tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסיקריים הסתובבו כאשר פגיון קטן ("סיקה", על שמו הם נקראו), מוסתר מתחת לגלימותיהם, ועסקו גם ברצח מתנגדיהם.
מנחם רצח גם את הכהן הגדול חנניה, ושלט באכזריות.
העם מאס בו לאחר כמה ימים, והוא נרגם באבנים.
אנשיו נרדפו, וכמה מהם, ובראשם אלעזר בן יאיר, נסו בחזרה אל מצדה והתבצרו בה.
כדי להתקיים היו הסיקריקים שעל המצדה יורדים ושודדים את יישובי הסביבה ואחר כך חוזרים למקלט הבטוח שבראש המצדה.
על פי יוסף בן-מתתיהו, בתקופת הפסח של שנת 68 החליטו לבזוז את היישוב עין גדי, תוך ביצוע טבח מחריד בגברים, נשים וילדים - 700 במספר, ושבו למצדה עם הביזה.
החוקרים מאמינים כי טענתו של בן-מתתיהו בדבר מספר ההרוגים מוגזמת מעל לכל ספק, וקיימת מחלוקת גם לגבי עצם מעשה הטבח.
גולגולות שנתגלו באזור עין-גדי ועליהן סימני אלימות מחזקות את הטענה בדבר מעשה הטבח הנ"ל.
לאחר חורבן ירושלים בתשעה באב, שנת 70 לספירה, נותרו אלעזר ואנשיו מבוצרים במצדה.
כן נותרו מספר אלפי קנאים מבוצרים בהרודיון ובמכוור.
בארץ נותר לגיון רומי, הוא הלגיון העשירי פרטנסיס, ובראשו לגאטוס.
בתחילה היה זה בסוס, אך הוא מת מיתה טבעית, והוחלף על ידי פלביוס סילבה.
בתחילה כבשו הרומאים את ההרודיון, ולאחריו נכבשה מכוור.
בשנת 73 היו אנשיו של אלעזר היחידים שנותרו שהתנגדו התנגדות פעילה לרומאים.
מצדה עומדת בראשו של הר גבוה, כששתי דרכים מובילות אליה.
האחת, ממזרח, והיא מכונה "שביל הנחש", בשל היותה תלולה ומפותלת, והשנייה ממערב.
המלך הורדוס ביצר את המקום והקיפו בחומה.
כאשר הגיעו הרומאים למקום, היה אלעזר מבוצר היטב, ועמו צידה ומים שיכולים היו להספיק למצור ארוך.
הרומאים הקיפו את ההר בדייק, ולאחר מכן החלו לבנות סוללה על הצד המערבי של הרמה מאלפי טונות של אבנים ואדמה כבושה על מנת להגיע אל המבצר.
יוסף בן מתתיהו לא מציין ניסיונות משמעותיים של הסיקריקים לתקוף את הצרים תוך כדי התהליך.
זהו הבדל משמעותי מדיווחיו על מצורים אחרים על מבצרים יהודיים, מה שאולי מעיד על כך שלסיקריקים לא היה הציוד או הכישורים להילחם בלגיון הרומאי.
עם זאת, יושבי מצדה הקשו על בניית הסוללה, על ידי הפלת אבנים מראש ההר על הפועלים, קשתים וכו'.
לבסוף השתמשו בשבויים יהודים כפועלים לבניית הסוללה.
אלעזר לא הסכים לפגוע ביהודי, וכך אופשרה בניית הסוללה.
הסוללה הושלמה באביב לאחר כשניים או שלושה חודשי מצור, ואפשרה לרומאים לבסוף לפרוץ את חומת המבצר בעזרת איל ניגוח.
לאחר שהצליח המצביא סילבה לפרוץ את החומה הראשונה, גילה כי הקנאים הקימו במקום חומה שנייה מעץ.
בחמישה עשר בניסן הצית סילבה את החומה, אשר עלתה באש במהלך היום.
בלילה התכוננו הרומאים להיכנס למבצר עצמו, ולכבשו מידי אלעזר ואנשיו.
בן יאיר ראה כי נגזר דינו של המבצר ליפול, אסף את אנשיו, ודיבר אל לבם להתאבד ביחד במקום ליפול בשבי.
נאומו, כפי שהושם בפיו על ידי יוסף בן מתתיהו, החל בקריאה לשמור על הכבוד ועל החירות ולהעדיף את המוות על פני עבדות ואונס, ושכנע חלק גדול מהמאזינים:
הנאום, הנחשב ליצירת מופת רטורית, שכנע את מרבית לוחמי מצדה, אולם חלקם לא הסכימו להתאבד.
בן יאיר נשא נאום נוסף, בו הוכיח את מאזיניו על רכות לבם, פירט את הזוועות הצפויות להם לאחר הכניעה לרומאים, והצליח לשכנע את כולם.
לפי יוסף בן מתתיהו, אנשיו של אלעזר שמעו לדבריו, וכרתו ברית התאבדות בה החלו בהרג הנשים והילדים, ולאחר מכן הרגו את עצמם.
רק שתי נשים וחמישה ילדים, שהסתתרו בצינורות המוליכים את המים אל העיר, הצליחו להינצל, ותשע מאות ושישים איש נטלו את נפשם בכפם, ובהם מנהיגם אלעזר.
מותם של הקנאים הנצורים במצדה היה סיומו של המרד הגדול, ולאחריו לא נותרה עוד התנגדות לרומאים על אדמת יהודה, עד לפרוץ מרד בר כוכבא עשרות שנים לאחר מכן.
מצדה זוהתה לראשונה בשנת 1842 ובמאה העשרים נחשפה על ידי ארכאולוגים, ובהם יגאל ידין.
עיקרי הסיפור אודות המצור שהובא בכתבי יוסף בן מתתיהו אושש בראיות רבות.
שרידי המצור הרומי, הסוללה שהוקמה, ושרידי המחנות הרומיים נתגלו אף הם.
כמו כן התגלה שבר חרס (אוסטרקון) ועליו רשום בעברית השם בניאיר.
הארכאולוג ידין הניח שהאוסטרקון, יחד עם עוד שמונה אוסטרקונים ועליהם רשומים שמות אחרים של גברים, הם "פתקי הגרלה" אשר שימשו להטלת הגורל מי הלוחם שיהרוג את חבריו בטרם יתאבד.
האוסטרקונים מוצגים במוזיאון שבאתר מצדה.
בשנת 1981 יצאה לאקרנים המיני-סדרה "מצדה" המגוללת את סיפורה של מצדה בשלהי המרד הגדול.
את תפקידו של אלעזר בן-יאיר גילם השחקן פיטר שטראוס.
במיני-סדרה "נשות מצדה" אשר יצאה בשנת 2015 ומבוססת על הספר "The Dovekeepers" מאת אליס הופמן , דמותו של אלעזר בן-יאיר מופיעה כבן הזוג של אחת הנשים הבדיוניות המגוללות את סיפורן בפני יוספוס פלביוס (סם ניל).
את דמותו של אלעזר בן-יאיר מגלם השחקן מידו חמאדה .
על שמו של אלעזר בן יאיר בחר מנהיג הלח"י אברהם שטרן את כינויו המחתרתי "יאיר".
שני הרים סמוכים למבצר מצדה נקראים על שמו: הר אלעזר מדרום למצדה והר בן יאיר מצפון מערב למצדה.
שמו של אלעזר בן יאיר מונצח ברחוב בירושלים, בבאר שבע, ברמת גן וברחוב ראשי בערד, הסמוכה למצדה.
אֶלְעָזָר היא התנחלות בעלת אופי דתי לאומי במתכונת של יישוב קהילתי בגוש עציון, 18 ק"מ דרומית לירושלים.
היישוב שייך למועצה אזורית גוש עציון.
היישוב הוקם ככפר תעשייתי ומושב שיתופי על ידי גרעין משפחות אקדמאים דתיים שעלו מארצות הברית.
חברי גרעין זה היו פחות אדוקים ברעיון השיתופי מגרעינים אחרים, כמו זה של נווה אילן, וגרסו הבדלים מסוימים בהכנסות.
ב-6 באוקטובר 1975 נחנך המקום על ידי 11 המשפחות הראשונות.
בשנים הראשונות התפרנסו תושבי המקום משירותי מחשוב.
בשנת 1988 כשבמושב היו רק 18 משפחות, התפרק המושב השיתופי, והיישוב הפך ליישוב קהילתי.
בשנות ה-80 וה-90 נותר היישוב קטן, אך בעשור הראשון של המאה ה-21 התפתח היישוב וגדל מאוד.
עד שנת 2010 התקיימה ביישוב תעשייה זעירה בכמה ענפים, שרידי המושב החקלאי, שהלכה ודעכה עם השנים.
ב-2011 הוקמה שכונה חדשה בשטח שבו שכנו מבני התעשייה והלולים של המושב.
מרבית התושבים עובדים בגוש עציון ובירושלים הסמוכה.
בעת הקמתו נקרא היישוב באופן זמני "עציון ג'".
היישוב נקרא על שם אלעזר החורני, אחיו של יהודה המכבי, שנהרג במהלך קרב בית זכריה שנערך בקרבת מקום, סמוך לחרבת זכריה.
גם שמות הרחובות ביישוב קשורים ברובם לחשמונאים ומלחמותיהם: חשמונאים, יהודה, יוחנן, יונתן, שמעון, מתתיהו, שלומציון, בית צור, בית זכריה, הרי גופנה, מודיעין.
הדרך העולה לשכונת נתיב האבות קרויה "דרך גוש קטיף", ורחובות השכונה החדשה נקראים על שם יישובי גוש קטיף: גן אור, נווה דקלים, גני טל, נצרים, ניסנית ואלי סיני.
בנוסף קיים ביישוב גם רחוב "נצר חזני" על שם היישוב מגוש קטיף.
בפברואר 2001 הוקמה שכונת "נתיב האבות" או "דרך האבות" בצפון מערב היישוב.
השכונה הוקמה ללא הליך תכנוני ונחשבת למאחז בלתי חוקי.
בשנת 2004, בעקבות עתירות לבג"ץ, התחייבה המדינה שצוות ממשלתי מקצועי יבחן את סוגיית הבעלות באדמות עליהן ממוקם המאחז, ויקבע אם הן אדמות פלסטיניות או קרקע שבבעלות המדינה, אולם הצוות לא השלים את פעולתו.
בשנת 2008 הודיעה המדינה כי תפעל בהקדם להריסת מבנה במאחז.
בשנת 2010 הודיעה המדינה שבכוונתה לשוב ולבחון את הבעלות על הקרקעות במקום, אך ללא יכולת להבטיח לוח זמנים לסיום הבחינה.
