tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אניאס ליונל אקטון מקינטוש היה קצין בצי הסוחר הבריטי וחוקר אנטארקטיקה, שפיקד על קבוצת ים רוס כחלק מן המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית של ארנסט שקלטון, 1917-1914. משימתה של קבוצת ים רוס הייתה לתמוך בחציית היבשת האנטארקטית שתכנן ארנסט שקלטון על ידי ציוד מחסני אספקה לאורך השלבים המאוחרים של נתיב הצעדה המתוכנן.
לנוכח עיכובים חוזרים ונשנים וקשיים מעשיים, עמדה קבוצת מקינטוש במשימתה, אף כי מקינטוש עצמו ושני אחרים ממשלחתו נספו במילוי תפקידם.
התנסותו הראשונה של מקינטוש באנטארקטיקה הייתה כקצין שני במשלחת נמרוד של שקלטון, 1909-1907. זמן קצר לאחר הגיעו לאנטארקטיקה נפגעה עינו הימנית בתאונה על סיפון האוניה, והוא נשלח חזרה לניו זילנד.
ב-1909 חזר להשתתף בשלבים המאוחרים של המשלחת; כוח הרצון ונחישות הדעת שלו בנסיבות קשות הרשימו את שקלטון והובילו למינויו לקבוצת ים רוס בשנת 1914.
בהוראות הביצוע של מקינטוש חל בלבול עקב בעיות תקשורת, והוא לא ידע בוודאות את לוח הזמנים לחציית היבשת המתוכננת של שקלטון.
קשייו הוכפלו כאשר ספינת הקבוצה, "אורורה", נסחפה ממעגן החורף שלה בשעת סופה ואנשיה לא יכלו לחזור.
על אף אובדן ציוד, אספקה ואנשי צוות, מקינטוש וקבוצת החוף התקועה שלו הצליחו להוציא לפועל את משימת ציוד המחסנים במלואה.
מקינטוש עצמו שרד רק בקושי את תלאות המסע וחב את חייו לפעולות חבריו.
מקינטוש ועוד חבר מן הקבוצה ניסו לחצות את 24 הק"מ של ים קרח שהפריד בין הקבוצה לבסיסה, אבל השניים נעלמו בסופת שלג וההנחה הייתה, שנפלו אל בקיע בקרח.
פרשנים העמידו בספק את כשירותו של מקינטוש ודנו בחסרונותיו כמנהיג.
שקלטון עצמו ציין לשבח את עבודת מקינטוש וחבריו, והשווה את הקרבת חייהם לזו של החפירות במלחמת העולם הראשונה.
עם זאת, הוא דן לשבט הביקורת את כישורי הארגון של מקינטוש.
שנים לאחר זאת הגדיר לורד שקלטון, בנו של ארנסט שקלטון, את מקינטוש כאחד מגיבורי המשלחת, לצד ארנסט ג'ויס ודיק ריצ'רדס.
מקינטוש נולד בטירהוט שבראג' הבריטי (כיום הודו), ב-1 ביולי 1879 וכעבור שנים מעטות חזרו הוא ואחיו לאנגליה עם אמו.
הסיבה לקרע במשפחה אינה ידועה, אך הוא היה למצב קבוע.
לאחר לימודים בבית ספר בבדפורדשייר, המשיך מקינטוש בדרך שבה הלך ארנסט שקלטון חמש שנים לפניו, עזב את בית הספר בגיל 16 ויצא אל הים.
אחרי שירות מפרך כצוער בצי הסוחר, הצטרף לקו ספנות מסחרי ושם נשאר עד ששקלטון גייס אותו למשלחת נמרוד, שהפליגה אל אנטארקטיקה בשנת 1907. לפני צאת המשלחת גויס מקינטוש כקצין מילואים בדרגת סגן משנה לצי המלכותי.
משלחת נמרוד, 1909-1907, הייתה הראשונה בשלוש המשלחות שהנהיג ארנסט שקלטון.
כשהמשלחת עגנה בניו זילנד, צירף שקלטון את מקינטוש לקבוצת החוף, כמועמד סביר למסע אל הקוטב.
ב-31 בינואר 1908, זמן לא רב לאחר ש"נמרוד" הגיעה של מצר מקמרדו באנטארקטיקה, כשמקינטוש סייע בהעברת ציוד מזחלות על סיפון האונייה, השתחרר קרס טעינה, היטלטל על פני הסיפון וחבט בעינו הימנית, שנהרסה כליל.
הוא נלקח מיד אל תא רב החובל, שם ניתח אותו רופא המשלחת אריק מרשל להוצאת העין, תוך שימוש בציוד ניתוח מאולתר.
מרשל התרשם ביותר מעוז רוחו של מקינטוש וציין, כי "איש לא יכול היה לעמוד בכך טוב ממנו." התאונה גזלה ממקינטוש את מקומו בקבוצת החוף, וחייבה את חזרתו לניו זילנד להמשך טיפול.
הוא לא היה שותף לאירועים העיקריים של המשלחת, אך חזר דרומה עם "נמרוד" בינואר 1909, להשתתף בשלבי הסיום שלה.
שקלטון, שהסתכסך קודם לכן עם רב החובל של האונייה, רופרט אינגלנד, רצה שמקינטוש יקבל עליו את תפקיד רב החובל של "נמרוד" במסעה זה, אבל הפגיעה בעין לא נרפאה די הצורך לאפשר מינוי זה.
ב-1 בינואר 1909 נתקעה "נמרוד" בקרח, עדיין במרחק 40 ק"מ מבסיס החוף של המשלחת בכף רוידס.
מקינטוש החליט לחצות את מרחב הקרח הזה ברגל.
ההיסטוריון בו ריפנבורו מתאר את המסע הזה כ"אחד החלקים מוטעי-השיקול ביותר במשלחת כולה".
בקבוצתו של מקינטוש, שעזבה את האונייה בבוקר ה-3 בינואר, היו מקינטוש ושלושה מלחים, עם מזחלת שהכילה צידה ושק דואר גדול.
שני מלחים חזרו עד מהרה לאונייה, ואילו מקינטוש ועוד חבר משלחת המשיכו להתקדם.
הם חנו על הקרח אותו ערב, ולמחרת גילו שכל האזור סביבם נשבר והתפרק לחלקים.
לאחר מרוצה נואשת על פני שדות הקרח הנעים, הצליחו להגיע אל לשון קרחון קטנה.
הם חנו שם והמתינו ימים אחדים עד שיחלוף עוורון השלג שלקו בו.
כאשר שב אליהם כוח הראייה, מצאו שכף רוידס נמצא בטווח ראייה אבל בלתי נגיש, כיוון שקרח הים שהוביל אליו נעלם והותיר מרחב מים פתוחים.
לא נותרה להם ברירה אלא לעשות את דרכם אל הצריף בדרך היבשה, מבצע מסוכן ללא ציוד וניסיון נאות.
במשך 48 השעות הבאות עשו את דרכם על פני קרקע זרועת מכשולים ומהמורות, בכברות ארץ של בתרונים עמוקים ושדות שלג בוגדניים.
תוך זמן קצר איבדו את כל הציוד והאספקה.
בנקודה מסוימת אילצו אותם פני הקרקע לטפס 1,000 מ' ואחר לגלוש מטה אל מרגלות מדרון שלג.
לבסוף, אחרי שכשלו סחור-סחור בערפל במשך שעות, נתקלו למזלם בברנרד דיי, חבר בקבוצת החוף, במרחק קצר מן הצריף.
לאחר זמן אספה האונייה את הציוד הנטוש.
ג'ון קינג דייוויס, ששירת אז כקצין ראשי ב"נמרוד", ציין כי "מקינטוש היה תמיד האיש שינסה את מזלו בסיכוי המאה במספר.
מאוחר יותר הצטרף מקינטוש לארנסט ג'ויס ואחרים במסע לחציית מדף הקרח רוס אל שונית מינה, לצייד שם מצבור לקבוצת הקוטב של שקלטון, ששובה מן הצעדה דרומה היה צפוי.
ב-3 במרץ כשעמד בתצפית על סיפון "נמרוד", הבחין מקינטוש בזיקוק, שבישר את שובם בשלום של שקלטון ואנשיו.
הם החמיצו במעט את יעד הקוטב הדרומי שהציבו לעצמם, והגיעו אל נקודת הקיצון הדרומית ב-88° 23' S.
מקינטוש חזר לאנגליה ביוני 1909. כשהתייצב בחברת הספנות שהעסיקה אותו לפני משלחת נמרוד נאמר לו, שלא יוחזר לעבודה בגלל הפגם בראייתו.
ללא סיכויי העסקה מידיים הסכים, בראשית 1910, להילוות אל דאגלס מוסון (שהשתתף כגאולוג במשלחת נמרוד ובהמשך הנהיג את משלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה) במסע להונגריה, לבחון שדה זהב פוטנציאלי, ששקלטון קיווה להפיק ממנו יוזמה עסקית מכניסה.
על אף דין וחשבון מעודד ממוסון, לא יצא דבר מיוזמה זו.
בהמשך יצא מקינטוש למשלחת חיפוש-אוצרות משלו באי קוקוס הסמוך לחוף האוקיינוס השקט של פנמה, אבל גם הפעם חזר הביתה בידיים ריקות.
בפברואר 1912 נשא מקינטוש לאישה את גלדיס קמבל והחל בעבודה משרדית כעוזר למזכיר של איגוד שירות הסחר האימפריאלי בליברפול.
העבודה השגרתית והבטוחה לא סיפקה אותו: "אני עדיין מתקיים בעבודה הזאת, תקוע במשרד מטונף," כתב אל חבר להפלגה ב"נמרוד".
"כל הזמן אני מרגיש, שלא השלמתי את החניכה הראשונה שלי - על כן הייתי רוצה להיטלטל על הגלים עוד פעם אחת אחרונה, לטוב ולרע!"
המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית של שקלטון הכילה שני רכיבים נפרדים.
מן הקבוצה הראשית, שבסיסה היה בים ודל, יצאה קבוצה של שישה אנשים בפיקודו של שקלטון בצעדה חוצת-יבשת, דרך הקוטב הדרומי.
קבוצת ים רוס מסייעת, שבסיסה היה בצד הנגדי של היבשת, במצר מקמרדו, נועדה לצייד מצבורי אספקה על פני חומת הקרח הגדולה, כדי לסייע לקבוצה הטראנס-קונטיננטלית בשלב האחרון של מסעה.
מקינטוש היה אמור במקור לצאת כחבר בקבוצה הטראנס-קונטיננטלית של שקלטון, אך קשיים התעוררו בשאלת מינוי המפקד לקבוצת ים רוס.
