tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אספקת המים והחשמל נותקה גם כן.
מגרשים ריקים גודרו כדי למנוע מגע בין המסתתרים.
המצור על הגטו, שמטרתו ללכוד לוחמים שהסתתרו במקלטים, נמשך עד 15 בספטמבר, אך כמה מאות אנשים נותרו בתוך הגטו, והחיפושים נמשכו.
הוקמה חברה פרטית כדי לפנות את חפציהם של תושבי הגטו.
לדברי רפאל רייזנר שהיה עד לאירועים, הדבר בוצע על ידי קבוצת עובדי כפייה מבלארוס, אוקראינה ורוסיה, בראשות מנהל עבודה פולני.
מבצע פינוי הבתים החל בחלק המזרחי של הגטו - רחובות צ'יפלה ופבריצ'נה, ועבר מערבה.
רייזנר נזכר: "ביזת הרכוש היהודי בוצעה בצורה גרמנית טיפוסית - מתוכננת ומדויקת.
בשבוע הראשון נלקחו פריטים קלים.
בשבוע השני הועמסו רהיטים על משאיות והוכנסו למחסנים.
הפריטים היקרים יותר נשלחו לגרמניה, בעוד שאלו באיכות נמוכה יותר נמכרו לפולנים.
תוך חודש, עד 16 באוקטובר 1943, כל הרכוש היהודי הוצא מהחלק הצפון-מזרחי של הגטו; אפילו בגדים ישנים ששכבו בעליות גג במשך שנים נלקחו".
העיר שוחררה מן הכיבוש הגרמני על ידי הצבא האדום בחודש אוגוסט 1944. ההערכה היא כי מתוך כמעט 60,000 יהודים שחיו בביאליסטוק לפני מלחמת העולם השנייה, רק מאות בודדים שרדו את השואה.
הגטו שכן בחלקו הצפון-מערבי של מרכז העיר ההיסטורי.
גבולות הגטו היו רחוב ליפובה מדרום, רחוב פולסקה מצפון ושינקייביצ'ה ממזרח.
הבונקר המרכזי היה ברחוב חמיילנה (ul.
Chmielna) 7, כיום הרחוב נקרא Chiepla בעוד שהשם חמיילנה הועבר לרחוב אחר.
בית החולים שכן ברחוב פבריצ'נה 27 (Fabryczna).
ברחוב צ'נסטוחובה 7 שכן בית היתומים.
שטח גטו ביאליסטוק, שהוגדר בשנת 1941 ולאחר מכן תוקן מעט, תאם פחות או יותר את המחוז שנודע לפני ואחרי המלחמה בשם Śródmieście Północne (מרכז העיר הצפוני).
בנייניו בשנת 1939 כללו למעלה מ-1,100 בתי מגורים (40% מהם עשויים מלבנים), מספר שווה של מבני משק נלווים, 457 מבני מפעל (המייצגים למעלה ממחצית מבני הגטו בעיר) ו-41 מבני ציבור.
ניתן לחלק את כל שטח הגטו לשלושה חלקים.
החלק המערבי, התחום ברחובות ליפובה וסיינקביץ', נהר ביאלה ורחוב פולסקה, היה בעל אופי מרכזי, שהורכב בעיקר מבתי מגורים מלבנים.
הוא שיכן גם חנויות רבות, בתי מלאכה, נקודות שירות ומטה החברה.
החלק המזרחי, מנהר ביאלה ועד רחוב פולסקה (שנתיבו אז שונה מזה שהוא כיום), נשלט על ידי מבני מגורים קטנים - מלבנים ועץ, עם גינות ומבנים חיצוניים.
בקרבת מקום היו בתי מלאכה רבים, מתקני ייצור קטנים יותר ומוסדות שירות.
בין רבעים אלה, טריז שהקיף את שתי גדות הנהר, היה אזור תעשייה ובו מפעלים, בעיקר טקסטיל, שרובם הוקמו כאן במאה ה-19 בשל הגישה למים.
בראשון ה-29 ביוני 1941 יומיים לאחר שנכנסו הנאצים לביאליסטוק, המפקד הנאצי זימן את רב העיר גדליה רוזנמן וראש הקהילה המהנדס אפרים באראש והורה להם להקים יודנראט.
היודנראט שהוקם כלל 24 חברים, מתוכם שתי נשים וכלל את: הרב גדליה רוזנמן, אפרים באראש, דוויד סובוטניק, יעקוב גולדברג, מר לימן שהיוו את הוועד המבצע, וגם מנדל קפלן, ד"ר מ.
גליקסון, פסח קפלן, מרדכי חמיילניק, שמואל פוניאנסקי, הרב ברוך אלי הלפרין, הרב פנחס אייזנשטט, יעקב ליפשיץ, אבא פורמן, משה שוויף ויצחק מרקוס, אברהם טיקטין, צבי ויידר, פסח חמלניצקי ושמואל פולונסקי.
מקום מושבו של היודנראט היה ברחוב קופייצקה 30 (כיום מלמדה).
ליודנראט היה כפוף כוח משטרה משלו שכלל יותר ממאתיים שוטרים יהודים בפיקודו של איזק מרקוס, לשעבר מפקד יחידת לוחמי האש.
מאוחר יותר מונה מייז'ה ברמן לעוזרו.
המשטרה קיבלה מגנים מיוחדים לכובעים וללהקות הזרוע שלהם כדי לזהות אותם.
הגטו חולק לארבעה מחוזות משטרה בפיקוד אחיד.
בגטו פעלו שני בתי ספר יסודיים עד 1942, אז הורו הגרמנים על סגירתם.
ליודנראט היו מספר מחלקות שעסקו בניהול השוטף של חיי היום-יום בגטו:
עקב הלחימה הכבדה שהתרחשה גטו ומסביב לו, לא נותרו כמעט שרידים.
בנוסף, אף חלק מהתוואי של הרחובות שהיו בגטו השתנה גם הוא.
כך למשל, רחוב צ'פלה (Ciepla) מתחבר אל רחוב אוגרודובה (Ogrodowa) אך בעבר בצומת הזה עמדו בתים.
רחוב חמיילנה (Chmielna) רץ במקביל לרחב צ'ייפלה עד רחוב נובוגרודזקה (Nowogrodzka).
לאחר המלחמה נבנו בתי שיכון נבנו במקום זה ורק חלק קטן של רחוב חמיילנה המקורי נשאר, עד רחוב פולסקה (Poleska).
רחובות סמולנה (Smolna) וגורנה (Gorna), שם התרחשו הקרבות המרים ביותר של מרד ביאליסטוק, נעלמו לגמרי עם בנייתם של בנייני דירות.
עם סיום המלחמה שאפו השלטונות הקומוניסטים להשמיש מחדש את המפעלים שהיו בשטח הגטו ושמצבם איפשר זאת.
מפעל הכימיקלים לשעבר של יצחק ראיסקי ברחוב ביאלוסטוצ'נסקה 6, שכעת הולאם, חידש את הייצור במהירות.
המפעל הגדול ביותר בחלק זה של העיר, המפעל של האחים מרקוס, ששכן באתר האירועים האלימים במהלך חיסול הגטו, נשרף והיה בלתי ניתן לשיקום.
השלטונות השתלטו על שבעה מפעלי טקסטיל בגטו לשעבר, אך שלושה נשרפו כליל, בעוד שבניין מפעל מובשה קפלן לשעבר ברחוב פולנה 19 הושב ב-1944 לידי בעליו מלפני המלחמה, אייזיק שאלמוק, שבתורו השכיר ולאחר מכן מכרו לקואופרטיב PSS "ספולם" לאחסון תרומות של אונרר"א.
IFK גטבורג (בשוודית: IFK Göteborg) הוא מועדון כדורגל שוודי מקצועני מהעיר גטבורג.
גטבורג, שנוסד ב-4 באוקטובר 1904, הוא מועדון הכדורגל המצליח ביותר בהיסטוריה של הכדורגל השוודי.
המועדון זכה ב-18 תוארי אליפות שוודיה, בשמונה תוארי הגביע השוודי, ובשני גביעי אופ"א.
ביחד עם מאלמה וסולנה, קבוצת גטבורג נחשבת לאחד מ"שלוש הגדולות" בכדורגל השוודי, עם 43 אליפויות בהן זכו שלוש הקבוצות ביחד.
עם זאת, גטבורג היא הקבוצה המצליחה מכולן ואף אחת מהקבוצות המצליחות בסקנדינביה כולה.
גטבורג הוא אחד ממועדוני הכדורגל הפופולריים בשוודיה, עם אוהדים בכל רחבי המדינה.
מאז שנת 2009, הקבוצה עורכת את משחקי הבית שלה באצטדיון גמלה אולבי החדש.
מועדון IFK גטבורג נוסד ב-4 באוקטובר 1904, והיה לחבר ה-39 באגודת IFK.
קבוצת כדורגל נוצרה במפגש הראשון של המועדון החדש.
משחק הכדורגל הראשון של הקבוצה נערך נגד מועדון אחר מהאזור המקומי, IK ויקינג, והסתיים בניצחון 1–4 לגטבורג.
הקמתו של IFK גטבורג הייתה חשובה עבור פיתוח הכדורגל בעיר, כשעד לאותו זמן, אורגריטה IS, שהיה המועדון הגדול ביותר בגטבורג, היה הדומיננטי, וגטבורג הביאה את התחרותיות למשחק.
גטבורג הפכה לקבוצה השוודית הראשונה מזה ארבע שנים שמצליחה לנצח את אורגריטה, בשנת 1907. היא זכתה באליפות שוודיה הראשונה בתולדותיה כעבור שנה, ב-1908, ושלושה משחקני הקבוצה נבחרו להשתתף במשחק הראשון של הנבחרת הלאומית של שוודיה אי פעם.
באותה שנה שיחקה גטבורג לראשונה נגד קבוצות מחוץ לשוודיה, כשפגשה את הקבוצות הדניות אוסטרברו BK ובולדקלובן אף 1893.
בשנת 1910, שיחקה הקבוצה לראשונה עם חולצות כחולות שעליהן פסים לבנים.
שנתיים מאוחר יותר הוגדרה קבוצת גטבורג על ידי העיתונים בסטוקהולם כ"מועדון הכדורגל השוודי הטוב ביותר אי פעם", לאחר שניצחה את הנבחרת האולימפית של שוודיה.
בין השנים 1913–1917 זכתה הקבוצה חמש פעמים ברציפות באליפות הסוונסקה סריין, שהייתה הליגה הבכירה בשוודיה באותו זמן, אך לא היוותה את התחרות של אליפות שוודיה.
