tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-6 בדצמבר 1947 הגיעה לגוש מחלקת מילואים של הפלמ"ח (ר' למעלה).
עמם הגיע דני מס, אשר קיבל, עם בואו, את הפיקוד על המקום.
עם הגיעו של דני מס לפקד על הגוש, הוא הורה לתפוס את 'גבעת הסלעים', 'הגבעה הצהובה', 'אוכף המוכתר', ח'רבת זכריה ומשלטים נוספים.
כן נערכה, בכל רחבי הגוש, ולאורך כל תקופת הלחימה, פעילות התבצרות נרחבת, אשר נעשתה גם בשבתות.
זו סבלה ממחסור בכלים מתאימים להתבצרות באזור סלעי, כמו פטישי אוויר, ולמעשה, תוכניות ההתבצרות לא הסתיימו מעולם.
כך, נבנו עמדות, נחפרו תעלות קשר, בוצרו צריפי מגורים, נמתחו גדרות, נפרש מיקוש ועוד.
ב-8 בדצמבר 1947 נערכה התקפה על מכונית שיצאה מגוש עציון לירושלים.
התוצאה המידית הייתה ניתוק התנועה הסדירה בין גוש עציון וירושלים, מקור האספקה העיקרי של גוש עציון, ומכאן ואילך, התנהלה התנועה בשיירות מאובטחות.
ב-11 בדצמבר 1947 נשלחה שיירה של ארבע מכוניות שנועדה להוביל אספקה מירושלים ליישובי גוש עציון.
השיירה הותקפה, עשרה מבין 26 נוסעיה נהרגו, וששה נפצעו.
בין ההרוגים היו חמישה חברי כפר עציון, חבר משואות יצחק וחבר עין צורים.
בתגובה, פגע כוח שיצא מן הגוש באוטובוס ערבי על כביש חברון-ירושלים.
ב-5 בינואר 1948, כ"ג בטבת ה'תש"ח, פונו האמהות והילדים מן הגוש, בסיוע בריטי, לירושלים, למעט אם אחת שסרבה לעזוב את כפר עציון.
אלה עברו להתגורר במנזר רטיסבון שבירושלים או בבית הכרם, ובזמן ההפוגה הראשונה עברו לפתח תקווה.
באותו חודש הותקף הגוש לראשונה על ידי מאות רבות מתושבי הר חברון, בפיקודו של עבד אל-קאדר אל-חוסייני.
ההתקפה, שכוונה אל ח'רבת זכריה ועין צורים נבלמה, אך הגוש נחלש והיה זקוק לתגבורת כוח אדם ונשק.
ב-12 בינואר 1948, א' בשבט ה'תש"ח, יצאה שיירה מירושלים עם ציוד לחימה ואספקה.
השיירה הותקפה אך הצליחה להגיע לגוש עציון.
בשיירה זו הגיע לגוש עוזי נרקיס וקיבל את הפיקוד מדני מס.
ב-13 בינואר 1948, ב' בשבט ה'תש"ח חזרה השיירה מגוש עציון והותקפה בפאתי בית לחם.
בהתקפה נהרגו שניים מנוסעי השיירה, נוטר וחבר רבדים.
כדי להתגבר על הניתוק, נערך ניסיון להטיל ממטוסים אספקה בהיקף מוגבל.
ניסיונות אלה לא עלו יפה, לעיתים קרובות.
לפיכך, הוחלט להכשיר, בסמוך לצומת הפנימית של הגוש, מסלול למטוסים.
קרב 14 בינואר - ג' בשבט ופרשת הל"ה
ב-14 בינואר 1948, ג' בשבט ה'תש"ח, ערכו הערבים התקפה גדולה על גוש עציון.
בהתקפה השתתפו, באופן יוצא דופן ללחימת הערבים המקומיים באותה מלחמה, ערבים ממקומות מרוחקים יחסית, כמו הנגב והשומרון.
עם זאת, גרעין הכוח התוקף היו לוחמי צבא הג'יהאד הקדוש, ועליהם פיקד עבד אל-קאדר אל-חוסייני.
ההתקפה, אשר הצטיינה בארגון, תכנון וסדר צבאיים, התמקדה בח'רבת זכריה, שכיבושה היה מבתר למעשה את הגוש לשניים.
על הח'רבה הגנו אנשי תגבורת החי"ש.
בהתקפת נגד של מגיני הגוש התוקפים נהדפו באבדות כבדות.
אבדות המגינים היו שלושה הרוגים מקרב חברי רבדים.
לאחר קרב זה היה צורך דחוף לחזק את הגוש בעוד לוחמים, בתחמושת ובחומרי רפואה.
לפיכך, בלילה שבין 15 בינואר ל-16 בינואר (ה' בשבט) נשלחה רגלית לגוש עציון מחלקת תגבור.
המחלקה, ובה 35 לוחמים, נתגלתה, הותקפה, וכל אנשיה נהרגו.
למחרת נפילת הל"ה יצאה פלוגה בת 80 לוחמים לחיפוש אחר עקבותיהם.
היא הגיעה עד לפתח הוואדי, שם נתקלה במארב ונסוגה להר-טוב.
לחימת הגוש עד תחילת מאי
ב-7 בפברואר 1948 הסתיימה הכשרת המסלול למטוסים ונחת בגוש המטוס הראשון של 'שירות האוויר'.
כן עברו מדי פעם שיירות בחסות בריטית, אך אלה התנגדו להעברת אספקה שאיננה אזרחית, וכן עמדו על כך שמספר הנכנסים לגוש לא יעלה על מספר היוצאים.
חלק מן הפער באספקה שלא הותרה על ידי הבריטים, כוסה על ידי מטוסי 'שירות האוויר'.
כן הצליחו מדי פעם לעבור שיירות שלא בחסות בריטית.
במהלך החודשים הבאים, שרר שקט יחסי בגוש.
זה נוצל להתבצרות, התבססות ואימונים.
ב-21 במרץ 1948 הגיע לגוש במטוס משה (מוש) זילברשמידט וקיבל את הפיקוד על המקום מידי עוזי נרקיס.
בהתייעצות עם מפקדי היישובים החליט מוש לחלק את הגנת הגוש לגזרות.
הגזרה המערבית כללה את משואות יצחק, את רבדים ואת המשלטים שביניהם – גבעת הסלעים, שש מאות הדונם, גבעת אולגה והנקודה החמישית.
מפקד הגזרה המערבית היה משה יעקובוביץ, חבר משואות יצחק.
ב-27 במרץ 1948 נשלחה שיירה נוספת שכונתה בדיעבד שיירת נבי דניאל, השיירה הצליחה להגיע לגוש עציון.
בדרכה חזרה הותקפה השיירה מדרום לבית לחם ובקרב שהתפתח נהרגו 15 מנוסעי השיירה, וארבעים נפצעו, מהם חמישה קשה.
למחרת חולצו אנשי השיירה על ידי הבריטים, אולם הם השאירו את הנשק, ואת הרכב שנותר במקום, בידי הערבים.
חלק מן השיירה הצליח לחזור על עקבותיו.
כך נותרו בגוש כמה עשרות מאנשי השיירה, חמישה משוריינים וחמש משאיות.
עם החרפת הקרבות בירושלים ובדרך אליה, הורה הפיקוד העליון לתקוף את התחבורה הערבית בכביש חברון.
בליל 11 - 12 באפריל 1948 תקפו לוחמי הגוש משאית ומשוריין של הלגיון.
בעקבות זאת פתח הלגיון ב-12 באפריל 1948 בהפגזה ובהתקפה על המנזר הרוסי, וכפריים ניסו להסתער על המנזר אך נהדפו.
בליל 29 - 30 באפריל 1948, בעת הקרב על קטמון, במסגרת מבצע יבוסי, נתבקשו שוב לוחמי הגוש למנוע תגבורת מחברון לירושלים.
ואכן, הם מנעו הגעת תגבורות ערביות ללוחמים בקרב סן סימון, דבר שהיה קריטי להצלחת הצד היהודי בקרב.
ב־12 באפריל 1948 הם תקפו שיירה של בלתי סדירים ופגעו ב-15 מכוניות.
צבא בריטי הגיע למקום במשוריינים, פתח באש וחילץ את השיירה.
התקפה נוספת על שיירה ערבית הייתה ב-3 במאי 1948, ובעקבותיה החליט הלגיון להתערב באופן פעיל בקרבות בגוש (אף על פי שהמנדט הבריטי עדיין לא הסתיים).
כן חובל ומוקש כביש ירושלים-חברון, דבר אשר שיבש באופן ניכר את התחבורה הערבית בו.
קרב 4 במאי - כ"ה ניסן
ב-4 במאי 1948 נערכו כוחות לגיון ולוחמים בלתי סדירים, בסיוע משוריינים, להתקפה על המנזר הרוסי וההר הרוסי ממערב לו.
בשעה 08:00 הם פתחו בהרעשת תותחים ומרגמות על המנזר וגרמו לשלושה הרוגים ולמעלה מעשרה פצועים, חלקם קשה.
בעקבות ההפגזה החלה הסתערות על המנזר והמגינים נסוגו להר הרוסי.
הערבים נכנסו למנזר וניסו לעלות על ההר הרוסי אך נהדפו.
כן הופגזה ח'רבת סאוויר, ובהמשך נערכה הסתערות על המקום.
ההתקפה נהדפה, אבדות המגינים היו הרוג וששה פצועים.
פגז מרגמה פגע בכוח שהתארגן להתקפת נגד על המנזר והרג שבעה לוחמים.
ממערב תקפו משוריינים ולוחמים מקומיים את משלט אוכף המוכתר והמגינים נסוגו.
אולם לאחר הסתלקות המשוריינים פתחו המגינים בהפגזה ממרגמת "3 וכבשו מחדש את המשלט.
לפנות ערב נסוגו הערבים והמגינים נכנסו למנזר.
אבדות המגינים היו 12 הרוגים ו-30 פצועים.
אף כי לא אבד אף משלט, הורע מצבו של הגוש, כיוון שלא ניתן היה להשלים את האבדות.
יצחק לוי (לויצה) כתב כי אילו הפיקוד העליון היה מסיק מיד מתוצאות הקרב של 4 במאי מהם סיכוייו של הגוש מול התקפה צבאית מלאה ומורה על פינויו והעברת כל הלוחמים והנשק לירושלים היה ניתן להצילם.
בגוש היו שבע משאיות ושישה משורייני סנדביץ' ובמסע פתע-לילי היה אפשר לבצע זאת ללא תקלה אבל אז היה עקרון מקודש שיש להחזיק מעמד בכל יישוב.
הקרב האחרון של גוש עציון
הימים לאחר ההתקפה נוצלו להמשך עבודות ההתבצרות, כגון חפירת תעלות, מיקוש, הקמת עמדות וגידור.
