tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמה עבודות של מארי נמצאות באוסף במוזיאון סקגן.
מארי קרויה קיבלה השראה מהמעצב הסקוטי צ'ארלס רני מקינטוש לעיצוב רהיטים.
כאשר היא ובעלה עברו לביתו של פקיד העירייה בסקגן בשנת 1895, היא עיצבה את הרהיטים ואת חללי הפנים, כפי שעשתה כשרכשו את ביתם בקופנהגן.
כמה מרהיטיה נמצאים במוזיאון הלאומי של דנמרק.
תחומי העניין שלה היו עיצוב קמינים, בדים ארוגים, אביזרי מטבח ופנלים לקיר, מה שהעניק השראה לאדריכל אולריק פלסנר לקחת את תוכניותיה בעבודותיו שלו.
קרויה נתן לה גט, היא עברה לדלארנה שבשוודיה, שם קנה בעלה השני אלפוון חלקת אדמה גדולה ליד אגם סילג'אן.
מארי תכננה את ביתם החדש, בשילוב מסורות בנייה שוודיות מקומיות עם פנים בסגנון אר -נובו תוך התחשבות באומנות הדנית.
זמן קצר לאחר שהגיעה לפריז בדצמבר 1888, נתקלה מארי בקרויה בבית קפה שהיה מועדף בקרב אמנים דנים רבים שהתגוררו בעיר בסוף שנות ה-80. קרויה, שלא זכר אותה במיוחד מקופנהגן, התאהב בה מיד.
לאחר אירוסיהם ב־7 במאי, הם התחתנו ב-23 ביולי 1889 בבית הוריה באוגסבורג, גרמניה.
הם בילו את ירח הדבש בסטנברג, כפר דייגים בצפון מערב יוטלנד.
לאחר מכן הם טיילו באיטליה, שם ביקרו באמאלפי ורוולו.
בזמן שהותה שם, נדבקה מארי בטיפוס, מה שמנע ממנה מלצייר הרבה, אף על פי שעבודה אחת שרדה מהטיול הזה היא של ילדה איטלקית קטנה.
בני הזוג חזרו לדנמרק בדצמבר 1890.
הם נסעו לסקגן במאי 1891. בשנים הקרובות בילו את הקיץ בסקגן ובחורף בקופנהגן.
נישואיה לקרויה כנראה הפחיתו את שאיפותיה של מארי להיות בעצמה ציירת.
ואכן, רק יצירה אחת אפשר לומר בוודאות שהיא ציירה בסקגן.
במקום זאת, היא התרכזה בשיפור מעון הקיץ שלהם, בעיצוב רהיטים שונים, בדיוק כפי שעשתה בזמן שהם בילו את חורפיהם בביתם בקופנהגן.
בריאותו של קרויה החלה להידרדר עם התקפי מחלת נפש, מה שהקשה על הנישואין.
בשנת 1900, הוא אושפז בבית החולים לחולי נפש במידלפרט, השהייה הראשונה מתוך רבות.
בני הזוג בילו פחות ופחות זמן יחד ולרוב טיילו לבד.
במהלך ביקור שמארי ערכה בסיציליה, בשנת 1902, פגשה לראשונה את הוגו אלפוון.
הרבה לפני שפגש את מארי, הוגו אלפוון הוקסם מיופייה בציוריו של קרויה.
לאחר שראה את דיוקניה, הוא קבע: "מעולם לא ראיתי אישה יפה יותר והחסד והאלגנטיות של דמותה הותירו אותי מכושף לגמרי".
בזמן שהייתה בסיציליה עם בתה ויבקה, מארי רצתה שחברתה הזמרת אנה נורי תבוא ותצטרף אליה.
כאשר נורי שהתה אצל אלפוון בברלין, מארי הזמינה את שניהם.
אלפוון, הצעיר ממנה בחמש שנים, החל לרדוף אחריה מיד, ומארי נכנעה במהירות.
מיד לאחר נסיעתו לאיטליה נסעה מארי לפריז וביקשה מקרויה להתגרש.
לאחר שנכנסה להיריון מאלפוון בשנת 1905, נעתר קרויה לדרישת הגירושין, רוב חבריו של קרויה ניתקו עמה את הקשר רק מייקל ואנה אנקה נותרו חבריה הקרובים.
בתה השנייה של מארי, מרגיטה, נולדה בקופנהגן בשנת 1905. היא גידלה אותה שם במשך שנתיים עד שהצטרפה לאלפוון בשוודיה בשנת 1907.
קרויה, שמצבו הבריאותי החמיר מאז הגירושין, נפטר בסקגן בנובמבר 1909.
אלפוון היסס תחילה להתחתן עם מארי, אך החתונה התקיימה לבסוף ב־30 בינואר 1912 באופסלה, ולאחר מכן עברו בני הזוג לבית חדש, אותו תכננה מארי, כולל עיצוב הפנים.
חיי הזוג היו אומללים, ואלפוון ביקש להתגרש בשנת 1928. מארי סירבה תחילה, אך לאחר קשיים ומחלוקות בבית המשפט, בני הזוג התגרשו לבסוף בשנת 1936.
מארי עברה לאחר הגירושין לסטוקהולם שם התגוררה לבדה למשך שארית חייה.
מארי קרויה נפטרה בסטוקהולם מסרטן ב־25 במאי 1940 ונקברת בבית הקברות בלקסנד במרכז שוודיה, לא רחוק מאלפנגארד.
שתי בנותיה, ויבקה ומרג'יטה, קבורות לצידה.
גם קברו של הוגו אלפוון נמצא בקרבת מקום בעוד שקרויה קבור בסקגן.
מארי-ז'אן שלינק הייתה בלגית שזכתה לפרסום כאשר התחזתה לגבר והתגייסה לצבא המהפכה הצרפתי.
שלינק נולדה בגנט ב-25 ביולי 1757. ב-15 באפריל 1792 היא התחזתה לגבר והתגייסה לגדוד הבלגי השני של צבא המהפכה הצרפתי.
באותה שנה היא השתתפה בקרב ז'מפ ונפצעה קשה משש מכות חרב.
ארבעה ימים לאחר הקרב היא קיבלה דרגת לוטננט משנה.
ב-1795 היא עזבה את הצבא ונישאה ללוטננט לואי-ז'וזף דקרמן.
היא התלוותה אליו במערכות הבאות שבהן נלחם במסגרת מלחמות המהפכה הצרפתית.
ב-1808 דקרמן פרש מהצבא והתיישב בליל יחד עם מארי.
אגדה פופולרית גורסת שהיא עוטרה בלגיון הכבוד בידי נפוליאון בונפרטה.
עם זאת, היסטוריונים מודרניים הוכיחו שהסיפור אינו אפשרי וככל הנראה נפוליאון מעולם לא פגש את מארי שלינק.
האישה הראשונה שעוטרה בלגיון הכבוד הייתה אנז'ליק ברילון שקיבלה אותו מנפוליאון השלישי.
מַ֫אְרִיבּ או מַ֫אְרֶבּ , בלטינית: Mariba (מאריבה)) היא בירת מחוז מאריב בתימן.
היא שוכנת כ-170 קילומטרים מזרחית לצנעא באזור .
העיר הייתה בימי קדם בירת ממלכת סבא (המזוהה עם שבא המקראית) מאז המאה ה-8 לפני הספירה.
עם זאת, נכון לשנת 2021 היא קלטה קרוב למיליון פליטים שנמלטו ממלחמת האזרחים בתימן.
זוהי הבירה דה פקטו של ממשלת תימן שזוכה להכרה בין-לאומית.
העיר העתיקה שכנה על מישור בדלתה היבשה של ואדי אד'נה, בגובה של כ-1,200 מטרים.
מאז האלף ה-3 לפני הספירה היה במאריב יישוב מבוצר, והמקום חווה פריחה משמעותית עם הקמת דרך הבשמים.
במאה ה-8 לפני הספירה הוקמה במקום העיר מאריב כבירת ממלכת סבא.
במאריב היה אקרופוליס, שעליו היו ממוקמים הארמונות והמקדשים של השליטים, בעוד שהעיר עצמה הייתה מוקפת בחומה באורך 4.2 קילומטרים.
היו מספר מקדשים שהוקדשו לאל הראשי אלמקה (אל הירח), והחשוב ביותר היה מקדש אוואם.
מעריכים שעד 50,000 אנשים חיו פעם במאריב בתוך האזור המוקף חומה בשטח של 1,100 דונם, מה שהופך את מאריב לעיר הגדולה ביותר בדרום חצי האי ערב בתקופה הקדומה.
הבסיס לאוכלוסייה גדולה זו היה החקלאות המשגשגת שהתאפשרה על ידי סכר מאריב.
השטח המושקה באופן מלאכותי היה כ-96 קילומטרים רבועים.
בשנת 24 לפני הספירה צרו הרומאים בפיקודו של על העיר לשווא.
התקפה זו מוזכרת בתיאור מפעלותיו של אוגוסטוס האלוהי של הקיסר הרומי אוגוסטוס תחת מספר 26.
דעיכת מאריב החלה בסופו של דבר עם הירידה במסחר בדרך הבשמים לאחר שהשליטים לבית תלמי והרומאים פיתחו את הנתיב הימי דרך ים סוף, ובכך נמנעו מהמכסים והמיסים הגבוהים של הנתיב היבשתי.
לאחר שהיו מספר כשלים בסכר מאז המאה ה-4 ומאריב איבדה גם את מעמדה כבירה לאחר שנכבשה על ידי ממלכת חמיר, העיר ננטשה לאחר שהסכר נפרץ שוב בשנת 572.
בעידן המודרני, הייתה מאריב האגדית יעד למספר משלחות מחקר.
הצרפתי ז'וזף ארנו (Joseph Arnaud) היה הראשון שהגיע לעיר ההרוסה בשנת 1843. מחקר ארכאולוגי של העיר לא היה אפשרי במשך זמן רב בגלל היחס השלילי של השבטים.
החפירות הראשונות התרחשו בשנת 1952 תחת , אך עד מהרה נאלצו להפסיק שוב.
לאחר שמאריב נפתחה שוב לתיירים ולחוקרים מאז 1975, מתקיימות בה חפירות על ידי משלחת גרמנית.
האתר של מאריב הקדומה ננטש ברובו במהלך המאה ה-20. אף על פי שנשאר כפר קטן, הבניינים הרב-קומתיים מלבני בוץ של העיר ההיסטורית הרוסים ברובם.
העיירה המודרנית מאריב נמצאת כ-3.5 קילומטרים מצפון למרכז העיר העתיקה.
ב-1982 פקדו שיטפונות את המדינה.
