tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גנרל מיור הנס-יואכים פון הופפרגן, 1 במאי 1969 – 9 בספטמבר 1970
בריגדה גנרל קלאוס פון היימנדאל, 1 באוקטובר 1993 – 31 במרץ 1994
דיוויזיית הפאנצר השלישית הייתה דיוויזיית שריון של הבונדסוור.
הדיוויזיה הוצבה במישור הצפון-גרמני ופורקה ב-1994.
הדיוויזיה הוקמה ב-2 ביולי 1956 - יום לאחר הקמתו הרשמית של הבונדסוור.
הדיוויזיה כיסתה את המישור הצפון-גרמני, והייתה כפופה לקורפוס הראשון של הבונדסוור.
במקרה של מתקפה מצד ברית ורשה, נועדה הדיוויזיה השלישית להיות חוד החנית של מתקפת הנגד של הבונדסוור.
לפיכך חייליה נדרשו להימצא בכוננות מתמדת, ולהיות מוכנים למתקפה תוך 48 שעות.
בפועל, חיילי הדיוויזיה לקחו חלק רק במספר תמרונים של ברית נאט"ו, ונכנסו לכוננות כמה פעמים בעקבות משברים בינלאומיים.
עם זאת, חיילי הדיוויזיה סייעו במספר אסונות גדולים באזור.
בין היתר במהלך סופות ב-1962, הצפת נהר האלבה ב-1976, ואסונות שלגים ב-1979. ב-1993 הוצבו חלק מחיילי הדיוויזיה בסומליה במסגרת כוח שמירת השלום של האו"ם.
ב-1994, בעקבות איחוד גרמניה מחדש וסיום המלחמה הקרה, פורקה הדיוויזיה והיחידות שהרכיבו אותה שולבו במסגרות אחרות.
דיוויזיית הפאנצר הולשטיין הייתה דיוויזיית שריון של הצבא הגרמני במהלך מלחמת העולם השנייה.
הדיוויזיה הוקמה בפברואר 1945 משרידי הכוחות הניידים של דיוויזיית הפאנצר ה-233 מילואים.
היא ספגה אבדות קשות בקולובז'ג, ושרידיה נקלטו על ידי דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-18 במרץ 1945 והמטה שלה הועבר לדיוויזיית הפאנצר קלאוזביץ.
דיוויזיית הפאנצר העשירית היא דיוויזיית שריון של הבונדסוור הממוקמת בפייטסהכהיים.
הדיוויזיה הוקמה ב-1 באוקטובר 1956. בשנותיה הראשונות כללה הדיוויזיה יחידות פאנצר בלבד, אולם לאחר פירוק הדיוויזיה ההררית הראשונה הוכפפה תחת פיקודה גם הבריגדה ההררית ה-23. סמל הבריגדה הוא פרח האדלווייס, אשר הפך בהדרגה למזוהה עם הדיוויזיה כולה.
עד 2006, גם הבריגדה הצרפתית-גרמנית הייתה חלק מהדיוויזיה.
חיילי הדיוויזיה השתתפו כמעט בכל מלחמותיה של גרמניה מאז מלחמת העולם השנייה.
הם הוצבו בבוסניה והרצגובינה, אלבניה, קוסובו, סומליה ואפגניסטן.
בשנת 2013 על בסיסה הוקמה הדיוויזיה הדרומית.
דיוויזיית הפאנצר השביעית הייתה דיוויזיית שריון של הבונדסוור אשר הייתה ממוקמת בדיסלדורף.
הדיוויזיה הוקמה ב-1 באוגוסט 1958. היא הייתה חלק מהקורפוס הראשון, ושימשה גם ככוח עתודה של קבוצת הארמיות הצפונית של נאט"ו.
היא נחשבה לאחת הדיוויזיות המובחרות ביותר של הבונדסוור, ואף כונתה לעיתים "עמוד השדרה של הצבא הגרמני".
רבים מהמפקחים הכלליים של הבונדסוור צמחו בשורות הדיוויזיה.
דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-11 הייתה דיוויזיית פאנצרגרנדיר של הבונדסוור אשר הייתה ממוקמת באולדנבורג.
הדיוויזיה הוקמה ב-1 במאי 1959. היא הייתה חלק מהקורפוס הראשון, ושימשה גם ככוח עתודה של קבוצת הארמיות הצפונית של נאט"ו.
בפועל, הדיוויזיה מעולם לא השתתפה בקרבות, אולם סיפקה סיוע אזרחי במספר אסונות טבע שהתרחשו באזור.
דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-13 הייתה דיוויזיית פאנצרגרנדיר של הבונדסוור אשר הייתה ממוקמת בלייפציג.
הדיוויזיה הוקמה ב-26 בספטמבר 1990. היא הוקמה בעקבות איחוד גרמניה מחדש ושילבה יחידות מהבונדסוור המערב-גרמני ומצבא העם הלאומי המזרח-גרמני.
הדיוויזיה היוותה את תרומתה הקבועה של גרמניה לקורפוס הרב-לאומי צפון-מזרח.
כוחות מהדיוויזיה השתתפו במלחמת קוסובו במלחמת האזרחים המקדונית ובמלחמת אפגניסטן.
הדיוויזיה פורקה ב-28 ביוני 2013.
דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-14 הייתה דיוויזיית פאנצרגרנדיר של הבונדסוור אשר הייתה ממוקמת בנויברנדנבורג.
הדיוויזיה הוקמה ב-3 באוקטובר 1990. היא הוקמה בעקבות איחוד גרמניה מחדש ושילבה יחידות מהבונדסוור המערב-גרמני ומצבא העם הלאומי המזרח-גרמני.
כוחות מהדיוויזיה השתתפו במלחמת בוסניה, מלחמת קוסובו ובמלחמת אפגניסטן.
הדיוויזיה פורקה ב-31 בדצמבר 2008.
דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-18 הייתה דיוויזיית חיל רגלים של ה במלחמת העולם השנייה.
הדיוויזיה לחמה בחזית המערבית, ובכלל זה בקרב הארדנים.
הדיוויזיה הוקמה ב-25 באוגוסט 1944 בדנמרק בתור דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-571, וב-2 בספטמבר שונה שמה לדיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-18, והיא הועמדה תחת פיקוד גינטר הופמן.
בנובמבר 1944 הועברה הדיוויזיה לחזית המערבית, והועמדה תחת פיקוד הארמייה השביעית.
במהלך הקרב על הבליטה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-66 במסגרת ארמיית הפאנצר החמישית, ולאחר מכן השתתפה הדיוויזיה בקרבות בגרמניה.
באפריל 1945 פורקה הדיוויזיה, ושרידיה צורפו לדיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-26.
דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-19 הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הורמאכט במלחמת העולם השנייה.
הדיוויזיה לחמה בחזית המערבית, ובכלל זה במבצע נורדווינד.
הדיוויזיה הוקמה ב-8 באוגוסט 1944 בדנמרק בתור דיוויזיית הגרנדיר ה-19, על בסיס דיוויזיית יוטלנד ודיוויזיית הסער של הלופטוואפה ה-19, והיא הועמדה תחת פיקוד אוטו אלפלדט.
ב-9 באוקטובר שונה שמה לדיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-19, והיא הועברה תחת פיקוד הארמייה הראשונה בצרפת.
בינואר 1945 לחמה הדיוויזיה במבצע נורדווינד כחלק מקורפוס האס אס ה-13, ולאחר מכן השתתפה הדיוויזיה בקרבות בגרמניה.
באפריל 1945 פורקה הדיוויזיה, ושרידיה צורפו לדיוויזיה ההררית ה-2.
דיוויזיית הפאנצרגרנדיר קורמארק הייתה דיוויזיית פאנצרגרנדיר של הוורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה.
הדיוויזיה הוקמה ב-12 בפברואר 1945 בפרנקפורט על האודר על בסיס שאריות של יחידות מאולתרות ויחידות מחליפים של דיוויזיית גרוסדויטשלנד.
היא נקראה "קורמארק" על שם המחוז ההיסטורי קורמארק בברנדנבורג המודרנית.
היא ידועה לעיתים בטעות בשם דיוויזיית הפאנצר קורמארק.
הדיוויזיה נכללה במסגרת קורפוס הפאנצר אס אס ה-11 שהיה חלק מהארמייה התשיעית (קבוצת ארמיות ויסלה).
הדיוויזיה השתתפה בקרבות כנגד הצבא האדום על נהר האודר ולאחר מכן בדרום-מזרח ברלין.
יחד עם כל הארמייה התשיעית עמדה הדיוויזיה בסכנת כיתור בידי הסובייטים, וב-30 באפריל אנשיה נטשו ופוצצו את שני טנקי הקינג טיגר האחרונים שלהם.
הגרמנים ביצעו פריצה באזור הכפר האלבה, שם התחולל קרב גדול ובו נהרגו אלפי חיילים ואזרחים.
דיוויזיית הפאנצרגרנדיר קורמארק הצליחה להינצל מהסובייטים ונכנעה לצבא ארצות הברית ב-8 במאי.
רגימנט הפוסילר קורמארק רגימנט הארטילריה קורמארק
גדוד סיור משוריין ה-151 גדוד הנדסה
דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-276 הייתה דיוויזיית חיל רגלים של ה שלחמה במלחמת העולם השנייה.
ב-4 בספטמבר 1944 הוקמה הדיוויזיה על בסיס דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-580, שהוקמה ב-25 באוגוסט 1944, והועמדה תחת פיקוד קורט מהרינג.
בדצמבר 1944 הוכפפה הדיוויזיה להקורפוס ה-80, כחלק מהארמייה השביעית, ולחמה עמו במהלך הקרב על הבליטה.
לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בלוקסמבורג ובמערב גרמניה, ובמרץ 1945 הושמדה הדיוויזיה.
דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-272 , הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה.
ב-17 בספטמבר 1944 הוקמה הדיוויזיה בדבריץ, על בסיס דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-575 שהוקמה ב-25 באוגוסט.
הדיוויזיה הועמדה תחת פיקוד פרידריך קיטל, ובדצמבר אותה שנה לחמה הדיוויזיה בקרב על הבליטה כחלק מהקורפוס ה-67 במסגרת ארמיית הפאנצר השישית, ולאחר מכן לחמה בקרבות בגרמניה.
הדיוויזיה לחמה באזור גשר רמאגן, וב-12 באפריל 1945 הושמדה הדיוויזיה.
דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-167 הייתה דיוויזיית חיל רגלים של ה שלחמה במלחמת העולם השנייה.
