tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מפקדי ההכשרות והמדריכים היו אנשי צבא ומשטרה בריטים, שהקפידו על משמעת קשוחה.
בחודשים הבאים התקיימו גם קורסי הכשרה לנוטרים מהיחידה, שנמצאו ראויים לשמש כמפקדים בתוכה.
מפקד היחידה היה הקצין ויליאם ו.
דנטון (William W Denton), ולצדו מונה יוסף רוכל מטעם "ההגנה", מתוכה הגיעו כל הנוטרים.
רוכל אמנם הוגדר רשמית כ"קצין סעד", אך הוא היה מפקד הנוטרים ביחידה, שמנתה 400 איש – היחידה העברית הסדירה הגדולה ביותר מאז הגדודים העבריים במלחמת העולם הראשונה.
אף על פי שהיחידה הוקמה, הנוטרים גויסו והוכשרו ונקבע דרג פיקודי – עברה למעלה משנה מיום הקמת היחידה, עד תחילת פעילותה בשטח.
הבריטים לא היו שלמים עם קיומה של יחידה עברית גדולה ומאומנת, ורק הנסיבות בשטח דחפו אותם לאשר סופית את פעילות היחידה: קיץ 1938 היה שיאו של המרד הערבי בארץ.
מתקני משטרה הותקפו ונבזזו, אזורים שלמים בהרי השומרון עברו לשליטת המתקוממים, ואפילו העיר העתיקה בירושלים הוחזקה במשך מספר ימים על ידי המתקוממים.
ההתקפות על מסילות הברזל הגיעו לשיא, וב-1 ביולי 1938 הורתה ממשלת המנדט על תחילת פעילותו של משמר הרכבת.
הצבא הבריטי וחברת הרכבות נתנו פתרונות טכניים לאתגרים המבצעיים.
ב-10 יולי 1936 התחילה לפעול רכבת סיור משוריינת (Armoured Train No.
1), שסיירה בין חיפה לערטוף ובין ירושלים ללוד.
ב-3 באוגוסט הצטרפה אליה רכבת שנייה (Armoured Train No.
2), שסיירה לאורך מסילת רכבת העמק.
כל רכבת כללה קטר וקרונות "טירה" (Castle, שלושה ברכבת מס' 1 ושניים ברכבת מס' 2), קרונות משא פתוחים ותמימים למראה, שתחתיתם ודופנותיהם כוסו בלוחות פלדה ובטון, להגנה מפני פיצוץ וירי.
בקרונות נקבעו תותחי פום-פום, מקלעים, מרגמות וזרקורים.
לרכבת מס' 1 חובר גם קרון נוסעים, שנועד להטעות מתקוממים לחשוב כי לפניהם יעד ראוי לתקיפה.
אנשי הצוות של הרכבות וכלי הנשק ששימשו אותם הושאלו על ידי ספינות הצי.
השימוש ברכבות אלה לסיור נפסק לאחר ההפוגה, מחשש שמא פגיעה בהן תעצור את התנועה למשך זמן ארוך, בדומה להורדת רכבת אזרחית מהמסילה.
ביולי הציב חיל ההנדסה זרקורים רבי-עוצמה, שבמקור נועדו לאיתור מפציצים, בנקודות מפתח לאורך המסילות מרפח ללוד ומלוד לטולכרם.
מטרת הזרקורים הייתה לאתר ניסיונות חבלה במסילה בשעות הלילה וכן להרתיע את המתקוממים.
בדומה לכבישים, גם לאורך המסילות נפרסו מוצבים הגנתיים.
אלה כללו מוצבי קבע ומוצבים זמניים, שאוישו במהלך שעות האור בלבד.
גם בתחנות הרכבת נבנו ביצורים, בהם השתכנו בדרך קבע חיילים או נוטרים.
על מנת לכסות חלק גדול ככל הניתן מהמסילה אוישו חלק מהמוצבים על ידי כיתת חיילים בלבד.
מוצבי-קבע לאורך המסילה הוקמו מחדש בסוף שנת 1938. מוצבי הרכבת נקראו במספרים עוקבים, מדרום לצפון.
חלקם נמצא בסמוך לכפרים ערביים כגון אל-מג'דל (מוצב מספר 8) ויבנה (מוצב מס' 10), חלקם בתחנות רכבת, כגון תחנת הרכבת לוד (מוצב מס' 12) וחלקם במבני ציבור, כגון בבית הספר הטמפלרי בביר-סלים (מוצב מס' 11).
בשנים 1938–1939 נוסף מרכיב חדש למערך ההגנה על המסילות, כאשר חברת הרכבות הקימה שורה של מצדיות באתרים שהיו מועדים להתקפה, כגון תחנות, גשרים וקטעי מסילה הסמוכים לכפרים ערביים.
מצדיות אלה היו מסוג בלוקהאוס, מבנים קיימים שבוצרו, או פילבוקס, מבנה גלילי מבטון מזוין, שנקבעו בו חרכי ירי.
כן הוקמו עמדות-הגנה זמניות, בנויות משקי חול, אדני מסילה וכיוצא באלה.
כל מצדית או עמדה שכזו נועדה לכוח קטן, בן מספר לוחמים, ששהה בה זמן ממושך.
בנוסף לאלה הציבה החברה מגדלי תצפית, מצוידים בזרקורים, במקומות שחלשו על קטעי מסילה ארוכים.
את המצדיות, העמדות והמגדלים איישו, החל ביולי 1938, נוטרים ממשמר הרכבת.
חברת הרכבות הארץ-ישראלית בנתה שש קרוניות סיור כבדות, אשר התבססו על חיבור שלדות של שתי מכוניות פורד V8 "גב אל-גב", התאמתן לנסיעה על מסילה והתקנת גוף משוריין ומקבעים לזרקור ולמקלעים.
החל בשנת 1937 שיפרה החברה הארץ-ישראלית קרוניות מצריות קלות, באמצעות התקנת גוף משוריין וחימוש, בדומה לזה של הקרוניות האחרות שבנתה.
קרוניות כבדות אלה הוסיפו לשמש את כוחות הצבא והמשטרה לאורך כל המרד הערבי.
בנוסף ייצרה חברת הרכבות שני "קרונות לחימה", שהיו למעשה מצדיות המורכבות על משטחים של קרון רכבת.
השריון העבה וכלי הנשק הרבים שנשאו קרונות אלה אפשרו להם להתמודד עם כל איום צפוי ולהילחם למשך זמן ארוך.
קרונות הלחימה צורפו לרכבות שנסעו באיטיות באזור ההררי שבין ערטוף לירושלים, אשר הותקפו לעיתים קרובות בירי מהמארב.
שני הקרונות זכו לכינויים רשמיים, שנצבעו על דפנותיהם: "גאוות אנשי הגבעות" (Hillmen's Pride) ו"תיבת נוח" (Noah's Ark).
קרונות אלה, כמו קרונות "טירה", שימשו מעין מוצב נייד, אותו ניתן להשאיר בנקודה מסוימת על המסילה למשך מספר ימים.
במקרה בו ירדה רכבת מהפסים, הוצב קרון לחימה במקום עד לסיום עבודות החילוץ והפינוי, כדי להגן על העובדים ועל הרכוש שבמקום.
השימוש בקרוניות היה המאפיין הבולט ביותר של המערכה על המסילות.
הקרוניות, שנשאו מספר קטן של לוחמים (בין שלושה לשמונה, תלוי בדגם הקרונית) נסעו על הפסים במטרה לאתר חבלות או מוקשים לפני שרכבת תגיע למקום ותפגע.
עם שחר, לפני תחילת נסיעת הרכבות, סיירו קרוניות על המסילות במטרה לוודא כי הן כשירות.
סיורים דומים נערכו בערב, לאחר עצירת הרכבות.
כאשר קרונית ליוותה רכבת, קבעו ההנחיות כי עליה לנסוע במרחק של כ-500 מטרים לפני הקטר.
הדבר נועד לאפשר רכבת לעצור, במקרה והקרונית נתקלת בבעיה, אך לא לתת למורדים שהות להניח מוקש על המסילה בזמן שבין מעבר הקרונית להגעת הרכבת.
קרוניות הסיור נפגעו לעיתים קרובות, ממוקשים או חבלה בפסים ואם ממארבים שהציבו להן הקבוצות החמושות.
מאחר שבמקרים רבים נתקלו הקרוניות במוקש או בפס חסר במסילה תוך נסיעה עליהם, נגרם לרבות מהן נזק כבד.
מקרה אופייני, שהתרחש ב-3 באוגוסט 1938 על המסילה שבין קלקיליה וטולכרם, תואר על ידי נוטר ממשמר הרכבת:
כדי להגן על החיילים שבקרוניות, חיברה חברת הרכבות "מפנה מוקשים" (Mine sweeper) לקרוניות.
התקן זה היה מעין קרון רכבת שטוח זעיר, בעל שני גלגלים, שחובר באמצעות מוט ארוך לקדמת הקרונית.
בשעת נסיעה, עבר מפנה המוקשים לפני הקרונית, כדי שמוקשים יתפוצצו תחתיו ולא תחת הקרונית עצמה.
בסוף 1938 אימץ הצבא שיטה נוספת: בני ערובה ערבים, שנעצרו בכפרים סמוכים למסילה, אולצו לשבת על מפנה המוקשים בזמן הנסיעה.
דבר זה נועד להרתיע את הקבוצות החמושות מפני הטמנת מוקשים, שכן אלה יגרמו למות בני עמם.
לפחות במקרה אחד נהרגו בני הערובה בעת פיצוץ מוקש.
לפי עדותו של אדמונד וילהלם ברילנט נהל זה של איש כנופיות שישב על כיסא, היה גם תפקיד של גשש ומצביע היכן המיקוש.
היושב בכיסא לא היה בן ערובה תמים אלא איש כנופיות שנתפס ושידע להצביע על מיקום המטען.
השיטה הזו של גשש הייתה גם בSNS מיסודו של ווינגייט שם היה איש הכנופיות הולך לפני הכוח.
אדמונד וילהלם ברילנט עצמו נפגע ונפצע בפטרול רכבת ליד הכפר קאקון.
למרות הפגיעות הרבות בקרוניות, היו קרבנות בנפש בקרב אנשי הצוות עניין חריג למדי, אולם מספר רב למדי של חיילים ונוטרים נפצעו במקרים אלה, כמו גם בתאונות שונות.
נוסף על השימוש בקרוניות, סיירו היחידות לאורך המסילות בכלי רכב אחרים, ברגל או על גב סוסים, בין היתר בניסיון להימנע מהמוקשים שעל המסילה עצמה.
