tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ריקוד האהבה לאלוהים, אוסף מדרשותיו של רומי, הוצאת חדקרן, 2012.
שירת רומי: שירים מהמת'נווי ופרקים בהגותו של ג'לאל אל-דין רומי, תרגום, מבוא והערות: משה מנשהוף, עריכת תרגום: יואב איתמר.
הפרדס, תרגום: גיל רון שמע, הוצאת חדקרן, 2022.
הפרדס, תרגום: גיל רון שמע, הוצאת חדקרן, 2023.
מוֹלַאנַא גַ'לַאל א־דִּין מֻחַמַּד בַּלְחִי רוּמִי – מעבר לכפירה ולאסלאם, מפרסית: אורי מור מלאך, הוצאת אדרא, 2024.
"ג'ירפות" הוא סרט קולנוע ישראלי, בבימויו של צחי גראד, שיצא לאקרנים בשנת 2001.
הסרט עוקב אחר שלוש נשים צעירות, המתגוררות בבניין משותף בתל אביב ואינן מכירות כלל האחת את השנייה, אביגיל בק (טינקרבל), דפנה מלמד-אבני (לי את גליק) ואפרת (מיטל דוהן).
ערב אחד אביגיל נכנסת בטעות לרכב המוביל אותה לצילומי סרט-קולנוע אליו הייתה אמורה להגיע דפנה, ואילו דפנה המגיעה בטעות לפגישה רומנטית עם בחור אותו הייתה אמורה לפגוש אפרת.
אפרת נשארת לבדה, ומסתובבת ברחובות תל אביב.
בין הדמויות השונות וסביב מקבץ טעויות זה מתגוללים סיפורי אהבה, חברויות ואף פרשיית רצח מסתורית.
הפקת הסרט נמשכה כשלוש שנים בתקציב של כ-750,000 דולר, שבמאי הסרט צחי גראד היה שותף גם להפקה, וכתב את התסריט.
הסרט יצא לסדרה של הקרנות טרום בכורה בסוף שנת 2001. כשמינית מהתקציב שלו (100,000 דולר) הוקדשה לשיווק, אך הוא לא זכה להצלחה מסחרית.
הסרט היה מועמד ל-13 פרסי אופיר בשנת 2001, אך לא זכה באף אחד.
הסרט היה מועמד לפרס וולגין לסרט עלילתי באורך מלא בפסטיבל הקולנוע ירושלים 2001 וזכה בפרס התסריט בפסטיבל.
שחקןתפקיד מיטל דוהן אפרת לי את גליק דפנה מלמד-אבני טינקרבל אביגיל בק מיכה סלקטר אבנר פוקס גל זייד דני בירנבוים אלישבע מיכאלי גברת תמיר מודי בר-און מיכה ירון מוטולה שימי יעל נבי דלית שרון מלכי העיוורת אשר סיוון ציון יעל דן מראיינת יעל אלמוג עובדת
ג'ירפות היא להקת רוק ישראלית שהוקמה בשנת 1992 בתל אביב, על ידי גלעד כהנא ויאיר קז.
בשנת 1999 יצא אלבום הבכורה של ההרכב, "משוחח עם כסא", ובסך הכול הוציאה הלהקה שישה אלבומי אולפן.
את הלהקה הקימו יאיר קז וגלעד כהנא בזמן שירותם הצבאי.
שם הלהקה באותה תקופה היה "בת יפתח".
לאחר שכתבו והלחינו שירים לאלבום באופן עצמאי החליטו לגנוז את כל השירים פרט ל"ג'ירפות".
מאוחר יותר צירפו את רותם דרור אשר שירתה איתם על מנת להקליט את קולות הרקע לשיר "רמי מואשם באחזקת סמים קלים".
כאשר החלו בהקלטת השיר "סטריאו" הבינו חברי הלהקה שעליהם להחליף את מכונת התופים במתופף וצירפו את דידי ארז שהיה חבר ילדות של קז ואף היה חבר איתו בלהקה קודמת.
בהמשך צירפו את מקס גן-זך על גיטרות והחלו בחזרות אינטנסיביות.
באותה תקופה הם הופיעו בשני ערבי חגיגות סגירת מועדון הסטנד-אפ האגדי "קאמל קומדי קלאב" המקורי של בן זיידל ושמואל וילוז'ני.
אל החבורה הצטרף אמיר צורף שהיה חבר בלהקת ג'ינג'יות והאלבום הראשון של הלהקה יצא לדרך.
בתקופה זו שונה שם הלהקה ל"חצי האי".
לאחר סיום ההקלטות ולפני התחלת ההופעות החיות הצטרף ללהקה ארז רוסו בתור גיטריסט ושם הלהקה שונה שוב - הפעם ל"ג'ירפות", על שם השיר היחיד ששרד מהאלבום הגנוז.
לאחר הוצאת האלבום "משוחח עם כיסא" בשנת 1999, שכולל גם את הלהיטים "וואו" ו"יש לו בחורות כמו מים", יצאה הלהקה לסיבוב הופעות.
בשנת 2001 פרש ארז מהלהקה והוחלף על ידי אסי ששון.
במקביל, פתח כהנא בקריירת סולו, כתב לתקשורת והוציא ספרים.
בשנת 2002 התאחדה מחדש הלהקה להופעה ב"ליל אהבה בצמח".
לאורך העשור הראשון של המאה ה-21 הרבתה הלהקה להופיע וצברה קהל מעריצים שהלך וגדל, לא מעט בזכות קטעי קישור מאולתרים משעשעים שעוסקים לרוב בפרשנות ייחודית של הלהקה בכלל ושל גלעד כהנא בפרט לאירועים אקטואליים.
ב־2006, שבע שנים לאחר יציאתו של האלבום הראשון, הוציאה הלהקה את אלבומה השני, "גג", שהתאפיין בטון רציני ורוקיסטי יותר, וזכה לביקורות משבחות.
האלבום כלל את הלהיטים "גג", "לכת", ו"מהר מדי".
בנובמבר 2008 הגיע "גג" למעמד אלבום זהב.
במרץ 2008 הוציאה הלהקה את הסינגל "מונוגמיה".
ביולי 2010 יצא אלבומה השלישי של הלהקה, "אין כניסה לפילים".
האלבום נוצר בעקבות מסע שערכו חברי הלהקה בהודו, שתועד בסרט "ראיתי ג'ירפות בהודו" בבימויים של רונן מיכאלי ונועם פנחס.
בסמוך לצאת האלבום יצא הסינגל "לא יודע למה זה קורה לי".
במאי 2012 הוציאה הלהקה שיר בשם "דפני דפני" בהשראת דפני ליף כ"מחווה למי שהציתה את הגפרור הראשון".
בינואר 2013 הוציאה הלהקה את אלבומה הרביעי, "צריך לסגור הכל", שהתאפיין בטון מחאתי יותר, והושפע רבות מהמחאה החברתית בישראל.
האלבום כלל, בין היתר, את הלהיט "אין בעצם זמן".
באוגוסט 2017 הוציאה הלהקה את אלבומה החמישי,"מי שלא חולם, כועס", אשר לקראתו יצא שיר הנושא כסינגל ראשון, ואחריו יצא הסינגל "הכלבים".
במאי 2018 זכתה הלהקה בפרס הישג השנה למחברי השנה של אקו"ם לשנת 2017. באותה שנה השתתפו בפסטיבל אינדינגב ה-11 לצד רוקפור, אסתר רדא, נגה ארז, יהוא ירון וערן צור, אור אדרי, אלון עדר ולהקה ואחרים.
בנובמבר 2019 הוציאה הלהקה את הסינגל "יש לי חור בלב בצורה שלך" בשיתוף הזמרת Damsel Is Depressed (אלמוג דרור) ובהפקה מוזיקלית של עטר מיינר, שזכה להשמעות רבות ברדיו, ואף הגיע למקום השני במצעד השנתי של כאן 88, ולמקום ה-19 במצעד השנתי של גלגלצ.
ביולי 2020 הוציאה הלהקה את הסינגל "היא לא יודעת למה" שכתב כהנא והלחינו חברי הלהקה בשיתוף עם עטר מיינר, ולווה בקליפ בכיכובה של השחקנית נועה קולר.
ביוני 2021 השיקה הלהקה את הסינגל "הגל עולה" שאת מילותיו כתב גלעד כהנא אשר הולחן יחד עם יאיר קז בהפקה מוזיקלית משותפת בה השתתפו גלעד כהנא, יאיר קז, וארז רוסו.
הקליפ בוים על ידי עודד פרבר, צולם כולו ברחפן מרוץ על ידי שלמה דלאל.
מתחילת שנת 2022, חברי הלהקה הם גלעד כהנא ויאיר קז.
בנובמבר 2024 הוציאה הלהקה את אלבומה השישי מזל שיש לי מוזיקה.
באלבום זה מרבה הלהקה להשתמש ב-Auto Tune.
מתוך האלבום יצא בפברואר 2023 הסינגל "מסיבה רעה" עם נטע ברזילי ו-DEGO.
ביוני 2023 יצא הסינגל "אני אומר יש" עם אלמוג דרור.
עקב טבח שבעה באוקטובר נדחתה הוצאתו של האלבום, והתווספו לו השירים "פומפיי" ו"מזל שיש לי מוזיקה" שנכתבו בעקבות הטבח.
אין כניסה לפילים (היי פידליטי, 2010)
צריך לסגור הכל (היי פידליטי, 2013)
ג'ל וורטון הוא הרקמה הפנימית דמוית הג'לטין של חבל הטבור העוטפת את וריד הטבור ושני עורקי הטבור שבחבל ומגינה עליהם.
הרקמה מכילה שומן, סיבי קולגן וחלבונים שונים.
הרקמה נקראת על שם האנטומיסט האנגלי תומאס וורטון (1673-1614), אשר היה הראשון לתאר את הרקמה בספרו Adenographia, or "The Description of the Glands of the Entire Body", שפורסם לראשונה ב-1656.
פגיעה חוזרת ברקמה גורמת להיצרות של חבל הטבור, אשר עלולה לגרום להפרעה באספקת הדם לעובר.
פגיעה כזו עשויה להיגרם על ידי פיתולים בחבל הטבור הנוצרים כתוצאה מתנועות העובר.
ניתן לשלול הפרעה בזרימת הדם בכלי הדם הטבוריים באמצעות בדיקות אולטרה סאונד חוזרות.
בדיקות אלו, המבוססות על אפקט דופלר, מציגות את מהירות זרימת הדם.
הרקמה עשירה בתאי גזע איכותיים וקלים (יחסית) למניפולציה אך קשים להפרדה מהרקמה.
גֵ'ל (בעברית: תַּקְרִישׁ\מִקְפָּא) הוא חומר שמצב הצבירה שלו נמצא בין מוצק לנוזל.
