tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משנות ה-80 של המאה ה-19, בראון היה אחד המאיירים הפוריים ביותר בבריטניה.
בראון אייר כמות מדהימה של סיפורי ילדים, סיפורים ורומנים.
נפח העבודה הכולל שלו היה עצום.
קירקפטריק מביא ההערכה כי בראון ייצר כ 3,660 תמונות בעבודתו.
בראון גם כתב על עצמו.
הוא הציג את עבודותיו בהרחבה בלמעלה מ -200 יצירות שהוצגו במהלך חייו.
בראון אייר שישה או שבעה ספרים בשנה.
המחקר ההיסטורי על האיורים שלו היה קפדני.
הוא אסף שריונות אבירים, קסדות, אקדחים, פגיונות, חרבות, מדים ואפילו אוכפים.
כשעבד, הוא היה מתייחס לאלה כל הזמן כדי להבטיח שתיאורי הלבוש ההיסטוריים שלו יהיו מדויקים.
בראון הקפיד מאוד שיבין את הטקסט שהוא מאייר.
הוא היה קורא את הטקסט תחילה, ולאחר מכן קרא אותו שוב כדי לזהות את פרטי הסצנה שיש להמחיש.
ככה יצר את שמו בזכות מחקרו הקפדני.
בנוסף לספרים הרבים, בראון אייר עשרות מגזנים שונים, חלקם עם סיפורים מאויירים וחלקם איורים שליוו מאמרים רבים.
בראון נפטר ב -27 במאי 1932 בביתו בריצ'מונד, סורי.
למרות כישרונו, בראון מעולם לא השיג את שבחי הביקורת שניתנו לחלק מבני דורו.
הוא היה קפדן ומוכשר מאוד, הוא לא הצליח להשוות את תהילתו לזו של אביו רק משום שיצירתו הופיעה באופן נרחב מדי ומהדורות זולות, כך שמעולם לא נקשר לאחד מהמחברים המשמעותיים.
פפן ומיקלת'וויט מסכימים כי כישלונו להמשיך את הישגו של אביו המפורסם, נבע בחלקו מכך שמעולם לא הפך למאייר הראשי.
וחלק ניכר מהתפוקה העצומה שלו פורסם במהדורות זולות מאוד.
עם זאת, הם הגיעו למסקנה כי על סמך האנרגיה, היכולת, האמינות והנפח העצום עליו להיות מדורג בין המאיירים החשובים ביותר בתקופתו.
דויל מסכם כי: עבודתו של גורדון בראון לאורך השנים הייתה כה מגוונת ומלאה, כל כך מיומנת, וברמה כה גבוהה בעקביות עד שהשבחים ממש חסרים להערכתו.
בסך הכל היצירות שאוירו על ידי גורדון בראון מאוירות כראוי.
וממשיך ואומר שהוא ממחיש יותר מהמציאות מאשר מהדמיון, ושהרעיונות שלו לגבי ארץ אגדות ...
נמרצים וציוריים לא פחות מהרעיונות שלו על היומיום והרומנטיקה".
דלבי כתב שגורדון בראון היה אחד המאיירים הגדולים של תור הזהב, הן מבחינת האיכות והן מבחינת הכמות.
תפוקתו העצומה, בממוצע שישה ספרים בשנה במשך כמעט חצי מאה, אמנם העלתה את המוניטין שלו באופן מועט, אך אין ספק שציוריו החיים והמדויקים בקפידה היו תמיד מוצלחים ואהובים מאוד על דורות של ילדים שהתמכרו לקלאסיקות הפופולריות הנצחיות שהוא אייר.
גורדון מאטה-קלארק (נולד כ-Gordon Roberto Echaurren Matta; 22 ביוני 1943 – 27 באוגוסט 1978) היה אמן אמריקאי שנודע בעיקר בזכות יצירות האמנות לאתרים ספציפיים שיצר בשנות ה-70.
הוריו של מאטה-קלארק היו אמנים: אן קלארק, אמנית אמריקאית, ורוברטו מאטה, צייר סוריאליסטי צ'יליאני ממוצא באסקי, צרפתי וספרדי.
כמו כן היה מאטה-קלארק בן הסנדק של אשתו של מרסל דושאן, אלכסינה "טיני" דושאן.
אחיו התאום סבסטיאן, אמן גם הוא, התאבד ב-1976.
בשנים 1962–1968 מאטה-קלארק למד אדריכלות באוניברסיטת קורנל, ובילה שנה בסורבון בפריז, שם למד ספרות צרפתית.
ב-1971 שינה את שמו לגורדון מאטה-קלארק עת אימץ את שם המשפחה של אמו.
מאטה-קלארק לא פעל כאדריכל קונבנציונלי, אלא עבד על מה כינה "אנרכיטקטורה"- שילוב של המילים אנרכיה וארכיטקטורה- כגישה ופרקטיקה רדיקלית לחקירה, ניתוח והתערבות בסביבות בנויות.
בזמן כהונתו של מאטה-קלארק שם, תוכנית האדריכלות של קורנל הונחה בחלקה על ידי קולין רו, תאורטיקן אדריכלי מובהק של המודרניזם.
מאטה-קלארק השתמש במספר סוגי מדיה לתיעוד עבודתו, לרבות וידאו וצילום.
עבודתו כוללת יצירות מיצג ומיחזור, עבודות חלל ומרקם, וחיתוך מבנים שעימם הוא מזוהה.
בתוך כך, מאטה-קלארק גם השתמש במשחקי מילים ובחידודים אחרים כדרך להמשגה מחדש של תפקידים ויחסים מותנים מראש בשדה החברתית והארכיטקטוני.
בפברואר, 1969, התערוכה "Earth Art", שאצר וילובי שארפ בהזמנת טום לוויט, הוצגה במוזיאון אנדרו דיקסון ווייט לאמנות שבאוניברסיטת קורנל.
מאטה-קלארק, שהתגורר באותה עת באיתקה, הוזמן על ידי שארפ לעזור לאמנים המשתתפים בביצוע העבודות שלהם לתערוכה במקום.
לאחר מכן עודד שארפ את גורדון מאטה-קלארק לעבור לניו יורק, שם המשיך שארפ להציג אותו בפני חברי עולם האמנות של ניו יורק.
בשנת 1971 הקים מאטה-קלארק יחד עם קרול גודן וטינה ג'ירוארד את FOOD; מסעדה בשכונת סוהו במנהטן שנוהלה ואוישה על ידי אמנים.
מאטה-קלארק ניהל את המסעדה עד לשנת 1973. FOOD הייתה בעלת מטבח פתוח וחומרי גלם אקזוטיים שחגגו את הבישול, והפעילויות שלה עזרו בגיבוש קהילת האמנות באזור.
הראשון מסוגו בסוהו, FOOD הפך לשם דבר בקרב אמנים והיה למקום מפגש מרכזי לקבוצות כמו אנסמבל פיליפ גלאס, Mabou Mines והרקדנים של גרנד יוניון.
בתחילת שנות ה-70, במסגרת הקהילה האמנותית שלו שנטוותה סביב FOOD, מאטה-קלארק פיתח את הרעיון של "אנרכיטקטורה" והבעת עניין בחללים ריקים, בפערים משוללי שימוש ובאתרים לא מאוישים.
עם הפרויקט שלו Fake Estates, מאטה-קלארק התייחס לנושאים אלה של "לא-אתרים" על ידי רכישה במכירה פומבית של 15 שאריות ורצועות אדמה קטנות שלא ניתן להשתמש בהן בקווינס ובסטטן איילנד, ניו יורק, תמורת 25–75 דולר למגרש.
הוא תיעד נכסים אלו באמצעות תצלומים, מפות, רישומים בירוקרטיים ופעולות, ועסק בהם בעל פה ובטקסט.
ברם לא הצליח לאכלס שאריות אלה של אי-סדרים מנהליים בדרך אחרת.
בשנת 1974, ביצע מאטה-קלארק פעולת דקונסטרוקציה על ידי הסרת חזיתו של בית לאורך תעלת האהבה, והזזת הקירות שנוצרו ל-Artpark, ביצירתו "בינגו".
עבור הפרויקט הגדול האחרון שלו, Circus or The Caribbean Orange (1978), יצר מאטה-קלארק חיתוכי עיגול בקירות וברצפות של בית עירוני הסמוך לבניין הראשון של המוזיאון לאמנות עכשווית בשיקגו (237 East Ontario Street), ובכך הביא לשינויו הרדיקאלי של החלל.
בעקבות הפרויקט משנת 1978, הציג ה-MCA שתי רטרוספקטיבות של מאטה-קלארק, ב-1985 וב-2008. התערוכה "You Are the Measure" משנת 2008 כללה חומר ארכיוני של פרויקט שיקגו מ-1978 שלא הוצג קודם לכן.
You Are the Measure נדד למוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית, ניו יורק, ולמוזיאון לאמנות עכשווית, לוס אנג'לס .
מאטה-קלארק מת מסרטן הלבלב ב-27 באוגוסט 1978, בגיל 35, בעיר ניו יורק .
הוא הותיר אחריו את אלמנתו, ג'יין קרופורד.
ארכיון גורדון מאטה-קלארק נמצא במרכז הקנדי לארכיטקטורה, מונטריאול.
גורדון סֶטֶר הוא תת-מין של כלב השייך למשפחת הכלביים.
שמו הגיע לו מהשבט הסקוטי גורדון.
אבות אבותיו, כמו של תת-מיני הסטר האחרים, הם כפי הנראה הכלאה של פוינטר, ספרינגר ספניאל אנגלי וספניאל מים אירי.
גזע זה הוא כלב ציד אשר שימש לאיתור ציד על ידי חוש הריח.
הסטר שייך לקבוצת כלבי הציד ששמם מלמד על תפקידם: הרטריוור משמש להבאת הציד אחרי שנורה, הפוינטר מצביע על הצייד ואילו הסטר מתיישב ליד הציד.
גובהו מגיע עד 69 סנטימטרים.
הגוף באורך בינוני ביחס לגובהו ויש לו גפיים אחוריים חזקים.
פרוותו קצרה עד בינונית ובעלת מרקם משיי.
פרוותו מתארכת בחלק החיצוני של האוזניים, הצוואר, החזה, במורד החלק האחורי של הרגליים הקדמיות, מתחת לבטן וברגליים האחוריות, ואינה מתולתלת.
הסטר נחשב לכלב בעל מרץ רב, כלב ציד מעולה ובעל חוש ריח מפותח.
