tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמו כן האדם הדומיננטי והכוח המניע העיקרי מאחורי מסע המלחמה, אלקיביאדס, נקרא עוד טרם תחילת הלחימה להישפט באתונה באשמות חילול קודש באתונה.
למרות ניצחונות ראשוניים מעודדים, המשלחת נחלה תבוסה.
המצור שהטילו האתונאים על סירקוסאי כמעט והביא לנפילתה, אך הקערה התהפכה עם הגעתו של המצביא הספרטני גיליפוס, והאתונאים נהפכו מצרים לנצורים.
ניקיאס ניסה נואשות לחלץ את צבאו, אך הוא וחייליו הוכו על ידי החיילים הספרטנים ורבים מהם נפלו בשבי.
גם לאחר הגעת תגבורת מאתונה לא הצליחו האתונאים להיחלץ מהמצור ובסופו של דבר נאלצו להיכנע.
ניקיאס הוצא להורג בפקודת הסירקוסאים ושאר חייליו נמכרו לעבדות.
לאחר שלום ניקיאס הגיעו לאתונה ידיעות על ידי שליחים, כי בעלות בריתה בסיציליה נמצאות תחת מתקפה מצד סירקוסאי.
לפיכך חשו האתונאים חובה להגן על אחיהם ועל בני בריתם באי.
אולם יש להניח כי אתונה לא שאפה לפעול מטעמי אחווה וכיבוד הסכם השלום של ניקיאס בלבד.
המטרה של סירקוסאי, העיר הדומיננטית באי, הייתה מבחינתם המכשול העיקרי לשאיפתם זו.
בשלבים האחרונים של ההכנות הואשם אלקיביאדס, מפקד המבצע, בהשחתת פסלי האלים.
הוא כפר בהאשמות ודרש לעמוד לדין ללא דיחוי, אולם האתונאים החליטו לשלוח אותו למסע בכל זאת (אולי משום שחשבו שכך יהיה קל יותר להרשיעו).
ואכן, זמן קצר לאחר הגעתו לסיציליה הוא נקרא לשוב לאתונה כדי לעמוד למשפט.
מאחר שחשש כי יורשע על לא עוול בכפו, החליט אלקיביאדס לערוק לצדה של ספרטה והדליף לה את תוכניות המבצע.
הכוח האתונאי כלל יותר מ-100 ספינות מלחמה, למעלה מ-7,000 רגלים וכמות זעומה של 30 פרשים, שהתבררו כנחותים בהתמודדות מול חיל הפרשים הסירקוסאי, שהיה גדול ואיכותי יותר.
עם נחיתת כוחות אתונה הצטרפו אליהם כוחות של כמה מבעלות בריתה, אולם במקום לתקוף מיד, החליט ניקיאס, המפקד החדש, להשתהות, על מנת לארגן את כוחותיו ואת בעלות בריתו.
ההתמהמהות האתונאית אפשרה לספרטנים לשלוח עזרה לסיציליה.
בד בבד פתחו הספרטנים במתקפה יבשתית ביוון.
על פי עצת אלקיביאדס הם כבשו את מבצר דקליאה ליד אתונה ומנעו מאתונאים לקבל אספקה דרך היבשה.
לפיכך, כל האספקה לעיר הייתה צריכה להיעשות דרך הים, דבר שגרע מהמשאבים האתונאיים.
חברי הליגה הפלופונסית שלחו תגבורות נוספות לסירקוסאי בניסיון לגרש את האתונאים מאדמת סיציליה.
הסירקוסאים ובני בריתם הצליחו בהנהגתו של גיליפוס לנצח שוב את האתונאים בקרב יבשה; הצי הסירקוסאי, שנאסף בעצת המצביא הספרטני, השמיד את צי המשלוח האתונאי שהגיע כדי לנסות ולחלץ את צבא ניקיאס.
צבא האתונאים, שהיה כעת מנותק מקווי האספקה, מותש וללא אפשרות ממשית לסגת או להימלט, נאלץ להיכנע.
החיילים האתונאים הלכו לשבי ורובם ככולם נמכרו לעבדות.
הייתה זאת מכה קשה לאתונה, שאיבדה כמחצית מבניה בהרפתקה זו.
מסע ההסברה של חברת דאב ליופי אמיתי הוא קמפיין שיווקי שנחנך על ידי יוניליוור בשנת 2004. הקמפיין כלל חשיפה בכלי התקשורת, במודעות פרסומת, הפצת סרטוני וידאו, סדנאות על הנושא, אירועי שינה משותפת, הוצאת ספר לאור, והפקת הצגה.
מטרת הקמפיין הייתה להציג את היופי הטבעי של נשים תוך מתן השראה, והגברת הביטחון עצמי.
בין שותפיה של דאב ניתן למצוא חברות שיווק וסוכנויות תקשורת כמו אוגילבי ומט'ר, אדלמן יחסי ציבור והארבינגר תקשורת (בקנדה).
חלק מכלל מערך הפרויקט היה קמפיין "אבולוציה" ("Evolution").
מסע השיווק ליופי אמיתי נוצר בשנת 2004 בעקבות מחקר שהעלה כי רק 4% מכלל הנשים מחשיבות עצמן יפות.
השלב הראשון של הקמפיין התרכז בסדרת מודעות פרסום בשלטי חוצות אשר מוקמו בהתחלה בגרמניה ובריטניה, ובהמשך מדינות נוספות בעולם.
פרסומות אלו הציגו תמונות של נשים שאינן דוגמניות מקצועיות, אשר צולמו על ידי צלם מקצועי נחשב בשם רנקין.
מודעות הפרסומת הזמינו עוברי אורח להצביע האם האישה בתצלום היא "שמנה או מהממת" "מקומטת או נפלאה", כשתוצאות קולות ההצבעה עודכנו באופן דינמי על שלט החוצות עצמו.
בנוסף למודעות הפרסום על שלטי החוצות התפרסם "הדו"ח של דאב", מחקר משולב שיוניליוור התכוונו לספק הגדרה חדשה של יופי להרחבת גבולות ההגדרה של מהי אסתטיקה נשית.
סדרת הפרסומות קיבלה חשיפה משמעותית בכלי התקשורת בתוכנית אירוח, עיתוני נשים וכותרות ראשיות בשידורי חדשות מרכזיות ופרסומים, שיצרו חשיפת מדיה, שיוניליוור העריכה, כי היא שווה יותר מפי 30 זמן שידור.
בעקבות ההצלחה הקמפיין התפשט למדיה נוספת, עם סדרת פינות משודרות בטלוויזיה ופרסומות מודפסות ("נבדק על חמוקים אמיתיים"), שבשיאו, בשנת 2006 בא לידי ביטוי בקמפיין עולמי שהציג גרסאות בדפוס ובטלוויזיה של אותה הפרסומת, עבורו רכשה יוניליוור 30 שניות זמן אוויר בהפסקת הפרסומות של הסופרבול האמריקני.
זאת, בעלות של כ-2.5 מיליון דולר.
בשנת 2006, אוגילבי ומאט'ר חיפשו דרך להרחיב את מסע הפרסום, על ידי יצירת סרטונים.
"בנות של" ("daughters") היה הראשון בהם, ובו קטע ריאיון המדגים את יחסיהן של אמהות ובנות לסוגיות הקשורות לתפיסת היופי ותעשיית היופי.
במהלך הפקת הקמפיין "בנות של" החלה לרוץ סדרת סרטונים קצרים בשם "דיכוי היופי".
יוניליוור ראתה בסדרה רעיון לאקטיבציה.
כך, הארט דירקטור טים פיפר, הציע ליצור את "אבולוציה" עם התקציב שנותר מ"בנות של".
מטרת היוזמה הייתה לגרום לאנשים להיכנס לאתר הקמפיין ליופי אמיתי, לראות את סדרת הסרטונים "בנות של" ולהשתתף בסדנאות המוצגות באתר.
לאחר "אבולוציה" אוגילבי הפיקה את אונסלאוט ואיימי.
באפריל 2013, קטע וידאו שנקרא "קטעי היופי האמיתי של דאב" התפרסם כחלק מהקמפיין.
הוא הפך ויראלי ומשך תגובות חזקות מהציבור ומכלי התקשורת.
בווידאו מראים כיצד נשים ספורות מתארות את יופיין החיצוני לאמן דיוקנים שאמור לצייר אותן רק על פי תיאורן המילולי, מבלי לראותן.
מאוחר יותר, זרים שנפגשו עם הנשים יום קודם תיארו את אותן הנשים לאמן הדיוקנים.
את אותן הנשים תיארו לצייר הדיוקנים זרים.
הפורטרטים הושוו ומהתוצאות היה ברור שדיוקן שתואר על ידי אדם זר יצר דמות מדויקת ומחמיאה יותר מאשר זה שהאישה תיארה בו את עצמה.
כשצפו בהבדלים, הנשים הגיבו בעוצמה.
באוקטובר 2013 הייתה השקה של פעילות בשם "חופשי להיות אני", שיתוף פעולה בין דאב לאיגוד ההדרכות של נשי העוסק בהעצמה נשית.
הקמפיין גרף תגובות חיוביות ושליליות כאחד: "אבולוציה" קיבל שני פרסי "אריה הזהב" – פרסי גראנד פרוקס.
כתבת הדיילי טלגרף, קייטי יאנג קראה לקטעי יופי אמיתי "הסרטון שהכי מעורר מחשבה, נוגע ללב, פותח את הראש, ובדרכים מסוימות עצוב.
קמפיין זה יגרום לך לחשוב ולהרגיש יפה יותר".
לעומת זאת, הביקורת על הקמפיין טענה שיוניליוור בין השאר הפיקה את "בהירה ויפייפיה" מוצר להבהרת העור עבור נשים כהות עור במדינות מסוימות, מעביר מסר הפוך מזה שקמפיין דאב קידם.
מבקרי הקמפיין טענו, כי יוניליוור אחראיים על מיתוג של מודעות לינקס המנוגדות למסר של יופי אמיתי.
יתר על כן, יוניליוור הם בעלי אקס – (מוצר להיגיינה המשווק לגברים תוך שימוש במסרים שוביניסטיים), ו"סלים פאסט" שהוא חטיף הרזיה.
מוצר הנשען על כינון תפיסה של שליטה בגבולות הגוף ותכתיבים אסתטיים של רזון.
תכתיבים המערערים את המסרים בקמפיין של דאב לפיהם יופי הוא טבעי ולא נחלתן של דוגמניות מקצועיות.
כתב פורבס, וויל בורנס קרא לביקורת זו "לא רלוונטית".
