tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התנאי שלו להסכם עם קושלה היה שהחברה לעולם לא תימכר לתעשיית הבשר.
השלב הראשון בפיתוח היה איתור המרכיבים בבשר שמעניקים לו את הארומה הייחודית.
מבין אלפי תרכובות שקיימות בבשר, מדעני החברה גילו שהם (heme) הוא המרכיב שמשפיע בצורה המשמעותית ביותר על הטעם והריח של בשר, ועל הצורה שבה בשר מתנהג בבישול.
הם הוא תרכובת שבמרכזה אטום ברזל ומסביב לו ארבע טבעות מחומשות המכילות כל אחת אטום חנקן.
ההם קשור תמיד לחלבון כלשהו, כך למשל המוגלובין הוא חלבון שבנוי מהם יחד עם החלבון גלובין.
ההם נושא הברזל הוא שמעניק לדם את צבעו האדום.
המוגלובין לא נמצא בממלכת הצומח, אך קיימת מולקולה דומה, לגהמוגלובין, שנמצאת בשורשי צמחים, בעיקר ממשפחת הקטניות.
בשורש צמח הסויה וקטניות אחרות נמצאות פקעיות אדומות שבהן שוכנים חיידקים שחיים בסימביוזה עם הצמח: הצמח מספק לחיידקים חמצן שנחוץ לקיומם, והחיידקים מצדם קושרים אטומי חנקן שנחוצים לצמח ולכל אורגניזם כדי לבנות חלבונים.
המולקולה שנושאת את החמצן לחיידקים היא לגהמוגלובין, בדומה להמוגלובין בממלכת החי שנושא חמצן לאברי הגוף.
ברגע שנוסף לתערובת לגהמוגלובין, ההמבורגר קיבל את טעם הבשר האופייני.
לצורך אספקה יעילה של לגהמוגלובין פיתחה "אימפוסיבל פודס" שמרים ששובץ בהם קטע DNA מסויה שגורם לייצור החומר.
רוב המחקר והעבודה בשנה הראשונה לקיום החברה הוקדש לפיתוח קו ייצור ללגהמוגלובין.
לאחר מכן התרכזה החברה במרכיבים האחרים של ההמבורגר, כדי לעשותו דומה לבשר בקר.
הערך התזונתי של ההמבורגר קרוב לזה של המבורגר מבשר בקר.
ב"המבורגר בלתי אפשרי" במשקל 85 גרם יש 220 קלוריות, 20 גרם חלבון, 10 גרם שומן רווי (שמן קוקוס) שהם כ-12%, וויטמין B12 בכמות קרובה למינון היומי למבוגר.
אימפאל (בהינדי: इम्फाल) היא עיר הבירה של מדינת מניפור שבצפון-מזרח הודו.
העיר ממוקמת בקצה המזרחי של הודו בגובה ממוצע של 786 מטר מעל פני הים.
קרב אימפאל התקיים באזור בין מרץ ליולי 1944 בזמן מלחמת העולם השנייה.
היפנים תקפו את העיר שנתמכה על ידי הצבא הלאומי ההודי שהיה הצבא של הודו החופשית וזאת בניסיון להמריד את האוכלוסייה נגד הבריטים.
היפנים הובסו וגורשו חזרה לבורמה, שם הובסו במערכה בבורמה.
ב־16 באוגוסט 1991, מטוס בואינג 737 של אינדיאן איירליינס התרסק בהר כשהנמיך במטרה לנחות בשדה התעופה אימפאל.
69 האנשים שהיו עליו מתו באירוע.
נמל התעופה הבינלאומי טוליהל נמצא 8 ק"מ דרומית לעיר המחברת טיסות ישירות לניו דלהי, קולקטה, אייזוואל, גווהאטי, היידראבאד, בנגלורו ואגרטלה.
הכביש הלאומי מספר 150 עובר באימפאל ומחבר המחבר בין ערים גדולות כמו גוואהטי, קוהימה, אגרטלה, שילונג, דיפור, אייזוואל, סילצ'ר ורבות נוספות וגם מחבר בין מדינות שכנותיה.
באוקטובר 2012 אישרה ועדת הממשלה לתשתיות בהודו הרחבה של מסילת הרכבת ג'יריבאם-סילחר לאימפל.
ההרחבה צפויה להגיע לעיר ברבעון הרביעי של שנת 2019.
האורך הכולל של קו הרכבת ג'יריבם-טופול הוא 110.62 ק"מ.
אימפטוס או תאוריית האימפטוס הייתה תיאוריה של גופים כתוספת לדינמיקה אריסטוטלית, שהוצגה בתחילה כדי להסביר תנועת קליע כנגד.
תנועת הקליעים כחלק מפילוסופיית הטבע של אריסטו
הבעיה המרכזית אודות הסבר תנועת קליעים נוסחה כבר על ידי אריסטו - כאשר יד מיידה אבן, לדוגמה, האבן נעה בתנועה כפויה.
זו תנועה כפויה מכיוון שגוף כבד מטבעו נע רק כלפי מטה וכל תנועה אחרת היא כפויה.
מכאן עולה הצורך להסביר מהו המניע הגורם לתנועה.
אריסטו ניסח שני עקרונות, הראשון, כל דבר שנע מונע על ידי דבר אחר והשני, המניע חייב להימצא במגע עם העצם המונע.
מכיוון שהדבר היחיד הנמצא במגע עם האבן בכל מהלך התנועה הוא התווך (האוויר), אריסטו הסיק שהאוויר דוחף את האבן.
בעת הדחיפה הראשונית של הקליע, הגוף דוחף ומניע לא רק את הקליע אלא גם את האוויר.
השכבה הצמודה למניע הראשון (היד) דוחפת את השכבה הבאה, וכך הלאה שכבות האוויר דוחפות אלו את אלו.
שכבות אלו מניעות את הקליע (האבן) והתנועה נחלשת בשל פיזורה בין השכבות השונות והתנגדותן לתנועה.
עוד טען אריסטו כי מכיוון שהתווך הוא המניע (המניע בחזרה את הקליע), לא יכולה להתקיים תנועה ללא תווך.
על כן אין מקום ללא תווך.
עבור אריסטו הייתה זו אחת הראיות לכך שאין ריק.
הסבר זה בפיזיקה של אריסטו העלה מספר קשיים: ראשית, כיצד ייתכן שאוויר, חומר קל ודליל, מסוגל להניע אבן כבדה.
ושנית: על פי אריסטו האוויר גם מתנגד לתנועה; מכאן עולה השאלה כיצד אותו תווך (האוויר) גם מניע את התנועה וגם מתנגד לה.
לאור מיעוט החיבורים מהעת העתיקה אשר קיימים בידי היסטוריונים, ההנחה ההיסטורית היא כי נמצאו רמזים להתנגדות להסבר זה וכי הוצעו רעיונות חלופיים כבר בעת העתיקה.
הדיון הביקורתי המוקדם ביותר שהגיע לידינו נכתב על ידי יואנס פילופונוס (490-570 לערך) בפרוש על הפיזיקה של אריסטו שנכתב בשנת 517 לסה"נ.
פילופונוס העלה שאלות בדבר היחס בין הקליע והאוויר האמור להניע אותו בחזרה:
על פי פילופונוס, הקליע אינו מונע מבחוץ אלא על ידי כוח לא חומרי שנמצא בתוכו והוכנס אליו במהלך הזריקה.
הכוח המניע הוא ישות נפרדת מהתנועה, הוא הגורם לה ואותו כינה "תנועה אקטואלית".
על פי הסבר זה, לדעת פילופונוס המניע הוא ישות עצמאית חסרת קיום חומרי.
ההנחה כי המניע נמצא בתוך המונע ולא בתווך מאפשרת להסביר גם את אפשרות התנועה בריק ומכאן גם את קיומו של הריק.
הישות המניעה במונחים אריסטוטליים היא צורה טהורה, רעיון שאריסטו עצמו התנגד לו, ובכך פילופונוס מאמץ עקרונות חשיבה אפלטוניים (אידיאליזם).
אבן סינא, פילוסוף ורופא פרסי שכתב בערבית (980–1037), התייחס בספרו "ספר הריפוי" להסברי קודמיו אריסטו ופילופונוס.
הוא שלל את הסבר האוויר החוזר ואת הסברו של אריסטו ותמך בהסבר דומה להסבר של פילופונוס.
אבן סינא הציע תיאור הממשיך בעיקרו את התפיסה הנאו-אפלטונית בדבר קיומה של ישות המניעה את הקליע הנמצאת בתוך המונע ואינה חיצונית לו, אך בהסברו כלל חידוש – לראשונה הופרדו הכוח המניע והנטייה.
לפי הסבר זה הכוח המניע מעביר לקליע נטייה אשר יכולה להישמר בגוף גם לאחר שהכוח המניע נחלש לחלוטין.
על פי אבן סינא, התנועה הכפויה ממשיכה בזכות הנטייה ואינה נחלשת מעצמה, רק הפרעות חיצוניות יביאו להחלשותה.
ניסוח זה הוביל את אבן סינא למסקנה בדבר האפשרות לקיומו של ריק - מכיוון שבטבע לא קיימת תנועה נצחית וקיום ריק מחייב תנועה כזו, הריק אינו קיים.
אבו אל-ברכאת אל-בגדאדי (1080–1165) היה פילוסוף ורופא יהודי שכתב בערבית.
הוא אימץ את תפיסת הנטייה הכפויה כגורם התנועה, אולם הניח שהנטייה מתמעטת מעצמה בגוף.
על פי אבו אל-ברכאת, הגוף נעצר בשל התנגדות האוויר, הכבידה הטבעית והתמעטות הנטייה הכפויה עם הזמן.
בנוסף, בעוד אבן סינא הניח כי בכל גוף קיימת נטייה אחת בלבד, אבו אל-ברכאת סבר כי בגוף יכולות להימצא נטיות לתנועה המנוגדות בכיוונן ושתנועת הגוף נובעת מהתנועה החזקה שביניהן.
על פי הסבר זה, גוף הנזרק למעלה ימשיך בתנועתו כל עוד הנטייה הכפויה חזקה מהנטייה הטבעית ליפול מטה.
ברגע שהנטייה הכפויה תחל להיחלש, תהפוך הנטייה הטבעית (המושכת כלפי הארץ) להיות החזקה יותר והגוף יפול חזרה לארץ:
לפי הסבר זה ניסח אבו אל-ברכאת את הצטברות "הנטייה הטבעית", ובכך הסביר מדוע גופים מאיצים בזמן נפילתם.