ב-17 באוקטובר 1944 הוקמה הדיוויזיה על בסיס קבוצת הדיוויזיה ה-167, והועמדה תחת פיקוד הנסקורט הקר.
בדצמבר 1944 הוכפפה הדיוויזיה לקורפוס הפאנצר ה-39, כחלק מארמיית הפאנצר החמישית, ולחמה עמו במהלך הקרב על הבליטה.
לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות בגרמניה, וב-4 באפריל 1945 פורקה הדיוויזיה ויחידותיה שימשו להקמת דיוויזיית שרנהורסט.
דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-337 הייתה דיוויזיית חיל רגלים של ה שלחמה במלחמת העולם השנייה.
ב-15 בספטמבר 1944 הוקמה הדיוויזיה על בסיס דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-570, שהוקמה ב-25 באוגוסט של אותה שנה, והועמדה תחת פיקוד אברהרד קינצל.
הדיוויזיה לחמה באזור ורשה כחלק מקורפוס הפאנצר ה-46 במסגרת הארמייה התשיעית, ולאחר מכן לחמה על הוויסלה כחלק מהקורפוס ה-23 במסגרת הארמייה השנייה.
באפריל 1945 הושמדה הדיוויזיה באזור דנציג.
דיוויזיית הפאנצרגרנדיר השנייה הייתה דיוויזיית פאנצרגרנדיר של הבונדסוור אשר הייתה ממוקמת בקאסל.
היא נקראה בתחילה דיוויזיית הגרנדיר השנייה.
הדיוויזיה נכללה במסגרת הקורפוס השני של הבונדסוור, אשר היה חלק מקבוצת הארמיות המרכזית של נאט"ו.
מטה הדיוויזיה היה ממוקם בקאסל.
היא כללה שתי "קבוצות קרב" (קמפגרופה): A2 ו-B2. ב-1957 היא הועברה לקורפוס השלישי, וקיבלה קבוצת נוספת: C2. קבוצות קרב אלו הפכו מאוחר יותר לבריגדת הפאנצר ה-6, בריגדת הפאנצגרנדיר ה-5 ובריגדת הפאנצרגרנדיר ה-4.
ב-1959 שונה שם הדיוויזיה לדיוויזיית הפאנצרגרנדיר השנייה, ובסיסה הועבר למרבורג כחלק מרפורמה מקיפה בכל המבנה של הבונדסוור.
ב-1970 שונה שמה לדיוויזיית היגר השנייה, וב-1974 הוחזר המטה שלה לקאסל.
ב-1980 שונה שמה מחדש לדיווזיית הפאנצרגרנדיר השנייה.
היא פורקה ב-1994 לאור סיום המלחמה הקרה ואיחוד גרמניה מחדש.
דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-183 הייתה דיוויזיית חיל רגלים של ה במלחמת העולם השנייה.
ב-15 בספטמבר 1944 הוקמה דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-183 על בסיס דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-564, שבתורה הוקמה משרידי דיוויזיית הרגלים ה-183, בתוספת אנשי צבא לא לוחמים (מהקריגסמרינה ומהלופטוואפה) ואזרחים, ועל בסיס דיוויזיות הצללים דלרסהיים.
בסוף נובמבר הושמד רגימנט הגרנדירים ה-330 בגיילנקירכן במהלך מתקפה מסיבית של בעלות הברית נגד העמדות הגרמניות בין הנהרות וורם וחבל הרוהר, בין Geilenkirchen ל-Linich.
מטרתה של הארמייה התשיעית הייתה מעבר רור בליניך, שיפתח את הדרך לקלן.
המתקפה כונתה מבצע מלכה והיא יצאה לדרך ב-16 בנובמבר.
רגימנט הרגלים ה-330 של דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-183 החזיק בקו הקדמי בפלובריך, לווריך ושטריך, שם תקפו האמריקנים עם דיוויזיית השריון השנייה.
במהלך אחר הצהריים הרגימנט ה-330 כמעט נמחק, יותר מחמש מאות "גרנדירים" מלוחמי הרגימנט נשבו.
לא ניתן היה להעריך את סך ההרוגים והפצועים, אך ההערכה היא שלא נותרו יותר מ-250 איש ביחידה.
המתקפה נמשכה בסופו של דבר עד אמצע דצמבר, אותו כינו הגרמנים "הקרב השלישי על אאכן" (Dritte Schlacht um Aachen).
בתקופה זו תקפו היחידות הגרמניות באזור ברציפות.
עד ה-21 בנובמבר, לאחר חמישה ימים של לחימה רצינית, עלה מספר הנפגעים בדיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-183 מעבר לרמה המקובלת, והדיוויזיה לא הייתה מסוגלת להמשיך להילחם כיחידה עצמאית.
הכוחות הנותרים של ה-183 חולקו בין הדיוויזיות הגרמניות האחרות, דיוויזיית הפאנצר ה-9 ודיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-15 שנכחו באזור שממזרח לגיילנקירכן.
דיוויזיית הפאנצרגרנדיר הרביעית הייתה דיוויזיית פאנצרגרנדיר של הבונדסוור אשר הייתה ממוקמת ברגנסבורג.
הדיוויזיה הוקמה ביולי 1956 ונפרשה במחוזות המזרחיים של בוואריה: אוברפפלאץ, בוואריה התחתונה ופרנקוניה עילית.
ב-31 במרץ 1994 מוזגה הדיוויזיה יחד עם הדיוויזיה האווירית הראשונה ליצירת פיקוד הכוחות המוטסים.
דיוויזיית הפאנצרגרנדיר השישית הייתה דיוויזיית פאנצרגרנדיר של הבונדסוור אשר הייתה ממוקמת בנוימינסטר.
הדיוויזיה הוקמה ב-1 בנובמבר 1958. הדיוויזיה נפרשה בשלזוויג הולשטיין ובהמבורג ובסיסה נמצא בנוימינסטר.
בימות שלום הייתה הדיוויזיה כפופה להקורפוס הראשון, אולם במקרה של מלחמה הייתה אמורה לעבור תחת פיקוד מפקדת בעלות הברית בשלזוויג-הולשטיין ויוטלנד.
לאחר סיום המלחמה הקרה הוחל בתהליך הפירוק של הדיוויזיה, אולם מפקדת הדיוויזיה נותרה על כנה תחת השם "דיוויזיית הפאנצרגרנדיר השישית" עד 30 בספטמבר 1997.
דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-363 הייתה דיוויזיית פולקסגרנדיר של הוורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה ופעלה בין השנים 1944 ל-1945.
הדיוויזיה הוקמה בספטמבר 1944 כדי להחליף את דיוויזיית הרגלים ה-363 אשר הושמדה בכיס פאלז, על בסיס דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-566, בפיקודו של אוגוסט דטלינג.
היא כללה את רגימנטים הגרנדירים ה-957, ה-958 וה-959, ואת רגימנט הארטילריה ה-363.
הדיוויזיה לחמה בהולנד, וספגה אבדות כבדות במהלך המתקפה הגרמנית הכושלת נגד מבלט ניימכן בתחילת אוקטובר 1944. לאחר שיקומה, לחמה הדיוויזיה מסביב ולאורך נהר רור לפני שהושמדה לבסוף בכיס הרוהר באפריל 1945.
דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-462 הייתה דיוויזיית פולקסגרנדיר של הצבא הגרמני במהלך מלחמת העולם השנייה, שפעלה בין השנים 1942 עד 1944. היא הוקמה בתחילה בשם דיוויזיה מס' 462 ולאחר מכן הפכה לדיוויזיית הרגלים ה-462 לפני שהפכה לדיוויזיית פולקסרנדיר בסוף 1944.
דיוויזיית הפולקגרנדיר ה-462 הוקמה במקור באוקטובר 1942 כדיוויזיית תחלופה בעיירה הצרפתית נאנסי, באזור הצרפתי של מחוז לוריין, בפיקודו של גנרל-מיור אוטו שילינג.
היא לקחה אחריות על רבות מהיחידות של דיוויזיית המילואים ה-182 לשעבר והורחבה עם יחידות מבצרים ואימונים שונות שהוצבו בלוקסמבורג, סארבורג ומץ.
לאחר יום ה-D היא סומנה כדיוויזיית פולקסגרנדיר ואורגנה מחדש ללחימה ונשלחה לחזיתות באוגוסט 1944.
בתחילת נובמבר 1944, בפיקודו של גנרל-לויטננט פולראט ליבה, הדיוויזיה, פחות רגימנט הגרנדירים ה-1216 שהועבר לדיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-19, הגנה על העיירה מץ מפני הארמייה האמריקאית השלישית.
בשלב זה של המלחמה מנתה הדיוויזיה 7,000 איש.
היא נכנעה ומסרה את העיר ב-28 בנובמבר, לאחר שאיבדה שני מפקדים במהלך המצור; ליבה לקה בשבץ מוחי והמחליף שלו, גנרל מיור היינריך קיטל, נפצע בקרב ב-22 בנובמבר.
למעלה מ-1,000 איש התחמקו מלכידה מכוח פינוי פצועים לפני נפילת מץ.
הדיוויזיה פורקה זמן קצר לאחר מכן.
גנרל מיור אוטו שילינג (5 באוקטובר - 4 בדצמבר 1942);
גנרל לויטננט ארנסט גונצל (5–17 בדצמבר 1942);
גנרל לויטננט ולטר קראוזה (15 ביולי - 14 באוקטובר 1944);
גנרל לויטננט פולראט ליבה (15 באוקטובר - 8 בנובמבר 1944);
גנרל מיור היינריך קיטל (8–22 בנובמבר 1944);
דיוויזיית הפרשים הראשונה היא דיוויזיית חיל רגלים קלה מוטסת, בצבא ארצות הברית.
הדיוויזיה הוקמה ב-13 בספטמבר 1921 כדיוויזיית חי"ר.
היא שירתה במערכות השונות של צבא ארצות הברית החל ממלחמת העולם השנייה (בזירת האוקיינוס השקט), מלחמת קוריאה ועד היום.
עם גיבוש הרעיון של דיוויזיית חי"ר יבילת אוויר באמצעות מסוקים, במהלך 1965, הוסבה הדיוויזיה לדיוויזיה קלה יבילת אוויר.
היא מוכרת במיוחד בשל הקרבות שניהלה במלחמת וייטנאם, ובהם קרב יה דראנג ומבצע פגסוס להסרת המצור מעל בסיס הנחתים בקה סאן.
בין המפקדים הבולטים אשר שירתו בשורות הדיוויזיה ניתן למנות את הארי קינארד, ג'ון טולסון, בארי מקאפרי והרולד מור.