אריק מרשל, הרופא ממשלחת נמרוד, סירב למינוי, וכמוהו גם ג'ון קינג דייוויס; מאמצי שקלטון להשיג מן האדמירליות צוות ימי לחלק זה של המבצע הושבו ריקם.
תפקיד מנהיג קבוצת ים רוס הוצע לבסוף למקינטוש, שנענה בחיוב.
האונייה שהוקצתה למשימה זו הייתה ה"אורורה", ששימשה לאחר זמן את המשליחת הטראנס-אנטארקטית האוסטרלית של מוסון וכיון עוגנת באוסטרליה.
שקלטון עבר על תוכנית המשימה של קבוצת ים רוס ולא ראה שום קשיים מיוחדים בהוצאתה לפועל.
כבר עם הגעתו של מקינטוש לאוסטרליה באוקטובר 1914 כדי להיכנס לתפקיד, ציפו לו קשיים רציניים.
ללא התרעה או הודעה מוקדמת, קיצץ שקלטון את המימון שהוקצה לקבוצת ים רוס במחצית, מ-2,000 ליש"ט ל-1,000 ליש"ט.
מקינטוש צווה להשלים את החסר בעתירה לתרומות ללא התחייבות ולמשכן את אוניית המשלחת כדי לגייס כספים נוספים.
אז התברר, שרכישת "אורורה" לא הושלמה בהתאם לדרישות החוק, עובדה שעיכבה את נסיונותיו של מקינטוש למשכן אותה.
זאת ועוד, "אורורה" לא התאימה לעבודה באנטארקטיקה ללא שיפוץ מקיף, שדרש שיתוף פעולה מממשלת אוסטרליה הנרגזת.
משימת הטיפול בקשיים אלה במסגרת זמן מוגבלת מאוד הדאיגה מאוד את מקינטוש, וההסתבכויות השונות יצרו דימוי שלילי של המשלחת בעיני הציבור האוסטרלי.
כמה חברים במשלחת פרשו, אחרים פוטרו; גיוס חברי צוות וסגל מדענים כדי להגיע למספר הדרוש היה כרוך בכמה מינויים של הרגע האחרון, שבעטיים סבלה הקבוצה מחסך ניכר בניסיון אנטארקטי.
מדברי שקלטון התרשם מקינטוש, שאם יתאפשר הדבר, ינסה מנהיג המשלחת את חציית היבשת במהלך העונה האנטארקטית הקרובה, 1915-1914. לפני צאתו אל ים ודל, שינה שקלטון את דעתו באשר לאפשרות העמידה בלוח הזמנים הזה.
מקינטוש לא דווח על שינוי זה בתוכנית; אי-ההבנה הזו הביאה לכך, שמסעות ציוד המצבורים של ינואר-מרץ 1915 לא הוכנו די הצורך וגבלו בכאוטיות.
"אורורה" עזבה לבסוף את הובארט, טסמניה, ב-24 בדצמבר 1914. ב-16 בינואר 1915 נחתה הקבוצה במצר מקמרדו, שם הקים מקינטוש מחנה בסיס במטה הישן של קפטן סקוט בכף אוונס.
הוא סבר, שקיימת אפשרות ששקלטון התחיל כבר בצעידה מים ודל, והיה נחרץ בדעתו, שיש להתחיל ללא דיחוי בציוד המצבורים.
ג'ויס, חוקר אנטארקטיקה המנוסה ביותר במשלחת - הוא יצא במשלחת דיסקברי של סקוט בשנים 1904-1901 ובמשלחת נמרוד - התנגד בטענה, שהקבוצה זקוקה לזמן לשם התאקלמות ואימונים, אבל התנגדותו נדחתה.
ג'ויס היה המום מן הדחייה; הוא ציפה, שמקינטוש יכבד את דעתו בענייני מסע מזחלות: "לו שאקס [שאקלטון] היה כאן אתי, הייתי משכנע אותו להתחשב בטיעון שלי", כתב ביומנו.
מסע ציוד המצבורים החל את דרכו בשורה של תקלות.
סופת שלגים עיכבה את היציאה, מזחלת ממונעת התקלקלה לאחר קילומטרים ספורים, ומקינטוש וקבוצתו תעו בדרכם על ים הקרח בין כף אוונס להאט פוינט.
התנאים על חומת הקרח היו קשים לאנשים חסרי הניסיון, שלא הוכשרו להם.
רבים מן המצרכים שנלקחו אל חומת הקרח הושלכו על הקרח כדי להפחית את כובד המטענים ולא הגיעו אל המצבורים.
עקב התעקשותו של מקינטוש, בניגוד למחאותיו הדוחקות של ג'ויס, לקחת את הכלבים כל הדרך עד 80° דרום, מתו כל הכלבים עד האחרון בהם בדרך חזרה.
האנשים, מוכי כוויות קור ומותשים, הגיעו אל הצריף הישן של משלחת דיסקברי בהאט פוינט ב-24 במרץ, אבל נותקו מן האונייה ומבסיסם בכף אוונס בגלל קרח-ים מסוכן למעבר, ונאלצו לחכות שם בחוסר-מעש במשך קרוב לשלושה חודשים.
לאחר ההתנסות הזאת, היה האמון במנהיגותו של מקינטוש בשפל המדרגה ומריבות היו דבר שבכל יום.
כשמקינטוש וקבוצת ציוד-המצבורים הגיעו לבסוף אל כף אוונס באמצע יוני, נודע להם ש"אורורה", עם 18 איש על סיפונה ורוב אספקת הקבוצה וציודה, ניתקה ממעגן החורף שלה בשעת סופה.
תנאי הקרח במצר מקמרדו מנעו את חזרת הספינה; עשרת האנשים של קבוצת החוף נשארו תקועים ללא מוצא, עם מעט מאוד משאבים לקיומם.
אף על פי כן, רוב המצרכים שנדרשו למצבורי הצידה נפרקו כבר מן האונייה.
מקינטוש החליט לפי כך, שעבודת העונה הבאה תימשך לפי המתוכנן: מצבורי צידה יונחו על פני מדף הקרח רוס לכל אורך הדרך עד קרחון בירדמור.
הקבוצה תעשה כמיטב יכולתה לפצות על המחסור במצרכי מזון ובציוד בשימוש במצבורי המצרכים שהשאירו משלחות קודמות, בעיקר אלה שנותרו משהותו של קפטן סקוט בכף אוונס.
הקבוצה כולה הקדישה את כל מאמציה למטרה זו, אף על פי שהיה ברור להם, כך כתב מקינטוש, שלשם כך יצטרכו לשבור שיא במסע קוטבי.
מכל מקום, חודשי ההכנות הארוכים לא היו קלים למקינטוש.
כקצין היחיד בקבוצה, התקשה ליצור קשרים קרובים עם חבריו לקבוצה.
מעמדו בודד אותו יותר ויותר וחשף אותו לביקורות תכופות וקולניות, בעיקר מצד ג'ויס.
הצעידה אל הר התקוה (מאונט הופ)
ב-1 בספטמבר 1915 החלו תשעה אנשים, בצוותים של שלושה, במשימה של העברת כ-2,250 ק"ג של צידה מבסיס כף אוונס אל מרומי מדף הקרח - המדען אלכסנדר סטיבנס נשאר לבדו במחנה בבסיס.
מבצע זה היה השלב הראשון בתהליך הנחת מצבורי האספקה ברווחים של מעלת קו רוחב אחת (110 ק"מ), עד להר התקווה למרגלות קרחון בירדמור.
בסיס חלוץ גדול הוקם אז במצבור השונית, מעט צפונית ל-79°, משם נוח יהיה להוציא את המסעות האחרונים אל מאונט הופ בראשית 1916. במהלך השלבים המוקדמים הללו, אירעו התנגשויות חוזרות ונשנות בין מקינטוש לג'ויס בנושא שיטות הפעולה.
בעימות שהתחולל ב-28 בנובמבר, כשהוצגו לפני מקינטוש ראיות בלתי ניתנות לערעור ליתר היעילות של שיטותיו של ג'ויס על פני אלה שלו, נאלץ מקינטוש לסגת מעמדותיו ולקבל תוכנית מתוקנת, ששרטטו ג'ויס וריצ'רדס.
ההערה הפרטית של ג'ויס הייתה "מעולם בכל נסיוני לא נתקלתי באידיוט כזה בתפקיד אחראי על אנשים".
הצעידה העיקרית דרומה ממצבור השונית החלה ב-1 בינואר 1916. תוך ימים ספורים, נאלץ צוות אחד של שלושה לחזור לבסיס, עקב תקלה בפרימוס שלהם.
שאר השישה המשיכו בדרכם: מקינטוש, ג'ויס, ארנסט ויילד, דיק ריצ'רדס, ארנולד ספנסר-סמית וויקטור היוורד.
מצבור ה-80° שצויד בעונה שעברה תוגבר, ומצבורים חדשים נבנו במעלה ה-81 ו-82. עם התקדמות הקבוצה הלאה, לקראת הר התקווה, החלו הן מקינטוש והן ספנסר-סמית, צלם המשלחת, לצלוע.
זמן קצר לאחר שעברו את ציון המעלה ה-83, התמוטט ספנסר-סמית והושאר באוהל, בעוד שיתר אנשי הקבוצה השתרכו בעמל לאורך הקילומטרים הספורים שנשארו.
מקינטוש דחה את ההצעה להישאר עם החולה ועמד על דעתו, שחובתו לוודא שכל מצבור יצויד כראוי.
ב-26 בינואר הגיעו אל הר התקווה והניחו את המצבור האחרון במקום המיועד.
בצעידה חזרה, היה עליהם לגרור את ספנסר-סמית על המזחלת.
מצבו של מקינטוש התערער במהירות; נבצר ממנו להשתתף בגרירה, והוא דשדש כושל הלאה, מותש מהשפעותיה הגוברות והולכות של צפדינה.
כשהוחמר מצבו, נאלץ מקינטוש להצטרף לפרקי זמן אל ספנסר-סמית כנוסע על המזחלת.
גם חברי הקבוצה הכשירים יותר סבלו מכוויות קור, עוורון שלג וצפדינה, והמסע היה למאבק הישרדות נואש.
ב-8 במרץ התנדב מקינטוש להישאר באוהל בזמן שהאחרים ניסו להביא את ספנסר-סמית אל הביטחון היחסי של האט פוינט.
ריצ'רדס, ויילד וג'ויס גררו את עצמם הלאה עד האט פוינט, עם היוורד, שהיה עכשיו מוכה והמום-חולי, לפני שובם לחלץ את מקינטוש.