מכיוון שזהו כלב נמרץ ושובב מומלץ להוציא אותו למרחבים פתוחים ויש הממליצים לאלפו.
הם כלבים פעילים שזקוקים להרבה פעילות גופנית, לפחות שעתיים ביום.
הסטר עירני, מתעניין ובטוח בעצמו.
הוא נאמן, וחזק מספיק כדי לעמוד בקשיים של האימונים.
הם רגישים ואמפתיים, להוטים ללמוד וזקוקים לטיפול תקיף אך עדין.
סטרים אנגליים הם אינטליגנטיים מאוד, וניתן לאמן אותם לבצע כל משימה שגזע אחר יכול לעשות, למעט רעיית צאן.
עם זאת, לא תמיד קל לאמן אותם, שכן אינסטינקט הציפורים הטבעי שלהם נוטה להסיח את דעתם בסביבות חיצוניות.
לגזע זה מספר בעיות מוכרות: תת-פעילות של בלוטת התריס, מחלת אגן תורשתית, קטרקט ועוד.
גורדון וולטר הרברט הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל קנדי-פיני אשר שימש כמאמנה של באיירן מינכן מהבונדסליגה והיורוליג ושל נבחרת קנדה בכדורסל.
הרברט שיחק כדורסל מכללות במכללת צפון איידהו בקור ד'אלן במשך שנתיים ואף הוכנס להיכל התהילה שלה ב-2009, וב-1979 עבר לאוניברסיטת איידהו במוסקו.
לאחר שנפצע בפרק כף היד והחמיץ את כל שנתו הרביעית (שאמורה להיות האחרונה שלו), המשיך הרברט לשנה חמישית במכללות.
הוא פתח בעמדת הסמול פורוורד וסייע לאיידהו לנצח בכל 16 המשחקים הראשונים שלה, לסיים במאזן 24–2 בעונה הסדירה ולהעפיל לשמינית גמר טורניר אליפות המכללות בכדורסל.
לאחר שסיים את קריירת המכללות שלו שיחק הרברט בפינלנד במשך 12 שנים בחמש קבוצות שונות.
קריירת המועדונים שלו הסתיימה ב-1994, כשהחל לאמן.
הרברט שיחק גם במדי נבחרת קנדה הבוגרת בטורניר הכדורסל באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984), שם סיימה במקום הרביעי, ובאליפות העולם בכדורסל 1986, בה סיימה במקום השמיני.
הרברט זכה במדי נבחרת קנדה במדליית זהב בטורניר הכדורסל באוניברסיאדת אדמונטון (1983).
ב-1994 מונה הרברט למאמן קוריהאיט הפינית, קבוצתו האחרונה כשחקן.
הוא אימן בפינלנד עד שנת 2000, אז מונה למאמנה של ס.
ב-2001 מונה למאמן סקיליינרס פרנקפורט וב-2004 זכה באליפות הבונדסליגה.
ב-2006 עבר לצרפת וחתם בראסינג פריז, וב-2006 מונה למאמן פו אורטז והוביל אותה לזכייה ב.
בנוסף, בין 2005 ל-2007 שימש כמאמנה של נבחרת גאורגיה בכדורסל.
ב-7 ביולי 2007 מונה הרברט למאמן אריס סלוניקי מליגת העל היוונית בכדורסל.
בעונת שימש כעוזר מאמן בקבוצת ה-NBA טורונטו ראפטורס.
לאחר שאימן את אספון הונקה, פרנקפורט ואלבה ברלין, בעונת הוביל הרברט את הסקיליינרס לזכייה ביורופקאפ לאחר ניצחון בגמר על פלקנסטרו וארזה.
באותה עונה הוא אף נבחר למאמן השנה בבונדסליגה.
במאי 2020 שוחרר הרברט מפרנקפורט וב-2 ביולי חתם באבטודור סראטוב הרוסית מהליגה המאוחדת של VTB.
בספטמבר 2021 הוא מונה למאמן נבחרת גרמניה בכדורסל, תחת הדרכתו זכתה הנבחרת במדליית ארד באליפות אירופה ב-2022 ובמדליית זהב בגביע העולם בכדורסל 2023.
ב-25 ביולי 2024 מונה למאמן באיירן מינכן מליגת העל הגרמנית והיורוליג, וב-1 במאי 2025 מונה למאמנה של נבחרת קנדה בכדורסל.
ב-20 בדצמבר 2025 פוטר הרברט מאימון באיירן מינכן לאחר שמונה הפסדי יורוליג רצופים.
גורדון פולרטון היה מהנדס, טייס ניסוי ואסטרונאוט אמריקאי אשר לקח חלק בתוכנית מעבורת החלל.
גורדון פולרטון נולד בעיר רוצ'סטר שבניו יורק.
לאחר סיום בית הספר למד הנדסת מכונות במכון הטכנולוגי של קליפורניה בה קיבל תואר ראשון בשנת 1957 ותואר שני בשנת 1958.
לאחר סיום הלימודים החל פולרטון לעבוד בחברת יוז איירקראפט והתגייס לחיל האוויר של ארצות הברית.
הוא סיים קורס טיס ובשנת 1964 התקבל לבית ספר לטייסי ניסוי בבסיס חיל האוויר אדוארדס.
בשנת 1969 התקבל לצוות האסטרונאוטים של נאס"א.
גורדון פולרטון היה חבר בצוות תמיכה של מספר משימות במסגרת תוכנית אפולו.
בשנת 1977 נכלל בצוות טייסי ניסוי של מעבורת החלל אנטרפרייז וביצע מספר טיסות.
בשנת 1982 היה פולרטון הטייס של משימה STS-3. מעבורת זו נחתה לראשונה בנמל החלל וייט סנדס.
בשנת 1985 פיקד על צוות משימה STS-51-F.
בהמשך היה פולרטון טייס של קונבאייר 990 במהלך פיתוחו, וכיהן באותו תפקיד בצוות פיתוח של מקדונל דאגלס F/A-18 הורנט.
כמו כן היה טייס ניסוי בפרויקטים נוספים של חיל האוויר האמריקאי.
פולרטון השתתף בטיסות ניסוי על קוליות במטוס הסובייטי טופולב Tu-144.
בשנת 2007 פולרטון פרש מהשרות.
בשנת 2009 עבר שבץ מוחי והיה מאושפז עד לשנת 2013.
גורדון קייל דיאז קורמייה הוא שחקן קנדי.
קורמייה נולד ב-8 באוקטובר 2009 בוונקובר, קולומביה הבריטית שבקנדה.
בנם של גורדון קורמייה וג'נאלין קורמייה, מהגרת מסנטה רוסה (אנ'), הפיליפינים.
הוא התעניין במשחק מגיל קטן.
בשנת 2019, ביצע את הופעת הבכורה שלו בסדרת הטלוויזיה "תפוס את שורטי", שם הוא גילם את ילד פרחח מגואטמלה.
באותה שנה הופיע בסדרה "אבודים בחלל".
בשנת 2020 הופיע במיני-סדרת הטלוויזיה "העמדה" בשירות הסטרימינג "פרמאונט+", המבוססת על רומן באותו השם מאת הסופר סטיבן קינג.
באוגוסט 2021, הוא לוהק לתפקיד הראשי בתור אנג בסדרת הטלוויזיה "אווטאר: כשף האוויר האחרון" רימייק לייב אקשן של נטפליקס לסדרת האנימציה באותו שם.
הסדרה עלתה לשירות "נטפליקס" ב-22 בפברואר 2024, ועונתה הראשונה כללה שמונה פרקים.
שנהסרטתפקידהערות2023Ready Jet Go!: Space Campמיטשל פטרסוןדיבוב
שנהפרסקטגוריהפרויקטתוצאהמקור2024פרס בחירת הילדים של ניקלודיאוןכוכב טלוויזיה אהוב (משפחה)אווטאר: כשף האוויר האחרון
גורדון מקווין היה כדורגלן סקוטי ששיחק בעמדת המגן בסנט מירן, לידס יונייטד ומנצ'סטר יונייטד, בנוסף לנבחרת סקוטלנד.
מקווין היה שוער כשלמד בבית הספר, אך מאוחר יותר עבר לעמדת הבלם.
הוא הוחתם בגיל 18 על ידי סנט מירן, ועד מהרה עקבו אחריו סקאוטים ממועדונים אחרים.
ב-1972 הציעה עליו לידס יונייטד 30,000 לירה שטרלינג, וראתה בו מחליף לטווח ארוך לג'ק צ'רלטון המזדקן.
צ'רלטון שיחק בחלק מעונת אך החליט לפרוש לקראת סיום העונה.
מקווין שיחק שישה משחקים בעונתו הראשונה בלידס.
לאחר פרישתו של צ'רלטון שיחק מקווין במשך רוב עונת .
לידס זכתה באליפות הליגה עם רצף של 29 משחקים ללא הפסד מתחילת העונה, כשמקווין משחק תפקיד מרכזי לצד נורמן האנטר כצמד הבלמים הראשון של לידס.
מקווין והאנטר הצטיינו בחלק האחורי בעונה שלאחר מכן, בעיקר בקמפיין של לידס בגביע אירופה לאלופות, במהלכו כבש מקווין שלושה שערים.
הוא הושעה לגמר גביע אירופה לאלופות 1975 לאחר שהורחק בחצי הגמר מול ברצלונה, ולידס הפסידה בלעדיו 0–2 לבאיירן מינכן.
בפברואר 1978 עבר מקווין מלידס ליריבתה המושבעת מנצ'סטר יונייטד תמורת 500,000 ליש"ט.
עם החתימה אמר ש"99% מהשחקנים רוצים לשחק במנצ'סטר יונייטד והשאר שקרנים".
רק כמה שבועות קודם לכן הצהיר במגזין Shoot שהוא רוצה להישאר באלנד רואד, אצטדיונה של לידס, במשך כל הקריירה שלו.
הוא שיחק בגמר גביע ה-FA ב-1979, וכבש את השער הראשון מבין שניים של יונייטד בדקה ה-86' בהפסד 2–3 לארסנל.
מקווין זכה לבסוף להניף את הגביע האנגלי ב-1983, בו זכתה יונייטד לאחר ניצחון 4–0 במשחק חוזר על ברייטון אנד הוב אלביון (המשחק הראשון נגמר בתיקו 2–2, ולא הונהגה אז שיטת דו-קרב פנדלים).
הוא גם היה בקבוצה שהפסידה 1–2 לליברפול בגמר גביע הפוטבול ליג באותה עונה.
