tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נישוף הוא תכונה של עיצורים אשר בעת הגייתם מיתרי הקול מצויים במצב סדקי חוכך כאשר זרם האוויר עובר דרכם בטרם מגיע לבסיס החיתוך כמו בקוליות עיצורים, כך שבסיס החיתוך הוא לא מיתרי הקול בניגוד לעיצורים הסדקיים.
ישנם שני סוגים של נישוף: עיצורים הנהגים כשמיתרי הקול קרובים מספיק כדי ליצור צליל חיכוך אך לא קרובים מספיק כדי לרטוט ועיצורים הנהגים כשמיתרי הקול קרובים מספיק כדי לרטוט אך לא קרובים מספיק כך שנוצר צליל חיכוך קולי בעת הגיית העיצור.
באלפבית הפונטי הבינלאומי (IPA) מסומנים העיצורים המנושפים באמצעות רישום האות h מוקטנת [ʰ] לימין סימנה הבסיסי של האות, לדוגמה: [tʰ] היא הגרסה המנושפת של [t].
ואילו העיצורים המנושפים קולית מסומנים באמצעות שתי שיטות: רישום הסימן ɦ כשהוא מוקטן [ʱ] לימין סימנה הבסיסי של האות, לדוגמה: [dʱ] היא הגרסה המנושפת קולית של [d].
או רישום שתי נקודות מתחת לסימנה הבסיסי של האות, לדוגמה: [d̤] היא הגרסה המנושפת קולית של [d].
בשפות רבות (כגון סינית וכדומה) הנישוף הוא פונמי, ובשפות אחרות לעומתן (כאנגלית ועברית) זהו ביצוע אלופוני - למשל במילה Tenth (עשירי/ת) שכיתובה הפונמי הוא /tɛnθ/ וביצועה הפונטי [tʰɛn̪θ], כלומר, נישוף כל הסותמים האטומים בראש/סוף מילה - אדם ללא ביצוע זה יובן אך מבטאו יזוהה כזר.
עיקול הוא החרמת רכוש או כספים, בין שמצויים בידי החייב בעת הטלת העיקול ובין שהחייב יהיה זכאי להם בעתיד.
עיקול מופעל בדרך כלל באחד משלושה מקרים עיקריים:
כאשר לווה לא עמד בתנאי הפירעון של הלוואה, שהנכס המעוקל שועבד, שימש ערבון או שימש בטוחה לפרעונה
כאשר אדם קיבל מוצר או שירות מסוים לפי הסכמה או חוזה, אך לא פרע את התמורה שנקבעה להם בחוזה
כאשר השלטון מכריז, בידיעת בעל הנכס או שלא בידיעתו, על דרישה לתשלום או העברת הנכס לידי השלטון.
ברוב המקרים חייב הנושה לבצע הליך חוקי כדי לזכות בצו שיאפשר עיקול הנכס, פעמים רבות באמצעות צו עיקול הניתן בידי בית משפט ונאכף בידי ההוצאה לפועל.
רשויות שלטוניות, כמו רשות המיסים, המוסד לביטוח לאומי, עירייה וגורמים הפועלים מטעמם רשאים להוציא צווי עיקול ללא צו בית משפט, לדוגמה, הטלת עיקול על חשבון הבנק מטעם חברה פרטית הגובה חובות עבור העירייה.
הליך עיקול מתחיל בהוצאת צו ומסירתו לחייב.
בצו יצוינו סיבת העיקול, התוקף החוקי לעיקול וכן פרטי הרכוש שיעוקלו אם לא יפרע החוב.
בדרך כלל ניתן לחייב פרק זמן כדי לאפשר לו לסלק את חובו.
אם לא פרע את החוב, מוחרם הרכוש ונמסר לזוכה במטרה לממשו.
בדרך כלל ניתנת לחייב התראה לפני מתן צו עיקול, אך לעיתים קרובות ומחשש להברחת נכסים, מאפשר בית משפט להוציא צו עיקול במעמד צד אחד שהוא בעל החוב ומבלי שתינתן לחייב אפשרות להתגונן לפני מתן הצו, אלא רק אחריו.
ביצוע העיקול תלוי בסוג הרכוש המעוקל:
במטלטלין (ריהוט, מכשירי חשמל, וכדומה) מתנהל ההליך על ידי נציגים של הרשות לאכיפה וגבייה במקום בו נמצאים המטלטלין – דירתו, משרדיו או מחסניו.
נכסים פיננסיים (כספים, תוכניות חיסכון, קופות גמל, ניירות ערך וכדומה) - באמצעות הודעה לבנקים או לגורמים אחרים המחזיקים את כספו של החייב.
בנכסים רשומים (דירה, מגרש, מכונית) – נעשה באמצעות רישום אזהרה בגוף האחראי על אותם נכסים – רשם המקרקעין, משרד הרישוי.
צד ג' – ניתן לעקל כספים המגיעים לחייב מצד שלישי, (משכורת, חוב עסקי וכדומה) על ידי מסירת הודעה לצד השלישי הנדרש להעביר את הכספים להוצאה לפועל.
צו עיקול משכורת נשלח למעסיק של עובד שכיר, בד בבד עם העברת הודעה לחייב.
המעסיק מחויב לבצע את צו העיקול כלשונו.
חוק הגנת השכר קובע שבעת עיקול משכורת יש להשאיר לעובד סכום השווה לגמלה הניתנת לפי חוק הבטחת הכנסה, כדי להותיר לעובד ולמשפחתו סכום המאפשר קיום מינימלי.
להלן השכר נטו שיש להשאיר לעובד, לאחר ניכוי ניכויי חובה: מס הכנסה, ביטוח לאומי וכל ניכוי אחר שמעסיק חייב לנכות משכר העובד על-פי חוק.
אם הסכומים שצוינו בטבלה גבוהים מ-80% משכר הנטו של העובד, יושארו בידי העובד 80% משכר הנטו ולא סכומים אלה, כלומר במקרים אלה מותר לעקל 20% משכר הנטו של העובד.
בעיקול משכורת לצורך תשלום מזונות, אין מגבלה על סכום העיקול וניתן לעקל את כל שכרו נטו של העובד.
על המעסיק מוטלת חובה לנכות את מלוא סכום העיקול שבצו.
במקרים בהם לא נגבה מלוא הסכום במשכורת ששולמה לאחר קבלת הצו, עליו לנכות את הסכום הנותר במשכורות הבאות של העובד החייב.
לעיקול שתי מטרות הדורשות איזון מתמיד: האחת - להגן על זכות הקניין של הזוכה ולסייע לו לגבות את חובו במהירות וביעילות; השנייה - להגן על החייב אשר בשל מצבו הכלכלי אינו יכול לעמוד בתשלום החוב, תוך שמירה על זכויותיו, על כבודו ועל חירותו.
רשות האכיפה והגבייה אחראית לשמירה על איזון זה.
בדוח ביקורת מבקר המדינה על רשות האכיפה והגבייה נמצאו כשלים וליקויים בנושאים שונים ובעיקר:
בניהול תיקים במערכת ההוצאה לפועל
בנוגע לשיעורי הריבית המושֶתֶת על חייבים.
בישראל יש 5 מיליון תיקי חוב, ולאחד מכל 7 אזרחים מעל גיל 18 יש תיק חוב בהוצאה לפועל.
עיקול בדרך הוא ספרו החמישי של הסופר האמריקני ניקולס ספארקס, שיצא לאור בספטמבר 2001.
הספר עוסק בסיפור אהבתם של מיילס, סגן השריף ושרה אנדרוז, מורה בבית ספר יסודי.
השניים מתגוררים בעיירה ניו-ברן שבמזרח מדינת צפון קרוליינה.
שניהם היו נשואים בעברם: מיילס היה נשוי במשך שבע שנים לאהובתו מימי התיכון, מיסי, שילדה לו את בנו ג'ונה בן השבע.
נישואים אלו הסתיימו באופן טרגי, זאת לאחר שמיסי נהרגה בתאונת פגע וברח, בעת שיצאה לריצה.
שרה הייתה נשואה למייקל, אולם כעבור שנתיים התגרשו, זאת לאחר ששרה גילתה שהיא עקרה, מייקל אינו יכל לשאת את המחשבה שאשתו לא תוכל ללדת, ונישואיהם הלכו מדחי אל דחי עד לגירושים.
מיילס ושרה נפגשו לראשונה בבית הספר, זאת לאחר ששרה הייתה המורה של בנו, ג'ונה, והתאהבו.
אולם אהבתם לא מנעה ממיילס להמשיך ולחפש מי הוא האיש שהרג את אשתו, ומתוקף תפקידו כסגן השריף, היה מעורב בכל פרטי החקירה, שהגיעה למבוי סתום זמן קצר לאחר התאונה.
התפתחויות משמעותיות בחקירת התאונה הביאו את מיילס להרהר שנית בכל מה שידע בנוגע לחקירה, וכמו כן אהבתו לשרה עמדה למבחן לאחר שגילה את הקשר בינה לבין התאונה.
עיצורים ריאתיים (pulmonic) הם עיצורים, שבמהלך הפקתם זרימת האוויר יוצאת מהריאות ונחסמת בשלב מסוים, באופן מלא או חלקי, על ידי התקרבות איבר ההגייה הפעיל לאיבר ההגייה הסביל, בחלל הפה או בגרון.
עיצורים סותמים - עיצורים שבמהלך הגייתם מצטבר לחץ חיובי בחלל הפה מאחורי הסתימה ועם הפתיחה משתחרר האוויר דרך חלל הפה.
עיצורים אפיים - עיצורים שבמהלך הגייתם הסתימה אינה נפתחת וזרם האוויר משתחרר דרך חלל האף.
עיצורים רוטטים - עיצורים סותמים שבמהלך הגייתם אין הצטברות לחץ בחלל הפה אלא איבר ההגייה הפעיל מוטח על איבר ההגייה הסביל כמה פעמים רצופות.
עיצורים מקישים - עיצורים סותמים שבמהלך הגייתם אין הצטברות לחץ בחלל הפה אלא איבר ההגייה הפעיל מוטח על איבר ההגייה הסביל.
עיקור הוא הליך רפואי שמטרתו למנוע מאדם או מבעל חיים מסוים את היכולת להתרבות.
עיקורים מתבצעים בעיקר באמצעים ניתוחיים, ומתבצעים בזכרים ובנקבות.
עיקורים הם לרוב תהליך בלתי הפיך.
בבני אדם מטרתם העיקרית של עיקורים היא לסייע בתכנון המשפחה, לרוב במדינות מתפתחות בעלות אוכלוסייה רבה.
