tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא קנה בו ייסודות ידע הדרושים בהנדסה הצבאית, כולל באריתמטיקה, גאומטריה תאירוטית ויישומית, טריגונומטריה, אלגברה, טופוגרפיה ובנוסף שפות, ביניהן פולנית, צרפתית, גרמנית ורוסית.
בם הצטיין במתמטיקה, השיעורים כללו שעות מעשיות של ירי והפעלת תותחים, בניית ביצורים וגשרים.
אופיו הביישן משהו תלמידים אחרים כינו אותו "פאניינקה" כלומר "העלמה".
ב-3 באוקטובר 1809, בהיותו בן 15, הוצב על ידי הוריו בחיל צוערי התותחנים וההנדסה.
כסגן שני, ב-1 באפריל 1810, הוא הצטרף לבית הספר המובחר של ארטילריה והנדסה בוורשה, שם היו 36 מועמדים לשנים-עשר מקומות.
שם רכש את יסודות הידע המועילים בפרקטיקה הנדסית, לימוד חשבון, גאומטריה תאורטית ומעשית, טריגונומטריה, אלגברה, טופוגרפיה, וכן שפות: פולנית, צרפתית, גרמנית ורוסית.
בזכות השכלתו ומאוחר יותר מסעות ברחבי אירופה, הוא הפך לפוליגלוט.
השיעורים בבית הספר כללו גם שיעורים מעשיים.
בנוסף לירי והפעלת תותחים, כללה התוכנית גם שיעורי הנדסה, כגון בניית ביצורים וגשרים.
בקיץ 1809 במסגרת צבא "דוכסות ורשה" שהוקמה תחת הכיבוש של נפוליאון, השתתף בם במלחמה באוסטרים.
ביולי 1809 הגיע עם הצבא הצרפתי לקרקוב.
ב-1 באפריל 1810 התמנה ל"סגן משנה" בארטילריה של הפרשים הפולנים.
בשנים 1810–1811 סיים בהצטיינות את לימודיו במוסד היוקרתי "בית הספר היישומי לארטילריה ולהנדסה".
עם בוגרי בית הספר נמנו, בין היתר, הגנרלים איגנאצי פרונג'ינסקי וויצ'ך חז'אנובסקי.
אחרי סיום בית הספר העלה אותו הגנרל יוזף פוניאטובסקי לדרגת לוטננט משנה ("פורוצ'ניק" בדרגה שנייה) של ארטילריה רכובה.
ב-1812 השתתף בם במסעו של נפוליאון ברוסיה כשלחם על יד ריגה כתותחן בגיס הראשון של הכוחות הצרפתיים בפיקוד המרשל דאבו ובהמשך בגיס העשירי של המרשל מקדונלד, תחת פיקודו של ולדיסלב תומאש אוסטרובסקי.
בלי להישמע לפקודות תקף בם יחידת דרגונים רוסים ולקח חמישים שבויים.
ב-1813 השתתף בנסיגת הכוחות הצרפתיים-פולניים מדינבורג.
מאוחר יותר עוטר בם באות לגיון הכבוד על תרומתו בינואר - נובמבר 1813 להגנת דנציג נגד הכוחות הרוסיים-פרוסיים.
אחרי כניעת דנציג ישב יחד עם אביו בבוסקו-זדרוי על יד קיילצה.
הוא קנה שם שני כפרים: סלובקווויצה וסקוז'וב.
אחרי קונגרס וינה ב-1815 דוכסות ורשה נהפכה לממלכת פולין החוקתית במסגרת האימפריה הרוסית.
תחת השלטון הזה חזר בם לשירות הצבאי.
ב-21 בינואר 1815 נכלל ברשימת הקצינים של הפלוגה הראשונה של הפרשים הקלים.
ב-1816 בגלל מעורבותו בדו-קרב נענש על ידי הדוכס הגדול קונסטנטין שעמד בראש השלטון הרוסי בפולין הקונגרסאית, על ידי העברתו לתפקיד אחר.
אולם בספטמבר 1817 הוחזר לצבא הסדיר של "ממלכת פולין" ושובץ בלנצ'יצה.
ב-1818 התמנה למורה במכללה צבאית ולעוזר שדה של הגנרל פייר שארל בונטאן, שנשאר בפולין כאחראי על החימוש.
בם שירת כמהנדס בארסנל המלכותי בוורשה.
ב-1818 מיוזמת בונטאן ערך בם במעבדה מיוחדת שהוקמה בהתאם לצרכיו, ניסויים בפירוטכניקה צבאית ובשימוש ברקטות לחימה במטרה לשפר את ביצועיהן.
ב-1819 הועלה בדרגת קפטן (סרן).את הרקטות הלחימה שכונו "נורים" או "רקטות קונגרסאים" הכיר בם בזמן המצור על דנציג.
אחת ממטלותיו העיקריות הייתה לברור ולטהר באופן מתאים את האשלגן החנקתי ופחם העץ, מרכיבי אבק השריפה שהדף את הרקטות
באפריל 1819 עקב פיצוץ של דוד עם תערובת נפץ נכווה בם בפניו וכמעט איבד את ראייתו.
נשאר עם צלקות לכל החיים.
במאי 1819 כתב עליהם דו"ח בצרפתית המלווה באיורים נרחבים, עבור הדוכס הגדול קונסטנטין.
המחקר של בם נקרא Notes sur les fusées incendiares "הערות על רקטות בערה" והוצא במהדורה ליתוגרפית.
ב-1820 הוא פורסם בוויימאר גם בתרגום גרמני.
בשנים 1819–1822 המשיך ללמד ארטילריה ומדע הביצורים בבית ספר החורפי לתותחנים.
ב-1822 נתגלתה חברותו בארגון פטריוטי חשאי של בונים חופשיים פולנים (Wolnomularstwo Narodowe) ובנוסף הואשם באי סדרים כספיים.
הוא שהה מספר חדשים במעצר.
ב-30 ביולי 1822 הורשע על ידי בית משפט חטיבתי בגין "אי הצהרה על הצטרפותו לחברות חשאיות", הורד בדרגה ונידון לשנת מאסר.
ב-8 באוגוסט 1822 לבקשת בונטאן, המתיק הדוכס הגדול קונסטנטין את עונשו ואיפשר את העסקתו במשרה לא קבועה.
בינתיים הרג את מישהו בדו-קרב (שם היריב אינו ידוע) כשהוא עצמו נפצע באחד מירכיו ונשאר פיסח כל שאר חייו.
ב-23 בדצמבר 1824 הועבר לתפקיד אזרחי בגין "רשלנות בשירות" וב-29 בינואר 1826 פוטר כשהעילה הרשמית לכך הייתה "סיבות בריאות".
אז הוא עזב לגליציה המזרחית, בשטח האימפריה האוסטרית.
ב-15 בפברואר 1826 הגיע ללבוב ושכר מידי דודו, הקאנון יאקוב בם, את הכפר בשובקה (Basiówka)
על אף רווחיו המועטים, ניהל ומימן על חשבונו את שיפוץ המנזר והכנסייה של הנזירות הכרמליטיות בלבוב כדי להפוך אותם למושב המכון הפולני אוסולינאום
ב-1826 התקבל לעבודה כמנהל אחוזותיו של הרוזן פרנצישק סטניסלב פוטוצקי, על יד ברודי.
בם ניהל בהן עבודות רבות, הקים מתקנים תעשייתיים, כמו בתי חרושת לסוכר ומזקקות ביישובים קוניושקי, קלקוטי וזבאראז'.
בבתי החרושת הפעיל מנועי קיטור.
במימונו של פוטוצקי הקים בית חרושת לנייר בברודי.
במקביל שיפץ את הכנסייה האורתודוקסית לכבוד "אמו של האל" שהוקם ב-1600. בנוסף ניהל את עבודות השיקום של הארמון פוטוצקי בברודי ושל הארמון לובמירסקי בפשוורסק.
עסק גם בחקר מנועי הקיטור ופרסם את ניסוייו.
בעת שהייתו עד 1830 בלבוב ובברודי תכנן לכתוב ספר לימוד מקיף על מנוע הקיטור.
בפרוץ מרד נובמבר נגד השלטון הרוסי בפולין, ב-29 בנובמבר 1830, שהה בם בוורשה וב - 3 בדצמבר 1830 ענה לקריאת הגנרל יוזף כלופיצקי והצטרף למורדים עם הגדוד שלו.
באמצע דצמבר פנה לדגז', שם נדרש להגן על דרכי התחבורה.
צבא המורדים העניק לו דרגת מייג'ור (רב-סרן) ואת פיקוד פלוגת הפרשים הקלים מס.
ב-9 באפריל 1831 שובצה פלוגתו בגיס של הגנרל איגנאצי פרונג'ינסקי.
בראש יחידה זו הוא השתתף ב-10 באפריל בקרב דומאניצה במזוביה, שהתסיים בניצחון ההמורדים פולנים.
בם הצטיין בשלוותו ובגבורתו ב-איגאניה.
הגנרל פרונג'ינסקי ציין אותו בדו"חו והמפקד העליון, הגנרל יאן זיגמונט סקז'ינצקי בביקורו בשדה הקרב העלה אותו לדרגת לוטננט-קולונל.
בעימות הבא עם הרוסים בקרבת הכפר פשטיץ' (Przetycz Włościańska) האש המדויקת של פלוגתו גרמו לנסיגת האויב.
כך קרה בעוד כמה תקריות, על יד הכפר דלוגושודלו בנפת וישקוב, כמו כן על הנהר אוז'יץ, על יד רוז'ה (Ruże) ועל יד זלוטוריה, בפרובינציית קויאבה-פומרניה.
בקרב אוסטרולנקה במטחי ארטילריה עצר בם את התקדמות הצבא הרוסי ואיפשר לשרידי הצבא הפולני לסגת.
אף-על-פי שצבא המורדים הפולנים נחל תבוסה כבדה ואיבד 6,000 מלוחמיו, פעולותיו של בם מנעו את חורבן הצבא כולו.
בם נפצע בשדה הקרב וב-4 ביוני הועלה לדרגת קולונל.
ב-21 ביוני התמנה למפקד התותחנים של הצבא הסדיר, וב-1 ביולי, עוטר עבור גבורתו בקרב בצלב הזהב "Virtuti Militari".
בהמלצת הגנרל קז'ימייז' מלאכובסקי ב-22 באוגוסט הוא הועלה לדרגת בריגדיר-גנרל יחד עם הגנרל יוזף סובינסקי.
בעקבות המתקפה הרוסית שבפיקוד הגנרל איוואן פסקביץ' הגנת ורשה התמוטטה.
בם התנגד לכניעה עד לרגעים האחרונים של ההתקוממות.
