tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב), נחקר גם סיפורה של זינאידה.
זינדין יזיד זידאן (; בערבית: زين الدين يزيد زيدان, נהגה זין א-דין יזיד זידאן; תעתיק מדויק: זין אלדין יזיד זידאן; נולד ב-23 ביוני 1972 במרסיי, ידוע גם בכינוי "זיזו") הוא כדורגלן עבר צרפתי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי ומאמן בהווה.
כשחקן, הוביל זידאן את נבחרת צרפת לזכייה במונדיאל 98, ביורו 2000 ובסגנות מונדיאל 2006. זידאן התגלה ככישרון עולה בכדורגל העולמי כששיחק בקבוצת בורדו הצרפתית, ולאחר מכן שיחק ביובנטוס ובריאל מדריד וזכה באליפויות, גביעים ובליגת האלופות.
היה ידוע בסגנון אלגנטי ובמהלכים וירטואוזיים.
הוא זכה שלוש פעמים בתואר כדורגלן השנה בעולם, נבחר לכדורגלן היובל של אופ"א ונחשב על ידי רבים לאחד השחקנים הטובים בהיסטוריה.
כמאמן, הוביל את ריאל מדריד לשלוש זכיות רצופות בליגת האלופות ולשתי זכיות באליפות ספרד.
זינדין זידאן נולד במרסיי למשפחה מוסלמית.
הוריו שהם ממוצא ברברי היגרו לצרפת מאלג'יריה.
זידאן החל את הקריירה במועדון הכדורגל קאן.
ב-1992 עבר לבורדו, ומשחקו עורר את תשומת לבם של ציידי הכישרונות בתחום.
בעונתו האחרונה בקבוצה העפיל עמה לגמר גביע אופ"א 1996, שם פגשה במפגש כפול את באיירן מינכן.
זידאן החמיץ את המשחק הראשון בשל פציעה, שב להרכב במשחק השני אך לא הצליח לעזור לקבוצתו, שהפסידה 1–5 בסיכום שני מפגשים.
בשנת 1996 עבר זידאן למועדון האיטלקי יובנטוס, והפך לאחד השחקנים הדומיננטיים במרכז המגרש: הוא תרם לזכיותיה במספר אליפויות.
למרות זאת, בתקופתו הפסידה הקבוצה פעמיים בגמר ליגת האלופות.
בשנים 1998 ו-2000 נבחר זידאן לכדורגלן השנה בעולם על ידי פיפ"א.
בעקבות הישגיו בקבוצתו ובנבחרת צרפת, בשנת 2001 עבר זידאן למועדון הספרדי ריאל מדריד, בהעברה שהייתה אז היקרה ביותר בתולדות הכדורגל.
כרטיס השחקן שלו נרכש מיובנטוס תמורת 75 מיליון אירו.
זידאן היה אחד מבין מספר כדורגלנים מצליחים שהובאו למועדון בתקופה זו (בהם לואיש פיגו, רונאלדו ודייוויד בקהאם); המועדון כונה "גלאקטיקוס" (כוכבים) בעקבות העברות אלו.
בגמר ליגת האלופות 2002 כבש זידאן את שער הניצחון בבעיטת וולה מול באייר לברקוזן, ובכך תרם לזכייתה של ריאל מדריד בתואר אלופת אירופה לקבוצות.
עבור ריאל זו הייתה הזכייה התשיעית בתואר, ועבורו זו הייתה הזכייה הראשונה.
בשנת 2003 נבחר זידאן בשלישית לכדורגלן השנה בעולם, וזכיות אלו תרמו לתדמיתו של זידאן כאחד הכדורגלנים הטובים בהיסטוריה.
במקביל שיחק זידאן בנבחרת צרפת, וזכה להכרה רבה לאחר שהבקיע צמד שערים במשחק הגמר במונדיאל 1998, בו הביסה נבחרתו את נבחרת ברזיל 3–0. זידאן הפך לגיבור צרפתי ולסלבריטי ברחבי העולם.
באותה שנה הוא זכה במספר רב של תוארי "כדורגלן השנה" מעיתוני ספורט, מוסדות והתאחדויות כדורגל שונות.
בשנת 2000 הגיע זידאן להישג נוסף, כאשר היה שותף לזכייה של נבחרת צרפת באליפות היורו 2000 ואף זכה בפרס השחקן המצטיין של הטורניר.
בעקבות פציעה במהלך מוקדמות מונדיאל 2002, זידאן השתתף רק במשחק השלישי בבית המוקדם.
בלעדיו הציגה נבחרת צרפת יכולת נמוכה, ולבסוף לא הצליחה להעפיל לשלב שמינית הגמר, ולא כבשה ולו שער אחד.
ביורו 2004 הבקיע זידאן שני שערים, אך הנבחרת הצרפתית הודחה ברבע הגמר.
עם סיום הטורניר הודיע זידאן על פרישה מהנבחרת.
בקיץ 2005 הפתיע זידאן כאשר הודיע שהוא חוזר לנבחרת צרפת כדי לעזור לה במשחקי המוקדמות למונדיאל 2006. לאחר שמטרה זו הושגה, המשיך לשחק בשורותיה והכריז כי יפרוש סופית מכדורגל מקצועי לאחר המונדיאל.
בתחילת המונדיאל הציגה הנבחרת הצרפתית יכולת בינונית.
בשמינית הגמר מול נבחרת ספרד ניצחו הצרפתים 3–1 כשאת השער השלישי כבש זידאן.
ברבע הגמר ניצחו הצרפתים את נבחרת ברזיל 1–0, וזידאן בישל את שער הניצחון לתיירי הנרי.
בחצי הגמר מול פורטוגל כבש זידאן את שער הניצחון בבעיטת פנדל והעלה את צרפת לגמר מונדיאל 2006 מול נבחרת איטליה.
קודם למשחק הגמר נבחר זידאן לשחקן המצטיין במונדיאל 2006 וזכה בכדור הזהב של המונדיאל.
במשחק הגמר, שהיווה עבור זידאן משחק פרידה מהכדורגל המקצועי, כבש זידאן שער בבעיטת עונשין בדקה השביעית.
אך לאחר מכן, בזמן ההארכה, הוא הורחק בכרטיס אדום לאחר תקרית מפורסמת בה נגח במכוון בחזהו של מרקו מטראצי האיטלקי שהיה ללא כדור (לאחר שהאחרון ככל הנראה העליב את אחותו).
איטליה ניצחה בגמר זה, בדו-קרב בעיטות עונשין בתום ההארכה; אחרי הגמר בחנו ראשי פיפ"א שנית את זכיותיו האישיות של זידאן בגלל תקרית הנגיחה, אך לא שינו את הבחירה לבסוף.
לאחר פרישתו נהג זידאן לשחק בקביעות בקבוצת המילואים של ריאל מדריד.
בנוסף השתתף במספר משחקי ראווה למטרות צדקה ברחבי העולם.
ב-2010 מונה למעין שגריר של קטר במאמציה לזכות באירוח מונדיאל 2022.
ב-2009 מונה זידאן ליועץ לנשיא קבוצתו לשעבר, ריאל מדריד.
בשנת 2011 מונה למנהל הספורטיבי של הקבוצה, תפקיד שמילא במשך כשנה.
בשנת 2013 הודיע זידאן כי ישקיע בקבוצת הכדורגל אוורון מהליגה הרביעית בצרפת.
ביולי 2013 מונה לעוזר המאמן של קרלו אנצ'לוטי בריאל מדריד, והיה שותף לזכייה העשירית של המועדון בליגת האלופות.
בסוף אותה עונה הודיע על התפטרות מתפקידו.
בשנת 2014 מונה זידאן למאמן ריאל מדריד קסטיליה, קבוצת המילואים של ריאל מדריד מהליגה השלישית בספרד, במקביל ללימודי אימון בשיטה הצרפתית.
באוקטובר 2014 קבעה ההתאחדות הספרדית שהוא הפר את כלליה, מכיוון שאין לו עדיין תעודת מאמן, וקבעה שהוא יורחק לשלושה חודשים מכל פעילות.
בינואר 2016 מונה למאמן ריאל מדריד לאחר פיטוריו של רפאל בניטס.
במשחק הבכורה שלו כמאמן הביסה ריאל את דפורטיבו לה קורוניה 5–0. בהמשך הוא הצליח להעלות את ריאל למקום השני בטבלת הליגה בהפרש נקודה מהמקום הראשון.
הוא גם הצליח להוביל את הקבוצה לרצף ניצחונות.
בסוף אותה עונה זידאן זכה עם ריאל מדריד בליגת האלופות לאחר ניצחון 5–3 בפנדלים על היריבה העירונית אתלטיקו מדריד, והיה הראשון שזכה בליגת האלופות גם כשחקן, גם כעוזר מאמן וגם כמאמן.
ב-10 בדצמבר 2016 בניצחון 3–2 על דפורטיבו לה קורוניה שבר זידאן את שיא "רצף משחקים ללא הפסד" של ריאל מדריד בכל הזמנים (שעמד עד אז על 34 משחקים).
בנוסף, בעונה זו הוביל את ריאל מדריד לזכייה בליגת האלופות פעם שנייה ברציפות לאחר ניצחון 4–1 על יובנטוס, בגמר שנערך באצטדיון המילניום שבויילס, משערים של כריסטיאנו רונאלדו (צמד), קאסמירו ומרקו אסנסיו.
בכך ריאל מדריד הפכה לקבוצה הראשונה שזוכה בליגת האלופות במתכונת החדשה פעמיים ברציפות.
את עונת 2017/2018 התחיל עם ריאל בניצחון על מנצ'סטר יונייטד 2-1 במסגרת הסופר קאפ האירופי.
כמה ימים לאחר מכן זכה עם ריאל בתואר נוסף - הסופרקופה הספרדי, כשניצחו פעמיים את ברצלונה, מחזיקת הגביע, 3–1 במשחק הראשון ו-2–0 במשחק השני (5–1 בסיכום).
זידאן זכה עם ריאל בטורניר גביע העולם למועדונים של FIFA לשנת 2017 בפעם השנייה ברציפות.
בעונת 2017/2018 השלים זידאן זכייה שלישית ברציפות בליגת האלופות עם ריאל מדריד והיה למאמן הראשון שזכה 3 פעמים ברציפות בתואר זה.
במאי 2018, הודיע במפתיע במסיבת עיתונאים, כי החליט לעזוב את הקבוצה.
