tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המשפחה נהנתה מההטבות ומהפטורים שבאדיקט; הרלן בנה לימים עסק כסוחר טבק, ובנו יעקב הקים שושלת מסחר מצליחה.
אדיקט הוא צו או הכרזה על חוק, המזוהה לעיתים עם מונרכיות (צו מלכותי), אך יכול להינתן על ידי כל רשות רשמית.
למונח יש מילים נרדפות כגון "דיקטום" ו"הכרזה".
מקור המילה אדיקט הוא מלטינית edictum.
צו תלפינו מאת תלפינו, מלך החתים; נכתב סביב 1550 לפנה"ס וסייע לשחזור רצף מלכי החתים.
הוא כולל גם את כיבוש בבל בידי מורשילי הראשון.
אדיקט אשוקה מאת הקיסר המוריאני אשוקה, בתקופת שלטונו (272–231 לפנה"ס).
רפורמת לוח השנה הרומי, הלוח היוליאני, נכנסה לתוקף ב־1 בינואר AUC 709 (45 לפנה"ס).
אדיקטום פרפטום (שנת 129) – עדכון אימפריאלי לאדיקט הפרטור, מסמך מחזורי שמקורו ברפובליקה הרומית המאוחרת (בקירוב 509–44 לפנה"ס).
אדיקט מחירי מקסימום (שנת 301) מאת הקיסר דיוקלטיאנוס – ניסיון לרפורמה במיסוי ברומא העתיקה ולייצוב המטבע.
אדיקט סרדיקה (311) מאת גלריוס סמוך למותו – ביטל מגבלות על נצרות והתיר קיום כל הדתות ברחבי האימפריה הרומית.
אדיקט מילאנו (313) מאת קונסטנטינוס הגדול וליציניוס – קבע נייטרליות דתית של האימפריה וביטל רדיפה ממסדית, בעיקר של נוצרים.
אדיקט פריז (614) מאת כלותאר השני מנויסטריה – ניסה להסדיר מינויי בעלי תפקידים ולבצר זכויות אצולה; הושווה במובנים מסוימים ל"מגנה כרטה" הצרפתית.
אדיקט פיסטרס (864) מאת שארל הקירח – רפורמה בצבא מפרנקיה המערבית והנחת יסודות לאבירות הצרפתית; הורה לבנות ראשי גשרים מבוצרים נגד ויקינגים.
אדיקט הגירוש (1290) מאת המלך אדוארד הראשון, מלך אנגליה – הורה על גירוש כל היהודים מאנגליה ועל חילוט מקרקעותיהם.
אדיקט תולעים (1521) בדיאטת תולעים על ידי קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שהכריז על מרטין לותר מחוץ לחוק ואסר על קריאה או החזקה של כתביו; התיר להורגו ללא השלכות משפטיות.
אדיקט סן ז'רמן (ינואר 1562) מאת קתרין דה מדיצ'י – אדיקט סובלנות שהכיר בפרוטסטנטים, העניק חופש מצפון ופולחן פרטי, אסר פולחן הוגנוטי בערים אך התיר סינודים וקונסיסטוריה.
אדיקט נאנט (1598) מאת אנרי הרביעי, מלך צרפת – העניק להוגנוטים זכויות ניכרות במדינה קתולית.
אדיקט פיצויים (1629) מאת פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה – ניסה להשיב את הסדר הדתי־טריטוריאלי שלאחר שלום אוגסבורג (1555) ואסר חילון נכסי הכנסייה הקתולית.
אדיקט הסַקוֹקוּ (1635), השלישי בסדרת צווים מאת השוגון טוקוגאווה איאמיטסו – ביטא את מדיניות הבדלנות, צמצם השפעה קתולית והחיל כללי שלטון נוקשים; הופנה לנציבי נגסאקי.
אדיקט פונטנבלו (1685) מאת לואי הארבעה עשר – ביטל את אדיקט נאנט והורה להרוס כנסיות הוגנוטיות.
אדיקט צרפתי מאת ז'אן-בטיסט קולבר (המאה ה־17) לשיפור איכות בדים: סוחר שבדיו יימצאו פגומים שלוש פעמים – ייקשר לעמוד כשבדיו עליו.
אדיקט גולאנה (1839) – אדיקט עות'מאני שפתח את תקופת הטנזימאט.
אדיקט הסובלנות (1839) מאת קמהאמהה השלישי בממלכת הוואי – התיר הקמת הדיוקסיה הקתולית של הונולולו.
אדית ג'ובאנה גאסיון ; 19 בדצמבר 1915 – 10 באוקטובר 1963) הייתה זמרת שאנסון צרפתייה נודעת, שזכתה לפופולריות רבה במולדתה וברחבי העולם.
כמה משיריה ואופן ביצועם הדרמטי שיקפו את עלילות חייה הנפתלים ואת האסונות שנפלו עליה.
עם שיריה הנודעים ביותר אפשר למנות את "החיים בוורוד" (La vie en rose), "מילור" (Milord), "פדם… פדם…" (Padam… padam), "ההמון" (La foule), "איני מתחרטת על דבר" (Non, je ne regrette rien), "המנון לאהבה" (Hymne à l'amour) ו"האקורדיוניסט" (L'accordéoniste).
פיאף נולדה בפריז, בירת צרפת, למשפחה ענייה של אומני רחוב.
אימהּ, אנטה ג'ובאנה מָיָאר, ילדה אותה כשהייתה בת 17. האם התפרנסה משירה, תחילה בבית קפה מקומי ואחר כך בקרנות רחוב, אך ראתה בבתה נטל ומסרה אותה לאימהּ כדי שתטפל בה.
כשחזר אביה, שבאותם ימים לחם בחזית במלחמת העולם הראשונה, מצא את בתו חולה ומוזנחת אצל חותנתו, והוא מסר אותה לאימו, שניהלה בית בושת בנורמנדי, והשאיר אותה שם עד שהשתחרר מהשירות הצבאי.
אחרי מלחמת העולם הראשונה, ואחרי שחרורו של אביה מהצבא, עברו השניים לגור בפריז, והתפרנסו בדוחק מהופעות רחוב של אביה, שהיה לוליין קרקס.
אביה של פיאף עודד אותה לשיר, וזאת גם כדי לעודד את הקהל להגדיל את תרומתו למופעי הרחוב שלו.
כשהייתה בת 16 התאהבה אדית בנער שליח ששמו לואי דופון וב־1933, בהיותה בת 17, נולדה להם בת, מרסל.
מרסל מתה מדלקת קרום המוח כשהייתה בת שנתיים.
לאורך חייה טיפחה פיאף סיפורים שתיארו את הילדות הקשה שעברה.
כך סיפרה כי כאשר פקדו את אימהּ צירי לידה היא לא הספיקה להגיע לבית החולים וילדה אותה בחדר המדרגות של בית הדירות שהתגוררה בו המשפחה, ברחוב בלוויל בפריז.
ב־1918, כשהייתה פיאף בת שלוש, סבלה מדלקת קרום המוח והתעוורה בעקבות סיבוך של מחלה.
לדבריה, ראייתה שבה אליה כעבור שלוש שנים, ב־1921. פיאף תלתה את השינוי במצבה בתפילות על קברה של תרז הקדושה מליזיה, וכל חייה ענדה תליון ועליו דמותה של הקדושה.
ואולם הספר "פיאף, מיתוס צרפתי", שהוציא לאור העיתונאי רובר בלרה ב־2013 (ושהתבסס גם על מכתבים של הזמרת), הציג גרסה אגדית פחות לאירועים אלו: לידה רגילה בבית חולים, ודלקת עיניים שלכל היותר נמשכה כמה שבועות.
ב־1935 שמע לואי לפלה (Louis Leplée), הבעלים של קברט לֶה זֶ'רְנִי בשדרות שאנז אליזה, את פיאף הצעירה שרה ברחוב.
לפלה העניק לפיאף את עבודתה הראשונה: זמרת במועדון לילה.
הוא שהצמיד לה את הכינוי "לה מום פיאף" (Môme – גברת קטנה, Piaf – ציפור דרור), וכינוי זה דבק בה.
בהופעת הבכורה שלה נכח הזמר מוריס שבלייה, ושבחיו סייעו לה לרכוש מוניטין ראשוני.
באותם ימים היא פגשה גם את מרגריט מונו, מלחינה מוכשרת ופסנתרנית וירטואוזית.
מונו הייתה לחברתה הנאמנה לאורך כל חייה, ואף הלחינה שירים למען פיאף, ובהם "המנון לאהבה" (Hymne à l'amour).
ב־1936 הוציאה פיאף את תקליטה הראשון, והוא זכה להצלחה.
באותה שנה נעצרה באשמת מעורבות ברצח לפלה, שנורה בראשו במיטתו בידי כנופיית פושעים מרובע פיגאל – מכריה של פיאף.
היא שוחררה מחוסר ראיות, אך משכה אליה תשומת לב ציבורית שלילית, מה שכמעט עלה לה בקריירה.
היא שבה להופיע באולמות קטנים ואף ברחוב.
כדי לשקם את תדמיתה יצרה קשר עם רמון אסו (Raymond Asso).
אסו כתב את המילים לכמה משיריה הנודעים, ונהפך למאהבה ולמנהלה של פיאף.
תחת חסותו היא ליטשה את הופעתה והתמקצעה.
ב־1937 הופיעה פיאף במועדון A.B.C בפריז, וקנתה לה שם בזכות סגנון השירה הדרמטי שלה ובזכות קולה המיוחד.
היא הוסיפה להופיע בימי מלחמת העולם השנייה וכיבוש צרפת בידי הנאצים, ואף הופיעה בגרמניה לפני שבויי מלחמה צרפתים.
פרק זה של חייה עודנו מעורפל.
פיאף עוררה עליה את הביקורת על שעברה בקלות יחסית את אירועי המלחמה, ועל שבחרה לעסוק גם בבידור הכוחות הכובשים במקום להקריב את הקריירה שלה כאומנים אחרים.
בצילומים מאותם ימים נראית פיאף צוהלת ברחובות ברלין עם הזמר שארל טרנה ואחרים.
בפריז הכבושה, שבה חיו רוב התושבים על תלושי מזון, אפשר לה מעמדה להתגורר בדירה מרווחת ליד מטה הגסטאפו, בבניין שבו שכן בית בושת – ביקרו בו דרך קבע קציני אס־אס, חברי המיליציה הצרפתית וסוחרי השוק השחור.