בתחילת 2013 נתקבלו תוצאות סקר קרקעות ועל פיו הוכרז חלק מהשטח כאדמות מדינה.
באוגוסט 2016 הורה בג"ץ על הריסת 17 בתים הנמצאים באופן מלא או חלקי מחוץ לשטח ההכרזה על אדמות מדינה.
לטענת ארגון רגבים בג"ץ נהג באופן לא שוויוני בהחלטה זו.
עתירה לבג"ץ נגד ההכרזה על חלק משטח המאחז כאדמות מדינה תלויה ועומדת לפני בית המשפט העליון.
בפברואר 2018 אישרה ממשלת ישראל השלושים וארבע תקציב של 60 מיליון ש"ח לטובת פינוי של 15 משפחות שמתגוררות חלקית על קרקע פלסטינית פרטית.
אלפים השתתפו בהפגנה במחאה על הכוונה לפנות את המאחז, ביניהם שר החינוך נפתלי בנט שאמר: "מי שרצה להרוס 15 בתים, יקבל 350 בתים על הגבעה הזו".
ב-12 ביוני 2018 פונתה השכונה מיושביה במעורבות של כ-2,300 שוטרים.
כיום מתגוררות במאחז כ-35 משפחות.
רבי אלעזר בן משה אזכרי (מצוי גם: אזקרי או אזיקרי או אזיכרי, כ"ז באייר ה'רצ"ג, 1533 – ה'ש"ס 1600) היה מקובל, דרשן ומשורר יליד צפת.
מפורסם בעיקר בשל הפיוט ידיד נפש וחיבורו ספר חרדים, שעם היותו ספר מצוות, נחשב כספר יסוד בתורת המוסר ביהדות.
הרב אזכרי הוא מצאצאי מגורשי ספרד ובכתביו ופעולותיו ניכרת הכמיהה לגאולה ואהבת ארץ ישראל.
רבו היה המקובל רבי יוסף סאגיס, והוא נסמך לרבנות על ידי רבי יעקב בירב, נכדו של רבי יעקב בירב מחדֵש הסמיכה בצפת.
למד בישיבת הרמ"ק, אך הושפע גם מתורת האר"י.
הוא נמנה עם ענקי הרוח שהסתופפו באותה תקופה בצפת, ובהם הרדב"ז, רבי שלמה אלקבץ, הרמ"ק, רבי יוסף קארו, רבי חיים ויטל, האר"י, רבי ישראל נג'ארה ועוד.
ב-1588 ייסד את חבורת "סוכת שלום", שפעלה לעורר את עם ישראל לחזרה בתשובה ולדבקות בה', כפי שהעיד בהקדמה לספרו "ספר חרדים":
הרב אזכרי חיבר את ספרו כחלק ממטרות החבורה להפיץ בעולם יראת שמים.
הספר הוא ספר מצוות, המונה את המצוות לפי כל השיטות.
הוא מיוסד על הפסוק "כל עצמותי תאמרנה ה' מי כמוך", והמצוות מחולקות בו לפי איברי הגוף.
בסוף הספר מובאים גם שלושה פיוטים שחיבר, והמפורסם שבהם הוא הפיוט ידיד נפש.
בפיוטיו ניכרת השפעה של פייטנים ספרדים כדוגמת רבי יהודה הלוי ורבי אברהם אבן עזרא.
הפיוט ידיד נפש ששם כתב כי הפיוט הוא "בקשה על הייחוד וחשק האהבה", התקבל במהרה בסידורים על פי נוסח ספרד וכמה עשרות שנים מאוחר יותר חדר גם לסידורים על פי נוסח אשכנז.
בסידורים על פי נוסח הספרדים פיוט זה הוא חלק משירת הבקשות שנאמר לפני תפילת שחרית.
עוד חיבר אזכרי פירושים למסכת נדרים ומסכת גיטין מן התלמוד הבבלי.
פירושו למסכת ברכות מהתלמוד הירושלמי נדפס במהדורות הירושלמי ממהדורת פייטרקוב והלאה.
פירושו לירושלמי על מסכת ביצה יצא לראשונה על ידי ישראל פרנצוס ב-1967, על פי כתב יד הנמצא בבית המדרש לרבנים באמריקה.
הוא מציין בפירושיו את פירושו למסכת פסחים מהירושלמי אולם פירוש זה לא הגיע לידינו, ומעין יומן אישי מיסטי בשם "מילי דשמיא" על מוסר ועבודת ה'.
אזכרי דיבר וכתב בשבח ארץ ישראל ובין היתר:
בשנת 1600 נפטר אזכרי ונטמן בצפת עיר הולדתו.
ב-11 בספטמבר 2009, פורסם כי קברו של רבי אלעזר נמצא בסמוך לקבר האר"י שבבית הקברות היהודי העתיק בצפת.
מי שגילה את הקבר היה תושב צפת בשם אליהו בן טובים, שעסק במשך שנים אחדות בניסיונות לאתר קברי צדיקים עתיקים בצפת.
חודש אחד לפני כן הוא גילה מצבה שעליה רשום "מזל טוב [בת ה]חכם ר אברהם", שלפי כתבי רבי אלעזר היה השם של אשתו, בתו של רבי אברהם בן רבי יעקב בירב.
רבי אלעזר בירבי קליר (גם קיליר), או רבי אלעזר הקליר (המאה ה-6 – המאה ה-7) היה פייטן ארץ ישראלי שחי כנראה בסוף התקופה הביזנטית ובשנותיו הראשונות של השלטון המוסלמי בארץ ישראל, ומחשובי הפייטנים הקלאסיים.
חיבר פיוטים רבים, שחלקם נכנסו למחזורי התפילה של יהודי אשכנז, צרפת, איטליה ורומניא, ורבים נוספים נמצאו בגניזה הקהירית.
מוצאו ותקופתו של הקליר אינם ידועים בוודאות מתוך המקורות, והם היו שנויים במחלוקת.
בימי הביניים היו מן הראשונים שסברו שהוא מתקופת התנאים, וזיהו אותו עם התנא רבי אלעזר ברבי שמעון, שעליו נאמר במדרש כי היה דרשן ופייטן (לגרסה אחרת, המדרש עוסק ברבי אלעזר בן ערך, ובהתאם לה יש שזיהו את הקליר עמו).
גם המצטטים סברה זו רואים בה כאחת האפשרויות, ומוסיפים אפשרות נוספת שהוא חי לאחר חיתום התלמוד הירושלמי.
חכמי המקובלים סברו גם הם כי הקליר הוא רבי אלעזר ברבי שמעון, כמו שמביא רבי חיים ויטאל בספרו שער הכוונות בשם רבו האר"י: "שמעתי בשם מורי ז"ל, כי הקליר שסדר קרוב"ץ במחזור האשכנזים הוא רבי אלעזר בר' שמעון", אך הוסיף הסתייגות "אבל אני לא שמעתי ממורי".
בתקופת ההשכלה נטו לאחר את זמנו, וסברו שהוא בן המאה ה-10 או ה-11 באיטליה, והיו מהם שאף זיהו את מקום מגוריו עם קליארי (Cagliari).
במקומו של הקליר ייתכן שנהגו בשני ימים של ראש השנה, כמנהג הצפון ולא כמנהג הדרום שראש השנה שווה לשאר ימים טובים שהם יום אחד.
וכנראה נהגו לסיים מחזור קריאת התורה מדי שנה (במקום המחזור התלת-שנתי הארץ ישראלי).
בפיוטיו יש אזכורים רבים לשלטון הנוצרי בארץ ישראל, ומכך, נוסף לבחינת סגנון פיוטיו, מסיקים שחי במאה ה-6 או בראשית המאה ה-7, בסוף התקופה הביזנטית.
בעבר רווחה הדעה כי חי טרם הכיבוש הערבי בשנת 638 לספירה, והמוסכמה הייתה כי אין זכר לערבים בפיוטיו, אך עם השנים נמצאו בפיוטיו אזכורים מועטים לערבים, ועל פי אזכורים אלו, נראה שבסוף ימיו ראה את הכיבוש הערבי.
אם כן, ניתן לתארך את תקופתו על פי זה למחצית הראשונה של המאה השביעית, ואולי לסוף המאה השישית.
עזרא פליישר הצביע על סילוק בקדושתא לשבת איכה של הקליר, שלדעתו מתייחס למרד היהודים נגד הרקליוס ולפיכך נכתב בין השנים 629 ל-634, מכאן הוא הביא ראיה סופית, לדעתו, שהקליר פעל במחצית הראשונה של המאה השביעית.
חוקרים אחרים חלקו על פרשנותו לסילוק זה וממילא לראיה שהובאה ממנו.
בחלק מפיוטיו חתם בראשי השורות (אקרוסטיכון) בשם עירו "קריית ספר", עיר לא מוכרת, שעל פי סברה אחת היא טבריה, שהייתה מרכז לחכמים ולסופרים עד לכיבוש הערבי.
לא ידוע על מקום מגוריו אחרי כן.
משמעות השם קליר אינו ברור (לעיתים מופיע גם קלר וקיליר).
על פי רבי נתן בעל 'הערוך', מקור השם במילה היוונית, שפירושהּ עוגה, וזאת מפני שחכמתו של ר' אלעזר באה לו מעוגה שאכל ושהיה בתוכה קמע.
שד"ל הטיל ספק בהסבר זה, ובמקומו הציע שייתכן שמקורו בהיפוך אותיות של השם הביזנטי קיריל, ויש לקראו קיליר.
יש הסבורים שמקור שמו הוא במונח קלירוס (יוונית: κλήρος, זכר יחיד), מונח כנסייתי מוקדם המציין איש ממסד כנסייתי לעומת נוצרים רגילים.
ייתכן שמילה זו שימשה גם לגבי אנשי דתות אחרות כמו רבנים.
תופעה דומה נצפתה גם בשפות אחרות; כך למשל, שם המשפחה היהודי הנפוץ "קפלן" בא מן המונח לאיש דת בשפות אירופאיות רבות.
הקליר חיבר מאות פיוטים שונים, במגוון מסוגי הפיוט הקדום.
עיקר יצירתו הוא בתחום הקרובה, כלומר פיוטים לתפילת העמידה.
יצירתו כוללת גם פיוטים נוספים לתפילת העמידה דוגמת תקיעתות לברכות מלכויות זכרונות ושופרות בראש השנה, ומספר רב מאוד של קינות לתשעה באב.
בנוסף, הוא כתב גם פיוטים למעמדות מחוץ לתפילת העמידה, כמו למשל פיוטי הושענות, ברכות מזון מפויטות ועוד.
