tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתחרות זו ניצח את אלכסנדר אלכין.
יואל (קונסטנטין) רַזְבוֹזוֹב Развозов; נולד ב-5 ביולי 1980, כ"א בתמוז ה'תש"מ) הוא פוליטיקאי ישראלי, חבר הכנסת לשעבר מטעם יש עתיד, כיהן כשר התיירות בממשלת ישראל השלושים ושש.
בעבר כיהן כיו"ר ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, חבר מועצת עיריית נתניה וג'ודוקא, שהחזיק בתארים אלוף ישראל ופעמיים סגן-אלוף אירופה.
נולד בשם קונסטנטין אנטוליביץ' רזבוזוב (Константин Анатольевич Развозов) בבירוביג'ן שבמחוז היהודי האוטונומי, במזרח רוסיה הסובייטית (בברית המועצות לשעבר), אחד משני בניהם של אנטולי, האחראי על ניהול הספורט במחוז, ואירנה, מנהלת בית ספר.
בשנת 1991, כשהיה בן 11, עלה לישראל עם משפחתו, שהתיישבה בקריית ים.
עם עלייתם לישראל, עבר אביו לעבוד כפועל בניין ואמו, כמורה.
בקריית ים, העיר בה התגורר לאחר עלייתו לארץ, החל רזבוזוב לימודי ג'ודו.
כבר בתחילת הקריירה שלו, בגיל 16, זכה רזבוזוב באליפות ישראל, והחזיק כעשור רצוף בתואר אלוף ישראל.
בהמשך, זכה בשתי מדליות כסף באליפויות אירופה וייצג את ישראל באולימפיאדת אתונה 2004.
הישגו הראשון בזירה הבינלאומית היה המקום החמישי באליפות אירופה שנערכה במריבור ב-2002. שנה לאחר מכן הגיע למקום השביעי באליפות העולם שנערכה באוסקה.
באליפות אירופה שנערכה בבוקרשט ב-2004 זכה במדליית הכסף, ובאולימפיאדת אתונה הגיע רק עד לשלב רבע הגמר בבית התנחומים, בו הפסיד ליריב ברזילאי.
בשנה שלאחר מכן זכה שוב במדליית הכסף באליפות אירופה.
בראשית 2006 נפצע רזבוזוב במחנה אימונים ביפן, דבר שהשפיע לרעה על יכולותיו בהמשך השנה.
בין היתר, הפסיד בגמר אליפות ישראל ליוני וולף ובגמר תחרות בינלאומית באשדוד לגיא וסרדם.
בהמשך כלל אותו הוועד האולימפי ב-"סגל היהלום" לקראת אולימפיאדת בייג'ינג (2008), אך במהלך שנת 2007, נקרעו שתי רצועות בברכיו, שהשביתו אותו מפעילות לתקופה ממושכת, ובאליפות אירופה שנערכה בראשית 2008 הודח כבר בסיבוב השני.
בסופו של דבר לא השתתף במשחקים האולימפיים.
הוא המשיך באימונים לקראת אולימפיאדת לונדון (2012), ושימש כקפטן נבחרת הג'ודו.
ב-31 באוקטובר 2011 הודיע על פרישתו מהענף.
בשנת 2008 נבחר רזבוזוב למועצת עיריית נתניה מטעם רשימתה של ראש העירייה, מרים פיירברג, "נתניה 1", והחזיק בתיק הספורט בעירייה עד שנת 2012.
רזבוזוב שימש כממלא מקום יו"ר דירקטוריון "החברה העירונית לספורט בנתניה", במסגרת תפקיד זה, ליווה את בנייתו של אצטדיון נתניה החדש בעלות של מיליוני שקלים, ואת תכנון בנייתו של היכל כדורסל חדש בעיר.
משנת 2008, שימש כחבר הנהלת ועד הספורטאים האולימפיים וכיושב-ראש ועד הספורטאים האולימפיים בישראל.
החל משנת 2012 הוביל את המחאה לביטול "הקריטריון הישראלי" בבחירת הספורטאים לאולימפיאדה ואמר כי: .
במסגרתה, הצליח לגרום לכניסתו של הספורטאי טומי ארשנסקי לנבחרת האולימפית ללונדון 2012.
ב-3 במאי 2012 הצטרף רזבוזוב לרשימת המייסדים של מפלגת "יש עתיד" בראשות יאיר לפיד בה הוצב במיקום ה-8 ברשימת המפלגה בבחירות לכנסת התשע עשרה בשנת 2013 ונבחר לכנסת.
בין השנים 2013–2015 היה חבר משלחת הכנסת לאספה הפרלמנטרית לארגון לשיתוף פעולה וביטחון באירופה – אבש"א (OSCE) ויושב ראש השדולה לקידום הספורט ואורח החיים הספורטיבי.
ב-17 במרץ 2015 נבחר לכנסת העשרים מהמקום התשיעי ברשימת "יש עתיד", בה היה חבר ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות ויושב ראש קבוצת הידידות הפרלמנטרית בין ישראל למדינות מונגוליה, קזחסטן וטורקמניסטן.
בבחירות לכנסת ה-21 הוצב במקום ה-18 ברשימת "כחול לבן" לכנסת, מטעם מפלגת "יש עתיד", ברשימה הכוללת גם את מפלגות חוסן לישראל בראשות בני גנץ ותל"ם בראשות משה יעלון.
הרשימה קיבלה בבחירות 35 מנדטים ורזבוזוב נבחר לכהונה שלישית בכנסת.
בבחירות לכנסת העשרים ושתיים הוצב שוב במיקום ה-18 ונבחר לכנסת.
בבחירות לכנסת העשרים ושלוש הוצב רזבוזוב שוב באותו מיקום ברשימת "כחול לבן" ונבחר לכהונה חמישית בכנסת.
במהלך הכנסת העשרים ושלוש התפצלה "כחול לבן" ורזובוב ושאר חברי יש עתיד הפכו לחברים בסיעת יש עתיד – תל"ם.
במהלכה, הפך רזבוזוב לחבר בוועדת העלייה, הקליטה והתפוצות וועדת הקורונה לצד היותו ראש קבוצה עמית של קבוצת הידידות הפרלמנטרית ישראל–רוסיה וחבר משלחת הכנסת לאספה הפרלמנטרית של הים התיכון PAM.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע בשנת 2021 הוצב רזבוזוב במקום השישי ברשימת "יש עתיד" לכנסת.
לאחר הקמת ממשלת ישראל השלושים ושש מונה רזבוזוב לשר התיירות ה-23.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש הוצב רזבוזוב שוב במקום השישי ברשימת יש עתיד ונבחר לכנסת.
ב-23 בינואר 2023 הודיע על לקיחת פסק זמן מן החיים הציבוריים ועל החלטתו להתפטר מן הכנסת.
בין החוקים שנחקקו ביוזמת רזבוזוב לאורך שנות כהונתו כחבר כנסת,
התוקף אדם במקום שבו מתקיים אירוע ספורט, דינו - מאסר שלוש שנים.
תיקון לחוק הספורט (מס' 15) אושר ונכנס לתוקף ביולי 2018, לפי סעיף 7 לחוק הספורט, על ספורטאי הנוטל חלק בתחרות ספורט להיות מבוטח על ידי אחד מגופי הספורט המארגנים את התחרות.
התיקון, קובע כי גם ספורטאי רשאי לבטח את עצמו, ואם עשה כן, או אם בוטח בביטוח אחר שמתקיימים בו התנאים לפי החוק, יהיו גופי הספורט פטורים מלבטח אותו.
כמו כן, מוסיף לרשימת הספורטאים הפטורים מביטוח את הספורטאים המשתתפים בפעילות ספורט שאין בגינה תשלום שכר או כל תמורה אחרת.
בית המשפט לענייני משפחה רשאי, לבקשת ההורה, להורות אחרת, אם מצא כי מתקיימות נסיבות מיוחדות המצדיקות זאת, וכי אין בכך כדי לפגוע בטובת הילד.
תיקון לחוק הספורט (מס' 10) אושר ונכנס לאוגוסט 2018, המונע כפל תשלומי ביטוח בכך שהוא פוטר את גופי הספורט המחויבים לפי החוק לבטח ספורטאים המשתתפים בתחרויות מטעמם, מלבטח מספר קבוצות של ספורטאים שמבוטחים באופן אחר.
הספורטאים שלגביהם יהיו פטור מחובת ביטוח כאמור הם ספורטאים המקבלים מעל שכר מינימום, וספורטאים המשתתפים בפעילות ספורט במסגרת פעילות הנלווית לעבודה, לרבות בליגה למקומות עבודה, המבוטחים לפי חוק הביטוח הלאומי, וכן תלמידים המבוטחים באמצעות רשות החינוך המקומית בביטוח תאונות אישיות לפי חוק לימוד חובה.
רזבוזוב בעל תואר ראשון במנהל עסקים, עם התמחות במימון, מהמרכז הבינתחומי הרצליה, ובעל תעודת הסמכה כמאמן ג'ודו.
רזבוזוב נשוי לאירה ולהם שתי בנות.
מתגורר בשכונת עיר ימים בנתניה.
רזבוזוב מגדיר את עצמו כאתאיסט.
יואל רק (נולד ב-29 ביוני 1946) הוא פרופסור אמריטוס בחוג לאנטומיה ואנתרופולוגיה שבבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
רק מלמד אנטומיה ואבולוציה של האדם.
הוא מופקד על הקתדרה לחקר הזיקנה על שם איגור אורנשטיין.
ב-2008 הוא נבחר לחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
יואל רק נולד בברלין, במחנה עקורים של הסוכנות היהודית, בן לפנחס רק וחנה מבית רכטמן, שהיו ניצולי שואה מפולין.
הוא שהה בגרמניה עד 1948. עם הכרזת המדינה, בהיותו בן שנתיים, עלה עם הוריו לישראל.
גדל ברמת גן, למד בבית ספר הלל עד כיתה ח' ואת התיכון עשה בכפר הנוער "הדסים".
עוד מילדותו התעניין במאובנים, בדינוזאורים ובפלאונטולוגיה באופן כללי.
רק פנה לאוניברסיטה מתוך כוונה ללמוד פלאואנתרופולוגיה, דיסיפלינה שלא הייתה קיימת אז בארץ.
