tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קור הרוח של לאת'ברי היה בעל ערך רב באותה תקופה שכן הפוליטיקה פירושה שיש ספקות לגבי מעמדה של גיברלטר, עם שאלות שנשאלו באו"ם.
זה גרם למקומיים להיות עצבניים, במיוחד מכיוון שהייתה הקפאה דה פקטו של שכר החזרה הביתה בגיברלטר.
הוא גם היה גנרל שליש למלכה בין השנים 1962 ל-1965 וכן קולונל הכבוד של ה -1st Green Jackets (43 ו-52) ושל רגימנט הצנחנים בין 1961 ל-1965. בשנת 1965 הוא השתתף בשלישית בסדרת משלחות האיסוף האורניתולוגיות האוסטרליות של הרולד הול.
ב-1942 הוא התחתן עם ז'אן גורדון טין: נולדו להם שתי בנות.
ב-1972 התחתן עם מאירי זואי גיבס, אלמנתו של פטריק סומרסט גיבס.
ג'רלד יוג'ין סטאנו היה רוצח סדרתי אמריקאי.
סטאנו רצח לפחות 23 נשים ונערות צעירות, הודה ב-41 מקרי רצח, והמשטרה אומרת שמספר קורבנותיו עשוי להיות קרוב יותר ל-88.
סטאנו נולד בשם פול זיינינג'ר בעיר סקנקטדי שבמדינת ניו יורק.
הוא היה הילד החמישי של אימו, והשלישי שהיא שלחה לאימוץ.
אמו הביולוגית הזניחה אותו עד כדי כך שכאשר מסרה אותו לאימוץ בגיל חצי שנה, רופאי המחוז הכריזו כי לא ניתן לאמץ אותו.
לדבריהם, זיינינג'ר מתפקד ב"רמה חייתית", ואף אוכל את הצואה שלו כדי לשרוד.
אחות בשם נורמה סטאנו אימצה בסופו של דבר את זיינינגר, ושינתה את שם משפחתו באופן חוקי לסטאנו.
אף על פי שהוריו המאמצים תוארו כאוהבים, סטאנו המשיך לסבול מבעיות התנהגותיות, ואף היה מרטיב במיטה עד גיל 10.
בבית הספר, הוא קיבל ציונים נמוכים בכל המקצועות מלבד מוזיקה שבה הצטיין.
הוא החל לשקר באופן שיטתי, ופעם נתפס כשהוא גונב כסף מהארנק של אביו כדי לשלם לחברי צוות האתלטיקה כדי לסיים אחריו, כדי שלא יראו בו כישלון מוחלט.
בצעירותו, סבל סטאנו לעיתים קרובות מבריונות.
בגיל 14 הוא נעצר בגין יידוי אבנים לעבר מכוניות מגשר כביש מהיר.
את לימודיו בבית הספר התיכון, לא סיים סטאנו עד גיל 21.
לאחר סיום התיכון, הוא נרשם לבית ספר למחשבים, סיים את לימודיו והחל לעבוד בבית חולים מקומי.
זמן קצר לאחר מכן, הוא פוטר בגלל גניבה מעמיתיו לעבודה.
לאחר שעבר עם הוריו לאורמונד ביץ' שבפלורידה, הוא פוטר מעבודות זו אחר זו, בעיקר בגלל גניבות או איחורים.
פעם אחת, הכניס סטאנו להריון נערה בעלת צרכים מיוחדים, והוריו שילמו עבור ההפלה.
סטאנו טען שהוא החל לבצע רצחיות כבר בתחילת שנות ה-70, כשהיה בשנות העשרים לחייו.
עם זאת, הוא גם טען שהחל לרצוח בסוף שנות ה-60, כשהוא היה בגיל 18. אומנם מספר נערות נעלמו באזור מגוריו של סטאנו באותה תקופה, אך לא נמצאו ראיות מספיקות כאשר טענות אלה נחקרו בהקשרו, כמעט עשרים שנה מאוחר יותר, וסטאנו מעולם לא הואשם באף אחת מההעלמויות האלה.
גופותיהן של ג'נין מארי ליגוטינו בת ה-19, ואן יוג'ניה ארקנו בת ה-17, התגלו דקורות במגרש ריק בגיינסוויל, פלורידה, ב-21 במרץ 1973.
גופתה של ברברה אן באוור בת ה-16, נמצאה ב-6 בספטמבר 1973 במחוז ברדפורד, פלורידה.
על פי הממצאים שעלו בחקירה, היא נחנקה למוות.
קאתי לי שרף בת ה-17, הייתה טרמפיסטית מפורט אורנג' שגופתה נמצאה ב-19 בינואר 1974 על ידי ציידים בשמורת טבע לאומית בפלורידה.
היא נדקרה ונחנקה למוות בין דצמבר 1973 לינואר 1974.
ב-24 בנובמבר 1974, נמצאה גופתה של אישה לא מזוהה.
ב-2 בינואר 1975, נמצאה גופתה של ננסי ג'יין הרד, אותה סטאנו חנק למוות.
גופתה של דיאנה לין ואלק בת 18, נמצאה ב-19 במאי 1975. סטאנו ירה בה למוות.
בין קרובנותיו הנוספים של סטאנו היו רמונה שריל ניל בת ה-18, פיבי ווינסטון בת ה-23, כריסטין גודסון בת ה-16, ואחרות.
סטאנו הורשע בתשעה רציחות וקיבל שמונה מאסרי עולם ועונש מוות אחד.
הוא הוצא להורג באמצעות כיסא חשמלי ב-23 במרץ 1998, בבית הסוהר פלורידה.
בהצהרתו האחרונה אמר סטאנו "אני חף מפשע, אני מפחד.
איימו עלי והוחזקתי חודש אחרי חודש ללא ייצוג משפטי אמיתי.
ג'רלד לי בלילס היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של וירג'יניה בשנים 1976–1982, ולאחר מכן ועד 1985 כתובע הכללי של וירג'יניה.
ג'רלד בלילס נולד ליד העיירה סטיוארט שבמחוז הכפרי פטריק שבווירג'יניה.
לאחר שהוריו התגרשו, גדלו בלילס ואחיו לארי אצל סבם וסבתם, ואחיו סטיוארט גדל אצל דודם ודודתם.
הוא למד בבית הספר הצבאי פישברן שבוויינזבורו, וירג'יניה, וב-1963 סיים תואר בוגר אוניברסיטה באוניברסיטת וסליאן שבקונטיקט.
ב-1967 קיבל בלילס תואר במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וירג'יניה.
לאחר קבלתו ללשכת עורכי הדין של וירג'יניה, מונה בלילס לתפקיד עוזר התובע הכללי של וירג'יניה בבירת המדינה ריצ'מונד, שם הוא התמחה בחוקי איכות הסביבה.
הוא קודם לתפקיד סגן התובע הכללי וכיהן בתפקיד בשנים 1972–1975. לאחר התפוררות המנגנון הפוליטי המפלגתי של הסנאטור הארי פ.
בירד, סיים בלילס את תפקידו ופתח משרד עורכי דין פרטי.
ב-1971 הוא היה למזכיר הוועדה של הדמוקרטים בריצ'מונד.
ב-1975 התמודד בלילס על המושב של ריצ'מונד ושל מחוז הנריקו בבית הנבחרים של וירג'יניה ונבחר.
הוא נבחר מספר פעמים נוספות וכיהן בבית עד בחירתו ב-1981 כתובע הכללי.
בבית הנבחרים, שימש בלילס כחבר בוועדות התאגידים, הביטוח והבנקאות ובוועדת החקלאות.
הוא גם היה פעיל בלשכת עורכי הדין של ארצות הברית, בלשכת עורכי הדין של וירג'יניה, ובלשכת עורכי הדין של ריצ'מונד, וישב בראש תוכנית משפטית לדוגמה בשנים 1975 - 1977. הוא גם עסק בייצוג מול בית המשפט הפדרלי הרביעי לערעורים של ארצות הברית ומול בית המשפט העליון של ארצות הברית.
ב-1981 נבחר בלילס כתובע הכללי של וירג'יניה וכיהן תחת המושל צ'אק רוב.
במהלך תקופת כהונתו הוא נבחר על ידי עמיתיו לתפקיד ממדינות ארצות הברית האחרות כתובע כללי מצטיין.
הוא כיהן בתפקיד בשנים 1982–1985, כאשר הוא התפטר כדי להתמודד על תפקיד המושל, והוחלף בסגנו, ויליאם גריי ברודוס, עד לבחירתה של מרי סו טרי כתובעת כללית במינוי קבוע.
מאחר שחוקת וירג'יניה לא מאפשרת למושל לכהן בתפקידו לא יותר מתקופת כהונה רצופה אחת, לא היה יכול צ'אק רוב להתמודד בבחירות של 1985, ובלילס התמודד וניצח הן בבחירות המקדימות והן בבחירות הכלליות.
בבחירות הוא התמודד כשלצידו התמודדו דאגלס ויילדר לתפקיד סגן המושל (האפרו-אמריקאי הראשון בתפקיד), ומרי סו טרי כתובעת הכללית (האישה הראשונה בתפקיד).
הם הביסו את מועמד המפלגה הרפובליקנית וייט דורט לאחר שבבחירות למשרת המושל זכה בלילס ב-55.2 אחוזים מקולות הבוחרים.
בלילס כיהן כמושל וירג'יניה בשנים 1986–1990, ונודע כמי שקידם את הפיתוח התחבורתי, החינוכי והכלכלי של המדינה.
הוא גם מינה את אליזבת ב.
לייסי, האישה הראשונה שכיהנה בבית המשפט העליון של וירג'יניה, הרחיב את מערכת הכליאה המדינתית, ושאף לחזק את ההגנות הסביבתיות של המדינה, כולל ניקוי מפרץ צ'ספיק.
במהלך תקופת כהונתו כמושל, שאף בלילס לבצע רפורמות בתשתית התחבורה של וירג'יניה.
ב-1986 הוא הוביל חבילת הכנסות של 422 מיליון דולר במושב מיוחד של בית המחוקקים לצורך שיפור מערכת התחבורה, ואף העז להעלות את המיסוי על הדלקים וקידם את הפעלתם של כבישי אגרה.
מאוחר יותר היו שכינו את בלילס "מושל התחבורה" בשל סדרי העדיפות שהוא נתן לתחום.
נושא נוסף שהיה לו עדיפות גבוהה מבחינתו של בלילס היה הבטחת יכולתה של המדינה להשתתף ולהתחרות בשווקים העולמיים, ובמהלך תקופת ממשלו גדל הסחר הבינלאומי של וירג'יניה באופן משמעותי.