על פי אבו אל-ברכאת, מתקיימת הפרדה מלאה בין הכוח הנובע מתוך הגוף, הנטייה שהיא ישות עצמאית הנמצאת בגוף, והתנועה של הגוף עצמו.
אבן באג'ה (1070–1139 לערך), או בשמו המלא אבו בכר מוחמד אבן יחיא חי, באנדלוסיה ומרוקו והיה בן זמנו של אבו אל-ברכאת.
חיבורים בערבית שנשמרו מעידים כי אבן באג'ה נותר נאמן לגישה האריסטוטלית – הוא שלל את קיום הריק, וסבר שעל המניע להיות מופרד מהמונע.
בהתייחסותו לתנועת הקליעים, סבר כי התווך צריך לנוע ומכך ניתן ככל הנראה להסיק שהמניע של הקליעים הוא התווך (האוויר).
עם זאת, אבן באג'ה הציג גישה ביקורתית כלפי מחשבתו של אריסטו, ויצא נגד ההנחה כי תנועה מחייבת תמיד תווך מתנגד.
רעיונותיו נודעו דרך ציטוט בפירוש (סופר קומנטר) של אבן רושד על "הפיזיקה" של אריסטו: .
אבן באג'ה יצא נגד היחס המתמטי בין המהירות להתנגדות התווך והציע יחס מתמטי בין ההאטה – כלומר ההקטנה במהירות וההתנגדות בתווך.
הציטוט של אבן באג'ה היה ככל הנראה מוכר במהלך ימי הביניים ונידון לא מעט גם אחר כך, אפילו על ידי גלילאו גליליי, ועל פי מספר היסטוריונים, דבריו ככל הנראה עוררו מלומדים לטינים לבחון את רעיון "הנטייה הטבועה" בגוף.
פרנציסקוס דה מרקיה (1290–1344 לערך) היה הפילוסוף הראשון בעולם הידע הלטיני שהגן על העמדה כי המניע מועבר לקליע ונמצא בו, זאת לאחר שהרעיון נדחה במהלך המאה ה-13 בשל סתירתו את התפיסה האריסטוטלית.
בחיבור משנת 1323 פרנציסקוס מניח כי "כוח נותר" בקליע הוא המניע המרכזי שלו, ובנוסף הוא מונע מכוח הנותר בתווך המסייע להנעת הגוף.
גישתו היא הרחבה להסבר האריסטוטלי שלפיו התווך מניע את הקליע, ולפי גישתו, ה"כוח הנותר" נשאר בקליע למשך זמן מוגבל, בדומה להשקפתו של אבו אל-ברכאת.
ז'אן בורידן (1298–1358) היה פילוסוף משפיע בתקופתו וכיהן בין היתר כרקטור של אוניברסיטת פריז.
בורידן היה המשפיע מבין התומכים ברעיון הגורס כי המניע נמצא במונע.
בורידן טען שהזורק מעניק "דחף" (או "אימפטוס" בלטינית) לקליע.
בעקבות ניסוחו זה מכונה תיאוריה זו "תאוריית האימפטוס".
בורידן סבר כי האימפטוס מניע את הגוף בתנועה לכל הכיוונים ולא רק בתנועה אופקית.
הוא הסביר תאוצת נפילה של גוף באמצעות האימפטוס או הדחף המניע אותו, אשר הוא עצמו גדל עם התנועה שמקורה בכבידה, ומקורו של האימפטוס הוא בתנועה עצמה.
התנועה הראשונית של גוף נופל יוצרת אימפטוס בגוף, והאימפטוס הזה הוא גם המניע לתנועה ברגע הבא.
זהו הרגע שבו קיימים שני מניעים (בניגוד למניע אחד בתחילת התנועה): הכבידה והאימפטוס.
המניעים הללו יגרמו לתנועה מהירה יותר אשר תיצור בעצמה אימפטוס רב יותר בגוף; התנועה תוביל להגדלת האימפטוס ולתאוצה נוספת וכך הלאה.
לפי בורידן, הכבידה אינה פועלת על האימפטוס באופן ישיר אלא דרך התנועה.
הכבידה מניעה את הגוף הכבד ותנועת הגוף הכבד יוצרת אימפטוס שגדל ככל שהתנועה מהירה יותר.
הכבידה מוסיפה בכל שלב מהירות לגוף והיא המקור הראשוני של התאוצה.
בורידן ראה באימפטוס תכונה נפרדת מהתנועה עצמה וכן ראה בה תכונה תמידית של הגוף שאינה נחלשת מעצמה, היחלשותה תגרם רק בעקבות התנגדות כוחות חיצוניים.
בכך דגל בעמדת קודמו אבן סינא בניגוד לאבו אל-ברכאת ופרציסקוס דה מרקה.
בהתייחסו לתנועה כפויה כתב בורידן:
בורידן הציע כי הדחף ניתן על ידי המניע אך גודלו יחסי לתנועה ובכך ניסח תאוריה כמותית (למחצה) הקושרת בין גודל האימפטוס למהירות: ככל שהגוף מהיר יותר וככל שהוא כבד יותר האימפטוס שלו גדול יותר, ולהפך.
על פי בורידן, האימפטוס הוא תכונה של גוף נע שגודלו יחסי לתנועה ולכמות החומר.
מקור האיפמטוס חיצוני לתנועה והוא המניע לתנועה.
כמו כן, האימפטוס הוא תמידי ויכול להסביר את המשך התנועה ואת השינוי במהירותה.
התנועה אינה ממשיכה מעצמה אלא זקוקה לישות הטבועה בגוף – זהו הדחף או האימפטוס.
תיאוריה זו הייתה מקובלת לפחות עד ראשית המאה ה-17 ואף גלילאו גליליי הושפע ממנה.
אימפיריאל ג'פניז איירווייז (ביפנית: 大日本航空株式会社) הייתה חברת התעופה הלאומית של האימפריה היפנית במהלך מלחמת העולם השנייה.
עם תחילת מלחמת סין–יפן השנייה, היה צורך גדול ביכולת ההובלה האווירית של הצבא היפני, שגייס באופן מסורתי את משאביו של חברת התעופה הלאומית, תאגיד התעבורה האווירית של יפן .
עם זאת, התעוררו עימותים רבים בין הצבא היפני הקיסרי והצי הקיסרי היפני על תעדוף והממשלה החלה לראות צורך ביצירת מונופול בתחום התעופה הלאומי של יפן.
הממשלה רכשה כ-50% מתאגיד התעבורה האווירית של יפן ובדצמבר 1938 שינתה את שמה ל"דאי ניפון קוקו".
בסוף שנות השלושים הפעילה החברה רשת בינלאומית ענפה של טיסות עם מטוסים יפנים ומטוסים זרים.
חברת התעופה עבדה באופן צמוד עם מנצ'וקו נשיונל איירווייז שטסה ליעדים במדינת הבובות של האימפריה היפנית, מנצ'וקוו וליעדים נוספים בשטחים שיפן כבשה בסין.
החברה גם הפעילה כמה טיסות שכר ארוכות יותר, בהם טיסות לאיראן ואיטליה כבר ב-1939.
לאחר תחילת המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט בדצמבר 1941, החברה הפכה לחברה בבעלות ממשלתית מלאה ולמעשה פעלה כשתי יחידות נפרדות, אחת על ידי הצבא היפני ואחת על ידי הצי היפני.
עד 1943 הפעילה החברה מסלול שירות צבאי מעגלי שעובר מטאיוואן דרך הפיליפינים, תאילנד, סינגפור, אינדונזיה ודרום סין.
לאחר כניעת האימפריה היפנית באוגוסט 1945 הופסקו הטיסות המבצעיות בפרט והטיסות של החברה בכלל, חודש לאחר מכן בעלות הברית כבשו את נמל הבית של החברה, נמל התעופה האנדה על ידי בעלות הברית כבר חודש לאחר הכניעה.
באוקטובר 1945 החברה פרוקה באופן רשמי.
במהלך הכיבוש האמריקאי של יפן הוחרמו כלי טיס בכל רחבי יפן ותעופה אזרחית ביפן נאסרה עד להקמת ג'פאן איירליינס ב-1951.
אימנול חאבייר מאצ'וקה (בספרדית: Imanol Javier Machuca; נולד ב-15 בינואר 2000 ברולדאן שבארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת פורטלזה מליגת העל הברזילאית.
מאצ'וקה גדל במחלקות הנוער של סן לורנסו רולדאן, אל פורבניר דל נורטה, ספורטיבו מטיינסו וטאז'רס.
בשנת 2018 הצטרף מאצ'וקה לאוניון סנטה פה, ולאחר שנתיים במחלקת הנוער של המועדון, החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הארגנטינאית.
בסך הכל ערך 77 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע תשעה שערים.
ב-29 ביולי 2023 חתם על חוזה לארבע שנים בפורטלזה מליגת העל הברזילאית.
אימפ (Imp) הוא יצור מיתולוגי שמוצאו באירופה, הדומה במאפייניו לפיה או לשד, ונזכר לעיתים קרובות בפולקלור ובאמונות תפלות.
מקור השם עשוי לנבוע מהמילה האנגלית העתיקה ympe, ששימשה לתיאור עץ מורכב או מורכב צעיר.
האימפים מתוארים בדרך כלל כיצורים שובבים ומרובי מזימות, שאופיים מתבטא יותר כמציקים ופוחזים מאשר כמסוכנים או מאיימים באמת.
הם נתפסים כיצורים מדרגה נמוכה בעולם העל-טבעי, ולא כבעלי מעמד מרכזי.
לעיתים הם מוזכרים כמלווים של השטן, כאשר תפקידם מסמל את כוחות המשנה והעזר בעולם הרוע.
האימפים מופיעים בסרטים ומשחקי מחשב מסוגת מדע בדיוני.
המונח העתיק באנגלית impa שימש לתיאור ענף מורכב של צמח או עץ.
בהמשך קיבל משמעות רחבה יותר שהתייחסה גם לצאצא של בית אצולה או לילד באופן כללי.
החל מהמאה ה-16, החל המונח לשמש בביטויים כגון "צאצאי הנחש", "שדון מהשאול" ו"שדון השטן", וכבר במאה ה-17 קיבל משמעות חדשה כמתאר שד קטן או רוח ליווי של מכשפה.
