tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1934 הוקם ברחובות "מכון זיו" - מכון מחקר שלימים הפך למכון ויצמן למדע.
לאחר קום המדינה הוקמו אוניברסיטאות נוספות: אוניברסיטת בר-אילן (1955), אוניברסיטת תל אביב (1956), אוניברסיטת חיפה (1963), אוניברסיטת בן-גוריון (1969) ואוניברסיטת אריאל בשומרון (2012) ואוניברסיטת רייכמן (2021).
האוניברסיטה הפתוחה, שהוקמה בשנת 1976, מאפשרת לימודים אקדמיים בכל רחבי ישראל (ואף מחוצה לה).
עשרות מכללות אקדמיות מציעות אף הן הכשרה אקדמית, בעיקר לתואר ראשון, ובמידה מסוימת גם לתואר שני.
מספר הסטודנטים באוניברסיטאות ובמכללות בישראל גדל מ-1,600 בשנת 1948 ל-245,000 בשנת 2006. מספר המאמרים המדעיים לנפש שנכתבו על ישראלים הוא מהגבוהים בעולם.
כמו כן, ישראל נמצאת במקום השלישי בעולם (יחד עם שווייץ) ביחס הפטנטים הרשומים לנפש.
הישגיהם של החוקרים הישראלים באים לידי ביטוי, בין השאר, בזכייה בפרסים בינלאומיים בולטים:
פרופ' דניאל כהנמן, חתן פרס נובל לכלכלה לשנת 2002.
פרופ' אברהם הרשקו ופרופ' אהרן צ'חנובר, חתני פרס נובל לכימיה לשנת 2004.
פרופ' דייוויד גרוס, חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 2004, גדל בישראל ובה סיים את התואר הראשון והשני שלו.
פרופ' ישראל אומן, חתן פרס נובל לכלכלה לשנת 2005.
פרופ' עדה יונת, כלת פרס נובל לכימיה לשנת 2009.
פרופ' דן שכטמן, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 2011.
פרופ' מיכאל רבין, פרופ' אמיר פנואלי, פרופ' עדי שמיר ופרופ' שפי גולדווסר, חתני פרס טיורינג.
פרופ' אילון לינדנשטראוס, חתן מדליית פילדס
מדד למעמד המדע בישראל הוא מספר המאמרים שמקורם בישראל.
מניתוח מאמרים מ-170 מדינות, המופיע באינדקס של ארגון Thomson Reuters נמצא שבמרבית התחומים עולה מספר הפרסומים המדעיים שאחד מכותביהם מישראל (בין השנים 2004 ו-2008), על הממוצע העולמי למדינה.
לדוגמה בתחומים מתמטיקה (10% מעל הממוצע בשאר העולם), מדעי החלל (57% מעל שאר העולם), פיזיקה (54%), ומדע החומרים (46%).
אותו מכון מפרסם מדד אחר והוא מספר הציטוטים של מאמרים מדעיים ממוסדות אקדמיים מישראל במאמרים מדעיים בכלל.
על פי נתונים בין השנים 1995–2005 מבין 3,328 מוסדות להשכלה גבוהה שנבחנו, דורגה האוניברסיטה העברית במקום ה-109 בעולם, אחריה מדורגת אוניברסיטת תל אביב במקום ה-114; מכון ויצמן למדע במקום ה-123; הטכניון במקום ה-244; אוניברסיטת בן-גוריון בנגב במקום ה-411; אוניברסיטת בר-אילן במקום ה-553.
בראשית העשור השני של המאה ה-21, ישראל במקום החמישי בעולם במספר הפרסומים האקדמיים לנפש - 1.13% מכלל הפרסומים המדעיים בעולם בשנים האחרונות.
השיעור הגדול ביותר של פרסומים אקדמיים של ישראלים הם בתחומי המתמטיקה, הרפואה הקלינית והפיזיקה.
ממוצע הציטוטים המדעיים של ישראל גבוה ב-50% מהממוצע העולמי.
מכון וולקני: המוסד הגדול בישראל למחקר חקלאי.
חידושים רבים שיצאו ממכון וולקני מצאו את דרכם לשדות, למטעים ולשווקים בישראל ובעולם.
בין התחומים בהם עסקו אנשי המינהל אפשר למנות גידולים מוגנים (גידולי חממה), השקיה, חקלאות באזורים צחיחים, טיפול בתוצרת לאחר הקטיף, מיכון חקלאי וזנים חדשים של פירות, ירקות וצמחי נוי.
המכון למחקר ביולוגי בישראל: עוסק במחקר בתחומי הביולוגיה, המיקרוביולוגיה, הכימיה ותחומים סמוכים.
נודע כגוף שעוסק, בין השאר, בפיתוח אמצעי הגנה מפני נשק ביולוגי ונשק כימי.
המרכז למחקר גרעיני - שורק: מכון מחקר לתחום הגרעין, שבו מתבצע מחקר ופיתוח למטרות אזרחיות.
ענף ההיי טק החל להתפתח בישראל בשנות ה-60 של המאה ה-20, עם היווסדן של מספר חברות, כמו ECI Telecom, תדיראן ואלרון.
האמברגו הצרפתי, שהוטל על ישראל לאחר מלחמת ששת הימים, האיץ התפתחותה של תעשייה צבאית שמטרתה השגת יתרון טכנולוגי על מדינות ערב, ושמירתו לאורך זמן.
יתרונה היחסי של ישראל בא לידי ביטוי כאשר תעשיית המחשוב העולמית החלה שמה דגש רב יותר על תוכנה ביחס לחומרה, וחברות ישראליות החלו מתבלטות בשוק הבינלאומי.
תעשייה עתירת טכנולוגיה היא מרכיב חשוב בכלכלת ישראל, בייחוד בשני העשורים האחרונים.
המשאבים הטבעיים המוגבלים ודגש על חינוך והשכלה טכנולוגיים היוו גורם מרכזי בהכוונת התעשייה לתחומי היי-טק.
כתוצאה מהצלחתה של ישראל בפיתוח חומרה, תוכנה, תקשורת ובמדעי הטבע וכתוצאה מריבוי חברות הסטארט-אפ רבים מתייחסים לישראל כעמק הסיליקון השני.
חברת אינטל פתחה מספר מפעלים בישראל בהשקעות של מיליארדי דולרים וחברות אחרות מחזיקות בישראל מרכזי פיתוח.
נכון ל-2004 השקעות הון הסיכון בישראל היו גדולות מבכל מדינה באירופה.
ויחס ה-VC/GDP הגדול בעולם אחרי ארצות הברית.
למעט ארצות הברית וקנדה לישראל יש הכי הרבה חברות הרשומות בנסדאק.
אמדוקס: תוכנה למערכות בילינג ולמדריכים מסווגים ("דפי זהב")
קומברס: תאים קוליים לרשתות טלפוניה
צ'קפוינט מפתחת תוכנת פיירוול להגנה על רשתות מחשבים
רד בינת: קבוצת חברות העוסקת בתחום האלקטרוניקה
מרקורי: מפתחת מוצרים לבדיקת תוכנה
גילת רשתות לווין: פיתוח והתקנה של תחנות לוויין זעירות לתקשורת
מוטורולה היא מהמובילות בתחום טכנולוגיית התקשורת בישראל
פריסקייל סמיקונדקטור (לשעבר מוטורולה סמיקונדקטור) מפתחת שבבים לתחומי עיבוד אותות, תקשורת ומולטימדיה
בנוסף לחברות ישראליות אלה, חברות בינלאומיות, כדוגמת יבמ, אינטל, Yahoo!, גוגל, מיקרוסופט, HP ואחרות פתחו מרכזי פיתוח בישראל, וכן רכשו חברות הזנק ישראליות הממשיכות לפעול בישראל.
בתחומי התקשורת וטכנולוגיית המידע, ה-ITU דירג את ישראל במקום ה-19 באירופה, ובמקום ה-29 בעולם כולו.
בישראל פועלות חברות רבות העוסקות בטכנולוגיה צבאית, לשימוש צה"ל ולייצוא.
חברות בולטות בתחום זה הן
אלביט מערכות: עוסקת בפיתוח ובייצור של מערכות אלקטרוניות ואלקטרו-אופטיות ואמצעי לחימה מתקדמים, ובכלל זה מערכות שליטה ובקרה, מערכות מודיעין, כלי טיס בלתי מאוישים, והשבחת של כלי טיס, כלי שיט וכלי רכב.
התעשייה האווירית לישראל: חברה ממשלתית המפתחת ומייצרת בעיקר מוצרים תעופתיים, מערכות חלל ומוצרי אלקטרוניקה, לתחום הצבאי ולתחום האזרחי, אך גם מוצרים לכוחות היבשה והים.
בחברה מועסקים למעלה מ-15,000 עובדים.
אלתא - חברה-בת של התעשייה האווירית, מתעסקת באלקטרוניקה, טכנולוגיות מכ"ם, תקשורת ומודיעין צבאי.
רמתא - מפעל של התעשייה האווירית המתמחה במערכות יבשה וים, שריון ורובוטיקה.
רפאל - מערכות לחימה מתקדמות: עוסקת בפיתוח ובייצור של אמצעי לחימה מתקדמים, לרבות טילים.
בתחילת דרכה עסקה בעיקר במחקר ובפיתוח של אמצעי לחימה, ובמהלך השנים החלה להתמקד גם בייצור.
התעשייה הצבאית: חברה ממשלתית שהיא היצרן העיקרי של נשק ותחמושת לכוחות היבשה בישראל, והיא מייצרת גם אמצעי לחימה מוטסים.
מסלול מיוחד להכשרת כח אדם מעולה לתחום זה הוקם כתוכנית תלפיות כאשר המטרה המוצהרת היא הקמת תוכנית עילית צבאית-אקדמית להכשרת מנהיגות טכנולוגית-מבצעית מעולה למערכי המחקר והפיתוח (מו"פ) ומערכי האמל"ח (אמצעי לחימה) של מערכת הביטחון.
מבין הפיתוחים הטכנולוגיים הצבאיים הבולטים של ישראל ניתן למנות את: תת-מקלע עוזי, טנק המרכבה, מטוס קרב כפיר, טילי הפיתון, לווייני ריגול אופק וטכסאר, רובי הסער גליל ותבור, ספינות הטילים, ספינות הסיור שלדג ודבורה, מערכות הגנה נגד טילים החץ וכיפת ברזל, מערכת הגנה אקטיבית מעיל רוח ועוד.