אולם ב-5 באוקטובר 1831 נאלץ הצבא המורד להיכנע ובפיקודו של הגנרל מצ'יי ריבינסקי חצה את הגבול הרוסי-פרוסי ונמלט לגלות.
גם בם הגיע לפרוסיה עם חלק מהארטילריה וכוחותיו.
באזור מאריינוורדר, באלבלונג וקווידזין, ובסביבה, היחידות הפולניות פורקו.
צרפת הייתה המוקד העיקרי של הגולה הפולנית.
מבחינה פוליטית תמך בם במונרכיסטים הפולנים, שיתף פעולה עם הארגון "אוטל לאמבר" (Hôtel Lambert) שבראשות הרוזן אדם ייז'י צ'ארטוריסקי והיה חבר בארגון החשאי "הברית לאיחוד לאומי" (Zwiazek Jednosci Narodowej).
ב-10 בינואר 1832 יצא לדרזדן ואחר כך בלייפציג ולאלטנבורג, על מנת לארגן נקודות כינוס עבור החיילים והמורדים הפולנים שהיו בדרכם למערב אירופה.
בהוראתו, ארגן אנטוני פאטק נקודות כינוס דומות בצרפת, ואחר כך הגיע לשווייץ (שבה הצטיין כחלוץ תעשיית השעונים).
במרץ 1832 חזר בם לפריז.
הוא התפרנס ממתן שיערי מתמטיקה ופעל במסגרת החברה הפולנית להיסטוריה ולספרות (Towarzystwo Historyczno-Literackie) אותה הקים ב-1832 יחד עם אחרים.
בם פרסם מאמרים בעיתונים וגם כמה ספרים, כולל "סינופסיס לקורות פולין" (1836), "סינופסיס לקורות צרפת" (1845), בצרפתית - La Pologne dans ses ancienne limites, le Duché de Moscou en 1743 et l'empire des Russes actuel.
Ouvrage historique et politique (פולין בגבולותיה העתיקים, דוכסות מוסקבה ב-1743 והאימפרית הרוסים של היום.
חיבור היסטורי ופוליטי) ואת הספר בשלושה כרכים "על המרד הלאומי בפולין" (1848-1846), ספרים שהוצאו לאור בחסות הרוזן צ'ארטוריסקי.
בספר האחרון, על המרד, הציג בם מצע לתחיית המאבק לשחרור פולין.
ב-1835 הקים את החברה הפוליטכנית הפולנית בפריז והיה היושב ראש הראשון שלה.
פעל בארגון זה עד 1836 שהפסיק בגלל קשיים כלכליים.
במסגרתו בם תמך בחינוך הטכני בקרב הצעירים הפולנים, שאף לעזור להם בהשתלמויות מקצועיות ובמציאת תעסוקה בצרפת.
בם ביקר באותה תקופה בקורסים בבית הספר לגשרים וכבישים בפריז וגם בבית הספר למכרות.
והשקיע מאמצים בקידום שיטות ללימוד העצמי, בין היתר, בעזרת שימוש במנמוטכניקה.
הוא התעניין גם בהכשרת הנוער הפולני המחונן בתחום האמנויות.
בהתחלת פעילותה תמכה החברה הפוליטכנית הפולנית בלימודיהם של 81 צעירים: 26 התקבלו באקול פוליטקניק בפריז בכן באקול סנטרל לאמנויות ותעשיות, בבית הספר הלאומי לגשרים ולכבישים ובבית הספר למכרות.
עד 1848 חילק בם את זמנו בין עיסוקיו הרבים, לרבות פרויקטים ספרותיים וציור.
בהתחלה צייר להנאתו ובהמשך גם במטרות מסחריות.
אחד מציוריו הוצג בסלון ידידו, הגנרל קרול קניאז'ביץ' ובשלב מאוחר יותר נשלח כמתנה למלכה מריה השנייה של פורטוגל.
בם יצא למסעות לפורטוגל, מצרים, ספרד, והולנד, מתוך ניסיון להקים מחדש צבא פולני, אפילו באלג'יריה.
הממסד של הגולה הפולנית התנגד לתוכניות אלה.
עם זאת ב-21 ביולי 1833 הביע פרנצישק צ'רטוריסקי תמיכה ברעיון הקמת לגיון פולני בפורטוגל.
ב-19 במאי 1833 בם חתם על הסכם עם פדרו הראשון, קיסר ברזיל שנמצא במאבק על כתר פורטוגל עם דום מיגל השמרן.
בם הבטיח שלגיון פולני שיתאמן עם צבאו של פדרו יהיה מוכן להילחם לצידו.
בפורטוגל תת-סגן בשם פלטון פשרבסקי, אולי בשירות רוסיה, ירה בבם מתוך ניסיון התנקשות בחייו.
בם המשיך לשווא את המשא ומתן עם נציגי פורטוגל.
בשלב מסוים הממשלה הפורטוגזית עצרה אותו למשך חודשיים במגדל בלם בליסבון.
בם הצטיין במיוחד כמצביא בעימותים צבאים שהתעוררו באירופה במהלך אביב העמים, קודם בהתקוממות השלישית והאחרונה בווינה, שכונתה על ידי האוסטרים "מהפכת אוקטובר".
במרץ 1848 הוא נסע ללבוב ובספטמבר התכוון להגיע להונגריה כדי לתמוך המהפכנים שם.
אבל בינתיים פרצה התקוממות מחודשת בווינה.
הוא הגיע לווינה ב-10 באוקטובר 1848 ועל אף הסתייגותם של הווינאים בעיקר העשירים בתוכם, תוך שבועיים גייס בתוך בניינים מבוצרים בעיר כ-25,000 בני אדם, שהשתייכו בעיקר למעמד הביניים, ולמעמד הפועלים.
לצידו היו גם 500 חברי "הלגיון הפולני".
הם הפכו למגני הדמוקרטיה הווינאית הצעירה שהתגבשה בפרלמנט האוסטרי הראשון בהיסטוריה.
בם עמד בראש מגניה של ווינה המהפכנית אף על פי שלא התמנה רשמית למפקד של הכוחות המהפכניים.
נהנה מתמיכת ההונגרים והפרלמנט הווינאי שבו הפולנים מילאו תפקיד חשוב, בעיקר סגן היושב הראש שלו פרנצישק סמולקה, שהפך למנהיגו אחרי עזיבת הצ'כים.
צזאר ונצל מסנהאוזר, לוטננט ומשורר ממורביה, קרא לעצמו מפקד ראשי של המהפכנים אבל בפועל הוא נשמע לפקודותיו של בם.
צבא הקיסר בפיקודו של הנסיך אלפרד צו וינדיש-גרץ, הקיף את העיר.
הכוחות ההונגרים שעמדו בגבול מעבר לנהר לייטה נחלו תבוסה בעימות עם הכוחות הקיסריים בשווכאט.
בם לא אמר נואש וב-26 באוקטובר עם צבא של 26,000 מורדים נאבק בכוחות החזקים בהרבה של בצבא הקיסרי על 30,000 לוחמיו.
הקרב הסתיים בכניעת צבאו ב-31 באוקטובר 1848. בכל זאת הוא לא רצה לוותר ונמלט לפוז'ון, ברטיסלבה של היום, אז בהונגריה, כשהוא מחופש לעגלון.
בזמן הקרב על וינה נפגע בם בחזה על ידי רסיס שהוצא מגופו רק אחרי שחצה את הגבול ההונגרי בכפר סניץ.
אביב העמים - הונגריה וטרנסילבניה 1849-1848
בברטיסלבה הציע בם את שירותיו ללאיוש קושוט, ראש הממשלה המהפכנית ההונגרית.
נאם בהזדמנות זו נאום ארוך, שבו דחף את ההאשמות של "בגידה בעיניין הפולני" ושל "נטייות אריסטוקרטיות", כביכול, שהטיחו נגדו הרדיקלים שבקרב המהגרים הפולנים.
אחד מהאחרונים, פרנצישק קסאברי קולוג'ייסקי ואחיו וינצינטי קיבץ כבר בהונגריה מספר מתנדבים פולנים מתוך רצון, כמו בם, לסייע למהפכה ההונגרית ועל ידי כך ולגרום להתפרקות המונרכיה ההבסבורגית ולשחרור השטחים הפולניים שבתוכה.
להבדיל מהם, בם התנגד בהתחלה לערב יחידות פולניות במרד ההונגרי מכיוון שחשש שזה יגרום לרוסיה להתערב בהונגריה לטובת אוסטריה, מה שלבסוף קרה.
הצעירים הפולנים הקנאים לא הבינו את עמדתו וראו בו בוגד וקראו להדחתו.
קולוג'ייסקי ניסה לחסל את בם בפשט.
הוא הורשה על ידי בם להיכנס לחדרו במלון "ארצהרצוג סטפאן " ואז וירה בראשו.
הכדור נעצר בעצם הלחי של בם שהצליח להשתלט על התוקף ויחד עם עוזר שלו קשר אותו ומסרו למשטרה.
בם מנע מעוזרו להרוג את קולוג'ייבסקי בחרבו.
ב-13 בדצמבר 1848 הממשלה המהפכנית ההונגרית שעברה מפשט לדברצן מינתה את בם כמפקד הצבא ההונגרי בטרנסילבניה וחבל באנאט.
הוא ארגן מחדש את הצבא הטרנסילבני שבלחץ האוסטרים נסוג מטרנסילבניה והסתער במתקפת נגד על הכוחות שבפיקודו של הפלדמרשל לוטננט אנטון פון פוכנר.
במסע החורף בין דצמבר 1848 למרץ 1849 בם קנה לעצמו שם של מפקד בחסד.
המשורר הרומנטי ההונגרי שנדור פטפי עם דרגת מייג'ור, שהתלהב ממנו, הפך לאחד מעוזריו.
ראש המטה של בם היה הגנרל יאנוש צץ (Czetz).
בפיקודו של בם הצבא המהפכני ההונגרי פרץ לטרנסילבניה, מכיוון המישור אלפלד.
בין 19 בדצמבר 1848 ל 13 בינואר 1849 בראש צבא של 8000 לוחמים סקלרים, הדף בם את 10,000 לוחמיו של פוכנר וכבש את צפון טרנסילבניה.
רדף את הכוחות האוסטריים של הגנר קרל אורבן עד לבוקובינה ושחרר את חבל הסקלרים בו גייס תגבורות.
הפתיע אחר כך את פוכנר והופיע מאחורי כוחותיו אולם ניסיונו ב-21 בינואר 1849 לכבוש את סיביו עלה בתוהו.
ב-4 בפברואר נחל תבוסה מהאוסטרים גם ב סאסוארוש (כיום אורשטיה).