לדבריו, "אף אחד לא חושב על דאב כמותג של יונילוור (גם דאב לא אמורה לחשוב במושגים אלו).
אבל האם הרעיון של דאב אומר שנערים צעירים לא צריכים לרצות להתבשם לכבוד הנשים?
או שכבדי משקל לא אמורים לרצות לרזות כמה קילוגרמים?
אלו מותגים שונים שעונים על צרכים של קהלי יעד שונים לחלוטין".
מבקרים נוספים נימקו את סלידתם מהקמפיין בטענה שדאב עצמה בצעה תיקוני פוטושופ למראה הנשים, העלימה קמטים וכתמי עור, שערות וכו'.
איש הפוטושופ פאסקל דנגין שעבד עם סטודיו בוקס בניו יורק מסר לניו יורקר שהוא אכן ערך את התמונות.
"אתם יודעים כמה תיקונים נערכו עליהן?" הוא שאל.
"אך זה היה נהדר לעשות: לשמור על העור והפנים של המצולמות כך שהם יראו את כברת הדרך שעברו (שיראו את גילן), ובכל זאת שהתוצאה תהיה נעימה לעין".
בדיונים ברשתות החברתיות הקהל הנשי, קרי, קהל היעד אליו היה מכוון הקמפיין היה חלוק בנשוא.
המתנגדות למסע הפרסום של דאב סברו שהיה בקמפיין משום התיימרות להכתיב לנשים את האופן הרצוי בו עליהן לחשוב על עצמן.
המצדדות, הזדהו עם המסר בבסיס הקמפיין של יופי טבעי.
מסע הגיבור הוא מונח מעולם הספרות, המתאר מבנה עלילתי נפוץ הקיים ביצירות ספרות רבות, בהן מגולל סיפורו של גיבור היוצא להרפתקה, זוכה בניצחון לאחר משבר מכריע, ואז חוזר לביתו.
המבנה הוצג בידי החוקר ג'וזף קמפבל בספרו "הגיבור בעל אלף הפנים".
קמפבל וחוקרים אחרים, כמו קרל יונג ואריך נוימן, תיארו את סיפורם של הבודהה, משה, ישו ועוד כעוקבים אחר מבנה מסע הגיבור.
מבקרי הרעיון טוענים שהוא כללי מדי בשביל להיות בעל ערך הקבלתי.
ג'וזף קמפבל היה חוקר מיתולוגיה אמריקאי שנודע בזכות מחקריו במיתולוגיה השוואתית ודת השוואתית.
תאוריית "מסע הגיבור" שהגה כוללת שבעה עשר שלבים של המסע; לא בכל הסיפורים יש שימוש במבנה "מסע הגיבור" ואין בהכרח את כל השלבים באופן מפורש – סיפורים עשויים להתמקד באחד מהשלבים או לסדר את השלבים בצורה שונה.
לפי קמפבל, נהוג לחלק את שבעה עשר השלבים לשלושה חלקים או מערכות ("Acts") – היציאה, החניכה והחזרה:
יציאה – הגיבור מקבל הזמנה להרפתקה, אולם הוא מסרב לצאת אליה.
הוא נעזר בדמות של חונך שעוזרת לו לצאת מהעולם המוכר לו.
חניכה – החלק שמתחיל לאחר שהגיבור חוצה את הסף אל העולם המיוחד או הלא ידוע, שם הוא עומד בפני מבחנים ואתגר, לבד או עם בעלי ברית.
בסופו של דבר מגיע הגיבור אל המעמקים, המשבר הגדול של ההרפתקה שלו, אז הוא צריך לעבור את המבחן הגדול בו הוא מתגבר על האויב הראשי או המכשול העיקרי שלו, ולאחר מכן הוא זוכה בגמול- כוח קסום, חפץ מיוחד או תובנה חשובה.
לאחר מכן הגיבור מנסה לשוב לעולמו עם הגמול שרכש.
הוא עשוי להיות נרדף בידי אנשים מהעולם המיוחד והוא עשוי לסרב לחזור, ולעיתים תידרש עזרה חיצונית כדי להציל אותו או לאלץ אותו לחזור.
חזרה – הגיבור חוצה בשנית את הסף שבין העולמות, וחוזר לעולם הרגיל עם הגמול שלו, בו הוא יכול כעת להשתמש לטובת הזולת.
ההרפתקה עצמה העניקה לגיבור חכמת חיים וניסיון המשלב את שני העולמות.
1. הקריאה להרפתקה – הגיבור מתחיל בעולם הנורמלי, אם כי נשתלים רמזים שקוראים לו לצעוד אל העולם המיוחד.
2. סירוב לקריאה – לעיתים קרובות הגיבור מסרב לקריאה להרפתקה, מתוך תחושת חובה, פחד, חוסר ביטחון או סיבות אחרות.
3. סיוע על-טבעי – ברגע שהגיבור התחייב למסע, במודע או שלא במודע, החונך שלו, לרוב בעל כוחות מיוחדים, מופיע.
לרוב הוא גם יצייד את הגיבור בחפץ אחד או יותר שיסייעו לו בהמשך מסעו.
4. חציית הסף הראשון – זהו הרגע בו הגיבור עוזב את הגבולות של העולם הידוע ומרחיק אל עולם לא נודע שגבולותיו מסתוריים.
5. בטן הלוויתן – הגיבור מאמץ סופית את הסכמתו ליציאה להרפתקה ומוכן לעבור שינוי.
6. נתיב הניסיונות – כעת על הגיבור לעבור מספר כלשהו של אתגרים (לרוב באים בשלשות) כדי להוכיח שהוא ראוי.
לעיתים הגיבור נכשל באחד או יותר מהאתגרים.
7. המפגש עם האלה – זוהי הנקודה בה הגיבור מרגיש כל יכול ולרוב חווה אהבה.
8. האישה כפתיינית – הגיבור עומד בפני פיתוי שקורא לו לנטוש את דרכו.
9. כפרת האב – בשלב זה הגיבור נוטל יוזמה על חייו, לעיתים לאחר עימות עם דמות שהחזיקה בכוח חשוב עליו.
10. האלהה – הגיבור זוכה לידע אלוהי, לאהבה, חמלה או אושר.
זוהי נקודת רגיעה לפני שהגיבור מתחיל את דרכו חזרה.
11. המתת העילאי – הגיבור זוכה בגמול, שלעיתים כל השלבים לפני כן היו הכנה אליו.
12. סירוב לשיבה – הגיבור מסרב לעזוב את העולם המיוחד למען העולם הרגיל.
13. הבריחה הפלאית – לעיתים הגיבור צריך להימלט עם הגמול שהשיג, מאחר שאנשים בעולם המיוחד רוצים אותו בחזרה.
14. הצלה מבחוץ – כמו שהיה זקוק לעזרה כדי לצאת מהעולם הרגיל, לעיתים הגיבור צריך שיעזרו לו כדי לחזור אל העולם הרגיל.
15. חציית סף השיבה – הגיבור שב אל העולם הרגיל וכעת עליו להבין איך לשלב את החכמה שרכש בעולם המיוחד עם חייו הרגילים.
16. אדון שני העולמות – לרוב מושג על ידי גיבורים כמו בודהה או ישו.
הגיבור זוכה לאיזון מושלם בין שני העולמות שבו וזוכה לעליונות על שניהם.
17. החופש לחיות – הגיבור חופשי לחיות ברוגע, והוא אינו מתחרט על העבר.
שלבג'וזף קמפבל (1949)דייוויד לימינג (1981)פיל קאוסינו (1990)כריסטופר ווגלר (2007)יציאה1. הקריאה להרפתקה
5. בטן הלוויתן1. לידה פלאית
3. יציאה מהקהילה והכנה להרפתקה1. הקריאה להרפתקה1. העולם הרגיל
5. חציית הסףחניכה6. נתיב הניסיונות
11. המתת העילאי4. מבחנים ואתגרים
6.ירידה אל השאול2. נתיב האתגרים
17. החופש לחיות7. תחייה ולידה מחדש
8. כפרה, אלוהות והתעלות6. בריחה קסומה
8. אדון שני העולמות10. הדרך חזרה
12. חזרה עם סם החיים
מסע דרך הוא סוג של טרק בו המטיילים צועדים בשביל ארוך מתחילתו לסופו.
המונח מזוהה בעיקר עם מספר שבילים בארצות הברית, בינם שביל האפלצ'ים, שביל הרכס הפסיפי, ושביל קו פרשת המים, אך מתייחס גם לשבילים ארוכים נוספים.
דוגמאות ישראליות כוללות את שביל הגולן, מסע מים אל ים ושביל ישראל, השביל הארוך ביותר במדינה.
שבילים אחרים ראויים לציון הם שביל טה ארארואה בניו זילנד, קמינו דה סנטיאגו בספרד והדרך הליקית בטורקיה.
טיולים מסוג זה נקראים גם "טיולים מקצה לקצה" או "נתיב הליכה ארוך".
מסע הנשים לשלום הייתה תנועה עממית סוציאליסטית שפעלה ברחבי בריטניה, בין השנים 1916 ל-1918. מטרתה המרכזית הייתה להפיץ את הרעיון של "שלום בין אנשים" כדרך לסיים את מלחמת העולם הראשונה ללא פיצויים וסיפוח שטחים.
התנועה הוקמה בגלאזגו ביולי 1916, ונרשמה באופן רשמי ב-10 ביוני 1917. מאוחר יותר היא התרחבה ברחבי בריטניה ובשיאה הפעילות היו לה 33 סניפים.
מסע הנשים לשלום ארגן הפגנות בלידס ברדפורד, לסטר, ברמינגהאם ולנקשייר.
אף על פי שלמסע הנשים לשלום היה מספר משמעותי של תומכות, הממשלה והמשטרה התנגדו לפעילות התנועה וחברותיה.
מסע הנשים לשלום, המכונה לעיתים גם מסע הנשים למשא ומתן לשלום (Women's Peace Negotiation Crusade), מקורו בדרום גלאזגו בהפגנה שנערכה ב-23 ביולי 1916, בהשתתפות 5,000 אנשים.
ההפגנה אורגנה על ידי הלן קרופורד , פעילה פמיניסטית, קומוניסטית בת מעמד הפועלים שהובילה גם את שביתת שכר בגלאזגו ב-1915. המניע להפגנה היה מכתב שפרסם בעיתון Labour Leader המבקר את הנשים שהן לא מארגנות פעולות מחאה.
המפגשים הראשונים התקיימו בחלקים שונים של העיר גלאזגו, ולאחריהם התקיימו פגישות רחוב, תהלוכות, מכירת תגים והפצה של עלונים.
