tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר פרישתו מכלל הקים באפריל 1991, עם דוברת את חברת ההשקעות "דוברת, שרם ושות' בע"מ" ואת חברת "לידר", שהתמחתה בחיתום ובהשקעות.
המשקיע הראשון בחברה היה אלפרד אקירוב, ובהמשך גייסו משקיעים נוספים, בהם מיכאל שטראוס.
תוך זמן קצר קבוצת דוברת-שרם לחברת השקעות בעלת פעילות מגוונות עם החזקות בחברות תעשייה, טכנולוגיה מתקדמת, תקשורת, פיננסים ונדל"ן.
היא ביצעה שורה של רכישות והנפקות בבורסה של חברות ליצירת פירמידת שליטה מורכבת בעלת חמש עד שש שכבות.
שבמקביל מכרו לחברות הציבוריות השקעות שהחזיקו באופן פרטי, לרוב תוך יצירת הפסדים לחברות הציבוריות.
כך לדוגמה מכרו את חברת "דוברת-שרם תעשיות" שהחזיקו באופן פרטי לחברת "לידר" הציבורית.
עם אלפרד אקירוב הקימו חברה בשם "אדש"ה פיתוח השקעות ויזמות בע"מ" (אדש"ה היא ראשי תיבות של שמות המשפחה של המשקיעים אקירוב-דוברת-שרם-הייטנר).
ביוני 1994 הונפקה החברה בבורסה, וביולי 1995 רכשה חברת אלרוב של אקירוב את מניות דוברת ושרם באדש"ה והפכה לבעלת השליטה.
תחילה עסקה קבוצת "דוברת-שרם" בעיקר בפעילות פיננסית, ניהול תיקי השקעות וייעוץ להנפקות של חברות אחרות.
שרם יזם את הקמת ד"ש בית השקעות (ראשי תיבות של דוברת-שרם), ובאמצעות חברת הבת לידר-הנפקות עסקה בייעוץ להנפקות של חברות אחרות, תמורת אחוזים מהמניות.
שרם גם נמנה עם מייסדי קרן הון סיכון קרן פיטנגו (שפעלה אז בשם "פולריס 2"), שהפכה בהמשך לקרן הון-הסיכון הגדולה בישראל.
קבוצת "דוברת שרם", הייתה שותפה גם בחברת הניהול של הקרן "דש פולריס".
בנובמבר 1996 גייסה 50 מיליון דולר מקבוצת משקיעים שכללה את חברת "קלארידג'" של צ'ארלס ברונפמן, אריסון השקעות, חברת טבע ובנק לאומי.
בשנת 1995 רכשו את השליטה בחברת "אורדן תעשיות", יצרנית של מוצרי מתכת לשוק הביטחוני והאזרחי, ובאמצעותה רכשו שנת 1996 את השליטה בחברת ההשקעות של בנק הפועלים ("פועלים השקעות"), ושבהמשך שונה שמה ל"פולאר השקעות".
בינואר 1997 מכרו את פעילות הנדל"ן שלהם "קלד"ש", שהחזיקו באופן פרטי לחברה הציבורית "פועלים השקעות".
בנוסף הובילו את "פולאר השקעות" לשורה של רכישות ממונפות, השקעות בשורה של חברות טכנולוגיה ונדל"ן.
בשנת 1998 נפרד דוברת משרם, תוך כדי סכסוך אישי חריף, מכר את חלקו בחברה לאביגדור קלנר ויאיר פודים, ושם הקבוצה שונה ל"שרפ"ק - שרם-פודים-קלנר".
הקבוצה המשיכה להתרחב באמצעות רכישות וגיוס הון בבורסה, והתרחבות בפעילות גם מחוץ לישראל.
בשנת 2000 היה שרם שיאן השכר במשק הישיראלי עם שכר שעלותו הייתה 15 מיליון שקל.
בשנת 2000 הוביל שרם השקעה בחברת "EER", שהקים יזם בשם משה שטרן שפיתח טכנולוגיה לטיפול בפסולת עירונית.
החברה גייסה במשך השנים קרוב ל-60 מיליון דולר מ"אורדן תעשיות" ומשקיעים שונים.
במרץ 2007 הכריז שרם שהחברה עומדת בפני הנפקה לפי שווי של מאות מיליוני דולרים, אולם הדבר לא יצא לפועל.
אחר כך מוזגה החברה לשלד בורסאי, ולבסוף נסגרה ב-2013 לאחר של יצרה מעולם הכנסות.
בעקבות התפוצצת בועת הדוט-קום בשנת 2001, אחר כך המשבר הכלכלי, עקב ההחמרה במצב הביטחוני ב-2002 כתוצאה מהאינתיפאדה השנייה, גרמה לחברות בקבוצה לצבור הפסדים כבדים, ולמחירי המניות שלהם לרדת בצורה חדה.
במיוחד נפגעה חברת "פולאר השקעות" שגייסה הון באיגרות חוב, אך סבלה מהפסדים בהשקעות כושלות בנדל"ן וחברות טכנולוגיה.
בינואר 2007 זומן שותפו של שרם, אביגדור קלנר, לחקירה במשטרה בחשד לעבירות של מסחר בניירות ערך תוך שימוש במידע פנים, תרמית בניירות ערך ובהעברת מידע פנים לרואה החשבון וחבר מרכז הליכוד קובי בן גור.
ביוני נשלח למעצר בית של 10 ימים והודיע כי הוא משעה את עצמו מתפקידיו בחברת "פולאר השקעות" ויוצא לחופשה.
בספטמבר הודיעו יצחק שרם ויאיר פודים כי הם מוחקים את שמו של קלנר משם הקבוצה שבשליטתם - "שרם-פודים-קלנר", ושינו את שם החברה ל"שרם פודים גרופ".
במקביל, באותה עת, מכרו את השליטה ב"פולאר השקעות" למיליארדר היהודי קנדי ז'יל פלדמן.
שלוש שנים אחר כך, לאחר שיאיר פודים עזב את הקבוצה, שמה שונה לאס.אר.גרופ.
בעקבות המשבר הכלכלי העולמי ב-2008 "שרם פודים גרופ" רשמה הפסד של כ-130 מיליון שקל ב-2009, ושתי חברות נוספות של הקבוצה, לידר שוקי הון ושרם פודים טכנולוגיות, קיבלו הערות "עסק חי" מרואי החשבון שלהם.
חברה נוספת של הקבוצה, "לידר השקעות", ביקשה דחיית תשלומים של 60 מיליון שקל לבעלי איגרות החוב שלה, ובאוקטובר 2009 נמכרה.
בינואר 2012 הודיע גם חברת פולאר השקעות כי אין בקופתה מספיק מזומנים בשביל לשלם את החוב למחזיקי איגרות החוב שלה.
ב המשיך יצחק שרם להיות פעיל בשוק ההון.
הוא שימש יושב ראש של חברת חברת ברידאיט (BreedIT), שעסקה בפיתוח זנים חדשים של קנאביס רפואי.
השקיע בחברת "אמרלד" שפיתחה מערכת לאבחון סרטן העור, והתמזגה עם שלד בורסאי הנסחר בבורסה שמעבר לדלפק בארצות הברית.
והוביל קבוצת משקיעים שמיזגו שלד בורסאי עם חברת ננו דיימנשן, העוסקת בפיתוח וייצור מדפסות תלת־ממד לתעשיית האלקטרוניקה.
שרם שימש יושב ראש החברה בשנים 2014–2018. באוקטובר 2017 הקים שרם את חברת "אפולו פאוור", כשמיזג בין השלד הבורסאי אור סיטי לחברת סולארפיינט, הפועלת בתחום האנרגיה הסולארית.
רבי יצחק שְׁרֵים (ה'תקנ"ח 1798 - ט"ו בתשרי ה'תרל"ג 17 באוקטובר 1872) היה רב, פוסק הלכה ומגדולי חכמי ארם צובא, מחבר הספר "הדר עזר" ועוד.
נלד בחלב בשנת ה'תקנ"ח - 1798, לרבי יוסף שרים, צאצא למשפחת שרים הענפה.
נחשב לשקדן ולמתמיד גדול, והרב מרדכי עבאדי מעיד עליו כי "שקד על לימודו לילות כימים, לילי טבת הארוכים".
מוזכר כאחד מגדולי רבני ארם צובא, ובהסכמה לספר 'נבחר מכסף' לרבי יאשיהו (ב"ר יוסף) פינטו, חותם בראש המסכימים, לצד הרב שאול עזרא דוויק הכהן, רבי משה סוויד ועוד.
משפחתו ואף הוא נחשבו לאמידים יחסית, והוא השתמש בכספו להחזקת תלמידי חכמים נוספים שלמדו עמו, וכן להדפסת ספריו 'הדר עזר' ו'באר יצחק', אשר לצורך הדפסתם נדד לטורקיה.
לספרים אלו זכה להסכמות נלהבות מאת חכמי ארם צובא, ביניהם הרב מרדכי עבאדי, הרב אברהם דיין ועוד.
חיבר את הפיוט "יודו שמים פלאך" המבטא את הציפייה לביאת גואל צדק.
נפטר ביום טוב ראשון של סוכות בעודו יושב בתוך הסוכה, ט"ו בתשרי ה'תרל"ג, 17 באוקטובר 1872, ונטמן במערת הצדיקים בחלב.
הותיר אחריו ארבעה בנים; רחמים, יוסף, משה ודוד.
נכדו הרב יצחק שרים (ב"ר יוסף) הקרוי על שמו, היה חבר בית הדין של העדה החרדית הספרדית בירושלים, מחבר הספר "שמות הגיטין" ועוד.
נכדו הרב רחמים שרים (ב"ר דוד), הוא מחבר הספרים "שערי רחמים" (ירושלים, ה'תרפ"ו), ו"שערי דרך החיים" (ירושלים, ה'תרצ"א), ומזכיר את סבו בספריו.
הרב יצחק שרים הותיר כתבי יד רבים.
הדר עזר פירוש על פירוש האבן עזרא לנ"ך, איזמיר ה'תרכ"ה, ובמהדורה מחודשת בשנת ה'תשנ"ה בתל אביב.
באר יצחק - פירוש על פירוש האבן עזרא על התורה, ליוורנו ה'תרי"ח
ליקוטים מפרדס - על חמשה חומשי תורה, ארם צובא ה'תרל"ג
ליקוטי אמרים - ב' חלקים, ארם צובא ה'תרל"ג
מוסר חכמים - ליקוטי חז"ל על התורה, ארם צובא ה'תרל"ג
פי הבאר - פירוש על הרא"ם, ירושלים ה'תרס"ח
יציב פתגם הוא פיוט בארמית, שנכתב כרשות לאמירת תרגום יונתן בן עוזיאל להפטרה.