הלגיון הערבי, אף על פי שהיה נתון תחת פיקוד בריטי, נטל חלק בהתקפה האחרונה על הגוש, על אף שזו נערכה טרם סיום המנדט.
מפקדו, ג'ון באגוט גלאב הסביר כי הלגיון היה אמור לקבל שיירת אספקה בריטית ממצרים והיה עליו לכבוש את הגוש שהפריע למעבר בכביש חברון: "החלטנו, לפיכך, לסלק את מושבות כפר עציון בטרם יוכלו להשמיד את השיירה שלנו".
אל הלגיון נלוו כוחות ערביים מקומיים.
ההתקפה החלה ב-12 במאי 1948 בשעה 05:00 בהרעשת תותחים, כולל פצצות עשן, מרגמות ומקלעים.
זו התמקדה בכפר עציון והמשלטים שסביבו.
באותו יום לא הותקפו יתר ישובי הגוש.
מיד בתחילת הקרב, החלו הערבים להמטיר אש על 'המנזר הרוסי' ו'ההר הרוסי'.
מספר מגיניהם של 'המנזר הרוסי' ו'ההר הרוסי' היה 28 ו-12 בהתאמה, ולהם מקלע 'שפנדאו', שלושה מקלעי ברן, רובה אנטי טנקי ומרגמה שני אינץ', נוסף לנשק אישי ולרימונים.
לאחר הנחתת האש, החלו הערבים בהתקפה.
המגינים נסוגו למנזר אבל משוריינים של הלגיון הצליחו להיכנס דרך הכביש הראשי של הגוש ולעלות על 'ההר הרוסי'.
למקום הגיע מפקד הגוש, , וביחד עם מפקד המחלקה במנזר, צבי בן-יוסף, החליטו על נסיגה.
המגינים נסוגו לתעלות הקשר כאשר בן יוסף וזילברשמידט מחפים עליהם.
בינתיים תפסו הערבים את המנזר והחלו לירות על האנשים בתעלות.
בן יוסף וזילברשמידט חיפו על הנסיגה ונהרגו בזה אחר זה.
המנזר ו'ההר הרוסי' נכבשו בידי הערבים.
בינתיים תקף הלגיון גם את ח'רבת סאוויר, עליה הגנו 18 לוחמים, ואלה תוגברו במהלך הקרב בכיתה.
המגינים הדפו את ההתקפות אבל כשראו שמשורייני הלגיון עומדים לנתק את הדרך אל 'גבעת העץ', ניתנה הוראת נסיגה.
זו בוצעה בשעה 09:30 בערך, והנסוגים עשו דרכם אל 'גבעת העץ'.
על 'גבעת העץ' הגנה בתחילת הקרב כיתת חי"ש, חמושה, בנוסף לנשק האישי, במרגמה שני אינץ', במקלע ובפיא"ט.
חלק מן הנסוגים מח'רבת סאוויר נשארו ב'גבעת העץ', והאחרים המשיכו אל 'הגבעה הצהובה' או לח'רבת זכריה.
שלושה משוריינים תקפו את 'גבעת העץ', וניתנה למגינים פקודה לסגת לעמדה אחורית על הגבעה.
משקרבו הערבים עוד, ניתנה פקודה לנסיגה כללית אל ה'גבעה הצהובה'.
במהלך חיפוי על הנסיגה, נהרג לוחם אחד.
ב'גבעה הצהובה', היו בתחילת הקרב צוות מרגמה שלושה אינץ', 12 חיילות בתפקידי קשר ומנהלה, ומספר פצועים שנכנסו לעמדות.
ב'גבעה הצהובה' הוחלט על נסיגה לאחר שהבחינו בלוחמים מ'גבעת העץ' נסוגים.
במהלך הנסיגה נהרג אחד הלוחמים.
רק לאחר זמן התברר כי הנסוגים מ'גבעת העץ' לא היו מגיניה המקוריים, אלא לוחמים שהגיעו אליה מח'רבת סאוויר.
כשהגיעו הנסוגים מ'גבעת העץ' אל 'הגבעה הצהובה', מצאו אותה נטושה, ולפיכך המשיכו ועשו דרכם אל רבדים.
במערב כבשו הערבים את 'אוכף המוכתר' ופתחו משם באש על כפר עציון.
בבוקר בו החל הקרב הוציא מפקד משואות יצחק, משה יעקובוביץ, כוח של לוחמים שתפס את 'גבעת הסלעים'.
הכוח מנה 13 לוחמים, המצוידים במקלע, במרגמה שני אינץ' ובנשק אישי.
בהמשך הגיעה תגבורת ממשואות יצחק, ועמה מקלע נוסף.
המשלט החזיק מעמד כל היום, ומנע התקדמות ערבית לעבר כפר עציון מכיוון זה ואת ניתוק כפר עציון ממשואות יצחק.
עד לצהרי היום כבש הלגיון את רוב המשלטים בחלקו הדרומי של הגוש פרט ל'גבעת הסלעים'.
כן נכבש המנחת האווירי, וכיוון שהגוש היה מנותק יבשתית זה מכבר, הדבר מנע למעשה כל אפשרות לסיוע באספקה (פרט להצנחה) ובתגבורות.
הגוש בותר לשני חלקים, שכן הצומת המרכזי נכבש בידי הערבים, כאשר עין צורים ורבדים נותקו מכפר עציון וממשואות יצחק.
בשעות אחר הצהריים הפסיק הלגיון את ההתקפות ואת ההפגזות.
ההרס בכפר עציון, אשר ספג אש כבדה ממועד תחילת ההתקפה, היה גדול, ושניים ממגיני הכפר נהרגו.
מאוחר יותר, לפנות ערב, חידשו הערבים את ניסיונות ההתקפה, כדי לנתק את כפר עציון ממשואות יצחק, אולם אש מ'גבעת הסלעים' הביאה להדיפתם (ר' למעלה).
לפנות ערב הצליח מטוס של שרות האוויר להצניח תחמושת לגוש, אם כי חלק ממטענו נפל בידי הערבים.
בחסות החשיכה הצליח משה יעקובוביץ מפקד הגזרה המערבית להגיע לכפר עציון, לתאם עם יעקב אלטמן את המשך הקרב ולשכנע אותו להעביר את בית החולים עם כל הצוות הרפואי והפצועים שבו למשואות יצחק.
פינוי בית החולים התבצע במהלך הלילה בידי אנשי משואות יצחק שסחבו על גבם את הפצועים ואבטחו את הנתיב דרך 'גבעת הסלעים'.
בית החולים שוּכַּן במערות טבעיות במשואות יצחק שנוּקוּ והוכשרו עוד קודם לכך כמקלט אפשרי.
בכך ניצלו חייהם של כשישים פצועים ואנשי הצוות הרפואי בהם ד"ר בנימין וינדזברג, מנהל בית החולים והחובשת הראשית רבקה נדיבי, שהתנדבה להישאר בגוש עציון ולטפל בפצועים בעוד התינוק שלה פונה לירושלים ביחד עם שאר האימהות והילדים.
במהלך היום עלו רעיונות, שלא הבשילו, אודות פינוי הגוש בחסות הצלב האדום.
מן הצד השני, מטוס של 'שרות האוויר' הטיל פצצות על ריכוזי הערבים.
במהלך הלילה נידונה שוב אפשרות פינוי, ופנייה אל 'הצלב האדום' לגבי הוצאת הנפגעים.
ביום הקרבות הראשון נהרגו 24 ממגיני הגוש, רובם בעת כיבוש 'ההר הרוסי' ו'המנזר הרוסי'.
במשך כל בוקר 13 במאי 1948, ספגה גבעת הסלעים אש.
ב-11:45 כמעט אזלה תחמושת המגינים, ובנוסף, דרכם למשואות יצחק עמדה בסכנת ניתוק.
כמו כן, עלתה דרישה ממשואות יצחק כי מגיני הגבעה יתגברו את הכוח המגן על הקיבוץ.
לנוכח כל אלה, קבל הכוח שעל הגבעה אישור לסגת למשואות יצחק.
בזמן הנסיגה נפצעו קל שני לוחמים.
בכך סולק המחסום האחרון בדרך לכפר עציון.
במקביל, החל מ-4:30 בבוקר החלו הערבים להמטיר אש על כפר עציון.
מגיני הכפר, פרט לנשקם האישי, היו מצוידים במקלע בינוני, חמישה מקלעים קלים, מרגמה 2 אינץ' ופיא"ט.
זה האחרון יצא במהלך הקרב מכלל פעולה.
ב-5:30, נערכה על הכפר הסתערות מכיוון 'ההר הרוסי', שנהדפה.
לנוכח קריאות לעזרה, נשלחו שלושה מטוסי אוסטר אוטוקרט של 'שירות האוויר'.
אלה הצניחו נשק, תחמושת וציוד אחר, אך הציוד נפל בידי הערבים.
בנוסף, הטילו המטוסים פצצות על ריכוזי הערבים.
אלה האחרונים השיבו אש לעבר המטוסים, ואחד הטייסים נפצע, אך הצליח לחזור לבסיסו.
ב-8:45 התקדם כוח ערבי בלתי סדיר לכיוון הכפר, אולם כיתה מן הכפר נשלחה בעוד מועד לאגפו.
כאשר הכוח הערבי החל בהסתערות, הכוח האוגף פתח באש, הפתיעם, והתוקפים נסוגו אל 'ההר הרוסי', תוך שהם סובלים אבדות.
ב-10:30 החלה הכנות להסתערות נוספת, מכיוון 'ההר הרוסי', אולם התוקפים, בעודם מתקדמים אל הכפר, ספגו אש מכיוון 'גבעת הסלעים', ונסוגו.
באותו יום הבריק יגאל ידין לגוש עציון הוראה להמשיך ולהילחם.
דוד בן-גוריון הבריק דברי הערכה ועידוד: "מנהלת העם והיישוב כולו משתתפים בחרדה והערצה בקרב הבלתי־שוה שלכם.
הקרבות הקודמים שלכם הוסיפו לא רק כבוד, אלא עזרו במישרים ובעקיפין להצלת ירושלם...
בטוחים שתעמדו בהתגוננותכם האמיצה ללא רתיעה".
בשעה 12:00, לאחר ש'גבעת הסלעים' ננטשה, פרצו משורייני הלגיון לכפר.
בשלב זה, הפיא"ט כבר לא פעל, וכתחליף, הוטלו על המשוריינים בקבוקי תבערה.
המשוריין הקדמי הגיע עד השער, אך נסוג תחילה בשל בקבוקי תבערה שספג.
בניסיון שני, המשוריין עקר את השער ופרץ לחצר.
