tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באיזיט השני עלה לשלטון ב-1481 ונודע במאמציו ליצור הרמוניה בין התרבויות המערבית והמזרחית באימפריה, אך שלטונו היה רצוף מאבקי שליטה והישרדות.
בתקופתו התפשטה האימפריה העות'מאנית אל הפלופונסוס וב-1501 הוא כבש את מיסטרס ואת מונמבסיה מידי מוראה הוונציאנית.
ב-3 במאי 1481 מת הסולטאן מהמט השני, המכונה "הכובש" (Fatih Sultan Mehmet), אשר הפך את הממלכה העות'מאנית לאימפריה שכללה את מרבית אזור הבלקן דרומית לנהר הדנובה.
אימפריה זו שלטה על מצרי גליפולי והבוספורוס ומרבית חופי הים השחור, היו נתונים תחת שליטתה או השפעתה.
מהמט הביס את יריביו השבטיים באנטוליה ובפרס, הכה במאחזים הוונציאניים והממלוכים והרחיב את גבולות הממלכה עמוק לתוך הבלקנים, עד גבולות הונגריה של ימינו.
מהמט הביא לקיצה של האימפריה הביזנטית בת אלף השנים וכבש את קונסטנטינופול.
הנסיכות הפכה לאימפריה עות'מאנית, אך תושביה לא היו מאוחדים תחת ממשל מרכזי מאורגן.
בשטחי האימפריה חיו יוונים, פרסים, ערבים, טורקים, ארמנים וסורים, חלקם נוודים למחצה, חלקם לוחמים, חלקם עירוניים, בעלי מגוון אמונות ותפישות דתיות.
עם מותו פרץ מרד יניצ'רים וסכסוך דמים בין שני בניו באיזיט וג'ם (Cem), שהיה מושל העיר קאראמאן וסביבותיה שבדרום מרכז אנטוליה והתגורר בעיר קוניה.
נוצר חוסר שקט ברחבי האימפריה שכוון כנגד פקידות ממשלו ומדיניותו של מהמט, בעיקר בהקשר לחלוקת הקרקעות.
בתקופתו של מהמט השני, קרקעותיהם של 20,000 כפרים וחוות הולאמו, צעד שעורר תסיסה בקרב האליטה הישנה, שכללה משפחות עשירות ואנשי עולמא.
מדיניותו הנוקשה של מהמט השני והמשאבים העצומים שהוצאו לחיזוק ולבניית האימפריה, התישו את הממלכה ואת תושביה.
אלה מביניהם שקופחו בימי מהמט ראו בבאיזיט את מושיעם והעניקו לו את תמיכתם.
עם מותו ארגנה קבוצת כוח זו מרד יניצ'רים, תוך רציחת הווזיר הגדול של ממשל מהמט ופגיעה במתנגדי באיזיט, הכל במטרה להעלותו לשלטון.
צבא היניצ'רים בפיקודו של גדיק אהמט (Gedik Ahmed), הביסו את כוחותיו של ג'ם ובאיזיט עלה לשלטון, כסולטאן באיזיט השני.
עם זאת, מוקד הכוח נותר בידיו של גדיק אהמט וחותנו איסחאק פאשה (Işak Pasha).
על באיזיט הופעלו לחצים כדי שיתנער ממדיניותו של אביו, וכך, אדמות שהולאמו הוחזרו לבעליהן הקודמים.
במקביל גברה הדרישה להחזיר את השריעה כחוק הממלכה בכל תחומי החיים ובאיזיט תואר כמגן הצדק והשריעה, בה בשעה שברחבי ממלכתו לא הסתיים תהליך האסלום.
גדיק אהמט ביקש להמשיך את המערכה נגד המאחזים הנוצריים במזרח ובכך סיכן את ההגמוניה של באיזיט.
בתגובה התנקש באיזיט בחייו והדיח מתפקידו את חותנו, איסחאק פאשה.
ב-11 בספטמבר 1481, נכנעו רוב חייליו של גדיק לבאיזיט והשאר נמלטו לאיטליה, שם שירתו כשכירי חרב.
ביוני 1482, הובס ג'ם בקרב ליד העיר ינישהיר (Yenişehir) שבנפת מרסין, בדרום מרכז אנטוליה.
הוא נסוג לאזור סוריה של ימינו ואחר כך למצרים.
בסיוע הסולטאן הממלוכי אל-אשרף סיף אל-דין קאיתבאי, ארגן ג'ם כוחות וניסה לתקוף ללא הצלחה את קוניה ואת אנקרה.
לבסוף נמלט לאי רודוס ומשם הועבר לצרפת על ידי אבירי מסדר יוחנן הקדוש, ההוספיטלרים, ששלטו באי.
משנה זו ועד למותו של ג'ם בפברואר 1495, שלט באיזיט השני תוך חשש מתמיד מפני קואליציה של מדינות נוצריות, אשר תשתמש בנסיך ג'ם כאמצעי פלישה לממלכתו.
כדי לאחד את צבא האימפריה העות'מאנית תחת מנהיגותו, ארגן באיזיט מסע כיבושים נגד נסיכות מולדובה, ממלכה שאביו לא הצליח להכריע.
הוא נחל ניצחון מזהיר, תוך כיבוש הערים אקרמן (Akkerman) וקיליה (Kilia) בשנת 1484, שחיזקו את השליטה העות'מאנית בדרך היבשתית לחצי האי קרים, שם שלט וסאל של הסולטאן.
לאחר הניצחון במולדובה, החל עימות ארוך ומתיש מול הסולטאן הממלוכי, אשר שלט בשטחי מצרים וסוריה של היום, נחשב למגן האסלאם, ותבע בעלות על דרום אנטוליה ופטרונות על הנסיכויות הטורקמניות.
היריבות בין העות'מאנים לממלוכים החלה ב-1468, עם כיבוש נסיכות קאראמאן על ידי העות'מאנים, והפכה לעימות כולל כאשר ניסו העות'מאנים להרחיב את השפעתם גם לנסיכות דולקדיר, מחשובות הנסיכויות הבייליקיות באנטוליה באותה תקופה, אשר מרכזה היה בנפת קהרמאנמרש של ימינו.
מעבר לכך התחולל מאבק על הבכירות בעולם האסלאמי.
העות'מאנים טענו שמהמט השני "הכובש", הוא לוחם הקודש - גאזי (Gazi), החשוב ביותר של האסלאם.
ב-1488 שוב פרצו עימותים עם הממלוכים, אך ללא הכרעה.
המאבק היה לקביעת הגמוניה פוליטית באזורי קיליקיה והגבול בסמיכות להרי הטאורוס.
עד ל-1491 נערכו שש מערכות שהתישו את שני הצדדים, ובסופו של דבר נחתם הסכם שאשרר את המצב שקדם למלחמה.
חוסר ההצלחה בהכרעת הממלוכים, הוביל את באיזיט לערוך רפורמות בצבאו, בעיקר הוספת רובים לחייליו.
בעת המלחמה מול הממלוכים, מילא הצי המחודש תפקיד חשוב בדמות ההתקפה על חופי סוריה.
בשל העובדה שאחיו של באיזיט, הנסיך ג'ם, היה עדיין בחיים ובשבי הנוצרים, חשש באיזיט להפעיל את מלוא כוחותיו במלחמה זו ולפיכך ניהל מלחמה מוגבלת.
מצב הלוחמה הבלתי פוסק בין הגאזים המוסלמים לשכירי חרב נוצריים החריף לעימות כולל בין השנים 1492–1495, כאשר לוחמים עות'מאניים יצאו לפשיטות לאורך נהרות הדנובה והסאווה, אל תוך הדוכסיות האוסטריות במחוזות שטיריה, קרניולה (היום בסלובניה) וקרינתיה.
לאחר תבוסה ליד העיר וילאך ב-1492, כמעט והשמיד צבא הגאזים לחלוטין את הכוחות הקרואטיים ליד אדבינה ב-1493. שביתת נשק שנחתמה לשלוש שנים, מול הצבא ההונגרי, הביאה סוף למעשי איבה אילו.
כעת, פרץ סכסוך בין העות'מאנים לפולין על רקע חסימת הנתיב לים השחור על ידי הטטרים של קרים.
ב-1497 פתחה פולין במערכה כדי לשבור את החיץ לים השחור, על ידי כיבוש קיליה ואקרמן וכן ביקשה להפוך את נסיכות מולדובה למדינת חסות פולנית.
המולדובים בסיוע כוחות עות'מאניים הדפו את התקפות הפולנים עד להבסתם המוחלטת בקרב באוקטובר 1497. בשלב זה, ראזים עות'מאניים בשילוב עם כוחות מולדביים ופרשים טטרים, פשטו לתוך פולין והחריבו חלקים ניכרים מהמחוזות פודוליה (היום באוקראינה) וגליציה.
באפריל 1499 חתמו מולדובה ופולין על הסכם שלום ולאחר מכן חודשה שביתת הנשק בין העות'מאנים לבין הפולנים.
לאחר הכישלון היחסי של המערכה כנגד הממלוכים, ביקש באיזיט לספק לחייליו נשק מתקדם והתקפי יותר מהקיים וכן ליצור מערך ארטילרי גדול ונייד יותר.
במקביל הגדיל וחיזק באיזיט את הצי העות'מאני, תוך בניית אניות רבות בנמלים בים האגאי ובים האדריאטי.
באוגוסט 1499 נפלה העיר לפנטו לידי העות'מאנים, פשיטות נערכו על העיר פריולי שבסלובניה, והשטחים הוונציאניים הוחרבו עד לעיר ויצ'נצה שבעמק הפו.
ב-1500 נכבשו הערים מודון, קורון ונאווארינו (פילוס), שבנסיכות מוראה ודורס שבאלבניה.
ונציה, שהסכסוך רושש את קופתה, ביקשה להפסיק את הקרבות, וב-1503, נחתם הסכם שלום בו היא ויתרה למעשה על כל נכסיה במוראה ובאלבניה.
העות'מאנים זכו בטריטוריות נוספות וכן הפכו לכוח ימי חזק באגן הים התיכון.
בתקופת המלחמה עם ונציה (1499–1503), הצליחו ספינות הצי העות'מאני החדש להתמודד בהצלחה עם הצי הוונציאני החזק בים הפתוח.
ההיסטוריון בן התקופה אבן כמאל, ציין שהעות'מאנים התעלו מעל כל הסולטאנים המוסלמיים הקדומים, בין היתר על ידי כך שהפכו את ארצם למעצמה ימית בים התיכון.
