tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
צרפת הסתכלה יותר ויותר על תשלומי הפיצויים הגרמניים כדרך לייצב את כלכלתה.
עקב עיכובים במשלוח השילומים, כוחות צרפתים ובלגים, באישור הבריטים, כבשו את דואיסבורג ודיסלדורף באזור המפורז של חבל הריין ב-8 במרץ 1921. באולטימטום הלונדוני של 5 במאי 1921, ניסו בעלות הברית לאכוף את התשלומים שלהם.
תוכנית תשלום עבור 132 מיליארד מארק זהב באמצעות איום לכבוש את הרוהר אם גרמניה תסרב לקבל את התנאים.
ממשלת גרמניה של הקנצלר יוזף וירט קיבלה את האולטימטום ב-11 במאי והחלה ב"מדיניות ההגשמה" שלה (Erfüllungspolitik).
בניסיון להתאים את התשלומים, היא התכוונה להראות לבעלות הברית שהדרישות הן מעבר לאמצעים הכלכליים של גרמניה.
כתוצאה מכישלון גרמניה לבצע משלוחי עצים בדצמבר 1922, ועדת הפיצויים הכריזה על גרמניה כחדלת פרעון.
במיוחד החריד את הצרפתים שמכסת העצים שהגרמנים לא עמדו בה התבססה על הערכת יכולת שהגרמנים עשו בעצמם ולאחר מכן הורידו.
בעלות הברית האמינו שממשלתו של הקנצלר וילהלם קונו, שהחליף את יוזף וירט בנובמבר 1922, הכשילה את משלוחי העצים בכוונה כדרך לבחון את רצון בעלות הברית לאכוף את האמנה.
רמון פואנקרה, ראש ממשלת צרפת, קיווה לסנקציות כלכליות משותפות אנגלו-צרפתיות נגד גרמניה אך התנגד לפעולה צבאית.
אולם בדצמבר 1922, הוא ראה כי הפחם לייצור פלדה צרפתית ותשלומים בכסף כפי שנקבעו בהסכם ורסאי לא משולמים.
נציגים צרפתים ובלגים בוועדת הפיצויים דחקו בכיבוש הרוהר כדרך לאלץ את גרמניה לשלם יותר, בעוד הנציג הבריטי העדיף להוריד את התשלומים.
הסכסוך הגיע לראש סדר העדיפויות על ידי אי תשלום משלוחי פחם על ידי גרמניה בתחילת ינואר 1923, שהייתה השלושים וארבעה של אי תשלום הפחם בשלושים ושישה החודשים הקודמים.
לאחר לבטים רבים, החליט פואנקרה לכבוש את הרוהר ב-11 בינואר 1923 כדי לגבות את השילומים.
פואנקרה ידע שזה יעלה לצרפת וגם לגרמניה ואמר לכתבים ב-29 בינואר 1923:
לפי ההיסטוריונית סאלי מרקס, הבעיה האמיתית במהלך ה-Ruhrkampf (המערכה על הרוהר), כפי שהגרמנים כינו את ההתנגדות לכיבוש הצרפתי, לא הייתה אי התשלום הגרמני של משלוחי פחם ועץ אלא קדושת הסכם ורסאי.
פואנקרה טען לא פעם בפני הבריטים כי מתן אפשרות לגרמנים להתריס נגד ורסאי בכל הנוגע לפיצויים ייצור תקדים שיוביל לפירוק של שאר הסכם ורסאי.
לבסוף, פואנקרה טען שברגע שהשלשלאות שקשרו את גרמניה בוורסאי יוסרו, אין מנוס מגרמניה להכניס את העולם למלחמת עולם נוספת.
בין ה-11 ל-16 בינואר 1923, כוחות צרפתים ובלגים בפיקודו של הגנרל הצרפתי ז'אן-מארי דגוט, שמנו בתחילה 60,000 איש ואחר כך תוגברו ל-100,000, כבשו את כל חבל הרוהר עד לדורטמונד.
הצרפתים השתלטו מיד על המנהל האזרחי מידי הגרמנים.
על מנת לקבוע את יכולתם של מפעלי ההיתוך והמכרות למלא את השילומים, עברה משלחת בעלות הברית לבקרת מפעלים ומכרות (MICUM) גם עם חיל המשלוח הצרפתי והבלגי.
MICUM כללה 72 מומחים צרפתים, בלגים ואיטלקים, רובם מהנדסים.
לא לגמרי ברור אם פואנקרה דאג ליותר מסתם מתן פיצויים.
לטענת כמה היסטוריונים, הוא חיפש מעמד מיוחד לאזור הריין והרוהר השווה לזה של חבל הסאר, שבו ההשתייכות לגרמניה הייתה פורמלית גרידא וצרפת תפסה עמדה דומיננטית.
ממשלת בריטניה סיווגה את כיבוש הרוהר כבלתי חוקי.
ממשלת ארצות הברית גינתה את הכיבוש כ"מדיניות כוחנית" ראויה לגינוי.
הכיבוש נתקל במסע של התנגדות פסיבית וגם של אי ציות אזרחי מצד התושבים הגרמנים של הרוהר.
הקנצלר וילהלם קונו עודד מיד את ההתנגדות הפסיבית, וב-13 בינואר הצביע הרייכסטאג 283 מול 12 כדי לאשר זאת כמדיניות רשמית.
נאמר לפקידים שלא לשתף פעולה עם כוחות הכיבוש, ומשלוחים של תשלומי פיצויים הופסקו.
הפגנות נגד הכיבוש פרצו ברחבי גרמניה.
הרייכסטאג, שהכיר בכך שלא ניתן לעמוד באופי היוצא דופן של האירוע תוך שימוש באמצעים פרלמנטריים רגילים, העביר חוק מאפשר ב-24 בפברואר.
זה העניק לממשלת קונו את הכוח להשתמש בכל האמצעים הדרושים כדי להתנגד לצרפתים, אבל קונו עשה בו שימוש מועט יחסית.
הצרפתים חשבו בתחילה שהם יכולים להשיג את מטרותיהם על ידי פיקוח פשוט על העבודה במכרות ובמפעלי הפלדה.
בהתחשב בסירובם של הגרמנים לציית לפקודותיהם, זה התברר כבלתי אפשרי.הם עצרו את מנהיגי השביתות והחלו להביא עובדים משלהם.
ניסיונם לשלוח עתודות מוכנות של פחם נכשל כאשר פקידי רכבת ועובדי הרכבת הגרמניים יצאו מהעבודה ובמקומות מסוימים הסירו שילוט מתחנות ותיבות איתות.
בעקבות כך, הצרפתים השתלטו על מסילות הברזל ברוהר, אם כי לקח להם מספר חודשים להפעיל אותם כראוי.
מצבם של הצרפתים הסתבך עוד יותר בשל העובדה שסינדיקט הפחם הרייני-וסטפאלי העביר את מפקדתו אל מחוץ למחוז הכבוש ובכך משליטת MICUM.
הפחם שהוצא מהרוהר ירד לפחות ממה שקיבלו הצרפתים לפני הכיבוש.
הגרמנים גם הפסיקו לייבא עפרות ברזל, מה שגרם להפסדים כספיים משמעותיים באזור מכרות הברזל הצרפתים של לורן.
למרות שאלימות קטנה יחסית ליוותה את ההתנגדות הפסיבית, השלטונות הצרפתיים הטילו בין 120,000 ל-150,000 עונשים נגד גרמנים המתנגדים.
חלקם כללו עונשי מאסר, אך הרוב המכריע היו גירושים מחבל הרוהר ומאזור הריין לחלק הלא כבוש של גרמניה.
בין העצורים היו פריץ טיסן מחברת הפלדה טיסן בגין סירובו לספק פחם וגוסטב קרופ, שערך הלוויה ציבורית גדולה בעקבות תקרית בחברת קרופ שבה נהרגו 13 פועלים שובתים על ידי חיילים צרפתים.
קרופ נידון ל-15 שנות מאסר וקנס של 100 מיליון מארק, אך הוא ריצה רק 7 חודשים ושוחרר כשההתנגדות הפסיבית בוטלה.
הצרפתים גם הטילו מצור בין הרוהר לשאר חלקי גרמניה.
משלוחי המזון, שלא נכללו במצור, הופסקו בכל זאת בצורה כה קשה עד שפונו מהרוהר בין 200,000 ל-300,000 ילדים חסרי תזונה או מורעבים.
פעולות חבלה בוצעו הן על ידי לאומנים והן על ידי קומוניסטים.
הם פוצצו פסי רכבת וגשרים כדי לעצור את משלוחי הפיצויים לצרפת, תקפו עמדות צרפתיות ובלגיות והרגו לפחות שמונה משתפי פעולה.
חלק מכלי הנשק ששימשו את תומכי קבוצות הימין החצי-צבאיות סופקו בחשאי על ידי הרייכסווהר, הכוחות המזוינים הגרמנים של רפובליקת ויימאר.
בתקרית חבלה אחת שזכתה לתשומת לב ציבורית רחבה, הוצא להורג הנציונל-סוציאליסט אלברט שלגטר על ידי הצרפתים בשל השמדת קטע מסילת ברזל.
הוא הפך לדמות קדושה בגרמניה, בעיקר לאדולף היטלר והנאצים.
בליל יום ראשון, 10 ביוני 1923, נורו למוות שני צרפתים בדורטמונד על ידי אלמונים.
בצהריים הטילו כוחות הכיבוש עוצר מ-9 בערב עד 5 בבוקר לתושבי דורטמונד שיצאו לטיול באזור הכפרי שמסביב בלי שהודיעו על הצעד.
שישה גברים מדורטמונד ואזרח שווייצרי נורו ללא אזהרה בשובם.
בקבורת בני דורטמונד ב-15 ביוני השתתפו 50,000 איש.
מעשי אלימות ותאונות שנגרמו על ידי כוחות הכיבוש גרמו ל-137 הרוגים ול-603 פצועים עד אוגוסט 1924, זמן קצר לפני שההתנגדות הפסיבית בוטלה.
הנזקים הכספיים לכלכלת הרוהר שנגרמו עקב הכיבוש נאמדו בין 3.5 ל-4 מיליארד מארק זהב.
בנוסף לקריאה להתנגדות פסיבית, הקנצלר קונו וממשלתו התחייבו לתמוך בעובדים השובתים של מפעלים ומכרות.
חברות תעשייתיות של חבל הרוהר הסכימו לא לפטר את עובדיהן ולבקש מהם להמשיך לתקן ולתחזק ציוד.
הממשלה בתמורה סיפקה לחברות הלוואות בריבית נמוכה ופיצויים ישירים.
