tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הבחירות הקודמות ללוק סבהה התקיימו במרץ 1977, והקונגרס הלאומי ההודי הובס לראשונה בתולדות הודו, כאשר ארבע מפלגות אופוזיציה שמנהיגיהן נכלאו במהלך מצב החירום בהודו התאחדו למפלגת אחת, מפלגת ג'נטה.
המפלגה, שייצגה מספר קבוצות בעלי אידאולוגיות שונות, זכתה בניצחון מוחלט, ומורארג'י דסאי הושבע לראש ממשלת הודו מטעמה.
לאחר הקמת הממשלה החלו ההבדלים האידאולגיים שבין פלגי המפלגה להעניק עליה, כאשר המרכיבים השמאליים של המפלגה, דרשו שחברי המפלגה ימנעו מקיום קשר עם ראשטריה סוויאמסווק סאנג, תנועת האם האידאולוגית של הבהרטיה ג'אנה סנג', בו ראו "נאמנות כפולה".
ב-24 ביולי 1979 החליטה המפלגה על נטישת קשריה עם הראשטריה, ואסרה על חברי המפלגה לקיים קשר עם הראשטריה.
בעקבות כך פרשו כ-100 מחברי הלוק סבהה מהמפלגה והסירו את תמיכתם בממשלת דסאי.
ב-28 ביולי 1979 השביע נשיא הודו נילאם סנג'יווה רדי את צ'אראן סינג לראש הממשלה מטעם המפלגה, על סמך הבטחת הקונגרס הלאומי ההודי בראשות אינדירה גנדי לתמוך בממשלתו מבחוץ.
עם תבוסת ממשלת צ'אראן סינג בהצעת אי-אמון בתוך חודש לכהונת ממשלתו ביקש ג'גג'יואן ראם לנסות את כוחו בהרכבת ממשלה, אך רדי הורה על קיום בחירות חדשות.
ג'גג'יואן ראם היה מועמד מפלגת ג'נטה לראשות הממשלה.
במהלך מצב החירום בהודו הוכנס תיקון לחוקת הודו שהאריך את תקופת כהונת הלוק סבהה לשש שנים, שנכנס לתוקף במהלך הלוק סבהה השישי, אך מפלגת ג'נטה ביטלה התיקון, והתיקון הארבעים וארבע לחוקת הודו השיב את כהונת הלוק סבהה לחמש שנים.
בבחירות היו 365 מיליון בעלי זכות הצבעה.
מספר המועמדים הגבוה ביותר מטעם מפלגה היה מטעם הקונגרס הלאומי ההודי (I), ש-492 מועמדים התמודדו מטעמה.
433 מועמדים התמודדו מטעם הג'נטה, 293 מג'נטה (חילונית), ו-212 מהקונגרס הלאומי ההודי (U), ו-2826 עצמאיים.
סך כל המועמדים בבחירות היה 4,629 143 נשים התמודדו בבחירות, מהם נבחרו 28.
במקביל לבחירות הארציות התקיימו בחירות ל האספה המחוקקת של גואה, דאמאן ודיו, האספה המחוקקת של מניפור והאספה המחוקקת של קרלה.
באסאם, בה התחוללו מהומות ומאבקים במהלך שלהי 1979 בין המקומיים לבין מהגרים מבנגלדש ומקומות אחרים, לא התאפשר למועמדים להירשם ב-10 מחוזות בחירה, ובשניים נוספים לא התקיימו בחירות, דבר שהותיר רק שניים מ-14 מחוזות הבחירה במדינה עם ייצוג.
הבחירות ב-12 מחוזות אלו נערכו רק בפברואר 1983, לצד הבחירות ל, והוחרמו על ידי חלק מהאוכלוסייה המקומית, בתמיכת הג'נטה ומפלגת העם ההודית.
בנוסף, הבחירות באחד משני מחוזות הבחירה במגהלאיה התבטלו עקב משיכת מועמדותם של שני המתמודדים במחוז, והבחירות התקיימו בפברואר 1983., כשוועדת מנהיגי ההרים הכלל מפלגתית זוכה במושב.
ב-14 בינואר 1980 הושבעה אינדירה גנדי לראשות הממשלה, כשהיא חוזרת אל התפקיד בו כיהנה עד מרץ 1977.
במרץ 1980 הטילה הוועדה הפרלמנטרית של הג'נטה איסור על השתתפות חברי המפלגה בפעילות יום יומית של הראשטריה סוויאמסוור סאנג, חרף התנגדות מנהיגי קבוצת הג'אנה סנג במפלגה.
הצעד הוביל לפרישת חברי הקבוצה, שהקימו באפריל 1980 את מפלגת העם ההודית.
הבחירות ללוק סבהה ב-1977 התקיימו בשתי פעימות, ב-16 וב-20 במרץ.
הבחירות קבעו את הרכב הלוק סבהה השישי.
בבחירות אלו, שהתקיימו מיד עם תום מצב החירום בהודו, הובסה מפלגת הקונגרס הלאומי ההודי לראשונה, ומפלגת ג'נטה זכתה ברוב.
בית המשפט ביטל את תוצאות הבחירות, קבע כי אינדירה גנדי צריכה לפנות את מקומה בלוק סבהה, ואסר עליה להתמודד שוב במשך שש שנים.
גם נקבע כי חוקי הבחירות ותביעות נגדם לא יחולו על ראש ממשלת הודו ויושב ראש הלוק סבהה.
בדצמבר 1975 בית המשפט העליון של הודו דחה עתירות שטענו כי התיקון יוצא מדוקטרינת המבנה הבסיסי, ואישר את חוקיותו ואת בחירתה של גנדי.
בדצמבר 1975, במהלך ועידת הקונגרס בצ'אנדיגאר הוחלט על דחיית הבחירות בשנה מכוח סמכויות החירום, ובמקום שכהונת הלוק סבהה תתום במרץ 1976 היא נקבעה להדחות למרץ 1977. ומאוחר יותר הוכנס תיקון לחוקת הודו שהאריך את כהונת הלוק סבהה לשש שנים, אך התיקון הוחל על הלוק סבהה הבא.
במקביל, נעצרו רבים מחברי האופוזיציה, בהם חברים מכהנים לוק סבהה.
ב-18 בינואר 1977 הכריזה גנדי על קיום בחירות במרץ אותה שנה.
ההחלטה נבעה מיציבות הכלכלה, לצד הביטחון בניצחונה של הקונגרס בבחירות.
מעט קודם להכרזה שוחררו מנהיגי האופוזיציה מורארג'י דסאי ולאל קרישנה אדוואני לצד אישים אחרים.
כשנים עשר חברי הלוק סבהה לא שוחררו, בהם ראג' נאראין.
ארבע מפלגות אופוזיציה שמנהיגיהן נכלאו במהלך מצב החירום התאחדו למפלגת אחת, מפלגת ג'נטה.
בפברואר 1977 התפטרו מתפקידיהם בממשלה ג'גג'יואן ראם וחמישה שרים נוספים והקימו את מפלגת הקונגרס לדמוקרטיה שתמכה מפלגת ג'נטה נגד אינדירה גנדי.
מספרם הכולל של בעלי זכות הצבעה היה 321,174,321. מספר המועמדים הגבוה ביותר ממפלגה אחת היה מטעם הקונגרס הלאומי ההודי, ש-492 מועמדים התמודדו מטעמה.
405 התמודדו מטעם הג'נטה, 91 מטעם המפלגה הקומוניסטית של הודו, 53 מהמפלגה הקומוניסטית של הודו (מרקסיסטית), ו-30 מפלגות נוספות העמידו פחות מעשרים מועמדים בפני עצמם.
1224 התמודדו כעצמאים, וסך הכל התמודדו 2,439 מועמדים בבחירות.
רק שבעים נשים התמודדו בבחירות, מהן נבחרו 19.
בבחירות אלו לא הייתה נציגות ממונה לסוכנות הגבול הצפון–מזרחית, שהפכה לטריטוריית האיחוד ארונאצ'ל פרדש בינואר 1972.
הבחירות הללו היו הראשונות בהן השתתפה סיקים, שהסתפחה להודו ב-1975.
במקביל לבחירות הארציות התקיימו בחירות ל.
הקואליציה בראשות הג'נטה ניצחה בבחירות, ונוצרה התחבטות על ראש הממשלה מטעמה בין מורארג'י דסאי, ג'גג'יואן ראם וצ'אראן סינג, ומניהיגי התנועה החליטו לבקש את הכרעת ג'בפרש נאריאן , שנחשב למנהיג הרוחני של התנועה, שבחר בדסאי.
הבחירות ללוק סבהה ב-1971 התקיימו מ-1 עד 10 במרץ.
הבחירות קבעו את הרכב הלוק סבהה החמישי.
בבחירות אלו זכה הקונגרס הלאומי ההודי בראשות אינדירה גנדי.
הבחירות ללוק סבהה ב-1971 היו הבחירות הראשונות בהודו שהוקדמו ממועדן הקבוע, שהיה בפברואר 1972, חמש שנים לאחר הבחירות הקודמות.
בנובמבר 1969 התפצל הקונגרס, לאחר שהנהלת המפלגה הדיחה את אינדירה גנדי מהמפלגה בעקבות הפרת הוראותיה בבחירות לנשיאות הודו ב-1969, כאשר גנדי תמכה בורהגירי ונקטה גירי והביאה לבחירתו על פני נילאם סנג'יווה רדי שמועמדותו אושרה על ידי ועדת המפלגה.
מרבית חברי המפלגה הצטרפו לגנדי, שהקימה את הקונגרס הלאומי ההודי (R), בעוד כ-60 מחברי הלוק היו לחברי הקונגרס הלאומי ההודי (ארגון).
הממשלה הייתה לראשונה בתולדותיה לממשלת מיעוט, שזכתה לתמיכתם של המפלגה הקומוניסטית של הודו, המפלגה הקומוניסטית של הודו (מרקסיסטית), דראווידה מונטרה קזגאם, מספר עצמאים ופורשי מפלגות אחרות.
ב-27 בדצמבר 1970 פיזר נשיא הודו ורהגירי ונקטה גירי את הלוק סבהה, בעצת ראש הממשלה גנדי.
מספרם הכולל של בעלי זכות הצבעה היה 274,189,132. מספר המועמדים הגבוה ביותר ממפלגה אחת היה מטעם הקונגרס הלאומי ההודי (R), ש-441 מועמדים התמודדו מטעמה.
238 התמודדו מטעם ההקונגרס הלאומי ההודי (ארגון), 157 מטעם בהרטיה ג'אנה סנג, 87 מטעם המפלגה הקומוניסטית של הודו, 85 מהמפלגה הקומוניסטית של הודו (מרקסיסטית), 59 ממפלגת סוואטנטרה ו-50 מפלגות נוספות העמידו פחות מעשרים מועמדים בפני עצמם.
