tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"אבא בורח עם הקרקס" תיאטרון אלעד, בבימויו של דייוויד בלינקה 2015.
"הקיץ שלי" בתפקיד "נטע" בבימוי של משה קפטן, בתיאטרון הארצי לנוער שנת 2013.
"משחקים בחצר האחורית" בתפקיד הראשי, דבורי, בבימויו של נועם שמואל, בתיאטרון אורנה פורת 2013–2019.
המחזמר "המלך סיאם" בבימויו של משה קפטן, בתיאטרון אורנה פורת 2012–2016.
המחזמר "קטנטנות", בבימויו של משה קפטן 2002–2004.
המחזמר "המלך סיאם", בבימויו של ירון כפכפי 2000.
אלפרן נשואה לשחקן והיזם הלל קפון.
לזוג יש עסק משותף לקנאביס רפואי.
דפורסט ריצ'רדס היה בנקאי, חוואי ופוליטיקאי אמריקאי מוויומינג, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל ויומינג החמישי מ-1899 ועד מותו.
הוא היה ראשון מושלי המדינה שמת בכהונתו.
דפורסט ריצ'רדס נולד בצ'ארלסטאון שבניו המפשייר.
מוצאו היה מראשוני משפחות המתיישבים שהגיעו ב-1630 מצד משפחת אביו, וב-1640 מצד משפחת אמו.
סבו מצד אביו, ויליאם ג'רוויס, מונה ב-1802 כקונסול ארצות הברית בפורטוגל על ידי הנשיא תומאס ג'פרסון.
דפורסט ריצ'רדס, היה כומר ומחנך מוביל ששימש כנשיא אוניברסיטת המדינה של אלבמה בטסקלוסה.
ריצ'רדס סיים בהצטיינות את לימודיו באקדמיית קימבול יוניון ולמד באקדמיית פיליפס אנדובר במסצ'וסטס.
ב-1871 הוא נשא לאישה את אלסי ג'יין אינגרסול, ילידת אלבמה שמוצאה ממשפחה מכובדת מצפון מזרח ארצות הברית.
לשניים נולדו בת ובן, ג'.
דה פורסט ריצ'רדס, לימים בנקאי ושחקן פוטבול.
ריצ'רדס עבר ב-1865 לאלבמה במהלך תקופת השיקום שלאחר מלחמת האזרחים האמריקאית יחד עם אביו כדי לנהל מטע כותנה.
בגיל 21 הוא נבחר למושב בית המחוקקים הראשון של אלבמה לאחר תקופת השיקום.
ב-1868 הוא נבחר כשריף של מחוז וילקוקס, תפקיד בו הוא שימש במשך ארבע שנים.
הוא פרש מהפוליטיקה ופתח עסק לבורסקאות, שבהמשך נכנס לחובות.
הוא ארגן מחדש את העסק ובמשך שנתיים עבד כסנדלר כדי לפרוע את חובות העסק וכדי לצבור הון לעסק חדש.
לאחר מכן הוא פתח עסק מצליח בקמדן, אלבמה והיה למנהיג בקהילה.
ב-1885 עבר ריצ'רדס לשדרן שבנברסקה, שם הוא המשיך בעסקי הסחר ושימש כגזבר המחוז.
בעקבות הצלחתו בשדרן, עבר ריצ'רדס לדאגלס שבטריטוריית ויומינג, שם הוא פתח בית מסחר בשם "ריצ'רדס ולידל".
הוא גם סייע להקים את הבנק הלאומי הראשון של דאגלס, ושימש כנשיאו הראשון.
גם בית המסחר וגם הבנק נחלו הצלחה רבה, וריצ'רדס עבר לפוליטיקה, נבחר כראש עיריית דאגלס, פיקד על המשמר הלאומי של ויומינג, השתתף בוועידת החוקה לקראת קבלתה של ויומינג כמדינה בארצות הברית, וכיהן בסנאט המדינתי.
ב-1898 נבחר ריצ'רדס כמועמד המפלגה הרפובליקנית למשרת מושל ויומינג, ובבחירות הכלליות הוא הביס את מועמד המפלגה הדמוקרטית, הוראס אלגר, בהפרש של 1,394 קולות.
כמושל, קידם ריצ'רדס את צמצום השליטה של הממשלה הפדרלית על אדמות המדינה.
הוא תמך בהעברתן של קרקעות בבעלות פדרלית אל המדינה, והתנגד להחכרה של קרקעות על ידי הממשלה הפדרלית לצורך מרעה, והעדיף בעלות של המדינה או שימוש חופשי.
באותה תקופה הוא קידם הקמת מוסדות בניהול המדינה, הקצאת כספים על ידי בית המחוקקים לבתי הסוהר, מוסדות לחולי נפש, בית חולים כללי, בית ספר למוגבלים, ומעון לחיילים ומלחים.
הוא תמך בסלילת מסילות ברזל, ושימש כמנהל בחברת רכבות שניסתה לקשר את יוניון פסיפיק לאזורי כרייה בוויומינג.
ב-1902 התמודד ריצ'רדס על תקופת כהונה שנייה כמושל, והביס את ג'ורג' ט.
בק, בהפרש הקולות הגבוה ביותר במדינה מאז הקמתה ב-1890.
דפורסט ריצ'רדס נפטר בביתו שבשאיין ב-28 באפריל 1903, ארבעה חודשים לאחר בחירתו לתקופת כהונה שנייה, כתוצאה ממחלת כליות.
הוא נטמן בבית הקברות לייקויו שבעיר.
דפטומיצין (באנגלית Daptomycin) היא תרופה אנטיביוטית מסוג ליפופפטיד.
התרופה משמשת לטיפול בזיהום חיידקי מערכתי ומסכן חיים, על ידי גרם-חיוביים.
דפטומיצין משווקת תחת השם המסחרי קוביצין (Cubicin).
דפטומיצין התגלה בשנות ה-80 של המאה ה-20, כאשר קבוצת חוקרים בארצות הברית, זיהו את התרופה מתוך תמצית קרקע.
התרופה הופקה על ידי חיידק Streptomyces roseosporus, סוג חיידק שביכולתו להפיק חומרים אנטיביוטיים.
דפטומיצין אושר לשימוש רפואי על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) בשנת 2003.
דפטומיצין היא אנטיביוטיקה מסוג ליפופפטידים מעגלית.
היא משמשת לטיפול במגוון זיהומים חיידקיים הנגרמים על ידי חיידקים גראם חיוביים, כולל Staphylococcus aureus עמיד למתיצילין (MRSA) ואנטרוקוקים עמידים לוואנקומיצין (VRE).
דפטומיצין ניתנת לשימוש במגוון התוויות קליניות, כולל כאלו שאושרו על ידי ה-FDA ושימושים מחוץ להתוויות המאושרות.
תופעות לוואי שכיחות הקשורות לטיפול בדפטומיצין כוללות:
קרדיווסקולריות: לחץ דם נמוך, לחץ דם גבוה, בצקת.
מערכת העצבים המרכזית: נדודי שינה.
מערכת העיכול: שלשולים, כאבי בטן.
אחרות: תגובות באתר ההזרקה, חום, רגישות יתר.
תופעות לוואי פחות שכיחות אך חמורות שדווחו בספרות כוללות:
פגיעה בכבד (הפטוטוקסיות): עלייה ברמות אנזימי כבד (טרנסאמינזות).
פגיעה בכליות (נפרוטוקסיות): פגיעה כלייתית חריפה הנגרמת מרבדומיוליזיס.
דפטומיצין משבש את המבנה הממברנלי של החיידק והופכת אותו לחדירה.
המנגנון הספציפי כולל את הצעדים הבאים:
קישור לממברנת החיידק: דפטומיצין מתמקמת בממברנה הציטופלזמתית של החיידק על ידי אינטראקציה עם ליפידים בממברנה.
שינוי מבנה הממברנה: עם הקישור, דפטומיצין משנה את מבנה הממברנה להיות חדירה יותר.
תהליך זה גורם לדפולריזציה (שיבוש במתח החשמלי של הממברנה), ומשבשת הומאוסטאזיס של התא.
שיבוש במיקומם של חלבוני חלוקה חיוניים: אחד ההיבטים המרכזיים שצוין במאמר הוא ששיבוש המבנה הממברנלי שגורם דפטומיצין משפיע על מיקום ותפקוד חלבוני חלוקה חיוניים (כמו FtsZ), אשר מעורבים בתהליך חלוקתו של החיידק.
כתוצאה מכך, חלוקת התא נפגעת.
פגיעות בתפקוד התא: בהמשך לכך, תהליך חלוקה של החיידק נפגע, דבר שמוביל להפסקת התרבותו ולמותו.
לסיכום, דפטומיצין לא רק פוגעת בממברנה עצמה אלא גם משפיעה על חלבונים חיוניים לחלוקה, ובכך מעכבת את התרבות החיידק ומביאה למותו.
דפטומיצין מסווג כתרופה בקטגוריה B על ידי ה-FDA, כלומר מחקרים בבעלי חיים לא הראו סיכון לעובר, אך אין מחקרים מספקים ומבוקרים היטב בנשים הרות.
במחקרי רבייה בבעלי חיים, דפטומיצין לא הראה נזק לעובר כאשר ניתנה במינונים עד פי כמה מהמינון האנושי.
עם זאת, מכיוון שמחקרים בבעלי חיים אינם תמיד מנבאים תגובה אנושית, נדרשת זהירות.
ניתן לשקול שימוש בדפטומיצין במהלך ההריון אם התועלת הפוטנציאלית לאם עולה על הסיכונים הפוטנציאליים לעובר.
זה רלוונטי במיוחד לזיהומים שבהם אנטיביוטיקות אחרות אינן יעילות או אינן מתאימות.
אם נעשה שימוש בדפטומיצין במהלך ההריון, מומלץ מעקב צמוד אחר רווחת האם והעובר.
ההשפעות של התרופה על התפתחות העובר בבני אדם אינן מובנות לחלוטין.
יש להשתמש בדפטומיצין במהלך ההריון רק אם יש צורך ברור וכאשר טיפולים חלופיים אינם מתאימים.
מומלץ להתייעץ עם מומחה למחלות זיהומיות ורופא נשים.
מומלץ מעקב צמוד אחר האם והעובר במהלך הטיפול.
דפטומיצין מופרש בחלב אם, אך היקף ומשמעות ההפרשה לא נחקרו היטב.
הנקה בזמן טיפול בדפטומיצין עשויה לדרוש שקילת היתרונות של הטיפול מול הסיכונים הפוטנציאליים לתינוק.
לפי ה-FDA, לא נמצאו ראיות לסיכון לעובר במחקרים על בעלי חיים.