את הפיוט חיבר רבי יעקב בן מאיר, הידוע בכינויו רבנו תם.
בנוסח אשכנז המזרחי, נוהגים לומר את הפיוט בשבועות, בהפטרת יום טוב שני של גלויות.
בתקופת חז"ל, נהגו במהלך קריאת התורה וההפטרה בבית הכנסת לתרגם את הקריאה לארמית, שהייתה השפה המדוברת בפי חלקים מהציבור, שלא ידעו עברית.
התרגום התבצע כך שהקורא בתורה או בנביא, קרא פסוק, והמתורגמן תרגם אותו לציבור, ואז קרא הקורא את הפסוק הבא.
בקריאת התורה עשה לרוב שימוש בתרגום אונקלוס (בבבל) ובתרגום ירושלמי (בארץ ישראל), ובקריאת הנביאים בתרגום יונתן בן עוזיאל.
מנהג התרגום נמשך גם בתקופת הגאונים, אולם, בימי הביניים התבטל מנהג התרגום, משום שארמית כבר לא הייתה השפה המדוברת, ולפיכך התרגום לא מילא את מטרתו.
רק בקהילות תימן המשיכו לתרגם בקריאת התורה ובהפטרה.
בקהילות אירופה בימי הביניים, שלא תרגמו בהן במרבית הקריאות בשנה, נפוץ המנהג לתרגם את קריאת התורה ואת ההפטרה במועדים חגיגיים – בפסח ובשבועות.
ההיקף המדויק של מועדי התרגום השתנה בין הקהילות.
בנוסח איטליה, ובחלק מקהילות צרפת, נהגו לתרגם את כל ההפטרות של פסח ושבועות, ואת קריאת התורה בשביעי של פסח וביום הראשון של שבועות.
המנהג הנפוץ בקהילות אשכנז וצרפת היה לתרגם את קריאת התורה וההפטרה בשביעי של פסח, את קריאת התורה ביום הראשון של שבועות, ואת ההפטרה של היום השני בלבד.
הטעם לתרגם דווקא במועדים אלה מוסבר בתוספות בכך שקריאת אלה עוסקות בניסים שאירעו בחגים אלה (ובפרט קריעת ים סוף ומעמד הר סיני), ולכן התרגום מהווה פרסומי ניסא.
לדעת יונה פרנקל, מאחר שהקריאות הללו עוסקות במעמד שהייתה בו התגלות של ה', התרגום לארמית נתפס למקום ראוי להרחיב בענייני תורת הסוד הקשורים להתגלות.
תרגומים חגיגיים אלה לוו בפיוטים שנכתבו כדי לפתוח את התרגום או להרחיב אותו.
פיוטים אלה, שהשתלבו בתוך התרגום נכתבו בלשון התרגום, ארמית.
בפתיחת התרגום להפטרה נהג המתורגמן לומר נוסח פתיחה קצר, שבה הוא הצהיר על כוונתו לפרש את הדברים שנאמרו בנבואה, על פי הפירוש שהתפרשו בתרגום יונתן בן עוזיאל.
פתיחה קצרה זו הייתה בסיס לפייטנים, שבחרו להוסיף כאן פיוטים ארוכים של נטילת רשות, שבהם הם מבקשים רשות לתרגם את ההפטרה.
כתיבת רשויות לתרגום ההפטרה הייתה מקובלת בעיקר אצל פייטני צרפת.
כאמור, הפיוט נועד לנטילת רשות עבור המתרגם את ההפטרה.
הפיוט פותח בשבחיו של ה' ובתיאור המלאכים.
לאחר בקשת הרשות מה', מבקש הפייטן רשות גם מתלמידי החכמים, ומוסיף לכך תפילה לגאולה ולהתקיימות נבואות הנחמה, כמו גם לעונשם של אומות העולם.
בסיום הפיוט חוזר הפייטן לנושא התרגום, ומשבח את מחבר התרגום, יונתן בן עוזיאל.
בחלק מן השורות, המשמעות המדויקת, כמו גם התרגום לעברית, אינה ברורה בוודאות.
כרוב פיוטיו של רבנו תם, הפיוט כתוב במשקל ספרדי, לפי שיטת היתדות והתנועות.
משקל השיר הוא המכונה "המרנין", ובו כל "בית" (שורה) מתחלק לארבע צלעיות של יתד ושתי תנועות.
בכל בית לשתי הצלעיות הראשונות יש חרוז פנימי, ולכל הבתים חרוז מבריח החוזר בכל הפיוט.
האקרוסטיכון של הפיוט הוא 'יעקב ברבי מאיר לוי'.
בכמה כתבי יד מימי הביניים נכתב שמחבר הפיוט הוא "רבנו יעקב" ובאחד מהם הוא יוחס בפירוש ל"רבנו יעקב בן מאיר מרמרו", דהיינו רבנו תם.
בשל כך, יוחס הפיוט בידי כמה מראשוני החוקרים, ובהם צונץ, לרבנו תם, נכדו של רש"י.
יש שהשיגו על הזיהוי הזה, בשל החתימה 'לוי', שהרי רבנו תם לא היה לוי, לפי הידוע.
יש שהציעו כי הבתים האחרונים הם ממחבר אחר, ששמו היה "לוי בן יהונתן" והוסיף את פיוטו לפיוטו של רבנו תם.
אולם, בכמה מגרסאות הפיוט השורות האחרונות באות בנוסח שונה ולפיו כלל אין 'לוי' באקרוסטיכון.
משום כך, המוסכמה כיום היא שהפיוט הוא אכן לרבנו תם.
כרוב הרשויות לתרגום ההפטרה, הפיוט נכתב באופן כללי ולא נועד למועד מסוים ולהפטרה מסוימת.
לכן, הוא התאים לשימוש הן בהתרגום ההפטרה בפסח הן בשבועות, והוא מועתק לאחד משני מועדים אלה או לשניהם בכתבי יד של נוסח אשכנז, נוסח צרפת ונוסח רומניא.
בסוף תקופת הראשונים התבטל מנהג התרגום בקריאת התורה וההפטרה, אך אמירת הרשויות הארמיות לאחר הפסוק הראשון נמשכה.
במנהגי מהרי"ל נזכר הפיוט לאחר הפסוק הראשון של ההפטרה ביום השני של שבועות.
למרות זאת, במנהג אשכנז המערבי לא נהגו לומר את הפיוט במאות השנים האחרונות.
לעומת זאת, במנהג אשכנז המזרחי הוא נאמר עד היום ברוב הקהילות, לאחר קריאת שני הפסוקים הראשונים של ההפטרה.
בדומה לפולמוס שהתעורר ביחס ל"אקדמות", גם ביחס ל"יציב פתגם" דנו הפוסקים אם מותר לאמרו באמצע ההפטרה.
הט"ז סבר כי יש בכך בעיה של הפסק, ולכן הציע להעביר את אמירתו אל קודם ברכות ההפטרה.
אחדים מן האחרונים פסקו כדעת הט"ז.
אולם, למעשה, גם במנהג אשכנז המזרחי, שעל פי רוב התקבלה בו דעת הט"ז בעניין "אקדמות", לא התקבלה דעת הט"ז בעניין "יציב פתגם", ונהוג לאומרו בתוך ההפטרה.
הניגון שבו נאמר "יציב פתגם" נחשב, לצד נעימת "אקדמות", לאחד מניגוני התפילה הראשיים של חג השבועות.
יצחק שפירא (נולד ב-16 באוגוסט 1949) הוא קרדיולוג, מנהל ודירקטור ישראלי.
בשירות המילואים הגיע לדרגת תת-אלוף.
בשנת 1971 החל ללמוד בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב, ובשנת 1978 קיבל שם תואר דוקטור לרפואה.
את הסטאז' עשה במרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא – תל השומר.
בשנים 1978–1988 המשיך בלימודי המשך בפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר.
בשנת 1983 עבר קורס פיקוד ומטה בצה"ל.
למד מינהל רפואי באוניברסיטת חיפה.
בשנים 1979–1985 התמחה בקרדיולוגיה וברפואה פנימית במרכז הרפואי תל אביב ע"ש סוראסקי, ובסיום ההתמחות קיבל תעודת מומחה בקרדיולוגיה.
משנת 1986 ממלא תפקידי ניהול רפואי במרכז הרפואי תל אביב ע"ש סוראסקי, בשנת 1992 מונה לסמנכ"ל המרכז ובשנת 2008 מונה בנוסף למנהל בית החולים השיקומי בו.
בשנת 1991 מונה למרצה לקרדיולוגיה בפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר, בשנת 1998 עלה לדרגת מרצה בכיר קליני, בשנת 2002 מונה לפרופסור חבר קליני לקרדיולוגיה, ובשנת 2010 מונה לפרופסור מן המניין קליני לקרדיולוגיה, ושימש בתפקיד זה עד 2022.
במרץ 2024 מונה לדירקטור בחברת שופרסל, וב-7 באפריל 2024 מונה ליו"ר דירקטוריון החברה.
משרד הבריאות הודיע ששפירא לא יוכל לכהן במקביל כיו"ר שופרסל וכסמנכ"ל איכילוב.
נשוי ואב לארבעה ילדים, מתגורר בכפר ויתקין.
יצחק (איציק) תאומים-פרנקל (16 באפריל 1941 – 24 בספטמבר 2023) היה עסקן ספורט, חבר הנהלת התאחדות הכדורגל בישראל, חבר מועצת המנהלים של הפועל, יושב ראש מועדון הכדוריד של הפועל ראשון לציון ויושב ראש איגוד הכדוריד בישראל.
יצחק תאומים-פרנקל נולד בראשון לציון, בן למשפחה יהודית ענפה, שמקורה בפראג ואשר הייתה ידועה בהיותה משפחת רבנים ואישי ציבור חשובים לאורך הדורות.
אמו, חנה, עלתה בשנות השלושים מהעיירה לודביפול שבגבול אורקאינה פולין, ואביו, משה, שהיה פעיל בתנועת החלוץ עלה באותן שנים מוורשה.
יצחק למד בבית הספר חביב, בבית הספר בארי, ובֿֿגימנסיה הריאלית בעיר.
בנעוריו היה חבר בתנועת השומר הצעיר ובמקביל שיחק כמגן בקבוצת הכדורגל הפועל ראשון לציון.
