tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ישנן שתי נקודות מבט שונות על מפעלו של ברון אוסמן והשינויים שהביא על העיר: מאחת הוא נתפס כאדם שהרס את פריז הישנה, מהשנייה הוא יוצרה של פריז החדשה והמודרנית.
ברון ז'ורז'-אז'ן אוסמן נשכר על ידי נפוליאון השלישי ב-22 ביוני 1853 כדי להפוך את פריז ל"מודרנית".
אוסמן יצר שדרות רחבות שקישרו בין תחנות הרכבת המרכזיות כך שחיילים מהפרובינציה יוכלו להיכנס לפעולה תוך זמן קצר (כזו היא, למשל, שדרת סטרסבורג (boulevard de Strasbourg), שמקשרת בין תחנת גאר דה ל'אסט לגאר די נור).
ביצוע שינויים אלו היה בין הגורמים לדיכוי המהיר של הקומונה הפריזאית בשנת 1871.
מאז מהפכת 1848, ראש הממשלה אדולף תייר התכונן באובססיביות להדיפת המרי הפריזאי הבא.
תוכניתו הייתה לסגת מהעיר כדי להתכונן כראוי ולכבוש אותה מחדש עם כוח צבאי נוסף.
תכנון הרחובות והשדרות של אוסמן, יחד עם המקום המרכזי שניתן לרכבות, הפכו את תוכניתו להצלחה מוחצת, ואדולף תייר ריסק בקלות את הקומונרים.
אוסמן הצליח לבצע רבות מתוכניותיו על ידי קריעה והריסה של רחובות ישנים ומפותלים רבים, וכן של בתי מגורים עגולי פינות בעיר, אותם החליף בשדרות הרחבות עם שורות העצים ובגנים היוקרתיים בהם מפורסמת פריז כיום.
מאפיינים נוספים של תוכנית אוסמן כוללים גובה בנייה אחיד, ובניית התנועה בעיר סביב מונומנטים, כגון האופרה גרנייה ושער הניצחון.
תוכניתו של אוסמן היוותה השראה עבור תנועות ארכיטקטורה חשובות, כגון "תנועת העיר היפה" בארצות הברית.
בתכנונן של ערים רבות, כשיקגו, לונדון ומוסקבה, ניכרת השפעתו של מתכנן הערים הצרפתי.
בספרה נופים פריזאים (Parisian Views) כותבת ההיסטוריונית שלי ריץ' (Shelley Rice) כי "מרבית הפריזאים [במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-19] חשבו [שהרחובות] מלוכלכים, צפופים ומזיקים לבריאות...מכוסים בבוץ, ובבקתות ארעיות, זוהמה מבאישה, סמני עוני, וכן זבל ופסולת שנותרו בשל מערכת ביוב מזוהמת שאינה מתפקדת..." (עמ' 9).
עבור אנשים אלו, אוסמן הוציא לפועל תוכנית שהייתה הכרחית לעיר בפרט ולצרפת בכלל.
פריזאים רבים הוטרדו מהריסת "השורשים הישנים" של עירם.
ההיסטוריון רוברט הרברט טוען כי "ההרס הנמשך של פריז הפיזית הוביל להרס פריז החברתית", ויצר תחושת זרות וניכור: "שוב אין הם חשים עצמם בני-בית בה", טוען ולטר בנימין, "האופי הלא-אנושי של הכרך מתחיל לחדור לתודעתם".
השיפוצים היקרים ובניית בתים מפוארים לאורך השדרות במקום אלו שנהרסו, הביאו לעליית יוקר המחיה ומחירי השכירות בעיר, וגרמו לדחיפת מעמד הפועלים מהעיר אל הפרברים.
אוסמן ספג ביקורת בשל העלות העצומה של מפעלו, ונפוליאון השלישי פיטר אותו ב-5 בינואר 1870 כדי לשפר את הפופולריות הדועכת שלו.
ז'ורז' דֶוֶרֶה (במקור דויטש, בהונגרית: Dobó Gyõrgy; בצרפתית: Georges Devereux; 13 בספטמבר 1908 – 28 במאי 1985), פסיכואנליטיקאי, אנתרופולוג וחוקר תרבויות צרפתי-אמריקאי, יהודי-הונגרי מומר.
ז'ורז' דוורה נולד בשם ההונגרי גֶ'רג' דובו (Dobó Gyõrgy) בעיר לוגוז' באזור באנאט, שהשתייך בתקופה זו ל (כיום ברומניה).
דוורה היה הצעיר מבין שלושה ילדים - אחיו הבכור נקרא אישטוואן (פישטה) ואחותו - אילונה.
הוא גדל במשפחה יהודית מתבוללת מבוססת ומשכילה, דוברת הונגרית וגרמנית.
השם המקורי היהודי של משפחת אביו היה "דויטש" והוא שונה לשם ההונגרי "דובו"; תופעת שינוי שמותיהם של בני מיעוטים לשמות "מקובלים" יותר הייתה נפוצה בחברה ההונגרית דאז.
אביו של דוורה, אֵאּוּגֵן (יֶנו), היה עורך דין בעל דעות סוציאליסטיות ומעריץ של התרבות הצרפתית; כיהן כ"ראש הקהל" של היהודים הנאולוגים בעירו.
אמו של דוורה, מרגרטה (מרגיט), גם היא בת למשפחה בשם דויטש מבודפשט, הייתה דוברת גרמנית ומעריצה של התרבות הגרמנית.
אחותה הלנה נישאה לעו"ד מיקלוש טלר, ואחד מילדיהם היה אדה, לימים הפיזיקאי האמריקאי אדוארד טלר, אבי פצצת המימן.
נראה כי ילדותו של דוורה הושפעה מתסכוליו ביחסים עם המבוגרים, ובמיוחד מיחסה הקר של אמו שנתפסה עבורו חסרת רגישות לצורכי הילדים.
דוורה שלט היטב מילדותו בשפות הונגרית, גרמנית, רומנית וצרפתית.
הוא גילה מגיל צעיר כישרון מוזיקלי, למד לנגן בפסנתר, הלחין מנגינות וכתב שירים.
הוא שאף להיות פסנתרן סולן בקונצרטים, אך סיבוכים של ניתוחים שעבר אחרי פציעת ידו הימנית בתאונה, אילצו אותו לשנות את תוכניותיו.
למרות זאת התעניין גם בהמשך במוזיקה, ואף הלחין מאוחר יותר קטעים לפסנתר.
בהשפעת הטראומה הקשה של התאבדות אחיו, הגדול ממנו בשנה, ומתוך רצון להתחמק מגיוס לצבא הרומני (בשנת 1918 עבר אזור מגוריו לשלטון רומניה), עבר דוורה בגיל 18 לגרמניה, ולאחר מכן לפריז, שם נרשם ללמודי פיזיקה וכימיה; הוא למד אצל מרי קירי וז'אן פרן.
לדבריו, דרך לימודי הפיזיקה ביקש להגיע ל"אמת האובייקטיבית", בעוד שדרך המוזיקה שהמשיך ליצור - שאף לגעת ב"אמת הסובייקטיבית".
עם זאת, בתקופה זו ה"אובייקטיביות" בפיזיקה הועמדה בסימן שאלה, ואף על פי שהעבודות האפיסטמיולוגיות של הפיזיקאים המשיכו לעניין אותו כחוקר גם בעתיד, הוא החליט להפסיק את לימודי הפיזיקה לאחר שנה וחצי.
דוורה חלה באותה תקופה במחלה קשה.
לאחר שהחלים, בשנת 1928, נסע ללייפציג ולמד קורס למוכרי ספרים.
במקביל, בשנים אלו החל לפקוד חוגים ספרותיים ואמנותיים בגרמניה ובצרפת ולכתוב ספרות אוונגרדית בגרמנית ובצרפתית.
הוא הכיר את קלאוס מאן ואז'ן יונסקו, שבכתב העת שלו "Transitions" ("מעברים") פרסם כמה מיצירותיו בשנת 1927. דוורה גם כתב רומן שלא פורסם - "הפאונה בגיהנום הבורגני" ("La faune dans un enfer bourgeois").
דוורה רצה לבקר ארצות רחוקות ואקזוטיות, והתחיל ללמוד את השפה המלזית בבית הספר לשפות המזרח בפריז.
כמו כן נרשם למכון לאתנולוגיה והיה לתלמידם של מרסל מוס, פול ריוֵה (Rivet) ולוסיין לוי-בריל (Levy-Bruhl).
בשנת 1932 המיר את דתו לנצרות קתולית ואימץ לעצמו שם משפחה צרפתי, "דֶוֶרֶה", שנשאו, בין השאר, כמה משפחות אריסטוקרטיות מבריטניה ומארצות הברית.
למרות עזיבתו את היהדות, היו שטענו כי צליל השם החדש קרוב למילה הרומנית "evreu" (אֶוורֶאו) שמשמעותה "יהודי", ובכך השם החדש מזכיר את מוצאו.
בזכות הצטיינותו בלימודים קיבל מלגת רוקפלר כדי להמשיך ללימודי אנתרופולוגיה באוניברסיטת ברקלי בקליפורניה.
הוא למד אצל אלפרד קרובר ורוברט לווי (Lowie).
במסגרת לימודיו נשלח לשהות בקרב בני שבט האינדיאנים מוהאבי (Mohave) בקליפורניה על מנת לחקור את אורח חייהם.
ז'ורז' דוורה בילה זמן ארוך בקרב בני המוהאבי, למד את שפתם ומנהגיהם, והוא נשאר מעריצם עד סוף חייו.
בשנים 1933–1935 נסע להודו-סין, אז מושבה צרפתית, ל18 חודשים כדי לחקור את הקבוצה האתנית ההררית סדאנג-מוי מהרמות הגבוהות של דרום וייטנאם, שם למד את שפתם שהפכה לשגורה בפיו.
בחזרתו לצרפת נדהם מהאווירה הקסונופובית והאנטישמית שלאחר פרשת סטביסקי משנת 1934, והחליט לחזור לארצות הברית.
שם בשנת 1935 סיים את עבודת הדוקטור שלו על חיי המין של בני המוהאבי, בהדרכתו של קרבר.
בסוף שנות ה-1930 החל להתעניין בפסיכואנליזה ובפסיכיאטריה טרנסקולטורלית.
בתחילת שנות ה-40 קיבל אזרחות אמריקאית, התגייס לצי ארצות הברית ב-1943 והשתתף במלחמת העולם השנייה בדרגת סגן.
בסוף המלחמה הגיע שוב לצרפת והשתלם שם בפסיכואנליזה אצל מרק שלו מברגר.