דפטומיצין היא תרופה יעילה, אך יש לה מספר התווית נגד, כלומר מצבים שבהם השימוש בה עשוי להיות מסוכן או לא מומלץ.
ההתוויות נגד לדפטומיצין כוללות את הדברים הבאים:
אלרגיה, או רגישות יתר, לדפטומיצין או לרכיבים אחרים בתרופה: אם יש היסטוריה של תגובות אלרגיות חמורות לדפטומיצין או לחומרים קשורים, יש להימנע משימוש בה.
היסטוריה של בעיות שריריות (myopathy) או תמס שריר (rhabdomyolysis): דפטומיצין עלולה לגרום לפגיעות בשרירים ולסיבוכים כמו רבדומיוליזיס.
אם יש למטופל היסטוריה של בעיות כאלה, יש לבצע הערכה מדוקדקת לפני השימוש.
חולים עם תפקוד כלייתי לקוי: דפטומיצין מופרשת דרך הכליות, ולכן יש לנקוט בזהירות במתן התרופה לחולים עם פגיעה בתפקוד הכלייתי.
לעיתים, יש צורך בהתאמת המינון או בהימנעות מהשימוש בתרופה.
הפרעות קצב לב: דפטומיצין עלולה להחמיר בעיות קצב לב, ולכן יש להימנע משימוש בה בחולים הסובלים מהפרעות קצב לב חמורות.
כמובן, כל מקרה צריך להיבחן בנפרד, ולרוב יש לבצע הערכה רפואית מקיפה לפני תחילת טיפול בדפטומיצין.
המועדון נוסד בשנת 1956 בשכונת פארק אבג'נדה של בואנוס איירס.
בעבר קבוצה שיחקה בליגה הבכירה וכיום משחקת בליגה השלישית בחשיבותה.
בנוסף לכדורגל למועדון יש סקציות לכדורגל באולם, כדוריד, הוקי על גלגליות וטניס שולחן.
המועדון הוקם בשנת 1956. תוך שנתיים במועדון היו כ-2,000 חברים רובם ממוצא ספרדי.
בשנת 1957 קבוצת כדורגל נכללה בהתאחדות הכדורגל הארגנטינאית ובמסגרתה החלה לשחק בליגה הרביעית.
תוך שלוש שנים היא קודמה לליגת משנה.
בעונת 1967 היא לראשונה שיחקה בליגה הבכירה אך ירדה ממנה לאחר עונה.
באותה שנה עיריית בואנוס איירס הקצתה למועדון שטח להקמת מתקני ספורט של המועדון.
בעונת 1984 חזרה לליגה הבכירה.
עונת 1985/1986 הקבוצה סיימה במקום השלישי.
לאחר 14 שנים בליגה הבכירה הקבוצה ירדה לליגת משנה בתום עונת 1997/98. בהדרגה היא ירדה לליגות הנמוכות.
בשנים 1992 ו-1993 הקבוצה שיחקה בתחרות גביע קונמבול.
נכון לשנת 2025/26 הקבוצה משחקת בליגה הרביעית של ארגנטינה.
דפורטיבו מורון (בספרדית: Club Deportivo Morón) הוא מועדון כדורגל ארגנטינאי.
המועדון נוסד בשנת 1947 בעיר מורון באזור גראן בואנוס איירס.
בעבר הקבוצה שיחקה בליגה הבכירה במשך עונה בודדת וכיום משחקת בליגת המשנה הארגנטינאית.
בנוסף לכדורגל במועדון פועלות סקציות בענפי ספורט נוספים.
המועדון הוקם בשנת 1947. בשנת 1952 הוא הצטרף להתאחדות הכדורגל הארגנטינאית וקבוצת כדורגל של המועדון השתלבה בליגה הרביעית בחשיבותה.
בשנת 1955 היא קודמה לליגה שלישית ובשנת 1959 לליגת השנייה.
בשנת 1968 היא זכתה בקידום לליגה הבכירה.
אומנם לאחר עונת 1969 בליגת העל הארגנטינאית היא חזרה לליגת משנה ולא הצליחה לעלות לליגה הבכירה פעם נוספת.
הקבוצה שיחקה לסירוגין בליגת משנה ובליגה השלישית בחשיבותה.
בתחרות גביע ארגנטינה 2016/2017 הקבוצה הצליחה להגיע למשחק חצי הגמר בו הפסידה לריבר פלייט.
הקבוצה משחקת באצטדיון נואבו פרנסיסקו אורבנו.
הוא נקרא על שם נשיא המועדון לשעבר.
הוא נפתח בשנת 2013 וכולל מקום ל-32 אלף צופים.
דפורטיבו ארמניו (בספרדית: Club Deportivo Armenio) הוא מועדון כדורגל ארגנטינאי.
המועדון נוסד בשנת 1962 באזור גראן בואנוס איירס.
בעבר הקבוצה שיחקה בליגה הבכירה וכיום משחקת בליגה השלישית.
המועדון הוקם בשנת 1962 על ידי אוהדי כדורגל ממוצע ארמני שהתגוררו באזור גראן בואנוס איירס.
בשנת 1972 הקבוצה ניצחה בתחרות הליגה החמישית והעפילה למשחקי ליגה גבוהה יותר.
בשנת 1976 היא העפילה לראשונה לליגה השלישית בחשיבותה.
בעונת 1987/1988 היא ניצחה בליגת משנה וקודמה לליגה הבכירה.
בעונת 1987/1988 הקבוצה הצליחה לשרוד וסיימה את עונה במקום ה-13. אומנם לאחר עונת 1988/1989 היא ירדה לליגת משנה ולא חזרה יותר לליגה העליונה.
בליגת משנה הקבוצה שיחקה במשך 11 עונות עם הפסקות.
בפעם האחרונה זו הייתה עונת 1989/1990. בליגה השלישית הקבוצה שיחקה במשך 38 עונות.
דפורטיבו מנדיז'ו (בספרדית: Club Deportivo Mandiyú) הוא מועדון כדורגל ארגנטינאי.
המועדון נוסד בשנת 1952 עיר קוריינטס.
בעבר הקבוצה שיחקה בליגה הבכירה וכיום משחקת בליגה הרביעית בחשיבותה.
המועדון הוקם בשנת 1952 בשם Club Deportivo Tipoiti על ידי קבוצת פועלים במפעל טקסטיל מקומי.
מכיוון שהתאחדות הכדורגל הארגנטינאית לא מקבלת שמות חברות מסחריות כחלק של שם קבוצת כדורגל, שמה שונה לשם הנוכחי.
לאחר מספר הצלחות בליגה המקומית, הקבוצה קודמה לליגת המשנה הארגנטינאית בשנת 1985. לקראת עונת 1988/1989 היא העפילה לליגה הבכירה.
היא שיחקה בה מספר עונות.
הקבוצה הייתה קרובה מאוד להעפיל לגביע ליברטדורס 1989. בשנת 1991 היא סיימה את האליפות במקום השלישי.
בשנת 1993 יו"ר הקבוצה ניסה להפוך אותה לחברת בע"מ אך ללא הצלחה.
בשנת 1995 היא נמכרה לבעלים חדשים תמורת 2 מיליון $.
לקראת עונת 1995 דייגו מראדונה מונה למאמן הקבוצה ואיתו הגיעו מספר כוכבים.
אמנם העונה הייתה מאוכזבת לקבוצה.
היא ירדה לליגת משנה אחרי 7 עונות בליגה הבכירה.
מרדונה עזב אותה והיא נמכרה תמורת דולר בודד.
בהמשך היא הוצאה מתחרויות של ליגה מקומית.
בשנת 1998 הקבוצה הוקמה מחדש.
הקבוצה חזרה לשחק בליגה מקומית בה זכתה ב-13 אליפויות (בפעם האחרונה בשנת 2021).
כיום היא משחקת בליגה הרביעית בחשיבותה בכדורגל ארגנטינאי.
דפורטיבו ריאסטרה (בספרדית: Deportivo Riestra) הוא מועדון כדורגל ארגנטינאי מהשכונה באראקאס שבבואנוס איירס.
המועדון נוסד בשנת 1931 וכיום משחק בליגת העל הארגנטינאית.
למועדון פעילויות נוספות בענפי קטרגל, כדורגל נשים והוא מפעיל גם אקדמיה לכדורגל לצעירים.
קבוצת כדורגל בשכונת נואבה פומפייה שבבואנוס איירס התארגנה בשנת 1929 והחלה להשתתף בתחרויות מקומיות.
המועדון הוקם רשמית בשנת 1931, אך רק בשנת 1946 נכלל בהתאחדות הכדורגל הארגנטינאית.
בשנת 1953 זכתה הקבוצה באליפות הליגה החמישית של ארגנטינה והעפילה לליגה הרביעית.
במשך רוב שנותיה שיחקה ריאסטרה בליגות הנמוכות.
בשנת 2014 הצליחה הקבוצה להעפיל לליגה השלישית לראשונה בתולדותיה.
בעונת 2017/2018 שיחקה לראשונה בליגת המשנה הארגנטינאית, אך ירדה לליגה השלישית לאחר עונה אחת.
היא שבה לליגת המשנה כעבור עונה, ובעקבות הצלחתה בעונת 2023 העפילה לליגת העל הארגנטינאית.
עונת 2024 בליגת העל הייתה הראשונה של ריאסטרה בליגה הבכירה.
הקבוצה הצליחה לשרוד בליגה, ובעונת 2025/2026 ממשיכה לשחק בה.
בגביע ארגנטינה 2025 הגיעה הקבוצה עד לשלב שמינית הגמר.
דפורטיבו מירנדה (בספרדית: Deportivo Miranda Fútbol Club) הוא מועדון כדורגל מוונצואלה.
המועדון שיחק בעבר בליגת העל הוונצואלית, בה זכה חמש פעמים (תחת שמות קודמים).
נכון לעונת 2025/2026 משחקת הקבוצה בליגה השנייה.
מועדון הכדורגל "דפורטיבו איטליה" הוקם בעיר קראקס בשנת 1948 על ידי קבוצת מהגרים מאיטליה.
בתחילת דרכו רשם המועדון הצלחות צנועות, אך תקופת הזוהר החלה כאשר האחים ד'אמברוסיו קיבלו את ניהולו.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 זכתה הקבוצה בשלוש אליפויות ליגה ובשלושה גביעים ונצואלים, וכן סיימה מספר פעמים כסגנית.
הקבוצה השתתפה לראשונה בגביע ליברטדורס בשנת 1964.
בשנת 1971 ניצחה הקבוצה את פלומיננסה באצטדיון מרקנה שבברזיל, כאשר פלומיננסה הייתה אז אלופת ברזיל – ניצחון שנחשב להישג היסטורי לכדורגל הוונצואלי.