ב-11 במרץ 2019 חזר זידאן לקדנציה נוספת בריאל מדריד וחתם על חוזה עד 2022. בעונת 2019/2020 זכתה ריאל מדריד תחת הדרכת זידאן באליפות הלה ליגה ובסופר קאפ הספרדי.
בעונת 2020/2021 ריאל מדריד סיימה במקום השני בליגה אחרי האלופה אתלטיקו מדריד, והעפילה לחצי גמר ליגת האלופות, שם הודחה על ידי צ'לסי.
ב-27 במאי 2021, כשבוע לאחר סיום העונה, הודיעה ריאל כי זידאן החליט לעזוב את תפקידו כמאמן הקבוצה.
זידאן נולד במרסיי שבצרפת להורים אלג'יראים-מוסלמים ממוצא ברברי שהיגרו לצרפת לפני לידתו.
בגיל 17 הכיר את אשתו ורוניק פרננדז, צרפתייה ממוצא ספרדי, וב-1994 הם נישאו.
לזוג ארבעה בנים, ארבעתם שחקני כדורגל שגדלו באקדמיית הכדורגל של ריאל מדריד.
אנצו (יליד 1995) משחק כקשר, היה חלק מהסגל של ריאל מדריד בעונת 2016–2017 ואף כבש במדיה, היום משחק באבס.
לוקה (יליד 1998) משחק כשוער בקבוצת גרנדה.
תיאו (יליד 2002) משחק בנוער של ריאל מדריד.
ואליאס (יליד 2005) משחק כבלם באקדמיה.
שני הבנים הגדולים העדיפו לשחק בנבחרות צרפת אף על פי שהיו יכולים גם לשחק בנבחרות ספרד בשל אזרחות כפולה.
זינזאנה היא סדרת דרמת פשע טלוויזיונית בבימויו של חיים בוזגלו, ששודרה במשך שלוש עונות בין השנים 2000–2005 בערוץ 2, במסגרת שידורי זכיינית השידור טלעד.
העונה הראשונה שודרה בימי שלישי, בין 22:30 ו-23:30, וכללה אחד-עשר פרקים.
הראשון הוקרן ב-1 בפברואר 2000 והאחרון ב-18 באפריל.
הסדרה זכתה למדרוג גבוה ביותר, 21.1% בממוצע, והעלתה בכ-20% את המדרוג ברצועה בה שודרה, שהייתה מאוחרת יחסית ומחוץ לשעות השיא.
הקהל הקבוע מבין יהודים בני 4 ומעלה הוערך ב-463,000 איש.
מספר הצופים בפרק הבכורה של העונה הוערך ב-531,000 איש.
העונה השנייה כללה ארבעה-עשר פרקים והחלה ב-1 בינואר 2001, וירדה באפריל, עם רייטינג מעט נמוך יותר מבעונה הקודמת.
העונה השלישית, שצילומיה הסתיימו כבר ב-1999, עלתה לשידור רק ב-2005, ערב סגירת טלעד, כשהחברה החליטה לשדר את כל החומרים במחסניה שטרם הוקרנו.
הפרק הראשון שודר ב-9 באוגוסט והאחרון ב-25 באוקטובר.
הסדרה מציגה את חיי הכלא ועוקבת אחרי דמויות מהכלא ומחוצה לו.
בתי הכלא המוצגים הם איילון (בית-סוהר לגברים) ונווה-תרצה (בית-סוהר לנשים).
הסדרה מבוססת על סיפור חייו של גונדר בדימוס שלמה טוויזר (אותו מגלם בסדרה אלברט אילוז), אשר ניהל את כלא באר שבע ואיבד שני אחים, האחד נרצח בחיסול חשבונות והשני מת ממנת יתר של סמים.
טוויזר עצמו מופיע בסדרה כמבקר בבית הקברות שם נערכה תפילת אשכבה ליד קברי אחיו.
מלבד סיפור חייו של טוויזר, מובאת הסתכלות לחיים בשכונות המצוקה בישראל, על רקע עליות מארצות שונות.
דרך ראייתו של שלמה טוויזר הובאו גם סיפורים לא שגרתיים מתוך אגפי בתי הכלא.
הסדרה הציגה את תחלואי האוכלוסייה הקשה בישראל, וייצגה את הבעיה במדיה הישראלית.
הסדרה ידועה באופן הבימוי המיוחד שלה.
חלק מהקטטות שצולמו בסדרה היו אמיתיות ולשחקנים ניתן חופש רב מאוד לאלתר במסגרת הסצנות.
מקור שמה של הסדרה הוא ברכב להובלת עצורים הקרוי "זינזאנה".
זינה הרמן (28 באפריל 1914 – 21 בינואר 2013) הייתה דיפלומטית ישראלית וחברת הכנסת מטעם המערך.
במהלך כהונתה כיו"ר המועצה המנהלת של יוניצ"ף, בשנת 1965, קיבלה בשמו את פרס נובל לשלום.
הרמן נולדה בלונדון, אנגליה למשפחת שטרן.
למדה כלכלה ויחסים בינלאומיים בבית הספר לכלכלה של לונדון.
בזמן הלימודים שימשה ראש תא הסטודנטים הלא-ציוניים, אולם הכירה את אבא אבן ואברהם הרמן שהיו סטודנטים ופעילים ציונים.
הרמן באותה התקופה לא הייתה ציונית, אולם המפגש עם אברהם הרמן, שלימים נישאה לו, ועליית הנאצים לשלטון הביאו לשינוי בעמדותיה.
בשנת 1935 סיימה את לימודיה והחלה לעבוד בתחום השיווק בחברת יונילוור.
עם החמרת מצב היהודים באירופה בסוף שנות ה-30 החליטה להצטרף למאמץ לסיוע לפליטים ומצאה משרה באגודה היהודית להגנת נערות ונשים.
במקביל עלה אברהם הרמן לארץ ישראל ומצא משרה בסוכנות היהודית, שמטעמה נשלח לדרום אפריקה.
הרמן הציע לשטרן נישואין ובעקבות הסכמתה יצאה לדרום אפריקה, שם נישאו השניים בינואר 1940.
לאחר הנישואים הגיעו השניים לארץ ישראל דרך מצרים בתחילת שנת 1940.
בארץ ישראל החלה הרמן לעבוד בוועד הקהילה היהודית בירושלים ובהמשך התקדמה לנהל את מחלקת הילדים של שירות הסעד בעיריית ירושלים בשנים 1943–1949 עבדה במחלקת ההסברה של עליית הנוער והייתה העוזרת האישית של הנריטה סאלד.
עם קום המדינה מונתה לחברה במשלחת ישראל לאו"ם, תפקיד בו שימשה עד שנת 1955 ובסיומו מונתה לנציגת מדינת ישראל ביוניצ"ף.
כיושבת ראש יונצ"ף הוזמנה לקבל בשם הארגון ב-1965 את פרס נובל לשלום.
בשנים 1956–1957 שימשה סגנית מנהל הלשכה לסיוע טכני במשרד ראש-הממשלה, ובשנים 1957–1959 מנהלת המחלקה למוסדות בינלאומיים במשרד החוץ.
בסוף 1968 מונתה למנהלת המרכז לדמוגרפיה, שמטרתו הייתה לעודד את הילודה בישראל.
לבקשתה של גולדה מאיר, שמה של הרמן צורף לרשימת המועמדים לכנסת ועל פי שולמית אלוני דחק אותה למקום לא ריאלי.
בשנים 1969–1974 כיהנה כחברת הכנסת השביעית מטעם סיעת המערך.
הייתה חברה בוועדת החינוך ובוועדת השירותים הציבוריים.
לאורך השנים פעלה במסגרת ארגונים בינלאומיים בנושאי רווחה, זכויות אדם ומעמד האישה.
הייתה נשואה לשגריר ישראל בארצות הברית ונשיא האוניברסיטה העברית, אברהם הרמן.
חברת הכנסת ונשיאת הקרן החדשה לישראל לשעבר, פרופ' נעמי חזן.
פרופ' דוד הרמן פרופסור לחינוך, לשעבר מנכ"ל הרשות המשותפת לחינוך יהודי ציוני של ההסתדרות הציונית העולמית והסוכנות היהודית, וכיום ראש חבר היועצים של ההיברו יוניון קולג' בירושלים.
זינה הרמן נפטרה ב-21 בינואר 2013, בת 98 הייתה במותה.
ד"ר זינובי יונוביץ' טיומקין , רופא יהודי-רוסי ואחד ממייסדי המפלגה הרוויזיוניסטית.
אחיו של ולדימיר (זאב) טיומקין ואביו של המלחין דימיטרי טיומקין.
טיומקין היה גם עיתונאי, וככזה היה חבר במערכת העיתון הרוויזיוניסטי "ראזסוויט" בין השנים 1924–1933. כיהן כיו"ר הצה"ר (הציונים הרוויזיוניסטים) בצרפת בין השנים 1925–1935 והיה חבר הנהלת ההסתדרות הציונית החדשה בין השנים 1935–1938.
זינוק לאתמול היא סדרת טלוויזיה אמריקאית בעלת חמש עונות ששודרה בארצות הברית בשנים 1989–1993 ובישראל בכבלים בראשית שנות ה-90 וכן בשידורים חוזרים בערוץ 10 בראשית שנות האלפיים.
הסדרה זכתה במספר פרסים חשובים, בהם חמישה פרסי אמי, שני פרסי גלובוס הזהב ופרס האיגוד האמריקאי של במאים ומפיקי סרטים.
במאי 2022 רשת NBC הזמינה את הפקתה של סדרת המשך באותו השם שעלילתה מתרחשת 30 שנה לאחר אירועי הסדרה המקורית.
הסדרה עוסקת בהרפתקאותיו של ד"ר סמואל "סאם" בקט (המגולם על ידי השחקן סקוט באקולה), מדען מחונן השוקד על המצאת מכונה למסע בזמן.
עקב חוסר תקציב, מחליט המדען להריץ את הפרויקט למרות שלא הושלם במלואו, כתוצאה מכך משתבש משהו במהלך הניסוי.
סאם מוצא את עצמו בעבר, אך לא בגופו שלו אלא בתוך גוף של אדם אחר, כך שהסובבים אותו רואים אותו בתור אותו אדם.
בכל פרק "מזנק" סאם לגופו של אדם אחר ומנסה בפעולותיו לתקן עוול היסטורי כלשהו שאותו אדם מסוגל להשפיע עליו, ובכך לשפר את חייו של האדם ואת חיי הסובבים אותו.
לאחר שסיים את "משימתו" הוא מזנק לפתע ועובר לאדם אחר בתקופה אחרת.
