tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רבינוביץ' יזם ופיתח את הקמת מכינת "הננו", תוכנית אשר משלבת ומטמיעה את תוכני המכינות הקדם-צבאיות ושנות השירות במהלך שנת הלימודים האחרונה של תלמידי י"ב.
הוא רואה חשיבות בקידום יצירתיות מחשבתית ומנהיגות בחינוך והתייחס לנושא במאמרים שכתב ובפודקאסט שלו - "שאלה של חינוך".
בנוסף לניהול "בית בירם", הוא משמש מנטור בהכשרת מנהלי בתי ספר של רשת "דרכא".
בחודש אוגוסט 2024 הודיע רבינוביץ' על סיום תפקידו בבית הספר הריאלי, ועל כך שיתמנה לתפקיד מנכ"ל מכללת בית ברל.
בשנת 2008 הקים רבינוביץ' את סיעת "מנהיגות מנצחת" והתמודד לראשות המועצה המקומית קדימה צורן.
בין השנים 2008–2013 כיהן כסגן ראש המועצה (בתואר) ומחזיק תיק החינוך ביישוב.
כמו כן, חבר הוועד המנהל של כפר הנוער "מנוף" לנוער בסיכון.
כיהן כיושב ראש הוועד המנהל של עמותת "פלטפורמא" למאבק באלימות נגד נשים.
חבר ברשת SCORA מנהלי בתי ספר הישראלית-גרמנית למאבק בגזענות ובאנטישמיות.
במרץ 2023 הכריז על מועמדותו לראשות עיריית חיפה, אך בסופו של דבר החליט לא להתמודד על ראשות העיר.
ביולי 2024 הורחק מארגון המורים לחמש שנים ועוד שלוש על תנאי, בעקבות יציאה של מספר טיולים שנתיים של תלמידי ריאלי, אשר לוו במורים שלא היו חברי ארגון המורים ובהורים מתנדבים.זאת על רקע עיצומים ממושכים של ארגון המורים, אשר פגעו במחזורי תלמידים שכבר נפגעו מהקורונה וממלחמת חרבות ברזל.
הוא נשוי לאורית, גונדר משנה בשירות בתי הסוהר, ואב לשלושה.
מנדי סנד (סנדולוביץ') (8 בנובמבר 1932 – 29 בדצמבר 2004) היה אמן רב תחומי וצייר ישראלי.
נולד בבוקרשט, רומניה, בשם מנדי סנדולוביץ', למשפחה ממעמד הביניים.
היכרותו הראשונית עם עולם האמנות החלה בגיל 13, כאשר היה שר בבית הכנסת אחדות הקודש (Unirea Sfanta) ברובע היהודי בבוקרשט, בבניין שכיום משמש את המוזיאון להיסטוריה של יהדות רומניה, וכן מופיע במחזות זמר בתיאטרון היהודי באראשאום.
בשנת 1960 החל סנד לגלות עניין באמנות פלסטית, ונרשם ללימודי ציור בחוג לאמנות פלסטית בבית הספר לאמנות בבוקרשט, שם עיצב את דרכו האמנותית, וקיבל את הבסיס להתפתחות יצירתו.
בשנת 1964 עלה לישראל עם הוריו, והמשפחה התיישבה בנתניה.
סנד המשיך לעסוק באמנות ולאחר עלייתו לישראל החל להשתתף בתערוכות יחיד וקבוצתיות, והיה אמן פעיל בעמותת אמני נתניה.
עם השנים החל ליצור גם עבודות תחריט ובהמשך בקולאז', בפסטל וגם בפיסול.
בשנת 1966 זכה במקום הראשון בתחרות יצירות אמנות בבית ציוני אמריקה בתל אביב.
לאחר ביקור בתערוכת "הריאליזם הפנטסטי" בשנת 1969, שינה את סגנון הציור שלו ופיתח סגנון אמנותי ייחודי.
על הציורים בטכניקה החדשה הוא מתחיל לחתום תחת שם המשפחה "סנד".
היה חבר באגודת הציירים והפסלים משנת 1979, ויצר ברציפות עד מותו.
יצירותיו מוצגות באוספים רבים של אמנות ומוזיאונים בארץ ובחו"ל, בין היתר באיטליה, צרפת, ארצות הברית, קנדה, גרמניה, ונצואלה, הונגריה, קרואטיה ורומניה.
כמו כן מונצחות יצירותיו גם במספר ספרים וקטלוגים בנושא אמנות:
ציירים ופסלים ישראלים, קטלוג לאמנות בת זמננו, קבוצת שטיר: 1981
ספר האמנים חברי סניף תל אביב, אגודת הציירים והפסלים בישראל: 1989
אמנים ישראלים בני זמננו, מוזאון גרדק זגרב, קרואטיה: 1993
שמן ואקריליק – אלבום, אגודת הציירים והפסלים לישראל: 1996
נפטר בשנת 2004 ממחלה קשה, והובא למנוחות בבית העלמין בשיכון ותיקים בנתניה .
יצירות האמנות של סנד הושפעו מאמנות ימי הביניים והרנסאנס.
בתחילת דרכו עסק באמנות פיגורטיבית, אך בהמשך פיתח סגנון אמנותי ייחודי, המשלב את הריאליזם הפנטסטי עם היבטים סוריאליסטיים מובהקים.
מקורות השראתו היו הציירים הפלמים הירונימוס בוש ופיטר ברויגל האב והאמן סלבדור דאלי.
הוא יצר בסגנון ציור עתיק עם שימוש בצבעי שמן, והשיג תוצאה דומה לטמפרה.
במרכז יצירתו עמד האדם, דמויותיו פנו תמיד אל הצופה אולם מבטם היה מרוחק ממנו.
1994 – "שיר השירים", היכל התרבות נתניה
1969 – "אוהל שם", היכל התרבות נתניה
1969 – בית העיתונאים ע"ש סוקולוב
1983 – בית האמנים, אגודת הציירים
1987 – מוזאון עירוני בת ים ע"ש בן ארי
1989 – "ריאליזם פנטסטי", המרכז לתרבות ועיון
1992 – "תחפושות", גלריה גושר נתניה
2000 – "תחושותי", גלריה על הצוק, נתניה
2001 – "חזיונות", בית האמנים אגודת הציירים תל אביב
2003 – "ההצגה חיבת להמשך", גלריה שלישית נתניה
2017 – "מסע אל התת-מודע", היכל התרבות נתניה
1978 – "תל אביב", יריד האמנות הבינלאומית תל אביב
1979 – אגודת הציירים תל אביב, גלריית יד לבנים תל אביב
1982 – תערוכת ציירי תל אביב, פרנקפורט, גרמניה
1983 – תערוכת ציירי תל אביב, בריסל, בבלגיה
1987-90 – "7-10", מיניפרינט אינטרנשיונל טלר גלרי, פורט בקדאקואז, ספרד
1989 – "כי האדם עץ השדה", אגודת הציירים תל אביב
1990 – "תל אביב" – תערוכה כללית, אגודת הציירים תל אביב
1991 – "עץ השדה", היכל התרבות נתניה
1992 – "תנועה", היכל התרבות נתניה
1992 – "Homage to Rembrandt", אגודת הציירים תל אביב
1993 – אמנים ישראלים בני זמננו, מוזאון גראדק זגרב, קרואטיה
2003 – "סלון סתיו", גלריה על הצוק, נתניה
2004 – "חזרה לעתיד", גלריה על הצוק, נתניה
2017 – "השפם של דאלי כתום", בית האמנים חיפה
מנדוריה (באיטלקית: Manduria) היא עיר וקומונה של מחוז פוליה בנפת טאראנטו שבאיטליה.
מתגוררים בה כ-32,000 תושבים (נכון ל-2013), והיא ממוקמת 35 קילומטרים מזרחית לטאראנטו.
השם מנדוריה נחשב לנגזר משורש פרוטו-הודו-אירופי *mond-/*mend- או *mando-, שמשמעותו 'סייח'.
ישנה סברה כי הטופונים הוא ממקור מספי, וקשור לשדה הסמנטי של 'סוסים', כפי שנראה בתיאונום האילירי יופיטר מנסאנס ובאלבנית mëz-i 'סייח'.
מנדוריה או "מנדוניון" (לפי כתבי ההיסטוריון היווני והרומי פלוטרכוס) הייתה מצודה חשובה של המספים נגד טאראס.
ארכידמוס השלישי, מלך ספרטה, נהרג מתחת לחומותיה בשנת 338 לפנה"ס, בעת שהוביל את צבא טאראס.
מנדוריה מרדה נגד חניבעל, אך נכבשה בשנת 209 לפנה"ס.
פליניוס הזקן מזכיר את מנדוריה בספרו תולדות הטבע ומתאר באר עם מפלס מים קבוע בצורה מוזרה, שלא משנה כמה מים נלקחו ממנה, המפלס לא השתנה.
הבאר גם כוללת עץ שקד הגדל ממש מאמצע השפך של הבאר.
העיר נהרסה על ידי הסרצנים במאה ה-10. התושבים בנו מחדש את העיר באתר של העיר הנוכחית, אותה הם כינו קזאלנובו.
בשנת 1700 הם החזירו את השם הקדום מנדוריה.
העיר המודרנית קרובה לאתר של מנדוריה העתיקה, ושאריות נכבדות מהביצורים עדיין נראות; הן כללו קו כפול של חומות שנבנו מבלוקים מלבניים של אבן, ללא מלט, עם תעלה רחבה מקדימה.
נמצאו קברים עתיקים עם תכשיטי זהב בשנת 1886.
סמל העיר הוא באר עם עץ שקד הגדל מהמרכז, שהוזכר על ידי הסופר הרומי פליניוס הזקן בתולדות הטבע".
הבאר (הנקראת Fonte Pliniano על שם פליניוס הזקן) עדיין נראית היום בדיוק כפי שתוארה לפני כ-2,000 שנה, עם עץ השקד שעדיין צומח ממרכזה.
כנסיית האם (או קולגיאטה) שמקורה מימי הביניים אך שופצה במאה ה-16.
כנסיית סן פייטרו מנדורינו, ככל הנראה קבר הלניסטי ששונה לכנסייה במאה ה-8–9. פתוחה לביקורים רק במהלך חגיגות מסוימות.
כנסיית השילוש הקדוש (המאה ה-11/12).
יש לה חזית עם שלושה פורטלים רנסאנסיים וחלון רוזטה.
מגדל הפעמון מהמאה ה-15 מעוטר במסכות גדולות ממקור לא ידוע.
הטירה, שהייתה מקום מושבם של הנסיכים האימפריאליים משנת 1719.
קשת סנט'אנג'לו, שער לכניסה ההיסטורית.