הוקמה אקדמיית צי, אשר בוגריה נקראו "הגאזים של הים".
הצי העות'מאני הופיע גם בחלק המערבי של הים התיכון, כאשר השלטון המוסלמי בספרד היה נתון במצוקה ופנה לבאיזיט לסיוע.
מאוחר יותר, גם הממלוכים פנו לעות'מאנים בבקשה לאספקת ציוד ומומחים, כדי לבנות מחדש את הצי שלהם בסואץ, אחרי תבוסתם לפורטוגל ב-1509. לאחר מלחמה זו הפכו העות'מאנים לגורם מרכזי בפוליטיקה האירופאית, כאשר תמכו בנסיכויות מילאנו ונאפולי כנגד הברית הצרפתית-ונציאנית.
באיזיט הבטיח לנפוליטנים לשלוח 25,000 חיילים לעזרתם, אך בתמורה ביקש להחזיר לידיו את העיר טאראנטו שבקצה הדרומי-מזרחי של המגף האיטלקי.
השנים 1503–1512 היו שנות משבר בחזית המזרחית.
איסמעיל, מנהיג המסדר הדתי הספווי, החל ב-1499 במסע כיבושים, עד להשגת שליטה בפרס.
הספווים הפעילו תעמולה בשם השיעה בקרב השבטים הטורקמנים של אסיה הקטנה בהצלחה גדולה, ומרבית צבאו של איסמעיל בפרס הורכב מבני שבטים אלו, אשר נהו אחריו.
כאורתודוקסים סונים, היו לעות'מאנים סיבות לחשוש מחדירת האידאולוגיה השיעית לשטחם, אך גם סכנה פוליטית למעבר של שטחים באסיה הקטנה, מחסות עות'מאנית לחסות פרסית.
סכנה נוספת נבעה מהתפשטות האמונה השיעית לאורך הגבולות באזור הרי הטאורוס, אשר נתונים היו במחלוקת בין העות'מאנים לממלוכים.
באיזיט, שהיה ער לסכנה, גירש ב-1502 אלמנטים שיעים רבים מאסיה הקטנה למוראה בדרום יוון, והציב חילות משמר בגבול המזרחי, בעיקר בשנים 1507–1508, בהן השאה איסמעיל נתון היה במלחמה עם נסיך אלביסטן ( Elbistan), באזור מראש שבאנטוליה וכבש גם שטחים נרחבים מכורדיסטן.
כתוצאה מהתגובה האלימה לצעדיו הכלכליים של אביו, מהמט השני, נאלץ באיזיט השני לנקוט בקו פייסני.
הוא השיב בעלויות על קרקעות ורכוש לבעליהם הקודמים - אם מכובדים פרטיים או מוסדות דתיים - אשר מהם נלקחו וחולקו מחדש במסגרת שיטת הטימאר (Timar), שהונהגה עוד בתקופת באיזיט הראשון.
במסגרת שיטה זו, הוקצתה קרקע או נחלה לאנשי צבא תמורת העלאת מס, שירות צבאי אישי והעמדת חיילים לרשות הצבא העות'מאני בעת מלחמה.
שיטת מיסוי זו התאימה לשליטה בבלקן, מפני שהיא שחררה את הכפריים מעריצותם של בעלי הקרקע ומעול המיסים הכבד שהטילו עליהם.
תקופתו שלטונו של באיזיט השני, אפשרה פיתוח פנימי מקיף, ואיסטנבול התבססה כעיר מסחר שוקקת, עם פעילות כלכלית ענפה.
ההתרחבות המשמעותית של המוסדות הפיננסיים הרשמיים ומיסוד והעמקת גביית המיסים, אפשרו השקעה ממשית בהרחבת הצבא וחימושו ברובים שנופקו לחיל היניצ'רים.
הצי העות'מאני נבנה למעשה מחדש, ובפיקוח מהנדסים ונציאניים נבנו ספינות מלחמה, בגדלים שטרם נראו כמותם באגן הים התיכון.
הסחר במשי, כמו הסחר בתבלינים, היה אחד הנושאים הכלכליים המשפיעים ביותר על הפוליטיקה העולמית החל מ-1250. המדינות שהיו מעורבות בסחר המשי - פרס, האימפריה העות'מאנית וערי המדינה האיטלקיות - היו מודעות היטב לחשיבותו העצומה לכלכלתן.
מאבק ניטש על השליטה על הערים בורסה ותבריז, השוכנות על דרך המשי בין האימפריה הספווית באיראן לבין האימפריה העות'מאנית, לכל אורך המאה ה-15 וה16. תחת באיזיט השני, אשר שמר על שלום באזור המזרחי של ממלכתו, רשם יבוא המשי שיאים חדשים, והכנסות משמעותיות זרמו לאוצר העות'מאני.
למרות השלום שנחתם עם ונציה ב-1479, שררה מתיחות רבה בין שתי המדינות.
באיזיט השני עודד את הידוק היחסים עם העיר המתחרה פירנצה, ולנציגיה הייתה נוכחות קבועה באיסטנבול.
זאת גם בגלל חששו של באיזיט מאחיו הטוען לכתר ג'ם, אשר עשה נפשות למטרתו ברחבי אירופה המערבית.
ב-1483 הבטיח הסולטאן, באמצעות שגרירו בפירנצה, לרכוש מדי שנה בגדי צמר וצמר גולמי, תוך פטירתם ממס.
ניתנו הקלות לסוחרי פירנצה, וכמה עשרות מהם אף התיישבו ברובע גלטה באיסטנבול.
בשל השליטה הימית של הוונציאנים באזור המגף האיטלקי, פעלו הסוחרים בנתיב סחר יבשתי, שעבר דרך הבלקן.
המלחמה מול ונציה בשנים 1499–1503 גרמה למחסור בסחורות ולהאמרת מחירים, ובעת הזו הגיע המסחר עם סוחרי פירנצה לשיאו.
לאחר הסכם השלום, הלך ודעך המסחר עם פירנצה, והסוחרים הוונציאניים חזרו למלא תפקיד דומיננטי במסחר.
באיזיט היה מנהלן מעולה ופעל להאחדה בכל תחומי החיים ברחבי האימפריה.
במערכת החוקים של 1502, פורסמו אפילו שמות אחידים למצרי מזון וגבינות.
כך נולדו שמות של מוצרי מזון הנהוגים עד עצם היום הזה, כגון גבינות קשקבל ופטה.
תקופת שלטונו של באיזיט השני הייתה תקופת פיתוח כלכלי ניכר, בתנאי שקט וביטחון יחסיים באימפריה, וגם הערים אדירנה ובורסה זכו לתנופת בינוי מואצת ונראו כערים אימפריאליות.
אחרית שלטונו וימיו של באיזיט השני
לאחר 1500 הביאה חולשת ממשלו של באיזיט למרד של גורמים שונים בשלטון המרכזי.
שבטים טורקמניים חזקים מרמות מרכז אנטוליה ומהרי הטאורוס התנגדו לריכוזיות השלטון העות'מאני, וזה נקט פעולות רבות כדי למשול בהם, אם על ידי רישום הקרקעות שלהם או בדרך של הכנסתם למנגנון מיסוי מסודר.
אך הממשל המרכזי התקשה להתמודד עם שבטי הנוודים בעלי מערכת החוקים השבטית, שהתקיימה לצד חוקי האסלאם הסוני-אורתודוקסי, אותם ניסה ליישם הממשל המרכזי.
נסיכות אק קויונלו הייתה מקור לעימותים מול העות'מאנים עוד בתקופת אביו של באיזיט, מהמט השני, אשר ב-1473 הביס את שליטם אוזון האסן.
ב-1500 איסמעיל ספווי, צאצא למשפחת שייחים מארדביל וקרוב משפחתו של אוזון האסן, החל ליצור לעצמו בסיס כוח באזור אק קויונלו.
כמנהיג מסדר הטרודוקסי, הוא הרחיב את השפעתו לכל האזורים בהם ישבו טורקמנים באנטוליה, על ידי שליחים שהטיפו לתורתו.
אלפי נתינים עות'מאנים נהו אחרי איסמעיל והוא הפך למנהיג הפוליטי והדתי של שבטים טורקמנים אלו, אשר נקראו "קיזילבאש" (Kızılbaş - "הראשים האדומים"), בשל כיסוי הראש שנהגו לחבוש.
התנועה הפכה לאיום על שלמות האימפריה העות'מאנית, ובשל האיום מהמזרח פעל באיזיט לסיום המערכה מול ונציה במערב.
באיזיט אימץ קו פייסני מול קריאת התגר של איסמעיל.
ב-1511 החמיר המצב באימפריה, כאשר מרד שיעי פרץ באזור טקה (Teke) באסיה הקטנה (בימינו בשטחי נפת אנטליה), שעד לאותה תקופה היה אזור הטרודוקסי.
המורדים הגיעו עד העיר בורסה, לפני שהובסו וראשיהם הוצאו להורג.
בה בעת, האימפריה העות'מאנית עמדה על סף מלחמת אזרחים.
המנהג בו הסולטאן הנבחר מוציא להורג את כל אחיו ובניהם הזכרים, גרם לנסיכים להכין לעצמם כוחות לקראת עימות פנימי, או מותו של באיזיט.
הסכסוך העיקרי היה בין הנסיכים אהמט מושל אמסיה וסלים (לימים הסולטאן סלים הראשון), שהיה שליט נפת טרבזון.
ב-1511 הפליג סלים מטרבזון, לקאפה שבחצי האי קרים, לאחר שזכה בתמיכת החאן הטטרי, נייד את גיסותיו אל מעבר לדנובה בדרישה מאביו להפוך למושל הבלקן.
באיזיט לא רצה לצאת למלחמה בבנו ומתוך חשש ממרד שיעי באסיה הקטנה, נעתר לדרישת בנו ומסר לו את נפת הגבול סמנדריה (Smederevo - אזור העיר סמדרבו של ימינו).
הווזיר הגדול עלי פאשה, שצידד באהמט במאבק הירושה, שלח חיל יניצ'רים לדכא את המרד השיעי, וסלים חשש שאם הווזיר ייצא מהעימות כשידו על העליונה, הוא ינקוט מהלך שיעלה את אהמט לשלטון.
סלים וצבאו נעו לכיוון העיר אדירנה בה התגורר באיזיט, אך היניצ'רים נותרו נאמנים לסולטאן הזקן, ובתאריך 3 באוגוסט 1511, הובסו הפרשים הטטרים של סלים בידי כוחות הסולטאן, וסלים עצמו נמלט אך בקושי משדה הקרב ומצא מקלט בחצי האי קרים.