לאחר המלחמה ניצלה מעונש לאחר שטענה כי עבדה בשירות ההתנגדות לכיבוש ואף הצילה 180 שבויים, ואולם איש מהם לא התייצב לאשר את דבריה.
אחד ממאהביה ומשותפיה המוזיקליים באותה עת היה המלחין היהודי נורברט גלנצברג.
היא הצילה אותו על ידי העברתו לשטח צרפת החופשית.
ב־1944 פגשה בהופעה במולן רוז' את איב מונטאן הצעיר.
הוא נהפך למאהבה, וממעמדה המבוסס היא סייעה בטיפוח הקריירה שלו.
שנה אחר כך, ב־1946, כתבה את המילים ל"החיים בוורוד" (La vie en rose), שלימים הפך לשיר המזוהה עימה יותר מכול.
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה קנתה לה פיאף שם ברחבי העולם.
היא הופיעה כמה פעמים בניו יורק ושרה בקרנגי הול.
בעידוד השחקן הצרפתי מוריס שבלייה היא שרה גם בסרטים, בקומדיות ובאופרות, ויצאה לסיבובי הופעות באירופה, בדרום אמריקה ובארצות הברית.
בהופעותיה תמיד הקפידה פיאף ללבוש שמלה שחורה בעלת מחשוף רחב, וסיגלה לעצמה שפת גוף ייחודית, שסייעה לה "להציג" את השיר בסיוע מחוות ידיים דרמטיות.
פיאף התקשתה ביצירת קשרים יציבים וממושכים, וחיי האהבה שלה היו סוערים, עתירי מאהבים וקשרים מזדמנים.
הגברים שהיו עימה הרבו בשבחי נדיבותה ויכולתה לשמוח ולצחוק, בשונה מהחזות הטראגית שלה על הבמה.
פרטים על חיי האהבה שלה פורסמו לעיתים תכופות בעיתונים של אותם ימים.
קשר נודע אחד של פיאף היה עם המלחין היהודי מישל אמר (נולד בשם אמר רוזנשטיין), שכתב לה את השיר "האקורדיוניסט".
רומן נודע אחר היה עם מרסל סרדן, מתאגרף צרפתי (ממוצא אלג'יראי) שפגש אותה בניו יורק, כאשר זכה בתואר אלוף העולם במשקל בינוני.
הקשר שלהם התפתח למרות היותו של סרדן נשוי ובעל משפחה, אך הוא בא לקיצו הטראגי כאשר נהרג סרדן בהתרסקות מטוסו באוקטובר 1949. פיאף, שדחקה בסרדן שיטוס אליה לפריז ולא יפליג לצרפת באונייה, התייסרה ברגשות אשם.
היא ראתה בו את אהבת חייה, ועל אהבתם כתבה את מילות שירה הנודע "המנון לאהבה" (הלחינה מונו).
ב־1951 פגשה את שארל אזנבור, אמן צעיר אחר, והוא הפך ליד ימינה ולמאהבה.
אחרי כן פגשה בזמר הצעיר ז'ורז' מוסטקי, וגם הוא הפך למאהבה.
שניהם יצאו נשכרים מהקשר, ומוסטקי אף גמל לה כשכתב למענה את מילות השיר "מילור" – אחד משיריה הנודעים.
בריאותה הרעועה של פיאף, שהרגלי השתייה שלה לא תרמו לה, החמירה בעקבות תאונת דרכים שעברו היא ומוסטקי יחד.
לקראת סוף שנות החמישים החמיר מצבה הבריאותי של פיאף, שהייתה חולנית מילדותה, וב־1959 התמוטטה על הבמה בעת סיבוב הופעות בניו יורק.
למרות בריאותה הדועכת היא שבה לבמה, וב־1961 הופיעה באולימפיה שבפריז.
פיאף ערכה את ההופעות לתחינתו של בעל האולם, ברונו קוקטריקס, והצלחת הופעותיה סייעה להציל את האולם מפני סגירה.
בהופעות אלו שרה בפעם הראשונה את השיר "Non, je ne regrette rien" (מילים מישל ווקֵר, לחן שארל דומון).
"לשיר הזה חיכיתי כל חיי", "השיר הזה הוא אני" – כך אמרה כאשר הציגו אותו לפניה הפזמונאי והמלחין.
ממד נוסף של התרגשות נבע מהידיעה כי פיאף חולה וכי לא תאריך ימים.
ב־1962 נישאה פיאף בת ה־47, חולה ותשושה, לתאו סרפו בן ה־26. השניים שרו יחד את השיר "לשם מה נועדה האהבה" (À quoi ça sert l'amour).
פיאף מתה מסרטן הכבד בביתה שבדרום צרפת ב־10 או ב־11 באוקטובר 1963. בת 47 הייתה במותה.
תאריך המוות המדויק אינו ידוע, שכן ההודעה על מותה עוכבה כדי לאפשר את העברת את גופתה לפריז לשם קבורתה שם.
היא נקברה בבית הקברות פר לשז.
הכנסייה הקתולית החרימה את הלווייתה בשל הסתייגותה מאורח חייה, ואף על פי כן ליוו את פיאף בדרכה האחרונה יותר ממאה אלף בני אדם.
ב־1970 נהרג בעלה תאו בתאונת דרכים, ונקבר לצידה.
חייה הדרמטיים של פיאף, וכמוהם גם שיריה, שימשו מצע לכמה מחזות.
בקולנוע הושמעו שירים דוגמת "החיים בוורוד", "איני מתחרטת על דבר" ו"המנון לאהבה" בעשרות סרטים וסדרות טלוויזיה.
השיר "החיים בוורוד", יותר מכול, נהפך למעין סמל נוח וקל לזיהוי לכל דבר הקשור בצרפת, וזאת גם בשל השימוש הנרחב בו בהקשר זה בסרט סברינה של בילי ויילדר.
ב־1983 יצר הבמאי הצרפתי קלוד ללוש את הסרט "אהבתה של אדית פיאף" (Édith et Marcel), ובו תיאר את קשריה של פיאף עם סרדן.
ב־2007 יצא לאקרנים הסרט "החיים בוורוד" (La môme) – ביוגרפיה מלאה של פיאף – והיה לסרט היקר והמצליח ביותר בצרפת בכל הזמנים.
את דמותה של פיאף גילמה השחקנית מריון קוטיאר שאף זכתה באוסקר בקטגוריית השחקנית הראשית על גילום תפקיד זה.
ב־1975 הופק המופע "פדם פדם – ערב שירי אדית פיאף", בעריכת אבי קורן (שתרגם את שיריה וכתב קטעי קישור לערב), בבימוי דני ליטאי ובכיכוב הזמרת סנדרה ג'ונסון, לצד מונולוגים שהוקראו מפי יונה אליאן.
מופע זה עלה במשך שנתיים, ושוב ב־1985. ב־1987 עלתה גרסה חדשה של המופע באולם נחמני בתל אביב, ושמה "גברתי הקטנה".
כיכבה בו הזמרת טובה פורת.
ב־1980 הופק המחזה "פיאף", גרסה עברית למחזה שעלה בלונדון, וב־2022 הועלה המחזה שוב בהפקת התיאטרון העברי (תיאטרון הצפון)
ב־1990 הוציאה קורין אלאל את האלבום "שפת אימי", ובו שלושה שירים של אדית פיאף בתרגום של אהוד מנור לעברית.
ב-2015 הופק המחזה "פיאף" בתיאטרון "בית לסין" בביצועה של רמה מסינגר.
אדית נסביט הייתה סופרת ספרי ילדים אנגלייה.
אדית נסביט נולדה בקנינגטון, לונדון, אנגליה.
היא התייתמה מאביה כשהייתה בת ארבע, וילדותה עברה עליה בנדודים עם אמה, אחותה ושני אחיה.
היא נשלחה לפנימייה בצרפת, ויותר מאוחר - למנזר בגרמניה.
בשנת 1880 נישאה להוברט בלנד, אחד ממייסדי האגודה הפביאנית והפכה אף היא לחברה בתנועה.
לזוג נולדו שני בנים ובת.
בלנד נפטר בשנת 1914 ונסביט נישאה מחדש כשלוש שנים לאחר מותו.
נסביט החלה לכתוב בגיל צעיר, אך התפרסמה רק בגיל ארבעים.
היא הייתה סופרת פורייה, שפרסמה כארבעים ספרים ושיתפה פעולה בחיבורם של כמה עשרות ספרים נוספים.
היא כתבה בעיקר ספרי הרפתקאות לילדים והפכה לסופרת חשובה ופופולרית באנגליה ובעולם כולו.
באנגליה אף קראו על שמה פרס לספרות ילדים.
נסביט נפטרה בשנת 1924 כתוצאה מסרטן הריאות.
מחפשי האוצר (1898) הוצאת מחברות לספרות זמורה בע"מ, 1989
חמישה ילדים והזהו (1902) הוצאת מ.
מזרחי 1974 (בתרגום אוריאל אופק) וגם ידיעות ספרים, 2009
הקמע (1906), סדרת מרגנית, הוצאת זמורה ביתן
הטירה הקסומה (1907), הוצאת מחברות לספרות וכן הוצאות אוקיינוס ומודן, 2009.
אדית וילסון הייתה צאצאית למשפחה אריסטוקרטית של וירג'יניה מחד, וצאצאית לנסיכה פוקהונטס בת משפחת מלוכה של שבט אינדיאני מאידך.
אדית נולדה בוית'ויל שבוירג'יניה בשנת 1872, אחת משבעת ילדיהם של סאלי וייט (Sallie White) והשופט ויליאם הולקומב בולינג (William Holcombe Bolling).
בגיל 15 התקבלה למכללת מרתה וושינגטון, שם למדה מוזיקה.
בעת שביקרה את אחותה בוושינגטון בירת ארצות הברית, פגשה את היהלומן העשיר נורמן גאלט (Norman Galt), ובני הזוג נישאו בשנת 1896. בשנת 1903 נולד בנה הראשון, אשר נפטר מספר ימים לאחר לידתו, ובשנת 1908 נפטר בעלה נורמן בפתאומיות.
אדית המשיכה לנהל את עסקי היהלומים של המשפחה בהצלחה מרובה.
בשנת 1915 פגשה אדית את הנשיא, עוד בהיותו באבל בשל מות אשתו אלן לואיז וילסון, ועד מהרה הם התאהבו, ונישאו ב-18 בדצמבר 1915.
על אף נישואיהם המהירים, הרומן שבין הנשיא לאלמנה זכה להד תקשורתי ורכילותי רב.
