tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מבחינת תסמינים חיוביים, דו"ח האקדמיה הלאומית מצא ראיות חד-משמעיות לכך ששימוש בקנאביס מסייע בטיפול בכאב כרוני למבוגרים, בשיפור הסימפטומים של תסמונת טרשת נפוצה, וכן בהקלה בבחילות ובהקאות הנגרמות על ידי כימותרפיה.
המחקרים מצאו ראיות מתונות שעשויות להצביע על כך שקנאביס משפר את תוצאות השינה לטווח קצר אצל אנשים עם סוגים מסוימים של הפרעות שינה.
המחלוקת על הסכנה בשימוש בקנאביס
הנושא שרוי במחלוקת עזה ועתירת אמוציות הן מצד המתנגדים לשימוש והן מצד התומכים, מה שגורם לקושי בראייה אובייקטיבית של הדברים.
מחלוקת לדוגמה בין התומכים למתנגדים היא תוצאת מחקר שהתפרסם ב-2012, מחקר שהחל ב-1973 בהשתתפות 1,000 ילדים בני 13, כאשר רק אצל אלה שהחלו לעשן מריחואנה לפני שהגיעו לגיל 18 התגלתה ירידה ברמת האינטליגנציה.
הועלתה ביקורת באשר לתקפות שיטת המחקר וממצאיו, ומחקר נגדי שהתפרסם ב-2014, שנערך בקרב 2,612 ילדים ובחן את נתוני ה-IQ של הנבדקים כאשר היו בני ובנות 8 – ושוב כאשר הגיעו לגיל 15 – ובו נלקחו בחשבון פקטורים נוספים כגון שימוש באלכוהול, עישון סיגריות, רקע משפחתי, היסטוריה התנהגותית וחינוך מוקדם.
מחקר עדכני זה לא מצא מתאם בר מדידה בין שימוש מתון בקנאביס וירידה באינטליגנציה, אך מצא ירידה מעטה (3%) באינטליגנציה עבור משתמשים כבדים יותר שצרכו קנאביס לפחות 50 פעמים.
ישנם מספר נימוקים נפוצים נגד השימוש בקנאביס, ורובם מתמקדים בסיכון להשפעות פיזיולוגיות או נפשיות שליליות.
צריכה ממושכת של קנאביס בעישון גורמת נזק בלתי הפיך לדרכי הנשימה.
קנאביס הוא גורם חלקי בהתפתחות של סכיזופרניה.
הוא אינו הגורם היחידי שמשפיע על התפרצות המחלה, אך האפקט הוא משמעותי, ושימוש בסם מכפיל את הסיכוי לחלות במחלה.
קיים קשר הדדי בין נטייה לסכיזופרניה לצריכת קנאביס, מכיוון שהופעת הסכיזופרניה מובילה לסיכוי גבוה יותר לשימוש בקנאביס.
הסכנה העיקרית בטווח הקצר היא התקף פראנויה, המופיע בעיקר אצל משתמשים חדשים בקנאביס.
זאת בעיקר בעת שימוש במינונים גבוהים כבר בשימושים הראשונים.
עילפון בחלק מהמשתמשים הטריים שנוטלים מינון מופרז, או מקבלים מינון מופרז מבלי לדעת שהם נוטלים את הסם.
בפעמים הראשונות תיתכן ירידה משמעותית בלחץ הדם לזמן קצר.
מסוכן בשילוב בעיות רפואיות מסוימות.
טכיקארדיה (האצה בקצב הלב), מסוכנת בשילוב בעיות רפואיות מסוימות.
תסמינים שליליים כגון: חיוורון, איבוד תחושה בגפיים, קור עז, איבוד תחושה חלקי בלשון-קושי בדיבור, וסחרחורות.
תאוריית סם המעבר והקשר לסמים אחרים
מאז שנות החמישים עלה החשש כי הקנאביס הוא "סם מעבר", שממנו עוברים המשתמשים לסמים קשים יותר כמו קוקאין והרואין.
בין המחקרים שנערכו בנושא, יש התומכים בטענה זו, בעוד שאחרים לא מצאו לה ראיות.
תומכי הלגליזציה סבורים שעצם מעמדו הלא-חוקי של הסם מגביר עבור המשתמשים בו את הנגישות לסוחרים העוברים על החוק, וכך הוא דווקא מגדיל את הסיכוי לשימוש בסמים קשים.
לטענתם, דווקא הלגליזציה תקטין את היכולת של הקנאביס לשמש כסם מעבר.
דו"ח האקדמיה הלאומית משנת 2017, שהוא המחקר המקיף ביותר שנעשה עד אז בנוגע להשפעות הקנאביס, מצא ראיות מתונות שעשויות להראות שקיים קשר בין שימוש קבוע בקנאביס לבין התמכרות לחומרים ממכרים אחרים, כמו סמים קשים, טבק או אלכוהול.
טיעונים בעד התרת הסם בחקיקה
רבים מהתומכים בלגליזציה של סם הקנאביס טוענים כי גם צריכת חומרים פסיכואקטיביים כמו אתנול וניקוטין היא מסוכנת, ויכולה לגרום לנזקים חמורים יותר מאלו שנגרמים מצריכת קנאביס.
אם סמים אלו הם חוקיים, אין סיבה שקנאביס לא יהיה חוקי.
שכיחות ההפרעות הפסיכוטיות בקרב צרכני קנאביס נמוכה מאוד ועומדת על כ-1%, ויתרה מזאת, לא ברור האם השכיחות שונה מזו שבאוכלוסייה שאינה צורכת את הסם.
כמו כן, בניגוד למחקרים המראים קשר בין צריכת קנאביס לפסיכוזות, קיימים מחקרים המוכיחים כי פסיכוזות נגרמות דווקא מצריכת סמים אחרים (למשל, אלכוהול), בעוד שקנאביס דווקא עשויים לשמש כטיפול בפסיכוזות.
עישון של קנאביס שאינו מעורב בטבק אינו מעלה את הסיכון לפריצת נפחת או סרטן.
בין הביולוגים, דוגמת ריצ'רד רג'לי בספרו "The Lost Civilizations of the Stone", יש הסכמה על כך שמקורו של צמח הקנאביס בהרי ההימלאיה.
יש ראיות לעישון קנאביס כבר בתקופה הנאוליתית, למשל בזרעי קנאביס חרוכים שנמצאו במחתת-גחלים באתר קבורה נאוליתי.
נתיניה של האימפריה הפרסית היו עורכים שריפות טקסיות של מדורות קנאביס עצומות, כדי לחשוף את עצמם, ואת השבטים השכנים, לעשן המדורה.
קנאביס היה ידוע גם לאשורים, שקיבלו אותו מהשבטים האריים.
הוא שימש אצלם לטקסים דתיים, ונקרא קוּנוּבּוּ – "התרופה לעצבות".
במהלך חפירות ארכאולוגיות שנערכו בתל ערד נתגלה מקדש יהודאי מימי בית ראשון, ובו "שני מזבחות, בשמאלי הונחה לבונה שנשרפה באמצעות שומן מן החי, ואילו על המזבח השני הונח קנביס שגללי בעלי חיים שימשו כדלק הבערה שלו".
השמאנים של הסקיתים והדאקים, שאף אליהם הגיע הסם מן השבטים האריים, היו שורפים את הפרח כדי להשרות טראנס.
עלי קנאביס יבשים נמצאו בצמידות למומיה בת 2,800 שנים של שמאן בשינג'יאן שבסין; משערים שמומיה זו השתייכה לשושלת שאנג.
השימוש בקנאביס כסם משכר היה נפוץ בהודו בסביבות המאה החמישית.
הקנאביס עובד שם בשלוש צורות:
תערובת עישון מעלים ופרחים, דומה למריחואנה המודרנית, שנקראה "גאנג'ה".
משקה בריכוז נמוך הכולל גבעולים ועלים של הצמח (מופק מצמחים הגדלים פרא), שנקרא "בהאנג".
חומר קשה בריכוז גבוה, המופק משרף הקנאביס, דומה לחשיש.
השימוש בקנאביס היה ידוע בין בני המעמדות הנמוכים שהיו משתכרים ממנו בסוף היום, וגם בין בני הקאסטות הגבוהות שהשתמשו בו למטרות דתיות, וכתחליף לאלכוהול (האסור עליהם).
מהודו התפשט השימוש בקנאביס כסם משכר לשאר אסיה ולמזרח התיכון.
ישנם הטוענים כי השימוש בקנאביס במזרח התיכון בעת העתיקה התפתח במקביל לשימוש בהודו, אך הראיות לכך מצומצמות.
בניגוד לעדויות הכתובות הרבות בספרי הדת ההודים, קיימים אזכורים מעטים של הסם בכתובים מהמזרח התיכון.
במקרא אין השימוש האישי בסמים מוזכר כלל, ובכתבים היווניים קיימים רמזים בלבד לשימוש בקנאביס, ופירושם שנוי במחלוקת.
בימי הביניים התפשט השימוש בקנאביס (בעיקר בצורת חשיש) במזרח התיכון וחדר לתרבות האסלאמית.
בשל האיסור הדתי על שתיית משקאות חריפים, החשיש הפך לסם נפוץ בקרב המוסלמים, ועודנו כזה.
בשלב זה השימוש בקנאביס כסם עוד לא היה קיים באירופה, אך היה מוכר לאירופים כתופעה מזרחית: הפלישה הערבית לספרד במאה ה-10 חשפה את האירופים לסוד "סם הקסם מהמזרח".
הסם זכה לתשומת לב מיוחדת בעקבות פעילות כת אל-חשישיון שסביבה נקשרו מיתוסים ואגדות רבות.
על פי הנטען, חברי הכת הרבו לעשן חשיש לפני יציאתם לפעולות קרביות (כגון התנקשויות), ומכאן שמם.
במחקר היסטורי שערך זהר עמר, נמצא שהשימוש בחשיש לצורכי הנאה עד כדי התמכרות היה שכיח בארץ ישראל, בסוריה ובמצרים בימי הביניים, בעיקר בקרב הסופים.
השימוש המופרז בסם שהופק מהחשיש יצר עם הזמן בעיה חברתית חמורה באסלאם.
תחילה הוא היה מוגבל לחוג מיסטיקנים מצומצם, אך התפשט במהרה לחוגים נרחבים באוכלוסייה, בעיקר בקרב דלת העם.
האורתודוקסיה המוסלמית ניסתה להילחם בתופעה זו, אך לא תמיד נחלה הצלחה.
