tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במרכז כוכב הלכת נמצאת, כנראה, ליבה של ברזל וסלע, ומסביבה מצוי אזור של מימן מתכתי המשתרע עד למחצית הרדיוס של שבתאי.
מעבר לאזור זה מתחילה האטמוספירה – אזור בו מולקולות המימן (96%) וההליום (3%) נמצאות במצב גז.
באמצעות מדידות כוח הכבידה שביצעה הגשושית קאסיני, חישבו מדענים כי הרוחות האטמוספיריות – זרמי רוח מזרח-מערבית שנראים בבירור בפסגת שכבת העננים העליונה ומגיעים למהירות של 1,400 קמ"ש – חודרות מפסגת העננים לעומק של כ-8,800 קילומטרים לכיוון הליבה (פי שלושה יותר מזו של צדק).
הרוח על פני שבתאי היא השנייה במהירותה במערכת השמש, לאחר נפטון.
גשושיות תוכנית וויאג'ר מדדו רוחות מזרחיות שהגיעו למהירות מקסימלית של 1,800 קמ"ש.
מרחקו של שבתאי מהשמש הוא 9.54 יחידות אסטרונומיות והוא משלים הקפה סביב השמש אחת ל־29.46 שנה במהירות של 9.64 ק"מ לשנייה.
שבתאי משלים סיבוב סביב צירו אחת ל־10.32 שעות בלבד.
משקלו הסגולי של שבתאי הוא הנמוך ביותר מכל כוכבי הלכת במערכת השמש שלנו, אף פחות ממשקלם הסגולי של המים.
התופעה הבולטת ביותר בשבתאי היא הטבעות המקיפות אותו.
מערכת הטבעות נטויה בזווית של 25.33 מעלות יחסית למישור ההקפה של שבתאי סביב השמש.
עובי הטבעות הוא ק"מ אחד, לכל היותר, והן מכילות גושי קרח קטנים, שחלקם אינם גדולים מאבן ואחרים קוטרם עד כמה מאות ק"מ.
עד ל־2009 נצפו כ־7 טבעות לכוכב שבתאי ובשנת 2009, בזכות טלסקופ החלל שפיצר, נצפתה טבעתו השמינית.
מבחינה טכנית, כל גוש קרח בטבעות יכול להיחשב כירח, ונקודת ההכרעה בין ירח לבין גוש קרח גדול אינה מדויקת.
נכון ל־2025 זוהו בוודאות 274 ירחים, מתוכם ל־53 ניתנו שמות, וזהו כוכב הלכת בעל המספר הגדול ביותר של ירחים שהתגלו.
ירחו הגדול ביותר הוא טיטאן, ולו אטמוספירה סמיכה המכילה בעיקר מתאן וחנקן והוא הירח היחיד במערכת השמש בעל אטמוספירה משמעותית משלו.
ירחים גדולים נוספים הם פאן, אטלס, פרומתאוס, פנדורה, אפימתאוס, יאנוס, מימס, אנקלדוס, טתיס, טלסטו, קליפסו, דיוני, הלנה, ריאה, היפריון, יאפטוס, פיבי ודפניס.
בשנת 2023 התגלו 63 ירחים נוספים לכוכב הלכת שבתאי, כך שנכון לשנה זו, מקיפים את כוכב הלכת שבתאי 146 ירחים.
בשנת 2025 התגלו 128 ירחים נוספים לכוכב הלכת שבתאי, כך שנכון לשנה זו, מקיפים את כוכב הלכת שבתאי 274 ירחים.
החללית הראשונה שהתקרבה לשבתאי הייתה פיוניר 11. בספטמבר 1979 התקרבה החללית עד למרחק של 20,000 קילומטרים מעל שכבת העננים של שבתאי.
החללית שידרה לכדור הארץ תמונות ברזולוציה נמוכה של הכוכב וחלק מהירחים שלו.
איכות התמונות לא אפשרה גילוי פרטים חדשים מפני הקרקע של הירחים.
בנוסף, החללית חקרה את הטבעות ומדדה את הטמפרטורה על טיטאן.
בנובמבר 1980 עברה החללית וויאג'ר 1 בסמוך לכוכב.
החללית שידרה תמונות ברזולוציה גבוהה של כוכב הלכת, הטבעות והירחים שלו.
לראשונה נראו פרטים מפני השטח של הירחים.
החללית טסה קרוב לטיטאן וגילתה כי האטמוספירה שלו אינה חדירה לקרני אור בתחום הנראה.
מסיבה זו לא התקבלו פרטים על פני השטח של טיטאן.
החללית ניצלה את כח הכובד של שבתאי כדי לשנות מסלול ולצאת ממערכת השמש.
כמעט שנה לאחר מכן באוגוסט 1981 המשיכה החללית וויאג'ר 2 את המחקר ושידרה צילומים נוספים.
עקב תקלה במצלמה המתכווננת בוטלו צילומים מתוכננים רבים.
החללית גילתה ואימתה את קיומם של מספר ירחים חדשים וכן גילתה כמה מרווחים בין הטבעות.
החללית ניצלה את שדה הכובד של שבתאי על מנת לשנות מסלול לכיוון כוכב הלכת אורנוס.
ב־15 באוקטובר 1997 שוגרה החללית קאסיני שיעודה הוא לחקור את שבתאי וירחיו.
קאסיני נכנסה למסלול סביב כוכב־הלכת ב־1 ביולי 2004. ב־24 בדצמבר 2004 נפרדה ממנה הגשושית הויגנס (של סוכנות החלל האירופית), וגלשה לאטמוספירה של טיטאן ב־14 בינואר 2005. משימת קאסיני־הויגנס היא משימה משותפת לנאס"א, לסוכנות החלל האירופית ולסוכנות החלל האיטלקית.
ישנה הצעה של נאס"א, במסגרת תוכנית הגבולות החדשים, לשגר צוללת לחקר הירח טיטאן.
נכון לאוגוסט 2016 הצעה זו עדיין לא מתוקצבת.
בשנת 2023 פורסם כי גרגרים קפואים הנפלטים מהרי געש שעל פני ירחו של שבתאי, אנקלדוס (השישי בגודלו מבין 146), מכילים זרחן, החיוני לחיים.
