tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מסוף שנות השבעים ועד לעשור השני של המאה ה-21 שידורי הפריים טיים בשישי בערב יועדו לתוכניות אירוח, בידור, וריאלטי מרובות תקציבים שניצלו את הצפייה המשפחתית בשעות הערב של שישי בערב, עם זאת החל מהעשור השני של המאה ה-21 חלה נסיגה במדרוג של תוכניות אלו.
ולכן מאז, הצפי מהתוכניות המשובצות לשישי בערב הוא לרייטינג בינוני יותר, ולכן תוכניות אלו מיועדות לקהל מצומצם יותר.
וזאת מפני ששיקולי המדרוג כוללים אוכלוסייה מסורתית ודתית-לאומית, ואצל אוכלוסייה חילונית המגמה היא לבלות בשישי בערב מחוץ לבית או לצפות בשירותי סטרימינג כמו נטפליקס.
מה שהוריד את הכדאיות להשקעה בתוכניות אלו.
בניגוד לתחום התחבורה הציבורית, בתחום המסחר ישראל היא לא המדינה היחידה שקבעה מגבלות ביום המנוחה ובמרבית מדינות מערב אירופה מקובל להטיל מגבלות על מסחר ביום ראשון.
ברוב המדינות ההגבלות הן חלקיות ולא מונעות לגמרי פעילות מסחר אך ישנן מדינות – כדוגמת גרמניה, אוסטריה, בלגיה, שווייץ ונורווגיה – שההגבלות בהן הן כבדות מאוד, כך שהיקף העסקים הפועלים ביום המנוחה במדינות אלו הוא מצומצם למדי.
בעשורים שלאחר קום המדינה היו מרבית מקומות הבילוי, הפנאי והמסחר סגורים בשבת.
ישראל הושפעה מהתפתחות תרבות הפנאי בעולם, והציבור החילוני אימץ הרגלי צריכה חדשים, במיוחד החל משנות השבעים.
עלייה ברמת החיים וההכנסה הפנויה הובילו לדפוסי בילוי ופנאי חדשים שהובילו לפתיחת מסחר בשבת בעיקר מחוץ לערים, והחל משנות ה-80, החל בהדרגה שינוי המגמה בתחום הבילוי והפנאי, כאשר בהדרגה יותר ויותר מסעדות ומקומות בילוי פתחו את שעריהן בשבת.
בעשור הראשון של המאה ה-21, השתנו מאפייני הסטטוס קוו פעם נוספת, כאשר בהדרגה גם אזורי קניות ומסחר החלו להיפתח בשבת.
נכון לשנת 2024, 98% מבתי הקולנוע בישראל, 88% מהבריכות הציבוריות, 69% מהמוזיאונים המוכרים, 54% מהיכלי תרבות והתיאטראות ו-27% מהקניונים ומרכזי הקניות – פועלים בשבת.
ההחלטה אם להתיר או לאסור פתיחת עסקים נתונה בישראל לרשויות המקומיות מכוח חוק ההסמכה.
91% מהעיריות היהודיות ו-75% מהמועצות המקומיות היהודיות חוקקו חוקי-עזר המטילים מגבלות מסוימות על פתיחת עסקים בשבת, לעומת 28% מהמועצות האזוריות היהודיות.
מרבית הרשויות היהודיות מתירות פתיחה של עסקי מכירת מזון בשבת: 7% מתירות לחלוטין ו־74% מתירות בתנאים מסוימים כמו הגבלת הפעילות לשעות מסוימות או למבנה סגור, או איסור על השמעת מוזיקה.
לעומת זאת, מרבית חוקי העזר העירוניים אוסרים לחלוטין על פעילות בתחום התרבות והמסחר.
88.5% מהרשויות היהודיות אוסרות לחלוטין פתיחה של עסקי מסחר בשבת, ו־9% אוסרות זאת אבל מתוך מתן פתח להיתר ייחודי, בנוסף, 70% מהרשויות היהודיות אוסרות לחלוטין פתיחת מוסדות תרבות, ו־5.5% נוספות אוסרות זאת מתוך נתינת פתח להיתר ייחודי.
במרוצת השנים חדלו לחלוטין רוב הרשויות המקומיות לאכוף את חוקי העזר העירוניים שלהן האוסרים פתיחת עסקים בשבת.
רשויות רבות עשו כן, לדבריהן, בשל התחושה שהאיסור ארכאי ואינו הולם עוד.
עם זאת, נמנעו הרשויות מלתקן את חוקי-העזר הקיימים.
מחקר שנערך בשנת 2023 מצא כי מבין 30 העיריות היהודיות הגדולות בישראל, ב-11 עיריות לא הייתה כל אכיפה של חוק העזר העירוני העוסק בסגירת עסקים יום המנוחה, אף שב-10 מהן יש חוק עזר כזה.
במרבית הרשויות שהייתה בהן אכיפה, היא נעשתה בהיקף נמוך של עשרות קנסות בממוצע לשנה, ובמקרים רבים אף פחות מכך.
עיריית תל אביב נהגה להטיל קנסות על קיוסקים ומרכולים פתוחים בשבת אך לא הגישה לבית המשפט בקשות לסגור אותם.
בעקבות זאת עתרה התאחדות הסוחרים והעצמאים כלכלית לבג"ץ בדרישה שיורה לעירייה להשתמש באמצעים נוספים לאכיפת חוק העזר העירוני שלה מלבד קנסות.
ביוני 2013 קיבל בג"ץ את העתירה, והורה לעירייה לשקול אמצעי אכיפה נוספים או לתקן את חוק העזר.
בעקבות זאת החלה העירייה בהגשת בקשות לביהמ"ש לסגור מרכולים וקיוסקים בשבת, ובמקביל חוקקה תיקון לחוק העזר העירוני בנושא, אשר התיר פתיחת עסקים בשבת בשלושה אזורי מסחר ובתחנות דלק, וכן התיר פתיחת מספר מוגבל של קיוסקים ומרכולים ברחבי העיר לפי מפתח רחובות.
ביוני 2014 פסל שר הפנים גדעון סער את התיקון שהתירו פתיחת מרכולים וקיוסקים, בנימוק שהקריטריון לקביעת מספרם של המרכולים והקיוסקים הפתוחים התבסס על מספר העסקים שהפרו את חוק העזר בעבר, ובכך ניתן "פרס לעבריינים" שהתיקון הותאם למידותיהם.
כל אותה עת המשיכה עיריית תל אביב לאכוף את האיסור הישן על פתיחה בשבת של קיוסקים ומרכולים, והגישה בקשות לבית המשפט לסגור אותם בשבת.
בנובמבר 2014 בית המשפט לעניינים מקומיים בתל אביב מחק בקשות אלו, בנימוק שהחלטת השר לא הייתה חוקית, ושלפיכך לא ניתן לאכוף את החוק הבלתי עדכני על פתיחה בשבת.
בעקבות זאת הפחיתה העירייה את האכיפה נגד מרכולים וקיוסקים.
בינתיים עברו עשרה חודשים נוספים מבלי שהתקבלה החלטה של משרד הפנים ביחס לאישור התיקון לחוק העזר העירוני.
בעקבות זאת עתרה עיריית תל אביב ביוני 2015 נגד השר, וטענה כי החוק מחייב את פרסום התיקון וכניסתו לתוקף.
ביולי 2015 דן בג"ץ בעתירה, וקבע ששר הפנים ייתן החלטה לגוף העניין בתוך שלושה חודשים.
לקראת תום תקופה זו הודיע שר הפנים סילבן שלום שאינו יכול לעסוק בנושא בשל ניגוד עניינים.
ראש הממשלה בנימין נתניהו ביקש משרים אחרים להחליף את שר הפנים ולהכריע בנושא, אך הם לא התנדבו לעסוק בנושא השנוי במחלוקת.
בעקבות זאת החליטה הממשלה בדצמבר 2015 להעביר את סמכות שר הפנים לידי הממשלה כולה.
כן הוחלט להקים ועדה שתגיש לממשלה המלצות בנושא, ותתייחס גם לאפשרות לקבוע את יום ראשון כיום מנוחה נוסף במשק.
לאור עיכובי הממשלה, הוציא בג"ץ במרץ 2016 צו על תנאי שחייב את המדינה להשיב מדוע לא יפורסם חוק העזר ברשומות.
הוועדה הממליצה לא הצליחה לגבש המלצות, ובמקום זאת הוצגו לממשלה בינואר 2017 עמדותיהם השונות של חברי הוועדה.
בעקבות זאת החליטה הממשלה שלא להכריע בנושא כל עוד נבחנת האפשרות לאחד בין תל אביב לבת ים.
בהמשך, בעקבות דיון נוסף בבג"ץ בינואר 2017, שבו נמתחה ביקורת על כך שהממשלה נמנעת מקבלת החלטה, החליטה הממשלה ביום 29 בינואר 2017 להחזיר את סמכות ההכרעה לידי שר הפנים החדש אריה דרעי, שהודיע שבכוונתו לקבל החלטה בתוך שישים ימים, אך לא עשה כן.
לאור זאת, באפריל 2017, קיבל בית המשפט העליון את עתירת העירייה והורה לפרסם ברשומות את התיקון לחוק העזר.
כאשר הוא מטיל את האשמה על השתהותו של השר מקבלת החלטה.
באוקטובר 2017 אשרר בית המשפט את פסק דינו במסגרת בקשה לדיון נוסף בהרכב מורחב.
בעיריית ירושלים, שגם היא נמנעה לאכוף את חוק העזר שלה בנושא פתיחת עסקים בשבת, הורה ראש העירייה באוגוסט 2015 ליועץ המשפטי לעירייה להכין תוכנית אכיפה.
במסגרת האכיפה החלה העירייה מחלקת דוחות נגד מרכולים שהיו פתוחים שנים רבות בעיר בשבתות.
כלל דומה נקבע בפקודת המועצות המקומיות.
על פי סקר של הלמ"ס משנת 2009, 46% אחוזים מהאוכלוסייה היהודית בישראל תומכת בפתיחת קניונים ומרכזי קניות מחוץ לערים בשבת, כאשר בנושא תומכים 73% מבין החילונים, 48% מבין המסורתיים-לא כל כך דתיים, 20% מהמסורתיים-הדתיים, 6% מהדתיים.
במחקר שנערך בשנת 2024 נמצא ש-65% מהיהודים יוצאים לבתי קפה ומסעדות בשבת, 59% מבלים במופעי תרבות בשבת ו-58% קונים מזון בשבת.