דיוויזיית פרשים אס אס ה-37 "ליצו" הייתה דיוויזיית פרשים של הוואפן אס אס אשר לחמה במלחמת העולם השנייה.
היחידה בעיקר משאריות יחידות הונגריות, יחידות אחרות של פולקסדויטשה ונערים בני 16–17 שגויסו בעקבות מצוקת כוח האדם.
הדיוויזיה הוקמה בשם "דיוויזיית הפרשים אס אס ה-33" ב-8 בפברואר 1945. ב-19 בפברואר שונה שמה ל"דיוויזיית הפרשים אס אס ה-37 'ליצו'".
היא נקראה על שם הגנרל הפרוסי לודוויג אדולף וילהלם פון ליצו.
היא הורכבה על בסיס דיוויזיית פרשים אס אס השמינית ודיוויזיית פרשים אס אס ה-22. מרבית מגויסי הדיוויזיה היו נערים בני 16 ו-17. כמפקדה הראשון של הדיוויזיה שימש ולדמאר פגליין (אחיו של הרמן פגליין), והיא הוכפפה לקבוצת ארמיות דרום.
במרץ הוחלף פגליין בקרל גאזאלה, ובאפריל הוכפפה תחת הקורפוס ה-43 שהיה חלק מהארמייה השמינית.
הדיוויזיה לחמה בקרבות כנגד הצבא האדום בסלובקיה ואוסטריה ונכנעה עם סיום המלחמה.
שטנדרטנפיהרר ולדמאר פגליין (פברואר 1945 - מרץ 1945)
שטנדרטנפיהרר קרל גאזאלה (מרץ 1945 - מאי 1945)
דיוויזיית הפרשים אס אס השמינית "פלוריאן גאייר" הייתה דיוויזיית פרשים של הוואפן אס אס אשר לחמה במלחמת העולם השנייה וביצעה פשעי מלחמה בבלארוס ופולין.
הדיוויזיה הוקמה ב-9 בספטמבר 1942, על בסיס בריגדת הפרשים אס אס השמינית, וכמפקדה הראשון מונה גוסטב לומברד.
חלק גדול מבין חיילי הדיוויזיה גויסו מהונגריה.
הדיוויזיה נכללה במסגרת הארמייה התשיעית, והשתתפה בפעילות אנטי-פרטיזנית באזור סמולנסק.
ב-25 בנובמבר השתתפה הדיוויזיה בהדיפת מבצע מארס, וכן לקחה חלק חשוב במתקפת הנגד הגרמנית שהחלה ב-7 בדצמבר.
לאחר הכרזתו של היטלר על פינוי מבלט רז'ב ב-1943, השתתפה הדיוויזיה במבצע באפלו, במסגרתו ביצעו הנאצים פשעי מלחמה שנועדו לעכב את השתלטות הצבא האדום על המבלט.
הדיוויזיה הועברה לאחר מכן לקבוצת ארמיות דרום, ולחמה לסירוגין תחת הארמייה השמינית וארמיית הפאנצר הראשונה בקרבות הנסיגה אל הדנייפר.
בינואר 1944 הדיוויזיה נשלחה להונגריה, ובין אפריל למאי של אותה שנה לחמה כנגד הפרטיזנים בקרואטיה.
בספטמבר הועברה לטרנסילבניה, והייתה חלק מהקורפוס ה-29 שהיה חלק מהארמייה השמינית.
בנובמבר הועברה תחת הקורפוס השלישי שהיה חלק מהארמייה השישית.
בדצמבר של אותה שנה, הועברה הדיוויזיה לבודפשט והייתה חלק מקורפוס אס אס הררי התשיעי בפיקודו של קרל פפר-וילדנברוך, אשר כותר בבודפשט בידי כוחות הצבא האדום וצבא רומניה (המצור על בודפשט).
ב-1 בינואר 1945, הארמייה השישית פתחה במבצע קונרד במטרה לשחרר את הקורפוס, כשהיא זוכה להצלחות ומתקדמת באופן מוצלח לשבירת האויב.
ב-11 בפברואר 1945, התאבד מפקדה האחרון של הדיוויזיה, יואכים רומר, ויום לאחר מכן הושמדו הכוחות המכותרים בידי הצבא האדום.
אנשי הדיוויזיה בצעו פשעי מלחמה במהלך מבצעים נגד פרטיזנים ביערות בלארוס באביב 1943 במסגרתם שרפו כפרים שלמים והרגו את תושביהם ללא הבחנה ובשנת 1944 בפולין והונגריה.
בריגדפיהרר גוסטב לומברד (מרץ 1942 - אפריל 1942)
גרופנפיהרר הרמן פגליין (אפריל 1942 - אוגוסט 1942)
אובר-גרופנפיהרר וילהלם ביטריך (אוגוסט 1942 - 15 בפברואר 1943)
גרופנפיהרר ברונו סטריקנבאך (13 בספטמבר 1943 - 22 באוקטובר 1943)
גרופנפיהרר ברונו סטריקנבאך (1 בינואר 1944 - 14 באפריל 1944)
דיוויזיית פרשים אס אס ה-22 "מריה תרזה" הייתה דיוויזיית פרשים של הוואפן אס אס אשר לחמה במלחמת העולם השנייה.
היחידה הייתה מורכבת בעיקר מחיילים הונגרים ממוצא גרמני, שנחשבו על פי האידאולוגיה הנאצית ל"פולקסדויטשה".
הדיוויזיה הוקמה ב-29 באפריל 1944, בעקבות הסכם בין גרמניה הנאצית לבין ממשלת הונגריה בהנהגת מיקלוש הורטי, אשר אפשר להונגרים ממוצא גרמני להתגייס לוואפן אס אס.
הדיוויזיה הוקמה על בסיס יחידות שנלקחו מדיוויזיית הפרשים אס אס השמינית ("פלוריאן גאייר"), וכמפקד מונה אוגוסט צֵהֶנְדֶר.
כינויה של הדיוויזיה היה "מריה תרזה", על שם מריה תרזה אשר משלה באוסטריה הונגריה ובוהמיה במהלך המאה ה-18. עם זאת, לא ידוע האם הכינוי היה רשמי, או רק נפוץ בקרב החיילים.
סמל הדיוויזיה היה דרדר כחול על רקע מגן.
במשך מספר חודשים הדיוויזיה אומנה בהונגריה, וצוידה בנשק שהיה ברובו הונגרי.
בתחילת אוגוסט 1944 נשלח הרגימנט ה-52 יחד עם מרבית הציוד והארטילריה להילחם ברומניה, בעוד הרגימנט ה-17 נותר בהונגריה.
הכוחות שנשלחו לרומניה לחמו במסגרת קרב דברצן כחלק מקבוצת ארמיות דרום אוקראינה, ונשלחו לאחר הקרב יחד עם רוב הכוחות ההונגריים חזרה להונגריה.
באוקטובר של אותה שנה השתתפה הדיוויזיה במבצע פנצרפאוסט בהובלת אוטו סקורצני, אשר במהלכו הודח שליט הונגריה הורטי (אשר הודיע על פרישת הונגריה מהמלחמה), והוחלף בפרנץ סלשי.
באותו חודש הועברה תחת הקורפוס השלישי שהיה חלק מהארמייה השישית.
ב-12 בפברואר הושמדו הכוחות הגרמניים בבודפשט.
דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-47 הייתה דיוויזיית חיל רגלים של ה שלחמה במלחמת העולם השנייה.
ב-17 בספטמבר 1944 הוקמה הדיוויזיה על בסיס דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-577, והועמדה תחת פיקוד מקס בורק.
בדצמבר 1944 הוכפפה הדיוויזיה להקורפוס ה-81, כחלק מארמיית הפאנצר החמישית, ולחמה עמו במהלך הקרב על אאכן.
בינואר 1945 הוכפפה הדיוויזיה לארמייה הראשונה, ולחמה עמה במבצע נורדווינד ובאזור פפאלץ, כחלק מהקורפוסים ה-89 וה-90 לסירוגין.
בסוף מרץ לחמה הדיוויזיה באזור הריין העליון, ולאחר מכן נסוגה לטירול, שם נכנעה לכוחות צבא ארצות הברית ב-8 במאי 1945.
דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-561 הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה.
ב-27 ביולי 1944 הוקמה דיוויזיית הגרנדיר ה-561 על בסיס דיוויזיית הגרנדיר המזרח-פרוסית ה-1, שהוקמה כמה ימים קודם לכן, והועמדה תחת פיקוד ולטר גורן.
הדיוויזיה לחמה בפרוסיה המזרחית, כחלק מהקורפוס ה-26 במסגרת ארמיית הפאנצר השלישית, ולאחר מכן כחלק מהקורפוס ה-27 במסגרת הארמייה הרביעית.
ב-9 באוקטובר 1944 שונה שמה של הדיוויזיה לדיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-561, והיא המשיכה להילחם בפרוסיה המזרחית, עד סוף המלחמה.
דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-560 , הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה.
ב-1 באוגוסט 1944 הוקמה דיוויזיית הגרנדיר ה-560, והועמדה תחת פיקוד אריך הופמן, וב-10 באוגוסט שונה שמה של הדיוויזיה לדיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-560. בתחילה הוצבה הדיוויזיה בנורווגיה, ובנובמבר 1944 הועברה לדנמרק.
בדצמבר לחמה הדיוויזיה בקרב על הבליטה, כחלק מקורפוס הפאנצר ה-58 במסגרת ארמיית הפאנצר החמישית, ובפברואר הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס ה-80 במסגרת הארמייה השביעית, עמו לחמה במהלך הקרבות בגרמניה, ובאפריל 1945 הושמדה הדיוויזיה בכיס הרוהר.
דיוויזיית הפרשים הקוזאקים הראשונה הייתה דיוויזיית פרשים בוורמאכט אשר הורכבה ממתנדבים קוזאקים משטחי ברית המועצות הכבושים.
ב-1945 הועברה היחידה לוואפן אס אס כחלק מקורפוס הפרשים הקוזאקים אס אס ה-15 ושמה שונה בהתאם לדיוויזיית הפרשים הקוזאקים אס אס הראשונה (1. SS-Kosaken-Kavallerie-Division).
אנשי הדיוויזיה היו אחראים על ביצוע פשעי מלחמה רבים בסרביה.
עם סיום המלחמה הוסגרו אנשי הדיוויזיה לברית המועצות שראתה בהם בוגדים ודנה אותם להוצאה להורג או לעבודת פרך.