לאחר פטירת האחים ד'אמברוסיו התקשה המועדון לשחזר את הצלחותיו.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 נקלע המועדון לקשיים כלכליים, ונרכש על ידי חברה איטלקית שמרכזה בסאו פאולו שבברזיל.
בעונת 1998/1999 זכתה הקבוצה באליפות ונצואלה, ובעונת 1999/2000 סיימה כסגנית.
דפורטיבו איטליה (החזרה לשם המקורי)
לקראת עונת 2006/2007 חזר המועדון לשם המקורי "דפורטיבו איטליה".
בשנת 2010 העפילה קבוצה בפעם ה-11 בתולדותיה לגביע ליברטדורס.
בקיץ 2010 שונה שם המועדון ל"דפורטיבו פטארה" בעקבות עסקת מימון עם עיריית סוקרה שבמדינת מירנדה.
השינוי גרם להתנגדות בקרב הקהילה האיטלקית בקראקס.
בתקופה זו לא רשמה הקבוצה הצלחות משמעותיות, ובשנת 2016 ירדה לליגה השנייה.
בשנת 2023 שונה שם המועדון לשם הנוכחי, "דפורטיבו מירנדה".
נכון לעונת 2025/2026 משחקת הקבוצה בהליגה השנייה הוונצואלית.
דפורטיבו טאצ'ירה (בספרדית: Deportivo Táchira Fútbol Club) הוא מועדון כדורגל מוונצואלה.
המועדון משחק בליגת העל הוונצואלית, בה זכה 11 פעמים.
בשנת 1970 ייסד איש עסקים מקומי ממוצא איטלקי בעיר סן קריסטובל, שבמדינת טאצ'ירה, מועדון כדורגל חובבני בשם ""יובנטוס".
מכיוון שבאותה תקופה לא פעלה בטאצ'ירה קבוצה מקצוענית, הוא החליט בשנת 1974 להקים על בסיס המועדון החובבני קבוצה מקצועית בשם San Cristóbal Fútbol Club.
בשנת 1978 שונה שמה של הקבוצה לשם הנוכחי – "דפורטיבו טאצ'ירה".
הקבוצה השתלבה במהרה בליגת העל הוונצואלית, ובשנת 1979 זכתה לראשונה באליפות הליגה.
בסך הכול זכתה 11 פעמים באליפות, כולל בעונות 2023 ו-2024.
בעונת 1980 בגביע ליברטדורס השתתפה הקבוצה לראשונה במפעל זה, ומאז הופיעה בו 25 פעמים.
הישגה הבולט ביותר היה בעונת 2004 בגביע ליברטדורס, כאשר הגיעה לשלב רבע הגמר.
"דפורטיבו טאצ'ירה" משתתפת ב-Clásico del fútbol venezolano – יריבות היסטורית נגד "קאראקס".
שתי הקבוצות נפגשו 128 פעמים, כש"דפורטיבו טאצ'ירה" ניצחה ב-39 משחקים, הפסידה ב-38, ו-52 הסתיימו בתיקו.
התמודדות נוספת היא Clásico andino נגד אסטודיאנטס דה מרידה.
השתיים נפגשו 128 פעמים, כאשר "דפורטיבו טאצ'ירה" ניצחה ב-68 משחקים והפסידה ב-47.
דפי אספרן היא נובלה מאת הנרי ג'יימס.
הספר מבוסס על מכתבים שכתב פרסי ביש שלי לקלייר קליירמונט.
מספר ללא שם נוסע לוונציה על מנת למצוא את ג'וליאנה בורדרו, אהבתו של ג'פרי אספרן, סופר אמריקאי ידוע.
המספר מציג את עצמו לאישה המבוגרת כדייר פוטנציאלי ומוכן לחזר אחר אחייניתה מיס טיטה, רווקה פשוט ותמימה במקצת, בתקווה להעיף מבט בכמה ממכתביו של אספרן ובכמה מסמכים אחרים ששמרה ג'וליאנה.
מיס טיטה הכחישה את קיומם של מסמכים כאלה במכתב ששלחה למספר ולהוצאה לאור שעובדת איתו, אך הוא מאמין שהיא מעמידה פנים וזאת לפי הוראותיה של ג'וליאנה.
המספר בסופו של דבר מגלה את כוונותיו למיס טיטה, המבטיחה לעזור לו.
מאוחר יותר, ג'וליאנה מציעה למכור למספר דיוקן מיניאטורי של אספרן במחיר מופקע.
היא לא מזכירה את שמו של ג'פרי אספרן, אך המספר עדיין מאמין שבבעלותה חלק ממכתביו.
כאשר האישה המבוגרת חולה המספר מעז להיכנס לחדרה ונתפס על ידי ג'וליאנה כשהוא עומד לחפש את המכתבים בשולחנה.
ג'וליאנה מכנה את המספר "נוכל הוצאה לאור" ומתמוטטת.
המספר נמלט, וכשהוא חוזר כעבור מספר ימים, הוא מגלה שג'וליאנה נפטרה.
מיס טיטה רומזת שהוא יכול לקבל את מכתבי אספרן אם יתחתן איתה.
בהתחלה הוא מרגיש שלעולם לא יוכל לקבל את ההצעה, אך בהדרגה הוא מתחיל לשנות את דעתו.
דפי אספרן הוא סרט המבוסס על האיבוד של הסופר הצרפתי ז'אן פאבאנס לרומן של הנרי ג'יימס בעל אותו שם.
הוא הוצג בפסטיבל הסרטים של ונציה.
וינס מורטון הוא עורך שאפתני המוקסם מהמשורר הרומנטי ג'פרי אספרן ומחייו הרומנטיים.
הוא נוסע לוונציה ונחוש לקבל לידיו את המכתבים שכתב לאהובתו היפה והמוזה שלו ג'וליאנה בורדרו.
ג'וליאנה מתגוררת בארמון ונציאני מפואר אך רעוע עם אחייניתה, מיס טינה.
מורטון, המתחזה לדייר פוטנציאלי, מקסים את מיס טינה, המנהלת חיים שקטים הנשלטים על ידי דודתה.
בתחילה הוא מסתיר את כוונותיו האמיתיות, אך בסופו של דבר הוא מתוודה בפני מיס טינה על תשוקתו האמיתית.
ג'וליאנה חושדת במורטון, ועימות ביניהן מראה עד כמה שברירית היא.
כשהוא חוזר, הוא שומע על מותה של ג'וליאנה.
מיס טינה מוכנה כעת לחלוק איתו את המכתבים הידועים, אך התנאי שהיא מציבה הוא תנאי שמורטון מגלה שהוא אינו יכול למלא, אחרי הכל.
מספר מבקרי קולנוע ביקרו את האיטיות של הסרט ואת הופעתו של השחקן הראשי ג'ונתן ריס מאיירס.
דֶּפְלַצְיָה היא תופעה כלכלית המאופיינת בירידה ברמת המחירים הכללית, או במילים אחרות: עלייה בכוח הקנייה של הכסף ביחס לקבוצה גדולה של מוצרים ושירותים.
ירידת רמת המחירים ועליית כוח הקניה של הכסף נובעת מצמצום היצע הכסף בשוק,
וכמו כל נכס בשוק של היצע וביקוש – כאשר ההיצע מצטמצם ערכו עולה, לכן הכסף שווה יותר והמחירים יורדים.
אין לבלבל בין דפלציה לדיסאינפלציה, שהיא ירידה בקצב האינפלציה, כלומר, מצב שבו רמת המחירים עולה, אך בקצב נמוך יותר מבעבר.
תאורטית, "רמת המחירים הכללית" מורכבת מגובה השכר עבור עבודה במשק וממחיר הסחורות והשירותים, לכן כאשר יורדת רמת המחירים הכללית (דפלציה) הצרכנים אמנם יכולים לרכוש יותר באותו סכום כסף, אך הם גם מקבלים פחות כסף כמשכורת.
הנפגעים העיקריים מדפלציה הם בעלי החוב, כגון אנשים שבחשבונם נרשמה משיכת יתר ('אוברדראפט') או מי שלקח משכנתה, שכן בזמן שהכנסתם יורדת, התשלומים שהם צריכים לשלם נשארים באותה רמה.
ירידת המחירים נוצרת כתוצאה מהאטה בפעילות הכלכלית, כאשר יש עודף היצע של מוצרים.
הואיל ואין ביקוש למוצרים, היצרנים מורידים מחירים כדי להיפטר מעודף ההיצע של מוצריהם.
ירידה בביקושים יכולה לנבוע מצמצום הצריכה הפרטית או הציבורית.
הירידה בביקושים גורמת לצמצום ייצור ולירידה בתפוקות, המביאים לאבטלה של גורמי ייצור ולפיטורי עובדים, שבעקבותיהם יש ירידות נוספות בביקוש.
במצב כזה נוצר חוסר שיווי משקל בין הביקוש להיצע.
עודף ההיצע אמור להביא לתהליך של ירידה נוספת ברמת המחירים, לצמצום התפוקה ולאבטלה.
הידיעה שהמחירים ירדו בעתיד הקרוב גורמת לאנשים לדחות את קניותיהם לטווח הקצר.
הכסף המזומן שווה יותר מיום ליום (המחירים יורדים ואפשר לקנות בו יותר) ואין טעם לסגור אותו בבנק לתקופות ארוכות (כי ייתכן שהמחירים יעלו עד שהכסף ישתחרר).
כמו כן הסכנה שבהשקעה בחברות השונות גוברת בגלל ההאטה בפעילות הכלכלית.
במשק המודרני הולכת ומתבססת נורמה של הלוואות לטווח ארוך, ובמקביל, מציאת מימון (משכנתה או סוג אחר של הלוואה) היא חלק בלתי נפרד מבניית בתים ופתיחת עסקים.
מאפיינים אלו של המשק המודרני גורמים לדפלציה להיות קשה יותר עבור ציבור לווים מתרחב והולך.
במשקים בהם רווח השימוש במתכות יקרות כאמצעי חליפין, כמו המשקים שאפיינו את סוף המאה ה-19, דפלציה נוצרת בקלות.
אספקת אמצעי התשלום לא עמדה בקצב הייצור ההולך וגובר.
שכלול הייצור הוריד את מחירי הסחורות.
קצב הגידול באוכלוסייה היה גדול יותר מקצב אספקת אמצעי התשלום, שכן יש גבול למציאת המקורות החדשים של מתכות יקרות ולשימוש במתכות אשר כבר בידי השלטון.
התוצאה של מהלך זה הייתה פחות ופחות אמצעי תשלום, בממוצע, לאדם.