בגמר שיחק מקווין כחלוץ מרכזי מפני שהיה פצוע ויונייטד כבר ניצלה את החילוף המותר היחיד שלה.
הוא עזב את אולד טראפורד בסיום עונת 1985/1984 לאחר שאיבד את מקומו בהרכב לפול מקגראת' ולא נכלל בסגל בניצחון 1–0 על אברטון בגמר הגביע האנגלי 1985.
בסוף עונת 1973/74 זומן מקווין לנבחרת וערך את הופעת הבכורה הבינלאומית שלו מול .
הוא זומן לסגל הנבחרת למונדיאל 1974, אך לא שיחק.
עד מהרה הוא הפך לשחקן קבוע בסקוטלנד, ושימש כקפטן הנבחרת וכבש את שערו הבינלאומי הראשון בתיקו 1–1 מול ב-1 ביוני 1975. הוא השיג הצלחה גדולה עם סקוטלנד ב-1977, כשהבקיע שערים נגד בהאמפדן פארק ולאחר מכן מול בוומבלי במהלך זכייתה של סקוטלנד באליפות הבית הבריטית.
באותה שנה עזר לנבחרת להעפיל למונדיאל 1978 על ידי ניצחון על באצטדיון אנפילד.
הוא זומן לסגל הנבחרת בגביע העולם, אך לא יכול היה לשחק עקב פציעה.
מקווין שיחק את משחקו האחרון עבור סקוטלנד ב-1981, לאחר שרשם שלושים הופעות וכבש חמישה שערים.
מקווין אימן מספר קבוצות מחוץ ל לפני שהיה המאמן של איירדיאוניאנס () לתקופה קצרה.
כאשר חברו לקבוצה לשעבר וידידו של מקווין, בריאן רובסון, מונה למנג'ר מידלסברו, הוא הצטרף אליו כמאמן קבוצת המילואים.
הוא החזיק בתפקיד במשך חמש שנים, ולאחר מכן היה מאמן הקבוצה הראשונה במשך שנתיים.
מקווין עזב את המועדון ביוני 2001 בעקבות עזיבתו של רובסון ומינויו של סטיב מקלארן.
לאחר מכן הצטרף מקווין לסקיי ספורטס כמומחה.
ב-29 באפריל 2008 חזר מקווין למידלסברו כעוזר סקאוט.
לאחר שאימן את מידלסברו עברו מקווין ואשתו לכפר האטון רודבי, צפון יורקשייר.
לזוג נולדו בן ושתי בנות, אחת מהן, היילי, היא עיתונאית ספורט בסקיי ספורטס ובערוץ הטלוויזיה של מנצ'סטר יונייטד.
מקווין היה תומך של מפלגת הלייבור.
באוקטובר 2011 אובחן מקווין כחולה בסרטן הגרון והחל בטיפול בבית החולים האוניברסיטאי ג'יימס קוק במידלסברו.
בינואר 2021 הוא אובחן עם שיטיון וסקולרי, מה שהדגיש את סוגיית הפציעות שנגרמו לכדורגלנים כתוצאה מנגיחות.
הוא נפטר מדמנציה בביתו ב-15 ביוני 2023, בגיל 70.
קבוצת השנה של התאחדות שחקני הכדורגל: ,
היכל התהילה של הכדורגל הסקוטי: 2012
סת' גורדון פרסונס היה פוליטיקאי אמריקאי מאלבמה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אלבמה בשנים 1951–1955.
גורדון פרסונס נולד במונטגומרי, אלבמה, שם החזיק והפעיל אביו בית מרקחת בשכונת מגוריהם.
בתקופת נעוריו התנהל פרסונס ברחובות מונטגומרי כשהוא רכוב על אופנוע בעוד שרוב הנערים בני גילו רכבו על אופניים.
כתלמיד בינוני, הוא למד בארבעה בתי ספר תיכון שונים.
לאחר סיום לימודיו הוא החל ללמוד ב-1921 בתוכנית להנדסת חשמל באוניברסיטת אובורן, שם הישגו הבולט ביותר היה כהונתו כנשיא "מועדון הנוודים", קבוצה של סטודנטים שנכחו בכל משחקי החוץ של נבחרת הפוטבול של המוסד כשהם לבושים כנוודים.
שמה של קבוצה זו השתקף ברוח חסרת המנוחה של חבריה.
לאחר שנת לימודים אחת פרש פרסונס מהלימודים, ובמשך השנים הבאות עבר מעבודה לעבודה.
הוא עבד במשרד של אחת החוות, באיגוד הכותנה, ובמפעל של IBM באית'קה, ניו יורק, וניהל תחנת דלק במונטגומרי.
לבסוף גילה פרסונס את תחום העניין שלו כאשר הוא זיהה את הפוטנציאל של הרדיו באלבמה ופתח חנות לחלקי חילוף למכשירי רדיו במונטגומרי.
ב-1928 הוא נשא לאישה את אליס מקייטן, ולשניים נולדו שני ילדים.
הצלחתו בתחום הרדיו עלתה מדרגה כאשר ב-1930 הקימו הוא ושותפו האוורד פיל את תחנת הרדיו הראשונה במונטגומרי, WSFA.
פרסונס החל להיות פעיל לראשונה בפוליטיקה כאשר מושל אלבמה ביב גרייבס מינה אותו ב-1935 כיושב ראש רשות החשמול הכפרית.
לאחר שלוש שנים בתפקיד, הקים פרסונס חברת הנדסה משל עצמו ובנה קווי חשמל באורך של יותר מ-16,000 ק"מ ברחבי אלבמה.
עד 1940, הוא הרוויח הון קטן והיה גיבורם של חוואים רבים שהפיקו תועלת ממאמציו להנגיש את החשמל למשפחותיהם באלבמה הכפרית.
בעוד שפרסונס היה שחקן מפתח בזירה הציבורית, הוא גם החל לחשוש מהשפעות כוחה של נציבות השירות הציבורי, שהוא חש שהיא הייתה בלתי יעילה.
שאיפתו לרפורמה הובילה אותו לנהל מסע בחירות לתפקיד נשיא הנציבות ב-1940. ממסע בחירות זה עלה פרסונס כמנצח לכאורה, אך ספירה חוזרת בכמה מחוזות העניקה בסופו של דבר את הניצחון ליריבו בהפרש של כ-2,000 קולות.
מבלי לחשוש, שנתיים לאחר מכן הוא ניצח בבחירות לתפקיד וב-1944 הוא נבחר כנשיא הנציבות.
מנקודה זו עשה פרסונס ב-1946 את הצעד הראשון שלו לכיוון המשרה הבכירה ביותר במדינה.
מחלת גרון קשה הקשתה עליו במסע הבחירות, ובבחירות המקדימות הוא סיים במקום האחרון.
הוא המשיך להוביל את נציבות השירות הציבורי.
הוא שמר על תעריפים נמוכים בשירותי הגז, הטלפון והחשמל, וצמצם את השפעתן של חברות התשתית רבות העוצמה.
ב-1950 חידש פרסונס את שאיפתו להיבחר כמושל, אך נמנע מהמאבק הקשה בין אלו שתמכו במפלגת זכויות המדינות ב-1948 לבין אלו שנותרו נאמנים למפלגה הדמוקרטית הלאומית.
הוא פתח את מסע הבחירות שלו בהתחייבות לנאמנות למפלגה הדמוקרטית הלאומית, ועד מהרה נטש את הסוגיה עד לתום מערכת הבחירות.
במהלך מערכת הבחירות של 1950, נסע פרסונס בכל רחבי אלבמה כשהוא עושה שימוש במסוק דו-מושבי, ובכך גרם להתרגשות בקרב רבים מכפריי אלבמה שראו אז לראשונה כלי טיס מסוג זה.
המסוק שלו ביצע 385 נחיתות, ואחד מיריביו העניק לו את הכינוי "האיש ממאדים".
מצד שני, ציבור הבוחרים ראו בנשיא נציבות השירות הציבורי כאפשרות של איש עם רגליים על הקרקע.
ביום סגריר בראשית מאי 1950, זכה פרסונס ב-35 אחוזים מקולות הבוחרים, הרבה מעבר לקולות שניתנו לכל אחד מ-14 המועמדים האחרים בבחירות המקדימות.
היריב שזכה בתוצאה הקרובה ביותר אליו, פיליפ האם, זכה ב-13 אחוזים בלבד מהקולות.
האם פרש מהמרוץ, ובכך העניק לפרסונס את מינוי המפלגה.
בבחירות הכלליות שנערכו בנובמבר הביס פרסונס את יריבו הרפובליקני כאשר גרף יותר מ-90 אחוזים של הקולות.
פרסונס הביא ללשכת המושל גישה עסקית רצינית.
בציינו את מלחמת קוריאה שהתנהלה אז, הוא החליף את מצעד ההשבעה המסורתי ואת נשף ההשבעה המפואר לטקס צנוע נטול גינונים מיותרים.
בטקס ההשבעה הוא עמד על מדרגות בניין הקפיטול המדינתי ונשא את שבועתו כשהוא לבוש בחליפת עסקים פשוטה במקום במעיל הבוקר הנהוג והמגבעת.
הוא אמר לקהל שהתאסף שאין לו שאיפות פוליטיות להמשך ושהוא ישקיע את כל האנרגיה שלו למען אלבמה.
כאדם בעל מזג טוב ומהיר שכל, לפרסונס היה חיוך רחב שפעל היטב במגעיו עם בית המחוקקים המדינתי.
שלא כמו בארבע השנים הקודמות בהם משל ג'ים פולסום, תקופת כהונתו של פרסונס עמדה בסימן של יחסים הרמוניים עם הסנאט ועם בית הנבחרים של אלבמה.
מטרותיו ותוכניותיו היו פשוטות, שמרניות, ובסופו של דבר נחלו הצלחה.
הוא יזם רפורמה במערכת הכליאה, הגדיל את המימון למערכת החינוך, שיפר את הבטיחות בדרכים, ועודד את פעילותה של הטלוויזיה החינוכית במדינה.
אך צעדו הרשמי הראשון כמושל היה לכנס את מועצת הנאמנים של אוניברסיטת אובורן לצורך פיטוריו של המאמן הכושל של נבחרת הפוטבול של המוסד, ארל בראון.
לאחר מכן נשכר יליד העיר סלמה, ראלף "שאג" ג'ורדן, ששיקם את מעמדה של הנבחרת.