למימוש שאיפתו זו הוא החל את לימודיו ב-1968 באוניברסיטה העברית תוך הרכבת תוכנית מיוחדת ממקצועות מגוונים: פרהיסטוריה, ארכאולוגיה, אנטומיה, פלאונטולוגיה, זואולוגיה, גאולוגיה וגנטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת תל אביב.
החל משנתו השנייה שימש כעוזר מחקר באנטומיה ואנתרופולוגיה פיזית במחלקה לאנטומיה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
סיים תואר ראשון באוניברסיטה העברית וכמעט סיים תואר שני בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב, אלא שאז פרצה מלחמת יום הכיפורים ולאחריה טס ללמוד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
באוניברסיטת ברקלי עשה מאסטר ודוקטורט.
למד תחת שלושה מורים בעלי שם עולמי בתחום עיסוקו: שרי וושבורן, טים וייט וקלארק האול.
האחרון, פלאואנתרופולוג ידוע, היה המנטור העיקרי שלו.
עבודת הדוקטורט של רק עסקה בטופוגרפיה ובארכיטקטורה של פני האוסטרלופיתקים המגושמים.
ב-1980 כששב מברקלי מונה רק למרצה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1994 מונה לפרופסור מן המניין.
עמד בראש החוג לאנטומיה ואנתרופולוגיה, ונבחר מספר פעמים כמרצה מצטיין.
שהה בשבתונים במכון לחקר אבולוציית האדם בברקלי, באוניברסיטת דיוק, ובשנים 2008 - 2009 שהה בשבתון באוניברסיטת סיימון פרייזר בוונקובר שבקנדה.
פרופ' רק כתב כתבות לציבור הרחב בכתבי העת מחשבות וטבע הדברים.
יואל רק נשוי ולו שלושה ילדים.
מחקריו של רק עוסקים באבולוציה, אנטומיה של הפנים, אבולוציה של ההליכה הזקופה, והביומכניקה של מערכת הלעיסה וההליכה הזקופה.
רק כתב שני ספרים וכמה עשרות מאמרים בספרות המדעית.
בלימודי הדוקטורט שלו השתתף רק בצוותו של פרופסור דונלד ג'והנסון ממוזיאון הטבע שבקליבלנד, שחקר את השלד לוסי.
רק חקר את מבנה הפנים של המין של לוסי.
בשנת 1983 פרסם בהוצאת "אקדמיק פרס", את ספרו הראשון: "פני האוסטרלופיתקים" (The Australopithecine Face), שהיה עיבוד של עבודת הדוקטורט שלו.
האוסטרלופיתקים היו שלב אנושי קדום שהתקימו במשך כמיליון שנה עד לפני כמיליון וחצי שנים.
הם הלכו זקוף ונפח מוחם היה קטן (כשל השימפנזה).
פניהם היו דמויי צלחת, כאשר פריפריית פניהם הייתה קדמית יותר לזו של מרכזן.
רק הסביר בספרו שפניהם המוזרות הן תוצר של הצורך לקדם את שרירי הפנים קדימה, דבר המעניק למנוף הלסת כוח לעיסה גדול יותר.
מאחר ששרירי הלעיסה אחוזים בפריפריית שלד הפנים, התקדמותם משנה את טופוגרפיית הפנים בדרך מיוחדת - בניגוד לבני האדם (ולהרבה בעלי חיים אחרים) מרכז פני האוסטרלופיתקים הפך לחלקן העמוק - השקוע.
משום שלוסי חסרה את רוב הגולגולת ביקש במשך שנים לצאת לאתיופיה לחפש ממצאים נוספים של האוסטרלופיתקוס אפרנסיס, המין של לוסי.
במשך שנים, בשל המלחמות והרעב באתיופיה, לא יצאו משלחות לאתיופיה לחדש את חיפוש המאובנים, אך לבסוף ב-1990, רק הצטרף כאנטומיסט למשלחת שכללה גם גאולוגים, ארכאולוגים ומומחים מתחומים שונים שיצאו לאתיופיה.
ב-1992 מצא רק גולגולת של זכר מבוגר של האוסטרלופיתקוס אפרנסיס, הידועה כ-"444 AL".
עד גילויה, היה ידוע מעט מאוד על גולגולת המין.
בשנת 2004 פרסם רק את ספרו השני, "גולגולת האוסטרלופיתקוס אפרנסיס" (The skull of Australopithecus afarensis), בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד, יחד עם הפרופסורים ויליאם קימבל ודונלד ג'והנסון מאוניברסיטת אריזונה.
הספר מסכם את הידע המדעי על אנטומיית הגולגולת של מין האוסטלפיתקוס אפרנסיס.
הציג רק את מסקנתו שהאוסטרלופיתקוס אפרנסיס, שנחשב עד אז לאחד האבות הקדומים של מין האדם בן זמננו, אינו מאבות האדם, אלא תחילתו של ענף צדדי שהתפתח במקביל לזה של האדם.
נוכחותו של אפרנסיס קרוב לנקודת הפיצול של שני הענפים עושה אותו דומה אנטומית לאבות הקדומים של האדם.
הניאנדרטלים (הומו ניאנדרתאלנזיס) חיו לפני 30 עד 200 אלף שנה וניתן למצוא מאובנים שלהם במערות בארץ ישראל.
מין אנושי זה מהווה מוקד למחקר נוסף של יואל רק.
הוא יזם והשתתף כאנטום בחפירת אחדות ממערות ארץ ישראל.
הניאנדרטלים היו אירופאים במוצאם, חיו במקביל לאבות האדם המודרני.
הומו סאפיינס לא התפתח מהם ואין להם ולא כלום עם האבולוציה שלנו.
במערות בארץ ישראל ניתן למצוא את הניאנדרטלים שהגיעו מהצפון ואת ההומו סאפיינס, אבותינו הקדומים, שהגיעו מאפריקה.
ארץ ישראל, היא אתר החפיפה של תחום מחייתם של שתי הקבוצות הללו.
ניתן למצוא במערות ארץ ישראל קיום לסירוגין ואולי אף ביחד של שתי האוכלוסיות.
מציאות זו היא ביטוי לתנודות שהיו במרחב התפוצה של הקבוצות הללו.
הניאנדרטלים חיו בצל הקרחונים של אירופה וכאשר הקרחונים (ואירופה הקרה) התפשטו, הגיעו הניאנדרטלים למזרח התיכון.
כאשר נסוגו הנאנדרטלים מהאזור בעקבות "נסיגת אירופה" הומו סאפיינס הגיע לאזור וחוזר חלילה.
הניאנדרטל הדרומי ביותר נתגלה במערת כברה, במשלחת בה רק היה חבר.
רק יזם את חידוש החפירות במערת עמוד.
מערה זו נחפרה בראשית שנות השישים על ידי משלחת יפנית שמצאה בה ניאנדרטל מבוגר.
בראשית שנות ה-90 משלחת משותפת של דר' חוברס, קימבל ורק חידשה את החפירות ומצאה עולל של ניאנדרטל.
במחקריו מנסה רק להבין את המשמעות התפקודית של אנטומיית הפנים של הניאנדרטלים.
מסקנתו היא כי הניאנדרטלים השתמשו בצורה אינטנסיבית בשיניהם הקדמיות וטופוגרפיית פניהם היא ביטוי לשינוי במנח משטחי העצם של הפנים כדי לסייע ולהקל על השימוש בשיניים הקדמיות (בעולם החי השיניים האחוריות הן המיועדת לפעול בלעיסה ולא השיניים הקדמיות).
רק חולק על הסיווג של המאובנים שהתגלו באתר נשר רמלה מהתקופה הפלאוליתית התיכונה כשרידי אוכלוסייה קדומה, הומו נשר רמלה ופרסם טענה כי מדובר באדם ניאנדרטלי, דומה במאפייניו לשלדי ניאנדרטלים אחרים שהתגלו בארץ ישראל.
נולד לשניאור זלמן קלופט בריגה שבלטביה.
משפחתו הייתה משוייכת לחסידות חב"ד.
בשנת תר"פ הלך ללמוד, בעצת החפץ חיים, בישיבת סלוצק ובהמשך בקלצק, אצל רבי איסר זלמן מלצר, רבי אהרן קוטלר והרב אלעזר מנחם מן שך.
עלה לארץ ישראל בשנת תרצ"ו, שם התקרב לחזון איש.
שימש כמשגיח רוחני בישיבת היישוב החדש - הרב עמיאל סמוך להקמתה.
בשנות ה-40 כיהן כר"מ בישיבת קלצק-פרדס חנה.
בתקופה זו שהה בפרדס חנה כל השבוע, וחזר לביתו בירושלים רק בשבת.
בשנת תש"ז, עם מעברה של ישיבת קלצק לרחובות, עבר עמה, ומונה על ידי הרב צבי יהודה מלצר לכהן כרב "שיכון הפועל".
בשנת תש"ח שימש כר"מ בישיבת אחי תמימים בי' בטבת תש"י התמנה להיות דיין בבית הדין ברחובות, שם גם לימד בישיבת קלצק.
בשנת 1953 התיישב בעיר ונתגלעו בינו ובין רב העיר, הרב אלימלך בר שאול, חילוקי דעות, בין השאר בנוגע למינוי שוחטים והקמת בתי ספר דתיים.
בשנת 1957 הודיע הרב בר שאול על התפטרותו ובעקבות זאת הורו הרבנים הראשיים על העברת הרב קלופט מתפקידו.
לעומת זאת, מועצת גדולי התורה והרב יחזקאל סרנא התערבו למען הרב קלופט ודרשו שלא להעבירו מתפקידו.
בסופו של דבר עבר הרב קלופט לכהן כאב בית דין באחד משלושת ההרכבים של בית הדין הרבני האזורי בחיפה.
כן היה ראש כולל ורב בית הכנסת עדת ישראל בחיפה.
עמד בקשרים קרובים עם הרב אלעזר מנחם שך והשניים ניהלו חליפת מכתבי תורה.
עסק בקבלה, בעיקר בקבלת הגר"א.
הרב שלמה וולבה למד אצלו תחום זה.
בשנת תשנ"א הוציאו בניו את ספרו "דעת יואל".
בנו הרב שמואל קלופט - ראש כולל ומגיד שיעור בישיבה בצפת ורב בחיפה (נפטר ב-18 בפברואר 2024)
בנו ממשיך דרכו הרב שניאור קלופט - דעת יואל בחיפה
בנו הרב חיים קלופט - ראש ישיבת קהלות יעקב (בעבר במושב אלומה והחל מ-2010 במודיעין עילית)
חתנו הרב שמואל אביגדור פייבלזון - ראש ישיבת נחלת נפתלי בצפת.