רוב העיקורים של נשים מתרחשים במדינות אלו, ואילו עיקור של גברים מתבצע בעיקר במדינות המערב המתועשות.
עיקורים ברחבי העולם נעשים בעיקר בקרב נשים.
בהודו התבצעו מדי שנה עיקורים בנשים במחנות עיקור מיוחדים מטעם הממשלה, במסגרת תוכנית לתכנון המשפחה, שמופעלת על ידי המשרד לבריאות ורווחת המשפחה.
התוכנית פועלת באמצעות NRHM - "כוח המשימה הלאומי באזורים הכפריים" שפועל מאז 2005 לשיפור רמת הבריאות בכפרי הודו באמצעות מאות אלפי פעילים, שאחד מתפקידיהם הוא לייעץ ולעודד מניעת ילודה.
הפעילות מתמקדת בעיקר במדינות הצפוניות והחקלאיות של הודו, בעיקר מקבוצת EAG.
6.8% היו ניתוחי עיקור גברים ו-93.1% עיקור נשים.
טכנית, עיקור מתבצע באמצעות חיתוך צינור הזרע ("וסקטומיה") בגברים וקשירת חצוצרות בנשים.
חתך צינור הזרע הוא הליך כירורגי פשוט יחסית.
בתהליך זה נאטמים או נקטעים צינורות הזרע ובכך נמנע מן הזרע להגיע לשופכה.
ההכנה לניתוח וההתאוששות ממנו אינן כרוכות באשפוז, ולרוב אחרי התאוששות קצרה החולה נשלח הביתה לנוח.
קשירת חצוצרות אצל נשים הוא הליך מסובך יותר שנעשה בהרדמה מלאה בחדר ניתוח, באמצעות לפרוסקופיה.
המנתח הוא גינקולוג שמבצע חיתוך של החצוצרות וקשירתן או צריבתן באופן המונע מעבר ביציות אל הרחם.
ההליך הוא לרוב בלתי הפיך ומיועד רק לנשים שהחליטו שאינן מעוניינות להיכנס להיריון נוסף, או לכאלה שהיריון נוסף מסכן את חייהן.
הליכים אחרים אשר גורמים לעיקור, כמו סירוס בגברים וכריתת רחם בנשים, אינם מתבצעים בבני אדם לצורך עיקור אלא מסיבות אחרות.
עיקור בעלי חיים הוא בעייתי מבחינה הלכתית.
ב-2015 הפסיק שר החקלאות הישראלי אורי אריאל את המימון לעיקור חתולי רחוב, והורה למצוא פתרון הלכתי לבעיית התפוצצות אוכלוסיית החתולים.
עיקר וטפל הוא כלל בהלכות ברכות הנהנין שמקורו במשנה במסכת ברכות, לפיו האוכל שני מאכלים, האחד עיקרי והשני טפל לו, מברך על העיקר ופוטר את הטפל מברכה.
הדוגמה המובאת במשנה היא של האוכל פת, שחיוב הברכה עליה (ברכת המזון) הוא מן התורה, ומכאן שכלל זה שאמרו חכמים הוא בעל תוקף מדאורייתא.
נאמר במשנה: מכאן שכל האוכל מאכל עיקרי ומאכל משני נדרש לברך רק על המאכל העיקר את הברכה המתאימה לו, ובכך פוטר את המאכל המשני מברכה.
נוסף על הדוגמה של המשנה, שמאכל נפרד נאכל למטרת הפגת טעם שחוזקו אינו רצוי, מביא הרמב"ם שכל דבר שמעורב במאכל ויש לו מטרה של עיצוב מרקם המאכל או נתינת ריח בו, או נתינת צבע בו, נחשב טפל למאכל, ויברכו על המאכל את הברכה של המרכיב העיקרי שבו: .
המגן אברהם כתב שהמרכיב שממנו נעשה רוב המאכל נחשב עיקר המאכל.
החיי אדם אמר שכששני המאכלים נפרדים (לדוגמה בסלט ירקות שיש בו זיתים או בסלט פירות שיש בו בננות או מלון, יש לברך על כל אחד מהם את הברכה המתאימה לו, אך בביאור הלכה כתב שמחמת ספק ברכות יש לברך רק על המרכיב העיקרי.
בדוגמה המובאת במשנה המדובר הוא שאכל את המליח, שהוא העיקר, תחילה, ואת הפת.
לגבי הדין במקרה שאוכל את הטפל ראשון כתב הרמ"א על פי התרומת הדשן שיברך על הטפל שהכל: .
אמנם האחרונים פקפקו על פסק זה של הרמ"א.
הבית יוסף הביא את דברי הכל בו, שהסתפק האם כלל זה נוהג רק לגבי ברכה ראשונה או גם לגבי ברכה אחרונה, והבית יוסף עצמו כתב שדבר פשוט הוא שכלל זה נכון גם לגבי ברכה אחרונה.
האם הטפל אינו חייב בברכה או שנפטר בברכת העיקר
האחרונים דנו האם הטפל אינו חייב בברכה כלל, משום שאין זו דרך אכילה חשובה, או שהוא חייב בברכה אלא שברכת העיקר פוטרתו, ולכן כשלא כיון על הטפל כשבירך על העיקר, או שהעיקר אינו חייב ברכה כלל כגון שהוא מזיק, יתחייב הטפל בברכה בפני עצמו.
הדעה הרווחת היא שהטפל חייב בברכה אלא שברכת העיקר פוטרתו.
עיקול פרסת הסוס הוא נפתול של נהר קולורדו סמוך לעיר פייג', באריזונה שבארצות הברית, המתאפיין בצורת פרסת סוס.
הוא שוכן במורד הזרם מסכר קניון גלןואגם פאוול, בתוך אזור הנופש הלאומי קניון גלן, וממוקם כמה קילומטרים מדרום־מזרח לפייג'.
למקום מגיעים בהליכה של כ-2.5 ק"מ ממתחם חניה סמוך לכביש 89, ומשם נשקפת תצפית ממצוק בגובה של כ־300 מטר מעל הנהר.
החל מ־2018 חלה עלייה חדה במספר המבקרים בעקבות חשיפה ברשתות החברתיות, ובעקבות זאת הורחב מתחם החניה ב־2019. בשנת 2023 הגיעו לאתר כמעט מיליון וחצי תיירים.
עיקור בכפייה של נשים ילידיות אמריקאיות היה הליך שנעשה על ידי שירות הבריאות האינדיאני ורופאים אשר שיתפו פעולה עימו.
העיקור נעשה לנשים ילידות אמריקאיות בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20. רופאי השירות עיקרו את הנשים בכפייה פיזית או בכפייה לא מודעת תוך שימוש במגוון טכניקות כדי לעקר אותן ללא הסכמתן.
הטקטיקות כללו אי-מסירת המידע הדרוש לנשים בנוגע לתהליך העיקור, שימוש בכפייה לקבלת חתימות על טופסי ההסכמה מדעת, טופסי הסכמה פסולים והיעדר תקופת המתנה מתאימה (לפחות שבעים ושתיים שעות) בין חתימת טופס הסכמה וההליך הכירורגי.
בשנת 1976, משרד החשבונאות הכללי של ארצות הברית מצא כי הרופאי השירות עיקרו 3,406 נשים ילידות אמריקאיות בשנים 1973 ו־1976, כולל 23 נשים שהיו מתחת לגיל 21; דבר שהיה בניגוד לתקנות המחלקה לבריאות ורווחה.
הממצאים הראו כי 25%-50% מהנשים עברו עיקור בשיטות שונות, אולם השיטות העיקריות היו קשירת חצוצרות או כריתת רחם.
נעשה שימוש בשיטות עיקור קבועות וגם הפיכות, עם זאת כריתת רחם וקשירת חצוצרות היו שתי שיטות העיקור העיקריות.
כריתת רחם היא פרוצדורה נפוצה המשמשת לעיקור נשים כאשר הרחם מוסר דרך הבטן או הנרתיק של הנשים.
פעולה זו שימשה לעיקור נשים אינדיאניות בשנות ה-60 וה -70 של המאה ה-20 בארצות הברית.
שיטת עיקור נפוצה נוספת הייתה קשירת חצוצרות, הליך עיקור בו החצוצרות של האישה נקשרות, נחסמות או נחתכות.
עבור נשים רבות הליכים אלו נעשו ללא הסכמה.
כתוצאה מכך רופאים קיבלו פניות רבות לצורך הליכים כמו השתלת רחם.
אחת מצורות העיקור האחרות בהן נעשה שימוש נקראת קווינאצרין , תרופה שבדרך כלל משמשת לטיפול במלריה, אך ניתן להשתמש בה גם לעיקור לא כירורגי.
שיטה זו הייתה צורה נוספת של עיקור קבוע, בה כמוסות מוכנסות לרחם ומשמידות את רירית החצוצרות.
בנוסף, היו שתי צורות עיקור הפיכות עיקריות בהן נעשה שימוש: דפו-פרוברה ונורפלנט .
תופעות לוואי של שתי שיטות עיקור אלו כללו הפסקת המחזור החודשי ודימום מוגזם.
על פי נתוני הסקר הלאומי לגידול משפחות בשנת 2002, מכון הבריאות האינדיאני העירוני מצא כי בקרב נשים המשתמשות באמצעי מניעה, השיטות הנפוצות ביותר בהן השתמשו נשים אינדיאניות עירוניות וילידות אלסקה בגילאי 15-44 היו עיקור נשי (34%), גלולות למניעת הריון (21%) וקונדומים (21%).
אולם בקרב הנשים הלבנות לבנים ממוצא לא-היספני, השיטות הנפוצות ביותר היו גלולות למניעת הריון (36%), עיקור נשי (20%) וקונדומים זכריים (18%).
שירות הבריאות האינדיאני הוא ארגון ממשלתי שהוקם בשנת 1955 בארצות הברית במטרה לסייע במאבק בתנאי מחיה ובריאות ירודים של האינדיאנים ותושבי אלסקה.
ארגון ה-IHS עדיין פועל בארצות הברית כיום והוא תערובת של ארגונים שונים שנוצרו כדי להילחם בבעיות בריאות ספציפיות עבור ילידי אמריקה הצפונית ואלסקה.
כיום הארגון עדיין אחראי על מתן שירותי בריאות פדרליים לאינדיאנים ותושבי אלסקה.
