tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למרות שתיאור זה לא מדויק למאות ה-20 וה-21, התיאור תואם לחלוטין את בערך מאה השנים הראשונות בהיסטוריה של הכלכלה האוסטרלית, שהולכת אחורה לעת ההתיישבות האירופאית שהחלה בסוף המאה ה-18. כמושבת עונשין, הכלכלה החלה אט-אט להתבסס ולהתרחב כשבתחילתה הייתה מרוכזת כולה בידי השלטון הבריטי ונציגיו בדומיניון.
אף על פי שגם הכלכלה האוסטרלית הושפעה מהמשבר הכלכלי העולמי ב-2008, אוסטרליה היא מהמדינות המפותחות היחידות בעולם שלא נכנסה למיתון עקב המשבר, והשפעת המשבר עליה הייתה זניחה יחסית.
רמת ההשכלה הגבוהה וזרם המהגרים היציב מספקים תרומה משמעותית ואיכותית לכוח העבודה; ובשנת 2012 סיכמה הכלכלה האוסטרלית למעלה מעשרים שנות צמיחה רצופה של 3.5% בממוצע, והיא מתאפיינת באבטלה נמוכה, אינפלציה מבוקרת, חוב ציבורי נמוך ביותר ומערכת פיננסית חזקה ויציבה.
נכון לתחילת העשור השני של המאה ה-21, מגזר השירותים הוא הדומיננטי בכלכלה האוסטרלית, כשהוא מהווה כ-70% מהתמ"ג ומספק כ-75% מהתעסוקה.
למרות שהכלכלה האוסטרלית היא כאמור מבוססת שירותים, הצמיחה בכלכלה, עם זאת, תלויה בעיקר בחקלאות וביצוא שברובו הגדול מבוסס על תעשיית המחצבים.
אוסטרליה משופעת בעתודות חומרי גלם, והיא מייצאת בעיקר סחורות בסיס דוגמת מינרלים ומוצרים חקלאיים.
הביקוש הדרום-מזרח אסייתי למינרלים ולמתכות הפך את המזרח הרחוק לשוק היעד העיקרי ליצוא האוסטרלי, ויצוא זה מהווה את מנוע הצמיחה המרכזי בכלכלה האוסטרלית.
לפיכך, גם כיום (נכון ל-2013) - בעידן השליטה של מגזר השירותים בתמ"ג ובתעסוקה - אוסטרליה היא יצואנית בשר, צמר, פחם וברזל מהגדולות בעולם.
עם זאת, נכון ל-2016 הכלכלה האוסטרלית מתמודדת עם קשיי צמיחה, בעיקר כתוצאה מירידה חדה במחירי הסחורות בעולם, בהן סחורות מפתח בייצוא האוסטרלי לדרום-מזרח אסיה.
תרם לכך גם הירידה בביקוש האסייתי, ובמיוחד הסיני, למשאבים ואנרגיה.
הבורסה לניירות ערך בסידני היא שוק המניות הגדול באוסטרליה ובכל דרום האוקיינוס השקט, ומדורגת במקום ה-9 בעולם במונחים של שווי שוק.
הדולר האוסטרלי הוא ההילך החוקי של חבר העמים האוסטרלי ושל המדינות והטריטוריות של אוסטרליה, כולל אי חג המולד, איי קוקוס ונורפוק.
הדולר האוסטרלי הוא גם המטבע הרשמי בנאורו, בקיריבטי ובטובלו, שלושתן מדינות אי זעירות באוקיינוס השקט.
אוסטרליה גם חתמה על הסכם אזור סחר חופשי עם איגוד מדינות דרום-מזרח אסיה, עם צ'ילה, עם ניו זילנד ועם ארצות הברית.
הסכם הסחר עם ניו זילנד הגביר מאוד את האינטגרציה בין כלכלת אוסטרליה לכלכלת ניו זילנד.
הבנק המרכזי של אוסטרליה (Reserve Bank of Australia) הוא הסמכות המוניטרית במדינה, והוא מפרסם תחזית כלכלית כל רבעון.
התיישבות אירופאית ביבשת החלה בשנת 1788, עם הגליית אסירים פוליטיים מבריטניה אליה.
לאחר עשרות אלפי שנה של כלכלת ציידים-לקטים של האוכלוסייה הילידית, האבוריג'ינים; הביאו איתם המתיישבים הלבנים את הכלכלה האירופאית של המאה ה-18. בחצי היובל הראשון שלה, מושבת העונשין בקושי שרדה, ורק לאחר שהשלטון הקולוניאלי החל לפתח מגזר עסקי פרטי, הכלכלה החלה אט-אט להתפתח.
במחצית הראשונה של המאה ה-19 הכלכלה ידעה צמיחה איטית, שהתבססה על תקציבים בריטיים שהוזרמו למושבה, ועל חקלאות שכללה בעיקר גידול כבשים להפקת צמר.
משנות השלושים ועד שנות השישים של המאה ה-19 הוקמו, בנוסף למושבה הראשונה באוסטרליה, ניו סאות' ויילס, עוד ארבע מושבות נוספות, בנוסף לטסמניה שהתפצלה אז מניו סאות' ויילס והייתה למושבה נפרדת.
מושבות אלו היוו את הבסיס לשש מדינות הפדרציה האוסטרלית העתידית.
הצמר התבסס כמוצר הייצוא העיקרי, והכלכלה התפתחה ושגשגה עד למשבר הכלכלי של שנות ה-40 של אותה מאה.
גילויי הזהב ב-1851 הביאו לבהלה לזהב שמשכה גל עצום של מהגרים.
אלה הגיעו בעיקר מהאיים הבריטיים - מה שהביא להצטמצמות אוכלוסיית האיים בכשני אחוזים - אך גם מעוד מדינות באירופה וכן מצפון אמריקה ומסין.
גל ההגירה יצר עומס של מחפשי זהב, מה שהביא לתוחלת נכזבת מצד רוב המחפשים.
עם זאת, המהגרים היו למאגר כוח אדם רענן.
הם הביאו תנופה לחקלאות ולייצוא הצמר והכלכלה התאוששה במהירות.
אוסטרליה הפכה אז לספקית החיצונית העיקרית לייבוא מוצרים חקלאיים לבריטניה, ובנוסף לזהב, גם ניצול משאבי טבע אחרים תרמו לשגשוג.
בסוף אותה מאה הביאה בועת נדל"ן להתמוטטות הבנקים, מה שנודע כמשבר הבנקים של 1893. הלאומיות האוסטרלית הייתה אז בשיאה, ובתחילת המאה ה-20, ב-1901, נולד חבר העמים האוסטרלי - הפדרציה האוסטרלית המודרנית.
נכון ל-2012 אוסטרליה מדורגת 21 בעולם בתמ"ג לנפש, מיקום גבוה יותר מהמדינות המתקדמות של אירופה - גרמניה (מקום 27) הממלכה המאוחדת (35), וצרפת (38).
אוסטרליה מדורגת שנייה בעולם במדד הפיתוח האנושי (נכון ל-2013), ו-6 בעולם באינדקס איכות החיים ל-2005 של האקונומיסט.
נכון ליולי 2012, דירוג האשראי של אוסטרליה הוא AAA ויציב - הדירוג הגבוה ביותר האפשרי - כך על פי שלוש חברות דירוג האשראי המובילות סטנדרט אנד פורס, מודי'ס ופיץ'.
בדומה לאופי של כל כלכלה, גם במבנה הכלכלה האוסטרלית חלו שינויים לאורך ההיסטוריה.
הכלכלה האוסטרלית בתקופה הקולוניאלית נשענה בעיקר על גידולי צמר ומוצרי חקלאות אחרים.
מאוחר יותר, בתקופת הבהלה לזהב שהחלה באמצע המאה ה-19, נכנסו אמנם גם הזהב ומחצבים אחרים לתמונה, אך הבהלה לזהב הייתה אף היא גורם משמעותי בתנופה שחוותה החקלאות, בכך שהמהגרים הרבים שתוחלתם למצוא זהב ולהתעשר נכזבה, השתלבו במעגל העבודה בתחומי החקלאות ברובם, והיו לכוח אדם רענן.
אך ככל שהכלכלה האוסטרלית המשיכה להתפתח - הלך וירד חלקה של הפעילות החקלאית בתל"ג, עד שב-1900 - שנה לפני שאוסטרליה הייתה למדינה עצמאית - היוו החקלאות, היערנות והדיג רק 20 אחוז מהתמ"ג האוסטרלי, ואילו כריית מחצבים היוותה 10 אחוזים נוספים.
עם זאת, מגזרי החקלאות והמחצבים עדיין היוו באותו זמן 95 אחוז מהיצוא האוסטרלי, וכ-30 אחוזים מכוח העבודה של המשק האוסטרלי הועסקו על ידי מגזרים אלה.
עם סיום האלף השני, היוו מגזרי החקלאות והכרייה רק 9 אחוז מהתוצר, 6 אחוז מכוח העבודה ו-42 אחוז מהיצוא, ואילו נכון ל-2005 מגזרים אלו היוו 8.5% מהתוצר, 5% מכוח העבודה ו-55% אחוז מהיצוא.
לעומת זאת, מגזר השירותים- שב-1960 הועסקו בו רק מעט יותר מ-50% של כוח העבודה האוסטרלי- סיפק נכון ל-2012 עבודה ללמעלה מ-75% מהעובדים האוסטרלים.
למרות שיחסית לכלכלה האוסטרלית עצמה שמסורתית התבססה ועדיין מתבססת באופן נרחב על חקלאות וכרייה, מדובר במספרים נמוכים משמעותית, הרי שבהשוואה לכלכלות מפותחות אחרות מדובר באחוזים גבוהים למדי.
(בארצות הברית לדוגמה מהווים אותם מגזרים רק 2.5% מהתוצר, 2% מכוח העבודה ו-21% בלבד מהיצוא).
לעומת זאת, המגזר התעשייתי האוסטרלי הוא במידת מה קטן יותר יחסית לרוב המדינות המפותחות, כשנכון לסוף המאה ה-20 הוא מנה כ-12.5% מכוח העבודה, ואילו נכון ל-2005 פחת חלקו של מגזר זה עוד יותר לכדי פחות מ-12% מהתוצר ומכוח העבודה.
מגזר הבנייה באוסטרליה הוא במידת מה גדול יותר מברוב המדינות המתועשות, ובשנת הכספים 2008-09 הוא מנה כ-6.8% של התוצר וסיפק כ-9.1% מהתעסוקה.
