tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סַנְטוּר (בפרסית: سنتور) הוא כלי נגינה עתיק ממשפחת כלי המיתר שהיה נפוץ בממלכת פרס.
הסנטור מוזכר בספר דניאל בשם "פסנתרין" ונחשב לאבי הפסנתר של ימינו.
הסנטור בנוי מתיבת עץ בצורת טרפז, שמעליה נמתחים 72 מיתרים לפחות.
כדי להפיק ממנו צליל, מקישים במיתרים אלה באמצעות שני פטישי עץ דקים, העשויים לרוב עץ תות.
פטישים מגולפים אלה נקראים "מזרבים" .
צליליו של הסנטור הרמוניים, עדינים ומשופעים בצלילים עיליים (אוברטונים), המוסיפים לכל תו ותו צבע וגוון מיוחד.
מנעדו של הסנטור יותר משלוש אוקטבות (E3-F6).
מיתריו מקובצים ברביעיות המתוחות מצד שמאל של התיבה, ומעוגנים לצדה הימני באמצעות פין נעיצה המהווה מפתח כיוון.
המיתרים מחולקים לשתי קבוצות: מיתרים העשויים סגסוגת ברונזה ומיתרים העשויים פלדה.
מיתרי הברונזה מיועדים לצלילים נמוכים והפלדה לצלילים הגבוהים.
לעיתים קרובות נדרש כיוון מחודש של הכלי כדי לעבור בין "מקאם" או "דסתגאה" מסוימים לאחרים.
על לוח התהודה העליון יש גשרים קטנים, הנקראים בפרסית "חראק" (חמור) וממוקמים בשליש הימני ובשליש השמאלי של הכלי.
כל גשר תומך ברביעיית מיתרים: בצד אחד תומכים הגשרים במיתרי הברונזה ובצד השני במיתרי הפלדה.
הודות לחראק, כל מיתר מנגן צליל שונה מכל צד, כך שכל רביעית מיתרים מפיקה למעשה שני תווים.
בדרך כלל החראק מוצבים במיקום שיוצר פער של אוקטבה בדיוק בין שני צדיהם, אך ניתן לשנות זאת בהתאם למקאם המבוקש.
מספר המיתרים והחראקים שונה בגרסאות שונות של הכלי: לסנטור פרסי קלאסי 9 או 12 חראקים בכל צד (18 או 24 בסך הכול), אך יש גם סנטור הודי עם 15 חראקים.
תיבת התהודה עשויה עץ, לרוב ליבנה אך לעיתים בוקיצה סיבירית או תות.
הואיל ומתח המיתרים מייצרים לחץ של כ-900 ק"ג, יש צורך בעצים קשים, עמידים ויבשים, ועם זאת מעט גמישים.
העץ או העצים המשמשים לבנייה נדרשים לעבור תהליך ייבוש באידוי או בחום תנור, אם כי נהוג לסבור כי את הצליל המיטבי מפיקים עצים שעברו ייבוש ארוך במשך שנים בצל ובאוויר הפתוח.
נגני הסנטור המפורסמים בישראל הם משה שלו, מנשה ששון, אלי ששון ובתו מיכל ששון, קיהן נאמן, הרב אייל סעיד מאני, יצחק רפואה ובנו איתן רפואה, עדי פורטי, אלדד לוי ונדב שטיינר.
סָנָטוֹרְיוּם (סניטוֹריום, סניטַריוּם) הוא מוסד רפואי לאשפוז ממושך, לרוב עבור חולי שחפת.
מוסדות כאלו היו נפוצים מסוף המאה ה-19 עד אמצע המאה ה-20.
המונח הוותיק יותר, סניטַריוּם, נגזר מהמילה הלטינית "sanitas" - בריאות, ושימש לתיאור בתי הבראה ואתרי מרפא.
כשהוקמו בתי ההבראה הראשונים לאשפוז חולי שחפת בסוף המאה ה-19 נקראו אף הם סניטַריוּם, אך בתחילת המאה ה-20 הומצא המושג סָנָטוֹרְיוּם, הנגזר מהשורש הלטיני "sano" - לרפא, כדי להבחינם מבתי ההבראה הוותיקים.
הרציונל לקיומם של סנטוריה נגזר מכך שלפני היות הטיפול האנטיביוטי, משטר של מנוחה ותזונה טובה אפשר למערכת החיסון של החולה סיכויים משופרים להתמודד עם זיהום השחפת הריאתי.
סנטוריה לחולי שחפת נפוצו בכל רחבי אירופה החל מסוף המאה ה-19. הראשון ביניהם היה כנראה "קליניקת ברהמר לחולי ריאות" לטיפול בשחפת, שיסד הרמן ברהמר ב-1854 באתר המרחצאות Görbersdorf שבחבל שלזיה.
החולים זכו לאוויר צח ותזונה מיטיבה.
בשווייץ היו סנטוריה רבים שכן היה מקובל לחשוב שאוויר הרים צח הוא הטיפול המיטבי למחלות ריאה.
בפינלנד מוסדות דומים הוקמו באזורי יער מבודדים, המפורסם שבהם הוא סנטוריום פאימיו שנבנה ב-1930 ותוכנן על ידי האדריכל בעל השם העולמי אלבר אלטו.
בפאימיו היו מרפסות גג, בהן שכבו החולים במשך כל היום על "כיסאות פאימיו", שאלטו עיצב עם משענת מעוקלת אשר לדבריו הקלה על נשימת החולה.
בפורטוגל סנטוריום הליאנטיה שימש לטיפול בחולי שחפת העצמות בין 1930 ל-1960.
הסנטוריום הראשון בצפון אמריקה הוקם ב-1882 במדינת ניו יורק.
כאשר הוקמה האגודה הלאומית למלחמה בשחפת בקנדה ב-1904 הוחלט להחליף את המונח הישן "סניטריום" שהיה מוכר מאתרי מרפא, בשם החדש "סנטוריום", שיוחד למוסדות מרפא לחולי שחפת.
בתחילת המאה ה-20 הפך הסנטוריום לתופעה נפוצה בארצות הברית.
ב-1917 נוסד בווירג'יניה סנטוריום לאפרו-אמריקאיים.
בקולורדו ספרינגס הוקמו מספר סנטוריה, בשל אווירה היבש.
בפלורידה מצוי הסנטוריום העצמאי האחרון בארצות הברית, הפעיל עדיין בימינו.
לאחר 1943, השנה בה אלברט שץ, שהיה אז סטודנט לדוקטורט באוניברסיטת ראטגרס, גילה את הסטרפטומיצין - התרופה היעילה הראשונה לשחפת, סנטוריה החלו להיסגר או הועברו אל בתי חולים כלליים (למשל סנטוריום פאימיו, שהפך לבית חולים כללי בשנות ה-60).
משנות ה-60 השחפת כבר לא היוותה איום על בריאות הציבור ולפיכך התייתר הצורך בסנטוריה.
רוב המבנים ששימשו לכך נהרסו, אך חלקם הוסבו למטרות רפואיות בנות-ימינו.
כך למשל, סנטוריום טמברם בדרום הודו מטפל כיום בחולי איידס.
בסנטוריום מיסיסיפי ממוקם כיום מרכז אזורי לטיפול בבעלי פיגור שכלי.
רחל המשוררת חלתה בשחפת וגורשה בשל כך מקבוצת דגניה.
את ימיה האחרונים העבירה בבית מרפא לחולי שחפת בגדרה.
עלילת הר הקסמים, רומן מאת תומאס מאן שיצא לאור ב-1924, מתרחשת בסנטוריום.
מאן הכיר את ההווי האופייני לסנטוריום כיוון שאשתו הייתה מאושפזת מספר חודשים בשנת 1912 בשל מחלת ריאות בסנטוריום בדבוס, שווייץ.
ברומן "שלושה חברים" מאת אריך מריה רמרק הגיבורה, פאט, מאושפזת בסנטוריום ובסופו של דבר מתה שם ממחלתה.
בסרט התיעודי הפולני מיר קומען אן, משנת 1935, מתועד הסנטוריום על שם מדם לילדים יהודים עניים שלקו בשחפת, אשר הונהגו בו שיטות חינוך ודרכי הבראה ברוח ערכי הסוציאליזם והבונד.
להקת ההבי מטאל האמריקאית מטאליקה כללה את השיר "Welcome Home (Sanitarium)" באלבומה Master of Puppets משנת 1986.
סנטה קרוס דה מומפוס (ספרדית: Santa Cruz de Mompox) היא עיר ורשות מקומית במחוז בוליבר שבצפון קולומביה, הידועה במתאר הקולוניאלי שלה.
העיר שוכנת במפגש הנהרות מגדלנה וקאוקה, במרחק של כ-250 קילומטרים מקרטחנה.
כלכלת העיר מבוססת על תיירות, דיג, וממשק גידול הבקר המקומי.
בשנת 2005 התגוררו בעיר כ-30,000 תושבים, ובאזור המטרופוליטני התגוררו כ-62,000 איש.
העיר הוקמה, ככל הנראה, ב-1540 על ידי חואן דה סנטה קרוס, מושל קרטחנה, שנים אחדות לאחר הקמתן של קרטחנה וסנטה פה דה בוגוטה.
ההיסטוריה של העיר הושפעה במידה רבה מהכיבוש הספרדי של האזור, ומהפעילות המסחרית שהייתה בשיאה בין המאה ה-17 למאה ה-19.
העיר נבנתה לאורך שתי גדותיו של נהר מגדלנה, וכדי להגן עליה מהצפה במקרה של שיטפון, נבנו שתי חומות לאורך הגדות.
בעיר נבנו שלוש כיכרות בקו ישר, ששימשו כמקום מושבם של בנייני הממשל המקומי.
בשל כך נבדלה מומפוס מערים אחרות, בהן הייתה כיכר אחת בלבד.
לכל אחת מהכיכרות הייתה כנסייה משלה.
העיר נבנתה בצומת דרכי מסחר חשובות, ולאורך הנהר ששימש כעורק הסחר של קרטרחנה.
פריחתה הראשונית של מומפוס החלה עם הגעתם של המתיישבים הראשונים בתקופה הקולוניאליסטית, שהועסקו בדרך כלל מטעם המשטר הקולוניאלי.
המתיישבים קיבלו מהשלטונות חלקות אדמה, וזכו להיתר לקחת לעצמם עבדים כחלק ממערכת האנקומיאנדה.
הם גזלו מהאינדיאנים את אדמותיהם, והיגלו אותם לשמורות קטנות.
למרות זאת, העיר התפתחה באיטיות רבה בשל חוסר היכולת לבסס מעמד סוציו-כלכלי יציב, וזאת בשל התנאים האקלימיים והגאוגרפיים הקשים ששררו באזור.