בניגוד ליניי, שעיקר פיוטיו הם קדושתאות לשבתות רגילות, לפי מחזור קריאת התורה, ביצירתו של הקליר לא נמצאו כמעט פיוטים לשבתות רגילות, אלא רק לחגים ולמועדים, לשבתות מצוינות (ארבע פרשיות, שבע דנחמתא, ועוד), ולשאר ימים מיוחדים בלוח השנה.
כמו כן, הוא כתב גם פיוטים למעמדות שונים בחיי הפרט, כמו נישואין ואבל.
עובדה בולטת בפיוטי הקליר היא חסרונם של היוצרות (קטעי פיוט לברכות קריאת שמע) מיצירתו.
במנהגי אירופה יוחסו לו היוצר ליום ראשון של ראש השנה, של יום ראשון של סוכות, היוצר לשמיני עצרת, והיוצרות לשבתות ארבע פרשיות.
הדבר אפשרי מבחינת סגנון הכתיבה של היוצרות האלה, אך הם אינם חתומים בשמו, ולכן ייחוסם מוטל בספק.
בגניזת קהיר נמצא מחזור גדול הכולל פיוטים לכל השנה עם החתימה "אלעזר ברבי קילר", אך הוכח שמדובר בפייטן אחר ומאוחר בהרבה.
אכן נמצאו בגניזה מעט חלקי יוצר המיוחסים אליו ברמה גבוהה של ודאות, אך מדובר בחומר מועט למדי.
עם זאת, שולמית אליצור מצאה בכתבי יד שרידים של שלוש מערכות יוצר שונות של הקליר המיועדות כולן לחג השבועות, והסיקה מכך שככל הנראה כתב גם הרבה יוצרות שלא הגיעו לידינו למועדים נוספים.
יוצרות אלו לא שרדו בגניזה הקהירית כנראה משום שפייטנים מאוחרים יותר הרבו לכתוב יוצרות, שדחקו את המערכות הקדומות יותר.
גם חלק מיוצרות אלה לא חתומים בשמו במפורש, ולכן ייתכן שחבר מערכות נוספות (כמו גם המערכות שיוחסו לו באירופה) אך לא חתם בהן את שמו ולכן ייחוסם אליו נעלם.
פיוטיו של הקליר שימשו יסוד לדורות של פייטנים שבאו אחריו.
לעומת הסגנון השירי שלפני תקופת הקליר, בפיוטיו של הקליר וממשיכיו כבר קיימת חריזה משוכללת יחסית, השורות בנויות במשקל תיבות (אם כי חופשי למדי), ומבנה השיר עשוי לפי כללים ברורים בשורות, בבתים ובפרקי הפיוט השונים.
משתכלל גם השימוש באקרוסטיכון ונוספת חתימת הפייטן בראשי הבתים.
נעשה גם שימוש רב בכינויים במקום בשמם המפורש של אישים ומקומות ("אזרח" במקום אברהם, "נעקד" במקום יצחק), לרוב על סמך המדרש.
ההיזקקות לאמצעי סגנון אלה מלוּוה בהתעשרות ובהתעצבות של לשון השיר, הן בצורות דקדוקיות והן באוצר מילים חדש.
שפת השיר ברובה לקוחה מלשון המקרא, אולם ניכרים בה גם יסודות מלשון חז"ל, ובמידה פחותה גם השפעה של ארמית ויוונית, השפות שדוברו באותה תקופה בארץ ישראל.
בין מאפייני שפת הפיוט הקלירי:
מעבר של פעלים בזמן עבר מכל הגזרות אל גזרת ע"ו: סָע במקום נָסַע, עָשׂ במקום עָשָׂה, בָּט במקום הִבִּיט ועוד רבים
החלפה חופשית של בניינים ומשקלים: עִבֵּר במקום העביר, רֶדֶם במקום תרדמה; יש נטייה להשתמש הרבה במשקלים הסגוליים
גזירת שמות מפעלים ופעלים משמות: הִמְגִיד ממֶגֶד, עֶתֶר מהֶעְתִּיר
צורות מקוצרות והפיכת לשון נקבה ללשון זכר: מַעַשׂ במקום מעשה, תַחַן במקום תחינה
הצמדת אותיות שימוש לפעלים וקיצור הפעלים: כחז במקום כאשר חזה
שימוש רב בכינויים כרמז לדמויות, במקום שמותיהם: נעקד כרמז ליצחק אבינו, אומן כרמז למרדכי היהודי
כדוגמה לסגנונו של הקליר מביאים פעמים רבות את פיוטו לשבת זכור "אץ קוצץ", המסמל את החידתיות והמורכבות של לשונו:
סגנונו עורר ביקורת רבה בתקופות שלאחריו.
בתור הזהב של יהדות ספרד נחשבו רבים ממאפייני הסגנון הקלירי פסולים לשירה איכותית.
ר' אברהם אבן עזרא סיכם את ביקורתו בפירושו על הפסוק "על כן יהיו דבריך מעטים" ():
כנראה בעקבות הביקורת הקשה של האבן עזרא על הקליר, הוצאו פיוטיו מסידורי התפילה של הספרדים ובני עדות המזרח, ובמקומם הוכנסו פיוטיהם של משוררי ימי הביניים, כגון: ר' אברהם אבן עזרא, ר' משה אבן עזרא, ר' שלמה אבן גבירול ועוד.
בלשונו של הקליר זלזלו גם כמה מאנשי תנועת ההשכלה ומאנשי תחיית הלשון העברית.
מנדלי מוכר ספרים טבע את הפועל "מתאָצקוֹצצים" כדי ללגלג על סגנונם הסתום – בעיניו – של הפייטנים, וביאליק כינה את הסגנון "אבני חצץ של אץ קוצץ".
מצד שני, פיוטי הקליר גם זכו לשבחים רבים במשך הדורות: מבין מחיי השפה העברית עצמם, העריץ אליעזר בן-יהודה את הקליר וקרא לו "ראש מחיי לשון עברית"; ועם התגברות המחקר במאה ה-20, וגילוי אוצר גדול של פיוטים בני התקופה בגניזת קהיר, עמדו החוקרים על עושרו ועל מורכבותו של הסגנון הקלירי.
מילים רבות שנתחדשו בפיוטיהם של הקליר ובני דורו נכנסו אל העברית החדשה.
ר' חיים ויטל מעיד על רבו, האר"י הקדוש, כך:
רש"י מזכירו בפירושיו לתנ"ך ולתלמוד במקומות רבים; לדוגמה, בפירושו ל מצטט רש"י מתוך הקרובות ליום הראשון של ראש השנה - "הוא שייסד הפייטן " הפייט המוזכר הוא ר' אלעזר הקליר ב"משלש" בקדושתא לראש השנה הפותח במילים "אבן חוג".
גם בעלי התוספות וראשונים אחרים מצטטים רבות בפירושיהם מפיוטיו של הקליר, תוך הסתמכות על דבריו או לעיתים לשם משא ומתן בהם.
על שמו נקראו רחובות בשכונת שערי חסד בירושלים, בתל אביב (מצפון לבניין העירייה), בחולון ובנתניה.
רבי אלעזר בן חרסום היה כהן גדול בתקופת בית המקדש השני.
נודע בהתמדתו בלימוד תורה ובעושרו הרב.
רבי אלעזר בן חרסום שימש אחת-עשרה שנה ככהן גדול בבית המקדש השני.
לפי הרמב"ם, בהקדמתו לפירוש המשנה, היה רבי אלעזר בן חרסום בן דורו של אנטיגנוס איש סוכו, תלמידו של שמעון הצדיק.
מאמרי חז"ל העוסקים בדמותו של ר' אלעזר בן חרסום מקשרים אותו לדור שלפני חורבן הבית, בימי אגריפס השני.
לדברי ב"צ לוריא כיהן אלעזר בן חרסום ככהן גדול מיום שקיבל אגריפס את הסמכות למנות כהנים גדולים בשנת 48 ועד למינויו של ישמעאל בן פיאבי בשנת 51.
חנוך קאהוט בערוך השלם גורס כי השם הוא חְרֵסוּס, וכי מדובר בכינוי הנובע מעושרו של אביו שניתן לו על שם קרויסוס (Crösus) מלך לידיה.
לדעת קאהוט אלעזר בן חרסוס זהה עם אלעזר בן חנן או חנינה המוזכר בקדמוניות היהודים (י"ח ב', ב').
ב"צ לוריא מפקפק בפירוש זה, עקב המרחק הגאוגרפי והריחוק התרבותי והלשוני.
התלמוד מתאר את עושרו הרב של ר' אלעזר:
וכן הוא מוזכר בעניין אדם שמקַדֵּש את אשתו על תנאי שהוא עשיר:
בתלמוד הירושלמי מוזכר שעושרו אבד:
סיפור זה מובא בין סיפורי החורבן הקשורים למרד הגדול, ומכאן שיטת התיארוך המאוחרת.
עושרו הרב לא מנע ממנו להתמיד במצוות לימוד תורה, ובתלמוד מסופר עליו, במסגרת סיפור עני ועשיר ורשע באין לדין:
על כך אומרת הברייתא (שם): .
כלומר, אדם שבא לפני בית דין של מעלה לאחר מותו, וטוען שמפני רוב רכושו לא עסק בתורה - אומרים לו: גם ר' אלעזר בן חרסום היה עשיר, ובכל זאת עסק בתורה, על כן אין טענתך מתקבלת.
וכלשון הברייתא: "אם אומר עשיר הייתי וטרוד הייתי בנכסי - אומרים לו: כלום עשיר היית יותר מרבי אלעזר [בן חרסום]?".
האם היה אחד מעשרת הרוגי מלכות
במדרש איכה רבה פרק ב' מוזכר שיש אומרים ש"רבי אלעזר חרסנה" היה אחד מעשרת הרוגי מלכות, וככל הנראה כוונת המדרש היא לרבי אלעזר בן חרסום.
אלעד רוזן (נולד ב-1980) הוא אמן ישראלי זוכה הפרס לציור ע"ש אסנת מוזס לאמן צעיר לשנת 2010.
רוזן נולד בשנת 1980 בהוד השרון ובשנת 2009 סיים את הלימודים במחלקה לאמנות בבצלאל.
לאחר סיום לימודיו הציג במספר תערוכות קבוצתיות.
בשנת 2010 בעקבות זכייתו בפרס לציור לאמן צעיר ע"ש אסנת מוזס הציג תערוכת יחיד ראשונה בבית האמנים בירושלים שלוותה בקטלוג "אלעד רוזן, ציורים 2010-2007" (מאמר פתיחה מאת דרורית גור אריה).
בהמשך אותה שנה הציג במשותף עם האמנית נעמי לב בגלריה אלפרד את התערוכה "ציור על ציור" שכללה גם עבודת קיר משותפת לשני האמנים.