אחר כך המשיך בטיפול אנליטי קצר בניו יורק אצל בן ארצו, גזה רוהיים (Géza Róheim), שעסק בקשר בין פסיכואנליזה ובין אנתרופולוגיה.
לבסוף המשיך בהשתלמות בקליניקה מנינגר (Menninger Clinic) בטופיקה בירת קנזס, אחד משני המוסדות האוניברסיטאיים האמריקאיים היחידים שהסכימו לקבל מומחים שאינם רופאים לתוכנית הכשרה פסיכואנליטית.
כאן מטפלו היה רוברט יוקל ומדריכו קרל מנינגר עצמו.
דוורה עבד שם בין השנים 1946–1952. הוא טיפל בין השאר בווטרנים ממוצא אינדיאני (ילידי) של צבא ארצות הברית, שלקו בנוירוזה פוסט טראומטית.
דוורה התקבל ב-1952 כחבר בחברות הפסיכואנליטיות של פילדלפיה וניו יורק, ועסק רבות בטיפול בילדים ונוער.
במקביל לימד אנתרופולוגיה בכמה אוניברסיטאות, בהן אוניברסיטת טמפל בפילדלפיה.
בשנת 1959 עבר לעבוד כפסיכואנליטיקאי בניו יורק.
להזמנתם של רוז'ה בסטיד ושל קלוד לוי-שטראוס בשנת 1962, השתקע בפריז על מנת ללמד (עד שנת 1981) אתנופסיכיאטריה ופסיכואנליזה, בבית הספר הגבוה למדעי החברה בפריז.
לעיתים הרצה גם בבריטניה, באוניברסיטת אוקספורד.
בשנת 1964 התקבל כחבר בחברה הפסיכואנליטית בפריז.
בהמשך ויתר על העבודה הקלינית כדי להקדיש זמן לפיתוחו של תחום ההתמחות החדש שיזם - האתנופסיכיאטריה.
בשנותיו האחרונות התעמק במחקר הפסיכולוגי של תרבות "אחרת" מהעבר הרחוק - זו של יוון העתיקה, מתוך מודעות לאוניברסליות של הקונפליקט האדיפלי ושל שאר התסביכים האנושיים.
בתקופה זו, מגיל 50, החל להתעמק בלימוד יוונית עתיקה, והפך לאחד המומחים בתחום המיתולוגיה היוונית והניתוח הפסיכולוגי של מיתוסים (בדומה למלומד אחר בן אזור הולדתו, באנאט, ההונגרי-שווייצרי קרל קרני).
למפעל חייו של דוורה הייתה השפעה רבה בצרפת, במיוחד משנות השמונים, בתחום הפסיכולוגיה הקלינית והפסיכותרפיה באוכלוסיות בעלות תרבויות "חוץ-אירופיות" - תחום שדוורה כינה "אתנופסיכיאטריה".
דוורה חיבר 12 ספרים וכ-400 מאמרים וטקסטים אחרים.
דוורה היה בעל אישיות מורכבת, נון-קונפורמיסט, ונתפס כקשה ביחסיו עם אנשים אחרים.
הוא לא היה פוליטיקלי קורקט - היו לו חיבות ושנאות, לעיתים קפריזיות, גם כלפי עמים ותרבויות, האובייקטים למחקריו; כך למשל התלהב מאוד מתרבות האינדיאנים בני שבט מוהאבי, אך פיתח דעות שליליות מאוד כלפי תרבות המוי בווייטנאם.
ביחס ליהדותו נראה שהיו לו קונפליקטים; באוקטובר 1973, בתחילת מלחמת יום הכיפורים, הביע בפני מקורביו דאגה לגורל מדינת ישראל, שם התגוררה אחותו.
מבחינה פוליטית התנגד נחרצות למרקסיזם, שהיה עדיין באופנה בזמנו בצרפת, כולל בין רוב תלמידיו; הייתה לו חולשה למונרכיזם.
נפטר בפריז ב-28 במאי 1985, בעקבות מחלת ריאות.
אפרו הובא לקבורה, בהתאם לצוואתו, בבית הקברות של בני המוהאבי בפארקר באריזונה.
באתנופסיכיאטריה ראה דוורה המשגה וטיפול הבעיות הנפשיות של המטופלים תוך כדי לקיחה בחשבון של תרבותם.
בעבודתו האתנופסיכיאטריה של בני המוהאבי תיאר דוורה בפירוט את "החשיבה הפסיכיאטרית" של אוכלוסייה זו.
הוא ראה בעניין שמגלים בני קבוצה אתנית זו כלפי הפסיכופתולוגיה מסר של כבוד מטעם החברה כלפי הפרט החי בה.
בספרו הפסיכותרפיה של אינדיאני מהערבות הגבוהות דוורה מצביע על הצורך לפתח מושגים מותאמים לתרבות המטופל ומתווה את הדרכים לשימוש המושכל בתרבות המסורתית בפסיכותרפיה.
במחקר על ההפלות בחברות הקדמוניות דוורה מוצא שרשימת הפנטזיות של המטופלים במהלך הטיפול הפסיכאנליטי תואמת את רשימת הטקסים והמנהגים המתוארים על ידי האתנולוגים במחקריהם.
לדברי דוורה, הפסיכואנליטיקאים והאתנולוגים מגיעים לתאר את אותה המציאות, הראשונים "מבפנים" והאחרונים "מבחוץ".
הנחה זו חוזרת גם בספר אחר שלו, שנקרא אתנופסיכואנליזה קומפלימנטריסטית ("משלימה").
במסות לאתנופסיכיאטריה כללית, ספרו הראשון שפורסם בצרפתית, מתייחס דוורה למציאות הקלינית ומסווג אותה מנקודת מבט ספציפית אתנופסיכיאטרית.
בספר מהחרדה למדעי ההתנהגות מדגיש דוורה את תפקיד החוויה הסובייקטיבית (כולל העברה נגדית) של חוקר התופעות האנושיות, ככלי ממדרגה ראשונה ולא כפי שנתפס פעם, כמכשול או גורם לראייה מעוותת של המציאות.
לפי דוורה, יתרון השקפה זו בא לידי ביטוי גם במחקרים הגדולים של קלוד לוי-שטראוס - "תוגת הטרופיקה", של ז'ורז' בלנדייה "אפריקה כפולת המשמעות", ושל ז'ורז' קונדומינס "האקזוטי בחיי יום יום".
בעבודותיו המוקדשות לניתוח המיתוסים היווניים, מציג דוורה את המיתולוגיה כמקור בלתי נדלה של פנטזיות ומנגנוני הגנה - פתרונות לבעיות הנפשיות אתן מתמודד האדם, כדבריו, מעין "מזווה של הלא מודע".
ממשיכי דרכו הידועים ביותר בצרפת הם טובי נתן, פסיכואנליטיקאי, חוקר ומרצה, המכהן כנספח התרבות בשגרירות צרפת בישראל, ומרי רוז מורו, שהקדישו עצמם במיוחד לטיפול בבעיות הנפשיות של משפחות המהגרים והעובדים הזרים בצרפת.
השפעת עבודותיו של דוורה מוכרת גם בפעילות של מה שקרוי ה"דור השני" של אסכולת ציריך לאתנופסיכואנליזה - מריו ארדהיים, מאיה נאדיג, פלורנס וייס ואחרים.
ב-1980 טובי נתן הקים בבית החולים "אביסן" (אבן סינא) בעיר בוביני קליניקה הראשונה לאתנופסיכיאטריה במסגרת בית חולים.
החל משנת 1993 נפתח בפריז מרכז ע"ש ז'ורז' דוורה, מרכז אוניברסיטאי לסיוע פסיכולוגי למשפחות המהגרים.
הוא מסונף לאוניברסיטת פריז 8 סן דני.
במסגרתו עובדים צוותים רב-תחומיים הכוללים לא רק פסיכיאטרים, פסיכולוגים ועובדים סוציאליים, אלא גם מרפאים עממיים ואנשי דת מהקהילות הנוגעות בדבר, בדרך כלל בתחום הטיפול במהגרים או עובדים זרים; הצוותים דנים יחד עם המטופלים ומשפחותיהם בטבעה של בעייתם, ובדרכים לטפל בה, בהתחשב בהמשגה המסורתית ובאמצעי הטיפול המסורתיים.
השיחות עם המטופלים ועם משפחותיהם מתקיימות בשפת אמם, והצוותים נעזרים בתרגום.
2013 - ספרו משנת 1951 " Reality and Dream: Psychotherapy of a Plains Indian על עבודתו הפיכואנליטית הם אינדיאנים דלקפוט בארצות הברית, עובד לסרט אמנותי לפי תסריטו ובבימויו של ארנו דפלשן, עם השחקנים ג'ימי פיקאר ומתייה אמלריק, האחרון בתפקיד "ז'ורז' דוורה" .הסרט נבחר כמועמד לשלושה פרסי סזאר.
Fayard, 1998, - פסיכותרפיה של האינדיאנים של הערבות: מציאות וחלום
Tel, 1983, - מסות באתנופסיכיאטריה כללית
Ed.: Aubier Montaigne, 1998, - מחרדה אל מתודה במדעי ההתנהגות (במקור באנגלית)
ז'ורז-לואי לקלר דה בופון היה חוקר טבע, מתמטיקאי, קוסמולוג ועורך אנציקלופדיות צרפתי.
ז'ורז'-לואי לקלר דה בופון נולד בעיר מונבאר (Montbard) במחוז קוט ד'אור שבחבל בורגון בצרפת.
אביו היה לחבר המועצה המשפטית של העיר דיז'ון, והמשפחה עברה להתגורר שם.
אחרי שסיים לימודים בבית ספר תיכון של מסדר הישועים שבעיר, למד בופון הצעיר משפטים והוסמך כעורך דין ב-1726, אך העדיף את המדעים למרות שמשפחתו לא ראתה זאת בעין יפה.
ב-1728 החל ללמוד מתמטיקה באוניברסיטה של העיר אנז'ה.
הוא קרא את כתבי אייזק ניוטון ונרשם גם לקורס ברפואה, אך היות שהרג קצין קרואטי בדו-קרב נמלט לדיז'ון או לנאנט.
משם יצא למסע נרחב באירופה, אך שב למשפחתו כדי להבטיח את ירושתו אחרי שאביו נישא בפעם השנייה.
בופון תרגם לצרפתית את כתבי ניוטון וניסה לעשות שימוש בחשבון דיפרנציאלי ואינטגרלי בתורת ההסתברות.
הוא עקר לפריז ושם התוודע אל וולטר ואל אנשי רוח אחרים, וב-1734 התקבל כחבר האקדמיה הצרפתית למדעים.
