tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1903, צ'מברלין הציע לגרינברג שטח במזרח המושבה מזרח אפריקה הבריטית, במה שנודע כ"תוכנית אוגנדה", בתור בית ליהודים, שם האקלים היה יותר טוב.
ההצעה התקבלה במכתב שנשלח אל גרינברג, והובא לעיון בקונגרס הציוני השישי בבזל ב-1903. הציונים מרוסיה דחו רעיון זה, ודגלו בגישת "בארץ־ישראל או לא־כלום".
לאחר מותו של הרצל, חלה ירידה באנשי ההסתדרות הציונית, ונותרו בעיקר כמה ממעריציו במשרד קטן בווינה.
בתקופה זו גרינברג המשיך בעריכת העיתון ג'ואיש כרוניקל, ונקט במספר צעדים על מנת להבטיח את עתידו כקול יחידי המבטא את רצונותיה של הקהילה היהודית בבריטניה, בעזרתם של ג'ייקובס קאן, ג'וזף קאואן ולאופולד קסלר.
חיים ויצמן שהה אף הוא בבריטניה ולימד כימיה באוניברסיטת מנצ'סטר, אך הוא וגרינברג לא דיברו זה עם זה, משום שוויצמן היה בראש השתדלנות של "בארץ־ישראל או לא־כלום".
הפערים בציונות לא נסגרו בשנת 1914 כשפרצה מלחמת העולם הראשונה.
לפני שנת 1914, העיתון ג'ואיש כרוניקל לא חסך בביקורתו נגד הצאר הרוסי, בשל הסבל של העם היהודי תחת שלטונו.
גרינברג אף הביע את דעתו בכתבת עורך, שבריטניה צריכה להצטרף לאוסטריה וגרמניה נגד רוסיה ולפתוח במלחמה.
אך כאשר גרמניה הפרה את הסכם הנייטרליות של בלגיה, גרינברג שינה את דעתו וכתב על חובתה של בריטניה להצטרף לרוסיה במלחמה נגד אוסטריה וגרמניה.
מחוץ למשרדי מערכת העיתון בלונדון נתלה שלט, בו נכתב: "אנגליה מילאה את חובותיה ליהודים; היהודים ימלאו את חובותיהם לאנגליה." באותה רוח, ב-4 בספטמבר 1914, נכתב בעיתון: "מהרוסים, היהודים מעולם לא קיבלו שום דבר חוץ מסימפתיה, ועם העם הרוסי, הם בהסכם מלא."
בשנת 1916 אמריקה המשיכה לאמץ עמדה נייטרלית, בעוד בריטניה ממשיכה בלחימה גם בחזית המזרח התיכון.
באותו זמן, ויצמן מצא דרך יעילה לייצור אצטון, שהיה חיוני ליצירת חומרי נפץ, וכך עלה מעמדו בבריטניה, ובשלו התנאים להצהרת בלפור על ההצעה להקמת בית לאומי לעם היהודי.
במקביל, ראש הממשלה לויד ג'ורג' שאל את גרינברג מה לדעתו ניתן לעשות על מנת למשוך את הציבור האמריקאי ואת הרוסים לתמוך שוב בבריטניה, וגרינברג השיב: "תן ליהודים את המדינה עליה הם חולמים אלפיים שנה".
כך, בסמוך ליציאת כוחותיו של אלנבי מקהיר לכבוש את ארץ ישראל ב-1917, יצאה הממשלה הבריטית בהודעת שר החוץ הבריטי, ארתור ג'יימס בלפור, שמציע בית לאומי לעם היהודי בפלשתינה, מסמך שברבות הימים תרם לתהליך הקמת מדינת ישראל.
למרות תרומתו של ויצמן להצהרת בלפור, גרינברג המשיך לכתוב נגד ויצמן בעיתונו.
כך למשל כתב שעל ויצמן היה לבקש מדינה יהודית במקום בית לאומי, והתלונן על כך שפירוש הביטוי "פלשתינה" כולל את שתי גדות הירדן.
הוויכוח המשיך עד מותו של גרינברג בשנת 1931.
גרינברג ביקש שישרפו את גופתו ושיקברו את האפר ללא טקס דתי, ליד הר הצופים.
הקופסה עם אפרו הגיעה לחיפה בנובמבר 1931, אך רבני ירושלים עמדו על כך שהיות וההלכה אוסרת את שריפת המת, אסור לקבור את אפרו באדמת קודש.
מכתבים רבים הוחלפו בין לונדון וארץ ישראל כשבנו אייבן ניסה לפתור את הבעיה.
בינואר 1932, ג'ו לינטון שהיה אחד מעוזריו של ויצמן, הציע לקבור את האפר בגינה פרטית של הרברט בנטוויץ' ליד הר הצופים, אך הרבנות התנגדה.
בחודש מאי 1932, עדיין התעכבה קופסת האפר במכס בחיפה, והפקידים איימו להשליכה אם לא ייעשה משהו בנידון.
בסופו של דבר, בזכות מאמציו של משה שרת וחיים ארלוזורוב, שניהם פקידים בעלי מעמד גבוה בסוכנות היהודית, נמצא מקום קבורה לגרינברג בקיבוץ דגניה א', על שפת הכנרת.
לאופולד אידליץ היה אדריכל ניו יורקי בולט.
אידליץ נולד בפראג, אז בתחומי האימפריה האוסטרית, לאברהם ויהודית אידליץ.
את תחילת הכשרתו הטכנית עשה בבית ספר תיכון בפראג ולאחר מכן המשיך את לימודיו באוניברסיטה הטכנית של וינה, שם למד מנהל עסקים.
בשנת 1843 עזב את וינה והיגר לארצות הברית.
לאחר הגעתו לניו יורק, עבד שלוש שנים במשרדו של האדריכל ריצ'רד אפג'ון, בתקופה בה עבודתו על כנסיית השילוש הקדוש הייתה בעיצומה.
בשנת 1846 הקים שותפות עם האדריכל הגרמני קרל אוטו בלש, שאת הכשרתו עבר אצל האדריכל פרידריך פון גרטנר במינכן.
אחת מעבודותיהם המשותפות הייתה תכנון מבנה הכנסייה האפיסקופלית של סנט ג'ורג' (1846–1849), בניין אשר עומד עד עצם היום הזה.
קהילת הכנסייה האפיסקופלית הייתה מרוצה כל כך מהתכנון כך שלאחר ששרפה הרסה את המבנה בשנת 1865 הוקם המבנה מחדש בדיוק על פי התוכניות המקוריות.
בשנים 1876–1881 היה אידליץ מעורב בתכנון בניין הקפיטול של מדינת ניו יורק, פרויקט שיחד עם היותו אולי המפורסם ביותר שלו, הביא לפגיעה מסוימת במוניטין האישי עקב מחלוקת ציבורית שנוצרה סביב פיטוריו של האדריכל תומאס פולר לאחר שכבר החל בתכנון הבניין.
על אף שכונה האדריכל האמריקאי היהודי הראשון, התאמץ אידליץ להסתיר את מוצאו היהודי.
נישואיו, למשל, נערכו על ידי כומר אפיסקופלי.
אידליץ התערה היטב בחברה הניו יורקית ואף היה חבר במועדון חברים ניו יורקי יוקרתי.
בשנת 1857 נמנה עם מייסדי המכון האמריקאי לאדריכלים.
בנו, סיירוס לזלי וורנר איידליץ, היה גם הוא אדריכל נודע.
הקפיטול של מדינת ניו יורק, אולבני, ניו יורק
כנסיית פטרוס הקדוש (הברונקס, 1853)
כנסיית United Church of Christ בברודוויי, ניו יורק (1859, נהרסה כנראה ב-1907)
השלמת בניין בית המשפט המחוזי בניו יורק (מוכר גם בשם בית המשפט טוויד) (1876 - 1881)
בנוסף, חיבר מאמרים רבים שפורסמו בכתבי עת מקצועיים.
אידליץ כתב (1881) את הספר "The Nature and Function of Art, More Especially of Architecture", בו העלה תאוריה המחברת בין רעיונות גרמניים של אמנות ומדע לטרנסצנדנטליזם אמריקאי.
לאופולד אִינְפֶלד (Leopold Infeld; 20 באוגוסט 1898, קרקוב – 15 בינואר 1968, ורשה) היה פיזיקאי תאורטי יהודי פולני שנודע בעיקר בזכות עבודתו המשותפת עם אלברט איינשטיין על בעיית שני הגופים, אשר הסבירה את תנועת הפריהליון של כוכב חמה.
אינפלד היה פציפיסט ובערוב ימיו אף שב לפולין הקומוניסטית, שאותה עזב לפני מלחמת העולם השנייה.
בספרו Quest: An Autobiography, אשר זיכה אותו בפרס אניספילד-וולף בשנת 1942, מספר אינפלד את סיפור חייו מילד ברובע היהודי בקרקוב בתחילת המאה ה-20, עבור בעבודתו בארצות הברית וקנדה עד לחזרתו לפולין לאחר שהואשם כקומוניסט.
אינפלד נולד למשפחה יהודית מן המעמד הבינוני-גבוה ברובע קז'ימייז' בקרקוב.
הוריו של אינפלד נמנו עם שכבת אוכלוסייה אשר שמרה פחות באדיקות על המסורות החרדיות כדוגמת הלבוש השחור ואי-קשר עם הגויים השכנים, בילדותו אף מונתה לו מטפלת פולנייה.
בגיל צעיר למד אינפלד ב"חדר", וכאשר בגיל 6 החל ללמוד בבית ספר פולני (במקביל להמשך לימודיו בחדר) כבר הכיר את האלפבית העברי.
לאחר ארבע שנות לימוד כלליות לאופולד הצעיר רצה ללמוד בגימנסיה, אולם נאלץ להמשיך בלימודים בבית ספר אזרחי ולאחר מכן בבית ספר מקצועי כהכנה לחיים כמוכר בחנות מוצרי הסנדלרות של אביו.
ספרי מדע לנוער שקרא סיקרנו את דמיונו, אולם אינפלד הבין שכדי לבוא על סיפוקו יהיה עליו להמשיך בלימודים גבוהים.
ההשכלה לה זכה בבתי הספר האזרחיים לא הייתה מספקת לצורך קבלה לאוניברסיטה, ולאחר מאמצים רבים הצליח אינפלד ועבר את בחינות ה"מטורה" (המקבילות לבחינות הבגרות בישראל).
אינפלד סיים את עבודת הדוקטורט ב-1921 באוניברסיטה היגלונית שבקרקוב.