בשנת 2015 הצטרף לתוכנית הרזידנסי של ארטפורט תל אביב.
באותה שנה אצר את התערוכה "מיני גולף בת ים" במוזיאון בת-ים לאמנות עכשווית, שהפכה לאחת התערוכות הייחודיות והמוצלחות באותה שנה.
במסגרת התערוכה, הזמין רוזן אמנים כמו דרורה דומיני, רותי דה פריס, גבי קריכלי וגבריאל קלזמר ליצור מגרשי מיני גולף.
ב-2016 הציג תערוכת יחיד בגלריה רוזנפלד וב-2018 חזר והציג בה תערוכה נוספת.
רוזן מתגורר ופועל בתל אביב עם בת זוגו, המשוררת נעם פרתום, ובנם שנולד ב-2023.
אלעד קרן (ידוע גם בשם אלדי, נולד ב-24 באפריל 1972 בישראל) הוא נגן גיטרה בס ומוזיקאי ישראלי.
בשנת 1991 הצטרף ללהקת "הרכב אכילס".
הייתה זו להקה אשר ניגנה גרסאות כיסוי לשירים מוכרים והופיעו במועדונים בעיקר באזור המרכז.
חברי הלהקה היו: סער בדישי, רן שמעוני, עמית יורגנסון ואריה בן-קנז.
בשנת 1992, החל לנגן עם מאיר בנאי בהתחלה כמחליפו של הבסיסט ששי מזרחי ולאחר מכן על בסיס קבוע למשך שנתיים.
בשנת 1994 הצטרף ללהקת "השוונג של הפיתה" ויחד הוציאו את אלבום הבכורה שלהם "עכשיו בחנויות" שיצא בהוצאת הד ארצי.
חבריו ללהקת השוונג של הפיתה היו: ניר פרידמן, רן שמעוני ונועם רוקח.
בשנת 1995 היה חבר לתקופה קצרה בלהקת "היהודים" לאחר צאת אלבומם הראשון ואף השתתף בקליפ "אלה".
מאוחר יותר הוענק לו אלבום פלטינה לכבוד הצלחת מכירת האלבום "מציאות נפרדת" של להקת "היהודים".
לאחר פירוק להקת "השוונג של הפיתה" המשיך ללוות את ניר פרידמן ולנגן באלבומיו: מסתובב בשכונה שלי (1999), אל תפסיקי לחלום (2006), אפס מעלות (2007).
בשנת 1995, החל גם לנגן עם ירמי קפלן כנגן מחליף ולימים הפך לנגנו הקבוע וניגן באלבומיו: לרע ולטוב (1999), הזמן האבוד (2003), חשק (2010).
בשנת 1996, הצטרף ללהקת "נעליים" שחברים נוספים בה היו: אייל אבן צור, אורן רביב ועידו אגמון.
בשנת 1998, יצא האלבום של להקת נעליים בהוצאת הד-ארצי ונשא את שם הלהקה.
בשנת 2000, ניגן באלבום "חצי אוטומטי" של רמי פורטיס וליווה אותו בסיבוב ההופעות של האלבום ביחד עם חבריו ללהקת נעליים.
אומנים נוספים והרכבים עימם ניגן: בן ארצי, רונית שחר, Elbow (הרכבו של אסף שריג –איפה הילד).
בשנת 2011 החל לנגן בהרכב הרוק "טל פרידמן והקריות" יחד עם טל פרידמן תומר גולן והראל בן עמי.
אותו הרכב הפך לטריו ושמו שונה ל"טל פרידמן והחתולים השמנים".
הרב אלעזר אבוחצירא (כונה באבא אלעזר; 9 באוגוסט 1948, ד' באב ה'תש"ח – 29 ביולי 2011, כ"ז בתמוז ה'תשע"א) היה רב ומקובל.
נצר למשפחת אבוחצירא, בנו של רבי מאיר אבוחצירא ונכדו של הבאבא סאלי.
נחשב על ידי חסידיו לבעל מופת.
נרצח על ידי אחד ממבקשי עצתו.
נולד בעיר ריסאני, מחוז תפילאלת שבמרוקו, לרבי מאיר (ה"בבא מאיר") ולשמחה אבוחצירא.
למד בישיבת תומכי תמימים בקזבלנקה במשך כשנה.
באדר תשכ"ו (1966) עלה לישראל עם אביו והמשפחה התיישבה באשדוד.
לאחר עלייתו למד בישיבת הרמב"ם שבתל אביב אצל הרב אברהם חפוטא שהיה מקורבו של סבו הבאבא סאלי ובישיבת פורת יוסף.
לאחר פטירת סבו הבבא סאלי הקים רבי אלעזר בשליחות סבו חצר חסידית בבאר שבע ברחוב קפריסין.
במקביל אליו קיבלו אדמו"רות גם אחיו, הרב דוד חי אבוחצירא, שביסס את חצרו בנהריה שבצפון, ודודו, הרב ברוך אבוחצירא, שבנה את ביתו בנתיבות.
בינואר 1986, בעת ההילולה בקבר הבאבא סאלי, פרצה תיגרה בין חסידי הרב ברוך לתומכיו של הרב אלעזר, בניסיון לקבל את החזקה במקום.
תומכיו של הרב אלעזר הפסידו במאבק.
הרב אלעזר גר בבית שמנהרה מוליכה ממנו אל בית הכנסת, ובעשרות השנים האחרונות יצא מביתו פעמים בודדות בלבד.
את דרכו יוצאת הדופן בפרישות מאירועים ציבוריים קיבל מאביו, שנהג כך בשבתו באשדוד.
רבי אלעזר נודע כפועל ישועות ואלפים באו לקבל את עצתו או ברכתו, בהם אשכנזים וספרדים, פשוטי עם ופוליטיקאים.
חסידיו תרמו לביסוס חצרו ביד רחבה, ועם השנים הוא צבר הון רב.
ב-2011 העריך העיתון TheMarker את הונו בכ-80 מיליון דולר.
הוא החזיק כולל גדול של אברכים בבאר-שבע, ובית תמחוי התנהג באופן אישי בקדושה ובפרישות.
מהנהגותיו היו בעיקר שמירת העיניים באופן קיצוני ומיעוט אכילה ושינה.
חלק מהקפדותיו בענייני כשרות היו בנוגע לשחיטה ומשום כך במשך שלושים שנה לא אכל בשר ועוף כולל בשבתות וחגים.
בשנת 2003, בעקבות כתבת תחקיר בעיתון "הארץ", נתבע הרב אבוחצירא על ידי רשות המיסים להעביר לקופת המדינה סכום של 100 מיליון ש"ח, כמס על תרומות שקיבל מחסידיו.
הוא סירב, בטענה שהכספים מיועדים לבניית קריה חינוכית ולא לצרכיו האישיים.
במסגרת פשרה הוסכם שיתרום 20 מיליון ש"ח למוסדות התנדבותיים, כתחליף למס שנדרש לשלם.
בפברואר 2010 פורסם ב"ניו יורק פוסט" כי נפתחה נגדו חקירה.
בחשד שהבטיח בארצות הברית הבטחות שווא בתמורה לסכומי כסף גבוהים.
במרץ 2010 נטען בתוכנית התחקירים "שומר מסך" שהרב אבוחצירא קיבל תרומות תוך שימוש באיומים וקללות.
פרקליטו של הרב אבוחצירא טען בתגובה כי מדובר בחומר שרובו הגדול פורסם לפני שנים רבות, שנבדק על ידי הרשויות השונות ונמצא כלא מבוסס.
בליל 29 ביולי 2011 נרצח הרב אבוחצירא בדקירות סכין בידי אשר דהן, תושב אלעד בן 42 אשר סבל מסכיזופרניה וטען שהרב היה אמור להיות משיח בן יוסף, ונהג לקבל מהרב אבוחצירא ברכה וייעוץ.
הוא רצח אותו בזמן קבלת קהל, בעת שהרב אבוחצירא קרא פתק שעליו נרשמה בקשתו של דהן.
דהן נמצא תחילה בלתי כשיר לעמוד לדין, אך הועמד לבסוף למשפט, הורשע בינואר 2014 ונידון למאסר עולם.
לפי כתב האישום, החליט דהן לרצוח את הרב משום שהמליץ לו שלא לגרש את אשתו.
ערעורו על פסק הדין נדחה ביוני 2019.
מסע הלוויה של הרב אבוחצירא החל מבית מדרשו בבאר שבע, משם הוסעה המיטה לישיבת פורת יוסף בירושלים, ומשם יצאה הלווייתו בהשתתפות רבבות בני אדם.
הוא נקבר בבית הקברות בהר הזיתים, בסמוך לקברו של אביו.
באזכרת השבעה הושמע הספדו של הראשון לציון הרב עובדיה יוסף, שספד בשיחת טלפון שהושמעה: 'צר לי עליך אחי רבי אלעזר'.
עיתון יום ליום של מפלגת ש"ס הוציא מוסף מיוחד לזכרו בשם "נסתר וקדוש" עם תום ימי השבעה.
בתום ימי השבעה, לקראת תשעה באב תשע"א, כתב הראשון לציון הרב שלמה משה עמאר קינה לזכרו בנוסח קינות לתשעה באב.
הרב אבוחצירא היה נשוי לדבורה ואב לשבעה.
בהלווייתו הוכתר בנו הבכור הרב פנחס אבוחצירא לממשיך דרכו.
ב-2012 הוערך הון חצרו, שירש מאביו, בכ-1.3 מיליארד שקלים.
רבי אלעזר אונגר (ה'תר"ן – ב' באלול ה'תש"ג) היה אדמו"ר חסידי, השלישי בשושלת דז'בנה, נרצח בשואה ביחד עם ארבעת ילדיו.
נולד בשנת ה'תר"ן לרבי שלום דוד אונגר מדז'בנה ולבלומה חנה, בתו של רבי משה הורוביץ מרוזבודוב.
נישא בזיווג ראשון לבתו של רבי נפתלי רוקח מנאווריה (בן רבי יהושע מבעלזא) ובזיווג שני לבתו של רבי אהרן אלימלך שניאור זלמן טברסקי מקרוסנה (בן רבי מרדכי דב מהורניסטייפול).
בצעירותו למד אצל רבי ישכר שלמה טייכטל (אם הבנים שמחה).
בשנת ה'תרע"ט מונה לרב בדז'בנה.
לאחר פטירת אביו בשנת ה'תרפ"ג נתמנה למלא את מקומו באדמו"רות בטרנוב.
בשואה נשלח לעבוד בעבודות כפייה.
