tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1930 הייתה רות וודסמול מעורבת בפרויקט מחקר של הכנסיות הפרוסטנטיות לגבי מידת הצלחת המיסיונרים בהשגת התנצרות אוכלוסיות לא מערביות.
בשנים הבאות התקדמה וודסמול בהייררכיה של הארגון YWCA העולמי ובשנת 1935 התמנתה למזכירה הכללית של מועצת YWCA העולמי שישבה בז'נבה.
כיהנה בתפקיד זה עד שנת 1947. בשנים 1947–1948 שהתה בשליחות הארגון ביפן.
בשנים 1949–1952 התמנתה לראש המחלקה לענייני נשים של הממשל הצבאי האמריקאי, ולאחר מכן של הנציבות העליונה של האומות המאוחדות בגרמניה הכבושה.
השתתפה פעמיים מטעם מזכירות המדינה של ארצות הברית כיועצת בישיבות הוועדה למעמד האישה של האו"ם – בביירות ובז'נבה (ב-1949 ו-1952).
פעלה בשנת 1951 כחברה בקבוצת העבודה של אונסקו למען שוויון גישת הנשים לחינוך.
אחרי יציאתה לגמלאות, המשיכה רות וודסמול במחקרים ובכתיבה.
רות וודסמול לא הייתה נשואה.
היא נפטרה ב-1963 בניו יורק.
לפי בקשתה האחרונה, אפר גופתה פוזר ביערות שליד העיר ז'נבה בשווייץ, בה בילתה שנים רבות מלאות סיפוק.
1962 – צלב מסדר ההצטיינות של הרפובליקה הפדרלית גרמניה, בדרגת מפקד
1936 – Moslem Women Enter a New World (נשים מוסלמיות נכנסות לעולם החדש)
ספרה הידוע ביותר, שבו תארה וניתחה את הגישה כלפי נשים בחברה המוסלמית.
להערכתה, חבישת הרעלה (ולא מידת האלימות במשפחה כלפי נשים) הפכה בארצות שביקרה – מטורקיה ועד להודו, ל"ברומטר של השינוי החברתי".
וודסמול התעודדה מהמדיניות נגד חבישת הרעלה שננקטה על ידי אטאטורק בטורקיה, השאה רזה פהלווי באיראן ואמנוללה שאה באפגניסטן והאמינה כי יש סיכוי מסוים בשינוי איטי להורדת הרעלה אף בחברות מוסלמיות אחרות.
עד לימינו ספרה מהווה מעין "סדין אדום" בעיני חסידיהם של האיסלמיזם ושל הצורות השמרניות של דת האסלאם.
הספר, המחולק לשישה פרקים, דן במקום הנשים במישור החינוך, התעסוקה והבריאות, השינויים החברתיים, היחסים בין הנשים והדת, והתרחבות ספירת תחומי העיניין של הנשים בחברות המוסלמיות.
הספר מאויר בתשעה-עשר צילומים שהמחברת צילמה בזמן מסעותיה בטורקיה, בסוריה, בארץ ישראל ובעבר הירדן, במצרים, בפרס ובהודו.
להערכת רות וודסמול, להפצת המצרכים והאופנה שבאו ממערב היו השלכות חברתיות – למשל הריהוט והמזון המערביים הקשו על טקסי האירוח המזרחי, חנויות הבגדים המגוונים בסגנון מערבי דחפו יציאתן של נשים למסעות קניות במרחב הציבורי שלא היו נחוצים לגבי אופנת הלבוש המסורתית, המיוצר בעבודת יד.
בשנים שבהן נכתב הספר, גם התספורת הנשית הקצרה שנשאלה מאופנות במערב נעשתה לסמל למודרניזציה, פחות שנוי במחלוקת מאשר נשיאת מכנסיים על ידי נשים.
בפרק המוקדש לרפורמות בחינוך בטורקיה המחברת מתרשמת ממדיניות המשטר של אטאטורק לאפליה מתקנת של החינוך לבנות, מהנהגת חינוך מעורב לבנים ולבנות, מכניסה מסיבית של בנות לבתי ספר תיכון ולאוניברסיטאות, מדחיקת הדת מתחום החינוך בבית הספר למישור הביתי האינדיבידואלי, תוך דגש על חינוך חילוני לאומי.
רות זיו אַיָּל (שְפְּרוּנְג) (נולדה ב-4 בינואר 1944) היא כוריאוגרפית ישראלית, יוצרת תיאטרון תנועה, פרופסור בדימוס בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב ומורה בסמינר הקיבוצים.
רות זיו איל ילידת קיבוץ דליה, בתם של רגינה (וייס) וצבי שפרונג.
תלמידתה של הרקדנית והכוריאוגרפית נעמי אליסקובסקי.
למדה בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב ומוסמכת המגמה למחול בבית הספר לאמנויות המופע, אוניברסיטת ניו יורק (NYU).
עם חזרתה ארצה בתום לימודיה בראשית שנות השבעים, החלה ללמד בבית הספר לאמנויות הבמה בית צבי ולעבוד כמנחת שחקנים בתנועה, בתיאטרון החאן הירושלמי לצידו של הבמאי מייקל אלפרדס.
בחאן יצרה את עבודתה הראשונה "מסתורים" (1976), עבודה המשלבת תנועה, אביזרים, צליל, טקסט ומשחק.
שילוב זה היווה פריצת דרך בתחום תיאטרון התנועה בישראל.
ב-1978 החלה ללמד באוניברסיטת תל אביב, בחוג לתיאטרון בפקולטה לאמנויות.
ב-1977 יצרה את הסולו "הדחליל" לרסיטל המחול של רות אשל וב-1979 יצרה את "כותרות נזכרות" עבור אנסמבל קאמרי 2, בתיאטרון הקאמרי.
בשנים 1981–1998 הקימה וניהלה את "להקת רות זיו איל" שפעלה במסגרת המרכז התיאטרוני נווה-צדק (היום מרכז סוזן דלל).
בשנת 1989 הוזמנה על ידי פסטיבל ישראל להעלות את יצירתה "כוח משיכה" עם להקת המחול הקיבוצית.
בשנות התשעים יצרה עם להקתה את "פרקים", יצירה מתמשכת בת שבעה פרקים, שנפתחו לקהל תוך כדי תהליך העבודה כ"רישומים" (פרק א' רישום 1, וכן הלאה).
ב-1998 העלתה במרכז סוזן דלל את המונודרמה בתנועה "מנגרוסים" עם השחקנית אביטל יצהרי.
בשנת 2000 הוזמנה על ידי אוהד נהרין ליצור כוריאוגרפיה מקורית ללהקת המחול בת שבע, "סוּף".
בשנת 2007 העלתה את היצירה "הסעודה של גימל ודָלת", מחווה לסמואל בקט, בתיאטרון הערבי עברי ביפו.
בשנת 2014 העלתה את היצירה "רוג'ום" בתיאטרון תמונע.
במהלך השנים עבדה זיו איל כמעצבת תנועה בתיאטרון עם הבמאים מייקל אלפרדס, דוד מוכתר-סמוראי, חנן שניר, יוסף מילוא ואחרים, והעבירה סדנאות תנועה לשחקנים בגרמניה, אוסטריה, ארצות הברית והודו.
בנוסף ליצירתה בתיאטרון המשיכה ללמד כל השנים בבית הספר לאמנות הבמה בית צבי, באוניברסיטת תל אביב, בסמינר הקיבוצים ובאופן פרטי.
רות זיו איל נשואה לאבישי אייל, צייר ואוצר, שעיצב את התפאורה והתלבושות ברבות מעבודותיה, אם לשתיים.
מסתורים - הצגה בתנועה, תיאטרון החאן, 1976
הדחליל - יצירה מתוך רסיטל מחול עם רות אשל, צוותא, 1977
כותרות נזכרות - הצגה בתנועה עם כדורים ועיתונים, הקאמרי, 1979
המוות הלבן - להקת המחול הקיבוצית, 1981
מחזור - פסטיבל ישראל, 1982
בלאי - תיאטרון תנועה, מרכז סוזן דלל, 1984
החלון - תיאטרון ירושלים, 1986
כוח המשיכה - להקת המחול הקיבוצית, פסטיבל ישראל 1989
דרך השליחים - מרכז סוזן דלל, 1994
העיתון שלא נגמר - הצגה לילדים, מרכז סוזן דלל 1994
מנגרוסים - מרכז סוזן דלל, 1998
הסעודה של גימל ודלת - התיאטרון הערבי-עברי ביפו, 2007
רוג'ום - תיאטרון תמונע, 2014
זוכת מלגת לימודים באוניברסיטת ניו יורק, School of Performing Arts
זוכת פרס ורד הכסף מטעם "מעריב" ליצירה תיאטרונית מקורית (1979)
מלגת קרן התרבות אמריקה-ישראל (1980)
פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה (1996)
פרס הרקטור, אוניברסיטת תל אביב (2004)
רות כהנוב היא דיפלומטית ישראלית, שכיהנה כשגרירת ישראל ביפן.
כהנוב סיימה לימודים לתואר ראשון בלימודי מזרח אסיה באוניברסיטה העברית בירושלים ולימודי אסיה באוניברסיטת הונג קונג.
הצטרפה לסגל משרד החוץ ומילאה בו תפקידים שונים ובהם סגנית שגריר ישראל בסין בעת ייסוד היחסים עם מדינה זו, ראש משרד הייצוג הלא-רשמי של ישראל בטאיוואן, ממלאת מקום הקונסול דיפלומטי הכללי בהונג קונג ושגרירת ישראל בניו זילנד ושגרירה לא תושבת למספר מדינות איים באוקיינוס השקט.
לאחר מכן כיהנה כסמנכ"ל משרד החוץ לענייני אסיה והפסיפיק.
בינואר 2013 אישרה הממשלה את מינויה של כהנוב לשגרירת ישראל ביפן, והיא החלה בתפקידה באוגוסט אותה שנה.
בשנת 2017 סיימה את כהונתה ביפן.
הוחלפה על ידי יפה בן ארי.
באפריל 2018 נבחרה להדליק משואה ביום העצמאות ה-70 למדינת ישראל כנציגת המרכז לשיתוף פעולה בינלאומי במשרד החוץ.
רות ירדני-כץ (19 באוגוסט 1943 - 18 בדצמבר 2017) הייתה סופרת ילדים ומבוגרים ישראלית.