בכך היה מגזר זה הרביעי בחלקו בתמ"ג באותה שנת כספים, וכן הרביעי מבחינת כוח העבודה שהועסק בו.
גודלו היחסי של המגזר משקף את קצב הגידול הגבוה יחסית של האוכלוסייה האוסטרלית; את ההעדפה של האוסטרלי הטיפוסי להתגורר בבתים מרוחקים ומבודדים ואת אופי ההתיישבות המתפרסת על פני שטח הדומה בגודלו לשטח ארצות הברית הרציפה.
בהקשר למגזר השירותים, אוסטרליה אינה שונה בהרבה מכל מדינה מפותחת אחרת, ומגזר זה הוא הגדול והדומיננטי ביותר בכלכלה, ומהווה את חלק הארי של התוצר והתעסוקה.
מגזר השירותים מונה נכון לסוף 2006 למעלה מ-72% מהתמ"ג, ומועסקים בו קרוב ל-75% מהעובדים האוסטרלים.
השירותים - במיוחד התיירות אך גם שירותי חינוך, בריאות וייעוץ - מהווים גם קצת למעלה מ-20% מההכנסות מיצוא.
תעשיית הבנייה האוסטרלית מהווה אחד המגזרים הגדולים והחשובים בכלכלה האוסטרלית.
עם זאת, רמת הפעילות של המגזר אינה יציבה, כתוצאה מרגישותו הגדולה לתנודות בשערי הריבית, מתלותו בביטחונם הכלכלי של הצרכנים ומהנטייה של הממשלה ושל המגזר הפרטי להשקיע את כספם במיזמי ענק.
תעשיית הבנייה באוסטרליה כוללת את הפעילות בתחום הבנייה הן במגזר הציבורי והן במגזר הפרטי; כשהיא כוללת שלושה ענפים: בנייה לצורכי דיור, בנייה שאיננה לצורכי דיור, והנדסת מבנים.
הביקוש וההיצע בתעשיית הבנייה האוסטרלית מושפעים ממספר פקטורים בכלכלה, כולל ריבוי באוכלוסייה, אמון הצרכנים, תנודות או שינויים בשערי הריבית והאינפלציה.
מדיניות ממשלתית שהשפיעה על מיזמים בתחומי הדיור והתשתיות הייתה אף היא גורם משפיע במשך העשור הראשון של המאה ה-21. בנוסף, מושפעת תעשיית הבנייה האוסטרלית מרמת זמינות משאבים דוגמת כוח אדם וחומרי בנייה, וכן משינויים ומגמות במגזרים המשיקים לתעשיית הבנייה, דוגמת מגזרי החקלאות, הכרייה והמגזר היצרני.
חלקה של תעשיית הבנייה בתמ"ג האוסטרלי גדל בהתמדה ברוב העשור הראשון של המאה ה-21; מאז הנהגת ה-GST (הגרסה האוסטרלית למע"מ) בתחילת המילניום השלישי.
באופן מסורתי האוסטרלים מייחסים חשיבות גדולה לבעלות על דירה, הן לצורך קורת גג משלהם מפני אמונה נפוצה כי הדבר מבטיח יציבות כלכלית בסיסית כדי לאפשר חיי משפחה תקינים, והן כאמצעי יעיל לעשיית חיל בהתחשב במחירי הנדל"ן המאמירים.
מאז מלחמת העולם השנייה הממשלה האוסטרלית עודדה לרוב רכישת דירה למגורים באמצעות מענקים ישירים לקונים דירה ראשונה.
נכון לאמצע העשור הראשון של המאה ה-21, למעלה משני שלישים מהאוסטרלים גרים בדירה משלהם (כולל משלמי משכנתא), ודיור מהווה למעלה ממחצית כלל ערך משק הבית האוסטרלי (בהשוואה לכ-33% בארצות הברית, למשל); במקביל, יותר מ-75% שוכרי הדירות, שכרו אותן מבעלים פרטיים.
כלכלה עירומה - מפשיטים את מדע הכלכלה הוא ספר מאת הכלכלן צ'ארלס וילן.
הספר מבקש לתרגם ולפשט את מדע הכלכלה לאנשים בעלי ידע מועט או ללא ידע כלל בכלכלה.
עיתון השיקגו טריביון כתב בביקורת על הספר: "הספר מתרגם את הז'רגון המקצועי, הקשה ולעיתים סתום של הכלכלה המקצועית לשפה נגישה עבור אנשים בעלי צימאון אינטלקטואלי החווים תסכול כאשר הם ניגשים לתחום".
הכלכלן פרופסור ברטון מלכיאל כתב על הספר, שפורסם על הכריכה האחורית של המהדורה בעברית: "לא פעם חשבתי בעצמי לכתוב מבוא בסיסי לכלכלה...
אילו הייתי עושה את זה, זהו הספר שהייתי רוצה לכתוב".
חתן פרס נובל לכלכלה הכלכלן היהודי פרופסור גארי בקר בהמלצתו על הספר, שאף היא מופיעה על הכריכה: "אני ממליץ על הספר הזה לכל מי שרוצה להבין כלכלה בסיסית בלי יותר מדי כאב ועם הרבה מאוד הנאה".
לכל אורכו, הספר מציג השקפת עולם כלכלית התומכת בכלכלת שוק חופשי וצמצום ההתערבות הממשלתית.
כלכלה פוסט-קיינסיאנית היא זרם במחשבה הכלכלית שמקורותיה בספרו של ג'ון מיינרד קיינס "התאוריה הכללית של תעסוקה, ריבית וכסף", למרות שההתפתחות שלה הושפעה במידה רבה על ידי מיכאל קלצקי, ג'ואן רובינסון, ניקולס קלדור, פול דייווידסון, פיירו סראפה וג'אן קרגל.
הביוגרף של קיינס, רוברט סקידלסקי, כותב שהאסכולה הפוסט-קיינסיאנית נותרה הקרובה ביותר לרוח עבודותיו של קיינס עצמו, לעומת אסכולות קיינסיאניות אחרות שהתרחקו ממנה.
המונח "פוסט-קיינסיאנית" שימש לראשונה כשם לזרם נפרד במחשבה הכלכלית על ידי אייכנר וקרגל (1975) ודרך הקמת "כתב עת של כלכלה פוסט קיינסיאנית" ב-1978. לפני 1975, המונח "כלכלה פוסט-קיינסיאנית" תיאר פשוט את הכלכלה שהתבצעה לאחר 1936, התאריך שבו פורסם ספרו המרכזי של קיינס.
עם זאת, אפילו בשנים הראשונות, פוסט-קיינסיאנים כגון ג'ואן רובינסון ביקשו להרחיק את עצמם מקיינס, וחלק ניכר מהמחשבה הפוסט-קיינסיאנית לא ניתן למצוא אצל קיינס.
ישנם פוסט-קיינסיאנים שאוחזים בגישה פרוגרסיבית יותר מזו של קיינס עצמו כמו דגש גדול יותר על מדיניות ידידותית לעובדים וחלוקה מחדש של ההכנסות בחברה.
דוגמה נוספת היא הדגש של רובינסון, פול דייוידסון והיימן מינסקי על ההשפעות של סוגים שונים של השקעות על הכלכלה, בשונה מהיחס המופשט יותר של קיינס לנושא זה.
היסוד התאורטי של הכלכלה הפוסט-קיינסיאנית הוא העיקרון של ביקוש אפקטיבי , לפיו ביקוש משפיע בטווח הארוך כמו גם בטווח הקצר, כך שבשוק תחרותי אין למעשה נטייה טבעית או אוטומטית לכיוון של תעסוקה מלאה .
בניגוד לגישה של כלכלנים ניו-קיינסיאנים שפועלים לפי המסורת הנאו-קלאסית, כלכלנים פוסט-קיינסיאנים לא מקבלים את ההנחה התאורטית שהכישלון של השוק לספק תעסוקה מלאה קשור בתכונה של מחירים (או משכורות) דביקים או קשיחים.
כלכלנים פוסט-קיינסיאנים בדרך כלל דוחים את מודל IS-LM של ג'ון היקס, שנחשב לבעל השפעה רבה בתוך הכלכלה הנאו-קיינסיאנית.
הכלכלה הפוסט-קיינסיאנית עוסקת גם בתאוריות של חלוקת ההכנסות, צמיחה, סחר ופיתוח, שלוקחות בחשבון את הכסף כגורם מרכזי.
זאת לעומת הכלכלה נאו-קלאסית שגורסת שבטווח הארוך אין לכסף השפעה על הכלכלה הריאלית.
בתחום התאוריה המוניטרית, הכלכלנים הפוסט-קיינסיאנית היו בין הראשונים להדגיש כי היצע הכסף מגיב לביקוש לאשראי בנקאי, כך שהבנק המרכזי לא יכול לשלוט באופן מלא על כמות הכסף, אלא רק לנהל את הריבית.
השקפה זו שולבה במידה רבה במדיניות המוניטרית המרכזית, אשר כעת מתייחסת לשער הריבית כמכשיר ולא לכמות הכסף.
בתחום המימון חיבר היימן מינסקי תאוריה של משברים פיננסיים המבוססת על מונח המכונה "שבריריות פיננסית".
תאוריה זו זכתה לתשומת לב מחודשת בעקבות המשבר הכלכלי ב-2008.
ישנם מספר זרמים בתאוריה הפוסט-קיינסיאנית.
תאוריית הביקוש האפקטיבי של קלצקי מנסה להסביר את התהליכים המאקרו-כלכליים דרך התבססות על חלוקה מעמדית בין עובדים ובעלי ההון ועל תחרות לא משוכללת.
תאוריה זו הוגדרה על ידי ג'ואן רובינסון כטובה יותר מהתאוריות של קיינס.
רובינסון גם הובילה את הביקורת על השימוש בפונקציות ייצור מצרפיות המתבססות על הומוגניות ההון.
דיון שכונה "מחלוקת ההון של קיימברידג'".
לדברי פסינטי, רובינסון ניצחה בוויכוח אך לא בקרב.
לכתביו של פיירו סראפה הייתה השפעה משמעותית על העמדה הפוסט-קיינסיאנית בוויכוח הזה, למרות שסראפה והחסידים הנאו-ריקרדיאניים שלו שאבו יותר ההשראה דווקא מדייוויד ריקרדו מאשר מקיינס.
ניקולס קלדור הוביל מחקר שהתבסס על ניתוח של השפעות תשואה עולה לגודל וההבדלים העיקריים בין המגזר התעשייתי ובין המגזר של הסחורות הבסיסיות.
סטיב קין הוא כלכלן פוסט-קיינסיאני פעיל, המלמד באוניברסיטת קינגסטון בלונדון.