בשנותיה הראשונות לא היה לגטבורג מאמן, והיא שיחקה את משחקה הרשמי הראשון בתולדותיה במהלך שנת 1921, לאחר שההונגרי אלכסנדר ברודי נשכר לאימון.
ברודי מונה למאמן הקבוע של גטבורג שנתיים מאוחר יותר.
בשנת 1924 נכנסה לפעולה ליגת העל השוודית (ה"אלסוונסקן") שהייתה הליגה הלאומית הרשמית הראשונה בשוודיה.
באותה שנה בחל לשחק בגטבורג השחקן האגדי פיליפ יוהנסון.
הקבוצה סיימה שנייה בעונת הבכורה של הליגה החדשה, ויוהנסון, שכונה "פיליפ השחור" (Svarte-Filip), כבש 39 שערים ב-22 משחקים וסיים כמלך השערים של הליגה.
גטבורג זכתה באליפות האלסוונסקן הראשונה שלה בעונת 1934/1935, לאחר שבכל עשר העונות הקודמות סיימה הקבוצה בין ארבעת המקומות הראשונים בליגה.
הכדורגל השוודי נשלט בידי קבוצות מגטבורג, ובהן IFK, באותם ימים, אך IFK גטבורג ירדה במפתיע לליגת המשנה השוודית בעונת 1937/1938. היא חזרה לליגה הבכירה בעונה שלאחר מכן, וסיימה במקום השני, כאשר הליגה המשיכה לפעול למרות פריצתה של מלחמת העולם השנייה.
גטבורג זכתה באליפות נוספת בעונת 1941/1942, כשהעמידה קבוצה חזקה במיוחד שבראשה עמד גונאר גרן.
גרן היה מלך השערים של הליגה השוודית בעונת 1946/1947, קיבל את פרס הגולדבולן לשחקן המצטיין של העונה, ובנוסף זכה במדליית זהב עם נבחרת שוודיה באולימפיאדת לונדון 1948. לאחר שגרן עזב את הקבוצה ב-1949, גטבורג ירדה שוב מהליגה הבכירה בעונה שלאחר מכן, אך חזרה אליה מיד כעבור שנה.
גטבורג השתתפה לראשונה בטורניר כלל-אירופי, בגביע אירופה למחזיקות גביע, בשנת 1958, אך הודחה בסיבוב השני על ידי SC ויסמוט.
ב-1959, נרשם שיא הצופים למשחק של גטבורג, במשחק נגד אורגריטה IS באצטדיון ניה אולבי.
לאחר עשור מאכזב שבו לא זכתה הקבוצה בתארים, לקח על עצמו שחקן העבר ברטיל "בבן" יוהנסון את תפקיד המאמן של הקבוצה, והוליך אותה לאליפות מפתיעה בשנת 1969. העונה שלאחר מכן הייתה אחת מהגרועות בתולדות המועדון.
גטבורג ירדה לליגת המשנה, ובניגוד לפעמים הקודמות בהן ירדה, לא הצליחה לחזור באופן מיידי לליגה הבכירה.
לאחר שנים ארוכות בהן שהה המועדון בליגת המשנה, חברי ההנהלה של המועדון החלו לעבוד במרץ על מנת להשיבו לימיו הגדולים, והקבוצה הצליחה להעפיל בחזרה לליגה הבכירה בשנת 1976. בשנת 1979 מונה סוון-יוראן אריקסון למאמן הקבוצה.
אריקסון הנהיג מערך של 4-4-2 עם שיטה של "לחץ ותמוך" - שכונה "המודל השוודי-אנגלי" - והצעיד את הקבוצה להצלחות, כשכבר בעונתו הראשונה כמאמנה היא סיימה במקום השני בליגה, וזכתה לראשונה בתולדותיה בגביע השוודי לאחר ניצחון בגמר הגביע על קבוצת אוטבידברג.
לאחר שהתאוששה מהבעיות, החלה גטבורג לזכות בתארים רבים, ובהם אליפות שוודיה, הגביע השוודי ואף גביע אופ"א, לאחר ניצחון 0–4 בגמר על המבורג בסיכום שני המשחקים.
במהלך 15 השנים הבאות היה IFK גטבורג המועדון הבכיר בכדורגל השוודי, כשהשלים עשר זכיות באליפות שוודיה, שלוש זכיות בגביע הלאומי ושתי זכיות בגביע אופ"א.
גטבורג העמידה קבוצה חזקה מאוד במשך שנים רבות, והמשיכה לשתי זכיות רצופות באליפות הליגה בשנים 1983 ו-1984, ובגביע השוודי שהשלים דאבל ב-1983. ב-1986, הקבוצה העפילה עד לחצי גמר גביע אירופה לאלופות, טורניר המועדונים האירופי הבכיר, אך הפסידה לברצלונה לאחר דו-קרב בעיטות עונשין.
קבוצה עם שחקנים מוכשרים חדשים זכתה בדאבל של אליפות שוודיה וגביע אופ"א בשנת 1987, לאחר ניצחון על דאנדי יונייטד בגמר הטורניר האירופי.
מאמן הנערים עד לאותו זמן, רוג'ר גוסטפסון, לקח את אימון הקבוצה מידי גונדר בנגטסון בשנת 1990. תקופתו של גוסטפסון בגטבורג הייתה מוצלחת מאוד לקבוצה, שזכתה בחמש אליפויות שוודיה בשש שנים, בשנים 1990–1996.
בשנת 1993, לאחר שזכתה באליפות שוודיה, הצליחה גטבורג להעפיל לשלב הבתים של ליגת האלופות (הפורמט החדש של גביע אירופה לאלופות).
בשלב הבתים היא פגשה את ברצלונה, מנצ'סטר יונייטד וגלאטסראיי.
הציפיות הרווחות מגטבורג היו שהיא תודח כבר בשלב הבתים, אך היא זכתה במפתיע במקום הראשון בבית והעפילה לשלבי הנוק-אאוט.
היא הודחה בשלב רבע הגמר של הטורניר, לאחר הפסד לבאיירן מינכן בשל הפרש שערי חוץ.
שנות ה-90 המאוחרות היו מאכזבות עבור IFK גטבורג, בניגוד למחצית הראשונה של העשור.
הקבוצה השיגה רק מקום שני בליגה ב-1997 ומקום שמיני ב-1998, לאחר שרכשה מספר שחקנים יקרים חשובים שלא הצליחו להוביל את הקבוצה להישגים משמעותיים.
במשך שתי עונות ברציפות החליף המועדון את מאמנו באמצע העונה - בשנים 1998 ו-1999 - לאחר שקודם לכן מעולם לא פיטר מאמן באמצע עונה.
העשור הראשון של המאה ה-21 היה מוצלח יותר עבור גטבורג.
היא הדרדרה למשחקי הפלייאוף נגד הירידה בשנת 2002, אך נאבקה על הזכייה באליפות הליגה בשנים 2001, 2004 ו-2005. בשנת 2007 זכתה הקבוצה באליפות שוודיה הראשונה שלה מזה 11 שנים, וכעבור שנה זכתה בגביע השוודי.
במשפט העברי גט מקושר הוא סוג של שטר, שנתקן על ידי חז"ל כדי לשמש כגט לכהן שרוצה לגרש את אשתו, אך כשר לשמש כשטר בכל סוגי השטרות.
מספר שטרות מסוג זה נמצאו במערת האיגרות בנחל חבר ומערות המפלט בוואדי מורעבאת.
לפי יגאל ידין, הגט המקושר היה בשימוש במאה הראשונה ובמאה השנייה לספה"נ בממלכה הנבטית, ביהודה ובמקומות אחרים באימפריה הרומית.
תקנה זו תוקנה בעקבות מקום מסוים, בו התגוררו כוהנים רבים.
ובטבעם היו קפדנים יותר מהמידה, ופעמים רבות, הם גירשו את נשותיהם בעקבות אירועים פעוטים שאינם מצדיקים גירושין.
כשהתקררה דעתם וביקשו לחזור בהם, התברר כי אינם יכולים לעשות זאת, על פי ההלכה האוסרת לכוהן להתחתן עם גרושה, אפילו עם גרושתו.
כדי למנוע מצב שלילי זה בו אדם מגרש את אשתו בעקבות כעס רגעי ולא יכול להחזירה, תיקנו חז"ל שטר מיוחד, שזמן כתיבתו אורך זמן רב.
סדר כתיבת השטר הוא כך: כותבים שורה, ומשאירים שורה ריקה, מקפלים את השורה הכתובה על השורה הריקה, ותופרים.
כותבים עוד שורה, ומשאירים עוד שורה ריקה, מקפלים את השורה הכתובה על השורה הריקה, ותופרים שוב.
כתוצאה מכך, ה"תורף" שבו מצוינים כל הפרטים המדויקים הנוגעים לשטר הספציפי (למשל שמות הצדדים, התאריך, המקום) כתובים במקום הקשרים, ואילו ה"טופס" שהוא הנוסח האחיד של השטר כתוב בחלק השני של השטר שאינו מקושר ואינו חתום ותפור.
למרות שסיבת התקנה קיימת רק בגיטין, חז"ל החילו דין זה בכל השטרות למיניהם, כדי שלא לחלק בין השטרות לגט שהוא גם הוא סוג של שטר, ומחשש שאם נפסול שטר כזה יבואו לפסול גם גט מקושר, במהלך השנים הפסיקו להשתמש בשטרות מקושרים, וישנה מחלוקת הלכתית אם כיום התקנה קיימת.
בניגוד לשטר רגיל, בו חותמים העדים באותו צד בו כתוב השטר, בשטר מקושר נחלקו חכמי הגמרא בדין זה: רב הונא אמר שחתימת העדים היא מבחוץ, בין קשר לקשר.
כלומר: לאחר שקיפלו את הכתב על המקום הריק, נראה כעת צידו החיצוני של השטר מבפנים, שהרי חלקו הראשון של השטר מקופל, ושם חותמים העדים.
גט, שבאחד מקשריו לא חתמו העדים, נקרא "גט קַרַח", והוא פסול.
הגמרא מעלה את החשש, שמכיוון שבשונה משטר רגיל, העדים לא חתומים בסוף השטר, קיים חשש שרמאי יוסיף פרטים נוספים לנוחיותו - בסוף השטר, שכן יש לו מקום לכתוב פרטים נוספים.
בשל כך משיבה הגמרא, שבסיום נוסח השטר כתוב את המילים , המורים על כך שכאן מסתיים נוסח השטר, ומי שיוסיף מכאן והלאה מילים נוספות - אין הם מנוסח השטר עליו חתומים העדים.