רות ירדני-כץ נולדה ב-1943 בירושלים.
למדה בבית מדרש להכשרת מדריכי נוער בבית רוטנברג בחיפה ובאוניברסיטת תל אביב, והיא בוגרת קורס דו-שנתי למדריכי נוער בכירים במחלקה לפדגוגיה.
עסקה בחינוך בלתי פורמלי בעיריית ירושלים, ושימשה בתפקידים שונים, בהם מנהלת אגף אמנות.
ביקרה במדינות רבות בשל עבודת בעלה ובהן יפן, שלאחר הביקור בה כתבה את "יפן, ארץ אחרת".
פרסמה חוויות מהמסעות בעיתון "דבר".
כתבה לעיתוני הילדים "הארץ שלנו", "דבר לילדים", "משמר לילדים" ו"בראש צעיר".
תרגומיה מסיפורי המלכה הבלגית פביולה התפרסמו בשבועון "כולנו".
בספרה "אלברט איינשטיין, סיפורו של גאון" נעזרה בבן-זוגה בפרקים המדעיים, ואת הספר "כמה קטן זה קטן" כתבו השניים יחד (שני הספרים הומלצו על ידי משרד החינוך כספרי עזר).
ספרה "נשיקה" נבחר כאחד הספרים האהובים על תלמידי התיכון ב"מצעד הספרים השנתי לילדים ולנוער" תשס"ט.
נפטרה ב-18 בדצמבר 2017. התגוררה בירושלים, ואת גופתה תרמה למדע.
הייתה נשואה ליוסי כץ, פרופסור אמריטוס לאסטרופיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, ואם לשניים.
בנה הוא השף מיכאל כץ.
הגיבור של הכיתה; איורים מאת דוד סוזנה, ירושלים: אלישר, 1981. (לילדים)
רותי ירדני-כץ ויוסי שטרן, הדודה סופיה והמלאך גבריאל, ירושלים: כתר ('ראשית קריאה'), 1986. (לילדים) (נבחר לספר השנה על ידי ספריית מיטראן)
אלברט איינשטיין: סיפורו של גאון; ציורים: דוד סוזנה, ירושלים: כתר ('חיי אישים'), 1986.
מי המשוגע הזה; אייר: משה לוין, תל אביב: י' גולן, תש"ן 1990. (על יעקב מימון)
עפיפון גדול וצבעוני; אייר: משה לוין, תל אביב: י' גולן, תשנ"א 1991.
משחק הלגו של האלוהים; עטיפה ואיורים: נגה אדלר, תל אביב : ירון גולן, תשנ"ג.
יפן ארץ אחרת: ביקור רוח האבות והקשר עם רוח המת, תל אביב: י' גולן, 1996. ("רשמי מסע ביפן")
קרן אור בעתלית; ציורים: יוסי שטרן, ירושלים: אמיר, 1999.
רות ירדני כץ ויוסי כץ, כמה קטן זה קטן; איורים: משה לוין, ירושלים: אמיר, 1999. (לילדים)
מגרת הסודות; ציורים: לנה לוקצקי, ירושלים: אמיר, 2001. (לילדים)
רות לורנד (נולדה ב-12 במאי 1948) היא פרופסור אמריטה בחוג לפילוסופיה באוניברסיטת חיפה, המתמחה בפילוסופיה של האסתטיקה.
במחקריה ובפרסומיה הבולטים, עסקה לורנד במהות היופי, הסדר ואי הסדר, בפרשנות ובהערכת האמנות, ובתחום ההתמחות המשני שלה – היסטוריה של הפילוסופיה במאות ה-17 וה-18. במחקריה האחרונים עוסקת רות לורנד בחקר המושגים – על מהותם ומקורם.
מלבד עבודותיה האקדמיות, פרסמה לורנד גם ספרי פרוזה ושירה.
רות לורנד נולדה במחנות העקורים אשר בניקוסיה, קפריסין.
החלה את לימודיה באוניברסיטת חיפה, שם השלימה בשנת 1971 תואר ראשון בפילוסופיה, ספרות ולשון עברית, ולאחר מכן השלימה את תאריה המתקדמים בפילוסופיה באוניברסיטת חיפה ובאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1986 קיבלה לורנד את תואר הדוקטור על מחקרה בתחום האתיקה, האסתטיקה והיחס ביניהם, בהנחיית בן-עמי שרפשטיין ועדי צמח.
החל משנת 1971 החלה לעבוד באוניברסיטת חיפה.
בין הקורסים שמנחה רות לורנד: מבוא לאסתטיקה, מבוא לפילוסופיה של העת החדשה, פרשנות והבנה, מהו יופי, ועוד.
כחלק מתפקידיה האקדמאיים שימשה לורנד כראש החוג לפילוסופיה באוניברסיטת חיפה.
רות לורנד נשואה לגיורא הון, פרופסור אמריטוס לפילוסופיה והיסטוריה של המדע באוניברסיטת חיפה.
בתה היא ד"ר דורית ברחנא-לורנד.
בספרה "על טבעה של האומנות" מציגה לורנד מספר עמדות מרכזיות בתולדות הפילוסופיה המערבית, בדבר טבעה של האומנות.
היא בוחנת את התאוריות השונות תוך מתן פרשנות, ביקורת ותהייה, ומציעה כיווני מחשבה לא שגרתיים להבנת טבעה של האמנות.
הספר יצא לאור בהוצאת דביר, בשנת 1991.
ספרה Aesthetic Order: A Philosophy of Order, Beauty and Art" מציג את טבעם של היופי והאמנות, תוך התייחסות לרעיונות של "סדר" ו-"אי סדר" ובחינה מחודשת של מהותם כמוטיב מרכזי לדיון פילוסופי באסתטיקה.
הספר סוקר תאוריות מרכזיות בתחום האסתטיקה ומתמודד עמן, ומציע להבין את מושג ה"יופי" כחוויה בעלת אספקטים איכותניים וכמותניים כאחד.
הספר יצא לאור בהוצאת Routledge בלונדון, בשנת 2000.
"Television: Aesthetic Reflections" – באסופת מאמרים זו, בעריכתה של רות לורנד, נבחנת הטלוויזיה כמדיום אמנותי העומד בפני עצמו, תוך ניסיון להבין האם הטלוויזיה היא אמצעי לבידור ותקשורת בלבד, או שביכולתה ליצור אמנות משמעותית.
הספר מציג דיון בפן האסתטי של היצירה הטלוויזיונית ומבקש לעמוד על הפוטנציאל האמנותי הטמון בה, כמו גם להשוות בין המדיום הטלוויזיוני לצורות אמנות אחרות.
הספר יצא לאור בהוצאת Peter lang, בשנת 2002
ספרה של לורנד, "היופי בראי הפילוסופיה", בוחן היבטים שונים של מושג היופי מהעת העתיקה ועד ימינו, מתוך מטרה להציג תאוריה פילוסופית מקיפה על טבעו של היופי ומעמדו כערך.
במרכז הדיון שמפתחת לורנד בספרה עומדת ההצעה לראות ביופי ביטוי לסדר ממין מיוחד, שאינו כפוף לחוקים ואיננו מאפשר חיזוי.
עוד מורחב בספר כי מושג הסדר הרווח בפי רוב מבוסס על חוקים, ועונה על הצורך לארגן את העולם במונחים כלליים המאפשרים התמצאות במרחב ההתנסות האנושית.
הסדר האסתטי, לעומת זאת, עונה על הצורך של הפרט לראות את עצמו ואת עולם חוויותיו כחד-פעמי וייחודי, ועם זאת בר-השוואה ערכית לעולמותיהם של אחרים.
סדר זה, ע"פ לורנד, הוא הבסיס למעשה האמנות והוא המאפשר לטעון כי התשוקה אל היופי היא ממהותה של האמנות.
בין פרקי הספר ניתן למצוא התייחסות ליופי בראי האבולוציה, בהתייחס לתאוריה של צ'ארלס דרווין, כמו גם התייחסות ליופי האנושי ולמעמדו.
הספר יצא לאור בהוצאת אוניברסיטת חיפה, בשנת 2007. כתב היד זיכה את לורנד בפרס בהט.
בספרה "על פרשנות והבנה", מבקשת לורנד להעמיק באחת הסוגיות המדוברות בהגות בת זמננו - הפרשנות.
הספר קורא תיגר על הטענה כי "הכול פרשנות" ובוחן מגוון פעילויות קוגניטיביות שהפרשנות איננה חלק מהן.
פרשנות כתבי הקודש משמשת כפרדיגמה מרכזית בדיון והמסקנות מועתקות לתחומי פרשנות חילוניים.
הספר יצא לאור בהוצאת אוניברסיטת תל אביב, בשנת 2010.
באוגוסט 2016 יצא לאור ספרה "סדר ואי סדר כמושגים של הכרה", בהוצאת כרמל.
סדר ואי-סדר מצויים בכל תחומי הניסיון האנושי – התאורטי והמעשי, הפרטי והציבורי, החומרי והמופשט, הרצוני והבלתי רצוני, הטבעי והתרבותי.
אף שכל שיטה פילוסופית נוגעת במישרין או בעקיפין בשאלות 'מהו סדר?' ו'מהו אי-סדר?', עד כה לא זכו שאלות אלה לתשומת לב פילוסופית שיטתית.
הספר מבקש למלא חוסר זה ולהראות שהמושגים הבסיסיים והחיוניים הללו טומנים בחובם הפתעות למחשבה הרפלקטיבית.
מלבד ספריה האקדמיים, פרסמה רות לורנד גם ספרות בדיונית:
קובץ סיפורים בשם "מועד א' " שיצא לאור בהוצאת ספרית הפועלים, בשנת 1976. הספר זכה בפרס אקו"ם ליצירת ביכורים.
ספר שירה הנקרא "שיעור במטאפיזיקה" אשר יצא לאור בהוצאת עם עובד, בשנת 2008.
"תחרה הונגרית" - רומן, שמגולל את חוויותיה של המספרת בשני ביקורים בהונגריה, ארץ מוצאם של הוריה, תוך שהיא משלבת בין זיכרונות ילדותה בחיפה של שנות החמישים והשישים, עם אלו הקשים של אמה.
רות לורנד חושפת בספרה את היופי והעדינות האמנותית של חוטי התחרה הסבוכים, שקושרים את המספרת לשורשים ההונגריים שלה, מצד אחד, ואת החלודה שפשטה בהם מצד שני.
