tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רבן גמליאל הורה לרבי יהושע לבוא לרבן גמליאל מחוץ לתחום שבת ביום שבו לפי חשבונו של רבי יהושע אמור לחול יום הכיפורים, ובכך להראות באן פומבי שהוא מקבל למעשה את עמדת רבן גמליאל שיום זה אינו יום הכיפורים.
לאחר התייעצות עם רבי עקיבא ורבי דוסא בן הרכינס, קיבל רבי יהושע את הוראת רבן גמליאל, והמשנה מתארת כי הסיפור הסתיים בפיוס בין השניים בכך שרבן גמליאל הביע את הערכתו לרבי יהושע.
המחלוקת השנייה נסובה בדיני בכור בהמה טהורה בעל מום, שבה סבר רבי יהושע שכהן תלמיד חכם (רבי צדוק) אינו חשוד על הטלת מום בבכור בהמה טהורה ("חילקנו בין כהן חבר לכהן עם הארץ") ואילו רבן גמליאל סבר שאף כהנים תלמידי חכמים חשודים בכך.
כשנשאל על כך בבית המדרש בפני רבן גמליאל, הכחיש רבי יהושע שחלק על רבן גמליאל:
רבן גמליאל הטיל סנקציה על רבי יהושע: הוא הכריח אותו לעמוד על רגליו בזמן דרשתו של רבן גמליאל.
צעד זה עורר מחאה מצד שאר החכמים, אשר הורו לחוצפית המתורגמן, שהיה אמון על חזרה בקול רם של דברי רבן גמליאל, שיפסיק.
המחלוקת השלישית בין רבן גמליאל לרבי יהושע הייתה בשאלה האם יש חובה להתפלל תפילת ערבית או שהיא תפילת רשות.
רבי יהושע סבר שהיא תפילת רשות ורבן גמליאל סבר שהיא חובה.
גם במחלוקת הזו הכריח רבן גמליאל את רבי יהושע לעמוד במהלך הדרשה, ושוב החכמים הורו למתורגמן לחדול כאות מחאה .
הדחת רבן גמליאל באה לאחר המחלוקת אודות תפילת ערבית.
לסיפור ההדחה ישנן שתי גרסאות דומות, בתלמוד הבבלי ובתלמוד הירושלמי.
בשתי הגרסאות החליטו החכמים להעביר את רבן גמליאל מכהונתו ולמנות חכם אחר במקומו.
בגרסת הבבלי, עלו מספר מועמדים לרשת את התפקיד, שנפסלו בזה אחר זה.
בגרסת התלמוד הירושלמי לא מתוארת התלבטות של החכמים את מי למנות במקום רבן גמליאל, אולם מתואר שלאחר מינוי רבי אלעזר בן עזריה רבי עקיבא הצטער שלא הוא התמנה אף על פי שהוא חכם יותר מרבי אלעזר בן עזריה, .
בעת מינויו, היה רבי אלעזר בן עזריה צעיר מאד – לפי התלמוד הבבלי בן 18 ולפי התלמוד הירושלמי בן 16 – וכדי להתאימו לתפקיד נשוא פנים כמו הנשיא נעשה לו נס והחלו להלבין שערותיו.
בגרסת התלמוד הבבלי התייעץ רבי אלעזר עם אשתו בטרם קיבל על עצמו את המינוי.
החלפת רבן גמליאל ברבי אלעזר בן עזריה הובילה לשינוי במדיניות קבלת התלמידים לבית המדרש.
רבן גמליאל הנהיג מדיניות נוקשה ואליטיסטית, לפיה .
רבי אלעזר בן עזריה הורה להסיר את השומרים שאכפו מדיניות זו, דבר שהוביל לריבוי תלמידים.
לפי התלמוד הבבלי התווספו 400 או 700 ספסלים, ולפי התלמוד הירושלמי התווספו 80 ספסלים (לדעת רבי יעקב בר סיסי) או 300 ספסלים (לעדת רבי יוסי ברבי בון) ספסלים, בנוסף לתלמידים שעמדו בחוץ.
מקובל להניח שמספרים אלו מוגזמים, ונועדו לבטא את ריבוי התלמידים שחל בעקבות הרפורמה של רבי אלעזר בן עזריה.
בתלמוד הבבלי מסופר שריבוי לימוד התורה באותו יום ציער את רבן גמליאל, שחשש שמא מדיניותו הנוקשה הביאה למניעת תורה בעם ישראל, וכדי לעודדו הראו לו משמים בחלום כדים לבנים מלאים אפר, הרומזים לכך שהתלמידים שהצטרפו אין תוכם כברם.
אותו היום, שהתאפיין כאמור בהגדלת לימוד התורה, מכונה בספרות חז"ל "בו ביום" או "יום שהושיבו את רבי אלעזר בן עזריה בישיבה".
על פי התיאור בבבלי , ואף רבן גמליאל עצמו לא הדיר את רגליו מבית המדרש.
בין השאר, ביום זה נשנתה כל מסכת עדויות (שחלקים ניכרים ממנה הינם עדויות מתקופת בית המקדש השני), חלקים ממסכת סוטה ומסכת ידיים ועוד.
באותו יום הוכרעה הלכה כרבי יהושע.
הפיוס בין רבן גמליאל לרבי יהושע
בשתי גרסאות הסיפור, רבן גמליאל החליט שברצונו להתפייס עם רבי יהושע (בגרסת הירושלמי זה היה חלק ממסע פיוס נרחב בבתי כל החכמים).
לבסוף רבי יהושע והחכמים התפייסו עם רבן גמליאל והוא הוחזר לתפקידו כנשיא, ולצידו שימש כנשיא רבי אלעזר בן עזריה (כי מעלין בקודש ולא מורידין), ואת דרשת הנשיא המשיך רבי אלעזר בן עזריה למסור ברוטציה של שבוע אחד מכל שלושה (לפי חלק מהמקורות שבוע אחד מכל ארבעה).
אירבינג אמפופו אדג'י , הידוע בשם הבמה הדי ואן (Headie One), הוא ראפר וזמר בריטי.
אדג'י גדל בטוטנהאם, לונדון להורים מממוצא גאנאי.
אימו נפטרה כשהיה בן שלוש, ולכן הוא גודל על ידי אביו ואחותו.
הוא החל להוציא מוזיקה בתחילת שנות ה-2010 תחת השם "הדז", והיה חלק מהרכב בשם "סטאר גאנג".
ב-2014 יצא המיקסטייפ היחיד שלו תחת כינוי זה, Headz or Tails.
יחד עם שותפו ל"סטאר גאנג", הראפר RV, הוציא שני מיקסטייפים נוספים, Sticks & Stones ב-2016 ו-Drillers x Trappers ב-2017.
בפברואר 2018 הוציא את המיקסטייפ הראשון שלו בתור הדי ואן, שנקרא The One.
הוא כלל את השיר "Know Better" שהיה ל"להיט מחתרתי".
במאי, השתתף בשיר "Missing" של בלי סקוואד, שהגיע למקום ה-84 במצעד הסינגלים הבריטי.
לאחר מכן הוציא מיקסטייפ נוסף, The One Two, המהווה המשך למיקסטייפ הקודם ויצא ביוני 2018. המיקסטייפ נכנס למצעד האלבומים הבריטי במקום ה-32.
בינואר 2019 נכנס הסינגל שלו "18Hunna", בהשתתפות דייב, למקום השישי במצעד הסינגלים הבריטי, והיה לשיר הדריל הראשון שהגיע להישג זה.
במרץ, אדג'י הוציא את המיקסטייפ Drillers x Trappers II יחד עם הראפר RV, שהגיע למקום ה-21 במצעד האלבומים הבריטי.
"Match Day", הסינגל הראשון מתוך המיקסטייפ, הגיע למקום ה-86 במצעד הסינגלים.
ביולי הופיע בסינגל "I Spy" של קרפט וקונאן, שהגיע בשיאו למקום ה-18 במצעד.
באוגוסט 2019, אדג'י הוציא את המיקסטייפ השביעי שלו בחמש שנים, Music x Road, שזכה לשבחים ממבקרי המוזיקה והגיע למצעד האלבומים הבריטי במקום החמישי, והיה לאלבום הראשון שלו בחמישייה הפותחת.
ביולי 2020 הוציא את הסינגל "Only You Freestyle" בהשתתפות דרייק, שהגיע בשיאו למקום החמישי במצעד הסינגלים הבריטי.
באוגוסט, הסינגל "Ain't It Different" של הדי ואן בהשתתפות סטורמזי ואיי ג'יי טרייסי הגיע למקום השני במצעד, והפך לשירו המצליח ביותר במצעד.
השיר אף זכה בתואר הפלטינה מאיגוד תעשיית ההקלטות הבריטי ב-21 בינואר 2021. באוקטובר 2020 יצא אלבום הבכורה שלו, Edna, שהגיע לצמרת מצעד האלבומים הבריטי.
האלבום הוקדש לאמו המנוחה אדנה.
שנהפרסקטגוריהעבודה מועמדתתוצאה2024פרסי המוזיקה הבריטיתהלהקה הבריטיתעם K-Trap
הדי קון (נולדה ב-1936) היא ציירת ישראלית ממוצא הונגרי.
סגנונה ייחודי באמנות הישראלית, ונע בין ציורי נוף פסטורליים לציורי פרחים נאיביים ומרהיבים.
מרבית ציוריה הם בטכניקה של שמן על בד.
נולדה כהדי דוידוביץ' באילוק, עיירה קטנה בממלכת יוגוסלביה.
ב-1941, כאשר פלשו הנאצים ליוגוסלביה, הבריחו אותה הוריה עם אחיה הגדול לבודפשט שבהונגריה, שם התגוררו הוריה של אימה.
הדי גודלה על ידי סבה וסבתה בבודפשט.
הסב שימש כרב הראשי של העיר, ולמרות זאת זכתה הדי בחינוך פלורליסטי, וכבר בנעוריה השתתפה בשיעורי ציור.
בתחילה למדה בשיעורים פרטיים ואחר כך במסגרת סטודיו לציור.
בשלב מסוים הועברו הילדים עם הסבא והסבתא אל הגטו, שם חלקו דירת חדר עם שלושים אנשים נוספים וסבלו מקור, רעב ומחלות.
עם תום המלחמה, גילתה הדי כי במהלך השואה נרצחו שני הוריה ואחיה הקטן באושוויץ.
ב-1953 החלה ללמוד ציור באקדמיה לאמנות בבודפשט, אולם בעקבות המרד ההונגרי ואזרחותה היוגוסלבית נאלצה לעזוב את המדינה וב-1956 עלתה לישראל.
