tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זמן קצר לאחר נישואיהם, הסתכסכו בני הזוג קשות.
הם התווכחו כל ירח הדבש ועוד במהלכו סיכמו להיפרד.
לאחר ירח הדבש הם עברו לגור במינכן, שם הסכסוך החריף כיוון שאיזבלה נפגעה מהתנהגותם של האצילים הבווארים אליה.
כעבור שלושה ימים חזרה איזבלה לווינה בני המשפחה ניסו להביא לפיוס, ואביו של גאורג אף נסע לווינה במיוחד כדי לנסות לשכנע אותה לחזור, אולם ללא הועיל.
ב-11 באוקטובר 1912 יצאה הודעה רשמית על הפרידה מטעם בית המלוכה הבווארי.
ב-17 בינואר 1913 הם התגרשו, וב-5 במרץ הצהיר הכס הקדוש שהנישואים למעשה לא הושלמו מעולם.
עם הגירושין, קיבלה איזבלה חזרה את כל תאריה ההבסבורגיים שעליהם ויתרה כשנישאה לנסיך גרמני.
ב-1913 היא עברה הכשרה כאחות בצלב האדום, ובשנות מלחמת העולם הראשונה שימשה כאחות בצבא האוסטרו-הונגרי.
ב-1915 היא התארסה עם המנתח הוינאי פול אלברכט (1873-1928), אולם הקיסר פרנץ יוזף סירב לאשר את הנישואים בשל הבדלי המעמדות בין השניים.
איזבלה נפטרה ב-6 בדצמבר 1973 בלה טור דה פילץ, שווייץ.
איזבלה אוגוסטה, נסיכת רויס-גרייץ (גרמנית: Isabella Auguste Prinzessin Reuss zu Greiz, 7 באוגוסט 1752 - 10 באוקטובר 1824), היא אם קדמונית של אנרי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג.
איזבלה אוגוסטה נולדה באוברשלוס ב-7 באוגוסט 1752, להיינריך האחד עשר, נסיך רויס-גרייץ ולקונרדינה אלאונורה, נסיכת רויס-קסטריץ, בתם של היינריך העשרים וארבעה, נסיך רויס-קסטריץ ומריה אלאונורה, ברונית פון פרומניץ-דיטרסבאך.
ב-1 ביוני 1771 התחתנה איזבלה אוגוסטה עם וילהלם גאורג, רוזן העיר קירכברג, רוזן זיין-הכנבורג, ובשנת 1772 נולדה בתם היחידה לואיזה איזבלה, רוזנת העיר קירכברג.
בשנת 1777 מת בעלה וילהלם גאורג, ובשנת 1788 התחתנה בתה עם פרידריך וילהלם, נסיך נסאו-ויילבורג.
בשנת 1816 עלה נכדה וילהלם, דוכס נסאו לשלטון, וב-10 באוקטובר 1824 מתה איזבלה אוגוסטה בהכנבורג.
איזבלה לוסי בירד הייתה חוקרת ארצות בריטית, סופרת וצלמת.
נודעה בספרי מסעותיה במזרח הרחוק והקרוב, באמריקה ובאיי האוקיינוס השקט.
בירד הייתה האישה הראשונה בקרב עמיתי החברה הגאוגרפית המלכותית הבריטית.
איזבלה בירד נולדה בצפון מחוז יורקשייר באנגליה.
משפחתה התגוררה במקומות שונים ברחבי אנגליה בעקבות משׂרותיו של אביה הכומר, והבנות התחנכו בבית, כנהוג באותם ימים.
אך השכלתן הייתה הרבה יותר קפדנית ונרחבת מהמקובל בבתים של המעמד הבינוני באותה תקופה.
אִמן דורה עצמה הייתה בתו של כומר, מלבד לימודי כתבי הקודש, הן למדו צרפתית, ציור, ספרות, היסטוריה, בוטניקה ולטינית.
יותר מאוחר איזבלה גם למדה ביולוגיה, טיפול רפואי בסיסי וצילום.
השכלתה שימשה אותה בזיהוי צמחים, עזרה רפואית לאנשים שפגשה במסעותיה, וצילום תמונות לאיור ספרה על סין.
בירד הייתה נערה חולנית, חסרת מנוחה ואף נתונה לדיכאונות, ולשם הבראה נשלחה בגיל 22 להפלגה בים לארצות הברית.
בירד המשיכה לקנדה וממנה חזרה לסקוטלנד.
את רשמיה מן המסע הזה תיארה, בעילום שם, בספרהּ "אנגלייה באמריקה" שראה אור ב-1856. ב-1868 עברה עם אחותה הנרייטה בירד להתגורר בטוברמורי, בירת האי מול באיים ההברידיים.
משהורע מצב בריאותה קמה בירד ב-1872 ונסעה לאוסטרליה.
משם הפליגה לאיי הוואי וטיפסה על הר הגעש מאונה לואה שב"אי הגדול" ואף ביקרה אצל המלכה אֶמָה , ועל כך כתבה בספרהּ השני "איי הוואי" (1875).
ב-1877 נסעה שוב לארצות הברית, שהתה חודשים רבים במדינת קולורדו וסיירה, ברכיבה על סוס, בהרי הרוקי.
מסן פרנסיסקו הפליגה לארצות המזרח הרחוק – לסין, ליפן, שבה טיילה ממאי עד דצמבר 1878, ולארצות דרום-מזרח אסיה (בחלקים של וייטנאם, מלזיה וסינגפור דהיום).
ב-1879, בדרכה חזרה לאנגליה כדי לסעוד את אחותה, התעכבה בירד בקהיר ויצאה למסע לסיני "בעקבות בני ישראל".
היא סבלה מקשיי הדרך המדברית ומן החום הכבד, ובכל זאת הגיעה "למרגלות הר חורב", ושם חנתה במשך ארבעה ימים.
ב-1881 נישאה בירד לרופא ג'ון בישופּ והשתקעה באדינבורו.
אחרי נישואיה פרסמה בירד את כתביה בשם Isabella L.Bishop, וכך רשמה גם בחתימת ידה.
ב-1888, כשנתיים אחרי מות בעלה, שהוריש לה סכום כסף נכבד, יצאה כמיסיונרית להודו, ושם שהתה שלוש שנים.
בין לבין הוכשרה כאחות רחמנייה בבית החולים סנט מרי בלונדון.
בצפון הודו יסדה שני בתי חולים: באמריטסר, על שם אחותה הנרייטה בירד, ובסרינגר על שם בעלה, ג'ון בישופ.
ב-1889 נסעה מהודו לקשמיר ולדאק, עברה בגבול טיבט והמשיכה לטהראן וממנה לצפון פרס, לכורדיסטן ולטורקיה.
ב-1894 הפליגה מאנגליה ליפן ולקוריאה.
במסעה הגדול האחרון, בשנת 1896, חזרה לסין ושטה על ספינת נהר במעלה היאנגצה ויוּבלו האן עד למחוז סצ'ואן.
ב-1901, והיא בת 70, הספיקה לנסוע למרוקו, סיירה ברכיבה בהרי האטלס והרחיקה עד מחוזות הבֶּרבֶּרים במדבר.
איזבלה בירד התכוננה לצאת שוב לסין, אך מתה באדינבורו ב-1904, סמוך ליום הולדתה ה-73.
איזבלה בירד נחשבה לנוסעת נועזת מאוד.
היא טיילה הרבה בגפה, להוציא משרתים מקומיים, בתנאים לא פשוטים ולא נטולי סכנות, שבמהלכם סבלה מכוויות קור, משבָרים בזרועות ובצלעות, לא אחת הייתה קרובה לטביעה ואף חלתה בכולרה.
מסעותיה מפליאים לאור בריאותה הרופפת, אם כי ניכר שדווקא בתקופת מסעות חלו אצלה התאוששות ושיפור (נאמר עליה שהייתה "נכה בארצה וגיבורה כשמשון בחו"ל").
חלק ממסעותיה התנהלו באזורים ובאתרים נידחים, כאלה שבהם לא הייתה נוכחות אירופית מאורגנת, והיא אף הגיעה למקומות שעדיין לא היו מוכרים לאדם המערבי.
למרות תלאות הדרך וחוסר הנוחות בירד דאגה להופעה אישית נאותה במושגים הוויקטוריאניים (את מכנסי הרכיבה הסתירה היטב תחת שמלתה הרחבה).
ב-1890 הייתה איזבלה בירד-בישופ האישה הראשונה שהתקבלה כעמיתת כבוד בחברה הגאוגרפית של סקוטלנד, ושנתיים לאחר מכן הייתה בין הנשים הראשונות שנבחרה כעמיתות בחברה הגאוגרפית המלכותית הבריטית.
בירד נתפסה למלאכת הצילום אחרי מלאת לה 60 שנים, וב-1897 התקבלה כחברה בחברה המלכותית הבריטית לצילום .
על מצבת-הקבורה המשפחתית צוין ש"מתה באדינבורו אחרי מסעות מפרכים בארצות רבות".
איזבלה בירד כתבה בהתמדה ובפירוט על קורותיה וחוויותיה, וכתבי המסעות שלה העניקו לה מעמד של ידוענית.
ספריה ראו אור ברובם בהוצאת ג'ון מאריי בלונדון ותורגמו לשפות שונות.
חלקם מבוססים על המכתבים שכתבה לאחותה הנרייטה, ופרקים רבים בהם פורסמו תחילה בכתבי-עת.
בכל כתביה נתנה איזבלה בירד ביטוי לידיעותיה על אריגים ועל סריגים.
בספרהּ "דרכים לא כבושות ביפן" מ-1880 תיארה את תולעי המשי, כמו גם את טווית המשי והכותנה, את הכנת החוטים מקליפת עצים ואת הנול הנקשר לגב.
בספרהּ על סין הרחיבה מאוד את תאוריה על תעשיית האריגים שם.
איזבלה נסעה תמיד עם עבודת הסריגה והצינורה שלה.
ביפן השתמשה במסרגת הצינורה כדי להוציא אידרת דג שנתקעה בגרונו של ילד.
לא אחת שעשעה מקומיים באופן הסריגה והרקמה שלה.
בקולורדו שבאמריקה לימדה אם ובת חלוצות לסרוג.
כשסיימה את טיפוס ההרים בקולורדו תיארה על בגדיה כסימן לתלאות הדרך שעברה בהצלחה.
חלק מבגדיה נחתכו על ידיה כדי לשמש כמגבות כלים.
בירד תיקנה את גרביה כל כך הרבה פעמים עד שלא נותר כמעט כלום מהצמר המקורי שמהן נסרגו.