כדי להגשים את מטרותיו, בהשקט ובשיטתיות ניגש פרסונס לניהולה של אלבמה.
במשך כל ארבע שנות כהונתו הוא העדיף שלא לנאום באירועים, ותחת זאת הוא דאג שמעשיו ידברו בעדו.
זמן קצר לאחר השבעתו, שמו פרסונס ובית המחוקקים קץ להתנהלות הלקויה במערכת בתי הסוהר והכפיפו אותה לשליטתה של מועצה מפקחת חדשה.
בתצוגה פומבית חיה, שרף פרסונס את השוטים ששימשו להצלפה באסירים במדינה וגינה את הנוהג הזה כברברי.
על אף רגשותיו נגד הענישה הגופנית, איים פרסונס באופן אירוני להצליף בעיתונאי אחד או שניים.
ככל הנראה, צעדו השנוי במחלוקת בתור המושל, היה יחסו הקשוח כלפי ג'פרי בירט, כתב העיתון Montgomery Advertiser.
במסיבת עיתונאים שהתקיימה בקיץ 1951, פרסונס, שבדרך כלל היה נינוח, התפרץ כלפי בירט, והאשים אותו בהתנהלות בלתי הוגנת בדיווחיו.
שנתיים לאחר מכן, שוב איים פרסונס על בירט לאחר שזה האחרון פרסם מאמר שהאשים את המושל בהתנהלות בלתי אתית.
עם זאת, המחלוקת התפוגגה עד מהרה ללא השלכות בהמשך.
אף על פי שהוא היה נתון לביקורת מהעיתונות, באופן כללי הכירו תושבי אלבמה בתוכניות החיוביות של פרסונס.
הוא הגדיל את ההוצאה על סלילת כבישים, וב-1953 הוא הנהיג מהירות מרבית של 60 מילים לשעה (96 קמ"ש) בשעות היום ו-50 מילים לשעה (80 קמ"ש) בלילה.
מאמציו אלו של פרסונס צמצמו באופן משמעותי את מספר תאונות הדרכים הקטלניות באלבמה.
בין שאר הישגיו הבולטים, עם הרקע שלו בתחום הרדיו, היה פרסונס בין הראשונים בארצות הברית שראו את הפוטנציאל החינוכי שהיה גלום בטלוויזיה.
ב-1950, בעידודו של פרסונס, הוקמה באלבמה נציבות הטלוויזיה החינוכית, ובכך הייתה אלבמה המדינה הראשונה לעשות כן.
פרסונס חתם על חוק "הזכות לעבוד" שאסר על כפיית חברות באיגודי העובדים כתנאי לקבלה לעבודה.
העברת החוק התאפשרה באמצעות סעיף של חוק טאפט-הארטלי מ-1947 שחוקק בעיצומה של סדרת שביתות שלאחר המלחמה במהלך תקופת נשיאותו של הארי טרומן.
עם זאת, לא כל צעדיו של פרסונס היו חיוביים.
בהיותו מושל במהלך תקופת המקרתיזם, חתם פרסונס על חוק שאסר על קומוניסטים להחזיק במשרות ציבוריות ודרש מהם לדווח על שיוכם המפלגתי.
הוא גם תמך בתיקון לחוקת אלבמה שמיסד דרכים חדשות לשלילת זכות הבחירה מהאפרו-אמריקאים, כאשר הדרכים הישנות לכך נמצאו נוגדים את חוקת ארצות הברית על ידי בתי משפט פדרליים.
בשלבים המאוחרים של כהונתו של פרסונס וזמן קצר לפני מערכת הבחירות הבאה, קיבל בית המשפט העליון של ארצות הברית את ההחלטה בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך, שהוציא אל מחוץ לחוק את ההפרדה הגזעית בבתי ספר ציבוריים.
פרסונס קיווה לצמצם את הדאגה באלבמה בנוגע לסוגיית זכויות האדם הזו ושנה קודם לכן הוא החל בלמידת דרכים להתמודדות עם השלכות פסיקת בית המשפט.
כמי שהיה מתון יחסית בסוגיות גזעיות, הוא ניהל את מסע הבחירות שלו תוך מחויבות להגביל או לבטל את מס הגולגולת, ששלל את זכות הבחירה הן משחורים והן מעניים לבנים.
בנוסף לחוסר הנוחות שנגרמה כתוצאה מביטול ההפרדה הגזעית, התמודדה אלבמה עם בעיה מקומית נוספת.
אלברט פטרסון, שעשה שימוש במסע הבחירות שלו למיגור השחיתות והפשע בעיר פניקס סיטי כדי לזכות במועמדות המפלגה הדמוקרטית למשרת התובע הכללי, נרצח, ובכך נדחף בנו, ג'ון פטרסון לאור הזרקורים הפוליטי.
פרסונס הטיל ממשל צבאי על מחוז ראסל ושלח כוחות של המשמר הלאומי של אלבמה כדי להגן על אזרחים מפני גורמים פליליים ששלטו בעיר.
על פי חוקת אלבמה אז, לא יכול היה פרסונס להתמודד בבחירות לתקופת כהונה שנייה ברציפות, אך פעילותו הפוליטית נקטעה עוד מוקדם יותר, כאשר ימים ספורים לפני בחירתו של ג'ים פולסום לכהונתו השנייה בנובמבר 1954 הוא לקה בהתקף לב קשה.
הוא מעולם לא שב ללשכתו וייפה את כוחו של מזכירו האישי, ורנון מריט, לקרוא את נאום הפרידה שלו בבית המחוקקים.
על אף החלטתו לא לשוב עוד לכהן במשרה ציבורית, רבים ראו בפרסונס כמועמד רציני לתפקיד המושל בבחירות של 1958. על כל פנים, שבץ מוחי קל מנע ממנו מלשקול להתמודד שוב על משרת המושל.
ב-29 במאי 1965 לקה גורדון פרסונס בשבץ קשה ונפטר בבית החולים של מונטגומרי.
אדמירל סר ארצ'יבלד גורדון הנרי וילסון מור, KCB, CVO היה קצין בצי המלכותי ששירת כלורד הים השלישי בין השנים 1912 עד 1914.
מור נולד ב-2 בפברואר 1862. הוא הצטרף לצי המלכותי ב-1875 ושירת במלחמה האנגלו-מצרית של 1882. הוא הועלה לדרגת קפטן ב-30 ביוני 1901. בתחילת 1903 הוא השתתף במשלחת המיוחדת (בראשותו של לורד דאון) שמילאה את מקום המלך לנסוע לאיראן כדי להעניק לשאה את עיטור מסדר הבירית.
הוא מונה לעוזר ימי של לורד הים הראשון ב-1907 ולמנהל התחמושת הימית והטורפדות ב-1909 הוא הועלה לדרגת אדמירל משנה ב-1911, ומונה ללורד הים השלישי ב-1912. הוא שירת במלחמת העולם הראשונה, ופיקד על שייטת סיירות המערכה השנייה משנת 1914.
כסגן המפקד של תת אדמירל סר דייוויד ביטי בקרב שרטון דוגר, מור הוביל את הטבעת SMS בליכר בינואר 1915. נמתחה עליו ביקורת קשה על כך שאפשר ל-SMS זיידליץ ו-SMS דרפלינגר שנפגעו קשות להימלט יחד עם SMS מולטקה שלא נפגעה.
הוא "סולק בשקט מהצי הגדול והוצב לפקד על (שייטת הסיירות ה-9) באיים הקנריים, שם האפשרות של כל מפגש עם אוניות שטח גרמניות היה רחוק".
בשנת 1917, מור מונה למפקח על מחלקת הלוחמה המכנית.
גורדון קיד טיל היה כימאי-פיזיקלי אמריקאי שהתפרסם בזכות יישום לייצור חד-גבישים טהורים של גרמניום וסיליקון, והדגמת הטרנזיסטור מבוסס הסיליקון הראשון (ב-1954).
גורדון טיל נולד וגדל בדאלאס, שם סיים את לימודי בית הספר התיכון כמצטיין השנתי.
הוא קיבל תואר ראשון במתמטיקה וכימיה מ, ווייקו, טקסס ב-1927, ותואר שני (1928) ושלישי (1931) בכימיה פיזיקלית מאוניברסיטת בראון.
בלימודי הדוקטורט חקר את התכונות הכימיות והחשמליות של היסוד גרמניום, שנחשב, באותה תקופה לחומר חסר שימוש מעשי, דבר שהקסים את טיל, לטענתו.
לקראת סיום לימודיו לתואר דוקטור, ב-1930, הוזמן טיל לעבוד במעבדות בל במריי היל, ניו ג'רזי.
שם עבד בתחילה במחלקת המחקר בכימיה, וב-1933 עבר לעבוד במחלקה לאלקטרואופטיקה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה התחיל את פעילות המחקר בגרמניום במעבדות בל.
תחילה במיישרי זרם, ואחר כך בדיודות.
את ההתקנים הללו הוא מימש בשכבות דקות של גרמניום ששיקע פירוליטית מ (Ge2H6).
בדצמבר 1947 המציאו וולטר בראטיין וג'ון ברדין, שני מדענים בצוותו של ויליאם שוקלי במעבדות בל, את הטרנזיסטור, שהיה מבוסס על גרמניום.
טיל הבין שהטרנזיסטור יפעל טוב יותר אם יושתת על גרמניום חד-גבישי, ולא על חומר המכיל , כמו הגרמניום הרב-גבישי בו הם השתמשו ברדין ובראטיין.
אך לא הצליח לשכנע בזאת את שוקלי.
ב-29 בספטמבר 1948, בעת שיצא מהעבודה, פגש טיל בג'ון ליטל, מהנדס מכונות שעבד אף הוא במעבדות בל, הן במורי היל והן בניו יורק.
בשיחה שהתפתחה ביניהם הזכיר ליטל שהוא היה מעוניין במוט דק של גרמניום.
טיל השיב לו שהוא יוכל להכין לו מוט כזה על ידי משיכת המוצק מאמבט של גרמניום נוזלי, ושהוא יהיה אפילו חד גבישי.
יומיים אחר כך כבר הקימו השניים, במעבדתו של ליטל בניו יורק, מתקן משיכה כזה, וטיל משך בו את מטיל הגרמניום הראשון.
היה זה היישום הראשון לגידול גביש של מוליך למחצה ב (הקרויה על שם ממציאה, ).
בשיטה זו מביאים גביש קטן (המכונה "זרע") של גרמניום למגע עם פני השטח של מאגר של גרמניום נוזלי בטמפרטורה קרובה לנקודת ההיתוך שלו (938.2 מ"צ).