חיפושיו אחר משרה אקדמית בפולין לא צלחו בשל יהדותו, ולכן בשנים שלאחר תום לימודיו לימד בבתי ספר תיכוניים יהודיים בפולין.
נישא לפאני ביליג, מורה למתמטיקה ילידת 1898 בקולבושובה שבפולין, ובשנת 1925 נולד בנם, הנריק-רישארד (לימים גיל).
כעבור שנים ספורות התגרשו בני הזוג ופאני עלתה לארץ ישראל ב-1929 עם בנם ונישאה למלחין והמורה יצחק אֶדֶל, שאימץ אותו.
(גיל חלה ונפטר בעת שירותו בפלמ"ח.)
לאחר מכן נישא אינפלד מחדש, להלינה.
ב-1930 התקבל למשרה אקדמית כעוזר מחקר בכיר בפיזיקה תאורטית באוניברסיטת לבוב.
לאחר מות אשתו הלינה ממחלה ממושכת, קיבל אינפלד את מלגת קרן רוקפלר, ועבר ללמוד באוניברסיטת קיימברידג' עד 1935, שם כתב מספר מאמרים עם מקס בורן.
אינפלד הצליח במחקר האקדמי בקיימבריג', אך בגלל קשיים חברתיים שב ללבוב ב-1935. בזמן זה ההשפעה הנאצית הקשתה עליו, ובהמלצתו של אלברט איינשטיין פנה בבקשה לקבלת מענק לביקור במכון למחקר מתקדם שבאוניברסיטת פרינסטון.
ב-1936 בקשתו אושרה בתמיכתו של איינשטיין, שאליו הצטרף למחקרים בתורת היחסות הכללית.
מכיוון שאינפלד היה זקוק להכנסה נוספת נענה להצעה של איינשטיין לכתוב ספר מדע פופולרי תחת חסותו.
הספר, "התפתחות הפיזיקה החדשה" שמו, זכה להצלחה (ואף תורגם לעברית).
ב-1938 החל לכהן כפרופסור באוניברסיטת טורונטו.
במהלך השנים הבאות פרסם מאמרים חשובים במשותף עם איינשטיין ואחרים, בהם "משוואות הכבידה ובעיית התנועה" ב-1938, "משוואות התנועה באלקטרודינמיקה" (1940), "שעונים, מוטות קשיחים ותורת היחסות" (1943).
ב-1945 פרסם עם א' שילד, שהיה דוקטורנט בהנחייתו, מאמר בשם "דגש על בעיות תנועה קפלריות במרחב עם עקמומיות שלילית קבועה" וכן "גישה חדשה לקינמטיקה קוסמולוגית".
בליל ה-16 באפריל 1948 האזין סוכן סמוי של "המחלק המיוחד" של המשטרה הרכובה המלכותית של קנדה לאינפלד במסגרת הרצאה לקהל הרחב שנתן באוניברסיטת מקגיל.
אינפלד, בדומה לאיינשטיין, היה ידוע כפציפיסט ואף היה מ-11 החותמים על מניפסט ראסל-איינשטיין כנגד השימוש בנשק גרעיני, והיחיד מביניהם שלא זכה לקבל פרס נובל, על אף שנחשב לפיזיקאי החשוב ביותר בקנדה.
שנתיים מאוחר יותר הכריז הפרלמנט הקנדי על אינפלד כבוגד אשר עלול למסור מידע סודי על אודות פצצת האטום לברית המועצות.
למרות עיסוקו רב השנים של אינפלד בתורת היחסות, תחום המחקר שבו התמחה ושעליו זכה לפרסום, ואף על פי שתחום זה אינו נוגע בתחומי הידע הנדרשים לייצור פצצת אטום, גם עובדה זו לא סייעה לאינפלד באותן שנים.
אף על פי שהאשמות אלו בוססו על שמועות, הדבר פורסם בהרחבה בעיתונים ומשפחתו של אינפלד הוטרדה רבות.
ב-1950 שב לפולין, ואזרחותו והאזרחות הקנדית של ילדיו, שאף נולדו בקנדה, נשללה.
בשובו לפולין נתקבל בחום על ידי המשטר הקומוניסטי, ונתמנה לחבר באקדמיה הפולנית למדעים ולמנהל וראש המכון לפיזיקה תאורטית באוניברסיטת ורשה.
בשנים 1950–1968 היו חייו של אינפלד מלאים בפעילות מחקרית, שבמהלכה פרסם יותר מ-40 מאמרים אקדמיים ואת הספר "תנועה ויחסות" (1960).
ב-1995, כמעט 30 שנים לאחר מותו, השיבה אוניברסיטת טורונטו לאינפלד את תואר הפרופסור כאמריטוס.
אלברט איינשטיין, לאופולד אינפלד, התפתחות הפיזיקה החדשה - ממושגים ראשונים ועד יחסיות וקואנטים (תרגם מאנגלית: ש.
לאופולד גודובסקי היה פסנתרן וירטואוז, מלחין ומורה אמריקאי, יהודי יליד ליטא (אז חלק מהאימפריה הרוסית).
לאופולד גודובסקי נולד בעיירה ז'וסלה, קרוב לווילנה כבנם היחיד של מאציאֶי גודובסקי, רופא, ושל אשתו, אנה.
האב נדבק ונפטר בזמן שטיפל בחולים בימי מגפת כולרה כשהילד היה בן שנה וחצי והאלמנה מחוסרת הכל עברה לגור קודם ליישוב שירווינטי (כיום שירווינטוס) וזמן קצר אחר כך לווילנה בבית של ידידים בשם לודוויק ומינה פאסינוק, בעלי חנות פסנתרים.
בהיותם חשוכי ילדים, הזוג פאסינוק הפך להוריו האומנים של לאופולד.
לודוויק פאסינוק לימד את הילד כינור ומושגי מוזיקה, כך שכבר בגיל 7 יכול היה לנגן את הקונצ'רטו לכינור של מנדלסון.
אבל הילד נמשך יותר אל הנגינה בפסנתר ולמד אותה כמעט בכוחות עצמו, חרף ההתנגדות ההתחלתית של מורו.
להערכתו של הביוגרף שלו, ג'רמי ניקולאס, לכישרונו של גודובסקי ללמוד פסנתר כאוטודידקט לא היה אח ורע בתולדות המוזיקה.
זה מסביר לדבריו את גישתו של גודובסקי כלפי הכלי ואת ניסוייו בטכניקת הנגינה בו.
בגיל חמש הוא הלחין את יצירתו הראשונה, מינואט שלחלקו האמצעי הייתה צורה של קאנון.
מגיל מוקדם התחיל גודובסקי להופיע בקונצרטים פומביים.
בגיל 9 - בווילנה, וכעבור זמן קצר, ערך, תחת חסותו של לודוויק פאסינוק, סיורי רסיטלים כ"ילד פלא" ברחבי ליטא ופרוסיה המזרחית.
שנות נעוריו ולימודיו באירופה ובאמריקה
רק בשנת 1883 בגיל 13 נשלח בתמיכת בנקאי בשם פיינברג למבחני קבלה לבית הספר הגבוה למוזיקה בברלין.
והתקבל אחרי שנבחן על ידי צוות שכלל את יוזף יואכים, מוריץ מושקובסקי וולדמאר ברגיל.
לאחר שלושה חודשים של לימודים אצל ארנסט רודורף, עזב בגלל הקושי להסתדר עם הוראה מאורגנת והמשיך להשתלם לבדו.
בנובמבר 1884 נסע בליווי אמו וה"דוד" פאסינוק לאמריקה.
נפרד ממלוויו ונשאר למצוא את מזלו שם.
ב-7 בדצמבר 1884 התחיל בבוסטון כחבר בלהקת האופרה של קלרה לואיז קלוג.
בהתחלת שנת 1885 ניגן בקזינו ניו יורק, שם התחלף לסירוגין עם טרסה קארניו.
בהמשך יצא לסיור הופעות בחוף המערבי ובקנדה יחד עם הכנר אוביד מוסין, שהכיר אותו עוד כ"ילד פלא" בווילנה.
הקשר עם אמו, איתה היה מתכתב, התרופף עוד יותר החל משנת 1886. ידוע כי נפטרה זמן קצר לפני 1914.
גם הקשר עם לודוויק פאסינוק שהתאלמן בינתיים התנתק ואין פרטים על גורלו של האיש.
למזלו, הנער הכיר את לאון סאקס, מצנט מניו יורק, שפרש עליו את חסותו וקיבל אותו כמעין ילד נוסף לתוך משפחתו בת ששת הילדים.
לאופולד אף התאהב אז בבתו של סאקס, פרידה.
בתמיכת סאקס, חזר גודובסקי בשנת 1886 לאירופה כדי ללמוד אצל פרנץ ליסט בוויימאר.
מותו של ליסט אילץ אותו לעבור לפריז שם התיידד עם קאמי סן-סנס וניגן לפניו במשך כשנתיים.
סן סאנס, ששכל את בנו ביקש אף לאמצו כבן אך בתנאי שישנה את שם משפחתו.
גודובסקי, כפי שהעיד בזכרונותיו, לא היה מוכן לכך.
בתמיכת הזוג סאקס, שהגיע במיוחד בשבילו לאירופה, הרבה גודובסקי לנגן באותה תקופה בסלונים של האריסטוקרטיה הצרפתית והבריטית, והתחכך עם בכירי עולם המוזיקה בבירת צרפת - צ'ייקובסקי, גונו, תומא, פורה, דליב, מאסנה ואחרים.
מותו של לאון סאקס אילץ אותו לעזוב את אירופה ולחזור באוקטובר 1890 לארצות הברית.
אחרי רסיטל בקרנגי הול נשא ב-30 באפריל 1891 את פרידה סאקס לאישה והפך ממחרת לאזרח ארצות הברית.
מאוכזב משהו מעומס העבודה כסולן קונצרטים החליט להקדיש את עצמו במיוחד לתחום ההוראה.
לימד במכללה למוזיקה בניו יורק (1891), בקונסרבטוריון של גילברט ריינולדס קומבס שבברוד סטריט בפילדלפיה (1891–1893) ובקונסרבטוריון של שיקגו (1893–1900).
בסופו של דבר הוכיח עצמו כפסנתרן בעל שיעור קומה, ברמה שווה ליוזף הופמן או סרגיי רחמנינוב.
בשנים 1897–1898 הצטיין בסדרת שמונה קונצרטים שבהם ביצע את עיקר הרפרטואר לפסנתר של המאה ה-19.