למרות החוויות הקשות אותן חוותה במהלך השואה, לא נתנה הדי לזוועות המלחמה לפגוע בתשוקתה ואהבתה לחיים.
עבודותיה המוקדמות מאופיינות בדיוקנאות ובתיאורי נוף בסגנון פוסט אימפרסיוניסטי מתון.
עבודותיה המאוחרות, משנות ה-90 מאופיינות בצבעוניות עזה ובמעבר בין תיאור ריאליסטי לדקורטיבי.
רמות הצבעוניות יוצאות הדופן בציוריה באות לידי ביטוי במיוחד כאשר היא מציירת פרחים (הנושא החביב עליה, שהוא גם המזוהה ביותר עם יצירתה), אך גם כאשר היא מציירת נופים, טבע דומם או דיוקנאות.
המתבונן בציוריה של הדי לא יכול שלא להתרשם משמחת החיים והאופטימיות שלה.
על יצירותיה אמרה קון: "יש בי רצון לייפות את המציאות ולכן אני מציירת פרחים – בכל הגוונים והסוגים".
קון הציגה תערוכות רבות בישראל, בניו יורק, לונדון, בודפשט, סידני, אמסטרדם, פריז, ברלין, טורונטו, רומא ובריסל.
הייתה נשואה לצייר זאב קון מסוף שנות ה-50 עד למותו ב-2024. בנם הוא הצייר שי קון.
הדי (הדוויג) שניידר (בהונגרית: Schneider Hédy; בודפשט, 21 בספטמבר 1920 – מאסטריכט, 8 ביולי 1992) הייתה פסנתרנית יהודייה-הונגרייה זוכת פרס פרנץ ליסט (הפרס הממלכתי הגבוה ביותר בתחום המוזיקה, שמוענק על ידי הרפובליקה של הונגריה).
הדי שניידר נולדה במשפחה יהודית כבתם של ינה שניידר, עובד דפוס (1885–1951) ושל אנה בראון, רוקמת.
ביוזמת אמה, היא לקחה שיעורי פסנתר מגיל שש אצל מרגיט באלינט, שזיהתה מהר את הכישרון הגדול של תלמידתה.
באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט למדה בין היתר אצל שני המאסטרים הגדולים לאו ויינר ולאיוש הרנאדי (במקור היימליך).
העיתון "אוישאג" כתב עליה כך במרץ 1938:
בשל יהדותה והחוקים ה(אנטי)יהודיים כמו החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי לא יכלה להופיע אחרי 1939 בפני קהל שכלל גם לא יהודים, אלא רק באירועי מוזיקה במסגרת הפעילות האמנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך בעיקר בתיאטרון גולדמארק, רק בפני קהל יהודי.
הקריירה שלה יצאה לדרך למעשה רק אחרי מלחמת העולם השנייה לאחר שזכתה בפרס הראשון בתחרות הבינלאומית לכינור ופסנתר מרגריט לונג-ז'אק טיבו בפריז ב-1946. היא הופיעה בסיבובי הופעות זרים רבים וקצרה הצלחה בעיקר עם הטכניקה המבריקה והידע הגדול שלה בסגנונות.
היא נתנה את הקונצרט הראשון שלה בבודפשט רק בדצמבר 1946, ומשנות ה-50 נתנה קונצרטים רבים ונשמעה בקביעות ברדיו ההונגרי.
ב-1954, חברת התקליטים הונגרוטון (חברת התקליטים הוותיקה ביותר בהונגריה) הקליטה את הרפסודיות של ליסט בביצועה.
להדי שניידר הייתה ידידות קרובה עם הפסנתרנית אנני פישר (יהודייה-הונגרייה גם היא).
ב-1956 עזבה את הונגריה עם בעלה והתיישבה בהולנד.
בעלה היה הכנר טיבור ברקוביץ'.
הם התחתנו מייד אחרי המלחמה.
הפרס הגדול מרגריט לונג-ז'אק טיבו בפריז ב-1946
הדיבייט בין פיטרסון לז'יז'ק, שכותרתו אושר: קפיטליזם מול מרקסיזם , היה דיבייט פומבי בין הפסיכולוג הקנדי ג'ורדן פיטרסון לבין הפילוסוף והפסיכואנליטיקאי הסלובני סלבוי ז'יז'ק על הקשר בין מרקסיזם, קפיטליזם ואושר.
הדיבייט נערך ב-19 באפריל 2019 בהנחיית סטיבן ג'יי בלקווד , בפני קהל של 3,000 צופים ב"מרידיאן הול" בטורונטו.
האירוע כונה בתקשורת "הדיבייט של המאה".
במהלך הדיון הסכימו פיטרסון וז'יז'ק כי הקפיטליזם זקוק לרגולציה, ביקרו את התקינות הפוליטית ואת פוליטיקת הזהויות, ודחו שניהם את ההנחה שהאושר היא המטרה האנושית העליונה.
בשנת 2016 פיטרסון התנגד להצעת חוק קנדית שתאסור אפליה על בסיס זהות מגדרית , בטענה שההצעה מהווה פגיעה בחופש הביטוי כי היא תאלץ אנשים להשתמש בכינויי גוף המועדפים על אחרים, וכי מדובר לדבריו בביטוי "פוסטמודרני" של "מרקסיזם תרבותי".
מבקרים האשימו את פיטרסון בשימוש לרעה במונח פוסטמודרניזם, ובהישענותו על מונחים של "תאוריית הקשר על המרקסיזם התרבותי", הנפוצה בקרב אנשי ימין-קיצוני ואנטישמיים.
בנובמבר 2018 ז'יז'ק כינה את עבודתו של פיטרסון "פסאודו-מדעית", תיאר אותו כ"אויבו", וביקר את עבודתו של פיטרסון כמושתתת על תאוריית הקשר על המרקסיזם התרבותי.
בנוסף הצהיר ז'יז'ק באינדיפנדנט ש"תאוריית הקונספירציה המטורפת" של פיטרסון שלפיה "זכויות להט"ב ו-MeToo הן השלוחות האחרונות של הפרויקט המרקסיסטי להשמדת המערב" היא "כמובן מגוחכת".
בתגובה אמר פיטרסון שהוא יכול להיפגש "בכל זמן ובכל מקום" לדיבייט עם ז'יז'ק.
באירוע נכחו כ-3,000 איש באולם "מרידיאן הול" בטורונטו, בנוסף לסטרימינג בשידור חי בו צפו בתשלום בזמן שיא כ-6,000 צופים.
לאירוע היו יותר כרטיסים שנמכרו בספסרות מאשר לפלייאוף שהתקיים באותו יום בין טורונטו מייפל ליפס לבוסטון ברואינס, וכרטיסים נמכרו באיביי עבור יותר מ-300 דולר.
הדיבייט שודר גם ברדיו הקרואטי בשבוע שלאחר מכן.
לאורך הדיבייט הקהל השתתף במחיאות כפיים סוערות וצחוק רם, ולא פסק חרף הערותיהם השליליות של פיטרסון וז'יז'ק.
הדיבייט חולק לשני נאומי פתיחה בני שלושים דקות של כל משתתף, תגובות קצרות יותר של עשר דקות, וזמן להערות נוספות ותשובות לשאלות שהציג המנחה, סטיבן ג'יי בלקווד.
נושא הדיבייט היה השאלה איזה מודל פוליטי-כלכלי סיפק את ההזדמנות הגדולה לאושר אנושי, קפיטליזם או מרקסיזם.
מונולוג הפתיחה של פיטרסון היווה ביקורת על ההגות המרקסיסטית על בסיס ניתוח של "המניפסט הקומוניסטי" מאת מרקס ואנגלס.
פיטרסון הודה כי קרא את המניפסט לקראת הנאום לראשונה מאז שהיה בן 18. הוא טען שזה לא נכון לתפוס את ההיסטוריה רק דרך הפריזמה של מלחמת מעמדות, אין פרולטריון "טוב" ובורגנות "רעה", והתייחס לכך בתור פוליטיקת זהויות הנוטה למניפולציה סמכותנית.
לדעתו, אנשים אינם מטפסים בהיררכיות החברתיות רק על ידי ניצול של אחרים.
פיטרסון קבע שעל אף שהקפיטליזם מייצר אי-שוויון חברתי, הוא גם מייצר עושר, כפי שניתן לראות בנתונים סטטיסטיים על הצמיחה הכלכלית והפחתת העוני ברחבי העולם, ומקל על האפשרות להשיג אושר.
בדומה לציטוט של וינסטון צ'רצ'יל על דמוקרטיה, הוא הגיע למסקנה ש"קפיטליזם הוא השיטה הכלכלית הגרועה ביותר, מלבד כל האחרות".
בתחילת מונולוג הפתיחה שלו ציין ז'יז'ק ששניהם זכו לקיתונות של רותחין מצד ליברלים חברתיים.
הוא התייחס לכותרת הדיבייט דרך הדוגמה של הרפובליקה העממית של סין, והצביע על כך שניתן לחבר בין קפיטליזם וסמכותנות, במדינה קפיטליסטית שמשגשגת ללא דמוקרטיה, על חשבון האושר של אזרחיה.
עם זאת טען שהאושר עצמו הוא מונח בעייתי.
המשך המונולוג היה אקלקטי, באופן אופייני להרצאותיו של ז'ז'יק, ונגע לנושאים רבים, בין היתר ליברליזם תרבותי, נאציזם, השוואה בין סנדרס כמורליסט לטראמפ כפוסטמודרניסט, ניהיליזם, טרור ושנאת זרים.
בניגוד לציפייה של עורכי הדיבייט, ז'יז'ק לא ניסה להגן על מרקסיזם.
בהמשך הדיבייט קרא ז'יז'ק לרגולציה ולהגבלת שוק הקפיטליזם כדי להפחית את הסיכון למשבר האקלים ולאסונות חברתיים.
הוא גם מתח ביקורת על הליברלים הרב-תרבותיים שדוגלים בפוליטיקת זהויות, ועל כך שמדינות המערב צריכות לתקן את המצב במדינות המהגרים ולא רק לקבל מהגרים.
פיטרסון הכיר בעליית פני הים אך הכחיש את משבר האקלים באופן כללי, וקשר זאת לתחזית התפוצצות האוכלוסין השגויה של פול ארליך.
בשלב מסוים שאל פיטרסון את ז'יז'ק מדוע הוא מתחבר לאידאולוגיה המרקסיסטית אך לא מגן עליה, ועל כך ענה ז'יז'ק שהוא הגליאני, אך סבור שבקפיטליזם קיימים יותר מדי אנטגוניזם בשביל להתקיים בטווח הארוך.