בעת סיוריה בהוואי החליטה בירד לא לרכב בישיבה על אוכף צד, כיאות למה שנחשב כמהוגן לנשים, משום שלבישת המחוך וצורת הישיבה הזו עיוותה את עמוד השדרה שלה, ועברה לרכיבה בפישוק.
בירד הכינה לעצמה חליפת רכיבה מורכבת ממכנסיים רחבים עם כיווצים שכיסו את נעליה ומעליהם חצאית לאות צניעות.
בסין אימצה לעצמה שמלה מקומית וכן מעיל רחב בעל כיסים רחבים שבהם נשאה כל מיני חפצים שימושיים למסע, ביניהם מנורת נפט ואקדח טעון.
ביפן לבשה שמלת מסע קצרה מטוויד בפסים בצבע אבק ונעלה נעליים גבוהות מעור.
על ראשה חבשה כובע יפני קלוע מבמבוק עם כיסוי בד כותנה.
איזבלה בירד היא אחת הדמויות הראשיות במחזה של קריל צ'רצ'יל מ-1982 – "נשים בצמרת".
בערך הויקיפדי על אודות מחזה זה יוּחד לבירד פרק נפרד.
אמן הווידאו בן הגרי התייחס למסעותיה של איזבלה בירד באחת התמונות בסרטו "הכּפיל" (תערוכת "אינברט", גלריה רוזנפלד בתל אביב, 2011), שם הוא מחזיק בספר מ-1900 בשם "שני מטיילים מודרניים" שהוקדש לה ולהנרי מורטון סטנלי.
צוות ניו הורייזונס קורא לאחד המישורים הנמוכים בכוכב פלוטו בשם Bird Planitia לכבודה של איזבלה בירד.
איזבלה אנטוניה, נסיכת קרוי , הייתה כלתו של לודוויג השלישי, מלך בוואריה.
איזבלה אנטוניה נולדה ב-7 באוקטובר 1890 בביירוית, לקרל אלפרד, דוכס קרוי וללודמילה, נסיכת ארנברג, בתם של אנגלברט, דוכס ארנברג השמיני ואלאונורה, נסיכת ארנברג.
ב-12 ביולי 1912 התחתנה איזבלה אנטוניה עם פרנץ, נסיך בוואריה, בנו של לודוויג, נסיך בוואריה, ממנו נולדו לה 6 ילדים.
בשנת 1913 עלה חמיה לשלטון, לאחר הדחת בן דודו אוטו, מלך בוואריה, והוכתר כלודוויג השלישי, מלך בוואריה, אולם הוא נאלץ להתפטר מתפקידו לאחר מלחמת העולם הראשונה.
בעקבות התבוסה הגרמנית במלחמה פרצה המהפכה הגרמנית, שבה נאלץ חמיה להתפטר מתפקידו, ופרנץ ומשפחתו התלוו ללודוויג השלישי להונגריה, שם הקים פרנץ חוות הרבעה מפורסמת.
בשנת 1945, לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, נאלצה המשפחה לברוח מביתם, והם עברו להתגורר בשטארנברג.
בשנת 1957 מת בעלה פרנץ, וב-30 במרץ 1982 מתה איזבלה אנטוניה בביתה.
ב-12 ביולי 1912 התחתנה איזבלה אנטוניה עם פרנץ, נסיך בוואריה, ממנו נולדו לה 6 ילדים:
לודוויג, נסיך בוואריה (1913–2008), התחתן עם אירמינגארד, נסיכת בוואריה
מריה אליזבת, נסיכת בוואריה (1914–2011), התחתנה עם פדרו אנריקה, נסיך אורליאן-ברגנסה
אדלגונדה מריה, נסיכת בוואריה (1917–2004), התחתנה עם הברון זדנקו פון הונינג-אוקרול
אלאונורה מריה, נסיכת בוואריה (1918–2009), התחתנה עם קונסטנטין, רוזן ואלדנבורג-צייל
דורותיאה, נסיכת בוואריה (1920–2015), התחתנה עם גוטפריד, ארכידוכס אוסטריה
ראסו, נסיך בוואריה (1926–2011), התחתן עם תרזה, ארכידוכסית אוסטריה
איזבלה ד'אסטה, דוכסית פארמה (באיטלקית: Isabella d'Este; 3 באוקטובר 1635 - 21 באוגוסט 1666), הייתה בתו של פרנצ'סקו הראשון ד'אסטה, דוכס מודנה, וסבתה של אליזבטה, מלכת ספרד.
איזבלה נולדה ב-3 באוקטובר 1635 במודנה, לפרנצ'סקו הראשון ד'אסטה, דוכס מודנה, ואשתו הראשונה, מריה קטרינה פארנזה, בתם של ראנוצ'יו הראשון פארנזה, דוכס פארמה ומרגריטה אלדוברנדיני.
בשנת 1646 מתה אמה, ובשנת 1648 אביה התחתן עם דודתה ויטוריה פארנזה.
ב-18 בפברואר 1664 התחתנה איזבלה עם ראנוצ'ו השני פארנזה, דוכס פארמה, ממנו נולדו לה 3 ילדים.
ב-12 באוגוסט 1666 ילדה איזבלה את בנה אודוארדו, ו-9 ימים לאחר מכן, ב-21 באוגוסט, היא מתה כתוצאה מסיבוכים של הלידה.
בשנת 1668 התחתן בעלה בשנית עם אחותה מריה ד'אסטה, ממנה נולדו לו עוד 9 ילדים.
דרך בנה אודוארדו, איזבלה היא האם הקדמונית של מלכי ספרד.
ב-18 בפברואר 1664 התחתנה איזבלה עם ראנוצ'ו השני פארנזה, דוכס פארמה, ממנו נולדו לה 3 ילדים:
מריה מרגריטה פארנזה (1664–1718), התחתן עם פרנצ'סקו השני ד'אסטה, דוכס מודנה
אודוארדו פארנזה, נסיך הכתר של פארמה (1666–1693), התחתן עם דורותיאה סופיה, רוזנת פפאלץ-נויבורג
איזבלה, נסיכת סבויה (באיטלקית: Isabella di Savoia; 11 במרץ 1591 – 28 באוגוסט 1626), הייתה אשתו של אלפונסו השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה.
איזבלה נולדה ב-22 בפברואר 1608 בטורינו, לקרלו אמנואלה הראשון, דוכס סבויה ולקתרינה מיקאלה, נסיכת ספרד, בתם של פליפה השני, מלך ספרד ואליזבת דה ולואה, נסיכת צרפת.
ב-14 באפריל 1625 התחתנה איזבלה עם אלפונסו, נסיך הכתר של מודנה, ממנו נולדו לה 14 ילדים.
נישואי השניים היו מאושרים, אולם ב-28 באוגוסט 1626 מתה איזבלה במפתיע, מה ששבר את לבו של אלפונסו.
בשנת 1628 מת חמיה צ'זארה ד'אסטה, דוכס מודנה, ואלפונסו עלה לשלטון במקומו, אולם הוא התפטר כעבור שנה והעביר את השלטון לבנם פרנצ'סקו הראשון ד'אסטה, דוכס מודנה.
ב-14 באפריל 1625 התחתנה איזבלה עם אלפונסו השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה, ממנו נולדו לה 14 ילדים:
פרנצ'סקו הראשון ד'אסטה, דוכס מודנה (1610–1658), התחתן עם מריה פארנזה, ולאחריה התחתן עם ויטוריה פארנזה, ולאחריה התחתן עם לוקרציה ברבריני
מרגריטה ד'אסטה (1619–1692), התחתנה עם פרנטה השלישי גונזאגה, דוכס גואסטלה
אנה באטריצ'ה ד'אסטה (1626–1690), התחתנה עם אלסנדרו השני פיקו דלה מירנדולה
איזבלה, נסיכת בוואריה הייתה בתו של אדלברט נסיך בוואריה, ואשתו של הנסיך תומאזו, דוכס ג'נובה.
ב-14 באפריל 1883 התחתנה איזבלה בארמון נימפנבורג, בוואריה, עם הנסיך תומאזו, דוכס ג'נובה, בנם היחיד של הנסיך פרדיננדו, דוכס ג'נובה ואליזבת, נסיכת סקסוניה.
בנוסף, הוא גם היה גם אחיה של מרגריטה, נסיכת סבויה, אשתו של אומברטו הראשון, מלך איטליה, וכך היה דודו של ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה.
הנישואים היו האיחוד הרביעי של בית ויטלסבאך ובית סבויה.
החתונה נחשבה על ידי המבקרים כ"יוצאת דופן בטוב טעם ופשטות".
לודוויג השני, מלך בוואריה (בן דודה של איזבלה) לא השתתף בחתונה, כמי שהשתתף רק לעיתים רחוקות באירועים ציבוריים.
בהיעדרו, ציין אחד המשתתפים, אורחי החתונה "יכלו ליהנות באווירה של שביעות רצון אשר כמעט ולא נמצאה בחגיגות בבתי המלוכה".
בשנת 1905, איזבלה ובעלה, כמו גם חברים אחרים של בית סבויה השתתפו בטקס לכבוד הקדשה של כומר צרפתי, זה היה בהשתתפות האפיפיור פיוס העשירי, יחד עם 1,000 צליינים צרפתים, וכמה אלפי מתפללים מלאומים אחרים, כמו גם עשרים ושתיים קרדינלים.
האירוע ראוי לציון, משום שהיה הפעם הראשונה שבה חברי בית סבויה סייעו לטקס דתי בנוכחותו של האפיפיור.
כדוכס ודוכסית ג'נובה, איזבלה ובעלה השתתפו לעיתים קרובות באירועים מלכותיים כנציגי בית סבויה.
למשל, בשנת 1911 הם השתתפו בטקס הסרת הלוט מעל אנדרטה גדולה של ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה ברומא.
באירוע צפו כמעט מיליון איש, והשתתפו בו גם המלכות האלמנות מריה פיה, מלכת פורטוגל ומרגריטה, מלכת איטליה, וכן דוכס ודוכסית אאוסטה.
בשנת 1913, איזבלה ניצלה ממוות, בזמן שמשחה את זרועותיה וצווארה בתכשיר לשיגרון, היא מדי התקרבה למנורה, והחלה לבעור.
היא שרדה בזכות המשרתת שלה, שחנקה במהירות את הלהבות.
ב-26 בפברואר 1924, מתה איזבלה מדלקת ריאות ברומא, לאחר שהייתה חולה במשך כמה ימים.
תומאזו מת שבע שנים מאוחר יותר, בשנת 1931.