היא גם שילמה את שכרם של עובדי שירות המדינה שלא עבדו.
בין 60 ל-100 אחוזים מכלל השכר ברוהר שולמו בסופו של דבר על ידי הממשלה.
מאחר שלא היה לממשלה כל אמצעי אחר לעמוד בעלויות העצומות, היא הדפיסה עוד ועוד כסף נייר.
המהלך עזר לעורר את ההיפר-אינפלציה של 1923, במהלכה ירד ערך המטבע של גרמניה, הפאפירמארק, מ-17,000 לדולר האמריקאי בתחילת השנה ל-4.2 טריליון בשיא האינפלציה.
המערכת הפיננסית של גרמניה התמוטטה.
היו מהומות מזון ברוהר וגל ארצי של שביתות נגד ממשלת קונו, שהתפטרה ב-12 באוגוסט 1923.
הממשלה החדשה של גרמניה, בראשות גוסטב שטרזמן ממפלגת העם הגרמנית, הודיעה על סיום ההתנגדות הפסיבית ב-26 בספטמבר.
חודשיים לאחר מכן, הממשלה החליפה את הפאפירמארק ברנטמארק והחזירה את ערכו של המטבע של גרמניה.
על מנת להתמודד עם הקריסה הכלכלית מכיבוש הרוהר, עשה שטרזמן שימוש נרחב בחיזוק התעשייה מ-13 באוקטובר.
הקנצלר שטרזמן חזר למדיניות ההגשמה שהנהיג יוזף וירט.
אולם מטרתו של שטרזמן הייתה לשפר את היחסים הבינלאומיים על ידי מאמץ בתום לב לעמוד בתנאי הסכם ורסאי.
הוא הורה לעובדים שובתים לחזור לעבודה והכריז על כוונתה של גרמניה להמשיך לשלם תשלומי פיצויים.
המהלכים החזירו מספיק אמון בינלאומי בגרמניה, כך שכאשר שטרזמן חיפש דיונים עם מעצמות הברית שיביאו בחשבון את מה שגרמניה מסוגלת לשלם כלכלית, ועדת הפיצויים הקימה את ועדת דוז, בראשות הכלכלן האמריקני צ'ארלס דוז.
היא המליצה להפחית את סך הפיצויים ל-50 מיליארד מארק מ-132 מיליארד מארק.
גרמניה גם קיבלה הלוואה של 800 מיליון מארק זהב, הממומנת בעיקר על ידי בנקים אמריקאים.
ראש ממשלת בריטניה מטעם הלייבור, רמזי מקדונלד, שראה בנתון של 132 מיליארד בלתי אפשרי עבור גרמניה לשלם, לחץ בהצלחה על ראש ממשלת צרפת, אדואר אריו, לעשות סדרה של ויתורים לגרמניה.
גם בלחץ פיננסי אנגלו-אמריקאי כבד - ירידת ערך הפרנק גרמה לצרפתים להיפתח ללחץ מוול סטריט והסיטי של לונדון - הסכימו הצרפתים לתוכנית דוז.
לאחר אישור הרייכסטאג הגרמני, התוכנית נכנסה לתוקף ב-1 בספטמבר 1924. הנטל הכספי על גרמניה הוקל, ויחסיה הבינלאומיים השתפרו.
ב-3 בספטמבר 1924, הנציבות העליונה של ריינלנד בין בעלות הברית החזירה לגרמנים את השליטה במינהל המקומי ובכלכלה.
ניתנה חנינה, ורוב הסימנים החיצוניים של הכיבוש נעלמו ברובם מעיני הציבור.
החיילים הצרפתיים האחרונים פינו את דיסלדורף ודואיסבורג יחד עם הנמל החשוב של העיר בדיסבורג-רוהררוט ב-25 באוגוסט 1925.
הפלישה הצרפתית לגרמניה עשתה רבות כדי להגביר את האהדה לרפובליקה הגרמנית ברמה הבינלאומית, אם כי לא ננקטה כל פעולה בחבר הלאומים מאחר שהכיבוש היה חוקי מבחינה טכנית על פי חוזה ורסאי.
בעלות בריתה של צרפת פולין וצ'כוסלובקיה התנגדו לכיבוש בגלל קשריהן המסחריים עם גרמניה ודאגתם שהפעולה תדחוף את גרמניה לברית קרובה יותר עם ברית המועצות.
כאשר ב-12 ביולי 1922 דרשה גרמניה מורטוריום על תשלומי הפיצויים, התפתחה מתיחות בין ממשלת צרפת של פואנקרה לממשלת הקואליציה של דייוויד לויד ג'ורג'.
מפלגת הלייבור הבריטית דרשה שלום וגינתה את לויד ג'ורג' כעושה צרות.
היא ראתה בגרמניה את המרטיר של התקופה שלאחר המלחמה ואת צרפת כנקמנית והאיום העיקרי על השלום באירופה.
המתיחות בין צרפת לבריטניה הגיעה לשיא במהלך ועידה בפריז בתחילת 1923, אז הקואליציה בראשות לויד ג'ורג' הוחלפה על ידי השמרנים.
מפלגת הלייבור התנגדה לכיבוש הרוהר לאורך 1923, אותו דחתה כאימפריאליזם צרפתי.
מפלגת הלייבור הבריטית האמינה שניצחה כאשר פואנקרה קיבל את תוכנית דוז ב-1924.
למרות חילוקי הדעות שלו עם הממלכה המאוחדת, פואנקרה ביקש לשמר את ההסכמה האנגלו-צרפתית ומיתן את מטרותיו במידה מסוימת.
המטרה העיקרית שלו הייתה לזכות בהמשך תשלומי הפיצויים מגרמניה.
שיטותיו הבלתי גמישות ואישיותו הסמכותית הביאו לכישלון הדיפלומטיה שלו.
לאחר שהקואליציה של פואנקרה הפסידה בבחירות לבית המחוקקים בצרפת ב-1924 לקואליציה בראשות הרדיקלים של אדואר אריו, החלה צרפת לעשות ויתורים לגרמניה.
לדברי ההיסטוריונית סאלי מרקס, כיבוש הרוהר "היה רווחי ולא גרם להיפר-אינפלציה הגרמנית, שהחלה ב-1922 והתגברה בגלל התגובות הגרמניות לכיבוש הרוהר, וגם לא להתמוטטות הפרנק ב-1924, שנבעה מהפרקטיקות הפיננסיות של צרפת ואי תשלום פיצויים".
מרקס טוענת שהרווחים, לאחר עלויות הכיבוש של רוהר-ריינלנד, היו כמעט 900 מיליון מארק זהב.
לאחר שהממשלה בברלין הכריזה על קץ להתנגדות הפסיבית לכיבוש הרוהר, ממשלת בוואריה הכריזה על מצב חירום ומינתה את ראש ממשלתה לשעבר, גוסטב פון קאהר, לנציב המדינה בעל סמכויות דיקטטוריות.
בתגובה, נשיא גרמניה פרידריך אברט הנהיג מצב חירום בכל המדינה והעביר את הכוח הביצועי לשר ההגנה אוטו גסלר.
קאהר ושני מקורבים דגלו בצעדה לברלין כדי להפיל את הממשלה, אך ב-8 בנובמבר 1923 פרצו אדולף היטלר וחברי המפלגה הנאצית לפגישתם והחלו את הפוטש במרתף הבירה.
הם הצדיקו את הניסיון, שהביא להם לראשונה תשומת לב ציבורית רחבה, בין השאר בשל ה"כאוס" שנגרם כתוצאה מכיבוש הרוהר.
הכיבוש הצרפתי של הרוהר האיץ את עליית מפלגות הימין.
קואליציית המרכז-שמאל השלטת הוכפשה בשל חוסר יכולתה להתמודד עם המשבר, בעוד שהמפלגה הקומוניסטית של גרמניה, השמאלית הקיצונית נותרה בלתי פעילה במשך רוב התקופה בהנחיית הפוליטביורו הסובייטי והקומינטרן.
מבולבלים מהתבוסה במלחמה, ייסדו השמרנים בשנת 1922 קונסורציום של אגודות לאומניות, Vereinigten Vaterländischen Verbände Deutschlands (VVVD, "האגודות הפטריוטיות המאוחדות של גרמניה").
המטרה שלהם הייתה ליצור חזית מאוחדת של הימין.
באקלים של התנגדות לאומית נגד פלישת הרוהר הצרפתית, הגיע ה-VVVD לשיא כוחו.
הוא דגל במדיניות של מונרכיזם בלתי מתפשר, קורפורטיזם והתנגדות להסכם ורסאי.
עם זאת, הוא חסר אחדות פנימית וכסף ולכן מעולם לא הצליח לאחד את הימין.
האיחוד התפוגג עד סוף שנות ה-20, כאשר המפלגה הנאצית התחזקה.
הכיבוש הטורקי בצפון סוריה הוא הכינוי לאזורים בצפון סוריה שהכוחות המזוינים של טורקיה והצבא הלאומי הסורי בעלת בריתם כבשו מאז אוגוסט 2016, עם פתיחת מבצע מגן הפרת, במהלך מלחמת האזרחים בסוריה.
אף על פי שאזורים אלה מכירים באופן נומינלי בממשלה המזוהה עם האופוזיציה הסורית, הם מהווים למעשה פרוטו-מדינה נפרדת תחת ממשל צבאי טורקי.
אזורים בשליטה טורקית בסוריה כוללים שטח של 8,835 קמ"ר המקיף למעלה מ-1,000 יישובים, כולל ערים גדולות כמו עפרין, אל באב, עזאז, ג'ראבלוס ותל אבייד.
רוב היישובים הללו נכבשו מידי המדינה האסלאמית של עיראק והלבנט (דאעש) ומהכוחות הסוריים הדמוקרטיים (SDF), שניהם הוגדרו כארגוני טרור על ידי ממשלת טורקיה, על אף שחלק מהעיירות, כולל עזאז, היו תחת שליטת האופוזיציה הסורית לפני ההתערבות הטורקית.
שטחים בשליטת ממשלת הביניים הסורית (קואליציית ארגוני אופוזיציה) עברו לשליטת טורקיה שהחלה להרחיב את סמכותה החלקית שם (שמתבטאת בין היתר במתן אזרחות טורקית לאזרחים סורים).
אזורים אלה מכונים "אזורים בטוחים" על ידי הרשויות הטורקיות.
הכיבוש הוביל להפרות זכויות אדם ולטיהור אתני באזורים מסוימים.
שטחו של אזור הכיבוש הטורקי נכלל באזורים הצפוניים של מחוזות חלב, א-רקה ואל-חסכה.