תערוכות הקשורות למופע של שבתאי
התערוכה סינדרום שבתאי, אותה אצרה דניאל צדקה-כהן, מספרת את סיפור הקשר התרבותי, הרגשי והנפשי בין האדם לגרמי השמים.
שבתאי מזוהה באמנות עם תיאורי מלכנכוליה.
בתערוכה המלנכוליה מוצגת כמרכיב אישיותי וכיסוד הכרחי ליצירה, ומהדהדת את הרבדים ההיסטוריים והמיתיים באמנות העכשווית.
העבודות חדורות מבט אינטימי על כאב, הנתפס כהון סימבולי וככוח מניע ליצירה.
הן מתחקות אחר המשיכה הרומנטית אל המעמקים האפלים של הנפש — אל אזורי הלא־מודע הכובלים אותנו בדפוסים הרסניים ובו־בזמן מולידים תובנות נעלות.
תנועת השבתאות הייתה תנועה משיחית-קבלית שקמה באמצע המאה ה-17 סביב שבתי צבי, שהכריז על עצמו כמשיח, ועוזרו נתן העזתי שסיפק את הגושפנקא הנבואית למשיחותו של צבי.
היא סחפה חלקים נרחבים בעולם היהודי.
צבי ביטל חגים וציוויים והנהיג חדשים במקומם, מתוך תפישה קבלית קיצונית שגרסה תיקון עולם בעזרת העלאת הניצוצות השבויים בקליפות.
עוד בנסיקתה הוקעה השבתאות על ידי מיעוט של רבנים ובראשם יעקב ששפורטש ויעקב חגיז, ככת מינות, וביתר שאת על ידי רבני הזמן לאחר שצבי התאסלם ב-1666 ושליחותו כמשיח התגלתה ככישלון.
תלמידיו וממשיכיו, כמו הדונמה ביוון וטורקיה והפרנקיסטים במזרח אירופה, נרדפו בידי הממסד עד ירידת קרנם במאה ה-19.
עוד מימי הנביאים ציפה עם ישראל לבואו של אדם אשר יגאל את העם מסבלותיו, ילחם בשונאי ה', יכחיד את האלילות, יבנה את בית הבחירה ויתקן עולם במלכות שדי.
בעקבות גזירות ת"ח ת"ט באוקראינה ובמזרח אירופה היה שרוי עם ישראל בהלם.
שנת ת"ח נחשבה בידי רבים כשנת גאולה על פי חישוב בספר הזוהר, וההרג ההמוני של יהודים ובהם רבנים חשובים הותיר את העם מבולבל וצמא לגאולה.
בתקופה זו רבנים גדולים החלו לעסוק בחישובי קיצין, לימוד הקבלה ותורת הסוד, שעד לאותה העת היה נחלת מעטים, גבר ונפוץ.
בייחוד גברה ההתעניינות בשיטת האר"י, בזכות מרכזיותו של מושג הגאולה בהגותו.
על פי קבלת האר"י, תהליך הגאולה נמצא בסופו, ומרבית התיקונים בעולמות העליונים כבר נעשו.
גם ברחבי העולם היהודי, בצפון אפריקה ובמזרח התיכון, היה המתח המשיחי בעיצומו, בשל רדיפות בלתי פוסקות ובשל הפצתה המהירה של קבלת האר"י באזורים אלו.
ובה בעת יש למקם השבתאות בזמנה ובמקומה, כלומר - כתולדת התקוות המשיחיות שפרחו במאה ה-17 על הקרקע הפורייה להשפעות ההדדיות - האימפריה העות'מאנית, שמיקומה בין מזרח למערב הפך אותה לנקודת מפגש בין העולם הנוצרי לעולם המוסלמי ובין יהודי אירופה ליהודי המזרח.
אירופה הנוצרית והעולם המוסלמי ראו במלחמות העות'מאניות באירופה מאבק להמלכת השליט המשיחי של העולם.
המוסלמים האמינו כי הניצחון ישיב את "המהדי" - המשיח הנעלם, והנוצרים האמינו כי זו מלחמת אחרית הימים, אות לביאתו השנייה של ישו.
אלה גם אלה ראו ביהודים שליחי השטן, והיהודים הגיבו בחזון משיחי משלהם, שבו יובסו עמי שתי הדתות המתנכלות להם.
על רקע אירועים אלו צמחה תנועת השבתאות, תנועה שהשפיעה על כל עם ישראל ומהווה לדעת מרבית החוקרים את אחד המשברים הקשים ביותר שעברו על היהדות.
שבתי צבי, שנולד באיזמיר ב-1626 (תשעה באב ה'שפ"ו), נחשב בעיני חסידי הכת למשיח ישראל ואולי אף להתגשמות האלהות בגוף בשר.
כבר מגיל צעיר עסק בקבלה והיה בקיא בשיטות השונות של המקובלים.
הוא הכיר היטב את קבלת האר"י אך לא קיבל את עיקריה.
צבי הכריז על עצמו כמשיח כבר ב-1648, אך לא זכה להכרה ציבורית וראו בו חולה נפש.
יש הסבורים כיום כי סבל מהפרעה דו-קוטבית.
בתקופה זו החל לעבור על איסורים הלכתיים תוך כדי שהוא הוגה את השם המפורש, שהוא איסור הלכתי חמור בפני עצמו.
הרבנים ובראשם רבה של איזמיר ומורו של צבי, יוסף איסקפה ופרנסי הקהילה היהודית באיזמיר לא סבלו את פגיעותיו בהלכה היהודית והוא גורש מהעיר.
שבתי צבי נדד במשך שתים-עשרה שנים במקומות שונים, בהם החמירו שיגיונותיו ועברותיו ההלכתיות.
מסופר כי התחתן עם ספר תורה, נטה להעביר ימי שבת וחג לתאריכים אחרים, ביטא בעקביות את השם המפורש, התיר אכילת חֵלב ונהג לברך בשעת עברותיו "ברוך מתיר איסורים", כפרפרזה לברכה הנאמרת בברכות השחר, בהתבסס על מדרש קדום בו מוזכר רעיון זה.