את שירותו בצה"ל עשה כקצין סוללת נ"מ, לחם במלחמת ששת הימים, במלחמת ההתשה, במלחמת יום כיפור (שבעקבותיה סבל מפוסט טראומה), ובמלחמת לבנון הראשונה, והגיע לדרגת סגן-אלוף.
את רוב שנות עבודתו העביר במרכז לחקר גרעיני שורק, תחילה כטכנאי גרעין וכמפעיל כורים ולאחר מכן כקצין הביטחון של המתקן.
במקביל, כיהן עשר שנים כיו"ר וועד העובדים של הכור.
למרות היות "אדום" בנשמה ומזוהה לחלוטין עם הפועל, החל תאומים-פרנקל את דרכו ההתנדבותית בתחום הספורט דווקא כמנהל קבוצת הכדורסל של מכבי ראשון לציון, אולם עד מהרה נקרא לדגל האדום ובשנת 1963 התמנה למנהל קבוצת הכדורגל של הפועל ראשון לציון, ובהמשך לחבר הנהלת הקבוצה.
בשנת 1974 התבקש על ידי חיים הברפלד שהיה באותה יושב ראש קבוצת הכדורגל של הפועל ראשון לציון, לעזוב את קבוצת הכדורגל ולקחת על עצמו את ניהול קבוצת הכדוריד של הפועל ראשון לציון שעמדה אז לפני פירוק.
יחד עם עמיתו ושותפו עמי שדה, הפכו השניים את הקבוצה לאימפריית כדוריד מפוארת.
תחת ניהולם הגיעה הקבוצה להישגים מרשימים בארץ ובאירופה (כולל הגעה היסטורית לרבע גמר ליגת האלופות בשנת 2000) והפכו את המועדון למעוטר בכדוריד הישראלי.
באמצע שנות התשעים נבחר ליושב ראש איגוד הכדוריד, ובמקביל כיהן כחבר הנהלת התאחדות הכדוריד האירופאית (EHF) ויושב ראש ועדת הנוער והצעירים בהנהלת האיגוד האירופי.
כמו כן שימש חבר הנהלת ההתאחדות לכדורגל מטעם הפועל וחבר מועצת המנהלים של הפועל.
בשנת 2023 זכה תאומים-פרנקל באות יקיר העיר ראשון לציון על מפעל חיים בספורט.
תאומים-פרנקל היה נשוי לחנה, אחות במקצועה, ואב לשלושה בנים: דרור, בכיר בבנק הפועלים, סער, מאמן כדוריד מוערך ששימש בין היתר כמאמן נבחרת ישראל בכדוריד, ומורה ומנהל תיכון העמית בראשון לציון, וכפיר, ד"ר להיסטוריה ואיש חינוך.
יצחק תאומים-פרנקל נפטר בערב יום הכיפורים תשפ"ד (2023) ונקבר בבית הקברות בשיכון גורדון בראשון לציון.
יציאת המתנדבים של 1792 , הידוע גם בשם המארסייז (La Marseillaise), הוא תבליט מונומנטלי מאבן, שנוצר בין השנים 1833–1836 על ידי הפסל הצרפתי פרנסואה רוד.
היצירה ממוקמת בצידו המזרחי של שער הניצחון של הכוכב בפריז, והיא מהווה ייצוג סימבולי לתחילתה של הרפובליקה הצרפתית והמאבק לעצמאותה.
הפסל מתאר את גיוסם ההמוני של אזרחים מתנדבים שהגיעו לפריז בקיץ 1792, על רקע הפלישה של הכוחות האוסטריים והפרוסיים, והמשבר הפוליטי הגובר נגד המלך לואי ה-16. המתנדבים, רובם אזרחים פשוטים, נהרו מהמחוזות אל העיר הבירה כדי להגן על המהפכה.
התגייסות זו הובילה ל־הפיכת 10 באוגוסט 1792, שבה הסתערו אזרחים וחיילי המשמר הלאומי על ארמון טווילרי, הדיחו את המלך והובילו להקמת הרפובליקה הצרפתית הראשונה.
התבליט של פרנסואה רוד משקף את אותו רגע טעון, שבו העם נענה לקריאתה של המולדת ויוצא להילחם בשם חירותו.
שם הפסל, "המארסייז", מתייחס לשיר הקרב שנכתב בשנת 1792 על ידי הקצין קלוד ז'וזף רוז'ה דה ליל, ושנקשר למתנדבים שהגיעו ממארסיי לפריז כדי להגן על המהפכה.
שיר זה הפך בשנת 1795 לאחד משני ההמנונים של הרפובליקה הצרפתית הראשונה.
הענקת שם זה לפסל מדגישה את הקשר הישיר שבין הלהט המהפכני של המתנדבים ובין הרוח הרפובליקנית שמייצג השיר.
הפסל "יציאת המתנדבים של 1792", או "המארסייז", הוא תבליט גבוה בגובה של כ־12.8 מטרים, המוצב על העמוד המזרחי של שער הניצחון בפריז.
התבליט מציג קבוצת לוחמים בתנועה סוחפת שמאלה, המגולמים בדינמיות דרמטית, אופיינית לסגנון הרומנטי.
במרכז הקומפוזיציה מופיע לוחם בוגר עטוי שריון קלאסי, שערו מתנפנף ברוח והוא מניף קסדה בידו השמאלית לעבר דמות מכונפת המתעופפת מעל.
לרגליו נראים מגן עגול ופרטי ציוד נוספים.
מימינו ניצב נער עירום למחצה - דמות אפֵבית קלאסית - החובש קסדה ונושא חרב.
מאחורי הנער מתבלט לוחם נוסף, עטוי גלימה וקסדה ספרטנית, המרים מגן עגול ביד אחת ואוחז בחרב בידו השנייה.
משמאל, ניתן לראות שני לוחמים נוספים, חמושים וממוגנים בשריונות רומיים; אחד מהם מותח קשת בקרב.
מעל הדמויות מתרוממת הדמות האלגורית של החירות או הניצחון, המיוצגת כאישה מכונפת הזועקת בפה פתוח.
היא לבושה בשריון צמוד ובאדרת ארוכה המתנפנפת, גופה מוטה קדימה ותנוחתה משדרת תעופה, אנרגיה ועוצמה.
הדמות מבוססת על פני אשתו של הפסל, סופי רוד, שעל פי המקורות נהגה לצעוק בסטודיו על מנת לסייע לבעלה לתפוס את הבעות הפנים הדרמטיות.
לפסל קיימות מספר גרסאות ודגמים מוקדמים.
סקיצה בגבס בגובה 41 ס"מ שמורה במוזיאון הלובר, תבנית גבס של פני דמות הניצחון מצויה בקופנהגן, וגרסה מברונזה של הראש שמורה בסטוקהולם.
בנוסף, תבנית של הפסל נפגע במהומות 2018 ושוחזר לקראת טקסי 8 במאי 2019.
יציאת בני ישראל הוא ציור שמן על בד מאת האמן הבריטי דייוויד רוברטס, שנוצר בשנת 1829. היצירה מתארת חזון של אדריכלות מצרית עתיקה, שבמרכזה יציאת בני ישראל ממצרים בדרכו אל הארץ המובטחת.
בשנת 1833 הופקה גרסה גדולה במיוחד של הציור על ידי תיאטרון הדיורמה הבריטי לצורכי בידור ציבורי.
כמאה שנה לאחר מכן נעשה שימוש בדימויים דומים בסרטים הוליוודיים לשם שחזור העולם המקראי בקנה מידה אפי.
הציור מתאר עיר עתיקה סואנת, כנראה במצרים, ובה אדריכלות מונומנטלית ופסלים גדולים המשקפים פאר והדר.
בקדמת התמונה נראים מבנים מפורטים, קהל רב ובעלי חיים המעידים על יציאה המונית.
עושר הפרטים וממדי המבנים מעצימים את תחושת הגודל והחשיבות של האירוע.
ברקע נראות פירמידות ומבנים נוספים המעניקים לאווירה אופי היסטורי ומרשים.
השימוש באור וצל ובמרחב הפתוח מדגיש את אופיו הדרמטי של הרגע, ומשלב בין האדריכלות הגדולה לבין הפעולה האנושית שבתוכה.
הציור שייך לסגנונות הרומנטיציזם והאוריינטליזם, והוא נמנה עם ציורי נוף עירוניים.
באמצעות ייצוג חזותי של עיר עתיקה ותוססת, בשילוב מבנים ופסלים בקנה מידה גדול, מציג האמן סצנה מרובת פרטים אשר מדגישה את האווירה ההיסטורית והמרשימה של יציאת בני ישראל.
יציב הוא יישוב קהילתי דתי לאומי בהליכי הסדרה בגוש עציון, אשר שייך למועצה אזורית גוש עציון.
היישוב חולש על כביש 398 בפאתי העיירה בית סאחור.
היישוב התחיל את דרכו כמאחז שהוקם בבסיס שדמה הנטוש.
כיום מתגוררות בו עשר משפחות.
במקום בו שוכן היישוב היה מחנה צבאי שדמה, שהוקם על ידי הבריטים בתקופת המנדט, ונעשה בו שימוש בהמשך על ידי צבא ירדן ולאחר מלחמת ששת הימים על ידי צה"ל.
הוא היה בסיס הקבע של גדוד הנח"ל המוצנח, ובהמשך שימש כבסיס הנדסה ושריון.
בשנות האינתיפאדה הראשונה שימש כבסיס תצפית.
בשנת 2006 נטש צה"ל את הבסיס, אך חלק ממבני המגורים, המגדל ועמדות השמירה המוגנות הושארו במקומם.
למרות הנטישה המחנה נותר שטח צבאי סגור.
בשנים לאחר נטישת המקום התנהל מאבק על השטח בין תושבי גוש עציון לתושבי בית לחם.
בתחילתו, ביקשו פלסטינים מבית סאחור הסמוכה ב-2006 להעביר לידיהם את ראש ההר על מנת להקים בו בית חולים אורתופדי בן 70 מיטות, שימומן על ידי הארגון ההומניטרי "Cure International".
במקביל הוקם פארק למרגלותיו, בסיוע הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי של מחלקת המדינה האמריקנית.
בפברואר של אותה השנה נחנך הפארק בנוכחות ראש ממשלת הרשות הפלסטינית סלאם פיאד.
במאי 2008 הקימו פעילות התנחלות, בהן נדיה מטר ויהודית קצובר, את "הוועד למען שדמה יהודית" מתוך מטרה "להשאיר את שדמה בשליטה ישראלית, למנוע השתלטות גורמים עוינים על השטח ולפעול כנגד מסירת האזור לידי הפלסטינים בהסדר עתידי".