יין פרימיטיבו די מנדוריה המקומי מיוצר מ-100% ענבי פרימיטיבו.
יין זה מתאפיין באחוז אלכוהול גבוה במיוחד – סביב 14%.
יינות המיוצרים מענבי פרימיטיבו מתאפיינים בטעמי שזיף ותבלינים, כמו זינפנדל, אך בשל סוגי הקרקע והאקלים השונים, הטעם הפירותי פחות "ריבתי", והמבנה דומה יותר ליינות עולם ישן, עם נגיעות של אדמה ותבלינים, וכן טעמים פרותיים מרוסנים.
מנדופופ (בסינית מסורתית: 華語流行音樂; בסינית מפושטת: 华语流行音乐) הוא תת-ז'אנר מוזיקלי של מוזיקה פופולרית מנדרינית, מוזיקה סינית, מוזיקה טאיוואנית , מוזיקת היפ הופ, R&B עכשווי, מוזיקת פופ, מוזיקת רוק, ג'אז ומוזיקת פולק.
כמו כן, הז'אנר הושפע משה-דאיצ'ו' , המוזיקה הפופולרית והג'אז של שאנגחאי של שנות ה-1930, אנקה, קנטופופ, פופ טאיוואני, ובמיוחד תנועת שירי הפולק בקמפוסים של שנות ה-1970. המונח, שנטבע רק בסביבות שנת 1980, מתאר גם שירים פופולריים שמבוצעים במנדרינית.
הז'אנר פופולרי בעיקר בסין (בעיקר שאנגחאי, הונג קונג, מקאו ובייג'ינג), בטאיוואן (בעיקר טאיפיי), מלזיה וסינגפור.
מנדופופ השתמש בכלי המוזיקה של מוזיקה מסורתית סינית ומוזיקה פופולרית אירופאית, לאחר ששה-דאיצ'ו' הוא מיזוג של שני הסגנונות שעליו המנדופופ מתבסס.
בין כלי המוזיקה שהשתמשו, ניתן למנות את ארהו, פיפה , סאנצ'אן , חצוצרות, כינורות, פסנתרים, גיטרות חשמליות, עוגבים אלקטרוניים , סינתיסייזרים וכלי ג'אז-סווינג תזמורתיים של תזמורות ביג בנד.
מנדי (Mandy) הוא סרט קולנוע בריטי בשחור-לבן משנת 1952 בבימויו של אלכסנדר מקנדריק , עם פיליס קלברט, טרנס מורגן, מנדי מילר וג'ק הוקינס בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הספר "The Day Is Ours" של הילדה לואיס משנת 1946.
העלילה היא על זוג צעיר שמגלה שילדתם היא חרשת אילמת ועל המשבר שהם חווים ביחס לצורת הטיפול בה.
הסרט היה מועמד לשישה פרסי פרס באפט"א לקולנוע - הסרט הטוב ביותר, הסרט הבריטי הטוב ביותר, השחקן הבריטי הטוב ביותר (ג'ק הוקינס), השחקנית הבריטית הטובה ביותר (פיליס קלברט), השחקנית הצעירות החדשות (דורותי אליסון ומנדי מילר).
הסרט העלה את המודעות לטיפול בלקויי שמיעה - אבחון מוקדם, שפת הסימנים, פתיחת בתי ספר נוספים לחירשים ועוד.
אלכסנדר מקנדריק זכה בפרס השופטים והיה מועמד לפרס אריה הזהב בפסטיבל הסרטים בוונציה.
זו ההופעה הראשונה של ג'יין אשר בקולנוע.
היא משחקת את נינה, אחת ילדות החירשות המטופלת בקבוצה עם מנדי.
כריסטין והארי גארלנד הם הורים צעירים לבתם מנדי (אמנדה).
מנדי בת שנתיים וכריסטין החרדתית שמה לב שאינה מדברת ומשכנעת את הארי שהיא גם אינה שומעת.
הארי מציע שהם יעברו לבית הוריו האמידים שם יש חדר נוסף למטפלת פרטית שתנסה ללמד את מנדי.
מנדי כעת בת שש וכריסטין רואה שאין התקדמות במצבה.
בעצת חברתה לילי, היא מבקרת בבית ספר ללקויי שמיעה, נפגשת שם עם המורה הראשי דיק סירל (ג'ק הוקינס) שמציג לפניה את התלמידים והמדריכות וגם את מייסדת בית הספר ד"ר ג'יין אליס שגם היא חירשת.
כריסטין רוצה להעבירה לפנימייה בבית הספר אבל הארי הסנוב מתנגד.
כשהם יושבים בפארק הם רואים איך ילדים מתאנים למנדי.
הוויכוח ביניהם מתעורר והארי סוטר לה.
כריס מעבירה את מנדי לבית הספר ושוכרת דירה ליד.
מנדי לא מסתדרת בפנימייה וכריסטין מעבירה אותה לטיפול יומי בהדרכת גב' סטוקטון שמצליחה להוציא ממנה הברות.
דיק מתנדב להגיע לביתם בערבים ולהמשיך ללמד את מנדי עד שהיא מצליחה לבטא את המילה "ממה" (אימא).
הקשר בין דיק לכריסטין מתהדק ומנהל בית הספר מר אקלנד ששונא את דיק, שולח לעקוב אחריהם ומודיע להארי על הקשר ביניהם.
הארי מגיע ולאחר ריב עם כריסטין הוא למעשה חוטף את מנדי לבית הוריו בלונדון.
לבסוף מגיעים דיק וכריסטין לבית המשפחה בלונדון ומתפייסים עם הארי.
הם צופים במנדי שרוצה להתקרב לקבוצת ילדים שמשחקים בכדור.
אחד הילדים שואל אותה לשמה והיא עונה - "מנדי..."
שם השחקן שם הדמות הערותפיליס קלברטכריסטין גארלנדאימאטרנס מורגןהארי גארלנדאבאמנדי מילרמנדי (אמנדה) גארלנדג'ק הוקינסדיק סירלמדריך חירשיםגודפרי טירלמר גארלנדסבאמרג'ורי פילדינגגב' גארלנדסבתאננסי פרייסד"ר ג'יין אליסמייסדת בית הספרפטרישיה פלנקטמיס קרוקטמדריכת חירשיםאדוארד צ'פמןאקלנדמנהל בית ספראלינור סמרפילדלילי טאבורידידה של כריסטיןג'יין אשרנינהתלמידה חירשתדורותי אליסוןמיס סטוקטוןמדריכת חירשים
מנדזי (מסוואהילית: mandazi או maandazi) הוא סוג של לחם מטוגן שמקורו בחוף סוואהילי.
מנדזי ידוע גם בשמות בופרוט או פאף-פאף במדינות מערב אפריקה כמו גאנה וניגריה.
מנדזי נחשב לאחת המנות העיקריות במטבח הסוואהילי, המאפיין את התושבים באזור החוף של קניה וטנזניה.
המנה פופולרית באזור עקב מאפייניה: היא נוחה להכנה, ניתן לאכול אותה בשילוב עם מזונות רבים אחרים או מטבלים שונים או סתם כחטיף בפני עצמו.
ניתן לשמור אותו ולחמם אותו לצריכה מאוחרת יותר.
מבחינת ניראות המנדזי דומה לדונאטס.
מבחינת טעם הוא מתאפיין במתיקות שניתן גם להעצים אותה על ידי תוספת של מרכיבים שונים.
עם זאת, הם בדרך כלל פחות מתוקים מדונאטס אמריקאי ומוגשים בדרך כלל ללא ציפוי כלשהו וללא אייסינג.
מבחינת צורה אפשר למצוא אותם בצורה של משולש (בדומה לסמבוסק או סמוסה) עיגול או אליפסה.
כאשר הם מבושלים, יש להם מרקם אוורירי.
שיטת הכנת המנדזי היא בישול קצר של הבצק בשמן בישול.
המרכיבים המשמשים בדרך כלל להכנת מנדזי כוללים מים, סוכר, קמח, שמרים וחלב.
חלב קוקוס מוסיף בדרך כלל גם למתיקות.
כאשר מוסיפים חלב קוקוס, מנדזי מכונים בדרך כלל מהמרי או ממרי (mahamri).
בוטנים ושקדים טחונים , בין היתר, יכולים לשמש גם כדי להוסיף טעם שונה.
לאחר הבישול, ניתן לאכול אותם חמים או לתת להם להתקרר.
הם פופולריים באזור האגמים הגדולים של אפריקה.
נוהגים להכין אותם בבוקר או בלילה שלפני האכילה כדי לאכול במהלך ארוחת הבוקר ואז לחמם שוב לארוחת הערב.
ניתן להשתמש במטבלים שונים, לרוב בטעם פירות, כדי להוסיף טעמים שונים.
ניתן לאכול מנדזי גם כקינוח לאחר ארוחה, ולעיתים קרובות הוא מוגש עם אבקת סוכר או סוכר קינמון כדי להוסיף מתיקות.
מֵנְדֵּלֵבְֿיוּם הוא יסוד מלאכותי מתכתי ורדיואקטיבי.
סמלו הכימי Md ומספרו האטומי 101. זהו היסוד ה-9 בסדרת היסודות הטרנס-אורניים.
מנדלביום נוצר לראשונה על ידי אלברט גיורסו, גלן סיבורג, ברנרד הארווי, גרגורי צ'ופין וסטנלי ג.
תומפסון בשנת 1955 במעבדות אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, במאיץ חלקיקים על ידי הפצצת 253Es בחלקיקי אלפא.
מההפצצה נוצר האיזוטופ 256Md ונייטרון חופשי, זמן מחצית חייו היה כשעה ורבע.
מקור שם היסוד הוא על שם דמיטרי מנדלייב, אשר גילה את חוק המחזוריות בכימיה ובנה את הטבלה המחזורית.
מעט מאוד ידוע על המנדלביום, שכן הוא נוצר בכמויות זעומות בניסויים.
ידוע, שבנוסף לערכיות 3 הרגילה ליסודות מסדרת האקטינידים, המנדלביום יכול להימצא גם במצב של ערכיות 2.
למנדלביום יש 15 איזוטופים רדיואקטיביים, 3 מתוכם חשובים במיוחד:
מנדלביום-257, בעל זמן מחצית חיים של 5.52 שעות.
מנדלביום-258, בעל זמן מחצית חיים של 51.5 ימים (היציב ביותר).
מנדלביום-260, בעל זמן מחצית חיים של 31.8 ימים.
לכל שאר האיזוטופים יש זמן מחצית חיים של מתחת ל-97 דקות ולרוב המוחלט זמן מחצית חיים של פחות מ-5 דקות.
האיזוטופים של מנדלביום משתרעים מ-245Md, עם משקל אטומי של , עד 260Md, עם משקל של .
