tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כיוון שסטניסלבה ידעה כי השכן ממוצא אוקראיני מסתיר בדירה זו יהודים, אם משותקת, בנה ונכדה בן ה-5, היא השיבה שבדירה מתגורר דייר שעוזב בכל בוקר מוקדם על מנת להתפרנס ולתמוך כלכלית באמו.
ב-1 בספטמבר 1944 החלו הפגזות לדיכוי המרד הפולני בעיר ורשה ויעקב וסטניסלבה ירדו למקלט.
יום אחד, כשסטניסלבה שהתה במקלט ללא יעקב, הפצצה חדרה למקום וקברה את יושבי המקום בין ההריסות.
יעקב הצליח לאתר אותה בין כל ההריסות, הוציא אותה ולקח אותה לבית החולים הצבאי והיא ניצלה.
בעדותה סיפרה סטניסלבה:" יעקב נשלח למחנה בפרושקוב יחד עם כל תושבי ורשה.
כאשר הציג תעודה של הצלב האדום שחררו אותו.
כך הגיע גם הוא לבית אחי, ונשארנו שם עד יום השחרור.
אבל גם שם יעקב היה צריך להסתתר, כי הגרמנים עשו חיפושים בביתו של אחי" (מתוך עדותה של סטניסלבה רוטמן – Stanislawa Rotman – חסידת אומות העולם).
בשנת 1946 נישאו סטניסלבה קצ'מרצ'יק ויעקב רוטמן.
הם חזרו לעירם פלוצק ובשנת 1947 נולדה להם בת בשם בוז'נה.
בשנת 1949 חזרו סטניסלבה, יעקב ובתם לורשה.
הם חלמו להגיע ל ישראל אולם נותרו בורשה.
יעקב לקה בליבו ונפטר בשנת 1980. ב-1987 החליטה סטניסלבה רוטמן לעזוב את פולין ועלתה לישראל כדי להצטרף לבתה, שעלתה לארץ שנתיים קודם לכן.
ב-1995 החלה בתה בוז'נה רוטמן, לעבוד ביד ושם כמנהלת המדור הפולני של מחלקת חסידי אומות העולם.
בשנת 2019 סטניסלבה הלכה לעולמה.
ב-17 ביולי 1989 הכיר יד ושם בסטניסלבה רוטמן-קצ'מרצ'יק כחסידת אומות העולם.
במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב), נחקר גם סיפורה של סטניסלבה.
קברה אותר בהר המנוחות בירושלים.
על קברה הוספה לוחית חסד אחרון.
סטנלי גריסוולד היה פוליטיקאי אמריקאי ששירת מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית כמזכיר כללי בטריטוריית מישיגן.
גריסוולד נולד ב-1763 במדינת קונטיקט ושירת ב במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
גריסוולד רכש את השכלתו באוניברסיטת ייל וסיים את לימודיו שם ב-1786. בין השנים 1805–1808 שירת גריסוולד כמזכיר כללי של טריטוריית מישיגן.
ב-1806, במהלך כהונתו כמזכיר הכללי במישיגן, הורה גריסוולד על הקמת שיסייע בהגנה מפני תקיפות של ילידים אמריקאיים על מקניהם של המתיישבים בטריטוריה.
גריסוולד נאלץ לעזוב את משרתו כמזכיר כללי עקב מחלוקות רבות שהיו בינו לבין מושל טריטוריית מישיגן דאז, , שהאשים אותו ביצירת מחלוקת בינו לבין המיליציות המקומיות.
במאי 1809 החליף את אדוארד טיפין בסנאט של ארצות הברית, וכיהן כנציג אוהיו בסנאט עד לדצמבר אותה שנה.
גריסוולד נפטר באילינוי ב-21 באוגוסט 1815.
סטנישה מאנדיץ' (במונטנגרית: Станиша Мандић; נולד ב-27 בינואר 1995) הוא כדורגלן מונטנגרי המשחק בעמדת החלוץ בוושי ווגו.
מאנדיץ' התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל של צ'וקאריצ'קי.
ב-6 באפריל 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-1 נגד נפרדאק קרושבץ'.
ב-12 באפריל הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 4-1 נגד הכוכב האדום בלגרד.
עונה לאחר מכן, זכה עם הקבוצה בגביע הראשון בתולדותיה.
בקיץ הושאל לסונגדל מליגת העל הנורווגית.
ביוני המועדון רכש את כרטיס השחקן שלו בחתימה לשלוש שנים.
ב-20 בפברואר 2019 הושאל לזרינסקי מוסטאר מליגת העל של בוסניה והרצגובינה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 1-0 לפ.ק.
ב-14 בפברואר 2024 חתם בוושי ווגו מהליגה הסינית הראשונה.
מאנדיץ' שיחק בנבחרות הנוער של סרביה והשתתף עמה באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19 בשנת ושנה לאחר מכן בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20.
ב-31 באוגוסט 2015 הודיע מאנדיץ' כי הוא יעבור לייצג את מונטנגרו.
מספר ימים לאחר מכן, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מונטנגרו במשחק נגד .
סטנלי בלאק אנד דקר , בעבר The Stanley Works, היא יצרנית אמריקאית של כלי עבודה תעשייתיים וביתיים, וספקית מוצרי אבטחה.
המטה הראשי בעיר גרייטר הארטפורד של ניו בריטניה, קונטיקט, סטנלי בלאק אנד דקר נוצרה כתוצאה ממיזוג של סטנלי וורקס ובלק אנד דקר ב-12 במרץ 2010. היא נמצאת בדירוג החברות Fortune 500. היא חברת אם של עשרות חברות מובילות בשוק בתחום כלי עבודה וכלים לתעשייה כמפורט בהמשך.
סטנלי וורקס נוצרו כתוצאה ישירה מהמיזוג ב-1920 של סטנלי'ס Bolt Manufactory, שהוקם על ידי פרדריק טרנט סטנלי ב-1843, וחברת סטנלי Rule and Level, שנוסדה על ידי בן דודו של פרדריק, הנרי סטנלי, ב-1857. דיוולט נרכשה ב-1960 ונמכרה ל-Black & Decker.
ב-12 במרץ 2010 בלאק אנד דקר התמזגה עם סטנלי וורקס והפכה ל"סטנלי בלאק אנד דקר".
במהלך מלחמת העולם השנייה, סטנלי וורקס קיבל את פרס הצבא-צי "E" על הצטיינות בייצור צבאי.
במאי 2002 שקלה החברה להעביר את מטה החברה לברמודה, אך זעקה ציבורית וממשלתית אילצה את ההנהלה לשקול מחדש את המהלך.
עד אוגוסט 2002, החברה החליטה לשמור על התאגדותה בארצות הברית.
לונדגרן נבחר כיו"ר ומנכ"ל בשנת 2004, במקום ג'ון טראני, בן חסותו לשעבר של ג'ק וולש בג'נרל אלקטריק.
לונדגרן פרש מתפקידו, כשהנשיא וה-COO ג'יימס מ.
לורי פרש מתפקידו, כאשר הנשיא וסמנכ"ל הכספים דונלד אלן ג'וניור נכנס לתפקיד המנכ"ל.
דיוולט – כלי עבודה חשמליים; B&D נרכש ב-1960
Guoqiang (GQ) Tools (סין) – כלי עבודה חשמליים
Porter-Cable – כלי עבודה חשמליים; B&D נרכש בשנת 2004/2005
Oldham Saw Company – להב מסור עגול ומוצרי סיביות של נתב עץ; B&D נרכש בשנת 2004
Black & Decker – נרכשה (באמצעות מיזוג) ב-2010
Pastorino – כלי יד לנגרות ובנייה
Stanley Hand Tools – כלי עבודה ידניים לנגרות ולבנייה
Black and Decker: מכשירי חשמל לבית, כלי עבודה חשמליים, חומרה, סוללות, מערכות הידוק,
Expert – כלים לתעשייה ולרכב
Facom (צרפת) – כלים מקצועיים; נרכש ב-2006 (כולל את Britool) בבעלות סטנלי בלאק & דקר
Lista North America – אחסון תעשייתי; נרכש ב-2012
Mac Tools – כלים מקצועיים; נרכש בשנת 1980
Proto – כלי עבודה ידניים תעשייתיים; נרכש בשנת 1984
Blackhawk – הכלים של מכונאי; נרכש ב-1986
Sidchrome (אוסטרליה/ניו זילנד) – כלים של מכונאים; נרכש בשנת 1990
USAG (איטליה) – כלים מקצועיים; נרכש ב-2010
Vidmar – אחסון תעשייתי; נרכש בשנת 1966
Virax (צרפת) – כלי אינסטלציה; נרכש בשנת 2006
Waterloo Industries – פתרונות אחסון כלים, נרכש ב-2017. מותג הופסק זמן קצר לאחר מכן.
ZAG (ישראל) - יצור ארגזים כלים מפלסטיק.
Bostitch – כלי הידוק; נרכש ב-1986
Powers Fasteners – עוגנים דביקים ומכניים
Cribmaster – מלאי כלים, אחסון, מעקב וניהול שימוש/מכירה
דודג' – תוספות הברגה מתכת על פלסטיק
Gripco – מחברים עם הברגה
אבדל – מערכות הידוק עיוורות וכלים נלווים
iForm – מחברים מושחלים מצופים
MasterFix (אירופה) – ריתוק עיוור
Nelson – מחברים לריתוך חתיכים
Spiralock – מחברים ומוספים עם הברגה; נרכשה ב-2010 על ידי Emhart
Tucker – הידוק ללא חורים
Warren – ייצור הידוק מותאם אישית
Dubuis – כלי חיתוך, כיווץ והארקה
Horst Sprenger GmbH (גרמניה) – חומרים מתכלים חלופיים לציוד לעיבוד גרוטאות
LaBounty – אביזרים הידראוליים ללא פגיעה
Stanley Oil & Gas (CRC-Evans International) – ציוד המשמש לבניית צינורות לתעשיית הנפט והגז (O&G)
Stanley – דלתות אוטומטיות לבניינים
Paladin Attachments – ציוד המשמש לחפירה, חקלאות ותשתיות שונות אחרות.
פתרונות אבטחה של סטנלי (SSS)
המטה בצפון אמריקה ממוקם בפישר, אינדיאנה.