מוקש חשמלי הופעל אך לא התפוצץ, ומשוריינים נוספים פרצו לכפר.
המגינים החליטו לפתוח בשיחות על כניעה, ויעקב אלטמן, מפקד הגוש, הוציא הוראות בהתאם: לשרוף מסמכים, להשמיד את הנשק ועוד.
ניתנה הוראה להפסיק את האש, אולם כמה עמדות, אשר ההוראה לא הגיעה אליהן, המשיכו עוד זמן מה בלחימה.
עם קבלת ההחלטה להיכנע, יצא מפקד כפר עציון, , בידיים מורמות, במטרה להסדיר תנאי כניעה ועשה דרכו לעבר הריכוז העיקרי של התוקפים, בכיוון 'המנזר הרוסי'.
במקביל, ניתנה הוראה להכין דגל לבן, ולהשמיד את מכשיר הקשר.
לאחר שפישגרונד החליף מספר מילים עם אחד הערבים שפרצו לכפר ירה בו זה האחרון.
היסטוריונים ישראליים אחדים שחקרו את הטבח בכפר עציון ציינו כי לאחר שהמגינים נכנעו, הם הניפו דגל לבן והתייצבו מול מבנה בית הספר של המנזר הגרמני.
לאחר שהם צולמו על ידי איש עם כאפיה הגיע רכב משוריין, שככל הנראה השתייך ללגיון הירדני, שפתח עליהם באש מקלע ובעקבותיו הצטרפו לרצח גם הכוחות הערביים המקומיים.
קבוצת המגינים הצליחה לזחול אל תוך מרתף המנזר, בו הם הגנו על עצמם עד אשר מספר רב של רימונים הושלך לתוך המרתף.
כתוצאה, המבנה פוצץ והתמוטט עליהם, וכמעט כולם נהרגו.
רק שלושה מבין תושבי כפר עציון הנותרים ולוחמת פלמ"ח אחת שרדו את הטבח.
על פי עדויותיהם, נסיבות הישרדותם את הטבח היו כדלהלן:
יעקב אדלשטיין ויצחק בן-סירא ניסו להתחבא בין סלעים וענפים אך התגלו על ידי "ערבי זקן, בעל קמטים וללא שיניים" אשר אמר להם: "אל תפחדו".
לאחר מכן, קבוצה של לוחמים ערבים לא סדירים הגיעה למקום והעמידה אותם מול קיר.
הערבי הזקן הגן עליהם בגופו.
בעודם מתווכחים הגיעו למקום שני לוחמי הלגיון הערבי אשר לקחו את שני הלוחמים היהודים תחת חסותם.
נחום בן-סירא, אחיו של יצחק וחבר כפר עציון, היה במרחק מה מהקבוצה העיקרית כאשר הטבח החל.
הוא הצליח להתחבא עד רדת החשכה ואז הצליח לברוח למשואות.
עליזה פויכטוונגר (לוחמת פלמ"ח, קשרית הקיבוץ) ניסתה להתחבא בתחילה בתוך תעלה יחד עם מספר אנשים נוספים.
לאחר שהם התגלו, כולם נרצחו פרט לעליזה אשר נגררה משם על ידי שני חיילים ערבים לא סדירים.
בזמן שהשניים ניסו לאונסה, קצין לגיון ערבי (סרן חיכמת מיהיאר) הגיע וסילק אותם משם.
לאחר מכן הקצין נתן לה לחם, חיכה עד שהיא סיימה לאכול, ואמר לה: "את תחת חסותי".
לפני שלקח אותה בשבי, ירה הקצין למוות בשני החיילים, אולם לדברי הקשרית אותו קצין "הרג באקדחו פצועים יהודים שגילו אותות חיים".
מעורבות הלגיון הערבי בטבח עדיין נתונה במחלוקת.
אין ספק כי הלגיון הוביל את המתקפה על כפר עציון, ככל הנראה לפי הוראותיו המפורשות של מפקדו ג'ון באגוט גלאב, ולפחות מספר לוחמי הלגיון היו נוכחים כאשר החל הטבח.
על פי עדויות ניצולים, בזמן הטבח משורייני הלגיון ירו במקלעיהם.
לא ברור אם הירי היה השתתפות ברציחות, או כדי להרתיע את הלוחמים הערבים הלא סדירים (כפי שטענו אחר כך הלגיונרים בפני השבויים).
ב-1957 טען גלאב כי אם היה טבח, הוא לא נעשה על ידי הלגיונרים.
עם נפילתו של יעקב אלטמן נטל משה יעקובוביץ, מפקד משואות יצחק, את הפיקוד ופקד על רחל דורון לשלוח למטה "ההגנה" בירושלים את ההודעה: "מלכה נפלה, נשארנו בלי תחמושת ולא נוכל להחזיק מעמד.
('מלכה' היה שם הקוד של כפר עציון).
בקרב האחרון על גוש עציון נהרגו 22 לוחמות, מספר הלוחמות הגבוה ביותר שנהרגו בקרב אחד בכל תולדות מערכות ישראל, מהן 20 בנות הקיבוץ הדתי.
בתום הקרב נלקחו בשבי הירדני 86 מלוחמות הגוש והן שוחררו מספר שבועות לאחר לקיחתן בשבי (כ"ח באייר, 6 ביוני 1948).
רוב לוחמות גוש עציון שנהרגו, מצאו את מותן בפיצוץ בניין 'המנזר הגרמני' בכפר עציון, אשר שימש כמפקדה.
הן נקברו מתחת להריסות והובאו לקבורה עם שאר הרוגי הקרב האחרון בקבר אחים בהר הרצל.
רוב הנופלות בקרב האחרון היו ניצולות שואה, 18 מתוך 22 הנופלות, שבע מהן נצר אחרון למשפחתן.
אחת מהן, , הייתה אם לפעוט שהחליטה שלא להתפנות עם האימהות והתינוקות מגוש עציון לירושלים.
נפילת יתר יישובי גוש עציון
בשעה 16:30 נתקבלה הידיעה על נפילת כפר עציון, ובן-גוריון, לוי אשכול וישראל גלילי החליטו להבריק למגיני היישובים האחרים בגוש (רבדים, עין-צורים ומשואות-יצחק), כי אם לא יוכלו להמשיך בקרב, ישמידו את נשקם ויניפו דגל לבן.
לאחר כיבוש כפר עציון, הערבים המשיכו להמטיר אש על שלושת היישובים הנותרים של הגוש, וכן על ח'רבת זכריה.
מתוך חשש כי גורל המגינים של היישובים הללו יהיה זהה לזה של המגנים של כפר עציון, החליטה הנהגת היישוב בירושלים לסגת מהיישובים בתנאי שהלגיון הערבי יגן על התושבים.
מעט אחרי חצות התקבלה הודעה על הסדר כניעה שהושג, והוכרז על הפסקת אש החל משעה 4:00 בבוקר 14 במאי.
למרות ההסכם, התנפל המון ערבי על ח'רבת זכריה, בטרם הגיעו למקום חיילים סדירים או 'הצלב האדום'.
כמה מן המגינים ומן הערבים פתחו באש, וכמה לוחמים נהרגו.
בסופו של דבר, גם לאחר הגעת נציגי 'הצלב האדום' וחיילים ערבים סדירים, אירעו מקרים בהם בלתי סדירים פתחו באש.
גם בשלושת היישובים שנכנעו באותו יום, היו מקרים בהם ניסה המון ערבי להתנכל לשבויים, ולרוב, החיילים הסדירים עשו מאמצים ניכרים למנוע זאת.
בסופו של דבר, 'הצלב האדום' הוביל את הפצועים לירושלים, והלגיון הערבי לקח את שאר המגינים, 320 במספר, כולל תשעה משורדי כפר עציון כשבויי מלחמה.
בעת הנסיעה לשבי, עלתה המשאית שהובילה את אנשי רבדים על מוקש.
הנהג הערבי נהרג, ומספר חיילים ערבים פתחו באש, ככל הנראה כיוון שחשבו כי המדובר במארב, ממנה נהרג השבוי ונקבר בבית הקברות של בית החולים הצרפתי בעיר בית לחם.
בקרבות גוש עציון נהרגו בסך הכל 242 תושבים וחיילי תגבורת, כאשר הראשונים היו כשני שלישים מן החללים.
ארבעה מבין חללי הגוש היו החוכר של 'המנזר הרוסי' ובני משפחתו, אשר עברו במהלך הקרבות להתגורר בכפר עציון.
אובדן גוש ובו ארבעה יישובים, יחד עם אובדנם של מאות לוחמים, היה אחת המפלות הקשות לצד היהודי, ומבחינת מספר האבדות, הקשה ביותר, הן במלחמת העצמאות, הן במלחמות ישראל בכלל.
אובדן הגוש, כמו גם גורל המגינים, היו גורם מכריע בהחלטה לפנות, עם פלישת צבאות ערב, מיד לאחר הכרזת העצמאות, את קליה, בית הערבה, נווה יעקב, עטרות והרטוב.
גם הלגיון מיעט בהמשך המלחמה לנסות לכבוש יישובים יהודיים, ככל הנראה, בין היתר, כדי שלא לשחוק את כוחו.
היישובים נבזזו מיד לאחר כיבושם (ולעיתים אף ממש במהלכו), ונחרבו בהמשך כמעט לחלוטין.
בשטחם הוקמו בהמשך מחנות של צבא ירדן, אשר עשה שימוש גם במנחת.
על חורבות משואות יצחק הוקם מחנה פליטים.
הגברים שבין השבויים שוחררו לאחר הסכם שביתת הנשק עם עבר הירדן, שנחתם באפריל 1949.
כשנה וחצי לאחר נפילת הגוש ולאחר סיום מלחמת העצמאות, בנובמבר 1949, הועברו 240 גופות נופלי הגוש ומחלקת הל"ה לירושלים.
הגופות נקברו ב-17 בנובמבר בקברי אחים בהר הרצל בירושלים.
קבר האחים של נופלי הגוש וקברי מחלקת הל"ה היו לקברים הראשונים בבית הקברות הצבאי בהר הרצל.
השפעה על המערכה על ירושלים
עם החרפת הקרבות בירושלים ובדרך אליה, הורה הפיקוד העליון של 'ההגנה' לכוחות הלוחמים בגוש עציון לתקוף את התחבורה הערבית בכביש חברון.
במקביל לוחמי גוש עציון חיבלן ומיקש כביש ירושלים-חברון, דבר אשר שיבש באופן ניכר את התחבורה הערבית בו.
ב־12 באפריל 1948 הכוחות הלוחמים של גוש עציון תקפו שיירה של לוחמים ערבים בלתי סדירים ופגעו ב-15 מכוניות שלהם.