ב-2 ביוני 1939 הסתיים סיור שכזה בהישג למתקוממים, כאשר אלה הצליחו להרוג את כל משתתפיו, ארבעה חיילים מגדוד הבאפס ושלושה נוטרים ממשמר הרכבת.
פעילות היחידה נמשכה ברציפות לאורך קיץ וסתיו 1938, שבסופם הוחלפו מפקדי היחידה: דנטון הוחלף בקצין פרנסיס קלארק הורסבור (Francis Clark Horsburgh) ויוסף רוכל הוחלף ביחזקאל סחרוב, שכיהן בתפקידו שלושה חודשים, ואחריו לא מונה מפקד יהודי נוסף ליחידה.
במהלך 1939 דעך בהדרגה המרד הערבי, בעקבות פעילות הצבא הבריטי.
פעילות היחידה נמשכה, עם זאת, גם בתקופה זו ולאורך השנים הראשונות של מלחמת העולם השנייה.
אחרי ניצחון הבריטיים באל-עלמיין בנובמבר 1942, כאשר פחת האיום בכיבוש גרמני, החלו הבריטים להחליף בהדרגה את הנוטרים היהודים, בנוטרים ערבים.
נוטרים אלה הצליחו פחות מקודמיהם להתמודד עם איומים על המסילות והרכבות, שהגיעו כעת מכיוונן של המחתרות העבריות.
משמר הרכבת היה הפעם הראשונה שבה התנסתה "ההגנה" בהפעלתה של יחידה סדירה בסדר גודל של קרוב לגדוד, כאשר ההפעלה כללה טיפול בלוגיסטיקה, ארגון וכוח אדם.
הניסיון שנרכש היה משמעותי בהמשך, לקראת הקמתם של צה"ל ומשטרת ישראל.
רגימנט משמר פראובראז'נסקי היה אחד מרגימנטי המשמר העתיקים ומיחידות העילית של הצבא הרוסי הקיסרי.
יחד עם רגימנט סמיונובסקי שימש רגימנט פראובראז'נסקי גם כיחידת ז'נדרמריה עבור הלשכה החשאית הממלכתית (המשטרה החשאית) במאה ה-18, בראשות הנסיך פיודור רומודנובסקי.
המשמר הוקם על ידי פיוטר הגדול בסוף המאה ה-17 כחלק מ"צבא שעשוע" שלו, במהלך משחקיו הצבאיים בכפר פרובראז'נסקוי (בימינו מחוז במוסקבה ומכאן שמו).
רגימנט פראובראז'נסקי בלט במיוחד במהלך מלחמת הצפון הגדולה (1700–1721), המלחמה הפטריוטית של 1812 ובמלחמת רוסיה-טורקיה בשנים 1877–1878. כיחידת שומרי ראש של יקטרינה הגדולה, שהיו גם מתומכיה העיקריים בהפיכה שלה נגד בעלה פיוטר השלישי, הוכרז רגימנט זה כמשמר גבוה במיוחד בסדר בכירותו הצבאית החל מ-14 ביולי 1762.
במאות ה-18 וה-19 היו קציני הרגימנט צעירים אריסטוקרטים רוסים והמינוי לחייל במשמר נחשב כהוכחה לנאמנות לממשלה ולצאר.
בין קציני המשמר הידועים היה המלחין הרוסי מודסט מוסורגסקי.
לאחר 1874 חיילים בשירות חובה התקבלו לרגימנט פרובראז'נסקי, רק עם התחייבות לשרת במשך שלוש שנים לפחות בשירות סדיר ולפחות חמש עשרה שנים בחיל המילואים.
החיילים שנבחרו הצטיינו בגובהם ובשיערם הבהיר (על מנת להעניק מראה סטנדרטי במצעדים ובטקסים).
למרות התיעוד שלו כמשמר נאמן, חיילים מגדוד א' של הרגימנט השתתפו במרד ביוני 1906, בתקופה של אי שקט כללי באימפריה הרוסית.
המרד דוכא במהירות ו-190 מחיילי המשמר נידונו לעונשים שונים (החיילים נשלחו לשרת בגדודי עונשין)..
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נשלח הרגימנט להילחם בחזית.
בפטרוגרד נשארה רק יחידת אימון והדרכה של הרגימנט, כדי לקלוט ולהכשיר מגויסים חדשים.
רגימנט נטל חלק בקרבות הבאים: קרב גליציה, הקרב על הוויסלה, הקרב השני על האגמים המזוריים, מתקפת ברוסילוב ומתקפת קרנסקי.
חלק מחיילי הרגימנט נטלו חלק פעיל באירועי מהפכת פברואר.
רגימנט הפסיק להתקיים כיחידה צבאית מאורגנת ומסודרת בדצמבר 1917. הוא פורק באופן רשמי ב-20 במאי 1918. במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה הקימו קציני הרגימנט גדוד פריאוברז'נסקי במסגרת הצבא הלבן.
בשנת 2013 המשמר שוחזר והוקם מחדש כיחידת משמר של הצבא הרוסי בשם "רגימנט המשמר פראובראז'נסקי" מס' 154 במסגרת משמר הקרמלין.
דגל הרגימנט היה בצבעי עיטור גיאורגי הקדוש.
הצבע ניתן לרגימנט במטרה לחגוג את פועלם, כרגימנט טקסי נאמן למשטר.
לאורך כל תולדותיו, הרגימנט לבש את המדים הסטנדרטיים של חיל הרגלים של המשמר הקיסרי, אשר בשנים 1683 עד 1914 היה בעיקר בצבע ירוק כהה (בסופו של דבר בגוון שחור).
ההבדל העיקרי היה צבע המכפלת האדום עם שוליים לבנים, בתוספת מונוגרמה של הצאר על רצועות הכתפיים של החיילים והקצינים.
מארש משמר פראובראז'נסקי הוא אחד המארשים הצבאיים הרוסים המפורסמים ביותר.
הוא שימש כהמנון לא רשמי בתקופת הקיסרות.
המארש משמש בימינו במצעד יום הניצחון השנתי אך גם כאחד מהמנוני משמר הקרמלין והגדוד המודרני רגימנט משמר פראובראז'נסקי ה-154.
לפני מלחמת העולם הראשונה המארש שימש כמארש בכמה יחידות צבאיות בפרוסיה.
מאז 1964 היא שימשה כמארש איטי של הנחתים המלכותיים הבריטיים.
אלכסנדר,דוכס אולדנבורג,פיקד בשנים: 1870 - 1876
קונסטנטין קונסטנטינוביץ',פיקד בשנים: 1891 - 1900
אישים מפורסמים ששירתו ברגימנט פראוברז'נסקי
Justizwache הוא שמו הרשמי של שירות בתי הסוהר של אוסטריה.
החיל מהווה מחלקה של משרד המשפטים ומשימותיו הן שמירה על בתי הכלא, שמירה על אסירים וביטחון בתי משפט באוסטריה.
המשמר מפעיל גם יחידה מיוחדת, "Justizwache Einsatzgruppe ,JEG"; מגרמנית: "כוח המשימה של משמר המשפט").
"Justizwache" הוא חיל אבטחה שאנשים עוטים מדים, מאורגן בצורה צבאית ולו סמכויות ביצוע והוא שווה ערך בכוחו למשטרה הפדרלית.
בנוסף, מוסד ההכשרה נקרא "Strafvollzugsakademie" (מגרמנית "האקדמיה למערכת העונשין").
כיחידה מיוחדת, "Justizwache Einsatzgruppe" (JEG) פעילה מאז 1997 במצבים מסוכנים במיוחד.
כוח המשימה אינו ממוקם בכלא ספציפי.
יחידת ההסגרה של שירות בתי הסוהר
מאז שנת 2019, "יחידת ההסגרה של שירות בתי הסוהר", היא "יחידת ההעברה" המיוחדת של "Justizwache".
יחידת ההסגרה של שירות בתי הסוהר מעבירה אסירים זרים מאוסטריה לארצות מולדתם כדי לרצות את עונשם בארצות מולדתם.
ההובלה מתבצעת דרך היבשה ברכבים מיוחדים.
הציוד הכללי כולל אפוד, אלה וריסוס פלפל MK-3. במהלך שירות הלילה ובמידת הצורך נושאים הפקידים גם את אקדח השירות גלוק 17. רובה הסער Steyr AUG A3 9mm, אקדח הגז המדמיע, מרסס גז מדמיע וריסוס הפלפל OJ 400a הם בין כלי הנשק שיש להזמין ספציפית עבור חיילי המשמר.
בנוסף, השימוש באקדח ההלם החשמלי טייזר X26 בבתי הכלא האוסטריים הותר באופן זמני בין 10 בנובמבר 2004 ל־20 בפברואר 2008, אך לאחר הפגנות אדירות, שר המשפטים חזר לשימוש בכלי הנשק הלא קטלני.
ביוני 2009 שר משפטים חדש התיר להשתמש בהלם חשמלי בתנאים מחמירים במיוחד.
חברי היחידה המיוחדת JEG מצוידים גם במגני מגן ובקסדות בנוסף לאלה, על מנת להיות מסוגלים לבצע משימות אבטחה במידת הצורך.
משמר הפרשים המלכותי (בדנית: Livgarden til Hest) היה רגימנט פרשים מיוחד בצבא המלכותי הדני, אשר נוסד ב-1 בינואר 1661 בידי פרדריק השלישי, מלך דנמרק.
לצדו של המשמר המלכותי הדני, היה משמר הפרשים המלכותי אחראי על ביטחונה של משפחת המלוכה הדנית, אך שימש גם כרגימנט סדיר של הצבא והשתתף בכמה ממלחמותיה של דנמרק.
המשמר הוקם ב-1 בינואר 1661 בידי פרדריק השלישי, מלך דנמרק כרגימנט פרשים מיוחד שנועד להשלים את משמר הרגלים המלכותי.
מטרתו המקורית של המשמר הייתה להגן על המלך ועל משפחת המלוכה, אך גם לזהות ולפתח כישרונות עתידיים שימלאו בעתיד תפקיד בכיר יותר בצבא הדני.
בין השנים 1675–1679 השתתף המשמר במלחמת סקונה.
במלחמה זו, רבים מבין קציני המשמר שולבו ביחידות רגילות וקיבלו דרגות בכירות יותר.
המשמר השתתף גם במלחמה הצפונית הגדולה, ובהגנה על קופנהגן ב-1807. המשמר השתתף גם במלחמת שלזוויג הראשונה, אולם לאחריה פורק והתאחד עם משמר הרגלים המלכותי, שנקרא מאז בפשטות "המשמר המלכותי".