הגדלת ההכנסות הייתה גם היא להישג חשוב.
בלילס הדגיש במשך זמן רב את הצורך שהעובדים ירכשו באופן תמידי מיומנויות חדשות במהלך חייהם והקריירות שלהם.
ממשלו הגדיל את שכר ההוראה, והפך את שכר המורים בחינוך הגבוה בווירג'יניה לגבוה ביותר בדרום ולגבוה ב-400 דולר בהשוואה לממוצע הלאומי.
הוא החל לכנס פגישות שנתיות של מחנכים ושל בכירים במערכת החינוך למטרת בניית מערכת חינוך מדינתית גמישה שתהיה נגישה לכל תושבי וירג'יניה מכל רקע כלשהו ומכל גיל, כולל מהאזורים הכפריים שמחוץ לרצועה שבין ריצ'מונד לבין וושינגטון.
ב-1989 הוא אירח את כל מושלי המדינות בשארלוטסוויל במסגרת הפסגה של הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש.
במהלך תקופת כהונתו של בלילס כמושל, נוספו בווירג'יניה 300,000 משרות, ושיעור ההכנסה לנפש בה היה לגבוה בכל מדינות הדרום והתשיעי בכל ארצות הברית.
על אף המיתון הלאומי בשנת כהונתו האחרונה, הפופולריות של בלילס סייעה להבטיח את בחירתו של ויילדר כמושל בבחירות של 1989 בהפרש קל.
בעוד שרבים החשיבו את בלילס כמועמד אטרקטיבי למשרה ציבורית בדרג גבוה יותר לאחר סיום כהונתו כמושל, המושבים של וירג'יניה בסנאט של ארצות הברית אוישו על ידי הדמוקרטי צ'אק רוב, קודמו של בלילס בתפקיד המושל, והרפובליקני הפופולרי ג'ון וורנר.
בלילס גם פסל אפשרות של התמודדות על מועמדות המפלגה הדמוקרטית בבחירות לנשיאות של 1992.
לאחר תום כהונתו כמושל ב-1990, שב בלילס לעיסוקו כעורך דין פרטי כשותף במשרד עורכי הדין הלאומי הנטון וויליאמס שבסיסו היה בריצ'מונד.
הוא התמחה במשפט תעופתי ובינלאומי, ניהל משא ומתן על הסכמים בין חברות תעופה לבין נמלי תעופה, עבד על בריתות אסטרטגיות בין מובילים, והוביל קואליציות להרחבת הגישה לשוק והגנת התקנים הסביבתיים.
הוא גם קיבל כמה משימות לשירות ציבורי, כולל כיושב ראש הוועדה להבטחת תעשיית התעופה כענף תחרותי חזק עבור הנשיא ביל קלינטון והקונגרס.
בראשית שנות ה-90 שימש בלילס כיושב ראש מועצת המשנה לתשתיות ציבוריות של המועצה למדיניות התחרותיות.
בלילס גם ישב במועצות של חברת הרכבות הדרומית נורפוק ושל חברת אלטריה.
הוא גם שימש בשתי תקופות כהונה כיושב ראש מועצת המנהלים של PBS.
כמי שעסק בדיג, סייע בלילס במשך רוב הקריירה המקצועית שלו לשימור מפרץ צ'ספיק.
ב-1995 הוא פרסם את הספר "לשמר את מפרץ צ'ספיק".
ב-2004 הוא שימש כיושב ראש פאנל הסרט הכחול לגיוס כספים עבור ניקוי המפרץ, וב-2005 הוא זכה בתואר המשמר של השנה על ידי מוסד מפרץ צ'ספיק.
הוא גם ייסד את המוסד לחינוך של מחוז פטריק ושימש כיושב ראש הוועדה לנשיאות אקדמית ושל כוח המשימה לחינוך גבוה עבור איגוד המועצות המנהלות של האוניברסיטאות והקולג'ים.
בלילס קיבל 11 תוארי כבוד, כולל פרס הארי פ.
בירד לשירות ציבורי מטעם המוסד הצבאי של וירג'יניה ב-2006.
באפריל 2006 היה בלילס למנהל החמישי של מרכז מילר, ועד פרישתו בדצמבר 2014 הוא פיתח את תוכנית הטלוויזיה "הפורום האמריקאי", שרצה במשך שש שנים.
עם אשתו הראשונה ג'ני בלילס נולדו לו שני ילדים.
בשנותיו האחרונות, הוא ואשתו השנייה, רובין, העבירו את זמנם בין שארלוטסוויל ובין מחוז פטריק.
בנו, ג'ון בלילס, המשיך את המסורת הפוליטית המשפחתית ונבחר למועצת העיר של ריצ'מונד ב-2012.
ג'רלד בלילס נפטר בשארלוטסוויל ב-29 באוקטובר 2019, בגיל 79, לאחר מאבק של ארבע שנים בקרצינומה של תאי הכליה ופיברוזיס ריאתי.
הוא נטמן בפארק הזיכרון מונטיצ'לו שבמחוז אלבמארל, וירג'יניה.
המושל ראלף נורתם הורה על הורדה לחצי התורן של דגלי וירג'יניה במשך החודש שלאחר פטירתו של בלילס.
ג'ריקה הינטון , היא שחקנית אמריקאית, הידועה בעיקר מתפקידה כסטפני אדוארדס בסדרת הדרמה הרפואית של ABC, "האנטומיה של גריי".
הינטון נולדה וגדלה באוק קליף, דאלאס, טקסס, שבארצות הברית.
היא בתם של סינתיה, עובדת ממשלתית בפנסיה, ואוואלון הינטון.
הינטון החלה את הקריירה שלה בהפקות בימתיות.
היא עשתה את הופעת הבכורה שלה בקולנוע בסרט העצמאי "גשם" בשנת 2006. בשנים הבאות, הינטון כיכבה בתפקידי אורח במספר סדרות טלוויזיה כמו "בנות גילמור", "כולם שונאים את כריס", "זואי 101", "הלוחשת לרוחות", "אחת שיודעת", "שקר לי", "בונז", ו"סקנדל".
בספטמבר 2012, הוכרז כי הינטון לוהקה לעונה התשיעית של סדרת הדרמה הרפואית של שונדה ריימס, "האנטומיה של גריי" בתפקיד המתמחה סטפני אדוארדס.
במרץ 2016, לאחר שלוש עונות כשחקנית קבועה בתוכנית "האנטומיה של גריי", שונדה ריימס ליהקה את הינטון כדמות הראשית של הפיילוט, "טוסט", אך הפיילוט לא הוזמן לסדרה.
בשנת 2017 הינטון עזבה את ה"האנטומיה של גריי" לאחר 4 עונות.
בינואר 2017, הוכרז כי הינטון תככב לצד הולי האנטר ב"כאן ועכשיו", סדרת דרמה של HBO שנוצרה על ידי אלן בול.
בשנת 2019 היא החלה לשחק את נטלי גורמן בסדרה "סרבנט", בשנה לאחר מכן היא החלה לגלם את מילי מוריס בסדרת הטלוויזיה של אמזון פריים "ציידים".
שנה סרט תפקיד הערות 2005 אדמה זרה נטלי 2006 גשם בני ארנולד 2008 מלאך שבור השוטר ריינס 2011 השותף לחדר שיאנה 2014 מורה השנה גברת קרטיס 2016 נתעב שרלט 2024 שיעור פסנתר (אנ') גרייס מר קרוקט סאמר
ג'רלד פרנטיס ניי היה פוליטיקאי אמריקאי שייצג את דקוטה הצפונית כחבר הסנאט של ארצות הברית בין השנים 1925 ל-1945. ניי זכה להכרה לאומית בשנות ה-30 של המאה ה-20 כיו"ר הוועדה המיוחדת לחקירת תעשיית התחמושת, שחקרה את הגורמים למעורבותה של ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה ונודעה בשם "ועדת ניי".
טרם המתקפה על פרל הארבור, התנגד באופן בולט למעורבות ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
ג'רלד ניי נולד ב-19 בדצמבר 1892 בהורטונוויל שבוויסקונסין.
הוא היה בנם של פיבי אלה (לבית פרנטיס) ואירווין ריימונד ניי.
שני סביו שירתו במלחמת האזרחים האמריקנית: פרימן ג'יימס ניי שירת ברגימנט הרגלים ה-43 של ויסקונסין, וג'ורג' וושינגטון פרנטיס שירת ברגימנט הפרשים ה-3 של ויסקונסין.
הוא היה הראשון מבין ארבעה ילדים.
בשנתו הראשונה, הוא והוריו עברו לוויטנברג שבוויסקונסין, שם אביו הפך לבעלים ולעורך של עיתון קטן.
שלושה ילדים נוספים נולדו שם: קלייר אירווין, דונלד אוסקר ומרג'ורי אלה.
אביו של ניי היה תומך נלהב של רוברט מ.
לה פולט, מהמפלגה הפרוגרסיבית, וניי זכר באופן אישי את אביו שלקח אותו לשמוע את הסנאטור לה פולט נואם ולאחר מכן לפגוש אותו.
(שנים מאוחר יותר, ג'רלד ניי ורוברט מ.
לה פולט הבן כיהנו יחד בסנאט של ארצות הברית).
ניי, היה ראש עיריית מיניאפוליס שבמינסוטה כאשר ג'רלד היה נער.
אמו של ניי, אלה, אובחנה עם שחפת.
לפי ההיסטוריה המשפחתית, ייתכן שסבלה גם מאסתמה.
היא נסעה דרומה למטרות החלמה, אך ב-19 באוקטובר 1906 נפטרה.
ניי היה אז בן שלוש-עשרה; אחיו היו בני עשר ושמונה, ואחותו הקטנה הייתה בת שש.
הוא מצא נחמה בנוכחותם של הורי הוריו בהלוויה.
בשנת 1911, בגיל 18, השלים את לימודיו בתיכון בוויטנברג ועבר בחזרה לעיר הולדתם של סביו, הורטונוויל שבוויסקונסין.
ג'רלד ואחיו קלייר גדלו כשהם מסייעים בעסק העיתונות של אביהם ותוך כדי העבודה למדו את המקצוע.
ג'רלד עסק בעריכה, בעוד שקלייר הפעיל את מכונות הדפוס.
בשנת 1911, לאחר שהשלים את לימודיו, החל ניי לעבוד כעורך העיתון The Hortonville Review.
כעבור שלוש שנים, מונה כעורך העיתון היומי Creston Daily Plain Dealer באיווה.