ב-26 בפברואר 2018, השטח התאחד עם מחוז אידליב שברובו נשלט על ידי המורדים.
הצבא הלאומי הסורי כבש שטח של 2,225 קמ"ר במהלך מבצע מגן הפרת.
אזורים שנכבשו במהלך המבצע כללו כפרים בין הערים עזאז לאל-ראי.
בעקבות מבצע ענף זית נפת עפרין נכנסה לאזור הכיבוש של הצבא הלאומי הסורי, כולל העיר עפרין, המרכז המנהלי של הנפה.
לפי מפקד האוכלוסין הסורי של 2004, אוכלוסיית הנפה מנתה 172,095 תושבים לפני המלחמה.
במהלך מבצע מעיין השלום כבשו הכוחות המזוינים של טורקיה ובעלות בריתה שטח כולל של בין 3,412 ל-4,220 קמ"ר ו-68 יישובים, כולל ראס אל-עין ותל אבייד.
בינואר 2025 החל פלישה טורקית למחוז לטקיה, שבצפון מערב סוריה.
האזור הנשלט על ידי טורקיה מגוון מבחינה אתנית, מיושב בעיקר על ידי טורקמנים, ערבים, כורדים ויזידים, עם מיעוטים צ'רקסים ליד עזאז.
החל משנת 2020, הערבים היוו רוב באזורים שבשליטת טורקיה.
לפני הכיבוש הטורקי, באזור אל-באב היה רוב ערבי, בעוד שבאזור עפרין היה רוב כורדי.
תל אבייד הייתה ברובה ערבית, בעוד אוכלוסיית ראס אל-עין הייתה כורדית.
עם זאת, כל האזורים הללו הושפעו מאוד מתזוזות פליטים ותנועת אוכלוסייה עקב מלחמת האזרחים, מה שהקשה על הערכות דמוגרפיות מדויקות.
מספר רב של פליטים סורים עברו מרצונם או שלא מרצונם לאזורים אלה לאחר ההתערבות הטורקית.
אוכלוסיית הטריטוריות הנשלטות על ידי טורקיה היא בדרך כלל מוסלמית, כאשר אוכלוסיית האזור שנכבש במבצע מגן הפרת וכן תל אבייד היא שמרנית מאוד בכל הנוגע לדת.
היו כמה קהילות נוצריות באזורי הכיבוש של טורקיה: קהילה נוצרית אוונגליסטית קטנה התקיימה בעפרין, בעוד שנוצרים (רובם ארמנים ואשורים סורים) חיו בתל אבייד ובראס אל-עין.
רוב הנוצרים הללו נמלטו לאחר כיבוש העיר, מחשש שירצחו.
לאחר שטורקיה כבשה את נפת עפרין בתחילת 2018, היא החלה ליישם מדיניות של יישוב מחדש של לוחמים ערבים ופליטים מדרום סוריה בבתים הריקים שהיו שייכים לעקורים המקומיים.
רוב התושבים הקודמים, רובם כורדים או יזידים, נמנעו מלשוב לעפרין.
אף על פי שכמה מיליציות כורדיות של ה-SNA והמועצות האזרחיות הנתמכות על ידי טורקיה התנגדו למדיניות יישוב מחדש זו, רוב יחידות ה-SNA תמכו בהן באופן מלא.
פליטים ממזרח ע'וטה, דמשק, אמרו שהם חלק מ"שינוי דמוגרפי מאורגן", שנאמר כי יחליף את האוכלוסייה הכורדית בעפרין ברוב ערבי.
יותר מ-200,000 בני אדם ברחו ממחוז עפרין במהלך ההתערבות הטורקית עד מרץ 2018, בעוד ש-458,000 עקורים מאזורים אחרים של סוריה התיישבו בעפרין בעקבות ההתערבות הטורקית.
בסעיף 47, הדו"ח מתייחס לביזה וניכוס רכוש, ומציין כי "בכל אזור עפרין, מספר ראיות מצביעות על כך שרכושם של בעלי עסקים כורדים נשדד ונוכס על ידי אנשי הצבא הלאומי הסורי באופן מכוון.
דווח כי נשים ונערות יזידיות וכורדיות אחרות נחטפו על ידי ה-SNA מאז שהחל כיבוש עפרין בתחילת 2018, וביצעו בהן כופר, אונס, נישואים בכפייה ועוד.
נטען שרבות מהן נהרגו מאוחר יותר.
פעילות זו פורשה כחלק ממדיניות אסלאמית של הרתעת נשים מלעזוב את בתיהן ולהרחיקן מהפעילות האזרחית שהן עודדו לקחת בה חלק תחת המנהל האוטונומי של צפון ומזרח סוריה, כמו גם חלק מתוכנית רחבה יותר להרתיע את חזרתם של פליטים יזידים וכורדים אחרים שנמלטו מעפרין ב-2018.
טורקיה ארגנה רשות אכיפת חוק חדשה בשטחים הכבושים בתחילת 2017 הנקראת "המשטרה החופשית", המחולקת למשטרה לאומית ולכוחות ביטחון הציבור.
היא מאומנת, מתחמשת ומתוקצבת על ידי השלטונות הטורקיים, וכתוצאה מכך נאמנה לטורקיה.
המשטרה הלאומית, בראשות האלוף עבדול רזאק אסלן, מחולקת עצמה לכוח המשטרה האזרחית ולכוחות המיוחדים.
רוב פעילי המשטרה עברו הכשרה באקדמיה הלאומית לשוטרים בטורקיה.
כדי לשמור על האבטחה בנפת עפרין, טורקיה העסיקה גם חברים לשעבר במשטרת מזרח ע'וטה החופשית שעברה לצפון סוריה לאחר כיבוש מזרח ע'וטה על ידי צבא סוריה.
בנוסף, טורקיה הקימה מספר בתי משפט באזור המעסיקים שופטים סוריים ועוקבים אחר הקוד המשפטי של סוריה, תוך פיקוח ותמיכה של שופטים ותובעים טורקים.
בעזאז הוקם "בית דין לטרור" מיוחד.
ביולי 2018, טורקיה מילאה "תפקיד בולט יותר ויותר - ושנוי במחלוקת - בכלכלה המקומית של האזור".
היא השקיעה רבות באזור, סיפקה משרות עבודה וסייעה בבנייה מחדש של הכלכלה.
פרויקטי פיתוח בהובלת טורקיה שיקמו תשתיות כמו סכרים, חשמל וכבישים.
חברות פרטיות טורקיות השיקו פרויקטים באזור, וכך גם מספר חברות ואנשי עסקים סוריים.
תוצאה בעייתית אחת של ההשפעה הכלכלית של טורקיה הייתה שמשבר המטבע והחובות של המדינה השפיע גם על האזור, שכן טורקיה משלמת משכורות ושירותים בלירה טורקית שערכה ירד מאוד במהלך 2018, ופוגעת בכלכלה המקומית.
כתוצאה מהפלישה הטורקית, קרס מגזר התיירות של עפרין ששרד את מלחמת האזרחים עד אותה נקודה.
לאחר שהקרב בין ה-SDF לכוחות פרו-טורקים הסתיים ברובו, טורקיה ניסתה לייצב מחדש את האזור ולהחיות את התיירות המקומית.
היא הסירה את השליטה ההדוקה על מבקרים ועוברים שהייתה קיימת בעבר תחת הממשל בראשות PYD, והמועצות המקומיות החדשות והמשטרה החופשית ניסו לספק יציבות ותמריצים לתיירים לחזור.
ביולי 2018, הצעדים הללו החלו להשפיע, כאשר חלק מהמבקרים הגיעו לאזורי הפנאי הפופולריים של עפרין, כמו אגם מיידנקי.
טורקיה לקחה "שליטה מלאה על התהליך החינוכי" באזור, ומממנת את כל שירותי החינוך.
אלפי מורים באזור מקבלים שכר מטורקיה.
מספר בתי ספר נפתחו או נבנו לאחרונה, כאשר תוכניות הלימודים שלהם הותאמו חלקית לתוכנית הלימודים בטורקיה: אף על פי שתוכניות הלימודים של משרד החינוך הסורי עדיין מספקות את הבסיס, חלקים מסוימים שונו כדי להתאים את תוכנית הלימודים לנקודת המבט הטורקית ביחס להיסטוריה, למשל החלפת הכינוי "הכיבוש העות'מאני" ב"שלטון עות'מאני".
טורקית נלמדת כשפה זרה מאז כיתה א' ואלו שלומדים בבתי ספר באזורי הכיבוש יכולים ללמוד לאחר מכן באוניברסיטאות בטורקיה.
כיבוש התודעה האמריקאית הוא סרט דוקומנטרי משנת 2016 המשרטט את האופן שבו פועלת ההסברה הישראלית בארצות הברית מאת לורטה אלפר וג'רמי ארפ.
לפי אל-ג'זירה, הסרט מבקש להראות כיצד לוחמת מידע שניהלו ישראל ותומכיה שינתה את ההסתכלות על הסכסוך הישראלי-פלסטיני, וכבשה את לבם ומוחותיהם של האמריקאים ב-50 השנים האחרונות.
הסרט בוחן את תמיכתה האיתנה של ארצות הברית בישראל מול פעולותיה השנויות במחלוקת של האחרונה.
הסרט התיעודי מתחיל בקטעי וידאו ממבצע צוק איתן, ובאמצעות מומחים, מחציתם יהודים אמריקאים, מראה כיצד ממשלת ישראל וקבוצות לובי פרו-ישראליות מנצלות את השפעתם בתקשורת האמריקאית כדי לעצב את דעת העם האמריקני בנוגע לשלטון הישראלי ביהודה ושומרון ובעזה.
הסרט מראה כיצד התקפות ישראליות על מחבלים פלסטינים עוררו הפגנות נרחבות ברחבי העולם, בעוד שארצות הברית נותרה איתנה בתמיכתה בישראל.
הסרט התיעודי מתחיל בהקרנת מבצע צוק איתן, במהלכו הטילה ישראל כמעט 20,000 טונות של חומר נפץ על רצועת עזה ב-51 ימים, נהרגו יותר מ-2,000 פלסטינים, ונפצעו עשרות אלפים.
לפי הוושינגטון פוסט, הסרט ממשיך להראות שלאחר מלחמת לבנון הראשונה, ישראל שכרה את פרנק לונץ , יועץ יחסי ציבור אמריקאי שסייע לקמפיינים הרפובליקנים.
לונץ יעץ לתומכי ישראל "להציג תמיד את הפעולה הצבאית הישראלית כהגנה עצמית.
הדוברים צריכים להתמקד בטרור, לא בטריטוריה".
