tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מוזילה ת'נדרבירד היא תוכנת דואר אלקטרוני המפותחת על ידי קרן מוזילה כתוכנת קוד פתוח.
התוכנה מופצת בגרסאות עבור מערכות ההפעלה לינוקס, חלונות ו־macOS, וכן ניתן להשתמש בקוד המקור שלה על מנת להדר גרסאות עבור מערכות הפעלה נוספות.
Thunderbird מיועדת להיות תוכנת דואר אלקטרוני וקבוצות דיון פשוטה ונוחה לשימוש.
התוכנה מאפשרת להתקין הרחבות שונות אשר מוסיפות לה שלל תכונות שלא קיימות בה במקור.
ניהול תיבת דואר: התוכנה מאפשרת לנהל מספר חשבונות דואר וקבוצות דיון במקביל.
היא תומכת בתכונות כגון חיפוש מהיר, תיקיות חיפוש וסינון הודעות מתקדם ועוד שלל תכונות אשר מקלות על ניהול ומציאת הודעות.
סינון דואר זבל: התוכנה מכילה מסנן דואר זבל אשר מקל על ההתמודדות עם דואר זבל.
בנוסף, ספר הכתובות של המשתמש משמש כרשימת כתובות המורשות לשלוח למשתמש דואר.
אבטחה: התוכנה מספקת מגוון גדול של אפשרויות אבטחה.
בין היתר, היא מאפשרת חיבור מאובטח באמצעות TLS לשרתי דואר על מנת להצפין את התעבורה בפרוטוקולי הדואר השונים - POP3, SMTP ו-IMAP.
היא גם תומכת בצורה טבעית בפרוטוקול ה-S/MIME לדואר אלקטרוני מאובטח (מה שמאפשר הצפנה וחתימה על הודעות דואר).
ניתן גם להוסיף תמיכה בשיטות אבטחה נוספות על ידי שימוש בהרחבות שונות.
קריאת RSS: התוכנה תומכת בקריאה נוחה של עדכוני חדשות בפורמט RSS.
הפרויקט, הושק במקור ב-2002, בשם "Minotaur" זמן קצר לאחר השקת פרויקט "פיניקס" (השם המקורי של דפדפן "פיירפוקס"), אך לא הצליח לצבור תאוצה.
עם ההצלחה של "פיירפוקס", לעומת זאת, גדל הביקוש ללקוח דואר שיצטרף אליו, והעבודה על Minotaur קמה לתחייה תחת השם החדש של Thunderbird, והועברה לערכת הכלים החדשה שפותחה על ידי צוות "פיירפוקס".
ב-7 בדצמבר 2004 שוחררה גרסה 1.0, שזכתה ליותר מ-500,000 הורדות בשלושת הימים הראשונים ליציאתה, ו-1,000,000 בעשרה ימים הראשונים.
ב-23 בדצמבר 2004, הוכרז על פרויקט "Lightning " אשר שילב גם פונקציונליות של לוח שנה (כולל תזמון, משימות וכו').
עבודה משמעותית על "ת'נדרבירד" החלה עם ההכרזה, במרץ 2005, כי מגרסה 1.5 ואילך חבילת היישומים ה־"Mozilla Application Suite" הראשית תתוכנן סביב יישומים נפרדים באמצעות ערכת כלים חדשה.
בניוגד לגישת ה-All-in-One הקודמת של רקן מוזילה, זאת כדי לאפשר למשתמשים לערבב ולהתאים את יישומי מוזילה עם חלופות.
ב-19 בפברואר 2008 חברת "Mozilla Messaging" החלה את פעילותה, כחברה בת של קרן מוזילה, האחראית לפיתוח דואר אלקטרוני ומוצרי תקשורת דומים.
ההתמקדות הראשונית שלה הייתה בפיתוח הגרסה הבאה Thunderbird 3 (גרסת האלפה הראשונה הושקה במאי 2008).
הגרסה הושקה רשמית בדצמבר 2009. בין החידושים שלו היו: מערכת חיפוש הודעות חדשה, שמציעה כלי מיון מתקדמים, כולל חיפוש בעזרת כלי קו זמן ואפשרות להשתמש בהשלמה אוטומטית; לחיצה כפולה על הודעה שתפתח אותה תחת לשונית חדשה בתוך החלון הראשי במקום לפתוח חלון חדש.
שיפורים במנהל התוספות, בניהול התיקיות, בפס הכלים, ובהצגת תקציר ההודעות; ושיפור השילוב של תיבת דואר מבוססת ג'ימייל.
ב-4 באפריל 2011, "Mozilla Messaging" מוזגה לקבוצת "Mozilla Labs" של קרן מוזילה.
ביולי 2011 הושקה גרסה חדשה של "ת'אנדרבירד".
ב-6 ביולי 2012, תזכיר סודי של קרן מוזילה הודלף ופורסם.
התזכיר ציין כי מוזילה תפסיק לתמוך בפרויקט ופיתוח נוסף של תכונות חדשות יישאר בידי הקהילה.
התזכיר היה מיועד לפרסום ב-9 ביולי 2012. מוזילה הודיעה שהיא שומטת את העדיפות של פיתוח "ת'נדרבירד", מכיוון שהמאמץ המתמשך להרחיב את מערך התכונות של "ת'נדרבירד" היה ברובו עקר.
מודל הפיתוח החדש שהציעה כלל רק "מהדורות תמיכה מורחבות", המספקות עדכוני אבטחה ותחזוקה, תוך שהיא מאפשרת לקהילה להשתלט על פיתוח תכונות חדשות.
מוזיאוני הוותיקן (באיטלקית: Musei Vaticani) הם מתחם של מספר מוזיאוני אמנות וארכאולוגיה בוותיקן, המציגים את אוספי הכנסייה הקתולית.
המוזיאון הוקם במאה ה-16 על ידי האפיפיור יוליוס השני.
במוזיאון נמצאים גם הקפלה הסיסטינית וחדרי רפאל.
מקור אוספי הוותיקן בפסל שיש - לאוקואון ובניו, שהתגלה ב-14 בינואר 1506 בכרם ליד הבזיליקה די סנטה מריה מג'ורה ברומא.
האפיפיור רכש את הפסל בהמלצתם של מיכלאנג'לו בואונרוטי וג'וליאנו דה סאנגאלו, וחודש לאחר הרכישה איפשר האפיפיור לצפות בפסל.
האוסף הראשוני הוצג בחדרי בורג'ה עד שהורה האפיפיור פיוס האחד עשר על הקמת מבנה עבור המוזיאון.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל לוקה בלטראמי.
מוזיאון הוותיקן מתפרש על חלקים רבים מקריית הוותיקן.
שני החלקים המרכזיים שלו הם מספר אולמות וחללים ובהם ארמון האפיפיור והמבנים סביב חצר בלוודרה (Cortile del Belvedere), שהותאמו בדיעבד לתצוגת יצירות אמנות, וכן חללים אחרים, שנבנו במהלך המאה ה-20 כחללים מוזיאליים.
בנוסף לחללי המוזיאון מאפשר הוותיקן גישה גם לגני הוותיקן.
מוזיאון נוסף מצוי בחדר האוצר של בזיליקת פטרוס הקדוש והוא מופעל בניתוק משאר המוזיאונים של הוותיקן.
הקפלה הסיסטינית באיטלקית: La Cappella Sistina) היא קפלת תפילה הנמצאת בארמון האפיפיור.
הקפלה משמשת את טקס הקונקלווה, התהליך בו נבחר האפיפיור, וידועה בציורי הקיר שיצרו בה אמנים איטלקים בתקופת הרנסאנס, ביניהם ידועים בעיקר הפרסקו על תקרת הקפלה ופרסקו "יום הדין" שצייר מיכלאנג'לו במחצית הראשונה של המאה ה-16.
בקפלה מצויים שני מחזורים של פרסקאות המתארים אירועים מחיי משה ומחייו של ישו.
מלאכת הציור נמשכה מחודש יולי 1481 עד חודש מאי 1482. בין האמנים שיצרו פרסקאות אלו היו דומניקו גירלנדיו, פייטרו פרוג'ינו, שיצר את "ישו מעניק את מפתחות השמים לפטרוס", סנדרו בוטיצ'לי המתאר את פרשת קורח.
הפרסקו שעל תקרת הקפלה, שצויר על ידי מיכלאנג'לו בין השנים 1508–1512, נחשב לאחת מיצירת האמנות החשובות בתולדות האמנות המערבית.
החלק המרכזי של הפרסקו מורכב מסדרה של תשעה ציורים שנושאיהם לקוחים מתוך ספר בראשית.
הסצנות השונות מסודרות בתקרה החל מספורי המבול, הממוקמים בכניסה לקפלה, דרך סיפורי אדם הראשון וחוה ועד לתיאורי בריאת העולם, הממוקמים בקרבה אל המזבח של הקפלה.
סביב תיאורים אלו מצויים תיאורים של נביאים מן התנ"ך ושל סיבילות, נביאות שחזיונותיהן מופיעים בספרים החיצוניים שחיברו יהודים-הלניסטיים.
המסגרת הרעיונית הכוללת של הפרסקו מציגה את הנצרות כמכשיר בעזרתו יוכל האדם להתגבר על ארציותו לעבר רמה רוחנית נשגבת יותר.
פרסקו נוסף - "יום הדין האחרון" - צויר על ידי מיכלאנג'לו בין השנים 1537–1541, והוא מכיל 314 דמויות.
בין הדמויות מתוארת דמותו של ברתולומיאוס הקדוש המחזיק בידו האחת את עורו המוטבע בתווי פניו המעוותים של מיכלאנג'לו ובידו השנייה את המאכלת שבה עונה.
גלריית הציורים (באיטלקית: Pinacoteca) הוקמה בשנת 1932 על ידי האפיפיור פיוס האחד עשר.
לפני הקמת הגלריה שכן אוסף הציורים ב"דירת בורג'ה" (Borgia Apartment) שבארמון האפיפיור.
אוסף הגלריה מונה כ-460 ציורים, והיא כוללת 18 חדרי תצוגה.
חלק גדול מן הציורים הועברו אל האוסף מכנסיות קתוליות שונות.
אחד המניעים ליצירת הגלריה הייתה הוצאתן הכפויה של יצירות אמנות ממקום הצבתן.
ציורים כגון "המדונה מפוליג'ו" (Madonna of Foligno) מאת רפאל נבזזו מכנסיות באיטליה על ידי כוחות צבא נפוליון בשנת 1797 והחוזרו מצרפת רק לאחר שנת 1815.