בנו הוא הרב אליהו מאיר פייבלזון, וחתנו הוא הרב שמחה שמואל זקס, מראשי ישיבת סלבודקה.
בתו אורה אשת הרב מנחם צבי ברלין - ראש ישיבת רבנו חיים עוזר בבני ברק
חתנו הרב גדליהו שולמן - כיהן כר"מ בישיבת בית שמעיה.
(נפטר ביולי 25, תמוז תשפ"ה).
יואל קנדה (נולד ב-3 במרץ 1949) הוא שחיין עבר, 3 שנים ברציפות אלוף ישראל (1970-1968) במשחים ל-100 מטר חזה ול-200 מטר חזה ושיאן ישראל בשחייה במשחים בסגנון החזה.
ייצג את ישראל באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968).
בעל מדליית ארד במשחקי אסיה (בנגקוק 1970), אלוף ושיאן המכביה התשיעית (1973).
יואל קנדה נולד בטימישוארה, רומניה.
ברומניה הוא התאמן בכל יום והיה חבר בנבחרת השחייה של בתי הספר.
הוא עלה לישראל בשנת 1964 ולמד בכפר הנוער הדסים, שם כמעט ולא התאמן.
שנה לפני המשחקים האולימפיים עבר ללמוד במוסד החינוכי של רמת יוחנן והצטרף לקבוצת השחייה של הפועל גוש זבולון וחזר לכושר שחייה בהדרכתו של המאמן יוסף טלקי.
בהמשך היה חבר בקבוצת השחייה של הפועל תל אביב שהתאמנה בבריכת גלית ביד אליהו שבתל אביב בהדרכתו של נלו בילדרמן.
באליפות הפועל בשחייה ה-23 שנערכה בבריכת השחייה של בית יצחק (בריכה של 33.3 מטר) בסוף חודש אוגוסט 1966 זכה קנדה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:15.0 דקות, כשהפתיע את גרשון שפע ששחה שתי עשיריות השנייה לאט יותר וניפסל לאחר מכן.
נוסף לכך, הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:44.3 דקות, אחרי שפע (2:41.0 דקות).
שבועיים לאחר מכן, באליפות ישראל לנוער בשחייה שנערכה בבריכה האולימפית של קיבוץ נאות מרדכי בספטמבר זכה קנדה בשתי מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:53.4 דקות ובמשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:34.1 דקות.
בנוסף, מחוץ למסגרת אליפות הנוער בתחרות שהשתתפו שחיינים בוגרים הוא סיים שני במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:17.0 דקות אחרי שפע שקבע שיא ישראלי חדש של 1:15.5 דקות.
חודש לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבריכת גלית באוקטובר זכה קנדה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה בשיא ישראלי לנוער חדש של 1:15.2 דקות, שיפור לשיאו הקודם שעמד על 1:16.0 דקות.
בנוסף, הוא זכה במדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:02.1 דקות.
בתחרות שחייה בין נבחרת ישראל לנבחרת שווייץ שנערכה בקיבוץ כפר בלום בתחילת אוגוסט 1968 זכה קנדה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חזה בשיא ישראלי חדש של 1:13.1 דקות, שיפור לשיאו שלו שעמד על 1:13.3 דקות.
שלושה שבועות לאחר מכן, בתחרות הכנה נוספת למשחקים האולימפיים בין נבחרות ישראל לדנמרק שנערכה בבריכת "גלי גיל" ברמת גן, לעיני 2000 צופים, קבע קנדה במשחה ל-100 מטר חזה שיא ישראלי חדש של 1:11.9 דקות, שיפור משמעותי לשיאו הישראלי הקודם שעמד על 1:13.1 דקות.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) סיים קנדה במקום ה-29 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:12.3 דקות ובמקום ה-31 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:44.3 דקות.
בתחילת חודש יולי 1969 נבחרת ישראל נסעה לתחרות גומלין בין ארצית בז'נבה שווייץ, אך קנדה לא הצטרף מאחר שלא שוחרר מהצבא.
שלושה שבועות לאחר מכן, בתחרויות השחייה של המכביה השמינית שנערכו בבריכת השחייה "גלי גיל", לעיני אלפי צופים, בסוף יולי שחה קנדה את הזמן המהיר ביותר בשלב המוקדמות במשחה ל-100 מטר חזה, אך לא התייצב לשלב הגמר משום שלא שוחרר מיחידתו בצבא.
במשחקי אסיה שנערכו בבנגקוק בדצמבר 1970 זכה קנדה במדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב ביחד עם יואב יעקובי, דן שטרן ומשה גרטל בתוצאה של 4:18.1 דקות וסיים במקום שישי, במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:39.6 דקות.
בתחרויות השחייה של כינוס הפועל ה-9 שנערכו בבריכת גלית בתל אביב במאי 1971 זכה קנדה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:45.7 דקות, אחרי ג'רי צ'יקולסקי מארצות הברית (2:32.5 דקות) ורמי יהודאי (2:44.7 דקות).
בתחרויות השחייה של המכביה התשיעית שנערכו ביולי 1973 זכה קנדה ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
מדליית זהב, במשחה ל-100 מטר חזה בשיא ישראלי ומכביה חדש של 1:10.8 דקות, לפני איבור גורדון מדרום אפריקה (1:11.6 דקות) ואד סדלסון מארצות הברית (1:12.4 דקות).
מדליית כסף, במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בשיא ישראלי חדש של 4:16.4 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא מכביה חדש של 4:09.8 דקות ולפני דרום אפריקה (4:19.1 דקות).
מדליית ארד, במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:39.9 דקות, אחרי איבור גורדון שקבע שיא מכביה חדש של 2:34.3 דקות ואד סדלסון 2:37.4 דקות.
יואל פלדשו (נולד ב-30 במאי 1949) הוא טייס קרב לשעבר בחיל האוויר הישראלי, פיקד על להק המודיעין ולהק כוח האדם והשתחרר בדרגת תת-אלוף.
ניהל את רשות התעופה האזרחית עד סוף אוקטובר 2022.
פלדשו נולד בקריית טבעון, בנם של מנחם ורות, למד בבסמ"ת והתגייס לצה"ל ב-1967. הוא סיים קורס טיס ושירת כ-26 שנים בחיל האוויר, בו נחשב לאחד מהטייסים המצטיינים ששירתו בחיל ולזכותו נרשמו 4 הפלות של מטוסי אויב.
במלחמת יום הכיפורים לחם עם טייסת 69, טייסת F-4 פנטום, והשתתף בגיחות הפצצה רבות, ביום השני של המלחמה רשם הפלה של מיג 21 מצרי.
בשנים 1987 עד 1989 פיקד על בסיס חצור ואחר כך יצא ללימודי תואר שני במנהל עסקים ב-MIT.
במהלך מלחמת המפרץ פיקד על להק המודיעין ואחר כך עמד בראש להק כוח האדם.
את שירותו הצבאי סיים ב-1993.
לאחר פרישתו מצה"ל שימש כמנכ"ל חברת אדיונטיק, העוסקת בפיתוח לומדות מחשב, וב-1994, התמנה למנכ"ל יבואנית הרכבים צ'מפיון מוטורס.
בספטמבר 1996 מונה למנכ"ל חברת אל על ועמד בראשה עד להתפטרותו בשנת 2000. בתקופתו באל על ניצח על תוכנית התייעלות מקיפה והחברה עברה מהפסד של 82 מיליון דולר ב-1996 לרווח של כ-16 מיליון דולר ב-1999.
בפברואר 2001 הצטרף לקבוצת גנדן של נוחי דנקנר, מונה למנכ"ל גנדן טכנולוגיות והקים את חברת GS-3 שעסקה בתחום האבטחה התעופתית.
במקביל שימש כדירקטור בחברות הקבוצה כגון נתור, יוניטל והשטיח המעופף.
במאי 2003 מונה למנכ"ל שופרסל אך עזב את תפקידו לאחר חודשיים בלבד בעקבות חילוקי דעות עם יו"ר דירקטוריון החברה.
בפברואר 2004 מונה למנכ"ל חברת נשר מפעלי מלט ישראליים.
בספטמבר 2014 מונה על ידי שר התחבורה, ישראל כץ למנהל רשות התעופה האזרחית.
פלדשו בוגר תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת חיפה ו-MBA מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
הוא נשוי לסמדר, נכדתם של שושנה ואברהם האפט שהיו ממיסדי דגניה ב'.
מרכז מירב לבריאות השד במרכז רפואי שיבא, נקרא על שם בתם שנפטרה בדמי ימיה מסרטן השד.
פלדשו כיהן כחבר ועדת השופטים לבחירת זוכי פרס ישראל ב-2014.
יואל "יואליש" קרויס (נולד ב-1973, ה'תשל"ג בירושלים) הוא פעיל בולט בקרב העדה החרדית ומכונה לעיתים בתקשורת "קמב"ץ העדה החרדית", למרות שאינו נושא תפקיד רשמי, כבן לעדה החרדית, הוא מתנגד לציונות ולשיתוף פעולה עם מוסדות המדינה.
יואל קרויס נולד לאברהם משה קרויס, חסיד תולדות אהרן.
הוא למד בתלמוד התורה ובישיבה של חסידות תולדות אהרון, אולם עוד בצעירותו התקרב לפלג "תורה ויראה" של נטורי קרתא.
הוא אינו מחזיק בתעודת זהות בשל אידאולוגיה אנטי ציונית.
שמו גם אינו רשום ברישומי האוכלוסין הישראליים, משום שנולד בבית הוריו ולא בבית חולים.
קרויס נשוי לרחל, בת הרב אברהם יעקב אפשטיין שהיה מרבני ישיבת "תורה ויראה", ונכדתו של הרב אהרן קצנלבוגן שהיה ממייסדי נטורי קרתא.
הם גרים בשכונת מאה שערים בירושלים.
קרויס השתתף בהתקרבות שחלה בין אנשי "תורה ויראה" לבין פלג אחר, "נטורי קרתא של העדה החרדית".
בכך היה שותף לרב זליג ראובן קצנלנבוגן, לרב אלתר קויפמן ולחמיו הרב אפשטיין (שהוא חתנו של הרב אהרן קצנלנבוגן ממייסדי "נטורי קרתא" וישיבת "תורה ויראה").