משמר לונדון הוא רגימנט המילואים של יחידות המשמר של הצבא הבריטי, תחת פיקוד דיוויזיית המשמר.
הרגימנט הוא האחרון בסדר הבכירות בקרב יחידות המשמר, הוא רגימנט המילואים היחיד בדיוויזיית המשמר וגם היחיד שכל יחידותיו מוצבות בעיר לונדון.
הוא הוקם באפריל 1993 על ידי איחוד יחידות מילואים עצמאיות שחלקן היו חלק מרגימנט לונדון ההיסטורי (1908–1938) ועל בסיסו הוקם הרגימנט החדש.
כיום כולל הרגימנט גדוד מילואים אחד המורכב מארבע פלוגות המשמרות כל אחת את מסורת הרגימנטים ההיסטוריים מהם הגיעו.
עד ל-2022 נודע כרגימנט לונדון, אך כחלק מתוכנית "צבא 2020" של הצבא הבריטי הרגימנט שינה את שמו למשמר לונדון וכך יישר קו עם רגימנטי המשמר האחרים בדיוויזיית המשמר.
רגימנט לונדון ההיסטורי נוסד ב-1908 במטרה לאחד 26 גדודי מילואים (כוחות מתנדבים) ששכנו ברחבי לונדון (מחוז לונדון דאז), כחלק מהקמת אזור לונדון הצבאי שכלל את דיוויזיית לונדון הראשונה והשנייה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הרגימנט גדל לכדי 88 גדודים ששירתו בכל החזיתות, רובם הגדול בחזית המערבית, שישה לחמו ב, 12 גדודים לחמו בחזית המקדונית, 14 גדודים לחמו בפלשתינה וגדוד אחד אף לחם באזור וזיריסטן.
במהלך המלחמה, כמות המתנדבים הרבים סביב לונדון וכמות הגדודים הרבה שהוקמו ביחס לרגימנטים אחרים, הביאו לחלוקת הרגימנט על פני שתי דיוויזיות (לונדון הראשונה והשנייה) עם שלוש חטיבות כל אחת, בנוסף לכמה גדודי הרגימנט ששירתו במסגרות אחרות.
לאחר המלחמה גדודי הרגימנט צומצמו באופן משמעותי והוא הוכנס לכוחות המילואים של הצבא (Territorial Army), בשנת 1938 פורק הרגימנט והגדודים השונים פוזרו ליחידות אחרות או נותרו גדודי מילואים עצמיים.
למשך מספר שנים שירתו ברגימנט גם פלוגות G ו-F מהמעילים הירוקים המלכותי, אך אלו חזרו לרגימנט ב-2004 עם איחודו לכדי רגימנט הרובאים.
באותה שנה הועבר רגימנט לונדון מדיוויזיית המלכה לדיוויזיית המשמר כדי לשמש כוח המילואים של יחידות המשמר.
פלוגת מפקדה (רובאי לונדון האירי)
משמר לאומי הוא כוח צבאי למחצה שתפקידו לספק מענה לאירועים פנימיים המאיימים על ביטחון הנפש והרכוש.
המשמר הלאומי הראשון הוקם בצרפת במהלך המהפכה הצרפתית על ידי קבוצת חיילים שערקו מצבא ממלכת צרפת.
בישראל קיים המשמר הלאומי הישראלי, אשר הוקם ביוני 2024.
לשכת המשמר הלאומי של ארצות הברית הוקמה לראשונה על פי חוק המיליציה מ-1903. עד 1947 פעל כוח המשמר הלאומי כחלק מלשכת המשמר הלאומי שגייס אנשי מיליציה אזרחיים.
במתכונתו הנוכחית הוקם המשמר הלאומי על בסיס כוחות מילואים ב-1947 והפעלתו הוגדרה בחוק בשנת 1952. כיום קיימים בארצות הברית 53 ארגוני משמר לאומי מדינתיים ובנוסף משמר לאומי פדרלי במחוז קולומביה.
כל אחד מהארגונים כפוף למושל המקומי כמו גם לנשיא ארצות הברית.
המשמר הלאומי של מקסיקו היא ז'נדרמריה מקסיקנית עם סמכויות משטרה לאומיות.
המשמר הוקם בשנת 2019 כדי לפתור את המשבר הביטחוני המתמשך של מקסיקו, בעקבות המלחמה בסמים.
ב-5 באפריל 2016 נפגש נשיא רוסיה ולדימיר פוטין עם ויקטור זולוטוב, מפקד כוחות הפנים של משרד הפנים הרוסי, והודיע על פירוק הכוחות והפיכתם למשמר הלאומי של רוסיה, תוך הוצאת צו נשיאותי רשמי המורה על כך.
המשמר עוסק במגוון תפקידים לרבות לוחמה בטרור, בפשע מאורגן, שמירה על הסדר הציבורי, לוחמה בסחר לא חוקי בנשק, פיזור הפגנות ואבטחת מתקנים ממשלתיים רגישים.
המשמר הלאומי הישן נוסד בשנת 1789, בזמן המהפכה הצרפתית, תחת פיקודו של המרקיז דה לה פאייט.
לאורך השנים המשמר היה בעל אופי מהפכני, מה שהביא לפירוקו ב-1871. בשנת 2016 יזם נשיא צרפת פרנסואה הולנד את הקמת המשמר הלאומי מחדש, כתגובה לפיגועי נובמבר 2015 בפריז.
המשמר הלאומי הגאורגי הוא חיל בצבא גאורגיה בעל מעמד של אגף במשרד ההגנה של גאורגיה.
על המשמר הלאומי מוטלת האחריות לאיומים חיצוניים, אי סדר אזרחי וטיפול בנושא אסונות-טבע.
כמו כן אחראי המשמר הלאומי על ניוד המילואים בעת הצורך.
ב-1948, בשל פרוץ מלחמת האזרחים היוונית, בוטלה היחידה והוחלפה בידי יחידות עצמאיות למחצה.
בעקבות המסקנות הוחלט על הקמת משמר לאומי ישראלי.
המשמר יורכב מ-20 פלוגות הלחימה הקיימות במשמר הגבול, אליהן יתווספו 26 פלוגות לחימה, 8 מהן כבר בהליך הקמה.
אליהם יצטרפו כעשרת אלפים מתנדבים, שמונת אלפים כבר מגויסים, וכן תוקם פלוגת חו"ד אשר מורכב מלוחמי מילואים שיחזיקו ציוד בביתם, ככוח הקפצה ראשוני בכדי שיהיו זמינים לאירוע ביטחוני, או פלילי, שמצריך כוח נוסף באופן מיידי.
משמר המולדת הנורווגי (בנורווגית: Heimevernet, או בקיצור HV) הוא זרוע מיוחדת בתוך הכוחות המזוינים של נורווגיה.
תפקידו העיקרי להגן על שטחה של נורווגיה עצמה, אולם הוא לוקח חלק גם במשימות בינלאומיות שונות.
במשמר משרתים אנשי חובה לצד מתנדבים, אולם השירות מחוץ לנורווגיה הוא על בסיס התנדבותי בלבד.
במשמר משרתים 40,000 גברים ונשים.
חלקם על בסיס התנדבותי וחלקם על בסיס גיוס חובה.
חיילי המשמר מחולקים ל-11 "מחוזות" שונים, שבעצמם מתחלקים ליחידות נפרדות לפי המחוזות של נורווגיה.
מפקדי המחוזות כפופים למפקדה הראשית באוסלו, אולם נהנים מעצמאות רבה.
מפקדי המחוז אחראים על שיתוף הפעולה של כוחות המשמר מול הרשויות האזרחיות וכוחות המשטרה המקומיים.
החל משנת 2005 פועל בתוך המשמר כוח מיוחד המכונה "כוח התגובה המהירה" (Innsatsstyrke).
הכוח כולל 3,000 אשר נבחרים בקפידה ומאומנים להגיב במהירות לפעולות טרור ואיומים מיידיים אחרים.
משמר יהודה (המכונה גם: גבעת אדומים או מצפה יהודה) הוא התנחלות בשולי מדבר יהודה, מצפון לעיירה הפלסטינית עובידייה ובסמיכות לקידר ומעלה אדומים, בתחומי המועצה האזורית גוש עציון.
הניסיון הראשון להקמת יישוב במקום נעשה בראשית שנות השמונים של המאה ה-20, על ידי חברת מצפה לבניין (חברון) בע"מ, שהודיעה כי רכשה כ-1,500 דונם באזור לשם הקמת יישוב, ומכרה מגרשים בני כ-600 מ"ר לכ-600 קונים.
בינואר 1984 החליטה ועדת השרים להתיישבות להקים את מצפה יהודה, החלטה שלא מומשה עקב הדרישה להשלמת הסדרת רישום המקרקעין, כשהחברה המשווקת החזיקה בכ-30 אחוז מהשטח בלבד.
ב-2016 עברו הקרקעות מידי חברת מצפה לבניין (חברון) לידי קרן ירושלים המאוחדת, ששיווקה אותם כיישוב חרדי עתידי.
בעקבות השיווק פנה משרד החוץ של הרשות הפלסטינית למועצת הביטחון של האו"ם בבקשה לנקוט צעדים נגד הרחבת ההתנחלות.
במאי 2017, קבוצת חברי כנסת חתמו על קריאה לממשלה להקים במקום יישוב וליישם את החלטת ועדת השרים להתיישבות מ-1984.
במקום הוקם בספטמבר 2019 מאחז "חוות צאן קידר", על שם הפסוק .
פקחי המנהל האזרחי התכוונו לפנות את המאחז ביום שבו הוקם, אך בעקבות פנייה של ראש מועצת גוש עציון למשרד הביטחון, הפינוי נדחה.
בשנת 2022 הוחלט במשרד הבינוי והשיכון לקדם פעולות תכנוניות ליצירת תוכנית אב להקמה של עיר חדשה בשם 'מצפה יהודה' באיתור רחב של כ-1,500 דונם, סביב אזור חוות צאן קידר.
בפברואר 2023 הורה הקבינט המדיני-ביטחוני להכשיר את היישוב, לצד שמונה מאחזים נוספים.
בעקבות ההחלטה החליטה ועדת השמות הממשלתית להעניק ליישוב את השם "משמר יהודה".
בפברואר 2024 חתם אלוף פיקוד המרכז, יהודה פוקס, על צו להקמת היישוב משמר יהודה.
חברת "מצפה לבנייה" החלה לשווק מגרשים של 100 מ"ר ביישוב.
היזמים גייסו את אורי אריאל שיעמוד בראש המיזם ומשרד הבינוי והשיכון החל בתכנון המפורט של היישוב.