הוא התייחס לאימרתו הידועה של הגל כי , כדי לטעון שהפילוסופיה יכולה לנתח את המציאות רק בדיעבד, וכדי להמחיש שעמדתו הפסימית נבדלת מהאופטימיות המרקסיסטית.
ז'יז'ק ביקש מפיטרסון לנקוב בשמות של אישים "נאו-מרקסיסטים פוסטמודרניים" באקדמיה המערבית, ומהיכן הוא קיבל את המספרים הסטטיסטיים, כי לדבריו התקינות הפוליטית המוגזמת מנוגדת ומתנגדת למרקסיזם.
פיטרסון השיב שההתייחסויות שלו מכוונות לרעיונות הקשורים למרקסיזם ולפוסטמודרניזם כתופעה ולאו דווקא כלפי אנשים המגדירים את עצמם ככאלה.
בסופו של דבר הסכימו שניהם שאושר הוא רק תוצר לוואי של החיים עצמם.
מבקרים רבים מתחו ביקורת על פיטרסון על כך שאינו בקיא כלל בהגות המרקסיסטית, ולכאורה לא הגיע מוכן לדיון.
הריסון פלוס וסם מילר מ-"Jacobin" דיווחו שפיטרסון עשה שגיאות עובדתיות רבות, כמו אי הבנה של תאוריית הערך של העבודה, שיוך שגוי של מרקס לפוליטיקת זהויות, והכחשת קיומה של פילוסופיית טבע מרקסיסטית.
ג'ורדן פוסי ממגזין "Vice" כתב שפיטרסון היה "ריק לחלוטין" ו"מגוחך".
סטיבן מארש מ"הגרדיאן" כתב כי מארש ביקר גם את נאומו של ז'יז'ק, וטען שבסופו של דבר הדיבייט ממש לא היה "קרב אגרוף כבד המשקל שהובטח".
ארנו פרנק מ"דר שפיגל" הגיע למסקנה שז'יז'ק ניצח בוויכוח בצורה ברורה, ותיאר את פיטרסון כמי שהופיע לקרב ארטילריה עם "אולר".
ב-"Current Affairs", בנג'מין סטודיבייקר מתח ביקורת על פיטרסון וז'יז'ק כאחד, וכינה את הדיבייט "אחת התצוגות הפתטיות ביותר בהיסטוריה של אינטלקטואלים המתווכחים זה עם זה בפומבי".
בשנת 2020, בהקדמה שכתב ז'יז'ק לספר Myth and Mayhem העוסק בהגותו של פיטרסון, התייחס ז'יז'ק ישירות לאופן קבלת הדיבייט, וכתב:
הדיוואן האמירי של מדינת קטר הוא ארמון בדוחה, קטר, מקום מושבה הראשי של ממשלת קטר, הגוף הריבוני שלה, והמשרד המנהלי של השייח' תמים בן חמד אאל ת'אני, האמיר של המדינה.
זוהי החוליה המקשרת בין האמיר לבין כל גופי הממשל והסוכנויות הלא ממשלתיות בקטר ומחוצה לה, ושם מוצגות בפניו טיוטות חוקים וכלי חקיקה לבחינה ואישור.
שם הוא מעביר את הנחיותיו לרשויות הנוגעות בדבר.
בבניין ישנם משרדים של סגן האמיר ושל ראש ממשלת קטר, מוחמד בן עבד א-רחמן בן ג'אסם אאל ת'אני.
הדיוואן האמירי נודע בעבר כמצודת אל-בידע, כשמו המקורי של האזור (כיום חלק מן העיר דוחה).
במקור הייתה זו טירה שנבנתה במאה השמונה עשרה, מבוצרת במגדלי שמירה.
בתקופה העות'מאנית בקטר (1871–1915) היא נקראה הטירה הצבאית (קלעת אל-עסכר).
לאחר עזיבתם של העות'מאנים, בתקופת שלטונו של השייח' עבדאללה בן ג'אסם, שליט קטר, הוא קיבל על עצמו את משימת תיקון הטירה.
לימים היא הפכה למפקדת שליטי קטר, ונודעה גם כארמון דוחה , וגם טירת השייח'.
ב-1971, לאחר סיום האמנה האנגלו-קטרית משנת 1916, וקבלת העצמאות של קטר מבריטניה, שונה תוארו של שליט מדינת קטר לאמיר, והטירה נודעה בשם הדיוואן האמירי.
בתחילת שנות ה-80 נבנה בניין חדש לדיוואן האמירי בסמוך לארמון הישן, והעבודות האדמיניסטרטיביות החלו בו ב-1989. הוא כולל, בנוסף למשרד האמיר, את משרד סגן האמיר ואת משרד ראש הממשלה.
השדים בלודון, המכונה גם פרשת הדיבוק הלודון (צרפתית: affaire des possédées de Loudun), היה משפט כישוף ידוע לשמצה שהתקיים בלודון, ממלכת צרפת, בשנת 1634. מנזר של נזירות אורסוליניות אמר שהם זכו לביקור שדים.
בעקבות חקירה של הכנסייה הקתולית, כומר מקומי בשם אורבן גרנדייר הואשם בזימון הרוחות הרעות.
בסופו של דבר הוא הורשע בפשעי כישוף ונשרף על המוקד.
המקרה מכיל נושאים דומים למשפטי הכישוף האחרים שהתרחשו ברחבי מערב אירופה במאה ה-17, כמו נכסי אקס-אן-פרובנס (צרפת) ב-1611 או מכשפות פנדל (אנגליה) ב-1612 לפני שהגיעו לעולם החדש בשנות ה--90 של המאה ה־17.
במאמצים המתמשכים לגבש ולרכז את השלטון, הכתר תחת לואי ה-13 הורה להרוס את החומות מסביב ללודון, עיירה בפואטו, צרפת.
התושבים היו בעלי דעות שונות בעניין זה.
ההוגנוטים, לרוב, רצו להשאיר את החומות, בעוד שהקתולים תמכו במלוכה ולהרוס את החומות.
במאי 1632, התפרצות המגפה בלודון גבתה קורבנות רבים.
יחד, האירועים תרמו לאווירה של חרדה וחשש בעיירה השסועה.
אורבן גרנדייר נולד ב-Rovère לקראת סוף המאה השש-עשרה.
ב-1617 מונה לכומר הקהילה של סנט-פייר-דו-מארשה בלודון; וקאנון בכנסיית המנזר הצלב הקדוש.
גרנדייר נחשב לאדם נאה, עשיר ומשכיל.
מטיף רהוט ופופולרי, עורר את קנאתם של כמה מהנזירים המקומיים.
מאחר שלא תמך במדיניותו של הקרדינל רישלייה, הוא היה בעד שימור חומת העיר.
הדעה הרווחת הייתה שגרנדייר הוליד בן על ידי פיליפה טרינקנט, בתו של חברו, לואי טרינקנט, התובע של המלך בלודון.
לדברי מסייה דה ניאו, יועץ ב-la Flèche, גרנדייר עורר את העוינות של מספר בעלים ואבות, חלקם בעלי השפעה רבה, על ידי הביזיון שהביא למשפחותיהם באמצעות יחסים עם הנשים במשקי ביתם.
(עם זאת, ניתן להבין את דעותיו של ניאו כדעותיו של משתתף בהליכים הבאים שאישר אותן במלואן.)
בסביבות 1629, ז'אק דה טיבו, אולי קרוב משפחה של פיליפה, היה די קולני בהבעת דעתו על התנהלותו של גרנדייר עם נשים.
כשגרנדייר דרש הסבר, טיבו הכה אותו במקל מחוץ לכנסיית סנט-קרואה.
במהלך המשפט שהתקבל, העלה טיבו אישומים מסוימים להגנתו, מה שגרם לשופטים להסגיר את גרנדייר לבית הדין הכנסייתי.
לאחר מכן אסר הבישוף על גרנדייר למלא תפקידים ציבוריים כלשהם ככומר במשך חמש שנים בדיוקסיה של פואטייה, ולתמיד בלודון.
גרנדייר ערער לבית המשפט בפואטייה.
מאחר שמספר עדים חזרו בו מהצהרותיהם, התיק נדחה ללא משוא פנים אם יוצגו ראיות חדשות.
מנזר אורסולין נפתח בלודון ב-1626. בשנת 1632 עמדה בראש שבע עשרה נזירות, שגילן הממוצע היה עשרים וחמש.
הדיווחים הראשונים על החזקת שדים לכאורה החלו כחמישה חודשים לאחר פרוץ המגפה ב-1632, כשהיא הלכה והתפוגגה.
בעוד רופאים ובעלי נכסים עשירים עזבו את העיר, (הרופאים כי לא היה דבר שהם יכולים לעשות), אחרים ניסו לבודד את עצמם.
המנזרים הסתגרו מאחורי חומות, הנזירות הפסיקו לקבל מבקרים בטרקלין.
גרנדייר ביקר את החולים ונתן כסף לעניים.
נזירה צעירה אמרה שראה לה חזון של מוודה שנפטר לאחרונה, האב מוסאן.
עד מהרה דיווחו נזירות אחרות על חזיונות דומים.
קנון ז'אן מיניון, כומר המנזר שהיה גם אחיינו של טרינקנט, החליט שסדרה של גירוש שדים ראויה.
בעיירה, האנשים אמרו שזו "התחזות".
הנזירות טענו שהשד אסמודאי נשלח לבצע איתן מעשים מרושעים וחצופים.
במהלך חקירה לגבי הרוח הרעה, כביכול, היא מחזיקה בהן, הנזירות נתנו מספר תשובות לגבי מי גרם לנוכחותה: כומר, פיטר וזבולון.
זה היה אחרי כמעט שבוע, ב-11 באוקטובר, שגרנדייר הוגדר כקוסם האחראי, אם כי אף אחד מהם מעולם לא פגש אותו.
לאחר מכן, הובאו אנשים שנאמרו שהם רופאים ורוקחים.
קנון מיניון הודיע לשופטים המקומיים על המתרחש במנזר.
גרנדייר הגיש עתירה שקבעה שהמוניטין שלו מותקף ושיש לכלוא את הנזירות.
הארכיבישוף מבורדו התערב וציווה על דחיית הנזירות, ועל כך נראה שמראה החזקה נרגע לזמן מה.
התנהגותן הקיצונית יותר ויותר של הנזירות: צעקות, קללות, נביחות וכו' משכה מספר לא מבוטל של צופים.
בסופו של דבר, הקרדינל רישלייה החליט להתערב.
