tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם תזמורת זו גם הקליט, בהמשך אותה שנה, את "פתיחה ואלגרו" שלו, לחברת ארגו.
קשריו עם התזמורת נמשכו עד 1975, כשהפקה חדשה של הבלט שלו, "הגבירה משאלוט", עלתה על הבימה בתיאטרון היימרקט בלייסטר.
אירוע זה צולם לתוכנית הטלוויזיה "נערה בראי שבור".
מאז מותו של בליס, זכתה המוזיקה שלו לתחייה צנועה ברדיו ובהקלטות, אבל שמו עודנו רעוע.
המוזיקה שלו מצטיינת ללא ספק באישיות משל עצמה ויש לה חסידים משלה, האוהבים אותה.
נכדתו היא השחקנית קרולין בליס.
בלאנק (נולד ב-27 בספטמבר 1942) הוא איש עסקים יהודי אמריקאי, מייסד שותף של הום דיפו.
בלאנק הוא בעליהן של קבוצות הפוטבול האמריקאיות - אטלנטה פלקונס בליגת NFL והג'ורג'יה פורס בליגת הפוטבול באולמות (AFL).
ידוע גם בזכות פעילותו הפילנתרופית.
ארתור בלאנק נולד ב-27 בספטמבר 1942 וגדל בפלאשינג, ניו יורק למשפחה יהודית.
הוא גר עם אביו מקס, אימו מולי ואחיו הבכור מייקל.
בלאנק למד במכללת באבסון ולאחר שלוש שנים, ב-1963 סיים תואר ראשון במדעים עם תעודה במינהל עסקים.
לאחר סיום הלימודים במכללה ארתור הועסק על ידי Handy Dan Hardware, והחל לעלות במעלה סולם התפקידים עד שהגיע לתפקיד מנהל אזורי, אך בשנת 1978 פוטר בגלל ויכוח עם המנהלים.
בשנת 1978, יחד עם ברני מרקוס (מנהל לשעבר ב-Handy Dan Hardware) ובעזרתו של בנקאי השקעות מניו יורק, קן לנגון שאסף קבוצת משקיעים פתחו חנות בשיטת "עשה זאת בעצמך" ובשנת 1979 השניים שיווקו מחסן להרכבה עצמית שהפך את הבעלים למיליארדרים.
במשך 19 שנים שימש בלאנק כרואה החשבון של החברה ולאחר מכן החליף את מרקוס בתור המנכ"ל.
הוא פרש מהחברה בשנת 2001 בתפקיד של יושב-ראש שותף.
בשנת 2002 בלאנק קנה את ארגון האטלנטה פלקונס (קבוצת פוטבול ב-NFL) מטיילור סמית ובשנת 2004 קנה את קבוצת ה-AFL ג'ורג'יה פורס.
בלאנק החזיר את הקבוצה לאטלנטה מפרבר שהקבוצה מוקמה בו במשך כמה שנים.
מ-2017 הוא מחזיק בקבוצת הכדורגל אטלנטה יונייטד מליגת ה-MLS האמריקאית.
כיום בבעלותו שתי קבוצות פוטבול אמריקני והוא גם הנשיא והמנכ"ל של קבוצת AMB ושל קרן "משפחת בלאנק".
בלאנק נשוי ולו שישה ילדים.
ב-21 בספטמבר 2006 הונו הוערך בכ-1.3 מיליארד דולר.
ארתור בראון הוא זמר רוק אנד רול אנגלי הידוע בעיקר בזכות סגנונו הצעקני והתיאטרלי ובזכות להיטו "Fire" משנת 1968. בין היתר, הייתה לו השפעה ניכרת על הזמר אליס קופר ועל הלהקה קיס.
בראון למד באוניברסיטת לונדון ובאוניברסיטת רדינג לימודי פילוסופיה ומשפטים, אך נמשך לקריירה במוזיקה.
במשך זמן מה היה חבר בלהקת הרית'ם אנד בלוז/סול/סקא הלונדונית "The Ramong Sound".
מאוחר יותר אוחדה הלהקה ללהקת הסול "The Foundations", אבל טרם דרך כוכבה ובזמן שרק השיגה חוזה תקליטים ראשון, אצל חברת Pye Records, עזב בראון את הלהקה והקים להקה משלו - The Crazy World of Arthur Brown.
בראון צבר מוניטין תוך זמן קצר, בזכות הופעותיו המשונות ומעוררות-הבעתה לעיתים, שכללו שימוש בקסדת מתכת בוערת, שלווה מפעם לפעם בתקלות וליבויי אש פתאומיים.
לעיתים מופעים אלו כללו גם התנהלות בעירום על הבמה.
האש הייתה אלמנט מרכזי בהופעותיו, ובראון ניסה ליצור את התחושה כי כל העת הוא על סף העלאת הבמה בלהבות.
ב-1968 יצא לאור אלבום הבכורה שלו, The Crazy World of Arthur Brown, בהפקת קיט למברט ובהפקה מוזיקלית של פיט טאונסנד מלהקת המי, והפך ללהיט ברחבי העולם.
בין היתר כלל האלבום את להיט-הענק "Fire" וחידוש מקברי לקלאסיקה "I Put a Spell on You" של סקרימינג ג'יי הוקינס.
להקתו כללה נגן באורגן האמונד (וינסנט קריין), מתופף (דראצ'ן ת'יקר) ונגן בס (ניק גרינווד).
במהלך מסע הופעות בארצות הברית עזב ת'יקר והוחלף בקרל פאלמר.
זמן קצר לאחר מכן התפרקה הלהקה, בשנת 1969. קריין ופאלמר הקימו את Atomic Rooster וגרינווד עזב ללהקת Khan.
בשנות ה-70, לאחר התפרקות "דה קרייזי וורלד אוף ארתור בראון", הקים בראון את להקת Kingdom Come, שהוציאה שלושה אלבומים, וזכתה להצלחה מסוימת, אולם הוא לא הצליח מעולם לשחזר את הצלחתו עם השיר "Fire".
הלהקה Kingdom Come שילבה רוק מתקדם עם אלמנטים תיאטרליים: צליבה מדוּמה בהופעות, תחפושות שלמות, איפור וכדומה.
בהמשך הקריירה שלו הוא הוציא מספר אלבומי סולו ובין היתר השתתף בתפקיד אורח בסרט טומי של להקת המי.
בשנות ה-80 הוא עבר לגור באוסטין, בירת טקסס, ורכש תואר שני בייעוץ.
ב-1996 הוא חזר לגור באנגליה.
ב-1997 הקליט שוב את להיטו "Fire" עם הלהקה הגרמנית Die Krupps.
הוא יצא לאחר מכן למספר סיבובי הופעות ברחבי העולם, וב-2002 הצטרף למסע הופעות של רוברט פלנט, ובכך זכה לחשיפה תקשורתית מוגברת.
בסך הכול, הוציא בראון במהלך הקריירה 25 אלבומים.
ארתור אקסמן , היה המפקד האחרון של הנוער ההיטלראי.
אקסמן הקים את קבוצת הנוער ההיטלראי הראשונה במדינת וסטפאליה בשנת 1928. הוא למד משפטים ובשנת 1932 מונה לארגן את תנועת הנוער ההיטלראי בקנה מידה ארצי.
הוא היה אחראי על החינוך המקצועי והחקלאי של חניכי התנועה.
באוגוסט 1940 הוא החליף את באלדור פון שיראך כמנהיג הנוער ההיטלראי (Hitlerjugend).
בשנת 1941 התנדב לשרת בחזית המזרחית, נפצע קשה ואיבד את זרועו הימנית.
בינואר 1944 הוענק לו אות המסדר הגרמני-העיטור הגבוה ביותר שניתן על ידי המפלגה הנאצית.
לקראת סוף המלחמה אקסמן החל להתקרב לחוג הפנימי של היטלר.
הוא ארגן יחידות של הנוער ההיטלראי, שכללו נערים ומתבגרים ושיבץ אותם בשורות מיליציית הפולקסשטורם.
הם נשלחו לאייש את קו החזית ב"רמות זלו", מול הצבא האדום בפיקודו של גאורגי ז'וקוב.
רוב הצעירים לא קיבלו אימון צבאי ונפלו בהמוניהם עם תחילת הקרב על ברלין ב-16 באפריל 1945.
ב-20 באפריל 1945 נחגג יום הולדתו האחרון של היטלר.
באותו יום עלה היטלר מהבונקר שלו לגן ההרוס של הקנצלריה של הרייך.
שם המתינה לו שורה של חברי הנוער ההיטלראי שהצטיינו בקרבות האחרונים נגד הטנקים הסובייטים.
היטלר פסע שפוף בלווית אקסמן, שמע מכל נער על גבורתו וליטף בחיבה את פניו כשאקסמן מתבונן מאחור בסיפוק.
זו הייתה הפעם האחרונה שהיטלר יצא מהבונקר שלו, בו התאבד מספר ימים לאחר אותו יום.
ב-1 במאי 1945 קרוב לחצות יצא אקסמן מהבונקר ביחד עם מרטין בורמן וד"ר לודוויג שטומפפגר.
הם לוו בטנק "טיגר" ותותח סער מתנייע.
אקסמן נפרד מחבריו ופנה מזרחה, אך נתקל בסיור סובייטי.
הוא חזר על עקבותיו וכעבור זמן קצר נתקל לדבריו בגופותיהם של בורמן ושטומפפגר.
הוא לא התעכב לבחון את הדרך שבה מתו אלא הסתלק במהירות מהמקום.
הוא הצליח להתחמק מהרוסים וחי מספר חודשים בשם הבדוי אריך זיברט.
הוא נעצר בדצמבר 1945 לאחר שנחשפה מחתרת נאצית שארגן.
במאי 1949 נידון למאסר של שלוש שנים ושלושה חודשים.
לאחר שחרורו עבד כסוכן מכירות.
ב-19 באוגוסט 1958 נידון לקנס של 35,000 מרקים על החדרת עקרונות התורה הנאצית ללבותיהם של הצעירים.
אטיין ארתור בוקה הוא כדורגלן עבר מחוף השנהב ששיחק בעמדת המגן שמאלי.
ארתור בוקה העביר את רוב הקריירה שלו בשטוטגרט ואף זכה עמה באליפות הבונדסליגה בעונת 2006/07, ונחשב לאחד משיאני ההופעות בנבחרת חוף השנהב.
בוקה נודע בכינוי "רוברטו קרלוס האפריקאי".
בוקה החל את הקריירה שלו במימוסס מהעיר אביג'אן שבחוף השנהב.