בשנים 1991–2013 השתתף קרויס במאבקים של ארגון אתרא קדישא נגד חפירות של רשות העתיקות.
הוא השתתף גם בארגון הפגנות העדה החרדית ונטורי קרתא נגד ניתוחי מתים וחילולי השבת בירושלים.
בשל שיקולי כשרות, הפעיל קרויס משחטת עופות בשכונת מאה שערים, למרות אורח חייו הצמחוני.
ביולי 2011 סגרה המשטרה את המשחטה ועצרה אותו, בשל פעילותה שלא כחוק.
ב־2016 נידון בבית משפט השלום בירושלים לשבעה חודשי מאסר ולקנס של 50 אלף ש"ח, בשל אי דיווח על המשחטה.
לאחר ערעור בבית המשפט המחוזי, קוצר עונש המאסר לחמישה חודשים, וקרויס פתח בהליך ערעור לבית משפט העליון שלא התקבל.
בשנת 2017 נפתח פרויקט מימון המונים באתר GiveBack כדי לסייע לקרויס לשלם קנס של 250,000 ש"ח שהוא חייב למס הכנסה ולמע"מ, וכדי לסייע בכיסוי הוצאות ההליכים המשפטיים וצורכי משפחתו בתקופת ריצוי עונש המאסר.
ב-10 במאי 2017 החל לרצות את עונשו בכלא מעשיהו.
כעבור כחודש וחצי, ב-29 ביוני 2017 זכה קרויס לחנינה מהנשיא ראובן ריבלין.
בשנים 2005–2016 היה חבר בוועד שכונת גאולה.
קרויס מוכר גם בזכות אוסף של עשרות אלפי פשקווילים שברשותו.
הוא משתף פעולה עם אנשי הספרייה הלאומית וסורק עבורה את האוסף שלו.
בשנת 2012 הוציא קרויס לאור ספר ששמו "משנתו של רבי עמרם", העוסק במשנתו ובדמותו של הרב עמרם בלוי, מי שנחשב המנהיג והמייסד של נטורי קרתא.
בחודש ינואר של שנת 2021 קרויס השתתף בקמפיין של "עמותת נקי" להסברה למגזר החרדי על ניקיון במרחב הציבורי.
בקמפיין, קרויס משתתף בסרטון בו הוא טוען כי ניקיון הוא ערך חשוב ואף "קודם לתורה" בבחינת "דרך ארץ קדמה לתורה".
יואן ברמנר הוא שחקן קולנוע ותיאטרון סקוטי.
התפרסם בסרטים הבריטיים המצליחים "טריינספוטינג" ו"סנאצ'" ובשוברי הקופות ההוליוודיים בלאק הוק דאון" ו"פרל הארבור".
ברמנר נולד באדינבורו, סקוטלנד ולמד ב"בתיכון פרוטובלו".
ברמנר החל את דרכו בתעשייה הבריטית בתפקיד קטן בסרט הסקוטי "הבשורה על פי ויק".
לברמנר בת אחת בשם הרמוני, שנקראה על שמו של הבמאי הרמוני קורין.
ברמנר התגלה לראשונה לציבור הבריטי ב-1993 בדרמה של מייק לי "עירום" שם גילם נער סקוטי בשם ארצ'י הסובל מטיק.
ב-1995 שיחק בהפקה הוליוודית הראשונה "השופט דרד" בתור ג'וניור אנג'ל הצעיר מבין קבוצת הנבלים.
ברמנר התפרסם ברחבי העולם לראשונה ב-1996 ביצירת המופת של דני בויל, המוערכת ביותר של שנות ה-90 בקולנוע הבריטי של "טריינספוטינג".
בסרט גילם את ספאד חברו המסומם של הדמות הראשית מארק רנטון (יואן מקגרגור) המכור להרואין.
ב-1999 ביצע ברמנר את אחת ההופעות הטובות ביותר בקריירה שלו בתפקיד הראשי בדרמה "ג'וליאן דונקי-בוי" בתור ג'וליאן צעיר בעל הפרעה נפשית המכניס את אחותו פרל (קלואי סביני) להריון.
בשנת 2000 שיחק בתפקיד קטן בתור פושע בשם מולט בסרט הפעולה של גאי ריצ'י - "סנאצ'".
ב-2001 עשה ברמנר את הפריצה ההוליוודית שלו בשני תפקידים משעשעים בדרמות מלחמה.
הרומנטית של מייקל ביי "פרל הארבור" שם גילם את רד חברם המגמגם של דני (ג'וש הארטנט) ורייף (בן אפלק) והריאליסטית של רידלי סקוט "בלאק הוק דאון" בתור הריינג'ר סמל שון נלסון שנשאר בעמדת המקלע ביחד עם חברו טוואמבלי (טום הארדי) ומאבד את שמיעתו תוך כדי הלחימה ברחובות מוגדישו.
המשיך את תעסוקתו בהוליווד בסרט האקשן "המרדף", בקומדיית ההרפתקאות " מסביב לעולם בשמונים יום" בתור הבלש פיקס ובמותחן האימה " הנוסע השמיני נגד הטורף" בתור הארכאולוג גרים מילר.
ב-2005 התפרסם ברמנר בדרמת המתח של וודי אלן "נקודת מפגש" בתור מפקח המשטרה דווד ובהפקת המופת של טום הופר "אליזבת הראשונה" בה שיחק את ג'יימס הראשון, מלך אנגליה.
ב-2007 שיחק בקומדיה הבריטית השחורה "למות מלוויה" ובמיני סדרה הבדיונית "החדר האבוד" בדמותו של הרלוד סטרייטזק.
ב-2008 השתתף ברמנר בקומדיית הפעולה "המירוץ לזהב" בתור צייד האוצרות אלפונז, וב-2010 בסרטו השני תחת וודי אלן "כשתפגשי זר גבוה ומסתורי".
הסרט הוא הרביעי בסדרת סרטי היקום הקולנועי של DC.
סיפורו של האלאם פו (2007)
כשתפגשי זר גבוה ומסתורי (2010)
קוסמים ליום אחד: הפרח המכושף (2018) - דיבוב
עמוד שמונה (2011) - סרט טלוויזיה
יואל שרון (נולד ב-10 באוקטובר 1949) הוא יוצר קולנוע ויזם חברתי.
יואל שרון נולד בווינה שבאוסטריה להורים ניצולי שואה שנפגשו לאחר מלחמת העולם השנייה בבודפשט.
המשפחה התגוררה במושב רמת רזיאל ולאחר מכן במושב ניר ישראל.
בשנת 1953 החל אביו לעבוד ב"מפעלי ים המלח" והמשפחה עברה להתגורר בבאר שבע.
שרון התגייס לצה"ל ב-1968, והתנדב לסיירת חרוב.
בסיירת עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר.
בשנת 1971 השתחרר בדרגת סגן.
בספטמבר 1973 החל ללמוד בלונדון צילום וקולנוע ב-.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים שב לישראל והצטרף לחייליו בסיירת חרוב.
שרון השתתף בצליחת תעלת סואץ למצרים.
ב-24 באוקטובר, יומה האחרון של המלחמה, נשלח בנגמ"ש עם 18 מחייליו לחלץ כח צה"ל שנפגע במהלך הקרב בעיר סואץ.
במהלך הנסיעה ספג הנגמ"ש פגיעה ישירה של פגז מטנק מצרי.
מהפגיעה נהרגו 16 מתוך 19 חיילי המחלקה.
שרון נפגע בעמוד השדרה, שותק בפלג גופו התחתון, ורותק לכיסא גלגלים.
השניים האחרים לקו בהלם קרב.
שנת שיקומו בתל השומר תועדה על ידי הבמאי אלי כהן בסרט התיעודי "לעמוד על הרגלים".
שרון השלים את לימודיו בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב ועבד כעורך סרטים בטלוויזיה הישראלית בירושלים.
מבין הסרטים אותם כתב, ביים והפיק:
1976 - "ארבעים שנות בדידות" – (20 דק') כתב וביים את סרטו העלילתי הראשון הקצר עם השחקנית מרים נבו, במסגרת לימודיו באוניברסיטה.
1978 - "מסע" - (40 דק') כתב וביים את סרט התעודה המתעד מסע אופני טנדם של קבוצת עיוורים מירושלים לאילת.
הסרט שודר בטלוויזיה הישראלית ונבחר כסרט הטוב ביותר בתחרות הסרט הישראלי הקצר.
1979 - "מסתורי האנייה הטבועה" – (60 דק') הפיק בפועל את סרט התעודה הבינלאומי, קופרודוקציה של הטלוויזיה הישראלית וה– BBC בהפקת "סרטי קסטל", על מסע צלילה של קבוצת צוללנים הרפתקנים בעקבות אונייה טבועה של לורנס איש ערב במפרץ סואץ.
1980 - "בעקבות הר סיני" - (50 דק') כתב וביים את הסרט העלילתי המתרחש בלילה בו בעל (עמוס טל שיר) מתכונן לצאת עם חבריו לחפש את הר סיני וברקע מערכת יחסיו עם אשתו בנפרד (איריס ברנע) (אייל בן אסא).
1983 - "להיות שחקן" – (40 דק') בימוי דרמה תיעודית (לפי רעיון של חיים מקלברג) על חייו של הניצב שחולם כל חייו להיות שחקן קולנוע.
מבוסס ומשוחק על ידי דויד כהן, שהיה ניצב ביותר מ-15 סרטים, וחלומו היה פעם להופיע כשחקן ראשי בסרט.
נבחר כסרט התעודה הטוב ביותר של השנה – עיתון "להיטון".
1985 - "סיפורה של ידידות" – (30 דק') תסריט, בימוי והפקה סרט תעודה על רמת הגולן עבור חברה צרפתית.
הסרט חשף לראשונה בישראל את תופעת הלם הקרב.
שחקנים: דן תורג'מן, ענת עצמון, אשר צרפתי, גילי בן אוזיליו, סטניסלב צ'פלין ועוד.
מפיקים- יחיאל יוגב, מאיר אמסלם.
הסרט הופץ בעולם על ידי החברה האמריקאית "אנג'ליקה פילמס".
בספטמבר 1988 הוקרן בהקרנת בכורה עולמית בניו יורק.
1990 - "התקווה" – כתב בשיתוף עם המחזאי מוטי לרנר את התסריט לסרט עלילתי.