ב-18 במרץ, נמצאו כל חמשת השורדים בהאט פוינט, מתאוששים לאחר שהשלימו את מה שהביוגרפים של שקלטון, מרג'ורי וג'יימס פישר, מתארים כ"אחד המעללים הבולטים ביותר, ובלתי אפשריים לכאורה, של כוח סבל והתמדה בתולדות מסעות הקוטב."
בעזרת בשר כלבי ים טרי, שעיכב את נזקיה ההרסניים של הצפדינה, התאוששו השורדים בהדרגה בהאט פוינט.
אי-היציבות של קרח הים במצר מקמרדו מנעה מהם להשלים את המסע אל בסיס כף אוונס.
התנאים בהאט פוינט היו קודרים ומדכאים, בדיאטה משמימה באחידותה וללא אמצעי רווחה ונוחות רגילים.
מקינטוש, בייחוד, לא יכול היה לשאת את העזובה והזוהמה של הצריף.
האפשרות, שבגלל העיכוב הכפוי בצריף יחמיצו את שיבת הספינה, החרידה אותו.
ב-8 במאי 1916, אחרי סיורים לבדיקת מצב הקרח, הודיע מקינטוש, שהוא והייוורד מוכנים להסתכן בהליכה אל כף אוונס.
בניגוד לעצתם הדוחקת של חבריהם למסע, יצאו השניים לדרך ועמם מלאי קל של צידה.
זמן קצר לאחר שיצאו מטווח ראייה מהאט פוינט, התחוללה סופת שלגים קשה, שנמשכה יומיים.
לאחר שוך הסערה, יצאו ג'ויס וריצ'רדס בעקבותיהם לפי טביעות הרגליים, שנראו עדיין לעין, עד לסדק גדול, שם נפסקו העקבות.
לא מקינטוש ולא היוורד הגיעו אל כף אוונס ושום זכר לשניהם לא נמצא מעולם, על אף חיפושים מקיפים שערך ג'ויס אחרי שהוא, ריצ'רדס ויילד הצליחו לבסוף להגיע לכף אוונס ביוני.
אחרי ש"אורורה" חזרה לבסוף לכף אוונס בינואר 1917, נערכו חיפושים נוספים, שגם הם לא העלו דבר.
כל הסימנים העידו על כך, שמקינטוש והייוורד נפלו אל תוך בקיע בקרח או שהקרח שעליו צעדו נסחף אל הים הפתוח בסופת השלגים.
מצבת זיכרון למקינטוש הוקמה על קבר אמו אני, בבית הקברות שבחצר כנסיית סנט ג'ונס בבורגס היל, מערב סאסקס.
על גבי המצבה מוזכרים גם שניים מאחיו של מקינטוש, שמתו בגיל צעיר בתאילנד וברודזיה הדרומית ואחות, שהאריכה ימים ומתה בשנת 1962.
יומני המשלחת של מקינטוש עצמו, המכסים את התקופה שעד 30 בספטמבר 1915, לא יצאו לאור; הם נשמרים במכון סקוט לחקר הקוטב.
שני הדיווחים העיקריים הזמינים לציבור הקוראים הכללי הם יומני ג'ויס, שהתפרסמו ב-1929 בשם "הנתיב לקוטב הדרומי", והדו"ח של דיק ריצ'רדס: "קבוצת החוף של ים רוס 1917-1914".המוניטין של מקינטוש אינם נשכרים לו מן האחד ולא מן השני, בייחוד התיעוד הפרטיזני של ג'ויס, הפרשן אחד מתאר כ"אפוס לתפארת עצמו".
בעקבות נסיבות מותו של מקינטוש נטו פרשנים לשים דגש על קלות-דעתו ואי-כשירותו.
עם זאת, לא כל עמיתיו הסכימו עם הדעה השלילית הזאת פה אחד.
סטיבנס, מדען המשלחת, ראה את מקינטוש כ"יציב, איתן ומהימן" וגרס, שקבוצת ים רוס הייתה משיגה הרבה פחות אלמלא הדחף הבלתי-נלאה של מקינטוש.
גם ג'ון קינג דייוויס התפעל ממסירותו המוחלטת של מקינטוש ותיאר את המסע להנחת המצבורים כ"הישג מפואר".
שקלטון פסח על שתי הסעיפים.
ב"South" הוא מאשר, שמקינטוש ואנשיו השיגו את מטרתם, משבח את סגולות כוח-העמידה וההקרבה העצמית של הקבוצה, וקובע, שמקינטוש מת למען ארצו.
לעומת זאת, במכתב הביתה, הוא ביקורתי מאוד: "נראה שלמקינטוש לא היה מושג מה טיבם של משמעת או ארגון; ..." שקלטון תרם, בכל זאת, חלק מן הרווחים ממסע הרצאות קצר בניו זילנד לסייע למשפחת מקינטוש.
בנו, לורד שקלטון, כתב, בהערכה מאוחרת בהרבה של המשלחת: "שלושה אנשים מתגלים במיוחד כגיבורים: קפטן אניאס מקינטוש, ...
למקינטוש היו שתי בנות, השנייה נולדה כששהה באוסטרליה בהמתנה להפלגת "אורורה".
במסעו חזרה על מדף הקרח בפברואר 1916, כשראה את המוות לנגד עיניו, כתב מסר פרידה, שדברי קפטן סקוט מהדהדים בו.
המסר מסתיים במילים: "אם רצון האל הוא שנמסור את חיינו, אנו עושים זאת ברוח הבריטית, כפי שהמסורת שלנו מחייבת אותנו בתוקף הכבוד.
אני סמוך ובטוח, שהיקרים לי, אשתי וילדי, לא ייעזבו." בשנת 1923 נישאה גלדיס מקינטוש לג'וזף סטנהאוז, הקצין הראשון של אורורה ובהמשך רב החובל שלה.
מקינטוש, שקיבל את מדליית הקוטב מכסף על עבודתו במשלחת נמרוד, מונצח בהר מקינטוש שבהרי הנסיך אלברט, באזור חוף סקוט של ארץ ויקטוריה.
אניגמה היא טלנובלה ישראלית ששודרה החל מה-8 בדצמבר 2013 עד ה-9 ביולי 2014 בערוץ ויוה למנויי yes ובשירות ה-VOD שלה.
בשנת 2018 שודרה הטלנובלה בשידורים חוזרים בערוץ הוט בידור ישראלי למנויי הוט (אך לא הייתה זמינה בשירות ה-VOD של החברה).
עלילת הסדרה נסובה סביב אדם הקסטר (עפר שכטר), צייר קומיקס שבעקבות קומה ממנה התעורר לפני כ-5 שנים איבד את זכרונו.
במהלך הסדרה אדם מגלה גילויים חדשים על עצמו, זומם מזימות, חווה התקפים ומתאהב.
אדם הקסטר (עפר שכטר) - בנם של כרמלה ואפרים "פרוייקה" הקסטר ואחיו הקטן של רוי.
צייר קומיקס מצליח ויוצר המותג הפופולרי "סלומן", אשר נחשב ככוכב גדול בתחום הילדים והנוער ובן הזוג של אביגיל חלמיש.
לפני חמש שנים, חווה אירוע מזעזע שממנו נכנס לקומה לזמן ממושך ובעקבות זאת איבד את זכרונו שלפני המקרה בסוף העונה מתגלה כספריימן.
אביגיל חלמיש (עדי הימלבלוי) - בתם של דינה ועקיבא חלמיש.
אין יחסיה עם הוריה מיוחדים - כמעט ורק חומרניים.
עסוקה רב הזמן באדם וכך לפעמים מתעלמת מן סביבתה.
באמצע העונה מתפתח רומן בין אביגיל לרוי
סופי / אנני / דניאל (אילה זילברמן) - "פריקית", מסתורית.
בטוחה בעצמה ובעלת מטרה ייחודית - להרוס את עקיבא; משום שרצח את אמהּ, מכך איבדה את אמונה באנשים.
מתנהלת בעולם כפי שרוצה כשבתוכה כאב וצער.
רוי הקסטר (אורי פפר) - בנם של כרמלה ואפריים הקסטר, ואחיו הבכור של אדם.
טוב לב, עקשן ובעל כעס רב כלפי אמו ואחיו לאחר שבגללם נכשל בתחומים רבים, פספס הזדמנויות להצליח בחייו וויתר על רצונותיו בשבילם.
מאוהב באביגיל אבל בסוף היא עוזבת אותו לטובת אדם.
כרמלה הקסטר (אוולין הגואל) - אמם של אדם ורוי ואשתו של אפריים.
לאחר שהתעורר אדם מהקומה - ניצלה את המקרה כדי לשקר לו ו"לבטל" את מה שהיה צפוי לקרות.
כרמלה היא אישה שאפתנית ומצליחה לשרוד אפילו בתנאים הקשים ביותר.
בדרכה היא עושה טעויות רבות ופוגעת באנשים הסובבים אותה ולכן מכונה מרבים בכינויי גנאי כמו "שטן", "חולנית" ו"מפלצתית".
אף על פי העובדה שנשואה היא לאפריים - ליבה שייך לעקיבא ואינה בטוחה אם לעזוב את אפריים ולהינשא לעקיבא או להישאר לצד בעלה.
אפרים "פרוייקה" הקסטר (שמוליק לוי) - אביהם של אדם ורוי, ובעלה של כרמלה.
כל חייו חי בצילה של כרמלה אשתו, ספג את עלבונותיה וויתר על חלומותיו בשבילה; ובגלל זאת הפך לחסר ביטחון.
אך בהמשך אישה שמופיעה בחייו מצליחה לשנות אותו לטובה ולהחזיר לו את הביטחון העצמי.
עקיבא חלמיש (שרון אלכסנדר) - אביה של אביגיל ובעלה של דינה.
נוהג לכנות את עצמו "אלוהים".
איש עסקים ממולח והבעלים של חברתו - "Happy Talk".
משיג כל מה שברצונו להשיג, אך בדרכו פוגע באנשים רבים.
יחסיו של עקיבא עם דינה הם עניינים בלבד ואף על פי שנשוי לדינה - ליבו שייך לכרמלה ומוכן להקריב הרבה בשבילה.
עקיבא הוא הנבל הראשי של הסדרה.
דינה חלמיש (רונה ליפז) - אמה של אביגיל ואשתו של עקיבא.
עקרת בית עשירה שמאופיינת בשמרנות וסנוביות.
יחסיה עם עקיבא הם עניינים בלבד ואין לה כל קשר חם עם בתה.
מות אחיה - זכי; מכניס אותה לדיכאון ולעצב.