לאחר תבוסת סלים, נעו כוחותיו של אהמט לכוון איסטנבול וחסידיו נבלמו על ידי כוחות היניצ'רים בכניסה לחצר המלוכה בעיר.
אהמט, אשר הבין שהיניצ'רים תומכים באחיו במאבק הירושה, הפעיל את גיסותיו נגד כוחות הסולטאן במערב אסיה הקטנה, תוך הכרזת מרד גלוי בו.
כתוצאה מכך, הסכים באיזיט להחזיר את בנו השני סלים מהעיר קאפה שבחצי האי קרים, ומינה אותו שוב למושל סמנדריה.
חשש כבד התעורר בחצר הסולטאן, שאהמט יכרות ברית עם השיעים בפרס, וחשש זה גרם ליניצ'רים לדרוש שסלים ינהיג אותם במערכה כנגד אהמט.
הנסיך סלים, שמלכתחילה דרש פעולה תקיפה כנגד איסמעיל, זכה בתמיכת היניצ'רים וב-24 באפריל 1512, אילץ את אביו לוותר על כיסאו.
הסולטאן בחר לפרוש לעיר הולדתו, דימוטיקה, אך בתאריך 26 במאי 1512, כשהיה בדרכו ליעד, הלך לעולמו.
הוא הובא לקבורה באיסטנבול, שם הוקם מסגד גדול הנושא את שמו והקיים גם בימינו.
באיזיט השני ומפעל כתיבת ההיסטוריה העות'מאנית
ב-1484, כאשר חזר באיזיט מהמערכה במולדובה, הוא ציווה לתעד בכתב את כל המסורות והסיפורים, שהיו עד אז מסורות שבעל פה, לגבי האבות המייסדים של הממלכה.
רבות מהכרוניקות החשובות פורסמו לאחר נקודת זמן זו, עת בה ניסה באיזיט למצוא את המינון המתאים לפיוס בממלכה, לאחר שנות שלטונו הריכוזי והקשוח של אביו.
למעשה, שני ארגונים טענו לבעלות על העוצמה אשר הובילה לניצחון האסלאם על פני הנצרות המזרחית - הממלכה העות'מאנית ומסדר הבקטשיה.
שני גופים אלו לא העלימו את הישגי העבר של האסלאם, אך הצליחו למצב את עצמם בעמדת עליונות בהתייחס לכוחות האחרים.
שני גופים אלו החלו את דרכם בהרמוניה ושיתוף פעולה, אך סיימו אותה בשני קטבים מנוגדים, כאשר במאה ה-16, מסדר הבקטשיה, היה למייצג הבכיר של האנטי-עות'מאניות ולנקודת ייחוס לדתות שונות ותנועות דתיות פוליטיות, שמצאו את עצמן משני צידי המתרס.
האידאולוגיה הדתית בתקופת באיזיט השני הפכה יותר למאגית או פולחנית מאשר אידאולוגית איסלאמית.
בסוף המאה ה-15 עסקו היסטוריוני החצר במשימת האדרת האבות המייסדים כלוחמי קודש (ראזים), אף שכלל לא היו כאלה.
לאחר מות אביו מהמט השני, כאשר התפתח מאבק הירושה ופרצו מהומות כנגד פקידות הממשל בהקשר למדיניות חלוקת הקרקעות, תועדו התקפות כנגד הקהילה היהודית, בעיקר כנגד המשפחות האמידות.
באיזיט היה מוסלמי אדוק ובראשית ימיו הוגבלו צעדיהם של היהודים והנוצרים ברחבי האימפריה בניגוד למדיניות הפתיחות שהנהיג אביו, והוא אף הוציא צו בו הורה לסגור בתי כנסת שנבנו באיסטנבול לאחר כיבושה על ידי אביו.
עם זאת, בהמשך כהונתו, נהנו היהודים מתקופת שלווה, אשר השליכה על השגשוג התרבותי והכלכלי.
ב-31 במרץ 1492 בצו המלכים פרננדו השני ואיזבלה הראשונה גורשו יהודי ספרד וארבע שנים מאוחר יותר ב-24 במרץ 1497, גורשו יהודי פורטוגל.
היהודים התיישבו בצפון אפריקה, בארץ ישראל ובסוריה ובאנטוליה.
בהגיע מגורשי ספרד לשטחי האימפריה העות'מאנית, חל שיפור ניכר במצב התרבותי של הקהילות היהודיות ברחבי האימפריה, וגדולי המלומדים והמקובלים היהודיים של העת ההיא התגוררו עתה בשטחה.
היהודים התיישבו בשלוש ערים מרכזיות, איסטנבול, אדירנה וסלוניקי, ומשם התרחבה התיישבותם לערים אחרות בבלקן כגון פלובדיב וסופיה שבבולגריה של ימינו.
בתחילה הקימו לעצמם יהודי ספרד קהילות נפרדות, אך בהמשך הם השיגו עמדות כלכליות וחברתיות, והשפעתם על חיי הקהילות הוותיקות הייתה כה גדולה, עד שהם התערו בתוך הקהילות הספרדיות במרוצת השנים.
במקורות חיצוניים כמעט ולא מוזכר סיפור יהודי ספרד, וכשזה אכן מוזכר, מופיע הדבר בהקשר ההתרחבות מנסיכות לאימפריה עות'מאנית, בעלת פלורליזם אתני.
באיזיט גילה חמלה כלפי יהודי חצי האי האיברי המגורשים והפגין מדיניות מתונה בהשוואה למלכים הנוצרים.
בנוסף, לבקשת האמיר אבו עבדאללה, שלח באיזיט השני צי בפיקודו של קמאל ראיס להגן על אזור גרנדה.
קמאל ראיס כבש את מאלגה ופשט על קורסיקה ובהמשך גם על פיזה.
בין השנים 1490–1492 הובילו ספינותיו של קמאל ראיס, יהודים ומוסלמים אשר ביקשו להימלט מספרד, אל האימפריה העות'מאנית.
חלק מהחוקרים טוענים, כי קשריו של באיזיט עם משה קפשאלי שהיה הרב הראשי של איסטנבול, הוכר כסמכות התורנית העליונה של כל הממלכה העות'מאנית והיה גם ידידו הקרוב של הסולטאן ושל אביו, סייעו בקליטת המגורשים ברחבי האימפריה.
היסטוריונים אחרים טוענים כי באיזיט השכיל להבין שמגורשי ספרד, פורטוגל ומאוחר יותר נאפולי, הם בעלי ערך לממלכתו בשל היותם מלומדים ובעלי מקצוע.
באיזיט לעג בפומבי להחלטתם של פרננדו ואיזבלה לגרש את היהודים.
לאנשי חצרו נהג לומר שפרננדו אינו שליט נבון כלל ועיקר, מאחר שרושש את ממלכתו והעשיר את האימפריה העות'מאנית.
באיזיט פרסם פירמאן לכל המושלים בנפות האירופאיות, המצווה עליהם לקבל את כל המגורשים לשטחיהם ולנהוג בהם בידידות, תוך איום בהטלת עונש מוות על כל מי שיפר הוראה זו.
יש תיעוד לכך, שהיהודים לא רק הורשו להיכנס לשטחי האימפריה, אלא במקרים מסוימים סייעו להם להתיישב ואף הועברו אליהם פניות מצד גורמים רשמיים להגיע ולהתיישב בתוך האימפריה.
פקידיו של באיזיט אף סייעו לבעלי מקצועות שונים בהקמה ופיתוח מקצועם ועסקיהם, וכך, אחד מהחידושים הבולטים שהביאו עימם היהודים לתוך האימפריה העות'מאנית, היה הדפוס.
ב-1493, שנה לאחר הגירוש, האחים שמואל ודוד אבן נחמיאס, ייסדו את בית הדפוס היהודי הראשון באיסטנבול.
הם הביאו עימם מספרד מסגרות דפוס, שהיו בשימוש בית הדפוס הנודע באִישאַר, ואשר שמשו להדפסת ספרים בין השנים 1505–1509. ההגדה המצוירת הראשונה שראתה אור בדפוס, הודפסה באיסטנבול ב-1512. בנוסף, פיתחו ושכללו היהודים את תעשיית האריגים וצביעת הבדים באימפריה העות'מאנית.
בתחילת המאה ה-16 מנתה הקהילה היהודית באיסטנבול 30,000 נפשות, והפכה לקהילה היהודית החשובה ביותר באירופה.
ההיסטוריון אבן כמאל, שהיה היסטוריון החצר, ציין שבאיזיט לא היה כובש גדול כאביו, אך דאג לייצוב ולגיבוש הממלכה שהוא יצר.
תקופת יציבות ופיתוח זו יצרה את התנאים הנחוצים לתקופות הכיבושים שבאו לאחר מכן, בימי סלים הראשון וסולימאן הראשון.
באיזיט פעל להכנסת מודרניזציה לצבאו על ידי חימוש מסיבי ברובים וכן בנה צי חזק.
המודרניזציה של הצבא תרמה לניצחונותיו הגדולים של סלים הראשון כנגד איסמעיל מאיראן והממלוכים במצרים.
בנרטיב ההיסטורי המערבי לא נהוג היה לייחס לתקופתו של באיזיט את ההילה של קודמיו וממשיכיו.
ניקולו מקיאוולי (1469-1527), שהיה מדינאי ופילוסוף איטלקי בן העיר פירנצה, צוטט כאומר, ששליט נוסף כדוגמת באיזיט היה הופך את הכוח העות'מאני לבלתי מזיק לאירופאים וההיסטוריון הבריטי אדוארד שפרד קריזי (1812-1878) סיכם את תקופתו של באיזיט השני כשלטון חלש וחסר תהילה.
עם זאת, היסטוריונים מאוחרים יותר כדוגמת פרדיננד שצ'ביל (1868-1954), ציינו שייתכן ובאיזיט הבין שעליו לייצב ולמסד את האימפריה שיצר אביו מהמט השני.
באיה מארה (ברומנית: Baia Mare, בהונגרית: Nagybánya, בגרמנית: Frauenbach, ביידיש: באניע) היא עיר במחוז מרמורש שבצפון־מערב רומניה, בשיפולי הרי הקרפטים המזרחיים בטרנסילבניה.
באיה מארה היא בירת מחוז מרמורש והגדולה בעריה.
מספר התושבים, נכון ל-2011, היה 123,738. היישוב הוזכר לראשונה במסמכים ב-1329 וב-1469 נתן מתיאש הוניאדי היתר לבניית חומות העיר.