במהלך משיכת הזרע כלפי מעלה קופא נפח קטן של גרמניום על חלקו התחתון של הזרע.
עם המשך הרמת הזרע נמשך מתחתיו מוט דק של גרמניום מוצק חד-גבישי, שכיוונו הגבישי נקבע על ידי הכיוון הגבישי של הזרע.
הקוטר של מוטות (למעשה חוטי) הגרמניום הראשונים שמשך טיל השתנה ממקום למקום, והיה מסדר גודל של מילימטר, אבל בתוכם לא היו .
בהתאם, נמדד בהם של נושאי מטען מיעוט גבוה פי 20–100 מאשר בגרמניום רב-גבישי.
במהלך 1949 עבד טיל בשתי משמרות.
בראשונה, הרשמית, עבד על סילקון קרביד עבור האזניות שפיתחו אז במעבדות בל.
בתום יום העבודה הרגיל הוא ירד למעבדות המטלורגיה של החברה, והמשיך בפיתוח הגידול של גבישי גרמניום בשיטת צ'וחרלסקי.
ב-2 או 3 לפנות בוקר היה מסיים את ניסוייו, מפרק את הציוד, ומאחסנו בארון עד לערב שלמחרת.
את הגבישים שמשך כך, ושאת איכותם שיפר מניסוי לניסוי, הוא סיפק לקבוצות מחקר שונות בחברה, שעבדו על פיתוח הטרנזיסטור.
בסופו של דבר הוא זכה למעבדה משלו, בה העמיד, ביחד עם עוזרו ארני בילר (Ernie Buehler), סדרה של מושכני צוח'רלסקי לגידול גבישי גרמניום וסיליקון.
אפילו שוקלי, שבא לביקור במעבדתו, ציין שיש לגבישים הללו חשיבות מעשית.
עד סוף 1949, השתמשו החוקרים במעבדות בל רק בגבישי גרמניום שגודלו על ידי טיל.
לאחר שיפורים של השיטה הצליחו טיל וליטל, ב-1950, למשוך גבישי גרמניום באורך של כ-200 מ"מ ובקוטר שהתקרב ל-20 מ"מ.
באמצע 1949, כשנה לאחר ששוקלי הגיש פטנט על טרנזיסטור הצומת הביפולרי, הציע טיל למורגן ספארקס (Morgan Sparks), שעבד בקבוצתו של שוקלי, שישתפו פעולה בגידול מטילי גרמניום עם צומת p-n פנימי.
בתוך כמה חודשים הם הצליחו, ביחד עם ג'ון ליטל (John Little), במשימה: הם משכו את הגביש מגרמניום מותך שהכיל כמות זעירה של יסוד מ של הטבלה המחזורית (כנראה ארסן), ולכן נוצר מטיל גרמניום מסומם סוג n.
לאחר שמשכו אורך מסוים של גביש, הם הוסיפו לנוזל כמות קטנה של יסוד מ (כנראה גליום), כך שריכוזו בתמיסה היה גבוה מריכוז הארסן בה.
חלק הגביש שנמשך מרגע זה היה מסומם סוג p.
כך נוצר צומת p-n במטיל בניצב לכיוון המשיכה שלו.
מגבישים שהכינו כך הם יצרו את טרנזיסטור הצומת הראשון.
בסוף 1952 עזב טיל את מעבדות בל וחזר לעיר הולדתו דאלאס.
הוא נענה למודעה של חברת טקסס אינסטרומנטס (Texas Instruments, TI) שפורסמה בניו יורק טיימס.
החברה רכשה באותה שנה רישיון לייצור טרנזיסטורי גרמניום מ-, זרוע הייצור של AT&T, וחיפשה מנהל מחקר.
ב-1 בינואר 1953 התחיל טיל את עבודתו ב-TI כעוזר סגן נשיא, תוך שהוא מביא איתו את כל המומחיות שלו בגידול גבישים מוליכים למחצה.
תפקידו היה להקים צוות מחקר, ולבסס בו אווירה של חדשנות, כדי לשמור על TI בחזית של תעשיית המוליכים למחצה החדשה, והמתרחבת במהירות.
כך ייסד את "מעבדת המחקר המרכזית" של החברה (TI's Central research Labs, CRL).
זמן קצר לאחר הגעתו ל-TI, הוא הקים תוכנית מחקר ופיתוח לגידול גבישי סיליקון, ולמימוש של התקנים אלקטרוניים המבוססים עליו.
עד אז, הם הציעו לתעשייה, להסתפק בכאלו המבוססים על גרמניום.
אחר הצהרים, במהלך הרצאתו של טיל, שנקראה "כמה התפתחויות אחרונות בחומרים והתקנים של סיליקון וגרמניום", הכניס לאולם שותפו, וויליס אדוקס (Willis Addox), שהיה זה שפיתח תחת טיל את טרניסטור הסיליקון ב-TI, פטפון, והשמיע את הלהיט "Summit Ridge Drive" של ארטי שו ולהקתו.
לפטפון היה מחובר התקן דמוי משוט ועליו רכיבים אלקטרוניים, שטיל הכריז עליו כמגבר מבוסס גרמניום.
בשלב זה טבל וויליס את הכרטיס באמבט של שמן חם, המנגינה טבעה בתוך רעש סטטי, תופעה שלא הפתיעה כלל את הקהל.
האי-עמידות של התקני גרמנים בחימום הייתה ידועה לכל הנוכחים.
אבל אז החליפו טיל ואדוקס את ההתקן באחר, והתחילו את ההדגמה מחדש.
הפעם המוזיקה לא הופרעה כלל כשהכרטיס נטבל באמבט השמן החם.
אז הכריז טיל שההתקן השני הכיל מגבר שמבוסס על טרנזיסטור סיליקון.
אחד הנוכחים באולם ההרצאות שאל את טיל אם הם מייצרים כבר ב-TI טרנזיסטורי סיליקון כאלו.
תשובתו של טיל הייתה: "במקרה יש לי כאן בכיס המקטורן כמה טרנזיסטורים כאלו", והוציא אותם מכיסו.
משתתף אחר נשמע צועק לתוך הטלפון שמחוץ לאולם: "יש להם טרנזיסטורים של סיליקון בטקסס".
המנהל הראשון של המכון לחקר חומרים ב-NBS
בשנת 1965 התמנה טיל, שלקח חופשה מ-TI, למנהל הראשון של המכון לחקר חומרים בלשכת התקנים הלאומית (NBS; מ-1988 נקראת המכון הלאומי לתקנים וטכנולוגיה, NIST) בוושינגטון הבירה.
לאחר כהונה בת שנתיים, חזר ל-TI ונשאר בחברה עד לפרישתו לגמלאות ב-1972.
לאחר פרישתו מ-TI המשיך טיל לעבוד כיועץ עבור טקסס אינסטרומנטס ועבור משרד ההגנה האמריקאי.
כמו כן המשיך להיות חבר פעיל בארגונים מדעיים לאומיים רבים.
טיל נישא ללידיה לואיז סמית' ב-7 במרץ 1931. לזוג נולדו שלושה בנים.
גורדון טיל נפטר ב-7 במינואר 2003. בן 96 היה במותו.
מדליית הכבוד של ה-IEEE לשנת 1968.
גורדון הרולד סמית' הוא פוליטיקאי, איש עסקים ומנהל אקדמי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם אורגון.
כרפובליקני, כיהן שתי קדנציות בסנאט מ-1997 עד 2009. ב-18 בספטמבר 2009 מונה לנשיא האיגוד הלאומי של גופי השידור (NAB).
נכון לשנת 2025, הוא הרפובליקני האחרון שייצג את אורגון בסנאט של ארצות הברית.
סמית' נולד בפנדלטון שבאורגון, לג'סיקה (אודל) ולמילאן דייל סמית' ב-25 במאי 1952. משפחתו של סמית' עברה לבת'סדה שבמרילנד במהלך ילדותו, כאשר אביו מונה לעוזר מזכיר החקלאות של ארצות הברית.
הוא היה פעיל בתנועת הצופים של אמריקה.
סמית' הוא חבר בכנסייה המורמונית.
לאחר שהשלים את לימודיו בתיכון, שימש סמית' כמיסיונר של הכנסייה בניו זילנד במשך שנתיים.
לאחר מכן, למד סמית' באוניברסיטת בריגהאם יאנג, קיבל תואר דוקטור מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת סאות'ווסטרן, והפך לעורך דין בניו מקסיקו ובאריזונה.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הוא שב לאורגון כדי לשמש כמנהל חברת סמית' פרוזן פודס המשפחתית בווסטון שבאורגון.
סמית' ואשתו, שרון, אימצו שלושה ילדים בשנות ה-80, שני בנים (מורגן וגארט) ובת (בריטני).
ב-8 בספטמבר 2003, גארט, אז סטודנט בן 21 ללימודים בתחום הקולינריה, שם קץ לחייו.
בשנת 2004, חתם הנשיא ג'ורג' ווקר בוש על חוק "Garrett Lee Smith Memorial Act", אשר אפשר מימון של 82 מיליון דולר לתוכניות למניעת אובדנות ולקידום המודעות בנושא באוניברסיטאות.
סמית' הוא גם בן למשפחת יודול הפוליטית.
אמו הייתה בת דודה של חברי הקונגרס מו יודול וסטיוארט יודול, וסמית' הוא בן דוד שני של הסנאטורים מארק יודול וטום יודול.
הוא בן דוד מדרגה שנייה משני הצדדים שלהם, משום שסביהם היו זוג אחים וזוג אחיות שהתחתנו.
שלושתם היו מועמדים לסנאט בבחירות 2008. סמית' היה הרפובליקני היחיד המכהן מבין השלושה, והיחיד מביניהם שלא זכה בבחירות.
אחיו של סמית', מילן דייל סמית' הבן, הוא שופט פדרלי שמונה על ידי הנשיא ג'ורג' וו.
בוש ב-2006. סמית' חבר בדירקטוריון של המכון הרפובליקני הבינלאומי.
ב-2010, בן דוד שני נוסף, מייק לי הרפובליקני מיוטה, נבחר לסנאט.
סמית' נכנס לפוליטיקה עם היבחרו לסנאט של אורגון בשנת 1992, ובשנת 1995 מונה לנשיא הסנאט המדינתי.