לאחר מכן מחליטה היא לחקור את מותו ומה שמגלה משנה אותה ומוביל למציאות חדשה.
נילי (דנה עדיני) - עיתונאית לשעבר, שאיבדה את עבודתה והפכה לאלכוהוליסטית מיואשת לאחר שגבי - אישיות בכירה, הטמין לה פח שבו נפלה.
אך לבסוף זוכה להצלחה רבה.
שושן שטיגלר (אליאנה תדהר) - בעלת בלוג המעריצים של סלומן שעומד במקום השני בפופולריות.
ערמומית, תעשה הכל כדי להשיג מידע "חריף" לבלוג שלה.
שונאת את מני - יריבהּ ואינה מבינה כיצד הוא מצליח.
מני בלגה (דולב מסיקה) - מעריץ "שרוף" של סלומן ובעל בלוג המעריצים של הקומיקס שעומד במקום הראשון בפופולריות.
מני הוא חנון ובעל ידע רב במחשבים.
יריבתו היא שושן אך אף על פי זאת הוא אוהב אותה מאוד וחושק בה.
רפי קדושי (אריה צ'רנר) - חוקר בשב"כ וחברו הטוב של עקיבא, ניהל רומן עם אשתו מאחורי גבו של עקיבא - הגרם למתח בין החברות של השניים.
קדושי הוא הנבל המשני של הסדרה.
סיגלית (אור אילן) - גורו מין, בעלת מועדון שמגשים פנטזיות מין.
מנצלת את אפרים בשביל פרסום עצמי, לאחר שלא התקבלה לאף תוכנית ריאליטי.
לבסוף מתפתחת אצלה אהבה אמיתית כלפיו.
עופר תבריזי (אורי יניב) - מנהל בית מלון.
רקדן ובעל לב טוב שמנסה לעזור לאנשים בצורות רבות.
מקסי (אבי גרייניק) - חבר במאפיה של חאג'בה.
מנצל את כרמלה ומשפחתה יחד עם שאר חברי המאפיה לאחר שנקלעה לחובות אצלם.
חאג'בה (חן דוד) - ראש מאפיה, חבר ילדות של כרמלה שמנצל אותה לאחר שנקלעה לחובות אצלו.
גבי (אמנון וולף) - אישיות בכירה ובן-זוגה לשעבר של נילי, שניצל אותה בשביל הרצונות וההצלחה האישיים שלו.
שרה פרידר (ליאת אקטע) - מוכרת ציורים של אמנים, פמיניסטית ועשירה.
עוזרת לאדם ולאמו כרמלה במכירת עבודות האמנות שלו.
ספריימן (תומר קאפון) - אומן גרפיטי הנחשב מת מתגלה כחי, חבר של אנני.
אני רוצה לחיות הוא סרט ביוגרפי אמריקאי מסוגת הסרט האפל משנת 1958 בבימויו של רוברט וייז עם סוזן הייוורד בתפקיד הראשי.
הסרט מספר את סיפורה של ברברה גרהאם שהורשעה ברצח והוצאה להורג בתא גזים ב-3 ביוני 1955.
התסריט מבוסס על מכתביה של גרהאם לעיתונאי אד מונטגומרי ועל כתבותיו בעיתונים.
הוא אינו מראה את הרצח עצמו ועלילתו שונה במידת מה מהמציאות ורומזת על חפותה של גרהאם.
ההוצאה להורג מתוארת באריכות כדי ליצור הרגשה לא נוחה מעצם הפעולה.
סוזן הייוורד זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ובפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה עבור משחקה בסרט זה.
כן היה הסרט מועמד לפרס אוסקר על הבימוי, התסריט, הצילום, הסאונד והעריכה.
ברברה גרהאם (סוזן הייוורד) היא צעירה החיה בשולי החברה עם עבריינים ועוסקת בזנות.
היא מתבקשת על ידי עבריין להעיד לטובתו בקשר לאליבי שלו תמורת תשלום.
בית המשפט מרשיע אותה בעדות שקר והיא נשלחת למאסר במשך שנתיים.
לאחר שחרורה היא מחליטה לחזור למוטב, מתחתנת ונולד לה בן.
בעלה מתגלה כאלים ומכור לסמים.
יחסיהם מסתיימים והיא חוזרת לחבורת העבריינים המוכרים לה.
ברברה נעצרת עם שני עבריינים בקשר לרצח קשישה במהלך שוד.
הם מעידים כי היא הרוצחת כדי להקל עליהם את האשמה.
ברברה נעצרת אתם אך היא כופרת באשמה.
היא נפגשת לעיתים קרובות עם העיתונאי אד מונטגומרי (סיימון אוקלנד) המנסה לעזור לה.
הוא שולח לה את הפסיכיאטר קרל פלמברג (תאודור ביקל) שלאחר מספר שיחות הוא משוכנע בחפותה אבל הוא מת באופן פתאומי.
המשטרה שולחת לברברה שוטר מוסווה המציע לה לפברק אליבי תמורה תשלום והיא מסכימה.
עובדה זו נזקפת לרעתה במשפט והיא נידונה להוצאה להורג בתא גזים.
לאחר מספר דחיות היא מוצאת להורג בכלא סן קוונטין בקליפורניה כששורה של עיתונאים מתבוננים בהוצאה להורג.
אניד צ'ארלס (1894–1972) הייתה סטטיסטיקאית ופעילה סוציאליסטית ופמיניסטית.
היא נמנית עם חלוצי המחקר בתחומי הדמוגרפיה והסטטיסטיקה של אוכלוסיות.
צ'ארלס קיבלה ב-1916 תואר במתמטיקה, כלכלה וסטטיסטיקה בניונהאם קולג' באוניברסיטת קיימברידג'.
ב-1929, כאשר התגוררה בדרום אפריקה, לשם עברה בעקבות בעלה, קיבלה תואר דוקטור בפסיכולוגיה מאוניברסיטת קייפטאון.
היא החלה לעסוק בסטטיסטיקה רק בתחילת שנות ה-30, כשאר התמנתה לעמיתת מחקר בבית הספר לכלכלה של לונדון (LSE).
למעשה, היא התמקדה במחקר בתחום חדש שזה עתה החל להתפתח – דמוגרפיה.
היא עסקה בעיקר בשני תחומים עיקריים – חקר הפוריות ותחזיות אוכלוסייה.
עם זאת, לא נמנעה מלעסוק גם בתחומים אחרים.
ב-1932 היא פרסמה מחקר חלוצי על השימוש באמצעי מניעה שהתבסס על מדגם של 900 נשים באנגליה.
כעבור שנתיים, פרסמה ספר רב השפעה על מגמת הירידה בגידול האוכלוסייה באנגליה.
בספר זה תקפה את עקרונות האאוגניקה, שהיו אז מקובלים למדי בבריטניה ובמדינות נוספות.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, מצבה המשפחתי היה מסובך.
בעלה שהה בשוודיה, ואחת מבנותיהם שהתה בנורווגיה.
בדרך לא דרך המשפחה התאחדה בקנדה.
היא עבדה בלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של קנדה בין 1940 ל-1946, בשנתיים הראשונות ללא תשלום, ועסקה שם במחקרים על מגמות נישואין, פוריות, והגירה פנימית.
את סיכום מחקריה שם פרסמה בספר שיצא לאור ב-1948. לאחר שעזבה את קנדה החזיקה במספר משרות, בין היתר באוניברסיטת בירמינגהם והחל מ-1953 ועד לפרישתה ב-1964 (עם הפסקה בין 1959 ל-1962) עבדה בארגון הבריאות העולמי.
במסגרת עבודתה בארגון ערכה ופרסמה 24 מחקרים שעסקו בעיקר בחקר אוכלוסיות ובריאות הציבור בעולם השלישי, כגון אפגניסטן, תאילנד, בורמה והודו.
סילביה וארגון, שכתבה את סיפור המורשת של צ'ארלס טוענת כי בארגון הבריאות העולמי צ'ארלס ביצעה את המחקר המשמעותי ביותר בקריירה שלה, ולמרות זאת, פרק זה בחייה המקצועיים זכה להערכה הפחותה ביותר.
אני שְנָארך (ברומנית: Ani Schnarch; נולדה ב-27 בנובמבר 1959) היא כנרת ישראלית ילידת רומניה, מורה בקולג' המלכותי למוזיקה בלונדון וזוכת פרס פרנסואה שפירא ופרס מוצרט.
בילדותה, בשנת 1974, עלתה לישראל ולמדה נגינה בכינור אצל פליקס אנדרייבסקי באקדמיה למוזיקה ע"ש רובין בתל אביב ובקולג' המלכותי למוזיקה.
שנארך הופיעה בויגמור הול בלונדון ובשידורי טלוויזיה באנגליה, בארצות הברית, באוסטריה, בצרפת, בנורווגיה, ברומניה מולדתה ובישראל.
כמו כן ניגנה עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית ירושלים והקאמרטה הישראלית ירושלים, התזמורת הסימפונית חיפה והסינפונייטה הישראלית באר שבע.
כמו כן הופיעה עם תזמורת מלאגה ותזמורת סביליה הספרדיות, עם נגני מוצרט הלונדונים ועם הפילהרמונית של אוסלו בנורווגיה.
בין השאר ביצעה את כל יצירותיו של בלה בארטוק לכינור.
אני שנארך השתתפה בפסטיבלי מוזיקה שונים, בהם ברגן, בודואן קולג', פסטיבל לייק דיסטריקט והפסטיבל הבינלאומי בבאת, אנגליה.
היא מורה מבוקשת לכינור, מגישה כיתות אמן במקומות שונים ויושבת בחברי שופטים בתחרויות כינור.
בשנת 2019 קיבלה שנראך את חברות הכבוד בקולג' המלכותי למוזיקה מידי צ'ארלס השלישי, מלך הממלכה המאוחדת.
אני שנארך מנגנת בכינור ג'ובאני בטיסטה גואדניני (כינור משנת 1745).
אני שנארך נשואה לכנר יצחק רשקובסקי להם שני ילדים, שירי, ויולנית, ואיתמר, כנר.
היא ייסדה יחד עם בעלה את קשת אילון.
רשקובסקי הוא המנהל המוזיקלי של קשת אילון, ואני שנארך היא מורה ומדריכה מרכזית שם.
אניה (באירית: Áine) היא אלת אהבה ופריון, וכן עושר וריבונות אירית.
היא מזוהה עם הקיץ ועם השמש,, ולעיתים היא מיוצגת על ידי סוסה אדומה.
בתור אלת אהבה ופריון, היא נחשבת לאחראית על יבולים וחיות, ומקושרת לתחום החקלאות.
