tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם זאת, בדת הבהאית ישנן עמדות הנהגה רבות, הן ברמה הלאומית והן ברמה הבינלאומית, אשר בהן נשים נטלו חלק בכיר עוד מימי ראשית הדת ומספרן אף מוסיף ועולה עם השנים.
משרות ההנהגה המצויות בעולם הבהאי, אשר כן פתוחות בפני נשים, נחלקות למשרות אליהן יש להיבחר בבחירות הפתוחות בפני כלל המאמינים, ולמשרות אשר אליהן מתמנים אנשים הנתפסים כראויים לכהן בהן:
ידי האמונה היו קבוצה מובחרת של בהאים, אשר החזיקה במינוי לכל החיים, ועיקר תפקידה היה להפיץ את הדת הבהאית ולהגן עליה.
בניגוד לחברי בתי הנבחרים האחרים, ואף לשאר המוסדות אליהם מתמנים בקהילה הבהאית, חברי קבוצה זו נחשבו למי שהפגינו יושר ומוסר ראוים לשבח, וכן ואיכויות אשר העניקו להם מימד נכבד בדת, הגבוה אף ממעמדם של האסיפות הרוחניות.
חשיבותם של ידי האמונה הייתה כה רבה עד כי זולת מעמדם העליון של חברי בית הצדק העולמי, הייתה זו לדרגה הגבוה ביותר אליה יוכלו חברי הדת כולם להגיע, ובכלל זה הנשים הבהאיות.
דרג זה איננו קיים כיום, ואת כל המטלות אשר הוטלו על חברי הקבוצה מבצעים היום מוסד היועצים והאסיפות הלאומיות והמקומיות.
שמונה מתוך חמישים חברי הקבוצה המוכרים לנו היו נשים (לפי סדר מינויין):
קית' ראנסום-קיהליר (1933-1876): האישה הראשונה להימנות על חברי קבוצת ידי האמונה.
מרתה רוט (1939-1872): נחשבת לחשובה בחברי ידי האמונה של המאה הראשונה לדת בהאית.
במועצה הבהאית הבינלאומית כיהנו שבע נשים (לפי סדר חשיבותן, ובצירוף משך כהונתן):
רוחיה ח'אנום (1961-1951): אשת הקשר עם שוגי אפנדי; חברת "ידי האמונה".
אמיליה קולינס (1961-1951): סגנית הנשיא; חברת "ידי האמונה".
לאחר קיום הבחירות בהם נבחרו ראשוני חברי בית הצדק העולמי הוחלט בשנת 1973 על יצרתם של גופי דת חדשים: אספות היועצים אשר החברות בהם כרוכה בקבלת מינוי לתפקיד.
בשל עובדה זו זכו חברי האספות למעמד בכיר יותר בהשוואה למעמדם של חברי האספות הלאומיות (אליהן יש להיבחר בבחירות הפתוחות לכלל המאמינים).
כיום מכהנים ברחבי העולם 90 יועצים, כאשר 81 מהם מכהנים באספות היבשתיות ו-9 מכהנים במרכז ההוראה הבין-לאומי (ITC).
עם השנים עלה מספרן של הנשים המכהנות כיועצות באספות אלו בשיעור הגבוה משיעור הגידול הטבעי במספרן של משרות הייעוץ אליהן ניתן להתמנות.
כך, אחוז הנשים המכהנות כיועצות עלה מאז שנת 1980 מ-24 אחוזים בלבד מתוך 63 היועצים אשר כיהנו באותה העת, עד ל-48 אחוזים מתוך 81 היועצים המכהנים ברחבי העולם, נכון לשנת 2010.
למן שנת 2000 לפחות חמישה מתוך תשעת המושבים במרכז ההוראה הבינלאומי אוישו בידי נשים.
אלו הנשים שכיהנו כיועצות ב-ITC בצירוף שנות שרותן (למעט נשים שכיהנו גם כחברות ידי האמונה):
אנטונלה דימונט (2013 - היום)
מיהרנגויז פאריד טהראני (2013 - היום)
על מנת לכהן באספות הלאומיות נערכות בחירות חשאיות, קרי הצבעה באמצעות שלשול פתקי הצבעה לקלפי כך שלא ניתן לשייך את הבחירה לבוחר.
הנבחרים לאספה לא מגישים את מעמדותם ואינם רשאים לפצוח בתעמולת בחירות, כך שבכל אספה יכהנו תשעת חברי הקהילה ששמם הוצע על ידי המצביעים מספר הפעמים הרב ביותר.
יכולותן של נשים להיבחר לכהונה באסיפות אלו החלה מתגבשת עוד ב-1909 כאשר נערכו הבחירות לגוף שקדם לאספה הלאומית של ארצות הברית.
מתוך תשעת החברים הנבחרים, שלוש היו נשים, כאשר קורין נייט טרו אף החזיקה בתפקיד מזכירת האספה (לימים מונתה כחברת ידי האמונה).
את בשורת השילוב המלא הביא עמו ביקורו של עבד אל-בהאא' באמריקה בשנת 1912, כאשר זה האחרון הוביל את ביטול "ועדות הניהול" לטובת האספות הרוחניות הנהוגות גם כיום.
הראשונות לנצל אפשרות חדשה זו היו מספר נשים שנבחרו לכהן באספה הלאומית של מצרים בשנת 1951.
הגם שקצב שילובן של הנשים המשיך לעלות באטיות רבה, פריצה משמעותית במספרן של הנשים המכהנות החלה רק באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20, כך לדוגמה בשנת 1970, עת נערכה בטהראן הוועידה הלאומית של הבהאים במדינה, ניתן היה לראות רק שתי נשים בין יותר ממאה משתתפי הכנס.
לעומת זאת, כאשר חברי האספה הלאומית של איראן נעצרו והוצאו להורג ב-1981, כבר כיהנה כיושבת הראש של האספה אישה בשם ז'ינוס נעמת מחמודי.
בסקירה סטטיסטית לפי יבשות, ניתן לראות את התמורות במגמות העלייה בהשתתפותן של נשים באספות הלאומיות דפוס דומה קיים גם בשיעור השתתפותן של נשים בעמדות מינוי.
גם בחלוף השנים עלה שיעורן של חברות הכנסת באופן איטי יותר, וכך רק בכנסת השש-עשרה, שהתכנסה בשנת 2003, נחצה רף עשרים האחוזים (25 נשים מתוך 120 החברים).
בזמן מושבה של הכנסת העשרים, שיעור חברות הכנסת עמד על עשרים ושמונה אחוזים (28.3% - 35 נשים מתוך 120 החברים) - ושיעור זה הוא השיעור הגבוה ביותר בתולדות הייצוג הנשי בכנסת.
נתונים דומים ניתן למצוא בפרלמנטים שונים ברחבי העולם, וכך לדוגמה בשנת 2018 עמד הממוצע העולמי עבור חברות פרלמנטים על 23.8 אחוזים בלבד.
נתונים מסוג זה משמשים את הבהאים בבואם להצביע על החלוציות שברעיון השוויון אותו הנחילה דתם בקרב מאמיניה.
נשים בהאיות הבולטות בתחום החברתי ובתחום המקצועי
נשים בהאיות בולטות ניתן למצוא בתחומים שונים ובמדינות שונות:
קרול לומברד - הייתה שחקנית קולנוע אמריקנית.
זכורה במיוחד בשל תפקידיה הקומיים במספר סרטים קלאסיים במהלך שנות השלושים של המאה ה-20. מכון הסרטים האמריקאי הכליל אותה ברשימת השחקניות הגדולות ביותר בכל הזמנים.
הלן אלסי אוסטין (Helen Elsie Austin) - מחלוצות הנשים האפרו-אמריקניות אשר הפכו לעורכות דין בארצות הברית.
פטרישה לוק - הייתה לאישה האינדיאנית הראשונה שנבחרה לכהן באספה הרוחנית הלאומית של הבהאים בארצות הברית.
מונא מחמודנז'אד (Mona Mahmudnizhad) - אישה איראנית אשר הוצאה להורג בשנת 1983 על ידי כוחות הרפובליקה האסלאמית של איראן בעוון חברותה בדת הבהאית ובעוון "היותה ציונית".
ליילי מילר-מורו - עורכת דין ואקטיביסטית אמריקאית.
היא יסדה ומכהנת כמנכ"לית הארגון Tahirih Justice Center ("מרכז טאהירה לצדק"), מוסד ללא כוונת רווח שעוסק בהגנה על נשים מפני הפרת זכויות האדם.
זיה מודי (Zia Mody) - עורכת דין הודית בולטת ובעברה היועצת המשפטית לממשלה ההודית.
דורותי רייט נלסון (Dorothy Wright Nelson) - שופטת בית המשפט הפדרלי התשיעי לערעורים של ארצות הברית
ג'אנג שין (Zhang Xin) - אשת עסקים ומיליארדרית סינית.
בשנת 2014 דורגה במקום ה-62 בדירוג הנשים המשפיעות בעולם על פי המגזין פורבס.
בשל מרכזיותו של עיקרון השוויון בדת הבהאית, הרי שקהילות הבהאים החלו עוד בשלב מוקדם בהתהוות קהילותיהם הדתיות לקדם ולהפעיל מספר מסלולים שתכליתם היא קידום הנשים.
פעילות זו חותרת להנגיש לנשים רבות ככל הניתן חינוך, בריאות, מעונות ילדים והזדמנויות עסקיות.
כך לדוגמה, כבר בשנת 1910 נחנך באיראן בית הספר "תרבייאת" לבנות, בו הוכשר הדור הראשון במדינה של נשים האוחזות בידע מקצועי.
חלוציות זו בהשכלת נשים באה לידי ביטוי בכך שעד לשנות ה-70 של המאה ה-20 היו רוב הנשים הבהאיות באיראן יודעות קרוא וכתוב בעוד שמקבילותיהן האיראניות היו אנאלפביתיות.
תנועה מעשית זו קיבלה משנה תוקף בשנת 1975, שנה אשר הוכרזה בדת הבהאית כשנת האישה הבינלאומית, כאשר קראו חברי בית הצדק העולמי לאספות הבהאיות הלאומיות לחתור להשגת השתתפות נשית שווה בכל פעילויות הדת והקהילה.
בשנת 1993, לאחר שהורתה על כך הוועידה הבהאית הבינלאומית של אותה שנה, ייסדו הבהאים את "המשרד לקידום הנשים" במטה האו"ם בניו יורק, כמו גם משרדים דומים במדינות שונות.