ב-1739 התמנה על ידי פטרונו, השר מורפה, למנהל הגן הבוטני המלכותי בפריז.
הוא הרחיב אותו על ידי הוספת עצים וצמחים רבים מכל רחבי העולם, והקים בו מוזיאון ומרכז למחקר מדעי.
ב-1753 נבחר לחבר האקדמיה הצרפתית, ובנאומו בטקס קבלתו קרא את חיבורו "מחקר על הסגנון".
ב-1773 הוענק לו תואר האצילות דה בופון.
דה בופון נודע בעיקר בשל יצירתו המקיפה "היסטוריה של הטבע" (Histoire naturelle), שכללה 35 כרכים שיצאו לאור בשנים 1749–1788. תשעה כרכים נוספים פורסמו אחרי מותו.
יצירה זו כוללת את כל שהיה ידוע בזמנו על עולם הטבע.
היא נכתבה בסגנון מלוטש, תורגמה לשפות רבות ונקראה על ידי משכילים רבים ברחבי אירופה.
בין השאר, תורגמו חלקים מן היצירה לעברית על ידי אברהם בן הגר"א.
בין היתר, עסק דה בופון בבעיית מקורה של מערכת השמש, וסבר כי כוכבי הלכת נוצרו כתוצאה של התנגשויות מטאורים בשמש.
הוא הביע את דעתו כי גיל כדור הארץ הוא 75,000 שנה - טענה שהייתה מנוגדת לדוגמה של הכנסייה הקתולית בצרפת, שהטילה חרם על ספריו והעלתה אותם באש.
דה בופון הכחיש את מה שנאמר בספר "בראשית" על אודות תיבת נוח, וסבר כי החיות לא נוצרו כפי שהן, אלא עברו תהליכים של התפתחות ושל התנוונות במשך הזמן.
הוא בחן את הדמיון בין האדם לבין הקוף ואת האפשרות כי יש להם אב-קדמון משותף.
צ'ארלס דרווין כתב כי דה בופון היה החוקר הראשון בזמן החדש שעסק בתורת האבולוציה.
ז'ורז' דה־מסטראל (George de Mestral; 19 ביוני 1907 - 8 בפברואר 1990), היה מנהל סדנת מכונות וממציא שווייצרי אשר המציא את הצמדן (סקוץ').
דה־מסטראל יצא יום אחד ב-1948, לטיול רגלי עם כלבו בקרבת ביתו באלפים השווייצריים.
לאחר הטיול ביערות חזרו דה־מסטראל וכלבו מכוסים בצמחים דביקים וקוצים שדבקו בבגדים.
דה־מסטראל שתהה מה מביא אותם להיצמד לבד כל כך טוב, הניח את אחד הצמחים הדביקים תחת מיקרוסקופ וראה קרסים קטנים שנכנסו לתוך לולאות קטנות באריג של הבגד.
באותו יום נולד הרעיון של "צמדן קרס ולולאה", שנודע לאחר-מכן כ'וולקרו' או כ'צמדן'.
לאחר חיפוש נמצא משקיע: בעל מפעל טקסטיל גילה עניין ברעיון 'צמדן-זיפים' והשניים החלו יחד לעבוד.
בעל מפעל הטקסטיל, ייצר בעזרת נול קטן פס כותנה עם קרסים זעירים ופס נוסף עם לולאות.
כשהצמידו אותם יחד, הם נדבקו זה לזה.
כעת צריך היה למצוא דרך ליצור פסים אלה באמצעות מכונה.
דה־מסטראל מצא יצרן נוּלי אריגה שווייצרי שהסכים לנסות לייצרם, אך היצרן נסוג כשהתברר שהמשימה קשה מדי.
למשך מספר חודשים הוא ערך ניסויים שונים.
וכשהוא השתמש במקרה באור אינפרה־אדום בעת אריגת הלולאות הוא גילה שהמכונה גורמת להן להיעשות נוקשות דיין כדי שניתן יהיה להשתמש בהן.
אך עדיין אתגר נוסף עמד בפניו: תכנון מכונה שתעשה את הקרסים.
במשך מספר חודשים חיפש דה מסטראל דרך ליצירת הקרסים וכשזו נמצאה החלו בייצור מסחרי של הצמדנים.
דה־מסטראל קרא לצמדן "ולקרו" – vel מהמילה Velvet (קטיפה) ו–Cro מהמילה Crochet (סריגה במסרגה אחת).
ב-1955 הוא רשם על 'צמדן הזיפים' פטנט.
מ-1955 ועד 1959 מכר דה־מסטראל כ-60 מיליון מטרים של צמדן זיפים מדי שנה.
בשנה האחרונה הסתכמו מכירותיה השנתיות של החברה ביותר מ 250 מיליון דולר והיא מעסיקה יותר מ – 3,300 עובדים.
ז'ורז' דלרו היה מלחין קולנוע צרפתי.
חיבר מוזיקה ליותר מ-300 סרטים מז'יל וג'ים ועד פלאטון.
בנוסף למוזיקה לקולנוע כתב גם את המוזיקה לתשעה בלטים, שתי אופרות וכן מוזיקה תזמורתית ומוזיקה לתוכניות רדיו וטלוויזיה.
העיתון "לה פיגארו" כינה אותו "מוצארט של הקולנוע".
נולד ברוּבֶּה (Roubaix) שעל גבול בלגיה למשפחה מוזיקלית.
בגיל 14 ניגן קלרינט בלהקה מקומית וזכה להשכלה קלאסית בקונסרבטוריון המקומי.
לאחר מכן עבר לפסנתר ולאחר שלקה בעקמת עבר לקריירה של מלחין.
ב-1945 עבר לפריז והחל ללמוד בקונסרבטואר של פריז.
על מנת להתפרנס עבד כנגן ג'אז בבארים.
מ-1947 הלחין עבור הקומדי פראנסז ותיאטראות נוספים, המוזיקה שלו זכתה בפרסים והוא היה לחברם של פייר בולז, מוריס ז'אר ובוריס ויאן.
בשנות החמישים עבר להלחנה לסרטים קצרים ולאופרה-קומיק כתב מוזיקה לבלט, למחזות של בוריס ויאן ולתוכניות טלוויזיה.
ב-1955 חיבר קונצ'רטו לפסנתר ותזמורת ואופרה לפי שלגייה.
ב-1959 חיבר את המוזיקה לסרט הראשון באורך מלא, Le bel âge.
בהמשך עבד עם הבמאים האירופאים פרנסואה טריפו (ז'יל וג'ים, מי ירה בפסנתרן, לילה אמריקאי - בו הופיע בהופעת קמע, המטרו האחרון), ז'אן-לוק גודאר (הגוף והלב), אלן רנה, לואי מאל, ברנרדו ברטולוצ'י (הקונפורמיסט) ואחרים, במקביל לפיתוח קריירה בהוליווד.
נפטר בלוס אנג'לס מהתקף לב בגיל 67.
מבחר מהסרטים להם כתב מוזיקה
ז'ורז' בולנז'ה, היה כנר, מנצח ומלחין צועני-רומני שפעל בעיקר ברוסיה של טרום-המהפכה ובגרמניה ואחר כך בערוב ימיו בברזיל וארגנטינה.
בן למשפחת לאוטארים, הפך לאחד היוצרים והמבצעים המפורסמים של מוזיקת הסלונים "קפה שאנטאן" או "קפה-קונצרט".
מפורסמת מאוד הייתה מנגינתו Avant de mourir "לפני מותי") או בגרסה אנגלית My prayer (תפילתי).
עורר הערצת רבים על ידי סגנון נגינתו "החם, הכן ומגוון בצבעים" (כדברי הכנר מרק דסטריבה)
גאורגה או ג'ורג'ה "בולנז'ה" פנטאזי נולד בעיר טולצ'ה בשנת 1893 במשפחה בעלת מסורת של לאוטארים צוענים.
אביו, וסילה פנטאזי, שטען בפני בניו כי הוא "יווני", היה יליד קלראש, יאלומיצה, שהגיע לטולצ'ה לפני מלחמת העולם הראשונה.
אמו נקראה סטנקה לבית צ'ובאנו.
רבים מבני המשפחה היו כנרים, נגני קונטרבס וגיטרה.
ג'ורג'ה נהג מילדותו לנגן עם אביו בכל הכלים הנ"ל, בעוד שאחיו טראיאן התמחה בניגנת פסנתר.
שני האחים למדו אצל מורים למוזיקה ממוצא אוסטרי, האחים פורחאזקה, בטול'צה.
ג'רוג'ה היה תלמידו של פריץ פרוחאזקה, שלימד נגינת כינור בבית הספר "נורמל" בעיר וניצח על תזמורת בית הספר התיכון.
בגיל 12 נרשם בעזרת מלגה באקדמיה למוזיקה בבוקרשט.
כעבור 3 שנים הובא בפני הכנר והמורה המפורסם לאופולד אאואר שהתרשם מכישוריו והסכים ללמד אותו בדרזדן בין השנים 1908–1910. בפרידתם ב-1910 העניק לו אאואר כינור כמתנה.
הכינוי "בולנז'ה" דבק באב, וסילה פנטאזי, בגלל דמיון פיזי מסוים (בעיקר הזקנקן) לגנרל והפוליטיקאי הצרפתי המנוח ז'ורז' בולנז'ה.
ג'ורג'ה פנטאזי הצעיר ירש כינוי זה מאביו והתפרסם בו בכל העולם.
ייתכן כי באמצעות קשריו של אאואר שחי ופעל תקופה ארוכה בסנט פטרסבורג פיתח בולנז'ה קריירה מוזיקלית דווקא ברוסיה השכנה.
הוא התקבל ככנר ראשי בתזמורת ה"קפה שאנטאן" של סנט פטרסבורג, והיה לחביבה של האריסטוקרטיה הרוסית.
ברוסיה הצטיין ברפרטואר שלו המורכב מקטעי מוזיקה קלה, לרבות מוזיקת לאוטארים, עיבודים מן הפולקלור רומני וואלסים וינאים.
שם הכיר את אשתו לעתיד, אלאונור פאולסון, משכילה מאסטוניה.
האירועים המהפכניים בשנת 1917 ברוסיה אילצו אותו לשוב לרומניה, בה, ככל הנראה, שירת במסגרת הצבא למשך שנתיים..
בשנים שלאחר המלחמה הירבה בולנז'ה לנגן בשטחים שאוחדו עם רומניה בבסרביה (בקישינב, בלצי), בוקובינה (צ'רנוביץ) ודרום דוברוג'ה (בזרג'יק, בשמו הבולגרי דובריץ'), וכן בבראילה.
בו זמנית לימד שיעורי נגינה והלחנה.