טבע תעשיות פרמצבטיות היא אחת מ-20 חברות הפרמצבטיקה הגדולות בעולם, והחברה המובילה בתחום הגנריקה.
לטבע אתרי ייצור, מחקר ושיווק בישראל, צפון אמריקה ואירופה.
יותר מ-80% מהכנסות החברה מקורן במכירות בצפון אמריקה ואירופה.
הישגה הגדול ביותר של טבע, ואחד מהישגיו הגדולים של המדע הישראלי בכלל, היה קבלת אישור ה-FDA לתרופת הקופקסון ב-1996. התרופה פותחה בידי צוות חוקרים במכון ויצמן למדע, והיא אחת הטובות ביותר המצויות כנגד מחלת הטרשת הנפוצה.
מכירותיה השנתיות עולות על מיליארד דולר.
בכך הפכה טבע מחברה המייצרת תרופות גנריות לחברה המייצרת גם תרופות מקוריות.
בתחום הפרמצבטיקה פועלות בישראל גם דקסל פארמה, תרו ופריגו ישראל.
בתחום הדיאגנוסטיקה והמכשור הרפואי עוסקת גם חברת גיוון אימג'ינג ומזור רובוטיקה (שנרכשה על ידי מדטרוניק ב-1.6 מיליארד דולר), וולטק קרדיו, בריינסוויי, לומניס ועוד.
מדע ומגדר הוא תחום מחקר הבוחן את השפעותיהם ההדדיות של המדע והמגדר.
התמקדותו העיקרית היא בשאלות בדבר מיקומן של הנשים במדע לאורך ההיסטוריה, ובאופנים שבהם ידע ומדע מושפעים מהסטריאוטיפים המגדריים השוררים בחברה ומיחסי כוח בחברה בכלל.
התחום עוסק גם בדרכים שבהן תובנות פמיניסטיות יכולות לתרום להתנהלות המחקר המדעי וייצור הידע בכלל, כשיפור השיטות הקיימות או כחלופה להן.
תחום זה שם את הנשים במוקד תשומת הלב המחקרית, אך לא עוסק בנשים באופן אקסקלוסיבי, אלא גם בקשר בין המדע ליחסי כוח בחברה באופן כללי.
הגל השני של הפמיניזם הופיע בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 במדינות המערב, ובמסגרתו נטען, בין היתר, כי רק פירוקו של הסדר הפטריארכלי מן היסוד יאפשר לנשים להשתחרר ממעמדן החברתי הנחות.
כדי להוכיח את טענותיהן של פעילות הגל השני, נדרשה בחינה יסודית של מרכיבי החברה ופירוק ההיסטוריה האנושית לגורמים.
זו הובילה לבנייה של בסיסי ידע ומחקר בתחומים מגוונים, שנשענו על תפיסת העולם הפמיניסטית.
בין אלו נחקר גם תחום המדע לעומקו.
טענתן הבסיסית של חוקרות פמיניסטיות של המדע היא שכל חברה מושפעת באופן לא-מודע מהסטריאוטיפים המגדריים שבהּ.
כך, המדע איננו מצליח לשמור על האובייקטיביות הראויה, ומכיל הטיות מגדריות.
בנוסף לכך, עקב תפקידו המרכזי של המדע בחברה המודרנית כספק של ידע, ישנן תאוריות מדעיות שמייצרות, מטפחות ומנציחות את אותם הסטריאוטיפים, ומשמשות כצידוק לדרך התנהלות החברה.
מבקרות המדע הפמיניסטיות עושות שימוש בשני מושגים מרכזיים:
הקשר הגילוי, שהוא הרקע או ההשראה של המדען להעלות השערות שונות – מה גרם למדען להעלות השערה מסוימת?
(לדוגמה, סביבה טבולת גזענות תעורר במדען השראה להעלות היפותזה בדבר הבדלים ביולוגיים בין גזעים).
הקשר הצידוק, שהוא הסביבה של המדען להפרכה, אישוש, ניפוי או הצדקה של ההשערות שהעלה – באיזו צורה המדען מוכיח ומצדיק את השערתו?
(לדוגמה, בחירת כלי מחקר תצפיתי לצורך מחקר העוסק בהבדלים הביולוגיים בין הגזעים).
כיום, הטענה שערכים חברתיים משפיעים על הקשר הגילוי מוסכמת על רוב החוקרים.
אולם, הטענה שהם משפיעים גם על הקשר הצידוק איננה מקובלת, ומהווה אבן מחלוקת בין הגישות השונות בביקורת הפמיניסטית של המדע לבין גישות המתנגדות להן.
רוב הזרמים בפילוסופיה של המדע גורסים כי כל השפעה בהקשר הגילוי היא לגיטימית, כל עוד התאוריה עומדת בסטנדרטים המדעיים המוסכמים בהקשר הצידוק.
כלומר, כלי השיטה המדעית הם אובייקטיביים, ומאפשרים סינון של הערכים החברתיים מתוך התאוריה.
אולם, החוקרת הפמיניסטית קת'לין אוקרוהליק טוענת שהשפעת הערכים החברתיים בהקשר הגילוי דומיננטית ביותר.
לאור כך, ההיפותזות השונות שיועלו על ידי מדענים כמועמדות לבחינה כבר יהיו מוטות ברובן.
לכן, גם אם הערכים החברתיים אינם משפיעים בהקשר הצידוק, ומערכת בחינת התאוריות היא אובייקטיבית, רוב הסיכויים שהתאוריה שתיבחר תהיה מוטה.
לדוגמה, השפעות חברה גזענית על השערות חוקריה תהיה כל כך חזקה, שכל התאוריות שיגיעו לשלב המבחן באמצעות כלי המדע, יהיו גזעניות.
מסיבה זו, לטענתה, אין להזניח את הקשר הגילוי.
אפיסטמולוגיה פמיניסטית: ייצור ידע בראייה פמיניסטית
ישנן שלוש גישות עיקריות באפיסטמולוגיה הפמיניסטית: אמפיריציזם פמיניסטי, גישת העמדה האפיסטמית ופמיניזם פוסטמודרני במדע.
האמפיריציזם הפמיניסטי מגיע מתוך העולם המדעי, ומבקר אותו מבפנים.
הוא מציע לערוך תיקונים כדי להפחית את השפעתם של ערכים חברתיים על המדע, באמצעות הכלים המדעיים המקובלים.
הוא גורס כי המדע מושפע במידה רבה מהטיות מגדריות, אך עליו לשאוף לאובייקטיביות, כלומר, ניתן להפריד בין הקשר הגילוי והקשר הצידוק.
לפיו, הטיה מדעית היא כישלון של המדע לעמוד בסטנדרטים שהציב לעצמו במטרה להשיג אובייקטיביות.
כדי להימנע מחדירת ההטיות המגדריות למדע, ממליצה גישה זו לקיים פלורליזם בהקשר הגילוי, ולהגביר חשיבה ביקורתית, שתבדוק האם הכלים בהם משתמש המדע אכן אובייקטיביים, ותסייע להסרת ההטיות.
אחת מהביקורות החריפות של זרם זה כלפי המדע היא שהדרתן של נשים מהמדע פוגעת ביכולתו של המדע להתקרב לאמת.
כלומר, הכלת נשים במדע היא צעד חשוב לא רק כדי לאפשר לנשים שוויון מלא, אלא כדי לאפשר למדע לייצר ידע טוב יותר.
שיטה זו קיבלה הכרה בעולם המדעי, שאימץ כמה מהמלצותיה, למשל עריכת ניסויים קליניים רפואיים גם על נשים ולא על גברים בלבד, כפי שהיה מקובל שנים רבות מתוך ההנחה המוטה שההבדלים הפיזיולוגיים בין נשים לגברים אינם משמעותיים בקביעת יעילות התרופות הנחקרות ותופעות הלוואי שלהן (דבר שנקבע בחוק בארצות הברית בשנת 1990).
חוקרות פמיניסטיות העוסקות ברפואה מפתחות גישה רפואית מגדרית, על פיה יש להכיר בהבדלים בין גוף האישה וגוף הגבר, ולכן מחקרים שבוצעו על גברים לא בהכרח נכונים לגבי נשים.
הן ממפות את הסימפטומים השונים שמגלים נשים וגברים, ומאפשרות לתת להם פרשנות מותאמת-מין.
בנוסף, מנסה המדע לייצר מוצרים וטיפולים המותאמים באופן ייחודי לצורכיהן של נשים (מפורסמת היא האימרה כי "אם גברים היו סובלים מכאבי מחזור, כבר מזמן היו מוצאים להם פתרון").
האמפריציזם הפמיניסטי מקביל לגישת הפמיניזם הליברלי בזרם הכללי של הפמיניזם.
הפמיניזם הליברלי צמח במאה ה-19, והתמקד בהבטחת שוויון זכויות לנשים, מתוך ההנחה שכל בני האדם שווים זה לזה.
כמו האמפיריציזם הפמיניסטי, גם הפמיניזם הליברלי מציע תיקונים במסגרת כללי החברה המקובלים.
לפי זרם זה, הדרת נשים מהחיים הציבוריים פוגעת בחברה השואפת לשוויון, כפי שהדרתן מהעולם המדעי הוא עוול אפיסטמי, שפוגם ביכולת ההתקרבות לאמת והאובייקטיביות.
מאבק הדגל של זרם זה היה בפתיחת זכות הבחירה בפני נשים ובביטול אפליה בלתי מוצדקת במקומות עבודה.
מייצגת בולטת של האמפריציזם הפמיניסטי היא הפילוסופית הלן לונג'ינו.
לונג'ינו טוענת שמכל מקבץ של נתונים וראיות מדעיים, ניתן לגזור כמה תאוריות.
כלומר, הראיות לא קובעות את התאוריה באופן חד-משמעי.
לפיה, ערכים שונים, מדעיים וחברתיים כאחד, הם אלו שמכריעים את הבחירה בין התאוריות השונות.
מצב זה מכונה תת-היקבעות של תאוריה על ידי הראיות (underdetermination of theory by evidence) ולעיתים בקיצור תת-היקבעות.
לונג'ינו מציגה פתרון נורמטיבי-רגולטיבי, שהוא מעין אוסף של כלים לשיפור המדע ולא שינוי רדיקלי.
הפתרון שלה, המורכב מארבעה תנאים, הופך לטענתה את ההכרעה בין תאוריות לתהליך שקוף ומושכל:
שמירה על ערוצי ביקורת פתוחים – יש להרבות במסגרות המעודדות ביקורת, כמו כנסים וכתבי-עת מדעיים, ולעודד במיוחד השמעת דעות מיעוט.