ב-14 באפריל 1883 התחתנה איזבלה עם הנסיך תומאזו, דוכס ג'נובה, בנם היחיד של הנסיך פרדיננדו, דוכס ג'נובה ואליזבת, נסיכת סקסוניה, ממנו נולדו לה 6 ילדים:
הנסיך פרדיננדו, דוכס ג'נובה (1884–1963), התחתן עם מריה לואיזה אליאגה גאנדולפי די קונטי די ריקאלדונה
הנסיך פיליברטו, דוכס ג'נובה (1895–1990), התחתן עם הנסיכה לידיה פון ארנברג
מריה בונה, נסיכת סבויה-ג'נובה (1896–1971), התחתנה עם קונרד, נסיך בוואריה
מריה אדליידה, נסיכת סבויה-ג'נובה (1904–1979), התחתנה עם לאונה מאסימו, נסיך של ארסולי (הנין של מריה קרולינה, נסיכת נאפולי וסיציליה, דוכסית ברי)
הנסיך אוג'ניו, דוכס ג'נובה (1906–1996), התחתן עם לוצ'יה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות
איזבלה אראזובה (בארמנית: Իզաբելլա Արազովա; נולדה ב-25 בספטמבר 1936) היא מלחינה ארמנית.
איזבלה קונסטנטינובנה אראזובה (אראזיאן) נולדה ברוסטוב על הדון, ברית המועצות.
היא למדה מוזיקה בקולג' מליקיאן למוזיקה מ-1955 עד 1958, ובהמשך למדה הלחנה אצל אורסט יבלאחוב בקונסרבטוריון של לנינגרד מ-1961 עד 1963, ואצל אדוארד מירזויאן בקונסרבטוריון של ירוואן מ-1964 עד 1967. אחרי השלמת לימודיה, לימדה תזמור, הלחנה והרמוניה במכון הפדגוגי בירוואן עד 1990. ב-1967 התקבלה כחברה באיגוד המלחינים הארמני.
יצירותיה של אראזובה מבוצעות בארמניה, רוסיה, אסטוניה, אוקראינה, ארצות הברית, יפן, צרפת ושווייץ.
היא מתגוררת בירוואן מאז 1942.
"טריפטיך", סימפוניה (קאפיטיקיאן) למקהלה ותזמורת 1972
3 פואמות יפניות מימי הביניים (yaponskikh stikhotvoreniy) לכינור ופסנתר, 1979
"פרפטואום מובילה" לצ'לו ופסנתר, 1984
סונאטה מס' 3, "סונאטת מסתורין", צ'לו ופסנתר, 1987
"העולם הוא רק חלום" (פואמות יפניות מימי הביניים), כינור ופסנתר, 1988
איזבל פרננדז גוטיירס (בספרדית: Isabel Fernández Gutiérrez; נולדה ב-1 בפברואר 1972) היא ג'ודוקא עבר ספרדייה אשר התחרתה בקטגוריית המשקל עד 57 ק"ג, האלופה האולימפית מסידני 2000.
פרננדז השתתפה ארבע פעמים במשחקים האולימפיים בשנים 1996, 2000, 2004 ו-2008. באטלנטה 1996 היא זכתה במדליית ארד.
בסיבוב הראשון היא ניצחה את נראלה היל האוסטרלית, בשמינית הגמר היא ניצחה את זולפיה גוסיינובה האזרית וברבע הגמר היא ניצחה את מריה פקלי ההונגרית.
בחצי הגמר פרננדז הפסידה לג'ונג סון-יונג הדרום-קוריאנית ונשרה לקרב על מדליית הארד בו ניצחה את ניקולה פיירברות'ר הבריטית.
בסידני 2000 היא זכתה במדליית הזהב בקטגוריית המשקל עד 57 ק"ג.
בסיבוב הראשון היא ניצחה באיפון את חישיגבאטין ארדנט-אוד המונגולית לאחר תרגיל אורה-נגה מוצלח.
בשמינית הגמר היא ניצחה את אלן וילסון האמריקאית בזכות עונשים וברבע הגמר היא ניצחה את קייה קוסאקבה היפנית בזכות ניקוד קוקה.
בחצי הגמר פרננדז ניצחה בהחלטת שופטים את מריה פקלי שייצגה את אוסטרליה לאחר שהקרב נגמר ללא ניקוד.
בגמר פרננדז התמודדה מול האלופה האולימפית המכהנת, דריאוליס גונזאלס הקובנית וניצחה בניקוד ווזארי לאחר תרגיל אוצ'י-גרי מוצלח שהספיק לה עד לסיום הקרב.
על זכייתה במדליית הזהב היא נבחרה לספורטאית השנה בספרד באותה השנה.
באולימפיאדת אתונה 2004 סיימה פרננדז במקום החמישי לאחר שהפסידה בקרב על מדליית הארד ליוריסליידי לופטיי הקובנית.
בבייג'ינג 2008 היא סיימה במקום התשיעי לאחר שהודחה בשלב רבע הגמר אחרי ניצחון אחד ושני הפסדים.
פרננדז מחזיקה בארבע מדליות מאליפויות העולם, מדליית זהב (1997), שתי מדליות כסף (1999 ו-2007) ומדליית ארד (2001).
באליפויות אירופה היא זכתה ב-13 מדליות.
במהלך הקריירה פרננדז זכתה ביותר מ-50 מדליות בתחרויות מהסבב העולמי, מתוכן 20 מדליות זהב.
ב-8 בינואר 2009, פרננדז הודיעה על פרישה מג'ודו תחרותי.
לאחר פרישתה היא עסקה בין היתר בפוליטיקה ונכללה ברשימת הבחירות העירוניות של 2007 בעיר הולדתה אליקנטה מטעם המפלגה העממית.
לאחר הבחירות היא כיהנה כחברת מועצת הספורט של העיר.
איזבל סילביה מרגרט מקסוול היא אשת עסקים ובתו של איש העסקים היהודי-בריטי רוברט מקסוול.
איזבל מקסוול היא יזמית של חברות טכנולוגיה, שמשה כנשיאה של חברת התוכנה הישראלית סיירן (לשעבר "קומטאץ' תוכנה").
בין השנים 2004 ל-2010 עמדה בראש התוכנית ליזמות חברתית של קרן IVN (קרן הון סיכוי לישראל).
מקסוול נולדה בצרפת ב-16 באוגוסט 1950 יחד עם אחותה התאומה כריסטין, לאליזבת ורוברט מקסוול.
אביה, איל תקשורת בריטי יליד צ'כוסלובקיה, היה יהודי, ואמה, חוקרת שואה ילידת צרפת, הייתה נוצרייה ממוצא הוגנוטי.
אחיה כוללים את קווין מקסוול ואיאן מקסוול שעבדו בתאגיד המדיה של אביהם ואת האחות הצעירה גיליין מקסוול.
משפחתה התגוררה באחוזה גדולה ליד העיר אוקספורד, בה נמצאו גם המשרדים קבוצת העיתונות והמדיה "פרגמון" של רוברט מקסוול.
אמה הצהירה בזמנו, כי בעוד שכל ילדיה חונכו כנוצרים אנגליקנים, איזבל "הוקסמה מאוד מהאמונה היהודית והפוליטיקה בישראל".
מקסוול למדה במכללת סנט הילדה באוניברסיטת אוקספורד וקיבלה תואר בהיסטוריה וצרפתית בשנת 1972. היא השלימה תואר שני בחינוך מאוניברסיטת אדינבורו בסקוטלנד לפני שהתחילה את הקריירה שלה בהפקות קולנוע וטלוויזיה.
בשנת 1973 הפיקה מקסוול את סרטה הראשון: עיבוד לספר ג'ונתן ליווינגסטון השחף.
סרטה השני, סרט תיעודי על נשים לסביות, הופק בשנת 1980. בשנת 1981 עברה מקסוול לארצות הברית שם המשיכה להפיק ולביים סרטי תעודה.
בשנת 1982, החלה מקסוול לעבוד עם חברת "דג'ארסי פילמס" על פרויקטים בשיתוף דייל דג'ארסי.
הם נישאו ב-1984. מקסוול ביקרה לראשונה בישראל, לאחר מותו של אביה רוברט מקסוול בנסיבות מסתוריות ב-1991. הלווייתו נערכה בירושלים והוא נקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
מקסוול הייתה שותפה בהקמה של חברה שפיתחה את אחד ממנועי החיפוש הראשונים באינטרנט "מגלן", שהושק בשנת 1993. מספר שנים קודם לכן, הצטרפה איזבל לאחותה התאומה כריסטין מקסוול שניהלה חברה קטנה בשם Research on Demand, שעסקה במחקרי שוק.
החברה שינתה אחר כך את שמה ל"קבוצת מקינלי", והשיקה מדריך אתרים, בו דירגה את התוכן של אתרים באינטרנט, ככלי שיעזור ללקוחות החברה.
מקסוול כיהנה כסגנית נשיא לשיווק, בעלה השני, דייוויד היידן, היה מנכ"ל ואחותה כריסטין הייתה העורכת הראשית של האתר.
בתחילת 1996, עמדה החברה לפני הנפקה בבורסה, אך המתחרה, חברת , הקדימה אותה, ושוק ההון לא גילה עניין בחברה.
לחברה אזל הכסף, בעלה של מקסוול הורחק מהחברה על ידי המשקיעים, ואחותה עזבה.
איזבל לקחה על עצמה את האחריות לנהל את פירוק החברה.
לאחר שפוטרו כל העובדים נמכרה הטכנולוגיה של החברה תמורת 18 מיליון דולר למתחרה Excite.
בשנת 1997 מונתה מקסוול לתפקיד נשיאת חברת התוכנה הישראלית קומטאץ'.
קומטאץ' הוקמה על ידי ד"ר נחום שרפמן, אמיר לב וגדעון מנטל ופיתחה תוכנת דואר אלקטרוני בשם "פרונטו", שנחשבה לשנייה בעולם בהיקף השימוש בה.
במהלך 1999 גייסה החברה כ-100 מיליון דולר בהנפקות פרטיות ובהנפקה ציבורית.
באחת ההנפקות השתתפה גם חברת מיקרוסופט.
גיוסי ההון אפשרו לקומטאץ' לגדול בתוך שנה מ-40 ל-400 עובדים.
בעקבות התפוצצות בועת הדוט-קום, קרסו עסקי החברה בתחילת 2001. בתוך חודש אחד פיטרה החברה 300 עובדים, ומקסוול עזבה גם היא את החברה.
בשנים 2003 עד 2004 שימשה כמנכ"לית חברת הסטרט-אפ הישראלית אייקוגניטו (iCognito), שפיתחה פתרונות לסינון תכנים באינטרנט.
