tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כוח העיבוד והחישוב של המערכת יידע לזהות כאמור כל מטרה ולשבש את מערכת הניווט\ההטסה, כגון ג'י.פי.אס, לווינות או שליטה מרחוק.
מערכת הנעה אי פרפורמנס היא מערכת הנעה היברידית פלאג-אין שפותחה על ידי חטיבת AMG של מרצדס-בנץ לרכבי הביצועים הגבוהים שלה.
מרצדס חשפה את מערכת ההנעה ב-31 במרץ 2021.
דגמי ה-V8 מבוססים על מנוע ה-4.0 ליטר טווין-טורבו, בתצורה זו למערכת הספק מרבי משולב של 805 כ"ס ומומנט מרבי של מעל ל-102 קג"מ.
לפי מרצדס זה יספיק לדגמים שיצוידו במערכת הזו לייצר נתון תאוצה 0-100 קמ"ש של פחות מ-3.0 שניות.
אלו נתונים לא סופיים ומרצדס תשנה במעט את המערכת בהתאם ליישום בדגמים השונים.
דגמים עם מנוע ארבעה צילינדרים עושים שימוש במנוע ה-2.0 ליטר טורבו, בתצורה זו למערכת הספק מרבי משולב של כ-510 כ"ס ומומנט מרבי של כ-71.4 קג"מ.
שני המנועים מצוידים בצמד מגדשי טורבו, האחד רגיל על בסיס גזי הפליטה והשני מדחס חשמלי האחראי על גדישת המנוע בסל"ד נמוך עד בינוני.
בנוסף, שני המנועים מצוידים גם במערכת מערכת מיקרו-היברידית שיכולה להוסיף עוד 14 כ"ס ומנוע ה-V8 כולל מערכת ניתוק צילינדרים לחיסכון נוסף בצריכת הדלק.
המנוע החשמלי מאחור מייצר הספק קבוע של 94 כ"ס והספק מרבי של 201 כ"ס למשך זמן של עד 10 שניות, המומנט המרבי קבוע ועומד על 32.6 קג"מ.
את המנוע החשמלי מזינה סוללה מתקדמת המיועדת לדגמי ביצועים עם יכולת פריקה/טעינה גבוהה הרבה יותר (HPB80) בקיבולת של 6.1 קוט"ש ובמתח של 400 וואט המותקנת בין הגלגלים האחוריים לטובת פיזור משקל אידיאלי.
הסוללה הזו פותחה באמצעות טכנולוגיה המשרתת את רכבי פורמולה 1 של מרצדס AMG.
מערכת הפצצה במסלול כבידתי חלקי הייתה מערכת טילים שפותחה בברית המועצות שניצלה מסלול לווייני נמוך להגעה ליעד.
מכיוון שטיל לא היה משלים סיבוב שלם סביב כדור הארץ היה קושי להבחין ביעד לאחר שיגור הטיל.
פיתוח מערכות מסוג זה החל בברית המועצות בשנות ה-60 של המאה ה-20. סרגיי קורוליוב פיתח מערכת על בסיס טיל תלת-שלבי עם ראש נפץ בודד.
לפי הערכת המפתחים מערכות מכ"ם היו יכולים לגלות את היעד כ-2 דקות לפני הפגיעה.
משרד תכנון של ולדימיר צ'לומיי הציע תכנון על בסיס טילים מדגם UR-200 ו-UR-500. פיתוח על בסיס UR-200 קיבל אישור להמשך התכנון.
אמנם לאחר נפילת ניקיטה חרושצ'וב שהיה מיודד עם צ'לומיי פרויקט איבד את תמיכת השלטונות.
על בסיס UR-500 בהמשך פותח משגר לוויינים וחלליות מדגם פרוטון.
משרד תכנון בראשות מיכאיל יאנגל פיתח מערכת על בסיס טיל R-36. בשנת 1965 סוכם להמשיך לתכנון מפורט וייצור.
במהלך שנת 1965 כני שיגור בקוסמודרום בייקונור עברו הסבה למערכת חדשה.
ב-16 בדצמבר 1965 בוצע שיגור ראשון.
בנובמבר 1968 המערכת הוכרזה כמבצעית ו-18 כני שיגור היו בפעולה.
עד לשנת 1971 בוצעו 24 ניסויים שיגור לכיוון חצי האי קמצ'טקה.
על בסיס מערכת זו בהמשך פותח משגר לוויינים וחלליות מדגם ציקלון.
לדעת ראשי צבא ברית המועצות למערכת היו יתרונות לעומת טיל בליסטי.
הגעה לשטח ארצות הברית הייתה מכיוונים שונים וזמן התרעה היה קצר.
לעומת זאת היקף חומר נפץ היה קטן משמעותי ודיוק היה לא גבוה.
ארצות הברית בדקה שימוש במערכת זו אך הוחלט שאין לה יתרון משמעותי לעומת מערכות אחרות שבידי צבא ארצות הברית.
בשנת 1979 בהתאם להסכם סאל"ט מערכות אלו היה אסורות.
בשנת 1983 המערכת יצאה משימוש.
קיימת השערה שסין מפתחת מערכת דומה
מערכת הסיווג הכימי האנטומי-תרפויטי היא מערכת לסיווג תרופות שפורסמה לראשונה ב-1976, המסווגת את החומרים הפעילים של תרופות לפי האיבר, או המערכת בגוף האדם שעליהן הן פועלות.
המערכת מתארת את התכונות הטיפוליות, הפרמקולוגיות והכימיות של הכימיקלים הטיפוליים.
מטרתה לשמש ככלי עזר לניטור תופעות לוואי ולמחקרים שמטרתם פיתוח תרופות חדשות, ושיפור איכות השימוש בהן.
מערכת הסיווג אינה מיועדת להמליץ על השימוש בתרופה או על יעילותה.
היא מנוהלת על ידי המרכז לסטטיסטיקת מתודולוגיית שימוש בתרופות של ארגון הבריאות העולמי (WHOCC).
מערכת ה-ATC כוללת גם מינונים יומיים מוגדרים למבוגרים (DDDs) עבור תרופות רבות.
זוהי מדידה של צריכת תרופות המבוססת על המינון היומי הרגיל לתרופה נתונה.
מערכת הקידוד מסווגת את התרופות לקבוצות השונות על פי מספר קריטריונים: על פי האיבר או על פי המערכת הגופנית שעליהם הן פועלות, על פי מטרתן הטיפולית או על פי המהות שלהן והמאפיינים הכימיים של התרופה.
מערכת סיווג ATC בנויה כדירוג היררכי, כשלכל קוד יש בהכרח קוד-אב אחד ויחיד, למעט 14 הקודים ברמה ההתחלתית.
הקודים הם מזהים סמנטיים, המתארים מידע על עצמם ואת השושלת השלמה של מוצאם.
נכון ל-7 במאי 2020, היו 6,331 קודים ב-ATC ובכל שנה מתווספים קודים חדשים המתפרסמים באינדקס השנתי של ה-ATC.
מותגים שונים חולקים את אותו הקוד אם יש להם אותו חומר פעיל ואותה התוויה טיפולית.
כל קוד ATC ברמה הבסיסית מייצג חומר בשימוש פרמצבטי, או שילוב של כמה חומרים בהתוויה טיפולית אחת.
לפיכך, לתרופה אחת יכול להיות יותר מקוד אחד.
לדוגמה, החומצה האצטילסליצילית (אספירין) היא בעלת הקוד A01AD05 כשהיא משמשת כתרופה לטיפול אוראלי בדלקות בחלל הפה, בעלת הקוד B01AC06 כשהיא משמשת כמעכבת טסיות דם, ובעלת הקוד N02BA01 כאשר היא משמשת לשיכוך כאבים ולהורדת חום.
קוד אחד יכול לייצג יותר ממרכיב פעיל אחד: למשל, הקוד C09BB04 הוא התרופה המכילה את השילוב של פרינדופריל עם אמלודיפין.
אלו שני מרכיבים פעילים, כשלכל אחד מהם יש קודים משלהם: C09AA04 ו-C08CA01 בהתאמה, כאשר הם ניתנים במרשם יחיד.
מערכת ה-ATC מבוססת על מערכת הסיווג האנטומית המוקדמת יותר אשר שימשה ככלי לתעשיית התרופות לסיווג מוצרים פרמצבטיים.
מערכת זו, שנקראת אף היא ATC, הוקמה בשנת 1971 על ידי איגוד מחקר שוק התרופות האירופי ומתוחזקת על ידי EphMRA ו-.
הקודים של המערכת ההיא היו מאורגנים בארבע רמות, ואילו המערכת החדשה יותר היא בעלת חמש רמות, ולמעשה מרחיבה ומשנה את המערכת הקודמת.
במערכת ה-ATC התרופות מסווגות לקבוצות בחמש רמות שונות.
הרמה הראשונה של הקוד מציינת את הקבוצה האנטומית הראשית ומורכבת מאות אחת.
קודתוכןAמערכת העיכול וחילוף החומריםBדם, איברים יוצרי דם Cמערכת לב וכלי דםDתרופות דרמטולוגיותGמערכת המין ודרכי השתן והורמוני מיןHתכשירים הורמונליים מערכתיים, לא כולל הורמוני מין ואינסוליניםJנוגדי זיהום לשימוש מערכתיLחומרים אנטי-נאופלסטיים ואימונותרפיה (מחלות אאוטואימוניות)Mמערכת שרירים-שלדNמערכת העצביםPמוצרים נוגדי טפילים, קוטלי חרקים וחומרים דוחי חרקים Rמערכת הנשימהSאיברי חישהVשונות
הרמה השנייה של הקוד מציינת את תת-הקבוצה הטיפולית ומורכבת משתי ספרות.
דוגמה לכך היא C03 שכוללת משתנים.
הרמה השלישית מציינת את תת-הקבוצה הטיפולית/תרופתית ומורכבת מאות אחת.
למשל הקבוצה C03C כוללת משתנים ברמה גבוהה.
הרמה הרביעית מציינת את תת-הקבוצה הכימית/טיפולית/תרופתית ומורכבת מאות אחת, למשל C03CA כוללת סולפונאמידים.
הרמה החמישית של הקוד מציינת את החומר הכימי ומורכבת משתי ספרות, למשל פורוסאמיד יסומן על ידי C03CA01.
המערכת הטיפולית-אנטומית לסיווג כימיקלים למוצרים וטרינריים (ATCvet) משמשת לסיווג תרופות וטרינריות.
ניתן ליצור קודי ATCvet על ידי הצבת האות Q לפני קוד ATC של רוב התרופות האנושיות.