הסיוט החדש של וס קרייבן הוא סרט אימה אמריקאי משנת 1994 אשר נכתב ובוים על ידי וס קרייבן, השביעי בסדרת סרטי "סיוט ברחוב אלם".
בסרט מככבים הת'ר לאנגנקאמפ, מיקו היוז, ג'ון סקסון ורוברט אנגלונד כפרדי קרוגר.
סרט זה שונה במהותו מסרטי הסדרה האחרים, ונעשה למרות ההכרזה על מותו הסופי והמוחלט של פרדי בסרט הקודם (דבר שמתאפשר עקב שינוי הממד בו מתרחש הסרט).
הבמאי וס קרייבן, שביים את הסרט הראשון, חוזר לביים בפעם השנייה סרט בסדרה.
השחקנית הת'ר לנגנקמפ (ננסי תומפסון) חוזרת לגלם את תפקיד עצמה, וכך גם רוברט אנגלונד, המגלם את פרדי האימתני.
עלילת סרט זה סוגרת את כל המעגלים שנותרו פתוחים בסרטים הקודמים.
עשר שנים לאחר שסיוט ברחוב אלם נהפך לאחד מהסרטים המפחידים ביותר, לבמאי וס קרייבן יש סיוטים והוא נעזר בהם כדי לכתוב תסריט לסרט השביעי בסדרת סיוט ברחוב אלם.
הוא שואל את הת'ר (השחקנית שגילמה את דמותה של ננסי) אם היא מוכנה לחזור לסרט בפעם האחרונה.
הת'ר היא אישה נשואה ומאושרת עם ילד.
אך לאחרונה, היא מקבלת שיחות טלפון מאוד מוזרות מבחור שחושב שהוא הדמות המרכזית בסיוט ברחוב אלם, פרדי קרוגר.
כשבנה, דילן, מתחיל להתנהג מוזר ובעלה נרצח בתאונת דרכים היא מבינה שפרדי אמיתי ומנסה להגיע אליה ואל בנה דילן.
היא פוחדת אבל היא תעשה הכל כדי להגן על בנה, אפילו אם זה אומר להילחם בדמות שמופיעה אך ורק בסיוטים שלה.
הסרט קיבל ביקורות חיוביות באופן כללי ולציון 79% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 33 ביקורות.
שנה פרס קטגוריה תוצאה 1995 פרס סטורן סרט האימה הטוב ביותר 1995 פרס סטורן המוזיקה הטובה ביותר 1995 פרס סטורן השחקן הצעיר הטוב ביותר 1995 Fantasporto International Fantasy Film Award - התסריט הטוב ביותר - וס קרייבן 1995 Fantasporto International Fantasy Film Award - הסרט הטוב ביותר - וס קרייבן
הסטירה היא סדרת טלוויזיה אוסטרלית, המבוססת על ספר בעל שם זהה מאת כריסטוס ציולקאס.
הסדרה שודרה בערוץ ABC1 בשנת 2011.
הקטור (ג'ונתן להפאליה) ואיישה (סופי אוקונדו) הם בני זוג שחיים במלבורן עם שני ילדיהם.
הקטור, בן למשפחה יוונית, עובד במשרד האפוטרופוס הכללי ואיישה, ממוצא הודי, היא וטרינרית.
בפרק הפתיחה עורכת איישה את מסיבת יום הולדתו ה-40 של הקטור.
בן-דודו של הקטור, הארי (אלכס דימיטריאדס), רעייתו סנדי (דיאנה גלן) ובנם רוקו (רפאלה קוסטבילה).
הארי הוא בעל מוסך משגשג, ומשפחתו חיה בבית מפואר.
הוריו של הקטור, מנוליס (לקס מרינוס) וקולה (טולה יאני).
חברתה של איישה, רוזי (מליסה ג'ורג'), בעלה גארי (אנתוני הייז) ובנה בן ה-5 הוגו (ג'וליאן מינאו).
רוזי סבלה לאחר לידתו של הוגו מדיכאון לאחר לידה, אך לאחר שהתאוששה מכך הפכה לאם מגוננת, שעדיין מניקה את בנה.
חברתה של איישה, אנוק (אסי דייוויס), רווקה יהודייה המשמשת כתסריטאית באופרת סבון.
אנוק מגיעה למסיבה עם ריס (אוליבר אקלנד), כוכב אופרת הסבון שהיא התסריטאית שלה, הצעיר ממנה בשנים רבות, ועמו היא מנהלת מערכת יחסים.
חברו המוסלמי של הקטור, בילאל (טוני בריגס), רעייתו שמירה (פיטה בריידי) וילדיהם.
קוני (סופי לואו), נערה בת 17 שעובדת כמזכירה במרפאה הווטרינרית של איישה, ומשמשת לעיתים כשמרטפית של ילדיהם של הקטור ואיישה.
הקטור וקוני חשים משיכה הדדית זה בזו, חרף הבדלי הגילאים ביניהם.
קוני מגיעה למסיבה עם חברהּ הטוב ריצ'י (בלייק דייוויס).
במהלך המסיבה, משחקים הילדים קריקט.
הוגו נפסל, ונדרש לעזוב את המשחק.
הוא מסרב, ומנופף במחבט לכל עבר.
הארי ניגש אליו, משליך את המחבט וסוטר לו.
הסטירה הופכת לאירוע מכונן שמטלטל את עולמם של המשתתפים במסיבה.
האירועים שמתרחשים בעקבותיה גורמים לכל אחד מהם לבחון מחדש את חייו ואת מערכות היחסים שלו עם הסובבים אותו.
שמונת פרקי הסדרה שומרים על רצף כרונולוגי, אך כל אחד מהם מתמקד בדמות אחרת ובנקודת מבטו, בעזרת מספר יודע כל.
הפרק הראשון מתמקד בהקטור, השני באנוק, ואחר כך הארי, קוני, רוזי, מנוליס, איישה וריצ'י.
מלבד באוסטרליה, שודרה הסדרה גם בבריטניה (בערוץ BBC Four), מזרח אירופה, ספרד, פורטוגל, יוון, טורקיה, ארצות הברית, קנדה, ברזיל, ניו זילנד, ישראל (בערוץ (HOT3), שוודיה, נורווגיה ופינלנד.
הסדרה והמשתתפים בה זכו במספר פרסים באוסטרליה, והיו מועמדים לפרסים נוספים מחוצה לה.
הסדרה עצמה זכתה בפרס ACTAA (פרס האקדמיה האוסטרלית לאמנות הקולנוע והטלוויזיה) בקטגוריית המיני-סדרה הטובה ביותר.
אלכס דימיטריאדס זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה (ג'ונתן להפאליה היה אף הוא מועמד בקטגוריה זו), דיאנה גלן זכתה בפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר, מתיו סאוויל זכה בפרס הבמאי הטוב ביותר, וברנדן קאוול זכה בפרס התסריט.
הסדרה זכתה גם בפרס לוגי בקטגוריית סדרת הדרמה הטובה ביותר.
פרס לוגי הוענק גם למליסה ג'ורג' בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר.
אלכס דימיטריאדס ואסי דייוויס היו מועמדים בקטגוריית השחקן והשחקנית הטובה ביותר, בהתאמה, אך לא זכו בפרס.
גילדת התסריטאים האוסטרלית העניקה לסדרה את פרס העיבוד הטלוויזיוני הטוב ביותר ליצירה כתובה וגילדת הבמאים העניקה למתיו סאוויל את פרס הבימוי הטוב ביותר בסדרת דרמה.
מחוץ לאוסטרליה, הייתה הסדרה מועמדת לפרס באפט"א בקטגוריית סדרת הטלוויזיה הזרה הטובה ביותר.
המפיקים מייקל מקמאהון, טוני איירס והלן בודן, וכן השחקנים אנתוני הייז, בלייק דייוויס, מליסה ג'ורג' וסופי אוקונדו, היו מועמדים לפרסים בפסטיבל הטלוויזיה של מונטה קרלו.
הסיגוף ביהדות הוא שם כולל למגוון פעולות שהמכנה המשותף להם הוא הפגיעה בגוף ובצרכיו.
הסיגוף ביהדות משמש או כדי לכפר על עבירה, או כדי לעלות לדרגה גבוהה יותר.
באסכולות שונות, הסיגוף מהווה מטרה כשלעצמו, להגביל את הגוף ומשיכתו אל החומר.
מרכיב מרכזי בסיגוף הוא התענית, המשמשת ביהדות בתפקידים שונים, לא כולם במובן של סיגוף, אלא לעיתים כזיכרון למאורעות קשים בתולדות עם ישראל.
אך גם אז, מהווה הסיגוף מרכיב חשוב בתוכנה של התענית.
היחס ביהדות לסיגופים הוא מעורב.
התורה עצמה מצווה על דיני יום הכיפורים:
אם כן, ניכר כי הצום ועינוי הנפש הוא מרכיב מרכזי בתהליך הטהרה מן החטא.
מאידך, חז"ל דרשו על כך שהנזיר מביא קרבן חטאת, כי בקבלת הנזירות יש מרכיב של חטא, שאין לאדם לאסור על עצמו איסורים כשהתורה מתירה אותם.
את דעה זו מייצג הרמב"ם בספרו משנה תורה שכותב:
אך בספר הזוהר (חלק ג, דף קסח, א) נאמר:
חסידי אשכנז הם החוג הבולט ביותר בהיסטוריה היהודית שצידד באופן גורף בסיגופים, בעוד שהחסידות התנגדה לסגופים ותעניות הגורמים להחלשת השמחה{{הערה| "טוב יותר לעבוד את ה' יתברך בשמחה, בלי סיגופים, כי הם גורמים עצבות" (צוואת הריב"ש ע' 10).
"הבכיה היא רעה מאד, שצריך לעבוד את ה' בשמחה"(צוואת הריב"ש, פורת יוסף פ' תולדות).
ובעל "מאור ושמש" אף אומר: "אילו היו לי עוד שנים להצטרף עמי לבטל התעניתים הייתי מבטל אותם"(מאור ושמש, שבת תשובה).
ואולי יעלה בלבבך – וחדלת מעזוב לו – שיוכל לקיים שליחותו, כי אם תתחיל בסיגופים לשבור את החומריות, הנה לא בזו הדרך ישכון אור התורה, כי אם – עזוב תעזוב עמו – לברר את הגוף ולזככו ולא לשברו בסיגופים" (מתוך כתר שם טוב (הוצאת קה"ת) הוספות סי' כא).}}
הרב יחזקאל לנדא כתב על הצומות שבספרי חסידי אשכנז:
"שלא אוכל למצוא שורש בדברי הגמ' והפוסקים, כי לא מצינו בכל התלמוד מספר התעניות ימים חרוצים וקצובים לכל חטא ואשמה כפי חומר העון.