בשובו לאירופה ב-6 בדצמבר 1900 הופיע ב"בטהובן זאל" בברלין, ברסיטל שהדהים את הקהל והביקורת.
התיישב בגרמניה ולאחר מכן, בשנים 1909–1914 כיהן (אחרי בוזוני) כראש החוג לפסנתר באקדמיה למוזיקה Akademie der Tonkunst בווינה, מינוי אקדמי בכיר נדיר בשביל יהודי באותן שנים.
עם תלמידיו בווינה נמנו היינריך נויהאוס ואיזאיי דוברובן.
בשנים 1912–1914 חזר לסיורי הופעות בארצות הברית והקליט שם את הקלטותיו הראשונות על גרמופון.
פרוץ מלחמת העולם הראשונה הכריחה אותו לעזוב את גרמניה ואוסטריה ולהעביר שוב את מגוריו ומרכז פעילותו לארצות הברית.
משנת 1922 חזר לחיות בניו יורק.
במהלך שנות ה-1920 הופיע רבות באירופה ובארצות הברית, ערך סיורים ארוכים גם במקסיקו וארצות אמריקה הלטינית אחרות ובמזרח אסיה, כולל יפן ואינדונזיה, אז איי הודו ההולנדיים.
בביקור בארץ האחרונה התרשם מאוד ממוזיקת הגמלאן ממנה שאב השראה לסוויטה "פונורמות - ג'אווה".
במהלך חייו גודובסקי לימד דורות של פסנתרנים, ביניהם היינריך נויהאוס וחורחה בולט (1914 - 1990).
גודובסקי היה מארח מצוין, אוהב בני אדם ובעל חוש הומור.
הוא כונה "פופסי" על ידי מקורביו (אולי בגלל מבנה גופו הגוץ).
היה מקובל מאוד בחוגי אנשי התרבות והמדע בתקופתו, בווינה, באנגליה, גרמניה או ארצות הברית, התיידד, בין השאר, עם צ'ארלי צ'פלין ועם אלברט איינשטיין.
בדצמבר 1925 ביקר לאופולד גודובסקי את היישוב היהודי בארץ ישראל ובקבלת פנים שערך לו ראש העיר תל אביב, דיזנגוף, המאסטרו הציע הקמת אקדמיה למוזיקה שתמשוך אליה מורים מבין גדולי המוזיקאים היהודים בעולם שיבואו לפרקי זמן קצובים ללמד כאן ללא תמורה.
גודובסקי ביקר בהזדמנות זאת בקונסרבטוריון שולמית בתל אביב.
בשנת 1926 ערך ביקור גם בארץ הולדתו, פולין (שכללה אז את וילנה והסביבה).
אחרי גיל 50 הוכה האמן בכמה משברים שפגעו בחייו האישיים.
בשנת 1924 אשתו פרידה חלתה קשות ונכותה הלכה והחמירה עם השנים.
בשנת 1928 מאוכזב מבנו השני, גוטרם -גורדון שעזב את לימודיו כדי להתחתן עם רקדנית וודווילים, נידה אותו והפסיק להכיר בו כבן.
המשבר הפיננסי משנת 1929 דרדר את מצבו הכלכלי.
אמנם שורה של הקלטות אינטנסיביות בלונדון הביאה להכנסות חדשות, אבל גם לאסון בלתי צפוי: ב-17 ביוני 1930 בעת שהשלים את הקלטת הסקרצו במי מ'זור מאת שופן (מתוך 2 אטודים וארבעה סקרצי), גודובסקי לקה באירוע מוחי שהשאיר אותו עם שיתוק חלקי בפלג הגוף הימני.
מוכה דיכאון, גודובסקי הצטרך בהמשך להתמודד גם עם התאבדות הבן הסורר גורדון בשנת 1932 ועם מות אשתו מהתקף לב שנה לאחר מכן.
אף העלייה לשלטון של הנאצים בלב אירופה, בגרמניה, העציבה אותו מאוד.
בהמשך עבר דירה בניו יורק יחד עם בתו דגמר וחזר לנגן, אך לא בהופעות פומביות אלא בפני ידידים ומעריצים בלבד.
בשנותיו האחרונות התגייס לרעיון כינוס עולמי של המוזיקה והמוזיקאים World Synod of Music and Musicians ושל הקמת מועצה בינלאומית של המוזיקה והמוזיקאים, יוזמות שלא יצאו לפועל.
בשנים 1937–1938 חלה ירידה נוספת במצב בריאותו.
בנובמבר 1938 נפטר בניו יורק מסרטן הקיבה בגיל 68.
ללאופולד גודובסקי היו ארבעה ילדים: שתי בנות, ואניטה (1894-) ודגמר (1898 - 1975) ושני בנים, לאופולד וגוטרם-גורדון.
לאופולד גודובסקי הבן (1900 - 1983) היה כימאי וכנר, שיחד עם לאופולד מאנס, המציא בחברת "קודאק", בשנת 1935, את הפילם הדיאפוזיטיב הראשון "קודאכרום".
היה נשוי לאחות הצעירה של ג'ורג' גרשווין.
דגמר גודובסקי שהייתה בזמנו שחקנית ראינוע.
גודובסקי היה אחד הפסנתרנים הכי נערצים של דורו, בקרב הקהל, עמיתיו והמבקרים כאחד.
העדיף, ואומרים, היטיב יותר לנגן באולמות קטנים ואינטימיים מאשר באודיטוריומים גדולים.
הרבה לנגן בטהובן, שומאן, ליסט, גריג, שופן.
אף על פי שכפות ידיו ואצבעותיו לא נראו ארוכות "כשל פסנתרן", הייתה לו יכולת טכנית מושלמת שרכש אותה כמעט לבד.
גישתו לנגינה הדגישה את הצורך בחסכון בתנועות ו"הרפיית הכובד" (במקום הפעלת כוח שרירים ישירה).
ארתור רובינשטיין טען שיזדקק לחמש מאות שנה כדי להגיע ל"מנגנון" כמו של גודובסקי.
ולדימיר דה פכמן שאהב לבצע את יצירותיו ועיבודיו של גודובסקי נהג לומר: "אנחנו חוטבי עצים לעומתו".
המוזיקולוג ג'יימס היונקר, טען שגודובסקי היה "פסנתרן לפסנתרנים".
גודובסקי עצמו הזהיר אמנם כי האמנות איננה הטכניקה בלבד.
לדבריו, "העניין החשוב הוא הבריאה, היצירה.
שימור האישיות הוא התכונה החשובה ביותר אצל האמן-המבצע.
מורים טובים באמת הם אלה המקדישים לכך את עיקר מחשבתם".
לפי הערכתו של רחמנינוב בזמנו, "גודובסקי היה המוזיקאי היחיד בתקופתו שתרם תרומה אמיתית ולטווח ארוך להתפתחות המוזיקה לפסנתר".
מן המפורסמות הערתו של פרוצ'ו בוזוני כי מאז ליסט, הוא עצמו וגודובסקי היו המלחינים היחידים שהוסיפו משהו משמעותי באמת לכתיבה לפסנתר.
כמלחין, גודובסקי נודע במיוחד הודות לעיבודים ותעתיקים שעשה ליצירות של מלחינים אחרים.
היצירה המפורסמת ביותר בתחום זה הייתה "53 ה-studies" שלו לפי 27 אטיודים של שופן (1894 - 1914).
יצירות אלה של גודובסקי שדרשו רמה גבוהה של טכניקה ("ממושמעת, ורסטילית ופוליפונית, שבה השימוש בפדלים נעשה לא בניגוד לאצבעות כי אם בהתאמה איתן"), עוררו סערה גדולה בקרב המבקרים.
חלקם, כמו פרנק קופר, ראו בעיבודיו של גודובסקי מעין חילול השם של שופן.
גודובסקי העדיף לקרוא להם יותר "הרכבות מחדש" (Recompositions) מאשר "תעתיקים" (Transcriptions).
הוא הרשה לעצמו את החופש להצמיד אטיוד אחד על השני, לעשות שינויים בנושאים, להפוך אותם ולהעביר חלקים מיד ימין ליד שמאל, עד ללא היכר.
היצירה הזאת נחשבת אחת מהמתוחכמות והקשות שנכתבה אי-פעם לפסנתר, אף על פי שגודובסקי עצמו לא סבר כך.
עשרות שנים תרומתו של גודובסקי לספרות הפסנתר נזנחה עד שידעה הכרה מחודשת הודות לביצועם של אמנים כמו תלמידו ממוצא קובני, חורחה בולט, או ארל ויילד ומארק-אנדרה אמלן.
גודובסקי תרם תרומה מיוחדת למוזיקה לפסנתר ליד שמאל ומשום כך המוזיקולוג ג'יימס גיבונס היונקר כינה אותו "השליח (אפוסטול) של היד השמאלית".
גודובסקי הלחין כ-400 יצירות לפסנתר ועיבודים של שירים ויצירות אחרות.
1912 4 מטמורפוזות סימפוניות לפי שלושה ואלסים מאת יוהאן שטראוס
טריאקונטמרון - 30 קטעים -(שכל אחד מהם הולחן ביום אחר)
1912 מסיכות של ואלס Walzermasken
1925 סוויטה "פונורמות ג'אווה" -
1929 - פרלוד ופוגה לפי באך
תעתיקים רבים לפסנתר של יצירות לכינור סולו ולצ'לו מאת באך
1928 פסאקאליה מסבוססת על הנושא ההתחלתי של "הסימפוניה הבלתי גמורה" מאת שוברט
הנסיך לאופולד, דוכס אולבני היה בנם של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת ואלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה.
כרבים מצאצאיה של המלכה ויקטוריה הוא היה חולה במחלת ההמופיליה, ומת בגיל 30.
הנסיך לאופולד ג'ורג' דנקן אלברט נולד ב-7 באפריל 1853 בארמון בקינגהאם, ילדם השמיני ובנם הרביעי של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת המכהנת ובעלה אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה.
הנסיך נקרא על שמו של דודה של אימו, לאופולד הראשון, מלך הבלגים.
הוא הוטבל ב-28 ביוני על ידי הארכיבישוף מקנטרברי כאשר בין סנדקיו היו גאורג החמישי, מלך הנובר (בן דודה של ויקטוריה), אוגוסטה, נסיכת סקסה-ויימאר-אייזנך והנסיכה מרי אדלייד מקיימברידג' (בת דודתה של ויקטוריה).