כדי שלא יוכל רמאי לכתוב על השטר הוספה ובסופו יכתוב שוב "שריר וקיים", תיקנו חז"ל ששטר שיש עליו פעמיים "שריר וקיים" נדע שהחלק השני שקר, כי על שטר אמיתי אין כותבים יותר מפעם אחת "שריר וקיים".
כדי שלא ינסה למחוק את הראשון, תיקנו חז"ל ששטר בו יש חלק מחוק בסוף השטר, במקום שייתכן שהיה כתוב "שריר וקיים", פסול.
שיטת רב ירמיה בר אבא
לפי שיטת רב ירמיה בר אבא חותמים העדים אחורי הכתב וכנגד הכתב מבחוץ.
מסיבה זו עולה המסקנה שכוונת רב ירמיה בר אבא היא שהעדים חותמים דווקא מול החלל הריק, כך שלא יהיה ניתן להוסיף על השטר עוד, שאז יהיה הכתב מול העדים, וניכר יהיה כי השטר זויף.
גטאצ'וו מקוריה (באמהרית: ጌታቸው መኩሪያ; 14 במרץ 1935 - 4 באפריל 2016) היה סקסופוניסט ג'אז אתיופי.
מקוריה החל את לימודי המוזיקה שלו על כלי נגינה אתיופיים מסורתיים.
מאוחר יותר עבר לסקסופון ולקלרינט.
בקריירה מקצועית פצח מקוריה בשנת 1949, כחבר בלהקתה העירונית של אדיס אבבה.
בשנת 1955 הצטרף ללהקת בית ספר לתיאטרון על שם היילה סלאסי, ובשנת 1965 הצטרף לתזמורת המשטרה האתיופית.
מקוריה היה בין המוזיקאים הראשונים לשיר בז'אנר הסללה, ז'אנר שהתפתח באתיופיה.
בשנת 1970 הוציא מקוריה אלבום ביחד עם התאגיד ההולנדי, פיליפס.
מקוריה הגיע לקהל הבינלאומי כאשר אלבומו Negus of Ethiopian Sax פורסם מחדש בידי חברת התקליטים Ethiopiques.
אלבום זה תפס את תשומת לבה של להקת הפאנק האוונגרדית 'The EX', שהזמינה אותו לנגן בסקסופון במופע יום השנה שלה באמסטרדם.
כיום מתגורר מקוריה באדיס אבבה.
גטה ירמיהו (בשמו העברי: ירמיהו בן בנימין; 1888–1947) כונה גרמיה או ארמיאס היה רב ואיש חינוך יהודי-אתיופי.
ירמיהו נולד בכפר פנג'ה שבדמביה לאגנניהו בשנת 1888 לערך ובגיל 17 הוא נמסר לידי יעקב פייטלוביץ' אשר הבטיח להקנות לו ידע.
ב-1905 הגיעו פייטלוביץ', ירמיהו ונער נוסף, תאמרת עמנואל, לירושלים שם שהו תקופה קצרה ואז הפליגו לצרפת.
בפריז שני הנערים נשלחו ללמוד בבית הספר École Normale d'Auteil ואז הועברו לבית מדרש לרבנים (Collegio Rabbinico Italiano) בפירנצה שבאיטליה תחת עינם הפקוחה של הרבנים שמואל צבי מרגליות וצבי פרץ חיות.
ב-1908 נסע גטה עם פיטלוביץ' לאתיופיה ושנה לאחר מכאן הם עזבו יחד עם צעיר נוסף, שלמה יצחק שהיה דודנו של ירמיהו ושנבחר על ידי פייטלוביץ' ללמוד מחוץ לאתיופיה.
שני הנערים למדו בבית הספר של חברת עזרה בירושלים ומורם היה אברהם צבי גולדשמידט (Herr Goldschmidt).
ב-1913 הגיע פייטלוביץ' לירושלים ולקח עמו את ירמיהו לאתיופיה כדי שזה ישמש כמורה בבית הספר היהודי שהוקם בדמביה.
עד לפטירתו ב-1947 עסק בחינוך נערים יהודים והיה למורה נודד בכפרי ביתא ישראל.
אחד מהנערים היה יונה בוגלה, לו העניק את שמו היהודי-ישראלי "יונה".
גטה נישא והביא לעולם יחד עם אשתו סמיין תשעה ילדים.
חמישה מילדיו עלו לישראל בשנת 1955, במסגרת מבצע על כנפי נשרים מאריתריאה.
ובת אחת עלתה ב-1991 במבצע שלמה ומתגוררת בכפר סבא.
נינו הוא הסופר הישראלי שי עמית.
בתקופת השואה בשטחי הכיבוש הנאציים במזרח אירופה לרבות בפולין הכבושה במלחמת העולם השנייה, רוכזו היהודים במתחמים שנקראו "גטו".
המתחמים הוקמו על ידי שלטונות גרמניה הנאצית בשיתוף פעולה עם המקומיים, ובמקרים רבים תוך שימוש בשכונות וברבעים יהודים קיימים ובסמוך להם.
תהליך הקמתם היה דומה ברוב שטחי הכיבוש: יהודי העיר וסביבותיה נצטוו לעבור להתגורר ברחובות או רבעים מוגדרים, שלעיתים פונו מיושביהם הלא-יהודים, כשלב מקדים לפני שילוחם אל בורות ההריגה ומחנות ההשמדה.
כ-20% מתושבי הגטו מצאו את מותם ברעב, במחלות ובירי על ידי חיילים גרמנים.
המונח "גטו" שהונהג בתקופת מלחמת העולם השנייה על ידי הנאצים, הושאל מהמונח הישן גטו, שמשמעותו שכונה סגורה, ומבודלת ליהודים, מראשית העת החדשה, במאה ה-16, עד מחצית המאה ה-19, כאשר בוטלו בהדרגה הגטאות באירופה עם כינון שוויון זכויות ליהודים.
הבחירה במונח הישן, הייתה אופיינית לתעמולה הנאצית, אשר נקטה ברמייה והטעייה של הציבור הגרמני בתוך גרמניה הנאצית, כלפי מדינות אחרות בנות ברית או אויבות, והן כלפי היהודים.
היסטוריונים של השואה מנו מספר סיבות להקמתם של הגטאות.
האחת, בעקבות האידאולוגיה האנטישמית הקיצונית של הנאציזם, הגטו בודד את היהודים מן החברה הכללית.
השנייה, שימש כמקום ריכוז נוח, שבו עבדו או ממנו הוצאו היהודים לעבודות כפייה ולרוב אף שולחו למחנות ההשמדה.
והשלישית, למעשה, שימש הגטו כאמצעי חיסול של האוכלוסייה היהודית בגטו עצמו עקב תנאי המחיה הצפופים, התברואה הלקויה והתזונה הדלה.
בשנותיה הראשונות של מלחמת העולם השנייה, עד יציאתו לדרך של הפתרון הסופי, נהגו הנאצים לרכז את יהודי השטחים שנכבשו במזרח אירופה באזורים עירוניים שכונו בשם ההיסטורי: "גטו", כדי להפרידם, בשלב ראשון, מן האוכלוסייה הלא-יהודית, ובשלב שני לשלוח למחנות העבודה וההשמדה שהוקמו במזרח אירופה.
בגטאות אלה היו תנאי המחיה ירודים באופן קיצוני - צפיפות רבה, רעב ומחסור, הגבלות בלתי אפשריות, חשיפה להתעללויות, תנאי היגיינה ירודים ועוד.
ב-21 בספטמבר 1939, שלושה שבועות לאחר הפלישה הגרמנית לפולין, שלח ריינהרד היידריך הנחיות לעוצבות המבצע בפולין הכבושה, כי פעולתם הראשונה באשר ליהודים, תהיה איסופם מן הכפרים והעיירות אל הערים הגדולות.
מפקדו של היידריך, היינריך הימלר, ראש האס אס, שלח בדצמבר 1939 הודעתו הרשמית לכל מוסדות המפלגה הנאצית, לרשויות הערים, למשטרה ולמפקדות האס אס, להקים גטאות ולרכז בהם את היהודים.
הגטאות היו שלב בתוך תוכנית כוללת, שמטרתה הייתה איסוף היהודים והכחדתם.
הגטאות הראשונים הוקמו בחודשים האחרונים של שנת 1939, ובהמשך בשנים 1940–1941. גטו פיוטרקוב טריבונלסקי היה הגטו הראשון שהוקם על ידי הנאצים בפולין באוקטובר 1939. השני אשר הוקם אחריו בתאריך 10 בדצמבר 1939 היה גטו לודז'.
הגדולים שבהם היו בוורשה ובלודז'.
בגטו ורשה התגוררו בשיאו, על פי אומדן, כ-445 אלף נפש.
גטו לודז' נסגר למעבר חופשי ב-1 במאי 1940, ובאותה עת נאמד מספר התושבים, רובם ככולם יהודים, בכ-164 אלף נפש.
לאחר שהוקם הגטו, הוא גודר בגדר גבוהה ואטומה.
בגטו ורשה הוקמה החומה מלבנים ועליה הונחו שברי זכוכית וגדר תיל, והתנשאה עד לגובה 3 מטר.
חיילים גרמנים שמרו על החומה מחוץ, ו"המשטרה היהודית" שמרה עליה מבפנים.
חל איסור על היהודים לצאת אל מחוץ לגדר ורק נבחרים הורשו לצאת, לעבודות כפייה.
רוב היהודים שנכלאו בגטאות לא יצאו מהם עד לגירושם ב"טרנספורטים" (עברית: משלוחים) למחנות ההשמדה.
ניהול חיי היומיום בגטאות הופקד בידי "מועצות יהודים" - יודנראט, תחת פיקוחו של הגסטפו.
כמו כן, שימש כגוף מקשר בין השלטונות הגרמנים לאוכלוסייה היהודית כדי לאכוף את החוקים הנוקשים שהוטלו, ולספק מכסות יהודים לעבודת כפייה לפי דרישת הגרמנים.
בגטאות הגדולים הוקמה "המשטרה היהודית" (או "שירות הסדר היהודי"; בגרמנית: Juedische Ordnungsdienst).
היודנראט, שבתחילה עמדו בראשו נבחרי הקהילה, טיפל בהסדרת ענייני הציבור בתחומי הגטו - חינוך, בריאות ודיור; אולם במשך הזמן נאלצו אנשי היודנראט להתמודד עם תנאים שנעשו קשים יותר ויותר; ראשי היודנראט הבינו שנעשו כלי שרת לתעשיית מוות; חלקם התאבדו, או בחרו מרצון ללכת למחנות ההשמדה עם אנשי הגטו.