הן אמת שצום כתיב בפסוק בנביאים לצורך התשובה שובו עדי בצום וגו'.
אמנם הגבלת מספר התעניתים לא נתפרש לא בכתוב ולא בגמרא רק שספרי המוסר והתשובה האריכו בזה ורוב דבריהם בנוים על סברות כרסיות בלי שורש''' וספר אחד נשען על חבירו בלי יסוד כלל".
לעיתים קרובות, הסיגוף נחשב כהשלמה, אמצעי עזר או אף חלק הכרחי בהליך התשובה.
את מקורה של גישה זו, ניתן למצוא בכתביהם של חסידי אשכנז, בין השאר ב"ספר חסידים", שהציעו רשימה מסודרת של סיגופים ספציפיים עבור עוונות מסוימים.
דעה מתונה יותר מציג רבי שניאור זלמן מלאדי בספרו "איגרת התשובה" (חלק מספרו העיקרי, ספר התניא), שמצד אחד מדגיש כי אין הסיגופים והתעניות חלק ממצות התשובה, ואף אוסר על מי שחלש והתענית מזיקה לו להתענות.
אך מצד שני נותן מערכת שלמה של כללים והדרכות כיצד על מי שבכוחו להתענות להשלים ולמלא את תעניותיו.
בספרות חז"ל ניתן למצוא סיפורים רבים על צומות וסיגופים שונים למטרות שונות.
לרוב, ההתייחסות לכך היא בנימה חיובית ובהערכה, ורק לעיתים נדירות מתוך ביקורת ושלילה.
על בנו של רבינא מסופר () כי נהג לצום כל השנה, חוץ מערב יום הכיפורים וחגי ישראל.
רבי זירא צם תעניות רבות (ארבעים או מאה ימים) כדי לשכוח את התלמוד בבלי על מנת ללמוד את התלמוד ירושלמי ()
רבי יהושע בן חנניה בעקבות התבטאות בלתי מכובדת על תלמידי בית שמאי הרבה בצומות עד "שהושחרו שיניו" ()
רב הונא התהפכה לו רצועה של תפילין וצם בגין זה ארבעים יום (תלמוד בבלי מועד קטן, כה עמוד א).
הסטרי שטורבק-קלוטה היא אתלטית דרום אפריקאית בעבר, פעמיים ברציפות (הראשונה בהיסטוריה) אלופת עולם (אדמונטון 2001 ופריז 2003), פעמיים ברציפות סגנית אלופה אולימפית (סידני 2000 ואתונה 2004) ושיאנית אפריקה בקפיצה לגובה.
שיאה האישי (2.06 מטר) מדרג אותה במקום השישי בקפיצה לגובה לנשים בכל הזמנים.
קלוטה נולדה בשם הסטרי שטורבק, בגרמיסטון שבחאוטנג.
היא התאמנה בהדרכתו של מרטין מרקס, במשך שנים רבות.
במשחקי אפריקה שנערכו בהארארה שבזימבבואה בשנת 1995 זכתה קלוטה במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.85 מטר.
באליפות העולם שנערכה באתונה שביוון בשנת 1997 סיימה קלוטה במקום 10 בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.90 מטר, בשלב המוקדמות היא קפצה לגובה של 1.94 מטר.
באליפות אפריקה באתלטיקה שנערכה בדקר שבסנגל בשנת 1998 זכתה קלוטה במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.92 מטר, שלושה שבועות לאחר מכן, בגביע העולם באתלטיקה שנערך ביוהנסבורג היא זכתה במדליית כסף בשיא אישי חדש של 1.96 מטר.
באליפות העולם שנערכה בסביליה שבספרד בסוף אוגוסט 1999 סיימה קלוטה במקום 14 בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.89 מטר.
שבועיים לאחר מכן, במשחקי אפריקה שנערכו ביוהנסבורג בספטמבר אותה שנה היא זכתה פעם שנייה ברציפות במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.96 מטר.
באולימפיאדת סידני (2000) זכתה קלוטה במדליית כסף, בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.01 מטר, אחרי ילנה ילסינה מרוסיה (2.01 מטר) ולפני קייסה ברגקוויסט משוודיה ואואנה פנטלימון מרומניה (1.99 מטר).
באליפות העולם שנערכה באדמונטון שבקנדה בשנת 2001 זכתה קלוטה במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.00 מטר, לפני אלופת העולם היוצאת אינה בבקובה מאוקראינה (2.00 מטר) וקייסה ברגקוויסט (1.97 מטר).
במשחקי חבר העמים שנערכו במנצ'סטר שבבריטניה ב-30 ביולי 2002 זכתה קלוטה במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא משחקים חדש של 1.96 מטר (הנוכחי 2013).
שבוע לאחר מכן, באליפות אפריקה שנערכה בתוניס היא זכתה פעם שנייה ברציפות במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.95 מטר.
חודש לאחר מכן, בגביע העולם באתלטיקה היא זכתה במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.02 מטר.
באליפות העולם שנערכה בפריז שבצרפת בשנת 2003 זכתה קלוטה פעם השנייה ברציפות במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא אישי חדש ושיא אפריקה חדש של 2.06 מטר, לפני מרינה קפצובה מרוסיה (2.00 מטר) וקייסה ברגקוויסט (2.00 מטר).
באליפות אפריקה שנערכה בברזוויל שברפובליקה של קונגו ביולי 2004 היא זכתה פעם שלישית ברציפות במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.95 מטר.
חודש לאחר מכן, באולימפיאדת אתונה (2004) היא זכתה פעם שנייה ברציפות במדליית כסף, בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.02 מטר, אחרי ילנה סלסרנקו מרוסיה שקבעה שיא אולימפי חדש של 2.06 מטר ולפני ויטה סטיופינה מאוקראינה (2.02 מטר).
בשנת 2004 התגרשה קלוטה מבעלה הראשון ובשנת 2007 נישאה בשנית לזמר אפריקאנר, יורי אלס, לזוג נולדה בת והם עברו להתגורר בסוף שנת 2007 בניו זילנד.
בשנת 2003 זכתה קלוטה בתואר אתלטית השנה בעולם.
הסטר לינץ' ת'רייל הייתה אשת חברה בריטית, פטרונית אמנויות, ומחברת יומנים ומכתבים.
יומניה ומכתביה הם מקור חשוב לתולדות חייו של סמואל ג'ונסון ולחיי החברה האנגלית במאה ה־18.
ת'רייל נולדה בקרנארבונשייר, ויילס, למשפחת סולסברי (Salusbury), אחת ממשפחות האצולה הכפרית הבולטות בוויילס באותה תקופה.
היא צאצאית ישירה של קתרין מבריין (אצילה ולשית בת המאה ה-16).
אביה היה ג'ון סולסברי (נוסע, מחבר יומנים, ממיישבי קנדה).
לאחר שאביה ירד מנכסיו בשל ההשקעה בעיר הליפקס בחבל נובה סקוטיה בקנדה, שהיה בין מייסדיה, נישאה הסטר לבעל מבשלת שיכר עשיר בשם הנרי ת'רייל, ב-11 באוקטובר 1763, בלונדון.
הזוג הביא לעולם 12 ילדים, והתגורר באחוזה בשם סטרת'ם פארק, בפרברי לונדון.
בתם הבכורה, הסטר מריה אלפינסטון הועלתה לימים לדרגת ויקונטית.
לאחר נישואיה, הייתה ת'רייל חופשייה לעשות ולהתרועע ככל שעלה על רוחה.
הודות לעושרו של בעלה, הצליחה להתערות בחברה הגבוהה בלונדון, והכירה בין היתר את סמואל ג'ונסון, ג'יימס בוזוול, אוליבר גולדסמית'.
ג'ונסון ביקר בוויילס כמה פעמים בחברת ת'רייל.
בשנת 1775 חיבר שני שירים לכבודה, האחד לציון יום הולדתה ה-35, והשני שיר ידידות בלטינית.
היא הייתה דמות בולטת בדור השני של מעגל הבלוסטוקינג.
לאחר מות בעלה, באפריל 1781, התאהבה ת'רייל באיטלקי בשם גבריאלֶה מאריו פְּיוֹצי, מורה למוזיקה, ונישאה לו ביולי 1784. זה גרם לקרע ביחסיה עם ג'ונסון, אשר אוחה באופן שטחי בלבד זמן קצר לפני מותו.
עם בעלה השני, עקרה ת'רייל לכפר בצפון וויילס, ולמשך זמן מה עסקה בקדחתנות באילן היוחסין שלה, ובחנה אפשרות לתבוע בעלות על אדמות בקנדה שהיו בחזקת אביה בשעתו.
לאחר מות ג'ונסון, פרסמה קובץ בשם Anecdotes of the Late Samuel Johnson (1786), וכן אוסף מכתבים שהחליפה עמו.
שני החיבורים הללו, יחד עם יומניה שנקראו "ת'ראליאנה" ושפורסמו רק בשנת 1949, משלימים את התמונה החסרה שמצטיירת מן הביוגרפיה המפורסמת של בוזוול על ג'ונסון.
ג'ונסון הרבה לדור אצל משפחת ת'רייל, וזכה לחדר משלו, מעל הספרייה הביתית, שם עבד על חיבוריו השונים.
בשנת 1801, פרסמה חיבור היסטוריה פופולרית בשם Retrospection, אשר ביקש לכסות "את אלף ושמונה מאות השנים האחרונות".
החיבור לא זכה לחסדי הביקורת בת הזמן, וחלק מהמבקרים ביטאו במפורש את סלידתם מעיסוק של נשים בתחום ההיסטוריה.
הסטר פיוצי נפטרה ב־16 במאי 1821 בקליפטון, פרוור בבריסטול, עקב סיבוכים לאחר שמעדה, והיא קבורה לצד בעלה בכפר בצפון וויילס.
ידידתה, הסופרת והמחזאית פאני ברני, ספדה לה והשוותה את ת'רייל למאדאם דה סטאל.
המחזאי והסופר האירי סמואל בקט שאב מיומניה של ת'רייל ומן ה"אנקדוטות" כדי להציג את יחסיה עם ג'ונסון באחד ממחזותיו המוקדמים, Human Wishes, שאותו זנח לאחר שהשלים רק מערכה אחת (יצא באוסף Disjecta).