במלחמת העולם השנייה היו בעיר כ-15,000 יהודים שרוכזו בגטו המקומי ונשלחו לאושוויץ ו-85% מתוכם נרצחו.
לאחר המלחמה היו בעיר פחות מאלף יהודים, כולל יהודים שהגיעו מיישובים אחרים.
כעת יש בעיר יהודים בודדים.
בבאיה מארה המבנה הגבוה ביותר ברומניה, ארובת מפעל הנחושת הפניקס; גובהה 351.5 מטר.
לבאיה מארה עשר ערים תאומות:
עד המחצית השנייה של המאה ה-19, הייתה באיה מארה נעולה בפני יהודים, וזאת בשל חוק משנת 1693 המגביל את התיישבותם במקום.
יהודים בודדים שהצליחו להשיג היתר חריג מצד השלטונות להתיישב במקום, היו נתונים למגבלות קשיחות בנושא תעסוקה, ולפיקוח הדוק.
עם הסרת המגבלות לקראת סוף המאה ה–19 הלך וגדל מספר היהודים בבאיה מארה בקצב מהיר.
עיקר עיסוקם סבב סביב מלאכה, מסחר ותיווך.
יתרה מכך, היהודים היוו גורם משמעותי להתפתחות ענף המכרות בעיר.
משה אהרון קרויס היה רב העיר בתקופת השואה.
בבאיה-מארה פעל גטו בו רוכזו בני הקהילה והקהילות הקטנות שסבבו ממנו לרבות שומקוטה מארה.
היהודים נשלחו למחנה ההשמדה אושוויץ, ורוב בני הקהילה נרצחו שם.
בָּאיְגְ'יו (בסינית: 白酒, פין-יין: báijiǔ, מילולית: "יין לבן" או "יין שקוף") הוא שמה של משפחה של משקאות חריפים מזוקקים שמקורם בסין.
כל סגנונות המשקאות המזוקקים שמקורם בסין מכונים באיג'יו, ולכן קבוצה זו של משקאות קשה לאפיון.
כמו כל המשקאות המזוקקים, יצור הבאיג'יו מתחיל בתסיסה כהלית של פחמימה ולאחר מכן זיקוק נוזלי התסיסה כדי להגדיל את ריכוז האתנול.
השמר המשמש להתססת באיג'יו מכונה בסינית צ'וּ (סינית: 麹, פין-יין: Qū), ואותו שמר משמש גם להתססת רוטב סויה וחואנגג'יו.
סוג הבאיג'יו הנפוץ ביותר נקרא קאוֹליאנְג ומותסס מדורה, אך ישנם גם סגנונות באיג'יו המותססים מאורז, חיטה, שעורה ודוחן.
לאחר התסיסה המשקה מזוקק ונמהל, ומבוקבק כשהוא מכיל 35%-60% אלכוהול בנפח.
בסין לרוב מגישים את הבאיג'יו כשהוא חם או בטמפרטורת חדר בבקבוק חרס קטן.
את המשקה הם מוזגים לכוסות קטנות.
את הבאיג'יו ניתן לקנות בערכה הכוללת בקבוק, ערכת חימום וכוסות שתייה.
אופן שתייתו של הבאיג'יו דומה מאוד לשל הוודקה, בכוסות קטנות לרוב בזמן ארוחה.
בשנים האחרונות החלו גם להגיש קוקטיילים המכילים באיג'יו, בעיקר בסין ובארצות הברית.
ישנם אין ספור סגנונות של באיג'יו בסין, אך ישנם ארבע קטגוריות שנחשבות מרכזיות בתרבות השתייה הסינית.
באיג'יו בעל ארומה קלילה- סגנון זה נהוג בצפון מזרח סין ומאופיין בעפיצות המזכירה ג'ין וטעם עדין.
הקאוליאנג, שהוא הסגנון הנפוץ ביותר של באיג'יו, משתייך לקטגוריה זו.
הוא נפוץ בכל רחבי מזרח אסיה, אך אהוד במיוחד בטאיוואן.
באיג'יו בעל ארומה חזקה- מקורו בסצ'ואן, הוא מאופיין בריח פירותי וטעם מורכב ונהוג לשלבו בארוחות בהם אוכלים אוכל חריף, כנהוג במטבח הסצ'ואני.
זהו הסוג הפופולרי ביותר בסין, ונהוג להשוות אותו לרום ג'מייקני.
באיג'יו בעל ארומה של רוטב- סגנון זה הוא הסגנון הייחודי ביותר ואינו דומה למשקאות מזוקקים אחרים.
הוא בעל ריח עוצמתי וטעם אומאמי מורגש.
העיר מאוטאי במחוז גוויג'ואו מפורסמת ביצור משקה זה, ולכן הוא לעיתים נקרא על שמה.
באיג'יו בעל ארומה של אורז - סגנון זה נהוג בדרום מזרח סין ומזכיר סוג'ו.
באיון (צרפתית: Bayonne, אוקסיטנית ובסקית: Baiona) היא עיר וקומונה בדרום מערב צרפת, הממוקמת במקום התמזגותם של הניב והאדור.
העיר היא חלק ממחוז הפירנאים האטלנטיים שבחבל אקיטן החדשה.
יחד עם הערים השכנות אנגלט, ביאריץ, סן-ז'אן-דה-לוז, ומספר קומונות קטנות אחרות, יוצרת באיון אזור אורבני בו מתגוררים כ-178,965 תושבים, נכון לשנת 1999. בעיר באיון עצמה מתגוררים כ-44,300 תושבים, נכון לשנת 2004.
הקומונות באיון, ביאריץ ואנגלט מאוחדות מאז 1999 באינטרקומונה הנקראת קומונוטה ד'אגלומרסיון דה באיון-אנגלט-ביאריץ.
באיון היא העיר הגדולה ביותר בלאבורד, והיא חלק מחבל הבסקים הצרפתי.
הר באיון בהרי רואן בצפון האי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקרא על שם העיר.
הבאיאן הוא כינוי כולל לכלל חיבוריו של סייד עלי מוחמד שיראזי, הבאב.
בנוסף, באיאן (בפרסית וערבית: بیان; באופן מילולי: "הארה") הוא גם שמם של שני חיבורים באביים חשובים מאת הבאב - "הבאיאן הפרסי" ו"הבאיאן הערבי" - שנכתבו באחרית חייו (1847–1850).
הבאיאן הערבי קצר מהפרסי ובעיקרו הוא מסכם את דברי האחרון, אם כי הוא כולל גם מידע נוסף.
כל אחד משני הכתבים היה אמור לכלול 19 יחדות (واحد - "ואחיד") שבכל אחד מהם 19 פרקים (باب - "שער"), דהיינו 361 פסוקים סך הכל (בגימטריה ערבית - "קול-אי שאי" או "כל דבר"), אך הם לא הושלמו.
בבאיאן הפרסי כתב הבאב תשעה פרקים, ובבאיאן הערבי אחד-עשר.
הבאב הורה כי יורשו, אותו כינה "זה שהאל יגלה אותו", ישלים את חיבור הבאיאן "בבוא העת".
נושא זה יצר את אחת מאבני המחלוקת בנוגע לזהות יורשו של הבאב.
המחלוקת נגלעה בין שני האחים למחצה מירזא יחיא נורי, שכונה סובח-י אזל (صبح ازل), ומירזא חוסין עלי נורי, הידוע בכינוי "בהאא אללה".
מירזא יחיא חיבר את הספר "משלים הבאיאן" (Mutammim-i Bayān), בתור ההשלמה החסרה לבאיאן, כך שגם הוא כולל 11 פרקים בדומה לבאיאן הערבי.
הבהאים טוענים כי השלמת כתיבתם של שני הספרים אמורה להיות מושלמת על ידי "זה שהאל יגלה אותו", שהוא לשיטתם מייסד הדת הבהאית, בהאא אללה.
העובדה כי בהאא אללה השלים את פיתוח לוח השנה הבאבי-בהאי מהווה, לטענת הבהאים, עוד הוכחה להיותו יורש הבאב.
ניקולא תרגם את שני החיבורים לצרפתית:
אדוארד גרנוויל בראון פרסם תקציר חלקי של הבאיאן הפרסי:
דניס מקיואן פרסם תרגום חלקי של הבאיאן הפרסי:
באיה בלנקה (בספרדית: Bahía Blanca) היא עיר נמל בדרום-מערב פרובינציית בואנוס איירס שבארגנטינה.
היא שוכנת בסמוך לשפך הנהר לאוקיינוס האטלנטי.
פירוש השם באיה בלנקה בספרדית הוא "מפרץ לבן", והוא נובע מהמלח המכסה את הקרקע שמסביב לחופי המפרץ, הנקרא מפרץ באיה בלנקה, שבסמוך לו שוכנת העיר.
שמו של המפרץ ניתן לו בידי פרדיננד מגלן, שעבר באזור במהלך מסע בשליחותו של מלך ספרד, קרל החמישי בשנת 1520, בחיפוש אחר מעבר לאוקיינוס השקט.
ראשיתה של העיר במצודה שהוקמה ב-11 באפריל 1828 בידי רמון אסטומבה, בהוראת מושל בואנוס איירס, חואן מנואל דה רוסאס.
המצודה נועדה להגן על מגדלי הבקר בסביבה, וכן להגן על החוף מפני חיל הים הברזילאי, שנחת באזור באותה שנה.
צ'ארלס דרווין ביקר באזור במהלך מסעותיו בדרום אמריקה בספטמבר 1833. המצודה הותקפה מספר פעמים בידי אינדיאנים, בעיקר בשנת 1859.
לאחר הקמת מסילת ברזל לבואנוס איירס ב-1885, מהלך שהקל על הובלת תבואה מן העיר החוצה, החלה העיר לשגשג מבחינה כלכלית.
היא צמחה במהירות גם הודות למדיניות של עידוד ההגירה מאירופה, בעיקר מספרד ומאיטליה, אך גם מצרפת ומהולנד.
קהילות של מהגרים יהודים מגרמניה וממזרח אירופה הגיעו לעיר בתחילת המאה ה-20, וגם במהלך ולאחר מלחמת העולם השנייה.
הספורט הפופולרי בעיר, הוא הכדורגל ובעיר מספר קבוצות (הבולטת אולימפו) מקצועניות וחובבניות.
עם זאת, לאורך ההיסטוריה הספורטיבית שלה, דבק בה הכינוי "בירת הכדורסל של ארגנטינה", לאור הכדורסלנים הרבים שיצאו ממנה לקבוצות כדורסל באירופה ובליגת ה-NBA.