במהלך המאה ה-19 השתמשו האירופים בקנאביס בעיקר כתרופה לשיכוך כאבים (צמח הקנאביס שימש בייצור סיבים, והיווה גידול חשוב ומרכזי עבור תעשיית האריגים).
כיבוש מצרים בידי נפוליאון היה הגורם העיקרי לחדירת השימוש בקנאביס כסם לאירופה.
החיילים והמדענים שחזרו ממצרים הביאו עימם ידע על תכונותיו המשכרות, שיצר עניין ציבורי ומדעי.
עם זאת, השימוש בסם בצרפת החל בקרב חוגים מצומצמים בלבד: אמנים, סופרים ואינטלקטואלים.
השימוש העממי הנרחב במדינות המערב החל בארצות הברית.
את צמח הקנאביס גידלו בארצות הברית, כמקור לסיבים, עוד מראשית ההתיישבות המערבית בה.
שימוש בצמח כסם הופיע בתחילת המאה ה-20. רבים מייחסים את החדירה הראשונים של השימוש להשפעתם של מהגרים מקסיקנים ושל נוכחותם של חיילים אמריקאים במרכז אמריקה.
בשנות ה-20 וה-30 הוא נקשר בתרבות הג'אז, שרבים מאמניה הבולטים השתמשו בסם.
בשנות ה-60 התרחב השימוש במהירות בקרב האוכלוסייה הצעירה, והיווה את אחד מסממניה של המהפכה התרבותית שהתרחשה בתקופה הזו וקודמה בין היתר גם על ידי ילדי הפרחים.
התרחבות זו בשימוש, בארצות הברית, הקרינה על שאר ארצות המערב.
כתוצאה מתהליך ההתפשטות שהתרחש מסוף המאה ה-19 ובמהלך המאה ה-20, סם הקנאביס הפך מתופעה מקומית בהודו ובמזרח התיכון לתופעה כלל עולמית.
השימוש נפוץ גם במדינות מפותחות, כמו אנגליה או גרמניה, וגם במדינות העולם השלישי (אפריקה, דרום אמריקה וכדומה).
בד בבד עם התפשטות הסם, מספר גדֵל והולך של ממשלות החלו להתנגד לו, והוא הפך לבלתי חוקי ברוב מדינות העולם.
במאה ה-21 קנאביס הפך לסם הלא חוקי הנפוץ ביותר בעולם.
עם התפתחות המסחר בקנאביס, החלו מגדלים לשנות את הסם כך שהשפעתו חזקה יותר ממה שהייתה בעבר.
מחקר שבחן דגימות שהוחרמו בארצות הברית משנת 1995 ועד שנת 2014, הראה שעוצמת החומרים הפעילים בסם הקנאביס גדלה בערך פי 3 בתוך 20 שנים.
מחקר זה העלה חששות שכיום, יותר מבעבר, שימוש בקנאביס עלול לגרום לתופעות שליליות חריפות, במיוחד בקרב מתבגרים.
שימוש למטרות דתיות או רוחניות
לקנאביס היסטוריה ארוכה של שימוש פולחני בכתות פרמקולוגיות (כתות המקדשות שימוש בסם כלשהו) ברחבי העולם.
זרעי קנאביס שהתגלו על ידי ארכאולוגים בפאזיריק שברוסיה הסיבירית.
בהודו, היה הסם בשימוש על ידי סדהויים (קדושים הינדים) נודדים דורות רבים, ובתקופה המודרנית אימצה זאת תנועת הראסטפארי.
כמו תנועת הראסטפארי, גם כתות גנוסטיות מודרניות מסוימות טוענות שקנאביס הוא "עץ החיים".
דתות מאורגנות אחרות שנוסדו במהלך המאה ה-20 ומחשיבות את הקנאביס לפולחן הן "משרד ה-THC", "דרך ההרמוניה האינסופית", "קאנתאיזם", "עצרת הקנאביס", ו"כנסיית התודעה".
בישראל, שרידי קנאביס נמצאו על שני מזבחות בתל ערד המתוארכים למאה ה-8 לפני הספירה.
החוקרים שגילו את השרידים הללו הציעו כי באותה התקופה נעשה שימוש בקנאביס בממלכת יהודה לשימוש פסיכואקטיבי פולחני.
המשרד לשירותים אסטרטגיים (OSS), סוכנות מודיעין של ממשלת ארצות הברית שהוקמה במהלך מלחמת העולם השנייה השתמשה בקנאביס כסם אמת.
סם האמת האפקטיבי ביותר שפותח במעבדות הסוכנות בבית החולים סנט אליזבת' בתחילת שנות הארבעים היה מריחואנה מרוכזת שגרמה לנחקר להיות "משוחרר בלשונו וחופשי בשיתוף המידע שלו".
במאי 1943 רב-סרן ג'ורג' האנטר וייט ארגן פגישה עם אוגוסטו דל גראסיו, בריון של ברון הפשע הניו יורקי לאקי לוצ'יאנו.
וייט הציע לדל גראסיו סיגריות של טבק מעורבב עם ריכוז THC ממריחואנה.
דל גראסיו דיבר בפתיחות לאחר מכן על הלוגיסטיקה של עסקי ההרואין של לוציאנו.
במקרה אחר הגדיל וייט את כמות ה-THC עד כדי כך שדל גראסיו התעלף לשעתיים וצעק "אני דולפין!".
דרכי העיבוד והצריכה של קנאביס
את צמח הקנאביס ניתן לעבד בכמה צורות:
ייבוש של פרחי נקבת הקנאביס, אשר עשירים בבלוטות שרף.
התוצר קרוי "מריחואנה" ומכיל את החומרים הפסיכואקטיבים (הקנבינואידים) של הקנאביס.
מקור השם "מריחואנה" (Marijuana) הוא בכינוי המקסיקני לקנאביס.
השם נפוץ בארצות הברית בשנות ה-30 והועדף על מקבילותיו, יש האומרים כחלק מתעמולה נגד השימוש בסם שניסתה לשייך את תרבות העישון להשפעה זרה ולא מקומית.
אגדה אורבנית, כנראה חסרת בסיס, טוענת כי מקור השם בשתי בחורות מקסיקניות בשם מרי וחואנה.
למריחואנה שלל שמות בסלנג הישראלי, כשבין המפורסמים שבהם: עשב, ירוק, ירק, גאנג'ה, ואחרים.
ריכוז של שרף הכולל בעיקר טריכומות (שערות הצומחות על הצמח, ומכילות את ריכוז החומרים הפעילים הגבוה ביותר בו) הממוצים במעיכה או באופן כימי ("חשיש").
שפשוף השרף מן החלקים העשירים בבלוטות (התוצר קרוי "צ'אראס" או "ג'אראס").
מיצוי או זיקוק של חלקי הצמח שריכוז הקנבינואידים בהם גבוה באמצעות ממס תעשייתי כמו בוטאן, אתאנול וכדומה, ליצירת שמן חשיש (או חמאת חשיש).
שמן חשיש הוא שמן תמציתי הנע בין צמיג מאוד לנזיל.
הוא נצרך באמצעות עישון (לרוב על ידי להבים או מאדה המעוצבים במיוחד, או שמושחים חומר אחר לעישון בשמן ומעשנים אותו), או אכילה (בתוך "עוגיות חשיש" וכדומה).
השמן חזק משמעותית מהקנאביס עצמו, בשל הריכוז הגבוה של החומרים הפעילים בו.
השמן הטהור והחזק ביותר נעשה אך ורק מהפרחים והעלים של נקבת הקנאביס המכילים טריכומות מרוכזות.
הנ"ל מונחים בתוך תעלה ונשטפים על ידי ממסים כדי להפריד את השרף מחומר הצמח.
לאחר מכן מטהרים את תערובת הממס על ידי סינון ואידוי הממס.
התוצאה תהיה בצק בצבעים הנעים מענבר לירוק כהה.
הבצק יהיה נזיל ושקוף למחצה לאחר סינון וניתן לדללו.
ישנם כמה אופני שימוש בסם: עישון (בסיגריה), במכשיר אידוי, המאדה את הקנאביס ללא שריפת חומרי הצמח, במקטרת, ב"צ'ילום", שהוא כלי העשוי כצינור מתרחב, או בנרגילה עשויה לשם כך הקרויה "באנג"; אכילה או שתייה של קנאביס, פעמים רבות אחרי המסה בחמאה ושימוש בה בבישול מזון.
במיוחד מוכרות עוגיות שבין מרכיביהן חמאת קנאביס.
החומר הפעיל THC מופיע בצמח הגולמי כ-THCA, אשר צריך לעבור תהליך דקרבוקסילציה על מנת להפוך ל-THC ולהשפיע על הצרכן.
כאשר הקנאביס נצרך באכילה, האפקט יהיה נמוך בהרבה אלא אם כן החומר יעבור תהליך דקרבוקסילציה.
אמנם THCA הוא חומר משכך כאבים עדין ואנטי דלקתי, אך הוא אינו נקשר ביעילות אל קולטני המערכת האנדוקנבינואידית בגוף האדם כמו THC.
תהליך הדקרבוקסילציה קורה כאשר מחממים את המריחואנה בעישון, אידוי וכדומה, או כאשר החומר מופק באמצעות מיצוי באלכוהול.
כאשר הקנאביס נצרך באכילה, עליו לעבור תהליך של חימום בחום גבוה (160 מעלות) על מנת להפוך THCA ל־THC.
THC הוא ליפופילי (נקשר היטב לשומן), ומסיסותו במים נמוכה: 2.8 גרמים לליטר.
במאה ה-20 התרחש ברחבי העולם תהליך של איסור חוקי על שימוש בקנאביס, על סחר בו ועל ייצורו.
ב-1937 נאסר הקנאביס בארצות הברית, בחקיקה פדרלית.
אף על פי שהסם כבר היה אסור בחלק ממדינות העולם (למשל, בבריטניה מאז 1928), החקיקה האמריקאית נחשבת לאירוע מרכזי בתולדות האיסור והתרחבותו הבין-לאומית.
על פי עמדת המחוקק האמריקאי, הקנאביס הוצא אל מחוץ לחוק על מנת להגן על הציבור מפני השפעותיו המזיקות.
מאז, הוצא הקנאביס מחוץ לחוק ברוב מדינות העולם, ואיסור זה גובה באמנות בין-לאומיות.
באמנות בין-לאומיות (אמנה בדבר סמים נרקוטיים – 1961, האמנה בדבר חומרים פסיכוטרופיים – 1971 ואמנת האו"ם נגד סחר בסמים נרקוטיים וחומרים פסיכוטרופיים – 1988), המקובלות כמעט על כל מדינות העולם, נקבע שאספקת קנאביס איננה חוקית.