הסטרד הוא ירחון בריטי בנושאי מוזיקה קלאסית, בדגש על כלי קשת.
שמו של המגזין נגזר ממשפחת בוני כלי הקשת הידועה, סטרדיוואריוס.
הגיליון הראשון יצא בחודש יוני, 1890.
המגזין מיועד לנגנים מקצועיים וחובבים כאחד, וכולל כתבות תוכן על נגנים והרכבים בעלי שם, מידע וביקורות על קונצרטים ותקליטים, הרצאות (masterclass) אשר נוגעות בנושאים של טכניקות נגינה או בבנייה ותיקון של כלי קשת (Luthier), וסקירה של אירועים היסטוריים חשובים.
בנוסף, המגזין כולל גם מידע בנושאי חנויות מוזיקה ותווים, לימודים בבתי-ספר למוזיקה ברחבי העולם, וקורסי קיץ הקשורים בנגינה או בנייה של כלי קשת.
הסטייפל סינגרס הייתה להקת גוספל, רית'ם אנד בלוז ומוזיקת נשמה אמריקאית שפעלה משנות החמישים ועד שנות התשעים.
כל חברי הלהקה היו בני משפחה אחת - משפת סטייפלס (Staples).
הלהקה נודעה בהרמוניה הקולית של חבריה, הן בשירה מבוססת א-קפלה והן עם ליווי כלי.
מקור המשפחה באזור הדלתא של מיסיסיפי.
בשנת 1936 עברה המשפחה לשיקגו.
בשנים הראשונות עבד רובאק במפעלי מתכת ואריזת בשר.
ב-1948 החל להופיע עם בנותיו ובנו פרביס בכנסיות באזור שיקגו בשירת גוספל.
אחיו של רובאק, צ'סטר, היה מטיף ובאמצעותו החלה הלהקה להופיע בפני ציבור רחב.
ב-1952 הופיעה הלהקה לראשונה במסגרת קונצרט פומבי לא כנסייתי.
חברי הלהקה, בעיקר מייביס, החלו לבצע גם שירי פולק בנוסף לגוספל המסורתי ורובאק החל ללוות את שירת הא-קפלה של הלהקה בגיטרה.
ב-1961 הוחתמה הלהקה בחברת אפיק רקורדס והפיקה 12 תקליטים בין 1961 ל-1965. הקלטותיהם מסוף שנות ה-50 וראשית שנות ה-60 השפיעו על אמני הפולק בניו יורק כג'ואן באאז ובוב דילן.
ב-1963 ביצעה הלהקה את Blowin' in the Wind של דילן.
הלהקה חברה לפעילות התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח של מרטין לותר קינג.
בשנת 1965 הקליטה הלהקה בכנסיית "נצרת החדשה" בשיקגו (Chicago's New Nazareth Church) את התקליט Freedom Highway הכולל שירים הקשורים לתנועה לזכויות האזרח ומתייחסים לסוגיות הקשורות למצב השחורים בדרום ארצות הברית כגון רצח אמט טיל, המצעדים מסלמה למונטגומרי ומשבר ליטל רוק (השיר ).
כן נכלל באלבום המנון התנועה לזכויות האזרח, We Shall Overcome יחד עם קלאסיקות גוספל כמו When the Saints Go Marching In ו-!Glory, Glory, Hallelujah, את ההופעה ליווה רובאק במסרים פוליטיים בסגנון הטפה בכנסייה.
ב-1968 הקליטה הלהקה שני אלבומים מצליחים, Soul Folk in Action ו-We'll Get Over שהוקלטו בחלקם במאסל שולס בסגנון פאנקי יותר, עם חטיבת קצב וכלי נשיפה ממתכת.
תקליטם מ-1972, Be Altitude: Respect Yourself הגע למקום ה-19 במצעד התקליטים האמריקאי הכללי והסינגל I'll Take You There מתוכו הגיע למקום הראשון הן במצעד ה-R&B והן במצעד בילבורד הוט 100. ב-1975 הקליטה הלהקה את פסקול הסרט הקומי Let's Do It Again (בכיכובם של סידני פואטייה וביל קוסבי).
הפסקול, בהפקת קרטיס מייפילד, ראה אור כתקליט ושיר הנושא מתוכו הגיע למקום הראשון במצעד בילבורד הוט 100. באותה שנה הוזמנה הלהקה על ידי רובי רוברטסון להופיע עם הבנד בהופעת הפרידה שלה, שצולמה על ידי מרטין סקורסזה לבסרט התיעודי The Last Waltz ולבצע יחד עם חברי הבנד את להיטם The Weight.
הלהקה לא זכתה להצלחה לאחר מכן.
על אף שהמשיכה להופיע עם הלהקה המשפחתית, פנתה מייביס סטייפלס לקריירת סולו.
ב-1984 ביצעה הלהקה גרסת כיסוי לשיר Slippery People של להקת Talking Heads, עמו זכתה להצלחה, במסגרת אלבום האולפן האחרון שהוציאה, Turning Point.
ב-1999 נבחרה הלהקה להכלל בהיכל התהילה של הרוק אנד רול.
רובאק "פאפ" סטייפלס נפטר בדצמבר 2000, סמוך ליום הולדתו ה-86. בשנת 2005 זכתה הלהקה בפרס גראמי למפעל חיים.
ב-2015 הוקרן בפסטיבל South by Southwest הסרט התיעודי !Mavis בהפקת HBO, המתמקד בעיקר בקריירה של מייביס סטייפלס, אך כולל קטעים רבים מחייה עם הלהקה המשפחתית.
ב-2018 נכללה הלהקה בהיכל התהילה של הגוספל.
הוריה של טאפט, יעקב לוינסונס ופאולין לוינסונס (לבית לוין), לא היו מודעים להחלטת צלם שצילם את בתם להיכנס לתצלום לתחרות עד שנודע להם כי צילום בתם נבחר על ידי שר התעמולה הנאצי יוזף גבלס, בתור התצלום המנצח.
מחשש שהנאצים יגלו שמשפחתם יהודית, הודיעה אמה של טאפט לצלם שהם יהודים.
הצלם אמר לאמה, פאולין, שהוא יודע שהם יהודים והכניס במכוון את התצלום של טאפט לתחרות משום שהוא "רצה להפוך את הנאצים למגוחכים".
ביולי 2014 טאפט אמרה לעיתון הגרמני Bild כי "אני יכולה לצחוק על זה עכשיו, אבל אם הנאצים היו יודעים מי אני באמת, לא הייתי בחיים".
בשנת 1938 נעצר יעקב לוינסונס לזמן קצר על ידי האס אס.
באותה שנה המשפחה היגרה לצרפת והתיישבה בפריז, ולאחר מכן עברה לקובה ומשם לארצות הברית בשנת 1949.
הסי לוינסונס למדה כימיה בבית הספר התיכון ג'וליה ריצמן בניו יורק, ולמדה כימיה במכללת ברנרד וסיימה את לימודיה בשנת 1955. כסטודנטית לתואר שני בכימיה באוניברסיטת קולומביה היא פגשה את בעלה, מורה למתמטיקה בשם ארל טאפט.
היא ובעלה הצטרפו לפקולטה באוניברסיטת ראטגרס, אך היא עזבה את האקדמיה כדי להקים משפחה, ובהמשך עבדה בשירות הבחינות החינוכיות.
לאחר 30 שנה בשירות, היא חזרה בשנת 2000 לניו יורק כפרופסור לכימיה באוניברסיטת סנט ג'ון.
מחקריה בתקופה מאוחרת יותר של החיים התמקדו בקיימות המים.
היא פרשה לגמלאות בשנת 2016.
נפטרה ב-1 בינואר 2026 בביתה בסן פרנסיסקו.
הסטטוס קוו בהר הבית מבוסס על סדרת הבנות והסדרים הנוגעים להר הבית שהתגבשו לאחר מלחמת ששת הימים בין ממשלת ישראל לבין הווקף.
בהבנות הסטטוס-קוו משנת 1967 הוסכם במפורש כי ליהודים יש זכות לעלות להר הבית, אך לא זכות להתפלל בו.
באופן רשמי, משטרת ישראל אוסרת על יהודים להתפלל בהר הבית, על פי הנחיית הדרג המדיני.
בהבנות הסטטוס-קוו משנת 1967 שהתגבשו בין ממשלת ישראל לבין הווקף, הוסכם במפורש כי ליהודים יש זכות לבקר במקום, אך לא זכות להתפלל בו, ומאז אסרה משטרת ישראל על יהודים להתפלל בהר הבית.
הסטטוס-קוו של 1967 מתייחס אל יהודים כמבקרים במעמד של תיירים, ולא במעמד של מתפללים.
כמו כן הוסכם בעל פה שלא יוצבו דגלים לאומיים או אחרים בתחומי הר הבית.
בנושאי ארכאולוגיה, הוסכם בין רשות העתיקות לבין הווקף כי שני הצדדים יוכלו לערוך מחקרים ארכאולוגיים, לאחר תיאום לא-רשמי בין הצדדים.
במהלך השנים הופרה הסכמה זו, ושני הצדדים ביצעו חפירות ארכאולוגיות ללא תיאום.
כאשר נעשו ניסיונות לתיאום החפירות, ברוב המקרים מִנהלת הווקף התנגדה בשל החשש שממצאי החפירות יחזקו את הזיקה היהודית להר הבית והתביעה לחזקה יהודית עליו, וכן בגלל החשש שהחפירות יפגעו ביסודות של המבנים בהר הבית, ובגלל סיבות נוספות.
במשך כ-30 שנה הסכימו אנשי הווקף שרשות העתיקות תפקח על חפירות שבוצעו בהר הבית, ומפקחיה עלו להר וסיירו בו לעיתים קרובות על מנת לאתר פגיעה בעתיקות.
עד שנת 1996 הם היו חופשים לעלות להר, להיכנס לכל מבנה, לרשום ולצלם ללא הגבלה וללא ליווי משטרתי.
בעקבות פתיחת המוצא למנהרות הכותל, בספטמבר 1996, נפסק שיתוף הפעולה ביניהן.
על פי עדויות היסטוריות, בימי הביניים היו יהודים ונוצרים שעבדו כמשרתים במסגד אל-אקצא, וכל שאר המבקרים בו היו מוסלמים בלבד.
ביקורי יהודים לא היו מקובלים, אם כי יהודים רמי מעלה, כמו הרמב"ם, ביקרו בו מדי פעם תמורת תשלום.