באפריל 1942, בשיאה של מלחמת העולם השנייה, העלה הלמוט פון פנוויץ, אוברסט בוורמאכט, את הרעיון של הקמת כוח מתנדבים קוזאקים שיילחם לצד הוורמאכט.
ילדותו של פנוויץ עברה עליו בערים שלגבול האימפריה הרוסית, והוא ראה במו עיניו את התועלת הצבאית שהקוזאקים מסוגלים להביא כפרשים.
הקוזאקים זוהו לרוב כמלוכנים וכמתנגדי הקומוניזם, ולפיכך נרדפו והופלו לרעה בברית המועצות.
בעיני רבים מהם נתפס הכיבוש הגרמני כשחרור, והם היו מוכנים לשרת בוורמאכט בתקווה לקבל אוטונומיה מסוימת.
הצעתו של פנוויץ התקבלה בהסתייגות מצד אישים כמו היינריך הימלר שראו בקוזאקים עמים נחותים בדיוק כמו הרוסים, אך קצינים אחרים קיבלו אותה בהתלהבות.
בספטמבר 1942 קיבל פנוויץ אישור להקים כוח ניסיוני בן כ-1,000 פרשים קוזאקים, שעד מהרה התברר כהצלחה אדירה והצליח להשמיד יחידות פרשים שלמות של הצבא האדום.
על מעשה זה ב-23 בדצמבר של אותה שנה הוא קיבל תוספת של עלי אלון לצלב האבירים שלו.
ב-4 באוגוסט 1943 הוקמה "דיוויזיית הפרשים הקוזאקים הראשונה" עם פנוויץ כמפקדה.
הדיוויזיה נכללה במסגרת ארמיית הפאנצר השנייה אשר הייתה חלק מקבוצת ארמיות F שהוצבה בשטחי הבלקן.
הדיוויזיה הוצבה בשטחי ממשלת הבובות הקרואטית במטרה להילחם בפרטיזנים שאיימו על העורף הגרמני.
ב-12 באוקטובר 1943, נשלחה הדיוויזיה למלחמה כנגד הפרטיזנים של טיטו בהרי פרוסקה גורה.
הקוזאקים, בסיוע 15 טנקים ומכונית משוריינת אחת, כבשו את הכפר ביוצין, שם הייתה המפקדה הפרטיזנית.
במהלך המבצע נשרפו כפרים רבים, ביניהם מנזר בהרי פרוסקה גורה, וכ-300 כפריים סרבים חפים מפשע נהרגו.
לאחר מכן שימשה הדיוויזיה להגנה על מסילת הרכבת זאגרב-בלגרד ועמק סאווה.
כמה גדודים של הדיוויזיה השתתפו בפעולות אנטי-פרטיזניות ושמרו על מסילת הרכבת בסרייבו נגד הפרטיזנים.
כחלק מפעולה אנטי-פרטיזנית נרחבת, הועברה הדיוויזיה כולה לקרואטיה שם לחמה כנגד הפרטיזנים.
הקוזאקים הטילו טרור על האוכלוסייה וביצעו פשעי מלחמה רבים נגד כפרים שנחשדו בשיתוף פעולה עם הפרטיזנים.
ממשלת קרואטיה התלוננה בפני היטלר על שיטות הפעולה המוגזמות של הקוזאקים, ובית הדין הצבאי הגרמני גזר עונשי מוות רבים על חיילים קוזאקים.
בתחילת 1945 הוקמה דיוויזיית פרשים קוזאקים נוספת שקיבלה את השם "דיוויזיית הפרשים הקוזאקים השנייה".
שתי הדיוויזיות אוחדו ליצירת קורפוס הפרשים הקוזאקים אס אס ה-15 אשר חרף התנגדותו של פנוויץ נכלל במסגרת האס אס.
פנוויץ עצמו לא היה מעולם חבר באס אס, אולם מונה למפקד הקורפוס.
על הדיוויזיה פיקדו מספר מפקדים זה אחר זה למשך פרקי זמן לא ברורים.
הדיוויזיה הועברה לקרבות כנגד הצבא האדום שהתקדם בבלקן, ובהמשך נסוגה לאוסטריה.
פנוויץ נכנע לצבא הבריטי בראש הקורפוס ב-9 במאי, לאחר שהובטח לו כי הוא ואנשיו לא יוסגרו לידי ברית המועצות.
כמה שבועות לאחר מכן הפרו הבריטים את ההבטחה, והסגירו את כל הקוזאקים העריקים לידי הסובייטים.
פנוויץ התלווה אל אנשיו בעונש עבודות הפרך שקיבלו, וב-1947 הוצא להורג במוסקבה.
דיוויזיית הפרשים הקוזאקים השנייה הייתה דיוויזיית פרשים בוורמאכט אשר הורכבה ממתנדבים קוזאקים.
ב-1945 הועברה היחידה לוואפן אס אס כחלק מקורפוס הפרשים הקוזאקים אס אס ה-15, ושמה שונה בהתאם לדיוויזיית הפרשים הקוזאקים אס אס השנייה (2. SS-Kosaken-Kavallerie-Division).
חרף פשעי המלחמה בהם הואשמה, הדיוויזיה זכתה להצלחה רבה, ובספטמבר 1944 הוחלט להקים דיוויזיה קוזאקית נוספת.
בנובמבר של אותה שנה הוקמה דיוויזיית הפרשים הקוזאקים השנייה על בסיס מגויסים קוזאקים חדשים ויחידות שנלקחו מדיוויזיית הפרשים הקוזאקים הראשונה, וכמפקדה מונה אוברסט הנס-יואכים פון שולץ.
הדיוויזיה השתתפה בפעילות אנטי-פרטיזנית בקרואטיה.
שתי הדיוויזיות הקוזאקיות לחמו כנגד הצבא האדום שהתקדם בבלקן, ובהמשך לחמו בקרבות בהונגריה לפני שנסוגו לאוסטריה.
דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-708 הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה.
ב-27 ביולי 1944 הוקמה בסלובקיה דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-708 על בסיס דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-573, שהוקמה כמה ימים קודם לכן, על בסיס שרידי הדיוויזיה ה-708, והועמדה תחת פיקוד יוזף קריגר.
באוקטובר 1944 נשלחה הדיוויזיה להרי הווז' להחליף את דיוויזיית הפאנצר ה-21, אולם היא ספגה אבדות כבדות וחזיתה נפרצה.
כתוצאה מכך, ב-15 בנובמבר 1944 הוחלף קריגר בוילהלם בלקוון.
בדצמבר הועברה הדיוויזיה לאלזס, ובינואר 1945 היא השתתפה במבצע נורדווינד.
הדיוויזיה ספגה גם במבצע זה אבדות כבדות, ובשל כך ב-11 בפברואר 1945 פורקה הדיוויזיה ושרידיה שולבו בדיוויזיות ה-106 וה-198.
דיוויזיית הפרשים המשוריינת ה-11 לובוסקה (בפולנית: 11 Lubuska Dywizja Kawalerii Pancernej) היא דיוויזיית שריון של צבא פולין.
הדיוויזיה הוקמה במרץ 1949 על בסיס דיוויזיית הרגלים ה-11. בסיסה הראשון היה בלודז' והיא הייתה חלק מקורפוס השריון ה-2. ב-1950 עברה הדיוויזיה ארגון מחדש והפכה לדיוויזיית חיל רגלים ממוכן.
בסיסה הועבר לז'אגאן, שם הוא נמצא עד ימינו.
ב-1963 היא הפכה לדיוויזיית שריון, וב-1968 השתתפה בפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה.
ב-1990 היא חזרה להיות דיוויזיית חיל רגלים ממוכן, וב-1992 הפכה שוב לדיווזיית שריון, אולם קיבלה את השם "דיוויזיית הפרשים המשוריינת".
השם המסורבל נובע מסיבות היסטוריות: במהלך מלחמת העולם השנייה שילבו יחידות השריון של הצבא הפולני יחידות פרשים.
ב-2003 השתתפו חיילים מהדיוויזיה במלחמת עיראק במסגרת הדיוויזיה הרב-לאומית מרכז-דרום.
דיוויזיית הפרשים החמישית הייתה דיוויזיה של צבא הודו הבריטית שנלחמה במלחמת העולם הראשונה.
הדיוויזיה הוקמה בתחילת המלחמה והורכבה מיחידות אנגליות והודיות.
היא פעלה בחזית המערבית באירופה ובשלהי המלחמה הועברו היחידות ההודיות של הדיוויזיה לחזית ארץ ישראל, שם הייתה שותפה, בשלהי 1918, למספר קרבות שהביאו לכניעת הטורקים (וביניהם קרב מגידו, כיבוש חיפה וכיבוש דמשק וחלב שבסוריה).
לאחר המלחמה נשארה הדיוויזיה בארץ ישראל ככוח שיטור עד פירוקה ב-1920.
הדיוויזיה הוקמה בספטמבר 1914, בבומביי שבהודו, בשם "דיווזיית הפרשים ההודית השנייה" (2nd Indian Cavalry Division) והפליגה ב-16 באוקטובר 1914 לצרפת.
בהגיעה לחזית הצרפתית שירתו חיילי הדיוויזיה בחפירות כחיל רגלים.
בתקופה זו סבלה הדוייוזיה מנפגעים רבים מקרב הפיקוד הזוטר שהכיר את החיילים, היחידות, השפה והמנהגים.
תהליך החלפתם במפקדים חדשים ארך זמן וגרם לדמורליזציה בקרב החיילים.
במרץ 1916 צורפה הדיוויזיה לארמייה הרביעית וביולי אותה שנה השתתפה בריגדת הפרשים התשיעית "סיקונדראבאד" של הדיוויזיה בקרב על הסום ובהמשך אותו חודש ב"קרב רכס בזנטין-לונגוול" (בזנטין - לונגוול ).
בספטמבר 1916 חזרה הדיוויזיה למערכה על הסום והשתתפה ב"קרב פלרז-קורשלט" .
בנובמבר 1916 שינתה הדיוויזיה את שמה ל"דיוויזיית הפרשים החמישית" (5th Cavalry Division) וצורפה לארמייה החמישית.
במרץ 1918 פוצלה הדיוויזיה והיחידות ההודיות שלה נשלחו למצרים להשתתף במערכה בארץ ישראל.
באפריל 1918 אוחדו היחידות ההודיות של "דיוויזיית הפרשים החמישית", שהגיעו מאירופה, עם יחידות של דיוויזיית הרגלים הרכובה השנייה "יומנרי" (2nd Mounted Division) שיחידותיה לחמו לפני כן במערכה בגליפולי.
