tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טייסת אוויר ימית 809 היא טייסת תקיפה של זרוע האוויר של הצי המלכותי המפעילה מטוסי F-35 לייטנינג II.
הטייסת הוקמה במהלך מלחמת העולם השנייה והתקיימה במספר גלגולים עד לסוף שנות ה-70, לאחר מכן הוקמה כדי לשרת במלחמת פוקלנד, ואז בדצמבר 2023 הוקמה מחדש בתור הטייסת השנייה לקלוט את מטוסי ה-F-35 החדישים (והראשונה בצי המלכותי).
הטייסת שוכנת דרך קבע בבסיס חיל האוויר המלכותי מרהאם לצד שאר מערך ה-F-35 הבריטי ומשמשת כוח תקיפה אווירי העיקרי של נושאת המטוסים אה"מ פרינס אוף ויילס מסדרת "קווין אליזבת".
הטייסת הוקמה ב-15 בינואר 1941 על בסיס מטוסי הקרב פיירי פולמאר, כאשר ביולי נשלחה הטייסת יחד עם נושאת המטוסים אה"מ ויקטוריוס (R38) לשירות ב.
ביולי 1942 הועברה הוויקטוריוס וקבוצת האוויר שלה לים התיכון, שם לקחה חלק בין היתר במבצע פדסטל, לאחר מכן הוחלפו מטוסי הטייסת במטוסי סופרמרין סיפייר (הגרסה הימית של הספיטפייר) ובאוקטובר חזרה הטייסת על נושאת המטוסים ויקטוריוס לזירה הצפון אפריקאית ולקחה חלק בין היתר במבצע לפיד.
לאחר המלחמה החליפה הטייסת בינואר 1949 את מטוסיה לזה הבילנד סי הורנט, ב-1954 הוצבה במלטה ועברה למטוסי הסילון דה הבילנד סי וונום איתם לקחה חלק בין היתר במלחמת סיני ב-1956 כאשר היא נלחמת מאה"מ אלביון (R07).
בנובמבר 1978 מטוסי הבקניר של הטייסת הועברו לטייסת 216 (חיל האוויר המלכותי) שהייתה האחרונה להפעיל אותם וטייסת 809 נסגרה.
עם תחילת מלחמת פוקלנד ב-1982, הצי המלכותי כלל שתי טייסות (800 ו-801) וטייסת אימון והכשרה (899) בלבד על בסיס מטוסי בריטיש אירוספייס הרייר ימי, כחלק מאמצי הסיוע לכוחות הבריטים באיי פוקלנד, הוחלט על הקמת טייסת רביעית וטייסת 809 הוקמה מחדש וסייע ללחימה מאה"מ אילסטריוס (R06).
לאחר המלחמה חזרה הטייסת לבריטניה וב-17 בדצמבר 1982 נסגרה שוב.
ב-8 בדצמבר 2023 נפתחה הטייסת מחדש בבסיס חיל האוויר מרהאם, בתור טייסת ה-F-35 לייטנינג הראשונה בצי המלכותי, והשנייה סך הכל בכוחות המזוינים הבריטים אחרי טייסת 617 של חיל האוויר המלכותי (אף הוא במרהאם).
קליטת מטוסי ה-F-35 עתידה להתפרס על פני מספר חודשים והטייסת מתוכננת להיות במצבתה הקרבית המלאה בשנת 2025.
טייסת 1 (קרב) היא טייסת קרב רב-משימתית של חיל האוויר המלכותי המפעילה מטוסי יורופייטר טייפון.
הטייסת היא הוותיקה ביותר בחיל האוויר המלכותי ומאז הקמתה כטייסת בגיס התעופה המלכותי לקחה חלק בכל המערכות והמלחמות העיקריות, מה שהקנה לה 27 תוארי קרב יותר מכל יחידה אווירית בריטית אחרת, ומה שמשתקף במוטו שלה "ראשון בכל".
לאורך ההיסטוריה שלה הפעילה הטייסת מספר רב של כלי טיס שונים וכיום מפעילה מטוסי יורופייטר טייפון מבסיס האם שלה בלוסימות', סקוטלנד.
שורשייה של הטייסת הם ב-1878 עם הקמת "פלוגת הבלונים הראשונה" של חיל ההנדסה המלכותי, באפריל 1911 הפכה לחלק מהגדוד האווירי של חיל ההנדסה.
היא הפכה לטייסת מספר 1 של גיס התעופה המלכותי מעט לאחר הקמתו ב-13 במאי 1912, ערב מלחמת העולם הראשונה החליפה הטייסת את הבלונים שלה במטוסי אוורו 504 ו-B.E.8. המבצע הגדול הראשון שלה היה קרב אראס ב-1917, במהלכו הגיע הטייסת ל-200 הפלות של מטוסי אויב.
בינואר 1918 צוידה הטייסת מחדש ב-SE5a ועסקה בתקיפות וסיוע קרקעי, בחודשי המלחמה האחרונים עסקה הטייסת בעיקר במשימות ליווי מפציצים.
לאחר המלחמה חזרה הטייסת לבריטניה במרץ 1919, ובינואר 1920 קלטה מטוסי ניופורט נייטהוק וסופווית' סנייפ.
ב-1921 עברה הטייסת לעיראק שם עסקה בתפקידי שיטור, בפברואר 1927 הוקמה מחדש בתפקיד טייסת קרב להגנת שמי בריטניה על בסיס מטוסי ארמסטרונג ויטוורת' סיסקין.
הטייסת קיבלה מטוסי הוקר פיורי בפברואר 1932, ובאוקטובר 1938 עברה למטוסי הוקר הוריקן.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נשלחה הטייסת לצרפת כחלק מכוח התקיפה הקדמי של חיל האוויר המלכותי.
ב-31 באוקטובר השיגה הטייסת את ההפלה הראשונה שלה במלחמה, המפציץ הגרמני הקל דורניה דו 17. הלחימה בצרפת התגברה אל מול התקדמות הכוחות הגרמניים באביב 1940, מה שהוביל בסוף לכישלון בעלות הברית בבלימה ונסיגת הכוחות הבריטים במהלך מבצע דינמו.
הטייסת חזרה לבסיסה בטנגמיר, סאסקס ב-23 ביוני, באוגוסט היא סימנה את כניסתה לקרב על בריטניה על ידי הפלת 2 מטוסי מסרשמיט Bf 110, ב-9 בספטמבר הטייסת הועברה צפונה לוויטרינג למנוחה.
היא חזרה דרומה עם תחילת 1941 וביצעה טיסות סיור ומשימות ליווי מפציצים.
בפברואר, החלו להיקלט מטוסי הוריקן 11A ובהדרגה החלה הטייסת להתמקד יותר בפעילות לילית שכללה סיורים ליליים כנגד מפציצים ליליים גרמניים.
ביולי 1942 הצטיידה הטייסת במטוסי הוקר טייפון וחזרה לפעילות באור יום, בתקופה זו הועברה גם צפונה לבסיס חיל האוויר המלכותי אקלינגטון, נורת'מברלנד.
באפריל 1944 הוחלפו מטוסי הטייסת בסופרמרין ספיטפייר סימן IX, ביוני החלה לבצע סיורים כנגד טילי השיוט V-1 ואף הצליחה להפיל 39 טילים, אך לקראת סוף השנה חזרה להתמקד בליווי מפציצים כשהיא פועלת ממנחת קדמי במלדגהאם, צפון בלגיה.
הטייסת לקחה חלק בסיוע למבצע מרקט גארדן וקרב הבליטה, במאי 1945 קיבלה הטייסת ספיטפיירים סימן XXI.
בשנת 1946 חזרה הטייסת לטנגמיר וקיבלה את מטוסי הסילון הראשונים, הגלוסטר מטאור.
במהלך מלחמת סיני (משבר סואץ) של 1956 סייעה הטייסת לכוחות הבריטים עם מטוסי הוקר האנטר מדגם F.5 החדשים שקיבלה, שפעלו בגיחות מבסיס חיל האוויר המלכותי אקרוטירי (קפריסין).
ביולי 1958 קיבלה הטייסת את דגם ההאנטר המשודרג F.6, לאחר מכן הועברה לווייטביץ' (סמוך לקיימברידג') שם הטיסה את מטוס ההאנטר בדגם התקיפה FGA.9 ובמשך שמונה שנים פעלה בתפקיד תקיפה קרקעית תחת פיקוד להק 38.
ב-1969 הטייסת הפכה לראשונה לקלוט את מטוס ההוקר סידלי הרייר בעל יכולת המראה אנכית, באותה תקופה גם עברה לבסיס חיל האוויר המלכותי ויטרינג שם נותרה עד שנת 2000. היא לקחה חלק בכוח המשימה במהלך מלחמת פוקלנד ב-1982, כשהיא פועלת מנושאת המטוסים אה"מ הרמס.
בספטמבר 2014 לקראת סגירת בסיס לושארס הועברה הטייסת לבסיס חיל האוויר המלכותי לוסימות' (מוריי, סקוטלנד).
טייסת 9 Squadron) היא טייסת קרב רב-משימתית של חיל האוויר המלכותי המפעילה מטוסי יורופייטר טייפון.
הטייסת היא מהוותיקות ומהבודדות שהוקמו לפני מלחמת העולם הראשונה, היא גם הראשונה שהוגדרה כטייסת מפציצים, מה שהשתמר בתוספת Bomber (מפציץ) לשמה הרשמי.
במהלך מלחמת העולם השנייה פעלה בין היתר לצד טייסת 617 עם מפציצי אוורו לנקסטר במשימות הפצצה מדויקת, ואף הייתה אחראית להטבעת אוניית המערכה הגרמנית הטירפיץ.
החל מ-1982 עברה הטייסת לשמש כטייסת קרב רב-משימתית עם מטוסי פאנאוויה טורנדו, ומאז 2019 משמשת חלק ממערך התגובה המהירה (QRA) האמון על הגנת המרחב האווירי של בריטניה עם מטוסי יורופייטר טייפון מבסיס האם שלה בלוסימות' בסקוטלנד.
טייסת 9 הוקמה ב-8 בדצמבר 1914 בסן-עומר, צרפת, הראשונה שהוקמה מחוץ לבריטניה, כשהיא מתמקדת בשימוש ברדיו לצורך סיור ואיתור ארטילריה.
ב-1 באפריל 1915 עברה לברוקלנד, סארי, תחת מייג'ור יו דאודינג כטייסת אימוני רדיו.
הטייסת עברה לדובר ביולי וחזרה לסן-עומר בדצמבר, שם החלה במשימות הפצצה בינואר 1916. היא לקחה חלק בקרב הסום ובקרב אראס השני.