גרנדייר כבר העליב את רישלייה על ידי התנגדותו הפומבית להריסת חומות העיר, והמוניטין שלו ביחסים בלתי חוקיים עם בני קהילה לא שיפר את מעמדו עם הקרדינל.
בנוסף, גרנדייר כתב ספר שתוקף את משמעת הרווקות הפקידותית וכן סאטירה חריפה על הקרדינל.
בערך בזמן ההאשמות של הנזירות, נשלח ז'אן דה לאוברדמון להרוס את מגדל העיר.
מיליציית העיירה מנעה ממנו לעשות זאת, ועם שובו לפריז דיווח על מצב העניינים בלודון כולל ההפרעה האחרונה במנזר אורסולין.
בנובמבר 1633 הופקד דה לאוברדמונט לחקור את העניין.
גרנדייר נעצר כאמצעי זהירות שלא יברח מהאזור.
לאחר מכן החל הנציב לגבות הצהרות מעדים שאמרו שגרנדייר הופיע לעיתים קרובות במנזר באופן מסתורי בכל שעות היממה, למרות שאיש לא ידע כיצד הוא הצליח להיכנס פנימה.
עוד הואשם הכומר בכל מיני מגונות.
לאחר מכן חקר לאוברדמונט את גרנדייר באשר לעובדות ולכתבי האשמה, ולאחר שגרם לו לחתום על הצהרתו והכחשותיו, המשיך לפריז כדי ליידע את בית המשפט.
יורטו מכתבים מאת ה-Billy of Loudun, התומך הראשי של גרנדייר, לפרוקורטור הכללי של הפרלמנט, שבהם נטען שהרכוש הוא מתחזה.
גם תשובתו של האחרון נתפסה.
מסייה דה לאוברדמונט חזר ללודון עם צו של המועצה, מיום 31 במאי 1634, המאשר את כל סמכויותיו ואוסר על הפרלמנט ועל כל השופטים האחרים להתערב בעניין, ואוסר על כל הצדדים הנוגעים בדבר לערער, בעונש של קנס של חמישה מאה ליברס.
גרנדייר, שהוחזק בכלא אנג'רס, הוחזר ללודון.
לאוברדמונט שוב צפה וחקר את הנזירות, הפזורות כעת בין מספר מנזרים.
הבישוף של פואטייה, לאחר ששלח כמה דוקטורים לתאולוגיה לבדוק את הקורבנות, הגיע ללודון באופן אישי, ובמהלך החודשיים וחצי הבאים, הוא ביצע גירוש שדים, כמו גם האב טרנקיל.
ב-23 ביוני 1634, כשהבישוף של פואטייה ומ.
דה לאוברדמונט נכחו, הובא גרנדייר מכלאו לכנסיית סנט קרואה שבקהילתו, כדי להיות נוכח בגירוש השדים.
כל הדיבוקים היו שם גם כן.
מאחר שהנאשם ופרטיזניו הכריזו שהרכוש הוא מטעות בלבד, הוא נצטווה להיות בעצמו מגרש השדים, והגנבה הוצגה בפניו.
הוא לא יכול היה לסרב, ולכן, כשהוא לקח את הגנבה ואת הטקס, הוא קיבל את הברכה הפסטורלית, ולאחר שירת ווני הבורא, החל בגירוש השדים בצורה הרגילה.
באוגוסט 1634 נדון התיק בפני השופטים המקומיים.
נטען שגרנדייר כרת ברית עם השטן, והזמין מישהו לשבת מכשפות.
לכפרה על כך, גינו ואכן מגנים את הגרנדייר האמור לתקן בכבוד, ראשו חשוף, חבל על צווארו, אוחז בידו צרור בוער במשקל שני קילוגרמים, לפני הדלת הראשית של כנסיית סנט.
Pierre-du-Marché, ולפני זה של סנט אורסולה של העיר הזו.
שם על ברכיו, לבקש סליחה מאלוהים, המלך והחוק; זה נעשה, יש לקחת אותו לכיכר הציבורית של סנט קרואה, ולחבר אותו על יתד על פיגום, שיוקם על המקום האמור למטרה זו, ושם להישרף בחיים...
הורינו וכך גם מצווים שכל חפץ ורכוש המטלטלי שלו יירכש ויוחרם על ידי המלך; סכום של 500 ליבר נלקח תחילה עבור קניית לוח ברונזה שעליו ייחרט התקציר של משפט זה, שיוקם במקום בולט בכנסיית האורסולינים האמורה, כדי להישאר שם לנצח נצחים.
ולפני שנמשיך לביצוע גזר הדין הנוכחי, אנו מורים על הגשת הגרנדייר האמור לדרגת העינויים הראשונה והאחרונה, בנוגע לשותפיו.בין שאר העינויים, גרנדייר היה נתון ל"המגף".
גרנדייר נלקח לבית המשפט לצדק של לודון.
לאחר שהוקרא לו גזר דינו, הוא התחנן ברצינות מר דה לאוברדמון ושאר הנציבים להקל בחומרתם של עונשם.
מ' דה לאוברדמונט השיב שהאמצעי היחיד לגרום לשופטים למתן את העונשים הוא להכריז מיד על שותפיו.
התשובה היחידה שנתן הייתה שאין לו שותפים.
לאב גרנדייר הובטח שיוכל לקבל את ההזדמנות לדבר לפני הוצאתו להורג, בהצהרה אחרונה, ושהוא ייתלה לפני השריפה, מעשה רחמים.
מהפיגום ניסה גרנדייר לפנות לקהל, אך הנזירים השליכו כמויות גדולות של מים קדושים על פניו כך שדבריו האחרונים לא נשמעו.
לאחר מכן, לפי ההיסטוריון רוברט רפלי, מגרש השדים לקטנס גרם להוצאה להורג לסטות מהדרך המתוכננת - כשהוא זועם מהתגרות מהקהל שהתאסף להוצאה להורג, לקטנס הצית את מדורת ההלוויה לפני שניתן היה לתלות את גרנדייר, והותיר אותו להישרף.
לאחר מכן התקדם התליין, כפי שנעשה תמיד, כדי לחנוק אותו; אבל הלהבות צצו לפתע באלימות כזו שהחבל עלה באש, וגרנדייר נפל בחיים בין העצים הבוערים.
הרכוש לא הצליח להיפסק לאחר הוצאתו להורג של האב גרנדייר; כתוצאה מכך, נמשכו גירוש שדים ציבוריים.
בסיכום רכושו של לודון, הסופר משה סלוחובסקי מדווח כי תצוגות אלו נמשכו עד 1637, שלוש שנים לאחר מותו של גרנדייר: "[ה]השדים האחרונים העוזבים השאירו סימנים ברורים ליציאתם ממנה [ז'אן דה אנג'ס, האמא הבכירה של הקהילה], כאשר השמות יוסף ומרי הופיעו באורח פלא כתובים על זרועו השמאלית של דס אנג'ס".
לאחר שהשיג את מטרתו המקורית, רישלייה סיים את חקירות האירועים בלודון.[ צריך ציטוט ]
כמה טוענים שלמעשה הייתה זו ז'אן דה אנג' שהפסיקה את גירוש השדים הציבוריים.
לז'אן היה לכאורה חזון שהיא תשוחרר מהשטן אם תעלה לרגל לקברו של פרנסיס דה סאלס הקדוש.
היא נסעה לאנסי, ואז ביקרה את הקרדינל רישלייה ואת המלך לואי ה-13 ב-1638; השדים כנראה נעלמו.
בשנת 1679 סיכם הפילוסוף האנגלי ג'ון לוק : "סיפורן של הנזירות של לודון [sic] דיבוק, לא היה אלא תמצית של הקרדינל רישלייה כדי להשמיד את גרנדייר, אדם שחשד שכתב נגדו ספר, אשר זכה לגינוי.
על כישוף בתיק, ונשרף על כך.
הסצנה נוהלה על ידי הקפוצ'ינים, והנזירות פעלו היטב, אבל הכל היה רמאות."
אגנור דה גספארין מציע שהמה שנקרא "הגילויים הדמוניים" המוקדמים היו למעשה מתיחות ששיחקו כמה מתלמידי הפנימייה במאמץ להפחיד חלק מהנזירות; וככל שהעניינים התקדמו, היה זה הכומר ז'אן מיניון שהציג את שמו של גרנדייר לנזירות הסוגסטיות.
מישל דה קרטו מייחס את הסימפטומים של הנזירות כתוצאה מהפרעה פסיכולוגית כלשהי כמו היסטריה, ורואה את האירועים בהקשר של האקלים האינטלקטואלי המשתנה של צרפת במאה ה-17. החזקה אפשרה לנזירות לבטא את רעיונותיהן, דאגותיהן ופחדיהן באמצעות קולו של אחר.
האירועים בלודון התנהלו במשך מספר שנים ומשכו תשומת לב רבה ברחבי צרפת.
במובן הזה זה היה מעין תיאטרון פוליטי.
גרנדייר משמש כשעיר לעזאזל כדי להסיט את האמביוולנטיות של בני הזוג הלודונים בנוגע לסמכות הפריזאית המרכזית.
אלדוס האקסלי, בספר העיון שלו, The Devils of Loudun, טען כי ההאשמות החלו לאחר שגרנדייר סירב להיות המנהל הרוחני של המנזר, מבלי לדעת שהאם המעלה, האחות ז'אן מהמלאכים, הפכה לאובססיה כלפיו, לאחר שראה אותו מרחוק ושמע על מעלליו המיניים.
לדברי האקסלי, האחות ז'אן, הזועמת מהדחייה שלו, הזמינה במקום זאת את קנון ז'אן מיניון, אויבו של גרנדייר, להיות הבמאית.
לאחר מכן האשימה ז'אן את גרנדייר בשימוש בקסם שחור כדי לפתות אותה.
שאר הנזירות החלו בהדרגה להעלות האשמות דומות.
עם זאת, מסייה דה ניאו, יועץ ב-la Flèche, אמר שגרנדייר הגיש מועמדות לתפקיד, אך הוא הוענק במקום זאת לקנון ז'אן מיניון, אחיינו של מסייה טרינקנט.
גורלו של גרנדייר נחתם ככל הנראה באמצעות הפרת תוכניתו של הקרדינל להרוס את הביצורים של לודון, כולל טירת לודון.
ההריסה, שתופקד על ידי ז'אן דה לאוברדמונט, הייתה חלק מתוכניתו של רישלייה לחיסול מעוזי ההוגנוטים על ידי השמדת ביצורים מקומיים.
גם תושבי לודון פרוטסטנטים (הוגנוטים) וגם קתולים היו נגד הסרת הקרבות שלהם, מה שהיה מותיר אותם ללא הגנה מפני צבאות שכירי חרב.