הג'לים מתחלקים לקבוצות לפי סוג התווך הנוזלי.
כמעט כל נוזל יכול להוות תווך לג'ל; לרוב מדובר במים, ואז ייקרא הג'ל הידרוג'ל או אקווהג'ל, אך גם חומרים אחרים כגון שמן או אף אוויר יכולים להוות תווך לג'ל.
סוגים שונים של ג'ל עשויים להיות קשיחים או רכים בהתאם להרכבם הכימי.
ג'לים מוגדרים כחומרים מורכבים, בעלי מערכות של קשרים צולבים רשתיים בתוך נוזל.
מבחינת הרכבם הכימי ומשקלם, הג'לים עשויים בעיקר מנוזל, אך מבחינת תכונותיהם הפיזיקליות, הם מתנהגים כחומרים מוצקים.
המבנה הרשתי התלת-ממדי כולא בתוכו את הנוזל המאבד את יכולת הנזילה שלו.
מערכת הקשרים הצולבים אחראית לתכונותיו הפיזיקליות של הג'ל, קשיחותו, האלסטיות שלו ודביקותו, והיא נובעת מקשרים כימיים תוך או בין מולקולריים, מבנים גבישיים או קשרים אחרים אשר שומרים על מבנה סדור בתוך הנוזל.
ג'לים רבים מפגינים תכונה הנקראת תיקסוטרופיה .
כאשר מנערים, מערבבים או מחממים את הג'לים, הם הופכים לנוזל לכל דבר, וכאשר מקררים או מפסיקים לנער אותם הם חוזרים למצב של ג'ל.
הידרוג'לים הם הידרוקולואידים של נוזל במוצק.
אלה חומרים בעלי רמת ספיחה גבוהה, שעשויים להכיל מים עד כ-99% ממשקלם.
לרוב הם בעלי גמישות גבוהה הדומה לזו של רקמה חיה.
התכונות הפיזיקליות של ההידרוג'לים מאפשרות להם להשתלב בתעשיית המזון כגורמי ג'לציה , כמסמיכים וכמייצבים .
ההידרוג'לים הם ג'לים המכילים מים כמדיום נוזלי ורשת של חומר מצולב בתוך המדיום הנוזלי.
החומר המצולב עשוי להיות פולימר, שאינו מסיס במים (ג'לים תעשייתיים או המיועדים למחקר כגון פוליאקרילאמיד), אך לעיתים עשויים להיות פולימרים של סוכרים שונים (כגון, אגר ופקטין) או חלבונים (למשל ג'לטין) המתמוססים במים בתנאי חום מתאימים, לרוב טמפרטורות של רתיחה ועוברים צלוב עם הורדת הטמפרטורה.
מרבית הפולימרים הבנויים על בסיס של רב סוכרים, מוצאם מדפנות של אצות, אך גם מפוליסוכרים המופקים מצמחים (LBG-Locust Bing Gum).
קיימים גם פולימרים של סוכרים המתמוססים בקלות במים אך זקוקים לנוכחות של קטיונים ליצירת גשרי צלוב, כגון, חומצה אלגינית בנוכחות יוני סידן, קרגינאנים שונים שעוברים צלוב עם יוני אשלגן או סידן בהתאם לסוגו.
החלפת הנוזל שבג'ל בגז יוצרת אירוג'לים, שהם חומרים מוצקים בעלי תכונות יוצאות דופן של צפיפות חומר נמוכה מאוד, שטח פנים גבוה מאוד ויכולת בידוד תרמי ניכרת.
חומרים אלו מכונים בתעשייה עשן קפוא, עשן מוצק או עשן כחול, עקב שקיפותם ועקב נטייתם לפזר אור העובר דרכם, אולם חומרים אלו מוצקים למגע ומרקמם דומה לזה של פוליסטירן מוקצף (קלקר).
האירוג'לים הראשונים יוצרו מסיליקה ג'ל (שעל אף שמו אינו ג'ל אלא חומר מוצק).
כיום מייצרים אירוג'לים המבוססים על תצורות אלומינה, סיבי פחמן וכן תחמוצות כרום ובדיל.
אירוג'לים מיוצרים בתהליך בו ממצים את הנוזל מתוך הג'ל באמצעות ייבוש סופר-קריטי.
תהליך זה, הדומה לייבוש בהקפאה על אף שלא מקפיאים בו את החומר, מאפשר למולקולות הנוזל לצאת מתוך הסריג המצולב בלי לגרום לו להתמוטטות כתוצאה מכוחות קפילריים (התמוטטות כזאת הייתה מתרחשת בתהליך אידוי רגיל).
אורגנוג'לים משמשים לתעשיות הפרמצאותיקה והמזון.
הם מורכבים מרשת תלת־ממדית של חומר מצולב, אולם במדיום העשוי מחומר אורגני, לרוב ממס הידרופובי, שמן מינרלי או שמן צמחי.
מסיסותם וגודלם של החלקיקים הבונים את רשת החומר המצולב הם המשפיעים העיקריים על קשיחותו ומאפייניו האלסטיים של האורגנוג'ל.
לרוב, רשתות חומר מצולב אלה נבנות על ידי הרכבה עצמית של החלקיקים.
גִ'ית הוא כפר פלסטיני בנפת קלקיליה, כ-20 ק"מ צפון מזרחית לעיר קלקיליה, בגובה 475 מ' מעל פני הים.
ממערב לכפר הוקם היישוב קדומים.
הכפר שוכן על כביש 55, על הדרך העתיקה בין יפו וקלקיליה לשכם, ושייך לנפת קלקיליה.
מקור השם הוא כנראה במילה העברית גת (לייצור שמן או יין).
ג'ית מזוהה עם גיתה הקדומה, הנזכרת אצל אוסביוס כמקום הולדתו של שמעון מאגוס, שפעל באימפריה הרומית בתקופת הקיסר קלאודיוס.
בשנת 2011 התגלו בג'ית שני תבליטים של מנורות מהתקופה הביזנטית.
אשתורי הפרחי מהמאה ה-14, הזכיר את המקום בספרו: "לדרום שכם, כשתי שעות, על הר שאינו גבוה והוא לבדו, עיר ושמה ג'ית".
בשנת 1596 נכלל המקום בשם "ג'יט ג'מאל", ברישומי המס של האימפריה העות'מאנית.
האוכלוסייה מנתה 50 בתי אב, כולם מוסלמים והם שילמו מס בשיעור קבוע של 33.3% על תוצרת חקלאית והכנסות מזדמנות וכן מס קבוע לתושבי אזור שכם.
באותה שנה התושבים שילמו מס בסך של 20,000 אקצ'ה.
במפה המתארת את פלישת נפוליאון ב-1799, שנערכה על ידי פייר ז'קוטין, מופיע המקום ככפר בשם "Qarihagi" (Quryet Jitt), ליד הדרך מיפו לשכם.
הוא ציין שיש הרבה בתים הרוסים שבחלקם יש אבנים מסותתות, עתיקות.
בצידה הצפוני-מערבי של הגבעה מצא באר גדולה ששופעת כל השנה.
בשנת 1882, במסגרת הסקר של SWP, תואר הכפר כך: "כפר אבן, בנוי היטב, ובתוכו בית גבוה, עומד על גבעה, ליד הכביש הראשי, מוקף זיתים.
מתחילת שנות ה-2000 נרשמו עימותים רבים בין מתנחלים, לרוב מחוות גלעד, לבין תושבי הכפר.
בשנת 2002 הוקם מאחז סמוך לכפר, ופונה על ידי כוחות הביטחון.
בשנת 2008 טענו פלסטינים שתושבי חוות גלעד עקרו שתילי זית בכפר.
במרץ 2010 שלושה מתושבי חוות גלעד חמושים באלות ובמוטות ברזל, תקפו פעילי שמאל שהתלוו לחקלאים מהכפר.
על פי עמירה הס, בשנת 2013 חיבלו מתנחלים מספר פעמים בעצי זית בכפר.
ב-9 בינואר 2018 ביצעה חוליית מחבלים מארגון הטרור חמאס פיגוע ירי סמוך לצומת ג'ית, בו נרצח רזיאל שבח, תושב חוות גלעד.
בשנת 2020 הפגינו מתנחלים בצומת ג'ית, מנעו תנועת כלי רכב פלסטינים והציתו שדה חקלאי.
עם פרוץ טבח שבעה באוקטובר, נחסמה היציאה משכם לכיוון צומת ג'ית.
במרץ 2024 הסיר צה"ל את המחסום, ותושבים יהודים מהאזור הפגינו בצומת ג'ית נגד מהלך זה בטענה שיש בו סיכון ביטחוני.
ב-15 באוגוסט 2024 עשרות מתנחלים, חלקם רעולי פנים, נכנסו לג'ית ויידו אבנים, השליכו בקבוקי תבערה והציתו רכבים ובתים.
צעיר כבן 23 נורה למוות ואדם נוסף נפצע קשה.
שלושה פלסטינים נוספים נפצעו כתוצאה מיידוי אבנים.
בפרעות השתתפו חברי כיתת כוננות של חוות גלעד כשהם לבושים מדים.
יו"ר מועצה אזורית שומרון יוסי דגן, ח"כ צבי סוכות ואחרים גינו את ההתפרעויות.
דגן אף הוסיף כי מדובר ב"נוער שמגיע מכל הארץ לשומרון כדי לחפש בלאגן ואלימות - אל תבואו לשומרון, אתם לא רצויים כאן".
בסטטיסטיקה של 1945 צוין ששטח הכפר הוא 6,461 דונם, שמתוכם 61 דונם שטח בנוי, 4,731 דונם שטחים חקלאיים, והיתר – 1,669 דונם – אדמות בּוּר.
לפי הרש"פ, שטח הכפר כולל 6,354 דונם.
ישראל הפקיעה 13 דונם מאדמות הכפר לצורך הרחבת היישוב קדומים.
צומת ג'ית, סמוך לכפר, הוא צומת הכבישים 55 ו־60 המקשר בין אזור אריאל-קרני שומרון-קדומים צפונה לשבי שומרון, עינב ואבני חפץ, ומזרחה לחווארה וכביש 60 מדרום לשכם.
בעקבות האינתיפאדה השנייה אסורה לישראלים הנסיעה מהצומת מזרחה בכביש 55, לעבר שכם.
כביש 60 העובר בצומת הוא כביש עוקף שנסלל לאחר חתימת הסכמי אוסלו, כתחליף לכביש המקורי שעבר בתוך שכם.
ג'ירף מרושת (שם מדעי: Giraffa reticulata) הוא אחד ממיני הג'ירף.
תפוצתו באפריקה המזרחית; קניה, סומליה ואתיופיה ומספרם נאמד בכ-8660.
