tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פרוטוקול זה אוסר על שימוש בנשק תבערה נגד מטרות אזרחיות, וכן על שימוש בפצצות תבערה המוטלות מן האוויר על מטרות צבאיות הנמצאות בתוך ריכוזי אוכלוסייה אזרחית.
כן אוסר הפרוטוקול על שימוש בנשק תבערה שאינו מוטל מן האוויר נגד מטרות צבאיות הנמצאות בריכוזי אוכלוסייה אזרחית, להוציא מטרות שניתן להפרידן בבירור מריכוזי האוכלוסייה וכל אמצעי הזהירות המתאימים ננקטו כדי להגביל את השפעת הנשק למטרות הצבאיות.
אסור שימוש בנשק תבערה על יערות וצמחייה, אלא אם אלה משמשים מחסה למטרות צבאיות.
אין איסור על שימוש בנשק תבערה על מטרות צבאיות.
נֶשֶׁר היא עיר בישראל השוכנת בשיפולים הצפון־מזרחיים של רכס הכרמל, ובדרום־מזרח מישורי מפרץ חיפה, בגבול עמק זבולון והכרמל, כשישה קילומטרים דרומית־מזרחית לחיפה על כביש 752, בסמוך לכביש 75. שייכת מבחינה מנהלית לנפת חיפה, מחוז חיפה.
ראשית היישוב שלובה בהיסטוריה של בית החרושת למלט, שנקרא גם הוא "נשר".
הצריפים הראשונים של שכונת הפועלים, המסמלים את ייסוד היישוב העברי במקום, נבנו בסוף שנת 1923 ובתחילת שנת 1924, כיוזמה מקומית של פועלי בית החרושת "נשר".
השכונה ששם המפעל דבק בה הוקמה במישור לצד המפעל ובמדרון ההר, כדי להימנע מיוממות מחיפה דרך כפרים ערבים עוינים על כביש חיפה–נצרת.
עוין במיוחד היה הכפר באלאד א-שייח שגבל בנשר, אשר הכביש מחיפה עבר בתחומו.
במהלך מלחמת העצמאות ולאחריה אכלסו עולים חדשים את היישובים הסמוכים בלד א-שייח' וחוואסה, לאחר שאלו התרוקנו מתושביהם הערבים.
עם הקמתם שמרו היישובים על עצמאותם ונוהלו על ידי ועדות מקומיות.
שמו של בלד א-שייח' שונה לתל חנן, ואילו שמו של חוואסה נותר על כנו עד שהוחלף לבן דור, שניהם על שם לוחמים שנפלו בשחרורם.
בשנת 1949 החלה להיבנות על צלע ההר שכונת גבעת נשר כהרחבה למתחם המגורים של פועלי בית החרושת בסמוך למפעל.
תושבי שלושת היישובים העצמאיים שאפו להצטרף כשכונות לעיר חיפה, אך משרד הפנים התנגד לכך.
ב־22 ביולי 1952 התקיימו בחירות בשלושת היישובים למועצה מקומית מאוחדת, והוקמה המועצה המקומית נשר המאגדת את שלושת היישובים.
עם השנים הורחב היישוב, ובמעלה הכרמל נבנו שכונות חדשות: שכונת גבעת עמוס, שכונת רמות יצחק ושכונת "רחוב התאנה" ליד שכונת דניה בחיפה נשר הוכרזה כעיר בשנת 1995.
ההיסטוריה של היישוב נשר שלובה בהיסטוריה של בית החרושת למלט "נשר".
בשנת 1903 עלה מרוסיה המהנדס נחום וילבושביץ.
באותה עת לא היה בארץ מפעל לייצור מלט.
וילבושביץ העריך שתנופת בנייה בעתיד תגדיל הביקוש למלט, והמליץ על הקמתו של מפעל מלט בחיפה, בגלל הקרבה לנמל חיפה, מסילת הרכבת החיג'אזית ומרבצי אבן גיר מתאימים בכרמל.
ב־1918 הוא חזר לארץ, נפגש עם יהושע חנקין וביקש ממנו שירכוש שטחי קרקע מתאימים שנמצאו ליד הכפר הערבי יאג'ור, בין נשר לקיבוץ יגור, שהיו שייכים למשפחת ח'ורי, שהתגוררה בלבנון.
סלים ח'ורי הצליח לרכוש במאה ה-19 את השטח שנקרא אל ח'רייבה, הודות לקשריו הטובים עם פקידי הממשל העות'מאני.
הוא גידל בשטח עצי תות והקים באזור מפעל למשי, שפעל עד 1934. המוכרים חשבו שהיהודים מעוניינים בשטח לשימוש חקלאי.
חורשת עצי התות המשיכה להניב פרי להנאת ילדי השכונה לאורך שנות החמישים.
ב-1920 הגיע לארץ מזכיר ה"סינדיקט לצמנט פורטלנד בארץ ישראל" ביחד עם מהנדס בריטי, כדי לבחון מקום להקמת מפעל למלט.
במסגרת התוכניות נלקח בחשבון גם שטח שיתאים לבניית משרדים ומעונות לעובדים.
המהנדס הבריטי כתב בדוח שלו מ־16 ביולי 1920:
המלצה זו שימשה בסיס להקמת יישוב הפועלים נשר.
בנובמבר 1921 קנה יהושע חנקין באמצעות חברת הכשרת היישוב את האדמות.
בחיפושיהם אחר משקיע הגיעו לתעשיין היהודי־רוסי מיכאל פולק.
פולק הגיע לארץ ישראל במאי 1922. הוא מצא את השטח מתאים, אבל היה מודאג מביצות הקישון וממחלת המלריה שפגעה בפועלים.
בנובמבר 1922 החלו מדידות השטח, ונשכרו שני שומרים יהודים מחיפה, שעברו להתגורר בחושות של סלמיה.
זו הייתה ההתיישבות היהודית הראשונה באזור.
כדי לחזק אותה הותר לתשעה מבני "קבוצת אחווה" של המרכז החקלאי, אשר יועדו להקים את קיבוץ יגור, להצטרף לשומרים.
בזמן מגוריהם במקום עסקו בעבודות חקלאיות.
בספטמבר 1923 התחילו עבודות הפיתוח הראשונות בסלמיה לשיפור שלושת מבני החאן.
מבנה אחד שימש כמשרד טכני, ושני המבנים האחרים שימשו למגורי הפועלים שהעדיפו ללון בשטח.
ב־18 באוקטובר 1925 הופעל הכבשן הראשון בבית החרושת והמפעל החל בייצור מלט.
בסוף שנת 1923, תוך כדי התחלת הקמת המפעל, נוסד וגדל היישוב.
עם התקדמות העבודות הגיע מספר הפועלים העוסקים בהקמת המפעל לכ־150, ובאתר נבנו צריפים לשיכונם.
היישוב נוסד לא כתוצאה מהחלטה מסודרת, אלא כיוזמה של הפועלים שחיפשו דרך לשפר את חייהם ובנו צריפים במקום.
בניית הצריפים יסדה קהילה בעלת רציפות מהקמת הצריפים ללא כל הפסקה.
במקביל לבניית הצריפים נבנה מטבח פועלים, ומסעדה נוספת להאכלת הפועלים הוקמה ביוזמה פרטית בבלד א-שייח'.
לשירות הפועלים נבנה בוואדי צריף המכבסה, שכלל חדר כביסה, חדר לכובסות וחדר למגורי השומרים.
חלק מהמשפחות הראשונות שהקימו את נשר הורכבו מזוגות של כובסות ושומרים.
הקהילה נוסדה במקביל להקמת בית החרושת אבל במובחן ממנו.
באוקטובר 1925 כלל השטח הבנוי אחד עשר מבנים למנהלים, פקידים ופועלים מקצועיים, שבעה צריפי פועלים, מטבח, צריף, מכבסה ובית מרחץ.
את המפעל בנו פועלים חלוצים שראו בו הגשמה של חלום ציוני.
פועלי "נשר" קשרו עם המפעל את עתידם ואת ביתם.
על פי תפיסת העולם של מנהל המפעל מיכאל פולק, נוצרה שכונה צמודה למפעל ובה שני מעמדות החופפים למדרג הנוהג במפעל – פועלים ומנהלים.
הפועלים בשכונת הצריפים סבלו ממחסור במים והיו צריכים לסחוב מים בדליים מהבתים שנבנו למנהלים על ידי הנהלת בית החרושת.
בקשותיהם מהנהלת בית החרושת לספק להם מים נענו בשלילה.
כדי לשפר את מצבם הכלכלי הקימו הפועלים משקי עזר בחצרות הבתים, גידלו גינות ירק והקימו לולים לגידול עופות.
מרבית הפועלים נאלצו להתגורר בחיפה, מיעוטם חכרו קרקע בבעלות הווקף של חיפה בסמוך לבית החרושת עליה הקימו את צריפיהם הארעיים באופן עצמאי.
כך קמה שכונה של צריפי עץ ללא תכנון ראשוני, רחובות או מוסדות ציבור.
לאורך שנים התנהל משא ומתן בין בא כוח הפועלים והנהלת בית החרושת על הקצאת 200–300 דונם מאדמות בית החרושת לבניית שכונת פועלים, בהיעדר קרקע פנויה אחרת בסביבה הקרובה ומתוך כוונה להוציא לפועל את החזון המקורי להקים שכונת גנים עבור הפועלים.
בשנת 1933, עת מנה היישוב כ־2,000 תושבים, שהתגוררו בכ־200 צריפים, התקבלה תשובה שלילית סופית מההנהלה אף שאותר שטח מתאים.
מנהל המפעל פולק נסוג מהתכנית המקורית; הוא העדיף שרק גרעין של בעלי המקצוע יתגורר באזור בית החרושת.
הפועלים, לדבריו, היו אמורים לגור באחד היישובים בסביבה.
החיים בשכונת הצריפים היו צנועים למדי.
הצריפים היו זהים וכללו חדר אחד, פרוזדור קטן ומטבח ומבנה השירותים בחוץ.
בתחילת עבודתם במפעל היו רוב הפועלים רווקים יוצאי מזרח אירופה.
הם השתייכו לזרמים שונים של תנועת העבודה, ומרביתם אף עברו הכשרה חלוצית.
אחרי מספר חודשים הגיעו לנשר גם הפועלות הראשונות.
תחילה עבדו הנשים ככובסות וכמבשלות, אולם לאחר מכן הגיעו גם פועלות שהשתלבו בעבודה כמו אריזה.
בשנת 1934, למרות מאבק התושבים היהודים של נשר ויגור, נפתח לקבורה בסמוך לחצרי המפעל ובמרכז היישוב היהודי בית הקברות המוסלמי של חיפה בנשר על קרקע בבעלות הווקף.