בנקודה זו היא נסמכת על התאוריה של ג'ון סטיוארט מיל, שכדי להגיע לאמת יש להקשיב לכמה שיותר דעות וביקורות.
לטענתה, בחוסר השמעה של דעות יש עוול אפיסטמי, שמונע מאיתנו להגיע לאמת המדעית.
התייחסות לביקורת – חייבת להיות תגובה לביקורת ושינוי עמדות בהתאם.
סטנדרטים פומביים לביקורת – על הסטנדרטים להיות ידועים, ונתונים גם הם לביקורת מתמדת.
שוויון אפיסטמי – הקריטריון היחיד להתייחסות לדעה של דובר או דוברת צריך להיות המומחיות שלהם לעניין הרלוונטי.
לא צריך להיות יתרון לדעתם של בעלי כוח.
גישת העמדה האפיסטמית טוענת שהמדע אינו צריך לשאוף לאובייקטיביות במובנה המסורתי, ושאין נקודת מבט אחת ויחידה ממנה ניתן לראות את המציאות בכללותה בצורה מושלמת.
זאת כיוון שהידע הנרכש קשור בהכרח בנקודת המוצא של רוכש הידע, ולא ניתן לניתוק ממנה.
כלומר, לא ניתן להפריד בין הקשר הגילוי והצידוק.
למשל, את תורת האבולוציה של דרווין לא ניתן לנתק מכך שדרווין היה גבר, לבן, בן המעמד הגבוה.
סנדרה הארדינג, המייצגת הבולטת של זרם זה, טוענת שלא ניתן להפריד בין ערכי המדע לערכים של מי שהכתיבו אותם, שהיו ברובם גברים לבנים מהמעמד הבינוני-גבוה.
לשם חקירת הערכים המדעיים, ועשיית מדע נכון יותר, יש להתבונן דרך עיניהם של אלו שלא שייכים למערכת הערכים ההגמונית הזו.
כלומר, בעשיית מחקר עלינו לתת עדיפות לדעות ולנקודת המבט של המודרים מהחברה.
למשל, אם ברצוני לערוך מחקר בנושא דיכוי, עליי לתשאל עבדים, כיוון שבידיהם הידע העודף בנושא.
המלצותיה של הגישה הן לא לכוון לתאוריה אחת נכונה, אלא לפלורליזם של עמדות, שלאו דווקא מתיישבות זו עם זו.
בנוסף, יש להקשיב במיוחד לעמדת החלש המדוכא.
הארדינג מכנה מצב זה "אובייקטיביות חזקה".
זרם זה מקביל לפמיניזם התרבותי, שצמח כביקורת על הפמיניזם הליברלי.
הוא גורס כי לנשים יש אופי, זהות וצרכים שונים מאלו של גברים; כדי לאפשר להן שוויון אמיתי, תוך קבלת שונות זו, יש לספק להן את צורכיהן המיוחדים.
לדוגמה, כדי לאפשר לנשים להשתלב במערכת התעסוקתית, יש לשנות את שוק העבודה כך שיענה על צורכיהן, ויאפשר להן, לדוגמה, לסיים את יום העבודה בשעה מוקדמת כדי להתפנות לטיפול בילדיהן.
הדמיון בין גישות אלו הוא ששתיהן מכירות בשונות בין גברים ונשים, ומציעות שינוי במסגרת כדי להכיל שונות זו.
תאוריית העמדה האפיסטמית איננה מקובלת ברובה כיום בזרם המרכזי של המדע המערבי.
הפמיניזם הפוסטמודרני במדע טוען כי המדע הוא כלי גברי לשליטה ולשעבוד של הטבע ושל החברה האנושית, ובפרט של נשים.
כך למשל, השאיפה המדעית לאובייקטיביות ולידע היא כסות לניסיון לפתח כלים לשליטה ולצבירה של כוח.
גישה זו היא הרדיקלית מבין השלוש, מכיוון שהיא מערערת על עצם הלגיטימיות של המדע.
המייצגת הבולטת של זרם זה היא דונה הראווי.
כדי לנתק את המדע מהשעבוד למסגרת הערכים הגברית, טוענות החוקרות מגישה זו שיש צורך בשינוי רדיקלי בפרקטיקות הידיעה (הדרכים שבהן המדע צובר ידע).
בראש ובראשונה, לדידן, יש לבטל את ההבחנה בין החוקר לנחקר.
לפיהן, לחוקר אין יכולת אמיתית לתצפת על העולם מנקודת מבט חיצונית.
גישה נכונה ביחס לעולם, המאפשרת הבנה עמוקה עליו, תתקבל רק אם יתפוס החוקר את העולם כמכלול, יראה עצמו כחלק ממנו ולא כשולט בו, ויקבל את ההזדהות והשיוך ככלי חקירה לגיטימי.
דוגמה לצורת מחקר העולה בקנה אחד עם גישה זו, על פי התומכות בה, היא של ג'יין גודול שעסקה בחקר קופי האדם וחיה ביחד עם מושאי המחקר שלה והפכה להיות חלק מהקהילה שלהם על מנת להבינה מבפנים.
בניגוד אליה, המחקר על ידי גברים האמין שאסור לבוא במגע עם מושאי המחקר מכיוון שזה פוגע באובייקטיביות של המחקר, ולפיכך צריך לערוך תצפיות ורישומים מבחוץ בלבד.
לאחר חקר פורה של עשרות שנים, הוכר בקהילה המדעית שהשיטה של גודול היא בעלת תוקף מדעי וחשיבות רבה לחקר בתחום.
גישה זו מקבילה לפמיניזם הרדיקלי, שהתבטא בעיקר בזירה המשפטית.
הפמיניזם הרדיקלי גורס כי המשפט הוא אחד מהכלים לשעבוד האישה, והאמצעי לתיקונו הוא פירוק יחסי הכוחות של שולט (גבר) ונשלטת (אישה).
מובילת גישה זו היא קתרין מקינון, מחלוצות הפמיניזם המשפטי, ופרופסור ידועת שם למשפטים מאוניברסיטת מישיגן.
מקינון טוענת כי המשפט, והחברה בכלל, הם מסגרת המבנה יחסי כוח בין גברים לנשים.
מייצגת גישה זו בישראל היא אורית קמיר, המיישמת את תפיסתה של מקינון בעיקר בנושא פורנוגרפיה והטרדות מיניות.
בהיסטוריה של המדע מנקודת המבט הפמיניסטית ישנם שלושה סגנונות כתיבה עיקריים:
ניתוח ההטיות המגדריות המשתקפות במדע והדרך בה הן משפיעות על החברה.
הנכחת הנשים הדגולות של המדע.
בחינת הסיבות והדרכים להדרתן ואפלייתן של הנשים מהמדע.
הטיות מגדריות במדע והשפעתן על החברה
חוקרות פמיניסטיות טוענות כי למרות ניסיונו של המדע לעמוד בסטנדרטים של אובייקטיביות, הוא מושפע מהתפיסות המגדריות הקיימות בחברה מצד אחד, ומצדיק את נחיתותן של נשים מצד שני.
את השפעתם ההדדית של המדע והחברה ניתן לראות בדוגמאות הבאות:
תפקידי הזרע והביצית בהפריה – האנתרופולוגית אמילי מרטין טוענת כי פירוש תפקידי הזרע והביצית בתהליך ההפריה מושפע מתפיסת התפקידים המגדריים בחברה.
– הביצית הפסיבית, בתפקיד "היפהפייה הנרדמת", מחכה בסבלנות לזרע האקטיבי, בתפקיד "האביר על הסוס הלבן", שלאחר מרוץ ותוך הבסתם של זרעים אחרים, מגיע וחודר אליה.
בשנות ה-70 של המאה העשרים, מתוך צפייה במיקרוסקופ אלקטרוני, עלתה ההשערה שלביצית יש מעין שערות, שבאמצעותן היא בוררת ומכוונת את הזרעים שהיא "מעוניינת" בהם, ושייתכן כי תפיסת התפקידים המסורתית שגויה.
נושא זה טרם הוכרע, אך טענת המאמר היא שההשפעה של תפקידים מגדריים הייתה כל כך חזקה, שנוסף על כך שעיוותה את דרך הפרשנות, היא גם השפיעה על בחירת מושאי הבחינה.
חקר קופי האדם – המחקר בתחום זה התרכז לרוב בתיאור חברת הגברים, זכר האלפא, יחסי הכוחות בין הזכרים בלהקה, אלימות וזיווגים.
זאת מתוך ההנחה שהזכרים קובעים את מבנה החברה, ותפקידן של הנקבות מוגבל בעיקר לרבייה.
כשפמיניסטיות החלו לחקור תחום זה בשנות השבעים, הן חשפו את מקומן של הנקבות, את התנהגותן, את היחסים החברתיים השונים בלהקה, החברויות, גידול הצאצאים ומעורבות הזכרים בהם.
שינוי נוסף שהציעו חלק מחוקרות אלו בתחום הוא דרך החקירה – הן דרשו בחינה דרך הזדהות, השתלבות ואמפתיה על פני חקירה מרחוק.
חלוקה לתקופות היסטוריות – החלוקה המקובלת לתקופות נעשית לפי החומר העיקרי שממנו נעשו כלי ציד (תקופת האבן, תקופת הברונזה וכו'), מתוך ההנחה שהציד היה תפקידו העיקרי של הזכר בלהקה.
הארכאולוגיות הפמיניסטיות ערערו על תפיסה זו, והציעו שאת סיפורה של האנושות ניתן לספר גם דרך חומרים אחרים.
לדוגמה, דיג, שבו עסקו בעיקר נשים, היה מקור תזונה עיקרי בחברות ימיות, ובמהלך השנים השתכללה ביותר רשת הדייגים.
כאלטרנטיבה לסוג כלי הציד, סוגה של הרשת יכול לציין את שם התקופה ולהוות בסיס לחלוקה לתקופות, וכך גם סוגי חרסים, אריגים ועוד.
יותר מכך, חוקרות אלו טענו שההיסטוריה בכללותה מספרת את סיפורם של גברים ממעמד גבוה, ולכן עוסקת בעיקר במצביאים פוליטיים ובמלחמות, תוך התעלמות משאר שכבות האוכלוסייה, בכללן נשים, ילדים, נכים ועוד.