במסגרות אלה פועלים הבהאים לקידום השכלה לבנות, תגבור כישורי האוריינות, ייסוד שירותי בריאות באזורי כפר מרוחקים וכן טיפוחן של מיומנויות מניבות הכנסה בקרב נשים.
ביטוי מוצלח ובולט לרעיונות אלו של קידום נשים במדינות מתפתחות הוא "מכון בארלי להכשרה מקצועית לנשים כפריות" (Barli Development Institute for Rural Women) הפועל בעיר אינדורה שבהודו.
המכון הוקם בשנת 1985 כיישומה של החלטת האספה הלאומית הבהאית של הודו.
בשנת 2001 הפך המכון לארגון חוץ ממשלתי וזאת לאחר שמוסדות האו"ם השונים ציינו לשבח את פועלו, בהיותו מודל מוצלח לקידום נשים.
תחום פעילות נוסף הוא קידום זכויות נשים ועמידה על מימושן.
כך לדוגמה מעניק "מרכז טאהרה לצדק" (Tahirih Justice Center) ייעוץ וייצוג משפטי לנשים וילדות שהיגרו לארצות הברית אם נפגעו על רקע היותן נשים.
המרכז טיפל למן הקמתו בשנת 1997 במעל ל-25,000 נשים אשר ביקשו מקלט במדינה לאחר שהיו קורבנות מעשי אלימות דוגמת השחתת איבר המין הנשי, סחר בנשים, אונס ואלימות במשפחה.
בראש המרכז עומדת עד היום מייסדתו של המרכז, ליילי מילר-מורו, ותחת הנהגתה התרחבה פעילותו של המרכז אף לקידום חקיקה להגנת נשים, כגון הטלת איסור על נישואין בכפייה במדינות השונות בארצות הברית.
לנשים בהאיטי ישנן זכויות חוקתיות שוות כמו גברים בתחום הכלכלי, הפוליטי, התרבותי והחברתי, כמו גם במשפחה.
יש חוקרים מהאיטי, הטוענים שנשים איכרות בהאיטי לרוב מוגבלות פחות מבחינה חברתית מאשר נשים בחברות מערביות או אפילו בהשוואה לנשים בתפקידים מובחרים יותר בהאיטי.
הם מייחסים עובדה זו להשפעה של חברות מטריארכליות אפריקאיות ושל דת הוודו, המציבה נשים במרכז החברה.
נשים כוהנות (הנקראות ממבו) ממלאות תפקידים שווים לכמרים זכרים בדת הוודו.
נשים איכרות באופן ספציפי, בגלל קרבתן לדת הוודו, מילאו באופן מסורתי תפקיד מכריע בחיים בהאיטי.
בהשוואה לעמיתיהם הלטיניים באמריקה, השתתפותן של נשות האיטי בחקלאות, מסחר ותעשייה הייתה גבוהה.
במהלך הכיבוש האמריקני בהאיטי (1915–1934), השתתפו נשים איכרות באופן פעיל בלוחמת גרילה ובאיסוף מודיעיני נגד ארצות הברית.
בממשלת האיטי יש משרד לענייני נשים, אך עדיין יש מספר גדול של אלימות נגד נשים והטרדתן, בעיקר במקומות עבודתן.
מספר אישים פוליטיים, כגון מישל פייר-לואי, ראש ממשלת האיטי לשעבר, נאבקו רבות באי-שוויון ורדיפות נגד הנשים.
בשנת 2005, כרבע משרי הממשלה היו נשים.
היסטוריה של תנועת הנשים בהאיטי
כבר במרד העבדים בהאיטי, הנשים היוו חלק ניכר בקרבות ובעזרה לפצועים, אף על פי שלא ידוע על שמות נשים שעסקו בכך.
תנועת נשים קמה בהאיטי בשנות השלושים של המאה העשרים, במהלך משבר כלכלי, שאילץ חלקן מן הנשים ממעמד הביניים לעבוד בפעם הראשונה מחוץ לביתן.
זו הייתה גם תקופה בה יותר נשים החלו ללמוד בחינוך העל-תיכוני.
באותה התקופה אוניברסיטת מדינת האיטי פתחה את שעריה בפני נשים.
האישה הראשונה בהאיטי שקיבלה השכלה על-תיכונית בתקופה זו, סיימה את לימודיה בשנת 1933.
אחד הארגונים הפמיניסטיים שהוקמו בהאיטי, נקרא ליגת הנשים לפעולה חברתית והוא נוסד בשנת 1934. הליגה נאסרה על ידי הממשלה חודשיים לאחר הקמתה, אך לאחר מכן אושרה.
בשנת 1950, הצטרפה לליגת הנשים לפעולה חברתית הסופרת והפמיניסטית פאולט פוג'ול-אוריול, שבהמשך כיהנה כנשיאת הליגה, משנת 1997 ועד מותה ב-11 במרץ 2011. כמו כן, היא הייתה אחת ממייסדות ארגון הגג שכלל מעל 50 ארגוני וקבוצות נשים, שנקרא ברית נשות האיטי.
ישנן מספר נשים שמונו לתפקידים בכירים בממשלתו של פרנסואה דובליה: רוזאלי אדולפה כיהנה כראש הטונטון מקוט, משטרה חשאית שפעל בתקופתו של דובליה.
לידיה ג'נטי מונתה למזכירה התחתונה של הממשלה ולוסיין הורטלו הייתה האישה הראשונה שכיהנה כשגרירה בהאיטי.
עם נפילת משטרו של פרנסואה דובליה בהאיטי בשנת 1986, התחדשה התנועה הפמיניסטית בהאיטי במידה ניכרת.
מעל ל-30,000 נשים יצאו לרחובות ב-3 באפריל 1986 בפורט-או-פרנס, בירת המדינה, כדי לדרוש גישה שווה לזכויות יסוד, עבודה ובריאות.
התנועה הפמיניסטית הובילה להקמת ארגונים פמיניסטיים רבים במדינה, ו"סולידריות נשות האיטי" היה אחד מהם.
הארגון, שנוסד ב-22 בפברואר 1986, נאבק על שחרורן של נשות האיטי מהרחקה וניצול.
מקרים מתועדים של אונס ממניעים פוליטיים, מעשי טבח בנשים, היעלמות כפויה ותקיפות אלימות של נשחם גדלו מאוד בסוף 1993 תחת הדיקטטורה הצבאית של ראול סדרס.
בעת שחיילי האו"ם היו בהאיטי, התעוררו מספר מקרים שבהם התגלה כי חיילי האו"ם התעללו בנשים.
נשים בהאיטי אינן נהנות מגישה שווה להשכלה, זה כבר זמן רב.
כאשר אנו חוקרים את ההיסטוריה של חינוך הנשים בהאיטי, לא היו תיעוד של חינוך נשים לפני שנת 1844 מכיוון שהממשל לא אפשר לילדות ולנשים ללכת לבית הספר.
בחוקת האיטי לשנת 1843, נקבע כי בנות תוכלנה ללמוד ולהשכיל.
בשנת 1844 החלו להבנות בתי ספר יסודיים לבנות בפורט-או-פרנס אך לא היו הרבה כאלה.
אף על פי שההנהגה הפוליטית ניסתה לעשות דברים בעניין החינוך הבלתי שוויוני באותה תקופה, הכלכלית והמחסומים החברתיים הקשו מאוד להגיע למטרה זו מכיוון שכבר מאוחר בשנת 1860 היה הבדל במספר הבנות שהולכות לבית הספר.
זה השתנה עם החוקה בשנת 1843, אך החשבון הראשון של הקמת בתי ספר יסודיים לבנות בפורט או פרינס היה בשנה שלאחר מכן, 1844. אף על פי שההנהגה הפוליטית ניסתה לעשות משהו בעניין החינוך הבלתי שוויוני באותה תקופה, לא היו שינויים רבים בחינוך הנשים, עקב בעיות חברתיות וכלכליות.
בהשוואה למדינות אחרות, אף שרוב מדינות אמריקה הלטינית השיגו חינוך יסודי אוניברסלי או כמעט אוניברסלי לכל הילדים, עבור החינוך היסודי בהאיטי, שיעור ההרשמה של בנים היה עדיין גבוה במקצת מזה של בנות ב-1987.
מעמד האישה בתנועת החסידות עבר תמורות ושינויים במהלך הדורות, והושפע הן מתהליכים פנימיים בחסידות והן מתהליכים חיצוניים, כמו גם מהשינוים במעמד האישה ביהדות בכלל.
במעמד האישה בפועל קיימים הבדלים בין החסידויות השונות, כאשר בכל חסידות מעמד הנשים שונה.
לפי שמואל אבא הורודצקי לאורך הדורות שרר בחסידות שוויון מוחלט בין גברים לנשים.
הוא טען כי אמנם ב"יהדות השכל", כלומר הרבנות, היה יתרון מובנה לגברים, השכליים בעיקרם.
אולם "יהדות הרגש", היסודות המיסטיים משיחיים שמהם השתלשלה החסידות, נגישה יותר מעצם טבעה לנשים.
לדבריו "היהודיה הפולנית עמדה תחת השפעת תנועה זו בכל רגשות ליבה".
הוא זיהה שלושה דברים בהם לטענתו התבטא השוויון השורר בין גברים לנשים בחסידות.
לטענתו החסידות שיפרה את מעמד האישה בקהילה ואת חיי המשפחה בכך שיצרה דבק חדש בין הבעל לאשה - זיקתם המשותפת לאדמו"ר.
החסידות גם פתחה בפני האישה את הספרות התורנית, כאשר נכתבו ספרים בשפת היידיש.
היא גם אפשרה לנשים מסוימות לעלות לדרגת מנהיגי התנועה, "אם היא ראויה לכך, אין מעצור על דרכה זו".
לטענת הורודצקי האשה היהודית קיבלה בחסידות "שוויון גמור בחיים הדתיים, חיי דת רגישים, מסתוריים".
לעומתו, חוקרים אחרים מסתייגים מדעה זו.
עדה רפפורט-אלברט טענה כי רוב חברי תנועת החסידות בשנותיה הראשונות גויסו מקרב חסידים נשואים שהתפתו לנטוש את נשותיהם וילדיהם לפרקי זמן שונים.
הם הפקירו את נשותיהם ללא פרנסה ונעדרו מבתיהם בשבתות ומועדים בכדי לעלות לרגל אל חצרו של הצדיק.