מספר תושבים יהודים נאלצו להעתיק את צריפיהם אל מחוץ לתחום בית הקברות.
בשנת 1935 התגוררו בשכונת הצריפים סביב בית החרושת 250 משפחות.
ב־19 ביולי 1936 ביקר בשטח המפעל ובשכונת נשר כתב העיתון "דבר", מ' זינגר, שדיווח על מצב האכלוס העגום של פועלי נשר בהשוואה לפועלים הערבים, הבונים לעצמם מבני פאר בבלד א-שייח'.
לדבריו, בנשר לא היו תנאים סניטריים, כבישים או שבילים, וכל היישוב היה ארעי.
לשיפור חיי התרבות של היישוב, הוקמה בשנת 1928 תזמורת כלי מיתר בשם "תזמורת פועלי נשר".
כן הוקמו להקת תיאטרון חובבים וקבוצת כדורגל.
בנוסף, אמנים מכל ארץ ישראל הגיעו להופיע בפני תושבי נשר.
בתחילת ההתיישבות נבנו שלושה חדרי בית ספר על הגבעה שמעל המחצבה.
במשך הזמן נבנה על יד בית החרושת בניין בן עשרה חדרים בשתי קומות.
גן הילדים ובית הספר פעלו במסגרת המרכז לחינוך של ההסתדרות, והחינוך היה בהתאם לערכי תנועת העבודה.
באחד במאי הושבתו הלימודים, והעובדים השתתפו בהפגנת אחד במאי בחיפה.
הטיפול הרפואי לתושבים ניתן על ידי קופת חולים הכללית, שהקימה מרפאה בנשר עוד בזמן בניית המפעל.
במחצית השנייה של שנות ה־30 נבנה בניין הדואר ששירת את היישוב.
הבניין הוקם במרכז נשר בתחילת הכביש שעלה למחצבת הח'רייבה (כביש 7212, בקצה רחוב השלום).
בתקופת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט היה האזור ליד מבנה הדואר הנקודה שאליה הגיעו האוטובוסים שהביאו נוסעים מחיפה ועברו דרך אזור הסכנה בבלד א-שייח'.
הצרכנייה הראשונה נוסדה ביוזמת התושבים בשנת 1932 כשביישוב היו כ־50 משפחות וכבר היו בה מספר חנויות קטנות.
שמה היה "צרכניה שיתופית נשר–יגור".
אחרי מספר שנים, עם הגידול במספר תושבי השכונה, הסכימה הנהלת המפעל להקצות לה מבנה בקצה השכונה.
הצרכנייה פעלה בין השנים 1932–1958. לאחר סגירת הצרכנייה הפך המבנה למועדון מפלגת פועלי ארץ ישראל ע"ש יהודה שומרוני.
כבר בימיו הראשונים של המפעל השתייכו כמה מבוניו לארגון "ההגנה" בחיפה.
העובדים נסעו פעם עד פעמיים בשבוע לטכניון כדי להתאמן ולהדריך חברי ארגון חדשים.
חברי "ההגנה" הסתירו בבית החרושת כלי נשק לשעת חירום.
פולק התנגד לכך בתחילה, אולם לאחר שיחה עם חיים ויצמן התרצה ותרם כסף לקופת "ההגנה" בחיפה, ובתנאי שהנשק יוחבא ביגור.
בשנת 1929 מנה היישוב כמאתיים איש.
חוסר התכנון הפיזי של השכונה הקשה על הגנתה.
שבועיים לפני שהחלו מאורעות תרפ"ט חשו הפועלים במפעל נשר בתסיסה שמתרחשת בבלד א-שייח'.
מיקום המפעל והשכונה בסמיכות לכפר הגדול הפכה אותם לפגיעים במיוחד במקרה של התקפה.
על רקע זה התארגנו הפועלים להגנת היישוב.
הם הכינו במסגריית בית החרושת מוטות ברזל מחודדים, שנמסרו לאנשי "ההגנה", והוצאו מהמחבוא מספר אקדחים.
בשכונה הוכנו מראש ערמות אבנים להתגוננות בעת הצורך.
במעבדה הכימית של המפעל נעשה ניסיון לייצר פצצות בתרכובות שונות בקופסאות פח; הניסיון כשל – הקופסאות יצרו רעש גדול אך לא פגעו באיש.
אנשי בלד א-שייח' רגמו את תושבי השכונה באבנים וירו לעברה.
באחת התקריות הותקפה על ידי התושבים הערבים השכנים קבוצה של בחורות שעסקה בהכשרה בק"מ ה־4.5 על אדמות איזנברג, והן ניצלו רק בזכות מבצע הצלה של תושבי נשר.
נקודת ההכשרה נשדדה, נשרפה ונעזבה.
התושבים התארגנו גם למשמרות שמירה; ביום עבדו ובלילות התחלקו בשמירה על השכונה ועל המפעל.
כאשר יצאו תושבי בלד א-שייח' במתקפה על תושבי נשר, התבצרו תושבי השכונה בשטח בית החרושת, וחלקם יצאו לקראת תושבי בלד א-שייח'.
בעקבות המאורעות חלה התפתחות בנושא השמירה, הודקו הקשרים עם "ההגנה" בחיפה ואף הוקמה ועדת ביטחון משותפת למפעל וליישוב.
במסגרת ההתארגנות שלאחר המאורעות והידוק הקשר עם ההגנה, הגיעו ליישוב שני אנשי "ההגנה" לאמן כיתה נבחרת שאנשיה נועדו להיות מדריכים ומפקדים במקום.
בין המדריכים היו מרדכי נמצא בי ויעקב דורי.
בשנת 1934 החליט הווקף להקים את בית הקברות המוסלמי של חיפה, בלב השכונה היהודית בנשר, במקום בו חכרו פועלי מפעל נשר קרקע מהווקף להקמת צריפיהם; הווקף נתן לשוכני הצריפים שבוע לפנות את השטח.
תושבי נשר–יגור פנו לווקף בבקשה שבית הקברות לא ייבנה בלב השכונה, אלא באתר קרוב יותר לחיפה, אך העלו חרס בידם.
באפריל 1936, בעקבות הכרזת המרד הערבי של ערביי ארץ ישראל על ידי חאג' אמין אל-חוסייני ומהומות הדמים שחלו בעקבותיה, נעצרה תנופת הבנייה במשק וירדה צריכת המלט ביישוב.
הנהלת בית החרושת נאלצה – לראשונה – לצמצם ולפטר עובדים.
הכבשן החדש והחסכוני שבנייתו הסתיימה לא הופעל.
במהלך המאורעות עמד המפעל בפני סכנת סגירה.
המצב החדש חייב היערכות חדשה, וכדי לשמור על העובדים ולספק להם עבודה ופרנסה, יזם פולק "עבודות יזומות" במפעל כמו הקמת המרפאה ומבני עזר נוספים.
בנשר גבר המתח הביטחוני; התושבים הוטרדו מיחסם העוין של תושבי בלד א-שייח' ממערב ותושבי יאג'ור ממזרח.
כפרים אלה, שמספר שנים לפני כן מנו מאות אחדות של תושבים, גדלו פי כמה.
בשטח שהשתרע מבלד א-שייח' ועד הק"מ ה־4.5 והכיל גם את חוואסה ישבו אלפי תושבים ערבים.
בלב נשר הקים הווקף שורה של חנויות בצמוד לבית הקברות המוסלמי.
מפקד ההגנה בנשר, קלמן רדין, פנה לפולק בבקשה להקיף את השכונה בגדר ביטחון.
פולק סירב בטענה שמשטרת המנדט כבר תגן על התושבים.
לאחר לחץ נוסף פולק נעתר להקציב חומרים ועובדים להקמת גדר.
הגדר נבנתה עם עמדות שמירה מתבניות עץ ממולאות בחצץ והותקנה בה תאורת חשמל.
שביתת פועלי מחצבת בית החרושת במאי 1936 הגבירה את המתיחות.
פועלי המחצבה, שחלקם היו מבלד א-שייח', נהגו לזרוק אבנים על מכוניות של יהודים שנסעו בכביש חיפה–נצרת שעברו בכפר.
המבנה המוגן היחידי בשכונה הצפונית לכביש חיפה–נצרת היה מבנה בית הספר היסודי שהיה מבוטן.
אנשי הלגיון הערבי, ששכנו במחנה צבאי בלב השכונה, נהגו לירות מתוך המחנה אל עבר הצריפים ששכנו בקרבת המחנה.
במקרה זה נהגו דיירי צריפים אלה לעבור למבנה בית הספר.
במשך השנה הועברו בתוך בית הספר שיעורים מטעם "ההגנה", ובסיסי הארונות שימשו כסליק להסתרת כלי נשק.
בשכונת הצריפים שמדרום לכביש חיפה–נצרת, (מתחת לגבעת נשר), לא היו בתי בטון כדוגמת מבנה בית הספר באזור הצפוני.
שכונה זו סבלה מהתקפות של תושבי בלד א-שייח', שחצו את ואדי א-טבל (נחל נשר), עלו על הגבעה, וירו לכיוון הצריפים ששכנו בתחתיתה.
ב־26 ביולי 1936 הותקף אוטובוס שהגיע מחיפה מתוך בית הקברות המוסלמי ששכן בשכונה.
בתחילת המאורעות המשיכו העובדים הערבים במחצבת נשר לעבוד, אך לאחר תעמולה של המופתי של חיפה נפסקה העבודה והפועלים הערבים החלו להתנכל לפועלים היהודים.
בגלל מיקום בית הקברות המוסלמי של חיפה בתוך השכונה, ובעקבות תקיפת האוטובוסים שהסיעו את הפועלים למפעל, נענה מיכאל פולק לבקשות לממן את החזקתם של 12 גפירים.
השלטונות הבריטיים סיפקו לגפירים רובים ומדים, ובאמצעות נשק זה הצליחה "ההגנה" לאמן את אנשיה לבצע תפקידי שמירה במקום.
הדרכים לנשר היו מסוכנות במיוחד בלילה, ופועלים רבים שלא גרו בשכונה נאלצו להישאר ללון במפעל.
ב־12 ביולי 1938 הותקפו ביריות שני כלי רכב שעברו בבלד א-שייח'.
אחד מהם, שהסיע פועלים מקריית חיים לבית החרושת בנשר, הצליח להימלט.
מכונית שנייה, שהגיעה מנהלל, נתקלה במחסום והותקפה ביריות ובפצצה.