במאי 1916 רכש עיתון שבועי בפרייבורג שבדקוטה הצפונית, בשם The Fryburg Pioneer.
ניי תמך בתנועת הרפורמה האגררית.
במאמרי המערכת שלו תקף את הממשל המרכזי ואת התאגידים הגדולים, ועמד לצד החקלאים הנאבקים.
בשנת 1924 ניסה ללא הצלחה להיבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית.
כאשר נפטר הסנאטור האמריקני אדווין פ.
לאד ב-22 ביוני 1925, התכנסו ניי ואחרים במשרדו של מושל דקוטה הצפונית ארתור סורלי, והלה מינה את ניי כסנאטור במקומו של לאד.
המינוי עורר מחלוקת, שכן לא היה ברור אם בית המחוקקים של דקוטה הצפונית העניק למושל סמכות למנות סנאטור.
טענה זו הועלתה על ידי רפובליקנים שמרנים, אשר חששו שהצטרפותו של ניי, שנחשב לפרוגרסיבי יותר, תחליש את כוחם הפוליטי בסנאט.
ניי ומשפחתו הצעירה עברו לוושינגטון בדצמבר 1925, אך בשל המחלוקת סביב מינויו, הוא לא הושבע לסנאט עד ינואר 1926. גילו הצעיר וחוסר ניסיונו הפוליטי היו לשיחת היום בעיר, ותספורתו הייחודית בסגנון קערה אף הייתה לחוכא ואטלולא.
עם זאת, ניי הפך לסנאטור פעיל, פופולרי ובעל לשון חדה.
תושבי דקוטה הצפונית בחרו בו לשלוש כהונות מלאות בסנאט בשנים 1926, 1932 ו-1938, אך לבסוף הפסיד בבחירות בשנת 1944 למושל הדמוקרטי הפופולרי ג'ון מוזס.
גישתו הבדלנית של ניי משכה את תשומת לבו של ד"ר סוס (תאודור גייזל), אשר כלל אותו בקריקטורה פוליטית יחד עם ג'רלד ל.
סמית' והסנאטור הדמוקרטי רוברט רייס ריינולדס.
בקריקטורה, סמית' רוכב על סוס המורכב מגופו של ניי כחלקו האחורי של הסוס וריינולדס כחלקו הקדמי, בעוד סמית' אוחז בחרב שעליה כתוב "תבוסתנות".
בנוסף, קריקטורות נוספות של ד"ר סוס הציגו את ניי רוכב על יצור גוסס המסמל את ההתבדלות, תחת הכותרת "סוף הדרך".
ניי כיהן בוועדת יחסי החוץ, ועדת ההקצבות, ועדת ההגנה וועדת הקרקעות הציבוריות.
כיושב ראש ועדת הקרקעות הציבוריות, הוא עסק בחקירות שערוריית טיפוט דום ובהקמת הפארק הלאומי גרנד טיטון.
הוא היה גורם מרכזי בחקיקת חוקים שנועדו להגן על גישת הציבור לחופי הים.
בתחילה, תמך בנשיא הדמוקרטי פרנקלין ד.
רוזוולט ובמדיניות ה"ניו דיל" שלו, אך מערכת היחסים ביניהם התערערה בסוף אותו עשור.
למשל, ניי היה אחד מארבעת הסנאטורים שהצביעו נגד מינויו של ויליאם אורוויל דאגלס לבית המשפט העליון.
הוא תמך בעמדות הפוליטיות של רוברט לה פולט הבן וקידם חקיקה לתמיכה במחירי התוצרת החקלאית.
בין השנים 1934 ו-1936 עמד ניי בראש חקירה של תעשיית התחמושת.
הוועדה המיוחדת לחקירת תעשיית התחמושת חקרה רווחי יתר בתעשיית התחמושת והבנקאות, וכן את האפשרות שחמדנות הייתה גורם משמעותי שהוביל לכניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה.
ועדת ניי, כפי שכונתה בדרך כלל, משכה תשומת לב לאומית ובינלאומית.
מינויו של ניי לראשות הוועדה נעשה על ידי הסנאטור ג'ורג' נוריס.
על פי פעילת השלום דורותי דצר, נוריס אמר: "ניי צעיר, יש לו אנרגיה בלתי נדלית והוא בעל אומץ.
ייתכן שהוא פזיז בשיפוטו לעיתים, אך זו הפזיזות של ההתלהבות".
הסנאטור נוריס הציע את ניי לתפקיד כי "הוא היחיד מבין 96 הסנאטורים שאני סבור שיש לו את הכשירות, העצמאות והמעמד הדרושים למשימה".
אף על פי שהוועדה לא מצאה ראיות חד-משמעיות לקיומה של קנוניה פעילה בקרב יצרני התחמושת, הדוחות שלה לא הצליחו להפריך את הרושם בציבור שקנוניה כזו אכן התקיימה.
אחד מחברי הצוות הבולטים של ועדת ניי היה אלג'ר היס.
לפי אתר הסנאט של ארצות הברית:החקירה הסתיימה בפתאומיות בתחילת שנת 1936. הסנאט הפסיק את המימון לוועדה לאחר שיו"ר הוועדה, ניי, ביצע טעות חמורה כשהטיח ביקורת בנשיא הדמוקרטי המנוח וודרו וילסון.
ניי רמז כי וילסון הסתיר מידע חיוני מהקונגרס בעת ששקל להכריז מלחמה.
מנהיגים דמוקרטים, ובהם יו"ר ועדת ההקצבות, הסנאטור קרטר גלאס מווירג'יניה, הגיבו בזעם עצום כלפי ניי על כך ש"מרח בוץ על קברו של וודרו וילסון".
בעודו ניצב בפני עמיתים מריעים באולם הסנאט שהיה מלא עד אפס מקום, הטיח גלאס את אגרופו בשולחנו בחוזקה עד שדם ניגר מפרקי אצבעותיו.
ניי מילא תפקיד מרכזי בחקיקת ואישור חוקי הנייטרליות שהתקבלו בין השנים 1935 ל-1937. כדי לרתום את דעת הקהל נגד המלחמה, הוא סייע בהקמת הוועד "אמריקה תחילה" (America First Committee).
לפי ניי, מעורבותה של ארצות הברית ב"מלחמה למען הדמוקרטיה" הייתה תוצאה של קנוניה בין יצרני נשק, פוליטיקאים ובנקאים בינלאומיים.
בדומה לרבים מהבדלנים השמרנים של התקופה, ניי דגל באמונה האנטישמית כי קיימת קונספירציה יהודית שמטרתה לדחוף את ארצות הברית למלחמה.
בדיון שנערך בשנת 1941 בוועדת משנה של הסנאט, שחקרה את מה שכונה "תעמולת מלחמה" בסרטי הוליווד, הצהיר ניי כי אלו "שאחראים לסרטי התעמולה נולדו מחוץ לארצות הברית".
הוא האשים את הוליווד בניסיון "להקהות את כושר השיפוט של העם האמריקני" ולהבעיר את "קדחת המלחמה", כשהוא מפנה עוינות מיוחדת כלפי אולפני האחים וורנר.
למרות עמדותיו האנטי-מלחמתיות, ניי תמך בפלג הרפובליקני בספרד ושאף לבטל את האמברגו על מכירת נשק לכל אחד מהצדדים במלחמת האזרחים בספרד.
הוא סבר שהאמברגו סייע לכוחות הלאומניים.
ניי מתח ביקורת על מרסלינו גרסיה רוביירה ומנואל דיאס רייסטרה על כך ששילחו אספקה באופן בלתי חוקי ללאומנים.
לאחר הטבעת ה-SS Robin Moor על ידי הצוללת הגרמנית U-69 במאי 1941, ניי אמר שהוא יהיה "מופתע מאוד אם צוללת גרמנית עשתה זאת, משום שזה יהיה לרעתם" לטרפד את הספינה.
ביום שבו הפציצו היפנים את פרל הארבור, ב-7 בדצמבר 1941, נכח ניי בכנס של "אמריקה תחילה" בפיטסבורג.
לפני נאומו, כתב של ה־Pittsburgh Post-Gazette סיפר לו על ההתקפה, אך ניי היה ספקן ולא הזכיר את החדשות לקהל.
במהלך הנאום העביר לו הכתב פתק ובו נכתב כי יפן הכריזה מלחמה; ניי קרא אותו אך המשיך לדבר.
הוא הכריז על ההתקפה רק בסוף נאומו, שנמשך שעה, ואמר כי קיבל "את החדשות הגרועות ביותר שבהן נתקלתי ב-20 השנים האחרונות".
עם זאת, למחרת הצטרף ניי לשאר חברי הסנאט בהצבעה פה אחד בעד הכרזת מלחמה.
באפריל 1943, דו"ח חסוי של ישעיה ברלין עבור משרד החוץ הבריטי על ועדת החוץ של הסנאט ציין כי ניי:
הוא בדלן ידוע ואנגלופוב קיצוני.
טענתו העיקרית לתהילה נשענת על הוועדה שבראשה עמד, אשר חקרה את תעשיית החימוש האמריקאית כמה שנים לפני המלחמה, ורבים מהרגשות האנטי-בריטיים בציבור נובעים מהפרסום שניתן לוועדה זו.
הוא חבר ב"בלוק החקלאי" ובעל השפעה מסוימת בסיעת הסנאטורים הרפובליקנים.
יש לו קשרים עם גורמים פשיסטיים, והוא עובד בצמוד עם וילר וריינולדס הן בתוך הסנאט והן מחוצה לו.
אויבו המושבע הוא ונדל וילקי, שאותו הוא שונא אף יותר מאשר את האימפריה הבריטית; למעשה, לאחרונה אף הרחיק לכת והגן על האימפריה הבריטית מפני ביקורתו של וילקי, שכן נראה שהוא מוכן להשתמש בכל אמצעי על מנת לפגוע בווילקי.
חייו בוושינגטון לאחר כהונתו בסנאט
בנובמבר 1944, הובס ניי בניסיון להיבחר מחדש לסנאט, על ידי המושל הדמוקרטי ג'ון מוזס.
ניי בחר להישאר לגור באזור וושינגטון.
הוא ואשתו רכשו 3 דונם (12,000 מ"ר) של אדמת מרעה בצ'בי צ'ייס, חלק מחווה על גבעה מעל פארק רוק קריק.
ניי ייסד ושימש כנשיא של חברת Records Engineering, Inc.
החברה, שפעלה בעידן שלפני המחשבים, יצרה, ארגנה וניהלה רשומות ללקוחות תעשייתיים וממשלתיים.