הוא הגיע למצרים ואחר כך לירושלים.
במצרים נשא אשה מעורערת בנפשה בשם שרה, שהייתה מופקרת במנהגיה ובהתנהגותה, ונהגה להכריז שתינשא למלך המשיח.
מעלליה נודעו לשבתי צבי והוא ביקש להביאה אליו למצרים כדי לקיים את הנאמר בספר הושע 'קח לך אישה זונה'.
הוא אסף כסף למען ירושלים ובדרכו חזרה אליה עבר דרך סיני והגיע לעזה, בה הוא פגש בשנת 1665 את אברהם נתן בן אלישע חיים הלוי אשכנזי העזתי, מי שיהיה נביאו.
נתן העזתי, יליד ירושלים, נחשב לעילוי עוד מגיל צעיר, וכאשר נפגש עם שבתי צבי כבר יצא שמעו כמקובל גדול וכאדם שביכולתו לרפא נשמות חולות, למרות גילו הצעיר (21) ואף על פי שלא עסק בכך אלא שנה אחת.
בפגישתם אמר לו נתן כי ראה חיזיון סמוך לפורים 1665 בו נאמר לו ששבתי צבי הוא גואלם של ישראל, והוא הסביר לשבתי על מקור נשמתו על פי תורת הקבלה.
יחד הם החלו להפיץ את אמונתם בביאת הגואל בדמותו של שבתי צבי, ונפשותיהם נקשרו זו בזו.
בעזה ובחברון נחלה התנועה הצלחה גדולה ונתקבלה על היהודים, אך בירושלים, אליה שב צבי, המצב היה שונה.
אנשי ירושלים בראשות רבי יעקב חגיז התנגדו לכת בחריפות, ולעגו לשבתי צבי באומרם 'יצא שליח ובא משיח'.
לנתן היה חשוב להתקבל על לבם של רבני העיר בשל השפעתם הבינלאומית.
הוא כינס תריסר ממאמיניו, אותם כינה 'שנים עשר השבטים', כדי להקריב קורבן בירושלים, ומינה את רבי יעקב נג'ארה, רבה של עזה ומראשי נאמניו, לכהן גדול.
רבני ירושלים התנגדו להקרבת הקורבן וטענו כי הדבר עלול לעורר את חמתם של המוסלמים.
נתן נענה להפצרות וביטל את הטקס שתכנן.
לבסוף יעקב נג'ארה יצא עם השליחים אל עבר הירדן, ושם עשה "תיקון" על קבר אהרן.
שבתי צבי עצמו הוחרם על ידי הרבנים והם הסגירו אותו לידי הקאדי בנימוק שהוא רוצה למלוך, אך זה קשר קשרי ידידות עם הקאדי והוא שחררו והתיר לו לרכוב על סוס – דבר שנאסר אז על היהודים.
שבתי צבי הקיף את העיר שבע פעמים, כשהוא לבוש בגד בצבע ירוק - צבעה של ספירת התפארת.
תלמידיו הלכו אחריו כאחוזי דיבוק של שמחה, ושאר יהודי העיר, המומים מהשפעתו על הקאדי, השתאו לנוכח המחזה.
לבסוף גברה ידם של רבני ירושלים והם הכריחו את צבי לעזוב את העיר.
הוא שב לאיזמיר והתקבל כמלך ישראל, השתלט על הקהילה היהודית, הדיח את אחד הרבנים ממתנגדיו, ומינה במקומו את רבי חיים בנבנישתי, שאחרי תקופת פקפוקים היה לו תומך רבי חיים בנבנישתי חיבר את ספר הפסקים על שולחן ערוך, "כנסת הגדולה", ונחשב לאחד מגדולי פוסקי ההלכות בעת החדשה.
נתן החל לכתוב דרושים קבליים המראים ששבתי צבי הוא המשיח.
דרושיו עמוקים מאוד ורואים בהם את עמקותו הרעיונית והיקף ידיעותיו:
נתן ושבתי צבי הכריזו על ביטולן של חלק מהמצוות המעשיות והתירו לעבור על עברות חמורות, בעיקר אלו שיש בהן חיוב כרת, בנמקם זאת בכך שמצוות אלו היו אמצעי להביא את המשיח וכשזה כבר בא, בטלה תקפותן ממילא.
תיקון חצות כאבלות על חורבן הבית בוטל.
צום תשעה באב בוטל אף הוא וביום זה היו חוגגים חברי הכת את יום גאולתם של ישראל.
כמו כן בוטלו כוונות האר"י, בנימוק שהן שייכות לזמן הגלות בלבד.
מתנגדי הכת טענו כי שבתי צבי ותלמידיו מקיימים טקסי אורגיה המוניים, וגם יחסים הומוסקסואליים.
בפומבי הייתה הקריאה שיצאה מתנועת השבתאות קריאה לחזרה בתשובה.
שמועות על מלכות המשיח, ועל כך שהוא עומד להדיח את השליט העות'מאני ולתפוס את מקומו, רדפו זו את זו.
סופר שעשרת השבטים התגלו, ושמכה ופרס נפלו לידי המשיח.
בתימן חיבר רבי שלום שבזי שירי הלל לשבתי צבי.
אפילו העיתונות הבינלאומית הקדישה מקום רב לשמועות.
מרבית העם האמין כי בא לציון גואל ופסה מלכות הרשעה מן הארץ, ואנשים מכרו את בתיהם ורכושם בגולה בתכנון לעלות לארץ ישראל.
מקורבי הכת פסקו לקיים חלק מהמצוות כהלכתם וחיכו למוצא פיו של נתן שיאמר להם את המעשה אשר יעשו והדרך בה ילכו.
לא יהודים בלבד היו שותפים לאמונה זאת, אלא גם בחוגים נוצריים רווחה באותה שעה האמונה שזוהי אחרית הימים.
תעניות לאות תשובה היו מתערבים בהתפרצויות של שמחה, והיהודים הרימו ראש כנגד הגויים.
בשנת 1666 (ה'תכ"ו) יצא שבתי צבי מאיזמיר לקושטא, על מנת להפגש עם השולטן במטרה שיכיר במשיחיותו.