במשקים כאלה נוצרו קשיחויות בשוק, לא בגלל הדפלציה כשלעצמה אלא בגלל שהירידה בכמות אמצעי התשלום לאדם הייתה מהירה יותר מהירידה במחירים.
מצב כלכלי זה הוביל לכך שמצבם של העניים התדרדר בגלל המשכורות היורדות עם שאר המחירים בשוק, ומצבם של בעלי ההון השתפר בזכות זה שהכסף שברשותם הפך נדיר יותר.
תומכי השימוש במתכות היקרות כאמצעי תשלום טוענים שלולא הקשיחויות בשוק, דפלציה הייתה מוגדרת כתופעה מבורכת שהרי ירידת המחירים פותחת פתח לעלייה בתפוקה (ולו בגלל התמיכה ביצוא).
המציאות, על כל פנים, הציבה תמונה קשה יותר.
כל המקרים של דפלציה הובילו לירידה בביקוש להשקעות, לירידה בביקוש המצרפי במשק בעקבות החשש מירידת משכורות ומפיטורין, ולפגיעה במערכת הכלכלית.
עם זאת, ישנם אנשים וארגונים שבכל זאת מרוויחים מדפלציה.
אמנם בעלי החובות הגדולים מרוויחים מן האינפלציה, כי זו שוחקת את החזרי החוב שלהם, אך הבנקים מפסידים ממנה.
לדוגמה, אם אדם לווה מאה שקלים כדי לקנות בית, הריבית על ההלוואה היא 8% והאינפלציה 3%, בפועל הוא משלם רק 5% ריבית על הלוואתו (כי האינפלציה משמעותה ירידה בערך הריאלי של הכסף ומחירים גבוהים יותר ובכסף שהחזיר האדם לבנק הבנק יכול לקנות פחות מוצרים).
אם האינפלציה עולה ל-10%, הלווה מרוויח מהלוואתו 2%, על חשבון הבנק.
במצב של דפלציה, קורה התרחיש ההפוך.
האדם לווה 100 שקלים בריבית של 8% אך האינפלציה שהייתה 3% יורדת ל-0 וממשיכה הלאה עד 5% דפלציה.
במצב זה, הלווה מפסיד פעמיים: האינפלציה של 3% נמחקת והוא לא מוחק לעצמו 3% מהחוב, ובנוסף, ירידת המחירים והמשכורות הופכת את החזרי החוב שלו לכבדים יותר.
בפועל, ישלם הלווה בקירוב 8%+5%=13% ריבית על הלוואתו, במקום 8% שהיה משלם ללא שינוי ברמת המחירים, או 5% שהיה משלם לו נמשכה האינפלציה של 3%.
הדפלציה בסוף המאה ה-19 נתנה דחיפה לדעות שקראו לנטישת בסיס הזהב בארצות הברית ומעבר לשימוש במתכת נזילה יותר כמו כסף.
רוב הכלכלנים מסכימים על כך שדפלציה ממושכת מביאה יותר נזק מאשר תועלת.
לפעמים הדפלציה מעלה את השכר הריאלי (כשהמחירים יורדים מהר יותר מן השכר – אפשר לקנות יותר), ומציבה רף חדש של שכר ריאלי המקשה על משלמי השכר לעמוד בו לאורך זמן.
בנוסף, מצב כזה בו המשכורות לא מתאימות עצמן לרמת המחירים (כמו במקרה של שכר מינימום נומינלי שאינו מתעדכן עם ירידת המחירים) מביא לפיטורין ולאבטלה.
מפרספקטיבה מוניטרית, דפלציה נגרמת בגלל עלייה בערכו של הכסף וירידה בכמות הכסף לאדם.
במשק בו אמצעי החליפין הם מתכות יקרות, דפלציה היא המצב הטבעי, שכן בני האדם מתרבים מהר יותר מקצב השגת המתכות היקרות.
גם הקפיטליזם מעודד דפלציה: אמצעי הייצור משתכללים, התחרות גוברת, היצע המוצרים גדל וגרם למחיר לצנוח עד לאיזון מלא עם הביקוש.
יש הבדל בעוצמת הדפלציה בין משקים בהם אמצעי החליפין הן מתכות יקרות לבין משקים בהם נפוץ השימוש באשראי, והכסף יותר נזיל ויותר וירטואלי.
במשקים מהסוג הראשון, נפוץ יותר סחר החליפין, ולכן, גם כאשר יש פחות אמצעי חליפין לאדם היקף החליפין במשק לא נפגע בצורה חמורה.
מלאי המתכת היקרה נדרש במיוחד ליבואנים כי בעוד שהמחירים המקומיים יורדים, המחירים בארצות אחרות נשארים בעינם.
תופעה זו מעודדת יצוא וקנייה של תוצרת מקומית במקום תוצרת חוץ (היקף הקניה במשק יורד, אבל הרכב הסל אותו קונים משתנה כך שיכיל, יחסית, יותר תוצרת מקומית מבעבר.).
דפלציה במשקים אלו מעודדת כריית מתכות יקרות ומסעות חקר לגילוין.
בכלכלה המודרנית, סחר חליפין נפוץ פחות ולכן ירידה בהיקף האשראי במשק תגרום ישירות להיקף עסקאות קטן בהרבה.
ארבעה גורמים לדפלציה בכלכלה המודרנית: שפל במחזור העסקים, מדיניות הורדת אינפלציה ממשלתית שהחטיאה את מטרתה, מדיניות מכוונת של עידוד יצוא ונפילתו של משק מתוכנן ששמר על רמת ייצור גבוהה מן הביקושים.
שפל במחזור העסקים הוא תופעה טבעית.
בימי הגאות הביקוש לסחורות עולה, הייצור עולה גם הוא, אך במקום לספק בדיוק את הביקוש ההיצע עולה יותר מדי.
במצב כזה נוצרת תחרות עזה בין היצרנים שגורמת להורדת מחירים.
הדפלציה הופכת לבעייתית ברגע שהיא יוצאת משליטה.
המחירים יורדים לרמה כזו שבה המפעלים רק מפסידים.
מפעלים אלה לא פורעים את חובותיהם לבנקים והבנקים, שצריכים לשמור על יחס הרזרבה, לא יכולים להלוות עוד כסף.
מיעוט ההלוואות יוצר ירידה נוספת בכמות הכסף שבידי הציבור ובביקושים.
אם יעקלו הבנקים את נכסי החייבים וימכרו אותם, תיווצר עליה נוספת בהיצע המוצרים, והמחירים יוסיפו לרדת.
כדי להעלות את כמות הכסף הבנק המרכזי ייאלץ להלוות כסף בריבית שלילית.
עד שנות השלושים של המאה ה-20 כלכלנים האמינו שדפלציה תיפתר מעצמה.
המחירים ירדו, הביקוש יעלה – ואז המחירים יעלו שוב.
בזמן השפל הגדול הכלכלה הקיינסיאנית קראה תגר על תפיסה זו.
על פי התפיסה הקיינסיאנית הדפלציה לא תיפתר מעצמה ולכן על הממשלה לפעול כדי להעלות את הביקוש בצורה משמעותית באמצעים מלאכותיים, ובעיקר על ידי קיצוץ במסים, עלייה בהוצאות הממשלה וגרעון מכוון.
יש שראו את השיטה הקיינסיאנית כשיטה מנצחת, לנוכח התאוששות הכלכלה האמריקאית לאחר מלחמת העולם השנייה, ויש שגרסו כי הייתה זו המלחמה שהביאה להתאוששות המשק בזכות הביקוש לחיילים שפתר את האבטלה וההשקעה בתעשיות צבאיות.
הכלכלה המוניטרית, שתפסה את מרכז הבמה מאוחר יותר, שמה דגש על הורדת הריבית כאמצעי למלחמה בדפלציה.
גישה זו התערערה לנוכח הכישלונות הגדולים שנחלה ביפן ובארצות הברית לאחר המשברים בבורסות ב־1987 וב־2000 בהתאמה.
בישראל, כמו במדינות רבות אחרות נמדדת האינפלציה, ולכן גם הדפלציה, בעיקר על פי מדד המחירים.
יש שלא החשיבו את ירידות המחירים הללו כדפלציה משום שלא הייתה ממושכת דיה והם טוענים כי מעולם לא הייתה דפלציה בישראל.
דַּפְנָה הוא קיבוץ בעמק החולה, לא הרחק מגבול ישראל–לבנון, כ-7 קילומטרים מצפון-מזרח לקריית שמונה, בתחום המועצה האזורית הגליל העליון.
נחל דן זורם בתחומו ובתחומו גם שוכן בית הספר האזורי "הר וגיא".
בצידו המערבי של הקיבוץ זורם נחל הדן ובצידו המזרחי נחל ליש.
בחלקו הצפוני של הקיבוץ זורם נחל טל.
מייסדי קיבוץ דפנה היו עולים מליטא, גרמניה ופולין שהתארגנו לקבוצה במסגרת הקיבוץ המאוחד וישבו החל משנת 1932 בגבעת מיכאל שליד נס ציונה.
כעבור 7 שנים, כשהיא מונה כמעט 250 נפש, נערכה קבוצת ההתיישבות לעלייה לקרקע בצפון עמק החולה, וב-3 במאי 1939 הוקם הקיבוץ במקומו הנוכחי כחלק ממבצע חומה ומגדל וכראשון מבין מצודות אוסישקין.
בתחילה נקרא שמו "מצודת אוסישקין א'" כשמו של הוגה המבצע "מצודות אוסישקין", שבמסגרתו עלה היישוב על הקרקע, אך לאחר התנגדות החברים שונה שמו ולבסוף נקרא כשם העיר הקדומה "דפנה" (ומבוטא בפי תושבי המקום במלעיל: דַּ֜פְנָה) ששכנה באזור בתקופה ההלניסטית וששרידיה נמצאו בסמוך.
העיר מזוהה עם "דפני של אנטוכיה" שנזכרת בספרות חז"ל ובכתבי יוסף בן מתתיהו.
בחלק מתרגומי המקרא בא השם 'דפני' תחת הָרִבְלָה, עיר בגבול הצפוני של הארץ המובטחת (על פי במדבר לד).
יוסף בן מתתיהו מתאר את האזור "והאגמים אשר לו (מצפון) משתרעים עד דפני.
ושם ארץ מעיינות-מים אשר מהם יוצא הנהר המכונה 'הירדן הקטן', ומימיו נופלים אל הירדן הגדול" ומכאן נבחר שמה.
לאחר עלייתו על הקרקע ניסה הקיבוץ לפתח ענפים שונים ומגוונים כבסיס כלכלי, אחד מהם היה גידול קנאביס לצרכים תעשייתיים.
