tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שחרורו המוקדם של רובשקין היה פתאומי ועורר גלי שמחה וריקודים בקרב יהודים חרדים מכל החוגים.
בסמוך לשחרורו הגיע למרכז חב"ד העולמי – 770, שם עלה לתורה וברך הגומל.
רובשקין נפגש עם גדולי האדמו"רים בניו יורק, שבעת מאסרו תמכו בו והפעילו קשרים בקרב אנשי עסקים בארצות הברית עד לשחרורו.
לכבוד שחרורו, הוציאו הזמרים החסידיים יעקב שוואקי ובני פרידמן סינגלים הנקראים א ב ג, שהמילים בהם מסכמות את הערכים שהחזיקו אותו בשנות מאסרו- אמונה, ביטחון וגאולה.
באלול תשע"ח, 2018 ביקר לראשונה בישראל.
במהלך ביקורו הגיע אל בתי גדולי הרבנים ואל המקומות הקדושים "כדי להודות על הנס"..
ב-2019 יצא בהוצאת "אורות" ספר הקומיקס "רובשקין - נגד כל הסיכויים".
הספר, פרי עטה של רעות חלילי, מגולל את סיפור מאסרו ושחרורו של רובשקין.
בזמן מאסרו חיבר רובשקין שני ספרים:
inside out, התכתבויותיו עם תלמידים בישיבת דרכי תורה בדטרויט, יצא גם ביידיש בשם קול שלום מרדכי
"שלום מרדכי רובשקין- הסיפור המלא"- בנו, געציל רובשקין פרסם בשנת 2024 ספר בעברית (מתורגם מספר שיצא באנגלית בשנת תשפ"א) עם הסיפור המלא של אביו ובו פירט בהרחבה את פרטי הסיפור מנקודת מבטו של אביו.
הספר יצא בהוצאת קולמוס, בסוף הספר מובא אוסף של תמונות של גדולי ישראל איתם נפגש אחרי השחרור.
הרב שלום שכנא זאהן (תרע"א (בערך) - ז' בטבת ה'תשע"ג, 20 בדצמבר 2012) היה ראש ישיבת תורה ודעת, מחבר סדרת הספרים "עטרת יעקב על הש"ס" ומייסד כולל ירושלים "אליבא דהלכתא-קדשים טהרות".
כמו כן היה פעיל מאוד בענייני יהדות, הנהגה ומוסר והכל בסבר פנים יפות ובהצנע לכת.
נולד לעטיל וליצחק יעקב סמוך לעיירה מז'יבוז'.
משפחתו הייתה מקורבת לשושלת בית רוז'ין.
על פי גרסה מסוימת, הרב זאהן נקרא ע"ש הרב שלום שכנא מפראהביטש.
בגיל 7 היגר עם משפחתו לניו יורק.
הרב יעקב יוסף הרמן שלח אותו ואת הרב חיים פינחס שיינברג ללמוד בישיבה הקטנה הראשונה בארצות הברית.
לאחר לימודיו בארצות הברית שלח אותו שוב הרב יעקב יוסף הרמן לאירופה, שם למד הרב זאהן בישיבת מיר ובפרט למד אצל הרב ירוחם ליבוביץ.
לאחר מכן למד בישיבת כנסת בית יצחק בעיירה קמניץ, אצל הרב ברוך בער ליבוביץ ואף קיבל ממנו מכתב סמיכה.
בישיבת מיר נעשה לידידו של הרב חיים פינחס שיינברג שהיה לו לחברותא.
הוא שהה ארבעה ימים בביתו של הרב ישראל מאיר הכהן ("החפץ חיים") ובזקנותו פרסם מודעות בעילום שם ששמע מהחפץ חיים שהדין וחשבון הכי גדול שייתן האדם בבית דין של מעלה הוא על זה שחי בעולם הזה בלי חשבון.
לאחר נישואיו עם ליבא גולבסקי ופרוץ מלחמת העולם השנייה, חזר לארצות הברית והתגורר בברוקלין, שם שימש במשך 30 שנה כראש ישיבת תורה ודעת בשכונת קנסינגטון.
בשנת תש"ל (1969) עלה עם רעייתו לארץ ישראל ועבר להתגורר ברחוב פנים מאירות בשכונת רוממה בירושלים.
בישראל הקים את רשת הכוללים "אליבא דהלכתא" בעיר העתיקה שבה לומדים כהנים את הלכות העבודה בבית המקדש.
עשרות שנים שימש ראש כולל 'קדשים' בבית הכנסת הר צבי בשכונת כרם אברהם בירושלים.
לאחר פטירת אשתו הראשונה ליבא נישא בשנית לאשתו מרים שנפטרה בכ"ח אלול בשנת תשס"ח (28/9/2008) .
בשנותיו האחרונות עבר להתגורר בשכונת עזרת תורה בעיר.
לאחר שנפטר הרב שיינברג, שהיה החברותא שלו, אושפז הרב זאהן במשך כשלושה שבועות בבית החולים שערי צדק בירושלים.
נפטר בגיל 101 ביום ז' בטבת תשע"ג (20/12/2012), ונטמן בליל ח' בטבת בבית הקברות הר הזיתים.
עטרת יעקב - על הש"ס
כבוד התורה - קונטרס לליווי עטרת יעקב
חמדת הזוהר - פירוש לזוהר
גודל עניין חיוב לימוד המוסר
רבי שלום הלוי רוזנפלד (תק"ס, 1800 - כ' בחשוון תרי"ב, 15 בנובמבר 1851), היה רבה של קמינקה, ואבי חסידות קמינקה.
מגדולי תלמידיו של רבי נפתלי צבי מרופשיץ.
נולד ברווה לגביר יעקב יוסף וליענטא בת הרב יהושע צבי העשיל מבאר.
נקרא על שם אבי אביו, שכונה "הגראף מראווה".
בצעירותו נחשב לעילוי, וכונה "העילוי מראווה".
בגיל 9 כבר סיים את הש"ס.
בבחרותו למד אצל רבי צבי הירש חריף ואצל רבי שלמה קלוגר.
לפני גיל 13 התארס לחנה גולדה בתו של רבי נפתלי נתן הירש, "הגרף מקראשוב", צאצא לרבי צבי הירש מבולחוב.
לאחר נישואיו התגורר בראווה עד שנת תקפ"ב, אז התקבל לכהן ברבנות יאריטשוב.
לאחר 15 שנה, מונה לרבה של קמינקא.
הוא היה אחד משני גדולי תלמידיו של רבי נפתלי מרופשיץ, לצד רבי חיים מצאנז.
כמו כן נסע לחצרו של רבי שלום מבעלז.
הוא לא כיהן באופן רשמי כאדמו"ר, אך בהיסטוריה החסידית הוא נחשב ל"צדיק", ואמרותיו ומעשיות עליו, מודפסות ונאמרות עד היום על ידי חסידים.
הוא נודע בחריפותו, ודברי תורה ומשלים רבים שלו מתובלים בהלצות, אשר נחשבות על ידי חסידים כסודות עליונים.
הוא נהג לרקוד "מצווה טאנץ" בניגון מיוחד.
הניגון מושר עד היום כ"מצווה טאנץ" בחסידות באבוב, שאדמו"ריה הם צאצאיו.
בנו היחיד רבי יהושע, מילא את מקומו ברבנות קמינקא.
בשנת תשמ"ג, יצא הספר אוהב שלום ובו דברי תורתו ומעשיות עליו.
שלום שלושים השנים היה חוזה שלום שנחתם ביוון העתיקה בין אתונה לספרטה בשנת 446 לפנה"ס, ואשר שם קץ למלחמה הפלופונסית הראשונה שהתחוללה מאז שנת 460 לפנה"ס, והעניק ליוון תקופה של שלום יחסי עד פרוץ המלחמה הפלופונסית השנייה.
שם החוזה נובע מהתקופה שהוא היה אמור לחול עליה, אולם בפועל הוא שרד רק 15 שנה.
ניצחון ערי המדינה של יוון העתיקה על האימפריה האחמנית בשנת 480 לפנה"ס (מלחמת פרס–יוון), שם קץ לאחדות הזמנית ששררה ביניהן, ועד מהרה התפלגה יוון בין שתי ליגות עיקריות אשר התחרו ביניהן על הבכורה: הליגה הפלופונסית הייתה הוותיקה מהשתיים, והשלטון בה היה שמור לספרטה.
ליגה זו שלטה במרבית הפלופונסוס ובחלקים ניכרים ממרכז יוון.
הליגה האטית-דלית, אשר נשלטה בידי אתונה והוקמה בשנת 478 לפנה"ס.
בארץ האם היוונית עצמה היו מעט חברות בליגה זו, אולם רבות מהמושבות היווניות מעבר לים ומאיי הים האגאי היו חברות בה.
בשנת 460 לפנה"ס פרצה מלחמה בין הליגה האטית-דלית והליגה הפלופונסית, אשר זכתה לכינוי "המלחמה הפלופונסית הראשונה" (להבדילה מהשנייה).
המלחמה התנדנדה ללא הכרעה ברורה.
אתונה הצליחה להשתלט על מספר שטחים חדשים, אולם גם ספגה תבוסות.
בשנת 451 לפנה"ס, ביוזמת קימון, סוכם על הפסקת פעולות האיבה למשך 5 שנים.
לאחר שהושג ההסכם עם ספרטה, החליט קימון לנצל את השלום כדי לחזור ולתקוף את פרס.
המלחמה האתונאית-פרסית החדשה פסקה עם מותו של קימון בשנת 450 לפנה"ס, ובשנת 449 לפנה"ס חתמו האתונאים והפרסים על "שלום קאליאס", שבו התחייבו הפרסים להפסיק את פעולותיהם בים האגאי, ובתמורה האתונאים הסיגו את כוחותיהם מקפריסין ומצרים.
עם זאת, בשנת 448 לפנה"ס פרצה "מלחמת הקודש השנייה", שהראתה שלהבות המלחמה עוד לא כבו.
המלחמה החלה בין דלפי ופוקיס, ועד מהרה התערבה ספרטה לטובת דלפי ואתונה לטובת פוקיס, ובכך התחדשה המלחמה הפלופונסית הראשונה.
בשנת 447 לפנה"ס ספגו האתונאים תבוסה כואבת בקרב קורונאה, מה שמוטט לחלוטין את אחיזתה ביוון התיכונה וגרם לכך שפוקיס ולוקריס עזבו את הברית עמה.
כישלון זה עודד את בני אובויה למרוד גם כן באתונה.
אולם בעוד שהאתונאים היו מוכנים להשלים עם אובדן שאר הערים, על אובויה הם לא יכלו לוותר.
מנהיג אתונה, פריקלס, יצא בעצמו בראש כוחות צבא וצי אל אתונה.