קבוצות הכדורסל הבולטות בעיר הן: אולימפו, אל נסיונל ואסטודיאנטס.
באיי ארנה (BayArena) הוא אצטדיון כדורגל המשמש את קבוצת באייר לברקוזן החל משנת 1958. באצטדיון 30,210 מקומות.
האצטדיון הוקם בשנת 1956 ושמו היה "אצטדיון אולריך הברלנד" (Ulrich-Haberland-Stadion) על שם נשיא חברת באייר AG, שהקימה את קבוצת הכדורגל באייר לברקוזן.
הקיבולת המקורית של האצטדיון הייתה 20,000 מקומות.
בשנת 1986 החל שיקומו וחידושו של האצטדיון, שנמשך עד שנת 1997, ובמסגרתו חודש האצטדיון והוגדלה קיבולתו לכ-22,500. בשנת 1998 קיבל האצטדיון את שמו הנוכחי "באיי ארנה".
האצטדיון הוצע לאירוח משחקים במונדיאל 2006 שנערך בגרמניה, אך בגלל שאצטדיון המארח משחקים במונדיאל חייב להכיל לפחות 40,000 מקומות, הוא לא נבחר.
בשנת 2007 התל תהליך להרחבת האצטדיון וזה הסתיים בשנת 2009. כיום עומדת קיבולת האצטדיון על 30,210 מקומות.
האצטדיון אירח שלושה משחקים בשלב הבתים ומשחק אחד במסגרת רבע הגמר במונדיאל 2011 לנשים שנערך בגרמניה.
באיה (בהונגרית: Baja) היא עיר במחוז באץ'-קישקון בדרום הונגריה, 150 ק"מ מדרום לבודפשט ו-108 ק"מ מדרום-מערב לעיר המחוז קצ'קמט.
היא העיר השנייה בגודלה במחוז, אחרי קצ'קמט ובה שירותי ממשל, חינוך ובריאות ליישובי האזור.
העיר קרובה לנהר הדנובה וליערות, ובה אתרי תרבות היסטוריים.
מקור השם הוא מטורקית או מקרואטית ופירושו "שור".
אזור באיה היה מיושב ברציפות מסוף תקופת הברזל, אך יש עדויות להתיישבות אנושית קודמת.
היישוב הנוכחי מוזכר במסמכים מ-1308. לאחר כיבוש האזור על ידי האימפריה העות'מאנית עלתה חשיבותו של היישוב והוא קיבל זכויות עיר ב-1696. אל העיר היגרו סרבים ונזירים פרנציסקנים מבוסניה.
מכאן בא שמה הלטיני של העיר, Francillo.
במאה ה-18, כשהייתה הונגריה חלק מהאימפריה הרומית הקדושה, התיישבו בעיר גרמנים, קרואטים, סרבים ויהודים.
מיקומה על הדנובה סייע להפיכתה לציר תעבורה ומסחר מרכזי.
יין ודגנים הועברו ממנה לגרמניה ואוסטריה.
במאה ה-19 הונחה בבאיה מסילת ברזל והעיר הפכה לצומת רכבות אך עם הנחת מסילה שהגיעה לרייקה ומתן אפשרות לייצא תבואה מהונגריה בדרך הים, פחתה חשיבותה המסחרית של באיה.
עם זאת, העיר המשיכה להוות מרכז שירותים ומסחר.
ב-1918, לאחר מלחמת העולם הראשונה, סופחה באיה ליוגוסלביה.
בעקבות הסכם טריאנון סופחה באיה להונגריה.
לאחר מלחמת העולם השנייה נודעה העיר בתעשיית הטקסטיל שלה ובגשר העובר מעל הדנובה.
מבין תושבי העיר 93% הם הונגרים והיתר הם גרמנים (2.7%), קרואטים (1.3%) ומיעוטים קטנים (0.5% ומטה) של סרבים, סלובקים וצוענים.
בעיר מספר גלריות אמנות ומוזיאונים, רובם עם תצוגות קבע.
בהם מוזיאון אישטוון טור ומוזיאון לתרבות הבונייווצי .
בעיר קיימת ספריה על שם אנדרה אדי, ספריה ששוכנת במבנה ששימש לפני כן בית כנסת.
בספריה אוסף עשיר של כ-4,500 ספרים מהמאה ה-18. בחצר המבנה ניצבת אנדרטה ליהודי העיר שנספו בשואה.
בעיר מתקיימת תחרות שנתית של מרקי דגים.
בעיר 15 כנסיות ובהן כנסיות קתוליות, פרוטסטנטיות, אוונגליסטיות, אוניטריאניות, אורתודוקסיות ולותרניות.
ב-1941 היו בבאיה 1,378 יהודים, רובם נאולוגים.
עם כיבוש פולין בספטמבר 1939 הגיעו לבאיה פליטים יהודים רבים מפולין.
בשנת 1942 גויסו יהודים מבאיה לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
רובם נספו בעת שירותם באוקראינה.
במרץ 1944 כבשו הגרמנים את באיה והקימו בה מחנה מעצר ליהודים.
לפי מפקד קהילות הונגריה חיו באותו זמן בעיר 1,200 יהודים.
היהודים עברו אליו בכפייה במאי 1944. באותו חודש גורשו ליישוב ליד וינה כ-640 מיהודי באיה ומשם גורשו חלקם לאושוויץ.
יתר תושבי הגטו הועברו ביוני 1944 לגטו באצ'אלמאש ומשם גורשו לאושוויץ.
עמנואל לילאי (1807 – וושינגטון, 1895) היה מרגל יהודי-הונגרי, לממשלת מהפיכת 1848 בהונגריה ולממשלת ארצות הברית במלחמת האזרחים האמריקנית.
שמואל קוהן (כהן) (1841 – 1920) היה חוקר הונגרי-יהודי, הרב הראשי של הקהילה היהודית בפשט, נשיא האגודה הספרותית היהודית-הונגרית.
וילמוש בק (1824 – פשט, 24 בספטמבר 1862) היה צייר, סופר, עיתונאי, יהודי-הונגרי.
אמה שאנדור-קודאי (1863 – 1958) הייתה מלחינה, מתרגמת ואתנומוזיקולוגית יהודייה-הונגרייה.
היא הייתה אשתו של המלחין זולטאן קודאי.
אדה טלץ' (1872 – 1948) היה פסל הונגרי-יהודי, אומן מדליות (Medalist).
דיולה רוז'אוולדי (1822 – 1861) היה מוציא לאור של מוזיקה יהודי-הונגרי, מייסד חברת רוז'אוולדי ושות', הוא היה בנו של הכנר והמלחין מרק רוז'אוולדי.
דיולה יחזקאל דונאט (1849 – 1944) היה רופא יהודי-הונגרי, נוירולוג, פרופסור באוניברסיטה, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים.
יוז'ף בלשה במקור ויידינגר (1864 – 1945) היה בלשן יהודי-הונגרי ומורה.
מלווין בוקור במקור ברוק (1885 – 1950) הייתה סופרת, מתרגמת, עיתונאית, עורכת יהודייה-הונגרייה.
קרל איזידור בק (1818 – 1879) היה משורר יהודי-הונגרי-אוסטרי-גרמני, אחיו של הצייר וילמוש בק.
שאנדור אלפאר במקור שמואל שאנדור אנגלמן (1892 – 1943) היה צייר, גרפיקאי יהודי-הונגרי.
ינה ארנסט (1895 – 1981) היה ביופיזיקאי יהודי-הונגרי, ביוכימאי, פרופסור באוניברסיטה, חבר מן המניין של האקדמיה ההונגרית למדעים.
אימרה קוּן (במקור קוֹהְן (הגרסה האוסטרית-הונגרית לכהן) (1892 – 1977) היה אמרגן קונצרטים, עיתונאי, מבקר מוזיקה יהודי-הונגרי מעוטר.
יוז'ף פרנק (1875 – 1929) היה עיתונאי ועורך עיתון יהודי-הונגרי מוכשר ויוצא דופן שריכז בעיתונים שונים שערך צוות עיתונאים מהטובים בהונגריה.
באייה היא עיר וקומונה במחוז קלבדוס שבנורמנדי, צרפת.
העיר נמצאת 7 ק"מ מחוף תעלת למאנש, ו-30 ק"מ צפונית-מערבית מקן, על הדרך המובילה בין פריז-קן-שרבור.
במוזיאון מיוחד (Musée de la Tapisserie de Bayeux), מוצג שטיח מפורסם הקרוי על שם העיר מהמאה ה-11, מתעד את האירועים שהובילו לקרב הייסטינגס שבעקבותיו כבשו הנורמנים את אנגליה מידי הסקסונים.
שטיח באייה נחשב לאחת מיצירות האמנות הגדולות של ימי הביניים.
השטיח היה מוצג קודם בקתדרלת באייה.
לאורך העיר זורם הנהר אור שזרימתו נוצלה להקמת טחנות מים לצרכים שונים.
בעת האימפריה הרומית נודעה העיר בשם "אוגוסטודורום" (Augustodurum, כלומר: שער אוגוסטוס קיסר).
מאוחר יותר קיבלה העיר את שמה משם שבט קלטי שהתגורר במקום, ה-Baiocasses ("בעלי הצמות הבלונדיניות").
העיר מוזכרת גם בכתבי תלמי, בשם "Noemagus Biducassium" (השוק החדש של ה-Baiocasses).
העיר נהרסה כמעט כליל במהלך פשיטות הויקינגים בשנת 890, אך נבנתה בשנית במאה ה-10. העיר שגשגה תחת שלטון הבישוף אודו מבאייה, אחיו למחצה של ויליאם הראשון, מלך אנגליה.
אולם קרנה ירדה ב-1050 כאשר העיר קן הפכה לעיר השלטון של ויליאם.
במהלך מלחמת הנרי הראשון, מלך אנגליה באחיו רובר השני, דוכס נורמנדיה, בשנת 1106, שרף הנרי את העיר כדי שתשמש אזהרה לשאר הדוכסות.
ב-14 באפריל 1450, במהלך מלחמת מאה השנים נכבשה העיר בידי שארל השביעי, מלך צרפת, אך תושבי העיר לא נפגעו.
במהלך מלחמת העולם השנייה העיר הייתה הראשונה מבין ערי צרפת ששוחררו בידי כוחות בעלות הברית במהלך הפלישה לנורמנדי.
הגנרל שארל דה גול נשא בעיר נאום מפורסם, הקרוי על שם העיר, בו ביקש את אמון ההמונים להקמת ממשלה צרפתית עצמאית בסיוע ארצות הברית.