למשל, התרופה לופראמיד המשמשת לטיפול בשלשולים עבור בני אדם, כאשר היא מיועדת לשימוש וטרינרי היא מסווגת עם הקוד QC03CA01. חלק מהקודים משמשים אך ורק לתרופות וטרינריות.
מערכת סיווג הצמחים ATC (HATC) כוללת סיווג של צמחי מרפא והיא שונה ממערכת ה-ATC הרגילה.
במערכת זו נעשה שימוש ב-4 ספרות במקום 2 ספרות בקבוצה ברמה 5. בניגוד ל-ATC, מערכת סיווג הצמחים לא נמצאת בשימוש על ידי ארגון הבריאות העולמי.
המערכת הזו נמצאת באחריות מרכז הניטור של אופסלה .
ATC פועלת לפי ההנחיות ביצירת קודים חדשים לתרופות חדשות שמאושרות.
הבקשה מוגשת על ידי חברת התרופות ל-WHO עבור סיווג ATC והקצאת קוד DDD.
קוד ראשוני או זמני מוקצה ומפורסם באתר ובמידע התרופות של WHO.
הפרסום מיועד להערה או התנגדות.
קודי ATC/DDD חדשים נדונים בישיבת קבוצת העבודה החצי-שנתית.
אם התרופה מתקבלת, היא הופכת להחלטה סופית.
רשימת התרופות המאושרות מתפרסמת מדי חצי שנה באתר ובמידע על תרופות של WHO.
קיימת גם אפשרות לשינויים ברשימת ה-ATC/DDD.
השינויים עוברים תהליך המאפשר הערות או התנגדויות.
הקודים המתקבלים בתחילת התהליך זמניים, ואם הם מתקבלים הם הופכים להחלטה סופית כשינויי ATC/DDD.
שינויים ב-ATC ו-DDD תקפים ומיושמים רק בעדכונים השנתיים הקרובים.
הקודים המקוריים נותרים בשימוש עד לסוף אותה השנה.
גרסה מעודכנת של אינדקס ה-ATC עם התרופות החדשות ועם השינויים מתפרסמת מדי שנה ב-1 בינואר.
מַעֲרֶכֶת הַשֶּׁמֶשׁ היא מערכת כוכבי לכת, שבה מקיפים לפחות שמונה כוכבי לכת וגופים נוספים רבים את השמש בהתאם לכוחות הכבידה הרלוונטיים.
הגופים הגדולים העיקריים שסובבים את השמש הם שמונת כוכבי הלכת, ואליהם מצטרפים כוכבי לכת ננסיים ומספר גדול של גופים קטנים כמו אסטרואידים, שביטים ומטאורואידים.
לחלק מהגופים שסובבים את השמש, ובייחוד לגדולים שבהם, יש ירחים משל עצמם, שמתלווים אליהם לאורך ההקפה.
מערכת השמש נוצרה לפני כ־4.6 מיליארד שנה, והיא נמצאת בבועה המקומית על זרוע אוריון, אחת משש הזרועות של גלקסיית שביל החלב.
גלקסיית שביל החלב מכילה בין 200 ל־400 מיליארד כוכבים, והיא ממוקמת, יחד עם כ־35 גלקסיות נוספות, בתוך קבוצת גלקסיות המכונה הקבוצה המקומית.
הקבוצה המקומית היא רק אחת מקבוצות גלקסיות וצבירי גלקסיות רבים המרכיבים את צביר־על הבתולה, אחד מצבירי־על רבים ביקום.
מעריכים שביקום הנראה יש מאות מיליארדי גלקסיות, ויותר מ־1022 כוכבים.
המרכיב הדומיננטי של מערכת השמש הוא השמש עצמה, שתופסת 99.86% מהמסה הידועה של המערכת כולה.
במרחק הקצר ביותר לשמש נמצאים ארבעת "כוכבי הלכת הפנימיים", הקרויים גם "כוכבי הלכת הארציים": כוכב חמה, נוגה, כדור הארץ ומאדים.
אחריהם נמצאת חגורת האסטרואידים, המורכבת ממאות אלפי אסטרואידים, וביניהם כוכב לכת ננסי אחד – קרס.
אחריהם ממוקמים ארבעת "כוכבי הלכת החיצוניים", המכונים "ענקי הגזים": צדק, שבתאי, אורנוס ונפטון.
ב"מערכת השמש החיצונית", מעבר לנפטון, נמצאים גופים המכונים "גופים טרנס־נפטוניים", והם בנויים מסלעים ומקרח.
ניתן לחלק את מערכת השמש החיצונית לשלושה תחומים: חגורת קויפר, הדיסק המפוזר ועננת אורט.
התגלו באזור זה יותר מאלף עצמים, ובהם ארבעה גופים המוגדרים ככוכבי לכת ננסיים: פלוטו, האומיה, מאקה־מאקה ואריס (כוכב לכת).
מסלולם של כוכבי הלכת במערכת השמש נמצא בקירוב על מישור אחד – "מישור המילקה", המוגדר כמישור שעליו נמצא מסלול כדור הארץ סביב השמש.
לעומת זאת, מסלולם של שביטים וגופים בחגורת קויפר נמצא לעיתים בזווית משמעותית יחסית למישור זה.
כל כוכבי הלכת, כוכבי הלכת הננסיים ומרבית הגופים הקטנים במערכת השמש סובבים את השמש באותו כיוון – נגד כיוון השעון, אם מתבוננים מנקודה מעל הקוטב הצפוני של השמש.
בהתאם לחוק הראשון של קפלר, מסלולם של הגופים סביב השמש הוא אליפטי, כאשר השמש נמצאת באחד המוקדים של האליפסה, ולכן המרחק מהשמש משתנה במהלך ההקפה.
המרחק הקטן ביותר בין כוכב לכת לשמש קרוי "פריהליון", והמרחק הגדול ביותר קרוי "אפהליון".
לכוכבי הלכת מסלולים בעלי אקסצנטריות נמוכה, כלומר הם כמעט מעגליים.
לעומת זאת, שביטים וחלק מהגופים הטרנס־נפטוניים נמצאים במסלולים אליפטיים בעלי אקסצנטריות גבוהה.
החוק השני של קפלר והחוק השלישי שלו קובעים את הקשר בין המרחק מהשמש ומהירות התנועה של העצם שסביבה.
לדוגמה, כוכב חמה, הקרוב ביותר לשמש, נע במהירות הגבוהה ביותר מבין כוכבי הלכת (47.4 ק"מ לשנייה בממוצע) – ואילו נפטון, כוכב הלכת המרוחק ביותר מהשמש, נע לאט מכל יתר כוכבי הלכת (5.4 ק"מ לשנייה בממוצע).
חוקי קפלר נובעים מכוח הכבידה הפועל בין השמש ובין העצמים הנוספים במערכת השמש, אולם העצמים השונים במערכת השמש מפעילים כוח כבידה גם זה על זה.
על כן, תנועתם המדויקת של גופים אלו סביב השמש ותנועת הירחים סביבם דורשת הסבר מדויק ומורכב יותר משימוש בחוקי קפלר ותו לא.
בפועל מתקיימת תהודה מסלולית בין גופים שונים במערכת השמש.
זו יכולה להיות תהודת מסלול־מסלול, למשל התהודה בין איו, אירופה וגנימד, שלושה מירחיו של צדק, או התהודה בין מסלולו של נפטון למסלולו של פלוטו ולמסלולם של גופים נוספים בחגורת קויפר.
התהודה יכולה להתבטא גם כתהודת סיבוב־מסלול, כמו התהודה בין פלוטו לכארון, בין כדור הארץ לירח, או בין סיבובו של כוכב חמה סביב צירו לסיבובו סביב השמש.
אסטרונומים מודדים מרחקים במערכת השמש ביחידות אסטרונומיות (AU).
יחידה אסטרונומית אחת שווה למרחק הממוצע בין כדור הארץ לשמש, וגודלה 149,597,870 ק"מ.
כך למשל, פלוטו נמצא במרחק של 49.3 יחידות אסטרונומיות מהשמש באפהליון ו־29.7 יחידות אסטרונומיות בפריהליון, ואילו צדק נמצא במרחק של 4.95 עד 5.46 יחידות אסטרונומיות במהלך ההקפה.
מערכת השמש מורכבת מגופים רבים, ומדי שנה מתגלים בה גופים חדשים.
עד שנת 2006 היה מקובל לסווג תשעה מהגופים הגדולים שסובבים את השמש ככוכבי לכת.
מסלולו החריג וגודלו הזעיר של פלוטו, כמו גם גילוי גופים דומים לו שחלקם גדולים ממנו הרחק מעבר למסלולו של נפטון הביאו להבנה שמדובר במחלקה נפרדת של עצמים – טרנס נפטוניים, "מעבר לנפטון".
באוגוסט 2006 החליט האיגוד האסטרונומי הבינלאומי לשנות את ההגדרה של כוכב לכת ולהוסיף סוג נפרד של גופים, הקרוי כוכבי לכת ננסיים.
שאר הגופים במערכת השמש קרויים גופים קטנים במערכת השמש.
לכל כוכבי הלכת במערכת השמש, מלבד כוכב חמה ונוגה, יש ירחים משלהם הסובבים אותם.
נכון לספטמבר 2008, 335 גופים מסווגים כירחים, מתוכם 167 ירחים הסובבים את שמונת כוכבי הלכת, 6 ירחים הסובבים כוכבי לכת ננסיים, והשאר סובבים אסטרואידים וגופים אחרים במערכת השמש.
כוכב לכת מוגדר כגוף העומד בשלושה תנאים:
נמצא במסלול סביב שמש, והוא עצמו אינו מוגדר כשמש;
בעל מסה גדולה דיה על מנת שכוח הכבידה שלו ייצור צורה הקרובה לצורה כדורית;
הוא דומיננטי במסלולו, כלומר מפנה את מסלולו מעצמים אחרים.
בהתאם להגדרה החדשה, שמונת הגופים הגדולים במערכת השמש מסווגים ככוכבי לכת.
הנתונים שלהם רשומים בטבלה הבאה:
ארבעת כוכבי הלכת צדק, שבתאי, אורנוס ונפטון מכונים ענקי הגז.
הם שונים משאר כוכבי הלכת בגודלם ובהרכבם.
מסתם 0.133% מכלל מסת מערכת השמש, כך שיחד עם מסת השמש עצמה הם מרכיבים יותר מ־99.99% ממסת מערכת השמש.
