tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עקרונות הצ'וצה המרכזיים הם שעל האומה לקדם את עצמאותה (jaju) באמצעות בניית כלכלה לאומית (jarip) ושימת דגש על הגנה עצמית (jawi), על מנת לכונן סוציאליזם.
הצ'וצ'ה ספגה ביקורת מחוקרים ומשקיפים רבים, שכינוה מנגנון שמזין את המשטר הטוטליטרי של קוריאה הצפונית, ומצדיק את בדלנותה הקיצונית ואת עושק אזרחיה.
הצ'וצ'ה תוארה גם כצורה של דת לאומית קוריאנית, שמעלה על נס את משפחת קים כמצילי "הגזע הקוריאני" ופועלת כמסד לפולחן אישיותם.
בשני המקרים הדבר נבע מספק באשר ליתרונות בהשתייכות למשטר הסובייטי, ושתי האידאולוגיות יצרו תמריץ לפנייה בכיוון העולם השלישי במדיניות החוץ.
הואנג ג'אנג יופ, שהיה תקופה ליועץ בכיר של קים בתחום האידאולוגיה- גילה את נאומו של קים משנת 1955, בזמן שאותו קים- לאחר שייסד פולחן אישיות, שאף לייסד גרסה משלו למרקסיזם-לניניזם- סוג של "אני מאמין" עצמאי משלו שיגדיר את החברה בקוריאה הצפונית.
מקורות צפון קוריאניים הצליחו להתחקות אחרי ראשיתו של רעיון הצ'וצ'ה בנאום מ-30 ביוני 1930 שעשה קים איל סונג- שהיה אז בן 18, וכנראה עוד טרם נשא אז תפקיד בכיר כלשהו.
בנאומו של קים איל סונג מ-1955, הנאום הראשון שעסק בצ'וצ'ה, מצהיר קים:
קים מתרכז בחשיבות החינוך ולמידת ההיסטוריה של קוריאה.
דרך החינוך להיסטוריה העצמית של אנשי קוריאה "תומרץ הגאווה הלאומית שלהם וההמונים הרבים יעוררו לכדי מאבק מהפכני".
במהלך נאומו מדבר קים על אירועי עבר משמעותיים ומסביר איך תוצאות מסוימות יכלו להימנע.
הוא מדגיש את חשיבות זיכרון מאבקם ושאי-למידה מהעבר, או הכחשתו, "ייחשב לכך שאנשינו לא עשו כלום".
קים איל סונג התווה את שלושת עקרונות היסוד של הצ'וצ'ה בנאומו ב-14 באפריל 1956, "אודות בניה סוציאליסטית והמהפכה הצפון-קוריאנית ברפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה":
שליטה הקודם של קוריאה הצפונית, קים ג'ונג-איל, חיבר הצהרה רשמית מקיפה אודות צ'וצ'ה במסמך מ-1982 בשם "אודות רעיון הג'וצ'ה".
קים החזיק בסמכות הסופית לגבי פרשנות האידאולוגיה המדינתית ושילב את מדיניות הסונגון (קדימות לצבא העם) לתוכה ב-1996.
לפי "אודות רעיון הג'וצ'ה" של קים ג'ונג-איל, יישום הצ'וצ'ה במדיניות ממשלתית מצריך את הבאים:
לאומה חייבת להיות עצמאות במחשבה ובפוליטיקה, כלכלה פנימית המספקת לעצמה את כל צרכיה ותלות-עצמית בביטחון.
מדיניות חייבת לשקף את הרצון והשאיפות של ההמונים ולהפעיל אותם בצורה מלאה במהפכה ובבניה.
שיטות המהפכה והבניה חייבות להיות מתאימות למצבה של המדינה.
העבודה החשובה ביותר במהפכה ובבניה היא לעצב את אידאולוגיית העם לקומוניזם ולהניע אותם לפעולות בניה.
נקודת המבט של הצ'וצ'ה מחייבת נאמנות מוחלטת למפלגה המהפכנית ולמנהיג.
בקוריאה הצפונית, אלו "מפלגת הפועלים של קוריאה" והמפקד העליון, קים ג'ונג-און.
במהלך ועידת המפלגה הרביעית שנערכה באפריל 2012, הוסיף קים ג'ונג-און והגדיר את הצ'וצ'ה כמחשבתו המקיפה של קים איל-סונג, שפותחה והועמקה בידי קים ג'ונג-איל, ולכן אפיין אותה כ"קימאילסונגיזם-קימג'ונגאיליזם".
בהיסטוריה הצפון קוריאנית הרשמית, נטען כי אחד היישומים הראשונים של הצ'וצ'ה היה תוכנית החומש של השנים 1956 - 1961, הידועה גם כתנועת צ'ולימה (Chollima Movement).
תוכנית החומש כללה פיתוח כלכלי מהיר של קוריאה הצפונית, תוך התמקדות בתעשייה כבדה, כדי להבטיח עצמאות פוליטית הן מסין והן מברית המועצות.
תנועת צ'ולימה ("סוס אלף הלי" - הסוס המעופף הקוריאני) יישמה את אותה שיטה של ריכוז מדיני מתוכנן שהחלה עם תוכנית החומש של ברית המועצות ב-1928. הקמפיין עלה בקנה אחד והיה דומה בחלקו לתוכנית החומש של מאו והקפיצה הגדולה קדימה שהחלה שנתיים אחרי הצ'ולימה.
קוריאה הצפונית כנראה הצליחה להימנע מהאסונות שנבעו מ"הקפיצה הגדולה קדימה".
למרות שאיפותיה להסתמכות עצמית, קוריאה הצפונית ממשיכה להישען על תמיכה כלכלית ממדינות אחרות, ללא הפסקה.
היסטורית, קוריאה הצפונית קיבלה את מרבית תמיכתה מברית המועצות עד להתפרקותה ב-1991. בתקופה שלאחר מלחמת קוריאה, קוריאה הצפונית נשענה על תמיכה כלכלית והלוואות ממדינות "חברות" מ-1953 ועד 1963 וכן הסתמכה משמעותית על סיוע תעשייתי סובייטי בין השנים 1953 - 1976.
רעיון הצ'וצ'ה עצמו עלה בהדרגה כדוקטרינה אידאולוגית שיטתית תחת הלחץ הפוליטי של הפיצול הסיני-סובייטי.
פיתוח גישה עצמאית למרקסיזם לניניזם היה הכרחי כדי להישאר נייטרלי בשעה שהפיצול התעצם.
האידאולוגיה נותרה שולית במשך כעשור, עד להגחתה מחדש כשאיל סונג דיבר אודות עקרונות הצ'וצ'ה בפני הכוחות המזוינים העממיים של קוריאה הצפונית ב-1963.
לאחר קריסת ברית המועצות נקלעה כלכלת צפון-קוריאה למשבר ובעקבותיו כשלים תשתיתיים שתרמו לרעב החמור של אמצע שנות ה-90. לאחר כמה שנות רעב, הרפובליקה העממית של סין הסכימה להחליף את ברית המועצות כספקית סיוע עיקרית וסיפקה עזרה הומניטרית בשווי של מעל 400 מיליון דולר בשנה.
מאז 2007 הובטח לקוריאה הצפונית (אם כי לא בוצע בפועל) שתקבל אספקה רחבה של מזוט ועזרה טכנית, כפי שנקבע במסגרת שיחות ששת הצדדים .
בשנת 2005 הייתה צפון-קוריאה המדינה השנייה בגודלה שקיבלה סיוע בינלאומי במזון וממשיכה לסבול ממחסור כרוני במזון.
ב-1972, החליפה הצ'וצ'ה את המרקסיזם לניניזם כאידאולוגיה רשמית בחוקה המתוקנת של קוריאה הצפונית.
השינוי נעשה בתגובה לפיצול הסיני-סובייטי.
אף על פי כן, הוגדרה הצ'וצ'ה כ"יישום יצירתי של המרקסיזם-לניניזם".
קים איל סונג הוסיף והסביר כי הצ'וצ'ה אינה רעיון מקורי של צפון-קוריאה ושבעבודתו לניסוחה הוא בסך הכל הדגיש את האוריינטציה התכנונית, שטבועה בכל מדינה סטליניסטית.
לאחר התמוטטותה של ברית המועצות, התורמת העיקרית לכלכלת קוריאה הצפונית, בשנת 1991, הושמטו כל ההתייחסויות למרקסיזם-לניניזם מהחוקה המתוקנת של שנת
1998. מספר ביטויים מרקסיסטים-לניניסטים נותרו בשימוש מדי פעם אך בשנת 2009 המילה קומוניזם עצמה הושמטה מהחוקה.
עם זאת, ייסוד רעיון הסונגון באמצע שנות ה-90 מינה רשמית את הצבא, ולא את מעמד הפועלים, ככוח המהפכני המרכזי של קוריאה הצפונית.
פרשנים, עיתונאים ומלומדים רבים מחוץ לקוריאה הצפונית משווים את הצ'וצ'ה לסטליניזם וקוראים לקוריאה הצפונית מדינה סטליניסטית.
מספר מומחים טענו אחרת וניסו לאפיין את צפון-קוריאה כקורפורטיבית (ברוס קאמינגס), לאומנית מבוססת-גזע (בריאן מאיירס), מונרכיסטית, תאוקרטית או ככזו בה פועלים לוחמי גרילה.
בשנים 1957 - 1961 תוכנית החומש תיעדפה במקום גבוה את שיקומן של תעשיות מרכזיות שנהרסו במלחמה ומיקמה את מוצרי הצריכה בסוף טבלת העדיפויות.
ההטיה לכיוון בנייתן מחדש של התעשיות העיקריות "בשילוב סיוע גדול וחסר תקדים מברית המועצות, דחף את הכלכלה לשיעורי צמיחה גבוהים בשנות ה-50 ובשנות ה-60".
בעוד שמוצרי צריכה יום-יומיים כגון עטים ושעונים היו נדירים בצפון-קוריאה שלפני המלחמה בשנת 1949, באמצע שנות ה-60 כלכלת צפון-קוריאה צמחה מהר יותר מזו של קוריאה הדרומית.
תחת הצ'וצ'ה, מטרתה הכלכלית של קוריאה הצפונית השתנתה ל"בניית מדינה שופעת וחזקה שיכולה לערוב לחופש של עמנו".
קים איל-סונג הציע להגן על החופש של הכלכלה הלאומית באמצעות הסתמכות על משאבים פנימיים ושאיפה לעצמאות ממשאבים זרים.