פעילי הוועד טענו כי שדמה היא נקודה אסטרטגית שאין להעבירה לפלסטינים, וקראו לטפח את המבנים העזובים ולהופכם למרכז ללימוד על ההיסטוריה של גוש עציון וארץ ישראל, שבהמשך יורחב ויהפוך ליישוב.
הוועד ארגן בשדמה שיעורים שבועיים ואירועים חודשיים.
ביום ירושלים 2009 נערך במקום כנס תמיכה בהשתתפות גאולה כהן והזמר דודו אלהרר, בו הוקראו מכתבי תמיכה של חברי הכנסת זאב אלקין ודני דנון.
ב-19 בנובמבר אותה שנה ביקר בשדמה דב הייקינד, חבר בית הנבחרים של מדינת ניו יורק.
הוא הביע תמיכה בהתיישבות יהודית בשדמה ונטע במקום עץ זית.
במרץ 2010 הקים צה"ל מוצב במקום, בעקבות המאבק הציבורי שהתנהל בעניין.
בתחילת אוקטובר 2013 נערך במקום טקס קביעת מזוזה בהשתתפות המונים, ובהם סגן השר אלי בן דהן, ראש מועצה אזורית גוש עציון דוידי פרל וחברת הכנסת שולי מועלם-רפאלי.
בראש חודש סיון ה'תשע"ד נחנך בית הכנסת בשדמה, בהשתתפות מפקד חטיבת עציון, עמית ימין.
באוגוסט 2016 אישר שר הביטחון אביגדור ליברמן את תוכנית הקמת בית החולים הפלסטיני במקום, אולם זו לא יצאה לפועל.
היישוב הוקם כמאחז בשם "שדמות בית לחם" ב-20 בנובמבר 2025 לפנות בוקר, יומיים לאחר פינוי המאחז צור משגבי ברכס כנוב על ידי מועצה אזורית גוש עציון.
הוא הוקם בגיבוי תנועת אמנה, החטיבה להתיישבות והמועצה האזורית ומיד בהקמתו עברו להתגורר בו שלוש משפחות מתוך גרעין מייסד שהתקבץ שנתיים קודם בישיבת הר המור בירושלים במטרה להקים יישוב באזור.
היישוב נקרא על שם השיר "בשדמות בית לחם" של המשורר אבא קונסטנטין שפירא אשר חובר במאה ה-19, ומבטא געגועים לארץ ישראל ואת הרצון היהודי לעלות אליה.
שם היישוב הזמני הוא "יציב".
ב-19 בינואר 2026 התקיים טקס הנחת אבן הפינה ליישוב, בהשתתפות שר האוצר בצלאל סמוטריץ'.
באותה עת התגוררו במקום עשר משפחות, כולן מהגרעין המייסד, ואליהן צפויות להצטרף משפחות נוספות.
יָצִיץ הוא מושב בשפלה, כ-5 ק"מ מדרום מזרח לרחובות, בתחום המועצה האזורית גזר.
ממזרח ליציץ נמצא כביש 6, מצפונו המושב רמות מאיר, לדרומו מזכרת בתיה וממערבו גני יוחנן.
מקור השם בפסוק , ממנו נלקח גם שם המושב הסמוך, ישרש.
המושב נוסד בשנת 1950 על ידי עולים מטריפולי, שהם וצאצאיהם מהווים עד היום את עיקר תושבי המושב.
בעשור הראשון של המאה ה-21, המושב נמצא בתהליכי פיתוח והרחבה.
סמוך ליציץ נמצא תל מלוט (ערבית: תל מלאת) שיש המזהים אותו עם העיר גבתון המקראית.
גבתון נזכרת ברשומות של מלכים מצריים שונים.
בתנ"ך היא נזכרת שלוש פעמים.
על התל גופו אין רואים היום שרידים של ממש.
על התל הוקם בשנת 2010 מצפור על שם רפנאל מוסקל, לוחם יחידת אגוז שנהרג במלחמת לבנון השנייה.
למרגלות תל מלוט נמצאת שמורת טבע קטנה: עינות גבתון.
בשמורה, ששטחה 80 דונם, שתי קבוצות של נביעות אשר סביבן צומח מים וביצה.
בסמוך לשביל נמצאת אמת מים קדומה אשר סייעה לניקוז האזור בתקופה קדומה יותר.
יצירה היא מונח מופשט, המתאר התייחסות לדבר מה כאל תוצר של תהליכים מורכבים בעל ערך סובייקטיבי מוסף.
בשפה היום-יומית נהוג להתייחס ליצירה כאל תוצר אמנותי, למשל: ספר, ציור או שיר.
עם זאת, מקובלים מאוד גם שימושים אחרים למילה, כגון "יצירה אלוהית" (בריאת העולם) או "יצירה של הטבע".
תחומים מרכזיים שבהם נעשה שימוש במונח הם אומנות, אמנות, מדע, מטאפיזיקה, תרבות, טכנולוגיה ואדריכלות ליטיגציה ועוד.
יצירה נוצרת תוך כדי תהליך מסוים, לעיתים ארוך.
בתהליך הזה ישנו יוצר אשר מחולל שינוי כלשהו במציאות באופן מכוון.
כוונה זו יכולה להיות ביטוי של העולם הפנימי של היוצר, חתירה ליופי או לאסתטיקה, העברת מסר, חידוש המציאות וכו'.
היוצר על פי רוב מנסה לגעת במשהו הגדול ממנו.
קשה לקבוע מהי יצירה ומה אינה יצירה, משום שהמאפיין הבולט ביותר של היצירה הוא הסובייקטיביות – היוצר קשור ליצירה באופן נפשי כלשהו, כך שהיצירה מייצגת חלק בלתי נפרד מעולמו של היוצר, והיא מייצגת ערכים מסוימים של היוצר.
רק לעיתים נדירות ניתן להפריד באופן מוחלט בין היצירה לבין היוצר שלה.
לדוגמה: ניתן לקבוע בוודאות כי שיר אשר נכתב על ידי משורר, חתום על ידיו ומבטא את עולמו הרגשי הוא יצירה של המשורר.
לעומת זאת, יש מספר תשובות לשאלה: "האם כיסא שהוכן על ידי נגר הוא יצירה?".
ניתן להבחין בין תהליך היצירה, שהוא מונח סובייקטיבי, לבין עשייה, שהיא מונח אובייקטיבי.
העשייה מתארת את השינויים המכוונים שאדם גורם במציאות, בעוד שיצירה מתייחסת לשינויים האלה כשהם משתקפים בנפשו של האדם ומבטאים ערכים מסוימים.
לעיתים אין יוצר אחד ליצירה, ויש אף יצירות שאינן מיוחסות לבני אדם.
ליצירה עשויים להיות מספר מוגדר של יוצרים (כמו שני סופרים שכותבים ספר), או קבוצת אנשים (כמו הפירמידות במצרים).
לעיתים מתייחסים ליצירות של אל (כדוגמת יצירת האדם הראשון) או ליצירות של הטבע (למשל – תווי נוף מרשימים).
אלתור הוא הפעולה של יצירת דבר חדש באותו הרגע ללא תכנון מקדים.
יצירה עשויה להיות תוצר מוחשי (ספר, ציור) או תוצר אמנות מופשט יותר (לחן, מחזה), אך היא גם יכולה להיות מופשטת וכללית יותר.
ניתן להתייחס גם ליצירה חברתית או ליצירה תרבותית כאל יצירה שנוצרה על ידי מספר רב של אנשים.
יצירה כזו יכולה להיות מבנים ארגוניים, תחומי אמנות, אופנות אדריכליות, תחומי מדע, הישגים טכנולוגיים וכו'.
כפי שיצירה של פרט מבטאת את עולמו הערכי, גם היצירה החברתית מייצגת את העולם הערכי של חברה מסוימת, והיא מקור לרגשות כגון הזדהות וגאווה.
יצירה חברתית יכולה להיות מזוהה עם לאום מסוים, אימפריה, אסכולה (מדעית, אמנותית או אחרת), או תנועה חברתית.
הגדרתה של יצירה חברתית אינה חד-משמעית, והיא תלויה בנסיבות.
דוגמאות לגורמים המוגדרים לעיתים כיצירה חברתית הם פלאי העולם, תרבות הבנייה של האימפריה הרומית והמדע המודרני.
גם תופעות חברתיות כמו ההסתדרות או הקיבוצים בישראל מוגדרים לעיתים כיצירה חברתית.
יצירה אמנותית היא תוצר פיזי או רוחני שמציין את סיומו של תהליך אמנותי.
היצירה שלמה כאשר האמן מחליט שהיא עומדת בזכות עצמה.
לדוגמה – פסל מוכן או לחן.
על פי רוב ליצירה אמנותית חיים ארוכים יותר מאשר לאמן אשר יצר אותה.
דוגמאות ליצירות אמנותיות הן יצירות מוזיקליות (וכן שירה, לחן או ביצוע של שיר על ידי הרכב מוזיקלי מסוים), יצירות ספרותיות ויצירות בתחום האמנות הפלסטית (פסל, ציור ועוד).
יצירת זוג הוא תהליך פיזיקלי שבו בוזון כיול נייטרלי, דוגמת פוטון, מתפצל לזוג של חלקיק ואנטי-חלקיק.
התהליך ההפוך קרוי איון או אניהילציה.
פוטון המתפצל לזוג של אלקטרון ופוזיטרון.
פוטון המתפצל לזוג של קווארק ואנטי-קווארק.
גלואון המתפצל לזוג של קווארק ואנטי-קווארק.
יצירת זוג מתרחשת רק אם האנרגיה של החלקיק המקורי גבוהה מפעמיים מסת המנוחה של כל אחד מהחלקיקים הנוצרים (שמסתם זהה) מוכפלת במהירות האור בריבוע.
עבור יצירת זוג של אלקטרון ופוזיטרון נדרש פוטון עם אנרגיה של לפחות , כלומר בתחום של קרינת גמא.
התהליך לא יכול להתרחש בריק היות שהוא לא יכול לשמר תנע ואנרגיה בו-זמנית.
לכן, התהליך מתרחש תמיד בתוך חומר, בקרבת גרעינים כבדים שקולטים תנע ואנרגיה ומשתתפים בתהליך.
יצירת זוג היא בדרך כלל התהליך הדומיננטי שבו פוטונים אנרגטיים מאבדים אנרגיה, למשל בתחום התדרים של קרינת גמה.
יצירת זוגות של אלקטרון ופוזיטרון נצפתה לראשונה ב-1933 על ידי פטריק בלקט בתא ערפל.