לטענתן, התמקדות בסיפורן של נשים הייתה מובילה לחלוקה שונה לחלוטין של התקופות ההיסטוריות, ומשנה את הנרטיב ההיסטורי כולו.
תפיסת גוף ואנטומיה – במחקרים רבים בעבר, נתפס גוף האישה כנחות מזה של הגבר.
בימי היוונים, נחשב גוף האישה לגוף גבר פגום.
אריסטו טען שהגברים מייצרים יותר חום, מה שגורם לאיברים הגבריים לצאת החוצה ולהמשיך להתפתח, לעומת האיברים הנשיים שנשארים פנימיים ולא מפותחים.
כך למשל הושוו השחלות לאשכים, הרחם לשק האשכים והוואגינה לפין לא-מפותח.
בסביבות המאה ה-17 החלו להתייחס לגוף האישה ולגוף הגבר כשני דברים נפרדים ושונים, ולא כצורה אחת, שמפותחת יותר אצל הגבר.
מודלים מתקופה זו והלאה מציגים את הנשים כבעלות מבנה גוף שונה מהותית מגברים: רגליהן קצרות יותר, אגן הירכיים רחב יותר, והגולגולת שלהן קטנה יותר יחסית לגופן, כך שמוחן קטן יותר בהתאם.
כך, למשל, בספר אנטומיה משנת 1829 מוצג שלד הגוף הגברי במקביל לשלד של סוס, דבר המעיד על יציבות וחוזק הגבר, ושלד האישה במקביל לשלד של יען, מה שמדגיש את אגן הירכיים הרחב, הצוואר העדין והגולגולת הקטנה.
במאה ה-19 הציגו מודלים שונים את האישה כנתונה למניפולציות מערכת הרבייה שלה, דבר הגורם לה ליתר רגשנות, חוסר רציונליות והיסטריה.
(המילה "היסטריה" מגיעה מהמילה היוונית לרחם).
מכיוון שמערכת הגוף של האישה נתונה לחוסר יציבות, על גופה להיות תחת פיקוח ושליטה.
לאור תפיסה זו, לנשים אין מקום במילוי תפקידים הדורשים ריסון רגשי וחשיבה מופשטת (כמו למשל התעסקות במדע).
פיתוח תאוריית הברירה הטבעית של דרווין – חוקרים שמתבססים על תאוריית הברירה הטבעית מסבירים את מקומן של הנשים בחברה באמצעות המסלול האבולוציוני השונה בהתפתחות גברים ונשים.
כך למשל, בספרו מוצא האדם טען דרווין שהגברים התפתחו תוך שהם נאלצים להתחרות ביניהם על זיווג עם הנשים המושכות ביותר, החזקים ביותר זכו לזיווג ועל ידי כך העבירו את יתרונותיהם לדור הבא.
מהלך זה גרם לכך שלאורך האבולוציה, הגבר פיתח יכולות חשיבה ודמיון מפותחות יותר, כמו גם חושים מחודדים ויכולות מוטוריות גבוהות.
לעומת הגברים, יתרונן של הנשים היה ביופיין, לא בחוזקן או בתושייתן.
מכיוון שתכונות אלו לא העניקו להן יתרון, הן התפתחו פחות בקרב נשים.
חוקרות פמיניסטיות מבקשות לקעקע תפישה זו, ולהסביר את ההבדלים בין גברים ונשים כהבדליים איכותיים, ולא כמותיים.
סיפורי הנשים הדגולות של המדע
סגנון זה מבקש להעלות לקדמת הבמה את סיפורן של מדעניות גדולות לאורך ההיסטוריה, שלא קיבלו הכרה מספקת בימי חייהן.
לדעת העוסקות בתחום, הכנסת סיפוריהן לנרטיב המדעי, הדל בגיבורות, תחזיר להן את כבודן הראוי, תעודד נשים נוספות לעסוק במדע, ותרחיב את יריעת הידע ההיסטורי.
מטרת תחום חקר זה היא להציג את המורכבות העומדת בפני נשים המתפקדות בעולם המדע, ולחשוף את האפליה שהייתה נחלתן של מדעניות רבות, דוגמת מארי קירי, רוזלינד פרנקלין, ליסה מייטנר ורבות נוספות.
מארי קירי – הייתה האישה הראשונה שלימדה בסורבון בפריז, וזכתה פעמיים בפרס נובל, על תגליותיה בתחום הפיזיקה (1903) והכימיה (1911).
למרות הצלחתה המדעית הכבירה, נאלצה להתמודד עם מכשולים רבים שנבעו מהיותה אישה – חשד שהיא מנהלת רומן עם עמיתה הנשוי, הפיזיקאי פול לנז'ווין, כמעט מוטט את הקריירה שלה.
בנוסף, היא לא התקבלה לאקדמיה הצרפתית למדעים גם לאחר קבלת פרס נובל.
רוזלינד פרנקלין – כימאית פיזיקלית שעבדה על גילוי מבנה הדי-אן-איי.
תרומתה לפיצוח הדי-אן-איי הייתה מכרעת, בעיקר בזכות צילום רנטגן ברור שצילמה, שממנו ניתן היה להסיק את המבנה הסלילי של מולקולת הדי-אן-איי.
התצלום נלקח ממנה ללא רשותה על ידי עמיתה מוריס וילקינס, והוצג לפרנסיס קריק ולג'יימס ווטסון, דבר שתרם משמעותית לפיתוח התאוריה שלהם.
היחסים עם עמיתיה במעבדה היו מורכבים, ונטען שסביבת העבודה בה הייתה סקסיסטית, והיא שאפשרה את ניצול החומרים שברשותה ללא הסכמתה.
עמיתיה זכו בפרס נובל על גילוי זה, שהייתה לה תרומה מכרעת להשגתו.
היא לא קיבלה אותו, מאחר שבזמן קבלת הפרס כבר לא הייתה בין החיים, אך היא לא קיבלה את ההכרה על תרומותיה על ידי עמיתיה.
בספרו של ווטסון, "הסליל הכפול", מתוארת דמותה באור שלילי, והוא ממעיט בערכם של הישגיה ותרומתה לגילוי.
ליזה מייטנר – פיזיקאית אוסטרית-יהודייה, שהייתה שותפה לגילוי הביקוע האטומי, שהוביל בסופו של דבר לפיתוח הפצצה האטומית.
את בגרותה העבירה בגרמניה, ועם עליית הנאצים לשלטון נאלצה לעזוב את משרתה הבכירה בפקולטה למדעים באוניברסיטת ברלין, ולבסוף לברוח לשוודיה.
שותפיה ניצלו זאת כדי למחוק את שמה מהגילוי, דבר שזכה כמובן לתמיכת המשטר הנאצי, ואף זכו בפרס נובל על כך, מבלי שהיא קיבלה כל הכרה.
בנוסף, לדעת חוקרות מסוימות, לאורך ההיסטוריה עסקו נשים רבות במדע, אך רובן לא קיבלו את ההכרה על הישגיהן.
במאות ה-18 וה-19, בתקופה שבה התרחש המדע בבתי אנשים ולא במעבדות חיצוניות, רעיות ואחיות רבות מצאו עצמן עוסקות במדע, תוך שהן מסייעות לבני משפחתן.
כדי לאזן בין תופעה זו לצידוקים שלפיהם אסור לנשים לעסוק במדע, מצאה החברה לכך הסברים שונים.
הסבר לדוגמה הוא שייתכן והאישה פועלת באמצעות מסר אלוהי, התגלות, והיא משמשת כצינור בלבד בתהליך מסירת הידע.
הסבר נוסף הוא ייחוס ההצלחה ליכולות טכניות ולא לגאונות, דוגמת "האישה כמכונה" – לפיה מתמטיקאית מוכשרת איננה גאונה, אלא "רק עושה חשבון מהיר" (ולחלופין – "שקדנית", "חרוצה" וכו').
כיום יותר ויותר נשים עוסקות במדע, אך הן עדיין מיעוט לעומת המדענים הגברים.
לדעתן של חוקרות רבות מזרם הפמיניזם הפוסטמודרני במדע ובמידה פחותה גם מגישת העמדה האפיסטמית, הסיבה העיקרית לכך היא כי המדע נשלט על ידי גברים, והוא גברי במהותו.
משום כך, המכשולים העומדים בדרכן של מדעניות הם רבים, ויותר מכך, מעטות הן הנשים הנמשכות מלכתחילה לתחום גברי זה.
סנדרה הארדינג, מייצגת גישת העמדה האפיסטמית, מציגה חמש נקודות ההופכות את המדע לגברי:
התמקדות במדען רציונלי ושכלתני, תוך התעלמות ממקום הרגש.
התרכזות בתופעות גלויות ומובהקות, והתעלמות מתופעות מינוריות הנוגעות לחיים האישיים או הציבוריים.
התייחסות לחברה כ"אחידה" תוך התעלמות מההבדלים בין נשים וגברים.
חוסר התייחסות למין ולמגדר כמשתנה משפיע במחקר.
מין החוקר או הנבדקים אינם מובאים בחשבון.
התעלמות מרבדים מדעיים כמו מתן פרשנות ומשמעות, מתוך ההתמקדות בשליטה ובמניפולציות.
מיקומה של "המהפכה המדעית" בהדרתן של הנשים מהמדע
חוקרות פמיניסטיות כמו קרולין מרצ'נט ואוולין פוקס-קלר, טוענות שהמהפכה המדעית הגבירה וקיבעה את שעבוד הנשים לגברים.
זאת כיוון שהמהפכה המדעית שינתה את תפיסת היחסים בין האדם לטבע, ובהתאם להקבלה העתיקה בין הטבע לאישה, את יחס הגבר לאישה.
הקבלה זו בין הטבע לאישה קיימת עוד מיוון העתיקה, לדוגמה בדיאלוג "טימאוס" של אפלטון; הטבע נתפס כאם מזינה, שיש לכבדה.
המהפכה המדעית הובילה ליחס חדש לטבע.
דימוי הטבע כאישה הוחלף בדימוי הטבע כמכונה .
הדבר הוריד את המגבלות המוסריות הקיימות, ותחתיהן התקבעה התפיסה כי הטבע הוא משאב אותו יש לחקור, לנצל ולשעבד.
בתיאוריהם את הטבע השתמשו פילוסופים במונחי דומיננטיות, שליטה וכוח.
פרנסיס בייקון, אחד הפילוסופים הנתונים לביקורת זו, הציע את גישת "האינקוויזיציה לטבע" – יש להפעיל על הטבע, שהובן כישות נקבית, לחץ וכוח, עד שתתרצה ותמסור את סודותיה.