חלק מהמדינות ממשיכות להחזיק במדיניות נוקשה כלפי שימוש בקנאביס.
בארצות-הברית השימוש במריחואנה למטרות הנאה אישית הותר ב־10 מדינות, ובכמה מדינות נוספות הופחתה חומרת העבירה של החזקה בסם והשימוש בו מ"פשע" ל"חטא".
ב-23 מהן (נכון לאפריל 2015) שימוש רפואי בסם הוא חוקי ומוסדר.
למרות זאת, לפי החוק הפדרלי התקף בכל ארצות הברית, הקנאביס מסווג כסם בדרגת הסיכון הגבוהה ביותר, שבה מסווגים הסמים הממכרים ביותר, וגם שימוש רפואי איננו חוקי בהתאם לחוק זה.
ברבות ממדינות העולם השלישי הענישה על אחזקת קנאביס היא חמורה וכוללת עונשי מאסר ארוכים, ולעיתים עונשי מוות של סוחרים.
מדינות רבות, ובכללן ישראל וארצות הברית, אוסרות החזקת זרעי קנאביס חיים, אך הם ניתנים לרכישה חופשית באחדות ממדינות אירופה.
טיעונים מרכזיים נגד לגליזציה מוחלטת של הסם הם שצריכה עקבית ובלתי מבוקרת של קנאביס גורמת להתמכרות פסיכולוגית ושהיא בעלת השפעות שליליות על האדם והחברה (לכן ראוי שיינתן רק כקנאביס רפואי בהתוויות ספציפיות).
סוגיה שלילית נוספת שהוכחה מעבר לכל ספק היא הסכנה הגלומה בקנאביס לאנשים בעלי נטייה פסיכוטית.
מקרים רבים של התפרצות פסיכוטית אירעו עקב שימוש בלתי זהיר ונטול פיקוח בקנאביס.
סוגיה נוספת שמבוססת היטב במחקר היא ששימוש תדיר (כמה פעמים בשבוע) בקנאביס מוביל להתדרדרות במוטיבציה ובתפקוד של חלק גדול מהמשתמשים.
טיעוני נגד, שגם להם יש תמיכה רבה במחקר, הם שההשפעות השליליות המיוחסות לקנאביס מופרזות במידה רבה, שההתמכרות לקנאביס נדירה, ושלקנאביס השפעות מועילות רבות.
לקנאביס ישנה השפעה חיובית הן בטיפול רפואי והן בתפקיד חברתי, כתחליף שסכנתו ורעילותו נמוכות מאוד לעומת סמים נפוצים אחרים דוגמת אלכוהול ו"סמי מסיבות" דוגמת אמפטמינים וברביטורטים שהנזק המוכח שבהם גדול הרבה יותר ואינו שנוי במחלוקת.
רעילותו של הקנאביס נמוכה מאוד, ולא קיימים מקרים מוכחים של מוות ממנת יתר.
במחציתה השנייה של המאה ה-20 החל ויכוח על נחיצותו והצדקתו של איסור השימוש בקנאביס.
ארגונים שונים הדוגלים בלגליזציה של קנאביס החלו לפעול בעולם המערבי, במטרה לשנות את חוקי הסמים.
כתוצאה, התעורר דיון ציבורי בנושא, ובמדינות רבות נעשה שינוי מהותי בחוקים או בנהלים.
בחלק מהמקרים מדובר בלגליזציה, שינוי המעמד החוקי למותר – לרוב לכמויות מוגבלות ולשימוש אישי בלבד.
במדינות נוספות ננקט הליך של אי-הפללה, שינוי מדיניות רשמי כך שקנאביס עדיין אינו חוקי, אך השימוש בו אינו עבירה פלילית.
במדינות נוספות הותר שימוש בקנאביס לשימוש רפואי.
המרכזיים בהם: כישלון מדיניות המלחמה בסמים, שלא הצליחה להגביל את השימוש ולמעשה יצרה צינור מימון של הון עתק עבור ארגוני פשיעה.
טענה שבוצעה דמוניזציה של הקנאביס מסיבות שונות.
דעה אחרונה זו נסמכת על פרסומים בעיתונות האמריקאית בשנות ה-30 העוסקים במריחואנה כ"צמח השטן" ומתארים מקרי רצח ואלימות שלכאורה נבעו משימוש בקנאביס, פיתוי נערות לבנות על ידי צעירים לטיניים באמצעותו או השפעות שונות ומשונות של השימוש בסם (למשל צמיחת שדיים אצל גברים).
בנוסף, יש עדויות על יתרונות רפואיים וחברתיים בשימוש בקנאביס, כגון כאבים כרוניים ו"הלם קרב" (תסמונת פוסט-טראומטית).
דו"ח מקיף של האקדמיה הישראלית הלאומית למדעים העלה כי "קיים קונצנזוס רחב בקרב חוקרים באשר להשפעות השליליות של השימוש בקנאביס בגיל הנעורים, ולהשלכותיו על בריאות הציבור לטווח הרחוק"; לצד זאת, מחקרים העוסקים בשאלה האם אי-הפללה או לגליזציה של הקנאביס מעלים את זמינותו לבני הנוער ואת צריכתו מעלים מסקנות סותרות.
הדו"ח מציין שטווח הזמן הקצר שעבר מאז החלו תהליכי הלגליזציה במדינות שונות מקשה על הסקת מסקנות נחרצות בשלב זה.
הולנד – תקדים של אי-הפללה
הולנד הייתה סנונית ראשונה במערב.
ב-1976 שונתה החקיקה כך שפורמלית הסם אסור, אולם באופן מעשי שימוש בו מותר בכמות של צריכה אישית המוגדרת בחוק.
כיום ניתן למצוא בהולנד בתי ממכר (הנקראים "קופי שופ") בהם ניתן להזמין חומרי וציוד עישון, ועוד.
עם זאת הפופולריות הרבה של צריכת הסם, והתיירות שנלוותה אליה, גרמו לכך שהעישון נאסר על פי חוק בכמה מקומות.
אורוגוואי – תקדים של לגליזציה גורפת
ב-10 בדצמבר 2013 החליטה אורוגוואי בהובלתו של הנשיא חוסה מוחיקה להתיר לחלוטין גידול, עיבוד, סחר וצריכה של מריחואנה, ובכך הפכה למדינה הראשונה בעולם שמתירה לעשות זאת.
קנדה – רגולציה שונה בכל פרובינציה
באוקטובר 2018 הותר גידול הקנאביס, מכירתו והשימוש בו, בכפוף לרגולציה שתקבע כל פרובינציה וטריטוריה.
ממשלת קנדה פרסמה דו"ח רשמי בנושא בשנת 2024.
לאחר מעל כשנה, בפברואר 2020, פורסמו ההבדלים בהסדרה החוקית בין האזורים השונים: בנובה סקוטיה החנויות לממכר קנאביס בבעלות ציבורית בלבד.
באונטריו תחילה התקיימה חנות ציבורית מורשית יחידה למכירות מקוונות, כחצי שנה לאחר מכן הותרה פתיחת חנויות פרטיות ושיעור המכירות הוכפל.
בקוויבק הותרה החזקת 150 גרם קנאביס לצריכה עצמית, בקולומביה הבריטית הותרה החזקת קילוגרם שלם לצריכה עצמית.
במרבית הפרובינציות הותר גידול קנאביס ביתי, אך הרשויות במניטובה ובקוויבק אסרו זאת.
בדומה, במרבית הפרובינציות הותרו מוצרי אידוי קנאביס, אך הרשויות בניופאונדלנד ובקוויבק אסרו זאת מחשש לגרימת מחלת ריאות.
לקראת סוף 2019 הותרה גם מכירת מוצרי קנאביס אכילים, וגם זאת בכפוף לרגולציה המקומית, למרות זאת ממשלת קוויבק אסרה את ייצורם ומכירתם של ממתקי קנאביס וקינוחי קנאביס, מחשש שייאכלו בטעות בידי ילדים.
מדינות בהן יש לגליזציה או אי-הפללה
בארצות הברית יש איסור פדרלי על סחר, יצוא, ייבוא, עיבוד, גידול ושימוש עצמי ובריאותי במריחואנה.
חלק ממדינות ארצות הברית הקלו איסורים אלו:
ג'מייקה (גידול מותר, אי-הפללה של שימוש)
הודו: אסור פדרלית אך יש מדינות שנקטו בלגליזציה או אי-הפללה:
איראן (גידול מותר, אי-הפללה על שימוש)
נפאל (חוקי בחג המהא שיוורטרי בלבד)
מלזיה (אי הפללה על שימוש)
תאילנד (אי הפללה על שימוש)
בסך הכול 57 מדינות (נכון ליולי 2023)
בישראל המדיניות בנוגע לקנאביס מחמירה יחסית לעולם המערבי והמשטרה מטפלת בכ-10,000 עבירות בשנה של שימוש והחזקה לשימוש עצמי.
לעת הזאת, רק שימוש רפואי בקנאביס באישור משרד הבריאות הוא חוקי.
בשנת 2008 החל משרד הבריאות לתת היתרים לחברות לספק קנאביס רפואי לחולים על מנת להקל על מחלות ותופעות לוואי מסוימות.
באותו זמן ניתן לצרוך קנאביס גם כדורי THC בשם מרינול המופק מצמח הקנאביס.
התוספת הראשונה מפרטת כי הקנאביס (Cannabis) וכן השרף של הקנבוס הידוע גם בשם חשיש (Cannabis Resina Syn: Hashish) נכללים בהגדרה זו.
העונש המרבי על ייצור, החזקה, שימוש, העברה או סחר הוא 20 שנות מאסר, והעונש המרבי על הדחת קטין לשימוש בסם הוא 25 שנות מאסר.
סעיפים מסוימים של החוק מקלים על העוברים על החוק למטרת "צריכה עצמית".
כך למשל, עונשים על סחר בסם נושאים עונש מרבי של 20 שנה, בעוד שהחזקה או שימוש למטרת "צריכה עצמית", נושאים עונש מרבי של שלוש שנות מאסר.
החוק קובע כי מי שהחזיק סם בכמות העולה על זו המוגדרת בתוספת השנייה, מוחזק כמי שהחזיקו שלא למטרת צריכה עצמית.
כלומר, יש נגדו חזקה משפטית שההחזקה אינה למטרת שימוש עצמי, אך הוא יכול לסתור אותה בהבאת ראיות מתאימות.
התוספת השנייה לפקודת הסמים קובעת כי לעניין קנבוס ושרף של קנבוס הכמות האמורה היא 15 גרם, כאשר הכוונה למשקל נטו של הסם מתוך כלל התרכובת או התערובת.