לאופולד ירש מאמו את הגן למחלת ההמופיליה, שעבר ממנה לרבים ממשפחות האצולה האירופאיות, ולכן היה ילד עדין שפונק על ידי משפחתו.
בשנת 1872 החל הנסיך לאופולד ללמוד באוניברסיטת אוקספורד, שם למד מגוון נושאים והיה נשיא מועדון השחמט של האוניברסיטה.
בשל מחלתו לא היה יכול לאופולד להתגייס לצבא כאחיו ובמקום זאת הפך לפטרון של אמנות וספרות ושימש גם כמזכיר למלכה.
ב-24 במאי 1881, יום הולדתה ה-62, העניקה המלכה ויקטוריה לבנה לאופולד את התואר "דוכס אולבני, רוזן קלרנס וברון ארקלו".
הנסיך לאופולד שאף להתרחק משמירתה של אמו, ששאפה להשאיר את ילדה החולה קרוב אליה, וידע כי האפשרות היחידה לעצמאותו תהיה נישואים.
הוא ניהל רומן עם אליס לידל (מי שהייתה השראתו של לואיס קרול לספר אליס בארץ הפלאות), אך הוריו של הנסיך רצו שיתחתן עם בת אצולה.
ב-27 באפריל 1882 נישא לאופולד להלנה, נסיכת ולדק ופירמונט, צאצאית רחוקה של ג'ורג' השני, מלך בריטניה.
דרך נישואיו להלנה היה הנסיך ליאופולד דודה של וילהלמינה, מלכת הולנד.
נישואיהם של השניים היו מאושרים ונולדו להם שני ילדים:
הנסיכה אליס, רוזנת אתלון (1883-1981) - נישאה לאלכסנדר קיימברידג', רוזן אתלון, אחיה הצעיר של מרי מטק, רעייתו של ג'ורג' החמישי.
קרל אדוארד, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה (1884-1954) - ירש את דודו אלפרד כדוכס סקסוניה-קובורג-גותה האחרון.
בפברואר 1884 נסע לאופולד לקאן שבצרפת בעצת רופאיו כדי להקל על כאבי הפרקים מהם סבל, סימפטום ידוע של מחלת ההמופיליה.
רעייתו הלנה הייתה בהריון עם בנם השני ולכן נשארה בביתם שבאנגליה.
ב-27 במרץ נפצע הנסיך בברכו כתוצאה מנפילה, ומת בבוקר שלאחר מכן.
גופתו הושבה לבריטניה ונקברה בטירת וינדזור.
בנו קרל אדוארד, שירש אותו כדוכס אולבני, נולד ארבעה חודשים לאחר מכן.
דרך בנו, הנסיך לאופולד הוא סבו רבו של קרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה.
לאופולד אוגוסט אבל היה כנר, מנצח ומלחין גרמני.
אבל נולד בקתן, אחיו הבכור של קארל פרידריך אבל.
הוא למד נגינה בכינור אצל גאורג בנדה וניגן בתזמורת התיאטרון בברונשוויק.
הוא כיהן כמנצח על תזמורות החצר של נסיך שוורצבורג-זונדרשאוסן (1758), המרקיז של שוודט (1766) והדוכס של שוורין (1770).
אבל הלחין סינפוניה ב-8 קולות ב-1766. כמה מן האטיודים שלו לכינור ויצירות אחרות נמצאים בבעלות "עמותת ידידי המוזיקה" (Gesellschaft der Musikfreunde) בווינה.
עם זאת, לאופולד אוגוסט לא הגיע מעולם לדרגת המוניטין של אחיו.
לאופולד גמלין היה כימאי ורופא גרמני.
גמלין נולד ליוהאן פרידריך גמלין ב-1788. הוא למד רפואה וכימיה באוניברסיטאות גטינגן, טובינגן ווינה.
בשנת 1813 החל להרצות על כימיה באוניברסיטת היידלברג.
כארבע שנים אחרי כן, הפך לפרופסור לכימיה ולרפואה.
ב-1822, גילה את אשלגן הבלוטות כחול אלחוטן (Potassium ferricyanide).
הוא כתב על הגילוי שלו בספר 'מדריך לכימיה' (בגרמנית; Handbuch der Chemie).
בשנת 1827 גילה את הטאורין ביחד עם פרידריך טידמן.
אחד מתלמידיו היה הכימאי פרידריך ולר.
לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, בשמו המלא: לאופולד איגנאץ יוזף בלטזר פליציאן, לבית הבסבורג היה קיסר האימפריה הרומית הקדושה (1658–1705), מלך הונגריה (1655–1705), קרואטיה (1657–1705) ובוהמיה (1656–1705).
לאופולד הראשון היה בנו של הקיסר פרדיננד השלישי, מאשתו הראשונה, מריה אנה מספרד.
הוא הפך ליורש העצר הרשמי בעקבות מותו של אחיו הגדול פרדיננד הרביעי בשנת 1654. בשנת 1658 נבחר לקיסר האימפריה הרומית הקדושה ושלט מתוקף תפקיד זה עד מותו בשנת 1705.
בתוך ממלכתו שלט לאופולד בסגנון אבסולוטיסטי.
בתקופתו הקונטרה-רפורמציה ידעה שיאים חדשים.
לעומת זאת הקיסר אימץ באופן מוגבל וסלקטיבי תפקיד של ערב לזכויות הדתות השונות באימפריה.
באמצעות מדיניות מושכלת הבטיח לאופולד הראשון מעמד איתן למשטר הקיסרות.
לאופולד נלחם בדודנו לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, במלחמת הולנד-צרפת, מלחמת תשע השנים ומלחמת הירושה הספרדית.
לאופולד הראשון לבית הבסבורג נולד ב-9 ביוני 1640 בווינה כבנם השני של הקיסר פרדיננד השלישי (1608–1657) ושל האינפנטה מריה אנה מספרד (1606–1640).
אחיו היה פרדיננד, לימים פרדיננד הרביעי.
אחותו מריאנה מאוסטריה (1634–1696) התחתנה עם מלך ספרד, פליפה הרביעי.
אחותו למחצה אלאונורה מאוסטריה התחתנה עם מלך פולין, מיכל הראשון ומאוחר יותר עם קרל החמישי, דוכס לורן.
אחות אחרת למחצה, מריה אנה יוזפה מאוסטריה, הייתה לאשתו של הדוכס יוליך-ברג ואחר כך של יוהאן וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ, שאחותו אלאונורה מגדלנה מפפאלץ-נויבורג הייתה אשתו השלישית של לאופולד.
ללאופלד הייתה גם קרבת ייחוס למלך צרפת, לואי הארבעה עשר, יריבו ארוך-השנים.
הם היו בני דודים דרך אימהותיהם הספרדיות, ובה בעת גיסים דרך נשותיהם הספרדיות.
לאופולד אהב ללמוד מגיל רך.
בנוסף לגרמנית למד לדבר בצורה שוטפת לטינית, איטלקית, צרפתית וספרדית.
האיטלקית תפסה בסופו של דבר את המקום השני בחשיבותו בחצרו.
כנסיך, קיבל חינוך נבחר שכלל לימודים קלאסיים, היסטוריה, ספרות, מדעי טבע ואסטרונומיה.
הוא גילה משיכה מיוחדת למוזיקה, מאחר שירש את כישוריו המוזיקליים של אביו.
עם זאת הוא יועד לקריירה כנסייתית – להיות בישוף של פסאו, והתחנך בין היתר אצל יוהאן פרדיננד, רוזן פורציה ואצל הישועים כריסטיאן מילר ויוהאן אברהרד ניידהרדט.
מוריו הרביצו בו חינוך דתי אדוק ברוח הקונטרה-רפורמציה.
בהשפעתם צבר ידע רב בתאולוגיה, מטאפיזיקה ומשפטים והתעניין באסטרולוגיה ואלכימיה.
כאדם מאמין, נאמן מאוד לכנסייה הקתולית, תואר לאופולד בחייו כגילום של "האדיקות האוסטרית" (pietas Austriaca).
בעת שלטונו חשש מפשרות עם זרמים דתיים ודתות אחרים באימפריה.
אמרו עליו שהיו לו התכונות הפיזיות האופייניות של בני הבסבורג.
היה נמוך קומה, רזה ורגיש למחלות, קריר ועצור בהופעותיו הפומביות, ומגושם ואף כושל מבחינה חברתית.
מצד שני היה פתוח יותר בפני מקורביו.
ההיסטוריון ויליאם קוקס תיאר אותו כך: "הליכתו הייתה גאה, איטית ומכוונת, נראה מהורהר, פניותיו היו מגושמות, התנהגותו לא מהוקצעת, מזגו קר ופלגמטי".
לדעת סיפלמן, "התוכניות לגבי קריירת כמורה גרמו לו לאמץ מגיל צעיר מאוד אדיקות קתולית עמוקה וגינונים שהלמו תפקיד של מתן תמיכה.
הוא גדל כגבר חסר שאיפות צבאיות, שלא כמו רוב עמיתיו המונרכים.
מלכתחילה נראה שלטונו הגנתי ושמרני ביותר".
ב-9 ביולי 1654 מת בפתאומיות אחיו הגדול פרדיננד הרביעי, מלך הרומאים שנפטר מאבעבועות שחורות.
בעקבות זאת השתנו התוכניות לגבי לאופולד, והוא הפך בגיל 14 ליורש יחיד של בית הבסבורג, וקיבל עליו את תפקידיו המלכותיים של אחיו.
כעבור שנה הוכתר למלך הונגריה, ב-1656 למלך בוהמיה וב-1657 למלך קרואטיה.
ירושת התואר קיסר האימפריה הרומית הקדושה נתקלה תחילה בקשיים: השר הצרפתי ז'ול מאזארן העלה את מלכו, לואי הארבעה-עשר, כמועמד אפשרי לתפקיד הקיסר.
דובר גם על מועמד בווארי או אפילו מועמד פרוטסטנטי כגון מלך שוודיה, ועל נסיכים מברנדנבורג, סקסוניה או פפאלץ.
האימפריה ידעה באותם ימים תקופת חוסר משילות זמנית – Interregnum – שנמשכה שנה – הארוכה ביותר בתולדותיה.
הירושה הובטחה ללאופולד רק אחרי משא ומתן ממושך עם הנסיכים הבוחרים, עד שהושגה חזית מאוחדת נגד מלך צרפת, לואי הארבעה עשר ומועמדו, פיליפ וילהלם, רוזן פפאלץ-נויבורג, וכנגד לאופולד וילהלם, ארכידוכס אוסטריה ופרדיננד מריה, הנסיך הבוחר מבוואריה.
