tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהתאם להסכמי השלום מ-2005, נערך בינואר 2011 משאל עם בו תמכו 99% מתושבי דרום סודאן בהיפרדות החבל מצפון המדינה ובהקמת מדינה עצמאית.
ב-9 ביולי 2011 הכריזה דרום סודאן על עצמאותה, וקיר הושבע כנשיא המדינה החדשה.
הוא הגיש את מועמדות ארצו לקהילת מזרח אפריקה.
כמו כן ערך ביקור בישראל, והודה לה על הסיוע במאבק הלאומי של תושבי דרום סודאן השחורים.
בשנת 2012 התמודד קיר עם סכסוך גבול עם סודאן, שהסתיים בהסכמים באדיס אבבה.
תלאותיה של דרום סודאן לא תמו עם השגת העצמאות.
התעוררו סוגיות הומניטריות חדשות עקב מעשי טבח שביצעו חיילים ילדים בני נואר בבני מורלה, ומעשי אלימות קשה הדדיים בין שתי קבוצות אתניות אלה.
מלחמת אזרחים של דרום סודאן
עד מהרה פרצה יריבות קשה בין סלווה קיר ולסגן הנשיא ד"ר ריאק מצ'אר, נציג העם נואר.
במהלך השנים חשש קיר מהפיכה ביוזמת יריביו.
הוא האשים את האו"ם וארגונים הומניטריים במזימות נגדו ובתמיכה במצ'אר.
מלחמת אזרחים חדשה הפעם בין תושבי דרום סודאן לבין עצמם קיבלה ממדים קשים בשנים 2013–2019. נהרגו 400,000 בני אדם וכ-4 מיליון הפכו לפליטים.
הקרבות התנהלו בעיקר בין הכוחות של מפלגת השלטון SPLA-IG והפלג SPLA-IO ("הצבא העממי לשחרור סודאן באופוזיציה") שנשלט על ידי בני נואר.
חבל אקווטוריה (Equatoria) מתוך SPLA-IO נפרד פלג נוסף - NSF - החזית להצלה לאומית בפיקוד תומאס סירילו סואקה.
היו תקריות גם בין בני דינקה-בור ולבין דינקה - בחר אל ע'זאל.
עוד ניסיון באפריל 2016 עלה בתוהו אחרי שנורו לפתע יריות על המשמר הנשיאותי.
ריאק מצ'אר נאלץ להימלט מהמדינה ופרצו הקרבות מחדש.
ביוני 2018, תחת לחצים בינלאומיים, נפגש קיר עם מצ'אר באדיס אבבה וחתמו על הסכם בין המחנות היריבים.
אולם יישומו לקח עוד שנתיים.
ב-22 בפברואר 2020 הושבעה ממשלת אחדות לאומית חדשה ובראשה סאלווה קיר.
ריאק מצ'אר חזר לג'ובה כדי לשמש סגן נשיא.
עוד הושבעו ארבעה סגני נשיא, ביניהם רבקה גראנג, אלמנתו של ג'ון גראנג.
הממשלה החדשה הייתה אמורה לאחד את שורות הצבא, למצוא פתרונות למשבר ההומניטרי, לבנות מחדש את הכלכלה ולהציע חוקה חדשה קבועה.
ב-5 ביולי 2023 הודיע סלווה קיר שיציג מועמדותו בבחירות לנשיאות ב-2024.
ב-24 בנובמבר 2023 הוא נבחר יושב ראש הארגון האזורי של קהילית אפריקה המזרחית למשך שנה.
במרץ 2025 סגן הנשיא מצ'אר נעצר במעצר בית אחרי שמחה נגד נוכחות הכוחות האוגנדים במדינה ונחשד בקשר נגד השלטון.
סאלח חסארמה הוא כדורגלן עבר ערבי-ישראלי ששיחק בעמדת הבלם.
חסארמה החל את דרכו ככדורגלן בקבוצת הנוער של מכבי בענה ובהמשך עבר לקבוצה הבוגרת שהייתה בליגה ב'.
בעונת 1994/1995 עבר להפועל טייבה שהייתה בליגה הארצית (הליגה השנייה) ולאחר שתי עונות עלה עם הקבוצה לליגת הבכירה, וערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל מול בית"ר ירושלים בעונת 1996/1997. בסוף העונה חזר עם הקבוצה לליגה הארצית ונשאר עונה אחת.
בתחילת עונת 1999/2000 עבר חסארמה לבני סכנין שהייתה בליגה הארצית (הליגה השלישית) ובסיום העונה עלה עמה לליגה הלאומית ונשאר עוד שתי עונות במועדון.
בעונת 2002/2003 עבר לבני יהודה תל אביב והיה השחקן הערבי הראשון ששיחק בקבוצה.
למרות האיומים והצעקות שקיבל בתחילה מהאוהדים הוא השתלב בקבוצה ושיחק שם עונה אחת.
מיד בסיום העונה עבר להפועל חיפה ששיחקה בליגה הלאומית ובסיום העונה עלה עמה לליגת העל ושיחק בקבוצה עונה נוספת, שבסיומה חזר שוב לבני סכנין ששיחקה אז בליגת העל.
בעונת 2006/2007 עבר לעירוני קריית שמונה, בשנת 2011 זכה עם הקבוצה בגביע הטוטו, ובעונת 2011/2012 זכה עם הקבוצה באליפות הראשונה בתולדותיה, וכן בגביע הטוטו בפעם השנייה ברציפות.
בעונת 2012/2013 הגיע עם עירוני קריית שמונה לגמר גביע המדינה, ובסופה פרש חסארמה ממשחק פעיל בגיל 39, כשחקן המבוגר ביותר בליגת העל.
לאחר פרישתו מונה חסארמה למאמן קבוצת הנוער של עירוני קריית שמונה.
לקראת עונת 2015/2016 מונה למאמן הקבוצה הבוגרת של המועדון.
ב-15 באוגוסט 2015 הוליך את הקבוצה לזכייה בתואר אלוף האלופים, אחרי ניצחון על מכבי תל אביב.
ב-13 בפברואר 2016 פוטר מאימון הקבוצה.
ב-18 ביולי 2016 מונה חסארמה למאמן נבחרת ישראל נערים ב'.
בפברואר 2017 הוביל את הנבחרת לזכייה בטורניר החורף.
במקביל לעבודתו בנבחרת, הקים חסארמה בית ספר לכדורגל בבענה, והוא מנהל את קבוצת מכבי צעירי בענה.
ב-15 בנובמבר 2020 מונה למאמן מועדון ספורט כפר קאסם מהליגה הלאומית.
ב-16 בפברואר 2021 פוטר מתפקידו.
ב-27 בדצמבר 2021 מונה למאמן קבוצת הנוער של בני סכנין.
ב-17 במאי 2023 מונה לעוזר מאמן הקבוצה הבוגרת של בני סכנין.
ב-3 במרץ 2025 מונה למאמנה הזמני של הקבוצה לאחר פיטוריו של סלובודאן דראפיץ' וב-11 במרץ 2025 חזר לתפקיד עוזר מאמן בני סכנין לאחר מינויו של מנחם קורצקי למאמן הקבוצה.
סאלח עזאם הוא שחקן, משורר, מחזאי, מפיק ובמאי תיאטרון וטלוויזיה דרוזי-ישראלי.
סאלח עזאם נולד בכפר הדרוזי עספיא שבהרי הכרמל.
בוגר תואר ראשון באוניברסיטת חיפה, ומגמת בימוי, הפקה וכתיבה לתיאטרון בסמינר הקיבוצים.
שחקן, משורר, מחזאי, מפיק ובמאי תיאטרון וטלוויזיה.
ההצגות הראשונות שכתב וביים הוצגו בסמינר הקיבוצים: "המצרף" למשורר האירי ויליאם ב.
ייטס, "קדמת עדן" על פי הרומן של הסופר האמריקאי ג'ון סטיינבק, וההצגה הקצרה "ישראלה הזונה" שגם השתתפה בתיאטרונטו 1995.
בתיאטרון הפרינג' בצוותא תל אביב, כתב וביים את המחזה "אמא ג'ופלין ואבא מוריסון".
בשנת 1999 הוזמן להתארח בתיאטרון רויאל קורט בלונדון, ביים את המחזה "היפה והנסיך" שתורגם לאנגלית.
ביים את ההצגה "הנכה" בתיאטרון אל-קאסבה במזרח ירושלים.
בשנת 2000 ביים הצגת "ריחלת חנד'לה" מאת המחזאי הסורי המפורסם סעד אללה ונוס עבור תיאטרון אל-ג'ואל בסכנין, שהשתתפה בפסטיבל עכו ובפסטיבל תל אביב.
ב- 1999 עבד במכון ללימוד דתות ועדות בישראל, וב-2001 יסד עם ד"ר קיטי כהן תיאטרון אל-ניקאב, בעוספיא, ומאז הוא במאי הבית ומנהלו האמנותי.
שימש כחבר בוועדה המייעצת של סל תרבות ארצי, שתפקידה לגבש את המדיניות המקצועית ואת המטרות החינוכיות, ולעקוב אחר הביצוע, במינוי שר החינוך.
השתתף כשחקן בסרטים "קילר בייב", "עוף החול", "אורחים לרגע", "מבצע סבתא", "מחכים לסלאח-אדין".
כתב, ביים והפיק תוכנית סטירית "קריקטורה" בשפה הערבית עבור הערוץ הראשון.
פרסם ספר שירים בשפה העברית בשם "ג'וני".
"תרפזיון" שיוצא לאור בשפה הערבית בחר בו כבמאי המצליח של שנת 2006.
איך משיגים סובלנות והבנה לתרבותו של האחר?
עם שאלה זו התמודד המכון ללימוד דתות ועדות בישראל בשפת הפולקלור והתיאטרון, ודווקא עם ילדי בתי ספר משני עברי ירושלים.
יו"ר המכון, ד"ר קיטי כהן, בחרה לנסות לגשר על הפער ולקדם את השלום בין העמים באמצעות אמונה עתיקת יומין הקושרת את ירידת הגשם עם תפילת האדם.
חיפוש בארכיון הסיפור העממי העלה שני סיפורים, יהודי וערבי, שהדמיון ביניהם מפתיע.
בשניהם מסופר על אדם פשוט ונבער מדעת, שראה את הציבור כולו סובל מן הבצורת ומתחנן לגשם, אך דווקא תפילתו הזכה היא שנתקבלה במרומים.
שני הסיפורים – האחד של הבעש"ט והשני של אבו מהג'נה – נמסרו להמחזה לבמאי הדרוזי סאלח עזאם מעוספיא, שהציג אותם תחילה בפני תלמידי בית הספר המסורתי ע"ש פרנקל בגבעה הצרפתית, ובפני תלמידות בבית חנינא.