בשנת 2002 חתם בבוורן מליגת העל הבלגית, שם ערך את בכורתו באירופה, ושיחק 59 משחקי ליגה, בהם הבקיע ארבעה שערים, לאורך שתי עונות.
בעונת 2003/04 הגיע עם בוורן לגמר הגביע הבלגי, שם הפסידה בוורן 4-2 לקלאב ברוז'.
בקיץ 2004 חתם בוקה בשטרסבורג מליגת העל הצרפתית, שם שיחק שתי עונות מלאות.
בעונת 2004/05 סיים בוקה עם שטרסבורג במקום ה-11 בליגה, וזכה עמה בגביע הליגה הצרפתית בשנת 2005, כאשר ניצח עם שטרסבורג את קן 2-1, בגמר בו בוקה שיחק 86 דקות.
בעונת 2005/06 נשר בוקה עם שטרסבורג לליגת המשנה הצרפתית.
את עונת 2006/07 החל בוקה בשטרסבורג, אך לקראת סיום חלון ההעברות חתם בשטוטגרט, שם העביר שמונה עונות רצופות.
כבר בעונת הבכורה שלו בשטוטגרט, זכה בוקה עם הקבוצה באליפות הבונדסליגה, כאשר הוא היווה חלק מחוליית הגנה איכותית שספגה 37 שערים בלבד, וכללה את מתייה דלפייר, ריקרדו אוסוריו וסרדר טשצ'י.
שטוטגרט אף החמיצה הזדמנות לזכות בדאבל באותה עונה, כאשר הפסידה 3-2 בגמר הגביע הגרמני לנירנברג, במשחק בו בוקה החליף את אוסוריו בדקה ה-68. בעקבות הזכייה באליפות הבונדסליגה, זכה בוקה להשתתף בעונה העוקבת, 2007/08, בליגת האלופות, אך הופעה זו הסתיימה במפח נפש ובהדחה בשלב הבתים.
באותה עונה, סיימה שטוטגרט שישית בליגה, וזכתה בכרטיס למפעל הליגה האירופית בעונת 2008/09. בוקה ושטוטגרט צלחו במפעל זה את שלב הבתים, אך הודחו בשלב הבא על ידי זניט סנט פטרסבורג.
באותה עונה, סיימו בוקה ושטוטגרט במקום השלישי בבונדסליגה, והעפילו שוב לליגת האלופות בעונת 2009/10, כאשר הודחו הפעם בשמינית הגמר על ידי ברצלונה.
בעונת 2012/13 עבר בוקה לשחק בתפקיד הקשר ההגנתי.
באותה עונה, הגיעו בוקה ושטוטגרט לגמר הגביע הגרמני, שם הפסידו 3-2 לבאיירן מינכן, שזכתה באותה עונה בטרבל.
עונת 2013/14 הייתה האחרונה של בוקה בשטוטגרט.
בעונה זו, נאבקה הקבוצה במאבקי התחתית, וניצלה במחזורים האחרונים.
בקיץ 2014 עזב בוקה את שטוטגרט לאחר שמונה עונות, בהן הבקיע שבעה שערים ב-207 הופעות בכל המפעלים, וחתם במאלגה הספרדית.
במשחק הבכורה שלו בקבוצה, הפסידה מלאגה 3-0 לולנסיה.
בוקה ומלאגה סיימו את עונת 2014/15 במקום התשיעי בליגה.
ביולי 2016 הצטרף בוקה לפ.צ.
סיון השווייצרית, אך בפברואר 2017 עזב את המועדון לאחר שערך במדיו שלוש הופעות.
בוקה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת חוף השנהב בשנת 2004. בוקה השתתף עם הנבחרת בגביע אפריקה לאומות 2006, שם הגיע עם הנבחרת עד הגמר, בו הפסידה חוף השנהב בבעיטות הכרעה לנבחרת מצרים, לאחר 0-0 בתום 120 דקות.
באותה שנה, בוקה היה חלק מהופעת הבכורה של חוף השנהב בטורניר המונדיאל, וסיים עם הנבחרת את שלב הבתים של מונדיאל 2006 בהדחה, בבית קשה שכלל את נבחרות ארגנטינה והולנד, להן הפסידה חוף השנהב, ונבחרת סרביה, אותה חוף השנהב ניצחה בתוצאה 3-2. בוקה פתח בשלושת המשחקים.
בגביע אפריקה לאומות 2008 סיימו בוקה וחוף השנהב במקום הרביעי, לאחר שספגו רביעיות נבחרת מצרים בחצי הגמר, ומנבחרת גאנה במשחק על המקום השלישי.
בגביע אפריקה לאומות 2010 הודחו בוקה וחוף השנהב לאחר הפסד 3-2 לנבחרת אלג'יריה ברבע הגמר.
באותה שנה, השתתפו בוקה וחוף השנהב במונדיאל 2010, וקיבלו שוב בית קשה מאוד, בו סיימו מתחת לנבחרות ברזיל ופורטוגל, אך ניצחו את נבחרת קוריאה הצפונית בתוצאה 3-0, במשחק בו בוקה בישל שני שערים.
בוקה השתתף עם הנבחרת גם בגביע אפריקה לאומות 2012, בו הפסידה חוף השנהב בגמר לנבחרת זמביה בבעיטות הכרעה לאחר 0-0 במהלך 120 דקות.
בוקה לא שותף בגמר זה.
בגביע אפריקה לאומות 2013, הודחו בוקה וחוף השנהב על ידי נבחרת ניגריה לאחר הפסד 2-1 ברבע הגמר.
מונדיאל 2014 היה הטורניר הגדול האחרון בו בוקה השתתף.
להבדיל משני המונדיאלים הקודמים, קיבלה חוף השנהב בית נוח יחסית, שכלל את נבחרות קולומביה, יוון ויפן.
על אף הבית הנוח, שוב כשלו חוף השנהב ובוקה להעפיל לשמינית הגמר, והדחתם מהטורניר הייתה אכזרית, כאשר ספגו שער בדקה ה-93 מול יוון, שהעלה את היוונים במקומם.
לאחר טורניר זה, בוקה לא שיחק עוד בנבחרת, ולא זומן לגביע אפריקה לאומות 2015. נכון למרץ 2016, לבוקה 81 הופעות ושער אחד במדים הלאומיים.
ארתור רוברט אש ג'וניור היה טניסאי אמריקאי שזכה בשלושה טורנירי גראנד סלאם ודורג במקום ראשון בעולם.
אש הוא הטניסאי האפרו אמריקאי היחידי שזכה בשלושה טורנירי גראנד סלאם ביחידים.
הטניסאי הגבר כהה העור הנוסף שזכה בטורניר גראנד סלאם כלשהו הוא יאניק נואה מצרפת, שזכה באליפות צרפת הפתוחה בשנת 1983.
משפחת אביו, שגם שמו היה ארתור אש, מוצאה מאישה מערב אפריקאית בשם עמר, שנלכדה והובאה לעבדות באמריקה בספינה בשנת 1735, שם הייתה משפחותיו של משפחתו של מי שיהיה מושל קרוליינה הצפונית סמואל אש.
אש התאמן בהדרכת רונלד צ'ריטי ואחר כך על ידי רוברט וולטר ג'ונסון.
בשנת 1963 קיבל מלגת טניס באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA).
באותה שנה נבחר לייצג את ארצות הברית בגביע דייוויס, ובכך היה לספורטאי כהה העור הראשון בנבחרת ארצות הברית.
בזמן לימודיו התאמן עם הטניסאי הנערץ עליו פאנצ'ו גונזלס, שהתגורר בסמוך, וסייע לשפר את משחקו של אש.
בשנת 1965 זכה אש בתואר אליפות המכללות של ארצות הברית בטניס (NCAA).
בשנים 1966-1968 שירת אש בצבא ארצות הברית והגיע לדרגת סגן.
בשנת 1968 זכה באליפות ארצות הברית לחובבים ואחר כך באליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס, ובכך היה לטניסאי היחידי שזכה בשני טורנירים אלו.
בהמשך אותה שנה זכה גם בגביע דייוויס.
בשנה זאת סירבה דרום אפריקה לתת לו אשרת כניסה על מנת להשתתף באליפות דרום אפריקה הפתוחה.
אירוע זה העלה לדיון ציבורי את מדיניות האפרטהייד בדרום אפריקה.
הוא קרא לבטל את הטורניר כחלק מהסבב המקצועני.
בשנת 1970 זכה אש באליפות אוסטרליה הפתוחה בטניס.
בשנת 1971 זכה באליפות צרפת הפתוחה בטניס בטורניר הזוגות.
בשנת 1975 זכה בטורניר היוקרתי ביותר, טורניר וימבלדון, לאחר ניצחון בגמר על ג'ימי קונורס, ובשנת 1977 זכה אש באליפות אוסטרליה הפתוחה בטורניר הזוגות.
ב-20 בפברואר 1977 התחתן אש עם ג'יין מוטוסמי, צלמת שהכיר ארבעה חודשים לפני כן.
בשנת 1979 עבר אש התקף לב ובעקבותיו ניתוח מעקפים.
לאחר שפרש מטניס מקצועני בשנת 1980 עסק אש בכמה תחומים, בהם כתיבה בטיים מגזין.
היה פרשן ספורט של ABC, הקים את ליגת הנערים בטניס של ארצות הברית ושימש כקפטן נבחרת גביע דייוויס של ארצות הברית.
בשנת 1983 הוא עבר ניתוח לב פעם נוספת.
בשנת 1988 התברר שנדבק באיידס דרך עירוי דם שקיבל במהלך ניתוח הלב.
דבר מחלתו נשמר בסוד עד שפורסם בשנת 1992, לאחר שעיתונאי מהעיתון USA Today פנה אליו ואמר שבכוונתו לפרסם ידיעה בנושא זה.
לאחר הפרסום פנו מאות קוראים לעיתון והביעו מחאה על כך שאילצו את אש לפרסם את מחלתו.
הוא הקים קרן למלחמה באיידס, ופעל להעלאת המודעות למחלה, לחינוך מיני ולהסברה על המחלה.
בין השאר לחם נגד התפיסה שמחלת האיידס פוגעת רק בגברים הומוסקסואליים.
ארתור אש נפטר בשנת 1993 מדלקת ריאות, שנבעה ממחלת האיידס שבה לקה.
בין שאר הסיבוכים הוא סבל גם מטוקסופלזמוזיס.
כמה חודשים לאחר מותו העניק לו הנשיא ביל קלינטון את מדליית החירות הנשיאותית, האות האזרחי הגבוה ביותר בארצות הברית.