הבחירות התקיימו ב-18 ביולי והכתרת הקיסר התנהלה ב-1 באוגוסט 1658 בקתדרלה על שם ברתולומאוס הקדוש בפרנקפורט.
לאופולד טיפח את חיי החצר.
בחורף בילה רוב הזמן בהופבורג בווינה.
באביב שהה בטירות בלקסנבורג, בקיץ בארמון "פבוריטה" (לימים בניין "האקדמיה התרזיאנית") ובסתיו בטירת קייזראברסדורף.
האגף הלאופולדי של הופבורג נבנה בשנים 1660–1670 בימי שלטונו.
בדומה לחצר בוורסאי, נועדה החצר בווינה למשוך אליה את האצולה הגבוהה של אוסטריה ובוהמיה באמצעות הבטחת משרות אטרקטיביות בשלטון ובצבא.
החצר התנהלה לפי פרוטוקול החצר הספרדית.
בשנת 1672 חיו בחצר ובמתחמי הממשל הקיסרי המרכזי 1966 בני אדם.
מאה שנה קודם לכן מנתה החצר הקיסרית 531 אנשים בלבד.
עד לתקופה של לאופולד הראשון הוכפלו הוצאות החצר פי חמישה.
ברוח ארמון ורסאי, הורה המלך לבנות את ארמון שנברון, שהיה אמור להיות הגדול ביותר באירופה.
הבניה נמשכה זמן רב בשל בעיות תקציב, ולבסוף הושלמה רק ב-1700, וגם זאת במתכונת חלקית.
הפאר הבארוקי בא לידי ביטוי בחגיגות מרהיבות.
לרגל טקס חתונתו של הקיסר ב-12 בדצמבר 1666 עם מרגריטה תרסה, נסיכת ספרד, התחילו בחצר הקיסרית חגיגות שנמשכו כמעט שנה שלמה.
בהזדמנות אחרת, לכבוד יום הולדת הקיסרית, הוצגה האופרה "תפוח הזהב" מאת אנטוניו צ'סטי, שנחשבה לאחד משיאי תרבות הבארוק.
לצורך מופע תיאטרלי (festa teatrale) זה, נבנה ביתן מיוחד ששחזר דגם של ונציה, והמופע התקיים פעמיים, יום אחרי יום, ונמשך בכל פעם חמש שעות.
חוץ מצ'סטי השתתפו בחגיגה גם מלחינים ידועים נוספים כמו יוהאן היינריך שמלצר, הליבריתן פרנצ'סקו זבארה ואף הקיסר עצמו שכתב מוזיקה לשתי סצנות.
הצגה זו הייתה לבני התקופה לדוגמה של פאר ובזבזנות שההוצאות עליה הסתכמו במאה אלף גולדן.
החצר ניכרה גם ברוח הקתולית שהייתה טבועה בה.
הקיסר נמנע מרומנים מחוץ לנישואים ולא היו לו פלגשים בסגנון החצר הצרפתית.
לעומת זאת הוא הקיף את עצמו באנשי כמורה שונים שהשפיעו עליו.
כך היו, למשל, הכומר הישועי אמריך זינלי, לימים בישוף, הנזיר הקפוצ'יני מרקו ד'אוויאנו, הפרנציסקני קריסטובל דה רוחאס אי ספינולה, והאוגוסטיני אברהם א סנקטה קלרה.
בימי המלחמה בטורקים בשנת 1683 הטיף מרקו ד'אוויאנו בהצלחה לגיוס מסע צלב ברוח העבר.
חצר הקיסר ידעה גם תככים פוליטיים לא מעטים, ופלגים שונים בתוכה ביקשו להשפיע על מדיניות הקיסר וניהלו סכסוכים, מזימות ובריתות שונות חדשות לבקרים.
בשל ניסיון מדיני מועט, עד תחילת שנות ה-1680 השאיר לאופולד את ניהול ענייני הממלכה בידי יועציו.
כשר ראשי כיהן תחילה מורו לשעבר, פורציה.
אחריו בא יוהאן וייקהרד, נסיך אאוארספרג (1677–1615) ויושב ראש מועצת החצר, ובסוף הנסיך ונצל אויזביוס פון לובקוביץ (1677–1609).
שני האחרונים יצרו מגעים עם צרפת בלי ידיעת הקיסר, והוא הדיח אותם מתפקידם ב-1669 (וייקרד) וב-1674 (פון לובקוביץ).
בהמשך לקח הקיסר בידיו את ניהול המדיניות ולא מינה יותר שרים ראשיים.
הקנצלר יוהאן פאול הוכר (1683–1616) ויורשיו בתפקיד התמנו מקרב הבורגנות.
בסוגיות דיפלומטיות מול צרפת נעזר לאופולד בעיקר בשירותיו של פרנץ פון ליזולה.
המצב הכלכלי של הקיסרות עמד באופן תמידי במרכז הדאגות.
הקיסר הדיח את יושב ראש לשכת החצר, גאורג לודוויג פון זינצנדורף, בעקבות מעילה.
מי שהצליח לייצב את אוצר הממלכה היה הרוזן גונדקר תומאס שטארהמברג.
במדיניות הקיסרית היו מעורבים במיוחד גם סגן קנצלר הרייך, לאופולד וילהלם פון קניגזג-רוטנפלס וקודמו, וילדריך פון ואלדרדורף.
מכיוון שהמועצה החשאית, על חבריה המרובים, לא הייתה יעילה, הקים לאופולד "ועידה חשאית" כמוסד האחראי על מדיניות החוץ של האימפריה.
מאוחר יותר הוקמו גם ועדות מקצועיות.
סגנון השלטון של לאופולד הראשון הפך עם השנים דומה באופיו ובשיטותיו לזה של לואי הארבעה עשר.
הקמתם והרחבתם של השירותים הדיפלומטיים נשענו על חצרות הנחלות הקיסריות החשובות של האימפריה ועל ה"מעגלים הקיסריים".
תפקיד חשוב מילאו הנציב הקיסרי והמשלחת האוסטרית ברייכסטאג.
הושג שיתוף פעולה בין הקנצלריה הקיסרית והקנצלריה האוסטרית תוך מניעת מחלוקות מזיקות על הסמכויות.
בשנים הראשונות למלוכתו הוביל בעצמו את מדיניות האימפריה אולם בהמשך התיר ל"מחנה המלחמה" של הנסיך אויגן מסבויה והנסיך יוזף, לימים הקיסר יוזף השני, לעצב אותה.
סיסמתו הייתה consilio et industria (דרך עצה ותושייה).
מדיניות הפנים בארצות הכתר ההבסבורגי
במדיניות הפנים בלט האופי המונרכי האבסולטיסטי של שלטונו.
הנהגתו התאפיינה יותר בהשפעת החצר הקיסרית והכנסייה הקתולית מאשר בבניית מנהל מרכזי.
בתחום זה פיגרו נחלות הכתר ההבסבורגי בהשוואה לברנדנבורג-פרוסיה.
החיבור בין המדינה לכנסייה מצא באותה תקופה ביטוי בהפיכתו של לאופולד השלישי הקדוש לקדוש המגן של אוסטריה.
אחרי שנת 1663 עליותיו לרגל למנזר קלוסטרנויבורג זכו לאופי ממלכתי.
עם זאת גם למגמה האבסולוטיסטית היו מגבלות.
באזורים שונים של נחלת הכתר ההבסבורגי התנהלו אספות של המעמדות אשר נקראו "Landtäge".
בתקופתו של הקיסר לאופולד, אחרי מות הנסיך זיגיסמונד פרנץ בשנת 1665 שטחי טירול והשטחים החיצוניים הקרויים אוסטריה הקדמית נפלו לידי הקיסר.
הישג זה חיזק את מעמדו באימפריה.
הקשר עם טירול, שהיה בעבר נחלתו של ענף צדדי של שושלת הבסבורג, עמד מאז ואילך על הענף המרכזי של המשפחה, במיוחד אחרי נישואי הקיסר עם קלאודיה פליציטס, נסיכת אוסטריה-טירול.
במישור החברתי גדל לחץ האצילים בעלי האחוזות על האיכרים.
ב-1679 ניסה הקיסר להתערב בסוגיה על ידי הסכם שנקרא "Tractatus de iuribus incorporalibus".
עד 1848 ביסס הסכם זה את היחסים בין בעלי האחוזות לאיכרים.
הוא הבטיח מידה של ביטחון לאיכרים על פי חוק, אך מצד שני כפה עליהם עבודות כפייה (קורווה) ללא גבול לטובת הפאודלים.
על מנת ללחום בהתרבות המקרים של עניים מרודים ברחובות וינה בשנת 1671 הקים לאופולד בית סוהר ובית מקלט לעבודה.
פרט לכך בנה ב-1691 בית מחסה גדול נוסף לעניים.
ב-1696 הגיע מספר דייריו לאלף.
בימי לאופולד הוכתה וינה גם במגפת דבר משנת 1678–1679, שהפילה כ-50,000 קורבנות.
מצד שני קמו באימפריה בתי ייצור בסימן המרקנטיליזם, מנופקטורות ראשונות.
הוקמה גם חברת מסחר "מזרחית" ראשונה, שנסגרה חיש מהר.
בשנת 1666 הוקם בווינה קולגיום למסחר שפעל כארגון כלכלי מרכזי.
הוא פיקח על המסחר, על העסקים ועל המכסים.
נרשמו בו פקידים ונציגים של הסוחרים.
ארגון זה שימש כדגם לארגונים דומים באזורים גרמניים אחרים.
לאופולד הראשון נודע בעיקר במלחמות שניהל עם האימפריה העות'מאנית והיריבות עם בן־דודו לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
בשנת 1683 בעת שלטונו נכשל המצור העות'מאני על וינה.
מקץ עשור של מלחמה, יצא לאופולד מנצח ב"מלחמה הטורקית הגדולה" בזכות כישרונו הצבאי של הנסיך אויגן מסבויה.
בהסכם קרלוביץ השיג לאופולד לעצמו כמעט את כל חלקי ממלכת הונגריה שכבשו הטורקים בשנים שלאחר קרב מוהאץ' ב-1526. לאופולד ניהל גם שלוש מלחמות נגד צרפת: מלחמת הולנד, מלחמת תשע השנים ומלחמת הירושה הספרדית שבה תכנן להשיג את כתר ספרד עבור בנו, תוך התעלמות מצוואת המלך הספרדי האחרון.