מהרעיונות שקיבל מהילדים ומהאימפרוביזציה שעשו בכתות, החל עזאם בכתיבת המחזות, עליהם עבד תחילה בנפרד עם שתי הכיתות.
"הגעתי למסקנה שקודם צריך האדם להכיר ולכבד את הפולקלור של עמו, ורק אז יבשיל לכבד את הפולקלור של האחר", אומר הבמאי הצעיר, שהספיק לביים הגות בתיאטרון ה"רויאל קורט" של לונדון, בתיאטרון הפרינג' בתל אביב ובתיאטרון הקאסאבה במזרח ירושלים.
לדבריו עשוי התיאטרון ליצור כבוד הדדי בין יהודים לערבים, כפי שקרה לילדים שהשתתפו בהצגה.
לאחר שעבדו ב\בנפרד – הפ עבדו ביחד על ההצגה והתפאורה – עד שהציגו את המחזות שלהם יחדיו לפני קהל רב של תלמידים, מורים והורים.
"עמדתי על ההבדלים המנטליים העמוקים השוררים בין שתי התרביות" אומר הבמאי הדרוזי, "חשתי עד כמה אני קרוב בעומק נפשי לערבים ועד כמה אני קרוב בתפישותיי ובהליכותיי לישראלים, ומעמדת ביניים זו הרגשתי שאני מגשר על התהום הפעורה ומצליח ליצור, ולו לערב אחד, דו-קיום של תרבותיות החיות בקונפליקט".
קול הסובלנות, תמוז תש"ס, קיץ 2000
חלוץ ומהפכן תרבות בתוך הקהילה שלו
בשנת 2001, יחד עם ד"ר קיטי כהן, יסדו את התיאטרון הדרוזי המקצועי והרפרטוארי הראשון, שהפך למרכז תרבות אזורי המשווק את אומנותו ויצירותיו לכל רחבי הארץ.
בנה את אולם התיאטרון המודרני היחידי במגזר הדרוזי, שכולל במה מקצועית וגדולה, 200 כיסאות לקהל, ציוד טכני מתקדם, משרדים, מחסנים חדרי הלבשה וקפטריה.
פועלו חולל שינוי מרחיק לכת בהבנת, בתפקיד ובחשיבותה של אומנות התיאטרון בקרב הקהילה שלו.
במאי ואיש אומנות עם חזון שפעל מתוך הכרה בחשיבות הדיאלוג בתיאטרון, ומתוך אמונה שהאמנות בכוחה להשפיע על האדם, שאמנות תיאטרון איכותית וטובה יכולה לברוא עולמות, להצית את הדמיון, לעורר את הרגש, ליצור הזדהות ולזרוע ספק.
ריאתו האמנותית החדשנית והמקצועית קראה תיגר על תפיסת אומנות התיאטרון המקובלת בקהילה שלו, הרואה בתיאטרון אומנות משנית, חובבנית ובידור קל.
הוא פעל וכונן גישה אחרת בתכלית, גישה לפיה אומנות התיאטרון היא אומנות חשובה ומקצועית, מעשירה את חיי הרוח, מעניקה להם משמעות ומפתחת אצל האדם מודעות לעצמו ולמציאות חייו.
הוא נאבק שאמנות התיאטרון תהיה זכות יסוד לכל ילד, צעיר ומבוגר בקהילה שלו, ללא קשר ליכולת הכלכלית של האדם.
מאז תחילת דרכו, סאלח לא מפסיק להפתיע בהתמדה והמשכיות, בבחירת ההצגות שביים יש רוח חלוצית מרעננת, ייחודיות, חדשנות, נועזות והרפתקנית שמקפלת בתוכה הבטחה ואלמנט הפתעתי.
הוא היה הדרוזי הראשון שביים הצגות פרינג' שהוצגו באולם צוותא בתל אביב, ובהמשך ביים מחזות מקור, מחזות ישראלים עכשוויים שתרגם לשפה הערבית, מחזות ישראלית מקורית בשפה העברית, מחזות מהספרות הקלאסית, מחזות לילדים ועוד.
הבחירות האומנותיות, השיטות וסגנון הבימוי שפתח, בססו את מעמדו המקצועי ויצרו מאפייני זיהוי שמעוררים סקרנות וחלופה ייחודית שמבדילה אותו משאר הבמאים והיוצרים האחרים שפועלים במגזר הדרוזי והערבי.
הפקותיו המגוונות, החדשניות והנועזות שלרוב התמקדו בנושאים חברתיים תוך הקפדה רבה להעביר את המסר לצופה ושמירה על יחס קהל במה, זכו בפרסים, ולהצלחה רבה הן אצל הקהל והן אצל מבקרי התיאטרון.
הן יצרו חוויה רגשית ואינטלקטואלית אצל הצופה שמעניקה משמעות לחיי האדם.
הן תרמו לפיתוח הפרט והחברה גם יחד, והשפיעו על היות החברה (במיוחד המגזר הדרוזי) פתוחה יותר, מתחשבת ומוסרית יותר.
סאלח חוזר מהצבא - פסטיבל מסרחיד 2003, זכתה בפרס הטקסט הנועז
המוזיקאי - פסטיבל הילדים של סכנין, 2004, זכתה בפרס הראשון
סברס - פסטיבל הבינלאומי להצגות ילדים ונוער, חיפה, 2005, זכתה בפרס השחקנים והמחזה הטוב ביותר
שוק הסיפורים - פסטיבל הילדים, סכנין, 2006, זכתה בפרס הראשון
ג'וזפין - פסטיבל מסרחיד עכו, 2006, זכתה בפרס הראשון ובפרס השחקנית הטובה
בריק אלזית - פסטיבל מסרחיד עכו, 2010, זכתה בפרס חביבת הקהל
האמלט והמכונה - פסטיבל מסרחיד עכו, 2010, זכתה בפרס הראשון ובפרס השחקן הטוב
ישראלה הזונה – סמינר הקיבוצים
המצרף - למשורר האירי ויליאם ב.
קדמת עדן - על פי הרומן של הסופר האמריקאי ג'ון סטיינבק, סמינר הקיבוצים
אמא ג'ופלין ואבא מוריסון – תיאטרון הפרינג' צוותא, תל אביב
היפה והנסיך - תיאטרון רויאל קורט, לונדון, (1999)
הנכה - בתיאטרון אל-קסבה במזרח ירושלים, (1999)
דואט ירושלמי לגשם – המכון ללימוד דתות ועדות בישראל
אברהים בן אדהם – המכון ללימוד דתות ועדות בישראל
בור וחולדה - המכון ללימוד דתות ועדות בישראל
איתמר פגש ארנב, על פי דויד גרוסמן, המכון ללימוד דתות ועדות בישראל
מתנה לחג - המכון ללימוד דתות ועדות בישראל
ריחלת חנד'לה - מאת המחזאי הסורי המפורסם סעד אללה ונוס, תיאטרון אל-ג'ואל בסכנין, (2000)
יסמינה – מאת מג'יד אבו רוקן, תיאטרון אל-ניקאב (2001)
תפילת הגשם – תיאטרון אל-ניקאב, (2001)
זוטות – מאת סוזן גספל, תיאטרון אל-ניקאב (2002)
הצו - מאת ד"ר מסעוד חמדאן, תיאטרון אל-ניקאב (2002)
הזאב ושלוש העזים – תיאטרון אל-ניקאב 2003)
סאלח חוזר מהצבא - על פי "ג'וני שב משדה הקרב", ספרו רב המכר של דלטון טרמבו האמריקאי, תיאטרון אל-ניקאב (2003)
המוזיקאי – תיאטרון אל-ניקאב (2004)
עין הזרבובית - קברט סאטירי חברתי פוליטי מאת ד"ר מסעוד חמדאן, תיאטרון אל-ניקאב (2004)
שוק הסיפורים – מאת אוסמה מסרי, תיאטרון אל-ניקאב (2006)
ג'וזפין – מאת רביד דבורה, תיאטרון אל-ניקאב (2006)
נשארים – מאת ד"ר מסעוד חמדאן, תיאטרון אל-ניקאב (2006)
המופרע – תיאטרון אל-ניקאב (2007)
הבדיחה הכי גרועה – תיאטרון אל-ניקאב (2007)
הילד שלא אהב את בית הספר – תיאטרון אל-ניקאב (2008)
ביחד נעלה את הניקאב – תיאטרון אל-ניקאב (2008)
קפה בחינם – תיאטרון אל-ניקאב (2008)
המשרתות - מאת ג'אן ג'נה, תיאטרון אל-ניקאב (2009)
בית ספר תחילה – מאת אוסמה מסרי, תיאטרון אל-ניקאב (2011)
סברס - מאת רועי רשקס (בשפה העברית והערבית), תיאטרון אל-ניקאב (2005)
ארוחה סטירית עם מחמד אלמאע'וט - תיאטרון אל-ניקאב (2008)
הסחף - תיאטרון אל-ניקאב (2008)
שבאב אחר מודה - תיאטרון אל-ניקאב (2008)
בריק אלזית - תיאטרון אל-ניקאב (2010)
האמלט והמכונה - תיאטרון אל-ניקאב (2010)
אלחשור - תיאטרון אל-ניקאב (2011)
ארוחה סטירית עם מחמד אלמאע'וט (2008)
ביחד נעלה את הניקאב (2008)
סייד סאלח ג'בר (בערבית - سيد صالح جبر; תעתיק מדויק - סיד צאלח ג'בר; 1896–1957) היה ראש ממשלת עיראק.
ג'בר, בן למשפחה שיעית מן המעמד הבינוני, עלה לעמדת השפעה פוליטית והתחבב על נורי סעיד שהיה המוציא והמביא בפוליטיקה העיראקית בתקופת שלטון השושלת ההאשמית בעיראק.
בחודש מרץ 1947 החליף את סעיד בראשות הממשלה, לאחר מערכת בחירות, והיה השיעי הראשון שכיהן בתפקיד זה.
הוא נחשב לרפורמיסט מתון, אך לבן טיפוחיו של סעיד, ולאיש המקובל על הבריטים שההסכם האנגלו-עיראקי משנת 1930 ותוצאות המלחמה האנגלו-עיראקית משנת 1941 העניקו להם מעמד מיוחד בעיראק.
עיקר פעלו של ג'בר היה במדיניות החוץ.
ג'בר הוביל את מדינות הליגה הערבית בתקופה חשובה בה היה עליהן להתייחס להחלטת החלוקה בארגון האו"ם, ולהקמת מדינת ישראל, לקראת סיום המנדט הבריטי.