כוכב לכת ננסי מוגדר כגוף העומד בשני הקריטריונים הראשונים של כוכב לכת, אבל אינו צריך לעמוד בקריטריון השלישי.
כמו כן, אסור לכוכב לכת ננסי להיות ירח של עצם אחר.
המניע הלא רשמי להוצאת פלוטו מרשימת כוכבי הלכת ופתיחת הקטגוריה החדשה היה כפול: זה עשרות שנים מאז התגלה מסלולו של פלוטו, הוא נחשב לחריג.
הוא אינו מקיף את השמש במישור המילקה, והאקסצנטריות של מסלולו גדולה עד כדי כך שלעיתים הוא קרוב לשמש יותר מאשר נפטון.
על כך נוספו תגליות של גופים בעלי גודל דומה לזה של פלוטו במערכת השמש החיצונית.
כך למשל, בשנת 2003 התגלה העצם אריס, וחשבוהו לגדול מפלוטו (דבר זה הוכח כשגוי ב־2015).
אסטרונומים רבים טענו כי יש להגדיל את מספר כוכבי הלכת ל־10, ולעומתם טענו אחרים כי יש לשלול מפלוטו את מעמדו ולהותיר את מערכת השמש עם שמונה כוכבי לכת בלבד.
הדבר עורר ויכוח על הגדרתו המדויקת של כוכב לכת, ולבסוף תוצאתו הייתה שלילת הסטטוס כוכב לכת מפלוטו ופתיחת קטגוריה חדשה של כוכבי לכת ננסיים.
עם כניסת ההחלטה לתוקף, שני הגופים הטרנס־נפטוניים פלוטו ואריס, יחד עם האסטרואיד קרס, היו הגופים הראשונים שהוגדרו ככוכבי לכת ננסיים.
בשנת 2008 קיבלו גם הגופים הטרנס־נפטוניים מאקה־מאקה והאומיה מעמד זהה.
גופים נוספים עשויים להתווסף לרשימה בעתיד, עם גילוי עצמים חדשים או סיווג מחודש של גופים מוכרים.
גופים קטנים במערכת השמש הם גופים שאינם מתאימים להגדרת כוכב לכת, להגדרת כוכב לכת ננסי, וכן הם אינם ירחים של עצם אחר במערכת השמש.
כל אותם גופים קטנים נותרים מסווגים על פי מיקומם במערכת השמש, והם מחולקים לשלוש קבוצות עיקריות:
כוכבי לכת מינוריים – גופים שאינם כוכבי לכת, אינם כוכבי לכת ננסיים, אינם שביטים ואינם מטאורואידים.
אסטרואידים – גופים קטנים במערכת השמש הפנימית, בעיקר בחגורת האסטרואידים שבין מאדים לצדק.
בין האסטרואידים יש גם כאלו שחגים במסלול פנימי יותר, קרוב לכדור הארץ, למשל אפופיס.
קנטאורים – גופים קטנים במערכת השמש התיכונה, בין צדק לנפטון.
גופים טרנס־נפטוניים בחגורת קויפר, בדיסק המפוזר ובעננת אורט – כל הגופים שמעבר לכוכב הלכת נפטון, הנמצאים בחגורת קויפר, בדיסק המפוזר ובעננת אורט.
מטאורואידים – גופים הקטנים מאסטרואידים וגדולים מחומר בין־כוכבי.
שביטים – גופים קטנים, שלפחות בחלק ממסלולם יש להם הילה (מעטפת עשויה מקרח ואבק) או "זנב".
המסלול שלהם אליפטי ובעל אקסצנטריות גבוהה, פרבולי או היפרבולי.
מבין הגופים הקטנים במערכת השמש ניתן להזכיר את האסטרואידים פאלאס, יונו ווסטה, את הקנטאור כיירון, את כוכבי הלכת הננסיים סדנה, אורקוס וקוואוואר והגוף הטרנס-נפטוני ורונה, הנמצאים בחגורת קויפר, בדיסק המפוזר ובעננת אורט.
כל אלה כוכבי לכת מינוריים.
"השערת הערפילית" (Nebular hypothesis), שהוצעה בשנת 1755 על ידי עמנואל קאנט ונוסחה בנפרד על ידי פייר-סימון לפלס, היא המודל המקובל להסברת התהליכים שהובילו להיווצרות מערכת השמש.
משערים שההצעה מבוססת על רעיון ראשוני של עמנואל סוודנבורג משנת 1734. השערת הערפילית גורסת כי מערכת השמש נוצרה עקב קריסה כבידתית של ענן גזים, המכונה ערפילית סולארית.
קוטרה של ערפילית זו היה אלפי יחידות אסטרונומיות ומסתה הייתה גדולה אך במעט ממסת השמש שנוצרה ממנה.
הערפילית הייתה מורכבת בעיקר ממימן ומהליום שמקורם במפץ הגדול, ומעט יסודות כבדים יותר (כ־2%), שמקורם בתהליכי נוקליאוסינתזה בכוכב סמוך שסיים את חייו.
בשלב מסוים, הפרעה כלשהי, כנראה גל הלם מסופרנובה קרובה, גרמה ללחץ חזק על הערפילית הסולארית, והוא דחף את החומר כלפי פנים.
כאשר הכבידה שפעלה על החומר כלפי המרכז התגברה על לחץ הגזים שפעל כלפי חוץ, החלה הערפילית לקרוס במהירות.
הערפילית התחממה בתהליך הקריסה בשל הגידול בצפיפות, ובעקבות שימור התנע הזוויתי היא החלה להסתובב במהירות גדולה.
מאחר שהקריסה הכבידתית יעילה יותר בכיוון ציר הסיבוב, הערפילית הפכה לשטוחה יותר ויותר.
במרכז הערפילית, שם התרכז רוב החומר, החלה להיווצר השמש.
מענן זה של אבק וגזים נוצרו גם כוכבי הלכת.
מקורם של כוכבי הלכת בגופים קטנים יותר, הקרויים פלנטסימלים, וגודלם קילומטרים אחדים.
גופים אלו תפחו וגדלו בעקבות התאחדות וספיחת אבק במשך מיליוני שנה.
מערכת השמש הפנימית הייתה חמה, ולכן תרכובות מימן (כמו מתאן) לא יכלו להתעבות בה.
כוכבי הלכת שנוצרו שם היו קטנים יחסית (הם מכילים כ־0.6% מהחומר של הדיסקה הפלנטרית), והיו מורכבים בעיקר מחומרים בעלי נקודת התכה גבוהה כמו סיליקטים ומתכות.
גופים סלעיים אלה הפכו בסופו של דבר לכוכבי הלכת הארציים.
רחוק יותר מהשמש, נוצרה חגורת האסטרואידים שנמצאת על הגבול הכבידתי שבין השמש לכוכב הלכת הענק צדק.
החומר בחגורה זו לא הצליח להתמזג לכדי כוכב לכת בשל ההשפעה הכבידתית החזקה של צדק.
רחוק עוד יותר מהשמש, מעבר לקו הכפור, התפתחו ענקי הגזים, שהיו מסיביים מספיק כדי לשמור על "האטמוספירה הראשונית" של מימן והליום.
מנגד, כוכבי הלכת הארציים, שהיו קרובים יותר לשמש, איבדו עם הזמן את המימן וההליום שלהם, ויצרו "אטמוספירות משניות", בעקבות תהליכים וולקניים, פגיעת אסטרואידים, או במקרה של כדור הארץ, גם בעקבות הופעת בעלי חיים וצמחים.
כ־100 מיליון שנה לאחר שהחל התהליך, העלייה בלחץ המימן במרכז הערפילית שקרסה והעלייה בצפיפותו גרמו לטמפרטורת הליבה לעלות, והכוכב החל לבצע היתוך גרעיני.
מאז, ההיתוך הגרעיני שמתרחש בליבת השמש הוא מקור האנרגיה הראשי של מערכת השמש כולה.
פעולת ההיתוך יצרה חום רב והפסיקה את תהליך הקריסה של השמש, עקב מצב שיווי המשקל שנוצר בין לחץ הגזים כלפי חוץ וכוח הכבידה כלפי פנים.
למעשה, ההיתוך הגרעיני בליבת השמש השפיע על מערכת השמש כולה.
בשלב זה נוצר הדף מתמשך, והוא היה האחראי לסילוק שאריות הגזים מהערפילית, ולהרס "האטמוספירה הראשונית" של כוכבי הלכת הארציים.
סילוק שאריות החומר, שלא היו קשורות חזק לגופים הגדולים יחסית במערכת השמש, גרם להפסקת גדילתם של גופים אלו, ולהתייצבות המבנה של מערכת השמש בצורת מערכת כוכבי הלכת הדומה מאוד למערכת הנוכחית.
השמש () היא כוכב האם של מערכת השמש.
רוב רובה של המסה במערכת השמש מרוכזת בשמש עצמה.
השמש מסווגת ככוכב הסדרה הראשית מסוג G , והיא בעלת סיווג ספקטרלי G2V.
השמש נמצאת במחצית חייה לערך והיא מייצרת אנרגיה באמצעות היתוך גרעיני של מימן.
בעוד כ־5 מיליארד שנה צפויה השמש לתפוח ולהפוך לענק אדום.
גודלה יהיה כה גדול, עד שהיא עשויה לבלוע את כדור הארץ (אי הוודאות בסוגיה נובע מכך שייתכן כי מסלול כדור הארץ יתרחק מהשמש.
במסלול הנוכחי כדור הארץ ייבלע).
לאחר שתכלה את מקורות האנרגיה שלה, תפלוט השמש את השכבות החיצוניות, הן ייהפכו לערפילית פלנטרית, ואילו השמש עצמה תהפוך לננס לבן, בלי לעבור פיצוץ סופרנובה.
כעבור עשרות מיליארדי שנה נוספים צפוי הננס הלבן להתקרר ולהפוך לננס שחור – כוכב קטן ואפל.
עקב פעילות היתוך גרעיני פולטת השמש באופן קבוע זרם של חלקיקים טעונים (פלזמה), הידוע כרוח השמש, במהירויות של בין 300 ל־600 קילומטרים בשנייה.
הדבר יוצר מעין אטמוספירה הנקראת הליוספירה, והיא מגיעה למרחק של עד 100 יחידות אסטרונומיות מהשמש.
סביבה זו נקראת בשם התווך הבין־כוכבי.
הסיבוביות של השמש משפיעה במקביל עם השדה המגנטי שלה על התווך הבין־כוכבי ויוצרת את השדה המגנטי הבין־כוכבי.