אלא שלרוע המזל, פג אז תוקפה של הפסקת האש ל-5 שנים שנחתמה ב-451 לפנה"ס, וספרטה, שעד אז הצניעה את פעולותיה נגד אתונה והעמידה פנים שההסכם עדיין קיים, שלחה בגלוי כוחות צבא גדולים בפיקודו של המלך פלייסטואנאקס אל אטיקה.
פריקלס מיהר לחזור לאתונה, אולם אז עצרו הספרטנים בפתאומיות ופלייסטואנאקס פיזר את צבאו.
פריקלס חזר לאובויה ודיכא את המרד ביד קשה.
לאחר מכן התרצו הספרטנים להגיע להסכם שלום, הוא "שלום שלושים השנים".
כפי ששמו מעיד עליו, החוזה נחתם למשך שלושים שנה.
הנוסח המקורי של ההסכם לא נשמר בידינו, אולם ניתן לשחזר אותו על פי קטעי עדויות.
האתונאים מתחייבים לפנות כל שטח שהיה שייך לליגה הפלופונסית והם כבשו אותו במהלך המלחמה.
בין היתר ויתרו האתונאים על מניסאיה, פגאי, שני הנמלים של מגארה, טרויזן ואכאיה.
אייגינה תהיה חברה בליגה האטית-דלית ותשלם לאתונה את המיסים הרגילים, אולם היא תהיה עצמאית.
ערים שאינן חברות בשום ברית, זכאיות להצטרף לכל ברית שיירצו.
פרט לארגוס שלא תהיה זכאית להצטרף למי מן הצדדים, בשל מיקומה האסטרטגי.
עם זאת, היא תוכל לקיים יחסי ידידות עם שניהם.
במקרה שיתעוררו סכסוכים, הם יובאו לידי בוררות.
יתקיים מסחר חופשי בכל תחומי השלטון של שתי הבריתות, לכל הערים החברות בבריתות.
נוסח החוזה יכתב על גבי כתובת מארד, שתוצב באתונה אמיקלאי, אולימפיה ודלפי.
החוזה למעשה הכיר בליגה האטית-דלית כשוות ערך לליגה הפלופונסית, אף על פי שזו האחרונה הייתה וותיקה בהרבה.
כמו כן, בכל המקורות העוסקים בחוזה נזכרים אמנם לעיתים "הפלופונסים" וניתן ללמוד מכאן שהספרטנים התייעצו עם בעלי בריתם, או שנתנו להם לכל הפחות לאשרר את החוזה.
עם זאת, אין כל אזכור לבעלי בריתם של האתונאים, מה שמעיד על מעמד הבכורה המיוחד של אתונה.
כמו כן, העובדה שספרטה ויתרה על אייגינה כחברה בברית הפלופונסית, ושהאתונאים ויתרו על טרויזן ואכאיה, מעידה על כך שהספרטנים השלימו עם כך שהאתונאים הם השליטים בים, והאתונאים מצדם השלימו שספרטה עדיפה עליהם ביבשה.
מצב זה עתיד לאפיין את המלחמה הפלופונסית השנייה, שבה אכן ניצחו האתונאים במרבית הקרבות הימיים, והספרטנים במרבית קרבות היבשה.
בשנת 440 לפנה"ס, שש שנים בלבד לאחר החתימה על ההסכם, הוא כבר הועמד במבחן עקב המלחמה הסאמית.
המלחמה פרצה במקור בין מילטוס לסאמוס, אולם עד מהרה התערבה אתונה לטובת מילטוס, ופרס תמכה בסתר בסאמוס.
האתונאים כבשו את סאמוס, וכוננו בה משטר דמוקרטי.
עם זאת, בתמיכת הפרסים, הסאמים מרדו שוב ולקחו בשבי את הפקידים האתונאים ואת חיל המצב האתונאי.
מצבה של אתונה היה רגיש, והיה ברור שאם ספרטה תצטרף למלחמה לרעת אתונה אזי מרידות יפרצו בכל רחבי האימפריה האתונאית.
הספרטנים אכן שקלו להתערב, אולם קורינתוס, שהייתה עיר חשובה מאוד בליגה, מנעה זאת.
לסיכום, אף על פי שאתונה לא הפסיקה להרחיב את תחומי שלטונה במהלך שלום שלושים השנים, הרי שערי הליגה הפלופונסית קיבלו זאת בסבלנות.
ספרטה הייתה מרוצה מכך שאתונה משקיעה את מרבית מאמציה בים האגאי, תראקיה, והים השחור, ומאפשרת לספרטה להסתגר ולשמור על משטרה המיוחד.
המצב השתנה בתקופה שלאחר המלחמה הסאמית, כאשר האתונאים החלו לגלות עניין באקרנאניה, שקורינתוס ראתה כשטח הנתון לחסותה.
בשנת 435 לפנה"ס פרצה מלחמת אזרחים באפידמנוס, שעד מהרה נגררו אליה קורקירה וקורינתוס.
הקרקירים הביסו את הקורינתים בקרב לאוקימנה, אולם בשנת 433 לפנה"ס יזמו הקורינתים מסע מלחמה נוסף, והקרקירים המבוהלים פנו אל אתונה בבקשה להצטרף אל הליגה האטית-דלית במטרה לקבל סיוע מהצי האתונאי.
הבקשה הייתה חוקית לחלוטין, שכן אחד מסעיפי החוזה קבע במפורש שכל עיר שאינה חברה בברית מסוימת יכולה להצטרף לאיזו ברית שהיא בוחרת.
מנגד, הקורינתים טענו בפני האתונאים שאסור להם לקבל עיר חדשה לברית שלהם כאשר הצטרפות זו נועדה כדי להרע לעיר אחרת.
בסופו של דבר החליטו האתונאים לחתום עם הקרקירים על חוזה הגנה בלבד, שאומר ששתי הערים התחייבו להגן זו על זו במקרה ואחת מהן מותקפת, אולם לא התחייבו להשתתף זו במסעות המלחמה של זו.
בסופו של דבר, הפלישה הקורינתית נבלמה בקרב סיבוטה.
אף על פי שכוחות אתונאיים לא השתתפו בקרב בפועל, הרי שעצם נוכחותם גרמה לקורינתים להימלט בבהלה אף על פי שהקרב כבר הוכרע למעשה לטובתם.
קרב סיבוטה גרם להתקררות היחסים בין אתונה וקורינתוס, ושתיהן נפגשו שוב בקרב פוטידאה בשנה הבאה.
שני הקרבות לא העניקו לשאר הערים חברות הליגה הפלופונסית סיבה להתערב, כיוון שקורינתוס פעלה על דעת עצמה.
אולם הקורינתים ובני פטידאה התלוננו בספרטה על תוקפנותה של אתונה, מה שגרם לספרטנים להכריז שכל עיר שיש לה תלונות כנגד אתונה תבוא להגיד אותן.
גם מגארה התלוננה על כך שאתונה סגרה בפניה את שווקיה, ואף אייגינה הפעילה לחץ בסתר.
בסופו של דבר, בשנת 431 לפנה"ס, פרצה המלחמה הפלופונסית השנייה שסחפה את כל יוון.
הרב שלום שכנא צ'רניאק (נכתב גם טשרניאק; תרכ"א, 1861 – ט' בטבת ה'תרצ"ח, 13 בדצמבר 1937) היה רב העיירה מאצ'יוב במחוז ווהלין באוקראינה.
פרסם שלושה ספרי הלכה והוחזק כאישיות תורנית בעלת שיעור קומה.
שלום שכנא צ'רניאק נולד בשנת תרכ"א (1861) לרב מרדכי יהודה צ'רניאק, אב בית הדין בקהילת סטנסלבצ'יק בגאליציה אוקראינה.
לאחר נישואיו למרים לבית ביאלר, פרנסוהו חמיו וחמותו, חיה גיטל ומשה נחום ביאלר, במשך שבע שנים.
בצעירותו שימש ברבנות בקהילות פיטשאיוב ובערמיליא (Baremel) במחוז ווהלין באוקראינה.
בשנת תרנ"ג (1893) התמנה לרבה של העיירה מאצ'יוב, שנקראה גם לוקיב.
44 שנים שימש הרב צ'רניאק בכהונת רב העיר עד יום מותו.
צאצאי הרבנית מרים והרב שלום שכנא צ'רניאק:
הבן הרב יוסף צ'רניאק, רב העיירה ווסלוביץ' בחבל לובלין.
לאחר פטירת אביו מילא הרב יוסף צ'רניאק את מקומו ברבנות מאצ'יוב.
הבן ר' חיים אליעזר צ'רניאק.
הבת מלכה נישאה לרב משה אשר לנדא, רב בעיר קובל.
הבת נחמה נישאה לרב יוסף לשצ'ובר, רב במאצ'יוב.
הבת ברכה צ'רניאק נפטרה בדמי ימיה.
הרבנית מרים צ'רניאק נפטרה בגיל צעיר, והרב צ'רניאק נישא בשנית לנחמה, אלמנת מיכאל פינקלשטיין.
הרבנית נחמה צ'רניאק נספתה, כנראה, בי"ב באלול תש"ב (25 באוגוסט 1942) עם מאות מיהודי לוקיב-מאצ'יוב שנרצחו סמוך לעירם.
הרב שלום שכנא צ'רניאק נפטר ביום ט' בטבת תרצ"ח (13 בדצמבר 1937), והובא למנוחת עולמים בעירו.
הרב צ'רניאק ניהל במשך 44 שנים את החיים התורניים בקהילת מאצ'יוב.
הוא חיבר שלושה ספרי הלכות (שני הכרכים של הכותר חיים וברכה למשמרת שלום נחשבו לספר אחד בשני חלקים) וניהל קשרי הגות עם גדולי דורו לשם ליבון סוגיות פסיקה והלכה, ובהם הרב מאיר שמחה הכהן מדווינסק.
ספרי הרב צ'רניאק זכו להסכמות מהרב נפתלי צבי יהודה ברלין ("הנצי"ב מוולוז'ין"), מרבי שלום מרדכי שבדרון ("המהרש"ם מברז'אן"), מהרב חיים הלוי סולובייצ'יק מבריסק, מהרב יצחק יהודה שמלקיש מלבוב ומרבני ורשה – הרב יצחק פייגנבוים והרב שמואל זנוויל קלפפיש.
מתוקף מעמדו הסמיך הרב צ'רניאק תלמידים לרבנות.
הרב חיים פרנקל, נכדו של הרב יצחק ידידיה פרנקל, סיפר כי כאשר הגיע הרב צ'רניאק לוורשה באדר תר"ץ (1930) ניגשו אליו כמה תלמידי חכמים לקבל סמיכה וביניהם היה גם הרב פרנקל, לימים רבה הראשי של תל אביב.
ייתכן שהייתה זו הפעם היחידה שנפגשו.