לונץ הבין ש"ישראל לא יכולה לגרום לתמונות קורעות לב מלבנון ומעזה להיעלם, אבל אפשר לגרום לאמריקאים להאמין שלפלסטינים מגיע כל מה שישראל תכה בהם".
לפי המומחים שרואיינו בסרט, כל ביקורת על ישראל מתויגת כאנטישמיות, ורק יהודים ששונאים את עצמם אינם תומכים בישראל.
כאשר בוב סיימון או מייק וולאס מבקרים את ישראל ב תוכנית הטלוויזיה 60 דקות הם מתוארים כאוטואנטישמים."
סקר CNN שנערך ב-2014 מצא כי 40 אחוז מהאמריקאים האמינו שישראל משתמשת בכוח מופרז נגד תושבי עזה.
הסרט התיעודי היה אמור להיות מוצג במרכז קהילתי בטאקומה פארק שבמרילנד, אך נדחה בחודש לאחר שהמועצה ליחסי קהילה יהודית (JCRC) בוושינגטון מחתה על חסותה של העירייה על ההקרנה.
בסופו של דברהוצגה גרסה של 45 דקות במקום 84 דקות, כדי לספק הזדמנות לדיון לאחר הצפייה.
לאחר ההקרנה, נערך פאנל עם נציגי הקול היהודי לשלום והמועצה ליחסים בין ארצות הברית לאסלאם .
לפני הקרנת הסרט התיעודי ביקשו גורמים בעירייה מהמועצה ליחסי קהילה יהודית בוושינגטון להשתתף, אך הם סירבו לבקשה מאחר שלדעתם שאר משתתפי הפאנל "מתנגדים לעצם קיומה של מדינת ישראל".
קרמר , חבר בבית הנבחרים של מרילנד, גינה את חסות העירייה על הסרט, ואמר: "מה הדבר הבא...
האם עלינו לחשוב על גרמניה של 1933...
אולי בקרוב תדרשו מבעלי העסקים היהודים להציב מגני דוד על חלונות הראווה שלהם, כך שבהמשך יהיה קל יותר לזהות אותם ולנפץ להם את החלונות, או אולי סתם שריפת בית כנסת או שניים..." גם פיטר פרנצ'וט , סמנכ"ל הכספים של מרילנד, הביע התנגדות להקרנת הסרט ולתכניו.
לדבריו, "מועצת העיר צריכה להתקשר היום לבטל את ההצגה הזו ולהעביר את הסרט הזה - וערכיו האנטישמיים - בחזרה לשוליים האפלים של החברה שלנו".
שמונה מתוך תשעת חברי מועצת מחוז מונטגומרי ביקשו לבטל את הקרנת הסרט התיעודי מכיוון שלטענתם הסרט אנטי-יהודי.
טום האקר , חבר המועצה היחיד שלא חתם על הבקשה, אמר שלא נעים לו לעשות זאת כשהוא עדיין לא ראה את הסרט.
רון הלבר, מנכ"ל המועצה ליחסי קהילה יהודית בוושינגטון, שהעדיף לא להשתתף בהקרנה, אמר: "יש לנו עיר שהחליטה להוציא כספי משלם המיסים על סרט אנטישמי באופיו..." הוא הוסיף כי הסרט "יכול היה להיכתב על ידי ספר התעמולה של החמאס".
כיבוש לבבות ומוחות הוא מושג המתבטא מדי פעם בפתרון מלחמה, התקוממות וסכסוכים אחרים, שבהם צד אחד מבקש לנצח לא על ידי שימוש בעליונות צבאית, אלא על ידי פניות רגשיות או אינטלקטואליות כדי להשפיע על תומכי הצד השני.
השימוש במונח לבבות ומוחות בהתייחסות לשיטה של הצבת אוכלוסייה בלתי מעורבת, שימש לראשונה על ידי הגנרל הצרפתי והמנהל הקולוניאלי הוברט ליאוטי כחלק מהאסטרטגיה שלו להתמודד עם מרד הדגלים השחורים במהלך מסע טונקין ב-1895. המונח יוחס גם לאסטרטגיה של ג'רלד טמפלר בתקופת מצב חירום במלאיה.
המונח שימש בתקופת מצב החירום המלאי על ידי הבריטים שהפעילו שיטות כדי לשמור על אמון המלאים ולהפחית את הנטייה לצדד בצבא השחרור הלאומי של מלאיה (MNLA), במקרה זה, על ידי מתן סיוע רפואי ומזון למלאים.
ג'רלד טמפלר הצהיר זמן קצר לאחר הגעתו למלאיה כי:
ביקורת שנמתחה נגד תפיסת ה"לבבות והמוחות" הבריטית הייתה ש"[יש הרבה דיבורים על מאבק למען "הלב והמוח" של המלזים, אבל רק ציות עיוור נדרש מהם".
בתחילת שנות ה-90, ההיסטוריוגרפיה נתקלה בביקורת כלפי הנחת היסוד שבריטניה נשענת על אסטרטגיות "כיבוש לבבות ומוחות" במאבקה נגד מרידות.
מבקרים זעקו כי הספרות ההיסטורית המסורתית נטתה להקטין או להסתיר את הרמה בה היה השימוש הבריטי בכוח צבאי.
היסטוריונים כמו דייוויד פרנץ', אשלי ג'קסון, יו סטראצ'ן, פול דיקסון, אלכס מרשל, ברנדון פירס וקרוליין אלקינס הדגישו והחזירו למרכז הבמה את הטענות שהעלה במקור ניוזינגר לגבי השימוש הבריטי בכוח.
לדברי ההיסטוריונית קרוליין אלקינס, בריטניה הסתירה במכוון ובאופן מסודר מסמכים ועדויות המתעדות את השימוש באלימות על ידי כוחותיה.
המסמכים שאותרו בקניה על ידי אלקינס הפכו לזירת הוכחה מכרעת בתביעות משפטיות שהוגשו נגד הממשל הבריטי בתום שנות ה-2000 ותחילת שנות ה-2010.
בהערכתו של יורי ז'וקוב, מדען המדינה מאוניברסיטת מישיגן, רוסיה נקטה מאז המהפכה הבולשביקית של 1917 במודל נגד התקוממות שניגודי בתכלית לגישת "כיבוש לבבות ומוחות".
ז'וקוב מצביע על כך שלמרות התמודדות עם כישלונות קשים באפגניסטן ובמהלך מלחמת צ'צ'ניה הראשונה, לרוסיה יש מוניטין מהטובים ביותר במאבק נגד מרידות מודרניות.
השימוש בביטוי "כיבוש לבבות ומוחות" בהקשר של ארצות הברית נראה כאילו הוא מושרש בציטוט מפיו של ג'ון אדמס, פטריוט מלחמת העצמאות והנשיא השני של ארצות הברית.
במכתב מה-13 בפברואר 1818, אדמס כתב: "המהפכה בוצעה לפני תחילת המלחמה.
המהפכה הייתה במוחם ובלבם של האנשים; שינוי ברגשות הדתיים של חובותיהם וחובותיהם...
השינוי הרדיקלי הזה בעקרונות, בדעות, ברגשות ובחיבה של האנשים, היא המהפכה האמריקאית האמיתית." דבריו מדגישים את החשיבות של שינוי בתפיסות וברגשות של האוכלוסייה ככלי מרכזי להשגת מטרות פוליטיות וחברתיות.במהלך מלחמת וייטנאם, ארצות הברית יזמה קמפיין שנקרא "לבבות ומוחות", בהשראת הנשיא לינדון ב.
ג'ונסון עצמו השתמש בביטוי באחד מנאומיו המפורסמים ביותר, במפגש ארוחת ערב עם Texas Electric Cooperatives, Inc., ב-4 במאי 1965, שם הכריז: "אנחנו חייבים להיות מוכנים להילחם בווייטנאם, אבל הניצחון האולטימטיבי יהיה תלוי בלבם ובמוחם של האנשים שחיים בפועל שם בחוץ.
בכך שאתה עוזר להביא להם תקווה וחשמל אתה גם מכה חשובה מאוד למען מטרת החופש בכל העולם".
הקמפיין התמקד בניסיון לזכות בתמיכת האוכלוסייה המקומית דרך פרויקטים שיפוריים וסיוע הומניטרי, במטרה לסכל את התמיכה בוייטקונג.
דרך אמריקאית נוספת להסתכל על המושג באה לידי ביטוי במשפט, "אם יש לך אותם בביצים, בלב ובמוח הם ילכו בעקבותיך".
כיבוש זור היה הכיבוש של סנג'ק זור במסופוטמיה עילית בשנים 1918–1920 לאחר מלחמת העולם הראשונה על ידי לאומנים עיראקים שייצגו את הממשלה הערבית בדמשק בראשות האמיר פייסל.
בניגוד לכוונותיהם של הלאומנים העיראקים, הכיבוש הבטיח שהאזור הפך לחלק מהמדינה המודרנית של סוריה.
השטח היה ממוקם בין מנהלת שטח האויב הכבוש (OETA) בסוריה במערב לבין עיראק הכבושה הבריטית (1918–1920) במזרח.
המושלים של זור הכבושה היו, לפי הסדר: מרעי פאשה אל-מאללה, רמדאן אל-שאלש ומאולוד מוכליס; השניים האחרונים היו חברים באגודת האמנה העיראקית.
חבל הריין נותר מפורז, וכך גם אזור המשתרע על פני חמישים קילומטרים ממזרח לנהר הריין, והועברו לשליטת הנציבות העליונה של בעלות הברית של הריין, שהובלה על ידי נציב צרפתי והיה לה חבר אחד מכל מדינה, מבלגיה, בריטניה וארצות הברית (האחרונה בתפקיד משקיף בלבד).
מטרת הכיבוש הייתה לתת לצרפת ולבלגיה ביטחון מפני כל התקפה גרמנית עתידית ולשמש ערובה להתחייבויות השילומים של גרמניה.
לאחר שגרמניה נקלעה לפיגור בתשלומיה ב-1922, הורחב הכיבוש לחבל הרוהר התעשייתי מ-1923 עד 1925.
בשנים הראשונות של הכיבוש, מספר תנועות בדלניות – חלקן נתמכו על ידי הצרפתים – ניסו להקים ארץ ריינלנד עצמאית בעלת ברית לצרפת, אך לאף אחת מהן לא הייתה תמיכה עממית משמעותית.
היחסים בין כוחות הכיבוש לתושבים הגרמנים היו לעיתים קרובות מתוחים, אם כי יותר באזורים הצרפתיים והבלגיים מאשר באזורים האמריקאים והבריטים.