בדיחה מאותה תקופה אמרה שכאשר הנשיא הציע לאדית נישואין היא נפלה ממיטתם מרוב תדהמה.
כתבה אחרת שפורסמה בעיתון מקומי, ונפלה בה טעות כתיב, הביאה לשערורייה בשל דיוקה - הכתבה התכוונה לומר כי "הנשיא, במקום לשים לב להצגה המופיעה מולו, שם לבו לגברת גאלט" ("rather than paying attention to the play the President spent the evening entertaining Mrs.
העיתון אמנם נאסף מהמדפים, אולם חלק מהעותקים הגיעו לציבור הרחב.
בעת היותה הגברת הראשונה, ובשל מלחמת העולם הראשונה לא נערכו נשפים וכנסים רבים בבית הלבן, ועל כן לא היה על אדית עומס בעבודתה כמארחת רשמית.
אדית ליוותה את בעלה ברחבי אירופה בתום המלחמה, בנסעו להשתתף בשיחות השלום.
בספטמבר 1919, עת חזר וילסון לארצות הברית במטרה לשכנע את הסנאט לתמוך בהקמת חבר הלאומים, לקה וילסון בשבץ והפך למשותק, ואדית שהתה עם בעלה בכל שעות היום וסייעה לו בעבודתו השוטפת.
אמנם אדית לא החליטה בעצמה החלטות נשיאותיות, אולם היא הפנתה את תשומת לב הנשיא רק לנושאים חשובים במיוחד, ואת יתר הנושאים הפנתה לשרים השונים.
בספרה טענה כי רק סייעה לנשיא, אולם ההיסטוריון פליס לווין טוען כי היא הייתה "אישה בעלת דעות צרות ונוקשות, והחלטיות רבה" והאשים אותה במשגים דיפלומטיים רבים שנעשו.
בשנת 1921 פרשו בני הזוג לביתם בוושינגטון, והנשיא וילסון נפטר שלוש שנים מאוחר יותר.
אדית השתתפה בתהלוכת ההשבעה של הנשיא ג'ון קנדי ונפטרה ב-28 בדצמבר 1961, יום השנה ה-105 להולדת בעלה השני, הנשיא וילסון.
היא הייתה בת 89 במותה (ובכך הייתה הגברת הראשונה החמישית מבין הגברות הראשונות באריכות ימיה, אחרי בס טרומן, ליידי בירד ג'ונסון בטי פורד וננסי רייגן).
אדית האן בר (Edith Hahn Beer; 24 בינואר 1914, וינה - 17 במרץ 2009 לונדון) הייתה סטודנטית למשפטים יהודייה באוניברסיטת וינה, שנמלטה מאוסטריה בגיל 24, לאחר הסיפוח לגרמניה (אנשלוס), מצאה מקלט בגרמניה ושרדה את השואה לאחר שהתחתנה עם גרמני נאצי בשם ורנר פטר (Werner Vetter).
בעלה הגרמני שמר את סודה במשך כל תקופת המלחמה.
לבני הזוג, שהתגרשו ב-1947, נולדה בת, אנגלה, שהייתה ליהודייה היחידה שנולדה בבית חולים גרמני ב-1944.
אדית האן נולדה בווינה בשנת 1914 כבת הבכורה במשפחה יהודית מתבוללת בת שלוש בנות.
הוריה, לאופולד וקלוטילדה, החזיקו וניהלו מסעדה.
למרות העובדה שלימודים בגימנסיה לא היו מקובלים במשפחות של מסעדנים, הצליח אחד המורים לשכנע את האב לממן לביתו את הלימודים בגימנסיה.
בנעוריה גילתה האן עניין בספרות, פילוסופיה והיסטוריה והתקבלה ללא קושי ללימודי משפטים באוניברסיטת וינה.
היא תכננה קריירה בתחום זה אולם הפלישה הנאצית לאוסטריה שיבשה את תוכניותיה כיוון שלא הורשתה לגשת למבחני ההסמכה.
בנוסף, נשלחו האם ובנותיה ל"גטו" של וינה.
אחותה, יוהנה, היגרה בנובמבר 1938 לארץ ישראל.
אחותה, מריה, נישאה בדצמבר 1938 לחבר ללימודים של האן והשניים הצליחו להימלט מאוסטריה ולהעפיל לארץ ישראל בפברואר 1939.
האן פנתה לאהבת נעוריה, פפי רוזנפלד, יהודי שהתנצר, והציעה שהשניים יתחתנו וינסו להימלט יחד מאוסטריה.
ב-1941 נשלחה האן לתקופה של 13 חודשים לעבודות כפייה בצפון גרמניה בקטיף אספרגוס ובמפעל קרטון.
שבועיים בטרם חזרתה המיועדת לווינה נשלחה אמה לאושוויץ ומאז לא נודעו עקבותיה.
האן שבה לווינה ושם תלשה מעל בגדיה את הטלאי הצהוב, ירדה למחתרת והחלה לנדוד בין מקומות מסתור.
לבסוף נחלצה לעזרתה ידידה נוצרייה, כריסטה ברן, שסיכנה את חייה ונתנה לה את מסמכיה.
הידידה עצמה ביקשה מסמכים חדשים והסבירה כי ניירותיה אבדו בדנובה.
האן נאלצה לעזוב את וינה ולנסוע לגרמניה, כדי שהשלטונות לא יגלו את הכפילות.
בגיל 28, בשנת 1942 לקחה האן רכבת במסמכים המזויפים למינכן.
שם הציגה את עצמה כגרטה דנר (Grete Denner), אחות מתנדבת בצלב האדום.
יום אחד בקיץ 1942, בעת שהאן ביקרה בגלריה לאמנות במינכן והתבוננה בציור, התיישב לידה גבר גרמני גבוה, בלונדיני, שענד צלב קרס על שרוולו.
הוא הציג עצמו כוורנר פטר, חבר המפלגה הנאצית, שהיה בחופשה.
הם החלו לשוחח ומאותו רגע נפגשו במשך כל יום.
כעבור שבוע ימים בלבד הציע לה נישואין.
האן ניסתה להניא אותו מההצעה, ואמרה כי אין זה זמן מתאים להתחתן בתקופת מלחמה.
כשהדבר לא הועיל היא לחשה באוזניו את סודה הגדול והתוודתה בפניו שהיא יהודייה.
בתגובה הוא חשף בפניה סוד אישי שהסתיר ממנה, הוא לא היה רווק, אלא נשוי בהליכי גירושין ואב לילד.
הרומן ביניהם הסתיים בכך שבני הזוג עברו להתגורר בעיר המזרח גרמנית ברנדנבורג, שם עבד ורנר כצבעי במפעל לבניית מטוסים.
בעקבות הריונה של האן החליטו השניים להנשא בשנת 1943 ובאפריל 1944 נולדה הבת אנגלה.
במהלך הלידה סרבה האן לקחת זריקות הרגעה, מתוך חשש שהיא עלולה לגלות את סודה כשתהיה נתונה להשפעה סמי ההרגעה.
האן שמרה על פרופיל נמוך ככל האפשר, נמנעה מלבקר בחנויות שם הייתה צריכה להצדיע במועל יד נאצי וסירבה לתלות את תמונתו של היטלר על קירות ביתם.
לבני הזוג היה מסוכן ליצור קשר עם ידידים והיו לה רק כמה מכרים בודדים.
במרץ 1945 נעצר בעלה על ידי נ.ק.ו.ד.
האן נטלה את תעודת הזהות היהודית שלה, אותה החביאה כל תקופת המלחמה בתוך עטיפה של ספר, והגישה בקשה לבית משפט מזרח גרמני לקבל בחזרה את שם נעוריה.
לאחר המלחמה זכתה לקבל הכרה בלימודי המשפטים שעשתה בווינה.
היא הפכה לתובעת ולאחר מכן לשופטת.
לנוכח בקשותיה החוזרות ונשנות, הוחזר בעלה מן השבי הרוסי בסיביר.
הוא גילה כי אשתו הפכה לאישה רבת עוצמה, שופטת במזרח גרמניה.
נישואיהם התפרקו והוא שב לחיות עם אשתו הראשונה.
לאחר שהשלטונות הסובייטים במזרח גרמניה הפעילו עליה לחץ לספק מידע לשירותי המודיעין נמלטה האן עם בתה ללונדון ופגשה באחיותיה, שהיגרו לשם מארץ ישראל.
בשנת 1957 נישאה האן לסוחר יהלומים יהודי בשם פרד בר והם גידלו את אנגלה כיהודיה.
השניים חיו יחד בלונדון עד פטירתו של בר ב-1984.
ב-1989, 5 שנים לאחר שהתאלמנה, היא עלתה לישראל והתגוררה בנתניה.
תחילה שמרה על קשר עם בעלה לשעבר בגרמניה אך אחר כך הוא נותק.
בשנת 1997 מכרה בסות'ביס את אוסף המסמכים והתמונות שלה מתקופת המלחמה כדי לממן ניתוח בעיניה.
שני הזוכים במכירה הפומבית תרמו את האוסף למוזיאון ארצות הברית לזכר השואה בוושינגטון.
בשנת 2003 הפיקה ליז גרבוס סרט תיעודי על חייה בשם "אשתו של הקצין הגרמני", The Nazi Officer's Wife.
אדית האן נפטרה בלונדון בשנת 2009, שם חיה בשנותיה האחרונות.
אדית פאטו היא סופרת אמריקאית.
מרבית ספריה הם ספרי פנטזיה לנוער, הבולט בהם הוא "המסע אל קצה העולם".
באנגליה יצא לאור בשם North Child (2006)
בישראל יצא לאור בשם המסע אל קצה העולם (2007), בתרגומו של אמיר צוקרמן
אדית וורטון הייתה סופרת אמריקאית, מחברת רומנים וסיפורים קצרים.
אדית ניובולד ג'ונס נולדה ב-24 בינואר 1862, למשפחה עשירה.
הוריה היו ג'ורג' פרדריק ג'ונס ולוקרציה סטיבנס רינלאנדר.
היו לה שני אחים: פרדריק רינלאנדר והנרי אדוארד.
ב-1885, בגיל 23, התחתנה עם אדוארד (טדי) רובינס וורטון, שהיה מבוגר ממנה ב-12 שנים.
אדוארד בא ממשפחה מבוססת בבוסטון, בן למעמד החברתי של אדית, חובב ספורט וג'נטלמן, והיה שותף לאהבתה לנסיעות ולטיולים.