היופי והגעגוע, שוכנים לצד הכאב והזיכרונות המרים, של האם ושל הבת כאחת.
"מותו של המחבר" רומן שמתאר קשרי ידידות בין אוהבת ספרות לסופר, שאת ספריו הראשונים קראה בילדותה.
הקשר שזור בשיחות, מכתבים, מפגשים והתבוננות בעצמם ובעולם.
הקשרים ביניהם עוברים תהליכי התבגרות, פיכחון, הבנה ואהבה מיוחדת במינה.
מותו של המחבר הוא סיפור על אהבת המילים והתבוננות במה שהן יודעות לעשות.
רות חשין (נולדה ב-12 בפברואר 1937) היא מנהלת ישראלית שהייתה במשך שנים רבות מנהלת הקרן לירושלים.
בעיני רבים, חשין הייתה הדמות המזוהה ביותר עם הקרן במשך 45 שנה.
היא הייתה שותפה לייסוד הקרן, ובשנים 2000–2011 שימשה כנשיאת הקרן.
היא גם חברה במועצות המנהלים של מוסדות תרבות מרכזיים בירושלים.
יקירת ירושלים לשנת תשע"ו (2016).
רות חשין נולדה בירושלים, והיא דור שישי למשפחה ותיקה בעיר.
מצד אביה היא הנינה של יואל משה סלומון.
סבה, חיים סלומון, היה סגן ראש העיר ירושלים בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל.
באותה תקופה, ראש העירייה מונה על ידי השלטון הבריטי, והיו לו שני סגנים, ערבי ויהודי.
הוא היה בין מייסדי חברת התרופות "אסיא", שלימים הפכה לחברת טבע.
אביה של רות חשין, נחמן סלומון, היה מנהל בחברה, ולימים מנכ"ל "טבע".
בשנת 1965 סייעה חשין לראש עיריית ירושלים, טדי קולק, להקים את מחלקת התיירות של העירייה.
בשנת 1967, שנה לאחר השקתה של הקרן לירושלים, החלה חשין לשמש רכזת כללית של הקרן.
רות חשין ניהלה את הקרן לירושלים עד שנת 2012, אז החלה לשמש כנשיאת הכבוד של הארגון, בהיותה האישיות המזוהה עם הקרן.
תחת הנהלתה גייסה הקרן בסך הכל כחמישה מיליארד ש"ח, והייתה גורם משמעותי מאוד בתמיכה במפעלי התרבות החילונית העיקריים בעיר.
כאות הערכה לפועלה, בשנת 2007 השיאה חשין משואה בטקס יום העצמאות בהר הרצל.
על תפקידה של הקרן בטיפוח תרבות כללית בירושלים אמרה חשין: "היא אפשרה לירושלים להתפתח מעבר ליכולותיה הכלכליות.
ידוע שירושלים היא העיר הכי ענייה בארץ, ואם היינו מתבססים על המיסים של התושבים לא היינו מגיעים לאן שהגענו.
פעילות הקרן מאפשרת לשתף את יהדות העולם בענייניה של ירושלים".
חשין יושבת במועצות של כמה מוסדות תרבות בירושלים, ובהם: פסטיבל ישראל, התזמורת הסימפונית ירושלים, המוזיאון לתולדות ירושלים במגדל דוד, המרכז למוזיקה ירושלים, תיאטרון ירושלים, תיאטרון החאן הירושלמי, בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, ובית ההארחה במשכנות שאננים.
היא משמשת כ"ידידה פעילה" של עמותת קשת אילון.
חשין היא גם חברה במועצת המנהלים של חברת טבע תעשיות פרמצבטיות, ובבעלותה מניות של החברה.
אביה של חשין היה מנהל החברה, ולאחריו ניהל אותה במשך שנים רבות גיסהּ, אלי הורוביץ.
רבים מבני משפחתה המורחבת מעורבים בחברה, ובבעלותם של חלק מהם מניות בחברה.
בנוסף, חשין חברה במועצה הציבורית של תנועת יש דין ושל הקרן החדשה לישראל.
רות חשין הייתה נשואה לשופט מישאל חשין עד למותו בשנת 2015. להם שלושה ילדים – אפרת, מדריכת איינגאר-יוגה; שניאור (נקרא על שם שניאור זלמן חשין, סבו מצד אביו) ויואל (על שם סב-סבו, יואל משה סלומון).
בנם שניאור חשין, לוחם בשייטת 13 והבעלים של חברת טיולי ספורט אתגרי, נהרג ב-18 ביוני 2010 בתאונת פגע וברח, בעת שהתאמן ברכיבה על אופניים בשול הדרך של כביש 5.
רות טייטלבאום (בשם נעוריה: ליכטרמן; באנגלית: Ruth Teitelbaum (Lichterman); 1924 – 9 באוגוסט 1986) הייתה יהודייה-אמריקאית, אחת המתכנתות המקוריות של המחשב אניאק.
טייטלבאום גדלה במשפחה יהודית בשכונת פאר רוקאוויי שברובע קווינס של העיר ניו יורק.
היא סיימה תואר ראשון במתמטיקה במכללת האנטר, ומצאה עבודה באוניברסיטת פנסילבניה, בבית הספר להנדסה על שם מור (Moore) כמחשבת מסלולים בליסטיים (כלומר מבצעת חישובים לצורכי הצבא), ולימים נבחרה כאחת המתכנתות הראשונות של המחשב המוקדם אניאק (ENIAC), אשר פותח לשם ביצוע אותם חישובים.
לצד מרלין מלצר, טייטלבאום הייתה מופקדת על תחום החישוב האנלוגי במיזם אניאק, והן חישבו משוואות דיפרנציאליות של מסלולים בליסטיים.
על אף שהיה לה תפקיד משמעותי בעליית טכנולוגיית המחשב האלקטרוני, לא זכתה להכרה כחלוצת מחשוב.
עם מערכת אניאק, עקרה למעבדת המחקר הבליסטית בשטח הניסויים אברדין של צבא ארצות הברית, במדינת מרילנד.
שם עבדה במשך שנתיים והדריכה קבוצה חדשה של מתכנתי אניאק.
טייטלבאום הלכה לעולמה בעיר דאלאס שבטקסס ב-1986, בגיל 62. בשנת 1997 צורפה ל"היכל התהילה" של ארגון WITI (ארגון עולמי לנשים בטכנולוגיה), לצד מתכנתות אניאק מקוריות אחרות.
רות טנא נולדה ב-1936 בפתח תקווה בשם רות טילס להוריה אלטה ומנחם טילס שעבדו כאיכרים במושבה.
רות הייתה בכורה ולאחריה נולדו אחותה יפה ואחיה אליעזר.
סיימה את בית ספר תיכון בפתח תקווה והוסמכה כמורה בבית-המדרש למורים בגבעת השלושה.
לאחר סיום לימודיה עבדה תקופה כמורה בבית ספר קרול שבעיר הולדתה ובמקביל כתבה סיפורים ומאמרים לעיתונות.
החל משנת 1964 החלה לפרסם ספרי ילדים.
בשנים 1977 עד 1980 שהתה עם בעלה בשליחות בגרמניה וגם שם לא פסקה מלכתוב.
בשנותיה האחרונות התנדבה רות בבית החולים השרון, באגודה למען החייל ועוד.
רות נישאה לצבי טנא ולזוג נולד בן אחד (דורון טנא).
נפטרה בשנת 2016 בפתח תקווה והובאה לקבורה בבית הקברות סגולה בעיר.
כתיבתה של רות מתאפיינת ברגישות, עד כדי רגשנות.
היא משלבת את המציאות העכשווית של בני הנוער עם התרפקות נוסטלגית על שנות הנעורים התמימות.
בספריה ומאמריה היא מתייחסת לבעיות איתן מתמודד הנוער כמו אלימות ושכול.
חלומו של דורון, הוצאת יהושע צ'צ'יק, 1964.
אבא שלי גבור, הוצאת יהושע צ'צ'יק, 1965.
טיס נולד במושבה, הוצאת יהושע צ'צ'יק, 1965.
נבחרת העצמאות, הוצאת יהושע צ'צ'יק, 1965.
דורון שלי: ארבעה-עשר סיפורים לפעוטות (איירה: אלונה פרנקל), הוצאת מסדה, 1966.
כומתות בצבעים, הוצאת אל"ף, 1969.
יום הולדת לדורון, הוצאת עפר, 1970.
הקיץ הארוך ביותר, הוצאת בוסתן, 1973.
חברה בארגון העולמי לסופרי ילדים (IBBY).
רות וייס (, נולדה ב-13 במאי 1936) היא הוגת דעות, סופרת, חוקרת ובלשנית יהודיה-קנדית־אמריקאית.
פרופסור אמריטה לספרות יידיש וספרות משווה באוניברסיטת הרווארד, שלימדה גם בקנדה באוניברסיטת מקגיל ובישראל באוניברסיטאות תל אביב וירושלים.
מזוהה עם הזרם הנאו-קונסרבטיבי האמריקאי.
וייס נולדה ב-1936, לזוג יהודים ליטאים, ליאו ומאשה (לבית ולצר) רוסקיס, בעיר צ'רנוביץ, השייכת מאז מלחמת העולם השנייה לאוקראינה ואשר באותה עת הייתה עדיין חלק מרומניה.
אביה היה מהנדס כימי שכיהן כמנהל מפעל גומי בצ'רנוביץ.
אמה הייתה בתם של בעלי דפוס מָ"ץ, בית דפוס והוצאת ספרים ידועים בווילנה.
היה לה אח אחד גדול ממנה ואח ואחות צעירים יותר, אשר ייוולדו בהמשך, בקנדה.
ב-1940 סופחה צ'רנוביץ מרומניה לברית המועצות בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב והמשפחה ברחה לבוקרשט ומשם בדרך לא דרך עד למונטריאול, קנדה, שם היה לדודה, אחי אביה מפעל טקסטיל, אשר האב הצטרף לניהולו.
כך ניצלה המשפחה מהכיבוש הנאצי של עיר הולדתה, ב-1941, שנה לאחר בריחתם.
היא למדה בבית ספר יסודי יהודי ואחר כך בבית ספר תיכון פרוטסטנטי, שמרבית תלמידיו היו יהודים.