בהמשך, לאחר הקמתם של מחנות ההשמדה שנועדו ליישם את התוכנית להשמדה כוללת של היהודים, שכונתה בשם: הפתרון הסופי, נדרש היודנראט לספק "מכסות" לגירוש למחנות ההשמדה.
האוכלוסייה היהודית שנאספה אל המחנות כללה יהודים ממגזרים רבים שחלקם נטמעו בחברה הכללית.
ביניהם היו עשירים ועניים, משכילים ופשוטי עם, ובעלי השקפות עולם מגוונות.
חלקם התנכרו ליהדותם, חלקם היו צאצאי יהודים ושאינם יהודים, ואף היו מי שהמירו את דתם לנצרות, אולם הובאו בכפייה אל הגטו משום שנתפסו כיהודים על ידי השלטונות הנאציים.
למעשה, הייתה האוכלוסייה בגטאות, במיוחד הגדולים שבהם, מרובדת מבחינה כלכלית.
כחציה סבלו ממחסור ורעב, שנאבקו בו, כחציה התדרדר והתנוון ללא יכולת להשיג מזון או תרופות, וכשניים עד חמישה אחוזים התפרנסו מעסקים, כגון הברחות ומסחר ב"שוק השחור" בגטו.
הגטו היה לרוב מעין "מדינה" קטנה בפני עצמה, שתושביה הופרדו לחלוטין מהחברה הסובבת.
היהודים נותקו מפיקוחן של המערכות האזרחיות במדינה, הועברו לפיקוחו של הגסטפו והוצאו למעשה אל מחוץ לחוק.
במקרים רבים הונהג בגטאות מטבע מיוחד.
בתחילה אפשרו ליהודים בעלי מקצועות חיוניים לצאת לעבוד מחוץ לגטו, ולצורך זה ציידו אותם בתעודות מעבר מיוחדות.
עבור רבים היו עבודות הכפייה מחוץ לגטו מושא לכיסופים, בגלל האפשרות לצאת מבין החומות ולקבל מעט מזון.
ברוב הגטאות הגדולים פעלו בתי חרושת וסדנאות אשר שירתו את הגרמנים.
כך למשל בגטו ורשה הועסקו בעבודות הייצור הרשמיות (לא כולל סדנאות פרטיות או לא מוכרות) כ-60,000 נפש.
הגרמנים הנהיגו בשטחי הכיבוש במזרח אירופה הקצבת מזון, שתורצה במצב המלחמה.
הקצבת המזון נקבעה על פי מפתח אתני: "2,613 קלוריות ליום לגרמנים, 699 קלוריות ליום לפולנים, ו-184 קלוריות ליום ליהודים - פחות מ-10% מתצרוכתו המינימלית של אדם בוגר".
השגת מזון הייתה אחת המטלות העיקריות בחיי היהודים מלאחר הכיבוש הגרמני ובחיי הגטו.
כדי להשיג מזון מכרו רבים את כל רכושם, ולאחר שנותרו חסרי כל, גוועו מרעב.
כשמונים אחוז מהמזון בגטו הגיע באמצעות הברחה; שנעשתה בתעלות תת-קרקעיות, ובסדקים ובקעים בגדר הגטו.
רבים מיוצאים מהגטו, בהיתר ושלא בהיתר, עסקו בהברחת סחורות מהגטו ואליו, בהם ילדים.
המשוררת היהודיה הפולנייה הנריקה לזוברט, אשר נספתה בטרבלינקה, תיארה את דמותו של הילד המבריח למען משפחתו בשירה "המבריח הקטן":
מטלה נוספת הייתה השגת אמצעי חימום בקור המקפיא, ולכן פורקו רהיטים וחלקי בתים: דלתות ומשקופים בגטאות.
בתקופה הראשונה להקמתם, כאשר עדיין לא נודע על קיומם של מחנות ההשמדה, והמשלוחים מהגטו נתפסו כהעברה אל מחנות עבודה רחוקים ותו לא, ניסתה חלק מהנהגת הגטאות להשיג תרופות לחולים, ואף היו גטאות שפעל בהם בית חולים.
אולם המלאים הלכו ואזלו, כאשר הרופאים ניסו להחליט על סדרי עדיפויות, ולבסוף הוכחדה רובה ככולה של אוכלוסיית הגטו.
מצב התברואה בגטאות היה גרוע מעת הקמתם, בשל מחסור, שנגרם גם בשל מצב המלחמה במים, תרופות, מזון ואמצעי הסקה.
הגרמנים אסרו להכניס מזון לגטו באופן עצמאי.
העונש על הברחתו לגטו היה מוות.
בשלבים הראשונים הגיעו משלוחי מזון מאורגנים ממדינות נייטרליות, באותה שעה, כגון ארצות הברית.
ארגון הג'וינט היהודי אמריקני שלח תרופות, מזון וציוד, אבל משאביו אזלו.
רבים מתו מרעב, קור, מחלות גוף ונפש, ובעקבותיהם, המגפות כגון טיפוס הבהרות ושחפת, שפשטו עקב אי היכולת לשמור על תנאי קיום בסיסיים.
החוקים שהוטלו בגטו כללו גם איסור על קיום מנהגים ומצוות דתיות; לדוגמה, בגטו קרקוב נסגרו לשימוש כל בתי הכנסת, ובגטו ורשה נאסרה התפילה בציבור.
אולם רבים התעקשו לקיים מצוות, כגון שמירת כשרות ואפיית מצות בפסח, ובמודע שילמו על כך בחייהם.
גטו יכול היה להיות סגור או פתוח.
גטו סגור היה מוקף גדר או חומה, נשמר על ידי כוחות גרמניים ופולניים ותושביו לא הורשו לצאת מתחומיו.
לעומת זאת, גטו פתוח הוקף בדרך כלל בגדר, אבל השמירה עליו הייתה פחות קפדנית ואף ניתן היה לצאת ממנו לעבודה, עם הצגת תעודות.
גטו פתוח, היה למעשה שכונה שגרו בה אך ורק יהודים, והם יכלו לנוע בתחומה ללא כל הגבלות.
גם גרמנים ופולנים רשאים היו להיכנס לתוכה.
יהודים שרצו לעזוב את הגטו הפתוח, נזקקו לרישיונות מיוחדים.
גטאות פתוחים כאלה היו קיימים כמעט בכל הערים של חבל ורתגאו, בשנים 1940 - 1942, עד לחיסולם והעברת האוכלוסייה היהודית ללודז'.
היהודים בגטאות הפתוחים היו פחות תלויים בהקצבות המזון של השלטונות, מאחר שהיו במגע עם יתר האוכלוסייה.
בחלק מהגטאות צמחו תנועות התנגדות מחתרתיות, בעיקר מיסודם של פעילי תנועות הנוער הציוניות.
תנועות הנוער המשיכו בכך את פעילותן הרבה והערה מלפני המלחמה.
בשבועות הראשונים של כיבוש פולין נמלטו רבים מהיהודים אל ברית המועצות, אולם רבים ממנהיגי תנועות הנוער, ובהם מרדכי אנילביץ', צביה לובטקין וטוסיה אלטמן, חזרו אל פולין הכבושה, אל חניכיהם, ועמדו לאחר מכן בראש ההתקוממות והמרד בגטאות.
חברי תנועות הנוער יצאו ובאו אל הגטאות בדרכים לא חוקיות שונות, הם העבירו מידע בין הגטאות השונים, פרסמו עיתונות מחתרת והשתתפו בפעילות תרבותית שהקלה במעט על תושבי הגטאות.
עמדתם של מנהיגי כלפי ה"יודנראט" הייתה בדרך כלל ביקורתית ושוללת, במיוחד כלפי מה שנתפס כמדיניות ההעדפה של היודנראט והפגיעה במגזרים החברתיים החלשים מבחינה כלכלית בגטו.
התנגדות חמושה כלפי הנאצים הייתה שנויה במחלוקת בקרב הנהגת הציבור, עד שהתברר בהדרגה כי המשלוחים מהגטו מופנים אל מחנות העבודה וההשמדה.
ברוב הגטאות הגדולים התחוללו מרידות חמושות, שמשמעה היה בדרך כלל לוחמה בשטח בנוי, רבים מהלוחמים ובכללם נשים, הצליחו לברוח תוך כדי ההתקוממות ואחריה אל מאבק פרטיזני ביער.
כלי הנשק הושגו באמצעות המחתרות המקומיות.
בפולין פעלו מספר מחתרות, אך רוב העזרה, הגם שהייתה מועטה הגיעה מהמחתרת הקומוניסטית.
העיתוי למרידה חמושה נבחר על ידי הלוחמים פעמים רבות לפי מועד האקציה (איסוף בדרך כלל כפוי של יהודים מהגטו למשלוח למחנות ההשמדה); בתקופה האחרונה של הגטאות, כאשר נדע על אקציה גדולה צפויה, ניסו המורדים לגייס את הציבור לעזרה ולשיתוף פעולה במרידה החמושה.
ארגון המרד הגדול והפעיל בקרב תנועת ההתקוממות בגטאות היה הארגון היהודי הלוחם (אי"ל) שפעל בגטו ורשה וגטאות נוספים.
פעילות מחתרת הארגון היהודי הלוחם בלטה בעיקר בגטו ורשה, שם הובילה פעילות הארגון בראשותו של מרדכי אנילביץ' לפרוץ מרד גטו ורשה באפריל 1943.
מרבית הגטאות היו קטנים בגודל אוכלוסייתם והכילו כמה מאות תושבים.
בלקסיקון הגטאות של יד ושם מתועדים 1124 גטאות המפוזרים על פני המדינות הבאות (בהתאם לגבולות אירופה ב-1939):
כ-40 גטאות (ביניהם גם הגטאות בצפון הקווקז), ביניהם:
בהלכה היהודית, גט מעושה הוא גט שניתן על ידי הבעל שלא מרצונו החופשי לגרש את אשתו, אלא כדי להסיר מעליו אמצעי לחץ וענישה שונים שהופעלו עליו, כגון נידוי, חרם או שהכו אותו בשוט (ישנן סוגיות רחבות לגבי מאסר או הטלת קנסות כספיים).
תוקפו ההלכתי של הגט להפקיע את האישות בין האיש לאשתו, מותנה בכך שניתן על ידי הבעל מרצונו החופשי.
לפיכך אין לגט שניתן בגלל כורח חיצוני כל משמעות הלכתית, והאישה היא אשת איש לכל דבר.
גם עונשים כספיים שחייבו את הבעל כל עוד לא יגרש את אשתו, כמו דמי מזונות, נחשבים ככפייה ואונס במקרה בו על פי ההלכה אין עליו חובה לשלם כספים אלו, ולכן אם חייבו את הבעל כסף עד שיגרש את אשתו ורק בגלל זה הוא גירש, הגט לא תקף.