עם הגיעו לקושטא נאסר שבתי צבי והוגלה לכלא במבצר גליפולי.
חסידיו, שראו בכך סימן ליסורי המשיח עליהם דובר רבות במסורת, נהגו לבקרו לעיתים תכופות.
עד מהרה הפך הכלא למקום עלייה לרגל והחסידים כינו את בית המאסר "מגדל עוז".
צבי ישב בגליפולי והמשיך להנהיג את חסידיו, אך בחודש אלול ה'תכ"ו החליטו השלטונות לסיים את הפרשה.
שבתי צבי הובא בפני מועצת השולטן וניתנה לו האפשרות לבחור בין הוצאה להורג לבין התאסלמות.
התאסלמותו הכתה בתדהמה את מאמיניו ומרביתם זנחו את התקווה המשיחית שתלו בו, אך רבים ממאמיניו, בראשות נתן העזתי, הוסיפו להאמין בו בדבקות, ורבים אף התאסלמו בעקבותיו.
נתן העזתי המשיך להפיץ את תורתו ונימק את התאסלמות המשיח כצורך הכרחי לרדת לקליפות האסלאם כדי להעלות מתוכן ניצוצות של קדושה.
הוגים שבתאיים אחרים, דוגמת אברהם מיכאל קרדוזו, נתנו פרשנויות אחרות להתאסלמות.
צבי נשאר באדריאנופול כמנהיגן של המשפחות שהתאסלמו יחד אתו; התגלויותיו לא פסקו והוא ניהל יחד עם קהילתו אורח חיים דתי ספק יהודי ספק מוסלמי.
בשנת ה'תל"ב (1672) נעצר שבתי צבי בשנית בעוון בגידה באסלאם בעת שביקר בבית כנסת בקושטא, והוגלה למבצר אולציניו שבאלבניה (כיום במונטנגרו), בו שהה עד מותו.
שבתי צבי מת ביום כיפור שנת תל"ז (1676) כשהיה בן 50, ואף מותו נחשב על ידי חסידיו כפרק נוסף בתהליך הקוסמי בדרך לגאולה הסופית.
נתן העזתי המשיך להסביר כל תופעה על פי שיטתו בקבלה וטען שבמותו, שבתי צבי נבלע באורות האצילות, כלומר הפך לחלק מהאלוהות.
נתן העזתי מת בי"א בשבט ה'ת"ם (1680) בסקופיה שבמקדוניה.
הכתות השבתאיות לאחר מותו של שבתי צבי
התאסלמותו ומותו של שבתי צבי הכו בהלם את רבבות מאמיניו.
רובם המכריע נטש את האמונה בו ושב לאמונה המסורתית, אך חלקים גדולים באומה התקשו לזנוח את התקוות המשיחיות שפיתחו.
במשך שנים רבות עדיין התקיימו קבוצות שבתאיות, חלקן בסתר וחלקן בגלוי, ברחבי אירופה ובעיקר בבלקן ובטורקיה.
בין השבתאים עצמם לא שררה תמימות דעים באשר לסיבת ההמרה והמוות.
היו שכפרו בהמרה, ואפילו במוות, וטענו שמדובר באחיזת עיניים וכי שבתי צבי עצמו ישוב ויתגלה.
היו שתלו בכך טעמים קבליים ומיסטיים, והיו שטענו כי נשמת שבתי צבי התגלגלה באנשים אחרים, דוגמת ברוכיה רוסו, מראשי כת הדונמה, ויעקב פרנק, מנהיג הפרנקיסטים בפולין.
שבתאים אחרים גרסו ששבתי צבי לא מת אלא "נבלע באורות העליונים", וקבעו תאריכים שונים להתגלותו מחדש.
מרבית השבתאים האמינו שבגאולה האחרונה תינתן תורה חדשה, ובביטול כמה מן הדינים על ידי שבתאי צבי ראו את תחילתה של תורה חדשה זו.
סביב השאלה אם עד מתן התורה החדשה יש להמשיך לקיים את מצוות היהדות או אם אפשר כבר להפסיק לקיימן התנהלו מחלוקות רבות.
עם השנים החלה גוועת התנועה השבתאית.
בשנת 1683, שבע שנים לאחר מותו של שבתי צבי, התאסלמו כשלוש מאות משפחות בסלוניקי שבראשם יוסף פילוסוף.
משפחות אלו, בצירוף עם המתאסלמים מימיו של שבתי צבי, היוו את הגרעין לכת הדונמה.
מרכזם היה בסלוניקי וחלקם התיישבו באדריאנופול.
לבסוף התפצלו הללו לשלוש כתות שונות, שהעיקרית והקיצונית בהן היא הכת שהנהיג ברוכיה רוסו.
רוסו נחשב למשיח השבתאי הבא, ובפולחן עדתו נפרצו גדרי העריות בצורה חריפה יותר מאשר בימי שבתי צבי.
מרכז גדול נוסף של כתות שבתאיות היה באיטליה, שם רבו הגילויים מפי מגידים מן השמיים, והפן הנבואי גדול בה יותר מאשר מקומות אחרים.
במהלך המאה ה-18 התמעטו שרידי השבתאים בקרב היהודים, והרבנים ומנהיגי הקהילות ניהלו נגדם מלחמה עיקשת.
באירופה ידועים המקרים של המטיפים השבתאיים נחמיה חייא חיון, חיים מלאך, יצחק קיידאנר מזולקווא, ומרדכי מוכיח מאייזנשטט.
אחד הלקחים שהופקו מפרשת השבתאות הייתה הטלת איסורים והגבלות חמורות על העיסוק בקבלה ובמיסטיקה.
ועד ארבע ארצות פרסם איסור גורף על לימוד קבלה קודם לגיל ארבעים ועיסוק מוקדם בלימוד תלמוד ופוסקים.
גם לאחר הטלת האיסורים נחשדו עדיין רבנים רבים שעסקו בקבלה בנטייה לשבתאות, אך להבדיל מתנועת השבתאות המקורית, רובם היו שבתאים חסידים שלא התירו עבירה על איסורים הלכתיים, אך באמונתם היו גם מוטיבים שבתאיים, והם תמכו חומרית בשבתאים מכל סוג.