רבי מנחם מֶנְדְל לֶפִין מסָטָנוב ("סָטָנוֹבֶר"; לעיתים: ממיקולאייב; בכתיב יידי: מענדל או מענדיל לעפין (סאַטאַנאָווער או מיקאָלאַיעווער), בקיצור רמ"ל; 1749, סטנוב, פודוליה, האיחוד הפולני-ליטאי – ו' בתמוז תקפ"ו, 9 ביולי 1826, טארנופול, גליציה, האימפריה האוסטרית) היה מראשוני תנועת ההשכלה היהודית בפולין, מתרגם ומחבר ספרות עממית בעברית וביידיש.
לֶפין (כנראה שיבוש של "לוין") נולד בעיירה סטנוב (Сатанів) בחבל פודוליה שבאוקראינה.
בעקבות קריאת ספר האלגברה מהמאה השבע עשרה "אלים" של יש"ר מקנדיאה החל בלימודים כלליים, מעבר ללימודים היהודיים המסורתיים.
ב-1780 עבר לעיר ברלין שבפרוסיה, ושם פגש את משה מנדלסון והתוודע לחוג המשכילים שסביבו.
לפי עצת מנדלסון תרגם לעברית את ספר הרפואה העממית "רפואות העם" מאת הרופא השווייצרי (Tissot), על פי התרגום הגרמני.
התרגום שולב בספרו "מודע לבינה" (ברלין תקמ"ט 1789), שכולל גם את "אגרות החכמה" - קובץ מכתבים על מדעי הטבע.
בשנת 1783 או 1784 התיישב בעיירה מיקולאייב, ובסיועו של הנסיך הפולני המקומי אדם צ'רטוריסקי (Adam Kazimierz Czartoryski) הדפיס ב-1794 מהדורה שנייה של ספר "רפואות העם", שבראשה הופיעו הסכמות של רבנים רבים וגם מכתב ברכה ממנדלסון..
בשנים הבאות נדד רמ"ל בערים שונות בפולין והיה בין השאר במז'יבוז', בברדיצ'ב ובוורשה.
בשנים 1788–1792 השתתף במועצה של רבנים לדיון במצב היהודים בפולין, שכונסה בסיים בוורשה.
מוורשה עבר רמ"ל לעיירה אוסטיה שבפלך מוהילב, שם התגורר באחוזתו של היהודי העשיר יהושע צייטלין, שתמך בכמה תלמידי חכמים משכילים.
הוא שימש כמורה לבניו ונכדיו של צייטלין, ובאחוזתו כתב את ספר המוסר שלו "חשבון הנפש".
ב-1792, על רקע חלוקת פולין והמהפכה הצרפתית ובעידודו של הנסיך צ'רטוריסקי, כתב לפין בצרפתית תזכיר ובו הצעה לשיפור חיי היהודים בפולין על ידי הפצת השכלה, כינון בתי ספר מתקדמים, איסור על לימודי חסידות וקבלה, הטלת מגבלות על הרבנים וכן הלאה – רעיונות מקובלים אצל אנשי תנועת ההשכלה בזמנו.
לפין לא הזדהה לגמרי עם המשכילים שבזמנו, ויצא בביקורת עליהם על שהם נבדלים מהעם, אינם שומרים מצוות ומזלזלים בהלכה.
ב-1808 עבר למרכזי ההשכלה שבגליציה, שם איבד חלק גדול מרכושו, וגם החל סובל מלקות ראייה שהגיעה עד עיוורון.
בגליציה התיידד עם אנשי הדור הבא של תנועת ההשכלה, ובהם שלמה יהודה רפפורט (שי"ר), ר' נחמן קרוכמל (רנ"ק) ויוסף פרל, והשפיע על דרכם ועל יצירתם.
הוא החל לחבר תרגום של כמה מספרי המקרא ליידיש עם ביאור עברי, ממנו נדפסו רק תרגומיו למשלי ולקהלת.
ב-1818 הוציא רמ"ל לאור בז'ולקווה ספר בשם "מסעות הים", תרגום ועיבוד של שני ספרי מסעות על פי יואכים היינריך קאמפה (Campe).
באותן שנים כתב גם חיבור אנטי-חסידי בשם "מחכימת פתי", שלא נתפרסם ונותר בכתב יד בספרייתו של יוסף פרל, עד שאבד בזמן מלחמת העולם השנייה.
החיבור השפיע רבות על יצירותיו הסאטיריות האנטי-חסידיות של פרל, "מגלה טמירין" ו"בוחן צדיק", ועל כותבים נוספים מחוגו של פרל.
עד לפטירתו עבד על יצירה שעסק בה מאז ימיו בברלין, והיא תרגום חדש לספר "מורה נבוכים" של הרמב"ם בלשון חז"ל.
רמ"ל לא ידע ערבית, ולכן הכין את התרגום (או למעשה, העיבוד) על פי התרגום הימי-ביניימי של שמואל אבן תיבון.
רמ"ל הספיק להכין לדפוס רק את שני החלקים הראשונים, וגם אותם לא הצליח להגיה כראוי מחמת עיוורונו.
בסופו של דבר נדפס רק התרגום לחלק הראשון של המורה, על ידי תלמידו וידידו של רמ"ל, מרדכי סוחוסטאוור, בז'ולקווה, לאחר מותו של רמ"ל (שנת הדפוס אינה מופיעה והיא כנראה 1831).
רמ"ל עצמו הלך לעולמו ערירי ב-9 ביולי 1826 בטארנופול (במחקר מוזכרים כמה תאריכים אחרים כתאריך מותו).
אף על פי שבזמנו היה רמ"ל מפורסם מאוד ואף היו שהחשיבו אותו כיורשו של מנדלסון, נשתכחו הוא וחיבוריו לאחר מותו.
הדבר נבע ככל הנראה מהאופי העממי של יצירתו, ואי התאמתה לרוח הכללית של חיבורי אנשי תנועת ההשכלה.
הספר "רפואות העם" הוא עממי גם בתוכנו וגם בסגנונו.
רמ"ל השתמש בו בלשון חז"ל, בין השאר בהשפעת בן עירו יצחק סטנוב, וזאת בניגוד מוחלט למקובל בספרות של תנועת ההשכלה.
הוא אף חידש מילים בעברית למונחים רפואיים, ובהן המילים חוקן, בחילה, שיעול ומילים אחרות שלא נשתמרו.
הספר היה פופולרי מאוד, וקהילות רבות בפולין ובמזרח אירופה רכשו אותו לצורך הטיפול בחולים שלהן.
תרגום ספרי המקרא ליידיש בידי רמ"ל עורר התנגדות רבה אצל אנשי תנועת ההשכלה: לא זו בלבד שהיידיש הייתה בעיניהם "ז'רגון", שפה משובשת ונמוכה, אלא גם תרגומו עמד כנגד אחד המפעלים החשובים של ההשכלה - מפעל התרגום של ספרי המקרא לגרמנית, שהחל בו מנדלסון.
אמנם כוונתו של רמ"ל לא הייתה דווקא להעלות את היידיש למדרגת שפת תרבות, אלא בעיקר להשתמש בה ככלי להפצת ההשכלה בכל שכבות העם, אך אף על פי כן לא יכלו המשכילים לקבל יצירה כזו ממי שנחשב ליורשו של מנדלסון בפולין.
משכיל בשם טוביה פדר יצא נגד רמ"ל בסאטירה עוקצנית בשם "קול מחצצים".
הוא תיאר בה שיחה דמיונית בעולם האמת בין מנדלסון ותלמידיו, ובה מתלונן מנדלסון כי אינו מבין את תרגומו של לפין ואת השפה העילגת וההמונית שבה נכתב.
אחד התלמידים, יצחק אייכל, עונה למנדלסון שרמ"ל "בז למליץ (=לכותבים בעברית מליצית, המשכילים), ובפני דובר צחות ירוק יִרק".
להגנתו של רמ"ל יצא משכיל אחר, יעקב שמואל ביק; הוא ענה לטענותיו של פדר, דיבר בשבחה של היידיש וקבע כי גם היא יכולה לשמש כלשון תרבות.
דעה כזו הייתה חריגה לגמרי בנוף המשכילי, ואכן בהמשך חייו עבר ביק ממחנה המשכילים אל החסידות.
רמ"ל עצמו לא התערב בפולמוס, אך לא המשיך להוציא לאור את התרגום אחרי שיצא התרגום לספר משלי; תרגומו לקהלת נדפס רק אחרי מותו.
במסגרת מאבקו בתנועת החסידות הוא המליץ להפיץ את ספר מטפחת ספרים בפולין.
ספרו "חשבון הנפש" הוא ספר מוסר העוסק בתיקון מידות הנפש ובחינוך עצמי.
הספר הוא למעשה עיבוד של אחד מחיבוריו של בנג'מין פרנקלין, תוך השמטת אזכור ישו וסוקרטס, התאמת ודיוק המסרים בהתאם למקורות חז"ל ורוח היהדות כפי שלפין תפס אותה.
לפין לקח מן האוטוביוגרפיה של פרנקלין את שיטת השיפור העצמי המבוססת על קביעת שלוש עשרה מידות בנפש ועבודה עצמית עליהן לפי שבועות.
כפי הנראה היה "חשבון הנפש" מיועד גם להציב אלטרנטיבה כנגד השקפות ודרכי התנהגות של החסידים בתחום ההשתלמות האישית, המוסר והתפילה.
המהדורה הראשונה של "חשבון הנפש" יצאה בלבוב ב-1808.
מאוחר יותר הושכח גם שמו של לפין עצמו בספרות של ישיבות המוסר.
אבי הלשון העברית החדשה - הלא מקראית
ההשפעה העיקרית של רמ"ל על הספרות העברית החדשה עד ימינו היא השימוש בלשון חז"ל.
בימיו הייתה זו חריגה מהנורמה המשכילית שגרסה שימוש בעברית מקראית בלבד, אך חיבתו ללשון המשנה עברה לתלמידיו מרדכי סוחוסטאוור ואליעזר צבי צווייפל, ומהם לתלמידם שלום יעקב אברמוביץ' (הוא מנדלי מוכר ספרים), שהביא למהפכה בסגנון הספרות העברית כששילב בה את לשון המשנה.
מַנְדָּלָה (בסנסקריט: मण्डल) היא סמל גאומטרי, לרוב סימטרי, המורכב מסמלים רבים.
במספר דתות מתת-היבשת ההודית וממזרח אסיה.
מנדלות משמשות לשימושים מיסטיים ומדיטטיביים.
פירוש המילה מנדלה בסנסקריט הוא "מעגל" או "מרכז".