באותה תקופה דובר על חידוש ההסכם בין בריטניה ועיראק.
על אף שתוקף החוזה היה עד שנת 1957 חיפש ג'בר את ההזדמנות לשנותו ולשפר את התנאים שניתנו לעיראק במסגרתו.
בינואר 1948 יצא לבריטניה, ושם, בעיר פורטסמות' חתם עם שר החוץ הבריטי, ארנסט בווין על הסכם חדש.
ההסכם העניק לעיראק מידה רבה יותר של עצמאות, אך הותיר את הנוכחות הצבאית הבריטית על אדמת עיראק, ואת חופש התנועה הבריטי בנהר שט אל-ערב.
קבלת ההסכם נתקלה בהתנגדות חריפה מאוד של האופוזיציה, שלא הייתה מוכנה לקבל כל הסכם שיותיר נוכחות בריטית על אדמת עיראק.
עם שובו של ג'בר לעיראק, נתקל במהומות של סטודנטים ותלמידי תיכון, המוחים על ההסכם.
המהומות, המכונות "מהומות הו'תבה", סיכנו את המשטר, והיה צורך לדכא אותן באלימות שהביאה לעשרות הרוגים.
העוצר ההאשמי, עבד אל-אילה נאלץ לנער חוצנו מג'בר ומההסכם שאליו הגיע באופן פומבי, על מנת לדכא את המהומות.
ג'בר איבד את בסיס השליטה שלו, ולא יכול היה להמשיך לתפקד כראש ממשלה.
ב-27 בינואר 1948 התפטר ג'בר, והוחלף במדינאי השיעי מוחמד א-סדר.
בשנת 1950 שימש ג'בר כשר הפנים העיראקי בממשלתו של תאופיק א-סווידי.
במרץ 1950 הביא לחקיקת החוק שאפשר את יציאת יהודי עיראק בצורה ליגאלית מן המדינה, ולמעשה נתן גושפנקא רשמית לעלייתם, המכונה מבצע עזרא ונחמיה שהתרחשה מזה מספר חודשים באופן בלתי ליגאלי ובקנה מידה גדול.
החוק קצב מועד של שנה לכל יהודי שיסכים לצאת מעיראק, בתנאי שיסכים לוותר על רכושו.
במהלך שנות ה-50 הוביל ג'בר מפלגה שיעית שנקראה "מפלגת העם הסוציאליסטית", והתמודדה מספר פעמים בבחירות לפרלמנט, כשהיא מייצגת את המיעוט השיעי, ועומדת לרוב באופוזיציה לממשלות השונות שהקים נורי סעיד.
השייח' סאלח אחמד אל-עלי היה מנהיג סורי עלווי חשוב והמפקד של המרד העלווי של 1919 מהמרידות הראשונות כנגד המנדט הצרפתי על סוריה לפני המרד הסורי הגדול.
סאלח אל-עלי נולד בשנת 1884 למשפחת נכבדים עלווים בעיר אל-שייח' באדר שבהרי אנסריה, צפון מערב סוריה.
על פי מה שנמסר, הוא לחם כנגד העות'מאנים ב-1918 לפני שנסוגו מסוריה.
בשנת 1918 כבשה צרפת את אזור החוף של סוריה והחלה להתקדם לפנים הארץ.
ב-15 בדצמבר 1918 כינס אל-עלי את כל נכבדי העלווים החשובים בעיר אל-שייח' באדר.
אל-עלי הזהיר את הנוכחים שהצרפתים כבר כבשו את אזור החוף במטרה להפריד את האזור משאר המדינה, ושכנע אותם להתקומם ולגרש את הצרפתים מסוריה.
השלטונות הצרפתיים ששמעו על הכינוס שלחו כוח צבאי לאל-שייח' באדר על מנת לאסור את אל-עלי.
אל-עלי ואנשיו ארבו לכוח ותקפו אותו, והכוח הצרפתי הובס וספג 35 אבדות.
לאחר הניצחון הראשון אל-עלי ארגן את המורדים לצבא ממושמע, עם מפקדים משלו והיררכיה צבאית.
המורדים נתמכו על ידי האוכלוסייה המקומית, והיו נשים שסיפקו להם מזון ושתייה ואף החליפו אותם בעבודה בשדות.
אל-עלי כרת ברית עם איברהים חנאנו שהנהיג מרד בחלב, עם שבט הדנדשי שמרד בתלכלח' ועם סובחי ברכאת שהנהיג את המרד באנטיוכיה.
כמו כן, קיבל אל-עלי עזרה כספית ותחמושת מכמאל אטאטורק שהיה גם הוא במלחמה נגד צרפת.
ביולי 1919, כנקמה על תקיפות הצרפתים כנגד עמדות המורדים, אל-עלי תקף מספר כפרים איסמאעילים שהיו בעלי בריתם של הצרפתים.
הסכם הפסקת אש הושג בין שני הצדדים, אך הצרפתים הפרו אותו בכיבוש ושריפת הכפר קאף אל-ג'ז.
אל-עלי נקם בתקיפת העיר אל-קדמוס, משם ניהלו הצרפתים את המלחמה נגדו.
מאזן הכוחות החל לנוע לטובת הצרפתים לאחר שהם כבשו את דמשק ב-24 ביולי 1920, כשהם מביסים את הצבא הארעי הסורי בקרב מייסלון.
בנובמבר תכנן הגנרל אנרי גורו מערכה נגד אל-עלי ואנשיו בהרי אנסריה.
הצרפתים נכנסו לאל-שייח' באדר ועצרו נכבדים עלווים רבים; אל-עלי עצמו נמלט צפונה, אך הצרפתים תפסו את כל העמדות שלו ואל-עלי נאלץ להמשיך להסתתר.
בית דין צבאי שכונס בלטקיה פסק לו עונש מוות.
אל-עלי נותר במסתור עד שהגנרל גורו הכריז ב-1922 על חנינה כללית, ואל-עלי חזר לביתו ופרש מכל פעילות פוליטית עד למותו ב-13 באפריל 1950 בטרטוס.
סאלח אל-עלי נעשה לדמות מוערצת לאחר עצמאותה של סוריה.
אל-עלי, בהופעתו הפומבית הראשונה לאחר 1922, היה אורח הכבוד של הנשיא שוכרי אל-קוותלי בחגיגות יום העצמאות הסורי ב-17 באפריל 1946.
סאלח חרדון (ידוע גם בשם:סילאס אהרון חרדון; באנגלית: Silas Aaron Hardoon; 1851 – 19 ביוני 1931) היה איש עסקים יהודי ממוצא בגדאדי, מעשירי שאנגחאי בתחילת המאה ה-20.
סאלח חרדון נולד בבגדאד בשנת 1851 למשפחה מרקע צנוע.
בנעוריו, בסביבות שנת 1865, היגר ביחד עם אביו לעיר בומביי, כמו אחרים מיהודי בגדאד.
משנת 1870 החל לעבוד עבור חברת הסחר הבינלאומי של משפחת ששון.
בארבע השנים הראשונות עבד בשירות החברה בהונג קונג, ולאחר מכן עבר לשאנגחאי.
תפקידיו הראשונים בחברה היו בדרג נמוך, אך עד מהרה התקדם במעלה סולם הדרגות בזכות כישרונו העסקי.
למרות שהיה חסר חינוך פורמלי, הצליח להגיע עד למשרה של מנהל שותף בחברה וכיהן בתפקיד זה בשנים 1890–1911. לאחר מכן עבר ליזום עסקים עצמאיים, בעיקר בתחום הנדל"ן.
השקעותיו המוצלחות, בפרט ברחוב "ננקינג" שלימים ייהפך לשדרה המרכזית של שנגחאי, הביאו לכך שעם מותו בשנת 1931 הונו נאמד בכ-150 מיליון דולר במונחים של שנות ה-30. לתקופות מסוימות הוא נחשב לאיש העשיר באסיה.
חרדון היה נשוי לאישה בודהיסטית ממוצא אירופאי-אסייתי מעורב בשם לו ג'ילינג (Loo Jialing) אשר הייתה ידועה גם בכינוי ליזה רוס.
אביה של רוס היה כנראה יהודי-צרפתי ואמה סינית.
לזוג לא היו ילדים משלהם, אך הם אימצו 11 ילדים ממוצא מזרח אירופאי (רובם יהודים רוסים, בנים למשפחות עניות שנמלטו לשנגחאי מפני המהפכה הבולשביקית), אותם גידלו כיהודים, וחמישה ילדים נוספים ממוצא סיני.
הזוג חי יחד באחוזה גדולה המעוצבת בסגנון סיני, שכללה בתחומה גם מנזר בודהיסטי ומרכז אקדמי שאירח אינטלקטואלים סינים (ביניהם מאו דזה-דונג, השליט העתידי של סין).
חרדון החשיב את סין לביתו ותרם לפרויקטים ומוסדות שונים לשימור המורשת הסינית.
אחד מהפרויקטים החשובים שיזם היה הדפסה והפצה של אלפי עותקים של ספרי היסוד הבודהיסטים והפצתם לספריות ברחבי העולם.
בבעלותו היה בית דפוס שהוציא לאור פרסומים ייחודיים, כגון תרגום לסינית של ספר הקוראן.
בשל דרך חייו הוא היה אישיות שנויה במחלוקת בקהילה היהודית הבגדאדית בשנגחאי.
עם זאת, בשנת 1927 הקים בשנגחאי בית כנסת מפואר בשם "בית אהרן" עבור הקהילה.
הוא גם קיבל בחמימות באחוזתו את הסופר והפילוסוף ד"ר אריאל בן ציון, שליח קרן היסוד, וביוזמתו הקים קרן למען "קידום התרבות העברית בארץ ישראל".
בעד שירותיו השונים למען סין והתרבות הסינית קיבל 12 עיטורי כבוד שונים, כולל עיטור הכבוד הגבוה ביותר שהממשל הסיני העניק לנתין זר עד אותה עת.
בהלווייתו בשנת 1931 נכחו אלפי אנשים בני דתות שונות.
הוא ציווה להוריש את כל רכושו לאשתו, אך קרב ירושה משפטי בין קרוביו נמשך שנים ארוכות עד שלבסוף ירשה את ההון.
לאחר פטירתה בשנת 1941 המשיך המאבק על הירושה בין ילדיהם המאומצים הרבים.
עם הקמתה של הרפובליקה העממית של סין בשנת 1949 הולאם מרבית הרכוש המשפחתי בידי השלטונות, כולל מתחם האחוזה המפואר.