מיקומה הגאוגרפי של מומפוס כעיירת נהר משך אליה אנשים רבים שעסקו בהברחה כדרך חיים.
השגשוג הכלכלי שהתרחש בתקופה הקולוניאלית נבע מנוכחותה של קבוצת שליטים קטנה, שהשיגה את עושרה באמצעות חוואות ומסחר ו"הניעה" את המערכת הכלכלית המקומית.
פקידי הממשל הללו הגיעו למומפוס מקרטחנה, הביאו עמם בעלי מלאכה שונים, וסייעו לביסוסה הכלכלי של העיר.
המעמד השליט בעיר הורכב גם מאנשי כמורה וחברי מסדרים דתיים.
בתוך שנים אחדות המבנים הבולטים בעיר היו הכנסיות של האוגוסטינים, הדומיניקנים, הפרנציסקנים והישועים.
ההתפתחות האיטית של מומפוס במהלך התקופה הקולוניאלית התבטאה במתאר העירוני שלה.
לאורך המאה ה-17 החל העיר להתפתח מגדות הנהר אל העורף החקלאי, ונסללו בה בתים שהצטיינו בחזיתות מעוצבות.
ההתפתחות של העיר נקבעה על ידי מבנה הרחובות, שנקראו על שם התפקיד אותו מילאו (לדוגמה, הרחוב הראשי נקרא "קאייה ראל דל מדיו" "Calle Real del Medio" - הרחוב המלכותי המרכזי).
השיטפונות שהתחוללו בתקופה זו הגבילו במידת מה את התפתחותה של העיר, אך במאה ה-18 היו כבר ניצבו שש מאות בתים וחנויות.
המבנים, עשויים מאבן כוסו בגגות רעפים המתנשאים לגובה של עד שתי קומות, והוקפו בגני נוי.
בסך הכל היו בעיר כ-1,800 מבנים מכל הסוגים.
מצבה של העיר החל להתדרדר בעקבות המלחמות שפקדו את האזור במאה ה-19, כאשר בני מעמד החברתי הגבוה מתו או נאלצו לצאת לגלות.
תעשיית החקלאות ספגה נזקים כבדים כתוצאה מהמלחמות ופעולות האיבה.
העיר איבדה את חשיבותה הכלכלית, והמצב התדרדר עוד יותר כאשר חל שינוי בנתיב זרימתו של נהר מגדלנה.
כתוצאה מכך ננטש חלקה של העיר שהיה סמוך לנהר והיא איבדה את חשיבותה כעיר נמל.
הקיפאון הכלכלי שהשתלט על העיר היה כמעט מוחלט, והוא נמשך עד לשלהי המאה ה-20, מועד בו החלה להתפתח תעשיית התיירות.
מעמדה של העיר זכה לחיזוק נוסף עם הכרזת המרכז ההיסטורי שלה כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו ב-1995.
מראה העיר הושפע במידה רבה מקרבתה לנהר, שהיה החלק החשוב ביותר שלה לאורך רוב שנות קיומה.
לאורך חומות המגן יש מספר גרמי מדרגות המשמשים גם כמזחים.
רוב המזחים הללו נבנו באמצעות אבנים במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-18.
רחוב אלבאראדה (Albarrada - "מזח") הגובל בנהר קרוי על שם המזחים הללו, והוא מחבר בין שלוש הכיכרות העירוניות: לה קונספסיון (Iglesia de la Concepción), פרנסיסקו הקדוש (Iglesia de San Francisco) וברברה הקדושה (Iglesia de Santa Bárbara).
בכל את מהכיכרות יש כנסייה שנבנתה בשנות קיומה הראשונות של העיר כמבצר.
הכנסייה בלה קונספסיון היא הקתדרלה של העיר.
מבני הנמל והבתים הפרטיים של חלק מבני המעמד הגבוה נבנו גם הם סביב הכיכרות, והחל מהמאה ה-17 נפתחו חנויות קטנות בקומת הקרקע של בתים אלה.
קאייה דל מדיו הייתה הדרך הראשית של העיר, ובה שכנו רוב בתי המידות.
בחלק הצפוני של הרחוב נמצאים כנסיית ובית החולים של סן חואן דה דיוס, שנבנו ב-1555 בקירוב, ובחלק הדרומי כנסיית ומנזר סן אגוסטין.
בין שני המבנים הללו הוקמו מספר בתי מגורים, אך לאור הגידול בצפיפות האוכלוסין של העיר, הוחלט לסלול רחוב ראשי נוסף ושנקרא אטראס (Atras - "אחורי").
הבניינים שהוקמו ברחוב אטראס היו קטנים יותר מאלו של דל מדיו.
הלבנים בבניינים הללו מולאו בשיטת טיוח סבכה, ומסביב לקירות היה ציפוי של עץ.
בנוסף לרחובות הראשיים של העיר נסללו בה מספר רחובות משניים, ורחוב מספר 18 חוצה אותה לשני חלקים.
ברחוב זה ישנם מספר אזורים ציבוריים, בהם כיכרות לה קונספסיון ואל טאמארינדו, מבני ציבור כמו כנסיית סנטו דומינגו ובית הקברות העירוני.
כיכרות אחדות ברחוב זה, ובהן סן קרלוס ולה אדואנה, התפתחו בשטחים שנותרו פנויים מבנייה.
המבנה המרחבי של הכנסיות במומפוס איננו מורכב.
הקירות החיצוניים נבנו מלבנים ופנים הכנסיות היה מחולק לשלוש ספינות באמצעות עמודים או קורות תמיכה.
הסגנון האדריכלי היה עיבוד של העולם החדש לשיטות הבנייה שהיו נפוצות באנדלוסיה ובגרנדה החדשה, והתבססו על שימוש בקשתות אבן או בעמודי תמיכה.
תקרות העץ היו בסגנון מורי.
הבתים הפרטיים שנבנו בין ראשית המאה ה-17 למאה ה-19 הוקמו מסביב לחלל מרכזי על מנת להתמודד עם בעיות האקלים.
הסוג המוקדם ביותר של בית המיועד למגורי סוחרים התאפיין בפטיו מרכזי, ובחלק מהמבנים נבנה פטיו משני בחלק האחורי של הבית.
הבתים שבהם פטיו בעל שלושה קירות נבנו בתקופה מאוחרת יותר, ובדרך כלל היו קטנים יותר, או שהיו מבנים גדולים שחולקו מחדש לאחר בנייתם.
חלק מבתי הפטיו הקדומים ביותר שרד מאז הקמת העיר ללא כל שינוי, למעט חלוקה למבנים קטנים יותר, ובכך שימר מאפיינים אדריכליים כמו שער הכניסה המקושט, מרפסות וגלריות.
בניית בתי החנויות החלה במאה ה-17, בדרך כלל בקבוצות של שלושה או עשרה מבנים.
המאפיין החזותי הבולט של החנויות הללו הוא הגג המשותף של חזיתן.
רוב החנויות הפכו במשך השנים לבתי מגורים.
סנטה קרוס דה מומפס ידועה בשימור מאפייניה האדריכליים מהתקופה הקולוניאלית, דבר הבא לידי ביטוי בסגנון הספרדי-אינדיאני.
המרכז ההיסטורי של העיר הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
רוב המבנים הקולוניאליים עדיין משמשים למטרתם המקורית, ובכך מספקים דוגמה לדרך התנהלותה של עיר קולוניאלית ספרדית.
בין המאפיינים החזותיים של המבנים השונים בעיר נימנים דלתות הברזל המקושטות והחלונות הפונים אל הרחובות.
הכנסיות העיקריות הן סנטה ברברה, סן אגוסטין, סן חואן דה דיוס וכנסיית העיבור ללא חטא.
כנסיית סן פרנסיסקו (Iglesia de San Francisco) נבנתה באמצע המאה ה-16, וכעבור שנים אחדות הוקם לידה מנזר על ידי הנזיר פרנסיסקו גונזאגה.
הכנסייה ידועה בזכות פרסקאות שלה, שנפגעו במהלך עבודות שיפוץ שנערכו ב-1996. לאחר מכן בוצעו עבודות חיזוק ליסודות הכנסייה.
בית החולים סן חואן דה דיוס (San Juan de |Dios) הוקם גם הוא באמצע המאה ה-16. בערך ב-1663 עבר ניהול בית החולים לחזקתו של מסדר האחים ההוספיטלרים.
תקציבו של בית החולים מבוסס על תרומות מהמשפחות העשירות המתגוררות באזור, ועל מס מיוחד המוטל על העברת סחורות לאורך נהר מגדלנה.
בית החולים נחשב לאחד העתיקים באמריקה.
בית השליחים השוכן בקאייה ראל דל מדיו, היה האחוזה של משפחת סוחרים מקומיים, ומשמש כאתר תיירות עבור אנשים הבאים לצפות בציורי הסעודה האחרונה.
היכל העיר כולל את הצינוקים הקולוניאליים ואת חדר ההארחה של ראש העיר.
במבנה זה נחתם חוק העצמאות של העיר מהאימפריה הספרדית ב-6 באוגוסט 1810.
הארמון הקהילתי נבנה בערך ב-1660, וידוע גם בשם "הקלויסטר של סן קרלוס".
הקלויסטר שימש כחטיבת הביניים של העיר עד לגירושם של הישועים.
פעילותו כמנזר נפסקה בשלהי שנות ה-60 של המאה ה-18.
כנסיית העיבור ללא חטא (Iglesia de la Inmaculada Concepción) נבנתה מלבני חימר בתחילת העשור החמישי של המאה ה-16, על ידי פדרו דה הרדיה.
עשר שנים לאחר בנייתה היא הורחבה במידה ניכרת, ורוב הלבנים הוחלפו באבנים, וגג הקש הוחלף בגג רעפים.
לאורך השנים נערכו בכנסייה מספר עבודות שיקום.
ב-1839 הורה מושל הפרובינציה להרוס את הכנסייה המקורית, והכנסייה הנוכחית נבנתה על חורבותיה.
כנסיית סנטה ברברה (Iglesia de Santa Bárbara) היא אחת הידועות ביותר בעיר.
בנייתה הסתיימה בערך ב-1613, והמאפיינים החזותיים הבולטים שלה הם מגדל פעמונים עם מרפסת בסגנון הבארוק.
הכנסייה מקושטת בכרכובים המתארים עצי דקל, פרחים ואריות.
כיפת המגדל בנויה גם היא בסגנון הבארוק, ושלושת המזבחות מצופים בזהב.
סנטו (ביפנית: 銭湯) הוא בית מרחץ ציבורי מסורתי המקובל ביפן.