1,134 התמודדו כעצמאים, וסך הכל התמודדו 2,784 מועמדים בבחירות.
1,589 מועמדים נוספים הגישו מועמדות אך משכוה קודם הבחירות.
במקביל לבחירות הארציות התקיימו בחירות ל, האספה המחוקקת של אודישה והאספה המחוקקת של מערב בנגל.
היו אלו הבחירות הראשונות בהן הבחירות למרבית האספות המחוקקות המדינתיות לא התקיימו במקביל לבחירות ללוק סבהה.
הבחירות במערב בנגל התאפיינו באלימות רבה, וארבעה מועמדים למושבים באספה המחוקקת נרצחו במהלך הבחירות.
הבחירות במערב בנגל נערכו ב-10 במרץ, לאחר הבחירות בשאר הודו, על מנת לאפשר את הצבת כוחות שיטור גדולים יותר במדינה, שלא נדרשו לאבטחת בחירות במקומות אחרים במקביל.
לאחר הבחירות הושבעה אינדירה גנדי בשלישית לראש ממשלת הודו.
אחד הספיחים לבחירות היה עתירתו של שהפסיד לגנדי במחוז הבחירה שלה באוטר פרדש, נגד תוצאות הבחירות בטענה לשחיתות.
בית המשפט הגבוה באללהאבאד קיבל ביוני 1975 את עתירת והרשיע את גנדי בשימוש לרעה במנגנון הממשלתי, שימוש בשירותי משטרה לתעמולת בחירות, שימוש בשירותי ייעוץ מחבר פרלמנט מכהן במהלך הבחירות, ושימוש פרטי בתשתית החשמל הממשלתית במערכת הבחירות הקודמת.
בעקבות כך הכריז נשיא הודו פקרודין עלי אחמד ביוני 1975 על מצב חירום לבקשת גנדי.
בדצמבר 1975, במהלך ועידת הקונגרס בצ'אנדיגאר הוחלט על דחיית הבחירות בשנה מכוח סמכויות החירום, ובמקום שכהונת הלוק סבהה תתום במרץ 1976 היא נקבעה להדחות למרץ 1977. במקביל, נעצרו רבים מחברי האופוזיציה, בהם חברים מכהנים לוק סבהה.
הבחירות ללוק סבהה, הבית התחתון בפרלמנט ההודי התקיימו בהודו בשבעה מועדים מ־19 באפריל עד 1 ביוני 2024 לבחירת 543 חברי הלוק סבהה.
בבחירות זכתה הברית הדמוקרטית הלאומית, רשימה המורכבת ממספר מפלגות, המחזיקה בשלטון מ־2014. הברית זכתה ב-293 מושבים, אך המפלגה המובילה אותה, מפלגת העם ההודית, ירדה מ-303 ל-240 מושבים, פחות מ-272 המושבים הדרושים לרוב מוחלט.
כ־960 מיליון איש היו בעלי זכות הצבעה ומתוכם הצביעו בפועל בבחירות כשני שלישים (כ-1% פחות מאשר ב-2019), דבר שהפך אותן לבחירות הגדולות ביותר בהיסטוריה.
כהונתו של הלוק סבהה ה-17 אמורה להסתיים ב-16 ביוני 2024. הבחירות הכלליות הקודמות נערכו באפריל-מאי 2019. לאחר הבחירות, הברית הדמוקרטית הלאומית, בראשות מפלגת העם ההודית, הקימה את ממשלת האיחוד, כאשר נרנדרה מודי מושבע לכהונה שנייה כראש ממשלת הודו.
במרץ 2024 הודיעה ועדת הבחירות של הודו כי הבחירות יערכו בשבעה מועדים מה־19 באפריל ועד ל־1 ביוני 2024.
כל 543 חברי הפרלמנט הנבחרים נבחרים ממחוזות בחירה חד-חבריים.
ב-2020 אישר הפרלמנט ההודי את התיקון ה-104 לחוקת הודו, שביטל את שני הנציגים הממונים האחרונים בבית, שמונו על ידי נשיא הודו מהקהילה האנגלו-הודית.
בעל זכות בחירה חייב להיות אזרח הודי, בן 18 ומעלה, תושב רגיל באזור הקלפי של המחוז ורשום להצביע (השם כלול ברשימות הבחירות), להחזיק בתעודת זיהוי תקפה של בוחר שהונפקה על ידי ועדת הבחירות של הודו על חלק מהאנשים שהורשעו בעבירות בחירות או אחרות נאסר להצביע.
סעיף 83 לחוקת הודו מחייב בחירות ללוק סבהה אחת לחמש שנים.
ב־27 בפברואר 2024 יתקיימו בחירות ל־56 מושבים ברג'יה סבהה, שהוא בעל כהונה של שש שנים.
במקביל לבחירות הלאומיות צפויות להיערך בחירות לאספות המחוקקות המדינתיות של אודישה, אנדרה פרדש, ארונאצ'ל פרדש וסיקים, שהבחירות אליהן התקיימו במקביל לבחירות הלאומיות הקודמות, ותקופת כהונתן תסתיים באותו המועד.
בחירות מיוחדות יערכו ב־26 מחוזות בחירה נוספים במדינות שונות.
לקראת בחירות אלו התאחדו שתי הבריתות האופוזציונריות, הברית המתקדמת הלאומית של הקונגרס הלאומי ההודי וחזית השמאל של המפלגות הקומוניסטיות והקימו את (I.N.D.I.A.), שנועד להתחרות בברית הדמוקרטית הלאומית המכהנת.
קואליציות מפלגות כאלו נהוגות בהודו, כאשר המפלגות השונות מתאמות ביניהם העמדת מועמדים אחד במחוז בחירה בו תומכים תומכי כלל המפלגות בקואליציה, על מנת למקסם את שווי הקולות.
ב־13 בינואר 2024 בחרו מנהיג מפלגות קבוצת ה־I.N.D.I.A בנשיא הקונגרס הלאומי ההודי מליקרג'ון קהרג כמתאם הראשי בבחירות.
ב-24 בינואר 2024 הודיעה מפלגת הטרינמול קונגרס כי תתמודד לבדה בבחירות במערב בנגל.
ב-28 בינואר 2024 פרש ניטיש קומאר, ראש השרים של ביהר ונשיא מפלגת ג'נטה דאל (מאוחדת), מברית הפיתוח האופוזיציונית, וחזר ל, בצעד שנתפס כזעזוע של הברית.
נטען כי הסיבה לפרישתו הייתה אי־בחירתו למנהיג האופוזיציה.
ב־11 בפברואר 2024 הודיע נשיא מפלגת אאם אדמי ארווינד קג'ריוואל כי מפלגתו תתמודד בכל המושבים בפנג'אב, ללא שותפות עם הקונגרס.
המפלגה הודיעה על התמודדותה באסאם, גם שם ללא שותפות עם ה־I.N.D.I.A.
לעומת זאת, ב־24 בפברואר הודיעה המפלגות על הסכם בדלהי (3 לאאם אדמי ו־4 לקונגרס), הריאנה (9 ו־1, בהתאמה) גוג'ראט (24 ו־2) ותמיכת אאם אדמי במועמדי הקונגרס בגואה.
רהול גנדי, ממנהיגי הקונגרס הלאומי ההודי, החל ב-14 בינואר 2024 מסע המכונה בהרט ג'ודו נווי ירטה ממניפור לעבר מומבאי, כשהוא חוצה את מרבית מדינות הודו.
המסע, שהוא השני אותו ערך גנדי לאחר מסע דומה ב-2022, נועד להביא לחיזוק הקונגרס לקראת הבחירות.
ב-22 בינואר 2024 נחנך באיודיה שבאוטר פרדש המקדש ראם מנדיר היושב במקום בו שכן עד ל-1992 מסגד באבור.
ב-2019 הורה בית המשפט העליון של הודו להעניק את אדמת המחלוקת לידי ההינדואים.
חנוכת המקדש, הנחשב לסמל המאבק ההינודאי נגד הכיבוש האסלאמי ולאחד מהמאבקים הגדולים של הראשטריה סוויאמסווק סאנג ומפלגת העם ההודית, נחשבה לפתיחתו הלא רשמית של הקמפיין של נרנדרה מודי,.
והוחרמה על ידי מנהיגי האופוזיציה, שטענו כי האירוע הוא אירוע תעמולה מפלגתי.
הבחירות ללוק סבהה ב-1967 התקיימו מ-17 עד 21 בפברואר.
הבחירות קבעו את הרכב הלוק סבהה הרביעי.
היו אלה הבחירות הראשונות לאחר מותו של ג'ווהרלל נהרו ב-1964, שכיהן בראשות הממשלה ב-14 השנים הראשונות של הודו.
בבחירות אלו עמדה בראש הקונגרס הלאומי ההודי ביתו אינדירה גנדי.
הבחירות ללוק סבהה ב-1967 התקיימו במועדן, חמש שנים לאחר הבחירות הקודמות.
מספר איחודי ופיצולים אירעו בתקופה הזו: באפריל 1964 התפצלה המפלגה הקומוניסטית של הודו בין הפלג המתון יותר לבין זרם מהפכני ורדיקלי יותר שהקים את המפלגה הקומוניסטית של הודו (מרקסיסטית).
ביולי 1964 הודיעו המפלגה הסוציאליסטית ומפלגת פרג'ה הסוציאליסטית על התאחדותן למפלגה אחת, מפלגת סמיוקטה הסוציאליסטית.
האיחוד החזיק מעמד לתקופה קצרה, אך במהלך ועידת המפלגה המאוחדת ב-31 בינואר 1965 בוואראנסי התפצלה המפלגה בין שני מרכיביה, כאשר מפלגת פרג'ה הסוציאליסטית שבה לשמה הקודם, בעוד מפלגת סמיוטקה הסוציאליסטית הפכה למפלגתם של יוצאי המפלגה הסוציאליסטית.
בספטמבר 1964 פרשו 15 מחברי האספה המחוקקת של קרלה מטעם הקונגרס הלאומי ההודי מהמפלגה והקימו מפלגה נפרדת בשם קרלה קונגרס.
מפלגה נוספת שהתפצלה הייתה השירומאני אקאלי דאל, שהתפלגה מעט לאחר הבחירות הקודמות לשתי קבוצות, האחת בהנהגת והאחרת בהנהגת .
השתיים הוכרו על ידי ועדת הבחירות של הודו כאקאלי דאל – טאראה סינג ואקאלי דאל – סנט פטה סינג.