שלושת הנוסעים במכונית השיבו אש והצליחו להימלט; המכונית הוצתה על ידי התוקפים.
בליל 13 ביוני 1939 נרצח נהג הקטר מרדכי שכטמן על המסילה שבין בלד א-שייח' לנשר, בעת שהיה עסוק בהעברת הרכבת לפסים אחרים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הופצצה השכונה מדי לילה על ידי כוחות צרפת של וישי ששכנו בסוריה.
תושבי השכונה נאלצו לשבת מדי לילה במקלטים.
לאחר תקופת מה השתלט הצבא הבריטי על מבנה בית הספר בשכונה, ושיכן בו את חייליו.
תלמידי בית הספר למדו בחדרים בבתים פרטיים ובצריף הנוער העובד והלומד.
פרוץ המלחמה שינה את מצבו הכלכלי של המפעל.
הקשר עם הספקים בגרמניה נפסק, ועובדי המסגרייה ייצרו את חלקי החילוף.
בעקבות הידלדלות מקורות אבן הסיד ממחצבת נשר ליד בית החרושת, החליטה הנהלת המפעל לפתוח את המחצבה ב"חירייבה", ולשם כך השלימה את רכישת השטח (שתוכנן להירכש כבר בשנת 1922).
ב־18 בינואר 1942 החלה סלילת הכביש מהמפעל אל פסגת ההר (כביש 7212).
סלילת הכביש הסתיימה ב־19 בדצמבר.
קריאת המוסדות הלאומיים להתגייס לצבא הבריטי נענתה על ידי תושבי נשר.
ותיקי המפעל ובניהם שנולדו בצריפים התגייסו לצבא או לשירות ההגנה.
הנהלת המפעל שילמה לכל פועל בעל משפחה שהתגייס 50% משכרו.
בעקבות המלחמה גדלו הביקושים במשק, ואיתם האמירו המחירים.
למרות זאת, נדחתה תביעת פועלי נשר להעלאות שכר ושיפור תנאיהם הסוציאליים.
ב־15 במרץ 1945 פרצה שביתה; שביתה זו הייתה מהגדולות במשק, ונמשכה עד 26 במאי 1945. כל ראשי המשק העברי היו מעורבים בניסיון לפתור את הבעיה.
ב־1 בינואר 1946 נמכרה החברה לשותפות בבעלות סולל בונה והחברה המרכזית.
בני נשר ששוחררו מהצבא הבריטי חזרו לנשר, והתקבלו לעבודה במפעל כבני דור המשך.
תנאי העבודה תחת ההנהלה החדשה השתפרו, ההנהלה הגדילה את תמיכתה במוסדות החינוך של השכונה, והוקם חדר אוכל משופר, ששימש גם כמקום מפגש.
עם זאת, בעיית שיכונם של פועלי המפעל עדיין לא נפתרה; הם המשיכו להתגורר בצריפים שהוקמו על ידיהם בשטח שבקרבת בית החרושת.
חלק מהפועלים רכשו בתים בקריות הסמוכות, אך רבים ציפו לבניית שכונה חדשה על הגבעה הדרומית (גבעת נשר).
שטח אדמה זה נרכש בשנת 1945 על ידי חברת השיכון של ההסתדרות.
בהרשמה של העובדים הסכימה הנהלת בית החרושת לתת לכל משתכן הלוואה למימון 25% מהבנייה וכן השתתפות בהוצאות פיתוח השטח.
העובד נדרש לממן 25% והיתרה הלוואה מקופת התגמולים ומשכנתא.
ב־27 באוקטובר 1947 סוכם הנושא על דעת ההנהלה והעובדים, וב־13 בדצמבר 1948 הונחה אבן הפינה לשכונת גבעת נשר.
בשנת 1948 היה מספר הפועלים במפעל יותר מ־800.
בסוף שנת 1947 החל ארגון "ההגנה" בנשר לגייס את חבריו להגנה על קיומו של היישוב.
בחטיבת כרמלי הוקם "גדוד 21", ובו "פלוגה 13", שכללה את בני נשר ויגור.
אחד הבסיסים של הפלוגה הוקם בנשר; מפקדו היה יוסף גלילי.
פועלי בית החרושת החלו לייצר תת-מקלעים מסוג "סְטֵן".
צבי הילבורן – מוותיקי החרטים בנשר – וחבריו ייצרו "סטנים" בסדרות של שמונה כלים.
את כלי הנשק שייצרו החביאו במקומות שונים ביישוב.
באותה תקופה הייתה נשר מוקפת מכל צדדיה בגדר ועמדות שמירה מבטון אשר הקיפו את הגדר.
בחלק מהעמדות הותקנו סליקים להחבאת כלי נשק.
בערך באותו הזמן, פסקה התחבורה מנשר לחיפה שעברה דרך בלד א-שייח' לחלוטין.
אוטובוס בקו מס' 8 של חברת "חבר" דופן בלוחות ברזל עבים מכל צדדיו.
האוטובוס יצא מנשר ליגור, כפר חסידים, כפר אתא ומשם לצומת הצ'ק פוסט.
בצומת נעשה חיפוש נשק על ידי חיילים בריטים; העונש על נשיאת נשק היה מוות בתלייה בבית הסוהר במבצר עכו.
לאחר הכרזת כ"ט בנובמבר הפך אזור נשר וסביבתו לאחד האזורים הפרועים בארץ־ישראל.
שלושה ימים אחר ההכרזה נחסם כביש חיפה–נצרת על גבול בלד א-שייח'.
תושבי הכפר התנפלו על הנוסעים היהודים שעברו בו.
שניים מתושבי נשר נדקרו בסכינים ומכוניתם נשרפה.
החיילים הבריטים שנכחו במקום לא הגיבו למעשי הפורעים.
דיירי הצריפים הקיצוניים בנשר רצו לנטוש את הצריפים בגלל היריות הבלתי פוסקות לעברם מכיוון בלד א-שייח'; רק עבודת שכנוע של מנהיגי הקהילה הניא אותם מלעשות זאת.
בעקבות הירי בוצרו הצריפים, הוּספו עמדות מבוצרות לאורך הגדר והוגברה השמירה במקום.
לאחר קום המדינה הצטרפו להגנה על נשר 130 בחורים ממעון עולים ביישוב ובכך הקלו על התושבים בהגנה על נשר.
גם בבתי הזיקוק החל המתח לעלות.
בתחילת דצמבר 1947 הכריז הוועד הערבי על שביתה בת שלושה ימים כמחאה על החלטת החלוקה.
בימים הבאים התריעו הכול מפני אסון ההולך ומתקרב, אך בהנהלת בתי הזיקוק טענו שאין צורך בהתערבות הצבא או המשטרה.
עד סוף דצמבר 1947 לא עשתה הנהלת בתי הזיקוק דבר כדי לחזק את הביטחון במפעל.
ב־9 בדצמבר 1947 נדקר למוות תושב נשר, בתוך הכפר בלד א-שייח' כשהוא בדרכו ממקום עבודתו לביתו.
בשבוע האחרון של דצמבר אירעו מספר תקריות קשות בחיפה.
בבוקר 30 בדצמבר עברה מכונית פרטית ובה חברי האצ"ל ליד שערי בתי הזיקוק.
המכונית האטה, ומתוכה נזרקו שני רימוני יד; שישה פועלים ערבים נהרגו וכ-60 נפצעו.
בתוך דקות אחדות לאחר מכן, פרץ המון זועם לשטח בתי הזיקוק והחל לטבוח בעובדים היהודים.
בתום הפרעות נמנו 39 הרוגים מקרב העובדים היהודים וכמספר הזה פצועים.
כתגובה לטבח, בלילה הבא יצאו כוחות ההגנה מחטיבת כרמלי לפעולת תגמול גדולה בתושבי כפרים בלד א-שייח' וחוואסה במבואות חיפה המזרחיים, בהם התגוררו פועלים רבים מבתי הזיקוק.
לדברי בני מוריס נהרגו בשני הכפרים כ-76 אנשים בהם כמה נשים וילדים לדברי יואב גלבר בשני הכפרים יחד נהרגו בין 15 ל-20 מתושביהם בהם גם נשים וילדים ונפצעו נוספים.
לטענתו, הידיעות שנקבו במספרים גבוהים יותר היו ככל הנראה "מופרזות מאוד".
בפעולה נהרגו גם שלושה מאנשי "ההגנה".
בעקבות המתקפה עזבו חלק מתושבי שני הכפרים.
ב־21 באפריל 1948 השתלטה ה"הגנה" על שכונותיה הערביות של חיפה, בעקבות כך עזבו חלק גדול מתושבי בלד א-שייח' את הכפר.
ב-24 באפריל, ערב ליל הסדר תש"ח, כיתרו כוחות ההגנה את בלד א-שיח' ודרשו מתושביו למסור את נשקם.
התושבים מסרו 22 "רובים ישנים", וההגנה השיבה כי תתקיף את הכפר אם לא יועברו לה אמצעי לחימה נוספים.
בבוקר ליל הסדר פתח ארגון ההגנה בירי מרגמות ומקלעים על הכפר, תגבורת בריטית שהגיעה לכפר יעצה לתושבי הכפר לעזוב את המקום, והם עשו זאת מיידית בליווי בריטי.
בני מוריס ומשקיפים בריטיים שנכחו במקום סברו, לפי שיטת ההתקפה והמשא ומתן שהתנהל, כי מטרת ההתקפה הייתה להביא ליציאת התושבים שנותרו ולכיבוש הכפר.
בני מוריס כותב גם כי .
בעקבותיהם עזבו גם תושבי חוואסה ויאג'ור.
מיד לאחר הפינוי נכנסו לבתים אנשי חטיבת כרמלי והתבצרו בהם בפני חיילי הלגיון הירדני ששכנו במחנה הצבא הבריטי אשר עמד על גבול נשר ובלד א-שייח'.
לאחר מספר ימים נטשו גם אנשי הלגיון הערבי את המחנה.
תושבי הכפרים הערבים, כ־5,000 איש, עברו לחיפה וללבנון.
במלחמת העצמאות נפלו 30 חיילים תושבי היישוב.
בשטח השיפוט של העיר נשר פעלו מספר מחנות צבא בריטיים.
קרבתו של האזור לעיר חיפה שהייתה מרכז השלטון של המנדט הבריטי בארץ ישראל הביאה לריבוי מחנות צבא באזור.
מחנה הצבא העיקרי שכן בקו הגבול שבין שטח נשר לשטח בלד א-שייח', צפונית לכביש 705. הבסיס גבל מדרומו בכביש חיפה–נצרת, ממזרחו בבתי שכונת נשר, ממערבו בבלד א-שייח' ומצפונו במסילת רכבת העמק.