הרבנים יעקב עמדין ומשה חגיז שפעלו בגרמניה ובירושלים התפרסמו ברדיפה האובססיבית והקנאית נגד כל חשוד בשבתאות.
בין השאר נחשד בשבתאות רבי יהונתן אייבשיץ, מחשובי רבני גרמניה, על ידי רבי יעקב עמדין.
עמדין טען כי אייבשיץ נהג למסור לחולים קמעות לרפואה ובהם רמזים שבתאיים.
המחלוקת שפרצה בין עמדין ואייבשיץ גרפה רבים מרבני אירופה, שמרביתם צידדו בצדקתו של אייבשיץ, וכך רואים ממעמדו הבלתי מעורער בשדה ההלכה, בשונה ממחברים שונים שנחשדו בשבתאות וספריהם הוחרמו (כמו ספרו של יהודה ליב בן עוזיאל).
מלחמה מפורסמת שניהל רבי משה חגיז הייתה נגד רבי משה חיים לוצאטו (רמח"ל), אותו האשים חגיז בנבואת שקר ובשבתאות.
רמח"ל מצידו חיבר ספר בשם "קנאת ה' צבאות" בו הוא מתפלמס עם השבתאות מנקודת מבט תאולוגית-קבלית באופן שיטתי.
עמדין עצמו גם עסק בניסיונות תאולוגיים לקעקע את יסודותיה הקבליים של השבתאות.
לצורך כך הוא חיבר את ספרו "מטפחת ספרים", בו פקפק בקדמותם של חלקים מספר הזוהר ובאמינות גרסאותיו המצויות בידינו.
הוא גם גינה את העיסוק בפילוסופיה, וכפר בכך שהרמב"ם חיבר את ספרו מורה נבוכים.
באמצע המאה ה-18 הייתה התפרצות שבתאית גדולה בפולין, כאשר הקים יעקב פרנק את התנועה הפרנקיסטית וטען שנשמתו של שבתי צבי התגלגלה לתוכו.
הפרנקיסטים המשיכו במנהגי הפריצות וגילוי העריות של השבתאים, ויש האומרים כי יעקב פרנק עצמו נהג לקיים יחסי מין עם בתו רחל כחיקוי לזיווג זעיר אנפין והמלכות.
סופה של התנועה הפרנקיסטית היה כאשר מאמיניה התנצרו בשנת 1759. שנים מעטות לאחר התנצרותם של הפרנקיסטים וגוויעת התנועה השבתאית באירופה, זכרה התעורר לתקופה קצרה כאשר פרץ הפולמוס על תנועת החסידות, שהואשמה בידי מתנגדיה בהיבטים מסוימים של שבתאות.
דרכם של מתנגדי החסידות לא צלחה והיא התקבלה כזרם לגיטימי ביהדות, ההאשמות נגדה פחתו וכמעט שנעלמו בדורנו.
פרופסור יהודה ליבס חקר רבות את ספריו של רבי מנחם מנדל משקלוב, תלמידו של הגאון מווילנה, ומצא בהם יחס אמביוולנטי לשבתאות ולשבתי צבי.
הוא מצא גימטריאות רבות הרומזות לשבתי צבי ולרבי העשיל צורף, מקובל שבתאי שפעל בווילנה, שמפירושם עולה שרבי מנחם מנדל ראה בשבתי צבי משיח אמיתי, שלולא היה נגוע בגאווה ובשאיפה חקרנית מדי היה זוכה להיות המשיח בפועל, וגם כשלא זכה לכך, הרי שפעילותו עדיין מהווה שלב הכרחי לקירוב הגאולה.
כמו כן קיימת עדות לפיה הכת הפרנקיסטית ראתה את הגר"א כרבה ומורה דרכה הרוחני, למרות שהגר"א עצמו בוודאי התנגד לשבתאות.
חוקרים אחרים רואים בזה פרשנות מאולצת.
הם מדגישים שתלמידי הגר"א נלחמו בשבתאות, שהייתה עבורם עבודה זרה של ממש, והסיכוי שמנהיג כמו ר' מנחם מנדל היה ממש "שבתאי" הוא כמעט אפסי מבחינתם.
לכל היותר, מדובר בלשון קבלית שעשויה להישמע שבתאית באוזניים מודרניות, או ברעיון תאולוגי שבו גם כישלונות בהיסטוריה נתפסים כחלק מהמהלך האלוהי לקראת גאולה.
בימינו הכת השבתאית היחידה ששרדה היא כת הדונמה, שמרכזה העיקרי נמצא בטורקיה.
אחד ממנהיגי מזימת הרצח נגד הנשיא מוסטפא כמאל אטאטורק באיזמיר לאחר הקמת הרפובליקה הטורקית היה מהמט ג'וויד ביי שהוא דונמה, החבר המייסד של ועדת האיחוד והקידמה ושר האוצר לשעבר של האימפריה העות'מאנית.
כאמור, ראשיתה של ה"דונמה" בסלוניקי בשנת 1683, ואליה הצטרפו בני המשפחות שהתאסלמו בימי שבתי צבי.
במאה ה-18 מנו כבר 3,000 נפש, בסוף המאה ה-19 מנו למעלה מעשרת אלפים, וברבע הראשון של המאה העשרים מניינם היה בין 13–15 אלף נפש.
בני הכת נמצאו בעמדות חשובות בסלוניקי במסחר ובבנקים, והם חדרו גם לחוגי האינטליגנציה המקצועית כעורכי דין וכרופאים ומהם שימשו גם כפקידים ממשלתיים.
במשך כל הדורות חיו חברי הכת כמוסלמים כלפי חוץ אך לא התקבלו כמוסלמים מן השורה.
גם היהודים וגם המוסלמים לא התחתנו בם והם נידונו לאנדוגמיה.
כנראה שחברי הכת המשיכו בשבירת הטאבו של גילוי עריות, ונטען שבפולחנם הפנימי נמשכות האורגיות ההמוניות וביטול המוסכמות המיניות של דתות המערב.
