tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התוכנית הופקה עד שנת 2007 במשך 3 עונות.
בשנת 2003, במקביל לעשיה הטלוויזיונית הוזמנה דולב להיות העורכת הראשית של התוכנית "מה בוער" בהנחיית רזי ברקאי בגלי צה"ל, ובמקביל כתבה גם למגזין של גלובס ולמוסף הארץ.
מרבית כתבותיה עסקו בתופעות חברתיות ותרבותיות יוצאות דופן.
בשנת 2005 ערכה וביימה חלק מהפרקים של "הנבחרת" סדרה דוקומנטרית שהביאה סדרת פרופילים של נשים מצליחות בישראל ושודרה ב-yes דוקו.
בשנת 2009 ראתה אור הסדרה הדוקומנטרית "החשפן, התנין ואשת השר" שיצרה יחד עם בן זוגה הבמאי אלון מרום.
הסדרה עסקה בתופעת האגדות האורבניות וכללה 4 פרקים מקיפים ששודרו בערוץ 8.
בין השנים 2010–2012 שימשה דולב כעורכת התוכן של פרויקטים שונים עבור ערוץ 10, בין היתר ערכה וביימה פרויקט דוקומנטרי שעסק בהבדלים בין המינים בהנחיית ענת גורן וערכה פרויקט שעסק בסכסוכים המרכזיים בחברה הישראלית בהנחיית אורלי וילנאי וגיא מרוז.
בשנת 2018 הנחתה דולב ברדיו הקצה את "המקום הכי חם בקצה" תוכנית שהופקה בשיתוף פעולה בין המגזין לבין תחנת הרדיו האינטרנטית "הקצה" שהקים שדרן הרדיו קוואמי (אייל פרידמן).
בשנת 2018 ראה אור הסרט '17 שניות' שהפיקה דולב, בבימויו של אלון מרום וששודר בתאגיד 'כאן'.
יחד עם מרום יצרה גם את הסדרה התיעודית "האזרח ק'" שהושקה באותה שנה ב-yes דוקו.
הסדרה פותחת תיק משפטי של רצח כפול משנת 1997 שבה הורשע נהג המונית הירושלמי משה קסטל.
הסדרה שמשתייכת לז'אנר הקולנועי true crime (דוקו-פשע) מערערת על הרשעתו של משה קסטל ומתבססת על תחקיר שארך שש שנים.
בשנת 2019 ביימה דולב פרקים עבור תאגיד השידור 'כאן' בסדרה הדוקומנטרית "יוצאים מהכלל" בהנחיית העיתונאי רוני קובן ועקבה אחרי קבוצות ייחודיות בחברה הישראלית.
בשנת 2013 הקימה את אתר העיתונות העצמאי "המקום הכי חם בגיהנום" יחד עם העיתונאית עינת פישביין ושימשה כעורכת הראשית שלו.
האתר שעוסק בנושאים חברתיים עורר מרגע הקמתו עניין רב וזכה לפולואפים רבים במגוון כלי התקשורת.
לצד החשיפות העיתונאיות, האתר זכה גם לתשומת לב ציבורית גם בשל הקמפיינים הנועזים שהוביל, קמפיין התמיכה באתר באמצעות מכירת חולצות של המגזין והקמפיין שבו קראו לתמוך בהן בקבלת תעודת עיתונאי לאחר שלשכת העיתונות הממשלתית סירבה להעניק להן אותה.
האתר בעריכתה של דולב הוביל לחשיפות ולתחקירים גדולים, בין היתר הובאו באתר לראשונה סיפור מותו האזרח ממוצא אתיופי יוסף סלמסה, וב-2016 נחשפה פרשת אלון קסטיאל(שחשפה באתר העיתונאית שרון שפורר שהצטרפה לצוות האתר) שהורשע בעקבות החשיפה ומשנת 2018 מרצה את עונשו בכלא.
באוקטובר 2018, במלאת חמש שנים להקמתו של האתר "המקום הכי חם בגיהנום" הודיעה דולב על פרישתה מהעריכה בפועל של המגזין.
לאורך שנות עבודתה לימדה דולב במסגרות אקדמיות שונות והעבירה קורסים בתחומי הקולנוע הדוקומנטרי והעיתונות בבתי הספר "קמרה אובסקורה" ו"מנשר" לצד מכללות התקשורת "המכללה למנהל" ו"המכללה האקדמית תל אביב-יפו".
בשנים האחרונות מרצה דולב במסלול עיתונות ותקשורת באונ' הבינתחומי הרצליה ע"ש רייכמן" ומעבירה הרצאות וסדנאות באופן פרטי בחברות, ארגונים ועסקים.
בשנת 2014 זכתה בפרס Digit לעיתונות שניתן לה ולשותפתה ענת פישביין על ידי חברת גוגל.
בשנת 2015 זכתה בפרס פראט לתקשורת בנושאי סביבה בעקבות פעילותו של אתר האינטרנט שלה "המקום הכי חם בגיהנום" בסיקור נושאים סביבתיים.
בשנת 2019 הוזמנה עם הסרט "17 שניות" לפסטיבל הסרטים זלין (Zlin), בעיר זלין, צ'כיה ובפסטיבל הקולנוע גוקיף (Gukiff), בעיר סיאול, דרום קוריאה.
בשנת 2019 הוזמה עם הסדרה התיעודית האזרח ק' לפסטיבל הטלוויזיה בעיר ברלין, גרמניה ולפסטיבל הטלוויזיה בעיר סבסטופול, רוסיה.
אירית מילר היא עורכת לשון בשפה העברית ומתרגמת מאנגלית לעברית.
מילר נולדה בתל אביב וגדלה בתל אביב וברמת גן.
היא בוגרת אוניברסיטת בר-אילן (ספרות אנגלית ואמריקנית ובלשנות אנגלית) ולמדה עריכת לשון במכללת בית ברל.
את שירותה הצבאי עשתה בחיל האוויר ובעברה עבדה בבית התפוצות.
דוד-רבא שלה הוא ירוחם פישל לחובר.
הספר "הרפתקאות תום סויר" בעריכתה זכה בעיטור הנס כריסטיאן אנדרסן לספרות ילדים ונוער.
מילר מתגוררת ברעננה ולה שני בנים.
"קשר בלרוסה" ו"משהו בשביל שיזכרו אותי", סול בלו (זמורה-ביתן, 1998)
היסטוריה אינטימית של האנושות, תאודור זלדין (מודן-מביוס, 1999)
גרטרוד משדרת סטוני-איילנד, ג'יימס פרדי (אסטרולוג, 1999)
ילדים של אחרים, ג'ואנה טרולופ (זמורה-ביתן, 1999)
שיר חירות, אמית צ'אודהורי (זמורה-ביתן, 2000)
לגעת במילים, תאודור זלדין (מביוס-מודן, 2000)
כללים להזדקנות, רוג'ר רוזנבלט (זמורה-ביתן, 2001)
לעת דמדומים, אליס אליוט דארק (מחברות לספרות, 2001)
הגוף מדבר, ניצה ירום (דביר, 2001)
הארכיבר, מרתה קולי (מחברות לספרות, 2001)
בוקרים הם החולשה שלי, פאם יוסטון (זמורה-ביתן, 2002)
היד הרביעית, ג'ון אירווינג (זמורה-ביתן ומודן, 2002)
איש קטן ירוק, סיימון ארמיטאז' (כנרת, 2003)
הכישרון של גבריאל, חניף קוריישי (זמורה-ביתן, 2003)
מלח וזעפרן, קמילה שמזי (זמורה-ביתן, 2003)
קרון הנשים, אניטה נאיר (מחברות לספרות, 2003)
האל שהוליד תן, נגה מזלקיה (כנרת, 2004)
תולדות הרעיה, מרילין יאלום (דביר, 2005)
לסיכום, דייוויד איגלמן (זמורה-ביתן, 2009)
ליל הבדולח, מרטין גילברט, מאנגלית: בן ציון הרמן (ידיעות ספרים, 2006)
בת פוגשת בן, אלי סמית, מאנגלית: שרון פרמינגר (פן וידיעות ספרים, 2008)
הרפתקאות תום סויר, מארק טוויין, מאנגלית: שרון פרמינגר (ידיעות ספרים, 2008)
פלאש, וירג'יניה וולף, מאנגלית: ליה נירגד (פן וידיעות ספרים, 2010)
חף מפשע, דייוויד סאלאי, מאנגלית: שרון פרמינגר (כתר, 2010)
וולף הול, הילרי מנטל, מאנגלית: שרון פרמינגר (בבל, 2010)
בחדרים אחרים, פלאים אחרים, דניאל מועינודין, מאנגלית: שרון פרמינגר (הכורסא וידיעות ספרים, 2010)
ברוקלין, קולט טובין, מאנגלית: שרון פרמינגר (בבל, 2011)
סטונר, ג'ון ויליאמס, מאנגלית: שרון פרמינגר (ידיעות ספרים, 2011)
נשים קטנות, לואיזה מיי אלקוט, מאנגלית: שרון פרמינגר (ידיעות ספרים, 2011)
הסיפורים הגנוזים, קארל צ'אפק, מצ'כית: רות בונדי (בבל, 2012)
האישה בזהב, אן-מארי אוקונר, מאנגלית: יוני רז פורטוגלי (פן וידיעות ספרים, 2012)
אביב, דייוויד סאלאי, מאנגלית: שרון פרמינגר (כתר, 2012)
הבודהה בעליית הגג, ג'ולי אוטסוקה, מאנגלית: רחל פן (פן וידיעות ספרים, 2012)
עץ עשן, דניס ג'ונסון, מאנגלית: ליה נירגד (בבל, 2012)
אוגוסטוס, ג'ון ויליאמס, מאנגלית: שרון פרמינגר (ידיעות ספרים, 2013)
לימונוב, עמנואל קארר, מצרפתית: עמית רוטברד (בבל, 2013)
מעבר לנהר ואל בין העצים, ארנסט המינגוויי, מאנגלית: שרון פרמינגר (פן וידיעות ספרים, 2013)
פיאוני, פרל ס' בק, מאנגלית: שרון פרמינגר (פן וידיעות ספרים, 2013)
האדמה הטובה, פרל ס' בק, מאנגלית: שרון פרמינגר (פן וידיעות ספרים, 2014)
הביאו את הגופות, הילרי מנטל, מאנגלית: שרון פרמינגר (בבל, 2015)
בלגרביה, ג'וליאן פלוז, מאנגלית: אילן פן (פן וידיעות ספרים, 2016)
ארבעה מכתבי אהבה, ניל ויליאמס, מאנגלית: רחל פן (פן וידיעות ספרים, 2017)
הת'ר, הטוטאליות, מתיו ויינר, מאנגלית: שרון פרמינגר (כתר, 2017)
בבוא מותי, ויליאם פוקנר, מאנגלית: שרון פרמינגר (פן וידיעות ספרים, 2018)
לינקולן בבארדו, ג'ורג' סונדרס, מאנגלית: אמיר צוקרמן (כתר, 2018)
גאצ'ר גוצ'ר, ויוק שאנבהאג, מאנגלית: ניב סבריאגו (כתר, 2018)
עיר הדובים, פרדריק בקמן, משוודית: יעל צובארי (ידיעות ספרים, 2019)
המוזיאון לאהבה מודרנית, הת'ר רוז, מאנגלית: ברוריה בן-ברוך (מודן, 2019)
אירית בן-אבא ויטלה (נולדה ב-1958) היא דיפלומטית ישראלית אשר כיהנה כשגרירת ישראל ברפובליקה העממית של סין ושגרירה לא-תושבת למונגוליה (2021-2025).