עם זאת, צריכה עצמית של סם בין כותלי בית ספר, על ידי מי שמלאו לו 16 שנה ואינו תלמיד בית הספר נושאת מאסר של חמש שנים.
את גישתו של הדין הישראלי באשר לשימוש בקנאביס ביטא השופט מישאל חשין בדיון בבש"פ 442/96 מדינת ישראל נ' יריב טולדנו (לא פורסם):
פיסקה זו צוטטה בהסכמה לאחר מכן בפסקי דין רבים הנוגעים לעוברים על האיסורים הקשורים בסם.
בשנת 1999 הוקמה מפלגת עלה ירוק הקוראת ללגליזציה של הקנאביס.
המפלגה לא הצליחה לעבור את אחוז החסימה.
בשנת 2008 החל משרד הבריאות בישראל באספקת קנאביס רפואי לחולים על מנת להקל על מחלות ותופעות לוואי מסוימות.
האישור מתקבל בהמלצת רופא מומחה ובאישור הממונה על כך במשרד הבריאות.
בשנים הראשונות לפעילות החקלאים תרמו את תוצרתם למחקרים ולשימוש רפואי הן לחולים והן למשרד הבריאות.
ביולי 2011 הושגה הסכמה להסדרת ענף הקנאביס הרפואי בישראל.
נכון למועד ההחלטה מניין המטופלים שהשתמשו בקנאביס רפואי עמד על כ-5,500 איש שרכשו את התרופה.
הוסכם כי משרד החקלאות יהיה אחראי על המגדלים ושטחי הגידול, משרד הבריאות – יהיה אחראי על האספקה לחולים והמשרד לביטחון פנים – יהיה אחראי על כך שהשימוש יהיה חוקי בלבד.
ב 7.8.2011 הוקמה במשרד הבריאות היחידה לקנביס רפואי, בעקבות החלטת הממשלה 3609 פיקוח והסדרת מקור לאספקת קנביס למטרות רפואיות ולמחקר.
ב-15 בדצמבר 2013 אושר חוק הקנאביס הרפואי.
על רקע אי בהירות בנוגע למשתמשי הקנאביס הרפואי המחזיקים ברישיון נהיגה, ב-11 בדצמבר 2014 הורשע נהג קטנוע שהחזיק ברישיון לשימוש בקנאביס רפואי בנהיגה תחת השפעת סמים, בין יתר הנימוקים להרשעה הוזכר כי אין מענה חוקי לשאלה מהו פרק הזמן הנדרש להתפוגגות הסם באופן שמאפשר יכולת נהיגה תקינה.
הרשעה זו באה על אף טענת הנאשם לכך שרופאיו הנחו אותו שלאחר 6 שעות מהשימוש ניתן לנהוג, ופרסום דומה בעבר של משרד הבריאות.
בקיץ 2016 אישרה ממשלת ישראל את רפורמת הקנאביס הרפואי – להסדרת העיסוק בתחום.
בינואר 2017, לאחר שוועדה מיוחדת בחנה את הנושא ובעקבות הלחץ הציבורי שנוצר, הודיע השר לביטחון פנים גלעד ארדן על שינוי מדיניות ההפללה של משתמשים בקנאביס לצריכה עצמית ועל מיקוד המאמץ בתחום ההסברה והחינוך.
ב 2019 פורסמה הרפורמה בקנביס, על פיה מוצרי הקנביס ינופקו רק בבתי המרקחת.
עד לאותו מועד סופקו מוצרי הקנביס במקומות שונים שאינם בתי מרקחת על ידי המגדלים והמפיצים.
התהליך נקרא "הסדרה" ובמהלכו נקבעו סטנדרטים לייצור ולפיקוח על תהליך הייצור.
קנאביס רפואי פירושו קנאביס הניתן מתוקף אינדיקציה רפואית של רופא קונבנציונלי, ובתמיכת רשויות החוק.
אף על פי שהקנאביס הרפואי וזה המשמש כסם מקורם באותו מין צמח, ניתן להבחין בכמה מאפיינים המבדילים ביניהם:
קנאביס רפואי ניתן ואמור להילקח על פי הוראת רופא (שלרוב הוא בעל ידע נרחב בנוירופרמקולוגיה תרופתית), במינון אופטימלי, כלומר, מתאים למבנה גופו, ומצבו הביוכימי של המטופל, כמו גם בפיקוחו של רוקח ומתוך הנחה מקצועית כי הוא ייטיב לאדם מבחינה נוירוכימית.
ניתן להניח שצריכה על פי הוראת רופא ובפיקוחו של רוקח, נוטה להיות בטוחה יותר מאשר צריכה למטרת תחביב והנאה שכן היא מתאימה יותר לנתוניו האנטו-פיזיולוגיים של המטופל ונוטה פחות להטיה.
בשל השפעותיו הרפואיות של ה-CBD, לעיתים בזני קנאביס רפואי כמות ה-CBD גבוהה יותר מאשר בזני קנאביס המשמשים להנאה.
לעיתים נדירות ישנם זני קנאביס רפואי שמכילים אחוז CBD גבוה כמו אחוז ה-THC, או עם אחוזי THC נמוכים מאוד.
משתמשי הקנאביס תופסים את הסם כמגביר את התשוקה המינית וכתורם לעוררות המינית.
גם מבחינה היסטורית, הקנאביס נחשב לאפרודיזיאק, חומר המגביר ומעורר תשוקה מינית.
מחקרים אובייקטיביים שנערכו ודיווחים סובייקטיביים הן של נשים והן של גברים, מצביעים על כך שההשפעה של קנאביס על המיניות האנושית היא מורכבת.
במינונים נמוכים, מייצר THC, המרכיב הפעיל העיקרי בקנאביס הרגעה, אופוריה קלה והוא אף בעל תכונות אשר יכולות לשכך כאבים ברמה מסוימת.
מאפיינים אלה יכולים להשפיע באופן חיובי על התשוקה המינית, ההנאה או הסיפוק, וכן עשויים באופן מסוים, לשפר את התפקוד המיני האנושי.
עם זאת, בשימוש כרוני, בעיקר במינונים גבוהים, ה-THC עשוי להגביר תחושות, ועלול גם לפגוע בביצוע משימות מוטוריות פשוטות ובמהירות התגובה.
תכונות אלה עלולות להשפיע באופן שלילי על המיניות ואף לגרום לנזקים משמעותיים, לדוגמה, חוסר עניין מיני, קשיים והפרעות בזקפה וכן אורגזמה מעוכבת או קושי בהגעה לאורגזמה.
ההשפעות האקוטיות של ה-THC הן כמעט מיידיות, וכוללות שינויים במערכת העצבים המרכזית ובמערכת הלב וכלי הדם, כגון דופק מוגבר, לחץ דם, פגיעה בשיווי המשקל והיציבות, ירידה בכוח השרירים ושינוי ביכולת לעבד מידע.
צריכת סמים נקשרת פעמים רבות להתנהגויות מיניות מסוכנות, למשל מין לא מוגן שבו עלולים לעבור זיהומים שונים מאדם לאדם, ובאופן כללי, שימוש בסמים נחשב לכזה שעלול להוביל למפגשים מיניים רשלניים ולא בטוחים.
לעיתים קרובות, נעשה קישור בין סיכונים אלה לבין רגיעה מוגברת, תחושת אופוריה, חוסר עכבות, ירידה בשליטה העצמית וכן ירידה בתפיסת הסיכון הנגרמת משימוש בחומרים פסיכואקטיביים משני-תודעה, אשר גורמים למשתמשים להיות פחות זהירים ואף לשכוח את החשיבות של מין בטוח.
לקנאביס יש השפעות סובייקטיביות ואובייקטיביות, הן חיוביות והן שליליות על המיניות, אשר נבדלות אצל גברים ונשים ותלויות במינון.
מחקרים מצביעים על כך שקנאביס יכול להועיל לתפקוד המיני במינונים נמוכים, וככל הנראה, עלול להתיש ולגרום לנזקים במינונים גבוהים יותר.
באופן כללי, נדמה כי נשים מגיבות לקנאביס באופן חיובי יותר מגברים, שכן מחקרים מראים כי הקנאביס פוגע בתפקודים המיניים של הגברים תוך שהוא מקל על התנהגותן המינית של נשים.
על פי דיווחים סובייקטיביים הן של גברים והן של נשים, הקנאביס נתפס כסם שמגביר עוררות מינית, תורם להנאה בעת קיום יחסי מין, מעצים מחשבות מיניות וכבעל יכולת לשפר במידה ניכרת את התפקודים המיניים שלהם.
הקנאביס גורם לביטול עכבות מיניות, יוצר עיוותי זמן וגורם להרפיה, מה שיכול לשמש כהסבר אפשרי לשיפור המדווח בתפקוד המיני.
בנוסף, גברים ונשים רבים צורכים קנאביס בעקבות יכולותיו המרגיעות, אשר עוזרות להפחית את רגשות החרדה והבושה המתעוררים לפני ובמהלך אינטראקציות מיניות.
יתר על כן, נמצא כי צריכת הסם במינונים נמוכים יכולה להעצים תחושות של קרבה רגשית ואינטימיות אצל שני המינים, תשוקה מוגברת לבן זוג מיני מוכר ותחושות משופרות של טעם ושל מגע.
נשים מדווחות על כך שעישון קנאביס יכול לסייע בהפחתת אי הנוחות הנחווית לפני קיום אינטראקציה מינית, בעל יכולת לשפר אורגזמות ואף להקל על כאבים הנגרמים במהלך קיום יחסי מין.
הסבר אפשרי לכך הוא שאחת מהשפעותיו של הקנאביס היא תחושתיות מוגברת, הגורמת לעלייה ברגישות למגע ותורמת במידה רבה להרפיה, אשר משפרת את ההיענות המינית ובכך מביאה להפחתה בתחושת הכאב.
מחקרים שהתמקדו בגברים, מראים כי שימוש בקנאביס במינונים גבוהים עלול לגרום לבעיות בפוריות, משום שהוא משפיע על אופן יציאת הזרע בעת שפיכה, וכן גורם לחוסר איזון הורמונלי.
בשונה מהדיווחים הסובייקטיביים שהוצגו, מחקרים אובייקטיביים שנערכו על גברים מראים כי שימוש בקנאביס קשור באופן ישיר לשפיכה מוקדמת, לירידה במוטיבציה המינית ולתפקוד מוטורי לקוי, שיכול להפוך את הביצועים המיניים לבלתי אפשריים.