הדרישה המרכזית מסע נשים לשלום היה להביא לסיום מיידי של מלחמת העולם הראשונה באמצעות משא ומתן.
בפרסומים של התנועה פורטו מטרות המשנה: לאפשר לכל מדינה לבחור את צורת הממשל המתאימה לה, לקדם פיתוח ושגשוג לכל המדינות, לאפשר גישה לשוקי העולם ולחומרי גלם.
הן יצאו נגד התפיסה הקולוניאליסטית שלמדינות אירופה יש זכות לכיבוש וסיפוח, הן התנגדו לניסיון לשמר או להגדיל את הגבלות הסחר, ולכל ניסיון לכפות פיצויים על כל אומה.
כמו כן, מסע נשים לשלום תמך בהגבלת החימוש וחיזוק ארגונים בינלאומיים במטרה ליצור הבנה משותפת של אינטרסים משותפים שהן כינו "שלום של אנשים".
מסע נשים לשלום היה מבין תנועות השלום הגדולות בגלאזגו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
לתנועה נודעה תמיכה רחבה בקרב מעמד הפועלים והיא נחשבה לתנועה עממית.
הלן קרופורד הייתה אחת ממייסדות מסע הנשים לשלום וייסדה את הסניף בגלאזגו של ליגת נשים בינלאומית לשלום ולחרות.
בהמשך היא חזרה בה וטענה כי מעולם לא הייתה פציפיסטית אלא סוציאליסטית בינלאומית עם שנאה עמוקה למלחמה ולאכזריות הנוראית והבזבוז שקשור אליה.
חילוקי דעות בין חברות ממעמד הביניים לחברות מעמד הפועלים בסניף של ליגת נשים בינלאומית לשלום חרות בגלאזגו הובילה את קרופורד וחברות נוספות להקים את מסע הנשים לשלום.
בעוד ליגת נשים בינלאומית לשלום ולחרות נפגשה אחת לחודש לדיונים ושיחות, מסע הנשים לשלום פעל בקרב מעמד הפועלים והעביר מסרים אנטי מלחמתיים בפעולות הסברה במרחב הציבורי.
מסע הנשים לשלום ספג ביקורת מעיתונות ופעילי ימין שמרנים.
עיתון הימין מורנינג פוסט תיאר את התנועה בשם "אחד ארגוני התעמולה הפעילים ההרסניים ביותר במדינה".
ב-11 באוגוסט 1917, צעדה של כ-1,200 נשים בלנקשייר נתקלה בהפגנת תמיכה במלחמה של 15,000 איש.
המפגינים החלו להתעמת עם נשים ולצעוק לעברן "בוגדות!
רק נוכחות המשטרה עצרה את המפגנים מלפגוע פיזית בחברות מסע הנשים לשלום.
ג'יימס קיירד היא סירת הצלה קטנה שעשתה ב-1916 מסע, שנקרא על שמה, מאי הפיל שבאיי שטלנד הדרומיים אל ג'ורג'יה הדרומית שבדרום האוקיינוס האטלנטי, מרחק 1,440 קילומטרים.
בסירה שטו סר ארנסט שקלטון וחמישה מעמיתיו, ומטרתם הייתה להזעיק עזרה על מנת לחלץ את שאר חברי המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית מן השנים 1914–1917, שנשארו תקועים על אי הפיל לאחר שאונייתם אנדיורנס נמחצה בקרח-ים וטבעה.
היסטוריונים רבים רואים במסע זה את אחד המעללים הגדולים ביותר בשיוטי סירה שנעשו מאז ומעולם.
באוקטובר 1915 הטביע קרח ים דחוס בים ודל את "אנדיורנס".
שקלטון ועמיתיו מצאו מפלט על פני מצופי קרח, שהלכו והתבקעו תחתיהם ואילצו אותם לעבור ממצוף למצוף.
במשך תקופה זו נסחפה הקבוצה בהתמדה צפונה עד אפריל 1916, אז נשבר מצוף הקרח שעליו חנו.
מכאן ואילך עשו את דרכם בסירות ההצלה של האונייה אל אי הפיל, שם החליט שקלטון שהדרך היעילה ביותר להשיג עזרה תהיה להפליג באחת הסירות אל ג'ורג'יה הדרומית.
מבין שלוש סירות ההצלה נחשבה "ג'יימס קיירד" לחזקה ביותר ובעלת הסיכוי המיטבי לעמוד בתלאות המסע.
שקלטון כינה אותה על שם ג'יימס קיי קיירד, יצרן יוטה מדנדי ופילנתרופ, שכספי התמיכה שלו עזרו לממן את המשלחת.
לפני המסע חיזק נגר האונייה, הארי מקניש, את הסירה והתאים אותה לעמוד במימיו הסוערים של האוקיינוס הדרומי.
הסירה שרדה שורה של סכנות, שבהן הייתה קרובה לא פעם להתהפך, ולבסוף הגיעה לחוף הדרומי של ג'ורג'יה הדרומית לאחר מסע של 16 יום.
שקלטון ושניים מעמיתיו חצו את ההרים שבפנים האי, ללא ציוד טיפוס ובמצב גופני ירוד לאחר תלאות המסע, והגיעו לבסוף אל תחנת ציידי לווייתנים בצדו הצפוני של האי.
כאן ארגן שקלטון את חילוצה של הקבוצה שעל אי הפיל, ולאחר דחיות שהביאו את אנשי אי הפיל כמעט ליאוש, חולצו כולם והגיעו הביתה בחיים.
אחרי סוף מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1919, הוחזרה ה"ג'יימס קיירד" מג'ורג'יה הדרומית לאנגליה, ומשנת 1922 היא מוצבת בתצוגת קבע בבית ספרו הישן של שקלטון, דאלוויץ' קולג'.
ב-5 בדצמבר 1914 הפליגה אוניית המשלחת של שקלטון, "אנדיורנס", מג'ורג'יה הדרומית אל ים ודל, בשלב הראשון של המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית.
פניה היו מועדות אל מפרץ ואסל, הנקודה הדרומית ביותר שנחקרה עד אז בים ודל, ב-, שם הייתה קבוצה אמורה לרדת מן האונייה אל החוף ולהכין את החצייה הטראנס-קונטיננטלית של יבשת אנטארקטיקה.
לפני שהספיקה להגיע ליעדה נלכדה האונייה בקרח דחוס, וב-24 בינואר 1915 הייתה כלואה ללא ניע, על אף מאמצים ממושכים לשחרר אותה.
ב-14 בפברואר נעשו שוב מאמצים קדחתניים לשחרר את האונייה הכלואה, אך לשווא.
במשך שמונת החודשים הבאים נסחפה האונייה צפונה עד שב-27 באוקטובר נמחצה בלחץ גושי הקרח ושקעה סופית ב-21 בנובמבר.
בעוד 27 אנשי צוותו מתמקמים במחנה שהקימו להם על הקרחון הצף הנע באיטיות, התמקד שקלטון במציאת הדרך הטובה ביותר להציל את אנשיו.
תוכניתו הראשונה הייתה לצעוד על הקרח עד ליבשה הקרובה ביותר, ומשם לנסות להגיע לנקודה שספינות עשויות לפקוד אותה.
הצעידה החלה, אבל מצב פני הקרח, ששקלטון תיאר לאחר זמן כ, עיכב את התקדמותם.
אחרי ניסיונות מתסכלים במשך ימים אחדים ויתר שקלטון על רעיון הצעידה; הקבוצה הקימה את "מחנה אורך-רוח" על מצוף קרח שטוח והמתינה לסחף, שיישא אותה עוד צפונה, אל עבר מים פתוחים.
הם הצליחו לחלץ שלוש סירות-הצלה מן האונייה הטובעת, ושקלטון כינה אותן על שם תומכי המשלחת העיקריים: "סטאנקומב וילס", "דאדלי דוקר" ו"ג'יימס קיירד".
אנשי הקבוצה המתינו עד 8 באפריל 1916, אז נאלצו להימלט אל הסירות כשהקרח החל להתבקע תחתיהם.
במשך תקופה הרת-סכנות של שבעה ימים שייטו במפרשים וחתרו במשוטים בנחשולים סוערים ובתוך גושי קרח מסוכנים, מסתמכים בעיקר על כישרון הניווט של פרנק וורסלי, שהשיט את ה"ג'יימס קיירד", הגדולה בסירות והמובילה בשיירה.
תנאי ההפלגה היו קשים מנשוא, בקור מקפיא, רוחות עזות ומשברים שניתכו שוב ושוב על יושבי הסירה והחזיקו אותם ברטיבות מתמדת.
שלוש הסירות הצליחו להישאר יחד עד שהגיעו ב-15 באפריל אל המקלט הזמני של אי הפיל.
שקלטון רצה לכבד בירידה הראשונה אל החוף את הצעיר בחבורה, פירס בלקבורו, אבל בלקבורו, שרגליו נפגעו ביותר בכוויות קור, לא יכול היה לעמוד על רגליו וקרס תחתיו במי האפסיים, ושקלטון הורה לשני אנשי צוות לשאת אותו אל החוף.
הייתה זו הפעם הראשונה מזה 497 ימים שרגליהם ניצבו על קרקע מוצקה.
שקלטון קבע שזו הנחיתה הראשונה אי-פעם על אדמת האי.
אי הפיל, בשוליים המזרחיים של איי שטלנד הדרומיים, היה רחוק מכל מקום שהמשלחת תכננה להגיע אליו, והרבה מעבר לנתיבי ספנות מקובלים.
שום ספינת חילוץ לא הייתה צפויה לחפש אותם שם, והסבירות לחילוץ מצד כל גורם חיצוני אחר הייתה קלושה בה במידה.
אדמת האי הייתה משוללת צמחייה, אך באי היו מים חיים, ושפע יחסי של כלבי-ים ופינגווינים לספק מזון ודלק להישרדות מיידית.
אימי החורף האנטארקטי קרבו ובאו במהירות; שפת הים הצרה, זרועת החצץ, שעליה הקימו את המחנה, נשטפה כבר עכשיו כמעט בהתמדה ברוחות סערה וסופות שלג, שהרסו את אחד האוהלים במחנה הזמני, ואת האחרים הפילו ושיטחו ארצה.
הלחצים והתלאות של החודשים האחרונים החלו לתת אותותיהם באנשים, שרבים מהם היו במצב ירוד הן בגוף והן בנפש.
בנסיבות אלה החליט שקלטון לנסות להזעיק עזרה באמצעות אחת הסירות.
הנמל הקרוב ביותר היה סטנלי, באיי פוקלנד, מרחק 972 ק"מ צפונית-מערבית לאי הפיל, אבל הרוחות המערביות התמידיות עשו את ההפלגה אליו לבלתי אפשרית.