בדצמבר 2025 הודיע המנהל האזרחי על סיום תהליך בדיקת סטטוס מקרקעין באזור זה, הוכרזו 3,380 דונם כאדמות מדינה, ונקבע קו כחול חדש, כהכנה לבנייה במקום.
משמר הרפובליקה היא יחידה צבאית הכפופה לז'נדרמריה הצרפתית אשר ייעוד ביצוע משימות אבטחה מיוחדות במרחב עיר הבירה פריז.
היחידה מספקת משימות משמר כבוד לטקסים ואירועים רשמיים של צרפת.
תפקיד נוסף של הוא אבטחת מבני ציבור חשובים בעלי משמעות לאומית ביניהם:
המעון הרשמי של נשיא צרפת, הארמון האליזה.
מעון ראש ממשלת צרפת, מלון מטגניון .
משכן האספה הלאומית, ארמון בורבון.
מושב בית המשפט העליון של צרפת ובית המשפט לערעורים , ארמון הצדק .
משימות נוספות עליהם אחראי משמר הרפובליקה הם: אבטחת מנהיגי מדינות זרים, טקסים צבאיים ומשמר כבוד לחיילים שנפלו, תמיכה בכוחות אכיפת חוק.
המשנה היא ספר היסוד של התורה שבעל-פה, קובץ כולל מסודר של הלכות שנמסרו על ידי התנאים, המשמש יסוד לאורח החיים היהודי מתקופת האמוראים ואילך.
המשנה חוברה במשך כמה דורות משלהי ימי הבית השני ובעיקר ב-150 השנים שעברו מאז חורבנו בשנת 70 לספירה.
המשנה מחולקת לשישה 'סדרים', המכילים כל אחד כמה 'מסכתות'.
כל מסכת עוסקת בנושא ספציפי אחד המרומז בשמה של אותה המסכת.
סדרי המשנה נועדו להוות קו מנחה ובסיס איתן לשם קביעת ההלכות בקהל ישראל, לדורות.
ספרות המשנה – כפי שגובשה על פי התָנָאִים בתקופתם (מסוף המאה הראשונה ועד לתחילת המאה השלישית) כוללת את כל ההנהגות וההנחיות המהותיות שנתקבלו והועברו בין הדורות עד לזמן כתיבת המשנה, לשם שימור אורח החיים היהודי.
המשנה עוסקת במגוון רחב של נושאים ותחומים ועוסקת בפרטי הלכות ודינים יסודיים הנוגעים בכל אחד מהם.
המשנה מהווה סוּגָה ספרותית כשלעצמה, ולו מפני שהוא החיבור הראשון מתוך תורה שבעל פה שהותר להעלות על הכתב (דבר שהיה אסור עד תקופתו של רבי יהודה הנשיא).
כמו כן, היקף ספרות המשנה הוא חסר תקדים עד לאותה התקופה.
ספרות המשנה היא על פי המסורת היסוד לתורה שבעל פה – מסורות, פירושים והלכות שהועברו מרב לתלמיד.
החכמים שדבריהם מופיעים במשנה מכונים תנאים.
ישנן דעות שונות מתי החל ניסוח המשנה, אך מוסכם כי עריכתה וניסוחה הסופיים נעשו בסוף תקופת התנאים, בתחילת המאה השלישית לספירה, על ידי רבי יהודה הנשיא וחכמי דורו.
לפי המסורת, חלק מהתכנים נאמרו למשה בהר סיני והועברו בעל־פה עד העלאת המשנה על הכתב.
השם 'משנה' מקורו בשורש שנ"ה (בארמית תנ"א) והוא נגזר מהמילה 'שינון' (כלומר: גרסה וחזרה – לרוב בעל פה).
דעה אחרת אומרת שהשם הוא מלשון שניים (2), שכן היא שנייה לתורה שבכתב.
המשנה כוללת את הלכות התורה בכל תחומיה.
עם זאת, ישנן הלכות בסיסיות שפרטיהן לא הובאו במשנה.
הרמב"ם הסביר עובדה זאת בכותבו:
המשנה מחולקת לשישה סדרים (ש"ס) על פי תחומי חיים שונים:
סדר זרעים – עוסק בברכות ובמצוות התלויות בארץ.
מכיל 655 משניות ב-11 מסכתות.
סדר מועד – עוסק בשבתות, חגים ותעניות.
מכיל 681 משניות ב-12 מסכתות.
סדר נשים – עוסק באישות, קידושין, גירושין וכדומה.
מכיל 578 משניות ב-7 מסכתות.
סדר נזיקין – עוסק בדיני המשפט העברי וסדריו.
מכיל 685 משניות ב-10 מסכתות.
סדר קדשים – עוסק בבית המקדש ובקורבנות.
מכיל 590 משניות ב-11 מסכתות.
סדר טהרות – עוסק בסוגי טומאות וטהרתן.
נהוג להשתמש בראשי התיבות זמ"ן נק"ט כדי לסייע בזיכרון סדר זה.
כל סדר נחלק למסכתות העוסקות בתתי-נושאים שונים.
במשנה 63 מסכתות בסך הכול.
כל מסכת נחלקת למספר פרקים.
גודלם של הפרקים אינו שונה מאוד מאחד לשני.
במשנה יש 523 פרקים, אולם ברוב המהדורות המודפסות כיום נוסף הפרק הרביעי של מסכת ביכורים, שבמקורו היה חלק מהתוספתא, ספר המכיל ברייתות, וכן "פרק קניין תורה" שנהפך לפרק השישי של מסכת אבות.
יוצא שישנם סך הכל 525 פרקים.
כל פרק נחלק לקטעים הנקראים "הלכות" (בתלמוד הירושלמי) או "משניות" (בתלמוד הבבלי ובלשון הדיבור כיום).
בעוד שחלוקת הפרקים קבועה יחסית וזהה ברוב כתבי היד, חלוקת ההלכות שונה בין כתבי היד השונים, ונראה שלא הייתה בה אחידות מעולם.
סך הכל יש 4,192 משניות בכל שישה סדרי משנה.
סדרם של שישה סדרי משנה
לעומת הסדר המקובל (זמ"ן נק"ט), לדעת בעל הספר כף נחת, סדר נזיקין הוא הסדר האחרון משישה סדרי משנה.
התוספות יום טוב הקשה על חידוש זה, שהרי ריש לקיש דרש על הפסוק "וְהָיָה אֱמוּנַת עִתֶּיךָ חֹסֶן יְשׁוּעֹת חָכְמַת וָדָעַת" (): .
ומדרשה זו רואים שסדר נזיקין הוא הרביעי, כסדר המקובל.
רבי יעקב חאגיז דחה הוכחה זו, משום שמצאנו בילקוט שמעוני דרשה בה סדר נזיקין הוא הסדר האחרון:
אם כן אין להוכיח מהסדר המובא בדרשה מהו סדרם של שישה סדרי משנה.
ובכל אופן מסיק הרב חאגיז "שנראה שהוא קבלת כל ישראל לסדרם בסדר זה והבא לשנות מסדר השונים עליו ראיה ללמד".
יש המשווים אותה ללשון שירה.
המשנה נאמרה בעל פה, והיא מלאה באמצעים לשוניים, צורניים ותוכניים המקלים על הזיכרון (לדוגמה, משניות המזכירות אחת את השנייה יובאו בזו אחר זו.
גם אם המשנה השנייה אינה קשורה באופן ישיר לנושא עליו מדברת המשנה הקודמת.
בחלק מן המקרים ההלכות במשנה הן חד-משמעיות, אך במקרים רבים מובאות במשנה כמה דעות חלוקות ללא הכרעה ברורה.
לעיתים רחוקות מפרשת המשנה את טעמי ההלכה, או מביאה ויכוח הלכתי.
נדירים המקרים שבהם כוללת המשנה אמירות שאינן הלכתיות כלל ועיקר.
לעיתים המשנה גולשת לדון בענייני אגדה.
לשם הדגמה למבנה הבסיסי של המשנה, מובאת כאן המשנה (ה"הלכה") הפותחת את הקובץ, הדנה בזמן קריאת שמע של ערבית.
ניתן ללמוד מהמשנה הראשונה רבות על אופי המשנה כולה.
במשנה זו מובאת מחלוקת בת שלוש דעות שונות לגבי סוף זמן קריאת שמע.
כיוון שהמשנה נלמדה בעל פה, היא ערוכה לעיתים בצורה של דיאלוג, או שאלות ותשובות, ומרבה להביא מחלוקות בלא פסיקה הלכתית.
המשנה גם אינה מציגה חומר רקע לנושאים הנידונים בה, כמו העובדה שיש להגיד בכל ערב ובכל בוקר קריאת שמע, או בכלל הגדרתה של קריאת שמע ומדוע יש לקרוא אותה, מאחר שכל אלו מובנים מאליהם למנסחי המשנה, ולכן משנה זו פותחת רק בשאלה, "מאימתי?".
לעיתים השאירו עורכי המשנה, ואף התלמוד ומאמרות חז"ל השונים, את המחלוקות השונות בין החכמים לא פתורות.
הן הובאו לקורא כפי שהן ללא פתרון הלכתי.
המשנה מתייחסת לשאלה זו ונותנת מענה במסכת עדויות פרק א':
הרמב"ם בהקדמתו למשנה מביא את ההסברים השונים להבאת שיטות חולקות גם כשלא נפסקה הלכה כמותן.
שיטות שלא נפסקו בהלכה מוזכרות מפני כמה סיבות גם כדי לאפשר פסיקה שונה בעתיד מחד, וכדי לעקוב אחריהן ולגדור בעדן מלהתפשט ולהתקבל מאידך.
וגם כדי לתת ללומדים להבין את מהלך הלימוד על ידי המחלוקת וגם לשם הלימוד עצמו.
רבי אליעזר – רבי יהושע, רבן גמליאל, רבי עקיבא
רבי ישמעאל, רבי טרפון, רבי אלעזר בן עזריה, רבי יוחנן בן נורי – רבי עקיבא
רבי מאיר, רבי יהודה, רבי יוסי, רבי שמעון – יש מחלוקות רבות בין כל שניים מהם או בין ארבעתם, ובין רבי אלעזר עם כל אחד מהם.
רוב החוקרים סוברים שדרך המדרש קדמה לדרך המשנה.
הם מבססים זאת על ראיות פנימיות בחז"ל ועל דברי רב שרירא גאון.
הרב יצחק אייזיק הלוי, מראשוני חוקרי התלמוד, חולק וסובר שדרך המשנה הייתה מאז ומעולם.