בשנת 1997 נקרא על שמו של אש אצטדיון הטניס החדש במרכז הטניס הלאומי בניו יורק.
זהו אצטדיון הטניס הגדול בעולם ובו 23,771 מקומות ישיבה לצופים.
בשנת 1985 זכה אש להיכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של הטניס.
האצטדיון המרכזי באליפות ארצות הברית הפתוחה, שנערכת במרכז הטניס הלאומי בפארק פלאשינג מדוז, הנמצא ברובע קווינס בעיר ניו יורק בארצות הברית, נושא את שמו של ארתור אש.
אצטדיון זה, שנבנה ב-1997, מכיל 23,771 מקומות ישיבה והוא אצטדיון הטניס הגדול בעולם.
בטקס הפרסים של ESPN לשנת 2019 חולק פרס על שמו של ארתור אש.
בפרס זכה הכדורסלן האגדי ביל ראסל על מלחמתו בגזענות כלפי האפרו-אמריקאים בשנות ה-60.
ארתור דה סילבה ברנרדס (בפורטוגזית: Artur da Silva Bernardes; 8 באוגוסט 1875 - 23 במרץ 1955) היה עורך דין ופוליטיקאי ברזילאי, אשר כהן כנשיא ברזיל בין השנים 1922 ו-1926.
בין השנים 1918 ו-1922 היה נשיא מדינת מינאס ז'ראיס.
ברנרדס נבחר לנשיא ברזיל בבחירות של 1 במרץ 1922, כאשר גבר על נילו פסניה עם 466,877 קולות נגד 317,714. מערכת הבחירות הייתה סוערת, ובמהלכה הואשם ברנרדס בכתיבת מכתבים שהכפישו את הנשיא לשעבר ארמס דה פונסקה, אך ברנרדס הצליח להוכיח שהמכתבים היו מזויפים.
בחירת ברנרדס לנשיאות הייתה ניצחון נוסף לפוליטיקת הקפה בחלב אשר שלטה במדינה במהלך הרפובליקה הישנה.
לפי מדיניות זאת, מדינות סאו פאולו (יצרנית קפה) ומינאס ז'ראיס (יצרנית חלב) תמכו במועמד מאחת מהן על מנת שישמור על האינטרסים שלהן.
בזכות ההצבעה הלא חשאית בבחירות לנשיאות, הצליחו בעלי האחוזות הגדולות ממדינות אילו להכריח את פועליהם להצביע ל"מועמד הרשמי".
אף על פי כן, בחירת ברנרדס נתקלה במחאה חברתית נגד פוליטיקת הקפה בחלב ובהתנגדות, בעיקר מצד הצבא.
לזה התווספו ייסוד המפלגה הקומוניסטית הברזילאית ב-1922 אשר נתנה כוח לאיגודי הפועלים והתגברות השפעת האינטלקטואלים בחברה הברזילאית.
ב-5 ביולי 1922, צעדו קצינים זוטרים של הצבא לכיוון ארמון הנשיא, במה שמוכר כ-"מרד ה-18 מהמבצר", במטרה להפיל את הנשיא אפיטסיו פסואה ולמנוע את הכתרתו בנובמבר של ברנרדס לנשיא.
המרד נכשל, אולם הוא היה הראשון בשורה של מרידות ומחאות, המוכרים כ"לוטננטיזם" או "תנועת הלוטננטים".
מחאות הלוטננטיזם ליוו את "נשיאי הקפה בחלב" עד למהפכת 1930.
שלטונו של ארתור ברנרדס התאפיין בתקופות ארוכות של מצב חירום לאומי בעקבות ריבוי מרידות ומשברים פוליטיים.
בשנת 1923 התמודד ברנרדס עם מרד בדרום ברזיל כתגובה לבחירה בפעם החמישית ברציפות של בורז'ס דה מדיירוס לנשיאות מדינת ריו גראנדה דו סול.
בשנת 1924 התרחש במדינת סאו פאולו המרד הלוטננטיסטי השני, "המרד הפאוליסטי של 1924", במלאת שנתיים למרד ה-18 מהמבצר.
המורדים השתלטו על הבירה סאו פאולו למשך 23 ימים ונשיא סאו פאולו נמלט לפנים המדינה בעקבות הפצצת ארמון הממשלה.
ברנרדס התערב והכוחות הפדרליים הפציצו את כוחות המורדים.
המורדים עזבו את הבירה ואחרי כישלונם במתקפה על כוחות הצבא במדינת מאטו גרוסו דו סול של היום, הסתיים המרד עם חזרת נשיא סאו פאולו לארמון הממשלה.
בשנת 1926 התמודד ברנרדס עם "מצעד פרסטס", בהנהגת לואיס קרלוס פרסטס, מחאה לוטננטיסטית נוספת.
פרסטס צעד עם תומכיו מדרום ברזיל עד לבוליביה, בתנועה שהטיפה לרפורמות פוליטיות וחברתיות.
פרסטס הצליח לחמוק מכוחות השלטון ולהמשיך במחאה זמן רב והפך לאגדה בברזיל.
בגלל מצב החירום ששרר לאורך רוב תקופת שלטונו, הייתה העשייה של ברנרדס מעטה יחסית.
בין המעשים המעטים נמנה ביטול הסובסידיה הפדרלית על הקפה.
ארתור ארץ פון שטראוסנבורג , היה ראש המטה הכללי האחרון של צבא האימפריה האוסטרו-הונגרית במלחמת העולם הראשונה.
פון שטראוסנבורג נולד בעיר סיביו בטרנסילבניה.
הוא התנדב לצבא ב-1876. לאחר מכן הצטרף לצבא הקבע בדרגת האופטמן ולמד באקדמיה הצבאית בווינה בשנים 1885-1887. לאחר מכן הצטרף למטה הכללי והתקדם בדרגות כשהוא משמש בתפקידי מטה.
ב-1908 מונה למפקד חטיבת חיל הרגלים ה-61 בדרגת גנרל-מיור.
הוא קיבל אות הוקרה על הצלחתו בתמרונים.
בסתיו 1912 הועלה לדרגת לוטננט פילדמרשל ומונה לפקד על הדיוויזיה ה-15. ב-1912 חזר למלא תפקיד בכיר במשרד המלחמה בווינה.
בפרוץ המלחמה באוגוסט 1914 חזר לפקד על הדיוויזיה ה-15 והשתתף בהצלחה בקרבות בחזית המזרחית בגזרת גליציה נגד הצבא הרוסי.
בספטמבר 1914 מונה למפקד הקורפוס ה-6 במקום סבטוזר בורוייביץ', שעבר לפקד על הארמייה השלישית.
ב-1915 לחם במתקפת גורליצה-טרנוב במסגרת הארמייה הרביעית לצד הארמייה הגרמנית ה-11 בפיקודו של אוגוסט פון מקנזן וזכה לשבחים רבים מעמיתיו הגרמנים.
במערכת רומניה, פיקד פון שטראוסנבורג על הארמייה הראשונה ולצד הארמייה הגרמנית התשיעית בפיקודו של אריך פון פאלקנהיין הם הביסו את הצבא הרומני.
פון שטראוסנבורג זכה לשבחים מהרמטכ"ל קונרד פון הצנדורף ומקרל הראשון, קיסר אוסטריה.
ב-1 במרץ 1917 פיטר הקיסר קרול הראשון את הרמטכ"ל קונרד פון הצנדורף ומינה את פון שטראוסנבורג במקומו.
בשיתוף עם הגרמנים ניצח פון שטראוסנבורג את האיטלקים בקרב קפורטו באוקטובר 1917, אך נכשל במתקפתו בקרב הנהר פיאווה, ביוני 1918.
פון שטראוסנבורג קיבל עליו את האחריות לכישלון בחזית איטליה וביקש להתפטר, אך הקיסר סירב לקבל את התפטרותו.
בליל ה-3 בנובמבר 1918 התפטר הקיסר מתפקיד המפקד העליון של הצבא והעביר אותו לפון שטראוסנבורג, אבל זה סירב לקבלו משום שלא רצה להיות מעורב בחתימה על שביתת הנשק.
לאחר המלחמה הוא התיישב בווינה.
הוא לא רצה להתיישב בטרנסילבניה שם נולד, כי היא ניתנה לרומניה אותה הביס במלחמה.
ממשלת הונגריה סירבה לתת לו פנסיה והוא חי חיי דוחק והתפרנס מתרומות שקיבל.
רק ב-1926 הסכימה הממשלה ההונגרית לשלם לו פנסיה בתנאי שיבוא כל פעם לקבלה בבודפשט.
ב-1 ביוני 1935, בעת שהיה בבודפשט במטרה לקבל את הפנסיה שלו, לקה בהתקף לב ונפטר.
הוא נקבר בבודפשט בטקס צבאי מלא.
ארתור בורוץ (בפולנית: Artur Boruc, נולד ב-20 בפברואר 1980) הוא כדורגלן עבר פולני ששיחק בעמדת השוער.
בורוץ התחיל את הקריירה שלו בפוגון שדליץ בגיל 18, ואחרי עונה אחת הוא חתם בלגיה ורשה.
בשנת הושאל לחצי עונה לדולצן ז'אבקי על מנת לצבור דקות משחק ובסיום העונה חזר ללגיה.
ב-8 במרץ 2002 בורוץ ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה בתיקו 2-2 נגד פוגון שצ'צ'ין.
לאחר שגילה יכולת טובה באותו משחק, בורוץ תפס את מקומו בהרכב עד לסיום העונה והיה שותף לזכייה של קבוצתו באליפות לראשונה מזה 7 שנים.
ביוני הבקיע בורוץ את השער היחיד שלו בקריירה בניצחון 0–6 נגד וידזב לודז'.
ב-20 ביולי 2005 הושאל בורוץ לסלטיק עם אופציה לרכישת כרטיס השחקן שלו בסיום העונה.
ב-2 באוגוסט 2005 ערך בורוץ את הופעת הבכורה שלו סלטיק במסגרת מוקדמות ליגת האלופות נגד ארטמדיה ברטיסלאבה.
כבר בתחילת העונה הרשים את אנשי המועדון שמימשו עליו את האופציה כחודשיים אחרי תחילת הליגה.
בעונתו הראשונה בסלטיק ערך 40 הופעות בכל המסגרות וב-17 מתוכם שמר על רשת נקייה.
באוגוסט הורשע במחווה דתית מתגרה לאחר שהצטלב מול יציע אוהדי גלאזגו ריינג'רס המזוהים עם הזרם הפרוטסטנטי במהלך משחק בין שתי הקבוצות חצי שנה לפני כן.