במאי 1917, היא הצטיידה במטוסי R.E.8 לאיתור ארטילריה והפצצות טקטיות, וספגה 57 אבדות במהלך קרב פשנדל.
טייסת 9 קיבלה מטוסי בריסטול F.2 ביולי 1918 אך המשיכה להשתמש ב-R.E.8 עד לאחר המלחמה, באוגוסט 1919 היא חזרה לבריטניה והתפרקה ב-31 בדצמבר 1919.
הטייסת הוקמה מחדש ב-1 באפריל 1924 כטייסת הפצצה בבסיס חיל האוויר המלכותי אפרוון, בכך הייתה לטייסת הראשונה להיות מוגדרת כטייסת הפצצה, תוך זמן קצר עברה לבסיס חיל האוויר מנסטון עם מפציצי הויקרס וימי.
בשנת 1925 הטייסת קיבלה מפציצי ויקרס ורג'יניה ומטוסי תובלה ויקרס ויקטוריה, שהוחלפו ב-1936 במפציצי הנדלי פייג' הייפורד, בתקופה זו המוטו ("טסים בלילה") וסמל העטלף של הטייסת אושרו על ידי המלך אדוארד השמיני ב-1936, אלו שיקפו את התפקיד המבצעי והפעילות הלילית של הטייסת.
ב-31 בינואר 1939, הטייסת קיבלה מפציצי ויקרס ולינגטון כשהיא מוצבת בבסיס חיל האוויר סטדרישל (סאפוק, אנגליה).
ב-4 בספטמבר 1939 מטוסי הטייסת היו הראשונים לנהל קרב אוויר עם מטוסי אויב.
במהלך מלחמת העולם השנייה טייסת 9 המשיכה להפעיל מפציצי ולינגטון מבסיס הונינגטון לפני שעברה בספטמבר 1942 בבסיס חיל האוויר המלכותי ודינגטון (סמוך ללינקולן) עת קיבלה מפציצי אוורו לנקסטר חדשים.
הטייסת מילאה תפקיד מפתח לאורך המלחמה, בין היתר היא התמחתה בהפצצה מדויקת עם פצצות טלבוי (לצד טייסת 617. טייסת מס' 9 וטייסת מס' 617 תקפו את אוניית המערכה הגרמנית טירפיץ, בתחילה מבסיס ברוסיה ולאחר מכן מסקוטלנד.
ב-12 בנובמבר 1944, פצצות הטאלבוי שלהם התהפכו את טירפיץ.
מפציץ לנקסטר של דוגי טוודל מיוחסת להטבעת הספינה, והוא זכה ב-DFC.
הטייסת השתתפה בפשיטה האחרונה על ברכטסגאדן ב-25 באפריל 1945.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הטייסת נערכה למבצעים במערכה הפסיפית נגד יפן אך הוקצתה מחדש להודו שם הוצבה עד אפריל 1946, כאשר עברה ממטוסי לנקסטר לדגם המשופר האוורו לינקולן, ב-1952 קיבלה הטייסת את מפציצי הסילון קנברה B.2, איתם השתתפה בלחימה במלאיה ובמהלך משבר סואץ.
טייסת מס' 9 הוסבה ב-1962 למפציצים האסטרטגיים אוורו וולקן B.2 כחלק מכוח ה-V.
עם וולקנים מצוידים בפצצות גרעיניות WE.177, היא פעלה מקפריסין ובסיס ודינגטון.
ב-1982 הפכה לטייסת הטורנדו המבצעית הראשונה, היא שמרה על תפקיד ההרתעה הגרעינית עד 1994. הטייסת נפרסה בעימותים שונים, כולל מלחמת המפרץ, קוסובו ועיראק.
ב-2014 היא השתתפה במתקפות נגד דאעש בעיראק ובסוריה.
הטייסת החליפה את מטוסי הטורנדו שלה במטוס הקרב המתקדם יורופייטר טייפון ב-2019 כאשר בתקופה זו גם עברו לבסיס חיל האוויר המלכותי לוסימות' בסקוטלנד, שם היא מוצבת לצד עוד שלוש טייסות טייפון המהוות את כוח התגובה המהירה (QRA) האמון על הגנת המרחב האווירי של בריטניה.
טייסת II (AC) היא טייסת קרב רב-משימתית של חיל האוויר המלכותי המפעילה מטוסי יורופייטר טייפון.
הטייסת היא מהוותיקות ביותר בחיל האוויר המלכותי ונחשבת לבכירה מבין טייסות החיל, מאז הקמתה כטייסת בגיס התעופה המלכותי ב-1912 היא לקחה חלק בכל המערכות והמלחמות העיקריות וזכתה על כך ב-19 תוארי קרב.
הטייסת היא אחת מארבע טייסות הקרב המרכיבות את מערך כוח התגובה המהירה (QRA).
טייסת מס' 2 הוקמה ב-13 במאי 1912 בפארנבורו, המפשייר, כאחת משלוש הטייסות המייסדות של הגיס התעופה המלכותי.
הטייסת הייתה בין הראשונות שטסו מעבר לתעלת למאנש לתוך צרפת עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, כאשר סגן משנה הארווי-קלי היה לטייס הראשון שהנחית את מטוסו על אדמת צרפת.
במהלך המלחמה, הטייסת ביצעה בעיקר משימות סיור, כשהיא מטיסה מגוון מטוסים שונים כולל ה-B.E.2. טיס הטייסת, לוטננט ויליאם רודס-מלהאוס, היה לאיש צוות האוויר הראשון בהיסטוריה שעוטר בצלב ויקטוריה, כאשר באפריל 1915 הוא שנפצע קשה במהלך הפצצת עמדות אויב, הצליח לעמוד במשימה ולהחזיר את מטוסו ובהמשך מת מפצעיו.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה צוידה הטייסת במטוסי וסטלנד לייסנדר, היחידה נאלצה להתפנות מצרפת לבריטניה במהלך הפינוי דנקרק במאי 1940. לאחר שחזרה לבריטניה, עברה הטייסת לתפקיד סיור, וביצעה סיורי יום לאורך חופי בריטניה במטרה לאתר פשיטות אוויריות גרמניות.
באוגוסט 1941 החלה הטייסת לטוס במשימות סיור טקטיות ברמה מצומצמת בשמי צרפת הכבושה וארצות השפלה כשהיא מפעילה מטוסי קרטיס P-40 וורהוק תוצרת ארצות הברית, בשנת 1942 אלה הוחלפו במטוסי P-51 מוסטנג.
הטייסת מילאה תפקיד מכריע בהכנות לפלישה לנורמנדי, וסקרה את החומה האטלנטית.
ביום הפלישה עצמו פעלה הטייסת במשימות תצפית ארטילרית להפצצה ימית של מטרות גרמניות לאורך הביצורים, הטייסת סיפקה גם את תצלום האוויר הראשון של רגע הנחיתה.
לאורך רוב המלחמה הקרה הוצבה בגרמניה המערבית תחת פיקוד חיל האוויר המלכותי גרמניה.
במשך 24 השנים בהם הטיסה הטייסת מטוסי טורנדו, היא לקחה חלק בין היתר במלחמת אפגניסטן ומלחמת עיראק ובהמשך גם הוצבה בבסיס חיל האוויר המלכותי אקרוטירי ולקחה חלק במערכה כנגד דאעש (כחלק מהמלחמה בעיראק (2013–2017)).
אחרי הצבה אחרונה באפגניסטן ב-2014, עברה הטייסת ב-1 באפריל 2015 לבסיס חיל האוויר המלכותי לוסימות' בסקוטלנד וקלטה מטוסי יורופייטר טייפון כטייסת החמישית בחיל האוויר המלכותי לקלוט את המטוס החדיש.
טייסת 3 (קרב) היא טייסת קרב רב-משימתית של חיל האוויר המלכותי המפעילה מטוסי יורופייטר טייפון.
הטייסת היא מהוותיקות בחיל האוויר המלכותי ונחשבת לראשונה לקלוט 'מטוסים כבדים'; מאז הקמתה כטייסת בגיס התעופה המלכותי ב-1912 היא לקחה חלק בכל המערכות והמלחמות העיקריות וזכתה על כך ב-18 תוארי קרב.
לאורך ההיסטוריה שלה הפעילה הטייסת מספר רב של כלי טיס שונים בהם ההוקר הוריקן, הקנברה וההרייר; היא הייתה טייסת הקרב הראשונה לקלוט את מטוסי הטייפון ב-2006, המשמשים אותה גם כיום מבסיס האם שלה בקונינגסבי, לינקולנשייר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, נשלחה הטייסת לצרפת באוגוסט 1914 כחלק מכוח המשלוח הבריטי, ובתחילה ביצעה משימות סיור.
בשנת 1917 היא צוידה במטוסי סופווית' קאמל והועברה לתפקיד לוחמה אווירית (קרב).
לאחר תקופה קצרה של הטייסת בעקבות סיום מלחמת העולם הראשונה, הטייסת הוקמה מחדש באפאבון בשנת 1924 עם מטוסי סופווית' סנייפ.
לאורך השנים שבין המלחמות, טייסת מס' 3 הפעילה מטוסים שונים, כולל וודקוק, גיימקוק ובולדוג.
בשנת 1935, הטייסת נשלחה לסודן במהלך משבר אביסיניה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, טייסת 3 הייתה מצוידת במטוסי הוקר הוריקן.
הטייסת פעלה לזמן קצר בצרפת במאי 1940 לפני שחזרה לבריטניה, לאחר מכן במהלך הקרב על בריטניה היא הוצבה בסקוטלנד במשימות סיור לילי.
בשנת 1943, הטייסת עברה למטוסי הוקר טייפון, והתמקדה בפעולות נגד ספינות ותקיפות.
בשנת 1944 עברה הטייסת למטוסי הוקר טמפסט ומילאה תפקיד משמעותי בהתמודדות עם איום פצצות ה-V-1, כאשר השמידה 288 פצצות V-1. לאחר מכן הטייסת עברה לאירופה בסיוע התקדמות בעלות הברית לתוך גרמניה.
בשנת 1972, טייסת 3 החלה את הקשר הארוך שלה עם מטוסי ההרייר, תחילה עם קליטת ההרייר GR.1 בבסיס חיל האוויר המלכותי וילדנראת'.
טייסת הגליל (שנודעה גם כ"טייסת 3") הייתה אחת מטייסותיו של שירות האוויר של ההגנה (ומטייסותיו הראשונות של חיל האוויר הישראלי) כשהוקמה באפריל 1948 כגף של טייסת א'.
הטייסת פעלה לאורך מלחמת העצמאות עד איחודה בקיץ 1949 עם "טייסת 2" ("טייסת הנגב") וטייסת א' כדי ליצור את טייסת 100. במהלך המלחמה ביצעו טייסי הטייסת מעל 1,200 גיחות מבצעיות.