ציורים הדומים למנדלה הופיעו בכמה תרבויות בעולם, ללא קשר ביניהן, למשל ביבשת אמריקה ובדרום אסיה.
מַנְדָּלָה מסמלת את היקום ואת נפש האדם בכל הדתות שמקורן בתת-היבשת ההודית.
ברוב ציורי המנדלה יש מרכז משמעותי, וממנו מצוירים הקשרים של הארה או מאפיינים של בודהיסטווה.
בנוסף יצויר לרוב צלב, המחלק את המנדלה לארבעה חלקים.
ישנן תרבויות, בהן המנדלה מייצגת את המערכת שעל בסיסה מתקיימת ויזואליזציה של המדיטציה.
בנוסף לכך היא מסמלת מקום מקודש וסגור, טוטאליות, את המיקרוקוסמוס, אינטליגנציה קוסמית ואינטגרציה.
חמש נקודות אלו מייצגות, בין השאר, חמישה אלמנטים, הקשורים באישיותו של האדם, או את חמשת בודהות.
בנוסף הן מייצגות בהינדואיזם את חמש ה'משפחות', המקבילות לחמש הפנים של שיווה: המערב - לבן ,Sadyojāta (שם של שיווה, בריאה): צפון - צהוב ,Vāmadeva (שימור); דרום - שחור ,Aghora (התפרקות/התחדשות); מזרח - אדום ,Tatpuruṣa (הסתרת החסד); המרכז - ירוק, הפנים של Īśāna (גילוי החסד, הכוח היצירתי).
בתכנון מקדשים הינדואים מקובל לבנותם כמנדלה, ומסמל את היקום ברמות שונות.
כמו כן, במבנה שערים או דלתות לארבע נקודות חשובות, המקבילות למספר הנקודות הקיימות סביב מרכז המנדלה.
המנדלה בטיבט מצוירת בעזרת גרגרי חול צבעוניים.
גם ביהדות ניתן למצוא רמז למקור זה:
פעמים רבות, אצל ילדים וכן אצל אלו שאינם מתחילים את הציור בעזרת רישום, ציורים יתחילו בנקודת מרכז וממנה ייצאו לצדדים.
ממשילים זאת לנפשו של האדם עצמו, בה יש מרכז וממנו מסתעפת התודעה.
יונג ראה במנדלה ייצוג של ארכיטיפ העצמי, וכלי להשגת שלמות של האישיות.
העיגול התוחם את המנדלה מסמל את גבולות העצמי והאזור שמחוץ למנדלה מייצג את הסביבה והעולם שבחוץ.
המנדלה נועדה לסייע בטיפול במצבים פסיכולוגים, בתסמינים והפרעות.
חלק מהמטפלים באמנות רואים במנדלה כלי יסודי למודעות עצמית, פתרון קונפליקטים, וכלי תשתיתי לטכניקות טיפול אחרות במגוון מצבים.
המנדלה יכולה להיות אמצעי אמנותי בציור או באמצעות תבנית מוכנה לצביעה, כביטוי של יצירה אישית.
בנוסף, משמשת המנדלה ככלי במצבים שונים:
כפי שמתורגל על ידי נזירים בטיבט.
במקרים אלו המנדלה תהיה מורכבת מחול ותפורק בתום העשייה.
מנדלבאום בלש פרטי היא קומדיית מצבים בהפקת טדי יזמות והפקות, ששודרה בערוץ הילדים ובערוץ לוגי.
העונה הראשונה שודרה בערוץ הילדים בשנת 2009, והשנייה שודרה בערוץ לוגי ב־2010. ב־30 במאי 2019 הסדרה ירדה משירות ה-VOD של HOT.
הסדרה זמינה במלואה בשירותי הטלוויזיה פרטנר TV, סלקום tv, FreeTV ו-BIGI.
עונה ראשונה: פרקים 25-1 (25 פרקי עלילה)
מספר הפרק(בסדרה)מספר הפרק(בעונה)שם הפרק11אקשן!22למבורגיני33תוכי44גוטמן55סינמה בלש66הצילום77הכל כתוב88סיפור מדליק99תופעת לוואי1010ספוטניק1111היהלום שבכתר1212חייב לזכור!1313לרקוד!1414פורצלמן1515אגריפס1616קצר1717צמחוני נגד מנדלבאום, שוב1818דו פרצופי1919לא רוצה לזמביה2020הרוצח נמצא בחדר2121המלון של פולטין2222לכל הרוחות2323האיש שלא ידע יותר מדי2424בונוס2525חפרפרות
מספר הפרק(בסדרה)מספר הפרק(בעונה)שם הפרק261מרוץ לאחור272הסופר283לילה באופרה294חייזרים305לוצי316אומנות מודרנית327כל החיות מיטונפות338קומדיה3491003510ביער ביער3611פולישוק פולישוק פולישוק3712נער החידות מפ"ת3813סוהר!!!3914לוטו4015פאנצ'סטור4116שיפרה
גלית "גאלה" וולפסון, בתו של ניצב וולפסון, החליטה לפתוח משרד חקירות.
היא מצרפת אליה את ידידה הוותיק, אסף לוין, צלם במקצועו ואת פאוקר שלוש, איש מחשבים שממנו שכרה את הבניין.
פאוקר מתאהב בגאלה ועובד בשבילה בלי לקבל משכורת.
לאחר שגאלה אינה זוכה באמון מסביבתה עקב מינה, גילה ויופייה, היא מחליטה לחפש אדם אשר יחשבו שהוא הבלש, ואולי כך המשרד יצליח יותר.
היא מוצאת את גרי בלשכת התעסוקה, ומחליטה להעסיקו ליום אחד עד שהיא תתפרסם.
לאחר שהם פותרים בהצלחה את תעלומת השרשרת הגנובה של עדי הימלבלוי, גאלה מבינה שגרי הוא לא מה שהיא חשבה.
גאלה מנסה לפטר אותו מספר פעמים, אך היא לבסוף מחזירה אותו מכיוון שללא גרי אף אדם לא שוכר את שירותיהם.
בפרק הראשון נאמר שמשרד החקירות נמצא ברחוב בייקר 22 ב' (פרפרזה לרחוב בייקר 221 ב' של שרלוק הולמס).
בפרק האחרון של העונה השנייה, גרי פוגש את בת דודתה מדרגה שנייה של גאלה, אשר קוראים לה שפרה, בדומה לאשתו של גרי.
גרי מתאהב בשפרה, אולם הוא לא יודע שהכל היה תרמית של שפרה כדי שגרי יעבוד במשרד החקירות שלה ולא של גאלה, בטענה שהוא לקח 50% מהלקוחות שלה.
קיימת שאלה לא פתורה שלא התקבלה עליה תשובה בסוף הסדרה: האם גרי יעבוד עם שפרה או שיישאר לעבוד עם גאלה?
גרשון "גרי" מנדלבאום (יניב פולישוק): לאחר שהסתיימה העונה החמישית של "הפיג'מות", גרי נמצא ללא עבודה.
הוא קיבל את הצעתה של גאלה לעבוד במשרד החקירות, והפך לבלש פרטי מצליח, אך רק כלפי חוץ, מכיוון שלמעשה גאלה היא הבלשית האמיתית.
הוא אוהב את העבודה הזאת אבל שונא את הסדרה ומקווה שזה ייגמר.
הרבה אנשים בסדרה חושבים שהוא מוזר, טיפש וילדותי.
הוא נוהג להגיד: "למה?" כשהוא מתוסכל, ו"ניניני", כשהוא מציק למישהו.
הוא מתעב את אשתו שפרה, המוצגת ברוב הפרקים באור שלילי, ואת צמחוני, יריבו הוותיק מימי בית הספר היסודי הס בפתח תקווה, שאף מנסה להרוג אותו.
הוא אוהב להוציא את תסכוליו מול המראה בחדר החקירות, אולם הוא לא יודע שמהצד השני יש חלון דרכו ניתן לראות כל מה שקורה בצד השני, וחברי המשרד מנצלים זאת לרעה.
הוא לא מודע לכך מכיוון שהם אמרו שיש בחדר מטבחון, והוא נשבע לא להיכנס למטבחים לאחר "הפיג'מות".
גרי הוא היחיד בסדרה ששובר את הקיר הרביעי ואת המראה בחדר החקירות, בעוד ששאר השחקנים לא מודעים להיותם חלק מסדרה.
גלית "גאלה" וולפסון (גאלה קוגן): בתו של ניצב וולפסון, שוטר במשטרת ישראל.
עקב כך שהיא אישה צעירה ויפה, אף אחד לא נותן בה אמון.
היא פונה אל גרי מנדלבאום, שיעזור לה במשרד החקירות וייצג אותו, מה שמתברר כהחלטה נבונה.
למעשה, היא הבוס והמוח שפותר את התעלומות, וגרי הוא שזוכה בקרדיט ופרסום.
פאוקר שלוש (ליאור פאוקר): הבעלים של הבניין בו יושב משרד החקירות של גאלה.
הוא תמיד במשרד ועוזר לצוות בפרטים טכניים, ואף ממציא לגרי גאדג'טים שונים (גרי נוהג לכנות אותם "שליפציקים").
המציא בצעירותו תוכנה אשר סיפקה לו כסף.
מאוהב בגאלה ובפרקים אחדים רואים את היריבות בינו לבין אסף על מי שיהיה בחיר ליבה.
הופיע באחד הפרקים בעונה השישית של "הפיג'מות".
באחד הפרקים, הופיע תחת שמו האמיתי - ליאור פאוקר.
אסף לוין (אסף בן שמעון): צלם.
מכין סרט תיעודי על גאלה ועל הפיכתה לחוקרת פרטית.
בנוסף לכך, הוא גם הצלם של המשרד.
הוא מאוהב בגאלה וידיד ותיק שלה, ורב עם פאוקר על מי שיזכה באהבתה.
אבא "ניצב" וולפסון (שלום שמואלוב): אבא של גאלה וזיו וניצב במשטרה.
הוא לא מרוצה מהפיכתה של גאלה לחוקרת פרטית ותמיד טוען כי היא צריכה לעבוד במשהו אחר.
הוא שחצן שנוהג להציק לעוזרו כהן.
בעקבות כך שגאלה שוכרת את גרי, הוא חושב שהיא העוזרת האישית של גרי, וגם מכך הוא לא מרוצה.
כאשר הוא עוצר מישהו, הוא נוהג להגיד "עצור לא לזוז אתה מוקף.
כל מה שתגיד רק יעצבן אותי יותר".
כהן (אדר אשתר): העוזר של ניצב וולפסון, עובד במשטרת ישראל.
זיו וולפסון (יונתן פינק): בנו של ניצב וולפסון ואחיה הצעיר של גאלה, אשר נוטה להציק לכולם ולעצבן את כולם.