במרוצת השנים התגלו אצל אדוארד וורטון סימני התערערות נפשית, שהלכו והחמירו.
ב-1913, אחרי שוורטון עבר התמוטטות עצבים, אובחן כחולה נפש ואושפז בבית חולים, התגרשו אדית ואדוארד לאחר 28 שנות נישואים.
ב-1901 בנתה וורטון את אחוזת "ההר" (The Mount) בלנוקס, מסצ'וסטס, שם כתבה כמה מספריה, ובהם "בית השמחה" (1905), ספרה הראשון, שעוסק בעלילות "החברה הגבוהה" ואצולת הממון של ניו יורק במאה ה-19. בבית זה אירחה כמה מחשובי האישים בעולם הספרות של אמריקה, ובהם חברה הקרוב, הנרי ג'יימס.
לאחר מלחמת העולם הראשונה חילקה וורטון את זמנה בין פריז לפרובאנס, שם סיימה לכתוב את "עידן התמימות" ב-1920. ב-1921 זכה "עידן התמימות" בפרס פוליצר לספרות.
וורטון הייתה האישה הראשונה שזכתה בפרס.
היא דיברה צרפתית שוטפת והרבה מספריה פורסמו גם באנגלית וגם בצרפתית.
כתיבתה של וורטון מתאפיינת בהתבוננות בוחנת, מעמיקה ושנונה במעמדות באמריקה.
שילוב מוצלח זה שירת אותה היטב בבואה לכתוב רומנים וסיפורים קצרים, עוקצניים והומוריסטים.
בין ידידיה היו רבים מן האינטלקטואלים ידועי השם של אותה תקופה, כמו הנרי ג'יימס, סינקלר לואיס, ז'אן קוקטו ואנדרה ז'יד.
פגישתה עם הסופר פרנסיס סקוט פיצג'רלד תוארה בידי העורכים של מכתביה כ"אחת הפגישות הכושלות ביותר בעולם הספרות האמריקאית".
גם תאודור רוזוולט נמנה עם ידידיה.
בשנות מלחמת העולם הראשונה השקיעה את כל מרצה בעבודת צדקה למען פליטים, וב-1916 הוענק לה אות אבירת לגיון הכבוד הצרפתי כהוקרה על מחויבותה לעקורים.
עבודת הרווחה שעסקה בה כללה הקמת סדנאות לנשים צרפתיות מובטלות, ארגון קונצרטים כדי לספק עבודה לנגנים, פתיחת בתי חולים לשחפנים והקמת "אכסניות אמריקאיות" לפליטים בלגים.
עם סיום מלחמת העולם הראשונה ב-1918, נטשה את בית העיר האופנתי שלה ועברה ל"פאביון קולומב" בסן-בריס-סו-פורה הסמוכה, להתענג שם על מנעמי הכפר.
לצד כתיבתה הספרותית, הייתה וורטון אדריכלית נוף ומעצבת פנים מוערכת מאוד בזמנה.
בתחום עיסוק זה כתבה מספר ספרים רבי השפעה, בהם הספר הראשון שלה שיצא לאור, "עיצוב בתים".
וורטון המשיכה לכתוב עד מותה ב-11 באוגוסט 1937 בגיל 75 בצרפת.
הרומן האחרון של וורטון "האריסטוקרטים", לא היה גמור כאשר נפטרה.
איתן פרום, תרגמה טל ניצן-קרן, סדרת "קלאסי כיס", עם עובד, 1998.
קיץ, תרגמה מיכל אלפון, סדרת "הקלאסיקונים", עם עובד, 2009.
עידן התמימות, תרגמה עידית שורר, הוצאת כתר, 2013.
בית השמחה, תרגמה עידית שורר, הוצאת כתר, 2013.
לאחר מכן, תרגם דוד ישראל ארונשטם, הוצאת קתרזיס, 2024.
אדית הולוואי הייתה שחמטאית בריטית ופעמיים אלופת בריטניה בשחמט לנשים.
הולוואי ניצחה באליפות בריטניה הראשונה לנשים שנערכה בשנת 1919, זכתה מספר פעמים בפודיום באליפויות נוספות וזכתה בפעם השנייה בתואר בשנת 1936.
באולימפיאדת השחמט 1924, אולימפיאדת השחמט הלא רשמית הראשונה שהתקיימה במקביל לאולימפיאדת פריז (1924), ייצגה את אנגליה ותוצאותיה +2 -9 =2. בין היתר ניצחה את פטר פוטמקין.
זו הייתה הופעה ראשונה של אישה באולימפיאדת גברים.
באולימפיאדת השחמט 1927 חלקה מקום רביעי-חמישי, אחרי ורה מנצ'יק, קטרינה בסקוב ופאולה וולף-קלמר.
באליפות העולם בשחמט לנשים 1935 חלקה מקום שישי-שביעי (לצד רוזה הרמן)
באליפות העולם בשחמט לנשים 1937 חלקה מקום 10–16.
אדית מארי מקגוויר-דובל היא אתלטית עבר אמריקאית, אלופה אולימפית בעלת 3 מדליות.
בבית ספר תיכון היא התאמנה תחת הדרכתה של מריאן ארמסטרונג-פרקינס.
בהמשך היא למדה באוניברסיטה של מדינת טנסי והתאמנה תחת הדרכתו של אד טמפל.
באליפויות ארצות הברית באתלטיקה הן באולם והן באצטדיון שנערכו בשנת 1963 זכתה מקגוויר בריצת 100 מטר ובקפיצה לרוחק.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בסן פאולו, ברזיל בסוף אפריל אותה שנה היא זכתה בשלוש מדליות, שתיים זהב ואחת ארד.
באולימפיאדת טוקיו (1964) זכתה מקגוויר ב-3 מדליות, אחת זהב ושתיים כסף.
מדליית זהב בריצת 200 מטר בשיא אולימפי חדש של 23.0 שניות, לפני אירנה שווינסקה היהודייה מפולין (23.1 שניות) ומרילין בלק מאוסטרליה (23.1 שניות).
שתי מדליית כסף בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.6 שניות, אחרי בת ארצה ואיומיה טיוס שהשוותה את שיא העולם (11.2 שניות), ולפני אווה קלובוקובסקה מפולין (11.6 שניות) ובריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 43.9 שניות, אחרי פולין שקבעה שיא עולם חדש של 43.6 שניות ולפני בריטניה (44.0 שניות).
בשנת 1965 זכתה מקגוויר באליפות ארצות הברית בריצת 220 יארד והגנה על תוארה.
נוסף לכך היא זכתה באליפות ארצות הברית באולם בריצת 200 יארד.
בשנת 1966 היא זכתה באליפות ארצות הברית באולם בריצת 220 יארד.
בשנת 1966 פרשה מקגוויר מספורט תחרותי, לאחר מכן היא התחתנה עם צ'ארלס דובל ועבדה כמורה בדטרויט עם ילדים מיעוטי יכולת במסגרת תוכנית פדרלית.
כיום, היא ובעלה בעלי מספר מסעדות מזון מהיר (מקדונלד'ס) באוקלנד קליפורניה.
בסך הכל זכתה מקגוויר ב-6 תוארי אליפות ארצות הברית, בשלושה מקצועות שונים.
בשנת 1979 זכתה מקגוויר להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של האתלטיקה.
אדית הֵד הייתה מעצבת תלבושות יהודייה-אמריקאית, אשר זכתה בשמונה פרסי אוסקר, יותר מכל זוכה אחרת של פרס זה.
הד נולדה בשם אדית קלייר פוזנר (Edith Claire Posener) למשפחה יהודית בסן ברנרדינו, קליפורניה.
אביה, מקס פוזנר, היגר לארצות הברית מפרוסיה ב-1876. אמה, אנה לוי, ילידת ארצות הברית, הייתה בת להורים מאוסטריה ומגרמניה.
ספק אם הוריה אכן נישאו זה לזה מעולם.
ב-1901 נישאה אמה לפרנק ספייר, מהנדס מכרות, והם גידלו את אדית כבתם.
ספייר היה נוצרי קתולי וכך גם גדלה הילדה.
הד סיימה תואר ראשון בצרפתית מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי בשנת 1919, וב-1920 הוענק לה תואר מוסמך בשפות רומאניות מאוניברסיטת סטנפורד.
היא החלה לעבוד כמורה לצרפתית בבתי ספר בקליפורניה.
במטרה להעלות את שכרה היא אמרה למעבידה כי היא מסוגלת ללמד גם אמנות (אף על פי שלא הייתה לה השכלה פורמלית בתחום זה).
כדי לשפר את יכולתה ברישום היא השתתפה בלימודי ערב באמנות במכללה בלוס אנג'לס.
ב-1923 נישאה אדית הד לצ'ארלס הד, אחיה של אחת מחברותיה ללימודי האמנות.
נישואים אלו הסתיימו ב-1936. ב-1940 נישאה לוואיירד אינן (Wiard Ihnen), ארט דיירקטור במקצועו, והייתה נשואה לו עד מותו ב-1979.
ב-1924 התקבלה הד לעבודה כציירת תלבושות במחלקת התלבושות של אולפני סרטי פרמאונט, אף על פי שלא היה לה כל ניסיון מקצועי בעיצוב (בהמשך חייה היא הודתה כי הביאה לראיון העבודה את רישומיו של סטודנט אחר מן המכללה לאמנות).
היא עבדה באולפני סרטי פרמאונט במשך 43 שנים.
ב-1925 החלה לעצב תלבושות לסרטים, ובתוך מספר שנים קנתה לעצמה שם והוכרה כאחת ממעצבות התלבושות המובילות בהוליווד.
בתחילה האפילו עליה שמות המעצבים הראשיים של פרמאונט, אך החל ב-1938 היא זכתה לתהילה בזכות עצמה.
הד נודעה בסגנון העיצוב המאופק שלה, ובניגוד למעצבים רבים, הרבתה להיוועץ בתהליך העיצוב בשחקניות שעבורן עיצבה תלבושות.
בשל כך צברה פופולריות בקרב כוכבות הקולנוע של שנות ה-40 ושנות ה-50 .
היא עיצבה תלבושות גם לרבים מסרטיו של ג'רי לואיס.
הד הייתה ממעצבות התלבושות המועדפות על הבמאי אלפרד היצ'קוק ועבדה רבות עם המפיק האל ואליס (יוצר הסרט קזבלנקה).
סגנונה המאופק של הד גם גרם למקצת השחקניות (כמו קלודט קולבר) והבמאים להעדיף שלא לעבוד עמה.
