tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שמידט נולד ב-24 באפריל 1894 בקארדורף, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1913 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-20 (הברנדנבורגי ה-3 - הרוזן טוינצין פון ויטנבורג), ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה נשאר שמידט ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באוקטובר 1936 הועלה שמידט לדרגת אוברסט לויטננט, וב-12 באוקטובר 1937 מונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הרגלים ה-59. ב-1 ביוני 1939 הועלה לדרגת אוברסט, ומונה למפקד רגימנט התחלופה ה-216.
ב-5 בינואר 1942 מונה שמידט למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-19, וב-1 באפריל 1942 הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-22 באפריל 1942 קיבל שמידט על פעולותיו את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-1 בינואר 1943 הועלה לדרגת גנרל לויטננט.
בחורף 1943 הועברה הדיוויזיה שבפיקודו תחת פיקוד ארמיית הפאנצר הראשונה ולחמה עמה בקרבות באזור הדונייץ וחרקוב, ועל פעולותיו קיבל שמידט תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
בקיץ 1943 לחמה הדיוויזיה שבפיקודו בקרב קורסק כחלק מקורפוס הפאנצר ה-3 במסגרת פלגת הארמייה קמפף, ובעקבות כיתור הדיוויזיה על ידי הרוסים התאבד שמידט ב-7 באוגוסט 1943 על מנת לא ליפול בשבי.
גוסטבו אלפונסו איון אגירה (בספרדית: Gustavo Alfonso Ayón Aguirre; נולד ב-1 באפריל 1985 בטפיק, נאיאריט, מקסיקו) הוא כדורסלן עבר מקסיקני ששיחק בעמדות הסנטר והפאוור פורוורד באסטרוס דה ג'ליסקו מליגת העל המקסיקנית ובנבחרת מקסיקו.
איון שיחק בליגת ה-NBA וביורוליג והגיע להישגים קבוצתיים ואישיים רבים.
ראשית הקריירה: דרום אמריקה וספרד
איון החל את הקריירה בקבוצת אלקונס דה חלפה מליגת העל המקסיקנית בכדורסל, המשוחקת בחורף ובעונתו הראשונה סיימה הקבוצה במקום השני בליגה.
בעונות ו- זכה עם הקבוצה באליפות, כשהוא פותח בחמישייה ומעמיד ממוצעים של 10.2 נקודות ו-8.1 ריבאונדים ושל 13.2 נקודות ו-7.8 ריבאונדים בשתי העונות בהתאמה.
בתקופתו בדרום אמריקה שיחק גם בליגות החורף המקומיות במדי שלוש קבוצות שונות ממקסיקו ומוונצואלה.
ב-2007 העמיד עצמו לבחירה בדראפט ה-NBA, אך לא נבחר בו.
אחרי שלוש עונות באלקונס, עבר איון לקבוצת פואנלברדה מליגת ה-ACB, הליגה הספרדית הבכירה בכדורסל.
בעונתו הראשונה בקבוצה הושאל פעמיים, תחילה לקבוצת הבת של פואנלברדה, אילסקאס, ולאחר מכן לטנריפה.
בעונתו השנייה בקבוצה היווה פקטור משמעותי יותר, כשהעמיד ממוצעים של 10.8 נקודות, 6.5 ריבאונדים, 1.5 חטיפות, 1.4 חסימות ו-1.3 אסיסטים.
בעונה זו שיחק עם פואנלברדה גם ביורוצ'לנג'.
בדצמבר 2011 חתם איון על חוזה בקבוצת ניו אורלינס הורנטס מליגת ה-NBA לשתי עונות עם אופציית קבוצה לשלישית, תמורת 1.5 מיליון דולרים ששולמו לפואנלברדה.
בעונתו הראשונה בליגה קלע 5.9 נקודות, הוריד 4.9 ריבאונדים, מסר 1.4 אסיסטים, חטף פעם אחת וחסם 0.9 פעמים למשחק.
אחרי עונה אחת עבר בטרייד לאורלנדו מג'יק תמורת ראיין אנדרסון.
בעונת שיחק פחות והעמיד ממוצעים נמוכים יותר.
לקראת סיום העונה עבר יחד עם איש סמית' וג'יי.
רדיק למילווקי באקס תמורת בנו אודריך, דורון למב וטוביאס האריס.
ביולי 2013, לאחר סיום העונה, נופה איון מסגל הבאקס, והוחתם מרשימת המנופים על ידי אטלנטה הוקס.
הוא הספיק לשחק באטלנטה 26 משחקים, מתוכם ב-14 פתח בחמישייה, עד שנותח עקב פציעה בכתף ימין והושבת מפעילות עד סיום העונה.
בסך הכל שיחק איון בליגת ה-NBA 138 משחקים על פני ארבע שנים, מתוכם שלושה בפלייאוף, בארבע קבוצות שונות.
בסיום העונה ולאחר קמפיין מוצלח בקיץ עם נבחרת מקסיקו, עבר איון לריאל מדריד מליגת ה-ACB והיורוליג.
בעונתו הראשונה בקבוצה, , זכה איתה בכתר המשולש של ספרד ואירופה, שנחשב ליוקרתי ביותר בכדורסל האירופי.
בגמרים ניצחה ריאל מדריד את ברצלונה בגביע ובפלייאוף הליגה, ואת אולימפיאקוס בגמר פיינל פור היורוליג.
ממוצעיו בעונה זו היו 7.4 נקודות, 5 ריבאונדים ו-1.4 אסיסטים ב-39 משחקים בליגה, ומדד ה-PIR הממוצע שלו ביורוליג היה 11.7. בעונה הבאה חווה איון קפיצה משמעותית בכמות הדקות שקיבל - 7.4 יותר ביורוליג, וכתוצאה מכך גם בתרומתו המדידה - 3.5 נקודות יותר בממוצע למשחק בליגה.
בסיום העונה נבחר לחמישיית העונה השנייה של היורוליג, ובמהלכה פעם אחת לשחקן החודש בליגה הספרדית ופעם נוספת לשחקן החודש ביורוליג, ועם קבוצתו בדאבל מקומי.
בעונת שיחק איון ב-36 משחקים ביורוליג, שבכולם פתח בחמישייה, ונבחר שנית לחמישיית העונה השנייה, כשמדד היעילות שלו עומד על 13.7 נקודות מדד למשחק.
בזירה המקומית זכתה קבוצתו רק בגביע המלך הספרדי באותה שנה, והודחה בפעם השנייה ברציפות בחצי גמר פיינל פור היורוליג.
ביולי 2019 חתם בזניט סנקט פטרבורג הרוסית, אך בתום עונה אחת עזב.
שנה לאחר מכן שחזר את ההישג הכפול בסנטרובאסקט 2014. בקיץ 2014 שיחק איון עם מקסיקו גם במונדובאסקט 2014, שם הפסידו המקסיקנים בשמינית הגמר לאלופת הטורניר, נבחרת ארצות הברית.
באליפות אמריקה בכדורסל 2015, שהתקיימה במקסיקו, נבחר איון לחמישיית הטורניר אחרי שהפסיד עם נבחרתו לנבחרת ארגנטינה בחצי הגמר.
באוגוסט 2022 הודיע איון על פרישה ממשחק פעיל.
אהרון גוסטבו הוכמן (נולד ב-12 בינואר 1960) הוכמן הוא צלם עיתונות וצלם רחוב.
כחלק מפעילותו השתתף בתערוכות בישראל ובחו"ל, תיעד עבור רשת החדשות "שוקן" ועבור סוכנויות החדשות הזרות את הסכסוך הישראלי-ערבי בישראל ומחוצה לה במהלך האינתיפאדה הראשונה והשנייה וצילם פיגועי טרור רבים עבור החדשות בעיתונות, ביניהם הפיגוע במסעדת מקסים, הפיגוע בקו 37, הפיגוע בקו 16 בחיפה, הפיגוע ביגור, הפיגוע בצ'ק פוסט ועוד.
הוכמן, יליד בואנוס איירס שבארגנטינה, עסק בצילום מגיל 10. אביו עבד בתור צלם בצעירותו.
גוסטבו מספר כי כאשר היה ילד היה מחכה בהתלהבות לאביו שיוציא את מצלמת ה-Kodak Retina מהארון לצורך צילומי משפחה.
גוסטבו התאהב בראיית העולם דרך העדשה והחליט מילדותו לעסוק בצילום.
הוכמן סיים לימודי תואר כהנדסאי אלקטרוניקה בשנת 1978, במקביל לסיום של ארבע שנות לימודי ערב בבית הספר הגבוה לצילום בארגנטינה Instituto Superior De Fotografia.
בשנת 1979 הגיע הוכמן לישראל והתגורר במשך שנה בקיבוץ כיסופים שבנגב.
על אף רצונו להישאר בארץ, נאלץ לחזור לארגנטינה לצורך גיוסו הצבאי.
בשנת 1981 התגייס ליחידת קומנדו בחיל הרגלים של צבא ארגנטינה וגיוסו התארך בשנה בעקבות פרוץ העימות בין ארגנטינה לצ'ילה.
לאחר שחרורו מצבא ארגנטינה, בשנת 1982 התחיל הוכמן לעבוד כצלם עצמאי במגזיני אקטואליה והוצאה לאור, בין היתר במגזין "Perfil".
בשנת 1983 החל לעבוד בבית ספר "אורט" ארגנטינה, כעורך סרטים דוקומנטריים במחלקה לתקשורת אור-קולית.
בשנים אלו עבד בנוסף כצלם סטילס וצלם טלוויזיה והדריך כיתות של תלמידי תקשורת בנושא צילום.
בשנת 1989, עם הולדת בנו הבכור, החליט הוכמן לעלות לישראל.
החל משנה זו ועד לשנת 2005 עבד כצלם מערכת העיתונות ברשת החדשות "שוקן", עבור עיתון "הארץ", עיתון "חדשות", ומקומונים באזור חיפה של אותה רשת.
בנוסף, עבד הוכמן כצלם פרילנסר עבור סוכנויות חדשות זרות בישראל.
הוכמן תיעד את הסכסוך הערבי-ישראלי במדיה העיתונאית, וסיקר כצלם עיתונות פיגועים רבים כגון הפיגוע בקו 37, הפיגוע בקו 16, הפיגוע במסעדת מקסים ועוד.