בדרך כלל נאסר על יהודים לעלות למתחם הר הבית בתקופת השלטון המוסלמי בירושלים.
בחלק מהתקופה הממלוכית בארץ ישראל והתקופה העות'מאנית בארץ ישראל אף נאסר על יהודים להתקרב להר הבית ולצפות בו מקרוב.
הסטטוס קוו בהר הבית מבוסס על הסכמות משנת 1852 שנועדו ליישב חילוקי דעות בין הכנסייה הקתולית לבין האימפריה העות'מאנית.
הסולטאן אבדילמג'יט הראשון מינה ועדה לבדיקת הדרישות של שני הצדדים, וב-8 בפברואר 1852 פרסם פירמאן ובו קבע כי המצב אשר שרר עד אז במקומות הקדושים יישאר בעינו.
פירמאן זה מוכר בשם "הצהרת הסטאטוס קוו", ותוכנו עדיין תקף.
הסכמות אלה אושררו בסעיף 62 של ההסכם שהתקבל בקונגרס ברלין (1878).
הסכם זה הרחיב את הסטטוס קוו גם להר הבית.
גם בהסכם ויצמן-פייסל (1919) הוסכם כי תהיה שליטה מוסלמית על המקומות הקדושים לאסלאם, בהם מתחם הר הבית.
שלטונות המנדט הבריטי וירדן, ששלטו בירושלים לאחר נפילת האימפריה העות'מאנית, כיבדו את הסכמי קונגרס ברלין ומילאו אחר התקנות שנקבעו בהסדר הסטטוס קוו של 1852.
הסטטוס קוו משנת 1967 ואילך
בשנת 1967, לאחר מלחמת ששת הימים, החילה ממשלת ישראל את החוק והמשפט הישראליים על מזרח ירושלים, ובכלל זה על הר הבית, אולם לא נטלה לעצמה את ניהולו של האתר.
קדושתו למאות מיליוני מוסלמים בעולם ושיקולי מדיניות בין-לאומית הביאו את ראש הממשלה, לוי אשכול, להודיע ביוני 1967 כי יימשך המצב שעל פיו ניהול הר הבית מופקד בידי מנהלת הווקף, קבוצת אנשי דת מוסלמיים הכפופים לממשלת ירדן.
הסטטוס קוו בהר הבית התפתח החל מיוני 1967, והוא כלל מסכת הבנות מצד אחד, ונושאים לא-מוסכמים מצד שני.
במהלך הדיונים בין ממשלת ישראל לווקף התגבש מנגנון קבוע של הידברות ובקרה שפיקח על קיום ההבנות, צמצם עימותים וטיפל במצבי חירום ומשבר.
פרופ' יצחק רייטר ממכון ירושלים למחקרי מדיניות חקר את הסטטוס קוו בהר הבית ופרסם מספר מאמרים מקיפים בנושא זה.
לדבריו, יהיה מדויק יותר לקרוא לסטטוס קוו "מודוס ויוונדי יהודי-מוסלמי", ביטוי המתאר מצב שבו שני צדדים מסכימים על מספר כללים והסדרים המבטיחים את מסלול החיים התקין.
על פי רייטר, הסטטוס קוו השתנה משנת 1967 עד 2021, וניתן לאפיין אותו לפי תקופות:
השנים 1967 עד 1996 מכונות "תקופת ההבנות השקטות", בה שני הצדדים כיבדו את הבנות הסטטוס קוו.
על פי הבנות אלה, ישראלים יכולים להיכנס להר הבית כתיירים דרך שער המוגרבים ובשעות ביקור מוסכמות, אך לא להתפלל בו.
כמו כן התקבעו הסדרי שמירה וביטחון במתחם הר הבית ומסביבו.
התקופה השנייה, 1996 עד 2003, היא "תקופת הקריסה", בה ההבנות השקטות בין ישראל לבין הווקף קרסו והתיאום התרופף.
תהליך זה החל בעקבות פתיחת המוצא הצפוני של מנהרות הכותל, אירוע שגרם לווקף המוסלמי לחשוש כי ישראל מבקשת להפוך את "אורוות שלמה" למתחם תפילה יהודי, על-ידי פתיחת שערי חולדה.
הסטטוס-קוו קרס לחלוטין בעקבות ביקורו ההפגנתי של אריאל שרון בהר הבית בספטמבר 2000 ואחריו נסגר הר הבית למבקרים לא-מוסלמים למשך כשלוש שנים, עד אוגוסט 2003. באוגוסט 2003 החליטה משטרת ישראל להתיר שוב כניסת מבקרים להר הבית, והיא זו שקובעת את גודל הקבוצות הנכנסות וקצב הביקורים.
התקופה השלישית, מאוגוסט 2003 עד 2021, היא "תקופת השחיקה של הסטטוס קוו".
הר הבית נפתח מחדש לביקורי יהודים באוגוסט 2003. ביקורים אלה כוללים רק את רחבת הר הבית, ללא המבנים שבו.
לאחר פתיחה זו התגברו ביקורים של יהודים בהר הבית, בעיקר קבוצות של דתיים-לאומיים, ועם הזמן התרבו מקרים של תפילת יהודים, שנאסרו על פי הסטטוס קוו המקורי.
בערך משנת 2010 החלה המשטרה לאפשר גם לקבוצות של נאמני הר הבית וקבוצות דומות לעלות במספרים גדולים, תוך דאגה לאבטחתם.
הסטטוס קוו משנת 2021 ואילך
עד שנת 2021 משטרת ישראל התירה עליית יהודים להר הבית בהתאם להבנות הסטטוס קוו, לפיהן המבקרים נדרשים לערוך את הביקור בצניעות ובשקט, ובשום אופן לא להתפלל.
בתחילת שנת 2021 חל שינוי בסטטוס קוו, ומבקרים יהודים החלו לקיים בהר הבית שיעורי תורה ותפילות לא רשמיות, באופן שקט, וכן תפילות ממושכות, בחסות המשטרה ובידיעת הווקף המוסלמי.
בד בבד החלו קבוצות קטנות של חרדים להצטרף לעולים להר הבית, בניגוד לעמדת הממסד התורני החרדי.
על פי דיווחים שונים התפללו בהר הבית בשנת 2021 יהודים במניין את תפילות שחרית ומנחה בכל יום, מתחילתן ועד סופן, כולל חזרת הש"ץ בקול רם, וברכו ברכת כהנים.
עם זאת, מדינת ישראל והמשטרה לא שינו את הנהלים באופן רשמי, וזו הייתה מדיניות עמומה.
במקביל, שר הפנים גלעד ארדן יזם את הוצאת ארגוני המוראביטון והמורביטאת אל מחוץ לחוק והרחקתם מהר הבית.
אירוע זה סימל את השלב הראשון בשורת שינויים שהונהגו בנושא עליית יהודים להר הבית.
השלב השני שנעשה באותה תקופה היה הרחקת שומרי הווקף מקבוצות היהודים שעלו להר, וליווי הקבוצות על ידי שוטרי משטרת ישראל.
באותה עת הותרה בהדרגה, באופן לא פורמלי, תפילה חרישית של יחידים, ולאחר מכן תפילות קבוצתיות, בתנאי שהן לא נעשות בבולטות או בהפגנתיות.
ארדן הנחה את מפקדי המשטרה לעודד ולאפשר עליית יהודים להר הבית במידה מקסימלית.
בשנת 2023, לאחר שאיתמר בן גביר נבחר לתפקיד השר לביטחון לאומי, הוא הנחה את המשטרה להקל בהוראות, ומאז לעיתים קרובות נראים יהודים עולים בחופשיות ובקבוצות גדולות להר הבית, מתפללים ומשתחווים, בשיתוף פעולה של משטרת ישראל.
השלב השלישי התרחש לאחר טבח שבעה באוקטובר, וכתגובה לו.
בזמן מלחמת חרבות ברזל בוצעו שינויים בהסדרי תפילת יהודים שהונהגו בהנחיית איתמר בן גביר.
השינויים שחלו במהלך 2024-2025 מאפשרים ליהודים העולים להר הבית להתפלל במניין.
בחלקו המזרחי של ההר מתקיימות כסדרן תפילות שחרית ומנחה במניין, ובקול, כולל אמירת קדיש וברכת כוהנים.
כמו כן חלק מהמתפללים משתחווים, ובראש חודש שרים את ההלל בקול ובריקודים.
מדי יום חמישי אחר הצהריים מתקיימת במקום קבלת שבת.
שעות הפתיחה של ההר ליהודים התרחבו בהדרגה, וליד שער הרחמים החל לפעול כולל אברכים באישור המשטרה.
אחד האילוצים על המבקרים היהודים בהר הבית הוא החובה לצעוד בקבוצות, מבלי לסטות מתוואי המסלול שקבעה המשטרה, וזאת משיקולי ביטחון.
חלק מהאיסורים על אביזרים דתיים ולאומיים נותרו בתוקף.
בהר הבית אסור ליהודים להשתמש בסידור תפילה, בספר תורה, בתפילין, בטלית או בשופר.
אסור להניף את דגל ישראל ואסור לשאת את ארבעת המינים בסוכות.
מותר לשיר בכל חלקי ההר, אבל מותר לרקוד רק בחלקו המזרחי.
המשטרה אוכפת איסורים אלה, אם כי היא משלימה מדי פעם עם הפרת האיסורים על ידי בודדים.
בתשעה באב ה'תשפ"ה שברו כ-100 יהודים את איסור הנחת התפילין בהר.
כמחציתם הוזהרו, הורחקו או עוכבו לחקירה.
ראש הממשלה בנימין נתניהו הצהיר מספר פעמים שהסטטוס קוו לא ישתנה, אך באופן לא פורמלי השלים עם השינויים שביצע בן גביר.
נציגי המוסלמים בהר הבית, הווקף, הרשות הפלסטינית וממשלת ירדן, מתנגדים לשינויים שנעשו בביקורי יהודים בהר הבית, ומעת לעת מפרסמים הודעות מחאה חריפות.
מפקד מחוז ירושלים, ניצב אמיר ארזני, סירב לבקשת בן גביר להגמיש את הכללים הנהוגים, ובסוף שנת 2025 פוטר והוחלף על ידי ניצב אבשלום פלד.
ב-21 בינואר 2026, כשבועיים לאחר מינויו של פלד, התירה המשטרה ליהודים לראשונה להכניס דפי תפילה להר הבית, בניגוד לסטטוס קוו שהיה נהוג עד אז.