עם החרפת המלחמה הציעו חסידיו להבריחו לבונקר בדז'בנה אך הוא סירב לעזוב את חסידיו בטרנוב.
תחת שלטון המשטר הנאצי ניהל כמעט בכל ליל שבת טיש עם חסידיו עד לב' באלול ה'תש"ג אז נרצח על ידי חיילים נאצים עם ארבעת ילדיו.
ילדיו היו: רבי מרדכי דוד, דבורה לאה, מלכה, גיטל.
אלעד קופרמן (נולד ב-2 באוקטובר 1969) הוא מפיק ויוצר טלוויזיה ישראלי.
בוגר המחזור הראשון של תיכון אלון ברמת השרון.
הפיק שני פרקים של "החמישייה הקאמרית" במסגרת בית הפקות באוניברסיטת תל אביב, כולל פרק מיוחד ליום העצמאות שיועד לערוץ 2 הניסיוני.
במקביל החל לעבוד כשכיר בערוץ הילדים, הפרויקט הראשון שלו היה שידור חי במשך חודשיים של התוכנית 'כדור פורח'.
בהמשך נקרא על ידי איש העסקים אביב גלעדי להצטרף להראשון בבידור של הבדרן דודו טופז, והפיק שלוש עונות.
לאחר מכן עזב להפוגה בת שנה שבמהלכה ניהל את ערוץ פוקס קידס ושב להפיק את שתי העונות האחרונות של טופז.
בשנת 2003 הפיק עבור הזכיינית "קשת" את התוכנית קחי אותי שרון שהייתה אחת הסנוניות הראשונות בסוגת תוכניות המציאות בישראל.
בהמשך הפיק עבור הזכיינית תוכניות כגון השגריר שאותה גם יצר, ואורי גלר מחפש את היורש, שנמכרה לרשתות בגרמניה, הולנד, הונגריה, קנדה וארצות הברית.
בשנת 2008 החל להפיק את התוכנית הפופולרית האח הגדול.
במשך השנים הפך לאחד המפיקים הבולטים בישראל.
קופרמן הפקות - אנדמול ישראל
בשנת 2005 הקים קופרמן את חברת "קופרמן הפקות" המתמחה בפורמט הריאליטי.
החברה עבדה רבות עם "קשת" מתוקף מחויבות שהטילו על הזכיינית תנאי הזכייה במכרז לערוץ 2, להעביר 65% מההפקות לחברה חיצונית על מנת לשמר שוק הפקה מגוון, עובדה שעוררה תרעומת בשוק ההפקה.
בין יתר התוכניות שהפיק: שישי שואו (1995), אייל גולן קורא לך, רמזור שזכתה בפרס אמי לקומדיה הטובה ביותר, מעצר בית, אבודים באפריקה, חומר טוב, חי ב-LA LA לנד (2011-2012), האי, סופר נני, אמא מחליפה, הבובלילים בדרך לחופה, המטבח, השעון ועל קצות האצבעות.
חלקם זכו בפרס האקדמיה הישראלית לתוכנית הטובה ביותר בקומדיה, תוכנית הריאליטי הטובה ביותר ותוכנית הילדים הטובים ביותר כמו גם בפרס אמי הבינלאומי לקומדיה הטובה ביותר.
ב-2013 רכשה "אנדמול", חברת הפקות עצמאית ויצרנית תוכן דיגיטלי בינלאומית, 51% מ"קופרמן הפקות" וזו שינתה את שמה ל"אנדמול ישראל".
בעקבות הרכישה חדלה החברה משיתוף הפעולה הכמעט בלעדי שלה עם קשת והחלה להפיק עבור זכייניות נוספות, בין היתר עם הזכיינית "רשת" במסגרת תוכנית המציאות "המיזם" שהופקה ב-2014. באותה שנה רכשה אנדמול כ-30 אחוזים ב"רשת".
ב-2013 קופרמן החל להתקרב לדת דרך הרב יעקב אדלשטיין וכיום מנהל אורח חיים חרדי.
במאי 2020 שיתף פעולה בהפקה של הדוקו-ריאליטי של כאן11, עוד ניפגש עם שני יוצרים חוזרים בתשובה: אוהד גלעוז ואורי גרודר.
הם עבדו במשך כשנתיים על סדרה בפורמט חדש בארץ.
בסדרה מוצגים סיפורים אמיתיים של חילונים שבן משפחה שלהם חזר בתשובה, ובעקבות כך נותק הקשר.
המשתתפים צולמו במהלך כל התהליך, במהלכו עברו להתגורר במאה שערים.
ב-5 במרץ 2024 עלתה לשידור בכאן 11 הסדרה הצבי, שאלעד קופרמן לקח חלק בהפקתה.
אלעד קופרמן נשוי ואב לשלושה.
אלעד שער (נולד ב-19 בספטמבר 1982 בנתיבות) הוא זמר-יוצר ומלחין בתחום המוזיקה היהודית ים תיכונית.
הוא הוציא ארבעה אלבומי סולו המכילים שירים מהסוגות מוזיקה מזרחית וחסידית.
את דרכו המוזיקלית החל בשנת 2008 באלבום ראשון עם הסינגל "רק עוד רגע", אותו כתב והלחין עבורו המוזיקאי שמואל יונה.
שנת 2009 הייתה שנת הפריצה של שער כזמר-יוצר עם השיר "הוציאה ממסגר נפשי", שהיה שיר הנושא של אלבומו השני.
פרט לשירים המופיעים באלבומיו, הוציא את סינגלים: "זה הלב", "רבי נחמן", "תפילת הזמר" ו"אב הרחמים", שיצא לאחר רצח שלושת הנערים בזמן שעוד היו נעדרים.
אמנם השיר הוקלט עוד קודם, אך שחרורו הוקדם בשל הקשר בין מילותיו לאירועים.
בחורף 2015 הוציא את האלבום "מילים ולחן" והוציא
בשנת 2017 יצא לסיבוב הופעות בחו"ל עם להקה שהקים.
אלעד קידן (נולד ב-1979) הוא במאי קולנוע ותסריטאי ישראלי, זוכה "פרס אופיר" על תסריט הסרט שלו "היורד למעלה".
קידן נולד וגדל בשכונת רמות רמז שבחיפה.
למד בבית הספר התיכון עירוני ה'.
בשנת 2002 החל את לימודיו בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
עם תום לימודיו כתב וביים את הסרט הקצר 'המנון' (36 דקות).
הסרט הוא אפוס מינימליסטי המתאר את מסעו הסיזיפי של רווק מזדקן ברחוב יהודה הנשיא בירושלים, היוצא מביתו במטרה לקנות חלב לערב שבת - אולם תוכניותיו סוטות מן המסלול.
הסרט שואב השראה מהקולנוע האמנותי האיראני ומכיל מחווה לסרט 'בירושלים' של דוד פרלוב.
בשנת 2008 זכה 'המנון' בפרס הראשון במסגרת סרטי הסטודנטים של פסטיבל קאן.
הסרט המשיך וזכה בפרסים ראשונים בשבעה פסטיבלים נוספים, בהם פרס של האיגוד העולמי של בתי הספר לקולנוע, ופרס בתחרות סרטי הסטודנטים של תל אביב.
הסרט השתתף ביותר מארבעים פסטיבלים ברחבי
'המנון' נבחר במקום הראשון במשאל '20 הסרטים המובילים' של בית הספר סם שפיגל לכבוד 20 שנים לייסוד בית הספר.
הסרט נרכש והוקרן ברשת ARTE הצרפתית וברשת ARD הגרמנית.
בעקבות 'המנון' הוזמן קידן לא אחת לשפוט בתחרויות סרטים קצרים, כגון פסטיבל NEXT, בוקרשט, Timishort, טימישוארה, רומניה; וכן בפסטיבל Zubroffka, שבביאליסטוק, פולין.
בשנים 2009–2010 עבד כתסריטאי בסדרת הסאטירה 'רבע שעה' בערוץ הראשון.
בשנת 2012 ביים קידן את הסרט הקצר 'והוא הולך'.
הסרט, המתאר מצב דרמטי על חוף ים במהלך חופשה ביוון, השתתף בתחרות הסרטים הקצרים של פסטיבל לוקרנו, וזכה בפרסים נוספים.
בשנת 2011 התקבל קידן לתוכנית ה"אטלייה" היוקרתית של פסטיבל קאן כדי לגייס תמיכה לסרט עלילה באורך מלא.
בשנת 2018 סרטו הקצר "משאלה וחצי" השתתף בתחרות הסרט העצמאי הקצר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בחיפה.
הסרט אשר אורכו 8 דקות בהשתתפות סלים דאו ותומר בן חורין, הוא אלגוריה קומית על שני דייגים שתופסים את אותו הדג.
בשנת 2019 When He Was Good אופרה דוברת אנגלית שכתב עלתה במסגרת סדנת ז'מבוקי למוזיקה אמנותית.
קידן לימד קולנוע ב'תיכון חדש' הרצליה וכמו כן יצר סרטים בעמותות לקידום נוער.
בשנת 2015 השלים קידן את סרטו העלילתי הראשון, 'היורד למעלה'.
הסרט הוקרן במסגרת הבחירה הרשמית של פסטיבל קאן, לצד סרטיהם של וודי אלן ונטלי פורטמן.
הסרט הוא מעין קומדיה אפית, המתארת את מסעם של שני גברים במעלה ובמורד הצלע ההיסטורית של הר הכרמל, מנמל חיפה דרך ואדי סאליב והדר הכרמל ועד מגדלי פנורמה וגן האם.
הסרט זכה לביקורות חיוביות מה"גארדיאן", מה"סקרין-דיילי" וממגזינים אחרים.
בספטמבר 2015, היה הסרט מועמד לארבעה פרסי אופיר (בקטגוריות הסרט הטוב ביותר, התסריט, העריכה והפסקול), מתוכם זכה בשלושה: פרס התסריט, העריכה, והפסקול הטובים ביותר.
הסרט זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה שהתקיים בספטמבר 2015. ראש חבר השופטים, הבמאי האיראני מוחסן מחמלבף, הקריא את נימוקי השופטים לבחירה בסרט, וציין כי הפרס מוענק בעבור 'מבט מקורי וצלול על האבסורדיות של הקיום.'
שם הסרט משך הסרט פרסיםהמנון (2008) 36 דקות, עלילתי, פילם 16 מ"מ פרס ראשון, סינפונדסיון, פסטיבל קאן 2008פרס ראשון, VGIK מוסקבה 2008
פרס ראשון, פסטיבל NEXT, בוקרשט, רומניה 2009
פרס ראשון, Mediaschool, לודז', פולין 2008.