מינון צריכת הקנאביס הוא בעל השפעה מכרעת על התפקוד המיני של גברים, ומחקרים מצביעים על כך שגברים צעירים שצורכים קנאביס באופן תכוף במינונים גבוהים חווים הפרעות בתפקוד הזקפה, ואף עלולה להיווצר אצלם ירידה משמעותית ברמות הטסטוסטרון, הגורמת לכשל זקפתי ולאין אונות, זאת בהשוואה לגברים צעירים המעשנים במינונים מתונים יותר.
אצל נשים, שימוש אינטנסיבי במינונים גבוהים בקנאביס עשוי לעכב את הביוץ ולפגוע בהיריון.
עם זאת, מחקר מועט נערך על נשים והנתונים סותרים, מה שמקשה על הבנת קיומו של קשר מובהק בין הדברים.
מרבית המחקרים שבחנו את השפעת הקנאביס על מיניות אצל נשים נשענים על דיווחים סובייקטיביים של המשתמשות בלבד, זאת בשל מורכבות טכנית בבדיקת עוררות מינית אובייקטיבית בגוף האישה, בהשוואה לגופו של גבר.
עם זאת, המחקרים המעטים שכן בחנו עוררות פיזיולוגית נרתיקית מראים כי לא חל שינוי אובייקטיבי בנרתיק בעקבות השימוש בקנאביס.
420, 4:20 או 4/20 (מבוטא: פור-טוונטי; מאנגלית: four-twenty; "ארבע-עשרים") הוא קוד-ביטוי המתייחס לצריכת קנאביס ובמשתמע, כדרך להזדהות עם תרבות הקנאביס.
מועדים בהתבסס על המספר 420 כוללים עישון וחגיגת קנאביס ב-20 באפריל (4/20 בצורת התאריך האמריקאית – אפריל 20).
הרב משה פיינשטיין, בהקשר של בחורי ישיבה שעישנו חשיש, אסר לעשן סמים כחשיש ודומיו מפני פגיעה גופנית ונפשית, והבאה לידי התמכרות, וכן בשל כיבוד אב ואם, ואיסורים הלכתיים נוספים.
במאמר משנת 2018 בכתב העת של רבני צהר, הרב ד"ר ברוך פינקלשטיין חלק על פסיקה זו, ואף ביקר את הרב משה פיינשטיין על כך שפסיקתו הושפעה מתפיסה שגויה של השפעות הקנאביס, וקבע כי על פי דין תורה אין לאסור על צריכת קנאביס.
שימוש בקנאביס (סם) בקרב בני נוער
שימוש בסמים וסחר בסמים מוגדרים כסטייה חברתית הפותחת פתח למרחב התנהגויות לא נורמטיביות שעלולות להוביל לניתוק מן החברה, לאורח חיים הרסני ולפשיעה.
בקרב ילדים ובני נוער, השימוש בסמים משקף לעיתים קרובות קשיים נפשיים ובעיות משפחתיות או חברתיות.
הטיפול בתופעה כרוך לא רק במניעה ובאכיפה אלא בנוסף בטיפול בסיבות המובילות לבחירה בשימוש בסמים כמענה על קשיים או בעיות שהילד או המתבגר חווה.
ההשפעות הבריאותיות השליליות של צריכת קנאביס בקרב בני נוער צצות כבר בגיל ההתבגרות או בגילאים מבוגרים יותר, ההשפעות כוללות שינויים מבניים במוח, פגיעות בקוגניציה, הפרעות נפשיות, התמכרות ומצבי הידרדרות בריאותית נוספים.
המוח של המתבגר שעוד מתפתח, מאופיין בתהליכי בניית תאי עצב ובמרווח שנמצא בין תאי העצב אשר נקרא סינפסה.
חשיפה ל-THC (חומר כימי הנמצא בסם הקנאביס) משנה את צורתם של חלק מתאי העצב וכתוצאה מכך, ההתפתחות הפסיכולוגית והקוגנקטיבית של בני נוער מתחת לגיל 25 נפגעת, מפני שקליפת המוח הקדמית שלהם אשר אחראית על תגמול והפעלת פונקציות גבוהות אינה בשלה.
מחקרים גילו קשר בין צריכת קנאביס לבין שינויים בחלקים השולטים על הזיכרון, קוגניציה ועיבוד רגשי במוח.
השינויים כוללים ירידה בנפח ההיפוקמפוס במוח, קליפת המוח הצידית ומבנים נוספים.
כאשר מדובר בבני נוער, מחקרים מראים כי צריכת קנאביס מגבירה במידה משמעותית את הסיכון ללקות בפסיכוזה, בסכיזופרניה ובאפיזודות חוזרות של דיכאון.
מחקרים נוספים מראים שקיים קשר בין צריכת קנאביס למחשבות אובדניות ולהתפתחות תחושת אובדנות אצל בני הנוער הצרכנים.
ממצאים הראו כי בני נוער שעישנו קנאביס נטו לקבל ציונים נמוכים במבדקים הקוגניטיביים בנוסף לכך שצריכת מריחואנה הצביעה גם על תפקוד נמוך יותר במבדקי הזיכרון.
גם לאחר הפסקת השימוש התוצאות במבדקי הזיכרון נשארו נמוכות.
המחקר הראה גם שהשימוש בקנאביס גורם לעיכוב השליטה בדחפים וייתכן כי זו הסיבה לכך שאומרים שהשימוש בקנאביס "פותח שער" להתמכרויות נוספות.
המדינה מתמודדת עם בעיית השימוש בקנאביס בקרב בני נוער בשתי גישות שונות: מניעה ואכיפה.
תוכניות מניעה מטעם משרד החינוך שמטרתן למנוע מראש או להפחית את התופעה כוללת ארבעה מדדים בנושא שימוש בחומרים:
כוללניות: פנייה בו זמנית גם לבני הנוער וגם למשפחותיהם, למוסדות החינוך ולקהילה.
גיוון בשיטות ההוראה והדגשה של המודעות לבעיה והבנה שלה.
תזמון מתאים, בעיקר תשומת לב בשביל למנוע את השימוש בחומרים מלכתחילה.
רלוונטיות תרבותית ותיאום לקהל היעד שאיתו אתה מדבר.
כאשר מדובר באכיפה האחראים הרשמיים מטעם המשטרה הם יחידות הנוער במשטרה, ישנן מספר דרכי אכיפה שבהם המשטרה דוגלת:
פיזור מקסימלי בין פעילות גלויה וסמויה של בלשי נוער המוצבים בשטחים ייעודים כגון מועדונים, פאבים, וכן באזורי בתי ספר המוכרים באחוזי שימוש גבוהים.
תפקידם של חוקרים אלה לתפוס מוכרי סמים לקטינים.
הכשרת רכזי מודיעין נוער ומינוי רכזים שעברו הכשרה בפעילות סמויה באיסוף מודיעין על קטינים המשתמשים בקנאביס וסוחרים בו.
שיתוף פעולה עם הרשות למלחמה בסמים והקמת פרויקטים משותפים להסברה ומניעה.
בנוסף הוקמו יחידות נוער שמטרתן מניעת פשיעה חמורה ועבירות סמים בפרט בקרב בני הנוער.
קנאה היא התייחסות רגשית שלילית של פרט לבעליו של טובין הנתפשים כבעלי ערך חיובי.
קנאה היא רגש המתעורר אצל אדם וכנראה גם אצל בעלי חיים מסוימים, בשל הצלחתו של פרט אחר ובשל תחושת נחיתות יחסית לפרט זה.
זהו רגש הכרוך בסבל, שמתעורר באדם כאשר לזולתו יש דבר מה שהמקנא סבור שמגיע לו או נלקח ממנו.
הקנאה מלווה לעיתים קרובות בהרגשת קיפוח, בתוקפנות וברצון לנקום.
בהקשר של יחסים בין בני זוג, קנאה היא חשד בבגידה, שמתעורר למשל במקרה שבו בן הזוג מביע סימני חיבה כלפי זרים.
בעברית, לפועל "לקנא ל־" יש משמעות אחרת.
היא מציינת תמיכה בדבר מסוים או ברעיון מסוים, והתנגדות קשה לכל מי שמנסה לפגוע בדבר זה.
שם הפעולה של פועל זה הוא קנאות.
יש המציינים כי רגש זה, בניגוד לרגשות אחרים, הוא רגש אנושי, שלא מצוי אצל בעלי חיים, אך בעלי חיים עשויים לגלות קנאה כלפי בני מינם בכל הנוגע למעמד השליטה בלהקה או בתחרות על נקבות.
בעלי חיים מבויתים מתחרים על תשומת לבו של המטפל ומגלים קנאה ברורה כשהאדם הקרוב ללבם מתייחס לבעל חיים אחר ומתעלם מהם.
אריסטו רואה בקנאה כאב למול הצלחתו של הזולת; והפילוסוף ראסל רואה בו, הסיבה להיעדר תחושת אושר.
אובידיוס, המשורר הרומי, מתאר את הקנאה בספרו, מטמורפוזות.
בתיאורו, הקנאה שוכנת בבית קודר וקר בבקעה.
מקום בו השמש אינה מאירה, והרוח אינה נושבת.
הקנאה אוכלת נחשים כדי להזין את ארסה.
אולם מזונה העיקרי הוא – היא עצמה.
"שנת לא תדע כי ערות בלבה דאגות יטרידוה/ אשר אנוש יד חתול קטן איבנה תמיד, לא יתן לה מנוח: היא האוכלת אוכלה את עצמה – זה ענשה בחייה."
דניאל גולמן מציין כי רגש זה הוא למעשה רגש משני, המורכב משלושה רגשות בסיסיים: כעס, פחד ועצב.
אפשר לראות בקנאה התעוררות של פחד מיתרונו של הזולת, יחד עם עצבות וכעס עצמי על כך שהמקנא איננו נהנה מן היתרון שיש לזולת.
לדידו של הפילוסופ קרישנמורטי (Krishnamurti) הקנאה היא רגש מודע או לא מודע, הכרוך באי שביעות רצון של האדם מעצמו ובהערכה עצמית נמוכה, שאיננה מאפשרת לאדם המקנא להאמין ביכולתו לשדרג את מצבו.
מסתבר שרגש זה נמצא במגמת עליה, ואחריות לכך הן הרשתות החברתיות, שמציגות שוב ושוב את הישגי הזולת.
משום הסבל שגורמת הקנאה ונזקיה, הוא גורס שיש להפסיק להשוות את עצמנו לאחרים.