בעבר נחשב לאחד ממתי המין של ג'ירף מנומר אך מחקרים עכשוויים מציעים שיטת מיון שונה לפיה יש ארבעה מינים ולא אחד כפי שהיה נהוג בעבר.
למין זה כתמים חומים כהים שמזכירים את דוגמת השריון של הצב.
הזכרים מגיעים לגובה של עד והנקבות נמוכות וקלות יותר מן הזכרים.
הג'ירף המרושת הוא צמחוני וניזון בעיקר מעלי עץ השיטה.
הזכרים נאבקים זה בזה על הנקבות בקרב צווארים - על פי מחקרים שנערכו נתברר כי בדרך כלל הזכר עם הצוואר הארוך מנצח וכך הוא מעביר את הגנים שלו הלאה.
רוב גורי הג'ירף אינם שורדים את השנה הראשונה לחייהם עקב הטורפים המרובים המאיימים עליהם.
לעומת הצעירים, לג'ירפים הבוגרים כמעט ואין טורפים.
הג'ירפות הנקבות וגוריהם חיות בעדרים שכוללות נקבות וגורים.
הג'ירפות מקבצות את הגורים למעין גן גורים כשג'ירפה אחת שומרת על הגורים והאחרות אוכלות או מסתובבות מסביב.
הג'ירף המרושת הוא מהג'ירפים המוכרים מבין 9 תת-המינים והוא תת-המין הנפוץ בשבי.
תפוצתה המצטמצמת לצפון-מזרח יבשת אפריקה, בסומליה ובצפון קניה, ידועה בעיקר בנופים מדבריים למחצה.
למרות שהיא ממליטה ולד אחד בכל פעם היא יכולה להמליט יותר מ-8 צאצאים בתקופת חייה.
ג'ירפות הן חיות אוהבות חברה ואפילו ייתנו את צאציהן לטיפול ושמירה על ידי העדר.
הבגרות המינית של הנקבות מגיעה בערך בגיל 4 ואצל הזכרים בגיל 6.
הג'ירף המרושת הוא הרניבור (צמחוני) ותועדו שאכלו 100 מינים של צמחים, בעיקר עלי שיטה, Commiphora, וTerminalia.
ג'ירפים נצפו אוכלים פגר של אנטילופה ולועסים עצמות יבשות בשביל תכולת הסידן שבהן.
למרות שהעלים הם המזון המועדף הם יאכלו גם פירות, ירקות וקליפות עצים - בעיקר בעונה היבשה.
הג'ירף ניזון מעלים ומשום שהערך הקלורי בהם נמוך הוא נאלץ לתור בחיפוש אחר עלים רוב שעות היממה.
זכר יכול לאכול עד 75 פאונד של אוכל ביום.
הג'ירף משתמש בחוש הריח על מנת לאתר את העלים שהוא אוהב.
כשהוא אוכל את האוכל הוא אוכל את כל מה שבענף כולל עלים, ענפים, קוצים וחרקים.
הג'ירף משתמש בלשונה הארוכה והשרירית על מנת ללקט את מזונו.
הג'ירף הוא מעלה גירה (בדומה לבקר ולפרסתנים אחרים) ובטנו מורכבת מארבעה חלקים עם מעבר לאוכל דרך החלק הראשון ולמים ישירות לשני.
הקיבה הראשונה מעכלת חלקית את העלים, הענפים או כל מה שהג'ירף בלע באותו היום.
כאשר הג'ירף לא אוכל, חלקים מתערובת מותססת זו חוזרים חזרה כגושים קשים אותם הג'ירף לועס שוב ובכך מפרק אותם ועוזר לשבירתם (העלאת גירה).
כאשר הם גמרו ללעוס את הגירה היא נשלחת אל החלק השלישי ולבסוף אל הבטן השלישית שם הגירה מתעכלת במלואה.
ג'ירפות הן טובות מאוד בשימור מים באקלים באפריקה החם.
הן יכולים לחסוך ולשמור על טמפרטורת הגוף שלהם בחלקו, בגלל צורתם; הרגליים דקות והארוכות שלהם מאפשרות לחום לשחרר במהירות.
העלים שהם אוכלים הם למעשה מקור טוב של מים, ויכולים לאפשר להם ללכת ימים בלי לשתות.
ג'ירפות ממליטות כל השנה אך עיקר ההמלטות בעונה היבשה.
כאשר הג'ירף נולד הוא נובל מגובה של כשני מטרים מאחר שהאם ממליטה בעמידה.
בחודש הראשון לחייהם הג'ירפים גדלים כתשעה אינצ'ים וממשיכים לגדול בקצב מהיר עד גיל שנה.
לאחר מכן קצב הגדילה שלהם קטֵן לאינץ' בשנה.
הג'ירפות מגיעות לבגרות מינית בגיל 3 עד 4.
תודות לגובהם ויכולתם לזהות אויבים ביעילות לג'ירף הבוגר אין כמעט איומים מצד טורפים.
אויבו העיקרי של הג'ירף הוא האריה.
האיום הגדול ביותר של הג'ירף הוא האדם.
על אף מאמצים לשימורם, הג'ירף ניצוד בשל עורו ושערו.
השיער משמש לעשיית צמידים וחבלים ובסודאן אוכלים בשר ג'ירף.
הג'ירף צריכים להתמודד עם זבוב הצה צה הנוחת עליו ומוצץ את דמם.
הג'ירפים משתמשים בזנבותיהם החזקים כדי לחבוט בזבובים והם מנהלים מערכת יחסים סימביוטית עם מספר מיני ציפורים שהעיקרי שבהם הוא זרזיר הבקר.
זרזירי הבקר עומדים על גב הג'ירף, אוכלים את החרקים, המזיקים ולכלוך ובכך שומרים על ניקיון הג'ירף ואף מתריעים על טורפים בצפצופים עזים.
ישנן גם מחלות הפוגעות בג'ירפים.
הנוראה שבהן לפי אן דג (Anne Dagg) הייתה ה-Rinderpest אשר קטלה מאות ג'ירפים ב-1880. לפעמים המחלה שוב מופיעה באזורים קטנים.
מגפה כזו שהופיעה ב-1960, קטלה כמחצית מאוכלוסיית הג'ירפות של קניה.
ג'ירפטיטאן (שם מדעי: Giraffatitan, מבוטא "ג'ירפה-טיטאן") הוא סוג של דינוזאור במש ברכיוזאוריים השייכת לאינפרא-סדרה זאורופודה.
פירוש השם הוא "ג'ירפה טיטאנית" או "ג'ירפה ענקית" בשל מבנה גופו המזכיר את הג'ירפה ומותאם לאכילת עלים בצמרות העצים.
בזמן גילויו ב-1914 על ידי ורנר יאננש (Werner Janensch) הוא נחשב למין של ברכיוזאורוס, אשג לקראת סוף תור היורה בעידן המזוזואיקון, כ-150 עד 145 מיליון שנה לפני זמננו.
שלדים מאובנים מלאים שלו נמצאו בטנזניה שבאפריקה.
הוא היה דומה במראהו לברכיוזאורוס וגודלו היה דומה גם כן.
אורכו הוערך ב-26 מטר ומשקלו ב-23–37 טונות.
ג'ירפטיטאן היה זאורופוד גדול הולך על ארבע עם צוואר וזנב ארוכים ומוח יחסית קטן.
מבנה גופו הזכיר ג'ירפה, עם גפיים קדמיות שארוכות מהאחוריות וצוואר ארוך וגובה.
מבנה גוף זה עזר לו להגיע אל העלים שבצמרות העצים, שבאופן טבעי נאכלו פחות מעלים נמוכים יותר וצמחייה קרקעית.
על הגולגולת של הג'ירפטיטאן הייתה מעין קשת לפני העיניים ובה מעברי האף שחיברו בין פתחי הנחיריים בגולגולת לנחיריים הבשרניים עצמם.
רגליו היו דמויות גזע, עבות וחזקות.
הבוהן הראשונה ברגליו הקדמיות היו בעלות טופר ואילו ברגליו האחוריות שלוש מהן היו בעלות טופר.
באופן מסורתי, ה"קשת" שעל ראשו נחשבת למאפיין של הסוג ברכיוזאורוס, שתחתיו סווג הג'ירפטיטאן לראשונה.
אך ה"קשת" הזו ידועה רק מהמאובנים שנמצאו בטנזניה, שכיום מזוהים כשרידי ג'ירפטיטאן.
לכן, ייתכן שלברכיוזאורוס לא היה את ה"קשת" הזו מעל הראש.
ב-1999 נתגלה הזאורופוסידון, ברכיוזאור שהיה גדול יותר הן מהג'ירפטיטאן והן מהברכיוזאורוס, וידוע כדינוזאור הגבוה ביותר.
למרות זאת, הג'ירפטיטאן עדיין נחשב לדינוזאור הגדול ביותר הידוע מחומר מאובנים כמעט שלם.
כל הערכות הגודל של ג'ירפטיטאן מבוססות על ממצא HMN SII, מאובנים של פרט בוגר צעיר שאורכו הוא 21.8–22.5 מטר.
ההערכות על משקלו הן בעייתיות יותר ונעו מ-15 טונות עד ל-78 טונות.
שתי הערכות קצה אלה נחשבות היום לבלתי-סבירות עקב מתודולוגיה שגויות.
הערכות עדכניות יותר מבוססות על מודלים ששוחזרו ממדידות נפח עצם, שלוקחות בחשבון את מערכת שקי האוויר שקיימת בזאורופודים ומטרתן להפחית משקל, וכן העריכו את מסת השרירים.
לפי הערכות אלה משקלו של הג'ירפטיטאן נע בין 27 ל-37 טונות.
ברם, ממצא HMN SII הוא לא הפרט הגדול ביותר הידוע של ג'ירפטיטאן (דבר הנתמך בעובדה שהוא של בוגר צעיר ולא של פרט שהגיע לבגרות מלאה) וממצא HMN XV2 שמיוצג על ידי שוקה (tibia) הגדולה ב-13% מזו של ממצא HMN SII, כנראה שהגיע לאורך של .
המין Giraffatitan brancai תואר וסווג לראשונה ב-1914 על ידי הפלאונטולוג הגרמני ורנר יאננש, לו הוא קרא Brachiosaurus brancai מכיוון שחשב שזה מין של ברכיוזאורוס.
הוא ביסס את תיאורו על מספר ממצאים שנחפרו בשנים 1909-1912 מתצורת טנדגורו שליד לינדי, במה שהיה אז מזרח אפריקה הגרמנית וכיום שייך למדינת טנזניה.
הג'ירפטיטאן ידוע מ-5 שלדים חלקיים, כולל 3 גולגולות ומאובנים נוספים הכולל חלקי גולגולות, עצמות גפיים, חוליות של עמוד השדרה ושיניים.