בשנת 1960 מונה למנהל לשכת הנציב במנהל הדיור הפדרלי, ואחראי על תחום הדיור לקשישים.
בשנת 1963 קיבל מינוי כחבר בצוות המקצועי של ועדת הסנאט לענייני הזדקנות.
בשנת 1966 נערכה לכבודו מסיבת פרישה חגיגית בקפיטול של ארצות הברית.
באירוע השתתפו הסנאטורים רוברט קנדי וטד קנדי, והמנחה היה הסנאטור אוורט דירקסן, שהעניק לניי מכונת כתיבה ומנורת שולחן – יחד עם "פקודה" להתחיל בכתיבת זיכרונותיו.
לאחר פרישתו שימש ניי כיועץ לכנסיות ולקבוצות פרטיות שביקשו סיוע ממשלתי להקמת דיור לגמלאים.
על פי החברה ההיסטורית המדינתית של דקוטה הצפונית, הסנאטור ג'רלד ניי סייע להרמן שטרן, מהגר יהודי־גרמני איש עסקים מדקוטה הצפונית, ולאשתו אדליין, להביא לארצות הברית למעלה מ־140 פליטים יהודים ב בשנות ה-30 וה-40.
על אף שטען כי יש לו "חברים יהודים", סוכנות הטלגרף היהודית האשימה את ניי בספטמבר 1941 בכך שהשמיע "רמיזות אנטי־יהודיות" ו"האשמות אנטי־יהודיות", חזרה על טענת הניו יורק פוסט כי הוא נשא נאום רדיו "בוטה ואנטישמי", וציינה כי החקירות שניהל בסנאט הואשמו ב"מניעים אנטישמיים".
הוא ספג ביקורת מיהודים שעבדו ב"ניו יורק דיילי ניוז", ומועמד הרפובליקנים לשעבר לנשיאות, ונדל וילקי, ביקר הן את ניי והן את עמיתו, הסנאטור ברטון וילר, מתנועת "אמריקה תחילה", על התקפותיהם נגד יהודים שהיו מעורבים בתעשיית הקולנוע האמריקאית.
צוין כי ניי טען שתעשיית הקולנוע האמריקאית מנוהלת על ידי "יהודים ממדינות זרות", וכי זעמם של אמריקאים המבקשים "למצוא שעיר לעזאזל שאחראי לכל" עלול להוביל ל"צרות בעתיד".
בעוד שמספר רב של יהודים אכן היה מעורב בהוליווד, התעלם ניי מהעובדה שתעשיית הסרטים ההוליוודית לא מומנה בכוחות עצמה, אלא נזקקה להלוואות מבנקים אמריקאים שלא נוהלו על ידי יהודים, כגון "Chase National Bank", חברת "Atlas Corp." ומשפחת רוקפלר.
ניי היה חבר בבונים החופשיים ונהג לפקוד את כנסיית גרייס הלותרנית בוושינגטון די.
ב־16 באוגוסט 1916 התחתן ניי עם אנה מרגרט ג'ונסון באיווה, שם חיה עם סבה וסבתה מצד אמה ואימצה את שם משפחתם, מנץ'.
בשנת 1919 עברו בני הזוג לקופרסטאון שבדקוטה הצפונית, שם היה ג'רלד עורך ומו"ל העיתון Sentinel Courier.
שלושת ילדיהם הבכורים גדלו ברחוב גרוזבנור בוושינגטון די.
בכל קיץ נהג ג'רלד לקחת את הילדים לפארק הלאומי ילוסטון, שם היו מרג'ורי וג'רלד פורד הצעיר חברים כנערים.
במרץ 1940, התגרש ניי מאשתו הראשונה, וב-14 בדצמבר 1940 הוא נישא בשנית, למורה מאיווה, א.
נולדו להם שלושה ילדים, כולם נולדו בוושינגטון הבירה - ג'רלד הבן (נולד ב-1943), ריצ'רד (נולד ב-1944) ומרגריט (ילידת 1950).
ניי היה מעשן כבד כל חייו וסבל ממחלת עורקים.
העורקים ברגליו הוחלפו בניתוח בעורקים מפלסטיק, שנחשבו אז לטכנולוגיה מתקדמת.
לקראת סוף חייו, קריש דם הגיע לריאותיו.
בזמן שהתאושש מהאירוע אך עדיין היה חלש, רופא רשם לו בטעות תרופה המכילה פניצילין, אף על פי שניי היה ידוע כאלרגי לחומר זה.
כתוצאה מהטעות, נפטר ניי ב-17 ביולי 1971 בגיל 78.
פורד התמנה לתפקיד נשיא ארצות הברית אחרי שהנשיא ריצ'רד ניקסון התפטר עקב פרשת ווטרגייט.
פורד הוא סגן הנשיא היחיד שמונה לתפקידו מכוח התיקון ה-25 לחוקת ארצות הברית, והוא האדם היחיד שכיהן כנשיא ללא שנבחר לנשיאות או לסגנות הנשיא.
לפני מינויו לסגן הנשיא, כיהן פורד במשך עשרים וחמש שנים כנציג המחוז החמישי של מישיגן בבית הנבחרים של ארצות הברית.
במשך תשע השנים האחרונות לכהונתו שימש מנהיג המיעוט בבית הנבחרים.
כנשיא, חתם פורד על הסכמי הלסינקי, שהמשיכו את מדיניות הדטאנט במהלך המלחמה הקרה.
עם כיבוש דרום וייטנאם בידי צפון וייטנאם תשעה חודשים לאחר תחילת נשיאותו, נאלץ לסיים את מעורבותה של ארצות הברית בווייטנאם.
מבית, המצב הכלכלי במהלך כהונתו היה הגרוע ביותר מאז סוף השפל הגדול, כשכהונתו מאופיינת באינפלציה ובמיתון.
אחת מפעולותיו השנויות במחלוקת של פורד הייתה הענקת חנינה נשיאותית לנשיא לשעבר ריצ'רד ניקסון על כל פעולותיו במהלך פרשת ווטרגייט.
במהלך כהונתו, לא עסק רבות במדיניות חוץ, והקונגרס הכתיב לו את המדיניות.
בבחירות המקדימות במפלגה הרפובליקנית ב-1976, ניצח פורד את מושל קליפורניה לשעבר, רונלד רייגן.
פורד היה המועמד הרפובליקני בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1976, אולם הפסיד למועמד הדמוקרטי, מושל ג'ורג'יה לשעבר, ג'ימי קרטר.
בשנת 1999 עוטר פורד על ידי הנשיא ביל קלינטון בעיטור האזרחי הגבוה ביותר בארצות הברית - מדליית החירות הנשיאותית.
לאחר כהונתו, נותר פורד פעיל במפלגתו.
הוא הלך לעולמו ב-26 בדצמבר 2006, והיה הנשיא שנפטר בגיל המבוגר ביותר (93) עד מותו של ג'ורג' הרברט ווקר בוש ב-30 בדצמבר 2018, בגיל 94. כהונתו, שנמשכה 895 ימים בלבד, היא הקצרה ביותר של נשיא שלא מת במהלך כהונתו.
הוא סגן הנשיא האחרון שמונה ישירות לנשיאות.
ג'רלד פורד נולד באומהה שבנברסקה בשם לזלי לינץ' קינג הבן (Leslie Lynch King Jr), על שם אביו הביולוגי, ב-14 ביולי 1913. אמו הייתה דורותי אייר גרדנר ואביו היה לסלי לינץ' קינג האב.
אביו היה סוחר צמר ובנם של צ'ארלס הנרי קינג, בנקאי ואיש עסקים מוכר באומהה ומרתה אלישיה קינג (לבית פורטר).
אמו נפרדה מבעלה שישה עשר יום אחרי הולדת בנה בדצמבר 1913. היא לקחה איתה את בנה אל העיירה אוק פארק שבאילינוי, והתגוררה עם ג'רלד בבית אחותה טניסה וגיסה, קלרנס האסקינס ג'יימס.
משם, היא עברה לבית הוריה, לוי אדיסון גרדנר ואדל אוגוסטה אייר שהתגוררה בגרנד ראפידס שבמישיגן.
דורותי וקינג התגרשו בדצמבר 1913 והיא קיבלה משמורת מלאה על בנה.
סבו מצד אביו של פורד, צ'ארלס הנרי קינג, שילם תשלום מזונות עד זמן קצר לפני מותו ב-1930.
פורד הודה מאוחר יותר כי אביו הביולוגי נהג להכות את אימו.
קאנון, מקורבו וחברו של פורד, כתב בביוגרפיה של פורד, כי ניתוקם והגירושין של הזוג קינג לאחר לידתו של פורד הציתו מספר ויכוחים וריבים בין בני הזוג עד כדי כך שאביו הביולוגי של פורד לקח סכין קצבים ואיים לרצוח את אשתו, בנו התינוק, והאומנת של פורד.
אחרי שהתגוררו שנתיים וחצי אצל הוריה, ב-1 בפברואר 1916, נישאה דורותי לג'רלד רודולף פורד, סוכן מכירות בחברה שהייתה בבעלות משפחתית המוכרת צבע.
לאחר מכן הזוג הטרי קרא לפורד בשם של האב, ג'רלד רודולף פורד הבן.
פורד מעולם לא אומץ רשמית, ולא שינה את שמו באופן חוקי עד 3 בדצמבר 1935. הוא גדל בגרנד ראפידס עם שלושת אחיו למחצה מהנישואים השניים של אמו: תומאס גרדנר "טום" פורד (1918–1995), ריצ'רד אדיסון "דיק" פורד (1924–2015), וג'יימס פרנסיס "ג'ים" פורד (1927-2001).
לפורד היו עוד שלושה אחים למחצה מנישואיו השניים של אביו הביולוגי: מרג'רי קינג (1921–1993), לזלי הנרי קינג (1923–1976) ופטרישיה ג'יין קינג (1925–1980).
הוא לא הכיר אותם ולא הכיר את אביו הביולוגי עד לגיל שבע עשרה.
הוא שמר על קשר מסוים עם אביו עד למותו ב-1941.
פורד היה חבר בתנועת הצופים.
הוא הצופה היחיד שהגיע לדרגה גבוהה והפך לנשיא.
פורד למד בתיכון גראנד ראפידס, והצטיין בספורט ובפוטבול.
פורד למד באוניברסיטת מישיגן ושיחק בקבוצת הפוטבול שלה.
ב־1932 וב־1933 ניצחה קבוצתו בכל המשחקים וזכתה בתואר האליפות.