כמה יהודים נכנסו להר הבית כשבידיהם "דף הדרכה לעולה להר" שהוצא על ידי ישיבת הר הבית, שראשיה מקורבים לבן גביר.
על הדף, לצד הנחיות לעולים, הודפסה גם תפילת שמונה עשרה, החלק העיקרי בסדר התפילה.
מקרי הפרת הסטטוס קוו מצד ממשלת ישראל
מאוגוסט 2003 נתונה למשטרה הסמכות הבלעדית בסוגיות הקשורות לביקורי יהודים בהר הבית, בעיקר בקביעת גודל הקבוצות הנכנסות וקצב הביקור.
בערך משנת 2010 החלה המשטרה לאפשר גם לקבוצות של נאמני הר הבית ותנועות דומות לעלות במספרים גדולים, תוך דאגה לאבטחתם.
בתקופה זו חלו שינויים בסטטוס קוו, רובם כתוצאה מניסיונות המשטרה למנוע חיכוכים אלימים:
סגירת הר הבית מעת לעת לביקורי יהודים או לתפילת מוסלמים, כולל הגבלת גיל הנכנסים לתפילות יום השישי.
בערך משנת 2010 החלה המשטרה לאפשר גם לקבוצות של נאמני הר הבית וקבוצות דומות לעלות במספרים גדולים, בניגוד לביקורי יחידים שהיו נהוגים לפני כן.
גידול במספר המבקרים היהודים בהר הבית דרש היערכות ביטחונית מתאימה.
כחלק מהתהליך הוצאו מחוץ לחוק פלגי המוראביטון והמוראביטת, שנהגו להפריע לביקורי היהודים בהר בצעקות, הטרדות מילוליות ופיזור שברי זכוכית בנתיב ההליכה של המבקרים היהודים שחלקם הולכים יחפים מטעמים הלכתיים.
פרשת המגנומטרים: בעקבות הפיגוע בהר הבית סגרה משטרת ישראל לחלוטין את מתחם הר הבית לכניסת יהודים ומוסלמים לשם עריכת חיפושים בניסיון לאתר כלי נשק שהוסתרו במתחם.
המתחם נפתח למבקרים כעבור יומיים, לאחר ששעריו צוידו בגלאי מתכות (מגנומטרים).
צעד זה נתפס כהפרה של הסטטוס קוו, וגרם למתיחות ומחאות של פלסטינים, שהתפתחו למהומות הר הבית (2017).
ב-24 ביולי 2017, בעקבות אירועים אלו, החליט הקבינט המדיני-ביטחוני להסיר את גלאי המתכות.
מקרי הפרת הסטטוס קוו מצד הווקף
על פי נדב שרגאי, חלו שינויים רבים מאז שהסטטוס קוו נקבע בשנת 1967. השינויים העיקריים אותם הוא מונה הם מקרים של הפרת הסטטוס קוו מצד הווקף.
במספר מקרים הגביל הווקף את הגישה והביקורים של יהודים בהר הבית - לאחר מהומות מנהרת הכותל בספטמבר 1996 סגרה מנהלת הווקף את רחבת הר הבית באופן חד-צדדי בפני מבקרים לא-מוסלמים.
לאחר זמן-מה הוא נפתח מחדש.
באוגוסט 2000, לאחר כישלון ועידת קמפ דייוויד, החליטה מִנהלת הווקף שלא לאפשר כניסה של נאמני הר הבית ותנועות דומות לרחבת הר הבית.
בתגובה החליטו גורמים ממשלתיים ישראליים להשתמש בשליטת המשטרה בכניסות להר, ולמנוע מכלל התיירים להיכנס אליו, וזאת במטרה לפגוע בהכנסות הווקף מדמי הכניסה עד שיתִרצו ראשי המִמסד המוסלמי ויחזרו בהם.
מפגש בין נציגי שני הצדדים הביא להחזרת המצב לקדמותו.
לאחר ביקור אריאל שרון בהר הבית ב-28 באוקטובר 2000 ופרוץ אינתיפאדת אל-אקצא, החליטה מִנהלת הווקף לסגור את הר הבית למבקרים.
הוא נפתח מחדש באוגוסט 2003.
הווקף אישר הנפת דגל פלסטין ודגל חמאס במקרים רבים של הפגנות פוליטיות בהר הבית.
בפברואר 1987, למשל, התקיימו בהר הבית הפגנות הזדהות עם הפלסטינים בלבנון, שבמהלכן אירעו עימותים אלימים עם משטרת ישראל.
בשנת 1988, בתחילת האינתיפאדה הראשונה, רבו ההפגנות מסוג זה לאחר תפילות יום השישי, בהן הושמעו סיסמאות בגנות ישראל, הונפו דגלי פלסטין, הוצתו דגלי ישראל וארצות הברית והושלכו אבנים לעבר כוחות הביטחון והמתפללים ברחבת הכותל המערבי.
המשטרה ומשמר הגבול נאלצו להיכנס לא אחת לשטח הר הבית ולפזר הפגנות.
מקרים דומים התרחשו בין 1996 ל-2003. למשל, במהלך הלווייתו של פייסל חוסייני וקבורתו בשולי הר הבית בשנת 2001, הונפו דגלי פלסטין ענקיים בחזיתות כיפת הסלע ומסגד אל-אקצא, וכן על חומת העיר העתיקה בשער שכם וברובע המוסלמי.
בניגוד למה שהוסכם בסטטוס קוו, חוקי התכנון, הבניה והעתיקות בהר הבית אינם נאכפים, או שהם נאכפים בצורה חלקית ביותר ובאופן בלתי פורמלי.
שיתוף הפעולה בין הווקף לרשות העתיקות, עליו הוסכם ב-1967, נפסק בספטמבר 1996 לאחר מהומות מנהרת הכותל.
הנהלת הווקף הודיעה לרשות העתיקות כי "לפי הנחיות מגבוה" היא מפסיקה את "שיתוף הפעולה הטכני" ביניהן.
מעתה ואילך לא יתקיימו פגישות מקצועיות בין הצדדים, כבעבר, ופקחי הרשות לא יורשו עוד להיכנס למבנה סגור כלשהו בהר הבית ולבדוק מה מתרחש בו.
מבקר המדינה קבע בשנת 2011 כי למרות התחייבות המדינה לחדש את הפיקוח בליווי משטרתי, הפיקוח לא חודש.
במשך השנים ביצע הווקף עבודות הנדסיות רבות ברחבי הר הבית.
נטען שבמהלך העבודות הושמדו במכוון ממצאים ארכאולוגיים בעלי ערך היסטורי ייחודי, ובעקבות פעולות אלו החל לפעול פרויקט סינון העפר מהר הבית בו סוננו עודפי העפר שפונו מההר על ידי הווקף.
שינוי נוסף חל במתחמי התפילה המוסלמיים.
כאשר נקבע הסטטוס קוו, המוסלמים התפללו רק במסגד אל-אקצא.
עם השנים נוספו עשרות אלפי מתפללים, ושטחי התפילה התרחבו למבנים נוספים בהר הבית ולחללים תת-קרקעיים.
כך הוכשרו אזור כיפת הסלע, מסגד אל מרוואני באורוות שלמה, מסגד אל-אקצא הקדום, במפלס תת-קרקע מתחת למסגד העילי הקיים, ואתר שער הרחמים שהוכשר בשנת 2019 כשטח תפילה נוסף המשמש כמסגד.
בשנת 2016 ביקש שר ההקדשים הירדני, האיל דאווד, להתקין 55 מצלמות במתחם הר הבית כדי "לתעד את ההסתערויות ואת ההפרות של השלטונות הישראליים נגד המקומות הקדושים לאסלאם בירושלים".
התוכנית לא יצאה לבסוף לפועל בגלל התנגדות הפלסטינים ושרים אחרים בממשלת ירדן.
"גשר המוגרבים" הוא גשר עץ המוביל מהכותל המערבי להר הבית, דרך שער המוגרבים.
גשר זה רעוע, אך בניית גשר קבוע חדש היא סוגיה פוליטית עדינה ביותר, מכיוון שישראל, שהגשר נמצא בתחום אחריותה, טוענת שהוא אינו חלק ממתחם הר הבית שבאחריות הווקף, אולם הווקף וממשלת ירדן טוענים שהגשר מוביל לרחבת הר הבית ולכן הוא צריך להיבנות בתיאום מלא איתם.
נוסף על כך ממוקם הגשר בצמוד לכותל המערבי, וכל בנייה במתחם נתפסת כהפרה של הסטטוס קוו של המקומות הקדושים בעיר העתיקה.
גשר העץ נבנה מעל לסוללת עפר בינואר 2005 ונועד לאפשר את הגישה מהכותל המערבי להר הבית.
בתחילת 2007, הוחל בפירוק הסוללה לצורך עבודות ארכאולוגיות, שרק לאחריהן ניתן להתחיל בעבודות בנייה לגשר חדש.
פעולות אלה, שלא תואמו עם הווקף, לוו במהומות מצד ערביי ישראל והפלסטינים, תוך קריאות חריפות מצד מנהיג הפלג הצפוני של התנועה האסלאמית, ראאד סלאח, שטען שהחפירות עלולות להוביל להתמוטטות המסגדים שעל הר הבית.
עקב כך נדחו התוכניות לבניית הגשר החדש.
בנובמבר 2011 גובשה תוכנית חשאית להרוס את גשר המוגרבים ולהקים גשר חדש במקומו, ללא תיאום עם הווקף.
התוכנית נחשפה, ובתוך זמן קצר בוטלה בשל לחצים שהופעלו מצד ירדן ומצרים.
בדצמבר 2011 הוציא מהנדס העיר ירושלים צו סגירה לגשר המוגרבים, לאחר שהתריע מפני סכנת התמוטטות המבנה.
למחרת הגיע מסר מממלכת ירדן שמזהיר מפני סגירת הגשר, והממשלה החליטה לבטל את הצו.
כמחאה על החלטת הממשלה ביצעו למחרת 40 "נערי גבעות" חברי "גרעין שכם" פעילות מחאה בגבול ירדן, שכללה פריצת גדר המערכת בין ישראל וירדן, בקרבה לגשר אלנבי, השתלטות על בנין בשטח ההפקר וסירוב להתפנות ממנו.
באוגוסט 2014 החלה שוב בניית גשר עץ חדש, לצד הגשר הקיים.
ב-3 בספטמבר 2014 הורה ראש הממשלה בנימין נתניהו לפרק את הגשר, בעקבות לחץ כבד מצד בית המלוכה הירדני שזעם על הקמת הגשר ללא תיאום.