כמנכ"לית הובילה סבב גיוס של 3.1 מיליון דולר, בהובלת קרן הון הסיכון "בלומברג קפיטל" ויאיר גולדפינגר, ממייסדי חברת מיראביליס.
אייקוגניטו, הוקמה ב-1998, ופיתחה מוצר שאפשר לארגונים לחסום את כניסתם של עובדים לאתרים פורנוגרפיים, אתרי הימורים ואתרים אחרים, שהגלישה בהם פוגעת בפריון העבודה.
במקביל כיהנה דירקטורית בחברת בקווב של האחים ניר ואלי ברקת, וכיועצת לחברת ההשקעות Apax Partners.
מקסוול ודייל דג'ארסי התחתנו בשנת 1984 והתגרשו בשנת 1989. בשנת 1990 התחתנה עם יזם הדוט-קום דייוויד היידן.
הם נפרדו בשנת 1996 והתגרשו לאחר מכן.
בשנת 2007 התחתנה מקסוול עם אל סקל, אך נישואים אלה לא היו רשמיים, מכיוון שסקל עדיין היה נשוי לאשתו הקודמת.
מקסוול וסקל עברו לצרפת ממליבו בקליפורניה, בשנת 2010, כדי לטפל באמה החולה של מקסוול.
הם גרו בשאטו דה לה מלרטרי בלה רוק-גאגאק.
בדצמבר 2015, לאחר מותו של סקל, הוכרזה מקסוול כפושטת רגל על ידי בית משפט בריטי.
איזבלה גרינבסקאיה הייתה סופרת, מחזאית ומבקרת ספרות רוסייה-יהודייה מפורסמת.
היא גם הייתה מתורגמנית שתרגמה לרוסית כתבים רבים בפולנית, גרמנית, צרפתית, איטלקית, ארמנית וגאורגית.
שמה האמיתי של איזבלה גרינבסקאיה הוא ביילה (ברטה) פריידברג ואילו איזבלה גרינבסקאיה הוא שם העט שלה.
איזבלה גרינבסקאיה נולדה ב-3 במאי 1864 בגרונדו לסופר הרוסי-יהודי אברהם שלום פרידברג ובשלב מאוחר יותר בחייה עברה לסנט פטסבורג.
בשנת 1886 היא התחתנה עם הסופר מרדכי ספקטור והייתה אשתו הראשונה.
שנה לאחר חתונתם הם עברו לורשה, שם הם גם התגרשו.
איזבלה גריבנסקאיה פרסמה עבודות רבות.
ביניהן, הרומן הראשון שלה נקרא "The Orphan" שפורסם בהנס פרייד בשנת 1888, הסיפור "From Happiness to the Grave" שהתפרסם בורשה בשנת 1894, והעבודה הראשונה שפרסמה נקראה "The First Storm" ב-1895, בכתביה היא ניסתה לתאר את חיי מעמד הביניים של היהודים ובעיקר את מצבן של נערות צעירות נאורות.
בשנת 1903 כתבה את המחזה "Bab" אשר עוסק בדת הבהאאית וזכה להערכה רבה בקרב המבקרים, זה הרגע שבו החלה איזבלה גריבנסקאיה להתקרב לדת הבהאאית ולבסוף להפוך למאמינה בדת.
במהלך השנים עברה לקונסטנטינופול (איסטנבול ) ואת שנותיה האחרונות בחרה איזבלה גרינבסקאיה לחיות בבדידות וב-15 באוקטובר 1944 היא נפטרה באיסטנבול.
איזבלה גרינבסקאיה התעניינה בדת הבהאאית ובמאי 1903 איזבלה גרינבסקאיה כתבה את המחזה "Bab" אשר הוצג בסנט פטסבורג שלוש פעמים במהלך השנים 1904–1917 .
המחזה מבוסס על חייו של ממציא הדת הבהאאית, הבאב.
המחזה תורגם לצרפתית וטטרית ומאוחר יותר לגרמנית.
המחזה קיבל שבחים רבים מליאו טולסטוי (מבקר מפורסם בזמנו) ומבקרים מפורסמים אחרים.
בינואר 1904 כאשר המחזה עלה בפעם הראשונה נחשף טולסטוי לראשונה לדת הבהאאית.
הוא שיבח את גרינבסקאיה ושיתף אותה בחיבתו לדת הבהאאית.
בשנת 1910 היא התיישבה בקונסטנטינופול, מקום שבו הייתה קהילה גדולה של דת הבהאאית.
בתקופה זו, בשנים 1910–1911, היא פגשה את עבד אלבהאא ראש הדת הבהאאית במהלך מסעו למצרים, שם הייתה אורחת שלו במשך שבועיים.
בעקבות המפגש עימו נהפכה איזבלה גרינבסקאיה למאמינה בדת.
לאחר שחזרה לרוסיה הם המשיכו להתכתב ביניהם.
במהלך ההתכתבויות ביניהם שיבח עבד אלבהאא את איזבלה גרינבסקאיה על מאמציה להעלות מצגים ומחזות אודות הבאב ובהאא אללה וכי למצגים ומחזות אלו תהיה השפעה גדולה מאוד והכרה משמעותית של אירופה בדת.
מיד עם חזרתה ממצרים בינואר 1911 היא התחילה לעבוד על ספר בשם "A Journey in the Countries of the Sun" בעקבות המפגש שלה עם עבד אלבהאא.
העבודה על הספר לא הושלמה עד 1914 מכיוון שבמהלך קיץ 1912 היא נסעה לפריס כדי לעבוד עם המתרגמת הצרפתית מאדאם הלפרין של ה"באב".
כאשר היא חזרה לסנט פטסבורג היא החלה לעבוד על דרמה אשר נקראה "באב אללה", המשך של מחזה ה"באב" על חייו של הנביא בהאא אללה, אשר פורסם בסנט פטסבורג בשנת 1912 אבל מעולם לא הוצג על הבמה.
לבסוף, הספר מעולם לא יצא לאור מכיוון שבאותה תקופה החלה מלחמה.
איזבל קודרינגטון, לאחר מכן איזבל קונודי ואז נקראה איזבל מאייר , הייתה אמנית בריטית.
היא ציירה דמויות בצבעי מים ושמן ויצרה גם מיניאטורות.
בשנת 1889, בגיל 15, נרשמה לאקדמיה המלכותית לאמנויות שם הוענקו לה שתי מדליות.
באוקטובר 1901 נישאה למבקר האמנות פ.ג.
קונודי (1872–1933), שהיה אז העורך של מגזין אמנות וגם כתב בקביעות בכמה עיתונים.
לזוג נולדו שתי בנות בחמש השנים הבאות.
קודרינגטון המשיכה לצייר, וציורי צבעי מים שלה זכו במדליה בתערוכת התערוכה הבינלאומית בברצלונה בשנת 1907. הם התגוררו בלונדון ונהנו מפעילות חברתית שהציגה אמנים, משוררים וסופרים רבים.
בשנת 2015 הופיע שיר שלא פורסם שנכתב לקודרינגטון בשנת 1909 על ידי עזרא פאונד ונמכר במכירה פומבית באדינבורו.
הזוג התגרש בשנת 1912 וקודרינגטון המשיכה בקריירה האמנותית שלה.
בבוא העת היא התחתנה עם גוסטבוס מאייר, שותף במסחר אמנות ברחוב בונד.
בשנת 1919 רכש מוזיאון המלחמה הקיסרי ציור שמן גדול, מאת קודרינגטון של חדר אוכל צבאי במלחמת העולם הראשונה לחיילים צרפתים.
במהלך שנות העשרים של המאה העשרים היא הציגה קבוע באקדמיה המלכותית ובחברה לאמנות בלונדון וכן הציגה עבודות בפריז, הן בגלריות קנודלר והן בסלון פריז.
בין השנים 1928 ו-1932 הציגה באופן קבוע בסקוטלנד, באקדמיה המלכותית הסקוטית, במכון המלכותי של גלאזגו לאמנויות יפות.
קודרינגטון הציגה גם עם האקדמיה המלכותית במערב אנגליה.
תערוכת יחיד של ציורי הפרחים שלה נערכה בשנים 1935 ובשנת 1936 בגלריה רמברנדט ברחוב ויגו בלונדון.
הגלריה לאמנות של מנצ'סטר סיטי וגלריית האמנות פרנס בהאל מחזיקים גם בפרטים מיצירותיה.
במשך רוב חייה הבוגרים התגוררה קודרינגטון בוולדינגהאם שבסארי.
איזבלה אנדריני (באיטלקית: Isabella Andreini; 1562 – 10 ביוני 1604) הייתה שחקנית, משוררת ומחזאית קומדיה דל'ארטה.
השחקנית המפורסמת ביותר של זמנה ואחת הדמויות המשפיעות על הסוגה.
היא פיתחה את דמות האהובה הצעירה, שלאחר מותה קרא אותה המחזאי ומנהל הלהקה פלמיניו סקאלה על שמה "איזבלה".
כחברה בלהקת התיאטרון ג'לוזי, אותה ניהל בעלה, פרנצ'סקו אנדריני, הופיעה בחצרות אצילי איטליה וצרפת.
נולדה בפאדובה וזכתה לחינוך קלאסי וידיעת מספר שפות.
חינוך זה משתקף בשירים ובמחזה שחיברה ובתיעוד הופעותיה על הבמה.
בגיל ארבע-עשרה הצטרפת לאחת הלהקות החשובות והמפורסמות של הקומדיה דל'ארטה, הג'לוזי (Compagnia dei Comici Gelosi), עמה הופיעה עד מותה.
הלהקה פעלה בצפון איטליה וזכתה לפטרונותם של דוכסי מנטובה מבית גונזגה.
אנרי השלישי, מלך צרפת אף הזמין את הלהקה להופיע בחצר המלוכה בפריז.
אנדריני הופיעה בתפקיד האהובה הצעירה (prima donna innamorata), יצקה לתוכה תכנים שפיתחה והפכה את הדמות הסטריאוטיפית הפאסיבית לדמות אקטיבית, שובבה, בעלת מענה-לשון חד והתפרצויות יצרים.
ב-1578, בהיותר בת 16, התחתנה עם מנהל הלהקה והשחקן בתפקיד הקפיטנו, פרנצ'סקו אנדריני.
בני הזוג הפכו למעשה למנהלי הלהקה בצוותא, בתקופת השיא של הלהקה ושל הסוגה.
נוסף לדמות האהובה, שיחקה איזבלה גם את דמותו של פאבריציו, דמות של בן-לוויה ממוצא אצילי שהוא אישה המחופשת לגבר ודמויות נוספות, כולל ביצוע מספר תפקידי נשים וגברים באותה הצגה.