סאם אינו שולט בעיתוי הזינוק או בשנה והאדם אליו הוא מזנק.
עם זאת, הוא מגלה כי כל ה"זינוקים" נעשים אל שנים שהן חלק מחייו שלו.
בזינוקיו, הוא נעזר בעוזרו אדמירל אָל קאלאביצ'י (המגולם בידי השחקן דין סטוקוול) ובמחשב-על בעל קול נשי בשם זיגי (סאם ואל מתייחסים למחשב כאל "היא").
אל נשאר בזמן ההווה (הסדרה מתחילה בשנת 1999), אך יכול להגיע כהולוגרמה אל הזמן והמקום בו נמצא סאם ולעזור לו להבין מהי "משימתו" - מה השתבש, מה היו התוצאות וכיצד סאם מסוגל לשנות זאת.
אל מספק לסאם מידע על ההשפעה של השינויים אותם הוא מבצע ועוזר לו להבין מתי פעולותיו היו לטובה.
לרוב, סאם מזנק אל תוך גופם של בעלי מקצוע שונים, ומסייע להם בעבודתם.
מדי פעם, סאם מגיע למקורות הנושקים לאירועים היסטוריים (כגון מלון ווטרגייט ערב הפרשה, מלחמת וייטנאם, משבר הטילים בקובה, מלחמת האזרחים האמריקנית) ואף פוגש בידוענים, בהם באדי הולי, וודי אלן, הנרי היימליך, סילבסטר סטאלון, סטיבן קינג, ג'ק קרואק, פרד טראמפ ובנו דונלד טראמפ, מרילין מונרו, ג'ון יוסטון, קלארק גייבל ועוד.
בפרק האחרון בסדרה, סם "מזנק" אל עצמו.
הוא מוצא את עצמו בפאב בו הוא פוגש במוזג אשר עוזר לו להבין שהוא תמיד יכול לחזור הביתה אם רק יכיר בכך שהוא ורק הוא קובע להיכן יזנק.
סאם מתקן פרט בחייו של אל (כאשר אל שהה כשבוי בווייטנאם אשתו בת' ביטלה את נשואיהם ונישאה לאחר) ומזנק לאחר מכן אל הלא ידוע.
הסדרה מסתיימת בכתובית המספרת כי בת' לא נישאה בשנית, חיכתה לאל ונולדו להם ארבע בנות.
כמו כן מסופר כי סאם מעולם לא חזר הביתה (כנראה מתוך בחירה שלו).
בינואר 2020, הודיעה רשת NBC כי היא שוקלת אתחול מחדש של הסדרה לקראת השקת שירות הסטרימינג שלה Peacock שלה.
התוכנית שודרה לראשונה ב-19 בספטמבר 2022. ב-5 באפריל 2024 אושר כי הסדרה בוטלה לאחר שתי עונות.
זינו פרנצסקאטי Francescatti, 9 באוגוסט 1902 – 17 בספטמבר 1991) היה כנר צרפתי.
פרנצסקאטי נולד במרסיי לאב כנר, שלמד אצל קאמילו סיבורי.
הוא החל לנגן בגיל חמש והופעתו הראשונה לפני קהל הייתה בנגינת הקונצ'רטו לכינור (בטהובן) בגיל 10. פרנצסקאטי התמחה בפאגאניני וההקלטה שלו לקונצ'רטו הראשון של פאגאניני נחשבת עד היום לאחת הטובות ביותר מאז ומעולם.
עוד הקלטה היסטורית של פרנצסקאטי היא לסונאטות לכינור ופסנתר של בטהובן עם רובר קאסאדסי.
נוסף להצטיינותו בטכניקה כנרית, גם הפליא לנגן את כל הקונצ'רטי הגדולים.
הביצוע שלו לקונצ'רטו השלישי של סן-סאנס נחשב למעולה, וכמוהו גם ביצועי הקונצ'רטי של מנדלסון וברוך.
הטון הכנרי של פרנצסקאטי נחשב לקל ושירתי במיוחד.
ב-1927 נסע לפריז ללמד בבית הספר הגבוה למוזיקה (אקול נורמל דה מוזיק) ובמקביל גם ניצח על ה-Concerts Poulets.
בשנת 1931 יצא לסיור הקונצרטים העולמי הראשון שלו והופעתו הראשונה בארצות הברית הייתה עם הפילהרמונית של ניו יורק ב-1939.
פרנצסקאטי מת בפרובנס-אלפ-קוט ד'אזור, צרפת בגיל 89.
זינה הנסיכה הלוחמת היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מז'אנר הפעולה-על-טבעי-פנטזיה, אשר שודרה במשך שש עונות בין 4 בספטמבר 1995 ל-18 ביוני 2001. המפיקים בפועל של הסדרה הם סם ריימי, רוברט טאפרט ור.
ג'יי סטוארט, והיא צולמה בניו זילנד.
הסדרה נוצרה כסדרת בת של הרקולס: המסעות המופלאים.
הסדרה שודרה בישראל בערוץ הראשון ואחר־כך גם בערוצי הכבלים השונים.
במרכז עלילת הסדרה סיפורה של הלוחמת עתירת המעללים זינה, כשלצידה ידידתה גבּריאל, הנאבקות ביריבים בשר ודם, באלים וביצורים מיתולוגיים, לרוב בהשראת המיתולוגיה היוונית.
דמותה של הגיבורה הוצגה תחילה בסדרה "הרקולס: המסעות המופלאים" כלוחמת בעלת עבר מוכתם, המנסה לכפר על חטאיה, ונושא זה שב ועולה בפרקי הסדרה.
עלילת הסדרה מתרחשת, לכאורה, ביוון העתיקה, אך לבושן של הדמויות, התפאורות ואף הסיפור נודדים באופן חופשי בין תקופות, ממלחמת טרויה (שם פוגשות זינה וגבריאל בהומרוס), עבור בשלהי המאה הראשונה לפני ספירת הנוצרים (אז פוגשות הגיבורות ביוליוס קיסר וכלה בימי הביניים (כפי שניתן להקיש מציוד הלחימה והלבוש של רבים מהגיבורים).
במסגרת העלילתית והטמפורנית הרופפת הזו נתנו כותבי הסדרה דרור לדמיונם והציגו בפרקיה השונים ערבוביה של נושאים, כשאפילו נימת הסדרה משתנה באופן תכוף מפרק לפרק.
כך, לדוגמה, הוצגו אירועים והרפתקאות בפרק אחד מנקודת מבט דרמטית, ובפרק שלאחריו באופן מבודח, סאטירי או אפילו פארודי.
באופן דומה, כמה מהגיבורים הוצגו כלא־יוצלחים בפרקים מסוימים, ואילו באחרים הופיעו כגיבורים ללא חת, המביסים בעצמם צבאות שלמים.
לפרקים, חרגו כותבי הסדרה מגבולות הז'אנר באופן מוחלט, כמו בפרק שהיה בפועל מחזמר.
במסגרת חופשית זו הצליחו הכותבים לגעת, גם אם בנימה פשטנית וקלילה, בנושאים ובמסרים שונים, דוגמת אחריות האדם למעשיו, חירות האדם, משמעותה של ידידות, נאמנות וכיוצא בזה.
אלמנט בולט מאוד בפרקי הסדרה, שהיה לפרקים גם לסיפור המתמשך העיקרי לאורך העונה, היה המשיכה האירוטית - החד־צדדית בעיקרה - של גבּריאל לזינה.
פרקים רבים התמקדו או נגעו בהתקפי הקנאה שחוותה גבּריאל כאשר נקשרו קשרים רומנטיים בין זינה לגברים אחרים, או כאשר התרועעה זו עם נשים אחרות.
המשיכה הלסבית בין השתיים נרמזה פעמים רבות מפיהם של גיבורי המשנה בפרקים השונים, אף כי לעולם לא פורשה באופן ברור וגלוי על ידי מי מהן.
לצד זינה (בגילומה של לוסי לולס) וגבּריאל (בגילומה של רנה אוקונור), הופיעו בפרקי הסדרה כמה שחקנים ניו־זילנדים ואוסטרלים בתפקיד דמויות חוזרות.
בין השאר נאבקה זינה שוב ושוב באל המלחמה היווני ארס (בגילומו של קווין סמית'), כשהיא נעזרת על ידי הלוחם הכושל ג'וקסר (בגילומו של טד ריימי) ומלך הגנבים אוטוליקס (בגילומו של ברוס קמפבל).
עוד הופיעו לפרקים בסדרה קווין סורבו בתפקיד הרקולס מסדרת האב, קארל אורבן בתפקיד קופידון/יוליוס קיסר והדסון ליק בתפקיד אויבתה המושבעת של זינה, קליסטו.
זינובי פטרוביץ' רוז'סטבנסקי היה תת-אדמירל בצי הרוסי הקיסרי.
פיקד על השייטת השנייה של צי האוקיינוס השקט במלחמת רוסיה–יפן שהושמדה בקרב צושימה.
נולד במשפחתו של רופא צבאי ובשנת 1864 התקבל לבית הספר לצוערי חיל הים שאותו סיים בשנת 1868. בשנת 1873 סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית לארטילריה ע"ש מיכאיל רומנוב.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) שירת כקצין על ספינת טורפדו והשתתף במתקפה לא מוצלחת על אניית מלחמה טורקית בקרב סולין.
מאוחר יותר באותה מלחמה לקח פיקוד על ספינת הקיטור "וסטה" והתנגש בגבורה באונייה טורקית גדולה.
לאחר המלחמה הוא הודה כי מפקדו דיווח דיווחים שקריים אולם זה לא פגע בקריירה שלו.
הוא נשלח לארגן מחדש את ענף התותחנות של הצי הבולגרי ושירת בו בין 1883 ל-1885. לאחר מכן חזר לצי הבלטי ושירת בתור קצין במספר ספינות.
ב-1891 נשלח ללונדון כנספח צבאי ימי ונותר בה עד 1893. לאחר חזרתו לרוסיה מונה למפקד הסיירת "ולדימיר מונומך" בשנת 1894. לאחר מכן מונה למפקד אוניית המלחמה המשוריינת פרבנץ.
ב-1885 הוא שירת בצי האוקיינוס השקט של רוסיה כמפקד האימונים של חטיבת התותחנות של הצי הבלטי.
רוז'סטבנסקי תפקד היטב בתצוגת התותחנות הימית שנערכה לכבוד שליט גרמניה וילהלם השני ב-1902, ולאחר מכן עלייתו הייתה מטאורית.