שנתיים מאוחר יותר, ב-16 ביוני 1946, נשא דה-גול נאום נוסף בו שירטט את דמותה של ממשלת צרפת על-פי חזונו.
קווים אלו באו לידי ביטוי בחוקת הרפובליקה הצרפתית החמישית.
לעיר ברית ערים תאומות עם מספר ערים ברחבי העולם:
בַּאיג'י היא עיר בצפון עיראק המונה כ-200,000 תושבים.
באיג'י ממוקמת כ-210 ק"מ מצפון-מערב לבגדאד, על הדרך הראשית למוסול.
באיג'י היא מרכז תעשייתי חשוב והיא ידועה במזקקות הנפט שלה, הגדולות בעיראק.
בנוסף נמצאת בעיר תחנת כוח גדולה.
היא ממוקמת על צומת חשוב של רשת מסילות הרכבת בעיראק.
הפלישה לכווית (1990) והפצצת מזקקות הנפט
ביוני 2014 נכבשה העיר לחלוטין על ידי לוחמי המדינה האסלאמית והייתה בידיהם כ-5 חדשים עד לשחרור כ-70% ממנה בסוף נובמבר על ידי כוחות הביטחון העיראקיים, כחודש לאחר שהחליטה ארצות הברית להשתתף בהפצצות אוויריות על מטרות טרור.
באפריל 2015 נכבשה חזרה מזקקת הנפט הגדולה במדינה על ידי כוחות הביטחון.
ביוני באותה שנה שוחררה העיר על ידי הכוחות העיראקים מידי ארגון הטרור.
באיינחונגור (במונגולית: Баянхонгор) היא בירת איימאג (מחוז) באיינחונגור אשר במונגוליה.
האיימאג הוקם ב-1942, אך העיר הפכה לבירת האיימאג רק ב-1961. בשנות השמונים של המאה ה-20 הוקמו בה מספר מפעלים.
ב-1991 נפתח בעיר מקדש בודהיסטי.
את העיר משרת שדה התעופה באיינחונגור, והיא ממוקמת על הכביש המחבר את הבירה אולן בטור עם העיר חובד.
באייר היא חברה גרמנית בין-לאומית לייצור תרופות וכימיקלים.
החברה נוסדה ב-1863 ומרכזה כיום הוא בעיר לברקוזן.
מוצרי החברה הם תכשירים רפואיים ותרופות לבני אדם ולווטרינריה, תכשירי טיפוח, היגיינה אישית ותמרוקים, דשנים לחקלאות, מוצרים ביוטכנולוגיים ופולימרים מיוחדים.
החברה עסקה ועוסקת במחקר ופיתוח.
הנודעת בין פיתוחיה היא התרופה אספירין.
היא פיתחה ושיווקה גם את "לומינל" (השם המסחרי של התרופה האנטי-אפילפטית פנוברביטל), פרונטוסיל ("סולפה"), האנטיביוטיקה הראשונה בשימוש נרחב, הגלולה למניעת היריון "יסמין" (Drospirenone) והאנטיביוטיקה ציפרופלוקסאצין.
בין השנים 1898 ל-1910 שיווקה החברה את הכימיקל diacetylmorphine כתרופה נגד שיעול תחת השם המסחרי "הרואין".
בין עובדי החברה נמנו הכימאים פליקס הופמן (מסנתז האספירין וההרואין), גרהרד דומק, זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה בשנת 1939 (חוקר הפניצילין ומסנתז הפרונטוסיל).
בין השנים 1925–1945 הייתה באייר חלק מתאגיד אי גה פארבן, חברת הכימיה הגדולה בעולם באותם ימים וזרוע הייצור והמחקר הכימי של גרמניה הנאצית שהייתה יצרנית הציקלון B, ששימש להשמדת יהודים.
החברה היא המממנת של מועדון הספורט באייר לברקוזן.
החברה נוסדה ב-1863 בברמן, כיום חלק מהעיר וופרטל, על ידי הכימאי פרידריך באייר ושותפו יוהאם פרידריך וסקוט.
בשנת 1904 עוצב סמלה של החברה "צלב באייר", המילה "באייר" כתובה משמאל לימין ומלמעלה למטה, כאשר האות Y האמצעית משותפת וה"צלב" מוקף בעיגול.
ב-1898 החלה החברה לשווק את הכימיקל diacetylmorphine כתרופה נגד שיעול תחת השם המסחרי "הרואין".
שנה לאחר מכן החלה החברה לשווק חומצה אצטילסליצילית, תחת השם המסחרי "אספירין".
שני החומרים, שהיו ידועים עוד קודם, סונתזו על ידי פליקס הופמן ב-1897 בתהליך שאיפשר ייצור תעשייתי.
בשנת 1904 רכשה באייר פטנט לייצור התרופה פנוברביטל ושיווקה אותה כתרופת הרגעה תחת השם "ורונל".
רק ב-1912 התגלו תכונותיה האנטי-אפילפטיות, ומאז שווקה בשם "לומינל".
הייתה זו התרופה האנטי-אפילפטית הראשונה והנפוצה ביותר בעולם.
ב-1916 פותחה התרופה סוראמין, המשמשת לטיפול במחלת השינה ובמחלות נוספות הנגרמות על ידי פרוטיסטים מהסוג טריפאנוזומה (Trypanosoma), וכן בעיוורון הנהרות (אונכוצריאזיס), מחלה הנגרמת על ידי התולעת Onchocerca volvulus, כיוון שלתרופה הייתה חשיבות למאמץ המלחמתי בזירה האפריקנית במלחמת העולם הראשונה, נוסחתה נשמרה בסוד והיא פורסמה רק ב-1924.
ב-1925 נרכשה "באייר" על ידי "אי גה פארבן", חברת הכימיה הגדולה בעולם באותם ימים.
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 עבד צוות בראשותו של גרהרד דומק במטרה לייצר תרופה אנטיביוטית סינתטית שניתן לייצר ולהפיץ בשימוש נרחב.
תוצאת המחקר, עליו זכה דומק בפרס נובל לרפואה לשנת 1939, הייתה התרופה פרונטוסיל, מבוססת סולפונאמיד, התרופה האנטיביוטית הראשונה בשימוש נרחב.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הייתה "באייר", יחד עם חברת האם שלה, "אי גה פארבן", חלק ממכונת המלחמה הנאצית.
במפעליה יוצר נשק כימי כמו גם ציקלון בה, ששימש להשמדה בתאי הגזים במחנות ההשמדה, והיא עשתה שימוש בעובדי כפייה במפעליה הכימיים ליד אושוויץ וסייעה לניסוייו של יוזף מנגלה.
באוגוסט 1943 מפציצים בריטיים התקיפו את המפעלים שלה בלברקוזן
לאחר המלחמה ומשפט אי גה פארבן, פירקו בעלות הברית את תשלובת אי גה פארבן, ובאייר הוקמה מחדש כחברה עצמאית, תוך שהיא "יורשת" רבים מנכסיה של חברת האם שלה.
רק ב-1995 הביעה הנהלת החברה חרטה על פעולותיה במלחמת העולם השנייה והכירה באחריותה, במסגרת מסר שמסר המנכ"ל שלה לאלי ויזל.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 חקרה החברה את נושא בדיקות ההיריון על מנת לפתח ולספק ערכת בדיקה ביתית.
הערכה שפותחה, פרימודוס (Primodos), כללה לקיחת גלולה, לאחר מספר שנות שימוש הואשמה גלולה זו בגרימת מומים מולדים ושיווקה הופסק באמצע שנות ה-70 של המאה ה-20. עם זאת, מחקרים שפורסמו ב-2014 לא הצליחו להכריע האם היה ממש בטענות אלה.
ב-1970 הייתה החברה מעורבת בפרויקט לייצר מכונית חשמלית, אך המיזם בוטל אחר כך.
ב-1980 רכשה את השליטה בחברת מוצרי הצילום "אגפא", שהייתה במקור חברת אחות שלה תחת תאגיד "אי גה פארבן".
ב-1992 החלה באייר לשווק סטטין לוויסות רמת הכולסטרול תחת השמות המסחריים בייקול (Baycol) וליפוביי (Lipobay).
אולם לאחר 52 מיתות של חולים שנטלו את התרופה התברר כי אחת מתופעות הלוואי שלה היא תמס שריר שגרם לאי-ספיקת כליות.
הדבר הוביל לביטול שיווקה של התרופה ב-2001 ולצל כבד על החברה.
בשנת 1993 הקימה לראשונה מפעל ב, במטרה להוזיל את עלויות הייצור שלה.
ב-1997 הודיע החברה על ארגון מחדש, תוך התמקדות בעסקי התרופות, הפולימרים והכימיקלים לחקלאות, ובין השאר למכור בהדרגה את פעילות הצילום של חברת "אגפא".
ב-1 ביוני 1999 ביצע "אגפא" הנפקה ראשונה לציבור של מניותיה בבורסות בריסל ופרנקפורט.
בשנת 2003 מכרה "באייר" את רוב המניות שהחזיק ב"אגפא".
ב-2001 רכשה, תמורת 6.7 מיליארד דולר, את חטיבת הכימיקלים החקלאיים של תאגיד אוונטיס.
ב-2003 ביצעה החברה שוב ארגון מחדש של עסקיה.
היא פיצלה את פעילות הכימיקלים ורוב פעילות הפולימרים לחברה חדשה בשם Lanxess , והחליטה להתמקד בתחום התרופות והאגרוכימיקלים.
ב-2004 רכשה Bayer HealthCare AG את עסקי התרופות ללא מרשם של הופמן לה רוש, וב-2006 רכשה, תמורת 19.7 מיליארד דולר, את חברת התרופות הגרמניית המתחרה "שרינג".
ב-2014 רכשה מחברת מרק מספר מותגים, בהם Scholl ("שול", מוצרים לכף הרגל).
בספטמבר 2016 הגיעה החברה להסכם לרכישת חברת הזרעים האמריקאית מונסנטו, תמורת 66 מיליארד דולר.
כדי לקבל אישור רגולטורי לעסקה, באייר הודיעה על מכירת חלקים משמעותיים מעסקי החקלאות שלה, כולל עסקי הזרעים וקוטלי העשבים שלה, לתאגיד-BASF.
העסקה אושרה על ידי האיחוד האירופי ב-21 במרץ 2018,ואושרה בארצות הברית ב-29 במרץ 2018. הרכישה הושלמה סופית ב-7 ביוני 2018.