בינואר 1849 לבקשת פוכנר, פנו גם המועצות הלאומיות של הסקסונים ושל הרומנים בטרנסילבניה אל רוסיה וקראו לעזרה מצד הכוחות הרוסיים שנמצאו בוולאכיה.
בם ניסה להאט את התקדמות הצבא הרוסי בפיקודם של הגנרלים אלכסנדר ליודרס ומגנוס גרוטנהיילם, וערך פשיטה לנסיכות מולדובה בכוונה להמריד שם את העם.
הגנרל ליודרס נכנס עם חייליו לטרנסילבניה ב-4 בפברואר 1849. הרוסים והאוסטרים כמעט כיתרו בהתחלה את כחותיו של בם.
ב-4–8 בפברואר 1849 נחל בם תבוסות קשות אך הצליח לחלץ את מצבאו.
לעומת זאת ב-9 בפברואר הוא הצליח לנצח כוח אויב בגשר בפישקי (כיום סימריה) ופנה שוב לחבל הסקלרים.
ב-2–4 במרץ נחל ניצחון במדיאש ב-11 במרץ הצליח לכבוש את העיר סיביו, קרב שבו הצטיינו שלושה גדודים של סקלרים בפיקודו של שאנדור גאל, מפקד כוח שומרי גבול מס.1.
הכוחות הרוסים והאוסטרים נסוגו מטרנסילבניה וב-19 במרץ בם התשלט על בחבל כולו.
אחרי ההשתלטות על טרנסילבניה פנה בם לגרש את האוסטרים מחבל באנאט.
ב-16 במאי 1840 ניצח אותם באורשובה.
אולם ב-19 ביוני 1849 התרחשה הפלישה הרוסית השנייה בפיקודו של איוואן פסקביץ' שאילצה את בם לשוב לטרנסילבניה.
בין 12 ל-22 ביולי 1849 נלחם ללא הרף בכוחות הפולשים וב-31 ביולי 1849 נחל תבוסה מכריעה בסיגישוארה (שגשוואר).
בקרב זה איבד את אצבעו האמצעית ביד ימין.
המשורר פטפי שנפל בקרב זה כתב בשירו
קרב קשה אחר התנהל בנאג'צ'ור (ברומנית - שורה מארה).
קושוט שפגש אותו באראד לא נתן אמון בגנרל והיה לא מרוצה גם מהגנרל הנריק דמבינסקי מינה את בם כמפקד ראשי של הצבא ההונגרי.
בם ניסה לבוא לעזרת דמבינסקי בבאנאט אך ב-9 באוגוסט 1849 גם הקרב בטמשוואר הסתיים בתבוסה מצד האוסטרים בפיקודו של יוליוס יאקוב פון היינאו.
סוסו של בם נפגע מפגז, הפיל אותו נאז נגרם לבם שבר בעצם הבריח.
הוא עשה מאמצים לפייס בין המהפכנים ההונגרים למהפכנים הרומנים אבל לא הצליח למנוע פעולות עוינות הדדיות ביניהם.
באביב 1849 הוא הגיע להסכם עם המנהיג העיקרי של המורדים הרומנים, אברם ינקו, תומך בשלטון האוסטרי, שבו התחייב להימנע מלתקוף את הצבא המהפכני ההונגרי.
אולם פעולה מפתיעה נגד הרומנים מצד החיילים ההונגרים של אימרה הטבאני גרמה לקריסת ההסכם.
גלותו השנייה ומותו באימפריה העות'מאנית
עם דיכוי המהפכה, באוגוסט 1849 נמלט בם לאימפריה העות'מאנית.
רוסיה דרשה את הסגרתו בהתאם להסכמים איתה, אולם פליטים שהתאסלמו היו מוגנים מפני הסגרה.
הפטריוטים הפולנים וההונגרים שמצאו מקלט בטורקיה קיוו לפריצת מלחמה בין העות'מאנים לרוסיה.
הם היו שמחים להילחם בצד הטורקים אולם כדי שהדבר יצא לפועל היו צריכים להתאסלם.
פרץ ויכוח בקרבם בסוגיה זו.
לאיוש קושוט ולאזאר מסרוש פסלו את הרעיון אבל לבסוף ריצ'רד גויון, ג'רג' קמטי ועוד 216 פליטים הונגרים, 7 פולנים ביניהם בם ו-15 איטלקים הסכימו להתאסלם.
בם נקלט בצבא ובמנהל העות'מאני תחת השם מוראט פאשה.
רוסיה ואוסטריה לחצו על העות'מאנים שלא לשבץ אותו באירופה אלא באסיה, שם התמנה כמושל של חלב
עם זאת המלחמה לא פרצה.
גם בריטניה התאמצה למנוע זאת
בחלב פעל בם להקמת פלוגה מורכבת מערבים מקומיים וערך ניסויים עם חומרי נפץ.
באוקטובר 1850 המון של שודדים בדואים
צרו על העיר ואיימו על התושבים הנוצרים.
בעזרת ארטילריה יעילה בם הביס אותם.
בם - מוראט פאשה מת ב דצמבר 1850 ממחלת חום בלתי מזוהה, היו שסברו כי ממלריה.
הובא לקבורה בבית הקברות המוסלמי הצבאי ג'בל אל-חיזאם בחלב.
הסמל של משפחת האצולה בם כולל תמונה של כבש לבן במחצית הימנית הצבועה באדום וגריפון ירוק במחצית השמאלית הצבועה בלבן.
1880 - פסל נחנך לזכרו בעיר טרגו מורש (מרושוואשארהיי), אז בממלכת הונגריה, אוסטרו-הונגריה.
1927 - תחת חסות נשיא פולין איגנצי מושצ'יצקי "ועד" מיוחד, שאחד מחברי הכבוד שלו היה המרשל יוזף פילסודסקי עמל לארגן את העברת אפרו של הגנרל בם לקבורה בפולין.
בהוצאת שארית גופתו מבית הקברות בחלב ב־20 ביוני 1929 השתתפו נציגים מטורקיה, הונגריה, פולין וצרפת, המעצמה המנדטורית ששלטה בסוריה.
הארון הובל בקרון מיוחד עד לבודפשט שם ב-27 ביוני ניתן לו כבוד במוזיאון הלאומי
ובדרך מבודפשט עד לגבול פולין כשהוא מלווה במשלחת צבאית הונגרית.
ב-29 ביוני, הארון מקושט בדגלי פולין, הונגריה וטורקיה, הוצג בארמון ואוול בקרקוב.
משם ב-30 ביוני הועבר בטקס ממלכתי למאוזולאום שהוכן בגן סטז'לצקי.
בטקס 21 תותחים ירו יריות כבוד.
המוזולאום הוקם על אי קטן באמצע בריכה בגן סטז'לצקי בטרנוב בעיצובו של אדולף שישקו-בוחוש, רקטור האקדמיה לאמנויות בקרקוב.
רובע בוורשה נקרא במובו לזכרו
בשנות ה-1930 להונגריה ולפולין היו גדודי ארטילריה רכובה קרויים על שמו.
ב-23 באוקטובר 1956 המרד ההונגרי מ-1956 פרץ עם אספה על יד פסלו של יוזף בם בבודפשט כמפגן הזדהות עם מאבק פועלים בפוזנאן בפולין,
בם הפך לגיבור לאומי עבור הפולנים וההונגרים, וזכה להערכה על אומץ לבו וגבורתו, שעמדו בניגוד לקומתו הנמוכה.
נהנה מכריזמה, והשפיע על חייליו אף על פי שבמקרה טרנסילבניה, לא ידעו את שפתו.
כאיש צבא הצטיין בשימוש בארטילריה ובמסעותיו הזריזים.
יוזף אורבן היה אדריכל, מאייר ומעצב במה אמריקאי יליד אוסטריה.
יוזף אורבן נולד ב-26 במאי 1872 בווינה.
הוא קיבל את העבודה האדריכלית הראשונה שלו בגיל 19 כשנבחר לתכנן את האגף החדש של ארמון עבדין בקהיר בהזמנת תאופיק פאשא.
הוא התפרסם ברחבי העולם בזכות השימוש החדשני שלו בצבע.
הטכניקה הפוינטליסטית שלו והשימוש הדקורטיבי שלו בקו.
הוא תכנן מבנים ברחבי העולם מטירת אסטרהאזי בהונגריה ועד לתיאטרון בניו יורק.
אורבן למד אדריכלות באקדמיה לאמנויות יפות וינה בהדרכת קרל פון הסנאואר.
בשנת 1890, הוא וגיסו, היינריך לפלר, היו ממייסדי קבוצת האגנבונד.
עבודתו המוקדמת של אורבן עם ספרים מאוירים נוצרה בהשראת לפלר, וביחד הם יצרו את מה שנחשב לדוגמאות מכוננות לאיור ספרי ילדים.
אורבן היגר לארצות הברית בשנת 1911 כדי להיות המנהל האמנותי של חברת האופרה של בוסטון.
הוא כבר היה אדריכל בינלאומי מוכשר, מאייר ומעצב תפאורה עם למעלה מ-50 הפקות מבית האופרה המלכותית של וינה, האופרה של שאנז אליזה וקובנט גארדן.
על ידי החלת נקודות של צבעי יסוד זה לצד זה על תפאורות הבד, הוא הצליח ליצור ולהאיר תפאורת תיאטרון בצבעים חיים המזכירים את היצירות של מונה או סרה בשנת 1914 הוא עבר לעיר ניו יורק, שם עיצב הפקות עבור המטרופוליטן אופרה.
ויליאם רנדולף הרסט היה לקוח ותומך חשוב בו.
הוא גם הפיק ביחד עם ריצ'רד אורדינסקי את "מסכת הקהילה".
החל משנת 1917, הוא היה עוסק לעיתים קרובות כמעצב במה על ידי המטרופוליטן אופרה של ניו יורק.
בסך הכל הוא יצר תפאורות ל-47 הפקות חדשות במטרופוליטן עד 1933. עיצוביו הרבים סיפקו לחברת האופרה סגנון הפקה מגובש לאורך כהונתו של המנכ"ל ג'וליו גאטי-קסזה.
רבים מהעיצובים של אורבן נשארו בשימוש החברה עד שנות ה-50.
עד מהרה תפסו הסטים והתאורה החדשנית שלו את עינו של פלורנץ זיגפלד הבן, ששכר אותו לעצב את המועדון בשנות ה-20. אורבן עיצב את מועדון לילה המהמם עם מרפסות זכוכית, במה נעה ואפקטים של תאורה צבעונית.
אורבן זכה להצלחה זו אחר זו ביצירת הסטים של המועדון.