בבחירות אלו הוגדל מספר מחוזות הבחירה כאשר לעומת הבחירות הקודמות ב-1962, בהם היו 494 מחוזות בחירה, בבחירות אלו היו 520. השינויים נעשו בעקבות מפקד האוכלוסין שנערך במרץ 1961, אשר תוצאותיו פורסמו בספטמבר 1962.
בבחירות אלו הפכו אחד עשר נציגים ממונים שכיהנו בלוק סבהה הקודמים לנבחרים.
נציגי חמישה טריטוריות האיחוד איי אנדמן וניקובר, איי לקדייב, מיניקוי ואמינדיבי, דאדרה ונאגר האוולי וגואה, דאמאן ודיו (2) שמונו על ידי נשיא הודו הפכו לנבחרים.
בנוסף, הוחלט כי ששת נציגי ג'אמו וקשמיר, שבקודם לכן מונו על ידי נשיא הודו בהמלצת האספה המחוקקת של ג'אמו וקשמיר, יבחרו באופן ישיר על ידי תושבי המדינה.
בנוסף, באוגוסט 1962 אוחדה פונדיצ'רי עם הודו, ומספר המקסימום נציגים בלוק סבהה מטעם טריטוריות האיחוד הועלה ל־25.
מספרם הכולל של בעלי זכות הצבעה היה 250,207,401. בסך הכל התמודדו בבחירות מועמדים מטעם 25 מפלגות, כשמספר המועמדים הגבוה ביותר ממפלגה אחת היה מטעם הקונגרס הלאומי ההודי, ש-516 מועמדים התמודדו מטעמה.
249 התמודדו מטעם בהרטיה ג'אנה סנג, 178 מטעם מפלגת סוואטנטרה, 122 מטעם מפלגת סמיוקטה הסוציאליסטית 109 מטעם המפלגה הקומוניסטית של הודו ומפלגת פרג'ה הסוציאליסטית, 59 מטעם המפלגה הקומוניסטית של הודו (מרקסיסטית) ו-20 מפלגות נוספות העמידו פחות מעשרים מועמדים בפני עצמם.
866 התמודדו כעצמאים, וסך הכל התמודדו 2,369 מועמדים בבחירות.
בסך הכל התמודדו 67 נשים, מהם זכו 29.
במקביל לבחירות הארציות התקיימו בחירות לבתי המחוקקים המדינתיים במרבית מדינות הודו, פרט ל, שנבחרה בינואר 1964 והאספה המחוקקת של פונדיצ'רי, שנבחרה באוגוסט 1964 ולא תמה כהונתם בת החמש שנים.
כהונת האספה המחוקקת של אוריסה הוארכה תחת חוק מיוחד בשישה חודשים, על מנת שלא לקיים בחירות פעמיים בתוך שנה אחת.
לגבי האספות המחוקקות המדינתיות, הקונגרס זכה במרבית המדינות, אך הובס בשמונה מדינות - אוריסה, ביהר, מאדהיה פרדש, מדראס, מערב בנגל, פנג'אב, קרלה וראג'סטאן.
לאחר הבחירות הושבעה אינדירה גנדי בשנית לראש ממשלת הודו.
הבחירות ללוק סבהה ב-1962 התקיימו מ-19 עד 25 בפברואר.
הבחירות קבעו את הרכב הלוק סבהה השלישי.
היו אלה הבחירות האחרונות בהן התמודד ג'ווהרלל נהרו לראשות הממשלה מטעם מפלגת הקונגרס הלאומי ההודי קודם מותו ב-1964, שגרם להתחלפות שני ראשי ממשלה מטעם הקונגרס עד לבחירות הבאות: לאל בהדור שסטרי ולאחר מותו בינואר 1966 אינדירה גנדי, ביתו של נהרו.
הבחירות ללוק סבהה ב-1962 התקיימו במועדן, חמש שנים לאחר הבחירות הקודמות.
בבחירות אלו שבה מפלגת שירומאני אקאלי דאל, שבחירות הקודמות תמכה במועמדי הקונגרס, לפעילות והעמידה מועמדים עצמאיים.
בבחירות אלו פוצלו מחוזות הבחירה בעלי שני נציגים.
המערכת נקבעה במקור עקב הקביעה לייצוג שמור לקאסטות נמוכות ושבטים, ומרבית הייצוג הקבוע נעשה במחוזות אלו.
ניהול מחוזות כפולים התגלה כקשה הן למועמדים והן לוועדת הבחירות של הודו.
בעקבות כך העביר הפרלמנט ההודי חוק לביטולם של מחוזות הבחירה הכפולים וקביעת כלל מחוזות הבחירה כמחוז בעל נציג אחד, והחלטות יצאו מידי ועדת הבחירות של הודו במרץ עד יוני 1961 לקביעת גבולות חדשים.
חלוקת המושבים, שנועדה להתחלק מחדש על פי מפקד האוכלוסין, נדחתה עקב אי פרסום תוצאותיו המלאות של המפקד, שפורסמו רק בספטמבר 1962.
לקראת בחירות אלו עמדה לפקוע התקופה בת עשור שנקבעה בחוקת הודו לקביעת ייצוג שמור לבני הקאסטות הנמוכות והשבטים, לצד הנציגים הממונים של בני הקהילה האנגלו-הודית, אך הפרלמנט ההודי העביר תיקון המאריך את התקופה בעשור נוסף.
בתקופה שבין הבחירות הקודמות לבחירות אלו נעשו מספר שינויים בטריטוריות הודו.
ב-1960 חולקה מדינת בומביי למהאראשטרה וגוג'ראט.
הפיצול לא שינה את מספר הנציגים שנשלחו ללוק סבהה, כאשר 66 הנציגים שייצגו את המדינה המאוחדת פוצלו ל-44 מטעם מהאראשטרה ו-22 מגוג'ראט.
שינוי גדול יותר נעשה באסאם, בה נקבעו בחוקת הודו מספר אזורים בעלי מעמד נפרד, כאשר אזור , שבתחילה היה בעל מעמד של אזור אוטונומי, הפך ב-1957 לאזור בשליטה ישירה של מושל אסאם, ובוטלה נציגותו הנבחרת, כאשר ללוק סבהה זה מונה נציג על ידי נשיא הודו.
בנוסף, בעקבות סיפוח הודו הפורטוגזית שנעשה ב-1961, כאשר דאדרה ונאגר האוולי ב-11 באוגוסט 1961 וגואה, דאמאן ודיו ב-20 בדצמבר 1961, הביא לייצוגם על ידי נציגים ממונים, עקב היותם טריטוריות איחוד.
מספרם הכולל של בעלי זכות הצבעה היה 127,719,470. בסך הכל התמודדו בבחירות מועמדים מטעם 27 מפלגות, כשמספר המועמדים הגבוה ביותר ממפלגה אחת היה מטעם הקונגרס הלאומי ההודי, ש-488 מועמדים התמודדו מטעמה.
196 התמודדו מטעם בהרטיה ג'אנה סנג, 173 מטעם סווטנטרה, 168 מטעם מפלגת פרג'ה הסוציאליסטית, 137 מטעם המפלגה הקומוניסטית של הודו ו-107 מטעם המפלגה הסוציאליסטית ו-20 מפלגות נוספות העמידו פחות מעשרים מועמדים בפני עצמם.
479 התמודדו כעצמאים, וסך הכל התמודדו 1,985 מועמדים בבחירות.
בסך הכל התמודדו 66 נשים, מהם זכו 31.
במקביל לבחירות הארציות התקיימו בחירות לבתי המחוקקים המדינתיים במרבית מדינות הודו, פרט ל, שנבחרה בפברואר 1960 והאספה המחוקקת של אוריסה, שנבחרה ביוני 1961 ולא תמה כהונתם בת החמש שנים.
הלוק סבהה השני פוזר על ידי נשיא הודו ראג'נדרה פראסאד ב-31 במרץ 1962, התאריך שנקבע לסיום הבחירות.
ב-2 באפריל קבעה ועדת הבחירות של הודו את התוצאה הרשמית, והלוק סבהה השלישי כונס לראשונה ב-18 באפריל.
ג'ווהרלל נהרו מונה פעם נוספת לראש ממשלת הודו.
הבחירות ללוק סבהה ב-1957 התקיימו מ-24 בפברואר עד ל-14 במרץ.
היו אלו הבחירות השניות בהודו אחר העצמאות, והן קבעו את הרכב הלוק סבהה השני.
בבחירות ניצחה הקונגרס הלאומי ההודי, וג'ווהרלל נהרו מונה לכהונה נוספת כראש ממשלת הודו.
הבחירות ללוק סבהה ב-1957 התקיימו במועדן, חמש שנים לאחר הבחירות הקודמות.
בבחירות הקודמות נבחרה הקונגרס הלאומי ההודי לשלטון ברוב גדול, וחבריה שלטו במרבית המערכות הפוליטיות במדינה.
מעט לפני בחירות אלו נכנס לתוקף חוק ארגון מחדש של המדינות והתיקון השביעי לחוקת הודו, שביצעו שינויים נרחבים גבולות מדינות הודו.
בעקבות מפקד אוכלוסין שנערך ב-1951, שונו מספר חברי הלוק סבהה מ-489 ל-493. החלטה זו לא שימשה בסיס לבחירות, עקב השינויים בגבולות המדינות, שהביאו להגדלת מספר חברי הלק סבהה ל-500.
מספרם הכולל של בעלי זכות הצבעה היה 193,652,179. בסך הכל התמודדו בבחירות מועמדים מטעם 15 מפלגות, כשמספר המועמדים הגבוה ביותר ממפלגה אחת היה מטעם הקונגרס הלאומי ההודי, ש-490 מועמדים התמודדו מטעמה.
130 התמודדו מטעם בהרטיה ג'אנה סנג, 189 מטעם מפלגת פרג'ה הסוציאליסטית, 110 מטעם המפלגה הקומוניסטית של הודו.
ו-11 מפלגות נוספות העמידו פחות מעשרים מועמדים בפני עצמם.
481 התמודדו כעצמאים, וסך הכל התמודדו 1,519 מועמדים בבחירות.
643 מועמדים משכו את מועמדותם לפני הבחירות, רבים מהם מועמדי־משנה של מפלגות שהועמדו למקרה שתפסל מועמדותו של המועמד העיקרי של המפלגה.
בסך הכל התמודדו 45 נשים, מהם זכו 22.
במקביל לבחירות הארציות התקיימו בחירות לבתי המחוקקים המדינתיים במרבית מדינות הודו.
האספות המחוקקות התכנסו לראשונה בתאריכים שונים בין מרץ ומאי 1952, ובעקבות כך כהונתם הייתה אמורה לתום במועדים שונים בין מרץ למאי 1957, חמש שנים לאחר מכן.