שחקן תפקיד עונה מס' פרקים הערות שמחה ברבירו מנהל חנות תכשיטים ראשונה 1 הופיע בפרק "אקשן!".
עדי הימלבלוי ראשונה 1 הופיעה בפרק "אקשן!".קלים קמנקוראשונה1עבריין, הופיע בפרק "אקשן!".
יורם יוספסברג שלישיית זורקין ראשונה 1 הופיע בפרק "גוטמן".
אבי פניני אברהם צלניק ראשונה 1 הופיע בפרק "סינמה בלש".
רובי דואניאס עצמו/סלבה הליצן ראשונה/שנייה 3 הופיע כמופיע בהופעות קמאו בפרק "סוהר", וכבמאי בפרק "סינמה בלש"
בנוסף הופיע בתור הליצן סלבה בפרק "ספוטניק".
חיים זנאתי ג'מאל פאשה הרביעי ראשונה 1 הופיע בפרק "הכול כתוב".
רון אהרונסון ראשונה 1 הופיע בפרק "הכול כתוב".
עודד פז ראשונה/שנייה 3 שחקן ראשי מ"הפיג'מות", הופיע בפרקים "חייב לזכור", "חפרפרות" ו"כל החיות מיטונפות".
דון לני גבאי טניה אוקשטיין (פרודיה על אניה בוקשטיין) ראשונה/שנייה 2 שחקנית טלוויזיה, הופיעה בפרקים "לוצי" ו"לרקוד".
ידידיה ויטל דן רנקר (פרודיה על רן דנקר) ראשונה 1 שחקן טלוויזיה, הופיע בפרק "לרקוד".
טל מוסרי ראשונה/שנייה 2 הופיע בפרקים "לרקוד" ו"לוטו".
ניר רון שמעון צמחוני ראשונה 1 דמות אורחת מ"הפיג'מות", הופיע בפרק "צמחוני נגד מנדלבאום שוב".
מירב פלדמן גברת אריקסון ראשונה 1 הופיעה בפרק "לא רוצה לזמביה".איתי זבולוןהבאטלרראשונה1הופיע בפרק "הרוצח נמצא בחדר".
תום אבני נועז סלע ראשונה 1 אהבתה הראשונה של גאלה, הופיע בפרק "המלון של פולטקין".
קובי פרג' ראשונה 1 שחקן ראשי מ"הפיג'מות", הופיע בפרק "חפרפרות".
אילן רוזנפלד ראשונה 1 שחקן ראשי מ"הפיג'מות", הופיע בפרק "חפרפרות".
חיים אוסדון דוד חיים שנייה 1 הופיע כ"דוד חיים" בפרק "כל החיות מיטונפות".
מוטי רז שנייה 1 הבמאי של דוד חיים, הופיע בפרק "כול החיות מיטונפות".
אלי קרן-אסף רוני מנדלבאום שנייה 1 בתו של גרי מהפיג'מות, הופיעה בפרק "קומדיה".
דני לשמן דוד הנח"ש שנייה 1 הופיע בפרק "ביער ביער".מלי פולישוק-בלוךשנייה1חברת כנסת, הופיעה בפרק "פולישוק פולישוק פולישוק".
אתי פולישוק שנייה 1 רקדנית, הופיעה בפרק "פולישוק פולישוק פולישוק".
ימית סול שנייה 1 שחקנית מ"הפיג'מות", הופיעה כפסיכולוגית בפרק "לוטו".מיכל ינאישנייה1שפרה, הופיעה בפרק "שפרה".
"מנדלבאום בלש פרטי" היא ספין אוף של הסדרה המצליחה "הפיג'מות", ומתמקדת במעלליו של גרי מנדלבאום (יניב פולישוק) לאחר שהצטרף לצוות חקירות.
הפרק "תעלומת הטמגוצ'י" ששודר בעונה החמישית של הסדרה "הפיג'מות", ממנו נבע הרעיון ליצור את הסדרה.
פרק זה עוסק במעלליו של גרי מנדלבאום, שההמבורגריה שבעלותו נסגרה בעקבות בעיות בריאות.
גרי מחפש עבודה חלופית ומחליט להיות בלש פרטי לאחר שדנה ביקשה ממנו למצוא את הטמגוצ'י שלה שאבד.
גרי, שלא יודע מה זה טמגוצ'י, מוצא אותו בטעות אבל לא מחזיר אותו לדנה, ולבסוף נותן אותו לפקיד במשרד הבריאות כדי לקבל את רישיון העסק שלו בחזרה.
בפרק האחרון של העונה הראשונה בשם "החפרפרת", חברי "הפיג'מות" (אילן רוזנפלד, קובי פרג' ועודד פז) מגיעים לקחת את גרי חזרה לסדרה "הפיג'מות" ומציקים לו עד שיסכים.
בפרק הראשון של העונה השנייה, גרי חוזר למשרד לאחר שסיים את צילומי העונה השישית של "הפיג'מות".
שיר הפתיח של הסדרה, "ממש כמו כולם", נכתב על ידי התסריטאי רובי דואניאס והולחן ועובד על ידי המוזיקאי טל ירדני.
את השיר מבצעת השחקנית אפי בן ישראל, ואחד מהנגנים שהתלוו אליה הוא הסקסופוניסט פטר ורטהיימר.
מיקס השיר עובד על ידי יובל סגל.
העונה הראשונה שודרה בערוץ הילדים (לאחר העונה החמישית של הפיג'מות) והעונה השנייה של הסדרה שודרה בערוץ לוגי.
בעקבות כך, עלילת הסדרה השתנתה כך שתציג נושאים מתחומי לימוד שונים, כמו התיאטרון ביוון העתיקה ונושאים נוספים.
בדומה לסדרה אחרת שהופקה על ידי ערוץ לוגי, "המובילים", גם כאן הדמויות מספרות זו לזו על עובדות מדעיות או היסטוריות, גם אם אין בכך צורך במובן העלילתי של הפרק.
עונה פרקים שידור מקורי ראשון שידור מקורי אחרון ערוץ 1 25 4 במאי 200910 ביוני 2009ערוץ הילדים21617 באוקטובר 20107 בנובמבר 2010ערוץ לוגי
פרקי הספיישל ששודרו לאורך הסדרה הם הפרקים שבהם הופיעו דמויות מהפיג'מות, סדרת המקור של סדרה זו.
פרקי הספיישל ששודרו לאורך הסדרה משתי עונותיה היו "חייב לזכור", "צמחוני נגד מנדלבאום שוב", "חפרפרות", "קומדיה", "לוטו" ו"כל החיות מיטונפות".
מנדל רוזנבאום (תקמ"ד, 1783 - תרכ"ט, 1868) היה בנו של הדיין מתילהיים, רבי יצחק אריה ליב איצק ליב רוזנבאום.
שימש כראש הקהל בווירצבורג שבחבל פרנקוניה הבווארית.
מנדל רוזנבאום נולד בשנת התקמ"ד (1783) בעיירה תיילהיים שבמדינת בוואריה שבדרום גרמניה (במשפחתו שמרו על "מנהג בני דרייפוס" - המנהג שרווח במשפחות אחדות בגרמניה לסעוד בסוכה בשמיני עצרת רק ביום אך לא בליל שמיני עצרת).
עד גיל שמונה עשרה התמקד בלימוד תורה.
בגיל עשרים נשא אישה, החל לעסוק במסחר והתעשר.
הוא החזיק בביתו על חשבונו צעירים שעסקו בתורה יומם ולילה והיה לומד עמם שיעורים קבועים.
הרב אליעזר ברגמן שלימים הפך לחתנו, נשלח אליו בידי הרב אברהם בינג כדי לשמש מורה פרטי לילדיו.
רוזנבאום נפטר בראשית שנת תרכ"ט (1868) בצל שעל המיין (Zell am Main).
רוזנבאום היה שתדלן של יהודי בוואריה ועמד בראשם, היה נחשב בין שרי ויועצי לודוויג הראשון, מלך בוואריה ובנו המלך מקסימיליאן השני, שכיבדוהו ואף כינוהו בתואר החשמן היהודי.
רוזנבאום עשה רושם גם על מקסמיליאן יוסף עצמו, ובהשתדלותו בוטלו כמה גזירות שהוטלו על יהודי המדינה.
מלאכי, תלפיות שנה ו' גיליון א-ב).
כשהחלה תנועת הרפורמים להתפשט בגרמניה התייצב רוזנבאום נגדה, ונטרל את השפעת הרפורמים בקהילת וירצבורג להציב רפורמי כרב לאחר פטירת רבה הרב אברהם בינג והושיב במקומו את הרב יצחק דוב הלוי במברגר.
רוזנבאום מוזכר גם כשר האוצר של לואיטפולד, הנסיך העוצר של בוואריה.
בשנת ה'תקע"ט פרצו מהומות דמים בווירצבורג שנודעו בשם פרעות הפ-הפ והיהודים נאלצו לגלות מהעיר, כשבין הגולים היו רבי מנדיל והאחים רוזנטל שרכשו מנזר עזוב ובנו שם, בית כנסת, בית מדרש, בית מלאכה, וטחנת מים.
כן התקינו שם מקוה לתועלת הגולים, וכך קמה הקהילה היהודית בעיר צעהל, במרחק חמישה ק"מ מווירצבורג.
היה חותנו של רבי אליעזר ברגמן, ממייסדי כולל הו"ד, ומתוך יומנו של ברגמן נראה שגם חותנו רבי מנדיל התכונן לעלות לארץ ישראל.
אברהם גרינבאום, שקנה בשנת 1884 את המגרש שעליו הוקם בית החולים שערי צדק היה נשוי לנכדתו והתחנך בבית נכדו של רוזנבאום, הרב הילה וכסלר.
בשנת 1921 נפטר גרינבאום במהלך ביקור נוסף בארץ ישראל, והוא נקבר בהר הזיתים.
אחד מניניו הרבים של גרינבאום הוא פרופ' אהרן קלרמן, נשיא מכללת צפת לשעבר.
מנדל פינלס נולד בטיסמניץ שבגליציה ובהמשך עבר לעיר ברודי, שבה חונך לפי המסורת החסידית.
הוא התחתן כשהיה בן 15. מברודי המשיך לאודסה, שם היה איש עסקים, אולם בגלל מלחמת קרים עזב את אודסה ועבר לגאלאץ.
בגאלאץ התפרסם, בין היתר בכתביו בעברית ובמיוחד בספר "דרכה של תורה", שיצא לאור בווינה ב-1861. בספר זה ניתח פינלס והישווה בין טקסטים של התלמוד וטקסטים של המשנה, מצא אי התאמות וטען לבכורת הגרסה המשנאית.