בכך פתח במלחמה שנגררו אליה חלקים גדולים של אירופה.
במרץ 1670 פרסם לאופולד, שרבים מיועציו היו ישועים, צו לגירוש היהודים מוינה.
למרות ניסיונות שונים להציע למלך כופר, הצו נכנס לתוקף והיהודים עזבו את העיר.
לגירוש קדמו גזירות שונות שהטיל הקיסר על היהודים, כמו גירוש מערים אחרות באוסטריה והגזירה שבה הותר רק לבן הבכור להינשא.
מרבית היהודים עברו להתגורר בארצות אחרות דוברות גרמנית, שם ייסדו קהילות חדשות.
אף על פי שהצו לא בוטל מעולם, לאחר מספר שנים החלו היהודים לחזור לבירת האימפריה.
בשנת 1666 התחתן לאופולד עם האינפנטה מרגריטה תרסה, נסיכת ספרד בתו של פליפה הרביעי, מלך ספרד ורעייתו מריאנה מאוסטריה, ממנה היו לו 4 ילדים, ששלושה מהם מתו בילדותם:
בשנת 1673 התחתן לאופולד עם הארכידוכסית קלאודיה פליציטס מאוסטריה בתם של פרדיננד קרל, ארכידוכס אוסטריה ושל רעייתו אן דה מדיצ'י, שממנה היו לו 2 בנות, שמתו בילדותן:
בשנת 1677 התחתן לאופולד עם הארכידוכסית אלאונורה מגדלנה מנויבורג בתו של פיליפ וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ ורעייתו אליזבת אמליה, רוזנת הסן-דרמשטדט, שממנה היו לו 10 ילדים:
יוזף (1678–1711) – ירש את אביו כקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
לאופולד שטפן קרל אנטון גוסטב אדוארד טסילו פון הוהנצולרן היה נסיך גרמני מבית הוהנצולרן-זיגמרינגן.
היה מועמד לרשת את כתר ספרד וכך היה נגד רצונו העילה למלחמת צרפת–פרוסיה כונה לפיכך "החייל של הפוליטיקאים הגדולים".
לאופולד היה בנו הבכור של קרל אנטון, נסיך הוהנצולרן ואשתו יוזפינה, נסיכת באדן.
אביו היה נצר לבית הוהנצולרן-זיגמרינגן, שהיה ענף קתולי של בית הוהנצולרן.
היה לו אח קטן בשם קרל, שמאוחר יותר הוכתר כמלך רומניה.
לאופולד נולד בפרוסיה, בשנת 1853. הוא התגייס לצבא, והשתתף במלחמת שבעת השבועות נגד אוסטריה.
בשנת 1861 נישא בליסבון בירת פורטוגל, לנסיכה אנטוניה מריה בתו של מלך פורטוגל.
אולם קיסר צרפת החליט שלא די בכך, ושגריר צרפת בפרוסיה נפגש עם המלך וילהלם הראשון באמס, ודרש ממנו הבטחה שלאופולד לא יתמודד עוד לעולם על הכתר הספרדי.
לאופולד עצמו השתתף בטקס שנערך בארמון ורסאי, שהפך את מלך פרוסיה לקיסר גרמניה.
הוא נפטר בברלין בשנת 1905.
מנישואיו לאנטוניה מריה נולדו לו שלושה ילדים:
לאופולד מקסימיליאן יוזף מריה ארנולף, נסיך בוואריה היה גנרל-פלדמרשל גרמני ומפקדה של הארמייה התשיעית, ואחר כך של קבוצת ארמיות בצבא הגרמני, ולבסוף כיהן כמפקד העליון של הצבא הגרמני בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה.
לאופולד נולד במינכן ללואיטפולד, הנסיך העוצר של בוואריה ואוגוסטה פרדיננדה, ארכידוכסית אוסטריה.
בשנת 1861 התגייס לאופולד לצבא הבווארי והוסמך כקצין.
בשנת 1866 השתתף לאופולד במלחמת אוסטריה–פרוסיה כקצין תותחנים.
בשנת 1870 השתתף לאופולד במלחמת פרוסיה צרפת ולחם בקרב סדאן.
על פעולותיו בקרב קיבל לאופולד את צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, ואת צלב האבירים של המסדר הצבאי של מקס יוזף.
בשנים שלאחר מכן, בילה לאופולד חלק גדול מזמנו בנסיעות ברחבי אפריקה, אסיה ומדינות אירופה.
לאופולד נשאר בצבא והתקדם בסולם הפיקוד, בשנת 1881 מונה למפקד הדיוויזיה הבווארית ה-1, בשנת 1887 מונה למפקד הקורפוס הבווארי ה-1, בשנת 1892 מונה למפקד האזור הצבאי הרביעי, ובשנת 1893 מונה למפקח הכללי של הצבא הבווארי.
בשנת 1905 קודם לדרגת גנרלפלדמרשל בצבא בוואריה, ובשנת 1913 פרש לאופולד מהצבא.
ב-16 באפריל 1915 נקרא לאופולד לפקד על הארמייה התשיעית הגרמנית במקום אוגוסט פון מקנזן.
הוא פיקד עליה בקרבות החזית המזרחית והוכיח את עצמו בתור מפקד מעולה.
לאחר שכבש את ורשה מונה בנוסף למפקד קבוצת הארמיות לאופולד מבוואריה, שהורכבה מכוחות גרמניים ואוסטרו-הונגרים.
ב-5 באוגוסט 1915 קיבל את עיטור הצלב הגדול של המסדר הצבאי של מקס יוזף (העיטור הכי גבוה בבוואריה), וב-9 באוגוסט 1915 קיבל את עיטור הפור לה מריט.
ב-1 באוגוסט 1916 קיבל לאופולד דרגת גנרלפלדמרשל בצבא פרוסיה, וב-29 באוגוסט לאחר הצלחת מתקפת ברוסילוב הרוסית, מונה לאופולד למפקד העליון של הכוחות הגרמניים בחזית המזרחית, במקום פאול פון הינדנבורג שמונה לראש המטה הכללי הגרמני.
ב-25 ביולי 1917 קיבל לאופולד תוספת עלי אלון לעיטור הפור לה מריט.
בשל מעמדו היה לאופולד מועמד למלך פולין.
ב-4 במרץ 1918 קיבל לאופולד את הצלב הגדול של צלב הברזל (שהוענק רק 5 פעמים במהלך המלחמה).
לאחר חתימת חוזה ברסט-ליטובסק פרש שוב לאופולד מהצבא וחזר לביתו במינכן, שם חי עד למותו ב-28 בספטמבר 1930.
לאופולד התחתן ב-20 באפריל 1873 עם גיזלה, ארכידוכסית אוסטריה, בתו של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה.
צלב האבירים והצלב הגדול של המסדר הצבאי של מקס יוזף
צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה (1870)
הצלב הגדול של צלב הברזל (1914)
לאופולד נולד ב-11 בספטמבר 1679 לקרל החמישי, דוכס לורן ואלאונורה מריה יוזפה מאוסטריה, בתו של פרדיננד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ורעייתו אלאונורה גונזאגה.
בזמן לידתו היו הוריו בגלות באוסטריה, עקב כיבוש דוכסות לורן על ידי לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, ומשום כך נקרא על שם דודו לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1690 מת אביו, ולאופולד ירש את זכות השלטון בדוכסות שעדיין הייתה כבושה בידי הצרפתים.
לאופולד נשלח לווינה על מנת לרכוש השכלה צבאית, וגדל יחד עם בני דודו יוזף וקרל.
בשנת 1694 התגייס לאופולד לצבא האימפריה הרומית הקדושה והשתתף במצור על טימישוארה, ובשנת 1697 מונה למפקד הצבא על הריין.
אחד מתנאיו של הסכם זה היה כי דוכסות לורן ודוכסות באר, שהיו במשך שנים תחת שלטון מלך צרפת, יחזרו להיות עצמאיות תחת שלטונו של לאופולד.
כדי לחתום את ההסכם בינו לבין דוכס לורן הסכים לואי הארבעה עשר לתת את אחייניתו אליזבת שארלוט, נסיכת אורליאן, בתם של פיליפ הראשון, דוכס אורליאן ואליזבת שארלוטה, נסיכת הפפאלץ ככלה ללאופולד בן ה-18.
ב-17 באוגוסט 1698 נכנס לאופולד בתהלוכה לנאנסי, בירת דוכסות לורן, ומיד החל לטפח את הדוכסות ולאכלסה מחדש.
במהלך מלחמת הירושה הספרדית נכבשה בירתו של לאופולד נאנסי, ולאופולד ומשפחתו עברו לארמון לינוויל, שהפכה תחת חסותו לוורסאי של לורן.
בשנת 1715 מת לואי הארבעה עשר ואחיה של אליזבת שארלוט, פיליפ השני, דוכס אורליאן הפך לעוצר בשמו של לואי החמישה עשר הקטין למשך שבע שנים, במהלכן העניק אדמות נוספות לטובת גיסו, לאופולד.
בשנת 1721 התארס בנו הבכור של לאופולד לאופולד קלמנט, נסיך הכתר של לורן, עם מריה תרזה בתו של קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
לאחר מותו של לאופולד קלמנט נלקח בנו השני של לאופולד פרנץ כחתן עבור מריה תרזה, ולכבוד כך מסר קרל השישי ללאופולד את דוכסות טשן.
ב-27 במרץ 1729 נפטר לאופולד באופן פתאומי, ובנו פרנץ שטפן עלה לשלטון במקומו.
ב-13 באוקטובר 1698 התחתן לאופולד עם אליזבת שארלוט ד'אורליאן, נסיכת קומרסי בארמון פונטנבלו.
הם התגוררו בארמון לינוויל, טירה ששימשה מאז המאה ה-13 כמעונם של דוכסי לורן אותה בנה מחדש לאופולד במטרה להפכה ל"ורסאי של לורן".
פרנץ שטפן (1708–1765) - נישא למריה תרזה, בתו של קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, והוכתר כקיסר.
לאופולד השלישי, דוכס אוסטריה , היה דוכס אוסטריה בין השנים 1365–1379 ודוכס שטיריה, קרינתיה וקרניולה בין השנים 1365–1386.
לאופולד השלישי נולד ב-1 בנובמבר 1351, לאלברכט השני, דוכס אוסטריה ויוהנה מפירט, בתם של אולריך השלישי, רוזן פירט ויוהנה מבורגונדיה.