באתר האינטרנט של IHS נאמר כי "IHS הוא הספק הפדרלי העיקרי בתחום שירותי הבריאות והפרקליט הבריאות של האינדיאנים, ומטרתו להעלות את מצבם הבריאותי לרמה הגבוהה ביותר האפשרית.
ה-IHS מספק מערכת אספקת שירותי בריאות מקיפה לכ -2.2 מיליון אינדיאנים ותושבי אלסקה השייכים ל-573 שבטים מוכרים פדרלית ב-37 מדינות.
השימוש באאוגניקה כדי לשלוט בשיעור הילודה של "הלא כשירים" זורז על ידי כתביו של פרנסיס גלטון, והתמקד בשאלה כיצד להשתמש בגנטיקה כדי להשביח את המין האנושי.תורת האאוגניקה הפכה פופולרית יותר ויותר במהלך המאה העשרים ובשנת 1907, אינדיאנה הייתה המדינה הראשונה באמריקה שהתירה עיקור אאוגני לפי חוק.
העיסוק של עיקור אאוגני הפך לנורמלי ובמשך עשרים השנים העוקבות חמש עשרה מדינות נוספות יחוקקו חוקים דומים לחוק שמתיר עיקור אאוגני באינדיאנה.
פסק דין באק נגד בל מ-1927 אישר את חוק העיקור האאוגני בווירג'יניה, במקרה זה דנו בסיפורן של שלוש נשים לבנות ממשפחת באק; אמה, קארי וויויאן.
שלוש הנשים נחשבו לאטיות מה שתמך באמונה האאוגנית לפיה תכונות כמו פיגור הן תורשתיות; הלוביסט של האאוגניקה זכה בתיק זה וקארי באק עוקרה.
השופט אוליבר וונדל הולמס קבע כי יש לעקר את קארי באק בנימוק כי, "עדיף יהיה לכל העולם שבמקום שנחכה להוצאתם להורג של הצאצאים הפושעים המנוונים, או במקום שנאפשר להם לגווע ברעב בשל איוולתם, שהחברה תמנע מאלה שאינם כשירים להעמיד צאצאים דומים להם.
העיקרון לפיו סנקציה של חיסון חובה רחבה מספיק כדי לכסות את הליך קשירת החצוצרות.
[...] שלושה דורות של אימבצילים הם די והותר." מקרה זה, בשילוב הציטוט של השופט הולמס מלמד על הלך הרוח של אנשים באותה תקופה.
יתרה מזאת, מקרה זה אישש את האמונה כי תכונות לא רצויות כמו פיגור, עוני וחוסר מוסריות עוברות בירושה, ולכן עיקור האם יוביל לכך שתכונות בלתי רצויות אלו יושמטו בסופו של דבר מהחברה.
במהלך שנות ה-60 וה-70 הלך והתגבר נוהג העיקור והתבסס כאמצעי לגיטימי למניעת הריון.
נשים אינדיאניות לא היו היחידות שעברו עיקורים בכפייה; נשים שחורות ונשים עניות נפגעו גם הן מפרקטיקות אלו.
בשנות ה-70, ממשלת ארצות הברית אילצה את האינדיאנים לעבור לשמורות או להתמקם מחדש באזורים עירוניים ללא תמיכה נאותה, מה שהוביל לכך שאינדיאנים רבים נאבקו בעוני.
בנוסף, אוכלוסיית ילידי אמריקה הצפונית הייתה תלויה בארגונים ממשלתיים כמו שירות הבריאות האינדיאני, המחלקה לבריאות , חינוך ורווחה והלשכה לענייני אינדיאנים .
שירות הבריאות האינדיאני (IHS) היה ספק שירותי הבריאות העיקרי שלהם.
התלות הגבוהה של האוכלוסייה האינדיאנית בארגונים הממשלתיים לקבלת שירותי הבריאות הפכה אוכלוסייה זו כנוחה לפגיעה וניצול ונשים מקהילות אלו ועברו עיקור בכפייה בשיעור גבוה יותר מנשים מאוכלוסיות אחרות.
מרבית הרופאים הלבנים שביצעו הליכי עיקור בנשים אינדיאניות ראו בעיקור את האלטרנטיבה הטובה ביותר עבור נשים אלה.
הרופאים טענו שהעיקור ישפר את מצבן הכלכלי של הנשים ואת איכות החיים של כל המשפחה.
הרופאים קיבלו שכר גבוה יותר עבור ביצוע כריתת רחם וקשירת חצוצרות לעומת צורות אחרות, לא קבועות, של מניעת הריון.
היישום של הליכים כירורגיים נתפס כאימון לרופאים מומחים וכהתמחות עבור רופאים בשלב ההתמחות.
בשנת 1971 הצהיר ד"ר ג'יימס ראיין כי הוא העדיף כריתת רחם על פני קשירת חצוצרות מכיוון ש"זה יותר מאתגר ...
וזאת התנסות טובה עבור המתמחה הזוטר ".
עם פחות אנשים הפונים לשירותי הרפואה והרווחה, הממשלה הפדרלית יכלה להפחית את ההוצאות על תוכניות הרווחה.
כמו כן, המערכת עודדה רופאים לבצע ניתוחים נוספים באמצעות תגמולים כספיים שנמסרו עבור ניתוחים אלה.
יתר על כן, רופאים רבים האמינו כי מטופלי הרווחה אינם אמינים או חכמים מספיק כדי ליטול אמצעי מניעה דרך הפה או להשתמש בקונדומים ביעילות.
לפיכך, עיקור חולה סעד נתפסה כאפשרות האמינה ביותר.
כשנשאלו רופאים על עמדותיהם ביחס למדיניות למניעת הריון, 94% השיבו כי אם האמא הייתה מטופלת על ידי הרווחה עם שלושה ילדים או יותר הם יאשרו עיקור חובה.
הפחתת עומס העבודה של רופאי ה-IHS
תיאוריה אחת מצביעה על כך שרופאי ה-IHS השתכרו בשכר נמוך ועבדו יתר על המידה ולכן עיקרו נשים אינדיאניות במטרה להפחית את עומס העבודה בעתיד.
יתרה מזאת, בשנת 1974 היחס בין כמות הרופאים למטופלים היה נמוך באופן דרסטי, ועמד על "רופא אחד בלבד ל-1,700 אינדיאנים מהשמורות." המחסור ברופאים הוחמר עוד יותר כאשר הופסק גיוס הרופאים לצבא בשנת 1976, מהלך שהשפיע ישירות על ה-IHS, מכיוון שהם גייסו רבים מהרופאים שלהם דרך הגיוס הצבאי.
בין 1971 ל-1974 מספר הפניות למשרות פנויות ירד מ-700 ל-100 פניות, מה שיצר עומסי עבודה כבדים על הרופאים שכבר היו חלק מהמערכת.
עם זאת, יש לעשות הבחנה אחת חשובה בין רופאי ה-IHS לרופאים אחרים שנשכרו במיוחד לצורך עיקור.
עבור רופאי ה-IHS לא היה שום תמריץ כספי והם ככל הנראה היו בעלי מוטיבציה להפחית את עומס העבודה שלהם, בעוד שרופאים שהוזמנו לצורכי עיקור קיבלו הטבות כספיות כאשר עיקרו נשים, במקום לתת להן אמצעי מניעה לנטילה דרך הפה.
תפיסה של עיקור כאמצעי מניעה מועדף לנשים אינדיאניות בקרב רופאי ה-IHS
אין שום עדות לכך ששירותי הבריאות האינדיאנים הורו באופן ספציפי לעובדיהם לעקר נשים אינדיאניות.
מעבר לכך, רופאי שירות הבריאות האינדיאני לא נהנו מכל תועלת כלכלית מעיקור נשים אינדיאניות.
עובדות אלה מרמזות על גורמים חברתיים ותרבותיים שגרמו לרופאי ה-IHS לעקר נשים אינדיאניות.
כאמור, במהלך שנות ה-60 וה-70 העיקור נתפס כאופציה העדיפה לסוג של אמצעי מניעה.
יתר על כן, רופאי ה-IHS האמינו בתכנון משפחה שתואם לדפוס שמאפיין את מעמד הביניים.
למשל, למשפחה יהיו שני ילדים ואישה צריכה להינשא כדי להרות.
עמדתם של רופאי ה-IHS לפיה משפחות אינדיאניות רוצות את אותו מבנה משפחתי המאפיין משפחות לבנות ממעמד הביניים הובילה להתפשטות ההתעללות על ידי העיקור הכפוי.
אמונות שגויות ושליליות כלפי נשים אינדיאניות
בשנות ה-70 סטריאוטיפים שליליים על נשים אינדיאניות תרמו לאמונה השולטת בקרב רופאים לבנים, לפיה נשים אינדיאניות לא מסוגלות להגביל את מספר הילדים שהן יולדות או להשתמש באמצעים למניעת הריון באופן יעיל ואפקטיבי.
במצב כזה, ובהתאם לתפיסה של האדם הלבן לגבי תכנון משפחה ממעמד הביניים, עיקור נתפס כצורה הטובה ביותר למניעת הריון.
כאשר הרופאים נשאלו אם יעקרו את מטופליהם הפרטיים, רק 6% אמרו שעיקור היא אפשרות בת קיימא.
ניתן לראות מהנתונים הסטטיסטיים את העמדות השונות של הרופאים בהתאם למצב הסוציו-אקונומי של המטופלות שלהם.
כיום, שירות הבריאות האינדיאני משתמש בעיקור כשיטה תומכת לתכנון המשפחה.
עם זאת, קשירת חצוצרות וכריתת רחם הם ההליכים היחידים העשויים להתבצע למטרה העיקרית של עיקור.
כיום מבחינה חוקית, ה-IHS מחייב את המטופלת לתת הסכמה מדעת לניתוח, להיות בת 21 ומעלה, כאשר הליך לא יתבצע אם המטופלת מאושפזת במוסד לבריאות הנפש או מרצה עונש בכלא.
ההשפעה הישירה של מהלך עיקור הנשים האינדיאניות הייתה ירידה משמעותית בגודל אוכלוסיית האינדיאנים.
בשנות ה-70 שיעור הילודה הממוצע של נשים אינדיאניות היה 3.7; עם זאת, בשנת 1980 הוא ירד ל-1.8. בין 1960 ל-1970 לפחות 25% מהנשים האינדיאניות בין הגילאים 15-44 עוקרו.
המשמעות היא שלפחות רבע מהנשים האינדיאניות לא יכלו להיכנס להריון גם אם היו רוצות ומסוגלות.
הירידה בשיעור הילודה הייתה השפעה ניתנת לכימות, אולם עיקור השפיע גם על נשים מבחינה פסיכולוגית וחברתית.