הדיוויזיה המאוחדת שמרה על השם "דוייוזיית הרגלים הרכובה השנייה" והייתה כפופה לקורפוס-המדבר הרכוב בפיקוד גנרל הנרי שובל.
באפריל-מאי 1918 השתתפו חלק מיחידות הדיוויזיה בקרב עבר הירדן השני וביולי אותה שנה השתתפו היחידות בקרב רכס אבו טולול.
בסוף יולי 1918 הוחלף שמה של הדיוויזיה ל"דיוויזיית הפרשים החמישית" וגם שמן של הבריגדות שונה.
החל מ-19 בספטמבר 1918 השתתפה הדיוויזיה בקרב מגידו כשהיא מובילה, יחד עם דיוויזיית הפרשים הרביעית, את ההסתערות הרכובה לאורך מישור החוף, ואדי עארה, עפולה ובית שאן.
בהמשך אותו חודש השתתפה הבריגדה ה-15 בקרב לכיבוש חיפה ובמהלך אוקטובר 1918 השתתפה הדיוויזיה בכיבוש דמשק ובכיבוש חלב.
ב-30 באוקטובר נחתם הסכם הכניעה של הטורקים.
לאחר סיום המלחמה נשארה הדיוויזיה בארץ ישראל ככוח שיטור.
ב-1919 החל תהליך הדרגתי של שחרור היחידות, תהליך שהסתיים באפריל 1920.
+יחידהמפקדיחידות משנהבריגדת הפרשים החמישית "מאהאו" (עזבה בספטמבר 1915 לדיוויזיית הפרשים הראשונה)• מייג'ור גנרל יו דלרימפל פאנשאווה • קולונל וילוגבי (M.E.
Willoghby)• בריגדיר גנרל ג'ורג' דה סימונס בארו• בריגדיר גנרל הייג (N.W.
Haig)• רגימנט הדרגונים השישי (איניסקילינג) • רגימנט נושאי הרומח השני (פרשי גרדנר) • רגימנט הפרשים של מרכז הודו • סוללה X מהארטילריה הנגררת המלכותית בריגדת הפרשים השביעית "מירוט" (עזבה ביוני 1916 למערכה במסופוטמיה)• בריגדיר גנרל אדווארדס (FitzJ.M.
Edwards)• בריגדיר גנרל ג'ונס (L.C.
Paterson)• רגימנט הדרגונים הקנדים המלכותי • רגימנט הפרשים לורד סטראסקונה (הקנדי המלכותי) • רגימנט פרשי "מבצר גארי" • סוללות A ו-B של בריגדת הארטילריה הנגררת הקנדית • פלגת מכונות ירייה של בריגדת הפרשים הקנדית
באפריל 1918 אוחדו היחידות ההודיות של הדיוויזיה, שהגיעו מאירופה, עם היחידות של דיוויזיית הרגלים הרכובה "יומנרי" (Yeomanry Mounted Division) :
בריגדת הרגלים הרכובים החמישית (יומנרי) אוחדה עם בריגדת הפרשים השלישית "אמבלה" .
בריגדת הרגלים הרכובים ה-14 (יומנרי) אוחדה עם בריגדת הפרשים התשיעית "סקונדרבאד" .
בריגדת שירות הפרשים המלכותי הצטרפה לדיוויזיה כבריגדה שלישית.
ביולי 1918 שונה שמה של הדיוויזיה ושל הבריגדות:
דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-564 הייתה דיוויזיית חיל רגלים של ה במלחמת העולם השנייה.
הדיוויזיה הוקמה בספטמבר 1944 באוסטריה, על ידי ייעוד מחדש של דיוויזיית הגרנדירים ה-564, בפיקודו של וולפגנג לאנג.
היא הכילה את רגימנטים הגרנדירים ה-1150, ה-1151 וה-1152 ואת רגימנט הארטילריה ה-1564. ב-15 בספטמבר 1944 הפכה הדיוויזיה לדיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-183.
דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-553 הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה.
ב-11 ביולי 1944 הוקמה דיוויזיית הגרנדיר ה-553 באזור האימונים הצבאיים של מינסינגן, כחלק מגל הגיוס ה-29. הדיוויזיה הועמדה תחת פיקוד קורפוס האס אס ה-13 ולחמה בקרב נאנסי, איבדה הדיוויזיה את רוב כוח הרגלים שלה.
ב-9 באוקטובר 1944 שונה שמה של הדיוויזיה לדיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-553. הדיוויזיה לחמה בקרבות בלורן ובשטרסבורג, ולאחר מכן נסוגה לעבר הריין.
בהמשך לחמה הדיוויזיה בקרבות בגרמניה עד תום המלחמה.
דיוויזיית הפרשים הבווארית הייתה דיוויזיה של הצבא המלכותי הבווארי, חלק מצבא הקיסרות הגרמנית, במלחמת העולם הראשונה.
הדיוויזיה הוקמה עם גיוס הצבא הגרמני באוגוסט 1914. הדיוויזיה פורקה ב-1919, בזמן פירוז הצבא הגרמני לאחר מלחמת העולם הראשונה.
הדיוויזיה הוקמה עם גיוס הצבא הגרמני באוגוסט 1914 והושלמה במהירות לאחר הגיוס.
בנוסף לשלוש רגימנטים של פרשים, כללו חיילי הדיוויזיה יגרים, רוכבי אופניים, חיילי מקלעים, ארטילריה רכובה ומהנדסים.
ב-4 באוגוסט 1914 קיבל גנרל-לויטננט אוטו פון שטטן את הפיקוד על הדיוויזיה.
אזור הפריסה של הדיוויזיה היה דרומית-מזרחית למץ, שם היא התקבצה יחד עם דיוויזיית הפרשים ה-7 ודיוויזיית הפרשים ה-8 (הסקסונית) תחת קורפוס הפרשים ה-3. עם חלקים מהקורפוס ה-21 הפרוסי שנפרס כדי להגן על האגף הימני של הקורפוס הבווארי ה-1, הדיוויזיה עברה את טבילת האש שלה ב-11 באוגוסט 1914 בקרב לגארד.
האולאנים של הדיוויזיה גברו על עמדות הארטילריה הצרפתיות בהתקפה נועזת, אך נהדפו על ידי חיל הרגלים הצרפתי במהלך ההסתערות על לגארד עם אבדות כבדות.
היגרים של הדיוויזיה וחלקים מרגימנט הרגלים ה-131 (לורן ה-2) הצליחו לכבוש את הכפר.
1,500 שבויים, שמונה כלי ארטילריה ושישה מקלעים וכן דגל נפלו לידי התוקפים.
לאחר קרב לורן, הדיוויזיה שימשה עתודה במהלך התקפת הנגד הצרפתית מול ננסי-אפינאל.
באוקטובר 1914 לחמה הדיוויזיה תחת קורפוס הפרשים "הולאן" באזור הגבול של צפון צרפת ובלגיה והתקדמה לעבר האזברוק כשנאלצה לסגת בגלל התקדמות הכוחות הבריטיים.
במהלך קרב איפר הראשון מה-30 באוקטובר עד ה-24 בנובמבר 1914, גנרל-לויטננט קרל פון ונינגר מונה למפקד הדיוויזיה ב-5 בנובמבר 1914 כאשר גנרל שטטן קיבל את הפיקוד על הקורפוס הבווארי ה-2 בארמייה השישית.
לאחר הלחימה באיפר יצאה הדיוויזיה לעורף הבלגי למנוחה, ולאחר מכן לקרבת מבצר מץ.
ב-6 במרץ 1915 מונה למפקד הדיוויזיה גנרל-לויטננט פיליפ פון הלינגראת.
דיוויזיית הפרשים, שהועברה בינתיים לחזית המזרחית, פתחה במתקפת הסחה מטילזיט ב-26 באפריל 1915 לכיוון שאולן וליבאו.
הם התקדמו לקו הרכבת וילנה-שאולן ללא הגנת אגפים, פוצצו את המסילות וחזרו, לפי הוראה, לדוביזה ליד קלמה ב-11 במאי 1915. שם הם עמדו במשך החודשיים שלאחר מכן בקרבות הגנה עזים נגד יחידות סיור רוסיות ויצרו את התנאים למתקפה רחבת היקף המתוכננת של הגנרל פון הינדנבורג על קובנה ווילנה.
הדיוויזיה, שנפרסה על האגף הדרומי של ארמיית הניימן, התקדמה יותר מ-100 ק"מ מ-22 ביולי עד 27 ביולי 1915, אך נהדפה והושלכה לאחור על ידי שתי דיוויזיות פרשים רוסיות בסובוך.
באוגוסט היא עשתה מהלך נועז לעבר וילקומיר, והסבה אבדות כבדות לכוחות הרוסיים התוקפים.
במהלך ההתקפה על מינסק דרך וילנה הייתה אמורה הדיוויזיה בכנף הימנית של ארמיית הניימן להשליך את האויב מצפון לכביש וילקומיר-דינבורג, אך בספטמבר 1915 קיבלה פקודות להתקדם לכיוון דרום מזרח מאחורי קווי האויב.
הכוחות הרוסים כבר נכנעו והתקיפו נגד הוויליג'ה בכוחות חי"ר חזקים.
ב-25 בספטמבר 1915 אטמה הדיוויזיה פריצה לדיוויזיית הפרשים הפרוסית ה-4 בדולהינוב.
לאחר מכן היא הועברה בחזרה לאזור ווידסי מדרום לדונאבורג, שם היא נשארה בעמדותיה עד 1916. בסטוכוד ליד טובולי נאלצה הדיוויזיה להתנגד להתקפות כבדות של חיילים רוסים במהלך מתקפת ברוסילוב באוגוסט וספטמבר 1916.
לאחר שהגנרל-לויטננט הלינגראת הועבר למשרד המלחמה, מונה גנרל-מיור מוריץ פון אונד צו אגלופשטיין למפקד הדיוויזיה ב-14 בדצמבר 1916. בינתיים עברה הדיוויזיה לגליציה, שם השתתפה בהתקפה על טרנופול מ-19 ביולי עד 5 באוגוסט 1917. בסטניסלאו, יחד עם דיוויזיית המילואים ה-8, היא מנעה פריצת דרך של הכוחות הרוסיים בתחילת הקרב.
מ-23 ביולי 1917 החלה הדיוויזיה במרדף עד לגבול המזרחי של גליציה.
לאחר שלום ברסט-ליטובסק התקדמה הדיוויזיה לניקולאייב ב-1918 והלאה לחצי האי קרים.
ביוני הועבר מטה הדיוויזיה עם חטיבת הפרשים ה-5 למערב ווהלין ונשאר שם עד הנסיגה בתחילת 1919.