חטיבה זו של סטנלי בלאק אנד דקר כוללת את היחידות העסקיות העיקריות הבאות:
ל-Stanley Security Solutions פעילות בשווקים הגלובליים הבאים:
Stanley Security Solutions היא ספקית של מנעולים, חיישני אש, מצלמות אבטחה וחומרה דומה.
הם גם מספקים תוכנה לניטור החומרה הזו.
בנוסף הם מספקים תוכנת אבטחת מחשבים להגנה על חומרה, תוכנה או נתונים אלקטרוניים.
סטנלי וילסון נולד בעיירה אורנג' שבוורמונט, כבנם של ויליאם ו.
וילסון ושל לידיה (לבית ברואנינג) וילסון.
ב-1896 הוא סיים את לימודיו בסמינר גודארד שבעיר בייר, ולאחר מכן לימד במשך שנה בבית ספר כדי לחסוך מספיק כסף ללימודיו בקולג'.
ב-1897 הוא החל ללמוד באוניברסיטת טאפטס, משם הוא קיבל ב-1901 תואר בוגר אוניברסיטה.
לאחר סיום לימודיו עבד וילסון ככתב בעיתון Montpelier Daily Journal, וכסגן פקיד בית המשפט של מחוז וושינגטון וכרשם של בית הנבחרים של ורמונט.
במקביל, הוא שירת כטוראי בפלוגה H של רגימנט הרגלים הראשון של המשמר הלאומי של ורמונט.
הוא גם למד משפטים, בתחילה במשרד עורכי הדין של ויליאם דילינגהאם ופרד א.
האולנד, ולאחר מכן עם זד סטנטון.
ב-1908 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין, ונכנס לשותפות עם בנג'מין גייטס ממונטפלייר.
בהמשך עבר וילסון לצ'לסי, היה לשותף של ג'וזף ק.
דרלינג, שלאחר מותו ב-1910 הוא נהיה לבעלים היחידי של המשרד.
בהמשך הוא עבד עם שותפים אחרים, ובמשך כמה שנים החזיק משרדים בצ'לסי, בווייט ריבר ובמונטפלייר.
וילסון היה חבר המפלגה הרפובליקנית, ושימש בכמה משרות ציבוריות מקומיות כולל חבר ויושב ראש המועצה העירונית.
ב-1908 הוא נבחר כפרקליט המדינה למחוז אורנג', ונבחר לתקופת כהונה נוספות בתפקיד ב-1910. בשנים 1914–1917 הוא היה יושב ראש המפלגה הרפובליקנית בוורמונט.
חבר בית הנבחרים של ורמונט
בשנים 1915–1917 כיהן וילסון כחבר בית הנבחרים של ורמונט, והיה יושב ראש ועדת הדרכים והאמצעים של הבית.
ב-1917 הוא גם כיהן כיושב ראש בית הנבחרים לאחר התפטרותו של ג'ון ויקס שמונה כמנהל מוסדות המדינה של ורמונט.
וילסון התפטר מבית הנבחרים כדי לכהן כשופט.
שופט בית המשפט העליון של ורמונט
בשנים 1917–1923 מונה וילסון כשופט בבית המשפט הגבוה של ורמונט, לאחר שהתפנה מושבו של נשיא בית המשפט, וילארד ו.
מילס, שמונה לבית המשפט העליון של ורמונט, ושאר השופטים בבית המשפט הגבוה התקדמו בבכירותם.
הוא התפטר כדי להתמודד על מועמדות הרפובליקנים למושב של ורמונט בסנאט של ארצות הברית שהתפנה עקב מותו של ויליאם דילינגהאם, אך נוצח על ידי פורטר ה.
רדמונד, כשדייל המשיך וניצח בבחירות הכלליות.
שובו לבית הנבחרים וחבר בסנאט של ורמונט
בשנים 1924–1925 שימש וילסון כנשיא לשכת עורכי הדין של ורמונט.
לאחר מכן הוא שב לבית הנבחרים, וכיהן בו עד 1927. במהלך תקופת כהונתו זו הוא שימש כיושב ראש ועדת ההקצבות של הבית.
לאחר תום כהונתו השנייה בבית הנבחרים, כיהן וילסון כחבר הסנאט של ורמונט במשך שנתיים.
הוא היה יושב ראש ועדת המשפט של הסנאט, שאישרה מינויים לבתי המשפט של המדינה ופיקחה על העדכונים בחוקי ורמונט.
בעת כהונתו בסנאט, הוא גם שימש במינוי של המושל כיושב ראש הוועדה לתכנון בניית הגשר על אגם שמפליין .
הוא גם הוביל את אישור מינויו של הייל דרלינג כיועץ מיוחד לייצוג המדינה בבית המשפט על המיסים שהונהגו אז.
ב-1930 נבחר וילסון כמושל ורמונט, וכיהן בתפקיד שתי תקופות כהונה של שנתיים כל אחת בשנים 1931–1935. שתי תקופות הכהונה שלו עמדו בסימן של המשך מאמצי השיקום של נזקי השיטפון של 1927 והטיפול בהשפעות השפל הגדול.
ב-1932 היה וילסון נציג לוועידה הארצית של הרפובליקנים.
עם תחילת כהונתו, דבק וילסון ב"כלל ההרים" של המפלגה הרפובליקנית בוורמונט, שהגדיר את בחירת המועמדים לתפקיד המושל לסירוגין בין הצדדים המזרחי והמערבי של ההרים הירוקים.
עם זאת, וילסון התמודד בכל זאת על תקופת כהונה שנייה, כמו קודמו בתפקיד ג'ון ויקס.
הכהונה בתקופת כהונה שנייה הפרה את כלל ההרים שהגביל את משך כהונת המושלים לשנתיים.
ויקס טען גם הוא שהיה צורך בהמשכיות בכהונתו כדי שהמדינה תוכל להמשיך במאמצי השיקום של השיטפון של 1927. וילסון מצדו טען שהוא זקוק לזמן נוסף לשיקום נזקי השיטפון וכדי להתמודד מול ההשפעות השליליות של השפל הגדול, ובחירתו לכהונה שנייה שינתה את כלל ההרים.
החל מכהונותיהם של ויקס ווילסון, שתי תקופות כהונה של ארבע שנים בסך הכול הפכו להיות למתכונת רגילה פחות או יותר.
לצד שינויים כמו בחירה ישירה של הסנאטורים וקיום בחירות מקדימות, נכונותם של ויקס ושל וילסון להתנגד למסורת נראתה כגורם שכרסם עוד יותר בכלל ההרים.
בראיונות מאוחרים יותר ציין וילסון שהוא התייחס להנהגת מס ההכנסה המדינתי כהישג הגדול ביותר שלו כמושל בשל הוספת היציבות שגרמה הטלת המס לכלכלת המדינה.
מס ההכנסה הועדף על פני אמצעים אחרים לגיוס הכנסות בשל העובדה שקל היה למדינה לאתר את ההכנסה האישית בהשוואה למקורות הכנסה אחרים.
כתוצאה מהצלחת הנהגתו של מס ההכנסה, עלה בידה של המדינה לבטל את כבישי האגרה, את מס הרכוש שהוקצה לטובת מערכת החינוך, את מס הרכוש הכללי ומיסים נוספים.
לאחר תום כהונתו כמושל, עסק וילסון בעריכת דין בצ'לסי בשותפות עם פ.
ריי קייסר האב , דין דייוויס וג'.
היסטוריונים של ורמונט התייחסו למשרד זה כאוסף הטוב ביותר אי פעם של כישרונות משפטיים, בשל העובדה שהוא כלל שני מושלים (וילסון ודייוויס), תובע כללי מדינתי אחד (קרבר), ושופט אחד מבית המשפט העליון של ורמונט (קייסר).
לאחר פירוק השותפות, המשיך וילסון לעסוק בעריכת דין בצ'לסי.
וילסון היה הבעלים והמפעיל של חווה לייצור חלב.
וילסון גם היה נשיא חברת המקרקעין גייטס.
הוא גם היה שותף בארגון מחדש של חברת הנחושת של ורמונט, ושימש כמזכיר וכנשיא שלה.
וילסון היה בעל תפקיד במספר גדול של ארגונים אזרחיים ומקצועיים, כולל חבר במועצת המנהלים של מועצת ניו אינגלנד , מנהל של אגודת יצרני החלב של ורמונט, אגודת יצרני המייפל והסוכר של ורמונט, אגודת הייעור של ורמונט, ומשרד החוות של מחוז אורנג'.
הוא גם היה בוועד המנהל של הצופים הבנים של אמריקה בוורמונט.
הוא גם היה פעיל במודרן וודמן של אמריקה ובארגון ה"גריינג'" של צ'לסי.
במשך שנים רבות היה וילסון פעיל בבונים החופשיים, והיה חבר בכמה לשכות וארגונים שלו.
ב-1952 היה וילסון הכוח המניע מאחורי הקמת בית חולים קהילתי, המרכז הבריאותי של צ'לסי, המוסד הראשון מסוגו בארצות הברית שהיה ללא כוונת רווח ובבעלות הקהילה.
וילסון גילה עניין רב בחינוך, והיה בעל תפקיד באגודת הבוגרים של אוניברסיטת טאפטס.
במשך 50 שנה הוא שימש כחבר מועצת הנאמנים של אוניברסיטת נורוויץ', כולל 15 שנים כיושב הראש שלה.
הוא גם היה חבר בוועד המנהל של מועצת המנהלים של סמינר גודארד.
ב-1909 נשא וילסון לאישה את גרייס גודווין בייקון וילסון.
השניים היו נשואים עד למותו של וילסון ולא נולדו להם ילדים.
סטנלי וילסון נפטר בצ'לסי ב-5 באוקטובר 1967. הוא נטמן בבית הקברות היילנד שבעיר.
סטנלי פישר היה כלכלן אמריקאי-ישראלי יהודי.
כיהן כפרופסור לכלכלה ומילא תפקידים בכירים בבנקאות העולמית.
כיהן כנגיד בנק ישראל בשנים 2005–2013. בשנים 2014–2017 כיהן בתפקיד סגן יושבת ראש הפדרל ריזרב.
פישר נחשב מייצג בולט של האסכולה המוניטריסטית במקרו-כלכלה וכתב ספרים ומאמרים רבים בנושא.
פישר נולד ברודזיה הצפונית (לימים זמביה).
שמו העברי היה שלמה בן פסח הכהן.
היה פעיל בתנועת הבונים דרור.