בשנת 1955 הרשויות הסיניות הקימו במתחם האחוזה את "היכל הידידות הסינית-סובייטית".
כיום המבנה ידוע בתור "מרכז הכנסים של שנגחאי" .
סאלח אל-מאג'רי הוא כדורסלן עבר תוניסאי ששיחק בעמדת הסנטר.
אל-מאג'רי שיחק ארבע שנים בקבוצה אטויל ספורטיב דו סאהל מליגת העל התוניסאית בכדורסל.
בספטמבר 2010, הוא חתם על חוזה של שנתיים בקבוצה אנטוורפ ג'יינטס מליגת העל הבלגית בכדורסל.
ב-2012 הוא עבר לליגת העל הספרדית בכדורסל לשחק בקבוצה אוברדוירו.
במאי 2013, הוא זכה בפרס הכוכב העולה של ליגת העל הספרדית.
בין השנים 2013–2015 שיחק בקבוצת ריאל מדריד.
ב-2015 חתם אל-מאג'רי בקבוצת דאלאס מאבריקס מליגת ה-NBA.
בפברואר 2019 שוחרר מהקבוצה, אך כשבוע לאחר מכן חתם בקבוצה על חוזה חדש.
אל-מאג'רי הוא חלק מסגל נבחרת תוניסיה בכדורסל: הוא שיחק כסנטר בנבחרתו באליפות אפריקה בכדורסל 2009 ועזר לנבחרתו לזכות במדליית הארד בטורניר ולהגיע אל אליפות העולם בכדורסל 2010 בפעם הראשונה בהיסטוריה של הנבחרת התוניסאית.
ב-2011, אל-מאג'רי נבחר ל-MVP באליפות אפריקה 2011, כאשר תוניסיה זכתה בטורניר.
נבחרתו קיבלה הזמנה לטורניר הכדורסל באולימפיאדת לונדון בלונדון, אנגליה.
שם, סיימה הנבחרת במאזן של 0-5; אולם, אל-מאג'רי הוביל את טבלת החוסמים בטורניר, עם 17 חסימות בחמישה משחקים.
אליפות הסופרקאפ הספרדי בכדורסל: 2013, 2014
אליפות אפריקה בכדורסל 2009: מדליית ארד
אליפות אפריקה בכדורסל 2011: מדליית זהב
ה-MVP של אליפות אפריקה בכדורסל: 2011
הכוכב העולה של ליגת העל הספרדית: 2013
סאלח מוחמד סולימאן אל-עארורי היה בכיר בארגון הטרור חמאס, ששימש כממונה על פעילות הזרוע הצבאית של חמאס ביהודה ושומרון, וכיהן כסגן ראש הלשכה המדינית של הארגון.
אל-עארורי היה אחראי על מספר חוליות טרור של חמאס ביהודה ושומרון ובירדן.
הוא קשר קשרים איתנים בין פעילים אלה לבין אנשי הכספים של חמאס מעבר לים.
משרד האוצר האמריקני טען כי הוא הקל על העברת מאות אלפי דולרים לחמאס, עבור רכישת נשק ומתקני אחסון לנשק.
ב-2 בינואר 2024, במהלך מלחמת חרבות ברזל, חוסל בסיכול ממוקד ברובע הדאחייה בביירות.
סאלח אל-עארורי נולד ב-1966 בעארורה שמצפון לרמאללה.
מקור משפחתו הוא במוסלמים שמקורם בקווקז.
ב-1985 נרשם ללימודי שריעה באוניברסיטת חברון.
אל-עארורי היה ממייסדי גדודי עז א-דין אל-קסאם בתחילת שנות ה-90, ועמד בראש מפעל הקמת תאי טרור בתשלום.
בעקבות פעילותו בארגון נעצר על ידי כוחות הביטחון הישראליים בנובמבר 1990 למשך שישה חודשים, אך זמן קצר לאחר ששוחרר נעצר שוב.
הוא ריצה מאסר בישראל כ-15 שנים מ-1992 עד ששוחרר בשנת 2007.
בהמשך נעצר שוב בחשד לפעילות טרור נוספת, אך שוחרר ב-2010 בתנאי שיעזוב את האזור.
עארורי, שנישא במהלך מעצרו, ביקש לעבור עם אשתו לירדן, אך הירדנים סירבו לקבלו.
בעקבות זאת ברח לסוריה ושהה בה עד פרוץ מלחמת האזרחים ב-2011. לאחר מכן ברח לטורקיה ועמד בראש מפקדת חמאס במדינה, בחסות נשיא טורקיה, רג'פ טאיפ ארדואן.
עארורי היה אחראי על תיאום פעולות טרור ביהודה ושומרון.
ב-2011 עארורי היה חבר בצוות המשא ומתן של שחרור גלעד שליט.
בשנת 2014 הודה אל-עארורי באחריות חמאס לרצח שלושת הנערים הישראלים ושיבח את חטיפתם.
הוא היה אחראי על חוליות צבאיות של חמאס ביהודה ושומרון ובירדן, תוך יצירת קשרים עם אנשי כספים של הארגון מעבר לים.
משרד האוצר האמריקני האשים אותו בהעברת מאות אלפי דולרים לחמאס לרכישת נשק ואחסנתו.
ב-2016, בעקבות פיוס בין ישראל לטורקיה, נאלץ לעזוב את טורקיה ועבר לקטר, אך בשל המשבר הדיפלומטי הקטרי ב-2017 עבר ללבנון.
באוקטובר 2017 מונה לסגן ראש הלשכה המדינית של חמאס, אסמאעיל הנייה.
באוגוסט 2018 ביקר ברצועת עזה, בהסכמת ישראל, בראש משלחת הפיוס הפנים פלסטיני, שדן בהסדרה ארוכה מול ישראל.
בנובמבר 2018, ארצות הברית הכריזה פרס של חמישה מיליון דולר על ראשו כמחבל שהוכרז באופן מיוחד.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, ב-21 באוקטובר 2023, צה"ל השתלט על ביתו הנטוש בעארורה, שהפך למתקן צבאי של השב"כ, וב-31 באוקטובר הרסו כוחות הביטחון את הבית.
ב-2 בינואר 2024 חוסל בסיכול ממוקד ברובע הדאחייה בביירות.
לפי דיווחים בלבנון, הפצצה אווירית ישראלית פגעה בדירה ששימשה משרד של חמאס, שבה שהה במעוז חזבאללה בעיר, והרגה את אל-עארורי ועימו שישה פעילי חמאס נוספים.
זמן לא רב לאחר ההתנקשות באל-עארורי נעצרו אחיותיו דלאל ופאטמה בחשד לשיתוף פעולה עם חמאס.
דלאל סלימאן נעצרה בינואר 2024 על ידי כוחות מג"ב בעיירה עארורה.
לפי החשד, הכספים שהעבירה לחמאס שימשו את אחיה ובכירים אחרים בארגון למטרות טרור.
משפטה נערך בבית המשפט הצבאי יהודה.
ב-25 בינואר 2025 שוחררה במסגרת עסקת שחרור החטופים בין ישראל לחמאס.
סאלח דבאח ובניו בע"מ היא רשת חברות בבעלות משפחת דבאח מהכפר הערבי-מוסלמי דיר אל-אסד שבצפון.
עסקי משפחת דבאח שולטות ביותר מ-60% משוק הבשר הטרי והחלאל (حلال) בישראל, לצד תנובה שמחזיקה באמצעות חברת הבת שלה אדום אדום בכ-30% משוק זה.
כלכלנים סבורים כי יתר הריכוזיות בשוק הבשר מאפשרת לשתי השחקניות העיקריות בשוק לגבות מחירים גבוהים משמעותית על תוצרת הבשר שנשחט.
סאלח דבאח הקים בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 עסק קטן של שיווק מזון שפעל בעיקר בדיר אל-אסד ובכפרי הסביבה.
עם השנים התפתחה החברה והייתה לגורם מוביל בענף חקלאות גידול בעלי חיים, שיווק ועיבוד בשר.
ב-1985 הקימה משפחת דבאח סופרמרקט גדול, ועם התרחבות עסקי המשפחה, הקימה החברה ב-1992 גם קניון גדול בפאתי דיר אל-אסד.
הקניון משרת הן את התושבים הערבים והן את האוכלוסייה היהודית שבגליל, ובצמוד לו מחזיקה משפחת דבאח מסעדה ואולם אירועים.
ב-1996 הקימה משפחת דבאח מרכז מסחרי שני במעלות-תרשיחא.
ב-1997 הקימה משפחת דבאח בית מטבחיים, הגדול ביותר באזור הצפון, ובו מרוכזת פעילות החברה בענף הבשר, בדגש על שיווק עופות ובשר חלאל.
ביוני 2015 פורסם תחקיר של עמותת אנימלס (נקראה בעבר עמותת אנונימוס לזכויות בעלי חיים), בו תועדו עובדי בית המטבחיים של דבאח מכים את בעלי-החיים המובלים לשחיטה, ומפעילים עליהם אלימות ברוטאלית יתר על המידה, לרבות שימוש בשוקרים חשמליים על גופן החשוף של החיות והבקר בטרם השחיטה.
בעקבות התחקיר, הורה משרד החקלאות של מדינת ישראל על הפסקה זמנית של פעילות השחיטה במקום זה, עקב חשד להפרות חוק צער בעלי חיים (הגנה על בעלי חיים) ותקנות שחיטת בהמות.
כמו כן, הוגשה בקשה לתובענה ייצוגית על סך 200 מיליון ש"ח נגד החברה.
בפברואר 2017 הורה משרד החקלאות לסגור את תיק החקירה נגד החברה ולא להגיש כתבי אישום בפרשה בנימוק של היעדר ראיות.
באוקטובר 2023 הופץ ברשתות החברתיות פוסט שיוחס למנכ"ל החברה סאלח דבאח על-כך שכתב ביטוי שטנה נגד יהודים.
החברה הגישה תביעת דיבה נגד שלושה ממפיצי הפוסט, ושניים מהם חויבו לפרסם התנצלות ולשלם לחברה 15 אלף שקל כל אחד.
בסוף ספטמבר 2024 נפתח סניף סופרמרקט של הרשת באזור הצ'קפוסט ליד נחל סעדיה..
הפוליטיקאי הערבי-ישראלי אחמד דבאח, בנו של סאלח, הוא ראש מועצת דיר אל-אסד שבצפון.
בעבר כיהן כמנכ"ל החברה, כחבר הכנסת מטעם מפלגת "קדימה", וכראש עיריית שגור שבגליל.