מספר חודשים מאוחר יותר הוא מונה לשליש אישי של הצאר ניקולאי השני, וקודם לתפקיד אדמירל משנה.
בשנת 1903 הוא מונה על ידי הצאר למפקד כוח אדם ראשי של הצי, הדרגה שלישית בחשיבותה בצי.
הוא שירת בתפקיד זה עד 1904. ב-1904 הוא מונה במקביל למפקד צי האוקיינוס השקט והתפנה להיערך למשימה הגדולה.
באוקטובר, לאחר דחיות רבות, הוא הפליג עם ספינותיו לאסיה כשהוא על סיפון אוניית הדגל קניאז סובורוב.
במהלך מסע הצי הבלטי הבין רוז'סטבנסקי עד כמה לקוי היה האימון של אנשי הצוות באוניותיו.
אימון חסר ומצב קשה של האוניות גרם לו לתסכול רב.
בשל סיבות לוגיסטיות כמו הצורך באספקת פחם קבועה למנועים ומחסור בתחמושת, הוא לא עשה דבר כדי לשפר את המצב אולם לא היה ביכולתו לעשות דבר כדי לשנות מצב זה.
חוסר היעילות והמקצועיות של השייטת באו לידי ביטוי פרק זמן קצר לאחר תחילת המסע, כאשר ספינותיו פתחו באש על ספינות מכמורת בריטיות בתקרית שקיבלה את השם "תקרית דוגר בנק".
הוא האמין מלכתחילה כי מסעו נדון לכישלון והתנגד נחרצות ליציאת השייטת נוספת מהים הבלטי לאוקיינוס השקט.
הוא ניסה בכל כוחו במהלך ההפלגה להימנע מלחבור לשייטת הזו בכך שעזב את מדגסקר ללא עדכון האדמירליות בנוגע למסלולו המיועד.
ישנן הערכות שונות בנוגע להתנהגותו במהלך המסע, אולם ברור כי מרירותו והפסימיות שלו התגברו במהלך ההפלגה.
בשעה שהשייטת שלו הגיעה לאזור אסיה, בהיותו יהיר ומרוחק, הוא לא בטח באיש מלבד אולי במפקד כוח האדם שלו, קפטן קלפייר דה קולון.
כלפי שאר הקצינים הוא שמר מרחק ולא ניסה לשתף אותם בתוכניות הקרב שלו, במיוחד לא עם אדמירל משנה ניקולאי נבוגטוב, מפקד השייטת הפסיפית השלישית.
במהלך קרב צושימה נפצע רוז'סטבנסקי בראשו באורח קשה במהלך ירי פגזים לעבר אונייתו על ידי כמה אוניות מלחמה יפניות, ונתפס למחרת בבוקר חסר הכרה על ידי היפנים.
הוא התאושש בבית חולים יפני שם ביקר אותו אדמירל היהאצ'ירו טוגו.
לאחר המלחמה חזר רוז'סטבנסקי לסנקט פטרבורג ברכבת הטרנס-סיבירית, ופרש לגמלאות במאי 1906 בעקבות ההחלטה להעמיד אותו למשפט על כניעתו שנה קודם לכן.
במשפט הוא הואשם בכל האחריות לתוצאות המלחמה אולם יצא זכאי עקב העובדה שהיה חסר הכרה בעת שנתפס בשבי.
הוא שוב היה אדם חופשי אולם לאחר פחות מ-3 שנים הוא חלה ומת.
זינה קלאי-קלייטמן היא דיפלומטית ישראלית בדימוס.
כיהנה כשגרירת ישראל באוקראינה ובקרואטיה.
קלאי-קלייטמן נולדה בקישינב (כיום בירת מולדובה, בעבר חלק מברית המועצות).
אביה היה מהנדס ואימה עובדת טקסטיל.
לאחר שסיימה את לימודי התיכון עלתה לישראל ולמדה מדעי המדינה באוניברסיטה העברית, עם התמחות בסובייטולוגיה.
את הקריירה הדיפלומטית שלה החלה בשנת 1986.
1995–1998 – יועצת בשגרירות ישראל ברוסיה.
1998–2001 – סגנית מנהל מחלקת אירופה ואסיה במשרד החוץ.
2005–2007 – עובדת בחטיבת התפוצות במשרד החוץ.
בשנת 2009 נערכה ביקורת של משרד מבקר המדינה על התנהלות לשכת הקשר נתיב.
קלאי-קלייטמן מסרה לעורכי הביקורת כי השיבושים בקשר שבין שליחי משרד החוץ בשגרירות ישראל בקייב לבין שליחי נתיב נבעו מ"היעדר הסדרה ברורה בכל הקשור לכפיפויות, שאינו מחייב את נציגות נתיב לדווח לה או לתאם את הפעילות עם השגרירות", אך דו"ח המבקר בנושא התפרסם רק ב-2013, לאחר סיום תפקידה.
בשנת 2010, בעת שכיהנה כשגרירת ישראל באוקראינה נבחרה קלאי-קלייטמן לרשימה השנתית של 10 הנשים הזרות שלהן ההשפעה הרבה ביותר באוקראינה של השבועון האוקראיני "פוקוס", הנחשב לאחד המובילים במדינה.
בין הנימוקים לבחירתה היו פועלה של קלאי-קלייטמן "להביא לסיומו את פרויקט ביטול האשרות בין אוקראינה לבין ישראל, דבר שמצפים לו 70 אלף תיירים, וכן אוקראינים רבים שקרוביהם וחבריהם התיישבו במולדתם ההיסטורית", אך גם "הסגרות עבריינים לאוקראינה.
קייב מעוניינת בפושעים נמלטים רבים השוהים כעת בארץ הקודש"
באוקטובר 2010 נבחר ראובן דינאל להחליפה בתפקיד.
ז'ינובי טוֹלקָצ'וב - 30 באוגוסט 1977, קייב) היה אמן יהודי סובייטי, פרופסור לאמנות במכון לאמנויות בקייב.
טולקצ'וב למד בבית ספר מקצועי ובבית ספר לאמנויות.
בשל מצוקה כלכלית החל לעבוד כשוליה בסדנה של צייר שלטים, ולאחר מכן הצטרף לקואופרטיב ציירים.
בתקופת המהפכה הקומוניסטית הצטרף טולקצ'וב לקומסומול והיה חבר במחתרת המהפכנית בקייב.
הוא השתלם במוסקבה וב-1921 חזר לקייב והתמנה כאחראי לחינוך פוליטי בקומסומול.
בתקופה זו צייר ציורי קיר למועדוני הנוער באזורים אלו.
בשנים 1925 - 1927 שירת בחיל התותחנים של צבא האדום.
לאחר סיום השירות הצבאי למד במכון לאמנויות היפות בקייב ותערוכה מיצירותיו על מות לנין אף הוצגה בקייב ובמוסקבה.
בשנת 1940 מונה טולקצ'וב לפרופסור מן המניין במכון לאמנויות היפות בקייב.
בתקופת מלחמת העולם השנייה שירת טולקצ'וב בצבא האדום והמשיך לעסוק באמנות מטעם השלטונות.
טולקצ'וב התלווה לכוחות הצבא האדום מיד לאחר שחרור מיידנק בקיץ 1944 ותיעד את השחרור.
בינואר 1945 הצטרף לכוחות הצבא האדום ששחררו את אושוויץ ותיעד את שחרור המחנה בציורים וברישומים.
הוא צייר את הסדרות "מיידנק", "אושוויץ" ו"פרחי אושוויץ".
סדרות "מיידנק" ו"פרחי אושוויץ" הוצאו לאור כאלבומים והוצגו ברחבי פולין בערים לובלין, ז'שוב, קרקוב, קטוביץ, לודז' וורשה.
ב-1965 יצא לאור בקייב האלבום "אושוויץ", שהכיל מציוריו.
בערוב ימיו צייר דיוקנאות של סופרים אוקראינים ואייר ספרים.
זינוק בעלייה הוא סרט קולנוע ישראלי מסוגת דרמה-קומית בבימויו של אורן שטרן, שיצא לאקרנים באוגוסט 2014. הסרט הופק בסיוע פרויקט הקולנוע של קרן רבינוביץ, והמיזם לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים.
הסרט מספר על משפחת גבע, משפחה ירושלמית בורגנית ותוססת משכונת רחביה, שברגע טרגי אחד משתנים חייה.
אורה (עידית טפרסון), אם המשפחה, בעקבות תאונה שנגרמה ביום החתונה של בנה בגלל כלתו שהשתכרה, שוקעת בתרדמת עמוקה.
משאירה אחריה שני ילדים, ארי (איתי טיראן), ושלומית (מלי לוי גרשון) את מיכה, בעלה (שלמה בראבא) וכלתה לעתיד (רותם זיסמן כהן).
אורה הייתה עמוד התווך של המשפחה, הדבק המקשר, המפשר, המפייס, בלעדיה הכל מתפרק.
אף אחד מבני המשפחה לא מצליח, בדרך זו או אחרת, להחזיר את החיוך, לאסוף את השברים ולשקם את החיים במשפחה.
האב מיכה ובנו ארי, שניהם מנתחים פלסטיים באותו בית חולים ומשתפים פעולה באותם ניתוחים והדבר גורם למתחים רבים ביניהם.
ארי עומד להתחתן עם ארוסתו רלי, והאב מפריע לו בדרכו, מבקרו ומנסה לשכנעו להיפרד ממנה, אלא שהסיפור לא מסתיים כלל.
שלומית, הבת השנייה של משפחת גבע, היא מורה לערבית וחולמת להיות רקדנית בטן, מוטי (יוסי מרשק) ניפגש איתה ומתאהב בה עמוקות.
אך שלומית מאוהבת בזמר שאליו היא עורגת בזמן שיעורי הערבית בבית הספר, כשהיא מקרינה את סרטיו בפני תלמידיה.
מנהל בית הספר גוער בה על נטייתה לעסוק בבעיות הכיבוש, ומדווח לה על תלונות ההורים, אך היא מתעלמת.
אחרי התאונה שנגרמה בידי מיכה, אבי המשפחה, רישיונו נשלל ובעזרתה של ליאת (רומי אבולעפיה) המורה לנהיגה, עוזרת למיכה לחזור לנהוג והוא עוזר לה.
יחסיהם מתקרבים למצב רומנטי, אך למעשה מיכה לומד מליאת תרגילי יוגה המאפשרים לו לשלוט בעצמו.
לאחר התאונה, מקבלת אורה מכתב המודיע לה על פתיחת המירוץ למורים בתה שלומית קוראת אותו ומחליטה לרוץ במקום אמה האצנית.