פול שם לב לכך ש-Brachiosaurus brancai (עליו מבוססים התיאורים הפופולריים של ברכיוזאורוס) שונה באופן ניכר מהברכיוזאורוס של אמריקה הצפונית, במיוחד בפרופורציות של חוליותיו דמויות הגזע ומבנה גופו העדין יותר.
ב-1991 ג'ורג' אולשבסקי קבע שהבדלים אלה מספיקים כדי לסווג את הג'ירפטיטאן כסוג נפרד ולא רק כתת-סוג של ברכיוזאורוס.
הבדלים נוספים בין הבכריוזאור האפריקאי לברכיוזאור האמריקאי נתגלו כאשר ב-1998 נמצאה גולגולת של ברכיוזאורוס באמריקה הצפונית.
הגולגולת עצמה נתגלתה כמאה שנה קודם לכן, כאשר עותניאל צ'ארלס מארש השתמש בה לשחזור הראש של הברונטוזאורוס (שהיום ידוע בשם המדעי אפטוזאורוס), אך רק ב-1998 זוהתה כשייכת למין של ברכיוזאורוס.
הגולגולת דומה יותר לגולגולת של קמרזאורוס במספר מאפיינים כגון צורת השיניים הקדמיות והיותה מוארכת יותר ופחות חלולה בקודקודה מאשר הגולגולת הקצרה ובעלת ה"קשת" הגדולה של ג'ירפטיטאן.
הסיווג של ג'ירפטיטאן כסוג טקסטונומי נפרד לא התקבל טוב בהתחלה בקרב הקהילה המדעית מאחר שלא היה מגובה בהשוואה ריגורוזית בין שני המינים.
ב-2009 פרסם מייקל טיילור השוואה מפורטת שבה הראה ש-"Brachiosaurus" brancai שונה מ-B.
altithorax בגודל, צורה ופרופורציה כמעט בכל עצם אפשרית שניתן היה להשוות.
טיילור סיכם שג'ירפטיטאן הוא אכן סוג נפרד מברכיוזאורוס.
בעקבות מחקר זה נהפך הסיווג החדש למקובל בקהילה המדעית.
הנפח של מוחו של ג'ירפטיטאן היה 300 סמ"ק, גודל - שכמו שאר הזאורופודים - היה קטן ביחס לגופו העצום.
מחקר מ-2009 חישב את היחס בין משקל מוחו למשקל גופו, שנותן אומדן גס לאינטליגנציה של בעל החיים, והגיעו ליחסים של 0.62 ו-0.79, כתלות בהערכות גודלו ששומשו במחקר.
ג'ירפטיטאן דומה לזאורופודים אחרים בכך שיש גידול של חוט העצבים בעמוד השדרה באזור הירכיים, דבר שנחשב בטעות ל"מוח שני".
המיקום של הנחיריים של ג'ירפטיטאן היה נושא לדיון ממושך.
ויטמר (2001) תיאר בכתב העת Science חמש השערות למיקומם האפשרי של הנחיריים.
כאשר השווה לבעלי חיים מודרניים, מצא ויטמר כי אצל כולם החלק הבשרני של האף ממוקם בקדמת הגולגולת, עם פתחי הנחיריים בחזית, ולכן לזאורופודים דוגמת ג'ירפטיטאן לא היו פתחי נחיריים בקודקוד הראש, אלא ליד החוטם.
מדענים העריכו שאם ג'ירפטיטאן היה בעל דם חם אז לקח לו כ-10 שנים להגיע לגודל מלא.
לעומת זאת, אם הוא היה בעל דם קר ההערכה היא שהיה לוקח לו כ-100 שנים להגיע לגודל מלא.
כבעל דם חם, דרישות האנרגיה היומיות של ג'ירפטיטאן היו עצומות, והוא היה צריך לאכול כ-200 ק"ג אוכל מדי יום.
לעומת זאת, אם הוא היה בעל דם קר או היה gigantotherm (כלומר: הוא שמר על טמפרטורת גוף יחסית קבועה באמצעות גודלו הרב) הוא היה צריך הרבה פחות מזון.
מספר פלאונטולוגים שיערו שג'ירפטיטאן, כמו הרבה דינוזאורים גדולים שמרו על טמפרטורת גוף קבועה הודות לגופם הענק (שכן הטמפרטורה פרופורציונית לנפח הגוף ואילו איבוד החום פרופורציוני לשטח הפנים של הגוף, וככל שהגוף גדול יותר היחס בין הנפח לשטח הפנים גדול יותר, ולכן שינוי הטמפרטורה עקב אובדן חום קטן יותר).
ג'ירפטיטאן היה אוכל צמחים ומבנה גופו, כגון צווארו הארוך, סייע לו להגיע לעלים שבצמרות העצים, שאליהם רוב הדינוזאורים הצמחוניים לא יכלו להגיע.
עיקר עיכול האוכל התבצע בקיבה וכנראה שהג'ירפטיטאן לא לעס את האוכל בפיו אלא רק תלש עלים וישר בלע אותם.
בעבר חשבו המדענים שהנחיריים של ג'ירפטיטאן, כמו גם פתחי האף הענקיים בגולגולת שלו, ממוקמים בקודקוד של ראשו ולכן שיערו שהם שימשו כמעין שנורקל והג'ירפטיטאן חי שקוע בתוך מקווי מים, שבאמצעות הציפה תמכו במשקלו הרב.
תאוריה זו נחשבת ללא סבירה כיום והדעה השלטת היא שג'ירפטיטאן היה בעל חיים יבשתי לחלוטין, שהלך על פני קרקע יבשה ומוצקה.
מחקרים הראו שלחץ המים בעומקים אליהם הגיע הגוף אם רק הראש בלט החוצה היו מפריעים לתהליך הנשימה שלו.
כמו כן, רגליו היו צרות מדי ולכן לא היו יעילות לצורכי התקדמות במים או לשחייה.
מחקר של לורנס ויטמור מצא שנחיריו של ג'ירפטיטאן היו ממוקמים בקדמת הראש, ליד החוטם.
שלד מפורסם של Giraffatitan brancai הוצב בתנוחה טבעית במוזיאון הטבע (Museum für Naturkunde) בברלין.
שלד זה הוא אחד השלדים הגדולים בעולם, והשלד המתנשא לגובה הרב ביותר, שמוצב בתצוגה, כפי שקבע ספר השיאים של גינס.
החל מ-1909, יאננש מצא מאובנים נוספים של G.
brancai בטנזניה, אפריקה, כולל מספר שלדים די שלמים.
שלדים אלה הורכבו יחדיו כדי ליצור את השלד השלם שבתצוגה.
בסרט פארק היורה נראה ברכיוזאורוס אשר מבנהו מבוסס על ג'ירפטיטאן.
ייתכן שעיצוב זה בוצע מאחר שבעת הפקת הסרט (1993) הג'ירפטיטאן עדיין נחשב למין של ברכיוזאורוס.
ג'ירף רוטשילד או ג'ירף ברינגו (שם מדעי: Giraffa camelopardalis rothschildi) הוא אחד מתשעת תת-המינים של הג'ירף .
תת-מין זה נמצא בסכנת הכחדה, רק כמה מאות פרטים חיים בימינו בטבע.
ג'ירף רוטשילד נקרא על שמו של וולטר רוטשילד, מייסד מוזיאון טרינג (Tring museum).
שמו הנוסף של הג'ירף, ג'ירף ברינגו, הוא על שם אגם ברינגו באזור קניה.
שם נוסף הוא "ג'ירף אוגנדי", מפני שג'ירף זה חי, בין השאר, באוגנדה.
נותרו מעט מאוד מקומות שבהם ניתן לראות את הג'ירף רוטשילד בטבע, כאשר נקודות בולטים הם הפארק הלאומי אגם נאקורו בקניה והפארק הלאומי מפלי מורצ'יסון בצפון אוגנדה.
ג'ירף רוטשילד הוא אחד הזנים הקלים לזיהוי, בשל צבע פרוותו: בעוד שלג'ירף המרושת יש כתמים חומים כהים וביניהם קווים מפרידים לבנים, ג'ירף ברינגו מזכיר יותר את ג'ירף המסאי.
לעומת זאת, בניגוד לג'ירף המסאי, ג'ירף רוטשילד חיוור ופרוותו בצבע חום כתמתם.
ג'ירף רוטשילד מתאפיין בעיקר בשל "גרביו" הלבנות.
עוד אמצעי זיהוי הוא קרניו.
ג'ירף רוטשילד הוא הזן היחיד שנולד עם חמש קרניים, בדרך כלל.
חמש הקרניים מורכבות משתי הקרניים הרגילות, קרן על המצח ושתיים מאחורי האוזן (בעברית ניתן לתאר את קרניי הג'ירף כבליטות גרמיות, בהיעדר מילה אחרת).
ג'ירף רוטשילד הוא אחד מזני הג'ירפה הגבוהים ביותר, ומתנשא עד לגובה של שישה מטרים.
משקלו יכול להגיע ל-1133 ק"ג.
ג'ירפי רוטשילד מזדווגים בכל עונות השנה, ולרוב (למעט מקרים נדירים) ממליטים ולד אחד, לאחר הריון של 14 עד 16 חודשים.
הם חיים בעדרים קטנים של זכרים ונקבות עם צאצאים ונפגשים רק למטרות רבייה.
הזכרים גבוהים יותר מן הנקבות ולרוב כהים יותר, אך זהו לא אמצעי מספיק על מנת להבדיל בין המינים.
ג'לאל אל-י אחמד (בפרסית: جلال آل احمد; 2 בדצמבר 1923 – 9 בספטמבר 1969) היה הוגה דעות ופעיל חברתי איראני.
מפורסם ביותר בשל חיבורו "מכת המערב".
ג'לאל אל-י אחמד נולד בטהראן בשנת 1923 למשפחה מכובדת של חכמי הלכה שיעים.
אביו היה איש דת שרצה לקדם את הקריירה הדתית של בנו.
אל-י אחמד נשלח ללימודים במדרסה לצורך חינוכו הדתי, אך במקביל גם למד, בלא ידיעת אביו, בבית ספר הגבוה החילוני 'דאר אל-פנון'.
שם הושפע מהגות חילונית אנטי-ממסדית, כמו של הוגה הדעות אחמד כסרווי, שראתה בממסד הדתי כלי חסר אונים וחסר השפעה.
בבגרותו נשלח אל-י אחמד בידי אביו להמשך הלימודים הדתיים מחוץ למדינה, כנראה לדרום לבנון או לעיראק.
אולם בשלב זה כבר ויתר על השאיפה למשרה דתית, ולאחר זמן קצר הוא שב לאיראן ועזב את בית הוריו.