החסידות, לדעתה, נתנה לבעלים חלופה לחיי המשפחה, בדמות "אגודת אחים" הפתוחה לגברים בלבד שהתגבשה סביב הצדיק.
אמנם בחצרות בודדות נתנו לנשים גישה אל הצדיק, אולם למעמד החשוב ביותר, הטיש, נאסרה עליהן הכניסה.
לפי רפפורט-אלברט, סיפור הבתולה מלודמיר לא רק שאינו מוכיח כי החסידות אימצה את השוויון בין נשים לגברים, אלא מראה כי החסידות קיבלה את התפיסה הרבנית הקלאסית בנוגע לאשה.
בהיעדר לגיטימיות לדתיות פרושה של נשים, נאלצה הבתולה לקבל עליה "זהות גברית", וראו בה כמי שנטלה נשמה גברית.
שילוחיה לארץ ישראל היו בבחינת גירושיה לקרן זווית, כפי שהתנועה נהגה בדמויות מביכות אחרות.
רק אישה אחת כיהנה באדמו"רות, ציזיא חנה מזל מילאה את מקום בעלה.
מסופר כי כאשר ביקר בעיר רבי מרדכי מטשרנוביל הוא השתתף בסעודה שלישית שערכה.
רבי יקותיאל יהודה הלברשטאם טען כי בעקבות הכלל של כל כבודה בת מלך פנימה יש לשלול את קיומם של הנשים ברשות הרבים.
הוא שלל מטעם זה קיום טיולים לנשים.
בקבלת וקידום תפקידיהם המסורתיים כאישה ואימהות, רוב החסידים מתנגדים לכל מודרניזציה של תפקידים מגדריים, מעבר לחינוך מוגבר לנשים ונערות.
אמון על צניעות ציבורית, נשים חסידיות יכולות לקבל עבודה מחוץ לבית ואף כן.
בקהילת ליובאוויטש המבוססת על ההסברה, נשים גם ממלאות תפקידים דינמיים כפעילות בקמפוסים של המכללות, ומביאות אותן לחיים חילוניים, בניגוד לכתות נוקשות יותר כמו סאטמר.
לאורך המאה התשע-עשרה, מעולם לא ציפו מנשים ונערות לעבור אוריינות בסיסית בתפילות יומיות וחגים.
רק בתחילת המאה העשרים, כשהתברר שלנשים רעב לאוריינות היו לרכוש השכלה דרך בתי ספר ממלכתיים חילוניים (או תנועות אסור הציונות והסוציאליזם), פתחו מוסדות חינוך לנערות לפתח במזרח אירופה, למשל את בית יעקב, שנוסד על ידי שרה שנירר בפולין.
האדמו"ר החמישי, רבי שלום דובער שניאורסון, האשים את הנשים במשיכה לחינוך מודרני ובהורדת רמת קיום המצוות עם זאת הוא טען כי מקומה של האישה מכריע ברמת יהדותו של הדור הצעיר.
האדמו"ר האחרון, רבי מנחם מנדל שניאורסון הדגיש את עניין לימוד תורת החסידות לנשים.
ויסד ארגון לנשים בשם 'נשי ובנות חב"ד'.
מאז הדור החמישי לחסידות גור, היא ידועה בהקפדתה על הפרדה בין המינים במגבלות על היחסים בין בני הזוג ובהקפדה על "שמירת הברית".
התקנות מכונות בחסידות גור "יידישקייט" (תרגום מילולי: יהודיוּת).
תקנות אלו נתפשו כדיכוי נשים.
הם עוררו התנגדות גם בקרב רבנים, כמו הרב יעקב ישראל קניבסקי (הסטייפלר).
הוא כתב מכתב בנושא באמצע שנות ה-60. בעקבות התקנות המחמירות בתחום האישות נמנעו בנות מסמינרים בבני ברק להינשא לבחורים מחסידות גור, ובעיה זו הייתה אחד הגורמים להקמת סמינר מיוחד לבנות החסידות בעיר.
בשנות השמונים כתב אמנון לוי שקיום התקנות נמצא בנסיגה, ושחסידים בגור אומרים שהן נועדו בעיקר ליחידים שיכולים לעמוד בהן ולא לכלל החסידות.
בשנת 2016 עלה לכותרות מעמד הנשים בחסידות גור בעקבות פרסום הספר "עושה כרצונו" המתאר את סיפורה של אסתי וינשטיין, חסידת גור שיצאה בשאלה והתאבדה.
הדרישה לשמירת העיניים הופיעה כבר בכתביו של רבי אהרן ראטה, מייסד חסידות תולדות אהרן, שהדגיש את האיסור להסתכל ולהרהר בנשים, וטען שחומרת כל דבר הקשור לכך רבה לאין שיעור שמא יבוא לידי "הרהורים רעים".
בחסידות קיים פיקוח הדוק על הנשים.
הן נדרשות ללבוש שמלה ארוכה ופשוטה שאינה מבליטה את איברי הגוף הנשיים, לגרוב גרביונים שחורות ואטומות, לגלח לחלוטין את שיער ראשן מאז נישואיהן ולכסותו במטפחת שחורה בלבד.
לנערות אסור ללכת בשיער פזור והן נדרשות לקולעו בצמות.
המיננגקבאו הם הקבוצה המטרילינאלית הגדולה בעולם.
הם חיים באי מערב סומטרה ומונים כ-6 מיליון איש.
הם מוסלמים שחיים על פי האסלאם, אך גם לפי ה - כללים וצווים מסורתיים.
זו מערכת חברתית שבה שֵם החמולה וכל נכסיה מועברים מאם לבת והגברים עוסקים בניהול החמולה, אך דעתם מחייבת אישור של "אם המשפחה".
המיתוסים לגבי מקורם של מינאנגקבאו
ההיסטוריה הקדומה של המינאנגקבאו אינה כתובה והיא הועברה בעל פה, מדור לדור, באמצעות סיפורים - , ושירים .
רק במאה ה-19 הועלו הסיפורים על הכתב ולפיהם ראשוני המינאנגקבאו הגיעו לסומטרה מדרום הודו ובראשם שתי אחיות ו.
לאחר שנים, הם עברו להתיישב במקומות נוספים ובראשן עמדה נכדתה של אינדו ג'ליטה, שנשאה את אותו שם.
כלומר, התפיסה המטרילינאלית הייתה נהוגה עוד אצל המיננגקבאו הראשונים שהגיעו מהודו לאינדונזיה.
מטבע הדברים הסיפורים שהועברו בעל פה מתייחסים רק באופן כללי לזמנים, מקומות, נסיבות ולאנשים.
בין השנים 1838-1821 התחוללה באזור מיננגקבאו מלחמת אזרחים, שנודעה בשם , על שם הקבוצה האסלאמית הווהאבית "פדרי" שביקשה להשליט בכוח את האסלאם הווהאבי הנוקשה ולבטל את המנהגים והמסורות הקדומות (האדאת).
ה"פדרי" ניסו להכניס אנשי דת ופוסקי הלכה אסלאמית, במקום התפקיד המסורתי הדומיננטי של נשים בתרבות המיננגקבאו וכן לכפות את החוק האסלאמי לגבי ירושה (מאב לבן).
בין תומכי ה"פדרי" היו גם כמה - מנהיגים קהילתיים, שציפו לשפר את מצבם הכלכלי.
המלחמה הסתיימה כאשר חלק ממיננגקבאו פנו להולנדים בבקשה לעזרה ואלו חיסלו את מנהיג ה"פדרי" ועמם את התנועה.
חוקרים סבורים שלמרות הכישלון, ה"פדרי" הצליחו למסד ולחזק את האסלאם כבסיס דתי-חברתי במיננגקבאו.
אדיטיאווארמן, חסיד הבודהיזם עם קשרים לממלכות של ג'אווה, ייסד את ברמות מיננגקבאו, כדי להשיג שליטה על סחר הזהב המקומי, ושלט שם בין 1347 ל-1375.
לאחר שלטונו של אדיטיאווארמן, נקבעו ה, שהם הכללים והצווים המסורתיים של מיננגקבאו ובין היתר:
הנשים הן בעלות הרכוש והוא עובר לבנותיהן אחריהן.
בראש סוקו עמד "פּנגהולו" - מנהיג קהילה.
הגבר המנהל ודואג לאינטרסים של כל משפחה וייצוגה כלפי חוץ נקרא והפירוש המילולי של תואר זה הוא: "אח של אמא".
לפני קבלת החלטות מהותיות הוא חייב לקבל את אישרה של האם הבכירה במשפחה.
מנהיג הקהילה, הפּנגהולו הוא גבר שמינויו קיבל את אישור הנשים לאחר שבחנו אם הוא יהיה "אמא טובה".
פאנגהולו מיישב מחלוקות בקהילה שלו, כמו: אדמות, זוגיות, יחסים בין משפחות, הוא מנהל טקסים והוא המומחה בהוראת ה"אדאת" לאחייניו ואחייניותיו.
הפּנגהולו משמש נציג החמולה המטריארכלית כלפי חוץ, אך בנושאים חשובים הוא נדרש לקבל את אישורן המוקדם של נשות השבט.
על פי ה"אדאת" יש לכבד את האבהות הביולוגית, אך היא משחקת תפקיד מינורי בסדר החברתי.
המטריארכית (אם המשפחה, או: אם הקהילה או: אם השבט) היא הסמכות הנשית העליונה והיא נקראת .
המונח "בונדו" פירושו "אם" או "אישה מבוגרת" ופירוש המונח "קנדואנג" הוא "מכובד", "קדוש" או "אצילי".
ה"בונדו קאנדואנג" משמשת ראש המשפחה או החמולה, היא מקבלת החלטות חשובות והיא זו ששומרת ומשמרת על האדאת.
במאה ה-16 החל האסלאם להתפשט בסומטרה ובין היתר גם במיננגקבאו ובתוך פחות ממאה שנים כל המיננגקבאו התאסלמו.
מקורה של דת האסלאם בחצי האי ערב, במאה ה-7 ומטבע הדברים, כמו בדתות אחרות, המציאות וחיי היומיום שנהגו קודם לכן, משתקפים במידה מסוימת גם בדת.
עם זאת, בפסוק אחר בקוראן מוצגת היררכיה: "הגברים מופקדים על הנשים בתוקף כל אשר רומם בו אללה את אלה על אלה, ובתוקף הממון שיוציאו" ובחדית' כתוב: "גבר הוא האפוטרופוס של משפחתו, משק ביתו ואחראי על נתיניו.