גרנדייר ציטט את הבטחתו של המלך כי חומותיו של לודון לא ייהרסו, מה שמנע בהצלחה מלוברדמונט להרוס את הביצורים.
לאוברדמונט דיווח מיידית לריצ'ליו עם דיווח על גירוש השדים הכושלים, הסאטירה המשמיצה וההפרעה של גרנדייר את תוכניותיו של רישליו, ובכך הניע את הטרגדיה בפטירתם של לודון וגרנדייר.[ צריך ציטוט ]
הרומן משנת 1949 בשם Drömmar om rosor och eld מאת הסופר השוודי איווינד ג'ונסון מספר את סיפור משפטו של אורבן גרנדייר, כומר העיירה שעונה ונשרף על המוקד ב-1634. הוא הואשם בכך שהיה בקשר עם השטן ופיתה מנזר שלם של נזירות.
הספר משנת 1952 בשם "השטנים של לודון" מאת אלדוס האקסלי מספר את אותו סיפור.
מחזה התיאטרון "השטנים" (מחזה) של ג'ון וויטינג משנת 1961, שהוזמן על ידי סר פיטר הול עבור חברת שייקספיר המלכותית, התבסס על הרומן של אלדוס האקסלי.
הסרט הפולני אמא ג'ואן מהמלאכים מ-1961 התבסס באופן רופף על אירועי לודון.
התסריט מבוסס על נובלה מאת ירוסלב איוואשקביץ'.
האופרה של קשישטוף פנדרצקי משנת 1969 "השטנים של לודון" (Die Teufel von Loudun), שהוצגה בבכורה באופרה הממלכתית של המבורג, התבססה על הרומן של האקסלי ועל המחזה של וויטינג.
סרטו של קן ראסל משנת 1971 "השטנים" התבסס על הרומן של האקסלי ועל המחזה של וויטינג.
הדיבייט היה מפגש פסגה בין הפילוסוף הגרמני מרטין היידגר, שפיתח את הגותו בספרו הטרי 'הוויה וזמן' (1927), לבין הפילוסוף היהודי-גרמני ארנסט קסירר, שפיתח את הגותו בשלושת כרכי 'הפילוסופיה של הצורות הסמליות' (1923–1929).
לשני ההוגים היה רקע בזרם הנאו-קאנטיאניזם, היידגר היה תלמידו של היינריך ריקרט (מאסכולת הדרום-מערב), וקסירר היה תלמידו של הרמן כהן (מאסכולת מרבורג המתחרה).
הדיבייט נערך במהלך ועידת אוניברסיטת דאבוס השנייה ב-1929. מושב הפתיחה התקיים ב-17 במרץ באולם הנשפים של "גראנד הוֹטל בֶּלֵוֶודֶר" בדאבוס.
במהלך הוועידות קסירר נשא ארבע הרצאות והיידגר נשא שלוש הרצאות.
הנושא הרשמי של הסימפוזיון היה השאלה האנתרופולוגית של קאנט "מהו האדם?", ומשמעות התפיסות הקנטיאניות של חופש ורציונליות.
היידגר וקסירר התנגדו זה להגותו של זה ונבדלו באופן דרסטי בפרשנותם לקאנט.
עבור היידגר היה צורך לכוון אל מה שקאנט היה צריך לומר, אך לא היה מסוגל או לא רצה לומר.
אולם קסירר דחה לחלוטין את הניסיון ההיידגרי, כי סבר שביצירות קאנט היה מספיק תוכן ובהירות מרבית.
הוויכוח חרג מהעיסוק הפרשני לקאנט לוויכוח אודות הגותם של הפילוסופים.
קסירר טען שבעוד ש'ביקורת התבונה הטהורה' מדגישה את הזמניות והסופיות האנושית, קאנט גם ביקש למקם בהמשך המפעל הביקורתי שלו את ההכרה האנושית בתוך תפיסה רחבה יותר של האנושות.
עבור קסירר, המתח ביחס כלפי האינסופי, הקיים אצל קאנט כמו בפילוסופיה ובמדע המודרני בכלל, הוא ההישג הגבוה ביותר של האנושות.
נטייה אינטלקטואלית זו היוותה, לפי קסירר, את הביטוי העיקרי של מרכיב מהותי במצב האנושי - ה"ספונטניות" (החופש האנושי).
זהו העיקרון לפיו רק דרך היווצרות העולם באמצעות "צורות" המוקרנות באופן ספונטני בתבונה, העולם נתפס כאובייקטיבי.
היידגר טען שקאנט הבין ש"הזמן הוא המצב הצורני 'אפריורי' של כל הופעה".
זה רומז שהידע האונטולוגי שלנו היה קשור לטבע שלנו כיצורים "סופיים".
הוא התייחס לכך שבמהדורה הראשונה משנת 1781, קאנט הגדיר את הדמיון כ"כושר שלישי" של התבונה האנושית, הממוקם בין הסתכלות להכרה, אשר בהיותו "הטרוגני", נזקק לסינתזה זמנית או לסכמטיות טרנסצנדנטלית.
בסוף הדיבייט פנה היידגר לסטודנטים ואמר: "מן ההכרח הוא שתיקחו איתכם מן העימות בינינו את הדבר האחד הזה: שלא לכַוון את עצמכם על-פי הבדל העמדות בין האנשים המתפלספים, ושלא תתעסקו בקסירר או בהיידגר, אלא שתגיעו למצב שבו חשתם כי אנחנו שוב בדרך לטפל כמו שצריך בשאלה המרכזית של המטאפיזיקה".
בדיבייט נכחו בין היתר עמנואל לוינס, רודולף קרנפ, נורברט אליאס, קרל מנהיים וליאו שטראוס.
בערב הסיום של המפגש בדאבוס הפולמוס שוחזר בגרסה סאטירית.
לוינס שהיה אמון בתקופה זו על הפנומנולוגיה של היידגר גילם את קסירר באופן תיאטרלי נלעג.
במטרה להציג את האידיאלים החינוכיים של קסירר כמיושנים, במהלך ההופעה לוינס פיזר אפר מכיסיו וגמגם בקול רם: "הוּמבּוֹלדט, תרבות, תרבות, הוּמבּוֹלדט...".
מאוחר יותר העיד כי הוא מתבייש בכך.
בהמשך שנת 1929 פרסם היידגר את Kant und das Problem der Metaphysik (קאנט ובעיית המטפיזיקה) כעיבוד מורחב של התזות שהוצגו בדיבייט.
הפילוסוף פיטר גורדון שחזר את הוויכוח בין היידגר לקסירר בספרו Continental Divide: Heidegger, Cassirer, Davos (חלוקה קונטיננטלית: היידגר, קאסירר, דאבוס) משנת 2010, בו טען שלדיבייט נודעה חשיבות כנקודת שבר בפילוסופיה הקונטיננטלית, שהשפיעה על כל התנועות הפילוסופיות המרכזיות מאז.
הוויכוח נידון בהרחבה גם בספרו של וולפרם איילנברגר 'זמן הקוסמים: העשור הגדול של הפילוסופיה, 1919-1929', בו הוא מתמצת את עיקרי העמדות כך:
הדיאלוגים של הכרמליטיות היא אופרה בשלוש מערכות, מחולקת ל-12 סצנות עם קטעי קישור תזמורתיים, מוזיקה ולברית מאת פרנסיס פולנק.
היא הושלמה ב-1956. פולנק כתב את הלברית לאופרה השנייה שלו לפי יצירה באותו השם מאת ז'ורז' ברנאנוס.
זוהי גרסה בדיונית לסיפורן של "הקדושות המעונות מקומפיין", נזירות של המסדר הכרמליתי שהוצאו להורג בגיליוטינה בשנת 1794, בשלהי שלטון הטרור של המהפכה הצרפתית בפריז, עקב סירובן לוותר על ייעודן.
הבכורה העולמית של האופרה (באיטלקית) הייתה ב-26 בינואר 1957 בלה סקאלה במילאנו.
הבכורה בגרסה הצרפתית התקיימה בפריז ב-21 ביוני 1957. הבכורה באנגלית הועלתה בארצות הברית בסן פרנסיסקו בספטמבר 1957.
ברנאנוס נשכר ב-1947 על ידי והתסריטאי לכתוב את הדיאלוג לתסריט קולנועי, המבוסס על הנובלה מאת .
הנובלה מבוססת על סיפורם של במנזר הנזירות הכרמלתיות בקומפיין שבצפון צרפת במהפכה הצרפתית ובפרט ב-1794, בעת שהמדינה השתלטה על נכסי המנזר.
הסיפור מתווה נתיב בדיוני משנת 1789 ועד להוצאה להורג של נזירות בגיליוטינה.
התסריט לא נחשב מספק דיו לסרט.
אחרי מותו של ברנאנוס ב-5 ביולי 1948 מצא המוציא לפועל הספרותי שלו, , את כתב היד.
כדי לסייע למשפחתו של ברנאנוס, ביקש בגווין לפרסם את היצירה וביקש לשם כך אישור ממחברת הנובלה פון לה פורט.
בינואר 1949 היא נתנה את הסכמתה ואף תרמה את חלקה בתמלוגים כיוצרת הסיפור המקורי לאלמנתו וילדיו של ברנאנוס, אך ביקשה שכותרת היצירה שלו תהיה שונה מזו של מהנובלה שלה.
בגווין בחר בשם Dialogues des carmélites (הדיאלוגים של הכרמליטיות) ככותרת לעבודת ברנאנוס והיא פורסמה ב-1949. התרגום לגרמנית של היצירה תחת הכותרת (הפחד המבורך), יצא לאור ב-1951 ובציריך ובמינכן הוצגו הפקות תיאטרון בשם זה באותה שנה.
בכורת המחזה על הבמה הצרפתית הועלתה על ידי במאי 1952 ב.
ראשית יצירתה של האופרה הייתה ב-1953. מרגריטה וולמן לקחה את בעלה (נשיא ההוצאה לאור ריקורדי, שהייתה חברת ההוצאה לאור של פולנק) לראות את המחזה של ברנאנוס בווינה.
היא ביקשה מפולנק לכתוב עבורה אורטוריה; באמצעות הזמנה מריקורדי, הוא פיתח את היצירה כאופרה.
וולמן הייתה בסופו של דבר מפיקת הבכורה של האופרה בלה סקאלה, ולאחר מכן היא פיקחה על התחדשותה ב-1983 בקובנט גארדן, לונדון.
בערך באותו זמן, מ' ולקרנגי פנה לפולנק עם הזמנה לבלט ללה סקאלה במילאנו.