צבא בריטי הגיע למקום במשוריינים, פתח באש וחילץ את שיירה הלוחמים הערבים.
התקפה נוספת על שיירה ערבית הייתה ב-3 במאי 1948, ובעקבותיה החליט הלגיון להתערב באופן פעיל בקרבות בגוש.
ראש ממשלת ישראל, דוד בן-גוריון, תיאר את ההשפעה של לוחמי גוש עציון על המערכה על ירושלים במלחמת העצמאות:
הקמת גוש עציון מחדש לאחר מלחמת ששת הימים
במלחמת ששת הימים, בשנת 1967, חזרה ישראל לשלוט באזור גוש עציון.
תושבים אשר נעקרו מהגוש ב-1948 הובילו מסע פרסום ציבורי אשר תמך בהתיישבות מחודשת של הגוש, ובהמשך ראש הממשלה לוי אשכול נתן לכך את אישורו.
בספטמבר 1967 נוסד כפר עציון מחדש כהתנחלות הישראלית הראשונה באזור יהודה ושומרון לאחר המלחמה.
באפריל 2012 נחנכה בגוש אנדרטה לנופלים בקרב 4 במאי.
הקרב על הקרח הידוע גם כקרב על אגם פייפסי, היה התנגשות צבאית בין רפובליקת נובגורוד לבין המסדר הליבוני, שהתרחש ב-5 באפריל 1242. הוא הסתיים בניצחון נובוגורוד וסיים את התפשטות המסדר מזרחה למשך המאה הבאה.
הפלישה של כוחות המסדר הליבוני לשטחי נובוגורוד החלה בשנת 1241. כוחות המסדר כבשו את העיר פסקוב וערים נוספות בסביבה.
לאחר מכך, רוב הכוחות חזרו והשאירו בפסקוב חייל מצב קטן.
הנסיך אלכסנדר נבסקי מנובוגורוד ניצל את העובדה שרוב כוחות המסדר השתתפו בקרבות נגד אורדת הזהב והחל במתקפה.
בתחילת שנת 1242 הגיעו לאזור גם כוחותיו של אנדרי השני, נסיך ולדימיר.
הכוחות המשותפים החלו בהתקפה על פסקוב וכבשו אותה מחדש.
בתחילת אביב 1242 כוחות המסדר הליבוני נצחו בקרב כ-20 קילומטרים דרומית למבצר דרפוט והחלו בהתקדמות לכיוון הרפובליקה.
נבסקי תמרן את הצלבנים להילחם במיקום המתאים לו - על הקרח ברצועת אדמה צרה בין האגמים.
הליבונים כללו כ-4,000 לוחמים - חברי המסדר, אבירים דנים ומיליציה מעיר טרטו.
אויביהם מנו כ-5,000 לוחמים - צבאם של נבסקי ואנדרי וכ-1,000 אנשי נובגורוד.
בהתאם לרשומות הנובוגורודיות, לאחר קרב של מספר שעות האבירים התעייפו והתקשו להילחם על הקרח החלקלק.
הפעלת עתודה טרייה של פרשים מצד האויב הכריעה את הקרב.
מספר האבדות בקרב לא ברור.
הרשומות מציינות "מספר רב של הרוגים" מצד בעלי-הברית האורתודוקסיים ללא ציון מספר מפורש.
כמו כן נכתב שבקרב נהרגו 500 אבירים.
המספר לא סביר כי במסדר כולו לא היו 500 אבירים.
ככל הנראה סך ההרוגים הליבונים היה כ-500.
קיימת אגדה (שמצאה ביטוי גם בסרט שצולם על ידי סרגיי אייזנשטיין בשנת 1938) שהקרח על האגם קרס תחת משקל האבירים עוטי-השריון ורבים מהם טבעו.
בהתחשב בכך שאביר לא היה כבד מפרש רוסי והקרח בתחילת אפריל עבה מאוד, נכונותה של אגדה זו מוטלת בספק.
הקרב על הבופור היה קרב במלחמת לבנון הראשונה, שבו כבשו חיילי צה"ל, מסיירת גולני ומפלחה"ן גולני, את מתחם הבופור, מכוח פלסטיני של אש"ף.
מבצר הבופור הוא מבצר צלבני מהמאה ה-12 שנבנה על הר סמוך לנהר הליטני, בגובה של 717 מטרים מעל פני הים.
בשל מיקומו, ניתן לחלוש מהמבצר על דרום לבנון והגליל.
המצודה שולטת על אצבע הגליל ועל המובלעת הנוצרית בדרום לבנון, ואש"ף הפך את המקום לנקודה אסטרטגית לשיגור רקטות אל ישראל (מאוחר יותר גם הגיעו תצפיתנים סורים אל המקום).
הפלסטינים העניקו למקום משמעות נוספת מפני שהוא הזכיר להם את ניצחון צלאח א-דין, לאחר מצור של שנתיים על הצלבנים במאה ה-12, דבר שהם המשילו לכושר העמידה שלהם נגד צה"ל.
מן המבצר נהג אש"ף להפגיז במרגמות את היישובים בסביבה וקציני התותחנים שלו כיוונו את האש ממנו.
המצודה הפכה לסמל בעיני הפלסטינים ואש"ף הדפיס כרזות עם תמונת המבצר, כשעל חומותיו פלסטינים חמושים.
כשבועיים לפני פרוץ מלחמת לבנון, מנהיג אש"ף, יאסר ערפאת, ביקר במבצר והבטיח לאנשיו ששהו בו שאש"ף יוכל להשיג הסכם להפסקת אש תוך 36 שעות לחימה.
לעומת זאת, מפקד הגזרה מחה וטען שהלוחמים לא יוכלו להחזיק מעמד מול צה"ל זמן רב.
במקביל, סיירת גולני ביחד עם פלחה"ן גולני התאמנו רבות למבצע כיבוש הבופור בעת מלחמה, בין היתר במבצר נמרוד שברמת הגולן.
פעמים רבות כמעט יצאו לוחמי הסיירת והחה"ן למבצע, אך המשימות בוטלו, דבר שגרם ללוחמים להגדיל את הציפייה לקרב כזה.
על פי התפיסה שרווחה לאחר המלחמה, המבצר היווה מטרה ראשונה במעלה, עקב חשיבותו לאש"ף בהכוונת הרקטות על הגליל.
לעומת זאת, קציני מודיעין אחדים של צה"ל חלקו על קביעה זו.
הם הכחישו את טענת טיווח הרקטות מהמבצר, וטענו שחשיבותו היא בעיקר בהיותו איום על המובלעת הנוצרית בדרום לבנון, ולא על ישראל.
לאחר המלחמה, היו שטענו שבשל הדרך שבה פלש צה"ל ללבנון, כיבוש הבופור לא היה נחוץ.
צה"ל החליט לחצות את נהר הליטני בגשר עקיה, הממוקם ממערב לבופור והרחק ממנו, וכך התאפשר לו להגיע גם לא-נבטיה (אזור בסביבת הבופור שהיווה בסיס מרכזי ללוחמי אש"ף).
בנוסף, חיילי האויב לא ירו על כוחות צה"ל שפלשו ללבנון לפני כיבוש הבופור.
פקודה להשהיית המבצע לכיבוש הבופור אכן נשלחה, אך מסיבה שלא הובררה לגמרי, לא הגיעה אל הכוחות.
עם פתיחת מלחמת שלום הגליל חולקה חטיבת גולני לשני כוחות.
האחד בפיקוד המח"ט, אל"ם ארוין לביא, והשני, שכלל את סיירת גולני ופלוגת ההנדסה החטיבתית, היה בפיקוד הסמח"ט סא"ל גבי אשכנזי.
על כוח זה הוטל לכבוש את המבצר ואת אזור א-נבטיה.
לאור ההתקדמות האיטית, חרג הכוח מלוח הזמנים, והתקיפה שתוכננה להיות לאור יום הפכה לתקיפה לילית.
הכוח נע במספר נגמ"שים אל המבצר, ובדרך נתקל באש מכיוון הכפר ארנון, כפר למרגלות הבופור שהיווה בסיס נוסף לאויב.
הרניק נע לעבר כוח הסיירת.
בדרך התהפך הנגמ"ש שבו נסע והרניק, שנפצע קל, המשיך ברגל עד שפגש את ברקאי והכוח וקיבל את הפיקוד.
גוני וצביקה תכננו את התקיפה מחדש כך שכל הכיבוש יהיה רגלי ללא הטנקים והנגמ"שים.
סוכם שפלוגת ההנדסה תוביל ותכבוש את העמדות בחלקו הדרומי של היעד והסיירת תעבור דרכם לכבוש את חלקו הצפוני.
בטרם יצאו למשימה תידרך הרניק את הכוחות במילים:
כוח פלחה"ן גולני, בפיקודו של צביקה ברקאי, והצוות הצעיר של סיירת גולני, עליו פיקד ארז גרשטיין, הגיעו אל המבצר, תוך שהם חוצים בריצה שדה מוקשים בדרך אל עמדות חיילי האויב המבוצרות בצד הדרומי.
בשלב מסוים זיהו גרשטיין ולוחמיו ארבע דמויות ונצרו את האש, משום שלא היה ברור אם מדובר באויב או בחיילי צה"ל.
או אז הבחין אחד הלוחמים, כי לאחת הדמויות יש זקן, דבר שהסגיר את זהותם כחיילי אויב.
הצוות שב ופתח באש, הרג אותם והמשיך בתנועה לעבר היעד.
תחת אש כבדה ממכונות ירייה וטילי נ"ט שנורתה מהבונקר הממוקם במרכז המבצר ומהגבעות סביבו, הצליח הכוח להקים מחסומים ולתקוף את היעדים המתוכננים, תוך השבת אש נ"ט אל מקורות הירי.
לאחר שהשלימה את יעדיה העיקריים, תקפה פלוגת ההנדסה במטענים ורימונים את הבונקר, וחיסלה את חיילי האויב ששהו בו.
במהלך הקרב נפצע גרשטיין קל בזרועו, אולם המשיך בלחימה עד תום הקרב.
במקביל, סיירת גולני שעשתה את דרכה אל חלקו הצפוני של המבצר על דרך אספלט, נתקלה בהתנגדות אש כבדה של מכונות ירייה.
לאחר שהתגברו על ההתנגדות, הוביל מפקד הכוח מרדכי גולדמן הסתערות שנייה, הרג חייל אויב אחד, והגיע יחד עם עוד שלושה אנשי הסיירת, ביניהם גוני הרניק, אל התעלה הראשית.
שנים מהחיילים שהגיעו עם גולדמן נהרגו מאש חייל אויב יחיד שהתבצר בכוך נסתר.
גולדמן השיב אש והרג אותו.