בשל מיקומו ליד הגבול, סבל היישוב מהתקפות רבות במשך שנות קיומה של מדינת ישראל.
מספר פעמים (בין היתר במלחמת העצמאות ומלחמת לבנון הראשונה) פונו הילדים מן הקיבוץ.
פעמים רבות ירדה אוכלוסיית דפנה למקלטים עקב הפגזות או ירי קטיושות.
ב-4 בפברואר 1997 התרסק סמוך לבית הקברות של הקיבוץ מסוק יסעור ו-32 חיילים נהרגו.
מסוק נוסף התרסק באותו זמן במושב שאר ישוב הסמוך במה שנקרא אסון המסוקים.
משנת 2000 עבר הקיבוץ שינוי ומתנהל בצורה המאפשרת לחבריו לקבל את רוב השכר אליהם תוך שמירה על רמת מעורבות הדדית התומכת בחלשים, צורת התנהלות הנקראת "קיבוץ מתחדש".
אוכלוסיית הוותיקים, וביניהם מייסדי הקיבוץ, ממשיכה להתנהל בצורה הישנה בערבות של כלל החברים.
בראשית המאה ה-21 החלה הקמת הרחבה קהילתית במקום, ובשנת 2006 הושלמו בתיה הראשונים והמשפחות הראשונות נכנסו אליהם.
בין ילידי הקיבוץ נמנים רב ניצב שלמה אהרונישקי, פרופ' אליעזר יריב והיזם זוהר לבקוביץ.
כלכלת קיבוץ דפנה נשענת על מספר ענפי חקלאות, ותיירות:
חקלאות: גידולי שלחין, אבוקדו, פרדס, מטע עצי־פרי נשירים ועוד, וכן בריכות דגים ורפת.
תעשייה: ב-1964 נוסד בדפנה מפעל למוצרי הנעלה, "חרושת דפנה", שייצר מגפיים וסנדלים מפלסטיק.
שנים רבות היה הענף הרווחי ביותר בקיבוץ והעסיק עשרות עובדים (פחות משליש מהם חברי הקיבוץ).
משנות ה-70 של המאה ה-20 היו למפעל שני מפעלים שותפים – "נח" בקיבוץ חולתה ו"זיוונית" בקיבוץ עין זיוון.
בשנות ה-90 הרחיבה החברה את פעילותה והחלה לייבא מותגי הנעלה רבים ולשווק אותם ברשת חנויות ברחבי הארץ.
אולם כעבור שנים אחדות נקלעה הרשת לקשיים כלכליים ומונה לה כונס נכסים.
בראשית המאה ה-21 נסגרו שני המפעלים השותפים ומכונות הייצור שלהם עברו ל"חרושת דפנה".
בשנת 2009 עבר מפעל "חרושת דפנה" לשליטת "טבע נאות" מקיבוץ נאות מרדכי בעוד קיבוץ דפנה מחזיק במיעוט השליטה בו.
המפעל ממשיך לפעול כבעבר ונקרא "נעלי דפנה", אולם מנוהל בפועל על ידי "טבע נאות".
בנוסף יש בדפנה מפעל "ס.א.ר.
דפנה" לסרטי אלכסון ובדים לא ארוגים (נוסד ב-1978).
בשנים האחרונות עבר לייצר גם רדידים למדפסות תרמיות ועקב כך נרכש על ידי חברת "דיימקס".
המפעל ממשיך לפעול בשטח הקיבוץ.
תיירות: בדפנה פועל מלון תחת השם "רשת מלונות מטיילים" ובו 53 חדרי אירוח וקמפינג מטיילים דפנה" שבו 60 אוהלים.
ליד הקיבוץ פועלת גם מעדניה לממכר דגים בבעלות המותג "פורל הדן" – בעיקר פורלים המגודלים בבריכות הדגים של קיבוץ דן.
דפנֵה היא דמות במיתולוגיה היוונית.
דפנה היא אחת מהנאיאדות, נימפה המקושרות למעיינות, בארות, נחלים ומקורות אחרים של מים מתוקים.
על פי הסיפור, אפולו התאהב בדפנה ורדף אחריה.
כשראתה שלא תוכל לברוח, ביקשה מאביה שיעזור לה והוא הפך אותה לעץ דפנה.
מאז העץ מקודש לאפולו, ובמשחקים הפיתיים שנערכו כל ארבע שנים בדלפי, לכבודו של האל אפולו, למנצחים הוענק זר דפנה שעליו נאספו בעמק טמפה שבתסליה.
ישנן כמה גרסאות למיתוס על דפנה.
בחלקן, דפנה משכה את תשומת לבו של האל אפולו משום יופיה.
אפולו רדף אחריה ורגע לפני שנתפסה, דפנה העלתה תפילה לאביה אל הנהר, וזה הפך אותה לעץ דפנה (בעברית: ער אציל).
על פי גרסה נוספת המופיעה במטמורפוזות של אובידיוס, דפנה סירבה לכמה חתנים וביקשה מאביה, פניוס, אל הנהר המקומי, שיתיר לה להישאר בבתוליה.
אולם ארוס קופידון נוקם באפולו שלגלג על יכולות הקשתות שלו, ומשלח בו חץ שגורם לאפולו להתאהב בה ולרדוף אחריה: "כָּכָה הָאֵל וְהַבְּתוּלָה – אוֹתוֹ הַתִּקְוָה תִשָּׂא וְאוֹתָהּ – הַפַּחַד
על פי הגרסה של הייגינוס, כשאפולו רדף אחרי דפנה, אלת האדמה גאיה היא שהפכה אותה לעץ דפנה.
העץ ער אציל, שהשם "דפנה" הוא כינוי נפוץ שלו, הוא ממוצא ים-תיכוני, אך מגדלים אותו בארצות רבות כצמח תבלין ונוי.
הוא גדל בצפון ישראל כעץ בר בחורשים לחים, וכדמוי שיח בגבול הדרומי של תפוצתו.
המיתוס של דפנה והמטמורפוזה שעברה מנימפה בעלת דמות אנושית לעץ, הצית את דמיונם של אומנים לאורך מאות שנים.
נכתבו אודותיה כמה אופרות (בין השאר מאת יאקופו פרי, ומאת היינריך שיץ) וכן ישנם פסלים וציורים שלה.
רוב התיאורים האמנותיים של המיתוס מתמקדים ברגע המטמורפוזה של דפנה, שבו הפכה לעץ.
האסטרואיד 41 דפני שהתגלה על ידי הרמן גולדשמידט ב-1856, נקרא על שמה.
דפנה ארמוני (נולדה ב-13 במרץ 1956) היא זמרת, שחקנית וציירת ישראלית.
ארמוני נולדה במרץ 1956 בקיבוץ רביבים.
אביה אריק היה אדריכל נוף.
אימה הדסה (לבית מחבוב) הייתה מטפלת בילדים ואחותם של משה חובב (אביו של גיל חובב), ראומה אלדר ועמנואל (עמי) חובב.
כשהייתה ארמוני בת חמש עברה המשפחה לבריטניה בעקבות עבודתו של האב.
ארמוני התחנכה שם וזכתה לחינוך בריטי מוקפד.
המשפחה שבה לישראל לאחר חמש שנים ועברה להתגורר ברמת גן, שם למדה ארמוני בתיכון העירוני בליך.
אביה רצה עבורה קריירה בתחום הציור.
הוא ניבא לה עתיד מזהיר כציירת, והתאכזב כשבחרה לעסוק בתחום המוזיקה.
מאחר שארמוני התנסתה בתחום השירה עוד בצעירותה, הדרך לשירות בלהקה צבאית הייתה טבעית עבורה.
דפנה ארמוני שירתה בשתי להקות צבאיות:
מ-1974 ועד 1976 בלהקת גייסות השריון (בתוכניתה ה-14 והאחרונה, "מן המזרח הפרוע"), שם שימשה כסולנית בשיר שהפך להמנון החיל "בעקבי הדרך" (שוש פלדי/יאיר רוזנבלום) בעיבודו של רוזנבלום.
לאחר מכן שירתה בשירות קבע כסולנית צוות הווי חיל האוויר..
בצוות חיל האוויר זכתה ארמוני לפרסומה הראשון כשהייתה הסולנית בשיר "בתוך" (יעל טבת/יאיר רוזנבלום) שהצוות ביצע בפסטיבל הזמר והפזמון ב-1977 בעיבודו של רוזנבלום.
במהלך שירותה הצבאי הייתה בת זוגו של דויד ברוזה, אך לאחר תקופה החליטה מיוזמתה להיפרד ממנו.
בשנת 1978 שיחקה ארמוני בסרט "הלהקה" בתור נועה, החיילת החדשה בלהקה.
השיר "שלווה" (אבי קורן/יאיר רוזנבלום) בוצע בסרט על ידי ארמוני וגלי עטרי בעיבודו של רוזנבלום.
באותה השנה השתתפה ארמוני בשנית בפסטיבל הזמר והפזמון עם דודו זר, חני אליקים ומוטי דיכנה בשיר "אקומה נא".
כמו כן השתתפה באותה שנה בפסטיבל נביעות בנואיבה שם הופיעה בשלישייה עם דויד ברוזה ואחותו טליה שגם הופיעו ב"שעת מרעה", מופע של שירי מוטי בהרב בעיבודיו של שפי ישי שהועלה ב"צוותא".
בשנת 1979, נבחרה להופיע עם אריק איינשטיין ושלום חנוך וביצעה את שירו של חנוך "עד מחר".
הופעה זו הביאה לה חשיפה גדולה.
באותה השנה לוהקה לסרט ההמשך של אסקימו לימון - "יוצאים קבוע" בתפקיד שלי.
במקביל החלה לשחק בתיאטרון הקאמרי בתפקיד חיוכי סתיו במחזה "הוצאה להורג" מאת חנוך לוין ובבימויו.
ב-1981 הופיעה ארמוני יחד עם חנוך ועם שלמה גרוניך.
עוד באותה שנה שיחקה בסרט "לא לשידור" לצד גדליה בסר, וארנון צדוק, הופיעה לצידו של גרוניך בקדם אירוויזיון עם השיר "קליידוסקופ", ושרה קולות רקע באלבומו של שם טוב לוי "התעוררות".
ב-1982 השתתפה באלבום ובמופע הטלוויזיה "עמק הנהר האדום" לצד מתי כספי, ריקי גל, דורי בן זאב, ובני אמדורסקי.
היא ביצעה סולו באלבום את השיר "אני שמורת טבע" (במקור "You're Lookin' at Country" של לורטה לין, תרגום: אהוד מנור).