על גילוי זה, בין השאר, זכה בלקט ב-1948 בפרס נובל לפיזיקה.
יצירת האמנות בעידן השעתוק הטכני היא מסה אסתטית פילוסופית מאת וַלְטֶר בנימין.
המסה נכתבה בין השנים 1936-1938, ערב מלחמת העולם השנייה, בעת שהותו של בנימין בגלות מגרמניה, אותה עזב לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון שם.
למסה נודעה השפעה רבה על הדיון בזיקה שבין צילום ובאמנות בפרט, ובכלכלת הדימויים האופיינית לעידן המודרני בכלל.
היא בנויה מהקדמה, חמישה-עשר סעיפים ואחרית-דבר.
המסה של בנימין בוחנת את השינויים שחוללו טכניקות שעתוק מסוימות, בעיקרן הצילום והקולנוע, בשדה האמנות ובספירה הפוליטית, ואת מעמדה החדש של האמנות בעידן הקפיטליסטי בחברת ההמונים המתועשת של המחצית השנייה של המאה ה-19 וראשית המאה ה-20.
הקדמה: בנימין מציג את נקודת המוצא של מסתו על האמנות במסגרת המושגית המרקסיסטית ובעמדת התנגדות לשימושים פשיסטיים באמנות.
בנימין טוען שהגיעה העת לבחון כיצד השפיעה תמורה בבסיס המטריאליסטי - הופעת טכנולוגיה ששינתה את תנאי הייצור במאה שעברה - על בניין העל – היינו על שדה האמנות.
בנימין סוקר היסטוריה של טכניקות שעתוק יצירות אמנות (כגון הדפס, תחריט, חיתוך עץ), וטוען שהשעתוק הטכני (ששיאו בהופעת הצילום) הוא בבחינת שלב חדש מבחינה כמותית ואיכותית, עד שאינו מהווה רק שכפול אלא הופך בעצמו לאמנות.
בעידן השעתוק הטכני, טוען בנימין, אובדת ההילה של יצירת האמנות (ההילה היא תוצר ארגון היחס ליצירת האמנות, היא תחושת "הכאן-והעכשיו" שלה, "נוכחותה החד-פעמית במקום בו היא נמצאת", והיא המאפיין של יצירת האמנות האוטונומית).
אובדן ההילה הוא סימפטום לזעזוע עמוק שעובר על האנושות בעידן חברת ההמונים, זעזוע שהשפעותיו מרחיקות לכת וחורגות מעבר לדיון באמנות; מדובר בשינוי תפיסת הזמן והחלל והאופן בו אנו חווים את המציאות, בהרס המעמד הפריבילגי של "מקור" מול "העתק", בערעור מושגים כ"מסורת" ו"אותנטיות".
הפעלת החושים האנושית משתנה לא רק באופן טבעי אלא גם באופן היסטורי-חברתי.
בימינו אובדן ההילה משנה את אופני התפיסה האנושית, והוא נובע ממאבק חברתי בפריבילגיות מעמדיות ומתשוקתם של ההמונים היום לנכס לעצמם את היצירה ה"חד-פעמית", ו"לקרב" את הרחוק בעזרת השעתוק.
הצילום, כאמצעי שעתוק מהפכני, חולל שבר במעמד הפולחני של יצירת האמנות האותנטית.
אי לכך, בימינו, "משעה שאי-אפשר להשתמש עוד באמת המידה של האותנטיות לגבי מוצר האמנות, כל תפקודה של האמנות משתנה מעיקרו.
חלף ביסוסה על הפולחן בא [...] ביסוסה על הפוליטיקה".
הערך הפולחני (המאגי והדתי) של יצירת האמנות האפיל בעבר על ערכה התצוגתי (האסתטי), אך מזה זמן הולך ונחלש הראשון ואילו השני, התצוגתי והאסתטי, תופס את מקומו.
התפתחותן של טכניקות השעתוק הקצינו מצב זה עד קצהו, ושינו את מהותה ואת תפקידיה של יצירת האמנות מעיקרם; תפקידה כאמנות הפך לשולי.
בתחום הצילום הערך התצוגתי גובר לחלוטין על הערך הפולחני, ודרכו ניתן להתחיל ולהבין את תפקידה הפוליטי של יצירת האמנות.
הדיונים הרווחים בשאלה "האם הצילום הוא אמנות?", אינם קולטים את השינוי ההיסטורי הנזכר-למעלה שחוללה הטכנולוגיה בשדה האמנות, שינוי הדורש מאיתנו לבחון "מהי אומנות משעה שהומצא הצילום?"
המכשור, שנכנס בין פועלו של השחקן ובין הצופה בו בקולנוע, מביא לשינוי פועלו של השחקן מחד, ומאידך, משנה את תגובת הקהל, אשר הופך כעת לקהל ביקורתי אשר מאמץ את עמדת המכשור.
הצילום והקולנוע הביאו לכך שעבור השחקן, המכשור תופס את עמדת הקהל, כך שלראשונה פועל האדם במנותק מהילתו (שנובעת מהמפגש החד-פעמי עם הקהל החי ומהגילום הרציף של תפקידו, שאינם מתקיימים בעת הסרטת סרט).
הניכור הגובר של האדם מיצירתו מוביל לכך שהאמנות הולכת וחורגת מתחום "האשליה של היפה".
הצפייה ההמונית בקולנוע מתייחדת בכך שקהלה הוא במעמד של צופה מקצועי-למחצה, וככזה הוא מוזמן להיות שותף פעיל-בעקרון בייצור התרבותי, ולא רק בצריכתו.
כתוצאה מכך מתערערות חלוקות ישנות בין יוצר/מחבר/שחקן/אמן ובין הקהל.
ואולם, תעשיית הקולנוע הקפיטליסטית במערב מונעת יישום מהפכני זה על ידי טיפוח פולחן האישיות, שמכונן-מחדש את ההילה כסחורה.
טבעו האשלייתי של הסרט הוא טבע מדרגה שנייה: הוא פרי החיתוך וההרכבה מחדש (המונטאז').
לעומת הצייר, שפעולתו על המציאות מרוחקת ומאגית, מפעיל המצלמה חודר לתוך המציאות וחותך מתוכה קטעים.
אפשרות שעתוקה הטכני של יצירת האמנות משנה את יחס ההמונים לאמנות, במזגה את התגובה הנהנתנית של ההמון עם התגובה הביקורתית של המומחה.
זאת משום שחוויית הצפייה בסרט היא חוויה קולקטיבית (בניגוד לצפייה הקונטמפלטיבית היחידאית), ותגובת היחידים מותנית, מוסדרת ומבוקרת על ידי תגובת הכלל.
טכנולוגיית הצילום מאחדת בין תחומי המדע והאמנות; דרך פרוצדורות של חיתוך, הקפאה, הגדלה וכדומה, פותחת המצלמה בפני הצופה טבע השונה בתכלית מזה המוכר לעין האנושית.
דימויים מהפכניים אלו חושפים "לא מודע חזותי" כשם שהפסיכואנליזה חשפה את הלא-מודע של הנפש.
האמנות האוטונומית, בעלת ההילה, דורשת ריכוז והתעמקות קונטמפלטיבית, אך במרוצת הסתאבותה של הבורגנות הפכה התבוננות זו לבורגנית ואנטי-חברתית.
אמנות האוונגרד, ובראשה הצילום והקולנוע, מנסה, דרך המבנה הטכני שלה (המונטאז'), לחסל את ההילה, לבדר, להסיח את הדעת, ולהשתמש בקסמה של האמנות כבקליע.
עקב הידרדרות ההילה מתקרבים יחד שני קטבים שהיו בעבר מנוגדים: ההשתקעות הקונטמפלטיבית והביקורתית ביצירת האמנות מחד, וההמונים בעלי הצרכים הפרספטואליים החדשים מאידך.
במדיומים של השעתוק הטכני נפגשות המגמות הקוטביות הללו, כך שההמונים המתבדרים ומוסחי-הדעת משַקְעים בתוכם את יצירת האמנות; במחיר אובדן אוטונומיית האמנות נוצרים תנאים חדשים למערך פוליטי-מהפכני של האינטליגנציה וההמונים.
סוף דבר: אובדן ההילה מבסס את יצירת האמנות החדשה לא על התחום אסתטי, אלא על הפוליטי-חברתי, ומכאן נפרשות שתי דרכים: האחת שימוש מהפכני באמנות, והשנייה שימוש פשיסטי-ראיפקטיבי באמנות.
הסכנה מולה ניצבת החברה היא שהאמנות עלולה להפוך למגויסת ולשרת את הפשיזם, בבחינת "אסתטיזציה של הפוליטי" (האסתטי משמש לייפוי ולהסתרת המנגנון הדכאני/פשיסטי הקיים).
הפתרון שמציב בנימין הוא "פוליטיזציה [קומוניסטית] של האסתטי", כלומר, שימוש באמנות כדי לעורר את החושים, כדי שתשמש כקליע ותהפוך את הצופה לאדם חושב.
בתולדות המוזיקה הקלאסית ישנן יצירות רבות שנותרו בלתי גמורות, חלקן עקב מות המלחין לפני השלמתן ואחרות מסיבות שונות.
ערך זה מציג רשימה חלקית של יצירות שלא הושלמו.
יוהאן סבסטיאן באך לא השלים מספר יצירות:
היצירה האחרונה שכתב ובעקבות מותו לא הספיק להשלימה: אמנות הפוגה (גרמנית: Die Kunst der Fuge, מספר קטלוגי BWV1080).
בדומה ליצירותיו וריאציות גולדברג והמנחה המוזיקלית היצירה היא מחקר בקונטרפונקט, ומקיפה את מגוון האפשרויות בהולכת קולות ובמהלכים בהרמוניה על נושא קבוע.
היצירה מורכבת מארבעה קאנונים בעלי מאפיינים שונים, וארבע עשרה פוגות במורכבות עולה, מהקונטרפונקטוס (פוגה) הראשונה והפשוטה ועד הפוגה הארבע עשרה שלא הספיק להשלים.
בביצוע מקובל להפסיק הנגינה, על אף העובדה שהמשפט המוזיקלי לא מגיע למיצוי ונקטע בפתאומיות.
כמו כן מלחינים ומבצעים שונים השלימו למיטב הבנתם סיום ליצירה.
מספר יצירות בלתי גמורות נוספות של המלחין לעוגב, הן הפנטסיה בדו מז'ור, BWV 571 ומספר פרלודים על כוראלים שונים, BWV 753 ,BWV 764 וכמה ריקודים (ככל הנראה סוויטות חלקיות) לצ'מבלו.