אישה היא האפוטרופוס של בית בעלה ושל ילדיו ואחראית עליהם".
באסלאם, כמו ברוב העולם הגבר מקנה לילדיו את שם משפחתו והם מתייחסים אליו.על אף שיש, לכאורה, התנגשות ערכים בין דת האסלאם לבין האדאת של מיננגקבאו, הם מצאו דרך לקיים את שתי תפיסות עולם אלו, זו לצד זו.
רוב הגברים והנשים מקפידים על חמש תפילות ביום, צמים במהלך חודש הרמדאן ושואפים לעלות לרגל למכה.
עם זאת, רוב המיננגקבאו מכבדים ונוהגים על פי ה"אדאת" (המסורת שקדמה לאסלאם) ובעיקר בכל הקשור למעמד האישה.
יש אנשי דת אסלאמיים רואים את מנהגי מיננגקבאו ככלי לארגון קהילת מיננגקבאו, בהתאם לשריעה.
היחס בין האדאת לאינטרס הממלכתי
לצד ההתנגשות בין ה"אדאת" לאסלאם, קיימת "התנגשות ערכים" גם עם המדינה.
משרד הרווחה האינדונזי (PKK) רואה את האישה, כמי שתומכת את בעלה ומשפחתה, כחלק מהמאמץ לפיתוח המדינה.
על פי התוכניות של אינדונזיה לנשים יש חמש חובות עיקריות של נשים: להיות תומכת נאמנה לבעלה, לטפל במשק הבית, "לייצר את הדורות הבאים", לגדל את ילדיה כראוי ולהיות אזרח טוב".
על כך יש להוסיף שחוק הנישואין האינדונזי משנת 1974 מגלם בתוכו את התפיסה האסלאמית ש"'הבעל הוא ראש המשפחה והאישה היא אם הבית".
בני המיננגקבאו, כחלק מאינדונזיה, נחשפים לתרבות הכללית וה"אדאת" מתנגשים עם רצונם להיות חלק מהקהילה.
המשמעות היא לחץ "אזרחי" על המיננגקבאו לזנוח את האדאת.
משפחת האישה במינאנגקבאו "קונה" את החתן המיועד ומחירו נקבע על ידי משפחתו והוא מושפע מרמת השכלתו, הצלחתו העסקית ועושרו.
ככל שעולה יכולתו לתרום לעושרה של משפחת הכלה, מחירו יעלה.
אם משפחת החתן מעוניינת בכלה, והיא באה ממשפחת דלת אמצעים, הורי הכלה ישלמו כפי יכולתם לשלם.
במקרים כאלו, משפחת הכלה עשויה להיעזר במשפחה המורחבת, הן לקנייה והן למהלך החתונה ובמיוחד ל"תהלוכת החתונה".
תהליך החתונה כולל מספר שלבים:
: הגעת משפחת הכלה למשפחתו החתן המיועד.
לאחר ההסכמה אף צד אינו רשאי לבטל את ההסכם.
: תהלוכה שבה החתן לעתיד מבקש ברכה מאמהותיו או מדודיו, וגם מאחי אביו.
החתן נושא עמו מחצלת מעלי דקל (כעין יצוע) וטבק או סיגריות.
: תהלוכה שבה אוספים את הכלה לעתיד כדי לקחת אותה לבית משפחת אביה.
: טקס של הצמדת חינה לציפורניה של הכלה לעתיד.
הטקס יתקיים יום לפני טקס החתונה.
: תהלוכה, בשעת ערב, שבה החתן נאסף ונלקח לבית הכלה כדי לטקס הנישואין.
בתהלוכה משתתפים רבים מאנשי הקהילה, צועדים כשהם נושאים על ראשם מאכלים וממתקים.
: נאומים טקסיים הנישאים על ידי גברים המשתמשים בשפה מסורתית מליצית.
לנאומים יש מבנים קבועים למדי, כדי להביע כבוד למסורת ולמנהגים של הקהילה.
הכרה וכבוד לאבות, זקנים ומנהיגים שתרמו לקהילה והלכו לעולמם, איחולים לזוג הצעיר וכן הדרכה ועצות לדרכם החדשה ברוח מיננגקבאו..
כדי לפתור את ההתנגשות בין מצוות האסלאם שבה בנים יורשים פי שניים מבנות ומנגד על פי האדאת, הירושה עוברת בין דורות הנשים, המיננגנקבאו מבחינים בין ירושה גבוהה לנמוכה.
"ירושה גבוהה" היא הבית, הקרקע והרכוש, העוברים בין נשים ואילו "ירושה נמוכה" היא מה שאב מעביר לילדיו מתוך השתכרותו המקצועית.
בקרב מיננגקבאו יש כ-800 קהילות, והן נבדלות זו מזו גם בתלבושות נשיות מסורתיות ובעיקר בצבעים, קישוטים ואביזרי לבוש.
את המכנים המשותפים אפשר לראות בלבושן של הנשים שעומדות בראש המשפחה (או השבט, או הקהילה) - ה"בונדו קאנדואנג":
טֶנגקלוּק (tengkluk): כיסוי ראש מסוגנן בצורת קרני תאו, שמסמל על פי האגדה את מקורם של המיננגקבאו.
: שמלה באורך בינוני, רקומה בחוטי זהב, הממחישה את הטבע היפה של מערב סומטרה.
הצבעים המקובלים, על פי אזורים שונים, הם: שחור, אדום, כחול כהה או סגול, המסמלים את החוזק והאומץ של נשות הבונדו קאנדואנג.
החפתים וקצות השמלות, תמיד רקומים ומסמלים את הגבול, לרצונה החופשי של הבונדו קאנדואנג בהתנהלותה ובקבלת ההחלטות, ל"אדאת".
סֶלֶנדָאנג (selendang): צעיף המושלך על הכתף הימנית, המסמל את האחריות המוטלת על הבונדו קאנדואנג.
: בד ארוג הנלבש מתחת לקורונג מהמותניים ועד הקרסוליים.
על הסונגקט רקומים פרחים, עלים או דוגמאות גאומטריות, בחוטי כסף או זהב, שמסמלים את הידע וחוכמתה של הבונדו קאנדואנג.
תכשיטי זהב: שרשרת זהב מסמלת שהבונדו קאנדואנג היא שומרת הנכסים של השבט וצמיד מסמל את הקשר שלה ל"אדאת".
(1972-1884): הייתה העיתונאית האינדונזית הראשונה, מייסדת העיתון Soenting Melajoe, ופעילה למען אמנציפציה של נשים.
נולדה למשפחה של אינטלקטואלים, אך בהיעדר מסגרת חינוכית לבנות, למדה קרוא וכתוב בבית ובהמשך למדה קוראן.
בשנת 1897, כשהייתה בת 13 החלה ללמד את חברותיה, קוראן ומלאכת יד ובשנת 1905 הקימה בית ספר מקצועי לבנות בשם KAS שעם הזמן התפתח לעסק מסחרי.
מוצרי התחרה שווקו והרווחים שימשו לטובת העובדות.
KAS היה המפעל הכלכלי הראשון של נשים במיננגקבאו.
בשנת 1908 נישאה ובעלה תמך בפעילותה, שנתקלה בהתנגדות של שמרנים.
ב-1912 ייסדה את העיתון בשפה המלאית, שקהל היעד שלו היה נשים והייתה העורכת הראשית.
המלה Soenting שימשה בכפל לשון.
זה שם כיסוי הראש המסורתי באינדונזיה ופירוש אחר הוא תיקון, או רפורמה.
העיתון שאף לשפר את רמת ההשכלה של נשים אינדונזיות ודן בנושאים חברתיים, מסורתיים, פוליגמיה, גירושין וחינוך בנות.
לאחר מותה, בשנת 2019, ממשלת אינדונזיה העניקה לה את התואר "גיבורה לאומית".
(2013-1923): פוליטיקאית, מנהיגת איגוד הנשים במאלזיה ושרת הרווחה בין השנים 1984-1973. קבלה מספר אותות הוקרה ופרסים.
על שמה נקראו שני קולג'ים באינדונזיה.
(1969-1900): פוליטיקאית, מחנכת ופעילה למען חינוך נשים.
נולדה למשפחה מוסלמית אדוקה ונאלצה לעזוב את בית הספר כדי להתחתן.
לאחר כמה שנות נישואים, אל יונוסייה התגרשה וסיימה את לימודיה.
ב-1923 היא דגלה בשוויון בין המינים, ככל שהאסלאם מתיר ובכל מקרה למנוע אפליה מכוונת נגד נשים במתן זכויות והזדמנויות שוות.
לטענתה, האסלאם לא אוסר על נשים ללמוד ולהשכיל, כל עוד הן לא שוכחות את "תפקידן הטבעי" והיא עצמה למדה מדעים ולימודי דת, עם אנשי דת מהמיננגקבאו.
יונוסייה ייסדה את בית הספר האסלאמי הראשון לבנות באינדונזיה ששילב חינוך פורמלי עם לימודי דת ובהמשך הקימה שלושה בתי ספר נוספים לנשים ונערות וכן מכון להכשרת מורים.
אל יונוסייה הייתה פעילה לאומנית ונכלאה על ידי השלטונות ההולנדים.
אל יונוסייה הייתה האישה הראשונה שקיבלה את התואר שייח'ה מאוניברסיטת אל-אזהר במצרים.
(1965-1910): פעילה למען עצמאות אינדונזיה וזכויות נשים לחינוך ולהשתתפות בפוליטיקה.
בשנת 1926 היא הייתה פעילה בארגון קומוניסטי שהתפרק בעקבות התקוממות קומוניסטית כושלת במערב סומטרה בשנת 1927. בשנה שלאחר מכן, היא הצטרפה למפלגה אסלאמית לאומית ותוך כדי עבודתה כמורה הטיפה לצורך בפעולה פוליטית כדי להביא לעצמאות אינדונזיה.
בהמשך היא הקימה בית ספר לבנות והמשיכה להטיף נגד הקולוניאליזם ההולנדי.
על כך היא נעצרה והייתה האישה הראשונה שהואשמה בעבירת "זריעת שנאה" ונידונה ל-15 חודשי מאסר.
על פעילותה ומאבקה, היא כונתה בתואר "הלביאה".
לאחר עצמאותה של אינדונזיה, היא הייתה לחברה במועצה הנציגה של סומטרה (Dewan Perwakilan Sumatra).