פרס ראשון, תחרות ישראלית, הפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים 2008
פרס ראשון,CILECT, האיגוד העולמי של בתי הספר לקולנוע 2009
פרס ראשון, FIDEC, בלגיה 2009
פרס שני, פסטיבל הסרטים הבינלאומי סן סבסטיאן 2008
ציון לשבח, מסגרת הדרמה, פסטיבל ירושלים 2008והוא הולך (2012)10 דקות, עלילתיפסטיבל לוקרנו 2012, תחרות הסרטים הקצרים
פרס צוות הפסטיבל, L'inconnu, צרפת 2012היורד למעלה (2015)105 דקות, עלילתיהבחירה הרשמית, פסטיבל קאן 2015
פרס התסריט, העריכה והפסקול הטובים ביותר בתחרות פרסי אופיר 2015
פרס הסרט הטוב ביותר, פסטיבל חיפה 2015משאלה וחצי (2020)7 דקות, עלילתיפסטיבל חיפה 2020
אלעזר בן-דוד, הידוע גם כלצרוס בנדויד (גרמנית: Lazarus Bendavid; 18 באוקטובר 1762 – 28 במרץ 1832) היה מתמטיקאי, מחנך ופילוסוף קנטיאני, מהרדיקליים בדור השני של תנועת ההשכלה היהודית בברלין.
בן-דוד נולד בברלין להוריו דוד הירש ברוינשווייג בר לאזי וחוה בת רבי הירש פרעגר מברלין, שניהם בנים למשפחות סוחרים אמידות יחסית.
הוריו כבר קיבלו חינוך פתוח וידעו צרפתית טובה וגרמנית לצד יידיש, ולפי עדות בנם היו רחוקים מאדיקות דתית.
הילד נשלח לתלמוד תורה במקביל לשיעורים פרטיים במקצועות חול.
הוא חדל לשמור מצוות לאחר בר-המצווה, וניתק את קשריו לקהילה כשהמתפללים סירבו להעלותו כש"ץ עם מות אביו.
הוא החל לרכוש השכלה כללית רחבה בסיועו של כומר שאת שמו לא ציין בזכרונותיו, בעודו מתפרנס משיוף עדשות.
בהמשך ניסה לעבוד גם כנגר.
הוא למד מתמטיקה כאוטודידקט, ובהמשך נעשה לפעיל במעגל האינטלקטואלים סביב יוהאן היינריך למברט.
אם כי עיקר פרסומו לא בא לו מהיותו מתמטיקאי, עבודתו בתחום הייתה מגוונת: בין היתר, היה תומך קולני בטענתו של אוילר כי אינפיניטסימלים שווים בפועל לאפס והוא עוד הוסיף בחיבור מ-1796 (Versuch einer logischen Auseinandersetzung des mathematischen Unendlichen) כי גם סכומים גדולים לאין שיעור מתאפסים למעשה.
חיבורו הראשון, מ-1786, היה מחקר גאומטרי על תכונות הקווים המקבילים.
עוד בשנות ה-70 פגש בן-דוד במשה מנדלסון, שסביבו התרכז החוג המשכילי בברלין.
בהמשך כתב מאמרים ב"המאסף" והיה ידידו האישי של יואל ברי"ל.
כמו שלמה מימון, שהוא היה מתומכיו הגדולים, זנח בהמשך את האידיאלים של התנועה לטובת עיסוק בלעדי בתורתו של עמנואל קאנט אותו העריץ.
הוא רכש מוניטין בקרב חוגי הנאורות בברלין והחל לשאת דברים לפני קהל.
עם פרסומו הגובר, החליט לרכוש השכלה מסודרת ובאפריל 1790 נסע לאוניברסיטת גטינגן, בה שמע הרצאות על כימיה, היסטוריה ונושאים אחרים והתיידד עם כמה מהפרופסורים.
למרות זאת, נותר תמיד אמון על הלימוד העצמי ומעולם לא התקבל כאיש סגל במוסד אקדמי.
ב-9 באוקטובר נכח בהכתרת לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שם פגש את יעקב פרנק.
לאחר גטינגן נסע לאוניברסיטת האלה, בה נותר עד שלהי 1791.
בדצמבר, לאחר שנכזבה תקוותו לקבל הזדמנות להשלים דוקטורט, יצא לווינה כדי לעבוד בתור מורה פרטי.
שם נעשה לאחד המפיצים הגדולים של דברי קאנט, אודותיו פרסם תשעה ספרים ועוד חיבורים.
הוא נהג להרצות על הפילוסופיה שלו מספר ימים בשבוע.
בתחילה ערך את הופעותיו באוניברסיטת וינה, אך הממשל ההבסבורגי ראה בקאנט מסית עוין, ובן-דוד נאלץ לעבור לאחוזתו של פטרונו העשיר, הברון קארל פון הראך.
ב-1793 פרסם את ספרו הידוע ביותר, "Etwas zur Charakteristik der Juden" (דבר מה לאופיים של היהודים), בו פירט את השקפתו לגבי סוגיית היחס הנאות אל בני דתו ואל אמונתם.
המנשר נועד לצאת לאור בחלקים ב'המאסף', אך נדחה בשל קיצוניותו.
בן-דוד תיאר את תולדות היהדות לאחר חורבן בית שני במונחים פתולוגיים, כשעבוד והתנוונות של עם מבחינה מוסרית וחומרית תחת שלטון הרבנים.
לדעתו, המצוות הטקסיות היו צריכות להתבטל כליל כדי שתוכל לשוב ולהיות דת טבעית, מבוססת תבונה טהורה ובפועל זהה כמעט לחלוטין עם הדאיזם.
דומיניק ברול ציין כי בן-דוד התרחק מעיסוק בשאלות דוגמטיות, כמו המקדש והקרבנות, ומיקד את העוקץ בספרו בהוויה של החברה היהודית בזמנו, ככל הנראה מתוך תקווה למתן שוויון זכויות אזרחי על רקע המהפכה הצרפתית; שאיפות אלה הניעו את הפוליטיזציה וההקצנה של השכלת ברלין ככלל.
הוא מעולם לא קרא או ניסה להתנצר, ואף שרעיונותיו היו בעיקרם אימוץ של הדאיזם לא נטש את ראיית היהודים כקולקטיב שיש לשמרו, בניגוד למה שעשה דוד פרידלנדר.
את דעותיו קידם כאמצעי היחיד שהיה יכול לבלום את התנועה רבתי להתנצרות שפקדה אז את שכבות העלית היהודיות.
באפריל 1797 גורשו כל הזרים מווינה עקב המתיחות של מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה.
בן-דוד שב לברלין, והשתלב מחדש בקרב חוגי הנאורות המקומיים.
הוא מונה בין היתר למזכירה של החברה הפילומטית, אגודה קנטיאנית קטנה.
הוא תמך בהנס כריסטיאן ארסטד, שעשה אז את צעדיו הראשונים בבירה הפרוסית, והציג אותו בפני מרכוס הרץ ואחרים.
ב-1801 זכה בפרס האקדמיה הפרוסית למדעים על חיבורו הקנטיאני "Philotheus, oder über der Ursprung unserer Erkenntniss" ('פילותאוס, או על מקור הכרתנו').
ב-1802 התמנה לעורך הפוליטי של העיתון Spenersche Zeitung.
ב-1806 נקרא לתפקיד מנהל בית-הספר "חברת חינוך נערים".
בתקופה זו, לאחר קריסת ההשכלה בפרוסיה, היטה את תוכנית הלימודים להתרכזות בלעדית בלימודים בשפה הגרמנית.
כמו כן, שילב ילדים נוצרים במוסד עד שהדבר נאסר עלי ידי הממשל ב-1819; בשיאו, מספרם הגיע לשליש מן הכלל.
בן-דוד הפעיל את קשריו כדי לפתור את הקשיים הכספיים ש"חינוך נערים" התמודד עמם, אך לבסוף נסגר בית-הספר ב-1825 והקהילה הקימה מוסד חליפי.
ב-1812 הוציא את "Über die Religion der Ebräer vor Mose" (על דתם של העברים טרם משה), בו מיצב עצמו כמבקר מקרא קיצוני.
בהתבסס על הטכניקות הספרותיות המוקדמות שכבר פותחו בתחום, טען כי משה לא חיבר את החומש וכי הדת המתוארת בתורה שאבה בבירור מיסודות מצריים עתיקים.
הדבר הביא עליו גינויים קשים מנוצרים ויהודים כאחד.
ב-1817 טען כי הלוח העברי הוא העתק של שיטות בבליות.
ב-1819 נטל חלק בייסוד האגודה לתרבות ולמדע של היהודים.
ב-1823 כתב מנשר נוסף, שיצא לאור בכתב-העת של האגודה בעריכת צונץ, בשם "על האמונה היהודית בביאת המשיח".
שם ציטט את דברי יוסף אלבו ומקורות אחרים בתלמוד בניסיון להוכיח כי ניתן לזנוח עיקר זה, וכי המעמד האזרחי המשתפר של היהודים הוא תחליף הולם.
אחרי סגירת "חינוך נערים" התפרנס בן-דוד כמנהל כספים.
הוא חי כל ימיו בעוני, ולא התחתן מעולם.
חודש לאחר מותו ב-1832 נמסר עזבון כתביו לצונץ.
אלעזר אלישר (26 ביולי 1889, כ"ו בתמוז ה'תרמ"ט – 18 במאי 1955, כ"ב באייר ה'תשט"ו) היה איש ציבור ישראלי, סגן יושב ראש ההתאחדות העולמית של היהודים הספרדים, וחבר ועד העדה הספרדית בירושלים.
נולד בירושלים לריקה, נכדת הרב חיים נסים ברוך, ולרב יוסף שאול אלישר, עסקן ירושלמי ונכדו של הראשון לציון הרב יעקב שאול אלישר.
בילדותו התחנך בתלמוד תורה של העדה הספרדית בירושלים, ובהמשך אצל הרב נסים אלישר ובישיבת סבו, הרב חיים משה אלישר.
בשנת 1906, כשהיה כבן 17 נסע לפריז שבצרפת, שם למד בבית ספר למסחר.
בסיום לימודיו בשנת 1908 חזר לישראל, ובמשך מספר שנים סייע לאביו בעסקיו.
בשנת 1924 ייסד את לשכת המסחר "איטליה-א"י" בירושלים, ושימש כנשיאה עד לשנת 1930. בשנת 1925 נישא לפאולין בת ציון ולונה בוליסה אמזלג, נכדתו של חיים אמזלג.
בשנת 1927 החל לשמש כסגן הנשיא של "התאחדות הספרדים העולמית", ובתחילת שנת 1932 נבחר לשמש כסגן היו"ר וחבר הוועד הפועל שלה בירושלים.