בחלקה המאוחר של הקריירה שלה נטען עליה שהיא נוטה ליטול לעצמה את הקרדיט על עבודתם של אחרים.
ב-1967 עברה הד לעבוד באולפני יוניברסל, בהם עבדה עד תום חייה.
שם, עם ירידת קרנה של שיטת הפקת סרטי הקולנוע באולפנים, החלה הד להיות מעורבת יותר בעיצוב תלבושות עבור תוכניות טלוויזיה.
עיצוביה למיני סדרת הטלוויזיה "נשים קטנות" זכו להערכה רבה.
סרטים שהד עיצבה עבורם תלבושות לשחקניות (רשימה חלקית):
ביטוח חיים כפול (1944) (ברברה סטנוויק)
Samson and Delilah (1949) (הדי לאמאר ואנג'לה לאנסברי)
שדרות סאנסט (1950) (גלוריה סוונסון)
הכל אודות חוה (1950) (בטי דייוויס)
חופשה ברומא (1953) (אודרי הפבורן)
האיש שידע יותר מדי (1956) (דוריס דיי)
עשרת הדיברות (1956) (אן בקסטר)
פנים מצחיקות (1957) (אודרי הפבורן)
שולחנות נפרדים (1958) (ריטה הייוורת')
באמצע שנות השבעים הוזמנה הד לעצב מדים לנשים עבור משמר החופים האמריקני, שמספר הנשים המשרתות בו עלה.
הד ראתה בכך אחד משיאי הקריירה שלה וזכתה בשל פרויקט זה בפרס השירות הציבורי המצטיין (Meritorious Public Service Award).
הד הופיעה ב-1955 בסרט הקולנוע Lucy Gallant, שם גילמה את עצמה.
ב-1973 היא הופיעה באחד מפרקי הסדרה קולומבו, גם שם בתפקיד עצמה.
הד הייתה מועמדת 35 פעמים לקבלת פרס אוסקר עבור עיצוב תלבושות, ובכלל זה בכל שנה משנת 1948 ועד 1966. היא זכתה בשמונה מן הפרסים, זאת יותר מאשר כל כלה אחרת של הפרס.
הסרטים שעבורם הוענקו פרסים להד:
הד נפטרה בלוס אנג'לס ב-24 באוקטובר 1981, ארבעה ימים לפני יום הולדתה ה-84, בשל מחלה במח העצם (Myelofibrosis).
כוכב על שמה נקבע בשדרת הכוכבים של הוליווד - היחיד עד היום (2020) שנקבע על שם מעצב או מעצבת תלבושות.
בפברואר 2003 הפיק שירות הדואר הפדרלי האמריקני בול הנושא את דיוקנה, במסגרת סדרת בולים שהפיק לכבודם של אנשי סגל ההפקה מאחורי הקלעים של סרטי הקולנוע.
על בסיס דמותה עוצבה הדמות "עדנה מודה",מעצבת בגדי גיבורי העל בסרט "משפחת סופר-על" שיצא לאקרנים ב-2004 ובסרט ההמשך שיצא לאקרנים ב-2018.
אדית (הולנדר) פרנק (16 בינואר 1900 – 6 בינואר 1945) הייתה אזרחית גרמנייה ממוצא יהודי ואמה של אנה פרנק.
היא מתה מרעב ואפיסת כוחות במחנה אושוויץ.
אדית פרנק נולדה בעיר אאכן בגרמניה.
אדית הייתה הבת הצעירה מבן ארבעת ילדיו של אברהם הולנדר (Abraham Holländer), איש עסקים מצליח, בעל חברה לאספקה תעשייתית וממנהיגי הקהילה היהודית באאכן, ואשתו רוזה הולנדר-שטרן.
היא גדלה על ברכי המסורת היהודית, וכאשר נכנסה עם משפחתה למחבוא במקום העתיד להקרא בית אנה פרנק היא נטלה איתה סדור תפילה.
אדית הולנדר פגשה את אוטו פרנק בשנת 1924 והם התחתנו ביום הולדתו ה-36, ב-12 במאי 1925. החתונה נערכה בבית הכנסת היהודי העתיק של אאכן.
לאחר החתונה עברו בני הזוג פרנק להתגורר בבית הורי החתן בפרנקפורט, ועם לידת בתם הראשונה מרגוט בשנת 1926 שכרה המשפחה דירה משלה בעיר פרנקפורט.
בשנת 1929 נולדה בתם השנייה, אנליס מרי (אנה).
עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה עקרה המשפחה לאמסטרדם, שם הקים אוטו סניף של החברה הגרמנית אופקטה, בעוד אחיה של אדית, ולטר ויוליוס, היגרו לארצות הברית בשנת 1938. שנה לאחר מכן עברה אמה של אדית, רוזה, להתגורר עם משפחת פרנק באמסטרדם, והתגוררה במחיצתם עד מותה בשנת 1942.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה ב-1939 הכריזה הולנד על נייטרליות.
למרות זאת, ב-10 במאי 1940 תקפה גרמניה הנאצית את הולנד ובלגיה.
הולנד נכבשה תוך חמישה ימים ונכנעה ב-15 במאי.
מיד לאחר הפלישה הגרמנית החלו גזירות כנגד יהדות הולנד, שמנתה אז כ-140,000 איש (וכן כ-30,000 פליטים מגרמניה, ביניהם משפחתה של אנה פרנק); בסוף המלחמה היו בחיים רק כ-40,000, שרובם ניצלו כיוון שהצליחו להתחבא מבלי להיתפס.
רוב האחרים נשלחו למחנות ריכוז בהולנד (הגדול מביניהם מחנה וסטרבורק), ורובם נשלחו ברכבות למחנות ההשמדה בפולין.
אנה פרנק ואחותה גורשו מבית ספרם בעקבות גזירה שקבעה כי תלמידים יהודים יכולים ללמוד רק במסגרות חינוכיות יהודיות, ועברו ללמוד בבית ספר יהודי שם פגשה אנה את חברתה ג'קלין ואן מרסין (Jacqueline van Maarsen).
בשנת 1941, על מנת להימנע מהחרמת חברת פקטקון על ידי השלטונות - בהיותה חברה בבעלות יהודית, העביר אוטו פרנק את החברה ואת מניות השליטה בה לידי יוהנס קליימן (Johannes Kleiman).
החברה פורקה וכל נכסיה הועברו ליאן חיס (Jan Gies) בדצמבר של אותה שנה העביר אוטו פרנק את חלקו בחברת אופקטה לחברה החדשה של חיס.
כתוצאה ממהלכים אלו הובטחה למשפחת פרנק הכנסה כספית קטנה שהבטיחה קיום בדוחק.
בחודשים הראשונים של שנת 1942 הפך אוטו פרנק, בשיתוף עובדיו הקרובים בחברת אופטקה, את החלק האחורי של בית המשרדים ברחוב פרינסנחראכט 263 (Prinsengracht, בעברית: תעלת הנסיך), שלא היה עד אז בשימוש, למקום מסתור עבור משפחת פרנק.
הכניסה למחבוא הוסתרה מאחורי ארון ספרים מסתובב על ציר, החלונות נצבעו והואפלו, וכך נעלם הבית האחורי מעין זר.
חלונות הצד האחורי של הבית הואפלו כמו כל חלונות אמסטרדם באמצעות לוחות שחורים.
הדבר נעשה בפקודת הגרמנים כדי להכביד על מטוסי צבאות בעלות הברית במציאת דרכם בלילות, והקטין, את סיכויי ההתגלות של המסתתרים בבית האחורי.
בחודש יולי 1942 קיבלה מרגוט פרנק זימון מטעם הלשכה המרכזית להגירת יהודים, שהורה לה להתייצב לצורך העברה למחנה עבודה.
אוטו פרנק החליט כי הגיע העת לעבור למחבוא המוכן.
ביום 6 ביולי 1942 עברה משפחת פרנק למקום מחבואה.
המשפחה הותירה במכוון סימנים לבריחה חפוזה, חתול המחמד של המשפחה נותר בדירה, ואוטו פרנק הותיר מסמך המרמז כי המשפחה ברחה לשווייץ.
מאחר שליהודים לא הותר להשתמש בתחבורה הציבורית נאלצו בני המשפחה ללכת אל המחבוא, כשהם לובשים שכבות מספר של פריטי לבוש, מחשש שיעוררו חשד וייעצרו אם ייראו הולכים עם מזוודות.
המחבוא, (הולנדית:Achterhuis) שנודע כ"האגף הסודי" בתרגומים לאנגלית של יומנה של אנה פרנק, היה חלל בן 3 קומות שהכניסה אליו הייתה ממבואה בקומה העליונה של משרדי החברה.
בקומה הראשונה של החלל היו 2 חדרים קטנים ובצמוד אליהם חדר אמבטיה ושירותים.
בקומה השנייה היה חדר גדול ואליו צמוד חדר קטן, ממנו הוביל סולם לעליית הגג.
הכניסה למחבוא הוסתרה, זמן מה לאחר כניסת המשפחה, בארון ספרים.
אנשי הקשר של משפחת פרנק ואנשי שלומם היו אחדים מעובדיו של אוטו פרנק- ויקטור קוגלר, יוהנס קליימן, מיפ חיס ובעלה יאן ובפ ווסקאול.
אנשים אלו היו הקשר היחיד של משפחת פרנק ותושבי המחבוא האחרים לעולם החיצון.
הם סיפקו את צורכיהם, דאגו לשלומם והביאו להם חדשות מהולנד, אירופה והעולם.
המשימה הקשה ביותר לסייענים הייתה אספקת מזון למחבוא והיושבים בו, תוך סיכון ממשי של חייהם אם ייתפסו בידי השלטונות.
במהלך כתיבתה, תיעדה אנה פרנק את יחסיה עם בני משפחתה, ועמדה בעין חדה על ההבדלים האישיים.
היא הגדירה עצמה כקרובה לאביה, שמאוחר יותר ציין כי אכן הרגיש קרבה מיוחדת לאנה, בעוד מרגוט הייתה קשורה יותר לאם.
האב מוסיף כי אופייה הנוח והיציב של מרגוט עמד בניגוד למצבי הרוח הקיצוניים שחוותה אנה.
האחיות לבית פרנק הלכו והתקרבו אחת לשנייה, מבעד לביטויי קנאה כלפי מרגוט המובעות ביומן, מתגלה תהליך של גילוי הדדי ויצירת ידידות שהלכה והתגברה עם הבשלת תהליך ההתבגרות של אנה.