בנוסף הצטרף הוכמן מטעם העיתונות לצבא ישראל לצורך צילומים בלבנון, עזה ורמאללה.
למרות הצילומים הקשים בעתות של טרור ומלחמה, גישתו לנושאיו בתחומי הצילום השונים במהלך הקריירה שלו היא מעורבות בתוך הסצנה המצולמת אך מעולם לא בימוי של סיטואציה או נושאים מצולמים.
גוסטבו מתקשר עם נושאיו המצולמים, ובתצלומים רבים ניכר חוש הומור ואירוניה כחלק מתפיסת הרגע המכריע.
במהלך השנים הוכמן למד באופן מקצועי תאורה מעשית בסטודיו והפקות, והחל לעבוד כצלם עצמאי בצילום מסחרי למותגים שונים.
כמו כן, צילם הוכמן פורטרטים רבים של שחקני תיאטרון וקולנוע (בין היתר כחלק מעבודתו עבור פסטיבל הסרטים בחיפה1 בשנים 2006 ועד 2013).
הוכמן יוצר ומשתמש בצילום ככלי לאומנות וביטוי אישי.
גוסטבו הוכמן שאף במהלך קריירת הצילום שלו להביע את הרגש שבצילום ולהוליך את הצופה בתוך התמונה באמצעות קומפוזיציה, זווית ותאורה.
הוכמן מספר כי תאורת הסטודיו הקסימה אותו והוא החל בפרויקט אישי אשר מעולם לא פורסם בנושא צילום עירום נשי אומנותי.
זהו פרויקט ארוך טווח הכולל צילום של 1,000 נשים שונות שאינן דוגמניות למחייתן, בשאיפה להביע בצילום את האופי הנשי באמצעות התאורה ולהביא לביטוי את החופש הארוטי.
בשנת 1994 החליט גוסטבו הוכמן לראשונה להקים את "המרכז לצילום אומנותי", בית ספר ללימודי צילום.
לאחר שלוש שנים פתח הוכמן את בית הספר לצילום אומנותי אשר בניהולו.
הוכמן שאף ללמד בישראל את אומנויות הצילום ברמה בינלאומית.
במקביל לפעילותו במרכז לצילום אומנותי, הוכמן הוא ראש תחום צילום ומרצה במכללה לעיצוב ולתקשורת חזותית (מכללת תילתן) ומרצה לצילום במועדוני צילום נבחרים ברחבי הארץ.
במסגרת בית הספר לצילום, הוכמן הנחה סדנאות צילום ופרויקטים.
כגון: סדנת צילום עבור נפגעי טרור ופעילויות איבה2
גוסטבו הוכמן הושפע רבות מזרם צילום הרחוב, וממי שנחשב כאבי צילום העיתונות המודרני, אנרי קרטייה ברסון.
המונח "הרגע המכריע" שאותו טבע קרטייה ברסון בעולם הצילום, הוביל את גוסטבו בצילומיו לאורך השנים ועד ליום זה, ובהרצאותיו והדרכותיו בתחומי אומנויות הצילום השונות.
בעקבות מותו של ברסון בשנת 2004, הוציא גוסטבו קבוצת צלמים למסע צילום בעיר פריז תחת הכותרת "פריז בשחור לבן", לצילום ברחובות העיר במסע אחר גדולי הצלמים אשר צילמו בעיר כמחווה לפועלם.
בתום המסע הוצגו הצילומים בתערוכה בבית תרבות צרפת לבקשת הקונסוליה הצרפתית בחיפה.
בנוסף, הוכמן הושפע מהצלם הברזילאי סבסטיאו סלגאדו, עד להחלטה לצאת למסע בעקבות הצילומים במהלך חייו שבברזיל ובאמזונס, אותו הוכמן פגש במפתיע במהלך שיט לכיוון שבט ה-Yawanawa שבאמזונס בשנת 2016.
1986 – Urbaniz – תערוכת צילום קבוצתית בנושא צילום רחוב.
1986 – Recoleta – תערוכת צילום בנושא צילום ארכיטקטורה.
1988 – Galardon – תערוכת צילום בנושא דיוקן שחקני תיאטרון.
1989 – La Viva – תערוכת צילום בנושא חיי תושבי הפחונים.
2002 – World Press Photo – תערוכת צילום עיתונות "עדות מקומית" במגדלי עזריאלי.
2004 – אודיטוריום חיפה – תערוכה צילום עיתונות בנושא אקטואליה.
2008 – פריז בשחור לבן – תערוכה במסגרת סדנת צילום בבית התרבות של הקונסוליה הצרפתית.
2017 – התעוררות – תערוכת צילום המייצגת את ישראל בעולם כאומן יחיד - בשיתוף אומן עם מוגבלויות.
1993 - מקום ראשון בקטגוריית צילום שחור לבן - תחרות צילום בצ'כוסלובקיה לשעבר.
2003 - מקום שני עולמי בתחרות צילום מטעם "AGFA".
גוסטבו פטרו (בספרדית: Gustavo Petro; נולד ב-19 באפריל 1960) הוא פוליטיקאי קולומביאני המכהן כנשיא קולומביה מאז 7 באוגוסט 2022. עם השבעתו, הפך לנשיא הקולומביאני הראשון שנבחר ממפלגות השמאל הרדיקלי.
עוד לפני כן, כיהן כראש עיריית בוגוטה וכחבר בית הנבחרים והסנאט של קולומביה.
פטרו נולד בסיינגה דה אורו במחוז קורדובה שבצפון קולומביה, בן להורים חקלאים.
בגיל 17 הצטרף לקבוצת הגרילה M-19, כינוי המחתרת שלו היה "אאורליאנו" על שמו של גיבור הספר "מאה שנים של בדידות".
ב-1985 נעצר בשל אחזקת נשק ושהה במשך 16 חודשים בכלא.
לאחר שחרורו סיים תואר ראשון בכלכלה וב-1994 סיים תואר שני בכלכלה מהאוניברסיטה האפיפיורית חבריאנה, כמו כן הוא בעל תואר שלישי במינהל ציבורי באוניברסיטת סלמנקה שבספרד.
פטרו כיהן בשנים 1991–1994 כנציג מחוז קונדינמרקה בבית הנבחרים של קולומביה.
איומים על חייו הביאו לעזיבתו את קולומביה ומעברו לבלגיה שם שימש במשרה דיפלומטית כמזכיר הראשון של המשלחת למוסדות האיחוד האירופי.
ב-1996 שב לקולומביה והתמודד ללא הצלחה לראשות עיריית בוגוטה.
ב-1998 נבחר פעם נוספת לבית הנבחרים, הפעם כנציג בוגוטה.
הוא נבחר לכהונה נוספת ב-2002 וכיהן בתפקיד עד 2006. בפרלמנט התבלט כאחד ממבקריו של נשיא קולומביה אלווארו אוריבה, כמו כן הביא לחשיפת פרשת השחיתות והפרת זכויות האדם המכונה "Parapolítica" , שהובילה להרשעתם של פוליטיקאים ימנים רבים.
הוא חבר לנציגי אופוזיציה נוספים להקמת מפלגת "Polo Democrático Alternativo" ונבחר מטעמה ב-2006 לסנאט של קולומביה.
ב-2010 התפטר מתפקידו והתמודד בבחירות לנשיאות קולומביה בהן סיים במקום רביעי עם כ-9% מהקולות.
בשנים 2012 עד 2015 כיהן כראש עיריית בוגוטה.
ב-2014 הודח מתפקידו בעקבות קביעת התובע הכללי כי הוא אחראי למשבר האשפה בעיר ולסיכון בריאות הציבור.
לאחר 35 יום קבע בית המשפט העליון כי יש להחזירו לתפקיד.
בבחירות לנשיאות ב-2018 עמד פטרו בראש קואליציית מפלגות השמאל.
בסיבוב הראשון של הבחירות שנערך ב-27 במאי 2018 זכה ב-25.09% מקולות המצביעים, לעומת מועמד קואליציית המרכז-ימין איוואן דוקה שזכה ב-39.14% מהקולות.
בסיבוב השני שנערך ב-17 ביוני, הפסיד לדוקה לאחר שקיבל 42% מהקולות.
פטרו התמודד בראש גוש השמאל גם בבחירות לנשיאות ב-2022, ובסיבוב השני ניצח את רודולפו ארנאנדס סוארס עם 50.48% מהקולות.
הוא נכנס לתפקיד ב-7 באוגוסט.
גוסטבו פטרו והנשיא הסוציאליסטי של ונצואלה ניקולס מדורו הודיעו ב-11 באוגוסט כי הם מתכננים לשקם את היחסים הדיפלומטיים שנותקו ב-2019. היחסים חודשו ב-29 באוגוסט.
פטרו נחשב למבקר גדול של ישראל ואף תואר כבעל דעות אנטישמיות.
ביולי 2014, במהלך מבצע צוק איתן, בעודו מכהן כראש עיריית בוגוטה, צייץ תמונה של הפגנה נגד ישראל בבריטניה עם הכיתוב "לונדון נגד הברבריות" וכן תמונה נוספת עם הכיתוב "בוגוטנים מפגינים מול שגרירות ישראל על רצח העם בעזה".
בנוסף, צייץ מחדש בחשבונו גם תמונות של גופות של ילדים סורים שנהרגו במהלך מלחמת האזרחים בסוריה בטענה שמדובר בפלסטינים שנהרגו לכאורה מהפצצות צה"ל ברצועה.
שגרירות ישראל בקולומביה פרסמה הודעת גינוי חריפה כנגד פרסומים אלו.
במרץ 2018, על רקע הרג של עשרה מתפרעים במהלך העימותים בגבול רצועת עזה, צייץ בחשבון הטוויטר שחיילי צה"ל הם "נאצים".
בהמשך, בציוץ נוסף במאי 2018, האשים את ישראל בביצוע "טבח בעם הפלסטיני" וחתם את ציוצו במשפט "ישו היה פלסטיני וביקש מבני האדם לאהוב אחד את השני".
בציוץ נוסף ב-2019 כתב כי "מדינת ישראל מפלה את הפלסטינים כמו שהנאצים הפלו את היהודים".