בתגובה, מימן נשיא איחוד האמירויות הערביות, השייח' זאיד בן סולטאן אאל נהיאן, את בניית הסכר הנוכחי של מאריב ב-1984. על פי הדיווחים, השייח' עצמו היה צאצא של אנשים שהיגרו מאזור מאריב למה שהוא כיום איחוד האמירויות הערביות.
"חברת זיקוק הנפט של תימן" פתחה ב-1986 בית זיקוק לנפט במאריב, שזיקק 10,000 חביות נפט ביום (2009).
בנובמבר 2009, החברה הודיעה על הסכם עם שינהאן הקוריאנית להרחבת ושדרוג בית הזיקוק לייצור 25,000 חביות ליום.
מאריב היא ההתחלה של צינור הנפט של מאריב-ראס עיסא (438 קילומטרים), עם קיבולת של 200,000 חביות ליום.
מלחמת האזרחים בתימן (2014 – הווה)
במהלך מלחמת האזרחים בתימן, מאריב ומחוז מאריב שמסביב הותקפו על ידי תנועת החות'ים שמרדה בממשלתו של עבד רבו מנסור האדי.
שבטי מאריב הדפו את החות'ים בעזרת ההתערבות הצבאית בתימן בהנהגת ערב הסעודית.
לדברי העיתון The National שבסיסו באבו דאבי, "עם 80 אחוז מאוכלוסיית המחוז סונים ורק אחד מחמשת השבטים העיקריים שתומכים בחות'ים השיעים, הצליחו לוחמי השבט להדוף את המתקפה.
כתוצאה מכך, החות'ים שולטים רק בכ-20% ממחוז מאריב ושדות הנפט נותרו בשליטתו של האדי.
רבים מהשבטים במאריב, ובמחוזות אל-ג'וף ושבוה השכנים, נאמנים למפלגת אל-איסלאח.
לפי שני ראשי שבטים, ישנם 8,000 לוחמים תימנים ולוחמי שבטים שבסיסם במאריב שהתאחדו נגד החות'ים.
חלקם נאמנים ישירות לנשיא האדי, אחרים לסעודיה וחלק גדול למפלגת אל-איסלאח, קבוצה איסלאמיסטית.
כל חטיבת השריון הראשונה, נחשבת הזרוע הצבאית של אל-איסלאח, שבסיסה בצנעא, הועברה למאריב בשנת 2014 כדי להגן על המחוז.
חלקים אחרים בצבא תימן נותרו נאמנים לעלי עבדאללה סאלח, הנשיא לשעבר שהודח בהפגנות האביב הערבי, שהצטרף לחות'ים נגד האדי.
לאחר שהקואליציה בראשות סעודיה הצטרפה למלחמה במרץ 2015 והרחיקה את החות'ים מרוב המחוזות הדרומיים של תימן ביולי 2015, המוקד עבר למאריב, הידועה כשער לצנעא, שם בסיס התמיכה החזק הפך אותה באופן טבעי לנקודת מוצא להתקפה בצפון".
לפי אל-ג'זירה, עד 7 באפריל 2015 גורשו הכוחות החות'ים מרוב מחוז מאריב על ידי בני שבטים שנתמכו על ידי סעודיה.
מושל מאריב אמר לאל-ג'זירה כי כוחות בעלי ברית של הנשיא עבד רבו מנסור האדי וקואליציית המפרץ "רודפים אחר כיסי ההתנגדות האחרונים של החות'ים" במחוז.
העיר מאריב נמצאת רק 173 קילומטרים מהבירה, והמחוז צמוד למחוזות הסונים בעיקרם אל-ג'וף, אל-ביידא ושבוה, שבהם לא סביר שהחות'ים יצליחו לשלוט לאורך זמן אם יתקפו.
בפרט, אל-ג'וף מצפון מספק נתיב לעבר מעוז סעדה של החות'ים.
הקואליציה החלה להעביר אספקה למאריב במרץ 2015, תוך שימוש בנתיבים יבשתיים מסעודיה דרך מחוזות חצרמוות ושבוה.
באוגוסט 2015, כוחות הקואליציה החלו להטיס תגבורת נוספת למאריב באמצעות שדה תעופה קטן בעיירה הקטנטנה סאפר 60 קילומטרים מזרחית לעיר מאריב.
מקורות צבאיים נאמנים אמרו כי תגבור נוסף כולל טנקים, כלי רכב משוריינים, משגרי רקטות ומסוקי אפאצ'י הגיעו באוגוסט 2015. העיירה משמשת כבסיס לחברת Safer Exploration and Production Operations Company המנוהלת על ידי המדינה וחברות זרות אחרות הפועלות במגזר האנרגיה החיוני של תימן.
צינור הגז הראשי דרומה עובר גם הוא דרך העיירה, שבשליטת המפקד הצבאי הפרו-האדי עבדאללה אל-שדאדי.
הנוכחות החות'ית הקרובה ביותר הייתה בבאיהאן במחוז שבוה, 50 קילומטרים משם".
ב-4 בספטמבר 2015 נהרגו 52 חיילים אמירתים, עשרה סעודים, חמישה חיילים מבחריין מהקואליציה הערבית ועשרות חיילים תימנים פרו-האדיים בהתקפת טילים בליסטיים חות'ים נגד הבסיס צבאי בסאפר.
יותר מ-100 חיילי ממשלת תימן נהרגו בהתקפת מל"טים וטילים על מחנה צבאי ליד מאריב ב-18 בינואר 2020, ויותר ממאה חיילים נוספים נפצעו ונהרגו לפחות 5 אזרחים.
החות'ים נחשדו והואשמו בביצוע הפיגוע, אף על פי שהם הכחישו את אחריותם.
ב-27 במאי 2020, מתקפת טילים של החות'ים כוונה למפקדת הצבא של הממשלה הנתמכת על ידי סעודיה במחוז מאריב, והרגה שמונה חיילים כולל הבן של הרמטכ"ל של הכוחות המזוינים של הרפובליקה של תימן, ואחיין.
ב-22 בפברואר 2021, החות'ים פתחו במתקפה על מחוז מאריב בסוף פברואר במטרה לכבוש את העיר מאריב.
לאחר התקדמות מתמדת במחוז, החות'ים פתחו בהתקפה בשלושה כיוונים על העיר עם התקפות של טילים בליסטיים מדי פעם.
לדברי ארגון ההגירה הבין-לאומי, נמלטו למעלה מ-140,000 פליטים עקורים ממערב מאריב מחשש להתקדמות החות'ים.
ב-30 בנובמבר 2021, תוארה מאריב כ"העיר בלב המלחמה המלוכלכת של תימן" על ידי חדשות ה-BBC.
היא קלטה קרוב למיליון פליטים שנמלטו מהמלחמה באזורים אחרים בתימן.
האקלים של מאריב הוא אקלים מדברי חם (BWh בשיטת קפן)
מאריב הייתה אחת מחמש ערים בתימן ברשימת המועמדות לאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
ההתמקדות היא במאריב הישנה הארכאולוגית וההיסטורית.
בשל ההתערבות הצבאית בתימן מאז 2015, מנכ"לית אונסק"ו אירינה בוקובה גינתה את התקיפות האוויריות של הברית הצבאית בראשות ערב הסעודית בתמיכת ארצות הברית ובריטניה על העיר העתיקה מאריב וסכר מאריב.
הסכר, הנחשב ל"פלא של הנדסה טכנית" ו"אחד מהפלאים ההנדסיים הגדולים בעולם העתיק", ניזוק בתקיפה אווירית בליל 31 במאי 2015, על פי דיווח מקומי, דיווחי חדשות ומומחים לארכאולוגיה.
ב-25 בינואר 2023, ועדת המורשת העולמית קבעה שבעה אתרים ארכאולוגיים במאריב העתיקה ובסביבה כאתר המורשת העולמית "אתרי ממלכת סבא העתיקה", ובמקביל הכניסה את האתר לרשימה האדומה שלה של אתרי מורשת עולמית בסיכון.
מארי מייסלמן שיר (1940 – דצמבר 2017), הידועה גם בשם מארי שייס מייסלמן, הייתה סופרת אמריקאית ופעילה פמיניסטית, הידועה בהגדרתה לפמיניזם כ"התובנה הרדיקלית שנשים הן בנות אדם".
מארי שיר מייסלמן למדה בחוג לאנגלית במכללת ברוקלין, סיימה את לימודיה בשנת 1964.
מארי שיר תיארה את עצמה כ"סופרת ועורכת בלתי מעורערת מאוד ".
היא הייתה חברה פעילה באיגוד הסופרים הלאומי ובסניף ברוקלין בארגון הלאומי לנשים .
במשך שמונה שנים כתבה שיר טור סאטירי בכיוונים חדשים לנשים שכותרתו "השוביניזם של שיר".
היא גם כתבה מאמרים של חוות דעת וייעוץ למגזין Ms.
שיר טבעה את הביטוי "פמיניזם הוא התובנה הרדיקלית שנשים הן בנות אדם".
בסקירה שכתבה על A Feminist Dictionary בשנת 1986. משפט זה מופיע כאחד משלושים הגדרות נוספות שנוצרו על ידי שיר כ"הרמת כוסית" ליוצרות של המילון, עובדה זו הובילה לייחוס שגוי של הביטוי לעורכות עצמן (צ'ריס קרמרי, פאולה א.
נפטרה בסוף דצמבר 2017, בשנות השבעים לחייה.
מארי ריים היא זמרת שלאגר גרמנייה.
ריים נולדה ב-8 במאי 2000 לזמרת מישל ולמתיאס ריים.
היא גדלה בעיר קלן, ובגיל 15 עזבה את בית הוריה.
היא דוברת הולנדית, זאת לאחר שלמדה בבית ספר בבסט שבהולנד.
שלוש שנים אחר-כך שרה את "Zieh vor dir selber den Hut" בתוכנית .
בתחילת 2017 ליוותה את אמה בסיבוב ההופעות שלה, ושרה איתה שיר אחד בכל קונצרט.
בינואר 2018 חתמה על חוזה הקלטות עם חברת התקליטים אריולה.
בפברואר 2020 הוציאה את הסינגל הראשון שלה, "SOS".
הוא נכתב על ידי טים פיטרס, ורנר פטרסבורג ואלכסנדר שולץ, שעבדו עם הוריהם בעבר.
אלבום הבכורה שלה, , יצא ביוני 2020. בספטמבר 2020 ערכה קונצרט סולו ראשון ב-Waldbühne Rügen.
בשנת 2024 השתתפה בקדם הגרמני לאירוויזיון 2024, Eurovision Song Contest – Das deutsche Finale 2024, עם השיר "Naiv", שהגיע למקום השישי.