חברתו אליונור נשארה זמנית אצל הוריה באסטוניה עד ששניהם התאחדו בברלין בשנת 1923.
בולנז'ה התיישב ב-1923 בברלין, שמאות בתי הקפה, המסעדות, מועדוני המיוזיק הול והקברטים ובתי המלון שבה, יצרו ביקוש גדול למוזיקה קלה בידורית (Unterhaltungsmusik).
שמו הלך לפניו במיוחד בקרב האריסטוקרטים הרוסים שגלו לשם אחרי מהפכת אוקטובר ופקדו את מסעדת "פסטר" („Föster").
בשנת 1926 בולנז'ה ניגן לראשונה בתחנת רדיו גרמנית ובהמשך הוחתם על חוזה עם ההוצאה לאור בוטה אונד בק שפרסמה שבעה מקטעי המוזיקה שהלחין, ביניהם "Avant de mourir" (הידוע גם כ"תפילה").
ב-1931 עם תזמורתו שכללה 11 נגנים, ערך סיור הופעות בערים החשובות של אירופה.
הקליט תקליטים במספר בתי הוצאה לאור והגיע לפסגת תהילתו בשנים 1935–1936. בימי המשטר הנאצי ומלחמת העולם השנייה נשאר בגרמניה.
בגלל שמועות על "יהדותו", (שכנראה נפוצו על ידי יריבים שקינאו בו על החוזה שחתם עם חברת "טלפונקן") נאלץ להשיג תעודות מקוריות מעיריית טולצ'ה, עיר הולדתו, לגבי מוצאו ה"ארי" "הנוצרי-אורתודוקסי" של משפחתו.
סייעו לו בכך ראש העיר טולצ'ה והשגרירות הרומנית בברלין וכך, למרות שורשיו הצועניים וצבע עורו השחום, התאפשר לו לחיות, ליצור לנגן חופשי, אף הופיע עם תזמורתו בכמה סרטים בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, אחד מהם "Der Ewige Klange" שיצא למסכים בשנת 1943.ב-1945 התגורר בולנז'ה במקלנבורג, באזור הכיבוש הסובייטי.
העדיף להימלט לאזור שבשליטת ארצות הברית ומשם להגר בשנת 1948 לדרום אמריקה.
חי מספר שנים בברזיל וניגן תקופה במלון "קופקבנה פאלאס" בריו דה ז'ניירו.
בעת שהותו בברזיל נהיה ידוע וערך סיורי הופעות ברחבי המדינה.
אחר כך השיג חוזה עם תחנת הרדיו לגרנו בארגנטינה והשתקע בארץ זו.
חי בארגנטינה עד יום מותו, בשנת 1958, בעיר אוליבוס, במחוז בואנוס איירס.
השאיר שתי בנות, נורה, שהייתה גם כן מוזיקאית, וז'ורז'ט.
ז'ורז' בולנז'ה הלחין מעל 250 קטעי מוזיקה לכינור, רובן באורך 5–6 דקות, המפורסמים בהם ,Avant de mourir
רבות ממנגינותיו נועדות לריקוד - בקצב ואלס, טנגו, פוקסטרוט, אואן סטפ, שירי לכת, ריקודים רומנים והונגריים וכו'.
ז'ורז' דה לה טור היה צייר צרפתי שחי רוב חייו בדוכסות לורן.
חלק גדול מציוריו צוירו בשיטת הקיארוסקורו, בהשראת קאראווג'ו, ורובם עוסקים בנושאי דת.
דה לה טור נולד בויק סור סיי בדיוקסיית מץ, חלק מהאימפריה הרומית הקדושה שהיה בפועל בשליטה צרפתית.
הוא היה ילדם השני של ז'אן וסיביי דה לה טור.
ייתכן שלמד אצל הצייר ז'אק בלאנז', או בבתי ספר בהולנד או באיטליה.
בשנת 1617 התחתן עם דיאן לה-נרף, והקים סטודיו בעיירה לינויל.
שם מכר ציורים, בעיקר בנושאי דת, לבורגנות המקומית וצבר הון עצמי.
דה לה טור זכה לתואר צייר המלך בשנת 1638, ועבד גם אצל דוכס לורן.
דה לה טור ומשפחתו מתו במגפה בלינויל בשנת 1652.
דה לה טור נשכח לאחר מותו, ורק בשנת 1915 התגלה מחדש על ידי הגרמני הרמן פוס.
לאחר הגילוי ומציאת עבודות נוספות, רבים מציוריו זויפו, וכיום קיימות טענות לגבי זיופים של תמונות כגון "מגדת העתידות", "הרמאי" ועוד.
כמו כן ייתכן שחלק מציוריו שייכים לבנו אטיין, שהיה גם הוא צייר ולמד אצל אביו.
ציוריו של דה לה טור מוצגים במוזיאונים ברחבי העולם, כגון מוזיאון הלובר בפריז, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק, מוזיאון פול גטי בלוס אנג'לס, ועוד.
עבודותיו אף מופיעות בסרטי קולנוע צרפתיים כגון "סעודת הטפשים", "הגירושין" ועוד.
ז'ורומין (בפולנית: Żuromin) היא עיירה בפרובינציית מזוביה שבפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
האזכור הראשון של היישוב הוא מהמאה ה-13, ועד סוף המאה ה-18 היה בבעלות משפחות אצולה פולניות.
בשנת 1765 הוענק ליישוב מעמד עירוני.
בחלוקת פולין השלישית, בשנת 1795, נכלל היישוב בתחום פרוסיה, ובשנת 1815 נכלל בשטחי ממלכת פולין.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 1,902 יהודים, כמחצית מתושביה.
בעיירה התקיימה פעילות ציונית, וכן של אגודת ישראל, שאנשיה נמנו ברובם על חסידות גור וחסידות אלכסנדר.
כמו כן, פעל בעיירה סניף של הבונד.
בראשית ספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ולאחר מעשי התעללות ביהודיה וסיפוח האזור לרייך השלישי, גורשו כל יהודי היישוב לשטחי הגנרל גוברנמן, ושם נספו בהמשך.
ז'ורוויצ'י (בבלארוסית: Жура́вічы; ברוסית: Журовичи) הוא כפר במחוז הומל שבבלארוס, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
הכפר נזכר לראשונה במאה ה-15. בחלוקת פולין הראשונה בשנת 1772 נכלל הכפר בשטחי האימפריה הרוסית.
בתקופה הסובייטית פעל בכפר בית ספר יידי.
ב-14 באוגוסט 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבש בכפר בידי הגרמנים, ואלו הטילו תוך זמן קצר גזירות שונות על יהודיו, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב.
בהמשך, רוכזו יהודי הכפר בגטו, בו הועסקו בעבודות כפייה.
בדצמבר 1941 נרצחו 72 יהודים מהגטו.
ב-1 בינואר 1942 נרצחו כל יתר יושבי הגטו בידי גרמנים ושוטרים בלארוסים בערוץ הנחל הסמוך לעיירה.
ז'ורז' גארל היה פעיל הצלה יהודי בצרפת בתקופת השואה.
לפי הערכות, רשת ההצלה של גארל הצילה כ-1,600 ילדים יהודים.
גארל נולד בשם גריגורי גרפינקל (Grigori Garfinkel).
ילדותו עברה עליו בקייב אך ב-1924, לאחר מות לנין, עברה המשפחה לברלין ובשנת 1926 הגיעה לפריז.
גארל למד הנדסה במכון הטכנולוגי של ציריך בשווייץ, ולאחר מכן עבד בחברה להנדסת חשמל בליון שבצרפת.
בצרפת פעלו מספר בתי ילדים שאותם ניהל ארגון אוז"ה, בתי ילדים שבהם הוסתרו אלפי ילדים יהודים מפני הנאצים הכובשים וכן מפני הז'נדרמים הצרפתיים ששיתפו עמם פעולה בלכידת ילדים ובגירושם למחנות ההשמדה הנאציים במזרח אירופה.
באוגוסט 1942, לאחר גירוש יהודי פריז ביולי, החלו פשיטות אינטנסיביות של חיילים גרמנים ושוטרים צרפתים על בתי הילדים וכן סריקות בחיפוש אחר ילדים יהודים שהוסתרו בבתיהם של נוצרים (שלימים הוכרו בתור חסיד אומות העולם).
בסריקות נעצרו נערים יהודים רבים.
האוז"ה החל בפעולה לסגירת המעונות ובניסיון למצוא מקלטים אחרים לאלפי הילדים שגרו בהם.
באוגוסט 1942 נודע כי מאות יהודים, בהם ילדים רבים, מיועדים לגירוש ממחנה וניסייה למחנה הריכוז דראנסי.
האב גלסברג מ"הידידות הנוצרית" (Amitié Chretienne), שרל לדרמן וד"ר ז'וזף וייל, מנהל האוז"ה בדרום צרפת, פנו לגארל וזה פעל להוצאתם של 108 ילדים מווניסיה.
כשגילו זאת הגרמנים, דרשו מהכומר פייר-מארי ז'רלייה להורות על הסגרת הילדים, ואיימו עליו במוות, אך זה סרב.
הארכיבישוף של טולוז, ז'יל-ז'רו סאלייז', נתן לגארל מכתב המלצה.
בסיועו הקים גארל רשת הצלה בה נכללו מוסדות קתוליים ופרוטסטנטיים, ציבוריים ופרטיים, בהם שוכנו ילדים יהודים שצוידו במסמכי זהות מזויפים.
ככל הידוע הצילה רשת גארל 1,600 ילדים.
רשת גארל הייתה אחת הגדולות והחשובות שבין רשתות הצלת הילדים היהודים בצרפת הכבושה.
הרשתות היו ממודרות - פעילי כל רשת לא ידעו את זהותם של פעילי הרשתות האחרות - כך שבמקרה של תפיסת פעילי אחת מהן, הם לא היו יכולים להסגיר תחת לחץ ועינויים את חברי הרשתות האחרות.
הרשת פעלה בדרום צרפת, באזורי משטר וישי, למעט אזור ניס, עד קיץ 1943. בין הילדים שניצלו על ידי רשת גארל היו ילדי בית הילדים של האוז"ה בטירת שאבאן.
חלקם הועברו לשווייץ וחלקם הוסתרו במוסדות נוצריים ובבתים פרטיים של נוצרים.
ז'ורז' דומא היה פעיל המחתרת הצרפתית וחסיד אומות העולם מצרפת שנרצח על ידי שלטון הכיבוש של גרמניה הנאצית בצרפת.
דומא היה נשוי לאליזבת לסנואה (Lecanuet), פקיד מס בעיסוקו וחבר המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית.
הוא מונה למשרה בכירה בעיריית לימוז'.