על רקע הבחירות לנשיאות ב-2018 הצהיר פטרו כי אם ייבחר לנשיא, "מדיניות החוץ של קולומביה תעסוק סביב המאבק בשינויי האקלים וביתר שאת בכיבוד זכויות הפלסטינים במזרח התיכון ובשלום עם ישראל".
עם היבחרו לנשיאות ב-2022, הידרדרו היחסים בין המדינות לשפל היסטורי.
באוקטובר 2023, לאחר מעשי הטבח של חמאס תקף את ישראל והשווה את צה"ל ל"נאצים".
ב-26 במרץ 2024, לאחר הצבעה באו"ם שתוצאתה הייתה כפיית הפסקת אש בעזה, אמר שעזה סובלת מאותו סבל של הירושימה, ושאם ישראל לא תקבל את הפסקת האש שפסק האו"ם, קולומביה תנתק עימה את היחסים הדיפלומטיים.
ב-1 במאי 2024 הודיע פטרו על ניתוק יחסי ישראל–קולומביה, ועל הצטרפות ארצו לתביעה של דרום אפריקה נגד ישראל בבית הדין הבין-לאומי לצדק בהאג.
ב-26 בספטמבר 2025 קרא להקמת "צבא לשחרור פלסטין" שיהיה "גדול יותר מזה של ארצות הברית" במהלך הפגנה פרו-פלסטינית סמוך למטה האו"ם בניו יורק.
בתגובה לדברים, הבית הלבן ביטל את הוויזה שלו לביקורים בארצות הברית.
ב-1 באוקטובר 2025, ערב יום כיפור, לאחר השתלטות כוח צה"ל על משט סומוד הבין-לאומי לעבר עזה, הורה לגרש דיפלומטים ונציגי סחר ישראלים מקולומביה.
גוסטבו אדולפו בקר (בספרדית: Gustavo Adolfo Bécquer; 17 בפברואר 1836 – 22 בדצמבר 1870) היה משורר, סופר, מחזאי ועיתונאי ספרותי ספרדי בתקופה הרומנטית המאוחרת.
נחשב לראשון המשוררים הספרדיים המודרניים.
יצירתו הספרותית של בקר מורכבת מלמעלה מ-100 שירים, המכונים "Rimas" ("חרוזים"), כ-20 סיפורים קצרים, המכונים "Leyendas" ("אגדות"), וממספר אגרות ספרותיות (Cartas literarias) .
מרבית יצירותיו של בקר פורסמו בעיתון הספרותי El Contemporáneo בו עבד.
לאחר מותו אוגדו היצירות לספר.
גוסטבו אדולפו בקר נולד בשם גוסטבו אדולפו דומינגז בסטידה (Gustavo Adolfo Domínguez Bastida) בעיר סביליה שבספרד, למשפחה ממוצא פלמי.
בגיל 5, התייתם גוסטבו מאביו, הצייר חוזה דומינגז בקר (José Domínguez Bécquer), ובגיל 11 התייתם מאמו.
לאחר מות האם, עבר לחסותה של הסנדקית שלו, אשר סיפקה לו גישה לספרים והעניקה לו חינוך ברמה גבוהה.
בשנת 1853, בהיותו בן 17, נסע למדריד על מנת לפתוח בקריירה ספרותית בבירת ספרד.
בתחילה ניסה להקים כתבי עת והוצאות לאור, שכולן קרסו.
בשנת 1861, נישא בקר ל-Casta Esteban Navarro, אולם נישואיו לא עלו יפה והשניים נפרדו בשנת 1868. לאחר גירושיו מאשתו, עבר לטולדו, יחד עם אחיו, הצייר ולריאנו בקר (Valeriano Bécquer).
לשניים היה קשר קרוב וולריאנו השפיע רבות על חייו ויצירותיו של גוסטבו אדולפו בקר.
בשנת 1860 התקבל בקר לעבודה ככותב בכתב העת הספרותי El Contemporáneo, בו פרסם שירים וסיפורים עד שנת 1868. במקביל לעבודתו בכתב העת, עבד בצנזורה הממשלתית הספרדית.
בתקופתו בעיר טולדו בקר התמנה כעורך של כתב העת "La Ilustración de Madrid".
במקביל, עסק בכתיבה, תחת שם בדוי, לעיתון הסאטירי "Gil Blas" שהיה ידוע בביקורתו החריפה על השלטון בספרד.
למרות הצלחה יחסית זו, בקר נותר בחיי עוני.
בקר סבל במשך השנים מעוני ומחלות.
אחיו, ולריאנו, נפטר בספטמבר שנת 1870. כשלושה חודשים מאוחר יותר, ב-22 בדצמבר, נפטר גוסטבו אדולפו גם כן, ככל הנראה ממחלת השחפת.
בקר היה בן 34 בלבד במותו.
כאשר שהה על ערש דווי, ביקש בקר מאוד מידידיו, כי לאחר מותו ישרפו את מכתביו ויצירותיו.
זאת, משום שחשש שכתיבתו הסאטירית לעיתון הסאטירה הביקורתי "Gil Blas" תיחשף, דבר שיבייש, לטעמו, את עבודתו הספרותית ה"רצינית", אותה פרסם תחת שמו האמיתי.
בעוד שבימי חייו לא זכה בקר להכרה יוצאת דופן, פרסומה של יצירתו לאחר מותו קנתה לו מקום מרכזי בספרות הספרדית.
בשנת 1871 חבריו של בקר הוציאו לאור את כתביו בשני כרכים, שכללו למעלה מ-70 משיריו, את יצירתו הסיפורית ומבחר איגרות ספרותיות.
בתוך 7 שנים ממותו, נדפסו ארבע מהדורות נוספות של כתביו, שזכו לתפוצה רחבה בספרד ומחוצה לה.
היום נחשב בקר לאחד המשוררים הנקראים ביותר בשפה הספרדית.
בקר פעל ויצר בתקופה של תהפוכות פוליטיות רבות בספרד.
החל משנת 1833, בספרד שררה אי יציבות פוליטית, במיוחד בשנות שלטונה של איזבלה השנייה, מלכת ספרד (1843-1868).
בשנים אלו החזיקו את מושכות הכוח האמיתיות בשלטון אנשי צבא.
אי הפופולריות האישית של המלכה בקרב הציבור, יחד עם חוסר יציבות והחלפה תדירה של הבכירים בממשל הביאו לחוסר יציבות ואלימות ברחבי ספרד.
יש הטוענים כי לאירועים הפוליטיים בספרד של התקופה היה חלק בעיצוב תפיסת עולמו הקודרת של בקר, ועל ביטוייה בכתיבה פסימית וסקפטית לגבי אהבה והחיפוש אחר האידיאל.
עם זאת, בקרב חוקרי הספרות הספרדית אין הסכמה מוחלטת לגבי מידת השפעת האירועים על בקר ויצירותיו ובאיזו מידה מדובר בקשר נסיבתי בלבד.
זאת, לאור העובדה כי סופרים ומשוררים אחרים, בני אותה העת, כגון בניטו פרז גלדוס , אשר חווה גם הוא אירועים היסטוריים אלו, פנו דווקא ליצירה ריאליסטית ולא רומנטית כמו בקר.
בקר שייך לזרם הספרותי הרומנטי, שעיקר השפעתו בספרד הייתה במהלך המאה ה-19. גוסטבו אדולפו בקר נחשב לנציגו המובהק של הגל השני של הרומנטיקה, המכונה לעיתים "פוסט-רומנטיציזם".
הרומנטיציזם של בקר מתממש לרוב בשפה פשוטה יחסית לתיאור מצבים מסובכים.
יצירותיו מציגות גישה שונה לספרות.
שיריו של בקר כתובים באופן סובייקטיבי, אפל, והם בעלי תוכן רגשי אינטנסיבי וליריקה פשוטה.
כל אלו היוו חידוש ועמדו בניגוד לסגנונם של הסופרים והמשוררים המזוהים עם הגל הרומנטי הראשון, בתחילת המאה ה-19. ביצירותיו בקר עוסק רבות בתימה של האהבה וכן גם בתימה של השירה עצמה.
שירים (Rimas) שיריו של בקר מאוגדים בקובץ Rimas, שפורסם על ידי חבריו לאחר מותו.
בקובץ ישנם 77 שירים, הממוספרים לפי סדרם בספר.
אגדות (Leyendas) סיפורים רומנטיים, שחלקם מבוססים על מסורות מקומיות שבקר ליקט ועיבד.
עלילות הסיפורים כוללות לרוב אלמנטים על-טבעיים ומסתוריים:
מכתבים ספרותיים מבחר מסות, תרגום ומבוא: מענדל זאיאנץ, דחק, סדרת דרש - כתבי מופת בפואטיקה ואסתטיקה, 2020.
העיניים הירוקות (אגדה), תרגום: אופק קהילה, מעבורת - פרויקט הסיפור הקצר, 2021.
גוסטב שבש (בהונגרית: Sebes Gusztáv; נולד ב-22 בינואר 1906 בבודפשט, הונגריה – 30 בינואר 1986 בבודפשט) היה כדורגלן ומאמן כדורגל יהודי הונגרי שאימן את "נבחרת הזהב" של הונגריה בשנות ה-50.
שבש דגל בגרסה מוקדמת של טוטאל פוטבול, כשכל שחקן מסוגל לשחק בכל העמדות.
תחתיו הונגריה זכתה לרצף של 22 משחקים רצופים ללא הפסד.
במהלך זמן זה, הונגריה הפכה לאלופה אולימפית בשנת 1952 ולאלופת מרכז אירופה בשנת 1953. הביסה פעמיים את נבחרת אנגליה בכדורגל, 3–6 בשנת 1953 ו-1–7 ב-1954, וסיימה במקום השני במונדיאל 1954 לאחר הפסד מפתיע 2–3 בגמר לגרמניה המערבית.
לאחר הפסד זה הונגריה הגיעה לעוד רצף מרשים של 18 משחקים ללא הפסד, שהגיע לסיומו ב-19 בפברואר 1956, עת הפסידה 1–3 לנבחרת טורקיה בכדורגל.
למרות רצף הניצחונות, שבש פוטר לאחר התבוסה 4–5 נגד נבחרת בלגיה בכדורגל ב-3 ביוני 1956. הוא נשאר פעיל בכדורגל לאורך כל חייו, עבד כמנהל וכיהן בתפקידי אימון ב-Újpesti Dózsa SC, בודפשט הונבד וב-Diósgyőri VTK.