בשנת 1365 מת רודולף הרביעי, דוכס אוסטריה, ולאופולד ואחיו אלברכט השלישי, דוכס אוסטריה ירשו במשותף את הנחלות.
בשנת 1379 חתמו לאופולד ואחיו אלברכט השלישי, דוכס אוסטריה על אמנת נויברג, ולפיו פוצלה אוסטריה ביניהם; אלברכט החזיק באוסטריה עצמה, בעוד שלאופולד החזיק בטריטוריות הירושה, שכללו את שטיריה, קרניולה, קרינתיה וטירול.
ב-9 ביולי 1386 נהרג לאופולד השלישי בקרב זמפאך נגד הקונפדרציה השווייצרית הישנה, ובניו וילהלם, דוכס אוסטריה ולאופולד הרביעי, דוכס אוסטריה ירשו את נחלותיו.
בשנת 1365 התחתן לאופולד עם ורדה ויסקונטי, בתם של ברנבאו ויסקונטי וביאטריצ'ה דלה סקאלה, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
לאופולד הרביעי, דוכס אוסטריה (1371–1411)
פרידריך הרביעי, דוכס אוסטריה (1382–1439)
לאופולד הרביעי, דוכס אוסטריה (1371 - 3 ביוני 1411), היה דוכס שטיריה, קרינתיה וקרניולה בין השנים 1386–1411.
לאופולד הרביעי נולד בשנת 1371, ללאופולד השלישי, דוכס אוסטריה וורדה ויסקונטי, בתם של ברנבאו ויסקונטי וביאטריצ'ה דלה סקאלה.
בשנת 1386 נהרג אביו לאופולד השלישי, דוכס אוסטריה, ולאופולד ואחיו וילהלם, דוכס אוסטריה, ארנסט, דוכס אוסטריה ופרידריך הרביעי, דוכס אוסטריה ירשו את נחלותיו, תוך שבן דודם אלברכט החמישי, דוכס אוסטריה משמש להם כעוצר.
בשנת 1393 התחתן לאופולד עם קתרין מבורגונדיה, בתם של פיליפ השני, דוכס בורגונדיה ומרגריט השלישית, רוזנת פלנדריה, אך היא מתה בשנת 1425 ללא שנולד לו ילדים ממנה.
בשנת 1406 מת אחיו וילהלם, דוכס אוסטריה, ולאחר מכן חילקו האחים ביניהם את הנחלה: ארנסט, דוכס אוסטריה קיבל את שטיריה, קרינתיה וקרניולה, ופרידריך הרביעי, דוכס אוסטריה את טירול ואת דרום מערב אוסטריה שהיה אוסף של טריטוריות הבסבורגיות, ולאופולד הרביעי נשאר ראש המשפחה, והיה אחראי על כל שטחי המשפחה.
ב-3 ביוני 1411 מת לאופולד הרביעי, ואחיו ארנסט, דוכס אוסטריה הפך לראש המשפחה.
לאופולד השני (באיטלקית: Leopoldo Giovanni Giuseppe Francesco Ferdinando Carlo; בגרמנית: Leopold Johann Joseph Franz Ferdinand Karl; 3 באוקטובר 1797 - 20 בינואר 1870) היה הדוכס הגדול של טוסקנה (שליט הדוכסות הגדולה של טוסקנה) בין השנים 1824–1859. נודע כשליט בעל עמדות מתקדמות וליברליות וכבעל תשוקה לחידושים טכנולוגיים בכלל ורכבות בפרט.
ב-1848 אשרר את חוקה ליברלית והתיר את חופש העיתונות, על אף שעזב ב-1849 עקב מלחמת העצמאות האיטלקית הראשונה והקמתה של רפובליקת טוסקנה קצרת הימים, שב לתפקידו לאחר זמן קצר.
לקראת מלחמת העצמאות האיטלקית השנייה נקט קו נייטרלי, אף שהודח בהפיכה סמוך לתחילתה.
במהלך המלחמה שהה בבולוניה, שהייתה חלק ממדינת האפיפיור ולאחר שהסתיימה התפטר מתפקידו והעביר את כתרו לבנו, פרדיננד, שלא יישם את שלטונו עקב איחוד איטליה.
לאופולד נישא פעמיים והיו לו 13 צאצאים משתי נשותיו.
לאופולד נולד ב-3 באוקטובר 1797 בפירנצה, לפרדיננד השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה, בנו של לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, וללואיזה מנאפולי וסיציליה, בתם של פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות ומריה קרולינה מאוסטריה.
ב-18 ביוני 1824 מת אביו פרדיננד השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה, ולאופולד עלה לשלטון במקומו.
מהנדס הרכבת היה רוברט סטיבנסון, בנו של ג'ורג' סטיבנסון ממציא הרכבת.
העסקה נחתמה ב-1840 ורכבות החלו לנסוע בין פיזה לליבורנו ב-1844, אז גם הוקמה תחנת הרכבת "לאופולדה" בפירנצה.
בכך הייתה רשת הרכבות בטוסקנה לאחת המתקדמות בעולם באותה עת.
לאופולד של אותה תקופה היה שליט אהוד וקשוב וזכה לפופולריות בקרב נתיניו.
בחירתו של פיוס התשיעי לאפיפיור חיזקה את הכוחות הליברליים באיטליה.
בספטמבר 1847 כונן לאופולד ממשלה בראשותו של קוזימו רידולפי (Cosimo Ridolfi) שהחלה בהכנות לכינון חוקה, שאושררה לבסוף ב-17 בפברואר 1848. במקביל חלחלו רוחות "אביב העמים" לטוסקנה שעיקרן התבטא במרד נגד האוסטרים במילאנו ולומברדיה.
בו ביום הוכרזה רפובליקת טוסקנה בראשותם המשותפת של פרנצ'סקו דומניקו גוראצי, ג'וזפה מציני וג'וזפה מונטנלי (Giuseppe Montanelli).
את שנותיו האחרונות עשה באוסטריה ונפטר ברומא.
בשנת 1817 נשא לאופולד לאשה את מריה אנה, נסיכת סקסוניה (1799-1832), שניהם היו בני דודים מדרגה שנייה, ניניה של מריה תרזה.
מריה קרולינה, ארכידוכסית אוסטריה (1822-1841)
אוגוסטה פרדיננדה, ארכידוכסית אוסטריה (1825-1864) רעייתו של לואיטפולד, הנסיך העוצר של בוואריה
מריה מקסימיליאנה טקלה, ארכידוכסית אוסטריה (1827-1834)
מריה אנה נפטרה בפיזה משחפת ב-24 באפריל 1832. כשנה לאחר מכן נשא לאופולד לאשה את מריה אנטוניה, נסיכת שתי הסיציליות (1814 - 1898), בתם של פרנצ'סקו הראשון, מלך שתי הסיציליות ומריה איזבלה מספרד.
לזוג נולדו עשרה ילדים, מתוכם ארבעה נפטרו בילדותם:
מריה איזבלה, ארכידוכסית אוסטריה (1834-1901)
פרדיננד הרביעי, הדוכס הגדול של טוסקנה (1835-1908)
מריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה (1836-1838)
מריה כריסטינה, ארכידוכסית אוסטריה (1838-1849)
קרל סלבטור, ארכידוכס אוסטריה (1839-1892)
מריה אנה, ארכידוכסית אוסטריה (1840-1841)
הארכידוכסית מריה לואיזה מאוסטריה, נסיכת טוסקנה (1845-1917)
לודוויג סלבטור, ארכידוכס אוסטריה (1847-1915), היה מחלוצי המחקר של איי הים התיכון
יוהאן סלבטור, ארכידוכס אוסטריה (?1852-1890) - דווח כנעדר בעת טביעת ספינתו בדרך לארגנטינה
לאופולד, הדוכס הגדול של באדן היה הדוכס הגדול הרביעי של באדן בין השנים 1830–1852.
לאופולד נולד ב-29 באוגוסט 1790 בקרלסרוהה, לקרל פרידריך, הדוכס הגדול של באדן ואשתו השנייה לואיזה קרולינה פון הוכברג, בתו של לודוויג היינריך, ברון גייר פון גיירסברג.
בעת לידתו לא נכלל לאופולד בסדר הירושה של באדן, כיוון שנישואי הוריו היו נישואים מורגנטיים, ובעקבות כך הוא טיפח קריירה בצבא הצרפתי.
אולם בשנת 1817 התברר שצאצאיו של קרל פרידריך מאשתו הראשונה, מתים בזה אחר זה, בלא שייוותר יורש אחריהם.
ללא ידיעתו של לאופולד, אביו קודם חתונתו עם לואיזה קרולינה פון הוכברג, חתם יחד עם שלושת בניו על מסמך, שילדיה של לואיזה קרולינה יהיו אף הם זכאים לרשת את השלטון, לאחר צאצאיו מאשתו הראשונה.
בשל כך הוחלט בשנת 1818 לוותר על מחוז ורטהיים לממלכת בוואריה, ובנוסף התחתן לאופולד עם סופיה, נסיכת שוודיה, שהייתה נינה של אביו מאשתו הראשונה, על מנת לחזק את טענתו לכתר.
בשנת 1830 מת אחיו החורג לודוויג הראשון, הדוכס הגדול של באדן, ולאופולד עלה במקומו לשלטון.
לאופולד תמך ברעיונות הליברלים שהתפשטו באותה תקופה, ואף העניק הקלות לאזרחים בשנת 1848. במרץ 1848, פרצו הפגנות נגד לאופולד, כחלק ממהפכות אביב העמים, וב-13 במאי הוא ברח מקרלסרוהה.
באוגוסט אותה שנה חזר לאופולד לקרלסרוהה, בסיוע הצבא הפרוסי, ושנה לאחר מכן ההתקוממות דוכאה סופית.
בשנים האחרונות לחייו שיתף לאופולד את בנו פרידריך, נסיך באדן בניהול השלטון.
ב-24 באפריל 1852 מת לאופולד, ובמקומו עלה לשלטון בנו לודוויג השני, הדוכס הגדול של באדן.