שני הכוחות המנוגדים של הרוח הסולארית, שדוחפת חומר החוצה, וכוחות הכבידה המגנטיים של השמש, שמושכים את החומר פנימה, יוצרים מערכת יציבה של כוכבי לכת.
השמש עשירה בחומר, דבר המרמז על כך שהיא עצם גלקטי חדש יחסית, שנולד בשלבים המאוחרים של אבולוציית היקום.
הואיל וכך, היא מכילה חומרים כבדים מהליום וממימן (משמע "מתכות" בניב האסטרונומי) בכמות רבה יותר, יחסית לכוכבים ותיקים יותר הנמצאים למשל בצבירים כדוריים.
מאחר שההליום והמימן נוצרו בתהליך הפיצוץ של הכוכבים העתיקים, הדור ההוא של הכוכבים היה צריך למות כדי שהיקום יעשיר את עצמו בחומרים כבדים.
זו הסיבה אפוא לכך שכוכבים עתיקים מכילים מעט מתכות, ואילו הכוכבים החדשים יותר מכילים חומרים כבדים בכמות רבה יותר.
בזמן היווצרות מערכת השמש, קיומם של החומרים הכבדים היה מרכיב מפתח בהתפתחות מערכת כוכבי הלכת, מאחר שהכוכבים צמחו בעזרת החומרים האלה.
מערכת השמש הפנימית מכילה ארבעה כוכבי לכת המסווגים בקבוצת כוכבי הלכת הארציים, והם ארבעת כוכבי הלכת הראשונים במערכת השמש שנמצאים קרוב לשמש – כוכב חמה, נוגה, כדור הארץ ומאדים.
הם מאופיינים בדחיסותם ובהרכבם הסלעי, ובניגוד לענקי הגז יש להם בוודאות קרקע מוצקה.
כוכבי הלכת הארציים מורכבים בעיקר ממינרלים בעלי נקודת רתיחה גבוהה, שיוצרים את קרום כוכבי הלכת, חומרים חצי־נוזליים שיוצרים את מעטפת כוכבי הלכת, ומתכות כמו ברזל, היוצרות את ליבת כוכבי הלכת.
ארבעת כוכבי הלכת הם בעלי מכתשים שנוצרו בשל פגיעת מטאורים, ולכולם פרט לאחד יש מאפיינים של תנועת לוחות טקטוניים ופעילות הרי געש.
מכנה משותף נוסף הוא האטמוספירה שלהם – לכולם יש "אטמוספירה משנית", שנוצרה לאחר שהוצתה השמש ושרפה את "האטמוספירה הראשונית".
כוכב חמה () הוא כוכב הלכת הקרוב ביותר לשמש.
הוא נמצא במרחק ממוצע של 0.38709893 יחידות אסטרונומיות ממנה, והוא כוכב הלכת בעל המסה הנמוכה ביותר במערכת השמש – מסתו היא רק 5.5% ממסת כדור הארץ, וקוטרו 4,878± ק"מ לעומת 12,756 ק"מ של כדור־הארץ.
שמו בלועזית הוא מרקורי, על שמו של האל הרומי מרקוריוס, שהיה אל המסחר והרווח ופטרונם של הסוחרים והמטיילים.
לכוכב חמה יש ליבת ברזל והוא מורכב מכ־30% סיליקט וכ־70% ברזל.
ליבת המתכת תופסת 42% מנפח כוכב הלכת (בהשוואה לליבת כדור הארץ, התופסת רק 17%).
את הליבה מקיפה מעטפת של 600 ק"מ.
כוח המשיכה על פניו קטן פי 2.5 מאשר על פני כדור הארץ.
לכוכב חמה יש אטמוספירה דקה מאוד ובין שני צדדיו יש הבדלי טמפרטורה גבוהים, זאת מפאת קרבתו לשמש וסיבובו האטי סביב צירו (יממה כוכבית = 58.6462 ימי ארץ).
יממתו השמשית היא 176 ימי ארץ, והקפת השמש אורכת 87.9691 ימי ארץ.
נוגה () הוא כוכב הלכת השני מהשמש, ונמצא במרחק ממוצע של 0.7 יחידות אסטרונומיות ממנה.
נוגה הוא כוכב הלכת הקרוב ביותר לכדור הארץ ולשניהם דמיון בממדיהם, במסה שלהם ובצפיפותם.
קוטרו של כוכב הלכת נוגה הוא 12,100 ק"מ, לעומת קוטרו של כדור הארץ, שהוא 12,800 ק"מ, ומסתו כ־81.5% ממסת כדור הארץ.
כמו כוכב חמה, גם לנוגה אין ירחים.
שמו בלועזית הוא ונוס, על שמה של האלה הרומית ונוס, שהייתה אלת היופי והאהבה, שם המרמז על יופיו וזוהרו של כוכב הלכת.
לנוגה ליבה של מתכת הכוללת ניקל וברזל.
ליבה זו מוקפת במעטפת סלעית ובקרום סלעי.
קרוב ל־90% מפני השטח של נוגה נראים כמכילים לבה בזלתית ממוצקת חדשה יחסית ומעט מאוד מכתשים, שנוצרו על ידי מטאורים.
רוב מראות הנוף בנוגה הם תוצאה של התפרצויות געשיות וזרימה של לבה.
פני השטח בנוגה מלאים במכתשים, בקעות, מישורים קטנים והרי געש נישאים.
הכמות העצומה של CO2 באטמוספירה גורמת לאפקט חממה חזק, והוא מעלה את טמפרטורת פני השטח ביותר מ־C° 400 וגורם לה להגיע לטמפרטורת גבוהות של C° 500 במקומות נמוכים סמוך לקו המשווה.
כדור הארץ () הוא כוכב הלכת השלישי מהשמש, והוא נמצא במרחק יחידה אסטרונומית אחת ממנה.
כדור הארץ הוא הכוכב הגדול ביותר מבין ארבעת כוכבי הלכת הפנימיים (קוטרו 12,756 ק"מ), הוא היחיד המראה פעילות געשית ודאית, היחיד שעדיין מקיים מערכת פועלת של לוחות טקטוניים, וחשוב מכל – הוא כוכב הלכת הוודאי היחיד בכל מערכת השמש המקיים חיים.
אטמוספירת כדור הארץ צפופה באופן יחסי, ומורכבת מכ־78% חנקן, 21% חמצן, 1% ארגון וכמויות קטנות של גזים אחרים ובראשם פחמן דו־חמצני.
ההידרוספירה הנוזלית שלו ייחודית מבין כוכבי הלכת הארציים, והיא מאפשרת תהליך של מחזור המים בתהליך מחזור הידרולוגי.
האטמוספירה של כוכב הלכת שונה גם כן משאר כוכבי הלכת הארציים, מאחר שהיא היחידה ששונתה על ידי החיים בו.
בגובה של כ־20 ק"מ שוכנת שכבת האוזון של כדור הארץ, והיא מגינה עליו מפני הקרינה העל־סגולה המגיעה מהשמש.
לכדור הארץ אין מערכת טבעות פלנטריות, אך יש לו לוויין טבעי גדול – הירח, הנמצא במרחק ממוצע של כ־384,405± ק"מ ממנו.
מאדים () הוא כוכב הלכת הרביעי מהשמש, והוא נמצא במרחק ממוצע של 1.5 יחידות אסטרונומיות ממנה.
מבין ארבעת הכוכבים הארציים, מאדים הוא השלישי בגודלו, מסתו כעשירית (10.7%) ממסת כדור הארץ וקוטרו 6,721 ק"מ, לעומת 12,756 ק"מ של כדור הארץ.
אטמוספירת מאדים דקה מאוד ומורכבת מ־95% פחמן דו־חמצני, 3% חנקן, 1.6% ארגון ומעט חמצן ומים.
במאדים אין משקעים כבכדור הארץ, ולכן סופות החול המשתוללות על פניו עתירות אבק – דבר המקנה לו את צבעו האדום.
פני שטחו מורכבים בעיקר מבזלת, הנוצרת מהתקררות מהירה של לבה, ולכן חוקרים משערים כי בעברו הלא רחוק כוכב הלכת היה פעיל מבחינה גאולוגית.
שמו של הכוכב בלועזית הוא מרס, על שמו של האל הרומי מרס שהיה אל המלחמה, וניתן לו בשל מראהו האדום בשמי הלילה, מאחר שהצבע האדום מתקשר לדם ולמלחמה.
צבעו הקנה לו גם את הכינוי "כוכב הלכת האדום".
למאדים שני ירחים קטנים, פובוס ודימוס, ובגלל צורתם המשונה משערים שהם אסטרואידים שמקורם בחגורת האסטרואידים – ונלכדו על ידי כוח המשיכה של כוכב הלכת.
אסטרואידים מוגדרים, מאז 2006, כ"גופים קטנים במערכת השמש", שמורכבים ברובם מסלעים ומחומרים לא נדיפים אחרים.
אסטרואידים בעלי קוטר הקטן מ־50 מטר מכונים מטאורואידים.
חגורת האסטרואידים נמצאת במסלול בין מאדים לבין צדק במרחק של 2.3 עד 3.3 יחידות אסטרונומיות מהשמש, והיא מפרידה בין כוכבי הלכת הפנימיים לבין כוכבי הלכת החיצוניים.
האמונה הרווחת היא כי החגורה מורכבת משאריות של כוכב ארצי שקרס בגלל ההשפעות הכבידתיות המנוגדות של השמש ושל צדק.
מנגד קיימת תאוריה נוספת, האומרת כי האסטרואידים הם שאריות של הענן ההתחלתי של מערכת השמש שלא התמזגו לכדי גוף אחד, בגלל השפעת כוח הכבידה של צדק.
גודלן של שאריות אלו משתנה ונע בין גודל של אבק כוכבי ואבנים קטנות, ומגיע עד למאות קילומטרים.
מספרם המדויק של האסטרואידים בחגורה אינו ידוע, אך משערים שהוא עומד על כ־50,000. בשל הגודל העצום של החגורה, המרחק בין האסטרואידים השונים גדול מאוד וחגורת האסטראודים דלילה מאוד.
יתרה מזאת, מספרם הרב אינו מעיד על מסה גבוהה – מסת כדור הארץ גדולה פי אלף מהמסה של כל האסטרואידים יחדיו.
אף על פי שהאסטרואידים מוגדרים כגופים קטנים במערכת השמש, הגדולים שבהם, כמו וסטה ו־היגאה, עשויים לעלות בדרגה לכוכב לכת ננסי אם יוכח כי הם כדוריים.