במהלך מסעי ההופעות הבלתי פוסקים ילדה אנדריני שבעה ילדים, שלושה בנים וארבע בנות.
בנה הבכור ג'מבטיסטה, נדד עם הלהקה ושני הבנים האחרים גודלו בחצר גונזגה במנטובה.
ב-1589 הופיעה בפירנצה בחתונתם של פרדיננדו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה וכריסטינה מלורן, בהצגה "שגעונה של איזבלה" (La Pazzia d'Isabella).
להצגה נותר תיעוד מפורט המתאר את סגולותיה של איזבלה, בהן אלתור שוטף במספר שפות והופעה רבת חן ועידון לצד התפרצויות שיגעון וסערת יצרים.
ב-1599 הופיעה בחצר אנרי הרביעי, מלך צרפת ואשתו, מארי דה מדיצ'י.
בתקופה זו כבר הייתה אנדריני הכוכבת המובהקת ומארי דה מדיצ'י מתייחסת ללהקה, במכתב לאחותה, כ"איזבלה אנדריני ולהקתה".
ב-1603 הופיעה אנדריני שוב בפני מלך ומלכת צרפת בטירת פונטנבלו.
במהלך מסע שובה לאיטליה, נפטרה ליד ליון במהלך לידת בנה השמיני.
לאנדריני נערכה הלווייה רשמית ולזכרה הוטבעו מטבעות שתיארו אותה כאלת התהילה הרומית (Fema) עם המילים aeterna fama ("תהילת נצח") בצד אחד ו- Isabella Andreini, Comici Gelosi בצד השני.
בעלה, פרנצ'סקו אנדריני, פיזר את להקת הג'לוזי מיד לאחר מותה.
פלמיניו סקאלה הוציא ב-1611 קובץ ובו חמישים סצנרי (תקצירי מחזות), בהם כינה את דמות האוהבת על שמה "איזבלה", קונבנציה שהשתרשה מאז.
בנה הבכור, ג'מבטיסטה אנדריני, ארגן להקת תיאטרון בשם פידלי ("הנאמנים") שהופיעה עם חומרים ששימשו את להקת ג'לוזי.
Rime - אוסף של 359 פואמות.
ראה אור ב-1601 באיטלקית וב-1603 בתרגום לצרפתית
Rime..., Parte seconda - אוסף שירים נוסף שראה אור ב-1605 לאחר מותה
Fragmenti de alcune scritture - אוסף מונולוגים ודיאלוגים מאולתרים שהועלו על הכתב על ידי בעלה וראו אור ב-1617 לאחר מותה
איזַבֶּל פַּטֶרסון (22 בינואר 1886 – 10 בינואר 1961) הייתה עיתונאית, סופרת, הוגה פוליטית, ומבקרת ספרות ותרבות קנדית-אמריקאית.
ההיסטוריון הליברטריאני ג'ים פאוול הגדיר את פטרסון אחת משלוש האמהות המייסדות של הליברטריאניזם האמריקאי, יחד עם רוז ויילדר ליין ואיין ראנד, שהכירו בחוב אינטלקטואלי לפטרסון.
יצירתה הידועה ביותר של פטרסון, "אלוהי המכונה" (1943), חיבור על פילוסופיה פוליטית, כלכלה והיסטוריה, הכילה מסקנות ודגלה באמונות שרבים מהליברטריאנים מציבים בבסיס הפילוסופיה שלהם.
הביוגרף שלה סטיבן ד' קוקס (Cox, 2004) מאמין שפטרסון הייתה "ראשונת מולידי הליברטריאניזם כפי שאנו מכירים אותו היום".
במכתב משנת 1943 כתבה איין ראנד כי "אלוהי המכונה הוא מסמך שיכול ממש להציל את העולם.
אלוהי המכונה עושה עבור הקפיטליזם את מה ש-Das Kapital עושה עבור האדומים ומה שהתנ"ך עשה עבור הנצרות."
פטרסון נולדה בשם איזבל מרי בּוֹלר (Bowler) באי מניטולין, במחוז אונטריו, קנדה, ומשפחתה עקרה מערבה כשהייתה צעירה מאוד.
היא גדלה בחוות בקר במחוז אלברטה.
משפחתה של פטרסון הייתה ענייה מאוד והיו בה שמונה ילדים מלבדה.
בולר הייתה קוראת נלהבת, שרכשה את רוב השכלתה בכוחות עצמה; החינוך הציבורי שלו זכתה היה קצר ובלתי פורמלי: כשלוש שנים בבית ספר כפרי, מגיל 11 עד 14. בשנות העשרה המאוחרות שלה, עזבה בולר את החווה ועברה לעיר קלגרי, שם עבדה כפקידה ברכבת הקנדית הפסיפית.
באותן שנים עבדה גם כמלצרית, כקצרנית וכמנהלת חשבונות, ובשלב מסוים עבדה כעוזרת לראש ממשלת קנדה לעתיד, ריצ'רד בדפורד בנט.
ניסיון הנעורים הזה כנראה הוביל את בולר לייחס חשיבות רבה לבעלי יוזמה יצרניים.
על אף שהייתה רהוטה ובקיאה וקראה הרבה, הייתה לבולר השכלה פורמלית מוגבלת ביותר, חוויה שחלקה עם רוז ויילדר ליין, שהייתה גם ידידה וחברה־לעט של בולר במשך שנים רבות.
בשנת 1910, בגיל 24, באה בולר בברית נישואים עם קנדי בשם קנת' ב' פטרסון.
הנישואים לא היו מאושרים, והם נפרדו בשנת 1918; פטרסון שמרה על שמה מנישואיה.
במהלך נישואיה, בעת שביקרה בארצות הברית, מצאה פטרסון עבודה בעיתון, ה־Inland Herald בספוקיין, וושינגטון.
תחילה עבדה במחלקת המודעות של העיתון, אך לאחר מכן הצטרפה לסגל העיתונאי.
שם החלה הקריירה העיתונאית שלה.
תפקידה הבא היה בעיתון בוונקובר, קולומביה הבריטית, שם במשך שנתיים כתבה ביקורות תיאטרון.
בשנת 1914, החלה פטרסון להגיש את שני הרומנים הראשונים שלה, "קן העקעק" ו"רוכבי הצללים", למוציאים לאור, ללא הצלחה.
רק ב־1916 התקבל "רוכבי הצללים" ויצא לאור על ידי חברת ג'ון ליין, ושנה לאחר מכן יצא גם "קן העקעק" באותה הוצאה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, עקרה פטרסון לניו יורק, שם עבדה עבור הפסָל גאטסון בורגלם.
באותה עת יצר פסלים עבור קתדרלת סנט ג'ון האלוהי, ולימים חצב את האנדרטה בהר ראשמור.
פטרסון כתבה גם עבור כתב העת World וכתב העת American בניו יורק.
ב־1921 הפכה פטרסון עוזרתו של ברטון רסקו, העורך הספרותי החדש של ה"ניו יורק טריביון", לימים ה"ניו יורק הראלד טריביון".
במשך 25 שנים, מ־1924 עד 1949, כתבה פטרסון טור (בחתימה "IMP") למדור "ספרים" של ה"הראלד טריביון".
פטרסון הפכה לאחת ממבקרי הספרות המשפיעים ביותר בתקופתה.
היא סיקרה תקופה של התרחבות גדולה בעולם הספרות של ארצות הברית, ובה יצירה חדשה של הדור העולה של ארנסט המינגוויי, פ' סקוט פיצג'רלד, ורבים אחרים; של סופרים אפרו-אמריקאים מתקופת הרנסאנס של הארלם; כמו גם של הדור האמריקאי הראשון שצמח מגלי ההגירה מאירופה.
בין חבריה בתקופה זו נמנה ההומוריסט המפורסם וויל קאפי.: 92–5  בשנת 1928 היא הפכה אזרחית אמריקאית, בגיל 42.
היא צברה מוניטין הודות לשנינותה החריפה ולשחיטת פרות קדושות בטור שלה, שם גם ניסחה לראשונה רבים מהרעיונות הפוליטיים שהבשילו ב"אלוהי המכונה".
רעיונותיה, במיוחד בדבר סחר חופשי, באו לידי ביטוי גם ברומנים ההיסטוריים שלה משנות ה־20 וה־30. פטרסון התנגדה לרוב התוכנית הכלכלית המכונה "ניו דיל", שהנשיא האמריקני פרנקלין ד' רוזוולט הוציא לפועל במהלך השפל הגדול.
היא דגלה בהפחתת המעורבות הממשלתית בנושאים חברתיים ופיסקליים.
יחד עם רוז ויילדר ליין וזורה ניל הרסטון, מתחה פטרסון ביקורת על מדיניות החוץ של רוזוולט וכתבה טורים לאורך שנות ה־30 בעד חירות ונגד הסתבכויות עם מדינות זרות.
בסוף שנות ה־30 הנהיגה פטרסון קבוצה של סופרים ועיתונאים צעירים יותר שחלקו את דעותיה, רבים מהם עמיתים מה"הראלד טריביון".
אחד מהם היה הכתב ולימים העורך של מגזין טיים, סם וולס (סמואל גרדנר וולס).
חברה אחרת בקבוצה הייתה איין ראנד הצעירה.
מתוך הדיונים הרבים שלהן, סוברים שפטרסון תרמה לידע של ראנד על היסטוריה וממשל אמריקאיים, ושראנד תרמה רעיונות לספרה של פטרסון "אלוהי המכונה".
פטרסון האמינה שפילוסופיית המוסר של ראנד היא תרומה ייחודית, וכתבה לראנד בשנות הארבעים, "נראה שבעצמך עדיין אינך יודעת שהרעיון שלך חדש.
זה לא ניטשה או מקס שטירנר...
אצלם האגו היה מורכב ממילים מסתחררות - מושג האגו שלך הוא ישות, אדם, יצור חי המתפקד במציאות הקונקרטית."
פטרסון וראנד קידמו זו את ספריה של זו וניהלו במהלך השנים התכתבות ענפה, שבה עסקו לא פעם בדת ובפילוסופיה.
ראנד, אתאיסטית, מתחה ביקורת על ניסיונותיה של הדאיסטית פטרסון לקשר בין קפיטליזם לדת.
ראנד האמינה שהשניים אינם מתאימים, והשניים התווכחו ארוכות.
התכתבותם הסתיימה לאחר שהתקוטטו ב-1948. במהלך ביקור של פטרסון אצל ראנד בביתה בקליפורניה, דבריה של פטרסון על המחזאי השמרני מורי ריסקינד והתנהגותה הפוגענית כלפי איש העסקים ויליאם סי.