בתחילת העשור השני של המאה ה-21 כללה החברה המשפחתית 6 חברות:
רשת סאלח דבאח ובניו - רשת קמעונאות (החברה-האם)
חברת בת בית מטבחיים דבאח – משחטת בקר וצאן, ושיווק סיטונאי של בשר זה
חברת בת עוף דבאח – משחטת עופות וגידול בעלי חיים
חברת בת בקר וכבשים דבאח - גידול בעלי חיים לשחיטה
חברת בת ארמון "אלבשא" – מרכז אירועים ואולמי חתונות
חברת בת "אנגוס" מסעדות - רשת מסעדות בשר, לרשת סניפים בחיפה, בכפר תבור, בדיר אל-אסד, בעין המפרץ, בצומת מגדל, בתל אביב-יפו ובכפר סבא.
סאלו פינקלשטיין (בפולנית: Salo Finkelstein; יליד 1896 או 1897, תאריך מותו לא ידוע) היה גאון חישוב, דורג במקום השמיני ברשימת "100 גאוני החישוב הטובים ביותר".
נולד בלודז' (אז בשטח האימפריה הרוסית, כיום בשטח פולין) למשפחה יהודית.
בבית הספר, ציוניו במתמטיקה היו גבוהים ובתקופה זו הוא החל לגלות את הכישרון שלו בתור גאון חישוב וכן את יכולתו לזכור מספרים.
בגיל 23 החל להופיע בפני קהל ולהציג את יכולתו, אך הוא איבד עניין בהופעות כאלו בהמשך.
עבד בלשכת הסטטיסטיקה המדינית של ממשלת פולין.
בשנת 1928 התחרה עם גאוני חישוב בעיר דנציג בפני פרופסור האנס הנינג וניצח.
בשנת 1931 יצא להופיע מחוץ למדינה, הפגין את בקיאותו במספרים וכן נרשם לתחרויות שונות בנושא.
בשנת 1932 הגיע לארצות הברית וניסה ללא הצלחה להתקבל לעבודה בבנק כ"בודק" חישובים ופעולות.
בשנת 1937 פורסמה עליו כתבה, ובה נכתב שהוא מסוגל לבצע פעולות חישוב מהר יותר מאדם ממוצע, אך תהליך החשיבה שלו לא שונה מזה של אדם רגיל.
לא תמיד הצליח לתת תשובה מדויקת ב-100 אחוז מהמקרים, וכן ככל שסופקו לו בעיות קשות יותר, דוגמת כפל מספרים מרובי ספרות, כך דיוקו פחת.
מאחר שלא הצליח למצוא משרה שמתאימה ליכולתיו ומפני שסירב לעבוד במופעים לפני קהל, הוא ניסה לפתח קריירה של שחמטאי בין השנים 1941–1949.
סאלח סעד הוא פוליטיקאי דרוזי-ישראלי, חבר הכנסת לשעבר מטעם מפלגת העבודה בסיעת המחנה הציוני.
סעד נולד בכפר הדרוזי בית ג'ן.
אביו היה תופיק סעד והוא בן למשפחה שכולה.
סעד שירת כ-12 שנה כלוחם בכוחות הביטחון.
סעד פעיל במפלגת העבודה מאז שנות השמונים של המאה העשרים.
שימש כמגשר ובורר מוסמך בבית הדין לעבודה, שימש כיועץ ארגוני למועצה המקומית אבו סנאן ולחברת יובל, תיפקד כיו"ר השדולה הציונית הדרוזית בבית ג'ן ופועל למען דו-קיום בישראל.
שימש כמנכ"ל חברת אלרואד בע"מ לסיעוד ורווחה.
היה מנהל חטיבת עובדי הרשויות המקומיות בגליל ויו"ר ההסתדרות החדשה במרחב גליל.
בשנת 2007 נאלץ לפרוש מתפקידו בהסתדרות לאחר שבדיקה העלתה שהציג תואר פיקטיבי במשפטים מאוניברסיטת לומונוסוב במוסקבה, דבר שהעניק לו תוספת שכר.
מבדיקת מבקר ההסתדרות עלה כי סעד פברק לכאורה חשבוניות של דלק שרכש בתחנת דלק בבעלותו כדי לקבל החזרי נסיעות.
בבחירות לכנסת ה-19 היה מועמד מפלגת העבודה אך לא נבחר לכנסת.
בבחירות לכנסת העשרים הוצב במקום ה-26 ברשימת המחנה הציוני לכנסת כנציג הדרוזים.
עם פרישתו של מנואל טרכטנברג מהכנסת באוקטובר 2017 החל סעד לכהן כחבר כנסת בסיעת המחנה הציוני בכנסת העשרים ובהתפלגות הסיעה ב־2019 השתייך לסיעת העבודה.
בבחירות לכנסת ה-21 שובץ במקום ה-17 ברשימת העבודה ולא נכנס לכנסת.
בבחירות לכנסת ה-22 שובץ במקום התשיעי ברשימה ולא נבחר לכנסת.
סעד נשוי ואב ל-5, מתגורר ביישוב בית ג'ן.
סאלוטה טופו השלישית (13 במרץ 1900 – 16 בדצמבר 1965) הייתה המלכה הראשונה והשליטה השלישית של טונגה.
היא מלכה על טונגה משנת 1918 עד למותה בשנת 1965. היא כיהנה כשליטת טונגה כ-48 שנים, יותר מכל שליט אחר ששלט על טונגה.
היא נולדה ב-1900 כביתו הבכורה של מלך טונגה, ג'ורג' טופו השני ואשתו השנייה, לויאניה ואינגו.
ב-25 באפריל 1902, כאשר טופו הייתה בת שנתיים, אמה מתה ממחלת השחפת.
בגיל תשע נשלחה טופו לאוקלנד שבניו זילנד כדי להתחנך שם.
היא חזרה לטונגה בשנת 1914, בגיל 14, לאחר שהכירו בה כיורשת העצר מכיוון שלמרות ניסיונות חוזרים ונשנים אביה, המלך ג'ורג' טופו השני, לא הצליח להביא לעולם בן זכר.
היא ירשה את המלוכה ב-5 באפריל 1918, לאחר מות אביה.
ב-11 באוקטובר באותה שנה נערך טקס ההכתרה.
ב-19 בספטמבר 1917, טופו נישאה לויליאמי טונגי מאילפיהי, לימים ראש ממשלת טונגה.
בשנת 1918 ילדה סאלוטה את טאופאאהאו טופוו הרביעי, השליט הרביעי של טונגה.
לאחר מכן ילדה עוד שני ילדים, והפילה שלוש פעמים.
בשנת 1941 נפטר בעלה ויליאמי טונגי מאילפיהי.
היא נפטרה ב-16 בדצמבר 1965 בבית החולים בעיר אוקלנד שבניו זילנד.
לאחר מותה, גופתה הוטסה בחזרה לטונגה ונקברה בבית העלמין המלכותי של טונגה.
היא הייתה ידועה בגובהה, 1.91 מטר בשיאו.
סאלח, פה זה ארץ ישראל הוא סרט תיעודי ישראלי משנת 2017 העוסק בקליטת העולים מיהדות ארצות האסלאם בישראל בשנות ה-50. יוצרי הסרט הם דוד דרעי (שהוריו עלו ממרוקו ויושבו בירוחם), דורון גלעזר ורותי יובל.
הסרט הוקרן לראשונה ב-15 במאי 2017 במסגרת פסטיבל הסרטים דוקאביב, בו התמודד בתחרות הישראלית, וזכה בפרס הבימוי (שהוענק לדוד דרעי) ובפרס התחקיר (שהוענק לטליה אלוני ולרנן יזרסקי).
ב-19 בספטמבר 2017 הסרט היה מועמד בקטגוריית הסרט התיעודי הטוב ביותר בטקס פרסי אופיר לשנת 2017.
בפברואר 2018 הסרט עובד לסדרה תיעודית בת ארבעה פרקים ושודרה בערוץ רשת 13, הסדרה כללה גילויים נוספים וחדשים על אלו שהופיעו בסרט.
הסרט עוסק בסיפור קליטתם של יוצאי ארצות האסלאם, ויישובם בעיירות פיתוח, שתוארה במחקרים אקדמיים.
טענת יוצרי הסרט היא שעולים שהגיעו בשנים 1954–1956 נשלחו ליישב את הפריפריה בדרכי רמייה כשננקטה נגדם אפליה, בייחוד בהשוואה לקליטת יוצאי פולין בעליית גומולקה שנתיים אחר כך.
בסרט נטען שמובאים לראשונה פרוטוקולים של הסוכנות העוסקים בקליטת העולים.
את הקריינות לפרוטוקולים המובאים ביצע ירון לונדון.
הסרט דן גם בבעיות התעסוקה, הכלכלה והדיור ובהסללה בחינוך בעיירות הפיתוח, ומובאים בו ראיונות עם עולי שנות ה-50, ומרואיינים שעסקו בקליטת העולים.
בחלק מן הסדרה מובאות תגובות של עולי שנות ה-50 הצופים בסדרה, שקובצו באולם על מנת לצפות בה.
במאי הסדרה, דוד דרעי, מופיע לכל אורך הסרט ופרקי הסדרה, כמראיין, וגם כדמות מרכזית המספרת את סיפורה האישי.
קריין הפרוטוקולים החסויים הוא ירון לונדון.
לצידם מופיעים בסרט ובסדרה גם שורה של מומחים, המחזקים ומרחיבים בעדויותיהם המצולמות את טענות הבסיס שלה.
ביניהם פרופ' סמי שלום שטרית, פרופ' ארז צפדיה, חתן פרס ישראל פרופ' אלישע אפרת, חתן פרס ישראל ושר החוץ לשעבר דוד לוי, חבר הכנסת ושר הביטחון לשעבר עמיר פרץ, בני משפחת דרעי המורחבת, ד"ר אבי פיקאר ועוד.
הסרט והסדרה הניבו מיד עם שידורם תגובות רבות, שנעו מעשרות ביקורות נלהבות ("חומר נפץ חברתי ופוליטי" - סמדר שילוני, ynet.
"צפיית חובה" - גילי איצקוביץ' - הארץ, "סרט חזק ומאוד חשוב" - קובי מידן, "קשה לצפות בסרט מבלי להתכווץ.
הבטן מתהפכת" נירית אנדרמן, הארץ), ודיוני רשת רחבים, ועד ביקורות ספורות על אמיתותן ההיסטורית של הטענות.
בין היתר, ההיסטוריון ד"ר אבי פיקאר, שמופיע בסרט, האשים את יוצריו, בניגוד לעדותו המפורשת בסרט, בהטייה ועריכה מגמתית, תוך התעלמות והעלמה של עובדות.