פינלס לא תקף את התלמוד עצמו, אך התפלמס עם החברה היהודית המסורתית שהתייחסה לטקסטים אלה בחרדת קודש.
הוא התפלמס גם עם רפורמיסטים קיצוניים דוגמת אברהם גייגר, יהושע השל שור ואברהם קרוכמל (בנו של רנ"ק) והכריז על עצמו כהולך בדרכם של הרמב"ם ושל רנ"ק.
בנוסף להשכלתו הרבנית היו לפינלס ידיעות גם במדע המודרני של תקופתו, ידיעות שרכש כאוטודידקט ובעזרתן הוסיף לספרו פרק על האסטרונומיה וחישוב מועדי הפסח והפסחא.
הופעת ספרו הביאה לתגובות ובהן הספר "כך היא דרכה של תורה", ספר תשובה שכתב בנקאי בן העיר יאשי בשם משה ולדברג (Moses Waldberg), גיסו של מנדל פינלס, שעסק בלימודי יהדות.
בנו, שמואל, הצטרף לאביו בגאלאץ, לאחר סיום לימודי התיכון בברודי ובהמשך היה מנהיג התנועה הציונית הרומנית.
נון עלה לארץ ישראל מדבינסק שבלטביה בשנת 1940. לאחר עלייתו למד שנה אחת באוניברסיטה העברית בהנחייתו של פרופסור בנימין מזר.
לאחר שעזב את לימודיו החל לעבוד כדייג באגם החולה, ומשם עבר כעבור זמן קצר לקיבוץ עין גב, שנוסד שנים מעטות קודם לכן בחופה המזרחי של הכנרת.
כחבר הקיבוץ עבד במשך שנים רבות כדייג ואחר כך כגזבר חברת השיט של הקיבוץ.
בהשפעת עיסוקו כדייג עברת את שמו מניישטט לנון.
במקביל לעבודתו עסק נון בחקר הארכאולוגיה לחופי הכנרת ובחקר הכנרת עצמה.
בין היתר נזקפת לזכותו חשיפת המנזר בכורסי, שבו על פי המסורת הנוצרית חולל ישו את "נס החזירים".
כן חשף נון 14 נמלים עתיקים לחופי הכנרת.
חלק מן הממצאים שחשף לאורך השנים מוצגים ב"מוזיאון העוגנים", שנוסד ב-1993 בקיבוץ עין גב.
נון קבע ממצאים גם באשר לתנודות מפלס המים בכנרת לאורך ההיסטוריה.
נפטר בעין גב ב-10 במרץ 2010, והובא למנוחות בבית העלמין שבקיבוץ.
נון, שהיה בעיקרו של דבר אוטודידקט, פרסם לאורך השנים מונוגרפיות ומאמרים רבים וכן שני ספרים:
מנדל פורטוגלי (1888, בסרביה – 13 בינואר 1917, ארץ ישראל) היה מאנשי העלייה השנייה, ממייסדי ארגון בר גיורא, ממנהיגי השומר.
נולד בשנת 1888 בקלרש שבבסרביה, שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית.
בן בכור למשפחה ממגורשי ספרד, אביו זאב (וולויל) פורטוגייז ואמו עטרה (קריינדל) לבית ברויטמן.
הוא למד בחדר ובשנת 1899 למד בבית ספר לסוחרים בקישינב.
הוא נידון לשלוש שנים של עבודות פרך בסיביר לאחר שהשתתף בקבוצה אשר חתרה כנגד שלטון הצאר ברוסיה, מתוכן ריצה שנתיים עד שקיבל חנינה.
הוא הצטרף לפועלי ציון ועבד כמורה למתמטיקה.
עם פרוץ הפוגרום בשנת 1905, השתתף יחד עם ישראל גלעדי ב"בהגנה העצמית" בקלרש.
הוא הגיע לארץ ישראל לאחר שברח מהמשטרה הרוסית שחיפשה אותו, ולאחר מכן הגיעה גם משפחתו לארץ.
פורטוגלי היה ממייסדי ארגון השמירה בר גיורא והשומר.
בין היתר, חי תקופות מסוימות בסג'רה ובמסחה, ולימים חי עם משפחתו במרחביה.
בשנת 1917, לאחר שחזר משמירה לביתו שהיה בבית-גן, נפל אקדחו והוא נפצע קשות מפליטת כדור וכעבור מספר ימים נפטר.
קבור לצד אשתו טובה (אחותו של מרדכי יגאל) בבית העלמין של כפר גלעדי.
הותיר שני בנים, בשם אברהם ויזרעאל.
– 5 בפברואר 1938) היה בעל בית מרקחת בשכונת מאה שערים, כתב בעיתוניו של אליעזר בן-יהודה "השקפה" ו"הצבי", אשר שימש גם כסוכן עבור המשטרה העות'מאנית, ומאוחר יותר עבור המשטרה הבריטית בירושלים.
מנדל קרמר נולד במינסק שברוסיה הלבנה, בתחום המושב היהודי של רוסיה (כיום בירת בלארוס).
עלה לארץ עם משפחתו בילדותו, בשנת 1873 והתחנך בישיבת 'עץ חיים'.
השתכן בשכונת מאה שערים בירושלים וב-1890 פתח בקומת הקרקע של ביתו בית מרקחת.
במקביל לעבודתו כרוקח, היה מקורב לראשי השלטון הצבאי העות'מאני בירושלים, ועבד כסוכן עבור המשטרה העות'מאנית.
במהלך ביקורו של בנימין זאב הרצל בארץ ישראל בשנת 1898, מונה קרמר להיות מלווהו מטעם השלטונות, כאשר בכיסו היה צו מעצר כנגד הרצל לשימוש במקרה שיתעוררו מהומות.
הרצל לא התקשה לזהות את הסוכן שעקב אחריו, והוא מזכיר אותו ביומניו.
עם זאת, כפי הנראה קרמר סייע להרצל יותר מאשר הפריע למטרותיו.
לאחר המפגש בין הרצל והקיסר בירושלים, כאשר מנעו חיילים טורקים מהרצל להמשיך במסעו, שוחח עמם קרמר ובעקבות זאת ניאותו החיילים לאפשר את המשך המסע.
מאוחר יותר אף העניק קרמר מתנת מזכרת להרצל.
החל משנת 1903 שימש כתב עבור העיתון "השקפה", בו היה ממונה על הטור "השבוע", שתיאר אירועים בירושלים, ובמיוחד ידיעות על ראשי השלטון העות'מאני בעיר, ומאוחר יותר שימש כתב "הצבי".
במסגרת תפקידו היה ממונה על תרגום העיתונים היהודיים עבור השלטון העות'מאני.
העיתונאי איתמר בן-אב"י כתב אודותיו: "לדעתי, לא היה איש רע בטבעו, ולפעמים עשה גם טובות.
לפעמים ניסה גם להחביא ולהסתיר מעיני הרשות דברים שעלולים היו להמיט אסון על כותבי המאמרים...
תביעתו העיקרית של סוכן זה בעד ידידותו היתה, לפרסם את ידיעותיו בעיתון בשמו המלא או בראשי תיבות".
קרמר המשיך לשמש כסוכן עבור המשטרה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
עם זאת, היה מוסר מידע גם בכיוון ההפוך, כלומר על תנועות וכוונות של השלטונות העות'מאנים ביחס ליישוב היהודי.
כך לדוגמה, כאשר נודע לו על כוונת המושל אחמד ג'מאל פאשה לאסור את מנהל בנק אפ"ק, פנה אל המנהל באישון לילה, והבריח אותו ליריחו.
בכך, ככל הנראה, הציל את חייו.
לאחר מלחמת העולם הראשונה עבד עבור המשטרה הבריטית, עד כשנה לפני מותו.
דוד תדהר כותב שבתקופת המנדט הבריטי לא היה קרמר פקיד רשמי אך היה מקבל 6 לא"י לחודש ל'הוצאות שונות של המשטרה'.
תדהר מציין ש"כדי שהקהל ידע ויקבל את הרושם שהוא פקיד "חשוב" היה יושב בכל בוקר על כיסא, שהיה מעמיד על המדרכה ליד חנות הבגדים "ספיר את ווייט" ברחוב יפו בירושלים, ושם היה מעיין בעיתונים, כדי שהקהל העובר שם יראה איך הוא מסמן בעיפרון האדום את הכתוב בעיתון...
כאילו כל המשטרה הייתה תלויה בו...
בו בזמן שבמרכז המשטרה במגרש הרוסים, ישב מתרגם מומחה, צבי רוזן, עם עוזרים...".
תדהר גם מציין שזמן מה לאחר מינוי של תדהר כמפקד המשטרה בעיר החדשה בירושלים (1921) הוא עצר את מנדל קרמר, שהיה אז "כבן שבעים ומעלה - אדם נמוך בעל כרס גדולה", בעברות של שחיתות ומירמה, ואולם בלחץ קצינים אנגלים בכירים קרמר שוחרר.
קרמר אף תואר כ"שומר ראש" של הנציב העליון הרברט סמואל, תפקיד שלא תאם את גילו ומבנה גופו העגלגל.
בזיכרון הקולקטיבי של היישוב וישראל נודע קרמר כאישיות שלילית – כ"מוֹסֵר", בעיקר בזכות אזכורו ביומניו של הרצל, וכן בשל שמועות אודות סחיטת יהודים שהועמדו לשירות צבאי בצבא העות'מאני בזמן מלחמת העולם הראשונה, בתמורה לדמי שתיקה מצדו.
מאידך ידוע גם שקרמר פעל במספר מקרים בהשתדלות לטובת יהודים אל מול השלטונות העות'מאניים.
קרמר עצמו טרח לעטוף את דמותו ופעילותו במעטה מסתורין, וכפי הנראה חרושת השמועות סביבו שירתה את מטרותיו.
השער הסמוך לביתו בשכונת מאה שערים זכה לכינוי "השער של מנדל קרמר".
בנו נתן קרמר היה קצין משטרה, אשר שימש בין השאר מפקד משטרת תל אביב ומשטרת אזור פתח תקווה.
מֶנדֶל פְּייֶקַאז' (Piekarz; 1922 – 21 באוגוסט 2011) היה היסטוריון ישראלי, חוקר החסידות והשואה.
את מרבית עבודתו ביצע כחוקר במוסד "יד ושם".
בשנת 2004 זכה בפרס ביאליק לחכמת ישראל מטעם עיריית תל אביב.
מנדל פייקאז' נולד בעיירה פּוּלְטוּסְק שבמחוז ורשה בפולין.
למד ב"חדר" ובישיבת נובהרדוק, אך בשלב כלשהו בחייו נטש את הדת.
בזמן מלחמת העולם השנייה נמלט מהנאצים לברית המועצות, ולאחר מכן שב לפולין.