בהיצמדות לעקרונות הצ'וצ'ה של חופש ועצמאות פוליטיים וכן עצמאות ואי תלות בכלכלה, כפי שהעקרונות האלו שורטטו בידי קים איל-סונג ב-1965, המדינה בודדה את עצמה משאר העולם.
לקוריאה הצפונית היה מספר מועט של קשרים דיפלומטים עם עמים אחרים, עד להתמוטטותו של הגוש הסובייטי, שהכריח אותה ליצור קשרים חדשים.
ראוי לציין שרעיון העצמאות וחוסר התלות הכלכלית היה שונה ממדינות אחרות שניתקו עצמן מהכלכלה העולמית, וכלכלותיהן חוו האטה או הידרדרות.
כלכלתה של קוריאה הצפונית לא חוותה האטה אלא צמיחה עד שנות ה-80.
תאורטית, יציאתה של קוריאה הצפונית מהכלכלה העולמית נועדה ליצור אי תלות ועצמאות ממדינות אחרות.
בפועל, לעומת זאת, האומה הצפון-קוריאנית נאלצה להסתמך על סיוע מברית המועצות, ומאוחר יותר מסין, לצורך תמיכה במחייתה.
דוגמה אחת של הצורך בסיוע חיצוני אירעה ב-1986, כשקים איל סונג הציב יעד ייצור של עשרה מיליוני טונות של תבואה.
כאשר התוכנית נכשלה והמדינה ייצרה ארבעה מיליוני טונות תבואה בלבד, היא פנתה לסיוע חיצוני לצורך קבלת שני מיליוני טונות תבואה נוספים.
בעזרת ששת מיליוני טונות התבואה הצליחה המדינה לספק את כמות המזון המינימלית להזנת האוכלוסייה.
המשבר הכלכלי של קוריאה הצפונית המשיך במהלך שנות ה-90. "מרבית האשמה יוחסה לא למערכת הסוציאליסטית המגושמת של קוריאה הצפונית, אלא ל'התמוטטות המדינות הסוציאליסטיות והשווקים הסוציאליסטים בעולם', ש'הרסו' שותפות סחר רבות של פיונגיאנג והסכמים".
נפילתו של השוק הסוציאליסטי ושותפים למסחר הובילו את קוריאה הצפונית למשבר שלא ניתן היה להשתלט עליו במסגרת גבולות הכלכלה הפנימית.
כתוצאה, בסתירה לפילוסופיית האוטרקיה של הצ'וצ'ה, ייסדה קוריאה הצפונית את אזור הכלכלה והסחר הפתוח Najin-Sonbong במהלך אמצע שנות ה-90.
משקיעים חיצוניים מהונג-קונג, בריטניה, יפן, צרפת, קוריאה הדרומית, ארצות הברית וארצות נוספות פתחו מתקני ייצור בקוריאה הצפונית.
במקביל פתחה קוריאה הצפונית את אזור התעשייה שליד העיר קאסונג (Kaesŏng) לייצוא עד שנת 2010, בה אכפה קוריאה הדרומית סנקציות כלכליות לאחר עליית השמרנים בדרום ב-2008 וההטבעה של ספינה מלחמה דרום קוריאנית.
עיקרון הצ'וצ'ה השלישי, העוסק בהסתמכות עצמית על ההגנה הלאומית, ובמיוחד אחרי יישום מדיניות הסונגון (קדימות לצבא העם) בידי קים ג'ונג-איל, גרם לקוריאה הצפונית להוציא חלק משמעותי מתקציבה לצרכים צבאיים והקטין את כמות ההון שיכלה לשמש לצורך פיתוח כלכלי.
מוערך כי כ-25% מתקציבה השנתי של קוריאה הצפונית הולך לצרכים צבאיים.
ארגוני זכויות אדם ופרשנים פוליטיים כמו בריאן ריינולדס מאיירס מדווחים בקביעות כי המצב הממשי בקוריאה הצפונית אינו תואם כלל את עקרונות הצ'וצ'ה ומצטטים את העובדה שכלכלת קוריאה הצפונית הסתמכה משמעותית על ייבוא וסיוע חיצוני, הן לפני והן אחרי התמוטטות גוש המסחר הקומוניסטי.
בנוסף טענו הביקורות שלדעתו של העם הצפון קוריאני לא היה משקל בקבלת החלטות.
תאורטיקן הצ'וצ'ה הבכיר הואנג ג'אנג יופ הוסיף את קולו לביקורות הללו לאחר שערק לקוריאה הדרומית, למרות שעדיין האמין ברעיון הצ'וצ'ה, כפי שהבין אותו.
הד"ר למדע המדינה האן ס.
צ'וצ'ה כאידאולוגיית חזית המסתירה השקפת עולם לאומנית
בריאן ריינולדס מאיירס בספרו The Cleanest Race דוחה את הטענה שהצ'וצ'ה היא האידאולוגיה הצפון קוריאנית העיקרית.
הוא מתייחס להערצה הציבורית לרעיון הצ'וצ'ה ככזו שנועדה להטעות זרים ומצביע על כך שהחוקה האחרונה של קוריאה הצפונית, משנת 2009, השמיטה כל אזכור לקומוניזם.
מאיירס טען שהצ'וצ'ה היא זיוף שפותח כדי לתאר את קים איל-סונג כהוגה פוליטי, בדומה למאו דזה-דונג.
לפי The Cleanest Race, ממשלת קוריאה הצפונית הוקמה כימין קיצוני ולא כשמאל קיצוני, בשל מדיניות ה"צבא קודם", הגזענות והפחד מזרים, כפי שבאו לידי ביטוי בניסיון הלינץ' של הדיפלומטים האפרו-קובניים וההפלות בכפייה של נשים צפון קוריאניות שהרו מסינים אתניים.
במהלך המלחמה הקרה, קוריאה הצפונית קידמה את הצ'וצ'ה ואת עיקרון ה"הסתמכות העצמית" כדרך עבור מדינות אחרות, בייחוד מדינות העולם השלישי, לפיתוח כלכלתן.
זה הסתיים בהפיכה צבאית באינדונזיה.
נשיא רומניה ניקולאה צ'אושסקו התרשם מהניידות האידאולוגית בקוריאה הצפונית במהלך ביקורו באסיה ב-1971 וזמן קצר לאחר מכן החל בתוכנית לפיתוח עירוני ברומניה בעלת מאפיינים דומים לצ'וצ'ה.
הממשלה הצפון קוריאנית אירחה את הסמינר הבינלאומי הראשון בנושא צ'וצ'ה בספטמבר 1977. Korean Central News Agency, סוכנות הידיעות המרכזית הקוריאנית, ו-Voice of Korea, הרדיו הצפון-קוריאני, מתייחסות לעיתים לטענות של קבוצות לימוד ומחקר בנושא הצ'וצ'ה ממדינות אחרות.
שתיים מהקבוצות הבולטות ביותר בתחום הן International Institute of the Juche Idea ביפן ו-Korean Friendship Association, ארגון בינלאומי המונהג בידי אזרח ספרדי.
קבוצות לימוד אחרות בנושא הצ'וצ'ה לא מתפרסמות מחוץ לתקשורת הצפון-קוריאנית ושיעור פעילותן, ככל שהוא קיים, אינו ברור.
קים ג'ונג איל הדגיש כי מדינות אחרות אינן צריכות ליישם את הצ'וצ'ה בצורה זהה לקוריאה הצפונית, אלא צריכות להשתמש בשיטות המתאימות למצב.
הממשלה הצפון קוריאנית וארגונים הקשורים אליה משתמשים בשילוב של הלוח הגרגוריאני עם שנת צ'וצ'ה המבוססת על תאריך ה-15 באפריל 1912, תאריך הולדתו של קים איל-סונג, כשנה 1. הלוח הוצג לראשונה בשנת 1997. החודשים זהים לחודשי הלוח הגרגוריאני הרגיל.
במקרים רבים, שנת הצ'וצ'ה מצוינת לאחר שנת הספירה, לדוגמה "27 ביוני 2007 צ'וצ'ה 96".
אבל בפרסומים הצפון קוריאנים שנת הצ'וצ'ה לרוב מצוינת לפני שנת הספירה המתאימה, כך לדוגמה: "צ'וצ'ה 96 (2007)".
לוחות שנה המבוססים על עידנים פוליטיים ניתן למצוא גם בשיטה היפנית לתיארוך מבוסס עידן (nengō ) ובלוח מינגו ברפובליקה הסינית (טאיוואן), למרות ששני לוחות אלו אינם מבוססים על לידתו של אדם ספציפי, כמו בלוח הגרגוריאני ובלוח צ'וצ'ה.
באוגוסט 1997 הוועידה העממית המרכזית של קוריאה הצפונית הכריזה על הסדרה של נושא השימוש בלוח עידן הצ'וצ'ה (ספירת שנים משנת 1912 בה נולד קים איל סונג).
התקנות החדשות קובעות כי עבור תאריכים לפני שנת 1912 ייעשה שימוש בלוח הגרגוריאני בלבד, כך שאין שנת צ'וצ'ה "שלילית" או ספירה "לפני צ'וצ'ה".
ביקורות על הצ'וצ'ה טוענות כי "שיטת התיארוך של הצ'וצ'ה", המבוססת על תאריך לידתו של אדם במקום על עידן פוליטי, משקפת מסורת שושלתית בה שמות העידנים נקראים על שם קיסרי יפן וסין, כמו גם הקיסרים הקוריאנים, שהשתמשו גם כן בשיטה בעבר.
צ'וקצ'י ידועה גם בשם צ'וקות היא שפה פלאו-אסיאתית וצ'וקוטקו-קמצ'טקית, שפתם של בני העם הצ'וקצ'י שמקום מושבם ב שברוסיה.
השפה קרובה לשפת קורייאק, שהיא שפה נוספת ממשפחת השפות הצ'וקטקיות.
על פי מפקד האוכלוסין ברוסיה לשנת 2002, מספר דוברי הצ'וקצ'י הוערך כ-7,000 עד 15,700 נפש.
מספר דוברי הצ'וקצ'י נמצא בירידה, כשבני העם הצ'וקצ'י מאמצים לעצמם מאפיינים רוסיים ובין היתר השפה הרוסית.
פחות ממאה דוברי צ'וקצ'י דיווחו כי אינם דוברים רוסית כלל.
השפה מוגדרת על ידי אונסק"ו כשפה בסכנת הכחדה.
שפת הצ'וקצ'י נכתבת באלפבית קירילי עם השפעות קלות לטיניות:
צ'וקה הריסון אומונה הוא פוליטיקאי בריטי.