כמו כן, נטען כי מרבית החומר שהוצג בסרט כגילוי ראשוני כבר התפרסם בעבר במאמרים אקדמיים, וכי מסמכים שהוצגו בסרט כחסויים היו גלויים ופתוחים לציבור.
טענת נגד לטענה זו גורסת כי החשיפה המצומצמת של חלק מהעובדות שמופיעות בסדרה במאמרים אקדמיים, שתפוצתם והשפעתם הציבורית זניחה, לא עוררה כל הד ציבורי, וכי החשיפה בסרט הביאה לראשונה לידיעת הציבור הרחב את העובדות המטלטלות.
בסרט מצוטט לובה אליאב כמי שהורה על הורדה אלימה ואכזרית של עולים חדשים ממשאיות באמצעות לחיצה על כפתור ש"שופך" אותם לאדמה.
יש הטוענים כי ציטוט זה הוצא מהקשרו מתוך דבריו בריאיון מוקלט, ובכך ציירו את אליאב באור הפוך ממה שעשה כל חייו למען העולים בכלל ועולי מרוקו בפרט.
דורון גלעזר, אחד מיוצרי הסדרה, אף הודה: "אני מודה שטעינו, ושנגרם לו עוול".
במאי הסדרה דוד דרעי ושאר יוצריה עומדים מאחורי הציטוט הזה.
בקורת נוספת מתייחסת לכך שהסדרה יוצרת את הרושם כי פרופסור אלישע אפרת היה "איש שטח", שעסק ביישוב העולים בעיירות הפיתוח בעוד שבתקופה בה הוקמו כמעט כל עיירות הפיתוח (שנות ה–50 של המאה הקודמת), אפרת היה סטודנט בשנות ה–20 לחייו, ועסק בהדרכת נוער ובהוראת עברית.
במאי הסדרה דוד דרעי אישר בתגובה שפרסם כי אפרת הצטרף לאגף התכנון של משרד הפנים רק ב-1960, אך טען כי אין הדבר רלוונטי לעיקר הטענות העולות בסרט, כי גם לאחר מכן יושבו עולים בעיירות הפיתוח, וכי לפרופ' אלישע אפרת היה חלק פעיל בכך, כפי שתיאר בעדותו המצולמת המופיעה בסדרה.
שנה ארגון קטגוריה מועמדים תוצאהסימוכין2017 פרסי אופיר הסרט התיעודי הטוב ביותר דוד דרעי, רות יובל, דורון גלעזר דוקאביב פרס הבימוי דוד דרעי פרס התחקיר טליה אלוני, רנן יזרסקי פרסי הפורום הדוקומנטרי בישראל הסרט הטוב ביותר בקטגוריית הסרט התיעודי באורך מלא
סאלווה עיד נאסר היא אתלטית מבחריין, סגנית אלופה אולימפית (פרז 2024), אלופת העולם (דוחה 2019) ושיאנית אסיה בריצת 400 מטר.
עיד נאסר נולדה בשם אבדלצ'וקוו אגבפונוו במדינת אנמברה שבניגריה, בת לאם מקומית ואב שנולד בבחריין.
ב-2014 עברה לבחריין בה קיבלה אזרחות והחלה להתחרות תחת דגלה.
ב-2015 זכתה במדליית זהב בריצת 400 מטר באליפות העולם לנוער שהתקיימה בקולומביה בתוצאה של 51.50 שניות.
באליפות העולם באתלטיקה 2017 זכתה במדליית כסף בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.06 שניות.
היא הייתה המדליסטית הצעירה ביותר במקצוע זה בתולדות האליפות.
ב-2018 זכתה בשלוש מדליות זהב (ריצת 400 מטר, שליחות 4x100 מטר, שליחים מעורב 4x400) ובמדליית כסף (שליחות 4x400).
בתחרות ליגת היהלום ב-2018 זכתה בחמש תחרויות ריצת 400 מטר ובגמר בבריסל.
בתחרות ליגת היהלום במונקו סיימה שנייה בשיא אסיה של 49.08 שניות לאחר המנצחת שוני מילר-אואיבו (48.97 שניות).
באליפות אסיה באתלטיקה ב-2019 זכתה בארבע מדליות זהב (ריצת 200 מטר, ריצת 400 מטר, ריצת שליחות 4x400 מטר ושליחים מעורב 4x400 מטר) ובמדליית ארד (שליחות 4x100 מטר).
בליגת היהלום 2019 ניצחה בתחרויות בשאנגחאי, רומא, רבאט, לוזאן ובגמר בציריך.
באליפות העולם באתלטיקה 2019 זכתה במדליית זהב בריצת 400 מטר בשיא אסיה של 48.14 שניות, תוצאה המדרגת אותה שלישית בכל הזמנים.
ביוני 2020 הודיעה התאחדות האתלטיקה הבינלאומית על השהייתה של נאסר עד פברואר 2023 לאחר שהחמיצה מספר בדיקות סמים תקופתיות.
באולימפיאדת פריז זכתה במדליית כסף בתוצאה של 48.53 שניות לאחר מריליידי פאולינו (48.17 שניות).
סאלח בן ח'אלד בן מוחמד א-שהרי הוא כדורגלן סעודי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת אל-איתיחאד מליגת העל הסעודית ובנבחרת ערב הסעודית.
א-שהרי גדל במחלקת הנוער של אל-אהלי.
בשנת 2012 הושאל למאפרה מהליגה הפורטוגלית השלישית, במדיה ערך שתי הופעות ליגה.
לאחר מכן הושאל לביירה-מאר מליגת העל הפורטוגלית.
ב-2 בספטמבר 2012 ערך א-שהרי את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד מוריירנסה במסגרת המחזור השלישי בליגה לעונת .
במשחק זה הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, והפך לשחקן הסעודי הראשון שמבקיע שער באירופה.
בסך הכל ערך שבע הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שני שערים.
בתום תקופת השאלתו לביירה-מאר חזר א-שהרי לאל-אהלי, וערך תשע הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-1 באוגוסט 2015 חתם א-שהרי בא-ראא'ד מליגת העל הסעודית.
הוא שיחק במועדון במשך ארבע עונות, בהן ערך 71 הופעות ליגה והבקיע 22 שערים.
עונת השיא שלו הייתה עונת , בה הבקיע 16 שערים ב-25 הופעות ליגה.
ב-19 באוגוסט 2019 הושאל א-שהרי למשך עונה אחת לאל-הילאל מליגת העל הסעודית.
בתום תקופת ההשאלה חתם על חוזה קבוע במועדון.
ב-14 בנובמבר 2020 ערך א-שהרי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערב הסעודית, בניצחון 0–3 על נבחרת ג'מייקה במשחק ידידות.
סאלומי (באיטלקית ביחיד: Salume) הם מוצרי בשר איטלקיים האופייניים למנות אנטיפסטו, העשויים בעיקר מבשר חזיר ומיושנים.
סאלומי כולל גם ברזאולה, שעשויה מבשר בקר, וכמה מוצרים מבושלים, כמו מורטדלה ופרושוטו.
המילה סאלומי, 'בשר מלוח', מקורה במילה הלטינית , כלומר 'מלח'.
פרושוטו - בשר חזיר יבש, פרוס דק ומוגש לא מבושל ()
Speck Alto Adige - בשר חזיר יבש מדרום טירול, איטליה
, הידוע גם או – בשר חזיר איטלקי וצרפתי קר
ברזאולה – בשר בקר מיובש באוויר ובמלוח
– נקניקיית חזיר בבישול איטי
– נקניק חזיר טרי מבית מודנה
גואנצ'לה - מוכן מלסת חזיר או לחי
– רצועות שומן חזירים מבושלות ומתובלות איטלקיות
לונזה ולונזינו – עשוי מחלצי חזיר מבושלים
מורטדלה – נקניק עשויה מבשר חזיר טחון דק
נדויה – נקניקיית חזיר מתובלת קלבריה ניתנת למריחה
פנצ'טה – עשויה מבשר בטן חזיר
סלמי – נקניקיות מבושלות, בשר מותסס ומיובש באוויר
- מיוצר באופן מסורתי ב־Felino ובערים אחרות במחוז פארמה, מתאים כ- (טְפִיחָה)
צ'אוסקולו – נקניק מעושן ויבש ממארקה ומאומבריה
סאלומריה (באיטלקית: Salumeria) הוא יצרן מזון וחנות קמעונאית המייצרת סאלומי ומוצרי מזון אחרים.
חלקן מוכרות רק מזון, ומייצרות במקום, ולחלקן יש מסעדה עם שירות ישיבה.
מקור הסאלומריה באיטליה, ומתוארך לימי הביניים.
סאלומריה הוא ספק מזון וחנות קמעונאית המייצר ומוכר כאמור סאלומי, שהם מוצרי בשר ממוצא איטלקי הכוללים נקניקים, נקניקיות ומזונות אחרים העשויים בעיקר מבשר חזיר.
חלק מהסאלומריה מייצר או רק מוכר גם כמה מוצרים המבוססים על בשר בקר, כגון ברזאולה, מוצר בקר מלוח, ומוצרי מזון אחרים כגון פסטה, גבינה, מזון משומר, אנשובי, בקלה מלוח, יינות, לחם ובשרים מבושלים.
חלק מחנויות הסאלומריה המודרניות מוכרות רק סאלומי ומוצרים נלווים, אך לא מייצרות מוצרים במקום.
חלק מחנויות אלה מפעילות גם מסעדות בישיבה, בעיקר בארצות הברית כמו Sorriso Italian Salumeria בקווינס, ניו יורק.
Salumeria Biellese היא סאלומריה נוספת בעיר ניו יורק, ידועה והוקמה בשנת 1925.
מקור הסאלומריה באיטליה ומתוארך כאמור לימי הביניים.
מבחינה היסטורית, חנויות הסאלומריה בבולוניה, איטליה, לא ייצרו את הבשרים שמכרו.
הן בחרו בשרים ומוצרים אחרים כמו פסטה, זיתים וגבינות מהספקים המקומיים.
ספקים אלה עבדו במערכת גילדה שנוצרה על ידי הסיניורי (מועצת העיר) בבולוניה, שהיו למעשה שליטי העיר, בשיטה המתוארכת לימי הביניים.
הספקים למוצרי סאלומריה כללו את גילדת הסלארולי, ששלטו בתעשיית המלח והמליחו את בשר החזיר שנשלח לאחר מכן ל-lardaioli, הגילדה שמכרה את בשר החזיר.
אלה ייצרו גם סבון ונרות משומן החזיר שהם קיבלו.
שיטת "מערכת גילדות" זו חוסלה על ידי נפוליאון בונפרטה בתחילת המאה ה-19.