את לימודיו התיכוניים עשה ברודזיה הדרומית (כיום זימבבואה) ובהם הצטיין בפיזיקה, מתמטיקה וכימיה, אך ידיד המשפחה הפנה אותו לתחום הכלכלה.
הוא למד לתואר ראשון בכלכלה בבית הספר לכלכלה של לונדון (LSE), בין השנים 1962 עד 1965, לאחר מכן נסע לעבוד בישראל, ובשנים 1965–1966 השלים תואר שני חד-שנתי בלונדון.
הוא למד לתואר שלישי בכלכלה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT), בשנת 1969. את התיזה כתב בהנחייתו של פרנקלין מרווין פישר.
פישר כיהן כמרצה (Assistant Professor) לכלכלה באוניברסיטת שיקגו עד 1973, ומאותה שנה היה לפרופסור-חבר במחלקה לכלכלה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
פרופ' פישר היה גם מרצה אורח באוניברסיטה העברית בירושלים ובמכון הובר באוניברסיטת סטנפורד.
פישר הנחה לדוקטורט למעלה מ-50 סטודנטים.
בין השאר, היה מנחה הדוקטורט של בן ברננקי, לימים נגיד הפדרל ריזרב וזוכה פרס נובל לכלכלה.
פישר אף היה חבר במספר אגודות אקדמיות וארגונים כלכליים, הוא עמית לשעבר באגודה לאקונומטריקה ונבחר לחבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, חבר במועדון ה-30, חבר חוקר בלשכה הלאומית למחקר כלכלי (NBER) ועוד.
כן הוא שירת במועצות המנהלים של המכון לכלכלה בינלאומית (IIE), ושל ארגון נשות הבנקאות העולמית (WWB), ובמועצה המייעצת הבינלאומית לבית הספר החדש לכלכלה של מוסקבה (NES).
ב־1985 אף נמנה סטנלי פישר על היועצים הכלכליים האמריקאים שנשלחו לסייע לישראל ביישום תוכנית הייצוב.
מינואר 1988 עד אוגוסט 1990 שימש כסגן נשיא לפיתוח כלכלה וכלכלן ראשי של הבנק העולמי.
לאחר מכן מונה לראש הקתדרה ע"ש אליזבת' וג'יימס קיליאן וראש המחלקה לכלכלה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT).
בין ספטמבר 1994 ועד סוף אוגוסט 2001 כיהן כמשנה למנכ"ל קרן המטבע הבינלאומית.
בפברואר 2002 עבר פישר לסקטור הפרטי ועד אפריל 2005 כיהן פישר כסגן יו"ר סיטיגרופ, הבנק המסחרי הגדול בעולם דאז.
במסגרת תפקיד זה, פישר שימש בין היתר כראש קבוצת הסקטור הציבורי, יושב ראש הוועדה לסיכון מדינה בתאגיד, ונשיא סיטיגרופ אינטרנשיונל.
במהלך כהונתו בקרן המטבע ובעקבות מעברו לסיטיגרופ נמתחה על פישר ביקורת כי ייצג קבוצות אינטרסים בממשל ארצות הברית.
ב-2002 פרסם ג'וזף שטיגליץ, חתן פרס נובל לכלכלה, ביקורת נוקבת כלפי פישר בספרו "אי נחת בגלובליזציה".
בספר הוא מותח ביקורת חריפה על קרן המטבע העולמית בתקופה שפישר היה אחד מבכיריה.
שטיגליץ רמז לניגוד עניינים בהתנהלותו של פישר וכתב:
ב-1 במאי 2005 מונה פישר לנגיד בנק ישראל.
הוא עלה באותה עת לישראל וקיבל אזרחות ישראלית מתוקף חוק השבות.
ב-2 במאי 2010 מונה פישר לתקופת כהונה שנייה.
הדבר היה לאחר חקיקת חוק בנק ישראל, שתיקונו לווה במתחים על רקע מעמד הנגיד.
ח"כ שלי יחימוביץ' פנתה אל פישר בדיון שנערך בוועדת הכספים לקראת אישורו של החוק:
המגזין גלובל פייננס העניק לפישר ציון A (הגבוה ביותר) לשנת 2010 וב-2011 זכה שוב לציון A.
בציון זה זכו רק שישה נגידים אחרים ב-2010 וחמישה חוץ ממנו ב-2011.
באוקטובר 2010 פישר זכה בתואר נגיד השנה 2010 מטעם מגזין Euromoney.
במאי 2011 הגיש פישר את מועמדותו לתפקיד יושב ראש קרן המטבע הבינלאומית, אך מועמדותו נפסלה, עקב הגבלת גיל המועמדים (65, בעוד גילו של פישר בעת הגשת המועמדות היה 67).
בינואר 2013 הודיע פישר שיסיים את כהונתו כנגיד בנק ישראל ב-30 ביוני 2013. החליפה אותו קרנית פלוג, שבתקופת כהונתו מונתה למשנה לנגיד.
באפריל 2013 זכה בפרס חיים הרצוג על תרומה ייחודית למדינת ישראל.
סגן יושבת ראש הפדרל ריזרב
ב-10 בינואר 2014 נבחר פישר על ידי נשיא ארצות הברית ברק אובמה למועמדו לתפקיד סגן יושבת ראש הפדרל ריזרב, ג'נט ילן, ופישר החל לכהן בתפקיד בחודש יוני.
ב-6 בספטמבר 2017 הודיע פישר על התפטרותו מהתפקיד על רקע "סיבות אישיות".
עמדתו בנוגע למשבר הכלכלי העולמי והשפעתו על ישראל
מצד שני, ישנן הבעיות הנובעות מהגירעון הגדול בתקציב, שאם לא נטפל בהן, נמצא עצמנו ב-2013 עם גירעון גדול עוד יותר בתקציב המדינה.
אפשרות זו כבר גורמת לספקות ואי ודאות לגבי היכולת של מדינת ישראל לנהל את המשק ברמה הנדרשת.
לאור מצב זה, צעדיהם של ראש הממשלה ושר האוצר אמיצים וחיוניים לשיפור המצב התקציבי שלנו ב-2013. הם יאפשרו לנו לנהל את המשק באופן שיתמוך בהמשך הצמיחה, לטובת אזרחי המדינה.
בנק ישראל מצידו, ימשיך לנהל מדיניות מוניטארית שתשמור על יציבות מחירים, תתמוך בצמיחת המשק ותשמור על יציבות המערכת הפיננסית".
באוקטובר 2020 בחרה אספת בעלי המניות של בנק הפועלים בפישר כדירקטור בבנק.
הוא שימש בתפקיד שמונה חודשים, עד יוני 2021, והתפטר בשל סיבות אישיות.
פישר היה נשוי לרודה פישר (לבית קיט) עד למותה ב-2020. הוא הכיר אותה בימיו בתנועת "הבונים".
האמצעי, דייוויד, הוא סמנכ"ל השיווק של חברת פייסבוק.
הצעיר, ג'ונתן, הוא נשיא חברת הפקת הסרטים האמריקנית גראונדסוול.
לאחר פטירתה של רודה, היה בזוגיות עם ד"ר אנה קרסיקו-תרוו, אלמנתו של פרופ' לסטר תרוו.
הונו של פישר הוערך בשנת 2014 בין 14.6 ל-56.3 מיליון דולר, מה שהפך אותו לאחד האישים העשירים בבנק הפדרלי המרכזי.
בעת כהונתו כנגיד בנק ישראל, התגורר פישר בהרצליה.
ולפני כהונתו ולאחריה בארצות הברית.
ב־31 במאי 2025 נפטר בארצות הברית, לאחר מאבק במחלת אלצהיימר.
Macroeconomics (יחד עם רודיגר דורנבוש וריצ'רד סטארץ, הוצאה תשיעית ב-2004).
Economics (עם רודיגר דורנבוש וריצ'רד שמאלנזי, McGraw Hill, הוצאה שנייה ב-1988).
כמו כן היה עורכם של ספרים רבים, ביניהם:
בין השנים 1986 עד 1994 היה העורך של השנתון NBER Macroeconomics Annual ושל כתבי עת כלכליים אחרים.
פרופ' פישר פרסם מאמרים רבים בכתבי עת מקצועיים.
סטנלי מילגרם היה פסיכולוג יהודי-אמריקאי מאוניברסיטת ייל, הנחשב לאחד מאבות הפסיכולוגיה החברתית.
מילגרם הוא שערך את ניסוי מילגרם לבדיקת השפעת הסמכות על האדם.
הניסוי נחשב לאבן דרך בפסיכולוגיה החברתית.
מילגרם נולד בניו יורק למשפחה יהודית.
אביו, סמואל מילגרם, נולד בהונגריה והיה אופה.
הוא נפטר ב-1953. אימו, אדל (לבית ישראל) נולדה ברומניה.
מילגרם סיים ב-1954 לימודי תואר ראשון במדעי המדינה בקווינס קולג', והתקבל לאחר מאמצים לתוכנית לימודי דוקטורט בפסיכולוגיה חברתית באוניברסיטת הרווארד, אף על פי שלא השתתף לפני כן באף קורס בפסיכולוגיה.
ב-1960 השלים מילגרם את לימודיו והצטרף לסגל אוניברסיטת ייל.
בשנים 1963–1966 הרצה בהרווארד, ומ-1967 היה פרופסור במרכז ללימודים מתקדמים של אוניברסיטת העיר ניו יורק.
מילגרם נפטר מהתקף לב בעיר הולדתו, ניו יורק, בגיל 51.
הניסוי של מילגרם הוא ניסוי נודע בפסיכולוגיה חברתית, שהעבודה עליו החלה ב-1961 וממצאיו פורסמו על ידי מילגרם ב-1974, כשעבד באוניברסיטת ייל.
הניסוי בחן את נושא הציות לסמכות.
בתחילת הניסוי, החוקר הסביר למשתתף בניסוי ולשחקן שהתחזה למשתתף נוסף בניסוי שהם עומדים להשתתף במחקר שבוחן את היעילות של מתן עונש על למידה.
המורה קיבל מטלות זיכרון פשוטות על מנת להעבירן לתלמיד, והונחה שבכל פעם שהתלמיד טועה, עליו לתת לו שוק חשמלי על ידי לחיצה על כפתור.
נאמר לו שיש להעלות את עוצמת השוק ב-15 וולט לאחר כל טעות.
למעשה לא ניתנו לתלמיד שוקים חשמליים כלל, אך התלמיד-השחקן הגיב כאילו ניתנה לו מכת חשמל.