בעקבות קשיים מבצעיים שנבעו מריחוקו של שדה דב, בסיסה של טייסת א' מהנגב ומהגליל הוחלט בשירות האוויר על הקמת גפים באזורים אלו, שכונו נספחת א' (לימים טייסת מס' 2 וטייסת הנגב בניר עם) ונספחת ב' ביבנאל (ששמה שונה בהמשך לטייסת מס' 3 ולטייסת הגליל).
את הדחיפה להקמת הטייסת בגליל נתנו הטייסים בני יישובי הצפון: משה פלדמן מבית קשת, פרץ גרוסר מאשדות יעקב, פסח (פוסי) טולצ'ינסקי מכפר גלעדי וכן דניאל בוקשטיין.
טולצ'ינסקי מונה למפקדה הראשון של הטייסת החדשה.
משימותיה של הטייסת הוגדרו כך:
סיוע לכוחות צה"ל, ובעיקר סיורי אוויר ללימוד השטח, ההיערכות הערבית, ולקראת מבצעים יזומים.
עזרה ליישובים במצוקה (הצנחת מזון, תרופות ונשק).
סיוע צמוד לכוחות הלוחמים, בעיקר הפצצת הכוחות הערביים.
ב-4 באפריל 1948 נחתו ביבנאל שני מטוסי אוסטר אוטוקרט הראשונים של הטייסת, ושעות ספורות לאחר מכן כבר המריאו לגיחות מבצעיות, למשימות סיור עם מפקדים מחטיבת גולני.
כוחות הטייסת פעלו בחודשים הבאים במשימות מבצעיות רבות וסייעו בין היתר בקרבות רמות נפתלי, קרב משמר העמק, בקרב על מצודת כ"ח, קרבות מלכיה, קרבות סג'רה, כיבוש כפר לוביה, קרבות עשרת הימים, מבצע יעל ומבצע חירם.
לאור הקרבה לחזית ולהתקפות חיל האוויר הסורי והארטילריה הערבית, עברה הטייסת ב-19 במאי לשדה התעופה מחניים, עברה לבסיס רמת דוד אך נאלצה לחזור באותו חודש ליבנאל ובאוקטובר עברה שוב לרמת דוד.
ב-29 בינואר 1949 פורקה הטייסת ואנשיה הועברו לטייסת 100 בתל נוף.
הטייסת הפעילה את המטוסים שלהלן (לא בו זמנית) ובשיאה מנתה 8 מטוסים פעילים:
אוסטר J1 אוטוקרט (כינוי בשירות האוויר ובחיל האוויר הישראלי: "נמלה")
פסח (פרסי) טולצ'ינסקי – 6 באפריל עד 21 באפריל 1948
נחום רפפורט (אפרת) – 6 באוגוסט עד 17 בנובמבר 1948
חיים גולדשטיין – 17 בנובמבר עד 30 בנובמבר 1948
טייסת הבקרה האווירית המוטסת ה-965 היא יחידה בכנף הבקרה האווירית ה-552 בבסיס חיל האוויר של צבא ארצות הברית, טינקר, אוקלהומה.
היא מפעילה מטוסי בואינג E-3 סנטרי למשימות שליטה ובקרה.
שתי היחידות הראשונות עליהן נוסדה הטייסת היו פעילות כבר במלחמת העולם השנייה.
טייסת הפצצה 595 שימשה כיחידה מבצעית ויחידת הדרכה עד לארגון מחדש של יחידות אימונים של חיל האוויר, וטייסת הסיוע 165 השתתפה במבצעים מיוחדים בהודו ובבורמה מספטמבר 1944 ועד תום המלחמה.
ב-1955 היחידה אורגנה כטייסת 963 להתראה מוקדמת ובקרה, והיא ביצעה סיורי הגנה אווירית מול חופי האוקיינוס השקט של ארצות הברית עד לסגירתה בשנת 1971. היא נפתחה שוב בבסיס טינקר, אוקלהומה ב-1978, כטייסת 965.
לספק לחיל האוויר מערכת מוטסת וצוותים מיומנים למעקב, התראה ובקרה ברמה האסטרטגית, הטקטי ובמבצעי הכוחות המיוחדים.
טייסת הפצצה 595 הופעלה לראשונה בבסיס חיל האוויר של הצבא מאונטיין הום, איידהו ב-16 בפברואר 1943 כאחת מארבע הטייסות הראשונות של קבוצת המפציצים 396. לאחר התארגנות ראשונית והצטיידות במטוסי המבצר המעופף Boeing B-17, הועברה הטייסת לבסיס מוזס לייק בוושינגטון.
שם פעלה בהדרכת טיסה מבצעית (OTU) לטייסי B-17.
בנובמבר 1943, עברה לדרו פילד, פלורידה, שם נשארה במשך כל שירותה הפעיל.
עם זאת, חיל האוויר של הצבא מצא כי יחידות צבאיות רגילות, בעלות מבנה ארגוני קשיח לא התאמו לדרישות האימונים.
לפיכך, אומצה שיטה לפיה כל בסיס יאורגן מיחידות נפרדות ממוספרת.
ב־59 במאי 1944 הופסקה פעילותו של דרו פילד.
כוח האדם והציוד הפך לחלק מבסיס יחידות חיל האוויר של הצבא AAF 326
טייסת הסיוע 165 הופעלה באסאנסול, הודו כחלק מקבוצת הקומנדו האווירית ב-1 בספטמבר 1944. היא טסה למשימות פינוי והספקה ושירותי תובלה קלה לכוחות היבשה בבורמה מ-6 באוקטובר 1944 ועד 23 באפריל 1945. היא חזרה לאסאנסול באותו חודש ונשארה שם עד אוקטובר.
היא הושבתה כשחזרה לארצות הברית.
טייסת הבקרה האווירית וההתראה המוקדמת המוטסת ה-965 הופעלה באוגוסט 1955 מבסיס חיל האוויר מק'קלאן, קליפורניה.
היא ביצעה טיסות מעקב ארוכות טווח, החל מסוף שנות החמישים של המאה העשרים וצוותי האוויר ביצעו סבבים בדרום-מזרח אסיה, מ-4 באפריל 1965, עד השבתתה ביוני 1971.
הטייסת נפתחה מחדש בבסיס האוויר של הצבא טינקר, אוקלהומה בשנת 1978 והחלה להטיס את הבואינג E-3 סנטרי .
הטייסת פסקה להיות מבצעית בשנה שלאחר מכן, אם כי היא נותרה ברשימה הטייסות הפעילות.
היא חידשה את פעילותה בשנת 1984. בשנה שלאחר מכן אוחדה הטייסת עם היחידות הוותיקות טייסות 595 ו-165. היא טסה למשימות סיוע קרביות מעל פנמה, מ־20 בדצמבר 1989 - ב־24 בינואר 1990 ובדרום-מזרח אסיה, מ־17 בינואר - 6 במרץ 1991.
ב-19 בספטמבר 1985 השתלבה בטייסת הבקרה האווירית וההתראה המוקדמת המוטסת 965
הוכרזה כטייסת הסיוע 165 (קומנדו) ב-9 באוגוסט 1944
אוחדה עם טייסת הפצצה 595 וטייסת ההתראה והבקרה האווירית המוטסת 965 ב-19 בספטמבר 1985
טייסת בקרה האווירית המוטסת ה-965
הוכרזה כטייסת הבקרה ההתראה המוקדמת המוטסת ה-965, ב-28 באפריל 1955
יעוד מחודש - טייסת התראה ובקרה מוטסת ה-965 ב-28 בפברואר 1978
שינוי שם: טייסת הבקרה האווירית המוטסת ה-965 ב-1 ביולי 1994
כנף ההתראה המוקדמת והבקרה האווירית המוטסת ה-552, 8 באוגוסט 1955 - 30 ביוני 1971
כנף ההתראה המוקדמת והבקרה האווירית המוטסת ה-552 (מאוחר יותר "חטיבת התראה והבקרה המוטסת 552, כנף התראה והבקרה המוטסת 552, וכנף בקרה אווירית 552), 1 ביולי 1978
טייסת הברון האדום היא טייסת בחיל האוויר הישראלי, המפעילה כלי טיס בלתי מאוישים מסוג הרון TP גרמני מדגם GHTP, מבסיס תל נוף.
הטייסת הוקמה ב-28 בינואר 2019 כחלק מהסכם בין ממשלת ישראל והתעשייה האווירית לבין צבא גרמניה.
תפקידה של הטייסת הוא להכשיר טייסים גרמנים כמפעילי כטב"ם "הרון TP", עד לסיום פיתוח הכטב"ם של חיל האוויר הגרמני (המבוסס על ה"הרון TP"), ולאחר מכן להכשירם ישירות על הכטב"ם הגרמני.
שוויו של ההסכם בין המדינות נאמד בכ-900 מיליון אירו, ובמסגרתו חיל האוויר הגרמני יחכור שבעה כטמ"מים לתקופה של תשע שנים.
חמישה מהכטמ"מים ישמשו למטרות מבצעיות ושניים נוספים להכשרות ואימונים.
בנוסף להסכם החכירה הוחלט על חוזה בסכום של 170 מיליון אירו על השימוש בשדה התעופה ובמרחב האווירי.
הטייסת נקראת על שמו של מנפרד פון ריכטהופן, טייס קרב גרמני ואלוף הפלות בימי מלחמת העולם הראשונה.
מנפרד, שהיה מזוהה עם מטוס
"פוקר DR.I" תלת-כנפי בצבע אדום, נוסף להיותו פרייהר (המקביל הגרמני לתואר "ברון"), זכה לכינוי "הברון האדום".
שם הטייסת הוצע על ידי הצד הישראלי בהסכם, בסימון מורשת הקרב של הברון האדום.
בנובמבר 2020 העניק הנספח הצבאי של גרמניה בישראל, קולונל יורגן הפנר, את עיטור צלב הכבוד למפקד הטייסת הראשון, סא"ל י'.
טייסת הברון האדום היא הטייסת היחידה ללא מספר.
טייסת המסוקים הראשונה של חיל הנחתים היא טייסת מסוקים תחת חיל הנחתים של ארצות הברית האחראית על ההובלה בטיסות אוויריות קצרות של נשיא ארצות הברית, סגן הנשיא, חברי ממשלה, ובכירים אחרים.
בסיס האם של הטייסת נמצא בבסיס חיל הנחתים בקוונטיקו, בווירג'יניה.
בנוסף לטייסת בסיסי משנה נוספים בבסיס אנאקוסטיה-בולינג בסמוך לוושינגטון הבירה ובבסיס אנדרוז במרילנד.
הטייסת מפעילה את צי המסוקים הנשיאותיים כאשר הוא מורכב ממסוקים מדגם : סיקורסקי VH-60N וייט הוק, וסיקורסקי VH-3D.