על פי הסוציולוג שק (Shoeck) הקנאה היא דחף שמקורו באדם כיצור חברתי, הנוצר בזמן שקיימים שני אינדיבידואלים המסוגלים להשוות את עצמם באופן הדדי.
לדידם של הוגי דעות אלו, התרופה לקנאה היא להפסיק להשתוות לאחרים ולהתרכז בעצמי.
חשוב בכל להדגיש שההשוואה לאחרים יש בה מהתועלת, משום שהיא עוזרת להפוך לטובים יותר, והיא עומדת מאחורי ההתמקצעות למשל בקרב ספורטאים ובכל תחום בעל אופי תחרותי.
לא מההכרח שההשוואה תוביל לקנאה, היא בה במידה יכולה להוביל להערצה, לכבוד ולמוטיבציה להשתפר.
המילה "קנאה" בעברית היא שילוב של שני מושגים, שבשפות אחרות קיימות להם מילים נפרדות.
באנגלית, המילה Envy מתייחסת לתפיסה שדבר מה בעל ערך חסר לאדם, ואילו המילה Jealousy מתייחסת לחשש שהאדם עלול לאבד דבר זה.
תלמידתו של זיגמונד פרויד, הפסיכואנליטיקאית מלאני קליין הבדילה בין שני סוגי קנאה.
היא טענה שרגש הקנאה הגלוי (jealousy) מתבטא תמיד במשולש – בין שלושה אנשים.
אדם אוהב אובייקט אחד ומקנא באובייקט אחר, יריב, שעלול לקחת ממנו את מושא אהבתו.
סוג קנאה זה מתבטא, למשל, ביחסים בין בני זוג או בתסביך אדיפוס.
סוג הקנאה השני, על פי קליין, הוא גם סוג הקנאה הבסיסי והראשוני.
קנאה זו, המכונה envy, היא בעצם רגש בסיסי שנמצא בתת מודע.
הוא יוצא לידי ביטוי בתור רגש של כעס פנימי שמתעורר כאשר אדם מבין שאובייקט אחר מחזיק בדבר מה שהוא עצמו חושק בו.
קליין טענה שרגש זה, המהווה כוח מניע לפעולות אנושיות רבות, מתפתח כבר בגיל הינקות כאשר התינוק לא מקבל באופן תמידי את השד שמעניק לו מזון וביטחון.
בנצרות, הקנאה (envy) נחשבת כאחד משבעת החטאים.
בתנ"ך אפשר לראות טיפוסים שונים של קנאה, החל מקנאה דתית וכלה בקנאה כלכלית.
רגש הקנאה נחשב לחזק ומתסכל במיוחד, והוא מתואר בשיר השירים () במילים הבאות: – רגש זה, מתואר כעז במיוחד כמו השאול הבוער באש, והוא ממחיש את דמותו של המקנא, שניתזים מעיניו ניצוצות ורשפים של אש קנאה למראה מושא קנאתו.
תגובת הקנאה הראשונה המתוארת בתנ"ך היא קנאה דתית, של קין, המקנא באחיו הבל, על כך שאלוהים קיבל את קורבנו של הבל בעוד קורבנו שלו נדחה.
קנאה זו הסתיימה ברצח של הבל בידי קין.
מאוחר יותר מסופר על האחים ששונאים את יוסף ומקנאים בו על תשומת הלב הרבה שהוא מקבל מאביהם, ועל חלומותיו השלטוניים, דבר המביא אותם לכדי ניסיון לרצוח אותו ולבסוף למכירתו לעבד.
קנאה נוספת הנגמרת בניסיון לרצח היא הקנאה שמקנא שאול בדוד, כאשר הם חוזרים מהמלחמה והנשים מהללות את דוד יותר משאול, שאול מקנא בכבוד הרב שנוחל דוד.
קנאה זו גורמת לו להתנהג בעוינות כלפי דוד, ואף לנסות להרוג אותו למחרת בחנית אשר בידו.
בקנאת שאול בדוד אפשר לראות את מרכיב הפחד הקיים בקנאה, שבו חושש שאול שדוד ינשל אותו ואת בניו מהמלכות.
סיפור קנאה נוסף במקרא, הוא קנאה כלכלית, פלשתים המקנאים בהצלחתו הכלכלית של יצחק ותגובתם היא סתימת הבארות אשר חפר: ().
עוד במקרא, מתוארת קנאתה של רחל בלאה, על פוריותה ותגובתה הקיצונית המסתכמת ברצונה למות בפסוק, ()
רבי אלעזר הקפר מנה במסכת אבות את הקנאה בין הדברים המוציאים את האדם מהעולם, על בסיס הפסוק () ואם כן מה שחכמים אחרים אמרו () מדובר בקנאה שלא באה להוריד את הזולת אלא נותנת שאיפה להשיג את אותן מעלות, אך לא במטרה להורידו.
עם זאת, הראי"ה קוק כתב כי גם בקנאה הזאת יש בעיה, ולעתיד לבוא יתקיימו דברי חז"ל: "בעקבתא דמשיחא...
חכמות סופרים תסרח", דהיינו: "תתבטל צורתה הקודמת, ויוחל להיות מאיר אור הנשמה של החכמה העליונה מכל קנאה, שהיא למעלה מחכמת סופרים".
אך בניגוד לאימרה זו, יש הסוברים במדרש שאף משה רבנו כאשר פרש מתפקידו, קינא קנאה עזה ביהושע תלמידו, כאשר יהושע סירב לגלות לו מה דיבר אליו אלוהים, ובתגובה ביקש משה למות ואמר
המהר"ל מציין כי הקנאה קיימת בין שווים, אבל לא כאשר מדובר בשונים, כאשר אין אפשרות פוטנציאלית להגיע למעלת הזולת.
חז"ל ראו בכך את הטוב שיש בקנאה בפרט, וביצר הרע בכלל, באומרם כי: "אלולי יצר הרע - לא בנה אדם בית ולא נשא אשה ולא הוליד ולא נשא ונתן".
עם זאת, כתב הראי"ה קוק, כי לעתיד לבוא, כשיתקיים חזון הנביאים, ולא תהיינה עוד מלחמות ומריבות בין האנשים והעמים, לא תהיה עוד הקנאה הכוח המניע את העולם, וכי "גַּלְגַּל הַחַיִּים יָנוּעַ – לֹא בְּכֹחָהּ שֶׁל קִנְאַת אִישׁ מֵרֵעֵהוּ – כִּי אִם בְּכֹחַ עֹז אַהֲבַת שֵׁם ד' וּדְרָכָיו".
קנאים הוא שם כולל למורדים שפעלו בירושלים בתקופת המרד הגדול ברומאים.
בין קבוצות אלו היו הסיקריים, אנשי הפילוסופיה הרביעית, וכן קבוצות לוחמים בעלות מנהיגים שונים, ללא קשר ארגוני ביניהן.
במסגרת האידאולוגיה הקנאית, ראו הקנאים במעשה פינחס המקראי מודל לחיקוי.
בעקבותיו, ויותר קרוב לזמנם שלהם, נטלו הקנאים כדגם את מתתיהו החשמונאי, שמעון בן שטח ואחרים.
הקנאות הייתה מעוגנת בהווי חיים פרושי, תוך הקפדה על חסידות יתרה.
קיום הקנאים באופן מובהק כפלג של הפרושים החל מימי הורדוס ואילך, כאשר הנסיבות השונות הגבירו והפחיתו את פעילות הקבוצות הקנאיות.
המושג "קנאה" בתנ"ך, בהלכה, ואצל יוסף בן מתתיהו
השורש "קנא" מופיע בתנ"ך פעמים מספר, לרוב כתואר לאל.
ייחוס הקנאה לאדם נעשה כלפי שני אנשים בלבד - פנחס ואליהו.
גם פנחס וגם אליהו מתוארים בתנ"ך כחורצי דין עצמאיים אל מול חטא גדול - פנחס הרג ללא משפט את זמרי שחטא בזנות, ואליהו הוציא להורג את נביאי הבעל.
הלכות שונות עוסקות בהריגה על ידי קנאים.
במשנה מסופר על שמעון בן שטח, שתלה שמונים מכשפות באשקלון, ובמשנה אחרת נאמר:
משניות אלו הן משניות קדומות, המתארות תפיסות הלכתיות שלא התקבלו בסופו של דבר על ידי הזרמים המרכזיים של הפרושים.
הלכה קדומה זו התירה, ככל הנראה, פגיעה בעבריין בעת החטא ממש.
הפלגים הקנאיים בקרב הפרושים שאבו את מסורותיהם מתוך ההלכה החסידית, ובעיקר מתוך משנתו של שמאי.
אצל יוסף בן מתתיהו מופיע המושג "קנאים" ביוונית במילה "זאלוטאי" (zelotai).
המקור הלשוני הקלאסי הוא "זאל" (zel), והוא בא מ"זאו" (ze'o), שמשמעו לרתוח, להאדים מחום, לההביל, ולעיתים במשמעות של קנאה.
בתרגום השבעים לתנ"ך הוא מופיע תמיד כתרגום לשורש "קנא".
כך לדוגמה, מתורגם הביטוי בספר שמות: "אל קנא" כ"תאוס זאלוטאס" (te'os zelotes).
קבוצות קנאיות ופעילותן לפני המרד
המקור היחיד כמעט למידע על הקנאים הוא יוסף בן מתתיהו, בספריו "קדמוניות היהודים" ו"מלחמת היהודים".
בן מתתיהו עצמו השתדל באופן ניכר לתאר כמה שיותר קבוצות קנאיות שונות, לפרט את ההבדלים ביניהן.
עם זאת, בן מתתיהו המעיט מחשיבות האידאולוגיה העומדת מאחורי מעשיהם של המורדים, וצייר אותם פעמים רבות כליסטים תאבי בצע, שודדים צמאי דם ופורעי חוק חסרי מצפון.
בניתוח תיאוריו של בן מתתיהו את אירועי התקופה ניתן למצוא כי הקנאות בתקופה הרומית פרצה מדי פעם בשעת ניסיונות מרד כנגד השלטון הרומי, וקבוצות אנטי-רומאיות שונות היו בעלות אידאולוגיה קנאית מובהקת, הלוקחת את החוק לידיה.
כבר בזמן כיבוש הגליל על ידי הורדוס, בשנים 38–39 לפני הספירה, מתאר בן מתתיהו פעולות המתאפיינות כקנאיות (כמו התאבדות המתבצרים על הארבל).
קנאי גם היה המורד יהודה בן חזקיה הגלילי, שבשנת 6 לספירה, בעקבות ניסיון הקנסוס (מפקד אוכלוסין לצורך שמאות הקרקע והנכסים) על ידי הנציב הרומי קוויריניוס, הקים קבוצה קיצונית, אנטי רומית מובהקת, בהנהגתו.