מארי שטריט הייתה פמיניסטית גרמנייה וכוח מוביל בתנועה הבינלאומית והגרמנית למען זכות בחירה לנשים.
היא פעלה למען חינוך נשים ונלחמה נגד זנות מוסדרת על ידי המדינה.
סטריט פעלה גם לשינויים בחוקי הגירושין באמצעות אגודת הסיוע המשפטי לנשים.
היא הייתה תומכת נלהבת של אמצעי מניעה והפלות.
שטריט לבית בייקון נולדה ב-18 בפברואר 1855 בסגסוואר, ממלכת הונגריה (כיום סיגישוארה, רומניה).
היא שיחקה כשחקנית בבאדן התיאטרון הממלכתי של קרלסרוהה.
שטריט החלה את פעילותה בסוף שנות ה-1890. היא הייתה פעילה בקבוצות רבות, כולל רפורמת קבוצות הנשים (1891) וחברת הסיוע המשפטי לנשים (1894), ארגונים שהקדישו את מאבקם למען שוויון בחינוך ולהגנה משפטית של נשים.
שטריט הוכיחה את עצמה כמנהיגה חשובה בברית הבין-לאומית לזכות בחירה לנשים (IWSA), שמטרתה הייתה לפעול למען חינוך נשים ולהתנגד לזנות מוסדרת על ידי המדינה.
שטריט הייתה אחת ממייסדות הברית הבין-לאומית לנשים בשנת 1904 בברלין, גרמניה.
היא הייתה יושבת הראש של פדרציית אגודות הנשים הגרמניות מ-1899 עד 1910, של האגודה הגרמנית לזכות בחירה לנשים מ-1913 עד 1919, והברית הבין-לאומית של נשים מ-1913 עד 1920.
האקטיביזם של שטריט לא הסתיים עם פרישתה ממועצת המנהלים של הברית הבין-לאומית לזכות בחירה לנשים; היא המשיכה לכתוב בעיתונות ולהשתתף במאבק למען סוגיות פמיניזם למשך שארית חייה.
חינוך ביתי של בנים, ברלין 1891
היגיון של נשים, דרזדן 1892
האישה שייכת לבית, דרזדן 1893
גורלו של האיש, דרזדן 1894
קונגרס הנשים הבינלאומי ברלין 1904
מארין 1 הוא אות הקריאה של כלי טיס בשירות חיל הנחתים האמריקני, בשעה שנשיא ארצות הברית נמצא בו.
כאשר כלי טיס של חיל הנחתים מטיס את סגן נשיא ארצות הברית, הוא מכונה "מארין 2".
השימוש במסוקים ככלי תחבורה נשיאותי החל בשנת 1957 בתקופת כהונתו של דווייט אייזנהאואר.
מסוק ה-H-13 Sioux (גרסתו הצבאית של ה-Bell 47), חסר היה את אביזרי הנוחות, כגון מיזוג אוויר ובית שימוש, שבהם צוידו מסוקי הנשיא המאוחרים יותר.
בשנים שלאחר מכן הוחלפו המסוקים בהדרגה לדגמים חדישים יותר.
עד לשנת 1967 חלק חיל הנחתים את האחריות להובלתו של הנשיא במסוקים עם צבא ארצות הברית.
כאשר הוטס הנשיא במסוקי הצבא נקרא המסוק "Army 1".
כלי הטיס העיקריים שמשמשים בתפקיד זה כיום הם תשעה עשר המסוקים הנשיאותיים שמפעילה טייסת HMX-1, המשמשים את הנשיא וצוותו לטיסות קצרות.
הטייסת מפעילה מסוקים מדגמי VH-3D סי-קינג (משנת 1962) ו-VH-60N בלק-הוק (משנת 1988).
תפעולו של צי מסוקי מארין 1 נעשה בידי למעלה מ-800 נחתים, המרוכזים ברובם בבסיס חיל הנחתים קוונטיקו בווירג'יניה.
בכל מקום שבו נוחת "מארין 1", ממתין לנשיא על הקרקע לפחות נחת אחד במדים ייצוגיים מלאים.
בעת מסעות הנשיא ברחבי ארצות הברית או לחו"ל, מועבר המסוק במטוס תובלה צבאי מדגם C-17 Globemaster או C-5 Galaxy, יחד עם רכב הלימוזינה הנשיאותי.
גם כאשר הנשיא אינו משתמש בפועל במסוק במהלך ביקור בחו"ל, לפחות מסוק אחד מוצב בכוננות בהאנגר מקומי למקרה הצורך.
ה-VH-3D הוא מסוק תובלה נשיאותי מתוצרת חברת סיקורסקי, שהחליף את דגם VH-3A ונכנס לשירות בחיל הנחתים של ארצות הברית בשנת 1978. המסוק שייך למשפחת ה-SH-3 סי קינג, ומותאם במיוחד למשימות הובלת נשיא ארצות הברית.
במהלך שירותו הותאם ה-VH-3D לסטנדרטים של בטיחות, תקשורת ויכולת הישרדות מחמירים, כולל מערכות קשר מאובטחות, אמצעי לוחמה אלקטרונית, וחידושים מבניים שתוכננו לאפשר טיסה נוחה ושקטה יותר.
עם השנים עברו מסוקי VH-3D שדרוגים כדי לעמוד בצרכים משתנים, אולם כבר בתחילת שנות ה-2000 ניכר כי תוספות ציוד רבות פגעו בכשירותם המבצעית והכבידו על ביצועי הטיסה.
אף על פי כן, הם המשיכו לשרת את הנשיאים השונים עד לשילובם של דגמים מתקדמים יותר.
נכון לשנת 2009, שירתו 11 מסוקי VH-3D בצי הנשיאותי.
ה־VH-60N הוא גרסה נשיאותית של מסוק ה־UH-60 Black Hawk, שתוכננה במיוחד למשימות של הובלת נשיא ארצות הברית ודמויות בכירות אחרות.
המסוק נכנס לשירות בשנת 1987, ופעל במקביל למסוקי VH-3D במסגרת טייסת HMX-1 של חיל הנחתים.
הוא קטן וקל יותר מה־Sea King, אך מצויד במערכות תקשורת מתקדמות, אמצעי הגנה עצמית, ותא נוסעים ייעודי עם מפרטי אבטחה ונוחות המתאימים לראשי ממשל.
ה־VH-60N סיפק פתרון משלים לטווחים בינוניים ולטיסות הנשיא בתנאים מבצעיים משתנים, תוך ניצול יתרונותיו בגמישות ובביצועים.
גם דגם זה עבר שדרוגים במהלך שירותו, אך לקראת העשור השני של המאה ה־21 כבר הוחל בתהליכי החלפה לטובת המסוק המתקדם VH-92A.
VH-92 פטריוט (VH-92 Patriot) הוא מסוק אמריקני מתוצרת סיקורסקי/לוקהיד מרטין, המשמש את צי המסוקים הנשיאותי של חיל הנחתים של ארצות הברית (Marine One).
המסוק מבוסס על דגם האזרחי S-92 של סיקורסקי, אך עבר התאמה צבאית מקיפה והוא גדול יותר מהדגמים הקודמים – VH-3D ו־VH-60N.
סיקורסקי הציעה את דגם VH-92 במכרז ה־VXX להחלפת המסוקים הישנים של הנשיא, אך הפסידה בתחילה למסוק VH-71 Kestrel של לוקהיד מרטין.
בעקבות ביטול המכרז בשנת 2010 בשל עלויות פיתוח מופרזות, הוגשה ההצעה מחדש, ולבסוף הוכרז המסוק הזוכה במאי 2014. חיל הים האמריקני הזמין בתחילה שישה מסוקים מדגם VH-92A, עם תכנון להרחיב את הייצור ל־23 מסוקים בסך כולל של כ־4.7 מיליארד דולר.
המסוק כולל מערכות בקרת טיסה כפולות, תשתית חשמלית תלת־מערכתית ותא נשיאותי יוקרתי.
טיסת הבכורה התקיימה ב־28 ביולי 2017, ובספטמבר 2018 נחת לראשונה בחצר הדרומית של הבית הלבן לצורך ניסויי המראה ונחיתה.
בנובמבר 2021 דווח על בעיות באמינות, דליפות דלק, ופגיעות בתשתיות הנחיתה, מה שעיכב את כניסתו לפעולה מבצעית.
אף על פי שהושגה כשירות מבצעית ראשונית (IOC) בדצמבר 2021, המסוק לא שימש להסעת הנשיאים עד אוגוסט 2024, בשל כשלים בתקשורת מוצפנת ונזקים לדשא המדשאה הדרומית.
ב־19 באוגוסט 2024 ביצע VH-92 את טיסתו הנשיאותית הראשונה כ־Marine One, כשהסיע את הנשיא ג'ו ביידן מנמל התעופה אוהייר בשיקגו לאצטדיון סולג'ר פילד לקראת ועידת המפלגה הדמוקרטית.
מארין סורסקו (ברומנית: Marin Sorescu; 29 בפברואר 1936 בבולזשט שבמחוז דולז' – 8 בדצמבר 1996 בבוקרשט) היה סופר, משורר, מחזאי ומתרגם רומני.
אוספו "פואמות מצונזרות", לא יכול היה להתפרסם עד נפילת משטרו של ניקולאה צ'אושסקו.
סורסקו הוא חתן פרס האקדמיה הרומנית לשנים 1968 ו-1977.
מריוס לבנדובסקי (בפולנית: Mariusz Lewandowski; נולד ב-18 במאי 1979 בלגניצה) הוא כדורגלן עבר פולני ששיחק בעמדת הקשר בסבסטופול מליגת העל האוקראינית ובנבחרת פולין.
לבנדובסקי התחיל את קריירת הכדורגל שלו בזגלביה לובין ב-1996. בשנת 2000 הצטרף לדיסקובוליה גרודז'יסק, בה היה שחקן קבוע בהרכב.
בשנה אחת במדי הקבוצה ערך 40 הופעות בליגה.
לאחר מכן, עבר לשחטיור דונצק, ועזר לה לזכות במספר רב של תארים מקומיים (4 אליפויות אוקראינה ו-4 גביעי אוקראינה), ואף בגביע אופ"א ב-2009, לאחר ניצחון במשחק הגמר על ורדר ברמן, 2-1 בהארכה.
לבנדובסקי החל לייצג את מדינתו ב-2002. הוא נכלל בסגל נבחרת פולין במונדיאל 2006 וביורו 2008, בהם נבחרתו לא הצליחה לעבור את שלב הבתים.