בימינו נחשב קרס לכוכב הלכת הננסי היחיד בחגורת האסטרואידים.
בניגוד לגופים קרובי ארץ, הגופים בחגורת האסטרואידים אינם מסכנים את כדור הארץ.
קרס ( ) הוא כוכב הלכת הלוויני הגדול ביותר בחגורת האסטרואידים, נמצא במרחק ממוצע של 2.77 יחידות אסטרונומיות מהשמש וקרוי על שמה של האלה הרומית קרס.
הגודל העצום של האסטרואיד מכיל 40% מהמסה הכוללת של כל האסטרואידים באזור זה של מערכת השמש.
האסטרואיד נתגלה ב־1 בינואר 1801 על ידי האסטרונום האיטלקי ג'וזפה פיאצי, כאשר חיפש הלה כוכב לכת אחר, אך בשל טעות בקואורדינטות זיהה גוף דמוי כוכב לכת אך קטן בהרבה.
תחילה חשבו שהוא "כוכב הלכת החסר" שבין מאדים לצדק, ובשנת 1807 אף נרשם ככוכב לכת בפועל (יחד עם פאלאס, יונו ו-וסטה) והופיע בתואר זה בספרות המקצועית במשך חצי מאה – עד שהבינו החוקרים כי האזור כולו מכיל אלפי גופים קטנים.
בשנת 1852 הם סווגו מחדש כ"אסטרואידים".
ייחודו של קרס הוא, שמאז שנת 2006 הוא אינו מסווג עוד כגוף קטן במערכת השמש, אלא בדרגה אחת גבוה יותר – כוכב לכת ננסי.
זאת משום שמסתו גדולה דיה כדי שכבידתו תהפוך את צורתו לכדורית.
בשל ייחודו של הגוף ומבנהו הכדורי, שסיקרן מדענים במשך עשורים, שיגרה נאס"א בשנת 2007 את הגשושית שחר (Dawn).
היא נכנסה למסלול סביבו ב־2015 והחלה לחקור את סביבתו.
מערכת השמש התיכונה מכילה את ארבעת כוכבי הלכת הנותרים של מערכת השמש, והם הנמצאים מעבר לחגורת האסטרואידים.
אותם כוכבי לכת מסווגים כענקי גזים.
ענקי הגזים כה גדולים, עד כי הם מרכיבים כ־99% מהמסה שנמצאת במסלול סביב השמש.
שני הענקים הראשיים – צדק ושבתאי – גדולים במיוחד.
המסה של צדק גדולה פי 318 מזו של כדור הארץ, והמסה של שבתאי גדולה פי 95 מזו של כדור הארץ.
הם מורכבים בעיקר ממימן ומהליום.
אורנוס ונפטון קטנים יותר: המסה של אורנוס גדולה פי 14 ממסת כדור הארץ, והמסה של נפטון גדולה פי 17 ממסת כדור הארץ.
האטמוספירות שלהם מכילות כמות קטנה של מימן והליום, ואחוז גבוה של "קרח" המורכב ממים, אמוניה ומתאן.
על כן, יש המכנים אותם ענקי קרח.
סביב ארבעת כוכבי הלכת הללו יש מערכות של טבעות פלנטריות, המורכבות משברי סלעים ומקרח, ואולם רק בטבעות של שבתאי ניתן להבחין בקלות יחסית מכדור הארץ (עד לשנות ה־70 של המאה ה־20 לא ידעו על קיומן של טבעות פלנטריות סביב כוכבי הלכת האחרים).
כמו כן מאופיינים ארבעתם במספר גדול יחסית של ירחים – לגדולים שבהם עשרות רבות של ירחים.
צדק () הוא כוכב הלכת החמישי מהשמש והוא ענק הגזים הראשי.
צדק נמצא במרחק ממוצע של 5.2 יחידות אסטרונומיות מהשמש, והוא כוכב הלכת המסיבי ביותר במערכת השמש – מסתו גדולה פי 318 מהמסה של כדור הארץ ופי 2.5 מהמסה הכוללת של שאר כוכבי הלכת.
גודלו והמסה שלו זיכו אותו בכינוי "שואב אבק קוסמי", עקב כוח המשיכה הרב שלו.
שמו בלועזית הוא יופיטר, על שמו של האל הרומי יופיטר, שהיה ראש האלים והיה ממונה על החוק, הצדק, שמירת הסדר הציבורי וכן על השמים, האור והרעם.
מקבילו במיתולוגיה היוונית הוא האל זאוס.
לצדק כמה טבעות פלנטריות המחוברות על ידי חלקיקי אבק, כאשר הטבעת החיצונית רחוקה ודלילה מאוד ומקיפה את צדק במהופך.
לצדק יש עשרות ירחים, ונכון ל-2018 זוהו בוודאות 79 כאלה, חלקם אסטרואידים שנלכדו בכוח המשיכה הרב שלו.
ארבעת הירחים העיקריים, והגדולים ביותר – איו, אירופה, גנימד וקליסטו – מכונים הירחים הגליליאניים.
קוטרו של גנימד גדול מקוטרו של כוכב הלכת הארצי הקרוב ביותר לשמש, כוכב חמה – 5,262 ק"מ, לעומת 5,140 ק"מ.
שבתאי () הוא כוכב הלכת השישי מהשמש והוא ענק הגזים השני (אחרי צדק).
שבתאי נמצא במרחק ממוצע של 9.5 יחידות אסטרונומיות מהשמש, והוא כוכב הלכת המסיבי השני במערכת השמש כולה, אחרי צדק; מסתו גדולה פי 95 מהמסה של כדור הארץ, וצפיפותו הכוללת נמוכה מהצפיפות של מים.
שמו בלועזית הוא סטורן, על שמו של האל הרומי סטורן, שהיה אל הזמן, המקביל של קרונוס במיתולוגיה היוונית.
שבתאי בעל ליבה מברזל וסלע, ומסביבה מצוי אזור של מימן מתכתי המשתרע עד למחצית הרדיוס של שבתאי.
מעבר לו מתחילה האטמוספירה, שמורכבת מ־93% מימן ו־5% הליום.
שבתאי מפורסם בזכות מערכת הטבעות הפלנטריות שמקיפה אותה.
הטבעות, בעובי ק"מ, מורכבות מגושי קרח ונטויות בזווית של 6.73 מעלות ביחסית למישור ההקפה סביב השמש.
כבר מתחילת התצפיות בשבתאי התגלה רווח המפריד בין טבעת פנימית לחיצונית – רווח קאסיני.
עם שיפור התצפיות וקבלת מידע מגשושיות שמקיפות את שבתאי התגלה כי מדובר במערכת בת מאות טבעות, מהפנימיות ביותר ועד החיצוניות.
לשבתאי כמה עשרות ירחים, ומתוכם זוהו בוודאות 60. הירח הגדול ביותר,
טיטאן, והירחים אנסלדוס ודיוני מראים סימנים של פעילות גאולוגית, אף שהם מורכבים בעיקר מקרח, והקרח שנפלט מהם משמש לפחות כחלק מחומר הטבעות.
כמו כן, לטיטאן אטמוספירה סמיכה, המכילה בעיקר מתאן וחנקן, והוא הירח היחיד במערכת השמש שיש לו אטמוספירה משמעותית משלו.
כמו גנימד, הירח של צדק, גם קוטרו של טיטאן גדול מקוטרו של כוכב הלכת הארצי הקרוב ביותר לשמש, כוכב חמה – 5,150 ק"מ לעומת 5,140 ק"מ.
אורנוס () הוא כוכב הלכת השביעי מהשמש והוא אחד משני ענקי הקרח (יחד עם נפטון).
אורנוס נמצא במרחק ממוצע של 19.6 יחידות אסטרונומיות מהשמש.
מסתו גדולה פי 14 מהמסה של כדור הארץ, וקוטרו עומד על 51,118 ק"מ לעומת 12,800 ק"מ בלבד של כדור הארץ.
שמו של כוכב הלכת קרוי על שמו של השליט הראשון של היקום על פי המיתולוגיה היוונית – אורנוס – שהיה סמל היצירה והבריאה.
שמו בעברית אורון, על שם האור החיוור הנראה ממנו (שם זה הוא חדש).
אורנוס הוא ענק גזים המורכב גם מסוגים שונים של קרח, ולכן הוא עולם קפוא עם טמפרטורה של C° 218-.
יש לו ליבה מותכת של ברזל וסיליקטים, המוקפת בשכבה עבה של "קרח" מתאן ואמוניה.
מעבר לשכבות המוצקות משתרעת האטמוספירה העבה, המורכבת מ־83% מימן, 15% הליום ו־2% מתאן.
צבעו הכחלחל נובע מהספיגה של הצבע האדום על ידי המתאן באטמוספירה.
כמו נוגה, הוא סובב סביב צירו בכיוון ההפוך לכיוון שבו סובבים יתר כוכבי הלכת סביב צירם.
הוא נטוי על צירו בזווית של 97.86 מעלות יחסית למישור הקפתו את השמש.
לאורנוס, כמו לשאר כוכבי הלכת במערכת השמש התיכונה, יש מערכת טבעות פלנטריות, והיא מורכבת מ־11 טבעות שונות.
בגלל הנטייה המוזרה שלו, הטבעות סובבות אותו מלמעלה למטה.
את כוכב הלכת סובבים גם כמה ירחים, ועד היום זוהו בוודאות 27 ירחים.
הגדולים והמפורסמים שבהם הם טיטניה ואוברון.
נפטון () הוא כוכב הלכת השמיני מהשמש והוא ענק הקרח השני (אחרי אורנוס).
נפטון נמצא במרחק ממוצע של 30 יחידות אסטרונומיות מהשמש.
מסתו גדולה פי 17 מהמסה של כדור הארץ, קוטרו עומד על 49,538 ק"מ לעומת 12,800 ק"מ בלבד של כדור הארץ, והוא הקטן והמרוחק ביותר מבין ארבעת כוכבי הלכת החיצוניים.
נפטון קרוי על שמו של נפטון – אל הים במיתולוגיה הרומית, ומקבילו של פוסידון במיתולוגיה היוונית.
שמו בעברית רהב, על שם שר הים במיתולוגיה היהודית (שם זה הוא חדש).
במרכזו של נפטון ישנה ליבה של ברזל וסיליקטים, ומסביבה שכבת קרח המכילה מים, מתאן ואמוניה.
סביבה משתרעת האטמוספירה, המכילה 80% מימן 19% הליום ו־1% מתאן.
כמו אורנוס, גם נפטון מקבל גוון כחול בשל הימצאות מתאן באטמוספירה, הבולעת את הצבע האדום.