גם אברהם גולדברג, סבור כך, והוא מבסס את דבריו על מגילת המקדש, מעין תורה שבעל פה איסיית שאינה מתבססת על דרשת הפסוקים, והוא מניח שגם לפרושים הייתה תורה שבעל פה שכזו.
בין החוקרים הסוברים שדרך המדרש קדמה שוררת מחלוקת בנוגע לתיארוך המעבר ולסיבות שהביאו אליו.
לגבי התיארוך, ההשערות נעות החל מתחילת ימי בית שני (רס"ג) ועד לתקופת יבנה, אחרי חורבן הבית (אלבק).
השערות נוספות הן תחילת תקופת הזוגות (אפשטיין), מותו של רבן גמליאל הזקן (רד"צ הופמן) ועוד.
דעות רבות נאמרו בקשר לסיבות שהובילו למעבר, ונראה שמדובר בצירוף של כמה מהן:
הקושי ללמוד על פי הפסוקים, כיוון שמצוות שונות נזכרות בכמה מקומות בתורה שבכתב.
ריבוי ההלכות שאינן מעוגנות במקרא, מפני שהן תקנות חז"ל או שנתקבלו במסורת.
ידיעותיהם של הכהנים במקדש ביחס להלכות העבודה פחתו מסיבה כלשהי.
החכמים נאלצו ללמדם הלכות אלה וכך נוצרו קובצי הלכה של עבודת המקדש.
בהמשך זה התפתח לנושאים נוספים.
ומלבד שהנפש היפה תגעל בלימוד זכרוני כזה..." (זכריה פרנקל, דרכי המשנה)
הצדוקים ערערו על חלק מן ההלכות שאין להן מקור בתורה.
כתוצאה מכך הסתירו חכמים את מקור ההלכות, כדי שלא יהיה מקום לערער.
אנטיוכוס גזר על מי שיימצא בידו ספר התורה, אך לא גזר על לימוד ההלכות בלא ספר התורה.
לימוד בדרך המשנה הייתה דרך להתגבר על הגזרות נגד לימוד התורה.
גזרות הרומאים נבעו מחשד שלהם ביחס לתורה.
המשנה נערכה כדי להבהיר שאין מקום לחשדות אלה.
סיבות אלו ככל הנראה גרמו למעבר איטי לדרך המשנה, עד שדרך זו הפכה למרכזית ודרך המדרש למשנית.
בשלב כלשהו הוחלט על קיבוץ ההלכות שנאמרו עד אז בלשון חופשית, לטקסט אחיד ומחייב שיהווה "קאנון" של כל העם היהודי.
לעריכה היו ככל הנראה שלבים רבים, בין החוקרים קיימים חלוקי דעות בנוגע לחלקו של כל דור בעריכה:
רס"ג – המשנה נתחברה במשך אחד עשר דורות (מארבעים שנה אחר בניין בית המקדש השני עד שנת 220 לספה"נ) מאנשי הכנסת הגדולה ועד לרבי יהודה הנשיא, המכונה בקיצור "רבי".
רב שרירא גאון – היו נוסחים רבים להלכות שביד החכמים ורבי החל לסדר את ההלכות בנוסח אחיד שיילמד על ידי כל החכמים.
ר"ש מקינון – המשניות היו סדורות קודם לרבי והוא רק פסק את ההלכה.
רנ"ק – סידור ההלכות החל בסוף ימי אנשי כנסת הגדולה והלל הזקן הוא שקבע את ששת הסדרים אך לא סידר את המסכתות.
רבי קבע את הסדר של המסכתות.
זכריה פרנקל – רבי עקיבא החל בעריכת המשנה והמשיך אחריו תלמידו רבי מאיר ולאחר מכן רבי יהודה הנשיא השלים את שהחסירו הם.
המוסכם על כולם הוא שהעריכה הסתיימה על ידי רבי יהודה הנשיא, "רבי", שהיה תלמיד של כל תלמידי ר' עקיבא.
רבי הצליח לבצע מלאכה מורכבת זו.
בצעירותו עזב את בית אביו ויצא לנדוד בין בתי המדרש של חכמים אחרים.
לימודיו אצל החכמים השונים הביאו לידי כך שהוא קלט מסורות שונות ושיטות הלכה שונות.
כשהגיע לנשיאות, הכניס לביתו חכמים רבים.
חכמים אלו קיבלו את כל צורכיהם מבית הנשיא ובתמורה לכך הם סייעו לרבי באיסוף התורה שבעל פה ובעריכתה.
כחמישים שנה ישב רבי על כס הנשיאות ובכל התקופה הארוכה הזאת הוא ניפה ובירר את כל דברי החכמים, מיין אותם לפי נושאים וחילק אותם לסעיפים.
כל הלכה שנכללה באוסף של רבי, נקראת "משנה".
את כלל המשניות חילק רבי לשישה סדרים (ש"ס) לפי הנושא הכללי שבו הם עוסקים.
כל סדר וסדר מתחלק לכמה מסכתות וכל מסכת מחולקת לפרקים, הכוללים מספר משניות.
כל ששת הסדרים הם ספר "המשנה" שנערך בידי רבי.
פועלו של רבי יהודה הנשיא
ככל הנראה במשנה משובצות משניות קדומות אשר נוצרו בתקופה החשמונאית ואולי עוד קודם לכך, אפילו קובצי משנה שלמים ואולי אפילו מסכתות.
ואין ספק שרבי השתמש במשניות שהיו לפניו, ולא כתבם בעצמו.
רבות מן המסורות שהשתמרו מצביעות על כך שחלקן הגדול היה כתוב במקורו ארמית, או הועבר למסורות בארמית, ותורגם או הושב בידי רבי יהודה הנשיא לעברית.
לא ברור מה מידת מעורבותו בעריכת הדברים ומה חלקו ביצירת מלל מקורי משלו.
קיימים קשיים ושאלות רבות בנוגע לעריכת המשנה וביניהם:
השמטות – נושאים חשובים רבים שלא הוכנסו למשנה או שמוזכרים בה בקושי (ברכת המצוות, חנוכה, הלכות ציצית ותפילין, עיבור השנה, גרות, מילה ועוד).
חוסר עקביות בסידור המשנה – שילוב בין דרך אסוציאטיבית לדרך תימטית וכדומה.
משניות שמופיעות בכפילות, מספר פעמים במקומות שונים, משניות חשובות שמופיעות בסוף נושא או משניות זוטרות המופיעות בתחילתו ועוד.
חוסר עקביות בפסיקת ההלכה – קיים שוני ניכר בתוך המשנה עצמה באמצעים לקביעת ההלכה: לעיתים באמצעות השמטת שם החכם ("סתם משנה"), או השמטת חלק או כל דבריהם של חכמים מסוימים, ועוד.
וכן קיימות סתירות בין המשניות והמסקנות מהן.
חלק מהשאלות נותרו לא פתורות.
יש חוקרים הנוקטים בגישה פילולוגית לפיה רבי היה כבול לנוסח כפי שהועבר על פה עד דורו בבתי המדרש שבנשיאות הלל הנשיא וצאצאיו, ולא רצה לסטות ממנו (אלבק) אם כי תרגם או השיב את הנוסח מארמית או מהסגנון הארמי לעברית (אביגדור שנאן).
חוקרים אחרים סוברים שעריכתו של רבי הייתה אכן מגמתית על מנת ליצור אחדות של פסיקה עד כמה שהיה יכול, על פי מה שהוכרע בבית דינו, ומכאן נוצרו הבעיות (אפשטיין).
החוקר אברהם גולדברג טוען שהשיקולים שהובילו את רבי היו שיקולים פדגוגיים של הרחבת הידיעה, והנחלת עושר השיטות, על מנת להבין את ההכרעות בדין.
גישה אחרת, שאינה פותרת את כל השאלות, טוענת שהתנאים הקדומים אשר שיננו את ה"ברייתא" וה"תוספתא" שהפכו מאוחר יותר למשניות ערוכות, ניסו ליצור טקסט קל לשינון וזיכרון על פה, וזאת הסיבה לקשיים שיש בו.
הגישה הספרותית דומה לכך, אך טוענת שרבי ערך את הטקסטים הקדומים, תוך שימוש באמצעים ספרותיים כמו "פתיחה מעין חתימה", תקבולות, משחקי מילים ועוד.
פענוח של האמצעים הספרותיים שופך אור נוסף על הבנת המשנה ועל הנושא הנידון בה.
הדוגלים בגישה זו טוענים כי אין אפשרות לנתק בין תוכן המשניות לבין צורת העיצוב שלהם (אברהם וולפיש בעבודת הדוקטורט).
משניות קדומות בעריכה שונה מזו של רבי יהודה הנשיא, לעיתים עם תוספות שהושמטו או לא נכנסו למשנה, או חילופי נוסח, ואשר ייתכן כי חלקם היוו את הבסיס למשנה נקראו ברייתא (בארמית: החיצוני).
אלו שוננו בידי חכמי התלמוד הבבלי והתלמוד "הירושלמי" (האמוראים) בדיוניהם על המשנה, וחלק מדבריהם אף שולב לעיתים בקבצים אלו, בעיקר בדורות הראשונים שלאחר המשנה.
קובץ נוסף המצוטט לעיתים בתלמודים כברייתא הוא התוספתא (בארמית: התוספת), המסודר בסדר המהווה את מקורו של סדר המשניות, והמשקף מסורת ארץ-ישראלית שאומצה לעיתים בידי עורכי התלמוד הירושלמי ובית מדרשם.
כן קיימים מדרשי ההלכה – המפרשים פסוקים מן המקרא על פי כללים וקובעים מתוכם את ההלכה, או מעבירים מסורות היסטוריות או אגדתיות.
בין הקבצים הללו מכילתא דרבי ישמעאל, מכילתא דרשב"י, ספרא, ספרי במדבר, ספרי זוטא במדבר וספרי דברים, מכילתא דברים, וספרי זוטא דברים.
חלקים מקבצים אלו מצוטטים כברייתות בתלמוד הבבלי והירושלמי.
ברייתות רבות נוספות אבדו במהלך הדורות ולא הגיעו לידינו.
הניסוח והקונספט הסופי של המשנה התבצע על ידי רבי יהודה הנשיא.
יש אומרים שהמשנה נחתמה בשנת ג' אלפים תתקע"ח (218 לספירה), 150 שנה לאחר חורבן בית שני.
לפי ספר הקבלה נחתמה בשנת ג'תתקמ"ח (188 לספירה), 120 שנה לאחר החורבן.