בתקופת כיבוש צרפת על ידי גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה היה דומא קצין בכיר במחתרת הצרפתית.
הוא היה המפקד האזורי של מחלקה במסגרת המחתרת הצרפתית שנקראה "המחלקה לפעילויות ציבוריות" (Noyautage des administrations publiques), שנודעה בכינויה המקוצר NAP .
דומא פעל בלימוז' וסייע ליהודים שנועדו לגרוש.
הוא סייע לסימון נתן, ידידה יהודיה של בתו, חברתה ללימודים מבית הספר, למצוא מסתור במנזר בלימוז', מנזר שתפקד גם בתור בית חולים, וביקר במנזר מעת לעת כדי לוודא ששלומה טוב.
רק אם המנזר ונזירה נוספת ידעו על זהותה היהודית של סימון.
למרות זאת, התגלה דבר ההסתרה על ידי מלשין, וסימון נאלצה לעזוב.
דומא השיג עבורה מסמכים מזויפים וכך עשה גם עבור כל משפחתה - הוריה ומספר אחים - כך שכל המשפחה יכלה לעזוב את לימוז' במרס 1944 עזבה המשפחה למחוז קרז ושם שרדה את השואה.
דומא הציל יהודי נוסף, הנרי סנדלר, לימים נשיא קהילת יהודי לימוז'.
סנדלר, ששירת בצבא הגרמני בין 1937 ל-1940, נעצר על ידי משטרת וישי בשנת 1943 בתירוץ שהתחמק מעבודת כפייה, ועמד בפני העברה לרשויות הגרמניות.
חבריו של סנדלר פנו לדומא וזה פנה לשלטונות והצליח להביא לשחרורו של סנדלר לפני הסגרתו לגרמנים וגירושו למחנות ההשמדה במזרח.
במרס 1944 נעצר דומא על ידי הגסטפו והוצא להורג.
בשנת 1986 הוכר דומא, לאחר מותו, על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם.
בנו של דומא, רולאן דומא, שר החוץ הצרפתי, הוזמן ליד ושם לנטיעת העץ לזכר אביו בשדרת חסידי אומות העולם.
ז'ורז'-קווין אנקודו אמבידה הוא כדורגלן צרפתי-קמרוני המשחק בעמדת הקיצוני בדמאכ ובנבחרת קמרון.
בשנת 2011 הגיע למחלקת הנוער של נאנט.
ב-10 באוגוסט 2013 ערך נקודו את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס בדקה ה-89 בניצחון 0–2 על בסטיה במסגרת המחזור הראשון בליגת העל הצרפתית, משחק שמאוחר יותר תוצאתו נקבעה כתיקו 0-0. ב-29 באוקטובר הבקיע נקודו את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-90 בניצחון 0–2 על לוריאן במסגרת גביע הליגה הצרפתית.
בעונתו הראשונה במועדון ערך נקודו שש הופעות ליגה בלבד, והוסיף 20 הופעות ליגה בנאנט II, קבוצת המילואים של המועדון.
בעונת זכה נקודו לדקות משחק מרובות יותר.
ב-5 באוקטובר 2014 הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה, שער בדקה ה-33 בניצחון 0–1 על גנגאן במסגרת המחזור התשיעי בליגה.
נקודו ערך 28 הופעות ליגה, בהן הבקיע שני שערים, וסיים עם קבוצתו במקום ה-14 בליגה.
ב-18 ביוני 2015 חתם נקודו באולימפיק מרסיי מליגת העל הצרפתית.
ב-8 באוגוסט 2015 ערך נקודו את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-69 בהפסד 0–1 לקן במסגרת המחזור הראשון בליגה.
ב-1 בנובמבר הבקיע נקודו את שער הבכורה שלו בליגה במדי המועדון, שער בדקה ה-5 בניצחון 0–1 על קבוצתו הקודמת, נאנט, במסגרת המחזור ה-12 בליגה.
בסך הכל ערך נקודו 28 הופעות ליגה במועדון, בהן הבקיע חמישה שערים.
ב-21 במאי 2016 שיחק נקודו בגמר הגביע הצרפתי, בו הפסידה אולימפיק מרסיי בתוצאה 2–4 לפריז סן-ז'רמן.
בזכות הופעותיו בעונת סיים נקודו במקום ה-30 בקרב על תואר שחקן השנה של אופ"א.
ב-31 באוגוסט 2016 חתם נקודו על חוזה ל-5 שנים בטוטנהאם הוטספר מהפרמייר ליג.
ב-21 בספטמבר ערך נקודו את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשהחליף את כריסטיאן אריקסן בדקה ה-60 בניצחון 0–5 על ג'ילינגהאם במסגרת הסיבוב השלישי של גביע הפוטבול ליג.
ב-24 בספטמבר ערך נקודו את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג, כשהחליף את כריסטיאן אריקסן בדקה ה-90 בניצחון 1–2 על מידלסברו במסגרת המחזור השישי בליגה.
ב-27 בספטמבר ערך נקודו את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, כשהחליף את וינסנט יאנסן בדקה ה-67 בניצחון 0–1 על צסק"א מוסקבה במסגרת המחזור השני בשלב הבתים לעונת 2016/2017.
ב-9 בינואר 2018 הושאל נקודו לברנלי עד לסוף העונה.
ב-13 בינואר ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בהפסד 0–1 לקריסטל פאלאס.
עד סוף העונה ערך 8 הופעות במדי הקבוצה.
ב-31 בינואר 2019 הושאל למונקו עד לסוף העונה.
ב-2 בפברואר 2019 ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בניצחון 0–1 על טולוז.
ב-22 באוגוסט 2019 חתם בבשיקטש הטורקית לארבע שנים.
ב-23 בספטמבר 2022 ערך נקודו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קמרון, בהפסד 0–2 לנבחרת אוזבקיסטן במשחק ידידות.
ז'ורז' סרז' גרון (; נולד ב-25 בינואר 1962) הוא כדורגלן עבר בלגי ששיחק בעמדת הבלם.
גרון החל את הקריירה באנדרלכט, במדיה שיחק בשתי קדנציות ועמה זכה בגביע אופ"א, בארבע אליפויות ובשני גביעים.
למעט הקדנציות באנדרלכט, שיחק בשתי קדנציות בסרייה א'.
במדיה של פארמה זכה בגביע אירופה למחזיקות גביע ובקופה איטליה, ואת הקריירה סיים ברג'אנה.
לזכותו 77 הופעות במדי נבחרת בלגיה, בהן כבש שישה שערים.
הוא ייצג את נבחרתו ביורו 1984, ובהמשך ייצג אותה בשלושה טורנירי מונדיאל רצופים.
כיום גרון הוא פרשן במשחקי ליגת האלופות עבור הטלוויזיה הבלגית.
גרון החל את דרכו במדיה של אנדרלכט.
הוא החל לשחק בקבוצה הבוגרת תחת המאמן פול ון הימסט בשלהי עונת , בה רשם שתי הופעות ליגה, והיה שותף לזכייתה של הקבוצה בגביע אופ"א, על אף שלא שותף בצמד משחקי הגמר מול בנפיקה ליסבון.
עונה לאחר מכן היה גרון לשחקן הרכב קבוע אצל ון הימסט, ותרם שלושה שערי ליגה ב-29 הופעות כבר בעונה זו.
החל מעונת היה שותף פעיל לשלוש הזכיות הרצופות של אנדרלכט באליפות בלגיה.
על אף ששיחק כבלם, היה שותף גרון גם למאמץ ההתקפי ולכיבוש השערים, כשבעונות האליפות תרם בסך הכול 14 שערי ליגה ב-95 הופעות.
בעקבות עזיבתו של פרנקי ורקאוטרן לצרפת בתום עונת , זכה גרון בסרט הקפטן של הקבוצה, תפקיד אותו מילא במשך שלוש עונות.
כבר בעונתו הראשונה כקפטן זכה עם הקבוצה בגביע הבלגי, לאחר ניצחון 2-0 בגמר על סטנדרד לייז'.
גרון פתח בהרכב ושיחק לאורך כל המשחק.
עונה לאחר מכן שמרה אנדרלכט על התואר, כשניצחה באותה התוצאה את אותה היריבה, אך הפעם גרון לא שותף במשחק הגמר.
הקדנציה הראשונה של גרון באנדרלכט נמשכה בסך הכול שמונה עונות, מתוכן שבע כשחקן הרכב קבוע.
בקדנציה זו כבש 27 שערי ליגה ב-212 הופעות במדי אנדרלכט.
לקראת 1990/1991 הצטרף גרון לפארמה של המאמן נביו סקלה.
הוא השתלב באופן מיידי בהרכב, והיה לאחד משחקני ההגנה הבולטים בקבוצה.
עונה לאחר מכן היה שותף לזכייתה של פארמה בגביע האיטלקי, לאחר שהצליחה להפוך הפסד 1-0 במשחק הגמר הראשון מול יובנטוס עם ניצחון 2-0 בגומלין.
בשני המפגשים פתח גרון בהרכב כבלם במערך שלושת הבלמים של סקלה.
בעקבות הזכייה, השתתפו גרון ופארמה בטורניר גביע אירופה למחזיקות גביע עונה לאחר מכן.
בסיבוב הראשון, מול אויפשט ההונגרית, כבש גרון את שערה היחיד של קבוצתו במשחק הגומלין בחוץ, שהסתיים בשוויון 1-1. תוצאה זו הספיקה לפארמה בעקבות ניצחונה הביתי 1-0 במשחק הראשון.
בהמשך הדיחה פארמה גם את בואבישטה, ספרטה פראג ואתלטיקו מדריד, והעפילה לגמר מול אנטוורפן ממולדתו של גרון, בלגיה.
גרון פתח בהרכב לגמר, שהסתיים בניצחון קבוצתו 3-1 ובזכייה בגביע אירופה למחזיקות.
במהלכה של עונת 1993/1994, סבל גרון מפציעה קשה במיניסקוס, שאילצה אותו לשוב לבלגיה לצורך טיפול.
הוא סיים את העונה מוקדם מהצפוי עם 16 הופעות ליגה בלבד, ובתום העונה סיים את דרכו במועדון, לאחר שזכה עמו בשני תארים, וכבש תשעה שערי ליגה ב-109 הופעות.
לקראת עונת שב גרון לאנדרלכט.
כבר באותה העונה כבש שלושה שערי ליגה ב-16 הופעות, וסייע לקבוצתו לזכות באליפות, הרביעית בקריירת המשחק שלו.
הוא התאושש מהפציעה ורשם שלושים הופעות ליגה עונה לאחר מכן, אך בתום העונה שוחרר מהמועדון, לאחר שאנדרלכט סיימה כסגנית האלופה.