השתחררה מצה"ל ב-1978. היא בעלת תואר ראשון בלימודי מזרח אסיה ובלשנות אנגלית מהאוניברסיטה העברית בירושלים (1982) ותואר שני במנהל עסקים מהאוניברסיטה העברית בירושלים (2005).
בוגרת תוכנית הסגל הבכיר של נציבות שירות המדינה.
ב-1985 סיימה את קורס הצוערים של משרד החוץ.
בשנים 1986 עד 1989 כהנה כסגן קונסול בקונסוליה הכללית של ישראל בהונג קונג.
בתום השליחות בהונג קונג, שמשה כדסקאית סין באגף אסיה במשרד החוץ.
בשנים 1994–1996 כהנה כציר בשגרירות ישראל בבייג'ינג.
ב-1996 מונתה למנהלת מחלקת דרום אסיה ודרום מזרח אסיה במטה משרד החוץ בירושלים.
בשנת 2000 מונתה לשגרירת ישראל בפיליפינים.
ב-2004 מונתה לשגרירה ניידת לא-תושבת במדינות הבלקן, באלבניה, בבוסניה והרצגובינה ובמקדוניה הצפונית.
ב-2006 מונתה לראש החטיבה לעניינים כלכליים של המזרח התיכון וטיפלה בנושאים הכלכליים וההומניטריים הנוגעים ליחסי ישראל והרשות הפלסטינית.
ב-2007 מונתה לסמנכ"לית לדיפלומטיה כלכלית במשרד החוץ.
ב-2014 מונתה לשגרירת ישראל ביוון תפקיד שמלאה עד 2019. ב-2020 מונתה לממונה על היחסים (שגרירה בפועל) בשגרירות ישראל בצרפת.
בין סיום התפקיד ביוון והיציאה לפריס, שימשה שליחה מיוחדת לענייני הגירה במטה משרד החוץ בירושלים.
בינואר 2021 מונתה לשגרירה ברפובליקה העממית של סין ושגרירה לא תושבתה במונגוליה תפקידה שמלאה עד ליציאתה לגימלאות בסוף מאי 2025.
אירית אלטר-אבני (נולדה ב-20 במרץ 1948 בשם אירית אבני) היא שחקנית ישראלית.
אירית אלטר-אבני היא בוגרת לימודי תיאטרון באוניברסיטת תל אביב (1971) ומשחק בבית הספר של ניסן נתיב (1976).
בשנים 1966–1968 שירתה אלטר בתיאטרון צה"ל.
ב-1971 שיחקה בסרט (הגרמני) "המנצח".
ב-1969 שיחקה בסרט "הגלולה" של דוד פרלוב.
בשנים 1974–1978 שיחקה בתיאטרון הקאמרי.
אלטר שיחקה בסרטו הראשון של יקי יושע, "שלום, תפילת הדרך".
ב-1980 הופיעה בסרטה של מיכל בת-אדם, "על חבל דק", ובאותה השנה שיחקה בסרטו של אסי דיין, " מלך ליום אחד".
ב-1983 גילמה את אמה של אורנה, תלמידה בתיכון הנכנסת להיריון בסרט "בחינת בגרות".
ב-1984 הופיעה בדרמת הנעורים של יקי יושע, "מכת שמש".
ב-1985 גילמה את אירית שור, עקרת בית הנשואה לרופא החושדת שבעלה בוגד בה בסרט "אירית עירית".
באותה שנה שיחקה רופאה בסרטו של נדב לויתן, "בנות".
ב-1992 שיחקה בסרט "החיים על פי אגפא".
באותה השנה שיחקה בתפקיד אורח את דינה, אמו של עידו מרקוביץ' בסדרה "עניין של זמן" של הטלוויזיה החינוכית הישראלית.
בסדרה "שטיסל" שיחקה את דבורה, אימו של עקיבא שטיסל (מיכאל אלוני).
במהלך שנות ה-90 פרשה אלטר ממשחק, וכיום משמשת כדולה ועוסקת בהדרכת הכנה ללידה.
אלטר נישאה לפזמונאי עלי מוהר ונולדה להם בת, שרון מוהר, שמתגוררת בצרפת והיא במאית תיאטרון בינלאומית.
נישאה בשנית למלחין ואיש הקולנוע נפתלי אלטר ולהם בן ובת.
בנה אורי אלטר בהיותו ילד שיחק בסרט "השגעון הגדול" משנת 1986, לצידה של אמו אירית אלטר וספי ריבלין, וכן בסרט מעבר לים משנת 1991, שזכה להצלחה רבה, אורי משחק בסרט את חיים בתפקיד ראשי לצד אריה מוסקונה ודפנה רכטר.
לימים אורי אלטר הפך לאחד ממייסדי חברת ההיי-טק סייברה.
בתה, רוני אלטר, היא זמרת ומלחינה, שהייתה שותפה בהרכב "מטרופולין".
כיום מתגוררת בפריז ומופיעה ומקליטה שם.
אירלנד באירוויזיון 2021 השתתפה עם השיר "Maps", שבוצע על ידי הזמרת האירית לזלי רוי.
אירלנד השתתפה באירוויזיון כ-52 פעמים מאז השתתפותה הראשונה ב-1965. נכון לשנת 2023, אירלנד זכתה שבע פעמים בתחרות.
בנוסף, אירלנד היא המדינה היחידה שזכה שלוש פעמים רצוף באירוויזיון, ב-1992 עם ", ב-1993 עם "In Your Eyes" וב-1994 עם "Rock 'n' Roll Kids".
הזמר האירי זכה באירוויזיון שלוש פעמים, פעמיים בתור זמר ופעם אחת בתור כותב השיר הזוכה.
אירלנד לא צלחה את שלב חצי הגמר בין השנים 2014–2017. בשנת 2019, אירלנד הגיעה למקום האחרון כששלחה את שרה מקטרנן עם השיר "22".
ב-5 במרץ 2020, רשות השידור האירית הכריזה כי רוי נבחרה לייצג את אירלנד באירוויזיון 2020. ב-18 במרץ 2020, איגוד השידור האירופי הודיע על ביטול אירוויזיון 2020 בשל מגפת הקורונה.
ב-17 בדצמבר 2020, רשות השידור האירית אישרה כי רוי תמשיך לייצג את מדינתה גם באירוויזיון 2021. השיר "Maps" יצא לאור ב-26 בפברואר 2021.
ב-18 במאי 2021, רוי ביצעה את השיר בחצי הגמר הראשון של התחרות, וכשלה להעפיל לגמר, לאחר שהגיעה למקום ה-16 והאחרון עם 20 נקודות.
אירית בצרי היא אמנית חזותית ומיצב ישראלית-אמריקאית.
בצרי בוגרת בצלאל האקדמיה לאמנות ועיצוב ב-1982. בשנת 1983 היא עברה לחיות ולעבוד בניו יורק, והפכה למדריכה ועורכת מגזין האמנות Film / Video Arts.
במהלך הקריירה שלה היא הפיקה סרטונים ומייצבים שהוצגו בעשרות תערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות, ברחבי העולם כולל בגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון, ארצות הברית, הביוספירה במונטריאול, מוזיאון האמנות בריו דה ז'ניירו והמוזיאון הלאומי לאמנות ריינה סופיה ב- מדריד.
עבודתה נמצאת בין היתר באוספים של המוזיאון לאמנות מודרנית, במנהטן ניו-יורק ומוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית.
בצרי זכתה בפרסים רבים, הפרס החשוב לה ביותר היה פרס בקסבאום על עבודתה שהוצגה בתערוכה הדו-שנתית של מוזיאון וויטני ב-2002. גובה הפרס עמד על 100,000 דולר אמריקאי.
עבודותיה של בצרי מציגות תמונות ארעיות, מתחלפות, שקשה לעבד ולתפוס אותן בצורה רציונלית.
העניין שלה ברעיון "התפיסה" שהפך בולט יותר בתחילת שנות ה-90 כאשר חקרה את עבודתו של באקמינסטר פולר, במיוחד הפרעת הראייה שלו שגרמה לטשטוש כמעט קבוע של התמונות.
היא הפיקה מספר יצירות בהשראת פולר כולל "מקרה פשוט של חזון" ו"התמדה של היעדרות".
כל אחד יכול לבחון את רעיון העיוות והתפיסה באמצעות וידאו והמרחב.
1982-1978, בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים, המחלקה לקרמיקה, BA, בהצטיינות.
1983-1981, בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים, התמחות בווידאו ארט.
בין השנים 1983–2002 אירית בצרי זכתה להורה וב-24 פרסים בינלאומיים.
עמית של קרן האמנויות היפות של ניו יורק
1994, 2001 פרס ראשון בפסטיבל הווידאו הבינלאומי של ויגו, ספרד
1991 התרומה האמנותית הבינלאומית הטובה ביותר בקדיס, ספרד
1989 פרס ראשון בפסטיבל הווידאו האוסטרלי
1989 פרס ראשון בפסטיבל הסרטים לשירה בסן פרנסיסקו
"סיפורים מהחורבה הישנה" (1986), VHS.
"לעזוב את החורבה הישנה" (1989)
אירלנד השתתפה באירוויזיון 2022, שהתקיים בטורינו שבאיטליה, עם השיר "That's Rich" של ברוק סקוליון.
זו הייתה השתתפותה ה-54 של אירלנד בתחרות הזמר של האירוויזיון.