במהלך עונת 1934, שנתו האחרונה של פורד בנבחרת, התפתחה מחלוקת כשקבוצת המכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה סירבה לשחק מול וילי וורד, שחקן שחור וחברו הטוב של פורד, אוניברסיטת מישיגן נכנעה ללחץ של ג'ורג'יה, פורד איים לפרוש מהנבחרת כתוצאה מכך, אולם השחקן הצליח לשכנע אותו לשחק בכל זאת.
ב־1934, נבחר פורד להשתתף במשחק כוכבי נבחרות המכללות, משחק שכל הכנסותיו קודשו למען ילדים עם מוגבלויות.
הוא שיחק מול השיקגו ברס.
לכבוד פורד, הפרישה האוניברסיטה את חולצתו, מספר 48, ב-1994. ב־2012 חזרה החולצה לשימוש.
פורד המשיך להתעניין בפוטבול כל חייו ונכח במשחקים רבים.
הוא גם ביקר נבחרות רבות במהלך אימוניהן.
פורד הרבה לבקש מהתזמורת הממלכתית לנגן את שיר הפוטבול של אוניברסיטת מישיגן במקום שירו של נשיא ארצות הברית.
בסיימו את הלימודים עם תואר ראשון בכלכלה ויתר על הצעות להצטרף לקבוצות פוטבול מקצועניות כמו הדטרויט ליונס והגרין ביי פאקרס.
מאוחר יותר זיכתה אותה תקופה זו של משחק פוטבול בלגלוג מצידו של הנשיא לינדון ג'ונסון שאמר "הוא שיחק יותר מדי זמן פוטבול ללא קסדה".
לאחר לימודיו במישיגן עבר לאוניברסיטת ייל, תחילה כמאמן ואחר כך החל ללמוד בבית הספר למשפטים של ייל.
פורד קיווה להתחיל את לימודי המשפטים שלו ב-1935, אך מכיוון שהיה מאמן, לא התקבל תחילה.
בקיץ 1937 למד בבית הספר למשפטים במישיגן וב-1938 התקבל לבית הספר למשפטים בייל.
במהלך לימודיו, תמך פורד במדיניות בדלנית וחתם על עצומה שדרשה את אכיפת חוקי הנייטרליות האמריקנית.
העצומה דרשה מארצות הברית לא להיכנס למלחמת העולם השנייה.
בקיץ 1940 עבד למען ונדל וילקי במהלך הבחירות לנשיאות.
ב-1941 הוסמך פורד לעריכת דין.
במאי פתח משרד במישיגן עם חבר, פיליפ באקן, שלאחר מכן שירת כיועצו בבית הלבן.
בדצמבר 1941, לאחר המתקפה על פרל הארבור וכניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, התגייס פורד לצי ארצות הברית ב-13 באפריל 1942. לאחר מכן הדריך באקדמיה הימית של ארצות הברית השוכנת באנאפוליס שבמרילנד.
הוא הוצב בבית הספר לטיסה של הצי וקודם לדרגת לוטננט במרץ 1943.
לאחר זמן קצר, הוצב פורד במאי 1943 על גבי נושאת מטוסים (USS Monterey (CVL-26 בדרום האוקיינוס השקט.
פורד היה סגן הנווט בין 17 ביוני 1943 לסוף דצמבר 1944. הוא השתתף בפעולות רבות.
בין ספטמבר לנובמבר 1944, השתתף בהתקפות על הפיליפינים.
ב-1944 פורד כמעט נספה כאשר ספינתו נקלעה לסופה טרופית.
הסופה השביתה את הספינה, וב-24 בדצמבר נשלח פורד לבית הספר לטיסה בקליפורניה כמאמן פוטבול.
הוא קודם לדרגת לוטננט קומנדר (מקבילה לדרגת רב-סרן בצבא הגנה לישראל) ב-3 באוקטובר 1945.
פורד עוטר בכמה עיטורים צבאיים, בהם אותות מערכה ומדליית הניצחון במלחמת העולם השנייה.
בינואר 1946, נשלח פורד למרכז השחרור.
הוא השתחרר ב-23 בפברואר 1946. ב-28 ביוני, התפטר באופן רשמי משירות המילואים.
הוא נשאר במסגרת המילואים הלא פעילים עד ל-1963.
לאחר שהשתחרר סופית מהצבא, שב פורד לביתו במישיגן.
ב-15 באוקטובר 1948 נישא פורד לבטי בלומר (1918-2011), דוגמנית ורקדנית לשעבר שרקדה אצל מרתה גרהם.
היא הייתה גרושתו של ויליאם ג.
בעת אירוסיו, ניהל פורד מסע בחירות והתמודד לבית הנבחרים של ארצות הברית כנציג המחוז החמישי של מישיגן לראשונה.
החתונה התעכבה עד לזמן קצר לפני הבחירות, לאחר דיווח של העיתון הניו יורק טיימס שבו נכתב כי "ג'רי פורד חושש מתגובתם של הבוחרים מהעובדה שהוא מתחתן עם רקדנית גרושה".
לבני הזוג נולדו ארבעה ילדים: מייקל ג'רלד פורד (יליד 1949), ג'ון גרדנר פורד (יליד 1951), סטיבן מייגס פורד (יליד 1956) וסוזן פורד (ילידת 1957).
לאחר שחזר לגרנד רפידס אחרי שירותו הצבאי בשנת 1946, החל פורד להיות פעיל בפוליטיקה המקומית כחבר במפלגה הרפובליקנית.
בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית ב-1948 החליט להתמודד בבחירות המקדימות מול ברטל ג'ונקמן, נציג המחוז החמישי של מישיגן בבית הנבחרים.
השירות הצבאי הוביל את פורד לשנות את עמדותיו ולתמוך באינטרנציונליזם, זאת בניגוד לג'ונקמן הבדלן.
רבים לא לקחו את פורד ברצינות במהלך התמודדותו, אולם הוא ניצח וזכה בשני שלישים מהקולות.
במערכת הבחירות הראשונה שלו, ביקר פורד בבתי המצביעים ובמפעלים בהם עבדו.
פורד גם ביקר בחוות של מצביעים.
פורד היה חבר בית הנבחרים במשך 25 שנים והיה נציג המחוז החמישי של מישיגן (גרנד רפידס) מ-1949 עד 1973. הוא נחשב לחבר קונגרס אנונימי במיוחד: הוא לא כתב אף חוק במהלך הקריירה שלו.
הוא מונה לוועדת התקציב של בית הנבחרים ולתת הוועדה לנושא התקציב הצבאי.
פורד טען שהיה מתון בנושאי פנים, אינטרנציונליסט בנושאי חוץ ושמרן בנושאים כלכליים.
בזמן כהונתו בבית הנבחרים, התנגד פורד נמרצות לחקיקה סוציאליסטית.
הוא התנגד להרחבת הסיוע הפדרלי בתחומי החינוך והדיור הציבורי, העלאת שכר המינימום ולביטוח רפואי ציבורי.
לעומת זאת, תמך פורד בהגדלת התקציב לכוחות המזוינים של ארצות הברית וכן בחקיקה לחיזוק זכויות האזרח.
בתחילת שנות החמישים, דחה פורד הצעות לרוץ לסנאט של ארצות הברית מטעם מישיגן ולהתמודד למשרת מושל מישיגן.
במקום זאת, שאיפתו הייתה להיות יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית.
ב-19 בנובמבר 1963 מינה הנשיא לינדון ג'ונסון את פורד לחבר בוועדת וורן, ועדת חקירה פדרלית מיוחדת שהוקמה במטרה לחקור את ההתנקשות בחייו של הנשיא ג'ון קנדי.
על פורד הוטל להכין ביוגרפיה של לי הארווי אוסוואלד, האיש שנחשד ברצח אך נרצח בעצמו זמן קצר לאחר מעצרו.
על פי תזכיר FBI משנת 1963 שפורסם בשנת 2008, היה פורד בקשר עם ה-FBI לאורך כל תקופת עבודתו בוועדת וורן והעביר מידע לסגן ראש ה-FBI, קרת'ה דלאוץ' (Cartha DeLoach) על פעילויות הוועדה.
פורד הגן על עבודת הוועדה וחזר על תמיכתו במסקנותיה.
לינדון ג'ונסון ניצח ניצחון מוחץ בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1964, והבטיח לעצמו כהונה נוספת כנשיא.
המפלגה הדמוקרטית הגבירה את כוחה בשלושים ושישה מושבים בבית הנבחרים.
בעקבות הבחירות, ערכו חברי המפלגה הרפובליקנית בחירות למנהיג מיעוט חדש.
פורד התמודד ונבחר להחליף את צ'ארלס האלק מאינדיאנה כמנהיג המיעוט.
בינואר 1965 היו לרפובליקנים 140 מושבים בבית הנבחרים לעומת 295 מושבים של הדמוקרטים.
עם רוב גדול זה לדמוקרטים וכן רוב בסנאט של ארצות הברית, העביר ממשלו של ג'ונסון שורה של רפורמות בשם "החברה הגדולה", תוכנית חברתית רחבה שכללה שירותי בריאות לחולים ועניים כמדיקר ומדיקייד, שיפור מערכת החינוך, מלחמה בעוני, שיפור זכויות האדם ושוויון לשחורים.
במפגש הראשון של הקונגרס ה-89 לבדו הגיש הממשל של ג'ונסון כ-87 הצעות חוק לקונגרס, וזה חתם על 84 (96% מכלל הצעות החוק) חוקים.
תקופת חקיקה זו הייתה המוצלחת ביותר בהיסטוריה של הקונגרס.
ב-1966, גברה הביקורת על התנהלותו של ג'ונסון במלחמת וייטנאם, ופורד והרפובליקנים בקונגרס הביעו דאגה כי ארצות הברית לא עושה את מה שצריך כדי לנצח במלחמה.
התחושה הציבורית החלה גם היא לגבור נגד ג'ונסון, ובחירות האמצע לקונגרס ב-1966 הביאו תנופה לרפובליקנים והם זכו בארבעים ושבעה מושבים שהיו שייכים לדמוקרטים.
אמנם זה לא היה מספיק כדי לתת רפובליקנים רוב בבית הנבחרים, אולם הניצחון נתן לפורד את ההזדמנות למנוע העברה נוספת של חוקים כחלק מתוכנית "החברה הגדולה" של ממשל ג'ונסון.
ביקורתו האישית של פורד על מלחמת וייטנאם התפרסמה לאחר שנשא נאום בבית הנבחרים, שבו הוא שאל האם יש לבית הלבן תוכנית ברורה להביא את המלחמה לסיום מוצלח.