הרב יצחק ידידיה פרנקל העיד שכדי לזכות בסמיכה מהרב צ'רניאק נדרש המועמד להפגין ידע נרחב ומעמיק בבחינה עיונית שנמשכה ימים אחדים.
משמרת שלום: באור על ה'פרי מגדים' לשולחן ערוך יורה דעה, ורשה: דפוס פייבל ראזען, תרנ"ה (1895)
חיים וברכה למשמרת שלום, חלק ראשון (הלכות ארבעת המינים), ורשה: דפוס יעקב זאב אונטערהענדלער, תרס"ג (1903)
חיים וברכה למשמרת שלום, חלק שני (הלכות שמחות), ורשה ופולטבה: אריה יהודה לייב ליפשיץ וישראל הלוי קאדאנער (בהתאמה), תרס"ח (1908)
שלום (שולם) שוורץ (8 במרץ 1951 - 16 באוקטובר 2014) היה כדורגלן ישראלי ששיחק בעמדת הקשר.
שלום שוורץ נולד בחדרה כבן לעולים חדשים מרומניה.
הוא התגורר בשכונת יוספטל הסמוכה למגרש הפועל חדרה.
היה שחקן נבחרת הנוער של ישראל.
הוא שיחק תחילה בהפועל חדרה ועלה איתה לליגה הלאומית, הליגה הראשונה דאז.
בשנים 1978 - 1981 שיחק בהפועל חיפה, ולאחר מכן בבית"ר תל אביב.
שוורץ שיחק בנבחרת ישראל במשחקי עמי אסיה בשנת 1974 שהתקיימו בטהראן, והשתתף במשחק הגמר בו הפסידה ישראל 1:0 לנבחרת אירן .
כמו כן שיחק במשחקי מוקדמות אולימפיאדת מונטריאול 1976 ובמוקדמות מונדיאל 1982. בסך הכל שיחק 11 פעמים במדי נבחרת ישראל, בהם כבש שני שערים.
שיחק 246 משחקים בהם כבש 36 שערים ובישל בישולים רבים.
לאחר פרישתו שימש זמן מה כמאמן קבוצת הנוער.
לאחר מכן פנה לעסקים: מסעדנות ואולמי אירועים.
ב-2003 התמודד בבחירות למועצת העיר חדרה כראש רשימה עצמאית, נבחר לתפקיד חבר מועצה והחזיק בתיק הספורט.
בחמש שנותיו האחרונות סבל ממחלת הסרטן ממנה נפטר.
שוורץ היה נשוי לרחל ואב לשלושה.
קבוצת הפועל חדרה נקראת החל מנובמבר 2015 על שמו, ובסמל הקבוצה שולב הכיתוב "שולם שוורץ".
הקבוצה מפעילה גם את פרויקט "פרחי שלום שוורץ" שבו מתאמנים מדי שבוע ילדים בהדרכת מאמני מחלקת הנוער שלה.
שלום שיקווה (נולד ב-1943) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ המרכזי, ומזוהה בעיקר עם מכבי תל אביב, במדיה שיחק במשך רוב שנות ה-60.
שיקווה גדל ברמלה והחל את קריירת הכדורגל במכבי רמלה.
באמצע עונת 1962/1963 עבר למכבי תל אביב כשהיא ממקומת בתחתית הטבלה.
שיקווה היה אחד מהגורמים המרכזים להישארותה של מכבי תל אביב בליגה באותה עונה.
במהלך שנותיו של שיקווה במכבי תל אביב, זכה ב-2 אליפויות, 4 גביעי מדינה וגביע אסיה לאלופות.
בשנת 1970 עבר שיקווה לשחק בשורות בני יהודה תל אביב למשך שנתיים.
בשנתיים האחרונות של הקריירה שיחק שיקווה בבית"ר רמלה.
במהלך שנותיו כשחקן הבקיע שיקווה 64 שערים, ובשנת 1974 פרש ממשחק פעיל.
בנו הוא הכדורגלן ניר שיקווה.
שלום שלומזון (27 בספטמבר 1919 – 1 בנובמבר 1975) היה כדורגלן יהודי יליד רומניה ששיחק במכבי תל אביב, והיחיד אשר שיחק בנבחרת ארץ ישראל ובנבחרת ישראל.
שלומזון נולד ברומניה ועלה לארץ ישראל בגיל צעיר יחד עם משפחתו.
הוא שיחק במחלקת הנוער של מכבי תל אביב וב-1935 עלה לקבוצה הבוגרת, וב-1938 יצא למסע המשחקים של מכבי תל אביב באוסטרליה.
במדי הקבוצה זכה ב-7 אליפויות ו-4 גביעי מדינה.
שלומזון הוא השחקן היחיד אשר שיחק בנבחרת ארץ ישראל ובנבחרת ישראל, כאשר הופיע במשחק האחרון של נבחרת ארץ ישראל ב-27 באפריל 1940 נגד נבחרת לבנון בתל אביב, ובמשחק הראשון של נבחרת ישראל ב-26 בספטמבר 1948 נגד נבחרת ארצות הברית בניו יורק, משחק בו שבר את רגלו.
שלומזון נפטר ב-1975 ונקבר בבית העלמין הדרום.
הרב שלום שכנא ילין (בכתיב היידי: יעֶלין; 1790 – 1874, ה'תק"ן – ה'תרל"ד), "המגיה מסקידל", היה מחכמי רוסיה וירושלים באמצע המאה ה-19, ומגדולי בעלי המסורה בדורות האחרונים.
אביו של רבי אריה ליב ילין, מחבר הספר "יפה עיניים" על הש"ס.
רבי שלום שכנא בלט בהגהת ספרי התורה בדורו, ואחת מעבודותיו החשובות ביותר היא העתקת הנוסחאות, הרישומים וההגהות של "כתר ארם צובה" של בן אשר, לפני שאבד.
שלום שכנא נולד בשנת 1790 (ה'תק"ן) לאביו רבי נפתלי ילין, נצר למשפחת רבנים.
הוא התגורר בעיירה סקידל בפלך הורודנה שבאימפריה הרוסית, ונישא לחיה שרה מלכה, בתו של רבי שלום מאוסטרהא.
היא ילדה לו את בנו אריה ליב, ונפטרה בשנת 1833, כשאריה ליב היה בן 13. אחרי פטירתה נשא רבי שלום שכנא לאישה את אחותה, דובקה.
רבי שלום שכנא היה תלמידו של רבי חיים מוולוז'ין, ושימש לפניו: .
באירופה התפרסם רבי שלום שכנא כבקי בצורה יוצאת דופן במסורה ובהגהת התנ"ך, ובשליטה מלאה בכל הגרסאות השונות והספקות המצויים בתנ"ך.
בקיאותו הרבה בנוסח המקרא, על חסירותיו ויתירותיו, קרי וכתיב ושאר ענייני המסורה, הקנו לו שם עולם במקצועו, ועליו סמכו כל גדולי דורו שהכירו בו כ"חד בדרא".
רבי יצחק מרגליות, אב בית דין שצ'וצ'ין, כתב עליו:
בשנת 1854 (תרי"ד) החליט רבי שלום שכנא לעלות לארץ ישראל.
רבי שלום שכנא החל במסע לכיוון ארץ ישראל עם אשתו דובקה וארבעת ילדיו הצעירים, כשהוא מותיר אחריו את בנו אריה ליב שלמד אז בישיבת וולוז'ין בראשות רבי יצחק מוולוז'ין.
דרכו ארכה מספר שנים, שכן כדי לעמוד בהוצאות הדרך המרובות של משפחה שלמה עצר רבי שלום שכנא בערים ועיירות רבות ברוסיה והגיה בהן את ספרי התורה המקומיים, וגדולי הרבנים והאדמו"רים הורו אז לאנשי כל העיירות בהן עבר שלא יעלו לתורה בשום ספר שלא הוגה על ידי רבי שלום שכנא.
בהיותו בדרכו ארצה שלח אליו בנו ר' אריה ליב מכתב ובו שאלה שנשאלה אז בעניין צורת כתיבת שירת הים בספר תורה (אותה הפנה לאביו ), וצירף למכתב את חיבורו "מצפה אריה" על הלכות הרי"ף.
את תשובתו ההלכתית של אביו קבע לימים בראש ספר דרשותיו "קול אריה", ובתשובה זו כותב רבי שלום שכנא, לאחר שהוא משבח מאוד את חיבורו החדש של בנו:
רק לאחר זמן רב הגיעו רבי שלום שכנא ומשפחתו לים השחור, ומשם הפליגו לארץ ישראל.
הם הגיעו ארצה בשנת 1858 (תרי"ח), וכבר באותה השנה או מייד לאחריה יצא רבי שלום שכנא עם בנו הצעיר ר' יהושע ילין לחלב, במטרה להגשים את חלומו ולהעתיק את נוסחאותיו של כתר ארם צובא.
נסיעת ר' שלום שכנא לחלב
רבי שלום שכנא נסע לחלב כשהוא מצויד במכתב המלצה אל רבי מנשה סתהון, נשיא קהילת חלב, מאת רבני ירושלים: הראשון לציון רבי חיים נסים אבולעפיה, רבי יוסף זונדל מסלנט, חתנו רבי שמואל סלנט, רבי יעקב ברלין (אביו של הנצי"ב) ורבי ידידיה רפאל אבולעפיה ראש ישיבת המקובלים בית אל.
רבני ירושלים כתבו בהמלצתם כי ר' שלום שכנא הוא .
לשליחת רבי שלום שכנא לחלב על ידי רבני ירושלים נודעה משמעות היסטורית גדולה, שכן היא הוכיחה שלשיטתם יש להעדיף את נוסחאות ה"כתר" על פני אלו שבידיהם.
כתבי השליחות שמסרו חכמי ירושלים לרבי שלום שכנא ילין ראו אור בתוספת הערות על ידי הרב דוד יצחקי והרב יעקב יששכר טשינגל.
בבואו לחלב העתיק רבי שלום שכנא עם בנו ר' יהושע את מסורת ה"כתר" על החלקים שקוראים בהם בתורה ברבים, והם התורה, הנביאים וחמש מגילות, ושב לירושלים כשעמו עותק התנ"ך שלו שעליו רשם את ההגהות וההערות.
לאחר בואו נכתב בירושלים לפי הנוסחאות החדשות שהביא עמו נוסח של נביאים וכתובים מדויקים, בהשגחת רבי שמואל מסלנט, וממנו העתיקו סופרי הסת"ם שבירושלים נביאים וכתובים מדויקים לנוהגים (כדעת הגר"א) לקרוא את ההפטרות מתוך קלף.
בניגוד למקורות לפיהם רבי שלום שכנא אכן הגיע לחלב, סבור החוקר יוסף עופר כי בפועל תוכניתו של רבי שלום שכנא לנסוע לחלב לא התממשה מעולם, וכל ההעתקות מה"כתר" שעל התנ"ך שלו הן מעשה ידיו של חתנו, ר' משה יהושע קמחי.