קדם לאירוויזיון 2022, אירלנד השתתפה חמישים ושלוש פעמים בתחרות מאז הופעת הבכורה שלה באירוויזיון 1965. היא ניצחה שבע פעמים בתחרות, יותר מכל מדינה אחרת.
זכייתה הראשונה נרשמה בשנת 1970 עם השיר "All Kinds of Everything" של דנה רוזמרי סקאלון, ואילו האחרונה התרחשה באירוויזיון 1996 עם השיר "The Voice" של איימר קווין.
אירלנד נחשבת למדינה היחידה שניצחה שלוש פעמים ברציפות (באירוויזיון 1992 עם "Why Me?", באירוויזיון 1993 עם "In Your Eyes" ובאירוויזיון 1994 עם השיר "Rock 'n' Roll Kids").
ג'וני לוגן האירי זכה באירוויזיון שלוש פעמים, פעמיים כזמר (1980 ו-1987) ופעם אחת ככותב השיר הזוכה (1992).
מאז אירוויזיון 2013 אירלנד העפילה לגמר פעמיים בלבד.
באירוויזיון 2021 שלחה את לזלי רוי עם השיר "Maps", שהגיעה למקום ה-16 בחצי הגמר ולא העפילה לגמר.
ב-6 בספטמבר 2021 אישרה רשות השידור האירית (RTÉ) את השתתפותה באירוויזיון 2022. עשרה ימים אחר כך נפתחה תקופת הגשת השירים לרשות השידור.
הוועדה המקצועית שלה, שהורכבה מאנשי תעשיית המוזיקה והבידור האירית, בחרה מספר אמנים שיבצעו את השירים הנבחרים בקדם הלאומי שיקרא "Eurosong 2022".
שידור הקדם תוכנן ל-21 בינואר 2022, אך הוא נדחה ל-4 בפברואר.
ב-16 בנובמבר 2021 הצהיר ראש המשלחת האירית לאירוויזיון, מייקל קילי, כי נשלחו 320 שירים ל-RTÉ, שרובם נכתבו בשפה האנגלית, פרט לבודדים שבוצעו באירית.
מתוך רשימת השירים נבחרו שישה בלבד.
ששת השירים הושמעו לראשונה ב-The Ryan Tubridy Show ברדיו RTÉ 1 בין ה-17 בינואר ל-21 בינואר.
את הקדם הנחה בלאטנאיד טרייסי וחבר השופטים הורכב מהזמרת-יוצרת קרוליין קור, מהזמרת לוסיה אוונס ומזוכה אירוויזיון 1994 פול הרינגטון.
במהלך הגמר הופיעו להקת ריברדאנס.
לאחר שקלול של חבר השופטים האירי, הבינלאומי והצבעות הקהל, נבחר "That's Rich", בייצוע של ברוק סקוליון.
חבר השופטים הבינלאומי הורכב מוויליאם לי אדמס, מייסד את "Wiwiblogs"; ארני פיולה, חבר בלהקת Gagnamagnið שייצגה את איסלנד באירוויזיון 2021; יאן פרוסט בורס, תסריטאי צ'כי וקתרינה אורלובה, ראש המשלחת הרוסית לאירוויזיון.
אירלנד נטלה חלק באירוויזיון הילדים 8 פעמים, החל מהצטרפותה הראשונה ב-2015, כאשר איימי בנקס נשלחה כנציגה של אירלנד עם השיר "Réalta na Mara".
באותה התחרות אירלנד זכתה במקום ה12 עם 36 נקודות.
אירלנד מעולם לא פרשה מהתחרות פרט ב-2020, בשל מגבלות מגפת הקורונה.
אירלנד מעולם לא זכתה בתחרות.
המקום הנמוך ביותר אליו הגיעה אירלנד היה המקום ה-18 בשנת 2021.
RTÉ התכוונו במקור לעשות את הופעת הבכורה שלהם בתחרות 2014 במרסה, מלטה, אך דרשו מימון מרשות השידור של אירלנד, שנדחה.
אירלנד הופיעה לראשונה בתחרות כאשר RTÉ השתתפה בתחרות 2015 בסופיה, בולגריה, כאשר השיר "Réalta na mara" בביצועה של איימי בנקס הגיע למקום ה-12 בשדה של 17 מדינות.
באירוויזיון הילדים 2016 אירלנד שלחה את זנה דונאלי עם השיר "Bríce ar bhríce", והגיעה למקום העשירי עם 122 נקודות.
זאת הייתה הפעם הראשונה שאירלנד נכנסה לעשירייה הפותחת.
באירוויזיון הילדים 2017 אירלנד שלחה את מורינן מקדונל עם השיר "Suile Glasa" והגיעה למקום החמישה-עשר עם 54 נקודות.
אירלנד הגיעה למקום החמישה-עשר גם באירוויזיון הילדים 2018 שאליו שלחה את טילור היינס והשיר "IOU".
באירוויזיון הילדים 2019 אירלנד שלחה את אנה קרני והשיר "Banshee", איתו הגיעה למקום ה-12 עם 73 נקודות.
אף על פי שאישרו תחילה את השתתפותם בתחרות 2020 בוורשה, פולין בינואר 2020, RTÉ הודיעה באוגוסט 2020 כי לא ישתתפו בתחרות עקב מגפת הקורונה.
אירלנד חזרה לתחרות ב2021 ושלחה את מאלו לוי לאולור עם השיר "Saor" והגיעה למקום ה-18 והאחד לפני אחרון עם רק 44 נקודות.
אירלנד שלחה את סופי לנון והשיר "Solas" לאירוויזיון הילדים 2022, שם הגיעה למקום הרביעי עם 150 נקודות.
זוהי התוצאה הטובה ביותר של אירלנד בתחרות עד כה.
באירוויזיון הילדים 2023 אירלנד שלחה את ג'סיקה מקאין והשיר "Aisling".
היא הגיעה למקום ה-16 והאחרון עם 42 נקודות.
זוהי התוצאה הגרועה ביותר של אירלנד בתחרות עד כה.
המבצעים והשירים שייצגו את אירלנד באירוויזיון הילדים
שנהמבצעשירתרגום לעבריתמקוםניקוד2015איימי בנקס"Réalta na Mara"כוכב הים12362016זנה דונאלי"Bríce ar bhríce"אבן אחר אבן101222017מורינן מקדונל"Suile Glasa"עיניים ירוקות15542018טילור היינס"IOU"איי-אוו-יו15482019אנה קרני"Banshee"באנשי1273לא נטלה חלק ב20202021מאלו לוי לאולור"Saor"להיעלם18442022 סופי לנון "Solas" אור41502023ג'סיקה מקאין"Aisling"חלום16422024אניה קוקס דמפסי"Le chéile"יחד1555
אירלנד השתתפה באירוויזיון 2023, שהתקיים בליברפול שב, עם השיר "We Are One" של ויילד יות'.
זו הייתה השתתפותה ה-55 של המדינה בתחרות הזמר של האירוויזיון.
רשות השידור האירית, Raidió Teilifís Éireann (RTÉ), הפיקה את ה-Eurosong 2023, אירוע הקדם של אירלנד באירוויזיון.
קדם לאירוויזיון 2023 אירלנד השתתפה חמישים וארבע פעמים בתחרות מאז הופעת הבכורה שלה באירוויזיון 1965. היא ניצחה שבע פעמים בתחרות, יותר מכל מדינה אחרת.
אירלנד נחשבת למדינה היחידה שניצחה שלוש פעמים ברציפות (באירוויזיון 1992 עם "", באירוויזיון 1993 עם "In Your Eyes" ובאירוויזיון 1994 עם השיר "Rock 'n' Roll Kids").
את רצף אי-ההעפלה המשיכה באירוויזיון 2022, כששלחה את "That's Rich" של ברוק סקוליון.
Eurosong 2023 היה אירוע הבחירה של אירלנד לאירוויזיון, שהופק על ידי RTÉ.
האירוע שודר במהלך מהדורה מיוחדת של The Late Late Show.
זהות הזוכה נקבעה באמצעות שילוב של הצבעות השופטים המקצועיים, קולות חברי השיפוט הבין-לאומיים וההצבעות הדיגיטליות של הצופים בבית.
ב-30 בספטמבר 2022 פתחה RTÉ את תקופת הגשת המועמדויות לקדם הלאומי, שנמשכה עד 28 באוקטובר.
בתום המועד התקבלו 330 שירים שונים, שנופו באמצעות שלושה שלבים עיקריים.
תחילה בדק פאנל בן שנים-עשר שופטים את השירים, וצמצם את מספרם ל-60. לאחר מכן הרשימה צומצמה לעשרה שירים בלבד, שמתוכם נבחרו רק ששת המועמדים הסופיים שהתחרו באירוע.
ב-9 בינואר 2023 נחשפו שמות ששת המועמדים.
אירוע הקדם התקיים ב-3 בפברואר 2023 בסטודיו 4 של RTÉ בדבלין, בהנחיית ריאן טוברידי.
פרשן האירוויזיון האירי, מרטין וילן, מדווח מהחדר הירוק של התחרות, בו שוהים המשתתפים.
הוא גם פרשן את פאנל השופטים.
במהלך ההצבעה ביצעו מספר אמנים איריים שירי אירוויזיון מוכרים.
"We Are One" של ויילד יות' זכה ב-34 נקודות מתוך 36 אפשריות, והוכרז כמנצח בקדם.
+גמר – 3 בפברואר 2023סדראמןשירשופטים לאומייםשופטים בין-לאומייםקהלסך הכלמיקום1 ליילה ג'יין "Wild"222662 אדג'י "Too Good for Your Love"8441653 Public Image Ltd "Hawaii"6661844 קונולי "Midnight Summer Night"1210103225 ויילד יות' "We Are One"1012123416 קיי מוני ואנדי "Down in the Rain"488203
אירלנד שובצה למחצית הראשונה של חצי הגמר הראשון, שהתקיים ב-9 במאי 2023.
ב-11 במאי 2023 ביצעה הלהקה את "We Are One" על בימת חצי הגמר הראשון של אירוויזיון 2023. היא נכשלה בניסיון להעפיל לגמר התחרות, שהתקיים ב-13 במאי.
מאוחר יותר התברר כי אירלנד סיימה את חצי הגמר במקום ה-12 עם 10 נקודות.
אירית קדם (נולדה ב-23 ביולי 1958) היא סופרת ומשוררת ישראלית.
בעבר הייתה אשת חינוך, דרמה תרפיסטית, במאית, מנחת קבוצות ומרצה.
בעקבות מחלה נדירה הסבה את עיסוקיה האקדמיים אל האמנות הרב-תחומית.
חברה באקו"ם ובאגודת הסופרות והסופרים העבריים.