בקדנציה השנייה שלו במועדון צבר בסך הכול 46 הופעות ליגה בהן כבש ארבעה שערים, ובסך הכול לזכותו 258 הופעות ליגה ו-31 שערים לזכותה של אנדרלכט.
גרון שב לאיטליה לקראת עונת 1996/1997, וחתם ברג'אנה.
המועדון נקלע במהלך העונה לקשיים כלכליים חמורים, ואף כשל בתשלום משכורות, ובתום העונה נשר לסרייה ב' מהמקום ה-18 והאחרון בטבלה.
גרון עצמו רשם 22 הופעות ליגה באותה העונה, אז פרש ממשחק פעיל בגיל 35.
על אף חוסר ניסיונו הבין-לאומי, זומן גרון לסגל נבחרת בלגיה לקראת משחקי יורו 1984 בצרפת.
את הופעת הבכורה שלו בנבחרת של גי תיס ערך כבר במשחקה הראשון של בלגיה בטורניר, כשפתח בהרכב מול .
גרון כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת כבר באותו המשחק, כאשר קבע בשלהי המחצית הראשונה את תוצאת הסיום של המשחק, 2-0 לבלגיה.
גרון שמר על מקומו בהרכב גם בשני המפגשים הבאים, אך אלו הסתיימו במפח נפש עבור נבחרתו, שהובסה 5-0 על ידי המארחת ונוצחה 3-2 על ידי , מה שהותיר אותה מחוץ לשלב הנוקאאוט.
גרון היה לחלק משמעותי מהעפלתה של בלגיה ממשחקי מוקדמות מונדיאל 1986, והיה שותף בכל שמונת משחקיה של בלגיה בטורניר המוקדמות.
לאחר שסיימה שנייה בבית המוקדם, פגשה בלגיה את שכנתה בפלייאוף ההעפלה לטורניר.
במשחק הראשון ניצחה בלגיה 1-0, ונסעה למשחק חוץ באצטדיון פיינורד.
לאחר מחצית מאופסת, כבשה הולנד פעמיים ועלתה ליתרון 2-0. בדקה ה-85 כבש גרון את שערו הזכור בקריירה, שצימק את התוצאה וקבע 2-1 להולנד.
התוצאה נשמרה עד לסיום, ובלגיה העפילה בזכות חוק שערי חוץ על חשבון שכנתה.
כאחד מגיבורי ההעפלה, זומן גרון על ידי תיס לסגל הבלגי לקראת מונדיאל 1986. הוא לא שותף בהפסדה של בלגיה 2-1 למארחת במשחק הפתיחה, ועלה כמחליף בדקה ה-69 בניצחון 2-1 על במשחק השני.
הוא פתח לראשונה בהרכב בשוויון 2-2 מול , והוחלף דקה לסיום.
בלגיה סיימה את הבית במקום השלישי, שהספיק לה כדי להעפיל לשלב הנוקאאוט.
לאחר פתיחה מגומגמת, הצליחה בלגיה מעבר למצופה בשלבי הנוקאאוט.
בשמינית הגמר, עם גרון בהרכב, פגשה בלגיה את .
לאחר 2-2 בתום 90 דקות, עבר המשחק להכרעה בהארכה.
גרון הוחלף בדקה ה-99, במצב של שוויון 2-2, ועד לסיום ראה את נבחרתו כובשת פעמיים, מנצחת 4-3 ומעפילה לשלב הבא.
גרון פתח בהרכב ושיחק לאורך כל המשחק וההארכה, כשבלגיה הדיחה את בדו-קרב בעיטות עונשין לאחר שוויון 1-1 בסיום.
בחצי הגמר, נכנעה בלגיה עם גרון בהרכב ל וכוכבה הגדול דייגו מראדונה, שכבש צמד בניצחונה של ארגנטינה 2-0. גרון שוב שיחק 120 דקות, הפעם במשחק על המקום השלישי, בו נכנעה בלגיה 4-2 לצרפת.
בסיום, מקום רביעי ומרשים לבלגיה בטורניר.
לאחר שכשל להעפיל עם נבחרתו ממוקדמות יורו 1988, היה שותף גרון לטורניר המוצלח של בלגיה במוקדמות מונדיאל 1990, בעקבותיו העפילה הנבחרת לטורניר הגמר באיטליה.
גרון זומן על ידי תיס לסגל הבלגי למונדיאל.
גרון לא שותף בניצחונה של בלגיה 2-0 על במשחק הפתיחה, אך חזר להרכב בניצחון 3-1 על .
הוא נותר בחוץ פעם נוספת כשבלגיה הפסידה 2-1 לספרד, אך העפילה לשמינית הגמר.
גרון פתח בהרכב לשמינית הגמר מול , בו נוצחה בלגיה 1-0 בהארכה.
במהלך טורניר מוקדמות יורו 1992, תחת המאמן פול ון הימסט שהיה מאמנו הראשון של גרון באנדרלכט, היה גרון לקפטן הנבחרת, תפקיד אותו נשא בכל משחקיו הבין-לאומיים עד לפרישתו.
הוא הוביל את בלגיה כקפטן במוקדמות מונדיאל 1994, עד להעפלה לטורניר הגמר.
גרון הקפטן פתח בהרכב בשני משחקיה הראשונים בטורניר, בהם גברה בלגיה 1-0 על ועל הולנד.
הוא זכה למנוחה במשחק השלישי, אליו עלה אנזו שיפו עם סרט הקפטן, ושב להרכב בשמינית הגמר מול .
בדקה השמינית כבש גרון את שער השוויון הזמני של בלגיה שקבע 1-1, אך עד לסיום ספגה בלגיה פעמיים, נוצחה 3-2 והודחה פעם נוספת בשמינית הגמר.
גרון נטל חלק בארבעה משחקים במוקדמות יורו 1996, אליו כשלה בלגיה להעפיל, וכבש במהלכם שני שערים.
משחקו האחרון במדי הנבחרת היה באותו טורניר המוקדמות, ב-15 בנובמבר 1995 מול (1-1 בסיום).
בסך הכול, ב-11 שנים במדי בלגיה רשם גרון 77 הופעות, 24 מתוכן כקפטן, וכבש שישה שערים.
עונהקבוצהליגהבליגההופעותשעריםאנדרלכטליגת העל הבלגית20293304335325332304234פארמהסרייה א'332334272161אנדרלכטליגת העל הבלגית163301רג'אנהסרייה א'220סך הכול קריירה38940
ז'ורז'-גבריאל דה פלייה (; 6 בספטמבר 1842 – 15 ביולי 1900) היה ז'נרל דה בריגדה בצבא צרפת אשר התפרסם בשל חלקו בפרשת דרייפוס.
פלייה נולד בשטרסבורג ב-6 בספטמבר 1842. בעקבות אביו, בגיל 17 הוא נכנס ללימודים ב ובשנת 1861 הוצב כלוטננט משנה בצבא צרפת.
הוא הועלה לדרגת לוטננט בשנת 1864 ולדרגת קפטן בשנת 1868. במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה (1870–1871) הוא שימש כעוזרו של הגנרל יוג'ין ארנואו וצורף למטה הכללי.
הוא עוטר באות לגיון הכבוד במאי 1871. בין 1872–1878 הוצב פלייה באלג'יריה.
בשנת 1880 הוא מונה להיות מפקד גדוד.
הוא הועלה לדרגת קצין של לגיון הכבוד ב-7 בפברואר 1882. מ-1882 עד 1886 הוא שרת בתוניסיה.
בשנת 1890 הוא הועלה לדרגת קולונל.
בשנת 1892 התמנה לראש מטה הקורפוס ה-13 בקלרמון-פראן.
בשנת 1894 הועלה לדרגת ז'נרל דה בריגדה.
בשנת 1897 הוא שימש באופן זמני כמושל הצבאי של פריז.
ב-1897 הייתה פרשת דרייפוס בשיאה.
קבוצת ה"דרייפוסרים" אשר נודעו גם בכינוי ה"אינטלקטואלים" לחמה למען זיכויו של אלפרד דרייפוס - קצין יהודי שהואשם בריגול על לא עוול בכפו, והוגלה בשל כך לאי השדים.
הדרייפוסרים הציגו ראיות משכנעות לכך שדרייפוס חף מפשע וכי האשם האמיתי הוא פרדיננד אסטרהאזי.
ב-15 בנובמבר, הורה שר המלחמה ז'אן-בטיסט ביו לפלייה לפתוח בחקירה כנגד אסטרהאזי.
במהלך הימים הבאים, נחשף פלייה ליחסי הכוחות האמתיים בפרשה.
מחד, עמדו הדרייפוסרים, אשר לצדם פעלו פוליטיקאים, אנשי תרבות ועורכי דין רבי השפעה, אולם מנגד פעלה בצבא קנוניה שכללה את שר המלחמה, את הרמטכ"ל בואדפר, סגנו הגנרל גונז וראש המחלקה לריגול נגדי אובר-ז'וזף אנרי.
קבוצת קצינים זו פעלה רבות למען האשמתו של דרייפוס, וזיכויו היה מוביל לסיום הקריירה שלהם.
לפיכך הם השתמשו בכל השפעתם כדי שאסטרהאזי יזוכה, ואף תדרכו את אסטרהאזי היטב לפני החקירה.
ב-20 בנובמבר חתם פלייה על הדו"ח שלו, אשר קבע כי אסטרהאזי נקי מאשמה, ומנגד המליץ על פתיחתה של חקירה כנגד פיקאר.
הממשלה התכנסה למחרת כדי לדון במסקנותיו של פלייה, והחליטה להורות על פלייה לפתוח בחקירה חדשה, ולזמן את ז'ורז' פיקאר, אשר היה הראשון שגילה את הראיות נגד אסטרהאזי, ושהה כעת בתוניסיה, כדי להעיד.
פלייה עצמו, הפך בהדרגה לעושה דברם הכנוע של גונז ובואדפר ואף נפגש עם אסטרהאזי והאזין לעצותיו.
פיקאר זומן חזרה לצרפת, ונחקר בידי פלייה בין 26 ל-27 בנובמבר.
פלייה התייחס אליו בקשיחות כביכול הוא נאשם ולא עד ותחקר אותו ללא הרף על קשריו עם נשים שונות ועם "האיגוד" היהודי-דרייפוסרי.
בסוף החודש כבר עמד פלייה להצהיר סופית על זכאותו של אסטרהאזי, והעיתונים כבר הודיעו על כך רשמית, אולם אז נחשף "מכתב האולאן" שנכתב בידי אסטרהאזי ובו הוא הביע את רצונו להיות האולאן הגרמני שישסף בחרבו "מאה אלף צרפתים".