בשנת 1944 נרשם אל-י אחמד לסמינר למורים ושימש פרק זמן בתפקידי הוראה.
באותה תקופה הושפע מרעיונות קומוניסטיים והצטרף למפלגת תודה, המפלגה הקומוניסטית האיראנית.
את המפלגה עזב בשנת 1948 לאחר סכסוך פוליטי, ובמקום זאת הצטרף בשנת 1951 למפלגת הכוח השלישי שהיוותה חלק מן הקואליציה של מתנגדי השאה בהנהגת מוחמד מוסאדק.
בעקבות הפלתו של מוסאדק בשנת 1953 והחזרת שלטון השאה מוחמד רזא פהלווי נטש אל-י אחמד את הזירה הפוליטית.
לאחר פרישתו מן הפוליטיקה התמקד אל-י אחמד בפעילות חברתית ומחקרית.
בשנות ה-50 פרסם מספר חיבורים אנתרופולוגיים שעסקו בחיי הכפר באיראן.
הוא פרסם חיבורים בנושאים מחקריים שונים, מאמרי ביקורת, ואף יצירות ספרותיות שזכו לפופולריות רבה.
בנוסף עסק רבות בתרגום חיבורים מצרפתית ומשפות אחרות לפרסית, ובין היתר תרגם חיבורים של אלבר קאמי, פיודור דוסטויבסקי וארנסט יונגר.
באותה תקופה נטש את החזון הסוציאליסטי ועבר לזרם הפילוסופי האקזיסטנציאליסטי.
פרסומו הגדול ביותר של אל-י אחמד נבע מחיבורו הפולמוסי "מכת המערב" (ע'רבזדגי).
בחיבור אנטי-קולוניאליסטי זה טען אל-י אחמד כי באמצעות תעשייה וטכנולוגיה, העולם המערבי עשק וניצל פוליטית את המדינות הלא-מתועשות בכלל ואת איראן בפרט ויצר בהן מחלה כרונית שאותה כינה "מכת המערב".
ההאדרה שיצר העולם המערבי לטכנולוגיה והדרך שבה כפה אותה על יתר העולם הותיר את מדינות המזרח, לפי אל-י אחמד, באין-אונות וכניעה מוחלטת להגמוניה המערבית העולמית.
הכניעה לא באה לידי ביטוי רק בהיבטים החומריים, אלא עיקר המחלה היא בשעבוד של המזרח למערב השתרש גם מבחינה תרבותית ורוחנית.
הפתרון שהציע אל-י אחמד היה חזרה לשורשים האותנטיים של התרבות האיראנית, לאמור המסורת הלאומית האיראנית והמסורת הדתית השיעית.
החיבור "מכת המערב" החל להתפרסם בשנת 1962 אולם נאסר בידי הצנזורה האיראנית.
אל-י אחמד מימן באופן פרטי הדפסות נוספות של החיבור והפיץ כמה מאות עותקים בין מקורביו.
מהדורה נרחבת של החיבור שנכתבה בידי אל-י אחמד בשנת 1964 נאסרה לפרסום והופצה מחוץ לגבולות איראן.
למרות ההגבלות החמורות השפעת הספר על דור האינטלקטואלים באיראן הייתה רבה, בשל סגנונו הייחודי של אל-י אחמד, תוכן הספר שזכה להזדהות רבה, והאירועים האלימים באותה תקופה באיראן (המהפכה הלבנה) שליבו את ההתנגדות הפוליטית לשאה ולמשטר המלוכני.
בגלל השאיפה לחזרה לשיעה והמגמה האנטי-קולוניאליסטית של הספר הוא נחשב בעיני אנשי המהפכה האסלאמית באיראן כחיבור המבשר את בואה של המהפכה, ואל-י אחמד זכה להוקרה מיוחדת בקרב אנשי המשטר ובראשם האייתולה רוחאללה ח'ומייני.
בעקבות ביקור בישראל בשנת 1964 פרסם אל-י אחמד את רשמיו בעיתונות האיראנית, וקיבל ביקורת קשה מחומייני על גישתו החיובית לציונות ולישראל.
ספר המסע בשלמותו, בשם "מסע בארץ מלאך המוות" (سفر به ولايت عزرائيل) יצא רק ב-1984 על ידי אחיו.
למרות גישתו החיובית לישראל, בעיקר לדברים שראה בקיבוצים, הספר עודנו מופיע באתרים איראניים, ואף יצא במהדורות נוספות.
הוא תורגם לאנגלית בשם "הרפובליקה הישראלית" (The Israeli Republic) על ידי פרופ' תורפ, ויצא לאור בארצות הברית.
ב-9 בספטמבר 1969 נפטר אל-י אחמד בפתאומיות כתוצאה מהתקף לב.
היה נשוי לסופרת הפרסייה סימין דאנשוור.
ספרו "מנהל בית הספר" ראה אור בתרגום לעברית (של אורלי נוי) בשנת 2021.
ג'ירף מסאי (שם מדעי: Giraffa tippelskirchi) הוא אחד ממיני הסוג ג'ירף.
נקרא גם ג'ירף קילימנג'רו ונפוץ בקניה ובטנזניה, כאשר חיה גם אוכלוסייה מבודדת בדרום זמביה.
בעבר מין זה היה מחולק לשני תת-מינים - ג'ירף מסאי וג'ירף תורניקרופט אך לאחר מחקר עכשווי נתברר כי הם זהים גנטית.
זהו המין הגדול ביותר של הג'ירף, ולמעשה היונק היבשתי הגבוה ביותר.
הזכרים מגיעים לגובה מקסימלי של מטרים אף שתועדו כאלה שהגיעו לגובה של ויותר.
הנקבות קצת נמוכות יותר וגובהן כ-5 עד 5.5 מטר.
הלב שלו שוקל כ-12 קילוגרמים.
הג'ירף חי בעדרים קטנים בהם יש בעיקר נקבות וצאצאים או עדרי זכרים צעירים.
לג'ירפות מבנה גמיש ביותר עקב "טווחי בית" (home range) בהם כל פרט משוטט הכוללים אזורי חיץ.
טווחי הבית של הנקבות יכולים להגיע לגודל של עד כ-120 קילומטרים רבועים, כשטווחי הבית של הזכרים קטנים יותר.
ג'ירפות הן לא חיות טריטוריאליות אך בין הזכרים הבוגרים קיימת היררכיה בתוך טווחי הבית שלהם.
לג'ירפים המסאיים אין עונת רבייה מסוימת והם מתרבים במהלך כל השנה.
שיעור התמותה של גורי הג'ירף בחודשים הראשונים לחייהם משתנה בהתאם לאזור ולתקופה, אך הוא יכול להגיע לשיעור של כ-50% ואף 75%, בעיקר בגלל טורפים כגון אריות, צבועים, נמרים ואף תנינים.
לג'ירף הבוגר כמעט ואין איומים - מלבד אריות והוא מתגונן בבעיטה חזקה שיכולה לרסק את הגולגולת או את עמוד השדרה של האריה.
מין זה הוא המין הנפוץ ביותר של ג'ירף ומספרם מוערך בכ-32,500 פרטים כאשר בזמביה חיים כ-1500 פרטים שבעבר זוהו כשייכים לתת המין "ג'ירף תורניקרופט".
ג'ירף מערב אפריקני או ג'ירף ניגרי (שם מדעי: Giraffa camelopardalis peralta) הוא תת-מין של המין ג'ירף מנומר השייך לסוג ג'ירף.
הג'ירף המערב אפריקני מאופיין בכתמיו הקטנים וצבעו הבהיר.
במאה ה-19 תפוצתו השתרעה מסנגל ועד אגם צ'אד, אך כיום הוא נמצא רק באזורים מבודדים, והמספר הכולל של הפרטים מונה כ-310 ג'ירפים סך הכל.
העדר האחרון שמסוגל להתקיים באופן עצמאי נמצא בדרום ניגריה.
אין פרטים מתת-מין זה בשבי.
כל הפרטים החיים בשבי, הידועים כיום, שייכים לתת המין ג'ירף קורדופן.
ג'ירף נובי (שם מדעי: Giraffa camelopardalis Camelopardalis) הוא תת-מין של ג'ירף מנומר החי במערב אתיופיה, קניה, אוגנדה ואולי במזרח סודאן
תת מין זה מאופיין בכתמים בצבע חום ערמוני על רקע בהיר.
אין כתמים על הצד הפנימי של הרגל ומתחת לברך.
אצל הזכרים הכתמים כהים יותר לעיתים עד צבע שחור, והם לרוב גבוהים יותר אך זהו לא אמצעי מספיק על מנת להבדיל בין זכר ונקבה.
ג'ירפים נוביים מזדווגים בכל עונות השנה ולאחר הריון של כ-15 חודשים הנקבה ממליטה צאצא יחיד, אם כי תועדו בתת-מינים אחרים תאומים אף שגם אז זהו מקרה נדיר למדי.
בעת היוולדו הג'ירף נופל מגובה של כ-2 מטרים מאחר שהאם ממליטה בעמידה.
הוולד נולד במשקל של כ-90 ק"ג ובגובה של כ-1.8 מטרים.
זמן קצר לאחר שנולד הוא יכול לעמוד ולינוק מאמו ולאחר כמה שעות כבר יוכל לרוץ בעקבותיה.
הג'ירף יונק מאמו עד סביבות גיל שנה.
רק ב-25% עד כ-50% מהגורים עוברים את השנה הראשונה לחייהם שכן נשקפת להם סכנה מצד טורפים כגון אריות, צבועים, תנים, זאבים טלואים, נמרים ואף תועדו מקרים שבהם גורים נטרפו על ידי תנינים.
בעבר היה מחולק לשני תת-מינים - ג'ירף נובי וג'ירף רוטשילד אך לאחרונה בעקבות מחקר עכשווי נתברר כי הם זהים גנטית.
נכון ל-2017, מספר הג'ירפות הנוביות מוערך ב-2,645 פרטים בלבד.
הג'ירף הנובי תואר על ידי החוקר קארולוס ליניאוס ב-1758.
ג'ירף תורניקרופט (שם מדעי: Giraffa Camelopardalis Thornicrofti), ידוע גם בשם ג'ירף רודזי וג'ירף לואנגוואה הוא אחד מתשעת תת-המינים של המין ג'ירף מנומר.
תת-מין זה מבודד גאוגרפית ונמצא רק בעמק לונגוואה בדרום זמביה.
הערכה היא כי חיים כ-1500 פרטים בטבע ואין בכלל פרטים בשבי.
תוחלת החיים של ג'ירף תורניקרופט היא 22 שנים לזכר ו-28 לנקבה.