בבית הספר התיכון נבחרה לנשיאת מועצת התלמידים וגם לקמע של נבחרת הבנים הבית ספרית בכדורסל.
היא למדה לתואר ראשון באנגלית באוניברסיטת מקגיל, ובתקופה זו הייתה אחת מעורכי עיתון האוניברסיטה McGill Daily ואף זכתה בפרס מ-Canadian Women's Press Club.
במסגרת זו סייעה גם ללאונרד כהן להוציא לאור את ספר שיריו הראשון.
בשנת לימודיה האחרונה במקגיל היא נישאה ללאונרד וייס, עורך דין במקצועו, ממנו נולדו לה שלושת ילדיה.
את ירח הדבש שלהם חגגו השניים בטיול בישראל.
ב-1957 סיימה את לימודי התואר הראשון והחלה לעבוד כקצינת העיתונות של "הקונגרס היהודי הקנדי".
שנתיים אחר כך עברה לארצות הברית ולמדה וב-1961 סיימה בהצטיינות תואר שני בספרות יידיש באוניברסיטת קולומביה.
עבודת המאסטר שלה הייתה על המשורר היידישאי אברהם סוצקבר - Abraham Sutzkever.
עם גמר לימודי ה-MA חזרה וייס לקנדה, לאוניברסיטת מקגיל ושם למדה לתואר שלישי בספרות משווה בהנחייתו של המשורר לואיס דודק - Louis Dudek, מי שהיה שנים אחדות קודם לכן, אחד המנחים, המסייעים ונותני ההשראה של לאונרד כהן.
ב-1968, שנה לפני שקיבלה את ה-PhD היא החלה ללמד ספרות יידיש וחקר היהדות באוניברסיטת מקגיל.
עבודת הדוקטורט שלה יצאה לאור ב-1971, כספר - The Schlemiel as Modern Hero, בהוצאת אוניברסיטת שיקגו.
ב-1993 מונתה לפרופסור ליידיש באוניברסיטת הרווארד, בה כיהנה ולימדה במשך 21 שנים עד פרישתה ב-2014.
אחיה, דוד רוסקיס , הוא היסטוריון תרבותי של יהדות מזרח אירופה, פרופסור לספרות ותרבות יידיש ולספרות יהודית בבית המדרש לרבנים באמריקה, חבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
וייס כותבת באופן קבוע מאמרים בנושאי יהדות, יידיש ופוליטיקה בשורה ארוכה של כתבי עת המשתייכים בדרך כלל לזרם השמרני והנאו-שמרני האמריקאי ובראשם קומנטרי, וניו ריפבליק ובישראל בג'רוזלם ריפורט.
היא הייתה העורכת הראשית הראשונה של ה-Library of Yiddish Classics, ופרסמה אנתולוגיות רבות של ספרות יידיש ונכון לעשור השני במאה ה-21 היא אחת העורכות של הרבעון Jewish Review of Books.
וייס משויכת לזרם הנאו-קונסרבטיבי האמריקאי.
בנוסף למאמרים רבים, עסקו בכיוון זה גם שניים מספריה: If I Am Not for Myself: The Liberal Betrayal of the Jews, אשר יצא לאור ב-1992, ו-Jews and Power, שהתפרסם ב-2008. בנושאים חברתיים, היא תומכת בנישואין בצורתם המסורתית, ואנטי פמיניסטית: "אני חושבת שתנועת הנשים גרמה לאמריקה יותר נזק משגרם הסוציאליזם לרוסיה".
בנושאים מדיניים, היא מדגישה ומגנה את ההשתתפות היהודית הניכרת בקומוניזם.
היא טוענת בהקשר זה, ש"האנטי-אמריקאיות היא הרחבה של האנטישמיות".
לשיטתה, יש דמיון רב בין שתי התרבויות, האמריקאית והיהודית: "אנחנו, היהודים, חברה דמוקרטית וחברה תחרותית, ממש כמו האמריקאים.
אבל הרבה יותר קל להיות אנטישמי מאשר אנטי-מודרני, משום שאנטי-מודרניות היא דבר אבסטרקטי, בשעה שלהיות נגד היהודים זה הרבה יותר מוחשי".
וייס היא ממגיניה החשובים והאסרטיביים של ישראל בעולם האקדמי ובתקשורת הגלובלית.
לדעתה, כיבוש השטחים על ידי ישראל במלחמת ששת הימים נבע מהתוקפנות הערבית ואי אפשר להפוך את היוצרות ולטעון שהתוקפנות הערבית נובעת מכיבוש השטחים.
כמו כן, היא התנגדה ומתנגדת להסכמי אוסלו וטוענת שהם "ההחלטה המטופשת ביותר בתולדות האנושות.
זו המדינה הראשונה בהיסטוריה האנושית שחימשה את אויביה מתוך ציפייה להרוויח בכך ביטחון.
זה רק מצביע על עומק הפתולוגיה".
היא טענה כלפי הניו יורקר השמאלי למשל, שכתיבתו בכל הנוגע לישראל היא כתיבה "מחרחרת שנאה" - "hate-mongering" ובמקביל גינתה את גישתם הפשרנית ומלאת האשמה של יהודים שאינם מגינים כמוה על מדינת ישראל, מדינתם.
את היהודים הביקורתיים מהסוג האחרון היא השוותה בהיבט מסוים, ליבסקציה, האגף היהודי של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית.
את האינטלקטואלים הישראלים היא האשימה בבגידה באמת, שנובעת מהפתולוגיה היהודית של האשמה עצמית.
כל מה שהשמאל אומר עכשיו, היא טוענת, אמרו יהודים גם לפני השואה.
מההשוואה שהיא עושה בין האמריקאים לישראלים ניתן ללמוד רבות על דעותיה: "(האמריקאים בניגוד לישראלים) לא מאשימים את עצמם.
אחרי 11 בספטמבר הם לא נעצרו אפילו לרגע כדי לשאול את עצמם מה עשינו רע שהביא את הטרור הזה.
אם גם ישראל הייתה מתנהגת כך, היא הייתה זוכה להערצה.
ישראל צריכה לתבוע מהערבים, ולא להתנצל לפניהם".
התווכחות עם 'הקנון היהודי המודרני'
בשנת 2008 יצא לאור ספר מאמרים על ספרות ותרבותלכבודה של רות וויס.
סופרים וחוקרים רבים צרפו את חיבוריהם, ביניהם הלל הלקין, אלאן מינץ [Alan Mitz], דוד אברבך [David Aberbach], אילן סטוואנס [Ilan Stavans], עזרא מנדלסון [ Ezra Mendelsohn], ג'אסטין קאמי [Justin Cammy], אדוארד אלכסנדר [ Edward Alexander], דן מירון, סאשה סנדרוביץ [Sasha Sendrovich], ועוד.
בשנת 2000 זכתה ב"פרס הלאומי (האמריקאי) לספר היהודי" - National Jewish Book Award, בגין ספרה The Modern Jewish Canon.
ב-2003 קיבלה מאוניברסיטת בר-אילן את פרס שומר ציון, שעמד באותה שנה על 35 אלף דולר.
הפרס מוענק מדי שנה החל מ-1997 לאדם המשקף בפעילותו ובמשנתו את ההגנה על מדינת ישראל בזירה הבינלאומית.
קיבלו אותו לפניה אישים כמו הסופרים אלי ויזל והרמן ווק, ההיסטוריון מרטין גילברט ובעל הטור צ'ארלס קראוטהאמר.
בשנת 2007 קיבלה מהנשיא ג'ורג' בוש (הבן) את המדליה הלאומית למדעי הרוח.
רות וינטראוב היא פרופסור מן המניין בחוג לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב.
תחומי ההתמחות שלה הם תורת ההכרה, ספקנות, דייוויד יום ותורת ההכרעה.
תחומי מחקר נוספים שלה הם פרדוקסים, מטא-אתיקה ורלטיביזם.
היא סיימה ב-1978 תואר ראשון בפילוסופיה ומתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים וקיבלה ב-1987 תואר דוקטור בפילוסופיה מאוניברסיטת לונדון.
עבודת הדוקטורט שלה, בהנחיית פרופסור דורות'י אדגינגטון, עסקה ב"בעיית האינדוקציה".
ב-1990 מונתה וינטראוב למרצה באוניברסיטת תל אביב.
ב-2007 עלתה לדרגת פרופסור חבר, וב-2013 לדרגת פרופסור מן המניין.
מאמריה של וינטראוב עוסקים בנושאים מגוונים.
היא מציעה פתרונות חדשים לשורה של פרדוקסים מוכרים (פרדוקס ההגרלה, פרדוקס בוחן הפתע ופרדוקס הערימה).
במאמריה על דייוויד יום, הפילוסוף האמפיריציסטי החשוב בן המאה ה-18, היא בוחנת אספקטים שונים בהגותו ומציעה פרשנות חדשה לרבים מהמהלכים שהוא מביא ב'מסכת על טבע האדם'.
במאמרה 'לוגיקה לאקספרסיביסטים' , מציעה וינטראוב לוגיקה להיגדים מוסריים כשהם מפורשים פירוש אקספרסיביסטי, לפיו הם מבטאים את יחס הדובר, ולא כטענות על עובדות מוסריות אובייקטיביות.
הלוגיקה הזו מאפשרת להסביר את העובדה שהיגדים מוסריים מתפקדים בטיעונים דדוקטיביים כמו טענות רגילות.
בספרה "האתגר הספקני" ('The Sceptical Challenge') בוחנת וינטראוב את מהותו של האתגר הספקני כשהוא במיטבו וראוי להתייחסות אינטלקטואלית רצינית.
האתגר שהיא מאבחנת הוא ספקנות רדיקלית, לפיה אמונותינו לא רק שאינן מהוות ידיעה, אלא אינן אפילו מוצדקות (סבירות).
הספקנות הרצינית מגובה על ידי טיעונים ספקניים, כמו אלה שניתנו על ידי סקסטוס אמפיריקוס, רנה דקארט ודייוויד יום.
בחלקו הראשון של הספר, וינטראוב מציגה את כללי הדיון בינינו לבין הספקן: את האסטרטגיה של הספקן שיש לקחת אותו ברצינות ואת האופן בו יש להגיב אליו.
לאחר אבחון כללי הדיון באתגר הספקני, מציעה וינטראוב, בחלקו השני של הספר, תשובות אפשריות לטיעונים הספקניים החשובים ביותר.