כיהן כחבר בית הנבחרים הבריטי מטעם מחוז סטריטהאם מלונדון רבתי.
אומונה נולד לבנט ופלישיה אומונה, ברובע למבת' בדרום לונדון.
אביו היה ניגרי שהיגר לבריטניה באמצע שנות השישים, החל לעבוד כשוטף כלים ומכוניות והפך לאיש עסקים מצליח.
ב-1992, כשהיה בן 13, נהרג אביו של אומונה בתאונת דרכים בניגריה.
אמו ממוצא אירי-אנגלי שאביה, סר הלנוס מילמו, שירת כקצין מנהלת המבצעים המיוחדים במלחמת העולם השנייה, היה חוקרו של קים פילבי, תובע במשפטי נירנברג ושופט בבית המשפט העליון.
אומונה סיים בשנת 2001 לימודי תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת מנצ'סטר, במהלך התואר למד שנה באוניברסיטת בורגון בצרפת.
ב-2002 סיים תואר שני בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת נוטינגהאם טרנט.
בתום לימודיו החל לעבוד כעורך דין בפירמת הרברט-סמית' בלונדון.
ב-2006 הצטרף לפירמת רוקמן-לנדאו המתמחה בתחום דיני עבודה.
במקביל לעבודתו היה פעיל במפלגת הלייבור, כתב מאמרי דעה, הופיע כפרשן פוליטי באמצעי התקשורת השונים והיה עמית בכיר בצוות החשיבה קומפאס המזוהה עם המפלגה.
ב-2008 נבחר לייצג את המפלגה לקראת הבחירות למושב מחוז סטריטהאם בבית הנבחרים.
הוא ניצח בבחירות הכלליות ב-2010 לאחר שזכה בכ-42.8% מקולות המצביעים לעומת 35.8% למועמד המפלגה הליברל-דמוקרטית ו-18.3% למועמד המפלגה השמרנית.
בתחילת דרכו הפרלמנטרית הוא כיהן כחבר ועדת הכספים של בית הנבחרים.
במאי 2011 מונה לשר צללים לענייני עסקים קטנים ובינוניים, באוקטובר 2011 מונה לשר העסקים והחדשנות בקבינט הצללים של אד מיליבנד.
ב-2015 נבחר פעם נוספת לפרלמנט לאחר שזכה ב-53% מקולות המצביעים.
בעקבות תבוסת מפלגת הלייבור בבחירות הכלליות בבריטניה ב-2015, ניתח אומונה את התוצאות במאמר שפרסם בהגרדיאן, וציין כי המפלגה התמקדה יתר על המידה בגרעין הקשה של בוחריה ולא פנתה למעמד הביניים שמהווה את רוב הציבור ושהיא יצרה את הרושם שהיא אינה לצידם של עסקים מצליחים.
הוא קרה לנסח חזון לבריטניה בהשתלבותה בעולם הגלובלי המשתנה, לנצל את עוצמותייה שהן מוסדות ההשכלה הגבוהה, התעשייה, היזמות, האוכלוסייה המגוונת והבריתות שלה על מנת להביא לשגשוג, וכן להתמודד עם מציאת פתרונות לבעיות שהובילו לאווירה בציבור נגד ההגירה, כגון משבר הדיור.
במאי 2015 הכריז על כוונתו להתמודד בבחירות להנהגת מפלגת הלייבור, אך כעבור שלושה ימים נסוג מכך.
לאחר בחירתו של ג'רמי קורבין למנהיג הלייבור עזב אומונה את תפקידו בממשלת הצללים של המפלגה.
בפברואר 2019 פרש אומונה ממפלגת הלייבור יחד עם עוד שישה מחברי בית הנבחרים, על רקע משבר אמון במנהיגותו של קורבין, והתגברות האנטישמיות מצד חברי המפלגה.
הפורשים הקימו סיעה עצמאית בשם The Independent Group, והוא נבחר לדובר הרשמי של הקבוצה.
ביוני 2019 הצטרף למפלגה הליברלית-דמוקרטית, הוא התמודד בבחירות 2019 במחוז לונדון-וסטמינסטר, אך הפסיד למועמד המפלגה השמרנית.
צ'וקֵקיראו (בספרדית: Choquequirao, בקצ'ואה: Chuqik'iraw) היא עיר עתיקה בדרום פרו השוכנת בסמוך לרכס הרי הסלקנטאי ולעיר קוסקו.
הוקמה ונשלטה בעבר על ידי האינקה, ודומה במבנה שלה ובארכיטקטורה שלה למאצ'ו פיצ'ו.
פירוש המילה "צ'וקי" היא מתכת יקרה או זהב ו"קיראו" משמעותה עריסת תינוק.
העיר ננטשה ונחשפה מחדש לאחר חפירות ארכאולגיות.
העיר נמצאת בגובה 3,050 מטר גובה וניתן להגיע אליה ביומיים הליכה (אין גישה לכלי רכב).
העיר נוסדה ב-1536 וננטשה ב-1572. שטחה 18 קמ"ר והיא מכילה מבני אבן וטרסות.
על פי משרד התיירות הפרואני, העיר שימשה כעמדת בדיקה טרם מעבר לעיר וילקבמבה וכן מרכז מנהלי עבור גורמים פוליטיים, חברתיים וכלכלים.
העיצוב העירוני שלה כלל סמלים של האימפריה, נקודות פולחן לאל אינטי (אל השמש של האינקה), לאלת האדמה, לאל המים ולאלים נוספים.
זאת לצד בתים מפוארים למנהיגים, בתים פשוטים לאמנים, מבנים לאחסון מזון וציוד וטרסות חקלאיות ששימשו את אנשי האינקה.
העיר לא מוזכרת במקורות הספרותיים מתקופת קיומה, ככל הנראה רצו בני האינקה לשמור את המקום בסוד מהכובשים הספרדים; אכן אלו לא הצליחו לגלות אודות דבר קיומה ובהתאם לכך הפכה למעוז ההתנגדות האחרון של לוחמי האינקה מול הכובש הספרדי.
לדברי איתן תודרס-וייטהיל מהניו יורק טיימס, המבקר הראשון בצ'וקקיראו שלא היה משבט האינקה בצ'וקקיראו, היה מגלה הארצות חואן אריאס דיאס בשנת 1710. ההתייחסות הכתובה הראשונה לעיר הייתה בשנת 1768, על ידי קוסמה בואנו, שהיה מוחרם באותו זמן.
ב-1834 איגואנו דה סנטיאגו חשף מחדש את העיר וב-1837 לאונס אגראנד מיפה את העיר לראשונה, אך מפות אלו נשכחו.
העיר החלה לקבל תשומת לב רק בשנת 1909, כאשר היירם בינגהאם השלישי, מגלה מאצ'ו פיצ'ו, ביקר בצ'וקקיראו.
ב-1970 החלו החפירות הארכאולוגיות באתר וב-1993 החלה מלאכת השיקום.
מוערך כי במסגרת החפירות הארכאולוגיות של האתר, עדכני ל-2011, נחשפו כ-30% עד 40% משטחו.
האתר הארכאולוגי מחולק ל-12 מתחמים בהם טרסות חקלאיות, פלטפורמות ומבנים ששימשו לטקסים, מבנים ששימשו למגורים או לאחסון מזון ותעלות מים.
מתחם 1 – המתחם הגבוה והצפוני ביותר באתר.
מכיל 5 מבנים על גבי טרסות בגבהים שונים, מקדש, כיכר וכיכר קטנה יותר.
שניים מהמבנים מוערכים כ"קולקה" (מבנה לאחסון מזון שהיה נפוץ במערכת הדרכים של האינקה), והשלושה הנוספים צורת ארוכה יותר ומוערכים כשימשו למגורי הכהנים.
מתחם 2 – המתחם מכיל 16 בימות לטקסים, כמו גם תעלות מים המסתעפות בין הבמות ומחוברות לתעלת מים מרכזית.
מתחם 3 – נמצא בין מתחם "חנאן" (שמעליו) למתחם אורין (שמתחתיו), ומכיל מה שמוערך ככיכר המרכזית – "האוקאיפאטה".
מסביב לכיכר יש מבנה חנות ועוד שני מבני חנויות סמוכים.
בחלק הצפוני של המתחם אזור המיועד לטקסים.
בחלק המזרחי מבנים בעלי שני מפלסים.
מתחם 4 – המתחם נמצא בחלק הדרומי של האתר, בחלק המכונה "אורין".
המבנה המרכזי מכיל קירות שככל הנראה שימשו בטקסים, היות שאחד מהם מכונה "קיר של מנחות לאבותינו".
מתחם 5 – במתחם אושנו – גבעה שקצהה ישר ומעליה בימה בצורת אליפסה ששימשה לטקסים.
חומה קטנה מקיפה את הגבעה.
מהבימה ניתן לצפות לעבר הכיכר המרכזית שבמתחם 3, פסגות ההרים המושלגות ונהר האפורימק.
מתחם 6 – מתחם המכונה חצר הבית או מגורי הכהנים.
מכיל 4 טרסות שהיוו אזור לטקסים.
על קיר הטרסות מעוצב זיגזג באבנים לבנות כדמות נחש.
מתחם 7 – ממוקם בצד המזרחי של האתר וניתן להגיע אליו באמצעות שביל ייעודי.
מכיל טרסות שייעודו לעיבוד חקלאי, ושגבוהות באופן ניכר משאר הטרסות במתחמים השונים באתר.
מתחם 8 – ממוקם בצד המערבי של האתר וניתן להגיע אליו באמצעות שביל ייעודי.
מכיל כ-80 טרסות שייעודו לעיבוד חקלאי והמחולקות על ידי תעלות מים שמזרימות מטה מים, מהכיכר המרכזית.
על קירות הטרסות מעוצבות דמויות למות באבנים לבנות המכונות "למות השמש".
מתחם 9 – מתחם המכיל מבני מגורים של עובדים ומשפחות.
המבנים בנויים על פלטפורמות מלאכותיות בצורת מעגל או מלבן המחוברים ביניהם על ידי מדרגות וסמטאות צרות.
מתחם 10 – מתחם המכונה "פאראקטפאטה".
במתחם 18 שלבי טרסות ובמקביל להן תעלת מים ומדרגות.
מתחם 11 – מתחם המכונה "פקצ'יוק", שמשמעותו הוא "האחד עם המפל".
מכיל 80 טרסות שייעודו לעיבוד חקלאי ומאופיינות כרחבות ביותר מבין הטרסות במתחים השונים באתר.
כמו כן, מכיל מתחים בעלי שני מפלסים ששימשו למגורים ולטקסים, 3 מזרקות מים ששימשו לשתייה ולתעלות המים.