במקרה זה, יוסף בן מתתיהו מגדיר את הקבוצה הזו כבעלת אידאולוגיה המכונה הפילוסופיה הרביעית.
פילוסופיה זו דוגלת בחירות מכל שלטון שאיננו של האל, ובמאבק חסר פשרות להשגת חירות זו.
פעולות קנאיות נמשכו לאורך המאה הראשונה לספירה.
הקנאות התבטאה במאבק ישיר כנגד השלטון הרומאי המטיל מיסים ומכסים, וכנגד יהודים, פרושים מתונים וצדוקים, ש"התיוונו" ושיתפו פעולה בקשרים כלכליים, תרבותיים ופוליטיים הדוקים עם הממסד הרומי-יווני.
הקבוצות הקנאיות פעלו באופן מקומי ודל השפעה, כאשר פעילותן הלכה וגברה ככל שהתקדם הזמן.
בימי הנציב קומאנוס (48–52 לספירה) מציין בן מתתיהו כי "נתמלאה יהודה כולה ליסטים".
הנציבים המאוחרים (פליקס, פסטוס, אלבינוס ופלורוס) פעלו באופן נחרץ כנגד הפעילות הקנאית, אבל כל פעולה קנאית ופעולת נגד רומאית רק ליבו את השנאה, הוסיפו לנזק הכלכלי לתושבים, והחריפו את העימות.
גם עם פרוץ המרד לא מצטייר מחנה קנאי אחיד בעל הנהגה ופיקוד מרכזיים.
מגמות והלכי רוח קנאיים שררו אצל כל הקבוצות הקנאיות שפעלו במרד, אך הקבוצות אינן קשורות מעשית זו בזו.
כובשי מצדה אינם קשורים לאנשי אלעזר בן חנניה, שאינם קשורים לאנשי מנחם בן יהודה הגלילי, לסיקריים, ולאנשי אלעזר בן שמעון מפקד המרד.
שתי הקבוצות הקנאיות המאוחרות יותר, קבוצת יוחנן מגוש חלב וקבוצת שמעון בר גיורא, גם הן אינן קשורות זו לזו אלא באידאולוגיה הקנאית בלבד.
בספר השביעי של "מלחמת היהודים", יוסף בן מתתיהו דן במצור על מצדה ומספק סקירה של ארבעת הזרמים הגדולים של המורדים (הסיקריים, אנשי יוחנן, אנשי שמעון והקנאים) ובפירוש מפריד ביניהם.
הקנאים מופיעים לראשונה כקבוצה מגובשת, אידאולוגית, קיצונית ומרדנית בשנת 66 לספירה, שנת פרוץ המרד ברומאים.
יוסף בן מתתיהו מציין כי כעבור שנה מאז פרוץ המרד, כאשר מדכאים הרומאים את ההתנגדות היהודית הרופפת בגליל ומדרימים לכיוון שפלת החוף וירושלים, מתחילה התנועה הקנאית להתארגן מתוך מיזוג בין כמה קבוצות כפריות שבסמוך לירושלים, אשר עקרו לעיר ובקשו לנהל מתוכה את המלחמה ברומאים.
מנחם בן יהודה הגלילי פרץ לירושלים, המית את חנניה בן נדבאי הכהן הגדול, והיה לשליט עריץ.
לבד מאמונתו בכוחו הפיזי ובצדקת דרכו עטה על עצמו מנחם בגדי מלכות, ואולי גם בשל נטיותיו המשיחיות, וכך עלה למקדש להתפלל לאלוהיו.
מנחם הקיף עצמו בקבוצה של קנאים, הן כדי להגן על חייו והן כדי לבטא את סימני שלטונו.
קבוצת הקנאים נראתה מסוכנת מאוד בעיני חנן בן חנן הכהן הגדול, מאחר שמעורבותה ביוזמת המרידה עלולה הייתה להמיט שואה על ירושלים ותושביה.
על כן גמלה בלבו החלטה להניאם ממחשבת המרד, אך לשווא.
בהקשר זה, מספר יוסף בן מתתיהו בחיבורו "מלחמת היהודים" כי השם "קנאים" היה כינוי-עצמי ומסביר לראשונה את משמעותו:
יוסף בן מתתיהו מגולל בציוריות רבה את אכזריות הקנאים בירושלים ואף מחוצה לה.
הוא מכתיר אותם בתואר הנקלה של "שודדים" ("ליסטאי") ובכלל עלילותיהם: השליכו לבור הכלא את אנטיפס ממשפחת המלוכה היהודית, ועמו חבריו הפרנסים.
לאחר מכן הטילו על איש חרב מיומן שכינויו "בן האילה", על שום יעילותו ומהירותו, לרצוח את כל האסירים ולציבור סיפרו כי הללו היו בוגדים ששיתפו פעולה עם הרומאים.
צעדם הבא היה לבטל את הנוהל המסורתי של בחירת הכהנים הגדולים "והקימו להם כהנים בני בלי שם וחשכים, למצוא בהם עוזרים למעשי תועבותיהם".
הקנאים הפכו את המקדש למבצר עריצים וזרעו פחד ואימה ברחובות ירושלים.
בהמשך חפצו לבחור כהנים גדולים לא על פי נוהל הירושה אלא על פי גורל כדי לתפוש בשם השינוי בהליך הטכני את השלטון על המקדש ועל העיר.
אחד הכהנים שעלה בגורל היה כפרי חסר כל מעלות ותכונות של הנהגה.
הלה נגרר לירושלים, הולבש בבגדי הקודש והיה לצחוק ולקלס.
"למעשה תעתועים ולצחוק ילדים הייתה הנבלה הזאת בעיניהם", כותב על כך יוסף בן מתתיהו.
חנן בן חנן, הכהן הגדול, ביקש לקומם את העם בירושלים כנגד הקנאים.
הראשונים עלו אמנם במספרם על האחרונים, אך נפלו מהם בכלי נשקם.
בין שני הצדדים התלקחה מלחמה של ממש ורבו הפצועים וההרוגים, ולבסוף דחק העם את הקנאים לכיוון חצרות המקדש.
הקנאים נמלטו אל החצר הפנימית של בית המקדש ונסגרו מאחורי השערים.
מהלך זה הביא לכך שחנן הורה להפסיק את המרדף בשל החשש לנהל את המלחמה בתוככי המקדש.
בהקשר זה חושף יוסף בן מתתיהו את מנהיגי הקנאים: אלעזר בן שמעון וזכריה בן אמפיקלוס, שניהם ממשפחת הכהנים, וייתכן שהשני הוא זכריה בן אבקולס, אם כי קשה לומר כך כיון שזכריה בן אבקולס תואר כמי שסירב לעשות מעשה רחוק להתנהגות קנאית.
הקנאים החליטו להזעיק לעזרתם את האדומים.
לאדומים נשלחו שני שליחים שהצליחו לשכנעם לסייע לקנאים.
כעשרים אלף אדומים התייצבו חגורי חרב וכידון וחדרו לעיר לאחר שהקנאים הצליחו לפתוח עבורם את השערים.
בכוחות משותפים איפוא ערכו הקנאים והאדומים טבח נורא בעיר ומספר הנשחטים הגיע ל-8,500 כדברי יוסף בן מתתיהו, ובהם הכהן הגדול חנן, נשואי העדה ומנהיגיה ואנשים אמידים לרוב.
נערכו גם מעשי שוד וביזה והתעללויות בבני אדם.
הקנאים הקימו בתי-דין עממיים, וכך גזרו על רבים וטובים עונשים כבדים מנשוא, ובכללם עונש מוות.
בחלוף זמן קצר הבינה קבוצה קטנה מן הקנאים, כי המהלך האחרון שעשו – הזעקת האדומים – היה טראגי ומיותר לחלוטין, והיה מי שביקש אותם לעזוב את העיר.
לבסוף השתכנעו האדומים ושבו לבתיהם.
תושבי ירושלים קיוו כי בכך ישרור שקט בעיר, אלא שתקוותם נגוזה.
הרומאים שצרו על העיר נהנו ממלחמות האחים.
בתוך ימי התופת הללו נתגלעה תופעה חדשה – עריקת תושבים מן העיר וכניעתם לרומאים.
הללו ברחו בעיקר מהקבוצות הקיצוניות, אשר ניהלו מלחמת הכל-בכל בעיר ירושלים, ובכללן - הקנאים.
היציאה מן העיר הייתה קשה ומסוכנת, מכיוון שהקנאים הציבו שומרים בפתחי העיר, וכל מי שנחשד בכוונה להימלט ממנה נשפט במקום והוצא להורג.
מאידך, כל מי שידו הייתה משגת סכומי כסף שיחד את הקנאים ויצא מן העיר ללא פגע.
תמונת מצב זו משתקפת גם בספרות התלמודית, במסכת האמוראית "אבות דרבי נתן", אלא ששם היא מיוחסת לקבוצת הסיקריקים.
במסכת זו מתוארת פרשת יציאתו של רבן יוחנן בן זכאי מירושלים הנצורה, כשהוא מעמיד פני מת.
אלה שהוצאו להורג, נחשבו לבוגדים ונאסרה קבורתם.
קנאביס סאטיבה (שם מדעי: Cannabis sativa) מין בסוג קנאביס, הוא צמח חד-שנתי ודו-מיני.
בני האדם גידלו קנאביס סאטיבה לאורך ההיסטוריה לצורך סיבים תעשייתיים, שמן מהזרעים, מזון, הפקת סם, שימוש דתי למצבי רוח רוחניים, ולרפואה.
כל חלק של הצמח נקטף באופן שונה, בהתאם למטרת השימוש בו.
המין הוגדר לראשונה על ידי קארולוס ליניאוס ב-1753.
זרעיו משמשים בעיקר כדי להפיק את שמן קנבוס שיכול לשמש לבישול, לתאורה, ללכות, או צבעים.
ניתן להשתמש בהם גם כמזון מזין לציפורים.
הפרחים (ובמידה מועטת גם העלים, הגבעולים והזרעים) מכילים תרכובות פסיכואקטיביות הידועות כקנבינואידים שנצרכים כסם לשם הנאה, רפואה, או מטרות רוחניות-דתיות.
בדרך כלל פרחי הקנאביס כפי שהם מיובשים, או מעובדים לחשיש נצרכים על ידי עישון, אידוי, ובליעה דרך הפה.
מבחינה היסטורית, חליטות, תה, ומשחות היו גם תוצרים נפוצים.