רות זלוצ'נקו (נולדה ב-23 בינואר 1958) היא אתלטית ישראלית בעבר.
אלופת ישראל (1975, 1976 ו-1977), אלופת המכביה העשירית (1977), שיאנית המכביה ובעלת מדליית ארד מאליפות אסיה (1975) בקפיצה לגובה, אלופת ישראל בקפיצה לרוחק (1974), אלופת ישראל בריצת 100 מטר משוכות (1976) ואלופת ישראל וסגנית אלופת אסיה בקרב חמש (1976).
זלוצ'נקו התאמנה בהפועל רמת גן בהדרכתו של דוד קושניר.
בתחרות האתלטיקה של המכביה התשיעית ביולי 1973 זכתה זלוצ'נקו במדליית כסף בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.55 מטר, אחרי אורית אברמוביץ' (1.60 מטר) ולפני איירן מלך מישראל (1.50 מטר).
באליפות ישראל שנערכה ביולי 1974 זכתה זלוצ'נקו במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.55 מטר, לפני זיוה רבינוביץ' מהפועל תל אביב (5.50 מטר) ומיה קלה ממכבי חיפה (5.42 מטר).
באליפות אסיה באתלטיקה שנערכה בסיאול קוריאה הדרומית ביוני 1975 זכתה זלוצ'נקו בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף, בקרב חמש בתוצאה של 3687 נקודות, אחרי קיוקו שימיזו (4064 נקודות) ולפני הוצומי הרדה (3667 נקודות), שתיהן מיפן ומדליית ארד, בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.74 מטר, אחרי היסאו צושיאה ומיצ'יו אינאוקה אף הן מיפן ושתיהן קבעו תוצאה של 1.74 מטר.
באליפות ישראל שנערכה ביולי היא זכתה במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.65 מטר.
באליפות ישראל שנערכה ב-1976 זכתה זלוצ'נקו ב-3 מדליות זהב בקרב חמש בתוצאה של 3766 נקודות, בריצת 100 מטר משוכות בשיא אישי חדש של 15.0 שניות ובקפיצה לגובה בתוצאה של 1.70 מטר.
בתחרות שנערכה במכון וינגייט ב-26 בפברואר 1977 זכתה זלוצ'נקו במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא אישי חדש של 1.77 מטר, ס"מ פחות מהשיא הישראלי של אורית אברמוביץ' והתוצאה השנייה בטיבה של אתלטית ישראלית בכל הזמנים, באותה העת.
באליפות ישראל שנערכה ביוני אותה שנה היא זכתה במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.70 מטר, לפני אירן מלך מהפועל חדרה 1.66 מטר וורד עצמון מהפועל ירושלים (1.61 מטר).
בתחרות האתלטיקה של המכביה העשירית ביולי היא זכתה במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.75 מטר, לפני ורד עצמון (1.65 מטר) ולפני איירן מלך (1.60 מטר).
רות יפה (Ruth Jaffe; 4 בדצמבר 1907 – 17 במאי 1996) הייתה פסיכיאטרית, פסיכואנליטיקאית, מנהלת מרכז לבריאות הנפש שלוותה (1956-1973) ופרופסור לפסיכיאטריה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
אביה, אלפונס יפה, היה תעשיין ואמה, אליס לבית הולנדר, הייתה מורה להתעמלות.
בין השנים 1927–1933 למדה רפואה בברלין, לאחר עלייתו של היטלר עברה לציריך בשווייץ שם גם הוסמכה.
בספטמבר 1934 עלתה יפה לארץ ישראל.
לאחר שלא מצאה עבודה במקצוע הרפואה, עקב הגבלת שלטונות המנדט הבריטי את היהודים העוסקים ברפואה, ובגלל היותה אישה, עשתה הסבה מקצועית, למדה עבודה סוציאלית בבית הספר על שם הנריטה סולד.
בשנת 1937 סיימה יפה את לימודיה, ונשלחה כעובדת סוציאלית עצמאית ויחידה לראשון לציון, שם הוקמה שכונה של יהודים פליטי יפו.
יפה אשר עבדה עם אוכלוסייה קשת יום נשארה בעבודתה כעובדת סוציאלית עד 1943.
בהמשך השתלמה יפה בפסיכואנליזה אצל הד"ר משה וולף שהיה מהפסיכואנליסטים המובילים בארץ ישראל והיה המייסד של הארגון הפסיכואנליטי בפלשתינה והשתייכה לראשוני החברים של החברה הפסיכואנליטית הפלסטינית.
הפרופסור היינריך צבי ויניק אשר היה מנהל בית החולים גהה משנת 1942 קיבל את יפה לעבודה, כפסיכיאטרית בבית חולים הפסיכיאטרי בבני ברק שנקרא אז בשם "ביתן".
יפה עבדה בבית החולים כפסיכיאטרית ובהמשך עברה לנהל את גהה ב', שהייתה מחלקת השחרור של "גהה" והפכה למוסד פסיכיאטרי העומד בפני עצמו (בית החולים הפסיכיאטרי שלוותה).
יפה ניהלה את בית החולים בין השנים 1956–1973. בשנת 1956 עבר בית החולים מפרדס כץ למגדיאל, כאשר יפה ארגנה את העברת בית החולים.
בשנת 1948 השתלמה יפה בנוירולוגיה במרפאת זמנהוף בתל אביב.
בשנת 1951 התמחתה יפה בבוסטון בפסכיאטרית ילדים.
בין חידושיה של יפה – "המצאת" המחלקה הפתוחה לטיפול בחולי נפש.
חזונה של יפה היה להקים מוסד מיוחד בו יושם דגש על פיתוח דרכי טיפול מתקדמות, המתבססות על הבנה מעמיקה ומורכבת של נפש האדם.
חשיבה רבה ניתנה לעיצוב הסביבה הטיפולית ולהשריית אווירה המקדמת ריפוי, החלמה ושיקום.
בשנת 1968 התמנתה יפה לפרופסור לפסיכיאטריה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
יפה התמקדה במחקר על ההיבטים השונים של הזוועות שעברו ניצולי השואה וההשפעה על חייהם.
אחרי פרישתה הרחיבה יפה את עבודתה הפסיכואנליטית.
נקברה בבית הקברות של קיבוץ שער העמקים.
ממאמריה המחקריים בנושא ניצולי השואה
רות וסרמן-לנדה (נולדה ב-28 בפברואר 1976) היא חברת הכנסת לשעבר מטעם סיעת כחול לבן, דיפלומטית ישראלית, דוקטורנטית ליחסים בין-לאומיים ופעילה חברתית ישראלית.
הייתה סגנית השגריר במצרים, יועצת הנשיא שמעון פרס לענייני חוץ ותפוצות, סמנכ"לית מרכז השלטון המקומי בישראל וראשת האגף לקשרי חוץ שלו.
וסרמן-לנדה נולדה באשדוד, לפנחס וסופיה לנדה, עולים מליטא.
בשנת 1985 עברה יחד עם משפחתה לקייפטאון, דרום אפריקה.
למדה בבית הספר התיכון "הרצליה" בקייפטאון.
בשנת 1993, כשסיימה את לימודי התיכון, שבה לישראל לבדה, ולמדה במסגרת העתודה האקדמית לתואר ראשון במדע המדינה ובתקשורת באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1997 השלימה את לימודיה בהצטיינות והתגייסה לחטיבת המחקר של אגף המודיעין.
השתחררה בשנת 2000 בדרגת סרן.
למדה לתואר שני ביחסים בין-לאומיים ב וסיימה בהצטיינות יתרה.
בינואר 2001 החלה לשרת במשרד החוץ כראש הדסק העוסק באנגליה, אירלנד והמדינות הנורדיות.
לאחר מכן עבדה באגף האסטרטגי במשרד החוץ והתמחתה בנושאי בקרת נשק והמלחמה בטרור.
למדה ערבית ונשלחה בשנת 2003 למצרים, שם שירתה כדיפלומטית מדינית.
במקביל שימשה כממלאת מקום נספח כלכלה וסחר, בתקופת הקמתו של הסכם הסחר החופשי בין ישראל-מצרים וארצות הברית, ובשנת שירותה השלישית בקהיר הייתה ממלאת מקום סגנית השגריר.
בשנת 2006 התקבלה לתואר שני נוסף באוניברסיטת הרווארד במסגרת מלגת קרן וקסנר.
בשנת 2007 מונתה ליועצת נשיא מדינת ישראל שמעון פרס לענייני החוץ והתפוצות, תפקיד אותו מילאה עד לשנת 2009, אז החלה בכתיבת דוקטורט באוניברסיטת אוקספורד על היעדר הנורמליזציה ביחסי ישראל–מצרים.
בשנת 2010 מונתה לסמנכ"ל קשרי חוץ של מרכז השלטון המקומי בישראל.
במסגרת תפקידה, עסקה באיתור משקיעים זרים ופילנתרופים עבור רשויות מקומיות בישראל, יצרה הזדמנויות להעצמת נשים ובני נוער וקידמה קשר עם גורמים בין-לאומיים עבור מיזמים ברחבי ישראל.
במקביל, קידמה במשך ארבע שנים מיזם לקידום הכפר הבדואי שבלי - אום אל-גנם, תוך רתימת שותפים מהמגזרים הפרטי, הציבורי והשלישי, והקמת מסגרת של עשרות מתנדבים בולטים מהמגזר הציבורי בישראל.
וסרמן-לנדה מרצה בנושא המזרח התיכון ויחסי ישראל–ערב ועל מגמות בחברה הערבית בישראל.
היא משמשת לעיתים כפרשנית בנושאים אלה בערוצי טלוויזיה שונים.
במהלך 2019 החלה לכתוב טור קבוע במעריב בנושא החברה הערבית בישראל, ונוסף על כך אף כותבת בג'רוזלם פוסט ובג'רוזלם ריפורט.
בפברואר 2019 הצטרפה לרשימת "חוסן לישראל" לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת ושובצה במקום ה-24. לאחר האיחוד עם "יש עתיד", הוצבה במקום ה-43 ברשימת "כחול לבן".
היא הוצבה שוב באותו מקום בבחירות לכנסת ה-22 וה-23, ובשלוש הפעמים, לא נבחרה לכנסת.