בתרבויות האינדיאניות פוריות האישה והתא המשפחתי מוערכים מאוד.
לאישה שאינה מסוגלת ללדת ילדים תיגרם בושה, וכשל זה עשוי לגרור מבוכה וגינוי מהשבט בגלל האופן בו עמים ילידי אמריקה תופסים אימהות.
רגשות אלו היו יכולים להחריף בגלל השורשים התרבותיים העמוקים של הילידים האמריקנים, המבוססים על ערך המשפחה.
בשנת 1977 הגיש עורך הדין מיכאל זוולה תביעה במדינת וושינגטון, לאחר ששלוש נשים משבט השאיין במונטנה עוקרו ללא הסכמתן.
עם זאת, הנשים שעברו עיקור נשמרו בעילום שם בגלל החשש מהשלכות שבטיות.
מארי סאנצ'ס, שופטת השבטים הראשית בשמורת שאיין הצפונית, אף הצהירה, "אפילו יותר מייאש מחובות משפטיים גבוהים הוא הסיכון לאבד את המקום בקהילה האינדיאנית, שבה לעיקור יש תהודה דתית מיוחדת."
בשנת 1970 נורמה ג'ין סרינה , אישה ממוצא אינדיאני, פנתה לבית המשפט וטענה כי העיקור שעברה מהווה הפרה של זכויותיה האזרחיות.
טענתה המרכזית הייתה שהיא לא עוקרה מסיבות רפואיות, כפי שרופאיה גרמו לה להאמין אלא בגלל מצבה התרבותי והכלכלי.
סרינה, אישה אינדיאנית ואם לשלושה ילדים, הייתה קורבן להתעללות באמצעות עיקור שבוצע בשנת 1970. סרינה לא זכרה שחתמה על טופס ההסכמה מדעת (טופס אשר לא סופק במהלך המשפט).
"הסכמה" מפוקפקת זו ניתנה על ידי גברת סרינה יום לאחר שעובדי הרווחה הוציאו את ילדיה מהבית תחת יומרות שהוגדרו לאחר מכן על ידי המושבעים כשקריות.
במשפט הצהיר השופט כי לא הייתה שום סיבה להסרת ילדיה על ידי מערכת הרווחה, והוטל על המערכת להחזיר לה את המשומרת על ילדיה.
מאז התברר כי בפועל לא היה בסיס רפואי להליכי העיקור שבוצעו.
קטע מתוך "הצהרת הצורך בעיקור טיפולי" מתוך התיק של סרינה בבית החולים מאושש את טענתה של סרינה; "אנו מוצאים מהתבוננות ובדיקה של נורמה סרינה שהיא סובלת מהמחלה הבאה של המצב ...
וכי לדעתנו, הריון נוסף לא יהיה ראוי.
לכן אנו סבורים כי יש צורך לבצע את העיקור הרפואי." מקרה זה משקף היסטוריה מוכתמת של התעללות על ידי עיקור שבוצעה על נשים אינדיאניות, כאשר הערכה אחת משנת 1979 קבעה כי בקרב אוכלוסייה של 800,000 ילידים, 42% מהנשים בגילאי הפוריות עוקרו.
בשנות ה-70 ג'ין וויטהורס סבלה מדלקת תוספתן חמורה והובהלה לבית החולים של שירות הבריאות האינדיאני בגאלופ, ניו מקסיקו.
כמה שנים לאחר מכן, היא גילתה כי הרופאים ביצעו הליך של קשירת חצוצרות במהלך הניתוח ללא הסכמתה.
"סבלתי מכאבים חזקים מאוד כשהגעתי לבית החולים; לפני הכניסה לניתוח הם נתנו לי צרור של ניירות שאני צריכה לחתום עליהם.
הם מעולם לא הסבירו לי כלום; לא היה לי מושג שאני נותנת להם אישור לעקר אותי...
לאחר הניתוח ניסיתי להביא עוד ילדים לעולם, אבל התקשיתי להיכנס להריון, אז הלכתי למרפאת ה-IHS.
וזה היה הרגע בו הם אמרו לי מה הם עשו לי." לוויטהורס יש בת אחת, שנולדה לפני קשירת החצוצרות.
מבוישת, וויטהורס לא דיברה על הניתוח במשך תקופה ארוכה.
"באותה תקופה חשבתי שאני היחידה שזה קרה לה ...
לא היה למי לפנות, אף אחד לא הבין, אז התחלתי לשתות ולהזניח את הילדה היחידה שלי ...
אני חושבת שהרבה נשים אינדיאניות לקחו את סוד העיקור שלהן לקבר."
במאי 2015 הורה מנכ"ל משרד הבריאות רוני גמזו לקופות החולים שלא לחדש מרשמי דפו פרוברה לנשים ממוצא אתיופי או לנשים אחרות כאשר יש חשש שלא הבינו את השלכות הטיפול.
עיקול הקרפטים (ברומנית: Carpații de Curbură, בהונגרית: Kárpátkanyar) הוא הקבוצה הדרומית של הרי הקרפטים המזרחיים.
באזור זה הרי הקרפטים מגיעים לעיקול הגדול ביותר לאורך פריסתם.
עיקול הקרפטים גובל בצפון בבקעת בראשוב (Depresiunea Brașovului), בדרום - בגבעות של עיקול תת-הקרפטים (Subcarpații Curburii) ובמערב - בעמק פראחובה
פסגותיהם מכוונות בכיוון מזרח -מערב ומורכבות מפליש בלבד.
הן שולחות דורבנים בגבעות עיקול התת-קרפטים.
עיקול הקרפטים והתת-קרפטים מתרוממים בין עמק הטרוטוש ומעבר אויטוז בצפון ועמק סלניקול בוזאולוי בדרום.
גבעות התת-קרפטים מגיעות לגובה ממוצע של 800–900 מ' ויש להן רכסים מקבילים -מגורה אודובשט (Măgura Odobești) המפרידים בין שתי בקעות גאולוגיות.
הקרפטים המזרחיים מחולקים ל:הקרפטים של מרמורש ובוקובינה בצפון, הקרפטים של מולדובה ומזרח טרנסילבניה - במרכז - ועיקול הקרפטים בדרום.
בפנים ההרים נמצאת הבקעה התוך- הררית הרחבה ביותר ברומניה, בקעת בראשוב
הגבהים המרביים הם במסיב צ'וקאש - פסגת צ'וקאש - 1954 מ'.
מדובר בהרים צעירים שקמו בימי היווצרות (אורונגנסיס) של האלפים .
יש בעיקול הקרפטים עמקים ובקעות מקוטעות.
מבחינה גאוגרפית שייכים עיקול הקרפטים והתת-קרפטים להרי הקרפטים המזרחיים החיצוניים.
הרי וראנצ'ה (Munții Vrancei בהונגרית: - הרי שלושת הכיסאות המושלגים Háromszékihavasok)
הרי ברצקו או ברצקו-איוטוז (בהונגרית: Bereckihegység)
הרי זבוינה פרומואסה (Zboina frumoasă - זבוינה היפה)
הרי זבוינה ניאגרה (Zboina neagră -זבוינה השחורה)
הרי פודו קאלולוי (Munții Podu Calului -הרי "גשר הסוס")
המסיב פיאטרה מארה ( Masivul Piatra Mare =מסיב "האבן הגדולה" - בהונגרית:Nagykőhavas)
החלק הפנימי של הקרפטים המזרחיים נחשבים גם הם חלק מעיקול הקרפטים:
המסיב צ'ומאטו - פוטורוסו, בתרגום:"חולה הדבר- המסריח")-בהונגרית: Csomád-hegység
עיקול הדנובה (בהונגרית: Dunakanyar - ניתן לתרגם גם כ"סיבוב הדנובה" או "פניית הדנובה", ופעמים רבות "ברך הדנובה") הוא קטע הדנובה בין אסטרגום לבין בודפשט.
בקטע זה, הנהר הגדול עובר בין הרי ברז'ן לבין הרי וישגראד וכיוון הזרימה שלו משתנה בפתאומיות מ"מערב-מזרח" לכיוון "צפון-דרום".
עיקול הדנובה הוא אחד מאזורי התיירות החשובים ביותר של הונגריה, כולל היישובים לאורך הדנובה בשתי גדותיה בין אסטרגום לבין וישגראד, שגם היא נמצאת ברשימת אתרי המורשת העולמית (מועמדים), המשלבת את אתרי המרכז המלכותי של וישגראד מימי הביניים ואת טירת אסטרגום.
מאז 2006, הקדוש המגן הקתולי של החבל היא ידוויגה מלכת פולין.
ההגדרה שלעיל משמשת לפרשנות גאוגרפית מצומצמת יותר של האזור.
עם זאת, בהקשר תיירותי רחב יותר, כוללים על פי רוב גם את אזור הגדה הימנית (המערבית) התחום בעיקול הדנובה, כמו גם את המחצית הגדולה יותר של רכס הרי ברז'ן המתנשאים מצפון לנהר, השייכים למחוז פשט.
הרי פיליש המוקפים בעיקול הדנובה בגדה המזרחית והרי וישגראד עם אזורי החוף.
חוף הנהר מקישאורוסי עד לבירת הונגריה מלווה על ידי "עמק ואץ-הדנובה של פשט".
קטע זה של הדנובה אופייני לעמק פורץ דרך ומוקף באזורי הרים מגוונים.
פארקים ויערות מטופחים, שמורות טבע של חיות בר, נדירות טבעיות, אתרי נופש על שפת הנהר החשובים מבחינה אקלימית, איים, הזדמנויות ספורט מים וחורף משתלבות כדי לספק את ערכי הטבע של החבל.
ניתן לגשת ליחידת הנוף מבודפשט בגדה השמאלית, המזרחית (של הדנובה) דרך הכביש המהיר M2 וציר התחבורה הראשי 2 ובכביש 12 מסתעף ממנו (בודפשט – ואץ – נאג'מארוש – סוב).
כביש 11 עובר לאורך הגדה הימנית (המערבית) של הנהר (בודפשט – סנטאנדרה – וישגראד – אסטרגום).
קוי רכבת פרבריים מחושמלים מספר 71 (בודפשט – ואץ) וקו פרברי מחושמל גם מספר 2 (בודפשט – אסטרגום), בנוסף, פועלים אוטובוסים בינעירוניים תכופים של Volánbusz וניתן יכולים להגיע לכל היישובים.