כתביה מתפרסמים מעת לעת באנתולוגיות ובכתבי עת שונים וכמה משיריה הולחנו.
קדם למדה סִפרות כללית ותיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
את הדוקטורט שלה באמנות התיאטרון החלה בגיל 45 באוניברסיטת תל אביב, בהנחיית שמעון לוי, בזמן ששימשה כמפקחת ומפתחת בתחום חדשנות וחינוך של האגף לניסויים ויזמות של משרד החינוך.
כותרת עבודת הדוקטורט היא "דרמת אמצע החיים ואמצע החיים בדרמה - חוויה גברית, חוויה נשית".
הייתה מורה ומחנכת בבית הספר התיכון בית ירח שבעמק הירדן, דרמה תרפיסטית (בוגרת ומרצה במכללת תל חי) וחברת יה"ת (האגודה הישראלית לטיפול באמצעות אמנויות), מחזאית ובמאית ביישובים קהילתיים, הנחתה קבוצות במרכז לפסיכולוגיה יישומית רב-ממדית (פירם בתמרת) והייתה מרצה לתיאטרון, תקשורת, דרמה תרפיה, חינוך ופסיכולוגיה במכללות: תל חי, אורנים, אוהלו וכנרת.
למדה לימודי הדרכת אמנות למדריכים בכירים במכללת "כנרת" (2003- 2006).
בשנת 2007 חלתה בטרשת רב מערכתית ובעקבות כך פרשה מהאקדמיה.
מאז מתמקדת קדם בכתיבת ספרים ובמשפחה.
אירית קדם נולדה בגבעתיים ללינדה כהן יוחננוף, ילידת מצרים (1922-2016) ולאריה (אוסי) פלדש, יליד הונגריה (1910-2005).
למדה בבביה"ס היסודי א.ד גורדון ובביה"ס העל- יסודי ע"ש דוד קלעי בגבעתיים.לאחר מכן התגייסה לנח"ל גרעין גביש.
כיום מתגוררת במושב מעלה גמלא שברמת הגולן, נשואה לארז קדם חקלאי במושב ולהם 2 בנות ובן, המוזיקאי אלדר קדם וחמישה נכדים.
דרמת אמצע החיים: מסע שלו, משא שלה (ספרא, 2008)
מעשה בחפשושית שאיבדה ומצאה את כל ה...
שמחת זקנתה: ספר סבתא (דרורים, 2019)
ספר סבא: אם היה כותב (דרורים, 2019)
מבריאה כרונית: 100 שירים של בריאות (עמדה, 2021)
אגדת המפלפצת קורונה (קדם, 2022)
חמישים חמישים: סיפור מים אל ים (קדם, 2023)
בן המלך קוקו ריקו (קדם ספרים, 2024)
קוֹנְכִיָּה פְּרוּמָה: שירים / שמוליק לוי (תל אביב: צבעונים הוצאה לאור, 2021)
אשיבה ממצולות / גלית קדושים (קדם ספרים, 2025)
עריכה ליווי וייעוץ בספרי ניסוי, בגף לניסויים ויזמות, במשרד החינוך
חינוך וולדורף, בית הספר האנטרופוסופי בהרדוף, הרדוף (יסודי ועל יסודי), 2000
עץ נטוע חזק באדמה ואמיריו בשמים: סיפורו של בית הספר הניסויי אלרואא במנשיית זבדה / [רחאב עבד אלחלים], 2003
כתב עת תפוז כתום: כתב עת פדגוגי לחדשנות ויזמות, משה"ח, המזה"פ, 2003
למידה מרחוק: לפרוץ את גבולות המקום והזמן, בית חינוך משותף, הר וגיא (דפנה), 2004
כתב עת תפוז סגול: כתב עת פדגוגי לחדשנות ויזמות, משה"ח, המזה"פ, 2005
בשביל הערך: המסע שאינו נגמר - ספר הניסוי, על-יסודי משגב 2005
במרכז המפ"ה - מסע בין כוכבים/ ספר מרכזי ההפצה, משה"ח, המזה"פ, גף ניסויים וי(ו)זמות, 2006
חדש מישן, חינוך במציאות משתנה, אולפנית אורט אמונה, טבריה, 2007
כתב עת תפוז ירוק: כתב עת פדגוגי לחדשנות ויזמות, משה"ח, המזה"פ, 2008
למידה בעיניים, אוריינות חזותית, בית הספר הר נוף, (יסודי) טבריה, 2008
רב תרבותיות - דרך חיים, ספר הניסוי, כפר הנוער החקלאי ע"ש כדורי, 2008
אירל ג'וד ג'אן הוא כדורגלן עבר סנט לוסי ששיחק בעמדת החלוץ.
ג'אן התחיל את הקריירה שלו בקבוצות כדורגל בליגות הנמוכות בפורטוגל.
בקיץ חתם בלסה מהליגה השנייה והיה שותף לעלייה של המועדון בליגת העל הפורטוגזית, אולם בסוף השנה חתם בפלגייראס.
בקיץ חתם באיפסוויץ' טאון מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ, ממנה עבר כעבור זמן קצר לרות'רהאם יונייטד ולאחר מכן בפליימות' ארגייל.
בהמשך הקריירה שיחק בוו קונקשן מטרינידד וטובג, היברניאן, חפיי שואנגי וסיים את הקריירה שלו בסאן חואן ג'בלוטה.
במדיה האחרונה אף שימש כמאמן לאחר פרישתו לתקופה של כחצי שנה.
מאז ג'ן משמש כעוזר מאמן בוו קונקשן.
אירית ליליאן (נולדה ב-1962) היא דיפלומטית ישראלית המשמשת כשגרירת ישראל בטורקיה.
בעבר שימשה גם כשגרירת ישראל בבולגריה וכממונה על היחסים בשגרירות ישראל בקנברה.
שירתה בצה"ל כמפיקה ועורכת בגלי צה"ל.
היא בעלת תואר ראשון בארכאולוגיה ואגיפטולוגיה מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני בלימודי מזרח ומערב מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
ליליאן הצטרפה למשרד החוץ ב-1986. היא שימשה כסגנית ראש שגרירות ישראל בסינגפור וכנספחת תרבות בשגרירות ישראל בפריז.
לאחר מכן הייתה מנהלת חטיבת דרום אירופה במשרד החוץ במשך 10 שנים.
ב-2007 מונתה לממונה על היחסים בשגרירות ישראל בקנברה לאחר שכהונתו של נפתלי תמיר קוצרה בעקבות התבטאות גזענית.
ב-2015 מונתה לשגרירת ישראל בבולגריה, וכיהנה בתפקיד זה עד 2019. לאחר מכן הייתה הממונה על היחסים בשגרירות ישראל בטורקיה, החל מ-26 בינואר 2021 עד שמונתה לשגרירה ב-19 בספטמבר 2022. ליליאן הגישה את כתב האמנתה לנשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן ב-27 בדצמבר 2022, והייתה האישה הראשונה בתפקיד זה.
אירית בן-אהרון (נולדה ב-22 ביולי 1975) היא אונקולוגית ישראלית, מנהלת המרכז האונקולוגי על שם יוסף פישמן בבית החולים רמב"ם.
בן-אהרון היא פרופסור מן המניין בפקולטה לרפואה בטכניון, באונקולוגיה המתמחה בממאירויות מערכת העיכול.
בן-אהרון בוגרת אוניברסיטת תל אביב במסלול MD PHD, בתוכנית ייחודית ללימודי דוקטורט משולבים באוניברסיטת תל אביב והמכונים הלאומיים לבריאות (NIH) של ארצות הברית והשלימה לימודי דוקטורט באוניברסיטת תל אביב בביולוגיה התפתחותית ופוריות בהנחיית פרופסור רות שלגי ופרופסור מיטשל אדי.
את ההתמחות באונקולוגיה ביצעה במרכז דוידוף, בבית חולים בילינסון.
בן-אהרון הייתה חלק מ"תוכנית הכוכבים" של שירותי בריאות כללית והייתה עמיתת מחקר במכון דנה-פרבר לסרטן בבוסטון, ארצות הברית שם התמחתה באונקופוריות.
לאחר מכן עשתה התמחות על במרכז הסרטן ממוריאל סלואן קטרינג בניו יורק, ארצות הברית כעמיתת תוכנית פולברייט בתחום ממאירויות מערכת העיכול וביולוגיה של סרטן בצעירים.
עם שובה לארץ מונתה לנהל את תחום ממאירויות מערכת העיכול במרכז דוידוף (2016–2018) והייתה פרופסור חבר באוניברסיטת תל אביב, וחוקרת את תחום הסרטן בצעירים.
ב-2018 מונתה למנהלת האגף האגף האונקולוגי על שם יוסף פישמן בבית החולים רמב"ם.
ב-2023 מונתה לעורכת הראשית של ESMO Gastrointestinal Oncology, כתב עת של האיגוד האירופי לאונקולוגיה קלינית, הכולל יותר מ-25 אלף רופאים מומחים באונקולוגיה מכ-160 מדינות.
בן-אהרון חברה ברשת 8400, ומקדמת פרויקטים לאומיים בתחום רופאים-חוקרים.
בן-אהרון, נשואה לאפי, אם ל-3, מתגוררת בהוד השרון.
בן-אהרון רופאה-חוקרת ומובילה מחקרים רבים בתחום סרטן בצעירים וחקר מגנוני רעילות של הטיפולים.
ב-2017 מונתה ראש כח המשימה לסרטן בצעירים בקבוצת ממאירויות מערכת העיכול של ארגון EORTC האירופאי לחקר הסרטן.
היא פעילה מאד באיגוד האונקולוגי האירופאי (ESMO) בתחום ממאירויות מערכת העיכול וסרטן בצעירים.
היא מקדמת מאד את תחום הטיפול בצעירים חולי סרטן והתכנית החלוצה בתחום נפתחה ברמב"ם ב-2019. בנוסף היא חברה באיגוד הישראלי לאונקולוגיה קלינית ורדיותרפיה, חברה באיגוד האמריקאי לאונקולוגיה קלינית (ASCO), חברה באיגוד האמריקאי לחקר הסרטן (AACR).
פרופ' בן-אהרון מובילה מחקר תרגומי, העוסק בהשפעות הטיפולים הכימותרפיים והביולוגיים על כלי דם ופוריות, ועוקבת אחר התופעות בחולי סרטן צעירים.
כמו כן, במעבדתה בטכניון נלמדות בהשפעות טיפולים כימותרפיים בהריון על השליה והעובר.