הוא נוהג לבקר את הכלכלה הנאו-קלאסית על חוסר העקביות וחוסר המדעיות שבה.
קין הושפע מהגותם של היימן מינסקי, פיירו סראפה וג'וזף שומפטר.
עבודתו העכשווית עוסקת במודלים מתמטיים וסימולציות של חוסר יציבות פיננסית.
זו זכתה לחשיפה רבה לאחרונה לאחר שקין חזה את המשבר הכלכלי ב-2008, כמו גם את הנפילות בבורסה של סין ב-2016.
פול דיווידסון ממשיך את קיינס בעקביות, בכך שהוא מציב את יסודות הזמן ואי-הודאות במרכז התאוריה.
התאוריה המוניטרית המעגלית, שפותחה במקור באירופה, מדגישה את התפקיד הייחודי של כסף כאמצעי תשלום.
כל אחד מהזרמים הללו המשיך להתפתח על ידי דורות מאוחרים יותר של כלכלנים.
תאוריית הכסף המודרנית היא ענף טרי המושפע מהמודלים המאקרו-כלכליים של ווין גודלי והרעיונות של היימן מינסקי על שוק העבודה, כמו גם מהאסכולה הקארטליסטית (chartalism) ומימון תפקודי.
רוב המחקר הפוסט קיינסיאני מפורסם בכתבי העת הבאים:
בבריטניה פועלת אגודה אקדמית בשם קבוצת המחקר הפוסט כלכלה קיינסיאנית (PKSG).
בארצות הברית, ישנן מספר אוניברסיטאות עם נטייה פוסט-קיינסיאנית:
בקנדה, ניתן למצוא כלכלנים פוסט-קיינסיאניים באוניברסיטת אוטווה ואוניברסיטת לורנטיין.
אוניברסיטת ניוקאסל בניו סאות' ויילס, אוסטרליה, מכילה את Centre of Full Employment and Equity או בקיצור CofEEE, ארגון חינוך ומחקר, אשר מתמקד במדיניות "שחזור תעסוקה מלאה", להשגת כלכלה המספקת "equitable outcomes for all" (תוצאות שוות לכל).
העבודה של CofEEE היא בתחום המאקרו-כלכלה הפוסט-קיינסיאנית, כלכלת עבודה, פיתוח אזורי וכלכלה מוניטרית.
מחקר שנערך על ידי CofEEE, שם לו למטרה לפתח מודל חדש עבור הכלכלה הגלובלית, שמשיג תעסוקה מלאה ללא התוצאות שנגרמו על ידי המדיניות הכלכלית הנאו-ליברלית הדומיננטית.
כלכלת אי הוא מונח המתייחס לכלכלה המתנהגת כמשק מבודד ושאינה מתבססת בעיקרה או מקיימת כלל מסחר יבשתי עם כלכלות המדינות השכנות לה ומכאן נגזר דימוי הכלכלה המדוברת לאי בים.
הכלכלות השונות בעולם מקיימות קשרים כלכליים ומעברי סחורות דרך הים, האוויר והיבשה באמצעות מגוון אמצעי ההובלה הקיימים בעולם; כלי טיס, כלי שיט, רכבות, כלי רכב וכו'.
ב"כלכלת אי" עיקר מעבר הסחורות ושרשרת האספקה אל המדינה מתבצעים באמצעות מטוסים ואניות.
ישנן מדינות איים שתנאי הסביבה הפיזית שלהן הובילו לקיומה של "כלכלת אי" התלויה אך ורק בסחר ימי ואווירי בשל הים המקיף אותן, כמו: אירלנד ואיסלנד.
לעומת זאת, ישנן מדינות שסיבות גאופוליטיות הובילו לניתוק יחסי מסביבתן, מה שהוביל ליצירת תנאים מלאכותיים ולקיומה של "כלכלת אי" ובהן מדינות כמו ישראל.
ישנן מדינות שלהן יחסי שלום מלאים עם שכנותיהן, אך הן מקיימות "כלכלת אי" עקב תנאי טבע קשים באזורן ומרחקים גדולים בין מרכזי הסחר, מה שמייתר את אפשרויות ההובלה היבשתיות ומותיר את אפשרויות ההובלה האוויריות והימיות כדרכי ההובלה האטרקטיביות ביותר.
במדינות בעלות אופי של "כלכלת אי" ישנה חשיבות רבה לנמלי התעופה ולנמלים הימיים בגלל המוגבלות הלוגיסטית של העברת הסחורות מהמדינה ואל המדינה.
לכן, במדינות אלו ניתן לראות ריכוזי כוח בנמלים בשל התלות הרבה של המדינה בנמלים ומחסור במגוון אפשרויות ההובלה אל המדינה, בייחוד במדינות עם "כלכלת אי" בעלות גישה מוגבלת לים, מה שמחזק את חשיבות נמלי התעופה במדינה.
מצב זה עשוי להוביל לרמת מחירים גבוהה במדינה בהשוואה למדינות עם "כלכלת אי" אחרות בשל יוקר ההובלה האווירית שמגולם במחירי המוצרים לצרכן בהשוואה להובלה הימית הנחשבת לרוב כדרך ההובלה הזולה ביותר.
במצב זה ישנה סבירות שתיווצר ריכוזיות במשק, מאחר שבחלק חשוב משרשרת האספקה אינה מתקיימת תחרות המעודדת הוזלת מחירים.
מצב זה עשוי להשפיע רבות הן על היבוא של הסחורות אל המדינה והן על יצוא סחורות מהמדינה ואף להוביל לקיפאון בצמיחת המשק המקומי ופעילות היזמות בו.
מדינת ישראל היא מדינה בעלת רצועות חוף הן בים התיכון והן בים האדום ובעלת גבול יבשתי משותף עם לבנון, סוריה, ירדן ומצרים.
מבין שכנותיה מדינת ישראל מקיימים יחסי שלום עם ירדן ומצרים בלבד.
כמו כן, למדינת ישראל מדינות עוינות לה השכנות לשכנותיה, מה שמחזק את תנאי היווצרותה של "כלכלת אי".
בשל המצב הביטחוני והפוליטי המתוח באזור המזרח התיכון ושל ישראל בפרט עם העולם הערבי, המסחר היבשתי המתקיים בין ישראל לירדן ומצרים לא ממומש במלואו, בעל פוטנציאל רב לצמיחה ואינו מקל משמעותית אם בכלל על התלות של ישראל בהובלה הימית והאווירית אליה וממנה.
אם כן, בשל הבידוד האזורי של ישראל ולמרות התנאים הסביבתיים המאפשרים קיום של כלכלה רגילה, כלכלת ישראל מאופיינת כ"כלכלת אי".
כלכלה עולמית (או כלכלה גלובלית; world economy) היא שם כולל לכל התהליכים העולמיים המשפיעים על מגוון השווקים והמסחר בעולם.
המונח כלכלה מתאר את תחום המדע החברתי העוסק בחקר הייצור, החלוקה והצריכה של מוצרים, שירותים ואמצעי מחיה מרמת הפרט ועד לרמת שוקי העולם.
הכלכלה העולמית אינה כלכלה של כל העולם במשותף, אלא של כל מדינה לעצמה.
נוהגים להגביל שאלות של כלכלת העולם רק לפעילות הכלכלית האנושית, והכלכלה העולמית נבחרת בדרך כלל במונחים כספיים, גם במקרים בהם אין שוק יעיל שיסייע בהערכת סחורות או שירותים מסוימים.
דוגמאות אפשריות הן סמים לא חוקיים ושאר מוצרי השוק השחור, אשר על פי כל תקן הם חלק של הכלכלה העולמית, אבל על פי הגדרתו אין שוק משפטי כללי.
הערכות שוק במטבע מקומי מתורגמות בדרך כלל ליחידה מוניטרית אחת תוך שימוש ברעיון כוח הקנייה, הערכת הפעילות הכלכלית בעולם במונחים של דולר ארצות הברית או יורו.
ואולם, את הכלכלה העולמית ניתן להעריך ולהביע בדרכים רבות יותר: למשל, כמה מכל תושבי העולם נכנסים בתוך הסטטיסטיקות של הפעילות הכלכלית בהערכות האלו.
57% מהמנהלים מעריכים כי יחול שיפור בצמיחה העולמית בשנה הקרובה - כמעט כפליים מ-29% לפני שנה (נכון ל-23.01.2018).
בכלכלה, מטבע חוץ (מט"ח) הוא מטבע של מדינה אחרת, בדרך כלל מטבע מקובל במסחר בינלאומי.
מסחר במטבע חוץ נעשה בעיקר על ידי בנקים וגופים רשמיים אחרים ובדרך כלל נעשה באמצעות החלפת מטבע של מדינה אחת בזה של אחרת.
כיום, שוק המט"ח נחשב לשוק הגדול והמשוכלל ביותר בעולם, ומעורבים בו בנקים מסחריים, בנקים מרכזיים, ספקולנטים, תאגידים, ממשלות ומוסדות אחרים.
נכון לשנת 2017, 15 המדינות או האזורים הבאים הגיעו לכלכלה של לפחות 200 טריליון דולר: ברזיל, סין, צרפת, גרמניה, הודו, אינדונזיה, איטליה, יפן, דרום קוריאה, מקסיקו, רוסיה, טורקיה, בריטניה, ארצות הברית והאיחוד האירופי.
קטר הוכתרה כמדינה העשירה בעולם.
התואר הזה מבוסס על נתונים שפרסמה קרן המטבע הבינלאומית באוקטובר לגבי התמ"ג לנפש בכל מדינה בהתבסס על שווי כוח הקנייה של מטבע, שמשווה את המטבעות של מדינות ביחס לעלות הסחורות.
על פי הנתונים, התמ"ג לנפש בקטר עומד על 124,930 דולר, הגבוה ביותר מקרב קרוב ל-200 המדינות בעולם.
בארצות הברית יש את הכלכלה הגדולה ביותר בעולם, בעלת ערך של כ-20.4 טריליון דולר, על פי נתוני קרן המטבע הבין-לאומית (IMF), שמראה כי הכלכלה האמריקנית עלתה מערך של 19.4 טריליון דולר בשנה שעברה.
שווי כלכלת סין עומד על 14 טריליון דולר, אחרי קפיצה של יותר מ-2 טריליון דולר בהשוואה לשנת 2017. יפן נמצאת במקום השלישי עם כלכלה בשווי 5.1 טריליון דולר, אחרי שהוערכה ב-4.87 טריליון דולר בשנה הקודמת.