כאשר הגיעו לעוצמת שוק של 150 וולט, השחקן היה מבקש שהניסוי יסתיים, ונענה על ידי החוקר כי "הניסוי מצריך שתמשיך.
אנא המשך." השחקן המשיך והפגין כאב וחוסר נוחות גדולים יותר ויותר.
אם המורה לא היה מעוניין להמשיך בניסוי, החוקר היה מסביר לו שהוא, החוקר, לוקח על עצמו אישית את כל האחריות על תוצאות הניסוי ועל ביטחונו ושלומו של התלמיד, ושהניסוי דורש שהוא ימשיך.
מטרת הניסוי הייתה לבחון את מידת ההיענות של המשתתף לציית לסמכות שהורתה לו לבצע פעולה שעלולה להיות מנוגדת לערכיו או למצפונו.
בסדרה הראשונה של הניסויים שערך מילגרם, 65% מהמשתתפים נתנו את השוק החשמלי הגבוה ביותר, בעוצמה של 450 וולט, על אף שרבים לא הרגישו בנוח לבצע זאת.
אף נבדק לא עצר לפני עוצמת שוק של 300 וולט.
מסקנתו של מילגרם הייתה כי קיימת מוכנות קיצונית של אנשים לבצע כמעט כל דבר לפקודת גורם בעל סמכות.
הניסוי עורר שאלות גם בנוגע לאתיקה של הניסוי והאתיקה של הניסוי המדעי בכלל.
זאת בין היתר, משום שהמשתתפים בו השתתפו בניסוי בלא הסכמתם ומשום שאצל חלק מהם הוא גרם ללחץ נפשי כבד (גם אם הלחץ נבע מפעולותיהם החופשיות) ולירידה בהערכה העצמית.
בימינו, רוב החוקרים היו מחשיבים ניסוי כזה כבלתי אתי.
עם זאת, 84% מהמשתתפים שיצרו איתם קשר לאחר הניסוי ציינו שהניסוי היה מבחינתם התנסות חיובית, ו-15% נוספים ציינו שזו הייתה מבחינתם התנסות נייטרלית.
שלבי הניסוי עובדו לסרט קולנוע המבוסס על חייו של מילגרם בשם "הניסוי" משנת 2015, בכיכובו של פיטר סארסגארד.
בשנות השישים מילגרם ביצע סדרת ניסויים שמטרתם הייתה לבחון את יחסי הקרבה ברשת האנושית.
הניסוי המפורסם ביותר, שנקרא בתרבות הפופולרית "שש דרגות ההפרדה", פורסם כמאמר בשם "בעיית העולם הקטן" ב-1969, יחד עם עמיתו ג'פרי טראוורס מאוניברסיטת הארוורד.
בניסוי זה, מילגרם ניסה לבחון מה תהיה אורך השרשרת האנושית שתוכל לקשר שני אנשים רנדומליים בארצות הברית.
מילגרם בחר כיעד איש עסקים מבוסטון ושלח 296 חבילות לתושבים "אקראיים" מבוסטון ומאומהה (Omaha), נברסקה וביקש מהם להשתתף במחקר.
החבילות כללו תקציר של המחקר, מידע על אנשי היעד, גלויות, וסדרת הוראות.
ההוראות ביקשו מאנשים אליהם הגיעו הגלויות לשלוח גלוית מעקב לאוניברסיטת הרווארד כדי לעקוב אחר החבילות, ולנסות לקרב את החבילה לאנשי היעד באופן הבא: אם האדם שקיבל את הגלויה מכיר את איש היעד באופן אישי, עליו לשלוח לו את החבילה ישירות.
אחרת, עליו לשלוח את החבילה לאדם שיש לו עמו היכרות אישית, ושלדעתו הוא יוכל לקרב את החבילה לאיש היעד.
האמונה המקורית הייתה שעשויים להידרש מאות אנשים כדי להעביר את החבילות, ושיש לניסוי סיכויי הצלחה נמוכים, כי מספיק רק אדם אחד שלא ישתף פעולה כדי לשבור את השרשרת.
בסופו של דבר, 217 שרשראות ביצעו לפחות העברה אחת של החבילה לכיוון היעד ומתוכן הגיעו 64 מהחבילות ליעדיהן.
באמצעות גלויות המעקב ידע מילגרם כמה אנשים דרושים היו כדי להעביר את החבילות.
כך הוא מצא שהמספר החציוני של המתווכים שנדרשו כדי להעביר את החבילות ליעדיהן הוא 5.2, ובמעוגל – "שש דרגות של הפרדה".
בשנת 1977 מילגרם החל בהליך ניסיוני שנועד להמחיש את רעיון החיבור בין גוף לנפש שתיאר אדמון רוסטאן במחזהו סיראנו דה ברז'ראק.
בסיפור, סיראנו מספק לכריסטיאן מילות אהבה, וכך הם מחזרים במשותף אחר רוקסן (משום שכל אחד בנפרד לא היה מסוגל, בעקבות המגבלות הפיזיות והלשוניות שלהם, לעשות זאת בכוחות עצמו).
מילגרם אימן אנשים לחזור, בזמן אמת, על משפטים ספונטניים שנאמרים על ידי "מקור" מרוחק באמצעות שידור רדיו דיסקרטי במהלך דו-שיח עם מגיבים נייטרליים.
כמחווה לסיראנו, הוא כינה את שילוב מילותיו של ה"מקור" וגופו של הדובר "סיראנואיד".
במחקריו, המגיבים לא הצליחו לגלות כי האדם עמו הם מדברים רק חוזר על מילים שנאמרות על ידי צד שלישי ומייחסים לו, במישרין ובעקיפין, אישיות שיחתית.
מילגרם כינה את התופעה "אשליה סיראנית".
האשליה נותרה קיימת גם בנסיבות בהן התקיים פער גדול בין הדובר למקור, למשל בניסוי בו מילגרם עצמו שימש כ"מקור" לילדים בני 11 ו-12 שרואיינו על ידי מורים (שלא היו מודעים לתרמית) שהתבקשו להעריך את יכולתם האיטלקטואלית של הילדים.
מילגרם קיווה ששיטת ה"סיראנואיד" יכולה להתפתח לכדי אמצעי עמו ניתן לחקור תופעות הקשורות להתנהגות חברתית ותפיסה עצמית (למשל, סטראוטיפים מבוססי גזע, מין וגיל וקבלה חברתית).
אף על פי שהוא המשיך לפתח את השיטה במהלך 1984 (שנת מותו), הוא מעולם לא פרסם מאמר רשמי בו הוא מפרט את תוצאות ניסויי ה"סיראנואיד".
ב-2014, פסיכולוגים חברתיים מבית הספר לכלכלה של לונדון, שחזרו את ניסוייו הראשונים של מילגרם.
אמן בריטי בשם רוב מיטשל, בהשראת ניסויו של מילגרם, חקר האם ה"אשליה הסיראנית" יכולה להתקיים כשקיים פער גילים גדול בין הדובר למקור, כשמורים, ללא ידיעתם, העבירו שיעורים לילדים עם "מקור" מבוגר.
שימוש ב"סיראנואידים" נעשה גם בסיטואציות בהן לנבדקים נאמרו משפטים של אנשים שהם מכירים דרך אנשים זרים.
סטנלי ספֶּרבֶּר הוא מנצח ישראלי.
ספרבר, יליד ניו יורק, רכש את השכלתו המקצועית באוניברסיטת קולומביה (מוזיקולוגיה) ולאחר מכן המשיך ללמוד לתואר שני בניצוח בבית הספר ג'וליארד, שניהם בעירו.
הוא ייסד בניו יורק את מקהלת "זמיר", והופיע עמה בזמריה (מפגש מקהלות בינלאומי שנערך מדי שלוש שנים בישראל) ב-1967 וב-1970. בעקבות זאת עלה ספרבר לישראל בשנת 1972 ומיד נקלט בעשייה המוזיקלית המקומית כמנהל המוזיקלי והמנצח של המקהלה הפילהרמונית תל אביב.
שנה לאחר מכן ניצח לראשונה על התזמורת הפילהרמונית הישראלית בקונצרט למנויים כמחליפו של המנצח אישטוון קרטס, שטבע במהלך סדרת קונצרטים באפריל 1973.
ספרבר ניצח על התזמורות החשובות בישראל, והמשיך להופיע תדיר בארצות הברית ובאירופה.
הוא היה המנצח הישראלי הראשון שהופיע בברית המועצות ובצ'כוסלובקיה.
בשנים 1972–1985 שימש כמנצחה ומנהלה האמנותי של המקהלה הקאמרית שליד האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
בשנת 2000 חידשה המקהלה את פעילותה תחת ניצוחו וניהולו האמנותי, ומאז ועד היום היא ההרכב המזוהה איתו יותר מכל.
בסוף שנת 1978 הקים את מקהלת הגליל העליון, וניצח עליה עד שנת 1981.
בשנים 1985–2000 שימש ספרבר כמנצח ראשי של התזמורת הסימפונית חיפה, ואף זכה בתואר "מנצח כבוד" כאות הוקרה.
לאחר מכן היה המנהל המוזיקלי של התזמורת הקאמרית חולון ושל מקהלת רינת.
בשנת 1987 היה בין יוזמיו ומקימיו של בית הספר לשירת מקהלה בתל אביב.
נוסף על עיסוקיו בתחום המוזיקה, ספרבר הוא שחקן טניס פעיל וכן שופט טניס בינלאומי מוסמך.
ספרבר מתגורר ברמת אביב מאז שנות ה-70. נישא לריקי, פסנתרנית, והוא אב לבן בשם נועם ספרבר וסב לליאם, עילי ויובל.
בשנת 1987 נפטרה אשתו, בגיל 38 ,וכיום, מתגורר סטנלי עם אורה וייסברג.
סר סטנלי מתיוס היה כדורגלן אנגלי.
מתיוס נחשב לאחד מגדולי שחקני הכדורגל במאה ה-20. שליטתו באמנות הכדרור הקנתה לו את הכינוי "הקוסם", בעוד אורח חייו הספורטיבי, התנזרותו משתיית אלכוהול ותזונתו הצמחונית אפשרו לו להמשיך לשחק ברמות הגבוהות ביותר בגיל מבוגר יותר מכל שחקן אחר.
כמו כן, הוא זכור כאחד מהשחקנים ההוגנים ביותר בתולדות הכדורגל האנגלי.