ב-25 ביולי 1819 התחתן לאופולד עם סופיה, נסיכת שוודיה, בתם של גוסטב הרביעי אדולף, מלך שוודיה ופרדריקה מבאדן, ממנה נולדו לו 8 ילדים:
אלכסנדרינה, נסיכת באדן (1820–1904), התחתנה עם ארנסט השני, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה
לודוויג השני, הדוכס הגדול של באדן (1824–1858)
פרידריך הראשון, הדוכס הגדול של באדן (1826–1907)
מריה, נסיכת באדן (1834–1899), התחתנה עם ארנסט לאופולד, נסיך ליינינגן הרביעי
צציליה, נסיכת באדן (1839–1891), התחתנה עם מיכאיל ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה
לאופולד הרביעי, דוכס אנהלט , היה דוכס אנהלט-דסאו בין השנים 1817–1863, ולאחר מכן דוכס אנהלט עד לשנת 1871.
לאופולד נולד ב-1 באוקטובר 1794 בדסאו, לפרידריך, נסיך הכתר של אנהלט-דסאו ואמליה, רוזנת הסן-הומבורג, בתם של פרידריך החמישי, רוזן הסן-הומבורג וקרולינה, נסיכת הסן-דרמשטדט.
בשנת 1817 מת סבו לאופולד השלישי, דוכס אנהלט-דסאו, ובמקומו עלה לאופולד לשלטון.
בשנת 1847 מת היינריך, דוכס אנהלט-קתן ללא יורשים, ולאופולד ירש את נחלתו, ובשנת 1853 איחד את הנחלות לדוכסות אנהלט-דסאו-קתן.
בשנת 1863 מת אלכסנדר קרל, דוכס אנהלט-ברנבורג ללא יורשים, ולאופולד ירש אותו, ובעקבות כך אוחדו כל נחלות בית אנהלט לדוכסות אנהלט המאוחדת.
בשנת 1866 הצטרפה הדוכסות בראשות לאופולד לפרוסיה במלחמת אוסטריה–פרוסיה, ובשנת 1867 הצטרפה לקונפדרציה הצפון-גרמנית.
בשנת 1871 מת לאופולד, ובנו פרידריך הראשון, דוכס אנהלט עלה לשלטון במקומו.
ב-18 באפריל 1818 התחתן לאופולד עם פרדריקה וילהלמינה, נסיכת פרוסיה, בתם של לודוויג קרל, נסיך פרוסיה ופרדריקה ממקלנבורג-שטרליץ.
אגנס, נסיכת אנהלט-דסאו (1824–1897), התחתנה עם ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-אלטנבורג.
מריה אנה, נסיכת אנהלט-דסאו (1837–1906), התחתנה עם פרידריך קרל, נסיך פרוסיה.
לאופולד השלישי, דוכס אנהלט-דסאו (גרמנית: Leopold III.
von Anhalt-Dessau; 10 באוגוסט 1740 - 9 באוגוסט 1817) היה נסיך אנהלט-דסאו בין השנים 1751–1806, ולאחר מכן דוכס אנהלט-דסאו עד לשנת 1817.
לאופולד נולד ב-10 באוגוסט 1740 בדסאו, ללאופולד השני, נסיך אנהלט-דסאו וגיזלה אגנס מאנהלט-קתן, בתם של לאופולד, נסיך אנהלט-קתן ופרדריקה הנרייטה מאנהלט-ברנבורג.
בשנת 1751 מתה אמו, וזמן קצר לאחר מכן מת אביו, ולאופולד עלה לשלטון במקומו, תוך שדודו דיטריך, נסיך אנהלט-דסאו משמש לו כעוצר.
בשנת 1752 התגייס לאופולד לצבא הפרוסי כאביו וכדודו לפניו, אולם לאחר שנכח בקרב קולין בשנת 1757 וראה את זוועות המלחמה, פרש לאופולד מהצבא.
בשנת 1756 יצא לאופולד לטיול ברחבי אירופה עם ידידו פרידריך וילהלם פון ארדמנסדורף, וביקר עמו באיטליה, צרפת, שווייץ, הולנד ואנגליה.
בשובו הביתה השתמש לאופולד בידע שנצבר במהלך הטיולים, וביצע רפורמות רבות בנסיכות בתחומי החינוך, הבריאות, הרווחה, סלילת כבישים, חקלאות, ייעור ותעשייה.
בנוסף הקים לאופולד את ממלכת הגנים של דסאו-ורליץ, שמהווה את הפארק הגדול ביותר באירופה.
במהלך מלחמת שבע השנים שמר לאופולד על נייטרליות, אך אף על פי כן חויב על ידי פרוסיה בתשלום פיצויים בסך 180,000 טאלר, שאותם שילם מכספו הפרטי.
בשנת 1758 הגיע לאופולד לבגרות, ותפס לבדו את השלטון.
ב-25 ביולי 1767 התחתן לאופולד עם בת דודו לואיזה הנרייטה, מרקיזת ברנדנבורג-שוודט, בתם של פרידריך היינריך, מרקיז ברנדנבורג-שוודט ולאופולדינה מריה מאנהלט-דסאו, ובשנת 1769 קיבל את תואר אביר מסדר העיט השחור.
בשנת 1782 נשפט לאופולד על ידי ליגת הנסיכים, בעקבות התנגדותו להגמוניה הפרוסית.
בשנת 1806, זמן קצר לפני פירוק האימפריה הרומית הקדושה, קיבל לאופולד תואר דוכס מפרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, לאחר ששילם לו על כך סכום גבוה, כפי שעשו נסיכי אנהלט האחרים.
בשנת 1807 הצטרף לאופולד לקונפדרציה של הריין, והיה הנסיך האחרון שעשה זאת, אולם אף על פי כן קיבל בשנת 1809 את הנציג הפרוסי פרדיננד פון שיל בצורה יפה.
בשנת 1812 מונה לאופולד לעוצר בשם לודוויג אוגוסט, דוכס אנהלט-קתן, ובשנת 1815 אושר מעמדו כדוכס בקונגרס וינה.
בשנת 1817 מת לאופולד כשנפל מסוסו, ונכדו לאופולד הרביעי, דוכס אנהלט-דסאו עלה לשלטון במקומו.
ב-25 ביולי 1767 התחתן לאופולד עם לואיזה הנרייטה, מרקיזת ברנדנבורג-שוודט, בתם של פרידריך היינריך, מרקיז ברנדנבורג-שוודט ולאופולדינה מריה מאנהלט-דסאו.
בנוסף היו ללאופולד כמה ילדים לא חוקיים מפילגשיו השונות.
לאופולד, דוכס בוואריה , היה שליט אוסטריה בין השנים 1136–1141 ודוכס בוואריה בין השנים 1139–1141.
לאופולד נולד בשנת 1108, ללאופולד השלישי, מרקיז אוסטריה ולאגנס מווייבלינגן, בתם של היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה וברטה מסבויה.
בשנת 1136 מת אביו לאופולד השלישי, מרקיז אוסטריה, ולאופולד עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1137 הגיע לאופולד להסכם עם בישוף פסאו, ולפיו הבישוף יקבל את כנסיית פטרוס הקדוש בווינה, בעוד לאופולד יקבל שטחים נרחבים של הבישוף מחוץ לעיר, למעט שטח שעליו נבנתה מאוחר יותר קתדרלת סטפנוס הקדוש.
בשנת 1139 הדיח קונראד השלישי, מלך גרמניה את היינריך העשירי, דוכס בוואריה, כחלק מהמאבק בין בית הוהנשטאופן לבית ולף, ומסר ללאופולד את דוכסות בוואריה.
ב-18 באוקטובר 1141 מת לאופולד במפתיע בנידראלטייך, ואחיו היינריך ירש את נחלותיו.
לאופולד הרביעי, נסיך ליפה , היה נסיך ליפה בין השנים 1905–1918.
לאופולד נולד ב-30 במאי 1871 באוברקאסל שהשתייכה לממלכת פרוסיה, לארנסט השני, רוזן ליפה-ביסטרפלד ולקרולינה, רוזנת ורטנסלבן, בתם של לאופולד אוטו, רוזן ורטנסלבן ומתילדה האלבך.
לאופולד שירת בצבא הקיסרות הגרמנית עד לשנת 1894, ולאחר מכן למד מדעי המדינה באוניברסיטת בון ובאוניברסיטת ברלין.
בעקבות כך פרץ מאבק ירושה בין בית שאומבורג-ליפה לבין לאופולד מבית ליפה-ביסטרפלד.
בשנת 1905 הכריע בית המשפט הקיסרי בלייפציג, שהנסיכות תעבור ללאופולד.
וילהלם השני, קיסר גרמניה שהיה גיסו של אדולף, נסיך שאומבורג-ליפה, התרגז כל כך על ההחלטה, עד שבשל כך לא הגיע לטקס ההכתרה של לאופולד.
בשנת 1911 הותקפו לאופולד ואחיו יוליוס בעת מסעם, על ידי כנופיית פועלים איטלקים שזרקו עליהם אבנים, ויוליוס נפצע מפגיעת אבן בראשו.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שדרג לאופולד את תוארי הענפים השונים של המשפחה, וב-24 בפברואר 1916 הכשיר את נישואי אחיו ברנהרד, נסיך ליפה לארמגארד פון קראם, והעניק לבניו ברנהרד ואשווין את התואר "נסיך ליפה-ביסטרפלד".
ב-12 בנובמבר 1918 התפטר לאופולד מתפקידו, בעקבות המהפכה הגרמנית ותבוסת הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה.
לאחר עליית הנאציזם בגרמניה, כל שלושת בניו מאשתו הראשונה הפכו לחברי המפלגה הנאצית, ובנו הבכור ארנסט, נסיך הכתר של ליפה שהצטרף למפלגה במאי 1928, היה הנסיך הגרמני הראשון שעשה זאת.
מכיוון שבניו מאשתו הראשונה התחתנו בנישואים מורגנטיים, הדיח אותם לאופולד בצוואתו משנת 1947 מראשות בית ליפה, ואכן לאחר מותו ב-30 בדצמבר 1949 בדטמולד, הפך בנו ארמין, נסיך ליפה לראש הבית.
ב-16 באוגוסט 1901 התחתן לאופולד עם ברטה, נסיכת הסן-פיליפסטאל-בארכפלד, בתם של וילהלם, נסיך הסן-פיליפסטאל-בארכפלד ויוליאנה, נסיכת בנטהיים ושטיינפורט, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
ב-26 באפריל 1922 התחתן לאופולד עם אנה, נסיכת איזנבורג ובידינגן, בתם של ברונו, נסיך איזנבורג ובידינגן השלישי וברטה, רוזנת קסטל-רידנהאוזן, ממנה נולד לו בן אחד:
לאופולד החמישי, ארכידוכס אוסטריה , היה בנו של קרל השני, ארכידוכס אוסטריה, וחמיו של פרדיננד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.