בימים אלו הכת נמצאת במצב של חילון והתבוללות.
אף על פי ששבתי צבי הושפע יותר מספרות הקבלה הקדם לוריאנית, תורת השבתאות מבוססת בעיקרה על קבלת האר"י.
הסיבה לכך נעוצה בהשפעתה על דובר הכת ויוצר שיטתה בקבלה - נתן העזתי.
בקבלה הלוריאנית יש מתח משיחי רב וההסברים על הגאולה בכתבים אלו עמוקים מאוד.
נתן הגה רבות בספרי הקבלה, בעיקר בקבלת הרמ"ק והאר"י ויצר משילוב של שיטותיהם משנה סדורה ומוטעמת המכוונת כולה להוכיח ששבתי צבי הוא משיח ישראל המיוחל.
אף גדולי המקובלים מודים שתורת השבתאות היא אחת מהתורות הגדולות שנהגו בתולדות הקבלה.
נתן נהג לטייל עם תלמידיו לאורך החוף וללמדם דרושים קבליים הסובבים סביב דמותו של המשיח.
ספריו העיקריים הם "ספר הבריאה", "שערי הדעת" ו"דרוש התנינים" על הזהר, בהם נפרסות דעותיו החדשניות, שנתן ראה בהן המשך של תורת האר"י.
בתורתו תופסת מקום מרכזי הביוגרפיה של נשמת המשיח ושל נשמתו שלו.
הגלגולים שעברו נשמותיהם מתחילים מתקופת הבריאה ועד להתגלות אור המשיח בגוף אדם, לכאורה בשבתי צבי.
הוא מייחס לנשמתו ולנשמת שבתי צבי משמעויות קוסמיות.
תורת האלוהות של שבתי צבי
שורשה של המשנה השבתאית בפרשנותו של שבתי צבי למושג האלוהות.
צבי הוטרד רבות מהיחס בין האין סוף לבין הספירות המתוארות בספרות הקבלית כאילו הן המנהיגות את העולם.
שבתי צבי לא קיבל את הפרשנות הלוריאנית, שהורחבה בידי מקובלים רבים מאוחר יותר, שראתה בספירות ביטויים של הרצון האינסופי בלבד, ונצמד לפשט הטקסטים בספר הזוהר.
עוד בצעירותו, בשבתו באיזמיר, החל מגבש שבתי צבי את מושג האלוהות שלו, שגרס ניתוק מוחלט בין האין סוף הנצחי, מסבב כל הסיבות, ובין העולם.
הוא טען שהאין סוף אינו משפיע ואינו משגיח על העולם כלל, ואילו "זעיר אנפין", ספירת ה"תפארת", הוא "אלוהי ישראל" בורא העולם ומנהיגו שאותו יש לעבוד.
שבתי צבי ידע כי השקפה רדיקלית זו על האלוהות, שהיא בעלת דמיון רב לשיטתו של הפילוסוף היווני אפיקורוס, לא תתקבל בברכה, ולימד אותה רק לתלמידיו הקרובים ביותר.
היא מצאה ביטוי רב בכתביהם של הוגים שבתאיים מאוחרים, בעיקר אצל אברהם מיכאל קרדוזו, ובפרט בספר שייחס קרדוזו לשבתי צבי עצמו "רזא דמהימנותא".
בין השבתאים עצמם לא שררה אחדות דעים בשאלת התגשמות האלוהות.
בעוד נתן העזתי, ובעקבותיו שמואל פרימו (סופרו של שבתי צבי), גרסו אחדות מלאה בין המשיח שבתי צבי ובין האלוהות, היו מקובלים שבתאיים שהתנגדו לתפיסה זו, ובראשם אברהם קרדוזו שטען כי האלהת שבתי צבי היא כפירה וניהל מערכה עיקשת נגד פרימו וחבריו.
נקודת מחלוקת הפוכה בין שבתי צבי עצמו ותלמידיו נתן העזתי ופרימו ובין קרדוזו התגלעה סביב היחס שבין האין סוף, הסיבה הראשונה והמנותקת מהעולם לפי השבתאים, ובין ספירת התפארת "אלוהי ישראל" לשיטתם.
בעוד שבתי צבי מייחל לאיחודם של האין סוף ואלוהי ישראל בשעת התיקון השלם, טענו קרדוזו ותלמידיו כי גישה זו היא הגשמה וכי הנתק בין הסיבה הראשונה והשנייה הוא מוחלט.
בדומה ובשונה ממיתוסים מהעולם העתיק, גם בתנ"ך מופיעים סיפורים על ראשית המציאות ועל היצורים שהיו קיימים בעולם טרם נעשה סדר בתהליכי הבריאה.
במקרא יש רמזים למאבקיו של אלוהי ישראל בנחש בריח ובתנין - נציגיה של מלכות האופל והרשע:
לפי תורת השבתאות, אין בדברים אלו רמז למאבק בין שני כוחות נבדלים - טוב ורוע, אור וחושך וכו' - אלא מאבק בין שתי בחינות שונות באלוהות עצמה, כלומר הנחש הוא התגלמות של אחת הבחינות.
על פי מסורת קדומה, הנחש היה בעל כנפיים וידע לעוף כאחד השרפים:
הנחש פועל להביא להרמוניה ואיזון באלוהות ופועלו חיובי והכרחי.
על פי השבתאות, הנחש הוא לא אחר מאשר שבתי צבי, ניצוץ אלוהי שמטרתו להביא גאולה לעולם ובכך לגאול אף את האלוהות.
בתפיסה זאת ניכרת השפעת הפרשנות של רבי יוסף אבן טבול, תלמיד האר"י שהסביר את הצמצום בקבלת רבו באופן שונה מהסברו של גדול תלמידי האר"י, רבי חיים ויטאל.
לפי אבן טבול, הצמצום הוא פעולה שנעשית באור אין-סוף כדי להיפטר ממידת הדין שהייתה גלומה בו והוא נבע מרצון האלוהות להיטהר.
תורת השבתאות איננה המצאה חדשה אלא פרשנות רדיקלית ועמוקה לטקסטים קבליים חשובים וכשרים.