גם בעולם קפוא זה הטמפרטורה הממוצעת עומדת על פחות מ־C° 218-, בגלל המרחק הרב מהשמש.
על נפטון ישנן הרוחות החזקות ביותר במערכת השמש, במהירות של יותר מ־2,000 קמ"ש, וכמו בצדק, משתוללת על כוכב הלכת סופה ענקית, והיא מכונה הכתם האפל הגדול.
לטבעות הפלנטריות של נפטון מבנה מיוחד.
הסיבה לכך עדיין אינה מובנת לאשורה, אך ייתכן שהן מושפעות מכוח המשיכה של הירחים שנמצאים במסלול קרוב אליהם.
לנפטון יש 13 ירחים ידועים, הגדול ביניהם הוא טריטון – טריטון מקיים פעילות גאולוגית, והוא נצפה על ידי הגשושית וויאג'ר 2 מעיף גייזרים של חנקן נוזלי לגובה של 8 ק"מ.
אף על פי שישנם כמה ירחים קפואים במערכת השמש, טריטון דומה בגודלו, בצפיפותו, ובהרכבו לפלוטו, וההערכה היא שטריטון היה גוף עצמאי עד שנלכד בכבידתו של נפטון.
בעוד 1.4 עד 3.6 מיליארד שנה הוא יתפורר בשל כבידה זו.
מערכת השמש החיצונית היא המרחב החיצוני למערכת השמש, באזור שמעבר לנפטון.
באזור זה שוכנים גופים המכונים גופים טרנס־נפטוניים, הבנויים מסלעים וקרח.
באזורים אלה התגלו אלפי עצמים, ובהם שמונה גופים המוגדרים ככוכבי לכת ננסיים: פלוטו, אורקוס, האומיה, מאקה־מאקה, קווה-וואר, אריס, גונגגונג וסדנה.
חגורת קויפר הוא אזור שמעבר לנפטון, במערכת השמש החיצונית, ונמצא במרחק 30 עד 50 יחידות אסטרונומיות מהשמש.
הגופים המאכלסים חגורה זו עשויים מסלעים ומקרח.
רובם מסווגים כגופים קטנים במערכת השמש, ואילו הגדול שבהם, פלוטו, מסווג ככוכב לכת ננסי.
שביטים בעלי זמן מחזור קצר, קטן מ־200 שנה, נמצאים בחגורת קויפר בחלק ממסלולם.
עד שנת 2006 התגלו בחגורת קויפר קרוב ל־1,000 גופים בעלי קוטר גדול מ־50 קילומטר, אולם קרוב לוודאי שמספרם בפועל גדול הרבה יותר.
ניתן לחלק אותם לשתי קבוצות בהתאם לאופי מסלולם: גופים שנמצאים בתהודה מסלולית עם נפטון, וכאלו שמסלולם עם כוכב הלכת אינו מסונכרן.
פלוטו ושאר העצמים הקרויים פלוטינו הם דוגמה לעצמים בתהודה מחזורית עם נפטון; הם מבצעים 3 הקפות של השמש על כל 2 הקפות של נפטון (יחס 2:3).
רוב העצמים שהתגלו בחגורת קויפר אינם נמצאים בתהודה עם נפטון, והם קרויים קובווינו.
מסלולם נמצא בין המסלול של גופי הפלוטינו ובין המסלול של גופי הטווטינו, שנמצאים בתהודה של 1:2 עם נפטון.
פלוטו (), שנמצא במרחק ממוצע של 39.5 יחידות אסטרונומיות מהשמש, הוא הגוף הגדול ביותר מכל הגופים המוכרים בחגורת קויפר.
יחד עם הירח הגדול שלו, כארון, הם מרכיבים מערכת כפולה שבה שני הגופים "נעולים" נעילת גאות ומפנים באופן קבוע אותו צד זה כלפי זה.
נוסף על פלוטו ולכארון, התגלו עוד ארבעה ירחים זעירים שסובבים את מרכז המסה של המערכת, הנמצא מחוץ לפלוטו.
מקור שמם של פלוטו וכארון בדמויות מיתולוגיות הקשורות לשאול – פלוטו הוא אל השאול במיתולוגיה הרומית, ואילו כארון הוא משיט המעבורת אל השאול במיתולוגיה היוונית.
פלוטו מורכב מקרח, מתאן מוצק, חנקן מוצק ופחמן חד־חמצני מוצק.
טמפרטורת פני השטח נעה בין 40 ל־60 קלווין, וסביבו נמצאת אטמוספירה דלילה, שהטמפרטורה בחלקה העליון מגיע עד 106 קלווין.
האומיה הוא כוכב לכת ננסי הנמצא בחגורת קויפר, במרחק ממוצע של 43 יחידת אסטרונומיות מהשמש, וקוטרו מוערך ב־1,150 ק"מ.
כך לא נקט האיגוד עמדה, שכן לא צוין מי גילה את האומיה, אך מנגד ניתן קרדיט לשני הצדדים, הואיל ושניהם קיבלו זכויות השמורות למגלים.
מאקה־מאקה הוא כוכב לכת ננסי הנמצא בחגורת קויפר, במרחק ממוצע של 52 יחידת אסטרונומיות מהשמש, וקוטרו מוערך ב־1,500 ק"מ.
מקור שמו של העצם בשמו של האל שברא את העולם על פי המיתולוגיה של בני אי הפסחא.
אף על פי שהתגלה במרץ 2005, הוא קיבל את מעמדו ככוכב לכת ננסי רק ביוני 2008. אף על פי שיש לו בהירות נראית של 16.7 לעומת 15 של פלוטו, מאקה־מאקה התגלה מאוחר יחסית לגופים דומים באותו אזור, וזאת כנראה בגלל הנטייה הגבוהה של מסלולו.
תצפיות אינפרה־אדומות מרמזות על נוכחות מתאן, דבר המעיד על אטמוספירה.
למאקה־מאקה אין ירחים ידועים, אף על פי שלעשרה עד עשרים אחוזים מהגופים הטרנס־נפטוניים צופים שיהיה ירח אחד או יותר.
מאחר שנוכחות ירח מאפשרת למדוד ביתר דיוק את המסה של העצם, היעדר ירח מקשה על מדידת המסה של מאקה־מאקה.
הדיסק המפוזר הוא שם כולל לאזור רחב במערכת השמש החיצונית, הכולל את חגורת קויפר ומסתיים במרחק של מאות יחידות אסטרונומיות מהשמש.
מסלולי הגופים בדיסק אינם יציבים בהכרח, וייתכן שחלק מהגופים המרוחקים יותר נסחפו לשם מחגורת קויפר.
בניגוד לעצמים שבחגורת קויפר או עצמים קרובים יותר לשמש, זווית הנטייה של העצמים בדיסק המפוזר יחסית למישור המילקה יכולה להיות גבוהה מאוד.
אריס הוא כוכב לכת ננסי, הנמצא במרחק ממוצע של 68 יחידת אסטרונומיות מהשמש, וקוטרו מוערך במעט יותר מ־2,300 ק"מ, כלומר הוא קטן מפלוטו במקצת.
סביב אריס סובב ירח ושמו דיסנומיה.
הגילוי של אריס ומדידת קוטרו היו ה"זרז" להגדרת כוכבי לכת ננסיים כסוג חדש של גופים במערכת השמש, ולהוצאת פלוטו מרשימת כוכבי הלכת.
מקור שמו של העצם בשמה של אלת חוסר ההרמוניה במיתולוגיה היוונית – אריס.
השם משקף את המהומה בקהילה האסטרונומית, שנוצרה בעקבות גילויו.
ירחו של אריס מכונה דיסנומיה על שם בתה מפירת החוק של אריס.
הנקודה שבה מסתיימת מערכת השמש ומתחיל החלל הבין־כוכבי אינה מוגדרת במדויק, מאחר שהגבול מורכב משני כוחות מנוגדים: הרוח הסולארית, שמרחיבה את מערכת השמש ודוחפת את החומר החוצה, וכוח המשיכה של השמש, שמושך את החומר פנימה.
יתרה מזאת, קיימות השפעות מחזוריות של זרוע אוריון של שביל החלב, וגם השפעתה הכבידתית של הגלקסיה מתחילה להיות דומיננטית.
בעוד הרוח הסולרית של השמש מגיעה עד 130 יחידות אסטרונומיות, מעריכים כי הרדיוס של עננת אורט מגיע לכ־30,000 עד 50,000 יחידות אסטרונומיות – מרחק השווה לכרבע מהמרחק שבין השמש לכוכב הקרוב ביותר אלינו – פרוקסימה קנטאורי.
עננת אורט, שיש המעריכים כי היא מורכבת מעד אלף מיליארד גופי קרח, היא המקור של שביטים ארוכי־המחזור בעלי הזנב המוכר.
קיומה הוצע לראשונה בשנת 1950 על ידי האסטרונום ההולנדי יואן אורט, שחישב את מסלוליהם ההתחלתיים של כ־20 שביטים ארוכי־מחזור, לפני שמסלולם הופרע על ידי כוכבי הלכת.
כיום מסווגים גופים שמקורם באזור זה כגופים בעננת אורט (OCO), והם נחשבים כגופים הטרנס־נפטוניים הרחוקים ביותר במערכת השמש.
סדנה הוא העצם הרחוק ביותר שהתגלה אי פעם במערכת השמש.
מסלולו אליפטי ביותר, עם אפהליון שמוערך ב־942 יחידות אסטרונומיות ופריהליון של כ־76.1 יחידות אסטרונומיות.
הקפתו את השמש אורכת 11,487 שנה.
מייקל בראון, החוקר שגילה את סדנה בשנת 2003, טוען כי מקורו של העצם אינו בחגורת קויפר וגם לא בדיסק המפוזר, בגלל הפריהליון שלו.
יתרה מזאת, האפהליון הגדול מרמז כי סדנה חוצה את עננת אורט, ולכן הוא מוגדר כגוף טרנס־נפטוני בעננת אורט (OCO).
אף שגודלו וצורתו אינם ידועים במדויק, קוטרו של סדנה מוערך ב־1,180 עד 1,800 ק"מ, בהשוואה ל־12,756 ק"מ של כדור הארץ ו־3,474 ק"מ של הירח.
מעריכים שבסופו של דבר יוגדר העצם ככוכב לכת ננסי, מאחר שהוא גדול יותר מכוכב הלכת הננסי קרס, בעל הקוטר של 975 ק"מ.
סדנה כה רחוק מהשמש, עד שהטמפרטורות בו לעולם אינן עוברות את C° 240-.