בתי מרחץ מסורתיים אלה שימשו את תושבי יפן לרחצה בטרם הותקנו ביפן מערכות אינסטלציה מודרניות באמצע המאה ה-20, אולם גם כיום נעשה בהם שימוש רב.
בבתי המרחץ החצויים התרחצו בנפרד גברים ונשים, כאשר מחיצה מפרידה בין האזורים.
כיום נבנים סנטו בצורות ובסגונות שונים, אולם לסנטו המסורתי היה מראה אופייני קבוע, ומבנה אחיד.
מראהו החיצוני של מבנה הסנטו המסורתי היה דומה למראהו החיצוני של מקדש שינטו או מקדש בודהיסטי.
וילון יפני מסורתי (נורן - 暖簾) כיסה את דלת המבנה, שעליו הקנג'י (הסימן) "湯" ("יו" - "מים חמים") או ההיראגאנה "ゆ" בעלת המשמעות הזהה.
במבואת המבנה היה אזור בו הניחו את הנעליים, כמקובל במבנה יפני.
ממבואה זו הובילו שתי דלתות לחדר ההלבשה (ה-"דאצואיג'ו" - 脱衣場).
צד אחד הוביל לאזור הנשים וצד אחד לאזור הגברים של בית המרחץ.
הדלת המובילה לצד הגברים צבועה לרוב בכחול ומסומנת בקנג'י "男" ("אוטוקו" - גברים).
הדלת המובילה לצד הנשים צבועה לרוב אדום ומסומנת בקנג'י "女" - ("אונה" - נשים).
לסנטו המסורתי היה דלפק שכונה "בנדאי" (番台) בו ישב אחראי בית המרחץ.
כיום למרבית הסנטו יש דלפק מודרני.
מחקר שנערך בטוקיו העלה כי ל-660 סנטו יש דלפק מודרני בעוד של-315 נותר הבנדאי המסורתי.
משני צדדי הדלפק מצויים שני חדרי ההלבשה - האחד לגברים והאחד לנשים.
חדרי הלבשה אלה כוללים ארוניות להנחת הבגדים של הלקוחות.
חדרי הלבשה אלה הם לרוב רבועים, ומידותיהם 10 מטרים על 10 מטרים.
בעוד שהמבנה עצמו גבוה (גובהו יכול להגיע ל-3 או 4 מטרים), גובהה של המחיצה המפרידה בין צד הגברים לצד הנשים היא לרוב 2 מטרים בלבד.
לעיתים בחדר ההלבשה יש מתקני מזון - מקרר משקאות או חטיפים, אשר המבקרים יכולים להוציא ממנו מוצרים עליהם הם משלמים בבנדאי (דלפק הכניסה).
דלת הזזה מפרדה בין אזור הרחצה לאזור ההלבשה, וזאת על מנת לשמור על חום אזור הרחצה.
באזורים חמים יותר, בדרומה של יפן (באזור אוקינאווה) לא נדרש חימום אזור הרחצה ולכן חדר ההלבשה וחדר הרחצה מחוברים לרוב.
קירות חדר הרחצה לרוב מרוצפים באריחי קרמיקה.
לאורך קירות החדר כיורים ומקלחות.
בעבר היו לאורך הקירות כלים שהחילו מים חמים וקרים לרחצה.
כיורים אלה מכונים קאראן ( カラン - במקור מהולנדית: kraan).
בקצה חדר הישיבה אמבטיות ישיבה המלאות מים בטמפרטורות שונות.
לרוב גובהו של חדר הרחצה 4 מטרים, בעוד שגובה המחיצה המפרידה בין צד הנשים לצד הגברים 2 מטרים, דבר המאפשר שיחה בין בני המשפחה הנמצאים בצדדים שונים.
בעבר היו גם פתחים במחיצה שאיפשרו העברת סבון או מברשות בין בני המשפחה.
נהוג לאייר את קירו המרוחק של חדר הרחצה בציורי קיר - לרוב של הר פוג'י אולם לעיתים בציורי אנשים (לוחמים, או נשים עירומות בצד הגברים, וסצנות משפחה בצד הנשים).
מאחורי חדר הרחצה ממוקם חדר הדוודים (ה-"קאמאבה" - 釜場), בו מחממים את המים.
החימום מבוצע כיום באמצעות דוד חימום חשמלי (בוילר) אולם בעבר המים חוממו על ידי שמן או על ידי בערת עץ.
מאז שלהי המאה ה-20, ובהשפעת סוגי הספא הנפוצים באירופה ובארצות הברית (ופתיחת אתרי ספא במלונות ביפן) נפתחו בסנטו רבים סאונות מערביות, שאינן חלק מהמבנה המקורי, ולרוב השימוש בהן מותר בתוספת תשלום.
המתרחצים הנכנסים אל הסנטו מביאים עימם לרוב מגבת קטנה או שתי מגבות - מגבת ידיים ומגבת רחצה.
סבון או שמפו ניתן לרכוש בסנטו.
כמו כן נהוג להביא בד נוקשה או מברשת להברשת הגוף; יש המביאים עימם מוצרי קוסמטיקה ותכשירי רחצה מודרניים.
ביפן, בכניסה לכל מבנה פרטי, נהוג להסיר נעליים.
הסנטו נחשב למבנה מעין זה ובכניסתו מקום להסרת הנעליים.
ברחבת הכניסה ארון נעליים בו ניתן להניח את הנעליים בלא תשלום.
הבגדים מונחים בארונות (לוקרים) הניתנים לנעילה.
מפתחות הארונות מחוברים לצמידים עימם ניתן להתרחץ.
לרוב ילדים מתרחצים לצד הוריהם, ולכן רואים ילדים קטנים (בנים עד גיל 10) מתרחצים לצד הנשים, וילדות בצד הגברים.
מקורה של תרבות הרחצה היפנית והשימוש בסנטו בהשפעות הבודהיזם מהודו שהגיעו ליפן דרך סין בתקופת נארה (המאה השביעית).
בתקופת הנארה פשט ביפן הנוהג הבודהיסטי של רחצה דתית פולחנית לצורכי טהרה.
רחצה זו בוצעה במקדשים, בבתי מרחץ שנועדו בעיר לשימוש כהני הדת.
בהמשך, הותרה כניסת חולים למרחצאות מתוך תקווה שירפאו ממחלותיהם.
בשלהי תקופה זו, ובתקופת קמקורה (המאות ה-12 וה-13) הפך נוהג זה לנפוץ, וסוחרים עשירים החלו לבנות מרחצאות בביתיהם לצורכי בריאות והנאה.
האזכור הראשון של בית מרחץ מסחרי מקורו בשנת 1266. תיאור בתי המרחץ מתקופה זו דומה לתיאון בימינו.
כבר עז נהגו לעבור דרך חדר הלבשה שכונה דצואיג'ו, בו קיבל הלקוח מים חמים בקערה, וחדר הרחצה עצמו היה אמבט אדים.
חדרי הרחצה בתקופה זו היו חדרים חשוכים ובהם בריכת מים רדודה, כאשר מים חמים יצרו מעין חדר סאונה.
פתחם של חדרים אלה היה נמוך מאוד וצר על מנת לשמור על האדים בחדר, ולחדרים לא היו חלונות.
בראשית תקופת אדו (המאה ה-17 - אמצע המאה ה-19) התפתחו שני סוגי בתי מרחץ - סגנון אחד במזרח יפן, וסגנון אחר במערב יפן.
באדו (כיום טוקיו) התפתחו בתי מרחץ הכוללים בריכה.
בתי מרחץ אלה נקראו יויה ("湯屋" - "חנות מים חמים").
באוסקה התפתחו בתי מרחץ המבוססים על אדים, ובהם היו בריכות רדודות בלבד.
אלה כונו מושיבורו (蒸し風呂 - "מרחץ אדים").
בשלהי תקופת האדו הורתה השוגונות טוקוגאווה על הפרדת הרחצה בין גברים ונשים משיקולים של מוסר ציבורי וצניעות.
בתי המרחץ הקטנים, בהם לא הייתה אפשרות לבניית חדרים נפרדים, הפרידו את שעות הרחצה, או התירו כניסה לבני מין אחד בלבד.
מאידך, בתקופה זו עבדו בבתי המרחץ נשים שסייעו ללקוחות להתקלח, ולעיתים אף העניקו שירותי מין בתשלום ללקוחות.
על מנת להפסיק נוהג זה נחקק חוק הקובע כי רק שלוש נשים ישרתו בכל בית מרחץ בכל עת, והחמירו את הפיקוח על הפרדת המינים בבתי המרחץ.
בתקופת מייג'י (המחצית השנייה של המאה ה-19 ועד ראשית המאה ה-20 שונה מבנהו של בית המרחץ.
הדלת הקטנה שהובילה לחדר הרחצה הפכה לדלת רגילה או לדלת הזזה, והאמבטיות הושקעו ברצפה על מנת לאפשר כניסה נוחה אליהם.
מאחר שהמרחצאות התמקדו בבריכות רחצה ולא בקיטור, נבנו חלונות בקירות ותקרת חדר הרחצה על מנת להאיר את החדר.
בשנת 1890 נחקק חוק מחודש האוסר על רחצה משולבת של גברים ונשים, ורק ילדים עד גיל 8 הורשו להתרחץ עם בני המין השני.
בראשית תקופת טאישו (1912–1926) החליפו אריחי חרס את קירות העץ של המרחצאות.
רעידת האדמה הגדולה בקאנטו בשנת 1923 נהרסה מרבית העיר טוקיו.
בהרס זה נהרסו מרבית בתי המרחץ העשויים עץ, ובנייתם מחדש נעשתה בסגנון המחודש ותוך שימוש באריחי קרמיקה, ובניית חדרים נפרדים.
בתקופה זו החל השימוש בכיורים בבתי המרחץ, ואלה נקראו "קאראן" מהמילה ההולנדית.
לצד כיורים אלה ניצבו כדי מים חמים וקרים, דבר שאיפשר ללקוחות לקבוע את טמפרטורת המים הנוחה להם.
במהלך מלחמת העולם השנייה נפגעו ערים רבות מההפצצות האוויריות האמריקאיות.
ההרס הרב של הערים הביא לעלייה במספר הסנטו - בעוד שמבני הדירות נפגעו, נזקקו אנשים למבני רחצה ציבוריים, וסנטו רבים נבנו בין ההריסות לשימוש הציבור.
בתום המלחמה, בשל המחסור בחומרי בנייה נבנו בתים רבים בלא מקלחות או חדרי אמבטיה, ונותר ביקוש רב לסנטו.
בעקבות זאת מספר הסנטו הגיע בשנות ה-60 וה-70 לשיא.