10 המדינות בעלות הכלכלה הגדולה ביותר:
כלכלה נטולת ריבית היא גישה מוסרית-כלכלית אשר חסידיה שואפים ליצור מערכת מונטרית שאין בה כל שימוש בריבית (שלילית או חיובית), מה שמתבטא בהיעדר שימוש בריבית בבנקאות, ברכישת נכס (דלא ניידי וניידי כאחת), בקנסות של רשויות המדינה, בריבית גלומה (בתמחור של מוצר או שירות) וכן בהיעדר שימוש בתוכניות חיסכון.
ייתכנו צורות שונות של כלכלות כאלה.
דוגמה לבנק (לא-אסלאמי) התומך בכלכלה נטולת ריבית מבחינה אידאולוגית ויישומית הוא הבנק הקואופרטיבי JAK בשוודיה הפועל משנת 1965.
כלכלנים, בעיקר מחוץ לתרבות המוסלמית, נוטים לראות בגישה כלכלית זו גישה לא מעשית, אשר לא מתאימה לכלכלה המודרנית.
עם זאת, לאחר משבר 2008, בו בנקים איסלאמיים התמודדו במקרים מסוימים טוב יותר מאשר בנקים מערביים, נפתחו בהשראת הגישה לכלכלה ללא ריבית דיונים, בהם הוטלו ספקות בחלק מהנחות היסוד של הכלכלה המערבית המודרנית.
נכון לשנת 2018 המדינה היחידה בה השימוש בריבית נאסר בבנקאות (לפחות באופן פורמלי) היא איראן, זאת מכוח החוק האיראני המחייב בנקאות נטולת ריבית.
כלכלת איטליה היא הכלכלה השלישית בגודלה באיחוד האירופי, והיא השמינית בגודלה בתמ"ג הנומינלי בעולם, וה-12 בגדולה בשווי כוח הקנייה (PPP).
לאיטליה כלכלה גדולה ומתקדמת והיא חברה מייסדת של האיחוד האירופי, גוש האירו, ה-OECD, ה-G7 וה-G20. איטליה היא היצואנית השמינית בגודלה בעולם.
קשריה המסחריים הקרובים ביותר הם עם שאר מדינות האיחוד האירופי, איתן היא מנהלת כ-59% מכלל הסחר שלה.
בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, איטליה הפכה מכלכלה מבוססת חקלאות שהושפעה קשה מתוצאות מלחמות העולם, לאחת המדינות המתקדמות בעולם, ומדינה מובילה בתחום הסחר והיצוא העולמי.
על פי מדד הפיתוח האנושי, המדינה נהנית מרמת חיים גבוהה מאוד, ובעלת איכות החיים השמינית הגבוהה ביותר בעולם על פי נתוני מגזין The Economist משנת 2015. איטליה מחזיקה בעתודת הזהב השלישית בגודלה בעולם והיא התורמת נטו השלישית לתקציב האיחוד האירופי.
יתר על כן, העושר הפרטי של המדינה הוא מהגדולים בעולם.
איטליה היא יצרנית גדולה (השנייה באיחוד האירופי אחרי גרמניה) ויצואנית של מגוון משמעותי של מוצרים כולל מכונות, כלי רכב, תרופות, ריהוט, מזון, ביגוד ורובוטים.
לפיכך יש באיטליה עודף סחר משמעותי.
המדינה ידועה גם בזכות המגזר הכלכלי העסקי המשפיע והחדשני שלה, סקטור חקלאי חרוץ ותחרותי (איטליה היא יצרנית היין הגדולה בעולם) ובזכות כלי הרכב האיכותיים, המכונות ועיצוב האופנה.
איטליה היא המרכז הגדול ביותר למוצרי יוקרה באירופה, והמוקד היוקרתי השלישי בעולם.
למרות ההישגים החשובים הללו, כלכלת המדינה סובלת כיום מבעיות מבניות ולא מבניות.
שיעורי הצמיחה השנתיים היו לעיתים קרובות מתחת לממוצע האיחוד האירופי, כאשר איטליה נפגעה קשה במיוחד בגלל המיתון של סוף שנות האלפיים.
הוצאות ממשלתיות אדירות משנות השמונים ואילך גרמו לעלייה קשה בחוב הציבורי.
בנוסף, לרמת החיים האיטלקית יש פער משמעותי בין הצפון לדרום: התוצר הממוצע לנפש בצפון איטליה ומרכזה עולה באופן משמעותי על הממוצע של האיחוד האירופי, בעוד שכמה אזורים ופרובינציות בדרום איטליה אלו נמוכים באופן משמעותי.
בשנים האחרונות צמיחת התוצר לנפש של איטליה מתקרב אט אט לממוצע בגוש האירו, אך שיעור התעסוקה שלה עדיין בפיגור; עם זאת, כלכלנים חולקים על הנתונים הרשמיים בגלל המספר הגדול של המשרות הבלתי פורמליות (המוערך בין 10% ל-20% מכוח העבודה) שמעלים את חוסר הפעילות או שיעורי האבטלה.
בדירוג השנתי של פורצ'ן גלובל 500 של המגזין פורצ'ן לשנת 2024, חמישה מטות נמצאים באיטליה.
על מטות אלו נמנות החברות: Enel (מקום 97), Eni (מקום 98), אסיקורציוני ג'נרלי (מקום 245), Intesa Sanpaolo (מקום 283), יוניקרדיט (מקום 315).
באיטליה חיים למעלה מ-1.4 מיליון תושבים בעלי עושר נקי העולה על מיליון דולר, עושר לאומי כולל של 11.857 טריליון דולר, והיא מייצגת את העושר הנקי המצטבר החמישי בגודלו בעולם (הוא מהווה 4.92% מהעושר הנקי בעולם).
על פי מסד הנתונים העולמי של קרדיט סוויס 2013, העושר החציוני למבוגר הוא 138,653 דולר אמריקני (החמישית בעולם), ואילו על פי דו"ח העושר העולמי של אליאנץ 2013, העושר הכספי נטו לנפש הוא 45,770 אירו (13 בדירוג עולם).
נכון לשנת 2024, באיטליה ישנם 1,338,142 מיליונרים המהווים 2.7% מהאוכלוסייה הבוגרת, לפי שווי נקי (בדולרים אמריקאים) על סמך הערכה שנתית של עושר ונכסים שנאספה ופורסמה על ידי הבנק השווייצרי קרדיט סוויס.
רשימת 10 המיליארדרים (מתוך 73 סך הכול) האיטלקים הבאה מבוססת על הערכה שנתית של עושר ונכסים שחיברה ופורסמה על ידי פורבס בשנת 2024:
ג'ובאני פררו (מקום 26 בעולם), 43.8 מיליארד דולר.
אנדריאה פיגנאטרו (מקום 65 בעולם), 27.5 מיליארד דולר.
ג'ורג'ו ארמני (מקום 177 בעולם), 11.3 מיליאר דדולר.
ג'יאנקרלו דוואסיני (מקום 266 בעולם), 9.2 מיליארד דולר.
פיירו פרארי (מקום 295 בעולם), 8.6 מיליארד דולר.
מסימיליאנה לנדיני אלאוטי ומשפחתה (מקום 344 בעולם), 7.6 מיליארד דולר.
סרג'יו סטיבאטו ומשפחתו (מקום 391 בעולם), 7 מיליארד דולר.
פטריציו ברטלי (מקום 432 בעולם), 6.4 מיליארד דולר.
מיוצ'ה פראדה (מקום 432 בעולם), 6.4 מיליארד דולר.
ג'אנפליצ'ה רוקה (מקום 529 בעולם), 5.6 מיליארד דולר.
כלכלת אסטוניה היא כלכלה מתקדמת והמדינה חברה באיחוד האירופי ובגוש האירו.
כלכלת אסטוניה מושפעת מאוד מהתפתחויות בכלכלה הפינית והשוודית.
לפני מלחמת העולם השנייה התבססה כלכלת אסטוניה על חקלאות, אך היה קיים מגזר ידע משמעותי, כאשר עיר האוניברסיטה טרטו ידועה בתרומותיה המדעיות, ומגזר תעשייתי צומח, דומה לזה של פינלנד השכנה.
מוצרי חלב תוצרת המדינה כמו חמאה, חלב וגבינה, היו ידועים בעיקר בשווקים במערב אירופה.
השווקים העיקריים ליצוא היו גרמניה ובריטניה, ורק 3% מכל המסחר היו עם ברית המועצות השכנה.
אזרחי אסטוניה ופינלנד חיו ברמת חיים דומה יחסית.
סיפוח המדינה לברית המועצות בשנת 1940 וההשמדה מצד הנאצים והסובייטים בעת מלחמת העולם השנייה פגעה קשות בכלכלה האסטונית.
הכיבוש הסובייטי שלאחר המלחמה יצר תהליך של שילוב הכלכלה והתעשייה המקומית לתוך ברית המועצות.
התמ"ג לנפש של אסטוניה היה 100 דולר בלבד בשנת 1991.
לאחר שאסטוניה נפרדה מהקומוניזם בסוף שנות השמונים, קיבלה את עצמאותה בחזרה בשנת 1991 והפכה לכלכלת שוק, היא התגלתה כחלוצה בכלכלה העולמית.
בשנת 1992 אימצה המדינה את הקרון האסטוני כמטבע משלה, וזה ייצב מאוד את הכלכלה.
בשנת 1994 היא הפכה לאחת המדינות הראשונות בעולם שאימצה מס שטוח, בשיעור אחיד של 26% ללא קשר להכנסה האישית.
אסטוניה קיבלה יותר השקעות זרות לנפש במחצית השנייה של שנות התשעים מכל מדינה אחרת במרכז ומזרח אירופה.
כלכלת המדינה צמחה במהירות, והתוצר לנפש שלה גדל מ-34.8% מממוצע האיחוד האירופי - 15 בשנת 1996 ל-65% בשנת 2007, בדומה לזה של מדינות מרכז אירופה.
היא כבר דורגה כמדינה בעלת הכנסה גבוהה על ידי הבנק העולמי.
התמ"ג לנפש של המדינה, מהווה אינדיקטור טוב לעושר, היה 35,974 דולר בשנת 2018 לפי הבנק העולמי, בין זה של ליטא וקפריסין, אך מתחת לזה של מרבית חברי האיחוד הוותיקים דוגמת ספרד או איטליה.
בגלל הביצועים הכלכליים שלה לאחר התפרקות ברית המועצות, נחשבת המדינה לאחת מהנמרות הבלטיות.