מולנדור – שניהם אורחים אחרים אצל ראנד באותה עת, ציננו את יחסיהן וגרמו לראנד לגדוע את ידידותה עם "פאט", כפי שכינתה את פטרסון.
באופן דומה גדעה פטרסון את היחסים עם חברה ובעלת ברית נוספת, רוז ויילדר ליין, בשנת 1946.
באופן שמעיד על הטון הפוליטי של התקופה, "אלוהי המכונה" של פטרסון פורסם באותה שנה עצמה כמו הרומן כמעיין המתגבר של איין ראנד וכמו "גילוי החירות" של רוז ויילדר ליין.
הסופר אלברט ג'יי נוק כתב כי ספרי העיון של ליין ושל פטרסון היו "הספרים הנהירים היחידים על פילוסופיית האינדיבידואליזם שנכתבו באמריקה במאה [העשרים]".
שתי הנשים "הדגימו לעולם הגברי של תקופה זו כיצד לחשוב באופן בסיסי.
] הן לא מגששות ומקשקשות - כל חץ נורה ישר למטרה".
העיתונאי הליברטריאני ג'ון צ'מברלין נותן לראנד, לפטרסון, ולליין את הקרדיט על ה"המרה" הסופית שלו מסוציאליזם למה שהוא כינה "פילוסופיה אמריקאית ותיקה יותר" של רעיונות ליברטריאניים ושמרנים.
פטרסון הוסיפה להשפיע על עלייתה של השמרנות האמריקאית האינטלקטואלית לאחר מלחמת העולם השנייה באמצעות התכתבות שלה עם המבקר השמרן ראסל קירק בצעירותו בשנות ה־40, ועם וויליאם פ' באקלי הצעיר בשנות ה־50. לימים ייסדו באקלי וקירק את כתב העת השמרני המרכזי National Review, ופטרסון כתבה בו במשך זמן קצר.
עם זאת, לפעמים חלקה על באקלי בחריפות, למשל בכך שהסתייגה מתוכן הביקורת של כתב העת על הרומן של ראנד, מרד הנפילים.
לאחר שפרשה מעבודה, סירבה פטרסון להירשם לביטוח לאומי ושמרה את כרטיס הביטוח הלאומי שלה במעטפה עם הכיתוב "נוכלוּת 'ביטוח לאומי'".
פטרסון הלכה לעולמה ב־10 בינואר 1961, ונקברה בחלקת משפחת וולס בבית העלמין של הכנסייה האפיסקופלית על שם מריה הקדושה בברלינגטון, ניו ג'רזי.
איזבל פאוסט היא כנרית גרמנייה, בין המפורסמות ביותר בדורה.
לזכותה מספר רב של הקלטות והופעות עם טובי המנצחים והתזמורות.
פאוסט נולדה ב-1972 בעיר אסלינגן ליד שטוטגרט בגרמניה.
בגיל 5 התלוותה אל אביה, עורך דין שהחליט ללמוד נגינה בכינור.
התקדמותו הייתה בינונית, אך בתו התקדמה מהר מאוד.
בהמשך יצרה המשפחה רביעיית כלי מיתר בהם השתתף גם אחיה בוריס, כיום ויולן מפורסם.
בשנות העשרה לחייה למדה אצל כריסטוף פופן ודנז זיגמונדי, סולנים ומורים ידועים לכינור.
בשנת 1987 זכתה בפרס הראשון בתחרות ע"ש ליאופולד מוצרט במוצרט באאוגזבורג, למרות היותה המתחרה הצעירה ביותר.
לאחר מכן זכתה במספר פרסים ראשונים בתחרויות באירופה ובשנת 1996 עברה להתגורר בפריז, שם התגוררה במשך תשע שנים.בשנת 2004 מונתה פאוסט לפרופסור לכינור באוניברסיטת ברלין לאמנויות.
היא גרה בברלין ואם לבן מתבגר.
מאז 1996 היא מנגנת בכינור סטרדיוואריוס המכונה "היפהפייה הנרדמת" משנת 1704, בהשאלה מ-Landesbank בבאדן-וירטמברג.
היא מנגנת בכינורות וקשתות בסגנון הבארוק.
הופעת הבכורה שלה בארצות הברית הייתה ב-1995 עם הסימפוניה של יוטה.
במהלך הקריירה, פאוסט הופיעה והקליטה בקביעות עם מנצחים בעלי שם עולמי, בהם ג'ון אליוט גרדינר, פיליפ הרווגה, דניאל הארדינג, ברנרד הייטינק ואנדריס נלסונס.
במהלך השנים האחרונות פיתחה מערכת יחסים קרובה עם קלאודיו אבאדו, והופיעה והקליטה איתו פעמים רבות.
פאוסט מרבה להופיע ברסיטלים בנגינת מוזיקה קאמרית.
הופיעה בברלין, שטוטגרט, מינכן, פריז, בון, ברטיסלבה, בריסל, ציריך, מילאנו, טוקיו, לונדון אוסקה, ברחבי ארצות הברית ובישראל.
בין שותפיה לרסיטלים היו קלמנס האגן, פייר-לורן איימארד, ברונו קנינו, סטיבן איסרליס, ברונו ג'ורנה, בוריס פרגמנסקיקוב וג'וזף סילברשטיין.
אחד משותפיה הקבועים - הן בביצוע והן בהקלטות - הוא הפסנתרן אלכסנדר מלניקוב.
איזבל פאוסט היא אחת הכנרות המרשימות של הדור שצמח בשנות ה-90. היא ידועה בטכניקה יוצאת דופן ובאינסטינקטים פרשניים חזקים.
היא שובה את שומעיה באמצעות פרשנויות תובנות ונאמנות, המבוססות על היכרות מעמיקה עם ההקשר ההיסטורי של היצירות וכן על תשומת הלב שלה למחקר הנוכחי.
פאוסט שובה את הקהל שלה עם הפרשנויות המשכנעות שלה.
היא צוללת עמוק לתוך כל יצירה בהתחשב בהקשר ההיסטורי המוזיקלי, בכלים המתאימים מבחינה היסטורית ובאותנטיות רבה.
כך היא מצליחה לשלוט היטב ברפרטואר מגוון של מלחינים רבים.
1987: פרס ראשון בתחרות הכינור הבינלאומית ע"ש לאופולד מוצרט באוגסבורג, גרמניה
1990: פרס ראשון בתחרות Premio Quadrivio (רוביגו, איטליה),
1993: פרס ראשון בתחרות פגניני בגנואה, איטליה,
1994: פרס חסות של מדינת נורדריין-וסטפאליה לאמנים צעירים (בגרמניה
1997: פרס גרמופון ל"אמן הצעיר של השנה" על הדיסק הראשון שלה, הסונטה לכינור סולו וסונטת הכינור מס' 1 של בלה ברטוק בחברת הרמוניה מונדי
2002: פרס קאן הקלאסי על הקלטתה ל-ECM של הקונצ'רטו Funèbre של קרל אמדאוס הרטמן
2012: פרס גרמופון להקלטה הקאמרית הטובה ביותר על הקלטת הסונטות לכינור של בטהובן עם הפסנתרן אלכסנדר מלניקוב בחברת הרמוניה מונדי
2012: פרס הד קלאסיק על הקלטת הסונטות לכינור של בטהובן עם הפסנתרן אלכסנדר מלניקוב
2012: פרס Diapason d'or (צרפת), ופרס Echo Klassik (גרמניה), פרס גרמופון (בריטניה) וכן פרס האוסקר לתקליטים (יפן) על הקלטת הקונצ'רטי לכינור של בטהובן ואלבן ברג עם התזמורת מוצרט בניצוחו של קלאודיו אבאדו
2017: פרס גרמופון להקלטת הקונצ'רטו וההקלטה הטובה ביותר של השנה על הקלטת הקונצ'רטו לכינור של מוצרט עם איל ג'יארדינו ארמוניקו וג'ובאני אנטוניני
איזבלה הנרייטה אינגריד מרגרטה, נסיכת דנמרק ורוזנת מונפזאט (בדנית: Isabella Henrietta Ingrid Margrethe, prinsesse til Danmark, komtesse af Monpezat; נולדה ב-21 באפריל 2007) היא נסיכה דנית, בתם של פרדריק העשירי, מלך דנמרק ורעייתו המלכה מארי.
היא השנייה בסדר הירושה לכתר הדני, אחרי אחיה הבכור הנסיך כריסטיאן.
הנסיכה איזבלה נולדה בקופנהגן ב-21 באפריל 2007. היא בתם של פרדריק העשירי, מלך דנמרק, בנה הבכור של מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק, ושל מארי, מלכת דנמרק (לשעבר: דונלדסון) ילידת אוסטרליה.
ב-1 ביולי של אותה שנה, היא הוטבלה בארמון פרדנסבורג, אז נחשף לציבור שמה, איזבלה, על שם איזבלה מאוסטריה, רעייתו של כריסטיאן השני, מלך דנמרק.
הסנדקים שלה היו אלקסיה, נסיכת יוון ודנמרק ומתילדה, מלכת בלגיה.
ב-13 באוגוסט 2013, איזבלה החלה ללמוד בבית הספר הציבורי Tranegårdsskolen בקופנהגן, שבו למד גם אחיה הגדול הנסיך כריסטיאן.
ב-6 ביוני 2015 היא חנכה מעבורת מיוטלנד לסמסו שנקראה על שמה.
היא ואחיה ליוו את הוריהם בביקורים רשמיים בגרינלנד בין 1-8 באוגוסט 2014 ובאיי פארו בין 23-26 באוגוסט 2018. במרץ 2022, הוכרז שאיזבלה תמשיך את לימודיה בבית הספר הרלופסהולם החל מאוגוסט של אותה שנה.
עם זאת, ב-26 ביוני 2022, הוריה הודיעו שאיזבלה לא תתחיל את הרלופסהולם, עקב בעיות חוזרות ונשנות של בריונות בבית הספר.
בספטמבר 2022 היא החלה ללמוד במקום זאת בגימנסיה יספרסנס בקופנהגן.
באוגוסט 2023 היא החלה ללמוד בגימנסיה אורגרד, שבה למד גם אביה.
עם לידתה, קיבלה איזבלה את התואר: .
התואר "רוזנת מונפזאט" הוסף לתוארה (כמו גם לתואר אחיה ובני דודיה) ב-29 באפריל 2008.
איזבלה ד'אסטה (באיטלקית: Isabella d'Este; 19 במאי 1474 – 13 בפברואר 1539), המרקיזה ממנטובה, הייתה דמות תרבותית ופוליטית משפיעה בתקופת הרנסאנס האיטלקי.