בן-אהרון חוקרת ראשית במחקרים אודות סרטן מערכת העיכול בצעירים, שנמצא בעולם במגמת עלייה בעשור האחרון, ומחקריה נעשים בשיתופי פעולה עם חוקרים במרכזי סרטן מובילים בעולם.
בן-אהרון פרסמה למעלה מ-100 מאמרים וזכתה למענקי מחקר בינלאומיים תחרותיים רבים.
אירית לנדאו (אירנה יאנקייביץ) (בפולנית: Irena Landau Jankiewicz; 1922 –5 במרץ 2010) הייתה קתולית ילידת פולין, שהוכרה כחסידת אומות העולם, על הצלת יהודים בתקופת השואה וקשרה את גורלה עם מדינת ישראל.
אמה הייתה עקרת בית ואביה עבד בעיירה פריסוב באחוזה חקלאית שהייתה בבעלות משפחת גולדמן.
לפני המלחמה אירנה עבדה אצל משפחת לנדאו היהודית.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ופלישת הצבא הגרמני לפולין עזבה אירנה את משפחתה ומצאה עבודה במפעל לייצור בירה בפאריסוב.
ב-17 בספטמבר 1939 כבשו הגרמנים את פאריסוב.
הגרמנים החרימו את אחוזת משפחת גולדמן וריכזו את היהודים בגטו פאריסוב.
יאנקייביץ זיהתה את הסכנה שנשקפה להם.
בעזרת השכר שהרוויחה הגניבה אוכל ליצחק גולדמן, המעסיק היהודי של אביה לפני המלחמה, ולמשפחתו, וכן לאהרון לנדאו, יהודי שהיה המנהל העסקי של יצחק גולדמן ומשפחתו.
כאשר הגרמנים חיסלו את הגטו בסוף ספטמבר 1942 ברחו מגטו פאריסוב שלושה ניצולים וביניהם אהרון לנדאו.
אהרון פנה ליאנקייביץ לעזרה והיא החביאה אותם במקום מסתור בבית, ולאחר זמן מה חששה שהשכנים ילשינו ולכן הבריחה את שלושתם ליער ושם החביאה אותם.
ביער החביאה עוד מספר יהודים, ופעמיים בשבוע הייתה מביאה להם אוכל וסיפקה את כל צורכיהם.
יאנקייביץ עזרה גם ליוסף צ'רני יהודי שברח מטרבלינקה כאשר פרץ המרד ב-2 באוגוסט 1943 והגיע לפאריסוב.
הוא נשלח ליאנקייביץ שצירפה אותו לקבוצת היהודים שעזרה להם.
יאנקייביץ הצליחה להציל 15 יהודים מגטאות, מחנות עבודה ומחנות השמדה.
אחרי המלחמה יאנקייביץ נישאה לאהרון לנדאו שאותו הצילה.
בשנת 1957 אירנה ומשפחתה עלו לישראל.
ב-5 במרץ 2010 בגיל 88 הלכה לעולמה ונקברה בקריית שאול בחלקה המיוחדת לחסידי אומות העולם.
ב-6 בנובמבר 1986 אירית לנדאו הוכרה על ידי יד ושם כחסידת אומות העולם.
בטקס שהתקיים ביד ושם ניטע לכבודה עץ בגן חסידי אומות העולם.
במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב) אותר קברה של אירית לנדאו בקרית שאול והוספה לוחית זיכרון של חסד אחרון.
אירלנד השתתפה באירוויזיון 2024, שהתקיים במאלמה שבשוודיה, עם השיר "Doomsday Blue" בביצוע הזמר/ת במבי ת'אג.
תאגיד השידור האירי, RTÉ, ארגן את תחרות הקדם המסורתית, Eurosong 2024, על מנת לבחור את נציג ושיר המדינה לאירוע האירוויזיון.
אירלנד הוגרלה להופיע בחצי הגמר הראשון של אירוויזיון 2024, שהתקיים ב-7 במאי.
לאחר מכן נודע כי היא תופיע רביעית בסדר ההופעות.
בסיום הערב נמנתה בין עשר המדינות שצלחו את שלב חצי הגמר – ההפעלה הראשונה של אירלנד לגמר מאז אירוויזיון 2018. השיר "Doomsday Blue" דורג במקום השלישי עם 124 נקודות.
בגמר שובצה אירלנד כמדינה העשירית בסדר ההופעות.
בסיום המופע דורגה במקום השישי עם 278 נקודות – הישגה הטוב ביותר מאז אירוויזיון 2000.
את רצף אי-ההעפלה המשיכה אירלנד באירוויזיון 2022, כששלחה את "That's Rich" של ברוק סקוליון.
גם בשנת 2023 כשלה הלהקה האירית ויילד יות' בניסיון להעפיל לגמר עם השיר "We Are One".
תאגיד השידור האירי, Raidió Teilifís Éireann (RTÉ), אמון על תהליך בחירת הנציג והשיר האירי לאירוויזיון.
לאחר שכשלו פעם נוספת להעפיל לגמר התחרות ב-2023 הצהיר ראש המחלקה לענייני אירוויזיון בתאגיד, מייקל קילי, כי הוא שוקל לפתח פורמט חדש לתהליך הבחירה.
אולם הפורמט Eurosong 2024 נשאר על כנו בפעם השלישית ברציפות.
Eurosong 2024 היה הקדם הלאומי שהופק על ידי RTÉ במטרה לבחור את השיר האירי לאירוויזיון 2024. הוא נערך ב-26 בינואר 2024 במהלך מהדורה מיוחדת של The Late Late Show, ששודרה ב-RTÉ One וב-RTÉ Player בהנחיית פטריק קילטי.
ב-15 ביוני 2023 פתח RTÉ את תקופת הגשת המועמדויות להשתתפות בתחרות, שנמשכה עד 29 בספטמבר.
זמן קצר לפני המועד שנקבע, הגשת המועמדויות הוארכה ל-20 באוקטובר.
בשלהי נובמבר חשף קילי כי התקבלו 378 מועמדויות.
האמנים המתחרים נבחרו על ידי פאנל שופטים, שהורכב על ידי תאגיד השידור האירי ממוזיקאים ומעריצי אירוויזיון.
אל השלב האחרון של תהליך הניפוי הגיעו 60 אמנים.
מתוכם נבחרו ארבעה פיינליסטים, שדורגו במקום הגבוה ביותר מבין עשרת השירים הטובים ביותר לדעת כל שופט.
אליהם הצטרפו עוד שני מוזיקאים, שנבחרו באופן פנימי על ידי התאגיד.
זהותם נחשפה מדי יום בין התאריכים 8–12 בינואר 2024 בתוכנית Ray D'Arcy, ששודרה ברדיו RTÉ 1.
Eurosong 2024 התקיים ב-26 בינואר 2024. זהות הזוכה נקבעה באמצעות שילוב של הצבעות צוות השופטים האירי, הרכב המושבעים הבין-לאומי וקולות הקהל – כל אחד מעניק סט ניקוד של 2, 4, 6, 8, 10, ו-12 נקודות.
המושבעים הבין-לאומיים הורכבו מהמפיק הפיני אני אוטיו מ-Yle, המנהלת המוזיקלית האוסטרית קרסטין ברייר והעיתונאי הבריטי דבאן אדרמי מ-Wiwibloggs.
צוות השופטים האירי הורכב מהכותב ניאל מוני, מהדי ג'יי טארה מאריי, מהיועצת המוזיקלית של RTÉ איליין מקאן וממגישת הרדיו RTÉ 2fm טרייסי קליפורד.
הצבעות הקהל נחשפו על ידי נציגת אירלנד לאירוויזיון 2022, ברוק סקוליון.
במהלך המשדר עלתה להקת קאלוש וביצעה את "Stefania".
עם תום הערב הוכרז/ה במבי ת'אג כזוכה/זוכת האירוע, לאחר שקיבל/ה את מרב הנקודות הן מחבר השופטים האירי והן מהקהל.
כחלק מקידום השיר לקראת התחרות אישר/ה במבי ת'אג את השתתפותו/השתתפותה ב-PrePartyES במדריד ב-30 במרץ, במסיבת האירוויזיון של לונדון ב-7 באפריל ובקונצרט האירוויזיון באמסטרדם ב-13 באפריל.
השתתפותה של ישראל באירוויזיון 2024, על-אף מלחמת חרבות ברזל והמשבר ההומניטרי ברצועת עזה שנגרם כתוצאה מכך, עוררה מחלוקת באירלנד ובמדינות נוספות.
עד דצמבר 2023 קיבל RTÉ למעלה מ-465 מיילים הקוראים לתאגיד להצהיר בפומבי על החרמת ישראל מהתחרות.
עם זאת, RTÉ הגיב כי תחרות הזמר של האירוויזיון אינה אירוע פוליטי.
מייקל קילי אף הוסיף ואמר כי הוא יצודד בכל החלטה שאיגוד השידור האירופי ינקוט.
ב-29 במרץ 2024 פרסמ/ה במבי ת'אג הצהרה משותפת עם כמה מנציגי המדינות האחרות בתחרות, דוגמת גוטה (), יולנדה (), מגארה (), מוסטי (), נמו (), אולי אלכסנדר (), סאבה (), סילבסטר בלט () ו-Windows95man (), הקוראת להפסקת אש מיידית בלחימה בין ישראל לחמאס, וכן לשחרור החטופים במלחמת חרבות ברזל.
הוא/היא הוסיפ/ה כי השתתפותו/השתתפותה בתחרות האירוויזיון מותנת בהבעת הקול הפרו-פלסטיני.
בנוסף, ציינ/ה את השעתה של מהאירוויזיון בשל מלחמת רוסיה–אוקראינה.
אל החזרה הראשונה שלו/שלה על בימת התחרות עלה/עלתה עם כיתוב בשפת האוגם האומר "הפסקת אש" ו"שחרור פלסטין".
ה-EBU אסר על צורת האיפור הזו, והמילים שונו ל"כתר המכשפה".
כשישב/ה בחדר הירוק במהלך משדר הגמר הונח לצידה בובת אבטיח, כסמל למאבק של העם הפלסטיני לעצמאותו.
אירלנד שובצה לחלקו הראשון של חצי הגמר הראשון, שנערך ב-7 במאי.
חצי הגמר הראשון והגמר שודרו בערוץ RTÉ One, ואילו חצי הגמר השני שודר ב-RTÉ2. בכל המשדרים סופקה פרשנות מפי מרטין ולאן.
תחנת הרדיו RTÉ 2fm שידרה את חצי הגמר הראשון ואת הגמר בפרשנות מפי זביסזק זלינסקי ונייל דוהרטי.