אחד מסיפורי השלמת היצירה המפורסמים הוא מלאכת השלמת הרקוויאם, שמוצרט הלחין בסמוך למותו.
בשוכבו חולה על מיטתו הורה לתלמידו זיסמאייר כיצד להשלימה.
זיסמאייר השלים בכוחות עצמו חלקים ניכרים מהיצירה ובהם פרק ה"לקרימוזה" המפורסם.
אומנם ישנו פער ניכר בין עבודתו לזו של מוצרט, ולימים הדבר היה פתח עבור מלחינים רבים להשלים היצירה כראות עינם.
חלקים מהרקוויאם מעידים, כמו גם יצירות מאוחרות נוספות של מוצרט, על התפתחות מוזיקלית אישית של המלחין ושינוי סגנוני.
אפילו חלקיות היצירה נחשבת לאחד מהישגיו האומנותיים הגדולים, ולימים קנתה לעצמה פרסום רב.
בשל טביעת האצבע הניכרת של זיסמאיר ביצירה, פנה המנצח הלמוט רילינג (מוזיקולוג בעצמו) למוזיקולוג, מבצע מומחה וחוקר הביצוע המוזיקלי של יצירות מוצרט, רוברט לוין, להשלים היצירה ברוח המלחין.
לוין עשה כן בעזרת מחקר נרחב ומעמיק של כתבי יד רבים של מוצרט ששרדו, אך מבלי לשנות הרושם שהתקבע מהשלמותיו הנרחבות של זיסמאיר.
גרסתו כיום היא אחת המקובלות בביצוע, ובין היתר נבחרה על ידי גרדינר, שלימים הזמין מלוין השלמות ליצירות נוספות של מוצרט ובאך.
למעשה, הרקוויאם איננו היצירה היחידה שמוצרט הותיר בלתי גמורה, אלא היצירה הבלתי גמורה המפורסמת ביותר פרי עטו (ואחרים).
וממחקר כתבי היד שלו ניתן ללמוד על אופיו של המלחין, ככזה השב ליצירותיו ומשפר אותן כשנדרש.
כמו כן יצירות רבות שלו ננטשו בשל עומס ודחק כלכלי, כאשר נאלץ להתפנות להלחנת יצירות בהזמנה.
ואומנם ניתן ללמוד כי מוצרט בחר לנטוש דווקא חלקי יצירות שלא דרשו שיפור ניכר.
למעלה מ-140 קטעים שונים בלתי גמורים נותרו עם מותו ושמורים היום בספריות שונות וחלקם אף מפורסמים ברשת.
פרנץ פטר שוברט הותיר אחריו סונאטות, לידר ויצירות אחרות, שלא השלים, מסיבות שונות (שוברט נהג לנטוש יצירות באמצע ולעבור למשהו חדש, שמשך את לבו יותר):
הסימפוניות מספר 7 במי מינור ומספר 8 בסי מינור המכונה עד היום "הסמפוניה הבלתי גמורה"
האופרטה Der Spiegelritter, מספר קטלוגי D.2, ממנה נכתב רק חלקה הראשון.
הזינגשפיל Claudine von Villa Bella, מספר קטלוגי D.239, שעשר תמונות מתוכו נכתבו אך הוא לא הושלם.
הליד Mignon, מספר קטלוגי D.469.
הסונאטה לפסנתר "אלגרו בפה דיאז" , מספר קטלוגי D.571. שוברט לא סיים סונאטה זו, ולמעשה נמצא רק פרק אחד, שגם הוא לא הושלם.
אריה ורדי קיבל עליו להשלימו ברוחו של שוברט.
הסונאטה לפסנתר מס' 11 בפה , מספר קטלוגי D.625.
השמיניה Gesang der Geister über den Wassern, מספר קטלוגי D.704, מיועד לקולות גבריים.
סונאטה מס' 15 בדו המכונה Reliquie, מספר קטלוגי D.840, הפרקים השני והרביעי אינם גמורים.
המלחין ז'ורז' ביזה אמנם לא השלים שתיים מיצירותיו, אך זאת לא בשל מוות בטרם הלחנתן עד סופן, אלא בשל חשש בשל הרף שהציבו מלחינים בשעתו.
אמנם ביזה היה מגדולי המלחינים בהיסטוריה, אך עד מותו הוא לא סיים שתיים מהסימפוניות שלו:
סימפוניית רומא: לאחר אחת עשרה שנים של התלבטויות (1860-1871), עם הצגה חלקית ב-1869, עדיין לא הצליח ביזה להציג גרסה סופית של סימפוניית רומא.
סימפוניה בדו: מספר עשורים לאחר מותו, התגלתה מחדש אחת מיצירותיו המוקדמות של ביזה, הסימפוניה בדו אשר לא הוצגה מעולם, ונזקקה רק ל"ליטושים" קטנים מסביב כדי להפוך ליצירה מקובלת, המושמעת לעיתים קרובות ומייצגת נאמנה את סגנונו המוכר של ביזה.
אנטון ברוקנר הותיר אחריו את ה"סימפונייה מס' 9" שלו לא גמורה בחלקה הרביעי והאחרון.
גרסאות רבות במהלך ההיסטוריה נכתבו להשלמת יצירה זו, ביניהן:
גרסתם של ניקולה סמאל וג'וזפה מזוקה
גרסתם של ניקולה סמאל, ג'וזפה מזוקה, ג'ון א.
המלחין הרוסי אלכסנדר בורודין הותיר לא גמורה יצירה אחת שלו, והיא "סימפונייה מס' 3".
היא הושלמה ותוזמרה לאחר מותו על ידי חברו המלחין ניקולאי רימסקי-קורסקוב.
המלחין הפיני ז'אן סיבליוס הותיר לא גמורה את סימפוניה מס' 8 שלו.
ב-1945 שרף סיבליוס את דפיה ולא נותר ממנה זכר עד היום.
זו נותרה אחת התעלומות הגדולות של המאה ה-20. הוא סירב לדון בעניין עם עיתונאים, אך משיחות עם חבריו התברר, שהמנגינה עדיין מנוגנת בראשו וכי הוא התכוון להתחיל לכתוב אותה מחדש, אך המנגינה מתה עמו ב-1957.
המלחין ג'אקומו פוצ'יני לא הספיק להשלים האופרה האחרונה פרי עטו טורנדוט.
פוצ'יני השלים את שתי המערכות הראשונות במלואן ומהמערכה השלישית והאחרונה, עליה עמל כשנה לפני מותו מבלי להתרצות מן התוצאה, הספיק להלחין עד תמונת מותה של ליו.
בנוסף לגוף היצירה החסרה הותיר אחריו 36 דפי טיוטה לסיום של האופרה.
בין היתר הכיל כתב היד לחן לקול ולפסנתר (ליווי והרמוניה), "תקצירי יצירות" הכוללים תפקידי הקולות (המושרים) ושתים עד ארבע חמשות ליווי והערות תזמור חלקיות, אך טיוטות אלה לא כללו את כל החלקים הנותרים בשתי התמונות האחרונות ביצירה, לפי הליברית.
טוסקניני דרש שכתוב ולבסוף נאלץ אלפאנו להסיר חלקים חסרים בליברית המקורית שהשלים בכוחות עצמו, אף כי פו'ציני עצמו עמד על חסרונם מבלי שהספיק להשלים החסר, ובנוסף אולץ לקצץ קטעים מתפקיד אדאמי, כיוון שפוצ'יני החסיר כל הוראה לגבי חלקים אלה בליברית שלו.
לבסוף לאחר עריכתו של טוסקניני קוצרה גם גרסתו השנייה של אלפאנו בשלש דקות.
בבכורת האופרה בלה סקאלה, ב-25 באפריל 1926, כחמישה חודשים לאחר מות פוצ'יני, עצר טוסקניני בתמונת מותה של ליו, באמצע המערכה האחרונה ופנה לקהל בהסבר קצר, שזו הנקודה שבה מת המלחין (מספר גרסאות שונות של "הציטוט המדויק" תועדו בתקשורת הכתובה ובביוגרפיות).
המסך ירד על הבמה והאופרה נותרה חסרה.
בהמשך העונה בוצעה האופרה בגרסתו הערוכה של אלפאנו על ידי טוסקניני ומנצחים נוספים והתקבעה כגרסה הרשמית של האופרה.
ב-1990 הוקלטה לראשונה האופרה בגרסתו המקורית הראשונה של אלפאנו על ידי האופרה הסקוטית.
כמו כן נכתבו גרסאות, שהסתמכו על הטיוטות בכתב ידו של פוצ'יני, אחת של ג'נט מגוויר בשנות ה-80 (מעולם לא בוצעה) ושנייה של לוצ'אנו בריו, שיצאה לאור ב-2001, בוצעה מספר פעמים אך קיבלה תגובות מעורבות עקב טביעת אצבעו האישית של בריו, שניכרה בהרחבת סגנון ההלחנה.
המלחין האוסטרי גוסטב מאהלר לא הספיק להשלים את "סימפוניה מס' 10", יצירתו האחרונה אשר הלחין בשנים 1910–1911, והותיר אותה כטיוטה ולא ניתנת להצגה לפני קהל.
לאחר מותו נעשו מספר צעדים מצד מוזיקולוגים רבים בעולם להשלים את היצירה, ואכן ישנן מספר גרסאות לה כיום, ביניהן של ארנסט קרנק, ברונו ולטר וליאונרד ברנשטיין.
הגרסה המקובלת לביצוע כיום היא של המוזיקולוג הבריטי דריק קוק.
להלן מובאת רשימת היצירות המלאה אשר חיבר פרדריק שופן, מלחין פולני מן התקופה הרומנטית.
וריאציות על "La ci darem la mano" מתוך "דון ג'ובאני" של מוצרט לפסנתר ולתזמורת, סי במול מז'ור, אופ.
פנטזיה על נושאים פולניים (Fantazja na tematy polskie) לפסנתר ולתזמורת, לה מז'ור, אופ.
רונדו "א לה קרקוביאק" (a la Krakoviak) לפסנתר ולתזמורת, פה מז'ור, אופ.
קונצ'רטו לפסנתר ולתזמורת, פה מינור, אופ.
קונצ'רטו לפסנתר ולתזמורת, מי מינור, אופ.
אנדנטה ופולונז לפסנתר ולתזמורת, מי במול מז'ור, אופ.
טריו לפסנתר, לכינור ולצ'לו, סול מינור, אופ.
פולונז לפסנתר ולצ'לו, דו מז'ור, אופ.