בשנת 1947 העפיל לארץ ישראל באוניית המעפילים "אקסודוס" שיצאה מחופי דרום צרפת ב-11 ביולי.
שירת בצבא ועד שנת 1954 היה חבר בקיבוץ גלאון.
בשנת 1954 החל את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים בחוגים ליידיש ולספרות עברית.
עם מוריו נמנו דב סדן וישעיה תשבי, שבהדרכתו גם כתב את הדוקטורט.
משנת 1958 ועד לפרישתו לגמלאות עבד ב"יד ושם".
פייקאז' הוכר בזכות מחקריו הרבים בהיסטוריה של יהודי מזרח אירופה בעת החדשה.
אחד ממחקריו עסק ביציאת האדמו"ר מבעלז מהונגריה.
פייקאז' טען, בהסתמך על מקורות שונים, כי האדמו"ר, ורבנים אחרים, נמלטו במהלך השואה מהונגריה, והשאירו את "צאן מרעיתם" לטבח.
טענה זו עוררה מתנגדים, שהגיבו לטענותיו.
מחקריו התרכזו בעיקר בחקר חייו של ר' נחמן מברסלב ומשנתו, שורשי החסידות בספרות המוסר, וחסידות פולין בין שתי מלחמות עולם ובעיקר בתקופת השואה.
ערך וההדיר את מחקריו של יוסף וייס ב"מחקרים בחסידות ברסלב" בהוצאת מוסד ביאליק.
ביקר בחריפות במאמרו 'הנחמנידע ו"תיקון הלב": פנחס שדה והתעניינותו הסלפנית בר' נחמן מברסלב' את האנתולוגיה "תיקון הלב" של פנחס שדה.
חסידות ברסלב: פרקים בחיי מחוללה ובכתביה מהדורה מורחבת, ירושלים: מוסד ביאליק, תשל"ב.
ספרות העדות על השואה כמקור היסטורי, ושלוש תגובות חסידיות בארצות השואה, ירושלים: מוסד ביאליק תשס"ג.
השואה והגבורה באספקלריה של העיתונות העברית, א-ד, ירושלים: יד ושם, תשכ"ז.
השואה וספיחיה בספרים העבריים שיצאו לאור בשנים 1933–1972, א-ב, ירושלים: יד ושם, תשל"ד.
בימי צמיחת החסידות - מגמות רעיוניות בספרי דרוש ומוסר, ירושלים, תשל"ח.
השואה וספיחיה באספקלריית כתבי-עת עבריים : ביבליוגרפיה, ירושלים: יד ושם, תשל"ט.
התעודה החסידית הספרותית האחרונה על אדמת פולין, ירושלים: יד ושם, תשל"ט.
חסידות פולין: מגמות רעיוניות בין שתי המלחמות ובגזרות ת"ש-תש"ה ("השואה"), ירושלים: מוסד ביאליק, תש"ן 1990.
בין אידאולוגיה למציאות: ענווה, אַיִן, ביטול ממציאות ודביקות במחשבתם של ראשי החסידות, ירושלים, תשנ"ד.
ההנהגה החסידית: סמכות ואמונת צדיקים באספקלריית ספרותה של החסידות, ירושלים: מוסד ביאליק, תשנ"ט.
יוסף וייס, מחקרים בחסידות ברסלב; ערך וההדיר מ.
פייקאז', ירושלים: מוסד ביאליק, תשל"ה 1974.
מנחם מֶנדל סְטָבוֹרוֹבְסקי (Mendel Stavorovsky; 27 בדצמבר 1921 – 13 בנובמבר 1983) היה רופא כירורג ישראלי, מנהל מחלקה כירורגית ג' וכירורגית כלי-דם בבית החולים איכילוב, פרופסור לכירורגיה, מראשוני העוסקים בתחום כירורגיית כלי הדם בישראל.
מנדל סטבורובסקי נולד בגרודנו שבפולין לחנוך וגולדה סטבורובסקי (לבית קוצובסקי), אח למרדכי (נולד ב-1918) ונכדו של הרב שמואל סטבורובסקי.
סיים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה "תרבות" בגרודנו.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ברח לקאזאן שבברית המועצות, שם סיים לימודים בפקולטה לרפואה ב-אוניברסיטת קאזאן, (1945).
לאחר סיום לימודיו עבד כשנתיים בבית חולים צבאי, תחת הכירורג הראשי גנרל פרופ' סוקולוב.
בשנת 1947 הצליח לעזוב את ברית המועצות, התעכב כשנה בפולין, שם חיפש את בני משפחתו, אך גילה שרובם נספו בשואה.
אמו גולדה נרצחה בגטו ורשה באביב, 1943. בתמונת הילד היהודי מגטו ורשה, שהפכה לאחת התמונות המפורסמות מהשואה, עומדת גולדה מאחורי הילד עם הקסקט.
נכדתה, בתו הצעירה של סטבורובסקי הקרויה על שמה, ד"ר זהבה סטבורובסקי רופאה בכירה בבית החולים איכילוב.
סטבורובסקי עבד כשנה בבית חולים בולבז'יך, שם הכיר את אסתר (טושה), ילידת העיירה בילגוריי שבפולין, שהייתה אחות אחראית בכירורגיה תחת הנהלתו של ד"ר שפילמן.
בשנת 1948 הגיעו בני הזוג סטבורובסקי לארץ ישראל, בנתיבי תנועת הבריחה ובאנייה "גלילה".
במשך מספר חודשים עבד ללא תשלום בבית חולים רמב"ם אצל פרופ' דוד ארליק.
לאחר מכן עבר לתל אביב והחל לעבוד כרופא צעיר בבית החולים "הדסה" ברח' בלפור במחלקה כירורגית ג' תחת הנהלתו של ד"ר אריה אלוטין (שהיה גם ממייסדי מד"א ומנהל מחלקת ההדרכה במד"א).
בשנות ה-60 של המאה ה-20 יצא להשתלמות בכירורגיית כלי דם, ללונדון וליוסטון שבארצות הברית.
בלונדון עבד אצל ד"ר פיטר מרטין שנחשב לחלוץ מנתחי כלי-דם באנגליה (ביה"ח המרסמית' ), וביוסטון השתלם אצל ד"ר מייקל דבייקי, שנחשב בזמנו למספר 1 בעולם בכירורגיית לב וכלי דם.
גם בלונדון וגם ביוסטון הציעו לסטבורובסקי להישאר בתנאים מעולים, אך הוא חזר לבית החולים איכילוב, ובשנת 1965 נתמנה למנהל המחלקה הכירורגית ג' באיכילוב, שעסקה בניתוחים ב-כירורגיה כללית וכירורגיית כלי דם.
הוא היה הראשון שהתחיל לנתח באיכילוב ניתוחי כלי דם מורכבים, כולל נתוחי מפרצת אבי העורקים הבטני.
סטבורובסקי עסק בניתוחי בטן לכל סוגיו, כולל אונקולוגיה-כירורגית, ניתוחים מורכבים לכריתת ראש וזנב ה-לבלב, ניתוחי ויפל, ניתוחי כליות, גפיים וצוואר.
מאמצע שנות הששים ועד תחילת שנות השבעים עסק גם באנגיוגרפיות (צנתור כלי דם), בדיקור ישיר ל-אבי העורקים (תחת שיקוף בעזרת מחט מתכתית לומברית), ובאנגיוגרפיה לטחול בשאלה של יתר לחץ דם פורטאלי (שערי) בוריד שער הכבד (בשנות השבעים תחום האנגיוגרפיות עבר לרנטגנולוגים שהתמחו באנגיוגרפיה).
בתחילת שנות השבעים החליף כלי-דם שנסתמו ברגלו של תינוק בן שבוע.
ניתוח זה היה ככל הנראה הראשון מסוגו בעולם.
ד"ר הנס יעקב מנהל בית הבריאות ע"ש נתן שטראוס בתל אביב נזכר: "נעלמה מנוף ביה"ח איכילוב וככלל מנוף העיר תל אביב דמות מופלאה, מקורית ומיוחדת של רופא ואדם במלוא מובנם של המילים, אדם עם לב ונשמה וידי אמן ורב-אמן כמנתח עם גישה של צדק ושוויון לכל אדם שנולד בצלם.
על שולחן הניתוחים שלו ראית רמי מעלה מול סתם אנשים, כלם היו שווים".
סטבורובסקי מונה כפרופסור חבר קליני בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
במוסד זה קיימת קרן מחקר בכירורגיה על שמו.
סטבורובסקי נפטר בשנת 1983, בן 61 במותו.
בנו חנוך היה רופא מנהלתי.
בן דודו היה הפרופ' משה זכאי.
הרב חנא מנחם מנדל וינבך (ג' בתשרי תרצ"ד, 23 בספטמבר 1933 – כ"ז בכסלו תשע"ג, 11 בדצמבר 2012) היה ראש ישיבת אור שמח בירושלים.
נולד בגליציה, בנם של יחזקאל-שרגא ושרה-גיננדל וינבך.
בשנת תרצ"ח (1938), ערב מלחמת העולם השנייה, היגר עם משפחתו לארצות הברית והם התגוררו בפיטסבורג שבפנסילבניה.
למד בישיבת תורה ודעת, והיה מקורב לרב משה פיינשטיין.
בשנת תש"כ (1960) נישא לשיינדל לאם, ניצולת השואה.
בשנת תשכ"ב (1962), שנתיים לאחר נישואיו, עלה לישראל והתיישב בירושלים.
בתחילת שנות ה-70 ייסד עם הרבנים נח וינברג ונטע שילר את ישיבת "שמע ישראל" לחוזרים בתשובה.
כעבור זמן פרש הרב וינברג ובד בבד הוסב שם הישיבה ל"אור שמח" והרב וינבך המשיך לעמוד בראשה עד מותו.
הוא ביסס את שיטתו לקירוב ליהדות על ידי לימוד עיוני של סוגיות התלמוד, כמקובל במסורת הישיבות ה'רגילות'.
חיבר, ערך ותרגם ספרים בשפה האנגלית בנושאים תורניים שונים, ובהם ממשלי החפץ חיים ופירוש המלבי"ם למגילת אסתר שיצאו במהדורות רבות.
פרסם מאמרי מחשבה והשקפה בכתבי עת שונים בישראל ובארצות הברית.
היה מרצה מבוקש במסגרות תורניות רבות, בעברית ובאנגלית.
היה ממייסדי "הסמינר החדש" בירושלים והרצה בפני תלמידות הסמינר.
התמנה על ידי הרב שך ליושב-ראש הוועדה הרוחנית של העיתון יתד נאמן באנגלית.