באביב 1984 הוציאה את השיר "אלה" (מילים ולחן: שלום חנוך, עיבוד: משה לוי ושלום חנוך), שזכה להצלחה רבה, והגיע למקום ה-12 במצעד השנתי תשמ"ד של גלי צה"ל.
עוד באותה שנה הופיעה ארמוני עם קורין אלאל, דויד ברוזה וגידי גוב, שיחקה ב"בית ספר לריקודים" מאת נתן זך בתיאטרון הקאמרי ושיחקה במחזמר "המלך ואני".
ב-1986 הוציאה ארמוני את אלבום הבכורה שלה, "דפנה ארמוני".
רוב השירים באלבום נכתבו והולחנו על ידי שלום חנוך, שהיה גם בן זוגה, וכולם עובדו על ידיו ועל ידי משה לוי.
כמה מתוכם הפכו ללהיטים מוכרים, ובהם "אוהבת אותך, עוזבת אותך", "היא תיקח אותך", "למה דווקא איתך" ו"יום פראי".
כמו כן נכלל השיר "אלה" כשגרסת האלבום שונה מגרסת הסינגל שהוציאה ארמוני שנתיים קודם לכן.
בהקלטות האלבום השתתפו ז'אן פול זימבריס, ואלון הילל בתופים וכלי הקשה, מיקי שביב בבס, חיים רומנו בגיטרות, ירוסלב יעקובוביץ' בסקסופונים, משה לוי בקלידים, סינטיסייזרים, ופסנתר, וכן חברי האלקטריק בנד של צ'יק קוריאה שהופיעו באותה תקופה בארץ.
ב-1987 שימשה כזמרת ליווי באלבומיהם של יוסי בנאי, שלמה גרוניך וחוה אלברשטיין.
בדצמבר אותה שנה השתתפה בפסטיבל שירי הילדים מספר 17 עם השיר "מנגו" (מילים: נירית ירון גרוניך, לחן ועיבוד: שלמה גרוניך).
ב-1988 הקליטה יחד עם גרוניך אלבום שירי ילדים: ספר/קלטת בשם "בגלל המנגו", שכלל לחנים שלו לטקסטים של אשתו, נירית ירון, שכתבה את הספר.
ארמוני וגרוניך אף העלו הצגת ילדים עם חומר זה.
האלבום לא יצא על גבי דיסק עד היום.
שיתוף הפעולה עם גרוניך המשיך במופע משותף ב"צוותא" ובמחזמר "אמריקה".
בשנת 1989 הוציאה אלברשטיין את אלבומה "לונדון", בו ארמוני שרה איתה בדואט את השיר "יש סיפור חדש בעיר".
בקיץ אותה הוציאה את השיר "סיפור בג'ינס" (מילים: מאיר גולדברג, לחן ועיבוד: הנרי ברטר), שזכה להצלחה והגיע למקום החמישי במצעד השבועי, ולמקום ה-37 במצעד הפזמונים השנתי תש"ן (1990) של רשת ג'.
השיר, למרות הצלחתו, לא נכלל באף אלבום של ארמוני.
בקליפ של השיר במסגרת התוכנית "זהו זה!" נראית ארמוני לצד בובות בדמות ה"גבר" שבשיר.
בנוסף, מנגינת השיר והפזמון שימשו כמוזיקה בסרט פרסומת של חברת פולגת, ובמסגרתו שיווקה החברה את המותג האיטלקי "קאררה ג'ינס" בישראל.
משנות התשעים עסקה ארמוני בציור, והשתתפה בלמעלה מעשרים תערוכות שבהן הציגה את עבודותיה.
בתקופה זו השתתפה כזמרת וכשחקנית בתוכנית הטלוויזיה הסאטירית "מוצ"ש" בהנחיית אבי אתגר לצידם של השחקנים ספי ריבלין, יעל עמית, אלי יצפאן, דב רייזר ועדי טופול.
ב-1992 הוציאה ארמוני את אלבומה השני "אשה אחת פחות", בהפקה משותפת עם יוסי פיין.
ארמוני כתבה והלחינה את רוב השירים.
באלבום תוכנן להופיע שירו של אביב גפן "אתה פה חסר לי", אך לבסוף הועבר השיר לזמרת נורית גלרון ונכלל באלבומה מאותה שנה "בתוך הסערות".
ב-1994 השתתפה בקלטת "שירי משחק לילדים של דתיה בן דור בשם "שירי משחק" ושרה את השיר "מי שטוב לו ושמח".
שיר הנושא בביצוע ארמוני הפך ללהיט ילדים גדול עד היום, כמו גם "אני נקי" (במקור בביצוע נירה רבינוביץ', מתוך התוכנית "מה פתאום").
ב-1995 השתתפה בקלטת ילדים נוספת "סודות מתוקים" משיריה של היוצרת אורית וגנפלד.
בין השנים 1998–2000 שיחקה ארמוני במיני סדרה "הסודות של כנרת".
בהמשך, הצטרפה ארמוני ללהקת שחקני תיאטרון "הבימה", שם שיחקה במחזות "מניין נשים", "נאסר א-דין", "שרים נגד אלימות" ובמחזמר "בוסתן ספרדי", בו היא ממשיכה להופיע עד היום ׁ(2016).
בתקופה זו הופיעה בפסטיבלים, בערבי משוררים ובמופעים שונים.
באותה השנה הופיעה ארמוני פעם נוספת בקדם-אירוויזיון.
מאז שנת 2000 מלמדת ארמוני פיתוח קול הן באופן פרטי והן במסגרת בתי ספר למוזיקה, משחק וקריינות.
בשנת 2000 שיחקה ארמוני בהצגת הילדים "פוקהונטס" לצידם של אלינור אהרון, אייל בוחבוט, טוביה צפיר, משה פרסטר, ופיני קידרון, בהפקה פרטית בבית החייל בתל אביב.
בשנת 2001 החלה להופיע ב"ערב שירי אלה פיצג'רלד".
בשנת 1998 שיחקה בסרט הטלוויזיה "חתולות הרעם".
ב-2006 שיחקה בעונה השלישית של הדרמה היומית "השיר שלנו" של yes, בתור מגדת עתידות.
בשנת 2009 ביצעה את שיר ה"לילה" של ערוץ לולי שאותו כתבה מירי מיירס והלחינו ועיבדו אופיר גל ואורי קליאן.
בתוכנית ביצעה ארמוני לראשונה את השיר "אתה פה חסר לי".
בהמשך אותה שנה, הציגה ארמוני תערוכת יחיד לכבוד יום הולדתו של אביה שחלה מאוד.
בקיץ 2016 השתתפה בפרסומת ל"בנק מזרחי טפחות" עם השיר "אלה", לצידו של פרזנטור הבנק דביר בנדק.
במאי 2019 השתתפה ארמוני ב"פסטיבל השיר הבא", בניהולו האומנותי של אלי ניסמן, וזכתה במקום הראשון עם השיר "שפחה את ומלכה", אותו ביצעה בדואט עם גבי ברלין.
בשנת 2023 השתתפה בעונה השלישית של תוכנית הריאליטי "הזמר במסכה" של ערוץ 12 בתור האפרוח, והודחה שישית מהתוכנית (מקום 13).
בשנת 2024 הוציאה ארמוני בהפקתו של מאור כהן את השיר "פרח מדמם", שהוקדש לזכרו של דן תורן.
בשנת 2025 יצא סרטה של ביתה אלה ארמוני "ספק ילד ספק אישה", ושודר בהוט.
בשנים 1972–1974 הייתה ארמוני בת זוגו של דורון ערן.
בשנים 1976–1980 הייתה במערכת יחסים עם שפי ישי.
בשנות ה-80 הייתה בת זוגו של שלום חנוך במשך שש שנים.
ב-14 בפברואר 1993 נולדו שני ילדיה התאומים, עדן ואלה.
ארמוני חשפה כי בשנת 2000 חלתה בסרטן, ממנו החלימה, וכעבור חמש שנים עברה שיקום לאחר אירוע מוחי.
"דפנה ארמוני" - 1986 - אלבום פלטינה
דפנה אילת (19 ביוני 1938 – 4 בנובמבר 2002) הייתה מלחינה, פזמונאית, מחזאית, תסריטאית, משוררת, מתרגמת, שחקנית וזמרת ישראלית, מחלוצות הזמר העברי.
כתבה למבצעים רבים, בראשם חוה אלברשטיין, עימה עבדה במשך שנים רבות.
כתבה, הלחינה, ותרגמה את כל שירי אלבום הבכורה של אריק איינשטיין.
מלחינת שירה של לאה גולדברג, "משירי ארץ אהבתי", וממקימי להקת גייסות השריון.
אילת נולדה בתל אביב לשחקנית שושנה דוידון לבית וייס, ילידת גרודק יגילונסקי וליעקב דוידון, יליד בוברויסק מחזאי, סאטיריקן ובעל בתי הקולנוע התל אביביים גן רינה ובית העם.
רבים ראו באילת בצעירותה כילדת פלא.
היא החלה לכתוב ולהלחין שירים בגיל שבע וכחצי עשור מאוחר יותר יצא ספרה הראשון.
היא התגייסה עם הגרעין שלה לנח"ל.
כעבור שנה עזבה את הגרעין והייתה לאחת ממייסדי להקת גייסות השריון והשתתפה בתוכנית הראשונה של הלהקה.
למדה בבית הספר למשחק בית צבי והלחנה אצל פאול בן-חיים.
אילת תרגמה שירים לשלישיית גשר הירקון, בהם "הכל בגלל האהבה" ו"שיר עולה".
שיתוף הפעולה שלה עם השלישייה הוביל לאלבום הסולו הראשון של אריק איינשטיין, שר בשבילך, שיצא ב-1966. אילת כתבה או תרגמה אחד עשר שירים לאלבום והלחינה שישה מהם.
בין השירים הבולטים באלבום שאילת כתבה והלחינה: "אל תבכי ילדה" ו"הגשם מתופף".
אילת כתבה למבצעים רבים שהבולטת בהם היא חוה אלברשטיין.בין השירים הבולטים שאילת כתבה והלחינה לאלברשטיין: "משירי ארץ אהבתי", (מילים: לאה גולדברג), "בגלל הלילה", (מילים: תרצה אתר), "שיר לאוהבים הנבונים", (מילים: נתן זך), "בלדה לבת הטוחן" ו"סולווג".
כתבה והלחינה לאלבום הבכורה של שלמה ארצי את השיר "האם עודך יפה".
לפסטיבל שירי הילדים הראשון הלחינה אילת לארצי את השיר "ארץ פומפורנל" (מילים: גלעדה לב).