כן שימש כחבר ועד העדה הספרדית בירושלים למשך מספר שנים.
נמנה עם מייסדי ומנהלי "קופת אשראי א"י - קרדיט בנק", שנקראה בהמשך "בנק קדם לקרדיט", וחבר ההנהלה של בנק קופת עם.
כן שימש כסגן יו"ר שכונת תלפיות ובהמשך כיושב ראש הוועד שלה.
בשנותיו האחרונות התגורר בחיפה, שם נמנה עם מקימי בית מלון "לב-הכרמל", ושימש כמנהל חברת "לב-הכרמל" וחברת "פיתוח ירושלים".
הלך לעולמו בחיפה ונקבר בירושלים.
אלעד שמחיוף (נולד ב־27 במאי 1985) הוא עיתונאי ישראלי המשמש כשליח חברת החדשות לאירופה.
זוכה פרס בני ברית לעיתונות (2024).
הוא גדל והתחנך ברמת השרון.
בן לאב ממוצא בוכרי ואם ממוצא רומני.
הוא צאצא של מלאבוי שמחיוף, שהיה מוכר בקרב בני קהילת יהודי בוכרה ומכובד על ידם מאד.
בנעוריו שיחק בקבוצת הכדורסל של רמת השרון.
לאחר שירותו הצבאי, במהלך מלחמת לבנון השנייה בשנת 2006 הצטרף לחברת החדשות של ערוץ 2. הוא שימש כאחראי על הכתוביות הרצות בתחתית המסך, עורך מבזקי הבוקר, עורך כלכלי ועורך משנה במהדורת החדשות המרכזית.
בשנת 2007 מונה כמגיש מבזקי חדשות.
בנוסף הגיש את פינת הנדל"ן ב"תוכנית חיסכון", והיה לכתב כלכלי בחדשות 2.
בשנת 2013 מונה לשליח חברת החדשות באירופה, והחליף את קודמו ליאור פרידמן.
לפיכך העתיק את מגוריו לשם והוא מתגורר בלונדון.
בפברואר 2021 החל להגיש את הפודקאסט "אחד ביום", עם כתבי חברת החדשות.
בעבודתו הוא מסקר את האנטישמיות באירופה, ואת השינויים לרעה שחלו בעקבות מלחמת חרבות ברזל.
ב-2024 זכה בפרס העיתונות מטעם ארגון "בני ברית", על "סיקור מעמיק על האנטישמיות הגואה מאז 7 באוקטובר והפודקאסט 'אחד ביום'".
שמחיוף נשוי לנעמה ואב לשתי בנות ובן.
אלעזר בן דינאי (המאה הראשונה לספירה) היה מנהיג חבורת מורדים פוליטיים בתקופת הנציבות השנייה של השלטון הרומאי בארץ ישראל.
הוא נזכר בספריו של בן-תקופתו יוסף בן מתתיהו (שם מופיע שמו ביוונית, אלעזר בן דִינָאיוֹס), שמכנה אותו "לִסְטִים", וכן במשנה, בתלמוד ובמדרשים, שם הוא נזכר כ"רצחן".
יוסף בן מתתיהו מספר שאלעזר בן דינאי היה "שודד ששכן בהרים זה שנים רבות", ושעם תפיסתו, פעלה חבורתו בארץ כבר במשך עשרים שנה.
מכאן שהחל לפעול עוד בימי הנציבים פונטיוס פילאטוס או מארקלוס ומארולוס (מהשנים 35–40 לספירה לערך).
יוסף בן מתתיהו מספר על התנגשויות שאירעו בין יהודי הגליל לבין השומרונים בתקופת הנציב קומאנוס (48–52 לספירה).
לאחר שעולה רגל יהודי מהגליל שהיה בדרכו לירושלים, נרצח בכפר "גמה" (כיום העיר ג'נין) בשומרון בזמן חג סוכות בשנת 51 לספירה, התאספו המונים מיהודי הגליל כדי להתנפל על השומרונים כנקמה, וכך עשו גם המונים בירושלים, כשנודע להם על הרצח.
בנוסף לאלה, יצאה גם "חבורת הליסטים ומחרחרי המרי" של אלעזר בן דינאי ואדם נוסף בשם "אלכסנדר", והתנפלה על שכניהם במחוז עקרבת, טופרכיה דרומית-מזרחית לשכם, בה ישבה אוכלוסייה מעורבת של יהודים ושומרונים.
לדברי יוסף, הם "הרגו בהם בלי לחוס על זקן וטף, והעלו את כפריהם באש".
היה זה בחורף שנת 51–52. קומאנוס יצא מקיסריה עם גדוד פרשים לעזרת השומרונים והרג רבים מאנשי החבורה של אלעזר ורבים אחרים לקח בשבי.
לדברי יוסף, "מאותו זמן נתמלאה יהודה כולה ליסטים".
בחג פסח שנת 52, הגיע הנציב הרומי בסוריה, אומידיוס קוואדראטוס, לקיסריה, וציווה לצלוב את כל האנשים שקומאנוס תפס.
בשנת 52 הגיע הנציב הרומי החדש ביהודה, אנטוניוס פליקס (52–60 לספירה), ובימיו גברה ה"ליסטות", היא הקנאות המרדנית בלשונו של יוסף בן מתתיהו.
פליקס לכד חי במארב את "ראש הליסטים", אלעזר בן דינאי, לאחר שפיתה אותו לבוא אליו תוך הבטחה שלא יעשה לו כל רע.
כשבא אליו, אסר אותו, ושלח לרומא אותו ורבים מחבורתו.
הוא תלה על צלבים רבים מהם והעניש קשות רבים מאוד שסייעו להם.
כלומר, בזמנו בוטל טקס עגלה ערופה, וזאת בשל ריבוי הרוצחים בגלוי, כי עגלה ערופה אינה באה אלא על הספק, ועל פי קלוזנר, בשל ריבוי ההרוגים שנעלמו הורגיהם.
בפירוש תוספות יום טוב, שבו מבואר שאלעזר בן דינאי היה "רצחן מפורסם", מובאת גרסה שלפיה יש להחליף "תחינה" ב"תחילה", ויש לקרוא: "ותחילה בן פרישה היה נקרא".
לדעת ההיסטוריון יוסף קלוזנר, מתוך הדברים הללו ניתן להסיק ש"אלעזר בן דינאי" (בספרי הוא אף מכונה "רבי") ו"תחינה בן פרישה" הם שני שמות של אותו אדם, שככל הנראה הסתתר מפני השלטונות הרומיים בשם הבדוי "תחינה בן פרישה" ורק כאשר התחבר לחבורת הקנאים שלו, קראו לו "בן הרוצח".
או "בן הרצחנים" הוא אף מעלה את האפשרות שלאחר זמן, קרא כך אלעזר בן דינאי לעצמו.
קלוזנר גם מציע את האפשרות שהשם "תחינה בן פרישה", שמשמעותו "בעל החנינה" ו"בעל הפרישות", ניתן דווקא לאלעזר בן דינאי ה"אכזרי", באירוניה.
אולם לדעתו סביר יותר שתחינה בן פרישה היה מנהיג קבוצת קנאים אחר, ואולי זה שמו העברי של אותו "אלכסנדר", הנזכר אצל יוספוס כחברו של אלעזר.
בשיר השירים רבה כתוב משמו של רבי אוניא: "ד' דורות, שדחקו על הקץ ונכשלו ואלו הן: אחד בימי עמרם, ואחד בימי דיניי, ואחד בימי בן כוזבא, ואחד בימי שותלח בן אפרים".
הוא "הרג אחד מהם, שמו היה חניבא, ועל שניים, על עמרם ועל אלעזר, הטיל עונש־גלות".
לדעת קלוזנר, "חניבאס" ביוונית הוא כנראה שיבוש של השם "עכנאי", שהרי במשנה נזכר "תנורו של עכנאי" לצד "תנורו של בן דינאי".
לדעת קלוזנר, בתור מנהיג "גדוד נודד", היה לאלעזר בן דינאי תנור מיוחד לשם הכנת מזון בתנאי שדה: "יורות הערביין שהוא חופר בארץ וטח בטיט, אם יכול הטיט לעמוד בפני עצמו, טמא.
וזה תנורו של בן דינאי".
קלוזנר מדגיש את העובדה, שבניגוד ליוסף בן מתתיהו, שמכנה את אלעזר בן דינאי "שודד" ובניגוד למשנה שמכנה אותו "רצחן", המדרש הזה רואה בו רק "דוחק את הקץ".
בתלמוד נזכרת גם "אשתו של בן דונאי", בתור דוגמה לנשים שנשבו בידי נכרים "על ידי נפשות".
יוסף בן מתתיהו אינו מזכיר את אשתו של אלעזר בן דינאי, אולם מספר על שבייתה של אשתו של שמעון בר גיורא, ומשום כך הועלתה השערה ששמותיהם נתחלפו במקרה הזה בתלמוד.
אלא שאשתו של בר גיורא נשבתה על ידי קנאים יהודים ואילו בתלמוד זה מדובר על אשה שנשבתה על ידי נכרים ולכן אסורה לבעלה.
לדעת קלוזנר, אלעזר בן דינאי היה "גיבור לאומי", "אמיץ ולוחם מלחמת-החירות", שזכה ככל הנראה ל"אהבת-העם", משום שתושבי ההרים והכפרים הסתירו אותו ואת חבורתו במשך 20 שנה, ו"לא לחינם נשתמר זכרו במשנה, בברייתא ובמדרשים".
לדעת קלוזנר, השמדת חבורות הקנאים והפרת ההבטחה לאלעזר בן דינאי על ידי פליקס, קוממו את רוב העם היהודי נגד הנציב ונגד רומא בכלל, מה שדחף חלק מהקנאים לעבור לשיטות של "טרור".
חנוך אלבק פירש ש"תחינה בן פרישה" פירושו "חנינה בעל הנפלאות", ולפי פירושו כתב בן ציון לוריא, שבתחילת דרכו היה אלעזר בן דינאי בעל נפלאות, והוא אבא תחינה חסידא המוזכר במדרש כמי שהשמש זרחה לו בנס כדי שיספיק להגיע לביתו לפני כניסת השבת.
שמואל קליין גורס שאלעזר בן דינאי ותחינה בן פרישה הם שני אנשים שונים, ותחינה בן פרישה הוא אכן אבא תחנה.
הקליר בקינות לתשעה באב בפיוטו "שבת סרו מני" כותב , לפי פירושי הראשונים הכוונה לאלעזר בן דינאי.
אלעזר היה הממונה על מעשה הפרוכת בבית המקדש השני, מחמישה עשר הממונים הקבועים שהיו בבית המקדש.