דואו קונצ'רטנטה על "Robert le Diable" לפסנתר ולצ'לו, מי מז'ור (1833)
סונאטה לפסנתר ולצ'לו, סול מינור, אופ.
וריאציות על אופרה של רוסיני לפסנתר ולחליל, מי מז'ור (1824)
וריאציות על נושא של מור (Moore) ל-4 ידיים, רה מז'ור (1826)
רונדו לשני פסנתרים, דו מז'ור, אופ.
מס' 6 – מחוץ לשדה ראייתי (Precz z moich oczu), פה מינור (1827)
מס' 11 – פלוגות המוות (Dwojaki koniec), רה מינור (1845)
מס' 17 – העלים נופלים (Leci liscie z drzewa), מי במול מינור (1836)
מזורקה (Mazur) רק חלק לקול, סול מז'ור (1829)
מס' 1 – פה דיאז מינור
מס' 2 – דו דיאז מינור
מס' 4 – מי במול מינור
מס' 4 – סי במול מינור
מס' 4 – דו דיאז מינור
מס' 1 – סול דיאז מינור
מזורקה (Emile Gaillard), לה מינור (1840)
מזורקה (Notre Temps), לה מינור (1841)
מס' 3 – דו דיאז מינור
מס' 3 – פה דיאז מינור
מס' 1 – סי במול מינור
מס' 1 – דו דיאז מינור
מס' 2 – פה דיאז מינור
אנדנטה ספיאנאטו ופולונז, סול ומי במול מז'ור, אופ.
מס' 2 – מי במול מינור
פולונז, פה דיאז מינור, אופ.
פולונז, לה במול מז'ור, אופ.
פולונז-פנטזיה, לה במול מז'ור, אופ.
פולונז, סי במול מינור (1826)
מס' 8 – פה דיאז מינור
מס' 12 – סול דיאז מינור
פרלוד, דו דיאז מינור, אופ.
מס' 6 – מי במול מינור
מס' 6 – סול דיאז מינור
מס' 7 – דו דיאז מינור
מס' 3 – רה במול מזור
ואלס, מי במול מז'ור, אופ.
ואלס, לה במול מז'ור, אופ.
בלדה, לה במול מז'ור, אופ.
סקרצו, סי במול מינור, אופ.
סקרצו, דו דיאז מינור, אופ.
אימפרומפטו לה במול מז'ור, אופ.
אימפרומפטו, פה דיאז מז'ור, אופ.
אימפרומפטו, סול במול מז'ור, אופ.
אימפרומפטו, דו דיאז מינור, "פנטזיה-אימפרומפטו" אופ.
סונאטה, סי במול מינור, אופ.
רונדו "א לה מזור" (a la Mazur), פה מז'ור, אופ.
רונדו, מי במול מז'ור, אופ.
וריאציות מבריקות (Variations brillantes), על נושא מהאופרה "לודוביק" מאת פרדיננד הרולד, בסי במול מז'ור, אופ.
וריאציה שישית מתוך "הקסמרון" (Hexameron), מי מז'ור (1837)
וריאציות על נושא גרמני, מי מז'ור (1824)
טרנטלה, לה במול מז'ור, אופ.
אלגרו דה קונצרט (פרק ראשון מקונצ'רטו שלישי), לה מז'ור, אופ.
שיר ערש (Berceuse), רה במול מז'ור, אופ.
ברקרולה, פה דיאז מז'ור, אופ.
מארש הלוויה (Funeral March), דו מינור, אופ.
Ecossaises (אקוסזים - ריקודים סקוטיים), אופ.
מזכרת מפגניני (Souvenir de Paganini), לה מז'ור (1829)
קנטבילה (Cantabile), סי במול מז'ור (1834)
עלה מאלבום - מודראטו (Feuille d'Album), מי מז'ור (1843)
יצירה של הממשל הפדרלי של ארצות הברית אינה מוגנת על ידי חוק זכויות היוצרים של ארצות הברית והיא נמצאת בנחלת הכלל.
המונח מתייחס רק ליצירה שנוצרה במסגרת הממשל הפדרלי של ארצות הברית, ולא במסגרת ממשל של אחת ממדינות ארצות הברית.
קיימים פרסומים של ממשל ארצות הברית שעשויים להכיל גם יצירות מוגנות, שהרשות להשתמש בהן ניתנה לממשל.
יצירות אלה אינן ברשות הציבור, וחלות עליהן זכויות יוצרים בדומה לכל יצירה אחרת.
יְצִיבָה היא מנח איברי הגוף של אדם או בעל חיים, שחלקו או כולו מוחזק בדרך כלשהי, הנשאר קבוע יחסית במבנהו הבסיסי בתנוחות שונות.
יציבה מתייחסת לסידור הלא מודע והיציב מבנית של שלד הגוף, הנרכש לאורך תקופה ארוכה של תנועות גוף ותבניות תנועה.
היציבה נרכשת דרך אורח חיים וכן בהשפעת מצבים רגשיים.
פעילות גופנית יכולה לפתח את התנאים ליציבה מסוימת על ידי הארכת שרירים וחיזוקם.
יציבה המושפעת מפעילות גופנית יכולה להיות תקינה יותר, אך עלולה גם להיפגע אם הפעילות הגופנית אינה מאוזנת.
סביבת עבודה עשויה להשפיע על היציבה, בגלל הפעילויות הנדרשות במהלך העבודה, ואף דרך הלבוש הנהוג בסביבת העבודה (כמו שימוש בנעלי עקב).
נורמות חברתיות, גם מחוץ למקום העבודה, ישפיעו בדרך כלל בתהליך של חיקוי כמו במקרה של יציבה מרושלת של בני נוער.
גורמים רגשיים יובילו לשינוי במנח הגוף.
למשל, חוסר ביטחון או צער משודרים לסביבה דרך מנחי גוף מסוימים (כחלק משפת גוף).
במידה ומנחים אלו יישמרו לאורך זמן, הם עלולים להתפתח לדפוס קבוע, וכך להשפיע על היציבה.
בנוסף להשפעות הנרכשות, יציבה היא תוצר של גורמים גנטיים המשפיעים על מבנה הגוף ואיבריו, של גיל, המשפיע על מבנה העצמות והמפרקים ושל המין, שכן לגברים ולנשים צורת אגן שונה, כמו גם הבדלים באחוזי שומן ובחלוקת רקמת השומן בגוף.
יציבה תקינה היא יציבה יעילה.
לא קיים תיאור מדויק לגמרי של יציבה אחת נכונה, שכן אנשים נבדלים זה מזה בגילם ובמבנה גופם למשל, ולכן יציבה יעילה עבור כל אחד מהם עשויה להשתנות קמעה.
יציבה יעילה מניחה ומחלקת את משקל הגוף בצורה אופטימלית על מערכת השלד.
בנוסף, יציבה יעילה אינה פוגעת בתפקוד מערכות שונות בגוף.
ליקויי יציבה עשויים לפגום בתפקודן של מערכות כגון מערכת הנשימה שיעילותה פוחתת במצבים של עקמת או עקשת, מערכת העיכול בגלל חולשת שרירי יציבה בבטן, מערכת העצבים בעיקר דרך פגיעות הקשורות למנח עמוד השדרה (כמו פריצת דיסק) ואף מערכת הדם, שזרימת הדם בה עלולה להיפגע במנחי מפרקים שונים.
גמישות - השרירים בגוף, וכן רקמות חיבור אחרות שאינן מתכווצות (כמו רצועות או קופסיות מפרק), נוטים להסתגל למנחי המפרקים.
הסתגלות למנחים לא תקינים עשויה להיות התקצרות של אותן רקמות, שלא תאפשר מנח תקין של המפרק.
כוח - מסביב לכל מפרק פועלות קבוצות שרירים שמטרתן להניע את המפרק ולהחזיקו במנחים שונים.
חלק מהשרירים, הנקראים שרירי יציבה, מאופיינים ביכולת להחזיק את המפרק לאורך זמן בצורה אופטימלית.
יכולתם של שרירי היציבה נובעת מהרכבם (סיבי שריר אדומים, בעלי סיבולת גבוהה) ומדרך חיבורם לאזור המפרק (בדרך כלל בקרבת המפרק).
חולשה של שרירי היציבה תתבטא ביציבה שמוטה, כפועל יוצא של הכבידה.
מאידך, הפעלת שרירי היציבה או שרירים אחרים שלא לצורך או בכוח חזק מהנדרש, משמעה ליקוי ביציבה.
איזון שרירי - השרירים או קבוצות השרירים של מפרקי הגוף, פועלים לכיוונים שונים אך בצורה מתואמת (קבוצות שרירים אנטגוניסטיות).
חוסר איזון תפקודי בפעולת קבוצות השרירים האנטגוניסטיות יפגע ביציבה.
מודעות גופנית - את כל הגורמים המכניים שפורטו לעיל, יש לתפעל מתוך הבנה, היכרות ומודעות לגוף.
יש לדעת ולהפנים למשל, את אפשרויות התנועה של האגן (סיבובים לפנים ולאחור) המשפיעות ישירות על מנח עמוד השדרה.
תהליכים הכוללים העלאת הקשב למנח איברי הגוף ומאמץ מודע להביאם ולשמרם במנחים תקינים יאפשרו יציבה תקינה.
עקשת (היפר קיפוזיס) - קמר מוגבר בחוליות החזיות שסימניו הבולטים הם נטיית הראש קדימה והכתפיים לפנים, בדרך כלל נובע מחוסר יכולת לבצע פשיטה בחוליות החזיות או מחולשה של קבוצת שרירי זוקפי הגב העליונים.
תסמיני העקשת הם: אי נוחות באזור העורף, פגיעה בתפקוד הנשימה, והגבלות בתנועה.
ניתן בדרך כלל לשפר את הליקוי באמצעות חיזוק שרירי הגב העליון תוך הגמשת האזור כולו, בעיקר על מנת לאפשר פשיטה טובה יותר בחוליות אלו.
מנח הצוואר והכתפיים הם רק תוצר לוואי של העקשת, ויש לתת עליהם את הדעת בצורה משנית ביחס לעמוד השדרה עצמו.
היפר לורדוזיס - קיעור מוגבר בעמוד השדרה המותני שמאפייניו הם בטן בולטת וישבן בולט.
לעיתים המצב מלווה בכאבים בעקבות לחץ על שורשי העצבים בגב המותני.
ניתן לשפר בחלק מהמצבים את הליקוי באמצעות חיזוק שרירי הבטן, הארכה והגמשה של שרירי הגב התחתון ושרירי האגן, ולימוד שליטה במנח האגן וסיבובו לאחור.
