשבו בלתי ראויים למגורים בשל האמונה שבהם נקברו חנה ובניה.
בן שבתי, אף מספר על מקרה טרגי:
משה ריישר (1850 לערך), בספרו "שערי ירושלים", ככל הנראה הראשון לתאר את קבורת חנה ושבעת בניה בבית הקברות היהודי העתיק בצפת:
בשלהי המאה ה-20 סומנה מערת קבורה במורד ההר של בית הקברות העתיק בצפת שזוהתה ככל הנראה בטעות כמערת חנה ובניה.
מחקר שפורסם בשנת 2007 ציין כי המיקום המקורי היה במעלה ההר, "לפני שער בית הקברות הצבאי, על תל קטן שבראש ההר משמאל הכביש...
זהו התל שמעל מתחם עולי הגרדום...
בעבר היו עושים שם את השכבת המת בעת ההלוויה, והיה המקום האחרון שעד אליו ליוו תושבי צפת את הנפטרים".
מסורת נוספת, המוזכרת גם היא בספרו של משה ריישר, מייחסת את קבורת שבעת הבנים (ללא האם) למודיעין, בסמוך לקברי החשמונאים ואף מתעדת מסורת נוצרית במקום:
קבר מרים בירושלים ממוקם בתוך מערה תת-קרקעית ליד גת שמנים, מקום שעל פי המסורת הנוצרית-אורתודוקסית הוא מקום קבורתה של מרים אם ישו.
המסורת על קברה של מרים
"קבר מרים" נתפס על ידי הכנסייה הקתולית כמקום בו היא הונחה עד לעלייתה השמיימה.
הברית החדשה אינה מספרת מה עלה בגורלה של מרים ולכן התפתחו מסורות שונות אודות קורותיה.
מותה ועלייתה של מרים לשמים מתוארים בחיבור אפוקריפי "הירדמות מרים" מהמאה השנייה.
החיבור מתאר כי מרים לא מתה כדרך כל אדם אלא נפלה עליה תרדמת נצח שלאחריה הובאה למנוחתה ומשם נאספה לזרועות בנה בשמיים.
בבסיס האמונה הרעיון כי המוות הוא עונש על חטאי האדם ואילו מרים הייתה נקיה מחטאים.
לפי מסורת אחת, המקובלת יותר על הנוצרים הקתולים, הקימה מרים את ביתה ליד העיר אפסוס, שבמערב אנטוליה (כיום בטורקיה) ושם נפטרה.
האתר ניצב על ראש הר מדרום לשרידי אפסוס, והוא ידוע כבית האם מרים (Meryem Ana Evi).
לפי המסורת האחרת, המקובלת על הנצרות המזרחית, סיימה מרים את חייה הארציים בירושלים.
קיימות מסורות שונות גם לגבי לידתה, המזרחית על הלידה בירושלים, במקום בו בנויה כיום כנסיית סנטה אנה, והמערבית על הלידה בנצרת.
על פי המסורת נרדמה מרים בהר ציון, נקברה בעמק יהושפט ונאספה לזרועות בנה בהר הזיתים.
שתי המסורות מנציחות את המאורע ב-15 באוגוסט אז נחגג חג האסומפסיון (עליית מרים השמיימה).
עלייתה בגופה לשמים הפכו לדוגמה של הכנסייה הקתולית ב-1950.
המערה נמצאת בערוץ נחל קדרון, בחלקו הנקרא במקרא "עמק יהושפט" וממוקם בין הר הזיתים להר הבית.
הקברים המקוריים מתוארכים למאה הראשונה לספירה ומורכבים מקברי כוכים וארקוסילה.
בראשית המאה ה-5 נבנתה הכנסייה הביזנטית שהוקדשה על ידי פטריארך ירושלים יובנליס (422-458) מיד לאחר ועידת כלקדון.
דומה כי הקיסר מאוריציוס החליף בסוף המאה ה-6 את הכנסייה הצנועה שעמדה מעל לקבר בבזיליקה מפוארת יותר, והכנסייה הקודמת הפכה לקריפטה.
במאה ה-9 נבנה לידה גם מנזר.
תולדות הכנסייה בתקופה הצלבנית ולאחר מכן
גוטפריד מבויון בנה במקום מנזר לנזירים בנדיקטינים מקלוני.
הצלבנים בנו את הכנסייה מחדש סביב 1130 והקיפו אותה ואת מנזר מרים הקדושה הסמוך בחומות חזקות עם מגדלים גבוהים.
הכנסייה העליונה נהרסה בשנית בעת כיבושו של צלאח אל דין ב-1187. הפרנציסקנים קיבלו חזקה על הכנסייה באמצע המאה ה-14. עם זאת ב-1757 הכנסייה נמסרה ליוונים אורתודוקסים עד לעצם היום הזה.
לאחר כיבושו של צלאח א-דין הכנסייה והמנזר נהרסו ורק הכניסה והקפלה התת-קרקעית שרדו.
חזית האתר הנוכחי היא צלבנית.
אל האתר מוביל גרם מדרגות צלבני המורכב מ-47 מדרגות.
המלכה מליסנדה של ממלכת ירושלים הצלבנית נקברה בקפלה מימין למדרגות ב-1161. מליסנדה הייתה בתו של בלדווין השני שהתחתנה עם פולק מאנז'ו.
לאחר מותו של בעלה היא שלטה על הממלכה עד שבנה, בלדווין השלישי, הגיע לבגרות ב-1152. המתיחות בינה לבין בנה הובילה למאבק צבאי בין השנים.
מליסנדה התבצרה עם נאמניה במצודת העיר בירושלים אך בסופו של דבר ויתרה על ירושלים והסתפקה בשכם בלבד שנותרה רכושה.
הקפלה בה נקברה מליסנדה מזוהה גם עם מקום מסורתי של קברות אנה (חנה) ויואכים (יהויכין), הוריה של מרים ומול הקפלה ממקמות המסורות את קברו של בעלה יוסף.
האולם התת-קרקעי מעוצב בצורת צלב.
בחלק המזרחי של האולם מצויה קפלה קטנה עם קברה המסורתי של מרים ומעליה אדיקולה.
למרות שבעלי המקום הם יוונים וארמנים, לקופטים ולסורים-אורתודוקסים יש זכות לקיים במקום פולחן.
באתר מספר מזבחות: במערב, מזבח קופטי, ברחבה שבתחתית המדרגות ומצפון מזבחות יוונים אורתודוקסיים, וממערב לקבר מזבח ארמני.
מצפון לקבר ישנו מקום קבורה קדום ומזבח הנמצאים ברשות הארמנים והסורים.
למרות שרוב הקתולים מקבלים את מסורת קבורת מרים באפסוס ולא בירושלים, בדרך כלל יושב במקום גם נציג קתולי.
מדרום לקבר נמצאת גומחת תפילה מוסלמית (מיחרב), כיוון שמרים היא אחת הדמויות הנערצות על ידי המוסלמים, אם כי המוסלמים לא מרבים להגיע לכאן לתפילה.
הקבר הפך למקום קדוש לאסלאם במאה ה-17. מוג'יר א-דין, מלומד מוסלמי מהמאה ה-15 טען כבר אז כי מוחמד ראה אור זורח מקבר "אחותו מרים" בעת מסע הלילה שלו לירושלים.
קברו של מוג'יר אל דין מצוי מעל לחצר בקרבת מקום.
על הקירות מסביב לקבר מרים ישנם ציורים המתארים את מרים הנרדמת.
הקבר מכוסה בשיש ובו שלושה חורים עגולים החושפים את הסלע החצוב של הקבר המקורי.
ייתכן שהקבר הזה מהווה חלק משדה הקברים היהודי שהיה על מדרונות הר הזיתים בימי הבית השני.
בתקרה פתח המסמל את עלייתה של מרים לשמים, בדומה לפתח שהיה בתקופה הצלבנית בכנסיית העלייה מעל לסלע שממנו עלה ישו השמיימה.
קברו של רבי יהודה הנשיא (כונה רבינו הקדוש, או בקיצור רבי), ממוקם על פי ספרות חז"ל בבית שערים.
דעה זו מקובלת גם בקרב חוקרי התקופה.
עם זאת, קיימת מסורת עממית המתועדת החל מהמאה ה-11, לפיה קברו של רבי יהודה הנשיא נמצא בציפורי.
מסורת זו ככל הנראה הסתמכה על ספרות חז"ל, בה נאמר כי רבי יהודה הנשיא נפטר בציפורי.
רבי יהודה הנשיא, מסדר המשנה, חי במאה השנייה בטבריה, בבית שערים ובציפורי שהיו מרכזי התרבות היהודית החשובים אחרי תוצאותיו הרות-האסון של מרד בר כוכבא.
רבי יהודה שהה בעיקר בבית שערים.
בסוף ימיו חי בעיירה ציפורי הנמצאת בהרי הגליל התחתון, בקרבתה של נצרת.
בתלמוד מסופר כי רבי יהודה ישב בציפורי 17 שנים.
בין השנים 194-222 לספירה, מת רבי יהודה בציפורי.
מסע ההלוויה התקיים ביום שישי, החל בציפורי ועבר ב-18 בתי כנסת, שם הספידוהו החכמים המקומיים והסתיים בבית שערים.
בתלמוד הירושלמי ובשני מקומות במדרש קהלת רבה מובא סיפור (מאת רבי נחמן או רבי נחמיה) בשם רבי מנא (דור שישי לתלמידי רבי, ששימש כראש ישיבה בציפורי) על פטירתו של רבי יהודה בציפורי וקבורתו בבית שערים.
(קהלת רבה, פרשה ז, פסוק יב, פסקה א, כתב יד ותיקן.
מופיע במהדורות דפוס גם בפרשה ט, סוף י)
בתלמוד הבבלי מובאת ברייתא המתארת כי רבי היה מוטל בשעת חוליו בציפורי ומקום קבורתו מוכן לו בבית שערים, הגמרא מקשה ומשיבה כי בתחילה התגורר בבית שערים וכשחלה העבירו אותו לציפורי (ובהמשך הסיפור המובא בירושלמי ובמדרש, מובן כי אכן נפטר בציפורי ונקבר בבית שערים).
(תלמוד בבלי, מסכת כתובות, דף ק"ג, עמוד ב)
החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה ערכה חפירות מדעיות בבית שערים, במערות הקברים הרבות הנמצאות בה.