הנאום הכעיס את הנשיא ג'ונסון, שלגלג עליו ואמר שפורד "שיחק יותר מדי זמן פוטבול ללא קסדה".
כמנהיג המיעוטים בבית הנבחרים, הופיע פורד בסדרה פופולרית של מסיבות עיתונאים בטלוויזיה עם הסנאטור אוורט דירקסן מאילינוי (שהיה אז מנהיג המיעוט בסנאט), בהן הציעו השניים חלופות שמרניות למדיניות של ג'ונסון.
רבים בתקשורת כינו זאת בהומור "The Ev and Jerry Show".
ג'ונסון אמר אז, "ג'רי פורד הוא כל כך טיפש.
הוא לא יכול להפליץ וללעוס מסטיק באותו הזמן".
העיתונות, שרצתה לעדן את הלשון הגסה של הנשיא ג'ונסון, דיווחה כי "ג'רלד פורד לא יכול ללכת וללעוס מסטיק באותו הזמן".
לאחר בחירתו של ריצ'רד ניקסון לנשיאות ארצות הברית, היה פורד לתומך מובהק בסדר היום החדש שהנהיג הבית הלבן.
הקונגרס העביר כמה הצעות חוק של ניקסון, כולל חוק מדיניות הסביבה הלאומית ואת חוק הרפורמה במס של 1969. עוד ניצחון נרשם לטובת המיעוט הרפובליקני היה כאשר ממשל ניקסון ביטל כמה מהרפורמות של ממשל ג'ונסון.
בשנת 1972, הקים הממשל תוכנית חלוקת הכנסות לממשלות המקומיות (הממשלות של מדינות ארצות הברית).
ההנהגה של פורד סייעה להעברת החוק בקונגרס של ארצות הברית, והביאה להקמת קואליציה דו-מפלגתית שתמכה בהצעת החוק עם 223 קולות בעד (לעומת 185 נגד).
במרץ 1972 קרא לממשל ניקסון להכיר בירושלים כבירת ישראל ולמקם בה את שגרירות ארצות הברית.
כמנהיג המיעוט, ביסס פורד באותן שנים את המוניטין שיצא לו כפוליטיקאי הגון ורכש תומכים מבין חברי הקונגרס.
פורד רצה להיות יושב ראש בית הנבחרים, ופעל למען רפובליקנים רבים ברחבי המדינה כדי להשיג רוב בקונגרס ויחסים טובים עם הרפובליקנים.
לאחר עשור של ניסיון, הבטיח לאשתו שינסה שוב ב-1974 ויפרוש ב-1976. ב-10 באוקטובר 1973, התפטר סגן הנשיא ספירו אגניו לאחר שהסכים לעסקת טיעון שמסגרתה הודה בהעלמת מס, הלבנת הון וקבלת שוחד ונדרש לשלם קנס של 10,000 דולרים בזמן כהונתו כמושל מרילנד.
בהפצרתם של חברי הקונגרס, הודיע ניקסון כי פורד הוא מועמדו להחליף את אגניו ב-12 באוקטובר.
פורד הסכים וטען שהתפקיד יהיה נקודת הסיום בקריירה שלו.
הסנאט של ארצות הברית אישר את מינויו של פורד ב-27 בנובמבר, כאשר תשעים ושניים הצביעו בעד, שלושה נגד וחמישה נמנעו.
רק שלושה סנאטורים, כולם דמוקרטים, הצביעו נגד מינויו של פורד: גיילורד נלסון מוויסקונסין, תומאס איגלטון ממיזורי וויליאם האת'וויי ממיין.
ב-6 בדצמבר 1973 אישר בית הנבחרים של ארצות הברית את מינויו של פורד בהצבעה שתוצאותיה היו 387 בעד ושלושים וחמישה נגד.
שעה לאחר שאושר מינויו בבית הנבחרים, נשבע פורד אמונים לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית.
פורד נהיה לסגן-הנשיא ומאוחר יותר לנשיא, בפעם הראשונה בתולדות ארצות הברית, מבלי שנבחר בבחירות כלליות.
חוקת ארצות הברית קבעה כי בהתפנות משרת הנשיא, יעבור התפקיד לסגן הנשיא.
אבל נוסח החוקה המקורי לא קבעה אפשרות למנות מחליף לסגן הנשיא עצמו, אם תתפנה משרתו-שלו.
התוצאה הייתה, שכל סגן נשיא שנכנס לנשיאות, עקב מות קודמו, נאלץ להשלים את כהונתו באין סגן נשיא לצדו.
לאחר רצח הנשיא ג'ון קנדי הושבע סגנו, לינדון ג'ונסון, לנשיא, וכיהן ללא סגן.
בעקבות זאת תוקנה החוקה (התיקון ה-25) ונקבע כי בהתפנות משרת סגן הנשיא, יכול הנשיא, בהסכמת שני בתי הקונגרס, למנות אדם (הכשיר לכהן כנשיא) לתפקיד סגן נשיא.
פורד מונה לתפקידו לאחר שבעקבות הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1972 החלה חקירה כנגד נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון שידועה כפרשת ווטרגייט.
ביום חמישי, 1 באוגוסט 1974, התקשר ראש הסגל של הבית הלבן, אלכסנדר הייג, לפורד כדי להודיע לו על מציאת ראיה שחשפה את הקשר של ניקסון לטיוח פרשת ווטרגייט.
פורד ואשתו גרו בווירג'יניה בציפייה שמעון סגן הנשיא בוושינגטון ישופץ בקרוב ויעבור לידיהם, אולם הייג הסביר לפורד שעליו להתכונן לאפשרות שיהיה נשיא.
פורד התבדח וטען בפני אשתו שלעולם לא יגורו במעון סגן הנשיא.
פורד החל לכהן כנשיא ב-9 באוגוסט 1974, לאחר שניקסון התפטר מתפקידו.
הוא הנשיא היחיד שלא נבחר לנשיאות או לסגנות.
פורד הפסיד בבחירות של שנת 1976 למועמד הדמוקרטי, ג'ימי קרטר.
הוא נחשב לנשיא פחות טוב מהממוצע.
השבעתו לתפקיד לאחר התפטרות ניקסון
פורד היה תומך מובהק של הנשיא ריצ'רד ניקסון במהלך כהונתו כסגנו, גם לאחר שהראיות חשפו שניקסון ציווה על הפריצה לווטרגייט ושניסה לטייח אותה.
ביולי 1974, לאחר שבית המשפט העליון ציווה על ניקסון למסור הקלטות של פגישות שערך, החל בית הנבחרים בהליך הדחה נגדו.
לאחר שההקלטות חשפו שניקסון היה מעורב בפרשה, הוא זימן את פורד לבית הלבן והודיע שיתפטר.
לאחר שהתפטר ב-9 באוגוסט 1974, הושבע מיד פורד לנשיאות ארצות הברית, בהתאם לסדר הירושה של נשיא ארצות הברית, ובאופן תקדימי, במשך תקופה של כשנתיים וחצי היו לארצות הברית נשיא וסגן נשיא, שאיש מהם לא נבחר בבחירות כלליות.
מיד לאחר שנשבע לתפקידו בחדר המזרחי של הבית הלבן על ידי נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית וורן ברגר נשא פורד נאום בשידור חי לאומה.
בנאום אמר "אחיי האמריקנים, הסיוט הלאומי שלנו הגיע אל קיצו." פורד ציין את הייחוד של כניסתו לתפקיד, ובנאום אמר לאזרחי ארצות הברית:
עם כניסתו לתפקיד, ירש פורד את הקבינט של ארצות הברית בממשל ריצ'רד ניקסון, ורוב חברי הקבינט נשארו בתפקידם.
עם זאת, החליף את אלכסנדר הייג, ראש הסגל של ניקסון, בדונלד רמספלד, שהיה השגריר בנאט"ו בתקופת ניקסון.
רמספלד וסגנו, דיק צ'ייני, הפכו לאנשים המשפיעים בממשל פורד.
בנוסף מינה פורד את אדוארד לוי לתפקיד התובע הכללי, וציווה עליו לנקות את מחלקת המשפטים מהמינויים הפוליטיים של תקופת ניקסון.
רוב חברי הקבינט נשארו בתפקידם עד שפורד החליט לשנות את הרכב הקבינט באופן דרסטי בסתיו 1975, פעולה שנקראה על ידי פרשנים פוליטיים כ"טבח ליל כל הקדושים".
כל חברי הקבינט, למעט שלושה, הודחו מתפקידם.
היוצאים מן הכלל היו מזכיר המדינה הנרי קיסינג'ר (שהיה היועץ לביטחון לאומי), מזכיר האוצר ויליאם סיימון ומזכיר מחלקת החקלאות ארל בוץ.
פורד מינה את ג'ורג' הרברט ווקר בוש להיות ראש ה-CIA, בעוד שרמספלד מונה למזכיר ההגנה של ארצות הברית וצ'ייני החליף את רמספלד כראש סגל הבית הלבן, האדם הצעיר ביותר בתפקיד זה.
מהלכים אלו נועדו בין היתר לחזק את האגף הימני במפלגתו של פורד במטרה להחליש את הפופולריות של מושל קליפורניה רונלד רייגן שהתמודד מולו על מועמדות המפלגה הרפובליקנית בבחירות אלה.
פורד גם ביקש להפסיק את העימות בין קיסינג'ר לבין מזכיר ההגנה ג'יימס ר' שלזינגר.
קיסינג'ר נותר בתפקידו כמזכיר המדינה אולם ברנט סקוקרופט החליף אותו כיועץ לביטחון לאומי.
אחד מחברי הקבינט של פורד, מזכיר התחבורה ויליאם קולמן, היה האפרו-אמריקאי השני שכיהן אי פעם בקבינט (אחרי רוברט ויבר) והשחור הראשון בממשל רפובליקני.
לאחר שנכנס לתפקידו, בחר פורד ב-20 באוגוסט במושל ניו יורק נלסון רוקפלר, מנהיג האגף הליברלי במפלגה, לתפקיד סגנו.
עד היום (2017) פורד ורוקפלר הם סגני הנשיא היחידים שמונו מכוח התיקון ה-25 לחוקת ארצות הברית.
רוקפלר עבר כמה שימועים בפני הקונגרס, ובמהלכם נחשף ששלח מתנות רבות ליועצים בכירים של הנשיא, כולל לקיסינג'ר.