בשנת 1959 היא מונתה כחברה במועצה הלאומית המייעצת של אינדונזיה (Dewan Pertimbangan Agung), תפקיד בו כיהנה עד מותה.
במקביל, רסונה סעיד הייתה חברה באיגוד הנשים האינדונזיות (PERWARI) והתמקדה בתחומי חינוך, סביבה, משפט, מגזרים חברתיים וכלכליים בשנת 1964 לאחת המנהלות של הארגון.
סיתי מָנגֹפּו (Siti Manggopoh): לוחמת חופש וגיבורה לאומית.
(1965-1880) ב-1908 ארגנה סיתי התנגדות למדיניות הכלכלית של הולנד שכפתה על החקלאים לגדל גידולים ולשלם עליהם מס.
לדבריה, היא כעסה כי הרגישה שגאוותה נרמסה, בהתחשב בעובדה שההולנדים רצו להטיל מס על קרקעות שהיו בבעלותה במשך דורות.
היא ארגנה כוח שנלחם נגד הצבא ההולנדי והרג 53 חיילים.
על כך נידונה למאסר וישבה בכלא יחד עם בנה התינוק.
המסגד שבו תכננו את הקרב נקרא על שמה ולידו מוצב פסל בדמותה.
מעמד הפועלים (או מעמד העובדים, ולעיתים פרולטריון) הוא כינוי למעמד בחברה מתועשת.
לפי קרל מרקס, מעמד הפועלים מניע את החיים הכלכליים ולכן הוא יבצע שינויים (במהפכה או באופן הדרגתי) שיעבירו לידיו את אמצעי הייצור.
הכינוי נוצר בתחילה ככינוי גנאי, אך שינה את מובנו בעקבות השימוש שעשה בו מרקס, בתורה המרקסיסטית כתיאור לעובד שכיר, נטול רכוש משלו, בניגוד לבעלי הון או אמצעי ייצור המצויים בבעלותם כמו סוחרים, איכרים בעלי חלקת אדמה או הבורגנים העשירים.
כיום משמש המונח כהגדרה לשכירים שעוסקים בעבודה פיזית ולפעמים כהגדרה לכל השכירים הזוטרים.
שורש המונח "פרולטריון" במילה הצרפתית prolétariat מן המאה ה-17, שהתבססה על המילה הלטינית proletarius, מ-proles, צאצא.
המונח המקורי נטבע על ידי המלך הרומאי, סרוויוס טוליוס, שעל פי המסורת הרומית חילק את נתיניו לחמש קבוצות מיסוי, על פי יכולת התשלום שלהם.
בתחתית הסולם ניצבו העניים המרודים, שתרומתם היחידה למדינה הייתה הבאת צאצאים לעולם.
הפירוש המילולי הוא חסרי כלום למעט ילדים.
במשמעות שקיבל במאה ה-19, במיוחד בכתבים המרקסיסטיים, התייחס המונח ל"עובדים המודרניים", במיוחד בבתי-חרושת.
אלו הובחנו בהגותו של מרקס מעובדי אדמה או אנשים העוסקים במסחר, הענקת שירותים, יזמות כלכלית, וכן הלאה.
מאוחר יותר, כאשר התחוללו מהפכות בארצות חקלאיות במהותן כמו רוסיה וסין, נטען כי ישנו גם פרולטריון איכרי, אך הגדרה זו שונה ואף מנוגדת להגדרתה המקורית בהגות הסוציאליסטית והמרקסיסטית.
בתאוריה המרקסיסטית הוגדר פרולטריון כמעמד שאינו מחזיק בבעלות על אמצעי ייצור.
ב"קפיטל" 1.2.6 קובע מרקס כי בן מעמד הפועלים, הפרולטר, הוא אדם שמקור ההכנסה היחיד שלו הוא השכר שהוא מקבל תמורת עבודתו והוא אינו יכול אלא למכור כוח זה לכל המרבה במחיר.
על-פי תאוריית ערך העבודה של מרקס כדי לחדול מהתבססות על כוח עבודתו לבדו זקוק הפועל להון – הכנסה נוספת מעבר לדרושה לו לצורך הישרדות שבאמצעותה יוכל לרכוש בעלות על אמצעי ייצור.
השגת ההון אינה אפשרית, טוען מרקס, משום שהון נוצר באמצעות ניצול הערך העודף – ההפרש שבין ההכנסה שמניבה עבודת הפועל והשכר המשולם לו.
היחידים היכולים ליהנות מערך עודף זה הם בעלי ההון, הקפיטליסטים (או "הבורגנים", כניסוחו של מרקס).
לפי מרקס, מעמד הפועלים עתיד להתרחב בהדרגה, בגלל חוק הדלות הגוברת המביא לכך שהזעיר-בורגנות, האוּמנים ובעלי המלאכה הקטנים, נמצאים בתהליך של התרוששות ואיבוד ההון שלהם העתיד להגיע לנקודה שבה אין להם רכוש כלל.
מרקס הבחין גם בתת-מעמד בתוך מעמד הפועלים – פרולטריון הסחבות, הלומפן-פרולטריון, המונה את הבטלים ממעש והפושעים שנמצאים אף תחת למעמד הפועלים.
מול מעמד הפועלים ניצב אויבו הנצחי – מעמד בעלי ההון.
על-פי מרקס, בין בעלי ההון (הבורגנות) לפועלים ישנו ניגוד עניינים מעמדי גמור שאין בו פשרה והסתירות שבמנגנון פעולת הבורגנות, אותן ניסח ב"חוק הדלות הגוברת" יביא להחרפת העוני והתרחבותו, עד שבסופו של דבר תתרחש מהפכה סוציאליסטית.
הפרכת חוק הדלות הגוברת של מרקס, כמו גם תאוריית ערך העבודה שלו, הביאו לכך שהתגברות של דלותם של הפועלים ובעקבותיה ההתרחבות המצופה בהיקף מעמד הפועלים לא התרחשו.
יתר על-כן, מעמד הפועלים במדינות המתועשות הצטמצם ובזירה החברתית-מעמדית הופיע מעמד רחב של שכירים ובעלי מקצועות חופשיים בורגניים, שלא היו אמורים להתקיים כלל לפי התורה המרקסיסטית.
במקביל, בארצות שבהן אכן התחוללה מהפכה סוציאליסטית, היו רוב ההמונים לא בני מעמד הפועלים כהגדרתו אצל מרקס אלא איכרים, אריסים, שכירי-יום בחקלאות ובעלי אדמות זעירים.
בעקבות התפתחויות אלו עברה הגדרת "מעמד פועלים" שינויים מספר.
בברית המועצות ומאוחר יותר בסין הוגדרה האיכרות כמעמד פועלים חקלאי.
במדינות המערב המתועשות, נעשו מספר ניסיונות להגדיר את השיוך המעמדי לא על-פי הון אלא על-פי מעמד תעסוקתי.
לדוגמה, הסוציולוג האמריקני ויליאם קורנהאוזר ניסה בסוף שנות החמישים להתאים את האבחנות המרקסיסטיות למצב השונה בטענה כי יש להגדיר את החלוקה המעמדית על-פי סמכות ולא על פי הון: ככל שלאדם סמכות רבה יותר ביחס לאנשים אחרים, מיקומו במדרג המעמדי עולה.
מילובאן ג'ילאס ביוגוסלביה ניסה דרך דומה ב"המעמד החדש" שלו בו טען כי במדינות הקומוניסטיות (ובהרחבה, גם במערב) נוצרה אחרי מלחמת העולם השנייה אליטה שלטת חדשה שאינה בורגנית כי אם ניהולית-ביורוקרטית, שה"הון" שבידה הוא הכוח שהיא מחזיקה בו.
באופן טבעי, אופן הגדרתו של מעמד הפועלים אינה מהווה בעיה עבור אותם כלכלנים, היסטוריונים או סוציולוגים שאינם רואים בתולדות האנושות, כלשונו של מרקס, "דברי הימים של מלחמת-מעמדות".
מנקודת מבט מרקסיסטית, לעומת זאת, הגדרות אלו הן הרות משמעות, שכן אם התיאור ההיסטורי, הכלכלי והחברתי של מרקס לגבי עבודה, הון והיווצרות מעמד-הפועלים נחשב תקף, יש לפסול הגדרות מעמדיות כגון אלו של ג'ילאס או קורנהאוזר, כיוון שמגולמת בהן הנחה לא-מטריאליסטית.
מַעֲמַד הַר סִינָי (מכונה גם מתן תורה) הוא סיפור מקראי מכונן, שבו מתגלה אלוהים לבני ישראל בהר סיני, נותן להם את התורה ומצווה אותם במצוות, ובראשן עשרת הדיברות.
במהלך המעמד כורת אלוהים ברית עם בני ישראל, על פיה הוא בוחר בהם לעמו והם מתחייבים לשמור את המצוות ואת התורה שיקבלו.
בתום המעמד עולה משה להר סיני למשך ארבעים יום, שבסיומם הוא יורד עם לוחות הברית שעליהם חקוקים עשרת הדיברות שנאמרו במעמד.
בהמשך ליציאת מצרים, בדרכם לארץ ישראל, חנו בני ישראל כנגד הר סיני בחודש השלישי לצאתם.
אז מסופר במקרא על דיבור נוסף של ה' אל משה:
משה כינס את זקני העם ומסר להם דברים אלה, והעם הגיבו כך: .
על המילים בהמשך הפרק , פירש רש"י: .
על רקע דברים אלו, חזר משה אל ה' ומסר את דבר העם, אז הודיע ה' למשה על מעמד הר סיני בו הוא יתגלה לכל העם, וכך הם יאמינו שהוא התגלה אל משה ומסר דרכו את התורה:
בני ישראל נצטוו להכין את עצמם למעמד שיתרחש ביום השלישי, בכיבוס (טבילת) בגדיהם ופרישה זמנית מיחסי אישות.
במקביל הוזהרו שלא לעלות להר, להתקרב אליו או לגעת בו, לבל ימותו.
על-פי המסופר בפרשת בא, מספר היוצאים ממצרים כשש-מאות אלף גברים מגיל 20: .
מכאן שבתוספת הנשים והילדים, מנה העם שהתייצב במעמד, מיליוני בני אדם.
התגלותו של אלוהים על ראש הר סיני לוותה במעמד מעורר אימים: ענן כבד, ברקים, קולות, קול שופר הולך וחזק, אש ועשן המתואר כ"עשן הכבשן" והשמעת הדיברות בדיבור אלוהי: .