על פי המיתולוגיה האירית, היא בתו של אן דגדה (An Dagda) ראש שבט ודמות עצמתית מגזע האלים (Tuatha Dé Danann), ואחותה של איילין (Aillen).
משפחות איריות רבות טוענות שהן צאצאיות של אניה.
אניה מקושרת מאוד עם מחוז לימריק.
גבעת נוקייני (Cnoc Áine) קרוי על שמה, והיה בעבר אתר פולחני לכבודה, בו התקיימו טקסי אש וברכות לאדמה, המתועדים לפחות עד לשנת 1879. היא מקושרת גם לאתרים נוספים כגון טובראנה (Tobar Áine) אשר במחוז טיירון; דונאני (Dun Áine), אר במחוז לאות', ליסאן (באירית: Lios Áine), במחוז דרי; ונוקייני שבמחוז דניגול.
בסיפורים מוקדמים, מזוהה אניה עם מלך מנסטר המיתולוגי למחצה, אייליל אולום, אשר על פי הסיפור אנס אותה, תקיפה שהסתיימה כשאניה נשכה את אוזנו מראשו, ומכאן השם אולום "חד-אוזן".
על פי החוק האירי העתיק, רק אדם "ללא פגם" יכול לשלוט; ובכך אניה מנעה ממנו את היכולת להיות מלך.
בתור התגלמות הריבונות, היא יכולה להעניק ולקחת מאדם את זכות השלטון.
צאצאיו של אולום, בני היוגנכטה (שושלת מנסטר של דרום האי אירלנד), מייחסים לעצמם את אניה כאם קדמונית.
בסיפורים אחרים, אניה היא אשתו של ג'רלד פיצג'רלד, דוכס דזמונד השלישי.
גם בסיפור זה אין הנישואים בהסכמה, אלא פיצג'רלד אונס את אניה (כפי הנראה מבוסס על סיפורו של אייליל אולום), והיא מתנקמת על ידי הפיכתו לאווז, או הריגתו, או שניהם.
כך גם בני משפחת פיצג'רלד טוענים ליחס משפחתי לאניה; למרות המוצא הנורמני של השבט, בני פיצג'רלד נהיו ידועים כמי ש"יותר אירים מאשר האירים עצמם".
בגרסאות אחרות של המיתוס, אניה היא אשתו או בתו של אל הים, מננן מק ליר.
סעודת ליל אמצע הקיץ נערכה לכבודה.
במחוז לימריק, היא ידועה מזמנים פחות עתיקים כמלכת הפיות.
אניבאלה דה גאספריס (באיטלקית: Annibale de Gasparis, 9 בנובמבר 1819 - 21 במרץ 1892) היה מתמטיקאי ואסטרונום איטלקי.
מנהל מצפה הכוכבים בנאפולי מ-1864 ועד 1889. לזכותו נזקפים גילוי 9 אסטרואידים ועוד תרומות בשערוך מסלולים ואסטרונומיה.
דה גאספאריס נולד ב-1819 בבויארה שבנפת ל'אקווילה במחוז אברוצו באיטליה.
הוא למד בסמינרים של סולמו (סולמונה המודרנית ) וקייטי.
הוא המשיך בעצמו בלימודי המתמטיקה והקלאסיקה.
בשנת 1838 עבר לנאפולי ללמוד הנדסה בבית הספר של הגשרים והדרכים (שהפך לימים להיות הפקולטה להנדסה של אוניברסיטת נאפולי).
לאחר שנה התקבל ללימודי אסטרונומיה במצפה הכוכבים של קמפודימונטה שבנאפולי תחת הנהלתו של האסטרונום והמתמטיקאי ארנסטו קפוצ'י .
דה גאספאריס למד מתמטיקה ומכניקת גופים בחלל ופרסם את מאמרו המדעי הראשון בשנת 1845 אודות מסלול כוכב הלכת המינורי וסטה.
עבור מחקרו זה, הוא קיבל בשנת 1846 תואר לשם כבוד במתמטיקה מאוניברסיטת נאפולי.
במהלך אביב העמים בשנת 1848 הוא השתתף בפעילות המהפכה, אולם הצליח להתחמק מעונש בכך שהקדיש למלך פרננדו השני את גילויו הראשון - האסטרואיד היגיאה.
דה גאספריס גילה את האסטרואיד ב-12 באפריל 1849, ומנהל מצפה הכוכבים ארנסטו קפוצ'י הציע לקרוא לו Igea Borbonica (היגיאה בורבוניקה, על שם בית בורבון, ששלטו בממלכת שתי הסיציליות בו נאפולי נמצאת).
המלך נתן לו קיצבה לכל החיים כאות הוקרה.
עם נפילת שושלת בורבון, נעלמה גם הקצבה השנתית.
בשנת 1850 קפוצ'י הודח ממשרתו עקב השתתפותו במהפכה ודה גאספריס סירב לקבל את המשרה בגלל תמיכתו בקפוצ'י.
דה גאספריס המשיך במחקרו וגילה עוד 8 אסטרואידים בין השנים 1851–1864. על תגליותיו הוא קיבל בשנת 1851 את מדליית זהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה, והתקבל עמית בחברה המלכותית לאסטרונומיה .
בשנת 1858 מונה כפרופסור לאסטרונומיה באוניברסיטת נאפולי.
דה גאספריס מונה להיות מנהל מצפה הכוכבים בנאפולי בשנת 1864, תפקיד אותו מילא עד 1889.
בשנת 1848, דה גאספריס התחתן עם ג'וזפינה רוסו.
לזוג נולדו 9 ילדים, מתוכם שלושה נפטרו בילדותם.
דה גאספריס פרסם למעלה מ-200 מאמרים מדעיים במתמטיקה, מכניקת גופים בחלל, אסטרונומיה ומטרולוגיה.
לעיתים היה כותב את שמו גם כ Annibal de Gasparis.
לזכותו של דה גאספריס נספרים גילויים של 9 אסטרואידים, לא כולל אסטרואיד , אותו גילה עצמאית, אולם הגילוי נזקף לזכותו של ג'ון ראסל הינד שגילה מספר ימים קודם.
דה גאספריס זכה בפרס לאלנד ארבע פעמים, מ-1849 ועד 1853.
בשנת 1851 הוא זכה במדליית זהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה.
ב-20 בינואר 1861 הוא מונה לסנטור של ממלכת איטליה עבור תרומותיו למדע.
על שמו נקרא האסטרואיד וגם מכתש דה גאספריס שעל הירח.
זוכה אות מסדר העיט האדום של ממלכת פרוסיה ואות מסדר הורד של האימפריה הברזילאית.
"אניגמה – סוד הצופן הגורלי" הוא מותחן לנוער שנכתב על ידי הסופרת אורה מורג ויצא לאור על ידי הוצאת ידיעות ספרים בשנת 2007. הספר הוא חלק מסדרת המתח ההיסטורית על שם טוביה מורג, אחיה של הסופרת.
עלילת הספר מתרחשת בתקופת המנדט הבריטי בשנים 1943–1945 במהלך מלחמת העולם השנייה.
רמי, ילד חיפאי, שקפץ כיתה לבית הספר הריאלי, נקרא פתאום לתרום למאמץ המלחמתי, הודות לכישרונו בפתרון תשבצי היגיון ובעיות מתמטיות.
רמי מגיע ל"בלצ'לי פארק", מרכז פיצוח הצופן הגרמני של הבריטים, ופוגש שם את אלן טיורינג, ממניחי היסודות למדעי המחשב.
טיורינג מספר לו על מכונת הצפנת ההודעות הגרמנית "אניגמה", ועל חשיבותה במאמץ המלחמתי.
אם תצלח המשימה לפענח את ההודעות של הגרמנים, יהיה ניתן לצפות את פעולותיהם במלחמה.
רמי מתחיל לפצח הודעות, ובשלב מסוים מצליח לפצח קוד של הגסטפו, בו הוא מתוודע להשמדת היהודים במחנות ההשמדה הגרמניים.
רמי מנסה לגרום למפקד "בלצ'לי פארק", אדוארד בראון, להעביר את המידע על ההשמדה הלאה על מנת שתינקט פעולה נגד ההשמדה.
לאחר שבראון לא נענה לבקשה, רמי פונה אל חבריו בארץ ישראל, כדי שיעבירו את המידע לדוד בן-גוריון, יושב ראש הנהלת הסוכנות היהודית.
רמי ממשיך לפצח צפנים, ושהותו ב"בלצ'לי פארק" מתארכת עד לשנה וחצי.
בסוף המלחמה רמי חוזר לארץ ישראל.
רמי – גיבור הספר גר בשכונת בת גלים שבחיפה.
הוא בן שלוש עשרה וחצי בתחילת הסיפור, ובן חמש עשרה עם סיומו.
הוא ילד שמנמן, מנומש, ממושקף, וחכם מאוד.
הוא מתאפיין ביכולות מתמטיות גבוהות ויש לו גם כישרון רב לפתרון תשבצים.
בספר הוא מתאר ש"המספרים פשוט מדברים אליו".
הוריו עלו מברלין בשנת 1933, אך למרות ניסיונותיהם לא הצליחו ללמוד את השפה העברית.
לכן, בביתו של רמי מדברים גרמנית, והוא גם מדבר אנגלית שוטפת.
אביו של רמי עובד במערכת העיתון פלסטיין פוסט (The Palestine Post).
בספר, רמי תורם למאמץ המלחמתי על ידי פיצוח ההודעות המוצפנות של גרמניה.
מרי אן – נערה כבת גילו של רמי המשתתפת בצוות הפיצוח בבלצ'לי פארק.
היא הצטרפה לצוות כחודש לפני רמי.
יש לה שיניים לבנות צחורות וזוג גומות חן עמוקות.
היא גרה בלונדון, אך נולדה בעיר בריסטול שבאנגליה.
מרי אן הפכה לחברה טובה של רמי בעקבות העבודה המשותפת לפיצוח הצפנים.
אלן טיורינג – מנהל צוות פיצוח האניגמה, והחונך של רמי.
בספר הוא מתואר על ידי אנשים רבים כאדם מבריק, אך מוזר.
הוא הממציא של מכונת הבומב – אשר יכולה לבדוק צירופים רבים ושונים של קודים עד לפיצוח המלא של הצופן.
בספר גם מופיע תיאור של טיורינג רוכב על אופניים עם מסכת גז ברחבי בלצ'לי פארק, מה שמבסס את הטענה של רבים בבלצ'לי פארק שהוא לא בדיוק "נורמלי".
אדוארד בראון – מפקד בלצ'לי פארק.