באולימפיאדת הלסינקי שנערכה בקיץ 1952 עלו לראשונה הונגריה בהרכב המנצח שלה, שכלל את פרנץ פושקש, שנדור קוצ'יש ושחקן משנה טוב פטר פאלוטאס.
בחמישה משחקים כבשו 20 שערים וספגו 2 בלבד.
בחצי הביסו 0–6 את שוודיה ובגמר ניצחו 0–2 את יוגוסלביה עם שערים של פושקש וזולטן צ'יבור.
שבש התכונן לצמד המשחקים בקפדנות רבה.
הוא השאיל מה-FA האנגלי כדורים כבדים יותר בשביל אימון יותר טוב ושינה את מיקום מגרש האימונים של הנבחרת למגרש בממדיו של ומבלי.
הוא גם סידר משחקי אימון מול קבוצות ונבחרות שמשחקות בסגנון האנגלי כדי להתכונן טוב לשיטת המשחק נגדם.
בדרך ללונדון עצרו בפריס למשחק חימום נגד קבוצתו לשעבר של שבש, אולימפיקה בילנקורט, אותה הביסו 1–18. נבחרת אנגליה כללה שחקנים כמו: סטנלי מתיוס, סטן מורטנסן, בילי רייט ועוד כוכבים.
הונגריה הביסה אותה 3–6 עם שלושער של נאנדור הידגקוטי וצמד של פושקש בהצגה ענקית.
במשחק השני שנערך בהונגריה הפעם הביסה אותה 1–7 עם עוד משחק מרשים.
הונגריה הגיעה למונדיאל עם ביטחון לאחר שלא הפסידו משחק משנת 1950. הם עברו בקלות את שלב הבתים עם ניצחונות 0–9 נגד קוריאה הדרומית ו-3–8 נגד גרמניה המערבית.
ברבע גמר פגשה את ברזיל במשחק חם מאוד.
הונגריה ניצחה 2–4 ובסיום המשחק התחילה קטטה בה שבש סיים עם ארבעה תפרים כתוצאה מבקבוק שבור.
בחצי פגשה הונגריה את אורוגוואי, הזוכה הנוכחית של אותו מונדיאל, והמשחק נגמר בתוצאה 2–2 לאחר 90 דקות.
בהארכה צמד של שנדור שלח אותה למשחק הגמר לאחר ניצחון 2–4. הונגריה קיוותה לשחזר את התבוסה לה הנחילה לגרמניה המערבית בשלב הבתים, אך ההונגרים הפסידו בגמר 2–3 במשחק שזכור בשם:"הנס של ברן".
גוסטבו הנריקה פורטדו סקארפה (פורטוגזית: Gustavo Henrique Furtado Scarpa; נולד ב-5 בינואר 1994 בקמפינאס, ברזיל) - כדורגלן ברזילאי, משחק כקשר במועדון אתלטיקו מיניירו מליגת העל הברזילאית.
סקארפה הוא בוגר מועדון פלומיננסה.
ב-1 ביוני 2014, במשחק נגד אינטרנסיונל, ערך את הופעת הבכורה שלו בסרייה A הברזילאית.
בתחילת 2015, גוסטבו הושאל לרד בול ברזיל כדי לקבל יותר דקות משחק.
ב-31 בינואר, במשחק במסגרת ליגת פאוליסטה מול קפיוואריאנו, ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון.
ב-11 בפברואר הבקיע סקארפה את שערו הראשון עבור הקבוצה במשחק מול ברגנטינו.
בתום ההשאלה חזר גוסטבו לפלומיננסה.
ב-10 ביולי, במשחק מול קרוזיירו כבש את שערו הראשון עבור המועדון.
ב-1 ביולי 2018 עבר בהעברה חופשית לפלמיירס ושיחק בקבוצה כ-5 עונות.
הופיע ב-131 משחקי ליגה, בהם כבש 18 שערים.
ב-1 בינואר 2023 שוחרר מפלמיירס ועבר לקבוצת נוטינגהאם פורסט מהפרמייר ליג.
את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ערך ב-4 בינואר 2023 שם עלה כמחליף במשחק מול סאות'המפטון.
ב-26 בינואר 2017, במשחק ידידות מול נבחרת קולומביה, ערך גוסטבו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ברזיל.
אלופת ליגת פרמיירה ברזיל 2016
זוכה גביע גואנברה - 2017
השחקן הטוב ביותר בליגת פרימיירה ברזיל - 2016
חבר בנבחרת הסמלית של ליגת קאריוקה - 2016
גוסטבו מרמנטיני דוס סנטוס (בפורטוגזית: Gustavo Marmentini dos Santos; נולד ב-8 במרץ 1994) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הקשר התקפי.
מרמנטיני התחיל את הקריירה שלו באתלטיקו פרנאאנסה, ובעונת , הצטרף לקבוצה הבוגרת.
ב-12 באוגוסט 2014 הושאל לדלהי דינמוס מהסופר ליג ההודי.
ב-14 באוקטובר, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 0-0 נגד פונה סיטי.
באוגוסט של אותה עונה הושאל לגואראטינגוטה, אך כעובר זמן קצר חזר לדליה דינמוס.
בעונת הושאל ללוורדנסה, עונה לאחר מכן לסמפאיו קוראה.
בחצי הראשון של עונת , הצטרף לגרמיו אוסאסקו אודקס.
ב-7 ביולי 2018 חתם באלאשקרט ירוואן מליגת העל הארמנית.
בעונת רשם את עונת השיא שלו, כאשר כבש 11 שערים ב-24 משחקים.
ב-26 ביולי 2020 חתם בהפועל חדרה מליגת העל.
ב-3 בפברואר 2022 חתם בהפועל באר שבע בהשאלה לחצי עונה עם אפשרות לרכישה.
יומיים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה בהפסד 0–1 למכבי נתניה.
בסופו של דבר לא המשיך בהפועל באר שבע.
ב-24 בדצמבר 2022 חתם במכבי בני ריינה.
ב-31 באוגוסט 2023 מרמנטיני חתם בפיוניק ירוואן מליגת העל הארמנית.ואז עבר לאלשקרט מליגת העל הארמנית.
גוסטבו סראטי (בספרדית: Gustavo Adrián Cerati; 11 באוגוסט 1959, בואנוס איירס – 4 בספטמבר 2014) היה זמר-יוצר ומפיק מוזיקלי ארגנטינאי, בין הדמויות הבולטות ברוק באמריקה הלטינית בשנות ה-80 ובשנות ה-90 של המאה ה-20. הוא זכה במספר פרסי גראמי ו-MTV.
גוסטאבו סראטי נולד בבואנוס איירס למשפחה איטלקית-אירית.
כאשר הוא היה בן תשע, ההורים רכשו לו גיטרה וגוסטבו החל לנגן.
בגיל 13 הוא הקים להקה שניגנה בבית הספר.
לאחר סיום השרות הצבאי, גוסטבו סראטי החל ללמוד שיווק באוניברסיטה.
ביחד עם סטודנט נוסף הם החליטו להקים להקה סודה סטריאו.
האלבום הראשון של הלהקה יצאה לאור בשנת 1984 ובשנת 1985 הם זכו לשיר את הלהיט הראשון של הלהקה.
הלהקה זכתה להצלחה גדולה ברחבי ארגנטינה ומדינות נוספות באמריקה הלטינית.
בשנת 1993 גוסטבו סראטי הוציא לראשונה אלבום סולו Amor Amarillo.
לאור ההצלחה, הוא המשיך לעבוד כסולן והוציא אלבומים נוספים.
בנוסף להופעות וכתיבת שירים סראטי החל בקריירה של מפיק מוזיקלי.
הוא הפיק מספר אלבומים של שקירה וניקול.
בשנת 2007 הלהקה סודה סטריאו התאחדה לסבב הופעות שכלל 22 הופעות ב-9 מדינות.
להופעות אלו נמכרו מעל למיליון כרטיסים.
לאחר סיבוב הופעות זה, גוסטבו סראטי המשיך בקריירת סולו.
בשנת 2010 לאחר מספר הופעות בקולומביה הוא הגיע לקראקס.
בסוף ההופעה הוא עבר אירוע מוחי ונכנס לבית חולים.
לאחר ניתוח והקלה מסוימת במצבו, הוא עבר לבואנוס איירס.
למרות המאמצים, סראטי לא הצליח להשתקם והיה בקומה עד שנפטר ב-4 בספטמבר 2014.
בנוסף לכך הוא זכה בפרס של MTV ומספר רב של פעמים בפרסי מוזיקה בארגנטינה.
גוסטבו דודט בארוזו, או בשמו המלא: גוסטבו אדולפו לואיז גיירמה דודט דה קוניה בארוזו – Gustavo Adolfo Luiz Guilherme Dodt da Cunha Barroso (בפורטוגזית: Gustavo Dodt Barroso, 29 בדצמבר 1888 פורטלזה - 3 בדצמבר 1957 ריו דה ז'ניירו) היה סופר, מסאי, פולקלוריסט ומוזיאולוג, פוליטיקאי, עיתונאי ועורך דין ברזילאי.
הוא היה אחד האידאולוגים היותר קיצוניים של האינטגרליזם הברזילאי ו"הפעולה האינטגרליסטית הברזילאית", תנועה פוליטית ימנית לאומנית שפעלה בברזיל בשנות ה-1930, ודגל בגישה אנטישמית מובהקת.
נודע גם בשם העט "ז'ואו דה נורטה".
בארוזו היה החל משנת 1923 חבר באקדמיה הברזילאית לשפה ולספרות וכיהן כנשיא שלה בשנים 1932, 1933, 1949 ו-1950. כיהן תקופה ארוכה כמנהל המוזיאון הלאומי בריו דה ז'ניירו.
בארוזו נולד בשנת 1888 בפורטלזה, בירת המחוז הפדרלי.
היה בנם של אנטוניו פילינטו בארוזו ושל אנה דודט, ממוצא גרמני ושורשיה בחבל וירטמברג בגרמניה.
הוא למד בבתי הספר סאו ז'וזה, פרטנון סיארנסה ובתיכון של סיארה (Liceu do Ceará).