היא נעזרת במוטי לשם כך וזה מעמיק את הקשר ביניהם.
לבינתיים, רלי מדברת עם מיכה שלאחר התאונה היה לו קשה לסלוח לה ומשכנעת אותו להסכים לנישואין.
בחדרה של אורה מודיעים רלי וארי שהם מתחתנים ומיכה מסכים לנישואין.
לאחר מספר חודשים המירוץ מתקיים ושלומית זוכה במקום השני.
באותו זמן אורה מתעוררת ולאחר מספר חודשים מתקיימת החתונה שלהם בעוד שרלי בהיריון מתקדם (שבחרה לא לבצע הפלה בגלל מיכה שדיבר איתה על כך בזמן שפגש אותה כשביקר בבית החולים את אורה) נתקפת צירים בדרך לחתונה.
זינובי קצנלסון היה קצין בכיר יהודי באן קה וה דה, ארגון הביון והמשטרה החשאית של ברית המועצות בתקופת סטלין.
זינובי קצנלסון נולד בשנת 1892 למשפחה יהודית בעיר בוברויסק בבלארוס (אז בתחומי האימפריה הרוסית).
בין השנים 1901 – 1910 למד בגימנסיה במוסקבה.
לאחר מבן למד לימודי משפטים באוניברסיטת מוסקבה עד לשנת 1915. בשנים 1915 ו-1916 למד במכון לזרובסקי ללימודי שפות אסיאתיות.
במרץ 1916, כאשר התחוללה מלחמת העולם הראשונה, התגייס קצנלסון לצבא הצאר ועבר קורס קציני חיל רגלים בעיר ניז'ני נובגורוד.
תוך כדי שירותו הצבאי הוא הצטרף בספטמבר 1917 למפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית.
מיוני עד אוקטובר הוא שירת כקצין מטה במפקדת המחוז הצבאי של מוסקבה.
לאחר מהפכת אוקטובר נתמנה קצנלסון לתפקיד של חוקר בכיר בצ'קה - (ראשי תיבות של "הוועדה המיוחדת הכלל-רוסית למאבק במתנגדי המהפכה ובחבלה"), שירות הביטחון והמשטרה החשאית הסובייטית הראשונה.
זינובי קצנלסון היה בן דודו של אלכסנדר אורלוב, קצין בכיר בשירותים החשאיים של ברית המועצות, אשר בתקופת הטיהורים הגדולים ערק לארצות הברית ושם תיעד את פשעי סטלין.
בצעירותם היו מסלולי חייהם מקבילים: שניהם נולדו בברויסק ומשפחותיהם עברו למוסקבה, בה למדו שניהם לימודי משפטים, התגייסו לצבא הצאר בעת מלחמת העולם הראשונה ושניהם ניצלו את האפשרויות שנפתחו בפני צעירים יהודים משכילים לאחר המהפכה להשתלב במערכות השלטון הסובייטי והתגייסו למשטרה החשאית הסובייטית.
כחוקר בכיר בצ'קה התקדם קצנלסון בדרגות ופיקד, בו אחר זו, על יחידות שונות של הארגון באזורים שונים של ברית המועצות.
בשנת 1922 הוא נתמנה לראש המחלקה הכלכלית של הג.פ.או., הארגון שהחליף את הצ'קה.
בשנים 1925 – 1929 היה זינובי קצנלסון המפקד של משמר הגבול של ברית המועצות.
בשנת 1929 נשלח קצנלסון לצפון הקווקז כדי לפקח שם על ביצוע תוכנית הקולקטיביזציה
שסטלין כפה על האיכרים במטרה להחליף את החקלאות החוות הקטנות בחקלאות ריכוזית המאורגנת בקולחוזים בפועל גרמה התוכנית להרס מעמד האיכרים, לירידה דרסטית ברמת החיים של האוכלוסייה כולה ולרעב המוני.
במשך שנת 1930 כיהן קצנלסון כחבר הוועד המנהל של הבנק הממלכתי של ברית המועצות.
מסוף שנת 1930 ועד לראשית שנת 1933 הוא שירת במפקדת הג.פ.או.
בהמשך אותה שנה הוא נתמנה למפקד הג.פ.או.
בינואר 1934 הוא נתמנה לתפקיד סגן מפקד הג.פ.או.
ביולי אותה שנה הוא נתמנה לסגנו של קומיסר הפנים של ברית המועצות.
באפריל 1937 נתמנה קצנלסון לסגן ראש ה"גולאג", המשרד שהיה אחראי על מחנות עבודת הכפיה בברית המועצות.
מחנות אלו יועדו לפושעים, אך בפועל שימשו בעיקר כאמצעי של דיכוי אכזרי של יריבים פוליטיים ומתנגדי המשטר הסובייטי.
במקביל הוא היה האחראי על פעולות בניית תעלת מוסקבה, שנבנתה על ידי אסירים פוליטיים בתנאי עבדות.
בשלל תפקידיו אלו במשך פרק זמן של עשרים שנה הכיר זינובי קצנלסון היטב את מהלכיו של סטלין ואת שלטון הטרור שהנהיג בברית המועצות.
בינואר 1937 נפצע אלכסנדר אורלוב, בן דודו של זינובי קצנלסון, בתאונת דרכים בספרד.
בהיותו מאושפז בבית חולים בפריז הגיע קצנלסון מברית המועצות לבקרו.
קצנלסון גילה את אוזנו של אורלוב על תכנון להדיח את סטלין בדרך חוקית באמצעות האשמה כי היה בצעירותו סוכן האוכראנה, הבולשת של הצאר.
הוא סיפר לו גם על ההשתלשלות שהביאה לגילוי הסוד.
לדבריו כשהחליט סטלין לערוך את הראשון ממשפטי מוסקבה, שהתחיל ב-5 בינואר 1936, הוא הורה לגנריך יגודה ראש הנ.ק.ו.ד.
למצוא הוכחות לכך שיריביו המיועדים לחיסול היו בשעתם סוכני האוכראנה.
קצנלסון שסבר שהצבא יתמוך במהלך, נפרד מאורלוב וחזר למוסקבה, אך סטלין הקדים את יריביו ובראשית יוני 1937 יצאה הודעה מרעישה כי המרשל טוכאצ'בסקי ומספר גנרלים ובהם יקיר, גמרניק וקורק נאסרו באשמת בגידה.
זינובי קצנלסון נאסר ב-17 ביולי 1937, הועמד לדין בפני הרכב צבאי של בית המשפט העליון של ברית המועצות וב-10 במרץ 1938 הוצא להורג.
ארבע שנים לאחר מותו של סטלין, ב-9 ביולי, טוהר שמו של זינובי קצנלסון על ידי שלטונות ברית המועצות.
לאחר שזינובי קצנלסון נפרד מאלכסנדר אורלוב בבית החולים בפריז, חזר למוסקבה, נאסר, נשפט והוצא להורג, הבין אורלוב כי עתה גם גורלו נחרץ.
הוא חשש שזינובי קצנלסון לא עמד בעינויים וסיפר לחוקריו על שיחתם בבית החולים ועל הגילוי כי סטלין היה סוכן האוכראנה.
הכנותיו לעריקה ארכו חודשים רבים, עד שב-9 ביולי 1938 קיבל שדר מניקולאי יז'וב, ראש הנ.ק.ו.ד., כי עליו להתייצב מיד בלשכתו של קונסול ברית המועצות בפריז שיסיע אותו לאנטוורפן, שם יעלה לכאורה על ספינה סובייטית שתפליג לברית המועצות.
אורלוב ואשתו החליטו לערוק ביחד עם בתם.
הם הגיעו לקנדה וממנה לארצות הברית שם חי אורלוב שלושים וחמש שנים עד לפטירתו בשנת 1973. לאחר מותו של סטלין חשף אורלוב בשנת 1953 בספרו "ההיסטוריה הסודית של פשעי סטלין" ובסדרת כתבות במגזין לייף את הידוע לו על פשעי סטלין.
את הסוד המרעיש שגילה לו זינובי קצנלסון בשנת 1937, בדבר היותו של סטלין בצעירותו סוכן של האוכראנה, נצר עד שפרסם אותו במאמר במגזין לייף בשנת 1956.
זינֶטוּלַה חיידרוביץ' ביליאלטדינוב (נולד ב-13 במרץ 1955, מוסקבה, ברית המועצות) הוא מאמן הוקי קרח רוסי ממוצא טטרי, אימן את הנבחרת הלאומית של רוסיה בהוקי בשנים 2004, 2011–2014. בחודש מרץ 2014 הוא התמנה לתפקיד סגן נשיא ומנהל קבוצת "אק בארס" וביולי אותה שנה הפך למאמן הקבוצה.
למד במוסקבה בבית הספר מספר 193. בשנים 1973–1988 שיחק בעמדת המגן בדינמו מוסקבה ובשנים 1976–1988 שיחק בהרכב נבחרת ברית המועצות.
חבריו לקבוצה לא הצליחו להגות את שמו "זינטולה" וכינו אותו "אלכסנדר".
ב-27 יוני 2011 מונה למאמן הנבחרת הלאומית.
זכה עמה באליפות העולם בשנת 2012.
הוא בוגר המכון לתרבות הגופנית (GTsOLIFK) משנת 1979 ובמכון הפדגוגי של מחוז מוסקבה (הפקולטה לחינוך גופני) ב-1982. הוא שירת בצבא והגיע לדרגת קולונל במשמרות הגבול הסובייטים.
שורשי אבותיו מגיעים ממחוז ניז'ני נובגורוד, מהכפר פיצה (Пица).
אביו חיידר ביליאלטדינוב (1928–1999) עבד בחווה עד לגיוסו לצבא, בשנת 1952 עבר להתגורר במוסקבה, שם במשך שנים רבות עד לפרישתו, עבד במפעל לנעליים בשם "הגיבור האדום".
אמו ניימיה ביליאלטדינובה (1926–2000) הכירה את בעלה לעתיד במוסקבה.
עבדה במפעל סריגה ובתקופת מלחמת העולם השנייה עבדה בייעור.
לאחרי המלחמה, במשך יותר מ-20 שנה עבדה כמנקה בקונדיטוריית "אוקטובר האדום".
רעייתו – נדז'דה ויקטורובנה היא מהנדסת בהכשרתה.
בתו – נטליה רומנובה (ילידת 1978) היא משפטנית.
נשואה לסטניסלב רומאנוב, שחקן הוקי קרח לשעבר.