במהלך הסיפור בראון מנסה לסכל את ניסיונותיו של רמי לחלוק עם הצבא את ההודעות שגילה בנושא השמדת היהודים, בטענה שהן אינן דחופות.
הסיפור מתרחש בשנת 1943, במהלך מלחמת העולם השנייה.
נכון לאותה תקופה שלטו הבריטים בישראל, במסגרת המנדט הבריטי.
בעקבות סיפורי הזוועות אשר הגיעו מאירופה על השמדת היהודים, אנשים רבים מארץ ישראל התנדבו לסייע לבריטים במאבקם כנגד גרמניה הנאצית.
על אף שלא נשלח ילד חיפאי לתרום לפיצוח הצופן הגרמני, חלקים גדולים מהספר התרחשו באמת.
הבריטים אכן עמלו על פיצוח הקוד הגרמני שהוצפן במכונת האניגמה בזמן מלחמת העולם השנייה.
גם דמותו של אלן טיורינג מבוססת על אישיות אמיתית – מדובר במדען בריטי שנטל תפקיד חשוב בפיצוח האניגמה באמצעות מכונות ה"בומב" שתכנן.
במהלך המלחמה השתתף מדען מארץ ישראל – פרופסור יוסף ניליס מהמחלקה למתמטיקה שימושית במכון ויצמן – בפענוח צופן האניגמה בבלצ'לי פארק.
אני שוּלמן היא עמותה רשומה, שהחלה את דרכה כקבוצת פייסבוק למען העסקים הקטנים בישראל.
הקבוצה הוקמה כדי לייצר ארגון המאגד יחדיו את כל בעלי העסקים העצמאים בישראל תחת ארגון ראשי אחד.
בדרך זו הם שואפים לייצג את כל בעלי העסקים מול מוסדות המדינה וכן לדאוג לזכויות העצמאיים בישראל.
הקבוצה הוקמה באוקטובר 2019 ומאז צברה כ-210 אלף חברים.
מאז הצליחה לעורר הפגנות ופגישות שתדלנות עם פעילים חברתיים וגורמי ממשל.
בעקבות מחאתם בינואר 2020 הקים הביטוח הלאומי צוות לבדיקה זכויות העצמאים.
בפברואר 2020 נתניהו מינה את אחת הפעילות, חברת מרכז הליכוד, צופיה נהון, ליועצת שלו לענייני עסקים קטנים.
תחילה נבחר השם 'שוברים את הכלים', המבטא את תחושת התסכול והייאוש של העסקים העצמאיים למול הבירוקרטיה והאטימות של הרשויות.
השם נזנח מתוך חשש שהוא לא ייזכר וכן מתוך הבנה של היוזמים, שאם רוצים לשנות את המערכת אי אפשר לעשות זאת בשבירת כלים.
לבסוף נבחר השם "אני שולמן": ככלל, שולמן (schulmann) הוא שם משפחה יהודי ממקור אשכנזי-גרמני.
השם מוזכר בסיפור על שולמן האופה מירושלים, ש"עשה עוגות לכולם, ורק לשולמן לא נשאר".
בנוסף, קיים ביטוי עברי ארכאי – "שולמן ישלם", הניתן בדרך כלל כמענה לשאלה "ומי ישלם?".
הביטוי מפנה לסיפורו של עבריין משנות ה-50 ששמו מרדכי שולמן, שנהג לאכול בבתי קפה ולעזוב מבלי לשלם, וכשנשאלו דומיו, "ומי ישלם?" – השיבו, "שולמן ישלם".
11% מהעובדים במשק בישראל, שהם כ-430 אלף איש, הם עוסקים עצמאיים.
רובם המכריע (מעל ל-70%), מרוויח שכר הנמוך מהשכר הממוצע, וכמחציתם מרוויחים פחות מכ-6,000 שקל בחודש.
רובם הגדול של העצמאים אינו מעסיק עובדים.
באוגוסט 2019 פתחו אביר קארה ואיציק בנין, שני מסעדנים מירושלים, קבוצת ווטסאפ בשם "עצמאים למען עצמאים".
הקבוצה צברה תאוצה תוך זמן קצר ובשלב זה הועברה לפייסבוק, שם החליטו המייסדים לנתב את המחאה כנגד הרגולציה והביורוקרטיה המכבידה על העסקים הזעירים, הקטנים והבינוניים.
ב־13 באוקטובר 2019 עלה עמוד הפייסבוק "אני שולמן" ותוך זמן קצר מאוד הצטרפו אליו עשרות אלפי עצמאים.
ביוני 2020 הגיעה הקבוצה לכ-210 אלף חברים.
הארגון פועל במקביל ללהב – לשכת ארגוני העצמאים והעסקים בישראל.
הקבוצה עוררה שיח משמעותי בתקשורת וברשתות החברתיות סביב זכויות העצמאים בישראל.
נושא מחאתם הוא בעיקר סביב הנטל הכלכלי, חוסר ההוגנות מצד המדינה כלפי עצמאים ועוולות הביורוקרטיה באופן כללי.
הם זכו לתמיכה רחבה ממגוון עסקים.
חברות אוטובוסים וחברות מדיה נתנו להם שירותי פרסום ללא עלות.
לקבוצה מערך יח"צ, מיתוג וקריאייטיב שעובד פרו-בונו.
את תחילת הדרך הם עשו בזכות יזם הנדל"ן סמואל קלדס, שכבר באוקטובר העמיד לרשותם את משרדיו בראשון לציון.
בנוסף, גויסו עורכי דין ורואי חשבון, והקימו פורום מיסים, שבו חברה גם דנה זטלאוי מלשכת יועצי המס.
הארגון חבר לשני גופי מחקר: "הקבינט האזרחי", המנסה לתת מענה רעיוני למשבר קורונה, ו"פורום קהלת" המקדם את הרעיונות של הימין הכלכלי.
חברים נוספים בארגון הם אביעד בן סדון האחראי על מחלקת האסטרטגיה, אסף יששכרוב, דובר הארגון, אלעד פרג'ון ויובל פרידמן מנהלי מחלקת הדיגיטל בנוסף לחברים נוספים כאבי חיימוב, אילן בן-הרוש ודוד ברקאי.
אביר קארה ריכז את פעילות העמותה.
הוא תומך בקיצוץ המגזר הציבורי, ובפרט בקיצוץ שכר בכיריו, ובצמצום מספר הפקידים.
הוא מאמין בכלכלת שוק וביוזמה פרטית.
לשם כך "אני שולמן" מקדמים פיתוח אפליקציה לרישוי עסקים מהיר והעברת סמכויות מהמחוקק לראשי הערים.
ב־2 בדצמבר 2019 נפגשו ראשי העמותה עם חיים ביבס, יו"ר מרכז השלטון המקומי בישראל וראש עיריית מודיעין־מכבים־רעות.
הללו ניסו ליצור יחדיו אמנת שירות חדשה לעסקים בארץ, ובה הועלו מצוקות העצמאים מול הרשויות המקומיות והממשלה.
בפגישה סוכם על שיתוף פעולה בין השלטון המקומי לבין "אני שולמן".
ביוני 2020 הוקם פורום "חברי הכנסת למען השולמנים והעצמאים בישראל" בהשתתפות חברי כנסת מהקואליציה והאופוזיציה: גדעון סער, ניר ברקת, קטי שטרית ומיכל שיר מהליכוד, ראש האופוזיציה יאיר לפיד מ"יש עתיד-תלם", נפתלי בנט מ"ימינה" ועודד פורר מ"ישראל ביתנו".
באירוע חתמו חברי המפלגות וחברי העמותה על "מגילת העצמאים" מסמך בדמות מגילת העצמאות המגלם את עקרונות היסוד אותן שואפת העמותה להגשים.
בעקבות המחאה הקים המוסד לביטוח לאומי צוות לבדיקת זכויות העצמאים.
ראשי הקבוצה נפגשו עם מנכ"ל המוסד, מאיר שפיגלר, מתוך כוונה לשנות את חוק הביטוח הלאומי לעצמאים בדגש על מתן דמי אבטלה.
עוד בעיה מהותית נוגעת לביטוח במקרה של תאונת עבודה.
הביטוח הלאומי מפצה על אובדן הכנסה בתאונת עבודה מהיום העשירי ומעלה.
המפצה על תאונות העבודה הוא המעסיק ואילו עצמאיים לא זכאים לפיצוי מטעם המדינה וכביכול נדרשים לפצות את עצמם.
כמו כן הם דורשים קיצור זמן ההמתנה לפיצוי במקרה של פגיעה בעסק, מ-180 ימים במצב הנוכחי ל-5 ימים בלבד.
בנוסף, הם פועלים להפחתת שיעור ההפרשה לביטוח לאומי מה שלטענתם יסייע לעסקים רבים.
אמנם קבוצת הפייסבוק היא המדיה העיקרית בה פועלים אנשי אני שולמן, אך ניכרת פעילותם גם בערוצים אחרים, בין היתר דרך הוואטסאפ, האינסטגרם, הטלגרם, אתר אינטרנט ואף תא קולי ייעודי להשארת הודעות תמיכה.
מעבר לכך, מקיימת הקבוצה מהלכים שיווקיים אחרים כמו פעילויות בשטח.
לפי מייסדי הקבוצה, הכוונה לפעילות התנדבותית בשני מישורים: הראשון, סיוע פנימי בין עצמאים ועסקים קטנים שיסייעו זה לזה ויהוו רשת תמיכה הדדית.
במישור החיצוני, תספק העמותה פעילות מול רשויות המדינה להקלות בתחומי רגולציה ומיסוי לשם הקלה בנטל זה מול הרשויות.
אף על פי שהנהגת העמותה טענה שהם א-מפלגתיים ולא ירוצו לכנסת, מפעם לפעם נסקרו בסקרי בחירות.
בסקר מיוני 2020 עלה שהמפלגה תקבל חמישה מנדטים.
באוגוסט 2021 פורסם על מיזם חדש של אני שולמן.
השותפות החדשה של קבוצת העצמאיים והעסקים הקטנים היא חברת האשראי max, והצדדים הגדירו את המיזם כ"פתרון פיננסי" ו"פיתוח עסקי מהפכני" אשר ייקרא indi, ונולד מתוך סקרים ודיוני זום שבדקו את הצרכים של חברי הקבוצה.
עם התפרצות מגפת הקורונה בישראל שיחקה אני שוּלמן תפקיד בחזית המאבק לפיצוי בעלי העסקים הקטנים והבינוניים.
העצמאים ספגו מכה כלכלית קשה ביותר.
הם לא קיבלו דמי אבטלה כמו השכירים ורק חלק הצליח לקבל פיצוי על סך 4,000 שקל.