המשנה מתארת את חמישה עשר בעלי התפקידים החשובים בבית המקדש, שם מופיע אלעזר:
הַפָּרוֹכֶת הייתה מסך בד כפול המפריד בין אזור קודש הקודשים שבו עמד ארון הברית, לבין ההיכל (המכונה גם "קודש") שבו עמדו המנורה, מזבח הזהב ושולחן הפנים.
הפרוכת הכפולה הייתה בגובה 10 אמות (כ-5 מטר) ורוחבה 10 אמות.
בד הפרוכת נארג על ידי נשים, מבד פשתן לבן ("שש") ומצמר בצבעי תכלת, ארגמן ושָני, ועל הבד היו רקומות דמויות הכרובים.
מלבד אותה פרוכת מרכזית שבין ההיכל לקודש הקדשים, היו במקדש פרוכות רבות נוספות:
על מלאכת עשיית כל הפרוכות הללו היה ממונה אלעזר, והוא היה האחראי לאריגת פרוכות חדשות אם התבלו הישנות.
הרמב"ם מסביר כי אלעזר היה: בנוסף, היה מתפקידו גם לשמור על הפרוכות הישנות.
אֶלְעָד רָצוֹן (נולד בשנת 1974) הוא דיפלומט ישראלי, מנהל יחידת המחקר והפיתוח לדיפלומטיה דיגיטלית של משרד החוץ הישראלי.
קודם לכן היה סגן שגריר ישראל בחוף השנהב ומנהל יחסי הציבור בשגרירות ישראל בפריז.
רצון נולד בהוד השרון לדני רצון, יליד הארץ ממוצא תימני ולאם רחל רצון, ילידת הארץ ממוצא מרוקאי.
את תקופת התיכון העביר רצון במושבת האומנויות במצפה רמון.
באוגוסט 1993 הוא התגייס לצה"ל, שירת ביחידה של מפקדת כוחות האוויר המיוחדים, סיים קורס קצינים ובשנת 1997, אחר 4 שנות שירות, השתחרר בדרגת סגן.
עם שחרורו מצה"ל עבד בשנים 1997 עד 1999 כמנהל פרויקט לפיתוח תוכנות לניהול מצבי חירום עבור חברת החשמל.
בין ספטמבר 2002 ליוני 2005 השלים רצון תארים ראשונים במדעי המדינה וכלכלה באוניברסיטת קרלטון באוטווה, בירת קנדה.
עם סיום לימודיו עבר התמחות במכון מחקר פוליטי מוביל בארצות הברית במהלך שנת 2006.
באוקטובר 2006 שב לישראל לאחר שמונה שנות היעדרות והתמנה לסמנכ"ל חברת ניוטון חיפוש פטנטים בע"מ, המתמחה בכריית מידע ממאגרי מידע של קניין רוחני ופטנטים.
באוגוסט 2007 מונה רצון למנכ"ל חברת Patentest, חברת הבת של ניוטון חיפוש פטנטים בארצות הברית.
סגן השגריר - שגרירות ישראל בחוף השנהב
בדצמבר 2008 התקבל רצון לקורס הצוערים של משרד החוץ.
ב־9 באפריל 2011, יומיים לפני המעצר של נשיא חוף השנהב המודח לוראן גבאגבו, שסימן את סופה של המלחמה, רצון, יחד עם שלושת הדיפלומטים שנותרו במדינה, פונו על ידי יחידה ירדנית שפעלה תחת כוח UNOCI של האו"ם לחוף השנהב.
מנהל יחסי הציבור - שגרירות ישראל בפריז
בעקבות סגירתה הזמנית של שגרירות ישראל בחוף השנהב, מונה רצון באפריל 2011 למנהל יחסי הציבור של שגרירות ישראל בפריז, הוא שימש בתפקיד זה עד 2015.
בראיון שנערך בסוף שליחותו בצרפת, מצטט רצון את פיגועי הירי בדרום צרפת ב־19 במרץ 2012, כאירוע מרכזי שעיצב את שליחותו.
כתבת תחקיר בעיתון Times of Israel מ-30 במאי 2013 מצטטת את רצון באמרו כי רצח שני הילדים וההורה בבית הספר היהודי "אוצר התורה" בעיר טולוז, שבוצעו על ידי צעיר צרפתי מוסלמי ממוצא אלג'יראי, מוחמד מראח, הניע אותו למקד את עבודתו בדיאלוג בין-דתי, בעיקר בין הקהילה המוסלמית בצרפת לבין מדינת ישראל.
כתבתו של דייוויד הורוביץ ב-Times of Israel מ-6 בפברואר 2019 שופכת אור על אירוע משמעותי נוסף מקיץ 2015 - תל אביב לגדות נהר הסיין - שנראה כי שיחק תפקיד משמעותי בעיצוב הקריירה הדיפלומטית של רצון בשנים שלאחר מכן.
הורוביץ מצטט מקור דיפלומטי בכיר במשרד החוץ הישראלי שמתאר את אירועי תל אביב לגדות נהר הסיין כ"דרמטיים, אשר מקורם המזויף היווה תגלית משמעותית עד כדי כך שבעקבותיהם הוקמה יחידת המחקר והפיתוח לדיפלומטיה אלגוריתמית במטה משרד החוץ" בירושלים, ואלעד רצון בראשה.
מנהל מחקר ופיתוח - מטה משרד החוץ בירושלים
בין ספטמבר 2015 ליולי 2017 ניהל רצון את המחקר והפיתוח במטה משרד החוץ בירושלים, ושימש כאחראי על "פיתוח של אלגוריתמים ותוכנות חדשניות לקידום והשגת יעדים דיפלומטיים".
ריאיון עם רצון עבור ה-Irish Tech News מציג את תחום עיסוקו "כגישה דיגיטלית ייחודית למקצוע הדיפלומטיה".
בראיון הוא מצוטט בהסבירו כי עבודתו מתמקדת "בפיתוח תוכנות הרותמות את ההשפעה האדירה שיש לרשתות החברתיות על האופן בו אנשים מגבשים את תפיסות עולמם, לצורך קידומם של נרטיבים חיוביים או בלימת התפשטותם של נרטיבים אלימים".
מנהל יחידת המחקר והפיתוח לדיפלומטיה דיגיטלית - משרד החוץ
החל מאוגוסט 2017 משמש רצון כמנהל יחידת המחקר והפיתוח לדיפלומטיה דיגיטלית של משרד החוץ, ומקום מושבו בשגרירות ישראל בלונדון.
רצון הוא מראשוני הדיפלומטים בעולם שיישמו גישה אלגוריתמית בעיסוק הדיפלומטי.
פרסום רשמי של משרד החוץ מדצמבר 2017 מציג את רצון כדלהלן:
מניעת התערבות זרה ברשתות החברתיות
סדרה של כתבות שהתפרסמו בעיתונות הישראלית ובעיתונות העולמית, שהתפרסמו במהלך הבחירות לכנסת העשרים ואחת, שופכות אור על תפקידו של רצון במשרד החוץ באיתור ומניעה של התערבות זרה בבחירות בישראל.
כתבה שפורסמה בעיתון הארץ ב־29 בינואר 2019 דיווחה על כך שטוויטר השעתה 343 חשבונות הקשורים למאמץ מניפולטיבי של גורם חיצוני לזרוע "פייק ניוז" בקרב הציבור בישראל לקראת מועד הבחירות ב־9 באפריל.
המידע בכתבה מיוחס לדיפלומט של משרד החוץ, אלעד רצון.
כתבה של סוכנות הידיעות הצרפתית מ-2 בפברואר 2019 מצטטת את אלעד מתבטא בנושא התערבות זרה במהלך הבחירות לכנסת העשרים ואחת:
אותה כתבה מצטטת את ההאקר כובע לבן הידוע נועם רותם, מסביר על פעילותו לאיתור וסיכול פעולתם של חשבונות בובות גרב ברשתות החברתיות: "אם הם [הרשתות החברתיות] לא מקשיבים לנו, אנו מערבים אנשי מקצוע כמו רצון ממשרד החוץ".
התמודדות עם תופעת הבריונות ברשתות החברתיות
קיימים מספר מקורות אקדמיים ועיתונאיים המספקים מידע על הפן האלגוריתמי בעבודתו של רצון הקשור בהתמודדות עם תופעת הבריונות ברשתות החברתיות ועל הטכנולוגיות שפותחו על ידי רצון להסרתם של סטטוסים וציוצים אלימים ברשתות החברתיות בפייסבוק ובטוויטר ולניפוץ תיבות תהודה (Echo Chambers) ברשתות החברתיות.
כתבה של העיתון היומי האמריקאי USA Today מ-25 באוגוסט 2016 מדווחת:
כתבה נוספת שפורסמה ב-ynet News ב־27 בדצמבר 2016 שופכת עוד אור על אותן טכנולוגיות:
החוקר אילן מנור מאוניברסיטת אוקספורד, שמחקריו מתמקדים בהשפעת הדִּיגִיטַצְיָה על מקצוע הדיפלומטיה, הקדיש פרק בספרו The Digitization of Public Diplomacy לניתוח של מודל הדיפלומטיה האלגוריתמית של ישראל, המבוסס על "ראיונות עם מנהל הדיפלומטיה האלגוריתמית של ישראל".
מסקנותיו שופכות אור נוסף על עבודתו של רצון:
רצון נשוי ואב לשני ילדים.
אלעד ניסים שוורץ הוא קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה.
התגייס לצה"ל עבר הכשרה כלוחם, קורס מפקדי טנקים וקורס קציני שריון.
בהמשך פיקד על גדוד 198 בחטיבה 460 וגדוד 53 בחטיבה 188.לאחר מכן מונה לראש זירת דרום באגף המבצעים.
ב-12 באוגוסט 2019 מונה למפקד חטיבת הראל בדרגת אלוף-משנה.
ב-28 בדצמבר 2020 הוחלט על מינויו לסגן מפקד עוצבת הגליל.
אלעד קורן (נולד ב-3 ביולי 1968) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בתפקיד המגן שמאלי.
אלעד קורן גדל במחלקת הנוער של מכבי נתניה ועלה לקבוצה הבוגרת בשנת 1985. קורן היה המגן השמאלי הקבוע של נתניה, איתה הגיע למקום השני בעונת 1987/1988 בליגה הלאומית, ופעמיים לגמר גביע הטוטו (1987, 1989).
במהלך עונת 1991–1992 פרק את הכתף והחסיר משחקים רבים.
חברו לקבוצה גבי פקר תפס את מקומו בעמדת המגן השמאלי, וקורן התקשה לחזור להרכב.