לשניים בן (אלכסנדר רומאנוב, שחקן הוקי קרח אף הוא; נכון ל-2021 משחק במונטריאול קנדיאנס בליגת ה-NHL) ובת.
זינטולה החלה לשחק הוקי כבר בבית הספר.
הוא הצטרף לבית הספר להוקי של "דינמו" (ב-1969), שם הודרך על ידי המאמנים אלכסנדר קווסניקוב וסטניסלב פטוחוב.
ב"דינמו" השתתף ב-588 משחקים באליפויות ברית המועצות וכבש 63 שערים.
בתחרויות אליפות העולם ומשחקי החורף האולימפיים שיחק 77 משחקים, הבקיע 8 שערים.
בטורניר גביע קנדה שיחק 18 משחקים.
את קריירת האימון החל בשנת 1988, הוא לעוזרו של יורי מויסייב ב"דינמו".
זינטולה היה לרוסי הראשון שהוזמן לעבוד כמאמן ב-NHL, שם בשנים 1993–1997 עבד כעוזר מאמן במועדון,"וויניפג ג'טס" (ב-1996 הקבוצה עברה לארצות הברית ונודעו בשם "אריזונה קויוטיס"), בעודו לומד את דרך האימון הקנדית והאמריקאית.
בהדרכתו, הקבוצה זכתה באליפות רוסיה בהוקי קרח, פעמיים נוספות סיימה כסגנית האלופה והעפילה לגמר היורוליג.
בשנים 2001–2002 אימן את "לוגאנו" השווייצרית.
אך פוטר לאחר עונה מאכזבת (בעקבות ההפסד בסיבוב הראשון של הפלייאוף ל"אוונגרד").
הוא היה חלק מצוות האימון של נבחרת רוסיה בבאליפות העולם בשנים 1998, 1999, 2000, ובאולימפיאדת החורף של 1998 בנאגנו ובאולימפיאדת החורף 2002 בסולט לייק סיטי.
ממאי 2004 עד מרץ 2005 אימן את נבחרת רוסיה (תוך שהוא מוביל אותה לשלב רבע הגמר בגביע העולם שבו הרוסים הפסידו לארצות הברית).
פרק חדש בחייו החל לאחר שב-30 בספטמבר 2004 התמנה למאמן הראשי של "אק בארס".
תחת הנהגתו, הקבוצה זכתה באליפות רוסיה ובגביע האירופי הראשון שלה, בנוסף זכתה הקבוצה גם בגביע גגארין ובאליפות ליגת ההוקי הקונטיננטלית במשך פעמיים רצופות.
ב-27 ביוני 2011 הוזמן שוב לאמן את נבחרת רוסיה.
אותה אימן עד 2014, עד סיום משחקי החורף האולימפיים בסוצ'י.
ב-20 במאי 2012 נבחרת רוסיה בהדרכתו זכתה באליפות העולם, אחר שניצחה את כל עשרת משחקי הטורניר.
באליפות העולם 2013 הרוסים בפעם הראשונה מזה 6 שנים לא הצליחו להעפיל לחצי הגמר, לאחר תבוסה מוחצת ברבע הגמר לנבחרת ארצות הברית (3:8).
באולימפיאדה בסוצ'י, רוסיה הודחה בשלב רבע הגמר לאחר שהפסידה לפינלנד בתוצאה 1:3 וב-5 במרץ 2014 הוא עזב את תפקיד המאמן בנבחרת הלאומית.
למחרת התפטרותו הוא חזר ל"אק בארס" לתפקיד סגן נשיא ומנכ"ל הקבוצה.
ב-13 ביולי 2014 הפך שוב למאמן הראשי של אק בארס.
תחת הנהגתו, הקבוצה שוב העפילה לגמר גביע גגארין, אך הפסידה בגמר לסק"א סנקט פטרבורג.
ברם, הסבלנות השתלמה וב-22 אפריל 2018 "אק בארס" זכתה בפעם השלישית בגביע גגארין, לאחר ניצחון על צסק"א.
בכך ביליאלטדינוב הפך למאמן השני אחרי אולג זנארוק, שזכה שלוש פעמים בגביע גגארין, עם קבוצה אחת.
זִינוֹבִיִי אַבְּרָמוֹבִיץ' קוֹנְצֵבוֹי היה יהודי סובייטי, שעוטר כגיבור ברית המועצות על פועלו בניהול צליחת נהר דנייפר במהלך מלחמת העולם השנייה.
נולד בעיר ניקופול של האימפריה הרוסית במשפחתו של פקיד אבר (ה)ם ואשתו לאה עם עוד שישה אחים ואחיות.
לאחר המלחמה וטיהורי סטלין נשארו לו שתי אחיות בלבד.
בהמשך עבד כמתקן נעליים בחרסון.
התגייס לצבא האדום במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה ב-1920, השתתף בלוחמה עם כוחותיו של פיוטר וראנגל.
באותה השנה הצטרף למפלגה הקומוניסטית.
ב-1926 סיים מכללה צבאית להנדסה ועד שנת 1930 פיקד על יחידות הנדסיות שונות.
בין השנים 1936–1940 שירת כמפקד הנדסת האוגדה באוגדת סיור.
עם תחילת המלחמה מונה למפקד מטה והשתתף בקרבות על מוסקבה ולנינגרד.
ב-1942 מונה להיות מפקד מטה חיל ההנדסה בחזית הדון והחזית המרכזית.
על פועלו בחזית הדון קיבל עיטור הכוכב האדום.
נפצע קלות באוקטובר 1943במהלך קרבות על שחרור קייב.
במהלך צליחת דנייפר במהלך קרב דנייפר הצליח לארגן אמצעי צליחה רבים, כמו רפסודות, דוברות ומעבורות.
הוא עצמו פיקד על הקמת ארבעה גשרי צליחה מה שאיפשר העברה מהירה של כוחות צבא ולוגיסטיקה לאזורי הגדה הימנית בשליטת הצבא האדום (פלצדרמים).
על כך קיבל עיטור "גיבור ברית המועצות", כוכב הזהב ועיטור לנין.
בהמשך במהלך פעולות ליד מאלין הכוחות תחת פיקודו נטרלו כאלפיים מוקשים ובהמשך הציבו כ-15 גשרים ועל כך הוא עוטר בעיטור הדגל האדום.
במהלך מבצע ויסלה-אודר פעולותיו עזרו בכניסת הכוחות לקרקוב ועל כך עוטר בעיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה מדרגה ראשונה.
לאחר המלחמה המשיך את השירות בכוחות המזוינים של ברית המועצות.
ב-1948 סיים את האקדמיה הצבאית של המטה הכללי.
בין 1948 ל-1950 פיקד על חיל ההנדסה במחוז הצבאי של קובאן (שהתבסס על הארמייה ה-60).
לפי הכתבה שפרסם יבגני רוז'קוב ב"ווסטוק רוסיי" ("Восток России"), עיתון של מגדן מאוקטובר 1992, השתתף בסוף שנות ה-40, תחילת שנות ה-50 בחלק ההנדסי של פריסת כוחות סובייטיים ב ובניית בסיסי טילים ליד אנאדיר.מ-1951 הרצה באקדמיה צבאית להנדסה.
קיבל תואר דוקטור בנושא צבא.
לאחר שחרורו עבד כמרצה במכון ערב כלל ארצי להנדסת בנייה.
העיר ממוקמת כ-734 ק"מ מניאמיי, בירת ניז'ר.
החודש הכי קר הוא ינואר (20 מעלות צלזיוס).
כמות המשקעים הממוצעת היא 621 מילימטרים בשנה.
חודש אוגוסט הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (226 מ"מ גשם), וחודש ינואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (1 מ"מ גשם).
העיר ממוקמת ליד הכבישים RN1 ו-RN11. בנוסף, ליד העיר, פועל שדה התעופה זינדר .
זינומורף הוא מין של פרזיטואידים (טפילים) חוצנים בדיוניים והוא האנטגוניסט הראשי בסדרת סרטי הנוסע השמיני.
הדמות נוצרה במקור על יד האמן השווייצרי הנס רודי גייגר, והיא הוצגה לראשונה בקולנוע בסרט "הנוסע השמיני" (1979) בבימויו של רידלי סקוט.
הזינומורפים נכללו לאורך השנים במספר רב של סרטים, משחקי וידאו, חוברות קומיקס וספרים.
האופן בו ראשן של דמויות החוצנים מגזע הזינומורף ייראה ויפעל בקולנוע תוכנן במקור על ידי מעצב האפקטים המיוחדים האיטלקי קרלו רמבלדי .
ביוני 2003 פרסם מכון הסרטים האמריקאי את הרשימה "100 הגיבורים והנבלים", אשר ריכזה את 50 הגיבורים ו-50 הנבלים הגדולים ביותר בקולנוע האמריקאי, כאשר זינומורף (אשר מוזכר ברשימה בתור "החייזר") דורג במקום ה-14 ברשימת הנבלים.
גופם של הזינומורפים משלב מאפיינים חוצניים ואנושיים.
יש להם ראש גלילי מוארך ללא עיניים גלויות ולסת פנימית, עם שיניים חדות במיוחד, אשר פורצת בעת הצורך מתוך הפה בכוח רב במטרה לנקב, לנשוך או לשפד את הטרף שלה.
לזינומורפים יש גם זנב ארוך עם קצה דמוי להב בו הם נוהגים גם להשתמש על מנת להרוג את הטרף שלהם.
גובהם של הזינומורפים הבוגרים הוא בין 2 מטר ל-2.5 מטר.
הזינומורפים ניזונים בעיקר מבשרם של יצורים חיים.
מאפיין בולט נוסף אצל הזינומורפים הוא הדם החומצי שלהם, אשר יכול להתיך מתכות ואת כל מי שמותז עליו הדם שלהם.
בנוסף, יש להם את היכולת להתרבות באופן מואץ בתנאים הנכונים.
זינומורפים נולדים באופן הבא - בתחילה הם מטילים ביצים, ומהביצים בוקע יצורים דמויי עכביש עם זנב המכונים "מחבקי פנים" (Facehuggers) אשר תופסים את הראשים של האורגניזמים ה"מארחים", אשר בסדרת הסרטים הם בני אדם, באמצעות זנבם אותו הם עוטפים סביב צווארם, ומשתילים לאחר מכן, דרך הצוואר, עובר בגוף המארח.
בשלב הבא, העובר, אשר מכונה גם "פורץ חזה" (Chestburster), ניזון מגוף המארח.