הרפובליקנים השמרנים כעסו על מינויו של רוקפלר אולם רובם תמכו בו, והוא אושר בבית הנבחרים ובסנאט.
חלקם, כולל בארי גולדווטר, התנגדו לו.
ב-19 בדצמבר 1974, הושבע רוקפלר לסגנות.
הייתה זאת הפעם השנייה מאז נוסד תפקיד סגן הנשיא שבמהלכה מונה סגן נשיא במקום זה שהחל את הכהונה.
יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית, קרל אלברט מאוקלהומה, היה הבא בתור לרשת את פורד במהלך 132 הימים עד למינויו של רוקפלר.
פורד מינה אדם אחד לבית המשפט העליון של ארצות הברית במהלך כהונתו:
ג'ון פול סטיבנס (כדי להחליף את ויליאם אורוויל דאגלס), מונה ב-28 בנובמבר 1975 ואושר בידי הסנאט ב-17 בדצמבר 1975. בתחילת כהונתו, היה סטיבנס מתון.
לאחר מכן אכזב שמרנים רבים כשתמך בליברלים בכמה מקרים.
לפני שסטיבנס מונה על ידי פורד לבית המשפט העליון, הוא היה שופט בבית המשפט לערעורים שמונה על ידי הנשיא ניקסון.
במהלך כהונתו כמנהיג המפלגה הרפובליקנית, הוביל פורד מאמצים להדיח את דאגלס.
לאחר שמינויו של סטיבנס אושר, סטיבנס הביע אכזבה מהתקופה בה כיהן, תקופה שבה רוב השופטים היו שמרנים למדי, היה סטיבנס מהבולטים בשופטי האגף הליברלי, לפעמים אפילו כותב דעות יחיד.
ב-2005 טען פורד שהוא מוכן שההיסטוריה תשפוט את כהונתו לפי הצלחתו של סטיבנס בבית המשפט העליון.
"הוא שירת את עמו היטב", אמר פורד על סטיבנס, "בכבוד, באינטלקטואליות וללא חששות פוליטיים מפלגתיים".
פורד מינה גם אחד עשר שופטים לבתי המשפט לערעורים, וחמישים שופטים לבתי המשפט המחוזיים.
חודש אחרי כניסתו לתפקיד, ב-8 בספטמבר, נתן פורד חנינה נשיאותית בלתי מוגבלת לניקסון על כל העבירות שביצע בזמן נשיאותו.
בנאום לאומה, הסביר פורד שהחנינה חשובה למדינה, ושהוא מעניק אותה לניקסון על מנת לסיים בכח את הפרק המביש בהיסטוריה האמריקאית, וכדי לאפשר לממשל לעסוק בעניינים חשובים למדינה.
החנינה ניתנה בשנת 1974, שהיא שנת בחירות לקונגרס, בחירות שהושפעו מאוד מפרשת ווטרגייט ומחנינת פורד את ניקסון.
הממשל המכהן הפסיד את בחירות האמצע: המפלגה הדמוקרטית זכתה לרוב עצום בבית הנבחרים וגרפה 291 ממחוזות הקונגרס.
גם בסנאט התוצאה הייתה בהתאם, כאשר המפלגה הדמוקרטית החזיקה ב-61 ממושבי הסנאט.
חנינה זו, הצילה את ניקסון ממשפט, ועוררה זעם ציבורי רב, שאולי אף תרם למפלתו של פורד בבחירות 1976. לפני החנינה, זכה פורד לשיעור תמיכה של 71%, אולם אחריה זכה לתמיכה של 50% בלבד.
המבקרים טענו שפורד חתם על עסקה מושחתת עם ניקסון.
הם טענו שפורד הסכים לחון את ניקסון בתנאי שזה יתפטר ויהפוך את פורד לנשיא.
דובר הבית הלבן התפטר במחאה על החנינה.
אלכסנדר הייג, לפי מקורות רבים, היה זה שהציע לפורד לחון את ניקסון, בעיקר בגלל ידידותו עם הנשיא לשעבר.
פורד עצמו טען שהחנינה גרמה להפסדו בבחירות.
העיתונות טענה שהחנינה השמידה את כל האמינות של פורד.
באוקטובר 1974 העיד פורד בוועדה מיוחדת של הקונגרס שבדקה את החנינה.
פורד הכחיש את קיומה של עסקה בינו לבין הנשיא לשעבר ניקסון: "לא הייתה שום עסקה נקודה".
הייתה הזו הפעם הראשונה מאז ימי הנשיא אברהם לינקולן שבה נשיא ארצות הברית בחר להגיע לקונגרס מרצונו ולהעיד בעצמו, אך גם צעד מיוחד זה לא הביא לצינון הביקורות נגדו.
לאחר עזיבתו את התפקיד בינואר 1977, הצדיק פורד את החנינה בטענה שבקבלת החנינה הודה ניקסון באשמה.
ב-2001, קיבל פורד פרס מקרן ג'ון קנדי על החנינה ועל האומץ שהפגין בנתינתה.
הסנאטור טד קנדי טען שהתנגד לחנינת ניקסון, אולם שההיסטוריה הוכיחה שפורד ביצע את ההחלטה הנכונה.
חנינה מותנית למשתמטי מלחמת וייטנאם
תוכנית זו, שנועדה לחון עריקים צבאיים שהשתמטו כדי לא ללחום במלחמת וייטנאם הובילה להקמת "מועצת חנינות" לבחון את המקרים השונים.
יורשו של פורד ג'ימי קרטר החליט להעניק להם חנינה גורפת.
כלכלת ארצות הברית הייתה נושא לדאגה במהלך כהונת פורד.
המשק נכנס לתקופה של סטגפלציה, כלכלנים ייחסו את הכניסה לתקופה זו לגורמים שונים, כולל משבר האנרגיה העולמי ב-1973 והגברת התחרות מצד מדינות כמו יפן.
כהונתו התאפיינה בשיעורי אינפלציה גבוהים יחסית, שהגיעו ל-12% בשיאם, ובמאבקים עם שני בתי הקונגרס שנשלטו בידי הדמוקרטים.
סוף הצמיחה הכלכלית שהתרחשה באופן רצוף לאחר מלחמת העולם השנייה גרמה לפגיעה במעמד הכלכלה הקיינסיאנית, ותומכי כלכלת לסה פר כאלן גרינספן השיגו השפעה בממשל פורד.
אחת הפעולות הראשונות שנקט פורד כדי להתמודד עם המצב הכלכלי הבעייתי הייתה להוציא צו נשיאותי פדרלי ב-30 בספטמבר 1974 שהורה להקים את המועצה למדיניות כלכלית (Economic Policy Board).
באוקטובר 1974, בתגובה לאינפלציה הגואה, פורד קרא לציבור האמריקאי "להצליף באינפלציה עכשיו".
("Whip Inflation Now") ועסק במיתוג תוכניתו נגד האינפלציה.
האינפלציה נתפסה אז כאיום העיקרי על המשק, יותר מאשר האבטלה ההולכת והגוברת; הייתה אמונה כי מיתון האינפלציה תסייע בהפחתת האבטלה..
במטרה לשלוט באינפלציה, פורד דרש מהציבור לרסן את הצריכה, בעיקר בדלק.
הוא קיווה שהציבור יגיב אליו כפי שהגיב לפרנקלין דלאנו רוזוולט, אולם הציבור לא הקשיב לו יותר מדי.
פורד גם הציע תוכנית כלכלית בת עשר נקודות, שכללה העלאת מס על חברות והשכבות החזקות, בתקווה שיעזור להקטנת הגירעון.
עם ההחמרה במצב הכלכלי, ויתר פורד על העלאת המס.
המיקוד של פורד בענייני כלכלה השתנה כשנאלץ להתמודד עם המיתון הכלכלי החריף ביותר מאז השפל הגדול.
פורד החליט לעבור מניסיון להתמודד מול האינפלציה לניסיון לעצור את העלייה באבטלה, שהגיעה לשיא של תשעה אחוזים במאי 1975. בינואר 1975, הציע פורד הפחתת מס לשנה של שישה עשר מיליארד דולר כדי לאפשר צמיחה, וקיצוצים בתקציב כדי למנוע אינפלציה.
פורד ספג ביקורת חריפה על כך שעבר מתמיכה בהעלאת מיסים לתמיכה בהורדת מיסים.
הקונגרס העלה את הקיצוץ במיסים ל-22.8 מיליארד וביטל את הקיצוצים בתקציב.
במרץ 1975, חתם פורד על חוק הורדת המיסים.
כהונתו של פורד התאפיינה בגירעון תקציבי.
על אף שחשש מהיכולת לממן תוכניות חברתיות במהלך תקופה של הקטנת ההוצאות, חתם פורד על חוק החינוך לילדים עם מוגבלויות ב-1975, שמיסד את מערכת החינוך המיוחד בארצות הברית.
פורד טען שלכל הילדים בעלי המוגבלויות מגיע חינוך מלא.
כשהעיר ניו יורק עמדה בפני פשיטת רגל ב-1975, לא הצליח אברהם בים, ראש עיריית ניו יורק, להשיג תמיכה מצד פורד לתוכנית חילוץ ממשלתית.
עיתון הניו יורק דיילי ניוז פרסם את הכותרת הראשית הבוטה "FORD TO CITY: DROP DEAD" ("פורד לעיר: תתפגרו") לאחר שהתנגד לכל סיוע ממשלתי לעיר.
בנובמבר 1975, שינה פורד את דעתו והסכים להלוות כסף ממשלתי לניו יורק בתנאי שזאת תקטין את תקציבה.
בדצמבר 1975, חתם פורד על חוק שהעניק לעיר ניו יורק 2.3 מיליארד דולרים.
לפני כהונתו של פורד, אסף ה-CIA באופן בלתי חוקי תיקים על מתנגדי מלחמה.
בתגובה ללחץ לחקור את הפעילות, הקים פורד ועדה בראשות רוקפלר.
אמנם גם הקונגרס הקים ועדה משלו, אולם הייתה זאת הפעם הראשונה שבה חקרה ועדה נשיאותית נושאי ביטחון לאומי.
לפי מסמכים שפורסמו בפברואר 2016, שינה הבית הלבן את הדו"ח והוציא ממנו ביקורת על מדיניות ההתנקשויות של ה-CIA.
פורד תמך בחקיקת התיקון לשוויון זכויות, והצהיר שבארצות הברית, כל איש ואישה שווים בפני החוק.
הוא טען שראוי לאשרר את הנושא בפני החוקה כדי להבטיח שוויון בפני החוק לכל אדם.