על מנת למנוע את פיצול מועדי הבחירות, הוקדמו במעט מועדי פיזור האספות במספר מדינות, בהם אוטר פרדש, ביהר, בומביי, מדראס, מייסור, מערב בנגל ופנג'אב.
באנדרה פרדש, שהאספה המחוקקת שלה נבחרה בבחירות ב־1955, לא התקיימו בחירות לאספה המחוקקת, אך באזורי טלנגאנה שהתווספו למדינה לאחר חוק ארגון מחדש של המדינות, שהשתייכו להידראבאד בעת הבחירות הקודמות, נערכו בחירות.
לאחר הבחירות מונה ג'ווהרלל נהרו פעם נוספת לראש ממשלת הודו.
הלוק סבהה כונס ב־5 באפריל 1957, וישיבתו הראשונה הייתה ב־10 במאי 1957.
הבחירות הראשונות ללוק סבהה התקיימו מ־25 באוקטובר 1951 עד 21 בפברואר 1952. היו אלו הבחירות הראשונות שנערכו לאחר עצמאות הודו ב־1947 וכניסת חוקת הודו לתוקף בינואר 1950, והבחירות הכלליות הראשונות להיערך בהודו.
בבחירות ניצחה מפלגת הקונגרס הלאומי ההודי שאחזה בשלטון קודם הבחירות ומנהיגה ג'ווהרלל נהרו המשיך לכהן כראש ממשלת הודו.
המבנה הבסיסי של הפרלמנט ההודי, כבית מחוקקים דו-ביתי, נלקח בהשראה מהמערכת שנהגה בהודו הבריטית, בה הוקם ב־1920 המועצה המחוקקת האימפריאלית כבית מחוקקים דו-ביתי, מועצת המדינה והאספה המחוקקת המרכזית.
שני גופים אלו פעלו עד ל־14 באוגוסט 1947 ופוזרו תחת חוק עצמאות הודו, כאשר האספה החוקתית של הודו תופסת את מקומם כגוף המחוקק הזמני של המדינה החדשה.
האספה אימצה ב־26 בנובמבר 1949 את חוקת הודו, שנכנסה לתוקף ברובה לאחר חודשיים ב־26 בינואר 1950. האספה המשיכה לכהן כבית המחוקקים הזמני של הודו למשך כשנתיים נוספות.
במרץ 1950 מונה קצין הבחירות הראשי של הודו הראשון, סוקומאר סאן.
מספרם הכולל של בעלי זכות הצבעה היה 173,212,343. בסך הכל התמודדו בבחירות מועמדים מטעם 53 מפלגות, כשמספר המועמדים הגבוה ביותר ממפלגה אחת היה מטעם הקונגרס הלאומי ההודי, ש־479 מועמדים התמודדו מטעמה.
533 התמודדו כעצמאים, וסך הכל התמודדו 1,874 מועמדים בבחירות.
במקביל לבחירות הארציות התקיימו בחירות לבתי המחוקקים המדינתיים במדינות הודו השונות, פרט להאספה המחוקקת של ג'אמו וקשמיר, שלא השתתפה בבחירות.
הלוק סבהה התכנס לראשונה ב־17 באפריל 1952, והישיבה הראשונה שלו התקיימה ב־13 במאי 1952.
הבחירות למועצה המחוקקת נערכו בשטחי ארץ ישראל שבשליטת המנדט הבריטי בחודשים פברואר ומרץ בשנת 1923. מטרת הבחירות הייתה להקים בשטחי המנדט מועצה שתהיה בעלת סמכויות חקיקה, שיהיו בה נציגים לאוכלוסיות השונות בשטחי המנדט וכן לפקידות הבריטית הבכירה.
עקב החרמת התנועה הלאומית הפלסטינית את הבחירות, לא שיקפו תוצאותיהן את הרכב האוכלוסייה בשטחי המנדט, והגוף שאמור היה לקום בעקבותיהן, מועצה מחוקקת בעלת סמכויות חקיקה בשטחי המנדט, לא קם מעולם.
הרעיון כי בשטחי המנדט יהיה גוף בעל סמכויות חקיקה ושלטון עצמי, בו תינתן עדיפות לציבור הערבי בשל היחס המספרי בינו ובין היהודים קדם למתן כתב המנדט.
יש הרואים שורשיו של רעיון זה בנאומו של הנציב העליון הרברט סמואל ביוני 1921 ובספר הלבן של צ'רצ'יל משנת 1922.
החל מאוקטובר 1920 פעל גוף דומה, ממונה, אשר בין יתר תפקידיו היה עיון ומתן הערות להצעות חקיקה, בשם "המועצה המייעצת" (The Advisory Council).
בגוף היו חברים עשרה פקידים בכירים בשלטון המנדט, וכן ארבעה מוסלמים, שלושה נוצרים ושלושה יהודים.
חבריו היהודים של הגוף היו יצחק בן צבי (שפרש באמצע שנת 1921 והוחלף בחיים מרגליות קלווריסקי), דוד ילין ואהרון אייזנברג.
ביולי 1922 ניתן כתב המנדט, בו מינה חבר הלאומים את בריטניה כנאמנה לשלוט על ארץ ישראל מטעם החבר.
כתב המנדט כלל סעיף כללי ובו דובר על "אוטונומיה מקומית" אך לא קבע את המבנה המדויק של סמכויות השלטון, ואת מידת השתתפות התושבים המקומיים בשלטון על עצמם.
הנציב העליון יהיה יושב ראש המועצה, וניתנה לו גם זכות וטו על החלטותיה, והחוקים שתחוקק.
את סדרי הבחירות והזכאים להשתתף בהן ליווה פרסומו של דבר מלך נוסף, דבר המלך על הבחירות למועצה המחוקקת של פלשתינה (א"י) (1922).
בבחירות היו זכאים להשתתף גברים בני 25 ומעלה.
עמדות היהודים והערבים בנוגע לבחירות
החשש הטבעי של היישוב היהודי היה כי מועצה מחוקקת בה עשרה נציגים ערבים ושניים יהודים תסכל את הקמת הבית הלאומי שהובטח בהצהרת בלפור ובכתב המנדט.
לא יאשרו שום פקודה שתהא באיזו דרך שהיא מתנגדת או בלתי מתאמת להוראות המנדט."
גם ניסוח זה, וממנו עולה למעשה כי המועצה לא תוכל לחוקק פקודות מפלות בנוגע לעלייה, או להפלות יהודים בכל צורה אחרת, לא הביא להסכמה כולל ביישוב על השתתפות בבחירות, אך לבסוף הכריעה ההנהגה הציונית על השתתפות בבחירות מתוך מטרה ליצור קשרי עבודה טובים עם שלטונות המנדט.
הציבור הערבי בארץ ישראל התנגד לבחירות מלכתחילה.
רוב הארגונים והמוסדות של התנועה הלאומית הפלסטינית קראו להחרמת הבחירות וניהלו מסע שכנוע בקרב האוכלוסייה שלא להשתתף בהן.
גם הצהרתו של המזכיר הראשי של ממשלת המנדט וינדהאם דידס ולפיה השתתפות בבחירות אינה סותרת את המאבק בכתב המנדט ובהצהרת בלפור לא הועילה להביא לתמיכה ולהשתתפות בבחירות.
הקונגרס הערבי-פלסטיני קרא להחרים את הבחירות, והוועד הפועל הערבי החל לארגן מסע לשכנוע האוכלוסייה להימנע מהשתתפות בהן.
האגודות המוסלמיות-נוצריות ניהלו אף הן מסע תעמולה, במסגרתו יצאו לכפרים ועסקו בהסברה למוח'תארים ולנכבדים המקומיים.
האגודה המוסלמית הלאומית, שהייתה גוף מתון בעל קשרים בהנהגת התנועה הציונית, התייחסה לבחירות בחיוב וחבריה דאגו לכך שיוצגו מועמדים והשתתפו בבחירתם במקומות שהיה בכך צורך.
אלא שבמהלך מסע התעמולה שקדם לבחירות, הם לא העזו לפעול בגלוי, עקב אימת פעילי הוועד הפועל הערבי, וככל שהתקרב מועד הבחירות, החלו פעילי האגודה להירתע ובכינוס שערכו בירושלים הצביעו רוב המשתתפים נגד ההשתתפות בהן.
הבחירות התקיימו בין 20 ל-28 בפברואר 1923. הן נערכו ב-437 אזורי בחירה, וזכו להשתתפות ערה של היהודים והדרוזים.
החרמת הציבור הערבי את הבחירות הביאה לכך שההשתתפות המוסלמית והנוצרית הייתה פחותה.
לאחר ה-28 בפברואר הוארכו הבחירות בשבוע נוסף, עד 7 במרץ.
בסופו של דבר פורסמו תוצאות הבחירות ב-20 במרס.
מתוך 909 "בוחרים שניים" שאמורים היו להיות הגוף הבוחר את חברי המועצה, נבחרו 246 בלבד.
מתוכם 126 מוסלמים, 22 נוצרים, 90 יהודים ו-8 דרוזים.
ביטול הבחירות והקמת המועצה המייעצת הממונה
תוצאות הבחירות לא איפשרו את הקמת המועצה המחוקקת.
זמן מה התקיימו התייעצויות בין הנציב העליון הרברט סמואל ובין הממונים עליו במשרד המושבות שבסופן הוחלט על ביטול תוצאות הבחירות והעברת סמכויות החקיקה לנציב העליון.
ב-4 במאי 1923 פורסם תיקון לדבר המלך במועצה על ארץ ישראל.
התיקון ביטל את הסעיפים שנגעו למועצה המחוקקת והעביר את סמכויות החקיקה לנציב העליון.
המשך פעולת המועצה המייעצת שפעלה עד הבחירות לא התאפשר אף הוא בשל התפטרות חברי המועצה הערבים.
בסופו של דבר פעלה במשך שאר תקופת המנדט מועצה מייעצת שהייתה מורכבת מפקידים בשלטון המנדט בלבד.
מועצה זו הייתה חסרת סמכויות, וההשתתפות בה הייתה עניין של כבוד ומעמד בלבד.
ניסיונות נוספים להקמת מועצה מחוקקת
בשנת 1928 עלתה בכינוס הקונגרס הערבי-פלסטיני השביעי הצעה לכינונה של מועצה מחוקקת.
כדי לקדם את האפשרות הזו, נמנעה הוועידה מלקבל החלטה מפורשת הקוראת לעצמאות או מתנגדת למנדט והצהרת בלפור, וזאת כדי להפיס את דעתם השלילית של היהודים לגבי רעיון הגוף המחוקק הייצוגי.