מוריץ פון אונד צו אגלופשטיין (14 בדצמבר 1916–נובמבר 1918)
דיוויזיית הפרשים הראשונה הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית.
הדיוויזיה לחמה במלחמת העולם הראשונה, ופורקה ב-1919 במהלך פירוז הצבא הגרמני לאחר מלחמת העולם הראשונה.
הדיוויזיה התקיימה במשך הגיוס בשל מלחמת אוסטריה–סרדיניה ב-1859, מלחמת אוסטריה–פרוסיה ב-1866, ומלחמת פרוסיה–צרפת ב-1870/1871. הדיוויזיה הוקמה באוגוסט 1914 עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, וכמפקדה מונה הרמן ברכט.
בתחילה, זו הייתה דיוויזיית הפרשים היחידה בחזית המזרחית, שם היא הוקצתה לארמייה השמינית.
הדיוויזיה לחמה בקרבות שטלופנן, גומבינן, טננברג, האגמים המזוריים הראשון והאגמים המזוריים השני.
היא נשארה במזרח לאורך כל המלחמה.
מ-6 בינואר 1915 עד 22 באוגוסט 1917, הייתה הדיוויזיה מעורבת בתפקידי הגנת החוף בצפון קורלנד.
היא הועברה לאוקראינה במרץ 1918, שם נשארה עד 29 בינואר 1919. מ-16 בינואר 1918, היא הכילה רק חטיבה אחת של 3 רגימנטים.
דיוויזיית הפרשים החמישית הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית.
הדיוויזיה לחמה במלחמת אוסטריה–סרדיניה, במלחמת פרוסיה–צרפת ובמלחמת העולם הראשונה, עד לפירוקה באפריל 1918.
הדיוויזיה הוקמה במסגרת ההכנות למלחמת אוסטריה–סרדיניה ב-1859, השתתפה גם במלחמת פרוסיה–צרפת ב-1870/1871. באוגוסט 1914 עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, מונה הגנרל קרל פון אילזמן למפקדה.
הדיוויזיה הוקצתה בתחילה לקורפוס הפרשים הראשון, ולחמה עמו בחזית המערבית כחלק מהארמייה השלישית במהלך קרבות שרלרואה וסן-קנטן.
בנובמבר 1914 הועברה הדיוויזיה לחזית המזרחית, שם השתתפה בקרב לודז', מתקפת גורליצה-טרנוב וקרבות נוספים.
היא נשארה שם גם לאחר שלום ברסט-ליטובסק ופורקה לבסוף ב-4 באפריל 1918.
דיוויזיית הרובאים ה-16 (הדיוויזיה הליטאית) הייתה יחידת חיל רגלים שהוקמה בצבא האדום במהלך מלחמת העולם השנייה.
הדיוויזיה אופיינה באחוז גבוה של יהודים בשורותיה - כ 30% מכלל החיילים.
הקמת הדיוויזיה החלה ב-18 בדצמבר 1941, בעקבות החלטת ההנהגה הסובייטית להקים יחידות לאומיות בתוך הצבא האדום.
הכוונה הייתה להקים יחידות שיורכבו מבני לאום אחד או מיוצאי מחוז או רפובליקה אחת מסוימת של ברית המועצות.
היחידות הלאומיות הוקמו מסיבות פוליטיות – כדי להציג את אחדות עמי ברית המועצות בפני האויב הנאצי.
הדיוויזיה קיבלה את המספר 16, בצבא האדום כבר הייתה דיוויזיה עם מספר כזה, אך היא הושמדה כליל בקרבות להגנת לנינגרד באוקטובר 1941.
ההחלטה המקורית הייתה להקים דיוויזיה מחיילים ליטאים אתניים, ששירתו בצבא האדום.
לצורך כך כל החיילים והקצינים ממוצא ליטאי נגרעו מיחידותיהם ונשלחו למחנה אימונים של הדיוויזיה בעיר בלחנה שבמחוז גורקי.
כמו כן צוערי בית הספר לקצינים של וילנה (אשר פונה לסיביר לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות) הוסמכו באופן מזורז לקצונה ונשלחו לתפקידי פיקוד בדיוויזיה.
עד מהרה התברר כי אין די ליטאיים בצבא האדום כדי להקים את הדיוויזיה.
מרבית הגברים הליטאיים נשארו בשטח הכיבוש הגרמנים.
כמו כן חלק לא מבוטל מהחיילים ממוצא ליטאי ערק מן הצבא האדום בשלבים הראשונים של המלחמה.
לכן הוחלט לגייס לדיוויזיה כל אדם שהיה תושב של ליטא ללא קשר למוצאו הלאומי.
כך גויסו לדיוויזיה יהודים רבים – פליטים מליטא הכבושה, שהספיקו להימלט מן הגרמנים לתוך שטחי רוסיה.
גם לאחר הגיוס של תושבי ליטא מצבת כוח האדם בדיוויזיה לא הגיעה לכמות האנשים הדרושה לפי התקן ולכן הוחלט להעביר לדיוויזיה קצינים וחיילים מנוסים מיחידות האחרות של הצבא האדום ללא קשר למוצאם או מקום לידתם.
מתוך 10,250 מחיילי הדיוויזיה כ-7,000 היו תושבי ליטא.
נכון ל-1 בינואר 1943 הרכב הלאומים בדיוויזיה היה כדלקמן:
בשלבים הראשונים של קיום הדיוויזיה, הפקודות ניתנו בשפה הליטאית, אך מהר מאוד ניתנה ההנחיה לעבור לרוסית, כיוון שכשליש מחיילי הדיוויזיה לא ידעו ליטאית כלל.
יחד עם זאת בחלק מיחידות הדיוויזיה הפקודות ניתנו גם ביידיש.
רגימנט חיל רגלים מס' 156
רגימנט חיל רגלים מס' 167
רגימנט חיל רגלים מס' 249
הקמת ואימון הדיוויזיה נמשכו עד לפברואר 1943, אז היא נשלחה לחזית.
טבילת האש הראשונה של הדיוויזיה אירעה ב-21 בפברואר 1943 ליד הכפר אלכסייבקה, 50 ק"מ דרום-מזרחית לעיר אוריול.
היא השתתפה בניסיון כושל של הצבא האדום לכבוש את העיר מידי הגרמנים.
בסופו של הקרב נאלצה הדיוויזיה לסגת, תוך שהיא סופגת אבדות כבדות.
בקיץ 1943 השתתפה הדיוויזיה בקרב קורסק.
הדיוויזיה, כחלק מהארמייה ה-48 של החזית המרכזית, מוקמה בחלק הצפוני של בליטת קורסק.
במהלך הקרב הדיוויזיה הצליחה להדוף 5 מתקפות של דיוויזיית שריון 18 ודיוויזיית חי"ר 383 של הוורמאכט.
בסיום המערכה בקורסק הועברה הדיוויזיה לחזית קלינין, עמה השתתפה בקרבות הבלימה בבלארוס.
לאחר מכן הועברה לחזית הבאלטית הראשונה ולקחה חלק בקרבות לשחרור פולוצק במסגרת מבצע בגרטיון.
בסוף יולי 1944, עם התקרבות הצבא האדום אל שטחה של ליטא, הועבר הדיוויזיה מבלארוס צפונה.
ב-2 באוגוסט היא הגיעה לפאתי שאולאי ושחררה אותה תוך קרב קצר.
לאחר שחרור העיר היא הושארה בה, כדי לתת מנוחה ללוחמים ולגייס חיילים מקרב האוכלוסייה הליטאית המקומית.
באוקטובר 1944 הוחזרה הדיוויזיה לחזית.
חייליה נטלו חלק בהתקפה הסובייטית, במהלכה הובקעו קווי ההגנה הגרמניים באזור העיר קלייפדה והכוחות הגרמניים בקורלנד כותרו ונותקו משאר השטח שהיה בשליטת וורמאכט.
בהמשך נלחמה הדיוויזיה נגד הכוחות הגרמניים המכותרים בקורלנד עד לסוף המלחמה במאי 1945.
דיוויזיית הפרשים של המשמר הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית.
הדיוויזיה הוקמה באוגוסט 1914 עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, וכמפקדה מונה אדולף פון שטורק.
הדיוויזיה הוקצתה בתחילה לקורפוס הפרשים הראשון, ולחמה עמו בחזית המערבית כחלק מהארמייה השלישית.
בדצמבר של אותה שנה היא הועברה לכוחות משמר הגבול, והוצבה על הגבול עם הולנד.
ב-30 ביוני 1915 הועברה לחזית המזרחית.
הדיוויזיה עברה ארגון מחדש במהלך המלחמה, ובהדרגה הפכה בפועל לדיוויזיית חי"ר מוחלשת.
באפריל 1918 חזרה הדיוויזיה לחזית המערבית, ולחמה במסגרת קורפוס המילואים ה-6 אשר היה חלק מהארמייה הראשונה.
הדיוויזיה פורקה עם סיום המלחמה.
גנרל לוטננט היינריך פון הופמן (21 בפברואר 1918 - 5 בדצמבר 1918)
דיוויזיית הצנחנים התשיעית הייתה דיוויזיית פאלשירמייגר של הלופטוואפה במהלך מלחמת העולם השנייה, שלחמה והושמדה במהלך הקרב על ברלין.
הדיוויזיה הוקמה ב-24 בספטמבר 1944, והועמדה תחת פיקוד גוסטב פון וילקה, והורכבה מצוותי קרקע רבים של הלופטוואפה, שנשלחו לחזית ללא אימונים ראויים לשמם.
שניים מגדודי הדיוויזיה נלכדו בברסלאו, והושמדו שם במהלך המצור על העיר.
שאר הדיוויזיה נפרסה ברמות זלו לקראת הקרב על ברלין, והושמדה במהלך ההפגזה הארטילרית של החזית הבלארוסית הראשונה עם תחילת הקרב ב-16 באפריל.
ב-19 באפריל סבל מפקד הדיוויזיה ברונו ברויאר מהתמוטטות עצבים, ובשל כך הודח מתפקידו והוחלף בידי הארי הרמן.
שרידי הדיוויזיה לחמו בברלין כחלק מקורפוס הפאנצר ה-56, ונכנעו לכוחות הצבא האדום ב-2 במאי.
דיוויזיית הצנחנים הראשונה הייתה דיוויזיית פאלשירמייגר של הלופטוואפה במהלך מלחמת העולם השנייה, שלחמה בזירות השונות של המלחמה.