בבסיס שרתו יחידות של הצבא ההודי, הקפריסאי, האיטלקי חיילים שחורים מדרום אפריקה, ויחידות של הלגיון הערבי.
לאחר פינוי הצבא הבריטי, הפך מחנה זה לבסיס של יחידת בינוי.
במשך הזמן נחצה הבסיס לשניים בעקבות סלילת דרך בר יהודה, שהסיטה את כביש 752 צפונה מהכביש המקורי.
לחיבור שני חלקי הבסיס נבנה גשר שעבר מעל כביש 752. במשך השנים פונה הבסיס, תחילה חלקו הדרומי, ובשנת 2009 פונה גם חלקו הצפוני.
מחנה נוסף שכן בתחילת כביש 7212 משני צדי הכביש, בחלקו על שטח בית הספר בית יהושע.
המחנה היה בנוי מצריפי ניסן.
חייליו היו חיילי הלגיון הערבי – לגיון הספר בעלי כאפיות אדומות.
ליד הבסיס ממזרחו של כביש 7212 בנה הצבא הבריטי בעת מלחמת העולם השנייה בונקרים ועמדות תותחים להגנה על בית הזיקוק מפני הפגזות של חיל האוויר האיטלקי.
בעמדות אלה הוצבו תותחי דמה.
תפקיד חיילי הלגיון היה לתחזק את העמדות.
בסיס זה פונה ב־1948 והפך למעון עולים.
בנוסף לשני בסיסים אלה שכנו במקום בסיסי דלק.
הבסיס העיקרי היה בשטח של בלד א-שייח' (תל חנן – בקטע שבין רחוב ישורון ורחוב פרץ) בסיס נוסף היה בכניסה לכביש שעלה לחוואסה (בן דור בתחילת רחוב הביטחון).
במקום זה שכנו גם מכלי דלק.
המאגר העיקרי של הדלק שכן בכניסה לנחל נשר במכלים תת-קרקעיים.
עם הקמת המדינה עברו בסיסים אלה לצה"ל והם פונו עם השנים.
ליד המחנה הגדול שכן מפעל לייצור מכלים ("ג'ריקנים") לשימוש הצבא.
הקמת השכונות תל חנן ובן דור וההכרזה כעיר
בעקבות חקיקת חוק נכסי נפקדים, עברו הבתים והאדמות של הכפרים הערביים לבעלות המדינה, ולניהולה של רשות הפיתוח.
שמה של בלד א-שייח' שונה לתל חנן.
בשלב מאוחר יותר שונה שמה של חוואסה לבן-דור.
יישובים אלה לא קיבלו כל מעמד רשמי ונוהלו על ידי מחלקת הקליטה של הסוכנות.
שכונת נשר – שכונה זו מבוססת על האזור בו שכנו בעבר צריפי פועלי נשר והשתרעה פעם משני צדי כביש צ'ק פוסט–יגור.
במשך השנים נהרסו הצריפים בצדו הצפוני של הכביש.
השכונה מורכבת משיכונים ובתים בודדים.
גבולות השכונה הם בצפון מאזור בית החרושת נשר ועד כביש 705 התוחם בינה ובין שכונת תל חנן, בדרום עולה במעלה המדרון של הר הכרמל וגובלת בשכונת גבעת נשר, במזרח גובלת בכביש 7212 וב"גבעת העמדות".
בספטמבר 2020, מספר תושבי השכונה עמד על 1,432 תושבים.
תל חנן – על שם חנן זלינגר – השכונה שוכנת בחלקה במישור של עמק זבולון ובחלקה על מורדות הכרמל.
כל בתי המגורים נמצאים מדרומו של רחוב דרך השלום.
השכונה נחצית על ידי הכביש הראשי, ישראל בר-יהודה (כביש 752), כשהחלק הצפוני הוא אזור מסחר ותעשייה הנושק לצ'ק פוסט.
מרכז שכונת תל חנן הפך למרכז העיר נשר, וכולל בתוכו מרכז עסקים וחנויות רבות, חלקן הגדול חנויות של רשתות ארציות.
בשכונה נמצאים מבנה העירייה, היכל התרבות, מרכז פעילות המתנ"ס והספרייה.
בספטמבר 2020, מספר תושבי השכונה עמד על 3,693 תושבים.
בשכונה מתוכננת התחדשות עירונית הכוללת פינוי של 6 יחידות מסחר, והקמת 915 יחידות דיור במקומם בתוספת מבנים מסחריים.
בן דור – על שם , השכונה נמצאת ליד הטכניון ומהווה את גבולה המערבי של העיר נשר.
השכונה משתרעת כמעט כולה מסביב לכביש העולה מכביש 752 לטכניון.
השכונה מורכבת בעיקר משיכונים ובתים בודדים.
בספטמבר 2020, מספר תושבי השכונה עמד על 1,506 תושבים.
בשכונה מתוכננת התחדשות עירונית הכוללת בניית 1,860 יחידות דיור ב-13 מגדלי מגורים בני 32 קומות.
גבעת נשר – משכונותיה הוותיקות של העיר.
במקורה הייתה שכונה שנבנתה בשנת 1949 על ידי פועלי נשר על גבעה בהר הכרמל המשקיפה על בית החרושת.
בשנה זו התיישבו שמונה המשפחות הראשונות על הגבעה.
היו אלה בתים דו־משפחתיים קטנים עם שטח אדמה גדול מסביבם.
בשכונה נמצאת האנדרטה לנופלים במלחמות ישראל, שעיצב הפסל מיכאל קארה.
בספטמבר 2020, מספר תושבי השכונה עמד על 2,593 תושבים.
גבעת עמוס – על שם – שכונה קטנה הגובלת בטכניון ממערבה, שכונת בן דור מדרומה ושכונת רמות יצחק ממזרחה.
השכונה הוקמה בסוף שנות ה־70. בקשה להנצחת עמוס גלילי בשם שכונה בעיר נשר נידונה במועצת היישוב נשר ב-28 באוקטובר 1957. אביו של עמוס גלילי פנה למועצה וביקש להנציח את בנו עמוס בקריאת מתחם בית החרושת קייזר-פרייזר על שם בנו.
בספטמבר 2020, מספר תושבי השכונה עמד על 1,152 תושבים.
רמות יצחק – על שם יצחק רוט, הוגה תוכנית בניית העיר בעת כהונתו כראש מועצת נשר בין השנים 1957–1972. השכונה נבנתה בתחילת שנות ה־90 על הר הכרמל מעל שכונת תל חנן, מימין לכביש 705 המוביל מנשר לאוניברסיטת חיפה.
הבנייה בשכונה היא של מבני שיכונים גבוהים המתנשאים מעל רכס ההר ובתים בודדים.
בשכונה נבנה "קמפוס חטיבות הביניים" לכל העיר נשר, ולידו מרכז אשכול פיס המשמש כמרכז פעילות של מתנ"ס נשר.
כמו כן נבנו אולם ספורט גדול ומגרשי טניס.
בשטח השכונה הוקם פארק נשר באזור ואדי קטיע אשר במקורו היה מיועד לבנייה והוסב לשטח ירוק.
מספר תושבי השכונה נכון ל-8 בפברואר 2010 עמד על 12,556 תושבים.
בספטמבר 2020, מספר תושבי השכונה עמד על 13,898 תושבים.
שכונת רחוב התאנה – שכונה חדשה שהחלה להיות מאוכלסת בשנת 2009 ונמצאת ליד שכונת דניה בחיפה.
השכונה מורכבת ממספר מגדלי דירות המשקיפים על נוף המפרץ ועל כביש 705. השכונה מרוחקת מספר ק"מ משכונת רמות יצחק.
השטח המפריד ביניהן הוא חורש טבעי של הכרמל.
השכונה החלה להיבנות כשכונה בעיר חיפה על שטח שבמקורו היה שייך לנשר.
בעקבות פסיקת בית המשפט העליון (בשנת 2007) בתביעת עיריית נשר להחזרת שטחים אלה לתחום שיפוטה, הוחזר השטח לעיר נשר.
עיריית נשר מתייחסת לשכונה זאת כחלק משכונת רמות יצחק.
מספר תושבי השכונה, נכון ל-8 בפברואר 2010, עמד על 527 תושבים.
בספטמבר 2020 עמד מספר תושבי השכונה על 905 תושבים.
על פי נתוני משרד הקליטה לשנת 2009, מספר העולים החדשים בנשר הוא 6,907 תושבים, מתוכם 85% ממדינות ברית המועצות לשעבר.
על פי נתוני העירייה שנת 2010, מספר תושבי העיר הוא 23,829 איש מחציתם נשים.
הגידול העיקרי במספר תושבי העיר חל בשנות ה־90 עם הקמת שכונת "רמות יצחק" אשר הביאה לעיר אוכלוסייה חדשה שלא גדלה בעיר.
בין השנים 1983 לשנת 1995 האוכלוסייה הכפילה את מספרה.
נכון לספטמבר 2020, מספר תושבי העיר הוא 25,208 תושבים.
בשנת 2020 אושרה תוכנית מתאר ובה תוספת של 11,000 יחידות דיור בעיר עד שנת 2040, כך שמספר התושבים יגדל לכ-69 אלף תושבים.
בשנת 1952 החליט משרד הפנים להקים את המועצה המקומית נשר.
המשרד הטיל את המשימה על יהודה שומרוני, בן היישוב שהיה בעל ניסיון ארגוני רב, פעיל במפלגת מפא"י, שהיה ממנהיגי הקהילה של נשר לפני מלחמת העצמאות והקים את מועצת פועלי אילת.
משימתו העיקרית הייתה לקחת את ארבע השכונות השונות מאוד באופיין, עם בעיות קשות מאוד של תשתיות ועם הרכב אוכלוסייה שונה מאוד, ולהפכן ליישוב בעל זהות מגובשת.
הישיבה הראשונה של המועצה המקומית נשר התקיימה ב-2 בנובמבר 1952.
עד שנת 1989 (למעט שנה אחת) שלטה בעיר מפלגת מפא"י וממשיכתה מפלגת העבודה.
בשנת 1989 נבחר דוד עמר, אשר בשנות ה־70 היה יו"ר ועד העובדים של נמל חיפה וחבר במפלגת מפא"י.
בעת היבחרו לתפקיד ראש המועצה, היה חבר בליכוד.
דוד עמר עמד בראש העירייה בעזרת קואליציה שנשענת בעיקר על המשולש הוותיק של המפלגות ליכוד, עבודה, מפד"ל ההיסטורית וכן ישראל ביתנו מיום הקמתה.