בשנת 2008 דורגה אסטוניה במקום ה-12 מתוך 162 מדינות במדד החופש הכלכלי 2008, הטוב ביותר מכל אחת מהרפובליקה הסובייטית לשעבר.
באותה שנה מנגד המדינה הייתה בתחתית רשימת המדינות האירופיות לפי החופש בשוק העבודה, אך הממשלה עובדת על שיפורים.
מבחינת אסטוניה, המשבר הפיננסי בין השנים 2007–2008 היה קל יחסית, מכיוון שהתקציב של אסטוניה נשמר בעקביות, והמשמעות היא שהחוב הציבורי של אסטוניה יחסית לתמ"ג במדינה נותר הנמוך ביותר באירופה.
ב־1 בינואר 2011 הצטרפה אסטוניה לגוש האירו, והפכה לראשונה מבין הרפובליקות הסובייטיות לשעבר לעשות כן.
בשנת 2013 דירג קבוצת הבנק העולמי את אסטוניה במקום ה-21 במדד קלות עשיית העסקים.
עד תחילת המאה ה-13, השטח שכונה כיום אסטוניה היה עצמאי.
הכלכלה הייתה ברובה חקלאית, אך אסטוניה הייתה מדינה עם קו חוף ארוך, והיו בה גם פעילויות ימיות רבות.
התפתחות אוטונומית הגיעה לקיצה על ידי מסעי הצלב הצפוניים שנערכו על ידי מלך דנמרק, ליבוני הגרמני והפקודות הצבאיות הטטאוניות.
העולם האסטוני עבר שינוי בעת הכיבוש צבאי.
המלחמה נגד הפולשים נמשכה בין השנים 1208–1227. המחוז האחרון באסטוניה שנפל היה האי סאראמה בשנת 1261.
לאחר מכן, במשך מאות שנים, עד מלחמת העולם השנייה, החקלאות האסטונית כללה איכרים ילידים שעבדו אחוזות גדולות בסגנון פיאודלי שהוחזקו על ידי בעלי אדמות גרמנים אתניים.
בעשורים שקדמו לעצמאות, השלטון הצארי הריכוזי יצר סקטור תעשייתי גדול למדי שנשלט על ידי חברת הייצור Kreenholm, שהייתה אז מפעל הכותנה הגדול בעולם.
לאחר שהכריזה על עצמאות בשנת 1918, חתמה על חוזה טרטו בשנת 1920, ירשה המדינה האסטונית החדשה כלכלה הרוסה לאחר המלחמה ומטבע רובל מנופח.
למרות תלאות ניכרות, ניתוק ואבטלה, אסטוניה צלחה את העשור הראשון לעצמאותה, והפכה את כלכלתה לחלוטין.
בשנת 1918 הוחלף הרובל הצארי בסימן האסטוני שהיה במחזור עד שנת 1927. עד שנת 1929 הוקם מטבע יציב, הקרון.
הוא הונפק על ידי בנק אסטוניה, הבנק המרכזי במדינה.
כאשר פוצו בעלי האדמות הגרמניות על אחוזותיהם, החרימה הממשלה את האחוזות וחילקה אותם לחוות קטנות, אשר לאחר מכן היוו את הבסיס לשגשוג אסטוני.
הסחר התמקד בשוק המקומי ובמערב, במיוחד בגרמניה ובריטניה.
רק 3% מכל המסחר היה עם ברית המועצות.
סיפוח המדינה לברית המועצות בשנת 1940, וההשמדה מצד הנאצים והסובייטים במהלך מלחמת העולם השנייה פגע קשות בכלכלה האסטונית.
הכיבוש הסובייטי שלאחר המלחמה וסובייטיזציה של החיים התחברו עם שילוב הכלכלה והתעשייה של אסטוניה במבנה המתוכנן המרכזי של ברית המועצות.
יותר מ-56% מהחוות האסטוניות פעלו במודל של קולקטיב בחודש אפריל 1949 לבדו, אחרי גירושים המוניים לסיביר שהתרחשו חודש קודם לכן.
מוסקבה הרחיבה את התעשיות האסטוניות שהיו בהן חומרי גלם זמינים באופן מקומי, כגון כריית פצלי שמן וזרחן.
מאז כינונה מחדש כמדינה עצמאית, עיצבה אסטוניה את עצמה כשער בין מזרח למערב, ועבדה על קיום רפורמה כלכלית ושילוב עם המערב.
תקציב מאוזן, חוב ציבורי שכמעט שאינו קיים, מס הכנסה בשיעור קבוע, משטר סחר חופשי, מטבע להמרה במלואו מגובה על ידי מועצת מטבעות וקשר חזק לאירו, סקטור בנקאות מסחרי תחרותי, סביבה מסבירת פנים להשקעות זרות, שירותים אלקטרוניים חדשניים ושירותים מבוססי מובייל הם מסימני ההיכר של הכלכלה מבוססת השוק החופשי של אסטוניה.
ביוני 1992, אסטוניה החליפה את מטבע הרובל במטבע משלה שניתן להמרה בחופשיות, הקרון.
נוצר לוח מטבעות והמטבע החדש הוצמד למארק הגרמני בשיעור של 8 קרונות אסטוניים עבור מארק גרמני 1. כאשר גרמניה הציגה את האירו, הנדבך שונה ל-15.6466 קרונות תמורת יורו אחד.
אסטוניה הייתה אמורה לאמץ את האירו בשנת 2008, אך מכיוון ששיעור האינפלציה היה מעל 3% הנדרשים, מועד האימוץ התעכב לשנת 2011. ב-1 בינואר 2011, אסטוניה אימצה את האירו והייתה למדינה ה-17 בגוש האירו.
הפרטת חברות ממשלתיות הושלמה כמעט לחלוטין, כאשר רק הנמל ותחנות הכוח העיקריות נותרו בידי הממשלה.
החוקה המקומית דורשת תקציב מאוזן, וההגנה המוקנית בחוקי הקניין הרוחני של אסטוניה היא שווה לזו של אירופה.
בתחילת 1992, הן בעיות הנזילות והן החולשה המבנית שנבעו מהתקופה הקומוניסטית, יצרו משבר בנקאי.
כתוצאה מכך נחקקה חקיקה בנושא פשיטת רגל ובבעלות פרטית; בנקים מנוהלים היטב הופיעו כמובילי שוק.
כיום קיימים תנאים כמעט אידיאליים למגזר הבנקאי.
זרים אינם מוגבלים ברכישת מניות בבנק או ברכש אחזקות.
בורסת טאלין, האלקטרונית במלואה נפתחה בתחילת שנת 1996 ונרכשה על ידי בורסת פינלנד בהלסינקי בשנת 2001.
אסטוניה הצטרפה לארגון הסחר העולמי בשנת 1999.
מתחילת שנות האלפיים ועד החלק האחרון של אותו עשור, הכלכלה האסטונית חוותה צמיחה ניכרת.
עם הצטרפותה ל בשנת 2004, נצפתה לזמן קצר צמיחה דו ספרתית.
עליות בעלויות העבודה, הטלת מס על טבק, אלכוהול, חשמל, דלק, גז ולחצים חיצוניים אחרים (עליית מחירי נפט ומזון בשוק העולמי) צפויים להביא להעלאת מחירים בכ-10% בחודשים הראשונים של 2009.
המשבר הפיננסי של 2008, התגובה והתאוששות
המשבר הפיננסי בשנים 2007–2008 השפיע עמוקות על הכלכלה האסטונית, בעיקר כתוצאה משפל בהשקעות וירידה בצריכה שבעקבות התפוצצות בועת שוק הנדל"ן שנבנתה בשנים קודמות.
לאחר תקופה ארוכה של צמיחה גבוהה מאוד של התוצר, התוצר של אסטוניה פחת.
ברבעון הראשון של 2008 צמח התוצר רק 0.1% ואז ירד: הצמיחה השלילית הייתה - 1.4% ברבעון השני, קצת יותר מ-(3%-) (על בסיס שנתי) ברבעון השלישי, ו-9.4% ברבעון הרביעי של אותה שנה.
הממשלה ערכה תקציב שלילי משלים שהועבר על ידי הרייגיקוגו.
הכנסות התקציב צומצמו בשנת 2008 בכ־6.1 מיליארד אירו וההוצאות ב־3.2 מיליארד.
גירעון בחשבון השוטף היה קיים, אך החל להתכווץ בחודשים האחרונים של 2008, והיה צפוי להמשיך לעשות זאת בעתיד הקרוב.
בשנת 2009, המשק האסטוני התכווץ ב-15.1% ברבעון הראשון.
הביקושים המקומיים והזרים הנמוכים דיכאו את התפוקה הכוללת של המשק.
הירידה החדה ביותר בייצור התעשייתי בכל האיחוד האירופי הייתה הירידה החדה ביותר בכלכלה האסטונית, בשיעור של 33.7%.
באותה שנה אסטוניה הייתה אחת מחמש הכלכלות בעלות הביצועים הגרועים ביותר בעולם מבחינת קצב צמיחת התוצר השנתי, והייתה בעלת אחד משיעורי האבטלה הגדולים ביותר באיחוד האירופי, שעלה מ-3.9% במאי 2008 ל-15.6 % במאי 2009.
כמה מומחים ועיתונאים בינלאומיים, שאוהבים לראות בשלוש המדינות הבלטיות כזהות כלכלית אחת, לא שמו לב לכך שאסטוניה הצליחה יותר מלטביה וליטא במדדים בסיסיים רבים.
הגירעון בחשבון השוטף והאינפלציה היו נמוכים מאשר בלטביה; התוצר לנפש היה גבוה יותר מאשר בלטביה וליטא; החוב הציבורי של אסטוניה היה נמוך ב-3.8% מהתמ"ג, והרזרבות הממשלתיות היו קרובות ל-10% מהתמ"ג.
ההבדל מודגם בכך שבדצמבר 2008 הפכה אסטוניה לאחת המדינות התורמות לחבילת ההצלה המובילה של קרן המטבע הבינלאומית עבור לטביה.
בתגובה למשבר, ממשלת אנסיפ בחרה באיחוד פיקסלי, שמירה על משמעת פיסקלית ותקציב מאוזן בשילוב חבילות צנע: הממשלה הגדילה את המיסים, והפחיתה את ההוצאות הציבוריות על ידי צמצום הוצאות ומשכורות ציבוריות.
הגירעון הרשום בתקציב לשנת 2009 היה 1.7% בלבד מהתמ"ג.
כתוצאה מכך הייתה אסטוניה בשנת 2009 לאחת מחמש מדינות בלבד בקרב האיחוד האירופי אשר עמדו בקריטריונים של מאסטריכט לחובות ולגירעונות, והייתה בעלת הגירעון השלישי הנמוך ביותר אחרי לוקסמבורג ושוודיה.