ב-21 בנובמבר 2006 הדף פנדל מרגליו של לואיס סאהה במהלך המשחק נגד מנצ'סטר יונייטד במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות.
בדצמבר נבחר לשחקן החודש בליגת העל הסקוטית, והיה מבין השוערים הבודדים שהצליחו לזכות בתואר זה.
בתחילת עונת סבל בורוץ ירידה משמעותית ביכולתו, אך במהלך העונה הצליח לשחזר את יכולותיו הטובות מהעונות הקודמות.
ב-12 ביולי 2010 חתם בפיורנטינה מהסרייה א' והפך לשוער שני במועדון.
ב-26 באוקטובר 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בפיורנטינה במסגרת הקופה איטליה נגד אמפולי.
בנובמבר נפצע השוער הראשון סבסטיאן פריי ובורוץ הפך לשוער הראשון של המועדון עד לחזרתו של פריי.
בסך הכל הוא ערך 25 הופעות באותה עונה.
ב-22 בספטמבר 2012 חתם בסאות'המפטון מהפרמייר ליג עד לסיום העונה.
ב-20 באוקטובר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה בהפסד 1–4 לוסטהאם יונייטד.
ב-28 באוקטובר 2012 הורחק במשחק הליגה נגד טוטנהאם הוטספר לאחר שזרק בקבוק מים לעבר יציע אוהדי טוטנהאם שהתגרה בו אחרי שספג את השער השני.
ב-1 בינואר 2013 הפך לשוער הראשון של המועדון.
ב-9 במרץ בורוץ הדף פנדל בדקה ה-90 במשחק ליגה נגד נוריץ' סיטי שנגמר בתיקו 0-0. ב-18 באפריל האריך את חוזהו במועדון בשנתיים נוספות.
בתחילת עונת החתימה סאות'המפטון את פרייזר פורסטר ובורוץ עזב את המועדון והושאל בבורנמות' מהליגה השנייה עד לינואר .
יום למחרת הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בבורנמות' בתיקו 1-1 נגד ווטפורד.
בדצמבר הוארך חוזהו עד לסיום העונה.
ב-2 במאי 2015 חגג עם המועדון עלייה לפרמייר ליג לראשונה בתולדותיו.
לאחר שחוזהו בסאות'המפטון הסתיים, הוא חתם בבורנמות'.
ב-1 באוגוסט 2020, בורוץ חתם בלגיה ורשה מליגת העל הפולנית.
ב-28 באפריל 2004 ערך בורוץ את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פולין במשחק ידידות נגד .
ב-12 ביולי 2004 הדף פנדל במהלך משחק ידידות נגד .
בורוץ נכלל בסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2006 שנערך בגרמניה, ואף שימש כשוער הראשון של הנבחרת.
בורוץ נכלל בסגל הנבחרת לקראת יורו 2008, בו גם שימש כשוער ראשון.
למרות הכישלון של הנבחרת באליפות, זכה בורוץ למחמאות רבות.
באוגוסט הושעה מהנבחרת לאחר שבילה בלילה שלאחר משחק הידידות נגד .
בורוץ שימש כשוער ראשון בנבחרת עד אוקטובר .
בינואר זומן לסגל הנבחרת לאחר יותר משנתיים.
ב-6 בפברואר 2013 ערך את הופעת הבכורה המחודשת שלו מול אותה אירלנד נגדה ערך את הופעת הבכורה שלו.
המשחק נגמר בהפסד 0–2. במרץ 2017 הודיע על פרישה מהנבחרת.
ארתור פרייהר גיזל פון גיסלינגן היה גנרל בצבא האוסטרו-הונגרי אשר נודע בשל חלקו בפרשת מאיירלינג ובפרשת רדל.
גיסלינגן נולד ב-19 ביוני 1857 בעיר קרקוב שהשתייכה אז לאימפריה האוסטרית.
הוא היה בנו של היינריך קרל גיזל פון גיסלינגן, אשר שירת בצבא האימפריה האוסטרית בדרגת פלדצוגמייסטר.
ב-1872 הוא התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי, וב-1875 נשלח ללמוד באקדמיה הצבאית הטרזיאנית בווינר נוישטאדט.
הוא שרת במטה הכללי, וב-1887 מונה לאחד משלישיו האישיים של רודולף, נסיך הכתר של אוסטריה, בנם הבכור של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה והנסיכה סיסי, ויורש העצר של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
בליל ה-29-30 בינואר 1889, נמצא רודולף מת יחד עם פילגשו מרי וטסרה, במה שנודע כ"פרשת מאיירלינג".
גיסלינגן היה אחד האנשים המעטים שראו את הגופות, וסייע בהעלמתן ובהשתקת הפרשה כולה.
בפברואר של אותה שנה הוענק לו איתור מסדר הכתר, עיטור גבוה מדי עבור קצין בדרגת האופטמן.
ב-1891 הוא הפך למשך שנה לשלישו של הקיסר פרנץ יוזף.
ב-1898 הוא מונה לראש ה"אווידנבוראוס", מחלקת הריגול הנגדי.
מכיוון שרוב תיקי המחלקה הושמדו, לא ברור מה הייתה פעילותו בתחום.
אחד מעובדיו היה המרגל אלפרד רדל.
ב-1903 הוא מונה למפקד בריגדת חי"ר וזמן קצר לאחר מכן הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-1905 הוא מונה למפקד המרכז הרפואי באקדמיה הצבאית הטרזיאנית.
ב-1907 הוא הועלה לדרגת פלדמרשל-לוטננט.
ב-1910 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-29 בטרייזנשטאט, וב-1912 הועבר לפקד על הדיוויזיה ה-7 בפראג.
במאי 1913 נחשף אחד מעובדיו לשעבר, אוברסט אלפרד רדל כמרגל שהעביר מידע מודיעיני רב ערך לאימפריה הרוסית.
גיסלינגן הואשם מאוחר יותר כאחד מהקצינים הבכירים שנכשלו במאמצים לטייח את הפרשה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, מונה גיסלינגן למפקד הקורפוס ה-8, אשר היה חלק מהארמייה החמישית של ליבוריוס פון פרנק.
הוא לחם עם הקורפוס במהלך המערכה בסרביה, והובס בקרב קר בידי הארמייה הסרבית השנייה.
ב-24 באוגוסט נסוגו כוחותיו לחלוטין מתחומי ממלכת סרביה.
ב-8 בספטמבר הוא השתתף בפלישה האוסטרו-הונגרית השנייה לסרביה, ולאחר חודש של לחימה עקובה מדם הצליח לכבוש את האזור שהוקצה לו.
עם זאת, בשל האבדות הגבוהות שספגו יחידותיו, הוא הוחלף ב-10 באוקטובר בידי ויקטור פון שויכנשטיל וסולק מהצבא עם חצי משכורת.
ב-1917 הוא הוחזר לצבא בהוראת קרל הראשון, קיסר אוסטריה, אולם עזב אותו עם פיזורו בתחילת שנת 1919.
ב-1928 מונה לנשיא של אגדות ותיקי מלחמה, ולאחר מותו הוחלף בתפקיד בידי רודולף פון ברודרמן.
הוא נפטר בווינה ב-3 בדצמבר 1935 בגיל 78. ביולי 1887 הוא נישא להלנה וירג'יניה קומפלוייר אשר ילדה לו שתי בנות.
ארתור ביסגאייר היה שחמטאי יהודי-אמריקאי.
הוא זכה באליפות ארצות הברית ו-3 פעמים באליפות ארצות הברית הפתוחה.
לארתור ביסגאייר נולד בניו יורק למשפחה יהודית.
הוא התחיל לשחק שחמט בגיל ארבע.
בגיל 17 הוא סיים במקום השלישי באליפות ארצות הברית הפתוחה.
במהלך שנות ה-40 של המאה ה-20 הוא נחשב לשחמטאי אמריקאי החזק ביותר לצד לארי אוונס.
בשנת 1950 הוא זכה באליפות ארצות הברית.
בשנת 1951 הוא התגייס לצבא ארצות הברית אך הצליח להשתתף במספר תחרויות לרבות אולימפיאדת השחמט.
לאחר שחרור מהצבא הוא חזר לארצות הברית וניצח בתחרות פאן-אמריקאית ובאליפות ארצות הברית הפתוחה.
בשנת 1957 הוענק לו תואר רב-אמן.
במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 ביסגאייר התרכז בעיקר בתחרויות בארצות הברית, וניצח שלוש פעמים באליפות ארצות הברית הפתוחה.
בשנים 1952–1972 השתתף ארתור ביסגאייר ב-8 אולימפיאדות שחמט:
ארתור אונגנד היה מזרחן וחוקר שפות שמיות גרמני.
למד אשורולוגיה אצל היינריך צימרן ופרידריך דליטש וקיבל את הדוקטורט שלו בברלין בשנת 1903. עבודת הדוקטורט שלו עסקה בתחביר של חוקי חמורבי.
לאחר מכן הוא המשיך את עבודתו כעוזר מחלקת מערב אסיה במוזיאונים המלכותיים בברלין.
ב-1909 הוא קיבל משרה של פרופסור חבר לשפות שמיות באוניברסיטת ינה.
בשנת 1913 הוא הפך לפרופסור מן המניין באוניברסיטת פנסילבניה.
בשנת 1919 התמנה לפרופסור מן המניין באוניברסיטה של גרייפסוואלד וב־1921 באוניברסיטת ורוצלב.
עניינו היה בעיקר באשור ובבבל, בעיקר בטקסטים הדתיים שלהם.
הוא היה אחד העורכים של אוסף כתבי המזרח הקדום ותמונות לברית הישנה.
הוא תרגם את האפוס של עלילות גילגמש ופרסם מהדורת טקסט של הפפירוסים הארמיים של יב.
כתב ספרי דקדוק של השפה העברית והסורית.
ארתור אנגל היה מתמטיקאי ומורה גרמני, שנודע, בין השאר, בתרומתו להוראת המתמטיקה.
אנגל סיים בשנת 1952 לימודי מתמטיקה באוניברסיטת שטוטגרט, והיה למשך 18 שנה מורה למתמטיקה בתיכון (גימנסיה).
אחרי 1970 הוא לימד בבית הספר הפדגוגי בלודוויגסבורג.
בשנים 1972–1993 כיהן כפרופסור במכון להוראת מתמטיקה ומדעי המחשב באוניברסיטת פרנקפורט.
החל משנת 1965 השתדל למען הקמתה בגרמניה המערבית של תחרות כלל-פדרלית למתמטיקה.