סאלח חרדאני (בפרסית: صالح حردانی; נולד ב-26 בדצמבר 1998 בבהמאי שבאיראן) הוא כדורגלן איראני המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת אסתקלאל טהראן מליגת העל האיראנית ובנבחרת איראן.
חרדאני גדל במחלקת הנוער של פולאד, ובשנת 2019 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל האיראנית.
הוא ערך 56 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד.
ב-5 בפברואר 2022 חתם באסתקלאל טהראן מליגת העל הפרסית.
ב-17 ביולי 2024 חתם בספהאן, גם היא מליגת העל הפרסית.
ב-26 בינואר 2025, לאחר 12 הופעות ליגה במדי המועדון, חתם שוב באסתקלאל טהראן.
ב-2 בספטמבר 2021 ערך חרדאני את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איראן, בניצחון 1-0 על נבחרת סוריה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
אחיו הגדול הוא הכדורגלן סאבר חרדאני .
סאלח זידאן הוא פוליטיקאי פלסטיני המתגורר בעזה, חבר הלשכה המדינית של החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין, שכיהן כשר הרווחה בממשלת האחדות הפלסטינית בראשות אסמאעיל הנייה.
סאלח נולד במחנה הפליטים נהר אל-בארד בלבנון למשפחה שמוצאה מהכפר א-דאמון, שם גם השלים את לימודיו, ולאחר מכן עבד כמורה בבתי ספר של אונר"א.
ב-1975 היה מעורב בניסיון ההגנה הפלסטיני בטבח תל א-זעתר.
בשנת 1977 החל לכהן כחבר המועצה הלאומית הפלסטינית וכחבר הוועד המרכזי של החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין.
בשנת 1989 מונה כחבר הלשכה המדינית של החזית הדמוקרטית, וכיהן במגוון תפקידים בכירים בארגון עד 1996. בשנת 1991 מונה כחבר המועצה המרכזית של אש"ף, ומאז שנת 1996 כיהן כראש החזית הדמוקרטית ברצועת עזה.
במרץ 2007 מונה לכהן כשר הרווחה בממשלת הנייה השנייה.
סאלח מתגורר בעזה, נשוי ואב לילד.
סאלח שבתי הוא סרט קולנוע קומי ישראלי בבימויו של אפרים קישון ובכיכובו של חיים טופול, שיצא בשנת 1964. זהו הסרט הישראלי הראשון שהיה מועמד לזכייה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר וגם הראשון שזכה בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית "הסרט הזר הטוב ביותר".
מאוחר יותר הופק גם כמחזמר.
"סאלח שבתי" החל כמערכון שכתב אפרים קישון ללהקת הנח"ל ב-1955, לתוכניתה השמינית, "בין מגל לחרב" ונקרא "סעדיה והסעד".
על בסיס המערכונים שנוצרו בעקבות המערכון הראשון, יצר קישון סרט קולנוע בהפקתו של מנחם גולן, בו כיכב חיים טופול, ובתפקידים משניים השתתפו זהרירה חריפאי, גילה אלמגור, אסתר גרינברג, אריק איינשטיין, שייקה לוי, גאולה נוני, שרגא פרידמן ומרדכי ארנון.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה ב-2 ביוני 1964, בקולנוע חן בירושלים.
הוא זכה להצלחה קופתית כבירה ומכר 1,184,900 כרטיסים, הישג המציב אותו כסרט החמישי הנצפה ביותר בתולדות ישראל.
שמואל אור, מבקר "חרות", כתב כי "למרות ערכו האמנותי הירוד, שבר סאלח שבתי את כל שיאי הקופה...
אין ספק: סאלח שבתי יהיה הסרט הישראלי הראשון, שללא כל מענקים וסובסידיות, יכסה את כל הוצאות הייצור שלו ויכניס רווח רב ליצרניו." הוא שווק לחו"ל, הצליח גם בבתי הקולנוע בארצות הברית, זכה בפרס גלובוס הזהב ואף הועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
את ההשראה לדמותו של סאלח שאב קישון מעולה חדש, שהוא ומשפחתו התגוררו עמו בצריפון במעברת "שער העלייה" בחיפה, בשנת 1949. יש הרואים בשמו של סאלח כשם סימבולי המרמז בהומור קישוני לביטוי "סליחה שבאתי", כדוגמת הביטוי "סליחה שאני חי" (לאחר מלחמת ששת הימים הוציא קישון ספר הומוריסטי בשם "סליחה שניצחנו").
סאלח שבתי הוא עולה שהגיע מאחת מארצות ערב יחד עם משפחתו המורחבת, אשתו ועוד שבעה ילדים (ודמות נוספת של אישה זקנה בלתי מזוהה שהצטרפה אליהם), בשנות ה-50 המוקדמות, מעט לאחר הקמת מדינת ישראל.
עם הגיעו לישראל נשלח סאלח למעברה ומתרגל במהירות לחיי המקום ואף מגיע למעמד של מנהיג הקהילה, שנמצאת ליד קיבוץ אידאולוגי.
עם התקרבות מועד הבחירות, נציגים ממפלגות שונות מציעים לו הצעות שונות (כמו למשל, שיכון), ומבקשים בתמורה שיפעל כקבלן קולות וידרבן את כל אנשי המעברה להצביע עבורם.
אבל סאלח הוא אדם ישר ותמים מטבעו.
הוא מתמודד עם הבירוקרטיה הישראלית הצעירה, מנצל את חולשותיה הידועות ולבסוף מנצח אותה וזוכה לדירת שיכון חדשה.
הסרט מציג את הקשיים של סאלח בהתאקלמות בארץ ישראל החדשה שרובה היה מזוהה עם ממסד מפא"י וכמו כן גם את המנטליות השונה בין היהודים בני עדות המזרח לבין היהודים האשכנזים שהיו הרוב הדומיננטי בשנים הראשונות להקמת המדינה.
הסרט צולם במצלמת "אריפלקס" של אולפני הרצליה.
נערכו 45 ימי צילום בסך הכל ועלות ההפקה הסתכמה ב-400,000 ל"י וחברת אל על אף העמידה לרשות ההפקה מטוס בואינג 707 לשם צילום סצנת הפתיחה בנמל התעופה בן-גוריון.
לצורך הצילומים הוקם סט צילומים בחורשת אקליפטוסים בשכונת גן רש"ל בהרצליה בה הוקם שחזור של מעברה הכולל צריפונים ופחונים שעיצב יוסף קארל.
קטעים נוספים מהסרט צולמו בפנימיית הכפר הירוק ובתוך אולפני הרצליה עצמם.
השיכון המופיע בסרט הוא שורת בניינים טרומיים שנבנו בשכונת יד התשעה בהרצליה בתחילת שנות ה-60.
המוזיקה הוקלטה על ידי מאיר אשל מאולפני ישראקול בתל אביב והפסקול יצא על גבי תקליט במהלך שנת 1965, שיר הנושא "משיח הזקן" בביצוע חיים טופול וחברי הקאסט הפך ללהיט גדול והפך לאהוד גם בקרב עולים חדשים.
הסרט נחשב לאחד משוברי הקופות הישראליים הראשונים והצליח למכור יותר מ-1,184,900.
סרט זה היה הסרט הישראלי הראשון שהיה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר ואף זכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר.
כמו כן היה זה הסרט הראשון שהעניק לחיים טופול הכרה בינלאומית.
בתחילת 1987 החליט תיאטרון "הבימה" להעלות מחזמר המבוסס על הסרט, לקראת חגיגות שנת ה-40 למדינת ישראל, עם מוזיקה שתלחין נורית הירש למילים של חיים חפר.
בקיץ 1987 הוכרז שאפרים קישון יביים את המחזמר, אך יערוך בו שינויים בטקסט לעומת הסרט.
חבר הכנסת מתי פלד העלה את הנושא בוועדת החינוך של הכנסת, כאשר זו אירחה את שר החינוך, יצחק נבון.
שהיה ממונה על חגיגות שנת ה-40. פלד שלח לשר מכתב ארוך, ובו בקשה למנוע מתיאטרון הבימה להעלות הצגה המכילה, לפי תפיסתו, מסרים גזעניים הלועגים לבני עדות המזרח.
במקביל החלה סערה תקשורתית בעד ונגד הצגת המחזמר.
למרות זאת נמשכה ההפקה וזאב רווח וגאולה נוני לוהקו לתפקידים הראשיים.
גם עפרה חזה הוזמנה להשתתף, אך דחתה את ההצעה.
בתחילת 1988, במהלך החזרות מספר שחקנים פרשו מהמחזמר, בעיקר בטענה שקיבלו תפקיד קטן וזניח, בהם אפי בן ישראל, נתן נתנזון, שושיק שני ושמוליק סגל.
בנוסף התלוננו שחקני "הבימה" הקבועים, שהשחקנים שלוהקו להצגה שאינם עובדי התיאטרון, ירוויחו שכר העולה במאות אחוזים על שכר שחקני התיאטרון הקבועים.
עם זאת שבוע לפני הצגת הבכורה, ביום העצמאות 1988, כבר נמכרו 80,000 כרטיסים.
במהלך הצגת הבכורה הפגינו בחוץ קבוצה של כ-20 איש, בהם השחקן יוסף שילוח, בטענה שהמחזמר הוא גזעני.
מבקרי התיאטרון נתנו למחזמר ביקורות שליליות.
שוש אביגל מ"חדשות" כתבה: "קישון לא במיטבו, מדביק רסיסי להקה צבאית למסכת קיבוץ, קיטש וקלישאות מכל כיוון, טלאים מכמה מחזות־זמר אחרים והכל עובר חביבי, כי הוא משחק על רגשות הקהל בסגנון אספת בחירות משנת 1981".
יהודית אוריין בידיעות אחרונות" כתבה: "תחרות קשה וצמודה בין הרע מאוד לבין העוד יותר גרוע".
אליקים ירון מ"מעריב" כתב: "אינני יודע איך לכנות את התפלות הזאת", והוסיף: "גם חפלה לא כדאי לקיים שלוש שעות, מחשש של קלקול הקיבה".
מיכאל הנדלזלץ ב"הארץ" הגדיר את ההפקה "מחזמר פרווה".
מירי פז כתבה ב"דבר": "סאלח שבתי' לא תוסיף כבוד להישגי התיאטרון הלאומי...
הגרסה התאטרלית מרדדת את הטקסט להביך".
למרות הביקורות המחזמר זכה להצלחה מסחרית גדולה.