אף שהשתתף בלמעלה משבע מאות משחקים בקריירה הארוכה שלו, מעולם לא נרשם בפנקס השופט.
מתיוס היה השלישי מבין ארבעת בניו של המתאגרף ג'ק מתיוס מסטוק און טרנט.
האב הטמיע בבנו את הנחישות, המשמעת והרוח הספורטיבית ששימשו אותו היטב כל חייו.
הקיצוני הימני הטבעי שיחק בנבחרת הנוער של אנגליה והוחתם על חוזה מקצועני בסטוק סיטי ב-1932. לימים היה לגדול שחקני המועדון הוותיק.
ב-1934 ערך את הופעת הבכורה בנבחרת הבוגרת ואף הבקיע בניצחון 4-0 על ויילס.
ב-1937 הבקיע שלושער במשחק בו הביסה אנגליה את צ'כוסלובקיה 10-0.
ב-1938 ביקש מתיוס לעזוב את סטוק סיטי.
אולם עצרת מחאה של כ-3,000 מאוהדיה, ואלף נוספים שצעדו סביב האצטדיון, שינו את דעתו והוא נשאר בקבוצה.
מלחמת העולם השנייה קטעה את הקריירה שלו.
הוא שירת בחיל האוויר המלכותי והוצב ליד בלקפול.
בשנות המלחמה הופיע כשחקן אורח במדי קבוצות שונות: קרו אלכסנדרה, מנצ'סטר יונייטד, ארסנל, גלאזגו ריינג'רס ואפילו נבחרתה הבלתי רשמית של סקוטלנד.
לאחר המלחמה עזב את סטוק כדי לשחק במועדון הכדורגל בלקפול, עמו זכה סוף סוף בגביע ה-FA ב-1953, לאחר שכבר הפסיד בשני משחקי גמר קודמים.
במשחק הגמר התמודדה בלקפול מול בולטון וונדררס.
עד כ-30 דקות לסיום עוד הובילה בולטון 3:1. בחצי השעה האחרונה של המשחק ביצע מתיוס שורת פעולות מבריקות שהביאו לכיבוש שלושה שערים (כוכבה השני של בלקפול, סטן מורטנסן, הבקיע במשחק זה שלושער).
בלקפול ניצחה בסיום 4:3 ומשחק הגמר זכה לכינוי "הגמר של מתיוס".
מתיוס היה הראשון שזכה בכדור הזהב ב-1956 וגם הזוכה הראשון בתואר כדורגלן השנה בליגה האנגלית (התאחדות עיתונאי הכדורגל) ב-1948. חמש עשרה שנים לאחר מכן, בגיל 48, העניקו לו עיתונאי הכדורגל את התואר בשנית, לאחר שסטוק סיטי (אליה שב ב-1961) חזרה בהנהגתו לליגה הראשונה.
1965 הייתה שנתו האחרונה כשחקן בליגה האנגלית.
בן 50 חזר מפציעה בברכו שהשביתה אותו לשנה כדי לשחק משחק אחד נוסף ולבשל את שער השוויון של סטוק.
באפריל 1965 נערך לכבודו משחק ראווה בוויקטוריה גראונד, אצטדיונה של סטוק סיטי (עד 1997) בין הקבוצה המקומית לנבחרת כוכבים שכללה בין השאר את לב יאשין, פרנץ פושקש ואלפרדו די סטפנו.
עם סיום המשחק נישא מתיוס מהמגרש על כתפיים.
באותה שנה אף הוענק לו תואר אבירות, אולם סיר סטנלי המשיך להתעקש כי פרש מהמשחק 'מוקדם מדי'.
לאחר פרישתו באנגליה שימש כמאמנה של פורט וייל ואחר כך כמאמן-שחקן בליגה המלטזית בגיל 55. גם לאחר מכן, בגיל שישים ולמעלה מזה, שיחק במועדונים מקומיים שונים ברחבי העולם.
ב-1981 השתתף במשחק צדקה שנערך בסקוטלנד.
מתיוס הוא השחקן המבוגר ביותר אי פעם ששיחק בליגה האנגלית הבכירה כמו גם בנבחרת אנגליה.
את הופעת הליגה האחרונה ערך כאמור מספר ימים לאחר יום הולדתו ה-50, ובזירה הבינלאומית שיחק עד גיל 42. הקריירה שלו כשחקן הנבחרת ארכה 23 שנים וכללה 11 שערים ב-54 הופעות רשמיות.
כמו כן הבקיע 2 שערים ב-29 הופעות בלתי רשמיות בימי מלחמת העולם.
על אף הקריירה יוצאת הדופן באורכה זכה מתיוס לשחק רק בשני גביעי עולם, ב-1950 וב-1954. זאת כיוון שבוטלו משחקי גביע העולם בשנות המלחמה, בזמן שגופו היה בשיא איתנו.
ב-2002, עם היווסדו של היכל התהילה של הכדורגל האנגלי, היה מתיוס המנוח השחקן הראשון שנכלל בו.
סטנלי לויד מילר היה כימאי אמריקני-יהודי.
תואר ראשון קיבל באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
דוקטורט קיבל ב-1954 באוניברסיטת שיקגו.
עד מותו היה פרופסור אמריטוס באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו.
כתלמיד מחקר ערך מילר, בשנת 1953, בהנחייתו של המדען האמריקאי וחתן פרס נובל הרולד יורי, סדרה של ניסויים המדמים את הסביבה ששררה על כדור הארץ הקדמון לפי המשוער, במטרה לבחון האם חיים יכלו להיווצר באופן ספונטני בסביבה זו.
בניסויים אלו הדגים מילר היווצרות ספונטנית של תרכובות אורגניות מורכבות מחומרי מוצא פשוטים.
מחקרו של מילר עסק מוצא החיים וניסה לאפיין סינתזות פרהביוטיות (תגובות כימיות אשר התרחשו לפני הופעת החיים) ליצירת אבני הבניין הכימיות כגון חומצות גרעין.
הוא השתייך לתת-אסכולה של אסכולת עולם הרנ"א, הגורסת כי האב הקדמון המשותף לכל צורות החיים הכיל מידע גנטי אשר אוחסן במולקולות דמויות RNA, שקדמו להופעת ה-RNA עצמו ולהופעת הDNA אחריו.
סטנלי קוניץ , משורר יהודי-אמריקאי, מתרגם, מבקר ועורך בלשון האנגלית.
קוניץ נולד בווסטר, מסצ'וסטס, ארצות הברית, למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני, מהגרים מליטא.
למד באוניברסיטת הרווארד, סיים את לימודי התואר הראשון שלו בשנת 1926, ואת לימודי המוסמך בשנת 1927. הוא ויתר על לימודי הדוקטורט שלו, כיוון שבעת לימודיו עדיין נהגה אפליה כנגד יהודים, ונאמר לו שתלמידים אמריקאים צעירים לא ישמחו ללמוד אנגלית מפיו של מורה יהודי.
קוניץ יצא לניו יורק, והחל את עבודתו כעורך וככותב ביוגרפיות.
ספר שיריו הראשון, Intelectual Things, יצא לאור בשנת 1930. ספר זה התקבל בקרירות על ידי הקהל והביקורת, וחלפו עוד 14 שנה, עד שפרסם את ספר שיריו השני.
סטנלי קוניץ שירת בצבא האמריקאי בעת מלחמת העולם השנייה, ובתום המלחמה חזר לעבודתו כעורך בכיר בהוצאת ספרים, ככותב ביוגרפיות וכמרצה על שירה בקמפוסים שונים.
הוא זכה בפרס פוליצר על עבודתו בשנת 1958. בגיל מבוגר מאוד, בהיותו בן 95, זכה גם לתואר "משורר החצר" האמריקאי, מעין משרת היועץ השירי של הקונגרס.
קוניץ היה נשוי שלוש פעמים והיה אב לבת.
כמתרגם לאנגלית, התמסר סטנלי קוניץ לתרגום שירתם של גדולי השירה הרוסית.
הוא תרגם משיריהם של אוסיפ מנדלשטם, יבגני יבטושנקו, אנה אחמטובה, אנדריי ווזנסנסקי ובלה אחמדולינה.
ספרי שירתו נתרגמו לכמה לשונות.
לעברית תורגמו כמה משיריו בידי המשורר והמתרגם משה דור, שגם כינס מהם באנתולוגיה שהוציא.
הוא התפרסם בעת מלחמת וייטנאם, בעמדותיו הפציפיסטיות ובהתנגדותו למלחמה.
לימים התנגד גם למעורבות אמריקאית במלחמה בעיראק ובארצות מרכז אמריקה.
לקראת יום הולדתו המאה יזמו ידידיו, משוררים ומתרגמים, מיזם רב-לשוני, שבו יתורגם אחד משיריו לאחת מתוך מאה לשונות העולם.
קוניץ נפטר במנהטן, ניו יורק, ב-14 במאי 2006.
שיר לדוגמה של סטנלי קוניץ
סטנלי קריימר היה במאי ומפיק סרטים אמריקאי יהודי שנהג לביים סרטים שעסקו בסוגיות חברתיות.
קריימר נולד בברוקלין שבניו יורק להורים יהודים.
גדל עם סבתו בהלס קיצ'ן שבמנהטן.
כבר מגיל צעיר היה מעורב בתעשיית הקולנוע: דודו, ארל קריימר, עבד כמפיץ סרטים באולפני יוניברסל ואחר כך היה לסוכן בהוליווד.
אמו עבדה כמזכירה באולפני סרטי פרמאונט.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים, למד באוניברסיטת ניו יורק.
במהלך השנה השלישית ללימודיו הוצע לו לעבור התמחות באגף התסריטאות באולפני פוקס המאה ה-20. קריימר קיבל את ההצעה על אף שתכנן להמשיך ללמוד בבית ספר למשפטים בתום לימודיו באוניברסיטה.
ב-1941 עבד כעוזר הפקה בשני סרטים, ולאחר שנתיים עזב את העבודה, אולם לא נלחם במלחמת העולם השנייה, כשעבד ביחידת הקולנוע של צבא ארצות הברית בניו יורק.
ב-1948 ייסד חברת סרטים בשם "Screen Plays Inc", ביחד עם שלושה שותפים.
בשלב זה החל לקבל הכרה כמפיק.
הסרט הראשון של החברה אומנם נחל כישלון, אך הסרט השני, "אלוף", בכיכובו של קירק דאגלס היה להצלחה, וקיבל שש מועמדויות לפרס האוסקר.