ויליאם רנדולף הרסט, איל מדיה, שם לב ורצה לשכור את אורבן לעבוד על סרטיו בכיכובה של מריון דייוויס, פילגשו, וכוכבת המועדון הקודמת.
הרסט הגיע להבנה עם חברו זיגפלד שעבודתו של אורבן עבורו לא תפריע לאף אחת מההפקות של המועדון אורבן עבד על 25 סרטים במהלך השנים.
אורבן מת ב-10 ביולי 1933 מהתקף לב בדירתו במלון רג'יס במנהטן, שם החלים לאחר ניתוח.
אורבן היה אחד ממחוללי סגנון האר דקו האמריקאי.
רוב עבודתו האדריכלית בארצות הברית נהרסה.
הבניינים הקיימים כוללים את מאר-א-לאגו, מועדון האמבט והטניס ותיאטרון פרמאונט, כולם בפאלם ביץ', פלורידה; בניין ה-New School בניו יורק; ובסיס מגדל הרסט בניו יורק.
יוּזֶף אִיגְנַצִי קְרַשֶׁבְסְקִי (בפולנית: Józef Ignacy Kraszewski; 28 ביולי 1812, ורשה, פולין – 19 במרץ 1887, ז'נבה, שווייץ) היה סופר, מוציא לאור, היסטוריון, עיתונאי, איש אשכולות, וצייר פולני שכתב יותר מ-200 רומנים ו-150 נובלות, סיפורים קצרים וביקורות אמנות, מה שהופך אותו לסופר הפורה ביותר בתולדות הספרות הפולנית.
הוא ידוע בעיקר בזכות הסדרה האפית שלו על ההיסטוריה של פולין, הכוללת עשרים ותשעה רומנים בשבעים ותשעה חלקים.
הוא נולד ב-28 ביולי 1812 למשפחה של האצולה הפולנית (שלאכטה).
הוא היה בנם הבכור של ו, והיו לו ארבעה אחים.
משנת 1829 למד רפואה, ולאחר מכן ספרות ואומנויות, באוניברסיטת וילנה.
שם הוא השתלב בתנועת עצמאות פרו-פולנית, שתמכה במרד נובמבר של 1830. כתוצאה מכך הוא נעצר ב-3 בדצמבר באותה שנה ונכלא עד 18 במרץ 1832. לאחר שחרורו נאלץ להתגורר בפיקוח משטרתי בווילנה, אך הורשה לעבור לאחוזת אביו ליד פרוז'ני בשנה שלאחר מכן.
ב-1838 נישא לזופיה וורוניצ'ובנה (Zofia Woroniczówna), אחייניתו של , הבישוף לשעבר של ורשה, ועבר איתה לווהלין, שם עסק בחקלאות של אחוזות משפחתו.
ב-1839 פרסם את יצירתו החשובה הראשונה, הרומן "Poeta i świat" (המשורר והעולם).
בשנים 1841–1851, בווילנה, הוא הוציא לאור את כתב העת הספרותי והמדעי .
כשזה נכשל, חזר לוורשה, שם הפך לתורם ל"", בנוסף לכתיבתו האחרת.
ב-1853, במאמץ לתמוך ולחנך טוב יותר את ארבעת ילדיו, הם עברו לאחוזה המשפחתית של זופיה ליד ז'יטומיר, שם הפך למפקח בית ספר ובשנת 1856 למנהל התיאטרון המקומי.
הוא עסק גם בסוגיית הצמיתות, והיה חבר ב"הוועדה לשחרור קרקעות האיכרים"; שדגלה בעד הענקת קרקעות.
פעילות זו נתקלה בהתנגדות חריפה ובאיומים.
כתוצאה מהסלידה ההולכת וגוברת שלו מהאצולה המקומית, הוא חזר לוורשה ב-1859, ככל הנראה עזב את משפחתו בז'יטומיר, והשתלט על העריכה של "גזטה פולסקה".
בשנת 1861, הוא הפך לחבר ב (ועדת העיר), ארגון חשאי, שהתכונן למהפכה.
בעקבות מרד ינואר, הוא ברח כדי להימנע מגלות לסיביר.
כוונתו הייתה לחיות בצרפת, אך הוא עצר כשהגיע לדרזדן, שם פגש רבים מחבריו המהפכנים, והיה מעורב במאמצי סיוע לפליטים פולנים.
הוא נשאר שם עד 1868, אז החל לנסוע; לשווייץ, איטליה, צרפת ובלגיה.
מאוחר יותר פרסם דיווח על מסעותיו: Reiseblätter (דפי מסע).
בקשתו לאזרחות סקסונית אושרה בשנת 1869. הוא רכש נכס עם גינה, והתגורר שם עד 1879, אז יכול היה להרשות לעצמו נכס גדול יותר.
הוא חי שם עד 1883, אז נעצר, בעת ביקור בברלין, והואשם בריגול עבור השירות החשאי הצרפתי.
הוא, למעשה, תרם תרומות כספיות לממשלת צרפת.
לאחר שנשפט על ידי בלייפציג, הוא נידון לשלוש וחצי שנות מאסר במגדבורג.
עקב בריאות לקויה, הוא שוחרר בערבות ב-1885.
במקום להישאר במגדבורג, כפי שחויב, הוא חזר לדרזדן, מכר את רכושו ועזב לחפש בית חדש בסן רמו.
שם הוא קיווה לחזור לבריאותו ולהימנע ממעצר שוב.
כאשר עלתה אפשרות להסגרה, הוא ברח לז'נבה, שם מת, ארבעה ימים לאחר הגעתו.
שרידיו הועברו לקרקוב, והוא נקבר ב"בזיליקת המלאך מיכאל הקדוש והקדוש סטניסלאוס הבישוף והמרטיר", הידועה בכינויה "".
מאז 1960, ביתו לשעבר בדרזדן הוא .
לזכותו מיוחסים יותר מ-240 רומנים וסיפורים קצרים.
יצירותיו הידועות ביותר הן ששת "הרומנים הסקסוניים", שנכתבו בין 1873 ל-1883 בדרזדן.
יחד, הם יוצרים היסטוריה מפורטת של נסיכות הבוחר מסקסוניה, מ-1697 עד 1763. הראשון מבין ספריו שעובדו לקולנוע היה (1968), בבימויו של עם בתפקיד הראשי.
20 שנה מאוחר יותר, במזרח גרמניה, ה- הכין סדרת טלוויזיה בת שישה חלקים, , כולל גרסה חדשה של הרוזנת צוסל, בבימויו של .
Gräfin Cosel (הרוזנת צוסל – אנה קונסטנטיה פון ברוקדורף), Aufbau TV, 2012. .
Feldmarschall Flemming (הפלדמרשל פלמינג – יאקוב היינריך פון פמינג), Aufbau TV, 2001. .
Graf Brühl (הרוזן בריהל – היינריך פון בריהל), Aufbau TV, 2000. .
גוסטב, משורר עני, מוצא את הרגישויות שלו בסתירה לחיי היומיום.
מכשף עושה עסקה עם השטן.
רומן סבוך שנותן תמונה מציאותית של חיי הצוענים וההתנגשויות שלהם עם התרבות הרווחת.
אציל צעיר, עייף מהעיר, הולך לגור בכפר קטן, שם הוא מתאהב בבת איכר.
סטניסלב, צעיר נאיבי, מגיע לפולין לגור עם קרובי משפחה בווהלין, ואז משתעמם ועובר לוורשה, ופוגש דמויות רבות בדרך.
סיפורו של יתום, בכפר צמיתים באוקראינה, בזמן מלחמות נפוליאון.
סיפור מהמאה ה-16 על הרפתקאותיו של ילד שהולך לקרקוב בתור טירון.
סיפור כפרי על יערנים ובוני בתים; משפחותיהם ומערכות היחסים שלהם.
1866: Żyd: obrazy współczesne (היהודי: דימויים עכשוויים), תיאור יחסים בין יהודים לפולנים.
סיפור אזהרה על נפילת משפחת אצולה בפולין שלאחר החלוקה.
סיפור על תככים פוליטיים בפולין הקדם-נוצרית.
יוזף בצ'באז' (בצ'כית: Josef Bečvář; נולד ב-11 באוגוסט 1958) הוא גנרל צ'כי בדימוס, אשר שימש כראש המטה הכללי הצ'כי בין השנים 2015–2018.
בצ'באז' נולד בפלזן ב-11 באוגוסט 1958. ב-1973 החל ללמוד בגימנסיה הצבאית במורבסקה טז'בובה, וב-1977 סיים את לימודיו והתגייס לצבא צ'כוסלובקיה.
לאחר מכן למד בבית הספר הצבאי בווישקוב.
הוא שרת כמפקד סוללת ארטילריה, וב-1986 החל ללמוד באקדמיה הבצאית בברנו.
עם פירוק צ'כוסלובקיה ב-1993, הוא התגייס לצבא צ'כיה ומונה לסגן מפקד המשטרה הצבאית בפראג.
בין 1994–1997 שימש כמנהל לשכת המשטרה הצבאית.
לאחר מכן מונה למפקד המשטרה הצבאית וכיהן בתפקיד עד 2004, אז מונה לנספח הצבאי הצ'כי בצרפת.
ב-2007 הוא חזר לצ'כיה ומונה למנהל מדור הפיתוח של משרד ההגנה.
ב-2008 הוא הועבר לתפקיד סגן ראש המטה הכללי.
ב-2011 הוא חזר לתפקיד הנספח הצבאי בצרפת וכיהן בתפקיד עד 2014. ב-1 במאי 2015 הוא מונה לראש המטה הכללי.
הוא כיהן בתפקיד עד 1 במאי 2018.
בינואר 2019 הפך בצ'באז' לנשיא חברת הנשק "Glomex Military Supplies".
בדצמבר של אותה שנה הוא הפך גם לנשיא "מועדון הג'וקי" (Jockey Clubu) - המועדון הנחשב ביותר בצ'כיה בתחום מרוצי הסוסים.
יוזף בירקל (; 30 במרץ 1895 – 28 בספטמבר 1944) היה פוליטיקאי נאצי גרמני וחבר הרייכסטאג.
הוא היה חבר במפלגה הנאצית בראשית ימיה ושיחק תפקיד מרכזי בעליית התנועה הנאצית.
בירקל היה דמות מפתח ברכישת חבל הסאר ואוסטריה על ידי גרמניה הנאצית.
הוא כיהן כגאולייטר (מנהיג אזורי) ו (נציב הרייך) בגאו וסטמארק וברייכסגאו וינה.
יוזף בירקל נולד בלינגנפלד שבחבל פפאלץ שבבוואריה, כבנו של אופה.
בין השנים 1909–1914 למד להיות מורה בשפייר.