בשנים אלה נוספו מקלחות לכיורים בחדר הרחצה של הסנטו, דבר שאפשר ללקוחות להתקלח ואף להתגלח בהם.
רק בשנות ה-70 החלו שוב להיבנות דירות עם חדרי אמבטיה ומקלחות, דבר שהביא לירידה בשימוש במרחצאות הציבוריים.
בשלהי המאה ה-20 פחתה הפופולריות של הסנטו המסורתיים.
תושבי יפן התרגלו לסטנדרטים של אירופה ואמריקה והשתמשו בחדרי רחצה פרטיים בבתיהם תוך עלייה ברצון לפרטיות ברחצה.
חלק מהסנטו החלו לפנות לתיירים הרוצים לחוות חוויה יפנית מסורתית, ואחרים הושפעו מאלמנטים מערביים כגון הסאונה והג'קוזי, התרחבו לכלול חדרי כושר, מסעדות וחדרי קריוקי ואף ישנם סנטו שהתקינו מגלשות מים.
סנטה רוזה היא עיר במדינת קליפורניה, בארצות הברית.
העיר היא העיר הגדולה של רצועת החוף הצפונית של קליפורניה.
היא בירת מחוז סונומה, הידוע בתור מחוז היין של קליפורניה.
לפי מפקד התושבים שנערך בשנת 2012 חיו בעיר 170,685 תושבים.
סנטה רוזה היא אחת מערי הלוויין של סן פרנסיסקו ושוכנת צפונית למפרץ סן פרנסיסקו.
ההתיישבות הראשונה באזור החלה בשנת 1830 ובשנת 1868 הוכרזה סנטה רוזה כעיר.
בשנת 1906 העיר כמעט נחרבה לגמרי בעקבות רעידת אדמה אך למרות זאת לא היה אובדן גדול בנפש.
בשנת 1969 התרחשה רעידת אדמה חזקה נוספת אשר גם היא, פגעה קשות במבני העיר.
העיר מוכרת בתחום תיירות היין המתפתחת במרכז קליפורניה.
סנטה קרוס דה לה סיירה, ידועה בכינויה סנטה קרוס (בספרדית: Santa Cruz de la Sierra) היא העיר הגדולה בבוליביה, ובירת מחוז סנטה קרוס שבמזרח המדינה, שוכנת לגדת נהר הריו פיארי.
סנטה קרוס מדורגת במקום הארבע עשרה ברשימת הערים בעלות אחוזי הצמיחה הגדולים בעולם, אחוז הצמיחה בעיר עומד על 3.98% בשנה.
בעיר ובמטרופולין שלה מתגוררים למעלה מ-70% מאוכלוסיית המחוז.
העיר נוסדה בשנת 1561 על ידי הקונקיסטאדור הספרדי ניופלו דה צ'אבס , כ-200 קילומטרים מזרחית למיקומה הנוכחי.
מיקומה של העיר הועתק מספר פעמים, עד לשלהי המאה ה-16, אז הגיעה למיקומה על גדת הפיארי.
במרבית ימיה, הייתה סנטה קרוס עיירה קטנה.
גם לאחר שקיבלה בוליביה את עצמאותה בשנת 1825, לא עמלו הרשויות ליישבה.
רק לאחר מלחמת העולם השנייה, הופשרו קרקעות רבות סביב לעיירה, והיא החלה לצמוח בקצב מהיר.
כיום סנטה קרוס אחראית לכ-35% מהתמ"ג של בוליביה, יותר מ-40% מההשקעות הזרות במדינה הן בעיר.
נתונים אלו מציבים את סנטה קרוס כמרכז המסחרי הגדול במדינה, וכיעד המועדף למהגרי עבודה בה.
האקלים בעיר הוא סוואנה טרופית, הטמפרטורה השנתית הממוצעת עומדת על 23 מעלות צלזיוס.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 912 מילימטר.
נמל התעופה הבין-לאומי וירו וירו הממוקם סמוך לעיר, הוא נמל התעופה הגדול בבוליביה ומשמש כשער האווירי הגדול אליה.
מנמל התעופה יוצאות טיסות סדירות ליעדים באירופה, צפון ודרום אמריקה.
לסנטה קרוס שש עשרה ערים תאומות:
הר הגעש סנטוריני הוא קלדרה, שקועה ברובה מתחת לפני הים השוכנת באיים הקיקלאדיים בדרום הים האגאי, כ-120 קילומטרים צפונית לכרתים ביוון.
חלקי הקלדרה הבולטים מעל פני המים הם קבוצת איי סנטוריני, הכוללת את האיים סנטוריני (המכונה גם תירה), האי המרכזי, תיריסיה ואספרוניסי בשולי הקלדרה ושני האיים החדשים פלאה קמני ונאה קמני במרכזה.
אורכה של הקלדרה הוא כ-12 קילומטרים ורוחבה כ-7 קילומטרים, והיא מוקפת בצוקים המגיעים לגובה של 300 מטרים משלושה צדדים.
במרכז הקלדרה שוכנים שני איים געשיים קטנים: נאה קמני (Νέα Καμένη – "האי השרוף החדש"), ופלאה קמני (Παλαιά Καμένη – "האי השרוף הישן").
שטחו של האי המרכזי סנטוריני הוא 75.8 קמ"ר, שטח תיריסיה 9.3 קמ"ר, ושטחם של נאה קמני, פלאה קמני ואספרוניסי הוא 3.4 קמ"ר, 0.5 קמ"ר ו-0.1 קמ"ר בהתאמה.
כ-8 קילומטרים מצפון מזרח לסנטוריני נמצא הר הגעש קולומבו, אשר נחשב חלק מהר הגעש סנטוריני לפי הסמית'סוניאן.
זהו הר געש תת-ימי פעיל, הראשון בסדרה של כעשרים הרי געש תת-ימיים הנמצאים בקו ישר המתמשך מסנטוריני לכיוון צפון-מזרח.
ההתפרצות האחרונה של קולומבו אירעה בשנים 1949–1650, במהלכן הוא עלה מעל פני הים עד לגובה של 10 מטרים והתגלה לראשונה, אולם הפומיס הלבן שבלט מעל פני הים נשחק במהירות על ידי הגלים עד ששקע שוב מתחת לפני הים.
לפני כ-65 מיליון שנה התפצלה גונדוונה ונוצרה יבשת אפריקה במקומה הנוכחי מדרום ללאוראסיה, כאשר בין היבשות הפריד ים תטיס – רצועת ים ממנה התפתח מאוחר יותר הים התיכון.
אחרי התייצבות היבשות, נדחק הלוח האפריקאי מתחת ללוח האירו-אסיאתי, ובמקום המפגש ביניהם נוצרה הקשת הגעשית של דרום הים האגאי – קשת איים הכוללת הרי געש פעילים (קרויה לעיתים "הרכס הגעשי האגאי").
סנטוריני יושב במרכז קשת זו, שאורכה כ-500 קילומטרים, רוחבה בין 20 ל-40 קילומטרים, והיא משתרעת מבודרום דרך סנטוריני ומילוס ועד חופי יוון.
המתחם הגעשי סנטוריני הוא החלק הפעיל ביותר בקשת הגעשית של דרום הים האגאי המשתרעת מבודרום שבמערב טורקיה ועד העיר מתאנה על חופו המזרחי של חצי האי פלופונסוס, והכוללת את הרי הגעש של מתאנה, מילוס, סנטוריני וניסירוס.
הקשת היא חלק מהקשת ההלנית המסמנת את האזור שבו עובר הלוח האפריקאי הפחתה מתחת לתת-הלוח האגאי של הלוח האירו-אסיאתי בקצב של 5 ס"מ בשנה בכיוון צפון מזרח.
הפחתה זו מאופיינת ברעידות אדמה בעומקים של 150 עד 170 קילומטרים.
הקלדרה מורכבת מהרי געש חופפים מטיפוס חרוט מגן, שנקצצו על ידי לפחות ארבע קלדרות חופפות בחלקן, שבהן הקדומה ביותר היא הקלדרה הדרומית שנוצרה לפני כ-180,000 שנים.
הקלדרה הבאה, קלדרת סקארוס, נוצרה לפני כ-70,000 שנים, וקלדרת כף ריווה לפני כ-21,000 שנים.
הקלדרה הנוכחית נוצרה לפני 3,600 שנים בעקבות ההתפרצות המינואית.
פאלה קמני ונאה קמני נוצרו כתוצאה מהתפרצויות רבות שהיו תחילה תת-מימיות שהתחוללו במרכז הקלדרה.
אף שהוא רדום כיום, סטוריני הוא הר געש פעיל.
כמה התפרצויות, מרביתן בדמות קילוחי לבה, יצרו את שדות הלבה שצבען כהה של נאה קמני ופלאה קמני שבתוך הקלדרה.
ההתפרצות האחרונה אירעה ב-1950 וכיום יש רק פעילות של פומרולות, בעיקר בתוך הלועות שנוצרו לאחרונה.
מכשירי GPS רשמו עיוות מחודש סביב הקלדרה בשנים 2011 ו-2012.
במהלך תקופת הברונזה (החוקרים חלוקים בתארוך המדויק – החל מ-1645 ועד 1500 לפנה"ס) אירעה בסנטוריני התפרצות בעוצמה רבה, המוערכת בעוצמה 6–7 VEI.
ניתוח השלבים נעשה על-פי השכבות שהורבדו זו אחר זו:
שלב ראשון – שכבת פומיס לבן עד ורוד בהשקעה מקסימלית של 6 מ', שכבות אפר מרובדות המפוזרות בציר לכיוון צפון-מזרח והתרוממות עמוד התפרצות עד לגובה של 36 ק"מ.
שלב שני – ניכר שינוי במנגנון ההתפרצות: היווצרות נחשול פירוקלסטי – זרם פירוקלסטי בצפיפות נמוכה יותר מאחר שהוא מכיל כמות גדולה יותר של גז המאפשרת לו להתרומם מעל גבעות.
נמצאו שכבות אפר ולפילי מרובדות בהצלבה עם אדוות לבה (כנראה תוצאה של קילוחים) ומבנים דמויי חולית.
שלב זה הפך פריאטו-מגמטי, כנראה בשל התמוטטות דפנות צינור ההזנה, יצירת הקלדרה וכניסת מי ים לתא המאגמה.
שלב שלישי – השקעה של זרם פירוקלסטי צפוף בעומק של 55 מ' ושל מקבצי פצצות געשיות השונים בהרכבן הפטרולוגי – חלקן פריאטו-מגמטיות וחלקן מגמטיות – תוצאה אפשרית של שינוי במיקום צינור ההזנה לאחר התמוטטותו בשלב השני.