הקנאביס סאטיבה מתחיל את צמיחתו באביב והיא נמשכת בין 4 ל-6 חודשים.
מחזור החיים של הצמח בטבע מתחיל בזרעים, אשר שכבו עמוק בקרקע כל החורף, המתחילים לנבוט בסביבות מאי.
לאחר הנביטה, הצמח מתחיל בשלב של גדילה לגובה והצמחת ענפים לצדדים תוך פרישת עלים אשר מטרתה הגברת שטח החשיפה לשמש ועל ידי כך הגברת תהליך הפוטוסינתזה וצבירת אנרגיה.
שלב זה נמשך בין חודשיים לשלושה, ולאחר מכן, עם תחילת התארכות הלילות בסוף יוני, מתחיל שלב הפריחה.
בשלב הפריחה הצמח גדל עוד מעט לגובה, אך בעיקר מטפח מסת ענפים ועלים.
כשבועיים לאחר תחילת שלב הפריחה יוצאים הפרחים באזורי ה"מפרקים" של הענפים והעלים.
כעת ניתן להבדיל בין שני המינים - לזכר יש פרח קטן ועגול ולנקבה פרחים בשרניים וגדולים יותר, המכוסים על שטח פניהם בבלוטות, המפרישות את החומר הפעיל THC, ולעיתים גם בשערות דקיקות.
בשלב זה מתחילים הצמחים לשחרר אבקנים לאוויר, מתבצעת האבקה והנקבה מגדלת המוני זרעים בפרחיה.
עם בוא החורף, הצמחים מתים מהקור, והזרעים מתפשטים בקרקע ומחכים לאביב.
באופן כללי, יש שלוש קבוצות זנים של קנאביס שמגודלות היום:
זנים שמגודלים בעיקר בשביל הסיבים שלהם, מתאפיינים בגבעולים ארוכים והסתעפות מועטה, מכונים קנבוס.
זנים שמגודלים בשביל הזרעים אותם ניתן לאכול, או להפיק שמן.
זנים שמגודלים לצרוך רפואי או למטרות הנאה.
בדרך כלל במדינות בהם צמח הקנאביס אסור בחוק, אין הבחנה בין הסוגים למרות שמבחינה כימית ריכוז החומרים הפעילים בזנים המגודלים לצרכים תעשייתיים נמוך עד אפסי.
מהחלקים העשירים בטריכומים (שערות המכילות את בלוטות השרף) בצמח מפיקים את הסם הפסיכואקטיבי קנאביס.
תוצריו הבולטים ביותר הם מריחואנה וחשיש, שצריכתם נעשית לרוב על ידי עישון, אידוי (בעזרת מכשיר אידוי) או אכילה.
קנאורגנץ' (בטורקמנית: Köneürgenç; מפרסית: کهنهگرگانج, תעתיק מדויק: כהנה גרגאנג'; ברוסית: Кёнеургенч - קְיוֹנֶאוּרְגֶנְץ') היא עיר במחוז דשוגוז שבצפון-מערב טורקמניסטן ואתר מורשת עולמית מאז שנת 2005. העיר הייתה בירתה של ממלכת ח'ווארזם וחרבה מספר פעמים אך שוקמה, עד שנינטשה באופן סופי, כאשר נהר אמו דאריה שעבר סמוך לה שינה את מסלולו.
ב נבנתה תעלת מים בסמוך מצפון לחורבות קנאורגנץ' ובמקום קמה עיירה חדשה שבה התגוררו 37,176 בני אדם במפקד האוכלוסין האחרון משנת 2022.
קנאורגנץ' ישבה על אחד מנתיביה הצפוניים של דרך המשי, במקום בו זו פגשה את נהר אמו דאריה.
מועד ייסודה המדויק אינו ידוע אך יש הטוענים כי מצודת קרקמולה בעיר נבנתה בתקופת הממלכה האחמנית במאה ה-6 לפנה"ס או במאה ה-5 לפנה"ס.
בשנת 712 פלשו הערבים לעיר וקראו את שמה גורגנג'.
העיר החלה לשגשג החל במאה ה-10, והמאה ה-12 סימנה את תחילת תקופת הזוהר שלה כשהייתה לבירת ממלכת ח'ווארזם, ונחשבה לעיר השנייה בחשיבותה במרכז אסיה לאחר בוכרה.
בשנת 1221 נהרסה קנאורגנץ' לחלוטין על ידי צבאותיו של ג'ינגיס חאן אשר טבח בתושביה.
העיר שוקמה אך נחרבה שוב על ידי טימור לנג ב-1388, אם כי היא המשיכה להתקיים עד המאה ה-16. באותה עת שינה נהר האמו דאריה את מסלולו והעיר נינטשה לחלוטין.
החל ב-1831 החלו טורקמנים להתיישב בסביבותיה של העיר העתיקה ועשו בה שימוש בתור בית קברות.
חפירות ועבודות מחקר התבצעו באתר לראשונה החל בשנת 1929.
האזור המוכרז בעיר משתרע בשלושה מוקדים בשטח כולל של 353.27 הקטאר (כ-3.5 קמ"ר) שרובם המכריע בדרומה של העיר העתיקה.
האזור הדרומי (1 במפה) הוא הגדול מבין השלושה, והוא מוקף בשרידי חומה מהמאה ה-14 ממזרח, דרום וממערב.
בדרום-מזרחו של האזור שוכנים שרידיהן של "המצודה" העתיקה (אלקאלה) ושל מצודת "חורזם-באג" מהמאה ה-19, ובמרכזה שוכנות הריסות "מצודת האבן" (טשקאלה).
רוב המונומנטים באזור נמצאים מצפון למצודת האבן, ובין אלה מצודת קרקמולה והמינרט של קוטלוג טימור.
זה נבנה בתחילת המאה ה-11 או בתחילת המאה ה-12 והוא נישא לגובה של 60 מטר.
קוטרו בבסיסו עומד על 12 מטר ובקצהו העליון על 2 מטר בלבד.
עד לבנייתו של המינרט בג'אם ב-1194 היה זה המינרט עשוי לבנים הגבוה בעולם, והוא האתר הידוע ביותר בקנאורגנץ'.
המינרט היה צמוד אל המסגד הגדול של העיר אך זה לא שרד.
הכניסה אל המינרט הייתה באמצעות גשר קטן שהוביל מהמסגד אל פתח בקירו החיצוני, כ-7 מטר מעל פני הקרקע.
מאז שהמסגד חרב ניתן להגיע אל הפתח רק בעזרת סולם, ו-144 מדרגות מובילות אל ראש הצריח.
המאוזוליאום של אילארסלאן משנת 1150 לערך קטן למדי ובנוי בצורת מרובע שלראשו גג כיפה בצורת חרוט.
על הגג דוגמאות גאומטריות בלבנים ושער הכניסה הקדמי נושא כיתוב בטרקוטה.
זהו המבנה העתיק ביותר ששרד בכל האתר.
המאוזוליאום השני, של סולטאן טקש, בנו של אילארסלאן, מתוארך לשנת 1195 והסולטאן ששלט בח'ווארזם עד שנת 1200 בנה אותו עבור עצמו.
הוא דומה במבנהו לזה של אילארסלאן אך הוא גדול יותר, וחלק מהלבנים הצבועות בטורקיז עדיין ניצבות על גגו שצורתו כשל חרוט .
ייתכן כי טקש היה קבור במאוזוליאום בעבר, אך שרידי גופתו לא נמצאו במקום.
המאוזוליאום השלישי הוא של סייט אחמט ונבנה מחדש לאחר שהמבנה הקודם התמוטט בשנת 1993.
המאוזוליאום הגדול באתר הוא של טוראבק-הנם ונבנה ככל הנראה מאוחר מהאחרים, במהלך המחצית השנייה של המאה ה-14).
לא ברור מי קבור במבנה ויש הטוענים כי הוא שימש כאולם כס ולא כמאוזוליאום.
צורתו כשל מתומן ובצידם החיצוני של קירותיו קבועות נישות.
הגג בצורת חרוט קרס זה לא מכבר, אך הכיפה הפנימית שרדה ומצוירות עליה דוגמאות גאומטריות בצבעי כחול ולבן, המחולקות ל-365 חלקים, כמספר ימי השנה בשנת השמש.
מתחת לכיפה ניצבות 24 קשתות המסמלות את שעות היממה ומתחתן 12 קשתות גדולות יותר כנגד 12 חודשי השנה.
4 חלונות מסמלים את עונות השנה.
אזור זה (2 במפה) משתרע על שטח של 14.2 הקטאר בלבד ובמרכזו בית קברות מוסלמי וארבעה מבנים.
המאוזוליאום של נאג'ם אדין אלקוברה מהמאה ה-14 שייסד את האסקולה הסופית הקובראווית והיה משורר, מדען ושחקן שח מצטיין.
זהו המבנה הקדוש ביותר באתר כולו ולפי המסורת יש לו סגולות מרפא.
בתוך המבנה שני קברים - האחד לגופו של אלקוברה והאחר לראשו, ואלה הופרדו בידי המונגולים אשר רצחו אותו.
מולו ניצב המאוזוליאום של סולטאן עלי ששלט במקום במאה ה-16, וסמוך לו המאוזוליאום של פיריאר ולי מהמאה ה-13 או ה-14. המבנה הרביעי הוא מסגד דאש שנבנה בתחילת המאה ה-20 ומשמש כיום כמוזיאון האתר.
באזור זה (3 במפה) ששטחו 5.17 הקטאר בלבד מתחם שנבנה לכבודו של אבן חאג'יב, תלמידו של נאג'ם אדין אלקוברה, במספר שלבים בין המאה ה-14 והמאה ה-19.
קנאביים (שם מדעי: Cannabaceae) היא משפחה של עצים, שיחים ותת-שיחים מכוסי זרע.
המשפחה קרובה בוטנית למשפחת התותיים והוורדניים וכמו כן שאר המשפחות המצויות בסדרת הוורדנאים.
המשפחה נכללה בעבר בסדרת Urticales, אולם לפי החלוקה המקובלת כיום (APG II) היא שייכת לוורדנאים.
במשפחה נכללים 11 סוגים וכ-170 מינים.
קנאביס – הסוג כולל שלושה מינים: קנאביס סאטיבה (Cannabis sativa), קנאביס אינדיקה (Cannabis indica) וקנאביס רודראליס (Cannabis ruderalis).
זהו צמח חד-שנתי דו-ביתי וחד מיני.
המינים סאטיבה ואינדיקה מכילים את החומר הפסיכואקטיבי THC ומייצרים מהם את הסמים מריחואנה, חשיש ועוד.