בין יצירות האמנות הידועות בגלריה ניתן למנות את אוסף ציורי רפאל, "טריפטיך סטפנצ'י" (Stefaneschi Triptych), מאת ג'וטו, הירונימוס הקדוש מאת לאונרדו דה וינצ'י, "ההורדה מהצלב" מאת קאראווג'ו, וכן ציורים מאת טיציאן, פרה אנג'ליקו, פאולו ורונזה ואחרים.
אוסף האמנות הדתית בת זמננו
אוסף האמנות הדתית בת זמננו (באיטלקית: Collezione Arte Religiosa Moderna) מציג יצירות אמנות מודרניות, החל מן המאה ה-19, של אמנים שונים כגון וינסנט ואן גוך, מארק שאגאל, פרנסיס בייקון, פבלו פיקאסו ואחרים.
המוזיאון ממוקם ב-55 חדרים הפזורים במקומות שונים ובהם ב"דירת בורג'ה" בארמון האפיפיור, ובסדרה של חדרים מתחת להקפלה הסיסטינית.
מוזיאון פיו קלמנטינו (באיטלקית: Museo Pio-Clementino) נוסד על ידי האפיפיור קלמנס הארבעה עשר בשנת 1771 ב"ארמון בלוודרה" שבארמון הוותיקן.
במקור הציג המוזיאון אמנות רנסאנס ואמנות עתיקה.
כיום מוקדש המוזיאון לפיסול יווני עתיק ופיסול רומי.
הפסל הרומי הראשון בוותיקן - פסל של אפולו - הוצב בשנת 1503 על ידי האפיפיור יוליוס השני בחצר חיצונית.
בשנת 1506 נוסף לאוסף פסל לאוקואון.
במהלך המאה ה-18 הפך האוסף האקלקטי לאוסף ארכאולוגי, וכלל ממצאים אפיגרפים שונים, עתיקות נוצריות וכן פיסול רומי שנבזז על ידי כוחות צבא נפוליון והוחזרו לאיטליה.
בנוסף, בתקופתם של קלמנס הארבעה עשר ופיוס השישי נבנה מחדש ארמון בלוודרה והחצר והותאמו במיוחד להצגת יצירות האמנות השונות.
בין המוצגים הידועים במוזיאון ניתן למנות את "פסיפס המסכות" מווילה אדריאנה, הסרקופגים של הלנה הקדושה וקונסטנטינה - אמו וביתו של קונסטנטינוס, "אפולו בלוודרה", פסל אוגוסטוס מפרימה פורטה, גרסה רומית של פסל "אפולו קוטל לטאה", "גו בלוודרה" ועוד.
מוזיאון פיו כריסטיאנו (באיטלקית: Museo Pio Cristiano), המציג עתיקות נוצריות, הוקם בארמון הלטראנו בשנת 1854 על ידי פיוס התשיעי.
המוזיאון מציג כתובות וממצאים אפיגרפים אחרים מן התרבות הנוצרית והיהודית המוקדמת.
בנוסף, מוצגים במוזיאון ממצאים מן הקטקומבות של רומא, שלא הייתה אפשרות לשמר אותם במקומם המקורי.
בין הממצאים הידועים במוזיאון פסל "הרואה הנאמן" ו"הסרקופג דוגמהטי" מן המאה ה-4 לספירה.
מוזיאון גרגוריאנו אטרוסקו (באיטלקית: Museo Gregoriano Etrusco) נוסד על ידי האפיפיור גרגוריוס השישה עשר בשנת 1837. למוזיאון תשעה אולמות והוא מציג אמנות יוונית ואטרוסקית הכוללת כלי חרס, סרקופגים, כלי ברונזה וכן את אוסף גוליילמי.
בין המוצגים הידועים הם פסל "מארס מטודי", כלי חרס מאת צייר אכילס, כד אמפורה של הצייר אקסקיאס (Exekias) המציג את אכילס ואיאס משחקים ועוד.
המוזיאון האתנוגרפי המסיונרי (באיטלקית: Museo Missionario-Etnologico) הוא מוזיאון אתנוגרפי נוסד בשנת 1926 על ידי פיוס האחד עשר.
עד שנת 1963 הוצב האוסף בארמון הלטראנו.
בשנת 1973 הועבר האוסף למבנה חדש.
ראשיתו של האוסף בתצוגה האתנוגרפית המסיונרית שנערכה בשנת 1925. כיום מונה האוסף כ-100,000 פריטים מרחבי העולם.
מוזיאון זה הוקם על ידי האפיפיור פיוס השביעי וקרוי על שמו (הקודם לשמו האפיפיורי).
המוזיאון מציג מספר רב של סרקופגים ופסלים רומיים כגון פסלו של אוגוסטוס, ופסל אל הנילוס.
בגלריה לאפידאריה מוצגים מעל 3,000 לוחות אבן וכתובות, וגלריה זו היא מוזיאון הכתובות הרומיות הגדול בעולם.
הגלריה סגורה לקהל, וכניסה אלה מותרת רק לצורכי מחקר.
מוזיאון גרגוריאנו אג'יציו (Museo Gregoriano Egizio)
מוזיאון זה נוסד על ידי האפיפיור גרגוריוס השישה עשר ומציג עתיקות שהתגלו במצרים העתיקה ובהם פפירוסים, מומיות של חיות וספרי מתים.
יצירות אמנות ידועות המוצגות במוזיאון
במוזיאון מוצגות מספר יצירות של קאראווג'ו ובהן "קבורת ישו" (1602 - 1603).
הירונימוס הקדוש מעשה ידי לאונרדו דה וינצ'י.
יצירות של פרה אנג'ליקו, ג'וטו, ניקולא פוסן וטיציאן.
כס השיש האדום שהיה מצוי קודם לכן בבזיליקה די סאן ג'ובאני אין לאטרנו.
יצירות של רפאל כגון חדרי רפאל, ההשתנות.
גלריית המפות המציגה מפות של כל איטליה שנעשו במצוות האפיפיור גרגוריוס השלושה עשר בין השנים 1580–1583 על ידי איגנציו דאנטי.
גלריה זו, שאורכה 120 מטרים, ממוקמת בצידה המערבי של חצר בלוודרה ובה 40 מפות של איטליה.
פסל לאוקואון שנחשב כראשיתו של מוזיאון הוותיקן.
מוזיקה אבסולוטית, או בכינויה השכיח פחות, מוזיקה מופשטת, הוא מונח המשמש לתיאור מוזיקה, שאיננה מדברת במפורש "על" משהו, בלתי ייצוגית או בלתי אובייקטיבית.
במוזיקה אבסולוטית אין מילים ואין הפניות לסיפורים או לדימויים או לכל רעיון חוץ-מוזיקלי אחר מכל סוג שהוא.
היא מוכרת בהקשרים קלאסיים כמוזיקה מופשטת, בניגוד למוזיקה תוכניתית.
ראיית מוזיקה אבסולוטית כמוזיקה "בזכות עצמה" לקוחה מן האובייקטיביות האסתטית של קאנט מתוך "ביקורת השיפוט האסתטי" (אשבי, 2004, עמ' 7).
קרל דלהאוז מתאר מוזיקה אבסולוטית כמוזיקה ללא "רעיון, תכלית ומטרה".
במאה ה-19 כתבו מבקרי מוזיקה, כמו אדוארד האנסליק, שמוזיקה אבסולוטית הייתה צורת אמנות טהורה יותר, מבחינה אסתטית, (ומשום כך, רצויה יותר) ממוזיקה תוכניתית.
יצירות תוכניתיות כמו אופרה, שירים ופואמות סימפוניות זכו ליחס מזלזל ומבטל מצד מבקרים כאלה, שהעדיפו צורות אבסולוטיות יותר כמו סימפוניות (אם כי סימפוניות מפורסמות, כמו הסימפוניה הפסטורלית של בטהובן והסימפוניה הפנטסטית של ברליוז, הן תוכניתיות בעליל).
"למוזיקה אין שום נושא מעבר לצירופי הצלילים שאנו שומעים, כי המוזיקה לא זו בלבד שהיא מדברת באמצעות צלילים, היא מדברת בצליל ואך ורק בצליל." / אדוארד האנסליק
גם מוזיקאים מאוחרים יותר דגלו בגישה זו:
"מוזיקה היא לא שפה; מטרתה של המוזיקה אינה להביע תוכני משמעות כלשהם באמצעות צליליה.
מוזיקה קיימת בזכות עצמה, היא אינה מייצגת משהו שהוא מעבר לה." / יאניס קסנאקיס
מוזיקולוגים רבים בימינו, שהנודעת בהם היא סוזאן מקלארי, ביקרו את מושג "המוזיקה האבסולוטית" בטענה, שכל מוזיקה, אם תוכניתית במפורש ואם לאו, מכילה תכנים משתמעים, שמשקפים את הטעמים, הפוליטיקה, הפילוסופיות של האסתטיקה והעמדות החברתיות של המלחין ואת הסיטואציה ההיסטורית שלו.
מלומדים אלה טוענים, שרק לעיתים רחוקות מוצאים מוזיקה קלאסית ש"איננה עוסקת בשום דבר".
המוזיקה משקפת טעמים אסתטיים, המושפעים מצדם מתרבות, פוליטיקה ופילוסופיה.
מלחינים שבויים לא פעם ברשת של מסורת והשפעה, שבתוכה הם שואפים למקם את עצמם במודע ביחס למלחינים וסגנונות אחרים.
מקלארי גורסת, שאפילו לצורה מוזיקלית יש משמעות.
לדוגמה, בספרה משנת 1991, "סיומים נשיים", היא טוענת, שבצורת הסונאטה (שבה נושא אחד "מנצח" את האחר) צפון תוכן פוליטי, המשקף את הפוליטיקה המגדרית של המאה ה-17 והמאה ה-18.
"מוזיקה" הוא ציור פוביסטי מאת הצייר הצרפתי אנרי מאטיס.
הוא צויר כהמשך לציור "הריקוד" (1909), בהזמנת אספן האמנות הרוסי סרגיי שצ'וקין.
הציור מתאר חמש דמויות העוסקות בפעילות מוזיקלית.
שלוש מן הדמויות שרות, ואילו השתיים נוספות מנגנות בחליל ובכינור.
הן דומות אחת לשנייה וחסרות מאפיינים ייחודיים.
גופן משורטט בשטיחות והן מוקפות בקו קונטור עבה.
בשונה מן הציור "הריקוד", הקומפוזיציה של ציור זה היא סטטית, והחלק המוקדש לתיאור האדמה הוא גדול הרבה יותר.