בתלמוד אומר רבי יוחנן, כי: בפשטות משמע כי כל אחד מחיבורים אלה נכתב על פי תורת אותו תנא, אך רב שרירא גאון מסייג אמירה זו, וכותב כי אין משמעות הדבר שמה שנאמר ללא ציון הוא מדברי אותו תנא, אלא שדבר הלכה זה עבר במסורת באמצעות בית המדרש של אותו תנא.
את ההלכה בתקופת חז"ל היה מקובל ללמוד במתכונת של שינון, מבלי להעלותה על הכתב, ועל כן היא כונתה 'תורה שבעל פה'.
כפי הנראה, המשנה לא נלמדה מן הכתב אלא מתחילת תקופת הגאונים, כאשר רבו ההלכות ונכתבו התלמודים.
יש דעות במסורת התולות את כתיבת המשנה בקשיי החורבן והגלות, אך אין לדבר סמך במקורות.
ישנם חוקרים הטוענים שהמשנה אומנם לא נלמדה מן הכתב בבית המדרש, אך הלומדים נהגו לרשום לעצמם רשימות בבית לשינון עצמי.
ניתן למצוא לכך סימוכין מסיפורים שונים בתלמוד על "מגילות סתרים" שנכתבו בימי התנאים ונמצאו בתקופה מאוחרת יותר.
בימים שלאחר עריכת המשנה, היא הפכה לקובץ הלכתי דומיננטי, ושינתה את פני עולם לימוד ההלכה.
מקובל לציין את המעבר בכינוי חכמי התקופה: עד ימי המשנה החכמים נקראו תנאים, ולאחר חתימת המשנה נקראו החכמים אמוראים.
האמוראים בבבל ובארץ ישראל למדו את ההלכה בהתאם למשנה ואסרו על עצמם לחלוק על דברי התנאים.
לאחר דורות נוספים של לימוד הלכה, המסורות הפרשניות וההלכתיות לגבי המשנה התגבשו לחיבור נפרד – התלמוד.
הן בתלמוד הבבלי והן בתלמוד הארצישראלי ('הירושלמי'), המשנה היא הבסיס לכל, ועליה מושתתים הדיונים השונים.
עם זאת, התלמודים עסקו בעיקר בחלקי המשנה הנוגעים להלכה, ועל כן לחלק מן המסכתות הדיון התלמודי הוא חלקי, או שכלל לא קיים.
בנוסף לתפקידה ההלכתי, משמשת המשנה כיום במחקר גם כמקור ידע לגבי אורחות החיים ולגבי השפה של התקופה שבה נכתבה.
במסכת אבות מובא שתחילת גיל לימוד המשנה הוא עשר שנים:
גם כיום בחינוך הדתי והחרדי מקובל ללמוד את המשנה החל מהחינוך היסודי.
בגלל הדגש של לימוד משנה לילדים, גופים שונים יצרו דברים על מנת להנגיש את המשנה לילדים, יצאו מהדורות של משנה לילדים עם ציורים, פרויקט של לימוד משנה בוואטסאפ וכן תוכנית טלוויזיה בשם רצים למשנה.
יש הלומדים שמונה עשר פרקי משנה בכל יום כך שהם מסיימים את ששת סדרי משנה בכל חודש.
אחת השיטות הנפוצות ללימוד משנה, בייחוד בציבור התורני היא באמצעות שינון בעל פה.
לימוד בצורה כזו עושה שימוש בטכניקות של חזרה, מתוך ההנחה שככל הלומד יחזור על החומר הנלמד, הוא יהיה מסוגל לזכור אותו יותר טוב.
לימוד בצורה כזו מאפשר ללומדים לקיים את דברי התלמוד: .
בנוסף, על פי החפץ חיים אחד היתרונות של לימוד בעל פה הוא במצבים מיוחדים: .
ישנן מסגרות חינוך כמו שיטת זילברמן ושיטת זכרו ששינון משניות בעל פה הוא מרכיב מרכזי בשיטה החינוכית שלהם.
מקובל לחלק את עדי הנוסח של המשנה לשני סוגים – הטיפוס המזרחי, הכולל משניות שהועתקו בכתבי היד של התלמוד הבבלי; והטיפוס המערבי, הארצישראלי, הכולל כתבי יד של "סדר משנה", כלומר כתבי יד של משניות בלבד ללא תלמוד.
בין הטיפוסים השונים ישנם הבדלים בתוכן ובלשון, ולפיכך לחלוקה זו נודעת משמעות הן לחקר נוסח המשנה ועריכתה, והן לחקר לשון המשנה.
כמו כן מקובל להשוות את הסדר של המשניות ולשונם לזה של התוספתא המקבילה, שהיא בעיקרה נוסח ארצישראלי מערבי.
רוב כתבי היד של "סדר משנה" הם מהמאה ה-13 ואילך, ורק מספר כתבי יד מוקדמים יותר קיימים בידינו כיום.
העתיק מכולם והחשוב שבהם הוא כתב יד קאופמן, שזמן כתיבתו מוערך למאה ה-11–12 לספירה.
זהו כתב יד המכיל את כל נוסח המשנה למעט דף אחד, בתוספת ניקוד שככל הנראה התווסף מאוחר יותר.
כתב היד שוכן כיום בספרית האקדמיה למדעים בבודפשט.
כתב יד נוסף הוא כתב יד פַּארמה, המכיל אף הוא את כל נוסח המשנה, אשר נכתב ככל הנראה במאה ה-11 באיטליה.
החלק הראשון של כתב היד מנוקד ניקוד מלא, והשאר בניקוד חלקי.
גם בכתב יד זה משערים שהניקוד התווסף מאוחר יותר.
ניקודו הוא "ספרדי", כלומר הוא נוטה לבלבל בין פתח לקמץ ובין צירי לסגול.
כתב יד מאוחר יותר הוא כתב יד קיימברידג' (CUL Ms.
470,1) משנת 1350 לספירה לערך (מכונה גם "כתב יד לו" על שם המהדורה של כתב היד שהוציא לאור ויליאם הנרי לו [Lowe]).
כתב יד זה אינו מנוקד ותחילה היו שחשבו שהוא מזויף.
שלושת כתבי היד הללו כוללים את כל שישה סדרי המשנה למעט חוסרים מקומיים.
בנוסף להם, יש כתבי יד שכוללים יחידות קצרות יותר, כגון כתב יד פרמה ב המכיל את סדר טהרות.
שלושת כתבי יד אלו מייצגים בעיני החוקרים, את הנוסח הארצישראלי של המשנה.
כתבי יד מוקדמים, אם כי חלקיים, הם כתבי יד שנמצאו בגניזה הקהירית, שחלקם נכתבו עוד מימי הגאונים.
מהדורות מדעיות של נוסח המשנה
עם התקדמות מחקר מדע התלמוד נוצר צורך ליצור מהדורה מדעית מדויקת של נוסח המשנה, מתוך השוואה פילולוגית של כתבי היד המדויקים.
פרופ' דוד רוזנטל השלים את עבודתו על מהדורה מדעית של כל סדר נזיקין, אך זו טרם ראתה אור.
שלשה ניסיונות להוציא מהדורה מדויקת של המשנה נעשו עד כה:
משנה עם שינויי נוסחאות, שיצאה לאור על ידי מכון התלמוד הישראלי השלם.
יצא לאור רק כרך אחד על סדר זרעים, עם חילופי נוסחאות מפורטים.
מפעל המשנה של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים מלקט את כל כתבי היד וקטעי הגניזה של המשנה במטרה להעמיד מהם בעתיד הרחוק מהדורה מדעית.
משנה, הוצאה מדעית של מיכאל קרופ, יוצא לאור בהוצאת לי אחים ספרים.
יצא לאור כרכים של זרעים (תש''פ) וטהרות (תשפ''ב).
נוסח הפנים ע''פ כת''י קאופמן ובטור מקביל נוסח הדפוסים ע''פ מהדורת אלבק, ושינויי נוסח לכתבי יד השלמים וקטעי הגניזה.
למשנה נכתבו פירושים רבים, אם כי פחות מאשר לתלמוד הבבלי.
סיבה אפשרית אחת לכך היא שהבנת המשנה פשוטה יחסית, והיא כתובה בעברית ארץ ישראלית.
סיבה אפשרית אחרת היא שהתלמוד הבבלי הפך לנושא המרכזי הנלמד, והבסיס הישיר לספרי הפוסקים (כגון הרי"ף, הרמב"ם ובעלי התוספות), ולכן עליו נכתבו רובם המכריע של הפירושים.
המאסף הוא הפירוש הקדום ביותר המצוי בידינו על כל שישה סדרי משנה.
הפירוש נכתב במקור בערבית יהודית.
התרגום העברי שנעשה בימי הביניים (על ידי מתרגמים שונים לסדרים שונים במשך כמה מאות שנים) מצורף למסכתות התלמוד במהדורת ש"ס וילנה.
תרגום חדש לפירוש הרמב"ם נכתב בימינו על ידי הרב יוסף קאפח, מכמה כתבי יד, ובהם כתב ידו של הרמב"ם עצמו (שקיים היום בספריות של האוניברסיטה העברית בירושלים ושל אוניברסיטת אוקספורד).
פירושו של רבי עובדיה מברטנורא (1450–1510), הידוע כפירוש הרע"ב (נקרא "פירוש הרב" או "ברטנורא" בשפת הלומדים).
זהו הפירוש היסודי ביותר על המשנה (בדומה לפירושו של רש"י לתורה ולתלמוד), והוא מבוסס בעיקר על פירושיהם של רש"י (על התלמוד) והרמב"ם.
פירוש זה מופיע ברובן המכריע של מהדורות המשנה, והוא הפירוש הנפוץ ביותר למשנה מבין הפירושים הקלאסיים.
פירוש "תוספות יום טוב" לרבי יום-טוב ליפמן הלר (1579–1654), נכתב כ"תוספת" לפירוש הרע"ב (בדומה ל"תוספות" על פירושו של רש"י לתלמוד), ונדפס בחיי המחבר.
פירוש ארוך זה, או קיצורו ("עיקר תוספות יום טוב") נדפס ברוב מהדורות המשנה לצדו של פירוש הרע"ב.
זהו פירוש רחב יותר מפירוש הרע"ב, ועוסק גם בקושיות ותירוצים על המשנה, וכן בקביעת הנוסח המדויק של המשנה.
פירוש פינחס קהתי שהודפס לראשונה בתוך "קונטרסים ללימוד המשנה היומית וההלכה היומית" על ידי "היכל שלמה" בירושלים בסוף שנות החמישים ובתחילת שנות השישים של המאה העשרים.