שלב רביעי – שכבות של איגנימבריט (טוף מולחם), ברקציה ולהארים (נחשולי בוץ הנוצרים מאפר געשי לא דחוס מעורב במים, הנעים במהירות גבוהה במורד ההר).
השקעת השכבות אינה אחידה: שכבה דקה הסמוכה לשולי הלוע שהולכת ומתעבה ככל שמתרחקים מן ההר.
ייתכן וחוסר האחידות נובע משטיפה של פומיס (שמשקלו הסגולי קטן) על ידי הלהארים, כאשר חומרים כבדים יותר נשארים מאחור.
חלק מההיסטוריונים מייחסים להתפרצות זו של סנטוריני את האחריות להכחדת התרבות המינואית, שמרכזה היה בכרתים הסמוכה, וייתכן שההתפרצות הייתה ההשראה לאגדת אטלנטיס.
מדד ההתפרצות הגעשית של ההתפרצות המינואית מוערך ב-7, המדד הגבוה ביותר של התפרצות געשית בהיסטוריה.
היווצרות האיים פלאה קמני ונאה קמני
פלאה קמני נוצר בהתפרצות שאירעה בשנים 46–47 לספירה.
כמויות גדולות של מגמה פרצו מתוך הים במרכז הקלדרה ויצרו אי שהיקפו היה כ-5,500 מטרים.
ההתפרצות הבאה אירעה כ-700 שנה מאוחר יותר, בשנת 726. אפר געשי ופומיס הושלכו לאוויר והורגשו היטב בכל מרחבי הים האגאי ואסיה הקטנה.
הלבה שפרצה לאחר ההתפוצצות יצרה את לשון היבשה הצפוני באי פלאה קמני, בקרבת מפרץ אגיוס ניקולאוס.
בשנים 1457–1458 התמוטטו חלקים מפלאה קמני ויצרו את המצוק בחלקו הצפוני.
לאחר ההתפרצות בשנת 726 היה האי רדום שוב, הפעם לתקופה של כ-800 שנים.
בין השנים 1570–1573 התפרץ שוב הר הגעש ויצר אי חדש – מיקרי קמני (Mikri Kameni, "האי השרוף הקטן").
מאוחר יותר התאחד מיקרי קמני עם נאה קמני וחלקים ממנו עדיין גלויים בחלקו הצפוני, קרוב לנמל אירינה (Erinia) בצפון נאה קמני.
בין השנים 1707–1711 נוצר האי השלישי: נאה קמני, ועד גמר התפרצות זו בספטמבר 1711 התנשא האי לגובה של 106 מטרים.
מחזור ההתפרצות הבא אירע בין השנים 1866–1870. לבת גיאורגיוס (Georgios lavas) הגדילה את שטח האי דרומה כשרק תעלת מים קטנה מפרידה בין נאה קמני ומיקרי קמני.
במאה ה-20 התפרץ הר הגעש שלוש פעמים.
ההתפרצות הראשונה אירעה בשנים 1925–1928. כבר ב-28 ביולי 1925 נרשמו תנודות סייסמיות קלות.
ב-11 באוגוסט החלה התפרצות שלוותה בעליית טמפרטורת המים באזור המעיינות החמים ובמזרקות של קיטור ומים.
עמוד של אפר געשי התנשא לגובה של 3.3 קילומטרים, ולבה התפזרה ברדיוס של כ-850 מטרים.
הלבה שפרצה באירוע זה, לבת דפני (Dafni Lavas), הקיפה את מיקרי קמני משני כיוונים, מילאה את התעלה הקטנה שהפרידה בין שני האיים ואיחדה אותם לאי אחד.
בינואר 1926 הופסקה הפעילות הגעשית ולמעט התחדשות קצרה במאי 1926 לא אירעו התפרצויות נוספות עד ינואר 1928. מינואר 1928 ועד לסוף פרק זה של ההתפרצות במרץ אותה שנה אירעו ארבעה התפוצציות נוספות.
לאחר הפסקה של 11 שנים התפרץ שוב הר הגעש.
כבר במאי 1939 התגלתה עלייה בטמפרטורת המים במקומות מסוימים, וב-20 באוגוסט 1939 החלה לבה לזרום לאחר פיצוץ תת-ימי.
לאורך השנתיים הבאות פרצה לבה מכשש נקודות שונות אך זו לא הגדילה בצורה משמעותית את שטח האי.
ב-1950 אירעה ההתפרצות האחרונה של סנטוריני.
כבר באוגוסט 1949 נרשמו תופעות סייסמיות שהעידו על התחדשות הפעילות הגעשית.
גם במקרה זה ההתפרצות אופיינה בפיצוצים עזים וטפרה הושלכה לגובה של 1,000 מטרים.
התפרצות זו הייתה קצרה יחסית והסתיימה ב-2 בפברואר, תוך יצירת הסלעים הגעשיים הצעירים ביותר ביוון (Liatsikas lavas).
הר הגעש התפרץ עשרות פעמים, הן לפני ההתפרצות המינואית הגדולה והן אחריה.
ההתפרצות האחרונה התרחשה ב-1950. בטבלה מפורטים התפרצויות עיקריות שהתרחשו בסנטוריני החל בהתפרצות המינואית ועד ימינו.
תאריך התחלה תאריך סיום מאפייני ההתפרצות 1610 לפני הספירה ± 14 שנים
(ההתפרצות המינואית)בלתי ידועהתפרצות מהלוע המרכזי, התפרצויות מסדקים אזוריים, התפרצויות תת-ימיות, התפרצויות מתפוצצות, זרמים פירוקלסטיים, התפרצויות תת-ימיות, התפרצויות פריאטיות, קורבנות בנפש, נזק פיזי נרחב, להארים, צונאמי, התמוטטות הקלדרה, פינוי התושבים.
197 לפנה"סלא ידועהתפרצות מהלוע המרכזי, התפרצויות מסדקים אזוריים, התפרצויות תת-ימיות, התפרצויות מתפוצצות, יצירת אי חדש.
31 בדצמבר 461 בפברואר 47 ± 30 יוםהתפרצות מהלוע המרכזי, התפרצויות מסדקים אזוריים, התפרצויות תת-ימיות, התפרצויות מתפוצצות, יצירת אי חדש, קילוחי לבה, יצירת כיפת לבה, צונאמי.
15 ביולי 726 ± 45 יוםלא ידועהתפרצות מהלוע המרכזי, התפרצויות מסדקים אזוריים, התפרצויות תת-ימיות, התפרצויות מתפוצצות, יצירת אי חדש, קילוחי לבה, יצירת כיפת לבה, נזק.
15701573התפרצות מהלוע המרכזי, התפרצויות מסדקים אזוריים, התפרצויות תת-ימיות, התפרצויות מתפוצצות, יצירת אי חדש, קילוחי לבה, יצירת כיפת לבה.
27 בספטמבר 16506 בדצמבר 1650התפרצות מלועות צדדים, התפרצויות מסדקים אזוריים, התפרצויות תת-ימיות, התפרצויות מתפוצצות, יצירת אי חדש, קילוחי לבה, יצירת כיפת לבה, הרוגים, נזק, צונאמי.
23 במאי 170714 בספטמבר 1711התפרצות מהלוע המרכזי, התפרצויות מסדקים אזוריים, התפרצויות תת-ימיות, התפרצויות מתפוצצות, יצירת אי חדש, קילוחי לבה, יצירת כיפת לבה, נזק.
26 בינואר 18665 באוקטובר 1870התפרצות מהלוע המרכזי, התפרצויות מסדקים אזוריים, התפרצויות תת-ימיות, התפרצויות מתפוצצות, יצירת אי חדש, קילוחי לבה, יצירת כיפת לבה, הרוגים, נזק, פינוי.
11 באוגוסט 192517 במרץ 1928התפרצות מהלוע המרכזי, התפרצויות מסדקים אזוריים, התפרצויות פריאטיות, התפרצויות מתפוצצות, יצירת אי חדש, קילוחי לבה, יצירת כיפת לבה.
20 באוגוסט 19392 ביולי 1941 ± יוםהתפרצות מהלוע המרכזי, התפרצויות מסדקים אזוריים, התפרצויות תת-ימיות, התפרצויות מתפוצצות, התפרצויות פריאטיות, קילוחי לבה, יצירת כיפת לבה, נזק.
10 בינואר 19502 בפברואר 1950התפרצות מהלוע המרכזי, התפרצויות מסדקים אזוריים, התפרצויות תת-ימיות, התפרצויות מתפוצצות, התפרצויות פריאטיות, קילוחי לבה, יצירת כיפת לבה.
סנטה רוסה (בספרדית: Santa Rosa) היא עיר הבירה של פרובינציית לה פמפה בארגנטינה.
בעיר יש 103,860 אזרחים (לפי מפקד 2010) וביחד עם המטרופולין שלה היא מהווה כשליש מאוכלוסיית הפרובינציה.
העיר ממוקמת במזרח הפרובינציה, במרחק של 610 ק"מ מהבירה בואנוס איירס.
העיר נוסדה על ידי תומאס מאסון ב-1892. ב-1900, במהלך שלטון המושל ד"ר חוסה לורו, הועברה בירת הטריטוריה לה פמפה מחנרל אצ'ה אל סנטה רוסה.
ב-1952 הפכה הטריטוריה לפרובינציה כשסנטה רוסה נותרה בירתה.
בעיר נמצאת האוניברסיטה הלאומית של לה פמפה, שהוקמה ב-1958 והולאמה ב-1973.
נמל התעופה של סנטה רוסה משרת את העיר.
הנמל ממוקם במרחק של 4.5 ק"מ מצפון למרכז העיר.
סנטה קרוס (בספרדית: Santa Cruz) הוא אחד מאיי גלאפגוס.
שטחו של האי הוא 986 קמ"ר והנקודה הגבוהה באי נמצאת בגובה 864 מטרים מעל פני הים.
האי ממוקם במרכזה של קבוצת האיים והוא השני בגודלו לאחר האי איסבלה.
בירת האי, פוארטו איורה, היא היישוב המאוכלס ביותר בקבוצת האיים, ובה פועלת תחנת המחקר המרכזית של קרן צ'ארלס דרווין .
בנוסף שוכנים על האי עוד כמה כפרים קטנים שתושביהם עוסקים בחקלאות ובגידול בקר.
סנטה קרוס הוא הר געש רדום גדול.
ההערכות הן שההתפרצות הגעשית האחרונה ארעה לפני כמיליון וחצי שנים.
צינור לבה באורך של 2000 מטרים נמצא באי וניתן לעבור וללכת דרכו.
עדות לעברו הגעשי של האי נמצאת בשני בורות גדולים שנוצרו כתוצאה מהתמוטטות של תא מגמה.