בנוסף, בעוד שלשתי הדמויות המנגנות מתואר איבר מין נשי, הרי הדמויות האחרות חסרות אפיון מגדרי כלשהו.
מאטיס עבד על הציור ללא הכנה מוקדמת, והקומפוזיציה שלו שונתה תוך כדי העבודה.
מוזיאון שרלוק הולמס הוא המוזיאון הפרטי הפופולרי ביותר בלונדון, בירת הממלכה המאוחדת.
המוזיאון משחזר את דירתו של הבלש, שרלוק הולמס וכן ממחיש כמה מהסיפורים שנכתבו על ידי סר ארתור קונן דויל.
המוזיאון ממוקם ברחוב בייקר מספר 221 בין 237 ל-341 (והיא הכתובת היחידה בלונדון שיש לה מספר בית שמופיע מחוץ לרצף.) בסמוך לריג'נטס פארק בלונדון.
מבנה המוזיאון נבנה בשנת 1815 בסגנון ג'ורג'יאני, ושימש בין השנים 1860–1936 כאכסניה.
תקופה זו "חופפת" את התקופה שבה לפיו ספריו של קונן דוייל התגוררו שרלוק הולמס וד"ר ווטסון ברחוב בייקר (1881–1904).
המוזיאון נוסד ב-1990 על ידי האגודה הבינלאומית שרלוק הולמס (ארגון ללא מטרת רווח).
במוזיאון קיימת תצוגה ה"משחזרת" את חדר מגוריו של הולמס, בהתאם לתיאורים המופיעים בספר.
חדר המגורים נמצא בקומה השנייה במעלה 17 מדרגות, בצד הפונה אל החצר.
המוזיאון מציג בחדרים את כל החפצים שאוזכרו בסיפוריו של דוייל (לרבות הכורסא הגדולה שליד האח, כלי הכימיה של הולמס ואוספי זכוכיות מגדלת, המקטרות והכובעים שלו).
על קיר חדרו של הולמס מצויים חורי הירי המאייתים את ראשי תיבות שמה של המלכה ויקטוריה - שאותן ירה הולמס.
בקומה השנייה של מבנה המוזיאון משוחזר חדרו של הד"ר ווטסון (החדר פונה לאחורי הבית), בעוד שחדרה של הגברת האדסון (בעלת הבית על פי הספרים) נמצא בחזית הבית בקומה זו.
חדרו של ד"ר ווטסון מציג חפצים המוזכרים בסיפורי שרלוק הולמס כשייכים לווטסון וביניהם ספרי רפואה, תיק רופא, וכן יומן משוחזר - המציג את הערותיו בכתב יד של ווטסון בהתאם לעלילת הספר כלבם של בני בסקרוויל.
בקומה השלישית של המוזיאון בובות שעווה של הדמויות השונות המופיעות בסיפורים, וביניהן בובות שעווה המציגות את שרלוק הולמס, ווטסון, פרופסור מוריארטי, ודמויות אחרות.
בקומת הקרקע של המוזיאון מצויה חנות מזכרות.
עובדי המוזיאון לבושים בבגדי גברים אופייניים לתקופה הוויקטוריאנית, והעובדות במוזיאון לבושות במדי משרתות בתקופה הוויקטוריאנית.
הכתובת 221 ב' הייתה שייכת, בעת הקמת המוזיאון, למטה בנק אבי נשיונל, וכל דברי הדואר הממוענים לשרלוק הולמס (מאות מכתבים מדי שנה) הועברו לסניף הבנק שהעסיק פקיד במשרה מלאה כדי להשיב למכתבים.
לאחר הקמת המוזיאון טען המוזיאון להיותו בעל הכתובת הבדיונית "221 ב'".
מחלוקת זו התבטאה ב-1994 כאשר המוזיאון הגיש בקשה לשנות את מספר הבית שלו ל-221.
כדי שהמוזיאון יוכל להציג את המספר "221 ב'" על דלת החזית שלו ללא עבירה על החוק, הנהלת המוזיאון נאלצה להקים חברת קש ששמה הוא "221 ב' בע"מ", והסיבה לכך היא שלפי החוק הבריטי חברות לא צריכות היתר מהרשויות כדי להציג את שמן על דלת הכניסה לבניין שבו הן שוכנות.
אולם, גם צעד זה נתקל במספר קשיים מצד הרשויות האחראיות על מספור הבתים.
המוזיאון פנה לערכאות משפטיות, אולם פנייה זו לא צלחה, מאחר שבתי המשפט התייחסו לעובדה שהכתובת בפועל של המוזיאון היא מספר 239 ולא 221. רק לאחר סגירתו של מטה אבי נשיונל ברחוב בייקר ב-2005, הכתובת (בייקר 221) הועברה למוזיאון.
מוזיאון תיסן בורנמיסה (בספרדית: Museo Thyssen-Bornemisza) הוא גלריית אמנות חשובה במדריד, בירת ספרד.
המוזיאון נכלל במשולש הזהב של האמנות, יחד עם מוזיאון הפראדו ומוזיאון ריינה סופיה הסמוכים אליו.
האוסף המוצג במוזיאון תיסן בורנמיסה משלים במידת מה את האוספים בשני המוזיאונים האחרים: אל מול מוזיאון הפראדו, מציג האוסף יצירות מוקדמות מאיטליה וכן עבודות מהאסכולות האנגלית, ההולנדית והגרמנית ואל מול מוזיאון ריינה סופיה מציג יצירות מזרמי האימפרסיוניזם והאקספרסיוניזם, לצד יצירות מאירופה ומאמריקה מחלקה השני של המאה ה-20.
תחילתו של האוסף בשנת 1920, כאוסף האמנות הפרטי של הברון היינריך תיסן-בורנמיסה, אספן אמנות ויזם הונגרי-גרמני, ולאחר מכן של בנו, הברון האנס היינריך תיסן-בורנמיסה, שאסף יצירות אמנות מקרובי משפחתו והמשיך לרכוש יצירות רבות, שהפכו את האוסף לאחד האוספים הפרטיים המרשימים בעולם.
ב-1985 התחתן הברון עם כרמן סרברה והציג בפניה את עולם האספנות.
השפעתה של כרמן על האוסף הייתה ניכרת, והיא זו שפעלה להצגתו במוזיאון.
המוזיאון נפתח בשנת 1992 לאחר שהושג הסכם בין הברון לבין ממשלת ספרד, וב-1993 האוסף נרכש במלואו.
השפעתה של הברונית נמשכה גם לאחר העברת האוסף למוזיאון, והיה לה חלק בעיצוב הפנים של המוזיאון.
ב-2006 יצאה הברונית בפומבי נגד ראש עיריית מדריד שהחליט לבצע תהליך פיתוח מחדש של שדרת פראדו, בטענה שהעבודות יפגעו באוסף ובמראה המוזיאון.
מרבית היצירות הישנות נרכשו על ידי הברון האב, כאשר בנו התמקד ביצירות מהמאות ה-19 וה-20, ובכך נוצר אוסף המתפרש על-פני שמונה מאות של ציור אירופאי, המתמקד בעיקר בנקודות ציון חשובות ואינו מתיימר להציג את האמנות האירופית על כל היבטיה.
מוקד נוסף הוא יצירותיהם של אמני הרנסאנס והבארוק המפורסמים - טיציאן, סבסטיאנו דל פיומבו, פרנצ'סקו דל קוסה, קאראווג'ו, רובנס, ואן דייק, רמברנדט, פרנס הלס, גירלנדיו וקרפצ'יו.
אוסף מיצירות המוזיאון מוצג במוזיאון הלאומי לאמנות של קטלוניה בברצלונה.
מוזיקאי הוא מקצועו של אדם העוסק ביצירת מוזיקה או בביצועה.
מוזיקאים יכולים להיות מסווגים לפי תפקידיהם ביצירת המוזיקה או בביצועה.
הסיווג של מוזיקאים מתחלק בדרך כלל לקטגוריות שלהלן:
נגן או אינסטרומנטליסט, אדם המנגן בכלי נגינה.
זמר, המשתמש בקול להפקת צלילים מוזיקליים.
מנצח, המנחה הרכב מוזיקלי אינסטרומנטלי, בדרך-כלל תזמורת המבצעת מוזיקה קלאסית.
מלחין, מפיק מוזיקלי ומעבד מוזיקלי, היוצרים את היצירות המוזיקליות, השירים או העיבודים המוזיקליים.
מוזיק קונקרט (מושג הלקוח מצרפתית: Musique concrète כלומר מוזיקה ממשית או מוזיקה קונקרטית) היא תנועת אוונגרד מוזיקלית שהתפתחה החל מסוף שנות הארבעים בצרפת ומהווה את אחד הבסיסים למוזיקה האלקטרונית של ימינו.
אבי התנועה הוא פייר שפר.
הופעתו של המושג לראשונה היא ביומנו של שפר, ב-15 במאי 1948. התנגדותו של שפר הייתה להפשטה שראה במוזיקה האינסטרומנטלית.
שפר רצה לעשות שימוש בצלילים יומיומיים או בכאלה שניתן למצוא בעולם כבסיס לחומר מוזיקלי חדש.
שפר ועמיתו פייר אנרי הקליטו צלילים על גבי תקליטים ולאחר מכן על גבי סרטים מגנטיים שהפכו לנגישים בתחילת שנות החמישים.
המעבר לשימוש בסרטים מגנטיים במקום תקליטים הקל מאוד על תהליכי ההקלטה, העריכה ועיבוד הקול - מה שעזר לפיתוח התנועה.
הצלילים בהם עסק שפר לאו דווקא תאמו לתווים.
שפר סבר כי המוזיקה המערבית מגבילה עצמה קשות באמצעות קשירה אל קולות המושמעים על ידי כלי נגינה בהוראת תווים.
לפיו, על מנת להתנסות, עלינו להקשיב לקולות הנמצאים "מחוץ לעולם המוזיקה".
יחד עם זאת, שפר לא התנגד לסדר וארגון - לפי משנתו מרבית העבודה מגיעה אחרי תהליך ההקלטה.
בכל צליל שהוקלט ראה שפר אינסוף צלילים פוטנציאליים אותם ניתן להפיק באמצעות מניפולציה של צליל זה.
בין יתר האמצעים, השתמשו שפר ואנרי בהאטה והאצה של הצליל, ערבול מספר צלילים, שינוי גובה הצליל והחשוב ביותר - מונטאז' של הצלילים.
רעש הופך למוזיקה, לפי שפר, באמצעות המניפולציה עליו והסידור שלו.
יצירתו הראשונה של שפר, Étude aux chemins de fer (אטיוד הרכבות), מורכבת מהקלטות של רכבות.