אסטוניה גם לא הייתה צריכה לבקש עזרה מטעם קרן המטבע הבינלאומית.
למרות הירידה השלישית בגודלה בתוצר, הייתה המדינה בגירעון התקציבי הנמוך ביותר והחוב הציבורי הנמוך ביותר במדינות מרכז ומזרח אירופה.
בשנת 2009 הכלכלה האסטונית החלה להתגבר והצמיחה הכלכלית התחדשה במחצית השנייה של שנת 2010. שיעור האבטלה במדינה צנח מאז באופן משמעותי לרמות שלפני המיתון.
אסטוניה קיבלה אישור בשנת 2010 להצטרף לגוש האירו בשנת 2011.
לפני הצטרפות המדינה לגוש האירו נקבע היחס של הקרון האסטוני ליורו בשיעור של 15.64664 EEK ליורו אחד; לפני כן נקבע הקרון לסימון הגרמני בערך 8 EEK ל־1 DEM.
התוכניות להצטרפות לגוש היורו היו קיימות הרבה לפני 2011. עיצוב מטבעות אירו אסטוניים הושלם בסוף 2004.
המסע של אסטוניה לעבר היורו ארך זמן רב ממה שנחזה בתחילה, מכיוון ששיעור האינפלציה היה ללא הפסקה מעל 3% הנדרשים לפני 2010, מה שמנע מהמדינה לעמוד בתנאי הכניסה.
המדינה תכננה במקור לאמץ את האירו ב-1 בינואר 2007; עם זאת, היא לא עשתה כן באותה שנה, ושינתה רשמית את תאריך היעד שלה פעמיים: תחילה ל-1 בינואר 2008, ובהמשך ל-1 בינואר 2011.
ב־12 במאי 2010 הודיעה הנציבות האירופית כי אסטוניה עמדה בכל הקריטריונים להצטרפות לאזור האירו.
ב־8 ביוני 2010 סיכמו שרי האוצר של האיחוד האירופי כי אסטוניה תוכל להצטרף לגוש היורו ב־1 בינואר 2011. ב־13 ביולי 2010, אסטוניה קיבלה את האישור הסופי מ-ECOFIN לאמץ את האירו החל מ-1 בינואר 2011.
המעבר ליורו אכן התרחש ב־1 בינואר 2011.
בכך הייתה אסטוניה לראשונה מבין הרפובליקות הסובייטיות לשעבר להצטרף לגוש האירו.
ב-2011, העלתה סטנדרד אנד פורס את דירוג האשראי של אסטוניה מ-A ל-AA-.
בין הגורמים שציין S&P כתורם להחלטתה היה האמון ביכולתה של אסטוניה "לקיים צמיחה כלכלית חזקה".
קצב צמיחת התוצר של אסטוניה בשנת 2011 היה מעל 8%, למרות הגידול השלילי באוכלוסייה.
ברבעון השני של 2013 השכר הממוצע ברוטו בחודש באסטוניה היה 976 אירו (15,271 קרונות, 1,328 דולר ארצות הברית).
אסטוניה כמעט שאינה תלויה ביבוא אנרגיה, ומספקת מעל 90% מצרכי החשמל שלה באמצעות פצלי שמן מוקשים.
מקורות אנרגיה חלופיים כמו עץ, כבול וביומסה מהווים כ־9% מייצור האנרגיה הראשונית.
המדינה הייתה זקוקה לייבוא מוצרי נפט ממערב אירופה ורוסיה.
אנרגיה מפצלי שמן, טלקומוניקציה, טקסטיל, מוצרים כימיים, בנקאות, שירותים, מזון ודייג, עצים, בניית ספינות, אלקטרוניקה ותחבורה הם ענפי מפתח בכלכלה.
נמל Muuga נטול הקרח, בסמוך לטאלין, הוא מתקן מודרני הכולל יכולת מעבר טובה, מעלית תבואה בעלת קיבולת גבוהה, אחסון צונן / קפוא ויכולות טעינה של מכלית שמן חדשות לגמרי.
הרכבת משמשת כצינור בין המערב, רוסיה ונקודות אחרות למזרח.
אסטוניה כיום מושפעת בעיקר מהתפתחויות בפינלנד, רוסיה, שוודיה וגרמניה - ארבע השותפות העיקריות לסחר.
הממשלה הגדילה משמעותית את הוצאותיה לחדשנות מאז 2016, עם כ-304 מיליון אירו שנועדו לעודד מחקר ופיתוח בשנת 2017.
תחזיות ארוכות טווח לכלכלה האסטונית נותרו בין המבטיחות באירופה.
בשנת 2011 צמיחת התוצר הריאלית באסטוניה עמדה על 8.0%, ועל פי התחזיות שביצעו ה-CEPII, התוצר לנפש יכול לעלות עד 2025 לרמה של הכלכלות הנורדיות של שוודיה, פינלנד, דנמרק ונורווגיה.
על פי אותן התחזיות, עד שנת 2050, אסטוניה יכולה להיות הארץ הפורה ביותר באיחוד האירופי, אחרי לוקסמבורג, ובכך להצטרף לחמשת העמים הפרודוקטיביים ביותר בעולם.
באסטוניה מועסקים כ-600,000 עובדים, ובכל זאת יש במדינה מחסור בעבודה מיומנת, ועקב העובדה שקיים מחסור במיומנות בכל מקום באירופה, הממשלה הגדילה את מכסת וויזות העבודה עבור אזרחים שאינם תושבי אזור EEA, אם כי בכל זאת, נמתחה עליה ביקורת כי היא לא מספיקה להתמודדות עם המחסור.
הצריכה הפנימית, וכנגזרת מכך היבוא, צנחה; וקיצוצים בוצעו בכספי הציבור.
חלק מהירידה באבטלה מיוחסת לחלק מהאסטונים שהיגרו לצורך עבודה לפינלנד, בריטניה, אוסטרליה ועוד.
לאחר המיתון שיעור האבטלה ירד, ובמשך כל 2015–2016 נשאר השיעור קרוב לרמות שקדמו לירידה הכלכלית ונשאר על מעט מעל 6%.
טאלין מתפקדת כמרכז הפיננסי של המדינה.
על פי חברת Invest באסטוניה, היתרונות של המגזר הפיננסי האסטוני הם שיתוף פעולה בלתי-בירוקרטי בין חברות ורשויות, וריבוי של אנשים משכילים, וזאת חרף העובדה שאסטונים צעירים משכילים נוטים להגר למערב אירופה לצורך הכנסה גדולה יותר.
הבנקים הגדולים ביותר הם Swedbank, SEB Pank, ו-Nordea.
לאחרונה נעשו מספר הנפקות בבורסה בטאלין.
סקטור השירותים האסטוני מעסיק מעל 60% מכוח העבודה.
באסטוניה יש סקטור טכנולוגיות מידע חזק (IT), בין היתר בגלל פרויקט Tiigrihüpe שנערך באמצע שנות התשעים, והיא הוזכרה כמדינה "החוטית" והמתקדמת ביותר באירופה מבחינת ממשל אלקטרוני.
חקלאות, שהתקיימה בין היתר בכוח הקולקטיביזציה במשך עשרות שנים ועד לתקופת המעבר לעצמאות בשנים 1990–1992, הופרטה והייתה ליעילה יותר, והאזור החקלאי הכולל גדל בתקופה שלאחר שיקום העצמאות של אסטוניה.
חלקה של החקלאות בתוצר המקומי הגולמי ירד מ־15% ל-3.3% במהלך השנים 2000–2002, ואילו התעסוקה בחקלאות ירדה מ-15% ל-5.2%.
ענף הכרייה מהווה 1% מהתמ"ג.
מצרכים מוכרים כוללים פצלי שמן, כבול ומינרלים תעשייתיים, כמו טיט, אבן גיר, חול וחצץ.
הסובייטים יצרו תעשיות מזהמות בראשית שנות החמישים, שהתרכזו בצפון מזרח המדינה.
הכלכלה הסוציאליסטית והאזורים הצבאיים הותירו את המדינה מזוהמת מאוד, ובעיקר נוכח תעשיית פצלי השמן באידה-וירו, פליטות דו־תחמוצת הגופרית לאדם גבוהות כמעט כמו בצ'כיה.
מי הים בחופים מזוהמים במקומות מסוימים, בעיקר במזרח.
הממשלה מחפשת דרכים להפחתת הזיהום עוד יותר.
בשנת 2000 הפליטות היו קטנות ב-80% בהשוואה לשנת 1980, וכמות השפכים הלא מטוהרים שהוזרמו לגופי מים הייתה קטנה ב-95% בהשוואה לשנת 1980.
התפוקה האסטונית חוותה צמיחה מהירה, וכתוצאה מכך גם השכר עלה במהירות, עם עלייה בצריכה הפרטית בשיעור של כ-8% בשנת 2005. על פי נתוני המכון האסטוני למחקר כלכלי, התורמים הגדולים ביותר לצמיחת התוצר בשנת 2005 היו ענפי העיבוד, התיווך הפיננסי, הקמעונאות והסחר הסיטונאי, התחבורה והתקשורת.
הובלת הרכבות חולשת על תחום המטען, המהווה 70% מכלל הסחורות הנישאות, מקומיות ובינלאומיות.
הובלה בדרכים היא זו המתקיימת בענף הנוסעים, ומהווה למעלה מ־90% מכלל הנוסעים שהובלו.
5 נמלי מטען מרכזיים מציעים גישה וניווט נוחים, מים עמוקים ותנאי קרח טובים.
באסטוניה ישנם 12 שדות תעופה ונמל מסוקים אחד.
נמל תעופה לנרט מרי טאלין הוא שדה התעופה הגדול ביותר באסטוניה, עם 1,73 מיליון נוסעים ו-22,764 טון מטען (גידול מטען שנתי 119.7%) בשנת 2007. חברות טיסות בינלאומיות כמו SAS, Finnair, לופטהנזה, EasyJet ו-Nordic Aviation Group מספקות טיסות ישירות ל-27 יעדים.
כ־7.5% מכוח העבודה במדינה מועסק בתחום התחבורה והמגזר תורם למעלה מ־10% מהתוצר.
אסטוניה משיגה עסקים רבים מתעבורה בין האיחוד האירופי לרוסיה, בעיקר מטען נפט דרך נמלי אסטוניה.
חלקם של סחר התעבורה בתמ"ג במחלוקת, אך רבים מסכימים כי העוינות המוגברת של רוסיה מורידה את הנתח.