זהו סיפור לידתו של ההמנון הישראלי על רקע משולש רומנטי בין נפתלי הרץ אימבר, לורנס אוליפנט ואשתו אליס, בתקופת העלייה הראשונה.
התסריט זכה בפרס הראשון בתחרות "קרן וורנר" לשנת ה-40 של המדינה.
2010 - "המדינה שבדרך- יומן מסע" – כתב, ביים והפיק את הסדרה התיעודית (5 פרקים), אשר שודרה בערוץ הראשון.
הסדרה מתעדת את מסעו של שרון על אופני יד ברחבי הארץ.
2013 - "קרב אחד יותר מדי" - סרט אנימציה תיעודי על הקרב על העיר סואץ במלחמת יום כיפור.
2018 - "כדור סמרטוטים" – סרט קולנוע עלילתי (בהכנה) – מבוסס על סיפורם האישי של יואל שרון ויוסי שחר הכותבים.
חבורת ילדים להורים מהגרים במעברה הבאר שבעית בשנות החמישים, נאבקים בילדי שכונת הצברים הוותיקים וחולמים לנצח אותם בכדורגל.
בינואר 1995 ייסד שרון את עמותת אתגרים יחד עם קבוצת נכי צה"ל ואנשי שיקום.
"אתגרים" פיתחה, לראשונה בישראל, כ-20 ענפי ספורט אתגרי חדשים עבור ציבור הנכים.
במשך 13 שנה ניהל שרון את העמותה.
התורה האתגרית מהווה היום מודל הנלמד בקרב אנשי שיקום בעולם כולו.
יואל ניהל את עמותת אתגרים במשך 13 שנה.
עם פרישתו מהניהול הפעיל באוגוסט 2007, הוענק ליואל התואר - "מייסד ונשיא כבוד של אתגרים".
לאחר הפרישה, יואל ממשיך ללוות ולסייע לאתגרים בקשרי החוץ של העמותה.
2001 - קרן שלם - ציון לשבח על פיתוח תוכניות חדשניות לאנשים עם בעיות התפתחותיות.
2002 - אות כבוד על מפעל ההתנדבות ותרומה ייחודית לשיפור פני החברה בישראל.
2003 - פרס יגאל אלון - על מעשה מופת חלוצי ותרומה ייחודית לחברה בישראל.
2003 - פרס מרכז אדלר באונ' ת"א – על פריצת דרך בשיקומם של ילדים ונוער בסיכון.
2004 - אות החסד – על תרומה ייחודית לשיקומם של ילדים עם נכויות התפתחותיות.
2005 – פרס היזם החברתי – (היזם החברתי הראשון בישראל) הוענק על ידי ארנסט אנד יאנג, קוסט פורר גבאי את קסירר, אוניברסיטת תל אביב, עיתון גלובס.
2006 - פרס מוביל חדשנות חברתית בעולם – הוענק על ידי הפורום הכלכלי העולמי בדאבוס-שווייץ.
"על חזון מרחיק לכת ומימושו המעשי, על אומץ לב ונתינה חסרת גבולות לשיפור מציאות חייהם של אנשים בעולם".
2010 – "אות וינגייט לקידום הספורט" – על קידומם של אנשים עם מגבלות באמצעות ספורט.
2012 – "פרס טבע למצוינות בחינוך" – ע"ש אלי הורביץ.
2014 – איש המופת בספורט הישראלי – תרומה ייחודית לשיקומם של אוכלוסיות מיוחדות באמצעות ספורט אתגרי - משרד הספורט, ועד אולימפי, תנועת אומ"ץ.
2018 - דוקטור לשם כבוד - הוענק על ידי אוניברסיטת בר-אילן.
במהלך השנים פעל שרון לקידום השלום בין ישראל לשכנותיה הערביות: בספטמבר 1993 יזם הפגנת הזדהות של נכי צה"ל עם הסכמי אוסלו.
באוקטובר 1996 יזם והפיק בשיתוף עם גידי קטנוב את "מסע השלום" הבינלאומי מירושלים לירדן בהשתתפות משלחת ירדנית ומשלחות נכים מהעולם.
בין השנים 1996 – ספטמבר 2000 (עד לפרוץ האינתיפאדה השנייה), יזם וקידם פרויקטים משותפים עם ארגוני נכים מהרשות הפלסטינית ברצועת עזה ויהודה ושומרון בראשות ד"ר פתחי ערפאת, וכן עם ארגון הנכים בירדן, בראשו עמד הנסיך הירדני ריעד אבו זיעד.
הרצאות - יואל מרצה ברחבי הארץ בפני ארגונים, חברות, בתי ספר וצבא על מישוש חלומות ומימוש פוטנציאל אישי וקבוצתי.
מכללה בינתחומית בהרצליה - יואל מנחה סטודנטים הלומדים בבית הספר למנהיגות ע"ש רבין, במכללה הבינתחומית.
נשוי בשנית לדינה, אב לבן מנישואיו הראשונים ובן ובת מנישואיו השניים.
הרב יואל פנחס קפלן (נולד בכ"ב בשבט תשל"ח, ינואר 1978) משנת 2010 משמש כרבה של אלבניה מטעם מרכז רבני אירופה.
שליח חב"ד לסלוניקי, יוון ומדינות הבלקן הסמוכות.
הרב קפלן חבר באיחוד הרבנים במדינות האסלאם.
נולד בברוקלין שבניו יורק ליהודית ולשלמה קפלן.
המשפחה עלתה לישראל והתיישבה בעיר צפת.
למד בישיבת תורת אמת בירושלים ובישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש המרכזית – 770 בניו יורק.
בשנת תשנ"ח, 1998 סיים את לימודי הסמיכה.
בשנת תש"ס, 2000 נישא לרות, בתו של המקובל רבי משה בן-טוב.
לאחר נישואיו המשיך את לימודיו בבית המדרש להכשרת רבנים ודיינים של הראשון לציון הרב מרדכי אליהו, שם סיים הסמכה לרבנות ודיינות.
בשנת 2008 נשלח על ידי תנועת חב"ד לסלוניקי שביוון.
הרב קפלן פעל להחייאת היהדות במקדוניה, קוסובו, מונטנגרו ואלבניה.
בשנת 2010 הכירה מדינת אלבניה בצורך לביסוס הקהילה היהודית מחדש.
הוא מונה לרב של יהודי המדינה בתמיכת ראש הממשלה ד"ר סאלי ברישה וכן של מרכז רבני אירופה.
בטקס ההכתרה, חנוכה 2010 נכחו נציגי כל הדתות באלבניה והראשון לציון והרב הראשי לישראל שלמה משה עמאר.
ב-2011 הקים קהילה יהודית חדשה במונטנגרו בתמיכה של הממשל בראשותו של ראש הממשלה איגור לוקשיץ.
במעמד הקמת הקהילה נכח הרב הראשי לישראל יונה מצגר.
קפלן היה בעל קשרים טובים עם ראש ממשלת אלבניה, סאלי ברישה, ועם מנהיגים דתיים במדינה.
התגייס לשירות המילואים במלחמת חרבות ברזל ולחם ברצועת עזה.
הוא תועד עומד על טנק ברפיח ותוקע בשופר, באומרו "שופרו של משיח, של הישועה שכולנו מצפים ומחכים שתבוא".
יואל שוהם (נולד ב-9 באפריל 1944) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת השוער.
כמו כן, בשנות ה-60 היה שוהם גם טניסאי שולחן בולט, סגן אלוף המכביה (השביעית 1965).
שוהם נולד וגדל בקיבוץ מעיין צבי ולמד בבית הספר החקלאי כפר גלים.
בהמשך למד שנתיים במדרשה לחינוך גופני וינגייט.
שוהם היה פעיל בנעוריו בטניס שולחן, ובגיל 15 צורף לנבחרת ישראל בטניס שולחן.
במקביל היה פעיל גם בכדורגל, ובגיל 16 החל לשחק כשוער בקבוצה הבוגרת של מכבי חדרה.
בגיל 18 צורף לנבחרת הנוער של ישראל בכדורגל, ועבר לשחק בליגה הבכירה, במדי מכבי פתח תקווה.
בשנת 1963 הצטרף להפועל תל אביב, כמחליפו של יעקב חודורוב שעזב את הקבוצה באותה שנה.
ב-25 בינואר 1964 היה לכדורגלן הראשון בישראל שקיבל את הציון 10, על משחקו בניצחון 3–0 על מכבי חיפה באצטדיון בלומפילד.
בשנת 1964 התגייס לצה"ל, ליחידת מדס"ים (מדריכי ספורט) בפיקוד הצפון, ולאחר מכן עבר לשחק בקבוצת הפועל רמת גן.
ב-7 בדצמבר 1966 ערך את הופעתו היחידה בנבחרת ישראל, במשחק ידידות מול נבחרת רומניה.
בכך הפך שוהם לספורטאי הישראלי הראשון שמייצג את נבחרת ישראל בשני ענפי ספורט שונים (שנים לאחר מכן עשה זאת גם נמרוד דרייפוס).
לאחר מכן שימש שוהם כשוער המחליף של חיים לוין ויצחק ויסוקר, אך לא צבר הופעות נוספות בנבחרת.
לאחר מלחמת ששת הימים עזב שוהם את ישראל, וטס לארצות הברית לצורך לימודים לתואר ראשון ושני בחינוך גופני.
לאחר מכן חזר לישראל וחתם בקבוצת הפועל חיפה.
כעבור שנה חזר להפועל רמת גן, ולאחר מכן שיחק גם בהפועל כפר סבא, הפועל חדרה ובני יהודה תל אביב, במדיה פרש ממשחק פעיל בשנת 1976.
כיום מנהל את בית הספר לטניס שולחן בכפר סבא.
הרב יואל ראטה (קרי: רוֹט) (נולד בי"ב בסיוון ה'תשמ"א, 1981) הוא דרשן משפיע מחסידות ברסלב, ראש ישיבת "תפארת התורה".
תלמיד בולט של הרב אליעזר שלמה שיק, ורב בית המדרש "היכל הקודש" בויליאמסבורג.
הוא נכדו של גאב"ד קארלסבורג, הרב יחזקאל ראטה, בן לבנו הרב משה ראטה, ממשיך דרכו כגאב"ד קארלסבורג.
זמן קצר לאחר נישואיו התוודע לספר "אשר בנחל" של הרב אליעזר שלמה שיק ומאז התקרב לחסידות ברסלב.