התחרות הראשונה התקיימה בשנת 1970. בשנת 1977 הוא ניהל את הצוות המערב-גרמני הראשון באולימפיאדת המתמטיקה הבינלאומית שהתקיימה בבלגרד.
ב-1989 היה יושב ראש חבר השופטים באולימפיאדה למתמטיקה בבראונשווייג.
הקדיש חלק מחייו לשימוש בסטוכסטיקה, מחשבים ואלגוריתמים בהוראת המתמטיקה.
עם תלמידיו נמנה הורסט סוורין.
1990 - עיטור צלב של מסדר הכבוד של גרמניה הפדרלית
1991 - פרס דוד הילברט של הפדרציה העולמית לתחרויות לאומיות למתמטיקה
ארתור אשקין (Arthur Ashkin; 2 בספטמבר 1922 - 21 בספטמבר 2020) היה פיזיקאי יהודי אמריקאי, חתן פרס נובל לפיזיקה.
אשקין סיים תואר דוקטור באוניברסיטת קורנל ב-1952 ועבד במעבדות בל עד שפרש מעבודתו ב-1992. ב-2018 זכה אשקין בפרס נובל לפיזיקה על פיתוח מלקחיים אופטיים.
אשקין פרסם מחקרים רבים במהלך השנים ועל שמו רשומים 47 פטנטים.
אשקין נולד בברוקלין בספטמבר 1922 וגדל שם, בן למשפחה יהודית.
הוריו, איזדור ואנה אשקין, היגרו לארצות הברית מאוקראינה בגיל צעיר.
לאשקין היו שני אחים: ג'וליוס (פיזיקאי גם כן) ורות.
אחות מבוגרת יותר, גרטרוד, מתה בצעירותה.
אשקין החל ללמוד באוניברסיטת קולומביה לתואר בפיזיקה, ובמקביל עבד כטכנאי במעבדת הקרינה במקום שהייתה אחראית על ייצור רכיבים למכ"ם עבור הצבא האמריקאי.
בשנה השנייה ללימודיו, נאלץ להתגייס לצבא ארצות הברית בשל מלחמת העולם השנייה, אולם עד מהרה הוא שוחרר וחזר לעבוד במעבדת הקרינה באוניברסיטה.
ב-1947, סיים אשקין את התואר בפיזיקה באוניברסיטת קולומביה, ועבר ללמוד פיזיקה גרעינית באוניברסיטת קורנל.
אשקין עבר למקום בעיצומה של העבודה על פרויקט מנהטן, בו אחיו יוליוס השתתף, וכך הכיר את ריצ'רד פיינמן, הנס בתה ואחרים שהיו בקורנל באותה התקופה.
ב-1952 קיבל אשקין את תואר הדוקטור שלו באוניברסיטת קורנל והחל לעבוד במעבדות בל.
בקורנל, פגש אשקין את אשתו אלין, שהייתה מורה לכימיה בבית ספר תיכון בניו ג'רזי.
הם היו נשואים למעלה מ-60 שנה ונולדו להם שלושה ילדים.
במעבדות בל עבד אשקין תחילה בנושא גלי-המיקרו, ולאחר מכן עבר למחקר לייזר.
אשקין חקר במעבדות גם אופטיקה לא ליניארית, סיבים אופטיים ועוד.
במהלך עבודתו במעבדות בל פיתח אשקין את המלקחיים האופטיים, כלי מבוסס-לייזר המסוגל לאחוז אטומים, חלקיקים, תאים ועוד.
על פיתוח זה עבד אשקין בשנות ה-80, וב-1987 התרחשה פריצת דרך בתחום כאשר הצליח לאחוז חיידקים רבים בעזרת הכלי מבלי לפגוע בהם.
בשנת 1992 פרש אשקין ממעבדות בל לאחר 40 שנה של מחקר שבהן תרם לפיזיקה הניסויית.
אשקין המשיך לעבוד לאחר מכן במעבדה בביתו.
ב-2 באוקטובר 2018 הוענק לאשקין פרס נובל בפיזיקה על פיתוח המלקחיים האופטיים, אותם הגדירה האקדמיה המלכותית השוודית למדעים: "חלום ישן של מדע בדיוני".
את הפרס קיבל כאשר הוא בן 96, וכך הפך לאדם שהוענק לו פרס נובל בגיל המבוגר ביותר אי פעם (עד זכייתו של ג'ון גודאינף בפרס נובל לכימיה בשנת 2019).
הפרס חולק בינו לבין מדענים אחרים כאשר הוא קיבל את מחציתו, והמחצית השנייה התחלקה בין דונה סטריקלנד וז'ראר מורו.
פרס נובל לפיזיקה לשנת 2018
פרס ג'וזף קית'לי על התקדמות במדע (2003)
ארתור ג 'יי דייקמן היה פרופסור לפסיכיאטריה באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו, וחבר מערכת של "כתב העת לפסיכולוגיה הומניסטית".
נולד ב-ניו יורק שבארצות הברית, בנו של איש עסקים וגדל בלונג איילנד, דיקמן למד פיזיקה באוניברסיטת הרווארד.
לאחר מכן עבר לתחום המתמטיקה והרפואה.
דיקמן קשר את בחירתו של המקצוע הפסיכיאטריה למפגש עם רופא שבדק אותו גופנית לפני כניסתו לבית הספר לרפואה בהרווארד: "כשאמרתי לו שאני אוהב את רילקה ואת ייטס, הוא אמר לי שאני הולך להיות פסיכיאטר.
זה נתן לי חופש והיה לי קל להשיג מענקי מחקר, כי כל דבר יכול להיחשב חלק של המוח." פעם כאשר בילה חודשיים בחופשת הקיץ בקמפינג לבד בהרים, אירעה חוויה נוספת שהשפיע על כיוון החיים שלו: "ישבתי על סלע ליד אגם וניסיתי להתקרב להרגשה שיש לי בשמיעת מוזיקה ושירה.
אחרי שבועיים של התנסות, צבעים הפכו חזקים יותר ונרה לי שמשהו נבע מן השמיים והעצים.
ידעתי שאנשים אחרים לא חווים את זה.
דיקמן הסתקרן בעקבות חויית שינוי תודעתו, והפך חוקר חלוצי של מצבים מיסטיים בשנות ה-50. בעשור הבא פיתח גישה ייחודית פסיכותרפויתי לחולים הסובלים מפסיכוזה.
הוא נעשה תלמיד של זן ומדיטציה תחת סוזוקי רושי ושל סופיות תחת אידריס שאה, וחקר את התנועת הפוטנציאל האנושי שמנהיגיה היו ג'ורג לאונרד ומייקל מרפי.
בתחילת שנות ה-70, דיקמן זיהה את התסמונת ה"פסיכוזה המיסטית " כדי לאפיין תיאורים של חוויות פסיכוטיות, הדומות להפליא לדיווחים על חוויות מיסטיות.
לדברי דיקמן, הניסיון הפסיכוטי אינו צריך להיחשב פתולוגי, במיוחד אם לוקחים בחשבון את הערכים והאמונות של הפרט.
דייקמן סבר כי החוויה המיסטית נוצרת באמצעות "דהאוטומטיזציה" או ביטול של מבנים פסיכולוגיים רגילים המארגנים, מגבילים, בוחרים ומפרשים גירויים תפיסתיים.
גורמים אפשריים "לדהאוטומטציה" כזו, כוללים חשיפה ללחץ חמור, שימוש בסמים או גמילה והפרעות במצב הרוח.
דייקמן השתתף בסמינר מחקרי בן שנה על תנועות דתיות חדשות, כדי להבין טוב יותר את המשיכה שהפעילו התנועות הללו על אמריקנים רבים בשנות ה-60 וה - 70. בשנת 1990, הוא כתב את הדרך הלא נכונה הביתה: גילוי דפוסי התנהגות פולחן בחברה האמריקנית.
במבוא לספר, דייקמן ציין כי "התנהגות דומה לזו המתרחשת בכתות קיצוניות מתרחשת בכולנו", והציע כי "הכמיהה להורים נמשכת עד לבגרות ומביאה להתנהגות פולחן השוררת בחברה הנורמלית".
ארתור דיקמן נפטר ב-2 בספטמבר 2013 בביתו במיל ואלי, קליפורניה לאחר "מפגש אמיץ וסבלני" עם מחלת פרקינסון.
לצדו (מאז שנות החמישים) הייתה אשתו, ציירת המופשט אטה דיקמן.
בית הספר לרפואה של הרווארד
מוסמך, פסיכיאטריה, נוירולוגיה, המועצה האמריקאית לפסיכיאטריה ונוירולוגיה
ארתור בארדוש (במקור בורשטיין, בהונגרית: Bárdos Artúr, בודפשט, 2 באפריל 1882 – באפלו, ארצות הברית 10 באוגוסט 1974) היה במאי תיאטרון הונגרי-יהודי, במאי רדיו וקולנוע, אסתטיקן, פרופסור באוניברסיטה, סופר, משורר, מחזאי, פובליציסט.
הוא היה העורך המייסד של מגזין "התיאטרון", המנהל המייסד של "תיאטרון האמנים" (Művész Színház) שפעל בין השנים 1932–1938, ומשנת 1917 היה המייסד והמנהל של תיאטרון מרכז העיר.
בארדוש ניהל את התיאטרון כמעט במשך שלושה עשורים, כמעט עד שהולאם בשנת 1949. בשנת 1951 שונה שם התיאטרון ל"תיאטרון יוז'ף קטונה" (Katona József Színház) והוא פועל עד היום בבודפשט.
בארדוש נולד במשפחה יהודית כבנם של קארוי בורשטיין (1857–1915) ושל וילמה ברכפלד (1862–1935).
בארדוש סיים לימודי משפטים באוניברסיטת אטווש לוראנד בבודפשט.
הוא החל את הקריירה שלו כעיתונאי בפשטי נפלו ב"הסכמה" ו"בחדשות בודפשט" (Egyetértés, Budapesti Hírlap).
בשנת 1909 היה עוזרו של מקס ריינהרדט.
שנה לאחר מכן הקים שבועון לתקופה קצרה על תיאטרון ומוזיקה וכתבותיו הופיעו בקביעות בכתב העת הספרותי החשוב ניוגט.
בשנת 1911 היה הבמאי של תיאטרון קאמרי קטן בהנהלתה של אירן פֶלְד (1883–1944) שחקנית הונגריה-יהודייה שנספתה בשואה (היא הייתה בתו של במאי התיאטרון ז'יגמונד פלד, ואחיה של השחקן מתיאש פלד ושל העיתונאי אַאוּרֵל פלד.