מתחם 12 – מתחם הנמצא מרחק 3 שעות מהמתחם העליון ומכיל 57 טרסות ותעלות מים.
בחלקו העליון מבנים ששימשו לטקסים, בריכה שמוזנת על ידי מי מעיין.
במתחים בצורת חצי עיגול נמצאו שברי קרמיקה, כלי אבן ועצמות.
המסלול לאתר מיועד למטיבי לכת אך ניתן לבצע אותו באופן רכוב על גבי פרדות.
מדובר במסלול הלוך-חזור הנמשך 3 עד 5 ימים (כ-60 ק"מ) וכולל ירידה ועליה תלולה.
ראשיתו בעיירה קצ'ורה הנמצאת כ-4-5 שעות נסיעה מקוסקו.
ממנה ירידה עד לנהר האפורימק (הפרש גובה של ק"מ וחצי), וחציתו על גשר תלוי; לאחר מכן עליה עד לאתר (הסמוך לעיירה מרמפטה (marampata), הפרש גובה של ק"מ וחצי).
הכניסה לאתר בתשלום של 55 סול (US$20), במסלול מספר מחנות בתשלום גם כן, אלו משמשים את המטיילים הפוקדים את האתר.
בשנת 2012 התקבלה החלטה על בניית רכבל בעלות של 220 מיליון סול (שווה ערך ל-82.7 מיליון דולר אמריקאי) שיוביל לאתר.
צ'וקו (בספרדית: Chocó) הוא אחד מ-32 המחוזות של קולומביה.
המחוז נמצא בצפון-מערב קולומביה והוא גובל בפנמה ובים הקריבי בצפון, במחוזות אנטיוקיה וריסרלדה במזרח, ואיה דל קאוקה בדרום ובאוקיינוס השקט במערב.
במחוז מתגוררים כ-510 אלף תושבים (הערכה ל-2017).
בתקופה הפרה-קולומביאנית האזור היה מיושב על ידי שבטי הקונה , האמברה והוונאן .
האירופאי הראשון שהגיע לאזור היה הקוניקסטדור ומגלה הארצות הספרדי רודריגו דה בסטידס ב-1501, אך עברו לא מעט שנים עד שהספרדים השלימו את כיבוש האזור.
גם לאחר הקמתה של קולומביה האזור עדיין היה שייך למחוזות אחרים ובסופו של דבר למחוז קאוקה.
ב-1906 נוצרה האינטנדנסיה (יחידה דומה למחוז אך במעמד פחות יותר ותחת שליטה הדוקה יותר של השלטון המרכזי) של צ'וקו בשטחי המחוז העתידי.
כעבור שנים ספורות נוצר מחוז קיבדו בשטחי האינטנדנסיה, אבל השדרוג בוטל כעבור שנה והאינטנדנסיה הוקמה מחדש.
השדרוג הסופי למעמד של מחוז התרחש ב-1947.
הכלכלה המקומית מסתמכת על כרייה, בעיקר של פלטינה, זהב, כסף, אבן גיר, מוליבדן ונחושת, גידול מקנה וחקלאות, הכוללת בין היתר גידול בננה, תירס, אורז, קקאו וקוקוס.
שם שם בספרדית מספר רשויות מקומיות אטרטו Atrato8 דריין Darién4 פסיפיקו נורטה Pacífico Norte3 פסיפיקו סור Pacífico Sur4 סן חואן San Juan11
צ'וּקוּדוּ הוא כלי תחבורה דו-גלגלי המשמש להובלת מטענים ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
הצ'וקודו עשוי ממשטח צר, המקביל אל הקרקע, שני גלגלים - קדמי ואחורי, וכידון היגוי המחובר לגלגל הקדמי.
במשטח שטוח אופן ההפעלה של הצ'וקודו דומה לאופן ההפעלה של קורקינט.
רכב דו גלגלי ללא ארכובה, ללא גלגלי שיניים וללא שרשרת.
חלקיו: מסגרת זוויתית, שני גלגלים קטנים, כידון, וכרית למפעיל לשים את ברכו בזמן שדוחף את הדו-גלגל.
בירידה: הרוכב עומד על הסיפון.
באדמה שטוחה: הרוכב יכול לשים ברך אחת על הסיפון, ולדחוף את הקרקע ברגלו השנייה.
הצ'וקודו (הדגם הרחב ביותר) יכול לשאת מטען עד משקל של 800 ק"ג.
צ'וּרוּג (בסרבית קירילית: Чуруг, בסרבית בכתב לטיני: Čurug) הוא כפר בסרביה השוכן במחוז באצ'קה הדרומי אשר בפרובינציית וויבודינה.
האזכור הראשון לכפר הוא מ-1238 עת נשלט האזור על ידי בלה הרביעי, מלך הונגריה.
במהלך מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) חרב הכפר ונשרף כליל.
לאחר המלחמה נכלל האזור בשטחי ממלכת הבסבורג מתוקף הסכם קרלוביץ.
בראשית המאה ה-18 נבנה היישוב מחדש ונכלל בשטח הספר של הממלכה.
במחצית השנייה של המאה ה-18 היגרו למקום משפחות רבות ממוצא סרבי והפכו לרוב ביישוב.
בינואר 1942 ערכו ההונגרים את הטבח בדרום באצ'קה ובמסגרתו רצחו כ-900 מתושבי הכפר, מרביתם סרבים ומקצת יהודים.
בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20, לאחר התפרקות יוגוסלביה עבר צ'ורוג לחזקת סרביה.
יהודים היגרו לכפר במחצית השנייה של המאה ה-19 ככל הנראה מהמרחב ההונגרי.
ב-1880 עת מנתה הקהילה 96 נפשות הוקם בית הכנסת הקהילתי וככל הנראה גם חלקת בית עלמין יהודי.
בהמשך, הוקם במקום בית הקהילה ובו שכנו מוסדות קהילתיים כגון חדר מזכיר הקהילה, שליח הציבור וחברה קדישא.
ב-1900 מנתה הקהילה 222 נפשות שהיוו 2.34 אחוזים מכלל האוכלוסייה.
ב-1931 התגוררו בצ'ורוג 75 יהודים ובפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 50 נפשות.
לאחר כיבוש יוגוסלביה הועבר אזור באצ'קה לחזקת הונגריה.
כאמור, בינואר 1942 ערכו ההונגרים את הראצייה בדרום באצ'קה.
כל בני הקהילה נעצרו ביחד עם תושבי הכפר הסרביים ונכלאו באסמים ומחסנים, ושם נורו או הורעבו למוות.
גופותיהם הושלכו אל הנהר טיסה.
ב-1950 הרסו השלטונות היוגוסלביים את מבנה בית הכנסת.
נכון ל-2001 עמד המבנה אשר שימש כבית הקהילה על תילו.
את חלקת בית העלמין היהודי בכפר לא ניתן היה לאתר במועד זה.
צ'וקבאומאן (בהונגרית: Csokvaomány) הוא כפר בנפת אוזד שבמחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון הונגריה.
כמו ביישובים רבים באירופה גם אוכלוסיית צ'וקבאומאן נמצאת בירידה.
לא ידועים הרבה פרטים על היהודים בכפר מלבד עדויות למספר היהודים שהתגוררו בה.
בעיר היה בית קברות יהודי שנהרס
צ'ורבאג'י היא דרגה צבאית של חיל היניצ'רים באימפריה העות'מאנית, ששימשה למפקד גדוד ("אורטה"), והיא מקבילה לדרגת אלוף-משנה.
בחיל הים המונח שימש עבור מפקד צוות הספינה, תפקיד דומה לזה של רב מלחים.
בכמה אזורים נוצריים כמו הרפובליקה המקדונית הנוכחית ובולגריה, כמו גם באזורים רבים באנטוליה המזרחית, המונח צ'ורבאג'י (במקדונית: чорбаџија, čorbadžija; בבולגרית: чорбаджия, chorbadzhiya) שימש גם ככינוי עבור בכירים נוצרים בקהילה כפרית, דוגמת ראשי כפרים, ראשי קהילות ואיכרים עשירים.
אנשים אלו הועסקו על ידי העות'מאנים בתפקידים מנהליים שונים כמו גביית מיסים ופקידות בבית משפט.
מאז המאה ה-19 בבולגריה, נזנח השימוש במונח זה לאחר שהוחלפה המערכת העות'מאנית.
המילה עדיין בשימוש בטורקית ובשפה הבולגרית במשמעות של "בוס".
זהו גם שם משפחה נפוץ בקרב סורים (שם מבוטא כשורבאג'י), אלבנים, בולגרים, לבנונים, טורקים או אוקראינים (למשל סגן מושל אודסה נקרא איוואן צ'ורבאדשי - Иван Чорбаджи).
שמואל צ'וצ'קו לוי (נולד ב-24 בינואר 1940) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל ישראלי, ששיחק בעמדת הבלם ומזוהה עם קבוצת מכבי יפו.
שמואל צ'וצ'קו לוי נולד בסופיה לליאון ולרגינה.
אביו שיחק כדורגל בקבוצת הכח סופיה והתפרנס כזגג.
ממקצוע הזגגות של אביו נולד הכינוי שלו.
צ'וצ'ו (בבולגרית: שובר) וצ'וצ'קו משמעו: "השובר הקטן".
ב-1949 עלה עם משפחתו לישראל, תחילה למעברת פרדס חנה ולאחר מכן ליפו בסמוך ל"מגרש הפחים".
כילד השתתף בהכשרת המגרש אשר שכן בתוך "פרדס דג'אני", למשחקי כדורגל.
אביו שיחק בשורות מכבי יפו והפועל יפו.
ב-1951 החל צ'וצ'קו להתאמן בשורות קבוצת הילדים של מכבי יפו.
ב-1955 עלה לסגל קבוצת הבוגרים בליגה הלאומית וזאת מבלי ששיחק קודם לכן בקבוצת הנוער.
משחק הליגה הראשון שלו בשורות מכבי יפו היה ב-8 בדצמבר 1956 מול הפועל חיפה.
הוא שיחק גם במשחק גמר גביע המדינה 1956/1957. צ'וצ'קו לוי שיחק תחילה בעמדת הקשר האחורי ובהמשך בעמדת הבלם.
משחק הליגה האחרון שלו בשורות מכבי יפו היה ב-16 בנובמבר 1969 מול הכח מכבי רמת גן, במחזור התשיעי של עונת 1969/1970 בליגה הלאומית.