בהמשך למד בפקולטה החופשית למשפטים של סיארה וסיים את התואר במשפטים בשנת 1911 בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת ריו דה ז'ניירו (כיום הפקולטה הלאומית למשפטים של האוניברסיטה הפדרלית של ריו דה ז'ניירו)
בסביבות שנת 1908 התחיל קריירה עיתונאית והיה תחילה מקורב לחוג הסוציאליסטי "מקסים גורקי".
אחרי שסיים את לימודי המשפטים אימץ גישה פוליטית שמרנית.
הוא הפך לדמות ציבורית ידועה במדינת סיארה תוך מילוי תפקידים בעיתונות והמשרדי הממשלה.
בשנים 1910–1912 לימד כמורה בבית ספר ובמשטרה של המחוז הפדרלי סיארה.
ב-1913 התמנה כמזכיר במנהל הפיקוח להגנת ענף הגומי בריו.
בשנת 1914 כיהן כמזכיר במשרד הפנים והמשפטים של המחוז סיארה.
אחרי שנת 1916 ניהל את המגזין "Fon-Fon "
בשנים 1918–1919 נשלח כמזכיר במשלחת ברזיל בוועידת השלום בפריז.
בשנים 1919–1922 כיהן כמפקח של בתי הספר במחוז הפדרלי.
החל משנת 1922 התמנה למנהל המוזיאון הלאומי להיסטוריה.
ייצג את ברזיל במשימות דיפלומטיות שונות, למשל בוועדה הבינלאומית לאתרים היסטוריים שע יד חבר הלאומים ובתערוכה החגיגית למלאת מאתיים שנה לשחרור פורטוגל.
בשנים 1932–1933 כיהן כנשיא האקדמיה הברזילאית לשפה וספרות.
באותה תקופה מילא גם את התפקיד של מזכיר כללי של הוועד הבינלאומי של היועצים המשפטיים.
בשנת 1933 הצטרף למפלגת "הפעולה האינטגרליסטית הברזילאית", תנועה פוליטית מיסודו של הסופר פליניו סלגאדו, שקיבלה השראה מהפשיזם האיטלקי.
וטענה ששמה את האינטרסים של האומה מעל האינטרסים האישיים או המפלגתיים ומתנהלת לפי אידאולוגיה ולא לא לפי תוכנית מסוימת.
ב-1933 התלהב בארוזו בעת בשמיעת נאומו של פליניו סלגאדו בפני "איגוד אנשי המסחר".
סלגאדו דיבר על הבחירה החופשית, הדטרמיניזם וההשגחה העליונה.
כשהודיע לסלגאדו על הצטרפותו לתנועה, הקהל ציין בפני הנואם שהחבר החדש הוא לא אחר מנשיא האקדמיה הברזילאית לספרות.
בארוזו קרא בצמאון את תאוריית הקונספירציה האנטישמית שבספר "הפרוטוקולים של זקני ציון", בגרסה בצרפתית, שאותה קיבל מחבר לתנועה, ז'וזה מדיירה דה פרייטרס.
מאוחר יותר לקח על עצמו את המשימה לתרגם ולפרש אותו בפורטוגזית.
בהשראת התורות האנטישמיות כתב את הספר "ברזיל, קולוניה של בנקאים" שבו הוקיע את היהודים ואת היהדות כדביו, "על יסודות הדוקטרינה ודבריו של פליניו סלגאדו".
בארוזו בלט בדעותיו האנטישמיות, ועמד בראש הפלג האנטישמי של התנועה.
כתב ספרים ומאמרים אנטישמיים רבים, בין השאר במגזינים Fon-Fon ו-Século XX.
החל משנת 1937 פרסם בשלושה כרכים "היסטוריה סודית של ברזיל" שבו סיפר לקוראיו על עלילות דם כגון טקסי קורבן אדם שיוחסו ליהודים במאה ה-19 בסרטאו של באהיה ועל התארגנות סודית יהודית בשם "א בושה" ("A Bucha") שהתקיימה כביכול במסגרת הפקולטה למשפטים של סאו פאולו.
הוא כתב על כך מתוך שכנוע כי מגן על שלמותה של ברזיל מול השתלטות זרה ומפני כנופיות הבנקאים הבינלאומיים.
בשנים 1934–1936 עמד בראש המיליציות האינטגרליסטיות ואחר כך היה חבר במועצה העליונה של התנועה.
בסופו של דבר נחשב לקיצוני מדי על ידי מנהיג האינטגרליסטים, סלגאדו, ולמשך חצי שנה נאסרה עליו הכתיבה בביטאון התנועה.
אף על פי כן המשיך לדבוק בהשקפתו ובתקיפותיו הפומביות נגד היהודים וגם נגד הבונים החופשיים.
בשנת 1938 בעקבות ההפיכה שבעקבותיה הכריז הנשיא ז'טוליו ורגאס על "המדינה החדשה" (Estado Novo), המפלגה האינטגרליסטית הוצאה מחוץ לחוק ובארוזו נעצר זמנית.
בשנים הבאות ויתר בארוזו על פעילותו הפוליטית והסתגל למשטר של ורגאס.
בשנת 1952 התמנה כשגריר באורוגוואי וב-1954 כשגריר בפרו.
פרט לפעילותו העיתונאית כתב בארוזו גם ספרות יפה החל מגיל 23. בשם העט ז'ואו דה נורטה חיבר את הספר "Terra de Sol" (ארץ האש) (1912) המוקדש לנופיה ולמנהגיה של מדינת סיארה.
להוציא את הספרים שפרסם, שאר כתביו פורסמו בעיתונים ובכתבי עת בפורטלזה ובריו דה ז'ניירו.
היה מדובר במאמרים, כתבות וסיפורים, ואף ציורים וקריקטורות.
כתביו נגעו לנושאים כמו היסטוריה, פולקלור, ביוגרפיות, זיכרונות, פוליטיקה, ארכאולוגיה, מוזיאולוגיה, כלכלה, בקורת.
כתב מסות, אפ מילונים ושירים.
כתב, בין היתר, ביוגרפיות של גבורים לאומיים ברזילאיים כמו הגנרל אוזוריו והאדמירל טמנדארה.
שמו נקשר לפעמים לאסכולה הספרותית הנאו-ריאליסטית בברזיל, אם כי נבדל מסופרים כמו אריקו וריסימו, אמנדו פונטס או טלמו ורגארה, בכך שהתייחס יותר לסביבה הכפרית מאשר לסביבה העירונית.
משייכים אותו יותר לזרם התיעודי הרגיונליסטי של הנאו-ריאליזם, כשיחד עם מריו סטה, הוא דחה את הנטיות המודרניסטיות שבאו לידי ביטוי ביצירות של סופרים בני תקופתו כמו ז'ורז'ה לואיס דה רגו או ז'ורז' אמאדו.
אחרי הקמת המוזיאון הלאומי להיסטוריה בריו דה ז'ניירו בשנת 1922, התמנה בארוזו על ידי הנשיא אפיטאסיו פסואה לעמוד בראשו.
בשנת 1930 הודח על ידי הנשיא ז'טוליו ורגאס.
עם זאת הוחזר לתפקיד בשנת 1932 וכיהן בו עד מותו בשנת 1959.
בארוזו נבחר לאקדמיה הברזילאית לשפה וספרות ב-8 במרץ 1923 במושב 19, כיורש של דום סילווירו גומס פימנטה.
התקבל רשמית ב-7 במאי 1923 על ידי נאום הקבלה של אלברטו פאריה.
ב-1923 כיהן בארוזו כגזבר האקדמיה והוביל את השינויים שאיפשרו את העברת פעילות האקדמיה לבניין "פטיט טיראנון" שנבנה בריו דה ז'ניירו בעזרת מענק של ממשלת צרפת.
בשנים 1923–1959 שימש לסירוגין כגזבר, מזכיר משנה ומזכיר ראשון ומזכיר כללי של האקדמיה.
ב-9 בינואר 1941 יחד עם אפראניו פיישוטו ומנואל בנדיירה הועמד בראש מפעל האקדמיה בנושא חקר הפולקלור הברזילאי.
גוסטבו בארוזו מת בדצמבר 1957.
נבחר חבר באקדמיה הפורטוגזית להיסטוריה, האקדמיה למדעים של ליסבון, האקדמיה לאמנויות יפות של פורטוגל, החרבה הגאוגרפית של ליסבון, של ריו דה ז'ניירו ושל לימה.
החברה הארכאולוגית של ליסבון, המכון של קואימברה.
חבר בחברה המלכותית לספרות של לונדון
חבר בחברה הנומיסמטית של בלגיה.
חבר במכון ההיסטורי והגאוגרפי של ברזיל
27 ביוני 1919 - אות המסדר הצבאי של ישו בדרגת קצין
7 ביוני 1923 - אות המסדר הצבאי של ישו בדרגת מפקד
5 בפברואר 1941 - עיטור הצלב הגדול של מסדר החינוך הציבורי
22 במאי 1950 - עיטור הצלב הגדול של המסדר הצבאי סנטיאגו דה ספאדה של פורטוגל
אחרי מותו הוענק לו התואר דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת ריו דה ז'ניירו.
בעיר הולדתו, פורטלזה, נחנך מוזיאון לזכרו.
אוסף הפולקלור הבריזליאי שלו נשמר במוזיאון בריו דה ז'ניירו.
בארוזו כתב 128 ספרים, חלקם רומנים היסטוריים, מסות על הפולקלור, ביוגרפיות וספרים פוליטיים.
גוסטב שנלבר היה צייר גרמני.
גוסטב שנלבר למד תחילה בבית הספר הלטיני המקומי ולאחר מכן בבית ספר התיכון בשטוטגרט.
בילדותו הוא התעוור בעין אחת.
גוסטב שנלבר לימד באקדמיה הממלכתית לאמנויות יפות בקרלסרוהה בין השנים 1880–1917. תלמידיו כוללים: פרידריך קלמורגן, אלפרד צוף, ראול פרנק, וילהלם הסמן, גוסטב קמפמן, פול מולר-קאמפף, גרהרד בקנהוס, אוגוסט גרוה, אדולף לונץ, אדוארד שלואמן, וילהלם ריטר, מקס וילהלם רומן, אלפרד הלברגר, מקס פריי, גאורג בורמסטר, אדולף דה קודר וארנסט איטנר.