אסטרהאזי הכחיש כל קשר למכתב, ופלייה נאלץ לערוך חקירה של כתב היד שלו.
הדרייפוסרים דרשו שבאותה הזדמנות יחקר גם "הבורדרו" המסמך שהרשיע בזמנו את דרייפוס, ושהדרייפוסרים טענו שנכתב למעשה בידי אסטרהאזי.
אולם ב-1 בדצמבר קבע פלייה שרק מכתב האולאן יחקר.
יום למחרת, נקט אסטרהאזי (בהצעת אנרי ופאטי) בצעד מפתיע ודרש שחפותו תוכח במשפט צבאי.
יום למחרת מסר פלייה את הדו"ח הסופי שלו לגנרל סוסייה.
הדו"ח קבע כי ללא ספק אסטרהאזי חף מפשע.
הוא דחה את עתירתו של אסטרהאזי למשפט צבאי והמליץ על חקירה כנגד פיקאר בעוון הוצאת דיבה, זיוף והדלפה.
עם זאת, סוסייה דחה את דעתו של פלייה והחליט להיענות לבקשתו של אסטרהאזי ולהעמיד אותו למשפט צבאי.
משפטו של אסטרהאזי היה קצר ומוטה מראש.
פלייה לקח חלק פעיל במשפט כאשר תדרך את הקצינים שישבו בקהל לשסע את עדויותיהם של העדים מטעם התביעה, וכאשר שיסע בעצמו את עדותו של פיקאר וניסה למנוע ממנו להזכיר את שמותיהם של ביו, בואדפר וגונז.
כצפוי, אסטרהאזי יצא זכאי, ולאחר מכן הודה בפומבי לפלייה על שחשף את "הקנוניה היהודית" נגדו.
אלא שהמחנה הדרייפוסרי היה רחוק מלוותר.
ב-13 בינואר 1898 פרסם אמיל זולא את מאמרו הנודע "אני מאשים...!" אשר בו תקף באריכות את כל הממסד הצבאי, ובסוף המאמר ערך מעין סיכום של האשמותיו.
ב"סיכום" זה הוא הצהיר בין היתר: "אני מאשים את הגנרל פלייה ואת רב-סרן ראבארי [עוזרו של פלייה] בניהול חקירה מרושעת, מוטה באופן מפלצתי...
בעקבות המאמר נתבע זולא על הוצאת דיבה, ומשפטו נמשך מ-7 בפברואר עד 23 בפברואר.
השופטים ניסו להפוך את פרשת זולא לפרשה נפרדת מפרשת דרייפוס, אולם ההגנה ניסתה ללא הרף לשלב בין הפרשיות.
פלייה העיד במשפט, ותקף בחריפות את פיקאר.
ב-17 בפברואר הודיע פלייה כי ברצונו לחזור לדוכן העדים.
הוא השתמש בתואנה שעורכי הדין מטעם ההגנה קראו קטע מתוך הדו"ח שכתב בקסון ד'אומרשוויל במהלך החקירה של דרייפוס ב-1894 ובכך עירבו בין שתי הפרשיות כדי להצהיר:
כוונת פלייה הייתה למסמך שהוצג בפניו, וההגנה לא ידעה על קיומו, אשר בו מצהיר במפורש הנספח הצבאי האיטלקי אלסנדרו פניצארדי כי דרייפוס עבד עבור גרמניה ואיטליה.
המסמך היה למעשה זיוף שהוכן בידי אובר-ז'וזף אנרי (זיוף אנרי), אולם ככל הנראה פלייה לא ידע זאת.
המסמך היה "הנשק הסודי" של הצבא, ופלייה היה הראשון שחשף אותו באופן פומבי.
פלייה ציטט מהמסמך בעל פה, לתדהמת כל הנוכחים.
לא ברור אם הוא פעל על דעת עצמו או שמא קיבל הוראה מגבוה לעשות זאת.
עורך הדין של זולא, פרננד לאבורי, דרש שהמסמך יוצג בפומבי ויוצג לציבור.
גונז ביקש את רשות הדיבור והצהיר שמטעמים של טובת המדינה לא ניתן לחשוף את המסמך לציבור, אולם ההוכחות כנגד דרייפוס "קיימות, ממשיות ומוחלטות".
גונז הצהיר כי למחרת יעיד בואדפר שוב ויאשר את קיומו של המסמך.
בואדפר אכן אישור את קיומו של המסמך אולם סירב להציג אותו, ואף איים בהתפטרות כל המטה הכללי באם זולא יצא זכאי.
רק לקראת סוף השנה התגלה שהמסמך מזויף.
במהלך אוקטובר 1898 נפוצו בפריז שמועות כי פלייה (אשר נודע כמלוכני מובהק) קשר קשר עם בית בונפרטה כדי להחזירם לשלטון בצרפת.
פלייה הכחיש את הטענה, אולם היא הייתה אחת הסיבות לנפילת ממשלתו של אנרי בריסון.
בעוד הפרשה נמשכת במלוא עוזה, מת במפתיע נשיא צרפת פליקס פור.
הפולמוס הדרייפוסרי היה גורם מכריע בבחירות שנערכו לאחר מכן.
שני המועמדים העיקריים היו ז'יל מלין הימני שנודע בהתנגדותו לדרייפוס, לעומת אמיל לובה השמאלני המתון שהביע תמיכה בדרייפוס.
לובה נבחר, מה שעורר זעם רב בקרב החוגים הלאומניים והאנטישמיים בצרפת.
פול דרולד, ז'ול גרן ומוריס בארס, אשר הנהיגו את הליגות האנטישמיות של פריז, החליטו ליזום הפיכה ולהחליף את החוקה הקיימת בחוקה עממית ולאומנית יותר.
תוכניתו של דרולד הייתה לאסוף כמה שיותר מאנשי הליגות במהלך הלווייתו של פור, ולאחר מכן להוביל יחידה צבאית בפיקוד גנרל הנאמן לו להשתלטות על ארמון האליזה.
דרולד החליט שאותו גנרל יהיה פלייה, אשר בימים שלאחר משפט זולא התראיין לכל עיתון אפשרי ותבטא באלימות שלוחת רסן כנגד היהודים.
פלייה לא רצה להתחייב למשימה, אולם פיזר הבטחות מעורפלות.
דרולד החליט לסמוך על פלייה, אולם ברגע האחרון פלייה התחרט ולא הצטרף אל דרולד ואנשיו.
אלו האחרונים, ניסו לשכנע את גאודרייק רוז'ה להצטרף אליהם במקומו, אולם רוז'ה סירב ועצר את דרולד.
בקיץ 1899 קבע בית המשפט העליון כי דרייפוס יועמד למשפט חוזר.
גם במשפט זה נמצא דרייפוס חייב, אולם קיבל חנינה מהנשיא לובה.
פלייה עצמו נחקר לפני המשפט בשל החשד שחקירתו נגד אסטרהאזי הייתה מוטית מראש.
ז'ורז' אלבר מוריס ויקטור בטאיי היה פילוסוף ואינטלקטואל צרפתי שעסק בפילוסופיה, ספרות, סוציולוגיה, אנתרופולוגיה, צרכנות והיסטוריה של האמנות.
כתיבתו, שכללה מאמרים, רומנים ושירה, חקרה נושאים כמו אירוטיקה, מיסטיקה, סוריאליזם ופריצת גבולות (transgression).
ליצירותיו הייתה השפעה רבה על התפתחותן של אסכולות שונות בפילוסופיה ובביקורת התרבות, במיוחד על האסכולה הפוסט-סטרוקטורליסטית.
ז'ורז' בטאיי נולד ב-10 בספטמבר 1897 בבילום שבצרפת.
בשנת 1898 משפחתו עברה לריימס, שם הוטבל.
בטאיי למד בבית ספר בריימס, ואף על פי שלא חונך באופן דתי, המיר את דתו לקתוליות ב-1914, והיה לקתולי אדוק במשך כתשע שנים.
הוא פנה ללימודי כמורה ואף השתתף בסמינר בסנט-פלור, אך עזב אותו לאחר זמן קצר ונעשה לארכיבאי-פליאוגרף.
ב-1920 שקל שוב את האפשרות להפוך לכומר, והצטרף לבנדיקטינים באיל-דה-וייט, אך בסופו של דבר עזב אותם, כנראה על-מנת לפרנס את אימו.
בכך בטאיי נטש את הנצרות באופן סופי.
באטיי למד באקול נשיונל דה שרטס שבפריז, שם סיים בפברואר 1922. עבודת הגמר שלו בתואר הראשון הייתה בשם "L'ordre de la chevalerie, conte en vers du xiiie siècle, avec introduction et notes".
הוא עבד כארכיונאי ב באוספי המדליונים וכך, פרסם מאמרים מלומדים בנושא נומיסמטיקה.
התזה שלו עסקה בשחזור של שיר צרפתי מימי הביניים, אותו הפיק ישירות על ידי סיווג שמונת כתבי היד שמהם שיחזר את השיר.
לאחר סיום לימודיו עבר לבית הספר ללימודי ספרדית מתקדמים במדריד.
כצעיר הוא התיידד עם האקזיסטנציאליסט הרוסי לב שסטוב והושפע רבות ממנו.
בטאיי ייסד מספר כתבי-עת וקבוצות ספרותיות, והיה למחברם של עבודות גדולות ומגוונות: ספרים, שירים, מאמרים על נושאים שונים (המיסטיקה של הכלכלה, שירה, פילוסופיה, אמנות, אירוטיקה).
הוא זכה להתעלמות יחסית במהלך חייו, ולבוז על ידי בני דורו כמו ז'אן-פול סארטר, שראה בו מי שמצדד במיסטיקה.
עם זאת, לאחר מותו, כתביו השפיעו רבות על מחברים שהיו קשורים לכתב העת "Tel Quel", כמו מישל פוקו, פיליפ סולרס, וז'אק דרידה.
השפעתו באה לידי ביטוי באופן מפורש בעבודתו הפנומנולוגית של ז'אן-לוק ננסי, אך היא משמעותית גם בעבודתו של ז'אן בודריאר, והתיאוריות הפסיכואנליטיות של ז'אק לאקאן וז'וליה קריסטבה, ועבודות אנתרופולוגיות עדכניות, כגון אלה של מייקל טאוסיג.
אף על פי שבתחילה נמשך לסוריאליזם, יחסיו עם מייסד התנועה אנדרה ברטון דעכו, וכך גם יחסיו עם התנועה.
אך בטאיי והסוריאליסטים חידשו את יחסיהם לאחר מלחמת העולם השנייה.