הכותל הקטן הוא מקטע צפוני של הכותל המערבי, אליו מגיעים בקביעות מתפללים יהודים.
בסמוך לכותל הקטן מתגוררות מספר משפחות מוסלמיות.
בני ישיבת עטרת כהנים הציגו למשטרה מסמכים המראים כי המקום באחריותם, לעומתם אנשי הווקף טענו ששטח הכותל הקטן באחריותם, המשטרה במשך שנים החליטה שלא להחליט ולקחה לרשותה את המפתח לחדרון הסמוך לכותל הקטן.
אנשי הווקף גם התנגדו בעבר להסרת הפיגומים במקום.
במהלך השנים היו חיכוכים רבים בין מתפללים בכותל הקטן לבין תושבי המקום.
בשנת 1982 ניסו תלמידי ישיבת עטרת כהנים להשתלט על מספר מבנים הסמוכים לכותל הקטן, ופונו בידי המשטרה.
בשנת 1986 מנעה המשטרה עימות בין תלמידי ישיבת עטרת כהנים שנהגו להתפלל במקום, לבין אנשי הווקף, שטענו שיש בקיר פרצה המאפשרת חדירה להר הבית.
אנשי הווקף התקינו במקום דלת ונעלו אותה.
לאחר משא ומתן בין הצדדים הדלת פורקה, הפרצה נסתמה והמפתח נשאר בידי המשטרה.
בראש השנה תשס"ז (ספטמבר 2006) התפללו מספר אנשים ברחבת הכותל הקטן, ותלמיד ישיבה בשם אליהו קליימן תקע בשופר לאחר שאמר את פסוקי "מלכויות זכרונות ושופרות" בתפילת המוסף של החג.
שוטרים שהגיעו למקום עצרו את קליימן ופינו את המתפללים בטענה לחשש לשלום הציבור, מכיוון שאותו יום היה אחד מימי הרמדאן, ושטח הכותל הקטן נחשב בעיני הווקף כחלק מרחבת הר הבית.
בתביעה בבית המשפט אמרו נציגי המדינה: כמו כן הובהר שמבחינה משפטית קדושתו של הכותל המערבי אינה חלה על הכותל הקטן.
בינואר 2011 הוסרו מרחבת הכותל הקטן קלונסאות ברזל שהוצבו בו ב-1972, בהסכמת הווקף.
עבודות שיפוץ וניקיון נוספות נעשו ב-2025, באישור ראש הממשלה ולאחר עדכון הירדנים.
מחלוקות בנושא תפילה בהר הבית
בהבנות הסטטוס-קוו משנת 1967 הוסכם במפורש כי ליהודים יש זכות לבקר במקום, אך לא זכות להתפלל בו, ומאז אוסרת המשטרה באופן רשמי על יהודים ונוצרים להתפלל בהר הבית.
לאחר מלחמת ששת הימים, הרב שלמה גורן התנגד למדיניותו של משה דיין והחל לארגן אירועי תפילה הפגנתיים ברחבת הר הבית.
בניגוד להסדר בין הווקף לממשלת ישראל.
בעקבות אירוע תפילה בט' באב תשכ"ז (15 באוגוסט 1967) ולאחר הפגנות ומחאות ברחבי העולם הערבי, אנשי הווקף נעלו את שער המוגרבים, ממנו נכנסו המתפללים, וועדת שרים החליטה לעצור את הפעילות.
מפתחות שער המוגרבים נמסרו "תוך מחאה" לכוחות הביטחון הישראליים.
בעקבות אירועי התפילה של הרב גורן פרסמו שני הרבנים הראשיים לישראל (הספרדי והאשכנזי) הצהרה משותפת האוסרת על יהודים לבקר בהר הבית.
בתשעה באב 1977 סיכל השב"כ ניסיון לעלות לתפילה במתחם שארגן גרשון סלומון.
ביום ירושלים 1983 התפללו גרשון סלומון וקבוצה של נאמני הר הבית בפינה של המתחם, לאחר שבג"ץ אישר זאת.
בשנת 1985 טענו מספר חברי כנסת ממפלגות הימין שקיים מצבור נשק מתחת לכיפת הסלע וכי הווקף הורס במכוון עדויות ארכאולוגיות לקיומו של בית המקדש.
ב-8 בינואר 1986 עלתה להר קבוצת חברי כנסת והתעמתו עם אנשי הווקף.
חברי הכנסת עזבו את המקום מחשש להסלמה, אך חזרו לשם כעבור שישה ימים.
הם התפללו וקראו פרקי תהילים בהפגנתיות, ובתגובה פרצו מהומות בקרב הפלסטינים.
מספר ימים לאחר מכן עלו להר שלושה צעירים והניפו את דגל ישראל מעל שער המוגרבים במשך מספר דקות.
הם נעצרו והואשמו בהפרת סדר.
ב-13 בינואר עלה הרב ישראל אריאל להר הבית והשתטח על הרצפה.
הוא פונה מהמקום בכוח על ידי המשטרה.
בשנים 1986 ו-1987 התקיימו בהר מספר סיורים של חברי תנועת "נאמני הר הבית", במטרה להחזיר את מנהג העלייה לרגל בשלושת הרגלים.
בין העולים היו גרשון סלמון, הרב דב ליאור, הרב ישראל אריאל, הסיורים נעשו באישור ובליווי משטרתי, ובהסכמת הווקף, חרף התנגדותם של מתפללים מוסלמים.
באחד הסיורים ביקשו שומרי הווקף מהעולים שלא להכניס לרחבה את ארבעת המינים.
במקרה נוסף, השתטח הרב ישראל אריאל בסמוך לכיפת הסלע, ושומרי הווקף ודרשו ממנו לקום.
באוקטובר 1990 תנועת "נאמני הר הבית" קיבלה אישור לקיים את טקס ניסוך המים בנקבת השילוח.
בקרב הציבור המוסלמי נפוצו שמועות לפיהן גרשון סלומון ואנשיו מתכוונים להניח את אבן הפינה לבית המקדש השלישי, ומאות רבות של מוסלמים נאספו בהר והאזינו לדרשות במערכת הכריזה שבמסגדים.
באותו זמן נאספו אלפי יהודים ברחבת הכותל לקראת טקס ברכת כוהנים ואז נשמט בשגגה רימון גז מידיו של שוטר מג"ב שעורר את ההמון המוסלמי להשליך אבנים לכיוון רחבת הכותל ההומה מאדם דבר שגרם לפציעתם של 34 מתפללים יהודים.
כוחות משטרה פרצו להר, פתחו באש והרגו 17 מתפללים מוסלמים.
בחנוכה התשנ"ב, דצמבר 1991 ייסד איש המחתרת היהודית יהודה עציון את תנועת "חי וקיים", שפעלה בנושא תפילת יהודים בהר הבית.
פעילי התנועה שקיבלו תמיכה הלכתית מהרב יצחק גינצבורג ומיואל לרנר, ניסו להתפלל בהר הבית עשרות פעמים, ונעצרו על ידי המשטרה.
נגד יהודה עציון הוגש כתב אישום, ונאסר עליו לצאת מגבולות ישובו עפרה.
בספטמבר 2013 הופץ סרטון וידאו בו נראה השר אורי אריאל עומד לפני כיפת הסלע ומברך "ברכת כהנים" בניגוד לאיסור המשטרה, צעד שנתפס בעיני המוסלמים כהתגרות.
ראש הממשלה בנימין נתניהו הבטיח בנובמבר 2014 לעבדאללה השני, מלך ירדן ולמזכיר המדינה האמריקאי ג'ון קרי שלא יאפשר עליית שרים וחברי כנסת להר הבית, אך אורי אריאל המשיך לעלות להר הבית ולברך את ברכת הכהנים.
בין השנים 2016–2018 נעצרו מספר פעמים צעירים יהודים כשקראו בקול את פסוקי "שמע ישראל" במהלך הסיורים.
ב-2018 נעצרו 42 יהודים לאחר שלטענת המשטרה חוללו פרובוקציה והתעמתו עם אנשי הווקף בשטח המתחם.
הם שוחררו לאחר שימוע במשטרה.
בדצמבר 2021 דווח בחדשות 13 על קבוצת צעירים יהודים שהתחזו למוסלמים כדי להתפלל בהר הבית.
הם למדו לדקלם את השהאדה ונכנסו עם מתפללים מוסלמים למסגד אל-אקצא, שם התפללו בעברית.
שניים מחברי הקבוצה נעצרו וקיבלו צו הרחקה ל-30 יום מהר הבית.
על פי השב"כ, מדי שבוע נתפסים מספר יהודים המנסים להתגנב להר הבית באופן דומה.
ב תשעה באב ה'תשפ"ד (13 באוגוסט 2024) עלו כ-2,700 יהודים להר הבית, ועשרות מהם תועדו כשהם מפרים בגלוי את הסטטוס קוו.
הם התפללו והשתחוו במתחם, שרו את התקווה, רקדו והניפו את דגל ישראל.
במקום נכחו גם השרים יצחק וסרלאוף ואיתמר בן גביר, שהבהיר כי המדיניות שלו היא לאפשר תפילה בהר הבית, וביקורו במקום נעשה בידיעתו ובאישורו של ראש הממשלה בנימין נתניהו.
המשטרה נמנעה בתחילה מלפעול נגד המתפללים, ורק מאוחר יותר צמצמה את גודל הקבוצות שהורשו להיכנס ועצרה 11 מתפללים.
פעילים למען עליית יהודים להר הבית ציינו כי קיבלו תמיכה מהשר לביטחון לאומי איתמר בן גביר וממשטרת ירושלים.
המעשים גונו, בין השאר, על ידי שר הדתות מיכאל מלכיאלי, יושב ראש האופוזיציה יאיר לפיד, ויושב ראש דגל התורה ח"כ משה גפני.
גם בזירה הבין-לאומית גינו את הפרות הסטטוס קוו, בין היתר על ידי משרד החוץ של ירדן, דוברו של מחמוד עבאס וארגון ועדות ההתנגדות העממית.
ראש השב"כ, רונן בר, התייחס לאירוע זה במכתב ששלח לראש הממשלה, בנימין נתניהו ולאחדים משרי הממשלה והזהיר כי "התקדמות בכיוון תוביל לשפיכות דמים רבה ותשנה ללא היכר את פניה של מדינת ישראל."
ביום השני של ראש השנה תשפ"ה נעצרו שני יהודים לאחר שהם פרצו לרחבת הר הבית ותקעו בשופר.