עם זאת, עיקרון נוסף של שפר היה שיש ליצור הפרדה בין קהל המאזינים למקור הקול.
בכך הוא לא התכוון שהמאזין לא יוכל לזהות את הגורם שיצר את הקול, אלא שהוא לא יוגבל על ידי כך - ויוכל להמשיך משם הלאה בהתמקדות בקול עצמו.
על המאזין לפי שפר לא להיות מכוון למאמץ מתמשך של זיהוי מקורות הקולות אלא להאזין לפעולתם הטהורה עליו בתור צלילים.
אחת הדרכים ליצור הפרדה זו הייתה המניפולציה של הקול המוקלט.
ב-5 באוקטובר 1948 זכו 5 יצירות של שפר להשמעה פומבית ראשונה, בפריז.
היצירות נקראו בכללן Cinq études de bruits (חמישה אטיודים של רעש) וכללו:
חמש היצירות היו כמובן מוקלטות לחלוטין, ללא אף חלק בביצוע חי.
מלחינים מפורסמים שנחשבים כשייכים לתנועה מלבד שפר ואנרי הם דליה דרבישייר ואדגר וארז.
גם לפייר בולז וליאניס קסנאקיס ישנן יצירות המשויכות לתנועה.
ב-1951 הקים שפר יחד עם אנרי את "הקבוצה למחקר המוזיק קונקרט" (Groupe de Recherche de Musique Concrète) ששכנה ב-RTF - רשות השידור הצרפתית הלאומית דאז.
הקבוצה הקימה אולפן ובין השנים 1951 ל-1953 הופקו בו 12 יצירות מוזיקליות.
בשנת 1958, לאור חוסר שביעות רצון מהתנהלות הקבוצה, הקים שפר את "הקבוצה למחקר מוזיקלי" (Groupe de Recherches Musicales) ששכנה מאוחר יותר ב-ORTF - שמה החדש של רשות השידור הצרפתית.
בתחילת שנות החמישים החל קרלהיינץ שטוקהאוזן לעבוד בתחום המוזיקה האלקטרונית.
גם הוא השתמש בהקלטות של צלילים מצויים, אולם בניגוד לתנועת המוזיקה הקונקרטית, הוא גם החל לסנתז צלילים באמצעות מתנדים.
שפר לא רצה לעבוד עם מתנד לצורך יצירת צליל שאינו נובע מן העולם ובניגוד אליו שטוקהאוזן רצה לפתח את האפשרות הזאת לצד האפשרות של הקלטת צלילים מצויים ועיבוד שלהם.
הוויכוח בין שפר לשטוקהאוזן לא מנע מהאחרון ליטול חלק בפעילות "הקבוצה למחקר המוזיק קונקרט" תחת שפר.
הוא מרכז תערוכות בן 6 קומות עם 2 קומות מרתף הממוקם בכיכר העם בשאנגחאי סמוך לבניין הממשל העירוני ומציג את הפיתוח והתכנון העירוני.
המוזיאון מציג בין השאר דגמים בהתפתחות ההיסטורית של העיר שאנגחאי.
הבניין תוכנן על ידי האדריכל לינג בנלי מהמכון לעצוב אדריכלות ומחקר של מזרח סין (ECADI).
המבנה הוקם בדמות תיאטרון גדול ומצופה באלומיניום.
גג המבנה הוקם בדמות סמלית של ממברנה.
גובהו של המבנה הוא 43 מטר.
האולם המרכזי של המוזיאון הוא דגם גדול של העיר שאנגחאי ובו מצויים כל מבני העיר כולל מבנים שעדיין לא הוקמו ונמצאים בתהליכי הקמה.
המבקרים באולם יכולים לראות את דגם העיר מן הצד או לעלות קומה ולצפות בו מלמעלה.
הדגם נועד לייצג את שאנגחאי ולכלול את כל ההתפתחויות המתוכננות של העיר.
עם זאת עקב גודלו של הדגם עוברים בו כמה עמודים המסתירים את תצוגת המבנים בו.
לצד האולם המרכזי ישנו אולם קטן בו מוקרנים סרטים ב-360 מעלות.
בנוסף לכך הצופים באולם מרגישים כמו בבית קולנוע תלת־ממדי עם כיסאות זזים ובו מוקרנים גם סרטים על העיר שאנגחאי כולל סרטון על תערוכת אקספו 2010.
מוזיאון שעווה הוא מוזיאון המציג בובות שעווה בדמותם של דמויות היסטוריות וידוענים מודרניים, כשהם לבושים בבגדים האופייניים להם, והם ניצבים בתנוחה אמיתית במטרה לדמות אנשים חיים.
לרוב מאפשרים המוזיאונים למבקרים בהם להצטלם לצד הפסלים וכך לדמות צילום לצד הדמות האמיתית.
אמה של מארי טוסו הייתה סוכנת הבית בביתו של קורטיוס, והוא לימד את מארי טוסו את אמנות הפיסול בשעווה.
טוסו יצרה את פסלה הראשון בשנת 1778 - פסלו של ז'אן-ז'אק רוסו.
בעקבות פסל מוצלח זה ביקשו מפורסמים נוספים כי תפסל אותם - ובהם בנג'מין פרנקלין ווולטר.
לאחר מותו של קורטיוס ירשה טוסו את אוסף פסליו, ונדדה עם האוסף תוך שהיא מציגה אותו בתערוכה נודדת.
לימים, בשנת 1835, הקימה מאדאם טוסו מוזיאון של קבע ברחוב בייקר שבלונדון הנקרא על שמה מאדאם טוסו.
הצלחתו של מוזיאון זה הביאה לפתיחת סניפים נוספים בכל רחבי העולם (בכיכר דאם שבאמסטרדם; בברלין; הונג קונג; שאנגחאי; בנגקוק; ובארצות הברית: בניו יורק, לאס וגאס ובוושינגטון די.
סי.) וכן מוזיאוני שעווה שאינם שייכים לרשת טוסו.
בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, הוקמו מוזיאוני שעווה תמטיים המוקדשים לנושאים מסוימים כגון מוזאון השעווה מובילנד בפארק בואנה שבקליפורניה שנפתח בשנת 1962 ומוקדש לתעשיית הקולנוע, ונסגר בשנת 2005; ומוזיאון השעווה של הוליווד הממוקם בהוליווד ומוקדש אף הוא לשחקני קולנוע.
תמה אופיינית נוספת היא ההיסטוריה של האתר בו ממוקם המוזיאון, כך לדוגמה מוזיאון השעווה בניו אורלינז שבלואיזיאנה מוקדש להיסטוריה של העיר, וכך גם מוזיאון השעווה ברציף הדייגים שבסן פרנסיסקו בקליפורניה; מוזיאון השעווה לונדון המלכותית בוויקטוריה שבקולומביה הבריטית קנדה מוקדש לבני משפחות מלוכה.
ב-7 ביוני 1973 נפתח במגדל שלום בתל אביב "מוזיאון השעווה הישראלי" שהקים שי מאיר עם תצוגה של 100 בובות שעווה, והיה מוזיאון השעווה היחידי בישראל.
ב-2011 נפתח מוזיאון שעווה במתחם The MAX באילת.
ב-8 באוקטובר 2022 נפתח מוזיאון שעווה "הנבחרים" בקניון ארנה שבהרצליה.
מוזיאון זה קיבל ביקורות שליליות רבות על הבחירה שלו בידוענים עכשוויים, בין היתר כפי שמורן שריר מעיתון "הארץ" כתב על כך כי "פסל שעווה, בתפיסה האולי מיושנת שלי, אמור להנציח את אלו שרשמו לעצמם מקום בהיסטוריה.
חוזה המדינה, גיבורת ניל"י, מלך הפופ, האיש שלנו בדמשק.
התצוגה בקניון ארנה בהרצליה מנציחה את החולף.
הרגעים שמוצגים שם לקוחים לא מספרי ההיסטוריה, אלא מסטורי באינסטגרם שמתנדף בתוך 24 שעות"
מוזיאון שאנגחאי (בסינית מסורתית: 上海博物館; בסינית מפושטת: 上海博物馆) הוא מוזיאון לאמנות סין מתקופת סין העתיקה, הממוקם בכיכר העם בשאנגחאי שבסין העממית.
המוזיאון נוסד בשנת 1952 ופתח את שעריו לציבור במבנה ששימש קודם לכן את מועדון המרוצים של שנגחאי.
בשנת 1959 עבר המוזיאון למבנה בדרך הנאן (אשר שימש קודם לכן חברות ביטוח ומשרדי בנקים), ובשנת 1992 הקצתה עיריית שאנגחאי שטח בסמוך לכיכר העם עבור המוזיאון.
הקמת מבנה המוזיאון החלה בשנת 1993 והוא נחנך ב-12 באוקטובר 1996.
גובהו של המוזיאון 29.5 מטרים ובו חמש קומות בשטח כולל של 39,000 מ"ר.
המבנה תוכנן בצורת דינג- כלי פולחני מסורתי מברונזה.
חלקו העליון של המבנה מעוגל וחלקו התחתון של המבנה מרובע, בהתאם לאמונה המסורתית הסינית לפיה הארץ רבועה בעוד שהשמיים עגולים.
במוזיאון למעלה מ-120,000 מוצגים ובהם כלי חרס, כלי ברונזה (כמו הו), קליגרפיה, רהיטים, כלי ירקן, מטבעות עתיקים, ציורים וחותמות.
במוזיאון אחד עשר אולמות תצוגה קבועה, ושלושה אולמות של תצוגות מתחלפות.
רשימת המוזיקאים שיאני המכירות כוללת מוזיקאים, זמרים או הרכבים, אשר מכרו על פי נתונים רשמיים כ-75 מיליון אלבומים או יותר.
הרשימה מסודרת בסדר יורד, לפי סך המכירות.
עמודת המכירות כוללת מכירות אלבומים, סינגלים, אלבומי אוסף, וידאו קליפים והורדות של סינגלים ואלבומים באורך מלא.
הביטלס הם ההרכב המצליח בהיסטוריה ומייקל ג'קסון הוא אמן הסולו המצליח ביותר.
נכון לאפריל 2025 האמן הפעיל עם שיא המכירות הגבוה ברשימה הוא אמינם (מקום 4), והאמן הצעיר ביותר ברשימה הוא ג'סטין ביבר (מקום 60).
ברשימה זו מופיעים אך ורק אומנים ש-20% לפחות מנתוני המכירות שלהם נתמכים על ידי הסמכות רשמיות - תקליטי כסף, זהב, פלטינה ויהלום.