גולדמן והרניק התקדמו בתעלה, ולאחר זמן קצר זיהו חייל נוסף אותו הרג גולדמן עם רימון יד.
במהלך הקרב, כשאזלה תחמושתו של גולדמן, לקח את הרובה של המחבל שחיסל, וכך המשיך בטיהור שאר התעלות, בירי והשלכת רימונים.
גולדמן והרניק הגיעו לעמדה מבוצרת במיוחד שבה התבצר חייל, שפגע והרג את הרניק מטווח קצר.
בשלב הזה קיבל ברקאי הודעה מגולדמן על ההתפתחויות וחזר להיות מפקד הכוח.
ברקאי ביקש מגולדמן לחסום באזורו, עלה עם חולית הפיקוד שלו ופגש את גולדמן באזור מנחת המסוקים.
צביקה והסמל אמיר גרעין זחלו לכיוון העמדה המבוצרת וזרקו לתוכה מטען "גור 42" (המשמש לפיצוץ בתים) והשמידו אותה יחד עם חייל האויב ששהה בה.
במשך מספר שעות לא יכלו להגיע כוחות חילוץ ועזרה רפואית מוסקים בשל תנאי מזג האוויר והאויב שהיה בסביבה.
באותו הזמן ווידאו הלוחמים שהעמדות ריקות מאויב, וגילו סולם חבלים משתלשל מהמבצר, דרכו כנראה ברחו מספר לוחמי אש"ף.
בסיום הקרב, עלה אחד הלוחמים אל הקומה הגבוהה ביותר במבצר, והניף בה את דגל ישראל.
ביום שלאחר סיום הקרב, הגיע הרמטכ"ל, רפאל איתן, לבקר את החיילים ולשמוע על מחיר הדמים של הקרב.
לאחר מכן, הגיעו גם שר הביטחון, אריאל שרון, וראש הממשלה, מנחם בגין, יחד עם עוד מספר צלמים ועיתונאים, להם אמר שרון שהקרב נגמר ללא אבדות לצד הישראלי.
בראיון מצולם ששודר בטלוויזיה הישראלית מנחם בגין הביע התעניינות במחבלים שהתבצרו במבצר, ושאל: "היו להם מכונות ירייה?", אף שבאותה תקופה שימש המונח "מקלע".
שאלה זו הפכה סמל לניתוק בין ראש הממשלה לבין הדרג הצבאי במלחמה.
הרושם שהותיר הראיון כי לא היו הרוגים לצה"ל גרר את רעיה הרניק אמו של סרן גוני הרניק (הועלה בדרגה לאחר נפילתו בקרב) להתחיל במחאה, ראשונה מסוגה בישראל כאם שכולה המוחה נגד מדיניות הממשלה.
רעיה הייתה משוררת שכתבה כעשור לפני כן שיר "סירוב עקידה": "אני לא אקריב/ בכורי לעולה./ לא אני".
ובעקבותיו המחאות של ארגון ארבע אמהות וההפגנות הגדולות של ארגון שלום עכשיו נגד המלחמה והממשלה.
בשנת 2011 בסדרת הסרטים "בין המהפכים" של חיים יבין על מנחם בגין ועליית הליכוד, הוצג הראיון על הבופור כנקודת מפנה אחריו "לילה ויום צרו על ביתו של ראש הממשלה, דרשו לשים קץ למלחמת הברירה המיותרת".
לאחר מותו הוענק לגוני הרניק ציון לשבח ממפקד האוגדה, בעבור הדרך בה פיקד ולחם במהלך הקרב על כיבוש מבצר הבופור, כמו כן הוענק לסגן מרדכי (מוטי) גולדמן, סגן מפקד הסיירת עיטור העוז על חלקו בקרב.
בתחילת הראיון על הבופור נראו בגין ושרון עומדים בדו-שיח על חשיבות כיבוש הבופור.
אריק שרון קרא לקרב "אחד ההישגים הגדולים ביותר", ומנחם בגין ענה: "פצע פתוח היה לנו".
נחיצות כיבוש הבופור היה לנושא מחלוקת במשך שנים רבות.
מפקד האוגדה, אביגדור קהלני, טען שכיבוש הבופור היה הכרחי כדי לאפשר מעבר בגשר חרדלה.
לטענתו, כיבוש הבופור היה חלק מתוכנית המלחמה ואושר על ידי פיקוד הצפון והרמטכ"ל.
לעומת זאת, דורון רובין מפקד חטיבה 500 בעוצבה טען שלא היה צורך בכיבוש הבופור.
גם מפקד חטיבת גולני הודה שבדיעבד, לא היה צורך בכיבוש הבופור.
תא"ל ד"ר דני אשר, איש מחלקת ההיסטוריה של צה"ל שחקר את הקרב, טען שמרגע ששונה תוואי ההתקדמות של העוצבה בגזרה המרכזית לא היה טעם בכיבוש הבופור.
בפיקוד הצפון אף הוציאו פקודה לבטל את כיבוש הבופור, אולם זו הגיעה לידי הכוח רק באמצע הקרב.
חקירה מדוע הפקודה לא הגיעה אל יעדה בזמן, נותרה ללא הכרעה.
הפקודה נשלחה באמצעות מברק, שכלל את משימותיה של עוצבת געש ליום המחרת, וכיבוש הבופור לא נכלל ביניהן.
בשנים שלאחר מלחמת לבנון ובזמן שהיית צה"ל ברצועת הביטחון, מבצר הבופור היה לאחת העמדות החשובות של צה"ל בשל מיקומה.
עם הזמן, אנשי אש"ף מהכפר ארנון, שלא היה חלק מרצועת הביטחון, החלו בהתקפות על המוצב, דבר שהביא להחלטה לכבוש את הכפר ולספחו לרצועת הביטחון.
הקרב על האיים האלאוטיים היה עימות צבאי שהתחולל באיים האלאוטיים שבאלסקה בין יוני 1942 לאוגוסט 1943, והיווה חלק מהמערכה באוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה.
כוח יפני קטן כבש את האיים קיסקה ואטו, אך ריחוקם הגאוגרפי ותנאי מזג האוויר והשטח הקשים ששררו בהם הביאו לכך שנדרשה לארצות הברית כמעט שנה לכבוש את האיים בחזרה.
ערכם האסטרטגי של האיים נעוץ בעובדה שהם מאפשרים שליטה על נתיבי המעגל הגדול באוקיינוס השקט.
שליטה זו על נתיבי הסחר באוקיינוס השקט הביאו את הגנרל האמריקאי בילי מיטשל לומר ב-1935 שהוא מאמין שאלסקה היא הנקודה האסטרטגית החשובה ביותר בעולם, ועל כן, מי שישלוט באלסקה - ישלוט בעולם.
מנקודת מבטם של היפנים, שליטה באיים האלאוטיים תמנע אפשרות של תקיפה אמריקאית דרך צפון האוקיינוס השקט.
באופן דומה, חששה ארצות הברית שהאיים ישמשו את האימפריה היפנית לביצוע התקפות אוויריות נגד החוף המערבי בארצות הברית.
קרב זה נודע לימים כ"הקרב האבוד", זאת בשל העובדה כי הוא התחולל במקביל לקרב גוודלקנל.
בנוסף, בעבר סברו היסטוריונים מערביים שהקרב היה בעצם פעולת הסחה שנועדה לסייע לכוחות היפנים בקרב מידווי על ידי משיכת הצי הפסיפי האמריקאי מפרל הארבור, וכי שני מוקדי הלחימה היו תחת פיקודו של אדמירל איסורוקו ימאמוטו.
אולם בשנים האחרונות העלו מספר היסטוריונים את ההשערה שלמעשה פלשו היפנים לאלאוטיים על מנת להגן על אגפם הצפוני ולא כפעולת הסחה.
ב-3 ביוני 1942 תקפו מפציצים יפנים מנושאות המטוסים ג'וניו וריוג'ו את העיירה דאץ' הארבור שבאי אנאלסקה, אך בשל תנאי מזג האוויר הקשים מצאו רק מחצית מהמפציצים את המטרה והסבו נזק קל בלבד.
לאחר מכן כבשו היפנים את האי קיסקה ב-6 ביוני, ויום לאחר מכן כבשו גם את אטו, תוך שהם נתקלים בהתנגדות קלה מצד התושבים המקומיים.
טרם כיבוש האיים, נאלצה האוכלוסייה המקומית להתפנות, והושמה במחנות בדרום אלסקה.
באוגוסט 1942 הקימה ארצות הברית בסיס אווירי באי אדאק, והחלה להפציץ את העמדות היפניות בקיסקה.
בנוסף החלו צוללות אמריקאיות וכוחות קרקע לבצע סיורים באזור.
מעגן קיסקה היה הבסיס היפני הראשי באזור ומספר כלי שיט שעגנו בו טובעו על ידי ספינות אמריקאיות, אך בעיקר בשל ההפצצות האוויריות.
ב-5 ביולי תקפה הצוללת האמריקאית "גראולר" שלוש משחתות יפניות, הטביעה אחת והסבה נזק כבד לשתיים האחרות.
במהלך ההתקפה נהרגו מעל ל-200 מלחים יפנים.
עשרה ימים מאוחר יותר, ב-15 ביולי, תקפו שלוש ציידות צוללות יפניות את הצוללת "גרוניון", אך הקרב הסתיים בטביעתה של אחת הציידות ובנזק לשתיים האחרות.
ב-12 במאי 1943 טובעה הצוללת היפנית "I-31" לאחר קרב על פני השטח כנגד המשחתת האמריקאית "אדוארדס".
לאחר שגילו האמריקאים כי שיירה יפנית עושה דרכה לחיל המצב שבאלאוטיים, נשלחה שייטת של הצי האמריקאי על מנת לעצור אותה.
השייטת כללה את הסיירת הכבדה "סולט לייק סיטי", את הסיירת הקלה "ריצ'מונד" וארבע משחתות.
על השיירה היפנית הגנה שייטת שהכילה שתי סיירות כבדות, שתי סיירות קלות וארבע משחתות.
ב-27 במרץ 1943 איתרה השייטת האמריקאית את השייטת היפנית והקרב החל.
שני הצדדים ספגו נזק, אך לא ניתן היה להצביע בבירור על מנצח, על אף היתרון המספרי של היפנים.
בסופו של דבר, לאחר כארבע שעות קרב ימי, נסוגה השייטת היפנית מתוך חשש שמפציצים אמריקאים עושים דרכם לאזור.
על אף המצב בסוף הקרב היה זה הפסד אסטרטגי ליפנים, שכן לאחר מכן לא שבו לנסות לשלוח שיירות אספקה לחיל המצב שלהם באלאוטיים, ואספקה נשלחה באמצעות צוללות בלבד.