ובשנת 1953 (תשי"ב), נתגלתה מערת קברים גדולה, כולה חצובה בסלע ולה חזית בנויה בעל שלוש קשתות גדולות בה נמצאו קברים ושמות הקבורים בהם: רבי שמעון, רבן גמליאל (שמות בני רבי) ואנינא הקטן.
בירכתי האולם הפנימי נמצא מקום קבורה בנוי היטב, ללא כל כתובת ובמרכזו זוג קברים יחידים במינם אשר חפורים באדמה.
ממצא מתאים לצוואתו של רבי יהודה הנשיא: (תלמוד ירושלמי, מסכת כתובות, פרק יב, הלכה ג, גמרא) אי לכך, ההשערה המקובלת היא שאותו מקום קבורה הנקוב באדמה, בנוי אבנים וללא כתובת, הוא מקום מנוחתו של רבי יהודה הנשיא.
לפי סברת החוקרים, רבי שמעון ורבן גמליאל הם בני רבי יהודה הנשיא.
ואנינא הנזכר הוא רבי חנינא בר חמא - תלמידו של רבי.
גם ממצאים אלה מתאימים לצוואתו של רבי יהודה הנשיא בו הוא ממנה כל אחד מהנזכרים לתפקידים שונים:
(תלמוד בבלי, מסכת כתובות, דף קג, עמוד ב) לדעת החופר, נחמן אביגד (בית שערים ג', 46), נקברו שם באותה אחוזת קבר: רבי, אשתו ובניו ותלמידו רבי חנינא.
אף על פי שמסופר בתלמוד ובמדרש שרבי יהודה הנשיא נקבר בבית שערים, נוצרה מסורת המראה את קברו במקום פטירתו, ציפורי.
הנוסע בנימין מטודלה (בן המאה ה-12), שביקר בציפורי כ-950 שנה לאחר פטירת המנוח (ואחריו תיירים רבים), מתאר:
בתעודה מהמאה ה-11 בקירוב, מסופר על .
אך לא ברור אם הכתוב מתאר את קבר הנשיא או את עירו.
רבי אשתורי הפרחי (בן המאה ה-14), מסתפק בקביעת אמיתותה של מסורת זו, הוא גורס שקברי הבנים נמצאים במרחק כחצי מיל מצפורי.
לדעת המפרשים והחוקרים, המסורת המזהה את קברו בציפורי נוצרה הואיל ומקום קברו של רבי ובניו בבית שערים נשתכח.
מבנה הקבר מתואר כבניין קדום ועליו מבנה חדש, הנמצא בקצה בתי הכפר ציפורי של ימינו.
הבניין הקדום היה נקרא בקרב הערבים בשם: קבר בנאת יעקב - קבר בנות יעקב, שם רגיל להרבה קברים קדושים ליהודים.
לפי הנוסע מקנדיאה (בן המאה ה-15), יש לזהות מקום זה כקברו של רבי יהודה נשיאה.
נכדו של רבי יהודה הנשיא, עקב דמיון השמות ביניהם והחילוף המצוי בין שמותיהם.
כמו כן, ייתכן כי רבי משה ריישר (בן המאה ה-19), גם סבר כך.
חוקרים מסוימים לא שוללים דמויות נוספות כרבי יהודה נשיאה השני נינו של רבי יהודה הנשיא, או רבי יהודה נשיאה השלישי.
בתלמוד הירושלמי מסופר כי כאשר נפטר רבי יהודה נשיאה, דחף רבי חייא בר אבא את רבי זעירא הכהן לבית הכנסת של פליטי העיר גופנא בציפורי - שם היה מונח הארון של רבי יהודה נשיאה וטימא אותו.
היות שהכתוב מתאר רק את המקום בו הונח ארונו טרם יציאתו לקבורה, אין הוכחה לכך כי נקבר בציפורי.
לפי מסורת עממית מאוחרת, קברו של רבי יהודה נשיאה נמצא בכפר יבנית שבצפון הר כנען (מסורת זו תועדה לראשונה בסוף המאה ה-14.
קבר עתניאל בן קנז הוא מבנה הנמצא בחברון, סמוך לכיכר השוטר, ובקומתו הראשונה מערת קבורה חצובה ובה עשרה כוכים.
מסורת יהודית מצביעה על המקום כקברו של עתניאל בן קנז.
על פי המסורת המוסלמית מיוחס הקבר ל"א-נבי חברון" מייסד העיר.
בתנ"ך אין התייחסות מפורשת למקום קברו של עתניאל בן קנז, אולם הוא היה חתנו של כלב בן יפונה, שקיבל את העיר חברון לנחלה.
לדברי אנשי היישוב היהודי בחברון, מתחם הקבר נקנה על ידי יהודים במאה ה-19, בספר "קהילת חברון" מתואר .
באוקטובר 1927 פורסם בדואר היום שהכיכר וחלקת הקבר הוחכרו על ידי הקהילה היהודית לערבי שבחלוף השנים טען לבעלות על המקום.
הקבר נעזב לאחר מאורעות תרפ"ט כשהיהודים עזבו את חברון.
לאחר מלחמת ששת הימים עבר האזור לשליטת ישראל, שאפשרה כניסה חופשית הן לישראלים והן לפלסטינים.
בהסכם חברון נמסר האזור לשליטת הרשות הפלסטינית, שמנעה כניסת אזרחים ישראלים לקבר.
מאז מבצע חומת מגן צה"ל שולט למעשה בשטח, ומתאפשרת כניסת יהודים וישראלים מספר פעמים בשנה, באבטחת צה"ל, בין השאר בתשעה באב, בחול המועד סוכות בחול המועד פסח ובשבת חיי שרה.
קבר ישי ורות הוא מבנה עתיק ואתר קבורה הנמצא בחברון, על ראש גבעה בתל רומיידה, המיוחס לרות המואביה ולנכדה ישי אבי דוד.
בערבית קרוי המקום דיר אל-ארבעין, שם הנחשב על-פי החוקר לואי-איג ונסאן לשיבוש שמה הקדום של חברון "קריית ארבע".
בפי ערביי המקום יש שקראו לשדה "כרם אבי דאפי" שהוא שיבוש של "כרם אבי דוד".
ייחוס הקבר לישי ידוע מהמאה ה-13, ולרות מהמאה ה-19. במקום בית כנסת קטן המקבל מבקרים לאורך כל השנה, ובמיוחד בחג השבועות.
האתר נמצא תחת שליטה ישראלית באזור H2 של חברון.
מבנה הקבר כולל מספר חדרים עם קמרונות וחצר מוקפת חומה, שנבנה על יסודות ביזנטיים בתקופה הערבית, בתוספת השלמות מהתקופה הצלבנית, כנראה מהמאה ה-13, תקופה בה כנראה היה במקום מנזר.
בתקופה העות'מאנית בארץ ישראל ובתקופת המנדט היה השטח שייך לקהילה היהודית בחברון שקנתה אותו מידי "הקדש תמימי" תמורת דמי חכירה שישלמו היהודים להקדש תמימי "מדי שנה לעולמי עד".
מסורות יהודיות קדומות לא הזכירו את קבריהם של ישי ורות.
לפי מסורת נוצרית שנזכרה באונומסטיקון של אוסביוס מקיסריה, ישי נקבר בעיר הולדתו בית לחם.
המקור הראשון שמזכיר את המקום הוא הנוסע האלמוני תלמיד הרמב"ן שביקר בארץ ישראל בשנת ה'ן' (1290) וכתב אודות המקום "בחברון שם מערת המכפלה..
וחברון החדשה הנה היא סמוך למערה.
וחברון הקדומה הייתה למעלה בהר, שם בית הקברות לישראל, ושם מצד אחד מערה שם קברו של ישי ויש אומרים שהוא קברו של יואב".
הנוסע היהודי יעקב השליח משנת 1235 בערך, משתמש בלשון דומה, אך כותב "מצד אחר יש מערה והוא קבר ישי".
משולם מוולטרה (1481) ומשה באסולה (1522) ציינו כי קיים קשר תת-קרקעי בין קברו של ישי לבין מערת המכפלה.
באסולה כתב: "נגד חברון בראש ההר קבורת ישי אבי דוד עם בנין נאה.
ויש חלון קטן שהולך למטה במערה.
אומרים שפעם אחת השליכו בו חתול ויצא מן החור שבמערת המכפלה, ויש ביניהם כחצי מיל".
פרשן המשנה ר' עובדיה מברטנורא כתב על המקום "ובהר אחד מנגד למערת המכפלה, שם על ראש ההר מערה גדולה ויפה ובנין נאה בראשה, ואומרים כי שם קבר ישי אבי דוד.
גם שם הלכנו להשתטח ולהתפלל ביום ההוא".
מקור ערבי מסוף המאה ה-15 מתאר אותו כ"משהד אלארבעין" - מקדש הארבעים, על שם ארבעים קדושים הקבורים בו, המשמש מוקד עלייה לרגל לנוצרים ומוסלמים.
במקור זה לא נזכר שמו של ישי.
מקור נוצרי מתקופה זו מציין את "מקדש הארבעים" ומזכיר שבתוכו נמצא קבר ישי.
בשנת רצ"ז (1537) בספר "ייחוס האבות והנביאים" נכתב:" למעלה בהר בנין נאה, שם קבר ישי אבי דוד המלך עליו השלום.
ושסמוך לו בית החיים מישראל".
לנכתב מצורף ציור המבנה כפי שנראה היה אז.
הציור הוא ככל הנראה ממבט על מרכז החצר הצלבנית מכיוון צפון לכיוון דרום כשבחזית שער גדול הקיים גם כיום ומאחוריו מקום הקבורה בעוד שמדרום המבנה מצויים עד היום שרידי מגדל עגול המופיע בציור.
במערב חצר המצודה מצוי מבנה הבנוי בדיוק צפונה לכיוון ירושלים.
על אף שכיוונו אינו למזרח כנהוג בכנסיות נוצריות שימש המבנה כמנזר.
סתירה זאת שנמצאה גם בקברו של דוד המלך הובילה למסקנה כי בראשית שימשו המבנים כבתי תפילה יהודיים.
תאורים של המקום מופיעים גם אצל הקראים שמואל בן דוד (1642) ובנימין בן אליהו (1786),.