אפשרות טובה יותר הייתה להפליג אל האי דספשן, בקצה המערבי של שרשרת איי שטלנד הדרומיים.
אף כי האי לא היה מיושב, רשומות האדמירליות ציינו כי באי זה שמורים מחסני צידה לימאים שאונייתם נטרפה, וכי מדי פעם מבקרות בו ספינות ציידי לווייתנים.
אלא שגם השייט אליו יחייב מסע נגד הרוחות התמידיות - אם כי בתנאי ים נוחים יותר - וללא כל ודאות, בסופו של דבר, כי עזרה אכן תגיע.
אחרי שהתייעץ עם השני לפיקוד במשלחת, פרנק ויילד, ועם רב החובל פרנק וורסלי, החליט שקלטון לנסות להגיע אל תחנות ציידי הלווייתנים בג'ורג'יה הדרומית, צפונית-מזרחית לאי הפיל.
פירושו של דבר מסע ארוך הרבה יותר בסירה, 1,440 ק"מ באוקיינוס הדרומי בתנאים של חורף ממשמש ובא, אבל בעזרת הרוחות שינשבו בגבם נראה הדבר אפשרי.
טום קרין הפציר בשקלטון לצרף אותו לסירה, ולאחר התייעצות עם ויילד, החליט שקלטון להיענות לו, אם כי ידע שתכונותיו הייחודיות היו תורמות רבות גם לנשארים על האי.
האחרון בחבורה, טים מקארתי, הצטיין כמו וינסנט בכוחו הגופני, אך שלא כמותו, היה גם נעים הליכות, דברן ועולץ.
הקבוצה שנועדה לצאת בסירה לג'ורג'יה הדרומית יכלה לצפות לרוחות בעוצמה של הוריקן ולגלים - הנחשולים הידועים לשמצה של כף הורן - המתנשאים, משקע עד פסגה, לגובה של 18 מטרים.
משום כך בחר שקלטון בכבדה ובחזקה משלוש הסירות, ה"ג'יימס קיירד", שאורכה 7 מטרים.
היא נבנתה כסירת ציידי לווייתנים בלונדון לפי הוראותיו של וורסלי, לפי עקרון "כפל קצה", שנוסה לראשונה על ידי בונה הספינות הנורווגי קולין ארצ'ר.
שקלטון ביקש מנגר המשלחת הארי מקניש לעשות כמיטב יכולתו לשפר את מצב הסירה כדי להכשירה להתמודדות עם תנאי ים קשים.
מקניש השתמש בכלי עבודה מאולתרים ובחומרים מכל הבא ליד כדי להגביה את צלעות הסירה ולבנות סיפון ארעי מעץ ובד קנבס, תוך שימוש בצבעי שמן, פתילת עששית ודם כלבי-ים לאיטום.
הסירה חוזקה בחיבור התורן של אחת מסירות ההצלה הנותרות, ה"דאדלי דוקר", לאורך שדרתה מבפנים.
הסירה צוידה כמפרשית דו-תורנית, עם התורן המקורי של הסירה כתורן ראשי ותורן אחורי קצר יותר שנלקח מסירת ההצלה הנוספת, "סטאנקומב וילס".
בנוסף הותקנו בסירה חיבל להנפת מפרש מרובע ומפרש חלוץ.
להגדלת משקל הסירה נוסף לה כטון של זבורית, להפחתת הסיכון להתהפכות בנחשולים הגבוהים, ששקלטון ידע שהם עתידים לפגוש בדרכם.
הסירה הוטענה בצידה שתספיק לשישה אנשים לחודש אחד; כפי ששקלטון כתב לאחר מעשה, "אם לא היינו מגיעים לג'ורג'יה הדרומית תוך הזמן הזה, ברור שהיינו טובעים".
הם לקחו מנות קרב, שנועדו לחציית האי, ביסקוויטים, משקה חלב, סוכר ואבקת חלב.
כמו כן לקחו שתי חביונות בנות 72 ליטר של מים (שאחת מהן ניזוקה בשעת ההטענה ומי ים חלחלו לתוכה), שני פרימוסים, פרפין, נפט, נרות, שקי שינה ופרטי לבוש שונים להחלפה.
האנשים הראשונים ששקלטון בחר לצוות הסירה היו וורסלי וטום קרין - ש"התחנן להצטרף", לדברי שקלטון.
קרין היה קצין ימי ממשלחת דיסקברי, 1904-1901, וכן השתתף במשלחת טרה נובה של סקוט בשנים 1910–1913, שם הצטיין במסע הגורלי אל הקוטב.
שקלטון היה בטוח שקרין יחזיק מעמד בכל מצב, והוא בטח בכל לבו בכישורי הניווט של וורסלי, בייחוד ביכולתו לחשב את המיקום בתנאים קשים.
מאוחר יותר כתב וורסלי: "ידענו שזו תהיה המשימה הקשה ביותר שלקחנו על עצמנו מאז ומעולם, כי החורף האנטארקטי החל כבר, ועמדנו לחצות את אחד הימים הגרועים ביותר בעולם".
לשם השלמת הקבוצה ביקש שקלטון מתנדבים, ומבין הרבים שנענו בחר שני מלחים חזקים, ג'ון וינסנט וטימותי מקארתי.
את המקום האחרון הציע לנגר מקניש.
"הוא היה בן למעלה מחמישים", כתב שקלטון על מקניש (שהיה למעשה בן 41), "אבל ידע רבות על סירות מפרש והיה זריז מאד".
וינסנט ומקניש הוכיחו שניהם את ערכם במסע הקשה ממצופי הקרח אל אי הפיל.
שניהם היו אנשים בלתי-חברותיים במידת מה, ובחירתם עשויה לשקף את רצונו של שקלטון להחזיק עושי-צרות אפשריים בהשגחתו האישית ולא להשאיר אותם על האי, במקום שרגשות איבה אישיים יכלו להתפתח למורסות ממאירות.
לפני צאתם לדרך הודיע שקלטון לפרנק ויילד כי הוא משאיר בידיו את הפיקוד המלא מרגע הפלגת ה"ג'יימס קיירד", וכי במקרה שהמסע ייכשל, עליו לנסות לקחת את הקבוצה אל האי דספשן באביב הבא.
ה"ג'יימס קיירד" הפליגה מאי הפיל ב-24 באפריל 1916. הרוח הייתה דרומית-מערבית בעוצמה בינונית, וסייעה ליציאה מהירה, ותוך זמן קצר נעלמה הסירה מעין הנותרים על האי.
שקלטון הורה לוורסלי לקבוע נתיב צפונה במקום להפליג ישירות לג'ורג'יה הדרומית, כדי לעקוף את שדות הקרח המאיימים שהתחילו להיווצר.
עד חצות הלילה הותירו מאחוריהם את הקרח המיידי, אבל גלי הים החלו להתגבר.
עם שחר יום המחרת נמצאו במרחק 81 ק"מ מאי הפיל, בים גבה-גלים וברוחות בעוצמה 9 בסולם בופורט.
שקלטון קבע סדר-יום בסירה: שתי משמרות של שלושה אנשים, אחד על ההגה, אחר על המפרשים והשלישי בתורנות שאיבה.
השלושה שמחוץ למשמרת נחו בחלל המכוסה הזעיר בירכתיים.
לקשיים הכרוכים בהחלפת מקומות עם תום כל משמרת, כתב שקלטון, "היה יכול להיות צד מבדח, אלמלא סיבכו אותנו בכל כך הרבה כאבים ומיחושים." בגדיהם, שתוכננו למסעות מזחלות אנטארקטיים ולא להפלגה בסירה פתוחה, לא היו אטומים למים; עקב המגע החוזר ונשנה עם מי הים הקפואים היה עורם צרוב קור, כאוב ודואב.
הצלחת המסע הייתה תלויה בניווט של וורסלי, שהתבסס על התצפיות שהצליח לבצע בכל פעם שהשמש הופיעה לרגע, בעוד הסירה מיטלטלת מעלה-מטה ומצד אל צד בין הגלים.
התצפית הראשונה נעשתה לאחר יומיים, ולימדה, שהם נמצאים 230 ק"מ צפונית לאי הפיל.
הנתיב שונה ומעתה היו במסלול ישיר אל ג'ורג'יה הדרומית.
הם יצאו מכלל סכנות הקרח הצף, אבל הגיעו לאזור המסוכן של מעבר דרייק, שם סובבים נחשולי ענק את כדור הארץ ללא כל יבשה שתעצור בעדם.
תנועת הסירה מנעה כמעט כל אפשרות להכנת מזון חם על הפרימוס, אבל קרין, בתפקיד הטבח, הצליח איך שהוא להאכיל את האנשים.
התצפית הבאה, ב-29 באפריל, לימדה שהם עברו במסעם מרחק של 428 ק"מ.
מכאן ואילך נעשה הניווט, כדברי וורסלי, ל"מלאכת ניחוש משעשעת", כשנתקלו במזג אוויר גרוע מכל מה שחוו עד אז.
הגלים הגבוהים הציפו את הסירה במים, ורק שאיבה בלתי-פוסקת הצילה אותה משקיעה.
בטמפרטורה חלה ירידה חדה, וסכנה חדשה הופיעה בהצטברות רסס קפוא, שאיימה להפוך את הסירה.
הם נאלצו לזחול אחד אחד לפי התור על הסיפון המתנודד עם גרזן ביד ולסלק את הקרח מעל הסיפון והחיבל.
למשך 48 שעות עוכבו ללא ניע, אחוזים בעוגן, עד שהרוח נרגעה די הצורך להניף מפרש ולהתקדם.
על אף התלאות הרבות, נמצא בתצפית השלישית של וורסלי, ב-4 במאי, שהם רחוקים רק 450 ק"מ מג'ורג'יה הדרומית.
ב-5 במאי חזר מזג האוויר הקשה ונחשולי הענק, שכמותם לא פגשו קודם, כמעט המיטו עליהם אסון.
שקלטון כתב לאחר זאת, "הרגשנו איך הסירה שלנו מורמת ומושלכת קדימה כמו פקק שעם בנחשול משתבר." הצוות שאב מי ים מן הסירה בקדחתנות כדי להישאר על פני המים.
אף על פי כן, הם המשיכו להתקרב ליעדם, ולפי חישוב משוער של וורסלי למחרת היום, 6 במאי, נמצאו במרחק 207 ק"מ מן הנקודה המערבית של ג'ורג'יה הדרומית.
עבודת הפרך ותלאות השבועיים האחרונים נתנו אותותיהם באנשים.