בשנת 1912 ייסד עם הסופר בֵּלָה רֵוֵוס את "הבמה החדשה" (Új Színpad) שהחזיק מעמד חודשיים בלבד.
בשנת 1915 התמנה למנהל תיאטרון בשדרת אנדראשי, שם ניהל קברט.
התיאטרון פרח תוך שנה, ולכן הבעלים פתח תיאטרון נוסף ובארדוש הפך למנהלו גם כן משנת 1916 ואילך.
לימים נודע המקום כתיאטרון מרכז העיר.
לאחר מלחמת העולם הראשונה בשל הקשיים הכלכליים, התיאטרון לאט לאט איבד את מעמדו.
כך, בין השנים 1921–1926 הפך בארדוש למנהל ולמייסד של תיאטרון חדש, תוך הפגנת יכולותיו, אבל בשנת 1925 שב לתיאטרון מרכז העיר לזמן קצר.
בין השנים 1926–1930 בארדוש התגורר בברלין, שם הקים את "התיאטרון בפּלמנהאוס" (Theater in Palmenhaus), תיאטרון איכותי שפשט את הרגל.
בשנת 1932 כבש שוב את מושב המנהל והבמאי של תיאטרון מרכז העיר.
בשנת 1936 ההצלחה התיאטרונית הגדולה הגיעה.
בהפקתו עלה לבמה מחזהו של ג'ורג' ברנרד שו הז'אן ד'ארק, שהפך ללהיט ענק.
באותה שנה הוא קנה את תיאטרון האופרטה של בודפשט שפשט רגל קודם לכן, שיפץ אותו והחיה את התיאטרון.
בשל היותו יהודי וחקיקת החוקים האנטי יהודיים משנת 1938 (החוק היהודי הראשון, השני והשלישי) ובמהלך מלחמת העולם השנייה הוא הועמד בצד.
בשנים 1942–1943 כתב שני ספרים בנושא זה, בשמות "מאחורי המסך" ו"סודות התיאטרון".
בשנת 1945 הוא הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית.
בין 1945 ל-1948 הפך שוב למספר 1 בתיאטרון מרכז העיר.
התיאטרון, שהיה בתחילה בבעלות פרטית שלו, עברה לשליטת עיריית בודפשט בשנת 1946. בשנת 1948 הוא מונה למרצה באוניברסיטת אטווש לוראנד, שם תכנן להרצות על מדעי התיאטרון, אולם באותה שנה, לאחר שוועדה ממונה מונתה לעמוד בראש התיאטרון, הוועדה החליטה לעלות את מחזהו של איליה ארנבורג "האריה בכיכר שוק" והוא התנגד להחלטה.
הוא מכר על כן את התיאטרון ונסע לארצות הברית לבקר את בנו ולא שב.
בשנת 1967 פרסם את יצירתו האחרונה באמריקה, את כרך השירה שלו, "דמדומים".
ארתור באר היה אסטרונום יהודי-גרמני, שפעל בגרמניה ולאחר מכן בקיימברידג' בבריטניה.
נולד ברייכנברג שבבוהמיה, בנו היחיד של פרופסור יוהאן באר.
בשנת 1918 סיים את לימודיו התיכוניים ברייכנברג.
לימודיו באוניברסיטה נדחו לאחר שחלה במחלת הפוליו בשנת 1924. בשנת 1925 נישא לשארלוטה ורה פופילארסקי, ובאותה שנה קיבל את הדוקטורט.
בשנת 1927 עבד במצפה הכוכבים של אוניברסיטת ברסלאו.
בשנת 1929 עבד במצפה הימי הגרמני בהמבורג.
הוא הפיק תוכניות מדעיות לתחנת הרדיו בגרמניה, ותוכניות אלו היו בין סדרות המדעיות הראשונות ששודרו כתוכניות רדיו.
בשנת 1930 עזב את המצפה הימי.
לאחר מכן פעל בפלנטריום החדש בהמבורג תחת היסטוריון האמנות פריץ סקסל, מנהל "ספריית ורבורג למדעי הרוח" בהמבורג.
היה בעל טור בעיתונים שונים בגרמניה ומחוצה לה, והמשיך להפיק את תוכניות הרדיו ששודרו בגרמניה, אוסטריה ושווייץ.
הוא גם השלים את הכנסותיו בהרצאות בגרמניה ובצ'כוסלובקיה.
בגלל רדיפות מדענים יהודים לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה הנאצית, היגר באר לקיימברידג' בשנת 1934. אלברט איינשטיין נחלץ לסייע לו וכתב לו מכתב המלצה: "באר הוא אסטרונום בן 33, מוערך על ידי כל המומחים, יהודי בוהמי שפעל בהצלחה במכונים הגדולים בגרמניה.
האיש הזה איבד את משרתו ואת האפשרות להתפרנס והגיע לפת לחם.
יש לי קומץ עדויות מבריקות עליו ועל עבודתו".
בין השנים 1934–1937 ביצע באר מחקר אסטרופיזי במצפה הכוכבים לפיזיקה סולארית בקיימברידג'.
בין השנים 1941–1945 הוא היה סייסמולוג במצפה "קיו" (Kew Observatory) שבריצ'מונד.
משנת 1946 עד פרישתו בשנת 1967 היה אסטרונום בכיר במצפה הכוכבים בקיימברידג'.
בתחילת שנות החמישים החל באר בחקר מקיף ויסודי של האסטרונומיה העכשווית.
בסופו של דבר, 215 מדענים, מתמטיקאים והיסטוריונים השתתפו במיזם שהפך לסדרת הספרים "Vistas of Astronomy" בת עשרות כרכים.
באר היה העורך הראשי של שני הכרכים הראשונים (1955-1956).
באר היה חבר ב"חברה המלכותית לאסטרונומיה" ובאיחוד האסטרונומי הבינלאומי.
הוא פרסם פרסומים מדעיים ופופולריים בעיתונים וכתבי עת וכן תרגם כמה יצירות מדעיות.
הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד על עבודתו בתולדות האסטרונומיה.
באר נפטר בשנת 1980 ונקבר בקיימברידג'.
על שמו נקרא האסטרואיד "באר 1896".
ארתור ג'יימס סטארק היה צייר אנגלי וחבר בבית הספר לציירים בנוריץ'.
ארתור ג'יימס סטארק נולד בבופור רו, צ'לסי ב-6 באוקטובר 1831, בנו היחיד של ג'יימס סטארק, צייר הנוף, ואשתו אליזבת יאנג דינמור.
הוא הוטבל בכנסיית סנט לוק, צ'לסי, ב-2 בנובמבר 1831.
כישוריו האמנותיים המוקדמים פותחו על ידי שיעורים עם אביו, שאיתו היה קרוב כל חייו.
בין השנים 1839–1849, כאשר המשפחה התגוררה בווינדזור, סטארק הצעיר למד ציור בעלי חיים אצל אדמונד בריסטו, חבר אישי של המשפחה, ורכש אהבה לעמק התמזה, שם מצא נושאים רבים לתמונותיו.
כבר בשנת 1848 הציג באקדמיה המלכותית ובמוסד הבריטי.
בשנת 1849 עבר ג'יימס סטארק ללונדון למען חינוך בנו, שנכנס באותה שנה לבתי הספר של האקדמיה המלכותית לאמנויות.
במשך תקופה מסוימת נהג סטארק הצעיר לצייר באורוות של חברת ההובלה צ'פלין והום, ובתקופה מאוחרת יותר הוא שכר במשך שלוש שנים סטודיו של טאטרסייל שם שכלל את ציור הסוסים שלו.
יכולתו נודעה, ובשנת 1874, מחשש לעיכוב בהתקדמותו, דחה הצעה פרטית לתפקיד שהתפנה עם מותו של פרידריק ויליאם קייל, צייר בעלי חיים של המלכה ויקטוריה.
במשך שנים רבות לימד אמנות בלונדון וכן צייר.
בשנת 1886 פרש לסארי, שם הקדיש את שארית חייו אך ורק לציור.
הוא התחתן ב-20 בנובמבר 1878, באסקוט, עם בתו הצעירה רוז איזבלה של תומאס פסט קנט, יועץ ליו"ר הוועדות בבית הלורדים.
בתו נולדה בשנת 1879 ובנו, ג'יימס ארתור, נולד בשנת 1881.
סטארק היה אחד האמנים האחרונים של בית הספר נוריץ' וכנראה היחיד שצבר מוניטין של ציור בעלי חיים.
המגע הדק של עבודתו הקודמת מראה את ההשפעה החזקה של אביו, אך תמונותיו המאוחרות יותר מציגות אינדיבידואליות בולטת יותר וזונחות רבות מהמסורות בבית הספר של אביו.
הוא אהב לתאר סצנות אנגליות ביתיות, כמו חציר, קציר וחצר החווה; נופיו נגזרו בעיקר מעמק התמזה סארי ונורפוק.
הוא צייר גם בשמן וגם בצבעי מים.
בין השנים 1848 ו-1887 הציג שלושים ושש תמונות באקדמיה המלכותית, שלושים ושלוש במוסד הבריטי, חמישים ואחת בחברת האמנים הבריטים, שלוש במכון הציירים בצבעי מים, וחמישים ושבע בגלריות אחרות.
תערוכות של יצירותיו נערכו בגלריות דאדלי, באוקטובר 1907 ובאוקטובר 1911.
ארתור גולד (בפולנית: Artur Gold; 17 במרץ 1897, ורשה – 1943, טרבלינקה) היה כנר יהודי-פולני ומלחין מוזיקת מחול בתקופה בין שתי מלחמות העולם.
הוא שיתף פעולה מקרוב עם אחיו הנריק גולד ועם יז'י פטרסבורסקי, איתו עיבד מוזיקה להרכבים המפורסמים שלו.
הם היו בין המלחינים הפופולריים ביותר בפולין שבין מלחמות העולם, ורבים מלהיטיהם הושרו ברחבי הארץ כולה.
גולד ניהל את התזמורת בתיאטרון "Qui Pro Quo" בשנת 1922 ובמועדון הלילה "אדריה" בוורשה בין השנים 1931–1939.
ארתור גולד היה בנו השני של מיכאל גולד, מוזיקאי באופרה בוורשה.
כשאביו נפטר, דודו לקח אותו לאנגליה, שם קיבל את השכלתו המוזיקלית.
מאוחר יותר חזר לוורשה וניגן שם במקומות שונים כולל מועדוני לילה.