בבחירות 2008 התחרו על משרת ראש העירייה דוד עמר ואברהם בינמו מטעם רשימה מקומית "ירוקים למען נשר".
תוצאות הבחירות לתפקיד ראש העירייה היו: 66.5% לדוד עמר ו־33.5% לאברהם בינמו.
במועצת העיר, נכון לבחירות 2008, חברים 13 נציגים על פי ההרכב הבא: ארבעה נציגי הליכוד, ארבעה נציגי "ירוקים למען נשר", שני נציגים של מפלגת העבודה, נציג אחד של ישראל ביתנו, נציג אחד של הבית היהודי ונציג אחד של ש"ס.
הקואליציה מורכבת מכל נציגי המפלגות למעט רשימת "ירוקים למען נשר".
בבחירות בשנת 2013 נבחר אברהם בינמו לראש העירייה.
הפעילות הכלכלית של העירייה נעשית באמצעות החברה הכלכלית "נשרים", שהיא חברת בת של העירייה הפועלת באמצעות דירקטוריון עצמאי.
בראש הדירקטוריון עומד ראש העירייה.
החברה הוקמה ב־1990, במסגרת תוכנית כלכלית והיא מהווה את הזרוע הביצועית של העירייה לקידום הפיתוח העירוני וביצוע מיזמים כלכליים ותיירותיים.
העיר מדורגת במדד חברתי ב"אשכול 7" כמו הערים חיפה וחולון.
בשנת 2007 לערך, הפסיקה העיר לקבל ממשרד הפנים את מענק האיזון, שהוא סכום המועבר במטרה להשלים פערים בין הכנסות הרשות המקומית לבין הוצאותיה.
מאז שנת 1994 ועד שנת 2009, בכל שנה זכתה עיריית נשר ב"פרס שר הפנים" לניהול כספי תקין.
הפרס לשנת 2009 הוענק באפריל 2010 על ידי שר האוצר יובל שטייניץ ושר הפנים אלי ישי.
שם שנות פעילות נציג מפלגה ראשות ארגונית יהודה שומרוני 1952–1957 מפא"י מועצה יצחק רוט 1957–1972 מפא"י מועצה ישראל קלרטג 1972–1977 המערך מועצה ישראל קולס 1977–1978 הליכוד מועצה שמואל ריניש 1978–1989 מפלגת העבודה מועצה דוד עמר 1989–2013 הליכוד עיר אברהם בינמו 2013–2018 ירוקים למען נשר עיררועי לוי החל מ-2018כן נשר עיר
הסמל עוצב על ידי דוד הולוד ואושר בישיבת המועצה המקומית ב־24 באוקטובר 1962. הוא כולל מספר מרכיבים:
הנשר מסמל את שם העיר, ואת מפעל המלט שבה
ארבע גבעות מסמלות את הנוף ההררי ואת ארבע השכונות המקוריות שהרכיבו את היישוב – בן דור, תל חנן, נשר וגבעת נשר
המפעל והארובה מסמלים את היסוד התעשייתי עליו הוקם היישוב
העץ מסמל את גדילתו וצמיחתו של היישוב.
מערכת החינוך בעיר נשר מורכבת משישה בתי ספר יסודיים, שתי חטיבות ביניים השוכנות באותו מתחם ובית ספר תיכון המשרת את כל העיר.
המבנה הטופוגרפי של העיר מכתיב פיזור של מבני בתי הספר היסודיים, וזאת כדי לתת מענה לכל השכונות.
בשנות ה־50 וה־60 היו בנשר שבעה בתי ספר יסודיים ממלכתיים ובית ספר אחד של זרם החינוך העצמאי החרדי.
אחוז הניגשים לבחינות הבגרות במערכת החינוך היישובית בשנת הלימודים ה'תשס"ט (2008/9) הוא 95% מכלל התלמידים.
מתוכם זכאים לבגרות מלאה 85% מכלל הניגשים שהם 80% מכלל תלמידי כיתות י"ב בבית הספר התיכון המקיף של נשר.
לאורך השנים מסתמנת מגמת עליה באחוז מסיימי בחינות הבגרות מכלל התלמידים במערכת החינוך העירונית.
הנתונים לשנת הלימודים תשנ"ה (1994/5) בהתאמה הם: אחוז הניגשים – 65%, אחוז הזכאים מכלל הניגשים – 90%, אחוז הזכאים מכלל תלמידי י"ב במערכת החינוך ביישוב – 59%.
ב-2011, יחידת הנוער בעיריית נשר זכתה בפרס יחידת נוער מצטיינת לשנת תשע"א משר החינוך דאז גדעון סער.
ולאורך השנים בוגרי היחידה זכו בפרסים מיוחדים מטעם משרד החינוך ו"קרן רמון".
ב-29 ביוני 2011, קיבלה קריית החינוך של העיר את פרס החינוך הארצי לשנת תשע"א של משרד החינוך.
הטקס שנערך בנוכחות שמעון פרס וגדעון סער, ניתן על ההישגים הלימודיים של תלמידי חטיבות הביניים ובית הספר התיכון בעיר, על עשייה חברתית ואחוז הגיוס הגבוה לצה"ל.
ב-31 במאי 2022, זכתה העיר נשר בפרס החינוך היישובי הארצי.
הטקס התקיים בהשתתפות שערת החינוך דאז, ד"ר יפעת שאשא ביטון, בירושלים.הפרס הוענק על תחומי הצטיינות בקידום מגוון מענים לתלמידי העיר ופיתוח מנהיגת מובילה של צוותי חינוך, הורים ותלמידים, על חיזוק וגיבוש קהילת עובדי הוראה יזמית וקידום למידת עמיתים ותהליכי למידה חדשניים.
כמו כן הפרס הוענק על הובלת תכנת רשותית לחיזוק הזהות הישראלית, קידום מעורבותם בתנועות וארגוני נוער, עידוד הגיוס לצה"ל ובקשרים עם קהילות יהודיות בתפוצות.
בית הספר הראשון ביישוב נשר נוסד בשנת 1928. היו בו שתי כיתות לימוד, והוא שכן במבנה על גבעה ליד מחצבת נשר הישנה.
הגבעה הוסרה בשלב מאוחר יותר.
במקום זה היה קיים בעבר חאן קטן.
לאחר מכן, הועבר בית הספר למספר מבנים בשכונת נשר.
כיתות א' וב' למדו בצריף אשר שכן בתחילת רחוב כלניות (תחילת כביש 7212), משמאלו של הכביש.
המבנה שימש לגן ילדים ולאחר מכן הוסב לכיתות לימוד (המבנה שימש בעבר גם צריף הנוער העובד והלומד).
מצדו הצפוני של כביש 752 שכנו כיתות לימוד נוספות בשני מבנים נפרדים.
שמו של בית הספר היה "בית הספר לילדי עובדים ליד מפעל המלט נשר".
בתחילת שנות ה־30 נבנה בית הספר ליד בית החרושת נשר.
בית הספר נחנך בשנת 1933, ולמבנה עברו חלק מכיתות הלימוד.
לאחר קום המדינה הוסב שם בית הספר ל"בית יהושע", על שם אלוף יהושע גלוברמן, חבר קיבוץ יגור, שהיה מפקד החי"ש ונהרג בדצמבר 1947 מירי ליד כביש לטרון.
בבית ספר זה למדו גם תלמידים מכפר חסידים ומיגור.
בעקבות חיסול שכונת הצריפים שליד בית החרושת וריכוז האוכלוסייה בצדו הדרומי של כביש 752, עבר בית הספר בשנת 1963/4 למבנה ברחוב התשבי במקום שבו הוא שוכן.
במקום זה שכן בעבר מחנה צבאי בריטי שהיה בנוי מצריפי ניסן אשר שימשו את בית הספר התיכון נשר.
אזור זה נבחר בגלל מיקומו על גבול השכונות "מרכז נשר" ו"גבעת נשר".
אחד מצריפי ניסן נמצא בשטח בית הספר.
את שכונת גבעת נשר שירת בית הספר הממלכתי "גנות", אשר שכן בקצה רחוב ההשכלה בצמוד לפארק הכרמל.
בית ספר זה נסגר בשנת 1974, ותלמידי גבעת נשר עברו ללמוד בבית הספר "בית יהושע".
למבנה בית הספר נכנסו תלמידי חטיבת הביניים של נשר עד לסגירתו עם הקמת קמפוס החינוך.
במבנה מתקיים כעת "מרכז קליעה ובינוי" על שם דודו שביט, מוותיקי נשר.
בשכונת תל חנן היו בתחילה שלושה בתי ספר.
בית הספר הממלכתי־דתי הראשון הוקם במבנה אשר נשאר מהיישוב הערבי בלד א-שייח', מבנה מגורים בן שתי קומות שעמד בעבר במעלה רחוב השקד (תוואי רחוב השקד נמצא בחלקו על תוואי רחוב המשעול התלול בו שכן מבנה בית הספר).
בשנת 1956 נבנה מבנה חדש חד־קומתי לבית הספר הממלכתי־דתי.
במשך השנים שונה שם בית הספר ל"ישורון", בית הספר שימש מרכז לימוד לכל האוכלוסייה הדתית במועצה המקומית נשר.
בית ספר ישורון נסגר בסוף שנת 2016. בשנותיו הראשונות, בגלל ריבוי התלמידים, התקיימו הלימודים בשתי משמרות, עד להוספת קומה שנייה.
בית הספר שוכן בצדה המערבי של שכונת תל חנן.
בתחילת שנות ה־60 נבנה בית ספר ממלכתי־דתי נוסף שכונה "קדמי", על שם מנהלו.
בית הספר נבנה בצדה המזרחי של השכונה, ברחוב קרן היסוד.
לאחר הצמצום במספר התלמידים הלומדים במערכת החינוך הממלכתית־דתית נסגר בית הספר, והמבנה עבר לשימוש המתנ"ס ומשמש כיום (שנת 2018) כ"מרכז המוזיקה והמחול" בעיר.
בית הספר הממלכתי הראשון בשכונה הוקם במבנה מגורים שנשאר מהיישוב הערבי.
מיקומו היה במקום בו שוכן כעת השיכון שברחוב פרץ 40. במחצית שנות ה־50 הועבר בית הספר למבנה חדש אשר שכן בתחילת רחוב דבורה.
בית הספר כונה בשם "מוזס", גם כן על שם מנהלו.
בשנת 1961 פוצל בית ספר זה לשני בתי ספר ממלכתיים, והתלמידים חולקו בין בתי הספר על פי קרבת מקום מגוריהם.