בנוסף הטייסת מפעילה גם מסוקים מדגם V-22 בל בואינג מיועדים לתובלת פמליית הנשיא במסעותיו.
בשעה שנשיא ארצות הברית נמצא על סיפון אחד המסוקים אות הקריאה של המסוק מכונה מארין 1, כאשר כלי טיס של חיל הנחתים מטיס את סגן נשיא ארצות הברית, הוא מכונה מארין 2.
טייסת הנגב (כונתה גם טייסת 2") הייתה הטייסת השנייה של שירות האוויר של ההגנה.
הטייסת פעלה ממרץ 1949 ולחמה בקרבות רבים לכיבוש הנגב במלחמת העצמאות.
עד שאוחדה לטייסת 100 של חיל האוויר הישראלי.
הטייסת פעלה לאורך מלחמת העצמאות.
טייסת הנגב התפצלה מטייסת 1 ב-19 במרץ 1948, מפקדה הראשון היה עזר ויצמן.
הנימוק להקמת הטייסת היה המרחק המשמעותי בין שדה דב לנגב.
תחילה הועבר מטוס אוסטר אוטוקרט בודד, לקיבוץ ניר עם.
4 ימים לאחר הכרזת העצמאות ופרוץ מלחמת העצמאות, ב-19 במאי התווסף מטוס אוסטר נוסף והטייסת עברה לשדות הקיבוץ דורות.
בתקופה זו הטייסת כללה שני מטוסי קישור, שני טייסים ושלושה-ארבעה אנשי צוות קרקע.
בספטמבר עד אוקטובר, הוחלפו חמשת מטוסי האוסטר, שאחד מהם התרסק ב-3 מטוסי פייפר PA-18 סופר קאב.
בקיץ 1949 מוזגה הטייסת לתוך טייסת 100 ונסגרה באופן רשמי ביוני 1949.
במהלך מלחמת העצמאות ביצעו טייסי הטייסת מעל 1,200 גיחות מבצעיות.
טייפה (בשפות סיניות׃ 氹仔島 פוג'יינית, הוֹקְייֵן: ) הוא אי המהווה חלק ממקאו בסין.
האי מרוחק 2.5 ק"מ מחצי האי מקאו.
מרכז האי שטוח ברובו כאשר ממזרח מצויה גבעת טייפה הגדולה (159 מטר) (大氹山) וממערב גבעת טייפה הקטנה (小氹山).
האי מחובר לאי הקרוב אליו קולון על ידי טומבולו (רצועת יבשה צרה) הנקראת Estrada do Istmo) 路氹公路 or 連貫公路) ולחצי האי מקאו על ידי מספר גשרים.
טייפודונג־2 אן TD-2 (בקוריאנית: 대포동 2호, בעברית: "תותח גדול") הוא הכינוי שניתן לטיל בליסטי תלת־שלבי תוצרת קוריאה הצפונית.
קדם לו הטייפודונג־1. מעט ידוע על תכנון הטיל.
ב־5 ביולי 2006 דווח כי צפון קוריאה ביצעה ניסוי טיסה של הטיל, ועל־פי דיווחים ראשוניים, הטיל כשל לאחר 35–40 שניות לאחר השיגור, והתרסק לתוך הים.
על־פי דיווח של NBC תוכנן שיגור של טיל שני וייתכן שלישי.
על־פי גודלו של הטיל, הרכב הדלק, ונפח הדלק האפשרי, מוערך כי גרסה דו־שלבית של הטיל היא בעלת טווח של כ־4,000 ק"מ (2,500 מייל) וגרסה תלת־שלבית של הטיל מסוגלת להגיע עד למרחק של 4,500 ק"מ (2,800 מייל).
זמן הבעירה של כל שלב הוא מעט יותר מ־100 שניות, מה שמאפשר לטיל לבעור 5 או 6 דקות.
גרסאות עתידיות אפשריות של הטיל עשויות להיות בעלות טווח של 9,000 ק"מ (5,600 מייל).
בטווח המרבי שלו, יכול הטייפודונג־2 לשאת ראש קרב במשקל קטן מ־500 ק"ג.
זהו כנראה גודל קטן בסדר גודל מהמשקל של התקן גרעיני כלשהו הנמצא ברשות צפון קוריאה.
תלוי בטווח, המשקל המוערך של ראש הקרב נע בין 700-1,000 ק"ג לטווחים קצרים, מה שהופך אותו מתאים לנשיאת ראש קרב קונבנציונלי או בלתי קונבנציונלי, כמו גם לוויין.
בטווח המרבי שלו, הטייפודונג־2 יכול על־פי הערכות לשאת ראש קרב של במשקל קטן מ־500 ק"ג.
צפון קוריאה טרם הציגה יכולת לייצור רכב לכניסה מחדש לאטמוספירה שעובד.
קיימים ספקות לגבי היכולת של הטייפודונג־2 לשאת נשק במדויק בעתיד הקרוב.
ניסוי טיסה של הטייפודונג־2 בוצע ב־5 ביולי 2006 מאתר הניסויים מוסודאן־רי.
על־פי דיווחים ראשוניים, הטיל כשל בסביבות 35–40 שניות לאחר השיגור, והתרסק לתוך הים.
על־פי הדיווחים, בנוסף לטייפודונג־2 שיגרה קוריאה הצפונית עוד לפחות חמישה טילים, בהם שני טילי רודונג־2, טיל סקאד, ואפשר שטייפודונג־2 נוסף.
טייפון (Typhoon) היא מערכת נשק מיוצבת לספינות מלחמה שפותחה ומיוצרת על ידי רפאל מערכות לחימה מתקדמות.
את הטייפון ניתן לחמש במגוון מקלעים ובתותחים אוטומטיים עד קליבר 30 מ"מ.
עמדת הטייפון נשלטת בידי לוחם המפעיל את המערכת מעמדת שליטה מרוחקת, כאשר מנועי ייצוב (מכווני גירוסקופ) מסייעים בייצוב התותח, על מנת להבטיח ירי מדויק בכל מצב ים.
עמדת הטייפון הראשונה, שציונה הוא Mk-23, הושקה ב-1997, ועד לשנת 2006 מכרה רפאל יותר מ-120 מערכות טייפון מסוג זה ומהגרסאות המתקדמות שפותחו אחריה.
הטייפון נמצא בשירות חיל הים הישראלי על ספינות דבורה, סופר דבורה, שלדג וסער 6, כאשר הוא חמוש בתותח M242 Bushmaster אוטומטי 25 מ"מ, מתוצרתה של חברת מקדונל דאגלס.
מחשבי עמדת הטייפון מאפשרים למפעיל הנשק לשמור על המטרה בין כוונות הנשק ללא תלות בתנודות הגלים והשינויים בכיוון הפלגתה של הספינה.
כדי להשיג יכולת זו, מוזנים אל מחשבי העמדה כל העת נתונים בדבר כיוון ההפלגה ותנועת הספינה הנגרמת על ידי הגלים שתחתיה, ומחשבים אלו מזינים אל מנועי העמדה השולטים בתנועת התותח את התיקונים הדרושים לשם שמירת קנה התותח בכיוון המטרה כל העת.
הדיוק של מערכת הייצוב רב, ומגיע עד כדי 0.25 מילי-רדיאן, כלומר: הקנה נשאר מכוון עד לסטיות של 25 ס"מ ממטרה בטווח 1,000 מטר.
לעמדה יתרון על פני מערכות נשק מייצבות אחרות כיוון שאינה מערכת "חודרת סיפון", קרי מערכת שהתקנתה על גבי סיפון הספינה לא דורשת יצירת חור בסיפון ופינוי השטח שתחתיו.
מפעיל הטייפון יכול לכוון את הנשק באופן ידני באמצעות שימוש במשענות כתף ("מכתופים") ומתגי הפעלה ייעודיים, אולם כדי להפעיל את יכולות הייצוב של המערכת עליו להפעיל את התותח מעמדת הנשק הממוקמת בתוך הספינה.
במקרה זה, יכול המפעיל לכוון את הנשק אל המטרה באחת מן החלופות הבאות: לקבל קלט ממצלמה אלקטרו-אופטית המובנה במוצב הנשק, לקבל קלט ממצלמה אלקטרו-אופטית חיצונית (כגון כזו הממוקמת על תורן הספינה), או לכוון את התותח על ידי קבלת נתוני כיוון ומרחק של מטרה ממכ"ם הספינה.
התותחים אותם ניתן להתקין על המערכת הם ATK בושמאסטר, אורליקון, מאוזר או Giat בקליברים של 20–30 מ"מ.
התחמושת הנישאת על העמדה נעה בין 160 ל-200 פגזים, תלוי בקליבר התותח המותקן.
טווח הצידוד של הטייפון הוא כ-120 מעלות לכל כיוון, וטווח העלרוד שלו נע בין 12.5° כלפי מטה ל-40.5° כלפי מעלה.
משקל טייפון עם תותח אך ללא תחמושת נע בין 690 ל-750 ק"ג, תלוי בתותח ובחיישנים המותקנים לו.
Typhoon GSA - חמוש בתותח וטילי קרקע-אוויר (טיל נ"מ)
Typhoon DSA - חמוש באמצעי הטעיה וטילי קרקע-אוויר)
Typhoon GS - חמוש בתותח ובטילי קרקע-קרקע או הספייק-ER
Typhoon G - חמוש בתותח בקליבר 20 או 23 מ"מ ואמצעים אלקטרו-אופטיים
Mini Typhoon - חמוש במקלע כבד בקליבר 12.7 מ"מ (0.5 אינץ')
שלדג - חמוש בתותח אוטומטי M242 בושמאסטר
סופר דבורה סימן 2 - חמוש בתותח אוטומטי M242 בושמאסטר
סופר דבורה סימן 3 - חמוש בתותח אוטומטי M242 בושמאסטר
סער 4.5 - חמוש בתותח אוטומטי M242 בושמאסטר
פרוטקטור (כלי שיט) - מיני-טייפון
סער 6 - שתי עמדות טייפון חמושות בתותח אוטומטי וטילי ספייק
תחת השם Mk38 Mod 2, בחיל הים האמריקאי.
מיוצר ברישיון על ידי BAE Systems בשיתוף פעולה עם רפא"ל.
אדלייד - מיני-טייפון (זמני עבור משימות במזרח התיכון)
ארמידייל - חמוש בתותח אוטומטי M242 בושמאסטר
אנזק - מיני-טייפון (זמני עבור משימות במזרח התיכון)
אנזק - מיני-טייפון חמוש ב-M2 בראונינג
אנדורנס - חמוש ב-Mk38 Mod 2 בקליבר 25 מ"מ
פרוטקטור - מיני-טייפון Mk49 Mod 0
ספינת סיור של משטרת משמר החופים
סופר טייפון טיפ היה ציקלון טרופי שהתפתח באוקיינוס השקט בשנת 1979, ונחשב לגדול ולחזק ביותר בהיסטוריה המתועדת.