קיימת תקנת חכמים הקובעת שגם אם התבצע גט מעושה שאינו תקף, ומאוחר יותר קרה שהבעל מת, האישה פסולה להתחתן עם כהן, כמו גרושה.
הסיבה לתקנה זו היא החשש שיטעו ויחשבו שגרושה מותרת לכהן.
כך גם הדין בגט שנכפה שלא על ידי בית דין, במקרה שמצד ההלכה יש לכפותו.
מקרים בהם כפיית גט מותרת
כל זה אמור במקרה בו אכן לא היה הבעל חייב לגרש את אשתו מבחינה הלכתית, והוא מגרש אותה רק בגלל שכפו אותו.
ההצדקה לכך שגט זה תקף, נובעת מכך שכאשר הכפייה נעשית מסיבות מוצדקות הלכתית הבעל משלים עם הסיבה, ובדיעבד הוא נותן את הגט מסיבות תכליתיות ולא חיצוניות.
הרמב"ם מוסיף שכל יהודי רוצה לקיים את מצוות התורה, ואם התנגד למלא את חובתו ולגרש את אשתו יש לראות זאת כהחלטה שהבעל מקבל באונס בגלל יצרו הרע.
לכן כאשר כופים אותו לגרש אין מכריחים אותו לעשות נגד רצונו, אלא גורמים לו לממש את רצונו האמיתי.
גט מעושה כשר במקרה כזה רק אם הכפייה לגרש נפסקה בידי בית דין הדן על פי ההלכה, אולם אם הכפייה וההכרח לגרש נעשתה שלא בהוראת בית דין הדן לפי ההלכה, הגט בטל גם אם במקרה כזה בית דין רבני היה מחייב אותה לגרש אותה לו הובא מקרה זה לפניו.
הסיבה לכך היא שכפייה על ידי ערכאות אסורה על פי ההלכה ובמילא זה נחשב לאונס.
קיימת מחלוקת בין הפוסקים האם ניתן לקבוע סיבות נוספות לכפיית גט מעבר לאלו שמופיעות בגמרא.
הרמ"א פסק להלכה כי הדבר מותר, ועל-סמך פסק זה נקבע תיקון לחוק בתי הדין הרבניים המאפשר לבתי דין רבניים בישראל להפעיל עונשים על סרבני גט.
מבחינה הלכתית לא ניתן לקבוע באופן חד-משמעי אלו עונשים הופכים את הגט לגט מעושה.
כך למשל בהלכה מוכרים שורה של עונשים המכונים "הרחקות דרבנו תם", שמותר להפעיל על בעל סרבן גט, ושאינם הופכים את הגט לגט מעושה.
גישה נוספת בקרב הפוסקים קובעת כי רק עונשים גופניים או כספיים שממוטטים את הבעל לחלוטין הופכים את הגט לגט מעושה.
לפי גישה זו עונש כלכלי מתון אינו פוסל את הגט.
באופן דומה, קבע הרב משה פיינשטיין שעונש כלכלי שנקבע בהסכם קדם נישואים אינו הופך את הגט למעושה.
דוגמה מפורסמת נוספת עניינה פיצויים נזיקיים על סרבנות גט, שלא הביאו את בתי הדין הרבניים לעשות את הגט.
עם זאת, מדובר בפיצויים הניתנים במנעד מקרים יחסית מצומצם.
גט – המשפט של ויויאן אמסלם הוא סרט קולנוע ישראלי בשיתוף עם הפקות מצרפת וגרמניה, בבימויים של שלומי ורונית אלקבץ, שיצא לאקרנים בשנת 2014.
"גט" הוא השלישי והסרט החותם את הטרילוגיה של האחים אלקבץ, כאשר קדמו לו הסרטים: "ולקחת לך אישה" ו"שבעה".
הסרט מתאר את תלאותיה של ויויאן אמסלם, גיבורת שני הסרטים הקודמים, הנקלעת למאבק מתיש לקבלת גט מבעלה אליהו בבית הדין הרבני.
עלילת הסרט כולו מתרחשת באולם ובמבוא של בית הדין לאורך מספר שנים, כאשר רוב הדמויות (המתדיינים והעדים) ילידות מרוקו.
ויויאן אמסלם (רונית אלקבץ) נשואה לבעלה אלישע (סימון אבקריאן) למעלה מעשרים שנה.
בית הדין מורה שיעשו שלום בית.
לאחר מספר ניסיונות למלא את הצו, מחלוקת הנישואין כה קשה שויויאן מתעקשת על פרידה ומשפט הגירושין מתחיל.
במשך כמה שנים ויויאן נאבקת להתגרש גם כשבעלה עושה כמיטב יכולתו להאט את התהליך.
אף על פי שהוא מנסה להוכיח שהוא בעל טוב ואדם אדוק, עדים מגלים שאלישע נקמן וקטנוני וכי ויויאן למעשה לא מרוצה ממנו במשך שנים.
אחרי שאח של אלישע, שמשמש כנציגו, מאשים את עורך דינה של ויויאן, כרמל, בכך שהוא מאוהב בה, מתפתחת בין שני האחים מריבה ואליהו מנסה להימנע מעוד הופעות בבית המשפט.
לאחר מכן הוא מוחזק במאסר ולבסוף מסכים להתגרש מאשתו אם ההרכב השיפוטי הרבני יורה עליו.
עם זאת, כאשר הם עושים זאת הוא מסרב להעניק את הגט.
ויויאן מבקשת עזרה ורחמים מההרכב, אך הם אומרים לה שהם אינם מסוגלים לעזור לה.
זמן מה לאחר מכן ויויאן ואליהו חוזרים לבית המשפט לאחר שהגיעו להסכם גירושין.
עדים חותמים על הגט והרבנים מוסרים את המסמך לאליהו למסור לויויאן.
עם זאת, במהלך טקס הגירושין אליהו לא מצליח לומר כי ויויאן חופשייה להיות עם גברים אחרים.
ויויאן ואליהו מוצאים מחוץ לבית המשפט.
אליהו מבקש לדבר עם ויויאן ברגע האחרון, ומסכים להעניק לה את הגט אם היא תבטיח שלעולם לא תהיה עם גבר אחר.
ויויאן מבטיחה והשניים חוזרים לאולם כדי לסיים את גירושיהם.
הסרט הופק בעזרת קרן הקולנוע הישראלי וקרן גשר לקולנוע רב תרבותי.
ביולי 2014 זכה הסרט בשלושה פרסי וולג'ין במסגרת פסטיבל הקולנוע ירושלים: בפרס על הסרט העלילתי הטוב ביותר, על השחקן הטוב ביותר (מנשה נוי) ובפרס חביב הקהל.
בספטמבר 2014 זכה הסרט בשני פרסי אופיר: בפרס הסרט הטוב ביותר (אולם לא העפיל למועמדות לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר) ובפרס לשחקן המשנה (ששון גבאי).
כמו כן, היה מועמד בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר בטקס פרס גלובוס הזהב שהתקיים בינואר 2015.
הסרט התקבל למסגרת "שבועיים של מבקרים" ב"פסטיבל קאן" 2014 והוקרן גם במסגרת "פסטיבל הסרטים בטורונטו" וב"פסטיבל קולנוע דרום" של מכללת ספיר.
גטו אוסווייטי (פעל בשנים יולי 1941 — ינואר 1942) היה גטו יהודי, אליו הועברו בכוח יהודים מהיישוב אוסווייטי שבמחוז פסקוב במסגרת תהליך רדיפת והשמדת יהודים במהלך הכיבוש הנאצי של רוסיה על ידי חיילי גרמניה הנאצית בתקופת מלחמת העולם השנייה.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 1939, אוכלוסיית היהודים באוסווייטי עמדה על 136 איש (כ-5.5% מתושבי העיירה כולה).
הצבא הגרמני כבש את העיירה ב-13 ביולי 1941.
חיילים גרמנים שמרו על החומה מחוץ ו"המשטרה היהודית" שמרה עליה מבפנים.
רוב היהודים שנכלאו בגטו לא יצאו מהם עד לחיסול הגטו.
ניהול חיי היומיום בגטאות הופקד בידי "מועצת היהודים" - יודנראט, תחת פיקוח הגסטפו ושימש כגוף מקשר בין השלטונות הגרמנים לאוכלוסייה היהודית כדי לאכוף את החוקים הנוקשים שהוטלו ולספק מכסות יהודים לעבודת כפייה לדרישת הגרמנים.
כל היהודים מעל גיל 13 אולצו באיומי מוות לשאת טלאי צהוב ועד מהרה החלו יחידות הצבא הגרמני ביישום תוכניתו של היטלר להשמדת יהודים וארגנו את הקמת גטו אוסווייטי, שנבנה בפינות רחוב הגדה הקטנה, רחוב גורקי, רחוב המשמר ורחוב ה-25 באוקטובר.
למעט יהודי העיירה בגטו שוכנו גם יהודים שגורשו מיישובים אחרים בסביבה וממחוזות שונים בבלארוס.
לפי אומדנים שונים שהו בגטו כ-550 יהודים.
היהודים לא קיבלו מזון ונאלצו לנהל סחר חליפין עם התושבים הלא יהודים.
בחורף 1941 לא היה ניתן לחמם תנורים בשל איסור הנאצים על היהודים לאסוף עצים למדורה.
הנאצים היו עורכים פשיטות רבות בגטו ומתעללת בתושבי הגטו והסתייעה לצורך כך בעזרת המקומיים ובסיוע משטרת העזר הרוסית (Русская вспомогательная полиция).
בנובמבר 1941 הנאצים החלו בחיסול הגטו ובמסגרת מבצע זה הרגו 343 יהודים, אף שהמקומיים העידו כי מספרם היה רב יותר.
בסך הכל נהרגו כ-400 יהודים.
גטה קמסקי (בטטרית: Ğataulla Rөstəm uğlı Sabirov; נולד ב-2 ביוני 1974, נובוקוזנצק (ברית המועצות) הוא שחמטאי אמריקאי-צרפתי בדרגת רב-אמן.
היה אלוף ארצות הברית בשחמט, התחרה מספר פעמים באליפות העולם בשחמט בשנת אליפות העולם 1996 היה סגן אלוף העולם.
נכון לספטמבר 2025, מדורג במקום השישי בצרפת לפי מד כושר.
גטה קמסקי נולד בברית המועצות למשפחה טטרית.
הוא התחיל לשחק שחמט בגיל 7 והתאמן בלנינגרד.