שקלטון ציין שווינסנט התמוטט והפסיק לתפקד כחבר פעיל בצוות, מקארתי היה "חלש, אך מרוצה", ומקניש הלך ונחלש אך המשיך לגלות "אומץ לב ורוח קרב".
ב-7 במאי הודיע וורסלי לשקלטון, שאיננו יכול לוודא את מיקומם בדיוק של 16 ק"מ.
כדי למנוע את האפשרות של היסחפות מעבר לאי ברוחות הדרום-מערביות העזות, הורה שקלטון על שינוי קל בנתיב, כך שה"ג'יימס קיירד" תגיע אל היבשה בחוף הדרום-מערבי שאינו מיושב.
אז ינסו להשיט את הסירה מסביב אל תחנות ציידי הלווייתנים שבצדו הצפוני של האי.
"ימים קשים היו אלה בשבילנו", כתב שקלטון.
"הרגעים הטובים היו אלה, שבהם קיבלנו ספל חלב רותח בשעת המשמרות הארוכות, המרות של הלילה." בהמשך אותו יום אותרה אצה צפה על פני המים, ובבוקר הבא הופיעו ציפורים, בהן קורמורנים, הידועים בכך שלעולם אינם מתרחקים מן החוף.
מעט אחרי צהרי היום ב-8 במאי נגלה לעיניהם לראשונה האי ג'ורג'יה הדרומית.
בזמן שהקבוצה נחה והתאוששה, הבין שקלטון, שהסירה איננה כשירה לבצע עוד שיוט סביב האי כדי להגיע אל תחנות ציידי הלווייתנים, וכי וינסנט ומקניש אינם מסוגלים להמשיך במסע רגלי.
הוא החליט להעביר את הסירה למקום בטוח יותר במפרץ המלך הוקון, ומשם ייצאו הוא, וורסלי וקרין לחצות את האי ברגל, לעבר התחנה בסטרומנס.
ב-15 במאי עברה ה"ג'יימס קיירד" מרחק של כ-10 ק"מ אל חוף זרוע חצץ סמוך לקצה המפרץ.
כאן נמשכה הסירה אל החוף ונהפכה על פיה, לספק מחסה לנשארים.
המקום כונה מחנה פגוטי (על שם בית הסירה של פגוטי ב"דייוויד קופרפילד" של צ'ארלס דיקנס).
השכם בבוקר 18 במאי החלו שקלטון, וורסלי וקרין במה שיוודע כחצייה היבשתית הראשונה המתועדת של פנים ג'ורג'יה הדרומית.
כיון שלא הייתה להם מפה, היה עליהם לאלתר נתיב לחציית רכסי הרים וקרחונים.
הם התקדמו ללא הפוגה במשך 36 שעות, עד שהגיעו אל סטרומנס.
אנשיו של שקלטון היו, כדברי וורסלי, "שלישיית דחלילים מחרידה" מושחרים מחשיפה, כוויות-קור ושכבות של פיח משומן-כלבי ים.
מאוחר יותר אותו ערב, 19 במאי, נשלחה ספינת קיטור אל מפרץ המלך הוקון לאסוף את מקארתי, מקניש ווינסנט, ואת ה"ג'יימס קיירד".
כחמש או שש שעות לאחר שהגיעו לתחנת ציידי הלווייתנים פרצה סופה דרום-מזרחית שנמשכה כל הלילה.
לו פרצה הסופה כשהיו שלושת האנשים במסע חציית האי, לא היה להם שום סיכוי לשרוד.
הנורווגים אמרו להם לאחר זמן, כי במשך כל החורף לאחר זאת לא היה ולו יום אחד שבו יכלו לבצע את מסעם ולהגיע בשלום.
לאחר לילה של הפלגה, אותו בילה וורסלי בשנת ישרים עמוקה, וארוחת בוקר דשנה, הגיעו אל המפרץ וירדו אל החוף.
למשמע צפירת הספינה, הגיחו שלושת האנשים מתחת לסירה ההפוכה ופרנק וורסלי, לבוש בבגדים נורווגיים, מיהר אליהם כשכיסיו גדושים במקטרות, טבק, סיגריות וגפרורים.
אז שמע את מקארתי מעיר באכזבה, "נו, חשבנו שלפחות רב החובל יבוא, בכל אופן." וורסלי אמר, "הרי אני כאן," והם לטשו בו עיניים.
נקי, מגולח ולבוש בבגדים נורווגיים נקיים, לא זיהו אותו וחשבו אותו לנורווגי.
בוא החורף הדרומי ותנאי הקרח הקשים גרמו לכך שיותר משלושה חודשים עברו לפני ששקלטון יכול היה לבצע את חילוץ האנשים מאי הפיל.
ניסיונו הראשון היה עם הספינה הבריטית "שמי הדרום", ולאחר מכן השאילה לו ממשלת אורוגוואי ספינה.
בחיפושים באיי פוקלנד מצא את הספינה "אמה" לניסיונו השלישי, אבל מנוע הספינה התפוצץ.
בפונטה ארנס, צ'ילה, השיג שקלטון גוררת קיטור בשם "ילצ'ו", בפיקוד לואיס פארדו, וסוף-סוף, ב-30 באוגוסט הצליח להגיע אל אי הפיל.
האנשים יצאו כולם אל החוף לחזות בפלא הספינה שבאה לחלצם.
הם הדליקו חבית דלק והניפו מעיל בלוי על תורן כדגל, אבל הדגל המאולתר נתקע בחצי התורן ולבו של שקלטון, שראה אותו מסיפון הספינה, נפל - לו אבד אפילו אחד מאנשיו הייתה זו לו מכה נוראה.
הוא ספר את הניצולים דרך משקפתו, בזה אחר זה, ואז הכריז בצהלה, "כולם שם!" כל הקבוצה חולצה מאי הפיל והגיעה אל פונטה ארנס ב-3 בספטמבר 1916.
הסירה "ג'יימס קיירד" הוחזרה לאנגליה בשנת 1919. ב-1921 חזר שקלטון לאנטארקטיקה בראש משלחת שקלטון-רווט.
ב-5 בינואר 1922 מת שקלטון בפתאומיות מהתקף לב, כשאוניית המשלחת קווסט עגנה בג'ורג'יה הדרומית, ולבקשת אשתו נקבר שם.
בהמשך אותה שנה החליט ג'ון קווילר רווט, שמימן את המשלחת האחרונה הזו והיה חברו ללימודים של שקלטון בקולג' דאלוויץ', דרום לונדון, להעניק את ה"ג'יימס קיירד" לקולג'.
היא נשארה שם עד 1967, אף כי הבניין שבו הוצגה נפגע קשה מפצצות ב-1944. ב-1967 נמסרה הסירה למוזיאון הימי הלאומי ועברה שיקום.
היא הוצגה במוזיאון עד 1985, אז הושבה לדאלוויץ' קולג' והוצבה במיקום חדש בבניין הקלויסטר הצפוני, על מצע של אבנים שנאספו בג'ורג'יה הדרומית ובאבריסטווית'.
אתר זה נעשה למעונה הקבוע של ה"ג'יימס קיירד", אם כי מדי פעם משאילים את הסירה לתערוכות חשובות וכך הופיעה בתערוכת הסירות בלונדון ובאירועים בגריניץ', פורטסמות' ופלמות' שבקורנוול.
היא הפליגה גם מעבר לים לתצוגה בוושינגטון הבירה, בניו יורק, בסידני שבאוסטרליה ובבון שבגרמניה.
אגודת ג'יימס קיירד נוסדה בשנת 1994, כדי "לשמר את הזיכרון, לתת כבוד למעללים הנכבדים של תגליות באנטארקטיקה ולהלל את סגולות המנהיגות יוצאות הדופן הקשורות בשמו של סר ארנסט שקלטון".
בשנת 2000 בנה חוקר הקטבים הגרמני ארווד פוקס העתק מדויק של הסירה של שקלטון וכינה אותו "ג'יימס קיירד II".
במשלחתו, "שקלטון 2000", הצליח לשחזר את מסעם של שקלטון ואנשיו מאי הפיל אל ג'ורג'יה הדרומית.
ה"ג'יימס קיירד II" הייתה בין המוצגים הראשונים כשנפתח המוזיאון הימי הבינלאומי בהמבורג.
עוד העתק, "ג'יימס קיירד III", נבנה על ידי בונה הסירות בוב ואלאס ממסצ'וסטס; העתק זה נקנה על ידי קרן המורשת של ג'ורג'יה הדרומית ומאז 2008 הוא מוצג בגלריה הימית קאר, חלק ממוזיאון ג'ורג'יה הדרומית בגריטוויקן.
ב-2011 כונתה סירת סקר ממונעת (SMB) באורך 10.5 מ' בשם "ג'יימס קיירד IV"; היא פועלת מסיירת הקרח "פרוטקטור" של הצי המלכותי.
בשלהי 1967, סיפר סגן נשיא ארצות הברית לשעבר ריצ'רד ניקסון למשפחתו כי מתכנן לערוך מסע בחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1968. אף על פי שרעייתו, פט ניקסון, לא תמיד נהנתה מהחיים הציבוריים (למשל, היא הייתה נבוכה מהצורך לגלות כמה ענייה משפחתה בנאום צ'קרס), היא תמכה בשאיפותיו של בעלה.
ניקסון האמין כי מאחר שהדמוקרטים חלוקים בקשר למלחמת וייטנאם, לרפובליקני יהיה סיכוי טוב לנצח, אם כי הוא ציפה שהבחירות יהיו צמודות כמו בבחירות 1960.
ב-7 בינואר 1967, נפגש ניקסון עם יועציו הקרובים כדי לדון בכניסה למירוץ של 1968. הוא ביקש מהנוכחים לשמור על הפגישה בסוד אולם לרמוז שהוא שוקל להתמודד.
כעבור חודש, הכחיש בריאיון שבכוונתו להתמודד.
הסקרים חשפו שהוא מוביל בקרב הרפובליקנים, ובפברואר 1967 נחשף בסקר שהוא מוביל על ג'ורג' רומני בהפרש של שנים עשר אחוזים.
ניקסון החל להתארגן באינדיאנה, נברסקה, ניו המפשייר, אורגון ובוויסקונסין כדי לנצח בהן בבחירות המקדימות.
במרץ זכה לתמיכתו של בארי גולדווטר.
ועדה לבחרת ניקסון הוקמה באותו החודש, ובסוף מאי נפתחו משרדים בוושינגטון.
באביב ובקיץ, נסע ניקסון אל מזרח אירופה ואל אמריקה הלטינית כדי לחזק את מעמדו בנושאי חוץ.
באוגוסט חזר כדי להיפגש עם האסטרטגים שלו.