נסיעתו של ר' משה יהושע קמחי
כמה שנים לאחר מכן - לא לפני שנת תרכ"ד (1864) - ביקשו חכמי ירושלים (וכנראה במיוחד רבי שמואל שלמה בוירסקי) מרבי שלום שכנא לנסוע שוב לחלב כדי להעתיק מה"כתר" את מסורת הכתובים, אותה לא העתיק במסעו הראשון.
אולם רבי שלום שכנא, שכבר היה זקן ובא בימים, הרגיש שאין בכוחו לנסוע, ושלח במקומו את חתנו רבי משה יהושע קמחי עם עותק התנ"ך האישי שלו, שהוגה לפני-כן על ידו, ובצירוף הוראות עבודה.
ר' משה יהושע קמחי נסע לחלב, הקדיש זמן רב לעיון בכתר ארם צובא לפי הדרכתו של חותנו, ורשם את הערותיו, את עמדת ה"כתר" בכל הספקות שסימן חותנו, ואת השינויים בנוסח המקרא, בשולי עותק התנ"ך של רבי שלום שכנא שהביא עמו.
רבי שמואל שלמה בוירסקי, שספרו עמודי שש כולל תיאור חשוב של ה"כתר", כתב על כך:
תורה, נביאים וחמש מגילות לפי נוסחאות ה"כתר" שהובאו לירושלים בידי רבי שלום שכנא נמצאו לקראת סוף המאה ה-20 בכמה וכמה בתי-כנסת ישנים בירושלים, חלקם הובאו לשם מ"החורבה" וחלקם הועתקו לפי נוסח התנ"ך שנכתב על פי גרסאות ר' שלום שכנא ור' משה יהושע קמחי.
רבי שלום שכנא נפטר בירושלים בה' בשבט תרל"ד (1874) ונטמן בהר הזיתים.
הוא הותיר אחריו כתבים רבים, ביניהם חיבורים שלמים במקצוע המסורה, והם נשלחו לרוסיה לבנו הרב אריה ליב כדי שיסדרם וידפיסם, אולם בינתיים נפטר הבן והכתבים אבדו ואינם.
גילוי התנ"ך והרשימות של רבי שלום שכנא
בשנת 1948, במהלך המהומות בחלב, נגרם נזק ל"כתר ארם צובא", והחוקרים האמינו שהוא הושמד.
בשנת 1957 התגלה שחלק גדול מה"כתר" שרד והוברח לירושלים.
עם זאת, חוקרים התעניינו בשחזור החלקים החסרים ב"כתר", וחיפשו מקורות משניים שיוכלו לעזור במאמץ זה.
אחד המקורות החשובים, שהיה ידוע רק מתוך ספרו של רבי שמואל שלמה בוירסקי, עמודי שש, היה התנ"ך של רבי שלום שכנא ילין.
אולם גם תנ"ך זה אבד במרוצת השנים ונעלם, ואף עותק ממנו לא שרד.
רק לאחר שנים רבות, בשנת ה'תשמ"ז (1987), התגלה באורח פלא עותק תנ"ך כמעט-שלם עם רשימותיו של ר' שלום שכנא ילין.
תנ"ך זה שהה שנים רבות בעליית גג ביתו של נכדו, יצחק יעקב ילין, מבלי שזה ידע, בשכונת קריית משה בירושלים, וכמעט הועבר לגניזה כאשר עמד הבית להיהרס.
הוא ניצל ברגע האחרון על ידי שמואל לורנץ, באותה עת תלמיד ישיבת הר עציון ולימים ראש ישיבת נחלים, שהעבירו לידי החוקר יוסף עופר.
בשנת 2008 הוצע למכירה בבית המכירות הפומביות "קדם" ספר תהילים עם רישומי מסורה והגהות בכתב ידו של רבי שלום שכנא.
עותק תהילים זה הוגה כנראה על ידו לפני שהעתיק את מסורת ה"כתר".
בשנת 2016 הוצע למכירה בווינרס מכירות פומביות קונטרס בכתב ידו של רבי שלום שכנא ובו רשימת מסורות בנביאים וכתובים המסודרות לפי שרשי המילים (לפי סדר אלפבית).
ילדיו של רבי שלום שכנא היו:
רבי אריה ליב ילין, רבן של הערים יאשינובקה ובילסק ומחבר הספר "יפה עיניים" שנדפס בש"ס וילנא, וכן הספרים "מצפה אריה" על הלכות הרי"ף וספר הדרשות "קול אריה".
ר' צבי הירש ילין (ר' צבי הירש "סופר"), שכאביו היה מגיה וסופר סת"ם ידוע, ממייסדי שכונת "משכנות ישראל" ומהממונים על 'כולל הורודנא'.
היה מורה הוראה לענייני סת"ם, ורבי שמואל סלנט היה שולח אליו שאלות הלכתיות בכתיבת סת"ם שהופנו אליו מחוץ-לארץ.
בניו היו: ר' שלום שכנא ילין (אביו של נפתלי יצחק ילין), שהיה אף הוא סופר סת"ם מעולה עד לפטירתו בטרם עת בגיל 27; ויצחק יעקב ילין, שהיה מחלוצי העיתונות העברית בארץ, איש חינוך שפעל להפצת השפה העברית וממייסדי שכונת קריית משה במערב ירושלים.
ר' יהושע ילין, בנו הצעיר, שליווה אותו במסעו לחלב.
שינה אחר כך את שם משפחתו להלפמן (כדי להבדילו מיהושע ילין).
קנה בכספו מגרש בירושלים והחל לבנות בו שכונה חדשה, שבבניינה המשיך חתנו אלכסנדר זיסקינד (שקרא למקום שכונת "אבן יהושע" על שם חמיו), אולם לבסוף הפך המגרש לחלק משכונת בתי ורשה.
ר' דוד ילין, התגורר בקישינב.
בת שבע, אשת רבי משה יהושע קמחי, שחשיבות רבה נודעת לעבודתו בהעתקת מסורת הכתובים מכתר ארם צובא לפי הוראות חותנו.
לרבי שלום שכנא וצאצאיו אין קשר משפחתי עם משפחת ילין הירושלמית שמוצאה בדוד ילין הראשון.
שלום שלמה (נולד ב-11 ביוני 1977) הוא יועץ פוליטי ישראלי, שימש מזכיר הממשלה של ממשלת בנט-לפיד.
שלמה נולד למשפחת עולים מחבל כורדיסטן וגדל במושב מיטב שבחבל תענך.
אחרי שירות צבאי במשטרת ישראל, ניהל מסעדה בתחנת דלק השייכת למשפחתו.
במקביל התפקד לליכוד והחל בפעילות פוליטית במפלגה.
בקיץ 2005 הצטרף ללשכתו של בנימין נתניהו כיועץ, לאחר שנתניהו התפטר מתפקידו כשר האוצר.
שם פגש את נפתלי בנט ואיילת שקד, שבהמשך עזבו את הלשכה.
בזמן כהונתו של נתניהו כראש הממשלה, שלמה היה מעורב במינויים רבים של דירקטורים בחברות ממשלתיות, מינוי חברים במועצות דתיות ובתאגידים ממשלתיים.
בסוף 2010 עזב שלמה את לשכת נתניהו.
שנה לאחר שעזב את התפקיד, בסוף 2011, התפרסם דו"ח מבקר המדינה ובו ביקורת רבה על אי ההתאמה בין תפקידו הרשמי של שלמה, היועץ לענייני דרוזים, לבין עיסוקו בפועל, שכלל כמעט רק ייעוץ פוליטי.
באוקטובר 2010, עם מינויו של מודי זנדברג ליו"ר קרן היסוד, מינה זנדברג את שלמה ליועץ חיצוני לקרן, תפקיד שאותו מילא במשך שנתיים וחצי.
בהמשך שימש סמנכ"ל פיתוח עסקי ורגולציה לחברת ההשקעות "קרני השקעות" בבעלות חזי בצלאל.
במקביל, שימש שלמה יועץ של חברת גלעד לובינג, כמו כן, שימש יועץ של אלחון, חברת הבת הכלכלית של התאחדות הסטודנטים.
בשנת 2013 מונה למנהל פעילות הנדל"ן של דור כימיקלים, עבודה הקשורה, בין היתר, בהשגת היתרי בנייה עבור החברה.
הוא עבד שם שלושה חודשים, ובמקביל שימש יועץ בקמפיין של מפלגת הבית היהודי במערכת הבחירות, ולאחר מכן יועץ במשא ומתן הקואליציוני להרכבת הממשלה.
באפריל 2013, אחרי הרכבת ממשלת נתניהו השלישית, שלמה היה אמור להתמנות למנכ"ל משרד הכלכלה, תחת השר בנט.
המינוי הצפוי ספג ביקורת ציבורית והתנגדות, בשל חוסר ניסיונו הניהולי של שלמה וההערות שספג בדו"ח מבקר המדינה ב-2011. על רקע הביקורת שנשמעה על חוסר ניסיונו בתפקיד ניהולי החליט שלמה להסיר את מועמדותו.
בשנים 2013–2014 שימש ראש המטה של בנט בשלושת המשרדים שבהם כיהן אז - כלכלה, לענייני ירושלים, התפוצות ודתות.
עם סיום תפקידו שימש סמנכ"ל פיתוח עסקי בקבוצת פובליסיס ישראל, שאחד מבעליה הוא איש הפרסום יורם באומן.
במסגרת תפקידו היה אחראי על "פובליסיס אג'נדה", פעילות שדלנות ובין השאר עבד עבור התאחדות בתי המלון, החברה המרכזית לייצור משקאות קלים, פרטנר תקשורת ויעקב שחר, יבואן המכוניות וולוו והונדה.
בספטמבר 2017, מסר עדות במשרדי יחידת להב 433 של המשטרה, במסגרת פרשת הצוללות.
במסגרת החקירה התברר כי שלמה קיבל אלפי אירו ממיקי גנור, החשוד המרכזי בפרשה, שהעסיק אותו כיועץ.
לפי עדותו הוא קישר בין גנור דוד שמרון והשר לשעבר אליעזר זנדברג, שהורשע בהפרת אמונים במסגרת הפרשה.
בשנת 2019 היה שלום יועצו של יו"ר יש עתיד, יאיר לפיד, במערכות הבחירות שבהן המפלגה התמודדה כחלק מכחול לבן.
עם הרכבת ממשלת ישראל השלושים ושש בראשות בנט ולפיד שימשו במשא ומתן הקואליציוני האחרון שלמה וטל גן צבי כנציגי "ימינה".
ב-24 ביוני 2021 החליט ראש הממשלה בנט למנות את שלמה למזכיר הממשלה.