מעריכים שהבניין שנמצא כיום באתר היה בנוי גם באותה התקופה וכן נמצא תרשים שציור כחמישים שנה אחר ביקורו וכן תייר נוצרי ב-1688, מציינים את המקום כקבר ישי, ומספרים כי שמעו על אפשרות שהוא מקושר במנהרה עד לקברי האבות במערת המכפלה.
המסורת בדבר היות המקום קבר רות המואביה מאוחרת הרבה יותר, ונזכרת לראשונה בספר חיבת ירושלים של חיים הורביץ, משנת 1835, כמסורת בעל-פה שלא מצא שום מקור בכתובים אודותיה.
מנחם מנדל מקאמיניץ כתב על ביקורו באתר: "עוד נמצא שם חומה בכרם ושם ב' קברים קבר א' של ישי אבי דוד וא' של רות המואבי' ונתתי לבעל הכרם כ' פארעס.".
אליעזר גרייבסקי ביקר בחברון בשנת 1873 וכתב: "הלכתי לבקר קבר ישי אבי דוד ולמראשיתו קבר רות המואביה.
זאב וילנאי כותב בספרו כי סייר במקום ב-1935 ולא מצא בו פתח שיכול להוביל למערה זו, אולם מלווהו הערבי סיפר אף הוא על מערה שהובילה לקבר אברהם, שנסתמה בימי מלחמת העולם הראשונה מבלי שנותר זכר למקום פתחה.
לאחר מלחמת ששת הימים נכלל המקום בסקר של מקומות קדושים ליהדות ביהודה ושומרון, שהוכן על ידי יחידת הדתות של הממשל הצבאי.
המקום היה מוזנח ותואר: "סמוך לבית הקברות היהודי מצויה מערה מוזנחת ביותר במרכזן של מערות וחורבות עתיקות.
זהו לפי המסורת קברם של ישי ורות".
מצב זה נמשך אל תוך שנות השבעים, אז נוקה ביוזמתו של פרופ' בן ציון טבגר, והחסימה בשער הכניסה אליו נפתחה.
לאחר מכן נתפס המקום בידי פלסטינים, ועד אמצע שנות ה-90 שימש כמסגד.
ביוני 1977 כתב דני רובינשטיין: "סמוך לבית־הקברות היהודי העתיק התגלה קבר המיוחס לישי אבי דוד והמתנחלים טוענים כי המבנה הקטן כלול בקושאן ההקדש של הקהילה היהודית הוותיקה של חברון.
ראו המוסלמים שקרית־ארבע לוטשת עין למבנה הקטן ומייד פתחו בו בשיפוצים והפכוהו למעין מסגד קטנטן (התקינו בו גומחת תפילה וכו'.(גם צה"ל הבחין בסכנת ההתלקחות, המתקרבת הפעם לקבר ישי, והעמיד נוכחות צבאית במקום.
עתה יש שם מאחז של צה"ל, זעיר והכניסה למקום אסורה.".
בשנת 1985, שנה לאחר הקמת שכונת אדמות ישי, דרשו מתנחלי חברון לפתוח את המקום לתפילת יהודים.
בדיווח על הדרישה בכותרת ראשית נכתב: "מאז מלחמת ששת־הימים שימש המקום כמוקד לעליה לרגל של יהודים, בעיקר חרדיים.
עד לשנת '72 הייתה במקום גם שמירה מטעם הצבא.
כשזו הוסרה פרש הוואקף את חסותו על המקום.
לטענת המתנחלים חסמו אנשי הוואקף את הגישה לקבר, נעלו את השערים והפכו את המקום למיסגד.
במקום הוצב שומר מוסלמי המונע מיהודים להגיע לתפילה".
בתחילת ספטמבר 1985, בעקבות רצח יהודים בחברון, הגיעו לקבר צעירים מנוער התחייה, הניפו עליו דגל ישראל והצהירו שבכוונתם להקים במקום בית כנסת.
בתחילת יוני 1988 דווח שקבר ישי נחסם באבנים.
בשנת 1994, בעקבות תקרית של פיצוץ רימון יד בתקופה שלאחר הטבח במערת המכפלה, הוצא למקום צו תפיסה והוקמה במקום נקודת שמירה של צה"ל שתפקידה להגן על המתחם ולמנוע חדירות מהשטח הפלסטיני לשכונה היהודית הסמוכה אדמות ישי.
מאז נמנעה כניסת פלסטינים למקום, בהיותו בתוך בסיס צבאי.
בהסכם חברון שנחתם בינואר 1997 הוזכר המתחם כאתר ארכאולוגי בעל חשיבות לצד הישראלי.
מאז 2001–2002 פועל בחלק מהמתחם בית כנסת המשמש את התושבים והמבקרים בקבר וכן פעל במקום כולל אברכים.
בעקבות עתירה לבג"ץ של הווקף של חברון קבע אלוף פיקוד מרכז בשנת 2019: "כי יש להוציא מהמתחם את כל הציוד האזרחי שהוצב בו, אך ניתן יהיה להותיר כיסאות וספסלים בחדר המצוי מתחת לעמדה הצבאית, וכן שתי ארוניות ניתנות לנעילה, בהן ניתן יהיה לאחסן ספרי תפילה של כלל המתפללים.
עוד נקבע כי לא תותר הכנסת ציוד נוסף."
בעבר נהגו להביא מבית הבד וכרם הזיתים שליד הקבר שמן להדלקת נרות חנוכה בבית הכנסת של חברון.
מנהג חדש משנת תשפ"ה לעלות לקבר רות המואביה, ביום י"ז בתמוז, כי זהו יום נישואיה לבועז.
נישואין שהובילו ללידת משיח בן דוד.
קבר עמוס הנביא הוא קברו של הנביא עמוס, הנמצא, לפי המסורות היהודיות והנוצריות, ליד הכפר תוקוע או בתוכו.
על פי המסופר בתחילת ספר עמוס, עמוס נולד בתקוע ושם גדל:
מכיוון שכך, רוב ההערכות הן ששם הוא גם נקבר.
כיום יש מספר מסורות היכן ממוקם בדיוק קברו:
לפי מסורת אחת, המוזכרת כבר בדברי נוסעים מהמאה ה-4 לספירה ועד ימי הביניים, הקבר נמצא בתוך הכפר תוקוע.
בסמוך לקבור הוקמה כנסייה נוצרית, אשר נחרבה מאוחר יותר.
לפי מסורת אחרת, הקבר נמצא במערת קבורה עתיקה שנמצאת סמוך לכפר תוקוע, אשר כיום סתומה בפסולת.
יש המעריכים כי במערה זו קבור גם ישעיהו הנביא.
כיום מקובל לזהות במערה זו את קבר הנביא.
מכיוון שהמערה נמצאת בסמוך לכפר תוקוע, וכניסת ישראליים לשם מוגבלת, עליות ישראליים לקבר מאז הסכמי אוסלו הן נדירות מאוד, אולם לעיתים רחוקות יש עליות לקבר, בליווי צה"ל
קבר סית מנע הוא קבר קטן של שייח'ית סית (גברת) מנע הנמצא בצד המערבי של דרך יאיר פרג במודיעין, בצידה המזרחי של דרך הפטרולים ששימשה בתור הכביש הישן של מכבים-רעות שעברה בצמוד אל קו הגבול הישן של מלחמת ששת הימים.
האתר הוכרז כאתר לשימור על ידי המועצה לשימור אתרים.
סית מנע היא אחת מחמש השייח'יות הקבורות באזור.
שאר הארבע: סית זהרה, סית חניה, סית פרחה וסית חוריה.
האגדה מספרת שהן היו אחיותיו של שייח' מעין, שעל שמו נקרא כפר ביר-מעין, שעל שטחו נמצא רעות.
כאשר השייח' מת היו אחיותיו בדרך ללוויה וכל אחת מתה באמצע הדרך.
זהו אחד המקומות הבודדים בארץ שידוע שהוא מקום קבורה לאישה-שייח'ית.
מעריכים ששייח' מעין היה מנהיג ששלט על כפרי הסביבה.
לפי גרסה אחרת שייח' מעין היה אחד מה"צחאבה", המצביאים של מוחמד שיצאו בפקודתו לכיבוש ארצות.
קבר פיר הוא סוג של קבר, שהיה נהוג בעת העתיקה.
תחילה נחצב פיר בקרקע עד לעומק הרצוי, בעומק זה, בהתאם לסוג הקבר, מונחת הגופה.
לעיתים החציבה מתרחבת לכדי חלל גדול שבו מתבצעת הקבורה.
קברי פיר מסוגים שונים היו נפוצים במקומות שונים בעולם, בהם: ארץ ישראל, מקסיקו ויוון.
בארץ ישראל, היו קברי הפיר נפוצים בתקופת הברונזה הקדומה, טרם הופעתן של מערות הקבורה.
בשונה ממסורת הקבורה המשפחתית שהתפתחה באזור לאחר מכן, היו קברים אלה קברי יחידים.
רבים מהקברים הכילו מנחות קבורה, כמו גם עדויות מוקדמות למנהג "איסוף העצמות", בכך שבחלק מהקברים ניכר שלא גווייה הופקדה בקבר, אלא עצמות הנפטר לאחר ששהו זמן מה במקום אחר.
אתר קבורה יוצא דופן הוא באב א-דרע שבפתחת לשון ים המלח, בו נחצבו אלפי קברי פירים בחוואר הלשון הרך.
המקום שימש לא רק בית קברות ליושבי המקום המועטים, אלא שימש כנראה כבית קברות מרכזי, שאליו היו באים מכל עבר.
הפירים במקום מאופיינים בכך שהם חתומים בלוחות אבן, ורבים מאוד מהנקברים נקברו במקום בקבורה משנית.
עם זאת, המקום לא נחפר ונחקר כיאות, שכן מציאות הקברים וכלי החרס התמימים שהושארו כמנחות קבורה סיפקו כר פורה לשודדי עתיקות למשך עשרות בשנים.
קבר נבמון הוא קברו של נבמון , פקיד ממשל מצרי שעסק ברישום תבואה בתקופת "השושלת ה-18" במצרים העתיקה.
הקבר ידוע בזכות קבוצה של ציורי קיר, הנחשבים לבין יצירות האמנות החשובות של מצרים העתיקה.
הקבר התגלה על ידי הארכאולוג ג'ובאני ד'אתנסי (Giovanni d'Athanasi) בגדה המערבית של הנילוס בסתיו 1820. מיקום קברו, שמוקם בנקרופוליס של העיר תבאי, אבד כיום.