פולנק כבר ראה בנפרד את המחזה של ברנאנוס, אבל ההצעה של נתנה את הדחף הסופי לעיבוד הנושא כאופרה.
פולנק החל לעבד את הטקסט של ברנאנוס באביב ובקיץ 1953, ולהלחין את המוזיקה באוגוסט 1953. באוקטובר 1953 נודע לפולנק על סכסוך זכויות ספרותיות בין בגווין לבין הסופר האמריקני , שבעבר השיג את כל הזכויות לעיבודים תיאטרליים לרומן של פון לה פורט באפריל-מאי 1949.
כל עוד היה המצב המשפטי לא ברור, צמצם פולנק את עבודתו על האופרה שלו החל ממרץ 1954 וזאת לאור הבנתו את מחלוקת בגווין-לאברי.
בעקבות הסכם פורמלי שהושג ב-30 במרץ 1955 חידש פולנק את העבודה על האופרה, והשלים אותה באוקטובר 1955.
בשלב זה של חייו, התחייב פולנק מחדש לרוחניות ולדת הקתוליות הרומית, אף כי היה הומוסקסואל בגלוי והכנסייה התנגדה רשמית להומוסקסואליות.
מבקר האופרה סבור, שהדאגה של פולנק למצוקותיה של צרפת שלאחר מלחמת העולם השנייה, בנסיונותיה ליישב סוגיות הקשורות לשואה, לכיבוש הגרמני ולהתנגדות, היוותה סאבטקסט באופרה.
וולמן עבדה בצמוד לפולנק במהלך תהליך ההלחנה ובפיתוח המבנה, כמו גם מאוחר יותר כאשר העלתה מחדש את ההפקה בתיאטראות אחרים.
הליברית עמוקה בצורה יוצאת דופן בתובנה הפסיכולוגית של הדמויות המנוגדות של האם מארי דה ל'אינקרנסיון (מארי של ההתגלמות) ובלאנש דה לה פורס.
מתאר את הטקסט של ברנאנוס כ"תמציתי וברור" וטען שכמו "כל הליבריות הטובות הוא רומז הרבה יותר ממה שהוא אומר".
פולנק כתב את הליברית שלו בעיקר ברצ'יטטיבים.
אמונתו הדתית בולטת במיוחד בעיצוב של ה- במערכה השנייה תמונה ראשונה, ה-Ave Maria במערכה השנייה, תמונה השנייה, ו- במערכה השנייה, תמונה רביעית.
במהלך התמונה האחרונה של האופרה, המתרחשת ב-, נשמע שוב ושוב צלילו המובהק של להב הגיליוטינה הבולט מעל התזמורת ושירת הנזירות, השרות שנלקחות בזו אחר זו עד שנשארות רק האחות קונסטנס ובלאנש דה לה פורס.
פולנק הכיר בחובו ללמוסורגסקי, מונטוורדי, ורדי וודביסי בהקדשתו לאופרה, בהערה אגבית:
מבקר המוזיקה העיר על האופרה:
פיליפ הנשר התייחס למקומה הייחודי של אופרה זו בתיאור חיי המנזר:
פולנק הביע משאלה כללית שהאופרה תבוצע בשפת הקהל המקומית.
כך האופרה הוצגה לראשונה בתרגום לאיטלקית בלה סקאלה ב-26 בינואר 1957, עם הסופרן הרומנית בתפקיד בלאנש.
הגרסה הצרפתית המקורית הועלתה בבכורה ב-21 ביוני באותה שנה על ידי התיאטרון הלאומי דה ל'אופרה דה פריז (האופרה הלאומית הנוכחית של פריז), שם בחר פולנק את צוות השחקנים של פריז, שכלל את (בלאנש דה לה פורס), (מאדאם לידואן), (האם מארי), (האחות קונסטנס).
הבכורה בארצות הברית התקיימה שלושה חודשים לאחר מכן, ב-20 בספטמבר, באנגלית, באופרה של סן פרנסיסקו, שהציגה את הבכורה המקצועית על בימת האופרה של לאונטין פרייס (בתפקיד מאדאם לידואן).
האופרה הוצגה לראשונה בניו יורק ב-3 במרץ 1966, באופרה של ניו יורק.
המטרופוליטן אופרה העלתה את האופרה לראשונה ב-1977, בהפקה של בתרגום לאנגלית של ג'וזף מקליס.
חידוש הפקה זו ב-1980 הייתה בטקסט הצרפתי המקורי.
ההופעות הבאות, עד 2013, היו בדרך כלל באנגלית.
משנת 2013 התחדשות של הפקה זו השתמשה בטקסט הצרפתי המקורי, כאשר הסדרה מ-2019 הייתה חלק מסדרת הקולנוע Live in HD של אותה עונה.
האופרה נמנית עם מספר קטן יחסית של יצירות בעידן שאחרי פוצ'יני, ששומרות על מקום של קבע ברפרטואר הבין-לאומי.
האופרה זכתה להצלחה כבר בהקרנת הבכורה שלה וכיום נחשבת לאחת מיצירות התיאטרון המוזיקלי החשובות של המאה ה-20, המועלית ומוצגת בקביעות.
ההפקה של מיכאל שולץ בעונת 1997/98 בתיאטרון המוזיקה אלטו באסן קיבלה את פרס גוץ פרידריך.
ההפקה של דמיטרי צ'רניאקוב באופרה הממלכתית של בוואריה ב-2010 עם סיום שונה שבו רק בלאנש מתה, גרמה ליורשי פולנק וברנאנוס לנקוט בצעדים משפטיים נגד ההפקה המחודשת: "לדעת היורשים, כולן חייבות להיות נזירות מעונות וזאת יש ליישם בצורה גורפת.
אחרת, ייפתחו אפשרויות פרשנות שלא יעשו צדק עם המסר המרכזי של היצירה." התביעה נדחתה בשלב ראשון על ידי בית המשפט העליון בפריז שקבע כי ההפקה השנויה במחלוקת מכבדת את "ליבת היצירה".
בית המשפט לערעורים בפריז הסכים למעשה עם דעה זו בערכאה השנייה, אך קבע שאין להפיץ עוד את הקלטת ההפקה ב-DVD.
+תפקידסוג קולהמרקיז דה לה פורסבריטוןהשבליה (אביר) דה לה פורס
(בנו)טנורבלאנש דה לה פורס (בתו)
(האחות בלאנש של ייסורי ישו)סופרן תיירי, משרתבריטוןמאדאם דה קרוסי, אם המנזרקונטרה אלטהאחות קונסטנס מסן דני,
נזירה מתחילהסופרן.האם מארי של ההתגלמות,
ז'אבלינו, רופאבריטוןמאדאם לידואן/האם מארי של סנט אוגוסטינוס, אם המנזר החדשהסופרן.האם ז'אן של הילד הקדוש ישו, הנזירה המבוגרת ביותרקונטרה אלטהאחות מתילדהמצו-סופרןכומר המנזרטנורהנציב הראשוןטנורהנציב השניבריטוןקציןבריטוןסוהרבריטוןכרמליתים, קצינים, אסירים, עירוניים
תמונה ראשונה – הספרייה בביתו של המרקיז דה-לה פורס בפריס
המרקיז ובנו מודאגים לגבי בלאנש, אשר המרכבה שלה הותקפה על ידי האספסוף בעת שהייתה בדרכה הביתה.
המרקיז נזכר במהומות בעבר שהשפיעו על אשתו, שמתה יום לאחר שנחשפה להן, כשילדה בלידה מוקדמת את בלאנש, שגדלה ללא אם, ביישנית ומופנמת.
כאשר בלאנש מגיעה היא נבהלת מהצל של אחד המשרתים בבית.
היא מודיעה לאביה שהחליטה להיות נזירה במנזר של הכרמליטיות.
תמונה שנייה – חדר השיחות במנזר הכרמליטיות בקומפיין
כעבורמספר שבועות, מראיינת אם המנזר, מאדאם דה קרואסי, המבוגרת והחולה, את בלאנש ומסבירה לה, כי המנזר הוא מקום לתפילה ולא למסתור.
היא מתרשמת מנחישותה של בלאנש להפוך לנזירה.
בלאנש מספרת לה כי אם תתקבל למנזר, היא תבחר בשם הנזירה בלאנש של ייסורי ישוע.
תמונה שלישית – חדר העבודה במנזר
בלאנש והנזירה הצעירה קונסטנס משוחחות על הפחד שלהן מהמוות.
בלאנש מודה, כי היא מקנאת באופי הקליל של קונסטנס ומגנה את העליצות שלה בעת שאם המנזר חולה מאוד.
קונסטנס אומרת לבלאנש כי היא משוכנעת ששתיהן תמותנה צעירות ובאותו היום.
תמונה רביעית – המרפאה במנזר
מאדאם דה קרואסי גוססת, אך אינה מוכנה עדיין למות אף כי חייה היו מלאים בתפילה מתמדת.
היא מאשררת את בלאנש כנזירה הטירונית החדשה במנזר ומבקשת מהאם מארי שתשגיח עליה.
אם המנזר מודה כי היא מבועתת מפחד ובהזיותיה רואה את המנזר ריק והרוס.
האם מארי מנסה להרחיק את שאר הנזירות מהמקום, אך בלאנש חוזרת וחוזה באם המנזר ברגעיה האחרונים כשהיא מתה בפחד ובייאוש.
תמונה ראשונה – חדר התפילה במנזר
קונסטנס ובלאנש מתפללות ליד ארון הקבורה של אם המנזר.
בלאנש המבוהלת רוצה לברוח אך האם מארי מגיעה ומרגיעה אותה.
קונסטנס מקווה, כי האם מארי תיבחר להיות אם המנזר החדשה ומנסה להבין מדוע אם המנזר מתה מוות כה קשה.
היא משערת, שהיא קיבלה את המוות הלא נכון, כמו שאדם עלול לקבל את המעיל הלא נכון במלתחה ובזכותה של אם המנזר מישהו אחר יגלה בעתיד, כי המוות הוא דבר קל.
אולי אנחנו מתים לא בשביל עצמנו בלבד, אלא זה עבור זה.
תמונה שנייה – חדר מועצת הנזירות במנזר
מאדאם לידואן נבחרה להיות אם המנזר החדשה.
היא מדברת עם הנזירות ומבקשת מהן להיות סבלניות וענוות.
תמונה שלישית – חדר השיחות במנזר
אחיה של בלאנש, האביר דה לה פורס, בא להודיע, שאביהן בדעה שבלאנש צריכה לפרוש מהמנזר, מכיוון שאינה בטוחה שם (בהיותה גם אריסטוקרטית וגם חברה בקהילה דתית, בתקופת אנטי-אריסטוקרטיה ואנטי-קלריקליזם בזמן המהפכה הגואה).