האימפים מתוארים לרוב כיצורים קטני-קומה ובעלי מראה שאינו נאה.
התנהגותם מאופיינת בפרעות ובחוסר שליטה, בדומה למעשיהן של פיות.
למעשה, בתרבויות מסוימות, פיות ואימפים נחשבו לאותם יצורים, כאשר לשניהם יוחסה רוח חופשית ואהבת חיים משעשעים ונטולי דאגות.
רק בשלב מאוחר יותר בהיסטוריה החלה התפיסה המבדילה בין הפיות, שזכו למעמד של יצורים טובים, לבין האימפים, שקושרו למרושעות ורוע.
עם זאת, לשני הסוגים הייתה נטייה למתיחות והטעיית אנשים.
בדרך כלל, מתיחותיהם של האימפים היו נטולות נזק – תעלולים שנעשו לצורכי שעשוע.
עם זאת, לעיתים היו מתיחותיהם עשויות להיות מטרידות ואף מזיקות, כמו החלפת תינוקות (Changelings) או הטעיית נוסעים באזורים שאינם מוכרים להם.
אף על פי שאימפים נתפשו כאלמותיים, ניתן היה לפגוע בהם או להזיק להם באמצעות כלי נשק מסוימים או כישופים.
כמו כן, בני אדם יכלו למנוע כניסת אימפים לבתיהם באמצעות קמעות או הגנות מיסטיות.
האימפים הוצגו לעיתים גם כיצורים בודדים ונזקקים לתשומת לב אנושית.
הם השתמשו בבדיחות ובמעשי קונדס כדי לזכות בחברות אנושית, אך לעיתים קרובות מאמציהם גרמו לאנשים לכעס ולריחוק, מה שהוביל לגירושם.
גם כאשר הצליחו לזכות בחברות שחפצו בה, האימפים נטו להמשיך בתעלוליהם – לעיתים מתוך שעמום ולעיתים מתוך טבע טבוע של שובבות בלתי נלאית.
תכונה זו העניקה למילה "impish" משמעות של שובבות ואהבת מתיחות.
בחלק מהתיאורים, האימפים היו "כבולים" או כלואים בתוך חפצים מסוימים, כגון חרבות או כדורי בדולח.
במקרים אחרים, נשמרו האימפים בתוך חפץ ייעודי והוזמנו להופיע רק כאשר אדוניהם נזקקו להם.
חלקם אף יכלו להעניק משאלות לבעליהם, בדומה לג'ינים.
דוגמה לכך ניתן למצוא בסיפורו של רוברט לואיס סטיבנסון The Bottle Imp משנת 1891, המספר על אימפ הכלוא בתוך בקבוק ומסוגל להגשים את כל משאלותיו של בעליו, אך מותיר קללה: אם הבקבוק לא יימכר לאדם אחר לפני מות הבעלים, נשמתו תישלח לגיהנום.
האימפ הוא דמות נפוצה שנמצאת בשימוש נרחב בתרבות הפופולרית, במיוחד בסרטים, סדרות טלוויזיה ומשחקי מחשב.
במשחקי מחשב, האימפ מופיע כדמות חוזרת בסדרות כמו DOOM, שם הוא משמש כאויב מפלצתי המתקיף את השחקן באמצעות כדורי אש.
בנוסף, האימפ מופיע במשחקי פנטזיה כמו Diablo ו-World of Warcraft, בהם הוא מתפקד כיצור זדוני המשרת מכשפים.
בקולנוע, ניתן למצוא גרסאות שונות של האימפ בסרטים כמו "The Golden Compass" ו-"Hellboy", בהם הוא מתואר לעיתים כיצור קטן וחמקמק עם תכונות שובבות או מרושעות.
בסדרות טלוויזיה, האימפ נוכח בעולמות פנטזיה כמו "Supernatural" או "Charmed", בהם הוא משמש כיצור על-טבעי עם נטייה לתעלולים.
האימפ, בזכות גודלו הקטן ואופיו השובב, הפך לדמות אהובה ומזוהה בסיפורי פנטזיה ומדיה עכשווית.
אימיליוס סורא היה היסטוריון רומי עתיק, בן זמנו בקירוב של וליוס פטרקולוס (19 לפנה"ס – 31 לספירה), שקטע שכתב "על שנות העם הרומי" (De annis populi Romani) מופיע בהגהה בשולי חיבורו של וליוס פטרקולוס "תולדות רומא".
תאודור מומסן האמין שהחיבור הגדול יותר, שאבד, היה קיצור של תולדות העולם.
זהו הקטע (פרגמנט) המצוטט אצל וליוס פטרקולוס:
האשורים היו הראשונים מכל הגזעים שהחזיקו בשלטון העולמי, אחר כך המדים, ואחריהם הפרסים, ואז המקדונים.
לאחר מכן, באמצעות תבוסתם של המלכים פיליפוס ואנטיוכוס, ממוצא מקדוני, מיד לאחר הפלת קרתגו, עבר שלטון העולם לידי העם הרומי .
בין תקופה זו לתחילת שלטונו של נינוס מלך האשורים, שהיה הראשון שהחזיק בשלטון העולמי, חלפה תקופה של אלף תשע מאות תשעים וחמש שנים.
אימפריאליזם היא שיטה מדינית הדוגלת בהרחבת שטח השלטון של המדינה, במטרה להגדיל את כוחה הפוליטי ואת עושרה על ידי השתלטות על ארצות אחרות וניצול משאביהן.
מקור השם במושג אימפריה, ריבונות פוליטית, למשל מדינה, השולטת על שטחים נרחבים בהם מתגוררות אוכלוסיות השונות מבחינה אתנית ותרבותית ממרכזה השלטוני.
במסגרת האימפריאליזם שלט מיעוט מהמדינה השולטת, על תושבי המדינה הנכבשת.
השלטון היה שלטון מפלה, לתושבים המקומיים לא היו זכויות אזרח וכל התנגדות שלהם לשלטון האימפריאליסטי דוכאה תוך שימוש בכוח.
במחצית השנייה של המאה ה־19 הפכו מדינות רבות לאימפריאליסטיות.
כל אחת מהן ניסתה להשתלט על כמה שיותר שטחים ומדינות, והדבר הפך למרוץ.
הגל הראשון של האימפריאליזם החל במאה ה־15, ונמשך עד לשנות ה־70 של המאה ה־19 (תקופה שבה הואצה המהפכה התעשייתית).
בתקופה זו, הרעיון שהוביל את האימפריאליזם היה רעיון הסחר העולמי החופשי.
לשם כך, הוקמו תחנות מסחר אירופיות בחופי כל היבשות.
כמו כן, נוצרו קשרים פוליטיים ועסקיים עם השליטים המקומיים למטרת סחר מוזל.
התיישבות (קולוניאליזם) התבצעה רק באמריקה.
המטרה בהתיישבות בשלב זה לא הייתה להשתלט על האוכלוסייה המקומית ו"לחנך" אותה בדרך אירופית, אלא לגרש או להכחיד אותה לשם ניצול מיטבי של חומרי הגלם שברשותה.
הגל הראשון של האימפריאליזם התאפיין במעשי אכזריות כלפי הילידים, בכפיית שיטות עיבוד מסוימות עליהם ובסחר עבדים מפותח (בעיקר בין אפריקה השחורה לקריביים ולברזיל).
הגל השני של האימפריאליזם, המכונה אימפריאליזם מודרני, החל עם המהפכה התעשייתית באמצע המאה ה־19, והסתיים עם תהליך הדה־קולוניזציה באמצע המאה ה־20, לאחר מלחמת העולם השנייה.
בבסיס האימפריאליזם בתקופה הזו עמד רעיון עליונות האדם הלבן על העמים הנכבשים וחובתו להפיץ את תרבותו הנעלה (ואת הנצרות) גם ל"עמים הנחשלים".
הגישה המרכזית קבעה כי העולם הטיל על האדם הלבן נטל – ללמד את המקומיים מהי התרבות "הנכונה" ולהביא אליהם את הקדמה האירופית.
מבחינה כלכלית, חלה ירידה בגישת הסחר החופשי והמעצמות האימפריאליסטיות העלו מכסי מגן כדי להגן על מוצריהם.
הקולוניות (מושבות) לא נתפסו רק כמקור לחומרי גלם, אלא גם כשווקים למוצרים אירופיים.
לשם כך השיגו האירופאים, באמצעות עליונותם הטכנולוגית והצבאית, שליטה פוליטית מלאה בקולוניות, כלומר שליטה ישירה, ולא באמצעות שליטים מקומיים כפי שהיה נהוג בגל הראשון.
תקופה זו הייתה לשיא ההתפשטות הטריטוריאלית, ומעל 75% מהעולם היה בידי המעצמות האימפריאליסטיות.
יש חוקרים הטוענים כי גם לאחר המאה ה־20 ולאחר תהליך העצמאות שעברו הקולוניות השונות במאה הזו, קיים אימפריאליזם בלתי־פורמלי.
לפי גישה זו, הגל השלישי של האימפריאליזם הוא שליטה כלכלית ופוליטית עולמית של מספר קטן של מעצמות ובראשן ארצות הברית (בעבר גם ברית המועצות).
המעצמות הללו קובעות את סדר היום העולמי ואוכפות אותו באמצעות גופים הנמצאים תחת שליטתן, כמו האו"ם.
התפשטות מבחינה כלכלית: במאה ה־15 עברה אירופה תהליך של גידול דמוגרפי, שהוביל לפיתוח כלכלי.
מנגנון זה אפשר לסוחרים ליטול הלוואות, ששימשו אותם למסעות תגלית; ולקניית סחורות ולמכירתן.
בדרך זו התפתח מעמד הבורגנות, והעושר התחלק לעוד ועוד שכבות באוכלוסייה.
גופים חדשים כמו בנקים ובורסות אפשרו לאנשים להתאגד ולהשקיע בפרויקטים גדולים כמו מסעות תגלית.
עיור (אורבניזציה): התפתחות מעמד הבורגנות בערים הוביל לתהליך עיור.
העיר הגדולה תלויה בסחורות מבחוץ לצורך קיומה, בניגוד לכפר, שיכול לקיים את עצמו.
סקרנות: רצון להבין את העולם ולחקור אותו.
תקופה זו התאפיינה בריבוי מאמצים למיפוי.
בנוסף, תקופת הרנסאנס העמידה את האדם במרכז (במקום האל) ואת יכולותיו להבין את העולם שסביבו ולהגיע בעצמו למסקנות כלפיו.