ולאחר מכן נדפס מחדש באופן עצמאי תחת הכותרת משניות מבוארות בשנת 1970. הפירוש נדפס מחדש בשנות התשעים בשתי מהדורות, באחת מהן מתחת לפירושו של הרב עובדיה מברטנורא.
הפירוש ארוך יחסית ונוטה להביא מספר ביאורים אפשריים לעניינים שבמשנה.
משנה תורה (או בשמו המלא: משנה תורה לרמב"ם, מכונה גם "היד החזקה") הוא חיבור הלכתי מונומנטלי שכתב הרמב"ם (רבי משה בן מימון) סביב שנת 1175 (ד'תתקל"ה).
החיבור הוא גולת הכותרת של כתבי הרמב"ם, והוא אחת היצירות המקיפות, המסודרות והמשפיעות ביותר על ההלכה בפרט, ועל התורה שבעל פה בכלל, בכל תולדות העם היהודי.
החיבור מצטיין בסדר קפדני שלא היה אופייני עד לתקופת כתיבתו, וגם נכתב בלשון הקודש צחה ובהירה, בניגוד לשאר ספרי הרמב"ם שנכתבו בערבית.
הרמב"ם יוצר בו קטלוג חדשני של כל ההלכה בו הוא מחלק את כל ההלכות בצורה מאוד מסודרת, כדלהלן.
החיבור החלטי וכמעט ואין בו דעות שונות או דיונים, וכן אין בו מקורות הלכתיים לפסקים המופיעים בו.
עובדה זו הביאה כמה תלמידי חכמים במשך הדורות לחפש ולשער אחר מקורותיו של הרמב"ם, ואלה הם מחשובי הפירושים על ספרו.
בנוסף לחיבורים אלו, נכתבו סביב הספר חיבורים למדניים ומחקריים רבים, והוא אחד מספרי ההלכה הנחקרים ביותר, הן על ידי החכמים המסורתיים והן על ידי חוקרים מודרניים.
היו גם שמתחו ביקורת על הרמב"ם, על שלא כתב מקורות ונימוקים בספרו וכך לא ניתן להתווכח ולחלוק על דבריו.
משנה תורה נחלק לארבעה עשר ספרים (ולכן מכונה לעיתים הי"ד החזקה).
כל ספר נחלק לנושאים – "הלכות" (כגון "הלכות יסודי התורה" או "הלכות שבת"), וההלכות נחלקות לפרקים.
כל פרק מחולק ל"הלכות קטנות" (פסקאות).
החיבור כולל בסך הכול 14 ספרים, 83 נושאים ו-1,000 פרקים.
הספר נחשב לאחד משלושת עמודי ההוראה, יחד עם פסקי הרי"ף והרא"ש, שעליהם נשען רבי יוסף קארו בחיבור ה"שולחן ערוך", ופעמים רבות הוא מצטט אותו בניסוח ההלכה.
הרמב"ם קרא לספרו בשם "משנה תורה", כיוון שלדבריו .
כלומר, הרמב"ם ביקש לחבר מקבץ שיכיל את כל התורה שבעל פה בחיבור מקיף אחד.
חלק מגדולי ישראל, ובייחוד הראב"ד, נרתעו משמו הנועז של הספר, כשני לתורה.
הראב"ד מתח על הספר ביקורת חריפה, וכתב עליו את השגות הראב"ד.
בין השאר, נמתחה הביקורת על מטרת הספר, בטענה שיומרני מצדו של הרמב"ם לצפות שיצירתו תחליף את כל הספרים שקדמו לו.
מסיבה זו, נפוץ השימוש בכינוי הנוסף של הספר היד החזקה (וכן י"ד חזקה או י"ד החזקה) על שם ארבעה עשר (י"ד) הספרים הכלולים בו, וכשמו של הפסוק האחרון בתורה "ולכל היד החזקה, ולכל המורא הגדול, אשר עשה משה לעיני כל ישראל", וזאת כדי לא לכנות את הספר "משנה תורה".
השם "משנה תורה" נחשב בעייתי גם משום שהוא משמש ככינוי לספר דברים.
הספר נכתב על ידי הרמב"ם כאשר היה בשנות ה-30 לחייו והתגורר במצרים.
עוד במהלך חיבורו של פירוש המשנה, החל הרמב"ם בכתיבת ספר המצוות (בערבית), כמפתח ותוכנית ל"משנה תורה" (שנכתב בעברית).
הרמב"ם עסק כעשר שנים בחיבור ה"משנה תורה", משנת ד'תתקכ"ח (1168), שבה סיים את פירוש המשנה, עד שנת ד'תתקל"ז (1177), שבה כתב את ההקדמה לחיבורו.
בלוחות שנה נחשבה שנה זו לשנת חתימת היד החזקה.
בשנת ד'תתקל"ח (1178) הוסיף הרמב"ם להלכות קידוש החודש, שנכתבו בשנת ד'תתק"ל, את הפרקים מי"א ואילך, שהיו עד אז כעין חיבור עצמאי.
החכם הקראי אהרן בן אליהו מניקומדיה (המאה ה-14) החשיב שנה זו לכתיבת החיבור.
לפי הרב יוסף קאפח, החיבור נמשך גם אחרי כתיבת ההקדמה בערך עד שנת ד'תתקמ"ד (1184).
צבי גרץ מזכיר כתב יד שהיה אצל שלמה מונק שעל פיו הסתיימה הכתיבה בח' בכסלו ד'תתקמ"א.
עם יציאתו של הספר לאור הועתק פעמים רבות מכתבי יד ונתרבו בו השיבושים שהחמירו עם יציאת הדפוס, "תיקוני" חכמים, והשמטות הצנזורה הנוצרית.
חלקם נותרו בו עד ימינו .
בחיבור זה קיבץ וסידר הרמב"ם את כל ההלכות של התורה שבעל פה מכל מקורות ספרות חז"ל שהיו לפניו: המשנה, התוספתא, התלמודים ומדרשי ההלכה, בעברית משנאית (פחות או יותר), מדויקת ובהירה.
הוא הכריע בסוגיות תלמודיות ובמחלוקות הגאונים, והציג את הכרעתו לרוב בלי הזכרת השיטות האחרות.
במקומות אחדים נראה שהבנתו את סוגיית התלמוד (ונוסחה) היו שונים בתכלית מן הפרשנות הרווחת (המבוססת על פירושי רש"י ובעלי התוספות).
עיקר חידושו היה בקיבוץ ההלכות שלא כסדר התלמוד דווקא, באופן שיטתי ותמציתי, לפי חלוקה ראשית ("ספרים"), משנית ("הלכות"), ושלישית ("פרקים") שמקצתן נסמך על המונוגרפיות של הגאונים וחלקן מקורי.
עד לכתיבת חיבור זה היו ספרי ההלכה העיקריים (הרי"ף וחיבורי הגאונים) ספרי ליקוט של גמרות.
הרמב"ם היה הראשון שכתב ספר הלכה שהוא חיבור ערוך עצמאי.
בחיבור זה הרמב"ם הקיף כמעט את כל עולם ההלכה שהצטבר עד ימיו, כולל מצוות שאינן רלוונטיות לתקופת היעדר המקדש ואי-ישיבת עם ישראל בארצו, לשבטיו.
זאת, בניגוד לרוב ספרי ההלכה, שנכתבו על ההלכות הנהוגות בזמן הגלות בלבד ("הזמן הזה").
מפעל כתיבה אדיר זה דרש לא רק ידע בכל מכמני התלמודים, אלא בעיקר הבנה מפליגה ויכולת של ברירת העיקר מהטפל ותמצותו במילים ספורות (פעמים רבות תוך תרגומו מארמית, שפת התלמודים).
על דרך כתיבתו ועריכתו את ספר משנה תורה מתייחס הרמב"ם בהקדמתו לספר, וגם בספריו האחרים ובאגרותיו שבהם עלה הנושא לדיון.
ממקורות אלו אנו למדים שהרמב"ם ראה את המשנה, בעריכתו של רבי יהודה הנשיא, כחיבור שבו מכונסת ההלכה בכל התחומים, שהתקבל על ידי כל ישראל.
באגרותיו, בבואו להצדיק את דרך כתיבת ועריכת ספרו, הקביל הרמב"ם את עבודתו לסידור המשנה על ידי רבי: "לא קדמני אדם אחַר רבנו הקדוש".
הוא בחר בדרך המשנה בכמה היבטים: הן במבנה הספרותי של המשנה המבוסס על יחידות בתוך יחידות בתוך יחידות, כי הוא מקל על לימוד בעל פה; והן בבחירת שפת המשנה וסגנונה: "וכן ראיתי לנכון שלא אחברנו בלשון כתבי הקודש...
גם לא אחברנו בלשון התלמוד...
אלא אחברנו בלשון המשנה"; וכן היותו חיבור עצמאי ולא דיון צמוד לחיבור אחר, וללא ציטוט מקורות: "אני לא עשיתי פירוש, אלא חיבור, דרך המשנה.
סתם בלא שם אומרן, דרך רבינו הקדוש תפשתי, גם הוא עשה זה מלפני".
בדומה לארבע היחידות במשנה (סדרים, מסכתות, פרקים, ומשניות), חילק הרמב"ם את חיבורו לארבע יחידות (14 ספרים, 83 הלכות, 1,000 פרקים, ופסקאות – הלכות קטנות).
אבל סדר י"ד הספרים, וסדר ההלכות בתוך הספרים חופף חלקית בלבד לששת סדרי המשנה.
עליה, ועל השיקול שהביא להחלטתו לשנות מהמשנה הוא מספר בהקדמתו לספר המצוות: "תרתי במחשבתי באלו פנים [צריכה להיות] חלקת החיבור הזה וסידורו לשערים: אם אחלקנו כחלקת המשנה ואלך בעקבותיה, או אחלק חלקה אחרת ואקדים ואאחר כפי מה שיחייב העיון, שהוא הראוי והקל ביותר ללמוד.
אז נתברר לי, שחלקתו הטובה ביותר תהיה שיסודר הלכות הלכות במקום המסכתות שבמשנה".
לאידך, החיבור גם איננו הרחבה של ספר המצוות כי "חילוק חיבור זה לפי העניינים, לא לפי מנין המצות", לכן "ראיתי לחלק חיבור זה הלכות הלכות בכל עניין ועניין, ואחלק ההלכות לפרקים שבאותו עניין.
וכל פרק ופרק אחלק אותו להלכות קטנות, כדי שיהיו סדורין על פה".
כאמור, ההלכות במשנה תורה מסודרות על פי סדר שיטתי, אך מקורותיהן בספרות חז"ל מפוזרים בחיבורים רבים.