גב שטוח - מצב הפוך ללורדוזיס, הקטנת הקיעור של הגב המותני.
התסמין האופייני הוא כאב באזור הגב התחתון.
שיפור הליקוי נעשה באמצעות חיזוק והגמשת שרירי מיתר הברך, חיזוק כופפי הירך, ולימוד סיבוב האגן לפנים.
יציבה רפויה - הגוף כולו מוטה קדימה, בעקבות הטיית האגן.
הדבר נובע ממערכת שרירים חלשה.
הטיפול במקרה כזה הוא חיזוק כללי של שרירים בגב העליון בבטן וברגליים והגברתה של המודעות הגופנית ליציבה נכונה.
עקמת (סקוליוזיס) - מצב שבו עמוד השדרה מעוות ביחס למישור החזיתי.
העקמת מסווגת לפי כיוונה, מיקומה, הזווית שלה וצורתה.
ישנם דרכים שונות לאבחון, ובהם הערכה סובייקטיבית בעמידה שבוחנת למשל את גובה הכתפיים ומנח השכמות, מדידות אובייקטיביות, מבחנים תפקודיים וצילומי חזה.
טיפול באמצעות התעמלות מתקנת שנוי במחלוקת.
ישנם הטוענים כי לא ניתן לטפל בעקמת באמצעות התעמלות ודבר זה אף עלול להחמיר את המצב, וישנם כאלו הסוברים כי ניתן לטפל בעקמת באמצעותה.
כאשר רוצים לטפל בליקויי יציבה, יש לאבחן בצורה מקיפה את הגוף כולו ולא רק את הליקוי הבולט ביותר,
ויש לתת את הדעת באבחנה מהו הליקוי עצמו ומהו הפיצוי שהגוף עושה כתוצאה מכך.
כמו כן, צריכה להינתן הדעת לאבחנה שבין ליקוי קשיח שמקורו במבנה השלד, חוליות, וקיצורי שרירים,
לבין ליקוי גמיש שמקורו יהיה מאחזקה לא נכונה של הגוף וטונוס שרירים נמוך וחלש יחסית,
שכן אופי הטיפול שונה בהתאם למקור הליקוי עצמו.
כף רגל שטוחה - מצב שבו הקער של כף הרגל נמוך מהנורמה.
דבר שמשבש את מחזור ההליכה, ופוגע במנגנון בלימת הזעזועים של הרגל.
כף רגל קעורה - מצב שבו כף הרגל קעור יותר מהנורמה.
שטח כף הרגל הבא במגע עם הקרקע נמוך, ולכן חלוקת העומסים אינה מאוזנת.
מפרק קרסול נוטה החוצה - עומס מוגבר על החלק הפנימי של המפרק.
מפרק קרסול נוטה פנימה - חוסר יַצִּיבוּת ונטייה לפציעה.
ברך קלובה ("ברכי X") - ברכיים צמודות, חלוקת המשקל על מפרק הברך אינה מאוזנת ומופעלת על החלק הצידי של המפרק.
ברך עקולה ("ברכי O") - ברכיים מרוחקות, חלוקת המשקל מופעלת בעיקר על החלק הפנימי של מפרק הברך.
יציע העיתונות היא תוכנית ספורט ישראלית מבית ערוץ הספורט, שמשודרת לאחר חדשות הספורט.
בתוכנית משתתפים פרשנים שונים, ועולים בה נושאים שונים שעל סדר היום של חדשות הספורט.
התוכנית מבוססת על פורמט של סדרה אמריקאית בשם "Pardon The Interruption" של רשת ESPN.
על הבאת הפורמט מארצות הברית היו אחראים דני ענבר וירון טלפז ששימשו באותן שנים כמנהלי התוכן של הערוץ.
לדבריהם הם ציפו שהתוכנית תהיה מקבילה לפורמט האמריקאי: דעתנית, רגועה ושלווה.
מהר מאוד גילו את ההפך והתוכנית מאופיינת בוויכוחים רבים, שפה בוטה, צעקות והתפרצויות לדברי אחד של השני.
עם זאת הוסיפו השניים, שהם לא ציפו שהתוכנית תזכה לאהדה רבה מהציבור ולהד תקשורתי כה גדול.
התוכנית זכתה מראשיתה למדרוג גבוה, ביחס לתוכנית בערוץ ספורט, והיא נחשבת לאחת מתוכנית הדגל של ערוץ הספורט.
יציע העיתונות שודרה לראשונה בעונת המשחקים 2004/2005 במתכונת של תוכנית אחת לשבוע.
מעונת המשחקים 2005/2006 ואילך שודרה התוכנית במתכונות שונה, שני שידורים בשבוע, בימי שני וחמישי בשעה 23:40 מיד לאחר המהדורה המרכזית של חדשות הספורט.
לאור הצלחתה הרבה של התוכניות החליט ערוץ הספורט לעלות תוכניות "ספין אוף" (תוכניות בת) רבות כגון: "שבת ביציע" ו"יורו ביציע".
בעונת המשחקים 2014/2015 תוכנית הספין אוף "היציע" שודרה כמעט על בסיס יומי (למעט בימים שלישי ושישי בהם לא שודרה).
בעונת המשחקים 2015/2016 חזרה "יציע העיתונות" למתכונת של שני שידורים בשבוע.
בשנת 2020, מאז פרוץ מגפת הקורונה, הוחלפה התוכנית בתוכנית לילה יומית חדשה במתכונת דומה בשם אולפן הלילה.
בספטמבר 2022 חזרה התוכנית לשידור ומשודרת בימים שני וחמישי.
את הגרסה המחודשת מגיש רז זהבי לצד הפאנליסטים הוותיקים - קופמן, שרף, אוחנה וברקוביץ'.
בראשית דרכה, עסקה התוכנית בביקורת תקשורת הספורט בישראל לצד נושאי ספורט אקטואליים, אולם בעונות הבאות התמקדה בעיקר בנושאים אקטואליים.
בכל תוכנית דנים חברי הפאנל בנושאים אקטואליים בתחום הספורט הישראלי והעולמי.
סגנון התוכניות דומה לתוכניות העבר "פופוליטיקה" ו"בטריבונה".
אופיים של חברי הפאנל, הידועים ביכולת הוויכוח וחדות לשונם, ומשתתפים אחרים בעלי סגנון כוחני שהובאו לדיונים, הן כמרואינים והן כמשתתפי דעה, יוצרים אווירה תוססת ורוויה בהתלהטות יצרים, כאשר המנחה לא תמיד יכול להשתלט על הוויכוח ואף כמה פעמים הוויכוח חורג מהנורמה המקובלת לתוכנית טלוויזיה.
נושאי התוכנית משתנים בהתאם לנושאים אקטואליים בספורט הישראלי והעולמי.
עם זאת היו כמה נושאים קבועים בתוכנית:
עצבים - פינה הפותחת את התוכנית שבה אומר כל חבר בפאנל (פרט למנחה) מה עיצבן אותו השבוע.
לוזונליג - פינה שבה חברי הפאנל מסקרים את מחזור הליגה האחרון שהתקיים בליגת העל בכדורגל.
שם זה נקרא על שם ראש יושב ראש ההתאחדות לכדורגל אבי לוזון.
קופליג - פינה שבה חברי הפאנל מסקרים את מחזור הליגה האחרון שהתקיים בליגת העל בכדורסל.
שם זה נקרא על שם ראש יושב ראש איגוד הכדורסל אבנר קופל.
היציע מהמר - פינה בה חברי הפאנל מהמרים מה תהיה התוצאה במשחקי ליגת הכדורגל הישראלית במחזור הקרוב.
בפינה זו משתתפים חברי הפאנל בתחרות, ובסוף העונה הפאנליסט שצדק במספר הרב ביותר זוכה בגביע.
הכל בקונטרול - פינה שבה אומר כל חברי הפאנל (פרט למנחה) מה עיצבן אותו השבוע בכל נושא שהוא לא ספורט.
בעבר נקראה פינה זו "צרבת", "צא לפנסיה" ו"נמאס לי".
לילה טוב - פינה הסוגרת את התוכנית שבה חברי הפאנל דנים בנושאים אקטואליים שלא דווקא בספורט לדוגמה, נושאי פוליטיקה, תוכניות ריאלטי, רכילות ועוד.
הפאנל כלל את המנחה הראשי של התוכנית ניב רסקין (עמיחי שפיגלר שימש כמנחה המשני) ואת הפרשנים רון קופמן, שלמה שרף, צביקה שרף (פרט השנים שבהן אימן), אלי אוחנה, ואלי סהר.
בין פרשני התוכנית שהשתתפו בה בתקופות קצרות יחסית נמצאו שמות כמו אריה מליניאק (מהעונה הראשונה עד החמישית), אייל ברקוביץ', אפי בירנבוים (עונה רביעית), גברי לוי (שימש כפרשן בתוכנית חודשיים בעונה הרביעית וביקש לעזוב בטענה שהשיח בתוכנית אלים), אמנון אברמוביץ' (עונה הראשונה) ומודי בר-און (החל מהעונה האחת עשרה).
לעיתים מצטרפים לפאנל אנשי תקשורת ספורט ואנשי ספורט אחרים למשך תוכנית אחת כדי להחליף את חברי הפאנל, או כדי להוסיף עוד דעות לתוכנית.
רוני בראון (עונה ראשונה ושנייה), אריה מלניאק (עונה שלישית) ורון קופמן (עונה שלישית עד שישית) שימשו כמנחים מחליפים לרסקין וארי שמאי (עונה ראשונה ושנייה), אייל ברקוביץ (עונה שלישית), איציק זוהר (עונה שלישית), שלמה צורף (עונה רביעית), מולי קצורין (עונה רביעית) ואמנון אברמוביץ' (עונה תשיעית) שימשו כפרשנים.
בנוסף לכך, בשני וחמישי מתקיימת התכנית במהדורתה הרגילה בהנחיית רז זהבי עם רון קופמן, אלי אוחנה, שלמה שרף, צביקה שרף ועוד.
קיימת לתוכנית גם מהדורת יום רביעי בהנחיית יהונתן כהן ועמיחי שפיגלר ובה משתתפים ליאור אליהו ואיתי שכטר כפאנליסטים.
בעקבות הצלחת התוכנית החליט ערוץ הספורט לשדר תוכניות ספין אוף (תוכניות בת) ליציע העיתונות, הן כאשר מדובר בפגרת המשחקים בעונת הספורט, והן בימים בה לא משודרת התוכנית.
התוכניות אמנם קרויות בשם שונה אך הפורמט נשאר אותו הדבר.