בית הספר החדש שנבנה הוא בית ספר ממלכתי "גבעון", אשר שוכן ברחוב אברהם פרץ במרכז השכונה.
בית הספר נסגר בסוף שנת בלימודים 2019–2020. תלמידיו הועברו ללמוד בבית ספר גלילות בבן דור.
מבנה בית הספר שופץ, ובתחילת שנת הלימודים 2021–2022 עברו אליו תלמידי בית ספר גלילות, עד שיושלם שיפוץ מבנה בית הספר בגלילות.
בשכונת בן דור שכן בית הספר הממלכתי "גלילות" אשר הוקם על מבנהו הנטוש של בית הספר הערבי ששכן במקום (במקום זה שוכן כעת מבנה המתנ"ס של שכונת בן דור).
בית הספר נקרא על שמו של עמוס גלילי.
כשמספר התלמידים גדל, נבנה המבנה הנוכחי המשמש את בית הספר והמבנה הקודם הפך למרכז נוער קהילתי ולימים כלל את יחידת הנוער ומועדון "קפה שיין".
תלמידים דתיים משכונת בן דור למדו בכיתות א'–ב' בשכונת בן דור, ומכיתה ג' עברו ללמוד בבית הספר "ישורון" בשכונת תל-חנן.
בשנת 2018, הוקם בשכונה בית ספר ממלכתי דתי בשם "כנפי נשרים".
בית ספר זה נוסד כדי להחליף את בית הספר הממלכתי דתי "ישורון", שנסגר בסוף שנת 2016. בית הספר שוכן בדרך הטכניון 6.
בשכונות רמות יצחק וגבעת עמוס
הקמת השכונות החדשות של נשר, "גבעת עמוס" ו"רמות יצחק", גרמו לנדידת אוכלוסייה.
בשכונת רמות יצחק נבנו שני בתי ספר יסודיים ממלכתיים.
בית הספר "רמות יצחק א'" הוקם בשנת 1991, ובשנת 1993 הוקם בית הספר "רמות יצחק ב'".
בסוף שנות ה־90 שונה שמו ל"יצחק רבין".
בית הספר התיכון של נשר הוקם בשנת 1963 על מנת לתת מענה מקומי לתלמידי העיר שעד אז למדו מחוץ ליישוב, בעיקר בעיר חיפה.
בתחילה הוקמו שני בתי ספר נפרדים, תיכון עיוני ותיכון מקצועי תלת־שנתי, כאשר שניהם פעלו כבתי ספר חילוניים.
תלמידים דתיים המשיכו אותה עת ללמוד במערכת החינוך התיכונית-דתית מחוץ ליישוב.
בית הספר התיכון "נשר", שהוקם בתחילה בצריפי ניסן עבר למבנה אשר שימש קודם לכן את בית הספר "בית יהושע", סמוך לבית החרושת "נשר".
בשנת 1969 אוחדו שני בתי הספר לתיכון מקיף.
בשנת 1974 הופעלה חטיבת ביניים במבנה בגבעת נשר אשר שימש את בית הספר היסודי לשעבר "גנות".
בשנת 1979 עברו חטיבות הביניים והתיכון לקמפוס במעלה רחוב הברוש, הכביש המוביל לטכניון.
ב-1994 הוקם בשכונת רמות יצחק, ברחוב השיטה, קמפוס חדש אשר נקרא "קריית החינוך על שם יצחק רבין".
קמפוס זה משמש מאז את שתי חטיבות הביניים ביישוב והוא חולק לשני בתי ספר צמודים – "חט"ב השיטה א'" ו"חט"ב השיטה ב'".
בשטח השיפוט של העיר עובר כביש 75 שעוקף את העיר מצפון.
בנוסף לו קיים כביש נופי 7212.
על "דרך בר יהודה" שהוקמה של הדרך ההיסטורית בין חיפה לנצרת עובר שירות בינעירוני רב הנוסע מחיפה ליקנעם עמק יזרעאל והגליל התחתון.
ב-16 בספטמבר 2022 החל לפעול על הציר קו 5 של המטרונית.
מלבד זאת מהשכונות של נשר יש 8 קווים של אגד לרחבי חיפה.
בתחומי העיר עוברת מסילת העמק, אף על פי שאין בעיר תחנה, ותחנת הרכבת הקרובה לעיר היא מרכזית המפרץ.
פארק נשר – שטח השיפוט של העיר כולל גם שטחים הכלולים בשטח פארק הכרמל.
בקרבת שכונת רמות יצחק יזמה העירייה יחד עם קרן קיימת לישראל את הקמת פארק נשר על השטח של "ואדי קטיע".
בשטח הפארק נבנו שני גשרים תלויים ומסלול הליכה בוואדי.
נחל נשר – רובו של נחל נשר זורם בשטח שיפוטה של העיר, בחלקו העליון זורם הנחל בקניון בסדרה של מפלים בין קירות זקופים.
גובהו של המפל התחתון מגיע עד שבעה מטרים.
לאחר סדרת המפלים פונה הנחל בזווית של 90 מעלות צפונה ונכנס לשטח המחצבה שהוקמה בנחל.
מחצבה זו נסגרה בשנת 2009 על פי דרישת עיריית נשר.
בחלקו התחתון הנחל חוצה את העיר.
חלקו התחתון של הנחל הוא סבך צמחייה, כמעט בלתי עביר, הכולל חורש ים תיכוני בדומה לפארק הכרמל.
בוואדי זה חיים חזירי בר הנוהגים מדי פעם לצאת מהוואדי ולשוטט בשכונות גבעת נשר ורמות יצחק.
בוואדי זה חיים גם חיות בר נוספות כגון נמיות אשר ניתן לראותן חוצות מדי פעם את כבישי שכונת גבעת נשר.
חורשת הארבעים – בשטח שיפוטה של נשר נמצאת גם חורשת הארבעים, חורשה של עצי אלון מצוי עתיקים המקודשים לעדה הדרוזית.
ההגעה לחורשה היא דרך כביש 7212.
האנדרטה לחללי נשר במערכות ישראל והגן סביבה – בשכונת "גבעת נשר", בראש הגבעה, שוכנת האנדרטה לחללי מלחמות ישראל בני העיר נשר אשר נפלו במלחמות מאז מלחמת העצמאות.
התכנון והביצוע הופקדו בידי מהנדס בית החרושת נשר, בלה שניטלנדר, פרופ' יוחנן רטנר והאמן מיכאל קארה על בסיס עמדה שהוקמה במקום לפני מלחמת העצמאות.
האנדרטה נחנכה בשנת תש"י (1950).
האנדרטה מנציחה גם את "חנן זלינגר", "עמוס גלילי" ו"חיים בן דור" ומציינת את 39 האנשים אשר נטבחו בטבח בתי הזיקוק.
בשנת 1956 נחנך מגרש המשחקים שליד האנדרטה.
הגן נפתח בטקס חנוכה על ידי גב' שקולניק אם שכולה ממלחמת יום העצמאות.
בשנת 1958 הוסף הורחב המבנה המקורי והוסף אגף הנצחה.
סביב האנדרטה ומסביבו ובמורד הגבעה הוקם גן ציבורי הגן נקרא על שמו של יצחק רוט שהיה ראש המועצה במשך שנים רבות.
בשנת 1998 הוסף לגן הציבורי גן פסלים שפסליו פוסלו על ידי "פרקש עליזה".
לקראת יום הזיכרון תשע"ג-2013 חודש המבנה של האנדרטה ובית יד לבנים, לצד המגדל נוסף מבנה מרובע המשמש כאודיטוריום קטן, שהחליף את המבנה הקודם שהיה דמוי בונקר.
גבעת העמדות – שרידי בונקרים ממלחמת העולם השנייה – כביש 7212 עובר בתחילתו משמאל לגבעה הנמצאת מעל מחצבת נשר הישנה.
בגבעה זו בונקרים מתקופת המנדט הבריטי ועמדות תותחים ששימשו להגנה במלחמת העולם השנייה.
גבעה זו משקיפה על מחצבת בית החרושת שעברה שיקום.
מבנים היסטוריים בבית חרושת נשר למלט – בתוך שטח המפעל ומחוץ לגדר נמצאים מבנים היסטוריים משנות ה־20 ושנות ה־30. בין המבנים נמצא בניין ההנהלה של המפעל לגביו החליטה ועדת השימור בעירייה ביום 18 במאי 2009 להכריז עליו כבניין המיועד לשימור.
בנוסף, נמצאים מבנה המרפאה, בית המרחץ, שער הכניסה המקורי למפעל, מבני מגורים של מנהלי המפעל הנמצאים מחוץ לשטח המפעל, המבנה ששימש בעבר כמבנה בית הספר בית יהושע ומבנה הדואר הישן המנדטורי במרכז נשר, אשר נבנה בנחצית השנייה של שנותה-30 והיה חלק משירות הדואר המנדטורי.
פארק הכלניות – פארק עצים וחורשה שהוקם על ידי קרן קיימת לישראל בשיתוף מועצת נשר לפני הפיכתה לעיר, בשנת 1989. הפארק הוקם בצמוד לכביש 7212 שבחלקו התחתון שמו רחוב הכלניות מצידו המזרחי, ורחוב המעפילים בשכונת גבעת נשר
כביש 7212 – כביש נופי מתפתל אשר נסלל במקורו ב־1942 על ידי מפעל נשר למלט.
כל הכביש נמצא בשטח השיפוט של העיר.
בקטעי כביש שונים אפשר היה לראות בעבר מבני בטון מעל הכביש שנבנו מתחת לרכבל המשא שעבר מעליהם.
בפיתול הראשון של הכביש שמאלה מתחיל השביל הירוק העובר על צלע הכרמל מנשר ליגור.
מחצבת נשר הישנה – המחצבה הראשונה של בית החרושת נשר למלט.
החציבה בה החלה עם הקמת בית החרושת באמצע שנות ה־20. במחצבה יש מספר מעיינות שמימיהם שימשו בתהליך ייצור המלט, וכן שימשו את תושבי שכונת נשר ויאג'ור.
כעת מעיינות אלה אינם בשימוש.
המחצבה עברה שיקום והיא מכוסה צמחייה עבותה.
האזור שייך למפעל ולא ניתן לבקר בו.
תחנת רכבת 4.5 – בשטח נשר נמצאת גם תחנת הרכבת 4.5 של רכבת העמק.
תחנה זו שימשה את "מחצבת 4.5".
ב־18 במאי 2009, החליטה ועדת שימור אתרים בעיריית נשר להכריז על מבנה התחנה כמבנה המיועד לשימור.
מחצבת 4.5 – המחצבה נקראת על שם הקילומטר ה־4.5 משער נמל חיפה.