הקשר בין הנצרות והאסלאם: מסעות הצלב נכשלו בסופו של דבר, והאסלאם השתלט על השטחים הנוצריים במזרח התיכון.
בשנת 1453 כבשה האימפריה העות'מאנית את קונסטנטינופול, בירת האימפריה הביזנטית.
מצד שני, הנוצרים הצליחו ב־1492 לגרש את המוסלמים מגרָנָדָה (בספרד של ימינו) ורצו להמשיך את המלחמה במוסלמים לתוך צפון אפריקה.
המונח המקובל באירופה הוא רקונקיסטה, כלומר כיבוש מחדש של אזורים מוסלמיים.
ההשתלטות המחודשת על חצי האי האיברי הייתה חשובה עבור העולם הנוצרי האירופי.
במקביל, האסלאם התפשט לאגן הים התיכון והשתלט על החלק הדרום־מזרחי של אירופה (הבלקן).
נוצרה מעין סתימה של האזור מבחינת דרכי מסחר ותרבות.
הדבר הוביל לכוח דחף למעבר בדרכים חדשות, כך נוצר הדחף לצאת לסחר האטלנטי, שהחל בפורטוגל.
השלטון המרכזי תמך פיזית ותרבותית במסעות השונים.
אחד האנשים הבולטים בתקופה זו היה אחיו של מלך פורטוגל, אנריקה הספן, שהיה נוצרי אדוק וראה במסעות הגילוי והכיבוש דרך להפצת הנצרות.
אסיה הייתה מקור למוצרי מותרות עבור אירופאים עשירים: בשמים, משי, פורצלן, תבלינים (ששימשו הן לשימור בשר, שאפשר לספק מזון לקהל רחב יותר, והן כתרופות), סוכר וכו'.
אנשים אלו הם שתמכו בכספם את המסעות.
טכנולוגיה ימית – פורטוגל הייתה הראשונה שנתנה את הטון בתחום זה, לא רק מבחינת המשא שמועמס על האוניות אלא גם המרחק שמגיעים אליו.
הספינות החדשות שהתפתחו החל במאה ה־15 אפשרו התפשטות למרחקים גדולים.
תאוריה היסטורית־פוליטית גורסת כי האימפריאליזם הוא למעשה המשך ישיר של הקולוניאליזם שהחל במאה ה־15. תאוריה זו טוענת שהקולוניאליזם היה השלב הראשון של האימפריאליזם, השלב שבו התרחשה אירופניזציה – הטמעת התרבות האירופית על ידי קבוצות פריפריאליות בקולוניות.
השלב השני היה יישום המרקנטליזם, שמשמעו הגדלת הייצוא והקטנת הייבוא באותה קולוניה, ולאחר מכן הוצאת העושר מתוכה אל המעצמה השולטת.
השלב השלישי, לפי תאוריה זו, הוא השלב האימפריאליסטי, שבו הקולוניות משועבדות לטובת המעצמה.
התאוריה הפסיכולוגית: מניעים של גאווה וכמיהה למעמד ולעוצמה הם שהניעו את המעצמות למעין תחרות לכיבוש טריטוריות.
המדינות המערביות חשות עליונות על מדינות הדרום מצד אחד, אך חסרות ביטחון אל מול המעצמות השכנות מצד שני.
התאוריה הכלכלית טוענת שהאימפריאליזם הוא השלב האחרון של הקפיטליזם.
היות שלא נשארו מקומות להשקיע בהם באירופה, הייתה יציאה אל טריטוריות בעלות משאבי טבע שונים.
זוהי טענה שהועלתה לראשונה על ידי לנין ומאוחר יותר בגישות סוציאליסטיות אחרות.
תאוריה נוספת גורסת כי האימפריאליזם התפתח בעקבות הקמת המפעלים כחלק מהמהפכה התעשייתית שגרמו לייעול ייצור הסחורה.
בעקבות הקמת המפעלים נוצרו כמויות גדולות של סחורה באמצעות כוח אנושי מועט, מה שגרם לגידול בשיעורי האבטלה (גורם נוסף לגידול באבטלה היה הגידול הדמוגרפי) ובכמויות הסחורה המיותרת.
לכן, נוצר רצון בקרב הממשלות לפתוח שווקים למכירת הסחורה ולהגירה של אזרחים מובטלים למדינות הפחות מפותחות על מנת שיפתחו גם אותן.
את ניתוח התפתחות האימפריאליזם לא ניתן לנתק משני מרכיבים חשובים:
גישת עליונות האדם הלבן – הגישה באותה תקופה הייתה שהעמים באפריקה ובמזרח הם עמים נחותים, ללא תרבות וללא ערכים.
גישה זו מכונה "דרוויניזם חברתי".
אחד ההוגים שהשפיעו על גישה זו היה הרברט ספנסר, מחבר הספר "שרידותם של החזקים", תפיסתו השפיעה באופן ישיר על המעצמות האימפריאליסטיות.
התפתחות יכולת טכנולוגית – התפתחות אוניות, גשרים, כלי נשק חדשים – כל אלו סייעו להאיץ ולפשט את התהליך האימפריאליסטי.
אימפסטו (Impasto) הוא מושג מתחום הציור המתאר טכניקה של שימוש בצבע סמיך בשכבות עבות, כך שנוצרת איכות חומרית לצבע באמצעות מכחול או סכין ציור, אשר עקבותיהם ניכרים בצבע.
טכניקה זו מתאימה לציורי שמן ולסוגים מסוימים של אקריליק.
אחד האמנים הראשונים שהשתמש באימפסטו בציוריו הוא הצייר ההולנדי רמברנדט.
בציוריו מופיעים אזורים רוויי צבע שאינו נספג ויוצר איכות ומרקמים כמו בתבליט שטוח.
בציוריו מופיע האימפסטו במקום שבו אמור להופיע ה'אור' המצויר.
באמנות המודרנית משמש האימפסטו גם כסמן של רגשות ותחושות של הצייר.
ציירים אימפרסיוניסטים ואקספרסיוניסטים השתמשו בהנחת צבעים חופשית יותר ובאימפסטו כדי ליצור עניין בקומפוזיציה.
דוגמה לכך ניתן למצוא בציוריו של הצייר וינסנט ואן גוך, אשר משיכות המכחול העזות בציוריו הן בעלות איכות פיסולית.
אצל הצופה נתפשת איכות זו כבעלת ממד רגשי.
בקרב אמני הפעולה מהווה האימפסטו חלק בלתי נפרד מטכניקת הציור, בכך שהוא מדגיש לצופים ביצירה את תהליך הכנתה.
אימפריה (מהמילה הלטינית imperium – סמכות עליונה) או קיסרות היא ריבונות פוליטית, למשל מדינה, השולטת על שטחים נרחבים בהם מתגוררות אוכלוסיות השונות מבחינה אתנית ותרבותית ממרכזה השלטוני.
הדרך העיקרית בה נוצרות אימפריות היא יציאה של מדינה למסע כיבושים של שכנותיה.
כך, למשל, האימפריה הרוסית נוצרה מהשתלטות רוסיה על פולין, סיביר וקרים.
דרך אחרת להיוצרות אימפריה היא מסע ימי לגילוי ארצות שקל להשתלט עליהן.
כך למשל נוצרו האימפריה הבריטית, האימפריה ההולנדית, האימפריה הספרדית והאימפריה הפורטוגזית.
סופן של רוב האימפריות היה התפרקות כתוצאה מסיבות שונות כמו מרידות, סכסוכים פנימיים על נושאים כגון ירושה, התפוררות כלכלית, כיבוש על ידי אימפריות אחרות ולחצים בין-לאומיים.
אפשרות אחרת היא מיזוג תרבותי ואתני של האוכלוסיות באימפריה, כך שהאימפריה, ברובה, הופכת למדינה.
למרות זאת, כיום ישנה מדינה אחת שעדיין משתמשת במונח אימפריה – יפן.
אימפריה היא צירוף של מדינות או שטחים נפרדים רבים הנתונים תחת שלטונו של שליט עליון או אוליגרכיה.
זו עומדת בניגוד לפדרציה, שהיא מדינה נרחבת המורכבת מרצון ממדינות ועמים אוטונומיים.
אימפריה היא ישות פוליטית גדולה השולטת על שטחים מחוץ לגבולותיה המקוריים.
הגדרות למה שמהווה אימפריה מבחינה פיזית ופוליטית משתנות.
ייתכן שזו מדינה המפעילה מדיניות אימפריאלית או מבנה פוליטי מסוים.
אימפריות נוצרות בדרך כלל מרכיבים אתניים, לאומיים, תרבותיים ודתיים מגוונים.
המונחים "אימפריה" ו"קולוניאליזם" משמשים לתיאור יחסים בין מדינה או חברה חזקה לבין אחת חלשה יותר; מייקל וו.
דויל הגדיר אימפריה כ"שליטה אפקטיבית, בין אם רשמית או בלתי רשמית, של חברה כפופה על ידי חברה אימפריאלית".
עבור דויל, אימפריאליזם הוא פשוט התהליך של הקמה ותחזוקה של אימפריה.
אין לבלבל זאת עם האימפריאליזם במובן המרקסיסטי-לניניסטי של תופעה מודרנית מאוחרת בעקבות הקולוניאליזם האירופי, המייצג את השלב האחרון של הקפיטליזם.
בתחילה, המונח היה "אימפריאליזם מודרני", כאשר התואר "מודרני" הבדיל את האימפריאליזם העכשווי מאימפריאליזם קודם, כמו היווצרות אימפריות עתיקות והגל הראשון של הקולוניזציה האירופית.
בסופו של דבר, לנין ביטל את כל הצורות הקודמות והחל את תולדות האימפריאליזם בשנות ה-60 של המאה ה-18. ההגדרה הלניניסטית של האימפריאליזם העבירה את מהות האימפריה מהפוליטיקה לכלכלה וטענה במפורש כי לאימפריאליזם הקפיטליסטי המודרני אין דבר במשותף עם אימפריות העבר.
מעט היסטוריונים עוקבים אחר הגישה המרקסיסטית, ורובם מכירים בכך שהאימפריאליזם קדם לקולוניאליזם האירופי ולקפיטליזם בלפחות 4,500 שנה.
היסטוריונים מרקסיסטים התרחקו כל כך מהדיונים של ההיסטוריונים המרכזיים על אימפריה, עד שכמעט חדלה התקשורת ביניהם.