לכן, אמנים דוגמת שארל אזנבור, בינג קרוסבי, טום ג'ונס, לוצ'אנו פבארוטי ואחרים לא נכללו ברשימה.
ככל שהאמן התחיל את הקריירה שלו בתקופה מאוחרת יותר, כך אחוז המכירות המוסמכות הנדרש עולה, ולכן אמנים כמו ריהאנה, טיילור סוויפט, קייטי פרי, ליידי גאגא וברונו מארס זקוקים למעל 75% מכירות מוסמכות מכלל המכירות שלהם.
גם אמנים אשר השתתפו בשירים מסוימים (לדוגמה הזמרת ריהאנה בשיר של קלווין האריס "This Is What You Came For") קיבלו קרדיט על המכירות של אותם שירים למעט מקרים חריגים.
80 מיליון עד 99 מיליון
75 מיליון עד 79 מיליון
מוזיאוני חיפה, חל"צ (נקראה עד 5 בנובמבר 2008 מוזיאון חיפה) היא חברה לתועלת הציבור בבעלות מלאה של עיריית חיפה.
החברה כפי שהיא קיימת היום הוקמה ב-23 בפברואר 1976.
ביום היווסדה כללה החברה את כל המוזיאונים שהיו בזמנו מחלקה בעירייה אבל אלה היו מוזיאונים שונים מהיום.
עד שנת 1977 שכנה החברה על מוזיאוניה השונים באחד מאגפיו של בניין העירייה ברחוב חסן שוקרי.
בשנת 1977 הועברה לבניין הנוכחי ברחוב שבתאי לוי 26. הבניין שופץ במיוחד למטרה זו ונפתח לקהל הרחב בשנת 1978. משה נובק בהיותו מנכ"ל הקים בחיפה "קריית המוזיאונים".
מנהל מוזיאוני חיפה הוא יותם יקיר.
מוזיאון לאמנות חדשה - המוזיאון נפתח ב-1951 באגף הימני של בניין העירייה.
המוזיאון עבר לבניין ברחוב שבתאי לוי בשנת 1978. המוזיאון מציג אלפי עבודות של אמנים ישראלים ובינלאומיים, ומספר את סיפורה של התרבות הישראלית העכשווית.
מוזיאון חיפה לאמנות, אחד משלושת המוזיאונים לאמנות הגדולים בישראל, משתרע על שטח של כ-1,300 מ"ר ושוכן בשלוש קומות.
המוזיאון למוזיקה ולאתנולוגיה - המוזיאון נפתח לציבור הרחב ב-1956 ובשנת 1982 עבר לבניין ברחוב שבתאי לוי.
המוזיאון לפרהיסטוריה ע"ש משה שטקליס - ב-15 בפברואר 1962 נפתח המוזיאון לפרהיסטוריה לקהל הרחב והיה לראשון בארץ ובמזה"ת, ומבין המעטים בעולם כולו שיועד לפרהיסטוריה בלבד.
המוזיאון כלל כמאה אלף ממצאים מהפרהיסטוריה הארץ ישראלית ובמיוחד מאזור הכרמל, כמו גם עשרות צלמיות מן האמנות הפרהיסטורית האירופאית.
מוזיאון טיקוטין לאמנות יפנית - הוקם בשנת 1959. המוזיאון מציג מגוון נרחב של כ-8,000 מוצגי אמנות יפנית מסורתית ועכשווית, בהם ציורים והדפסים, ספרים מעוטרים עתיקים, פרגודים, חרבות עתיקות וחפצי אמנות שונים.
המוזיאון, השוכן במרומי הכרמל, מוקדש כולו לתרבות היפנית, לאיסוף, לשימור, ולתצוגה של חפצי אמנות יפניים והוא היחיד מסוגו במזרח התיכון.
המוזיאון הימי הלאומי - הוקם בשנת 1953, מאוספו הפרטי של אריה בן־אלי, שהיה מייסדו ומנהלו הראשון של המוזיאון.
בשנת 1972 נחנך הבניין ברחוב אלנבי 198, שם נמצא עד היום.
המוזיאון מציג את תולדות הספנות באגן הים התיכון ואת סיפורה הימי של העיר חיפה.
במוזיאון מוצגים מ-5000 שנות היסטוריה וארכאולוגיה ימית, ומאפשר למבקריו להתרשם וללמוד על ספינות עתיקות, עוגנים, אילי ניגוח וממצאים ארכאולוגיים נוספים, כמו מטמוני מטבעות זהב שנמצאו בחפירות ימיות.
בנוסף מציג המוזיאון תערוכת הפיראטים ואת מפעל הספנות העברי.
כיום החברה מפעילה מספר מוזיאונים עירוניים הממוקמים ברחבי העיר חיפה: מוזיאון חיפה לאמנות, מוזיאון טיקוטין לאמנות יפנית, המוזיאון הימי הלאומי, מוזיאון העיר חיפה, מוזיאון מאנה כץ, המוזיאון לפרהיסטוריה ומוזיאון הרמן שטרוק.
מוזיאון העיר חיפה שוכן במושבה הגרמנית במתחם הכולל שני מבנים מתקופת הטמפלרים: "בית העם", המבנה הטמפלרי הראשון שהוקם בארץ, "ובית הספר הטמפלרי", המוזיאון מבקש לתת ביטוי למגוון היסטוריות של אוכלוסיות שונות בעיר.
במסגרת פעילות תרבותית המתקיימת במוזיאון, מוצגים בו נושאים הקשורים לטבורה ולאופייה של העיר, המהווה אבן שואבת לתרבויות שונות, מפגשי מזרח ומערב ונדונות בו סוגיות פוליטיות הנוצרות ומעובדות במרחב העירוני.
מוזיאון מאנה כץ נפתח בשנת 1977 בביתו של האמן מאנה-כץ, בבית בו התגורר ויצר בשנים האחרונות לחייו.
מאנה־כץ הוריש בשנת 1958 לעיריית חיפה את כל רכושו ואוספיו.
באוגוסט 2010 הועבר מוזיאון מאנה־כץ, שפעל עד אז כחלק מעיריית חיפה, בניהולה של הגב' נועה תרשיש, לניהול חברת המוזיאונים.
בחודש נובמבר הקצתה עיריית חיפה תקציב לשיפוץ המבנה.
המוזיאון נפתח מחדש לקהל ב-9 באפריל 2011.
מוזיאון הרמן שטרוק, שנבנה ונוסד בביתו בחיפה, מאפשר הצצה אל חייו הצבעוניים ועשייתו העשירה של אחד מחשובי האמנים הבינלאומיים, בתחום ההדפס במאה העשרים, הרמן שטרוק (1944-1876) היה מחשובי האמנים בתחום ההדפסים במאה העשרים.
מוזיאון תכנון העיר של בייג'ינג (סינית: 北京規劃展覽館) הוא אולם תצוגה ומוזיאון לתכנון עירוני ואדריכלות הממוקם בבייג'ינג, בירת סין בקרבת מקום אל כיכר טיין-אן-מן.
המוזיאון הוקם בשנת 2004 לקראת פתיחת אולימפיאדת בייג'ינג ובסמוך למנהרות תת-קרקעיות שהוקמו במהלך המלחמה הקרה.
במוזיאון ישנם מודלים המציגים את מבני העיר ואת התפתחות העיר במהלך ההיסטוריה, בנוסף ישנו חדר הרצאות וחדר הקרנת סרטים בתלת מימד.
במרכז המוזיאון ישנו דגם ענקי המציג את העיר כיום עם נורות חשמליות.
מוזיאוני דיטסונג של דרום אפריקה הוא ארגון של ממשלת דרום אפריקה המאגד שמונה מוזיאונים לאומיים בפרובינציית חאוטנג, רובם בפרטוריה או בסמוך אליה ומיעוטם ביוהנסבורג.
מוזיאוני דיטסונג מציגים מגוון עשיר של אוספים, פריטים ותצוגות אודות בוטניקה, זואולוגיה, פלאונטולוגיה, היסטוריה בכלל והיסטוריה צבאית בפרט, תרבות, גאולוגיה, אנתרופולוגיה וארכאולוגיה.
המוזיאונים נועדו להציג לציבור הרחב את המורשת והעולם המדעי והתרבותי של דרום אפריקה בכלל ושל העולם הפרט.
בנוסף לכך המוזיאונים עוסקים גם במחקר ובחינוך וחלקם מהווים אתרי תיירות בולטים.
תמונה מוזיאון הקמה עיסוק 1892 ידיעת הטבע של דרום אפריקה לרבות עם דגש על ממצאים מהתקופה הפרהיסטורית לרבות ממצאים מאתרי ערש המין האנושי.
1997 אנתרופולוגיה תרבותית והיסטוריה תרבותית של דרום אפריקה מתקופת האבן אל עידן 1947 שימור קורות ההיסטוריה הצבאית של דרום אפריקה כמו גם הנצחה של אלו שמצאו את מותם בפעילותיה הצבאיות.
1975 הנצחת חייהם של מתיישבי הטרק הגדול בטרנסוואל, באמצעות בית שנבנה על ידי משפחה אפריקאנרית בשנת 1848, שנים ספורות טרם הקמת הרפובליקה הדרום-אפריקאית.
1934 הנצחת חייו ופועלו של פול קרוגר, גדול מנהיגי האפריקאנרים במאה ה-19, באמצעות הבית בעל העיצוב הוויקטוריאני אשר שימש כמעונו בשלהי אותה המאה.
1986 הנצחת חייו ופועלו של התעשיין היהודי סמי מרקס, יליד ליטא אשר היה מקורב לפול קרוגר וחלוץ הקמת מסילות הרכבת בדרום אפריקה, באמצעות בית האחוזה שלו.
1998 מכתש פגיעת מטאוריט מתקופת הפליסטוקן אשר עומקו כ-200 מטר וקטורו כ-1.4 קילומטר.
1977 תולדות החקלאות בדרום אפריקה מתקופת האבן עד לימי מלחמת העולם השנייה, באמצעות חווה שהקימו במקום מתיישבי הטרק הגדול בשנת 1880, חווה מקורית נוספת משנת 1913, וכן על ידי כלים חקלאיים מקוריים מתקופות שונות.
מוזיאון תורוואלסן (בדנית: Thorvaldsens Museum) הוא המוזיאון היחידי בקופנהגן, דנמרק, המוקדש לאמן בודד - הפסל הדני הנאו-קלאסי ברטל תורוואלסן, שחי ועבד ברומא במרבית שנות חייו (1796–1838).
המוזיאון ממוקם על האי הקטן Slotsholmen במרכז קופנהגן ליד ארמון כריסטיאנסבורג.