המתח במחבוא השפיע קשות על האם והבת וביומן שמור מקום מיוחד ליחסי אנה פרנק ואימה.
לאחר המעצר והעברתם למחנה וסטרבורק השתפרו היחסים בין אנה לאמה, כפי שעולה ממכתב שכתב אוטו פרנק ב-16 בנובמבר 1945 לבת דודתו מילי
בבוקר של 4 באוגוסט 1944, פרצו למחבוא שוטרים ממשטרת הסדר שפעלו על סמך הלשנה של אדם שנותר אלמוני עד היום.
בראש הכוח עמד אוברשארפיהרר אס אס (דרגה המקבילה לרב-סמל) קרל זילברבאואר, איש האס דה ואיתו עוד 3 קציני משטרה נוספים.
משפחת פרנק ושאר דיירי המחבוא נלקחו למטה הגסטאפו ומשם הועברו, לאחר חקירה, לבית מעצר בו שהו יומיים ולאחר מכן הועברו למחנה המעבר המשטרתי ליהודים וֶסְטֶרְבּוֹרְק.
ב-3 בספטמבר 1944 יצאה קבוצת דיירי המחבוא במשלוח האחרון מווסטרבורק לאושוויץ אליו הגיע לאחר מסע של 3 ימים.
על הרכבת הגיעה עם משפחת פרנק בלומה אייפרס-עמדין מורה ופסיכולוגית יהודייה שהכירה את האחיות לבית פרנק עוד מימי בית הספר היהודי.
אייפרס-עמדין הייתה בקשר רצוף עם אנה מרגוט ואמם ותרמה למחקר ההיסטורי את הרקע לשבעת החודשים האחרונים לחייהן.
באושוויץ נערכה סלקציה לאסירים במשלוח, ומתוך 1,019 בני אדם נשלחו 549 מיד להשמדה.
קבוצת המסתתרים במחבוא שרדה את הסלקציה הראשונית אך נשות משפחת פרנק הופרדו מאבי המשפחה והקשר נותק.
גורלן לא היה שונה מגורל האסירים האחרים במחנה.
לאחר הסלקציה הופשטו הנשים, שיערותיהן נגזזו ומספר קועקע על זרוען.
ביום הן עסקו בעבודת כפייה ובלילה הן נדחסו לצריפים.
עדויות מאוחרות מעידות כי אנה פרנק התקשתה לעכל את חיי המחנה והסתגרה בתוך עצמה או נתקפה בבכי.
בחיי היום יום גילתה אנה פרנק תושייה וכוח.
היא תמכה באחותה ואמה והצליחה למצוא מזון בנוסף על ההקצבה הזעומה.
תנאי התברואה הקשים גרמו לגרדת קשה ולהעברת בנות המשפחה לחדר בידוד שהיה חשוך ושורץ חולדות, האם אדית ביקרה אותן בחשאי והעבירה להן את קצבת המזון שלה דרך חור בקיר החדר.
בחודש אוקטובר 1944 החלה העברת אסירות מאושוויץ למחנות עבודה וריכוז הרחוקים מהחזית, בשלב זה נותק הקשר בין בלומה אברס-אמדן לבנות משפחת פרנק שביום 28 באוקטובר הועלו על משלוח אסירות שכלל את אוגוסטה ואן פלס לברגן-בלזן.
האם אדית פרנק נותרה באושוויץ ומתה מרעב ואפיסת כוחות ב-6 בינואר 1945.
אדית זק (נולדה ב-19 באוקטובר 1947) היא מוזיקולוגית, מרצה, חוקרת מגדר ישראלית, מחברת הספר "מסעותי עם ורה"
זק נולדה בפרשוב בצ'כוסלובקיה (היום סלובקיה) לשרי ווילי אוהר ששרדו את אושוויץ, נפגשו אחרי המלחמה והחליטו להתחתן ולפתוח פרק ב'.
אשתו הראשונה של וילי מאלווינה לבית פוגל נספתה בבירקנאו ובעלה הראשון של שרי יאקוב מורדקוביץ' גם הוא נספה במלחמה ביחד עם שתיים מבנותיהם, לילי הבכורה ואליס הצעירה.
הבת האמצעית הלן הייתה היחידה ששרדה מבין שלוש הבנות של שרי ויאקוב.
הלן הייתה בקבוצת הנשים הראשונה שנכנסה לבירקנאו ב-1942, היא נפגשה עם האם שהגיעה למחנה ב-1944, הצליחה להציל אותה וביחד שרדו השתיים גם את צעדת המוות.
ב-1945 הן חזרו למיכלובצה עיר הולדתן, שם פגשו את בני זוגן ונישאו.
זק והוריה עלו לארץ בשנת 1949 באניה "גלילה".
הם שוכנו במחנה המעבר "שער העלייה" ומשם עברו לגבעת עליה והצטרפו לאחות הלן ולבעלה שאול גוטליב שהגיעו לארץ שנה לפניהם כדי להתגייס לההגנה.
בשנת 1952 היגרו הלן ושאול גוטליב לקנדה וזק והוריה נשארו בארץ.
עד גיל ארבעים עבדה זק כאמא במשרה מלאה.
ב-1987 החלה לעבוד בפרויקט הבינתחומי באמנויות במכללת בית ברל וכתרפיסטית של ילדים ונוער בבית הספר "יחדיו", "בית דני", המרכז לבריאות הנפש גהה, מעון "לבצלר", בית ספר תיכון מקצועי לנוער עם צרכים מיוחדים תל אביב.
ב-1988 (ועד 1996) קיבלה מלגה מטעם המזכירות הפדגוגית במשרד החינוך בראשותו של ד"ר אליעזר מרכוס עבור "פרויקט המחקר הבינתחומי באמנויות." הפרויקט התמקד בגיבוש שיטה לשילוב אמנות ויזואלית ומוזיקה בהוראת הספרות בבתי ספר תיכוניים.
במקביל החלה לשמש כמרצה בקורסים בינתחומיים באוניברסיטת בר-אילן.
ב- 1993 קיבלה זק תואר "מוסמך" בהצטיינות יתרה, ב-1990-2005 שימשה כמרצה במחלקה למוזיקה.
הקורסים שלה מתמקדים בגישה בינתחומית ובסוגיות מגדריות, לדוגמה: מלחינות מפורסמות בהיסטוריה המערבית, הזוגות המפורסמים במוזיקה, דמות האישה באופרה של המאה התשע עשרה והמאה העשרים, מוזיקה ודרמה באופרות האיטלקיות של מוצרט, דמות הליצן (השוטה) ודמות המכשפה בתרבות המערבית.
בשנת 2000 הוסמכה זק כ"דוקטור לפילוסופיה" .
עבודת הדוקטורט שכתבה בשיתוף עם פרופ' Raymond Monelle מאוניברסיטת אדינבורו בסקוטלנד נושאת את השם "Carmen and Turandot: femme fatale to femme creatrice in opera." מהווה פריצת דרך בפרשנות מגדרית במוזיקה.
בשנים 2001-2003 היא שמשה כיועצת בנושא מעמד האישה לראש העיר קריית אונו.
מאמרים שכתבה זק מתפרסמים בכתבי עת בינלאומיים כמו Women's Writings, ערך שכתבה, על איימי ביץ', מלחינה ומקדמת זכויות של נשים יוצרות מופיע באנציקלופדיה שעוסקת בנשים בפוליטיקה האמריקאית (2008) - Encyclopedia of Women in American Politics.
מ-1997 מרבה זק להרצות בפורומים שונים בישראל ומחוצה לה בנושא מגדר, תרבות ומורשת.
ערוץ אחד של הרצאות כולל סיפורים אישיים של נשים מפורסמות בהיסטוריה, של מלחינות שהודחקו בתודעה המערבית וסיפורי זוגות מפורסמים כמו קלרה ורוברט שומאן, פאני ופליקס מנדלסון, אלמה וגוסטב מאהלר, קוזימה וריכרד וגנר ועוד.
ערוץ שני של הרצאות הוא בנושא המורשת והתרבות של קהילות יהודי סלובקיה שנמחקו מהמפה אחרי מלחמת העולם השנייה.
ב- 2011 ראה אור ספרה "מסעותי עם ורה" בהוצאת מטר.
אדית כהן-מינץ (29 בנובמבר 1913 – 16 ביולי 2003) הייתה טניסאית ישראלית, מחלוצות הטניס הישראלי לנשים בארץ.
לפני עלייתה לישראל הייתה אלופת לטביה בטניס והשתתפה במכביה בשנות ה-30, ובארץ הייתה אלופת ישראל בטניס שלוש פעמים (1952, 1954 ו-1955) ושחקנית נבחרת ישראל בכדורת.
מינץ נולדה ב-28.11.1913 וגדלה בריגה שבלטביה, בתם הצעירה של הרייט פייטלברג ופרופ' פאול (שמואל פייבל) מינץ .
אביה, נצר לרבי יהודה בן אליעזר הלוי מינץ (מהר"י ממינץ), היה משפטן ואיש ציבור, שכיהן כפרופסור לתורת המשפט הפלילי וכמבקר המדינה בלטביה.
ב-1930 סיימה את הגימנסיה הגרמנית ע"ש לותר בריגה, ב-1930-31 למדה בפקולטה לכלכלת המשק באוניברסיטת לטביה ומ-1931-36 למדה שם משפטים וקיבלה תואר שני.
אדית נישאה לאהרן (ארוסיה) כהן, נכדו של חיים כהן מבריסק.
בשנת 1939 נולד לזוג בנם הבכור, תנחום.
שנה לאחר מכן עלתה המשפחה הצעירה לארץ ישראל.
בשנת 1942 נולד בנה השני, שאול, ובשנת 1946 נולדה בתה הצעירה, מרא.
בשנת 1948 בגיל 35 ואם לשלושה ילדים צעירים, היא זכתה באליפות ישראל בטניס לזוגות מעורבים.
ב-1950 השתתפה במכביה השלישית ובשנת 1952 היא זכתה לראשונה בקריירה שלה, בתואר אלופת ישראל בטניס לנשים, מתוך שלושה תארים.
לאחר פרישתה מטניס תחרותי, אדית לימדה בהתנדבות את משחק הטניס בבתי ספר ברחבי המדינה.
עד כמה המחויבות והשליחות של אדית היו יוצאות דופן, תעיד העובדה כי נהגה לאסוף מחבטים וכדורים משומשים והביאה אותם לאותם בתי הספר שבהם התנדבה.