בהמשך הפיק הצלחות נוספות ובהן סרט הבכורה של מרלון ברנדו "הנידונים לחיים".
שנה לאחר מכן, ב-1951, הציע הארי כהן, הנשיא של אולפני קולומביה, לקריימר להפיק סרטים תחת חסותו.
קריימר קיבל ממנו יד חופשית להפיק סרטים כראות עיניו ותקציב רב.
בזמן שקריימר קיבל את ההצעה הוא עוד היה עסוק עד סוף אותה שנה בהפקת הסרט האחרון שלו ב-"Screen Plays Inc", "בצהרי היום", מערבון שביים פרד זינמן.
הסרט קיבל שבע מועמדויות לפרס האוסקר, ובתוכן אחת לקריימר עצמו, כמפיק.
באוקטובר 1951 סיים קריימר את השותפות עם קארל פורמן (אחד משותפיו להקמת חברת הסרטים שלו), שהתבקש להעיד על מעורבותו במפלגה הקומוניסטית.
קריימר המשיך להפיק סרטים עבור קולומביה כדוגמת "מותו של סוכן", "הפרא" ו-"5000 האצבעות של ד"ר טי.", שאומנם לא זכו להצלחה כשיצאו לאקרנים בזמנם, אך היום הם נחשבים לסרטים מוערכים.
ב-1953 החליטו קריימר וכהן לסיים את החוזה בן חמש השנים שחתם.
סרטו האחרון באולפני קולומביה היה "המרד על הקיין", עיבוד לספרו של הרמן ווק.
קריימר גילה התנגדות מהצי האמריקני, בו עסק הסרט, בטענה שהסרט מהווה תיאור לא הוגן של הצי.
קריימר ליהק לסרט כמה מן הגדולים שבשחקני הוליווד בזמנם, כהמפרי בוגרט וחוזה פרר.
הסרט היה להצלחה עצומה והרוויח 11 מיליון דולרים, ובכך פיצה בגדול על כל כישלונותיו הקודמים של קריימר באולפני קולומביה.
לאחר "המרד על הקיין" עזב קריימר את אולפני קולומביה וחידש את פעילות אולפן הסרטים שלו, אך הפעם גם ביים את הסרטים.
הוא ביים אז את "הגאווה והתשוקה" ו"לא כזר" שהיו עמוסי כוכבים.
למזלו של קריימר, הוא הצליח להימנע מלהיכנס ל"רשימה השחורה" של הוליווד שהשפיעה על רבים אחרים מהתעשיית הקולנוע.
הוא ביים את הסרטים "הנועזים", "על החוף", "משפט הקופים" ו"משפטי נירנברג".
הסרטים הללו היו אמיצים ועסקו בנושאים חשובים.
כאנטיגוניזם לסרטים אלו, הוא ביים בשנת 1963 את "מטורף, מטורף, מטורף העולם" - קומדיה פרועה בכיכובו של ספנסר טרייסי.
ב-1965 הפיק וביים את "ספינת השוטים" ושנתיים אחר כך הוא ביים את "נחש מי בא לסעוד?".
סרט זה היה שיתוף הפעולה האחרון בין קתרין הפבורן וספנסר טרייסי, וזכה להצלחה קופתית מרשימה, וזכה בשני פרסי אוסקר.
ב-1969 הפיק וביים את הסרט "הסוד של סנטה ויטוריה" בכיכובם של אנתוני קווין ואנה מניאני.
סרטיו משנות השבעים היו פחות בולטים.
הוא ביים ארבעה עשר שחקנים שקיבלו מועמדות לפרס האוסקר על הופעותיהם בסרטיו.
הוא נפטר בפברואר 2001 בלוס אנג'לס, לאחר שסבל מדלקת ריאות.
קריימר נתפס כבמאי-מפיק סולידי, המיטיב לביים שחקנים, בוחר במודע בנושאים חברתיים ופוליטיים.
עם זאת סגנון הבימוי שלו היה מיושן ועם השנים הועמה חשיבותו.
סר סטנלי פורד רוס היה שופט כדורגל אנגלי, נשיא פיפ"א ואיש מנהלה.
רוס החל את דרכו כמורה לחינוך גופני בבית ספר לבנים באחד מפרברי העיר לונדון.
הוא שיחק כדורגל ברמה חובבנית וכן היה שופט כדורגל בינלאומי, כשלזכותו נרשמו 36 משחקים בינלאומיים כשופט.
לאחר פרישתו מכדורגל פעיל, עבר רוס לתפקידי מנהלה.
הוא שימש כמזכיר התאחדות הכדורגל האנגלית בין 1934 ל-1962 וכנשיא פיפ"א בין 1961 ל-1974. כאשר פרש מתפקיד הנשיאות בפיפ"א ב-11 ביוני 1974, הוענק לו תואר נשיא כבוד בפיפ"א.
אחת מתרומותיו העיקריות לעולם הכדורגל הייתה שכתובם והפיכתם לקריאים ומובנים יותר של חוקת משחק הכדורגל - קובץ חוקי משחק הכדורגל הנקבעים כיום על ידי ועדת הכדורגל הבינלאומית (IFAB).
רוס נפטר בשנת 1986 בגיל 91, ואפרו פוזר במגרש כדורגל סמוך לכפר בו נולד.
על שמו של רוס נקרא גביע רוס - תחרות כדורגל בינלאומית במרכזה עמדו נבחרות אנגליה וסקוטלנד וכן יציע רוס באצטדיון ויקארג' רואד של ווטפורד.
סְטֶנְסִיל (מאנגלית: stencil duplicator) הוא הכינוי הנפוץ שניתן בישראל למימאוגרפיה (Mimeograph machine), שיטה לשכפול מסמכים שקדמה למכונת צילום ולמדפסות מחשב.
בשפה העברית המונח "סטנסיל" שימש הן לתיאור האביזר והן לתוצר שהופק באמצעותו.
בשפה האנגלית (Stencil) המונח שימש בעיקר לתיאור השבלונה ששימשה לשכפול.
אין לבלבל שיטה זו עם משכפלת כהל או מכונת ספירט (Spirit Duplicator), שהייתה טכנולוגיה מתחרה לשיטת הסטנסיל ושכפלה באמצעות המסת צבע של נייר קופי באמצעות ממס כהלי שהיה מעניק לדפים המשוכפלים ריח אופייני, ואשר מראה המכונה דמה לזה של הסטנסיל.
מכונות שונות הומצאו עבור ההדפסה בשיטה זו, ואחד מראשוני הממציאים היה תומאס אדיסון.
ממציא מאוחר יותר של מכונה יעילה שעבדה בשיטה זו היה דייוויד גסטטנר (1854-1939), יהודי יליד הונגריה, שהמציא את המכונה במהלך עבודתו בבורסה של וינה.
הוא עבר ללונדון, שם ייסד את חברת גסטטנר ב-1881. החברה החלה לייצר מכונות ב-1906, וזכתה להצלחה מרובה עד לכניסתן של מכונות הצילום לשימוש המוני ודעיכת השימוש במכונה.
ב-1996 נרכשה החברה על ידי חברת ריקו היפנית.
השבלונה לשכפול הוכנה משעוונית דקה.
השעוונית חוברה בקצה העליון אל דף נייר לבן, מסוג מיוחד, עם נייר העתקה (קופי) שחור בין השניים.
ההדפסה על גבי השעוונית נעשתה בהקלדה במכונת כתיבה ללא סרט דיו, בניגוד לפעולת ההדפסה על גבי נייר רגיל.
המקשים החשופים נקבו בשעוונית המתוחה חורים בצורת האותיות שבקצותיהם ואלה הוטבעו דרך נייר ההעתקה על גבי הנייר שמתחת.
לאחר סיום ההדפסה אפשר היה להגיה את הכתוב על ידי הגבהה זהירה של השעוונית המחוררת ושל נייר ההעתקה.
במקרה של טעויות מעטות, אפשר היה לסתום את חריר האות השגויה בנוזל תיקון מיוחד, ורוד, ואחרי שהתיקון יבש, להדפיס עליו מחדש את האות הנכונה.
במקרה של טעויות רבות, עדיף היה לזרוק את השעוונית השגויה ולהתחיל הכל מחדש.
אפשר היה לכתוב על השעוונית גם בכתב יד ולעטרה באיורים, באמצעות חרט מיוחד.
הודות לנייר ההעתקה נותר על הדף התחתון העתק מיידי של המסמך, שאפשר היה להשתמש בו לצורך ארכוב או השוואת גרסאות.
עם השלמת הפעולה, הופרדה השעוונית (השבלונה המוכנה) משני הדפים האחרים והועברה אל מכונת השכפול, שם הוצמדה אל גליל גומי מרוח בדיו מיוחד.
סיבוב הגליל בידית הצמיד את השעוונית המחוררת אל הדפים הריקים שמתחתיו, הדיו עבר בלחץ דרך חרירי האותיות ואלה הוטבעו על גבי הנייר, שסולק הצידה לפנות את מקומו לבא אחריו.
בדרך מייגעת זו הודפסו עלונים, מבחנים, ספרי לימוד וכל מסמך אחר, שדרש תפוצה רחבה מעבר לשניים-שלושה העתקים במכונת כתיבה.
במשך השנים פותחה מכונת שכפול חשמלית, שהוציאה מספר רב של דפים ללא יגע, אך עם הזמן עברה שעוונית הסטנסיל בהדרגה מן העולם כשאת מקומה תפסו תחילה מכונת הצילום ובהמשך, מדפסת המחשב.
בשנת 1986, חברת Riso Kagaku Corporation, פיתחה מכונת שכפול דיגיטלית שעובדת על טכניקת הסטנסיל.
המכונה שונה ממכונת הסטנסיל המסורתית בכך שאין צורך להכין את השבלונה לשכפול באופן ידני.
הכנת השבלונה (שנקראת מאסטר) מתבצעת על ידי סריקת הדף שאותו רוצים לשכפל, וראש תרמי אשר יוצר חורים קטנים במאסטר בצורת הדמות המיועדת להדפסה על ידי הדף.
המאסטר נכרך סביב גליל, ודיו עובר דרך החורים ויוצר על הדף את הדמות המיועדת להדפסה.
עם הכנת מאסטר חדש, המאסטר הישן נזרק למכל עודפים, ובצורה הזו, המפעיל לא צריך לגעת במאסטר המצופה בדיו.