כעבור יומיים נאלץ מנהל מסע הבחירות שלו להתפטר עקב מקרה חירום משפחתי.
כעבור שבוע, פוטרו חמישה חברי צוות לאחר שנטען שהדליפו מידע לרוקפלר ולרייגן.
החדשות לא פגעו בניקסון שהמשיך להכין את אסטרטגית הבחירות שלו.
באמצע ספטמבר 1967, היה ניקסון מאורגן כהלכה במדינות.
הוא קיווה שיוכל להדגים את יכולתו לנצח בבחירות המקדימות, והודיע שיכריז על כניסתו למירוץ בין דצמבר ופברואר.
בינתיים, דן ניקסון עם הצוות שלו בנושא מלחמת וייטנאם.
הצוות ייעץ לניקסון לרכך את עמדתו, ולהתמקד בעיקר בנושאי פנים.
אחרים טענו שהדבר פגע בניקסון ובמעמדו כמומחה בנושאי חוץ.
באוקטובר, חזו המומחים הפוליטיים שניקסון ינצח בניו המפשייר, ויסקונסין ונברסקה בבחירות שיתחילו במרץ 1968. הם טענו שרייגן מוביל באורגון מפני שהיא קרובה למדינתו, קליפורניה.
ג'ורג' רומני החל להתארגן גם הוא.
רומני הכריז על מועמדותו בנובמבר וניקסון הגביר את צעדיו.
הוא השקיע מאמץ בניו המפשייר.
רבים טענו שהיה קליל יותר במסע הבחירות, ולא היה כועס או עייף כמו שהתנהג במהלך הפסדיו בשנות השישים.
סניו יורק, גייס ניקסון 300,000 דולרים לניסיונו של הסנאטור ג'ייקוב יעבץ להיבחר מחדש.
בסוף דצמבר, היה ברור שהוא המועמד המוביל.
כש-1968 החלה, היה ניקסון המועמד המוביל.
עם זאת, חשפו הסקרים שמול הנשיא לינדון ג'ונסון הוא זכה ל-41% בלבד מהקולות לעומת 50% לג'ונסון.
בינואר, נסע ניקסון לטקסס ולעג לנאום מצב האומה של הנשיא.
בנוסף שאל האם המדינה יכולה להרשות לעצמה עוד ארבע שנים עם נשיא כושל כמו ג'ונסון.
באותה התקופה, נפוצו שמועות שניקסון יכריז על התמודדותו בפברואר.
ב-1 בפברואר, הכריז ניקסון על כניסתו למירוץ ועל הצורך במנהיגות חדשה.
מיד לאחר מכן החל במסע הבחירות שלו.
ניקסון נסע לפגוש את מנהיגי המפלגה בניו המפשייר והחל להפיק תשדירים.
הוא ערך מסע בחירות, על אף שנטען שהוא ינצח בניו המפשייר בקלות.
לכן החליט לעבור לערוך מסע בחירות בוויסקונסין.
הוא טען שעל ארצות הברית להימנע מעימותים כמו בווייטנאם, אולם שעל המדינה מוטלת חובה לסייע לעולם החופשי להילחם נגד תוקפנות.
הוא טען שהמשטרים הצבאיים באמריקה הלטינית הם דוגמה לכך.
הוא טען שעל המדינה לספק סיוע אולם לא חיילים.
באמצע פברואר גברה המעורבות בווייטנאם ומעמדו של ניקסון השתפר.
סקר חשף שהוא זכה ל-43% מהקולות לעומת 48% לג'ונסון.
בסוף החודש, פרש רומני מהמירוץ, בעיקר מפני שטען ש"שטפו את מוחו" כדי שיתמוך במלחמה.
ניקסון נותר כמעט ללא תחרות בבחירות המקדימות, והתמודד מול נלסון רוקפלר ורונלד רייגן שלא הכריזו על מועמדותם.
הייתה זו אחת מעונות הבחירות המקדימות הסוערות ביותר אי פעם: היא נפתחה במתקפת טט, לאחר מכן, נסיגתו מהתמודדות נוספת של הנשיא ג'ונסון לנוכח חוסר הצלחתו בבחירות המקדימות בניו המפשייר, ובמהלכה התנקשו בחייו של אחד המועמדים הדמוקרטיים, הסנאטור רוברט קנדי, דקות ספורות לאחר ניצחונו בקליפורניה.
בצד הרפובליקני, היריב העיקרי של ניקסון היה מושל מישיגן, ג'ורג' רומני, אם כי מושל ניו יורק נלסון רוקפלר ומושל קליפורניה רונלד רייגן היוו גם הם תחרות לניקסון.
ניקסון ניצח בתשע מ-13 מערכות הבחירות המקדימות, אם כי רייגן, שניצח בקליפורניה, היה זה שהשיג את מרב הקולות.
ניקסון הכריז במרץ שיגדיל את מאמציו במדינות ללא הבחירות, ובנוסף הוא יכול היה לבקר יותר את ג'ונסון.
מצד שני, העובדה שמערכת הבחירות המקדימות הייתה חד צדדית לא הלהיבה את הבוחרים.
ניקסון טען שרומני פרש בעיקר בגלל ה"נוקאאוט" שחטף מולו.
רוקפלר טען שיהיה מוכן להתמודד אם ידרשו זאת ממנו.
אגפים שונים במפלגה בחנו מועמדים שונים, וניקסון המשיך במסע הבחירות שלו.
הוא הבטיח לסיים את המלחמה, אולם לא פרט כיצד.
ניקסון ניצח בקלות בבחירות בניו המפשייר עם 80% מהקולות לעומת 11% בלבד מהפתקים עליהם נכתב שמו של רוקפלר.
בסוף מרץ, הכריז רוקפלר שלא יתמודד אולם יהיה מוכן להתמנות לתפקיד.
ניקסון פקפק בכך וידע שהאפשרות שידרשו מרוקפלר להתמודד אינה ריאלית.
סקר חדש חשף שהוא מוביל על ג'ונסון עם 41% מהקולות לעומת 39% לג'ונסון, במירוץ בו ישתתף גם ג'ורג' וולאס.
לקראת הבחירות בוויסקונסין בתחילת אפריל, המכשול היחיד של ניקסון היה התמיכה שלה זכה הסנאטור הדמוקרטי יוג'ין מקארתי מול ג'ונסון.
אולם ג'ונסון פרש לפני מערכת הבחירות, ורייגן, גם אם לא התמודד באופן רשמי, עדיין התמודד בוויסקונסין.
ללא ג'ונסון, פיגר ניקסון בסקרים אחרי יוג'ין מקארתי, יוברט האמפרי ורוברט קנדי.
בסוף אפריל, הפסיק ניקסון את ביקורתו על מדיניות ג'ונסון בווייטנאם וטען שהנשיא הוא היחיד שיכול להביא לשלום.
אולם המועמדים הדמוקרטים המשיכו לחטוף ממנו ביקורת.
הוא טען שהמפלגה הדמוקרטית המפולגת לא תוכל לאחד את המדינה כמו הרפובליקנים.
בנוסף לכך החל לדון בנושאי הכלכלה, ותמך בקיצוץ ההוצאות בניגוד להעלאת המיסים שהדמוקרטים הציעו.
במפגש עם איגוד העורכים, זכה ניקסון לתשואות, בעיקר כשדן בנושא הפשיעה.
מיד לאחר מכן ניצח את ניקסון במסצ'וסטס עם 30% מהקולות לעומת 26%.
סקרים חדשים חשפו שרוקפלר זוכה ליותר קולות מניקסון מול מועמדים דמוקרטים, אולם לאחר שניקסון ניצח אותו באינדיאנה מעמדו השתפר.
ניקסון ערך מסע בחירות בנברסקה וביקר את המועמדים הדמוקרטים.
הוא הציע להיאבק בפשע בעזרת חקיקה שתאשר ציתות, בניגוד לדעת בית המשפט העליון של ארצות הברית, והקמת ועדה בקונגרס שתבצע רפורמות בדין הפלילי.
הוא לא קישר בין הפשע לבין מהומות השחורים במדינה, וכך זכה לשבחים מצד מנהיגי התנועה לזכויות האזרח.
ניקסון ניצח את רייגן, שעדיין לא התמודד באופן רשמי, בנברסקה, עם 71% מהקולות.
באורגון, נראה היה שרייגן מוכן להתמודד מול ניקסון ורוקפלר לא התמודד.
עם זאת, השיג ניקסון 72% מהקולות בבחירות באורגון.
בתחילת יוני, המשיך ניקסון להיות המועמד המוביל, אולם עדיין לא השיג מספיק צירים.
הוא עדיין זכה לאתגר מצד רוקפלר ורייגן, ולא התמודד בקליפורניה, בה זכה רייגן בצירים.
ניקסון קיבל צירים ממועמדים מקומיים שהתמודדו, כך שהוא הצליח להשיג 86 צירים מקומיים.
לאחר ההתנקשות ברוברט קנדי, ערכו המועמדים הפסקה במערכת הבחירות.
ההתנקשות הובילה להגברת התמיכה בניקסון.
לאחר חזרתו למסע הבחירות, גילה ניקסון שרוקפלר החל לתקוף אותו.
רוקפלר תיאר את ניקסון כאיש מהפוליטיקה הישנה, שלא עושה את הדבר הנכון תחת לחץ.
ניקסון סירב להגיב להתקפות וטען שלא ישתתף בהן.
לקראת הוועידה הלאומית, רבים תהו לגבי עמיתו למרוץ.
הרפובליקנים במערב התיכון ביקשו שיבחר בג'ון לינדזי, ראש עיריית ניו יורק.
התמיכה שזכה לה מצד הסנאטור מארק הטפילד מאורגן הובילה לשמועות שהוא יהיה זה שייבחר.
גם חבר הקונגרס ג'ורג' הרברט ווקר בוש מטקסס נחשב למועמד.
בסוף החודש, השיג ניקסון שני שלישים מ-667 הצירים היה זקוק להם כדי להיבחר.
ב-1 ביולי זכה לתמיכת הסנאטור ג'ון טאוור מטקסס, שהעניק לו עוד ארבעים צירים.
ניקסון החל להתכונן לבחירות הכלליות.
הוא צילם כמה תשדירי בחירות ושלח אותן למדינות המתנדנדות עוד לפני שהדמוקרטים בחרו במועמד שלהם.
לאחר מכן החליט ניקסון שנושא הפשיעה יהיה הנושא המרכזי בבחירות.
בנוסף הכריז ניקסון על התנגדותו לגיוס החובה, והציע לעבור לצבא של מתנדבים עם תשלום גבוה יותר לחיילים.