טיפ היה הסופה הטרופית ה-19 בעונת הטייפונים באוקיינוס השקט לשנת 1979, הטייפון ה-12 והסופר טייפון השלישי לעונה זו.
טייפון טיפ החל להתפתח ב-4 באוקטובר 1979 סמוך לקבוצת האיים פונפאי שבמיקרונזיה.
לאחר מספר ימים בהם שהה באזור זה, נע טיפ צפונה והתחזק במהירות, ובמעברו דרומית לגואם נצפה בגודלו המרבי, בקוטר של 2,200 קילומטר.
ב-12 באוקטובר, זמן קצר לאחר שעבר את גואם, קבע טיפ את שיא הלחץ הנמוך, 870 מיליבר, בליווי רוחות במהירות 306 קילומטר לשעה.
הטייפון המשיך בתנועתו לכיוון צפון-מערב, וב-19 באוקטובר פגע ביפן וגרם להצפות ולנזק רב.
לאחר יומיים יצא טיפ מהאזור הטרופי, ונעלם בקרבת חצי האי קמצ'טקה.
טייפון טיפ גרם להצפות נרחבות בגואם וביפן, לנזק המוערך במיליוני דולרים ולמותם של 99 בני אדם, ביניהם 13 נחתים אמריקאים.
בתחילת אוקטובר 1979, נצפה אפיק מונסוני באוקיינוס השקט, שהשתרע מאיי מרשל במזרח לאי לוזון, חלק מרפובליקת הפיליפינים, במערב.
על גבי אפיק זה התפתחו שלוש מערבולות מרכזיות: אחת בקרבת מנילה, שהתפתחה אחר כך לטייפון שרה; השנייה דרום-מערבית לגואם, שהתפתחה לסופה טרופית רוג'ר; והמזרחית ביותר, בין האיים פונפאי לטרוק (כיום נקרא צ'וק), שהתפתחה לטייפון טיפ.
הסופה הטרופית רוג'ר משכה אליה את מרבית זרימת האוויר החזקה מדרום לקו המשווה, ובכך מנעה את התפתחותה של ההפרעה שממזרח לה בזמן שהייתה דרום מזרחית לגואם.
מערכת לחץ נמוך בגובה רב לא עודדה גם היא התפתחות שקע, וכך נעה המערכת באיטיות מערבה וכמעט לא התחזקה במשך יומיים.
ב-4 באוקטובר, מטוס מחקר אישר שההפרעה הפכה לשקע, והמרכז המשותף לאזהרה מפני טייפונים (JTWC) פרסם אזהרה ראשונה ב-5 באוקטובר 0000 GMT.
24 שעות לאחר מכן נצפתה עלייה במהירות הרוח ללא ירידה משמעותית בלחץ, והשקע הוכרז כסופה טרופית טיפ.
הסופה הטרופית רוג'ר המשיכה להשפיע על טיפ עד ל-8 באוקטובר, וגרמה לתנועה לא סדירה של טיפ בין ה-5 ל-7 באוקטובר, כשנע במעגל נגד כיוון השעון, השתהה דרומית לטרוק, ורק אז המשיך בתנועתו צפון-מערבה.
ב-8 באוקטובר רוג'ר נע צפונה, הפך לשקע חוץ-טרופי ונחלש, והרוחות שהזינו אותו הופנו לכיוונו של טיפ.
הסופה החלה לצבור תאוצה לכיוון גואם והלחץ במרכזה ירד בהתמדה.
ב-9 באוקטובר טיפ שינה מעט את כיוונו ונע מערבה, ובניגוד לתחזיות עבר כ-45 ק"מ דרומית לקצה הדרומי של גואם ולא פגע באי.
בזמן מעבר הסופה נמדדו במרכז גואם רוחות של 25 מטרים לשנייה עם משבים של 33 מטר/ש' וגשמים עזים.
זמן קצר לאחר המעבר סמוך לגואם, התחזקה הסופה וטיפ הגיע לעוצמה של טייפון.
ההתעצמות המהירה של טיפ עלתה על התחזיות, ונגרמה בעיקר כתוצאה מהתבדרות ברום שהשתרעה מעל כל מערב האוקיינוס השקט.
בין ה-9 ל-11 באוקטובר הלחץ במרכז הציקלון ירד ב-92 מיליבר, והגיע ל-898 מיליבר עם רוחות של עד 67 מטר/ש', שהקנו לטיפ מעמד של סופר טייפון.
באותו הזמן הגיע טיפ לגודלו המקסימלי, עם קוטר של 2,200 קילומטר, הגדול ביותר שנמדד אי-פעם.
הציקלון המשיך להתחזק, וב-12 באוקטובר 0353 GMT מטוס מחקר מדד לחץ של 870 מיליבר במרכזו, הנמוך ביותר שנמדד עד כה, עם רוחות של 85 מטר/ש' (306 קילומטר לשעה).
טיפ נחלש מעט אך שמר על עוצמת טייפון, והמשיך בתנועתו לכיוון צפון מערב במשך חמשת הימים הבאים.
ב-17 באוקטובר הציקלון שינה את כיוון תנועתו בהשפעת רוחות רום, בתחילה צפונה ולאחר זמן קצר צפון-מזרחה, נחלש מאוד וגודלו הצטמצם.
ב-18 באוקטובר עבר טיפ כ-65 קילומטר מזרחית לאוקינאווה, וגרם לרוחות של עד 31 מטר/ש'.
ב-19 באוקטובר, עם מהירות רוח של 36 מטר/ש', פגע טיפ באי הונשו, כ-110 קילומטר דרומית לאוסקה.
המערכת המשיכה לנוע צפון-מזרחה במהירות של כ-78 קילומטר לשעה, עברה צפונית לטוקיו וחזרה לאוקיינוס השקט כשקע חוץ-טרופי.
מערכת הלחץ הנמוך, שריד לסופה, המשיכה לנוע עוד כיומיים, עד שנעלמה ב-21 באוקטובר מזרחית לחצי האי קמצ'טקה.
טייפון טיפ הוא הציקלון הטרופי הגדול ביותר, בקוטר מקסימלי של 2,200 קילומטר, כמעט פי שניים מהציקלון הגדול ביותר עד אז - טייפון מארג' משנת 1951, שקוטרו היה כ-1,200 קילומטר.
מקובל להתייחס לטיפ כאל הציקלון החזק ביותר, עם לחץ מינימלי של 870 מיליבר, אך חוקרים הציעו שני טייפונים היכולים להיות חזקים ממנו.
מדידת הלחץ של טיפ התבצעה על ידי מטוס מחקר שטס אל תוך עין הציקלון.
טיסות אלה נפסקו באוקיינוס השקט בשנת 1987, ומאז מוערך הלחץ של הציקלונים על ידי שימוש בשיטת דבורק, שיטה אמפירית המתבססת על תמונות לוויין.
בעזרת ניתוח של סופר טייפונים לאחר 1987, הגיעו החוקרים למסקנה שלשני טייפונים, גאי מ-1992 ואנג'לה מ-1995, יש סיכוי להיות חזקים יותר מטיפ, לאחר שנקבעו לשניהם מספרי דבורק גבוהים יותר למשך זמן ארוך יותר מאשר לטייפון טיפ.
בנוסף, ציקלון מוניקה, שפגע באוסטרליה בשנת 2006, מוערך בשיטת דבורק כבעל לחץ מינימלי של 869 מיליבר, אך הפרסום הרשמי קובע לחץ של 905 מיליבר בלבד.
בנוסף לשיאים שקבע, לטיפ היו מספר מאפיינים חריגים נוספים - סמוך לזמן היווצרותו ביצע טיפ תנועה מעגלית מלאה כנגד כיוון השעון, דבר לא אופייני לסופות בסדר גודל כזה.
טיפ התחזק בקצב מהיר ביותר, כשבפרק זמן של 27 שעות הלחץ במרכזו ירד ב-59 מיליבר.
בנוסף, הטמפרטורה בעין הציקלון הגיעה ל-30 מעלות צלזיוס, אחת מהגבוהות שנמדדו.
למרות היותו הציקלון הטרופי החזק ביותר, טייפון טיפ לא גרם לנזק רב יחסית לסופות חלשות יותר, עקב כך שהגיע לעוצמתו המרבית מעל האוקיינוס, ופגע ביבשה בעוצמה נמוכה הרבה יותר.
במעברו דרומית לגואם, גרם טיפ לכמויות גשמים גדולות, כ-231 מילימטר תוך 25 שעות, שנמדדו בבסיס חיל האוויר האמריקני אנדרסן.
רצועות הגשם של הטייפון הגיעו לאי לוזון שבפיליפינים וגרמו לגשמים גם שם.
את מרבית הנזק גרם טיפ ביפן, כשפגע באי הונשו ב-19 באוקטובר, כ-110 קילומטר דרומית לאוסקה, וגרם להצפות רבות ולנזק לחקלאות ולתעשיית הדייג באי, המוערך במיליוני דולרים.
ההצפות והרוחות העזות גרמו למותם של 42 בני אדם על האי ולפציעתם של 273. מעל ל-600 גלישות קרקע דווחו ברחבי האי, וכ-22,000 בתים הוצפו.
ההצפות פגעו גם בבסיס אימונים יפני-אמריקאי משותף סמוך לטוקיו וגרמו להתלקחות מכל דלק, שהביא למותם של 13 נחתים ולפציעתם של 68. הגלים הגבוהים בים גרמו להתהפכות שמונה ספינות ולמותם של 44 בני אדם.
טייסת מאמני כטב"ם ומסוקים או טייסת 320, היא יחידת הדרכה ואימון בחיל האוויר הישראלי, המפעילה מדמי טיסה (הידועים גם בשמות "מאמני טיסה" או סימולטורים) של כטמ"מים ומסוקים.
הטייסת מורכבת משני מרכזי הדרכה: "מרכז הדרכה מסוקים" ו"מרכז הדרכה לכלי טיס מאוישים מרחוק".
במרכז הדרכה מסוקים, מופעלים מאמני מסוקי הסער ינשוף ויסעור.
במרכז ההדרכה לכלי הטיס המאוישים מרחוק, מופעלים מאמנים למטוסי מערך הכטמ"ם: מאמן לשובל, מאמן לזיק ומאמן לאיתן.
טייפון האיאן (מוכר בפיליפינים בשם "יולנדה") הוא סופה טרופית שפגעה בפיליפינים ובווייטנאם בחודש נובמבר 2013.