אירלנד בחרה להציג את ג'וני לוגן, שזכה באירוויזיון 1980 ובאירוויזיון 1987 ואת הצמד ג'דווארד, נציג המדינה לאירוויזיון 2011 ולאירוויזיון 2012, שדורג במקום השמיני וה-19 בהתאמה.
במבי ת'אג השתתפ/ה בחזרות טכניות למופע ב-27 באפריל וב-1 במאי.
הופעתה של אירלנד מתחילה בתצלום של במבי ת'אג עומד/ת במרכז מעגל של נרות בתלבושת שחורה, קרניים שחורות על ראשו/ה ואיפור בשפת האוגם.
בתחילת הפזמון הראשון מצטרף אליו/ה רקדן.
הוא לא עוטה עליו חולצה, גבו מאופר באיפור דמוי שלד אפור, אל ראשו מחוברת קרן אחת ושיניו דומות לשיני ערפד.
בקטעים המחברים בין הבתים לפזמון מוחלף המרקע המרכזי של הבמה לוורוד עם תמונת ירח במרכזו.
מאחורי במבי ת'אג והרקדן מוצב פסל בדמוי מעגל כמעט שלם.
בקטע הגשר מוריד הרקדן את החליפה השחורה מבמבי ת'אג, וחושף חליפה חדשה בצבעי הדגל הטרנסג'נדרי.
בקטע הסיום של השיר "מכשפ/ת" המבצע/ת את הרקדן, שעומד קפוא עם מבט מבוהל.
בסוף המופע הוכרז כי אירלנד סיימה את הערב בין עשר המדינות, שהעפילו לשלב הגמר.
מאוחר יותר התברר כי אירלנד דורגה במקום השלישי עם 124 נקודות.
אירלנד שובצה להתחרות בחלקו הראשון של הגמר.
אירלנד שובצה כהופעה העשירית, אחרי ולפני .
לקראת המופע השתתפ/ה במבי ת'אג בשלוש החזרות הגנרליות לגמר, ב-10 וב-11 במאי.
אירלנד הגיעה למקום השישי עם 278 נקודות, 142 נקודות מהשופטים ו-136 נקודות מהקהל.
חבר השופטים האירי הורכב מביל האגהס, בריאן שייל, קים היידן, ליסה למבה וטרייסי קליפורד.
בחצי הגמר הראשון הגיעה אירלנד למקום השלישי עם 124 נקודות.
היא לא קיבלה את "12 הנקודות" מאף מדינה.
עם זאת, היא קיבלה ציון עשר מהקהל של , ושאר העולם.
בגמר, דורגה במקום השישי עם 278 נקודות.
רק צוות השיפוט של העניקו לשיר את מרב הנקודות.
אירלנד העניקה בגמר את ה"דוז פואה" ל (שופטים) ול (קהל).
מגיש ההצבעה מטעם אירלנד היה פול הרינגטון, שזכה עבור המדינה באירוויזיון 1994.
הצבעות שהוענקו על ידי אירלנד
פרופ' אירית שגיא היא ביופיזיקאית וביוכימאית ישראלית, המכהנת כחברת סגל במחלקה לאימונולוגיה וביולוגיה רגנרטיבית במכון ויצמן למדע, ראש קבוצת מחקר מכון ויצמן למדע וראש הקתדרה ע"ש מאוריציו פונטקורבו.
משנת 2025 מכהנת כמנהלת שותפויות אסטרטגיות בחדשנות יישומית במכון ויצמן, בשנים 2019-2025 כיהנה כסגנית נשיא מכון ויצמן למדע האחראית על תחומי החדשנות והעברת טכנולוגיה ויו"ר דירקטוריון חברת ידע חברה למחקר ופתוח בע"מ (זרוע המסחור של המכון) ובשנים 2014–2019 כדיקאנית בית הספר למחקר - מכון ויצמן למדע (מדרשת פיינברג לשעבר).
שגיא חוקרת מובילה בינלאומית בתחום הביופיזיקה של המטריצה החוץ-תאית (ECM) והאנזימים המעצבים ומשַנּים אותה וידועה בזכות מחקריה החלוציים בתחום עיצוב מטריצה זו והאנזימים המשתתפים בשיפוץ רקמות, ובזכות תרומתה לקידום המסחור של מדע בישראל.
שגיא נולדה באשקלון לתמר ומשה חכים.
לאחר שירותה הצבאי החלה ללמוד כימיה בטכניון, אך בעקבות נישואיה עברה לוושינגטון די.סי., ארצות הברית, שם השלימה תואר ראשון בכימיה פיזיקלית באוניברסיטת אמריקן בוושינגטון די.סי.
(1988) והמשיכה לדוקטורט בביופיזיקה וביו-אנאורגנית באוניברסיטת ג'ורג'טאון (1992).
עם סיום לימודיה שבה לישראל לביצוע מחקר פוסט-דוקטורלי במכון ויצמן למדע, בקבוצתה של פרופ' עדה יונת, כלת פרס נובל לכימיה לשנת 2009. בהמשך השלימה מחקר פוסט-דוקטורלי נוסף במכון מקס פלאנק בברלין.
בשנת 1998 הצטרפה כחברת סגל למכון ויצמן, בין היתר, הקימה את המרכז החינוכי לגיל הרך במכון בשיתוף עם ויצו.
המאפשר לאימהות צעירות להשתלב במחקר מדעי.
בשנים 2005–2006 שהתה בשבתון כפרופסור אורחת באוניברסיטת הרווארד ובמכוני המחקר של חברת נוברטיס בבוסטון.
שגיא נשואה ויש לה 3 ילדים הדר, עמרי וזהר.
במעבדתה במחלקה לאימונולוגיה וביולוגיה רגנרטיבית עוסקת שגיא, מאז הצטרפותה למכון ויצמן למדע בשנות ה־90, בחקר התהליכים המולקולריים של עיצוב ושיפוץ רקמות ושל המטריצה החוץ תאית (Extracellular Matrix-ECM).
מטריצה זו היא רשת של מקרומולקולות המופרשת מתאים שונים, ומצויה בחלל שבין התאים ברוב רקמות הגוף.
היא מורכבת בעיקר מחלבונים וסוכרים מורכבים, ולעיתים כוללת גם מרכיבים מינרליים.
אל מרכיבי המטריצה נקשרים פקטורי גדילה, אנזימים המעצבים את המטריצה וקולטנים על פני התאים.
מכלול זה מספק לתאים תמיכה מבנית ומיקרו־סביבה ביוכימית, וממלא תפקיד מרכזי בוויסות ובקרה של תהליכים תאיים כגון הישרדות, התרבות, התמיינות ונדידה.
הרכב ה־ECM משתנה בין רקמות שונות, אך תפקידו בתקשורת בין־תאית, כמו גם מרבית תפקודיו השכיחים, נשמרים.
לעומת זאת, מצבי חולי רבים מתאפיינים בשינויים בהרכב המטריצה ובפעילות האנזימים המעבדים אותה, ובהתאם גם באופן השפעתה על תאי הרקמה.
האנזימים המעורבים בתהליכי עיצוב ושיפוץ ה-ECM ובוויסות איתות בין־תאי משתייכים בעיקר למשפחות:
תהליכי עיצוב אלה עומדים במרכז מחקרה של אירית שגיא אשר .
בהיות ה-ECM מרכיב מרכזי הנוכח בכל רקמות הגוף, מחקרה של שגיא, הנע בין מדע בסיסי מעמיק לפיתוח תרופות ממוקדות ECM, משתרע על פני קשת רחבה של מחלות (כמו מלנומה) המתבטאות באיברים שונים, בהם המעי, המוח, הכבד, הריאות והרחם.
שגיא מפתחת ומשלבת כלים ביופיזיקליים, ספקטרוסקופיים ודימותיים בזמן אמת כדי לפענח את התהליכים המולקולריים של עיצוב ושיפוץ רקמות ושל ה-ECM:
כיצד פירוק ובנית קשרים אלטרנטיבים במטריצה גורמים ל־ECM לשנות את מבנה הרקמה, תכונותיה ותפקודה.
כיצד שינוים אלו משפיעים על הישרדות, נדידה והתמיינות של תאים ברקמות שונות, לרבות בפיברוזיס, סרטן, דלקות כרוניות ומחלות זיהומיות.
בשלבים הראשונים של פעילותה המחקרית התמקדה שגיא בפירוק המדויק של מנגנוני הפעולה והעיכוב של מטאלופרוטאינאזות ברמת המבנה והביופיזיקה.
היא פיתחה גישות אינטגרטיביות בזמן אמת, כגון מערכות עצירת־זרימה בשילוב ספקטרוסקופיית X-ray, לבחינת הדינמיקה של אתרי הפעילות באנזימים אלה, ותרמה להבנת יחסי הגומלין בין MMPs לבין מעכבים אנדוגניים (TIMP) ותרכובות סינתטיות.
בהמשך הובילה פיתוח אסטרטגיות חדשות לעיכוב בררני של פרוטאזות, ובכללן נוגדנים הפוגעים במכלול האבץ הקטליטי באתר הפעיל של MMPs, ונוגדנים אלוסטריים הנקשרים לאתרי קישור מרוחקים ובכך משנים את המבנה המרחבי של האנזים.
עבודות אלו הניחו בסיס קונספטואלי לשימוש בנוגדנים כמעכבים סלקטיביים של פרוטאזות, בניגוד לדור הראשון של מעכבי MMP רחבי הטווח שנכשלו קלינית.
בהמשך התרחב מחקרה מן הרמה המולקולרית אל רמת הרקמה והאיבר, תוך שילוב הדוק בין מודלים ביוכימיים, הדמיה מתקדמת ומודלים פרה-קליניים של מחלה.
קבוצתה הראתה כי פרוטאוליזה של ה־ECM על ידי MT1-MMP תורמת לנזק רקמתי ולתמותה בזיהום שפעת, וכי עיכוב LOXL2 מאפשר למקרופגים לפרק קולגן בסיבי כבד פיברוטי, ופותח "חלון הזדמנויות" לריפוי פיברוזיס.
היא פיתחה הדמיה אורכית in vivo של perineuronal nets במוח, תרמה להבנת תפקידי המטריצה במוח הבריא ובמודלים של מחלה, והראתה כי שינויים במבנה ובנוקשות ה־ECM באורגנואידים מוחיים מלווים התפתחות פתולוגיות מוחיות.