עם זאת, ניתן ליהנות מהיופי יוצא הדופן של הנוף גם מהנהר על שירותי ספינות הנוסעים בלוח זמנים קבוע של Mahart מבודפשט.
יחידת הנוף היא אחד האזורים העשירים בהונגריה מבחינת תולדות האמנות ומונומנטים היסטוריים.
הבארוק מיוצג על ידי בודפשט, סנטאנדרה ואץ.
וישגראד מייצגת את הרנסאנס, בעוד אסטרגום מייצגת את עידן האמנות הרומנסקית ההונגרית.
מאפיינים אלה מייצגים מונומנטים היסטוריים משמעותיים של ההיסטוריה ההונגרית בנוף ובסביבה טבעית שמכפילים את המשיכה התיירותית שלהם.
היישוב העתיק ביותר באי סנטאנדרה.
מוגן על ידי סוללה מחופה אבן.
בתקופתו של קלמן, מלך הונגריה התיישבו במקום רוסים.
זה נתם ליישוב את שמו מאז.
יש מגדלי שמירה רומיים על גבול הכפר.
ישנו קמפינג מובנה לחובבי ספורט מים.
יש שירות מעבורת בין הכפר לוישגראד.
שביל מוביל אל הכפר בחלק הרחב ביותר של האי מהמעבורת לואץ.
משם מעבר דרך הגשר היחיד של האי.
שני כפרים אוחדו תחת השם הנ"ל.
קברו של מיהאי פולק, שתוכנן על ידי מיקלוש איבל, נמצא שם.
על גדת הדנובה מול ואץ, יש שרידים של מגדל שמירה רומי.
היישוב שוכן בשפך של נהר האיפוי, שם הוא נשפך לדנובה.
כנסייה בסגנון בארוק נבנתה בכפר בין השנים 1775–1778, ש"קם לתחייה" לאחר השלטון הטורקי.
במוזיאון המקומי מוצגים הממצאים הארכאולוגיים של האזור, התלבושות העממיות, הריהוט העממי וכלי הבית של הכפרים שלאורך נהר האיפוי.
עיקר החדשות היא קומדיית מצבים אמריקאית ששודרה ברשת NBC מ-21 במרץ 1995 ועד 4 במאי 1999. הסדרה נוצרה על ידי פול סימס.
הסדרה מתמקדת בצוות בתחנת הרדיו הבדיונית WNYX שפועלת בניו יורק.
דייב פולי בתפקיד דייב נלסון, מנהל התחנה.
סטיבן רוט בתפקיד ג'ימי ג'יימס, הבעלים המיליארדר, האקסצנטרי והבלתי צפוי של תחנת הרדיו.
מאורה טיירני בתפקיד ליסה מילר, כתבת שאפתנית ואינטליגנטית ומושא האהבה של דייב.
אנדי דיק בתפקיד מת'יו ברוק, כתב מגושם וילדותי אשר לעיתים רבות מהווה מושא ללעג.
ויקי לואיס בתפקיד בת', מזכירה אקסצנטרית.
ג'ו רוגן בתפקיד ג'ו גארלי, הטכנאי של התחנה אשר חובב תאוריות קונספירציה.
חאנדי אלכסנדר (עונות 1–4) בתפקיד קתרין דיוק, מגישת חדשות מקצועית במיוחד שלעיתים רבות משמשת כקול ההיגיון בסדרה.
פיל הארטמן (עונות 1–4) בתפקיד ביל מקניל, מגיש חדשות יהיר.
אחר שפיל הרטמן נרצח ב-1998, הוא הוחלף על ידי ג'ון לוביץ, שגילם את מקס לואיס.
ג'ון לוביץ (עונה 5) בתפקיד מקס לואיס, מחליפו הנוירוטי וחסר הביטחון של ביל מקניל.
הדמות החליפה את הדמות של ביל מקניל בעקבות הרצח של פיל הארטמן.
כל חמש העונות של הסדרה יצאו לשווקים בתקליטורי DVD בין השנים 2005 ל-2007.
ה-DVDמספר הפרקים תאריך הפרסום העונה הראשונה והעונה השנייה 28 24 במאי 2005 העונה השלישית 25 28 בפברואר 2006 העונה הרביעית 22 20 ביוני 2006 העונה החמישית 22 20 במרץ 2007 הסדרה השלמה 97 28 באוקטובר 2008
עִיר היא דפוס התיישבות אנושי המאופיין בצפיפות גבוהה ובריכוז גבוה של אוכלוסייה ליחידת שטח, ביחס לצורות התיישבות אחרות.
התהליך הדמוגרפי בו מתרחש מעבר של אוכלוסייה מיישובים כפריים לסוגים שונים של התיישבות עירונית מכונה עיור.
עיר היא מושג סוציולוגי, המעיד על אופי המקום אולם משתנה ממקום למקום.
מקס ובר בספרו "העיר", ניסה להגדיר עיר על פי מאפיינים מוגדרים.
המודל היה העיר האירופאית מנקודת מבט אתנוצנטרית, בעלת אוטונומיה משפטית פוליטית, ישות עירונית המנהלת את עצמה בפני עצמה.
העיר גדולה באופן משמעותי מהכפרים שמסביבה ומהווה מרכז כלכלי, תרבותי ודתי לסביבתה.
לעיר של ימינו בסיס כלכלי המושתת בדרך כלל על מסחר, שירותים, מלאכה ותעשייה, בניגוד לכפר, המושתת על חקלאות.
בעיר המודרנית יש שלטון מקומי המחוקק חוקים מקומיים ומספק שירותים ותשתיות לתושבי העיר.
בערים מתרכז הכוח הפוליטי, הדתי והתרבותי, לכן השפעתן על החברה בארץ או במדינה בדרך כלל גדול יותר מאשר היישובים הכפריים.
מודל זה מצומצם ביותר ואינו כולל ערים מוסלמיות, מזרח-אסייתיות ואחרות.
הערים המוסלמיות שונות היו במרכיביהן ולכן לא התאימו לקטגוריות של ובר.
בעוד נקודת המבט המודרנית והמערבית של ובר מאפיינת עיר על פי יחסה כלפי חוץ, המשורר הקדום מעדיף תיאור של חיי העיר גופא, ובעיקר חיי הרגש.
היחס אל החוץ מתמצה בציון מבקרים מן החוץ, שהם כמו חיות מחמד מופלאות לתענוג יושבי העיר.
אפשר להבין הבדל זה ביחס לעיר מתוך כך שהתיאור הקדום נכתב בעת שהערים היו בנות פחות מאלפיים שנה, מעט מזעיר מכלל בני האדם היו יושבי ערים ועצם קיומן כישויות היה מקור לפליאה, תהיה ואף ספק.
כיום אחרי מעל חמשת אלפי שנים של ערים והיסטוריה העיר גופא אינה יוצאת הדופן, אלא תקן הקיום לרוב בני האדם בעולם המתועש.
העיר עצמה מובנת מאליה, ויחסה אל סביבתה הפך למוקד ההגדרה והשוואתה לערים אחרות.
מקובל לחשוב שהקשר בין עיר לציויליזציה הוא מוחלט ודו סיטרי: הציוילזציה התפתחה בעיקרה בעיר, ולעיר אין קיום ללא מוסדות הציויליזציה.
היוונים הקדמונים תלו את קיום הציויליזציה והעיר גם יחד במושג יונומיה, הסדר הטוב.
חלק גדול מסיפור התרבות האנושית נקבע בערים.
בפרט, התפתחות מוסדות ומוסדות העל, כמו בתי משפט, חוק וחוקה, בנקאות, גילדות של מומחים, ספריות, אוניברסיטאות וכיוצא באלה התחוללה בערים.
תהליכי התמחות בצורתם הקיצונית התקיימו ועודם מתקיימים אך ורק בערים.
השליט והבירוקרט, המשפטן והפילוסוף, המדען והמהנדס, האדריכל והבנאי, כל אלו נוצרו בערים, התפתחו בערים וקיומם אפשרי רק בעיר, היכן שמתקיים המפגש ההכרחי בין צורך, אפשרות והזדמנות.
רעיון העיר, שאולי נראה מובן מאליו כעת, סותר כמיליון שנות אבולוציה אנושית, בהן האדם התקיים כצייד-לקט.
לאורך כמעט כל תקופה זו, בה האדם עוצב, חיו בני אדם בקבוצות קטנות בהן כל אדם היה מוכר לכל אדם וגם קשור עמו בקשרי משפחה.
אין תימה, איפה, שהערים על מעל 5,000 שנות ההיסטוריה שלהן נאלצו להתמודד עם מכלול בעיות חדשות לניסיון האדם, בעיות הנובעות מעצם הרעיון של כינוס אלפי זרים יחד לחיים זה לצד זה בתחום מצומצם.
ניכור אורבני, הבדלי מעמדות ומתח בין עשירים לעניים, מהומות ומרידות, מגפות, שלטון כוחני ועריץ – כל אלו קשורים בטבורם לעיר, והפתרונות להם עדיין בתהליך עיצוב ובחינה.
מכל אלו נובע שחלק עצום מההיסטוריה האנושית הוא ההיסטוריה של ערים: החל בארך, הגדולה בערי העולם עם שחר ההיסטוריה, המגדירה את עליית תרבות שומר, דרך אכד, בבל ואור, המציינות את ערש ההיסטוריה.
אוגרית ויורשתה הפניקית קרתגו ששתיהן מציינות את עידן הסחר הפיניקי שהפיץ את רעיון העיר והציויליזציה מערבה.
אתונה וספרטה של יוון הקלאסית, אלכסנדריה וסירקוזה הפאן-הלניות, רומא והאימפריה שהקימה שהגדירה בפועל את ראשית תרבות המערב, כמו גם מרכז לנצרות הקתולית שמילאה תפקיד מרכזי בקיפאון ימי הביניים העתיד לבוא.
ירושלים בה נולדה דת המערב, וקונסטנטינופול שהתקיימה לאורך אלף שנים כעיר נוצרית והפיצה את הנצרות צפונה ומערבה.
בגדאד וקהיר, שהיו מרכז האימפריות הערביות, הפיצו את האסלאם, שימרו גחלת של הידע היווני הקלאסי והניחו חלק מהיסודות להתפתחות המדע במערב עד שהוא יצא מקיפאון ימי הביניים.
אנדלוסיה שכיבושה ברקונקיסטה עם ספרייתה המופלאה היה ציון דרך חשוב להשבת פילוסופיה יוונית, ידע יווני ויבוא ניצני מדע ערביים לאירופה של שלהי ימי הביניים.