הבורות נקראים "התאומים" (Los Gemelos).
האי נקרא בספרדית על שם הצלב בנצרות.
שמו האנגלי היה "Indefatigable" ("בלתי נלאית"), על שם ספינת הצי המלכותי הבריטי אה"מ "אינדפטיגבל" , שביקרה במקום ב-1812. מפרץ טורטוגה נמצא במרחק הליכה קצרה ממרכז פוארטו איורה, ובו ניתן לצפות באיוגאנות ימיות, בציפורים, בסרטן סלעים אדום, במנגרובים, בכרישון לבן-קצוות (Triaenodon obesus) ובצבי הגלאפגוס הענקיים.
סנטה קרוש דאש פלורש (בפורטוגזית: Santa Cruz das Flores) היא פרגזיה (פרֶגֶזִיאָש – Freguesias) באי פלורש שבחבל האוטונומי של האיים האזוריים שבפורטוגל.
זהו היישוב הגדול ביותר בחלק המערבי של קבוצת האיים, ובו מרוכזים השירותים הממשלתיים והמשפטיים של האי.
בנוסף פועל באי בית הספר התיכון היחיד, שדה תעופה, מרכז רפואי ומרכז מסחרי.
הניסיונות הראשונים ליישב את האי פלורש נעשו במקום בו נמצאת כיום קביירה (Caveira), כאשר האציל הפלמי וילם ון דר הכן (Willem van der Haegen) הגיע לאי בראש קבוצת התומכים שלו בחיפושם אחר איי הבדיל (Ilhas Cassitérides).
לאחר שמתיישבים אלה נטשו את המקום, הגיעו מתיישבים חדשים ב-1508 וב-1510 לאזור שכיום הוא סנטה קרוש.
היישוב קיבל סיוע על ידי הקמתו של מנזר פרנציסקני, סאו בואבנטורה (São Boaventura), שכיום משמש מוזיאון.
בנייתו החלה בשנת 1642, שנתיים לאחר שפורטוגל קיבלה מחדש את עצמאותה.
המנזר היה ידוע בשל המזבח שלו שהיה מעוצבב בסגנון הבארוק ובשל הגג המקושט שלו.
לפרנציסקנים הייתה השפעה חזקה על האוכלוסייה המקומית.
הם מיסדו את החגיגות השנתיות של פולחן רוח הקודש (Culto do Divino Espírito Santo) וקיבלו על עצמם את האחריות לניהול מערכת החינוך המקומית.
עד אמצע המאה ה-19 היה המנזר הציר המרכזי של מערכת החינוך בפלורש, וילדים מכל החלק המערבי של האיים האזוריים התחנכו בבית הספר של המנזר.
גם כיום, מרכזה של מערכת החינוך החילונית באי נמצא במנזר.
בשנת 1878 הוקם במנזר בית חולים מקומי, כיום מרכז רפואי, שפעל בבניין המנזר עד לשנת 1945.
במחצית השנייה של המאה ה-19 היה ציד הלווייתנים חלק חשוב מכלכלת האי.
באי הוקם בית חרושת לעיבוד המוצרים שהופקו מבשר ושומן הלווייתנים, שפעל בין השנים 1943 עד 1981. כיום מבנה המפעל הוא חלק מהמוזיאון המקומי.
קלוב סנטוס לגונה (בספרדית: Club Santos Laguna) הידוע בשמות הקיצור סנטוס לגונה או סנטוס, הוא מועדון כדורגל מקסיקני הפועל באזור קומרקה לגונרה, מטרופולין על גבול המדינות דורנגו וקואווילה, ומשחק בליגת העל המקסיקנית.
סנטוס לגונה הוא המועדון השלישי שנוסד באזור.
המועדונים שקדמו לו, לגונה וטוראון, לא הצליחו להגיע להישגים ומכרו את זיכיונותיהם.
לעומתן, מועדון סנטוס לגונה נחשב להישגי, אהוד ופופולרי במדינה, ובין הישגיו ניתן למנות חמש אליפויות מקסיקו (האחרונה שבהן בטורניר קלאוסורה 2015) ושתי העפלות לגמר ליגת האלופות של CONCACAF.
המועדון הוקם ב-1983, ושיחק לראשונה בליגה הבכירה בעונת , לאחר שרכש את הזיכיון מקבוצת אנחלס דה פואבלה.
צבעי המועדון הם ירוק ולבן, והחל משנת 2009 הוא מארח את משחקיו באצטדיון קורונה שבטוראון.
קבוצת הכדורגל סנטוס לגונה הוקמה רשמית בשנת 1983. שנה קודם לכן התפרקה קבוצת טוברוס דה וראקרוס מהליגה השלישית במקסיקו, והזיכיון על מקומה בליגה נמכר למוסד לביטוח לאומי המקסיקני, שהחזיק באותה בזיכיונות נוספים, בהם של קבוצת אטלנטה.
בתחילה הוצעו הזכויות לאחת מהקבוצות החובבניות הטובות ביותר בטורנירים שארגן המוסד לביטוח לאומי, שפעלה סמוך לעיר גומס פלאסיו שבדורנגו.
בהיעדר זמן הכנה מתאים ותנאים להקמה וניהול של קבוצת כדורגל מקצוענית בזמן קצר, עברו הזכויות לקבוצה שהוקמה באזור טרינידד שבעיר סנטה קרוס, טלקסקלה.
שם הקבוצה שהוקמה היה סנטוס דה לה טרינידד, כשהשם "סנטוס" נגזר משם העיר, סנטה קרוס.
לאחר פחות משנה, לאחר שלא הצליחה לעמוד בידיה, הוחלט כי קבוצת סנטוס תעבור לאזור גומס פלאסיו.
בעקבות חוסר במתקני ספורט בעיר, הוחלט לאחר הסכם עם בעלי אצטדיון קורונה בעיר טוראון להעתיק לשם את משחקי הקבוצה.
ב-4 בספטמבר 1983 שיחקה הקבוצה החדשה את משחקה הראשון בליגה השלישית במקסיקו, ולראשונה פעלה באזור החדש ותחת השם המחודש, סנטוס IMSS (ראשי התיבות IMSS מייצגים את המוסד לביטוח לאומי במקסיקו).
מאז התפרקותן של קבוצות הכדורגל טוראון (התפרקה ב-1974) ולגונה (התפרקה ב-1978), נותר אזור הקומרקה לגונרה ללא קבוצת כדורגל מקצוענית, עד להעברתה של סנטוס לפעילות באזור.
פחות משנה לאחר משחקה הראשון, ב-8 ביולי 1984, הבטיחה הקבוצה החדשה את העפלתה לליגת המשנה.
לקראת עונת החליף המועדון בעלות, כאשר המוסד לביטוח לאומי החליט למכור את כל הקבוצות המקצועניות שברשותו, והמועדון עבר לידיים פרטיות.
לאחר המכירה הוחלף סמל הקבוצה כמעט לחלוטין, וכן היא זכתה לשם חדש - סנטוס לגונה.
העונה הראשונה בליגת המשנה הייתה קשה למועדון, שסיים במקום האחרון ונמנע מירידה רק בפלייאוף הישארות.
לאחר שעונת החלה באותו הכושר הירוד, נעשו מספר שינויים, בהם חילופי מאמנים.
השיפור המיוחל ביכולתה של הקבוצה החל לבוא לידי ביטוי, ומספר האוהדים שפקד את המגרשים הלך וגדל.
בתקופה זו קיבלה הקבוצה את הכינוי "לוס גררוס" - הלוחמים.
בשתי העונות הבאות הצליחה הקבוצה להשתפר עוד יותר ולהגיע לפלייאוף ההעפלה לליגה הבכירה, אך בשני המקרים לא הצליחה להשיג את העלייה.
ב-30 ביוני 1988, משלא הצליחה סנטוס לגונה לעלות ליגה משלב הפלייאוף, החליטו בעלי הקבוצה לרכוש את זיכיונה של קבוצת אנחלס דה פואבלה, ולשחק במקומה בליגה הראשונה.
משחקה הרשמי הראשון בליגת העל המקסיקנית נערך ב-16 באוקטובר, ובו נפרדה בשוויון 1-1 מול אתלטיקו מורליה.
לוקאס אוצ'ואה היה לכובש הראשון לזכות הקבוצה בליגה הבכירה.
עונת הבכורה של הקבוצה הייתה קשה והסתיימה עם שבעה ניצחונות בלבד מתוך 38 משחקים, שהספיקו לה לשרוד עוד עונה בליגה.
עונה אחר כך, על אף שיפור קל בכושרה, שוב סיימה הקבוצה קרוב מאוד לקו האדום, אך פעם נוספת הצליחה לשרוד.
עונת הייתה חלשה מאוד עבור המועדון.
ארבעה מאמנים שונים הדריכו את הקבוצה במהלך העונה, שהצליחה לשרוד בליגה במחזור האחרון, לאחר שסיימו בשוויון 0-0 מול מורליה ושרדו בליגה בזכות פער שערים בלבד.
נקודת הזכות של הקבוצה באותה העונה הייתה החתמתו של רמון רמירס, שרשם קרוב למאה הופעות במדי הקבוצה וייצג את נבחרת מקסיקו כשחקנה של הקבוצה.
שתי העונות הבאות עברו בשקט יחסי מבחינתה של סנטוס לגונה.
אף על פי שדורגה בחלק התחתון של הטבלה, היא הצליחה להימנע מירידה וליצור רצף של חמש עונות בליגה הבכירה מבלי שנאלצו לרדת לליגת המשנה.
הטיפוס לצמרת והאליפויות הראשונות (1993 - 2001)
ב-1993 הכריזה גרופו מודלו, המבשלה המייצרת את בירה קורונה, על הפיכתה ממחזיקת רוב השליטה בקבוצה למחזיקת השליטה הבלעדית.
לקראת עונת , בה חגגה סנטוס לגונה עשור להיווסדה, התחזקה הקבוצה משמעותית עם מספר שחקני רכש, והציגה שינוי משמעותי ביכולתה בליגה.
היא סיימה במקום הראשון בבית א' ובמקום הרביעי בדירוג הכולל, שנתן לה את המקום בפלייאוף האליפות.
בשלב רבע הגמר הצליחה סנטוס להפוך הפסד 1-0 לאטלס במשחק הראשון עם ניצחון 3-1 בגומלין.
בחצי הגמר גברה 2-0 על דפורטיבו טולוקה במשחק הראשון, והעפילה לגמר לאחר שהפסידה 1-0 בלבד בגומלין.
בשלב הגמר התמודדה סנטוס מול אסטודיאנטס טקוס, קבוצה נוספת שלא זכתה עד אז באליפות וסיימה עם הדירוג הטוב ביותר בליגה הסדירה, בדו-קרב שהבטיח אליפות בכורה לאחד המועדונים.