הדיוויזיה הוקמה ב-1 בספטמבר 1938 כהדיוויזיה האווירית השביעית, והועמדה תחת פיקוד קורט שטודנט.
ב-9 באפריל 1940 הוצנחו כוחות הדיוויזיה בעת הפלישה לדנמרק.
בפעולה זו, שנודעה כצניחה הצבאית המבצעית הראשונה, השתלטו הצנחנים על שדה התעופה באולבורג.
שדה תעופה זה היה נקודת מפתח בעת הפלישה לנורווגיה.
בנוסף נכבשו באותו היום גשרים הסמוכים לאולבורג וכן מבצר באי מסנדו.
כמו כן, בעת המערכה בנורווגיה השתלטו הצנחנים על הבסיס האווירי המוגן סולה, ליד סטוונגר.
במהלך הפלישה נחלו גם הכוחות תבוסה, בעת שפלוגת צנחנים, שהוצנחה ליד הכפר וצומת מסילות הברזל דומבס, הושמדה לאחר חמישה ימי לחימה כנגד הצבא הנורווגי ב-14 באפריל 1940.
ב-10 במאי אותה שנה ביצעו כוחות הדיוויזיה את הפשיטה המוטסת על מצודת אבן אמאל.
על תכנון הפעולה הופקד גנרל קורט שטודנט, מפקד הדיוויזיה האווירית ה-7. על מנת לחדור את כיפות הבטון הכינו מהנדסי הוורמאכט מטענים חלולים מיוחדים.
הכוח שנבחר למשימה היה בן 500 צנחנים וכונה כוח הסער של קוך, על שם מפקדו האופטמן (סרן) ולטר קוך.
קוך עצמו, נבחר לפקד על הפעולה בידי שטודנט והיטלר גם יחד.
מתוך הכוח הזה נבחרה פלוגת צנחנים אשר הייתה מוכשרת גם כאנשי הנדסה קרבית בפיקוד סגן רודולף ויציג נחות על גג המבצר ולהשתלט עליו.
בצירוף של תכנון מדוקדק ומודיעין מדויק, וכן חוסר מוכנות מהצד הבלגי, בוצעה התוכנית של היטלר באופן מושלם ובהצלחה מוחלטת.
בתחילה נחת כוח משימה ראשוני בפיקוד ויציג בדאונים על "גג" המצודה, ופוצץ את כיפות הבטון באמצעות מטענים חלולים, בהם השתמשו כדי להשמיד או לנטרל את ה"כיפות" בהן הותקנו תותחים.
ההצנחה המפורסמת ביותר של כוחות הדיוויזיה הייתה במהלך הקרב על כרתים (מאי 1941), שבמהלכה הוצנחה כל הדיוויזיה האווירית ה-7 יחד עם הדיוויזיה ההררית ה-5. זהו היה המבצע המוצנח הראשון של הורמאכט בקנה מידה גדול.
במהלך הקרב על כרתים הצנחנים ספגו אבדות כבדות, בעיקר בשל העובדה שהמודיעין הבריטי ידע על הכוונה להצניח חיילים לאי.
הדבר שכנע את אדולף היטלר לוותר על מבצעים מוצנחים בקנה מידה גדול בהמשך המלחמה.
באוקטובר 1941 לחמו כוחות הדיוויזיה בקרב לנינגרד, ועד להוצאתם מהקו בדצמבר אותה שנה, ספגו כוחות הדיוויזיה הרוגים ופצועים.
בשנים 1942–1943 שהו כוחות הדיוויזיה לסירוגין, בגרמניה, צרפת ורוסיה, וב-1 במאי 1943 שונה שם הדיוויזיה לדיוויזיית הצנחנים הראשונה.
ב-10 ביולי 1943 נשלחה הדיוויזיה לסיציליה, שם לחמה בניסיון לבלום את פלישת בעלות הברית לסיציליה, וב-17 באוגוסט פונו הכוחות דרך מצרי מסינה בחזרה לאיטליה.
לאחר מכן לחמו כוחות הדיוויזיה בעקשנות רבה כנגד פלישת בעלות הברית לאיטליה, והתבלטה במיוחד בקרב מונטה קאסינו.
לאחר הפצצת מונטה קאסינו על ידי בעלות הברית נותרו חורבות רבות ששימשו כמעוזי הגנה מצוינים לצנחנים.
עובדה זו סייעה להם לעמוד בפני הסתערויות חוזרות ונשנות מצד בעלות הברית.
הם כונו בפי בעלות הברית "השדים הירוקים" ונודעו כמגנים עקשניים.
בסופו של דבר הצנחנים נסוגו כדי להימנע מכיתור.
לאחר מכן המשיכה הדיוויזיה להילחם בקרבות השונים באיטליה, ולאחר מתקפת האביב של בעלות הברית בצפון איטליה נכנעו כוחות הדיוויזיה ב-2 במאי 1945 יחד עם שאר כוחות קבוצת ארמיות C לכוחות בעלות הברית.
דיוויזיית הצנחנים הרביעית הייתה דיוויזיית פאלשירמייגר של הלופטוואפה במהלך מלחמת העולם השנייה, שלחמה בקרבות החזית האיטלקית.
הדיוויזיה הוקמה ב-5 בנובמבר 1943 מאלמנטים של דיוויזיית הצנחנים ה-2 ודיוויזיות הצנחנים האיטלקיות ה-184 וה-185, והועמדה תחת פיקוד היינריך טרטנר.
הדיוויזיה לחמה בקרב אנציו, ולאחר מכן הייתה הדיוויזיה הגרמנית האחרונה שפינתה את רומא ב-4 ביוני 1944. בחורף 1944–1945 לחמה הדיוויזיה בקו הגותי, ולאחר מכן לחמה הדיוויזיה כנגד מתקפת האביב של בעלות הברית בצפון איטליה ברימיני ובבולוניה, וב-2 במאי 1945 נכנעה
יחד עם שאר כוחות קבוצת ארמיות C.
כוחות הבריגדה היהודית, שנטלו חלק במתקפת האביב תחת פיקוד הקורפוס העשירי בצבא הבריטי, נלחמו, בין היתר, מול דיוויזיית הצנחנים הרביעית הגרמנית.
דיוויזיית השדה ה-20 של הלופטוואפה , הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה.
הדיוויזיה הוקמה ב-1 בנובמבר 1943 בדנמרק, והועמדה תחת פיקוד אריך פרונהופר, אשר הוחלף עד מהרה בווילהלם קריזולי.
ב-1 ביוני 1944 שונה שם הדיוויזיה לדיוויזיית הסער ה-20 של הלופטוואפה, והיא הועברה לאיטליה, שם לחמה בקרבות על הקו הגותי.
ב-12 באוקטובר 1944 נהרג קריזולי על ידי מארב של פרטיזנים איטלקים, וב-28 בנובמבר 1944 פורקה הדיוויזיה ושרידיה צורפו לדיוויזיית הפאנצר ה-26.
דיוויזיית השדה של הלופטוואפה השביעית , הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה.
הדיוויזיה הוקמה ב-9 באוקטובר 1942, והועמדה תחת פיקוד וולף פון בידרמן.
ב-12 בדצמבר 1942 הוכנסה הדיוויזיה לפעולה בחזית המזרחית כחלק מקבוצת ארמיות דון, ולחמה עימה במבצע סערת חורף.
הדיוויזיה ספגה אבדות קשות, ובמרץ 1943 הושמדה הדיוויזיה, ושרידיה צורפו לדיוויזיית השדה של הלופטוואפה ה-15.
דיוויזיית השדה ה-16 של הלופטוואפה , הייתה דיוויזיה של הצבא הנאצי במהלך מלחמת העולם השנייה.
הדיוויזיה הוקמה ב-1 בנובמבר 1943 בהולנד, והועמדה תחת פיקוד קרל זיברס.
ביוני 1944 נשלחה הדיוויזיה לנורמנדי, שם לחמה הדיוויזיה נגד הכוחות האמריקניים של בעלות הברית.
ב-4 באוגוסט 1944 הושמדה הדיוויזיה ושרידיה צורפו לדיוויזיית הפאנצר ה-21 ולדיוויזיה ה-16.
דיוויזיית הפרשים ה-1 , הייתה דיוויזיה משוריינת של צבא גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה.
הדיוויזיה הוקמה ב-25 באוקטובר 1939 בדרזדן, על בסיס חטיבת הפרשים ה-1, והועמדה תחת פיקוד קורט פלדט.
הדיוויזיה לחמה במהלך הקרב על הולנד, והיוותה את עתודת הארמייה ה-18, ולאחר מכן לחמה במהלך מבצע אדום כחלק מהקורפוס ה-38 במסגרת הארמייה הרביעית.
לאחר מכן הדיוויזיה נשארה ככוח כיבוש בצרפת, ובאוגוסט 1940 היא הועברה לפולין.
במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-24 במסגרת ארמיית הפאנצר השנייה, וב-28 בנובמבר 1941 היא הוסבה לדיוויזיית הפאנצר ה-24.
דיוויזיית הצנחנים השלישית הייתה דיוויזיית פאלשירמייגר של הלופטוואפה במהלך מלחמת העולם השנייה, שלחמה בקרבות החזית המערבית.
הדיוויזיה הוקמה ב-13 בספטמבר 1943 מאלמנטים של דיוויזיות הצנחנים ה-1 וה-2, והועמדה תחת פיקוד ולטר בארנטין.
ב-10 ביוני 1944 הגיעו כוחות הדיוויזיה לנורמנדי, ולחמו שם כחלק מקורפוס הצנחנים ה-2 במסגרת הארמייה השביעית, תוך שהם גורמים אבדות כבדות לכוחות בעלות הברית.
בספטמבר 1944 לחמו כוחות הדיוויזיה בהולנד במהלך מבצע מרקט גארדן ובגרמניה בקרב על יער הירטגן, ובמהלך הקרב על הבליטה לחמה הדיוויזיה כחלק מקורפוס הפאנצר אס אס ה-1 במסגרת ארמיית הפאנצר השישית.
לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות בגרמניה כחלק מארמיית הפאנצר השישית, וב-15 באפריל 1945 נכנעו כוחות הדיוויזיה בכיס הרוהר.
דיוויזיית הצנחנים החמישית הייתה דיוויזיית פאלשירמייגר של הלופטוואפה במהלך מלחמת העולם השנייה, שלחמה בקרבות החזית המערבית.
הדיוויזיה הוקמה ב-1 באפריל 1944, והועמדה תחת פיקוד גוסטב וילקה.