המחצבה הוקמה בשנת 1929 על ידי חברת תעשיות אבן וסיד ומשתרעת על שטח של 250 דונם.
המחצבה שוקמה באמצעות הקרן לשיקום מחצבות, ובמסגרת השיקום הוסדרו ודופנו קירות המחצבה, נסללו דרכים וניטעו עצים רבים אשר מכסים את שטח המחצבה ואת מדרונותיה.
פארק פיסול תעשייה – באזור בית החרושת למלט נמצא גן פסלים.
הפסלים נבנו ועוצבו מציוד ישן שיצא משימוש בבית החרושת.
את הפסלים ניתן לראות בעת נסיעה בכביש בין מחלף קישון לצומת יגור.
בתי קברות מתקופת היישוב הערבי באזור – בשטח העיר נמצאים שלושה בתי קברות מוסלמים לא פעילים שנשארו מהתקופה שלפני מלחמת העצמאות.
בית קברות אחד נמצא בשטח שכונת תל חנן ושימש את בלד א-שייח', ובו נמצא מבנה קבר סגור גדול עם כיפה עגולה של שייח' עבדאללה א-סהלי שהיה שייח' דרווישי ואיש דת סופי שחי בתחילת המאה ה-16. בתוך מבנה הקבר שלושה קברים צמודים, כאשר קברו של השייח' הוא הקבר המרכזי.
על הקברים אין כל כתובת.
בשטח בית הקברות קברים נוספים; כמעט על כולם אין שם המזהה את שם הנקבר למעט קבר אחד מעוטר שלידו נמצאת מצבה עם הכתובת הבאה: "זהו קברו של סבע אלחאג' פצ'ל קרמאן המנוח, נפטר ב־4 בג'מאדא אלת'אני 1352, 23 בספטמבר 1933".
בשטח נמצאת גם מערה שפתחה מכוסה בקיר בטון, אך בה אין קברים.
שטח בית הקברות מוקף בחומה.
בית הקברות מטופל על ידי הווקף.
בית הקברות השני בית הקברות המוסלמי של חיפה בנשר נמצא במרכז נשר מצפון לכביש 752. בית קברות זה הוקם על ידי הווקף המוסלמי בשנת 1934. בשנת 2003, בעת הרחבת כביש 752, נבנה גשר העובר מעל אזור הכניסה לבית קברות.
בית קברות שלישי נמצא מאחורי "מרכז קיט נופש וספורט" הנמצא מול בית החרושת למלט בתחום מועצה אזורית זבולון.
זהו בית הקברות של יאג'ור.
מבית קברות זה נשארו קברים בודדים השוכנים מתחת מספר עצי זית.
דרך נוף כרמל – דרך נופית שתחילת בכביש 7212 ב"יער היערנים", חלקה הראשון של הדרך עובר בשטח המוניציפלי של העיר נשר.
מוזיאון מכונות תפירה – המוזיאון הוקם ברחוב המסילה 23, ביוזמה פרטית של אוריאל רוזן שאוסף כבר שנים מכונות תפירה.
במוזיאון למעלה מ-500 מכונות תפירה.
במוזיאון נמצאת גם מכונת תפירה של חברת זינגר האמריקאית שיוצרה בשנת 1849. המוזיאון נמצא בבית רוזן ליד סופרמרקט שופרסל ומתפרס על פני מספר קומות.
אנדרטה לזיכרון השואה – האנדרטה הקומה לצד 6 עצי פרי לזכרם של ששת המיליונים שנספו בשואה במסגרת פעילות לציון יום הזיכרון הבינלאומי לשואה על ידי חניכי קן הנוער העובד והלומד, יחידת הנוער העירונית וראש עיריית נשר, רועי לוי.
במסגרת התרחבות העיר החלה גם תנופת בנייה של מבני ציבור.
בתחילת שנות ה־90 נבנה בשכונת תל חנן על השטח אשר היה פעם אזור מסחרי של השכונה, המבנה הגדול של המתנ"ס העירוני הכולל בתוכו אולם תיאטרון גדול, ומתקיימת בו פעילות תרבותית רבה, כולל סדרת מנויים של תיאטרון נשר ועוד.
בצמוד למבנה זה הוקם מבנה הספרייה העירונית, אשר החליף את המבנה הישן של הספרייה ששכן בצריף ליד בית החרושת.
בשנת 2008 הסתיימה בנייתו של אצטדיון נשר, ובשנת 2010 הסתיימה בנייתו של מרכז קיט נופש וספורט בעלות של כ־75 מיליון ש"ח, והוא מהגדולים במדינת ישראל.
המרכז משתרע על שטח של כ־60 דונם, והוא נבנה ליד המחצבה הישנה של מפעלי נשר בשטחה המוניציפלי של מועצה אזורית זבולון מול בית החרושת נשר.
בשטח העיר פועל גם "מרכז מוזיקה ומחול" אשר אוכלס במבנה בית הספר הממלכתי דתי "קדמי" בשכונת תל חנן שאינו פעיל יותר.
"מרכז המוזיקה והמחול" משמש גם לבית שמטפח את להקות הנוער העירוניות: "כתום תפוז" להקת הנוער הייצוגית של העיר, ו"החברים של רני".
במאי 2000 נחנך בעיר, בתחומה של שכונת בן-דור, "מוזיאון הווטרנים – נשר", שהוקם ביוזמת העמותה למען הקשיש בנשר ובמימון עיריית נשר והמשרד לקליטת העלייה.
מטרת המוזיאון הייתה שימור מורשת הווטרנים – לוחמים יהודים שלחמו לצד בעלות הברית במלחמת העולם השנייה כנגד הנאצים.
הפריטים המוצגים במוזיאון נתרמו על ידי וטרנים תושבי נשר, והם כוללים תמונות שצולמו על ידי הלוחמים תוך כדי לחימה ומדים של הלוחמים.
אחד הפריטים החשובים במוזיאון הוא מכשיר טלפון שנלקח על ידי אחד הווטרנים, פוליטרוק לשעבר, מהבונקר של היטלר.
הפעילות במוזיאון כוללת גם מתן הרצאות לתלמידי בתי ספר יסודיים, חטיבות ביניים ותיכונים על מורשת הווטרנים.
בשנת 2008 זכתה עמותת וטרנים המפעילה את המוזיאון בפרסים ואותות הצטיינות מטעם המשרד לקליטת עלייה והכנסת על תרומתה לקהילה.
בדצמבר 2020 נחנך מבנה ה"קפסולה" ברחוב עמוס כשלוחה מרכזית של יחידת הנוער העירונית בעיריית נשר, לאחר שעברו מהמבנה המרכזי במרכז הנוער בן דור בשכונה.
השלוחה הצטרפה לשלוחה נוספת של יחידת הנוער, "קפה שיין" שהוקם כמועדון ובית קפה לנוער בתמיכת "שותפות ביחד נשר – בראוורד קאונטי" בדרך הטכניון.
מספר סופרים גדלו ביישוב, וחוויות ילדותם באו לידי ביטוי בספרים שכתבו.
הידועים שבהם הם יהודית הנדל, כלת פרס ישראל לשנת 2003, וישראל לרמן, אשר זכה בפרס זאב לספרות ילדים ונוער בשנת 1994 "על מפעל חיים בתחום ספרות הילדים".
סופר ילדים נוסף הוא שלמה אבס.
שני ספרים נוספים שנכתבו על נשר הם ספריהם של האח והאחות, הסופר והמשורר מאיר ריבקין, מספריו: "וליבה נקרע לגזרים", ואחותו מלכה מיכאל (ריבקין), אשר כתבה את הספר "קטיה" המספר על הוויי שכונת פועלים עם בית קברות מוסלמי וצריפים.
ספר נוסף הוא ספרו של אהרון קמינקר "השכונה בצל ארובות העשן" המספר את סיפורה של השכונה.
פעילות הספורט בנשר מתרכזת בעיקר בקבוצות הגיל של ילדים ונוער.
עיקר הפעילות היא אגרוף, כדורסל וכדורגל.
אגרוף – מועדון האגרוף בנשר החל בשנת 2000 כפעילות של עבודה עם חבורות רחוב.
יצחק איתן, מנהל המועדון, אסף נערים מחבורות רחוב, ובסיוע מחלקת הרווחה של העירייה הקים מועדון, הפועל במתנ"ס בן-דור.
במועדון פעילים בו זמנית 50 בני נוער.
המועדון הגיע להישגים ברמה הארצית.
במאי 2010 הוכתרו אלכס שסטקוב מנשר, זו השנה השלישית ברציפות, כאלוף ישראל לנוער במשקל עד 81 ק"ג, ואשר קאסה מנשר, זו השנה השנייה ברציפות, כסגן-אלוף ישראל במשקל עד 69 ק"ג.
ב־16 במאי 2010 קיבל מייסד המועדון יצחק איתן מידי השר יצחק הרצוג את פרס חזני – מגן שר הרווחה לשירותים קהילתיים.
כדורסל – הפעילות בעיר נעשית באמצעות עמותת "הפועל נשר לכדורסל נוער" שהחליפה את פעילות מועדון הפועל גבעת נשר, שפעל כמועדון בליגת כדורסל לנשים והגיע בשנות ה־80 לליגת העל בכדורסל נשים.
הקבוצה התפרקה, ובשנת 2003 הוקמה העמותה הנוכחית הפועלת בעיקר עם בני נוער מפעילה כ־170 ילדים.
העמותה מאגדת בתוכה שבע קבוצות בגילאי כיתה ח'–י"ב במסגרת ליגת הכדורסל לבנים ונוער של איגוד הכדורסל.
בנוסף קיימת קבוצת כדורסל בוגרים "הפועל נשר" המשחקת בליגה הארצית.
במסגרת המועדון פועלת גם קבוצה בוגרת של כדורסל נשים הנמצאת בליגה הארצית.
בעשור הראשון של המאה ה-21 שיחקו בנשר קבוצות הכדורסל מחיפה, ונקראו: הפועל חיפה-נשר ומ.כ.
בין 2010–2012 שיחקה בנשר קבוצת מכבי חיפה, עקב שיפוץ אולמה הביתי ברוממה.
כדורגל – בשנות ה-60 עד שנות ה-80 פעלה ביישוב קבוצת הכדורגל "הפועל תל חנן", במגרש ששכן למרגלות שכונת בן דור.
בשיאה שיחקה הקבוצה בליגה הארצית בעונת 1981/1982. במחזור הסיום של העונה הביסה הקבוצה 5–1 את הכח רמת גן, ובכך מנעה ממנה לשוב ולהעפיל בחזרה לליגה הלאומית (אז הליגה הבכירה).