טום ניירן ופול ג'יימס מגדירים אימפריות כישויות פוליטיות "המרחיבות יחסי כוח על פני חללים טריטוריאליים שמעליהם אין להן ריבונות משפטית קודמת או נתונה, ובאחד או יותר מתחומי הכלכלה, הפוליטיקה והתרבות, הן משיגות מידה מסוימת של הגמוניה נרחבת על חללים אלה כדי לחלץ או לצבור ערך".
ריין טאגפרה הגדיר אימפריה כ"כל ישות פוליטית ריבונית גדולה יחסית שמרכיביה אינם ריבוניים".
פיטר באנג מאפיין אימפריה כ"מורכבת, רב-שכבתית ורחוקה מלהיות אחידה בארגון הפנימי של הכוח", ומורכבת מ"מגוון שטחים וקהילות שונים, הכפופים באופן היררכי בדרכים שונות לכוח דומיננטי".
עם זאת, לעיתים אימפריה היא רק מבנה סמנטי, כגון כאשר שליט נוטל לעצמו את התואר "קיסר".
הישות הפוליטית שעליה הוא שולט הופכת באופן לוגי ל"אימפריה", למרות שאין לה שטח או הגמוניה נוספים.
דוגמאות לצורת אימפריה זו כוללות את האימפריה המרכז-אפריקאית, האימפריה המקסיקנית השנייה, או האימפריה הקוריאנית שהוכרזה ב-1897, כאשר קוריאה, רחוק מלהשיג שטח חדש, עמדה בפני סיפוח על ידי האימפריה היפנית, אחת האחרונות שהשתמשו בשם באופן רשמי.
בין המדינות האחרונות במאה ה-20 שהוכרו כאימפריות במובן זה היו האימפריה המרכז-אפריקאית, האימפריה האתיופית, הקיסרות הווייטנאמית, מנצ'וקוו, האימפריה הרוסית, הקיסרות הגרמנית והאימפריה הקוריאנית.
חוקרים מבחינים בדרך כלל בין אימפריות למדינות-לאום.
באימפריה קיימת היררכיה שבה קבוצת אנשים אחת (בדרך כלל המטרופולין) שולטת בקבוצות אחרות של אנשים, וקיימת היררכיה של זכויות ויוקרה לקבוצות שונות של אנשים.
ג'וזף קולומר הבחין בין אימפריות למדינות בדרכים הבאות:
אימפריות היו גדולות בהרבה ממדינות.
לאימפריות לא היו גבולות קבועים או קבועים, בעוד שלמדינה היו גבולות קבועים.
לאימפריות היה "צירוף של קבוצות ויחידות טריטוריאליות מגוונות עם קשרים אסימטריים למרכז", בעוד שלמדינה הייתה "סמכות עליונה על שטח ואוכלוסייה".
לאימפריות היו תחומי שיפוט רב-שכבתיים וחופפים, בעוד שמדינה חתרה למונופול והומוגניזציה
סוגים שונים של אימפריות – הדיקטטורית והמשפטית
קיימים שני סוגים עיקרים של אימפריות – אימפריות דיקטטוריות ואימפריות משפטיות.
בקבוצה הראשונה נמצאת האימפריה האשורית, ההלניסטית, הקרתגית, המונגולית, הספרדית והרוסית.
הקבוצה השנייה הופיעה עם רומא והיא כוללת את רומא, ביזנטיון, העבאסית והעות'מאנית, והבריטית.
ההבדל בין שתי הגישות מצוי ביחס השונה שלהן לאזרח האימפריה, לחוק ולמבנה האימפריה עצמו.
אימפריה דיקטטורית מתמקדת בהשגת שליטה ותו לא.
יכולה להיות לה שאיפה להפצה ולקידום של ציוויליזציה מסוימת (ספרד והקתוליות, אלכסנדר מוקדון והלניזם) אבל מעבר למימוש שאיפות אלו היא לא מנסה לבנות את החברה בצורה משפטית מסודרת.
עיקר העניין של האימפריה הוא בכוח של השליט מול נתיניו ומול מעצמות אחרות.
אימפריה משפטית לעומת זאת מעוניינת בבניית החברה כעניין אוניברסלי.
מטרתה להשליט חוק ולבנות מערכת יחוס כלל חברתית.
אימפריה כזאת איננה מחייבת תמיכה בדמוקרטיה אבל יכולה לתמוך בליברליזם ובשוק החופשי (האימפריה הבריטית) או בחוק הכללי (האימפריה הרומית).
כך השליטו הבריטים סחר חופשי בכל רחבי האימפריה וכך השליטו העות'מאנים את החוק המוסלמי בכל רחבי האימפריה העות'מאנית.
בדיקה היסטורית של אימפריות מחייבת בדיקה של המטרות של השליטים ומערכות היחסים שהושלטו באימפריה.
על פי רוב בראש אימפריה עמד שליט שנשא בתואר קיסר, ומכאן התרגום העברי למונח אימפריה – קיסרות.
אך היו גם אימפריות שנשלטו באופן דמוקרטי על ידי ציבור אזרחים, בדרך כלל אזרחי מדינת המוצא של האימפריה שהיוו חלק קטן מכלל האנשים שהיו נתונים לשלטונה.
אימפליקטורה (משמעות מרומזת, מאנגלית: To Implicate, לערב מישהו אחר, לסבך או לרַמֵּז) הוא מונח בסמנטיקה ופרגמטיקה, המתאר משמעות השונה מהדברים הנאמרים במפורש.
לעיתים אימפליקטורה אף כוללת אמירת דבר במשמעות הפוכה לחלוטין מהנאמר.
על פי הוגה הדעות הבריטי פּול גרַייס משמעות משנית אימפליקטורית נוצרת על ידי הפרת עקרון שיתוף הפעולה אותו הגדיר כעקרון של השיח הישיר.
הפרה זו נעשית על מנת להשיג שיח לא ישיר, כמו בלעג, שחוק, מחאה והתחמקות.
על פי עקרון שיתוף הפעולה של גרייס, כדי שבני אדם יבינו זה את זה, מתקיימת בכל אקט תקשורתי הנחה של שיתוף פעולה, הנחה שהדובר והנמען מנסים להגיע לאותה מטרה – העברת מידע.
מכיוון שהאימפליקטורה רק נרמזת, היא אינה תנאי לבחינת ערך האמת של המבע - האימפליקטורה של מבע מסוים יכולה להיות שקרית, אולם המבע עצמו יוסיף להיות אמיתי.
מעקרון שיתוף הפעולה נובעים ארבעה כללי שיח בסיסיים:
כמות מתאימה - המוען ימסור מידע באורך ועומק מתאימים לצורכי הנמען, ורק אותו.
הוא לא יאריך בדברים ולא יתעמק בהסברים מעבר לנדרש.
איכות מתאימה – המוען ימסור מידע אמין הגיוני ונכון, שניתן להוכיחו.
רלוונטיות, שיח לעניין – המוען ימסור מידע בהקשר נכון, לעניין ובנושא המדובר.
סגנון, אופן שיח מתאים – המוען ידבר באופן נהיר ובהיר, וימנע מדו משמעות, ערפול, ובלבול.
לדברי גרייס, הפרה של אחד או יותר מהכללים הללו, ושמירה על עיקרון שיתוף הפעולה מייצרת אימפליקטורה, משמעות נרמזת, שלא נאמרה במפורש.
משמעות מרומזת והפרת שיתוף הפעולה
שימוש בשיח שלא על פי כללי שיתוף הפעולה, לפי גרַאייס נעשית בכמה מקרים מובחנים וידועים:
צחוק והומור - על מנת להצחיק המדבר יאמר דבר אחד אך למעשה כוונתו למשהו אחר, אשר בדרך כלל מתברר בשלב כלשהו מתוך השיח ב"שורת מחץ" או מתוך המצב (הקומי) המתואר.
הפרה זו יכולה להיות בכל אחד מארבעת העקרונות.
התחמקות - על מנת להתחמק מתשובה המדבר עלול לשנות את נושא השיחה או לענות שלא לעניין ובכך יפר את כלל הרלוונטיות, או אם יענה תשובות מעורפלות יפר בכך את כלל האופן המתאים (כלומר כלל הסגנון).
מחאה - על מנת להביע מחאה ישתמש המשוחח בשיח מוגזם ודימויים בלתי אפשריים.
ובכך יפר את כלל האיכות, וראו להלן הפרזה.
נימוס - גם נימוסים ומחמאות כוללים לעיתים הפרזה או עידון והמעטה וראו להלן שני מושגים אלו של צורת ביטוי.
צורות ביטוי המפרים את כלל האיכות
גראייס הדגים ארבע צורות ביטוי (פיגורות רטוריות) המפרות את כלל האיכות ומוסרות מידע שאינו נכון:
לעג מר, שנינות ועקיצה (אירוניה וסאטירה) - על מנת לפגוע במישהו או להביע מחאה, לעיתים ייאמר דבר במשמע של היפוכו.
אם המדבר מעוניין שהמאזין יבין את העקיצה שבדבריו, הוא בדרך כלל יגזים כך שהדבר לא ייתכן.
שימוש בדימוי (מטאפורה) - לצורך הדגשה או יפוי.
"הוא נראה כמו יהלום מלוטש."
עידון לשון (מאיוזיס) - שימוש בלשון המעטה והפחתה בנימוס כדי לכבד מישהו ולמנוע את הפגיעה ברגשותיו: "הוא נראה די " או בלעג תוך ציון שזו לשון המעטה (אנדרסטייטמנט).
הפרזה (היפרבולה לשונית) - הגזמה משמשת כדי להצחיק, להרשים, לפגוע, להחמיא או למחות.
לפי גרייס, כדי שהמשמעות המשנית תיחשב מרומזת ומכוונת ותהווה בכך "אימפליקטורה" - עליה לקיים את התנאים הבאים:
נדרש לשיח Nondetachability - אין אפשרות לנתק את המבע מהמרומז
בת השבה cancelable - ניתן לבטל את הרמיזה באמצעות הבהרה או בדרך אחרת ובכך להשיב את המשמעות הראשונית על כנה
בלתי מקובלת - המשמעות המרומזת אינה מוסכמת כמשמעות הראשונית של המבע
בת השגה calculability - ניתן להבין את המרומז מתוך הדברים.