סנטוס גברה 1-0 על טקוס במשחק הראשון, אך נכנעה בגומלין 2-0 והפסידה את ההזדמנות לזכות בתואר ראשון בתולדותיה.
בעונת הצליחה הקבוצה להעפיל לפלייאוף בפעם השנייה ברציפות, אך הפעם דורגה שמינית בדירוג הכולל, כך שהיא נאלצה לפגוש את המדורגת ראשונה, גוודלחרה.
סנטוס אירחה את המשחק הראשון והצליחה להפתיע את יריבתה עם ניצחון 3-1, אך במשחק החוץ שלה נוצחה 2-0, ולא עלתה עקב חוק שערי חוץ.
בתום עונת , בה לא הצליחה הקבוצה להתמודד על מקום בפלייאוף, הוחלט לחלק את העונה במקסיקו לשני טורנירים נפרדים, ולהכתיר אלופה בכל טורניר.
הטורניר הראשון תחת המתכונת החדשה היה טורניר החורף (אינביירנו) 1996. באותה עונה הצטרף אליה מי שהיה בעתיד לגדול כובשיה בכל הזמנים, חארד בורחטי, ששיתף פעולה עם כוכבים נוספים בקבוצה, בהם מאורו קאמורנזי ובנחמין גלינדו.
תחת המאמן אלפרדו טנה, שחקנה של נבחרת מקסיקו במונדיאל 1978, הציגה הקבוצה יכולת גבוהה מאוד.
היא סיימה בראש הבית שלה, ודורגה שנייה בדירוג הכללי, כשבמאזנה שלושה הפסדים בלבד ב-17 משחקי הליגה הסדירה.
בשלב רבע גמר הפלייאוף פגשה סנטוס את אטלס.
במשחק הראשון בחוץ הייתה קרובה סנטוס להשיג ניצחון משער של בורחטי, אך אטלס השוויתה בדקות הסיום.
בגומלין, שער של גלינדו בפנדל וצמד של בורחטי העניק לסנטוס ניצחון 3-1 וכרטיס לחצי הגמר.
בשלב זה פגשה הקבוצה את טורוס נסה.
סנטוס גברה על יריבתה 2-0 בחוץ, והשלימה את ההעפלה לגמר השני בתולדותיה עם ניצחון 3-2 בגומלין הביתי, עם שלושער לבורחטי.
בגמר התמודדה סנטוס מול האלופה המכהנת נקקסה.
במשחק הראשון באצטדיון האצטקה, גברה נקקסה על סנטוס 1-0, אך בגומלין הציגה סנטוס לגונה יכולת משופרת, מחקה את ההפסד מהמשחק הראשון עם ניצחון 4-2 וזכתה באליפות הראשונה בתולדותיה.
בטורניר הקיץ (וראנו) 1997 נעצרה הקבוצה ברבע הגמר.
בטורניר החורף של אותה שנה הציגה הקבוצה את אחת העונות הגרועות בתולדותיה.
היא סיימה אחרונה בדירוג הכללי, לאחר שהשיגה שלושה ניצחונות בלבד מ-17 משחקים, ובמשך שלוש השנים הבאות כשלה להעפיל לגמר הפלייאוף.
בטורניר הקיץ בשנת 2000 חזרה סנטוס לגונה להציג יציבות ויכולת גבוהה.
היא סיימה במקום השני בדירוג הכללי, לאחר שספגה שני הפסדים בלבד במהלך העונה הסדירה, ובשלב הפלייאוף הדיחה את מונרקס מורליה ברבע הגמר ואת אוניברסידד נסיונל בשלב חצי הגמר.
בשלב הגמר היא התמודדה מול דפורטיבו טולוקה, הקבוצה בעלת המאזן הטוב בליגה הסדירה, ולא הצליחה להוות לה יריבה ראויה.
סנטוס נוצחה 2-0 במשחק הראשון והובסה 5-1 בגומלין, וטולוקה הוכתרה כאלופה.
שנה אחת אחר כך, בטורניר קיץ 2001, שוב השיגה סנטוס את המאזן השני בטיבו בליגה.
ברבע הגמר הדיחה סנטוס את אסטודיאנטס טקוס לאחר שניצחה אותה פעמיים, 7-2 בסיכום.
בחצי הגמר מול פואבלה, התארחה סנטוס במשחק הראשון ושלושער של בורחטי לא הספיק בדרך להפסד 5-4. בגומלין סנטוס ניצחה 2-1, ועלתה לגמר הפלייאוף בזכות חוק שערי החוץ.
בשלב הגמר פגשה סנטוס את פצ'וקה.
היא נוצחה 2-1 במשחק הראשון בחוץ, אך בגומלין מחקה את ההפסד עם ניצחון 3-1, שהעניק לה את תואר האליפות השני בתולדותיה.
חארד בורחטי זכה בפעם השנייה ברצף בתואר מלך השערים של הליגה.
הוא כבש תשעה שערים בשישה משחקים בפלייאוף, ובסך הכל כבש 22 שערים, כמות כפולה מזו של איוואן זמורנו, חוסה קרדוסו ואלברטו גרסיה אספה, שסיימו במקום השני עם 11 שערים כל אחד.
לאחר הזכייה באליפות השנייה, הצליחה סנטוס לגונה להעפיל שלוש פעמים רצופות לפלייאוף, אך באף אחת מהפעמים לא הצליחה להעפיל לשלב הגמר.
ב-19 בדצמבר 2003 מכרה גרופו מודלו את הקבוצה לאיש העסקים הארגנטינאי קרלוס אהומדה, בעליה של קבוצת לאון.
מספר חודשים אחר כך, במסגרת טורניר האינטרליגה שנוסד באותה שנה על מנת לחלק שני כרטיסים לגביע ליברטדורס, הצליחה סנטוס להשיג את הכרטיס הראשון לטורניר.
בטורניר עצמו הצליחה סנטוס להעפיל משלב הבתים עם מאזן נקי מהפסדים.
בשמינית הגמר נעצרה סנטוס על ידי ריבר פלייט בדו-קרב בעיטות עונשין.
במהלך טורניר הקלאוסורה של 2004, נחשפה פרשת שחיתות בה הוצגו סרטוני וידאו של אהומדה כשהוא מעביר סכומי כסף גבוהים כשוחד לפוליטיקאים מקסיקנים, על מנת להשיג חוזים גבוהים לחברת הבנייה שבבעלותו.
בעקבות החלטת התובע הכללי המקסיקני הוחלט להפסיק את פעילותו של אהומדה במסגרת הקבוצה, ומונה לה מנהל זמני מטעם ההתאחדות.
כחודש לאחר מכן, חתמה קבוצת גרופו מודלו, ששנה קודם לכן מכרה את זכויותיה, על חוזה שבמסגרתו היא תדאג לניהול הקבוצה עד לסיום ההליכים המשפטיים מול אהומדה.
הפרשה השפיעה על הקבוצה גם על המגרש, והיא סיימה במקום ה-14, המקום הנמוך ביותר שלה מאז 1999.
לקראת טורניר אפרטורה 2014, בעקבות המשבר הכלכלי והניהולי אליו נקלעה הקבוצה בפרשה, נאלצו מנהלי הקבוצה למכור את המשתכרים הגבוהים במועדון.
שבעה שחקנים נמכרו או שוחררו מהקבוצה, וביניהם חארד בורחטי.
הקבוצה המוחלשת כשלה לעלות לפלייאוף, אך במהלך הטורניר הצליחה קבוצת גרופו מודלו לשקם את המצב של הקבוצה, ואף הפכה פעם נוספת לבעלת השליטה המלאה במועדון.
בטורניר הבא, טורניר קלאוסורה 2005, הצליחה הקבוצה שבשורותיה בעיקר שחקנים צעירים לסיים במקום השישי בטבלה ולהעפיל לרבע גמר הפלייאוף, אך לא הצליחה לשחזר את ההישג בשלושת הטורנירים הבאים.
לקראת טורניר קלאוסורה 2007, כשהקבוצה בסכנת ירידה ממשית, הוחלט לבנות את הקבוצה מחדש ולבצע שינויים נרחבים בסגל.
שחקנים שנחשבו לבכירים במועדון נמכרו, ובמקומם הגיעו שחקנים בעלי ניסיון מוכח של הצלחות, בהם שוער הנבחרת אוסוולדו סאנצ'ס.
לאחר שהעונה של הקבוצה נפתחה עם חמישה הפסדים ושתי תוצאות תיקו בשבעת המשחקים הראשונים, הצליחה הקבוצה להשיג שיפור משמעותי ולסיים במקום התשיעי, לשרוד בליגה הבכירה ואף להעפיל לפלייאוף.
סנטוס לא הייתה רחוקה מלהפתיע את המדורגת ראשונה באותה עונה, פצ'וקה, לאחר ששני המפגשים בין השתיים הסתיימו בשוויון 1-1, ופצ'וקה העפילה רק בזכות דירוג הליגה העדיף שלה על סנטוס.
טורניר האפרטורה של אותה השנה סימן את חזרתה של סנטוס לגונה לצמרת הכדורגל המקסיקני.
הקבוצה רשמה את העונה הסדירה הטובה בתולדותיה, כשדורגה ראשונה בסיום העונה הסדירה בפעם הראשונה בתולדות המועדון, תוך שהיא מפסידה משחק ליגה אחד בלבד.
ברבע הגמר השיגה סנטוס ניצחון כפול על מונרקס מורליה והעפילה לחצי הגמר לראשונה מאז 2002, אך שם היא נעצרה לאחר הפסד 5-4 בסיכום שני מפגשיה עם אוניברסידד נסיונל.
סנטוס המשיכה להשתפר בתוצאותיה ולהפגין יכולת גבוהה גם בטורניר הבא, קלאוסורה 2008. עם שני הפסדים בלבד בעונה הסדירה סיימה סנטוס שנייה בדירוג הכללי.
היא הדיחה את נקקסה ברבע הגמר ואת מונטריי בחצי הגמר, וחזרה לגמר הפלייאוף לראשונה מאז הזכייה ב-2001. בשלב הגמר פגשה סנטוס את קרוס אסול, ובמשחק הראשון בחוץ הצליחה להפוך פיגור 1-0 לניצחון 2-1. שוויון 1-1 במשחק הגומלין העניק לקבוצה את האליפות השלישית בתולדותיה.
סנטוס הייתה לחלק בלתי נפרד מצמרת הכדורגל המקסיקני, כשבין 2010 ל-2012 העפילה לארבעה מתוך חמשת משחקי גמר הפלייאוף.