מאוחר יותר באותה שנה, הוא התמודד בבחירות מיוחדות לסנאט של ארצות הברית, בעקבות התפטרותו של בוב פאקווד.
בינואר 1996 הפסיד סמית' בהפרש קטן לחבר הקונגרס רון ויידן.
סמית זכה בכל מחוזות אורגון למעט שמונה, אך לא הצליח לגבור על פער של 89 אלף קולות במחוז מולטנומה, בו שוכנת העיר פורטלנד — פער שהיה גבוה בהרבה מהפער הסופי הכללי, שעמד על 18,200 קולות.
בסוף שנת 1996,הסנאטור הרפובליקני מאורגון, מארק הטפילד, הודיע על פרישתו.
סמית' הפך לאדם הראשון שמתמודד לסנאט פעמיים באותה שנה.
הפעם ניצח, לאחר שגבר בקלות על לון מייבון (שארגונו, "ברית האזרחים של אורגון", תמך בעבר דווקא בסמית' מול ויידן) בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית, ובהמשך ניצח בהפרש קטן את הדמוקרט טום ברוגר בבחירות הכלליות.
טרם היבחרו של סמית', אורגון לא שלחה לסנאט נציג מהמזרח המדינה מאז 1938.
סמית' נבחר מחדש בשנת 2002, כשהביס את מזכיר המדינה של אורגון, ביל ברדבורי, בהפרש של 57% מול 39%.
שיעור התמיכה בו עמד על 52%, בעוד 38% ראו אותו בעין שלילית.
במערכת הבחירות השנייה שלו לכהונה נוספת, התמודד סמית' מול יו"ר בית הנבחרים של אורגון ג'ף מרקלי.
בסקר שנערך בדצמבר 2007, קיבל סמית' שיעור אהדה בן 40% לעומת 20% של דעה שלילית.
לשכתו של סמית' טענה שהמספרים הנמוכים יחסית משקפים את תחושות הציבור כלפי הקונגרס בכללותו, בעוד מטה הבחירות של מרקלי הדגיש את השינויים בעמדתו של סמית' לגבי מלחמת עיראק.
תוצאות הבחירות היו צמודות מדי מכדי להכריע במשך כמעט יומיים.
לבסוף הוכרז מרקלי כמנצח עם 49% לעומת 46% לסמית', בעוד ש-5% נוספים הלכו לדייוויד בראונלו, מועמד מפלגת החוקה.
אף שסמית' ניצח בכל המחוזות פרט לשישה, הוא לא הצליח לגבור על פער של 142 אלף קולות במחוז מולטנומה.
בשנת 1996, סמית' זכה בתמיכת ארגון הפעילים הפוליטיים השמרני "ברית אזרחי אורגון" (OCA) במרוץ שלו מול ויידן.
לאחר שהפסיד בבחירות המיוחדות על מושבו של פאקווד, סמית' התנער מתמיכת ה-OCA, ובמרוץ הבא שלו באותה שנה הצליח להיבחר לסנאט.
באוקטובר 1999 נמנה סמית' בין ארבעה רפובליקנים שהצביעו בעד אמנת האיסור המקיף על ניסויים גרעיניים (Comprehensive Test Ban Treaty).
האמנה נועדה לאסור ניסויים גרעיניים תת-קרקעיים, והייתה ההסכם הביטחוני הבינלאומי הגדול הראשון שנדחה על ידי הסנאט מאז חוזה ורסאי.
סמית' התנגד להפלות, ובשנת 2003 הצביע בעד "חוק איסור הפלות בשלב הלידה החלקית" (Partial-Birth Abortion Ban Act), חקיקה האוסרת על ביצוע הליך "הרחבה וחילוץ בשלמותו" (intact dilation and extraction).
בשנת 2006 הצביע סמית' בעד חוק נוסף שנוי במחלוקת, כשהפעם חצה את הקווים המפלגתיים ותמך ב"חוק שיפור מחקר תאי הגזע" (Stem Cell Research Enhancement Act).
הצעת החוק נועדה להרחיב את המימון הפדרלי למחקר בתאי גזע שנלקחו מעוברים שהושלכו במהלך טיפולי פוריות.
החוק הפך לחוק הראשון שהוטל עליו וטו על ידי הנשיא ג'ורג' וו.
סמית' היה אחד מ-19 רפובליקנים בסנאט שתמכו בהצעה.
בינואר 2006, סמית' החל להפיץ טיוטה של "חוק הגנת התוכן הדיגיטלי של 2006".
חקיקה זו הייתה מעניקה לרשות התקשורת הפדרלית את הסמכות לאשר שימוש בטכנולוגיה המכונה "דגל שידור" (Broadcast Flag).
טכנולוגיה זו הייתה מאפשרת ליצרני תוכני טלוויזיה להבטיח כי התוכניות שלהם "לא יוכלו להיות מוקלטות על ידי הצופים בבתיהם", למשל באמצעות מכשירי הקלטה דיגיטליים (DVR) או על גבי תקליטורי DVD הניתנים להקלטה.
סמית' תואר לעיתים כפוליטיקאי מתון, אך כבעל דעות שמרניות איתנות.
סמית' היה חבר ב"שדולה הרפובליקנית של המיינסטרים" המתונה, ודירוג קונגרס של National Journal בפברואר 2006 מיקם את סמית' בדיוק במרכז האידאולוגי של הסנאט.
עם זאת, סמית' תואר כרפובליקני מתון על ידי GovTrack.us, ובמהלך 2006 סמית' הצביע עם מנהיג הוועידה הרפובליקנית בסנאט, ביל פריסט, ב-82% מהמקרים.
בהתבסס על חמש הצבעות בסנאט ב-2006, ארגון NARAL המגן על זכויות הפלה העניק לסמית' דירוג בן 15% בזכויות הפלה (כאשר 100% הוא ציון תומך לחלוטין בזכות הבחירה).
על פי הצבעותיו ב-2006, סמית' קיבל ציון של 14% מההסתדרות למצביעי איכות הסביבה (מתוך 100%).
ההצבעות של סמית' היו מנוגדות לדעות הציבור הרחב במספר נושאים, בעיקר בנוגע לשכר מינימום ולחוק מוות בכבוד של אורגון.
במהלך הבחירות הסגורות, הסנאטור ג'אד גרג מניו המפשייר הציע את מועמדות לוט לתפקיד.
לאחר מכן תמך סמית' במועמדותו ונשא נאום תמיכה לפני הצבעתו.
לוט ניצח את הסנאטור למאר אלכסנדר בהצבעה של 25 מול 24.
באוקטובר 2002, סמית' הצביע בעד שליחת כוח צבאי אמריקאי לעיראק, צעד חשוב בדרך לפלישה במרץ 2003. סמית' נמנה בין מעט הסנאטורים הרפובליקנים שהתקשו לשמור את נאמנותם למפלגה בנושא מלחמת עיראק, במיוחד לקראת שנת בחירות.
בדצמבר 2006, סמית' התנגד למלחמה בפומבי לראשונה, לאחר שהצביע בעדה ארבע שנים קודם לכן.
סמית' אמר כי להמשיך במדיניות הנוכחית בעיראק "עשוי להיות אפילו פשע".
שבועות אחדים לאחר שהביע את התנגדותו לכיבוש עיראק, מיאן סמית' לחתום על החלטה דו-מפלגתית להתנגד לתוכנית של הנשיא בוש להגדיל את כמות הכוחות הצבאיים בעיראק ב-21,500 חיילים, דבר שעורר שאלות בנוגע לכנות התנגדותו לנוכחות הצבאית האמריקאית המתמשכת בעיראק.
סמית' טען כי בחר לא לתמוך בהחלטה בגלל המחלוקת סביב המילה "הסלמה" (escalate).
מאז, יוזמי הצעת החוק שינו את המילה ל"הגדלה" (increase).
סמית' הביע תמיכה בהצעת החוק, אך לאחר מכן הצביע למנוע את הדיון בהצעה במליאת הסנאט.
במרץ 2007, היה סמית' אחד משני הרפובליקנים בלבד שהצביעו בעד החלטה שמטרתה להסיג את רוב הכוחות הלוחמים האמריקאיים מעיראק בשנת 2008, כשהשני היה צ'אק הייגל מנברסקה.
תוצאות ההצבעה היו 50 בעד ו-48 נגד.
בסוף יולי 2007, אמר סמית' כי יצביע בעד הצעת חוק שמאשרת לוח זמנים לצאת מעיראק.
הוא היה אחד משלושה סנאטורים רפובליקנים, כשהשניים האחרים היו הייגל ואולימפיה סנואו ממיין, שתמכו בהצעת התיקון של לוין (S.AMDT.2085) להצעת החוק לאישור הגנה לשנת 2008 (H.R.1585), שתתחיל בהסגת כוחות אמריקאיים מעיראק.
סמית' היה מוכן להתנגד למפלגתו בתמיכה בהצעות חוק להסגת כוחות מעיראק.
בפגישה פרטית עם מנהיגים בכנסייה המורמונית בשנת 2009, אמר סמית' כי תמך במלחמת עיראק משום ש"חש את יד האלוהים בכך".
הוא אמר למנהיגים בכנסייה כי האמין כי הכנסת "חוק וסדר" תסייע לכנסייה המורמונית להתפשט למזרח התיכון.
סמית' תמך בחוק המחמיר את החוקים נגד פשעי שנאה כך שיכללו פשעים נגד הומואים, וביחד עם הסנאטור טד קנדי, הציג הצעות חוק כאלו בכל קונגרס.
כתוצאה מכך, הוא היה אחד מכמה סנאטורים רפובליקנים שנתמכו על ידי ארגוני זכויות להט"ב בארצות הברית, כולל הקמפיין לזכויות אדם (Human Rights Campaign).
סמית' גם עמד בכל קונגרס ונאם על פשעי שנאה נפרדים כדוגמה לכך שדרושים חוקים משופרים בתחום זה, והוסיף פשעים נוספים לרשומות הקונגרס בכל יום של מושב הקונגרס.
ארגוני זכויות להט"ב הביעו אכזבה מתמיכתו של סמית' בתיקון הפדרלי לנישואים ב-2004, שהגדיר נישואים כאלו שבין גבר לאישה.
לקראת בחירות אמצע הקדנציה של 2006, סמית' הצטרף לדמוקרטים בסנאט כדי להציג חקיקה שתבטיח הטבות זוגיות לעובדים להט"בים בממשל הפדרלי.