ברבות השנים זכה בנה תנחום באליפות ישראל לנוער בטניס ונודע כאחד מגדולי שחקני הכדורסל הישראליים בכל הזמנים ומרא קינסטון בתה, נודעה כשחקנית נבחרת הפדרציה של ישראל וכמאמנת טניס.
נכדה, אורי כהן-מינץ (בנו של תנחום), היה אף הוא כדורסלן.
בשנת 1993 זכתה כהן-מינץ בעיטור מכבי ישראל במכביה ה-14.
משנת 2005 מעניקה משפחת כהן-מינץ מדי שנה מלגות על שם אדית ובתה מרא לשחקניות טניס מתחת לגיל 16, כדי לתמוך בתחילת דרכן המקצועית.
בעלה היה דודנו של משה אָטֵר (אטינגר), עיתונאי, סופר ומתרגם, העורך הכלכלי של "הארץ" ושל "ג'רוזלם פוסט", אביה של הפסיכולוגית וסופרת הילדים חגית בנזימן (שהיא אשתו של העיתונאי עוזי בנזימן ואמם של מאיירת ספרי הילדים והסופרת נעמה בנזימן וחוקר הפילוסופיה יותם בנזימן).
בנה היה הכדורסלן ואיש הצבא תנחום כהן-מינץ.
אדית "אדי" מאסי הייתה זמרת ושחקנית אמריקאית.
מאסי מוכרת בעיקר עקב השתתפותה במספר סרטים בבימויו של ג'ון ווטרס.
היא הייתה אחת מהדרימלנדרים, שהיוו את הצוות והשחקנים הקבועים בסרטיו של ווטרס.
מאסי נולדה בעיר ניו יורק למשפחה יהודית בת 10 ילדים, הוריה היו יהודית מאוסטריה במקור.
אביה הביולוגי שמואל דורנפלד היה חייל במלחמת העולם הראשונה ונפטר 5 חודשים לאחר לידתה, כתוצאה מפגיעת גז בחזית.
אמה בסי לנסנק נישאה מחדש למקס גרודסקי ונולדו לה ילדים נוספים, אחיה של מאסי, מוריס, סיפר כי הוריהם "פשוט הרימו ידיים יום אחד, זרקו את אלה שלא יכלו להסתדר בעצמם בבית יתומים מקומי ונעלמו".
בסרט התיעודי "מכתבי אהבה לאדי", מאסי סיפרה שגדלה בבית יתומים ולבסוף נשלחה לבית אומן.
משפחתה האומנות התנכלה לה וכשהייתה נערה ברחה להוליווד.
בסרט התיעודי "דיווין ווטרס" אמרה מאסי "נולדתי בניו יורק אבל גדלתי בדנוור שבקולורדו.
הייתי משוגעת על סרטים, אז הלכתי לקליפורניה בניסיון להיכנס לאחד, אבל במקום זה נהייתי ברמנית."
בשנת 1946 התחתנה מאסי עם חייל בשם סילביו גיגנט.
חמש שנים לאחר מכן עזבה אותו כי נהייתה, לדבריה, "חסרת מנוחה".
בהמשך עברה מאסי להתגורר בבולטימור שבמרילנד והחלה לעבוד כמלצרית בבית מלון מקומי.
ג'ון ווטרס פגש במאסי כשעבדה במלון בשנת 1969 והציע לה להשתתף בסרטו Multiple Maniacs בו שיחקה את עצמה, ובהמשך השתתפה מאסי בעוד ארבעה מסרטיו של ווטרס.
בתחילת שנות ה-70 התפטרה מאסי מעבודתה בבית המלון ופתחה בבולטימור חנות יד שנייה בשם "שקית הקניות של אדית".
בסוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80, מאסי ניצלה את הפרסום שקיבלה בעקבות ההשתתפות בסרטיו של ווטרס והופיעה כזמרת של להקת הפאנק "אידי והביצים".
בנוסף היא הצטלמה לסדרת כרטיסי ברכה.
כשלא יכלה עוד לעמוד בחורפים של בולטימור, עברה מאסי לוניס שבקליפורניה, שם הקימה חנות יד שנייה נוספת בעזרת הכסף שהרוויחה בסרטיו של ווטרס.
ב-1982 הקליטה מאסי גרסת כיסוי לשיר " Big Girls Don't Cry" של להקת ארבע העונות.
מאסי מתה בלוס אנג'לס מסיבוכים בלימפומה וסוכרת ב-24 באוקטובר 1984. גופתה נשרפה אחרי מותה.
אדית (יהודית) טיין קפיח (בסלובקית: Edita Keppichova; 25 במאי 1918 - 9 ביוני 2011) הייתה שחיינית יהודייה-צ'כוסלובקית ישראלית.
הייתה אלופה ושיאנית צ'כוסלובקיה במשחי הגב, שיאנית ארץ ישראל במשחי הגב ושיאנית עולם למאסטרס.
טיין נולדה וגדלה בברטיסלאבה, בתם של יוסף ומרגיט.
היא התאמנה בשחייה במועדון בר כוכבא ברטיסלאבה.
באליפות צ'כוסלובקיה שנערכה ב-30 ביולי 1934 קבעה טיין במשחה ל-200 מטר גב שיא לאומי חדש.
ב-2 בדצמבר אותה שנה היא שיפרה את שיאה הלאומי במשחה זה.
באליפות צ'כוסלובקיה שנערכה באוגוסט 1935 היא זכתה במדליית זהב במשחה שליחות 3x100 מטר מעורב בשיא לאומי חדש.
באליפות צ'כוסלובקיה שנערכה באוגוסט 1937 היא זכתה במדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בשיא לאומי חדש ובאליפות צ'כוסלובקיה שנערכה ביולי 1938 היא זכתה במדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בשיא לאומי חדש.
בשנת 1939 לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה היא עלתה לארץ ישראל והצטרפה כשחיינית ומאמנת לאגודת מכבי חיפה.
באליפות ארץ ישראל שנערכה בסוף יוני אותה שנה היא זכתה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בשיא ארץ ישראל חדש של 1:34.9 דקות שיפור לשיא בן השנה של חנה דויטש (1:36.1 דקות).
שיא זה החזיק מעמד כ-14 שנים ונשבר על ידי ויויאן חסון (1:32.7 דקות).
בתחרות שחייה שנערכה במאי 1940 קבעה טיין במשחה ל-200 מטר גב שיא ארץ ישראל חדש של 3:29.9 דקות.
שלושה שבועות לאחר מכן, באליפות ארץ ישראל שנערכה ביוני היא קבעה במשחה ל-200 מטר גב שיא ארץ ישראל חדש ושיא מכבי עולמי חדש של 3:20.6 דקות, שיפור לשיא שלה שעמד על 3:29.9 דקות.
בתחרות בילנאומית בשחייה שנערכה בבת גלים בחיפה ב-25 ביולי 1942 זכתה טיין במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:39.4 דקות.
היא שחתה כ-6 שנים ואימנה כ-20 שנה.
באליפות העולם לוותיקים שנערכה בריו דה ז'ניירו ברזיל בשנת 1990 זכתה טיין ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר גב בשיא אירופה חדש לגילאי 70 - 75 של 3:55.74 דקו במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:52.2 דקות ובמשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 51.27 שניות.
בהיותה בת 79 קבעה טיין שיא עולם לבנות גילה במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 4:06.64 דקות.
בהיותה בת 80 היא קבעה שיא עולם חדש בתוצאה של 4:03.68 דקות ובהיותה בת 84 היא קבעה שיא עולם נוסף לבנות גילה בתוצאה של 4:12.86 דקות.
באליפות אירופה בשחייה למסטרס שנערכה בצרפת באוגוסט 2003 זכתה טיין ב-3 מדליות זהב לקבוצת גיל 89-85, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 2:13.88 דקות, במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 4:29.16 דקות ובמשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 9:30.97 דקות.
ילדיה של טיין דני, רפי ורותי, היו שחיינים מצטיינים, זוכי מדליות באליפויות ישראל לבוגרים וכן גם נכדיה, שרון ושני טליתמן, שהיו אלופות ישראל לנוער ובעלות מדליות באליפות ישראל לבוגרות ורן, גל ובן טיין שאף הם היו שחיינים מצטיינים בגיל ילדים ונוער.
בשנת 2001 זכתה טיין לכבוד להיות בן 53 הספורטאיות שהעיר חיפה מצדיעה להן.
אדית פילומנה געתון (27 באפריל 1924 – 14 באפריל 2015) הייתה רופאת ילדים ופתולוגית ישראלית, פרופסור לפתולוגיה באוניברסיטת תל אביב, ראש החוג לפתולוגיה, מנהלת היחידה להיסטוכימיה פתולוגית ופתולוגית בכירה בבית החולים קפלן ברחובות.
מחנכת ומרצה, מחברת ספרי לימוד בתחום הרפואה וחוקרת.
מחקרה בתחום מחלת טרשת העורקים (ארטריוסקלרוזיס) היווה בסיס לעבודות מחקר רבות בתחום.
געתון היא בתם היחידה של יעקב וטוני מרדינגר, ילידת צ'רנוביץ, בוקובינה (1924).
בשל מאורעות אנטישמיים בגיל שמונה עברה עם משפחתה לבוקרשט שם דודה ניהל עסק מצליח למכירת מכונות דפוס לעיתונים, בו השתלבה המשפחה.
בכיתה ט' סולקה מבית הספר התיכון בו למדה בשל חוקי הגזע נגד היהודים והיא המשיכה ללמוד במסגרת יהודית פרטית שם השלימה את לימודיה בהצלחה בשנת 1943.
באותה העת בבוקרשט יוסדו שלושה מוסדות על-תיכוניים על ידי אנשי רוח יהודים: "מכללת אונסקו", "פוליטיכניקה ברקוביץ" ו"מכללת אבסון", שקיבלו אליהם את תלמידי העיר שגורשו ממערכת ההשכלה הגבוהה.
געתון התקבלה ללמודי רפואה והוסמכה במכללה (קולג'יו) תחת ניהולו של פרופסור ארנסט אבסון ואת לימודיה השלימה אחר כך במכון (בית הספר) לרפואה ורוקחות של בוקרשט, תלמידתם של זוכה פרס נובל פרופסור ג'ורג'ה אמיל פאלאדה, ושל חבר הסנט הרומני, הווירולוג ויועץ לארגון הבריאות העולמי הפרופסור ניקולאיה קאז'אל.
בשנת 1950 סיימה בהצטיינות לימודי רפואת ילדים.