אימפרטור הוא מונח משפטי מדיני ברומא העתיקה בתקופת הרפובליקה הרומית ותקופת הקיסרות הרומית שבמובנו הרחב ביותר מתפרש כבעל שלטון, ובמובנים מצומצמים יותר מתפרש כמפקד צבא מנצח.
בתקופת הקיסרות שימש התואר אימפרטור כאחד מתארי הקיסר הרומי.
לפי החוק הרומאי מפקד צבא היה זכאי להיקרא אימפרטור רק בהכרזה על ידי חייליו שלו, בשדה הקרב, סמוך לניצחונו.
תואר זה היה מאושר לפעמים על ידי הסנאט הרומי, והמצביא היה נושא אותו עד סוף כהונתו כמגיסטראט, או עד לעריכתו של טריומף לכבודו.
בנוסף הוא היה רשאי להתהדר בתואר זה רק מחוץ לחומות העיר רומא.
האדם הראשון שיש עדות שקיבל את תואר האימפרטור הוא סקיפיו אפריקנוס.
המקרה השני הידוע בימינו של הכרזת אדם כאימפרטור הוא בשנת 189 לפנה"ס כאשר לוקיוס אמיליוס פאלוס כונה אימפרטור.
מהמאה ה-2 לפנה"ס והלאה הלכו ורבו המקרים בהם הוכרזו אימפרטורים.
לוקיוס קורנליוס סולה הוכרז כאימפרטור מספר פעמים במהלך מלחמת האזרחים הרומית ומלחמות מיתרידטס, אך הוא ויתר על תואר זה עם מינויו לדיקטטור.
גנאיוס פומפיוס מגנוס הוכרז אימפרטור לפחות פעם אחת.
יוליוס קיסר שינה את המושג אימפרטור והפך אותו לכינוי קבוע שלו.
לא ברור אם קיסר אימץ את השם כשם משפחה או כשם פרטי.
לפי קאסיוס דיון העניק הסנאט את התואר אימפרטור לקיסר לצמיתות כהכרה בסמכותו העליונה במדינה, ואף התיר לו להעביר את התואר בירושה.
יורשו של קיסר, אוגוסטוס, אימץ את השם "אימפרטור" כשמו הפרטי במקום שמו הקודם גאיוס.
לפי צבי יעבץ הוא עשה זו מטעמים תעמולתיים, כתגובה על כך שסקסטוס פומפיוס אימץ את תואר אביו, גניאוס פומפיוס מגנוס כשם פרטי.
הקיסר הבא אחריו טיבריוס לא אימץ את השם אימפרטור כשמו הפרטי, אך שמר אותו כאחד מתאריו.
עם עליית קליגולה לשלטון הוא הוכרז אימפרטור בידי הסנאט הרומי, לכאורה בשל ניצחון בקרב.
מתקופת קליגולה והלאה השתרש המנהג של הכרזת קיסרים חדשים כאימפרטורים בידי הסנאט עם עלייתם לשלטון.
אותו, עם עלייתו לשלטון, חידש את מנהגו של אוגוסטוס ואימץ את השם אימפרטור כשמו הפרטי.
מאז והלאה נשתרש המנהג שהקיסרים אמצו את השם אימפרטור בתחילת שמו הרשמי.
מנהג זה נשתמר עד לסופה של האימפריה הרומית.
אימפרו הוא סטודיו תלת שנתי למשחק בקולנוע טלוויזיה ותיאטרון הפועל בישראל.
"אימפרו" הוקם בשנת 2003, בידי אבי מלכה ואילן מוסקוביץ', במטרה להכשיר שחקנים לאמנות המשחק המצולם, ולהעניק להם בקיאות במרכיביה הטכניים והאסתטיים של שפת הקולנוע.
כעבור מספר שנים של התמקדות במשחק מצולם, התרחב בית הספר גם ללימודי והפקות תיאטרון, ופתח מסלול לימודים מלא בן שלוש שנים המשלב באופן ייחודי הפקות בתיאטרון ובקולנוע.
מאז, סיימו כבר חמישה עשר מחזורים של מסלול הלימודים התלת שנתי.
סדנאות המשחק הייעודיות של אימפרו מתמחות במשחק לקולנוע וטלוויזיה.
עד היום למדו למעלה מ-1300 תלמידים ב-100 מחזורים של סדנאות המשחק.
בית הספר שם לו למטרה לפתח תוכנית לימוד ייעודית למשחק, שתציע מצד אחד מערכת לימודים מקיפה עם טובי המורים והיוצרים בישראל, ומצד שני, תכין את השחקן להיכרות מעמיקה עם התעשייה המקומית ועם צורכי השוק, שתאפשר לבוגריו להשתלב בעשייה האמנותית בישראל כשחקנים פעילים ויוזמים.
בצוות מורי הסטודיו והבמאים נכללים עשרות יוצרים מובילים מתחומי המשחק, הבימוי, הכתיבה, התנועה, המוזיקה והעיון.
במהלך השנה השנייה והשלישית עולות באימפרו כ-8 הפקות תיאטרון חדשות, כמו כן משתתפים תלמידי שנה ג' בתחרות הסרטים אימפרואקשן ובפרויקטים מצולמים נוספים.
בית הספר מוכר ונתמך על ידי משרד התרבות וע"י עירית רמת גן.
אימפרו הוא בית הספר למשחק הראשון והיחיד בישראל שמשלב הפקות תיאטרון וקולנוע כחלק ממסגרת הלימודים.
בסטודיו יש שני אולמות תיאטרון, בהם עולות ההפקות של שנה ב' וג' וכן של תיאטרון הבוגרים בסטודיו.
אנו מעלים הפקות תיאטרון ממיטב הדרמה הישראלית והעולמית, בשאיפה ליצור רפרטואר מגוון, המשלב קלאסיקה ומחזאות מודרנית, דרמה וקומדיה, מחזאות מתורגמת ומחזאות מקורית.
מחזות רבים מתוכם עלו אצלנו לראשונה בישראל.
החל משנת 2008, "אימפרו" מפיקה סרטי קולנוע וטלוויזיה באורך מלא, בהשתתפות תלמידי השנה השלישית בסטודיו.
בשנת 2010 יזם בית הספר את פסטיבל הקולנוע הישראלי הקצר "אימפרואקשן" שמתקיים בסינמטק תל אביב.
הפסטיבל, נולד במטרה למסד את הקשר והדיאלוג האמנותי בין יוצרי קולנוע לבין שחקנים שהתמחו במשחק מצולם, והביא לחשיפתם בבכורה עולמית של סרטים חדשים, שבוימו והופקו על ידי אמנים מחוץ לבית הספר, בהשתתפותם של שחקני השנה השלישית בסטודיו.
בארבע עשרה שנות קיומו של פסטיבל אימפרואקשן, הועלו במסגרתו למעלה מ-350 סרטים קצרים בבכורה עולמית.
חלקם השתתפו בתום תחרות אימפרואקשן בפסטיבלים ותחרויות קולנוע בארץ ובעולם.
אימפרטור אלכסנדר השלישי הייתה אוניית מערכה מסוג פרה-דרדנוט שנקראה על שם אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה.
אונייה זו השתתפה במלחמת רוסיה–יפן.
היא הייתה אחת מחמש אוניות מערכה רוסיות חדישות מסדרת בורודינו, והשנייה מסוג זה שנבנתה, אשר היו חלק מהצי הבלטי.
הספינות מסדרת בורודינו התבססו על התכנון של אוניית המערכה הרוסית צארביץ' שנבנתה בצרפת, ששונו כדי להתאים לציוד ולשיטות הבנייה הרוסיים.
הם נבנו במסגרת תוכנית 1898 "לצורכי המזרח הרחוק" של ריכוז עשר אוניות מערכה ב.
זה גרם לבעיה במהלך ניסויים ימיים ב-6 באוקטובר 1903, כאשר היא ביצעה סיבוב במהירות גבוהה שגרמה לה לנטות ב-15° והציפה את העמדות של תותחי ה-75 מ"מ (3 אינץ').
הצוות המיועד שלה כלל 28 קצינים ו-754 מתגייסים, למרות שהיא נשאה 826–846 אנשי צוות בשירות.
הספינה הונעה על ידי זוג מנועי קיטור אנכיים תלת-דרגתיים בעלי ארבעה צילינדרים, שכל אחד מהם הניע גל מדחף אחד, תוך שימוש בקיטור שנוצר על ידי 20 דודי בלוויל.
המנועים פיתחו הספק אינדיקטורי של 15,800 כוחות סוס (11,800 קילוואט) ותוכננו להגיע למהירות מרבית של 18 קשרים (33 קמ"ש).
עם זאת, האימפרטור אלכסנדר השלישי הגיעה למהירות מרבית של 17.7 קשרים (32.8 קמ"ש) מ-16,225 כוחות סוס (12,099 קילוואט) במהלך ניסויי המכונות הרשמיים שלה ב-23 ביולי 1903. היא נשאה מספיק פחם כדי לתת לה טווח של 2,590 מיילים ימיים (4,800 ק"מ; 2,980 מייל) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש).
הסוללה הראשית של הספינה כללה ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ) מותקנים בשני צריחי תותחים, אחד בקדמת ואחד מאחורי המבנה.
החימוש המשני כלל 12 תותחי קאנה 6 אינץ' (152 מ"מ) מהירי ירי (QF), המורכבים בצריחים עם תותחים.
מספר תותחים קטנים יותר נישאו להגנה מפני טרפדות.
אלה כללו עשרים תותחי QF בקוטר 75 מ"מ ועשרים תותחי הוצ'קיס בקוטר 47 מ"מ (1.9 אינץ').
היא הייתה חמושה גם בארבעה צינורות טורפדו בגודל 15 אינץ' (381 מ"מ), אחד בחרטום ואחד בירכתיים מעל המים ושניים שקועים.
חגורת שריון קו המים של האימפרטור אלכסנדר השלישי הייתה מורכבת משריון קרופ ועובי 5.7–7.64 אינץ' (145–194 מ"מ).
לשריון של צריחי התותחים שלה היה עובי מרבי של 10 אינץ' (254 מ"מ) ועובי הסיפון שלה נע בין 1 ל-2 אינץ' (25 עד 51 מ"מ).
הסיפון התחתון המשוריין בגודל 1.5 אינץ' (38 מ"מ) התעקל כלפי מטה ויצר מחיצה אטומה נגד טורפדו.