לאחר מכן, התנדב לשירות במלחמת העולם הראשונה ושירת במספר רגימנטים של ארטילריית שדה.
הוא שוחרר בכבוד במאי 1916. לאחר המלחמה, חזר ללימודיו והוסמך כמורה ב-1920. בירקל עבד כמורה ובסופו של דבר כיהן כמנהל בית ספר, עד שנבחר לרייכסטאג בספטמבר 1930.
מ-1921 ואילך, היה בירקל פעיל בקבוצות לאומניות שנאבקו בהפרדה של חבל הריין מפאלץ מגרמניה.
בשנת 1925 החל לפעול בתנועת המפלגה הנאצית בחבל פפאלץ, שם התקדם במהירות לדרגת גאולייטר של גאו ריינפאלץ במרץ 1926. לאחר משאל העם של הסאר בינואר 1935, בו אושר חזרתו של חבל הסאר לגרמניה, מונה בירקל ל"רייכסקומיסר לשובו של חבל הסאר" ואיחד את הגאו שלו עם חבל הסאר לגאו פפאלץ-סאר.
בפברואר 1938 מונה בירקל לראש המפלגה הנאצית באוסטריה והיה אחראי לעריכת משאל העם על סיפוחה של אוסטריה לגרמניה (אנשלוס).
מתוקף תפקידו, היה אחראי על האינטגרציה הפוליטית, הכלכלית והתרבותית של אוסטריה לתוך הרייך הגרמני.
במהלך כהונתו בווינה, ייסד את הסוכנות המרכזית להגירת יהודים בווינה, אשר הייתה אחראית על גירוש יהודים ולאחר מכן על רציחתם של לפחות 48,767 יהודים אוסטריים מווינה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, מונה בירקל לקומיסר ההגנה של הרייך במחוז הצבאי XVII, שכלל את רייכסגאו וינה, רייכסגאו הדנובה התחתונה, רייכסגאו הדנובה העליונה וחלק מרייכסגאו הסודטים.
ב-1940, מונה לרייכסשטאטהאלטר של רייכסגאו וינה.
במהלך כהונתו בווינה, המשיך בירקל לפעול לשילוב מלא של אוסטריה תחת השלטון הנאצי ולגירוש האוכלוסייה היהודית דרך תעמולה, צווים אנטי-יהודיים והחרמת רכוש יהודי.
שיטותיו הידועות בשם "המודל הווינאי" זכו לשם רע בשל האכזריות שבהן, והביאו בסופו של דבר להדחתו מתפקידיו בווינה באוגוסט 1940.
לאחר כיבוש צרפת, מונה בירקל לראש המנהל האזרחי בלורן הכבושה, והמשיך לשלוט בגאו שהורחב והפך לגאו וסטמארק.
הוא היה גם נציב ההגנה של הרייך בגאו וסטמארק מ-1942 ועד מותו ב-1944.
יוזף בירקל נפטר ב-28 בספטמבר 1944, בשל הידרדרות במצבו הבריאותי שנבעה משחיקה נפשית ופיזית.
לאחר מותו, העניק לו היטלר את עיטור המסדר הגרמני, האות הגבוה ביותר שניתן על ידי המפלגה הנאצית, על שירותיו לרייך.
פרנץ יוזף היידן היה מלחין אוסטרי, מחשובי המלחינים בתקופה הקלאסית.
היידן, תושב אוסטריה כל חייו, עשה את רוב הקריירה שלו כמוזיקאי ומלחין החצר של משפחת אסטרהאזי באחוזתם הנידחת.
הניתוק שנכפה עליו ממלחינים אחרים וממגמות חדשות במוזיקה עד סמוך לסוף חייו הארוכים, אילץ אותו, כפי שביטא זאת, "לגלות מקוריות".
יוזף היידן היה אח של מיכאל היידן, מלחין חשוב כשלעצמו, ושל יוהאן אוונגליסט היידן, זמר טנור.
יוזף היידן נולד בכפר רוהראו שבאוסטריה, באזור בורגנלנד סמוך לגבול הונגריה.
אביו, מתיאס היידן, שהיה יצרן גלגלים לעגלות ושימש גם כראש הכפר (Marktrichter), היה מוזיקאי בעצמו, והוא זה שטיפח וכיוון את היידן לכיוון המוזיקה.
אמו של היידן, מריה קולר, עבדה לפני נישואיה כטבחית בארמון הרוזן האראך, האציל שחלש על רוהראו.
שני ההורים לא ידעו לקרוא תווים, אבל מתיאס גילה התלהבות ממוזיקה עממית, ובמהלך חייו למד בעצמו לנגן בנבל.
על פי זיכרונותיו של היידן בשנותיו מאוחרות, המשפחה שנולד אליה הייתה מוזיקלית מאוד והרבתה לשיר יחדיו ועם השכנים.
הוריו של היידן עמדו על כישרונו המוזיקלי יוצא הדופן של בנם כבר בהיותו רך בשנים, וידעו כי ברוהראו אין לו אפשרות לזכות בהכשרה מוזיקלית ראויה.
משום כך קיבלו את הצעתו של קרוב משפחתם, יוהאן מתיאס פרנק, מנהל בית ספר ומנצח מקהלה בהיינבורג, לקחת את יוזף אל ביתו כשוליה ולהכשירו להיות מוזיקאי.
אביו של יוזף קיווה שפרנק יכשיר אותו להיות מוזיקאי מקצועי, ואילו אמו הניחה שהכשרה כזו שיקבל אצל פרנק תסייע לו בייעוד שחזתה לו, הכמורה.
היידן יצא איפוא בשנת 1738 (עוד טרם מלאו לו שש) עם פרנק להיינבורג (מרחק של 16 קילומטרים מרוהראו) ומעולם לא שב לחיות עם הוריו.
החיים בבית משפחת פרנק לא היו קלים להיידן.
עם זאת, הוא החל ללמוד שירה ונגינה בכלים שונים ועד מהרה יכול היה לנגן בצ'מבלו ובכינור.
תוך זמן קצר החלו תושבי היינבורג לשמוע את קול הסופרן שלו מזמר בתפקידי סולו במקהלת הכנסייה.
בניגוד לדעה המקובלת, היידן לא היה אוטודידקט, כדברי יוזף היידן עצמו:
יש יסוד להניח ששירתו של היידן הייתה מרשימה, משום ששנתיים אחר כך, ב-1740, הוסבה אליו תשומת לבו של גאורג פון רויטר, המנהל המוזיקלי בקתדרלת סטפנוס הקדוש שבווינה, שסייר באזורי הכפר בחיפוש אחר נערי מקהלה מוכשרים.
היידן הצליח במבחן הקול שערך לו רויטר, וכעבור זמן קצר עבר לווינה, שם שר במשך תשע השנים הבאות במקהלה, בארבע השנים האחרונות מתוכן בחברת אחיו הצעיר, מיכאל.
בדומה לפרנק, גם רויטר לא דאג תמיד לוודא, שנערי המקהלה יאכלו די צורכם וגם לא השתדל במיוחד לקדם את השכלתם המוזיקלית.
לימודיהם של החניכים כללו מקצועות שונים, בהם לטינית, עיקרי הדת, אריתמטיקה, קריאה וכתיבה.
עם זאת, קתדרלת סטפנוס הקדוש הייתה, בימים ההם, בין מרכזי המוזיקה הראשונים במעלה באירופה, ומוזיקה של מלחינים מן השורה הראשונה הושמעה שם כדבר של קבע.
לכן, היידן יכול היה ללמוד הרבה על מוזיקה פשוט מעצם שהייתו שם.
היידן החל ללמד פסנתר וללטש את נגינתו ואת טכניקות ההלחנה שלו.
בתקופה זו הכיר את המשורר והלבריתן פייטרו מטסטאזיו ואת ניקולא פורפורה שלימד אותו הלחנה.
בשנת 1749, כשקולו של היידן התחלף ולא יכול היה עוד לשיר את תפקידי הסופרן במקהלה, הציע מנהל המקהלה למשפחתו של היידן לסרסו, אך אביו לא הסכים לכך והיידן פוטר מהמקהלה.
לילה אחד עבר עליו, כנראה, על ספסל בגן הציבורי, אבל חברים הזמינו אותו לביתם והוא החל לחפש עבודה כמוזיקאי עצמאי.
באותה תקופה, שנמשכה כעשר שנים, ידע היידן מחסור ועבד בעבודות מזדמנות רבות, בהן חדרן-מלווה למלחין האיטלקי ניקולא פורפורה, שממנו, כך אמר לאחר זמן, למד "את יסודות הקומפוזיציה האמיתית".
הוא עמל למלא את הפערים בהכשרתו, ולבסוף כתב את רביעיות המיתרים הראשונות שלו ואת האופרה הראשונה.
במהלך תקופה זו גדלו המוניטין המקצועיים של היידן בהדרגה.
בשנת 1759 (או 1757, לפי אנציקלופדיה גרוב החדשה), קיבל היידן מינוי חשוב ראשון, כמנצח (מנהל מוזיקלי) בחצר הרוזן קרל פון מורצין.
בתפקיד זה, ניצח על תזמורתו הקטנה של הרוזן ולהרכב זה כתב את הסימפוניות הראשונות שלו.
הרוזן מורצין חווה זמן קצר לאחר מכן הפסדים כספיים ניכרים, שאילצו אותו לפטר את סגל המוזיקאים שהעסיק, אך היידן לא איחר לקבל הצעה לכהן כעוזר למנצח אצל משפחת אסטרהאזי, אחת העשירות והחשובות בקיסרות אוסטריה.
כאשר המנצח הזקן, גרגור ורנר, מת בשנת 1766, הועלה היידן לדרגת מנצח מלא.
על אף עומס העבודה המפרך ראה עצמו היידן בר-מזל להחזיק במשרה זו.
נסיכי אסטרהאזי (תחילה פאול אנטון ואחר, חשוב ביותר, ניקולאוס הראשון) היו חובבי מוזיקה בקיאים ואניני טעם, שהעריכו את עבודתו והעמידו לרשותו את התנאים הנחוצים להתפתחותו האמנותית, בהם גישה יום-יומית אל תזמורתו הקטנה.
בשנת 1760, נסמך על הביטחון הכלכלי שהעניקה לו משרתו כמנצח, נשא היידן אישה, מריה אנה לבית קלר.
הנישואים לא עלו יפה ולזוג לא נולדו ילדים.
ייתכן שהיידן הוליד ילד אחד או יותר עם לואיג'ה פולצלי, זמרת בחצר אסטרהאזי, שעמה ניהל פרשיית אהבים ממושכת וקשרי מכתבים תכופים כשהיה במסעותיו.