בשנת 1987 קמסקי זכה באליפות ברית המועצות לנוער.
בשנת 1989 הוא ומשפחתו ביקשו מקלט מדיני בארצות הברית.
בשנת 1990 הוענק לגטה קמסקי תואר רב-אמן, הוא היה רב-אמן הצעיר לזמנו.
במהלך 1996 הוא ניצח מספר שחמטאים בולטים כוישוואנתן אנאנד וולרי סלוב אך בגמר במפגש על התואר הפסיד לאנטולי קרפוב.
לאחר הפסד זה הוא עזב את עולם השחמט.
בתקופה זו קמסקי סיים אוניברסיטת אריזונה ופתח משרד לייעוץ משפטי.
ביוני 2004 גטה קמסקי חזר להשתתף בתחרויות.
בגביע העולם בשחמט 2007 הוא זכה במקום הראשון.
ב-2007 הוא הפסיד לבוריס גלפנד ולא התברג לשמיניה המובילה.
בשנת 2009 הוא הפסיד לוסלין טופאלוב, כאשר המנצח היה יכול להיפגש עם אלוף העולם.
ב-2012 הוא ניצח את וסלין טופאלוב, אך בחצי הגמר הפסיד לבוריס גלפנד.
בגביע העולם בשחמט בשנת 2013 הוא הודח ברבע הגמר.
בין השנים 1992 ל-2014 השתתף גטה קמסקי ב-6 אולימפיאדות שחמט:
גטאות יהודים בפולין הכבושה בידי גרמניה הוקמו במהלך מלחמת העולם השנייה במאות מוקדים ברחבי פולין הכבושה.
מרבית הגטאות נוצרו על ידי גרמניה הנאצית בין אוקטובר 1939 ליולי 1942 במטרה לרכז, לבודד ולהפריד את האוכלוסייה היהודית בפולין, שמנתה כ-3.3 מיליון נפש, לצורך רדיפה, טרור וניצול כוח העבודה, וכן לשם השמדה על ידי הרעבה ועבודה.
בעיירות קטנות יותר שימשו לעיתים קרובות גטאות בתור נקודות ריכוז לשם גירוש לעבודת כפייה וגירוש המוני, ואילו במרכזים העירוניים היו הגטאות מוקפים בחומה או בגדר, איי הסגר דמויי כלא, שתוארו על ידי מספר היסטוריונים כמכשירי "רצח איטי ופאסיבי", זרועי גופות ברחובות.
ברוב המקרים, הגטאות הגדולים לא שכנו בשטחיהן של שכונות יהודיות מסורתיות.
הם הוקמו באזורים פולניים בעיר, וכדי לשכן בהם יהודים היה צורך להעביר לא-יהודים למקום אחר בעיר.
קהילות יהודיות קטנות יותר עם אוכלוסיות מתחת ל-500 חוסלו בגירוש למחנות השמדה עם תחילת פעולתם של אלה, בסוף 1941.
חיסול הגטאות ברחבי פולין הכבושה היה קשור קשר הדוק לבניית מחנות מוות חשאיים - מתקני השמדה המוניים בהיקף תעשייתי - שנבנו החל מסוף 1941 (חלמנו) למטרת רצח המוני.
תוכנית ההשמדה הנאצית הסתייעה במערך הרכבות שאפשר לאס אס להסיע את הקורבנות אל יעדי ההשמדה ובמקביל, לשקר לקורבנותיהם באמירה שהעברת האוכלוסיות ההמונית מיועדת לשם "יישוב מחדש" באזורים בהם יעבדו היהודים למען משק המלחמה הגרמני, תוך קביעה שקרית שבתום המלחמה ובהיפסק הצורך הזמני בהעסקת היהודים, יוחזרו אלה לבתיהם.
יהודים נשלחו להשמדתם ברכבות ממאות גטאות בערים הכבושות בפולין.
רק כ-50,000–120,000 מיהודי פולין שרדו את השואה על אדמת פולין, חלקם בעזרת פולנים חסידי אומות העולם.
הגרמנים הקימו לפחות 1000 גטאות באזורים הכבושים בפולין וברית המועצות." הגטאות בגבולות פולין שלפני המלחמה והמלחמה הם אלה שתושביהם היו בני אזרחות פולנית לפני הפלישה, או שהיו להם קשרים היסטוריים חזקים עם פולין.
היו גטאות שהתקיימו חודשים ספורים בלבד, ואף פחות מכך.
לעיתים - בעיקר במזרח פולין, שנכבשה לאחר יוני 1941 כחלק מפלישת גרמניה לברית המועצות ב"מבצע ברברוסה" - הוקמו גטאות לשם ריכוז יהודים לאחר גל רצח המוני שבו חוסל חלק משמעותי, או אף עיקרי, מיהודי העיר.
במקרים אלה התקיים לעיתים הגטו מספר חודשים, או אף חודש אחד בלבד, לפני שחוסלו יהודיו והעיר הוכרזה "ריקה מיהודים".
גטאות קבועים נוצרו רק בערים גדולות או ביישובים עם מסילות ברזל, מכיוון שהיה צורך לספק לגטאות מזון רב (שתמורתו שולמה על ידי היהודים עצמם), מה שלא מנע מחסור ורעב עד מוות ברוב הגטאות.
ב-1940 ו-1941 מרבית הגטאות היו חתומים בפני העולם החיצון על ידי חומה או גדר תיל, וכל יהודי שנמצא מחוץ להם עלול היה להיירות.
גטו ורשה היה הגטו הגדול ביותר.
למעלה מ-400,000 יהודים נדחסו לאזור של 3.4 קמ"ר, ובו היו 7.2 אנשים בחדר בממוצע.
גטו לודז' היה השני בגודלו, ועם הקמתו נכלאו בו כ-160,000 אסירים (בסך הכל עברו בו למעלה מ-200,000).
במסמכיהם כינו הנאצים את הגטאות Jüdischer Wohnbezirk או Wohngebiet der Juden, כלומר "רובע יהודי".
בסוף 1941, רוב יהודי פולין היו בגטאות, אף על פי שהגרמנים ידעו שהמערכת אינה בת קיימא; לרוב האסירים לא היה סיכוי להתקיים מעבודה.
מכאן עברו הגרמנים לשילוב של רצח המוני בבורות ירי עם המתה בתאי גזים במחנות השמדה.
בוועידת ואנזה ב-20 בינואר 1942 ליד ברלין, נקבעו דרכי ההוצאה לפועל של "הפתרון הסופי" - העברת יושבי הגטאות למחנות ההשמדה, תהליך שהחל עוד לפני ועידת ואנזה.
רוב תושבי הגטאות - כ-90% מהם - נרצחו במבצע ריינהרד.
רובם היו בעלי אזרחות פולנית לפני הפלישה הנאצית-סובייטית לפולין.
אזרחות זו אפשרה ליותר מ-150,000 ניצולי שואה שנרשמו בוועד המרכזי של יהודי פולין לנצל את הסכמי ההשבה בין פולין וברית המועצות כדי להגר באופן חוקי למערב וכך לעזור להקים את מדינת ישראל המתהווה.
פולין הייתה המדינה היחידה בגוש המזרחי שהתירה עלייה יהודית חופשית ללא אשרות או אישורי יציאה עם סיום מלחמת העולם השנייה.
לעומת זאת, סטלין החזיר בכוח את יהודי ברית המועצות לברית המועצות יחד עם כל האזרחים הסובייטים, כפי שהוסכם בוועידת יאלטה.
גטאצ'ו היילה היה פילולוג אתיופי-אמריקאי, שנחשב לאחד החוקרים המובילים של שפת הגעז.
כהוקרה על תרומתו לתחום הוא זכה בפרס עמיתי מקארתור, והיה האתיופי הראשון והאפריקאי הראשון שזכה בפרס זה.
הוא זכה במדליית אדוארד אולנדורף המוענקת על ידי האקדמיה הבריטית עבור הצטיינות בתחום השפות השמיות ולימודי אתיופיה.
היילה היה פרופסור ללימודי ימי הביניים באוניברסיטת סיינט ג'ון שבמינסוטה, ואוצר במרכז ללימודי אתיופיה של מוזיאון וספריית כתבי היד "היל".
השפות איתן הוא עבד היו אמהרית, געז, ערבית, עברית, לטינית, יוונית, גרמנית וקופטית.
גטאצ'ו היילה נולד בשנת 1931 בשנקורה, במחוז שאווה שבאתיופיה.
כילד, הוא למד בבית הספר של הכנסייה האורתודוקסית האתיופית, שם הוא למד את שפת הגעז "והקדיש את כוחותיו לקריאה ולהבנה של הטקסטים".
בין השנים 1945 ל-1951 הוא למד בבית הספר "טריניטי" שבאדיס אבבה.
בשנת 1952 הוא עבר לקהיר, שם הוא למד באקדמיה לתאולוגיה קופטית ובאוניברסיטה האמריקאית בקהיר.
ב-1957 הוא סיים את לימודיו בשני המוסדות ועבר לגרמניה, שם הוא קיבל תואר PhD בפילולוגיה שמית מאוניברסיטת טיבינגן בשנת 1962. באותה השנה הוא חזר לאתיופיה, והחל ללמד באוניברסיטת היילה סלאסי הראשון (שהיום נקראת אוניברסיטת אדיס אבבה).
הוא לימד דקדוק אמהרי, ספרות אמהרית, דקדוק געז, ספרות געז, דקדוק ערבי ובלשנות שמית.
ב-1965 הוא מונה לראש המחלקה לשפות אתיופיות ולספרות אתיופית.
הוא עזב את האוניברסיטה עם סגירתה, בשנת 1973.
בשנת 1974 היילה נבחר לייצג את מחוז שאווה בפרלמנט האתיופי.
בעודו בתפקיד הוא הביע התנגדות לשלטון החונטה הצבאית האתיופית.
חיילים מטעם הממשל הגיעו אל ביתו על מנת לעצור אותו, אך הוא התנגד מחשש לחייו, ולבסוף נורה ונפצע קשה.
הודות לקשרים שיצר בזכות לימודיו ועבודתו מחוץ לאתיופיה, הוא הצליח לקבל אישור לצאת מהמדינה על מנת לקבל טיפול רפואי בלונדון, אך נאלץ להשאיר את בנותיו באתיופיה.
הפציעה בעמוד השדרה השאירה אותו משותק, ומאז ועד למותו הוא השתמש בכיסא גלגלים.
בשנת 1976 הוא עבר מלונדון למינסוטה על מנת לשמש כמקטלג בפרויקט ליצירת ספריית מיקרופילם של כתבי יד אתיופיים במוזיאון וספריית כתבי היד "היל".