בניית האימפרטור אלכסנדר השלישי, על שמו של הצאר אלכסנדר השלישי, החלה ב-5 בספטמבר 1899 במפעל הבלטי בסנקט פטרבורג.
שדרית הספינה הונחה ב-23 במאי 1900 והיא הושקה ב-3 באוגוסט 1901. באוגוסט 1902 היא הייתה ברוואל לביקורו של הקייזר הגרמני, וילהלם השני, והשתתפה בתמרוני צי משולבים עם ספינות מהצי הגרמני הקיסרי.
ב-15 באוקטובר 1904, האימפרטור אלכסנדר השלישי הפליגה לפורט ארתור מליבאו יחד עם כלי השיט האחרים של שייטת האוקיינוס השקט השנייה, בפיקודו הכללי של תת אדמירל זינובי רוז'סטבנסקי.
רוז'סטבנסקי הוביל את השייטת שלו, כולל האימפרטור אלכסנדר השלישי, במורד החוף האטלנטי של אפריקה, הקיף את כף התקווה הטובה, והגיע לאי נוסי בי מול החוף הצפון-מערבי של מדגסקר ב-9 בינואר 1905, שם הם נשארו שני חודשים בזמן שרוז'סטבנסקי השלים את סידורי הגיוס שלו.
השייטת הפליגה למפרץ קמראן, הודו-סין הצרפתית, ב-16 במרץ והגיעה אליה כמעט חודש לאחר מכן כדי להמתין לספינות המיושנות של שייטת האוקיינוס השקט השלישית, בפיקודו של אדמירל משנה ניקולאי נבוגטוב.
הספינות האחרונות הגיעו למפרץ קמראן ב-9 במאי והכוח המשולב הפליג לוולדיווסטוק ב-14 במאי.
בעוד נתונים מדויקים אינם זמינים עבור האימפרטור אלכסנדר השלישי, סביר להניח שהספינה סבלה מעודף משקל של כ-1,700 טון ארוך (1,700 ט'), שכן היא ואחיותיה הועמסו בפחם ובאספקה אחרת; כל אלה אוחסנו גבוה באוניות והפחיתו את יציבותן.
המשקל הנוסף שיקע גם את חגורת השריון של קו המים והותיר רק כ-4 רגל 6 אינץ' (1.4 מ') מחגורת השריון העליונה מעל קו המים.
במהלך קרב צושימה, ב-27 במאי 1905, לאחר שאונית הדגל קניאז סובורוב יצאה מכלל שימוש, תפסה האימפרטור אלכסנדר השלישי את מקומה.
היא פנתה לדרום מזרח והובילה את הטור הרוסי עד שנאלצה לעצור לצורך תיקונים.
בשעה 6:00 אחה"צ חזרה להשתתף בקרב, יחד עם אחיותיה, אוניות המערכה אוריול ובורודינו.
האונייה ספגה הפגזות קשות, איבדה את כושר הציפה והתהפכה וטבעה על כל 840 אנשי הצוות שלה.
רק 4 אנשי צוות ניצלו.
אימפריאל קולג' לונדון או בשמו הרשמי אימפריאל קולג' למדעים, טכנולוגיה ורפואה הוא מוסד אוניברסיטאי בריטי בלונדון ואחד ממוסדות הלימוד האקדמיים הטובים בעולם.
תחומי הלימוד והמחקר באימפריאל קולג' מתמקדים בתחומי המדעים, הנדסה ורפואה, ואף קם במוסד בית ספר למנהל עסקים ומחלקה למדעי הרוח.
הקמפוס הראשי של האוניברסיטה ממוקם על גבול הרובע המלכותי קנזינגטון וצ'לסי והסיטי של וסטמינסטר שבמרכז לונדון והשער הראשי נמצא בדרך התערוכות.
האוניברסיטה נוסדה על פי צו מלכותי מיום 8 ביולי 1907, אולם הייתה כפופה מינהלית לאוניברסיטת לונדון ותלמידיה היו מקבלים את תאריהם עד לשנת 2003 מאוניברסיטת לונדון.
היא הפכה למוסד עצמאי רק ב-7 ביולי 2007 עת מלאו לה 100 שנה.
האימפריאל קולג' נוסד בשנת 1907 עם איחודם של שלושה מוסדות לימוד שנוסדו בעיר במאה ה-19: קולג' העיר והגילדות, בית הספר המלכותי למכרות והקולג' המלכותי למדעים.
שלושת המוסדות, אף שלא איבדו את שמם, החלו לפעול תחת האימפריאל קולג', אשר נוסד בצו מלכותי של אדוארד השביעי והפך לחלק מהמערכת המינהלית של אוניברסיטת לונדון.
בשלהי המאה ה-20 צורפו לבית הספר לרפואה של המוסד שלושה מוסדות להוראת רפואה: בית הספר לרפואה של בית החולים סנט מרי (1988), המכון הלאומי ללב וריאות (1995) ובית הספר לרפואה של צ'רינג קרוס ווסטמינסטר (1997).
בית הספר לרפואה באימפריאל קולג' גדל עוד יותר בשנת 1997 כאשר צורפו אליו אף בית הספר המלכותי ללימודים מתקדמים ברפואה (Royal Postgraduate Medical School) והמוסד למיילדות וגינקולוגיה.
בשנת 2000 מוזג לתוך אף מוסד קנדי לראומטולוגיה.
בשנת 2000 נערך אף מיזוג בין וואי קולג' - בית הספר לחקלאות של אוניברסיטת לונדון, הפועל במחוז קנט - לבין האימפריאל קולג'.
באותה עת נטען כי מניעיו של האימפריאל קולג' למיזוג היו קבלת שליטה על קרקעות שהיו ברשות בית הספר לחקלאות, אשר היה בקשיים כלכליים אותה עת.
בחודש דצמבר 2005 הכריז האימפריאל קולג' על הקמת פארק מדעים בקמפוס וואי.
תוכנית זו ננטשה לאחר כשנה לאור התנגדות תושבים מקומיים מן ההשפעות הסביבתיות של בניית מרכז המחקר.
החל מחודש ספטמבר 2007 החל וואי קולג' להיות מנוהל על ידי אוניברסיטת קנט בשיתוף פעולה עם אימפריאל קולג' ובוגריו יקבלו תאריהם מאוניברסיטה זו.
בשנת 1995 נחנכה באימפריאל קולג' הוצאה לאור אקדמית עצמאית: Imperial College Press.
בשנת 2002 שונה המבנה המינהלי של האימפריאל קולג' עם ביטולם של הקולג'ים המרכיבים את המוסד.
בשנת 2003 קיבל האימפריאל קולג' ממועצת היועצים המלכותית (Privy Council) את סמכות להעניק תארים.
סמכות זו עמדה בסתירה לכפיפות המינהלית של המוסד לאוניברסיטת לונדון וב-9 בדצמבר 2005 הכריז האימפריאל קולג' כי פתח במגעים עם אוניברסיטת לונדון להפרדת שני המוסדות.
המוסד זכה רשמית בעצמאותו בחודש יולי 2007. לסטודנטים אשר היו כבר במהלך לימודיהם בעת הפרדת המוסדות ניתנה הבחירה לקבל את תאריהם מאחת משתי האוניברסיטאות.
עיקר פעילות הלימוד והמחקר באימפריאל קולג' מתקיימים בקמפוס המרכזי בדרום קנזינגטון שבלונדון, אזור בעל ריכוז גבוה של מוסדות תרבות והוראה: המוזיאון להיסטוריה של הטבע, מוזיאון המדע, מוזיאון ויקטוריה ואלברט, הקולג' המלכותי למוזיקה, הקולג' המלכותי לאמנות, אלברט הול.
כל אלה נמצאים במרחק קצר מן הקמפוס.
לאימפריאל קולג' שני קמפוסים נוספים, האחד בסילווד פארק במחוז ברקשייר והשני בוואי שבמחוז קנט.
האימפריאל קולג' מנהל פעילות הוראה במספר רב של בתי חולים במטרופולין של לונדון.
בשנות ה-60 הורחב הקמפוס המרכזי כדי שיכלול אף את אתר המכון האימפריאלי (Imperial Institute) אשר ממנו נותר היום רק מבנה מגדל המלכה בגובה 87 מטר.
בתחילת המאה ה-21 נמצא הקמפוס בתנופת בנייה וחידוש מבנים, בין השאר נבנה בית הספר לעסקים, מרכז ספורט ומעונות סטודנטים.
האימפריאל קולג' נוקט במדיניות בררנית של קבלת תלמידים ללימודי תואר.
על פי נתוני המוסד בין השנים 1999–2007 שיעור הקבלה הכללי ללימודים בתוכניות התואר במוסד היה מתחת ל-20%.
בשנת 2007 היחס בין מספר הבקשות להתקבל ללימודים לתואר ראשון לבין הסטודנטים שהתקבלו בפועל היה 1:6.5. שיעור הקבלה לתוכניות לימודים לתארים מתקדמים בשנת 2007 היה 20%.
האימפריאל קולג' מציע לתלמידיו תוכניות לימודים ברמת תואר ראשון ותארים מתקדמים.
פעילות ההוראה והמחקר מאורגנת בשלוש פקולטות: , ו.
בנוסף לשלוש הפקולטות קיים וכן מחלקה למדעי הרוח.
אולם, מטרתה העיקרית של המחלקה למדעי הרוח היא קיום הוראה בקורסי בחירה וקורסים בשפות זרות לתלמידי הפקולטות.
האוניברסיטה מעודדת את תלמידי המדעים ללמוד קורסי בחירה בתחום מדעי הרוח, במגוון רחב של נושאים: פילוסופיה, אתיקה במדע וטכנולוגיה, היסטוריה, ספרות מודרנית ותיאטרון, אמנות המאה ה-20, לימודי קולנוע, ועוד.
קיימים אף קורסים ללימוד מגוון גדול של שפות זרות, ביניהם: צרפתית, גרמנית, איטלקית, יפנית, רוסית, ספרדית, ערבית, הולנדית, סינית מנדרינית, ואורדו.
המחלקה למדעי הרוח אף מנהלת תוכנית לתואר בתרגום מדעי.
בשנת הלימודים 2007–2008 למדו באימפריאל קולג' 12,319 תלמידים, מהם 8,419 תלמידים לתואר ראשון ויתרתם לתארים מתקדמים.
למעלה משליש מתלמידי האימפריאל קולג' אינם בריטים, רבים מהם אף אינם מארצות האיחוד האירופי.