עבודתו בעבר בעסקים שונים חייבה אותו לחתום הסדר ניגוד עניינים, שרובו הושחר ומרבית פרטיו טרם פורסמו בציבור.
שלמה נשוי לאסנת קוריס-שלמה ולזוג יש שלושה ילדים.
הוא בעל תואר ראשון במשפטים מהמרכז האקדמי למשפט ולעסקים ברמת גן.
מארי שלום (סאלם) בן יחיא רדאעי (ה'תרע"ב – כ"ד בניסן ה'תשמ"ד, 1912 – 23 באפריל 1984) היה רב תימני, סופר ולבלר, תלמידו המובהק של מארי רצ'א צארום.
הנציח את תורת חכמי תימן הדרדעים.
מארי סאלם נולד ליחיא בן אברהם רדאעי ולבדרה בת יוסף צאלח בשנת ה'תרע"ב (1912) בעיירה מנאכ'ה בתימן.
אביו יחיא התפרנס מלימוד ילדים, כתיבת סת"ם וסנדלרות.
בשנת ה'תרפ"ז (1927) התבקש אביו ללמד את ילדי הכפר מהאצר, אך לא היה יכול והציע את בנו סאלם.
מארי סאלם לימד ילדים במהאצר כשנה וחצי.
אחר כך חזר למנאכ'ה ושם המשיך ללמד את ילדי העיירה.
התמחה במלאכת הלבלרות ובכתיבת סת"ם, ובשנת ה'תרפ"ט (1929) העתיק דיואן.
בשנת ה'תש"ד (1944) העתיק דיואן עם פירושו של הרב עמרם קורח לבקשתו, וכן את ספר המוסר למארי יחיא אלצ'אהרי לבקשת יהודה לוי נחום.
הדיואן שהעתיק נדפס בשנת ה'תשכ"ו (1967) על ידי יוסף חסיד, ושם נכתב שהועתק על ידי מארי חיים חובארה ומארי יוסף שמן.
עלה לארץ ישראל במבצע על כנפי נשרים בשנת ה'תש"י (1950), והתיישב במושב זנוח יחד עם הרבה עולים ממנאכ'ה.
לאחר כמה שנים עבר לירושלים, וגר בשכונות קטמון, תלפיות ובית ישראל.
גם בארץ ישראל התפרנס מכתיבת סת"ם.
היה דרשן מבוקש והרצה בבתי אבל ובשמחות.
בתחילה למד תורה אצל אביו, ולאחר מכן למד אצל מארי רצ'א צארום, שהיה לרבו המובהק.
בחיבוריו מזכיר חכמים רבים שמהם למד, וביניהם: מארי שלום קורח, מארי חיים כסאר, מארי תנעמי, מארי יחיא אלשיך, מארי משה צארום, הרב יוסף קאפח ועוד.
הוסמך לשחיטה על ידי מארי תנעמי במנאכ'ה, ובארץ ישראל הוסמך שנית על ידי מארי חיים חובארה ומארי שלמה צדוק.
כל שנות לימודו רשם ברשימות שמועות מרבותיו, כתב הספדים ודרשות שנישאו, תיעד עצרות תפילה ואירועים, ובשנת ה'תשל"ח (1978) החל לערוך את רשימותיו לספר.
תאנייה ואנייה – קינות והספדים שחיבר, או שליקט מהספדים ששמע.
בספר זה התחיל את עריכת חיבוריו.
נדפס על ידי ד"ר משה גברא בשנת ה'תשנ"ט (1999).
דיואן – העתיק דיואן עם פירוש הרב עמרם קורח, ובתוספת שירים משלו.
הועתק בין השנים ה'תש"ד וה'תשל"ז.
מערכי לב – חידושי המחבר, נערך בחודש אב בשנת ה'תשל"ח (1978).
קונטרס דרשות וטעמים – כינוסי התפילות בצנעא עקב עלילת הערבים שהיהודים הטביעו שתי בנות ערביות בבאר.
קונטרס תוכחת חיים – דרשות לבתי אבלים.
נכתב בשנת ה'תשכ"ד (1964), וסופח לספר תאנייה ואנייה.
קינות על התדרדרות המצב הדתי בארץ ישראל (נדפס על ידי חסידי סאטמר בשנת ה'תשי"א (1951) ובשנת ה'תשט"ז (1956).
שו"ת – קובץ שאלות ותשובות ששאלו הוא וחכמי מנאכ'ה (מארי שלום עוזרי, מארי חיים ימיני ועוד) את חכמי צנעא.
כתב היד נגנב בעלייה לארץ ישראל.
שלום אלימלך שורץ היה איש ים חיפאי שהחל את דרכו בצי הסוחר האמריקאי, בפלי"ם, ובחיל הים הישראלי.
שלום אלימלך שורץ נולד בשנת 1924 בעיר פְּשֶׁמִישְׁל שבפולין.
משפחת שורץ הייתה משפחה דתית-ציונית.
לשלום היו ארבעה אחים ואחות.
אביו, דב בעריש שורץ, רכש קרקעות בארץ ישראל בתחילת המאה ה-20 ותרם רבות למוסדות ולארגונים דתיים.
בשנת 1935, בגיל 11 עלתה המשפחה לארץ ישראל והתיישבה בתל אביב.
שלום למד בבית הספר "תחכמוני" בתל אביב.
בשנת 1939 הצטרף כחניך הפלוגה הימית של הפועל בירקון וסיים קורס מדריכים.
בין מדריכיו היו: דב מגן, שמואל טנקוס ואברהם כהן.
בין חבריו לקורס היו: יוסף אלמוג, מרדכי לימון, יהודה שיניצני, אברהם מירצקי.
בשנת 1941 בגיל 17 לאחר שהתייתם מהוריו עלה שורץ על אוניות סוחר.
בשנת 1941 התנדב לשרת כמדריך ימאות לקומנדו הבריטי יחד עם דוב ליפשיץ-מגן (ברצ'יק).
שימש כמלח בצוות H.M.S SAAD ששימשה כספינת אם להדרכת חיילים בריטים ויוונים.
החיילים אומנו בסירות בחתירה ובמפרשים כדי שיוכלו להישלח אל מעבר לקווי האויב הגרמני, כדי לעבור בין איי יוון.
שלום הדריך בשתי הסירות של ההגנה "דב הוז" ו"תרצה".
בשנת 1943 עלה לאונייה נורווגית M/S FALKEFJELL עליה שירת כמלח O.S.
עד שנת 1945. האונייה הפליגה בים התיכון ושימשה כאונייה שסיפקה דלק לאוניות מלחמה שהתקדמו עם כיבוש סיציליה, איטליה וצרפת.
בשנת 1945 הפליג במכלית אמריקאית S/S BEMS Heights שהובילה דלק למטוסים במזרח הודו שהשתתפו בלחימה נגד יפן.
על שירותו בצי הסוחר של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה זכה שורץ לאותות מלחמה: אות המלחמה של צי הסוחר האמריקאי באזור האטלנטי, אות המלחמה של צי הסוחר האמריקאי באזור הים התיכון, ואות המלחמה של צי הסוחר האמריקאי באזור האוקיינוס השקט.
בשנת 1945 למד בקורס קציני צי סוחר בניו יורק והוסמך כחובל שלישי.
הסמכה זאת עמדה לזכותו מאוחר יותר ולא נדרש לעבור קורס חובלים בחיל הים הישראלי.
בשנת 1946 נודע לשלום כי מכינים אוניות להובלת מעפילים מאירופה לארץ ישראל.
שלום הצטרף בניו-יורק לאונייה קולונל יאשיה וג'ווד.
שורץ הפליג לאיטליה עם צוות מתנדבים אמריקאים וקנדים, שם הוכנה האונייה להובלת המעפילים.
לאונייה "ווג'ווד" הצטרפו אנשי פלי"ם ובראשם המפקד דב מגן.
האונייה ועליה 1257 מעפילים הפליגה לארץ ישראל אולם בדרך התגלתה על ידי מטוסים ומשחתות בריטיות.
האונייה נגררה לנמל חיפה והמעפילים הועברו למחנה המעצר בעתלית.
מפקדי האונייה, דב מגן רב החובל לכטמן ושלום שורץ הצליחו להימלט מהאוטובוס שהוביל את המעפילים לעתלית.
לאחר מספר שבועות, הפליג שורץ לצרפת כדי להצטרף לצוות אוניית המעפילים לטרון ושירת עליה כקצין סיפון.
האונייה "לטרון" כשעליה היו 1252 מעפילים התגלתה על ידי מטוס סיור בריטי.
המעפילים הורשו לעלות לסיפון ואז שלום העלה את דגל ישראל על התורן לקול שירת "התקווה".
האונייה "לטרון" נגררה לנמל חיפה ונקשרה לרציף.
המעפילים הועברו מהאונייה לאוניית הגירוש שהפליגה לקפריסין.
שלום הכין מראש מקום מחבוא באונייה וברח לחוף לאחר שהמעפילים והאנגלים עזבו את האונייה.
לאחר פעילותו בהעפלה המשיך שורץ להפליג בים בעיקר באוניות סוחר אמריקאיות.
במהלך מלחמת העצמאות הגיע עם אונייתו Marine Carp שבה שירת כמלח לנמל חיפה.
כשביקש רשות לרדת מהאונייה כדי להתגייס לצה"ל, סירב רב-החובל להרשות זאת.
שורץ עזב את האונייה דרך מעבר המזוודות, והתגייס לחיל הים חרף התנגדות רב החובל.
שירת באח"י אילת (א-16) כקצין סיפון.
עבר לאונייה אח"י וג'ווד איתה הייתה לו היכרות מהפלי"ם.
השתתף בהפגזות חוף סיני ובהבטחת אח"י מעוז שנשאה את סירות הנפץ לטיבוע אל-אמיר פארוק.
אחרי מלחמת העצמאות עבר שורץ, כקצין סיפון, לפריגטה אח"י מבטח (ק-28) ואחריה לפריגטה אח"י משגב (ק-30).
בשנת 1953 הפליג לארצות הברית והצטרף לצוות אח"י נגה (ק-22) שנרכשה ויצאה להפלגה לישראל בפיקוד אברהם תבור בשם "סנונית".
מונה למפקד ספינת המשמר ש-27 ואחריה כמפקד אח"י אילת (א-16) בה הפליג לליווי טרפדות חיל הים לאיי יון.
שורץ נשלח לאנגליה ועבר בצי המלכותי הבריטי קורס להגנת נמלים.
בידע שרכש השתמש לייעוץ בהגנת נמל חיפה.
בשנת 1960 מונה כמפקד בית ספר חובלים השפיע על קורס חובלים ח' שחלקם נעשו קצינים בכירים בחיל הים אלכס פארן, מיכה לצרוס, יוסי פז ועוד.
בעת פיקודו על בית ספר חובלים השלים את השכלתו התיכונית בחיפה.