לוי הוזמן על ידי המאמן ג'רי בית הלוי ושיחק בנבחרת מכבי ישראל במסגרת המכביה החמישית.
הזימון לנבחרת ישראל בכדורגל הגיע בשנת 1959 על ידי המאמן גיולה מאנדי.
לזכותו של צ'וצ'קו רשומות שתי הופעות בשורות נבחרת ישראל בכדורגל.
הראשונה ב-21 באוקטובר 1959 מול נבחרת יוגוסלביה בכדורגל, והשנייה ב-5 בדצמבר 1959 מול נבחרת איראן בכדורגל.
לוי קיבל פעמיים הצעות לעבור לקבוצות אחרות.
ב-1961 מהפועל פתח תקווה, ואף על פי שרצה לעבור בכדי לשפר את מצבו הכלכלי, ויתר על ההצעה לאחר לחץ כבד שהפעילה הנהלת מכבי יפו ואוהדיה.
ב-1963 קיבל הצעה לשחק בדרום אפריקה תמורת שכר גבוה, אך שוב לאחר לחץ של ההנהלה והאוהדים ויתר עליה.
בשנת 1968 החליף לתקופה קצרה את המאמן הבולגרי אלכסנדר פופוב שהתפטר ושימש כמאמן-שחקן.
במהלך עונת 1969–1970 עבר לשחק במכבי בת ים מליגה ב' דרום א' ובסיום העונה פרש ממשחק.
ב-2019 זכה בפרס מפעל חיים מטעם מכבי ישראל על פועלו לחינוך ואימון בוגרים, ילדים ונוער בקבוצות כדורגל לאורך כחמישים שנים.
הפרס הוענק לו ב-2 בספטמבר 2019 בטקס שנערך בכפר המכביה.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל, עבר לוי קורס מאמנים בהדרכתו של עמנואל שפר.
בתחילת דרכו כמאמן ראשי, אימן לוי בעונת 1970–1971 את מכבי בת ים, איתה העפיל מליגה ב' לליגה א'.
בעונות 1971–1974 אימן בהפועל צפון תל אביב מליגה ב'.
בעונת 1974–1975 אימן את מכבי רמת השקמה מליגה ב' דרום א' ובסיום העונה העפילה הקבוצה לליגה א' מהמקום הראשון.
בעונות 1975–1978 חזר למכבי יפו ואימן את קבוצת הבוגרים בליגה הלאומית.
בעונה הראשונה סיים במקום ה-11, בעונה השנייה סיים במקום השני והעפלה לגביע האינטרטוטו ובעונה השלישית התפטר לוי מתפקידו בסוף חודש דצמבר.
בעונת 1978–1979 החל לאמן את הפועל מרמורק שעלתה לליגה הארצית.
בסיום העונה ירדה מרמורק בחזרה לליגה א'.
בעונת 1980–1981 אימן את בית"ר רמלה בליגה הארצית.
לאחר מכן אימן את הפועל קריית מלאכי וצעירי יפו.
בעונת 1984–1985 חזר שוב לאמן את מכבי יפו בליגה הלאומית וסיים איתה במקום ה-12. בעונת 1987–1988 אימן את מכבי עירוני אשדוד מליגה ב' וסיים איתה במקום החמישי.
בעונת 1989–1990 אימן את מכבי יפו בליגה הארצית וסיים איתה במקום השמיני.
בהמשך אימן לוי במחלקות הנוער של קבוצת מכבי יפו, הפועל נחלת יהודה, מ.ס שיכון המזרח, הפועל נחלת יהודה ועירוני ראשון לציון.
צ'וקומה מודו הוא שחקן אנגלי, הידוע בעיקר בתפקידיו בסדרות הטלוויזיה "משחקי הכס", "הרופא הטוב" ו"100".
מודו נולד בצ'יזיק, מערב לונדון ב-19 ביוני 1990, בנם של אב ניגרי ושל אם אנגלו-אירית.
בתחילה הוא התעניין בעיקר בספורט, במיוחד באיגרוף, והתאמן עד גיל שתים עשרה.
בשנת 2012, סיים את לימודיו בבית הספר לדרמה בריצ'מונד (אנ') שבלונדון רבתי ומאז החל את קריירת המשחק שלו.
בשנת 2014, החל מודו לפתח קריירת משחק כאשר שיחק בשנה זו בשלושה סרטים קצרים.
בשנת 2016, מודו ערך את הופעת הבכורה שלו בתפקיד קטן בסרט הקולנוע "ללכת בדרכך" לפני שהחל להופיע בתפקיד חוזר בסדרה "משחקי הכס" בתפקיד אגו.
בשנת 2017, הוא הצטרף לצוות השחקנים הראשי של סדרת הטלוויזיה האמריקאית "הרופא הטוב" בתפקיד ד"ר ג'ארד קאלו, בה שיחק מאז עונתה הראשונה.
בשנת 2019 גילם את סוה-לאר בסרט גיבורי העל "קפטן מארוול" מבית אולפני מארוול.
באותה שנה הצטרף לעונה השישית של סדרת המדע בדיוני "100" מבית רשת The CW, אותה יצר ג'ייסון רוטנברג והיא מבוססת באופן רופף על סדרת ספרים בעלת שם זהה מאת קאס מורגן .
בשנת 2022 גילם את קרלוס במותחן המדע הבדיוני של אמזון פריים וידאו, "הפריפריאל" אשר נוצרה על ידי סקוט סמית' על פי תסריט מאת ג'ונתן נולאן וליסה ג'וי וזו מבוססת על רומן באותו שם מאת ויליאם גיבסון.
+ שנה סרט תפקיד הערות 2016 ללכת בדרכך מלצר מאוריטני Open All Night ריקHeavy Weightפאריססרט קצר
גם תסריטאי ומפיק בפועל2022Out of Darknessאדם
גבריאל סנטיאגו תפקיד חוזר (עונה 6)
תפקיד ראשי (עונה 7); 25 פרקים2022הפריפריאלקרלוס5 פרקים2023Grace לארי ברוקרפרק: "Not Dead Yet"נקודת שבירה (אנ')פטריק קין3 פרקיםקתרינהסמארטסבפרק: "You The People"
צ'וקה (מסוגנן: ChooKa) היא רשת מסעדות אסייתיות ישראלית שמגישה מזון מהיר, המנוהלת על ידי חברת "ניראור ניהול מסעדות".
המסעדה מוכרת אוכל משולב ממוצא אסייתי (סיני, יפני ותאילנד) הכוללים סושי, אגרול, אטריות, וכריכים.
נכון לפברואר 2020, יש לצ'וקה 21 סניפים (20 פעילים) בפריסה ארצית.
הרשת הוקמה על ידי ניר מעתוק וסופי בר בשנת 2008, ועד לשנת 2015 הוקמו 15 סניפים ששייכים לרשת.
בשנת 2015, צ'וקה רכשה את הרשת "צ'יינה טאון" תמורת 11 מיליון שקלים.
צ'וקווביקה גרידי ג'וניור אדאמו הוא כדורגלן אוסטרי יליד ניגריה המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת פרייבורג ובנבחרת אוסטריה.
אדאמו החל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של GSV ואקר, ובחודש ינואר 2014 הגיע למחלקת הנוער של גראצר א.ק..
בשנת 2015 הצטרף למחלקת הנוער של רד בול זלצבורג.
החל משנת 2017 החל אדאמו לשחק בליפרינג, קבוצת הבת של רד בול זלצבורג.
הוא ערך 49 הופעות ליגה בקבוצה, בהן הבקיע 26 שערים.
ב-9 בספטמבר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו ברד בול זלצבורג, כשנכנס כמחליף בניצחון 10-0 על שוורץ-וייס ברגנץ במסגרת הסיבוב הראשון של הגביע האוסטרי לעונת .
ב-15 בפברואר 2021 הושאל אדאמו למשך חצי עונה לסנט גאלן מליגת העל השווייצרית.
ב-27 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 3-1 על פ.צ.
בזל במסגרת המחזור ה-22 לעונת .
ב-7 במרץ הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בהפסד 4-2 ללוצרן במסגרת המחזור ה-24. במשך תקופת ההשאלה הוא ערך 14 הופעות ליגה במועדון, בהן הבקיע שישה שערים.
בעונת החל אדאמו לשחק בקבוצה הבוגרת של רד בול זלצבורג באופן קבוע.
ב-23 ביולי 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה האוסטרית, בניצחון 3-1 על שטורם גראץ במסגרת המחזור הראשון.
ב-14 באוגוסט הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1-0 על אדמירה ואקר מדלינג במסגרת המחזור הרביעי בליגה.
ב-14 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בתיקו 1-1 נגד סביליה במסגרת שלב הבתים לעונת 2021/2022.
ב-22 ביוני 2023 חתם בפרייבורג מהבונדסליגה.
ב-12 בנובמבר 2021 ערך אדאמו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אוסטריה, בניצחון 4-2 על נבחרת ישראל במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
צ'וצ'ו ואלדס או בשמו המלא דיוניסיו חסוס ואלדס רודריגס (בספרדית: Chucho Valdés או Dionisio Jesús Valdés Rodríguez נולד ב-9 באוקטובר 1941 בקיוויקן, מחוז הוואנה) הוא פסנתרן, מנצח ומלחין ג'אז קובני, נציג הזרם האפרו-קובני במוזיקת ג'אז, נודע ביצירותיו בסגנון ג'אז לטיני וג'אז מודרני כאחד, בנו של בבו ואלדס.
בשנת 1973 הקים את להקת"איראקרה", הראשונה שזכתה בפרס גראמי (בשנת 1980).
צ'וצ'ו ואלדס הוציא לאור 31 אלבומים, מתוכם 5 זכו בפרס גראמי.
בקריירה הארוכה שלו בראש הרכביו וכסולן, זיקק יסודות מהמסורת המוזיקלית האפרו-קובנית, מהג'אז, מהמוזיקה הקלאסית ומהרוק בתוך סגנון מאוד אישי.
גם עיבודיו החדשניים לנושאים פופולריים תרמו לתנופת המוזיקה הקובנית העכשווית.
צ'וצ'ו ואלדס נולד בשנת 1941 בקיוויקן במחוז הוואנה בקובה, כבן למשפחת פסנתרנים.
אביו היה הפסנתרן והיוצר בבו ואלדס, אמו פילאר לבית רודריגז הייתה גם כן פסנתרנית וכך בנו צ'וצ'יטו ואלדס.
התחיל ללמוד נגינה בפסנתר בגיל שלוש ובגיל 9 התקבל לקונסרבטוריון בהוואנה.