באמצע יולי זכה ניקסון לתמיכתו של אייזנהאואר, עוד לפני שנבחר להיות המועמד הרפובליקני, בטענה שמערכת הבחירות חשובה.
בסוף יולי, הודיעה התקשורת שניקסון השיג 691 צירים, יותר מה-667 שהיה צריך.
מטה ניקסון דאג יותר מרייגן.
הם חששו שהצירים הדרומיים של ניקסון יעברו לתמוך ברייגן השמרן.
עם זאת, הם סברו שרוקפלר הליברל יתמוך בניקסון במקרה כזה כדי לעצור את רייגן.
הוועידה הרפובליקנית הלאומית של 1968 התרחשה בין ה-5 ל-9 באוגוסט במיאמי ביץ'.
הניצחונות, לצד תמיכתם של צירים שנבחרו בידי מנהיגי המפלגה, אפשרו לניקסון להבטיח את בחירתו כמועמד בסיבוב הראשון בוועידת המפלגה הרפובליקנית.
הוא נבחר למועמד המפלגה לנשיאות עם 692 צירים בסיבוב הראשון.
רוקפלר הגיע למקום השני עם 277 צירים, ורייגן לשלישי עם 182. ניקסון הצליח להשיג את תמיכת הצירים הדרומיים שנשמעו לסנאטור סטרום ת'ורמונד מקרוליינה הדרומית.
לאחר היבחרו, הרים ניקסון את ידיו באוויר בסימן V, סימן שהפך לסימן ההיכר שלו, ונאם את הנאום שכתב בשבועות הקודמים.
הוא טען שאינו מבטיח שיחסל את העוני או יסיים את האפליה, גם לא בתוך שמונה שנים, אולם שהוא מבטיח לפעול, ולהביא מדיניות חדשה להשגת שלום מחוץ וצדק מבית.
הוא קרא לעידן חדש בדיונים עם המדינות הקומוניסטיות ולחיזוק הדין הפלילי כדי להחזיר את החוק והסדר.
ניקסון הבטיח שיחזיר את החלום האמריקני, יביא לאחדות גדולה יותר וייצג את הרוב הדומם.
ניקסון גם דיבר בנושאי כלכלה, והודיע על התנגדותו למדיניות הרווחה, ועל תמיכתו בתוכניות שיסייעו לאפרו-אמריקאים להקים עסקים קטנים.
בסיום נאומו, הבטיח לסיים את הלילה הארוך והאפל שירד על אמריקה.
לאחר מכן בחר ניקסון את מושל מרילנד, ספירו אגניו, כעמיתו למרוץ, בחירה שניקסון האמין שתאחד את המפלגה, ותפנה הן למתונים בצפון והן לדרומיים שהתנכרו מהדמוקרטים.
אגניו השיג 1,119 קולות תומכים, ואילו המושל רומני השיג 186 בלבד.
אגניו לא היה ידוע ברמה הלאומית, ונבחר כדי למשוך שחורים לתמוך בניקסון, וכדי לתקן את הרושם לאחר שניסה לפעול למען רוקפלר.
הוועידה הציגה את ניקסון כמועמד המרכז במפלגה, כשרוקפלר משמאלו ורייגן מימינו.
גם בבחירות הכלליות, הוא מיצב את עצמו מימין לדמוקרטים אולם משמאל לג'ורג' וולאס.
יריבו הדמוקרטי של ניקסון בבחירות הכלליות היה סגן הנשיא המכהן יוברט האמפרי, שנבחר למועמדות בוועידה הדמוקרטית הלאומית בשיקגו, שהייתה סוערת ולוותה במחאות אלימות.
במהלך מסע הבחירות, הציג ניקסון את עצמו כדמות המבטאת יציבות בתקופה של תסיסה לאומית ותהפוכות.
הוא השתמש במושג "הרוב הדומם" כלפי אמריקאים שמרנים-חברתיים, שלא אהבו את התרבות ההיפית (תרבות הנגד) ואת המפגינים נגד מלחמת וייטנאם.
אגניו הפך למבקר קולני יותר ויותר של קבוצות אלו, ובכך חיזק את מעמדו של ניקסון בימין.
עם תחילת עונת הבחירות, התמקד ניקסון בשבע המדינות הגדולות: קליפורניה, אילינוי, מישיגן, ניו יורק, אוהיו, פנסילבניה וטקסס.
הוא שכר את רוג'ר איילס להפיק תשדירים בני שעה וכדי לפרסם אותו.
בנוסף, הציגו התשדירים את ניקסון באספות תושבים עם בוחרים אמיתיים ששאלו אותו שאלות קשות.
בנסיעתו הראשונה לספרינגפילד, טען שאמריקה זקוקה לאחדות כפי שלא הייתה זקוקה לה מאז תקופתו של אברהם לינקולן.
לאחר מכן נסע למישיגן, אוהיו ופנסילבניה לפני שחזר לניו יורק ונפגש עם המושל רוקפלר.
הסקרים חשפו שניקסון הוביל על האמפרי ברוב של 45% מהקולות לעומת 29%, ועל מקארתי ברוב של 42% לעומת 37%.
בסוף החודש, הצליח האמפרי לנצח בקושי את מקארתי ולהיבחר להיות המועמד הדמוקרטי לאחר ועידה מתוחה ומלאה במהומות.
הפילוג הדמוקרטי, והתחושה שהחוק והסדר במדינה מידרדרים, סייעו לניקסון.
מעט לפני הוועידה ולקראת הבחירות, קיבל ניקסון תדרוכים מהנשיא ג'ונסון על ההתפתחויות בווייטנאם.
הנשיא הבהיר שהוא לא רוצה שהמלחמה תהפוך לעניין פוליטי, דבר אליו ניקסון הסכים, אולם פקפק ביכולתו של האמפרי לא להשתמש במלחמה לרווח פוליטי.
במהלך מסע הבחירות הדגיש ניקסון את שיעור הפשיעה הגבוה, ותקף את מה שהציג ככניעה על ידי הדמוקרטים בנכונותם לוותר על העליונות הגרעינית של ארצות הברית.
ניקסון הבטיח "שלום עם כבוד" במלחמת וייטנאם והכריז כי "מנהיגות חדשה תסיים את המלחמה ותביא שלום לאוקיינוס השקט" אך לא פירט באיזה אופן התכוון לשים קץ למלחמה, ולכן טענה התקשורת שיש לו "תוכנית סודית" לסיום המלחמה.
סיסמת הבחירות שלו, "ניקסון הוא האחד", הייתה אפקטיבית.
לאחר הוועידה הדמוקרטית, נחשב ניקסון למועמד המוביל, והיה רגוע ובטוח בעצמו, בניגוד ל-1960. רבים שאלו האם הנשיא מעדיף את ניקסון על פני האמפרי.
בביקורו בשיקגו מעט לאחר הוועידה הדמוקרטית, זכה ניקסון למצעד תמיכה שבו נכחו מאות אלפי אזרחים.
לפני ביקורו, ביקש ניקסון מהסנאטור אדוארד ברוק ממסצ'וסטס לעזור לו במסע הבחירות באילינוי ובקליפורניה, תוך ניסיון להשיג תמיכה מצד האוכלוסייה השחורה.
באמצע ספטמבר, החל ספירו אגניו לתקוף את האמפרי.
הוא טען שהוא רך אל מול הקומוניזם, האינפלציה והפשע, והשווה אותו לראש ממשלת בריטניה לשעבר, נוויל צ'מברלין.
באותו זמן שלח ניקסון את יועצו לשעבר, ויליאם סקרנטון, לנסיעה לאירופה כדי לאסוף מודיעין בנושאי נאט"ו וברית המועצות.
בתגובה לקריאותיו של האמפרי להתעמת מולו פנים מול פנים, טען ניקסון שהאמפרי חייב קודם להתעמת מול עצמו.
במהלך מסע בחירות בסן פרנסיסקו, מול 10,000 תומכים, ספג מחאות.
ניקסון התעמת מול המוחים ונאם את נאום ה"אמריקני הנשכח", בו טען שיום הבחירות יהיה יום המחאה עבור האמריקני הנשכח, שהוא האמריקני ששומר את החוק, משלם את המיסים, הולך לכנסייה, שולח את ילדיו לבית הספר, אוהב את מדינתו ודורש מנהיגות חדשה.
עד סוף החודש, רבים במטה ניקסון החלו להאמין שהוא עתיד לנצח, אולם ניקסון הזהיר אותם מביטחון יתר.
סקרים חשפו שניקסון הוביל על האמפרי עם 43% מהקולות לעומת 28% בסוף ספטמבר.
בתחילת אוקטובר, החל ניקסון להימנע מביקורת על ממשל ג'ונסון בנושא וייטנאם, בטענה שלא רצה לפגוע בשיחות השלום בפריז.
אולם המפגינים נגד המלחמה מחו נגד ניקסון במהלך מסע הבחירות.
ניקסון נאם בפני איגוד השמרנים האמריקני ב-9 באוקטובר וטען שג'ורג' וולאס יסייע לדמוקרטים בכך שיפלג את קולות מתנגדי הממסד.
האיגוד תמך בניקסון ולא בוולאס, וכינה את וולאס "פופוליסט".
לאחר שעמיתו של האמפרי למירוץ, אדמונד מאסקי, ביקר את ניקסון על קשריו עם סטרום ת'ורמונד, וניקסון המשיך להתנגד לעימות טלוויזיוני, בטענה שלא רצה לתת לוולאס חשיפה תקשורתית.
באותו הזמן עלו טענות שניקסון נמנע מעימותים בגלל סדרת העימותים מול קנדי ב-1960, שהובילה להפסדו בבחירות.
עוד לקח שניקסון למד מהבחירות ב-1960 היה העסקת מאה אלף עובדים שיבדקו את הקלפיות, כדי למנוע זיופי קולות כפי שהיו בבחירות של 1960. בסוף אוקטובר יצא ניקסון לסיור בחירות באוהיו.
הוא תקף את האמפרי ואת ממשל ג'ונסון בטענה שהעלו את חובות החקלאים וגרמו לעלייה בפשיעה.
באותו הזמן פורסמו שני תשדירים שנויים במחלוקת, שבהם הוצג האמפרי מחייך לצד תמונות של מלחמת וייטנאם והמהומות בוועידה הדמוקרטית הלאומית של 1968. התשדירים הובילו למחאה מצד הדמוקרטים.
בסוף אוקטובר, הצטמצם הפער בין המועמדים: סקר חשף שניקסון השיג 44% מהקולות לעומת 36% להאמפרי, ירידה של חמישה אחוזים מהשבועות הקודמים, שיוחסה לסירובו להתעמת עם האמפרי.