בשנת 1888 הקים את וילה שנלבר, הקיימת עד היום, בקרלסרוהה סמוך לאקדמיה.
בוילה ישנם בהווה, סדנאות, חדרי לימוד, סדנת הצילום ומחלקת התקשורת של האקדמיה לאמנויות.
לאחר שממשלת באדן החליטה לפוצץ את המפלים בלופנבורג, היא הזמינה את גוסטב שנלבר לצייר את פלא הטבע ושילמה 10,000 זהובים עבור העבודה.
בהווה רואים את שנלבר כחלוץ האימפרסיוניזם הגרמני.
גרהרד קביירסטה רואה בו "האב האינטלקטואלי של הזצסיון בקרלסרוהה" ומתייחס לתלמידיו כציירים בסגנון האימפרסיוניזם והאקספרסיוניזם.
סגנון הציור שלו נחשב למודרני על ידי מבקרי האמנות.
גוסטב שנלבר היה רק צייר נוף.
המוטיבים וסגנון הציור שלו נותרו קבועים מאוד בשלב היצירה שלו יותר מ-40 שנה.
הוא העדיף לצייר סצנות על ידי המים, הן בתוך הארץ והן חופים, בהולנד, גרמניה ואיטליה, כמו גם בפאתי הולנד וגרמניה.
הוא התעניין במיוחד באירועים עונתיים כמו שיטפונות.
סגן אלוף אולימפי (אטלנטה 1996) ופעמים ברציפות אלוף עולם בבריכת 25 מטר (ריו דה ז'ניירו 1995 וגטבורג 1997) במשחה ל-200 מטר חופשי.
בורז'ס נולד בריבייראו פרטו, מדינת סאו פאולו וגדל באיטובראווה, מדינת סאו פאולו.
בשנת 1990 עבר ללמוד בתיכון בולס בג'קסונוויל, פלורידה.
הוא התאמן באוניברסיטת מישיגן ביחד עם אריק ניימסניק ומרסל וודה בהדרכתו של ג'ון אורבנצ'ק .
באליפות העולם שנערכה בפרת', אוסטרליה בינואר 1991 סיים פעמיים במקום 12, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 23.15 שניות ובמשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 50.77 שניות ובמקום 28 במשחה ל-200 מטר חופשי.
ב שנערכו בהוואנה, קובה באוגוסט אותה שנה הוא זכה ב-5 מדליות, 2 זהב, 2 כסף ו-1 ארד.
מדליות זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא משחקים חדש של 49.48 שניות ובמשחה שליחים 4x100 מטר חופשי, מדליות כסף במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:49.74 דקות ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ומדליית ארד במשחה ל-50 מטר חופשי (22.82 שניות).
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכה בורז'ס במדליית כסף במשחה היוקרתי ל-100 מטר חופשי בשיא דרום אמריקה חדש של 49.43 שניות, אחרי אלכסנדר פופוב המשלחת המאוחדת שקבע שיא לאומי חדש של 49.02 שניות ולפני סטפן קארון מצרפת (49.50 שניות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום 15 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 23.10 שניות ובמקום 22 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:51.42 דקות, במקום שישי במשחה שלים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:20.99 דקות, כשחיין שני הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 48.90 שניות.
בשלב המוקדמות הרביעייה הברזילאית קבעה שיא לאומי חדש של 3:20.50 דקות ובמקום שביעי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:24.03 דקות, כשחיין ראשון הוא קבע תוצאה של 1:50.45 דקות.
באליפות ברזיל (בריכת 25 מטר) שנערכה בסנטוס ברזיל ב-2 ביולי 1993 קבע בורז'ס במשחה ל-100 מטר חופשי שיא עולם חדש של 47.94 שניות, שיפור לשיא העולם בן חמש השנים וחצי של מיכאל גרוס מגרמניה המערבית (48.20 שניות), שיא זה החזיק מעמד כחצי שנה ונשבר על ידי אלכסנדר פופוב (48.20 שניות).
באליפות העולם הראשונה (בריכת 25 מטר) שנערכה בפלמה דה מיורקה, ספרד בתחילת דצמבר אותה שנה הוא זכה ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
מדליית זהב, במשחה שליחים 4x100 מרט חופשי ביחד עם פרננדו שרר, תאופילו פריירה וחוסה קרלוס סוזה בשיא עולם חדש של 3:12.11 דקות, לפני ארצות הברית (3:12.68 דקות) ורוסיה (3:15.56 דקות).
מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 48.42 שניות, אחרי פרננדו שרר (48.38 שניות) ולפני ג'ון אולסן מארצות הברית (48.49 שניות) ומדליית ארד, במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:09.38 דקות, אחרי שוודיה (7:05.92 דקות) וגרמניה (7:08.63 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים פעמיים במקום חמישי, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:46.71 דקות ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:38.93 דקות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-50 מטר חופשי ובמקום 11 במשחה ל-200 מטר חופשי.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערוכ במאר דל פלאטה, ארגנטינה במרץ 1995 הוא זכה ב-5 מדליות, 2 זהב ו-3 כסף.
מדליות זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא משחקים חדש של 49.31 שניות ובמשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:48.49 דקות.
מדליות כסף, במשחי שליחים 4x100 מטר חופשי, 4x200 מטר חופשי ו-4x100 מטר מעורב.
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בריו דה ז'ניירו בתחילת דצמבר אותה שנה הוא זכה ב-4 מדליות, 2 זהב, 1 כסף ו-1 ארד.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) הוא זכה בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא דרום אמריקה חדש של 1:48.08 דקות, אחרי דניון לואדר מניו זילנד (1:47.63 דקות) ולפני דניאל קובלסקי מאוסטרליה (1:48.25 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא דרום אמריקה חדש נוסף של 49.02 שניות, אחרי אלכסנדר פופוב (48.74 שניות) וגארי הול ג'וניור (48.81 שניות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום 12 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.92 שניות ובמקום רביעי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בשיא דרום אמריקה חדש של 3:18.30 דקות, כשחיין רביעי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 47.99 שניות.
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בגטבורג, שוודיה באפריל 1997 הוא זכה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב בפעם השנייה ברציפות במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:45.45 דקות, לפני טרנט בריי (1:45.81 דקות) ולארס קונרד מגרמניה (1:46.44 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 48.16 שניות, אחרי פרנסיסקו סאנצ'ז (47.86 שניות) ולפני מייקל קלים (48.21 שניות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי במשחה ל-50 מטר חופשי ביחד עם יואב ברוק מישראל בתוצאה של 22.39 שניות.
באולימפיאדת סידני (2000) הוא זכה במדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם אדוולדו ולריו, קרלוס ג'אימי ופרננדו שרר בתוצאה של 3:17.40 דקות, אחרי אוסטרליה שקבעה שיא עולם חדש של 3:13.67 דקות וארצות הברית שקבעה שיא אמריקה חדש של 3:13.86 דקות.
כשחיין שני הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 48.61 שניות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום 16 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 49.93 שניות ובמקום 12 במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:42.31 דקות, כשחיין רביעי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 49.19 שניות.
במהלך המשחקים האולימפיים, הוא נבחר על ידי FINA להיות חלק מוועדה של 12 ספורטאים שכיהנה מ-2000 ועד 2005. הוא היה הנציג הדרום אמריקאי היחיד בוועדה.
באולימפיאדת אתונה (2004) הוא סיים במקום 12 במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:20.20 דקות, כשחיין שני הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 49.59 שניות.
בשנת 2012 זכה להיכנס להיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
גוסטבו פבריס סנגארה הוא כדורגלן בורקינאי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת נואה מליגת העל הארמנית ובנבחרת בורקינה פאסו.
סנגארה גדל במחלקות הנוער של סליטאס ופרונטיגנאן, ובשנת 2018 הגיע אל מחלקת הנוער של קוויווילי-רואן.
בשנת 2019 החל לשחק בקבוצה הראשונה של המועדון, בליגה הצרפתית השלישית.
בתום עונת העפיל עם המועדון לליגה הצרפתית השנייה.
ב-12 ביוני 2021 ערך סנגארה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בורקינה פאסו, בהפסד 1-0 לנבחרת מרוקו במשחק ידידות.
הוא נכלל בסגל נבחרת בורקינה פאסו לקראת טורניר גביע אפריקה לאומות 2021. ב-9 בינואר 2022 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בהפסד 2-1 לנבחרת קמרון במשחק הפתיחה של הטורניר.
גוסטבו סימוני (באיטלקית: Gustavo Simoni; 5 בנובמבר 1845 – 10 במאי 1926) היה צייר, אקוורל ומורה לאמנות איטלקי.
הוא ידוע בעיקר בסצנות האוריינטליסטיות שלו.
היה לו אח צעיר יותר אשר בעידודו הפך גם לצייר.
החל משנת 1877, הוא נסע רבות, ביקר בצרפת, ספרד ובמיוחד בצפון אפריקה, שם התגורר מספר תקופות ממושכות באלג'יריה, תוניסיה ומרוקו.
שנים רבות הוא התגורר בבית מבודד ליד תלמסאן, שם ביקרו אותו חבריו ומקורביו מרומא ופיתח מערכת יחסים טובים עם הרשויות המקומיות.
ב-1889 הוא זכה במדליית זהב בסלון על התיאור המונומנטלי שלו של שריפת פרספוליס.
המלך אומברטו הראשון היה בין לקוחותיו הקבועים.
הוא גם היה חבר באקדמיה של סן לוקא.
בשנות ה-90 הוא פתח סטודיו בפריז והקים ברומא בית ספר לציור אוריינטלי.
כשחזר לשם, הוא התגורר בבית חווה ששופץ על ידי חתנו, האדריכל פרנצ'סקו לה גראסה.
היו לו חמישה ילדים בסך הכל, שלושה מהם הפכו לציירים: פאולו (1882–1960), גם הוא מזרחן, שמת במהלך מלחמת העצמאות של אלג'יריה, מריו (1885–1953), שהתמחה בטבע דומם, ואטורה (1895–?), שהיגר לאריזונה וצייר נופים מדבריים.