בנעוריו ניגן בלהקת הבית של המועדון "טרופיקנה" וניהל אותה.
בגיל 16 הקים הרכב משלו.
החל משנת 1963 ניגן ביחד עם ארטורו סנדובל ו-פקיטו ד'ריוורה ובשנת 1967 ייסד יחד איתם את ה- Orquesta Cubana de Música Moderna ("התזמורת הקובנית למוזיקה מודרנית").
עם ההרכב הזה ביצע גם יצירות שהלחין כמו "מיסה נגרה" (מיסה שחורה) (1969).
ב-1970 הופיעי ב"ג'מבורי הג'אז" בוורשה ובפסטיבל הג'אז בניופורט.
ואלדס שהיה המלחין העיקרי של התזמורת, המשיך לנהל אותה גם אחרי הפרידה מסנדובל וד'ריוורה.
בהמשך אחרי שחתם על חוזה עם Blue Note Records התמקד ואלדס בהופעות והקלטות במסגרת מיזמי סולו, בשלישייה או ברביעייה.
במקביל ניגן עם ההרכב של רוי הרגרוב.
בשנת 1998 העביר את ניהול להקת איראקרה לבנו פרנסיסקו .
ב-2009 הקים את החמישייה "The Afro-Cuban Messengers" איתה ערך סיורי הופעות בעולם והפיק את האלבומים (2013)' 'Chucho's Steps (2010) - "Border-Free" u
צ'וצ'ו ניגן לפעמים יחד עם אביו בבו עד למות האחרון בשנת 2013.
השקיע זמן רב בהוראה לדורות צעירים של מוזיקאים בקובה - במסגרת בית הספר הלאומי (לצד מורים מפורסמים כמו הרבי הנקוק) או בחו"ל.
אחד מתלמידיו היה גם גבריאל פאלצ'י הישראלי שהפך לפסנתרן ג'אז ומלחין בעל שם עולמי.
זכה כנגן סולו בחמשה פרסי גראמי:
2001 -פרס גראמי לאלבום טוב ביותר של ג'אז לטיני עבור "Live at the Village Vanguard"
2010 - פרס גראמי לאלבום הטוב ביותר של ג'אז לטיני- יחד עם אביו, בבו ואלדס- עבור האלבום " Juntos Para Siempre" (ביחד לתמיד)
2011 - פרס גראמי לאלבום הטוב ביותר של ג'אז לטיני עבור Chucho's Steps - יחד עם Afro-Cuban Messengers
2017 - פרס גראמי לאלבום הטוב ביותר של ג'אז לטיני - עבור Tribute to Irakere :Live in Marciac
2019 - פרס גראמי לאלבום הטוב ביותר של ג'אז לטיני - עבור Jazz Batá 2
מועמדויות לגראמי של ג'אז לטיני:
צ'וצ'ו ואלדס נמנה עם שני הרכבים שזכו בפרסי גראמי:
1980 - פרס גראמי להקלטת הלטינית הטובה ביותר - עבור האלבום איראקרה - כחבר ומנצח בהרכב "איראקרה"
1998 - פרס גראמי להקלטת הג'אז הלטיני הטובה ביותר - עבור האלבום "Habana" - כמשתתף בהרכב Crisol של רוי הרגרוב
1998 - העיטור פליקס וארלה מטעם מועצת המדינה של קובה, עבור תרומותיו האמנותיות
1999 - שמו נרשם בהיכל תהילת הג'אז הלטיני בלוס אנג'לס יחד עם טיטו פואנטה, אדי פלמיירי ולאלו שיפרין
יוני 2011 - אורח כבוד מטעם העיר בואנוס איירס בארגנטינה
2012 - יקיר מאומץ של מחוז מלגה
2012 - האות Reconocimiento Gitana Tropical מטעם הרשות המחוזית לתרבות של לה הוואנה
מועמד לפרס פלטינו - עבור הסרטון אסטבאן ב-2017
צ'וק ליין או חוט סימון הוא כלי עבודה ידני המשמש לסימון קווים ישרים בעבודות בניה ונגרות.
לצ'וק ליין גוף אליפטי שבתוכו חוט ארוך, חזק ואלסטי.
החוט עשוי מחומר הסופח אבקת סימון ובקצהו מותקן תופסן.
אל תוך גוף הכלי ממלאים מדי פעם אבקת סימון צבעונית הצובעת את החוט.
השימוש בצ'וק ליין מיועד לסימון קווים ישרים על גבי משטחי עבודה שונים.
שימוש נפוץ במיוחד הוא בעת בניה בלוחות גבס: לוח הגבס מותקן על גבי ניצבים מאלומניום או מעץ ומחובר אליהם באמצעות ברגים.
כדי שהברגים ייתקעו בניצב ולא יפספסו אותו משמש הצ'וק ליין ליצירת קו על גבי הגבס והברגים ננעצים לאורכו.
שימוש נוסף הוא לשם חיתוכי עץ ופאנל מבודד שאינם דורשים דיוק רב.
אופן השימוש נעשה באמצעות הנחת התופסן בצידו האחד של המשטח המסומן, משיכת גוף המכשיר לאחור ופריסת החוט בצמוד למשטח המיועד לסימון.
לאחר מכן מותחים את החוט בדומה למיתר ומטיחים אותו במשטח כדי שהאבקה שעל גבי החוט תיצור קו המשמש לסימון תחום העבודה הרצוי.
צ'וק דניאל צ'ול דאו הוא כדורגלן דרום סודאני המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת ויסוצ'ינה ייהלבה מהליגה הצ'כית השנייה ובנבחרת דרום סודאן.
דאו החל את הקריירה שלו באוסטרליה, בקבוצה החצי מקצוענית אינגלווד יונייטד.
החל משנת 2020 משחק בקבוצת ויסוצ'ינה ייהלבה מהליגה הצ'כית השנייה.
ב-13 בנובמבר 2019 ערך דאו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת דרום סודאן בכדורגל, בהפסד 1-0 לנבחרת מלאווי במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2021.
צ'ורוואש (בהונגרית: Csorvás) היא עיר בנפת בקשצ'בה שבמחוז בקש בדרום מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בצ'ורוואש מספר התושבים נמצא בירידה.
האזור מיושב מסביבות תקופת האבן, והוא מוזכר לראשונה בכתבים משנת 1150. היישוב הפך לעיר רשמית בשנת 2005.
יהודים חיו בצ'ורוואש במאה ה-18 ובמאה ה-19. משנת 1865 הייתה הקהילה כפופה לקהילת אורושהאזה בשנת 1944 נרצחו יהודים מהכפר בשואת יהודי הונגריה.
בדף הקהילה של צ'ורוואש נכתב כי בשנת 1944 יש בקהילה 34 חברים ורב הקהילה הוא שאנדור ויזנר.
צ'ורגו (בהונגרית: Csurgó) היא עיר במחוז שומוג' שבדרום מערב הונגריה.
מבחינה מנהלית היא מרכז של נפה.
קיימות עדויות על יישוב באזור עוד בתקופה הפרהיסטורית.
בתקופת האימפריה הרומית דרכו עבר כביש שמקשר את פאנוניה לים האדריאטי.
היישוב הוזכר בכתובים כבר בשנת 1019. תקופה מסוימת הוא היה שייך לצלבנים ואחר כך עבר לשליטת המסדר הריבוני הצבאי של מלטה.
לפי המסורת בלה הרביעי, מלך הונגריה נמלט דרך העיירה לאחר הפסד בקרב מוהי.
בשנת 1405 זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה נתן ליישוב זכויות "עיר שוק".
בתקופת הונגריה העות'מאנית היישוב התרוקן מהתושבים.
בתחילת המאה ה-18 העיירה הייתה זניחה והייתה שייכת למשפחת פסטטיקס.
הם החליטו לפתח את האזור ועודדו התיישבות באזור.
בשנת 1850 צ'ורגו חזרה להיות "עיר שוק".
בשנת 1872 היישוב חובר למערכת מסילת ברזל.
כיום העיר מהווה מרכז של נפת צ'ורגו בו ממוקם גם כפר ברזנצה שהוא היישוב השני בגודלו בנפה.
במקום הייתה קיימת קהילה יהודית.
בשנת 1753 בה נולד מרדכי בנט.
שמו נאג' (במקור נויהאוז, 1881 – 1940) היה סופר, עיתונאי, עורך יהודי-הונגרי.
לצ'ורגו הסכמי ערים תאומות עם הערים הבאות:
צ'ורו אאוקי (ביפנית:青木 鶴子 ובאנגלית: Aoki Tsuruko, נולדה בעיר פוקואוקה שביפן ב-9 בספטמבר 1892 ונפטרה ב-18 באוקטובר 1961) הייתה שחקנית יפנית, ובין השחקניות האסייתיות הראשונות שהצליחו בתעשיית הסרטים האמריקאית.
אאוקי נולדה בפוקואוקה ואומצה על ידי דודה תושיו אאוקי.
תושיו היה צייר, עסק ברישום לעיתון בסן פרנסיסקו.
ב-1903, המפיק דייוויד בלסקו העסיק את אאוקי בתור מעצבת למלודרמה היפנית "יקיר האלים".
צ'ורו עברה עם אביה תושיו לניו יורק, שם החלה את לימודי הבלט שלה.
ב-1908, צ'ורו עברה עם אביה לפסדינה שבקליפורניה וכאשר תושיו נפטר, כתבת מהעיתון "The Los Angeles Examiner" לקחה על עצמה לדאוג לה ורשמה אותה לבית ספר לדרמה.
ב-1911, הצטרפה לקבוצת משחק חובבנית בשם "שימפה טרופ" (Shinpa troupe) שעשו סיבובי הופעות אצל מהגרים יפנים בחוף המערבי.
צ'ורו שיחקה וביימה הצגות עוד בהיותה בשנות ה-20 המוקדמות שלה.
בתקופה זאת, רוב חברות הסרטים האמריקאיות שינו את מיקום ההפקות שלהם מהחוף המזרחי לאזור לוס אנג'לס ביניהם הייתה "The New York Motion Films".
תומאס אייץ היינס היה אחד המפיקים שדגלו בתוכניות ההתרחבות.
היינס היה המפיק של "Imperial Japanese Company" שרצו לעשות סרטים על יפן.
לשם כך, הם שכרו את צ'ורו בתור שחקנית ראשית והוטל עליה לגייס שחקנים יפנים.
סרטה הראשון של צ'ורו היה "The Oath of Tsuru San" שצולם ב-1912 ויצא לאור באוקטובר 1913 שם היא גילמה את עצמה, בתור גיבורת הסרט.