ליהורם גאון הלחינה פסוקים משיר השירים וקראה לשיר במילותיו הראשונות "כי הנה הסתיו עבר".
השיר זכה לעשרות ביצועים עם השנים והפך למעין שיר עם.
לרבקה מיכאלי הלחינה אילת את "בת עשרים ושש" (מילים: חיים חפר).
לאלבום הבכורה של מירי אלוני כתבה והלחינה את אחד השירים האישיים ביותר שלה, "מונה ליזה של המאה העשרים", שהיה לשיר הנושא של האלבום.
לדורית ראובני הלחינה אילת את שירה של רחל המשוררת "כזאת אני".
אילת כתבה והלחינה שירי ילדים רבים.
בשנת 1969 הקליטה השחקנית נירה רבינוביץ' את האלבום "הרים של שוקולד" שאת כל שיריו כתבה והלחינה אילת.
בנוסף, כתבה והלחינה שירים לפסטיבל שירי הילדים, הבולט שבהם, אותו הלחינה למילותיה של תלמה אליגון, הוא "איזה יום שמח" בביצוע שולה חן שזכה לעשרות ביצועים במהלך השנים והפך גם הוא למעין שיר עם.
בשנים שלאחר מכן, כתבה תסריטים והלחינה שירים לתוכניות טלוויזיה, בהן קלאסיקות ישראליות כמו "רגע עם דודלי", "פרפר נחמד", "קסים קסם", "Seven in Heaven" ו"פלאי קלעים".
מאוחר יותר עברה לתרגום מחזות, ותרגמה מחזות רבים, ביניהם: "אומנות המשחק", "אגדת אוהבים", ו"הנערה מן הכפר".
אילת גם הלחינה מוזיקה להצגות כמו "נדי בצרה גדולה" שכתבה וביימה חגית רכבי ניקוליבסקי ו"ההרפתקה המופלאה" שכתבה וביימה גורן אגמון.
אילת שיחקה במספר מחזות תיאטרון, בין היתר כיכבה בהצגה הראשונה של "תיאטרון הזמן" שנחשב לתיאטרון הכיס הראשון בארץ.
במחצית השנייה של שנות השישים פרשה אילת ממשחק על הבמה.
כעבור כעשור וחצי, בסוף שנות השבעים חזרה אילת אל הבמה כשחקנית בהצגה "קישקשתא" בה כיכבה לצד אבי יקיר.
בנוסף, שיחקה בסרטים, הידוע בהם הוא סרטו של אורי זוהר "חור בלבנה".
אילת הייתה נשואה תקופה קצרה לחבר ילדות שלה.
מנישואין אילו השאירה את השם "אילת" שהפך לשם הבמה ושם העט שלה.
התגוררה שנים רבות ברמת השרון, ובשנותיה האחרונות התגוררה בהרצליה.
בשנת 2002 חלתה בסרטן הלבלב.
היא פנתה בתלונה למשרד הבריאות על התנהלותה של מערכת השר"פ בבית החולים איכילוב בתל אביב, ובעקבות זאת פתח משרד הבריאות בבדיקה ובסיומה פרסם את מסקנתו לפיה השר"פ בבית חולים איכילוב הפך למנגנון לא חוקי להקדמה ולקיצור תורים לבדיקות ולטיפולים.
אילת נפטרה ממחלתה ב-4 בנובמבר 2002. הייתה נשואה למשה בן-שושן ואם לשלוש בנות.
בסמוך למקום מגוריה בהרצליה הוקמה גינה לזכרה, כשבשלט הניצב בגינה יש ציטוט משירה של אילת, "מונה ליזה של המאה העשרים".
דפנה ברק-ארז (נולדה ב-2 בינואר 1965, כ"ח בטבת ה'תשכ"ה) היא שופטת בבית המשפט העליון החל ממאי 2012. תפקידים קודמים שמילאה היו פרופסור מן המניין ודקאן הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, מופקדת הקתדרה למשפט וביטחון על-שם סטיוארט וג'ודי קולטון באוניברסיטת תל אביב, ויושבת ראש האגודה למשפט וחברה.
ברק-ארז נולדה ב-2 בינואר 1965 בארצות הברית (שם שהתה משפחתה לרגל שליחות צבאית של אביה) לאלעזר וליהודית ברק, וגדלה ברמת אפעל.
אביה היה קצין חימוש ראשי בצה"ל.
במסגרת העתודה האקדמית למדה תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת תל אביב, אותו סיימה בהצטיינות יתרה.
הייתה מצטיינת מטעם רקטור האוניברסיטה במשך כל אחת משנות לימודיה.
ממוצע ציוניה דורג במקום הראשון במחזור של שנת 1987. הייתה חברת מערכת בכתב העת עיוני משפט.
עם תום לימודיה, שירתה בפרקליטות הצבאית כקצינת ייעוץ בכירה.
השתחררה משירות סדיר בדרגת סרן.
סיימה תואר שני בהצטיינות יתרה ותואר שלישי ב-1992 עם מלגת קולטון באוניברסיטת תל אביב.
נושא עבודת הדוקטורט היה: "עוולות חוקתיות: ההגנה הכספית על הזכות החוקתית", והיא נכתבה בהנחייתו של פרופסור ברוך ברכה.
את הפוסט-דוקטורט עשתה באוניברסיטת הרווארד.
מתגוררת בתל אביב, נשואה לד"ר חן ארז, רופא אף-אוזן-גרון, ואם לשני בנים.
ברק-ארז החלה את דרכה האקדמית כמרצה בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת חיפה בשנת 1991, ומשנת 1992 כמרצה בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2000 קודמה לדרגת פרופסור חבר, וב-2004 מונתה לכהונת פרופסור מן המניין.
כמו כן כיהנה כמרצה במרכז הבינתחומי הרצליה ובמכללה למינהל.
באוניברסיטת תל אביב שימשה כעורכת כתבי העת עיוני משפט (כרך יט) ופלילים (כרך ט בנושא משפט צבא וחברה).
נושאי הוראתה העיקריים היו משפט מנהלי ומשפט חוקתי.
בנוסף לכך לימדה קורסים בדיני חוזים, משפט ומגדר, הרשות במשפט הפרטי, ואמצעי תשלום.
בשנים 2000–2001 הייתה מנהלת מרכז מינרבה לזכויות אדם הפועל בפקולטה למשפטים.
בשנים 2000–2002 הייתה סגנית הדיקן בפקולטה למשפטים.
בשנים 2005–2007 שימשה כנציבת הקבילות לענייני הטרדה מינית באוניברסיטת תל אביב.
משנת 2006 כיהנה כחברה בוועדה המרכזת של האוניברסיטה.
באפריל 2011 נבחרה לכהן כדיקנית הפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב, תפקיד אותו מילאה מחודש יולי 2011 ועד סמוך למינויה לבית המשפט העליון, במרץ 2012, עת שהוחלפה על ידי רון חריס.
ברק-ארז היא חברה קבועה באקדמיה הבינלאומית למשפט השוואתי.
ברק-ארז הייתה יושבת ראש בהתנדבות של העמותה למשפט ציבורי, עמותה הפועלת מסוף שנות השמונים לקידום הדיון הציבורי בתחום זה, ובמסגרתה שימשה גם כיו"ר פורום המורים למשפט ציבורי.
בשנים 2011–2012 הייתה נשיאת האגודה הישראלית למשפט וחברה.
כמו כן שימשה כחברה במועצה להשכלה גבוהה עד למינויה לתפקיד דיקן הפקולטה.
ברק-ארז שימשה בהתנדבות כיושבת ראש המועצה לבתי דין מנהליים במשרד המשפטים בשנים 1998–2000, המייעצת לשר המשפטים בכל הנוגע לפעילותם של בתי דין שאינם בתי משפט, כמו ועדות ערר.
היא שימשה גם בוועדות ציבוריות שונות ובהן הוועדה לבחירת פרקליט המדינה (בשנת 2004), והוועדה לבדיקת חוק האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים (בשנת 2005).
קיבלה את פרס צלטנר לשנת 2006, את אות "אשת העיר" מטעם עיריית תל אביב לשנת 2006 ואת אות "נשים במשפט" לשנת 2006 מטעם לשכת עורכי הדין.
זכתה שלוש פעמים בפרס הרקטור למצוינות בהוראה.
בשנת 2011 קיבלה את פרס חשין למצוינות אקדמית במשפט, ואת אות אומ"ץ מטעם תנועת אומ"ץ, אזרחים למען מינהל תקין וצדק חברתי ומשפטי.
בשנת 2015 זכתה בפרס גורני למשפט ציבורי, ובשנת 2017 קבלה תואר דוקטור לשם כבוד מהמכון למדע המדינה פריז (סיאנס פו).
בפברואר 2008 פרסמה הוועדה למינוי שופטים את שמה של פרופ' ברק-ארז כמועמדת לכהונת שופטת בבית המשפט העליון.
ב-19 בנובמבר 2009 הודיעה הוועדה לאיתור היועץ המשפטי לממשלה שאף שכשלה במציאת מועמד מוסכם על לפחות ארבעה מחבריה, כנדרש, הרי שארבעה מועמדים ובהם ברק-ארז, זכו לתמיכה של שלושה חברים.
ב-6 בינואר 2012 נבחרה על ידי הוועדה לבחירת שופטים לכהן כשופטת בבית המשפט העליון, והושבעה ב-31 במאי 2012. בין אוקטובר 2028 לבין ינואר 2032, צפויה היא לכהן כמשנה לנשיא בית המשפט העליון.
על פי שיטת הסניוריטי הנוהגת כיום, צפויה ברק-ארז לשמש כנשיאת בית המשפט העליון בשנים 2032 עד 2035.
החל מ-18 בספטמבר 2023 משמשת ברק-ארז כיושבת ראש ועדת האתיקה לשופטים והיא צפויה לכהן בתפקיד עד ספטמבר 2029.
ברק-ארז נחשבת לשופטת בעלת גישה ליברלית מובהקת.
בשנת 2020 פסקה כי שיתוף של פרסום ברשתות החברתיות ייחשב לפרסום לשון הרע באופן עצמאי.
יחד עם זאת, על מנת להימנע מהצפת בתי המשפט בתובענות לשון הרע בגין כל שיתוף, קבעה כללי מסגרת, על מנת שלא כל שיתוף יהווה פרסום, כאמור.
בשנת 2022 סברה, בדעת מיעוט, ששני פרסומים של לשון הרע הדומים בתוכנם אך נבדלים בקהלים אליהם הם מופנים ייחשבו לאירוע אחד מבחינת פיצוי ללא הוכחת נזק.