גם הצרפתים וגם הגרמנים עסקו במסעות תעמולה גדולים, הצרפתים כדי להעביר את תושבי הריינלנד לצידם והגרמנים כדי לעורר רגשות לאומיים ובינלאומיים נגד הכיבוש.
מלחמת התעמולה הגרמנית כללה התקפות גזעניות נגד כוחות קולוניאליים צרפתיים שחורים.
11 בנובמבר 1918: שביתת הנשק שסיימה את הלחימה במלחמת העולם הראשונה נחתם
28 ביוני 1919: חתימת הסכם ורסאי והסכם הריין
10 בינואר 1920: הסכם ורסאי והסכם ריינלנד נכנס לתוקף; הנציבות העליונה של בעלות הברית של חבל הריין הוקמה
ינואר 1926: נסיגה מאזור הכיבוש הצפוני סביב קלן
נובמבר 1929: נסיגה מהאזור המרכזי סביב קובלנץ
30 ביוני 1930: נסיגה מהאזור הדרומי סביב מיינץ, וכתוצאה מכך סיום הכיבוש
7 במרץ 1936: הצבא הגרמני מחדש של חבל הריין תחת אדולף היטלר
במשא ומתן לשלום שהחל בוורסאי בינואר 1919, ביקש ראש ממשלת צרפת ז'ורז' קלמנסו לתקן את גבולה של צרפת עם גרמניה ולהציבו בנהר הריין.
כל השטחים בגדה המערבית של הנהר היו אמורים להיות מנותקים מגרמניה וליצור מדינה ריבונית אחת או יותר המתיישרות עם צרפת.
הוא ראה ברעיון, שמקורו בגנרל פרדיננד פוש, הדרך היחידה להישאר בטוחה מול גרמניה, וציין כי היא פלשה לצרפת ארבע פעמים ב-100 שנים (1814, 1815, 1870 ו-1914).
קלמנסו לא הצליח לשכנע את בעלי בריתו לקבל את ההצעה.
נשיא ארצות הברית וודרו וילסון תמך בזכותם של עמים להגדרה עצמית, שלדבריו אין לשלול מהגרמנים.
ראש ממשלת בריטניה דייוויד לויד ג'ורג' לא רצה שהסיפוח "יותיר מורשת של אי צדק שתעמוד בדרגה כמו אלזס-לורן".
כפשרה הסכימו האמריקאים והבריטים שאם גרמניה תתקוף שוב את צרפת, הם ייכנסו למלחמה בצדה.
קלמנסו קיבל אז מגבלת זמן מקסימלית של חמש עשרה שנים לכיבוש.
כתנאי מוקדם לנסיגה, גרמניה תידרש לעמוד בדרישות הסכם השלום ולעמוד בהתחייבויות השילומים שלה בזמן.
תפקידו של הכיבוש שונה אפוא ממכשיר להחלשת גרמניה לקלף מיקוח לחובות השילומים של גרמניה.
סעיף 42 של חוזה ורסאי קבע כי הגדה המערבית של הריין ו"הגדה הימנית ממערב לקו הנמתח 50 קילומטרים ממזרח לנהר הריין" יפורזו.
ההוראות הקשורות ספציפית לכיבוש חבל הריין נקבעו בסעיפים 428 עד 432. סעיף המפתח (428) קובע:כערובה לביצוע האמנה הנוכחית על ידי גרמניה, השטח הגרמני הממוקם ממערב לנהר הריין, יחד עם ראשי הגשר בקלן, קובלנץ, מיינץ וקהל, לפי סעיף 429], ייכבש על ידי בעלות הברית והמקורבים.
חיילים לתקופה של חמש עשרה שנים מכניסתה לתוקף של האמנה הנוכחית.
סעיף 429 הוסיף כי אם גרמניה תעמוד בהתחייבויותיה על פי האמנה, אזור קלן (תחת כיבוש בריטי) יפונה לאחר חמש שנים, אזור קובלנץ (תחת כיבוש אמריקאי) לאחר עשר שנים, והשאר לאחר חמש עשרה שנים.
ב-28 ביוני 1919, היום שבו נחתם הסכם ורסאי, חתמו צרפת, בלגיה, בריטניה, ארצות הברית וגרמניה על הסכם נפרד "בקשר לכיבוש הצבאי של שטחי הריין" כפי שנקבע בסעיף 432 לאמנה.
שלושה עשר סעיפים של הסכם ריינלנד כללו את הנקודות הבאות:
כיבוש הגדה המערבית של הריין על פי הוראות שביתת הנשק של 1918 היה אמור להימשך.
לא הורשו חיילים גרמנים לשהות באזור; כלומר, האזור היה אמור להיות מפורז.
הנציבות העליונה של בעלות הברית של הריין (IARHC) הוקמה כנציגה העליונה של מדינות ההסכמה בחבל הריין הכבוש.
זה היה אמור להיות מורכב מחבר אחד כל אחד מבלגיה, צרפת, בריטניה וארצות הברית.
היא יכולה להוציא פקודות כפי שהיא חשבה שצריך.
גרמניה שמרה על סמכות שיפוט אזרחית ופלילית למעט עבירות נגד חיילי הכיבוש, שהיו כפופות לסמכות השיפוט הצבאית של בעלות הברית.
גם המינהל האזרחי נשאר בידיים גרמניות, למעט היכן שה-IARHC ראה צורך אחר לצורכי הכיבוש.
גרמניה הייתה אמורה לשאת בעלויות הכיבוש.
חיילי בעלות הברית היו אמורים להתמקם במתקנים צבאיים גרמניים.
אם אלה לא היו מספיקים, רשויות הכיבוש יכלו להשתלט על כל מתקנים שנחשבו לנחוצים.
אזרחים וקצינים צבאיים ובני משפחותיהם יכלו להתמקם על אזרחים גרמנים.
ה-IARHC יכול להכריז על מצב מצור בכל מקום ובכל זמן שחשב שצריך.
רשויות צבאיות יכלו להשתמש באמצעים שלדעתם נדרשים כדי להשיב את הסדר על כנו כאשר הוא אוים.
חבל הריין הכבוש היווה 6.5% משטחה הכולל של גרמניה ואוכלוסייתה מנתה כשבעה מיליון תושבים.
בזמן שהמשא ומתן על הסכם ורסאי היה בעיצומו, האזור היה נתון במצור ומספר חיילי הכיבוש עמד על כ-240,000 חיילים (220,000 צרפתים ו-20,000 בלגים).
בפברואר 1920, שנה לאחר כניסת האמנה לתוקף, המספר ירד ל-94,000 חיילים צרפתים ו-16,000 בלגים.
במרץ ובאפריל 1920 דוכא מרד עובדים אלים בחבל הרוהר על ידי הרייכסווהר הגרמני בסיוע יחידות של הפרייקור החצי-צבאי.
כתגובה לפלישה של חיילים גרמנים לאזור המפורז ממזרח לנהר הריין, כוחות צרפתים כבשו זמנית את פרנקפורט, דרמשטאדט ועוד כמה ערים קטנות יותר החל מה-6 באפריל 1920. כיבוש חבל הרוהר למשך יותר זמן התרחש מ-1923 עד 1925 כתוצאה מחדלות פרעון גרמנית על חובות השילומים שלה.
הנציבות העליונה של בעלות הברית של חבל הריין
הנציבות העליונה של בעלות הברית של חבל הריין (IARHC), שהמטה שלה היה בקובלנץ, הונהגה על ידי פול טיראר, הנציב העליון הצרפתי.
היא נתפסה כרשות אזרחית שאינה תלויה בממשלות התומכות בה.
מכיוון שהסנאט של ארצות הברית לא אשרר את חוזה ורסאי, הנציג האמריקני, הגנרל הנרי טורמן אלן, היה רק משקיף לא רשמי בנציבות, אף על פי שהוא או סגנו השתתפו בכל ישיבות הוועדה, וכאשר אלן השתתף הוא הביע את דעותיו בחופשיות.
לבקשת מדינת פרוסיה, שאליה השתייך רוב השטח הכבוש, ייצגו את האינטרסים הגרמנים על ידי משרד נציב הרייך החדש שנוצר על שטחי הריין הכבושים.
נציב המדינה הפרוסי הראשון היה קרל פון שטארק; ב-1921 ירש אותו .
לבוואריה היה גם נציב מדינה, שכן גם חלק קטן משטחה נכבש.
סמכויות החקיקה של הוועדה, שניתנו לה על מנת להגן על חיילי הכיבוש, לא הוגדרו במדויק.
הוועדה הוסמכה הן לאשר ולתקן חוקים לאומיים הנוגעים לחבל הריין וגזירות שהוצאו על ידי פקידי הריינלנד, מה שהפך אותה דה פקטו לרשות הציבורית העליונה בחבל הריין הכבוש.
הנציבות פיקחה על הממשל הגרמני בשטח הכבוש באמצעות מערכת של צירי מחוז שהוצבו לצדם של הקצינים המנהליים הגרמנים המקומיים.
במרץ 1921 הקימה גרמניה מחלקה מיוחדת במשרד הפנים לטיפול בעניינים הקשורים לשטחים הכבושים.
באוגוסט 1923 הפכה המחלקה למשרד הרייך לשטחים הכבושים ברמת הממשלה.
הוטל עליה לשמור על האינטרסים הגרמניים בהתמודדות עם המעצמות הכובשות, כולל ה-IARHC, ולייצג את האינטרסים של השטחים הכבושים בממשלת ברלין.
תסיסה בדלנית התרחשה בחבל הריין גם בזמן שהמשא ומתן לשלום נמשך.
הבדלנות נתמכה בדרך כלל על ידי ממשלת צרפת כחלק מתוכנית התעמולה התרבותית שלהם.
הנציב העליון טיראר העדיף בתחילה מדינה ריינית עצמאית.
רוב הרשויות הצרפתיות והבלגיות הסכימו איתו או רצו לפחות להפריד את חבל הריין ממדינת פרוסיה, בעוד שהבריטים והאמריקאים היססו לקבל הצעות כאלה, אם לא התנגדו להן על הסף.
הנס אדם דורטן, עורך דין גרמני שלחם במלחמת העולם הראשונה, הכריז על רפובליקת ריינלנד נפרדת ב-1 ביוני 1919, אך הייתה לו מעט תמיכה והיא נכשלה במהירות.
באותה מידה הוא לא הצליח בהמשך השנה כשניסה להפוך את חבל הריין למדינה נפרדת בתוך גרמניה.
העדר תמיכה עממית גם הביא לסיום מהיר לניסיון לא קשור ב-1923 להקים ממשלה בדלנית תחת חיל המצב הצרפתי.
אחת הסיבות לכישלונות הייתה שלמפלגת המרכז הקתולית הייתה השפעה ניכרת באזור ולא תמכה בתנועות הבדלניות.