מקומו של המדע (שכונה באותה תקופה "פילוסופיית הטבע") הפך למרכזי יותר ויותר, ועודד את הזהות בין התכונות הנתפשות כ"גבריות" ובין התכונות הנחשבות "מדעיות".
התכונות המתוייגות בחברה כ"נשיות" – אינטואיציה, הזדהות, הוליסטיות ושיתוף פעולה – איבדו את מקומן, והוכללו תחת הקטגוריה "לא-מדעי".
דבר זה שלל את מקומן של הנשים בחברה המקדשת את ערכי המדע.
ההתבוננות מהצד, הריחוק הרגשי, חוסר ההזדהות והמניפולציות על הטבע, הנחשבים גבריים, תפסו את מקומם ככלי החקירה הלגיטימיים היחידים.
משמעות הדבר היא שלשם השתלבות נשים במדע, עליהן לאמץ דפוסי התנהגות וחשיבה גבריים.
ראייה זו של הטבע אפשרה את החיבור בין חקירת הטבע והכלכלה המתפתחת, שני תחומים שבהם האמינו שיש לחקור ולשעבד את הטבע לצורך האינטרסים של האדם.
מבחינה זו, היוותה המהפכה המדעית צידוק לניצול הטבע לצרכים כלכליים ומסחריים; כלומר, המדע היווה גם את הכלי וגם את הצידוק לשעבוד ולניצול.
חיבור בין שתי תפיסות אלו הוביל לאקו-פמיניזם, שצמח במחצית המאה ה-20.
קיימת טענה שהחברה, שברצונה להנציח את המצב בו נשים אינן משתלבות במדע, בונה לעצמה מערכת מדעית המוכיחה ומצדיקה את חוסר הימצאותן של נשים בתחום.
סוג ראשון של צידוקים עוסק בהשלכות השליליות שייווצרו אם נשים יעסקו במדע.
דוגמה לכך היא טענה מהמאה ה-19 שהסתמכה על חוק שימור האנרגיה.
לפי חוק זה, גוף האדם פועל כמכונה, ובעל אנרגיה מוגבלת; מתוך כך, נטען שאם אישה תעסוק בעבודה שכלתנית, לא תישאר לה אנרגיה ללדת ולטפל בצאצאים.
צידוק נוסף הוא שהתעסקות של אישה במדע הורסת את הקשר שלה עם ילדיה.
האישה נחשבה לפי התפיסות הקלאסיות לבעלת היכולת הרגשית ולמטפלת העיקרית בילדים.
המדע נחשב כעיסוק שכלתני וקר, שגורם לעוסקים בו לאובדן היכולות הרגשיות.
לכן, אם תעסוק האישה במדע, עתיד הילדים מוטל בסכנה.
סוג שני של צידוקים עונה על השאלה מדוע האישה אינה מסוגלת, במסגרת יכולותיה, לעסוק במדע.
לשם כך, מציבה החברה תכונות אופי מסוימות כמתאימות לעיסוק המדעי – המדע דורש שליטה עצמית, כדי שרגשותיו ודעותיו של המדען לא יחלחלו לתאוריה המדעית שלו.
במאה ה-19 רווחה תפיסה שלנשים יש דמיון פרוע ובלתי נשלט, והן פועלות לפי אמוציות שמוכתבות על ידי המערכת ההורמונלית שלהן.
הטענה היא שכוח הרצון והשליטה העצמית חלשים אצל נשים, ולכן עיסוקן במדע יעוות את טוהרו.
בנוסף, המדע המודרני בתחילת דרכו דרש הרואיות ולקיחת סיכונים, בעיקר כיוון שחלק גדול ממנו נעשה על ידי משלחות מטעם המדינה, לחודשים ארוכים ולאזורים רחוקים.
מסעות אלו נחשבו קשים, ובלתי מתאימים לגוף ולאופי הנשי.
הגברים שיצאו למסעות אלו נתפסו כמקריבים עצמם למען המדע, כ"חיילים של המדע".
לעומתם, כאשר יצאו נשים למסעות אלה הן נחשבו למזניחות את משפחתן וילדיהן.
גם כיום ניתן לראות הקבלה לכך, כאשר הציפייה מהעוסקים במדע היא לעבור השתלמות ארוכה ותובענית, לרוב בחו"ל, במיוחד לשם קבלת משרות אקדמיות.
בו זמנית, מצופה מנשים באותו טווח הגילאים לקחת אחריות על התא המשפחתי.
על אישה שאינה עומדת בכך, נמתחת ביקורת.
ביפן, עיקר המיקוד במדע וטכנולוגיה מופנה לכיוון מוצרי צריכה אלקטרונים, רובוטיקה, ותעשיית הרכב.
הגורם האחראי על מדע וטכנולוגיה בממשלת יפן הוא משרד החינוך, התרבות, הספורט, המדע והטכנולוגיה.
ביבשת אסיה, יפן היא המובילה פרסי נובל בתחום המדע.
בתחומי התקשורת וטכנולוגיית המידע, ה-ITU דירג את יפן במקום ה-3 באסיה, ובמקום ה-11 בעולם כולו.
יפן ידועה בעולם בתעשיות הרכב והאלקטרוניקה שלה, ומוצרים יפנים תופסים נתח ניכר בשוק העולמי.
יפן היא מהמדינות המובילות בתחומי מחקר ופיתוח, טכנולוגיה, מכונות, ומחקר רפואי - בין השאר בהיותה השלישית בעולם בהשקעה במחקר ופיתוח (130 מיליארד דולר), ובכמות של כ-680 אלף אנשי מחקר.
חברות אלקטרוניקה רבות אשר מוכרות בעולם ממוקמות ביפן, וביניהן: פוג'יפילם, סוני, פנסוניק, קאנון, ניקון, פוג'יטסו (פיתחה את המחשב הראשון ביפן בשנת 1954), היטאצ'י, שארפ, נק, אפסון, טושיבה, ונינטנדו.
בתחום הרכב, חברות כגון טויוטה, הונדה, ניסאן, מאזדה, סובארו ממוקמות ביפן.
הסוכנות היפנית לחקר החלל מקיימת מחקר בתחומי החלל והתעופה, ובין השאר עוסקת בתכנון של לוויינים ורקטות.
המשגר היפני המתקדם ביותר הוא משגר הלוויינים H-II B, אשר מסוגל לשגר לחלל מטען של יותר מ-8 טון, והוא נמצא תחת האחריות של מיצובישי.
סוכנות החלל היפנית גם אחראית על "קיבו" - המודול היפני של תחנת החלל הבינלאומית, שעלותו נעמדת ביותר מ-3 מיליארד דולר, ועל HTV - חללית מטען לא מאוישת.
מאז שנת 1973 אנרגיה גרעינית קיבלה עדיפות אסטרטגית ביפן.
בעוד שיפן תלויה עמוקות ביבוא של דלקים, המספקים כ-61% מתפוקת האנרגיה שלה, בשנת 2008 נפתחו 7 כורים גרעיניים חדשים, בנוסף ל-48 הכורים שכבר פעלו.
מספרים אלו הפכו את יפן למדינה השלישית בעולם מבחינת אנרגיה גרעינית - אשר מספקת כ-35% ממשק החשמל ביפן.
בעקבות רעידת האדמה והצונמי בסנדאי (2011), נוצרו גלי צונאמי מהם נפגעה תחנת הכוח הגרעינית פוקושימה 1 ב-11 במרץ 2011 והוכרז מצב חירום גרעיני.
140 אלף תושבים, במרחק של עד 20 ק"מ מתחנת הכוח, פונו מביתיהם.
לאחר אירוע זה, החל תהליך של כיבוי תחנות הכוח הגרעיניות - מהלך שגרם למחסור מסוים במשק החשמל היפני (עם זאת, לא נרשמו הפסקות חשמל נרחבות).
מאז שנת 1949 הוענקו 19 פרסי נובל לאישים מיפן.
בתחומי המדע והטכנולוגיה הוענקו הפרסים בתחומי הכימיה, פיזיקה והרפואה, ופרסים נוספים בתחומי הספרות והשלום.
בין הזוכים: לאו אסאקי, סוסומו טונגאווה, הידקי שירקאווה, הידקי יוקאווה, שינאיצ'ירו טומונאגה.
מדע גדול, בקטנה היא עמותה להנגשת מדע לציבור הרחב.
נכון לאוגוסט 2021, לעמותה מעל 150 אלף עוקבים בדף הפייסבוק ועוד עשרות אלפים ברשתות חברתיות נוספות.
מטרת העמותה היא לקדם את החשיבה המדעית בישראל והיא מפרסמת כתבות שעוסקות במגוון תחומים מדעיים, ביניהם פיזיקה, ביולוגיה, כימיה, אסטרונומיה, מתמטיקה, הנדסה ועוד.
בנוסף לתיאור תופעות מדעיות וסקירת מחקרים עדכניים, העמותה עוסקת גם בביקורת על כלי תקשורת שמפרסמים מידע מדעי שגוי והפרכת מידע שגוי המתפרסם ברשתות החברתיות.
כלל פרסומי העמותה נכתבים בידי אנשי מקצוע רלוונטיים, עוברים ביקורת קפדנית על ידי בעלי ידע בתחום ומגובים במקורות מדעיים.
דף הפייסבוק הוקם בינואר 2013 על ידי עופר סדן ובהמשך עבר לידי יומירן ניסן.
מדע גדול, בקטנה נרשמה כעמותה בשנת 2017.
נכון ל-2020, במדע גדול, בקטנה מתנדבים מעל מאה פעילים המתחלקים בין הצוות המדעי לצוות הניו מדיה, ועוסקים ביצירת תוכן מדעי, עיצוב גרפי, ניהול רשתות חברתיות ועוד.
כל המדענים המתנדבים בצוות מדע גדול, בקטנה הם בעלי תואר אקדמי מתקדם בתחום מדעי או טכנולוגי.
רובם הגדול עדיין עוסק במחקר מדעי במסגרות אקדמיות או אחרות.
העמותה מפעילה אתר רשמי שתכניו מפורסמים בפלטפורמות חברתיות רבות דוגמת פייסבוק, טוויטר ואינסטגרם.
בין הכתבות שהגיעו לחשיפה רחבה בדף הפייסבוק: כימיה של הכנת טחינה, זבובאים ממשפחת הטיפולות, וכורים גרעיניים, בעקבות סדרת הטלוויזיה צ'רנוביל.