תצפיות מראות כי זהו אחד העצמים האדומים ביותר במערכת השמש, אדום כמעט כמאדים.
ב־20 בינואר 2016 פרסמו אסטרונומים מהמכון הטכנולוגי של קליפורניה מאמר, ובו טענו כי מצאו עדות לכוכב לכת תשיעי במערכת השמש.
באמצעות מודלים מתמטיים ממוחשבים של מסלולי גופים טרנס־נפטוניים מרוחקים, בעלי מאפיינים מיוחדים, הם הסיקו שהסבירות הגבוהה ביותר לכך היא שמסה פלנטרית כלשהי השפיעה על המסלולים הללו.
לפי המודל שבנו, הקפה אחת של כוכב הלכת המשוער אורכת כ־10–20 אלף שנים, והפריהליון שלו, הנקודה הקרובה ביותר לשמש במסלולו סביבה, הוא כ־200 יחידות אסטרונומיות.
המסלול אקסצנטרי מאוד, וכוכב הלכת המשוער נמצא רוב הזמן רחוק מהשמש הרבה יותר, במרחק של בין 600–1,200 יחידות אסטרונומיות.
מסתו לפי המודל היא 5 עד 10 מסות ארץ, והוא דומה בגודלו בערך לענק הגזים נפטון.
השמש, הירח, כוכב חמה, נוגה, מאדים, צדק ושבתאי, שנראים בעין בלתי מזוינת, מוכרים לאנושות כבר אלפי שנים.
האסטרונומים של יוון העתיקה היו הראשונים לחקור באופן שיטתי את הטבע הפיזיקלי של גרמי השמים.
לפי התאוריות המקובלות אז, מקומו של כדור הארץ הוא במרכז היקום, ואילו כוכבי הלכת, השמש וכוכבי השבת סובבים סביבו.
יוצא דופן היה אריסטרכוס מסמוס, שהציע את המודל ההליוצנטרי.
האמונה הרווחת עד תחילת המהפכה המדעית במהלך המאה ה־16 הייתה כי כדור הארץ נמצא במרכז היקום (המודל הגאוצנטרי), וכי הוא שונה משאר העצמים השמימיים.
תאוריה זאת התיישבה עם הנתונים האמפיריים על תנועת הכוכבים ועל מה שנראה כנייחות הארץ, והיא גם זכתה לתמיכת הכנסייה הקתולית.
גלילאו גליליי היה הראשון שהשתמש בטלסקופ לצורך תצפיות אסטרונומיות.
הוא הבחין במכתשים על פני הירח, בכתמי שמש לא קבועים על פני השמש, בארבעת ירחיו של צדק ובטבעותיו של שבתאי.
ג'ובאני קאסיני וכריסטיאן הויגנס המשיכו את המחקר של גלילאו, וגילו את הכתם האדום הגדול של צדק ואת טיטאן, ירחו הגדול של שבתאי.
בשנת 1682, פרסם אדמונד האלי מחקר, ולפיו תצפיות חוזרות ונשנות של שביט (הקרוי שביט האלי) היו למעשה תיעוד של אותו גרם שמיים שחוזר בכל 76 שנה.
הדבר תמך בטענה ששביטים אינם תופעה אטמוספירית, כפי שמקובל היה לחשוב, וכי גופים נוספים מלבד כוכבי הלכת סובבים את השמש.
חקר כוכבי הלכת קיבל תפנית בשנת 1781, כאשר בחן ויליאם הרשל כמה כוכבים וגילה שאחד מהם נע במהירות גדולה בשמים.
גרם שמיים זה קיבל את השם אורנוס בתוך זמן קצר.
בשנת 1801, גילה ג'וזפה פיאצי את קרס, גוף קטן בין מאדים לצדק, והוא נחשב תחילה לכוכב לכת חדש.
אולם, גילויים של אלפי גופים קטנים נוספים באותו אזור הוביל לסיווג של גופים אלו, וקרס בתוכם, כסוג חדש של עצמים, הקרויים אסטרואידים.
בשנת 1846, אי התאמות במסלולו של אורנוס הביאו כמה אסטרונומים לחשוד כי קיים כוכב לכת גדול נוסף ומרוחק יותר, ששדה הכבידה שלו משפיע על מסלולו של אורנוס.
חישוביו של אורבן לה ורייה הובילו בסופו של דבר לגילוי כוכב הלכת נפטון.
אי התאמות נוספות במסלולים של כוכבי הלכת הובילו את פרסיוול לוול להסיק כי קיים גוף נוסף במערכת השמש, והוא כינה אותו "כוכב הלכת X".
לוול עצמו לא מצא את כוכב הלכת הנוסף, אך החיפושים נמשכו גם אחרי מותו.
בשנת 1930 גילה קלייד טומבו את פלוטו במיקום הנכון על פי החישובים.
ברם, פלוטו היה קטן מכדי להשפיע על מסלולם של כוכבי הלכת החיצוניים, ועל כן גילויו היה מקרי.
לימים התברר כי מקור אי ההתאמות במסלולים בהערכה לא נכונה של מסת נפטון.
בעשור הראשון של המאה ה־21 התגלו גופים נוספים הדומים לפלוטו, הן מבחינת מסלול והן מבחינת גודל, והעיקרי שבהם היה אריס, שהתגלה בשנת 2003 ונחשב תחילה לגדול במעט מפלוטו.
מאז תחילתו של עידן החלל, גשושיות מחקר משמשות לחקר מערכת השמש.
גשושיות אלו, מצוידות במכשירי מדידה מגוונים, כמו מצלמות ורובוטים לאיסוף דגימות, סיפקו את רוב המידע הידוע כיום לגבי פני השטח של הגופים השונים במערכת השמש.
הגוף הנחקר ביותר במערכת השמש, מלבד כדור הארץ, הוא הירח, והוא גם הגוף היחיד שהגיעו אליו בני אדם (במסגרת תוכנית אפולו).
בספטמבר 2013 הודיעה נאס"א כי "וויאג'ר 1" הגיעה להליופאוזה, שהיא קצה הגבול המגנטי של מערכת השמש, וכך, לראשונה בתולדות האנושות, הגיע חפץ מעשה ידי אדם אל מעבר למערכת השמש.
נכון ליוני 2016 נמצאת ווי'אגר 1 במרחב הבין־כוכבי, ואילו וויאג'ר 2 נמצאת בגבול העליון של ההליופאוזה.
הגשושית הראשונה שנחתה על פני גוף אחר במערכת השמש הייתה לונה 2 הסובייטית, שפגעה בפני הירח בשנת 1959. מאז, גופים מרוחקים יותר ויותר היו מטרה לגשושיות רובוטיות שונות.
בין הנחיתות פורצות הדרך, ניתן לציין את הנחיתה בשנת 1966 של גשושית על פני נוגה (תוכנית ונרה).
בשנות ה־70 של המאה ה־20 נחתו כמה גשושיות על פני מאדים (תוכנית מארס ותוכנית ויקינג), בשנת 2001 נחתה גשושית על פני האסטרואיד ארוס (NEAR Shoemaker), ובשנת 2005 נחתה גשושית (הויגנס) על פני טיטאן, אחד מירחיו של שבתאי.
גשושיות מחקר לא מאוישות כבר הגיעו לכל כוכבי הלכת במערכת השמש, והחלק היחיד שלה שטרם נחקר הוא האזור הטרנס־נפטוני.
הגשושית ניו הוריזונס, ששוגרה בשנת 2006, היא הגשושית הראשונה שחקרה גופים במערכת השמש החיצונית.
היא חלפה על פני פלוטו ב־14 ביולי 2015, וב־1 בינואר 2019 שלחה לראשונה תיעוד של גוף מחגורת קויפר, שלימים נקרא 486958 ארוקות'.
היא צפויה לשדר עליו עוד מידע.
בסופו של דבר תעזוב הגשושית את מערכת השמש.
מערכת השרירים - היא המערכת בגוף החולייתנים הכוללת את שרירי השלד.
השרירים מהווים 40-50% ממשקל הגוף.
יחידת התפקוד הבסיסית של מערכת השרירים היא סרקומר.
השרירים יחד עם עצמות מערכת השלד מהווים יחד את מערכת התנועה.
מבחינה תפקודית, ניתן לזהות שני סוגי סיבי שריר: סיבים איטיים (אדומים) וסיבים מהירים (לבנים).
האזור המוטורי העיקרי הוא חלק של האונה המצחית במוח, אשר אחראי באופן הישיר ביותר על התנועה.
תאי עצב באזורים שונים שלו מקושרים לשרירים בחלקים שונים של הגוף.
הם מתקשרים עם תאי השריר בתהליך של העברה סינפטית.
מוצא השריר - תחל (Origin)
מקום היאחזות השריר - אחז (Insertion)
שריר המקטין את זווית המפרק - כופף (Flexor)
שריר המגדיל את זווית המפרק - פושט (Extensor)
שריר המרחיק את העצם מקו האמצע - מצדיד (Abductor)
שריר המקרב את העצם מקו האמצע - מתוויך (Adductor)
שריר היוצר תנועה כלפי מעלה - מרים (Levator)
שריר היוצר תנועה כלפי מטה (Depressor)
שריר המקטין את גודל הפתח - סוגר (Sphincter)
שריר המסובב עצם על צירה - מסובב (Rotator)
התכווצות חלקית - קורי האקטין והמיוזין בחפיפה חלקית
התכווצות מלאה - אקטין ומיוזין בחפיפה מלאה
מערכת הרבייה (או מערכת המין) היא מכלול האיברים המשתתפים בתהליך הרבייה ביצורים חיים.
מערכת הרבייה במשמעותה הצרה ביותר כוללת את הגונדות - האיברים בהם מיוצרים, ולעיתים מאוחסנים, תאי הרבייה (הגמטות).
הגונדות אצל היונקים הם האשכים אצל הזכרים והשחלות אצל הנקבות.
כדי שתאי הרבייה הזכרי והנקבי יוכלו להיפגש (ולבצע הפריה) נדרשים איברים מסייעים.
בנוסף, גופה של הנקבה כולל איברים בהם שוכנת הזיגוטה, אשר מאוחר יותר מתפתחת לעובר ולבסוף - לצאצא.
ההגדרה הרחבה יותר, והנפוצה ביותר, של מערכת הרבייה, כוללת איברים אלו, כגון: רחם, פין ונרתיק .