לאחר שהוצג ברציפות כחצי שנה בתיאטרון "הבימה", הוא המשיך להציג ברחבי המדינה, בהפקתו של משה יוסף, לרוב עם צוות השחקנים המקורי, ועד סוף 1989 הוצג כ-500 פעמים.
1. תיאטרון הבימה, הצגת בכורה: 21 באפריל 1988
יוצרים: במאי – אפרים קישון, תפאורה - רוני תורן, מוזיקה - נורית הירש, תנועה - גברי לוי ושלמה רוזמרין, תאורה - אריה כץ
השיר מתוך המחזמר, "אח יא-רב" (מילים: חיים חפר, לחן: נורית הירש), הפך ללהיט גדול בביצועו של רווח.
יוצרים: במאי - זאב רווח, מפיק - צח כרמלי
שחקנים: סאלח שבתי - זאב רווח, אתרוגה - שרון שחל, שמעון שבתי - יהודה אליאס, חבובה שבתי - עירית בוסקילה, ההונגרי - צחי נוי/נתן נתנזון.
יובל אברמוביץ', שלמה סדן, תקווה עזיז, דני שגב, אסתי כץ, דורון אורן, איריס שגב, ודגנית דרו.
3. התיאטרון הקאמרי, הצגת בכורה: 25 ביוני 2008
שחקני מתנ"ס שדרות: אלברט אלחרט, משה ליבנה, אביחן וקנין, דודו אבגי, נדב בניטה, גלעד ממן / בועז צפריר, מיטל סיאני, דניאל אוחנה, סתיו כהן, ליאור עזרן, נעה סאים, סתיו חג'בי, רון מרקוביץ, אליה בראון, בר כנעני, יובל צ'יבוטרו, טל דהן.
4. תיאטרון השעה הישראלי, הצגת בכורה: 26 במרץ 2014
יוצרים: עיבוד ובימוי: גדי צדקה, מוזיקה - ארז יולביץ', תפאורה - סאשה ליסאנסקי, תאורה - אורי מורג, תלבושות - לימור הרשקו
שחקנים: סאלח שבתי - יעקב כהן/גדי צדקה/שמעון מימרן, שמעון שבתי-שחקן לא ידוע, אתרוגה - שרונה אלימלך, חבובה - הילה סעדה, נוימן - יורם יוספסברג, בת-שבע - לאה גלפנשטיין/תמר שם אור, רביב מדר, יואל ברמן
5. תיאטרון תל אביב ("מאור מיימון הפקות"), הצגת בכורה: 9 במאי 2018
יוצרים: בימוי וכיאוגרפיה: עומר זימרי, תפאורה: במבי פרידמן, תאורה: קרן גרנק, תלבושות: מאיה מידר מורן
שחקנים: סאלח שבתי - נתן דטנר, אתרוגה - שרונה אלימלך, שמעון שבתי - הראל מויאל/שמעון חאבה, זיגי - גל אמיתי/ אימרי זיו ; רוני נדלר, מיטל נוטיק, אריה מוסקונה, שלום שמואלוב/יפתח קמינר, יוסי סגל / חיים פליבה, דידי גת, דורון אורן, הילה מערבי/ רוית יעקב, ענת סלונים
6. תיאטרון ארצי מייסודו של סמי לוי, הצגות בכורה: יוני 2021
יוצרים: עיבוד: אורן יעקובי, בימוי: צדי צרפתי, כוריאוגרפיה: מיכל שי, ניהול מוזיקלי: ליאור רונן, תפאורה: לילי בן נחשון, תלבושות: אלכס קוכמן, תאורה: סאני מיכאלוב, מפיק: דניאל רבינוביץ'
למרות הצלחתו הכבירה של הסרט, במיוחד בקרב בני עדות המזרח, נמתחה עליו ביקורת קשה באמצעי התקשורת.
הביקורת הייתה בשני פנים: על איכות הסרט ועל דרך הצגת הדמויות בו.
טענתם של מבקרי הקולנוע הייתה שזהו סרט עם כישורי משחק ותסריט דלים.
קישון העיד שגולדה מאיר הורתה לא להוציא את הסרט מחוץ לגבולות ישראל, אך לאחר הצלחתו בארצות הברית והפרסים שזכה בהם – היא חזרה בה.
הסרט נחשב כראשון בסוגה שכונתה מאוחר יותר "סרטי בורקס".
הוא כלל את עיקר הארכיטיפים העלילתיים ששימשו לאחר מכן ברוב סרטי הבורקס: התנגשות בין בן עדות המזרח העני לממסד האשכנזי האטום, קשר רומנטי בין אשכנזי המזוהה עם הממסד ונערה ענייה מעדות המזרח, והצלחתו של בן המזרח להערים על האליטה האשכנזית השלטת.
בשנים האחרונות הועלתה מצד מבקרים שונים טענה כי "סאלח שבתי" מציג את דמותו של בן עדות המזרח כדמות סטריאוטיפית ונלעגת, דמות של חסר השכלה שמצליח להסתדר בעזרת תחבולות שהוא נוקט ולא בעזרת כישורים אחרים.
עם זאת, הסרט לועג לא פחות לילידי הארץ, ה"צברים", ומתארם כיהירים ואטומים כלפי העולים ומי שאינו נמנה עם חברתם.
קישון הגיב שאת הסרט יש לבחון במונחים סאטיריים, שהופנו בעיקר כלפי פוליטיקאים ואנשי השלטון ויחסם לאדם הפשוט.
חוקר הקולנוע הישראלי, רמי קמחי, טוען כי סאלח שבתי הוא בעת ובעונה אחת סרט חדשני ושמרני.
הוא חדשני מצד זה שהוא מחליף את המסטר נרטיב שהיה נהוג בקולנוע הישראלי עד לתקופתו - נרטיב של חניכה המתבסס על מעבר של הגיבור מגלותיות יהודית אל עבריות ישראלית - במסטר נרטיב שמיוסד על מעבר מפרה-מודרניות למודרניות, ובכך שהוא הסרט הישראלי הראשון שיש בו גיבור מזרחי.
הוא שמרני מצד זה שהוא מלהק את המזרחים בתפקיד הפרה-מודרניים ואת האשכנזים בתפקיד האולטרה-מודרניים, ובכך משרת את האליטות הציוניות האשכנזיות.
סרטי הבורקס שפסעו בעקבות סאלח שבתי אמצו הן את הגיבור המזרחי, הן את הקונפליקט בין פרה-מודרניות למודרניות והן את הצגתם של המזרחים כפרה-מודרניים ואת האשכנזים כאולטרה-מודרניים.
בתוכנית "זהו זה!" משנת 1985, נעשה פרק ששמו "סלאח שבאתי", שבא בעקבות אירועי "מבצע משה".
בפרק סלאח (גידי גוב) הוא עתה נציג מרכז הקליטה הבא לקבל את העולה החדש דויד (מוני מושונוב).
בתכנית של "זהו זה!" משנת 2026 גילה אלמגור שבה למערכון שבו היא מגלמת שוב את בת שבע.
בתוכנית "היהודים באים", נעשה מערכון על הסרט, בו חיים טופול (יוסי מרשק) עובד על המבטא של סלאח עם אפרים קישון (מוני מושונוב) ומנחם גולן (עידו מוסרי).
התוכנית תכלול גם סרטים בולטים מהקולנוע הישראלי, החל מתקופת טרום המדינה, בהם "סאלח שבתי" לצד "גבעת חלפון אינה עונה", "צ'רלי וחצי", "דיזנגוף 99", "בלוז לחופש הגדול", "החיים על פי אגפא", "קלרה הקדושה", "הכוכבים של שלומי" ו"למלא את החלל".
סאלטימבנקו (Saltimbanco) היה המופע הנודד הראשון של קרקס השמש, להקת קרקס שנוסדה על ידי גי לאליברטה ודניאל גוטייה במונטריאול שבקוויבק, קנדה.
התמה של המופע הייתה חגיגה של "החיים" באשר הם, והוא נועד להיות, לדברי הכוריאוגרפים של המופע, מעין "טיפול נגד" או "חיסון" כנגד הדיכאון האופף את העולם עם תום המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21.
כמו יתר מופעי קרקס השמש, למופע פסקול משלו, והוא נמכר גם כתקליט מוזיקלי.
המופע היה המופע הראשון של קרקס השמש שהופיע בדרום אמריקה.
ההופעות כללו הופעות בסנטיאגו שבצ'ילה (מרץ 2006), בואנוס איירס שבארגנטינה (מאי 2006), סאו פאולו וריו דה ז'ניירו שבברזיל (אוגוסט 2006 ואוקטובר 2006 בהתאמה).
לאורך המופע מופיעות מספר רב של דמויות ובהן:
התולעים העירוניות (Urban Worms) - דמויות אלה מייצגות את ההמונים (הציבור הרב חסר הפנים והדעה) או את הבירוקרטיה.
דמויות אלה צופות בסצנות השונות אך אינן מסוגלות להשפיע עליהן או להוביל אותן.
התולעים הצבעוניות (Multicolored Worms) - תולעים אלה מסמלות את ראשית החיים -את התולעים שבטבע, ומתנהגים כמותם - כל יעודם הוא לאכול ולהתרבות.
האבירים (The Cavaliers) - האבירים הם המגינים על הדמויות השונות במופע ותפקידם הוא להתוות דרך חדשה עבור הדמויות לעבר עתיד טוב יותר.
ה- Baroques - ישנים מתחת לגשרים ומתנהגים כרוחות חופשיות.
דמויות אלה הן דמויות אימפולסיביות המתפרעות על הבמה ומסמלות חיים חופשיים מהגבלות.
המוות - תזכורת לכך שכל תושבי כדור הארץ סופם למות, ובשל כך חייבות הדמויות (ומסמלות זאת עבור הצופים) לנצל את החיים עד תומם עד רגע המוות.
מנהל הזירה - צועד במרכז המופע ומנהל את המופע סביבו (לרוב משמש אתנחתא קומית המקשרת בין הסצנות השונות).
הברון - דמות מרושע המחייך אל הצופים וצועד בין סצנות המופע.
מסמל את הרשע שבבני האדם, ואת התחבולות שהם נוקטים בהם על מנת להשיג מטרותיהם.
החולם - דמות זו פועלת מתוך חלום, ולא ברור האם הוא חולם במהלך המופע או המופע כולו הוא החלום שלו.
הילד - הילד חייב לעזוב את ההגנה שמעניקים לו הוריו ולמצוא את עצמאותו תוך חקירת העולם שסביבו.
הילד מסמל את התום שבבני האדם.
הליצן אדי (Eddie) - אדי מסמל את הילד שבתוך כל בני האדם הבוגרים.
ציפור השיר - הציפור מסמלת את הרגשות של בני האדם.