במוקדמות מונדיאל 2010 לא הצליחה נבחרתו להעפיל לטורניר, וסיימה במקום הלפני-אחרון בבית.
לבנדובסקי הבקיע בקמפיין זה שני שערים.
הסופר קאפ האוקראיני (3): , ,
היא התמודדה מולו גם בבחירות לנשיאות צרפת 2022 והפסידה בסיבוב השני.
במרץ 2025 נידונה למאסר לאחר שהורשעה במעילה, ונאסר עליה להתמודד בבחירות לנשיאות למשך חמש שנים.
על פי עורך דינה, בכוונתה לערער על פסיקה זו.
לה פן נולדה במחוז רמות הסן בצרפת.
היא עורכת דין בהכשרתה ולמדה משפטים באוניברסיטת פנתאון-אסאס.
בשנת 1991 סיימה את התואר במשפטים, ובשנת 1992 סיימה תואר (DEA).
היא עבדה כעורכת דין מ-1992 עד 1998 וחלק מעבודתה היה כרוך בייצוג מהגרים בלתי חוקיים.
לה פן היא בתו הצעירה של הפוליטיקאי ז'אן-מארי לה פן.
לה פן הצטרפה לחזית הלאומית בשנת 1986, בגיל 18. היא כיהנה כמושלת מחוזית החל משנת 1998. בשנת 2000 הצטרפה לוועד הפועל הצרפתי.
מאז 2003 כיהנה כאחת משני סגני נשיא המפלגה.
בין השנים 2004–2010 כיהנה כמושלת מחוז איל-דה-פראנס, ובין השנים 1998–2004 וכן מ-2010 ועד היום, בתפקיד מושלת מחוז נור-פה דה קאלה.
היא חברה בפרלמנט האירופי החל מ-2004 וראש מועצה מקומית במחוז פה-דה-קאלה מאז 2008. בשנת 2006 הופקדה על ניהול מסע הפרסום של המפלגה.
כיום היא יושבת בה כחברה מתוקף תפקידה.
בעברה של לה פן מספר התבטאויות שנויות במחלוקת, בעיקר אלו הנוגעות לפשעי מלחמה.
כיום התקשורת מצביעה על ניסיונותיה לשפר את תדמיתה של המפלגה.
לטענתה, "האיחוד הלאומי" עדיין מפלגה מנודה תקשורתית.
לה פן עוררה מחלוקת במהלך נאום בליון ב-10 בדצמבר 2010. דבריה הופנו נגד חסימת רחובות וכיכרות ציבוריים ברחבי צרפת (בעיקר ברובע השמונה-עשר של פריז) לתפילת המוסלמים.
היא יצרה השוואה של הכיבוש הנאצי על חלקים בשטח הצרפתי, ועל כך כל התקשורת הפוליטית מתחה ביקורת חריפה.
כמו כן, לה פן ידועה גם כמתנגדת להגירה, לגלובליזציה ולעניין האיחוד האירופי.
מארין לה פן יצרה הדים נוספים לאחר שתמכה בנאומו של ראש ממשלת בריטניה דייוויד קמרון נגד שיטת המדיניות הרב-תרבותית.
בנאום שנשא קמרון בוועידת הביטחון הבינלאומית במינכן בפברואר 2011 הוא טען כי המדיניות הרב-תרבותית של בריטניה משנות ה-60 של המאה ה-20 נכשלה, ומדיניות כושלת זו גרמה לקיצונים אסלאמיים לפרוח בבריטניה.
לה פן טענה כי קמרון מתקרב לימין הקיצוני, אך בתגובה מפלגתו של קמרון טענה כי לה פן לא הבינה כלל את נאומו.
החל משנת 2023 עמדה לה פן עומדת במרכזו של סקנדל פוליטי-משפטי משמעותי.
היא ו-24 נאשמים נוספים, כולל בכירים במפלגתה, הועמדו לדין בבית המשפט הפלילי בפריז בגין חשד למעילה בכספי האיחוד האירופי.
המשפט, שהחל ב-30 בספטמבר 2024, עוסק במערכת של הונאת שכר שהתקיימה בין השנים 2004 ל-2016. על פי כתב האישום, המפלגה הקימה מנגנון שהשתמש בתקציב החודשי של 21,000 אירו שהוקצה לכל חבר פרלמנט אירופי עבור העסקת עוזרים פרלמנטריים.
בפועל, נטען כי כספים אלו שימשו להעסקת עובדים בתפקידים שונים ששירתו את המפלגה ולא את חברי הפרלמנט האירופי עצמם.
לה פן נידונה לארבע שנות מאסר, מתוכן שנתיים מאסר בפועל ועוד שנתיים שבהן תיאלץ לשאת אזיק אלקטרוני.
כמו כן, נאסרה התמודדותה למשרה ציבורית במשך חמש שנים, מה שימנע ממנה להתמודד בבחירות לנשיאות בשנת 2027.
להופעותיה השונות בטלוויזיה וברדיו מיוחס תפקיד חשוב בהצלחתה הפוליטית, ואישיותה מושכת בקביעות את תשומת הלב של אמצעי תקשורת בצרפת ובאירופה, לצד רייטינג גבוה, אף על פי שלה פן טוענת בראיונות כי מפלגתה מנודה על ידי התקשורת הכללית.
היא זכתה בתקשורת בכינוי "החזית הלאומית עם שיער סינדרלה".
העיתונאי הצרפתי גיום טבאר (Guillaume Tabard) תיאר אותה כ"תגלית של שנת 2010, תופעת מדיה חדשה".
מארין לה פן מבקשת להחיל מורטוריום על ההגירה וליישם מדיניות "צרפתית ראשונה" לגבי התעסוקה, רווחה ולינה.
בשנת 2000 יושמה מדיניות ה-AME על ידי ממשלת השמאל של ליונל ז'וספן (Lionel Jospin), המעניקה טיפול רפואי חינם למהגרים לא-חוקיים.
לה פן טוענת בגנות המדיניות כ"שערוריית המדינה" עקב הגדלת החור השחור בתקציב מערכת הביטחון החברתית צרפתית, ובעקבות כך היא מבקשת לבטל מיד את מדיניות ה-AME אשר לא מועילה לעם הצרפתי כלל.
לדעתה, האזרחות אינה ניתנת לחלוקה לפי לאום, ונשענת על השוויון של כל בני האדם בפני החוק.
על החוק למנוע יחס מועדף על בסיס חברתי, אתני או דתי.
כתוצאה מדעה זו, היא מעדיפה את ביטול חוק "העדפה מתקנת" והשבת המסלול הרגיל לאזרחות צרפתית.
כמו כן לה פן מוסיפה כי לאום עובר בירושה או צריכים להיות ראויים לו.
לדעתה, התאזרחות יכולה להיות מושגת רק לאחר בדיקת יכולתו של האדם להשתלב עם עקרונות הרפובליקה הצרפתית.
כדי ליישב את סוגיית ההגירה, היא תומכת ברפורמה של תקנות לאומיות על מנת להסיר אזרחות כפולה, ויוצאת נגד רכישה אוטומטית של לאומיות צרפתית.
עם כל זאת לה פן מעדיפה את אכיפת החוק בכל הנוגע לאובדן של לאום.
לדעתה, זר אשר אינו מכבד את חוקי צרפת, חייבים לשלול את אזרחותו הצרפתית, ובאותה מידה כל זר אשר קשור לביצוע עבירות חמורות בצרפת יש להחזירו מיד למדינתו המקורית, לארץ מוצאו.
על פי "האיחוד הלאומי", מארין לה פן מתרכזת בתוכנית הכלכלית והחברתית של המפלגה, מתנגדת לסחר חופשי ולכלכלה אוטרקית, אך דוגלת בפרוטקציוניזם כדרך האמצעית וההגיונית.
לדעתה, אם לוקחים בחשבון את הכלכלה כנהר סוער, אז הסחר החופשי מאפשר זרימה ללא בדיקה של המשכו ותכולתו.
מארין טוענת כי כלכלה אוטרקית דומה לסכר בנהר, ואת הפרוטקציוניזם היא משווה כשער בסכר המשחרר את הזרימה לפי הצורך עם שליטה מלאה.
ססמתה היא "פרוטקציוניזם זה לא כלכלה אוטרקית!!!" עמדה לא קיצונית המעדיפה את דרך האמצע.
במהלך חודשי סתיו 2010 מארין לה פן מתחה ביקורת חריפה על תוכנית הפנסיה השנויה במחלוקת, אשר פותחה על ידי ניקולא סרקוזי וממשלתו הימנית.
כמגנה על השירותים הציבוריים בצרפת, היא מתנגדת לתוכנית ההפרטה של ה"לה פוסט" שירות הדואר של צרפת.
לדעתה הריווחיות שתגיע כביכול מההפרטה של שירותי הדואר, תהיה על ידי סגירת סניפים שונים של בתי דואר באזורים כפריים ברחבי צרפת, דבר שיוביל לפיטורי העובדים הרבים.
עוד בנושאי ההפרטה, מארין מתנגדת נחרצות להפרטת שירותי הרווחה החברתיים בצרפת, הפרטה קיצונית אשר תיפגע ביעילותם כנותני שירות לנזקקים.
מארין נשארה מחויבת לריבונות הטריטוריאלית של צרפת, כולל טריטוריות והמחלקות הצרפתיות מחוץ למדינה.
במהלך ויכוח בתחנת רדיו מקומית של העיר ז'נבה "רדיו סיטה" (Radio Cité) עם אריק ברטינה (Éric Bertinat), חבר הקונסוליה הגדולה של ז'נבה, מארין התנגדה בתוקף להצעתו כי המחלקות הצרפתיות של מחוז אן (רון-אלפ) ושל סבואה עילית ישולבו עם שווייץ.
מארין מדגישה את חשיבותה של הפוליטיקה המקומית, כחברת מועצה אנן־בומון בשנת 2008 (Hénin-Beaumont) מארין וחבר המועצה סטיב בריוָאה (Steeve Briois) גילמו את האופוזיציה העירונית כנגד שלושה ראשי עיר מהשמאל הפוליטי המקומי, ראש העיר ז'ראר דלונז'וויל (Gérard Dalongeville) ראש העיר דניאל דוקֵן (Daniel Duquenne) וראש העיר אז'ן ביאניס (Eugène Binaisse).
מארין לה פן מחזיקה בדעה כי על הממשלה הצרפתית למצוא פתרונות לבעיות באזורים המאופיינים באסלאם רדיקלי המהווה בעיה לתושבי המקום היהודים.
במהלך הבחירות לנשיאות הצהירה כי תמנע מיהודים אזרחות כפולה ויהיה עליהם להחליט אם הם צרפתים או ישראלים.