צוות מדע גדול, בקטנה מסקר אירועים אקטואליים שקשורים במדע וטכנולוגיה, בהם התפרצות מגפות, שיגור החללית הישראלית בראשית, עריכה גנטית של עוברי אדם, וכן הכרזות על הזוכים בפרס נובל מדי שנה.
כמו כן, תחת הכותרת "מדע מהתנור", מדע גדול, בקטנה מדווחת על תגליות חדשות ומחקרים חדשניים מהעולם ועל מחקרים ישראליים בפרט, כאשר בחלק מהמקרים הכתבה נכתבת בשיתוף החוקרים עצמם.
מדי פעם מתפרסמות בדף הפייסבוק ובאתר כתבות בנושאים שמצויים במחלוקת בחברה, כמו הומוסקסואליות ורפואה אלטרנטיבית.
בנוסף לכתבות, עמותת מדע גדול, בקטנה מפיקה פודקאסט שבועי שנקרא מדברימדע, ובו המגישים שמעון ראיצ'יק ויוחאי מנדבי מארחים מדי שבוע מדען או מדענית אשר מדברים על התחום שבו הם מתמחים.
כמו כן, חברי הצוות מתארחים לא פעם בפודקאסטים שונים בהם "שלושה שיודעים" של "כאן", S-Emek ו"גיקונומי".
במסגרת הפעילות להנגשת מדע, חברי צוות רבים מעבירים הרצאות מדע פופולרי לקהל הרחב במסגרות כמו מדע על הבר, ליל המדענים, יום דרווין הבינלאומי, פסטיבל אייקון, קומיקס-קון ועוד.
עמותת מדע גדול, בקטנה שיתפה פעולה עם משרדי ממשלה שונים, למשל כאשר פרסם סרטון וידאו בשיתוף רשות החדשנות לרגל יום העצמאות ה-70 למדינת ישראל.
מנכ"ל העמותה, יומירן ניסן, השתתף בכנס של משרד המדע.
ומתנדבי העמותה הוזמנו להציג בכנסי הנגשת מדע רבים בטכניון, במכון ויצמן ועוד.
כמו כן, ניסן הוזמן על ידי שגרירות הממלכה המאוחדת בישראל לביקור רשמי בלונדון, בו נפגש עם מדענים ועם גורמי ממשל בריטיים.
ב-25 בפברואר 2016 התקיים כנס בחיפה לייסוד מדע גדול, בקטנה כארגון או עמותה ללא מטרות רווח.
בכנס נערך פאנל בנושא התקשורת במדע, בהשתתפות אנשי מדע ותקשורת וכן הועברו הרצאות קצרות על ידי צוות העמותה.
העמותה ידועה בביקורתה הנוקבת על מידע חסר יסודות מדעיים המפורסם באמצעי התקשורת, ובכך שלעיתים הצליחה להשפיע על התקשורת לתקן או להסיר את המידע הבעייתי.
בחלק מהמקרים נוצר דיאלוג עם אנשי התקשורת, לדוגמה עם עירית לינור, גיא לרר ("הצינור") ולינוי בר-גפן ("עושות חשבון").
בשנת 2020 פרסם משרד התקשורת מאמר על טכנולוגיית 5G וצירף מאמר של מדע גדול, בקטנה בקישורים לקריאה נוספת.
מדעי האזור הוא תחום של מדעי החברה העוסק בגישות אנליטיות לבעיות בעלי אופי עירוני, כפרי, או אזורי.
המחקר המדעי בנושא האזור נוסד לראשונה בשנות ה-40 של המאה ה-20, כאשר כמה כלכלנים במדינות המערב החלו להתעניין ברמה הנמוכה של ניתוח מחקר כלכלי, וחשו צורך לפתח מקצוע שבו יוכלו לחקור כדאיות כלכלית במדינות בהם ישנה אפשרות להשקיע ולדאוג לפיתוח המרחב.
בשנת 1954 הוקם האיגוד הבינלאומי למדעי האזור המאגד תחתיו אגודות בינלאומיות אזוריות לפי יבשות ולפי מדינות שבו מתאגדים מדענים וחוקרים מכל רחבי העולם.
בישראל פועלת שלוחה של הארגון.
מדע הדתות (לפי הגרמנית: Religionswissenschaft), לימודי דתות או דת השוואתית הוא דיסציפלינה (תחום דעת) במדעי הרוח ומדעי החברה בעלת אופי רב תחומי, החוקרת את הדת כתופעה אנושית, חברתית ותרבותית, ללא קשר לדת מסוימת.
התחום חוקר את האמונות, הטקסים, ההצדקות הרציונליות, הרגשיות והרוחניות של האמונה הדתית, הקהילה והמאמין הבודד ומנסה למצוא רכיבים משותפים כלליים, לתאר אותם, להסביר ולפרש אותם או להשוות את התופעה הנחקרת בהתבטאויותיה בדתות השונות על ציר היסטורי, גאוגרפי, אתני או אחר.
בניגוד לתאולוגיה העוסקת בדת מסוימת "מבפנים", מדע הדתות חוקר את התופעה הדתית "מבחוץ" תוך שימוש בכלים מתחומי הפילוסופיה של הדת, הפילוסופיה של הלשון, ההיסטוריה של הדתות, הפסיכולוגיה, האנתרופולוגיה, חקר הפולקלור, הפנומנולוגיה של הדת ועוד.
ההיסטוריה של התחום והוגים מרכזיים
התחום החל לצמוח במאה ה-19 עת התוודעו מלומדים באירופה לדתות דרום-מזרח אסיה בעקבות תרגומים של הספרות הדתית הבודהיסטית וההינדואיסטית לשפות המחקר המערביות (בעיקר גרמנית, צרפתית ואנגלית) ובעקבות התפתחות ביקורת המקרא, שחקרה לראשונה את דתות המערב (בעיקר נצרות ויהדות) מנקודת מבט חילונית ונייטרלית.
במאה ה-19 התפתח חקר הדתות עם הגעתו לאוניברסיטאות.
לכך תרם, בין השאר, מדע חקר המקרא.
במפנה המאות 18–19 נחשפו החוקרים לשפת הסנסקריט.
ויליאם ג'ונס גילה שדקדוק הסנסקריט דומה לדקדוק השפות האירופאיות.
פרידריך שלגל פרסם ספר על השפה והספרות של ההודים וחקר התחום התפתח בגרמניה ובצרפת.
כך הורחבו גבולות המחקר האירופי של השוואת הדתות גם לדתות המזרח הרחוק ולא רק לשלוש הדתות המונותאיסטיות.
המלומד הראשון שעסק בתחום באופן מובהק והגדירו כ"דת השוואתית" היה מקס מילר.
ספרו של הפילוסוף ויליאם ג'יימס, "החוויה הדתית לסוגיה" (1902) הביא לפריחת התחום בארצות הדוברות אנגלית.
בארצות הדוברות צרפתית הוביל פרנק אבוזי את התחום.
מקס ובר, אמיל דורקהיים ומרסל מוס קידמו את התחום מנקודת המבט הסוציולוגית וקלוד לוי-שטראוס הוסיף את נקודת המבט האנתרופולוגית.
חוקר דת מוביל היה מירצ'ה אליאדה, שפעל בין שנות החמישים לשנות השמונים.
המונחים והעקרונות שטבע משמשים רבות את העוסקים בתחום, אם ככלי ניתוחי ואם כמושגים אותם הם מנסים לקעקע במחקריהם.
קליפורד גירץ, ויקטור טרנר ומרי דאגלס תרמו לתחום רעיונות של "אנתרופולוגיה סמלית" שהתפתחו בשנות השבעים, לפיהם מונעת התרבות האנושית על ידי העולם הסמלי, והגדירו את ההתייחסות אל הדת כאל מערכת תרבותית.
אלוהות, פוליתאיזם, מונותאיזם ואלוהות דואלית (גנוסיס), מבנים של אלוהות היררכית ומורכבת (השילוש הקדוש, אילן הספירות, מלאכים) וכולי
הרע בעולם, השטן ופמלייתו, בעיית קיומו של רוע בעולם
מקורות הידע: התגלות, סודות, כתבי קודש ופרשנותם
מקורותיהן של מסורות, דרכי התפשטותן בזמן ובמרחב בתוך קהילות ובעיקר בין אמונות משיקות, השתנות והתפתחות של מסורות
השפעת הידע על ההתנהגות: דפוסי התנהגות התרבותיים והחברתיים וחוקים דתיים; הסדרת מעגלי החיים ומחזוריהם (היום, השבוע, החודש, השנה והחיים השלמים)
סמלים דתיים ודרכי השפעתם על התרבות; מעבר בין-דתי של סמלים
מעמד האדם והאנושות ביקום ומול האל והמלאכים
ההשגחה האלוהית על העולם, על האנושות (ככלל) ועל האדם (בפרט)
בחירה חופשית לעומת גורל גזור מראש (פרדסטינציה)
פולחן וטקסים, משיכת כוחות עליונים מטה והשפעתם של מעשי האדם על האלוהות (תיאורגיה, מאגיה, שאמאניזם); קרבנות
גאולה, משיח ומשיחיות; גלגול נשמות
מסירות והקרבה אישית לאלוהי, הצדקת האל (תאודיציה); מוות על קידוש השם, מרטיריות וכדומה
המוות; העולם שלאחר המוות (העולם הבא)
סינקרטיזם, מיזוג אמונות, שאילת מסורות ומנהגים בין אמונות ויצירת דתות חדשות
הביקורת העיקרית המובעת לגבי התחום היא שהוא, כמבוסס על הרציונליזם המודרני, מתייחס אל הדת כמבנה חברתי-תרבותי אנושי ואינו פתוח לפרשנות שמבוססת על האפשרות שמקורה של הדת בהתגלות אלוהית.
נושא הדגל העיקרי לביקורת זו היה הפילוסוף ליאו שטראוס.
מדע הנתונים , הידוע גם כ"מדע מבוסס נתונים", הוא תחום בינתחומי של שיטות מדעיות, תהליכים, אלגוריתמים ומערכות לחלוקת ידע או הפקת תובנות מנתונים בצורות שונות, מובנות או בלתי מובנות, בדומה לכריית נתונים וללמידת מכונה.
מדע הנתונים הוא "הרעיון לאחד נתונים סטטיסטיים, ניתוח נתונים, למידת מכונה ושיטות נוספות הקשורות לתחום זה" כדי "להבין ולנתח תופעות בפועל" עם נתונים.