הדרישה שיצאה מהקונגרס האיצה פולמוס בציבור היהודי בארץ בנוגע לעמדה שיש לגבש כלפיה, בעיקר בקרב החוגים שגילו הבנה לתביעות הערבים ובראש ובראשונה אנשי ברית שלום.
הדילמה שהעמידה שאלת השלטון הייצוגי בארץ ישראל העסיקה גם את הגופים הרשמיים הציוניים – הוועד הלאומי וההנהלה הציונית.
מן הצד האחד דחיית הדרישה משום שהקמתה של מועצה מחוקקת בעלת רוב ערבי עלולה להביא כליה על הבית הלאומי היהודי, ומצד האחר החשש ליצור את הרושם, כי היהודים מתנגדים לייצוג דמוקרטי.
ב-4 בספטמבר 1928 החליטה ההנהלה הציונית בלונדון לאחר דיון בתזכירו של קולונל פרדריק קיש בעניין, לשלוח שאלון לאישים בעלי דעות מייצגות בתנועה הציונית במגמה לגבש עמדה ב'שאלה הערבית'.
המסקנה שעלתה מן המשאל ומצאה ביטוייה בהחלטת ההנהלה הציונית בארץ הייתה פשרה בין הדעות: מחד דחייה אסטרטגית של רעיון המועצה המחוקקת ומאידך, טקטיקה כפולה של הכרזה על הסכמה לרעיון בדבר ייצוג האוכלוסייה אך דחיית הרעיון בשל המצב בארץ.
בסופו של דבר לא הביא גם ניסיון זה לקידום ממשי של הקמת גוף מחוקק ייצוגי בשטחי המנדט הבריטי.
הבחירות למג'לס נערכו באיראן ב-21 בפברואר 2020, ארבע שנים לאחר .
בשל מגפת הקורונה באיראן נדחה הסיבוב השני, לבחירת 11 מהנציגים, ל-11 בספטמבר 2020.
המועמדים נדרשו לעבור את אישור מועצת שומרי החוקה ומתוך 14,000 שהגישו מועמדות למועצה המחוקקת המייעצת האסלאמית נדחו כמחצית, כולל רבים מחברי המועצה המכהנים.
נטען כי חלק מאלה שנדחו היו מושחתים ואחרים חסרי נאמנות מספקת למשטר.
המועצה המייעצת האסלאמית בת 290 המושבים מורכבת מ-285 חברים שנבחרים ישירות וחמישה מושבים שמורים למיעוטים: זורואסטרים, יהודים, נוצרים, אשורים וארמנים.
285 המושבים שנבחרים ישירות מגיעים מ-196 מחוזות בחירה, חלקם שולחים נציג בודד וחלקם כמה נציגים.
במחוזות בחירה של נציג יחיד, המועמדים צריכים לקבל לפחות 25% מהקולות בסיבוב הראשון כדי להיבחר; במקרים שבהם אף מועמד לא עבר את האחוז הנדרש, נערך סיבוב שני בין שני המועמדים המובילים.
על פי החוק האיראני, על מנת להיות כשיר, מועמד חייב:
לתמוך ברפובליקה האסלאמית ולהישבע אמונים לחוקה
להיות מוסלמי שומר מצוות (אלא אם כן הוא מתמודד לייצג את אחד המיעוטים הדתיים)
אין לו "מוניטין ידוע לשמצה"
הוא בריא, ובין הגילאים 30 ל-75
כמו כן, המועמדים חייבים להיות יודעי קרוא וכתוב; מועמדים לא יכולים להיות כאלו שמילאו תפקיד בממשלה שלפני 1979, להיות בעלי קרקעות גדולים, או בעלי הרשעות הקשורות לפעולות נגד המדינה או כפירה.
על שרי הממשלה, חברי מועצת שומרי החוקה ומועצת המשפט העליונה נאסר להתמודד לתפקידים, כמו גם ראש בית הדין המנהלי לצדק, ראש הפיקוח הכללי, כמה עובדי ציבור ומנהיגים דתיים וכל חבר בכוחות המזוינים.
14,444 אנשים הגישו מועמדות בבחירות ונבדקו על ידי מועצת שומרי החוקה.
מתוכם, 7,296 (51%) נפסלו, כולל 75% מחברי האספה היוצאת שהגישו את מועמדותם שוב.
כתוצאה מכך, הבחירות נחשבו לתחרות בין שמרנים כמו ראש עיריית טהראן לשעבר, מוחמד באקר קאליבאף, המגדיר את עצמו 'טכנוקרט', לבין שמרנים קיצוניים המתנגדים להסכם הגרעין.
הרפורמיסטים התפצלו לשלושה פלגים, כאלה שנמנעו מלהצביע, כאלו שבחרו לנסות להשפיע וכאלו שהתנו את הצבעתם באישור של יותר מועמדים מהמחנה הרפורמיסטי.
האופוזיציה האיראנית קראה לתומכיה לא להצביע בבחירות, אותן היא תיארה כ"זיוף", וקראה להם לפעול להפלת המשטר.
פעילת זכויות אדם בולטת, נרגס מוחמדי, פנתה למצביעים מכלא אווין בבקשה להחרים את הבחירות.
בטהראן ובאזורים אחרים, הגוש המתון החרים את הבחירות במחאה על הפסילות הרבות של מועמדים.
סקר שערכה (ISPA) הצביע על כך שלמעלה מ-44 אחוזים מהנשאלים ברחבי מחוז טהראן אמרו כי בוודאות לא ישתתפו בבחירות, ורק 21 אחוזים אמרו כי ישתתפו בבחירות.
גם מפלגת תודה הקומוניסטית הגולה קראה להחרים את הבחירות.
ב-27 בינואר 2020 הודיע , חבר פרלמנט איראני לשעבר ומועמד לבחירות, בציוץ בטוויטר כי מתווכים ביקשו ממנו עד 300,000 דולר כדי שיעבור את הבדיקה של מועצת שומרי החוקה בהצלחה.
ב-2 בפברואר 2020 ציטטה סוכנות הידיעות האיראנית אילנ"א את עלי האשמי, לשעבר ראש הסוכנות למלחמה בסמים באיראן, שאמר כי חקירות של מבריח סמים עשיר הראו שהוא הוציא הרבה מכספו המלוכלך על הבחירות לפרלמנט באיראן.
לטענתו, בכמה ערים קטנות ניתן לקנות מושבים בפרלמנט תמורת כ-300,000 דולר.
סוכנות הידיעות פארס פרסמה נתונים ראשוניים לא רשמיים ודיווחה, כי מתוך 183 המושבים שהוכרעו, זכו השמרנים ב-135, בעוד שהעצמאים זכו ב-28 והרפורמיסטים זכו ב-20 בלבד.
הסוכנות עדכנה את המספרים של 241 המושבים שהוכרעו בהמשך, כאשר ב-191 מושבים זכו השמרנים, ועוד 34 ו-16 הלכו לעצמאים ולרפורמיסטים בהתאמה.
סוכנות הידיעות אנאדולו דיווחה, כי מתוך 253 מושבים שנספרו, 195 הלכו לשמרנים, 20 לרפורמיסטים, ושאר 40 המנצחים היו מועמדים עצמאיים.
שניים מהזוכים, ו, מתו מנגיף הקורונה לפני שנכנסו לתפקידם.
בשל מגפת הקורונה באיראן נדחה הסיבוב השני, לבחירת עשרה מושבים (11 פחות מושב אחד שנפסל) ל-11 בספטמבר 2020.
+תוצאות הבחירות לכהונה ה-11 של המועצה המייעצת האסלאמית, 21 בפברואר 2020 ו-11 בספטמבר 2020מפלגהנטייהמושביםסיבוב 1סיבוב 2סך הכלמספראחוזיםשמרנים177518262.76%מפלגת המתינות והפיתוחרפורמיסטים3713813.10%מפלגת תומכי הבנייהאחריםשמרנים3003010.34%רפורמיסטים1010.03%עצמאיים2943311.38%מועמדי מיעוטים5051.7%סה"כ מושבים בפרלמנט2791028999.66%מושבים שבוטלו1סך הכל278
ב-18 ביוני 2021 נערכו בחירות לחברי פרלמנט שנפטרו, למחוזות שבוטלו ולאלה שאישוריהם לא הושלמו, במקביל לבחירות לנשיאות ולרשויות המקומיות.
השמרנים זכו בכל ששת המושבים.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1800 היו הבחירות הרביעיות בארצות הברית.
הן נערכו מיום שישי, 31 באוקטובר, עד ליום רביעי, 3 בדצמבר 1800. במה שנקרא לעיתים גם "מהפכת 1800", סגן נשיא ארצות הברית תומאס ג'פרסון ניצח את הנשיא היוצא ג'ון אדמס.
הבחירות גרמו למהפך שביסס את שלטון המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית והוביל לקריסתה של המפלגה הפדרליסטית.
הבחירות היו שחזור של הבחירות הקודמות, עם מאבק בין הדמוקרטים-רפובליקנים, שהונהגו בידי ג'פרסון וארון בר ודגלו בתמיכה בצרפת ובהתנגדות לממשל פדרלי חזק, ובין הפדרליסטים, שהונהגו בידי אדמס וצ'ארלס קוטוורת' פינקני ותמכו בבריטים ובשלטון פדרלי חזק.
הסוגיות המרכזיות היו ההשלכות של המהפכה הצרפתית, והתנגדות למיסוי שהקונגרס הטיל על הציבור כדי לממן את הצבא ואת הצי במהלך המלחמה הבלתי רשמית בין ארצות הברית לצרפת ב-1798. חוקי הזרים וההסתה, שהפדרליסטים ניסו להשתמש בו כדי לפגוע בעיתונאים תומכי הדמוקרטים-רפובליקנים, גם היה שנוי במחלוקת.
הדמוקרטים-רפובליקנים היו מאורגנים, ואילו הפדרליסטים היו מפוזרים וסבלו מפילוג בין הנשיא אדמס לאלכסנדר המילטון.
המאבק על האלקטורים, החלוקה האזורית והתעמולה הבוטה הפכו את הבחירות לבולטות במיוחד.
בחירות אלה חשפו אחד מהפגמים בחוקה האמריקנית המקורית.
חבר האלקטורים היה יכול להצביע רק לנשיא; לאלקטור ישנה זכות להצביע לשני אנשים, וסגן הנשיא היה האדם שקיבל את מספר הקולות השני בגודלו (כלומר מי שהפסיד בבחירות).
עד אותה שנה הבחירות היו אישיות ולא מפלגתיות ולראיה בקדנציה הקודמת ג'פרסון היה סגנו של אדמס למרות שלא היו באותה מפלגה.
בבחירות אלו לראשונה היה תאום מפלגתי לגבי אופן ההצבעה.