במשך קרוב לשלושים השנים של שירותו בבית אסטרהאזי, הלחין היידן שפע של יצירות, וסגנונו המוזיקלי הוסיף להתפתח.
גם הפופולריות שלו בעולם שמחוץ לאסטרהאזי גדלה והלכה.
בשנת 1777 הוא סיים עבודה על סימפוניה מס' 53 (L'Impériale).
עם הזמן, חיבר היידן עבור מזמינים מן החוץ לא פחות משהלחין למען מעסיקו וכמה יצירות חשובות מתקופה זו, כמו סימפוניות פריז (1785-6) והגרסה התזמורתית המקורית של "שבע המילים האחרונות של ישו" (1786) הוזמנו מארצות שמחוץ לאוסטריה.
בסביבות 1781 קשר היידן קשרי ידידות עם מוצרט, שהושפע כבר שנים קודם לכן מיצירותיו.
על פי עדות של סטיבן סטורייס, שני המלחינים ניגנו לעיתים יחדיו ברביעיית כלי קשת.
היידן התרשם מאוד מן המוזיקה של מוצרט והשתדל לעזור באופנים שונים למלחין הצעיר ממנו.
במהלך השנים 1782 עד 1785 כתב מוצרט סדרת רביעיות כלי קשת, כנראה בהשראת הסדרה אופוס 33 של היידן.
והקדיש אותן להיידן, מעשה יוצא דופן ביותר בתקופה, שנשואי הקדשות כאלה היו תמיד ממעמד האצולה.
קשר האחווה הקרוב כל כך בין מוצרט להיידן היה, אולי, גם ביטוי לאהדה הטבעית שבין בונים חופשיים: מוצרט הצטרף לארגון בשנת 1784, בעיצומה של הלחנת אותן רביעיות כלי קשת, שהוקדשו להיידן.
היידן עצמו לא נכח באף אירוע של הבונים בחופשיים מאז הצטרפותו, ובשנת 1787 חברותו במסדר נפסקה.
בשנת 1785 המוסד הפריזאי "האגודה של התא האולימפי" הזמין שצל היידן סדרה של שש סימפוניות שקיבלו שם סימפוניות פריז.
בהמשך, לפי הזמנה נוספת הוא כתב סימפוניות מס' 90–92.
בשנת 1789 פיתח היידן קשר עם מריה אנה פון גנצינגר (1750 - 1793), אשת רופאו האישי של הנסיך ניקולאוס בווינה.
ידידותם, שתועדה במכתביו של היידן, הייתה ככל הנראה איתנה, אך אפלטונית.
המכתבים מבטאים את תחושת הבדידות והמלנכוליה של היידן עקב בידודו הממושך באזור הביצות הלח של אחוזת אסטרהאזי.
מותה של גנצינגר בשנת 1793 היווה מהלומה להיידן, והווריאציות שלו לפסנתר בפה מינור, החריגות לגבי יצירתו של היידן בנימת הטרגדיה הנוקבת השזורה בהן, נכתבו אולי בתגובה למותה.
הבידוד מן העולם השפיע על הלך הרוח של היידן עצמו ושל נגני התזמורת שלו, והיצירות הקודרות שכתב בשנים 1766 עד 1772 הושפעו הן מן הסביבה והן מתנועת הסער והפרץ, שצמחה בתקופה זו.
שש רביעיות כלי הקשת אופוס 20, שכתב בתקופה זו, ביססו את מעמדו כ"מייסד" רביעיית המיתרים הקלאסית.
בשנת 1790 מת הנסיך ניקולאוס ואת מקומו ירש נסיך בלתי מוזיקלי לחלוטין, שפיטר את כל הסגל המוזיקלי בחצרו והוציא את היידן לגמלאות.
לאחר שהשתחרר ממחויבותו, התאפשר להיידן להיענות להצעה משתלמת מיוהאן פטר סלומון, אמרגן גרמני, לבקר בממלכת בריטניה הגדולה ולנצח על סימפוניות חדשות בביצוע תזמורת גדולה.
הקהל צבא בהמוניו על האולמות בהם התקיימו ההקונצרטים של היידן, והוא השיג תוך זמן קצר עושר ותהילה: ביקורת אחת הגדירה אותו כמי ש"איש לא ישווה לו".
הביקורים בבריטניה הניבו כמה מיצירותיו הנודעות ביותר של היידן, בהן "סימפוניית ההפתעה", "הסימפוניה הצבאית", "דרדור התוף" ו"סימפוניית לונדון", רביעיית "הפרש" ושלישיית הפסנתר "רונדו הצוענים".
הכישלון היחיד הייתה אופרה, "נשמת הפילוסוף", שהיידן נשכר לחבר, בתשלום נכבד, אך רק אריה אחת מתוכה הושרה בפומבי בשעתה, ו-11 קטעים בלבד יצאו לאור בדפוס; האופרה בשלמותה בוצעה לראשונה רק בשנת 1950.
היידן שקל לקבל אזרחות אנגלית ולהשתקע בממלכת בריטניה לצמיתות, כפי שעשה הנדל לפניו, אך שינה את דעתו.
הוא חזר בשנת 1793 לאזור ווינה, בנה לעצמו בית גדול ופנה לחיבור יצירות דתיות גדולות למקהלה ותזמורת.
עם אלה נמנות שתי האורטוריות הגדולות שלו, "הבריאה" ו"העונות" ושש מיסות למשפחת אסטרהאזי, שבראשה עמד שוב נסיך בעל נטיות מוזיקליות.
היידן כתב אז גם את תשע האחרונות בשורה ארוכה של רביעיות כלי קשת, בהן רביעיות "הקיסר", "הזריחה" ו"הקווינטות".
על אף גילו המתקדם, צפה היידן לעתיד.
באחד ממכתביו הכריז, "כל כך הרבה עוד נשאר לעשות באמנות הזוהרת הזאת!"
בשנת 1802 גברה על היידן מחלה ממנה סבל תקופה מסוימת, עד שמצבו הפיזי מנע ממנו את האפשרות להלחין.
דבר זה הקשה עליו מאוד, משום שכדבריו הוא, זרם הרעיונות המוזיקליים החדשים, המצפים למצוא ביטוי בתווים, לא חדל.
היידן זכה לטיפול מסור ממשרתיו וקיבל מבקרים רבים ואותות הוקרה ציבוריים בשנותיו האחרונות, אבל ודאי לא היו אלה שנים טובות בחייו.
במשך מחלתו, מצא היידן לא פעם ניחומים בישיבה אל הפסנתר ובנגינת Gott erhalte Franz den Kaiser, שחיבר בעצמו כמחווה פטריוטית בשנת 1797. הנעימה הזאת שימשה לאחר שנים את ההמנונים הלאומיים של אוסטריה ושל גרמניה.
במאי 1809 הצבא הצרפתי בפיקודו של נפוליאון תקף את וינה, וב-10 במאי הפציץ את שכונתו של היידן.
לפי גריזינגר, בשעה שפגזים נפלו והרעידו את חלונות ודלתות הבית, היידן עודד את באי ביתו בביטחון עצמי רב אך עצמו נתקף רעד.
בערב ה-26 במאי התמוטט ומת בשלווה ב-31 במאי 1809, בן 77. כאשר נודע הדבר לנפוליאון הורה להציב משמר כבוד ליד ביתו של היידן המנוח.
היידן נודע בקרב בני זמנו באישיותו האדיבה, האופטימית והידידותית.
היה לו חוש הומור מפותח, שמצא ביטוי באהבתו למתיחות וניכר לא פעם גם במוזיקה שלו (למשל בפרק השני של סימפוניית ההפתעה).
הוא זכה לכבוד מיוחד מצד המוזיקאים בחצר אסטרהאזי, שעליהם היה ממונה, כיוון שהצליח לקיים אווירה נוחה ולבבית ביחסי העבודה וייצג ביעילות את האינטרסים של הנגנים בפני מעסיקם.
דוגמה טובה ומלאת חן לכך היא סימפוניה מספר 45 ("הפרידה").
היידן כתב וביצע אותה ב-1772, כתגובה לכך שהשהות הכפוייה של הצוות המוזיקלי במעון הקיץ של הנסיך התארכה מאוד, בעוד שמשפחותיהם נותרו באייזנשטאדט.
הסימפוניה מסתיימת בפרק במהלכו מדי כמה תיבות קמים נגנים אחדים בתזמורת ממקומם, מכבים את נר התאורה של התווים שלהם, ועוזבים את האולם עד שנותרים על הבמה רק שני כנרים המנגנים דואט.
הנסיך אסטרהאזי הבין את המחאה, ואנשי החצר הורשו לעזוב את מעון הקיץ כבר למחרת היום.
היידן היה קתולי אדוק ולא פעם נעזר במחרוזת התפילה שלו כשנתקל בקשיים במלאכת ההלחנה, נוהג שהועיל לו, בדרך כלל.
לכן, עם סיום חיבור מוזיקלי, היה נוהג לכתוב בשולי כתב היד "לאוס דאו" ("ישתבח האל") או ביטוי דומה.
בשעות הפנאי נהנה לצאת לצייד ולדייג.
היידן היה גוץ, אולי כתוצאה מתת-תזונה בילדותו ובנעוריו.
בדומה לרבים מבני דורו, חלה באבעבועות שחורות ושרד אותה,
אך פניו נותרו מחוטטים בצלקות המחלה.
הוא לא היה יפה-תואר והופתע כאשר נשים התקהלו סביבו בביקוריו בלונדון.
היידן מתואר כ"אבי" הסימפוניה הקלאסית ורביעיית כלי הקשת.
למעשה, הסימפוניה הייתה כבר צורה מבוססת היטב לפני שהיידן החל בקריירת ההלחנה שלו, ודוגמאות מרשימות לכך אפשר לראות ביצירתו של קרל פיליפ עמנואל באך, בין השאר, אבל הסימפוניות של היידן הן הראשונות, שנכנסו לרפרטואר "התקני" ונשארו שם.
אבהותו על רביעיית כלי הקשת, לעומת זאת, אינה מוטלת בספק: בעיקרו של דבר, הוא לבדו המציא את המדיום הזה.
הוא כתב גם סונאטות לפסנתר, שלישיות פסנתר, דיוורטימנטי ומיסות, שהיו לאבני המסד לסגנון הקלאסי בסוגי היצירות הללו.
כמו כן כתב סוגים אחרים של מוזיקה קאמרית, אופרות וקונצ'רטי, אם כי יצירות אלה מוכרות פחות כיום.