ב-8 בינואר 2021, בעקבות סדרת התפטרויות של חברי כנסת מרשימת כחול לבן לקראת הבחירות לכנסת ה-24, נכנסה לכנסת לחמישה ימים, עד התפטרותו של יזהר שי מהממשלה, במסגרת החוק הנורווגי.
ב-31 בינואר חזרה לכנסת, לאחר התפטרותו של רם שפע וכיהנה בה במשך כ-10 שבועות, עד התפזרות הכנסת העשרים ושלוש.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע הוצבה וסרמן-לנדה במקום ה-10 ברשימת כחול לבן והיא לא נכנסה לכנסת.
עם זאת, לאחר פרישת השר חילי טרופר מהכנסת, היא הפכה לחברת הכנסת העשרים וארבע.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש, הוצבה במקום ה-22 ברשימת המחנה הממלכתי מטעם רשימת "כחול לבן" ברשימה המאוחדת.
החל מהרבעון השלישי של 2024 היא משתתפת קבועה בפאנל התוכנית "הערביסטים" המשודרת בערוץ I24NEWS, בהנחייתו של צבי יחזקאלי.
אם לשתי בנות ובן מבן זוגה לשעבר אביב וסרמן, שעימו הקימה את "הקרן לפיתוח לוד".
בשנת 2018 עברה עם משפחתה להתגורר במושב גן יאשיה שבעמק חפר.
רות וייט הייתה סופרת אמריקאית, שהשתייכה לדת הבהאית.
היא הוכרה בעיקר לאחר שהטילה ספק באותנטיות של ה-"Will and Testament of `Abdu'l-Bahá" ("צוואתו של עבד אל-בהאא") בפמפלט שכתבה.
רות וייט נולדה בקונטיקט להוריה פטר דקר ואנה גייגר, בלידתה הוריה העניקו לה את השם אמה דקר.
בצעירותה הייתה שחקנית שייקספיר ופעלה תחת שם הבמה רות ברקלי, אך לבסוף הגיעה להיות כתבת במגזינים ועיתונים בבוסטון.
במאי 1912 בעת שהייתה עיתונאית, היא נתקלה בתמונה של עבד אל-בהאא', שהיה בביקור בבוסטון באותו הזמן, והתפעלה מן השלווה והחכמה שהפגין בתמונה, לכן החליטה לחפש אותו וחשבה אולי לכתוב עליו כתבה.
היא הגיעה למלון בו התאכסן וביקשה לראיין אותו והוא נענה לה.
במהלך הראיון היא הוקסמה מהמסר שלו על אחדות הדתות, שלום עולמי וזכויות לכולם.
ביום שלמחרת הראיון החליטה וייט לעזוב את בוסטון ועברה לניו-יורק, היכן שעבד אל-בהאא' התגורר באופן זמני, והחליטה להקדיש את עצמה לעבד אל-בהאא' והמסר שלו.
בעלה הראשון היה ג'ורג' רוואל ולהם ילדה משותפת, ג'ורג'ה.
את בעלה השני, הרברט לורנס וייט, הכירה במהלך כינוס של הדת הבהאאית בניו יורק.
וייט ובעלה היו מאוד קרובים לעבד אל-בהאא', ובמהלך ביקורו בניו-יורק שהו רבות במחיצתו ואף הגיעו לבקר אותו פעמיים במושבו בחיפה, בפעם הראשונה בשנת 1912 ובפעם השני ב-1920 בסמוך למותו.
זהו מסמך מכונן שנכתב על ידי עבד אל-בהאא' בשלושה חלקים ועוסק במגוון תחומים.
המסמך חוזר על כמה מעקרונות הדת הבהאאית, מכריז על מירזא מוחמד עלי כעל "מפר ברית", מורה להקים מוסד חדש של "שומר הדת" ומבהיר את תפקידו של "בית הצדק העולמי" ושל "ידי האמונה".
הצוואה נחשבת למסמך מכונן בספרות הבהאאית, ובעלת קשר הדוק לספר הקדוש ביותר (אל-כתאב אל-אקדס) שכתב בהאא'-אללה, אביו של עבד אל-בהאא'.
פועלה נגד שוגי אפנדי ו"הצוואה"
וייט פקפקה באותנטיות של "הצוואה של עבד אל-בהאא" אשר הגדירה את שני עמודי התווך של הדת הבהאאית: שומר הדת ובית הצדק העולמי.
המסמך מצביע על שוגי אפנדי כ"שומר הדת", ובמשך תקופה ארוכה ניסתה וויט למנוע מאפנדי להיות מנהיג המאמינים הבהאים באמריקה.
היא בעיקר יצאה כנגד הכרזתו של אפנדי על מירזא מוחמד עלי, אחיו למחצה של עבד אל-בהאא, כעל כופר לאחר שזה האחרון דרש את הנהגת הדת הבהאאית, בתואנה שזה חלק מצוואתו של עבד אל-בהאא'.
וייט הסבירה את הטענה שלה כנגד אמיתות המסמך של עבד אל-בהאא בכך שיש להתייחס לאסיפות הרוחניות ולמוסדות הדת כשני דברים רציפים ולא מקבילים, כלומר היא האמינה שרק לאחר שרוב האנשים יהפכו רוחנית להיות בהאיים, המוסדות יתחילו לפעול.
עם זאת, וייט ראתה ב"בית הצדק העולמי" כממשלה העתידית של הבהאיים אשר תבחר על ידי האנשים שאמורים להיות כבר בהאיים ברוחם.
כמו כן האמינה ש"בית הצדק העולמי" יחליף ממשלות לאומיות אבל לא באמצעות מהפכה, אלא בעקבות רצונו של העם.
וייט הניחה שעבד אל-בהאא' בעצמו ראה בגופים הללו כגופים שיש להיוועץ בהם ולא לציית להם.
באמצעות בחינת שלוש חתימות שונות של עבדול-בהא היא הראתה כי "הצוואה של עבד אל-בהאא" לא נכתב באמת על ידי עבד אל-בהאא'.
בעקבות התנגדותה של וייט לסמכותו של שוגי אפנדי כשומר הדת הבהאאית, היא ייסדה את "הבהאאים החופשיים" במטרה להפיץ את האמת על הדת הבהאאית, כפי שהיא ראתה אותה, כנגד "שומר הדת" ומוסדות הדת הבהאאית.
בשנת 1926 שוגי אפנדי הכריז על וייט כ"מפרת ברית" והיא הוחרמה כאשר התבררה מידת ההתנגדות שלה.
רות יקירתי הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1947, בבימויו של , עם ויליאם הולדן, ג'ואן קולדפילד ומונה פרימן בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על המחזה "רות יקירתי" של נורמן קרסנה שהועלה בהצלחה בברודוויי ב-1944. המחזה הוצג גם בתיאטרון הקאמרי ב-1949 בתרגומו של בנימין תמוז ובבימויו של יוסף מילוא.
השנה 1944, משפחת וילקינס גרה בפרבר של ניו יורק האב הארי (אדוארד ארנולד) שהוא שופט, האם אדית (מרי פיליפס) הבת הגדולה רות (ג'ואן קולפילד) והבת המתבגרת מרים (מונה פרימן).
מרים היא דעתנית, פועלת למען זכויות נשים ושולחת מכתבים לחיילים בחזית בשם אחותה, כדי להעלות את מצב רוחם.
יום אחד מגיע לביתם לוטננט צעיר ונאה בשם ביל סיקרופט (ויליאם הולדן) ושואל על רות.
ההורים אינם מכירים אותו וגם לא רות אך עד מהרה מתברר שהוא קבל כ-60 מכתבים מרות וענה עליהם כשבראש כל מכתב שלו נכתב "רות יקירתי".
מרים מתוודה בפני בני המשפחה שהיא כתבה את המכתבים.
רות קוראת את מכתביו של ביל והם מוצאים חן בעיניה.
ביל אומר שבגלל המכתבים האלה הוא ביקש לעבור ללהק מפציצים היות שאחרי 25 הפצצות מקבלים חופשה בת יומיים בארצות הברית.
הבעיה היא שרות מאורסת לחבר ותיק שלה בשם אלברט (בילי דה וולף) שהוא פקיד בכיר בבנק שמשום מה לא גויס.
לבית המשפחה מגיעה גם מרתה סיקרופט (וירג'יניה וולש) אחותו של ביל שהגיעה לפגוש את ארוסה, סרג'נט צ'אק (קני או'מוריסון) שהוא חברו של ביל.
רות מציעה שהיא, בילי, אלברט ומרתה יצאו לטיול בעיר.
הם נוסעים ברכבת ובילי ורות מתחמקים מהם.
אלברט מנסה לרדוף אחריהם ונכנס לקרון ללא כרטיס וגם מואשם ונקנס..
רות וביל מבלים עד שעשה מאוחרת בעוד שאלברט מחכה להם עצבני בבית המשפחה.
ביל מציע נישואים לרות והיא מסכימה.
הארי מכין תעודות לשני טקסי נישואים מהירים בבית.
הוא משיא לראשונה את מרתה וצ'אק אבל כשרות שומעת שביל לא צריך לחזור לאירופה אלא קיבל הצבה בפלורידה, היא מתחרטת ומבטלת את רצונה להתחתן אתו ומעדיפה את אלברט המרובע אבל הבטוח.
אלברט מרוצה ועולה לקומה השנייה כדי לשוחח עם הכומר על סדרי החתונה.
באותו זמן מתחרטת רות ומסכימה להינשא לביל.
והארי משיא אותם במהירות והם עוזבים את הבית במהירות.
כשאלברט יורד למטה הוא מחפש את רות והארי מתכונן לספר לו אך באתו רגע נכנס לדירה חייל נוסף ומחפש את "מיס רות".
שם השחקן/יתשם הדמותהערותויליאם הולדןויליאם סיקרופטלוטננט בחיל האווירג'ואן קולדפילרות וילקינסמונה פרימןמרים וילקינסבילי דה וולףאלברטהארוס של רותאדוארד ארנולדהארי וילקינסשופטמרי פיליפסאדית וילקינסאקרובטוירג'יניה וולסמרתה סיקרופטאחותו של ויליאםקני או'מוריסוןסרג'נט צ'אקחבר של ויליאם
רות לורך (נולדה ב-1957) היא שופטת שכיהנה כנשיאת בית המשפט המחוזי מרכז.