בשנת תשס"ט (2009) פתח את ישיבת "תפארת התורה" שבה לומדים בחורים שגדלו בחצרות חסידיות בארצות הברית, כמו חסידות סאטמר חסידות סקווירה וחסידות פאפא.
הוא מעודד את הבחורים להישאר בלבוש החסידי, אך לצד זאת הוא מנהל את ישיבתו בסגנון פתוח, המעודד בחורים להיות עצמאים, שלא כמו בישיבות רגילות.
הוא מחבר שירי דבקות המבוססים על רעיונות ותורת ברסלב.
הרבה משיריו הם תרגום מיצירותיו של ישראל דגן.
רבני התאחדות הרבנים, ארגון המזוהה עם סאטמר והקרובים אליה, התנגדו לישיבתו בעת פתיחתה, אך עם השנים עברו להתעלמות.
מוסדותיו כוללים ישיבה, בית מדרש, תלמוד תורה לבנים, בית ספר לבנות, ארגון לנשות הקהילה ובית דפוס להדפסת ספרי ברסלב.
הרב ראטה מחנך את תלמידיו להסתפקות במועט, במיוחד ביחס להוצאות חתונתם, בניגוד למקובל בציבור החרדי בארצות הברית בין היתר הוא מעודד את תלמידיו לערוך את חתונתם בישיבה בעלות נמוכה.
בסיוון תשע"ט ערך חתונה לבנו בעלות של פחות מאלף דולר.
כמו כן הוא מעודד את תלמידיו לשדך את בניהם בגיל צעיר.
בשנת תשע"ט הקים את קריית ברסלב בליברטי.
הקהילה מונה כיום כ-200 משפחות.
הרב ראטה ידוע כנואם כריזמטי וסוחף, הוא משלב בדרשותיו ניגונים.
בשנת 2016 החלו להתפרסם קליפים מדרשותיו שקיבלו את הכינוי "חיזוק יומי".
בהמשך פורסם גם תרגום לעברית.
מוסדותיו מפעילים מערכת טלפונית לשמיעת שיעוריו.
כמו כן ניתן לשמוע את שיעוריו בתרגום באתר ברסלב סיטי.
הרב ראטה נוהג למסור את דרשותיו בעיקר ביידיש אך בהמשך החל למסור מדי פעם שיעורים גם בעברית ובאנגלית.
הרב יואל שוורץ (ט"ז בתשרי ה'ת"ש, 29 בספטמבר 1939 – י"ב באלול ה'תשפ"ב, 8 בספטמבר 2022) היה רב, איש חינוך חרדי ומחבר ספרים.
נולד בארץ ישראל, בנם היחיד של אהרן (גבאי בית הכנסת זיכרון משה) ולאה (נפטרה 1985) שוורץ, ילידי הונגריה שהתיישבו בירושלים.
למד שנתיים בישיבת קול תורה, בפרט אצל הרב גדליה אייזמן, וארבע שנים בישיבת פוניבז', שם היה מתלמידיו של הרב יחזקאל לוינשטיין ואף כתב ספר אודותיו.
לאחר מכן למד בישיבת מיר שם למד בחברותא עם הרב חיים שמואלביץ ואף קיבל ממנו סמיכה, והסכמה לספרו בן תורה וישיבה.
היה מקורב מאוד לרב שלמה זלמן אוירבך והיה מתיעץ איתו הרבה בהלכה.
לאחר פטירתו היה מתייעץ רבות עם הרב יוסף שלום אלישיב.
מגיל 25 החל לכהן כמשגיח בישיבת איתרי.
במשך השנים כיהן כר"מ ומשגיח בישיבות עזתה בנתיבות, אופקים, איתרי ודבר ירושלים.
היה מחלוצי בדיקות התולעים בירקות ושותף ביצירת הפתרון של ירקות ללא תולעים.
בתחילת הדרך כאשר הרעיון היה בשלביו הראשוניים וכדי לקדמו, היה מוכר את התוצרת בחנות שבבעלותו 'סריגת יואל' הממוקמת עד היום ברחוב מאה שערים בואכה כיכר השבת בירושלים.
בשנת תשמ"ג הוציא ספר 'אור לעמים' על החשיבות והחובה ללמד את הגויים את שבע מצוות בני נח, שהם חייבים בהם.
בספר הוא כתב ופרט את דיני השבע המצוות.
לאחר כמה שנים הספר התגלגל לידי גוים שהתלהבו מהדבר ובאו לבקש מהרב שוורץ שילמד אותם את הדינים וההלכות.
אותם בני נח תרגמו את הספר 'אור לעמים' למספר שפות: אנגלית, צרפתית, גרמנית, ספרדית, רוסית.
ובהמשך אף תרגם ערבי את הספר לערבית, בית ספר ערבי ישראלי קנה ספרים לחלק לתלמידים וכעבור זמן קצר המהדורה כולה אזלה.
מתחילת שנות התשעים הוא ליווה את קהילת "בני נח" שבארצות הברית מייסודו של הארכאולוג ונדל ג'ונס.
בשנת ה'תשס"ו הגיעה קבוצה של בני נח לירושלים וקיבלו עליהם לפני בית הדין לקיים את המצוות כמו שיורו להם הרבנים.
לדעתו ראוי לכל בן נח לקבל את המצוות לפני בית דין, בכך יחשב חסיד אומות העולם וכעין גר תושב ויקבל שכר כמצווה ועושה.
בשל פעילותו זו הוזמן בשנת 2010 לכינוס בין-דתי שנערך באיראן.
באותה שנה קיבל את פרס מוסקוביץ' לציונות.
הרב שוורץ היה אב בית דין בסנהדרין החדשה והוא ראה את תפקידה בעיקר כלפי לא-יהודים המבקשים לקבל על עצמם את שבע מצוות בני נח.
בסוף שנות התשעים היה מיוזמי הנח"ל החרדי עבור נוער חרדי שנפלט מעולם הישיבות, ועמד בראש העמותה המלווה אותו.
בשל כך הוא עבר מסכת רדיפות מצד קנאים, ונאלץ לעקור מדירתו שבשכונת מאה שערים.
ביולי 2013, בעקבות קידום החוק לגיוס בני ישיבות, פרש מתפקידו בנימוק שאינו רוצה ליטול חלק במלחמת תרבות; "ברגע שכופים זו מלחמה ובמלחמה צריך להתגונן".
בימיו האחרונים בעודו מאושפז במיטת חוליו עסק יחד עם אנשי הנח"ל בהקמת ארגון בשם "מג"ן" בו יהיו חברים בוגרי הנח"ל שיתפקדו ככיתות כוננות בתחילה בערים החרדיות ולאחר מכן בשאר הארץ.
היוזמה נוצרה בעקבות אירועי שומר החומות בערים המעורבות.
הרב שוורץ חיבר כ-200 חוברות וספרים בנושאים מגוונים, העוסקים בין היתר בהלכה, מחשבת ישראל, ביוגרפיות רבניות ונושאים אקטואליים.
רוב הספרים יצאו בהוצאת דבר ירושלים.
היה חוזר רבות על כך שאנו בתקופה שנבואות הגאולה מתחילות להתקיים.
רבים מספריו ומאמריו היו בנושא זה.
ארגון אש"ל מוציא עלון חודשי בשם דבר חודש בחודשו עם דברי תורתו.
במרץ 2020 קרא לכל היהודים לעלות לארץ ישראל, בנימוק שמלבד החיוב מדין תורה לעלות כדברי רמב"ן, זהו גם המקום הבטוח ביותר, גם לאור עליית האנטישמיות בארצות הברית ובעולם.
הרב שוורץ תמך באגודת קדושת ציון והשתתף דרך קבע ב"ועידות השנתיות" שהיא מקיימת ביום ירושלים.
נשא לאשה את ילידת ירושלים שולה-שולמית שוורץ (בת ביילה ור' ישראל ניימן בעלי מגדניית ניימן) והתגוררו במעלות דפנה ברחוב מקווה ישראל בסמיכות לבית הכנסת יד שלום.
הרב שוורץ חיבר כ־300 חוברות וספרים בנושאים מגוונים, העוסקים בין היתר בהלכה, מחשבת ישראל, ביוגרפיות רבניות ונושאים אקטואליים.
לספריו הראשונים קיבל הסכמה מרבי שלמה זלמן אוירבך, רבי חיים שמואלביץ ורבי שלמה וולבה.
בתש"ן החל לכתוב על מאורעות התקופה, וכן על גימטריאות שרומזות על התרחשויות התקופה.
בשנותיו האחרונות ארגון אש"ל הוציא עלון חודשי בשם דבר חודש בחודשו עם דברי תורתו.
ספרו הראשון ראשית פרי ביכוריו היה ספר "בן תורה וישיבה" – ספר הדרכה לבני ישיבות.
אדר ופורים – לקט בענייני פורים.
אהבת ישראל – לקט בענייני אהבת ישראל.
אור לעמים – על שבע מצוות בני נח, הספר תורגם למספר שפות: אנגלית, צרפתית, גרמנית, ספרדית, רוסית.
אבות על בנים – אודות הקשרים בין הורים לילדיהם הנשואים.
אבלות החורבן – לקט בהלכה ובאגדה בענייני אבילות החורבן.
אחר מיטתו – ביוגרפיה על הרב שך.
אחרית האדם בעולם הזה – ענייני כבוד המת, אבלות וניחום אבלים.
הרב מפוניבז' – ביוגרפיה על רבי יוסף שלמה כהנמן.
סדרת נפלאות הבריאה – מספר של 15 חוברות העוסקות באנטומיה, ביולוגיה אסטרונומיה וחוכמות אחרות, ועוד.
יואן אלכסנדרו (ברומנית: Ioan Alexandru, שמו במקור יון שאנדור Ion Şandor; 25 בדצמבר 1941 טופה מיקה, מחוז קלוז' – 16 בספטמבר 2000 בון, גרמניה) היה משורר, מסאי, מתרגם, פילולוג ופוליטיקאי רומני.
נחשב למשורר הדתי החשוב ביותר של רומניה שלאחר מלחמת העולם השנייה ובעיני מבקרים אחדים - לאחד ממשמיכי הזרם ה"אוטוכטוניסטי" לקח חלק במהפכה הרומנית (1989) ואחריה היה ממקימי המפלגה הנוצרית דמוקרטית לאומית של האיכרים וסגן יושב הראש שלה.
כיהן כחבר בבית הנבחרים ובסנאט הרומני.