מכונות שכפול דיגיטליות משמשות בדר"כ לשכפול מסמכים בכמויות גדולות (אלפי עותקים), והן מגשרות בין מכונת צילום, שמותאמת להדפסה של עד 100 עותקים לפחות, ובין מכונת דפוס אופסט שמתאימה להדפסות של מאות אלפי עותקים אם לא מיליון עותקים.
סטנלי בן פרוזינר הוא נוירולוג וביוכימאי יהודי-אמריקאי, מנהל המכון למחלות נוירודגנרטיביות באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו (UCSF).
גילה את הפריונים – גורמי מחלה מדבקים ובעלי יכולת רבייה המורכבים מחלבון בלבד.
על תרומתו בגילוי הפריונים זכה בפרס לסקר בשנת 1994, פרס וולף לרפואה לשנת 1996 ובפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1997.
נולד בדה מוין שבאיווה, למד לתואר בוגר בכימיה באוניברסיטת פנסילבניה וקיבל תואר דוקטור לרפואה מבית הספר לרפואה הסמוך.
סיים התמחות בנוירולוגיה ב-UCSF בשנת 1974 והצטרף שם למחלקת הנוירולוגיה.
סטנפורד מור היה ביוכימאי אמריקאי, זוכה פרס נובל לכימיה לשנת 1972 (במשותף עם ויליאם סטיין ולצד כריסטיאן אנפינסן), "על תרומתם להבנה של הקשר בין המבנה הכימי לפעילות הקטליטית של מולקולת הריבונוקלאז".
מור נולד בשיקגו שבאילינוי, וגדל בנשוויל שבטנסי, היכן שאביו היה חבר סגל באוניברסיטת ואנדרבילט המקומית.
כנער למד בבית הספר האוניברסיטאי של נאשוויל.
הוא נרשם בעצמו לוואנדרבילט, כשהוא מתלבט בין לימודי כימיה להנדסת אווירונאוטיקה.
פרופסור לכימיה שעסק במבנים מולקולריים שכנע אותו להתמקד בתחום הכימיה והוא סיים תואר ראשון בכימיה בשנת 1935. משם עבר לאוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון והשלים את לימודי הדוקטורט בכימיה אורגנית ב-1938. הוא החל לשתף פעולה עם ויליאם סטיין במחקר באוניברסיטת רוקפלר בניו יורק, ויחד פיתחו השניים שיטות בכרומטוגרפיה כמותית לניתוח חומצות אמינו.
במקביל, בתקופת מלחמת העולם השנייה עבד מור במעבדות מחקר ממשלתיות בוושינגטון ובהוואי.
ב-1972 זכה מור יחד עם סטיין בפרס נובל לכימיה על תרומתם להבנת הקשר בין המבנה הכימי לפעילות הקטליטית של מולקולת הריבונוקלאז.
סטנלי קובריק היה במאי קולנוע, מפיק וצלם אמריקאי-יהודי, הידוע בקפדנותו בבחירת הנושאים שעסק בהם, בדרך עבודתו האיטית, במגוון הסוגות שעבד איתן, ובקנאותו לפרטיות בנוגע לסרטיו ולחייו.
הוא עבד הרחק ממוסכמות הוליווד והקפיד מאוד על חופש אומנותי.
למרות זאת, הוא זכה לתמיכה כספית מצד האולפנים הגדולים לכל מיזמיו.
קובריק נחשב לאחד מגדולי הבמאים בכל הזמנים וכן לאמן פורץ דרך בתחום הקולנוע.
הוא היה מועמד מספר פעמים לפרס אוסקר, כבמאי וכתסריטאי, אך לא זכה מעולם.
זכייתו היחידה היא בפרס האפקטים המיוחדים בסרטו "2001: אודיסיאה בחלל".
קובריק מוכר כאחד מיוצרי הסרטים המבריקים, החדשניים ורבי-ההשפעה ביותר בהיסטוריה של הקולנוע.
הוא ביים מספר סרטים, לעיתים שנויים במחלוקת, שזכו לשבחים, אשר העזו לגעת בפינות האפלות שבנפש האדם, ושיקפו, לדעת רבים, את אופיו האובססיבי והפרפקציוניסטי של הבמאי.
רוב סרטיו מהווים למעשה כתב ביקורת על הטבע האנושי ועל המשטרים הפוליטיים של תקופתו, ופעמים רבות עוררו פולמוס כשיצאו לאקרנים.
סרטיו מאופיינים בסגנון חזותי מרשים במיוחד ובתשומת לב קפדנית לפרטים – לרבים מסרטיו המאוחרים רכיבים סוריאליסטיים ואקספרסיוניסטיים שנמנעים ממבנה עלילה ליניארי.
על אף שנראה שסרטיו מבטאים פסימיות אירונית, מספר מבקרי סרטים טוענים כי בצפייה דקדקנית ניתן לראות אופטימיות זהירה.
מבקרים שונים הגדירו את סרטיו כ"סרטים הכי מקוריים, פרובוקטיביים, ובעלי-החזון שנעשו אי פעם".
סטנלי קובריק נולד ב-26 ביולי 1928 בברונקס, ניו יורק, הראשון בין שני ילדיהם של יעקב (ז'אק) לאונרד קובריק היהודי (1901–1985) ואשתו גרטרוד ליבוביץ (1903–1985).
אחותו, ברברה, נולדה בשנת 1934. ז'אק קובריק, שהוריו היו ממוצא יהודי אוסטרו-הונגרי היה רופא.
בזמן לידתו של סטנלי, משפחתו גרה בשדרת קלינטון ברובע הברונקס.
אביו של קובריק לימד אותו שחמט כשהיה בן 12, ועניינו במשחק נמשך כל חייו.
הוא גם קנה לבנו מצלמת גרפלקס כשזה היה בן 13, ועורר את משיכתו לצילום.
כנער, קובריק התעניין בג'אז, וניסה לפתח קריירה כמתופף.
קובריק למד בתיכון על שם ויליאם הווארד טאפט בברונקס משנת 1941 עד 1945. הוא היה תלמיד גרוע, עם ממוצע ציונים נמוך של 67 נקודות.
הוריו שלחו אותו לגור עם קרובי משפחה בלוס אנג'לס למשך שנה, בתקווה שהדבר יעזור לצמיחה האקדמית שלו.
למרות קשיים רבים סיים את לימודיו בשנת 1945 אך ציוניו הדלים לא אפשרו לו להתקבל לאוניברסיטה.
מאוחר יותר בחייו, כשכבר הפך לבמאי מהולל, סיפר ששום דבר בבית הספר לא עניין אותו.
כאשר היה בתיכון, נבחר להיות צלם בית הספר הרשמי למשך שנה.
בשנת 1946, כיוון שלא הצליח להתקבל ללימודי יום במכללות, השתתף לזמן קצר בשיעורי ערב במכללה העירונית של ניו יורק, ואז עזב.
בסופו של דבר חיפש עבודה כצלם עצמאי, ובזמן שסיים את לימודיו מכר סדרת צילומים למגזין "Look".
קובריק הוסיף להכנסתו בכך ששיחק שחמט תמורת רבעי דולר בפארק וושינגטון ובמועדוני שחמט שונים במנהטן.
הוא התקבל כמתמחה במגזין "Look" בשנת 1946, ומאוחר יותר כצלם במשרה מלאה.
בתקופת עבודתו במגזין "Look", קובריק נישא לטובה מץ (נולדה ב-1930) ב-29 במאי 1948. הם גרו בגריניץ' וילג', והתגרשו בשנת 1951. בזמן זה קובריק עבד לעיתים קרובות כמקרין סרטים במוזיאון לאמנות מודרנית ובבתי קולנוע שונים בניו יורק.
הוא קיבל השראה במיוחד מעבודות הצילום המורכבות והזורמות של הבמאי מקס אופולס, שסרטיו השפיעו בהמשך על סגנונו החזותי של קובריק.
אלכס סינגר, חברו של קובריק, שכנע אותו בשנת 1951 להתחיל ליצור סרטים דוקומנטריים קצרים עבור חברת טיים, ששידרה אותם כמבזקי חדשות בבתי הקולנוע.
קובריק הסכים, וצילם את "יום הקרב" במימון עצמאי בשנת 1951. בסרט נעשה שימוש נרחב בצילום עוקב אחורה, דבר שייחרט כאחת מתנועות המצלמה האופייניות של קובריק.
על אף שהמפיץ סגר את עסקיו באותה שנה, הצליח קובריק למכור את "יום הקרב" לחברת RKO ברווח של 100 דולר.
מעודד מהצלחתו המוקדמת, התפטר קובריק מעבודתו במגזין "Look" והחל לעבוד על סרטו הדוקומנטרי הקצר השני, "הכומר המעופף" (1951), במימון של חברת RKO.
סרטו השלישי, "יורדי הים" (1953), סרטו הצבעוני הראשון, היה סרט תעמולה באורך 30 דקות, ונועד עבור איגוד יורדי הים העולמי.
שלושה סרטים אלו הם העבודות היחידות של קובריק ששרדו בתחום הסרטים הדוקומנטריים, אך כנראה היה מעורב במספר סרטים קצרים נוספים, שאבדו.
ההשפעות של הצילום האמנותי נראו בסרטיו של קובריק, בקומפוזיציה המרשימה של השוטים שלו, הסימטריות שלהם ומשחקי הצבעים המעניינים.
קובריק התייחס לסרטיו כאל אלפי תמונות סטילס המוקרנות במהירות זו אחר זו, ולכן סרטיו מדויקים וחדים ומשמעויות רבות עוברות בצבעים ובקומפוזיציה.
קובריק עבר ליצירת סרטים עלילתיים ביצירת הסרט "פחד ותשוקה" (1953), סיפורה של קבוצת חיילים שנתפסת מעבר לקווי האויב במלחמה דמיונית.
אשתו של קובריק אז, טובה מץ, הייתה צוות ההפקה היחיד בסרט.
הסרט נכתב על ידי האוורד סאקלר, חברו של קובריק, שהפך מאוחר יותר למחזאי מצליח בזכות עצמו.
"פחד ותשוקה" זכה למספר ביקורות מכובדות אך נכשל בקופות.
מאוחר יותר בחייו, התבייש קובריק בסרטו, שאותו הוא תיאר כמאמץ חובבני.