המוזיאון שתוכנן על ידי מייקל גוטליב בינסבל נבנה בשנים 1838 - 1848 במימון הציבור.
הבניין שואב השראה חזקה מהאדריכלות היוונית העתיקה ובנוי סביב חצר פנימית שבה קבור האמן.
החצר בולטת במיוחד בהיותה מצוירת במוטיבים מצריים, עצי דקל גבוהים, ואריות ותנינים המשוטטים בין ציפורים וצמחים אקזוטיים.
ההשפעה המצרית על החלק החיצוני צנועה יותר.
דלתות עצומות בסגנון טרפזי מגדירות את המחווה של האמן לסגנון של היוונית האַטִית, של פומפיי ושל מצרים.
ראוי לציון במיוחד השימוש בצבעים הן בפנים והן בחוץ.
לכל חדר במוזיאון תקרה ייחודית המקושטת בסגנון גרוטסקי.
החלק החיצוני מעוטר בקישוט אופקי (frieze) של האמן יורגן סונה המתאר את שובו של תורוואלסן מרומא בשנת 1838.
המוזיאון מציג אוסף מקיף של העבודות של תורוואלסן בשיש ובגבס, ובכלל זה את המודלים המקוריים מגבס ששימשו ליציקת פסלים ותבליטים מברונזה ושיש, אשר מוצגים כיום במוזיאונים, כנסיות ובמקומות אחרים ברחבי העולם.
המוזיאון מציג גם ציורים, עתיקות יווניות, רומיות ומצריות, רישומים והדפסים שנאספו על ידי תורוואלסן במהלך חייו, כמו גם מגוון רחב של חפצים אישיים ששימשו אותו בעבודתו ובחיי היום יום שלו.
מוזיקה il הוא ערוץ טלוויזיה ישראלי בעל תוכן של מוזיקה ישראלית בלבד.
הערוץ נגיש כחלק מחבילת הבסיס למנויי הטלוויזיה הרב-ערוצית בכלל הפלטפורמות.
במהלך שנת 2020, כתוצאה מהתפרצות נגיף הקורונה בישראל, חלק מאומני ישראל ומוזיקאים בפרט נקלעו למשבר כלכלי.
למעשה, כבר מתחילת חודש מרץ החלו הגבלות משמעותיות על התקהלויות וכתוצאה מכך בוטלו הופעות רבות כך שחודשים ארוכים מוזיקאים ואנשי במה אחרים נותרו ללא פרנסה.
הדרך היחידה להכנסה בסיסית של מוזיקאים ממקצועם הוא באמצעות תמלוגים על השמעת יצירותיהם, אולם הופעת אמנים מבצעים (ובהם: שחקנים, זמרים, בדרנים, מדבבים ורקדנים) בערוץ אינה מגדילה את נתח התמלוגים של האמנים המבצעים אלא רק של אמנים יוצרים (ובהם: מלחינים, משוררים, מעבדים ומפיקי מוזיקה), על חשבון אמנים יוצרים מחו"ל.
כתוצאה מכך, חברו טלעד (הנמצאת בבעלות חברת NMC United המחזיקה בזכויות רבות של הפקה מוזיקלית) ואקו"ם (המחזיקה בזכויות המלחינים, המשוררים והמעבדים) כדי להקים ערוץ טלוויזיה שישדר תכנים ישראליים בחינם 24/7 בחבילות הטלוויזיה הרב ערוצית בישראל לצורך הגדלת נתח התמלוגים של אקו"ם וטלעד על חשבון יוצרים ומפיקים אחרים.
ב-19 בנובמבר 2020 הועבר הערוץ בשידורי yes לאפיק 96, עקב עליית ערוץ "האח הגדול LIVE".
ב-7 באוגוסט 2023 הערוץ עבר לאפיק 200 עקב עליית ערוץ "ילדותי" בשידורי yes.
מוזיאון שוולס הוא מוזיאון ומרכז מחקר בברלין, גרמניה, שמתמקד בהיסטוריה של הקהילה הגאה ובתרבות להט"ב.
המוזיאון נפתח לציבור ב-1985, והוא המוזיאון הראשון בעולם שהוקדש להיסטוריה הלהט"בית.
בארכיון המוזיאון, נמצאים כתבי עת מ-1896 ואוסף של תצלומים, קטעי וידאו, סרטים, הקלטות קול, חתימות, עבודות אמנות ואפמרות.
בספריה של המוזיאון יש כ-20,000 ספרים בנושא הומוסקסואליות.
המוזיאון הוקם ב-1985 במרינגדאם 61, שכונת קרויצברג, ברלין.
המוזיאון הועבר בקיץ 2013 למפעל דפוס לשעבר בלוצובשטראסה 73, שכונת מיטה, ברלין.
כתוצאה מההעברה של המוזיאון, שטח התצוגה של המוזיאון הוכפל.
הדחף להקמת מוזיאון שוולס היה תערוכה מוצלחת על נושאים הומוסקסואליים במוזיאון מרקישס בברלין בקיץ 1984, שנקראה אז בשם "Eldorado - Homosexual Women and Men in Berlin 1850-1950" (בעברית: "אלדורדו - נשים וגברים הומוסקסואלים בברלין 1850-1950").
התערוכה הייתה התערוכה הציבורית הראשונה שהוצגה בגרמניה על חיי ההומואים במדינה.
ב-1985, אגודת ידידי מוזיאון שוולס בברלין נוסדה ופתחה מוזיאון משלה, המוקדש אך ורק לנושאים הלהט"בים, במרינגדאם 61, שכונת קרויצברג, ברלין.
הבניין רכש את המוטו Homo-Hof (מילולית: "החצר הגאה") מאחר שהיה נמצא במבנה מועדון הלילה הגאה ובית הקפה הידידותי להומוסקסואלים, SchwuZ, ו, קבוצת התמיכה לזכויות להט"ב.
בדצמבר 2009, קיבל המוזיאון הקצאה ראשונה של כספי ציבור, מענק לשנתיים מכספי התרבות של הסנאט של ברלין .
המענק שימש להרחבת הצגת הזהויות המיניות, למעט הומוסקסואליות, בעיקר בשביל לשים דגש רב יותר על נשים לסביות וטרנסים.
מוזיאון SchPIRA הוא מוזיאון של הקהילה היהודית בעיר שפייר שבריינלנד-פפאלץ, גרמניה.
המוזיאון נפתח בנובמבר 2010, 72 שנה לאחר ליל הבדולח, שבמהלכו נהרס גם בית הכנסת בשפייר.
המוזיאון מהווה השלמה לגטו הסמוך, שבו ניתן לצפות בשלושת המוסדות החשובים ביותר של הקהילה היהודית: בית הכנסת, בית קברות יהודי ומקווה.
המוזיאון מציג תערוכות ארכאולוגיות מחיי קהילת יהודי שפייר בימי הביניים.
המוזיאון משתרע על 80 מטר רבוע, ונמצא בו שבר קשת עגול מהמאה ה-12, מאה מצבות מהמאה ה-14 שנלקחו מבית הקברות לפני שהוסב לתחנת רכבת וחלון קשת כפול משנת 1110. חלק מהתערוכות במוזיאון נמצאות בו בהשאלה קבועה מהמוזיאון ההיסטורי של ריינלנד-פפאלץ שנמצא בשפייר.
מוזיאון שלוש המהפכות (בקוריאנית: 3대혁명전시관) הוא מוזיאון הממוקם בקוריאה הצפונית ושוכן באזור ריונמוט-דונג שמצפון לפיונגיאנג, בירת קוריאה הצפונית.
מטרת המוזיאון היא להציג ולהאדיר את שלוש המהפכות להן אחראי המייסד והמנהיג העליון של קוריאה הצפונית, קים איל-סונג: המהפכה האידאולוגית, המהפכה הטכנולוגית והמהפכה התרבותית.
מתחם המוזיאון כולל שש תערוכות המפרטות את הישגיה של קוריאה הצפונית בתחומי האלקטרוניקה, התעשייה הכבדה, החקלאות, החינוך והטכנולוגיה.
המוזיאון מפאר בין היתר את הישגי אידאולוגיית ג'וצ'ה, ואת הפיתוח התעשייתי והחקלאי שקוריאה הצפונית השיגה במרוצת השנים, וכולל גם תצוגה חיצונית של כלי רכב המיוצרים בקוריאה הצפונית.
מבנה המוזיאון עצמו מוכר הודות לעיצובו החיצוני בצורת כוכב לכת עם טבעות, בדומה לכוכב שבתאי.
בכיפת המוזיאון ממוקם גם פלנטריום.
המוזיאון, שמקורו בתערוכה תעשייתית-חקלאית זמנית בשנת 1946, הפך באופן רשמי למוזיאון קבע בשנת 1983.
מוזיקה & מדיה היה מגזין פאן-אירופאי לרדיו, מוזיקה ובידור.
הוא פורסם לראשונה בשנת 1984 כ-Eurotipsheet, אך בשנת 1986 שונה שמו למוזיקה & מדיה (Music & Media).
הוא היה מבוסס במקור באמסטרדם, אך מאוחר יותר עבר ללונדון.
המגזין התמקד במיוחד ברדיו, טלוויזיה, מוזיקה, מצעדים ותחומי בילוי נלווים כגון פסטיבלי מוזיקה ואירועים.
מוזיקה & מדיה נסגר באוגוסט 2003. מגזין מוזיקה & מדיה היה מגזין בת של מגזין בילבורד.
מצעד 100 האלבומים האירופאיים (מכירות)
מצעד 100 הסינגלים האירופאיים החמים (מכירות)
מצעד האיירפליי האירופאי (טופ 50; איירפליי) (נקרא בעבר אירופה היט רדיו טופ 40)
אירופה בורדר בריקרס (נתוני איירפליי של שירים אירופאיים שזכו להצלחה במדינת המקור שלהם)
מוזיקה אבולוציונית היא מקבילת השמע לאמנות אבולוציונית, שבה נוצרת מוזיקה באמצעות אלגוריתם אבולוציוני.
התהליך מתחיל באוכלוסייה של אנשים שבאמצעי כזה או אחר מייצרים קטע שמע (למשל יצירה מוזיקלית או מנגינה) שמאותחל באופן אקראי, או מבוסס על מוזיקה אחרת שנוצרה בידי אדם.
באמצעות הפעלה חוזרת של שלבים חישוביים המקבילים לברירה טבעית ביולוגית, ריקומבינציה ומוטציה, השמע המופק הופך להיות מוזיקלי יותר.