במערכת מועקה דלקתית של המעי זיהתה קבוצתה תהליכי עיצוב מחדש (remodeling) מובחנים ב-ECM הקודמים לתסמינים הקליניים של דלקת מעי, ובכך הגדירה חתימות ECM טרום־תסמיניות, שניתן להשתמש בהן כבסיס לסמנים ביולוגיים מוקדמים.
לצד זאת, מחקרה על הרחם הוביל להדגמה כי הזרקת אנזים מבוקרת יכולה לשפר קולטנות רחמית ולהגביר השרשת עוברים ביונקים.
בשנים האחרונות מתמקד חלק משמעותי ממחקרה במיקרו־סביבה של גידולים סרטניים ובהנדסת ה־ECM לטובת טיפול בסרטן.
בעבודות עדכניות על מלנומה פיתחה קבוצתה "מולקולת פתיון" דו־בררנית המבוססת על חלבון לא פעיל, ואת HSP70 חלבון המסייע לשרידות גידולית.
טיפול זה במודלים של מלנומה בעכברים הפחית עומס גידולי, שינה את ארגון ה־ECM והביא להגברת מערכת החיסון הטבעית בשילוב עם מעכבי נקודות ביקורת אימוניות הוגברה עוד יותר השמדת תאי הסרטן, דבר המדגים פוטנציאל לשילוב בין אימונותרפיה לבין טיפול ממוקד ECM.
על בסיס תובנות אלו תוכנן במעבדתה של שגיא דור חדש של מעכבים ביולוגיים סלקטיביים ובהם נוגדנים, מקטעי נוגדן, מולקולות קטנות, וחלבוני דמה.
מעכבים אלה מעכבים את פעילות היתר של אנזימים אשר במצבי חולי, בעקבות פגיעה בוויסות ובבקרת פעולתם, משנים את הרכב ותפקוד ה-ECM באופן הגורם לפגיעה בתאים הסמוכים, ומעודדים החמרת דלקת, חדירת תאי גידול והתפשטות גרורות.
עיצוב המעכבים נעשה כך שלא יפגעו בפעילותם התקינה של אנזימים אלה ברקמות בריאות.
מעכבים אלה הנחשבים לבעלי פוטנציאל קליני משמעותי, משמשים גם כגלאים מולקולריים לפענוח דפוסי העיצוב מחדש של ה-ECM ולזיהוי מסלולי איתות תאיים חדשים.
באמצעות כלים אלה ובשילוב שיטות נוספות לאפיון תהליכים תאיים ומולקולריים, הדגימה שגיא חתימות ECM טרום-תסמיניות המנבאות התפתחות קוליטיס, פיברוזיס במעי ובכבד, ושינויים ברקמת גידול כבר בשלבים מוקדמים של המחלה.
בין מחקריה הבולטים בשנים האחרונות ניתן לציין גילוי תפקיד חדש של אנזימים מסוג פרוטאזות בקידום השרשת/השתלת עוברים ביונקים, תגלית שהובילה להקמת חברת NanoCell המפתחת טכנולוגיות חדשניות לשימושים חקלאיים ורפואיים.
מעבר לתרומתה להבנה בסיסית של ה־ECM ומערכת האנזימים שלו, עבודתה של שגיא התפתחה בעקביות לכיוון פיתוח כלים טיפוליים ויישומיים.
מעכבים שפותחו במעבדתה של שגיא במהלך השנים הראו, במחקרים שבוצעו עם מדענים ורופאים שותפים ברחבי העולם, יעילות טיפולית והשפעה מניעתית במודלים פרה־קליניים בעכברים למחלות כגון קוליטיס, שפעת, אלח דם (ספסיס), דלקת מפרקים שגרונית, סרטן שד, פיברוזיס בכבד ומלנומה, וכן בשורות תאים מגידולים אנושיים, בהם תאי סרטן לבלב ותאי סרטן שחלה.
כל אחד ממצבי חולי אלו מתאפיין ביציאה מאיזון של בקרת פעילותם של אנזימים מסוימים ושל מסלולי התגובה שהם מפעילים.
הטיפול במעכבים אלה מיתן או עצר תהליכי דלקת, עיכב התפשטות גידולים וגרורות, ושיפר את תפקוד הרקמה או האיבר שנפגעו מן המחלה.
חלק מקו הנוגדנים שפותחו במעבדתה הועבר לשלב טרום-קליני במסגרת חברת MabTrix, חברת ביופרמצבטיקה שעסקה בפיתוח נוגדן מונוקלונלי חוסם-פעילות ייחודי ל-MMP-9 לטיפול במחלות מעי דלקתיות ובסרטן.
ממצאים אחרים הם בתהליך מעבר לפיתוח קליני על ידי חברות חיצוניות.
קידום מערך החדשנות והיישומים הטכנולוגיים במכון ויצמן למדע.
בין השנים 2019-2025 כיהנה פרופ' שגיא כסגנית נשיא לחדשנות ויישומים טכנולוגיים של מכון ויצמן למדע וכיו"ר הדירקטוריון של ידע, חברת היישום של המכון.
במסגרת תפקידה עסקה בעיצוב מדיניות הקניין הרוחני של המכון, בליווי ויישום הסכמי העברת ידע, ובהקמת מיזמים ושיתופי פעולה עם אקדמיה ותעשייה.
בשנת 2021 יזמה את הקמת "בינה", יחידה מדעית לקידום מחקר בעל פוטנציאל יישומי, הפועלת לאיתור, טיפוח ותמיכה ראשונית בפרויקטים, וכן לפיתוח קהילה יישומית ולהעברת תוכניות הכשרה בחדשנות ויזמות לסטודנטים ועמיתי מחקר.
בנוסף, ב־2023 היא הקימה, במסגרת חברת ידע, את WIN (Weizmann Innovation Nest), חממה לתמיכה בחברות הזנק המבוססות על טכנולוגיות שפותחו במכון.
מהלכים אלה נועדו לחזק את התשתית למחקר בעל פוטנציאל יישומי וליצור מערך (אקוסיסטם) של חדשנות התומך בתהליך המעבר מתגלית מדעית במעבדה ועד ליישום טכנולוגי-תעשייתי.
סגנית נשיא לחדשנות ולהעברת טכנולוגיה במכון ויצמן למדע (2019-).
יו"ר דירקטוריון ידע חברת המסחור של המכון (2019-).
נשיאת החברה הישראלית לביולוגיית מטריצה (נוכחית).
חברת מועצת Future Fund לקידום יחסי ישראל–גרמניה.
חברת המועצה הבינלאומית (international board) של מכון ויצמן למדע.
דיקאנית בית הספר לתארים מתקדמים ע"ש פיינברג, מכון ויצמן למדע (2014–2019).
נשיאת האגודה הישראלית לביופיזיקה (2009–2014).
תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת פטרס, יוון (2022).
פרס "אדמה" לחדשנות טכנולוגית לשנת 2020 מטעם החברה הישראלית לכימיה 2020
פרס לנדאו למדעי הביוכימיה (2017).
ממציאת השנה של חברת ידע (2006).
פרס מועצת המדע של מכון ויצמן לכימיה (2003).
פרס ג'ולודן למחקרים מצטיינים מטעם הטכניון (2013).
אירמגרד זיפריד הייתה זמרת סופרן גרמניה ידועת שם, ששרה אופרה ולידר.
אירמגרד זיפריד נולדה בקנגטריד, סמוך למינדלהיים, בבוואריה, גרמניה.
בראשית דרכה למדה רפואה אך לא רצתה לוותר על אהבתה האמיתית, השירה, והמשיכה ללמוד מוזיקה במקביל ללימודיה האחרים.
הצלחה בהופעת שירה שכנעה אותה לנטוש את לימודי הרפואה ולהתמסר אך ורק למוזיקה ובעיקר לשירה.
הופעת הבכורה שלה הייתה בבית האופרה באאכן, אך במשך רוב הקריירה שלה השתייכה ללהקת האופרה של וינה, שם הופיעה עד שהבניין נהרס בהפצצות בעלות הברית סמוך לסיום מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה התבלטה בתפקידיה באופרות של מוצרט וריכרד שטראוס.
הופעתה בתפקיד סוזנה בנישואי פיגארו של מוצרט נחשבה לאחת המוצלחות ביותר בתפקיד זה.
בין השאר הרבתה להופיע בפסטיבל זלצבורג.
אירמגרד זיפריד הייתה נשואה לכנר וולפגנג שניידרהאן ונולדו להם שלוש בנות.
היא לימדה באקדמיה למוזיקה של וינה ובאוניברסיטת מוצרטיאום.
אירן נמירובסקי (Irène Némirovsky; 11 בפברואר 1903, קייב, האימפריה הרוסית – 17 באוגוסט 1942, אושוויץ) הייתה סופרת וכותבת ביוגרפיות בשפה הצרפתית, יהודייה מומרת, שנספתה בשואה.
בשנת 2004 ראה אור ספרה "סוויטה צרפתית" המתאר את כיבוש פריז ונשמר בסתר במשך כשישים שנה בידי בתה, וזכה להצלחה רבה.
נמירובסקי נולדה למשפחתו של בנקאי יהודי עשיר מאוקראינה, ליאון נמירובסקי.
אמה לא גילתה בה עניין רב והתייחסה אליה בקרירות.
בני הזוג נמירובסקי התגוררו בסנקט פטרבורג, רוסיה, ואירן טופלה על ידי אומנת צרפתייה, כמקובל באותם ימים.
בזכות כך דיברה צרפתית ברמה של כמעט שפת אם.
מאוחר יותר בחייה שלטה בשפות רבות, ביניהן יידיש, פולנית ופינית.
בעקבות המהפכה הרוסית, התגוררו הוריה במשך שנת 1918 בפינלנד, ובשנת 1919 עקרו לפריז, שם למדה בסורבון והתחילה לכתוב כשהיא בת 18 בלבד.
בשנת 1926 נישאה בפריז למישל אפשטיין, בנקאי.
הם נישאו בעירייה ולאחר מכן בבית הכנסת "מונטווידאו".
ספרה הראשון של אירן נמירובסקי "ילד הפלאים מרחוב-היהודים" פורסם בשנת 1928. הוא יצא לאור בתרגום לעברית של אליהו מייטוס בשנת 1946. הספר נגוע באוטואנטישמיות ונמירובסקי עצמה הסתייגה ממנו בחריפות ערב מלחמת העולם השנייה, באומרה למראיין צרפתי שהיא מתחרטת עליו ואינה רוצה בכלל לשמוע עליו.
בשנת 1929 פרסמה את הספר "דוד גולדר", סיפורם של בנקאי יהודי ובתו המיוסרת.
הספר זכה להצלחה מיידית, ואף עובד לקולנוע בשנת 1930 על ידי ז'וליין דוביווייה.