אף כי מלחינים אחרים התבלטו בתקופה הקלאסית המוקדמת, בעיקר קרל פיליפ עמנואל באך בתחום הסונאטה לכלי מקלדת (הצ'מבלו ופסנתר הפטישים היו פופולריים באותה מידה כמו הפסנתר בזמן ההוא) ויוהאן כריסטיאן באך ולאופולד מוצרט בסימפוניה, הרי להיידן הייתה ההשפעה הכוללת החזקה ביותר על הסגנון המוזיקלי בתקופה זו.
בעיקר הודות להיידן ולממשיכי דרכו, התפתחה צורת הסונאטה לדרך ביטוי מוזיקלית גמישה וסובטילית, והייתה לכוח השליט בחשיבה המוזיקלית הקלאסית.
חוש ההמצאה הצורנית של היידן הוליך אותו גם למיזוג הפוגה בסגנון הקלאסי ולהעשרת צורת הרונדו בהגיון טונאלי לכיד יותר.
היידן היה גם התומך הראשי בצורת הווריאציה הכפולה, דהיינו, וריאציות על שני נושאים מתחלפים, המהווים לא פעם גרסאות הדדיות בסולמות מז'ור ומינור.
מאפיין מרכזי במוזיקה של היידן הוא פיתוח מבנים גדולים יותר ממוטיבים מוזיקליים קצרים ופשוטים מאוד, המעוצבים בדרך כלל מתבניות נלוות סטנדרטיות.
המוזיקה מרוכזת מבחינה צורנית, ברוב המקרים, והאירועים המוזיקליים החשובים בפרק יכולים להיפרש במהירות רבה למדי.
הנהלים המוזיקליים של היידן יצרו את הבסיס לחלק גדול מן העתיד לבוא בפיתוח הטונאליות והצורה המוזיקלית.
הוא נטל סוגות כמו הסימפוניה, שהיו אז קצרות יותר ומשניות למוזיקה הקולית, החשובה מהן, והוסיף עליהן בהדרגה באורך, במשקל ובמורכבות.
עיסוקו של היידן בהלחנה נבע ממחקר בקונטרפונקט המודאלי של פוקס והסגנונות ההומופוניים, שנעשו פופולריים יותר ויותר, בייחוד יצירותיהם של גלוק וקרל פיליפ עמנואל באך.
על זה האחרון כתב היידן, "בלעדיו, איננו יודעים דבר".
הוא האמין בחשיבות המלודיה, בייחוד כזו שאפשר לפרק לחלקים קטנים יותר, הניתנים בנקל לצירופים קונטרפונקטיים.
במובן זה הקדים את בטהובן.
עבודתו של היידן הייתה מרכזית לפיתוח מה שנקרא בהמשך צורת הסונאטה.
כתיבתו הייתה שונה, מכל מקום, בכמה מובנים מזו של מוצרט או בטהובן, בני זמנו הצעירים יותר, שהצטיינו גם הם בצורה מוזיקלית זו.
היידן אהב במיוחד את מה שכונה תצוגה (אקספוזיציה) מונו-תמאטית, שבה המוזיקה הקובעת את הסולם הדומיננטי דומה או זהה לנושא הפותח.
היידן שונה ממוצרט ובטהובן גם בחלקי הפיתוח, שבהם הוא נוהג לעיתים קרובות לערוך מחדש את סדר הנושאים בהשוואה לתצוגה ולהשתמש בפיתוח תמאטי רחב-היקף.
תאורטיקאים מאוחרים יותר אפיינו את הארגון הצורני של היידן באופן כזה:
מבוא: אם קיים בצורה מורחבת, קטע איטי יותר בדומיננטה, במקרים רבים עם חומר שאיננו קשור ישירות לנושאים העיקריים, שיעבור אז במהירות אל -
תצוגה: הצגת החומר התמאטי, כולל התקדמות הטונאליות הלאה מסולם הבית.
שלא כמו מוצרט ובטהובן, היידן נהג לכתוב תצוגות, שבהן המוזיקה המבססת את הסולם החדש דומה או זהה לזו של הנושא הפותח: זו היא צורת סונאטה מונותמאטית.
פיתוח: החומר התמאטי עובר דרך רצף סולמות משתנה במהירות, משנה צורה, מתפרק או משתלב בחומר חדש.
אם אין פיתוח, היצירה מוגדרת "סונאטינה".
הפיתוחים של היידן נוטים להיות ארוכים ומורכבים יותר מאלה של מוצרט, למשל.
רפריזה (ריקאפיטולציה): חזרה אל סולם הבית, שם חומר התצוגה מוצג בשנית.
היידן, בשונה ממוצרט ובטהובן, עורך מחדש את סדר הנושאים בהשוואה לתצוגה.
הוא גם משמיט במקרים רבים מעברים, שהופיעו בתצוגה (בייחוד כשמדובר בתצוגה מונותימאטית) ומוסיף קודה.
קודה: אחרי חתימת הרפריזה על הטוניקה, עשוי להופיע קטע של עיבוד אפשרויות נוספות מן החומר התמאטי.
לאורך התקופה הזאת, עוצבה המוזיקה הכתובה באמצעות הטונאליות, וקטעי יצירה מן התקופה הקלאסית צוינו בקדנצות טונאליות.
המעברים החשובים ביותר בין קטעים היו מן התצוגה אל הפיתוח ומן הפיתוח אל הרפריזה.
היידן התמקד במציאת דרכים שנונות ולא פעם דרמטיות ליצירת המעברים האלה, על ידי השהייתם או בהצגתם באופן סובטילי כל כך, שרק כעבור זמן מה עומדים על כך, שהמעבר התרחש כבר.
פרדוקסלית, ייתכן שאחת הדרכים שהיידן נקט לשם כך הייתה להקטין את מספר האמצעים השונים למעברים ההרמוניים, כדי שיוכל לחקור ולפתח את האפשרויות שמצא באלה שנראו לו המעניינים ביותר.
אולי משום כך היידן ידוע, יותר מכל מלחין אחר, בהלצות שהכניס במוזיקה שלו.
הדוגמה המפורסמת ביותר היא כאמור האקורד החזק הפתאומי בסימפוניית "ההפתעה" שלו, מס' 94, אבל יש אחרות, אולי מבדחות יותר: הסיומים המדומים ברביעיות אופוס 33 מס' 2 ואופוס 50, מס' 3, או האשליה הריתמית הראויה לציון שהכניס לקטע הטריו של אופוס 50, מס' 1.
ההערכה העצומה לה זכה היידן בחייו לא האריכה ימים כמו זו של בטהובן או העדנה לה זכה מוצרט אחרי מותו; יצירותיו המשיכו להתנגן בקביעות עד אמצע המאה ה-19 בקירוב.
עם חילופי הסגנון הקומפוזיטורי והשינוי בטעם הקהל ירדה קרנו בהדרגה.
ציטוט ידוע של רוברט שומאן מלגלג על הסגנון ה"ארכאי" של היידן בכנותו "סבא היידן".
כן מדווח רובינס-לנדון, שבאמצע המאה ה-20 רק כ-75 מיצירותיו הודפסו בקביעות.
עליית קרנו של היידן חבה אם כן חוב עצום לרובינס-לנדון, אשר החל את הקריירה שלו כמוזיקולוג בניסיון לתקן את מה שהיה לדעתו עיוות היסטורי.
רובינס-לנדון ערך מסעות ברחבי אירופה על מנת לדלות כל פרט ארכיוני וכל יצירה שכוחה של היידן, ואף דאג להביאן לביצוע באסתרהאזה.
פרסומו החשוב הראשון בנושא היה ספר המחקר "הסימפוניות של יוזף היידן" אשר יצא לאור בשנת 1955.
מפרצון היידן באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של היידן.
פאול יוזף גֶּבֶּלְס היה פושע מלחמה נאצי שהיה שר התעמולה של גרמניה הנאצית מ-1933 עד 1945, קנצלר גרמניה במשך יום אחד, והגאולייטר של ברלין.
מחסידיו הקרובים והמסורים ביותר של אדולף היטלר.
היה ידוע בכישוריו בדיבור בפני קהל ובנאומיו ובמאמריו גדושי האנטישמיות, אשר מילאו תפקיד מרכזי בהכשרת דעת הקהל לרדיפה גזענית של היהודים, ולבסוף להשמדתם ב.
גבלס, ששאף להיות סופר, השלים לימודי דוקטורט בפילולוגיה באוניברסיטת היידלברג ב-1921. הוא הצטרף ל ב-1924, ועבד עם גרגור שטראסר בסניף הצפוני שלה.
הוא מונה לגאולייטר של ברלין ב-1926, שם החל להתעניין בשימוש בתעמולה לקידום המפלגה הנאצית ותוכניותיה.
לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-1933, השיג משרד התעמולה הנאצי בראשות גבלס את השליטה על כלי התקשורת, על שירותי המידע ועל האמנות בגרמניה הנאצית.
גבלס היה מיומן יחסית בשימוש ברדיו ובקולנוע למטרות תעמולה.
נושאי התעמולה המפלגתית כללו אנטישמיות, תקיפות נגד הכנסייה, והחל מראשית מלחמת העולם השנייה, גם ניסיון לשפר את מורל האזרחים במדינה.
ב-1943 החל גבלס ללחוץ על היטלר להכניס אמצעים שיביאו ל"מלחמה כוללת", לרבות סגירת עסקים לא חיוניים למאמץ המלחמתי, גיוס נשים לכוח העבודה, וגיוס גברים שמקצועותיהם הקנו להם בעבר פטור משירות צבאי.
לבסוף מונה גבלס על ידי היטלר ב-23 ביולי 1944 כ"נציג הרייך למלחמה כוללת".
במהלך כהונתו בתפקיד נקט צעדים במטרה להגדיל את מספר האנשים הזמינים לייצור נשק לוורמאכט, אך מאמצים אלה נכשלו.
ב-22 באפריל 1945, ימים ספורים לפני תבוסת גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה, הצטרפו מגדה גבלס, רעייתו של גבלס, וילדיהם להיטלר, ועברו להתגורר ב"פורבונקר", שבקומפלקס הבונקרים התת-קרקעיים של היטלר בברלין.
היטלר התאבד ב-30 באפריל, ובהתאם לרצונו ירש אותו גבלס כקנצלר המדינה.
למחרת התאבדו גבלס ואשתו, לאחר שהרעילו בציאניד את ששת ילדיהם.
שמו של גבלס הפך לשם נרדף לתועמלן פופוליסט ודמגוג ארסי, שאינו בוחל בהפצת שקרים בוטים כדי לשרת את האינטרסים של המשטר הנאצי.
באמצעות הרדיו והעיתונות שטף גבלס את מוחם של הגרמנים במשך שתים-עשרה שנים בתעמולה נאצית ואנטישמית שקרית וארסית.