מגרש זה אינו פעיל יותר.
בעיר פועלת קבוצת כדורגל עירוני נשר שעלתה בסוף עונת 2013–2014 לליגה א' ולקראת תום עונת עלה המועדון לליגה הלאומית.
בעבר פעל באצטדיון נשר מועדון כדורגל בהנהלת אייל ברקוביץ' שהפעיל כ־400 ילדים, מתוכם כ־250 בליגת ילדים סדירה, פעילות זאת נסגרה ב-2014.
קאנטרי נשר – ב־29 באפריל 2010 נפתח קאנטרי נשר לקהל הרחב בנוכחות ראש העיר דוד עמר, לימור לבנת אז שרת התרבות והספורט ויובל שטייניץ אז שר האוצר.
הקאנטרי נבנה על ידי עירית נשר במחיר של 80 מיליון ש"ח בשטח של 60 דונם על שטח אדמה ביציאה המזרחית של העיר במקום בו שכן בעבר הכפר הערבי יאג'ור, שהיה שייך במקור לקיבוץ יגור והועבר במסגרת חילופי שטחים לעיר נשר.
תפעול הקאנטרי נמסר לקיבוץ יגור בחוזה למשך 23 שנים עד 2033. לקיבוץ יגור יש אופציית יציאה מהחוזה.
קיבוץ יגור באמצעות חברת בת "באלגן" השייכת לקיבוץ, שכרה להפעלת הקאנטרי את חברת "ספייס".
חברה זאת הפעילה את הקאנטרי עד שנת 2019. בשנה זאת הועבר המשך תפעול הקאנטרי לחברת "גרייט שייפ".
עיריית נשר הגישה למינהל התכנון תוכניות התחדשות עירונית בשכונות תל חנן ובן דור.
בדצמבר 2024 אושרה תוכנית ההתחדשות העירונית בשכונת תל חנן, שמטרתה לפנות 136 יחידות דיור ו-6 יחידות מסחר, ולהקים במקומם 915 יחידות דיור, בתוספת מבנים מסחריים.
התוכנית מתייחסת לשלושה מתחמים שונים בשכונה.
בינואר 2025 הפקיד מנהל התכנון – מחוז חיפה תוכנית התחדשות עירונית ברחוב מעלה הגיבורים.
התוכנית כוללת בניית 1860 יחידות דיור התוכנית, בשטח של 98 דונם ב-13 מגדלי מגורים בני 32 קומות, וכן בניית גני ילדים, שטחי תעסוקה ומסחר ופארק בשטח של 13 דונם.
עיריית נשר הודיעה שהיא מתנגדת לתוכנית ושבכוונתה להגיש ערער.
לעיר נשר יש קשר דרך פרויקט שותפות ביחד של הסוכנות היהודית עם קהילת בראוורד קאונטי בפלורידה.
שותפות זו כוללת חילופי משלחות הדדיות.
בפברואר 2019 נחתם במסגרת הוועידה לחדשנות עירונית "מוני אקספו 2019" שאורגנה על ידי השלטון המקומי, הסכם ידידות בין עיריית נשר לעיר סאן חואן ארמיתה בגואטמלה.
קיים שיתוף פעולה בין העיר נשר לעיר דירן שבמחוז נורדריין-וסטפאליה בגרמניה דרך גימנסיית שטיפטישיס ויחידת הנוער בעיריית נשר ותיכון מקיף נשר.
בשנת 2022 נשר זכתה במימון של רבע מיליון שקלים מטעם המשרד לשיתוף פעולה אזורי, בתוכנית ייחודית של עיריית נשר, יחידת הנוער ותיכון מקיף נשר לפעילות משותפת לנוער ישראלי ונוער ממרוקו.
בחנוכה יצאה משלחת של 20 תלמידים ותלמידות, מחנכים, ומובילי העיר למשלחת נוער היסטורית ראשונה במרוקו.
עם זאת, כמעט ולא חל שינוי במיקום הכבישים והדרכים בעיר.
עובדה זאת מאפשרת לזהות כעת בקלות את המקומות שבהם צולמו התמונות ההיסטוריות.
נשק קטלני הוא סרט מתח ופעולה משנת 1987 בכיכובם של מל גיבסון, דני גלובר, גארי ביוסי, סטיב קאהן, טום אטקינס.
סרט זה הוא הראשון בסדרת סרטי נשק קטלני.
עלילת הסרט נפתחת כאשר מוצמד לבלש משטרת לוס אנג'לס רוג'ר מורטאו (דני גלובר) שותף חדש, מרטין ריגס שמו (מל גיבסון).
ריגס שירת כסמל מחלקה וצלף בכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית ולחם במלחמת וייטנאם.
בשל כישורי הקליעה של ריגס, כמו גם מיומנותו באמנויות לחימה, מכנה אותו מרטאו "נשק קטלני" (ומכאן שם הסרט).
למרות השוני הרב בין השניים, שכן מורטאו הוא איש משפחה ואילו ריגס הוא אלמן עם משאלת מוות, הרי שעד מהרה מתגלה שיחדיו הם צוות מוצלח.
השניים נדרשים לחקור פרשיית התאבדות של צעירה שקפצה אל מותה.
הצעירה, בתו של חבר לנשק של מורטאו ממלחמת וייטנאם, בה לחם כמפקד מחלקה בחטיבת הצנחנים ה-173. במהלך החקירה מתברר כי הצעירה נרצחה בידי קבוצת שכירי חרב שביקשה ללחוץ על אביה, שעבד עבורם.
זמן קצר לאחר יום הולדתו החמישים, השוטר במחלק הרצח רוג'ר מורטאו (דני גלובר) נאלץ לקבל כשותף חדש את מרטין ריגס (מל גיבסון), שהועבר ממחלק הסמים.
ריגס הוא חייל לשעבר שלחם במסגרת הכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית ושכל את אשתו שלוש שנים קודם לכן בתאונת דרכים, וכתוצאה מכך הפך לבעל נטיות התאבדותיות שבאות לידי ביטוי ביחס תוקפני כלפי עצורים, יחס שהוביל את הממונים עליו לאשר את המעבר למחלק הרצח.
מורטאו וריגס מהר מאוד מוצאים את עצמם מתעמתים האחד עם השני בנושא סגנון העבודה שלהם.
מורטאו מקבל שיחת טלפון ממייקל הנסקר (טום אטקינס), חבר לשעבר מימיהם במלחמת וייטנאם ובנקאי בהווה, אבל לפני שהם נפגשים מורטאו מגלה כי בתו של הנסקר, אמנדה, כפי הנראה התאבדה בקפיצה ממרפסת דירתה.
נתיחה שלאחר המוות מגלה שאמנדה הורעלה בנוזל לפתיחת סתימות, דבר שהופך את ההתאבדות שלה למקרה רצח אפשרי.
הנסקר מספר למורטאו שהוא חש מודאג מצריכת הסמים של בתו ומהעיסוק שלה בזנות ובפורנוגרפיה, ורצה לבקש ממורטאו לסייע לה לפתוח דף חדש בחייה.
מורטאו וריגס הולכים לביתו של הסרסור שלה במטרה לחקור אותו, אך הוא יורה עליהם וריגס נאלץ להרוג אותו, ובכך מציל את חייו של מורטאו, שמתחיל לגלות יותר סבלנות כלפיו ובערב לוקח אותו להכיר את משפחתו.
למרות שהמקרה לכאורה נראה סגור בעקבות מותו של הסרסור, ריגס מודע לכך שהעדה היחידה למותה של אמנדה הייתה זונה בשם דיקסי, שבדרך כלל עובדת בחלק אחר של העיר.
ריגס ומורטאו מגיעים לביתה של דיקסי במטרה לחקור אותה, אך הבית מתפוצץ ברגע שהם מתקרבים אליו.
בזמן לווייתה של אמנדה בביתו של הנסקר, מורטאו וריגס מתעמתים עימו, והוא חושף בפניהם שהוא היה בעבר שייך ל"חברת הצללים", ארגון של מבריחי הרואין שמורכב מיוצאי הכוחות המיוחדים והוקם בימים האחרונים של מלחמת וייטנאם על ידי גנרל לשעבר פיטר מק'ליסטר (מיטשל ריאן) וסגנו הראשי מר ג'ושוע (גארי ביוסי).
הנסקר היה מלבין את הכסף שלהם בעזרת הבנק שלו, אך ביקש לצאת מהארגון וכאשר מק'ליסטר גילה שהוא יצר קשר עם מורטאו אנשי הארגון רצחו את בתו.
מורטאו מנסה לשכנע את הנסקר לגלות לו כל מה שהוא יודע על הארגון, אבל ג'ושוע פורץ להלוויה במסוק והורג את הנסקר ביריות.
לאחר מכן אנשי חברת הצללים מנסים להרוג את ריגס בירי מרכב נוסע, אבל ריגס ניצל על ידי לבישת אפוד מגן.
ריגס ומורטאו מזייפים את מותו כדי להשיג יתרון על אנשי החברה.
לאחר מכן אנשי החברה חוטפים את בתו הבכורה של מורטאו, ריאן (טרייסי וולף) ודורשים שמורטאו יסגיר את עצמו לידיהם בתמורה לשחרורה.
מורטאו וריגס מתכננים להציב לאנשי החברה מארב באגם אל מיראג' כשריגס אורב לאנשי החברה עם רובה צלפים ומחפה על מורטאו.
במהלך קרב היריות נתפס ריגס על ידי הגנרל מק'ליסטר והשניים נלקחים ביחד עם ריאן למקום המחבוא של אנשי החברה.
אנשי החברה מענים את ריגס ומורטאו כדי לגלות מה הם יודעים על פעילות החברה, אבל ריגס מצליח להשתחרר ולחלץ את מורטאו וריאן והם בורחים ממקום המחבוא של החברה במועדון לילה במרכז לוס אנג'לס, המשמש כיסוי לפעילות החברה.
מקקליסטר וג'ושוע מנסים לברוח בנפרד לאחר שהכיסוי שלהם נחשף.
מורטאו יורה בנהגו של מק'ליסטר והלה נהרג מפיצוץ רימוני יד שהיו בתוך הרכב.
מורטאו וריגס מגיעים ביחד לביתו של מורטאו ומציבים שם מארב לג'ושוע בידיעה שהוא יגיע לשם כדי לנקום בשניים.
הם מצליחים לפרוק אותו מנשקו וריגס וג'ושוע נלחמים בקרב פיזי על המדשאה של מורטאו כשריגס יוצא כשידו על העליונה.