מדע זה משתמש בטכניקות ובתאוריות הנמשכות מתחומים רבים בתחומי המתמטיקה, הסטטיסטיקה, מדעי המידע ומדעי המחשב, במיוחד מתת-התחומים של כריית נתונים, למידת מכונה, מאגרי מידע וויזואליזציה של מידע או אף של נתונים.
הזוכה בפרס טיורינג, ג'ים גריי, תיאר את מדע הנתונים כ"פרדיגמה רביעית של המדע" (אמפירי, תאורטי, חישובי, וכעת גם: מוּנע-נתונים) וטען כי "כל מה שקשור למדע משתנה עכשיו בזכות השפעת טכנולוגיית המידע".
לאחר שהמגזין "הרווארד ביזנס רוויו" (Harvard Business Review) כינה את מדע הנתונים כ"עבודה הסקסית ביותר של המאה ה-21", הפך המונח "מדע נתונים" מילת מפתח ומאז, הוא מוחל לעיתים קרובות על ניתוח עסקי, על שימוש שרירותי בנתונים, או משמש כמונח המציג באור חיובי את עבודת הניתוח הסטטיסטי.
בעוד שתוכניות אוניברסיטאיות רבות מציעות כיום תואר במדעי הנתונים, אין הסכמה על הגדרה או תוכני לימודים אחידים.
בזכות הפופולריות הרבה שקנה לעצמו מונח זה בימינו אלה, מושקעים מאמצי הסברה רבים כדי לקדמו וכדי לקדם את מקצוע מדען הנתונים (Data Scientist).
במאמר שפורסם ב-2012, "מדעני נתונים: העבודה הסקסית ביותר של המאה ה-21", דיג'יי פאטיל (DJ Patil) טוען כי טבע את המונח הזה ב-2008, בצוותא עם ג'ף המרבאכר (Jeff Hammerbacher), כדי להגדיר את עבודתם בלינקדין ובפייסבוק, בהתאמה.
במאמר זה טען פאטיל, כי מדען הנתונים הוא "זן חדש", וכי "מחסור של מדעני נתונים הופך מגבלה רצינית בחלק מהמגזרים".
מדען נתונים , הוא אדם העוסק במשרה הקשורה לתחומי מדעי הנתונים (Data Science), ופעמים רבות זוהי גם הכשרתו האקדמית.
לרוב מדובר בתפקיד הדורש ידע והבנה בתחומים הבאים: מתמטיקה, ניתוחים סטטיסטים, שפות פיתוח, מסדי נתונים רלציונים, טכנולוגיות ומערכות מחשוב, כריית מידע, הדמיית נתונים.
התפקיד מצריך יצירתיות וחדשנות, הבנה עסקית והשכלה אקדמאית.
תורת המידע אינה תחום חדש, אך עם עידן ה-Big Data החלה התעוררות ודרישה לתפקיד מדען נתונים.
הסיבה היא שלמרות הטכנולוגיות המתקדמות והמידע הזמין ישנו קושי ליישם Big Data, הן בגלל מורכבות הפתרון והן בגלל מציאת השאלות הנכונות.
האתגר האמיתי הוא לא איסוף המידע אלא ניתוחו בזמן מהיר שיאפשר לחברות להיות פרואקטיביות, יעילות ורווחיות.
מכאן נולד הביקוש לתפקיד מדען נתונים: מישהו עם כישורים מיוחדים בסטטיסטיקה ותכנות כדי שיוכל לשאול את השאלות הנכונות על מנת להפיק תועלת מהמידע.
תחומי ידע נחוצים לצורך התמקצעות במדע הנתונים
ב-2010, הציע מדען הנתונים דרו קונוויי דיאגרמת ון, המתארת את תחומי הידע והכישורים, הנחוצים לשם התמקצעות במדע הנתונים.
מנקודת מבטו של קונוויי, על מדען נתונים להיות בעל הכישורים ותחומי הידע הבאים:
מיומנויות תכנותיות בכלל וידע בהאקינג בפרט.דוגמה: ידע טכני ספציפי ב-Apache Mahout, ידע באלגוריתמים הקשורים ללמידת מכונה ועוד.
ידע במתמטיקה ובסטטיסטיקה.ידע זה נחוץ לצורך ניתוח יכולות חישוביות.
מומחיות מעמיקה בתחום.מומחיות זו כוללת: הכרת התמונה הכוללת של תחום המומחיות, אינטואיציה; ידע בתחום דעת ספציפי ; ניסיון פרקטי; מיומנויות אנליטיות , הדרושות לשם ניתוח (מלועזית: "אנליזה") של עובדות, כמו גם יכולת השלכה מפתרון בעיה אחת - לצורך פתרון בעיה אחרת.
הפופולריות של המונח "מדע נתונים" התפוצצה בסביבות עסקיות ובאקדמיה, כפי שצוין על ידי קפיצה בפתיחת מקומות עבודה.
עם זאת, אקדמאים רבים ועיתונאים לא רואים שום הבחנה בין מדע הנתונים לבין תחום הסטטיסטיקה.
בכתבה במגזין "פורבס", נכתב כי מדע הנתונים הוא מילה ללא הגדרה ברורה והיא פשוט החליפה את המונח "ניתוח עסקי" בהקשרים כגון תוכניות תואר שני.
בחלק השאלות והתשובות של הנאום המרכזי שלו במפגשים הסטטיסטיים המשותפים של האגודה האמריקנית לסטטיסטיקה, אמר הסטטיסטיקאי נייט סילבר: .
מדע זבל (מאנגלית: Junk science) הוא ביטוי המשמש לתיאור נתונים מדעיים, מחקר מדעי או ניתוח הנחשב על ידי האדם המשתמש בביטוי להיות זיוף או הונאה.
הרעיון משמש לעיתים קרובות בהקשרים פוליטיים או משפטיים.
לביטוי יש בדרך כלל קונוטציה מזלזלת המייחסת למחקר אג'נדה פוליטית, אידאולוגית, כספית או אחרת, ולא מניעים מדעיים טהורים.
הקונספט נכנס ללקסיקון הציבורי ב-1990 ביחס לעדות מומחה בבית דין אזרחי.
לאחרונה הביטוי משמש כחלק מטקטיקה לביקורת על מחקר על מזיקים סביבתיים או השפעות פעילויות תאגידיות על בריאות הציבור, ומדי פעם בתגובה לביקורת הזאת.
המונח נמצא בשימוש על ידי התומכים של שני הצדדים בוויכוחים בעלי אופן שכזה.
הסופר דן אגין, בספרו "מדע-זבל", מתח ביקורת חריפה כלפי אלו אשר שוללים את ההנחה הבסיסית של התחממות כדור הארץ, הפרשן לשעבר של רשת פוקס ניוז, סטיבן מילויי גינה בהרחבה מחקר אשר קישר את תעשיית דלקי המאובנים לסוגיית שינוי האקלים, באתר האינטרנט שלו junkscience.com.
בכמה הקשרים, מדע זבל הוא ההפך מ"מדע מבוסס" אשר נועד לקדם את השקפת העולם האישית של המשתמש.
הדיכוטומיה הזו מקודמת בעיקר על ידי סטיבן מילויי והמרכז לקידום מדע מבוסס, אשר לפיה מדע זבל שונה במקצת מ-"פסאודו-מדע" ו "מדע שוליים".
נראה כי הביטוי "מדע-זבל" היה בשימוש גם לפני שנת 1985. בשנת 1985 בדו"ח של מחלקת המשפטים של ארצות הברית על ידי קבוצת המדיניות טורט נכתב:
בשנת 1989, מדען האקלים ג'רי מלמן (מנהל המעבדה לגאופיזיקה של דינמיקת נוזלים) שאפיין את התאוריה כי התחממות גלובלית נגרמת בשל וריאציות סולריות (כמוצג במאמר "פרספקטיבות מדעיות על בעיית החממה" על ידי פרדריק סמית ושותפים).
פיטר וו הובר הפך את המונח לפופולרי ביחס לליטיגציה בספרו מ-1991, "נקמתו של גלילאו: מדע-זבל בבית המשפט".
הספר צוטט בלמעלה מ-100 ספרי לימוד משפטיים והפניות; כתוצאה מכך, כמה מקורות מציינים את הובר כראשון להטביע את המונח.
עד שנת 1997 המונח נכנס ללקסיקון המשפטי כפי שניתן לראות בחוות הדעת של בית המשפט העליון של ארצות הברית על ידי השופט ג'ון פול סטיבנס:
בתי משפט נמוכים יותר לאחר מכן הגדירו קווים מנחים לזיהוי מדע זבל, כגון חוות הדעת משנת 2005 של בית המשפט האמריקאי לערעורים ממדרגה שביעית על ידי השופט איסטרברוק:
כפי שמרמזת כותרת המשנה של ספרו של הובר "מדע זבל בבית המשפט", הוא שם דגש על הניצול לרעה של עדויות מומחה בביתי דין אזרחיים.
דוגמה בולטת לכך אשר צוטטה בספר היינה התדיינות על מגע מזדמן והתפשטות מחלת האיידס.
בית ספר במדינת קליפורניה ביקש למנוע מנער צעיר עם איידס, ריאן תומאס, מלהשתתף בגן.
בית הספר הפיק עד מומחה, סטיבן ארמנטראוט, שהעיד כי אפשרות קיימת כי האיידס יכול להיות מועבר לחברי כיתה דרך "וקטורים" שעוד לא התגלו.
עם זאת, חמישה מומחים העידו מטעם תומאס כי איידס איננו מועבר באמצעות מגע מזדמן, ובית המשפט אישר את "המדע המוצק" (כפי שהובר קרא לזה), והוא דחה טענותיו של ארמנטראוט.
בשנת 1999 פול ארליך ואחרים קידמו מדיניות ציבורית שנועדה לשפר את הפצת ידע מדעי ממשי בנושאי סביבה ולהניא מדע זבל:
במחקר משנת 2003 על שינויים סביבתית לגבי הפארק הלאומי גליישר, ציין פנדינוסקי כי "מדע-זבל יכול לערער את אמינותו של המדע בקנה מידה רחב בהרבה מכיוון שמזג שווא על ידי קבוצות עניין מטילות ספק על טענות יותר מוגנות וחותרות תחת האמינות של המחקר ככלל".
בספר משנת 2006, "מדע זבל", דן אגין הדגיש שני גורמים עיקריים של מדע זבל: הונאה, ובורות.