על פי הערכת החוקרים הקבר כוסה בבניה של כפרים מודרניים, וכיום נעשה מאמץ לאתר את מיקומו.
לאחר גילוי הקבר הוצאה ממנו קבצה של פרסקאות שנרכשה והועברה אל המוזיאון הבריטי בלונדון.
ב-21 בינואר 2009 נחנכה במוזיאון תצוגה חדשה של 11 ציורי קיר מן הקבר שערבו שיחזור ורסטורציה.
בין הממצאים ידוע במיוחד תיאור של בריכה ובה ברווזים ובעלי חיים אחרים.
בעוד התיאור האנטומי של בעלי החיים הוא מדויק, בחר האמן להציג אותם בהתאם לקאנון הציור המצרי בתיאור שאיננו פרספקטיבי או המכיל אשליה מרחבית אחרת.
ציור ידוע אחר מתאר את נבמון, על גבי סירה בסצנת ציד.
קבר כלב בן יפונה הוא מבנה המזוהה עם מקום קבורתו של כלב בן יפונה בכפר הפלסטיני כיפל חארת' בשומרון, כק"מ צפונית מערבית לאריאל.
המבנה קרוי בערבית "נבי תול כפל", כאשר כפל הוא שמו של כלב בן יפונה בערבית.
מכאן גם שמו של הכפר - כפל חרת'.
המקום מוזכר בספר המסעות של פתחיה מרגנסבורג, שסייר בארץ ישראל בשנות השמונים של המאה ה-11: "הר געש גבוה מאוד, ובאמצע ההר יהושע בן נון קבור ואצלו כלב בן יפונה." באמצע המאה ה-12 יעקב השליח מציין את הכפר חרס כמקום קברו של כלב בן יפונה.
שמואל הקראי שביקר בארץ ישראל בשנת ה'תא (1641-1642) קורא למקום תמנת חרס וכותב כך: "מקום יפה מוגדר בחומת הקיר, ובתוכה מצבה נאה, ואמרו שהיא קבורת כלב בן יפונה עליו השלום."
אין מסורת על יום פטירתו המדויק של כלב בן יפונה ולכן נוהגים לפקוד את הקבר בעשרה בטבת שהוא יום הקדיש הכללי ובליל שישי הסמוך לשבת פרשת שלח לך, פרשה בה מסופר על כלב בן יפונה.
בשל מיקומו של הקבר בתוך כפר פלסטיני מאבטחים כוחות צבא רבים את המקום בעת העלייה אליו.
קבר נבי יהודה (קרוי גם נבי הודא או נבי יהודא) הוא מבנה המזוהה על ידי העדה הדרוזית עם מקום קבורתו של יהודה בן יעקב.
האתר מקודש גם למוסלמים ולעלווים.
הקבר נמצא בחורשת עצי אלה עתיקים בעמק החולה, כקילומטר וחצי מזרחית לחלק הדרומי של שאר ישוב, למרגלות גבעת עזז (תל עזזיאת).
בצמוד למתחם נמצאת חורבת עומרית.
המסורת היהודית מייחסת את המקום לקברו של עדו הנביא.
המבנה מזוהה על ידי העדה הדרוזית עם מקום קבורתו של יהודה בן יעקב.
בנוסף, ישנה מסורת המייחסת לו את קבר הנביא עדוא שאמור להיות בקרבת הבניאס.
בשנת 1968 כתב צבי אילן:
"תושבי עמק החולה מאמינים כי נבי הודא מרפא עיוורים, ועל כן על העיוור לישון לילות אחדים ליד הקבר, אך יירפאו רק העיוורים שלבם טהור.
הנוציארים מעין פית וזעורה נהגו לקיים חג־קרבן ליד הקבר הקדוש.
ראשי הכת היו יורדים בעבר לעמק החולה, בוחרים פר בקר־ביצות (תאו זכר — ג'מוס) שחור ומקריבים אותו לנבי הודא.
כן היו נוהגים להביא לקבר בתום היום הראשון של חודש צום הראמדאן מזון לאכלו תוך שירה וריקודים."
בימי הביניים זוהה המקום עם קברו של שבואל בן גרשום בן משה, אחיו של יהונתן בן גרשום (נכדו של משה לפי חז"ל).
בעקבות מלחמת העצמאות עבר גבול שביתת הנשק בין ישראל וסוריה בצמוד לאתר.
לפני מלחמת ששת הימים היה במקום מסגד והוא שימש גם כמקום עלייה לרגל למוסלמים ביום הראשון של הרמדאן.
צבי אילן תיאר את המקום בשנת 1983:
"נבי־הודא, הניכר מרחוק דווקא בבית־מגורים מודרני, אלה ענקית ועוד עצים קדושים, ליד שני מבני כיפות של קברי־שייח על גבעונת, האחד שמור והשני פרוץ, ואילו הבית המודרני, שהקימה משפחת השומר הדרוזי, צמוד למבנה בנוי אבני גזית משובחות, וקבועות בו כשימוש משני אבנים שעליהן חרותות דמויות עוגן."
הקבר שופץ והורחב בשנת 1999 וכיום משמש כאתר לעלייה לרגל לבני העדה הדרוזית בגליל ומשמש כמקום תפילה, לימוד ובקשת סגולות.
קבר לאי צ'נג אוק מתקופת שושלת האן הוא מוזיאון ארכאולוגי בו מוצג קבר לבנים שהתגלה מתקופת שושלת האן.
המוזיאון ממוקם ברחוב טונקין, שבמחוז שאם שוי פו, בצפון מערב חצי האי קאולון שבהונג קונג.
הקבר נבנה בתקופת שושלת האן המזרחית (בין 25 - 220 לספירה), אף שיש הסוברים כי הקבר נבנה בתקופת השושלות הדרומיות.
הקבר בנוי לבנים (גודל כל לבנה 40 על 20 על 5 ס"מ), ובו ארבעה חדרים בצורת צלב.
החדר המרכזי מקורה בכיפה ספירלית, ואילו החדרים הצדדיים מקורים בתקרה כיפתית.
ככל הנראה החדר הפנימי היה חדר הקבורה, החדרים הצידיים שימשו לאחסון, והחדר הקדמי לטקסים דתיים.
בקבר התגלו ממצאים רבים הדומים לקברים אחרים מתקופת שושלת האן שהתגלו בדרום סין.
ממצאים אלה מעידים על הקשר התרבותי והמסחרי בין אזור הונג קונג לדרום סין.
הקבר התגלה במקרה באוגוסט 1955 עת שממשלת הונג קונג ביצעה עבודות עפר באזור במטרה להקים במקום את שכונת ליי צ'נג אוק.
הקבר נחפר על ידי אוניברסיטת הונג קונג.
בתום החפירות, בשנת 1957 הקבר נפתח לקהל.
בנובמבר 1988 הוכרז הקבר כאתר מורשת תרבותית של הונג קונג.
על מנת להגן על הקבר, לא מותרת כניסת מבקרים לקבר עצמו, ונשמרת בו טמפרטורה ולחות קבועים.
בשנת 1969 עבר המוזיאון במקום לשליטת המועצה העירונית, ובשנת 1975 הפך לסניף של המוזיאון להיסטוריה של הונג קונג, המנוהל על ידי מחלקת הפנאי והתרבות של ממשלת הונג קונג.
בשנת 1988 נבנה אולם תצוגה חדש.
אולם זה והתצוגות שבו שופצו בשנת 2005.
במוזיאון מתואר גיליו הקבר וכן ממצאי ברונזה וכלי חרס שהתגלו בקבר.
דימוי מחשב מתאר באנימציה תלת־ממדית את פנים הקבר למבקרים.
הממצאים שהתגלו בקבר מאפשרים להציג תערוכה של כלי אוכל ושל סוגי המזון והמשקאות שהיו נהוגים בתקופת שושלת האן.
באולם התצוגה השני מוצגים שלבי החפירה וכן דגמים של האתר ותוכניות שלו.
באולם התצוגה השלישי מוצגים ממצאים שהתגלו בקבר, ובהם כלי בישול, כלי אוכל, כלי אחסון מזון, וכן דגמים של מבנים (דגמים של בית, של באר, של תנור אוכל, ושל ממגורה) עשויים חרס אשר התגלו בקבר.
כמו כן מוצגים קערות, מראות ופעמונים העשויים ברונזה שהתגלו באתר.
בסמוך למוזיאון הוקם גן סיני בסגנון שושלת האן, ובו ביתן סיני, מגדלי שמירה, בריכת דגים ופסלי סלעים.
קבר ספדרג'ונג הוא אחוזת קבר ומאוזוליאום הממוקם בניו דלהי שבהודו.
הקבר נבנה בשנת 1754 כמקום קברו של ספדרג'ונג, ראש ממשלתו של מוחמד שאה (ששלט באימפריה המוגולית בין השנים 1719–1748).
הקבר בנוי בסגנון מוגולי, ונחשב לאחרון המבנים המונומנטליים אשר נבנו בסגנון זה.
סביב המאוזלאום נבנה גן בסגנון מוגולי (בהשפעת הגנים הפרסיים) ששטחו 300 מ"ר.
על שמו של המאוזלאום נקראת שדה התעופה ספדרג'ונג הסמוך.
מהמבנה המרכזי יוצאות ארבע תעלות מים המובילות לארבעה מבנים - למבנה השער ולארבעה ביתנים.
סביב המתחם חומה, ומגדלים מתומנים בארבע קומות המתחם.
קבר כורש הוא מקום קבורתו של כורש הגדול, מלך פרס.
הקבר נמצא באתר המורשת העולמית שבפסארגאדה, איראן.
התיאור הנרחב ביותר של הקבר במקורות היוונים העתיקים נמצא באנבסיס של אריאנוס (6, 29), שנכתב במאה ה-2 לספירה ומבוסס על תיאור שאבד מאת אריסטובולוס מקסנדריה, שהתלווה אל אלכסנדר הגדול במסעות המלחמה שלו בסוף המאה ה-4 לפנה"ס.
למרות שאין עדות מספקת המזהות את הקבר כקברו של כורש, היסטוריונים יוונים מספרים כי אלכסנדר הגדול האמין כי זהו קברו של כורש.
אריאנוס כתב כי אלכסנדר הורה לאחד מלוחמיו בשם אריסטובולוס להיכנס לאנדרטה.