מין זה נקרא במקור על שם הארי סקוט תורניקרופט, נציב בצפון מערב רודזיה ולאחר מכן צפון רודזיה.
לג'ירף תורניקרופט יש לו לשון ארוכה וכהה, העור באזור הראש והקרניים כהה גם הוא ולעיתים מגיע לצבע שחור.
לכל תת-מין של ג'ירף דגם פרווה ייחודי ולג'ירף תורניקרופט יש צורות כתמים לא מוגדרות בצבעי חום עד שחור המופרדות ב"שבילים" צהבהבים.
הזכרים מתכהים עם התבגרותם על אף שלא ניתן לקבוע בוודאות על פי צבע הכתמים והעור את גיל הג'ירף אלא רק לשער.
ג'ירפים זכרים יכולים להגיע עד גובה של כ־6 מטרים ומשקל של כ-1.8 טון, הנקבות מעט נמוכות יותר וגם שוקלות פחות.
על אף שג'ירפות הן חיות שקטות למדי הן לא אילמות ויכולות להפיק צלילי נחירות וגעיות, בעיקר בזמן סכנה.
כמו כן יש להם חושי ריח ושמיעה טובים וחוש ראייה טוב במיוחד המאפשר להם לראות במצב אופטימלי למרחק של כ־2–3 קילומטרים.
ג'ירף תורניקרופט חי בעדרים קטנים בהם יש בעיקר נקבות וצאצאים או עדרי זכרים צעירים.
לג'ירפות מבנה גמיש ביותר עקב "תווחי בית" (home range) בהם כל פרט משוטט הכוללים אזורי חיץ.
טווחי הבית של הנקבות יכולים להגיע לגודל של עד כ-120 קילומטרים רבועים, כשתווחי הבית של הזכרים קטנים יותר.
ג'ירפות משוטטות על פני שטחים גדולים של אזורי וסוואנה, לעיתים קרובות באזורים מדבריים למחצה שבו הן מקבלות את רוב המים שלהן מהמזון שלהם.
כמו גמלים, ה יכולות ללכת פרקי זמן ארוכים ללא שתייה ובדרך כלל לשתות כל 2–3 ימים .
ג'ירפים הם צמחוניים וניזונים בעיקר מעלים, ענפים ולעיתים קליפות עצים (בעיקר בעונה היבשה).
כשיש להם ברירה הם בוחרים לאכול פרחים ופירות.
ג'ירפים הם מעלי גירה וכמו כל מעלי הגירה הבטן שלהם מחולקת לארבעה אזורים עיקריים המסייעים להם בעיכול.
ראה ערך מורחב העלאת גירה.
ג'ירפות יכולות לאכול עד כ-2.1% מהמסה שלהן כל יום וזכרים עד כ-1.6%.
הם מפיקים את הנוזלים הדרושים להם מהצמחייה אך אם יהיו מים זמינים ישתו.
התזונה שלהם מעוררת צמיחת אוכלוסייה.
הם מגיעים לבגרות מינית מקסימום בגיל 6 שנים.
הנקבה ממליטה לאחר כ-677 ימים צאצא אחד (תועדו מקרים בודדים של תאומים אך לא בתת-מין זה) שנגמל מיניקה שנה.
כחצי מהגורים לא עוברים את גיל שנה עקב טורפים.
ג'ירפות יכולות להיכנס להריון בזמן שהן מיניקות, מאפיין מאוד יוצא דופן.
ג'ירפות נפוצות ברוב מדינות אפריקה מתחת לסהרה אך ג'ירף תורניקרופט אנדמי לזמביה ואוכלוסייתו מונה כ-1500 פרטים בלבד.
תיירות אקולוגית משחקת כלל חשוב ביותר בשימור של כל תת-המינים של הג'ירף, תודות לפופולריות שלהם.
מצב השימור של הג'ירף כמין ללא חשש אך האוכלוסיות שלהן קטנות בכל רחבי אפריקה.
האיומים העיקריים הם ציד בלתי חוקי, פיצוץ אוכלוסין של האוכלוסייה האנושית, צמצום שטחי מחיה וקטיעת רצפי שטחי מחיה.
ג'ירף קורדופן (שם מדעי: Giraffa camelopardalis antiquorum) הוא תת-מין של ג'ירף מנומר החי בדרום צ'אד, הרפובליקה המרכז-אפריקאית, צפון קמרון והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
בעבר היה ויכוח באשר לגבולות של תפוצת מין זה בהשוואה לגבולות הג'ירף דרום-אפריקני – קבוצות מסוימות בצפון קמרון נחשבו לג'ירף מערב אפריקני.
מחקרים גנטיים שנערכו בשנת 2007 בגני חיות חשפו כי למעשה כל ה"ג'ירפים המערב אפריקניים" בגני חיות הם ג'ירפים קורדופניים.
בהשוואה לשאר תת-המינים, ג'ירף קורדופן מתאפיין בכתמים קטנים באופן יחסי, לא סדירים בפנים הרגליים.
שמו של תת-המין מתייחס לאזור קורדופן שבסודאן.
לפי הערכה, פחות מ-3,000 ג'ירפים חיים באזור התפוצה של תת-המין, שהוא אזור רווי מלחמות בין בני אדם, ובנוסף יש 65 פרטים החיים בשבי.
ג'לאל אבו טועמה (1946 - 22 ביוני 2006) היה ראש עיריית באקה אל גרבייה, ופעיל פוליטי וחברתי במגזר הערבי בישראל.
סיים לימודי תואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
מיד לאחר מכן נבחר לכהן כראש מועצה בכפרו באקה אל גרבייה, עוד בטרם מלאו לו 23 שנים, ובכך היה ראש המועצה הצעיר ביותר בארץ.
הוא הקים את תנועת הנוער הראשונה בבאקה אל גרבייה, הפעיל פרויקטים חינוכיים וספורטיביים, וייסד את קבוצת הכדורגל "הפועל באקה".
בשנת 1992 נבחר בפעם השנייה לראשות המועצה.
בתקופת כהונתו הוכרזה באקה אל גרבייה כעיר.
אבו טועמה כיהן כיו"ר העמותה לקידום הדמוקרטיה במגזר הערבי בישראל, והיה חבר הנהלת המרכז האקדמי ע"ש רופין, חבר המועצה הציבורית של קרן ירושלים, ויו"ר ארגון החקלאים הערבים בישראל.
בתקופה האחרונה בחייו פעל לפיתוח נושא מטעי הזיתים במגזר הערבי והיהודי.
כיהן כחבר במספר רב של ועדות ומועצות ציבוריות לקידום ההבנה בין ערבים ויהודים (בהן עמותת ברית בני שם).
אבו טועמה מת בגיל 59 במהלך כנס קיסריה, בו נאם על סוגיית העוני במגזר הערבי.
השאיר אחריו אישה, חמישה ילדים ותשעה נכדים.
ג'יש-י מוחמד (באורדו: جيش محمد, תרגום מערבית: צבא מוחמד) הוא ארגון טרור אסלאמי סוני הפעיל בקשמיר.
היעד העיקרי של הארגון הוא להעביר את קשמיר מהודו ולמזג אותה לתוך פקיסטן תחת שלטון של שריעה אסלאמית.
הארגון ביצע מספר התקפות, בעיקר על יעדים הודיים בג'אמו וקשמיר.
לארגון יחסים קרובים עם הטליבאן ואל-קאעידה באפגניסטן.
הארגון ביצע את מתקפת הטרור על הפרלמנט ההודי ב-2001 ואת רצח דניאל פרל ב-2002, ובשנת 2006 הוא נחשד גם בתכנון פיגוע אווירי טרנס-אטלנטי, שסוכל.
הארגון מוגדר כארגון טרור באוסטרליה, בקנדה, בהודו, באיחוד האמירויות, בבריטניה, בארצות הברית, באו"ם וב-BRICS.
כמו כן, הוא מוגדר כארגון טרור אף בפקיסטן, אולם הוא מפעיל כמה מוסדות במדינה באופן גלוי ללא מפריע.
הארגון זכה לתמיכת המודיעין הבין-שירותי.
ג'לאל א-דין עבד א-רחמן בן אבו בכר בן מחמד אלח'דירי א-סוּיוּטי (שם מלא בערבית: جلال الدين عبد الرحمن بن أبي بكر بن محمد الخضيري السيوطي) חי בין השנים 1445–1505 לספירה.
היה איש דת מצרי, מורה ומומחה בתחום ההלכה והמשפטים, ואחד מהסופרים הבולטים בתקופתו, אשר הקדיש את כתביו לתאולוגיה והלכה אסלאמית.
מזוהה עם האסכולה השאפעית, ונחשב לאחד מפוסקי ההלכה המכובדים ביותר באסכולה השאפעית בפרט, ובאסלאם בכלל.
א-סויוטי נולד ב-3 באוקטובר 1445 בקהיר.
אמו הייתה ממוצא טורקי, ואילו אביו ממוצא אוזבקי, בעוד שעל פי א-סויוטי בעצמו, הוא למעשה נצר לשושלת מבגדאד (משפחה שלו הם נצר ללוחמים אוזבקים מאזור קוקנד שהתיישבו בעיראק אחרי כבושה).
משפחתו היגרה לאסיוט שבמצרים הממלוכית, ולכן הוא זכה לשם "אסויוטי".
אביו, אשר למד ולימד הלכה אסלאמית על פי האסכולה השאפעית, נפטר כשג'לאל א-דין היה בגיל חמש.
ג'לאל א-דין התמחה בהלכה האסלאמית, בעיקר באסכולה החנפית ובאסכולה השאפעית.
הוא התמחה גם בחדית', פרשנות הקוראן, תאולוגיה, היסטוריה, רטוריקה, פילוסופיה, פילולוגיה, אריתמטיקה, וברפואה.
בגיל 18 החל ללמד הלכה אסלאמית על פי האסכולה השאפעית, באותו מסגד שבו אביו נהג ללמד.
בד בבד הצטרף א-סויוטי למסדר הסופי השאד'לי .
במהלך חייו זכה ג'לאל א-דין א-סויוטי לתואר הנכסף "מוג'דד" אשר משמעותו: "המחדש", והכוונה בזה היא לאדם אשר מחיה מחדש את הדת.
ג'לאל א-דין א-סויוטי כתב על נושאים רבים.
את דבריו הוא העלה על כתב על פני כ-900 יצירות.
את יצירתו הראשונה הוא כתב בהיותו בן 17.
אבן עמאד אמר עליו: .
בנוסף ליצירותיו בנושא הדת, כתב א-סויוטי גם בנושא הרפואה.
כמו אבן אל-ג'ווזי, גם כתביו הרפואיים של א-סויוטי מבוססים כמעט לחלוטין על מסורות של הנביא מוחמד.