בלאנש מסרבת ואומרת, שמצאה אושר במסדר הכרמליתי.
מאוחר יותר היא מודה בפני האם מארי, שהפחד (או הפחד מהפחד עצמו, כפי שמביע זאת אחיה) הוא שמונע ממנה לעזוב.
תמונה רביעית – חדר תשמישי הקדושה במנזר
הכומר מוביל את המיסה בהסתר.
הנזירות מדברות על הטרור שאחז במדינה והאם מארי מנסה להבין אם קורבן אישי הוא הפתרון.
מאדאם לידואן מזכירה להן, כי רק האל הוא זה הבוחר בקדושים.
שני נציבים מודיעים לנזירות, כי הן מגורשות מהמנזר, אבל אחד מהם מבטיח לעזור להן ולשמור על ביטחונן.
אחת הנזירות נותנת לבלאנש פסלון קטן של ישוע הילד.
כאשר קריאות של המון נשמעות מבחוץ, בלאנש העצבנית מפילה את הפסלון שנשבר ונבהלת מן המשתמע מן התקרית.
במנזר ההרוס, האם מארי מציעה כי כל הנזירות יישבעו למות כקדושות, החלטה שחייבת להתקבל על ידי כולן פה אחד.
חלק מהנזירות חושבות שבלאנש תתנגד.
כאשר ספירת הקולות מסתיימת מתברר כי קול אחד היה נגד אבל קונסטנס אומרת מיד, כי היה זה קולה שלה ועתה היא רוצה להפוך את החלטתה.
הנזירות נשבעות למות כקדושות ובלאנש בורחת מהמנזר בעת שחיילים מגיעים ומגרשים את הנזירות מהמנזר שלהן.
הנזירות לובשות עתה בגדים רגילים וקצין אחד מברך אותן כאזרחיות החדשות של הרפובליקה ומזהיר אותן להימנע מלקיים טקסי דת כלשהם.
אם המנזר שולחת נזירה אחת להזהיר את הכומר, שהסכים לערוך עבורן מיסה.
תמונה שנייה – הספרייה בביתו של המרקיז דה-לה פורס בפריס
בלאנש נאלצת עתה לעבוד כמשרתת של משרתיה בעבר, בבית ההרוס של אביה, שהוצא להורג בגיליוטינה.
האם מארי מוצאת אותה ומנסה לשכנע אותה לחזור לנזירות, אבל בלאנש מסרבת ומעדיפה להישאר בבית משפחתה.
מאוחר יותר היא מבינה, כי שאר הנזירות נאסרו.
תמונה שלישית – בית הסוהר של הנידונים להוצאה להורג בפריס
מאדאם לידואן מצטרפת לנזירות בבית הסוהר, שם הן נשבעות למות יחדיו כקדושות.
קונסטנס מספרת כי היא חלמה על שובה של בלאנש.
סוהר מקריא לנזירות את גזר דין המוות.
מאדאם לידואן מברכת את הנזירות.
כאשר האם מארי מגלה שהנזירות החליטו למות מות קדושים, היא מחליטה להצטרף אליהן אבל הכומר מזכיר לה כי רק האל יכול להחליט מי תהפוך לקדושה ומי לא.
תמונה רביעית – 17 ביולי 1795. כיכר המהפכה בפריס
המון רב נקהל כאשר הנזירות, עם מאדאם לידואן בראשן, מובלות לעבר הגיליוטינה.
עם כל מכה של הלהב, הקולות של הנזירות המתפללות נחלש ומושתק עד אשר קונסטנס היא האחרונה להישאר בחיים.
בדרכה לגרדום היא רואה את בלאנש המתקרבת מהקהל וצועדת בעקבותיה אל הגרדום.
, , , , , קסבייר דפראז, פול פינל, מישל פורל, לואי ריאללנד, ג'נין פורייה, ג'יזל דסמוטירס ועוד; תזמורת ומקהלה של האופרה הלאומית של פריז ; פייר דרבו, מנצח (HMV/EMI/Warner Classics)
, , , , , , מרטין דופוי ועוד; תזמורת ומקהלה של האופרה דה ליון ; קנט נגאנו, מנצח (Virgin Classics)
קטרין ווין-דייוויס, אשלי הולנד, פיטר ווד, גארי קווארד, , , אורלה בוילן, שרה טינן, ג'יין פאוול, אן מארי גיבונס, , וויליאם ברגר, ג'יימס אדוארדס, רולנד ווד, טובי סטפורד-אלן, דייוויד סטפנסון; תזמורת ומקהלה של האופרה הלאומית האנגלית; פול דניאל, מנצח (צ'אנדוס, שכותרתו "הכרמליטים", מושר באנגלית)
ליילה ג'נסר, , , , , , , ויטוריה פלומביני ועוד; תזמורת ומקהלה של תיאטרו אלה סקאלה די מילאנו ;, מנצח (הקלטת בכורה עולמית 1957 בתרגום לאיטלקית) (Cantus CACD 5.01066 F (2CDs)
, , ג'ואן סאתרלנד, לון קופל, אן-מארי מקדונלד, ריצ'רד גרייגר, פול פריס, ג'פרי צ'ארד ועוד; מקהלה ותזמורת של אופרה אוסטרליה; ריצ'רד בונינג, מנצח; אליהו מושינסקי, במאי (קולטור, 1984, מושר באנגלית)
מריה יואינג, ג'סי נורמן, , ו; מנואל רוזנטל, מנצח; , במאי; מטרופוליטן אופרה (1987)
אן-סופי שמידט, פטרישיה פטיבון, נאדין דניז, ועוד; מקהלת האופרה הלאומית דו רין והתזמורת פילהרמונית דה שטרסבורג; , מנצחת; מרתה קלר, במאית (ארטהאוס, 1998)
דגמר שלנברגר, , ברברה דבר, , גווין גייר, גורדון גיץ, כריסטופר רוברטסון, מריו בולונזי ועוד, מקהלה ותזמורת לה סקאלה, מילאנו; ריקרדו מוטי, מנצח; רוברט קרסן, במאי (TDK, 2007)
אלקסיה וולגארידו, קתרין הארי, , , יאנה בוקנר, ניקולאי שלקוף, וולפגנג שונה ועוד; הפילהרמונית והמקהלה של האופרה הממלכתית של המבורג; סימון יאנג, מנצח; ניקולאוס להנהוף, במאי (ארטהאוס, 2010)
, , , סוזן רסמרק, הלנה ג'ילמט, ברנרד ריכטר, אלן ורנה, ועוד, התזמורת והמקהלה הממלכתית של בוואריה; קנט נגאנו, מנצח; דמיטרי טשרניקוב, במאי (בל אייר קלאסיקס, 2011)
, , , פטרישיה פטיבון, , , ועוד; תזמורת פילהרמוניה ומקהלה של תיאטרון השאנז אליזה ; , מנצח; , במאי (אראטו, 2014)
הל, אנרי, Les Dialogues des Carmélites, הערות ספורות להקלטה על דיסק קומפקטי של EMI מס.
פולנק, פרנסיס, "הדיאלוגים של הכרמליטים" – ליברית, טקסט מקורי ותרגום לאנגלית.
הדחת רומולוס אוגוסטולוס על ידי אודואקר, שהתרחשה בשנת 476 לספירה, הייתה הפיכה שסימנה את סוף שלטונו של הקיסר הרומאי המערבי האחרון שאושר על ידי הסנאט הרומי המערבי והקמת ממלכת איטליה, למרות שיוליוס נפוס שלט כקיסר רומא על דלמטיה עד 480.
רומא נבזזה פעמיים במאה החמישית לספירה, לאחר דעיכה ממושכת שבאה לאחר יותר מאלפיים שנה של שליטה, תחילה על מרכז איטליה ולאחר מכן על אימפריה שהקיפה את הים התיכון.
ראשית, בשנת 410 צבא ויזיגותי בפיקודו של אלאריק צר, נכנס ובזז את העיר, ובשנת 455 הוונדלים תקפו את רומא לאחר שמלכם, גנסריק, שהאמין כי הוא נדחק על ידי טוען לכתר הקיסרי, ביטל הסכם שלום.
למרות שנותרה מקום מושבו של הסנאט הרומי, ועיר חשובה של האימפריה הרומית המערבית, רומא לא הייתה מה שהייתה פעם - הקיסרים המערביים העבירו את חצרותיהם לרוונה המאובטחת יותר בעקבות שתי הבזיזות ופלישת ההונים.
הוונדלים הורשו להיכנס לעיר לאחר שהבטיחו לאפיפיור לחוס על אזרחיה, אך הם לכדו רבים מהרומאים האומללים, שחלקם נמכרו לעבדות בממלכה הצפון אפריקאית של שוביהם.
אלמנתם של הקיסרים ולנטיניאנוס השלישי ופטרוניוס מקסימוס, ליקיניה, נלקחה בעצמה לקרתגו, שם התחתנה בתה עם לבנו של גנסריק.
רומא לא רק שאיבדה חלק מאוכלוסייתה במהלך ההשתוללות הוונדלית, אלא שכמות גדולה למדי מאוצרותיה נבזזה על ידי הברברים.
שלל זה נלקח מאוחר יותר על ידי הביזנטים.
אולם, אז אובדנו היווה מכה קשה לאימפריה המערבית.
לאחר שחולשותיה של רומא נחשפו על ידי פלישת הוונדלים, השבטים הברברים של גאליה, בעבר פרובינקיה בטוחה הנאמנת לאימפריה, החלו למרוד באדוניהם לשעבר.
הקיסרים שהתבססו ברוונה החלו כעת לאבד את הכבוד של רבים מנתיניהם, וגנרלים רבי עוצמה, לרוב ממוצא ברברי בעצמם, נאלצו להגן עליהם.
בין המצליחים יותר מבין המפקדים הללו, הבכירים שבהם כונו magistri militum, היו אוויטוס, שבסופו של דבר יוכתר לקיסר, וריקימר (שהיה חצי סואבי וחצי ויזיגותי).
ריקימר הפך לעוצמתי עד כדי כך שהוא הצליח לבחור ולהדיח קיסרים חלשים כמעט כרצונו.
בשנת 475, הקיסר המערבי, יוליוס נפוס (אחיינה של הקיסרית המזרחית), הודח על ידי המגיסטר מיליטום שלו, האציל אורסטס, שהיה בעבר פקיד מהימן של אטילה, השליט ההוני.