במשנה תורה לא כתב הרמב"ם את מקורותיו, אלא הביא הלכה פסוקה בלבד.
סיפור בנושא מובא באיגרת אישית, שבה הוא מֵצר על כך.
בהמשך האיגרת מודיע הרמב"ם שהחליט לציין את המקורות הלא-סדירים של ההלכות; קרי – אם המקור להלכה איננו במסכת העוסקת בנושא.
לגבי מקורות במסכת העוסקת בנושא סבור הרמב"ם שאין צורך לציין מקור, כי הבא לברר מקורה של הלכה צריך להיות בקי במסכתות הרלוונטיות.
למרות כוונות אלה, הרמב"ם לא הספיק לבצע משימה זו.
רבים מ"נושאי הכלים" ל"משנה תורה" עוסקים בחשיפת מקורותיו של הרמב"ם.
עד ימינו ממשיכים להתפרסם ספרים ומאמרים התרים אחר מקורות תלמודיים לפסיקות של הרמב"ם.
חיבור משנה תורה מורכב מהקדמה ולאחריה ארבעה עשר חלקים ("ספרים").
כל חלק ("ספר") נחלק לקובצי הלכות (נושאים), וקובצי ההלכות נחלקים לפרקים.
כל פרק מחולק ל"הלכות קטנות" (קטעים).
מקובל לקרוא לכל קטע "הלכה".
בדפוסים מוספרו ההלכות, כך שציטוט או הפניה לספר תהיה לדוגמה: ספר המדע, הלכות דעות, פרק א, הלכה א.
הקדמת החיבור: הכוללת פתיחת המחבר על שלשלת המסורת והצורך בספר, רשימת מצוות עשה ומצוות לא תעשה, וכותרות ארבעה עשר ה"ספרים" וה"הלכות" הכלולות בכל אחד מהם.
ספר המדע: הלכות יסודי התורה, הלכות דעות, הלכות תלמוד תורה, הלכות עבודה זרה וחוקות הגויים, הלכות תשובה.
ספר אהבה: הלכות קריאת שמע, הלכות תפילה וברכת כהנים, הלכות תפילין, מזוזה וספר תורה, הלכות ציצית, הלכות ברכות, הלכות מילה, סדר התפילה.
ספר זמנים: הלכות שבת, הלכות ערובין, הלכות שביתת עשור, הלכות שביתת יום טוב, הלכות חמץ ומצה, הלכות שופר, סוכה ולולב, הלכות שקלים, הלכות קידוש החודש, הלכות תעניות, הלכות מגילה וחנוכה.
ספר נשים: הלכות אישות, הלכות גירושין, הלכות ייבום וחליצה, הלכות נערה בתולה, הלכות שׂוטה.
ספר קדושה: הלכות איסורי ביאה, הלכות מאכלות אסורות, הלכות שחיטה.
ספר הפלאה: הלכות שבועות, הלכות נדרים, הלכות נזירות, הלכות ערכים וחרמים.
ספר זרעים: הלכות כלאיים, הלכות מתנות עניים, הלכות תרומות, הלכות מעשרות, הלכות מעשר שני ונטע רבעי, הלכות ביכורים ושאר מתנות כהונה שבגבולין, הלכות שמיטה ויובל.
ספר עבודה: הלכות בית הבחירה, הלכות כלי המקדש והעובדים בו, הלכות ביאת המקדש, הלכות איסורי מזבח, הלכות מעשה הקרבנות, הלכות תמידין ומוספין, הלכות פסולי המוקדשין, הלכות עבודת יום הכיפורים, הלכות מעילה.
ספר קרבנות: הלכות קרבן פסח, הלכות חגיגה, הלכות בכורות, הלכות שגגות, הלכות מחוסרי כפרה, הלכות תמורה.
ספר טהרה: הלכות טומאת מת, הלכות פרה אדומה, הלכות טומאת צרעת, הלכות מטמאי משכב ומושב, הלכות שאר אבות הטומאות, הלכות טומאת אוכלין, הלכות כלים, הלכות מקוואות.
ספר נזיקין: הלכות נזקי ממון, הלכות גנבה, הלכות גזילה ואבידה, הלכות חובל ומזיק, הלכות רוצח ושמירת נפש.
ספר קניין: הלכות מכירה, הלכות זכייה ומתנה, הלכות שכנים, הלכות שלוחין ושותפין, הלכות עבדים.
ספר משפטים: הלכות שכירות, הלכות שאלה ופיקדון, הלכות מלווה ולווה, הלכות טוען ונטען, הלכות נחלות.
ספר שופטים: הלכות סנהדרין והעונשין המסורין להם, הלכות עדות, הלכות ממרים, הלכות אבל, הלכות מלכים ומלחמות.
לצד ההתלהבות לה זכה הספר, הוא נתקל גם בהתנגדויות חריפות; מיד עם פרסומו, קמו על "משנה תורה" עוררים, בעיקר בשל העובדה שלא כתב בו את מקורותיו, כנוהג המקובל.
ביקורת מסוג אחר נשמעה ב"פולמוסי הרמב"ם", שכוונה בעיקר נגד ספרו הפילוסופי "מורה הנבוכים", אך כללה גם את "ספר המדע" – חלקו הראשון של משנה תורה.
גם בין חכמי ישראל שכבדו את הרמב"ם ואת יצירתו יש שהשמיעו ביקורת על ספרו או על נקודות אחדות בו.
הרמב"ם לא ציין את המקור להלכות שכתב ובשל כך נוצר קושי בקבלת פסיקותיו.
ואכן, הלכות רבות בספר מבוססות על החלטות של הרמב"ם שמקורן לא ברור: החל מסוגיות נידחות בתלמוד הירושלמי, ועד פסיקות המבוססות על דברי גאונים.
חלק מן המקורות שהיו לפניו אבד, ובחלקם היו לו גרסאות השונות ממה שהכירו מתנגדיו (בעיקר באשכנז ובצרפת).
הרמב"ם מציג את ספרו כספר פסיקה המקיף את כל התורה שבעל פה – מתמצת ומסכם את כולה לספר אחד, כך שלא ילמדו יותר את כל התורה שבעל פה אלא רק את ספרו ומכאן שמו – משנה תורה.
גם בקהילות שפסיקתו של הרמב"ם התקבלה כבלעדית, לימוד הספר לא הצליח להחליף את העיסוק במשנה ובתלמוד.
ביקורת מסוג זו הציג רבי פנחס בן משולם, דיין אלכסנדריה, שחשש כי בעקבות הלימוד בספרו של הרמב"ם "ישתכח שם התנאים והאמוראים מן העולם".
הוא השמיט את חילוקי-הדעות ומשא-ומתן שקדם לפסיקה, ובדרך-כלל איננו מנמק את הכרעותיו.
לדברי מתנגדיו גישה זו עלולה להטעות את הציבור, כאילו דעתו היא הדעה היחידה והמחייבת (ייתכן שלכך אכן התכוון הרמב"ם).
הרמב"ם לא האריך בהגדרת הכללים, אלא הביא את הפרטים שהוזכרו בדברי חז"ל, תוך השמטת המשא ומתן והמחלוקות, כך שקשה להסיק מסקנות על מקרים חדשים מתוך דבריו.
בחלק מתפוצות ישראל השתרשה מסורת פסיקה שונה, ואלו לא היו נכונים לוותר עליה.
עוד בימי חיי הרמב"ם כתב הראב"ד סדרת הסתייגויות על משנה תורה שנקראו השגות הראב"ד, בהן חלק לפעמים בחריפות על הרמב"ם והזכיר עמדות אחרות.
עם זאת ברוב המקומות הסכים הוא עם הרמב"ם.
שיטתו של הרמב"ם עוררה כעס רב, בעיקר מצד מנהיגים שלא קיבלו את סמכותו האישית (ראשי הישיבות בבבל ובא"י, והמנהיגות המסורתית של אחדות מקהילות מצרים).
למרות ההתנגדות שעורר, הספר הפך לאחד מספרי ההלכה המוסמכים ביותר, (ביהדות תימן, יהדות מצרים וכן בכמה קהילות בספרד הוא היה ספר ההלכה הבלעדי).
השפעתו העיקרית היא דרך חיבור הפסיקה המקובל – השולחן ערוך של רבי יוסף קארו, שהושתת על חיבור בעל הטורים, שהעמיד את פסיקתו על הרמב"ם, הרי"ף והרא"ש.
ובכל מקום של חילוקי-דעות פסק כשניים מהם נגד היחיד.
ב"הלכות הנוהגות בארץ" (סדרים זרעים, קדשים וטהרות וביניהם, תרומות ומעשרות, כלאים ושמיטה), נחשב משנה תורה כמקור הלכתי ראשון במעלה וכמעט יחידאי, מפני שכמעט אין פוסקים נוספים שעסקו בכך.
אף על פי ש"שולחן ערוך" התקבל כספר הלכה ראשון במעלה, נשאר "משנה תורה" במרכזו של הדיון התלמודי.
הוא מהווה אתגר עבור למדנים חריפים, ובפרט שיטת בריסק.
אלו המשיכו (וממשיכים) לנסות ולשחזר את תובנותיו בסוגיות התלמוד.
גם הסתירות (האמיתיות והמדומות) שבו מהוות מקור לא-אכזב לחידושי מושגים הלכתיים.
במצבים רבים נאלצים תלמידי החכמים להגיע למסקנה שכנראה הרמב"ם חזר בו.
המחקר המדעי מקבל טענה זו רק אם יש לה סימוכין בכתבי-היד של משנה תורה, בכתבי היד של פירוש המשניות שלו, בתשובותיו ההלכתיות ובכתבי בנו – רבי אברהם בן הרמב"ם.
במאה העשרים הראי"ה קוק חשב כי חשוב לשלב בפורמט של התלמודים את פסקי הרמב"ם והשולחן ערוך בצידי הדף, ואף עסק בכך רבות.
מאוחר יותר הוקם לשם כך מכון הלכה ברורה ובירור הלכה.
במחצית השנייה של המאה ה-20 התרבו לומדי הרמב"ם בקצב של פרק או שלושה פרקים ביום, בעקבות תקנת הרבי מלובביץ' ללימוד פרקי "הרמב"ם היומי".
חקר הנוסח של משנה תורה
מכתב ידו המקורי של הרמב"ם לספר משנה תורה שרדו כעשרים דפי-טיוטה (רובם מ"ספר משפטים", שניים מ"ספר נזיקין"), שנמצאו בגניזת קהיר.
מספרי מדע ואהבה, מצוי כיום כתב יד שבסיומו נרשם: "הוגה מספרי אני משה ברבי מימון זצ"ל".