חלק מהקומפוזיציות שלו היו "בעודו בגן הבוטני", "ורדים סתיו ", "אל תתרחק ממני","יסמין", "נערת פרחים מברצלונה", ו"עיניים שחורות".
מרבית המילים ליצירות היו מאת אנדז'יי ולסט.
ארתור גולד הופיע גם עם תזמורות אנגליות בשנות ה-20 והקליט בקולומביה רקורדס.
בשנות השלושים הוא הקליט גם כמה אלבומים עבור חברת התקליטים "אודאון" הפולנית.
לאחר שפרצה מלחמת העולם השנייה עם פלישת גרמניה הנאצית לפולין בספטמבר 1939, החלה שואת יהודי פולין, ואז אולץ ארתור גולד להיכנס לגטו ורשה שהוקם לאחרונה, בו ניגן עם תזמורת.
הוא גורש על ידי הגרמנים עם אלפי אסירים אחים שעלו לטרנספורט מהאומשלגפלץ בוורשה, המיועדים לתאי הגזים במחנה ההשמדה טרבלינקה.
הוא לא נרצח עם הגעתו לשם בשנת 1942. הוא ניגן עבור הנאצים בקזינו שלהם, לפחות בהזדמנות אחת לבוש כמו ליצן.
הוא נרצח בשנת 1943 בטרבלינקה.
על פי זכרונותיהם של כמה מניצולי טרבלינקה, ייתכן שנהרג במהלך המרד בטרבלינקה שאירע ב-2 באוגוסט 1943.
המנגינה של שירו "Chodź na Pragę" ("בוא לפראגה") (1930) מושמעת כיום ברובע פראגה בוורשה, בכל יום בצהריים.
ארתור אלק (במקור פישר, בהונגרית: Elek Artúr; בודפשט, 8 בפברואר 1876 – בודפשט, 25 באפריל 1944) היה סופר, מתרגם, היסטוריון אמנות, מבקר אמנות, מרצה יהודי-הונגרי.
בשמו המקורי נקרא כאמור פישר, המשפחה שינתה את שמה לאלק בשנת 1898. אחותו, יאנקה פישר/אלק (נפטרה בשנת 1938) היא אמו של הסופר והצייר ג'רג' רומאן.
ארתור אלק נולד במשפחה יהודית כבנם של שמואל פישר ושל אידה רוט.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטה בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת בודפשט לימים אוניברסיטת אטווש לוראנד.
בתחילת דרכו עסק בכתיבת יומני מסע ובתרגום ספרותי.
משנת 1908 במשך עשרות שנים עבד בעיתון הערב הליברלי "העיתון" (Az Újság).
הוא עבד גם בכתבי עת לביקורת ספרות ואמנות וביקורותיו ומחקריו הופיעו בין היתר ב"גאונות ההונגרית" (Magyar Géniusz) ועוד רבים אחרים.
הוא היה כתב בכיר בכתב העת הספרותי החשוב ניוגט מיום הקמת העיתון ועד סגירתו.
בין השנים 1916–1919 לימד היסטוריה תרבותית במכללה לאמנות שימושית.
המחקר הספרותי הגדול הראשון שלו עסק באדגר אלן פו (1910).
בשנה שלאחר מכן הוא חיבר אנתולוגיה בשם משוררים הונגרים חדשים, ואז פרסם את כרך הסיפורים הקצר הראשון - והיחיד בחייו, "הצעידה במסיכה" (1912).
הוא תרגם יצירות מאת אדמונדו דה אמיצ'יס, אלפונס דודה וגוטפריד קלר, בין היתר.
מחקריו העיקריים באמנות יפה כוללים את יצירותיהם של הצייר יאנוש נאג' באלוג (1922), הצייר והמאייר דז'ה פיי (1929) ואמן הספרים לאסלו רייטר (1943).
רוב כתביו היו מאמריו וביקורותיו האמנותיות בסגנון משובח שסיפקו ניתוחים מעמיקים.
סיפוריו הקצרים התאפיינו באווירה ומצב רוח אימפרסיוניסטים ובנימה לירית.
אף על פי שהוא המיר את דתו לנצרות, הוא נפגע מהחוקים האנטי יהודיים לפיהם הוגדר כיהודי (החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי) ואלה שללו את כל זכויותיו האזרחיות ופסלו את זכותו להתפרנס.
בשנת 1944, לאחר פלישת הכוחות הגרמניים להונגריה (מבצע מרגרטה) נאלץ לענוד טלאי צהוב והחליט לשים קץ לחייו.
אדגר אלן פו (שני מחקרים, 1910)
אנתולוגיה לירית של משוררים הונגרים חדשים.
הצעידה במסיכה (סיפור קצר, 1913)
לזכרו של צייר שחי באלמוניות ; עורך ארתור אלק; 1922. באינטרנט
שלושה דורות של אמנים (1925)
חייו ואומנותו של צייר ופסל שחי באלמוניות (1935)
קו השקמה (סיפורים נבחרים עם מבוא מאת מיקלוש ויידה, 1959)
ארתור אלק על מיהאי באביץ'.
מכתבים, מחקרים; אוסף, הערה 1984 (פרסומי התיכון המקצועי של ענף הדפוס)
מכתבי לאיוש פילפ לארתור אלק; הערה קטלין פילפ; 1990
כתבי אמנות נבחרים; מכון המחקר לתולדות האמנות של האקדמיה ההונגרית למדעים, 1996
ארתור אילש (בהונגרית: Illés Artúr; 27 בינואר 1878, בודפשט – 1960, פריז; שמות עט בדויים: "סקורפיו" (עקרב), "ארתור", בשם קודם עד 1903 בראון) היה עיתונאי יהודי-הונגרי, פוליטיקאי סוציאל-דמוקרטי.
חבר בקואופרטיב הצרכנים הכללי בהונגריה.
הוא היה חבר מייסד של התאחדות הלאומית של הפקידים.
ארתור אילש נולד במשפחה יהודית.
הוא למד בצרפת לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
חזר להונגריה בסתיו 1918 והיה מעורב בהקמת ובעבודת מפלגת הקומוניסטים בהונגריה ה-KMP.
במועצת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית (ממשלה) מונה תחילה לסגן קומיסר העם ואחר כך קומיסר העם (שר) לאספקה ציבורית.
לאחר נפילת הרפובליקה היגר לצרפת והפך לאחד ממנהיגי ההגירה ההונגרית שם.
הוא הפך לחבר במפלגה הקומוניסטית של צרפת.
כתביו הופיעו בעיתונים הצרפתיים בפריז תחת שם בדוי "סקורפיו".
כתוצאה מפעילותו גורש מצרפת, אולם בסופו של דבר חזר לפריז בשנת 1933. בתום מלחמת העולם השנייה בסוף שנת 1945 בקר בהונגריה למשך זמן קצר.
ארתור ברדט פרוסט , היה מאייר, גרפיקאי וסופר קומיקס אמריקאי.
הוא היה ידוע גם כצייר.
עבודתו של פרוסט ידועה בייצוגה הדינמי של תנועה ורצף.
פרוסט נחשב לאחד המאיירים הגדולים ב"תור הזהב של האיור האמריקאי ".
פרוסט אייר מעל 90 ספרים והפיק מאות ציורים; בנוסף לעבודתו באיורים, הוא ידוע בזכות הדפסי סצנות צייד וירי.
פרוסט נולד ב -17 בינואר 1851 בפילדלפיה, פנסילבניה, הבכור מבין עשרה ילדים; אביו היה פרופסור לספרות.
הוא הפך לליתוגרף, ובשנת 1874 התבקש על ידי חבר לאייר ספר סיפורים קצרים הומוריסטיים, "מתוך המהומה המהירה", מאת צ'ארלס הבר קלארק, שזכה להצלחה מסחרית ונמכר ביותר ממיליון עותקים.
בשנת 1876 הצטרף פרוסט למחלקת האמנות של המוציא לאור הארפר אנד ברדרס, שם עבד עם מאיירים ידועים כמו הווארד פייל, א.
קמבל, פרדריק רמינגטון וסי ס.
כשהיה שם, הוא למד מגוון רחב של טכניקות, החל מקריקטורות ועד מה שכונה מאוחר יותר ציור פוטוריאליסטי.
ייתכן שעיוורון הצבעים של פרוסט עזר לשימוש מעולה שלו בגווני האפור.
ב־1877 וב־1878 נסע פרוסט ללונדון ללמוד אצל כמה מהקריקטוריסטים הגדולים שם.
מאוחר יותר הוא חזר לפילדלפיה ולמד אצל הציירים תומאס אייקינס ויליאם מריט צ'ייס באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה.
זמן קצר לאחר שחזר, הוא פרסם כמה סיפורים שהורכבו מציורים רציפים עם כיתובים, והיה חלוץ של התחום שיתפתח אחר כך לרצועות קומיקס וספרי קומיקס.
בשנת 1884 פרסם פרוסט אנתולוגיה של עבודותיו שקידמה את המושג רישומי עצירת זמן והכילה חידושים אחרים.
פרוסט התחתן עם אמנית אחרת, המאיירת אמילי לואיז פיליפס, בשנת 1883. משנת 1906 ועד מאי 1914 התגוררו פרוסט ומשפחתו בצרפת, לשם נמשכו על ידי התנועה האימפרסיוניסטית.
בשובו לארצות הברית המשיך לעבוד כמאייר ואמן קומיקס, בעיקר במגזין "לייף".
הוא נקבר בבית העלמין לורל היל.
ארתור אסילבקוביץ' בטרבייב ; נולד ב-21 בינואר 1985) הוא מתאגרף רוסי-קנדי מקצועי ממוצא צ'צ'ני, לשעבר אלוף העולם הבלתי מעורער במשקל קל כבד.
ארתור בטרבייב נולד בשנת 1985 בחסוויורט למשפחה צ'צ'נית.
הוא התחיל להתאמן באגרוף בגיל 11. בשנת 2001 הוא השתתף לראשונה בתחרות בינ-לאומית בוזכה במקום השלישי.
בשנת 2006 הוא עבר להתאמן למגניטוגורסק ובאותה שנה זכה במדליית כסף באליפות רוסיה.
בשנת 2007 הוא השתתף באליפות העולם וזכה במקום השני (הפסיד לאבוס אטוייב.
בשנת 2008 הוא השתתף במשחקים האולימפיים והגיע לשמינית הגמר בלבד.
בשנת 2009 הוא זכה באליפות העולם.
בלונדון 2012 בטרבייב הגיע לרבע הגמר.
בשנת 2013 הוא עבר לקנדה ועבר לאגרוף מקצועי.