המשיך בלימודי הכלכלה באוניברסיטה העברית בשלוחת תל אביב והוסמך ככלכלן המשיך בלימודים בטכניון לתואר שני בפקולטה לתעשייה וניהול.
בשנת 1962 עבר שורץ למטה חיל הים.
ובשנת 1968 השתחרר מצה"ל בגיל 44 בדרגת רס"ן.
בשנת 1968 החל לעבוד כממונה על מנהל וכספים בטכניון – מכון טכנולוגי לישראל.
בשנים 1969–1972 עבד בתמי מכון למחקר ופתוח בייעוץ והרחבת המכון.
בשנים 1972–1974 עבד בחברת סולל בונה כמנהל מכירות.
בשנים 1974–1977 עבד ככלכלן בכיר בחברת תדיראן.
בשנים 1977–1989 עבד ככלכלן בכיר בחברת החשמל.
בשנת 1989 יצא שורץ לפנסיה.
שלום אלימלך שורץ נישא בשנת 1956 למלכה מבית ברץ.
השניים נפגשו לראשונה בשנת 1953 בבית הבראה לקצינים בחיפה.
לזוג נולדו 2 ילדים: אמיר ויעל ו-4 נכדים.
ב-9 באפריל 2023 הלך שלום אלימלך שורץ לעולמו, בן 99. ונקבר בבית העלמין שדה יהושע בחיפה.
הרב שלום שמואלי (1918 – 29 ביוני 2024, כ"ג בסיוון ה'תשפ"ד) היה מקובל ישראלי, מתלמידי הרב מרדכי שרעבי.
בהיותו בן חודש משפחתו עלתה לארץ ישראל.
היה תלמידו של הרב מרדכי שרעבי, שייסד את ישיבת המקובלים נהר שלום ועמד בראשה.
לאורך שנים רבות מסר שיעורים בספר הזוהר ובספר פרי עץ חיים.
לביתו במחנה יהודה היו מגיעים אדמו"רים ורבנים, בהם האדמו"ר מבעלז והראשון לציון הרב שלמה משה עמאר, הרב אליעזר ולדינברג (בעל הציץ אליעזר), הרב חשין, משפחת הרב מנצור בן שמעון ועוד רבים שהעריכו את גדולתו התורנית.
סרב להתלבש בלבוש רבני והתפרנס רוב שנותיו מסנדלריה שפתח לאחר נישואיו.
התרחק מכל מעמד ציבורי, ומינה את בנו הרב בניהו שמואלי לעמוד בראש ישיבת המקובלים נהר שלום במקומו.
בחודש האחרון לחייו התאשפז בבית חולים, במצב קשה.
נפטר בכ"ג בסיוון ה'תשפ"ד, בגיל 106, ונטמן בבית הקברות סנהדריה.
הרב שמואלי נישא לרבנית שולמית רחל, בת הרב נחמיה עזרא מזרחי.
גיסו היה החזן עזרא ברנע.
שְׁלוֹמִי היא מועצה מקומית במחוז הצפון בישראל.
היא שוכנת ב, כקילומטר מגבול ישראל–לבנון, כ-4 קילומטרים מזרחית לים התיכון ו-3 קילומטרים מזרחית לראש הנקרה.
היישוב נקרא על שמו של שלומי, אביו של אחיהוד ששימש כנשיא שבט אשר: ().
שלומי נוסדה כמעברה, סמוך לכפר הערבי הנטוש אל-בסה.
תחילה שכנו בבתים הנטושים שבמקום עולים ממזרח אירופה, בעיקר מבולגריה.
ב-1952 הצטרפו גם עולים מתימן ומתוניסיה והוקמו 150 פחונים לשיכון המתיישבים הנוספים.
על פי התכנון הראשוני היה אמור לקום במקום מושב, אך באותה עת כבר הוקם בסמוך, בסוף שנת 1949, מושב בצת, היה חשש שאין מספיק מקורות מים באזור לגידולים חקלאיים של מושב נוסף, ורבים מהמתיישבים הראשונים עזבו.
במקום מושב הוחלט שהיישוב ישמש כמרכז אזורי למתן שירותים ליישובי הסביבה.
בשנת 1956 החלה בניית השיכונים ביישוב, 300 יחידות בבתים דו-משפחתיים, דרומית להריסות הכפר אל-בסה.
באותה עת הגיעו לשלומי עולים ממרוקו ובסך הכול מנה היישוב כ-850 תושבים, אך היו בו רק שלושה ברזי מים.
בעת קבלת מעמד של מועצה מקומית ב-1960 מנתה שלומי 2,000 תושבים, אך כ-500 תושבים עזבו אותה עד שנת 1969. במקביל חוסלה המעברה וכל התושבים עברו לבתי קבע.
היישוב לא התפתח כמרכז אזורי ורוב תושביו התפרנסו מעבודות מזדמנות בחקלאות ביישובי הסביבה.
בתחילת שנות ה-70 סבלה שלומי, בין השאר עקב קרבתה לגבול ומחסור במקומות תעסוקה, מקשיים חברתיים וכלכליים.
מספר הצעות הועלו לשיפור המצב, כולל סיפוח היישוב לעיר נהריה.
דוד חזן, שנבחר כראש המועצה המקומית בשנת 1970, יזם תוכנית שיקום שכללה הקמת אזור תעשייה מודרני, מרכז קהילתי ובריכת שחייה.
בשנות ה-80 הייתה שלומי ליישוב מבוסס, באזור התעשייה כבר פעלו 25 מפעלים שנהנו מהטבות של אזור עדיפות לאומית, ביניהם מפעל של חברת זוגלובק (שהוקם כבר ב-1972).
הוחל בהקמת שכונת "בנה ביתך", מרכז מדע ודעת למחוננים ומצטיינים ומרכז השתלמויות של הסתדרות המורים.
בשנות ה-90 נקלטו בשלומי כ-1,000 עולים מחבר המדינות (למעלה מ-20 אחוזים מכלל האוכלוסייה).
באותה תקופה הגיעו גם כמה מאות תושבים מאזור הצפון לשכונת הווילות "פסגת שלומית" בזכות מחירי הנדל"ן הזולים, יחסית.
בשנת 1998 החלה בנייתה של שכונה חדשה של בתים צמודי קרקע, צפונית ומזרחית לשלומית הוותיקה.
לאורך תקופה ארוכה סבל היישוב מירי קטיושות של הפת"ח והחזבאללה.
בשנת 2000, עם יציאת צה"ל מלבנון נפסק לתקופה ירי הקטיושות למעט אירועים נקודתיים.
במאי 2005 וכן במאי וביולי 2006 (מלחמת לבנון השנייה) שב היישוב לסבול מירי קטיושות מלבנון.
לאחר שכמעט כל עתודות הקרקע של שלומי נוצלו (היישוב משתרע על כ-3,000 דונם), הוחל בתכנון תוכנית מתאר חדשה הכוללת הגדלת תחום שיפוטה של המועצה ב-3,000 דונמים נוספים.
מתוך שטח זה, 380 דונם מיועדים לתעשייה.
שאר השטח מיועד לדיור ומוסדות ציבור שונים.
במרץ 2010 אושרה התוכנית המאפשרת את הגדלת היישוב עד 25,000 תושבים.
במלחמת חרבות ברזל פונו מהיישוב מרבית תושביו, ונגרם בו נזק רב כתוצאה מירי של רקטות פצמ"רים וטילי נ"ט.
רב היישוב הוא הרב משה אלחרר.
בשלומי נמצאים מעבר לבתי ספר יסודיים גם מוסדות החינוך הבאים:
בית ספר שש-שנתי של רשת אורט ישראל, הכולל חינוך בזרם הממלכתי והממלכתי דתי (נפתח בשנת 2007 כחטיבת ביניים).
בשנת הלימודים תשע"ח נפתחה כיתת מחוננים.
מכללת ארז – מרכז להכשרה מקצועית.
מרכז השתלמויות למורים בתחומים טכנולוגיה ומדעי הטבע
מכינה קדם צבאית "אור שלומי"
מרכז שלומי לתיאטרון אלטרנטיבי הוקם בסוף שנת 2000 ביוזמת משרד התרבות והספורט באזור התעשייה הישן בשלומי, בהנגרים תעשייתיים.
היוצרים במרכז שלומי הם: דודי מעיין, פבלו זלצמן, פנצ'ו אדלברג, נטע פלוצקי, אלן קוז'ינסקי ועוד.
בשלומי מתנ"ס המשרת גם את התושבים ביישובים סמוכים, בריכת שחיה, אולם תרבות ואולם ספורט.
כמו כן שוכנת לרגלי רכס חניתה אכסניית נוער.
בדרום-מערב שלומי, בסמוך לגן ההרפתקאות נמצא אתר ארכאולוגי ובו רצפת פסיפס מן התקופה הביזנטית.
ממצאים ארכאולוגיים נוספים נמצאים בשטח הכפר אל-בסה, צפונית לאזור התעשייה.
שם נחשפו שרידי יישוב מהתקופה הרומית, מערות קבורה ושרידי מנזר מהתקופה הביזנטית וכן שרידים של מבנים מימי הביניים.
הבית המצויר בשלומי הוא אתר תיירות הפתוח למבקרים.
זהו ביתה של האמנית עפיה זכריה שבשנותיה המאוחרות צבעה את כל קירות הבית והתקרה בצבעים נועזים.
מזרחית לשלומי שוכן יער חניתה, בגבהים שבין 100 ל–400 מטרים מעל פני הים, ומשתרע על שטח של 2,300 דונם.
מידע נוסף על יער חניתה: מסלולי טיול, פריחות ועוד, ניתן למצוא באתר של המועצה המקומית שלומי "יער קהילתי שלומי".
אזור התעשייה משתרע על 500 דונם ובין המפעלים המצויים בו ניתן למנות את מפעל הבשר והנקניקיות של חברת "זוגלובק" ואת "מפעל מתכת חניתה" המייצר כלים ומכשירי חיתוך לתעשיית המתכת.
שלומי מהווה מרכז מסחרי אזורי למושבים ולקיבוצים בסביבה.
המועצה שייכת לאשכול רשויות גליל מערבי – תאגיד כלכלי לפיתוח וקידום כלכלי של האזור.
שלומי ארבייטמן (נולד ב-14 במאי 1985) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ.
ארבייטמן גדל בנורדיה, ושיחק במועדון הנוער בית"ר נס טוברוק, אותו עזב בגיל 17 לטובת קבוצת הנוער של בית"ר ירושלים.
משחק הבכורה של ארבייטמן בקבוצה הבוגרת של המועדון היה ב-2 במרץ 2003 במשחק חוץ בליגת העל נגד מ.ס.