בשנת הלימודים 2007–2008 29% מכלל תלמידי המוסד באו ממדינות שאינן חברות באיחוד האירופי.
עשר המדינות מהן מגיע המספר הגדול ביותר של תלמידים זרים, נכון לשנת הלימודים 2007–2008, הן: סין, סינגפור, ניגריה, מלזיה, איטליה, הודו, יוון, גרמניה, צרפת וקפריסין.
תלמידות היוו רק 36.5% מכלל ציבור הסטודנטים בשנת הלימודים 2007–2008 ובחלק מתוכניות הלימוד בהנדסה מספר התלמידות קטן מאוד.
האוניברסיטה נחשבת לאחת הטובות בעולם, ומדורגת בעקביות בין המוסדות המובילים בבריטניה ובעולם.
דירוגים בריטיים: מקום 5 לפי הטיימס/סאנדיי טיימס, מקום 5 לפי הגרדיאן, מקום 3 לפי QS, מקום 3 לפי Times Higher Education, מקום 4 לפי "דירוג שאנגחאי".
דירוגים עולמיים: מקום 6 לפי QS, מקום 58 לפי CWTS Leiden, מקום 8 לפי Times Higher Education, מקום 23 לפי "דירוג שאנגחאי".
הכנסות האימפריאל קולג' ממענקי מחקר וחוזי מחקר הן בין הגבוהות ביותר בבריטניה, בשנת הלימודים 2006–2007 הכניס המוסד למעלה מ-230 מיליון ליש"ט במענקים ובחוזי מחקר.
בהערכת רמת המחקר של חברי הסגל של האימפריאל קולג' שנערכה בדצמבר 2001 השיגו 75% מן הסגל את הציון 5, יותר מכל אוניברסיטה אחרת בבריטניה.
בדירוג הכללי של רמת המחקר של הסגל דורג האימפריאל קולג' במקום השני בבריטניה עם ציון של 6.68 מתוך 7.
בבעלות האימפריאל קולג' חברה ליישומים מסחריים של פיתוחים טכנולוגיים בשם Imperial Innovations.
האימפריאל קולג' מעודד את סגל המחקר למסחר את פירות המחקר.
אימפריאל הוא מחוז המשתרע על עמק אימפריאל בדרום-מזרח מדינת קליפורניה.
המחוז גובל במחוז סן דייגו במערב, במדינת אריזונה במזרח, בעמק ריברסייד בצפון, ובמקסיקו בדרום.
בירת המחוז היא אל סנטרו המונה כ-40,000 תושבים, והמחוז כולו מונה כ-143,000 תושבים.
רוב המחוז שוכן מתחת לפני הים ובשל אפקט מדבר צל גשם לא יורדים כמעט משקעים.
יישובים קטנים קמו באזורים של אקוויפר טבעי בתחילת המאה ה-19 באתר של העיר מקסיקלי של ימינו, אבל התיישבות הגדולה החלה רק בסוף המאה ה-19.
המחוז הוקם בשנת 1907 מהחלק המזרחי של מחוז סן דייגו והוא המחוז האחרון שהוקם בקליפורניה.
שמו ניתן לו על שם עמק אימפריאל המשתרע על רוב שטחו.
מחוז אימפריאל משתרע על 11,608 ק"מ מרובעים, אשר מתוכם 10,812 ק"מ מרובעים אדמה ו-795 (6.85%) ק"מ מרובעים מים הכוללים את ימת סלטון, אגם מלח באזור הנמוך ביותר במחוז, 72 מטרים מתחת לפני הים.
הרי השוקולד הוא רכס הרים מזרחית לימת סלטון המשתרע למצפון-מערב לדרום-מזרח לאורך 97 ק"מ.
מזרחית להם זורם נהר הקולורדו המהווה את גבולו המזרחי של המחוז עם מדינת אריזונה.
מחוז אימפריאל אינו צפוף באוכלוסין ושלוש הערים הגדולות בו הן:
אל סנטרו שבה נמצא המרכז האדמיניסטרטיבי של המחוז וחיים בה כ-143,000 תושבים.
קלקסיקו בה חיים כ-60,000 תושבים.
בראוולי בה חיים כ-22,000 תושבים.
מחוז אימפריאל הוא מחוז המאוכלס בדלילות יחסית, כאשר בהמפקד שנערך ב-2000 נמנו בו כ-142,000 נפש, כ-39,300 משקי בית וכ-31,400 בתי אב.
צפיפות האוכלוסין לפי אותו מפקד עמדה על כ-34 נפש לקמ"ר.
נמל תעופה מחוז אימפריאל נמצא בעיר אימפריאל, המונה 11,000 תושבים ושוכנת מעט צפונית מהעיר אל סנטרו.
נמל תעופה הבינלאומי של קלקסיקו הוא נמל תעופה השייך לעיריית קלקסיקו ומשרת את תושביה.
מסילות רכבת של אמטרק עוברות דרך העמק אך אין תחנות רשמיות.
אימפריאל ביץ' היא עיר במחוז סן דייגו, קליפורניה, השוכנת לחוף האוקיינוס השקט בסמוך לגבול ארצות הברית-מקסיקו, ומונה, נכון לשנת 2020, כ-26,000 תושבים.
העיר נוסדה ביוני 1887 לערך, על ידי ר.
מוריסון, מְפַתֵּחַ נדל"ן, והיא עיר החוף הדרומית ביותר במדינת קליפורניה ובקו החוף המערבי של ארצות הברית.
למרות זאת, אימפריאל ביץ' עודנה נחשבת כעיר שבה חיים תושבים ממעמד סוציו-אקונומי נמוך עד בינוני.
מדי שנה מתקיים בחופה של העיר "פסטיבל ארמונות חול", המושך אליו מדי שנה כ-400,000 צופים.
אימפרומפטו (Impromptu) הוא יצירה מוזיקלית בעלת מבנה חופשי הנושאת אופי אלתורי (מכאן שמה, מלשון "אימפרוביזציה"), ומיועדת בדרך כלל לכלי סולו.
אימפרומפטו בנוי לרוב מקטע ראשון מהיר, קטע שני איטי (אם הראשון מינורי השני יהיה מז'ורי ולהפך) וקטע שלישי הזהה ברובו לראשון.
האימפרומפטו מזוהה בדרך כלל עם התקופה הרומנטית.
המלחינים הבולטים שכתבו קטעים כאלה היו שומן, שוברט ושופן.
מפורסמים במיוחד הם שניים מקטעי האימפרומפטו שהלחין שופן: הראשון בלה במול מז'ור – אופוס 29, וה"אימפרומפטו-פנטזיה" – אופוס 66.
האימפריאליזם המודרני מתאר את התפשטות שליטת האימפריות האירופיות בין השנים 1830 ל-1914, בעיקר לעבר יבשת אפריקה ודרום-מזרח אסיה.
המעצמות האימפריאליות ששלטו באותה תקופה היו: בריטניה, צרפת, רוסיה ויפן.
האימפריאליזם המודרני היה מהגורמים לפרוץ מלחמת העולם הראשונה ועם תחילתה הוא הסתיים.
אימפריאליזם (Imperialism) הוא מושג המתאר את התפשטותה של אימפריה אל שטחים חדשים, לצורך הקמת מושבות (קולוניות) ותוך אכיפת שלטונה עליהן וניצול אוצרות הטבע וכוח האדם שלהן.
האימפריאליזם המודרני, אשר הגיע לשיאו בסוף המאה ה־19 ובראשית המאה ה־20, ביטא את שאיפת המעצמות החזקות להביא תחת שליטתן את המדינות הנחשלות, לשיטתן, מבחינה תרבותית וכלכלית על מנת להשיג עוצמה ויוקרה, לרוב בהשוואה למעצמות אימפריאליסטיות אחרות.
מניעיו המוצהרים של האימפריאליזם המודרני היו בדרך כלל הומניים יותר והוא לווה במרוץ חימוש אדיר, בעינויים אכזריים ובשימוש בכלי נשק חדשים וקטלניים.
גורמים כלכליים - המהפכה התעשייתית הובילה לביקוש גובר של חומרי גלם וכוח אדם.
המדינות הכובשות ראו במדינות הכבושות מקור זול לספק את צורכי התעשייה.
בנוסף, הכיבוש יצר מקומות חדשים להשקעות הון ויצירת רווחים.
גורמים דמוגרפיים - תוחלת החיים באירופה במאה ה-19 עלתה באופן תלול ותמותת התינוקות ירדה בצורה ניכרת, דבר שהוביל לצפיפות אוכלוסין במדינות המפותחות.
מדינות רבות (כמו איטליה שכבשה את לוב, בין השאר, מן הסיבה הזאת) ראו בכיבוש מושבות מעבר לים פתרון יעיל לעודפי אוכלוסייה.
גורמים תרבותיים - האימפריאליזם הוביל, פעמים רבות, לסבל רב לאוכלוסייה המקומית.
להגנתן טענו המדינות שהן מביאות את הקידמה, התרבות, השפה, ההשכלה, ורפואה מפותחת למקומות נכשלים ומפגרים.
גורמים פוליטיים - זהו למעשה הגורם המרכזי שהניע את האירופאים.
התנועות הלאומניות ראו בהשתלטות על מושבות מטרה בפני עצמה כביטוי לגאווה לאומית.
לפי תפיסה זו ככל שמדינה משתלטת על עוד ועוד שטח היא הופכת חשובה ומרשימה וראויה למשול בנתחים נרחבים מהעולם.
בנוסף, המיליטריזם שרווח באותה תקופה ראה במושבות עורף כלכלי בשעת מלחמה ומאגר אפשרי לכוח צבא בעת הצורך.
יתרה מכך, בתקופה זו התפתחה תפיסה אשר לפיה מעניקות המושבות הגנה למעצמה האימפריאליסטית עצמה מכיוון שהן משמשות כמוקדים אסטרטגיים במקרה של מלחמה.
היו גם שראו בכיבוש פתרון למאבק הדיפלומטי באירופה של לפני מלחמת העולם הראשונה לפיו מוטב למעצמות אירופה "להוציא" את יצר התחרות ביניהן על כיבוש מושבות הרחק משטחי אירופה.
גורמים מדעיים - הכיבוש היווה כר פורה לתגליות מדעיות בתחומים רבים.
כך, למשל, התפתחה הגאוגרפיה רבות בתקופה זו הודות להקלת הגישה למקומות נידחים.