בטרבייב ידוע במיוחד בעוצמת האגרוף יוצאת הדופן שלו, לאחר שניצח את רוב הקרבות המקצועיים שלו בנוקאאוט או בעצירה, היחיד שהפסיד לו בדרך אחרת היה דמיטרי ביבול בקרב הראשון ביניהם ב-24 באוקטובר 2024, כשהפסיד בהחלטת רוב של השופטים.
ארתור בלוק היה מהנדס חשמל בריטי שכיהן כנשיאו הראשון של הטכניון - מכון טכנולוגי לישראל בחיפה בשנים 1924–1925.
בלוק נולד בהורנסי, צפון לונדון, ולמד בבית הספר אוון.
הוא היה בוגר הנדסת חשמל ביוניברסיטי קולג' לונדון, והיה עוזרו האישי של פרופסור ג'ון פלמינג.
בלוק היה המנהל האדמיניסטרטיבי הראשון של הטכניון בחיפה, אז בארץ ישראל המנדטורית, בין השנים 1924–1925. הוא הוחלף בתפקיד על ידי מרדכי הקר.
הוא מונה לקצין במסדר האימפריה הבריטית ב-1945, וקיבל תואר דוקטור לשם כבוד מהטכניון ב-1972. בלוק נפטר ב-14 באוקטובר 1974, בגיל 92, בלונדון.
ארתור פנדלטון באגבי היה פוליטיקאי אמריקאי מאלבמה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אלבמה העשירי בשנים 1837–1841.
ארתור באגבי נולד במחוז לואיזה שבווירג'יניה.
הוא למד משפטים, התקבל ב-1819 ללשכת עורכי הדין ועסק במקצוע בקלייבורן שבאלבמה.
ב-1825 הוא כיהן כחבר הסנאט של אלבמה.
בשנים 1837–1841 כיהן באגבי כמושל אלבמה העשירי.
במהלך תקופת כהונתו כמושל סבלה ארצות הברית מהשפל הכלכלי שכונה .
באגבי נקט בצעדים לסייע לבנקים של מדינתו, אך בית המחוקקים המדינתי דחה את רוב הצעדים.
כל הבנקים במדינה נסגרו על ידי יורשו בתפקיד של באגבי, בנג'מין פיצפטריק.
ב-1841 נבחר באגבי לסנאט של ארצות הברית כדי לאייש את המושב שהתפנה עקב התפטרותו של קלמנט קומר קליי.
הוא כיהן בסנאט עד 1848, כאשר הוא התפטר כדי לשמש כשגריר ארצות הברית ברוסיה.
במהלך כהונתו בסנאט, הוא היה יושב ראש ועדת הטריטוריות, ועדת התביעות והוועדה לענייני אינדיאנים של הסנאט.
כסנאטור, הוא תמך בסיפוחה של טקסס לארצות הברית.
ב-1824 נשא באגבי לאישה את אמילי סטיל, שנפטרה שנה לאחר מכן.
ב-1828 הוא נישא בשנית לאן אליזבת קונל.
בנו, ארתור פנדלטון באגבי הבן , היה קולונל בצבא הקונפדרציה במלחמת האזרחים האמריקאית.
ארתור באגבי נפטר במוביל, אלבמה ב-21 בספטמבר 1858. הוא נטמן בבית הקברות מגנוליה שבעיר.
ארתור אלמאי, (במקור ויינפלד, בהונגרית: Almai Artúr; קאשה, 1 בפברואר 1894 – בודפשט, 17 בינואר 1978) היה רופא שיניים, כירורג פה ולסת מחלוצי ניתוחי הפה והלסת בממלכת הונגריה.
ארתור ויינפלד נולד במשפחה יהודית כבנם של הסוכן נוסע מוזס (משה) ויינפלד ושל וסרֵן שוורץ.
הוא השלים את לימודי התיכון שלו בבית הספר המלכותי הממלכתי ההונגרי בזומבור (1904–1912), ולאחר מכן הפך לסטודנט בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (1912) (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס וביצע שירות בחזית.
החל מסתיו 1916 מילא את תפקידיו הרפואיים בחזית האיטלקית, בתחנת הסיוע של הגדוד, תחילה כעוזר רופא ולאחר מכן כסגן רופא גדודי.
הוא נפל בשבי האיטלקי ונפצע פעמיים בחזית.
אלמאי קיבל מספר עיטורים על עמידתו בקרבות.
לאחר המלחמה, בשנת 1923. קיבל את התואר דוקטור לרפואה.
עם סיום לימודי הוא עבד במרפאה הפנימית מספר 1 לצד רז'ה באלינט.
מאוחר יותר עבד בפוליקליניקה Charité ובקליניקת השיניים.
בשנות ה-20 הוא שהה שנה בבון עם פרופסור אלפרד קנטורוביץ, ממנו למד את שיטות טיפול השיניים המודרניות ביותר באותה תקופה.
לאחר שחזר הביתה, הוא פתח את המרפאה שלו עם מספר חדרי המתנה בראש הגשר בצד בודה של גשר מרגיט.
אלמאי היה חבר במספר אגודות רפואיות ומדעיות ונחשב לאחד מרופאי השיניים המפורסמים בשנות ה-30 של המאה ה-20.
הוא הובא למנוחות בבית קברות היהודי ברחוב קוזמה.
אשתו הראשונה הייתה אדית רוזנצוויג (1908–?), בתם של בנו רוזנצוויג ושל רוזליה דוקס, עמה התחתן ב-1928 בבודפשט.
רעייתו השנייה הייתה ד"ר אווה גרגיי (1914–1993), רופאת שיניים, פרופסור באוניברסיטה.
ארתור סולצברגר גולדן הוא סופר יהודי אמריקאי.
הוא מחברו של רב-המכר "זכרונותיה של גיישה" (1997).
גולדן נולד בצ'טנוגה, טנסי, לרות' (לבית סולצברגר) והייל גולדן.
הוא בן למשפחת אוקס-סולצברגר מצד אמו, שהייתה בתו של המו"ל הוותיק של הניו יורק טיימס ארתור הייז סולזברגר ונכדתו של הבעלים והמו"ל של החברה, אדולף אוקס.
הוריו התגרשו כשהיה בן שמונה ואביו נפטר חמש שנים לאחר מכן.
הוא גדל בלוקאוט מאונטיין, ג'ורג'יה ולמד בבית הספר היסודי האזורי.
בחטיבת הביניים והתיכון שהה גולדן בבית הספר ביילור (אז בית ספר לבנים בלבד לתלמידי יום ופנימייה) בצ'טנוגה.
הוא סיים את לימודיו ב-1974 והחל ללמוד באוניברסיטת הרווארד שם קיבל תואר בתולדות האמנות, בהתמחות באמנות יפנית.
בשנת 1980, הוא סיים תואר שני בהיסטוריה של יפן באוניברסיטת קולומביה ולמד מנדרינית.
לאחר קיץ באוניברסיטת פקין בבייג'ינג, סין, גולדן עבד בטוקיו, לפני שחזר לארצות הברית, שם סיים תואר באנגלית באוניברסיטת בוסטון.
הרומן הידוע ביותר של גולדן, "זכרונותיה של גיישה", נכתב על פני תקופה של 6 שנים.
הוא שוכתב שלוש פעמים בסך הכול.
במהלך המחקר עבור הרומן, גולדן ערך ראיונות עם מספר גיישות, כולל הגיישה לשעבר מינקו איוואסאקי.
לאחר פרסום המהדורה היפנית של הרומן, גולדן נתבע על ידי איוואסאקי בגין הפרת חוזה והשמצת דמות, כאשר איוואסאקי טענה שגולדן הסכים להגן על האנונימיות שלה אם תתראיין על חייה כגיישה, למען המסורתיות.
לאחר יציאתו לאור ב-1997, "זכרונותיה של גיישה" שהה שנתיים ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס.
הוא נמכר ביותר מארבעה מיליון עותקים באנגלית ותורגם לשלושים-ושתים שפות ברחבי העולם.
בשנת 2005, "זכרונותיה של גיישה" הופק לסרט עלילתי, בכיכובם של ג'אנג דזה יי, מישל יאו, גונג לי וקן ואטאנבה.
את הסרט ביים רוב מרשל והוא זכה בשלושה פרסי אוסקר.
בשנת 2000, גולדן קיבל את פרס "לוח הזהב" מטעם האקדמיה האמריקאית להישגים.
גולדן נשוי לטרודי לג; יש להם שני ילדים.
גולדן מתגורר כיום בדרום דארטמות', מסצ'וסטס.
ארתור אירשאי (במקור פויר - Feuer מסמלהג'-Szemlőhegy שמסמל תואר אצולה, בהונגרית: Szemlőhegyi Irsai Artúr; פשט, 2 במרץ 1855 – בודפשט, 5 באוגוסט 1918) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, רופא אף אוזן גרון, מרצה (פרופסור חבר פרטי, כלומר לא חלק מהסגל) באוניברסיטה.
ארתור פויר נולד במשפחה יהודית כבנם של דויד פויר ושל פאני פוליצר.
משנת 1897 הוא היה מנהל בית החולים סנט מרגיט, משנת 1912 היה סגן מנהל מספר בתי החולים שעל גדות הדנובה והרופא הראשי של בית האופרה המלכותי ההונגרי.
הוא כתב מספר חיבורים מדעיים.
אירשאי נחשב לאחד מחלוצי רפואת הגרון בהונגריה.
בשנת 1890 התחתן עם יוליה פישר בת ה-24, בתם של יוז'ף פישר, תעשיין, ושל אמיליה מאייר.
1893 הוא תאריך משמעותי בהיסטוריה של רפואת אף אוזן גרון הונגרית.
בדצמבר אותה השנה הוקמה אגודת רופאי האוזניים והגרון ההונגרית.
(21 בדצמבר 1893) הרעיון הגיע מאימרה נבארטיל, שנתמך בהתלהבות על ידי דיולה בקה וקורנל ליכטנברג.
הרעיון הוביל ליוזמה וב-21 בדצמבר 1893 אורגנה אספה כללית בספריית הפוליקליניקה של האוניברסיטה בהשתתפותם של רופאי אוזניים ורופאי גרון.
באספה כללית זו רהצהירה האגודה על הקמתה דרך קבע עם 14 חברים.
שמותיהם של האבות המייסדים היו:
ארתור אירשאי - Artúr Irsai
אימרה נבארטיל - Imre Navratil
אדולף אונודי - Adolf Ónodi
ארנה ואלי - Váli Ernő
מדריך לאנדוסקופיה של האף והגרון (בודפשט, 1892)