במקום פחם, חשמל מופק משריפת פצלי שמן, עם התחנות הגדולות בנרווה.
פצלי שמן מספקים כ-70% מהאנרגיה הראשונית במדינה.
מקורות אנרגיה אחרים הם גז טבעי המיובא מרוסיה, עץ, דלקים מנועים ושמנים דלקיים.
ייצור אנרגיה בעזרת רוח באסטוניה מסתכם ב-58.1 מגה וואט, ואילו במספר פרויקטים מפתחים כעת קיבולת של בערך 399 מגה וואט.
ליברליזצית האנרגיה באסטוניה מפגרת הרחק מאחורי שוק האנרגיה הנורדי.
במהלך משא ומתן להצטרפות עם האיחוד האירופי, אסטוניה סיכמה כי לפחות 35% מהשוק יפתחו לפני 2009 כולל כל השוק הלא-ביתי, המהווה כ-77% מהצריכה, לפני 2013. אסטוניה חוששת שרוסיה תוכל להשתמש בשוקי אנרגיה כדי לאיים עליה.
בשנת 2009 שקלה הממשלה לתת היתרים לחברות כוח גרעיניות, והיו תוכניות להקמת מתקן גרעיני משותף עם לטביה וליטא.
תוכניות אלה נגנזו לאחר אסון הגרעין של פוקושימה במרץ 2011.
בשנת 1999 החל לפעול כבל תת-ימי אסטלינק שמקשר מערכות חשמל של אסטוניה ופינלנד.
לאסטוניה חדירה גבוהה לאינטרנט, וקשרים זמינים בכל רחבי הארץ.
אסטוניה מייצאת מכונות וציוד (33% מכל היצוא בשנה), עץ ונייר (15% מכל היצוא בשנה), טקסטיל (14% מכל היצוא בשנה), מוצרי מזון (8% מכל היצוא בשנה), ריהוט (7% מכל היצוא בשנה) ומתכות ומוצרים כימיים.
אסטוניה מייצאת מדי שנה 1.562 מיליון מגה וואט חשמל.
היא מייבאת מכונות וציוד (33.5% מכל היבוא בשנה), מוצרים כימיים (11.6% מכל היבוא בשנה), טקסטיל (10.3 'מכל היבוא בשנה), מוצרי מזון (9.4% מכל היבוא בשנה) וציוד תחבורה (8.9% מכל היבוא בשנה).
בנוסף המדינה מייבאת מדי שנה 200 אלף מגה וואט חשמל.
כלכלת אימפריית האינקה, שהתקיימה מתחילת המאה ה-13 לספירה ועד כיבושה בשנת 1532 על ידי הספרדים ובשיאה שלטה באזורים נרחבים באמריקה הדרומית לאורך חוף האוקיינוס השקט והרי האנדים, התאפיינה בתכנון הריכוזי שלה, ובדומה לכלכלות עתיקות אחרות, בחשיבות הרבה של תחום החקלאות.
ככלכלה מתוכננת באופן מלא לא אפשרה קיומו של שוק חופשי ומסחר ואף לא היה לה מטבע.
הייצור, ההפצה, החלוקה והשימוש בסחורות נוהלו בצורה ריכוזית על ידי גורמי השלטון.
כל הצרכים כגון ביגוד ומזון סופקו על ידי המדינה לפי הקצבה.
ניהול נכון של הכלכלה הריכוזית הביא לעושר רב של האימפריה וגם הכובשים הספרדים השתאו מעושרה.
מקדשי האינקה ובראשם מקדש קוריקנצ'ה צופו זהב.
ידוע במיוחד "חדר הכופר" שהתמלא בזהב תוך זמן קצר לדרישת הספרדים ששבו את קיסר האינקה אטוואלפה.
הייצור החקלאי היווה את הבסיס לכלכלה.
הגידולים החקלאיים כללו תפוחי אדמה, כותנה, קסאווה, עלי קוקה, קינואה ועשרות סוגי תירס.
שטחי האימפריה נחלקו גאוגרפית לשני אזורים עיקריים - אזור חוף האוקיינוס השקט ואזור הרי האנדים.
הטופוגרפיה ותנאי האקלים השונים הכתיבו את אופי הפעילות החקלאית בכל אחד מהאזורים.
האזור ההררי הוא אזור צחיח והתאפיין בתנאים קשים לחקלאות.
רק 2% מהקרקע מתאים לחקלאות ולרוב נדרשת בניית טרסות בכדי שיתאפשר עיבוד קרקע זו.
הטמפרטורות באזור נמוכות ובלתי יציבות ושינויי טמפרטורה חדים פוגעים ביבולים.
כמויות המשקעים לא סדירות והפיזור הבלתי אחיד של המשקעים יוצר תקופות יבשות שעלולות לפגוע קשות בגידולים.
הגידולים העיקריים היו תירס וקינואה לצד גידול בהמות.
ככל שעולים בגובה תנאי האקלים התאימו יותר לשטחי מרעה לאלפקות ולמה ופחות לגידול יבולים.
בגבהים שמעל 4000 מטר מעל פני הים רעו עדרים גדולים ששימשו לצריכת בשר וייצור חומרי גלם לתעשיית הטקסטיל וגלליהם שימשו כדשן.
בעלי חיים קטנים יותר כשרקנים ועופות גודלו במשקי הבית ושימשו למאכל.
התנאים לחוף האוקיינוס השקט חייבו התמחות של הקהילה בדיג או בגידול יבולים.
החקלאות הייתה מוגבלת לעמקים בהם זורמים הנהרות היורדים מהאנדים כאשר שאר השטח צחיח ומדברי.
על אף שהאדמה פורייה מיעוט המשקעים הצריך פיתוח מערכת מורכבת של תעלות השקיה בסמוך לנהרות.
מערכת זו דרשה השקעה גדולה של כח אדם בבנייתה ובתיחזוקה.
בעוד שבעולם הישן היה נפוץ השימוש בבהמות כסוסים ובקר לעיבוד השדות, בעלי חיים אלה היו זרים לאמריקה הדרומית ובעלי החיים המקומיים כגון למות ואלפקות היו קטנים וחלשים מכדי שאפשר יהיה לנצלם לחקלאות.
בהיעדר בהמות מתאימות לעיבוד השדות העבודה נעשתה באופן ידני בשימוש בכלים מותאמים לשטח ההררי ולגודלן המוגבל של הטרסות.
בין הכלים האלו מחרשת דריכה (Chaki taklla ), מעדר (Rawk'ana) ואלה לתיחוח הקרקע (Waqtana).
כפועל יוצא של התכנון המרכזי של הכלכלה התייתר הצורך בשווקים ולא התקיים מעמד סוחרים.
לחקלאים ובעלי מלאכה לא היה צורך לשווק את תוצרתם ולצרכנים לא היה צורך או אפשרות לקנות מוצרים.
את מקום המסחר תפס ויסות סחורות ומזון שנוהל בידי השלטון וסחר חליפין בהיקף קטן.
מסחר התקיים בצורה מצומצמת רק עם גורמים מחוץ לאימפריה.
תכנון המרכזי של כלכלת האינקה, לפיו סופקו צורכי התושבים על ידי הממשל ומנגד תשלום המיסים נעשה באמצעות עבודה, ייתר במידה רבה את הצורך בשימוש במטבע.
גם היקף המסחר הקטן, שנעשה בסחר חליפין, לא יצר צורך במטבע.
מרבית אוכלוסיית האינקה חיה בקהילות קטנות שנקראו "אייו" (Ayllu ) שהתבססו על קרבה משפחתית.
הבעלות על הקרקעות הייתה בידי האייו ואלו חולקו בין חברי הקהילה מדי שנה בהתבסס על הצרכים וגודל התא המשפחתי.
בהיעדר מטבע ואמצעי תשלום מיסים נגבו בשני אמצעים עיקריים - עבודה ותוצרת חקלאית:
מינקה (Minka, עבודת צוות) – עבודה לשירות הקהילה, לדוגמה בניית טרסות חקלאיות וניקוי תעלות השקיה.
"מס" שהוטל על ידי הקהילה ולא על ידי השלטון המרכזי.
מיט'ה – מס לאימפריה ששולם באמצעות עבודה בשירות ישיר של השלטון – שירות צבאי, בנית דרכים וביצורים, שליחים, עיבוד חלקות אדמה.
כל גבר בגיל 15–50 נדרש לשרת מספר ימים בשנה.
הקהילה (אייו) העלתה מס לשלטון המרכזי ביבול, בהמות, טקסטיל ומוצרים אחרים.
ערך חשוב בתרבות האינקה הוא "אייני" (Ayni ) – הדדיות ועזרה לחבר קהילה אחר.
אין תמורה מידית אך מצופה מהנתרם לסייע בתורו לחברי קהילה אחרים.
לדוגמה, בתחילת העונה החקלאית יעובדו שדות של זקנים ושל לוחמים שנעדרים מהכפר ראשונים לפני החלקות הפרטיות וחלקות המדינה, או התגייסות של הקהילה לעזרה בבניית בית.
בדומה לתרבויות שקדמו להם באזור, גם לבני האינקה לא הייתה מערכת כתב.
כדי לנהל את הרישומים הדרושים לניהול האימפריה פותח הקיפו - מערכת מיתרים וקשרים לתיעוד מידע מספרי.
הקיפו מורכב מחבל ראשי עליו קשורים מיתרים.
על המיתרים נקשרו קשרים מסוגים שונים כאשר סוג הקשרים ומיקומם על המיתר ביחס לחבל הראשי מייצג ערך מספרי.
קיפו שימשו את פקידי האימפריה בין היתר למעקב אחר מיסים, ייצור חקלאי וגודל האוכלוסייה.
תפקיד משמעותי בכלכלה היה שמור למערכת הדרכים של האינקה - רשת דרכים משמעותית ונרחבת (כ-40,000 ק"מ) שנבנתה בצורה מרכזית על ידי אימפריית האינקה, בדומה לרשת הדרכים של האימפריה הרומית.
רשת הדרכים התבססה על חיבור של נתיבים קיימים ופריצת חדשים.
עיקרה של הרשת הוא שתי דרכי אורך בכיוון צפון-דרום, האחת לאורך המישור שלחוף האוקיינוס השקט והשנייה מזרחית לה לאורך רכס הרי האנדים.
תנאי השטח באזורים ההרריים הצריכו יישום פתרונות הנדסיים שונים כבניית גשרי חבלים, קירות תמך, מדרגות ומערכות ניקוז.