ב-1 במאי 1943 החל המבצע לכיבוש מחדש של האי אטו.
מחסור בכלי רכב אמפיביים ובחופים מתאימים לנחיתה, כמו גם מזג האוויר הקשה הקשו מאוד על העברת כוחות גדולים לאזור, וחיילים רבים סבלו מכוויות קור בשל מחסור בציוד חורף או בשל הקושי להעבירו בשטחי הטונדרה.
היפנים ידעו שלא יוכלו לעצור את הנחיתות ולכן התחפרו בעמדות גבוהות, הרחק מהחוף.
טקטיקה זו העלתה את מספר הנפגעים בקרב האמריקאים.
ב-29 במאי ערכו היפנים את מתקפת הבנזאי הגדולה ביותר במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט.
ההתקפה הצליחה לפרוץ את הקווים האמריקאים והגיעה עד לאזור בו ישבו יחידות הפיקוד העורפיות.
לאחר קרב פנים אל פנים חוסל הכוח היפני כמעט עד האדם האחרון.
ב-15 באוגוסט 1943 נחת באי כוח הפלישה האמריקאי, שמנה 34,426 חיילים.
משספי הגרונות של קסטנר היו חלק מכוח זה, בעוד שרוב הכוח הכיל יחידות שונות מדיוויזיית הרגלים השביעית של צבא ארצות הברית.
כוח הפלישה כלל גם כ-5,300 קנדים.
כוח הפלישה גילה בתוך זמן קצר שהאי ננטש.
היפנים, שהבינו בעקבות הקרב באטו שעמדותיהם פגיעות ביותר, פינו בחסות ערפל את כל חייליהם ב-28 ביולי, מבלי לעורר את תשומת לבן של בעלות הברית.
כך התברר שחיל האוויר האמריקאי הפציץ עמדות נטושות במשך שלושה שבועות.
למרות שהיפנים נסוגו עוד לפני שהתחילה פלישת בעלות הברית, עדיין עמד מספר הנפגעים בפלישה על 313, כולם כתוצאה מאש ידידותית, ממלכודות שהניחו היפנים, מחלות או כוויות קור.
האיים האלאוטיים עמדו בבסיסה של תוכנית לתקיפת צפון יפן, אך התוכנית נזנחה לבסוף.
הקרב על האיים האלאוטיים היה הקרב הראשון בו השתתפו חיילים קנדים מגויסי חובה במלחמת העולם השנייה.
הממשלה הקנדית סירבה לשלוח חיילים קנדים אל מעבר לים, אלא אם התנדבו לכך.
אך העובדה שהאלאוטיים נחשבים כחלק מצפון אמריקה אפשרה לה לשלוח אותם.
הקרב על הוויסלה נערך בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה בתאריכים 29 בספטמבר 1914 - 31 באוקטובר 1914 בין צבאות האימפריה הגרמנית והאימפריה האוסטרו-הונגרית ובין צבא האימפריה הרוסית.
ב-1 בספטמבר 1914 פתחו הרוסים במתקפה בגליציה ותוך זמן קצר אילצו את הצבא האוסטרו-הונגרי לסגת נסיגה עמוקה.
מבצר פשמישל נשאר נצור מאחורי קו החזית במשך כ-180 יום.
כדי לעזור לאוסטרו-הונגרים ולעצור את האיום שהרוסים ימשיכו לכיוון האזור התעשייתי בשלזיה, הורה הרמטכ"ל הגרמני אריך פון פאלקנהיין לגנרל פאול פון הינדנבורג להעביר כוחות מפרוסיה המזרחית ולהתחיל במתקפה על הרוסים בסביבות ורשה.
הינדנבורג פתח במתקפה ב-29 בספטמבר 1914 כשהוא עומד בראש ארבעה קורפוסים גרמניים, ולמחרת הצטרפה אליו הארמייה האוסטרו-הונגרית הראשונה בפיקוד ויקטור דנקל.
בתחילה הופתעו הרוסים ונסוגו תוך שהם סובלים אבדות ו-7,000 שבויים.
ב-9 באוקטובר 1914 הגיע הינדנבורג לנהר ויסלה והיה במרחק של 19 ק"מ מורשה.
הרוסים ריכזו כוח גדול ופתחו במתקפת נגד.
מחוסר אפשרות לקבל תגבורות החליט הינדנבורג ב-17 באוקטובר 1914 להפסיק את המתקפה ולסגת.
ב-1 בנובמבר 1914 נסוג הינדנבורג לקו שהיה לפני המתקפה.
הקרב על דקר הידוע גם כ"מבצע זדון" (Operation Menace) היה ניסיון כושל של בעלות הברית במלחמת העולם השנייה, שנערך בין 23 בספטמבר ל-25 בספטמבר 1940 לכבוש את נמל דקר בסנגל, נקודה אסטרטגית שהייתה בשליטת צרפת של וישי, ולהעבירו לידי אנשי צרפת החופשית בראשות הגנרל שארל דה גול.
לאחר תבוסת צרפת במהלך המערכה על צרפת במלחמת העולם השנייה וכינונה של צרפת של וישי משתפת הפעולה מחד, וצרפת החופשית שהמשיכה את הלחימה בגלות, מאידך, היו בידי צרפת שני נכסים רבי ערך במאבק הגלובלי, ששני הצדדים רצו להשתלט עליהם ולנצלם.
הנכס הראשון היה מושבותיה של צרפת, והשני - הצי הצרפתי.
הצי הצרפתי נותר בשליטת וישי, ולכן ביצעו הבריטים, ב-3 ביולי 1940 את מבצע השמדת השייטת הצרפתית במרס אל כביר, שיצר מעין מצב של לוחמה בין בריטניה ובעלות בריתה ובין צרפת של וישי.
חלק הצטרפו לאנשי דה גול, וחלק נותרו נאמנות לווישי.
בספטמבר 1940 נעשו מאמצים על ידי שני הצדדים לרכוש לצידם את אנשי המושבות.
באפריקה המשוונית הצרפתית עברו מושבות רבות לצד צרפת החופשית, אך נותרה מובלעת של אנשי וישי בגבון, שהחזיקה מעמד.
מושבות צפון אפריקה - אלג'יריה, מרוקו ותוניסיה עמדו לצד וישי.
מושבות מאפריקה המערבית הצרפתית פסחו על שתי הסעיפים, ושני הצדדים עשו מאמץ להעבירן לצידם.
דקר בירת סנגל, הייתה נכס משמעותי במאבק זה.
מיקומה האסטרטגי של העיר היה רב ערך, כמו גם חשיבותה במערך הכללי של אפריקה המערבית הצרפתית.
מיקומה היה עדיף בהרבה על נמל פריטאון בסיירה לאון, שהיה הנמל העיקרי של בעלות הברית באזור.
המדובר היה בעיר מבוצרת היטב, שבה נשק, תחמושת וחיילים רבים.
בעיר היו מאוחסנים יתרות הזהב של הבנק של צרפת, ושל הממשלה הפולנית הגולה.
ופרט לכך, נפילת העיר לידי צרפת החופשית תהיה בעלת משמעות פוליטית רבה.
בתחילה חשב דה גול לצאת למסע יבשתי אל דקר, כשהוא מספח אליו בדרכו את כל המושבות בהן יעבור, וכך, כשיגיע לדקר, תיפול זו לידיו מעצמה, מבלי שיצטרך לשפוך את דמם של הצרפתים אנשי וישי שהחזיקו בה.
תוכנית מסוג זה דרשה חיפוי של כוח ימי משמעותי שישמש כמשקל שכנגד לאוניית המערכה "רישלייה" ( Richelieu) שהגנה על העיר.
צ'רצ'יל, בפניו הביא דה גול את התוכנית, שכנע את דה גול לנסות פלישה מן הים.
הוא טען כי אם יגיע לעיר צי ימי גדול, תסכים זו להיכנע ללא שפיכות דמים, ובכך יימנע דה גול גם מן הסכנה שבמסע היבשתי עליו חשב.
למבצע הוקצתה נושאת המטוסים הבריטית "ארק רויאל" (HMS Ark Royal), שתי אוניות מערכה, "רזולושן" ו"ברהאם", חמש סיירות, עשר משחתות, ומספר ספינות משא שנשאו עליהן 8,000 חיילים.
כוונתם הייתה להגיע סמוך לחופי העיר, ולפתוח במשא ומתן עם מושל העיר, פייר פרנסואה בואסון, לצירוף העיר לצידה של צרפת החופשית, אך אם ייכשל המשא ומתן, לנסות ולכבוש את העיר בכוח.
בעיר עגנה אוניית המערכה "רישלייה", אחת האניות המתקדמות בצי הצרפתי.
בטרם הכניעה עזבה את נמל ברסט עוד בטרם הושלמה בנייתה, על מנת שלא ליפול בידי הגרמנים.
עם כינון משטר וישי, קיבלה נושאת המטוסים הבריטית "אה"מ הרמס (95)" (HMS Hermes) פקודה להטביעה.
מטוסים מ"הרמס" פגעו ב"רישלייה", אך לא הצליחו להטביעה.
היא איבדה את כושר התנועה שלה, אך עדיין יכולה הייתה לשמש כסוללת תותחים צפה.
במהלך חודש ספטמבר יצאה שייטת צרפתית ובה שלוש סיירות ("גלואר", "ז'ורז' לייג" ו"מונקלאם" - Gloire, Georges Leygues, Montcalm) ושלוש משחתות מנמל טולון בדרום צרפת, בדרכן אל דקר, לסייע לכוחות וישי.
"גלואר" נתקלה בדרכה בבעיות טכניות, יורטה על ידי הסיירת הכבדה האוסטרלית "אוסטרליה", ונשלחה לעגון בנמל קזבלנקה.
יתר הסיירות והמשחתות הצליחו להגיע לאזור דקר לפני הצי הבריטי.
במקום נמצאו כבר שלוש צוללות של וישי, ומספר כלי שיט קלים יותר.
ב-23 בספטמבר הגיע הצי הבריטי לחופי דקר.
מטוסים בריטים פיזרו עלוני תעמולה מעל האי, ונענו בפגזים שנורו מסיפון ה"רישלייה".
שני מטוסים קלים צרפתים נחתו בנמל התעופה של העיר, ובהם קצינים שניסו לשאת ולתת עם השלטונות, אך נאסרו מייד לאחר שנחתו.
ספינה ועליה נציגי דה גול, ובהם הקפיטן ז'ורז' תיירי ד'ארז'נלייה שניסתה לעגון בנמל גורשה ביריות.
בשעה 10:00 ירתה המשחתת "אוסטרליה" על ספינות וישי שניסו לצאת מהנמל, ונענתה באש מסוללות החוף בעיר.