פטרונית של אמנים, אספנית של יצירות אמנות ומעורבת מאוד בפוליטיקה של ערי המדינה באיטליה.
היא חיזקה את מנטובה כששימשה עוצרת בהיעדרו של בעלה פרנצ'סו גונזגה ובשנות הילדות של בנה פדריקו.
חייה מתועדים היטב בזכות ההתכתבות הענפה שניהלה עם בני משפחתה וחבריה.
איזבלה הייתה בתם של ארקולה הראשון ד'אסטה, דוכס פרארה ושל אלאונורה מארארגון, שהפכו את פרארה למרכז תרבותי חשוב, בעיקר בתחום המוזיקה.
איזבלה הייתה בתם הבכורה והם העניקו לה חינוך קלסי מגוון, יותר ממה שנהוג היה לתת לבנות באותה תקופה.
בנוסף ללימוד מוזיקה וריקוד למדה גם לטינית ויוונית.
בחצר דוכסות פרארה הכירה איזבלה ציירים, מוזיקאים, מלומדים ודיפלומטים.
היא הצטיינה בעיקר בשירה ובנגינה על לאוטה ויכלה לדקלם בעל-פה מאינאיס של ורגיליוס ומנאומי קיקרו.
בגיל 6 הוכרזו אירוסיה לפרנצ'סקו השני גונזגה, היורש המיועד של מרקיזות מנטובה, שהיה אז בן 8. היא נישאה לו בגיל 16 בשנת 1490. פרנצ'סקו היה קונדוטירו שפיקד באותו זמן על צבא ונציה.
על אף העדרו נערכו חגיגות הנישואין בפאר מיוחד.
איזבלה הייתה בקשרי משפחה עם משפחות אצולה רבות השפעה בערי המדינה של איטליה.
אחותה ביאטריס נישאה ללודוביקו ספורצה דוכס מילאנו, ובין האחיות נמשכו יחסים קרובים עד מותה של ביאטריס בגיל 21. אחיה, אלפונזו, התחתן עם אנה מריה ספורצה, אחייניתו של לודוביקו ספורצה ולאחר מותה נשא את לוקרציה בורג'יה.
אחיה, אפולינו, היה ארכיבישוף מילנו ואחר כך קרדינל.
פרנצ'סקו, בעלה של איזבלה, שהה במשך תקופות ממושכות במסעות מלחמה ובשבי אויביו.
בהיעדרו ניהלה איזבלה את מנטובה, בהצלחה רבה כעוצרת.
היחסים בין איזבלה ופרנצ'סקו התאפיינו בתחילה בכבוד הדדי ואפילו באהבה, אך עם השנים גבר המתח ביניהם על רקע עצמאותה של איזבלה כעוצרת.
הקרע ביניהם התרחב כשפרנצ'סקו, שנודע כהולל וכרודף נשים, ניהל פרשת אהבים ממושכת עם לוקרציה בורג'יה, גיסתה של איזבלה, שהסתיימה רק עם מותו מעגבת בשנת 1519. לזוג נולדו שמונה ילדים וששה מהם הגיעו לבגרות.
במשך 20 שנות אלמנותה המשיכה איזבלה בפעילות מדינית אינטנסיבית וכפטרונית ואספנית של אומנויות.
היא הצליחה להביא לשדרוגה המדיני של מנטובה ולהפיכתה לדוכסות.
איזבלה מתוארת על ידי בני תקופתה כאישה יפה.
היא נודעה כבעלת טעם משובח באמנות ובאופנה, וסגנון לבושה היה מודל לחיקוי בין נשות האצולה ובחצרות המלכות באירופה.
אך מעבר לכך היא זכתה לכבוד ולהערכה על תרומתה לפיתוח התרבות ועל הישגיה המדיניים.
אישים בולטים ברנסאנס האיטלקי קשרו לה כתרים.
המשורר פייטרו במבו תיאר אותה כרבת המזל והחכמה ביותר בין הנשים והמשורר לודוביקו אריוסטו כינה אותה "איזבלה החפשיה ואצילת הנפש".
המוטו שבחרה כדי לבטא את אישיותה ואת חייה היה Nec spe nec metu (לטינית: ללא תקווה וללא פחד).
כבר כילדה, בבית אביה הדוכס מפרארה, פגשה איזבלה דיפלומטים ואנשי ממשל וניהלה עימם שיחות.
יכולותיה הדיפלומטיות הוכחו ב-1500 כשלואי ה-12 מלך צרפת כבש את מילנו וערים נוספות בצפון איטליה.
איזבלה בת ה-26 יצאה למילנו ובפגישתה עם המלך הרשימה אותו בפיקחותה והצליחה למנוע את כיבוש מנטובה על ידי הצבא הצרפתי.
ב-1509 בעלה, פרנצ'סקו, נשבה על ידי הוונציאנים.
איזבלה, שניהלה את מנטובה בהיעדרו, הצליחה להביא לשחרורו בתמורה לבנם בן ה-10 שנמסר כבן ערובה לחצר האפיפיור.
כישוריה הדיפלומטיים של איזבלה התגלו גם כשאירחה בעיר את "קונגרס מנטובה" (1512) שהתכנס תחת חסותה כדי לישב סכסוך בין מילנו ופירנצה.
לאחר מותו של פרנצ'סקו ב-1519 המשיכה איזבלה לנהל את מנטובה כעוצרת לבנה פדריקו, עד הגיעו לבגרות.
כשנוכחותה בעיר לא הייתה חיונית, איזבלה הרבתה לנסוע בין ערי איטליה, לתחזק יחסים, לטוות קשרים חדשים ולחזק את מעמדה של מנטובה.
ב-1527 נסעה לרומא כדי להשיג לבנה ארקולה משרת קרדינאל, שעבורה "תרמה" לאפיפיור קלמנס ה-7 סכום של 40.000 דוקאטים.
כך נקלעה לימים של כיבוש רומא על ידי הקיסר קרל ה-5. ההרס, הביזה ורצח ההמונים של צבאות הקיסר המיטו על העיר אסון כבד שנודע לדראון בשם ביזת רומא.
איזבלה הפכה את מתחם מגוריה בפלאצו קולונה, למקום מחסה ל כ־2000 פליטי הטבח, ובהם אישים רמי מעלה.
בזכות קשריה השיגה היתר מעבר לכמה מהם והציעה להם מקלט בארמונה במנטובה.
בזכות יחסיה עם הקיסר הצליחה ב-1530 להשיג למנטובה מעמד של דוכסות ובנה פדריקו היה לדוכס הראשון של מנטובה.
בשנים הארוכות שבהן נעדר פרנצ'סקו גונזלה ממנטובה, כמפקד שכיר בצבאות שונים ובתקופת שביו בוונציה, נוהלו ענייני העיר על ידי איזבלה.
במהלך התקופה ניהלו השניים חליפת מכתבים אינטנסיבית, ואיזבלה נהגה לדווח לבעלה בפירוט רב על פעולותיה ועל המתרחש בעיר ולהשיא לו עצות רבות ערך למהלכיו בסבך הפוליטיקה האיטלקית.
לאחר מותו של פרנצ'סקו ב-1519 המשיכה איזבלה לנהל את מנטובה כעוצרת לבנה.
בתפקידה כעוצרת איזבלה הביאה לשיפור באיכות החיים של תושבי מנטובה ולפיתוח העיר.
לשם כך למדה יסודות בארכיטקטורה, בחקלאות ובתעשייה.
היא פעלה לתיקון המשפט והחוק הפלילי, להגנה על זכויות הרכוש של נשים, ולהנהגת תקנות למען בריאות הציבור.
בתמורה זכתה בכבוד ובאהבה מצד תושבי העיר.
פעולותיה של איזבלה כפטרונית של אמנים וכאספנית של אמנות, חיזקו את יוקרתה של מנטובה, שהייתה מערי המדינה הקטנות יותר באיטליה.
הן התווספו להצלחותיה הדיפלומטיות ותרמו למעמדה המיוחד כאישה בעלת השפעה בסביבה ובתחומים שנשלטו בלעדית על ידי גברים.
הקשר בין פטרון ואמן הניב יוקרה ותועלת לשני הצדדים, וכך איזבלה יכלה להשיג את טובי האמנים של התקופה כדי שיציירו על פי הזמנתה.
הודות למעמדה היה באפשרותה להכתיב לאמן את נושא היצירה ואף פרטים טכניים, כמו מידות, חומרים מועד סיום ועלויות.
בדומה לפטרונים גדולים אחרים בני התקופה, איזבלה הקדישה בארמונה חללים מיוחדים שנועדו לשמור ולהציג את אוספיה ואת יצירות האמנות שהזמינה.
את הציורים שהוצגו בראשון שבהם, הסטודיולו, הזמינה איזבלה בעצתו של ההומניסט Paride da Ceresara.
הציורים שהוזמנו מהציירים אנדראה מנטנה ופייטרו פרוג'ינו הושפעו מן המיתולוגיה היוונית ותארו אלגוריות כמו "הקרב בין האהבה והצניעות", "פאלאס (אתנה) מגרשת את החטאים" ו"מארס וונוס".
סיפורי המיתולוגיה היוונית והרומית שאותם תיארו הציורים היו ביטוי לתרבות הרנסאנס ששאבה השראה מהעולם הקלאסי ושאפה להתחבר אליו.
נושאים אלה איפשרו לאמנים להרבות במראות נוף ובציורי עירום, שנמנעו מהם בציורים על נושאים דתיים.
החלל השני, הגרוטו, הוקדש לאוספים: הוצגו בו חפצי אמנות מתקופת רומא העתיקה, או כאלה שיצרו אמני הרנסאנס בהשראתם, כמו פסלון של קופידון שיצר הפסל היווני פרקסיטלס ולידו הפסלון "קופידון ישן" של מיכאלאנג'לו.
וכן מדליונים, כלים מעוצבים וספרים.
מכתביה מהווים עדות להשקעה הכספית והאינטלקטואלית של איזבלה בבנית האוסף.
התצוגות בסטודיולו ובגרוטו היוו עדות מרהיבה לטעמה האמנותי של איזבלה, להשכלתה ולרוחב אופקיה ותרמו כבר בתקופת חייה ליוקרתה ולפרסומה כדמות מובילה בתרבות.
לאחר מותה ב-1539 הוכנה רשימת מלאי של אוספיה שכללה למעלה מ-7000 פריטים ובהם ספרים, עתיקות ועבודות אמנות.