לאורך הדרכים מוקמו מחסני סחורות ותבואות (קולקה) ופונדקי דרכים (טמפו) ששימשו את השלטון לוויסות האספקה ולחלוקה מחדש של סחורות ברחבי האימפריה.
כלכלי בלילה היא תוכנית טלוויזיה כלכלית בערוץ עכשיו 14. בימים ראשון עד רביעי, מהשעה 23:00 עד 23:45 בלילה.
ובה סיקור ענייני כלכלה, נדל"ן, טכנולוגיה, תרבות וחדשות מהעולם.
בהגשת איש התקשורת והחזאי, דני רופ.
ב-17 במרץ 2024 החלו שידורי התוכנית, לאחר הקצאת משאבים ייחודיים וחדשניים למיתוגה והפקתה.
מוגשת בימים ראשון עד רביעי, בשעה 23:00 בלילה כארבעים וחמש דקות.
ובה סיקור כלכלה, נדל"ן, טכנולוגיה, תרבות וחדשות מהעולם, פינות "כלכלה בדקה", ומבזקי פיתוחים טכנולוגים.
עם השקת התוכנית הגיע רייטינג המהדורה לכ-3.5% ו-93 אלף צופים, נתון זהה לתוכנית הצינור המקבילה לה.
בינואר 2025 הוקם ערוץ הכלכלה, המשתייך אף הוא לבעלות עכשיו 14.
כלכלת אוקיאניה מורכבת מ-14 מדינות ומהגופים שהיא מחזיקה בהן.
התוצר מקומי גולמי של היבשת נכון לשנת 2014, הוא 1.67 מיליארד דולר.
באוקיאניה חיים 34,700,201 תושבים המפזורים בין 10,000 איים הכלכלה של המדינות באזור זה נעות מכלכלות מפותחות (כגון אוסטרליה וניו זילנד), לכלכלות פחות מפותחות (כמו איי מיקרונזיה).
מסחר האיים הקטנים ביבשת אוקיאניה תלוי באוסטרליה, ניו זילנד וארצות הברית, בהיבט של ייצוא וייבוא של סחורות.
אוסטרליה וניו זילנד חברות ב-APEC ובארגון ה-EAS המנוהל על ידי איגוד ASEAN.
רשימה זו מציגה את המטבעות של כל מדינות וטריטוריות אוקיאניה.
מספר טריטוריות ומדינות משתמשות בדולר האוסטרלי והדולר הניו זילנדי, או במטבע עם שער חליפין קבוע.
הרוב המכריע של אנשי אוקיאניה עובדים במגזר השירותים - בתיירות, חינוך ומתן שירות פיננסי.
המדינות העיקריות שמייבאות סחורות מאוקיאניה הן יפן, סין, ארצות הברית וקוריאה הדרומית.
רוב האנשים המתגוררים באוסטרליה ובניו זילנד עובדים בתעשיית החשמל, הכרייה והייצור.
ייצור בגדים הוא מרכיב משמעותי בכלכלת חלק מהאיים, במיוחד פיג'י, אך תפקידו בכלכלה המקומית הולך ופוחת בהדרגה.
אוסטרליה היא היצרנית המשמעותית באזור.
היא מרכיבה מכוניות, ציוד חשמל, מכונות ובגדים.
התיירות הפכה למקור הכנסה ניכר עבור מדינות רבות באזור אוקיאניה, בעיקר מאוסטרליה, ניו זילנד, יפן, הממלכה המאוחדת וארצות הברית.
מדי שנה מגיעים לפיג'י חצי מיליון תיירים, מה שמכניס לפיג'י מיליארד דולר בשנה.
5% עד 10% מתושבי אוקיאניה עוסקים חקלאות וסחירה במשאבי טבע, אך ענף זה תורם באופן משמעותי לכלכלת האזור.
שתי המדינות המאוכלסות ביותר, אוסטרליה וניו זילנד, הן גם המפותחות ביותר, ותעשיית השירותים מהווה את מקור ההכנסה העיקרי של שתי המדינות.
כתוצאה מכך, אחוז החקלאים באוקיאניה יורד, אך לרוב החקלאות היא מקור ההכנסה העיקרי של מדינות אוקיאניה: 80% מאוכלוסיית ונואטו ו-70% מאוכלוסיית פיג'י עובדים כחקלאים.
הגידולים העיקריים הם קופרה וקוקוס.
גידולים משמעותיים נוספים באזור הטרופי הם בשר בקר, שמן דקלים, קקאו, סוכר וג'ינג'ר.
דיג מהווה ענף כלכלי חשוב באיים אקטנים, אם כי רבים מאזורי הדיג מנוצלים על ידי מדינות גדולות אחרות, בעיקר יפן.
משאבי טבע, כגון עופרת, אבץ, ניקל וזהב נכרים באוסטרליה ובאיי שלמה.
המדינות המאוכלסות ביותר באוקיאניה, אוסטרליה וניו זילנד, מפותחות מאוד ותורמות באופן ניכר לסיוע הבין-לאומי של אוקיאניה, יבשת שבה חלק ניכר מהמדינות זקוקות לסיוע.
בשנת 2007 אוסטרליה תרמה 3.155 מיליארד דולר למדינות אוקיאניה.
כל שבוע, האזרחים האוסטרלים משלמים 2.40 דולר לתוכנית הסיוע של אוסטרליה בכל שבוע.
מחצית מהכסף שמוציאה מדינת האיים איי שלמה הוא במקורו מסיוע בין-לאומי, שמגיע ממדינות רבות ביבשת ומחוצה לה.
כלכלת אוסטריה היא כלכלה מפותחת באופן יחסי.
המדינה היא בין 14 המדינות העשירות בעולם מבחינת תוצר מקומי גולמי (תמ"ג).
כ-29.4% מהתמ"ג של אוסטריה מושקע במדיניות הסוציאלית של המדינה.
בלגיה שותפה באיחוד האירופי (EU), בארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי (OECD) ובארגון הסחר העולמי (WTO).
רוב ההכנסות של אוסטריה מגיעות ממגזר השירותים (70.3%), כ-29.4% מגיעות מהמגזר התעשייתי ורק 1.3% מגיעות מהמגזר החקלאי.
לאוסטריה יש תנועות פועלים בעלות השפעה רבה.
התעשייה שלהם מפותחת ואזרחים רבים באים לבקר במדינה.
הכלכלה של אוסטריה גם קשורה לכלכלת גרמניה, היות שהם עושים שיתוף פעולה כלכלי.
רוב החברות פועלות בעיר הבירה של אוסטריה, וינה.
המדינה מייצאת בעיקר ציוד מכונות, כלי רכב, מנועים, כימיקלים, ברזל ופלדה ומצרכי מזון.
היא מייצאת לרוב למדינה השכנה לה, גרמניה (29%).
בתחום החקלאות, היא מייצאת בעיקר חיטה, קני סוכר ותירס.
כלכלת ארמניה היא כלכלת שוק חופשי מתפתחת.
המגזר החקלאי של המדינה גדול יחסית ומהווה 36.3% מהתמ"ג נכון ל-2024. ארמניה היא חברה בארגון הסחר העולמי (WTO), בארגון שיתוף הפעולה הכלכלי בים השחור (BSEC), באמנת חבר העמים על אזור הסחר החופשי (CISFTA) ובאיחוד הכלכלי האירואסייתי (EAEU).
כשארמניה הייתה תחת ברית המועצות היא עברה תהליך של עיור ותיעוש.
אז, סחרה בעיקר בכימיקלים, מכשירי אלקטרוניקה, אוכל מעובד, גומי סינתטי וטקסטיל.
מ-1915 עד 1921, ארמנים רבים נרצחו ברצח העם הארמני שבוצע בידי האימפריה העות'מאנית.
באותה התקופה, 1.5 מיליון ארמנים נרצחו, מה שהוביל לעוני קיצוני, רעב ומחלות.
תחת ברית המועצות, ארמניה עסקה בעיקר בייצור של כלי נשק.
לאחר קריסת ברית המועצות ב-1991, הכלכלה התעשייתית של ארמניה קרסה והארמנים חזרו לעסוק בחקלאות.
ארמניה הפכה לחברה בקרן המטבע הבין-לאומית (IMF) ב-1992, ובספטמבר באותה השנה הצטרפה לבנק העולמי.
באותה התקופה, הסירה מכסים ומגבלות על סחר בינלאומי, אך האטה את ההפרטה של השוק הארמני בשל חוסר היציבות במדינה.
כלכלת ארמניה סובלת מבידוד שהוטל עליה על ידי אזרבייג'ן וטורקיה בעקבות סכסוך בנגורנו קרבאך, 23.5% מאזרחי המדינה נמצאים בעוני והיא הכלכלה ה-113 בגודלה עם 27.86 מיליארד דולר נכון ל-2025. ארמניה מייצאת בעיקר מוצרי חקלאות ומשאבי טבע.
39.6% מהייצוא שלה הגיע לאיחוד הכלכלי האירואסייתי (EAEU).
מלחמת נגורנו קרבאך השנייה, מלחמה שנערכה מ-27 בספטמבר ועד 10 בנובמבר 2020 בקווקז, בין אזרבייג'ן לבין ארמניה וארצאך, פגעה קשות בכלכלה הארמנית, אך היא חזרה להשתקם לאחר סיום המלחמה.
ארמניה עוסקת בגידולי החקלאות החשובים בארמניה הם כותנה, הדרים, גפן, שקדים, זיתים, תאנים, תפוח אדמה, חיטה, עגבניות ושעורה, וכן ענפי משק החי: בקר, חזירים וצאן.
דיג: ארמניה שולה כ-400 טון דגים.
האדמה במדינה מאוד פוריה ורוב החקלאים עובדים בסמוך לנהר אראס או בפרברי ירוואן, בירת ארמניה.
כלכלת איחוד האמירויות הערביות היא כלכלה מתפתחת הפועלת למען כלכלות אסלאמיות בעולם.
היא הכלכלה ה-4 בגודלה במזרח התיכון (אחרי טורקיה, ערב הסעודית וישראל), ויש לה תמ"ג של כ-415 מיליארד דולר נכון ל-2021–2023.
איחוד האמירויות מתבססת בעיקר על נפט שמוצאו באבו דאבי, בירת המדינה.
ב-2009, 85% מהייצוא של איחוד האמירויות הערביות היה של נפט.
ו-77% ב-2011. מאז 2017 לאור משבר האקלים היא מפנה משאבים לתעשיות נוספות כגון זהב, אלומיניום, טקסטיל ואוכל מעובד.
התיירות במדינה היא אחת מהתעשיות המובילות והרווחיות שבה.