סמית' עמד בראש הוועדה המיוחדת להזדקנות עד שהדמוקרטים השתלטו על הסנאט ב-2007. הוא כיהן כחבר בוועדות הבאות של הסנאט: מסחר, מדע ותחבורה, אנרגיה ומשאבי טבע, כספים וענייני האינדיאנים.
כמו כן, היה החבר הבכיר מטעם מפלגת המיעוט בוועדת המשנה לכספים של הסנאט לסחר בינלאומי ותחרותיות גלובלית.
בפגישה פרטית שהוזכרה עם מנהיגי כנסיית LDS בשנת 2009, שיתף סמית' מידע שלדבריו "עשוי להיות מסווג" לגבי תוכנית הגרעין של איראן.
(דוברו של סמית' ציין מאז כי המידע ששיתף לא היה למעשה מסווג.) סמית' גם הזכיר מקרים שבהם דחף את נציגי ממשלות שונות לאפשר נוכחות מוגברת של שליחי כנסיית LDS במדינותיהם.
סמית' מונה לנשיא ומנכ"ל האיגוד הלאומי של גופי השידור (National Association of Broadcasters) ב-18 בספטמבר 2009, והחל את כהונתו בארגון ב-1 בנובמבר 2009. מאז, הוביל סמית' את מאמצי השדלנות של הארגון בקפיטול ובוועדת התקשורת הפדרלית בנוגע לסוגיות המשפיעות על תעשיית הטלוויזיה והרדיו.
נושאים אלו כוללים מכרזים מרצון על ספקטרום שידור טלוויזיה, מאמצים מצד חברות תקליטים להטיל תשלום ביצועים על תחנות רדיו מקומיות עבור השמעת מוזיקה, וכללים לגבי הסכמות לשידור מחדש.
באוקטובר 2012, סמית' נבחר לאחד מהשדלנים הבולטים בוושינגטון על ידי "The Hill" ב-2018, הוא הוכרז על ידי Radio Ink כ"מנכ"ל הרדיו של השנה".
סמית' הודיע על פרישתו מה-NAB, שנכנסה לתוקף ב-1 בינואר 2022. הוא הוחלף על ידי סמנכ"ל התפעול של NAB, קרטיס לגייט.
גורדון ויבר בראונינג היה פוליטיקאי אמריקאי מטנסי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1923–1935, וכמושל טנסי ה-38 בשנים 1937–1939, ובשנים 1949–1953.
גורדון בראונינג נולד ליד העיירה אטווד שבמחוז קארול, טנסי, כבנם של ג'יימס ומליסה (לבית ברוקס) בראונינג.
בצעירותו עברה המשפחה למילאן שבטנסי.
שם היה אביו שופט שלום.
הוא גדל במעון ההיסטורי בית בראונינג .
לאחר שסיים ב-1908 את לימודיו בבית הספר התיכון של מילאן, החל בראונינג ללמוד באוניברסיטת ולפראיזו שבאינדיאנה, שם הוא מימן את שכר הלימוד שלו בעבודה במלצרות.
ב-1913 הוא סיים את לימודיו לתואר בוגר במדעים ובוגר בהוראה.
לזמן קצר לימד בראונינג בבית ספר לפני שהחל ללמוד בבית הספר למשפטים קמברלנד שבלבנון, טנסי.
ב-1915 סיים את לימודיו, ולאחר זמן קצר התקבל ללשכת עורכי הדין.
במרץ אותה שנה הוא החל לעסוק בעריכת דין במשרד עורכי הדין של ג'ורג' מקקול בהנטינגדון שבמחוז ילדותו.
ביוני 1917, לאחר כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, התגייס בראונינג למשמר הלאומי של טנסי כלוטננט שני בפלוגה D של רגימנט ארטילרית השדה הראשון של טנסי.
יחידה זו פעלה כרגימנט ארטילרית השדה ה-114 של הדיוויזיה ה-30 תחת פיקודו של הגנרל לורנס טייסון.
בראונינג קודם לדרגת קפטן, והועבר לפלוגה A.
הוא לחם עם יחידתו בצפון צרפת, וצוין לשבח על אומץ ליבו.
לאחר שחרורו ב-1919, חידש בראונינג את עיסוקו בעריכת דין בהנטינגדון.
ב-1920 הוא התמודד על המושב בבית הנבחרים של ארצות הברית של מחוז הבחירה השמיני לקונגרס מטעם טנסי, אך נוצח על ידי חברו לשעבר לספסל הלימודים בבית הספר למשפטים לון סקוט ביחס קולות של 50 אחוזים מול 49 אחוזים.
ב-1922 הוא התמודד שוב, והפעם ניצח.
את מחוז בחירה זה הוא ייצג במשך חמש תקופות כהונה, ובכמה פעמים נבחר מבלי שניצבו מולו יריבים בבחירות, ובשנים 1933–1935, בעקבות שינוי מחוזות בחירה, הוא ייצג את מחוז הבחירה השביעי.
במהלך תקופת כהונתו זו בבית הנבחרים, היה בראונינג אחד מהתובעים במשפט ההדחה של השופט מקליפורניה הרולד לאודרבק .
ב-1934 ביקש בראונינג להיבחר כמועמד המפלגה הדמוקרטית למושב הסנאט של ארצות הברית שהתפנה בעקבות התפטרותו של קורדל הול, שהתמנה כמזכיר המדינה של ארצות הברית.
יריבו המרכזי היה נייתן בכמן, שמונה באופן זמני למושב זה.
בכמן זכה לתמיכת הבוס הפוליטי מממפיס אדוארד האל קרמפ , שבאותה תקופה היה בשיא כוחו לאחר נפילת יריבו לוק לי, ובראונינג נאבק עם המצביעים במזרח טנסי.
ב-1936 הכעיס המושל המכהן את היל מקאליסטר את קרמפ על כך שהציע מס מכירות מדינתי, ולא התמודד על תקופת כהונה נוספת.
בראונינג שאף לקבל את מועמדות המפלגה, ויריבו המרכזי היה המפקח של מועצת החינוך של מחוז קמפבל, ברגין דוסט.
בתחילה טען קרמפ לנייטרליות, אך כאשר היה ברור שבראונינג יוכל לנצח ללא הקולות של מחוז שלבי, הוא תמך בו.
בראונינג ניצח בקלות בבחירות המקדימות והביס את מועמד המפלגה הרפובליקנית פאט טאץ' ביחס קולות של 332,523 מול 77,392 בבחירות הכלליות.
את מסע הבחירות שלו ניהל בראונינג סביב סוגיות טיהור ממשלת המדינה, שליטה בחוב המדינתי (שבעת השבעתו הגיע לשיא של 100 מיליון דולר), והמשך הנהגת חוק יובש מדינתי (חוק היובש הלאומי בוטל עם קבלת התיקון ה-18 לחוקת ארצות הברית).
ב-1937 הוא חתם על חוק הארגון מחדש של החוב, שגיבש את החוב המדינתי והנהיג את גבייתם של כמה סוגי מיסים.
במשך עשר השנים הבאות, צמצמו צעדים אלו את החוב המדינתי של טנסי ב-40 אחוזים.
הוא גם הקים את מחלקת השימור (כיום מחלקת הסביבה והשימור של טנסי), יישם את השתתפותה של טנסי בכמה תוכניות פדרליות שמטרתן הייתה לגרום להקלה בתקופה שלאחר השפל הגדול, ויצר מערכת של הצטיינות העובדים בשירות הציבורי.
באפריל 1937 נפטר בעת כהונתו הסנאטור נייתן בכמן שהביס את בראונינג בבחירות לסנאט של 1934. בראונינג יזם תוכנית שתאפשר לו לאייש את מושבו של בכמן בסנאט כאשר סייע לקרמפ להביס את קנת' מקלר בהתמודדות על מושב הסנאט השני ותאפשר ללואיס ס.
על כל פנים, תוכנית זו לא התממשה בסופו של דבר, שכן קרמפ סירב להתמודד מול ידידו משכבר הימים, מקלר.
יותר מכך, בראונינג הכעיס את קרמפ כאשר מינה כמה מעמיתיו לשעבר של לוק לי לתפקידים ממשלתיים, ובמקביל התעלם מבקשותיו של קרמפ למינויים.
תחת זאת מינה בראונינג את ג'ורג' ברי לאייש את מושבו הפנוי של בכמן בסנאט עד תום תקופת כהונתו המתוכננת.
ב-1938 התמודד פרנטיס קופר מול בראונינג על מועמדות הדמוקרטים לתפקיד המושל בתמיכתו של קרמפ.
לאחר שהבין בראונינג שקרמפ פקד יותר מ-100,000 מצביעים במחוז שלבי, הוא ביקש להחליף את שיטת הבחירות המקדימות בשיטה של "יחידות מחוזיות" שתשווה את ההצבעות על פי מחוזות, וכך תצומצם ההשפעה של מחוז שלבי.
הצעת החוק עברה, אך לפני מועד הבחירות היא הוכרזה על ידי בית המשפט העליון של טנסי כנוגדת את חוקת המדינה.
בראונינג גם הקים ועדה כדי לחקור הונאות בחירות במחוז שלבי, ועלה בידו למחוק יותר מ-13,000 מצביעים.
לאחר תבוסתו בבחירות המקדימות וסיום כהונתו כמושל, שב בראונינג לעיסוקו בעריכת דין בהנטינגדון.
ב-1942 הוא נבחר מבלי שניצבו מולו יריבים לתפקיד שופט בית המשפט לצדק במחוז השיפוטי השמיני.
בחודשים שלאחר כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, שאף בראונינג בהתמדה לקבל מינוי בצבא ארצות הברית, אך שאיפתו זו סוכלה על ידי יריבים פוליטיים.
לבסוף הוא פנה ישירות לשליש הראשי של הצבא בוושינגטון הבירה, וב-1943 קיבל מינוי לדרגת קפטן.
הוא קיבל הכשרה בבית הספר לממשל צבאי בשארלוטסוויל, וירג'יניה, שהכשיר קציני צבא לתפקידים הקשורים לממשל בשטחים כבושים, ובסופו של דבר קודם לדרגת לוטננט קולונל.
בתחילה הוא שירת כסגן ראש המשלחת לבלגיה וללוקסמבורג, שמטרתה הייתה לשקם את הממשל האזרחים בארצות האלו, וסייע בניצחון בעלות הברית בקרב על הבליטה בראשית 1945. בספטמבר 1946 מונה בראונינג כמפקד הממשל הצבאי במובלעת ברמן כחלק משלטון הכיבוש של בעלות הברית בגרמניה.