יואן אלכסנדרו נולד בטרנסילבניה, בכפר טופה מיקה (בהונגרית - פוסטה-טופה) במחוז קלוז', בשנת 1941, בימי הסיפוח מחדש של האזור להונגריה בהתאם לתכתיב וינה.
כפרו שוכן בין יערות עצי אלון בגבעות המקדימות את ההרים המערביים של טרנסילבניה.
הוריו היו האיכרים יואן שאנדור וולריה לבית קוזאר.
במשפחתו נולדו דורות רבים של זמרי כנסייה אורתודוקסים.
אחרי שנות בית הספר העממי בכפרו למד בגימנסיה בכפר סן מיכאי הסמוך.
בשנים 1958–1962 למד בבית הספר התיכון "גאורגה באריציו" בעיר קלוז' ובשנת 1962 התקבל לפקולטה לשפה ולספרות רומנית באוניברסיטת קלוז'.
כעבור שנתיים המשיך את הלימודים באוניברסיטת בוקרשט.
כסטודנט הצטיין בכישוריו הספרותיים ונחשב לאחת מתקוות השירה רומנית.
בימי לימודיו באוניברסיטה היה עורך הכתב העת של הסטודנטים "אמפיתיאטרו".
בתום הלימודים נשאר כמדריך באוניברסיטה ולימד לצידה של זויה דומיטרסקו בושולנגה בקתדרה ללימודי אמינסקו שנסגרה לבסוף על ידי המשטר צ'אושסקו.
בשנים 1968–1972 אחרי שזכה בתחרות, קיבל בהמלצת מרטין היידגר מלגה מהקרן ע"ש הומבולדט הגרמנית כדי להשתלם בגרמניה (בפרייבורג, אכן, מינכן) ובשווייץ (בזל).
למד יוונית ועברית, פילוסופיה, תאולוגיה ותולדות האמנות.
מונע על ידי חיפוש שורשיו הרוחניים ביקר באותן השנים בטורקיה (באיסטנבול), יוון, בהר אתוס, בברית המועצות, ישראל (במקומות הקדושים של הנצרות), צרפת, ספרד ואיטליה.
בשנת 1973 סיים את עבודת הדוקטורט שלו בספרות באוניברסיטת בוקרשט בנושא "המולדת אצל פינדארוס אמינסקו".
לפי עדות המטרופוליט קליניק, שהכיר את יואן אלכסנדרו מקרוב, בהתחלת שנות ה-1970 הייתה למשורר התגלות של השילוש הקדוש ונשבע על פתק נייר כתוב בדמו שלא יכתוב לעולם שום שיר שבו לא יזכיר את בורא עולם.
בשובו לרומניה היה לפרופסור בפקולטה לפילולוגיה בבוקרשט, לימד שירה השוואתית, עברית מקראית, כמו כן ציוויליזציה ביזנטית במכון לאמנות ע"ש ניקולאיה גריגורסקו בבוקרשט.
הרצאותיו העניקו מקום במיוחד לממדים הדתיים של הקיום והתרבות, מתוך אמונה נוצרית עמוקה, בתקופה שבה המשטר הקומוניסטי דחף את חיי הדת אל שולי החברה.
החל משנת 1964 היה חבר באגודת הסופרים הרומנים ומשנת 1979 - חבר באיגוד הבינלאומי לסופרים "די קוגה".
בימי המהפכה בבוקרשט, ב-22 בדצמבר 1989, ניסה עם צלב בידו לדבר אל לב החיילים שעמדו מול המוני המפגינים נגד המשטר צ'אושסקו ונגד המפלגה הקומוניסטית השלטת.
באותם הימים נמנה עם האנשים שהקימו מחדש בבית של קורנליו קופוסו את "המפלגה הלאומית של האיכרים" תחת השם "המפלגה הנוצרית דמוקרטית הלאומית של האיכרים".
ב-20 במאי 1990 נבחר מטעמה לפרלמנט הרומני כנציג של הונדוארה.
ב-27 בספטמבר 1992 נבחר כסנטור מטעם העיר אראד.
ב-26 בספטמבר 1991 בעת המינריאדה עמד מול הכורים שפלשו לבניין הפרלמנט והצליח בדבריו עם צלב בידו לשכנעם להירגע ולעזוב את המקום.
אחרי עשורים של משטר אתאיסטי ביקש יואן אלכסנדרו להחזיר עטרה ליושנה ולהעמיד את החברה הרומנית על עקרונות המורשת הנוצרית, בגרסתם האורתודוקסית הרומנית.
אחרי שבמאי 1990 השתתף בכנס העולמי "בעד החיים" באוסלו, יחד עם המהנדס סילביו דספה, הקים אלכסנדרו בשנת 1990 את הארגון "פרו ויטה" הרומני המעודד את הילודה ונאבק נגד ההפלות המלאכותיות בשם קדושת זכויות העובר.
כמו כן הקים "קבוצת תפילה" בפרלמנט הרומני ותמך בהטבעת הערכים הנוצריים בחוקה ובחוקים של רומניה.
ביקש להציב צלב על קיר הפרלמנט ולהנהיג תפילה ושיעורי דת בבתי-הספר.
בביקוריו בארצות הברית התלהב מאוד מהאופן שבו כל האומה בראש עם הנשיא ובתי הנבחרים מתאחדת שם בתפילה.
פרט לכתבי הקודש והפולקלור הרומני, השפיעו במיוחד על יצירתו אמינסקו, דנטה, אפרים הסורי, סאפו, אפלטון, סופוקלס, רומנוס המשורר, סן חואן דה לה קרוס, הלדרלין, פול קלודל והיידגר.
יואן אלכסנדרו פרסם לראשונה בשנת 1960 - את שירו "Floarea mea" (הפרח שלי) במגזין הספרותי "טריבונה" המופיע בקלוז'.
מאז היה פעיל מאוד בחיי הספרות על ידי פרסום שירים, מסאות, רשימות, ראיונות, ב"טריבונה", "קונטמפורנול" ובכתבי עת אחרים.
קנה לעצמו שם במיוחד הודות לספריו הראשונים:
שיריו הכתובים בתקופה ראשונה זו בחרוזים לבנים, "מתארים מצבים ומשחזרים ריגושים אופייניים לחיים הכפריים".
בשובו מחו"ל נעשה דתי מאוד וסגנון שירתו הפך להתקרב להמנונים הביזנטיים, עם חרוזים, חדורים אדיקות דתית, לפעמים תוך כדי שימוש בניסוחים מיסטיים-פטריוטיים.
הנושאים העיקריים המאפיינים את שיריו הם ההיסטוריה של עמו, האור, הכפר, הוריו, הגעגועים לשורשים, היקום.
בנימה נבואית, ראה בשירה כלי בשורה על תחייתו של ישו.
אחרי מהפכת 1989 הקים כתב עת בשם "רנאשטריה" (התחייה) ברוח האידאולוגיה הנוצרית שבה דגל.
בשנת 1995 באולם בית האיגודים המקצועיים בעיר אראד בזמן שנשא נאום-דרשה במסגרת מסע לחזרה בתשובה, לקה באירוע מוחי קשה עם שיתוק שריתק אותו לכיסא גלגלים.
הובל לסגד בהונגריה, אחר כך להמשך טיפול בגרמניה, שם עבר תהליך שיקומי כמעט 4 שנים.
אחרי חזרתו המוגבלת לתפקוד, קיבל אורחים והתראיין, שלח מסרים ליקיריו ברומניה.
נפטר באופן פתאומי בגיל 59 בעיר בון ב-16 בספטמבר 2000. הובא לקבורה ברומניה, באזור הולדתו, במנזר ניקולה, על יד היישוב פיזשו גרלי.
יואן אלכסנדרו היה נשוי לאולבינה, ממוצא גרמני, ונולדו להם חמישה ילדים.
1965 - פרס איגוד הסופרים הרומנים - על קובץ השירים "Viaţa deocamdată"
1981 - פרס איגוד הסופרים בבוקרשט
1985 - מדליית זהב של התנועה הבודהיסטית היפנית סוקה-גקאי לקידום ערכי המוסר
1993 - כסנטור, קיבל מהקונגרס של ארצות הברית דגל אמריקאי "אולד גלורי" כאות הוקרה על התנהגותו האמיצה בימי מהפכת בוקרשט בדצמבר 1989
26 ביוני 2009 - הוקמה הקבוצה האזרחית "יואן אלכסנדרו" לקידום "הערכים המסורתיים הרומנים השאובים מהמוסר הנוצרי", על ידי חברים, תלמידים ושותפים לדרך (סילביו דספה, הכומר וסילה בלצטסקו,גבריאל קלימוביץ', מריאן מונטיאנו, ויקטור נגארה)
2010 - המפלגה הנוצרית דמוקרטית לאומית של האיכרים הקימה פרס ע"ש יואן אלכסנדרו לקידום הערכים הנוצריים והלאומיים
2012 - נגן החליל והזמר גריגורה לשה יחד עם השחקן ויקטור רבנג'וק ערכו את המופע "Lumina lină" עם שירי יואן אלכסנדרו
Vămile pustiei, 1969 (מכסי המדבר) מוקדש לדומיטרו סטנילואיה
Bat clopotele în Ardeal (1991), רומן (הפעמונים מצלצלים בטרנסילבניה)
יואן אלכסנדרו תרגם מיוונית את האודות של פינדרוס, מעברית את שיר השירים ומגרמנית, יחד עם אשתו - את מכתבים אל משורר צעיר מאת ריינר מריה רילקה.
בשנת 1987 ערך אוסף של שירה רומנית מבסרביה "Constelaţia Lirei" ("קונסטלציית הלירה").
נולד בפתח תקווה בשם יואל ויסוקר.
בני דודו הם השוערים יצחק ויעקב ויסוקר.
בנעוריו רקד בלהקת המחול של יונתן כרמון.
לאחר שהשתחרר מצה"ל נסע לארצות הברית.
החל להתפרסם בשנות ה-60 של המאה ה-20 כזמר-פסנתרן המשלב הומור בהופעותיו.
ב-1971 חזרו לישראל עם שתי בנותיהם.
כעבור שנה הקים שר את מועדון הלילה "עומר כיאם" ביפו העתיקה אותו ניהל חתנו לשעבר אורי דרזי בין השנים 1995-1998. ב-1976 הוציא אלבום בשם "יואל שר ומנגן".