במהלך עבודתה עם "Imperial Japanese Company", צ'ורו הכירה את מי שעתיד להיות בעלה, ססו אלקווה.
ססו היה בוגר טרי של אוניברסיטת שיקגו והיה שחקן ב-"שימפה טרופ".
הם התחתנו ויחד הקימו חברת סרטים משלהם וקנו סטודיו קטן מ-DW גריפין.
צ'ורו שיחקה בכ-48 סרטים ולאחר 40 שנות הפסקה מתחום המשחק צ'ורו חזרה לשחק בסרטים ובשנת 1960 שיחקה בסרטה האחרון "גיהנום עד הנצח" בתור אמא וואן.
בשנת 1961 צ'ורו אאוקי נפטרה בגיל 69 מדלקת הצפק.
פודבאלסקי קלאב צ'וקאריצ'יקי (בסרבית: Фудбалски клуб Чукарички), הוא מועדון כדורגל סרבי מהעיר בלגרד, המשחק בליגת העל הסרבית.
המועדון נוסד ב-1926 והוא זכה פעם אחת בגביע הסרבי.
המועדון מארח את המשחקיו באצטדיון צ'וקאריצ'קי המכיל 4,070 מקומות.
המועדון משכונת צ'וקאריצה שעל גדת נהר הסאווה בבלגרד הוקם ב-4 ביולי 1926 בשם ČSK, מועדון ספורט צ'וקראיצ'קי (Čukarički sport klub), כמועדון חובבני, אז גם הוחלט שצבעי המועדון יהיו שחור ולבן.
המועדון החל את דרכו בליגה השלישית של בלגרד, וב-1928 הצליח לעלות לליגה השנייה של בלגרד.
ובעונת 1931/1932 זכה באליפות הליגה השנייה של בלגרד ועלה לליגה ב' של בלגרד.
ב-1935 לאחר עשור של קיום זכה המועדון באליפות ליגה ב' של בלגרד, ועלה לראשונה לליגה א' של בלגרד שהייתה אחת מליגות המשנה בכדורגל היוגוסלבי באותן שנים.
לאחר שנתיים שב המועדון לליגה ב' של בלגרד, אך עונה אחת בלבד הספיקה לו לזכות באליפות ליגה ב'.
עם זאת, באותה עונה מוזג המועדון עם פ.ק.
איסטרה (FK Istra), מהלך שלא נתמך על ידי רבים מחברי מועצת המנהלים, והרבה פחות בקרב השחקנים.
מה שגרם לנפילת הפופולריות המקומית ולמעבר של רובם המכריע של השחקנים למועדונים שכנים.
מעברם של מרבית השחקנים גרם לקיפאון במועדון, ובמהלך העונות הבאות המועדון לא התחרה עד 1942.
המועדון במהלך מלחמת העולם השנייה (1942–1944)
באפריל 1941 במהלך מלחמת העולם השנייה, נכבשה ממלכת יוגוסלביה על ידי מדינות הציר וחולקה בין המדינה העצמאית של קרואטיה, ממלכת הונגריה, וגרמניה הנאצית, בלגרד, נכבשה על ידי הורמאכט.
למרות הכיבוש הותר למספר מועדונים להמשיך לשחק כדורגל, וצ'וקאריצ'קי היה אחד מן המועדונים הללו.
כך לאחר הפלישה חזר המועדון להתחרותב-1942 לאחר שש שנים של הדממה.
המועדון התחרה בליגה א' של בלגרד ואף זכה באליפות שזיכתה אותו במקום בליגה הסרבית הבכירה בעונת 1942/1943 אותה סיים במקום הרביעי בליגה.
עונת 1943/1944 בליגה הבכירה כללה 10 מועדונים עם זאת הליגה נעצרה לאחר 8 מחזורים כשצ'וקראיצ'קי נמצאת במקום השישי בטבלה, אך בסיום המלחמה המועדון לא שב לשחק.
מהליגות הנמוכות לליגה הבכירה (1944–2003)
ב-1948, שב המועדון לשחק בליגה השנייה של בלגרד, שהייתה הליגה השישית בשיטת הליגה החדשה של יוגוסלביה הסוציאליסטית, בסיום עונת 1950/1951 העפיל המועדון לליגה א' של בלגרד, ומשם התחיל המועדון ברצף של עליות ליגה בכל שנה עד שבסיום עונת 1954/1955 העפיל המועדון לליגה הסרבית השלישית.
עונה לאחר מכן שחקנים רבים עזבו את המועדון והקבוצה החלה לשקוע וחזרה לשחק בליגות הנמוכות של בלגרד.
בעונת 1966/1967 סיים המועדון במקום הראשון בליגה ב' של בלגרד ואף זכה בגביע בלגרד מה שזיכה אותו בעלייה לליגה הסרבית השלישית.
בעונות הבאות בליגה השלישית המועדון סיים במקום הרביעי במשך מספר עונות ברציפות עד שזכה באליפות הליגה השלישית בעונת 1971/1972 ועלה לליגת המשנה הסרבית.
שם שיחק במשך 5 עונות אך לא הצליח לעלות לליגה היוגוסלבית הראשונה.
ובסיום עונת 1976/1977 שב לליגה השלישית.
בשנים הבאות המועדון התחרה בליגה השלישית עד שבסיום עונת 1984/1985 הפסיק המועדון להתחרות ושב להתחרות בליגה השלישית רק בעונת 1991/1992 בה סיים במקום החמישי, אך עונה לאחר מכן זכה באליפות הליגה השלישית ושב לליגת המשנה של סרביה.
שם שיחק שתי עונות ובסיום עונת 1994/1995 סיים במקום השני בליגת המשנה והצליח להעפיל לראשונה לליגה הסרבית הבכירה.
שם שיחק המועדון במשך 3 עונות וכן השתתף בגביע האינטרטוטו ב-1996 וב-1997. בסיום עונת 1997/1998 שב המועדון לליגת המשנה.
אך לעונה אחת בלבד אחרי שהקבוצה זכתה באליפות הליגה השנייה בעונת 1998/1999 ושבה חזרה לליגת העל שם נשארהו 4 עונות עד סיום עונת 2002/2003 כשהישג השיא היה בעונת 1999/2000 בה סיימה הקבוצה במקום השישי בליגה שכללה 21 קבוצות.
מחדלות פירעון להפרטה (2003 – הווה)
בשנים הבאות המועדון נדד בין הליגה הבכירה לליגת המשנה ובסיום עונת 2006/2007 הצליח המועדון לחזור לליגה הבכירה ואף להישאר בה למשך 4 עונות אך במרכז או בתחתית הטבלה, עד שבסיום עונת 2010/2011 שב המועדון לליגה השנייה והיה במצב כלכלי קשה ועל סף פשיטת רגל.
אולם שנת 2011 סימנה גם את נקודת מפנה, כאשר חברת הבנייה והסיטונאות ADOC, רכשה את צ'וקאריצ'קי והתחילה להשקיע במועדון, מה שהפך את צ'וקאריצ'קי למועדון הכדורגל המקצועי הראשון בסרביה שהופרט.
לאחר ההפרטה המצב הפיננסי והארגוני של המועדון השתפר משמעותית, וגם בתשתיות ובסגל בוצעו השקעות.
ובסיום עונת 2012/2013 הצליחה הקבוצה לסיים כסגנית אלופת הליגה השנייה וחזרה לליגה הבכירה.
בעונת החזרה שלה לליגה הבכירה הצליחה הקבוצה לסיים במקום החמישי בליגה מה שזיכה את הקבוצה בכרטיס לשלב המוקדמות הראשון בליגה האירופית, אך הקבוצה לא הצליחה להעפיל לשלב הבתים לאחר שהודחה בשלב המוקדמות השני כהשפסידה בסיכום צמד משחקים לגרודיג האוסטרית.
בליגה באותה עונה הצליח המועדון לסיים במקום ה-3 אחרי שתי הקבוצות הבכירות של בלגרד, פרטיזן והכוכב האדום שזיכה אותו פעם נוספת בכרטיס לליגה האירופית, אך גולת הכותרת הייתה הזכייה בגביע הסרבי באותה עונה לאחר 1–0 בגמר נגד פרטיזן.
בעונה לאחר מכן בליגה האירופית הודחה צ'וקאריצ'קי פעם נוספת בשלב המוקדמות השני על ידי גבאלה האזרית.
בליגה שמר המועדון על מעמדו בצמרת כשסיים שוב במקום השלישי אחרי צמד הקבוצות הגדולות של בלגרד.
בעונה לאחר מכן בליגה האירופית שוב הודח המועדון בשלב המוקדמות השני, הפעם נגד וידאוטון מהונגריה.
בליגה חווה המועדון עונה לא מוצלחת כשסיים רק במקום ה-9. כשגם בעונה הבאה לא הצליח המועדון לשוב לצמרת הגבוהה וסיים במקום ה-6. בעונת 2018/2019 שב המועדון להתחרות בצמרת סיים במקום הרביעי, וזכה בכרטיס לליגה האירופית.
אך גם בעונה זו בליגה האירופית הודח המועדון בשלב המוקדמות השני נגד מולדה מנורווגיה.
בליגה סיים המועדון במקום ה-6 ולא העפיל לאירופה.
בשלוש הועונת הבאות חזר המועדון להתחרות בצמרת סיים שלוש פעמים ברציפות במקום ה-3 בליגה.
אך באירופה לא הצליח להעפיל לשלב הבתים, כשהתחרה בקונפרנס ליג והודח פעמיים בשלב המוקדמות השלישי נגד המארבי משוודיה בעונת 2021/2022 ונגד טוונטה מהולנד בעונת 2022/2023.
המועדון מארח את משחקיו באצטדיון צ'וקאריצ'קי הידוע גם בשם האצטדיון שעל גבעת באן (בסרבית: Stadion na Banovom brdu), אשר נחנך בשנת 1969 ומכיל של 4,070 מושבים.
בכל התוצאות (בית וחוץ) מספר השערים של צ'וקאריצ'קי מוצג ראשון.
+עונהתחרותשלביריבהביתחוץתוצאה1996גביע האינטרטוטובית 9 ספרטק טרנבה—0–3מקום 5 פ.ק.
יוניון לוקסמבורג4–04–18–1שלב המוקדמות השלישי טוונטה1–31–42–72023/2024הליגה האירופיתשלב הפלייאוף אולימפיאקוס0–31–31–6הקונפרנס ליגשלב הבתים פיורנטינה0–10–6מקום 4 פרנצווארוש1–21–3 גנק0–20–2
צ'וקאוני הוא מאכל נפאלי הנפוץ במחוז פלפה, מערב נפאל.