ביום שני י"ד באייר תשפ"ה (12 במאי 2025), עצרה המשטרה לחקירה מספר פעילים שהכניסו גדי למתחם ההר, במטרה להקריבו לרגל פסח שני, והם שוחררו כעבור כיממה.
בחג השבועות התשפ"ה (2 ביוני 2025) נכנסו פעילי הר הבית לבושים בבגדי כהונה והניפו במקום העזרה את שתי הלחם כמצוות החג.
תפילה וביקור נוצרים בהר הבית
שומרי הווקף מונעים מנוצרים להכניס להר הבית כתבי קודש נוצריים או צלבים, ובמספר מקרים הורחקו מתפללים נוצרים מרחבת הר הבית.
נרשמו מקרים של תיירים נוצרים שהגיעו להר הבית כשהם נושאים ספר תנ"ך בתרמיל, והספר הוחרם בכניסה להר.
במקרים אחרים, תיירים נוצרים נעצרו והוצאו מרחבת הר הבית לאחר שביצעו תנועות שנחשדו כסוג של תפילה נוצרית.
בשנת 2003 נעצר יאן וילם ואן דר הובן לאחר שהתפלל תפילה חרישית על הר הבית.
ואן דר הובן, נוצרי-אוונגליסט מתומכי נאמני הר הבית, הוביל קבוצה של כ-40 איש לרחבת הר הבית, והנחה אותם להתפצל לקבוצות קטנות ולהסתובב בשקט בתוך המתחם תוך תפילה חרישית.
שומרי הווקף הבחינו בפעילותו וגירשו את חברי הקבוצה מהמתחם.
בשנת 2015 נעצרה בהר הבית פעילה נוצרית למען ישראל, לאחר שצילמה את עצמה קוראת "עם ישראל חי" בסמוך למסגד אל-אקצא.
בשנת 1972 התרחש אירוע מיוחד במינו, של קבוצת "נווה שלום" שהיו חברים בה נוצרים, מוסלמים ויהודים, ואביה הרוחני היה האב הדומיניקני ברונו הוסאר.
הקבוצה ניסתה להקים ישוב רב-דתי באזור לטרון, וקיימה מפגשים בין-דתיים.
אנשי הקבוצה נענו לקריאתו של האפיפיור לציין את 1 בינואר 1972 כיום תפילה עולמי למען השלום.
כ-100 חברי הקבוצה ארגנו מסלול צעדה שעבר דרך כנסיית הקבר, מסגד אל-אקצא והכותל המערבי, כשהם נושאים בידיהם עלי זית, סמל השלום מימי המבול.
בכל אתר נערכו תפילות בעלות תוכן כלל-אנושי, מתוך כתבי-הקודש הקשורים למקום התפילה.
בכותל המערבי קרא הרב הקונסרבטיבי אהרן זינגר פרקי תהילים, והקהל ענה "אמן" או "אינשאללה" אחריו.
תחילה ביקשו שומרי הווקף המופתעים והנבוכים למנוע כניסת "כופרים" אל המסגד, בין השאר מפני שלא רכשו כרטיסי כניסה למתחם.
אולם חכמי-דת מוסלמים שהזדמנו למקום פסקו כי "גם ליהודים ולנוצרים מותר להתפלל במקום הקדוש הזה למען השלום, הקדוש והיקר לכולם", ובאופן זה הצליחו חברי הקבוצה לערוך את אירוע התפילה בהר-הבית.
קבוצת אחווה בין-דתית נוספת בשם "הר קדשי" פעלה בתחילת המאה ה-21 וניסתה ליזום את הקמת בית המקדש השלישי לצד כיפת הסלע.
החלטות בג"ץ בנושא תפילת יהודים בהר הבית
באופן עקרוני, משטרת ישראל מונחית על ידי הממשלה, והיא זו שקובעת אם מותר או אסור להתפלל.
ככלל, בג"ץ מאשר את מדיניות המשטרה, המבוססת על החלטה מנהלית לפיה העיקרון של שלום הציבור ושמירה על הסדר הציבורי גובר על הזכות לחופש פולחן ולעיתים גם על חופש גישה.
נושא תפילת יהודים נדון משנת 1993 ואילך בבית המשפט העליון, וזה פסק כי מחד גיסא יש ליהודים זכות להתפלל בהר הבית, ומאידך גיסא יש למשטרה סמכות למנוע את מימושה של זכות זו.
כדברי נשיא בית המשפט העליון אהרן ברק: "נקודת המוצא העקרונית הינה כי לכל יהודי הזכות לעלות להר הבית, להתפלל עליו, ולהתייחד עם בוראו.
זהו חלק מחופש הפולחן הדתי; זהו חלק מחופש הביטוי." אולם באותה נשימה קבע בית המשפט כי "ככל זכות אדם, אין זו זכות מוחלטת.
בין היתר, מוסמכת המשטרה במקרים מתאימים גם לצמצם את האיסור על עלייה להר הבית ולהגבילו לאנשים מסוימים בלבד, והכל לשם שמירה על שלום הציבור וביטחונו." בהתאם לפסיקה, הנחת היסוד של המשטרה היא כי בכל רגע נתון עלולה להיות בהר הבית סכנה כזו.
בבית משפט השלום בירושלים נפסקו מספר פעמים פסקי דין הנוגדים את פסיקת בית המשפט העליון.
ב-4 באוקטובר 2012 התקיים דיון בהארכת מעצרו של חגי וייס, שנחשד בניסיון להתפלל בהר הבית ועוכב לחקירה על-ידי המשטרה.
השופטת מלכה אביב פסקה כי "יש מקום לאפשר תפילת יהודים בהר הבית" והוסיפה כי לדעתה יש להתיר ליהודים להתפלל בהר הבית באופן מובנה, במקום שייועד לכך, תוך שמירה על ביטחונם.
בדיון אחר פסקה אביב שהמדינה תשלם פיצויים ליהודה גליק בגין מניעת כניסתו להר הבית, מחשש שיתפלל במקום.
התבטאויות של פוליטיקאים ואנשי ציבור בנושא הר הבית
במהלך השנים זכו תנועות שוחרי המקדש לגיבוי ותמיכה מצד פוליטיקאים ואנשי ציבור רבים.
למשל, במצע הליכוד לקראת הבחירות לכנסת בשנת 2013 נכתב כי "הליכוד יפעל בקדנציה הקרובה למצוא פתרון המאפשר חופש פולחן ליהודים בהר הבית, כמובן תוך טיפול בנושא בכל הרגישות הנדרשת".
במרץ 1995 בנימין נתניהו, בהיותו ראש האופוזיציה, כתב מכתב ליהודה עציון ובו תמך בהסדרת תפילת יהודים בהר הבית.
במאי 2012 אמר הרב שמואל אליהו, רבה של העיר צפת כי יש להקים את בית המקדש "גם אם יצטרכו למחוק את המסגדים..."
ב-17 במאי 2012 עלתה להר הבית קבוצה של כשבעה-עשר רבנים מהציונות הדתית, וביניהם הרב ישראל אריאל, הרב דב ליאור והרב יהודה קרויזר.
במהלך הסיור טען הרב ישראל אריאל שגם היום ניתן, למרות הבעיות ההלכתיות, להתיר עלייה להר הבית מכוח "מצוות כיבוש".
פעילי תנועות המקדש, דוגמת הרב אריאל, מרחיבים את מנעד הפרשנויות הנובעות ממצוות כיבוש ארץ ישראל - המופיעה בכמה פסוקים במקרא - גם לשאלת השליטה בהר הבית והקמת המקדש.
במאי 2014 הגישה חברת הכנסת מירי רגב הצעת חוק המבקשת לשנות את הסטטוס קוו בהר הבית ולאפשר ליהודים להתפלל בו.
להצעת החוק הצטרף חבר הכנסת חיליק בר מהעבודה, אך כעבור ימים אחדים חזר בו ומשך את חתימתו.
ממשלת ירדן פנתה לישראל וביקשה הבהרות לגבי הצעת החוק, שבסופו של דבר לא עלתה להצבעה בכנסת.
לאחר מינויו לשר לביטחון פנים, הצהיר איתמר בן גביר מספר פעמים כי מדיניותו ומדיניות הממשלה, לדבריו, היא לאפשר תפילת יהודים בהר הבית, אך לאחר הצהרות אלה פרסמה לשכת ראש הממשלה הכחשה.
ביום ירושלים ה'תשפ"ה (26 במאי 2025) עלה חבר הכנסת צבי סוכות להר הבית והניף שם את דגל ישראל.
במשך השנים עלו דרישות מצד גורמים שונים בישראל לשינוי הסטטוס קוו בהר הבית, כך שתתאפשר תפילת יהודים ברחבה ליד מסגד אל-אקצא.
בשנת 1994 שלח הרב שלמה גורן מכתב לראש הממשלה יצחק רבין וביקש שלא להעביר את השליטה בהר הבית לידי הווקף המוסלמי.
לדבריו, תפילת יהודים בהר הבית הייתה נהוגה במשך שנים רבות בהיסטוריה, ורבנים האוסרים עליה להר הבית עושים זאת "מחוסר ידיעה טופוגרפית והלכתית".
הוא ביקש להקצות אזורי תפילה ליהודים בשטחים הפנויים של הר הבית.
נדב שרגאי קובל על כך שהסטטוס קוו נשחק, אבל אחד הרכיבים המרכזיים בו, האיסור על תפילת יהודים בהר הבית, נשמר בקפדנות.
לדבריו, מקרי הפרת הסטטוס קוו מצד הווקף מצדיקים שינוי יזום של הסטטוס קוו על ידי ישראל, כך שתתאפשר תפילת יהודים בהר הבית.
ארנון סגל טוען שהוויתור ההיסטורי על ריבונות ישראלית מלאה בהר הבית גורם לפיגועי טרור, ולכן, כלשונו, "רק כשנשוב אל ההר תשקע האש".
בנובמבר 2021 התקיימה בהר הבית הפגנה נגד הסטטוס קוו ונגד שליטת הווקף במתחם.
המפגינים הניפו שלטים בהם נכתב: "לגרש את החושך, לגרש את הווקף מהר הבית." כמו כן מחו נגד פיגוע הירי בשער השלשלת (2021) ונגד הפיגוע בהר הבית (2017).
במאמר של הלל כהן משנת 2018 הוא בוחן את שורשי הזיקה להר הבית של התנועה הלאומית הפלסטינית ושל התנועה הציונית.