במשמעותה הרחבה ביותר של מערכת הרבייה נכללים איברים המסייעים לזכר ולנקבה, במיוחד בבני אדם, לקיים יחסי מין, אשר תכליתם (הראשונית) היא קיום תהליך הרבייה.
לפי משמעות זו נכללים במערכת הרבייה הנשית השדיים, הדגדגן ועוד.
מערכת הרבייה ביונקים מתחלקת לאיברי מין פנימיים (הרחם וצינור הזרע, למשל) ולאיברי מין חיצוניים (הפין והפות, למשל).
שחלות (ovary) - בלוטות בהן נוצרים ומבשילים תאי הביצה.
השחלות מייצרות ומפרישות את הורמוני המין הנקביים (שהם אסטרוגן ופרוגסטרון).
חצוצרה (uterine tubes) - צינור החצוצרה נמצא בסמוך לכל שחלה ותפקידו להעביר את הביציות מהשחלה אל הרחם.
צינור הביצים (החצוצרה) הוא צינור דק ומפותל, מרופד מבפנים באפיתל רירי וריסני.
סמוך לשחלה יוצר הצינור מבנה דמוי משפך ומכאן כינויו "חצוצרה".
הביצית המשתחררת מהשחלה בתהליך הביוץ, מגיעה לחצוצרה ותאי הזרע מגיעים אף הם לאותו מקום, הפריה מתקיימת בחצוצרה והביצית המופרית מתגלגלת לרחם.
רחם (uterus) - איבר שרירי בצורת אגס, הבנוי מדופן שרירי ומחלל רחם העשיר בצינורות דם.
הרחם מותאם לקליטת תא ביצה מופרה ולהתפתחות העובר.
צוואר הרחם - שריר טבעתי המקשר בין הרחם אל הנרתיק.
נרתיק (vagina) - צינור שרירי המכיל ריר חומצתי.
שמגן מפני מיקרואורגניזמים הגורמים לזיהומים בנרתיק.
פתח איבר המין הנקבי - פתח חיצוני של מערכת הרבייה הנקבית.
אברי המין הפנימיים באגן כוללים את הרחם, החצוצרות, שחלה והנרתיק שחלקו מצוי באגן וחלקו בחיץ הנקביים (perineum).
האיברים מכוסים בפריטונאום של ה-broad ligament.
שלושה מבנים מחוברים לרחם: uterine tube, ovarian ligament ו-round ligament (עובר ב-inguinal canal כמו ductus deferens בזכר, נאחז בתת-עור של השפתיים הגדולות ותומך ברחם).
השחלה ממוקמת בדופן הצדדי של האגן ומקובעת על ידי שני ליגמנטים אליו: suspensory ligament – קפל פריטונאום שבתוכו עוברים כלי הדם ovarian artery & vein והליגמנט הנוסף מחבר אותה לרחם – ovarian ligament.
fimbria – בעלות כושר תנועה ויכולת לשאוב פנימה נוזל פריטונאלי בו שטה הביצית שפרצה מהשחלה.
Infundibulum – בצורת משפך ובקצהו הפימבריה.
ampulla – החלק הגדול של החצוצרה בו מתרחשת ההפריה.
הזרעונים מגיעים לאמפולה, שם מתרחשת ההפריה.
לחצוצרה יש שני פתחים: לחלל הבטן ולרחם.
לכן, זיהום בנרתיק יכול להגיע דרך הרחם והחצוצרה אל החלל הפריטונאלי ולגרום ל-salpingitis ו-peritonitis – עשויות להיווצר הדבקויות בתוך החצוצרה שיובילו לעקרות והדבקויות באיברים נוספים בחלל הבטן.
הרחם בעל שני חלקים: גוף (body) וצוואר (cervix).
הגוף יותר שרירי ועבה והצוואר יותר צר ופיברוטי.
בהריון הגוף גדל והצוואר נשאר כפקק לשמור על העובר.
בין הצוואר לגוף ישנה היצרות – isthmus.
מעל לכניסת החצוצרות, נמצא ה-fundus שמהווה חלק מהגוף.
חלל הצוואר הוא ה-cervical canal ויש בו שתי הצרויות – internal and external os – את ה-external os אפשר לראות במבט מלמטה דרך הנרתיק.
מבנה הדופן: השכבה הפנימית היא הרירית, אנדומטריום (endometrium), הכוללת בלוטות רבות שמזינות את העובר בתחילת ההתפתחות.
השכבה האמצעית היא המיומטריום (myometrium) – זוהי שכבה שרירית והיא העבה ביותר.
השכבה החיצונית היא הפרימטריום broad ligament – perimetrium, הפריטונאום שעוטף את הרחם.
מעבר צינורי אשר מיועד לקבלת הפין בזמן המשגל והוא גם חלק מדרכי הלידה.
זהו איבר בעל יכולת גבוהה להימתח.
דופן הנרתיק בנויה משלוש שכבות: (מהפנימית לחיצונית)
MUCOSA - רירית אשר מייצרת קיפולים רוחביים ומפרישה נוזל חומצי אשר חשוב לדיכוי גדילת החיידקים.
רקמת חיבור אשר מחברת את הנרתיק לסביבה.
הנרתיק ממוקם Posterior לשופכה ואורכו כ-10cm.
פתח הנרתיק נקרא VAGINAL ORIFICE אשר מוביל ל-VAGINAL VESTIBULE (חדר כניסה), שהוא החלק הראשון של הנרתיק.
ה-ORIFICE מכוסה על ידי קיפול של העור (אצל נשים אשר לא קיימו יחסי מין) ושמו HYMEN = קרום בתולין.
פות (VULVA) הוא שם כולל לכלל איברי המין החיצוניים.
MONS PUBIS – מכוסה על ידי עור עם שערות.
מתחת לעור נמצאת רקמת שומן אשר יוצרת כרית אשר תפקידה הוא לרכך את המגע על ה-PUBIC SYMPHYSIS (חיבור עצמות האגן).
LABIA MAJORA – שפתיים גדולות – שני קיפולי עור עם שערות ומתחתם רקמה זיקפית (ERECTILE).
מתחתם נמצאת רקמה ספוגית שכשאשר ישנו גירוי מיני היא מתמלאת בדם ומתנפחת.
LABIA MINORA – שני קיפולי עור קטנים יותר ללא שערות הממוקמות Medial לשפתיים הגדולות.
הם ממסגרות את ה-Vestibule Space ושם נמצא הפתח החיצוני של השופכה.
Posterior לפתח השופכה נמצא פתח הנרתיק.
איברי המין הנשיים החיצוניים דבוקים ל-perineal membrane מלמטה.
בין השפתיים הקטנות יש רווח – vestibule of vagina – לכאן נפתחים השופכה והנרתיק.
גם לדגדגן יש גופים ספוגיים – crura of clitoris שמתאחדים ליצירת ה-body of clitoris ובקצה ה-body נמצא ה-glans clitoris.
מאחורי ה-bulb נפתחות Greater Vestibular glands of Bartholin- שמפרישות חומר סיכה בתחילת ההתרגשות המינית.
הגופים הספוגיים מכוסים בשרירים דומים לאלו של הגבר: bulbospongiosus ו-ischiocavernosus.
גם כאן יש זקפה בגופים הספוגיים ותפקיד השרירים הוא לחסום ניקוז ורידי ולהשהות את הזקפה.
בנוסף, ה-spongiosus משמש ספינקטר ועוזר להתהדקות סביב הפין (גם הזקפה עוזרת להתהדקות).
זקפת הדגדגן דוחפת את ה-glans קדימה כך שיקבל יותר גירוי עורי.
ה- ה-mons pubis הממוקמת קדמית לעצם הפוביס, היא בליטת שומן שמתכסה בשיער בהתבגרות וקדמית לו ממוקמות השפתיים הגדולות שגם הן מתכסות בשיער בהתבגרות.
השפתיים הקטנות הן רק קפל עור ולא מכסות על שום דבר – הן יוצרות את עורלת האישה (prepuce) כשהן מתחברות מקדימה והיא מקיפה את ה-glans clitoris.
שק האשכים - שק עור.
הטמפרטורה בו היא 35 מעלות (טמפרטורה זו נחוצה להתפתחותם התקנית של תאי הזרע, להבשלתם ולקבלת כושר תנועה וכושר הפריה כדי שהם יהיו מוכנים להפריה).
אשכים - בלוטות בהן נוצרים תאי זרע.
האשכים מייצרים ומפרישים את הורמון המין הזכרי (שהוא טסטוסטרון).
יותרת האשך - תחילת צינור מוביל הזרע.
בתוכו מאוכסנים ומבשילים תאי הזרע.
צינור הזרע - דרכו עוברים תאי הזרע מהאשכים אל השופכה
שלפוחית הזרע ובלוטת הערמונית - מספקות 90 אחוז מנוזל הזרע.
שופכה - צינור הנמצא באיבר הזכרות.
דרכו יוצאים השופכה, נוזל הזרמה, המורכב מתאי הזרע, ונוזל הזרע.
פין - איבר חיצוני המכיל את השופכה.
פתח איבר המין הזכרי - פתח חיצוני של מערכת המין הזכרי ושל השופכה.
ב-scrotum (כיס האשכים) מצויים ה-testis (האשכים) וה-epididymis (בלוטת יותרת האשך) שמעליו.
באשך נוצרים הזרעונים והם נאגרים באפידידימיס עד השפיכה.
האפידידימיס הוא צינור ארוך ומפותל, כאשר בקצה התחתון של ה-testis הוא נעשה צינור ישר ונקרא ductus deferens.
ה-ductus deferens יוצא משק האשכים, עובר ב-inguinal canal ונכנס לאגן.
באגן הוא מגיע למשטח האחורי של שלפוחית השתן שם הוא מתרחב, ההתרחבות נקראת ampulla of ductus deferens.
לטרלית (באופן צדדי) לאמפולה ישנה בלוטה שנקרא seminal vesicle .
הבלוטה מפרישה את רוב נוזל הזרע – נוזל לבן וסמיך שעשיר בפרוקטוז (הפרוקטוז מספק אנרגיה לזרעונים).
צינור הבלוטה מתחבר לאמפולה ויחד הם יוצרים את ה-ejaculatory duct.
מתחת לערמונית יש external urethral sphincter – זהו ספינקטר רצוני.
בצוואר השלפוחית בגברים בלבד נמצא ה-internal sphincter שאינו רצוני.
על מנת להיכנס לפין, ה-urethra חודרת את ה-perineal membrane.
הפין עשוי שלושה גופים ספוגיים: corpus spongiosum ("בעל חורים עדינים") ושני corpus cavernosum ("בעלי חורים גדולים").