במהלך המערכה בנורמנדי רק רגימנט הצנחנים ה-15 של הדיוויזיה היה כשיר ללחימה, ולחם לצד דיוויזיית הפאנצרגרנדיר אס אס ה-17. הדיוויזיה ספגה אבדות כבדות בנורמנדי, ולאחר מכן נסוגה להולנד לצורך שיקום הדיוויזיה.
בספטמבר 1944 לחמו כוחות הדיוויזיה בהולנד במהלך מבצע מרקט גארדן נגד הדיוויזיה המוטסת ה-82, ובמהלך הקרב על הבליטה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-85 במסגרת הארמייה השביעית.
לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות בגרמניה כחלק מהארמייה השביעית ומארמיית הפאנצר השישית, וב-12 באפריל 1945 נכנעו כוחות הדיוויזיה בכיס הרוהר.
דיוויזיית הצנחנים השנייה הייתה דיוויזיית פאלשירמייגר של הלופטוואפה במהלך מלחמת העולם השנייה, שלחמה בקרבות החזית האיטלקית ובמהלך המערכה בנורמנדי.
הדיוויזיה הוקמה ב-13 בפברואר 1943 מאלמנטים של דיוויזיית הצנחנים ה-1, והועמדה תחת פיקוד הרמן-ברנהרד ראמקה.
לאחר פלישת בעלות הברית לאיטליה נשלחה הדיוויזיה לאיטליה, והשתתפה בכיבוש רומא, וכוח שלה אף השתתף בחילוץ מוסוליני מכלאו.
באוקטובר 1943 נשלחה הדיוויזיה לחזית המזרחית, והשתתפה בקרב קייב (1943) ובקרב דנייפר, ובדצמבר אותה שנה הוחזרה הדיוויזיה לגרמניה.
לאחר הפלישה לנורמנדי נשלחה הדיוויזיה לצרפת, שם השתתפה במערכה בנורמנדי.
לאחר מכן הוקמה הדיוויזיה מחדש, והועמדה בפיקוד הנס קרוה.
הדיוויזיה לחמה בקרבות בגרמניה, ובאפריל 1945 נכנעו שרידי הדיוויזיה לאחר שנלכדו בכיס הרוהר.
דיוויזיית הצנחנים השביעית הייתה דיוויזיית פאלשירמייגר של הלופטוואפה במהלך מלחמת העולם השנייה, שלחמה בקרבות החזית המערבית.
הדיוויזיה הוקמה ב-1 באפריל 1944 על בסיס דיוויזיית הצנחנים ארדמן, שהוקמה באוגוסט אותה שנה והייתה מוצבת בהולנד, והועמדה תחת פיקוד וולפגנג ארדמן.
הדיוויזיה לחמה כחלק מארמיית הצנחנים הראשונה בהולנד ובגרמניה, וב-4 במאי 1945 נכנעו כוחות הדיוויזיה באולדנבורג.
דיוויזיית הצנחנים והמשמר היא דיוויזיה מנהלתית של הצבא הבריטי, האמונה על ניהול, הכשרה ואימון של חמשת רגימנטי משמר הרגליים, רגימנט המילואים משמר לונדון והרגימנט המוצנח.
ראשיתה של דיוויזיית המשמר ב-1856 כאשר הוקמה חטיבת המשמר, זו שימשה לאיגוד וניהול יחידות המשמר בצבא הבריטי.
דיווזיית המשמר בגלגולה הנוכחי היא למעשה ממשיכת דרכה של החטיבה ההיסטורית.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1915, הוקמה דיוויזיית המשמר בתור דיוויזיה מבצעית אשר שירתה בחזית המערבית וכללה שלוש חטיבות משמר בנוסף לסוללות ארטילריה, פלוגות הנדסה וכוחות רפואה וסיוע.
היא הוקמה מחדש למשך מספר חודשים בסוף מלחמת העולם השנייה על ידי ארגון מחדש של דיוויזיית המשמר המשוריינת ביוני 1945 ונסגרה בשנית בדצמבר 1946.
בשנת 1968 הוקמה הדיוויזיה הנוכחית בשם דיוויזיית המשמר כשהיא כוללת את חמשת רגימנטי משמר הרגלים בנוסף לרגימנט לונדון.
בשנות ה-90 צומצמו רגימנטי המשמר לכדי גדוד אחד בכל רגימנט, כאשר הגדוד השני בשלושת הרגימנטים ההוותיקים (הגרנדירים, קולדסטרים והסקוטי) השתמר בתור פלוגה בודדת המשמשת למשימות ייצוגיות בלבד.
עד לשנת 2022 כללה הדיוויזיה רק את יחידות המשמר, באותה שנה היא הוקמה מחדש כדי לכלול גם את הרגימנט המוצנח ושמה שונה לדיוויזיית הצנחנים והמשמר.
באותה תקופה הוקם רגימנט הריינג'רים והוחלט שכל גדוד בו ישוייך לדיוויזיה מנהלתית אחרת, הגדוד הראשון שויך לדיוויזיית הצנחנים והמשמר.
דיוויזיית המשמר היא חלק מיחידה רחבה יותר הנקראת דיוויזיית הבית (Household Division) אשר מרכזת את כלל יחידות המשמר וכוללת מלבד משמר הרגלים גם את שתי רגימנטי משמר הפרשים (משמר החיים ורגימנט הכחולים והמלכותיים).
יחידות דיוויזיית המשמר משמשות הן לאירועים טקסיים ומשימות ייצוגיות (כגון משמר על אתרים מלכותיים ובית המלוכה) והן לפעילות מבצעית לצד שאר היחידות הלוחמות בצבא הבריטי.
כל רגימנט משמר מורכב כיום מגדוד אחד בלבד שנמצא תחת פיקוד החטיבות המבצעיות השונות ופעם בכמה זמן משמש ברוטציה למשימות ייצוגיות.
מלבד אלו, ישנן שלוש פלוגות המשמשות דרך קבע למשימות ייצוגיות ונמצאות תחת ניהול הדיוויזיה, אלו הן פלוגת ניימכן (משמר הגרנדירים), פלוגה 7 (משמר קולדסטרים), ופלוגה F (המשמר הסקוטי).
דיוויזיית הפרשים הרביעית הייתה דיוויזיה של צבא הודו הבריטית שנלחמה במלחמת העולם הראשונה.
היא פעלה בחזית המערבית באירופה ובשלהי המלחמה הועברו היחידות ההודיות של הדיוויזיה לחזית ארץ ישראל, שם הייתה שותפה, בשלהי 1918, למספר קרבות שהביאו לכניעת הטורקים (וביניהם לקרב מגידו).
לאחר המלחמה נשארה הדיוויזיה בארץ ישראל ככוח שיטור עד פירוקה ב-1921.
הדיוויזיה הוקמה בספטמבר 1914, בבומביי שבהודו, בשם "דיווזיית הפרשים ההודית הראשונה" (1st Indian Cavalry Division) והפליגה ב-16 באוקטובר 1914 לצרפת.
בצרפת השתתפה הדיוויזיה בקרבות החזית המערבית בצרפת ועל אף הגדרתה כיחידת פרשים שירתו אנשיה כחיילים רגליים בחפירות.
ב-1916 שונה שמה של הדיוויזיה ל"דיוויזיית הפרשים הרביעית" (4th Cavalry Division) והיא השתתפה בנוב'-דצמ' 1917 במתקפת הנגד הגרמנית בקרב קמברה.
בקרב זה נפגעו רבים מהקצינים הזוטרים של הדיוויזיה ומאחר וקצינים אלו הכירו את שפתם ומנהגיהם של החיילים ההודים הביאה פגיעה זו לבעיות בתקשורת עם החיילים ולירידה במורל.
במרץ 1918 פוצלה הדיוויזיה והיחידות ההודיות שלה נשלחו למצרים.
באפריל 1918 אוחדו היחידות ההודיות של "דיוויזיית הפרשים הרביעית" שנשלחו מאירופה, עם היחידות של דיוויזיית הרגלים הרכובים יומנרי.
דיוויזיית היומנרי הוקמה ביוני 1917 בחאן יונס שברצועת עזה ולקראת אפריל 1918 פוצלה וחלק מהרגימנטים האנגלים נשלחו לחזית המערבית באירופה.
היחידה המאוחדת נקראה "דיוויזיית הרגלים הרכובה הראשונה" (1st Mounted Division) והיא הוכפפה ל"קורפוס-המדבר הרכוב" בפיקודו של גנרל הנרי שובל.
בהרכבה זה השתתפה הדיוויזיה, במאי 1918, בקרב עבר הירדן השני.
ביולי 1918 שונה שמה של הדיוויזיה בחזרה ל"דיוויזיית הפרשים הרביעית" (4th Cavalry Division) ובהתאם שונה גם שמן של הבריגדות של הדיוויזיה.
בהרכב זה השתתפה הדיוויזיה, החל מ-19 בספטמבר 1918 בקרב מגידו כשהיא מובילה, יחד עם דיוויזיית הפרשים החמישית, את ההסתערות הרכובה לאורך מישור החוף, ואדי עארה, עפולה ובית שאן .
בספטמבר 1918 החלה המערכה לכיבוש דמשק והדיוויזיה נשלחה דרך אירביד לדרעא כדי לחסום נסיגה של חיילי הארמייה הרביעית העות'מאנית מרבת עמון לדמשק.
מדרעא המשיכה הדיוויזיה צפונה והשתתפה ב-30 בספטמבר בכיבוש דמשק.
בשלהי אוקטובר 1918 השתתפו יחידות מהדיוויזיה בכיבוש חלב וב-30 באוקטובר נחתם הסכם הכניעה של הטורקים.
במשך המערכה על ארץ ישראל ועד הפסקת האש פעלה הדיוויזיה בפיקודו של הגנרל ג'ורג' דה סימונס בארו.
לאחר המלחמה נשארה הדיוויזיה בארץ ישראל וחייליה עסקו במשימות שיטור.
במאי 1919 החל תהליך שחרור הדרגתי של היחידות כשב-1921 פורקה הדיוויזיה סופית.
+יחידהמפקדיחידות משנהבריגדת הפרשים השנייה "סיאלקוט" • בריגדיר גנרל הנרי לידר • בריגדיר גנרל מקסוול (L.L.
Fasken)• בריגדיר גנרל גאייג' (M.F.
Haig)• רגימנט "הדרקונים" השישי • רגימנט הרמחים השני "גרדנר"• רגימנט הפרשים של מרכז הודו • סוללה A מהארטילריה המלכותית
בריגדת הרגלים הרכובים השישית (יומנרי) אוחדה עם בריגדת הפרשים החמישית "מהאו" .