האירוע החמור ביותר הקשור לבדלנות נודע בשם יום ראשון רווי הדמים של דיסלדורף.
ב-30 בספטמבר 1923, אלפי בדלנים ערכו צעדה דרך העיר לתמיכה ברפובליקה ריינית תחת חסות צרפתית.
לאחר שנורו יריות ממקור לא ידוע, הצבא הצרפתי נחלץ לעזרת הבדלנים.
לפחות 10 בני אדם נהרגו ו-150 נפצעו.
מאוחר יותר גזרו בתי המשפט הצבאיים בצרפת עונשי מאסר ארוכים על מספר שוטרים בדיסלדורף.
ב-11 בינואר 1923, כוחות צרפתים ובלגים כבשו את חבל הרוהר התעשייתי ממזרח לנהר הריין לאחר שגרמניה נקלעה לפיגור בתשלומי השילומים שנדרשו ממנה על פי חוזה ורסאי.
חוק צבאי הוטל, ממשלות מקומיות הושמו תחת שליטה צרפתית, ומשלחת הבקרה של בעלות הברית למפעלים ומכרות (MICUM) השתלטה על הניהול של מפעלי הפלדה והמכרות.
גרמניה הגיבה במדיניות של התנגדות פסיבית.
העבודה במפעלים ובמכרות הופסקה, וממשלת גרמניה תמכה בעובדים הבטלנים של האזור באמצעות הדפסת כסף נוסף, מה שהוביל להיפר-אינפלציה שכמעט הרסה את הכלכלה הגרמנית.
במהלך כיבוש הרוהר נהרגו 132 גרמנים וכ-188,000 גורשו מבתיהם.
גם כלכלת צרפת סבלה במהלך כיבוש הרוהר.
היא פנתה לבריטניה ולארצות הברית בבקשת סיוע, ויחד הם פיתחו את תוכנית דוז.
היא צמצמה והגדירה מחדש את תשלומי השילומים של גרמניה, וצרפת הסכימה לפנות את הרוהר.
הפינוי הסתיים ב-25 באוגוסט 1925.
היחסים הקדים ביותר בין האוכלוסייה הגרמנית לכוחות הכיבוש היו בשלב הראשוני.
הצרפתים השתמשו במיוחד באמצעים קשים כמו חוק צבאי, עוצר, הגבלות על תקשורת עם שאר גרמניה ודרישות שפקידים גרמנים יצדיעו לקצינים הצרפתים.
בילטינג גרם למחסור בדיור ובמזון, וחלק מהערים, כמו אאכן, נעשו צפופות עד כדי כך שהחלו להרגיש כמו חיל מצב לתושביהן.
היו התפרצויות תכופות של אלימות קלה.
גירוש "בלתי רצויים", שהיה מותר על פי תנאי האמנה, הוביל לכך ש-40,000 ראשי בית אב ו-110,000 בני משפחה נאלצו לעזוב את השטח הכבוש הצרפתי (המספרים אינם כוללים את כיבוש הרוהר).
הבלגים היו המגבילים ביותר נגד נישואים עם האוכלוסייה, בעוד שהצרפתים התירו נישואים "מעורבים" על בסיס כל מקרה לגופו.
למרות זאת, הם הכחישו כמעט את כל ההאשמות באלימות מינית, גם במקרים שבהם נגזרו עונשים פנימיים על ידי הצבא שלהם.
גרמניות שהתחתנו עם חיילי הכיבוש עלולים להתמודד עם סטיגמטיזציה או אלימות פיזית בתוך הקהילות שלהם.
שני הצדדים השתמשו רבות בתעמולה במהלך הכיבוש.
מכיוון שרגשות הפרנקופילים והבדלנים הגרמניים לא היו חזקים כפי שחשבו הצרפתים, ניסיונותיהם המוקדמים להתחבר אליהם כשלו.
פול טיראר, בקמפיין שהתנהל במידה רבה ללא תלות בממשלת צרפת, ניסה לכבוש את הגרמנים באמצעות מדיניות של "חדירה שלווה" שכללה אירועי תרבות והטבות מיוחדות.
הוא רצה לשכנע גם את תושבי חבל הריין הגרמנים וגם את האוכלוסייה הצרפתית שסיפוח האזור לצרפת יועיל לשני הצדדים.
בקובלנץ הוקמה סוכנות עיתונות, ובמיינץ יצא לאור כתב עת דו לשוני שמטרתו להחיות את "הקשר הרוחני" בין גרמניה לצרפת.
קורסים בשפה הצרפתית הוצעו גם באזור הכבוש.
למאמצי התעמולה של טיראר, בסך הכל, הייתה השפעה מועטה הן בחבל הריין והן בצרפת, אם כי העיתונות הגרמנית התייחסה אליהם כנושא טעון רגשית לשימוש נגד הצרפתים.
מסע התעמולה הגרמני היה מתואם גרוע עד שהוקם המשרד ברמת הממשלה לשטחים הכבושים באוגוסט 1923 והוכנס לשליטתו ה-Rheinische Volkspflege (רווחת העם של חבל הריין).
ה- הוקם ב-1920 כארגון כיסוי לא רשמי למימון ולתאם תעמולה אנטי-צרפתית.
הארגון ראה את עצמו כחלק ממאבק לשחרור לאומי במטרה להשיג נסיגה מוקדמת של כוחות הכיבוש.
הקמפיין נועד בחלקו לזכות בדעת הקהל העולמית.
במאות פרסומים היא השתמשה בדימויים כמו אלה של ילדים גרמנים מורעבים כדי לעורר כעס נגד צרפת.
השפה הייתה לפעמים די מוגזמת, למשל הדברים הבאים מתקופת כיבוש הרוהר:
הבולט ביותר מבין מסעות התעמולה היה "אימה שחורה על הריין" של הגרמנים (Schwarze Schmach), אישום גזעני נגד החיילים הקולוניאליים האפריקאים שהיוו חלק מכוחות הכיבוש הצרפתיים.
מספרם עמד על 25,000 בממוצע; רובם היו מהמושבות הצרפתיות בצפון אפריקה.
דחף התעמולה הגרמני התגבש לאחר הכושל הפוטש הכושל של קאפ במרץ 1920 ונתמכה על ידי הממשלה בברלין וברחבי הקשת הפוליטית, למעט השמאל הקיצוני העצמאי הסוציאל-דמוקרטים והמפלגה הקומוניסטית של גרמניה.
התעמולה השתמשה בתיאורים גרפיים של "ברברים" אפריקאים שאנסו לכאורה נשים ונערות גרמניות.
הפשעים כביכול נעשו למטאפורה ל"כפיפות" של גרמניה לאחר המלחמה לבעלות הברית המנצחות.
התעמולה, שהגיעה לשיאה בשנים 1920–1921, עוררה די ביקורת פנימית ובינלאומית לממשלת גרמניה כדי לצמצם את תמיכתה ולרסן את הגורמים הגזעניים ביותר.
עד לכיבוש הרוהר בתחילת 1923, חלק מסוים זה של מסע התעמולה הצטמצם באופן משמעותי.
אזור הכיבוש הבריטי סביב קלן היה אמור להתפנות בינואר 1925, אך הפינוי התעכב על ידי הצרפתים עקב חילוקי דעות לגבי עמידתו של הצבא הגרמני בדרישות הפחתת החימוש שהוטלו עליו בחוזה ורסאי.
כתוצאה מההסכמות שהושגו בהסכמי לוקרנו, נסוגו החיילים הבריטים מאזורם בינואר 1926. לאחר שגרמניה קיבלה את תוכנית יאנג, שנוהלה במשא ומתן בניסיון שני להסדיר את סוגיית השילומים הגרמניים, הסכימו בעלות הברית לפנות את חבל הריין עד ה-30 ביוני 1930, חמש שנים לפני התאריך שנקבע בחוזה ורסאי.
אזור הכיבוש שכלל את קובלנץ פונה בנובמבר 1929, ואחרוני כוחות הכיבוש נסוגו מאזור מיינץ ב-30 ביוני 1930. לאחר הפינוי נערכו פרעות גרמניות עקובות מדם עם בדלנים ששיתפו פעולה עם הצרפתים.
בהתאם להסכם ורסאי – וגם אמנות לוקרנו, שבהן הסכימה גרמניה מרצונה לפירוז שטחה ממערב לקו שנמתח 50 קילומטרים מזרחית לנהר הריין ב-1925 – האזור נשאר אזור מפורז עד שאדולף היטלר ביטל זאת.
האזור נכבש על ידי הוורמאכט תוך הפרה של האמנות ב-7 במרץ 1936.
ארצות הברית כבשה את האזור המרכזי של חבל הריין לאורך נהר המוזל וראש הגשר של קובלנץ.
גנרל ג'ון ג'יי פרשינג, מפקד כוחות המשלוח האמריקנים (AEF), הקים את הארמייה השלישית לשם כך, שכללה בתחילת 1919 כ-250,000 איש.
הפיקוד ניתן למייג'ור גנרל ג'וזף ט.
האמריקנים פתחו את המטה שלהם בבניין ממשלתי פרוסי ליד הריין בקובלנץ.
דגל ארצות הברית התנוסס מעל מבצר ארנברייטשטיין של קובלנץ על הגדה המזרחית של הריין.
ביולי 1919 פורקה הארמייה השלישית והוחלפה על ידי הכוחות האמריקאים בגרמניה (AFG) בפיקודו של מייג'ור גנרל הנרי טורמן אלן.
לאחר נסיגת כוחות מתמדת, ה-AFG כלל כ-20,000 איש בשטח מצומצם עד סוף 1919. בהשוואה למצב באזור הכיבוש הצרפתי, יחסי האמריקנים עם האוכלוסייה הגרמנית היו טובים בהרבה.
גנרל אלן השתתף בהצלת מבצר ארנברייטשטיין מהרס על ידי כוחות בעלות הברית ב-1922.
ב-9 בינואר 1923, תחת ממשל וורן ג'י הארדינג, הסנאט האמריקאי העביר החלטה להסיג את הכוחות האמריקאים מגרמניה.
גנרל אלן קיבל את המברק ב-10 בינואר.
לאחר יותר מארבע שנות כיבוש, עזבו אחרוני האמריקאים את המטה שלהם בקובלנץ בינואר 1923. הדגל הורד במבצר ארנברייטשטיין, המטה האמריקאי, ב-24 בינואר.
ב-27 בינואר העביר הגנרל האמריקאי אלן רשמית את השליטה לידי הצרפתים.
ב-3 בפברואר, ארצות הברית הסיגה את הגנרל אלן כמשקיף שלה מהנציבות העליונה של בעלות הברית של חבל הריין.