לה פן תמכה באיסור שחיטה כשרה בצרפת.
בנוגע לישראל, לה פן מתנגדת להמשך פיתוח ההתנחלויות מעבר לקו הירוק.
לטענתה, הדבר לא תורם לחיזוק השקט באזור.
לה פן טענה לגבי מעשי ממשלות ישראל כי "אילו היו היא וחברי מפלגתה בצרפת מפרסמים דעות קיצוניות על מהגרי צרפת כמו הדעות הנאמרות בישראל, היו זוכים לגינוי קיצוני, האשמה בגזענות ודרישה למאסר על כך".
ניסיונותיה השונים להגיע לישראל כחברת משלחת הפרלמנט האירופי הוכשלו על ידי השלטונות בישראל, וניסיונותיה ליצירת קשר חדש עם הקהילה היהודית בצרפת נכשלו אף הם.
להפתעתה, קיבלה ביקורת שונה כאשר אמר עליה הפילוסוף היהודי צרפתי אלן פינקלקראוט כי אביה ז'אן-מארי לה פן אנטישמי, אך בתו, מארין לה פן, לא אנטישמית כלל וכלל.
בסוף 2015 הצהירה כי לא תקבל לשורות המפלגה חברים בעלי דעות אנטישמיות או כאלו התומכים בחרם על ישראל.
לאחר טבח שבעה באוקטובר אמרה בריאיון לטלוויזיה הצרפתית כי היא מודאגת מהמצב בישראל וכי היא תומכת ללא סייג בעם בישראל שסובל מההתקפה הנתעבת הזו.
ב-12 באוקטובר, בזמן דיון בפרלמנט הצרפתי על המצב בישראל, תקפה את חברת הפרלמנט מתילדה פאנוט מהשמאל הקיצוני על תמיכתה בפלסטינים והזכירה אלימות מינית שהפעילו חמאס ותושבי רצועת עזה נגד נשים ישראליות.
לה פן מקורבת לנשיא רוסיה ולדימיר פוטין, נעזרת במסע הקמפיין שלה במימון מבנקים של אוליגרכים המקורבים לקרמלין, ותומכת ביציאה מוחלטת מנאט"ו, לצד יציאה מן האיחוד האירופי, תוך שיתוף פעולה עם רוסיה ואיראן לצד התרחקות ועצמאות מארצות הברית.
בבחירות לנשיאות צרפת בשנת 2012 זכתה לה פן ל-17.90% אחוזי תמיכה בסיבוב הראשון, והגיעה למקום השלישי, אחרי פרנסואה הולנד וניקולא סרקוזי, כך שלא עברה לסיבוב השני.
עם זאת, הבחירות נחשבו להצלחה מרשימה עבורה, עם אחוזי תמיכה דומים ומעט גבוהים יותר מאלו שקיבל אביה בבחירות ב-2002 (אם כי בבחירות ב-2002 אביה הצליח לעלות לסיבוב הראשון).
לאחר הסיבוב הראשון סרבה לה פן להביע תמיכה באחד המועמדים שעברו לסיבוב השני ואמרה שתטיל פתק לבן בקלפי.
בשנת 2014, לקראת ההתמודדות בבחירות ב-2017, לוותה מפלגתה של לה פן 9 מיליון אירו מהבנק הרוסי-צ'כי הראשון, זאת על אף שהאיחוד האירופי הטיל סנקציות על רוסיה לאחר סיפוח חצי האי קרים באותה שנה.
מבקרים טענו שההלוואה היא שלב נוסף בהתערבות רוסיה בפוליטיקה במערב, ואילו לה פן טענה שהיא בחרה לקבל הלוואה מבנק זה לאחר שהתברר שבנקים במערב מסרבים להציע למפלגתה מימון.
לה פן קיבלה 21.3 אחוזי תמיכה מהציבור הצרפתי בסיבוב הראשון של הבחירות לנשיאות צרפת 2017, ועלתה לסיבוב שני מהמקום השני אחרי עמנואל מקרון (24.01%).
לאחר הסיבוב הראשון הודיעו מתמודדים אחרים, פרנסואה פיון ובנואה אמון על תמיכתם במקרון.
ב-28 באפריל הודיע ניקולא דופון אניין על תמיכתו בלה פן, ויום לאחר מכן הכריזה לה פן שדופון אניין יהיה מועמדה לראשות ממשלת צרפת אם תיבחר.
ההסכם הגביר את חששו של הציבור היהודי מלה-פן, כיוון שדופון נחשב עוין לישראל.
בניגוד לז'אק שיראק, שסירב לקיים עימות בחירות טלוויזיוני עם ז'אן-מארי לה פן ב-2002, הסכים מקרון לקיים עימות עם מארין לה פן.
העימות נערך ב-3 במאי, ואנליסטים וסוקרים העריכו לאחריו שמקרון יצא מחוזק ואילו לה פן יצאה מוחלשת.
לה פן ניסתה בעימות לצייר את מקרון כשחצן, יורשו של הולנד וכתומך בגלובליזציה פרועה וחסרת אחריות חברתית, בעוד מקרון הדגיש את הקשר בין לה פן לאביה ומספר פעמים טען שהיא משקרת.
לה מונד טען לאחר העימות שלה פן מנסה לחקות את סגנונו של דונלד טראמפ והקונצנזוס לאחר העימות היה שלה פן נראתה אגרסיבית מידי בעיני הציבור הצרפתי.
בסיבוב השני הפסידה לה פן למקרון, כשקיבלה 33.90% תמיכה אל מול 66.10% תמיכה במקרון.
מקרון ניצח ב-99 מתוך 101 מחוזות צרפת.
התמיכה העיקרית ללה פן הגיעה מאזורים בצפון צרפת שנפגעו מנטישה של תעשיות ומפעלים בעקבות פתיחת השוק לייבוא, במקומות שבהם הייתה קיימת אבטלה גבוהה יחסית ושכר נמוך ובחלקים של החוף הדרום-מזרחי, שבהם למפלגתה קיימת תמיכה היסטורית.
עם זאת, מצביעים רבים, ביניהם כאלו שלא תמכו במקרון בסיבוב הראשון, התאחדו סביבו בהצבעה שנתפסה כהצבעה נגד לה פן.
למרות הפסדה, אנליסטים ראו בקמפיין של לה פן הצלחה יחסית, שכן התמיכה שקיבלה בסיבוב השני הייתה כפולה מזו שקיבל אביה ב-2002.
ב-16 בינואר 2020 הכריזה לה פן כי בכוונתה להתמודד בבחירות לנשיאות צרפת בשנת 2022. בינואר 2022, הכריז אריק זמור גם כן על התמודדותו, שהתפרשה כאיום על מעמדה של לה פן כמנהיגת הימין בצרפת.
מספר פוליטיקאים ממפלגתה של לה פן, כולל הסנאטור סטפן רבייה, וחברי הפרלמנט האירופי ז'רום ריבייה וז'ילבר קולאר, העבירו את תמיכתם לזמור לאחר הכרזתו על שיתמודד בבחירות.
גם מריון מרשל, אחייניתה של לה פן, הודיעה במרץ 2022 על תמיכתה בזמור.
פלישת רוסיה לאוקראינה, בפברואר 2022, הסיטה את תשומת הלב הציבורית מהבחירות ונראה היה בתחילה שהפופולריות של מקרון עולה בעקבותיה.
הן לה פן והן זמור נאלצו להסביר את תמיכתם בוולדימיר פוטין בעבר.
במהלך הקמפיין ניסתה לה פן לרכך את דימויה בציבור, דבר שהסתייע בעקבות כניסתו של זמור, אשר נראה לרבים כקיצוני ממנה, למרוץ.
באמצע פברואר, סקרים הראו שלזמור וללה פן שיעורי תמיכה דומים, אך לקראת הסיבוב הראשון ירדו שיעורי התמיכה בזמור ובמקביל עלו שיעורי התמיכה בלה פן.
במוקד קמפיין הבחירות של לה פן היו עליות המחירים בצרפת, והיא הדגישה פחות את טענותיה כלפי האיחוד האירופי.
בסיבוב הראשון הגיעה לה פן למקום השני עם תמיכה 23.15%, לעומת 27.85% תמיכה במקרון.
תוצאות הסיבוב הראשון בצרפת נתפסו כהצלחה לקצוות של הספקטרום הפוליטי בצרפת, שכן ז'אן לוק מלנשון זכה במקום השלישי עם 21.95% ואריק זמור הגיע למקום הרביעי עם 7.07%.
לאחר תבוסתו בסיבוב הראשון, סירב מלנשון להביע תמיכה במקרון, אך הוא ביקש מבוחריו לא להצביע לעולם ללה פן.
לקראת הסיבוב השני, כתבו שלושה מנהיגים אירופיים – ראש ממשלת פורטוגל אנטוניו קושטה, ראש ממשלת ספרד פדרו סנצ'ס וקאנצלר גרמניה אולף שולץ – מאמר משותף לעיתון הצרפתי לה מונד, שבו הם הביעו ביקורת על לה פן ותקווה להפסדה.
השלושה כתבו שהסיבוב השני בבחיורת הוא "בחירה בין מועמד דמוקרטי, שמאמין כי צרפת חזקה יותר באיחוד אירופי רב עוצמה ועצמאי, ומועמדת מהימין הקיצוני, שתומכת באופן גלוי באלו שתוקפים את החופש והדמוקרטיה שלנו".
הם הוסיפו שאירופה צריכה נשיא צרפתי שיתנגד לאוטוקרטים כמו ולדימיר פוטין.
לה פן הפסידה בסיבוב הבחירות השני, כשתמכו בה 41.45% מהמצביעים לעומת 58.55%, שהצביעו עבור מקרון.
לה פן הודתה בהפסד לאחר פרסום מדגמי הבחירות, אך התייחסה לתוצאות כהצלחה בעקבות שיפור תוצאותיה ביחס למערכות בחירות קודמות.
לה פן התמודדה ארבע פעמים למושב באספה הלאומית, לפני שבפעם החמישית, בשנת 2017, הצליחה לראשונה להיבחר.
לה פן התמודדה לראשונה על מושב באספה הלאומית בבחירות בשנת 1993, כשהייתה בת 24. בבחירות אלה היא התמודדה על ייצוג מחוז הבחירה ה-16 של פריז, שכולל את הרובע השבעה עשר של פריז.
היא לא הצליחה להיבחר והגיעה למקום השלישי עם 11.10% תמיכה.
בשנת 2002 התמודדה לה פן על ייצוג מחוז הבחירה ה-13 של פה-דה-קאלה, שכלל את העיר לאנס.