הסופה פגעה בפיליפינים ב-7 בנובמבר 2013. היא התפתחה במהירות לטייפון בקטגוריה 5, עם רוחות בעוצמה חריגה של יותר מ-315 קילומטר לשעה ומשבי רוח זמניים של 380 קילומטר לשעה שתועדו מעל האוקיינוס השקט.
סופה זו נחשבת לאחת הסופות הטרופיות החזקות ביותר מאז שהחלו המדידות בתקופה המודרנית.
היא גרמה למותם של למעלה מ-6,340 בני אדם, לפי המניין הרשמי, ועוד כ-1,061 נעדרים.
ב-10 בנובמבר 2013 נחלשה הסופה בדרכה לווייטנאם, שם פונו 500,000 בני אדם מבתיהם.
טייפון (או ציקלון) הוא סופה טרופית עצומת ממדים שקוטרה מגיע עד 500 קילומטר.
הסופה נוצרת בעקבות הפרשי לחץ שיוצרים רוחות עזות.
הסופה ניזונה על ידי שחרור חום כמוס מהתעבות מים בשכבות הגבוהות של האטמוספירה.
אזורים כאלה דורשים מקור מים גדול וחם ולכן סופות אלה נוצרות באוקיינוסים באזור קו המשווה.
חלקו המערבי של האוקיינוס השקט מתאפיין בעונות טייפונים שמגיעים בדרך כלל בין מאי לאוקטובר.
שתי סוכנויות אקלים מנטרות את האזור: הסוכנות המטאורולוגית היפנית והמנהלת האטמוספירית, גאופיזית ואסטרונומית של הפיליפינים.
הסופות אינן חדשות לאזור זה והרשויות ערוכות לטפל בתוצאותיהן.
יחד עם זאת, אירועים אקלימיים קיצוניים מציבים אתגר גדול מאוד לרשויות, ובמיוחד לרשויות עניות שאין ביכולתן לממן מתקנים יקרי ערך.
בעשרת החודשים הראשונים של 2013 אירעו בפיליפינים 22 סופות טייפון.
בתחילת נובמבר התקבלו התרעות ממרכזי החיזוי על סופה עזה מהרגיל שעתידה לפגוע תוך ימים בפיליפינים.
נשיא הפיליפינים, בנינו אקינו (השלישי), הפציר באזרחי המדינה לעזוב את האזורים המועדים לפורענות.
אלפי אנשים המתגוררים באזורים הפגיעים של הפיליפינים עזבו את בתיהם, בתי ספר ומשרדים נסגרו לקראת הסופה.
חבילות מזון וסחורות הועברו לקהילות מרוחקות, ומסוקים הועמדו בכוננות.
פעולות המעבורות הושעו וסירות דיג נדרשו לחזור לנמל.
חרף ההתרעות, תושבים רבים בחרו לאגור מזון להישאר בבתיהם.
סופת הטייפון הביאה למותם של למעלה מ-6,340 בני אדם ועוד 1,061 נעדרים כאשר בתחילה דווח על כ-22,000 נעדרים, ולפינוי מבתיהם של למעלה ממיליון איש.
סופה זו נחשבת כאחת הסופות הטרופיות החזקות ביותר מאז שהחלו המדידות בתקופה המודרנית.
באזורים שנפגעו מהסופה רשת החשמל ורשתות התקשורת קרסו, מערכת המים נפגעה קשות.
נוצר קושי רב לתקשר עם האנשים שנפגעו ולהגיע אליהם.
מרבית מקרי המוות נובעים כתוצאה מטביעה עקב השיטפונות או מקריסת בניינים.
טקלובן היא אחת הערים שספגו את המכה הקשה ביותר.
ברחובותיה היו מוטלות גופות רבות.
הגשמים הכבדים שהביאה עימה הסופה גרמו להרס רב.
ניצולים רבים נותרו בחוסר כל, ונאלצו לחפש שאריות אוכל ברחובות המוצפים, חלקם עסקו בביזה.
גם שלושה חודשים אחרי הסופה העיר אינה מצליחה להשתקם ותושבים רבים נוטשים אותה.
מאמצי ההצלה נתקלו בקשיים רבים, משום שהדרכים ושדות התעופה נפגעו בסופה, וגם לא ניתן היה ליצור קשר עם הנפגעים.
צוותי החילוץ וההצלה הראשונים שהגיעו לאזורים מוכי האסון הביאו ארוחות מוכנות, בגדים, שמיכות, תרופות ומים, וסייעו בפינוי הגופות שהיו מוטלות ברחובות.
ארצות הברית שלחה לפיליפינים חיילי מארינס כדי לסייע בחיפוש אחר ניצולים.
גם מדינת ישראל שלחה לפיליפינים כוח חילוץ, המורכב מכוח חלוץ של צה"ל וצוות של יחידות החילוץ המתנדבות של משטרת ישראל.
הכוח ובו 148 איש ועמם 90 טון ציוד הגיע לאי סבו והקים שם בית חולים שדה.
אנשי המשלחת טיפלו ב-2,686 אנשים ובהם 848 ילדים, ביצעו כ-60 ניתוחים, והעניקו גם סיוע אזרחי ובו שוקמו 4 בתי ספר, וכששבו לישראל ב-27 בנובמבר 2013 התקבלו בטקס חגיגי.
טייפקאסטינג , הוא הלחם של המילה "טייפ" (טיפוס) עם "קאסטינג" (ליהוק).
בטלוויזיה, קולנוע ותיאטרון, טייפקאסטינג הוא התהליך שבו שחקן מסוים הופך להיות מזוהה עם דמות מסוימת; תפקיד מסוים (אחד או יותר), או, דמויות שיש להן את אותן התכונות או מגיעות מאותה קבוצה חברתית או אתנית.
היו מקרים שבהם שחקן הפך לכל כך מזוהה עם תפקיד מסוים, ולפיכך היה לו קשה למצוא עבודת משחק של דמויות אחרות.
לחלופין, במאי יכול לבחור ללהק שחקן בניגוד לטייפקאסט שלו; כלומר, ללהקו לתפקיד שיהיה כל כך יוצא דופן עבור אותו שחקן, על מנת ליצור אפקט דרמטי או קומי.
טייסת מאמני קרב או טייסת 420, היא יחידת הדרכה ואימון בחיל האוויר הישראלי, המפעילה מדמי טיסה (הידועים גם בשמות "מאמני טיסה" או סימולטורים) של מטוסי קרב.
בנוסף קיים בטייסת מאמן טקטי הקרוי בחיל האוויר "מרכז הדרכה לחימוש אווירי".
בשנת 2013 נפתח המרכז לאימון משימתי (המכונה "מלא"מ") שמסוגל לדמות משימה וטיסה של מבנה שלם באוויר (ארבעה מטוסים).
המאמנים (ה"סימולטורים") משמשים לאימון אנשי צוות־אוויר של החיל בהיבטים שונים של טיסה ולוחמה אווירית ומסייעים בשמירה על כשירות מבצעית, בעלויות פחותות מעלויות הטיסה בכלי טיס אמיתי.
כמו כן, קיים בטייסת סימולטור טקטי, המאפשר אימון משותף לטייסים ולבקרי טיסה.
המאמן מאפשר גם אימון של מטוסים במבנה ובמשימות מגוונות.
טייפון נוֹאוּל נקרא בפיליפינים "דודונג" (Typhoon Dodong) הוא הסופה השישית, והטייפון השלישי שקיבל שם במהלך 2015. הוא החל ב-30 באפריל בשקע ברומטרי, התפתח לטייפון חלש בתחילת מאי והפך ב-10 במאי לציקלון טרופי בקטגוריה 5, הגבוהה ביותר, עם רוחות במהירות של 260 קמ"ש ומשבים של עד 315 קמ"ש.
ב-10 במאי, בחמש בערב (09:00 UTC), הוא עבר מעל לקצה הצפוני של הפיליפינים.
טייפון קורקוט (בטורקית: Tayfun Korkut, נולד ב-2 באפריל 1974 בשטוטגרט שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר טורקי-גרמני ששיחק בעמדת הקשר, ומאמן כדורגל.
ככדורגלן, קורקוט הצליח בעיקר בפנרבחצ'ה ובריאל סוסיאדד, וערך 42 הופעות במדי נבחרת טורקיה, עמה השתתף ביורו 1996 וביורו 2000.
כמאמן, קורקוט אימן תחילה קבוצות נוער שונות, ואחר כך שימש עוזר מאמן בנבחרת טורקיה, וכמאמן ראשי בהנובר 96, פ.צ.
קורקוט שיחק כנער במועדון הגרמני שטוטגרטר קיקרס, ובעונת 1994/95 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון, ששיחקה אז בליגה האזורית הדרומית בגרמניה, שהייתה אז הליגה הגרמנית השלישית בהיררכיית הליגות.
בעונה זו ערך קורקוט 14 הופעות, וסייע לקבוצתו לסיים במקום השני.
בקיץ 1995 עבר קורקוט לפנרבחצ'ה מליגת העל הטורקית.
כבר בעונת הבכורה שלו בקבוצה, 1995/96, קורקוט הבקיע חמישה שערים בשלושים הופעות, וזכה עם פנרבחצ'ה באליפות.
קורקוט המשיך לשחק בפנרבחצ'ה עוד ארבע עונות נוספות, בהן סיים עם הקבוצה פעם אחת במקום השני, פעמיים במקום השלישי ופעם אחת במקום הרביעי, כשהוא ממשיך להיות שחקן חשוב במערך הקבוצה.
בקיץ 2000 עזב קורקוט את פנרבחצ'ה וחתם בריאל סוסיאדד מהלה ליגה.
בשתי עונותיו הראשונות בקבוצה, סיים קורקוט עם הקבוצה במקום ה-13 בליגה.
בעונתו השלישית בקבוצה, 2002/03, קורקוט היה שותף לאחת העונות הטובות בתולדות המועדון, כשסיים עמו במקום השני בליגה, מרחק שתי נקודות בלבד מהאלופה ריאל מדריד, כשהוא משתף פעולה עם בן ארצו ניהאט קהבצ'י ועם צ'אבי אלונסו, ולרי קרפין ודרקו קובאצ'ביץ'.
לאחר הישג זה, עזב קורקוט את ריאל סוסיאדד וחתם באספניול, עמה סיים במקום ה-17 בליגה, מרחק שתי נקודות בלבד מירידת ליגה.
לאחר עונה אחת באספניול, שיחק קורקוט עונה אחת בבשיקטש הטורקית, עמה סיים במקום הרביעי בליגת העל הטורקית את עונת 2004/05. לאחר עונה אחת בבשיקטש, עבר קורקוט לגנצ'לרבירליגי, אף היא מליגת העל הטורקית, וסיים עמה את עונת 2005/06 במקום השישי בליגה.