סנטוס הפסידה בגמר הביסנטנאריו (שמו של טורניר הקלאוסורה 2010 לציון מאתיים שנים לעצמאות מקסיקו) לטולוקה בדו-קרב פנדלים.
טורניר אחד אחר כך, האפרטורה של אותה שנה, הסתיימה בהפסד בגמר ליריבה הגדולה מונטריי.
לאחר טורניר בו כשלה להעפיל לפלייאוף, חזרה סנטוס לגמר אפרטורה 2011, שם הפסידה לטיגרס.
רצף ההפסדים בגמר נעצר בטורניר הקלאוסורה 2012. בעונה בה סיימה סנטוס עם מאזן הליגה הטוב ביותר, היא הצליחה לגמול ליריבתה מונטריי ולזכות באליפות הרביעית בתולדות המועדון.
הייתה זו אליפות ראשונה על הקווים לבנחמין גלינדו, שבשנת 2006 היה למאמן הקבוצה הראשון שהיה גם שחקן בקבוצה, וחזר שנה קודם לכן לקדנציה שנייה במועדון.
במקביל הצליחה סנטוס לגונה להעפיל באותה עונה לגמר ליגת האלופות של CONCACAF.
היא הדיחה בדרכה את סיאטל סאונדרס ואת טורונטו, אך נעצרה בשלב הגמר על ידי מונטריי, כחודש לפני שגברה עליה בגמר פלייאוף האליפות בליגה.
כישלונה של סנטוס לגונה להעפיל לפלייאוף אפרטורה 2012 הביא לשינוי על הקווים בקבוצה, כשהמאמן הפורטוגלי פדרו קיישיניה מונה לתפקיד המאמן.
הוא הוביל את הקבוצה לחצי גמר הפלייאוף בטורניר הראשון שלו, הקלאוסורה 2013, ובמקביל הוביל אותה לגמר גביע האלופות השני ברציפות.
לאחר שעברה את שלב הבתים, הדיחה סנטוס את יוסטון דינמו ברבע הגמר ואת סיאטל סאונדרס בחצי הגמר, בדרך לגמר שני ברציפות מול מונטריי.
גם הפעם הצליחה מונטריי לזכות בתואר על חשבון היריבה הגדולה שלה, סנטוס לגונה.
תחת קיישיניה השיגה הקבוצה שלושה תארים, והוא היה למאמן הראשון שמוביל את הקבוצה לזכייה ביותר מתואר אחד.
התואר הראשון אליו הוביל את הקבוצה היה הגביע המקסיקני הראשון בתולדותיה, בו זכתה בטורניר אפרטורה 2014. סנטוס הפגינה יכולת מרהיבה במהלך הטורניר, כשהביסה 5-0 את גוודלחרה ברבע הגמר, הפכה פיגור 2-0 לניצחון 4-2 על טיגרס בחצי הגמר, וזכתה בתואר לאחר ניצחון בדו-קרב פנדלים בגמר מול פואבלה.
בעונת הקלאוסורה של 2015, השיגה סנטוס את הכרטיס האחרון לפלייאוף, כשסיימה שמינית בדירוג הכללי, אם כי מדובר היה בטורניר צמוד בו המרחק בינה לבין טיגרס הראשונה עמד על ארבע נקודות בלבד.
השתיים נפגשו ברבע הגמר, ולאחר שהשיגה שוויון 1-1 ביתי, גברה סנטוס על יריבתה 1-0 בגומלין והתקדמה לחצי הגמר.
בשלב זה פגשה סנטוס את גוודלחרה.
לאחר שוויון 0-0 במשחקה הביתי, התארחה סנטוס בגומלין והשיגה ניצחון חוץ מרשים, 3-0 שהקנה לה את הכרטיס לגמר הפלייאוף.
בשלב הגמר מול קרטרו, הביסה סנטוס את יריבתה במשחק הראשון 5-0, במשחק בו כבש חאבייר אורוסקו רביעייה.
משחק הגומלין התחיל בצורה רעה עבור סנטוס, שפיגרה 1-0 לאחר עשר דקות בלבד, ו-3-0 בהפסקה.
במחצית השנייה שמרה סנטוס על שערה, והמשחק הסתיים בתוצאה 3-0 שלא הספיקה כדי למחוק את ההפסד מהמשחק הראשון.
סנטוס לגונה חגגה בסיום המשחק את זכייתה החמישית בהיסטוריה באליפות מקסיקו.
מספר ימים לפני פתיחת טורניר אפרטורה 2015, חזר לפעילות מפעל אלוף האלופים, הסופר קאפ המקסיקני.
המפעל לא התקיים בין 1995 ל-2002 ומ-2005 עד לאותה עונה, וסנטוס זכתה להופיע בו לראשונה בתולדותיה.
המפעל הפגיש בין שתי אלופות העונה, קלוב אמריקה (זוכת אפרטורה 2014) וסנטוס לגונה (זוכת קלאוסורה 2015), והסתיים בזכייתה הראשונה של סנטוס בתואר, לאחר שניצחה 1-0.
חודש בלבד אחר כך, בעקבות פתיחת טורניר חלשה, התפטר קיישיניה והוחלף על ידי פאקו אייסטאראן, מאמן הטרבליסטית הישראלית מכבי תל אביב.
פאקו לא הצליח להוביל את הקבוצה לפלייאוף, והיא נעצרה במקום ה-15 בליגה, מה שהוביל לעזיבת המאמן.
לקראת טורניר קלאוסורה 2016 התמנה הארגנטינאי לואיס סובלדיה לתפקיד המאמן.
אצטדיון קורונה הישן נוסד בשם אצטדיון מוקטסומה בשנת 1970. האצטדיון מוקם בטוראון שבקואווילה, ולפני הקמתה של סנטוס שימש כביתן של הקבוצות הקודמות שפעלו באזור, טוראון ולגונה.
האצטדיון שינה את שמו ב-1986 ל-אצטדיון קורונה.
השינוי נבע משיפוץ שעבר האצטדיון, אותה מימנה המבשלה גרופו מודלו, יצרנית בירה קורונה והבעלים של קבוצת סנטוס לגונה.
חנוכת האצטדיון תחת השם החדש נעשתה על ידי שחקני נבחרת מקסיקו, בעיצומן של ההכנות לטורניר מונדיאל 1986.
האצטדיון היה נחשב לקשה מאוד עבור הקבוצות האורחות בו, בשל קרבת היציעים למגרש והחום הכבד ששורר בדרך כלל באזור.
המשחק האחרון אי פעם באצטדיון התקיים ב-1 בנובמבר 2009. סנטוס לגונה ואוניברסידד נסיונל נפרדו בו בשוויון 1-1, ולאחר המשחק נערך טקס סגירת האצטדיון, שלווה במופע זיקוקים ואורות, ובהסרת שלט הכניסה לאצטדיון לקראת פירוקו הצפוי.
אצטדיון קורונה החדש, בבעלותה של גרופו מודלו, נבנה בהשקעה של כ-100 מיליון דולר.
הוא נחנך ב-11 בנובמבר 2009, במשחק ידידות בין סנטוס לגונה לסנטוס הברזילאית.
לפני המשחק נערך טקס פתיחה בו הופיע הזמר ריקי מרטין, והמעודדות של קבוצת הפוטבול ניו אורלינס סיינטס.
הזכות להצהרת הפתיחה ניתנה לנשיא המדינה פליפה קלדרון, בהשתתפות מושל קואווילה הומברטו מוריירה ונשיא פיפ"א ספ בלאטר.
בעיטת הפתיחה הייתה שמורה לכוכב העבר הברזילאי פלה.
במחצית המשחק נערך טקס לכבוד כוכבי המועדון בעבר וכן לכבודם של כדורגלנים בינלאומיים לשעבר שכיבדו את המשחק בנוכחותם, ובהם חורחה קמפוס, רנה היגיטה, פרנקו בארזי, גבריאל בטיסטוטה, ג'ורג' ואה, אנסו פרנצ'סקולי ובבטו.
לסנטוס לגונה שיתוף פעולה עם קבוצת סלטיק הסקוטית.
הקשר בין השתיים החל ב-9 בדצמבר 2010. שתי הקבוצות חולקות תלבושת דומה, פסים ירוקים לבנים, וחולקות שיתוף פעולה גם ברשתות החברתיות, בהן הקבוצות מזכירות אחת השנייה דרך קבע.
ב-10 בינואר 2013 החלה סנטוס בשיתוף פעולה עם מועדון נוסף, אתלטיקו נסיונל הקולומביאנית.
לסנטוס לגונה יריבות משמעותית עם קבוצת מונטריי.
היריבות התפתחה עם עלייתם לגדולה של שני המועדונים, וצברה תאוצה בעקבות העימותים הישירים בין השתיים על תארים.
הן נפגשו פעמיים בגמר הפלייאוף בליגה ופעמיים בגמר ליגת האלופות של CONCACAF.
האיבה בין המועדונים התפתחה לכדי מקרי אלימות בין קהלי האוהדים במפגשים הישירים בין הקבוצות, והמשחק נחשב למשחק בסיכון גבוה בשתי הערים המארחות.
בעיני אוהדים רבים, נחשב המפגש בין סנטוס למונטריי כמשחק ה"קלאסיקו" של צפון המדינה.
סנטו אנדרה (ספרדית: Esporte Clube Santo André) הוא מועדון כדורגל ברזילאי המייצג את העיר סנטו אנדרה שבברזיל.
המועדון הוקם ב-18 בספטמבר 1967 תוך רצון תושבי העיר להקים קבוצת כדורגל מקצוענית מקומית.
המשחק הרשמי הראשון התקיים נגד סנטוס ב-8 באפריל 1968. בשנת 2003 הקבוצה העפילה לליגת המשנה הברזילאית.
בשנת 2004 היא זכתה בגביע הברזילאי.
בעקבות כך היא העפילה לגביע ליברטדורס.
בעונת 2009 הקבוצה לראשונה העפילה לליגה העליונה, אך נשרה ממנה לאחר עונה בודדת.
לאחר הצלחות אלו, היא ירדה לליגה השלישית ובשנת 2011 לליגה הרביעית.
סנטו אמרו (בפורטוגזית: Santo Amaro) הוא יישוב בסאו טומה ופרינסיפה.
סנטו אמרו ממוקמת כ-0.8 ק"מ מהכפר בלה ויסטה , כ-3 ק"מ מהעיר קונדה וכ-6 ק"מ מבירת המדינה סאו טומה.
סנטו אמרו ממוקמת ליד הכבישים EN1 ו-ES4.
סנטו אנטוניו (בפורטוגזית: Santo António) היא עיר בסאו טומה ופרינסיפה.
היא משמת כבירת האזור האוטונומי פרינסיפה.