במינסוטה הוא זכה להתאחד עם בנותיו שעד אז נשארו באתיופיה.
במהלך שנות עבודתו במוזיאון הוא קיטלג מעל חמשת אלפים כתבי יד אתיופיים ואימן מקטלגי כתבי יד נוספים בתחומים כגון פלאוגרפיה, תיארוך ועוד.
עבודתו של גטאצ'ו היילה נחשבה למרכזית בתחום לימודי אתיופיה, והוא זכה בפרסים רבים.
אדווארד אולנדורף, פרופסור ללימודים שמיים בבית הספר ללימודי המזרח הרחוק ואפריקה בלונדון, תיאר את עבודתו של היילה כ-"משמעותית ביותר" הודות ל-"בקיאותו העמוקה" בשפה ובספרות האתיופית.
בפעם אחרת אולנדורף כתב שעבודתו של גטאצ'ו היילה מייצגת את "המחקר היסודי והמקורי ביותר של ספרות אתיופית" שנעשה אי פעם, "ברוחב היריעה ובעומק שמעולם לא נוסה קודם לכן".
הוא הוסיף "אף אדם אחר לפני גטאצ'ו היילה לא הצליח לסקור כל כך הרבה מהיצירה הספרותית האתיופית ולרכוש כזו שליטה בתחום".
המשורר האתיופי אמהה אספאו כתב שיר לכבודו בשנת 1999.
ב-12 ביולי 1964, היילה נישא למיסרק אמרה במחוז סידמו שבאתיופיה.
יחד הם שיתפו פעולה בכתיבת ספר.
יש להם שישה ילדים, שניים מתוכם מאומצים.
בתו סוסינה היילה היא פרופסור להנדסת חומרים, ובתו רבקה היילה היא עורכת דין וסופרת.
פרס אדבה ביקילה למפעל חיים (2018)
מדליית אדוארד אולנדורף, המוענקת על ידי האקדמיה הבריטית עבור הצטיינות והישגים אקדמאיים בתחומי השפות השמיות ולימודי אתיופיה (2013)
חבר חוץ של האקדמיה הבריטית (1987-היום)
גטו איזביצה היה גטו יהודי שהוקם על ידי גרמניה הנאצית באיזביצה, פולין במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה.
הגטו שימש נקודת העברה לגירוש יהודים מפולין, גרמניה, אוסטריה וצ'כוסלובקיה למחנות ההשמדה בלז'ץ וסוביבור.
הגטו הוקם בשנת 1941, אף על פי שהטרנספורטים הראשונים של יהודים מהרייך הגרמני החלו להגיע אליו כבר בשנת 1940. איזביצה היה גטו המעבר הגדול ביותר בתוכנית לובלין, ושיעור התמותה היה כמעט שווה לזה של גטו ורשה.
האופטשטורמפיהרר , שהיה ידוע באכזריותו יוצאת הדופן, שימש כמפקד הגטו.
היהודים שהתגוררו באיזביצה הוחזקו בנפרד מהנכנסים החדשים.
הם שוכנו בצד השני של פסי הרכבת.
כמו כן, היהודים שנשלחו מגרמניה ואוסטריה הובדלו מיהודי פולין בצבע שלט החובה של מגן דוד, צהוב ליהודים גרמנים וכחול ליהודי פולין.
על מנת לפנות מקום לטרנספורטים הנכנסים, 2,200 יהודים מקומיים נשלחו למחנה ההשמדה בלז'ץ ב-24 במרץ 1942. בין מרץ למאי 1942 הועברו לאיזביצה מרחבי אירופה כ-12,000 עד 15,000 יהודים חדשים כחלק ממבצע ריינהרד.
ביניהם מהנדסים, רופאים, כלכלנים, גנרלים בצבא ופרופסורים מווינה, האג, היידלברג, ורוצלב ומפראג.
האסירים שוכנו בכמה צריפי עץ שיכולים להכיל כמחציתם, לחוצים זה בזה כמו סרדינים.
השאר נאלצו להתקיים בחוץ בתנאי קור.
היהודים שהו בצריף בדרך כלל לא יותר מארבעה ימים, כמעט בלי שום דבר לאכול.
קורבנות רבים נכנעו לטיפוס בגלל תנאים סניטריים ירודים בגטו.
לזרים, שרבים מהם בקיאים בגרמנית, היה קל יותר להתנהל עם מדכאיהם הנאצים מאשר ליהודים הפולנים מתוך הגטו.
השפלות ודיכוי היו דבר שבשגרה.
בשלב המוקדם של קיום הגטו, הרסו הנאצים את בית העלמין היהודי המקומי.
המצבות חוללו ושימשו לבניית קירות של כלא חדש.
כל הגטו באיזביצה חוסל החל מ-2 בנובמבר 1942 מה שהוביל לשבוע של הרג המוני בבית העלמין.
כמה אלפי יהודים (שהוערכו בכ-4,500) נטבחו על ידי גדוד מתנדבי טרווניקי אוקראינים.
הנרצחים הושלכו לקברי אחים שנחפרו במהירות.
הרציחות בוצעו על ידי רוצחים מאומנים ששתו בכבדות, אך חיילי גדוד 101 של משטרת המילואים הגרמנית שגייסו את האסירים הנידונים שתו גם הם, במיוחד בלילה.
במקום גטו איזביצה הוקם גטו שני, קטן יותר, לכ-1,000 יהודים מקומיים.
הוא פורק ב-28 באפריל 1943 והאסירים שנותרו נשלחו למחנה ההשמדה סוביבור.
מתוך כלל אזרחי איזביצה היהודים (מעל 90% מאוכלוסייתה לפני המלחמה), רק 14 שרדו את השואה.
בית העלמין היהודי באיזביצה שוחזר על ידי הקרן לשימור המורשת היהודית בפולין.
גטו בוטושאן פעל מספטמבר 1940 עד אפריל 1944 כגטו פתוח בעיר בוטושאן שנמצאת בחלק הצפוני של חבל מולדובה ברומניה.
בוטושאן היא עיר הבירה של מחוז בוטושאני.
בוטושאן היא מהערים החשובות ביותר ברומניה, עד לאמצע המאה ה-19. העיר השלישית בגודלה ברומניה.
בבוטושאן הייתה הקהילה היהודית השנייה בגודלה והחשובה ביותר במולדובה.
עם השנים, גדל והלך מספר יהודי בוטושאן שעסקו במלאכה, ודבר אשר עורר את התנגדות האוכלוסייה הנוצרית המקומית, שדרשה מהשלטונות לאסור על יהודים מסחר זה.
עם זאת, עד שנת 1899 יותר מ-75% מסוחרי העיר, וכ-68% מבעלי המלאכה שלה, היו יהודים.
העיר בוטושאן הייתה עיר ואם בתולדות היהדות ברומניה.
לפני מלחמת העולם השנייה בבוטושאן היו עשרות בתי כנסת ששירתו את הקהילה היהודית בעיר, כיום נותר מהם רק בית כנסת פעיל אחד.
שלטון משמר הברזל וגירוש היהודים לטרנסניסטריה
בתקופת שלטון משמר הברזל (ספטמבר 1940 - ינואר 1941), 10,900 היהודים שחיו אז בבוטושאן היו קורבנות לדיכוי הכלכלי ולהגבלות שונות אחרות.
רבים נחטפו על ידי משמר הברזל, הוכו ועונו.
גברים יהודים בבוטושאן בין הגילאים 15 עד 70 גויסו לעבודות כפייה, עוד לפני שנחקק חוק עבודות הכפייה במדינה בדצמבר 1940. 8,000 יהודים עבדו כפועלי כפייה, מחציתם מחוץ לעיר במחנות עבודה כגון ודואגה, טירספול ובראילה.
בנוסף לעבודות הכפייה, גירשו הרשויות הרומניות 42 יהודים שנחשדו כקומוניסטים ל-טרנסניסטריה (חבל ארץ בו היו מחנות ריכוז רבים).
רובם נהרגו זמן קצר לאחר מכן בידי האס אס והז'נדרמריה הרומנית המספר הכולל של יהודי בוטושאן שגורשו לטרנסניסטריה הגיע בסופו של דבר ל-148, כאשר חלקם הואשמו בתסיסה נגד הממשלה או בהגירה לא חוקית.
לאחר שהודחו הליגיונרים (משמר הברזל, בשנת 1941) עברה השליטה בעיר למשרד הפנים הרומני והמשטרה הרומנית (הז'נדרמריה הרומנית).
ב-26 ביוני 1941 בעקבות הוראה של משרד הפנים, נכלאו 20 יהודים, בעיקר רבנים ושוחטים כבני ערובה, ונמסרה ההודעה שעם כל הפצצה של הרוסים ייהרגו שניים מהם.
הם נכלאו בשני חדרים בבית הספר היהודי, ולבסוף הועברו לבית הכנסת הגדול.
פרפקט המחוז הודיע, שיוציא להורג בירייה 500 מיהודי בוטושאן אם יימצא בהם מרגל.
בני הערובה נכלאו במבנים של הקהילה היהודית, דוגמת בתי ספר ובתי כנסת, בתנאים סניטרים קשים, כשהם ישנים על הרצפה החשופה, ללא שמיכות בחורף הרומני הקשה.
לא סופק מזון לבני הערובה, והאפשרות לקבל חבילות מזון, ביגוד ותרופות מהמשפחות הייתה תלויה בתשלום שוחד לשומרים.
ב-3 ביולי 1941 ביטל משרד הפנים את ההוראה בדבר ענידת סימן ההיכר היהודי, ואף על פי כן ציוותה המפקדה הצבאית בבוטושאן ב-14 באוגוסט של אותה שנה: "היהודים מכל מין וגיל ישאו בצידו השמאלי של החזה כוכב בעל שש זוויות עשוי בד צהוב, בקוטר של 7 ס"מ, על רקע שחור".
בתקופה זו הקהילה היהודית בבוטושאן פעלה לסיוע לנזקקים.
לאחר כיבוש פולין על ידי הגרמנים, הקהילה דאגה לפליטים הרבים שהחלו להגיע לעיר.
לאחר שתקפה גרמניה את ברית המועצות (יוני 1941) פונו לבוטושאן 11,000 יהודים מכפרים ועיירות באזור.
גם הם נעזרו בקהילה המקומית.
כתוצאה מזרם הפליטים וכן מהרחקתם של תלמידים יהודים מבתי ספר ציבוריים, גדל מספר התלמידים הלומדים בבתי ספר יסודיים שמקיימת הקהילה מ-452 בשנת 1940 ל-1,050 בשנת 1943. שני בתי ספר תיכוניים הוקמו בהם למדו 350 תלמידים.