בפנים, הוא מצא מצע מוזהב, שולחן עם כלי שתייה, ארון קבורה מזהב, חפצי קישוט ואבני חן והקדשה חקוקה על הקבר.
ההקדשה לא שרדה ולכן ישנה אי הסכמה רחבה לגבי נוסחה.
סטראבון מביא בחיבורו שני נוסחים של הכתובת: על פי אונסקריטוס, המספר כי לשון הכתובת הייתה ביוונית אך בכתב פרסי, הנוסח היה: "כאן שוכב אני, כורש מלך המלכים", ומתחת לה כתובת נוספת בשפה הפרסית.
על פי אריסטובולוס, הייתה לשון הכתובת: רומן גירשמן, בספרו "פרס - הממלכה בת האלמוות" מביא נוסח מעט שונה:
שש מדרגות רחבות מובילות אל מבנה הקבר, שאורכו 3.17 מ', רוחבו 2.11 מ' וגובהו 2.11 מ', וכניסתו צרה.
העיצוב של קבר כורש הוא בדמות זיקורת מסופוטמי או עילמי, אך הלשכה בפנים מזכירה עיצוב קברים מתקופת ממלכת אוררטו או קודם לכן.
ממדי הקבר כמעט זהים לממדיו של קברו של אלייטס השני, אביו של המלך הלודי, קרויסוס.
העיצוב הראשי בקבר הוא עיצוב רוזטה מעל הדלת שבגמלון.
כמו כן, בדומה למבני אדריכלות וחפצי אומנות שנמצאו בפסארגאדה, העיצוב מושפע מסינתזה של עיצובים של ממלכות עילם, בבל, אשור ומצרים העתיקה וכן גם השפעות אנטוליות.
על פי דיווחו של ההיסטוריון היווני אריסטובולוס מקסנדריה:
"הקבר - בחלקיו הנמוכים יותר היה בנוי מאבנים שסותתו לריבועים והיה מלבני בצורתו.
למעלה, היה תא מאבן עם גג ודלת המובילה אל תוכו, כל כך צרה, שהיה זה קשה וגרם למצוקה רבה לאדם יחיד בעל מבנה קטן להיכנס דרכה.
בתא היה מונח סרקופג מוזהב, שבתוכו נקברה גופתו של כורש; ספה עמדה לצדו...
מרבד בבלי שימש ככיסוי ושטיחונים בצבע ארגמן שימשו כשטיח.
היה מונח עליו כיסוי בעל שרוולים ובדים נוספים עשויים מלאכת-יד בבלית...
מכנסיים וחלוקים מדיים צבועים כחול מונחים שם: חלקם כהים, אחרים בגוונים שונים, עם מחרוזות, חרבות כפופות-להב, ועגילים של אבן בתוך זהב, ושולחן עמד שם.
היה זה בין השולחן והספה שם הונח הסרקופג המכיל את גופתו של כורש.
בתוך השטח המגודר וליד העלייה לקבר עצמו היה מבנה קטן שהוקם עבור המאגיאנים שהיו שומרים על קברו של כורש".
בזמן הכיבוש המוסלמי, צבאות הערבים הגיעו לקבר והתכוונו להרוס אותו, מכיוון שהוא מפר את עמודי האסלאם.
מטפלי הקבר הצליחו לשכנע את הפיקוד הערבי כי הקבר לא נבנה לזכרו של כורש, כי אם לזכרה של אמו של שלמה המלך, וכך הצילו אותו מכליה.
כתוצאה מכך, ההקדשה בקבר הוחלפה בפסוק מן הקוראן, והקבר נודע כ"קבר אם שלמה", וידוע כך גם בימינו אנו.
המוזוליאום נחשב למבנה הקבורה היחידני (שלא שייך או נמצא במבנה אחר) העתיק ביותר, ומכך נובע כי הוא עמיד בפני סכנות סייסמיות.
קבר לינקולן הוא אנדרטה בעיר ספרינגפילד שבמדינת אילינוי בארצות הברית, המשמשת מקום קבורת הנשיא אברהם לינקולן, רעייתו מרי טוד לינקולן ושלושה מארבעת ילדיהם.
הנשיא לינקולן נורה בידי מתנקש בוושינגטון די.
ב-3 במאי הגיע ארונו לספרינגפילד והונח בבניין הקפיטול של המדינה למשך הלילה.
למחרת נקבר הארון במרתף קבורה בבית הקברות אוק רידג' (Oak ridge) בעיר, לפי משאלתה של אשת הנשיא.
בהמשך הועבר למרתף קבורה אחר.
מיד לאחר הרצח הקימו אזרחים בספרינגפילד אגודה לשם איסוף תרומות להקמת אחוזת קבר ללינקולן בבית הקברות אוק רידג'.
בניית המבנה החלה ב-1868, וב-1871 הועברו אליו ארונות לינקולן ושלושה מארבעת ילדיו, שמתו בצעירותם.
הקמת המבנה הסתיימה בשנת 1874. לאחר השלמתו נקבר ארון לינקולן במקום הקבוע המיועד לו במבנה, במרכז חדר הקבורה.
ב-1882, לאחר מות הגברת לינקולן, נקברה גם היא במבנה.
ארונו של לינקולן הוזז ממקומו מספר פעמים עם השנים.
ב-1876 נכשלו שני עבריינים משיקגו בניסיונם לגנוב את הארון כדי לקבל תמורתו כופר.
אז הוזז הארון למיקום אחר ובהמשך הוזז שוב מספר פעמים.
רק ב-1901 הוחזר הארון למקום משכנו הקבוע.
ב-1895, כאשר רכשה מדינת אילינוי את המבנה מידי האגודה שהקימה אותו, היה מצבו מוזנח.
בשנים 1930–1931 נערך שיפוץ נוסף של פנים המבנה והוא נחנך מחדש על ידי הנשיא דאז הרברט הובר.
מאז כמעט ולא השתנה המבנה.
האנדרטה מהווה אתר היסטורי מדינתי של אילינוי.
ב-1960 הוכרזה גם כאתר היסטורי לאומי - אחד האתרים הראשונים שהוכרו ככאלה בארצות הברית.
בשנת 1966 הוכללה האנדרטה במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
האנדרטה ניצבת בליבה של חלקה פתוחה בשטח של 51 דונמים.
לפני דרך הגישה לאנדרטה ניצבת פרוטומת ארד של ראש לינקולן.
זהו העתק של פרוטומה מעשה ידי הפסל גוטזון ברגלום, הניצבת בבניין הקפיטול בוושינגטון.
האנדרטה היא מבנה גרניט מרובע שלחזיתו הקדמית והאחורית הוצמדו אגפים עגולים למחצה, שבאחד מהם מצויה דלת הכניסה לאנדרטה.
זוג טורי מדרגות נגדיים בצידי אגפים אלו מובילות אל גג המבנה.
המדרגות והגג מוקפים מעקות מסוגננים.
על גבי גג המבנה ניצב מבנה מתומן, המשמש בסיס לאובליסק הניצב עליו והמביא את גובה המבנה ל-36 מטרים.
מקיפה אותו טבעת של 37 אבנים מעוצבות כמגינים - כמספר המדינות בארצות הברית בעת הקמת המבנה.
כל אבן נושאת שם של מדינה.
לארבע פינות המבנה המתומן הוצמדו בסיסים עגולים שעל גביהם פסלים.
הם מייצגים את חיל הרגלים, חיל הפרשים, הארטילריה והצי של תקופת מלחמת האזרחים.
לפני האובליסק ניצב על גבי כן פסל נוסף של לינקולן.
חלל האנדרטה מצופה לוחות שיש.
בכניסה אליו משתרעת מבואה עגולה, שבה ניצב העתק ארד מוקטן של פסל לינקולן מאת דניאל צ'סטר פרנץ', הניצב באנדרטת לינקולן שבוושינגטון.
לקירות המבואה צמודים 16 פילסטרים, המייצגים את לינקולן ו-15 הנשיאים שקדמו לו, וכן 36 לוחות ארד, כמספר מדינות ארצות הברית בעת מות לינקולן.
שני מסדרונות מובילים אל חדר הקבורה באחורי המבנה.
לאורכם ניצבים שמונה פסלים המסמלים תקופות שונות בחיי לינקולן.
ארבעה לוחות ארד במסדרונות נושאים טקסט ביוגרפי על הנשיא וקטעים מנאומיו הידועים, ובהם נאום גטיסברג.
במרכז חדר הקבורה ניצבת מצבת השיש האדום של הנשיא, שמשקלה 7 טון.
קברי בני משפחתו מצויים בכותל שממולה.
מאחורי המצבה ניצבים תשעה דגלים - דגל ארצות הברית, דגל הנשיא ודגלי שבע מדינות שבהן חיו לינקולן ואבותיו.
על הקיר מאחורי הדגלים נרשמה אמירה המיוחסת למזכיר מחלקת המלחמה אדווין סטנטון, שנאמרה ברגע מותו של לינקולן: "כעת הוא שייך להיסטוריה" ("Now he belongs to the ages").
תקרת חדר הקבורה עשויה עלה זהב.
המבנה כולל חללי קבורה נוספים שהוכנו עבור צאצאיו של לינקולן, אך הם לא בחרו להשתמש בהם והם נותרו ריקים.
האנדרטה תוכננה על ידי לרקין גולדסמית' מיד.
בקרבת האנדרטה וכחלק מהמתחם שלה ניצבות שלוש אנדרטאות - לבני אילינוי שלחמו ונפלו במלחמת העולם השנייה, במלחמת קוריאה ובמלחמת וייטנאם.
קבר פֿוּלִינְג (סינית 福陵, פין-יין Fúlíng), מכונה גם "הקבר המזרחי" (东陵, בפין-יין Dōngling, תעתיק דוֹנְגְלִינְג) הוא המאוזוליאום של נורהאצ'י, הקיסר מייסד שושלת צ'ינג ואשתו, הקיסרית שְׂיָאוצְה-גָאו, השוכן כ-10 קילומטרים ממזרח לעיר העתיקה של שן-יאנג במחוז ליאונינג שבצפון מזרח סין.
המקום שימש לאתר עיקרי לטקסי פולחן שנערכו על ידי המשפחה הקיסרית בכל תקופת שלטון שושלת צ'ינג.
נורהאצ'י (努爾哈赤, בפין-יין: Nǔěrhāchì) נולד ב-1559 כבנו של אחד משבטי היורצ'ן באזור מנצ'וריה של ימינו.