בינתיים ניהל הנשיא ג'ונסון משא ומתן עם וייטנאם הצפונית וקיווה להגיע להפסקת אש לפני הבחירות (מה שכונה "הפתעת אוקטובר").
ניקסון קיבל תדרוך על השיחות מהנרי קיסינג'ר, שהיה אז יועץ לאיש המשא ומתן אברל הארימן.
אחת הסוגיות שהיסטוריונים דנים בה, היא האם ניקסון חיבל באופן מודע במשא ומתן, בין השאר על ידי שכנוע ממשלת דרום וייטנאם לא להגיע לשיחות, כי יקבלו הצעות טובות יותר כשהרפובליקנים יהיו בשלטון.
ג'ונסון ראה במעשיו של ניקסון ניסיון לערער על מדיניות החוץ של ארצות הברית.
ב-31 באוקטובר, ללא הסכמת הצדדים האחרים, הודיע ג'ונסון על הפסקה חד-צדדית של ההפצצות, ועל משא ומתן לשלום שיתחיל בפריז ב-6 בנובמבר, למחרת יום הבחירות.
למרות תמיכתו של ניקסון בשיחות השלום, הן עזרו בעיקר להאמפרי.
באותו הזמן, שוחחה אנה צ'נאולט, עובדת במטה ניקסון, עם ממשלת דרום וייטנאם, והודיעה שהממשלה תקבל עסקה טובה יותר אם ניקסון יהיה הנשיא.
הנשיא ג'ונסון כעס על ההאשמות כאילו הטעה את ניקסון במהלך התדרוכים בנושא המלחמה.
הוא דיבר עם מנהיג המיעוט בסנאט, אוורט דירקסן, ובפני הסנאטור ג'ורג' סמאת'רס מפלורידה, והם יידעו את ניקסון על כעסו של הנשיא.
ב-2 בנובמבר החליט נשיא דרום וייטנאם לא להגיע לשיחות.
ניקסון הכחיש בפני ג'ונסון שהיה מעורב בכך.
נוסף לכך, דרום וייטנאם לא הייתה זקוקה לתמריצים רבים כדי לא להיכנס לתהליך השלום שהיה מסוכן מבחינתה.
יומיים לפני הבחירות, הופיע ניקסון בפגוש את העיתונות והסביר שישתף פעולה עם ג'ונסון.
סקר אחרון לפני הבחירות חשף שהאמפרי מוביל על ניקסון עם 43% מהקולות לעומת 40%, אולם סקר אחרון של מכון גאלופ חשף שניקסון מוביל עם 42% לעומת 40% להאמפרי.
ביום הבחירות, קנו ניקסון והאמפרי זמן שידור ברשתות טלוויזיה יריבות, ניקסון ב-NBC והאמפרי ב-ABC, וכל אחד מהם הבטיח את הבטחותיו האחרונות.
ניקסון השתמש בהופעתו כדי לבלום את עלייתו של האמפרי בסקרים לאחר הפסקת ההפצצות, בטענה שקיבל "דיווח מטריד מאוד", בו התבשר שטונות של אספקה עוברות לדרום וייטנאם בידי הצפון.
האמפרי טען שההאשמה אינה אחראית, וניקסון טען שהוא לא יודע מה קורה.
ניקסון השקיע 6,270,000 דולרים על פרסומות במהלך הבחירות, שרובן רק חיזקו את תומכיו.
בבחירות המשולשות ב-5 בנובמבר התמודדו ניקסון, האמפרי ומועמד המפלגה העצמאית האמריקאית שהתנגדה למתן זכויות לאפרו-אמריקאים, מושל אלבמה, ג'ורג' וולאס.
התוצאות היו צמודות, ורק למחרת בבוקר הן היו ודאיות.
ניקסון זכה ב-301 קולות בחבר האלקטורים לעומת 191 אלקטורים להאמפרי ו-46 אלקטורים לוואלאס.
מבחינת קולות הבוחרים, ניצח ניקסון את האמפרי בהפרש של כמעט 500,000 קולות, כשהוא משיג 43.42% מהקולות לעומת 42.72% להאמפרי, כשוולאס משיג 13.53%.
בקליפורניה, אילינוי ואוהיו ניצח ניקסון בהפרש של פחות משלושה אחוזים.
אם האמפרי היה זוכה בהן, ניקסון היה מפסיד.
ניקסון ניצח ברוב מדינות המערב והמערב התיכון אולם הפסיד בצפון מזרח המדינה ובטקסס להאמפרי, ובדרום לוולאס.
לאחר ניצחונו בירך אותו האמפרי, וניקסון אמר: "קיבלתי את ההודעה הנעימה של סגן הנשיא, שבירך אותי על זכייתי בבחירות, ואני בירכתי אותו על מאבקו האמיץ, ואמרתי לו שאני יודע בדיוק איך הוא מרגיש".
ניקסון הוא סגן הנשיא הראשון מאז מרטין ואן ביורן שנבחר לכהונה כנשיא, והראשון שעשה זאת כשאינו סגן נשיא מכהן.
"מסע הטבעת" הוא סרט קומדיה ישראלי משנת 2017, בבימוים של אריק לובצקי ומתי הררי.
אודי ליפסקי (תומר שחורי) הוא בחור מטורף ומוקצן בן 21 שמסתגר בחדרו במשך שלוש שנים לאחר שאהובת נעוריו נטשה אותו לטובת אחיו הכדורסלן, ליאור (תמיר ביידר).
ביום שסבתו נפטרה נודע להם כי היא הורישה חמישה מיליון דולר וטבעת פלא בעלת כוחות מחשמלים אשר חושלה בתנור במאפיית אבולעפיה ורק שם אפשר להשמידה.
בצוואה רשום שאם אודי יתחתן תוך חודש בעזרת הטבעת הוא וליאור ירשו את הכסף אחרת הכסף יגיע לידיו של אביהם השנוא נחמן (דובל'ה גליקמן) ועורך דינו המרושע רידלר (שמוליק לוי).
אודי יוצא למסע למציאת כלה יחד עם ליאור, רפאלה, אהובת נעוריו הבוגדנית (עמית פרקש), וחברם הקרוב- העבריין בכור (ישראל אטיאס) וחמור המחמד שלו בנג'י.
במהלך המסע אודי פוגש מגוון רחב של בחורות שונות ומשונות, כשכל העת דולקים בעקבותיהם נחמן ורידלר החושקים בטבעת.
לבסוף אודי מוצא את אהבת חייו, רפאלה, והם מתחתנים.
עורך הדין רידלר (שמוליק לוי)
מסע הארורים הוא סרט דרמה היסטורית משנת 1976 המבוסס על מאורעות היסטוריים אמיתיים ממסע הפליטים היהודים באונייה סנט לואיס מגרמניה לקובה ב-1939.
התסריט מתבסס על ספר בשם זה מאת גורדון תומאס ומקס מורגן-ויטס משנת 1974. חלק מהשמות האמיתיים שונו והוספו סצנות לצורכי העניין הקולנועי.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר (לי גרנט), לפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר (לאלו שיפרין) ולפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר.
קתרין רוס זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע.
הספינה סנט לואיס עוגנת בנמל המבורג ב-13 במאי 1939 ועליה עולים 937 יהודים פליטים ממעמד גבוה יחסית שהיו יכולים להרשות לעצמם לשלם את עלות ההפלגה.
לפני העלייה בודקים הפקידים הנאצים את הדרכונים שעל שמותיהם נוספים השמות ישראל או שרה ומחתימים את הדרכון באות J (יהודי).
קברניט הספינה הוא גוסטב שרדר (מקס פון סידוב), שלא הצטרף למפלגה הנאצית ובעל דעות אנטי נאציות.
מפקד האבווהר, וילהלם קנריס (דנהולם אליוט) מורה לפעיל הנאצי אוטו שינדליק (הלמוט גרים) להצטרף להפלגה ולדווח על התנהגותו של הקברניט והצוות ולהעביר ולקבל חומר סודי מסוכן נאצי בהוואנה.
שרדר מונע ממנו לפרסם תעמולה נאצית בקרב הפליטים.
בין הנוסעים בולטים מספר זוגות:
פרופסור לפתולוגיה אגון קרייזלר (אוסקר ורנר) ואשתו דניז (פיי דאנאוויי).
קרייזלר משמש כמקשר בין הנוסעים לקברניט.
פרופסור ויילר (לותר אדלר) ואשתו רבקה (ונדי הילר).
הוא נפטר בהפלגה וגופתו מוטלת לים לאחר טקס הלוויה.
מר האוזר (נחמיה פרסוף) ואשתו (מריה של).
הם מצפים לפגוש בבתם מירה (קתרין רוס) בהאוונה ולצערם היא מגלה להם בסוף שהיא מתפרנסת מזנות.
קרל רוזן (סם ונאמייקר), אשתו לילי (לי גרנט) ובתם אנה (לין פרדריק).
קרל עונה על ידי הנאצים ובנמל הוואנה הוא פוגע בעצמו, קופץ לים ומובל לאשפוז.
אנה מתאהבת בדייל הקברניט, מקס גונתר (מלקולם מקדואל), וכאשר הם נוכחים בסיום המסע כי לא יוכלו להמשיך באהבתם הם מתאבדים.
זוג החברים ארון פוזנר (פול קוסלו) וג'וזף מנשה (ג'ונתן פרייס), גלוחי ראש שזה עתה שוחררו ממחנה ריכוז.
בהאוונה נמצא ד"ר שטראוס שמנסה לקבל את שתי בנותיו שנשלחו לבדן על ידי פרודתו לני (ג'נט סוזמן).
הוא נאלץ לעבור בין הפקידים הקובנים המושחתים: חוזה אסטדס (אורסון ולס), מנואל בניטס (חוזה פרר) וחואן רמוס (ג'יימס מייסון) ולבסוף מקבל אישור להורידן לחוף.
מבחוץ פועל כל הזמן מוריס טרופר (בן גזארה), ראש הסוכנות היהודית באירופה.
לאחר סירוב הקובנים והאמריקאים לקלוט את הפליטים הספינה חוזרת לאירופה.
חלק מהפליטים משתלטים על תא הפיקוד.
הם עוזבים לאחר ששרדר הודיע להם כי הוא מתכונן להעלות את הספינה על שרטון בחוף בריטניה.
ברגע האחרון מתקבלת הודעה כי בריטניה, בלגיה, צרפת והולנד, הסכימו לקבל את הפליטים.
בסוף הסרט מופיע הכיתוב כי: "600 מתוך 937 נוסעי הספינה נספו במחנות הריכוז של הנאצים".