הוא הכריז על 26 באוגוסט 1975 כיום השוויון לנשים.
כנשיא, תמך בתיקון חוקתי שיאפשר למדינות להחליט בנושא ההפלות.
זאת הייתה גם עמדתו ב-1973, כשהתנגד לפסק דין רו נגד וייד בהיותו מנהיג המיעוט בבית הנבחרים.
פורד ספג ביקורת על ריאיון שנתנה אשתו בטי לתוכנית 60 דקות ב-1975, בו טענה שפסק הדין היה החלטה גדולה.
בסוף ימיו טען פורד שתמך בזכות להפלות.
פורד נאלץ להתמודד עם התפרצות שפעת החזירים.
בתחילת שנות השבעים, עבר זן השפעת לתקוף בני אדם.
ב-5 בפברואר 1976, מת חייל וחבריו אושפזו.
רשויות הבריאות הכריזו על פנדמיה, והמליצו לפורד על חיסון.
למרות דחיות ועיכובים, כרבע מהאוכלוסייה חוסנה עד לביטול התוכנית בדצמבר 1976. מקרי מוות של עשרים וחמישה אנשים יוחסו לחיסון, והוא היה קטלני יותר משפעת החזירים.
פורד המשיך במדיניותו של ניקסון לדטאנט עם ברית המועצות ועם הרפובליקה העממית של סין, ודאג להקל על המתחים שהביאה איתה המלחמה הקרה.
בממשל ניקסון נחתמו הסכמי סאל"ט בניסיון להרגיע את המתיחות ולעצור את ההתחמשות הבלתי פוסקת של ארצות הברית וברית המועצות.
בנובמבר 1974 נפגש פורד עם ליאוניד ברז'נייב, מנהיג ברית המועצות, והשניים הסכימו להסכם מסגרת להגבלת הנשק.
ביולי 1975 שוב נפגשו השניים בוועידה בנושאי שיתוף פעולה ביטחוני.
בוועידה, ארצות הברית, קנדה וכמעט כל מדינות אירופה חתמו על הסכמי הלסינקי שעיקרם כיבוד עקרון הריבונות ושמירה על זכויות אדם וחירויות יסוד.
פורד קיווה להאיץ את השיחות, אולם לא הצליח להגיע להסכם עם ברז'נייב, והדיונים נמשכו גם בממשל קרטר.
פורד ספג ביקורת על כך שהכיר בשליטה הסובייטית במזרח אירופה, אולם הדגש על זכויות האדם הוביל להיחלשות הגוש המזרחי בשנות השמונים.
יחסי ארצות הברית-סין שהביאו לביקור ניקסון בסין התחזקו עוד יותר בביקורו של פורד בדצמבר 1975 במדינה הקומוניסטית.
בשנת 1975 אימץ פורד את המדיניות של מזכר הביטחון הלאומי המחקרי 200 בנוגע לגידול אוכלוסיית מדינות בעולם המתפתח.
ארצות הברית הייתה מעורבת במלחמת וייטנאם תקופה ארוכה.
עם השנים, התגברה התנגדות העם האמריקאי למלחמה.
הפגנות וסרבנות גיוס נעשו נפוצות יותר ויותר.
בשל גל המחאה ההולך וגובר, הוכרזה הפסקת ההפצצות בצפון וייטנאם על ידי הנשיא לינדון ג'ונסון ב-31 במרץ 1968. אך ההסלמה במלחמה לא אחרה לבוא כאשר הורה ריצ'רד ניקסון, נשיאה החדש של ארצות הברית, על הפצצות בלאוס ופלישה לשטח קמבודיה על מנת לחסום את נתיב הו צ'י מין בשנת 1970.
פורד נאלץ להתמודד עם המלחמה בווייטנאם.
המעורבות האמריקנית הסתיימה לאחר שהסכם שביתת הנשק הושג בין הצדדים הלוחמים ב-27 בינואר 1973 בפריז.
ההסכם קבע כי ארצות הברית תפנה את כל כוחותיה מווייטנאם ודרש הפסקת אש בין הצפון והדרום, נוסף לשחרור שבויי מלחמה אמריקנים.
ההסכם גם הבטיח את שלמותה הטריטוריאלית של וייטנאם וכמו שהוחלט בוועידת ז'נבה ב-1954, הוכרזו בחירות בצפון ובדרום.
ההסכמים קבעו מסגרת של שישים ימים לנסיגת ארצות הברית מווייטנאם.
מאוחר יותר באותה השנה, נאסרה כל פעילות צבאית אמריקנית בהודו-סין על ידי הקונגרס האמריקאי.
בשלב זה החליף פורד את ניקסון.
להסכמים הגיעו היועץ לביטחון לאומי קיסינג'ר וחבר הפוליטביורו הצפון-וייטנאמי.
נשיא דרום וייטנאם לא היה מעורב בכך, והתנגד להסכם.
עם זאת, הלחץ בתוך ארצות הברית לסיים את המלחמה הוביל את ניקסון וקיסינג'ר ללחוץ על דרום וייטנאם לחתום על ההסכם, ולאפשר את נסיגת הכוחות.
ניקסון הבטיח שארצות הברית תגן על דרום וייטנאם במקרה של הפרת ההסכמים.
בדצמבר 1974, כמה חודשים לאחר היכנסו של פורד לתפקיד, פלשו כוחות הצפון אל הדרום.
עם התקדמות כוחות הצפון, ביקש פורד מהקונגרס לאשר חבילת סיוע של 722 מיליון דולרים לדרום וייטנאם, כפי שהבטיח ממשל ניקסון.
הקונגרס דחה את ההצעה ברוב גדול.
הסנאטור ג'ייקוב יעבץ הציע הקצבות נדיבות לנסיגה צבאית, אולם סירב בכל תוקף לסיוע צבאי.
נשיא דרום וייטנאם התפטר ב-21 באפריל 1975, והאשים את ארצות הברית בחוסר תמיכה.
ב-23 באפריל, נאם פורד וטען שהמלחמה נגמרה מבחינת ארצות הברית.
פורד זכה לתמיכה עצומה בהצהרתו.
עם התקרבות כוחות הצפון, ציווה פורד על פינוי אזרחים אמריקנים, ואישר סיוע לאזרחים שביקשו להימלט מהשלטון הקומוניסטי.
ארבעים אלף אזרחים אמריקנים ודרום וייטנאמיים פונו במטוס עד שההתקפות התגברו.
בשלב האחרון של הפינוי, הובילו מסוקים את המתפנים אל הספינות בין 29 באפריל ל-30 באפריל.
ב-30 באפריל 1975 נכנסו כוחות צבא צפון וייטנאם לסייגון, בירת דרום וייטנאם.
במהלך הפינוי, התרסקו מסוקים רבים עקב עומס של מתפנים.
איחוד דרום וצפון וייטנאם הוכרז באופן רשמי ביולי 1976, ומלחמת וייטנאם, שנמשכה מאז שנות החמישים, נגמרה.
רוב המפונים מדרום וייטנאם נכנסו לארצות הברית.
חוק מ-1975 הקציב 455 מיליון דולרים לסיוע לפליטים.
בסך הכול, באו 130,000 פליטים לארצות הברית ב-1975, ועוד אלפים ברחו בשנים לאחר מכן.
בקמבודיה השכנה אירע תהליך דומה.
ניצחונה של צפון וייטנאם הוביל לתסיסה של הרוחות באסיה, וממשל פורד חשש לגבי אובדן השפעה אמריקנית.
הממשל היה מוכן להגיב בכוח בשני מקרים: בפעם הראשונה לאחר שכוחות הקמר רוז' חטפו אונייה אמריקאית ממים בינלאומיים, ושוב כשחיילים נהרגו באזור המפורז בין צפון ודרום קוריאה.
בתחילת 1975 החלו הקומוניסטים (הקמר רוז') במתקפה, אשר תוך מאה ושבעה עשר ימים הביאה לסופה של הרפובליקה הקמרית.
כאשר סירב הקונגרס האמריקני להקציב עזרה נוספת, לאחר שרכבת אווירית של אספקה ומזון החלה כבר לפעול, היה ברור כי ימי שלטונו של נשיא קמבודיה לון נול ספורים.
פנום פן וערים נוספות החלו להיות מופגזות בארטילריה.
ב-17 באפריל 1975 נכנעה ממשלתו של לון נול, והוא נמלט לארצות הברית.
בקמבודיה חולל שלטון של הקמר רוז' ומנהיגם פול פוט רצח עם.
במאי 1975, זמן קצר לאחר נפילת סייגון והשתלטות הקמר רוז', חטפו אנשי הקמר רוז' אוניית סוחר אמריקאית ממים בינלאומיים.
פורד החליט להגיב בכוח ושלח את אנשי חיל הנחתים לשחרר את האונייה, אולם הנחתים נחתו על האי הלא נכון ונתקלו בהתנגדות.
למעשה המלחים האמריקאים שוחררו עוד לפני המבצע, ללא ידיעת ממשלת ארצות הברית.
סדרה של תקלות מבצעיות חמורות הביאה לסיום כושל של המשימה ולשמונה עשר הרוגים אמריקניים (שלושה מהם נעדרים) והרוגים נוספים בתאונת מסוק.
עם זאת, המבצע נחשב למוצלח מבחינת פגיעה בכוחות הקמר רוז', ופורד זכה לעלייה של 11% באהדה שלו אחריו.
היסטוריונים חשו שפורד הרגיש שעליו להגיב בכוח לתקרית כיוון שחשש שהסובייטים כיוונו אותה.
אנשי הממשל חשו שעליהם להגיב בכוח כדי לדכא ניסיונות התנגדות נוספים באסיה.
במשבר השני היה מעורב כפר באזור המפורז בין שתי הקוריאות.
היה זה המקום היחיד בו כוחות הצפון והדרום היו בקשר.
קוריאה הצפונית, שעודדה מהקושי של ארצות הברית בווייטנאם, החלה להפעיל לחץ דיפלומטי ואמצעים צבאיים כדי לשכנע את ארצות הברית לסגת מקוריאה הדרומית.
באוגוסט 1976, הרגו חיילים צפון קוריאנים שני קצינים אמריקנים ופצעו שומרים מהדרום באזור המפורז.
ההתקפה התרחשה במהלך פגישה של המדינות הבלתי-מזדהות בסרי לנקה.
קים ג'ונג איל, בנו של המנהיג קים איל-סונג, הציג את התקרית כדוגמה לתוקפנות אמריקנית, ודרש את נסיגת ארצות הברית מהדרום מצד המדינות הבלתי-מזדהות.