פירנצה של הרנסאנס, פראג של הרפורמציה, לונדון של מקדש החירות האנגלי וגרעין לאימפריה הגדולה ביותר בהיסטוריה ולקולוניאליזם האירופי, פריז של המהפכה הצרפתית.
כל אלו ורבות אחרות משמשות בד בבד נקודות ציון, מקור לרעיונות חדשים שהגדירו ותחמו תקופות ותרבויות וכולן יחד מהוות חלק ניכר ממארג ההיסטוריה.
באור זה קל לטעות ולראות בהיסטוריה את תולדות הערים בלבד, אך רבים מהתהליכים רבי העוצמה בהיסטוריה החלו באזורים שלא הייתה בהם ולו עיר אחת: ההתפשטות ההינדו-אירופית.
החורבן שהביאו גויי הים על אימפריית הסחר הפיניקית וימי הביניים הקטנים שבאו בעקבות חורבן זה.
לחץ הפושטים ההונים ומפולת הדומינו של נדודי העמים שהחריבו את האימפריה הרומית.
המונגולים שכבשו את האימפריה בעלת הרצף היבשתי הגדול ביותר מאז ומעולם.
יתר על כן – מעצם ההגדרה עיר תלויה לקיומה בעורף חקלאי או מסחרי – לרוב שילוב של השניים.
התפתחויות בטכניקות של חקלאות, אימוץ גידולים חדשים וזנים חדשים, פתיחת וסכירת נתיבי מסחר שמו כולם חסם מוגדר היטב לעצם אפשרות קיומן של ערים ולמידת שגשוגן.
הגדרת "עיר" לפי חוקי מדינת ישראל
בישראל, בסמכות שר הפנים לסווג את הרשויות המקומיות לעיריות ולמועצות מקומיות.
פקודת העיריות קובעת שאם שר הפנים חושב שרצוי שישוב מסוים יוכר כעירייה, הוא רשאי לצוות על הקמת ועדת חקירה שתחקור את הנושא, ולאחר שהגישה הוועדה דו"ח לעיונו, רשאי השר להחליט על פי שיקול דעתו שהישוב הוא עירייה.
הפקודה קובעת שהשר לא יכריז שישוב עם פחות מ-10,000 תושבים הוא עירייה, אלא בנסיבות מיוחדות, וגם בנסיבות כאלה אין להכריז על ישוב עם פחות מ-5,000 תושבים כעירייה.
עם זאת, אחד הקריטריונים שנבחנים בשיקול למתן מעמד של עיר הוא מספר תושבים גבוה מ-20,000. ישנם גם קריטריונים שאינם קשורים למספר התושבים, כגון: אופי שאינו כפרי, מקורות תעסוקה שאינם חקלאיים, ניהול תקין, יציבות קואליציונית ורמת השירותים לתושבים.
הקריטריונים הדמוגרפיים והאחרים מותירים טווח רחב לשיקול דעת.
לדוגמה: ברמת השרון, בעת שהייתה עדיין מועצה מקומית, התגוררו מעל 35,000 תושבים.
לכל עירייה יש ראש עירייה ומועצה, הנבחרים בבחירות המקומיות שמקיים משרד הפנים.
מספר חברי המועצה נקבע בהתאם למספר התושבים:
עד 5,000 תושבים – תשעה חברי מועצה
עיקרי האמונה היהודית הם קבוצה של אמונות, שפרשני היהדות והוגיה מתקופות שונות, ייחסו להן מעמד מרכזי יותר מאשר לאחרות, ונחשבות כמסגרת התוחמת ומגדירה את הדת היהודית.
במהלך ההיסטוריה, בעיקר בימי הביניים, חוברו מספר חיבורים אשר ניסו להגדיר ולמנות את עיקרי האמונה היהודית.
אף אחת מרשימות אלו לא התקבעה מעולם באופן רשמי, אך בפועל קיבלו י"ג העיקרים שמנה הרמב"ם מעמד מחייב בעיני היהדות האורתודוקסית.
העיקרים עוסקים במונותאיזם של היהדות, בזיקתה אל הנביאים ואל התורה, ובסוגיות יסוד כגון ההשגחה, תורת הגמול וכן ימות המשיח והעולם הבא.
הרמב"ם נחשב למונה העיקרים החשוב ביותר, אבל הקדימו אותו פילון האלכסנדרוני, רבי חננאל בן חושיאל, ובעיקר רב סעדיה גאון, ובין מוני העיקרים שבאו אחריו נמנים רבי אבא מארי הירחי, רבי חסדאי קרשקש, רבי יוסף אלבו, הרשב"ץ דוראן, רבי אברהם ביבהגו ורבי יצחק עראמה.
חלק ממוני העיקרים האחרים כללו את י"ג עיקרי הרמב"ם במספר קטן יותר של עיקרי יסוד שמהם מתפרטים שאר העיקרים.
מאוחר יותר סוגיה זו טופלה גם בכתביהם של אברהם שלום, יוסף יעבץ, רבי יום טוב ליפמן מילהאוזן, רבי אליהו דלמדיגו, ודוד בן יהודה מסר לאון.
גם החכם הקראי יהודה בן אליהו הדסי קבע עיקרים.
יסודות התורה עד לעיצומם של ימי הביניים
במקרא ובחז"ל אין רשימה מסודרת של עיקרי אמונה.
אך אף על פי כן, אמונות תורניות שונות כבר מצויות אצל חז"ל, כיסודות בסיסיים מחייבים.
כבר במשנה נקבע למשל שתורה מן שמים ושתחיית המתים - הן אמונות יסוד של היהדות, אשר הכופר בהן אין לו חלק לעולם הבא.
היהדות מבכרת קיום מצוות על אמונות מופשטות.
'הצורך' לנסח עיקרי אמונה נוצר בעקבות לחצים מצד דתות יריבות, שכן ניסחו עיקרים.
כמו כן, האסלאם וכן הקראים – שהם המילייה התרבותי שבו נוצרו עיקרי האמונה – שאלו מן הפילוסופיה היוונית, שהגדירה את האמונה במפורש, כמערכת של קביעות והנחות.
בעקבות זאת, פילון האלכסנדרוני (15 לפנה"ס-45 לספירה) מונה מעין חמישה עיקרים: מציאות ה', אחדות ה', בריאת העולם, היות האדם נוצר יחידי, השגחת ה' בכל הבריאה.
בפירושו לשמות י"ד ל"א רבנו חננאל (965-1055) מונה ארבעה עיקרים: אמונה בקב"ה, אמונה בנביאים, אמונה בעולם הבא ובשכר ועונש, אמונה בביאת המשיח.
רבי אברהם אבן דאוד (1110-1180) מנה בספרו "האמונה הרמה" שישה עיקרים:
בתאריו יתברך ובמה שיתואר בו בהעברה המונית ובמה שיתואר בו בהעברה סגולית ובירור הקושי לתאר יתברך בתאר אמיתי עצמותי
בפעולותיו יתברך ובסידור המשך הנמצאת ממנו
באמונה האחרונה והוא האמונה בנביאים ובקבלה ובתנאים אשר בהם יתאמת ויקויים דבר הנביא ויחויב להאמינו ובתואר מיני הנבואה וחלוף מדרגות האנשים בה
באמונה וההערה על אמות שכל מה שידומה עליו הוא נאמר בדרך ההעברה והוא נבדל ממנו
כל אלו קדמו לרמב"ם, אבל מלבד רס"ג לדבריהם לא הייתה את התהודה הרבה שהייתה לעיקרי הרמב"ם.
התיאור השיטתי הראשון של עיקרי האמונה ביהדות גובש בידי רב סעדיה גאון (882-942) בפירושו לספר שמות.
ה' נצחי ואין לו ראשית - נצחיות האל.
ה' כולל את הדברים, וקיומם ומעמדם תלוי בו - החזקת היקום ואחזקתו.
ה' בורא המציאות ומוציאה אל היש - ה' בורא העולם יש מאין.
יאמין שהוא אלוהים והוא חייב להישמע לו, כלומר שיעשה מה שציווה יהיה שכלי או שמעי - ה' הוא המחוקק של עם ישראל.
יקבל ברצון כל מה שיבוא עליו ואל יהרהר אחר הנהגתו בשום דבר - ביטחון בה'.
חובה על המאמין לשעבד עצמו לכל מה שציווה ה' עליו על ידי שליחו - קבלת עול מצוות.
חובה שיאמין שה' יושיע את עמו וימלטם מן השעבוד הזה שהם בו ויקיים להם בריתו לימות המשיח - אמונה בגאולה עתידה.
שיאמין שה' ימנע מהם מלחמות העמים הבאים עם גוג ועם דורשי רעתם - הימלטות מחבלי משיח.
ה' יגמול לצדיקים הגמול התמידי לעולם הבא שאינו כלה - אמונה בגמול לצדיקים.
שיאמין שה' מעניש עונש חמור למי שכופר ומורד בו - אמונה בעונש לרשעים.
עיקרים אלו משתקפים גם בספר הנבחר באמונות ובדעות, המחולק לעשרה פרקים, אף על פי שבו הוא לא מזכיר את רשימת העיקרים.
הרמב"ם (1138-1204) ניסח את עיקרי האמונה כשלושה עשר עיקרים, שאותם חייב כל יהודי לדעת, ושהכופר בהם נחשב אפיקורס, יוצא מכלל ישראל ומאבד את חלקו בעולם הבא.
הרמב"ם מונה את העיקרים בהקדמתו לפירושו לפרק "חלק" ממסכת סנהדרין מן המשנה.
להלן המשנה שהוא בא לפרש, אשר מדגימה את המחלוקות שהיו קיימות בין החכמים, באשר למי נשלל העולם הבא:
מציאות הבורא - כל הדברים הקיימים במציאות נמצאים מכוחו, והוא המציאות היחידה שאיננה תלויה בדבר אחר.
הבורא אחד - כלומר אינו ניתן לחלוקה מופשטת, ואין דומה לו במהותו.
הבורא אינו גשמי ושום התנהגות גשמית אינה משפיעה עליו.
הבורא הוא 'קדמון' - כלומר כל הדברים מלבדו (הן בעולם הגשמי והן ברוחני) נתהוו אחריו.
תפילה - הוא היחיד שראוי לעבדו ולהתפלל אליו, וכל שאר הנבראים אינם יכולים לעשות דבר כנגד רצון ה' ולפיכך אין לעבוד את ה' דרכם.
נבואה - קיום מושג הנבואה; בני אדם יכולים להיות נביאים.