בתוך סדרת קרבות הוא הצליח לאחד את השבטים תחת שלטונו.
ב-1616 הוא הכתיר את עצמו כחאן בראש שושלת חדשה, שושלת ג'ין (בנו ויורשו עתיד היה לשנות את שם השושלת לשם בו נודעה אחר-כך, שושלת צ'ינג) והקים את ארמונו בעיר מוקדן (כיום שן-יאנג).
הוא ניהל סדרת קרבות והביס בהדרגה את צבאות קוריאה שבשלטון שושלת ג'וסון וסין בשלטון שושלת מינג.
בעקבות התבוסות הצבאית שנחלו החליטו הסינים לוותר על השטח ממערב ומצפון לחומה הגדולה של סין ולהסתגר מאחוריה.
המקום היחיד שבו היה עדיין חיל מצב סיני מעבר לחומה הייתה העיר נינגיואן (כיום שיאנצ'נג בליאונינג).
נוראהצ'י תקף את המקום בראש כוח גדול שמנה קרוב ל-100,000, אבל המצביא הסיני יְוֵּ'אן צ'ונְגְחְווָאן שהגן על העיר הנחיל לו את התבוסה הראשונה והאחרונה בחייו.
נורהאצ'י נפצע בקרב ומת יומיים אחר-כך ב-30 בספטמבר 1626.
את המאוזוליאום לכבודו החל לבנות בנו, חונְג טָאיְגִ'י, הקיסר השני בשושלת צ'ינג.
השלב הראשון של הבנייה נמשך בין 1626 ל-1644 (השנה בה השתלטה שושלת צ'ינג על סין).
שנה אחר כך החל שלב ההרחבה והוא הושלם ב-1688. מרבית המבנים העיקריים של המאוזוליאום הושלמו בתקופה זו.
שיפוצים נרחבים נעשו בשנים 2000-1991 לקראת קבלת תואר אתר מורשת עולמית, אותו קיבל האתר ב-2004.
אתר המורשת העולמית משתרע על שטח של 538.6 דונם, כשהוא נסמך על הר טְייֵנְג'וּ (天柱山) מצפון ועל הנהר חוּן (浑河), כ-800 מטרים דרומית לאתר, ומוקף באזור חיץ נרחב המשתרע על שטח של 7 קמ"ר.
באתר יש 32 מבנים על שטח שאורכו 773 מטרים מצפון לדרום ו-303 מטרים ממזרח למערב.
לאורך כל המתחם החל מהשער הראשי ועד תל הקבורה מובילה דרך סלולה באורך של 566 מטרים המכונה נתיב הנשמות או גם הדרך הקדושה הדרך מחולקת לרוחבה לשלושה מסלולים, כשהמרכזי הוא גם רחב יותר וגם סלול תוך שימוש במרצפות רחבות יותר.
רוחב הדרך בין שער הכניסה ועד שער לונְגאֶן הוא 7 מטרים ובהמשך היא מתרחבת ל-11 מטרים.
המבנים הבולטים (מדרום לצפון) הם:
קשתות אבן – יוצרות שתי צלעות (מזרחית ומערבית) של חצר פנימית הסגורה בשער הראשי של המתחם במרחק של 44 מטרים מהן.
כל קשת עשויה משיש בגוון לבן ירקרק והיא בנויה על ארבעה עמודים בגובה שלוש קומות.
הקשתות מחקות מבנה קשת זיכרון מעץ המכונה פָּאיְלוֹאוּ.
במרכז הקשתות כתובת במאנצ'ו בסינית ובמונגולית ובה ההוראה שרוכבים חייבים לרדת מסוסיהם.
השער מהווה את הצלע השלישית בחצר שיוצרות שתי קשתות האבן.
רוחבו 12 מטרים, עומקו 7 מטרים וגובהו 13.3 מטרים והוא מחופה ברעפים זהובים מזוגגים.
משני צדדיו מתחילה חומה שמקיפה את כל האתר.
פסלי אבן – בקטע זה של נתיב הנשמות יש ארבעה זוגות של פסלי אבן של חיות במרחקים קבועים של 3.38 מטרים.
הפסלים מוצבים על בסיס שיש וכוללים: גמלים, סוסים, צִ'ילִין (qilin - חיה מיתולוגית בעלת זוג קרניים המבשרת טובות) ואריות.
גרם המדרגות הגדול - המשך הדרך במרחק של 238 מטרים משער הכניסה מתחיל מעלה בזווית של 45 שחייב בניית גרם מדרגות בן 108 מדרגות המתחיל ומסתיים בגשרים המכונים "גשר הקשת בענן".
ביתן האסטלה הגדולה - שוכן במרחק של 143 מטרים מגשר האבן שבקצה גרם המדרגות הגדול.
מבנה מרובע המאחסן את אסטלת שֶׁנְגוֹנְגשֶׁנְגְדֶה.
היא מקושטת בחלק העליון בדרקונים ועליה כתובות במאנצ'ו ובסינית המהללים את הקבור וחוברו על ידי נינו של נורהאצ'י, הקיסר קאנגשי.
ביתני השירות - ארבעה מבנים משני צדדיו של ביתן האסטלה הגדולה.
מצדו הצפון מערבי של הביתן שוכנים "חדר השטיפה" שבו נהגו לשטוף את כלי המנחה, "וחדר התה" שבו נהגו לשמור תה וחטיפים לטקסי המנחה, ומצדו הצפון מזרחי "חדר ההמתנה המזרחי", שבו נהגו הפקידים שהשתתפו בטקסים לנוח, ו"חדר הפירות" שבו נשמרו פירות למנחה.
שער לונְגאֶן - מבנה שער הכניסה אל "העיר המרובעת" (方城) - כינוי למתחם הפנימי של המאוזוליאום.
רוחב הפתח כ-3 מטרים ואורכו כ-12 מטרים.
על חזית השער חרותים באבן עננים ודרקונים ותלוי השלט (שער לונְגאֶן).
על מבנה השער בנוי ביתן בן שלוש קומות בגובה16.72 מטרים "ביתן חמשת עופות הפניקס".
קירות הביתן מכוסים ציורים מבפנים ומבחוץ.
המתחם מוקף חומה אדומה בגובה 5 מטרים ובאורך 370 מטרים.
בכל אחת מארבע הפינות של החומה יש מגדל של שתי קומות בגובה 12.5 מטרים שבו יש פעמוני רוח וקירותיו מכוסים בציורים.
ארמון לונְגאֶן (隆恩殿 - "החסד הבולט") - המבנה המרכזי במתחם הקבר.
מבנה השוכן על בימת שיש בגובה 1.7 מטרים והיקפה 118 מטרים והיא מוקפת מעקה מעוצב.
אורך הארמון 15.5 מטרים, רוחבו 14.25 מטרים וגובהו כ-15 מטרים והוא מחופה ברעפים זהובים מזוגגים.
הארמון שימש לביצוע הפולחן והוא כולל את האסטלות המקודשות של הקיסר והקיסרית ושני כיסאות מלכות.
האולמות הצדדים - שני אולמות משני צדי ארמון לונגאן.
שניהם על בימה נמוכה בגובה 70 סנטימטרים באורך 23.5 מטרים וברוחב 13 מטרים.
גובה האולמות 11.5 מטרים, דלתותיהם וחלונותיהם צבועים באדום עז והם מחופים ברעפים זהובים מזוגגים.
מגדל הנשמות (Ming lou) - ניצב מעל לשער הצפוני של העיר המרובעת כשהוא פונה לשער לונגאן.
בניית המגדל החלה ב-1629. שטחו 289 מטרים רבועים וגובהו קרוב ל-17 מטרים (המבנה הגבוה ביותר בקבר פולינג) והוא מחופה ברעפים זהובים מזוגגים.
בתוך הביתן אסטלה ובה חקוקים תאריו של הקיסר במאנצ'ו, מונגולית וסינית.
לפני המגדל מונחים חמשת אביזרי הפולחן.
מכלול הקבורה - מכונה בָּאוצֶ'נְג (Baocheng – עיר האוצר) שוכן מאחורי מגדל הנשמות.
הוא בנוי ממבנה הקבורה התת-קרקעי המכוסה בתל עפר המכונה בָּאודִינְג (Baoding – כיפת האוצר).
גובהו 12 מטרים, היקפו 45 מטרים, והוא מוקף חומה.
אין כניסה לקבר התת-קרקעי המכיל את שרידיהם של נורהאצ'י, ושתי הקיסריות.
קבר עזרא הוא אתר בעיראק לחופו המערבי של נהר חידקל, שעל פי האמונה העממית היה מקום קבורתו של עזרא הסופר.
סביב הקבר צמח יישוב ששמו "אל-עוּזֵיר".
ההיסטוריון יוסף בן מתתיהו (המאה ה-1 לספירה) כתב שעזרא נפטר בשיבה טובה ו"נקבר בכבוד רב בירושלים", אולם קבר שנקרא על שמו נטען שנתגלה בעיראק סביב שנת 1050.
ידוע היה שבלילות מסוימים היה עולה אור מקבר עזרא.
בחיבורו על אתרי עלייה לרגל, כתב יאסין אל-ביקאוי (המאה ה-11) שהאור יורד על הקבר.
סוחרים יהודים בין המאות ה-11 וה-13 שעסקו במסחר בהודו, לעיתים קרובות ביקרו בקברו בדרכם למצרים.
הנוסע היהודי המפורסם בנימין מטודילה ביקר ב"קבר עזרא הכהן" בשנת 1170 לערך ותיעד את המנהגים והטקסים של היהודים והמוסלמים במקום ("מסעות ר' בנימין", עמ' מח).
המשורר הנוסע יהודה אלחריזי ביקר בקבר בשנת 1215 וסופר לו על רועה שנגלה אליו בחלום מקומו של הקבר, 160 שנה קודם לכן.
אלחריזי, לאחר שסיפר שבתחילה החשיב את הדיווחים על אורות העולים מן הקבר כבדיוניים, טען שבביקורו ראה אור בשמיים שהאיר את החשיכה וקיפץ לימין ולשמאל, ממערב למזרח.
רבי פתחיה מרגנסבורג נתן דיווח דומה לזה של אלחריזי, על גילוי הקבר.