כתב היד לספר נשלח לבית ההוצאה לאור Grasset כשהוא חתום בשם "אפשטיין", והכתובת למשלוח תשובה הייתה כתובת של דואר שמור.
הלקטור של ההוצאה לאור עשה מאמצים אדירים לאתר את המחבר, שאת כישרונו זיהה, ואף פרסם מודעה בעיתון.
אלא שנמירובסקי הייתה טרודה באותה עת בלידת בתה הראשונה.
אנשי ההוצאה הופתעו לגלות שאת הספר המרשים כתבה אישה צעירה.
בהתייחס לספרה זה, העיר זאב ז'בוטינסקי בראשית שנות ה-30 כי הכותבת נפלאה, אך דבריה (הכוונה ככל הנראה לתיעוב העצמי) אינם שווים כלום.
הרומן "Le Bal" משנת 1930, סיפור על בת שהתעללו בה ועל נקמתה, עובד לבמה ולמסך הגדול.
נמירובסקי הפכה במהרה לסופרת מוכרת ונערצת.
אף שזכתה להכרה רחבה כסופרת בולטת ומוכשרת, לרבות מצד סופרים אנטישמיים כמו רובר בראזיאק, לא זכו נמירובסקי ובעלה באזרחות צרפתית בשנת 1938, ככל הנראה בשל יהדותה.
בשנת 1930 המירה נמירובסקי את דתה ונטבלה לנצרות קתולית.
היא אף כתבה בכתבי העת "Candide" ו"Gringoire", שהיו ידועים בעמדות אנטישמיות, ייתכן משום שחפצה להסתיר את מוצאה היהודי.
כתוצאה מחוק מעמד היהודים, בשנת 1940 לא יכול עוד בעלה של נמירובסקי להמשיך בעבודתו בבנק, וספריה שלה לא יכלו עוד להתפרסם.
עם התקרבם של הנאצים לשערי פריז, נמלטו בני הזוג לכפר Issy-l'Evêque במחוז בורגון.
שתי הבנות נשלחו עוד קודם לבית משפחת האומנת שלהם בבורגונדי, בעוד ההורים נשארו תחילה בפריז - כי חששו לאבד את ביתם בפריז.
כשנמלטו מן העיר בעצמם, הצטרפו אליהם הבנות.
בכפר נאלצה נמירובסקי לענוד את הטלאי הצהוב.
ב־13 ביולי 1942 נעצרה נמירובסקי על ידי המשטרה הצרפתית בתור "חסרת נתינות ממוצא יהודי", בהתאם לתקנות משטר הכיבוש הגרמני.
היא נעצרה בפיטיבייה (Pithiviers) ואחר כך גורשה למחנה ההשמדה אושוויץ.
לפי התיעוד הרשמי של המחנה, נמירובסקי נפטרה ממחלת הטיפוס במחנה כעבור חודש.
בעלה, מישל אפשטיין, נשלח לאושוויץ זמן קצר לאחר מכן ונרצח בתאי הגזים.
נמירובסקי מוכרת כיום בעיקר בזכות ספרה שלא הושלם, "סוויטה צרפתית" אשר ראה אור לראשונה בצרפת בשנת 2004 בהוצאת Denoël.
הספר מכיל שתי נובלות המתארות את החיים בצרפת בין ה-4 ביוני 1940 ו-1 ביולי 1941, תקופת הכיבוש הנאצי של פריז.
הנובלות נחשבות יוצאות דופן משום שנכתבו במהלך התקופה שהן מתארות, ועם זאת ניכרת בהן בשלות רבה ותובנה עמוקה והן אינן רק בגדר יומן ביוגרפי פשוט.
מבחינה זאת, הן מהיצירות הספרותיות הראשונות המתארות את מלחמת העולם השנייה.
בתה הבכורה של נמירובסקי, דניז, שמרה את המחברת שהכילה את כתב היד של הספר במשך כחמשים שנה מבלי לקרוא בה, בחושבה שזהו יומן של אימה שקריאתו תהיה קשה מנשוא.
רק בשנות התשעים המאוחרות של המאה העשרים התכוננה למסור את ניירותיה של אימה לארכיון צרפתי, ומשום כך ניגשה לקרוא במחברת.
עם גילוי תוכנה של המחברת, היא נמסרה לבית הוצאה לאור והייתה לרב-מכר בצרפת בשנת 2004. הספר זכה בפרס רנודו (Renaudot), שהוענק לראשונה למחבר לאחר מותו.
כתב היד שהשאירה נמירובסקי יוצר את המתאר של סיפור שהיה אמור להתפרש על פני חמש נובלות.
שלוש הנובלות החסרות היו אמורות להתרחש בנקודת זמן מאוחרת יותר במהלך המלחמה.
בריאיון שנתנה ל-BBC בשנת 2006, אמרה בתה דניז, "האושר הגדול ביותר שלי הוא לדעת שקוראים בספר.
זוהי תחושה נפלאה, כאילו השבתי את אמי לחיים.
הדבר מראה שהנאצים לא הצליחו להרוג אותה באמת.
זו אינה נקמה, כי אם ניצחון".
ילד הפלאים מרחוב היהודים, מצרפתית: אליהו מייטוס, הוצאת "עדית", תש"ו 1946
סוויטה צרפתית, מצרפתית: ניר רצ'קובסקי; ירושלים : כתר, 2006
הנשף - דויד גולדר, תרגם מצרפתית: ניר רצ'קובסקי.
ג'זבל, תרגם מצרפתית: עמנואל פינטו.
כחום הדם, מצרפתית: חגית בת-עדה, כתר, 2009
חיי צ'כוב: רומן ביוגרפי, מצרפתית: עמנואל פינטו, הוצאת כתר, 2011
אדון הנשמות, מצרפתית: חגית בת-עדה, הוצאת כתר, 2011
זבובי סתיו, מצרפתית: חגית בת-עדה, הוצאת כתר, 2012
אירן ז'וליו-קירי (; 12 בספטמבר 1897 – 17 במרץ 1956) הייתה כימאית צרפתייה, כלת פרס נובל לכימיה לשנת 1935 (במשותף עם בעלה, פרדריק ז'וליו-קירי), "על יצירת יסודות רדיואקטיביים חדשים", כלומר - גילוי הרדיואקטיביות המלאכותית.
אירן ז'וליו-קירי הייתה בתם של הכימאים מארי ופייר קירי וזכייה זו הפכה את בני משפחת קירי למשפחה העשירה ביותר בזוכי פרס נובל עד כה.
שני ילדיהם של הזוג ז'וליו-קירי, הלנה קירי ופייר קירי, גם הם מדענים ידועים.
אירן נולדה בפריז, ב-1897. לאחר שנה של חינוך רגיל, שהחל כאשר הייתה בת 6, הוריה גילו את כשרונה המתמטי הרב, והחליטו שהיא זקוקה לסביבה מאתגרת יותר.
מארי עשתה יד אחת עם מספר מלומדים צרפתים בולטים, ביניהם הפיזיקאי פול לנז'בן, ויצרו את "הקו-אופרטיב".
כל חבר בקו-אופרטיב תרם לחינוכם של ילדי האחר בבתיהם.
תוכנית הלימודים הייתה מגוונת, וכללה לא רק את עקרונות המדע והמחקר המדעי, אלא גם נושאים כמו סינית ופיסול, כמו כן הושם דגש רב על הבעה עצמית ומשחק.
סידור זה המשיך להתקיים כשנתיים לאחר שאירן עצמה חזרה לסביבה לימודית שמרנית יותר, בקולג' סווין במרכז פריז, בין 1912 ו-1914, ולאחר מכן בפקולטה למדעים בסורבון, לסיום תואר הבוגר שלה.
לימודיה בפקולטה למדעים הופסקו בפתאומיות עקב מלחמת העולם הראשונה.
בתחילה שלחה מארי את אירן לברטאן, אולם לאחר שנה, כאשר מלאו לה 18 שנים, חזרה אל אמה, וסייעה לה להפעיל את 20 בתי-החולים שדה שהקימה.
בתי החולים צוידו בציוד רנטגן פרימיטיבי, תוצר המחקר הרדיוכימי של הזוג קירי.
הטכנולוגיה סייעה לרופאים רבות באיתור רסיסים בגופם של החיילים הפצועים, אך עם זאת חשפה את מארי ואירן לכמות קרינה גדולה, בעת עבודתן כאחיות רדיוגרפיה.
לאחר המלחמה שבה אירן לפריז ולמדה במכון הרדיום שייסדו הוריה.
המכון הושלם ב-1914, אך נותר ריק במהלך המלחמה.
תזת הדוקטורט שלה עסקה בקרינת האלפא של הפולוניום, היסוד השני שגילו הוריה, ונקרא על שם מולדתה של מארי, פולין.
אירן נעשתה דוקטור למדעים ב-1925.
לקראת סוף הדוקטורט שלה, התבקשה אירן ללמד מהנדס כימיה צעיר בשם פרדריק ז'וליו את הטכניקה המעבדתית הדרושה למחקר רדיוכימי.
ב-1926 הם נישאו, וכל אחד מהם לקח את שמו של השני.
11 חודשים לאחר מכן נולדה בתם הלנה, וחמש שנים אחר כך, ב-1932, נולד בנם, פייר.
החל מ-1928 אירן ופרדריק שילבו את תחומי ההתעניינות המחקרית שלהם לחקר גרעינים אטומיים.
אף על פי שניסוייהם גילו את הפוזיטרון ואת הנייטרון, הם לא פירשו נכונה את חשיבות התוצאות; מאוחר יותר נזקפו התגליות לזכות קארל דייוויד אנדרסון וג'יימס צ'דוויק, בהתאמה.
תגליות אלה היו מבטיחות להם תהילת עולם, כיוון שיחד עם גילוי האלקטרון על ידי ג'יי ג'יי תומסון (ב-1897) הן החליפו את התאוריה של דלטון, לפיה האטומים הם חלקיקים כדוריים מוצקים.
לבסוף, ב-1934 השיגו את התגלית שהבטיחה את מקומם בהיסטוריה המדעית.
בהמשך לעבודתם של מארי ופייר, הוריה, שבודדו יסודות רדיואקטיביים טבעיים, אירן ופרדריק הגשימו את חלום האלכימאים להמיר יסוד אחד באחר.
לא הפכו עופרת לזהב, אמנם, אלא יצרו בתחילה חנקן רדיואקטיבי מבורון, ואז איזוטופים רדיואקטיביים של זרחן מאלומיניום, וצורן ממגנזיום.