המיזוג בין "באייר" ל"מונסנטו" נחשב לאחד המיזוגים הגרועים בהיסטוריה, בעיקר בשל החשיפה לתביעות משפטיות של קוטל העשבים "ראונד-אפ" של "מונסנטו".
עד שנת 2023, שווי השוק של באייר ירד ביותר מ-60% מאז המיזוג ב-2016, מה שהותיר את שווי החברה הכולל בפחות ממחצית ממה ששילמה "באייר" כדי לרכוש את "מונסנטו".
בין השאר, במאי 2019 חבר מושבעים בקליפורניה הורה לשלם פיצויים של יותר מ-2 מיליארד דולר לבני זוג חקלאים שחלו בסרטן אחרי שהשתמשו ב"ראונדאפ".
ביוני 2020 הסכימה "באייר", שרכשה את "מונסנטו", לשלם יותר מ-10 מיליארד דולר כדי ליישב ולסיים את כל התביעות בעניין "ראונדאפ" בארצות הברית.
למרות ההסדר בית המשפט העליון של ארצות הברית אישר ביוני 2022 תביעות נוספת נגד החברה.
בנובמבר 2023 נפסקו פיצויים בסך 1.5 מיליארד דולר לשלושה משתמשים לשעבר של קוטל העשבים.
באוקטובר 1981 דיווחה סוכנות הידיעות רויטרס ש"באייר" מחסלת עסקיה בארץ בלחץ החרם הערבי.
החברה הכחישה זאת אך ב-1982 מכרה את המפעל בחיפה לחברת גדות תעשיות ביוכימיה, ואת חלקה ב "מיילס־ידע".
בשנת 1988 קיבלה חברת "כימגת" זיכיון לייצור ושיווק מוצריה של "באייר" בישראל, על בסיס הסכם ידע עמה.
חברת הבת "באייר ישראל" הוקמה בשנת 2008 ומיוצגות בה שלוש החטיבות של באייר ופעילותיהן: חטיבות התרופות, חטיבת התרופות והתכשירים הרפואיים ללא מרשם, וחטיבת החקלאות.
המשרד הראשי של החברה נמצא בהוד השרון, מרכז המחקר והפיתוח של חטיבת החקלאות בתחום פיתוח הזרעים נמצא בפארק תעשיות משגב.
במשך השנים השקיעה באייר במספר מיזם וחברות ישראליות:
מאז 1998 רכשה באייר חומרי גלם מחברת פלטוב מקבוצת פלרם, אחר כך רכשה 25% ממניות החברה.
באותה שנה גם רכשה 25% מחברת פוליגל.
ב-2008 החלה באייר לשתף פעולה עם חברת אבוג'ן הישראלית בפיתוח זרעי אורז ב-2010 רכשה 5.5% מאבוג'ן תמורת השקעה של 12 מיליון דולר.
בספטמבר 2011 השלימה אבוג'ן אבן דרך בפיתוח של זן חיטה בעבור באייר.
ביולי 2019 הורחב שיתוף הפעולה בין החברות.
באוגוסט 2013 חתמה באייר על הסכם עם חברת קומפיוג'ן, בהיקף של עד 530 מיליון דולר, לפיתוח תרופה לסרטן על בסיס שני חלבונים שזיהתה החברה, שמווסתים את פעילות מערכת החיסון.
ב-2021 הובילה באייר השקעה של 40 מיליון דולר בחברת ההזנק Ukko, שעוסקת בפיתוח פתרונות לחולי צליאק ולאלרגים לבוטנים
בנוסף השקיעה באייר בישראל במחקרים קליניים המתבצעים עם בתי חולים במדינה.
באטרפילד 8 הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1960 המבוסס על רומן בשם זה מאת ג'ון או'הרה.
אליזבת טיילור משחקת בתפקיד הראשי לצידם של לורנס הארווי ואדי פישר שהיה בתקופה זו בעלה הרביעי.
טיילור זכתה עבור תפקידה בסרט זה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר והייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר.
שם הספר והסרט נובע משיטת מרכזיות הטלפון שהייתה בארצות הברית וקנדה עד 1970. BU מסמל 28 במרכזיה ששרתה את מנהטן ואפר איסט סייד ובאטרפילד 8 זו הקידומת 288 של מספר טלפון בעל סה"כ 7 ספרות.
יוצרי הסרט בקשו לשנות את השם של הסרט ל"גלוריה", כשם גיבורת הסרט.
בחלק מהמדינות הוא נקרא באטרפילד 8 ובחלק (כולל בישראל), הוא נקרא גלוריה.
גלוריה וואנדורס (אליזבת טיילור) מתפרנסת כנערת ליווי.
היא נמצאת לאחרונה בקשר עם וסטון ליגט (לורנס הארווי), עורך דין עשיר ומקווה שאתו תוכל להפסיק את חייה ההוללים.
היא נפגעת מכך כשהיא קמה בבוקר בדירתו ומוצאת שהשאיר לה כסף.
היא כותבת בשפתון על הראי: "לא למכירה", משאירה את הכסף, לוקחת פרוות מינק ונוסעת לחברה סטיב קרפנטר (אדי פישר) בגריניץ' וילג'.
סטיב הוא חבר ילדות של גלוריה והאדם היחיד איתו היא מוכנה לדבר בפתיחות.
ליגט נשוי לאמילי (דינה מריל), עובד בחברה ששייכת למשפחתה אך אינו מרוצה מחייו ומאשתו.
כשהוא חוזר לדירתו ומוצא את הכסף שהשאירה לו גלוריה הוא כועס ולאחר שהוא מוצא אותה בבר הם מתפייסים, מבלים במוטל המנוהל על ידי שחקנית וודוויל לשעבר בשם "הפי" (קיי מדפורד).
הוא מספר לה כי הוא נשוי ולוקח אותה לבית הולדתו ולשייט.
לאחר חמישה ימים חוזרת גלוריה לאמה המודאגת (מילדרד דאנוק) ולאחר מריבה היא מגלה לה לראשונה כי היא אינה דוגמנית אלא נערת ליווי ואמה סוטרת לה.
בינתיים מגלה אמילי כי פרוות המינק שלה חסרה ורוצה להתקשר למשטרה אך ליגט מונע ממנה.
הוא מתחיל לחפש את גלוריה בברים ומיד מתגלה לו שהיא למעשה נערת ליווי וכל באי הברים מברכים אותו על הצטרפותו ל"אחוות מאהבי גלוריה".
כשהוא מוצא לבסוף את גלוריה הוא שתוי וכועס ומכנה אותה בשמות גנאי, מתפרע ומחליף מהלומות בבר.
גלוריה מחזירה אותו לביתו ורוצה לתת לו בחזרה את פרוות המינק אבל הוא זורק לה אותו בחזרה וצועק שהפרווה "מזוהמת".
אשתו אמילי מתבוננת במריבה מחלון הדירה.
ליגט מודיע לאמילי כי ברצונו להתגרש.
גלוריה ההמומה נוסעת לסטיב ובפעם הראשונה מגלה לו כי התנהגותה נובעת מכך שבגיל 13 נאנסה פעמים רבות על ידי ידיד של אמה האלמנה וכי למעשה נהנתה מזה כי הוא העניק לה חיבה ואהבה.
היא חוזרת לאמה ואומרת כי היא נוסעת לבוסטון להתחיל שם חיים חדשים.
ליגט מחפש את גלוריה ולבסוף פוגש את גלוריה בבר, מתנצל ומשכנע אותה לבוא איתו למוטל של "הפי".
היא משתכנעת בחוסר רצון אבל כשהם מגיעים והוא יוצא מהמכונית היא משנה את דעתה ומריצה את מכוניתה במהירות כשליגט נוסע אחריה.
כשהיא מבחינה שהוא רודף אחריה היא מגבירה את המהירות, מתנגשת במחסום דרכים ונהרגת.
באטריצ'ה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות (באיטלקית: Beatrice di Borbone-Due Sicilie; נולדה ב-16 ביוני 1950), היא בתו של פרדיננדו, דוכס קסטרו, ואשתו לשעבר של שארל, נסיך נפוליאון.
באטריצ'ה נולדה ב-16 ביוני 1950 בסן-רפאל, ואר, לפרדיננדו, דוכס קסטרו ושנטאל דה שברון-וילט, בתם של שארל אלבר, רוזן שברון-וילט ולואיז פרומנטין דה סן-שארל.
ב-19 בדצמבר 1978 התחתנה באטריצ'ה עם הנסיך שארל בונפרטה, ונולדו להם שני ילדים, אולם בשנת 1989 התגרשו השניים.
בשנת 1997 מת חמיה לשעבר לואי, נסיך נפוליאון, ובצוואתו הוא כתב שבנה ז'אן-כריסטוף, נסיך נפוליאון יירש את תאריו, אולם בעלה לשעבר התנגד לכך.
בשנת 2008 מת אביה, ואחיה קרלו, דוכס קסטרו ירש את תאריו.
ב-19 בדצמבר 1978 התחתנה באטריצ'ה עם שארל, נסיך נפוליאון, ונולדו להם שני ילדים:
קרולין, נסיכת נפוליאון (נולדה ב-24 באוקטובר 1980)
ז'אן-כריסטוף, נסיך נפוליאון (נולד ב-11 ביולי 1986).
בֵּאִי צ'וֹנְג-שִׁי (במנדרינית: 白崇禧, שיאו-ארג'ינג: ﺑَﻰْ ﭼْﻮ ثِ; 18 במרץ 1893 – 2 בדצמבר 1966) היה מצביא ופוליטיקאי סיני אשר היה בכיר במפלגת הקוומינטנג והשתתף בתקופת המצביאים, המשלחת הצפונית, מלחמת המישורים המרכזיים, מלחמת סין-יפן השנייה ומלחמת האזרחים הסינית שלאחריה ברח, ביחד עם שאר ראשי המפלגה, אל עבר טאיוואן.
במקורו היה באי מוסלמי מבני החווי.
עוֹמַר באי צ'ונג-שי כפי שנודע בצעירותו נולד למשפחה מוסלמית סונית ממקור אתני של בני חְווֵי בגווילין אשר בדרום סין, דאז האימפריה הגדולה של צ'ינג.
משפחתו היו צאצאים של סוחר פרסי העונה לשם באילודרן אשר בעת התיישב בסין שינה שמו לבֵּאִי, ככל הנראה במהלך המאה ה-18.
באי הועבר לאקדמיה צבאית של גואנגשי, שם עבר הכשרה חלקית כצוער בשנת 1907. באותה האקדמיה יכיר באי את הואנג שאוהונג ולי דזונגז'ן, שניים אשר יהפכו גם הם לדמויות מפתח במאבק על סין מאוחר יותר.