הדמוקרטים-רפובליקנים תכננו שאחד מהאלקטורים לא יתן את הצבעתו השנייה לארון בר, דבר שהיה מוביל לכך שג'פרסון יקבל קול אחד יותר מבר ויזכה בבחירות כנשיא, ולסגן נשיא יתמנה בר ולא אדמס מהמפלגה היריבה.
אך עקב חוסר תאום לא היה אלקטור שלא נתן את קולו לבר, ונוצר שוויון בין ג'פרסון, מועמד הדמוקרטים-רפובליקנים לנשיאות, לבין מועמד הדמוקרטים-רפובליקנים לסגנות, ארון בר.
בר לא הסיר את מועמדותו לטובת חבר מפלגתו ג'פרסון והבחירות הגיעו להכרעת בית הנבחרים היוצא, שנשלט על ידי המפלגה הפדרליסטית.
פדרליסטים רבים הצביעו לבר, והתוצאה הייתה שבוע של קיפאון.
הפדרליסט אלכסנדר המילטון, שלא חיבב את שני המועמדים אך העדיף את ג'פרסון על פני בר, היה אחד מאלה שהתנגדו נמרצות לבר.
בר נשאר בניו יורק במהלך ההצבעה בשל חתונת בתו, ולא עשה דבר כדי להטות את ההצבעה לצידו.
פעולותיו של המילטון היו חוליה במערכת היחסים העכורה שלו עם בר, שהסתיימה בדו-קרב של שניהם ב-1804. בגלל היעדר המאמץ מצד בר, ופעולה נמרצת מצד תומכי ג'פרסון והמילטון, ג'פרסון ניצח בסיבוב ה-36 ומונה לנשיאות.
הבחירות של שנת 1800 חשפו בעיה חוקתית חמורה, שתוקנה עם אישור התיקון ה-12 לחוקת ארצות הברית בשנת 1804, אשר קבע כי על האלקטורים להבחין בין בחירתם לנשיא ולסגן הנשיא, והסדר זה נשמר עד זמן זה.
תוצאות הבחירות הושפעו בידי סעיף בחוקת ארצות הברית: עבדים נחשבו כ"שלוש-חמישיות" מבן אדם לבן כחלק מאוכלוסיית המדינה, במסגרת פשרה שהושגה בין הצפון לדרום , מה שנתן למדינות הדרום כשליש קולות יותר בקונגרס וכשליש קולות אלקטורליים יותר ממצב בו העבדים לא היו זוכים לחשיבות כלל.
לולא קולותיהם היה אדמס מנצח בקול האלקטורלי, אם כי עם פחות מצביעים בקול הפופולרי מג'פרסון.
ג'פרסון זכה לביקורת על כך שזכה ב"מקדש החירות על כתפי העבדות".
ג'ון אדמס ממסצ'וסטס, נשיא ארצות הברית.
ארון בר מניו יורק, סנאטור לשעבר.
תומאס ג'פרסון מווירג'יניה, סגן נשיא ארצות הברית.
צ'ארלס קוטוורת' פינקני מדרום קרוליינה, שגריר ארצות הברית בצרפת לשעבר.
הבחירות היו קרב חוזר מהבחירות ב-1796. הקמפיין היה מריר ואופיין על ידי התקפות מלוכלכות ואישיות על שני הצדדים.
הפדרליסטים הפיצו תעמולת בחירות שהדמוקרטים-רפובליקנים הם מהפכנים שירצחו את יריביהם, ישרפו כנסיות וישמידו את המדינה (בהתבסס על ההעדפה של הדמוקרטים-רפובליקנים את צרפת המהפכנית על פני בריטניה).
ב-1798, ג'ורג' וושינגטון טען שהדמוקרטים-רפובליקנים עלולים להרוס את המדינה.
מנגד, הדמוקרטים-רפובליקנים האשימו את הפדרליסטים בהשמדה של ערכים רפובליקנים, וגינו את חוקי הזר וההסתה, שבוטלו על ידי בית המשפט העליון.
הם גם האשימו את הפדרליסטים באהדה לבריטניה כדי לקדם משטר אריסטוקרטי בארצות הברית.
אדמס הותקף על ידי הדמוקרטים-רפובליקנים וגם על ידי אנשים ממפלגתו שלו שתמכו בהמילטון.
הדמוקרטים-רפובליקנים הרגישו שמדיניות החוץ של אדמס הייתה יותר מדי אוהדת כלפי בריטניה, חששו שהצבא ידכא את העם, התנגדו למיסים החדשים של אדמס ואמרו שחוקי הזר וההסתה הם פגיעה בחוקה ובזכויות המדינות בארצות הברית.
הפדרליסטים, לעומת זאת, הרגישו שאדמס מתון מדי, והעדיפו את המילטון.
מכתב בן 54 עמודים בו המילטון מעביר ביקורת על אדמס הגיע לידיים של דמוקרטי-רפובליקני, פורסם וגרם למבוכה רבה למפלגה הפדרליסטית.
המילטון איבד את סבלנותו בנוגע לאדמס ורצה נשיא חדש שיתמוך בו.
הוא הצליח להשפיע בתקופת וושינגטון בנוגע לעמדת הממשל כלפי מרד הוויסקי.
כשוושינגטון הכריז שלא ירוץ לתקופת כהונה שלישית, אדמס נחשב כנשיא הבא בתור.
המילטון קיווה שהשפעתו תמשיך להיות גדולה, אולם אדמס היה עצמאי מדי לטעמו.
לכן המילטון הוביל מהלך להעמדתו של צ'ארלס קוטוורת' פינקני לנשיאות, בהסתמך על כך שחוסר הניסיון שלו יגרום לו להיות מושפע מהמילטון.
חברי המפלגות רצו לנצל כל יתרון שימצאו, כולל שינוי שיטת הבחירה במדינתם כדי להבטיח את התוצאה הרצויה.
בג'ורג'יה, הדמוקרטים-רפובליקנים החליפו את הבחירות הכלליות בבחירה על ידי בית הנבחרים של המדינה.
הפדרליסטים עשו אותו הדבר במסצ'וסטס ובניו המפשייר (אך הזעם בקרב אנשי מסצ'וסטס גרם לירידה בפופולריות של הפדרליסטים שם).
פנסילבניה החליטה שבחירת האלקטורים תהיה על ידי הרשות המחוקקת, אך החלטה זו גרמה לפיצול כמעט שווה בקולות.
וירג'יניה שינתה את השיטה מחלוקה על פי מחוזות לבחירות כלליות, מה שעזר לדמוקרטים-רפובליקנים.
בכל מדינה נהגו שיטות שונות למינוי האלקטורים:
אופן בחירת האלקטורים המדינות שבהן התקיים כל מדינה מחולקת למחוזות, ונבחר אלקטור אחד לכל מחוז על ידי בוחרי המחוז קנטקי, מרילנד, צפון קרוליינה כל אלקטור נבחר בבחירות כלליות במדינה רוד איילנד, וירג'יניה כל מדינה מחולקת למחוזות, ונבחר אלקטור אחד למחוז;
כל נפה (county) שולחת נציג אלקטורלי בהתאם להצבעת רוב בוחרי הנפה; הנציגים האלקטורליים של הנפות של כל מחוז בוחרים את האלקטור של המחוז שלהם.
טנסי האלקטורים ממונים על ידי בית המחוקקים של המדינה מסצ'וסטס, ניו המפשייר, ורמונט, קונטיקט, ניו יורק, פנסילבניה, ניו ג'רזי, דלאוור, דרום קרוליינה, ג'ורג'יה
מספר האלקטורים מכל מדינה היה כדלקמן:
בגלל שכל מדינה בחרה ביום הבחירות שלה, ההצבעה נמשכה מאפריל עד אוקטובר.
באפריל, בר הצליח להפוך את הרוב הפדרליסטי ולקבל תמיכה דמוקרטית-רפובליקנית ברשות המחוקקת של ניו יורק.
הפדרליסטים והדמוקרטים-רפובליקנים היו בתיקו של 65-65 בבית הנבחרים, והמדינה האחרונה שבחרה, דרום קרוליינה, בחרה בשמונה דמוקרטים-רפובליקנים, וכך נתנה את הבחירות לג'פרסון ולבר.
לפי הניסוח המקורי של חוקת ארצות הברית, כל אלקטור הצביע פעמיים, והמועמד עם רוב הקולות יבחר לנשיא, והמועמד השני יהיה סגנו.
לכן הפדרליסטים ארגנו שאחד מנציגיהם יצביע לג'ון ג'יי ולא לפינקני.
הדמוקרטים-רפובליקנים רצו שאחד מהאלקטורים שלהם יתמוך במועמד שאינו בר, אבל לא הצליחו, ולכן כל האלקטורים שלהם הצביעו לג'פרסון ולבר, וגרמו לתיקו של 73 קולות לשניהם.
אלקטור אחד מניו יורק הצביע פעמיים לבר, ודבר זה היה הופך אותו לנשיא.
אולם האלקטורים לא יכלו להצביע לשני מועמדים ממדינתם, וכיוון שגם בר היה מניו יורק, הקול השני הלך לג'פרסון.
לפי החוקה, ההכרעה עברה לבית הנבחרים, כשכל מדינה תצביע פעם אחת.
למרות שלדמוקרטים-רפובליקנים היו 68 נציגים לעומת 38 לפדרליסטים, הבחירות נאלצו להיות מוכרעות בידי הבית היוצא, שנבחר ב-1798 (באותו הזמן, כהונות הנשיא והנבחרים התחילו ב-4 במרץ לאחר הבחירות), ושם לפדרליסטים היה רוב של 60 נציגים לעומת 46.
האלקטורים הצביעו כמפורט להלן בטבלה:
המועמד מדינה מפלגה מספר קולות האלקטורים שקיבל תומאס ג'פרסון וירג'יניה רפובליקנית-דמוקרטית 73 ארון בר ניו יורק רפובליקנית-דמוקרטית 73 ג'ון אדמס מסצ'וסטס פדרליסטית 65 צ'ארלס קוטוורת' פינקני דרום קרוליינה פדרליסטית 64 ג'ון ג'יי ניו יורק פדרליסטית 1
כל אחד מהמתמודדים היה צריך 70 קולות על-מנת לנצח בבחירות; ג'פרסון ובר עברו שניהם את המינימום הזה, אך הם קיבלו מספר זהה של קולות, ולכן ההכרעה עברה לבית הנבחרים.
לכל מדינה בבית הנבחרים היה קול אחד בנוגע לבחירת הנשיא, והצבעתה של כל מדינה נקבעה לפי הצבעת רוב נציגיה.
היו שש-עשרה מדינות, ולכן כל מועמד היה צריך תשעה קולות כדי להיבחר.