במקרה הראשון, אגין דן בזיוף תוצאות בפיתוחם של טרנזיסטורים אורגניים:
במקרה השני, הוא מצטט דוגמה שמוכיחה בורות של עקרונות סטטיסטים בעיתונות הכתובה:
אגין מזמין את הקורא לקחת צעד אחורה מן הרטוריקה, כיוון ש"איך שהדברים מתוארים לא הופך מדע למדע זבל." במקום זאת, הוא מציע כי מדע-זבל מונע בסופו של דבר על ידי הרצון להסתיר אמיתות לא רצויות מהציבור.
שימוש ביחסי ציבור של תאגידים
ג'ון סטאובר ושלדון רמפטון מ"משמר יחסי הציבור" אומרים שהמושג "מדע זבל" החל להיות מופעל בניסיונות לביטול ממצאים מדעיים אשר עומדים בדרכם של רווחים קצרי טווח לתאגידים.
בספרם, "תסמכו עלינו, אנחנו מומחים" (2001), הם כותבים כי תעשיות השיקו קמפיינים במיליוני דולרים במטרה לייצג תאוריות מסוימות כמדע-זבל במוחו של הציבור, ולעיתים קרובות נכשלים בהעסקת השיטה המדעית בעצמם.
לדוגמה, תעשיית הטבק תארה מחקר המדגים את ההשפעות המזיקות של עישון ועישון פסיבי כמדע-זבל, באמצעות שימוש בקבוצות דשא מלאכותי שונות.
תאוריות נוחות יותר לפעילות חברות מוצגות כ"מדע מבוסס", דוגמאות עבר בהן היה שימוש ב"מדע מבוסס" כוללות את המחקר על הרעילות של עלאר, אשר עבר ביקורת קשה על ידי מתנגדי רגולציה, ומחקרו של הרברט נידלמן על הרעלת עופרת במינונים נמוכים.
נידלמן הואשם בהונאה, והותקף באופן אישי.
פרשן חדשות פוקס סטיבן מילויי לעיתים קרובות משתמש במושג של מדע זבל על מנת לתקוף את התוצאות של אמין מחקר מדעי על נושאים כמו התחממות כדור הארץ, הידלדלות שכבת האוזון ועישון פסיבי.
האמינות של אתרו של מילויי junkscience.com נחקרה על ידי פול ד.
תאקר, כתב ה"ניו ריפבליק", בעקבות ראיות כי מילויי קיבל מימון מפיליפ מוריס, RJR טבק, ואקסון מוביל.
תאקר גם ציין כי מילויי היה מקבל כמעט 100,000$ לשנה כדמי ייעוץ מבית פיליפ מוריס בזמן בו מתח ביקורת על ראיות לגבי הסכנות של עישון פסיבי כמדע-זבל.
בעקבות פרסום מאמר זה, מכון קאטו, אשר אירח את האתר junkscience.com, הפסיק את הקשר עם האתר והסיר את מילויי מרשימת העורכים הנספחים שלו.
מסמכים מתעשיית הטבק חושפים כי פיליפ מוריס מנהלים הגה את "פרויקט ההלבנה" בשנת 1980 בתגובה להופעתם של נתונים מדעיים על הנזק של עישון פסיבי.
מטרת הפרויקט, כפי שנהגה על ידי פיליפ מוריס ועוד חברות הטבק, הייתה שצריך להשתמש ב"יועצים מדעיים" כביכול עצמאיים כדי להפיץ ספק בעיני הציבור לגבי נתונים מדעיים באמצעות הפעלת מושגים כמו מדע-זבל.
על פי האפידימולוג דייוויד מייקלס, עוזר השר לאנרגיה, הסביבה, בטיחות ובריאות בממשל קלינטון, תעשיית הטבק המציאה את תנועת ה"מדע המבוסס" בשנת 1980 כחלק מהקמפיין נגד רגולציה של עישון פסיבי.
דייוויד מייקלס טען כי מאז פסיקת בית המשפט העליון בארצות הברית במשפט "דוברט נגד מראל דאו תרופות בע"מ", השופטים הפכו ל"שומרי הסף" של עדות מדעית, וכתוצאה מכך מדענים מכובדים לעיתים לא יכולים להגיש עדות, כך שקואופרטיבים במגננה נהיו "יותר אמיצים" להאשים את יריביהם בשימוש במדע זבל.
ב-1995, האיחוד של מדענים מודאגים השיק את יוזמת המדע המבוסס, רשת ארצית של מדענים המחויבים לחשיפה של מדע זבל באמצעות תקשורת הסברה, שתדלנות, ופיתוח משותף של אסטרטגיות להשתתפות בפגישות מועצה או דיונים ציבוריים.
עלון האיחוד על המדע והטכנולוגיה בקונגרס, האגודה האמריקאית לקידום המדע גם זיהתה את הצורך להגברת ההבנה בין מדענים ומחוקקים: "אמנם רוב האנשים יסכימו כי מדע מבוסס עדיף על פני על מדע זבל, פחות יזהו מה שעושה מחקר מדעי 'טוב' או 'רע'.".
איחוד התזונה האמריקאי, בהעברת ביקורת על טענות שיווקיות אשר נעשו בשביל מוצרי מזון יצר רשימה של "עשרה דגלים אדומים למדע זבל."
חוקרים עצמאיים נוספים העלו גם הם את הרעיון באופן נפרד.
מדע וטכנולוגיה (בראשי תיבות: מו"ט) הוא נושא שכולל את המדע, את הטכנולוגיה ואת היחסים ביניהם.
המדע הוא עיסוק שמטרתו גילוי ואיסוף ידע על העולם בצורה של הסברים ותאוריות על הטבע ועל היקום.
הטכנולוגיה היא אסופה של טכניקות, שיטות או תהליכים המשמשים לייצור של מוצרים, שירותים, כלי להשגת מטרות, כגון חקירה מדעית, או לתת מענה לדרישות צרכנים.
מדע יכול להנגיש פיתוחים טכנולוגיים על ידי יצירת ביקוש למכשירים חדשים שמטרתם לחקור שאלות מדעיות, או על ידי הדגמת אפשרויות טכנולוגיות שלא נחשבו אפשריות בעבר.
טכנולוגיה, בתורה, יכולה להמריץ חקירה מדעית על ידי יצירת ביקוש לשיפורים טכנולוגיים שאפשר להשיגם רק באמצעות מחקר, ועל ידי הצגת שאלות בנוגע לעקרונות היסוד שטכנולוגיה חדשה מתבססת עליהם.
במשך רוב ההיסטוריה האנושית, שיפורים טכנולוגיים הושגו במקריות, ניסוי וטעייה או על ידי השראה ספונטנית.
כאשר המפעל המדעי המודרני הבשיל בעידן הנאורות, עיקר עיסוקו היה שאלות היסוד של הטבע.
מחקר ופיתוח, אשר מופנה כלפי יישומים טכניים, הוא המצאה חדשה יחסית, כשאפשר לייחס את עלייתה למהפכה התעשייתית.
על פי האנט, אפשר לראות את הקשר בין המדע לטכנולוגיה בצורה יותר קלה על ידי יצירת משמעות ברורה של הטכנולוגיה על המדע כעיסוק חברתי.
עצם ההשקעה הכספית במדע באה מתוך המחשבה בתרומה המשמעותית שלה.
מדע החדית' הוא תחום ידע באסלאם, העוסק בידיעת הכללים והחוקים לתנאי התמיכה בחדית', והמונחים שבה, והסיבות לקבלתה או דחייתה.
באמצעות ידיעת המאפיינים והכללים שבמדע הזה, ניתן לדעת את החדית' המאומת ואת החדית' המאומת פחות, את זה המבוסס ואת זה הלא מבוסס, ואת הסיבות לכך.
האופן שבו מחלק מדע זה את החדית'
חלוקה על פי מספר המוסרים
מדע החדית' מחלק את האחדית' (צורת הרבים של חדית'), על פי מספר האנשים אשר נמצאים בכל שלב של השרשרת של מסירת החדית', לשלושה סוגים עיקריים:
אל-חדית' אל-מֻתַוָאתִר, או החדית' הרצוף : זה החדית' אשר בכל שלב של משלבי המסירה שלו, היו "המונים", או קבוצה רבה מאוד של אנשים.
כך שרבים מסרו לרבים, שמסרו לרבים נוספים שמסרו לרבים נוספים וכו', כך שאין ספק סביר על האותנטיות של החדית'.
אל-חדית' אל-מַשְהוּר, או החדית המפורסם (الحديث المشهور): הוא החדית' אשר מסרו אותו שלושה אנשים שונים.
ח'בר אל-אחד, או דיווחו של יחיד (خبر الآحاد)L הוא החדית' אשר דווח על ידי בן אדם אחד, כמו חדית' עומר הנודע.
חלוקה על פי מעמד המוסרים
מדעני החדית' מחלקים גם את האחדית' לפי מעמדם של אלו אשר מסרו את החדית'.
החלוקה העיקרית בשיטה הזאת היא לקטגוריות שלהלן:
אל-חדית' אל-סחיח , או החדית' המאומת: וזה החדית' אשר כולל את כל תנאי הקבלה מבחינת מעמדו של המוסר ומהימנותו, ואשר שרשרת המוסרים שלה נקשרת עם ההגינות והדיוק, מתחילת השרשרת ועד סופה, ולא היה בה מישהו או משהו חריג ובלתי אמין
אל-חדית' אל-חסן : הוא החדית' אשר היה רצף בשרשרת המוסרים האמינים שלו, אך הייתה דלות בדייקנות שלהם, מתחילת השרשרת ועד לסוף השרשרת, בלי חריגות וללא ספקות.
אל-חדית' א-דעיף : הוא החדית' הדעיף הוא זה שלא הגיע לדרגת ה"סחיח" או ה"חסן", והוא מי שלא היו בו תכונות הקבלה המוכרות, שהן: רציפות השרשרת, ההגינות, הדייקנות, אי החריגות ואי ספקות.
חלוקה על פי מקור החדית'
ישנן שלוש קטגוריות עיקריות אשר מדעני החדית' מזהים כקטגוריות הנוגעות למקור החדית', ואלו הן:
חדית' מַרְפֻוע : חדית' אשר מיוחס לנביא מוחמד.
חדית' מַוְקֻוף : חדית' אשר מיוחס לסחאבה.
חדית' מַקְטֻוע : חדית' אשר מיוחס לתאבִּעוּן.
מדעני החדית' מחלקים את האחדית' לקטגוריות רבות, בנוסף לאלו אשר הוזכרו לעיל.