נבואתו המיוחדת של משה רבנו - נבואתו גדולה משל שאר הנביאים שהיו או שיהיו בארבעה דברים: הוא היחיד שניבא בלא מסך, ללא חולשה, בהקיץ ובכל זמן שרצה.
מתוך כך, הגיע משה לדרגה גבוהה יותר מכל אדם אחר בידיעת האל.
תורה מן השמים - כל חמשת חומשי התורה כולם העתקה שהעתיק משה מדברי ה', ומשה לא כתב מעצמו אפילו אות אחת, וכן התורה שבעל פה אף היא נתקבלה בסיני והועברה במסורת מדור לדור.
נצחיות התורה - התורה לא תשתנה לעולם ולא ישתנו חלקים ממנה.
ידיעה - הבורא יודע את כל מעשי בני האדם.
שכר ועונש - הבורא נותן שכר למקיימי התורה, ועונש לעוברים עליה.
ביאת המשיח - אמונה שיגיע המשיח מבית דוד והוא גדול מכל המלכים, וימלוך על כל ישראל בארץ ישראל.
תחיית המתים - המתים יקומו לתחייה.
הרמב"ם מסיים את דיונו בפירושו למשנה כדלהלן:
מהמשנה הבאה שמונה גדולי עולם שאין להם חלק לעולם הבא, מסיק הרמב"ם שגם גדולי תורה שלא מאמינים בעיקרים, אין להם חלק.
הרמב"ם שב ומתייחס על עיקריו במספר מקומות במשנה תורה.
כמו כן, במורה הנבוכים רמב"ם מרחיב על האופן שבו צריך לדעת את האמיתות:
מהאפיונים של עיקרי האמונה של הרמב"ם
המשותף לשלושה עשר העיקרים של הרמב"ם, הוא שהם מסכמים את הדברים שנביא לא יכול לחלוק עליהם.
לדוגמה: נביא לא יכול לחלוק על מציאות ה', לצוות לעבוד עבודה זרה, לחלוק על הנבואה או לשנות את תורת משה, לבטל מנבואותיו של נביא אחר, ועוד.
באמצעות העיקרים מגדיר הרמב"ם את התנאים שלדעתו הם הכרחיים ומספיקים להיות אדם יהודי ולזכות בעולם הבא, חרף חטאיו – או לחלופין להיות כופר, בשגגה או שלא בשגגה, ולא לזכות בעולם הבא.
אני מאמין הוא נוסח מתומצת של שלושה עשר עיקרי האמונה היהודית שקבע הרמב"ם בהקדמתו לפירוש פרק חלק ממסכת סנהדרין.
אמירת כל עיקר פותחת בלשון "אני מאמין באמונה שלמה ש...".
הניסוח חובר על ידי מחבר אנונימי, והוכנס בראשית העת החדשה לתוך רבים מסידורי התפילה.
גרסה זו מחליפה את הפועל "לדעת" בפועל "להאמין", וגם בעיקרים עצמם לוקה באי-דיוקים ביחס לדברי הרמב"ם.
יש הנוהגים לומר נוסח זה לאחר תפילת שחרית.
הפיסקה השתים עשרה, העוסקת בביאת המשיח ("אני מאמין באמונה שלמה בביאת המשיח" וגו'), הולחנה כמה פעמים.
בחסידות מודז'יץ נפוץ הניגון אני מאמין, שלפי המסורת הושר ברכבת מוורשה למחנה ההשמדה טרבלינקה.
קטע זה מושר פעמים רבות באירועים ממלכתיים־דתיים לאחר המנון התקווה.
גם הפיוט יגדל אלוהים חי מבוסס על מניין העיקרים של הרמב"ם, כאשר כל שורה בפיוט מציינת עיקר אחד.
בקהילות רבות שרים את הפיוט לאחר סיום תפילת ליל שבת או חג, ויש הנוהגים לאומרו לפני תפילת שחרית או בסופה.
מורשתם של עיקרי היסוד של הרמב"ם וביקורת עליהם
עיקרי הרמב"ם משקפים למעשה שתי דרכים, שהוא ביקש לאחד, אשר עשויות להוליך אדם אל הישועה: הידיעה השכלית של האל, וקיום המצוות.
משום מורכבות זו שטמונה בהם, לא אנשי הלכה ולא פילוסופים עסקו בעיקרי הרמב"ם במאתיים השנים הראשונות לניסוחם.
בעקבות האתגרים שהנצרות הציבה בפני היהדות בסוף ימי הביניים – לרבות בסוגיית האנוסים – צף ועלה מחדש הדיון בהם.
רבי אבא מארי הירחי מנה בספרו מנחת קנאות שלשה עיקרים כוללים שחובה להאמין בהם והם: ידיעת ה', חידוש העולם, ההשגחה.
רבי חסדאי קרשקש (רח"ק) חילק בספרו אור השם, את העיקרים לשישה חלקים, כאשר חשיבותו של כל חלק עולה או יורדת בצורה היררכית.
עיקרי האמונה שהוא מציג הם: ידיעת האל בנמצאות.
רבי יוסף אלבו מציין בספר העיקרים שלושה עיקרים אשר לדעתו מהווים את מהות היהדות והם: מציאות השם, תורה מן השמיים, שכר ועונש.
באופן דומה מנה הרשב"ץ דוראן בהקדמתו לפירושו לאיוב.
הבעל שם טוב הוסיף שני עיקרים: א.
שבכל דור ודור יש צדיקים כמו שלושת האבות ושבעת הרועים ב.
לפי גרסת הרב שמעון זעליחובער שכל המאורעות בעולם הם בשביל ישראל ולפי גרסת האדמו"ר מויז'ניץ-מונסי שכל המאורעות בעולם אף בדומם הם בהשגחה פרטית.
על פי קלנר, כל אלו לא חלקו על הרמב"ם מבחינה מהותית – ועל כל פנים לא פילגו את היהדות, כפי שאירע בנצרות, סביב הגדרת עיקריה.
הם למעשה הציבו חלופות לעיקריו של רמב"ם, כי הגדירו אחרת את מהותו של עיקר האמונה.
לדוגמה, אלבו מגדיר אותם כאקסיומות מתמטיות.
על פי זווית הראיה של עראמה, העיקרים מבחינים בין דת ישראל לבין שאר הדתות והפילוסופיה.
במהלך הדורות, קמו מתנגדים לעצם קביעתם של עיקרים כלשהם.
כך למשל, רבי יצחק אברבנאל ('ראש אמנה') והרדב"ז בעקבותיו טוענים כי מתוך אמונה שכל התורה ניתנה מפי הגבורה, אין לאדם רשות לקבוע מה עיקר בה ומה טפל – וכל מצווה היא בגדר של עיקר אמונה.
כך היא גם דעתם של חלק מהמקובלים.
כמו כן, יחד עם ביבגו, אברבנאל בשום פנים לא קיבל את דעתו של הרמב"ם שכפירה בשוגג היא כפירה.
האר"י גם הוא התנגד לקביעתם של עיקרים מאותה הסיבה.
בעקבותיו מקובלים רבים נמנעו מן הפיוט יגדל אלוהים חי.
משה מנדלסון טען כי תורת משה ניתנה כדי לחייב במצוות מעשיות, ולא בכדי לגלות עיקרי אמונה כלשהם, שכן אלה האחרונים ניתנים למשפט התבונה ואינם זקוקים להתגלות נבואית מיוחדת.
רש"ר הירש טען כי "היהדות מכירה בתרי"ג מצוות, לא בפקודות-אמונה" ו"שאולי מבוססת עליהם היהדות, אך לעולם אינה מורכבת מהם".
ישעיהו ליבוביץ טען כי האמונה איננה באה בדת היהודית כבסיס מוקדם לתורה ולמצווה, ולכן התקיימו במשך הדורות מחלוקות תאולוגיות עמוקות ומשמעותיות בין יהודים שונים, אך הדבר לא פסל אותם מלהיחשב יהודים כשרים כל עוד צייתו למרותה של ההלכה.
הרב אברהם יצחק הכהן קוק, בהתאם לגישתו הדיאלקטית, מסביר שישנו צורך גם בהגדרת העיקרים, וגם בהתנגדות אל ההגדרה.
לפי הרמב"ם, שישנו מדרג בין המצוות על פי הסברו בטעם הוראת שעה, מוכרח גם שישנם גם עיקרים וישנם איברים.
לעומתו המתנגדים לשיטה זאת, מדגישים את החשיבות של שאר חלקי הגוף ואת האפשרות שכל פרט ייצג את הכלל כולו.
החכם הקראי יהודה בן אליהו הדסי מנה עשרה עיקרים שרובם דומים לעיקרים של היהדות הרבנית, אשר בהתאם למסורת הקראית אינם מכלילים את האמונה בתורה שבעל פה כעיקר:
העולם נברא יש מאין (מלא דבר).
יש בורא והוא אלוהי ישראל.
הבורא הוא אחד ויחיד, ולא יושג לו שום ריבוי; אין לו דמות, ככתוב: "ומה דמות תערכון לו"; והוא רוחני ואינו גשמי.
אלוהים שלח את משה הנביא עליו השלום והוא אב וראש הנביאים.
אלוהים שלח עם משה הנביא ע"ה תורה אחת תמימה, היא התורה שבכתב.
חובה ללמוד את לשון התורה כדי לקיים את כל חוקיו ומצוותיו של הבורא.
אלוהים שלח את שאר הנביאים להורות את דרך התורה לעמו ישראל.
להאמין בתחיית המתים ובבוא יום הדין.
להאמין כי אלוהים נותן לאיש כדרכיו וכפרי מעלליו וכי יש שכר ועונש.
להאמין כי אלוהים לא מאס בנו (עם ישראל שבגלות) ובבא היום ישלח לנו את משיחו אשר ישיב לבבנו לעבודתו
עיר-מדינה היא מדינה, כלומר שטח מסוים אשר יש עליו ריבונות על ידי שליט, ממשלה, צבא או עם, המורכבת מעיר אחת בלבד.
היא יכולה גם להיכתב עם המילה היוונית העתיקה "פוליס".
מבנה פוליטי זה היה נפוץ מאוד בעת העתיקה.
לעיתים, ערי-מדינות הפכו לאימפריות גדולות דוגמת אשור, רומא או קרתגו.
אחרות נשארו קטנות והתאגדו בברית המבוססת על מוצא משותף אשר כללה כמה ערים דוגמת ערי כנען, או הליגה הפלופונסית ביוון העתיקה.
סוג מיוחד של עיר-מדינה הוא הפוליס היווני.
דוגמה מייצגת לפוליס היו אתונה וספרטה.