לאחר דרישת משפחתו באי נטש את הלימודים הצבאיים ועבר לאקדמיה ללימוד מדעים ודין פוליטי.
עם עלייתה של מהפכת שינהאי בסוף שנת 1911, באי הצטרף לפלוגת סטודנטים שתמכו במהפכה אשר היו תחת פיקודו של הואנג שאוהונג ולבסוף נכנס לעוד בית-ספר להכשרה צבאית עד אשר הוסמך בשנת 1914.
ביוני 1915 החל הכשרה מחודשת באקדמיה צבאית במחוז חביי.
כאשר חזר לגואנגשי לאחר הכשרה מוצלחת הוא הושם כקצין באוגדת גואנגשי הראשונה.
עם התפתחותה של תקופת המצביאים החליטו הואנג שאוהונג, לי דזונגז'ן ובאי להקים את קליקת גואנגשי החדשה אשר פעלה כיחידה צבאית עצמאית הפועלת להשיג כוח והשפעה על כמה שיותר שטחים בדרום סין.
באי הצטרף אל מפלגת הקוומינטנג הגדלה והפך מקורב של יושב ראש המפלגה, צ'יאנג קאי שק.
בזמן המשלחת הצפונית לאיחוד כל סין, באי שימש כראש המטה הכללי (רמטכ"ל) של צבא המהפכה הלאומי (צבא הקוומינטנג).
היה זה במהלך המשלחת שהחל באי להתפרסם כטקטיקן מוכשר ובעל ערך.
למעשה, במהלך המשלחת הצפונית, באי לקח לידי סמכותו הישירה את חיל התנועה המזרחית אותו הנהיג אישית וכבש את הערים האנגג'וֹאוּ ושאנגחאי.
לאחר כיבוש סין נותר באי כמפקד הישיר של חיל התנועה המזרחית וכאשר הועברה בשנת 1928 ההוראה לטבוח בכלל הפעילים הקומוניסטים במפלגת הקווומינטנג , באי לא היסס להורות את ההוצאה להורג של כלל הפעילים בחילותיו.
הפעולה הזאת, אשר יצרה קרע בין הקוומינטנג והקומוניסטים, הביאה את תומכי הסובייט להקים את המפלגה הקומוניסטית של סין ובכך להתחיל את מלחמת האזרחים הסינית.
כאשר ביוני הגיע אל העיר בייג'ינג עם כוחות הקוומינטנג, הכריז כי מנצ'וריה אוחדה עם שאר הממשלה הלאומית.
בדצמבר אותה השנה החל באי להניע 60,000 חיילים סינים לשינג'יאנג למען יפקדו על בניית מסילת ברזל אשר תקשר את המחוז עם מרכז סין ותמנע את התפשטות ההשפעה הסובייטית בצפון המחוז.
בשנת 1929 החל צ'יאנג קאי-שק בהוצאתם להורג של מתחרייו הפוליטיים, מחשש לחייו חמק באי לעבר הודו-סין הצרפתית עד אשר הבין כי אין סכנה הנשקפת לו וחזר שנה מאוחר יותר לסין.
בין 1930 ל-1936 נותר באי בתפקיד המפקד הראשי של מחוז הולדתו גואנגשי.
בהיותו מוסלמי קרא באי לבני דתו להצטרף אל גיוס הקוומינטנג.
כאשר בשנת 1937 התרחשו אירועי תקרית גשר מרקו פולו והקרב על שאנגחאי החלה מלחמת סין-יפן השנייה וצ'יאנג קאי-שק הזמין את באי לחזור אל הממשלה למען תמיכה במאבק המלחמה.
בתור ממלא מקום ראש המטה הכללי באי ייעץ לצ'יאנג לצאת באסטרטגית 'סחר מקום תמורת זמן' (אסטרטגיה לפיה הכוח הנפלש נסוג ונותן שטחים לתוקף בתמורה לזמן התארגנות אל המלחמה).
באי העביר כספים להנהגת כוחות גרילה אשר הפיצו כאוס ברחבי המחנה היפני.
בשנת 1938 מונה באי למפקד העליון של משרד ההנהלה בשטח של המועצה הצבאית בגווילין.
במהלך פיקודו הוא ראה טקטיקת הנהגה מוצלחת במהלך הקרב הראשון על צ'אנגשה, הניצחון הסיני הגדול הראשון של המלחמה.
על פועלו בזמן המלחמה הפך באי ליורשו הצבאי ככל הנראה (היה זה לפי רוב ההערכות) של צ'יאנג קאי-שק במקרה מותו של האחרון.
עם כניעת האימפריה היפנית מלחמת האזרחים הסינית נפתחה מחדש ובשנת 1946 מונה באי לשר ההגנה של הרפובליקה הסינית, משרה חסרת ערך שכן צ'יאנג שמר על כל הסמכויות הצבאיות לעצמו.
לאחר שאירע התנגשות בין אזרחים לסמכויות באי טאיוואן, באי נשלח ב-1947 אל האי כשליחו ומייצגו של צ'יאנג.
בשנת 1948 הוא הודח מתפקידו כשר ההגנה הלאומי והוצב לפיקוד על חיילים במרכז ובדרום סין.
בשלהי סוף 1948 הוא עדיין עמד בפקודותיו של צ'יאנג בסירוב לנהל משא ומתן עם הכוחות הקומוניסטים, עד לינואר 1949 הוא שינה את דעתו, דרש בפומבי אחרת וסירב להורות להתנגש בכוחות הקומוניסטיים באזור נהר הואי.
זמן קצר לאחר מכן הוא דרש מיחידות גואנגשי שלו להשתחרר מתפקידם בדרג הלאומי וחזר לפיקודו האישי כדי שיוכלו להגן על מחוז מולדתו.
הוא כמעט הלך רחוק יותר ודרש מצ'יאנג לפרוש מתפקידו.
עם התבוסה בהאנקו שבמחוז חוביי, הוביל באי את הכוחות הלאומיים בנסיגה חזרה דרומה להנגיאנג שבמחוז הונאן.
באוקטובר 1949, עדיין בפיקוד על 200,000 חיילים מוכנים לקרב, הוא הכין את מחוז גואנגשי לעמדת התנגשות סופית נגד הקומוניסטים, אך בסופו של דבר הוא ברח לטייוואן עם שארית הממשלה הלאומית ברואו כי זהו מצב בלתי אפשרי.
כאשר הגיע אל האי באי פרש מהצבא ונשאר יועץ לנשיא הרפובליקה הסינית (צ'יאנג) עד שנת 1951. הוא קרא למוסלמים מכל העולם להתנגד לקומוניזם עד אשר לבסוף נפטר ב-2 בדצמבר 1966 עקב פקקה מוחית.
הלווייתו נערכה בסגנון צבאי בבית העלמין בטאיפיי.
באי הקסום היא סדרת טלוויזיה לילדים בת 52 פרקים ששודרה ברשת הטלוויזיה האמריקאית Fox Kids ברצועה "The Fox Clubhouse" בין 1994 ל-1996. הסדרה שודרה בטלוויזיה החינוכית הישראלית ב-1997.
עלילת הסדרה מתמקדת באי אשר גרות בו חבורה של חיות צבעוניות.
את שיר הפתיחה של הסדרה ביצעה סי היימן.
שם הדמותחיהמדבב/ת בעבריתדודה קיפודה (Rimba)קיפודה (בגרסה המקורית היא קופה)אסתי קוסוביצקי (דיבור), סי היימן (שירה)תני (Bakari)תניןיפה גבאי (דיבור ושירה), סי היימן (שירה)ג'ירי (Ilana)ג'ירפהגבי קרןנפי (Ooki)קרנףשלומית הגואל-טריגרארי (Paquito)אריהציפי מורפילית (Pria)פילהעינת גליקסמן
באייר ג'יינטס לברקוזן היא קבוצת כדורסל גרמנית מלברקוזן, חלק ממועדון הספורט באייר לברקוזן, המשחקת ב.
המועדון זכה ב-14 אליפויות גרמניה, ומחזיק בשיא הזכיות בליגה.
המועדון נוסד בשם TuS באייר 04 לברקוזן ב-1961 ועלה לליגה הראשונה ב-1968. המועדון זכה ב-5 אליפויות לאומיות וב-4 גביעים גרמניים בתור TuS 04 לברקוזן לפני ששינה את שמו והמשיך את הדומיננטיות שלו בתור TSV באייר 04 לברקוזן.
בסך הכל זכתה הקבוצה ב-14 אליפויות ו-10 גביעים, יותר מכל קבוצת כדורסל גרמנית אחרת.
ב-2008 החליטה חברת באייר לבצע קיצוצים דרמטיים בחסות שלה לקבוצה ולהתמקד בפעילות קבוצת הכדורגל שלה.
מהלך זה אילץ את קבוצת הכדורסל של המועדון לוותר על הרישיון שלה בבונדסליגה לטובת ג'יינטס דיסלדורף ולרדת לליגה השלישית.
ב-2013 עלה המועדון ל-ProA, הליגה השנייה, ובמהלך השנים התנדנד בינה לבין הליגה השלישית.
קבוצת הנשים של המועדון באייר 04 לברקוזן היא קבוצת כדורגל נשים גרמנית מהעיר לברקוזן שבמדינת נורדריין-וסטפאליה, המשחקת בבונדסליגה לנשים, ליגת הנשים הבכירה בגרמניה.
הקבוצה הוקמה בשנת 2008, ומשחקת את משחקיה הביתיים במרכז מופעי הנוער קורטקוטן שבקלן.
המועדון בו החל הפרויקט של קבוצת הנשים של באייר לברקוזן הוא ברגיש גלדבאך , שבשנות ה-80 וה-90 היה המועדון הדומיננטי בכדורגל הנשים בגרמניה.
באותה תקופה זכה המועדון בתשע אליפויות גרמניה, שיא בו מחזיק המועדון נכון לעונת 2022-23. לצד זאת זכה המועדון בגביע הגרמני שלוש פעמים.
עם הקמת הבונדסליגה לנשים ב-1990 החלה התדרדרות בביצועי המועדון, מה שבסופו של דבר הוביל לירידת המועדון לליגה השנייה.
מועדון ההתעמלות והספורט קלן (1996 עד 2008)
ב-1996 עבר ניהול הקבוצה מברגיש גלדבאך למועדון ההתעמלות והספורט קלן .
במהלך תקופת הקבוצה בקלן, שיחקה הקבוצה בעיקר בליגה השנייה וכן מספר עונות בליגה השלישית.