בבחירות של 1946 התמודד בראונינג על מועמדות הדמוקרטים לכהונה נוספת כמושל מול המושל המכהן ג'ים נאנס מקורד, אם כי הוא עדיין שהה באירופה ולא השתתף באופן פעיל במסע הבחירות.
על אף הפסדו בבחירות, 120,535 הקולות שקיבל, מול 187,119 קולות של מקורד, הראו עדיין על תמיכה משמעותית בו בטנסי.
ב-1948 ביקש בראונינג להתמודד שוב מול מקורד.
בהבינו שיהיה זה מאמץ משמעותי להביס את המנגנון הפוליטי של קרמפ, הוא חבר לחבר בית הנבחרים של ארצות הברית אסטס קיפאובר, שהתמודד בעצמו על אחד המושבים של טנסי בסנאט של ארצות הברית מול מועמדו של קרמפ, טום סטיוארט.
קרמפ פרסם מודעות שהתקיפו את בראונינג ואת קיפאובר, בהן הוא מתח ביקורת על בראונינג על כך שבעת כהונתו הקודמת כמושל העניק יותר מדי חנינות, ועל קיפאובר על אהדתו לקומוניזם.
בראונינג השווה את קרמפ לאדולף היטלר, ופרסם סיפורים בנוגע להתגנבויותיו של קרמפ בלילות לבתי הקברות בממפיס על מנת למצוא שמות של אנשים מתים כדי להוסיפם לספרי הבוחרים.
הוא גם תקף את מקורד על הנהגת מס מכירות מדינתי בשיעור של 2 אחוזים, צעד שקרמפ תמך בו באי-רצון.
כשמערכת הבחירות צברה תאוצה, נראה היה ששליטתו של קרמפ בפוליטיקה המדינתית נחלשה.
חבר בית הנבחרים אלברט גור האב שב מוושינגטון כדי לגייס תמיכה עבור בראונינג.
גושי מצביעים שונים החלו לפעול נגד קרמפ, ביניהם המצביעים האפרו-אמריקאים בממפיס, שעייפו משליטתו בעיר.
חיילים משוחררים ששבו הבייתה אהדו את בראונינג על רקע שירותו הצבאי, ואיגודים מקצועיים זעמו על מקורד על חקיקת "חוק הזכות לעבוד" .
ביום הבחירות הביס בראונינג את מקורד בהתמודדות על מועמדות הדמוקרטים למשרת המושל ברוב של 231,852 קולות מול 158,854 קולות, וקיפאובר הביס את סטיוארט.
הייתה זו הפעם הראשונה לאחר שני עשורים בה הובס מועמד שקיבל את תמיכתו של קרמפ.
בבחירות הכלליות התמודד מול בראונינג זמר מוזיקת הקאנטרי .
הרפובליקנים הכניסו את שמו של אייקוף לפתקי ההצבעה שלהם בבחירות המקדימו כתעלול פרסומי כדי למשוך תשומת לב למפלגה, ובאופן בלתי צפוי הוא זכה במועמדות.
אף על פי שמסע הבחירות של אייקוף נוהל ברצינות, ניצחונו של בראונינג הושג בקלות לאחר שזכה ב-363,903 קולות מול 179,957 הקולות של אייקוף.
במהלך תקופת כהונתו השנייה כמושל, נקט בראונינג בכמה צעדים שמטרתם הייתה להחליש עוד יותר את קרמפ ואת שאר הבוסים הפוליטיים, כולל חקיקת חוקים שדרשו רישום קבוע בספר הבוחרים, ישיבות פתוחות של ועדת הבחירות, והצבעה בקלפיות עשויות מתכת במקומות בהן לא נעשה שימוש במכונות הצבעה.
בראונינג חתם על חוק שבאופן חלקי שם קץ למס הגולגולת המדינתי, שבמשך עשורים עשו בו הבוסים הפוליטיים שימוש כדי לשלוט על ההצבעה.
לצד הרפורמות בחוקי הבחירות, הרחיב בראונינג את המימון לבתי הספר הכפריים ולמוסדות ההשכלה הגבוהה, יצר מערכת לגמלאים, והגדיר שכר מינימום למורים.
בבחירות של 1950 הביס בראונינג בבחירות המקדימות את עורך הדין מנאשוויל וחבר הסנאט של טנסי קליפורד אלן, וזכה במועמדות המפלגה לאחר שקיבל 267,855 קולות מול 208,634 הקולות של אלן.
בפעם הראשונה מאז מלחמת האזרחים, לא התמודד בבחירות הכלליות למשרת מושל טנסי אף מועמד מטעם הרפובליקנים.
יריבו היחידי של בראונינג בבחירות הכלליות היה עורך הדין התימהוני ג'ון ר.
ניל, שהתמודד כמועמד מפלגה שלישית, ואותו הביס בראונינג ביחס קולות של 184,437 מול 51,757.
ב-1952 התמודד הפוליטיקאי העולה פרנק קלמנט מול בראונינג על מועמדות הדמוקרטים למשרת המושל.
קלמנט לעג לבראונינג כ"לא ישר, לא הגון ולא מוסרי", ומתח ביקורת על רכישת בניין משרדים יקר עבור המדינה בנאשוויל.
בראונינג, שהיה כמעט כפול בגילו בהשוואה לקלמנט, נאבק להשתלב במדיום החדש, הטלוויזיה.
הוא נוצח בבחירות המקדימות על ידי קלמנט ביחס קולות של 302,487 מול 245,156.
לאחר תום כהונתו כמושל, שב בראונינג לעיסוקו בעריכת דין בהנטינגדון.
ב-1954 הוא התמודד פעם נוספת בבחירות המקדימות למשרת המושל מול קלמנט, אך הובס בהפרש קולות גדול.
עם זאת, הוא נותר פעיל בפוליטיקה של המפלגה הדמוקרטית, ונכח פעמים רבות באירועי המפלגה.
הוא גם ניהל חווה לייצור חלב וחברת ביטוח.
ב-1920 נשא בראונינג לאישה את אידה ליץ'.
גורדון בראונינג נפטר בהנטינגדון ב-23 במאי 1976. הוא נטמן בבית הקברות אוק היל שבעיר.
המוזיאון על שם גורדון בראונינג שבעיר מקנזי שבמחוז קארול, טנסי, משמר מסמכים וחפצים הקשורים לחייו של בראונינג ולקריירה שלו.
המוזיאון ממוקם בבניין הדואר הישן של מקנזי.
בנייני המעונות בקמפוסים של האוניברסיטה הטכנולוגית של טנסי ושל אוניברסיטת טנסי במרטין , קרויים על שמו.
בניין המנהלה בקמפוס אוניברסיטת אוסטין פיי קרוי גם הוא על שמו של בראונינג.
גורדון ג'ון האמפרי הוא פוליטיקאי אמריקאי ממדינת ניו המפשייר, שכיהן שתי קדנציות בסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית בשנים 1979–1990. האמפרי התמודד פעמיים למשרת מושל ניו המפשייר, אך בשני המקרים לא הצליח להיבחר לתפקיד.
האמפרי נולד ב־9 באוקטובר 1940 בבריסטול שבקונטיקט.
הקריירה הראשונה שלו הייתה בתחום התעופה: הוא שירת כמה שנים בחיל האוויר של ארצות הברית ולאחר לימודים באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון ובאוניברסיטת מרילנד הפך לטייס מקצועי.
במקור היה ליברל, אולם האמפרי אמר כי עבר לשמרנות בגלל "כוח ההיגיון שלי עצמי".
ב־1977 הפך למנהיג הסניף של ארגון Conservative Caucus בניו המפשייר, לאחר חודשים שבהם חיפשו מי שיעמוד בראשו.
הוא התנדב והחל לארגן איסוף חתימות לעצומות ולבנות עצרות גדולות.
ב־1978 נבחר לסנאט, אף על פי שהיה רק פעיל רפובליקני מקומי ולא החזיק במשרה ציבורית.
הוא הביס את הסנאטור המכהן תומאס מקינטייר, שכיהן שלוש כהונות, בהפרש של כשני אחוזים בלבד.
הוא נבחר בלי עזרה מהמפלגה הרפובליקנית ועם קשרים מועטים בלבד לממסד המפלגתי.
מסע הבחירות שלו, שנמשך 18 חודשים, נוהל ברובו על ידו ועל ידי פטרישיה גרין – מורה לשעבר מניו יורק – שאיתה התחתן לאחר הפריימריז הרפובליקניים בספטמבר.
לפי כתבת הניו יורק טיימס חודש אחרי הבחירות, היא "נחשבת לכוח החזק ביותר במחנהו וצפויה להשפיע רבות על צוותו בוושינגטון".
ב־1984 נבחר מחדש בקלות, לאחר שהביס את חבר הקונגרס הדמוקרטי הוותיק .
ב־1990 החליט שלא להתמודד שוב, משום שהבטיח לכהן רק שתי כהונות.
האמפרי נודע כסנאטור בולט ותקיף בדבריו.
ב־1987 ביקר בחריפות את מינויו של הנשיא רונלד רייגן את הגנטיקאי ההומוסקסואל המוצהר ד"ר פרנק לילי לוועדה לנושא מגפת האיידס, בטענה שהמינוי ישדר מסר ש"הומוסקסואליות היא פשוט אורח חיים חלופי".
במהלך כהונתו שירת בוועדת החוץ של הסנאט, בוועדת השירותים המזוינים ובוועדת המשפט, והיה מנהיג בצוות הקונגרס לענייני אפגניסטן, שעיצב את מדיניות ארצות הברית במלחמת אפגניסטן–ברית המועצות ובמבצע Cyclone.
בכל 12 שנות כהונתו הצביע נגד התקציב הפדרלי, משום שכל אחד מהם כלל גירעון.
תפקיד בוועידת המפלגה הרפובליקנית 1988
בוועידת המפלגה ב־1988 מילא תפקיד מרכזי כמנהיג ונציג של המחנה הימני.
הוא היה דמות מפתח בהכוונת מועמדות סגנות הנשיאות לדן קווייל, לאחר שגייס ארבע משלחות מדינתיות להתחייב להריץ מועמד משלהן במקרה שג'ורג' בוש האב יבחר מישהו שלא לרוחם.
נדרשו שש משלחות – ובוש בחר בקווייל, שהתנגד להפלות, מה שסיפק את המשלחת של ניו המפשייר.
ב־1989 הודיע שלא יתמודד לכהונה שלישית בסנאט.