הפדרליסטים, ששלטו בבית הנבחרים, נאלצו לבחור בנשיא החדש.
למרות שידעו כי ג'פרסון היה המועמד לנשיאות ובר היה סגנו, פדרליסטים רבים סירבו לתמוך בג'פרסון.
הם ניצלו את ההזדמנות, ורובם תמכו בבר, כך שבר קיבל שש מדינות מתוך שמונה שהפדרליסטים שלטו בהם.
שבע מדינות דמוקרטיות-רפובליקניות תמכו בג'פרסון, והנציג הפדרליסטי מג'ורג'יה תמך בו גם, כך שהוא זכה לשמונה מדינות.
ורמונט הייתה מפולגת בין הפדרליסטים לדמוקרטים-רפובליקנים ונמנעה.
למרילנד היו חמישה נציגים פדרליסטיים ושלושה דמוקרטים-רפובליקנים, ואחד מהפדרליסטים תמך בג'פרסון, כך שגם מרילנד נאלצה להימנע.
מ-11 בפברואר עד 17 בפברואר, עקב תככי הפדרליסטים, חזר מצב זה על עצמו במהלך 34 הסיבובים הבאים.
באותו זמן התושבים של כמה מהמדינות תומכות ג'פרסון התחילו לאיים בפרישה מהברית אם הפדרליסטים ימשיכו למנוע מג'פרסון את התפקיד המגיע לו (שכן היה זה סוד גלוי שג'פרסון הוא-הוא המועמד לנשיאות).
בנוסף לכך, אלכסנדר המילטון, אויבו של ג'פרסון ואחד ממנהיגי הפדרליסטים החשובים, שוחח עם כמה מנציגי הפדרליסטים בניסיון לשכנעם לתמוך בג'פרסון השנוא עליהם, משום שג'פרסון לדעתו היה "מסוכן הרבה פחות" מבר.
משתי הסיבות הללו, מספר מדינות שינו את הצבעתן, ובסיבוב הבחירות ה-36, ב-17 בפברואר 1801 תומאס ג'פרסון ניצח בהצבעה בבית הנבחרים, כשורמונט ומרילנד תמכו בו, וכך הוא זכה בעשר מדינות ובניצחון.
נציג דלאוור נמנע במקום לתמוך בבר, וארבעת הנציגים הפדרליסטים מקרולינה הדרומית עברו מתמיכה בבר להימנעות.
אלו הבחירות הראשונות בהן המועמד שזכה להכי הרבה אלקטורים (אנדרו ג'קסון) לא נבחר לנשיא, ודבר זה הוביל לכעס אצל תומכי ג'קסון, שטענו שאדמס ניצח בעזרת "עסקה מושחתת" (Corrupt Bargain).
בחירות אלו היו הראשונות שבהן נהפך מועמד לנשיא למרות שלא קיבל את רוב קולות הבוחרים.
לפני הבחירות ניצחה המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית בשש מערכות הבחירות הקודמות.
ב-1824, המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית לא הצליחה להסכים על מועמד לנשיאות, וכך המפלגה הפסיקה להתקיים והתפצלה לארבעה, כשכל פלג עומד מאחורי מועמד אחר.
מאוחר יותר, הפלג בהנהגת אנדרו ג'קסון התגלגל למפלגה הדמוקרטית המודרנית, בעוד שהפלג שהנהיגו ג'ון קווינסי אדמס והנרי קליי הפך למפלגה הלאומית הרפובליקנית (אין קשר למפלגה הרפובליקנית), אשר לימים הפכה למפלגה הוויגית.
הייתה זאת מערכת הבחירות האחרונה עד 2016 שבה נבחר נשיא אחרי שלושה נשיאים רצופים שכיהנו שמונה שנים מלאות.
התחרות בין המפלגה הפדרליסטית לבין הדמוקרטים-רפובליקנים גוועה לאחר מלחמת 1812 והוקעת הפדרליסטים, ונשיא ארצות הברית ג'יימס מונרו כיהן ללא תחרות ממשית.
כמו נשיאים קודמים שנבחרו פעמיים, סירב מונרו לרוץ לכהונה שלישית.
סגנו של מונרו, דניאל טומפקינס, נחשב לבלתי בחיר בגלל שלא היה פופולרי וסבל מבעיות בריאותיות (הוא מת ביוני 1825, שלושה חודשים לאחר עזיבתו את התפקיד).
כך ההתמודדות הייתה פתוחה בתוך המפלגה היחידה.
במערכת הבחירות על תפקיד נשיא ארצות הברית התמודדו:
אנדרו ג'קסון - גנרל בדימוס וסנאטור מטעם טנסי;
ג'ון קווינסי אדמס - בנו של הנשיא ג'ון אדמס, מזכיר המדינה, סנאטור לשעבר מטעם מסצ'וסטס;
ויליאם קרופורד - שר האוצר, שר המלחמה לשעבר, סנאטור לשעבר מטעם ג'ורג'יה;
הנרי קליי - פרלמנטריסט חריף, "המפשר הגדול", יושב ראש בית הנבחרים.
האספה המפלגתית המסורתית בחרה בקרופורד כמועמד לנשיאות ובאלברט גלטין כסגנו, אולם מעט מאוד חברי קונגרס נכחו בה והיא הוקעה כוועידה לא דמוקרטית.
גלטין פרש מהמירוץ לאחר התקפות של שאר המועמדים על אמינותו.
הוא הוחלף בנתניאל מייקון, סנאטור מקרוליינה הצפונית.
מכה רצינית למועמדותו של קרופורד הייתה השבץ שעבר ב-1823. בקרב שאר המועמדים, לג'ון קווינסי אדמס הייתה יותר תמיכה מאשר להנרי קליי בגלל הפופולריות העצומה שלו בקרב מצביעים פדרליסטים בניו אינגלנד.
אפילו אדמס, בנו של ג'ון אדמס שהיה הנשיא הפדרליסטי היחיד, הצטרף למפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
הבחירות היו יותר תחרות בין מועמדים אזוריים מאשר ויכוח מהותי על מדיניות הממשל, אף על פי שנושא מכסי המגן ושיפורים פנימיים בארצות הברית אכן גרמו לוויכוחים רבים באותם הימים.
באופן כללי, המועמדים גובו על ידי אזורים שונים במדינה: אדמס היה חזק בצפון-מזרח, ג'קסון בדרום, במערב ובמיד אטלנטיק, קליי בחלקים במערב, וקרופורד בחלקים במזרח.
מזכיר המלחמה, ג'ון קלהון מדרום קרולינה, דחה את קבלת המועמדות, אבל רצה להיות סגן הנשיא.
הוא גיבה את ג'קסון כיוון שעמדותיו היו מקובלות בקרב המצביעים הדרומיים.
גם התומכים של אדמס ושל ג'קסון תמכו בקלהון, ונתנו לו רוב קל של אלקטורים כדי להיבחר לסגן הנשיא.
קלהון התנגד למדיניות של אדמס, אבל לא מנע מתומכיו להצביע עבורו.
הקמפיין לבחירות הופיע בהמון צורות.
השתמשו בשירים בשביל לקדם אג'נדות פוליטיות.
השיר "ציידי קנטקי" מ-1815 שימש כשיר שקידם את אנדרו ג'קסון.
גם קריקטורות פוליטיות וטורים מפלגתיים נהפכו לנפוצים בקרב ההמונים.
קלהון, שהיה חבר בצוות העריכה של עיתון "הפטריוט", היה מעורב מאוד בבחירות באמצעות טורים בעיתון שקידמו אותו, דבר לא נפוץ באותה תקופה.
בניגוד לשיטת "המנצח לוקח הכל" הנהוגה היום כמעט בכל המדינות, באותה תקופה למדינות שונות היו שיטות שונות למינוי הנציגים שלהן לחבר האלקטורים.
האלקטורים הצביעו כמפורט להלן בטבלה (שימו לב שבניגוד למצב הרגיל, אין קשר הדוק בין מועמדים לנשיאות וסגנות-הנשיא):
בהתחשב בפילוג האזורי בקרב המועמדים, הבחירות לא הסתיימו עם הכרעה ברורה.
אדמס ניצח בניו-אינגלנד, ג'קסון הצליח ברוב המדינות, קליי משך מצביעים ממערב המדינה וקרופורד ניצח בדרום-מזרח המדינה.
ג'קסון קיבל יותר קולות ויותר אלקטורים מכולם, אבל לא השיג 131 אלקטורים, דרישת הסף כדי להיבחר.
ג'ון קלהון נבחר בהסכמה רחבה למדי להיות סגן הנשיא.
על-פי התיקון ה-12 לחוקה, בית הנבחרים נקרא להכריע בין שלושת המועמדים עם המספר הרב ביותר של קולות: ג'קסון, אדמס וקרופורד, כאשר ההצבעה היא לפי מדינות (רוב הצירים מכל מדינה קובע את הצבעתה).
הנרי קליי, יושב ראש בית הנבחרים, קיבל את מספר הקולות הקטן ביותר ולכן לא היה מועמד לבחירה על ידי הבית.
כיוון שתיעב את ג'קסון וראה אותו בלתי-מתאים לתפקיד, וכן משום שדעותיו הכלכליות של אדמס היו הרבה יותר קרובות לו, תמך קליי באדמס, אשר זכה בנשיאות לאחר סיבוב הצבעות אחד בלבד.
ג'קסון מצידו היה נזעם, שכן הוא חשב שבתור בעל המספר הגבוה ביותר של קולות תומכים בחבר האלקטורים היה הוא הראוי להיבחר.
לאחר שאדמס מינה את קליי להיות מזכיר המדינה ולמעשה יורשו, החלו תומכיו של ג'קסון לטעון כי השניים כרתו ברית שחיתות (corrupt bargain), וטענות אלה, שחזרו ונאמרו במשך ארבע שנים, היו חלק מהגורמים ל"נקמתו" של ג'קסון על אדמס ארבע שנים מאוחר יותר.
המועמד אנדרו ג'קסון ג'ון קווינסי אדמס ויליאם קרופורדהצביעואלבמה, אינדיאנה, מיסיסיפי, ניו ג'רזי, פנסילווניה, דרום קרוליינה, טנסיקונטיקט, אילינוי, קנטקי, לואיזיאנה, מיין, מרילנד, מסצ'וסטס, מיזורי, ניו המפשייר, ניו יורק, אוהיו, רוד איילנד, ורמונטדלאוור, ג'ורג'יה, צפון קרוליינה, וירג'יניהסך הכל 7 13 4
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1789 היו הבחירות הנשיאותיות הראשונות בארצות הברית, והיו היחידות שהתקיימו בשנה שאינה זוגית.