לאחר שהעובר התפתח במלואו, הוא פורץ דרך החזה של המארח, והופך לאחר מכן תוך שעות ספורות לזינומורף בוגר.
הזינומורפים הבוגרים הם אגרסיבים, חזקים וזריזים במיוחד, והם מסוגלים לרוץ ולטפס לאורך תקרות וקירות.
יש להם יכולות הסתגלות גבוהה, והם מסוגלים ללמוד היטב את הסביבה בה הם נמצאים ולנצל את החולשות של הטרף שלהם.
שלא בדומה לגזעי חוצנים רבים בספרות ובסרטי מדע בדיוני, לחוצנים מגזע הזינומורף אין יכולת טכנולוגית מכל סוג שהוא.
הם יצורים קדומים, אשר ממוקדים רק בשימור עצמי של בני מינם ובחיסול צורות חיים אחרות העלולות לאיים על קיומן.
בדומה לצרעות ולטרמיטים, לחוצנים מגזע הזינומורף מלכה, המגדלת נחיל של צאצאים.
זינוס E10 היא מכונית ספורט מסוג רודסטר המוגדרת כמכונית-על מתוצרת יצרנית מכוניות הספורט הבריטית Zenos Cars אשר יוצרה בין השנים 2015–2016 בבריטניה.
מנוע פורד מסוג "Ford EcoBoost engine" (מנוע בנזין, מגדש טורבו, הזרקת דלק ישירה).
מטה ומפעל היצרן ממוקמים בעיר "Wymondham" במחוז נורפוק ב-מזרח אנגליה
מערכת היגוי - מימין (בבריטניה)
דגמי "זינוס E10" יוצאו ל-ארצות הברית
דגמי "זינוס" כוללים שלדה מאלומיניום שאליו משולבים הנהג והנוסע, ה"מארז" של הדגם נוצר מ"צינורות סריג" מפלסטיק שהם הליבה, שיוצרו בין שכבות סיבי פחמן היוצרים מבנה קלוע משולש המגביר את הכוח והנוקשות של המסגרת
דגמי "זינוס" יכולים להכיל נוסעים שגובהם בין 1.55 מטר - 1.91 מטר
2 מסכים מרכזים (מאפשר להציג לנוסע מידע שבדרך כלל גלוי רק לנהג)
המושבים מרוכבים מעור כפול עם ארבע רתמות מרוץ
זינוביי (זלמן) סמואילוביץ' גורליק Самуилович Горелик; 1904 – 1968) היה יהודי סובייטי, שעוטר בעיטור גיבור ברית המועצות במלחמת העולם השנייה, מפקד פלוגת סיור של גדוד סיור מס' 568 באוגדת סיור מס' 149 בארמייה ה-65 של החזית המרכזית בדרגת סטרשי לייטננט (מקבילה לסגן בצה"ל).
סיים את לימודיו בבית ספר ומוסד להשכלה גבוהה בסימפרופול.
עבד בוועדה המחוזית של המפלגה הקומוניסטית בעיר סימפרופול.
נהיה חבר במפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ב-1927.
שירת בצבא האדום בשנים 1926–1928 ומאז יוני 1941. בשנת 1943 סיים קורסים קצינים מזורז.
בקרבות מגננה סמוך לעיר סטלינו נפצע קשה.
שוחרר מבית החולים רק בקיץ 1942 ונשלח כמפקד מחלקת סיור לסטלינגרד.
מחלקתו הגנה על אזור מפעל הטרקטורים ושמר על עמדתיה במאמץ רב.
על פעולות צבאיות מוצלחות בקרב סטלינגרד הוענק לו עיטור המלחמה הפטריוטית בדרגה ראשונה.
ב-16 באוקטובר 1943, בראש פלוגה רובאית צלח גורליק את נהר הדנייפר ליד הכפר ש'יטצי, נפת לויאו, מחוז גומל ברפובליקה הבלארוסית.
הפלוגה חטפה אש תופת, כל קציני הפלוגה, מלבד גורליק נהרגו.
הוא אישית תפעל מקלע והצליח להשמיד עמדות מקלעים של האויב.
בהמשך הוביל את פלוגתו להתקפת נגד.
הגרמנים נאלצו לסגת, תוך שהם נוטשים שני תותחים.
חייליו של גורליק סובבו את התותחים ופתחו מהם באש על הכפר ש'יטצי.
בתוך הכפר היו עמדות מבוצרות של הגרמנים, מהן הם שלטו על הגדה של הנהר.
אש הפגזים הכריחה את הגרמנים לסגת מהכפר מערבה.
חייליו של גורליק נכנסו לכפר והשתלטו עליו.
בקרב הזה נפצע זלמן גורליק.
למרות הפציעה התעקש להמשיך להילחם יחד עם אנשיו.
למחרת, בקרב על הרחבת ראש הגשר שנתפס, נפצע שוב באופן קשה יותר ונשלח לבית החולים.
שם קיבל על פעולותיו עיטור גיבור ברית המועצות מידי גנרל החזית קונסטנטין רוקוסובסקי עצמו.
בשנת 1945 פרש גורליק מן השירות הצבאי.
הוא התיישב בעיר סימפרופול ועבד בה עד מותו.
טווח נסיעה במצב חשמלי בלבד - 60 ק"מ.
מתלים: קדמי: תמוכת מקפרסון (MacPherson Strut), אחורי: רב קישור עצמאי.
זינס פרי מודי היה פוליטיקאי אמריקאי מאורגון, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אורגון השביעי בשנים 1882–1887.
זינס פרי מודי נולד בעיירה גרנבי שבמסצ'וסטס לתומאס הובי והאנה פרי.
ב-1851 היגרה המשפחה לטריטוריית אורגון לאחר שהפליגה בנתיב הימי שעבר דרך מצר פנמה.
מודי עבד כמודד וכמוכר בחנות בעיר בראונסוויל שבאורגון עד אשר עבר ב-1856 לאילינוי.
ב-1862 הוא שב לאורגון והתיישב בעיר דה דאלס.
בעיר זו הוא הקים חנות כלבו והיה אחראי על המדידות של שמורת האינדיאנים אומטילה.
ב-1865 הוא סייע להקים את חברת התחבורה של אורגון ומונטנה.
במהלך התקופה בה הוא חי בדה דאלס הוא היה סוכן ההובלה הראשי של תעשיית הצמר ממזרח אורגון.
ב-1880 נבחר מודי לבית הנבחרים של אורגון.
במהלך תקופת כהונתו שם הוא גם שימש כיושב ראש הבית.
ב-1882 נבחר מודי כמושל אורגון השביעי, וכיהן בתפקיד זה מספטמבר 1882 ועד ינואר 1887.
ב-1853 נשא מודי לאישה את מרי סטיבנסון.
לזוג נולדו חמישה ילדים, כולל מלקולם א.
מודי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, וראלף א.
מודי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של אורגון וכעוזר התובע הכללי של אורגון.
מודי היה אחיינו של ויליאם מונטגיו פרי, איש דת ואיש ציבור במחוז אוטווה שבמישיגן, ודודנו של תומאס ו.
זינס פרי מודי נפטר בסיילם ב-14 במרץ 1917. הוא נטמן בבית הקברות סיטי ויו שבעיר.
"זינוק" הוא אלבום האולפן השלישי של הזמרת הישראלית אילנה אביטל.
את האלבום הוציאה בדצמבר 1981 לאור חברת התקליטים פונוקול תחת הלייבל Rec-O-Hit.
בין השירים שנכללו בו ניתן למנות את "פגישה ראשונה" ואת "שובי לים", שדורגו במקום ה-19 וה-17 במצעד הפזמונים השנתי של רשת ג' לשנים 1979 ו-1980 בהתאמה.
זיניארה היא עיירה המשמשת כעיר הבירה של מחוז הרמה המרכזית במרכז בורקינה פאסו.
נכון לשנת 2019, בעיירה מתגוררים מעל 33,000 תושבים.
גובהה הממוצע עומד על 335 מטרים מעל פני הים.
היא ממוקמת כ־20 קילומטרים צפונית־מזרחית מפאתי עיר הבירה, ואגאדוגו וכ־60 קילומטרים דרומית־מערבית לעיר קאיה, על הכביש המחבר בין הערים הללו.
זינה קרדמן היא אסטרונאוטית אמריקאית בנאס"א, ביולוגית ימית החוקרת מיקרואורגניזמים בסביבות תת-קרקעיות.
בוגרת תואר שני במדעים ימיים מאוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל.
קרדמן נולדה ב-1987 באורבנה, אילינוי, ארצות הברית להלן והארי קרדמן.
בילדותה הוריה עברו לוילאמסבורג, וירג'יניה שם היא סיימה בית ספר תיכון.
קרדמן היא בוגרת תואר ראשון ב-2010 במדעים עם ביולוגיה כמקצוע ראשי וכימיה כמשני מאוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל.
היא בוגרת תואר שני במדעי הים, ולמדה כחלק מקבוצת המחקר של אנדראס טסקה.
כחלק ממחקרה היא חקרה מערכות מיקרוביולוגיות, חלחול של פחמן, פתחי אוורור הידרותרמיים ואת האזור הארקטי אחר מיקרואורגניזמים.
במהלך לימודיה באוניברסיטה היא עבדה במכון המחקר האקולוגי "תחנת פאלמר" באנטארקטיקה, שם היא ביצעה אנליזה של מערכות אקולוגיות כחלק ממחקר שעורך זה מספר עשורים.
קרדמן הייתה עמיתת מחקר בוגרת הקרן הלאומית למדע (NSF) באוניברסיטת פנסילבניה, שחקרה את חילוף החומרים המיקרוביאליים ומחזוריות ביו-גיאוכימית במערכות של מערות.
המחקר המיקרוביולוגי שלה יכול לאפשר הזדמנות לחקור חיים במקומות אחרים.
קרדמן צברה ניסיון נוסף במחקר הנתמך על ידי נאס"א.
היא חקרה מיקרואורגניזמים ועדויות לתחילת החיים בקולומביה הבריטית, בחנה את הארכיפלג הארקטי הקנדי, היא חקרה מיקרואורגניזמים במשטחי הלבה של הוואי והפליגה עם האגודה לחינוך ימי (SEA) בתור עוזרת מהנדס.
לפני מועמדותה לתפקיד אסטרונאוטית קרדמן עבדה עבור פרויקט המחקר של נאס"א בשנים 2008–2015.
ביוני 2017, נבחרה קרדמן לאחת מ-12 אסטרונאוטים בכיתה ה-22 של נאס"א.