שבועיים לאחר מכן עזבו האמריקאים פיזית את חבל הריין.
בלגיה שמרה על צבא כיבוש (, AO) באזור הריין מ-1918 עד 1929. היא כללה 20,000 חיילים בחמש דיוויזיות כשהמפקדה שלה באאכן וחייליה מוצבים בקרפלד.
בלגיה השתתפה גם בכיבוש חבל הרוהר ב-1923. 11 חיילים בלגים נהרגו בהתקפה על גשר רכבת ליד הוכפלד (היום חלק מדיסבורג) ב-30 ביוני 1923.
צבא הכיבוש הבלגי החזיק שירות ביטחון ייעודי הידוע בשם (, SMAO) אשר סיפק תמיכה מסוימת לבדלנים הרייניים.
לאחר שקצין של ה-SMOA ירה למוות בקצין גרמני של ה־Schutzpolizei במרץ 1921, המשטרה הגרמנית הרגה בטעות לוטננט בלגי נוסף בשם גראף.
הצבא הבריטי נכנס לשטח גרמניה ב-3 בדצמבר 1918. ארמיית הריין הבריטית הוקמה כחיל הכיבוש במרץ 1919. מבוססים בקלן, הם פרסמו את The Cologne Post.
הם חזרו לבריטניה בינואר 1926.
הארמיות השמינית והעשירית הצרפתיות היוו במקור את הכוחות הצרפתיים המעורבים בכיבוש.
הארמייה השמינית תחת פיקודו של הגנרל אוגוסטן ז'ראר וכבשה את פפאלץ.
הארמייה העשירית הייתה בפיקודו של הגנרל שארל מנז'ן והייתה אחראית על שאר האזור הצרפתי מהמפקדה שלה במיינץ.
ב-21 באוקטובר 1919 הם אוחדו כדי להקים את ארמיית הריין הצרפתית.
בשנת 1919 שימשה חטיבת "אלפי" האיטלקית את הצרפתים בתפקידי כיבוש בדרום הרחוק של האזור.
הצרפתים היו האחרונים לפנות את חבל הריין הכבוש, ב-30 ביוני 1930.
כוחות המשלוח הסיאמיים השתתפו בכיבוש עד 1919 עם חייליהם שהוצבו בנוישטאדט אן דר ויינשטראסה, שנמצאת באזור הכיבוש הצרפתי.
"כיבוש מבית – מסע אל מקורות ההפיכה המשפטית" הוא ספר עיון שנכתב על ידי מיכאל ספרד, עורך דין המתמחה בזכויות אדם, ויצא לאור בעברית בשנת 2025 בהוצאת תלם מבית קרן ברל כצנלסון.
הספר עוסק בהשפעת השליטה הישראלית על שטחי יהודה ושומרון על דמותה הדמוקרטית של מדינת ישראל ועל המוטיבציה שמאחורי הרפורמה המשפטית בישראל (2023).
הטענה המרכזית בספר היא כי בעוד שהמוני אזרחים מודאגים יצאו לרחובות במחאה נגד הרפורמה המשפטית בתחילת 2023, רובם המשיכו להתעלם מה"מרחב הלא-דמוקרטי" שישראל מחזיקה מעבר לקו הירוק כבר כמעט שישה עשורים.
בשל כך נועד הספר:"לשרטט איך עשורים של דיקטטורה ישראלית כלפי הפלסטינים יצרו דינמיקה שהובילה את מדינת ישראל...
אל האיום הממשי שפרץ לחיינו בראשית 2023: הפניית הגיליוטינה האנטי-דמוקרטית פנימה והחלת מבנה חוקתי חדש וטוטליטרי שידכא את הישראלים כולם, גם היהודים שבהם".
בכך, הספר קורא תיגר על הנטייה הישראלית הנפוצה להפריד בין הדיון הדמוקרטי הפנימי לבין מציאות הכיבוש, ומצביע על קשר סיבתי ישיר ביניהם.
ספרד טוען כי "אם לא נבין מה אנחנו עושים לאחרים ומה זה עושה לנו, לא נוכל לעצב מחדש את דמותנו כחברה".
עיקרון מפתח החוזר בספר, ומודגש בביקורות, הוא ש"אין כזה דבר דמוקרטיה עם כיבוש".
הספר מדגיש כי "הכוחנות הישראלית" המופעלת בשטחים הכבושים משחיתה באופן בלתי נמנע את החברה הישראלית מבפנים.
בספר נטען כי "הגיליוטינה האנטי-דמוקרטית" שהופעלה בתחילה כלפי הפלסטינים, הופנתה כעת פנימה ומאיימת על הדמוקרטיה הישראלית עצמה.
הספר מזהה שתי "הפיכות" מקבילות שיזמה ממשלת ישראל ה-37: המהפכה המשפטית שזכתה לפרסום רחב, ו"שינוי יסודי של המבנה המשטרי ושל מערך הסמכויות המינהליות בגדה המערבית, שמשמעו סיפוח משפטי מלא".
זיהוי "שתי המהפכות" הוא היבט קריטי בספר.
ספרד מציג את המהפכה המשפטית לא כמשבר פנימי מבודד, אלא כחלק ממאמץ מתואם ורחב יותר לביסוס השליטה על הגדה המערבית באמצעות סיפוח משפטי.
עמדה זו מצביעה על אסטרטגיה ממשלתית מכוונת ומקיפה יותר, שבה החלשת הרשות השופטת (המהפכה הראשונה) מהווה תנאי הכרחי לסיפוח בפועל (המהפכה השנייה).
קישור סיבתי זה חושף אג'נדה פוליטית עמוקה ומדאיגה יותר מזו הנתפסת לעיתים קרובות בשיח הציבורי.
לרגע נראה לי שדבר מהעולם הקודם לא רלוונטי, אבל עם הזמן הבנתי שזה לא נכון.
הספר זכה לביקורות אוהדות ולתהודה משמעותית.
זאת צריכה להיות המטרה היחידה של התנגדות לממשלה הזאת וגם לאלה שיבואו אחריה".
בסקירה נוספת של הספר בהארץ נקבע ש"לפני הכל, לפני הפוליטיקה והאידאולוגיה, מיכאל ספרד הוא קודם כל כותב מצוין.
אחד שיודע לספר סיפור סוחף, גם אם חומריו הם צווי הריסה ואמנת ז'נבה וגם הוזכרה לשבח ההקדמה של הספר המתייחסת לשבעה באוקטובר "טוב שנוסף לספר פרק המבוא "7 באוקטובר" – אחד הטקסטים החדים והמפוכחים שנכתבו כאן בניסיון לשים את הטרגדיה בתוך הקשר".
הספר אף הוזכר ברשימת הספרים המומלצים לשבוע הספר של שנת 2025 של ידיעות אחרונות, שם נכתב שמדובר ב"קריאת חובה", ובהארץ שם נכתב כי הספר "הוא הניתוח הטוב והמקורי ביותר של ההפיכה המשטרית שהובילה ממשלת נתניהו, ושל הקשר שלה למלחמה שפרצה ב–7 באוקטובר.
הוא גם היחיד שבוחן באמת את טיבו של המשטר הישראלי בבואו לדבר על הפיכה משטרית".
אזכורים חיוביים נוספים של הספר נכתבו במאמרים פרי עטם של שמעון שיפר, זהבה גלאון ועוד.
בנוסף, הספר סוקר ב־The New York Review of Books ואף היה במשך שבוע במקום הראשון ברשימת רבי המכר של עברית בקטגוריית ספרי עיון.
כיבוש יוון על ידי מדינות הציר החל באפריל 1941 לאחר שגרמניה הנאצית פלשה לממלכת יוון במטרה לסייע לבעלת בריתה, איטליה, במלחמתה המתמשכת שהחלה באוקטובר 1940, לאחר שנתקלה בקשיים אסטרטגיים משמעותיים.
בעקבות כיבוש כרתים, כל שטח יוון נכבש החל מיוני 1941. כיבוש היבשת נמשך עד שגרמניה ובעלת בריתה בולגריה נסוגו תחת לחץ בעלות הברית בתחילת אוקטובר 1944, כאשר כרתים וכמה מאיי הים האגאי האחרים נכנעו לבעלות הברית על ידי כוחות הכיבוש הגרמניים במאי ויוני 1945, לאחר תום מלחמת העולם השנייה באירופה.
המונח כיבוש (Katochi) ביוונית פירושו להחזיק או לשלוט על רכוש.
הוא משמש להתייחסות לכיבוש יוון על ידי גרמניה ומדינות הציר.
טרמינולוגיה זו משקפת לא רק את הכיבוש הצבאי אלא גם את הניצול הכלכלי של יוון על ידי גרמניה במהלך אותה תקופה.
השימוש במונח "כיבוש" מדגיש את רעיון השליטה והשלטון, ומבליט כיצד יוון הייתה נתונה לשעבוד צבאי ופיננסי כאחד תחת כיבוש הציר.
איטליה הפשיסטית הכריזה מלחמה על יוון ופלשה אליה באוקטובר 1940, אך נהדפה בידי הצבא ההלני אל תוך אלבניה, שהייתה אז פרוטקטורט איטלקי.
גרמניה הנאצית התערבה לטובת בעלת בריתה בדרום־מזרח אירופה.
בשעה שעיקר הכוח היווני היה מרוכז בחזית האלבנית כדי לבלום את התקפות הנגד האיטלקיות, פתחו הגרמנים באפריל 1941 במסע מלחמה מהיר בסגנון ה־בליצקריג, אשר בתוך שבועות ספורים הביא לתבוסת יוון ולכיבושה.
ממשלת יוון יצאה לגלות, ובמקומה הוקמה ממשלת בובות משתפת פעולה עם מדינות הציר.
שטח יוון חולק לאזורי כיבוש: הגרמנים שלטו ישירות במרכזי הכובד – אתונה, סלוניקי והאיים האגאיים האסטרטגיים – בעוד אזורים אחרים נמסרו לניהולן של איטליה ובולגריה.
הכיבוש חיבל בכלכלת יוון והביא סבל כבד לאוכלוסייה האזרחית.
כ־80% מהתעשייה נהרסה, יחד עם 28% מהתשתיות (נמלים, כבישים ומסילות ברזל), 90% מהגשרים וכרבע מהיערות והמשאבים הטבעיים של המדינה.
לצד ההרס הכלכלי, בין 7% ל־11% מן האוכלוסייה האזרחית נספתה במהלך שנות הכיבוש.