בסיבוב הראשון זכתה לה פן במקום השני עם 24.24% מהקולות, אחרי ז'אן-קלוד בואה, שזכה ב-38.20% מהקולות.
בבחירות של שנת 2007 התמודדה לה פן על ייצוג מחוז הבחירה ה-14 של פה-דה-קאלה, אשר כולל את הקומונה אנין-בומון , ושוב לא זכתה בבחירות.
היא הגיעה למקום השני מתוך 14 מתמודדים בסיבוב הראשון, עם 24.47% מהקולות, והייתה היחידה ממפלגתה שהצליחה להגיע לסיבוב השני.
בסיבוב השני קיבלה לה פן 41.65% מהקולות, לעומת 58.35% לאלבר פסון.
בבחירות של שנת 2012 התמודדה לה פן במחוז הבחירה ה-11 של פה-דה-קאלה.
אלה היו הבחירות הראשונות שבהן היא התמודדה גם כמנהיגת מפלגתה.
בעקבות שינויים בגבולות מחוזות הבחירה, מחוז זה כלל את אנין-בומון, הקומונה שבה התמודדה לה פן ב-2007. לה פן הגיעה למקום הראשון בסיבוב הראשון, עם 42.36% מהקולות, אך היא נוצחה בפער קטן בסיבוב השני.
פיליפ קמל זכה בסיבוב השני ב-50.11% מהקולות, בעוד לה פן זכתה ב-49.89%.
באותן הבחירות התמודד גם ז'אן לוק מלנשון, שהגיע למקום השלישי.
ב-2014 נקנסה לה פן ב-10,000 אירו, לאחר שהיא נמצאה אשמה כי בניגוד לחוקי הבחירות ב-2012 היא הציגה עלוני בחירות מזויפים שבהם מלנשון כביכול קרא למצביעים ערבים להצביע עבורו, תחת הסיסמה "אין עתיד לצרפת בלי הערבים – הצביעו מלנשון!".
במאי 2017 התמודדה לה פן שוב למושב מטעם מחוז הבחירה ה-11 של פה-דה-קאלה, ולראשונה נבחרה כחברת פרלמנט.
בסיבוב הראשון היא הגיעה למקום הראשון עם 46.02% מהקולות.
בסיבוב השני השני היא ניצחה מועמדת הרפובליקה בתנועה!
אן רוקה, עם 58.60% מקולות המצביעים.
בעקבות כניסתה לאספה הלאומית התפטרה לה פן ממושבה בפרלמנט האירופי.
בבחירות לאספה הלאומית בשנת 2022 זכתה לה פן שוב במושב מטעם מחוז הבחירה ה-11 של פה-דה-קאלה.
בסיבוב הראשון, היא זכתה ב-21,219 קולות, שהם 53.96% מקולות המצביעים.
על אף שזכתה ברוב מוחלט של קולות הבוחרים, מספר קולות זה ייצג רק 22.53% מבעלי זכות הבחירה במחוז, ועל מנת להיבחר בסיבוב הראשון על המועמד לזכות בלפחות רבע מקולות בעלי זכות הבחירה.
היות שכך, נערך סיבוב שני ובו זכתה לה פן ב-61.03% מהקולות (שהם 23.68% מבעלי זכות הבחירה) והבטיחה את המשך כהונתה כנציגת המחוז.
צפון מערב צרפת בשנת 2009
בבחירות 2009, הובילה מרין לה פן את רשימת FN במחוז הבחירה בצפון מערב צרפת.
כאן קיבלה לה פן את התוצאה הטובה ביותר מבין שבע רשימות החוץ של מפלגתה באירופה, 10 אחוזים (253,009 קולות) מצביעים וזכייה במקום אחד מעשרת המושבים של חבר הפרלמנט האירופי.
בבחירות 2010 הובילה מרין לה פן את רשימת ה-FN האזורית של מחוז נור-פה דה קאלה עם עמדות בנושאים אזוריים כגון בעיות חברתיות כלכליות פוליטיות ותרבותיות, וזכתה ל-22 אחוזי תמיכה.
בבחירות 2004 הובילה את רשימותיה במחוזות איל-דה-פראנס (Île-de-France) ואו־דה־סן (Hauts-de-Seine), וזכתה ב-10 אחוזי תמיכה.
בחירות צפון פה דה קלאי 1998
בבחירות 1998 היא נבחרה מטעם רשימת ה-FN בנור-פה דה קאלה והייתה חברת המועצה האזורית במשך שש שנים (1998 - 2004).
באנן־בומון (Hénin-Beaumont) זכו לה פן ומפלגתה ב-28 אחוזי תמיכה בשנת 2008.
באנן־בומון זכו לה פן ומפלגתה ב-47 אחוזי תמיכה בשנת 2008.
מריו בטאלי הוא שף, סופר, מסעדן ואישיות טלוויזיונית אמריקאי.
בטאלי הוא בעלים שותף של מסעדות בערים ניו יורק, לאס וגאס, לוס אנג'לס וסינגפור.
בטאלי נולד בסיאטל, וושינגטון, בנם של מרילין וארמנדינו בטאלי.
משפחתו עברה מעט אחרי-כן ליאקימה, וושינגטון.
כשבטאלי היה בן 8, עברה משפחתו לסיאטל כשאביו התקבל לעבודה כמהנדס בחברת בואינג.
אביו עבד בבואינג במשך שלושים שנה, ואחרי פרישתו פתח מסעדת בשרים בשם "סאלומי" בסיאטל.
הוא נצר לשושלת איטלקית מצד אביו, ושושלת צרפתית-קנדית מצד אימו.
לפי מחקר שעשה פרופסור הנרי לואיס הבן (מאוניברסיטת הרווארד, בסדרת הטלוויזיה של רשת PBS Faces of America ב-2010) סבה וסבתה של הורי אמו פתחו חנות אוכל איטלקית ב-1903. שורשיה של משפחתו של בטאלי נמצאים כמעט כולם במערב ארצות הברית.
סב סבו של אביו עזב את איטליה ב-1899, התיישב בביוט, מונטנה, ועבד במכרות הנחושת, אולם אחר-כך עזב את המערב והתיישב בסיאטל.
מריו עבר לספרד עם משפחתו ב-1975 ושב לארצות הברית ב-1978 על-מנת ללמוד באוניברסיטת רטג'רס, שם למד ספרדית, תיאטרון וכלכלה וקיבל תואר ראשון ב-1982. אחר-כך הלך ללמוד בבית הספר לבישול קורדון בלו, אבל עזב כי נוכח לדעת שהקצב איטי מדי ושהצעד הנבון ביותר ללמוד יהיה במטבח מקצועי.
כיום מאריו חי בעיר ניו יורק עם אשתו סוזי קאהן (שלמשפחתה יש מחלבה) ושני בניהם, לאו ובנו.
בבעלותו גם בתים בנורת'פורט, מישיגן ורד הוק, ניו יורק.
בטאלי היה אחד מהנושאים העיקריים של ספרו של ביל בופורד, Heat.
מאריו בטאלי התמחה אצל השף האנגלי מרקו פייר וייט במסעדת "Six Bells" בקינגס רוד, צ'לסי, לונדון,
אחר-כך עבר ללמוד בישול בכפר בצפון איטליה.
ב-1998 פתח את "פו", ב-1998 ביחד עם שותפו העסקי ג'וזף בסטיאניץ (בנה של לידיה בסטיאניץ) פתח את "באבו ריסטורנטה א-אנוטקה".
הוא פתח ביחד עם ננסי סילברטון את "אוסטריה מוצה", "פיצריה מוצה", "מוצהטוגו" ו"סקולה די פיצה" בלוס אנג'לס.
באוגוסט 2010 פתח ביחד עם לידיה בסטיאניץ ואוסקר פרינטי את "איטאלי" (Eataly), שוק אוכל מקורה ענקי ובו חמש מסעדות ומעל הגג בר בירה, מול מדיסון סקוור פארק בניו יורק.
ביחד עם ג'ו ולידיה בסטיאניץ הקים בשנת 2000 יקב בשם "לה מוצה" בטוסקנה, היקב מייצר 120,000 בקבוקים.
בשנים 2004-1994 הנחה את תוכנית הטלוויזיה "מולטו מריו" והנחה גם את התוכנית "צ'או אמריקה" בערוץ האוכל.
בטאלי התחרה ב-24 תוכניות של "איירון שף אמריקה" בשנים 2010-2004, בתפקיד איירון שף האיטלקי, ניצח ב-19 קרבות והפסיד ב-5.
דמותו מופיעה במשחק הנינטנדו Iron Chef America: Supreme Cuisine, שהושק ב-2008.
הוא השתתף בתוכנית של רשת PBS Spain...
on the road Again, ביחד עם גווינת' פלטרו, מרק ביטמן (עתונאי הניו יורק טיימס) וקלאודיה באסולס (שחקנית ספרדייה) המציגה את המטבח הספרדי, צולמו 13 פרקים מאוקטובר 2007 ועד ראשית 2008.
ביחד עם יצרן המקלות לתופים ויק פירת' פיתח בטאלי סדרת כלים למטבח מעץ: מערוך ומטחני פלפל ומלח.
הוא נותן את שמו לסדרת מוצרים למטבח ביחד עם חברת "קופקו".
הוא דיבב ארנב בסרטו המצויר של וס אנדרסון משנת 2009 "מר שועל המהולל".
שחקן המבוסס על בטאלי משתתף במשחק התפקידים World of Warcraft: Cataclysm.
בטאלי הקים את קרן מריו בטאלי על מנת "לחנך, להעצים ולעודד ילדים."
הוא יושב בהנהלת קרן לאנצ'בורס, מוסד ללא כוונות רווח שמספקת ארוחה יומית לתלמידים בבתי הספר בסווטו, דרום אפריקה.
בטאלי הוא גם השף שבישל את הארוחה הרשמית האחרונה שאירח ברק אובמה נשיא ארצות הברית בבית הלבן.
מסעדת באבו, כוכב במדריך מישלן האדום
מסעדת באבו, שלושה כוכבים מהניו יורק טיימס
מסעדת באבו, "המסעדה החדשה הטובה ביותר ב-1998" מקרן ג'יימס בירד
מריו בטאלי, נבחר ל"איש השנה" של המגזין GQ בקטגוריית שפים, 1999
נכלל במדריך D'Artagnan Cervena של המי ומי של האוכל והמשקה בארצות הברית, 2001
מריו בטאלי, "השף הטוב ביותר: העיר ניו יורק" מקרן ג'יימס בירד, 2002
"אביזרי המטבח הטובים ביותר לשף" מקרן ג'יימס בירד, 2005 (פרס לאומי)
"המסעדן הטוב ביותר" מקרן ג'יימס בירד, 2008
מועדון ספורט מאריטימו (בפורטוגזית: Marítimo) הוא מועדון כדורגל מהעיר פונשל שבאי מדיירה.