תגובתם של ישראל למעמד ולקול אלוהים הייתה חרדה ופחד.
לאחר שמיעת עשרת הדיברות, שבמהלכה ראו העם את הקולות, הלפידים, קול השופר והעשן, הם נעו והתרחקו מההר וביקשו ממשה שיתווך בינם לבין אלוהים, פן ימותו למשמע קולו.
כבוד אלוהים חפף על ראש הר סיני שבעה ימים, ונראה כאש אוכלת.
משה קיבל את דבריהם, וניגש אל הר סיני הלוט בערפל, כדי לשמוע את המשך המצוות שעליהן נכרתת הברית עם ישראל, ולמסור אותן לישראל כדי לקבל את הסכמתם לכריתת הברית.
בסוף פרשת משפטים מתואר טקס כריתת הברית בין ישראל לה'.
משה ירד מהר סיני והציג בפני העם את המצוות שצווה אותו ה' בהיותו בהר סיני, על מנת לקבל את הסכמת העם לכריתת הברית עם ה' על המצוות הללו.
העם ענו: , ומשה כתב את המצוות על ספר שנקרא 'ספר הברית'.
למחרת בנה משה מזבח, הציב שתים עשרה מצבות עבור שנים עשר השבטים בתחתית ההר, והקריב פרים לעולה ושלמים על המזבח.
הוא זרק חצי מדם הקרבנות על המזבח, וחצי שני הוא אחסן באגנות (כלי קיבול).
לאחר מכן, הקריא לעם את 'ספר הברית' שבו המצוות שצווהו ה' בהיותו בהר סיני, והעם נענה שוב ואמר: .
לבסוף זרק משה על העם את הדם, אותו הוא כינה כ"דם הברית".
בסיום הטקס קרבו להר סיני יחד עם משה, זקני ישראל ונדב ואביהוא, השתחוו שם, ואכלו מבשר הקרבנות.
על פי התיאור המקראי, הם 'ראו' שם את אלוהי ישראל: .
על פי שמות () מטרתו של המעמד הייתה לרומם ולגדל את שם ישראל בעולם ('לנסות', מלשון נס ודגל) ולהביא אותם ליראת שמים ואמונה חווייתית באל.
על פי דברים () מטרתו של המעמד הייתה ללמד את עם ישראל אמונה, ולצוות לו את עשרת הדיברות .
עוד מצוין שבהתגלותו לא הייתה כל תמונה מוחשית: , ונלווית לדברים אלו אזהרה לא לשכוח את המעמד.
לאחר המעמד עלה משה להר סיני לארבעים יום ולילה, ולאחר שהוא החל להתעכב, העם חשש שמא הוא מת, וביקש מאהרן הכהן תחליף למשה: .
אהרון נענה לבקשה, וביקש שיביאו לו את תכשיטי הזהב שלהם מאוזני הנשים, הבנים והבנות.
הוא יצק מהתכשיטים עגל זהב, שהעם עבד לו בפולחן ובריקודים.
לאחר סיום פרשיית חטא העגל ביקש העם ממשה שהוא יהיה זה שהשם ידבר אליו מפני שהם פוחדים כי לא יוכלו להישאר בחיים במעמד גילוי נשגב כזה שוב.
ה' אישר את הדברים ושיבח אותם על כך:
לפי המסורת היהודית, במעמד הר סיני כרת עם ישראל ברית עם ה', בה קיבל על עצמו את התורה ואת המצוות.
מסיבה זו, הלוחות שעליהם כתובים עשרת הדיברות מכונים גם "לוחות הברית".
על פי חז"ל, רק שני הדיברות הראשונים נמסרו לבני ישראל ישירות מפי האלוהים, ושאר הדיברות נמסרו לעם מפי משה.
בהמשך עלה משה אל ההר וקיבל מצוות נוספות, אותן מסר לעם מאוחר יותר.
לאחר כניסת העם לארץ ישראל ערך יהושע בן-נון את מעמד הר גריזים והר עיבל, בו נכרתה עם האל ברית נוספת, שכללה גם מצוות שניתנו לאחר מעמד הר סיני.
חז"ל מדמים את מעמד הר סיני לחתונתו של האל עם האומה הישראלית, ובפירוש אחר ללידה, כי האל הוא כמו אב לעם ישראל.
האירוע אינו נתפס כאירוע מקומי אלא כאירוע כלל-עולמי, "שקולו הולך מסוף העולם ועד סופו", אשר נגע לכל האנושות, אף שזו סירבה לקבל את התורה, והיה בעל משמעות גם עבור בעלי החיים, הצמחים והטבע כולו.
בחז"ל מתואר האירוע כמפחיד ומעורר אימה עד כדי כך שעם ישראל נסוג לאחור מרחק רב מאוד.
מפורש שהעם לא יכלו להכיל את הקול האלוהי ונפשם יצאה בדברו, כך שהיה צריך להחיות אותם.
פירוש זה נשען על הפסוק משיר השירים "נפשי יצאה בדברו".
חז"ל האמינו כי כאשר הנחש הסית את אדם וחוה לחטא עץ הדעת הוא הטיל זוהמה בכל בני האדם.
בתלמוד הבבלי נכתב כי עם ישראל התנקה מאותה זוהמה כאשר עמד מול הר סיני, בעוד ששאר האנושות לא התנקתה מפני שלא עמדה מול הר סיני.
ישנה בחז"ל דעה הסוברת שיתרו התרשם ממעמד הר סיני ובעקבותיו התגייר והצטרף אל עם ישראל.
בתורה מתואר שיתרו ייעץ למשה לגבי דרך ההתנהלות עם בני ישראל, ולאחר מכן שב למקומו.
במקרא עצמו אין תאריך המציין את יום מתן תורה, אך נאמר החודש שבו הגיעו בני ישראל להר סיני ().
(החודש השלישי הוא חודש סיוון לפי הספירה החל מניסן).
המילה הסתמית "בחודש" במקרא מציינת את ראש החודש, ולאחר מכן היו כמה ימי הכנה.
המעמד עצמו היה כנראה ביום השביעי (ז' בסיוון – שלושה ימים חיכו להוראות משה, ושלושה נוספים התקדשו לקראת קבלת התורה), כולל יום אחד ש"הוסיף משה מדעתו".
התאריך בו הייתה אמורה להינתן התורה, לולא נוסף אותו יום, תואם את המסורת הפרושית למועד חג השבועות בלוח העברי הקבוע.
לפי התלמוד, "בשישה בחודש (סיוון) ניתנה תורה" () (מפני שניסן ואייר היו שניהם חודשים מלאים), ולפי דעה מסוימת בתלמוד – בשביעי בסיוון.
לפי הכרונולוגיה המקראית והמסורתית אירע מעמד הר סיני בשנת ב' אלפים תמ"ח (2,448) לבריאת העולם, כלומר במאה ה-14 לפנה"ס.
לפי ספר היובלים, אירע מעמד הר סיני בשנה השלישית בשמיטה השנייה ביובל החמישים – 2,411 לבריאת העולם, ב-15 בחודש השלישי – שבו חל חג השבועות בלוח השנה במגילות קומראן.
במקרא אין זיהוי ברור של מקומו של הר סיני, או בשמו האחר, הר חורב.
ברור רק שהוא שוכן במדבר שבין ישראל למצריים.
מסורות נוצריות מזהות את מקומו בג'בל מוסא שבדרום חצי האי סיני.
למרגלות ההר, במיקום מבודד בלב המדבר, הקימו נוצרים יוונים אורתודוקסים במאה השישית את מנזר סנטה קתרינה.
פרופ' ענתי, חוקר המקרא, מזהה את הר סיני עם הר כרכום.
למבקרים במקום ברור שהר זה היווה מקום פולחני, שכן יש בו ציורי סלע מרובים מאוד.
למרגלות ההר ניצבת מצבה של שתים-עשרה אבנים גדולות ולידה גל אבנים שנראה כי שימש כמזבח, כמתואר במקרא.
חוקרי המקרא ניגשים אל הטקסט התנ"כי כאל טקסט הערוך ממספר מקורות קדומים, שנכתבו בתקופות שונות,, שלעיתים סותרים זה את זה, ולעיתים משלימים זה את זה.
אחת הגישות המוכרות בתחום מנסה לסווג את הטקסטים המקראיים למספר מקורות מרכזיים מכונה תורת המקורות, או השערת התעודות.
החוקר יגאל בן-נון הולך בעקבות שיטה זו וסופר חמש גרסאות שונות של עליית משה להר בפרק כ"ד לבדו:
משה עולה להר עם אהרון, בניו ושבעים מזקני ישראל, הם רואים את אלוהים, הוא אינו פוגע בהם והם אוכלים ושותים.
משה עולה להר לגמרי לבדו, הזקנים והעם לא מצטרפים אליו
משה עולה להר בליווי יהושע, ומבקש מהזקנים להישאר במחנה ולהיוועץ עם אהרון וחור במקרה הצורך.
משה עולה להר לבדו, ואחרי שבעה ימים אלוהים קורא לו מתוך הענן.
בתחילת הפרק מופיע סוף של גרסה נוספת, המתארת את משה יורד מההר ומספר לעם את דברי ה' ואת כל המשפטים
בן-נון מוסיף כי השם "הר סיני" אינו מופיע בקטעים שמתוארכים כעתיקים ביותר במקרא, כמו ההתגלות למשה בהר חורב, שירת דבורה ואחרים, בהם מוזכרים חורב, שעיר, שדה אדום, תימן ופארן כמקומות התגלותו של ה', וכי בארבע מתוך חמש הגרסאות שבשמות כ"ד ההר מוזכר ללא ציון שמו.
בן-נון מסיק מכך שסיפור התגלות ה' בהר סיני הוא מסורת מאוחרת יחסית.
החוקר אילון גלעד סבור כי השם סיני מקורו באמונה הארמית באל הירח, סין, שבני ישראל הכירו בעת גלות בבל.
לדעתו, ייתכן כי מעמד הר סיני שבתורה הוא העתקה של מעמד התגלות של האל סין למלך בבל נבונאיד, ששמו הפך במקרא לנדב ואביהוא
במדעי החברה, מתאר המונח מעמד קבוצת אנשים החולקים סטטוס חברתי דומה.
מקור המושג מעמד חברתי בהגות החברתית של סוף המאה ה-18, והמושג זכה לחשיבות גדולה במיוחד בעקבות המהפכה הצרפתית.