רק אחד מכל שבעה עצמאים בישראל היה זכאי למענק זה, זאת משום שהקריטריון קבע עסק עם מחזור של מתחת ל-70 אלף שקלים או מעל 240 אלף שקלים לא יהיה זכאי.
אמנם האוצר זקף להם קרן מיוחד, אך רק שליש מהמבקשים נענו בחיוב.
משמעות הדבר עלול היה להיות חובות גדולים וקריסת עסקים.
חלק ניכר מהעצמאיים נותרו ללא הכנסות מחד, אך גם ללא פיצויים מהמדינה מאידך.
ראשי הקבוצה נפגשו עם שרים, פקידי אוצר וגורמי ממשל, כולל פגישה אישית עם שר הכלכלה, אלי כהן.
חברי כנסת ששיתפו עמם פעולה באופן שוטף הם מתן כהנא, קטי שטרית, ניר ברקת, אורית פרקש-הכהן וכאמור אלי כהן.
בפברואר 2020 נתניהו מינה את אחת הפעילות, צופיה נהון, חברת מרכז הליכוד, ליועצת לענייני עסקים קטנים.
לאחר שאביר קארה כתב מכתב לרשת הקניונים של קבוצת עזריאלי, הקימה הקבוצה קרן סיוע של מאה אלף ש"ח והודיעה שלא תגבה תשלום מבעלי החנויות.
בנוסף, הוא פנה לראשי הערים בבקשה להתחשבות בתשלומי הארנונה, ובתגובה הודיע ראש עיריית באר שבע, רוביק דנילוביץ', שלא יגבה ארנונה למשך שלושה חודשים.
הם ארגנו הפגנות מחאה מול הכנסת וקריית הממשלה.
ביולי 2020 הצטרף אביר קארה לקבינט הקורונה האזרחי בראשות נפתלי בנט כנציג בעלי העסקים.
כמו כן, פרסם סרטון המבקר את השר בלי תיק צחי הנגבי, את יושב ראש הקואליציה מיקי זוהר, את ראש המועצה הלאומית לכלכלה אבי שמחון ואת הדירקטור שלמה מעוז, אך לא את ראש הממשלה נתניהו ואת שר האוצר ישראל כ"ץ.
במהלך ראיון בתוכנית אופירה וברקוביץ' אף נתפס מתכתב עם שר האוצר, והדבר עורר סערה תקשורתית.
הם השתתפו בהפגנות גדולות שהתקיימו ביולי נגד מדיניות הממשלה וכללו קבוצות שונות.
באחת מהן, דווח על עימות בין כמה מהשולמנים למתנגד של ראש הממשלה.
נאמר בין היתר "רק בזכותו (נתניהו) המצב טוב.
באותה תקופה הוויכוח על מתן דמי אבטלה לעצמאים פילג בין הקבוצות המובילות את המאבק על הנושא.
בעוד נשיא להב – לשכת העצמאים בישראל, רועי כהן, קידם דמי אבטלה לעצמאים, אביר קארה יצא נגד המהלך.
בדצמבר 2020 החלו פעילי שטח בקבוצת "אני שולמן", לגייס תמיכה להקמת מפלגה בראשות אביר קארה.
בינואר 2021, לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע הצטרף אביר קארה לרשימת ימינה, ושובץ בה במקום השביעי.
אביעד בן סדון, ממייסדי העמותה אף הוא, הצטרף לתל"ם – תנועה לאומית ממלכתית, אך זו פרשה לבסוף מהמרוץ.
אביר קארה נכנס לכנסת ומונה לסגן שר במשרד ראש הממשלה.
תמך בצמצום רגולציה ושאף לקדם הפחתת רגולציה, שינוי ברישוי עסקים ובנייה וליצור רשת ביטחון לעצמאים שתהיה וולנטרית.
ב-6 באוקטובר 2021 הצביע קרא נגד הצעת חוק למענק דמי אבטלה לעצמאיים, ולכן החוק לא עבר.
מי שהחליפה את קארה בניהול "אני שולמן" היא נטע-לי גרייבר שפעלה בתחום של ייעוץ תקשורת.
שותפה העסקי הוא ברק הרשקוביץ, שהיה מנהל הקמפיין של ימינה לכנסת העשרים וארבע.
לטענתה,"אביר קארה ממשיך להיות קול בולט בהתארגנות אך מאז כניסתו לפוליטיקה יש חומה בצורה ביננו".
אניגמוזאורוס (שם מדעי: Enigmosaurus; מילולית: "לטאה אניגמטית/מסתורית") הוא סוג של דינוזאור תרופוד אסייתי שחי במשך הקרטיקון העליון שלפני 96 עד 89 מיליון שנה מזמננו.
המאובנים שלו התגלו בתצורת באיאן שירה שבמונגוליה.
האניגמוזאורוס היה דינוזאור דו-רגלי באורך של 5 מטרים ומשקל של 454 עד 907 קילוגרם בקירוב.
הוא היה בעל זרועות גדולות בעלות טפרים רחבים וארוכים שאיתם הוא קטף עלים מהעצים אך גם התגונן מטורפים.
באמצעות גפיו האחרויות וזנבו הוא יכל להתייצב כדי ללחך צמחים גבוהים שהיו כנראה מרבית תזונתו.
בדומה לתרופודים אחרים הוא היה אולי מכוסה בנוצות לאורך גופו.
דינוזאור זה דמה לתריזינוזאורוס מאותו אזור, אך היה בעל מבנה פרימיטיבי יותר מהתריזינוזאוריים.
הוא היה קרוב בעיקר לאלשאזאורוס ולבייפיאוזאורוס, כולם חיו במונגוליה או בסין של הקרטיקון.
אנסטסיה ניקולאייבנה, הדוכסית הגדולה, המכונה גם אניה, היא דמות בדיונית מסרט ההנפשה "אנסטסיה", המהווה גרסה בדיונית של אנסטסיה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה.
היא הנסיכה הגדולה של רוסיה, והיא אחת משתי בנות המשפחה היחידות ששרדו מבין משפחת המלוכה הרוסית.
אניה הופיע לראשונה בסרט כנערה מבית יתומים הלוקה בשכחון ובעלת זיכרון מעורפל אודות חייה המוקדמים, היא מחפשת פרטים אודות עברה.
בסנקט פטרבורג היא פוגשת בדמיטרי וולדימיר הבאים לגרום להעמיד פנים שהיא הנסיכה אנסטסיה, זאת מאחר שסבתה הקיסרית מארי מבטיחה להעניק גמול כספי למי שייצא את נכדתה ויביא לאיחוד המשפחתי, אך דמיטרי וולדימיר לא מודעים לכך שאניה היא למעשה אנסטסיה האמיתית.
אניה היא בעלת גזרת גוף רזה ודקה, שיער בגוון ערמוני (חום-ג'ינג'י) ועיניים כחולות.
בתחילת הסרט היא לבושה בטוניקה צהובה עם מעיל ירוק, כשהיא נוסעת לפריז היא לבושה בשמלה כחולה עם שרוולים קצרים שניתנה לה על ידי דמיטרי, אחרי שהיא לובשת מספר תלבושות בסגנון פלאפר, במפגש בין אניה לסבתה הקיסרית היא לובשת שמלת ערב בגוון כחול כהה עם תסרוקת שהשיער מורם.
בסוף הסרט כשמתגלה שהיא אכן הנסיכה אנסטסיה היא לובשת שמלה בצבע זהב עם קוקושניק על ראשה.
במחזמר אנסטסיה שהועלה בברודוויי היא מגולמת על ידי כריסטי אלטומאר.
אניד יאנדל הייתה פסלת אמריקאית מלואיסוויל שבקנטקי שלמדה אצל אוגוסט רודן בפריז, פיליפ מרטיני בניו יורק ופרידריק ויליאם מקמוני.
יאנדל התמחתה בפסלי חזה, דיוקנאות ומונומנטים ציבוריים.
אוסף הפסלים במוזיאון ספיד לאמנות בעיר הולדתה כולל מספר רב של יצירותיה.
יאנדל הייתה בתם הבכורה של ד"ר לונספורד פיטס יאנדל, ג'וניור ולואיז אליסטון יאנדל מלואיסוויל, קנטקי.
אניד יאנדל סיימה תואר בכימיה ואמנות במכללת המפטון, בית ספר לבנות בלואיוויל.
לאחר מכן למדה באקדמיה לאמנות בסינסינטי, שם סיימה תוכנית של ארבע שנים בשנתיים, וזכתה בפרס ראשון עם סיום לימודיו בשנת 1889. יאנדל גם עשתה חניכות אצל פסלים מפורסמים, אלה כללו את לוראדו טאפט, פיליפ מרטיני וקרל ביטר.
יאנדל הייתה אחת מקבוצת נשים פסלות הידועות בשם "הארנבים הלבנים", שאורגנו על ידי הפסל לוראדו טאפט להשלמת הפסלים הרבים וקישוטים אדריכליים אחרים לבניין הגננות בתערוכת הקולומביאנית העולמית בשיקגו בשנת 1893. היא גם עיצבה את אזור גינת הגג של בניין האישה בתערוכה.
יאנדל כתבה תיאור חצי אוטוביוגרפי על מעורבותה בתכנון היריד, בספר "שלוש בנות בדירה" (1892).
בשנת 1894 נסעה יאנדל לפריז, שם למדה אצל פרידריך ויליאם מקמוני ומדריכים אחרים באקדמיה ויטי במונפרנס.
יאנדל עבדה גם עם אוגוסט רודן.
היא חזרה לפריז לעיתים קרובות, החזיקה שם סטודיו והציגה בסלון פריז.
בשנת 1898 הפכה יאנדל לאישה הראשונה שהצטרפה לאגודת הפסלים הלאומית.
בגיל 27 הוזמנה יאנדל ליצור פסל מונומנטלי של אתנה לתערוכת המאה הבינלאומית בטנסי בשנת 1897. הפסל היווני תואם את כינויה של נאשוויל בשם "אתונה של הדרום".
יאנדל יצרה את הפסל בסטודיו שלה בפריז.
היא ביססה את העיצוב על פסל איטלקי של אתנה, מהמאה השמונה עשרה, שהוא עצמו היה העתק של פסל יווני עתיק.
הוא תיאר את אתנה עם זרוע אחת מורמת מנצחת והשנייה עם כף יד הפוכה במחווה של קבלת פנים.
הפסל בגודל 13 מטר נשלח לנאשוויל בחלקים באונייה.
הפסל הורכב בנאשוויל ועמד לפני בניין האמנות של התערוכה, שנבנה כהעתק בגודל מלא של הפרתנון באתונה.