סינתזת סאונד אבולוציונית היא טכניקה הקשורה לתהליך זה המפיקה צלילים או כלים כשל סינתיסייזר.
מוזיקה אבולוציונית נוצרת בדרך כלל באמצעות אלגוריתם אבולוציוני אינטראקטיבי שבו פונקציית הכשירות היא המשתמש או הקהל, מכיוון שקשה לתפוס את האיכויות האסתטיות של מוזיקה באופן חישובי.
עם זאת, האלגוריתם כולל גם מדדים אוטומטיים של איכות מוזיקלית.
טכניקות חישוב אבולוציוניות יושמו גם במשימות של הרמוניזציה וליווי.
הנפוצות ביותר ביניהן הן אלגוריתמים גנטיים ותכנות גנטי.
(NEUROGEN (Gibson & Byrne, 1991 השתמשו באלגוריתם גנטי כדי לייצר ולשלב קטעים מוזיקליים ורשת עצבית (המבוססים על דוגמאות של מוזיקה "אמיתית") כדי להעריך את כשירותם.
אלגוריתם גנטי הוא גם חלק מרכזי ממערכת האלתור והליווי GenJam אשר פותחה בשנת 1993 על ידי אל בילס.
Biles ו-GenJam ידועים יחד בתור החמישייה הווירטואלית של אל בילס והופיעו פעמים רבות בפני קהל אנושי.
תכנות גנטי שימש להפקת מוזיקה מאז עבודתם של לי ספקטור ואלפרן אלפרן על מוזיקאי ביבופ ב-1994 ו-1995, ובשנת 1997 פיתחו בראד ג'והנסון וריקרדו פולי את GP-Music System שהשתמשה בתכנות גנטי לבניית מנגינות על פי דירוג אנושי ואוטומטי כאחד.
מאז 1996 משתמש רודני וואשקה השני באלגוריתמים גנטיים להלחנה מוזיקלית, כולל יצירות כמו "אמברוז הקדוש" ורביעיות המיתרים שלו.
הופקו מספר מערכות לאבולוציה של לולאת תופים, כולל תוכנה מסחרית בשם MuSing.
תחרות ה-EuroGP (משחק מילים על האירוויזיון) נערכה ב-EuroGP 2004. בניסוי זה נבדקו תחילה כמה עשרות משתמשים ביכולתם לזהות הבדלים מוזיקליים, ולאחר מכן נבנתה מנגינה קצרה המבוססת על פסנתר.
אל בילס נתן הדרכה על מוזיקה אבולוציונית ב-GECCO 2005 וערך במשותף ספר בנושא עם תרומות של חוקרים רבים בתחום.
Evolutune הוא יישום Windows קטן משנת 2005 לפיתוח לולאות פשוטות של "צפצופים ורעשים".
ליישום ממשק גרפי שבו המשתמש יכול לבחור "הורים" באופן ידני.
MusicGenie משנת 2006 משתמשת בתכנות גנטי כדי לפתח קומפוזיציות בשפת מערכת L המבוססת על שפת הקומפוזיציה האנושית של הולצמן GCDL.
GeneticDrummer היא מערכת מבוססת אלגוריתם גנטי ליצירת ליווי קצב הדומה לליווי אנושי.
Easy Song Builder היא תוכנת הלחנה אבולוציונית.
המשתמש מחליט איזו גרסה של השיר תהיה החיידק לדור הבא.
פרויקט DarwinTunes פועל מאז 2009 (ולפני כן בשם "Evolectronica") - לאחרונה הוצגה גרסת משחק מרובת משתתפים של DarwinTunes בפסטיבלי מדע והיא זמינה כעת ברשת.
Melomics, קבוצת בינה מלאכותית שבסיסה במאלגה, ספרד, השתמשה באלגוריתמים אבולוציוניים כדי להלחין קטעי מוזיקה מלאים בז'אנרים ספציפיים, ויצרה את האלבום הראשון שהולחן על ידי מחשב ובוצע על ידי מוזיקאים אנושיים בשנת 2012. המוזיקה מיוצאת בפורמט mp3, MIDI, XML ו-PDF לשימוש המשתמש.
כנס EvoMUSART שנערך בשנת 2012 (לפני כן כסדנה משנת 2003) היה מדי שנה חלק מאירוע Evo* המתקיים משנת 2003. אירוע זה על מוזיקה ואמנות אבולוציונית הוא אחת ההזדמנויות העיקריות לעבודה על מוזיקה אבולוציונית.
סדנה שנתית במוזיקה אבולוציונית מתקיימת ב-GECCO (ועידת חישוב גנטי ואבולוציוני) מאז שנת 2011.
מוזיקה הוא אלבום האולפן העשירי של הזמר החרדי-אמריקאי יעקב שוואקי.
האלבום יצא לאור ביוני 2018, מתוך האלבום בלטו הלהיטים "ישתבח שמו", "אש" ו-"מוזיקה".
האלבום יצא לאור ביוני 2018, הוא הופק על ידי שוואקי עצמו, ואיצי וולדנר.
את רוב השירים באלבום יצרו הכותבת מירי ישראלי והמלחין איצי וולדנר.
המעבדים באלבום היו רפי גריידי, דניאל קפלר, תמיר צור, רביד קשתי ומשה לאופר.
מבקר המוזיקה נתנאל לייפר כתב על האלבום ותיאר את השינוי בסגנון המוזיקלי של שוואקי:
האלבום זכה להצלחה ושלושה חודשים לאחר צאתו הגיע למעמד של אלבום פלטינה, לאחז שמכר מעל 40,000 עותקים.
מוזיאון שחרור פריז - גנרל לקלר – ז'אן מולין הוא מוזיאון בפריז שמנציח את תקופת הכיבוש הנאצי של העיר במלחמת העולם השנייה, ההתנגדות לכיבוש ושחרור העיר על ידי צבא צרפת החופשית.
המוזיאון נוסד תחילה מעל תחנת הרכבת מונפרנאס והועבר למבנה היסטורי הנוכחי.
תחת מבנה זה נחפר לפני מלחמת העולם השנייה, מקלט תת-קרקעי שנועד להגן על אזרחי פריז מהתקפות אוויר ושימש את תנועת ההתנגדות הצרפתית בפיקודו של אנרי רול-טנגי, בתקופת המלחמה.
הביקור במקלט הוא חלק מהביקור במוזיאון.
המוזיאון נוסד בקומה השנייה של תחנת הרכבת מונפרנאס (על הגבול בין הרובע הארבעה-עשר והרובע החמישה-עשר של פריז) ונחנך ב-24 באוגוסט 1994 לציון 50 שנה לשחרור פריז .
מקום המוזיאון נבחר מכיוון שבתחנת מונפרנס נכנע המושל הגרמני של פריז דיטריך פון קולטיץ למשחררי פריז ב-25 באוגוסט 1944 וכן כי רובע מונפרנס היה מרכז פעילותו של איש המחתרת ז'אן מולן.
ב-2015 פורסמה כוונת עיריית פריז להעביר את המוזיאון לאתר חדש וזאת לאור היקף המבקרים המצומצם והתצוגה המיושנת
ב-25 באוגוסט 2019 נחנך המוזיאון המחודש בבניין מחסום ד'אנפר שבכיכר ד'אנפר-רושרו וזאת לציון 75 שנה לשחרור פריז.
עלות העברת המוזיאון הסתכמה ב-20 מיליון יורו ושטח המוזיאון החדש כ-2,500 מ"ר.
זוג בנייני מחסום ד'אנפר, שבאחד מהם נמצא כיום המוזיאון, נבנו ב-1787 ושימשו תחנת מכס וחלק מהשער הדרומי בחומה שהקיפה ב את פריז .
הבניינים נבנו על ידי האדריכל קלוד-ניקולא לדו בדגם של פביליון ובסגנון נאו-קלאסי ומוגדרים כאתרים היסטוריים.
זוג הבניינים, הזהים בגודלם ובצורתם, ניצבים משני עבריה של שדרת קולונל הנרי רול-טנגי ובליבה של כיכר ד'אנפר-רושרו
מתחת למבנה בו שוכן המוזיאון נחפר, לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, מקלט עבור תושבי פריז כנגד הפצצות אוויר.
בתקופת המלחמה שימש מקלט זה כמפקדתו של הנרי רול-טנגי שהיה ממנהיגי המחתרת.
זכרו של רול-טנגי מונצח ברחוב המפריד בין שני הבניינים.
המוזיאון הוקדש לצרפת בתקופת מלחמת העולם השנייה ומתמקד בשלושה נושאים:
כיבוש פריז על ידי הנאצים ב-1940 והחיים בעיר בתקופת הכיבוש
תנועת ההתנגדות הצרפתית ובמיוחד דמותו של אחד ממנהיגי התנועה ז'אן מולן, שפעל בשליחותו של שארל דה גול כדי לאחד את המחתרת הצרפתית.
דמותו של גנרל פיליפ לקלרק שהיה ממפקדי צבא צרפת החופשית ומפקד דיוויזיית השריון השנייה הצרפתית שהשתתפה ביוני 1944 ב ושחררה באוגוסט אותה שנה את פריז.
התצוגה משלבת הסברים היסטוריים של אירועי התקופה בעזרת מפות, תמונות וסרטונים אותנטיים לצד תצוגה של מסמכים שמשקפים את התקופה, בגדים ופריטים ששימשו את אנשי פריז וחברי המחתרת כמו גם את כוחות הכיבוש הנאצים.
קטע קטן מהתצוגה מוקדש לגירוש יהודי צרפת למחנות ההשמדה.
תמורת תשלום נוסף ניתן לבקר במקלט שנחפר מתחת לבית ההיסטורי כדי להתגונן מתקיפות אוויר.
המקלט נמצא בעומק של כ-20 מטר מתחת למפלס הרחוב והירידה אליו מותרת רק בקבוצות ובליווי מדריך.
במקלט ניתן להתרשם מגודלו ומהאביזרים שהורכבו בו כמו תחנת מיתוג טלפונים, מפוחי אוויר, דלתות הדף ועוד.
יחד עם זאת המקלט אינו מכיל כמעט חלונות תצוגה כך שהמקלט עצמו הוא התצוגה.
מוזיאון שלמה (באלבנית: Muzeu Solomon) הוא מוזיאון בעיר בראט שבאלבניה, המוקדש להיסטוריה של הקהילה היהודית במדינה.
המוזיאון נפתח בשנת 2018 על ידי פרופ' סיימון ורושו, שניהל אותו במימון גמלתו האישית ותרומות קטנות.