"במישור העקרוני אני סבורה שנדרשת זהירות בקביעת גובה הפיצוי, במובן זה שאין לפסוק את מלוא סכום הפיצוי הסטטוטורי באופן אוטומטי בתביעות מסוג זה.
בית המשפט המחוזי הייתי נוטה לפסיקת פיצויים בשיעור נמוך יותר."
ברק-ארז פסקה בדעת רוב, בניגוד לעמדתה של השופטת אסתר חיות, שיש לזכות אדם שהורשע בבית המשפט המחוזי על סמך הודאתו במשטרה, בעוד קרבן העבירה הנטענת הכחישה את עצם קרות האירוע, ועדותה נתפסה כמהימנה.
היא ניתחה באריכות את חומרי החקירה והכריעה שההאשמה לא הוכחה מעבר לספק סביר.
באוגוסט 2012 חיברה ברק-ארז פסק-דין עקרוני, שקבע כי ניתן להרשיע גורמים המסייעים להלבנת הון בביצוע עבירת הלבנת ההון עצמה, ולהטיל עליהם עונש שווה לזה של העבריין העיקרי, אם פעלו במטרה לאפשר את ההנאה מהכספים המולבנים בעתיד.
ברק-ארז יצאה נגד תלונתו של עמיתה, השופט יצחק עמית, אליה הצטרף השופט עופר גרוסקופף, שנעשה שימוש מוגזם בשיח זכויות על ידי נאשמים במשפט הפלילי, וכתבה:
"לא אוכל לסיים מבלי להתייחס במספר מלים למחשבות שהעלה חברי השופט עמית בחתימת פסק דינו ביחס למה שהוצג על-ידו כדיכוטומיה בין "שיח ראיות" ו"שיח זכויות" בהליך הפלילי.
בעשותו כן הביע חברי משאלה ביחס לחזרה לשיח ראיות הממוקד בתכלית של חקר האמת העובדתית, בבחינת "חדש ימינו כקדם".
העובדה שלפעמים נעשה שימוש יתר בטענות של שיח זכויות בהליך הפלילי, או אף בהליכים אחרים, אינה גורעת מחשיבותו.
בסופו של דבר, תרומתו של שיח זה להליך הפלילי היא חיונית – הן מבחינת עשיית הצדק עצמה והן מבחינת מראית פני הצדק, שאף בערכה לא ניתן להפריז.
העיסוק במשפט פלילי כרוך בדיני נפשות של ממש, כאשר על הפרק מצויות הפגיעה בזכויותיהם של קורבנות העבירה, מחד גיסא, והאפשרות לשלול את חירותו של הנאשם, מאידך גיסא.
שיח הזכויות הוא אפוא חלק בלתי נפרד מההליך הפלילי.
כשלעצמי, אינני מקבלת אפוא את ההבחנה בין מרכז הבמה לירכתיה."
במספר ערעורים פליליים, הביעה ברק-ארז עמדה הדורשת ענישה מחמירה יותר מעמיתיה להרכב.
למשל במקרה של פלסטיני שהורשע בניסיון להברחת מכשירי טלפון לאסירים ביטחוניים, ובמקרה של אדם שהורשע בהריגה על דקירה במועדון.
בהתייחס לערעור על הרשעה בעבירות מין במשפחה כתבה: "מנקודת מבטי לא זו בלבד שעונשו של המערער אינו מחמיר, כפי שטען, ולא זו בלבד שאין להתערב בו לקולא, אלא שלכאורה הוא אף מבוסס על התחשבות לא מבוטלת בו.
במקרים כאלה – שלא ניתן אף לשער את נזקיהם – הענישה צריכה להיות מחמירה וחסרת פשרות." כך גם בערעור של אדם על חומרת עונשו בשל תקיפה, הוסיפה ברק ארז לפסק הדין: "אני מסכימה.
אוסיף עוד כי לשיטתי עונשו של המערער הועמד למעשה על הצד המקל בהתחשב בחומרת מעשיו.".
במקרה אחר, התנגדה בדעת מיעוט, להקלה בעונש לאדם שהורשע בעבירות מין.
על הדיון בעניין כתבה ברק-ארז: "בדיון שהתקיים בפנינו עמדנו פנים אל פנים רק עם המערער ומצוקותיו, ואינני מתעלמת מהן.
אולם, שומה עלינו לתת את המשקל המתאים גם לנפגעי העבירה, שעמם לא באנו בקשר בלתי אמצעי, ולאינטרס הציבורי בכללותו.
בסיכומו של דבר, אני סבורה שדין הערעור להידחות."
לעומת זאת, במקרה בו סברה שמערערת עברה שינוי משמעותי, פסקה נגד דעה חולקת של יוסף אלרון שנותר בדעת מיעוט, שיש להקל בעונשה עד כדי סטייה ממתחם העונש ההולם, מטעמי שיקום.
במקרה אחר, עכבה את התחלת ריצוי עונשו של צעיר שהורשע בשוד, כדי להשאיר לו מקום להקלה בעונש מטעמי שיקום.
ברק-ארז מדגישה את הצורך של הרשויות לנהוג בשוויוניות והוגנות בהחלטותיה, ונוטה יותר להתערב בהחלטות הרשויות לעומת חלק מעמיתיה.
בערעור ארנונה קבעה בהסכמת עמיתיה שעל הרשות "חלה חובה מתמדת ומתמשכת להפעיל שיקול דעת.
חובה זו הולכת ומתעצמת עם חלוף הזמן, במובן זה שייתכן כי החלטה שהייתה תקפה במועד קבלתה, עשויה להפוך לבלתי סבירה מכוח חלוף הזמן ושינוי הנסיבות שבא עמו".
בהתאם לכך קבעה שעל הרשות המקומית להתאים את חיובי הארנונה למצב בשטח ולא להפלות בין שכנים בחיובי ארנונה שונים שאולי היו מוצדקים בעבר.
במקרה אחר סברה בדעת מיעוט שיש לבטל החלטת הקצאה של שטח לבניית בית כנסת בגלל פגמים בנימוקי ההקצאה.
במקרה נוסף נדחתה ברוב דעות עמדתה שיש לברר לעומק את כשרות החלטת מועצת התכנון על קבלת תוכנית לתל שילה, והתאמת התוכנית לייעוד הארכאולוגי של האתר.
בבג"ץ 1756/10 עיריית חולון נ' שר הפנים, קבעה כי רשות מקומית רשאית לגבות, בנוסף לארנונה, אגרת פינוי פסולת בגין פסולת מסחרית, לפי העיקרון של "המזהם משלם";
בבג"ץ 7245/10 עדאלה - המרכז המשפטי לזכויות המיעוט הערבי בישראל נ' משרד הרווחה, פסקה יחד עם עמיתותיה להרכב, כי תנאי שנקבע בתיקון לחוק הביטוח הלאומי שלפיו מותר להתנות תשלום קצבת ילדים בחיסון הילדים - הוא חוקתי;
בבג"ץ 2030/12 אורי הדר נ' הממונה על שוק ההון, קבעה שהחוק אינו מחייב גביית דמי ניהול אחידים בקופות גמל, אבל הורתה לממונה על שוק ההון לחייב את קופות הגמל ליידע את המבוטחים על דמי הניהול הדיפרנציאליים.
במיוחד, נוטה ברק-ארז להתערב בהחלטת הרשויות בהתייחס לטענות של נזקקים, למשל לגבי זכויות בדיור ציבורי.
כך במקרה אחד היא הייתה בהרכב שופטים שהביאה את המדינה להסכים להשיב אישה לרשימת ההמתנה של הדיור הציבורי למרות שסירבה לדירות שהוצאו לה, לאור המצוקה המיוחדת של אותה אישה.
במקרה אחר היא סברה בדעת מיעוט שאין לשלול את ההכרה בעותר כדייר ממשיך בניגוד לעמדת חבריה להרכב.
כן הייתה בדעת מיעוט שיש לאפשר לעותרת לרכוש דירה של הדיור הציבורי בתנאי מבצע.
במספר תיקים מנהליים ואזרחיים נוספים נותרה ברק-ארז בדעת מיעוט בפסקי דין בהם ביקשה להגן על בעלי דין חלשים אל מול הרשויות או חברות גדולות.
בעע"מ 823/12 קליסה נ' שמעון, נותרה ברק-ארז בדעת מיעוט, וסברה שחברת עמידר צדקה כשהעדיפה את שיקול הנזקקות של משפחה בת שמונה נפשות על פני השיקול של הסתייגות מפעולה שלא כדין - המשפחה הציבה קרוואן ללא רשות בחצר הנכס.
בע"א 4352/15 ביקשה ברק ארז לקבוע, בדעת מיעוט שרשות המיסים, כנושה, לא תוכל לגבות חובות של חייב מדירה שהועברה כ-15 שנים קודם לכן לקרוב משפחה, בגלל שיהוי כבד בהגשת הבקשה.
באחד המקרים קבעה שחברת ביטוח צריכה להעניק פיצוי חלקי על נזק שנגרם לרכב בעת שנהג הרכב היה מתחת לגיל שנקבע בפוליסה.
עמדתו זאת נדחתה לבסוף ברוב דעות בדיון נוסף.
מחקרה של דפנה ברק-ארז עוסק בעיקר בתחום המשפט הציבורי, הכולל את המשפט החוקתי ואת המשפט המנהלי.
בתחום המשפט החוקתי היא כותבת בעיקר בנושאי זכויות אדם ואזרח.
בתחום המשפט המינהלי, שמתמקד במערכת היחסים שבין השלטון לאזרחים, היא עוסקת בעיקר בהשפעת הבירוקרטיה על זכויות אדם, בדמוקרטיזציה של ההליך המנהלי ובהשפעת ההפרטה על זכויות אדם ואזרח בישראל.
תחום התמחות ספציפי שלה בתוך המשפט המינהלי הוא פעילותן העסקית של רשויות מנהליות, שחורגת מן המתכונת השלטונית המסורתית של פעילות בתוקף סמכויות חקיקתיות, תוך שימוש בחברות, חוזים ומכרזים למטרות שלטוניות וציבוריות.
מאמרים רבים של ברק-ארז עוסקים בתחום המשפט המינהלי.
היא בחנה את ההשפעה של בירוקרטיה על זכויות אזרחים, נושא שיש לו חשיבות רבה לנוכח העובדה שמימוש הזכויות בא לידי ביטוי באופן שבו הרשויות מפעילות אותם.
היא תיארה תהליך של כרסום בירוקרטי בזכויות.
ברק-ארז חוקרת גם בתחום הזכויות החברתי, ששאלת ההכרה בהן מהווה מחלוקת חדשה בתחום המשפט החוקתי, לרבות הזכות לחינוך, הזכות לבריאות והזכות לקיום בכבוד.