לאחר תחילת עונת 2004/2005 עבר לקבוצת הפועל פתח תקווה עקב סכסוך עם הנהלת בית"ר ירושלים, ובקבוצתו החדשה סיים את העונה וזכה עימה בגביע הטוטו.
לקראת עונת 2005/2006 חתם ארבייטמן במכבי חיפה.
ראשי בית"ר ירושלים והפועל פתח תקווה ערערו על כך אך הפסידו בבוררות והחוזה של ארבייטמן עם מכבי חיפה אושר.
באוגוסט 2005, במהלך משחקה של מכבי חיפה נגד מאלמה במהלך מוקדמות ליגת האלופות באצטדיון בלומפילד, לאחר שכבש את השער השני לזכות מכבי חיפה בדקה ה-60, הוריד ארבייטמן את חולצתו ונענש על כך בכרטיס צהוב.
עשר דקות מאוחר יותר הורחק מהמשחק בכרטיס צהוב שני לאחר שנגע בכדור בידו, ולקראת סיום המשחק ספגה הקבוצה שער והודחה מהמפעל.
בעונת 2006/2007 כבש ארבייטמן תשעה שערי ליגה, וסיים את העונה כמלך השערים של קבוצתו.
ב-28 באפריל 2007 כבש ארבייטמן רביעייה בניצחון של מכבי חיפה 6–1 על הפועל פתח תקווה.
בעונת 2007/2008 לא מצא ארבייטמן את מקומו בהרכב הקבוצה, וב-16 בינואר 2008 הושאל ממכבי חיפה להפועל תל אביב שנלחמה באותה עונה בתחתית הטבלה.
ארבייטמן כבש 5 שערים במדי הפועל תל אביב בכל המסגרות, כולל שער בניצחון 2–0 על מכבי חיפה, ובשמינית גמר גביע המדינה כבש את שער הניצחון על הפועל באר שבע בהארכה, וסייע לקבוצה להינצל מירידה וכן להעפיל לגמר הגביע.
בעונת 2008/2009 חזר ארבייטמן למכבי חיפה, וזכה עמה באליפות.
בעונה שלאחר מכן סייע לקבוצה להעפיל לליגת האלופות, עם שער הניצחון (2–1) על רד בול זלצבורג.
בליגה סיים כמלך השערים עם 28 שערים, אך הפסיד עם קבוצתו את האליפות במחזור האחרון להפועל תל אביב.
בסך הכל הופיע 126 פעמים בליגה במדי מכבי חיפה וכבש 50 שערי ליגה.
ב-5 ביולי 2010 עבר ארבייטמן לקבוצת גנט מליגת העל הבלגית.
במהלך עונתו השנייה בבלגיה, הושאל לקבוצת ווסטרלו, ובתום העונה חזר לגנט.
ב-28 בינואר 2013 הושאל ארבייטמן לקבוצת מונס מליגת העל הבלגית.
בתום העונה השלימה מונס את רכישתו מגנט, לאחר שבחצי עונה כבש שלושה שערים, וארבייטמן חתם לשלוש שנים בקבוצה.
בעונת כבש חמישה שערי ליגה, וב-25 במאי 2014 שוחרר ממונס, לאחר שירדה לליגת המשנה.
ב-13 ביוני 2014 חזר ארבייטמן לישראל וחתם לשנתיים בהפועל באר שבע.
ב-25 באוקטובר 2014 כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה, בניצחון 4–0 על מכבי פתח תקווה.
בסך הכל כבש 11 שערי ליגה בעונתו הראשונה בקבוצה, והוסיף שלושה שערים בגביע המדינה, שם סייע לקבוצתו להעפיל למשחק הגמר ואף פתח בהרכב במשחק בו הובסה קבוצתו 2–6 על ידי מכבי תל אביב.
בעונת 2015/2016 חל פיחות במעמדו בעקבות הצטרפותו של בן שהר ויכולתו הטובה של אליניב ברדה, ולאחר שהקבוצה החתימה את מוחמד גדיר בסוף חלון ההעברות של ינואר ביקש ארבייטמן להשתחרר מהמועדון.
ב-3 בפברואר 2016 חתם ארבייטמן בהפועל חיפה, במדיה שיחק שנה וחצי וכבש תשעה שערים ב-37 הופעות ליגה.
בספטמבר 2017 חתם בקבוצת מכבי פתח תקווה, אך לא הצליח להשתלב בהרכב הקבוצה ובחצי עונה במועדון כבש שער אחד.
ב-28 בינואר 2018 חתם בקבוצת הפועל רעננה, ועד תום עונת 2017/2018 ערך שבע הופעות וכבש צמד שערים בניצחון 3–1 על בני סכנין.
ב-26 בספטמבר 2018 חתם ארבייטמן בקבוצת שמשון כפר קאסם, העולה החדשה לליגה א' דרום.
ב-14 בנובמבר 2018, לאחר שערך במדי הקבוצה שבע הופעות בהן לא כבש שערים, עזב את הקבוצה וחתם בהפועל אשדוד מאותה הליגה.
בסוף עונת 2018/2019, עזב ארבייטמן את הפועל אדומים אשדוד ותבע את המועדון, בטענה שלא קיבל את מלוא המשכורת שלו.
פסק בוררות קבע שעל המועדון לשלם לארבייטמן 60 אלף שקלים.
ב-6 ביולי 2020, לאחר יותר משנה שבה לא היה פעיל, חתם ארבייטמן בקבוצה עירוני מודיעין מליגה ב'.
ב-24 בדצמבר 2021, בגיל 36, הודיע על פרישה ממשחק פעיל.
בנבחרת הנוער של ישראל רשם ארבייטמן 5 הופעות, ובמדי הנבחרת הצעירה הופיע ב-17 משחקים וכבש ארבעה שערים.
ב-18 בפברואר 2004 ערך ארבייטמן הופעת בכורה בהרכב נבחרת ישראל הבוגרת במסגרת משחק ידידות שנערך באצטדיון רמת גן נגד נבחרת אזרבייג'ן ובו ניצחה ישראל 0:6. במשחק הבכורה כבש ארבייטמן שלושער.
לאחר מכן הופיע במשחק אחד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2006, אך לא זומן שוב לנבחרת עד שנת 2010, עת הופיע בשני משחקים במסגרת מוקדמות יורו 2012.
הרב שלום מזרחי שרעבי (מכונה גם הרש"ש הקדוש, סביבות ה'ת"פ, 1720 – י' בשבט ה'תקל"ז, ינואר 1777) היה מקובל בולט שעלה לארץ ישראל מתימן, ושימש ראש ישיבת המקובלים בית אל.
מחבר "פירוש השמ"ש" על כתבי האר"י ו"סידור הרש"ש", עם כוונות התפילה.
נולד בשרעב או בצנעא שבתימן לרבי יצחק.
יש אומרים שנולד ביום פטירתו של רבי שלום שבזי.
כפי הנראה למד מחכמי צנעא.
בדרך עבר בבומביי, בצרה ובגדאד, שם למד בספר הזוהר בישיבה שעל קברו של הרב יצחק גאון, עד שמצא שיירה לדמשק.
משם המשיך לחלב, שם שימש לפרנסתו כעגלון לגביר.
הוא עמד בקשרים עם חכמי העיר, ובין השאר חלק עליהם בשאלה הלכתית בנוגע למצוות אכילת כזית מצה בפסח.
משם המשיך אל ארץ ישראל.
על פי המסופר הוא עבד כשמש בית כנסת בישיבת המקובלים בית אל אצל ראש הישיבה, הרב גדליה חיון.
לאחר פטירת ראש הישיבה מונה לראשות הישיבה.
בנו הרב חזקיהו יצחק שרעבי ונכדו הרב רפאל אברהם שלום מזרחי שרעבי שימשו אף הם בראשות הישיבה.
השמועה שלפיה נשא לאישה את בתו של הרב חיון ככל הנראה אינה מבוססת.
הרש"ש עמד בראש חברת רבנים שנקראה "חברת אהבת שלום" ובין תלמידיו היו החיד"א, הרב יום טוב אלגאזי (מהרי"ט אלגאזי), ר' חיים דילרוזה ור' אברהם גרשון מקיטוב.
הרבנים דוד בצרי ויצחק בצרי הקימו ישיבת מקובלים "השלום" בירושלים הנקראת על שמו.
תיקן כי מקובלים יערכו תיקון חצות בכותל המערבי.
פירוש והגהות השמ"ש - על כתבי האר"י
ייראוך עם שמש -קבלה נהר שלום
שלומי אדרי (נולד ב-29 במאי 1982) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ.
אדרי החל לשחק כדורגל בקבוצת הנוער המקומית במזכרת בתיה, ובגיל 16 עבר לקבוצת הנוער של מכבי חיפה.
בעונת 2001/2002 שיחק בקבוצת הבוגרים של מכבי הרצליה בליגה הלאומית, ועונה לאחר מכן עבר לקבוצת הפועל פתח תקווה, במדיה שיחק שנתיים בליגת העל.
את עונת 2004/2005 החל בקבוצת בני סכנין, ובמהלך העונה עבר לקבוצת הפועל חיפה.
בתחילת עונת 2005/2006 עבר לשחק בקבוצת מכבי נתניה.
בעונת 2006/2007 שיחק אדרי בקבוצת הכח עמידר רמת גן, ולאחר שהקבוצה ירדה לליגה הלאומית עבר להפועל ראשון לציון.
בשנת 2008 עבר לשחק בקבוצת הפועל עכו ואף עלה עמה לליגת העל.
עונה לאחר מכן עבר לשחק במכבי אחי נצרת בליגת העל, ובחלון ההעברות של ינואר 2010 עבר למ.ס.
בקיץ 2010 עבר לקבוצת מכבי השקמה/רמת חן מאותה הליגה, ובינואר 2011 חזר לליגת העל וחתם בקבוצת הפועל רמת גן.
בקיץ 2011 עבר אדרי לשחק בקבוצת קרל צייס ינה מליגה נמוכה בגרמניה.
כעבור שנה חזר לישראל וחתם בקבוצת בני אילת מליגה א', במדיה שיחק עד שנת 2016 ולאחר מכן פרש ממשחק פעיל.
בשנת 2018 חזר לשחק וחתם בקבוצת שמשון תל אביב מליגה ב'.
ב-2021 עבר להפועל רמת ישראל מליגה ב'.
שלום תקווה (נולד ב-8 במאי 1965) הוא כדורגלן נבחרת ישראל לשעבר, מהשחקנים הבולטים בישראל בשנות ה-80 ושנות ה-90, חבר בהיכל התהילה של הכדורגל הישראלי ואחיו השני של הכדורגלן אבי תקווה.
תקווה נולד וגדל בנתניה כבן שני מבין ארבעה ילדים לאליהו וחביבה תקווה, שעלו מעיראק במסגרת מבצע עזרא ונחמיה.