כמו פסלים אחרים בתערוכה, פסל אתנה של יאנדל היה עשוי מחומר בניין מתכלה.
הפסל מעולם לא ניצוק בארד ותוך שנה הוא התפורר.
הפרתנון בנשוויל נבנה מחדש מחומרים קבועים, ועדיין עומד.
פסל אתנה אחר לגמרי של אלן לקווייר, שנחשף בשנת 1990, ניצב בתוך הפרתנון בנשוויל.
פסלה של אניד יאנדל "מאבק החיים" הוזמן על ידי הדיפלומט האיטלקי פול ביינוטי, מטורינו שבאיטליה, לזכרה של אשתו קארי בראון.
הפסל נחשף בשנת 1899. הפסל ממוקם בפארק בורנסייד במרכז העיר פרובידנס, רוד איילנד.
היא הציגה גרסה של המזרקה - שנקראה אז "מאבק הקיום" - בתערוכה הפאן -אמריקאית ב -1901 בבאפלו, ניו יורק.
הפסל כולל קבוצה של חמש דמויות שתוארה במאמר בכתב עת: כ"מאבק החיים להימלט מההשפעה הפוגעת של חובה, גאווה ותשוקה." יאנדל תיארה את הפסל כמייצג את "הניסיון של נשמה אלמותית בתוכנו להשתחרר מהנכות וההסתבכויות של סביבותיה הארציות."
בנוסף לעבודתה כאמנית, יאנדל הייתה מחויבת לשפר את חייהם של אחרים.
היא תרמה לחינוך אמנים עתידיים על ידי ייסוד בית הספר ברנסטוק במסצ'וסטס בשנת 1908. בית הספר לאמנות פעל במשך כמה קיצים עד מותה בשנת 1934. יאנדל עבדה גם עם ארגון שסיפק ארוחות במחירים נוחים לעוסקים באמנויות ובני משפחותיהם.
יאנדל הייתה תומכת פעילה בזכויות נשים, ותרמה את אמנותה בתערוכות למאמצי גיוס כספים.
היא גם קיימה קמפיין למען קלווין קולידג' במסצ'וסטס, כאשר התמודד לתפקיד במצע זכות הבחירה לנשים בתחילת המאה ה -20.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הייתה מעורבת אניד יאנדל בפעילות של הצלב האדום, ועם ארגון צרפתי לטיפול ביתומי מלחמה.
לאחר שחזרה לארצות הברית שימשה כמנהלת לשכת הקשר של הצלב האדום האמריקאי בניו יורק, וכיו"ר ועדת הנשים במועצת ההגנה הלאומית.
פעילויות אלו צרכו כמעט את כל זמנה; היא ויתרה במידה רבה על עבודתה כפסלת כדי לעזור לאחרים.
אניד יאנדל נפטרה בבוסטון ב -12 ביוני 1934. היא נקברה בלואיוויל, קנטקי.
"אני רץ" הוא שיר מתוך האלבום השלישי של דודו טסה "מתוך בחירה" בשנת 2003. את השיר הלחין טסה, כתבו טסה וטלי כץ ועיבדו טסה והמעבד שמוליק דניאל.
השיר הוא הסינגל הרביעי מתוך האלבום.
את הקליפ של השיר ביים יואב רודה.
בשנת 2002, כשנה לפני יציאתו של האלבום הצטרף טסה כגיטריסט ללהקת הבית של תוכנית האירוח "יצפאן - החברים של ביזונה".
בעקבות הופעתו של טסה בתוכנית, זכה טסה לחשיפה גדולה והאלבום לחשיפה גדולה עוד יותר מהאלבומים הקודמים ושיריו זכו להשמעות רבות ברדיו.
השיר הוצג כמועמד למצעדי הפזמונים השבועיים של רשת ג', וביוני 2003 זכה להצלחה וצעד שמונה שבועות עד אוגוסט של אותה שנה.
בשיאו הגיע למקום השביעי ובמצעד השנתי תשס"ג של התחנה דורג במקום ה־40.
אניאלו פלקונה (או אנסילו פלקונה, באיטלקית: Aniello Falcone; 15 בנובמבר 1600 – 1656) היה צייר בארוק איטלקי שפעל בנאפולי ונודע בתיאורי סצנות הקרב שצייר.
הוא נולד בנאפולי כבנו של סוחר, והראה את כיוונו האמנותי בגיל צעיר.
תחילה קיבל הסבר מקרוב משפחה, ואחר כך הפך לאחד מתלמידיו הבולטים של חוסה דה ריברה.
פלקונה ידוע בעיקר בסצנות הקרב שלו, שנושאיהן לקוחים מההיסטוריה המקראית והחילונית כאחד, וקיבל את הכינוי L'Oracolo delle Battaglie.
הוא צבר מוניטין בינלאומי; יצירותיו משכו את תשומת ליבו של הסוחר והאספן הפלמי גספר רומר, שמכר את עבודותיו ברחבי אירופה, והוא היה אחד האמנים שהוזמנו על ידי פיליפ הרביעי מספרד לצייר שורה של סצנות מההיסטוריה הרומית העתיקה עבור ארמון בואן רטירו .
הוא גם צייר נושאים דתיים שונים, כגון "מנוחה בטיסה למצרים" משנת 1641.
ייחוס יצירותיו של פלקונה אינו חד-משמעי בשל הדמיון הרב בין יצירותיו לבין אלו של תלמידו, אנדריאה דה לאונה.
בין תלמידיו נמנים פאולו פורפורה וסלבטור רוזה.
"אני רוצה לחיות" (מוכר כ"לחיות" או "רוצה לחיות") הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית דנה אינטרנשיונל.
הוא יצא לאור באוגוסט 1995, בהוצאת חברת התקליטים IMP דאנס בע"מ, כסינגל השני מתוך אלבום האולפן השלישי ומיני-אלבום הבכורה שלה, איפיטמפה (1995).
את השיר כתבה חנה גולדברג לצד הלחנה והפקה של עופר ניסים.
השיר דורג במקום הראשון במצעד העברי השבועי של רשת ג'.
השיר נכתב על ידי חנה גולדברג והולחן והופק על ידי עופר ניסים.
מילות השיר עוסקות במערכת יחסים של אישה וגבר.
הוא פוגע בה ושם את עצמו בראש סדר העדיפויות שלו.
בהתחלה, הופץ השיר בשם "לחיות" בלבד אך בהמשך הוחלט לקרוא לו "אני רוצה לחיות", אם כי במספר מקומות נקרא "רוצה לחיות" בלבד.
בריאיון לראש אחד שאירע ביולי 1995 דיברה אינטרנשיונל על השיר והצהירה: .
ב-20 באוגוסט 1995 נכנס "אני רוצה לחיות" למצעד הסינגלים השבועי העברי של רשת ג' ודורג במקום השישי.
ב-17 בספטמבר עלה למקום הראשון, שם שהה שלושה שבועות ברציפות.
ב-10 בדצמבר יצא השיר מהמצעד לאחר 11 שבועות רצופים מאז כניסתו.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורכלל העולםאוגוסט 1995תקליטורIMP דאנס
אני רוצה לחיות (באוקראינית: Хочу жити; ברוסית: Хочу жить) הוא מוקד חירום טלפוני המופעל על ידי שלטונות אוקראינה במסגרת מלחמת אוקראינה–רוסיה, ומטרתו לסייע לחברי הכוחות המזוינים של רוסיה, שאינם מעוניינים לקחת חלק בפלישה הרוסית לאוקראינה, להיכנע בבטחה לכוחות המזוינים של אוקראינה.
השירות מופעל על ידי מינהל המודיעין הכללי של משרד ההגנה האוקראיני, ומכריז כי כל חייל רוסי שייכנע במסגרתו ייהנה מהגנה מלאה במסגרת אמנת ז'נבה המתייחסת לטיפול בשבויים בעתות לחימה.
ב-18 בספטמבר 2022, כחצי שנה לאחר תחילת הפלישה הרוסית לאוקראינה, הודיע מטה התיאום האוקראיני לטיפול בשבויי מלחמה על השקתו של פרויקט ממלכתי מיוחד הכולל קו חם הפעיל 24 שעות ביממה.
שמטרתו לאפשר לחיילים רוסיים ולבני משפחותיהם להיכנע לכוחות צבא אוקראינה.
הפרויקט נקרא: "אני רוצה לחיות" .
לפי דיווח שפורסם ב-5 באוקטובר 2022, כשלושה שבועות לאחר השקת המוקד, נטען כי אחד מהחיילים הרוסים שנכנעו לשלטונות אוקראינה באמצעות הקו החם היה החייל הרוסי הראשון שגויס ברוסיה, מייד לאחר החלת הגיוס החלקי שהוכרז במדינה.
לפי הדיווחים, במהלך החודש הראשון להפעלת הקו החם התקבלו במוקד הטלפוני למעלה משלושת אלפים שיחות טלפון מאנשי צבא רוסים.
על פי האתר הרשמי של הפרויקט, ישנן מספר שיטות שבהן חייל רוסי יכול למסור את כניעתו לממשלת אוקראינה גם מבלי להירשם באתר האינטרנט, זאת בין היתר באמצעות שיחה למוקד טלפוני הפעיל 24/7, או באמצעות מילוי הנחיות מדויקות אשר נמסרות מצ'אטבוט ייעודי הפועל על תוכנת המסרים החופשיים טלגרם.
אפשרויות אלו קיימות מאחר שזמן קצר לאחר השקת הקו החם, חסמו השלטונות הרוסיים את הגישה לאתר האינטרנט שלו מכלל השטחים שבשליטת הפדרציה הרוסית.
אני רחב-מקור (שם מדעי: Crotophaga ani) הוא מין של עוף ממשפחת הקוקייתיים החי באמריקה הדרומית שמצפון ארגנטינה וצ'ילה ודרום ברזיל וצפונה עד למקסיקו ופלורידה וכן הוא נפוץ בקריביים והוא מוצג גם כמין פולש בגלאפגוס.
המין תואר לראשונה בידי קארולוס לינאוס ב-1758. האני שייך לקבוצת האניים, בה מינים ממוצא אמריקאי שאינם נטפלים לעופות אחרים.
האני מגיע לאורך של כ-35 ס"מ.
הזכרים שוקלים כ-115 גרם, בעוד הנקבות קטנות יותר ומגיעות למשקל של כ-95 גרם.
נוצותיהם שחורות והם בעלי מקור עבה ומעוקל מאוד, דומה למקור תוכי או קלאו כהה.
עופות אלה איטיי מעוף אך יכולים לרוץ היטב על הקרקע.