שחרור הגטו על ידי הצבא האדום
כאשר הצבא הסובייטי התקרב לעיר באפריל 1944, המצב בבוטושאן הפך לאנרכיה מוחלטת, כאשר עריקים מהצבא הגרמני והרומני הטילו טרור על תושבי העיר.
הקהילה היהודית קיבלה על עצמה את תפקידי העירייה, הקימה משמר אזרחי ודאגה להמשך קיומם של בית החולים הממשלתי ומושב הזקנים בעיר.
משלחת הקהילה היהודית העבירה את השליטה בעיר לכוחות הסובייטים ב־7 באפריל 1945, לאחר שנכנסו לעיר.
יהודים מונו לתפקידי ציבור, אך המפקד הסובייטי הזהיר אותם שלא יהפכו את העיר ל"רפובליקה יהודית".
האוכלוסייה המקומית והיהודים סבלו מהסובייטים יותר מאשר מהגרמנים.
הסובייטים גנבו כל אשר הזדמן לידם ואנסו נשים, על כן הנשים הסתגרו בבתיהן.
הסובייטים שהו בעיר כחצי שנה עד ההתקפה הגדולה על הגרמנים.
יוסף נולד בשנת 1930 לחיה-לאה ולנתן גוטסמן בעיר סבן שברומניה.
בגיל שנה עברה משפחתו להתגורר בעיר בוטושאן, בה התגוררו כ-34,000 יהודים.
הבית היה בעל צביון מסורתי.
משפחתו מנתה הורים ושני בנים.
בבית שררה אווירת לימודים, ודברו בו יידיש ועברית.
היות שהיה קשה לשלוח אותו לחדר, הביאו את המלמד לביתם.
כל תקופת המלחמה משפחתו שהתה בבוטושאן.
אנטישמיות חזקה הורגשה ברחבי רומניה והיא הייתה אידאולוגית.
אמנם המשפחה חשה במחסור אך היה אפשר להתקיים.
בבית היו מוכנים דרך קבע תרמילי גב ובהם מזון לבריחה חפוזה.
בתי הכנסת שימשו ככיתות לימוד.
את לימודי הלטינית רכשו באמצעות כומר שלימדם בבית הכנסת.
הכומר מעולם לא רצה לעמוד כשגבו מופנה לארון הקודש, על כן חיפש תמיד זווית בה לא יסתיר את ארון הקודש.
בעת המלחמה למד יוסף בבית ספר תיכון יהודי שהוקם במקום מאחר שלא אפשרו ליהודים ללמוד בבתי הספר הממלכתיים.
שמעון שוורץ נולד בשנת 1925 לשפרה וליום טוב שוורץ בעיר בוטושאן שהייתה עיר מחוז ברומניה.
במשפחתו חמש נפשות: הורים, ושלושה ילדים: חיים, ברכה שמעון.
אביו עבד בקולנוע ואמו הייתה עקרת בית.
אביו נפטר לפני פרוץ המלחמה.
מגיל 5 למד שמעון ב"חדר" ואחר כך בבית הספר המקומי בו למד שמונה כיתות.
בשנת 1941, עם כניסת הגרמנים לרומניה, חלו הגבלות על האוכלוסייה היהודית ובכללם איסור יציאה לשוק לפני השעה עשר בבוקר.
בגיל 18 נלקח שמעון למחנה לעבודות כפייה בשם דואגה, שם הועסק בסחיבת אבנים וריסוקם.
רוב היהודים הגיעו למחנה זה, השאר נשלחו למחנות בבסרביה.
שמעון עבד במחנה עבודה זה עד לשחרורו בידי הצבא האדום בשנת 1944.
העיר בוטושאן נמצאת בצפון מזרח רומניה בגבול מולדובה, והייתה העיר הראשונה שהצבא האדום שחרר.
רומניה שוחררה ב-23 באוגוסט 1944. האוכלוסייה המקומית והיהודים סבלו מהסובייטים יותר מאשר מהגרמנים.
אמו ואחותו נשארו כל עת המלחמה בביתן ואחיו חיים נלקח למחנה העבודה בטירספול.
יהודה כהן נולד בשנת 1922 לחנה ולנתן בעיר בוטושאן שברומניה.
משפחתו הייתה בעלת צביון דתי.
משפחתו מנתה ארבעה ילדים: יעקב, רבקה, בטי ויהודה.
למדתי ב"חדר" וכן בבית הספר התיכון הממלכתי.
בספטמבר 1941 הצטווה הצבא לאסור את יהודי הערים, והחיילים קיבלו הוראה להרוג כל יהודי שימצא באזורים הכפריים.
עם פרוץ המלחמה נשלח אביו למחנה עבודה בטירספול וכן גם יהודה.
בגיל שבע עשרה נלקח יהודה למחנה ועבד בתפירה לגרמנים עד סוף המלחמה.
הוא השתחרר בידי הצבא האדום.
בתום המלחמה התגייס לצבא הרומני ולאחר זמן מה ברח.
יהודה הגיע ארצה עם קבוצתי בשנת 1947 באנייה "מדינה" שנעצרה על ידי הבריטים.
באותה אנייה הפליגה אף רעייתו לעתיד צפורה, אותה לא הכיר באותה עת.
לאחר המלחמה התמקמו בעיר אנשים אשר פונו מהכפרים שמסביב ואלו שחזרו מטרנסניסטריה.
כתוצאה מהגירה זאת עלתה אוכלוסיית יהודי בוטושאן ל-19,550 בשנת 1947. אולם החל משנת 1956, רבים מיהודי בוטושאן עלו, בעיקר לישראל.
עד 1969 נותרו 500 משפחות וארבעה בתי כנסת, השוחט המקומי (קצב כשר) שימש גם כרב הקהילה.
בשנת 1992 התגוררו 200 יהודים בוטושאן.
גטו פתוח בוזאו (ברומנית: Buzău) היה ממוקם בעיירה בוזאו, אשר נמצאת בצפון מזרח חבל מונטניה, ברומניה, כ-100 ק"מ צפונית-מזרחית לבוקרשט.
אוכלוסיית הגטו מנתה כ-1,300 יהודים נכון ליוני-יולי 1941. בעיירה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה של קרוב ל-400 משפחות יהודיות.
היהודים בעיירה הקפידו לא להתערבב עם הגויים ורובם דיברו יידיש.
בשנת 1939 התחילו הרומנים לעבור את הגבול, שאנטונסקו (שליט רומניה) קרא להם לעבור את נהר הבוג.
בערבים היהודים לא היו יוצאים החוצה וחייהם הסתובבו מסביב לקהילה היהודית כך שבאותן שנים לא היו בעיות.
יום אחד בשלהי 1940 החליטו הרומנים שכל יהודי בוזאו צריכים להיכנס למחנה הסגר.
הכניסו את כל היהודים לבית ספר תיכון, מגיל 16 עד כל הזקנים.
12 יהודים נלקחו לבית פרטי של יהודי והם היו ערבים ליהודים בבית הספר התיכון: אמרו להם שאם מישהו יברח, הם יוציאו להורג את 12 היהודים.
בבוזאו כל הגברים בהן נלקחו כבני ערובה.
הכומר לשו של "כנסיית הדואר" בבוזאו יזם את הריסתו ואת הפקעת שטחו של בית הקברות היהודי בעיר, שהוקם בשנת 1834. כמעט כל המצבות נעקרו ונגנבו.
הליגיונרים (פשיסטים רומנים) שנשלחו במיוחד להרוס את בית הקברות עשו זאת בפטישים ובאזמלים, ופירקו גם את הגדר.
בית הקברות הוסב למגרש חניה לעגלות סוסים ושוורים.
הכומר הועיד את חומרי הבניין שאסף לשיפוץ כנסייתו.
העיריות של פיאטרה ניאמץ ו-וסלוי הודיעו בסוף נובמבר, כי בתי הקברות של היהודים הופקעו.
מקרה נוסף שאירע היה בית העלמין הישן נהרס כליל עוד בתקופת "משמר הברזל".
לאחר מכן הועבר לכנסייה שבאחד מפרברי העיר, במטרה להקים כנסייה חדשה על מגרש בית העלמין הישן.
חלק מהמצבות נגנבו על ידי התושבים וחלק נותצו, כדי לשמש כיסוד לכנסייה החדשה.
אחרי משא ומתן עם הכומר, האב לשו, קיבלה הקהילה חזרה חלק מהמצבות הישנות.
חיילים שחנו בקרבת בית העלמין החדש הרסו גם אותו ורוב המצבות ניזוקו.
גם בניין בית הספר הופקע בידי הצבא.
בערי השדה ננקטו כמה צעדים נגד היהודים, והם הפכו נורמה בחודשים העוקבים: מאסרי-שווא, האשמות בפעילות קומוניסטית, התפרצויות לבתי כנסת, מאסר הפחדה ועינויים של ראשי קהילות.
בבוזאו, במסגרת צעדי הפחדה שנעשו בערים שונות, נאסרו בבוזאו כעשרים צעירים בני 16–20 חברי ארגוני נוער ציוניים ועונו בידי המשטרה הלגיונרית כדי שיודו בהשתייכות למפלגה הקומוניסטית.
ב-1 באוקטובר 1940 בית המשפט הצבאי שחרר אותם מחוסר הוכחות, אבל העובדה שנפתחו להם תיקים במשטרת הביטחון הביאה כעבור שנתיים לגירושם לטרנסניסטריה, ושם נספו כמעט כולם.
בבוזאו התפרצה קבוצת לגיונרים לתוך בית כנסת, והמתפללים נשדדו, הוכו ונעצרו.
השרים הליגיונרים, ובייחוד שר החינוך, האמנויות והדתות, יזמו סדרה של צעדים אנטישמיים בניגוד לחוקים הקיימים או הציעו חוקים והוראות חדשים.
מקרה כזה אירע כשאר כנופיה של לגיונרים התפרצה ב-30 בספטמבר לבית הכנסת הגדול בבוזאו, שדרה את המתפללים והחזיקה בהם כל הלילה.
בבוקרשט השתלטו הליגיונרים לקראת סוף חודש אוקטובר על בתי תפילה קטנים, על בתי ספר ובעיקר על נכסים של הקהילה הספרדית העשירה.
לקראת סוף אוקטובר וראשית נובמבר הפכו בתי כנסת ליעד חביב על כנופיות הליגיונרים ברצותם להשיג מזומנים במהירות.
השיטה הייתה כמעט תמיד זהה: התפרצות בעת תפילת מנחה ומעריב, הכאות וחיפושים גופניים כדי לשדוד את המתפללים.