התמקדות לימודי החלל הייתה על תחזוקת מערכות שונות, לימודי רוסית ועוד, מתוך מטרה לטוס לתחנת החלל הבין-לאומית (ISS) ובעתיד לטוס לירח ולמאדים.
זינובי בורוקוביץ' שולמן (28 באוקטובר 1904, אודסה – 30 במרץ 1977, מוסקבה) היה זמר יידישאי סובייטי.
מיד לאחר שסיים את לימודיו בתיכון החל להתעמק בתחום וללמוד שירה אצל V.
Selyavin בבית האופרה של אודסה.
שולמן החל להופיע באופן מאורגן מאז 1922. במרץ 1925 ערך את קונצרט הסולו הראשון שלו באודסה, קונצרט שכלל שירים יהודיים.
בשנת 1934 הוא סיים לימודים באקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון במוסקבה.
משנת 1935 הקדיש את מרב חייו למפעל של איסוף, שימור וביצוע שירים יהודיים, שביצע ביידיש.
במהלך מלחמת העולם השנייה נהג להופיע בקו החזית ובבתי חולים.
גולדה מאיר השתתפה בשנת 1948 בקונצרט שלו במוסקבה.
בשנה 1949 נעצר שולמן בעיר קיסלובודסק לאחר קונצרט.
בדיון סגור בבית המשפט בקייב הוא נידון לעשר שנות מאסר באשמת "לאומנות יהודית".
הוא השתחרר ב-1956 ושב למוסקבה לעסוק במוזיקה.
הוא השתתף במספר הופעות עד שנות ה-60 של המאה ה-20.
זכה בתחרות לביצוע מוזיקה אסטרדה (1939, מוסקבה).
הוכר כאסיר ציון (1997, ישראל) – לאחר פטירתו.
אמברוסיני אנטוניו קבאסה סלוודור (בפורטוגזית: Ambrosini António Cabaça Salvador; נולד ב-3 ביולי 2002 בקאזנגה שבאנגולה), הידוע בכינוי זיני (בפורטוגזית: Zini), הוא כדורגלן אנגולי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת א.א.ק.
אתונה מליגת העל היוונית ובנבחרת אנגולה.
זיני גדל במחלקת הנוער של פרימיירו דה אגוסטו, ובשנת 2020 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל האנגולית.
אתונה מליגת העל היוונית עד לתום עונת .
זמן קצר לאחר מכן חתם על חוזה קבוע לחמש שנים במועדון.
ב-3 במאי ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בתיקו 0-0 נגד אולימפיאקוס במסגרת הליגה.
ב-7 בספטמבר 2021 ערך זיני את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אנגולה, בהפסד 1-0 לנבחרת לוב במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022. ב-8 באוקטובר 2021 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 3-1 על נבחרת גבון גם כן במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
זינובי גרדט היה שחקן סובייטי ממוצא יהודי.
בשנת 1990 הוא קיבל תואר אמן העם של ברית המועצות.
זינובי גרדט (זלמן חרפינוביץ') נולד בשנת 1916 בסבז' (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום בבלארוס למשפחה יהודית.
זלמן הצעיר למד בבית ספר יהודי בעירו.
בגיל 13 הוא פרסם שירים ביידיש בעיתון ילדים.
בשנת 1932 הוא עבר למוסקבה בה כבר התגורר אחיו והחל ללמוד בבית ספר מקצועי ליד מפעל.
במקביל הוא התחיל לשחק בתיאטרון חובבים.
בשנת 1934 הוא החל לעבוד בבניית הרכבת התחתית של מוסקבה.
בשנת 1935 הוא עבר לתיאטרון מקצועי.
תחילה הוא הופיע בשם משפחתו המקורי אך תוך זמן קצר החליף ל"גרדט".
בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 הוא החליף כול התעודות לשם משפחה "גרדט".
קצת לפני תחילת קרבות מלחמת העולם השנייה גרדט התחתן עם שחקנית תיאטרון.
ביוני 1941 גרדט התנדב לשורות הצבא האדום.
הוא נשלח לבית ספר של הנדסה קרבית ובדצמבר 1941 נשלח לחזית הלחימה עם דרגת קצין.
בפברואר 1943 במהלך מבצע לפירוק מוקשים הוא נפצע קשה.
הוא עבר מספר ניתוחים קשים ותהליך החלמה נמשך 4 שנים.
הרופאים הצליחו להציל את רגלו אך אורכה היה קצר ב-8 ס"מ מהרגל השנייה.
גרדט נותר נכה לכל החיים.
בתקופה זו היה לו קשר הדוק עם אשתו אך בסוף התהליך הם נפרדו והתגרשו רשמית בשנת 1952.
גרדט החל לעבוד בתיאטרון בובות במוסקבה תחת סרגיי אוברזצוב.
הוא עבד בתיאטרון זה עד לשנת 1982. גרדט היה בין השחקנים המרכזיים של התיאטרון.
עם התיאטרון הוא השתתף בהופעות מחוץ לגבולות ברית המועצות.
באחד הנסיעות הוא הכיר את אשתו השלישית.
בשנת 1983 גרדט עזב תיאטרון בובות ועד לשנת 1992 שיחק בתיאטראות שונות במוסקבה.
גרדט שיחק רבות בסרטי קולנוע בעיקר בתפקידים משניים.
בנוסף לכך הוא דיבב בסרטים רבים.
בשנים 1962–1966 גרדט היה מנחה של תוכנית טלוויזיה "קינופנורמה" על חדשות הקולנוע.
עקב בעיות בתזמון לוח זמנים הוא עזב את התוכנית בשנת 1966 והוחלף על ידי אלכסיי קפלר.
על פעילותו בתחום הקולנוע גרדט קיבל עיטור בנוסף לעיטורים מתקופת שירותו בצבא.
בשת 1996 הוא זכה בפרס קינוטאבר על מפעל חיים.
גרדט נפטר בשנת 1996 במוסקבה ונטמן בבית העלמין קונצבסקויה.
על חייו ופעילתו נכתבו מספר ספרים.
בשנת 2011 בעיר סבז' בו גרדט נולד נפתח פסל לזכרו.
זינובי ויסוקובסקי היה שחקן וסטנדאפיסט יהודי סובייטי-רוסי.
זינובי ויסוקובסקי נולד בשנת 1932 בטגנרוג למשפחה יהודית.
אביו מואיסיי היה מנהל חשבונות במפעל מקומי.
בשנת 1952 ויסוקובסקי סיים בית ספר עם מדליית זהב ונסע למוסקבה במטרה להתקבל ללימודי משחק.
הוא לא עבר את בחינות קבלה, חזר לטגנרוג והחל ללמוד הנדסה.
בשנת 1956 הוא קיבל תואר מהנדס בקרה תוך סיום לימודים בהצטיינות.
כשנה הוא עבד במקצוע ברוסטוב על דון.
בשנת 1957 ויסוקובסקי התקבל ללימודים בבית ספר למשחק ליד תיאטרון וכטנגוב.
בשנת 1961, לאחר סיום לימודים, ויסוקובסקי החל לשחק על במת תיאטראות במוסקבה.
בשנת 1967 הוא התקבל לסגל "תיאטרון סאטירה" ועבד בתיאטרון זה עד לשנת 1987.
בשנת 1987 ויסוקובסקי עזב את התיאטרון והתרכז בהופעות סטנד אפ ובטלוויזיה.
ויסוקובסקי זכה לפופולריות על תפקידו בתוכנית טלוויזיה "בית קפה 13 כסאות" (הוא היה גם מחבר של מספר סיפורי הומר שהוצגו בתוכנית).
על תפקיד זה הוא זכה בתואר "פעיל אמנות מוערך" מפולין.
בשנת 2002 ויסוקובסקי פרסם ספר על חייו.
בנוסף לעבודות בתיאטרון ויסוקובסקי שיחק בכ-20 סרטי קולנוע.
בשנים אחרונות ויסוקובסקי סבל מסוכרת ובעיות בכליות.
ב-3 באוגוסט 2009 הוא הובא לבית חולים במצב קשה ונפטר כעבור מספר ימים.
זֵינָה דָכָּאש היא שחקנית, במאית קולנוע ותיאטרון, מטפלת באמצעות דרמה ופעילה חברתית לבנונית.
דכאש ייסדה ומנהלת את "קתרסיס – המרכז הלבנוני לטיפול בדרמה" ("Catharsis - Lebanese Center for Drama Therapy"), הארגון הראשון מסוגו בעולם הערבי, הפועל לשילוב תיאטרון ככלי טיפולי וחברתי.
היא פועלת בעיקר בבתי כלא, מרכזי שיקום ומוסדות טיפוליים, תוך שימוש בדרמה ככלי לשיקום והעצמה אישית וכן בתחומי חקיקה חברתית.
דכאש סיימה תואר ראשון באמנות התיאטרון באוניברסיטת סן-ז'וזף בלבנון, ולאחר מכן למדה משחק בבית הספר הבינלאומי "École Philippe Gaulier" בצרפת.
היא בעלת תואר שני בפסיכולוגיה קלינית מ ביירות, והוסמכה כמטפלת בדרמה וכמדריכה מוסמכת מטעם האגודה האמריקאית לטיפול בדרמה (NADTA).
בין השנים 2003 ל-2015 שיחקה דכאש כבמספר תפקידים בטלוויזיה הלבנונית (LBC), וזכתה להכרה רחבה בעקבות תפקידה כדמות אִיזוֹ (ايزو) בתוכנית הסאטירית "Basmat Watan".
בשנת 2007 ייסדה את "קתרסיס – המרכז הלבנוני לטיפול בדרמה", שמטרתו לשלב תיאטרון ככלי טיפולי וחברתי והיא הובילה פרויקטים פורצי דרך בבתי כלא בלבנון, בהם שילבה אסירים ואסירות בהפקות תיאטרון שהובילו לשיח ציבורי ולשינויים חקיקתיים.
12 לבנונים זועמים (12 Angry Lebanese The Documentary), 2009: סרט תיעודי המתעד הפקת תיאטרון של המחזה "12 המושבעים" עם אסירים בכלא.
הסרט זכה להכרה בינלאומית והשפיע על יישום חוק 463 בלבנון, המאפשר קיצור עונשים על התנהגות טובה.
יומנה של שחרזאדה (Scheherazade's Diary), 2013: סרט תיעודי המתאר פרויקט תיאטרון עם אסירות המשתפות בסיפוריהן האישיים.
הסרט זכה בעשרה פרסים בינלאומיים ותרם לקידום חקיקה להגנה על נשים מפני אלימות במשפחה.