בנוסף לסצנות האוריינטליסטיות שלו, הוא יצר סצנות ז'אנר, בתוספת סצנות היסטוריות מלאות דמיון מרומא העתיקה ומהמאות ה-17–18. יצירותיו מוכרות בדרך כלל יותר בקרב ציירי צבעי מים באנגליה מאשר באיטליה.
מחוץ לאיטליה ניתן לראות את עבודותיו בגלאזגו, לייפציג, מלבורן וניו יורק.
מריה מרטנטי ופיליברטו סברדלה היו, תלמידיו הידועים ביותר.
גוסטבה יארצקה (בפולנית: Gustawa Jarecka בנובמבר 1908, קאליש, פולין - 22/23 בינואר 1943, ורשה, פולין הכבושה) הייתה סופרת, מורה לפולנית, מתורגמנית, מחנכת והוגה דעות פולניה מתבוללת ממוצא יהודי.
גוסטבה יארצקה הייתה סופרת פולנייה ממוצא יהודי.
היא כתבה רומנים רבים ואף תרגמה ספרים לפולנית.
עד מלחמת העולם השנייה הייתה הסופרת הצעירה רחוקה מן החיים היהודים וגילתה עניין מועט בלבד בעניינים יהודים.
יארצקה הושפעה מן התפיסה הקומוניסטית-סוציאליסטית והשפעה זו הופיעה רבות ביצירותיה הספרותיות.
ליארצקה נולדו שני ילדים, הראשון מנישואי בוסר שהתפרקו, לא ידוע מי הוא אביו של בנה השני.
הגירוש לגטו ורשה ותרומתה לארכיון עונג שבת בגטו ורשה
לאחר כיבוש פולין על ידי גרמניה הנאצית בשלהי 1939, נשלחה יארצקה לגטו ורשה, יחד עם שני בניה, בני ה-12 וה-3. השהות בגטו היא זו שמשכה אותה בעל כורחה אל סביבה יהודית.
יארצקה הועסקה במזכירות הקהילה ובנה הבכור עבד בתור שליח בקהילה.
היא מונתה על ידי היודנראט לעבוד במחלקה שנקראה "המשרד לתרגום ותכתובת" בשל ידיעתה את השפה הגרמנית.
ארכיון עונג-שבת גייס אותה להעתקת מסמכים של היודנראט שכללו בעיקר מסמכים סטטיסטיים וכרוזים רשמיים כדי לשמור אותם בארכיון הסודי.
על אף הסבל הרב והסכנה, עבדה יארצקה אחר הצהריים לטובת הארכיון המחתרתי שפעל בגטו תחת אפם של הנאצים.
ארכיון זה היה מיזם תיעוד של ההיסטוריון היהודי- פולני עמנואל רינגלבלום, אשר תיעד את חייהם של היהודים בגטו ורשה ללא ידיעתם של הנאצים, שכן התיעוד בגטו היה אסור בתכלית האיסור.
תפקידה של יארצקה היה העתקת המסמכים החשובים מארכיון הקהילה.
היא גם כתבה דוח מפורט על האקציה הראשונה של יהודי ורשה.
בנוסף, תיעדה במסמכים שונים את חיי היומיום של היהודים בגטו.
היא ניצלה מהסכנות השונות של מבצע החיסול הראשון של יהודי ורשה.
יארצקה חשבה פעמים רבות על מעבר לצד הארי, אך לא היה לה את הכסף הדרוש למעבר שכזה.
היא ביקשה עזרה מידידיה הפולנים, אך העזרה מעולם לא באה.
במשרד לתרגום ותכתובת פגשה את מרסל רייך-רניצקי.
בעדותו סיפר: "עבדנו במחלקה, שהועסקו בה ארבעה אנשים: משפטן צעיר, סופרת פולנייה ידועה למדי, גוסטבה יארצקה, מתרגמת מקצועית ואני.
אני הצעיר ביותר, צעיר בעשר עד חמש עשרה שנים מן האחרים, התמניתי למנהל משרד.
משום שאולי ייחסו לי כישורים ארגוניים?
בעיקר משום שידעתי גרמנית טוב יותר מאותם אנשים שעכשיו הייתי ממונה עליהם."
רייך-רניצקי העיד מתוך היכרותו עם יארצקה.
הוא היה מספר על איך הוא הכתיב ליארצקה את הטקסט הגרמני כדי שתתרגם אותו לפולנית: "האם אהבתי אותה?
את הסופרת הפולנייה גוסטבה יארצקה?
כן, אבל יחסי אליה היה שונה לחלוטין מיחסי לטוסיה".
רייך רניצקי היה מספר על כך שצ'רניאקוב, ראש היודנראט היה מסייע בנדיבות לאינטלקטואלים מחוסרי עבודה בגטו - בדרך כלל העסיקם באחד ממשרדי היודנראט.
מאחר שגוסטבה ידעה להדפיס במכונת כתיבה וידעה גם גרמנית, שלחו אותה למשרדו של רייך רניצקי.
הוא תיאר אותה בתור אישה רזה, שיערה חום ועיניה כחולות, בתחילת שנות השלושים לחייה, מאופקת ושקטה.
היא הייתה סופרת די ידועה, גם אם לא מפורסמת.
כשספרה הראשון התפרסם הייתה צעירה מאוד.
בעקבות הספר הראשון הופיעו לפני המלחמה עוד שלושה ספרים - רומנים ריאליסטים שחלקם לפחות מתרחש במעמד הפועלים ובהם ביקורת חברתית בעלת אופי קומוניסטי-סוציאליסטי".
גוסטבה יארצקה עצמה הרשימה אותי עמוקות כמעט מן הרגע הראשון.
מה שחיבר בינינו הייתה, פעם נוספת, הספרות - לא הספרות הגרמנית, שעליה ידעה רק מעט, וגם לא הספרות הפולנית, שרק מעט ממנה הכרתי.
דיברנו בעיקר על צרפתים ורוסים, על פלובר ועל פרוסט, על טולסטוי.
לשיחות האלו אני חב רבות.
גוסטבה הייתה בשבילי דמות מנוגדת: לא זו בלבד שהייתה מבוגרת מטוסיה, היא הייתה גם בשלה יותר ועצמאית.
מבלי לדעת מצאתי אצלה עזרה, שאמי כבר לא יכולה לתת לי - וטוסיה עדיין לא יכולה.
אני נוטה לחשוב שגוסטבה אהבה אותי."
"צווארנו נתונים בלולאת חנק (...) כאשר הלחץ שוכך לרגע, אנו פולטים צעקה.
פעמים רבות בהיסטוריה הדהדו צעקות כאלה; זמן רב הן הדהדו לשווא ורק הרבה יותר מאוחר הן עוררו הד.
מסמכים וזעקת כאב, אובייקטיביות ולהט רגשות אינם מתיישבים זה עם זה", הודתה יארצקה.
"התשוקה לכתוב חזקה כמו הדחייה שמעוררת המילים עצמן.
אנו שונאים מילים מפני שלעיתים קרובות מאוד הן משמשות כיסוי לנביבות או לרוע.
אנו בזים להן משום שהן מחווירות בהשוואה לרגשות המייסרים אותנו.
ובכל זאת, בעבר הבעיה המילה את כבוד האדם, והייתה הקניין המועיל ביותר שלו, אמצעי לתקשורת בין בני אדם.
המסמכים והרשימות האלה הם רמז שדומה למפתח של תעלומה בסיפור בלשי.
אני זוכרת מילדותי סיפור כזה מאת קונן דויל שם הקורבן הגוסס כותב בשארית כוחותיו מילה אחת על הקיר המכילה הוכחה לאשמתו של הפושע.
המילה הזאת, המשורבטת בידי אדם גווע, השפיעה בעבר על דמיוני …אנחנו כותבים את הראיות לפשע."
סופה של יארצקה ידוע לנו מתוך עדותו של מרסל רייך-רניצקי: הוא זכר בבירור את פגישתו האחרונה עמה.
זה היה ב-18 בינואר 1943, ביום הראשון של האקציה של ינואר, כאשר הגרמנים נתקלו לראשונה בהתנגדות חמושה בגטו.
יארצקה, שני ילדיה ורייך-רניצקי עם אשתו החדשה, היו כולם בהמון שצעד אל רכבות המוות.
הוא אמר ליארצקה לברוח איתם, היא אמרה שהיא וילדיה מוכנים.
אבל כאשר רייך-רניצקי ואשתו פרצו בריצה מטורפת, יארצקה נשארה בטור האנשים.
אולי הילד הקטן שלה שהיה אז בן 4 לא היה יכול לרוץ.
"גוסטבה יארצקה לא באה בעקבותינו, היא ושני בניה נספו בקרון לטרבלינקה."
גוסטבו מש (נולד ב-21 בפברואר 1957) הוא פרופסור אמריטוס לסוציולוגיה באוניברסיטת חיפה.
כיהן גם כרקטור אוניברסיטת חיפה.
כמו כן שהה במעמד של פרופ'-אורח באוניברסיטת טורונטו בקנדה ובאוניברסיטת אוקספורד באנגליה.
מש נולד בקורדובה, ארגנטינה, לדורה ומרקוס, גם הם ילידי ארגנטינה, שהוריהם היגרו לארגנטינה ממזרח אירופה.
בנוסף לו, היו במשפחה אח ושתי אחיות.
עלה לישראל לבדו ב-1973, ולמד במכינה קדם אקדמית של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים 1978–1981 שירת שירות סדיר בצבא, בחיל השריון.
בשנים 1982–1985 למד סיעוד בבית ספר לסיעוד במרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא - תל השומר, ואחר כך עבד כאח מוסמך בתחום בריאות הנפש.
בשנים 1985–1988 למד לתואר ראשון בחינוך (ייעוץ) וסוציולוגיה באוניברסיטת חיפה.
בשנים 1988–1990 למד לתואר שני בסוציולוגיה באוניברסיטת חיפה.
שלו עסקה בגורמים המשפיעים על שעור הרצידיביזם של חולי נפש, ונכתבה בהדרכת פרופ' גדעון פישמן.
בשנים 1990–1993 נסע לארצות הברית ללימודי תואר שלישי וסיים את התואר במחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטת המדינה של אוהיו.