את דרכו החל תקווה במכבי נתניה לפני שעבר לשחק באירופה ב-1988. את עיקר הצלחתו באירופה קצר בקבוצה הבלגית סטנדרד ליאז', ובעקבות יכולתו הוחתם בשנת 1991 בקבוצת לאנס מליגת העל הצרפתית.
כעבור עונה אחת חזר לבלגיה וחתם בקבוצת קיי בום, אך בעקבות ירידתה לליגת המשנה הבלגית בתום העונה חזר תקווה לישראל ושיחק עונה נוספת במכבי נתניה.
לאחר מכן הגיע תקווה לשווייץ וחתם בקבוצת נשאטל גזמאקס, אך לא שיחק במדיה לאחר שסבל מפציעה.
בשנת 1995 חזר לבלגיה ושיחק עונה נוספת בסטנדרד ליאז', אך שוב נפצע ונעדר ממשחקים רבים.
עם חזרתו לישראל בינואר 1996 חתם תקווה בהפועל תל אביב.
את הופעת הבכורה שלו במועדון ערך במחזור ה-17 של עונת 1995/1996, בניצחון 1–0 על מכבי הרצליה.
ב-16 במרץ 1996 כבש תקווה את שעריו הראשונים במדי הקבוצה, צמד מול בית"ר ירושלים באצטדיון בלומפילד, בדרך לניצחון 4–0. בעונת 1996/1997 שוב נפצע ונעדר לתקופה ארוכה, אך בעונת 1997/1998 חזר להרכב הקבוצה והוביל אותה למאבק אליפות מול בית"ר ירושלים, אשר הסתיים במקום השני.
בעונה שלאחר מכן זכה תקווה בגביע ראשון בקריירה, לאחר שכבש את שער השוויון במשחק הגמר מול בית"ר ירושלים, בדרך לניצחון בבעיטות הכרעה.
תקווה שיחק ארבע וחצי שנים בהפועל תל אביב עד שסיים את קריירת המשחק שלו בסוף עונת 1999/2000, בה זכתה הקבוצה בדאבל.
בעונה זו שותף בעיקר כמחליף, ובישל שישה שערים ברגעי ההכרעה של המשחקים אשר הובילו את הקבוצה אל הזכייה בתואר.
כך בעונתו האחרונה בקריירה זכה לראשונה באליפות, ובמשחקו האחרון בקריירה זכה להניף (ביחד עם הקפטן שמעון גרשון) את גביע המדינה, לאחר ניצחון נוסף על בית"ר ירושלים במשחק הגמר.
תקוה הוא בן דורם של אלי אוחנה ורוני רוזנטל ואף כיכב לצידם בנבחרת ישראל.
בתקופה זו הוא נחשב לאחד השחקנים הטובים בישראל, והיה ידוע בזכות יכולתו הטכנית, אינטליגנציית המשחק שלו ומסירותיו המדויקות.
ב-4 במאי 1986 ערך את הופעות הבכורה שלו בנבחרת, במשחק ידידות מול נבחרת ארגנטינה.
ב-8 באפריל 1987 כבש את שערו הראשון במדי הנבחרת, בהפסד 2–3 לנבחרת רומניה.
תקווה היה שחקן הרכב קבוע במשחקי מוקדמות מונדיאל 1990 ופתח בהרכב בצמד משחקי ההכרעה מול .
לאורך השנים רשם 23 הופעות במדי הנבחרת, בהן כבש 6 שערים.
את הופעתו האחרונה במדי הנבחרת ערך ב-23 בפברואר 1994, במשחק ידידות מול .
תקווה שימש פעמיים כעוזר מאמן בהפועל תל אביב, לראשונה לצד דרור קשטן, בעונת 2000/2001, מיד לאחר שפרש.
על קדנציה זו העיב הסכסוך בין קשטן לאבי תקווה, אחיו הצעיר, ששיחק בקבוצה באותה עת.
תקווה דאג לאחיו הצעיר שלא קיבל דקות משחק רבות ושותף במספר מועט של משחקים, דבר שגרם לסכסוך גם בין המאמן לעוזרו, והסתיים בלכתו של תקווה מהקבוצה.
הקדנציה השנייה הייתה מוצלחת יותר כאשר בעונת 2004/2005 תרם להישארות הקבוצה בליגת העל לצד שייע פייגנבוים ששימש באותה עונה כמאמן.
למרות מחאות האוהדים ההנהלה החליטה לסיים את התקשרותה עם תקווה ופייגנבוים בתום העונה.
בתחילת שנות האלפיים כתבה הזמרת והיוצרת קרן פלס שיר על שלום תקווה, יחד עם הקומיקאי שגיב פרידמן.
באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 החל לעסוק בנדל"ן יחד עם אחיו הקטן אבי תקווה.
שלומי ברכה (נולד ב־21 במרץ 1962) הוא מוזיקאי, זמר, גיטריסט, ומפיק מוזיקלי ישראלי.
מוכר בעיקר כגיטריסט להקת משינה, וכאחד משני כותבי השירים העיקריים של הלהקה, לצד יובל בנאי.
ברכה נולד בשכונת קריית שלום בתל אביב, וגדל בשיכון בבלי.
בילדותו למד לנגן בגיטרה והיה חבר בתנועת הצופים.
הוריו אידה ועובדיה הבינו את משיכתו למוזיקה וקנו לו את הגיטרה הראשונה שלו.
ב־1980, בתקופת שירותו הצבאי, פגש ברכה את יובל בנאי, ששירת לצדו בבסיס טירונים של חיל התותחנים.
בבסיס הצבאי כתבו בנאי וברכה את הבסיס לשירי אלבומה הראשון של הלהקה, כאשר ברכה היה היוצר העיקרי של השירים.
לאחר שחרורם של ברכה ובנאי מהצבא ב־1983 החל להיווצר הבסיס ללהקת "משינה", שהופיעה מספר פעמים במועדון "הפינגווין" בתל אביב.
ב־1985 יצא אלבום הבכורה של "משינה", שנקרא "משינה".
את רוב שיריו כתב והלחין ברכה, שמהם התפרסמו "עתיד מתוק", "אופטיקאי מדופלם", "בלדה לסוכן כפול" וכן "רכבת לילה", שכתב אהוד בנאי על פי לחן של ברכה.
לקראת סיבוב ההופעות שליווה את האלבום יצא סינגל נוסף של הלהקה שכתב והלחין ברכה, "היא התווכחה איתו שעות".
שני אלבומיה הבאים של משינה, "משינה 2" ו"משינה 3", לא זכו לאותה הצלחה כמו אלבומה הראשון.
באלבומים אלו הלחינו את השירים כל חברי הלהקה, ולחלק מהם, כ"שלג צח", כתב ברכה את המילים.
הלהקה זכתה להצלחה מחודשת עם הוצאת האלבום "גבירותי ורבותי: משינה" ב־1989, שהיה בחלקו אלבום אוסף ובחלקו הכיל חומרים חדשים.
האלבום הכיל שלושה שירים שכתב ברכה: "ריקוד המכונה" האינסטרומנטלי, "בדרך אל הים" ו"רני בפריז".
השיר "ריקוד המכונה" נבחר כ"שיר השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' לשנת תשמ"ט.
האלבום הבא של משינה, "העמותה לחקר התמותה" שיצא ב־1990, נוצר ברובו על ידי ברכה.
בנאי, שהאזין לסקיצות השירים שכתב ברכה, הציע תיקונים לאחדים מהם, מה שהתבטא בקרדיט כתיבה משותף לשניהם בחלק משירי האלבום.
האלבום כלל להיטים רבים, כ"אז למה לי פוליטיקה עכשיו" ו"הכוכבים דולקים על אש קטנה" שכתב ברכה לבדו ו"אחכה לך בשדות" שכתב בשיתוף עם בנאי.
ב־1991, בעת שמשינה הייתה בהפסקת פעילות זמנית, הפיק ברכה את האלבום "מי רצח את אגנתה פאלסקוג" של להקת נושאי המגבעת.
מוטי שהרבני, מנהל הלהקה, פנה לברכה בהצעה להפיק את האלבום לאחר שחברי "נושאי המגבעת" השתעשעו ברעיון שאמן מהזרם המרכזי כברכה יפיק את אלבומם.
לאלבומו של דורי בן זאב "חניה פרטית" שיצא באותה שנה הלחין את השיר "העיר הזאת" למילים של יעקב רוטבליט.
בשלושת אלבומיה הבאים של משינה, "מפלצות התהילה", "שיא הרגש" ו"להתראות נעורים שלום אהבה", קטן חלקו של ברכה ביצירה, והאלבום אחרון הורכב כולו משירים שכתב והלחין יובל בנאי.
ב־1995 הודיעו חברי משינה על התפרקות הלהקה.
שנה לאחר התפרקותה של משינה החל ברכה לעבוד על שירים יחד עם רמי פורטיס, שחיפש מוזיקאים לעבוד איתם לאחר שהחליט שלא להמשיך ולהקליט במסגרת ההרכב האחים פורטיס.
השניים הוציאו ב־1998 גרסת כיסוי ללהיט "אשליות" של ניסים סרוסי במסגרת הפרויקט המוזיקלי "עבודה עברית", ומאוחר יותר באותה שנה הוציאו את אלבומם המשותף "רץ על הקצה", שבו השתתפו חברי משינה מייקל בנסון, אבנר חודורוב ויובל בנאי בנגינה ובהפקה.
את כל שירי האלבום כתבו והלחינו ברכה ופורטיס במשותף.
התפרסמו ממנו השירים "משאית פיננסית", "בוסה נובה קטן" ו"חול".
האלבום זכה לביקורת טובה אך לא להצלחה מסחרית, ולאחר שנתיים התפרק ההרכב של פורטיס וברכה.
ב־1999 חזר ברכה לשתף פעולה עם חבר להקת נושאי המגבעת רם אוריון, והפיק את האלבום "בתיאבון" של להקתו של אוריון "בתרי זוזי".
בשנת 2000 השתתף ברכה בעיבודים ובנגינה באלבומו של ערן צור "תכלית בתחתית".
ב־2001 הפיק את אלבומה של להקת כנסיית השכל "רוץ ילד", והשתתף בעיבודי שיריו יחד עם חברי הלהקה.
ב־2003 הוציא ברכה אלבום סולו ראשון, "צ'אפלין צ'ארלי", בהפקה משותפת שלו ושל שחר אבן צור.
אחד השירים מהאלבום, "באה לקראתך", חודש על ידי רם אוריון, תחילה בהופעות ולבסוף גם באלבומו "כן".
באותה שנה התאחדה להקת משינה בהרכבה המקורי, והחלה בסיבוב הופעות.
לכבוד האיחוד כתבו ברכה ובנאי במשותף שני שירים שיצאו כסינגלים וזכו להצלחה, "משהו קטן וטוב" ו"ואולי עכשיו".