ראשית חייו, לימודיו ומערכות יחסים
גבלס נולד ב-29 באוקטובר 1897 ב, עיירת תעשייה מדרום למנשנגלדבך, כ-25 ק"מ ממערב לדיסלדורף שבקיסרות הגרמנית.
אביו, פריץ, היה פקיד במפעל, ואימו, קתרינה מריה (לבית אודהאוזן), נולדה בכפר בהולנד הסמוך לגבול גרמניה–הולנד ומוצאה היה הולנדי וגרמני.
במהלך ילדותו הייתה בריאותו של גבלס לקויה, והוא חלה בהתקף ארוך של דלקת ריאות.
הוא סבל מרגל קלובה ברגלו הימנית עקב מום מולד, והיא קוצרה והייתה עבה יותר מרגלו השמאלית.
לפני תחילת לימודיו התיכוניים עבר ניתוח כדי לשקם את רגלו, אך הניתוח לא הצליח.
גבלס הלך עם סד מתכת ונעל נעל מיוחדת על רגלו הימנית, ובשל כך צלע.
בעקבות זאת נפסל מלהתגייס לצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה.
גבלס למד בגימנסיה, והשלים את מבחן הכניסה לאוניברסיטה ב-1917. הוא היה התלמיד המצטיין בכיתתו וקיבל את הכבוד המסורתי לנאום בטקס הענקת הפרסים.
בתחילה קיוו הוריו שבנם יהפוך לכומר קתולי, דבר שגבלס שקל ברצינות.
הוא למד ספרות והיסטוריה באוניברסיטאות בון, וירצבורג, פרייבורג ומינכן, בסיוע מלגה מאגודת אלברטוס מגנוס.
בשלב זה החל גבלס להתרחק מהכנסייה הקתולית.
אוונס, משערים שהמרדף של גבלס אחר נשים לאורך כל חייו היה פיצוי על נכותו הפיזית.
בפרייבורג פגש והתאהב באנקה סטלהרם, שהייתה מבוגרת ממנו בשלוש שנים.
סטלהרם עברה לווירצבורג כדי להמשיך בלימודיה, וכמוה גם גבלס.
קשריו עם סטלהרם הסתיימו עד שנת 1920. הפרידה הציפה את גבלס במחשבות על התאבדות.
ב-1921 הוא חיבר רומן חצי אוטוביוגרפי בשם "מיכאל ", יצירה בת שלושה חלקים שרק החלק הראשון והשלישי שלה שרדו.
לטענתו, הרגיש גבלס כי הוא כותב "סיפור משלו".
גבלס הוסיף לספר תוכן אנטישמי שכלל תיאור של מנהיג כריזמטי, וייתכן שהתוכן נוסף רק זמן קצר לפני פרסום הספר ב-1929 על ידי בית ההוצאה לאור של גרמניה הנאצית.
במהלך לימודיו באוניברסיטת היידלברג, כתב גבלס תזה על המחזאי בן המאה ה-19, וילהלם פון שטיץ.
הוא קיווה לכתוב את התזה שלו תחת הדרכה מההיסטוריון הספרותי פרידריך גונדולף.
נראה כי היותו של גונדולף יהודי לא הפריעה לגבלס.
כיוון שגונדולף הפסיק ללמד באותה עת באוניברסיטה, עבר גבלס להנחיה של מרצה אחר.
ב-1922 השיג את תואר הדוקטור שלו.
לאחר מכן החל לעבוד כמורה פרטי וכעיתונאי שפרסם כתבות במקומונים.
מכתיבתו באותה עת ניתן לראות את ניצני האנטישמיות שחדרו בו ואת סלידתו מהתרבות המודרנית.
בקיץ 1922 החל לנהל מערכת יחסים עם אלזה יאנקה, מורה בבית ספר.
משנודע לו שיאנקה היא יהודייה למחצה, התערערו היחסים ביניהם, והם נפרדו ב-1927.
גבלס המשיך לנסות להפוך למוציא לאור במשך מספר שנים.
מיומנים שכתב באותן שנים ניתן לראות את רצונו הרב לדבוק בכתיבה.
גבלס לא הרוויח רבות מעבודתו הספרותית.
לראיה, ב-1923 הוא כתב שני מחזות שלא הועלו בתיאטראות.
בשל כך החל גבלס לעבוד בבורסה בקלן, עבודה שלא אהב ואף פוטר ממנה כעבור זמן קצר.
גבלס הושפע מהגותם של אוסוואלד שפנגלר, פיודור דוסטויבסקי ויוסטון סטיוארט צ'מברלין.
ספריו של צ'מברלין היו מקובלים בקרב חוגי הימין הקיצוני בגרמניה.
כתבים נוספים שנהג לקרוא היו משל קרל מרקס, פרידריך אנגלס, רוזה לוקסמבורג, אוגוסט בבל וגוסטב נוסקה.
גבלס החל להתעניין באדולף היטלר ובנאציזם ב-1924. בפברואר החל משפטו של היטלר בגין בגידה בעקבות ניסיונו הכושל לתפוס את השלטון בפוטש במרתף הבירה בנובמבר 1923. המשפט סוקר בהרחבה בעיתונות, וסייע בהפצת התעמולה של היטלר.
היטלר נידון לחמש שנות מאסר, אך שוחרר ב-20 בדצמבר 1924, לאחר שריצה קצת יותר משנת מאסר.
גבלס נמשך למפלגה הנאצית בעיקר בשל הכריזמה של היטלר ומחויבותו לאמונותיו.
בערך בזמן הזה הצטרף למפלגה הנאצית, והפך לחבר ה-8762 שלה.
בשלהי 1924 הציע גבלס את שירותיו ל, שהיה הגאולייטר (מפקד ומושל אזורי מטעם המפלגה הנאצית) של מחוז ריין-רואה.
קאופמן קשר אותו עם גרגור שטראסר, מנהיג נאצי מוביל בצפון גרמניה, ששכר את גבלס לעבוד בעיתון השבועי שלהם ולבצע עבודות מזכירות בעבור משרדי המפלגה האזוריים.
גבלס אף היה דובר המפלגה ונציגה בריינלנד-וסטפאליה.
שטראסר ייסד ב-10 בספטמבר 1925 את , קבוצה קצרת מועד של 12 גאולייטרים מצפון וממערב גרמניה.
גבלס הפך למנהל עסקיה ולעורך כתב העת הדו-שבועי "NS-Briefe".
חברי הסניף הצפוני של המפלגה הנאצית בראשות שטראסר, כולל גבלס, היו בעלי השקפה סוציאליסטית מאשר קבוצתו של היטלר במינכן, יריבתם.
שטראסר לא הסכים עם היטלר על חלקים רבים במצע המפלגה הנאצית, ובנובמבר 1926 החל לעבוד על תיקונו.
היטלר ראה בפעולותיו של שטראסר איום על סמכותו, וזימן 60 גאולייטרים ומנהיגי מפלגה נוספים, וגבלס בכללם, אל .
בנאומו בה דחה את תוכניתו החדשה של שטראסר.
היטלר התנגד לנטיותיו הסוציאליסטיות של האגף הצפוני של המפלגה, וקבע שמשמעות הדבר היא "בולשביזציה פוליטית של גרמניה".
מלבד זאת, תמך היטלר במערכת משפט נקיה מהניצול ומהגזל שיוחסו ליהודים.
גבלס נחרד מהאפיון של היטלר את הסוציאליזם כ"יצירה יהודית" ומקביעתו שממשלה נאצית לא תפקיע רכוש פרטי.
הוא כתב ביומנו: "אני כבר לא מאמין לגמרי בהיטלר.
זה הדבר הנורא: התמיכה הפנימית שלי נלקחה ממני.
אני עכשיו רק חצי מהאדם שהייתי."
לאחר שקרא את ספרו של היטלר "מיין קאמפף", מצא עצמו גבלס מסכים עם קביעתו של היטלר בדבר "דוקטרינת המרקסיזם היהודית".
בפברואר 1926 נשא גבלס נאום שכותרתו הייתה "לנין או היטלר?" שבו טען כי קומוניזם או מרקסיזם אינם יכולים להציל את הגרמנים, אך האמין שזה יגרום להקמת "מדינה לאומנית סוציאליסטית" ברוסיה.
באותה שנה פרסם חוברת בשם "נאצי-סוזי" אשר ניסתה להסביר כיצד הנציונל-סוציאליזם שונה ממרקסיזם.
מתוך תקווה לנחול הישג על פני האופוזיציה, ערך היטלר פגישה במינכן עם כמה חברים במפלגה הנאצית, וביניהם גבלס.
גבלס התרשם כאשר היטלר שלח לו את מכוניתו לתחנת הרכבת.
בערב הזה נשאו היטלר וגבלס שניהם נאומים במרתף הבירה.
כתוצאה מהפגישות שנערכו במינכן וכן בבמברג, פורקה התנועה שהתיימרה להחליף את המפלגה הנאצית.
מצע התנועה, שנערך בידי גרגור שטראסר, נגנז, המצע המקורי של המפלגה הנאצית מ-1920 הושב, וכוחו של היטלר במפלגה הנאצית התחזק.
גבלס הוזמן על ידי היטלר לנאום בישיבות המפלגה הנאצית ובקונגרס המפלגה השנתי שנערך בוויימאר ב-1926. עבור האירוע של השנה שלאחר מכן, היה גבלס מעורב בתכנונו בפעם הראשונה.
בין היתר, ארגן עם היטלר את צילום הקונגרס.
קבלת שבחים על הצלחתו באירועים אלו הובילה את גבלס לעצב את רעיונותיו הפוליטיים כך שיתאימו לאלו של היטלר, ולהעריצו אפילו יותר.
לגבלס הוצע לראשונה לכהן כגאולייטר של ברלין מטעם המפלגה באוגוסט 1926. באמצע חודש ספטמבר נסע לברלין, ובאמצע חודש אוקטובר היה לגאולייטר שלה.
כתוצאה מכך הצליחה תוכניתו של היטלר לפצל ולפזר את קבוצת הגאולייטרים הצפון-מערבית, שגבלס שירת בה תחת שטראסר.
היטלר העניק לגבלס סמכות רבה על האזור, ואיפשר לו לקבוע את המסלול לארגון ומנהיגות עבור הגאו.
גבלס קיבל שליטה על סניפי האס אה והאס אס המקומיים ודיווח ישירות רק להיטלר.
מספר החברים במפלגה הנאצית מנה כ-1,000 איש כאשר הגיע גבלס, והוא צמצם אותו לגרעין של 600 איש, שנחשבו לחברים הפעילים והמבטיחים ביותר במפלגה.
על מנת לגייס כספים, החל גבלס להנהיג מדיניות דמי חבר ולגבות על כניסה לישיבות המפלגה.