החל קרב ארטילרי בין הספינות הבריטיות ובין סוללות החוף.
אחר הצהריים ירתה "אוסטרליה" על המשחתת של אנשי וישי "אודסיו" (L'Audacieux), העלתה אותה באש והביאה לעלייתה על שרטון.
באותו אחר צהריים ירד דה גול בראש אנשיו על החוף הסמוך בריפיסק, דרום מזרחית לדקר.
הנחיתה בוצעה בערפל כבד, ונתקלה בהתנגדות.
לאחר שהתקבל מידע מהאדמירל ג'ון קנינגהם כי שתי סיירות של וישי נמצאות בסמוך לחוף, וכי לא יוכל להגן על משלחת הנחיתה, החליט דה גול לשוב ללב ים.
במהלך היומיים הבאים המשיך הצי הבריטי להפגיז את סוללות החוף והביצורים בדקר.
"רישלייה" נפגעה מפגזים שירתה "ברהאם", שתי צוללות של וישי הוטבעו, ומשחתת ניזוקה.
"רזולושן" נפגעה מטורפדו ו"ברהאם" ניזוקה מפגזים שנורו מהחוף.
לאחר מכן החליטו קנינגהם ודה גול להפסיק את המבצע כדי למנוע מלחמת אחים בין צרפתים.
הקרב היה כישלון של בעלות הברית.
מגיני העיר, אנשי וישי, לא נסוגו.
ה"רזולושן" נפגעה עד כדי כך שהיה צורך לגרור אותה לקייפטאון.
במהלך הקרב פגעו מפציצי וישי שיצאו מבסיסים בצפון אפריקה בבסיס הבריטי בגיברלטר, וגרמו שם לנזקים ואבדות.
בסוף הקרב נותרה דקר בידי אנשי וישי, ובמשך השנים הבאות שימשה כבסיס לאנשי וישי.
בעיתונות נטען שהפעולה נפתחה מתוך הערכה שהצרפתים בדקר יקבלו את דה גול בברכה ומשהתברר שלא כך פני הדברים הוחלט להפסיק את הפעולה.
תוצאותיו של הקרב היו פוליטיות בעיקרן.
מעמדו של דה גול התערער, ומאמציו להעביר לצידו מושבות צרפתיות נוספות נפגעו.
תעמולת וישי עשתה שימוש רב בהצלחה בקרב.
הקרב נחשב לכישלון חרוץ, שאף הצלחתו של דה גול בקרב על גבון כחודשיים לאחר מכן לא תיקנה את נזקיו.
בין הלוחמים שהשתתפו בקרב היה גם הסופר הבריטי אוולין וו, שהיה בין הנחתים הבריטים.
תיאור של הקרב מנקודת מבטו מצוי בטרילוגיה האוטוביוגרפית למחצה "חרב של כבוד" שכתב וו.
קרב הקווקז הוא כינוי למערכה צבאית בת סדרת קרבות שהתנהלו בין יולי 1942 לאוקטובר 1943 בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה בין כוחות הציר לבין הצבא האדום.
במסגרת "מבצע אדלווייס" ניסה הצבא הגרמני לכבוש את אזור הקווקז בדרום רוסיה, במגמה להשתלט על מקורות הנפט שלו.
בשלב הראשון של המערכה זכו הגרמנים להישגים משמעותיים והשתלטו על אזורים נרחבים מהקווקז אולם כוחות הצבא האדום ותנאי מזג האוויר הקשים האטו את התקדמות כוחות הציר ומנעו מהם לחצות את רכס הרי קווקז ולהגיע אל עבר הקווקז ולשדות הנפט של באקו.
בפברואר 1943 נאלצו הכוחות הגרמנים לסגת מהאזור לאחר שהצבא האדום במבצע "סטורן קטן" איים לכתר אותם.
הם המשיכו להחזיק בחצי האי טאמאן עד אוקטובר 1943.
ניתן לחלק את המערכה לשלושה שלבים עיקריים:
מתקפה גרמנית על הקווקז תוך כיבוש שטחים נרחבים ממנו (25 ביולי – 29 בספטמבר 1942)
מתקפת נגד סובייטית ונסיגת רוב הכוחות הגרמניים מהקווקז דרך פיתחת רוסטוב (דצמבר 1942 – פברואר 1943)
המערכה סביב חצי האי טאמאן (פברואר-אוקטובר 1943)
לקראת קיץ 1942, בעקבות תוצאות קרב חרקוב השני, נחלשה החזית הסובייטית בדרום.
הוורמאכט ניצל את המצב ובמערכה מתואמת הצליח להביס את הצבא האדום במרחב וורונז'-וורושילובגרד.
ב-23 ביולי 1942 נפלה העיר רוסטוב על הדון לידי הנאצים והדרך לקווקז נפתחה.
אזור באקו וצפון קווקז היה המקור העיקרי של נפט לכלכלת ברית המועצות.
לאחר איבוד אוקראינה, קובאן היה מקור חשוב של דגנים ותוצרת חקלאית.
אדולף היטלר היה מודע למצב והפיקוד הגרמני החליט להמשיך במתקפה לכיוון הרי הקווקז.
המטרה הייתה לכתר את כוחות הצבא האדום ולהתקדם בשני כיוונים – לאורך חוף הים השחור תוך כיבוש נובורוסיסק וערי נמל נוספות, ובמקביל באזור הפנימי לנוע לעבר גרוזני ובסופו של דבר להגיע לבאקו.
בהמשך היה מתוכנן להיכנס לגאורגיה ולהגיע לגבול הטורקי.
הפיקוד הגרמני היה מודע לכך שהאוכלוסייה המקומית בהרי הקווקז אנטי-סובייטית וציפה להתרחבות ההתקוממות העממית שהחלה עוד בשנת 1940 עם התקרבות הוורמאכט לאזור.
במהלך הלחימה התברר שההתקוממות העממית הייתה מוגבלת בהיקפה, אך הוורמאכט הצליח להקים יחידות מאוכלוסייה המקומית.
במקביל למערכה בקווקז ניהל הפיקוד העליון של הוורמאכט גם את קרב סטלינגרד.
תוך זמן קצר התברר שלגרמנים אין יכולת לנהל שתי מערכות התקפיות כה גדולות.
הדעה הרווחת היום היא שפיצול הכוחות לשתי מתקפות בו-זמנית היה בסופו של דבר שגיאה אסטרטגית שהביאה לכישלון גרמני במערכות אלו.
קבוצת ארמיות A בפיקוד וילהלם ליסט
תחילה תוכנן לכלול גם את ארמיית הפאנצר הרביעית של הרמן הות והארמייה ה-11 של אריך פון מנשטיין אך בסופו של דבר הם לא השתתפו במתקפה זו.
כחודש לאחר תחילת המתקפה וילהלם ליסט הועבר מתפקידו ובתחילת נובמבר הפיקוד עבר לאוואלד פון קלייסט.
חזית צפון הקווקז בפיקוד סמיון בודיוני
הארמייה-9 (שולבה לאחר פירוק החזית הדרומית)
הארמייה-12 (שולבה לאחר פירוק החזית הדרומית)
הארמייה-18 (שולבה לאחר פירוק החזית הדרומית)
הארמייה ה-24 (שולבה לאחר פירוק החזית הדרומית)
הארמייה ה-37 (שולבה לאחר פירוק החזית הדרומית)
הארמייה-56 (שולבה לאחר פירוק החזית הדרומית)
חזית עבר הקווקז בפיקוד של איוואן טיולנב
הארמייה ה-9 (שולבה מחזית הצפון קווקזי בתחילת אוגוסט)
הארמייה-24 (שולבה מחזית הצפון קווקזי בתחילת אוגוסט)
הארמייה-37 (שולבה לאחר פירוק החזית הדרומית בתחילת אוגוסט)
יתר הארמיות של החזית הצפון קווקזי הועברו לחזית זה בתחילת ספטמבר
צי הים השחור בפיקוד פיליפ אוקטיאברסקי
המתקפה הגרמנית החלה ב-25 ביולי 1942 תוך שילוב שריון של ארמיית הפאנצר הראשונה וארמיית הפאנצר הרביעית באגף השמאלי של "החזית הדרומית" קבוצת ארמיות סוביטיות ה-18, ה-37 וה-51 בפיקודו של רודיון מלינובסקי.
לאחר יומיים של לחימה נפרצה החזית ונסיגת הסובייטים הפכה לבריחה.
כתוצאה מכך פורקה "החזית הדרומית" ורוב הארמיות שלה הועברו לחזית צפון הקווקז.
מלינובסקי הועבר לפקד על הארמייה ה-66. הגרמנים מצידם העבירו את ארמיית הפאנצר הרביעית לטובת מתקפה לכיוון סטלניגרד.
הגרמנים המשיכו במתקפה וב-6 באוגוסט הגיעו לפרברי קרסנודר.
ב-9 באוגוסט הם נכנסו למייקופ וב-12 באוגוסט כבשו את קרסנודר.
הצבא האדום הצליח לעצור את המתקפה הגרמנית רק בקרבת העיר טואפסה על חוף הים השחור.
בשלב הראשון של המתקפה (25 ביולי – 19 באוגוסט) הצליחו הגרמנים לכבוש שטחים משמעותיים ולהגיע לפאתי הרי הקווקז.
הפיקוד הסובייטי, ה-סטאבקה, היה מודע למצב החמור והעביר לאזור תגבורות משמעותיות.
ב-19 באוגוסט החלו הגרמנים במתקפה לכיוון נובורוסיסק אך הצבא האדום בלם אותם.
ב-31 באוגוסט הצליחו הגרמנים לנתק את חצי האי טאמאן מיתר כוחות הצבא האדום ונבלמו בפרברי נובורוסיסק.
ב-26 בספטמבר קו החזית באזור התייצב.
במקביל נמשכו הקרבות על המעברים ההרריים.
ב-21 באוגוסט הניפו הגרמנים דגל על פסגת האלברוס בהרי הקווקז המערביים ובתחילת ספטמבר רוב המעברים היו בידיהם.
בשלב הבא של המתקפה שנמשך עד ל-29 בספטמבר הצליחו הגרמנים לכבוש את נובורוסיסק.
אך לאחר שהגיעה תגבורת לצבא האדום וחלק מהיחידות הגרמניות הופנו לקרב סטלינגרד היה ברור לפיקוד הגרמני שלא ניתן להמשיך במתקפה בו-זמנית הן לאורך חוף הים השחור והן בחלק ההררי והוחלט להמשיך במתקפה לאורך החוף לכיוון העיר טואפסה.
המתקפה החלה ב-24 בספטמבר על ידי כוח משולב של הגרמנים ורומנים.
הכוחות התוקפים נבלמו על ידי הארמיות ה-18, ה-47 וה-56 וב-23 באוקטובר לאחר חודש של קרבות החזית התייצבה.