לאחר מותו של ורושו, המוזיאון עמד בפני סכנת סגירה, אך איש העסקים הצרפתי-אלבני גזמנד טוסקה קרא על מצבו והחליט לממן את העברתו למיקום חדש ומרווח יותר בעיר.
המעבר התקיים ב-29 בספטמבר 2019.
המוזיאון ייחודי בכך שהוא מתעד את סיפורם של האלבנים שהצילו קרוב ל-2,000 יהודים מהשואה, בהשראת קוד הכבוד המסורתי "בסה".
המוזיאון מציג מסמכים, תמונות וחפצים השייכים לקהילה היהודית, שהגיעה לבראט במאה ה-16 בעקבות גירוש ספרד.
אלבניה הייתה הטריטוריה היחידה תחת כיבוש נאצי שבה מספרם של היהודים דווקא גדל במהלך מלחמת העולם השנייה.
מנהלת המוזיאון הנוכחית היא אנג'לינה ורושו, אלמנתו של סיימון ורושו.
המוזיאון לתולדות נוויס הוא מוזיאון בצ'ארלסטאון, סנט תומאס לולנד פאריש , סנט קיטס ונוויס.
בניין המוזיאון נבנה במקור בסביבות 1680. זה היה מקום הולדתו של אלכסנדר המילטון, אחד מהאבות המייסדים של ארצות הברית.
בשנת 1840 קרס המבנה במהלך רעידת אדמה.
המוזיאון הוא בניין בן שתי קומות.
בקומת הקרקע של הבניין, שוכן המוזיאון, כאשר בקומה העליונה שוכנת אספת האי נוויס, הגוף המחוקק של האי.
מוזיקאים בתזמורת הוא ציור מאת הצייר הצרפתיאדגר דגה.
היצירה נחשבת לדוגמה מוקדמת לעניין הרב שגילה האמן בעולם האופרה והבלט.
דגה בחר נקודת מבט יוצאת דופן, כאשר הציג את רקדניות הבלט מנקודת ראותו של אחד מנגני התזמורת.
דגה בחר בפרספקטיבה לא רגילה לציור זה, כשהוא מראה את רקדניות הבלט כפי שהן נראות מעיני נגן התזמורת.
התוצאה היא קומפוזיציה שבה החלק התחתון מוקדש לנגנים ולכליהם, בעוד הרקדניות נראות בחלק העליון של הציור.
היצירה משקפת את תחילת התעניינותו של דגה בעולם הבמה ואת שאיפתו ללכוד את יחסי הגומלין בין התזמורת לרקדניות, כפי שהם נראים מנקודת מבט פנימית.
מבנה הציור הוא תוצאה של תהליך מתמשך של שינוי.
דגה החל לעבוד על היצירה בשנת 1872, אך בין השנים 1874 ל־1876 שינה את פורמט הציור על ידי חיתוך והוספת חלקים מהבד.
בדרך זו הפך הפורמט האופקי המקורי לפורמט אנכי.
שינוי זה העניק לנגנים ולרקדניות נוכחות מאוזנת על גבי הבד.
הציור נוצר בתהליך מתמשך בין השנים 1872 ל־1876 והוא מוצג באוסף מוזיאון שטאדל בפרנקפורט.
מוזיקה אקספרסיוניסטית היא מוזיקה שנכתבה על ידי המלחינים ארנולד שנברג, אלבן ברג ואנטון וברן.
המוזיקה שיצרו נבעה מלב ליבו של הרעיון האקספרסיוניסטי באמנות של תחילת המאה העשרים.
הרעיונות על האדם הרדוף, מלא הפחדים והטירוף הנובע מחיי העיר של תחילת המאה העשרים, מובעים ביצירותיהם במוזיקה חסרת מרכז טונאלי אשר נשמעת מתוחה ביותר ומלאת תזזית.
הסיבה לביטול הטונאליות נבעה כנראה אצל שנברג משני מניעים: הראשון - הרצון הטבעי ליצור משהו חדשני על פני המוזיקה הרומנטית שמיצתה את עצמה ובהתייחסות להתפתחות השפה המוזיקלית מהטונאליות הפשוטה בקלאסיקה דרך הכרומטיקה הרומנטית ועד לביטול מרכז טונאלי לחלוטין.
המניע השני יוצא מתפיסתו האסתטית האקספרסיוניסטית המביאה נושאים קשים באופן מוזיקלי הדורש משהו דיסוננטי ומחוספס.
רעיונותיו של שנברג - המורה הפליגו בשנות העשרים של המאה ה-20 כאשר המציא את שיטת שנים-עשר הטונים, אשר דואגת מראש שלא יהיה צליל אחד חשוב מהאחרים ביצירה, על ידי סידור הצלילים בשורה או סדר כלשהו שאין בו תחושה טונאלית ומתוך כך תיווצר יצירה ללא מרכז טונאלי.
התנועה האימפרסיוניסטית במוזיקה היא תנועה במוזיקה של אירופה, בעיקר בצרפת, שהחלה בשלהי המאה ה-19 ונמשכה עד אמצע המאה ה-20. בדומה לקודמו באמנויות החזותיות, האימפרסיוניזם המוזיקלי התמקד בסוגסטיה ובאווירה יותר מאשר ברגשות, כמו במוזיקה תוכניתית, בהעברת סיפור.
הופעת המוזיקה האימפרסיוניסטית הייתה ריאקציה להפרזות התקופה הרומנטית.
בעוד שהתקופה הרומנטית התאפיינה בשימוש דרמטי בסולמות מז'וריים ומינוריים, המוזיקה האימפרסיוניסטית נוטה יותר לשימוש בדיסוננס ובסולמות שכיחים פחות, כמו סולם של טונים שלמים.
בניגוד לצורות הגדולות, כמו סימפוניה או קונצ'רטו, שהיו חביבות על מלחיני התקופה הרומנטית, האימפרסיוניסטים נטו לצורות קצרות יותר, כמו נוקטורנים, ערבסקות ופרלודים.
בסיסה של המוזיקה האימפרסיוניסטית היה בצרפת, והדבר ניכר בהוראות הביצוע בתווים, הכתובות בצרפתית ולא באיטלקית, כנהוג.
מקובל לראות במלחינים הצרפתים קלוד דביסי ומוריס ראוול את מייצגי האימפרסיוניזם במוזיקה, אבל המונח אימפרסיוניזם במוזיקה איננו מדויק כל כך כמו בציור.
דביסי טען, שהשימוש הנעשה במונח אימפרסיוניזם בפי חסרי-דעת, בעיקר מבקרי אמנות, עלוב ובלתי מדויק מאין כמוהו ואיננו מגדיר את כוונתו הוא, ליצור משהו שונה.
מוזיקה אימפרסיוניסטית מתארת לא את המציאות הקיימת אלא את התרשמותו של המוזיקאי ממנה.
היא מתרגמת נוף, אווירה, קטעי מראה, גוונים, אורות ושקיפות, כפי שנקלטו בחושי המלחין, לצלילים, קולות זמרה וכלי נגינה, כשם שהציירים האימפרסיוניסטים תרגמו את התרשמויותיהם לצבעים על גבי בדים.
דביסי הושפע רבות מסגנון השירה הסימבוליסטית בצרפת וכתב לאור עקרונותיה.
שירים מאת סימבוליסטים כגון בודלר ומטרלינק היו בידי דביסי ליצירות מופת גדולות.
עוד מלחינים אימפרסיוניסטים חשובים, מלבד דביסי וראוול, היו קרול שימנובסקי הפולני, צ'ארלס גריפס האמריקאי, פול דיקא הצרפתי וראלף ווהן ויליאמס האנגלי.
השפעת האימפרסיוניזם ניכרת גם ביצירותיהם של מנואל דה פאיה ואיסק אלבניס הספרדים, פרדריק דיליוס האנגלי, אריק סאטי וקאמי סן-סנס הצרפתים ואוטורינו רספיגי האיטלקי.
וביצירות ג'אז כמו אלה של ביל אוונס.
הסוגה המוזיקלית הידועה בשם "אקזוטיקה" מזכירה מאוד אימפרסיוניזם.
מוזיקה אלקטרונית היא כל מוזיקה המנוגנת באמצעות כלים אלקטרוניים.
כאשר מתייחסים למוזיקה אלקטרונית כסגנון מוזיקלי נפרד, הכוונה היא למוזיקה שהכלים הדומיננטיים בה הם אלקטרוניים כגון סינתיסייזר, מחשב, מכונת תופים, סמפלר ולופר (מסובב צלילים).
המוזיקה האלקטרונית לעיתים מאופיינת כ"מוזיקה ממוחשבת" מאחר שחלק ניכר מהיצירה והעיבוד נעשה באמצעות מחשב ובאמצעות תוכנות מתאימות.
כיום קיימים עשרות סוגים של מוזיקה מהסוג הזה, ובניהם: 1. האוס פרוגרסיבי - היה פופולרי מאוד בפסטיבלים בשנים 2008–2014, ומכילים צלילי סינת' גדולים ומקצבי תופים קופצניים.
2. בס האוס - בעל ביטים מעט אגרסיביים, לעיתים דומה למקצבים המשתייכים לסגנון דאבסטפ ומשלב אותם כדי לייצר האוס קופצני יותר.
3. דאבסטפ - בעל ביטים מאוד אגרסיבי, לעיתים מכילים צלילים מטאליים.
4. בס מלודי - ידוע גם בשם דאבסטפ מלודי, בעל צלילים אגרסיביים מעולם הדאבסטפ אבל נשמע גדול, ארוך יותר ובעל יותר רגש.
5. הארדסטייל - ידוע גם כ-איופורי.
צלילים גדולים מרווחים, לרוב מלודיה כפולה של מנגינה וצלילים.
לעיתים עם צלילים מקוטעים של תופים.
6. תופים ובס - לרוב עם מלודיה כפולה של מנגינה עולה ונחלשת עם צלילים מתחלפים ונחתכים.
7. האוס טכנולוגי - מכיל בייסליינים קצביים, לרוב בעל אופן מינימליסטי.
8. טכנו - בעל סאונדטרק של תופים עם אופי של בעיטה (קצבים באופן קבוע אך הדגשה חזקה בסוף של כל צליל).
לרוב מתאים לוויב אפל או מועדוני ריקודים.
9. טראפ (עם EDM) - צלילי תופים שנלקחים מעולם ההיפ הופ.
הדגשה על סאב באס ו-808' וגם באסים מטליים לעיתים.
בראשית המאה העשרים נעשו ניסיונות להרחיב את הספקטרום הצלילי והומצאו כלי נגינה שונים כמו מתנד מרטנו, תרמין-ווקס, אלקטרוניום ועוד.