המונח המקביל אצל בעלי חיים קרוי מדרג חברתי.
השימוש הנהוג ביותר במונח "מעמד" הוא לציון מעמד כלכלי (או "סוציו-אקונומי").
באמצעות מושג זה, סוציולוגים, כלכלנים והיסטוריונים רואים את החברות כמחולקות למערכת היררכית המבוססת על עושר.
בחברות מסורתיות למושג של המעמד הכלכלי הייתה פחות רלוונטיות מאשר לגורמים אחרים, כגון עוצמה צבאית ופוליטית, מעמד אצולה, או תפקיד קלריקלי (דתי), אשר קבעו, יותר מאשר העושר החומרי עצמו, את ההיררכיות החברתיות המרכזיות.
אף שמושג זה הוא מן השגורים ביותר בפי הסוציולוגים, אין תמימות דעים באשר לדרך הטובה ביותר להגדירו.
על-פי מרקס, מעמד הוא קבוצת אנשים השווים זה לזה ביחסיהם כלפי אמצעי הייצור.
גם ובר ראה במעמד קטגוריה כלכלית, אך הוא הדגיש את האינטראקציה בינו לבין הסטטוס החברתי והמשיכה ל"מפלגה".
כמה חוקרים במדעי החברה מרבים לאחרונה להשתמש במקצועות כמדד של מעמד חברתי, אחרים מדגישים בעלות על נכסים, וחוקרים נוספים מתמקדים בסגנונות החיים.
אין הסכמה בין החוקרים כיצד יש לנתח את ההתפלגות המעמדית של החברה הישראלית, ומהם גבולותיו של מעמד הביניים, שאת קיפוחו חרתה על דגלה תנועת המחאה החברתית (מחאת האוהלים) של שנת 2011.
אולם נראה דווקא כי בשל הקיטוב הגובר של ההתפלגות הכלכלית במדינה, ובניגוד לדימוי הספרותי והתקשורתי, רובד הביניים של ההכנסות בחברה הישראלית (75%–125% מההכנסה החציונית) דומה יותר במאפייניו לדימוי המקובל בקרב החוקרים עבור מעמד הפועלים.
ברור כי כאשר מעמד הביניים נתפס באופן אחר, למשל כמשקי בית שהכנסתם נעה בין 125%–200% מההכנסה החציונית, לקבוצה זו תהיה מאפיינים שונים בהרבה, וייתכן שדווקא זו היא הקבוצה שנשאה את דגל המחאה החברתית של 2011.
סוציולוגים והיסטוריונים רבים מבינים את היחסים בין המעמדות השונים כיחסי שליטה וניצול.
כך למשל בתאוריה המרקסיסטית הכלכלה המודרנית, שלאחר המהפכה התעשייתית, נשלטת על ידי הבורגנות, מעמדם של בעלי הרכוש והמשקיעים הקפיטליסטים, אשר מרוויחים מניצול עבודתם של בני מעמד הפועלים.
ישנן גם גישות סוציולוגיות ביקורתיות פחות, המדגישות לא את יחסי הכוח שבין המעמדות אלא את תרומתו של כל מעמד לתפקוד הכולל של החברה.
בתאוריות פונקציונליסטיות כאלו, ניתן למשל לראות במעמד הבינוני כמקור לחדשנות ולקידמה של החברה כולה.
התאוריה המעמדית של קרל מרקס
קרל מרקס סבר כי החלוקה החברתית העיקרית היא בין מעמד שולט למעמד עובד.
תחת מערכת של עבדות, חלוקה זו מתבטאת ביחס שבין בעלי העבדים לעבדים, ואילו תחת משטר פיאודלי, היא מתבטאת ביחס שבין האצילים לצמיתים.
במושגים מרקסיסטים, מעמד נקבע לפי יחסם של קבוצת אנשים לאמצעי הייצור.
מקורם של המעמדות הוא בכך שבעלי העוצמה מצליחים, אם באמצעות בעלות על קרקעות או באמצעות בעלות על אמצעי הייצור, לשמור לעצמם חלק מן השווי של תוצרי עבודתם של הפועלים המעבדים את הקרקעות או עובדים במפעלים.
למשל בעידן התעשייתי, הפועלים מייצרים את הסחורות הנחוצות לחברה, ואילו בעלי המפעלים מרוויחים מן המסחר בסחורות אלו ומקביעת מחירן בשוק, כך שייווצר עודף בין העלות של המוצר עבורם, כולל עלות השכר שמקבל הפועל, ובין המחיר בו המוצר נמכר.
את הרווח העודף הזה שומר לעצמו בעל המפעל, והוא אינו מחלק אותו עם הפועל המייצר אותו.
מרקסיסטים מסבירים את ההיסטוריה כולה במושגים של מאבק כלכלי בין המעמדות.
מרקס ראה את קטגוריות המעמד כמוגדרות על ידי תהליכים היסטוריים מתמשכים.
מעמדות במרקסיזם אינם ישויות סטטיות, אלא הם מתחדשים כל הזמן כתוצאה של היחסים בין המשתתפים בתהליך הייצור.
המרקסיזם מחלק בין הניתוח של מעמד במונחים של גורמים אובייקטיביים (תנאים חומריים, המבנה החברתי), לבין ניתוחו במונחים של גורמים סובייקטיביים (ההכרה הארגונית של חברי המעמד).
ספרו של אדוארד פאלמר תומפסון, "יצירתו של מעמד הפועלים האנגלי" הוא דוגמה טובה למגמה ה"סובייקטיבית".
תומפסון מנתח את מעמד הפועלים האנגלי כקבוצה של אנשים בעלי תנאים חומריים דומים, שמגיעים להכרה עצמית של מעמדם החברתי.
מאפיין זה של מעמד חברתי בדרך כלל קרוי "הכרת מעמד" במרקסיזם.
הוא מובן כתהליך שבו "מעמד בעצמו" הופך ל"מעמד לעצמו", פעיל קולקטיבי שמשנה את ההיסטוריה ואינו רק קרבנו של התהליך ההיסטורי.
תורת הריבוד החברתי של מקס ובר
הסוציולוג מקס ובר ניסח תאוריית ריבוד חברתי בעלת שלושה ממדים: מעמד כלכלי, סטטוס, ועצמה פוליטית, כאשר כל אחד מאלו נתפס כנפרד ממשנהו.
המעמד מבוסס על המיקום הכלכלי בשוק.
תפיסתו של ובר את המעמד הכלכלי מורכבת מזו של מרקס, שכן היא אינה מתבססת רק על שאלת הבעלות על אמצעי היצור.
ובר מבסס את הגדרתו על שלושה מרכיבים:
בעלות על הון – הבעלות על אמצעים היכולים לשמש לצורכי יצור.
השפעה על תהליכי שוק – היכולת של היחיד להשפיע על היחס שלו אל השוק.
מי שעובד כשכיר לא מאוגד, בהתאם לחוזה סטנדרטי, חסר יכולת זו; שכיר שיש לו יכולת מיקוח מול מעסיקו, בגלל נדירות מקצועו או בגלל איגוד מקצועי חזק, הוא בעל השפעה רבה.
אורח חיים – המשאבים הכלכליים מהם נהנה הפרט לצורכי קיומו האישי.
סטטוס נובע מן הכבוד והיוקרה המוענקים לאדם בחברה.
עצמה פוליטית נובעת מכוחו של אדם להניע את המערכת הפוליטית לטובתו.
לכל שלושת המרכיבים יש תוצאות במה שוובר קורא לו "סיכויי חיים".
ממדים לא-כלכליים של הריבוד החברתי
התאוריה הסוציולוגית של מרקס מבינה את הריבוד ואת ההיררכיה החברתית אך ורק מנקודת המבט הכלכלית.
אולם בעקבות וובר, בסוציולוגיה המודרנית מקובל להתחשב במאפיינים נוספים הגורמים לריבוד ולהבדלים כמו-מעמדיים בחברה ומביאים ליצירתה של אליטה חברתית.
כך, למשל, יכולים סוכני תרבות, אמנים ויוצרים וכן אנשים שיש להם נראות גבוהה בתקשורת, להיחשב כבעלי מדרג חברתי גבוה, ולהיחשב ל"אליטה", גם ללא הצורך בבעלות על רכוש רב.
הסוציולוג הצרפתי פייר בורדייה מנתח את התהליכים המאפשרים היווצרות ריבוד שכזה במונחים של הון תרבותי, בהשוואה להון החומרי אליו מתייחס הניתוח המרקסיסטי.
בחברות רבות, המוצא האתני של אדם, על אף היותו מרכיב מולד שהאדם אינו מסוגל לרכוש או להיפטר ממנו, משפיע גם הוא על הסטטוס החברתי, המעמד הכלכלי והעצמה הפוליטית שלו.
בחברות מסוימות בהיסטוריה קיבלו מעמדות חברתיים תצורה מגובשת ומבוססת בחוק.
בהודו, למשל, קאסטות הן קבוצות השתייכות שלא ניתן להצטרף אליהן או לעזוב אותן, והן בעלות ממדים כלכליים, תרבותיים ודתיים.
באירופה הפיאודלית החברה הייתה מחולקת בבירור לשדרות חברתיות שהיו מאורגנות על פי חוק.
מעמד הפרשים (לטינית: Ordo equester) היה אחד משני המעמדות העליונים ברפובליקה הרומית ובראשית ימי האימפריה הרומית.
שמו של המעמד נובע מהדרישה המוקדמת להשתייכות אליו: סכום כסף מספיק להחזקת סוס.
למרות הקרבה בשם, אין למעמד זה קשר לאבירים של ימי הביניים.
על-פי המסורת הרומית, מעמד הפרשים הוסדר עוד בתקופת המלוכה על ידי המלך סרוויוס טוליוס במהלך המאה השישית לפנה"ס.
מספרם נקבע על 1800 אנשים, סופקו להם סוסים אשר מומנו על ידי מס מיוחד שהוטל על אלמנות ויתומים בעלי אמצעים, והם חולקו ל-18 קנטוריות (Centuria).
רישום הפרשים, הקצאתם, והביקורת על התנהגותם הצבאית והמוסרית נמסרה לידי הקונסולים.
את הפרש היה ניתן לזהות בנקל: הוא לבש טוניקה עם פס ארגמן צר (angustus clavus), מעיל עם רקמת ארגמן (trabea) וסוסו קושט בדיסקוס כסף (phalera).