רק באתונה מתו כ־40,000 איש ברעב, ובסך הכול כ־300,000 בני אדם ברחבי יוון מתו מרעב, ומאות אלפים נוספים הוצאו להורג או נספו בפעולות תגמול של הגרמנים ומשתפי הפעולה שלהם.
קהילת היהודים ביוון הושמדה כמעט כליל: מתוך אוכלוסייה שעמדה ערב המלחמה על 75–77 אלף נפש, נותרו בחיים כ־11–12 אלף בלבד, רבים מהם הודות להצטרפותם למחתרת או הסתרתם בידי אזרחים יוונים.
רוב הנספים נשלחו לאושוויץ, בעוד שיהודי תראקיה שבשליטת בולגריה נשלחו לטרבלינקה.
האיטלקים נמנעו תחילה מהגליית יהודים בתחומי שליטתם, אך לאחר שגרמניה נטלה את השליטה מהם, גם הם גורשו למחנות ההשמדה.
במהלך הכיבוש צמחו תנועות התנגדות.
המרכזיות שבהן היו EAM וזרועו הצבאית ELAS, שהיו קשורות קשר הדוק להמפלגה הקומוניסטית של יוון.
לוחמי המחתרת, שכונו אנטארטס (αντάρτες), ניהלו לוחמת גרילה נגד הצבא הגרמני, נאבקו ביחידות הגדודים המיוחדים לביטחון של משתפי הפעולה, הקימו רשתות ריגול ואף ביצעו פיגועי חבלה – הידוע שבהם הוא פיצוץ גשר גורגופוטמוס במסגרת מבצע הרלינג בנובמבר 1942, שפגע קשות בנתיב האספקה שבין סלוניקי לאתונה.
הגרמנים הצדיקו את נוכחותם ביוון בהצגת ה־Reich כמגן "הציוויליזציה האירופית" מפני הקומוניזם, בעוד ש־ELAS תוארה בתעמולה הגרמנית כתנועה "פראית" ו"עבריינית" שיש להשמידה ללא רחמים.
אולם, דווקא פעולות המחתרת אילצו את הוורמאכט לפצל את כוחותיו ולפרוס אותם על פני שטח הררי קשה, מה שפגע ביכולתו להתמודד עם איום הפלישה האפשרית של בעלות הברית לבלקנים – פלישה שהבריטים עודדו את הגרמנים לצפות לה באמצעות מבצעי הטעיה מתוחכמים.
בשנת 1944, עם מעורבות גוברת של בריטניה וארצות הברית, פרצו עימותים פנימיים בין ארגוני ההתנגדות.
עם שחרור יוון באוקטובר 1944, מצאה עצמה המדינה קרועה ומקוטבת, ובמהרה הידרדרה אל מלחמת האזרחים ביוון.
הקיטוב הפוליטי אפשר לרבים ממשתפי הפעולה עם הנאצים להשתלב מחדש בעמדות כוח, על רקע המאבק באיום הקומוניסטי.
לפי נתונים שונים, פעולות ההתנגדות גרמו למותם של כ־21,000 חיילי ציר (כ־17,500 גרמנים, 2,700 איטלקים ו־1,500 בולגרים) ולשבייתם של כ־6,400 נוספים.
מנגד נהרגו כ־20,600 פרטיזנים יוונים, ומספר בלתי ידוע נשבה.
בסך הכול, ההערכות הן כי יוון שילמה בחיי לפחות 250,000 אזרחים במהלך שנות הכיבוש.
בשעות הבוקר המוקדמות של 28 באוקטובר 1940 העיר השגריר האיטלקי ביוון, עמנואל גראצי , את ראש ממשלת יוון יואניס מטאקסס והציג בפניו אולטימטום בכתב, בו דרשה איטליה מיוון לאפשר לכוחות איטלקיים מעבר חופשי ביוון, לצורך השתלטות על "נקודות אסטרטגיות" שלא פורטו.
מטאקסס דחה אותו, ותוך פחות משלוש שעות פלשו כוחות איטליים משטחה של אלבניה, שהייתה אז פרוטקטורט איטלקי, אל גבול יוון.
סירובו של מטאקסס הפך מאז ליום חג לאומי ביוון – יום האוחי.
פלישתו של בניטו מוסוליני נבעה בין השאר מרצונו להוכיח כי האיטלקים מסוגלים להשתוות להצלחות הצבאיות של גרמניה הנאצית, וכן משום שהתייחס לדרום־מזרח אירופה כאל חלק מ"תחום ההשפעה" של איטליה.
בניגוד לציפיות מוסוליני, הצבא ההלני ניצל בהצלחה את פני השטח ההרריים של אפירוס, פתח במתקפת נגד והדף את האיטלקים אל מעבר לגבול.
בדצמבר 1940 כבר כבשו היוונים כמעט רבע משטחה של אלבניה, עד שהחורף הקשה והגעת תגבורות איטלקיות עצרו את התקדמותם.
במרץ 1941 יצאו האיטלקים ל"המתקפה האביבית האיטלקית", אולם גם היא נכשלה.
בשלב זה הוקצו 15 מתוך 21 דיוויזיות יווניות ללחימה נגד איטליה, והותירו רק שש דיוויזיות להגן על קו מטאקסס בגבול עם בולגריה ויוגוסלביה, מול האיום הגרמני.
הכוחות היווניים קיבלו סיוע מחבר העמים הבריטי, לאחר שכוחות נשלחו מלוב לפי הוראת וינסטון צ'רצ'יל.
ב־6 באפריל 1941 התערבה גרמניה לטובת איטליה ופתחה בפלישה ליוון דרך בולגריה ויוגוסלביה, שהכריעה במהירות את כוחות יוון ובעלות בריתה.
ב־20 באפריל, לאחר קריסת ההתנגדות היוונית בצפון, צבא בולגריה נכנס לתראקיה מבלי שנורה כדור אחד, במטרה להשיב לעצמו מוצא להים האגאי במקדוניה המזרחית ותראקיה המערבית.
הבולגרים השתלטו על השטח שבין נהר סטרומה ועד קו דמארקציה שעבר סמוך לאלכסנדרופולי ולסבילנגרד שממערב לנהר המריצה.
ב־27 באפריל נפלה אתונה, וב־1 ביוני, לאחר הקרב על כרתים, הושלם כיבוש יוון כולה בידי מדינות הציר.
לאחר הפלישה נמלט המלך גאורגיוס השני תחילה לכרתים ולאחר מכן לקהיר.
באתונה הוקמה ממשלת ימין משתפת פעולה, ששימשה ממשלת בובות תחת הכיבוש הגרמני.
אמנם הצבא הגרמני היה הכוח העיקרי שכבש את יוון, אך הדבר נבע מתוצאה בלתי מתוכננת של הפלישה הכושלת של איטליה והימצאותם של חיילים בריטים על אדמת יוון יוון כלל לא נכללה בתוכניותיו המוקדמות של אדולף היטלר כיעד לסיפוח: המדינה נחשבה ענייה, לא גבלה בגרמניה, ולא התקיימה בה אוכלוסייה גרמנית משמעותית.
לפי תורת הגזע הנאצית, היוונים לא הוגדרו לא כעם בעל ערך שניתן לגרמן ולשלב במרחב הגרמני, ואף לא כ"נחותים" הראויים להשמדה.
היטלר עצמו הסתייג מהסחת מאמצי הכיבוש לעבר מערב ודרום אירופה, והתמקד במזרח היבשת כיעד ל"לבנסראום" הגרמני.
יחד עם הערכה לגבורת ההתנגדות היוונית לפלישה האיטלקית, גיבש היטלר עמדה של דחיית ההכרעה בשאלת התביעות הטריטוריאליות של איטליה ביוון עד לאחר המלחמה.
לעת עתה, הדרך היעילה ביותר לשלוט במדינה הייתה באמצעות ממשלת בובות מקומית בראשות הגנרל יורגיוס צולקוגלו.
מתוך רצון לפנות במהרה את חייליו מיוון לקראת מבצע ברברוסה ולחזק את יחסיו עם שותפתו המרכזית לציר, הסכים היטלר להותיר את רוב שטחה של יוון תחת כיבוש איטלקי.
משימת הכיבוש ניתנה לארמייה ה-11 האיטלקית בפיקודו של קרלו ג'לוזו, שכללה שלושה גופי ארמייה: הקורפוס ה-26 באפירוס ובמערב יוון, הקורפוס השלישי בתסליה, והקורפוס השמיני בחצי האי פלופונסוס.
החלקים הצפוניים-מזרחיים של המדינה, מזרח מקדוניה ותראקיה, נמסרו לבולגריה שסיפחה אותם דה פקטו לשטחה.
עם זאת, רצועה צרה לאורך נהר האברוס בגבול יוון-טורקיה נותרה בשליטת ממשלת הבובות היוונית, כדי לאפשר לטורקיה להתעלם מחובותיה במסגרת ההסכמה הבלקנית במקרה של התקפה בולגרית.
באזור זה נאסרה כניסת בולגרים, והגרמנים הסתפקו בנוכחות מנהלית ומשטרתית בלבד.
הגרמנים שמרו לעצמם שליטה על שורה של אזורים אסטרטגיים ברחבי יוון.
מקדוניה המרכזית ובמרכזה העיר סלוניקי נותרה בידיהם הן כנתיב אסטרטגי לים האגאי והן כקלף מיקוח בין דרישות הבולגרים והאיטלקים.
אזור זה, בצירוף האיים למנוס, לסבוס, איוס אבסטרטיוס וחיוס, אורגן במסגרת "פיקוד סלוניקי-אגאי" () בראשות הגנרל קורט פון קרנצקי.
בדרום הוקם "פיקוד יוון הדרומית" () בראשות הלמות פלמי, שכלל מובלעות באתונה ובאטיקה, ובהן שדה התעופה קלמאקי, חלקים מנמל פיראוס, ואיי החוף סלמיס, אגינה ופלבס; כמו גם את האי מילוס ששימש כבסיס ביניים לכרתים.
מרבית כרתים נותרה תחת שליטה גרמנית, למעט המחוז המזרחי לאסיתי שהועבר לאיטלקים.
כרתים הוגדרה עד מהרה כ"מצודת כרתים", והקריגסמרינה דרשה כי תסופח לגרמניה לאחר המלחמה.
איי אוויה וסקירוס, שהוקצו תחילה לגרמנים, הועברו לאיטלקים באוקטובר 1941, וכך גם דרום אטיקה בספטמבר 1942.
משנת 1942 ואילך נוהל אזור הכיבוש הגרמני בידי "דו-שלטון" של נציג הרייך המיוחד לדרום-מזרח אירופה, הרמן נויבאכר, ושל המפקד העליון, פלדמרשל אלכסנדר להר.