ב-25 באוקטובר החלה ארמיית הפאנצר הראשונה במתקפה לכיוון נלצ'יק.
קווי ההגנה של הארמייה ה-37 נפרצו וב-27 באוקטובר נכנסו הגרמנים לעיר.
במהלך נובמבר ניסו הסובייטים לבצע מתקפות נגד אך ללא השגים של ממש.
ב-4 בדצמבר הפסיקו הגרמנים את המתקפה.
המתקפה שנמשכה כחצי שנה הגיעה להצלחות מוגבלות.
לאחר שבספטמבר הועברה הארמייה הרומנית לטובת קרב סטלינגרד ובדצמבר הועברו לקרב זה יחידות גרמניות נוספות, היו הגרמנים בנחיתות ביחס לצבא האדום באזור מבחינה מספרית, מספר טנקים וכו'.
הם כבשו שטחים משמעותיים כולל ערי קרסנודר, סטברופול ונובורוסיסק וצי הים השחור נאלץ להעביר את ספינותיו לנמלים קטנים יחסית בשטח גאורגיה, אך הם לא הצליחו לפרוץ מעבר למעברים אל הרי הקווקז ומשימת קבוצת ארמיות A נכשלה.
בקרבות איבדו כוחות הציר כ-100 אלף חיילים.
החזית הדרומית שהוקמה ב-1 בינואר 1943 בפיקוד של אנדריי יריומנקו
חזית עבר הקווקז בפיקוד איוואן טיולנב.
חזית צפון הקווקז בפיקוד איוואן מסלניקוב וממאי 1943 של איוואן פטרוב
הארמייה ה-44 (בפברואר הועברה לפיקוד החזית הדרומית)
קבוצת ארמיות A בפיקוד אוואלד פון קלייסט
ארמיית הפאנצר הראשונה (עזבה את האזור במהלך פברואר 1943)
צי האוויר הרביעי של לופטוואפה
כוחות ים משולבים של רומניה ואיטליה
הפיקוד הסובייטי הכין תוכנית מתקפה מתואמת של הצבא האדום במטרה לכתר את קבוצת ארמיות A וקידם יחידות של חזית סטלינגרד מערבה תוך איום על היחידות הגרמניות בקווקז.
ב-1 בינואר 1943 החלה מתקפה של יחידות החזית הדרומית וב-3 בינואר הצטרפו יחידות של חזית עבר הקווקז במתקפה לאורך חוף הים השחור.
הפיקוד הגרמני זיהה את הסכנה והחליט לפנות מהאזור את ארמיית הפאנצר הראשונה ולהסיג את יתר הכוחות.
הצבא האדום החל במרדף בחזית שרוחבה 320 ק"מ אך הגרמנים הצליחו להתארגן ולהתבצר לאורך נהר קורה.
רק ב-21 בינואר נכנס הצבא האדום לעיר סטברופול.
ב-23 בינואר הארמייה ה-44 הצליחה לחבור לכוחות של ההחזית הדרומית.
ב-24 בינואר כוחות של חזית עבר הקווקז שתקפו בצפון הקווקז אוחדו בחזית צפון הקווקז החדשה.
במטרה לעצור את ההחזית הדרומית העביר הפיקוד הגרמני לאזור את ארמיית הפאנצר הרביעית.
לצבא האדום לא היה מספיק כוח להמשיך והמתקפה כמעט נעצרה.
ב-4 בפברואר הארמייה ה-37 עברה את העיר קרסנודר מצפון והתקרבה לחוף ים אזוב.
המתקפה הסובייטית מדרום התקדמה בקצב איטי.
הם הצליחו להתקדם לכיוון קרסנודר, ב-29 בינואר שחררו את העיר מייקופ ולקראת 4 בפברואר הגיעו לשפת נהר קובאן.
למרות הצלחות הסובייטים הגרמנים הצליחו למנוע את הכיתור ולרכז את כוחותיהם בחלק המערבי של מחוז קרסנודר וצפונית מרוסטוב על דון.
בתחילת פברואר החליטו בסטבקה על ארגון מחדש.
הארמייה ה-44 הועברה לפיקוד החזית הדרומית, יחידות שלחמו לאורך חוף הים השחור רוכזו תחת חזית צפון הקווקז, ויתר יחידות חזית עבר הקווקז הופקדו על שמירת החוף והגבול עם טורקיה.
חזית צפון הקווקז קיבלה הנחיה להביס את הגרמנים באזור נובורוסיסק-קרסנודר.
במשך מספר שבועות הארמייה ה-47 הסובייטית ניסתה לכבוש את העיר נובורוסיסק.
ב-4 בפברואר הונחתו כוחות מהים ונתפסה מובלעת בה התמקמה הארמייה ה-18. ב-7 בפברואר החלה החזית הדרומית במתקפה לכיוון רוסטוב על דון וב-13 בפברואר העיר שוחררה.
ב-9 בפברואר החלה מתקפה על קרסנודר שהסתיימה ב-12 בפברואר בשחרור העיר.
כוחות הארמייה ה-17 הגרמנית התרכזו באזור חצי האי טאמאן.
הצבא האדום לא הצליח לכבוש את חצי האי ובתחילת יוני 1943 הוחלט על הפסקת המתקפה.
התקדמות הצבא האדום באוקראינה במהלך קיץ 1943 סיכנה את הכוחות בחצי האי וב-3 בספטמבר נתן אדולף היטלר פקודה על פינוי הצבא מאזור.
הפינוי נמשך עד ל-9 באוקטובר ולמרות מאמצי הצבא האדום להפריע למהלך הפינוי, הגרמנים הצליחו להעביר לחצי האי קרים 260 אלף חיילים, 70 אלף סוסים ואת כל הציוד הכבד שהיה ברשותם.
ב-10 בספטמבר חידש הצבא האדום את המתקפה על נובורוסיסק.
במתקפה השתתפו יחידות של הארמייה ה-18, ה-9 וה-56 תוך הנחתת כוחות מהים.
לקראת 9 באוקטובר הארמייה ה-56 הגיעה לחופי הים באזור חצי האי טאמאן ובכך הסתיימה נוכחות גרמנית באזור.
המתקפה הביאה לשחרור כל השטח שנכבש על ידי הנאצים במהלך שנת 1942. צי הים השחור הסובייטי חזר לבסיסו בנובורוסיסק וכתוצאה מכך השתפרה יכולתו לפעול נגד נתיבי ים האויב ולתמוך בהמשך בשחרור חצי האי קרים, אך הצבא האדום לא הצליח להביא לכיתור הוורמאכט ויחידותיו פונו מהאזור.
לאחר שחרור האזור, עמי הקווקז הואשמו בשיתוף פעולה עם הנאצים.
במהלך 1944–1945 בוטלו הרפובליקות האוטונומיות באזור וכמה מאות אלפי אזרחים (צ'צ'נים, אינגושים, בלקרים, קלמיקים) גורשו לסיביר.
הם קיבלו אישור לחזור לצפון קווקז רק בסוף שנות ה-50 בעת שלטונו של ניקיטה חרושצ'וב.
הניצחון הסובייטי במערכה חיזק את חלקה הדרומי של החזית.
במהלך המערכה הצבא האדום הצליח להגיע לשילוב כוחות היבשה עם הצי וחיל האוויר.
ב-1 במאי 1944 החלה חלוקת המדליה "עבור הגנת הקווקז" שהוענקה למאות אלפי חיילים שהשתתפו במערכה.
הקרב על המילקי הוא הכינוי המקובל לסדרת סרטוני פרסומות למעדן החלב "מילקי".
לאורך השנים הופקו פרסומות ל"מילקי" על בסיס הרעיון של הפרסומת המקורית מ-1986. המוטיב החוזר בפרסומות אלה הוא מאבק בין אנשים שמתחרים זה בזה על מנת להשיג את המעדן.
לפרסומות חלק עיקרי בביסוס מותג ה"מילקי".
בשלושת סרטוני הפרסומת המוקדמים ל"מילקי", הקרב העיקרי על המילקי מתרחש בין חלי גולדנברג ואביבה פז, והג'ינגל (שהחל מהסרטון השני שונה ל), המציין את סוגי הטעמים של המעדן ששווקו באותה התקופה, מושמע בתחילתם ובסופם.
המוזיקה והג'ינגל לפרסומת הולחנו בידי קובי אשרת.
סרטון הפרסומת הראשון שהופק בשנת 1986 על ידי משרד הפרסום "טמיר-כהן" ובוים על ידי יגאל שילון, הוקרן בבתי הקולנוע בלבד, זאת משום שבאותה עת פעל רק הערוץ הראשון ולא היו ערוצי טלוויזיה מסחרית.
הרעיון לקרוא לפרסומת בשם "הקרב על המילקי" מיוחס לדוד טמיר, מבעלי משרד "טמיר-כהן".
הרעיון בשם היה למתג את המילקי כמעדן נחשק הנחטף במהירות, ובשל כך נלחמים על הזכות לאכול אותו.
הפרסומת הציגה שתי נשים (חלי גולדנברג ואביבה פז) המצויות בקרב חורמה ברחבי הסופרמרקט על מנת להשיג את מעדן המילקי האחרון שנותר על המדף.
תחילה גולדנברג מצליחה לתפוס את המעדן, להניח אותו בעגלת הקניות שלה ולברוח מפז, אך זו מצליחה לעמוד בקצב ולהתקרב מספיק לגולדנברג כדי לחטוף ממנה את המעדן, וגולדנברג מתבלבלת בכיוון ומתנגשת בטעות בערימת מוצרים.
כאשר פז ניגשת לקופה כדי לשלם עליו, גולדנברג חוטפת את המעדן ברגע האחרון ורצה עם עגלת הקניות עד שמגיעה לביתה.
הפרסומת זכתה להצלחה, ובעקבותיה זינקו מכירות המעדן במאות אחוזים.
ב-1 בינואר 2019 עלה סרטון הפרסומת לערוץ היוטיוב הרשמי של מילקי באיכות גבוהה.
הקרב השני הופק ב-1988, ובתחילתו יש תזכורת למאבק שהתרחש בסופרמרקט שנתיים לפני כן על ידי קריין שאומר באנגלית .
לאחר שגולדנברג מצליחה לשים ידה על המעדן ומגיעה איתו עד לביתה יחד עם עגלת הקניות, היא מניחה אותו במקרר ומודיעה לבני משפחתה ש"יש מילקי".
לאחר שמוסיפה שמצוין במילקי אחד, מתחיל מאבק על המעדן בין האבא, הבן הגדול והבן האמצעי כאשר הסבתא, הילדה וגולדנברג יושבות על הספה וצופות בהם.