הגאוגרף יאקות אל-חמאווי כתב בספרו "מֻעגַ'ם אל-בֻלדאן" (תחילת המאה ה-13) בערך "סמרה" כי היא עיירה הנמצאת ב"ארץ מיסאן" ובה קבור הנביא אל־עוזיר.
בעבודתו במאה ה-19, סר אוסטן הנרי לייר טען שהקבר המקורי ככל הנראה נסחף על ידי מסלול הזרימה המשתנה של החידקל, מאחר שאף לא אחד מהמבנים החשובים הנזכרים על ידי בנימין מטודלה היו קיימים בזמן עבודת המשלחת שלו.
אם הצעתו נכונה, פירושה שהקבר הנוכחי אינו אותו קבר שבנימין מטודלה וסופרים מאוחרים יותר ביקרו בו.
על פי חוקר יהדות בבל ד"ר צבי יהודה, המסורת והמנהגים היהודיים הקשורים לקברים הקדושים בבבל גובשו בהשפעת המוסלמים, הנוהגים לייחס קדושה גם לקברים קדושים של יהודים.
ה"זיארה" - העלייה לרגל של יהודי בבל לקברות קדושים, החלה במאה ה-16 להתקיים (במקום בימים הנוראים) בזמן חג השבועות, המכונה על ידי יהודי בבל "עיד א-זיארה" (חג הביקורים).
תקופה זו נמשכה כחודש ובמהלכה הגיעו יהודים מכל רחבי עיראק וגם מהארצות השכנות להשתטח על הקברים, לבקש בקשות ולשלם נדרים, ולערוך חגיגות הכוללות גם תפילה וסעודה.
בין הקברים החשובים ביותר, ששימשו לביקורים אלה, היה גם קבר עזרא.
ליד הקבר היה בית כנסת.
יוסף ב"ר נסים בן מנחם גבאי, מהגבירים הגדולים בבגדאד, וידידו הנשיא ר' משה ב"ר מרדכי שנדוך, הקדישו בשנת 1739 ארון קודש לבית הכנסת.
ליד הקבר היו גם בתי מלון, להלין את העולים לקבר.
המבקרים באו בספינות קיטור שעגנו ליד הכפר.
רבי אליהו עזרא גבאי, שהיה עסקן ציבור וגבאי הקבר, ייסד במקום בשנת תרכ"ד ישיבה בת כ-15 חכמים שלמדו בה.
הישיבה התקיימה במשך שנים רבות והביאה לריבוי היישוב היהודי במקום.
בשנת תש"ה היו שם כ-200 יהודים, מרוכזים בגטו סביב לקבר עזרא, כאשר חלק מהנשים עסקו בתפירת בגדים לבדואים מהסביבה.
הנוסע לטהר בקר, שביקר בבגדאד באמצע המאה ה-19, מזכיר בכתביו גם את ביקורי היהודים בקבר עזרא.
מדי עלותם להשתטח על הקבר, נהגו יהודי בבל לזמר פזמון שחובר לכבוד עזרא הסופר על ידי הרב אברהם בן שלמה עזרא עובדיה, שככל הנראה חי בבגדאד במאה ה-19, ופתיחתו: "אשיר שירים אמרי שפר, חקוקים הם על הספר".
המבנים הקיימים כיום, הכוללים באופן יוצא דופן אתר פולחן משותף למוסלמים ויהודים, הם ככל הנראה בני 250 שנה לערך.
ישנה חומה מקיפה וכיפה מרוצפת במרצפות כחולות ובית כנסת נפרד, שלמרות שכיום אינו בשימוש, נשמר במצב טוב.
הנוסע הבריטי המלומד, הקולונל קלודיוס ג'יימס ריץ' , שהיה הקונסול האנגלי הראשון בבגדאד, הזכיר את הקבר בספרו "Residence in Koordistan" משנת 1836 (עמ' 389).
בשנת 1820 סיפר לו ערבי מקומי ש"יהודי, בשם ח'וֹף יעקוּבּ (Khoph Jakoob, כלומר "כוואג'ה יעקב" - האדון יעקב, הוא הנשיא יעקב בן אהרן), הקים את המבנה הנוכחי מעליו לפני כשלושים שנה".
ריץ' ציין שלמתחם הקבר המקודש היה גג עם חומה וכיפה ירוקה (דיווחים מאוחרים יותר תיארו אותה כחולה) והוא הכיל חדר מרוצף שבו הקבר היה ממוקם.
בשנת 1876 החריב שיטפון גדול את הבניינים שנבנו על יד הקבר ובהם גם בנין גדול שנבנה על ידי מזל־טוב, אלמנת הגביר אליהו יוסף דור עזרא מכלכותא.
נראה כי מתחם הקבר והיישוב סביבו שימשו כמוצב קבע לנסיעות במעלה הנהר בזמן המערכה במסופוטמיה במלחמת העולם הראשונה והמנדט הבריטי במסופוטמיה , ומשום כך מוזכר בכמה יומני מסע וזכרונות אנשי צבא בריטיים מהתקופה.
לורנס איש ערב, שביקר בקבר בשנת 1916, תיאר את המבנים כ"מסגד עם כיפה וחצר בעלת לבנים צהובות, עם כמה לבנים, פשוטות אך יפות, בצבע ירוק כהה ומצופות בזכוכית, שנבנו אל תוך החומה בפסים והתזות...
הבניין המתוכנן ביותר בין בצרה לקטסיפון".
קצין המודיעין הבריטי אלפרד רולינסון , שראה את המתחם בשנת 1918, הבחין כי צוות מיילדות הוצב במקום לרווחתן של נשים שבאו לשם כדי ללדת.
רובה המוחלט של יהדות עיראק עלה לישראל עד השנים 1951–52, אולם המתחם המקודש המשיך להיות בשימוש, כאשר במשך זמן רב זכה לביקוריהם של "ערביי הביצות" המתגוררים באזור הביצות בדרום, בין נהרות הפרת והחידקל.
כיום האתר הוא מקום עלייה לרגל לשיעים של דרום עיראק.
הכתובות העבריות על ארון המתים העשוי מעץ, שלט ההקדשה והאותיות העבריות הגדולות של שמו של אלהים עדיין נשמרות באופן בולט בחדר התפילה.
אל-עוזייר הוא אחד משני מחוזות המשנה של מחוז קלעת סאלח במחוז הראשי מיסאן.
העיירה עצמה היא בת 14,000 תושבים ונמצאת כ-100 קילומטרים מדרום לעמארה.
קבר סאותס השלישי הוא אתר ארכאולוגי השוכן כקילומטר דרומית לעיירה שיפקה, צפונית לעיר קאזאנלק במחוז סטארה זאגורה, במרכז בולגריה, בפתח המזרחי של עמק הוורדים.
סאותס השלישי היה שליט ממלכת אודריסה בתראקיה מ-331 לפני הספירה עד 300 לפני הספירה.
הקבר היה במקור מקדש מונומנטלי בתל גוליאמטה קוסמטקה (Голяма Косматка: Golyamata Kosmatka), שנבנה במחצית השנייה של המאה ה-5 לפני הספירה.
לאחר שימוש כמקדש במשך תקופה ארוכה נקבר המלך סאותס השלישי בתוכו בסוף המאה הרביעית לפני הספירה.
הקבר נתגלה ב-2004 על ידי הארכאולוג הבולגרי ד"ר גאורגי קיטוב (Георги Китов).
הקבר בנוי מחזית מרשימה, מבואה יוצאת דופן באורך 13 מטרים ורצף של שלושה חדרים מרווחים.
החדר הראשון מלבני שתקרתו דמוית גמלון ששוקיו קשתיות.
החדר הבא הוא עגול ובעל גג כיפה, והחדר השלישי חצוב בגוש אבן ענק שתקרתו דמוית גמלון (הדומה לסרקופג).
בכניסה נתגלה פסל ראשו של סאותס השלישי מארד שנקבר טקסית לפני חזית הקבר, שנעשה בפירוט רב.
חדר הסרקופג הכיל חפצים אישיים שנדרשו למלך בעולם הבא.
הם כללו מגיני ברכיים, קסדה מוזהבת שעליה דמויות, שריון עור עם צווארון עשוי סיבים מוזהבים, חרב גדולה וחניתות.
היו כלים מארד, ושלוש אמפורות גדולות מחרס שהיו מלאות ביין סמיך תראקי.
הרצפה ומיטת הפולחן היו מכוסות בשטיח שבו נארגו סיבי זהב.
המשקל הכולל של הזהב כולל כל החפצים היה יותר מקילוגרם.
כמו כן היו 13 אביזרים לרתמות סוס מזהב מקושטים בדמויות אנוש, בעלי חיים וצמחים – חפצים נדירים בארכאולוגיה תראקית.
שני חפצים מלבניים נוספים מוזהבים עם דמויות לוחמים עומדות, ששימשו לקישוט נדן החרב.
היה קישוט עגול מסיבי לשריון המלך.
ידית המוט הייתה מוזהבת גם היא.
בקבר הוצבו כלים מוזהבים לשתיית יין שלהם שתי ידיות, הקרויים גם "קיליק", וזר מזהב המורכב מענפים, עלים, בלוטים וחפצים רבים נוספים.
לאחר ההלוויה, נחסמו הכניסות לשני החדרים הראשונים, והפרוזדור הועלה באש ומולא באבנים ואדמה.
החזית נקברה תחת אדמה, כך שלא ניתן היה לזהות את הכניסה לקבר בתל.
מקום קברו של ראובן בן יעקב הוא נושא שנוי במחלוקת.
מקום קבורתו של ראובן וכן של שאר אחיו השבטים (מלבד יוסף) אינו מתואר בתנ"ך, וקיימות מספר מסורות לגביו: בחברון, ארץ ישראל, ארבל, חורבת רומא, מצרים ופלמחים.
על פי הסיפור המקראי לא ברור אם בני יעקב הובאו לקבורה ממצרים אל ארץ ישראל.
על אף שהכתוב מציין את עליית עצמות יוסף בלבד, החלו להיווצר מסורות קבורה שונות לשאר אחיו השבטים.
החל מסוף תקופת הכנסת הגדולה (תקופת בית שני, סביב המאה ה-2 לפנה"ס), ועד סוף תקופת הזוגות (המאה ה-1 לספירה), נראה כי הייתה מסורת עברית על קבורת השבטים במערת המכפלה שבחברון.