רות לורך נולדה בישראל ב-1957. למדה לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1985 עבדה כתובעת בעיריית תל אביב.
ב-1985 החלה לשמש כתובעת במשטרת ישראל בתפקידים שונים.
בשנות -90 למדה לתואר שני במינהל עסקים באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ביוני 1998 מונתה לשופטת בית משפט השלום במחוז המרכז.
באפריל 2004 מונתה לסגנית נשיא בתי משפט השלום מחוז המרכז.
בפברואר 2008 מונתה לשופטת בית המשפט המחוזי מרכז.
באוגוסט 2014 מונתה לסגנית נשיא בית המשפט המחוזי מרכז.
החל מספטמבר 2018 שימשה בפועל כנשיאת בית המשפט המחוזי מרכז, וביוני 2019 מונתה במינוי קבע.
בספטמבר 2025 סיימה כהונתה זו, ומאז היא מכהנת כשופטת בכירה בבית המשפט המחוזי מרכז.
לורך היא ראשת ההרכב שהרשיע ב-2013 את יונתן היילו ברצח ירון איילין, אסיר משוחרר אשר תקף אותו מינית וסחט ממנו כספים.
ההרכב דחה את טענות ההגנה שהעלה היילו ובפרט את טענתו להגנה עצמית, ומצא אותו אשם ברצח.
לורך עמדה בראש ההרכב במשפט דומא, שהרשיע את עמירם בן-אוליאל וגזר עליו שלושה מאסרי עולם.
בעקבות הפסיקה קיבלה איומים על חייה והוצמדה לה אבטחה.
רות לורך נשואה ליפתח לורך (בנו של נתנאל לורך; נולד ב-1956) מנהל בתעשיית האלקטרוניקה, ומתגוררת ברמות השבים.
רות וולף (נולדה בשנת 1952) היא סופרת ומשוררת ישראלית.
ד"ר ומרצה במחלקה למדעי חברה ובריאות באוניברסיטת בר-אילן.
רות וולף היא יועצת חינוכית במקצועה, שפרסמה עד כה מספר ספרי ילדים ונוער בהוצאות שונות.
כותבת ביקורות ספרותיות ומאמרים אקדמיים בכתבי עת שונים בנושאי ספרות, כמו התפתחות אישית וחברתית של ילדים, פתרון לבעיות משפחתיות של ילדים, התמודדות עם קשיים בגיל ההתבגרות, וכו'.
רות וולף בוגרת תואר שני בחינוך מאוניברסיטת בר-אילן בשנת 1989, מנחה התיזה (יעילותה של התערבות מכוונת בשיטת העשרה אינסטרומנטלית לשינוי סגנונות קוגניטיביים) היה פרופסור יעקב רנד.
בשנת 1998 קיבלה תואר דוקטור בקרימינולוגיה מאוניברסיטת בר-אילן, מנחה הדוקטורט (פסיכודינמיקה יומיומית של האשמה כאבן בוחן להגדרה פונקציונלית של טרור) היה פרופסור יובל וולף.
נשואה ליוסי, אמא לאורית וולף, ישי ואיתן וסבתא לנכדים.
ברח לי פיפי (פתח תקווה: לילך, 1993)
אבא ואמא ברגז (תל אביב: ש.
אריק מלך החיות (קריית גת: דני ספרים, 1995)
הטבע של חיי (מבשרת ציון: הלל, תשס"ב)
לראות חלומות במשקפים (תל אביב: תמוז, 2003)
שולחת לך פרחי יסמין (תל אביב: תמוז, 2005)
אתיקה טובה לעסקים (ירושלים: ר.מס, 2008)
נהימת הים המכושף (אוריון, 2023)
רות זך היא דיפלומטית ישראלית אשר כיהנה כשגרירת ישראל במיאנמר.
זך נולדה באילת וגדלה בכפר בן נון.
יש לה תואר ראשון במשפטים מהאוניברסיטה העברית, ותואר שני בהצטיינות במדע המדינה מהאוניברסיטה הפתוחה.
זך התמחתה בפרקליטות המדינה והיא עורכת דין.
זך החלה את שירותה במשרד החוץ בשנות ה-90. בין תפקידיה כיהנה כסגנית קונכ"ל במומבאי, הודו וציר בשגרירות ישראל באירלנד.
זך כיהנה גם כאחראית פניות הציבור של המשרד.
בשנת 2016, כיהנה כיו"ר משותף למשלחת הישראלית לכוח המשימה הבין-לאומי להנצחת זכר השואה (IHRA), שם אומצה הגדרת העבודה של אנטישמיות.
ההגדרה אומצה על ידי האיחוד האירופי ועל ידי 32 מדינות ברחבי העולם (נכון ל-2021).
בשנת 2023 מונתה לתפקיד שגרירת ישראל במיאנמר, שם החליפה את דב שגב-שטיינברג.
עקב ההפיכה הצבאית במיאנמר, הייתה מנועה מהגשת כתב האמנה ועל-כן תוארה הרשמי "ראש נציגות" (Chargé d'affaires).
בקיץ 2024 יזמה השגרירה שיפוץ בית יתומי מלחמה בורמזים – בשימוש צבעי "נירלט", מפעל הצבע של קיבוץ ניר עוז שנשרף על ידי מחבלי החמאס בטבח שבעה באוקטובר, כחלק ממאמצי השיקום שלו.
שיפוץ בית היתומים הוקדש לזכרם של האחים אריאל וכפיר ביבס, ואימם שירי ביבס.
"ללא כותרת (רות ונעמי מלקטות)" הוא צילום מאת האמן הישראלי עדי נס, והוא חלק מסדרת הצילומים "סיפורי התנ"ך" משנת 2006. בסדרה זו מעניק נס פרשנות עכשווית לדמויות מקראיות, תוך יצירת הקבלה בין הסיפורים התנ"כיים לבין מציאות החיים של השוליים החברתיים בישראל.
הצילום מציג עיבוד מחודש לסיפור המקראי של רות ונעמי, תוך שימוש בהקשרים מודרניים המדגישים נושאים של עוני, ניכור ושותפות גורל.
הצילום הוצג כחלק מסדרת הצילומים "סיפורי התנ"ך" במוזיאון תל אביב לאמנות, בגלריית ג'ק שיינמן בניו-יורק, נרכש לאוסף הקבע של מוזיאון ישראל, ומופיע בפורטל המורשת התרבותית Europeana של האיחוד האירופי.
בצילום מופיעות שתי נשים – אחת מבוגרת והשנייה צעירה – כשהן אוספות בצלים שנזרקו על הקרקע בשוק ירקות ריק.
הסביבה שבה הן פועלות רחוקה מהרקע הפסטורלי של שדה הליקוט המקראי ומתחלפת במרחב עירוני מטונף הממחיש מצוקה כלכלית וחברתית.
לצורך יצירת הסצנה, בחר נס את שוק הירקות הבדואי כמיקום הצילום, במקום שדה שעורים כמסופר במגילת רות.
צוות ההפקה פיזר בצלים על הקרקע כדי לדמות את פעולת הלקט, אך תוך כדי הצילומים הגיחו למקום הומלסים אמיתיים שניסו לאסוף את הבצלים – אירוע שהמחיש את הרלוונטיות החברתית של היצירה, אף שלא תועד בצילום עצמו.
השחקנית רבקה בכר גילמה את דמותה של נעמי, והציירת נטע הררי נבון גילמה את רות.
נס תיאר כיצד במהלך הצילומים השתחררה קווצת שיער מראש הדמות הצעירה ונדבקה לגופה של הדמות המבוגרת, מה שהזכיר לצוות את הפסוקים המקראיים: "וְרוּת דָּבְקָה בָּהּ… כִּי אֶל־אֲשֶׁר תֵּלְכִי אֵלֵךְ" (רות א יד-טז).
בצילום מתקיים עימות בין הסיפור המקראי לבין המציאות החברתית בת-זמננו.
במגילת רות, מעמד הלקט נתפס כחלק ממערכת חוקית מכבדת, שבמסגרתה בעלי השדות מחויבים להשאיר את היבול שנפל עבור הנזקקים.
לעומת זאת, בגרסתו של נס, פעולת הלקט נעשית באזור אורבני מוזנח, והנשים אינן אוספות שיבולים, אלא שאריות מזון שננטשו.
בכך מדגיש נס את הפער שבין הערבות החברתית המקראית לבין המציאות העכשווית, שבה מעמד העניים נותר שקוף וחסר כבוד.
ההשראה לצילום ניכרת גם מיצירות קלאסיות כמו ציורו של ז'אן-פרנסואה מילה, "המלקטות" משנת 1857, שבו נראות איכרות כורעות בשדה ואוספות שיבולים.
אך בניגוד לציורו של מילה, שבו הדמויות הן עדיין חלק ממערכת חקלאית סבירה, אצל נס הדמויות מלקטות שאריות מושלכות ברחוב, ללא כל תחושת ערך עצמי.
השוואה בין "רות ונעמי מלקטות" לציור "המלקטות"
הצילום "רות ונעמי מלקטות" של עדי נס והציור "המלקטות" של ז'אן-פרנסואה מילה עוסקים בנושא הלקט, אך מבטאים אותו בדרכים שונות, בהתאם להקשרים החברתיים והתרבותיים של זמנם.
אצל מילה, הנשים מוצגות בסביבה כפרית פסטורלית, שבה השדה מואר באור טבעי רך.
תיאור זה מעניק לסצנה אופי נטורליסטי והרמוני, המדגיש את מקומן של המלקטות בתוך המערכת החקלאית של תקופתן.
לעומת זאת, נס בוחר בסביבה עירונית מוזנחת – השוק הסיטונאי בבאר שבע לאחר סיום המסחר, כשהדוכנים נטושים והרחוב מלא שאריות.
בכך הוא מחליף את האווירה הרגועה של השדה בחוויה אורבנית קשה וטעונה, המדגישה את הניכור והמצוקה של הדמויות.
הדמיון בין היצירות ניכר בהצגת הנשים הכפופות, שעמדת גופן משדרת עמל, כניעות ותחושת הישרדות.
כמו בציור של מילה, גם אצל נס פניהן של הנשים מוסתרות, מה שהופך אותן לייצוג אוניברסלי של עוני ולא לדמויות פרטניות.