בתום עונה זו, פרש קורקוט ממשחק פעיל, כשהוא בן 32.
את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת טורקיה ערך קורקוט בשנת 1995. בשנת 1996 זומן קורקוט לסגל הטורקי ליורו 1996, בו ערך הופעה אחת, כששיחק 90 דקות במחזור האחרון של שלב הבתים, בו הפסידה טורקיה 3-0 לדנמרק.
טורקיה וקורקוט סיימו את הטורניר הזה ללא נקודות והודחו בתום שלב הבתים.
למונדיאל 1998 כשלו טורקיה וקורקוט להעפיל, אך כן העפילו ליורו 2000. בטורניר זה קורקוט נטל חלק חשוב הרבה יותר, כשפתח בהרכב בשניים משלושת משחקיה של טורקיה בשלב הבתים ונכנס כמחליף במשחק נוסף.
אחד המשחקים בהם פתח קורקוט היה הניצחון 2-0 על בלגיה, שהביא להדחת בלגיה המארחת מהטורניר שהיא אירחה כבר בשלב הבתים ולהעפלתה של טורקיה לרבע הגמר.
טורקיה וקורקוט הודחו ברבע הגמר לאחר הפסד 2-0 לפורטוגל, במשחק בו קורקוט שיחק 90 דקות.
במוקדמות מונדיאל 2002 קורקוט הבקיע את שערו היחיד במדים הלאומיים, בניצחון 3-0 על אזרבייג'ן ביוני 2001. עם זאת, קורקוט לא נכלל בסגל הסופי של טורקיה, שהעפילה למונדיאל 2002 עצמו, ולא נטל חלק בטורניר המוצלח ביותר בתולדות הכדורגל הטורקי, בו סיימה טורקיה במקום השלישי.
קורקוט המשיך לשחק בנבחרת טורקיה עד לשנת 2003, בה ערך את הופעתו ה-42 והאחרונה במדים הלאומיים.
לאחר פרישתו, אימן קורקוט קבוצות נוער שונות.
תחילה אימן את הקבוצה של ריאל סוסיאדד עד גיל 19, ואחר כך אימן את הופנהיים עד גיל 17 ואת שטוטגרט עד גיל 19. בשנת 2012 מונה קורקוט כעוזר מאמן בנבחרת טורקיה, תפקיד בו החזיק עד לסוף שנת 2013.
בדצמבר 2013 מונה קורקוט לראשונה כמאמן ראשי בקבוצת בוגרים, כשחתם בהנובר 96 מהבונדסליגה, שפתחה בצורה חלשה את עונת 2013/14. קורקוט שמר על יציבות בחצי השני של עונת 2013/14, וסיים עם המועדון במקום העשירי בבונדסליגה.
את עונת 2014/15 פתחה הנובר תחת קורקוט בצורה טובה מאוד ומוקמה בין קבוצות הצמרת בחודש נובמבר 2014, אך לאחר מכן, לא השיגה ניצחון במשך 16 מחזורים רצופים, ואף הודחה מהגביע הגרמני על ידי ו.פ.ר.
באפריל 2015, במהלך רצף המשחקים הארוך ללא ניצחון פוטר קורקוט, לאחר תבוסה 4-0 לבאייר לברקוזן, כשהנובר הייתה במקום ה-15 ובסכנת ירידה ממשית.
לאחר פיטורי קורקוט, הנובר השיגה שני ניצחונות ושתי תוצאות תיקו, שהספיקו לה כדי להישאר בליגה.
ביוני 2016 מונה קורקוט כמאמן פ.צ.
קייזרסלאוטרן ששיחקה אז בבונדסליגה השנייה, אך התפטר מתפקידו בדצמבר 2016, לאחר חצי עונה בה השיג ארבעה ניצחונות, שבע תוצאות תיקו ושבעה הפסדים.
זמן קצר לאחר מכן, במרץ 2017, מונה קורקוט כמאמן באייר לברקוזן עד לתום עונת 2016/17. קורקוט לא הצליח להשיג אחוזי הצלחה גבוהים עם באייר לברקוזן, ובתום העונה, לא הוארך חוזהו בקבוצה.
בינואר 2018 מונה קורקוט כמאמן שטוטגרט, העולה החדשה לבונדסליגה, שפתחה את עונת בצורה חלשה.
קורקוט הצעיד את שטוטגרט לחצי עונה שני מוצלח הרבה יותר, וסיים עם הקבוצה במקום השמיני.
עם זאת, קורקוט פתח את עונת בצורה חלשה, ופוטר אחרי שבעה מחזורי ליגה, כשבמקומו ממונה מרקוס ויינצירל.
"טייסת המבצעים המיוחדים ה־193" היא יחידה השייכת לכנף המבצעים המיוחדים ה־193 של המשמר הלאומי של פנסילבניה, בכפיפות לפיקוד המבצעים המיוחדים של חיל האוויר.
הטייסת מוצבת בבסיס האוויר של המשמר הלאומי הריסבורג, מידלטאון, פנסילבניה.
הטייסת מפעילה מטוסי EC-130J קומנדו סולו, סופר-הרקולס שעבר התאמה מיוחדת למשימותיו.
השינויים כוללים מערכות ניווט משופרות, ציוד להגנה עצמית, תדלוק אוויר ויכולת שידור רדיו אנלוגי (FM) וטלוויזיה צבעונית אנלוגית בכל הסטנדרטים העולמיים.
מטוסי הטייסת משמשים כתחנת שידור מעופפת למשימות תעמולה ולוחמה פסיכולוגית בשידורי AM, FM, HF, טלוויזיה ותקשורת צבאית וכן ללוחמה אלקטרונית.
מבצעי הטייסת נשלטים בלעדית מכנף המבצעים המיוחדים 193 במידלטאון.
הטייסת הוקמה ב־1 באוקטובר 1942 בבסיס חיל האוויר המלכותי דוקספורד, באנגליה כטייסת קרב 347. בתחילה הוקצתה לפיקוד מטוסי הקרב השמיני, הועברה לחיל האוויר ה-12 והשתתפה בלחימה בצפון אפריקה.
לאחר מכן הוצבה באיטליה במסגרת "זירת המבצעים בים התיכון" (MTO) והשתתפה במשימות סביב איטליה ובעמק הרוֹן בצרפת.
הטייסת נסגרה ב־7 בנובמבר 1945.
הטייסת הופעלה מחדש כטייסת הקרב ה־148, והוקצתה למשמר הלאומי של פנסילבניה ב־24 במאי 1946. הטייסת התארגנה בשדה התעופה העירוני של רדינג, פנסילבניה, וקיבלה הכרה פדרלית ב־27 בפברואר 1947. הטייסת הפעילה מטוסי מוסטנג P-51, הוצבה ב"קבוצת הקרב ה-112" ונפרסה בנמל התעופה פיטסבורג.
הטייסת נקראה לשירות פדרלי פעיל ב־1 בפברואר 1951 בתקופת מלחמת קוריאה והוצבה בבסיס חיל האוויר דובר, דלאוור, למשימות הגנה אווירית.
הטייסת צוידה במטוסי ת'אנדרג'ט F-84C והופקדה על ההגנה אווירית של חצי האי דלמארבה (אנ').
באוקטובר 1951 שודרגה והוצבו בה מטוסי יירוט סילוניים סטרפייר F-94B.
ב־1 בנובמבר 1952 הטייסת שוחררה משירות פעיל וחזרה לפיקוד המשמר הלאומי של פנסילבניה.
לאחר חזרתה לשדה התעופה העירוני של רדינג, פנסילבניה, היא נשארה תחת פיקוד ההגנה האווירית של חיל האוויר, כטייסת יירוט, צוידה במטוסי מוסטנג 51D וביצעה משימות הגנה אווירית בדרום מזרח פנסילבניה ופילדלפיה.
עם הוצאת מטוסי המוסטנג מהשירות, החל חיל האוויר של ארצות הברית לשדרג את כל טייסות הקרב במטוסי סילון.
שלטונות התעופה של רדינג לא הסכימו לבקשת רשויות המשמר הלאומי להפעלת מטוסי קרב סילוניים בשדה התעופה העירוני, וב־30 ביוני 1956 החליט חיל האוויר להשבית את הטייסת אך כבר למחרת חזרה לפעילות.
ב-1 ביולי 1956 חזרה הטייסת לפעילות באמצעות מטוסים מונעי מדחף, ושמה שונה לטייסת 140 לתובלה רפואית אווירית.
הטייסת צוידה במטוסי קומנדו C-46 ובשנת 1958 במטוסי C-119. בשנת 1960, הוסבה הטייסת למטוסי הקונסטלישן C-121 שהיו גדולים ומהירים יותר.
שדה התעופה רדינג לא התאים עוד לצורכי הטייסת וב־1 בפברואר 1961, היא עברה למיקומה הנוכחי בבסיס חיל האוויר אולמסטד (היום בסיס האוויר של המשמר הלאומי הריסבורג).
ב־15 באוקטובר 1964 הוחלט במשמר הלאומי של פנסילבניה להעלות את הטייסת לרמת "קבוצה".
מאחר שכבר הייתה קיימת קבוצת טייסות קרב במשמר הלאומי של קולרדו שמספרה היה 140, שונה מספר הטייסת ל־168 והיא צורפה ליחידה החדשה שהוקמה "קבוצת תובלה אווירית 168".
בקבוצה הוצבו גם יחידות מטה, תחזוקה, סיוע ומרפאה של חיל האוויר.
בעקבות מלחמת ששת הימים ביוני 1967 קיבלה הלוחמה הפסיכולוגית עדיפות בצבא ארצות הברית.
בשל סגירת בסיס חיל האוויר אולמסטד וצמצום צי מטוסי התובלה, הוחלט במשמר הלאומי של פנסילבניה להסב את הקבוצה למשימות לוחמה פסיכולוגית שכונו בשם "קורונט סולו".
היחידה אורגנה מחדש כ"קבוצת הלוחמה האלקטרונית הטקטית 193" והועברה לפיקוד האוויר הטקטי (TAC), וארבעה ממטוסי הטייסת הוסבו למשימות לוחמה האלקטרונית.
בשנת 1980 צוידה הטייסת במטוסי EC-130E, ובשנת 2004 שודרגה לדגמי C-130J.
בשנת 1983 השתתפה בחילוץ אזרחים אמריקאים במבצע "זעם דחוף".
לאחר מכן, בעת הפעולה הצבאית של ארצות הברית במדינת האי גרנדה, המטוסים הופעלו כתחנת רדיו מוטסת שנודעה בשם "וולאנט סולו".
בשנת 1989, הטייסת סייעה להצלחת הלוחמה הפסיכולוגית במבצע "מטרה צודקת" להפלת שלטונו של מנואל נורייגה בפנמה.