הבחירות התקיימו אחרי קבלת חוקת ארצות הברית ב-1788. הקלפיות נפתחו ב-15 בדצמבר 1788 ונסגרו ב-10 בינואר 1789. בבחירות אלה נבחר ג'ורג' וושינגטון לכהונה ראשונה מבין שתיים כנשיא ארצות הברית, וג'ון אדמס הפך לסגן נשיא ארצות הברית הראשון.
לפני בחירות אלה, לארצות הברית לא היה מנהיג.
לפי המערכת הקודמת – תקנון הקונפדרציה – הממשלה הלאומית מובלת על ידי קונגרס הקונפדרציה, שהיה לו מנהל טקסי וכמה מחלקות ביצועיות, אך אף רשות מבצעת עצמאית.
בבחירות אלה, וושינגטון המאוד פופולרי רץ למעשה ללא מתחרים.
השאלה האמיתית היחידה שהוחלטה הייתה מי ייבחר לסגנו.
כל מדינה שלחה אלקטורים לפי ייצוגה בקונגרס.
לפי פרק 2 לחוקת ארצות הברית, כל אלקטור היה זכאי לשתי הצבעות; המועמד שקיבל את מרב הקולות נבחר לנשיא, והשני נבחר לסגן נשיא.
כל 69 האלקטורים נתנו קול אחד לוושינגטון.
הקולות השניים של האלקטורים התחלקו בין 11 מועמדים אחרים.
ג'ון אדמס קיבל את מרב הקולות (34), ונבחר לסגן הנשיא.
התיקון ה-12 לחוקת ארצות הברית, שהתקבל ב-1804, שינה את הנוהל, ודרש מכל אלקטור הצבעה נפרדת לנשיא ולסגנו.
בזמן הבחירות לא היו קיימות מפלגות.
המועמדים היו בחלקם פדרליסטים, שתמכו באשרור החוקה, ואנטי-פדרליסטים שהתנגדו למבנה הפדרלי שהציעה.
הם לא הפכו למפלגות וכולם תמכו בוושינגטון.
האהדה כלפי וושינגטון הפכה את שאלת בחירת הנשיא הראשון לטכנית בלבד.
השאלה הייתה מי יהיה סגן הנשיא, כשתשעה מועמדים התחרו על כך.
בגלל חוסר ההבדלה בין הקולות לנשיא לקולות לסגן הנשיא, כולם היו מועמדים לנשיאות.
ג'ון אדמס, שגריר לשעבר בממלכת בריטניה הגדולה ממסצ'וסטס
ג'ון הנקוק, מושל מסצ'וסטס והנשיא לשעבר של הקונגרס הקונטיננטלי.
ג'ון ג'יי, שר החוץ מניו יורק
בנג'מין לינקולן, סגן מושל מסצ'וסטס
ג'ון ראטלדג', לשעבר מושל דרום קרולינה
אדוארד טלפייר, לשעבר מושל ג'ורג'יה
ג'ורג' קלינטון, מושל ניו יורק
ג'ורג' וושינגטון, גנרל הצבאות של הצבא הקונטיננטלי לשעבר מווירג'יניה
בהיעדר כללים מנחים, לא היה תהליך הגשת מועמדות פורמלי.
מנסחי החוקה הניחו שוושינגטון יהיה הנשיא הראשון, וכאשר הסכים לחזור מפרישתו לגמלאות כדי לקבל את התפקיד, לא הייתה התנגדות כלפיו.
הבחירות לסגנות היו התחרות האמיתית, כי החוקה הכריזה שהמועמד שיגיע למקום השני יהיה הסגן.
בגלל שוושינגטון היה מווירג'יניה, רבים רצו שסגן הנשיא יהיה צפוני ויאזן אותו.
במכתב מאוגוסט 1788, תומאס ג'פרסון, השגריר בצרפת, אמר שאדמס והנקוק (שניהם ממסצ'וסטס) הם המועמדים הבולטים.
ג'פרסון גם הציע את ג'ון ג'יי, ג'יימס מדיסון וג'ון ראטלדג' כמועמדים נוספים.
המדינות בחרו אלקטורים, שהתכנסו במדינותיהם ב-4 בפברואר, וכולם הצביעו פה אחד לוושינגטון באחד מקולותיהם ובכך יישמו את האסטרגיה שתהפוך לימים לאסטרטגיית חמישים המדינות.
האלקטורים השתמשו בקול השני שלהם כדי ליצור תוצאת הצבעה מפוזרת, ורובם נמנעו מלהצביע עבור אדמס והצביעו למועמדים אחרים, פחות עקב ההתנגדות כלפיו, ויותר על מנת להגדיל את הפער בינו לבין וושינגטון, ולמנוע תיקו שיעביר את ההצבעה אל בית הנבחרים של ארצות הברית ויביך את וושינגטון ואת החוקה.
כך קיבל אדמס רק 34 אלקטורים, ו-35 הקולות האחרים התפזרו בין עשרה מועמדים אחרים.
כשהאלקטורים נבחרו, השמועות אמרו שהאנטי-פדרליסטים תכננו לתמוך בריצ'רד הנרי לי או בפטריק הנרי במקום בוושינגטון, כשג'ורג' קלינטון יהיה הסגן.
השמועות עודדו בידי הפדרליסטים, שביקשו לחסום את קלינטון.
קלינטון קיבל רק שלושה אלקטורים שתמכו בו, מתוך חשש שיתנגד לוושינגטון.
עשר מדינות מבין שלוש עשרה המושבות השתתפו.
קרוליינה הצפונית ורוד איילנד לא השתתפו בבחירות כי לא אישרו את החוקה, וניו יורק לא השתתפה עקב אי-הצלחתה למנות את שמונת האלקטורים שהוקצו לה בגלל תיקו בבית הנבחרים של המדינה.
חבר האלקטורים הצביעו כמפורט להלן בטבלה:
המפלגה מספר קולות האלקטורים שקיבל ג'ורג' וושינגטון וירג'יניה ללא 69 ג'ון אדמס מסצ'וסטס פדרליסטית 34 ג'ון ג'יי ניו יורק פדרליסטית 9 רוברט ה.
הריסון דרום קרוליינה פדרליסטית 6 ג'ון ראטלדג' דרום קרולינה פדרליסטית 6 ג'ון הנקוק מסצ'וסטס פדרליסטית 4 ג'ורג' קלינטון ניו יורק אנטי פדרליסטית 3 סמואל האנטינגטון קונטיקט פדרליסטית 2 ג'ון מילטון ג'ורג'יה פדרליסטית 2 ג'יימס ארמסטרונג ג'ורג'יה פדרליסטית 1 בנג'מין לינקולן מסצ'וסטס פדרליסטית 1 אדוארד טלפייר ג'ורג'יה פדרליסטית 1
המועמד שותף אלקטורים ג'ורג' וושינגטון ג'ון אדמס 34 ג'ורג' וושינגטון ג'ון ג'יי 9 ג'ורג' וושינגטון רוברט ה.
האריסון 6 ג'ורג' וושינגטון ג'ון ראטלדג' 6 ג'ורג' וושינגטון ג'ון הנקוק 4 ג'ורג' וושינגטון ג'ורג' קלינטון 3 ג'ורג' וושינגטון סמואל האנטינגטון 2 ג'ורג' וושינגטון ג'ון מילטון 2 ג'ורג' וושינגטון ג'יימס ארמסטרונג 1 ג'ורג' וושינגטון בנג'מין לינקולן 1 ג'ורג' וושינגטון אדוארד טלפייר 1
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1792 היו הבחירות הנשיאותיות השניות בארצות הברית.
הן נערכו החל מיום שישי, 2 בנובמבר עד ליום רביעי, 5 בדצמבר 1792. כמו בבחירות שהתקיימו ב-1789, הנשיא ג'ורג' וושינגטון רץ ללא מתחרים לכהונה שנייה.
לפי המערכת שהייתה באותו הזמן ועד לבחירות ב-1800, כל אלקטור הצביע פעמיים.
המועמד שקיבל את מספר הקולות הרב ביותר נבחר לתפקיד הנשיא, ומי שזכה במקום השני, לסגן נשיא ארצות הברית.
כמו בכהונתו הראשונה, וושינגטון נבחר פה אחד.
סגן הנשיא ג'ון אדמס, סיים במקום השני עם 77 קולות, ונבחר מחדש לסגן הנשיא (וושינגטון קיבל 132 קולות, קול אחד מכל אלקטור).
אלו היו הבחירות הראשונות בהן שלוש עשרה המושבות המקוריות מינו אלקטורים (בתוספת למדינות החדשות: קנטקי וורמונט).
אלו גם הבחירות הנשיאותיות הראשונות שלא התקיימו ארבע שנים אחרי הבחירות הקודמות, למרות שחלק מהבחירות הקודמות התרחש ב-1788. השבעתו של וושינגטון לנשיא התרחשה ב-4 במרץ 1793 בפילדלפיה.
ב-1792, הבחירות הנשיאותיות עדיין התרחשו בצורה שבה כל אלקטור הצביע לשני מועמדים: המועמד שקיבל את מספר הקולות הגדול יותר (וזכה ברוב הקולות) הפך לנשיא, והאדם שהגיע למקום השני הפך לסגנו.
התיקון השנים-עשר לחוקת ארצות הברית שינה זאת והפריד בין בחירת הנשיא לסגנו, אבל התיקון התרחש רק ב-1804. לכן קשה לתאר את המועמדים בבחירות אלו.
הנשיא היוצא נהנה מתמיכה בין-מפלגתית וקיבל קול אחד מכל אלקטור.
לעומת זאת, התחרות על הסגנות הייתה מתוחה.
המפלגה הפדרליסטית תמכה בסגן הנשיא היוצא, ג'ון אדמס ממסצ'וסטס, בעוד שהמפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית תמכה במושל ניו יורק, ג'ורג' קלינטון.
מעטים פקפקו בניצחונו של וושינגטון, ולכן אדמס וקלינטון נלחמו על הסגנות, למרות שמבחינה טכנית היו מועמדים לנשיאות מול וושינגטון.
ג'ורג' וושינגטון, נשיא ארצות הברית מווירג'יניה
ג'ון אדמס, סגן נשיא ארצות הברית ממסצ'וסטס
האנטי-פדרליסטים שהתנגדו לחוקה ב-1788 יצרו את המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית (לעיתים קרובות נקראו "רפובליקנים", בלי קשר למפלגה הרפובליקנית) התנגדו למעשיו של מזכיר האוצר של ארצות הברית, אלכסנדר המילטון.
הם לא יכלו להדיח את וושינגטון, אבל קיוו להדיח את אדמס.
הם העדיפו את תומאס ג'פרסון, מנהיגם האידאולוגי ומזכיר המדינה של ארצות הברית, כמועמד.