במקום לקחת את כס המלכות בעצמו, אורסטס הכתיר את בנו הצעיר, רומולוס אוגוסטולוס, לקיסר.
ההפיכה של אודואקר ועלייתו לשלטון
אורסטס, ששלט בשמו של בנו, מצא אויב בדמות חייליו השכירים הלא-רומאים.
כאשר, בהנהגת גנרל עזר בשם אודואקר, הם דרשו אחוזות וסורבו, הם פלשו לתוך איטליה.
בהודיעו לחייליו שאם ילכו אחריו ויצייתו לו, הם, כדבריו של גיבון, "יסחוט את הצדק שנמנע מהעתירות המיומנות שלהם", תפס הגרמני, האריאני אודואקר את מנהיגותו של המרד.
חיילים ברברים בערים ובחילות מצב באיטליה "נהרו" תחת הגנרל הנועז, ואורסטס ברח לפאביה המבוצרת.
אודואקר הטיל מצור על פאביה, שנפלה בבוא העת.
הבישוף של אותה עיר, אפיפניוס, הצליח לפדות רבים מהשבויים שנלקחו במהלך הפלישה הזו, אך לא הצליח להציל את אורסטס, שהוצא להורג.
אחיו של אורסטס נהרג ליד רוונה על ידי כוחותיו של אודואקר, שנכנסו לבירה הקיסרית זמן קצר לאחר מכן.
המלך הצעיר רומולוס אוגוסטולוס נאלץ, ב-4 בספטמבר, להתפטר בפני הסנאט.
גוף זה ביקש מהקיסר הרומאי המזרחי, זנון, לאחד מחדש את ממלכתו עם המערב, עם אודואקר כמושל שלו.
מפקד העזר, שהיה כעת שליט רוונה, עודד את הסנטורים במאמץ זה.
הקיסר היסס במקצת לתת לאודואקר את מה שתהיה אוטונומיה יחסית, בטענה כי יש להחזיר את אחיינו של אשתו יוליוס נפוס, שעדיין חי והוכר כקיסר בדלמטיה, לכס המלכות.
אולם זנון לא רצה להשתמש בכוח כדי לתמוך ביחסיו, ולכן, בעודו מעודד את אודואקר להכיר בתביעתו של נפוס, העניק לגנרל דרגת פטריקי וקיבל את מתנת הגנרל את הדגלים האימפריאליים המערביים.
הקיסר לשעבר האומלל, רומולוס אוגוסטולוס, עדיין נכח ברוונה, ואודוקר נפטר מהנער על ידי הגלייתו.
גורלו של הקיסר המערבי הרומאי האחרון אינו ברור במקצת, אך מאמינים כי הוא פרש לווילה לוקולנית בקמפניה ומת לפני 488, כאשר גופתו של הקדוש סברינוס הובאה לשם.
בשנת 480, השני מיריביו הרומאים של אודואקר, יוליוס נפוס, נרצח על ידי "שומרים".
עד לרצח של נפוס, אפילו אישור דרגתו וסמכותו הפטריקית של אודואקר התערער על ידי נוכחותו של אחיינו של זנון.
אודואקר הכריז על עצמו כעת כמלך ההרולים באיטליה (476–493), אך לא מלך איטליה, שכן איטליה נותרה רשמית ארץ האימפריה הרומית לאחר שקיבל את סמכויותיו של אוגוסטוס, וכונן בריתות עם ברברים אחרים, דוגמה מצוינת היו הוויזיגותים.
הוא הוכיח את עצמו כשליט מוכשר, ולמרות שאיטליה הייתה מוכת אסונות כמו מגפות ורעב במהלך סוף המאה החמישית הסוערת, היסטוריונים כמו אדוארד גיבון העידו על "השכלה והאנושיות" של אודואקר.
למרות היותו בעל תכונות אלו, אודואקר לא הצליח להביס את האוסטרוגותים ואת המלך שלהם, תיאודריך הגדול, שפלשו לממלכת איטליה והתגברו על הכוחות שהגנו עליה.
לאחר ארבע שנות לחימה, החליט אודואקר, בלחץ מסוים מצד אזרחיו וחייליו, בשנת 493 כי אין טעם להמשיך להילחם ולהיכנע.
כובש האימפריה הרומית המערבית נכבש בעצמו, ובניגוד לרומולוס אוגוסטולוס, הוא לא ניצל.
בעודו נהנה במשתה, הוא נרצח על ידי אוסטרוגותי, שאולי היה תיאודריך בעצמו.
כאשר המלכה האוסטרוגותית אמלסונטה, בעלת ברית של האימפריה הביזנטית, הוצאה להורג על ידי יורשה הנבחר תאודהאד בשנת 535, הקיסר המזרחי, יוסטיניאנוס, לא היסס להכריז מלחמה.
בפיקודו של הגנרל בליסאריוס, נחת צבא בסיציליה והכניע את האי לפני שפלש לאיטליה עצמה.
כשהוא אכן פלש לחצי האי, הוא כבש את העיר נאפולי, ואז תקף וכבש את רומא.
במשך כמעט עשרים שנה, נלחמו האוסטרוגותים והרומאים על השליטה בחצי האי.
חשדותיה של הקיסרית המזרחית, תאודורה, הובילו לא פעם את בעלה יוסטיניאנוס למנוע תגבורת מבליסאריוס, שנקרא בחזרה מספר פעמים.
כמה היסטוריונים הגיעו למסקנה שהסיום המוצלח של המלחמה היה ניצחונו של בליסאריוס, אך הכבוד להביס את האוסטרוגותים הגיע לנרסס, אשר זכה לאמון רב יותר על ידי הממונים עליו בקונסטנטינופול.
בסופו של דבר, לאחר הכיבוש מחדש הרומי, פלש שבט ברברי אחר, הלומברדים, והתיישב באיטליה.
שלטונו של מילושביץ' תואר כסמכותני או אוטוקרטי.
הושמעו גם האשמות כי מדובר במשטר קלפטוקרטי החוטא בזיוף בחירות, התנקשויות פוליטיות, דיכוי חופש העיתונות ואלימות משטרתית.
הוא היה ראש המדינה המכהן הראשון שהועמד לדין באשמת פשעי מלחמה.
תפקידו במלחמות יוגוסלביה הוביל להטלת סנקציות בין-לאומיות נגד יוגוסלביה, שהשפיעו באופן הרסני על הכלכלה והחברה היוגוסלבית, בעוד שהפצצות נאט"ו במסגרת מבצע כוח מאוחד פגעו משמעותית בתשתיות במדינה.
אף שהדחתו של מילושביץ' דווחה כמהפכה ספונטנית, למעשה התנהל מאבק ממושך במטרה לשלול את הלגיטימיות של המנהיג, להפנות את כוחות הביטחון נגדו ולכפות עליו ללכת לבחירות.
בשנת 1998, תריסר סטודנטים נפגשו כדי להקים את אוטפור (התנגדות בסרבית).
הם ניתחו את המחאות שנערכו בשנתיים קודם לכן, והבינו שהם זקוקים לארגון, אסטרטגיה, תכנון וגיוס יעילים יותר למאבק מתמשך.
בעקבות זעם על חוקים חדשים שהובילו לשליטה פוליטית על האוניברסיטאות ולרדיפת התקשורת העצמאית, הסטודנטים של אוטפור קראו להדחתו של מילושביץ', להקמת דמוקרטיה ולייצוב שלטון חוק.
משנת 1991 היו קמפיינים של התנגדות אזרחית לממשל מילושביץ', שהגיעו לשיאם במהפכה הלא-אלימה ברובה של אוקטובר 2000. לקראת סיום כהונתו הראשונה כנשיא יוגוסלביה (קודם לכן נבחר לכהן כנשיא סרביה, בשתי כהונות, בין 1989 ל-1997), ב-6 ביולי 2000, שונו הכללים לבחירת הנשיא.
בעוד שנשיא יוגוסלביה נבחר בעבר לכהונה אחת בלבד על ידי בית המחוקקים בפרלמנט היוגוסלבי, כעת היה עליו להיבחר ישירות באמצעות הצבעה בשני סיבובים, עם מקסימום של שתי כהונות.
ב-27 ביולי 2000 הודיעו הרשויות כי הבחירות המוקדמות יתקיימו ב-24 בספטמבר 2000, אם כי כהונתו של מילושביץ' לא תסתיים עד 23 ביולי 2001. הבחירות לבית העליון של הפרלמנט הפדרלי, מועצת האזרחים, וכן הבחירות המקומיות, תוכננו להתקיים באותו תאריך.
ב-25 באוגוסט 2000, , מנטור לשעבר ובעל ברית פוליטי של מילושביץ', נחטף באופן מסתורי מביתו והוצא להורג ב.
נטען כי מילושביץ' עמד מאחורי חיסולו, כדי למנוע ממנו להיות יריב פוטנציאלי בבחירות.
חלקי גופתו נמצאו שלוש שנים לאחר מכן, במרץ 2003. ארבעת השוטרים שחטפו אותו נשפטו, ומילושביץ' הואשם בתכנון ההתנקשות.
הבחירות התקיימו ב-24 בספטמבר 2000. (DOS) דיווחה כי ווייסלב קושטוניצה זכה ביותר ממחצית מהקולות, מספיק כדי להביס את מילושביץ' כבר בסיבוב הראשון.
ועדת הבחירות הפדרלית הנשלטת על ידי הממשלה טענה כי אף מועמד לא זכה ביותר מ-50% מהקולות וכי יתקיים סיבוב שני בין קושטוניצה למילושביץ'.
ההודעה הובילה להאשמות בהונאת בחירות ולהפגנות שקטות להפלת הממשלה.
נמצאו לא מעט אי סדרים בפרסומים של ועדת הבחירות, ובעקבותיהן התוצאות הוכרזו מזויפות מיד לאחר הדחתו של מילושביץ', והתוצאות הרשמיות המתוקנות פורסמו זמן קצר לאחר מכן.
+הבדלים בין התוצאות הרשמיות לפני ואחרי 5 באוקטוברמועמדתוצאות
ההפגנות החלו בשביתה ב-29 בספטמבר במכרות הפחם בקולוברה, מהן מפיקים את רוב החשמל של סרביה.
המחאה הגיעה לשיאה ב-5 באוקטובר 2000. מאות אלפי מפגינים מכל רחבי סרביה הגיעו לבלגרד למחות, תוך שהם קוראים "גוטוב יה!" ("הוא סיים!") בניגוד להפגנות קודמות, לא היה דיכוי רחב היקף של המשטרה.
הפרלמנט נשרף חלקית במהלך ההפגנות.