באמצע שנות ה־80 סופחה הטייסת ביחד עם כל יחידות המבצעים המיוחדים של חיל האוויר לחיל האוויר ה-23 של פיקוד התובלה האווירית הצבאית (AMC).
בשנת 1990 הצטרפה הטייסת לפיקוד המבצעים המיוחדים של חיל האוויר, ומטוסי הכנף כונו מעתה "קומנדו סולו", ללא שינוי במשימה.
בשנים 1990–1991, מטוסי הטייסת שוגרו לערב הסעודית ולטורקיה במסגרת מלחמת המפרץ.
המשימה כללה את שידורי "קול המפרץ" ותוכניות מוצלחות אחרות שנועדו לשכנע את החיילים העיראקים להיכנע.
בשנת 1994, המטוסים שימשו לשידור הודעות רדיו וטלוויזיה לאזרחי ומנהיגי האיטי במהלך מבצע "תמוך בדמוקרטיה".
שידורים אלה, בהם הופיע הנשיא הנבחר ז'אן-ברטראן אריסטיד תרמו למעבר מסודר משלטון צבאי לדמוקרטיה.
בשנת 1997 צורפה הטייסת לכוח ההגנה של האו"ם בבוסניה-הרצגובינה והחלה בשידורי רדיו וטלוויזיה שתמכו בייצוב המצב.
בשנת 1998, הטייסת השתתפה במבצע רעם במדבר , ונפרסה בחצי האי ערב בכדי לשכנע את עיראק לקיים את החלטות מועצת הביטחון של האו"ם.
בשנת 1999 הטייסת נשלחה שוב לפעולה במסגרת מבצע כוח מאוחד.
על אנשי הטייסת הוטל לשדר רדיו וטלוויזיה לקוסובו כדי למנוע טיהור אתני ולסייע בגירוש הסרבים מהאזור.
בשנת 2001, מטוס קומנדו סולו שידר מסרים לאוכלוסייה האפגנית המקומית ולחיילי הטליבאן במהלך מבצע "חירות מתמשכת".
בשנת 2003, מטוסי הטייסת הועברו למזרח התיכון לתמיכה במבצע "חופש עיראקי".
לאחרונה, ה־EC-130J הועברו שוב למזרח התיכון במסגרת המלחמה בטרור.
המשמר הלאומי של פנסילבניה, 1 ביולי 1956 – היום.
קבוצת התובלה האווירית 168, 16 בפברואר 1964.
קבוצת התובלה האווירית הצבאית 168, 8 בינואר 1966.
קבוצת הלוחמה האלקטרונית הטקטית 193, 1 יוני 1967.
קבוצת הלוחמה האלקטרונית הקרבית 193d, 6 באוקטובר 1980.
קבוצת מבצעים מיוחדים, 15 בנובמבר 1983.
קבוצת המבצעים, 1 ביוני 1995.
טייפון נינה , הידוע בפיליפינים בשם טייפון בֶּבֶנג , הייתה הסופה הטרופית הרביעית הקטלנית בהיסטוריה.
במהלך הסופה, מתו לפחות 229,000 אנשים, לאחר שסכר בנצ'יאו (הנמצא בג'ומאדיין, מחוז חנאן, סין) התמוטט והשמיד אזורים במורד הזרם.
התמוטטות הסכר כתוצאה משיטפונות כבדים, גרמה גם להתמוטטות של סכרים קטנים יותר, מה שהוסיף לנזק שגרמה הסופה.
קו שוקת המוגדר היטב המשתרע דרומית-מזרחית לים הפיליפיני הוליד הפרעה ב-29 ביולי.
לאחר הדיווח הראשוני כהפרעה, הוגדר השפל הטרופי 04W ועבר לכיוון דרום-מערב במשך 36 שעות כשהמבנה של המערכת החל להתארגן.
ב-31 ביולי האט השקע והחל להתעצם במהירות, והפך לסערה טרופית וקיבל את השם "נינה" ("Nina").
אחר כך החל לפנות לכיוון צפון-מערב.
רכס סובטרופי מנע מנינה לפנות צפונה יותר והיא החלה להתחקות מערבית–צפון-מערבית רגע לפני שהגיעה לעוצמת טייפון.
נינה עברה פיתוח נפץ בשעות המאוחרות של ה-1 באוגוסט.
באותה תקופה היא הגיעה לעוצמת השיא של 135 kn (155 מייל לשעה, 250 קמ"ש).
הטייפון החל להיחלש כשהתקרב לטאיוואן, והפך את הנפילה בסמוך לעיר החוף חוואליין כקטגוריית סערה 3 עם 100 kn (115 מייל לשעה, 185 קמ"ש) של רוחות.
הסערה החלה להיחלש כשחצתה את רכס ההרים המרכזי של האי, וחוסכת את האזורים המאוכלסים ביותר מחומת העין.
היא נכנסה למצר טאיוואן כטייפון חלש, בזמן שהיא עושה נפילה נוספת ליד ג'ינג'יאנג בפוג'יין.
לאחר שעבר צפון-מערבה וחצה את ג'יאנגשי, הוא פנה צפונה בלילה של 5 באוגוסט ליד צ'אנגדה בחונאן.
יממה לאחר מכן, הסערה עברה על שין-יאנג בחנאן, ובהמשך נחסמה על ידי חזית קרה ליד ג'ומאדיין בחנאן במשך שלושה ימים.
מערכת סופות הרעמים הנייחות הביאה גשמים כבדים וגרמה להתמוטטות הידועה לשמצה של סכר בנקיאו.
הסערה התקדמה לכיוון דרום-מערב ב-8 באוגוסט והתפוגגה זמן קצר לאחר מכן.
עם הפילה בטאיוואן הביאה הסערה רוחות של 185 קמ"ש (115 מייל לשעה) למקומות הקרובים לעין הסערה.
משבי רוח נמדדו גם עד .
גשמים כבדים נרחבים, שהגיעו לשיא סביב , מהסערה גרמו להצפות קטלניות ומפולות אדמה שהרגו 29 בני אדם ופצעו 168 אחרים.
מדיווחים מהאי עולה כי 3,000 בתים נפגעו או נהרסו על ידי הטייפון.
בעיר חוליאן בלבד נהרגו ארבעה בני אדם, 561 בתים נהרסו ו-1,831 בתים נוספים נפגעו.
ברחבי האי הושבתו טיסות פנים, רכבות ושירותי אוטובוסים עקב הסערה; עם זאת שדה התעופה טאיפיי סונגשאן נותר פתוח לטיסות בינלאומיות.
בגלל האינטראקציה עם הרי טאיוואן, נינה נחלשה לסערה טרופית לפני שביצעה נפילה בסין היבשתית.
הסערה חצתה את קו החוף ברוחות של 110 קמ"ש (70 מייל לשעה); עם זאת, נזק קטן נגרם קרוב למקום בו פגעה המערכת ביבשה.
בהמשך הארץ הובילו שרידי הסערה גשמים זורמים נרחבים, עם יותר מ- הנופלים לאורך שטח של 19,410 ק"מ2 (7,500 מייל2).
הגשמים הכבדים ביותר נרשמו לאורך סכר בנקיאו בו של גשם ירדו, ירדו בטווח של שש שעות.
גשמים אלה הביאו לקריסת סכר בנקיאו, שקיבל תנאי שיטפון של אחת לאלף שנה.
בסך הכל כשלו 62 סכרים במהלך האסון, וגרמו לאגמים זמניים גדולים ולנזק של 1.2 מיליארד דולר (לפי שערי שנת 1975, אז הדולר היה שווה ל-4.96 דולרים של היום).
טייסת הקרב 90 היא אחת משלוש הטייסות של כנף 3 הנמצא תחת חיל האוויר ה-11 של ארצות הברית.
הטייסת מוצבת בבסיס משותף אלמנדורף-ריצ'רדסון באלסקה, והיא מצוידת במטוסי הקרב F-22 Raptor.
היא משמשת כקו ההגנה הראשון של ארצות הברית באזור הארקטי, ומבצעת מגוון משימות, כולל הגנה אווירית, תקיפה והשתתפות במבצעים משותפים עם כוחות אוויריים אחרים בכל רחבי העולם.
טייסת קרב 90 היא אחת היחידות הוותיקות והמכובדות בחיל האוויר האמריקני.
הטייסת הוקמה בשנת 1917 והשתתפה במלחמת העולם הראשונה.
לאורך השנים, היא עברה שינויים רבים בתפקידה ובציודה, ושירתה במגוון תפקידים, כולל תקיפה, הפצצה והגנה אווירית.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הטייסת פעלה באזור האוקיינוס השקט, והשתתפה במבצעים במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט.ב-1949 נסגרה הטייסת.ב-1951 הוקמה מחדש ומאז הטייסת המשיכה לשחק תפקיד מרכזי במלחמות מודרניות, כולל מלחמת קוריאה, מלחמת וייטנאם ומלחמת המפרץ.
ב-2006 קלטה הטייסת את מטוסי הדור החמישי החמקניים F-22 ראפטור.
באוגוסט 2022, כמענה למלחמת אוקראינה-רוסיה נפרסו מטוסי-F-22 של הטייסת פולין כחלק ממשימת הגנת המרחב האווירי של מדינות נאט"ו במרחב הים הבלטי.
באוגוסט 2024 מטוסי F-22 ראפטור של הטייסת הגיעו לתחום האחריות של פיקוד המרכז של ארצות הברית וזאת במסגרת מפגן כוח שנועד להרתיע את איראן והמיליציות שלה מלתקוף את ישראל בעקבות התנקשות בראש הלשכה המדינית של חמאס אסמאעיל הנייה.
טייפון פונג-וונג (Fung-wong; בפיליפינית: אוּואן - Uwan) הוא סופת סופר-טייפון טרופית בעונת הטייפונים הפסיפיים לשנת 2025, שהתפתחה בתחילת נובמבר וגרמה למותם של לפחות 27 איש.
היא הסופה ה-21 שקיבלה שם בשטח האחריות הפיליפיני (PAR) בשנת 2025. פונג-וונג התפתח ב-9 בנובמבר לסופר-טייפון הרסני עם רוחות של 185 קמ"ש, ולחץ של 935 hPa, בעת התקרבותו לאי קטנדואנס.
הסופה צפויה להביא גשמים כבדים, רוחות הרסניות וגלי סער לאורך החוף המזרחי של הפיליפינים, עם אפשרות להשפעה נרחבת מצפון-מזרח האי בטאנס עד דרום-מזרח בוהול.
הרשויות הוציאו אזהרה חמורה לציבור להתכונן לשיטפונות ומפולות, ובעקבותיה כמיליון איש פונו מבתיהם.