כך למשל כותב מקובל חשוב שחי שנים רבות לפני תנועת השבתאות:
גם בספר הזוהר מתואר הנחש כמי שפותח את רחם השכינה.
דווקא הוא זה שיכול לרכז את הדינים הנמצאים בנקביות האלוהית ולטהרם.
במיתוס השבתאי המשיח הגואל נתפס כנחש קדוש הרובץ במקום הטומאה, והוא נאבק בה כדי לברור את הניצוצות מן הקליפות.
נתן מזכיר בהקשר זה את הנחש נחושתן שמשה רבנו צווה להכין במדבר כדי לרפא את אלו המסתכלים בו.
הרבנים שאינם שבתאים פרשו את נושא הנחש על פי מאמר הגמרא על הפסוק: "וַיִּבְרָא אֱלֹהִים אֶת הַתַּנִּינִם הַגְּדֹלִים " (בראשית א' כא') כמו מאמר המדרש על הפסוק: "ובדברי אגדה הוא לויתן ובן זוגו שבראם זכר ונקבה והרג את הנקבה ומלחה לצדיקים לעתיד לבוא, שאם יפרו וירבו לא יתקיים העולם בפניהם".
בהקשר זה מובאים הפסוקים על בריאת הלוויתן והנחש האדירים כדי להאדיר את מעשה בריאתם, ואילו השמדתם כדי להדגיש את דאגת האל לקיום העולם.
נתן העזתי, שהיה אדם כריזמטי מאוד ורטוריקן מעולה, הסביר את השינויים בתחושותיו של שבתי צבי, שכנראה נבעו מהפרעה דו-קוטבית, כמלחמה רוחנית שהמשיח מנהל נגד כוחות הטומאה.
לאחר התאסלמותו של שבתי צבי, גיבש נתן את האידאולוגיה העיקרית של תורת השבתאות שלפיה הראיה החזקה ביותר למשחיותו של צבי היא השפלתו ונחיתותו.
מה שנראה כלפי חוץ כירידה אינו אלא סוד כמוס המתרחש בעולמות אלוהיים, מאבק סופי במלחמה נגד כוחות הדין.
גם בזה מסתמך נתן על מסורות עתיקות בהם המשיח הוא אדם נבזה ושפל, נפסד ומנודה.
נתן העניק ססגוניות למשנתו בהציבו את גיבורה כאדם בעל אישיות מיתולוגית.
המחלוקת הקשה ביותר בין השבתאים ובין עצמם שררה סביב שאלת ההתאסלמות ומאמציו של שבתי צבי לאסלם את מאמיניו.
נתן העזתי סבר כי רק מי שהצטווה בידי שבתי צבי להתאסלם חייב לעשות זאת ומוטל עליו ה"תיקון" שבהתאסלמות, ולכן הורה לתלמידיו להתחמק ממפגשים עם שבתי צבי בשעות ההתרוממות שלו שאז "מבקש להכניס כל בני ישראל בדת ישמעאל".
שבתאים אחרים כאברהם קרדוזו סברו כי ה"תיקון" שבהמרת הדת מוטל אך ורק על המשיח עצמו ולא על אף אחד אחר, וכי מעשיו לאחר ההמרה נובעים משפל המדרגה שנפל אליה.
שבתאים קיצוניים יותר הסיקו כי הגאולה תבוא לאחר שכל מאמיני המשיח ימירו את דתם, ורבים מהם התאסלמו או התנצרו.
שבתי צבי - משיחה של התנועה.
נתן העזתי - נביא התנועה.
שמואל פרימו - דרשן מפורסם יליד ירושלים, מזכירו האישי של שבתי צבי, ומראשי נאמניו של נתן העזתי עד יום מותו.
מתתיהו בלוך אשכנזי - רב מירושלים שדבק בשבתי צבי.
הפיץ את דבר התנועה במצרים.
משה פיניירו - ידיד נעוריו של שבתי צבי, שגורש עמו מאיזמיר והתיישב בליוורנו שבאיטליה והיה שם ראש למאמיני שבתי צבי.
אלישע חיים אשכנזי - אביו של נתן העזתי.
שד"ר ירושלמי שעסק בהדפסת כתבי קבלה.
אברהם היכיני - מרבני קושטא.
שמואל גנדור - רב ממצרים שליווה את נתן העזתי עד מותו.
ישראל חזן - תלמידו של נתן העזתי.
חיבר מספר רב של חיבורים שבתאיים קבליים.
יוסף פילוסוף - חותנו האחרון של שבתי צבי, וראש 200 המשפחות שהתאסלמו בסלוניקי בשנת 1683 והקימו את כת הדונמה.
אברהם מיכאל קרדוזו - מגדולי ההוגים השבתאיים.
נולד כנוצרי למשפחת אנוסים בפורטוגל, שב ליהדות והתיישב בטריפולי שבלוב.
ברוכיה רוסו - נקרא גם ברוך קוניו.
נחמיה חייא חיון - מטיף שבתאי באירופה בדור שלאחר מותם של שבתי צבי ונתן העזתי.
חיים מלאך - מראשי השבתאים במזרח אירופה, אחר כך בירושלים ושנית בפולין.
העשיל צורף - מקובל וילנאי שפעל גם בקראקא וטען להיותו ממשיך של רבי נתן שפירא בעל מגלה עמוקות.
כתביו הועתקו ביראת כבוד על ידי החסידים, ורמזים חיוביים כלפיו נמצאו גם בכתבים משל המתנגדים לחסידות.
יעקב פרנק - ראש הכת הפרנקיסטית בפולין שטען כי הוא גלגולו של שבתי צבי ולבסוף התנצר עם חסידיו.
אווה פרנק - יורשתו של יעקב במנהיגות הפרנקיסטים מחצרה באופנבך על המיין.
שַׁבַּת הַגָּדוֹל הוא כינוי מיוחד לשבת שלפני חג הפסח.
בשבת זו דורש הרב בקהילתו בהלכות הפסח.
כן יש הנוהגים לקרוא בשבת זו קטעים מההגדה של פסח.
שבת זו ידועה כשבת מיוחדת החל מאמצע ימי הביניים.