הוא סירב להרשות את שידור "פחד ותשוקה" ברטרוספקטיבות ובהקרנות פומביות, ועשה ככל הניתן כדי למנוע את הפצתו.
לפחות עותק אחד נשמר בידיו של אספן פרטי, ובעקבות כך הופץ הסרט בסופו של דבר בקלטות וב-DVD.
נישואיו של קובריק לטובה מץ הסתיימו בעת עשיית "פחד ותשוקה".
ב-1952 פגש את אשתו השנייה, רות סובוטקה, רקדנית ומעצבת תפאורה ממוצא אוסטרי.
הם חיו יחד באיסט וילג' בניו יורק משנת 1952 עד לנישואיהם ב-15 בינואר 1955 ובקיץ אותה שנה עברו להוליווד.
סובוטקה, שהופיעה בסרטו הבא של קובריק "נשיקת הרוצח" (1955), שירתה גם כמנהלת האמנותית בסרט "ההרג" (1956).
כמו "פחד ותשוקה", גם "נשיקת הרוצח" הוא סרט עלילתי קצר, באורך כולל של כשעה.
הוא זכה להצלחה מסחרית וביקורתית מועטה.
עלילת הסרט עוסקת במתאגרף צעיר בסוף הקריירה שלו שמסתבך במשולש אהבה, כאשר יריבו מעורב בארגון פשע.
גם "פחד ותשוקה" וגם "נשיקת הרוצח" מומנו על ידי משפחתו וחבריו של קובריק.
אלכס סינגר הכיר לקובריק את המפיק הצעיר ג'יימס ב.
האריס, והשניים נעשו חברים קרובים.
שותפותם העסקית, הפקות האריס-קובריק, מימנה את שלושת סרטיו הבאים של קובריק.
השניים קנו את הזכויות על רומן מאת ליונל וייט, ובעזרת התסריטאי ג'ים תומפסון הפך אותו קובריק ל"ההרג".
הסיפור הוא על שוד מתוכנן בקפדנות של מסלול מרוצי סוסים, שמסתבך לאחר שהשודד מסתלק עם הכסף (שם הסרט באנגלית, "The Killing", יכול להתייחס לרצח בסוף הסרט, או לשוד עצמו, בסלנג אמריקאי).
"ההרג", בכיכובו של סטרלינג היידן, היה סרטו הראשון של קובריק שהיה באורך מלא.
הסרט צולם עם צוות שחקנים וצוות הפקה מקצועיים.
מבנה העלילה הלא ליניארי של הסרט היה מאוד לא רגיל לקולנוע של שנות ה-50; את הטכניקה הזו חיקה כמעט 40 שנים יותר מאוחר הבמאי קוונטין טרנטינו בסרטו "כלבי אשמורת".
טרנטינו הכיר בהשפעה הרבה שהייתה לסרטו של קובריק עליו, ומבקרים שמו לב לדמיון רב במבני העלילה של שני הסרטים.
באופנים רבים, "ההרג" עקב אחר מוסכמות הסרט האפל, גם בעלילה וגם בסגנון האמנותי, ונעשה שימוש בצללים ובעשן סיגריות.
סגנון זה של מותחן פשע פרח בשנות ה-40, ובימינו רבים מתייחסים אל סרט זה כאל אחד מהסרטים הטובים ביותר בתחום הסרט האפל.
על אף שהסרט לא זכה להצלחה קופתית, הוא זכה לביקורות טובות.
ההערכה הגוברת ל"ההרג" הביאה את הפקות האריס-קובריק לתשומת לבם של מטרו גולדווין מאייר.
האולפן הציע להם לבחור סיפור מתוך אוסף הסיפורים העצום שלו, לשימוש במיזם הבא שלהם.
קובריק שיתף פעולה באותו זמן גם עם קאלדר וילינגהם, בכתיבת גרסה קולנועית לספרו של הסופר האוסטרי שטפן צווייג "הסוד הבוער".
על אף שקובריק היה נלהב לרעיון, לבסוף הוא ננטש.
סרטו הבא של קובריק, "שבילי התהילה", התרחש בעת מלחמת העולם הראשונה והיה מבוסס על ספר אנטי-מלחמתי בשם זה משנת 1935, מאת האמפרי קוב.
קובריק הציג את המלחמה כאכזרית על ידי צילום שחור-לבן גס, זמן רב לפני שהצגתה ככזו נעשה דבר אופנתי לאחר תקופת וייטנאם.
הסרט עוקב אחר יחידת צבא צרפתית המצווה לבצע משימה בלתי אפשרית על ידי הממונים עליה.
כתוצאה מכישלון המשימה מואשמים שלושה חיילים חפים מפשע בפחדנות, כדי לתת דוגמה לשאר החיל.
קירק דאגלס מגלם את קולונל דקס, קצין הומניטרי שמנסה למנוע את הוצאתם להורג של החיילים.
הסרט לא היה הצלחה מסחרית מסחררת, אך הוא זכה לשבחים והערצה בתוך תעשיית הקולנוע, תוך שהוא מבסס את קובריק כיוצר סרטים מבטיח.
מבקרים לאורך השנים היללו את סצנות הקרב הישירות וחסרות הרגש, ואת הסגנון הגס והשחור-לבן שבו צולם הסרט.
סטיבן ספילברג אמר שזהו אחד מסרטי קובריק האהובים עליו ביותר.
במהלך הפקת "שבילי התהילה" במינכן, פגש קובריק את השחקנית הגרמנית הצעירה כריסטיאן הארלן, וניהל עמה רומן.
כריסטיאן סוזאן הארלן (נולדה ב-1932 בגרמניה) השתייכה למשפחה תיאטרלית והוכשרה להיות שחקנית; היא שיחקה את התפקיד הנשי היחיד בסרט (בו הופיעה בשם הבמה "סוזאן כריסטיאן").
קובריק התגרש מאשתו השנייה, רות סובוטקה, בשנת 1957. הארלן וקובריק התחתנו בשנת 1958 ונשארו יחד עד מותו בשנת 1999. בזמן נישואיה לקובריק התמקדה כריסטיאן בקריירה שלה כציירת.
בנוסף לבתה קתרינה, שנולדה בשנת 1953 מנישואיה הראשונים לשחקן הגרמני ורנר בראנס (נפטר בשנת 1977), היו לזוג שתי בנות, אניה (1959–2009) וויויאן (נולדה בשנת 1960).
אחיה של כריסטיאן, יאן הארלן, היה המפיק בפועל בסרטיו של קובריק משנת 1975 והלאה.
כאשר חזר לארצות הברית עבד קובריק במשך שישה חודשים על סרטו של מרלון ברנדו, "כשגברים שונאים" (One Eyed Jacks, 1961).
השניים התעמתו מספר פעמים לגבי החלטות ליהוק, וברנדו פיטר את קובריק בסופו של דבר ולקח את מושכות הבימוי לידיו.
קובריק עבד על מספר תסריטים, בהם "Lunatic at Large", ותכנן להופכם לסרטים, עד שקירק דאגלס ביקש ממנו להשתלט על הפקת האפוס ההיסטורי שלו, "ספרטקוס" (1960).
הבמאי המקורי של הסרט היה אנתוני מאן, אך הוא פוטר על ידי האולפנים כשבועיים לאחר תחילת הצילומים.
"ספרטקוס" היה מבוסס על הסיפור האמיתי של מרד העבדים הרומאים.
הסרט היה מסובך להפקה, וויכוחים אמנותיים התפתחו בין קובריק לדאגלס, ויכוחים שהתעצמו בשל מערכת היחסים הסוערת שהייתה בין השניים.
קובריק התכחש לסרט בהמשך חייו; הוא היה מתוסכל בשל חוסר יכולתו לשלוט בסרט מן הבחינה האמנותית, תסכול שהכעיס את דאגלס.
החברות שהתפתחה בין השניים במהלך יצירת "שבילי התהילה", נהרסה כליל בעקבות עשיית הסרט.
בשנים שלאחר מכן התייחס דאגלס לקובריק כ"חרא בעל כישרון".
למרות הבעיות על הסט היה "ספרטקוס" הצלחה מסחרית וביקורתית וביסס את קובריק כבמאי מרכזי בתעשייה.
עם זאת, ההפקה הסוערת של הסרט הביאה את קובריק להחלטה למצוא דרכים לעבוד עם מימון הוליוודי, ועם זאת להישאר תחת עצמאות מלאה בנוגע להפקות הסרטים הבאים שלו.
הוא כינה דרך עבודה זו "Film by fiat, film by frenzy" (סרט לפי פקודה, סרט מביא לשגעון).
"ספרטקוס" הוא סרטו היחיד של קובריק שבו לא היה לקובריק חלק בכתיבת התסריט, לא הייתה לו זכות לעריכה סופית, לא הייתה לו שליטה בהפקה, ודעתו אף לא נשאלה במהלך הליהוק.
בגדול, זו הייתה הפקתו של דאגלס.
"ספרטקוס" זכה בארבעה פרסי אוסקר, אחד מהם לפיטר יוסטינוב על תפקידו כסוחר העבדים בטיאטוס.
זוהי הזכייה היחידה אי פעם של שחקן בהפקתו של קובריק.
בשנת 1962 עבר לאנגליה כדי לצלם את הסרט "לוליטה", ובה נשאר לשארית חייו.
התמריץ המקורי היה לצלם את "לוליטה" בארץ עם חוקי צנזורה רפים יותר.
עם זאת, קובריק נאלץ להישאר באנגליה כדי לצלם את "דוקטור סטריינג'לאב" כיוון שפיטר סלרס לא הורשה לעזוב את אנגליה בעת הליכי הגירושין שלו, והפקת "2001: אודיסיאה בחלל" דרשה במה אקוסטית גדולה שלא הייתה בנמצא באמריקה.
היה זה לאחר צילומם של שני הסרטים הראשונים באנגליה, ובתחילת הפקת "2001: אודיסיאה בחלל" החליט קובריק להתיישב באנגליה באופן קבוע.
"לוליטה" היה סרטו הראשון של קובריק שיצר מחלוקת קשה.
הספר, מאת הסופר הרוסי-אמריקאי ולדימיר נבוקוב, עסק בפרשת אהבים בין גבר בגיל העמידה בשם הומברט הומברט (ג'יימס מייסון) לבין בתו החורגת בת ה-12, היה ידוע לשמצה כרומן "מגונה" והיה אחד הספרים השנויים ביותר במחלוקת במאה העשרים.