המועדון נוסד בשנת 1910 ונחשב בין המועדונים הוותיקים והידועים ביותר בכדורגל הפורטוגלי, מתחילת הווסדה נחשבה מאריטימו לקבוצה הדומיננטית והפופולרית באי מדיירה לפני יריבתה העירונית דפורטיבו נסיונאל.
למועדון אף יש קבוצת מילואים מאריטימו B.
בשנת 1926 זכתה הקבוצה באליפות פורטוגל שהייתה עד אז במתכונתה הישנה.
לאחר ייסודה של הליגה הפורטוגלית בשנת 1934 נאסר על קבוצות שאינם מחצי האי האיברי להשתתף במסגרת ליגות הכדורגל.
לכן רק בשנת 1973 לאחר מאבקים קשים הוחלט לאפשר לקבוצה להשתתף בליגות הכדורגל התחרותיות.
מאז רשמה לעצמה הקבוצה 33 עונות בליגה הבכירה.
בעונת 2012/13 רשמה הקבוצה את הישגה הטוב ביותר בזירה האירופית כאשר הצליחה להעפיל לשלב הבתים של הליגה האירופית.
את קמפיין זה סיימה הקבוצה במקום השלישי בבית עם 6 נקודות.
מארין טומאסוב (בקרואטית: Marin Tomasov; נולד ב-31 באוגוסט 1987 בזאדאר שביוגוסלביה) הוא כדורגלן קרואטי, המשחק בעמדת קשר באסטנה.
מארין טומאסוב נולד באי ליד זאדאר, אז חלק של יוגוסלביה.
הוא למד כדורגל בקבוצת הנוער של זאדאר ובשנת 2006 חתם חוזה עם הקבוצה הבוגרת.
בסוף עונת 2008 הוא זכה בתואר "תקוות השנה" בקרואטיה ולקראת עונת 2009 הוא עבר להיידוק ספליט איתה השתתף לראשונה במשחקי הליגה האירופית.
בשנת 2012 הוא חתם במינכן 1860 ששיחקה בליגת משנה הגרמנית.
בשנת 2015 טומאסוב חזר לקרואטיה והתחיל לשחק ברייקה.
הוא שיחק עונה בודדת בערב הסעודית ובשנת 2017 הושאל לאסטנה.
לאור שילובו הטוב בקבוצה הוא נרכש תמורת 500 אלף יורו.
בעונת 2019 טומאסוב היה מלך השערים של הקבוצה עם 19 שערי ליגה ו-7 שערים במשחקים אירופיים.
בשלוש שנים באסטנה הוא זכה באליפות בכל העונות.
בשנים 2007–2008 טומאסוב שיחק מספר פעמים בנבחרת הנוער של קרואטיה.
בשנת 2013 הוא שיחק פעם בודדת עבור הנבחרת הבוגרת.
מאריה פרטנה (באסטונית: Maarja Pärtna; נולדה ב-2 ביולי 1986) היא משוררת, עורכת, מתרגמת ועיתונאית אסטונית.
פרטנה נולדה בשנת 1986, בכפר ליגנוסה הנמצא במחוז אידה-וירו שבצפון-מזרח אסטוניה.
פרטנה גדלה בבית כפרי ששכן בסביבה מתועשת, ולימים נסעה ללמוד שפה וספרות אנגלית באוניברסיטת טרטו שבמזרח ארצה, שם גם השתקעה בתום לימודיה.
כיום היא עוסקת בעיקר בכתיבה ספרותית ועיתונאית, בתרגום מאנגלית לאסטונית, במו"לות ובעריכה לשונית וספרותית.
ספר ביכוריה ראה אור בשנת 2010, והמשוררת זכתה על יצירתה לעת עתה בחמישה פרסים יוקרתיים.
תשעה משיריה התפרסמו בתרגום לעברית בספר כובעים וכפפות, אסופה לשירה אסטונית שערך ותרגם רמי סערי.
מאריטים (צרפתית: Maritime, בתרגום לעברית: ימי) הוא אחד מחמשת המחוזות ברפובליקה הטוגולזית.
בירת המחוז היא גם בירת המדינה – לומה.
אוכלוסיית המחוז מונה כ־2.6 מיליון תושבים, מה שהופך אותו למאוכלס ביותר.
מחוז מאריטים הוא המחוז הקטן ביותר במדינה.
זהו המחוז הדרומי ביותר בטוגו.
הוא גובל בצפון במחוז פלאטו, במזרח בבנין, בדרום במפרץ גינאה ובמערב בגאנה.
עיר הבירה, לומה, נמצאת בקצהו הדרומי, במפגש גבול גאנה–טוגו עם מפרץ גינאה.
מאריוש בלשצ'אק (בפולנית: Mariusz Błaszczak; נולד ב-19 בספטמבר 1969) הוא פוליטיקאי פולני ממפלגת חוק וצדק, המכהן כסגן ראש ממשלת פולין וכשר ההגנה הלאומית.
בלשצ'אק נולד בלגיונובו ב-19 בספטמבר 1969. הוא השלים תואר בהיסטוריה באוניברסיטת ורשה ב-1994, ולאחר מכן למד בבית הספר למנהל ציבורי עד 2001. לאחר סיום לימודיו נכנס לפוליטיקה במסגרת מפלגת חוק וצדק.
ב-2002 הוא נבחר לתפקיד כסגן ראש עיריית וולה.
ב-2004 הוא נבחר לתפקיד ראש עיריית שרודמיישצ'ה.
ב-2005 הוא עבר לפוליטיקה הארצית ומונה למנהל משרד ראש הממשלה קז'ימייז' מרצינקייביץ'.
ב-27 במרץ 2007 הוא מונה לשר בלי תיק עד 16 בנובמבר של אותה שנה.
ב-15 בנובמבר 2015 הוא מונה לשר הפנים והמנהל, תפקיד שנוצר כאיחוד בין משרד הפנים ומשרד המנהל.
ב-9 בינואר 2018 הוא מונה לשר ההגנה הלאומית.
ב-22 ביוני 2022 הוא מונה במקביל לסגן ראש ממשלת פולין.
מאריוס סטקנביצ'יוס (בליטאית: Marius Stankevičius; נולד ב-15 ביולי 1981) הוא כדורגלן עבר ליטאי ששיחק בעמדת המגן הימני.
סטקנביצ'יוס התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אקנראס.
בשנת ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת.
עד מהרה, הפך סטקנביצ'יוס לשחק הרכב בקבוצה וזכה עמה פעמיים בגביע ופעם אחת בתואר האליפות.
בשנת חתם בברשה מהסרייה א'.
כעבור שנה הושאל לקוזנצה מהסרייה ב' ובתום התקופה שלו בקבוצה חזר לברשה והפך לשחק הרכב במועדון.
בשנת שחטאר דונצק מליגת העל האוקראינית, אך המעבר לא יצא לפועל.
בינואר הושאל לסביליה מהלה ליגה והפך לכדורגלן הליטאי השני שמשחק בליגה אחרי אדגראס ינקאוסקאס.
הוא זכה עם הקבוצה בגביע המלך הספרדי בסיום העונה.
בקיץ הושאל לוולנסיה עד לסיום העונה.
בשנת הצטרף ללאציו במדיה שיחק שנתיים.
בקיץ חתם בגזיאנטפספור מליגת העל הטורקית.
כעבור שנה חתם בהנובר 96. בהמשך הקריירה שיחק גם בקורדובה, רובור סיינה וקרמה.
בשנת ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ליטא בניצחון 2-5 נגד .
ב-30 במרץ 2005 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 1-1 נגד .
בשנת הפך לקפטן, תואר בו החזיק עד ספטמבר .
הכדורגלן הליטאי של השנה: ,
מאריוס מואנדילמאדג'י הוא כדורגלן צ'אדי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת סמסונספור מליגת העל הטורקית ובנבחרת צ'אד.
מואנדילמאדג'י גדל במחלקת הנוער של דובא, והחל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצות AS דוין וגאזל בצ'אד וקוטון ספורט מליגת העל הקמרונית.
ב-17 ביולי 2018 חתם על חוזה לארבע שנים בפורטו מליגת העל הפורטוגלית.
ב-11 באוגוסט ערך את הופעתו היחידה במדי הקבוצה הראשונה של המועדון, בה גם הבקיע שער, בניצחון 5-0 על ג.ד.
שאביש במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת .
בהמשך שיחק בקבוצת המילואים של המועדון.
ב-9 בינואר 2020 הושאל מואנדילמאדג'י לאווש מליגת העל הפורטוגלית עד לתום עונת .
ב-26 בינואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1-0 לבואבישטה במסגרת המחזור ה-18 בליגה.
הוא ערך 12 הופעות ליגה במדי המועדון במהלך תקופת ההשאלה, מבלי להבקיע שערים, ובתום העונה נשרה אווש לליגה הפורטוגלית השנייה.
לקראת עונת נכלל מואנדילמאדג'י בסגל הקבוצה הבכירה של פורטו, אולם ב-30 בינואר 2021 הותר חוזהו במועדון בהסכמה הדדית בין הצדדים, כשנותרו 18 חודשים לסיומו.
ב-9 ביולי 2021 חתם מואנדילמאדג'י על חוזה לשנתיים בסראינג מליגת העל הבלגית.
ב-24 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 2-0 לקורטרייק במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת .
ב-31 ביולי הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1-0 על מכלן במסגרת המחזור השני בליגה.
הוא שיחק במועדון במשך שתי עונות, בהן ערך 57 הופעות ליגה והבקיע 13 שערים.
ב-7 ביולי 2023 חתם מואנדילמאדג'י על חוזה לשלוש שנים בסמסונספור, העולה החדשה לליגת העל הטורקית.
ב-13 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד סיוואספור במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת .
ב-27 באוגוסט הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1-0 לקייסריספור במסגרת המחזור השלישי בליגה.
ב-5 בספטמבר 2019 ערך מואנדילמאדג'י את הופעת הבכורה שלו בנבחרת צ'אד, בהפסד 3-1 לנבחרת סודאן במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022. ב-29 במרץ 2022 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בתיקו 2-2 נגד נבחרת גמביה במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2023.