בתום לימודיה התמחתה ברפואת ילדים בבית החולים הכללי בבוקרשט, והחל משנת 1950 עבדה במגוון בתי חולים בעיר.
בשנת 1950 עד 1952 עבדה כרופאת ילדים במרכז הפסיכיאטרי לילדים תחת ניהולה של פרופסור פלוריקה בגדזר (ro), לימים שרת הבריאות הראשונה של רומניה.
במסגרת עבודתה בבית החולים בדקה את תפקודו, תוצאות המחקר זיכו אותה בתעודת הוקרה מטעם משרד הבריאות הרומני.
בהמשך, במהלך שנות החמישים עבדה בבית החולים ליתומים בבוקרשט "בית הילד" (Casa Copilului) ועל רקע רצונה לעלות למדינת ישראל פוטרה בשנת 1960 מעבודתה ושובצה כרופאת ילדים הרחק ממקום מגוריה.
שנה מאוחר יותר, ב-1961 עלתה עם משפחתה לישראל על האוניה "אנוטריה".
כשעלתה לישראל, לאור הצורך ברופאים בתחום הפתולוגיה, הוצע לה להסב את תחום ההתמחות שלה והיא החלה את עבודתה כמומחית לפתולוגית בבית חולים הממשלתי "דונולו" ביפו, שם עבדה במשך כשש שנים.
בשנת 1966 בעלה יצא לשליחות לארבע שנים עם משפחתו לצרפת, והיא עבדה כחוקרת במכון להיסטוכימיה רפואית, בחוג להיסטולוגיה, בפקולטה לרפואה של פריז תחת ניהולו של פרופסור רימונד וגמן.
שם למדה חקרה ופיתחה יחד עם קבוצה בינלאומית של חוקרים, את תחום ההיסטוכימיה הרפואית, תחום חדש יחסית בעולם הרפואה באותן השנים.
בין השנים 1967–1970 זכתה במלגה מטעם ממשלת צרפת.
בתום תקופת מחקרה בהיסטוכימיה רפואית באוניברסיטה קיבלה תעודת מומחה עם ציון לשבח.
עם חזרתה לישראל בשנת 1970 ייסדה את המעבדה הראשונה להיסטוכימיה רפואית בארץ במסגרת המכון לפתולוגיה תחת ניהולו של פרופסור ברנרד צ'רנובילסקי בבית חולים קפלן ברחובות.
ב-1980 הייתה בין מייסדי איגוד הציטולוגיה וההיסטוכמיה בישראל.
בד בבד, בשנת 1970 הצטרפה לסגל ההוראה כמרצה בכירה בחוג לפתולוגיה בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב, שם ייסדה את המוזיאון לפתולוגיה, וכן כיהנה במשך 20 שנה כחברת מערכת כתב העת "ביולוגיה מולקולרית תאית" (Cellular and Molecular Biology).
ב-1984 קיבלה געתון מינוי פרופסור חבר באוניברסיטת תל אביב, ובשנת 1987 מונתה לראש החוג לפתולוגיה בפקולטה לרפואה באוניברסיטה, והייתה לאישה הראשונה בתפקיד זה שבו כיהנה עד 1990.בשנים 1977–1992 שימשה מרצה בתוכנית האמריקאית ללימודי רפואה באוניברסיטת תל אביב, ובשנים 1980–1990 הייתה מרצה לפתולוגיה במסגרת החוג לביולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
פרופסור משה וולמן היה שותף לרבים ממחקריה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1992 פרשה לגמלאות והקדישה חייה לכתיבת ספרי עזר לסטודנטים לרפואה.
אדית הייתה נשואה לראדו, מהנדס בתעשייה האווירית בישראל.
הם התגוררו בתל אביב ולהם שני ילדים וארבעה נכדים.
בנם הבכור, אריה, מורה בשיטת פלדנקרייז, ובנם הצעיר הוא פרופסור דני געתון, מומחה לרפואת עיניים, למחלת הגלאוקומה ולחץ תוך עיני.
בשיאה של הקריירה המדעית בתחום הפתולוגיה, המחקר העיקרי שבו עסקה פרופ' געתון התמקד בחקר מחלת טרשת העורקים (אתרוסקלרוזיס).
במסגרת המחקר היא בחנה בעזרת שיטות היסטוכימיות והיסטואימונולוגיות את חשיבות המרכיבים השונים והגורמים השונים של המחלה.
בעבודתה המדעית גילתה ומצאה את חשיבותם של המאקרופאגים בשלב שקיעת השומנים בדופן העורקים, הוא השלב הבסיסי של התהוות המחלה.
כמו כן זיהתה את חשיבותו הרבה של אנזים האסטרזה החומצית ופעילותו בדופן כלי הדם.
בנוסף התמקדה בתחום מערכת הרבייה הנקבית, הן בהוראת התחום לסטודנטים והן בהיבט המחקרי.
במסגרת מחקר זה עסקה באפקטים הורמונליים על גידולים שונים במערכת הרבייה הנקבית בדגש על גידולי השחלות.
אדית פיאף – החיים בוורוד הוא סרט קולנוע ביוגרפי מוזיקלי צרפתי משנת 2007, אודות חייה והצלחתה של הזמרת הצרפתייה המפורסמת, אדית פיאף.
הסרט בוים והופק על ידי , ולנעליה של פיאף נכנסה השחקנית מריון קוטיאר.
מקור שם הסרט משירה המפורסם ביותר של פיאף, "La Vie En Rose" ("החיים בוורוד").
הבמאי אוליבייה דהאן בחר בקוטיאר לשחק בתפקיד הראשי עוד טרם פגש אותה, והסביר כי ראה דמיון בין עיניה של פיאף לשחקנית הצעירה.
קוטיאר לא שרה את השירים בסרט, חלק מההקלטות הן של פיאף עצמה וחלקן הקלטה מחודשת עם הזמרת ז'יל איגרוט (Jil Aigrot).
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ה-57.
הסרט מגולל את סיפורה הביוגרפי של הזמרת אדית פיאף, מילדות ענייה וקשה בבלוויל אל במות הזוהר והתהילה בניו יורק.
פיאף נודדת בילדותה יחד עם אביה, להטוטן רחוב, לאחר שננטשה על ידי אמה.
בתחנות חייה היא עוברת במעונות של פרוצות בפריז, האשמה ברצח בדיוק כשהקריירה שלה החלה להמריא, רומנים מלאי תשוקה וחברות עם גדולי השמות באותה תקופה – איב מונטאן, מרלין דיטריך ועוד, ועד מותה הטרגי בגיל 48 מסרטן בכבד.
הסרט קיבל ביקורות חיוביות ממבקרי הקולנוע.
באתר "Rotten Tomatoes" הסרט קיבל 74% ביקורות חיוביות.
הביקורות היללו את משחקה של מריון קוטיאר שזכתה על תפקידה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי ופרס סזאר לשחקנית הטובה ביותר.
אדית ג'ונקוק הייתה אחות ומיסיונרית אנגלייה, שימשה בתפקיד האחות הראשית של בית חולים אי.מ.מ.ס הסקוטי בנצרת בין השנים 1905–1914 ובין השנים 1918–1920, וניהלה בפועל את בית החולים בתקופת מלחמת העולם הראשונה, בשנים 1914–1917.
בית החולים הסקוטי בנצרת נוסד בשנת 1861 על ידי ד"ר פקרדוני קלוסט ורטן.
האוכלוסייה המקומית הייתה מוכת מחלות כמו מלריה, גרענת, טראכומה, אבעבועות שחורות, טיפוס הבהרות וכולרה.
ב-1861 היו בבית החולים 8 מיטות, ומספרן גדל ל-40 בשנת 1900. במרפאה שליד בית החולים ניתנו שירותי רפואה מודרניים לתושבי הגליל, רמת הגולן והשומרון.
עד 1882 היה ורטן הרופא היחיד באזור נצרת והגליל.
בשנת 1904, הצטרף אליו רופא נוסף, ד"ר פרדריק ג'ון סקרימג'ר.
בשנת 1905 הגיעה לנצרת האחות אדית ג'ונקוק.
ג'ונקוק נולדה ב-1871 בדובר, במחוז קנט, אנגליה.
היא למדה בבית הספר לאחיות שליד בית החולים המקומי, ולאחר הסמכתה המשיכה לעבוד שם עוד שנים אחדות.
בשנת 1904 נבחרה מטעם החברה המיסיונרית הסקוטית באדינבורו לתפקיד האחות הראשית בבית החולים של החברה בנצרת.
בפברואר 1905, הגיעה לנצרת וקיבלה עליה את הטיפול בכל נושאי המנהל והאמרכלות, נוסף על תפקידיה המקצועיים כאחות.
בהנהגתה, טיפל צוות בית החולים בשנה אחת ביותר מ-10,000 פניות למרפאת בית החולים; יותר מ-100 אשפוזים, כ-500 ניתוחים ויותר מ-1,000 ביקורי בית.
בשנת 1908, עם פטירתו של ד"ר ורטן, החל ד"ר סקרימג'ר לנהל את בית החולים בנצרת.
באותה עת הצטרפה אל האחות ג'ונקוק אחות מוסמכת נוספת שהגיעה מאנגליה – ג'סי קרופט.
האחות קרופט קיבלה מינוי של סגנית אחות ראשית.
בשנים הבאות, התעצמה פעילותו של בית החולים, והוא עמד לפני הרחבה ניכרת.
לפני מותו רכש ורטן רכש קרקע כדי לבנות ולהרחיב את בית החולים, אך הממשל הטורקי עיכב את התוכנית.
בנובמבר 1914 הוכרז מצב מלחמה בין האימפריה העות'מאנית לבין בריטניה.
עקב המלחמה, נאלץ סקרימג'ר, שהיה אזרח בריטי, לעזוב את נצרת.
הוא נסע למצרים שם גויס לצבא הבריטי וקיבל מנוי של מפקד מחנה שבויים.
בית החולים הסקוטי עצמו הוחרם בצו של מושל נצרת.
שתי האחיות הבריטיות שפעלו בו הוכרזו כשבויות מלחמה ולא הורשו לעזוב את העיר.
אף על פי שלא היו נשות צבא אלא אזרחיות, הן נצטוו להמשיך ולתפעל את בית החולים במתכונת של בית חולים צבאי, שתפקידו לטפל בחיילים טורקים.
שתי האחיות, נותקו למעשה מכל קשר עם העולם החיצוני, כולל משפחותיהן.