באלבום ביצע לראשונה את השיר "ים של דמעות", אשר התפרסם כעשור מאוחר יותר בלחן אחר בפיו של זוהר ארגוב.
כתב מוזיקה לסרט "מתנה משמיים" (1973), להצגת הילדים "קופיקו העליז" (1978) ולסרט הטלוויזיה "סוחרי גומי" (2002).
ב-1997 פרסם בהוצאת סער ספר בשם "שמעתי ראיתי כתבתי" ובו אסופת פתגמים.
נפטר בשנת 2013 ממחלת הסרטן, בה לקה לראשונה ב-1987. השאיר אחריו אישה, ג'ויס, ושלושה ילדים.
בנו, אלון, הוא מדבב והתמודד בעונה הראשונה של The Voice ישראל.
ארכיונו שמור במסגרת הארכיון לתולדות פתח תקווה.
שמעתי --- ראיתי --- כתבתי --- : משפטים ואמירות שנונות ששמע, ליקט וקיבץ יואל שר; איורים: דין גאח, תל אביב: סער, תשנ"ח 1997.
יואל ריפל (נולד ב-26 בנובמבר 1948) הוא עורך דין, הומוריסטן, סטנדאפיסט ופזמונאי ישראלי.
ריפל נולד ב-1948 בחבל בוקובינה שברומניה.
אביו פוטר ממשרתו על שהגיש בקשה לעלייה לישראל.
עלה לישראל באונייה "אנוטריה" עם משפחתו ב-1961. כשהגיע לישראל לא ידע עברית.
הם גרו שנתיים בקריית ים, שם למד בכיתות ז'-ח' בבית הספר היסודי "זבולון" ומשם עברו לשכונת מחנה יהודה בפתח תקווה.
בנעוריו שיחק כדורגל והחל לשחק כדורעף בעקבות דרישת הוריו.
בהמשך אף שיחק בליגת העל בכדורעף.
למד משפטים באוניברסיטת תל אביב ובאותו זמן החל לפרסם שם סאטירה, בעיתון הסטודנטים "יתוש".
כמו כן היה חבר, בתקופת לימודיו, בוועדת התרבות של אגודת הסטודנטים וכתב ללהקת הומור וסאטירה שהקימו הסטודנטים.
בסיום לימודיו פתח משרד עורכי דין בפתח תקווה, המתמחה בתחום המעמד האישי.
בהמשך העביר משרדו לתל אביב ולאחר מכן לרמת גן.
כתב שירים ומערכונים לכוכבי בידור רבים: דודו טופז, חנה לסלאו, מיקי קם, ציפי שביט, טוביה צפיר, דובי גל, ספי ריבלין, דודו דותן, יגאל בשן, יהורם גאון, להקות צבאיות, שוקולד מנטה מסטיק, דורי בן זאב ועוד.
השיר הידוע ביותר שכתב הוא "לילה בלי כוכב" ללחן של עוזי חיטמן בביצוע שימי תבורי.
בנוסף כתב שירי ילדים, בהם "מבולבלי".
באמצע שנות ה-70 נפסל להשמעה השיר "בחיק הטבע", שכתב ללהקת הנשמות הטהורות, ואשר עוסק בשימוש בסמים.
השתתף בתוכניות טלוויזיה פופולריות ושעשועוני בידור דוגמת "תשע בריבוע", "זה הסוד שלי" ואחרות.
כתב תסריטים עבור תוכניות הטלוויזיה "זהו זה!" ו"מוצ"ש".
על השתתפותו בתוכנית הרדיו "לצון נופל על לצון" זכה בפרס רשות השידור.
היה חבר קרוב של דודו טופז משנות ה-70 ועד למותו של טופז.
הוא אף ביקר את טופז לבקשת האחרון, מספר ימים לפני התאבדותו.
במרץ 2014 יצא לאור ספרו ההומוריסטי "אנחנו הרומנים".
ב-2015 יצא לאור ספרו השני "אנחנו הישראלים".
יואל ריפל מתגורר בשכונת בבלי בתל אביב, נשוי לשנית, עורכת דין, ולהם שלוש בנות.
בתו, תמר ריפל-מנור, היא עיתונאית ועורכת בעיתון "ישראל היום" וכתבת ושדרנית בערוץ הספורט וברדיו חיפה.
אנחנו הרומנים, סטימצקי, בני ברק, 2014
אנחנו הישראלים, סטימצקי, תל אביב, 2015
יואל רפל (נולד ב-4 באוקטובר 1946) הוא היסטוריון של עם ישראל וארץ ישראל, סופר, עורך ועיתונאי ישראלי.
מנהל ארכיון אלי ויזל שבאוניברסיטת בוסטון.
ערך בשיתוף עם אוריאל רפפורט את האנציקלופדיה לתולדות ארץ-ישראל.
נולד בקבוצת יבנה, לדב רפל ופנינה רפל.
אביו היה פרופסור, רב וחוקר שעלה מפולין עשור לפני כן.
רפל למד לתואר בוגר בהיסטוריה ומדעי המדינה באוניברסיטת בר-אילן, תואר מוסמך בלימודי יהדות בבית המדרש לרבנים באמריקה ודוקטורט באוניברסיטת בוסטון בנושא 'המפגש בין פוליטיקה ותפילה – תפילות לשלום המלכות ולשלום מדינת ישראל'.
רפל מתמחה בהיסטוריה של עם ישראל, ארץ ישראל וביהדות, פרסם וערך עשרות ספרים, לימד במכללת בית ברל, מכון אבשלום, האוניברסיטה הפתוחה ובקורסים אקדמאים שונים.
בשנת 2018 יצא לאור ספרו "התפילה לשלום המדינה" בהוצאת כנרת זמורה ביתן, פרי מחקר של שנים רבות בהן חקר אלפי מסמכים שעוסקים בסוגיית התפילה.
בנוסף למאמרים וספרים שפרסם רפל כותב במוסף "שבת" של עיתון מקור ראשון וכותב ומגיש של הפינה השבועית "על הפרשה" ברשת ב´ של "קול ישראל" המשודרת מדי יום שישי.
כמו כן רפל הוא מומחה לקהילות התפוצות ומדריך בסמינרים למטיילים במזרח ומערב אירופה.
כיום מנהל רפל את ארכיון אלי ויזל שבאוניברסיטת בוסטון, חוקר במרכז אלי ויזל ללימודי יהדות, ומרצה במכון אבשלום.
רפל פרסם 24 ספרים, חלקם תורגמו לשמונה שפות וערך כ-80 ספרים.
רשימה חלקית של ספרים שערך וכתב
תולדות ארץ-ישראל כרך א' , משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1980 – הספר בעריכתו של רפל, הפרקים נכתבו על ידי מספר רב של מחברים, ביניהם ארכאולוגים והיסטוריונים מובילים בתקופתם.
אנציקלופדיה לתולדות ארץ-ישראל – ספר שערך יחד עם אוריאל רפפורט, הוצאת מודן 1986.
מורשת, ציונות, דמוקרטיה – 100 מושגי יסוד, עם איתמר לוין, הוצאת ידיעות אחרונות, 2003
פני השנאה, אנטישמיות באלף השלישי, הוצאת ליאור שרף-הפצות, 2003 (ערך יואל רפל).
כל פרשה בתורה – שיחות על פרשת השבוע, כנרת, זמורה-ביתן-מוציאים לאור, 2011
על הפרשה – עיונים ורעיונות בפרשת השבוע, הוצאת משכל (חמד וידיעות-אחרונות).
ספר השמחות – מחזור החיים היהודי, הוצאת משרד הביטחון.
אין זו אגדה – ציונות הסיפור והמעשה, הוצאת ידיעות אחרונות, 2004.
קבלת שבת – שרים ומספרים ומשוחחים סביב שולחן הבית, הוצאת כנרת, זמורה ביתן.
שלושה מיליון – השואה בברית המועצות, קובץ משואה כ"ט, הוצאת משרד הביטחון, 2001.
סידור כלל ישראל, הוצאת ידיעות אחרונות, 1991.
לקראת מסע במחוזות הזיכרון במזרח אירופה, הוצאת משרד הביטחון.
ממזרח ומים : פרקי מורשת ותרבות, הוצאת משרד הביטחון, 1978.
הגדה – סדר ט"ו בשבט.
עליה והתיישבות בעשור הראשון למדינת ישראל, הוצאת משרד החינוך והתרבות, אגף הנוער.
כל הימים ההם, מבחר מחקרים, קובץ משואה א', הוצאת ליאור שרף-הפצות, 2002 (ערך יואל רפל).
בריחים של שתיקה – שארית הפליטה בארץ, משואה קובץ כ"ח, הוצאת משרד הביטחון (ערך יואל רפל).
הגדת יום העצמאות לחיילי צה"ל, הוצאת מפקדת קצין חינוך ונוער ראשי, 2002.
'''התקופות הגדולות בהיסטוריה של ארץ ישראל: ארץ נושעת בעמל כפיים 1882–1914, הוצאת דפטל, 1997.
זהותו של מחבר התפילה לשלום המדינה – מאמר נספח למחזור ליום העצמאות בהוצאת קורן ירושלים.
– על הסטטוס קוו הישראלי בענייני דת, בספרייה הווירטואלית של מט"ח.
תפילה לשלום השליט, בבלוג של איגוד ספרני יהדות
יואלי אור (אוחיון) (נולד ב-26 בנובמבר 1964) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף.
שימש מפקד חטיבת כרמלי ומפקד חטיבת החרמון.
לאחר לימודים בפנימייה הצבאית לפיקוד בחיפה, התגייס בנובמבר 1982 לצה"ל לחטיבת גולני ושובץ בגדוד 51. בגולני עבר אור הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר ויצא לקורס קציני חי"ר.
בתום הקורס שב לחטיבה כמפקד מחלקה ובהמשך שימש כמפקד פלוגה.
לאחר מכן שימש כמפקד גדוד 13 (גדעון) בשנים 1994–1996 בלחימה בדרום לבנון.
בתפקידו הבא שימש כמפקד בסיס האימונים החטיבתי בשנים 1996–1998. בשנת 1998 נבחר להדליק משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות.
לאחר מכן מונה ב-1999 לסגן מפקד חטיבת גולני, ושימש בתפקיד זה בין היתר במהלך הנסיגה מלבנון.
לאחר סיום תפקידו, מונה בשנת 2000 לפקד על חטיבת החרמון, בשנת 2001 הודח לאחר חטיפת חיילי צה"ל בהר דב.