באטיי היה חבר במכללה לסוציולוגיה שכללה כמה עריקים סוריאליסטים נוספים.
הוא הושפע מאוד מגאורג וילהלם פרידריך הגל, פרויד, מרקס, מרסל מוס, המרקיז דה סאד, אלכסנדר קוז'ב ובמיוחד פרידריך ניטשה, עליו הגן במסה בולטת שפרסם נגד הניכוס של עבודותיו מצד הנאצים.
בטאיי היה מוקסם מהרעיון של קורבן אדם, והקים חברה סודית – "Acéphale", שסמלה היה אדם חסר ראש.
על פי שמועות, בטאיי ושאר חברי הקבוצה הסכימו כל אחד להיות הקורבן כתנאי קבלה לחברה, אך איש מהם לא הסכים להיות בתפקיד המקריב.
אף על פי שהוצע תשלום כספי למי שיסכים לשמש כמקריב, אף אחד מחברי הקבוצה לא הסכים לכך, והניסיונות למצוא מקריב המשיכו עד לפירוק ה-"Acéphale" זמן קצר לפני המלחמה.
הקבוצה פרסמה גם סקירה של הפילוסופיה של ניטשה, שניסתה לתאר את מה שדרידה כינה לאחר מכן "אנטי-ריבונות".
משתפי הפעולה בפרויקטים הללו כללו את אנדרה מאסון, פייר קלוסובסקי, רוג'ר קילואה, ז'ול מונרו, ז'אן רולין וז'אן וואהל.
ההשפעה על בטאיי הגיעה ממגוון אופני שיח שונים, בהם השתמש כדי ליצור את עבודותיו.
יצירתו "סיפור העין" ("Histoire de l'oeil"), שפורסמה תחת השם הבדוי לורד אוש (Lord Auch), נקראה בתחילה כפורנוגרפיה.
אך פורשה בהדרגה כבעלת עומק פילוסופי ורגשי משמעותי, דבר המאפיין סופרים אחרים בסוגת "הספרות של פריצת הגבולות".
דימויי הרומן בנויים על סדרת מטאפורות המתייחסות למבנים פילוסופיים שפותחו בעבודתו: העין, הביצה, השמש, האדמה, האשך.
יצירות מפורסמות אחרות כוללות את הרומן "אמי", שפורסם לאחר מותו של בטאיי, "הבלתי אפשרי", ו"כחול של צהריים", שכולל תיאורים של גילוי עריות, נקרופיליה, פוליטיקה ואלמנטים אוטוביוגרפיים.
במהלך מלחמת העולם השנייה הפיק בטאיי את "Summa Atheologica – מכלול האתאולוגיה" (הכותרת מקבילה למכלול התאולוגיה של תומאס אקווינס) המורכבת מיצירותיו "החוויה הפנימית", "אשם", ו"על ניטשה".
לאחר המלחמה הוא חיבר את "החלק הארור" ("La Part maudite"), שלדבריו מייצג שלושים שנות עבודה.
התפיסה הייחודית של "ריבונות" שפיתח בחיבור זה עתידה להפוך לנושא דיון חשוב ביותר עבור ז'אק דרידה, ג'ורג'ו אגמבן, ז'אן-לוק ננסי ואחרים.
באטיי הקים גם את כתב העת המשפיע "Critique" ("ביקורת").
נישואיו הראשונים של בטאיי היו עם השחקנית סילביה מקלס, בשנת 1928; הזוג התגרש בשנת 1934, ומקלס התחתנה עם הפסיכואנליטיקאי ז'אק לאקאן בהמשך.
בטאיי גם ניהל רומן עם קולט פיינוט, שמתה בשנת 1938. בשנת 1946 התחתן בטאיי שוב, ונולדה לו בת.
סיפור העין [1928] ת"א: הוצאת בבל, מצרפתית מור קדישזון, 1997
תיאוריה של הדת [1948] ת"א: הוצאת רסלינג, מצרפתית עידו בסוק, 2003
הבלתי אפשרי, ת"א: הוצאת רסלינג, מצרפתית אביבה ברק, 2005
החוויה הפנימית [1943], ת"א: הוצאת רסלינג, מצרפתית דניאלה יואל, 2010
ז'ורז' אלפונס דיומא היה רופא ופסיכולוג צרפתי.
דוימא היה תלמידו של תאודול ריבו.
נודע במיוחד בזכות "הטקסטבוק לפסיכולוגיה" (Le Traité de Psychologie) – ספר לימוד מקיף שפרסם ב-1923–1924. דיומא ורבים מהפסיכולוגים הצרפתים המובילים בתקופתו השתתפו בכתיבתו.
מהדורה מתוקנת בשם "הטקסטבוק החדש לפסיכולוגיה" (Le Nouveau traité de psychologie) פורסם ב-1930–1949 ב-10 כרכים.
דיומא נולד ב-1866 בלדיניאן במשפחה של רופאים מחבל סוון.
הוא היה אחד מבני הדוד של הסופר ז'אן פולאן.
אחר כך, ב-1884–1886 במכינה של תיכון לואי הגדול בפריז.
בהמשך נמנה דיומא עם מחזור 1886–1889 של אקול נורמל סופרייר לצידם של רומן רולאן וז'ורז' פז'ס.
השיג לאחר מכן ב-1889 את תעודת ההוראה (agrégation) בפילוסופיה.
ב-1896–1889 למד אצל תאודול ריבו בקולז' דה פראנס.
ב-1894 סיים את לימודי הרפואה עם עבודה על "המצבים האינטלקטואליים של המלנכוליה".
בבית הספר לרפואה התיידד עם פייר ז'אנה שאותו הכיר עוד כחבר הסגל של הקולז' דה פראנס.
החל מ-1897 עבד דיומא כמנהל המעבדה לפסיכולוגיה בקליניקה למחלות נפש בבית החולים סנט אן המסונפת לפקולטה לרפואה של אוניברסיטת פריז.
במקביל ב-1894–1902 לימד פילוסופיה בתיכון שפטאל.
בשנת 1900 סיים את הדוקטורט בספרות
עם עבודה עיקרית בצרפתית על העצבות ועל השמחה, ועבודה משלימה בלטינית על אוגוסט קונט, ביקורת על הפסיכולוגיה של תקופתו.
ב-1902 ירש דיומא את הקורס לפסיכולוגיה ניסויית של פייר ז'אנה בפקולטה לספרות בפריז, בין 1912 ל-1937 כפרופסור ראש קתדרה.
ב-1903 ייסד יחד עם ז'אנה את "ז'ורנל לפסיכולוגיה נורמלית ופתולוגית" (Journal de psychologie normale et pathologique).
ב-2 באוגוסט 1914 התנדב דיומא כרופא לעזרה ראשונה דרגה ב.
ב-1914–1915 עד אוגוסט 1917 הוא ארגן את המרכזים הנוירו-פסיכיאטריים בטול ובוודן במסגרת הארמייה הראשונה.
אחר כך התמנה כרופא לעזרה ראשונה בדרגה א.
ב-1917 עד חודש יולי כיהן דיומא כרופא ראשי של המרכז הנוירו-פסיכיאטרי של הארמייה השלישית בנואיון.
ביולי נשלח לברזיל על ידי משרד המלחמה ומשרד החוץ הצרפתיים.
בשובו לצרפת ב-1918 פעל דיומא במרכז הנוירו-פסיכיאטרי באיסי-לה-מולינו בתפקיד רופא ראשי ואחר כך רופא-מז'ור בדרגה ב.
בחודש ספטמבר 1918 נשלח דיומא כנספח – קצין קישור בדרגת קולונל – למשלחת הרפואית הברזילאית.
אחר כך ניהל את השירות הנוירו-פסיכיאטרי בבית החולים הברזילאי מיסודה של אותה משלחת.
בינואר 1919 שוחרר מהצבא לפי בקשתו.
המשך פעילותו בצרפת ובדרום אמריקה
ב-1920–1937 לימד דיומא כפרופסור לפסיכולוגיה פתולוגית במכון לפסיכולוגיה שליד האוניברסיטה החדשה של פריז.
החל מ-1925 היה חבר בחברה הרפואית-פסיכולוגית וב-1933 כיהן כיושב ראש שלה.
ב-1926 נבחר כחבר באקדמיה הלאומית לרפואה והחל מ-1932 כחבר באקדמיה למדעי המוסר והמדינה.
המשיך עד שנת מותו לתרום לפיתוח קשרי תרבות ומרכזי מחקר לפסיכולוגיה בדרום אמריקה.
הוא קידם הקמת בתי ספר תיכון (למשל התיכון הצרפתי, כיום תיכון מולייר, בריו דה ז'ניירו, 1915) ומכונים הצרפתים-ברזילאים לתרבות גבוהה בריו דה ז'ניירו (1922) ובסן פאולו (1925).
מטעם משרד החוץ הצרפתי נשלח ללמד קורסים לפסיכולוגיה באוניברסיטאות בארגנטינה ובברזיל ולקדם חילופי משלחות בתחום זה.
ב-1921 ביקר בארגנטינה ובצ'ילה, ב-1927 בפרו וב-1928 בוונצואלה עם משימות דומות.
הקים מכונים צ'יליאני-צרפתי, פרואני-צרפתי וונצואלי-צרפתי ל"תרבות גבוהה".
בעשור הבא המליץ על שליחת מורים צרפתיים באוניברסיטת סן פאולו, ומאוחר יותר אוניברסיטת ברזיל בריו ואוניברסיטת פורטו אלגרה.
בפברואר 1946 נפטר ז'ורז' דיומא עקב דלקת ראות מוקדית בעיר הולדתו לדיניאן.
בהשראת דיומא שהיה מורה שלו בבית החולים סנט אן, הקים מאוריסיו דה מדיירוס את המעבדה לפסיכולוגיה ניסויית בריו דה ז'ניירו.
דיומא הושפע מעבודותיהם של ריבו וקונט.
בתחום הפסיכולוגיה הפתולוגית הוא אימץ את האקסיומה של קלוד ברנאר לפיה ההבדלים בין המנגנונים הפסיכולוגיים הנורמטיביים והפתולוגיים הם יותר כמותיים מאיכותיים.
("הפרעות נפשיות והפרעות עצבים של מלחמה") שהוא כתב על סמך תצפיותיו בימי מלחמת העולם הראשונה.
גישתו בפסיכופתולוגיה שמה דגש על ההיבט הכמותי של ההפרעות הנפשיות – כהגזמה או ליקוי של תפקודים נורמטיביים, בקשר עם שינויי התפקוד של מערכת העצבים המרכזית והאוטונומית, של הבלוטות הפנימיות ומערכת הלב וכלי הדם.