בין יצירותיו המפורסמות ביותר ניתן למצוא את:
תפסיר אלג'לאליין (تفسير الجلالين), אשר נחשב לאחת מפרשנויות הקוראן המקובלות ביותר בקרב המוסלמים.
א-טיב א-נבווי (الطب النبوي), אשר בנוי כלקסיקון רפואי.
ג'ירפה ג'ומה (שם מדעי: Giraffa jumae) הוא מין נכחד של מכפיל פרסה שחי לפני 5.3 מיליון עד 126,000 שנה.
מאובניו נמצאו ממלאווי עד לצ'אד וייתכן שגם בטורקיה.
מין זה היה קרובם הקדום של הג'ירפות החיות והוא שייך לסוג ג'ירף שבמשפחת הג'ירפיים.
המאובנים התגלו ב-1967 על ידי החוקר לואיס ליקי ונמצאה ממנו גולגולת.
לצידו נמצאו עוד פרסתנים גדולים כמו הקרנף רחב-שפה, מטרידיוכרוס וההיפופוטם הנכחד היפופוטם גורגופס (Hippopotamus gorgops).
ג'ירפה או נערה גבוהת קומה הוא סרט דרמת מלחמה רוסי מאת קנטמיר בלאגוב.
הסרט זכה להוקרה רבה ויצא לאקרנים ב-20 ביוני 2019.
הסרט היה מועמד על ידי רוסיה לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, כשהשחקנית ויקטוריה מירושניצ'נקו הייתה מועמדת לפרס האקדמיה האירופית לקולנוע בקטגוריית "השחקנית הטובה ביותר".
ב-17 בדצמבר 2019, הסרט נכלל ברשימת המועמדים הקצרה לאוסקר במועמדות "הסרט הזר הטוב ביותר".
בנוסף הסרט היה מועמד לפרס הסרט הטוב ביותר בטקס פרסי נשר הזהב הרוסי ה-18, אך זכה רק בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר.
סיפורן של שתי ותיקות מלחמה צעירות שחוזרות ללנינגרד שלאחר המלחמה ומנסות למצוא חיים שלווים חדשים כשהכל סביבן וגם בתוכן, עיי חורבות.
אנדריי ביקוב - ניקולאי איוואנוביץ
קסניה קוטפובה - ליובוב פטרובנה
פרס פיפרסקי בפסטיבל קאן בשנת 2019.
פרס הבימוי הטוב ביותר בתוכנית המראה המיוחד בפסטיבל קאן בשנת 2019.
גרנד פרי של פסטיבל הסרטים הבינלאומי "מראה" בשנת 2019.
גרנד פרי של פסטיבל הסרטים הבינלאומי של סחלין.
הפרס הראשי של פסטיבל הסרטים הבינלאומי בז'נבה.
ג'יש אל-חַרַמוּן הייתה קואליציה של פלגי מורדים סורים, שפעלו במזרח קוניטרה ובנפת ריף דמשק בסוריה, נגד המשטר הסורי.
לאחר ההפסד בקרב זבדאני (2015) הקואליציה חדלה לעבוד ברובה.
ג'ירפוקריקס (שם מדעי: Giraffokeryx) הוא סוג נכחד של יונק ממשפחת הג'ירפיים, שהתקיים בתת-היבשת ההודית ובשאר אירואסיה במהלך המיוקן לפני 14 עד 11 מיליון שנה מזמננו.
הסוג תואר ב-1910, ונכללו בו 2 מינים: Giraffokeryx punjabiensis ו-Giraffokeryx anatoliensis (כשלא כל החוקרים מכירים במין השני), כשבעבר ייחסו לסוג עוד 2 מינים: Giraffokeryx chinjensis, הנחשב כיום לחלק מהמין Giraffa priscilla שבסוג ג'ירף ו-Giraffokeryx anatoliensis, הידוע ממספר ממצאים בטורקיה, וכיום נחשב לחלק מהמין G.
הג'ירפוקריקס היה קטן ביחס לג'ירף המודרני ודמה יותר לאוקפי בגודלו ובמראהו הכללי, אף שייתכן והיה מהאבות הקדומים של שני הסוגים הקיימים ודמה לברהמתריום שנמצא גם בטורקיה ובהודו.
הוא היה בעל גולגולת עבה באורך 30 ס"מ והגיע לאורך ממוצע של 2.3 - 2.6 מטרים, לגובה 1.5 מטר בכתפיים ולמשקל ממוצע של 200 - 350 ק"ג.
המאפיין העיקרי שלו הוא רכס של 4 קרניים בעלות "ציצות" כשל ג'ירף, על עצם המצח.
הוא היה בעל טוחנות גבוהות כמו אצל רוב הג'ירפיים ובעל רגליים בינוניות, איתם יכל לרוץ במהירות בערבות.
ככל הנראה הוא ניזון מעלים נמוכים של עצים.
ג'ירפואידים (שם מדעי: Giraffoidea) היא על-משפחה מקבוצת הפקוריים שבתת-סדרת מעלי גירה.
בקבוצה ישנן שלוש משפחות: הג'ירפיים והאנטילוקפריים הקיימים והקלימקוכרטיים הנכחדים מהמיוקן.
כיום ישנם בכל בני הקבוצה רק 3 סוגים קיימים: אוקפי, ג'ירף, החיים באפריקה שמדרום לסהרה והאנטילוקפרה מאמריקה הצפונית.
הג'ירפואידים התפתחו החל מהמיוקן כשהם נחשבים לקרובי הפלאומרכיים, מהפרימיטיבים שבפקוריים.
הם התפתחו באמריקה הצפונית, אפריקה ואירואסיה לאורך ערבות עשב ואזורים פתוחים עד מיוערים למחצה, כשחלקם חיים כיום גם ביערות גשם עבותים.
קרני הקבוצה בעלי מבנה גרמי חזק ואינם נושרים כשל קרני האייליים.
ברובם הם קצרות יחסית ומשמשות ללחימה קצרה.
כל המינים בקבוצה הם אוכלי צמחים מעלי גירה, כשחלקם פיתחו צווארים ארוכים מאוד כמו הג'ירף.
משפחה קלימקוכרטיים (Climacoceratidae) - נכחדה
דיליפ קומאר (23 באפריל 1979 - 25 במרץ 2016), הידוע בשם קומאר, היה שחקן הודי שהופיע בעיקר בסרטי מלאיאלאם.
הוא היה בנו של השחקן Raghavan.
הוא ידוע בעיקר בזכות סרט הביכורים שלו Nammal (2002), שעליו קיבל את פרס איגוד מבקרי הקולנוע של קראלה לשחקן הטוב ביותר ופרס הסרט Mathrubhumi עבור הבכורה הטובה ביותר לגברים.
סרטו האחרון היה Traffic (2016).
שנהשם הסרטתפקידשפההערותסימוכין1987קיליפאטויֶלֶדהבכורה של מלאיאלאםאמן ילדים2002נמאלשיבןמלאיאלאםהופעת בכורה בתפקיד ראשי2003צ'ונדהדבןValathottu Thirinjal Nalamathe Veeduאג'ית' שכאר2004פאראםראג'וחוֹפֶשׁלאלן2005פאורןמנהיג סטודנטיםNerarian CBIסאיקומאר2006צ'אקרה מוטהוג'יוון ג'ורג'2008נג'אןג'ישנולא שוחרר2010יוגאפורושאןאייפאן2012נידרהוישוואןרגילחוסה מאשמלון אוסטדמהרוףמראה קמיעשעות בנקאות 10 עד 4אבינש סקר2013שחקניםהריקרישנןAnnum Innum Ennumשרידאר קרישנהרבקה אוטהופ קיז'קמלהקורוווילה קטינגאל2015קלאפדאםארוןבכורה טמילית2016תְנוּעָההמןהופעת בכורה בהינדיתסרט שלאחר המוות
ג'יש אל-עדל היא מיליציית אופוזיציה איראנית בדלנית בלוצ'ית הפועלת בחבל סיסתאן ובלוצ'סתאן שבאיראן.
הארגון החל את פעילותו ב־2013, מספר חודשים לאחר הוצאתו להורג של עבדול מאליק ריגי, מנהיג תנועת בלוצ'י ג'ונדאללה, לאחר שנעצר במהלך ניסיון להגיע לקירגיזסטן, באמצעות הנחתת המטוס בו שהה בבנדר עבאס שבדרום איראן.
הארגון הוגדר על ידי איראן, הודו ויפן כארגון טרור.
לפי הגדרת הארגון, מטרתו היא "להילחם בכוחות האיראניים כדי להחזיר את זכויותיהם של המוסלמים הסונים במדינה".
הארגון מאשים את הרשויות האיראניות "בתרגול תוכניות מהפכניות עדתיות באזור, ובשאר האזורים המאוכלסים על ידי מוסלמים סונים".
מפקד ארגון ג'יש אל-עדל הוא עבדול רחים מלאזאדה, שפועל בשם סאלח אל-דין פארוקי, האמיר של הארגון.
על פי הצהרותיו, ארגון ג'יש אל-עדל פועל להשגת מספר מטרות:
הרמת דגל המונותאיזם וגירוש כל הביטויים של מה שהוא מתאר כפוליתאיזם, מכל מערב בלוצ'יסטן.
פגיעה והחלשה של המנגנון הצבאי האיראני ברחבי בלוצ'יסטן, ויצירת בלבול והסחת דעת של המשטר האיראני מבפנים.
הגנה על הסונים במדינות שונות בעולם.
החזרת זכויות ה"בלוך" שלטענתם נגנבו על ידי שלטונות טהראן: זכויות אזרחות, זכויות קרקע, כבוד, זכויות אדם, "העושר הגנוב של המדינה" ועוד.
ב-25 באוקטובר 2013, הארגון קיבל אחריות על הריגתם של 14 אנשי משמר הגבול האיראני בעיר סרבאן.
הארגון טען כי התקיפה הייתה בתגובה להוצאתם להורג של 16 אסירי בלוך איראנים.
האסירים הורשעו בסחר בסמים ובהקצנה.
בתגובה לתקיפה, למחרת, ב-26 באוקטובר, פקידים איראנים תלו 16 אסירים.
ב-26 באפריל 2017, הארגון לקח אחריות על מארב שבמסגרתו נהרגו לפחות תשעה שוטרי גבול איראניים, ונפצעו שניים נוספים.
התקיפה התבצעה בעת ששוטרי הגבול האיראניים סיירו בגבול פקיסטן-איראן.
בדצמבר 2018, הארגון לקח אחריות על פיגוע התאבדות בעיר החוף צ'באהר, בו נהרגו שני שוטרים ונפצעו ארבעים ושניים נוספים.
ב-29 בינואר 2019 הארגון היה אחראי לפיצוץ כפול בזאהדאן, בו נפצעו שלושה שוטרים.