המאכל מורכב מתפוח אדמה, יוגורט, בצל, כוסברה, פלפל שחור ומלח המעורבבים יחד ומבושלים.
צ'וקאוני נחשב למתאבן, ניתן לאכול אותו כשהוא חם או קר בליווי אורז מאודה, רוטי או מאדו ואדה.
צ'וקיקמטה (בספרדית: Chuquicamata) ובקיצור צ'וקי, הוא מכרה הנחושת הפתוח הגדול בעולם (במונחי נפח חפירה).
הוא ממוקם בצפון צ'ילה, מחוץ לקלמה, בגובה 2,850 מטרים מעל פני הים.
הוא ממוקם כ-215 ק"מ צפון-מזרחית לאנטופגסטה ו-1,240 ק"מ מצפון לסנטיאגו, בירת צ'ילה.
העידן המודרני התחיל כאשר מהנדס אמריקאי בשם בראדלי פיתח שיטה לעיבוד עפרות נחושת מחומצנות בדרגה נמוכה.
ב-1910 הוא פנה לעורך הדין והתעשיין אלברט ס.
בוראג', ששלח מהנדסים לבחון את צ'וקיקמטה.
זו הייתה תחילתה של כריית נחושת על ידי חברת חיפושי צ'ילה מקבוצת גוגנהיים.
הדיווחים שלהם ציינו שהמכרה נראה מבטיח, ובאפריל 1911, הוא החל לקנות מכרות, בעיקר מחברות הכרייה הגדולות יותר, בשיתוף עם דנקן פוקס, יזם אנגלי.
מכיוון שלבוראז' לא היה הון לפתח מכרה, הוא פנה לאחים גוגנהיים.
הם בחנו את טענותיו והעריכו את הרזרבות ב-690 מיליון טון של 2.58% נחושת.
בני הזוג גוגנהיים גם גילו תהליך לטיפול בעפרות הנמוכות שפותח על ידי אליאס אנטון קפלן סמית והתעניינו מיד.
הם ארגנו את חברת Exploration Chile או Chilex בינואר 1912 ובסופו של דבר קנו את Burrage תמורת 25 מיליון דולר (שווי של 758 מיליון דולר כיום) בבורסה של צ'ילה.
Guggenheim's Sons, עבד את התהליך הראשון לטיפול בעפרת תחמוצת נחושת בסביבות 1913 והוביל צוות מהנדסים שהפעיל מפעל פיילוט בפרת' אמבוי, ניו ג'רזי במשך שנה.
לאחר מכן, צ'ילה המשיכה בפיתוח ובניית מכרה בחלק המזרחי של שדה צ'וקיקמטה, והרחיבה אותו בהדרגה כך שתכלול את שאר השדה במהלך 15 השנים הבאות.
תוכנן מפעל שטיפה עם יכולת לייצר 50,000 טון נחושת אלקטרוליטית מדי שנה.
בין הציוד שנרכש היו אתי קיטור מתעלת פנמה.
ב־Tocopilla, 140, נבנו נמל ותחנת כוח מונעת בנפט למערב ונבנתה אמת מים להכנסת מים מהאנדים.
הייצור החל ב-18 במאי 1915. הייצור עלה מ-4,345 טון בשנה הראשונה ל-50,400 טון ב-1920. בני הזוג גוגנהיים מכרו את המכרה לאנקונדה נחושת ב-1923, והייצור גדל ל-135,890 טון עד 1929 לפני שאירע השפל הגדול והביקוש ירד.
במשך שנים רבות, הייצור הגיע מכיפוף מחומצן של גוף העפר, שדרש רק שטיפה ולאחר מכן עיבוד חשמלי של הנחושת, אבל עד 1951, הרזרבות המחומצנות ברובן אזלו.
לאחר מכן, החברה בנתה טחנה, מפעל ציפה ומתקן התכה כדי לטפל ברזרבות העצומות של סולפידים סופר-גנים.
סולפידים משניים אלו נובעים משטיפה של העפרה שמעליה ומהשקעתה מחדש והחלפתה של הסולפידים הראשוניים (היפוגנים) העמוקים יותר.
בשנת 1957 התגלה מרבץ אקזוטיקה (מכרה דרום) מתחת לשאריות, והתברר כמרבץ הידוע הגדול ביותר של נחושת אקזוטית.
זה הוביל את אנקונדה לבנות ליד המכרה מפעל תחמוצות, רכז, מתכת, בית זיקוק ועיר, כמו גם תחנת כוח בטוקופילה.
ב-1971 הולאם המכרה, ולאחר מכן קיבלה קודלקו את זיכיון הפעילות.
במשך שנים רבות זה היה המכרה עם הייצור השנתי הגדול ביותר בעולם.
למרות למעלה מ-90 שנות ניצול אינטנסיבי, הוא נותר אחד ממשאבי הנחושת הידועים הגדולים ביותר.
הבור הפתוח שלו הוא הגדול בעולם עם 4.3 ק"מ אורך, 3 ק"מ רחב ומעל 900 מטר עומק ובית הזיקוק שלו ובית הזיקוק האלקטרוליטי (855,000 טון בשנה) הם מהגדולים בעולם.
צ'וקיקמטה הוא גם יצרן משמעותי של מוליבדן.
צ'וקוויקמטה מאוחדת כעת עם מכרה ראדומירו טומיץ' הפועל כעת מצפון (באותה מערכת מינרלית), מכרה אלחנדרו האלס שעדיין בפיתוח מדרום (לשעבר Mansa Mina) ו"מקבץ טוקי" של פורפירי נחושת שהתגלה לאחרונה.
חטיבת "'Codelco Norte'" של קודלקו.
מדינת צ'וּק היא מדינת איים, אחת מארבע המדינות בפדרציה של מיקרונזיה (FSM - Federated States of Micronesia).
צ'וק מורכבת מכמה קבוצות איים: נומונאס (Nomoneas), פאיצ'וק (Faichuuk), איי הול (Hall Islands), נמונואיטו אטול (Namonuito Atoll), פאטיו (Pattiw) ואיי מורטלוק (Mortlock).
צ'וק היא המדינה המאוכלסת ביותר במיקרונזיה, עם כ-50,000 תושבים על שטח 120 קילומטרים רבועים.
עיר הבירה של צ'וק היא ווֵנוֹ (Weno), הממוקמת באי שנושא את אותו שם (לשעבר נקרא Moen) והיא המרכז המנהלי והמסחרי של מדינת צ'וק.
צ'וק שוכנת באוקיינוס השקט, כ-1,000 קילומטרים מצפון לארכיפלג ביסמרק (שבין פפואה ניו גינאה לבין איי שלמה), כ-700 קילומטרים ממערב למדינת פונפיי שבה שוכנת עיר הבירה של הפדרציה של מיקרונזיה.
מדינת צ'וק מורכבת מאוסף איים געשיים בתוך לגונת צ'וק וכ-24 אטולים באיים חיצוניים, כ-290 איים בסך הכול.
מרכז האוכלוסייה העיקרי של מדינת צ'וק הוא לגונת צ'וק, ארכיפלג גדול עם איים הרריים המוקפים בשרשרת של איים קטנים על שונית אלמוגים.
בנוסף, המדינה כוללת מספר קבוצות "איים חיצוניים" דלילות יותר באוכלוסייה, כולל איי מורטלוק בדרום-מזרח, איי הול (פאפנג) בצפון, אטול נאמונואיטו בצפון-מערב ואזור פאטיו במערב.
אזור פאטיו קשור מבחינה תרבותית לאיים החיצוניים של מדינת יאפ.
צ'וק יושבה לראשונה על ידי עמים אוסטרונזים, באי מלנזיה (Melanesia).
עדויות ארכאולוגיות מצביעות על כך שבאיים פפן ו-וונו היו התיישבות אנושית במאה השנייה והראשונה לפנה"ס.
עדויות מאוחרות יותר מצביעות על כך שהתיישבות אנושית נרחבת הופיעה בצ'וק במהלך המאה ה-14 לספירה.
התצפית הראשונה שתועדה על ידי אירופאים נערכה על ידי הנווט הספרדי אלברו דה סאבדרה סרון במהלך אוגוסט או ספטמבר 1528. מאוחר יותר ביקר במקום הספרדי אלונסו דה ארייאנו ב-15 בינואר 1565.
במאה ה-19, האי צ'וק נחשב כחלק מהאימפריה הספרדית, על אף ששלטונה היה פורמלי בלבד.
ניסיונות הספרדים לבסס שליטה ולתווך בין השבטים המקומיים שנלחמו זה בזה, התרחשו רק ב-1886 וב-1895 ומאחר שלא הוקמה התיישבות ספרדית משמעותית, החיים המסורתיים נמשכו עד לתחילת העידן הקולוניאלי הגרמני.
איי קרוליין ובהם גם צ'וק נמכרו לקיסרות הגרמנית בשנת 1899, לאחר שספרד נסוגה מהאוקיינוס השקט בעקבות מלחמת ארצות הברית–ספרד, בה איבדה ספרד את הפיליפינים, המושבה העיקרית שלה באסיה.
גרמניה שילבה את השטח תחת שלטונה בגינאה החדשה הגרמנית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, הצי הקיסרי היפני רדף והשמיד את הטייסת הגרמנית שפעלה במזרח אסיה, כדי להגן על נתיבי השיט של בעלות הברית באוקיינוס השקט וההודי.
החל מאוקטובר 1914, לאחר תבוסת גרמניה במלחמת העולם הראשונה הפכה צ'וק להיות רכושה של האימפריה היפנית, תחת המנדט של חבר הלאומים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, לגונת צ'וק הייתה הבסיס הימי העיקרי של יפן בדרום האוקיינוס השקט והיו בו אוניות מערכה, נושאות מטוסים, ספינות סיור, משחתות, שולות מוקשים וצוללות שפעלו נגד בעלות הברית, שפעלו בגינאה החדשה ובאיי שלמה הסמוכים.
חלק גדול מהצי היפני התבסס בצ'וק עצמה.
בשנת 1944, תקפו והרסו האמריקאים את הבסיס בצ'וק.
צ'וק היה אחד משישה מחוזות בטריטוריית הנאמנות של איי האוקיינוס השקט (Trust Territory of the Pacific Islands - TTPI) אשר נוהלו על ידי ארצות הברית באישור האומות המאוחדות מסוף מלחמת העולם השנייה ועד אמצע שנות ה-80. סיום הממשל האמריקאי ב-TTPI היה ב-3 בנובמבר 1986.