"מאריו והקוסם" היא נובלה שנכתבה על ידי הסופר הגרמני תומאס מאן בשנת 1929. מקובל לראות בה ניסיון מודע ומכוון להתחקות על טבעו של הפשיזם ולחשוף את המנגנונים הפסיכולוגיים ואת יסודות היפנוזת ההמונים העומדים ביסודו.
כמו כן, הסיפור מבטא לראשונה את התנגדותו של מאן לפשיזם.
הסיפור תורגם לעברית לראשונה על ידי נילי מירסקי ב-1988, ויצא לאור כחלק מאסופת הנובלות "מוות בוונציה וסיפורים אחרים".
המספר הגרמני מתאר טיול של משפחתו לעיירת החוף האיטלקית הבדיונית טוֹרֶה דִי וֶנֶרֶה בשנות ה-20 של המאה ה-20. הנובלה מחולקת לשני חלקים עיקריים: בחלק הראשון מתוארת חופשתם על כל השתלשלויותיה והתחושות שהשאירו בלב המספר, ובחלקה השני מתוארת בפרוטרוט הופעת הקוסם והמהפנט צ'יפולה.
מההתחלה מתוארת השהות כמטרידה: .
לאחר מכן נאלצת המשפחה (אב אם ושני ילדיהם, בן ובת צעירים) לעבור מהמלון בו נפשו בשל תלונות אצילה איטלקית יחסנית על הבת שהחלימה משעלת על כך שהיא עלולה להדביק את ילדיה.
הם עוברים לאכסניה שאותה הם דווקא מחבבים, אך האווירה הכללית באכסניה ובחוף מטרידה אותם.
תקרית נוספת מתרחשת כאשר בתם בת השמונה, פושטת את בגד הים בחוף כדי לשטפו מהחול ואחרי שהוריה זוכים לנאום תוכחה, מתברר כי גם הוגשה על כך תלונה במשטרה והם נאלצים לשלם קנס.
המשפחה קונה כרטיסים להופעה של קוסם ומהפנט העונה לשם "קאוואליירה צ'יפולה" (Cavaliere Cipolla).
הילדים נרגשים מאוד להופעת הקוסם ומשכנעים את הוריהם לצרפם למרות שעת ההופעה המאוחרת.
הקוסם צ'יפולה מתגלה כברנש רזה, נמוך, גיבן משהו, המפצה על מראהו בביטחון עצמי חסר גבול.
הוא מגיב לקריאות מהקהל ומעלה אנשים על הבמה וגורם להם לעשות כרצונו למרות התנגדותם, תוך כדי השפלתם.
ההופעה נפתחת כאשר דייג צעיר ומטורזן המכונה על ידי הקוסם בזלזול "ג'וֹבַאנֶטוֹ", מעיר לו על כך שלא הקדים לקהל ברכת ערב טוב, ואין זה מנומס.
הקוסם גורם לג'ובאנטו להסתובב אל הקהל ולשרבב את לשונו בהתרסה אל הקהל.
לאחר מכן, תוך הלצות עם הקהל ולאחר שסיפר להם כי ברומא צפה בהופעתו גם אחיו של הדוצ'ה, עושה צ'יפולה תרגילי חושים.
שני צעירים מתבקשים לרשום ספרות על הלוח ועונים כי אינם יודעים לכתוב, .
הצעיר שכונה ג'ובאנטו קם שנית להגן על אנשי טורה די ונרה ומלגלג על הקוסם ועל סיפוריו ושבחיו אודות רומא.
בתגובה, צ'יפולה מספר לג'ובאנטו ולקהל כי הצעיר הירבה לשתות היום יין חמוץ וחש במעיו.
עתה יתפתל מכאבים בקדמת האולם, וכך אמנם קורה.
הערב ממשיך עד הפסקת האמצע, עם עוד תרגילי חושים וטלפתיה רבים שבכולם מצליח צ'יפולה להדהים ולבדר את הקהל תוך שליטה מוחלטת בקהלו.
בעת תיאור ההפסקה כותב המספר: .
לאחר ההפסקה ממשיך צ'יפולה במעלליו, תוך שהוא נעזר כל הזמן בלגימות קוניאק ובצליפות באוויר בשוט רכיבה שהוא מחזיק כל העת.
מעודד מהצלחתו גורם צ'יפולה למספר בחורים לעלות לבמה ולהתחיל לרקוד.
כשבחור רומאי קורא עליו תיגר ואומר שלא יצליח לאלצו לרקוד, נאבק עמו צ'יפולה בכוח מחשבתו ובצליפות שוט באוויר ומצליח לאלצו לרקוד לאחר מאמץ רב.
הילדים נדרכים כשהקוסם קורא לבמה לחברם מבית הקפה המקומי, המלצר הצעיר העדין והחולמני מאריו.
הקוסם מחניף למאריו ואומר כי בוודאי הוא מצליח עם בנות המין היפה, דבר המעלה צחוק מצד ג'ובאנטו בקהל.
הקוסם ממשיך ומאתר מצוקה בפניו של מאריו וקובע כי מצוקתו היא מצוקת־האהבה.
הוא מצליח לקבל מג'ובאנטו שבקהל כי שמה של אהבתו הבלתי ממומשת של מאריו היא סילוֶסטרה.
צ'יפולה משכנע את מאריו כי הוא, צ'יפולה הוא סילוֶסטרה ומאריו המכושף ניגש אליו ומנשק אותו על לחיו סמוך לפיו.
הקוסם הסיר את הכישוף בצליפת שוט ומאריו הנבעת מבין את שקרה ויורד בריצה מהבמה.
בהגיעו לאולם, מסתובב מאריו, שולף אקדח ויורה שתי יריות בקוסם שמתמוטט על רצפת הבמה.
בכך הסתיים המופע והקהל הנדהם מתפזר כשהקרביניירי המקומיים נקראים לטפל במצב.
כשילדיו של המספר שואלים אותו אם זהו סוף המופע, הוא עונה להם שאכן, זה היה הסוף: .
סיפור הבסיס של החופשה ושל הופעת הקוסם מבוסס על חופשה אמיתית שערכו מאן ואשתו ושניים מילדיהם הצעירים בעיירת הנופש פורטה דיי מארמי שלחוף הים הטירני בקיץ 1926. במכתב שהוחלף בין מאן לסופר אוטו הורת' ב-12 ביוני 1930, כתב מאן: "מכיוון שאתה מעוניין: ה'קוסם' היה שם והתנהג בדיוק כפי שתיארתי.
רק התוצאה הקטלנית מומצאת: במציאות, אחרי הנשיקה, מאריו ברח במבוכה קומית ולמחרת, כשהגיש לנו שוב תה, הוא היה שמח מאוד ומלא הערכה אובייקטיבית לעבודתו של צ'יפולה.
החיים היו פשוט פחות נלהבים ממה שהם היו עבורי אחר כך.
מאריו לא באמת אהב, והצעיר המתווכח למטה לא היה יריבו המאושר יותר.
אבל היריות הן אפילו לא המצאה שלי: כשדיברתי על הערב כאן, בתי הבכורה אמרה: 'לא הייתי מופתעת אם הוא היה יורה בו'".
בניגוד לסופרים ואישי ציבור רבים ברחבי אירופה שתמכו במוסוליני בתקופת שלטונו המוקדמת, התנגד מאן לרעיונותיו כבר מההתחלה, הוא גם לא החזיק בתפיסות הרומנטיות והסנטימנטליות של חלק מהאליטה התרבותית באירופה לגבי איטליה.
בהקדשה שכתב למתרגמת שלו לאיטלקית, לאוויניה מצוקטי הוא כתב ב-1930 "הסיפור האיום הזה — במתנה לל.מ.
השוללת גם היא את הצד הדוחה הכלול בו.
מספר נושאים מרכזיים עולים בביקורות ובניתוחי הנובלה שעשו בשנים מאוחרות יותר.
הנובלה "מאריו והקוסם" עוסקת בוויכוח הפילוסופי של בחירה חופשית מול דטרמיניזם, הן של האדם הפרטי והן של הציבור.
צ'יפולה מגיב לצעיר שבמהלך תעלול קלפים נחוש להתנגד לכל השפעה שהיא: .
כפי שאלן ג'יי מקינטייר (Allan J.
McIntyre) רואה זאת, "כמעט כל התופעות בסיפור, כולל מה שנקרא בדרך כלל החלטות מוסריות, הן תוצאה ודאית של רשת והשתלשלות סיבות קודמות." מילים כבדות כמו גורל, בחירה, רצון וגורל מופיעות פעמים רבות בנובלה, ונראה שהסופר מרמז על הסכמתו עם צ'יפולה כי "חירות הרצון אינה קיימת".
המחזאי הישראלי יהושע סובול נדרש לסוגיה זו במאמרו מ-1975, שבו הוא מנתח את הסיפור ואומר כי ההבדל בין מאריו ובין שאר הצופים שנפלו לידיו של צ'יפולה הוא בכך שלאחרים היה מניע שלילי; להתנגד לניסיונו של צ'יפולה להשתלט עליהם וכשהם מתהפנטים הם חשים הקלה מההשתחררות ממאמץ ההתנגדות והנאה מהיסחפות בזרם.
ואילו למאריו יש מניע חיובי והוא אהבתו לסילווסטרה.
"כשמסתבר לו כי גנבו את ליבו ואת דעתו והציגו לו פיגול במקום סילווסטרה, אין מאריו יכול אלא להשמיד את מחולל־התרמית".
המוציא לאור בעברית (כנראה מנחם פרי) כתב אודות הנובלה כי היא נכתבה מלכתחילה "כניסיון מכוון ומודע להתחקות על טבעו של הפאשיזם ולחשוף את המנגנונים הפסיכולוגיים ואת יסודות היפנוזת־ההמונים העומדים בבסיסו.".
הוא מציין גם כי "מעניין שכבר ב-1930, עוד לפני שנתגלה הפאשיזם (שלא לדבר על הנאציזם) במלוא פלצותו, מרמז כאן תומאס מאן שאין דרך להיאבק בו ולנצחו אלא באמצעות המאבק האלים".
גם המתרגמת לעברית, נילי מירסקי, מצאה בנובלה "מין אלגוריה שנונה ומוחצת על עלייתו ותעתועיו של המנהיג הפאשיסטי".
מרדכי אבישי ראה בסיפור גם הוכחה ל"חולשתו של האדם וכוחה של הדמאגוגיה".
בהתחשב בתוצאה הקטלנית של הנובלה, אפשר היה לשער שתומס מאן רצה לייעץ לקוראים להילחם באופן פעיל למען שחרור בדיקטטורה, ובמידת הצורך להיפטר מהדמגוגים שלהם באמצעים דרסטיים.