יחד עם זאת, נס מוסיף רבדים סמליים לצילום – הבצלים המפוזרים על הקרקע מייצגים לא רק את שאריות המזון שהן אוספות, אלא גם דמעות וצער, ובכך יוצרים היפוך סמלי: לא הבצלים גורמים לבכי, אלא הדמעות של הנשים הן אלו ש"מייצרות" את הבצלים.
בנוסף, בניגוד למילה, שהציג איכרות מקומיות הנטועות במציאות החברתית של זמנן, נס מטשטש את זהותן הלאומית של הנשים בצילום.
הן עשויות להיות יהודיות, ערביות, עולות חדשות או מהגרות עבודה – דמויות שולי החברה הישראלית, ללא שיוך ברור.
בכך הוא מעניק ליצירתו ממד אוניברסלי של זרים, חסרי בית ונדכאים, אשר מקביל לחוויית הזרות של רות המקראית.
אלמנט נוסף שאין בציור של מילה אך מופיע בצילום של נס הוא הרמזים המקראיים והמשמעות הסמלית של הקשר בין הדמויות.
במהלך הצילומים השתחררה קווצת שיער מראשה של הדמות הצעירה ונצמדה לגופה של המבוגרת.
נס ראה בכך המחשה ויזואלית לפסוק "וְרוּת דָּבְקָה בָּהּ" והחליט לשלב זאת כאלמנט סמלי המבטא את הברית והנאמנות שבין שתי הדמויות, כפי שמודגש גם בפסוק "כִּי אֶל אֲשֶׁר תֵּלְכִי אֵלֵךְ".
שני האמנים משתמשים באמצעים חזותיים דומים אך מטעינים את יצירותיהם במשמעויות שונות: מילה מבקש להציג הרמוניה כפרית ומערכת חקלאית סגורה, בעוד שנס מדגיש מצוקה עירונית, ניכור חברתי, ותחושת זרות חסרת מוצא, ההופכים את הצילום לביקורת חברתית נוקבת על מצבו של הפרט בחברה המודרנית.
הצילום זכה לתשומת לב רבה בשל אופיו הטעון והרגשי, המשלב שתיקה דרמטית ואווירה דחוסה.
הרקע הריק, היעדרם של אנשים נוספים, והמעבר מסביבה כפרית לטופוגרפיה עירונית – כל אלה יוצרים תחושת ניכור ובדידות, המדגישה את השבר בין העבר לבין המציאות החברתית העכשווית.
הבחירה להתחיל את סדרת "סיפורי התנ"ך" דווקא בסצנה זו ממחישה את הקו המנחה של נס – שימוש בדמויות מקראיות כדי להאיר סוגיות חברתיות אוניברסליות כמו עוני, זרות, ומאבק קיומי.
רות ובועז הוא ציור שמן מאת הצייר הצרפתי לואי ארסאן , אשר נוצר בשנת 1819 בהזמנת המלך לואי השמונה עשר, מלך צרפת.
היצירה מבוססת על סיפור מקראי מתוך מגילת רות, המתאר את הרגע בו רות המואביה שוכבת למרגלותיו של בועז ומבקשת ממנו לגאול אותה ולהינשא לה.
הציור מציג סצנה לילית בה רות שוכבת למרגלותיו של בועז הישן.
האור החיוור של הירח שוטף את הדמויות.
הקומפוזיציה משלבת אלמנטים נאו-קלאסיים עם השפעות רומנטיות, בדומה ליצירותיו של ז'ירודה.
תווי הלבוש של הדמויות, כולל הטורבן המזרחי של בועז, משקפים את ההשפעות האוריינטליות ביצירה.
הציור הוזמן על ידי המלך לואי השמונה עשר בשנת 1819 ונחשף לראשונה בסלון פריז של שנת 1822. מאוחר יותר הועבר היצירה לאוספה של הרוזנת דה קיילה.
הציור "רות ובועז" זכה להתייחסות במספר עיבודים ושחזורים:
תחריט מאת פייר-אלכסנדר טרדיו – עותק גרפי של היצירה.
קריקטורה מאת האמן וילן– שינוי הדמויות לנושא של דיאן ומדור.
תבליט על מצבתו של ארסאן – הפסל פרנסואה גספר אמה לאנו גילף סצנה מהיצירה על מצבתו של האמן.
גרסה מוקטנת של הציור – גרסה קטנה יותר של היצירה (60.3 × 73.2 ס"מ) נמכרה במכירה פומבית של כריסטי'ס בפריז בשנת 2015.
סקיצות הכנה – ידועות לפחות שתי סקיצות מוקדמות של היצירה באוספים פרטיים.
רות להב היא אדריכלית ומתכננת ערים ישראלית בוגרת הפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון.
ממובילות התחום של אדריכלות בת קיימא בישראל.
לאורך קריירה של למעלה מחמישה עשורים, שילבה תכנון פורץ דרך עם עשייה ציבורית והוראה אקדמית, תוך דגש על חדשנות, קיימות והתאמה אקלימית.
גדלה בתל אביב במשפחה המזוהה עם תנועת העבודה.
אביה, שלמה להב, עסק בתחום הבנייה, ניהל מפעל מוזאיקה ועבד בשיתוף עם חוג האדריכלים הציוניים.
דרכו נחשפה לעולם האדריכלות כבר בילדותה.
למדה בתיכון עירוני ד' בתל אביב, במסלול ריאלי, אך גילתה עניין באופנה ובעיצוב.
בשנת 1970 סיימה את לימודיה בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון.
הייתה מהנשים הבודדות שלמדו ועבדו בתחום האדריכלות באותה תקופה, אך התמידה והצטיינה כבר בשלב הלימודים.
את דרכה המקצועית החלה בלונדון, שם עבדה שלוש שנים כאדריכלית.
עם שובה לישראל שילבה עבודה במשרדו של דוד רזניק עם הוראה בטכניון בבצלאל ובמחלקה למבנה וסביבה בשנקר.
בשנת 1980 הקימה יחד עם בעלה דאז, האדריכל טוני ריג, את משרד "ר.
ריג אדריכלים ומתכנני ערים", שפעל בירושלים במשך כ-22 שנה.
בשנת 2002 הקימה את משרד "רות להב אדריכלים" בתל אביב, ובהמשך הצטרף כשותף פרופ' דן איתן, בן זוגה, עד לפטירתו ב-2023. המשרד ממשיך לפעול ומתמקד בפרויקטים מגוונים בישראל ובעולם.
במהלך השנים כיהנה במגוון תפקידים ציבוריים, ביניהם יו"ר אגודת האדריכלים בירושלים (1983–1987) ויו"ר לשכת המהנדסים והאדריכלים בירושלים (1989–1990).
הייתה שופטת בתחרויות, הרצתה בכנסים בינלאומיים וניהלה את קבוצת העבודה של איגוד האדריכלים הבינלאומי UIA בנושא "אדריכלות ואנרגיה" (1989–2002).
להב שימשה גם כיו"ר ועדת הביקורת של ארגון המהנדסים והאדריכלים העצמאיים, וחברה מייסדת בעמותת האדריכלים.
רות להב השתתפה לאורך הקריירה שלה בעשרות תחרויות אדריכליות, רבות מהן בתכנון פרויקטים ציבוריים רחבי היקף, תוך שילוב עקרונות של בנייה ירוקה ותכנון מותאם אקלים.
היא זכתה במספר פרסים חשובים, והגיעה לשלבים מתקדמים בתחרויות בינלאומיות ומקומיות:
1968 פרס ראשון, תכנון מושב חצבה בערבה יחד עם צבי דרדיקמן וארם שלוסברג – מהפרסים הראשונים שהוענקו לה, עוד בהיותה סטודנטית.
1986 פרס ראשון, תחרות לתכנון קומפלקס דיור מוגן בקיבוץ גבעת חיים.
1995 פרס ראשון, זכתה רות להב, יחד עם טוני ריג ופרופ' לן ורשאו, בפרס ראשון בתחרות אדריכלית על תכנון קריית הממשלה בבאר שבע, בזכות חדשנות תכנונית ושילוב עקרונות אקלימיים.
הפרס הוענק בשלב הרעיוני כהכרה במצוינות מקצועית עוד לפני ביצוע הפרויקט בפועל.
2005 פרס עזריאלי לתכנון אורבני מטעם המועצה לישראל יפה, עבור קריית הממשלה בבאר שבע.
הפרס הוענק על השפעה עירונית וחברתית מוכחת, תוך שילוב מוצלח בין תכנון, ביצוע ותרומה לסביבה האורבנית.
גישתה החדשנית והניסיונית באה לידי ביטוי כבר במהלך תקופת הלימודים, כך למשל בשנה השנייה תכננה אכסניה לנוער שהתבססה על עקרון מתמטי של גוף קלווין.
בסוף אותה שנה השתתפה בתחרות לתכנון מושב חצבה יחד עם שני סטודנטים, וזכתה במקום הראשון.
פרויקט הגמר שלה עסק במרכז לילדים בסיכון, ושימש ככרטיס הכניסה לעבודה בלונדון.
הפרויקט שהתבסס על עקרון גוף קלווין, גוף גאומטרי תלת-ממדי שנחשב לאחד הפתרונות היעילים לחלוקת חלל למקטעים שווי נפח במינימום שטח פנים, מעיד על נטייתה המוקדמת לשילוב בין גאומטריה מתקדמת לחשיבה אדריכלית חדשנית בדגש על תכנון יעיל וחסכוני מבחינת חומרים ואנרגיה.
בשנים שבהן התעצבה דרכה המקצועית של להב, החל בפקולטה לארכיטקטורה בטכניון תהליך של התנגשות בין תפיסות עולם אדריכליות – עימות שזכה לכינוי "קרב הדיקאנים".
זהו עימות שהעלה שאלות על מהות האדריכלות בישראל: בין גישה תכנונית-מערכתית לבין גישה יצירתית, חברתית וביקורתית.
עבודתה של להב מבטאת שילוב בין שני הקטבים – תכנון רציונלי ומעמיק מחד, ורגישות סביבתית, אקלימית וחברתית מאידך, באופן שהקדים את זמנו והפך לסימן היכר ביצירתה.
המאפיין הבולט של עשייתה האדריכלית הוא העיסוק במגוון רחב של פרויקטים בקני מידה שונים, מהמגזר הציבורי ועד השוק הפרטי, תוך התמחות מובהקת ופורצת דרך בתחום האדריכלות הירוקה והבנייה האקלימית.