התגורר בשכונת מטרסדורף והיה ממייסדי בית המדרש "היכל שמואל" בשכונה.
התגורר בבניין מרכזי בשכונה, שבין דייריו רבנים ואישי ציבור ידועים ובהם הרב אליעזר גולדשמידט, הרב חיים פינחס שיינברג, קלמן כהנא והרב זבולון זק"ש.
נפטר בחג החנוכה, כ"ז בכסלו תשע"ג, 11 בדצמבר 2012, ונקבר בהר המנוחות.
אשתו, שיינדל וינבך, היא סופרת ומתרגמת.
היא עומדת בראש מספר ארגוני חסד וגמ"חים ובהם ארגון "יד ליד" הפועל מביתם.
בנו, הרב משה וינבך, הוא דרשן ומשפיע.
היה יושב ראש "הפדרציה של יהודי ליטא" בניו יורק ונטל חלק פעיל בהנצחת יהדות ליטא.
מנדל סודרסקי נולד ב-14 בדצמבר 1885 בעיירה הקטנה וישטיניץ, ליד הגבול שבין רוסיה לפרוסיה המזרחית (אז בתחומי פלך סובאלק שבאימפריה הרוסית; כיום העיירה נמצאת באזור המוניציפלי של וילקובישק, מחוז מריאמפולה שבליטא), בן להינדה ולאיצ'הלה (יצחק) סודרסקי, במשפחה בת 11 ילדים.
אביו איצ'הלה היה אחד משבעת בניו של משכיל יהודי ידוע, הרב ר' משה ויסטיניצר הידוע בכינויו משה הווישטיניצאי.
האב שהתחיל כפועל פשוט, נעשה אחר כך תעשיין עשיר (בענף המברשות) ועבר עם משפחתו לעיירה השכנה וירבאליס, אף היא בגבול גרמניה, ושם נשארה משפחת סודרסקי-האב עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914.
השפעה מכרעת על הילד והנער מנדל הייתה לאישיותו של סבו והיא שהטביעה את חותמה עליו.
הסבא הוא שהשפיע עליו ביותר והניח את היסוד לחינוכו ולהתפתחותו הרוחנית המאוחרת.
כנהוג באותה התקופה היה חינוכו של מנדל ב"חדר".
אחר כך המשיך ללמוד תנ"ך ותלמוד אצל סבו ר' משה שהיה לא רק למדן מובהק אלא גם בקיא בפילוסופיה היהודית והשאיר כתבים על השיטות של הרמב"ם, של אברבנאל, של רמח"ל ושל גדולי ישראל אחרים מימי הביניים.
את השכלתו היהודית השלים בהשכלה כללית.
לכך הייתה ההשפעה של הקרבה לגבול גרמניה שהייתה באותם הזמנים האשנב לתרבות המערב בשביל יהודי מזרח אירופה.
כל בני המשפחה רכשו להם בד בבד עם התרבות היהודית גם תרבות כללית.
מנדל נבחן בחינת בגרות כ"אקסטרן" (חיצוני) בגימנסיה הרוסית בסובאלק, שהייתה אז עיר פלך.
את לימודיו ברפואה עשה בשלבים: התחלתם הייתה בלייפציג ובפרייבורג וסיומם בברלין (1907–1912).
מתוך רצון לעלות לארץ ישראל ולהילחם בגרענת שהייתה רווחת אז בארץ למד רפואת עיניים.
הוא השלים את לימודי הרפואה באוניברסיטת פרידריך וילהלם בברלין.
אחרי גמר לימודיו החל לעסוק ברפואת עיניים בברלין, ואולם עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914, נעצר כאזרח רוסי ורק בהשתדלויות אצל השלטונות הגרמניים הצליח להגיע לשוודיה ומשם לרוסיה, שם גויס מייד כרופא לצבא הרוסי הצארי.
שימש רופא צבאי ברוסיה בזמן מלחמת העולם הראשונה.
בראשונה בצבא הצארי כסגן-אלוף ולאחר מכן בצבא האדום כרופא ראשי בדיוויזיה הארטילרית ה-11 שהשתתפה בקרבות רבים במלחמת האזרחים אחר המהפכה של 1917.
בשנת 1921 חזר לליטא (אז כבר ליטא העצמאית מ-1918 או הרפובליקה הליטאית הראשונה) והתיישב בקובנה.
משפחתו (הוא ואשתו אלתה) הקימה את ביתה החדש ברחוב אוז'סקה 3, ובו פתח ד"ר סודרסקי מרפאה למחלות עיניים ומכון לרנטגן ולריפוי חשמלי שבה עבד בתור רופא עיניים ורנטגנולוג.
התמסר לעבודת-עזרה לציבור היהודי שסבל קשות עקב המלחמה והגירושים.
ואולם מן הרגע הראשון עסק גם בפעילות ציבורית ענפה וביתו שימש מרכז ומקום מפגש לעסקני תרבות וחברה.
אישי ציבור, סופרים, עיתונאים ואמנים התקבלו בזרועות פתוחות בביתו בכתובת אוז'סקה 3 שהפכה לשם דבר לא רק בליטא אלא גם בקיבוצים יהודים אחרים באירופה ומעבר לים.
לאמפרט מי שהיה מנהל הגימנסיה האידית).
"חברת מפיצי ההשכלה" שהיושב ראש שלה משנת 1926 ועד 1937 היה הד"ר סודרסקי, לקחה תחת חסותה גם פרוגימנסיות בנות 4 השנים בפוניבז' (המנהל פ.
בפיקוחה של "חברת מפיצי השכלה" נמצאו גם כמה בתי ספר עממיים: ביורבורג, אניקשט ועוד.
בשנת הלימודים 1938/1937 למדו במוסדות החינוך של החברה כ-800 תלמידים.
כמו כן, השתתף בהקמת אוניברסיטה יהודית עממית וסטודיו תיאטרוני.
היה מפעילי "היאס" ומיוזמי "ייווא".
בשנת 1930 ייסד יחד עם עוזר פינקלשטיין (ציר הסיימאס ומנהיג ה"פאלקספארטיי" – 'המפלגה העממית') את היומון האידי "פאלקסבלאט" ('עיתון העם') של ה"פאלקספארטיי" מטעם ה"יידישע בילדונג געזעלשאפט" ('החברה היהודית להשכלה') ושימש אחד מעורכיו עד שנת 1937 (יודל מארק היה עורכו בשנים 1930–1934).
היומון ריכז סופרים מהמחנה השמאלי והאידישטי.
בשנת 1938 השתלטו על העיתון אוהדי הקומוניסטים ובראשם ג.
השתתף בביטאונים "פאלקס געזונט" ('בריאות העם'), "ליטערארישע בלעטער" ('כתב עת ספרותי), "אידישע ענציקלאפעדיע" ('האנציקלופדיה האידית') ועוד.
היה חבר בוועד המנהל של החברה ההיסטורית אתנוגרפית יהודית בליטא ופרסם מאמרים רבים על נושאים רפואיים וציבוריים.
בשנת 1937 היגר לארצות הברית, שם חידש את "הפדרציה של יהודי ליטא", והוציא לאור את כתב העת האידי "דער ליטווישער איד" ('היהודי הליטאי').
התמסר לעבודה ציבורית והיה סופר קבוע ב"טאג" ('היום'), בו פרסם מאמרים בענייני רפואה.
בשנת 1943 ארגן ד"ר סודרסקי ביחד עם אשתו את "החברה לתרבות יהדות ליטא", שמטרתה הייתה לנציח את ההווי ואת היצירה של יהדות ליטא ב-700 השנים האחרונות.
הוא נבחר כיושב ראש החברה ובסוף ימיו היה כולו שקוע בביצוע המפעל "ליטע": אוסף חומר, פונה בקול-קורא לכל היהודים שמוצאם מליטא, מבקר בריכוזים יהודיים ליטאיים באמריקה ובארצות אחרות, כותב בעצמו מסות ומחקרים, עורך את החומר ויחד עם אשתו משיג את ההון הדרוש להגשמת תוכניתו - הנצחת יהדות ליטא.
כששכב על מיטת חוליו, בימיו האחרונים, יצא לאור הכרך הראשון של "ליטע".
נפטר בשנת 1951 בניו יורק.
אשתו אלתה נולדה בשנת 1885 בדוינסק (אז באימפריה הרוסית; היום דאוגבפילס בלטביה).
הייתה אחות במקצועה, סוציאליסטית מנעוריה ומחסידי התרבות היידית.
היא יחד עם בעלה הייתה הרוח החיה בכל הפעולות הציבוריות בהן השתתפו.
עזרה לבעלה בהוצאת חלק א' של ספר "ליטע", ולאחר פטירתו התמסרה להוצאת חלק ב' שהופיע בשנת 1965, אחרי פטירתה בשנת 1962. אלתה הייתה פעילה גם במאמצי הסיוע ליהודי שאנגחאי (1952–1946) ורוסיה (שנות ה-50).
אחיו: ד"ר ניסן - רופא בתל אביב, בשכונת מונטיפיורי, זליג (?1881–1943) - נולד בווישטיניץ ויצא לארצות הברית בסביבות שנת 1910 כדי להצטרף לאחיו הצעיר אליעזר (לייזר, 1927-1886) שהקים מפעל מברשות בשיקגו.
ובריינה (1971–1890) - הייתה נישאה לפייבל גרינגרד (1951–1876), וסבתה של פרופ' ענת פיינברג, מרצה לספרות עברית ויהודית בבית הספר הגבוה למדעי היהדות () בהיידלברג שבגרמניה.
יחד עם אוריה קאצענעלבאגן וי.
קיסין, ליטע, כרך ראשון, ניו-יורק: קולטור געזעלשאפט פון ליטווישע יידן, 1951
ליטע, כרך שני, תל אביב, 1965 (אשתו אלתה עבדה על הוצאתו)
מנדל סודרסקי (עורך), אוריה קצנלנבוגן (עורך משנה), ליטא (כרך א של פנקס הקהילות: אנציקלופדיה של היישובים היהודיים למן היווסדם ועד לאחר שואת מלחמת העולם השנייה), ירושלים: יד ושם, תשנ"ו.
מנדל זינגר (י"ב בתמוז תר"ן, 30 ביוני 1890 – 10 בספטמבר 1976) היה עיתונאי, סופר, ופעיל פוליטי במפלגות הציונות הסוציאליסטית.
זינגר נולד ב-1890 בעיירה ברודי שבגליציה, בנם של יעקב מרדכי וחנה פייגה לבית נוימן.
הוא קיבל חינוך כללי ותורני, הצטרף ב-1907 למפלגת פועלי ציון, וב-1909 עלה לארץ ישראל.
זינגר התגורר בירושלים ולמד בסמינר למורים של חברת עזרה.