משנת 400 לפנה"ס לערך, אזרחים בעלי אמצעים, שלא היו מהמעמד, ביקשו לשרת בצבא כפרשים עם סוסם האישי.
הוחלט כי יותר לאזרח לשרת כפרש רק אם יעמוד בשומת הרכוש שנקבעה, משמע, מעמד הפרשים נפתח לבעלי הממון בלבד.
פוליביוס מוסר כי בשנת 225 לפנה"ס עמד מספרם של הכשירים לשרת כפרשים - על-פי שומת הרכוש, על 23,000 מתוך כלל ציבור האזרחים ברומי שמנה 273,000. אלו שהיו כשירים לשרת כפרשים נחשבו כבני המעמד הראשון.
מעמד הפרשים התאפיין בהטרוגניות: סוחרים, בנקאים, בעלי עסקים ופובליקאנים (אותם קבלני-על שביצעו את העבודות הציבוריות ברומא), אשר פעלו בעיקר מתוך שיקולים אינטרסנטיים ודאגה להצלחה הכלכלית האישית, לא התארגנו לכדי גוף חברתי או פוליטי ולא זכו ליצוג מעמדי כלשהו.
אולם רבים מבני המעמד נטלו חלק במשחק הפוליטי כסנאטורים - פוליביוס מוסר כי רק מי ששירת עשר שנים כפרש היה יכול לשמש כסנאטור, ואילו ליוויוס טען כי השירות כפרש הכשיר אנשים לכניסה לסנאט.
עם זאת, הצליחה האצולה הפטריקית (patricii), בתקופה זו, לשמר את משרת הקונסול לאנשיה.
על-אף האקסקלוסיביות המעמדית של האצולה, התפתחו קשרים הדוקים בינם לבין מעמד הפרשים: קשרי ידידות, קשרי נישואין ואולי גם קשרים עסקיים.
על-כן, מבחינה סוציו-אקונומית, נראה כי הפרשים והסנאטורים היוו שכבה חברתית מגובשת, ובאספקט זה, הייתה אחדותם חשובה לשמירת יציבות המשטר ברומא.
בתקופת הגראקכים, כחלק מהרפורמות שערך גאיוס סמפרוניוס גרקכוס בשנות העשרים של המאה השנייה לפנה"ס, הופרדו הסנאטורים עצמם (קבוצה המונה 300 איש) ממעמד הפרשים ונקבע להם מעמד גבוה יותר, בני סנאטורים שלא נבחרו בעצמם לסנאט התקבלו למעמד הפרשים.
חלק מסמכויות השיפוט של הסנאטורים עברו למעמד הפרשים - פעולה אשר תרמה להעצמת הכרתם הציבורית ויוקרתם החברתית של האחרונים וגרמה לוויכוח מתמשך בינם לבין הראשונים.
גם במינוי של ה"איש החדש" (novos homo) גאיוס מאריוס, הרפורמטור הצבאי, לקונסול בשנת 104 לפנה"ס ניתן לראות את חוסר האמון של חוגים הולכים וגדלים בציבור הרומי כלפי הסנאט, ובכלל זה גם הפרשים.
מאז ההפרדה בין מעמד הפרשים למעמד הסנאטורים היו בין שתי קבוצות אלו מאבקי כוח ויוקרה.
היה זה לוקיוס קורנליוס סולה אשר הוסיף בשנות השמונים של המאה הראשונה לפנה"ס לסנאט 300 אנשים ממעמד הפרשים בעת כיבושו את העיר, אולם הוא גם החזיר את זכות השיפוט לסנאטורים כחלק מהרפורמה שערך במוסדות המשפט ברומי.
רק לאחר מלחמת האזרחים וכתוצאה ממשברים כלכליים הולכים ומחריפים כאשר עמדו מקבלי ההחלטות ברומי בפני שוקת שבורה, השכיל קיקרו לאחד את מגיני הסדר הקיים ולהביא לשיתוף פעולה בין מעמד הפרשים למעמד הסנאטורים כדי לסלק את האיום שריחף על מוסדות המדינה.
השתלטותו של יוליוס קיסר, בתחילת שנות הארבעים של המאה הראשונה לפנה"ס, לוותה ברפורמה אשר הטיבה עם מעמד הפרשים והעניקה להם מספר נוסף של מושבים בסנאט.
עם זאת, לא כל הפרשים תמכו במפלגתו של קיסר ובתקופת הטריומווירט הראשון של פומפיוס, קיסר וקראסוס נחלקו הפרשים למחנות השונים.
גם בתקופת הפרינקפס, או לפחות בתחילתה, העלה אוגוסטוס רבים מבני מעמד הפרשים לעמדות כוח.
את מעמדם הרם של הפרשים באדמיניסטרציה הקיסרית של אוגוסטוס, ניתן לראות בתפקידם המרכזי בטקס חגיגי שהוקדש לגאיוס קיסר, בו הוא הוכרז על-ידם כ"נסיך הנעורים" (princeps iuventitus) בשנת 5 לפנה"ס.
אוגוסטוס הרחיב את המעמדות הרומים ופתח אותם בפני איטלקים שאינם בהכרח בני העיר.
כתוצאה מכך, במשך הדורות הראשונים של הפרינקפט רוב הפרשים חברי הסנאט, חיילי הלגיונות, חיילי המשמר הפרטוריאני, הגיעו מקרב בני איטליה.
גם כחלק מהרפורמה המנהלתית שערך אוגוסטוס בעיר רומא, חולקו משרות הניהול המוניציפליות בין אנשי מעמד הפרשים ובין הסנאטורים, כך לדוגמה, בראש "יחידות שומרי הלילה" (cohortes vigilum) הוצב ה־praefectus vigilum כמפקד עליון מטעם הפרשים וגם על אספקת התבואה היה ממונה פרש ה־praefectus annonae.
בנוסף, אוגוסטוס מינה נוספים מאנשי הפרשים שנועדו לעמוד בראש הלגיונות בפרובינקיות, שניים מאנשי הפרשים הוצבו, בדרך-כלל, כמפקדי גדוד פרטוריאני (היה זה התפקיד הרם ביותר אליו היה יכול להגיע איש ממעמד הפרשים) ואף הוענקה להם טבעת זהב כסמל סטטוס.
עם זאת, אוגוסטוס נטל מהפרשים את שארית סמכויות השיפוט והעבירם לסנאט, כחלק מרצונו לזכות באהדת המוסד האריסטוקרטי המסורתי של האימפריה.
בתקופת שלטונו של קלאודיוס, נמסרו תפקידים נוספים לפרשים והם הפכו למעמד החשוב ביותר מבחינת כוח-אדם אדמיניסטרטיבי בקיסרות.
הפרש הצעיר התחיל את תפקידו כפרייפקטוס של קוהורטה (חיל-רגלים), משם התקדם לפרייפקטוס של כנף (מפקד יחידת פרשים) ובהמשך מונה לטריבון של לגיון.
עם תום תפקידיו הצבאיים היה באפשרותו להשתלב במערך האדמיניסטרטיבי האדיר של האימפריה: נוסף לשתי הפרייפקטורות הגדולות - נציבות מצרים ופיקוד על החיל הפרייטוריאני, הפרש יכול היה להתמנות לפרוקורטור (procurator).
מאז קלאודיוס נתמנו פרוקורטורים כנציבים בפרובינקיות כמו יהודה, מאוריטניה ותרקיה.
גם הפיקוד על הציים הועבר בימי קלאודיוס לידי הפרשים, הוא ביטל את המשרה של ה-quaestores classici שהייתה בידי הסנאט ובמקומה מינה שני פרייפקטים ממעמד הפרשים.
אולם, הכנסת עבדים משוחררים רבים לאדמיניסטרציה הקיסרית על ידי קלאודיוס, יצרה מרירות בחוגי הסנאטורים והפרשים אשר הפגינו בוז גמור לשילובם של המשוחררים במערך האימפריאלי.
ה"מזכירויות" שהקים קלאודיוס מעולם לא זכו למעמד רשמי והעבדים המשוחררים שירתו את הקיסר כ"אנשי צללים" כשתפקידם אינו מעוגן בחוק הרומי.
רק בתקופת שלטונו של אדריאנוס במאה השנייה, הועברו תפקידי המזכירויות לידי הפרשים, ובכך הפכו לחלק אינטגרלי מן המנגנון המלכותי.
הקיסר אנטונינוס פיוס, בנו המאומץ של אדריאנוס, האריך את תקופת כהונתם של הפרייפקטוס השונים (שכאמור נבחרו מבין מעמד הפרשים) ובכך הגדיל את עוצמתם הפוליטית.
הארכה זו מסבירה את נטייתו של אנטונינוס להעדיף את היציבות המבוססת על אנשי שלומו, על-פני הדבקות במסורת הרומית של הגבלת משך הכהונה.
חשיבותו של ההשתייכות למעמד הפרשים רק גדלה בתקופת הקיסרות התיכונה והמאוחרת.
אנשים שהטביעו את חותמם בהיסטוריה הקיסרית הגיעו ממעמד זה.
מעמד הר הזיתים הוא מעמד טקסי שקיים בהושענא רבה המרכז היהודי שישב בארץ ישראל בתקופה המוסלמית המוקדמת, החל מהמאה ה-7 ועד שנות ה-70 של המאה ה-11.
הטקס התקיים אחת לשנה, בהושענא רבה - היום האחרון של חול המועד סוכות בירושלים.
בטקס השתתפו עולים לרגל מהארץ ומחוצה לה שכללו כהנים, ראש הישיבה הארץ ישראלית ופמלייתו, אורחים שונים וכן מפגינים.
מטרת הטקס הייתה לבסס את חשיבותו של המרכז היהודי הרבני הארץ-ישראלי והוא היווה מעין מפגן כוח של היהדות הרבנית המקומית.
טקס זה מזכיר בחגיגיותו את הטקס המקביל שהתקיים במרכז היהודי בבבל (החזק יותר) למינוי ראש הגולה.
בשני המקרים, נועד הטקס לבסס את ההנהגה המקומית, אך שלא כמו בטקס הבבלי, שם שררתו הייתה מוגבלת לתחומיה של יהדות המזרח בלבד (בבל, פרס, תימן), הטקס הארץ-ישראלי נועד לבסס את מעמדו במעגלים מתרחבים: ירושלים - ארץ ישראל - הרשות הארץ-ישראלית - העולם היהודי כולו.