ב-2 בפברואר 2019, על פי סוכנות הידיעות "תסנים", הארגון קיבל אחריות לפיגוע על הבסיס החצי-צבאי בסיג' בדרום מזרח איראן.
הפיגוע גרם למוות של חייל פרה-צבאי ולפציעתם של חמישה נוספים.
ב-13 בפברואר 2019, הארגון הוציא פיגוע התאבדות באיראן באוטובוס שהוביל אנשי משמרות המהפכה האסלאמית.
בפיגוע נהרגו 27 בני אדם.
ב-4 באפריל 2024 לפחות חמישה אנשי ביטחון איראניים נהרגו במתקפה של הארגון בשני אתרים צבאיים בערים ראסכ וג'בהאר שבדרום-מזרח איראן.
לפי ערוץ אל-ערביה הסעודי, לפחות שמונה חמושים מהארגון נהרגו.
מספר ימים לאחר מכן, ב-9 באפריל, אנשי הארגון הרגו 6 שוטרים וקצינים איראנים באזור סיב וסוראן בדרום מזרח איראן, סמוך לגבול עם פקיסטן.
ב-7 בינואר 2026 הרגו חברי הארגון את מחמוד חקיקת, מפקד תחנת משטרה באיראנשהר שבמחוז סיסתאן ובלוצ'יסתאן במזרח איראן כחלק מההפגנות נגד המשטר.
ב-24 בינואר 2024 ביצעה איראן ירי רקטי כנגד בסיסי אימונים של ארגון ג'יש אלעדל בפקיסטן, כנקמה על פיגוע ההתאבדות בכרמאן ביום השנה לחיסולו של קאסם סולימאני על ידי ארצות הברית.
ג'יש אל-אומה אל-סלפי פי בית אל-מקדס , הידוע גם בשם ג'יש אל-אומה פי אכנאף בית אל-מקדס או פשוט כג'יש אל-אומה , הוא ארגון טרור פלסטיני ג'יהאדיסטי סלפי ברצועת עזה.
הארגון נחשב לתומך באל-קאעדה ולמתנגד לחמאס.
ג'יש אל-אומה טוען כי הארגון נוסד ב-2005, אך חוקרים תיארכו את הקמתו ל-2006, 2007 או 2008. הארגון התמקד בעיקר בשיגורי רקטות אחרים לשטח ישראל, ובינואר 2008 הודיע על כוונתו לרצוח את נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש במהלך ביקורו בישראל.
ב-1 בספטמבר 2008 ארגן ג'יש אל-אומה את "מפגש ההכשרה הציבורי" הראשון שלו בדרום העיר עזה ומתח ביקורת על ממשל חמאס ברצועת עזה.
בתגובה, יומיים לאחר מכן עצר חמאס את מנהיג הארגון אבו חפס אל-מקדסי.
בעקבות כך הפכו שני ארגוני הטרור לעוינים, אך נמנעו מלחימה גלויה.
ג'יש אל-אומה התעלם מהסכמי הפסקת אש בין חמאס וישראל בעוד שחמאס עצר שוב ושוב את חברי הארגון, בפרט את אל-מקדסי.
ב-2012 התאחד הארגון עם קואליציית הנוער הסלפי בפלסטין.
ג'יש אל-אומה לחם לצד חמאס במבצע עמוד ענן ב-2012 ובמבצע צוק איתן ב-2014. ב-12 בנובמבר 2019 ירה הארגון רקטות לעבר כפר עזה במבצע חגורה שחורה בתגובה לחיסולו של בהאא אבו אל-עטא, ובנוסף טען כי לקח חלק במבצע שומר החומות בשיגור רקטות לעבר יישובים וערים בעוטף עזה, בהם שדרות ואשקלון.
ג'יש אל-אומה טוען שהוא משתתף בלחימה ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל.
הארגון נחשב קטן יחסית, ומונה ככל הנראה עשרות פעילים בלבד.
מנהיגו הוא אבו חפס אל-מקדסי, שתוארו הוא אמיר.
מקורות המימון של הארגון כוללים תרומות באמצעות ביטקוין.
הארגון מתאר את עצמו ככוח ג'יהאד סלפי שמטרתו להחיל את חוק השריעה בכל האומה, כלל הקהילה המוסלמית העולם, ולשחרר את פלסטין ואל-אקצא.
ג'יש אל-אומה שואף להקמת ח'ליפות אסלאמית, ובהתאם לכך תוארו של מנהיגו הוא אמיר.
האידאולוגיה של הארגון כוללת אנטישמיות מוסלמית ואנטי-ציונות, והוא מאשים את היהודים בהרס הח'ליפות הישנה מתוך אמונה שיש להם "בהמיות וברבריות" מולדת.
הוא מבקר את השפעתה של איראן ברצועת עזה והאשים מדינות מוסלמיות שונות כמו ירדן, איחוד האמירויות הערביות וערב הסעודית בסיוע ל"מלחמה נגד האסלאם" על ידי אי-התנגדות לישראל, בפרט במלחמת חרבות ברזל.
בנוסף, בניגוד לרוב ארגוני הטרור הפלסטיניים ג'יש אל-אומה אינו לאומני אלא דתי בלבד, ועל כן לא אימץ סמלים פלסטיניים כגון הדגל הפלסטיני אלא רק את הדגל השחור של הג'יהאד והשהאדה.
יחסים עם קבוצות אסלאמיסטיות ופלסטיניות אחרות
ג'יש אל-אומה תומך באל-קאעדה, אף על פי שהוא אינו מזוהה עמו באופן רשמי.
הוא מתנגד לארגון המדינה האסלאמית ורואה בתומכיו "ח'וארג'" בטענה שהוא מאיים על אחדות הפלגים הג'יהאדיסטים ברצועת עזה.
לפי הארגון הדמוקרטיה היא כפירה חילונית, ועל כן הוא רואה בתנועות הפת"ח והחזית העממית לשחרור פלסטין אויבות.
לארגון מערכת יחסים מתוחה מאוד עם חמאס ועם ממשלו בעזה בטענה שהוא לא אוכף את חוקי השריעה ושהשתתפותו ב "מנציחה את הסכמי אוסלו והרשות הפלסטינית".
ביחס לשאר הקבוצות הפלסטיניות, כמו הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, ג'יש אל-אומה "רואה בתנועות אסלאמיות אחרות אחיות ומכבדת אותן".
במהלך מלחמת חרבות ברזל הביע ג'יש אל-אומה תמיכה בחמאס ובברית רחבה יותר של ארגוני טרור פלסטיניים.
בנוסף, ג'יש אל-אומה רואה בארגונים שיעים, בייחוד חזבאללה, "אויבים שיש להילחם בהם".
ג'יש אל-מווחידין הייתה מיליציה דרוזית במלחמת האזרחים בסוריה, שפעלה בעיקר בלחימה הגנתית.
עם זאת, היא תוארה גם כתומכת בבשאר אל-אסד ובממשל הבעת' הסורי.
הקבוצה פעלה בעיקר באזורי סווידא, דרעא, דמשק ואזורים נוספים שבהם מרוכזת אוכלוסייה דרוזית, והכריזה על הקמתה בתחילת שנת 2013. היא פעלה בעיקר באזור הר הבשן, הידוע גם כ-ג'בל אל-ערב, אזור הררי בנפת א-סווידא, וכן באזור הר החרמון שבנפת דמשק, אזורים המאוכלסים ברובם בדרוזים.
הקבוצה הוקמה בתגובה למתקפות על אזרחים דרוזים.
הקבוצה מנציחה דמויות אנטי-קולוניאליות, כמו סולטאן אל-אטרש, שהיה מנהיג דרוזי בולט.
ג'לאל אשקר (נולד ב-18 באוקטובר 1956) הוא רופא ישראלי, מומחה ברפואה דחופה וברפואה פנימית.
משמש כמנהל המחלקה לרפואה דחופה במרכז הרפואי הלל יפה בחדרה ומשמש כמרצה-מחנך קליני בפקולטה לרפואה בטכניון.
נולד וגדל בבאקה אל-גרבייה, סיים את לימודי הרפואה באוניברסיטת בולוניה באיטליה ב-1982. ביצע התמחות ברפואה פנימית (1986-1992).
השלים תואר שני בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב ב-2001 ולימודי ניהול מערכות בריאות במכללה למנהל (1998-1999).
החל לעבוד במרכז הרפואי הלל יפה ב-1983, תחילה במחלקת טיפול נמרץ לב (1984-1986) ולאחר מכן במחלקה לרפואה דחופה מ-1992. כיהן כסגן מנהל המחלקה (2000-2003) ומשמש כמנהל המחלקה מאז 2004. בנוסף, הוא מכהן כטוקסיקולוג המרכז הרפואי.
בשנת 2024 קיבל את "מגן שר בריאות".
אשקר מלמד בפקולטה לרפואה ע"ש רפפורט בטכניון מאז 2003. הוא מדריך סטודנטים לרפואה ומתמחים במחלקה לרפואה דחופה, ומלמד סטודנטים לסיעוד בבית הספר האקדמי לסיעוד במרכז הרפואי הלל יפה מאז 1990. החל מ-1995 מעביר קורסי העשרה לרופאים במסגרת קופות החולים באזור.
בשנים 2005-2009 שימש מדריך בקורסי ACLS במרכז הסימולציה הרפואית.
הוא חבר באיגוד הישראלי לרפואה דחופה, במועצה הלאומית לטראומה ולרפואה דחופה ובאיגוד האירופי לרפואה דחופה (EUSEM).
מאז 2016 משתתף בהכנת שאלונים ובהערכה בבחינות למתמחים ברפואה דחופה, ומאז 2004 היה חבר בוועדת פיקוח של המועצה המדעית להכרה בהתמחויות.
תחומי המחקר של אשקר כוללים רפואה דחופה, טוקסיקולוגיה, קרדיולוגיה דחופה ומחלות זיהומיות.
פרסם מאמרים בכתבי עת רפואיים כגון Toxicon, IMAJ, European Heart Journal: Acute Cardiovascular Care ו-Journal of the American College of Cardiology, בנושאים הכוללים שימוש בסמנים ביוכימיים לאבחון מצבי חירום, ניהול אוטם שריר הלב ופרפור פרוזדורים, הרעלות, ומחלות זיהומיות ברפואה דחופה.
אשקר תושב באקה אל גרביה, נשוי ואב לחמישה.
גַ'לְג'וּלְיָה היא מועצה מקומית ערבית-מוסלמית במחוז המרכז בישראל, 3 ק"מ מזרחית לכפר סבא.
ג'לג'וליה היא יישוב עתיק יומין ששמו נזכר בכתובים היסטוריים.