תושבי הפוֹלֵיִיס (רבים של פוליס) היו בעלי מודעות פוליטית רבה.
אתונה הייתה הפוליס הראשונה והיחידה אשר נוהלה בדמוקרטיה ישירה.
עם זאת, ספרטה נהגה לפי שלטון האוליגרכיה, שלטון הנקבע על ידי מיעוט.
הערים-מדינות המשיכו לשגשג באיטליה והאימפריה הרומית הקדושה בימי הביניים.
בין הערים-מדינות המפורסמות של איטליה ניתן למנות את פיזה, ג'נובה וונציה.
באימפריה הרומית הקדושה היו ערים רבות שנהנו ממידת אוטונומיה רבה, ובמיוחד אחרי שלום וסדרת ההסכמים שהביאו לסיום מלחמת שלושים השנה.
לאחר פירוק האימפריה בשנת 1806, התחזק מעמדן של ערי מדינה אלו, אתונה וספרטה.
במהלך המאה ה-20 התקיימו ערים-מדינות אוטונומיות כגון דנציג, העיר החופשית.
כיום ישנן שלוש מדינות ריבוניות שניתן לכנותן עיר-מדינה:
בנוסף, ישנן מספר ערים-מדינות בפדרציות שונות.
כך בגרמניה יש לשלוש ערים מעמד רשמי של עיר-מדינה: ברלין, המבורג וברמן (אף על פי שמדינת ברמן כוללת בתחומיה שתי ערים ללא רצף טריטוריאלי).
גם הערים וינה שבאוסטריה, דלהי וצ'אנדיגאר שבהודו ומקסיקו סיטי שבמקסיקו הן ערים-מדינות ברמה מסוימת.
ערים אוטונומיות נוספות הן סאוטה ומלייה (ספרד) וגיברלטר (הממלכה המאוחדת).
לערים הונג קונג ומקאו מעמד אזור מנהלי מיוחד במסגרת שתי שיטות השלטון הפועלות זו לצד זו ברפובליקה העממית של סין, ובפועל גם ערים אלה הן ערים-מדינות.
עיקרי התחייה הוא מסמך המפרט את המסגרת הרעיונית הרחבה של לח"י, והוא גם חורג מעבר למטרות פוליטיות מידיות.
את שמונה-עשר העיקרים חיבר אברהם שטרן (יאיר) ב-1940 והם התפרסמו בגיליונות ב' וה' של כתב העת "במחתרת" של הלח"י בנובמבר 1940 ובפברואר 1941.
את הסיבה לכתיבת "עיקרי התחייה" הסביר שטרן בהרצאה במהלך 1941. לטענתו ראשי האצ"ל התעלמו מהעיקרון ש"מלחמה יהודית משמעה אך ורק מלחמה העלולה להביא לידי הקמת מלכות ישראל ושצבא יהודי משמעו צבא עברי על קציניו, נשקו וסמליו".
זאת כנראה בעקבות החלטת האצ"ל להימנע ממרידה בבריטים בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה, כדי לעזור להם כנגד גרמניה הנאצית.
עם זאת, דעתו של שטרן בנושא הייתה שחלק מאנשי האצ"ל נסחפו "אחרי מנהיגים מתעים אלה על אף כל ההסברות שנתנו להם" ומכאן שיש פגם לקוי באידאולוגיה שהנחתה אותם עד כה.
נתן ילין-מור כותב אף הוא שכאשר שטרן הביא לו לקרוא את עיקרי התחייה שאלו למהות המסמך.
שטרן השיב לו "כי לדעתו נעוצה סבת המשברים בארגונים הצבאיים בחוסר הבהירות באשר למטרות ולאמצעים.
כדי למנוע משברים בעתיד, מצא לנכון לנסח את עיקרי התחייה, שישמשו קו-מנחה למלחמתנו בעתיד, עד הניצחון ומעבר לו".
ואמנם המסמך עבר שינויים קלים מאז כתיבתו הראשונה ועד חתימתו הסופית, כפי שיובא לעיל.
שטרן התייחס אל העיקרים ברצינות רבה, ולפעמים היו ויכוחים על כל משפט וניסוח, אולם משנוסחו העיקרים חובה הייתה שתהיה הזדהות מלאה של כל חבר בארגון ושכל אחד יהיה נכון להילחם בעבורם.
בשנת 1940, ביקש שטרן מחנוך קלעי, ממפקדי האצ"ל שעברו עם הפורשים אל תנועת לח"י, לחבר לו טיוטה לעיקרים שיבהירו את מטרת התנועה.
קלעי ניסח ארבעה-עשר סעיפים, אשר שטרן עיבד אותם לאחר מכן למסמך בעל שמונה-עשר סעיפים, הוא "עיקרי התחייה".
שטרן כנראה הושפע בעריכתו את טיוטת קלעי מכמה מקורות:
בשנת 1935, פרסם יעקב כהן בהוצאה פרטית שלו חוברת הנקראת 'משנת חיב"ד'.
חיב"ד הם ראשי תיבות של 'חיל בן-דוד'.
משנת חיב"ד כוללת 102 סעיפים המתמצתים לדעתו את המחשבה היהודית הלאומית, "החיבדי"ת, היא האידאולוגיה של האדם העברי השלם".
הביטוי "חיל בן-דוד" משמעו "סמל עליון של גאולת ישראל ושל קיום חזיונות הנביאים".
בין הסעיפים נזכרו יסודות התחייה העברית: גאולת ישראל, קיבוץ גלויות, עצמאות מדינית, יעדים לאומיים וכו' כן דובר שם על צדק חברתי ורוח הפעילות הלאומית-האישית.
לפי שמשנת חיב"ד הייתה משנת מגירה שלא אומצה על ידי ארגון כלשהו, היא לא זכתה לתגובות ציבוריות ואף לא בעיתונות.
אולם סופה שהגיעה אל 'ברית הקנאים' תנועה שפעלה בפולין ושם החליטו בכיריה לאמץ את חוברת זאת כבסיס האידאולוגי שלהם.
בשנת 1938 כתב מאיר מדן חוקה תנועת הנוער ברית החשמונאים ובה היו שבעה סעיפים:
החשמונאי נאמן לאלהי ישראל ומוכן למסור את נפשו על קדושת שם אלהיו, תורתו, עמו וארצו.
החשמונאי מצפה לביאת המשיח ושואף להקמת מלכות ישראל.
החשמונאי אוהב כל אחד מישראל עד למסירות נפש.
החשמונאי מכוון את מעשיו לשם שמיים והוא מופת לכול בהתנהגותו ובמידותיו.
החשמונאי ממשיך את שלשלשת החשמונאים והקנאים ומוכן להתגייס למלחמת שחרור העם.
החשמונאי בז לפחדנות ולהכנעה בפני התקיף, ומחזיר את עטרת הגבורה והגאון הישראלי.
החשמונאי מציית לפקודת מפקדיו ומדריכיו.
השפעת החוקה, שהייתה ידועה אז, כנראה השפיעה על שטרן לסגנן אף "חוקה" משלו לתנועה אותה הקים, ושאל כמה מושגי יסוד: הביטוי "מלכות ישראל" שנכתב בחוקה ונמצא ב"עיקרי התחייה" (בשונה מהמונח "מדינה עברית"), "מלחמת שחרור", "הגאון הישראלי" ועוד.
ב-29 ביולי 1939, יצא באופן חד-פעמי העיתון 'אמר לעם' לתנועת האצ"ל.
בין המאמרים הובא קטע של שטרן הנקרא 'עקרונות ומסקנות'.
מחבר המאמר חתם בשם אב"י, ראשי תיבות של אלעזר בן יאיר (שכן אברהם שטרן בחר בגללו את שם המחתרת 'יאיר').
תחת הכותרת מהפסוק בירמיה (מח,י) "ארור עושה מלאכת ה' רמיה וארור מונע חרבו מדם", מתייחס שטרן אל גזירות הספר הלבן והמרד בהם.
שטרן היה אז עדיין מפקד באצ"ל, אולם מושגי-היסוד שלו בהם התבטא כמנהיג לח"י היו כבר אז: "האצ"ל חי ולוחם להקמתה של מלכות ישראל...ארץ ישראל היא כברת ארץ אשר עליה ישם עם ישראל כולו, בזמן מן הזמנים.
את גבולותיה של הארץ הוא יציב בעצמו בחרב הכיבוש כשיקים את מלכות ישראל, ולשם הקמת המלכות יש ליצור כח עצמאי מזוין עברי, על נשקו קציניו וחייליו" ועוד שם.
לפני ניסוח הסופי היו דיונים בין חברי המפקדה, ואף התייעצויות עם אנשים מבחוץ: יוסף קלוזנר, יונתן רטוש, יהושע ייבין ועוד.
חברי הארגון עמלו רבות על הניסוח, העירו ותיקנו.
ואף לאחר שגיבשו נוסח ראשון היו כאלה שערערו, במיוחד לאור ההשקפה הדתית הנמצאת בעיקרים, ובאמת היו כאלה ששלחו הסתייגויות או דעות מנוגדות, ושטרן היה משיב עליהם.
אף על פי שידע שכתוצאה מכך יפרשו חלק מהארגון השאיר שטרן את כל העיקרים (גם את האחרון העוסק בבניין הבית, למרות הביקורות הרבות שקיבל).
בגיליון השני של עיתון 'במחתרת' חשוון תש"א (נובמבר 1940) פורסמו בפעם הראשונה "עיקרי התחייה" כחלק ראשון כתשעה עיקרים בלבד.
המסמך פורסם מנוקד על ידי שטרן, ואלו הם סעיפיו:
כמה חודשים לאחר מכן בגיליון החמישי של 'במחתרת' (פברואר 1941, שבט תש"א) פורסם המשך המסמך אך בשינויים: בעוד שארבעת העיקרים הראשונים נשארו כשהיו בלא שינוי, הרי שאחריהם הוסיף שטרן עוד ארבעה-עשר סעיפים, חלקם מבוססים על מה שכתב לפני כן:
שנים הם תורי התחיה: 1. "תור המלחמה והכבוש", 2. "תור האדנות והגאולה".
ואלה תפקידי הארגון בתור המלחמה והכיבוש:
ואלה תפקידי הארגון בתור האדנות והגאולה:
כמה חודשים לאחר מכן, בדפים שהופצו הוסר הסעיף האחרון בנוגע לבניין הבית, עקב המחלוקת בין חברי הארגון באשר למעמדו של עיקר זה, וסך העיקרים היה שבעה-עשר.