אמנם, החל מתקופת התנאים (המאה ה-2 לספירה), לא השתמרה מסורת זו ונראה כי חז"ל לא צידדו בה.
חז"ל סברו כי בני ישראל העלו, מלבד את עצמות יוסף, את כל בני יעקב לארץ ישראל.
בכל הגרסאות הרבות למאמר זה לא מופיעה התייחסות למקום קבורתם הספציפי, מלבד של יהודה בן יעקב.
נושא קבורת יהודה במערת המכפלה אף הוא נמצא במחלוקת בין שניים מגדולי התנאים בדור הרביעי: רבי יהודה ורבי מאיר.
לדעת רבי יהודה נקבר יהודה עם אבותיו במערת המכפלה, ואילו דעת רבי מאיר שלא.
בימי הביניים (סביב המאה ה-11) אנו עדים לתופעה רחבה בכתבי עולי הרגל, של תיעוד קברי השבטים, בפרט באזור הגליל.
בתקופה הממלוכית בארץ ישראל (סביב המאה ה-13), המוסלמים החלו לקדש קברים רבים ברחבי הארץ ובכללותם את קברי השבטים.
ספר צוואות השבטים (המאה ה-2 לפנה"ס - המאה ה-1 לפנה"ס):
ספר היובלים (המאה ה-2 לפנה"ס - המאה ה-1 לפנה"ס):
יוסף בן מתתיהו (המאה ה-1 לספירה):
על פי חז"ל העלו בני ישראל את כל בני יעקב לארץ ישראל להיקבר שם:
דעה זו מופיעה בנוסחים שונים במכילתא דרבי ישמעאל, ספרי, מכילתא דרשב"י, בראשית רבה, מדרש תנאים לדברים, ילקוט שמעוני, מדרש אגדה ומדרש הגדול
מסורת קבר ראובן ביישוב ארבל הסמוכה לטבריה, מצויה בכתבי עולי הרגל החל מהמאה ה-12. אמנם, מסורת על קברי השבטים בארבל מצויה בכתבי עולי רגל מהמאה ה-11 המציינים את "קבורת ג' שבטים ודינה אחותם", ללא ציון מי מהם.
רבי יעקב בן נתנאל הכהן, סביב שנת 1187 לספירה:
רבי יצחק בן אלפרא, בספר "קבלת צדיקי ארץ ישראל, איגרת ר' יצחק בן אלפרא לר' שלמה בן ר' שמעון דוראן", סביב שנת 1441 לספירה:
רבי אשר אנשיל גרינוואלד, בספרו "טוב ירושלים", סביב שנת 1934 לספירה:
בשנת 2007 ביצעו הארכאולוג יוסי סטפנסקי, ישראל הרצברג וישראל מאיר גבאי מחקר בו גילו על פי כתבי יד עולי הרגל, מפות ותמונות - את תיאור עולי הרגל כקברם של ראובן, שמעון, לוי, דינה ושת בן אדם הראשון בארבל.
מסורת קבר ראובן ב"רומיא" שבעבר הירדן מוזכרת לראשונה בספר הישר:
ספר "ציוני קברים בארץ ישראל", סביב שנת 1440 לספירה:
ספר "איגרת יחוס האבות", לפני שנת 1537 לספירה:
רבי יצחק בר מוסא בספרו "שבח לארץ ישראל", סביב שנת 1541 לספירה:
ספר "אגרת מספרת יחסותא דצדיקייא דארעא דישראל, שליחי ציון", סביב שנת 1626 לספירה:
רבי יעקב ברוך בספרו "חיבת ירושלים", סביב שנת 1785 לספירה:
רבי משה טננבוים בספרו "מסעות משה", סביב שנת 1924 לספירה:
רבי יצחק אברבנאל (סוף המאה ה-15) מסייג את דברי חז"ל ולטענתו הם בגדר "דרש" בלבד וכי השבטים נשארו להיקבר במצרים:
מסורת ערבית רואה במבנה קבר המצוי בלב חולות פלמחים, את מקום קבורתו של ראובן וכינו את המקום נבי רובין על שמו.
המקום היווה מקום עלייה לרגל במאות הקודמות.
מקום הקבר לא נזכר כלל בספרות היהודית ובכתבי עולי הרגל והמסעות.
נכון ל-2014 המקום מוזנח, אך מצבת הקבר עצמה זוכה למבקרים יהודים הבאים להתפלל במקום.
קבר קנדי הוא חלקת הקבר של נשיא ארצות הברית ה-35 ג'ון פיצג'רלד קנדי, אשתו הגברת הראשונה ג'קלין ושניים מילדיהם.
החלקה ממוקמת בבית הקברות הלאומי ארלינגטון שליד וושינגטון די.
זהו אחד מן האתרים המתוירים ביותר בבית הקברות.
קנדי והנשיא ה-27 ויליאם הווארד טאפט הם שני נשיאי ארצות הברית היחידים שנקברו בבית הקברות ארלינגטון.
הנשיא קנדי נרצח בדאלאס שבטקסס ב-22 בנובמבר 1963. ארונו הוטס לבירה וושינגטון וב-25 בנובמבר נערכה לו הלוויה ממלכתית שבה נקבר בבית הקברות ארלינגטון.
הוא נקבר בחלקה לרגלי בית ארלינגטון, המשקיפה אל גשר הזיכרון שעל נהר הפוטומק ואל אנדרטת לינקולן ונופה של וושינגטון.
החלקה נבחרה על פי מה שהייתה ככל הנראה משאלתו של קנדי והבחירה אושרה על ידי אלמנתו ביום שלפני ההלווייה.
לפי בקשת ג'קלין קנדי הותקן בחלקה כבר לקראת ההלוויה לפיד אש תמיד, שהודלק על ידה.
מיד לאחר ההלוויה הוקפה חלקת הקבר בגדר עץ לבנה.
ב-4 בדצמבר נקברו לשני צידיו של קנדי שניים מילדיו שהיו קבורים ברוד איילנד ובמסצ'וסטס - בת שמתה ברחם אמה ובן, פטריק, שמת בגיל יומיים.
בשלוש השנים הראשונות לאחר הרצח ביקרו באתר הקבר של קנדי 16 מיליון מבקרים.
בעקבות גודש המבקרים באתר הסכימו רשויות בית הקברות ומשפחת קנדי כי יש להקים לו חלקת קבר מוסדרת יותר, שמיקומה נקבע למטרים מעטים ממקומה של החלקה המקורית.
ארונות קנדי וילדיו הועברו מהחלקה המקורית וב-14 במרץ 1967, לאחר שתי שנות בנייה של החלקה הקבועה, הובאו בה לקבורה.
למחרת נערך טקס חנוכת האתר הרשמי.
החלקה הקבועה תוכננה על ידי האדריכל ג'ון קרל ורנק (John Carl Warnecke), חבר ותיק של הנשיא.
ג'קלין קנדי הובאה לקבורה לצד בעלה לאחר מותה בשנת 1994.
חלקת הקבר מצויה בתוך רחבה מלבנית מוקפת גדר שיחים, הניצבת בטבורו של המדרון המשתפל מבית ארלינגטון שבבית הקברות הלאומי.
הרחבה מרוצפת בשיש לבן ובתוכה משתרע מלבן מרוצף אבן המוקף בגדר שרשרת.
המלבן, המרוצף באבני גרניט מקייפ קוד שבמדינתו של קנדי מסצ'וסטס, משמש כמצבה הקבוצתית של הנשיא ובני משפחתו.
על גבי אבני הגרניט קבועים ארבעה לוחות שחורים אופקיים, הנושאים את סימן הצלב ואת שמותיהם ומועדי לידתם ומותם של בני המשפחה.
במרכז קבועים הלוחות הנושאים את שמות קנדי ואשתו, ומשני צידיהם לוחות קטנים יותר, הנושאים את שמות ילדיהם.
במרכז מחציתו העליונה של מלבן הגרניט ניצבת כיפת אבן ובה קבועה אש התמיד.
גרם מדרגות רחב מעפיל אל החלקה מרחבה אובלית גדולה הממוקמת מתחתיה.
על גבי גדר הבטון של הרחבה האובאלית, ממול לגרם המדרגות, חרותים משפטים מתוך נאום ההשבעה של קנדי משנת 1961.
אחיו של קנדי, רוברט, שנרצח בשנת 1968, קבור בקרבת החלקה, מעט מדרום לה.
אחיהם, אדוארד, שמת ב-2009, נקבר בקרבת קברו של רוברט.
על שני הקברים ניצבים צלבי עץ לבנים פשוטים ובקרבתם לוחות אופקיים הנושאים את פרטיהם.
קברו של נחום הנביא, הוא נושא שנוי במחלוקת.
מקום קבורתו של נחום אינו מתואר בתנ"ך, וקיימות מספר מסורות לגביו.
האחת בעיר אלקוש שבעיראק ואחרת בכפר נחום שתועדה לראשונה בכתבים המיוחסים ליצחק חילו מהמאה ה-14, בכתבי רבי חיים ויטאל מהמאה ה-16 ועוד.
הפסוק הראשון בספר נחום: "מַשָּׂא נִינְוֵה: סֵפֶר חֲזוֹן נַחוּם הָאֶלְקֹשִׁי" מזכיר את שם עירו.
ישנן מספר שיטות באשר למקומה.
על פי חלקן נמצאת אלקוש בארץ ישראל (ביהודה או בגליל, שם נמצא כיום מושב אלקוש), ולפי שיטה אחרת אלקוש היא עיר הנמצאת מספר ימי הליכה מנינוה שבצפון-עיראק, שם נמצאת עיר בשם זה ועל שמה נקראים רבים מיהודי האזור בשם קאשי).
המצבה המיוחסת כמקום קבורתו וקבורת אשתו של נחום, נמצאת באחד מבתי הכנסת האחרונים שנותרו בעיירה אלקוש בכורדיסטן העיראקית.
כתובות באותיות עבריות, מתנוססות על קירות הקבר.
הארכאולוג אוסטן הנרי לייארד, שביקר בצפון עיראק בשנת 1847, דיווח כי על פי "מסורת עתיקה מאוד" הכפר מכיל את קברו של נחום הנביא.
לייארד חשב שלמסורת באלקוש שבעיראק יש משקל כלשהו, למרות היעדר כתובות או שרידים עתיקים מהמאה ה-7 לפנה"ס (תקופת הזמן בה מזוהה תקופת חייו של נחום).