המוניטין של איזבלה כפטרונית והקשרים שיצרה הביאו לאוספיה יצירות של מיכלאנג'לו, ג'ובאני ביליני, ופרנצ'סקו פראנסיה וכמה מגדולי האמנים, כמו לאונרדו דה וינצ'י וטיציאן ציירו את הפרוטרט שלה.
איזבלה הייתה פטרונית גם למשוררים, פילוסופים מדענים ומוזיקאים שרבים מהם מצאו מקום בחצרה לתקופות ממושכות.
ובר היא פרופסורית חברה לכלכלה באוניברסיטת מסצ'וסטס אמהרסט, אשר התפרסמה בעיקר בשל כתיבתה על ההשפעה של פיקוח מחירים.
ובר קוראת לאימוץ מדיניות של פיקוח מחירים אסטרטגי, מתוך תפיסה לפיה רווחים עודפים מביאים לפגיעה בכלכלה והחרפת אינפלציה.
ובר אף טוענת שלאחר מלחמת העולם השנייה פיקוח מחירים אסטרטגי היה חלק מארגז הכלים הלגיטימי, ואכן הביא לתוצאות חיוביות.
ובר התפרסמה לראשונה לאחר שפרסמה מאמר בעיתון הגרדיאן בדצמבר 2021, ובו קראה לפיקוח מחירים אסטרטגי ככלי לבלימת האינפלציה.
המאמר עורר סערה בקרב כלכלנים, כאשר חלקם, כולל פול קרוגמן, התנצלו מאז וטענו כי אכן יש מקום לשקול בנסיבות המתאימות מכסות על מחירים.
הגותה הכלכלית של ובר גורסת כי יש התייחסות חסר לגורם אותו היא מכנה "אינפלציית המוכרים" (במקום להתמקד בריסון הביקושים).
רעיונותיה קנו להם שביתה ונתקבלו בקרב קהילת מדעני הכלכלה בשנת 2023, בעיקר באירופה.
בנוסף למכסות המחירים ולחקיקה נגד הפקעת מחירים ככלי למלחמה באינפלציה, היא תומכת גם במיסי Windfall (קרי, מיסים בשיעור גבוה יותר על רווחים בלתי צפויים ומידיים).
באחד מפרסומיה, בחנה ובר התבטאויות של הנהלות תאגידים, ומצאה כי קיומן של סיבות להעלאות מחירים נתפסה כדבר חיובי בקרב הנהלות תאגידים, שכן אלה תפסו זאת כהזדמנות להעלות מחירים מעבר לשיעור הנדרש לכיסוי ההאמרה בעלויות או באינפלציה.
זאת, בניגוד למודל הכלכלי הקלאסי, לפיו התחרות אמורה להביא לכך שאינפלציה לא תביא לעלייה בשיעור הרווח של החברות.
איזבל רוזה פריירה (בפורטוגזית: Izabel Rosa Pereira; 13 באוקטובר 1910 – 24 בספטמבר 2025) הייתה הברזילאית המבוגרת ביותר בעולם מאז מותה של אינה קנבארו לוקאס.
איזבל רוזה פריירה נולדה ב-13 באוקטובר 1910 בחווה שבמינאס ז'ראיס, ברזיל.
רוזה פריירה הייתה בתם של מנואל פינטו מוריירה ופרנסיסקה לאוקדיה מוריירה, הרביעית מבין חמישה אחים.
רוזה פריירה נישאה לאנטוניו חוסה פריירה.
לאנטוניו, שהיה אלמן באותה התקופה, כבר היו שלושה ילדים: איבגניה בת שמונה, קונסייסאו בן שש וחוסה בן שנתיים.
יחד, לאיזבל ולאנטוניו היו שנים עשר ילדים.
איזבל בילתה כל חייה במקום הולדתה.
במהלך השנים, משפחתה של רוזה פריירה רכשה אדמה משלה.
נכון לפברואר 2024, הייתה סבתא ל-30 נכדים, סבתא רבתא ל-23 נינים, וסבתא רבתא רבתא ל-8 חימשים.
החל מ-30 באפריל 2025, לאחר מותה של אינה קנבארו לוקאס בת ה-116, היא הייתה האדם החי המבוגר ביותר בברזיל.
איזבל רוזה פריירה נפטרה ב-24 בספטמבר 2025. התגוררה במינאס ז'ראיס שבברזיל.
איזבלה ויטאקר היא אתלטית אמריקאית.
אלופת העולם (טוקיו 2025) בריצת שליחות 4x400 מטר, שיאנית אמריקה ובעלת התוצאה השנייה בטיבה בכל הזמנים בריצת 400 מטר באולם.
ויטאקר נולדה וגדלה בלורל , מרילנד, אחת מארבע אחים ואחיות ובתם של ג'יל ופול אתלטים מצטיינים.
אמא שלה ג'יל אצנית משוכות ואבא שלה פול רץ למרחקים בינוניים.
אחותה הצעירה, ג'ולייט, סיימה במקום שביעי באולימפיאדה (פריז 2024) בריצת 800 מטר.
באליפות המכללות שנערכה ביוג'ין, אורגון ביוני 2024 היא סיימה במקום חמישי בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.17 שניות.
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת פריז שנערכו ביוג'ין בסוף יוני היא סיימה במקום שישי בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.68 שניות ונכללה במשלחת האמריקאית למשחקים אך בסופו של דבר היא לא השתתפה בתחרויות.
באליפות המכללות באולם שנערכה בוירג'יניה ביץ', וירג'יניה ב-15 במרץ 2025 היא קבעה בריצת 400 מטר שיא אמריקה חדש והתוצאה השנייה בטיבה בכל הזמנים של 49.24 שניות, 7 מאיות השנייה איטי משיא העולם של פמקה בול מהולנד, שנייה סיימה אליה באטלר (49.97 שניות).
במסגרת ליגת היהלום שנערכה באוסלו ביוני היא ניצחה בריצת 400 מטר בשיא אישי חדש של 49.58 שניות וחמישה ימים לאחר מכן, בסטוקהולם היא ניצחה בתוצאה של 49.78 שניות.
נכללה בשנת 2023 ברשימת הסופרים הבריטים הצעירים הטובים ביותר של כתב העת גרנטה.
אביה פלסטיני, בן למשפחה משכם, שהתגורר בלבנון לפני שהיגר לממלכה המאוחדת, ואמה ממוצא בריטי-אירי.
חמאד למדה אנגלית באוניברסיטת אוקספורד וספרות באוניברסיטת הרווארד, וסיימה תואר שני בכתיבה יוצרת באוניברסיטת ניו יורק.
בשנת 2020 קיבלה חמאד מלגת סופרים מטעם קרן לנאן, ובשנת 2023 נכללה ברשימת הסופרים הבריטים הצעירים הטובים ביותר של כתב העת גרנטה.
ביוני 2023 השתתפה בפסטיבל הספרות הפלסטיני ברמאללה, והנחתה במרכז התרבות על שם ח'ליל א-סכאכיני פאנל בנושא הלאומיות הפלסטינית, בהשתתפות הסופרים טא-נהסי קואטס ומוחמד אל-כורד.
בספטמבר 2023 נשאה דברים בפסטיבל ספרות פלסטינית שנערך בפילדלפיה, פנסילבניה, ובכנס לזכרו של אדוארד סעיד שנערך באוניברסיטת קולומביה.
בשנת 2024 מונתה לעמיתת מחקר במרכז קולמן, שהוא חלק מספריית העיר ניו יורק.
בשנת 2018 פרסמה סיפור קצר בשם "מר כנען".
הנרי ובפרס מטעם כתב העת The Paris Review.
רומן הביכורים שלה, "הפריזאי", יצא בשנת 2019. הרומן מספר את חייו של פלסטיני יליד שכם הנוסע ללמוד רפואה בפריז בתקופת מלחמת העולם הראשונה, וחוזר לשכם בתקופת המרד הערבי הגדול.
הוא נכלל ברשימות של ספרים בולטים באותה שנה, וזכה במספר פרסים ספרותיים.
במרכז העלילה של ספרה השני, "Enter Ghost" , מתוארת הפקה של המחזה "המלט" מאת שייקספיר בתיאטרון פלסטיני בגדה המערבית (בדומה ל"תיאטרון החופש" הפועל במחנה הפליטים ג'נין).
הדמות המרכזית ברומן היא סוניה, שחקנית פלסטינית המתגוררת בלונדון, המגיעה לישראל לבקר את אחותה, המתגוררת בחיפה, ורצף של אירועים גורם לה להיות מעורבת בהפקת המחזה.
הרומן זכה במספר פרסים ספרותיים, בהם פרס מטעם האגודה המלכותית לספרות, והיה מועמד לפרס לסיפורת מאת נשים.
הפריזאי (The Parisian, הוצאת ג'ונתן קייפ, 2019)
זיהוי הזר: על פלסטין ונרטיב (Recognizing the Stranger: On Palestine and Narrative, תמלול הרצאה שנשאה לזכר אדוארד סעיד; הוצאת גרוב, 2024)
איזבלה (באנגלית: Isabella; ידועה גם כ־Lorenzo and Isabella או The Pot of Basil היא יצירת שמן על בד מאת הצייר הבריטי ג'ון אוורט מיליי, שהושלמה בשנת 1849. זהו ציורו הראשון שנעשה בסגנון הפרה־רפאליטי החדש, זמן קצר לאחר הקמת "האחווה הפרה-רפאליטית" בשנת 1848, כאשר מיליי היה בן תשע־עשרה בלבד.
היצירה נחשבת לאחת מאבני הדרך בראשית האמנות הוויקטוריאנית ונמצאת באוסף הקבוע של גלריית ווקר לאמנות בליברפול.
הציור מתאר את איזבלה, אחותם של סוחרים פלורנטיניים עשירים, ואת אהובה לורנצו, שולייתם העני, היושבים יחד סביב שולחן אוכל יחד עם אחיה של איזבלה.
הסצנה מציגה רגע שגרתי כביכול, אך כבר ניכרים בה רמזים לטרגדיה שתבוא.
איזבלה, הלבושה באפור, יושבת בצד הימני ומלטפת את כלבה, בעוד לורנצו מגיש לה תפוז דם – סמל לשפיכת דמו העתידית.
אחד האחים מתנפל בזעם על הכלב ובועט בו, ואילו האחרים מביטים בזוג במבט ערמומי.
על המעקה מאחור נראה עציץ ריחן המרמז על סופה של העלילה, ובה מתואר כיצד איזבלה תטמון בעציץ את ראש אהובה.
סמלים נוספים נראים סביב השולחן – נץ האוחז נוצה לבנה, מלחייה הפוכה, וכלי אוכל מעוטרים בסצנות של אלימות – כולם מבשרים את הרצח הצפוי.