עבודת הדוקטור שלו עסקה בגורמים המשפיעים על פערים כלכליים ואתניים במעורבות אזרחים בתכנון עירוני, ונכתבה בהנחיית פרופ' קנט שוויריאן.
ב-1993, לאחר סיום לימודיו, חזר לאוניברסיטת חיפה והחל לעבוד בה כמרצה.
ב-2011 התמנה לפרופסור מן המניין.
ב-2021, בתום כהונה של חמש שנים כרקטור האוניברסיטה, החליט לקצר את תקופת כהונתו, ופרש לגמלאות, אך הוא ממשיך לעסוק במחקר.
מחקרו של מש ממוקם בתחומי הקרימינולוגיה והסוציולוגיה.
במחקריו המוקדמים עסק בהיבטים סוציולוגיים של ויקטימולוגיה עם דגש על התפקיד של פעולות שגרתיות ופיקוח חברתי על הסיכוי לקורבנות.
מחקריו העכשוויים משלבים מסגרות תאורטיות אלה לחקר הגורמים החברתיים לעבריינות סייבר (המרחב הקיברנטי).
כמו כן, עסק רבות בסוציולוגיה של הטכנולוגיה והתקשורת הדיגיטלית.
הוא חקר, במספר מחקרים, את ההבדלים החברתיים במניעים לשימוש בתקשורת דיגיטלית על ידי קבוצות מיעוט וקבוצת הרוב באוכלוסייה, וההשפעה של שימוש זה על נגישות להון חברתי.
במסגרת עבודתו פיתח את ההשערה של גיוון חברתי (social diversification), ששימש בחקר פערים דיגיטליים, והקשר עם שינויים בנגישות להון חברתי.
בנוסף חקר את האימוץ של רשתות חברתיות מבוססות אינטרנט בקרב צעירים, ואת ההשפעה שלהן על יחסים בין אישיים בתרבות האינטרנט בקרב צעירים, ובקשר בין הורים-ילדים בפייסבוק.
במקביל לעיסוקו במחקר, מילא מש תפקידי ניהול אקדמי באוניברסיטת חיפה.
2017-2013 - דיקן הפקולטה למדעי החברה ע"ש שמואל והרטה אמיר.
שימש יו"ר קהילת המחקר של טכנולוגיות מידע ותקשורת של .
בשנת 2024 קיבל מקהילת המחקר הזו, של טכנולוגיות מידע ותקשורת, פרס על הישגיו המחקריים (Career Achievement Honorable Mention).
כיהן כעמית מחקר במכון לחקר העיר של אוניברסיטת טורונטו בקנדה
כיהן כעמית מחקר בכיר במרכז לחקר האינטרנט באוניברסיטת אוקספורד באנגליה
שימש חבר בוועד המנהל של איגוד האינטרנט הישראלי
נשוי לזיוה, אחות בגמלאות, שעבדה בבית חולים כרמל בחיפה.
עריכת ספרים וגיליונות מיוחדים בכתבי עת
מש פרסם כ-120 מאמרים מדעיים, מחקרים ופרקים בספרים מדעיים.
גדעון פישמן, צבי איזיקוביץ, גוסטבו מש, מחקר הערכת שביעות רצון של נשים מהטיפול באלימות במשפחה, חיפה, מרכז מינרווה לחקר הנוער - אוניברסיטת חיפה, 2001.
גדעון פישמן וגוסטבו מש, אלימות כלפי נשים: גורמים המנבאים את קרבנותן.
ענבל לם וגוסטבו מש, הבדלי מגדר בקשר בין מודעות לפשעי סייבר לבין מעורבות בהתנהגויות סיכון במרחב הסייבר.
גוסטבו חימנו (בספרדית: Gustavo Gimeno; נולד ב-1976) הוא מנצח ספרדי.
כיום הוא המנצח הראשי של התזמורת הפילהרמונית של לוקסמבורג ומנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית של טורונטו.
הוא המנהל המוזיקלי של התיאטרון המלכותי של מדריד ושל התזמורת הסימפונית של מדריד.
גוסטבו חימנו נולד בוולנסיה והוא בנו של קלרינתן, חימנו למד נגינה בכלי הקשה ובפסנתר בצעירותו.
אחיו הגדול למד נגינה בקלרינט ובכינור.
חימנו הצטרף לסקציית כלי ההקשה של תזמורת הקונצרטחבאו המלכותית בשנת 2001, ובאפריל 2002 מונה לנגן כלי ההקשה הראשי של תזמורת הקונצרטחבאו המלכותית.
במהלך הקריירה שלו בתזמורת, חימנו המשיך את לימודיו בקונסרבטוריון של אמסטרדם, עם התמקדות בניצוח.
הוא קיבל עידוד והדרכה ממאריס יאנסונס, והפך לעוזר מנצח ליאנסונס בקונצרטחבאו.
הוא השתתף בניצוח כיתות אמן עם אד ספאנחארד, איוואן פישר והנס מונק.
חימנו גם מינה את קלאודיו אבאדו וברנרד הייטינק בין מורי הניצוח האחרים שלו.
בפרט, הוא סייע לאבאדו בתזמורת מוצרט (בולוניה) ובתזמורת פסטיבל לוצרן.
גוסטבו חימנו צבר ניסיון נוסף בניצוח עם תזמורות אחרות באמסטרדם.
מ-2009 עד 2012, הוא היה המנצח הראשי של התזמורת הסימפונית של אמסטרדם.
לאחר מכן היה המנצח הראשי של Het Orkest באמסטרדם מ-2012 עד 2013. הוא עזב את תזמורת הקונצרטחבאו המלכותית ב-2013 כדי להקדיש את הקריירה שלו לניצוח.
גימנו הגיע לתשומת לב בינלאומית גדולה יותר בפברואר 2014 בהופעת אורח עם תזמורת הקונצרטחבאו המלכותית, במקום מאריס יאנסונס, בקונצרט שכלל את הבכורה ההולנדית של הקונצ'רטו לפסנתר מס' 2 מאת מגנוס לינדברג.
חימנו הפך למנצח הראשי של התזמורת הפילהרמונית של לוקסמבורג בתחילת עונת 2015–2016, תפקידו הראשון בתזמורת במשרה מלאה, עם חוזה ראשוני של ארבע שנים.
במרץ 2017, תזמורת לוקסמבורג הודיעה על הארכת חוזהו של גימנו עד לעונת 2021–2022. גוסטבו ביצע מספר הקלטות מסחריות עם תזמורת לוקסמבורג עבור הלייבל Pentatonn.
גימנו אמור לסיים את כהונתו בתזמורת בתום עונת 2024–2025.
בפברואר 2018, חימנו ניצח לראשונה על התזמורת הסימפונית של טורונטו.
על בסיס הופעת אורח זו, תזמורת טורונטו הודיעה על מינויו של חימנו למנהל המוזיקלי הבא שלה, החל מעונת 2020–2021, עם חוזה ראשוני לחמש שנים.
בשנת 2019, חימנו ניצח לראשונה בתיאטרון המלכותי של מדריד, וחזר באפריל 2022 כדי להנחות את ההפקה של המלאך הלוהט (אופרה).
ביולי 2022, התיאטרון המלכותי של מדריד והתזמורת הסימפונית של מדריד הודיעו על מינויו של חימנו למנהל המוזיקלי הבא שלו, החל בעונת 2025–2026, עם חוזה ראשוני לחמש שנים.
בישראל ניצח חימנו על התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
גוסטבו חימנו ומשפחתו מתגוררים באמסטרדם.
גוסטב שוורצנגר היה שוטר אוסטרי, ששימש כפקח דואר וחבר בפלוגות הסער הנאציות וכקצין במשטרה הצבאית.
אביו של השחקן והפוליטיקאי האמריקאי ארנולד שוורצנגר.
גוסטב נולד באוסטרו-הונגריה לססיליה הינטרלייטנר (1878–1968) וקארל שוורצנגר (1872–1927).
אב סבו ונצל מאך היה צ'כי במוצאו.
על פי מסמכים שהושגו בשנת 2003 מארכיון המדינה האוסטרי על ידי הלוס אנג'לס טיימס, שוורצנגר ביקש מרצונו להצטרף לפלוגות הסער הנאציות (Sturmabteilung, SA) ב-1 במרץ 1924, ארבע עשרה שנים לפני שהמדינה סופחה לגרמניה הנאצית.
אוסטריה הפכה לחלק מגרמניה הנאצית לאחר שסופחה ב-12 במרץ 1938. תיעוד נפרד שהגיע לידי מרכז שמעון ויזנטל מצביע על כך שהוא ביקש חברות לפני הסיפוח, אך התקבל רק בינואר 1941.
שוורצנגר שירת בצבא האוסטרי מ-1930 עד 1937 ושירת כמפקד מחלקה, ובשנת 1937 הפך לקצין במשטרה הצבאית.
לאחר שהתגייס לוורמאכט בנובמבר 1939, קיבל שוורצנגר את מינויו כסמל פלוגה 1 של הפלגדנדרמריה (Feldgendarmerie), ששימשה כמשטרה צבאית.
הוא שירת בפולין, צרפת, בלגיה, אוקראינה, ליטא ורוסיה.
היחידה שלו Feldgendarmerie-Abteilung 521, הייתה חלק מארמיית הפאנצר הרביעית.
הוא נפצע במהלך המתקפה על לנינגרד, רוסיה, ב-22 באוגוסט 1942 בעת המצור על לנינגרד, קיבל שוורצנגר את אות צלב הברזל על אומץ, עיטור החזית המזרחית והוא גם קיבל טיפול רפואי משמעותי בשל פציעותיו.
הוא טופל תחילה בבית חולים צבאי בלודז', לפי הרישומים, שוורצנגר סבל גם מהתקפי מלריה חוזרים, שהובילו לשחרורו בפברואר 1944. הוא נחשב לא כשיר לשירות פעיל, וחזר לגראץ, אוסטריה, שם הוצב לעבודה כפקח דואר.
אורסולה שוורץ, היסטוריונית במרכז התיעוד של ההתנגדות האוסטרית של וינה, טענה כי הקריירה של שוורצנגר הייתה אופיינית למדי לדורו וכי לא הופיעו ראיות הקושרות אותו ישירות עם השתתפות בפשעי מלחמה או התעללות באזרחים.