השם "שבת הגדול" מופיע כבר בספרים מבית מדרשו של רש"י.
בספרים אלו מן המאה ה-12 מוזכרת התמיהה מדוע נהגו לקרוא לשבת זו "שבת הגדול", שהרי אין שבת זו גדולה מיתר שבתות השנה.
גם בדברי ה נזכר הכינוי.
בכל מקורות אלה מובא ש"שבת הגדול" הוא כינוי שגור, כך שיש להניח שהכינוי בן לפחות 900 שנה.
בתקנות השליחים , חיבור נוצרי מהמאה ה-4, נקראת השבת שלפני הפסחא, שמסיימת את השבוע הקדוש, בשם "השבת הגדולה".
ביטוי זה לקוח מהבשורה על-פי יוחנן, המתייחסת ליום טוב ראשון של פסח, שחל באותה שנה בשבת, למחרת צליבת ישו ויום לפני תחיית ישו.
טעמים רבים ניתנו לכך שהשבת שלפני פסח נקראת שבת הגדול:
בספרים מבית מדרשו של רש"י מובא בשם רבי אברהם שהסיבה לשם זה היא הנס שאירע בשבת זו.
מקורו הוא ב, שיציאת מצרים הייתה ביום חמישי, ואם כן באותה שנה י' בניסן היה בשבת, ובאותו יום לקחו את השה לקרבן פסח, לעיני המצרים אשר השה היה אלוהיהם ולמרות זאת לא אוּנה לבני ישראל כל רע מהמצרים.
בשל ההפטרה אותה קוראים מיד לאחר קריאת התורה, בספר מלאכי, בהפטרה קוראים על הגאולה העתידית: .
(רעיון דומה קיים גם בשבת "חזון", שבת "שובה" ושבת "נחמו").
ה'בית יוסף' מסביר על פי דברי חז"ל במקום אחר שהנס הגדול היה בכך שכשבני ישראל קשרו את השה למיטותיהם שאלום המצרים למעשיהם, והם השיבו שה' עתיד בעוד כמה ימים להרוג את כל בכורי מצרים והציל את בכורי ישראל.
הלכו הבכורים אל אבותיהם ואל פרעה ודרשו מהם לשחרר את עם ישראל כדי שהם לא יפגעו, הם כמובן סירבו והבכורים פתחו במלחמה עזה נגדם מה שהוביל להרג רב במחנה מצרים, וזו כוונת הפסוק "למכה מצרים בבכוריהם כי לעולם חסדו", הבכורים הם שהכו והחלישו את הכח של מצרים.
בספר "שבולי הלקט" (סימן רה) מובא שהרב מאריך לדרוש בשבת זו, ודומה לאנשים כיום ארוך וגדול, כשם שנקרא יום כיפור "צומא רבא" (הצום הגדול).
האבודרהם הסביר כי בשבת זו קיבלו ישראל את המצווה הראשונה שלהם, ונהיו כקטן הנכנס לגיל בר מצווה ונקרא "גדול".
ר' שלמה קלוגר טען כי שבת זו נקראת כך כדי להדגיש את מעלתה של השבת על פני יום טוב של פסח הקרוב, הנקרא שבת, על פי פרשנות חז"ל לפסוק "ממחרת השבת".
היו שטענו כי השבת נקראת כך על שום שה'גדול' (הרב) דורש בבית הכנסת בהלכות החג.
מפני שבי' בניסן עברו ישראל את הירדן ונכנסו לארץ ובכך נשלמה יציאת מצרים ודברי ההבטחה של ה' בלשונות הגאולה.
יש שגרסו שכל שבת לפני חג נקראה "שבת הגדול", דהיינו שבת שלפני חג גדול.
כך, בסידור עתיק לפי מנהג קורפו נמצא "סדר לשבת הגדול של שבועות".
החתם סופר (על השו"ע) מביא טעם שביום זה משכו ישראל ידיהם מחטא עבודה זרה, ושחטא עבודה זרה נקרא "גדול" כמבואר במסכת ערכין (טו:).
השערה נוספת שהועלתה קושרת לכך את המנהג לאפות ככרות לחם גדולים לעניים משאריות החמץ שנותר.
הטעמים שבהם "הגדול" אינו מתייחס לשבת, אלא למושא אחר, כגון הרב הדרשן, פותרים גם קושי לשוני שעולה מהכינוי "שבת הגדול": המילה "שבת" לרוב משמשת בלשון נקבה, ואילו "גדול" הוא תואר לזכר.
עם זאת, ישנם מקורות בהם מתוארת השבת בלשון זכר, לדוגמה: "כל שומר שבת מחללו (מלחלל אותו- את השבת)" ().
המנהג הרווח בשבת זו הוא שרב הקהילה דורש לפני הקהל מהלכות הפסח, לעיתים בשילוב דברי אגדה ומוסר.
בספר ה"תקנות בישראל" מציין הרב ישראל שציפנסקי כמה קהילות בהן התקיימה חובה של הרב לדרוש דווקא בשבת זו.
נטען שההארכה בדרשה זו נובעת מריבוי ההלכות הקשורות לחג הפסח.
בקרב חלק מן קהילות הספרדים נוהגים לומר פיוטים "בניגון" מיוחד לפני הוצאת ספרי התורה בשבת זאת, (דוגמת "שבת וגדול" הנאמר בידי יהודי טריפולי), כמו גם אמירת חלק מן התפילה בניגונים אלו.
בקהילות אשכנז (היום רק בקצת קהילות), נוהגים לומר פיוטים בשבת זו.
במנהג אשכנז המערבי, אומרים יוצר "אתי מלבנון כלה" וזולת "אומרת אני", שניהם לר' בנימין בן זרח, קרובת "אוני פרטי רחמתים" ליניי, וסדר הלכה אנונימי "אדיר דר מתוחים".
במנהג אשכנז המזרחי, בקצת קהילות אומרים יוצר "אתי מלבנון", ובקצת קהילות אומרים "אאמיר מסתתר" לר' יוסף אבן אביתור, אופן "בלולי אש ומימות" החתום בנימין, זולת "אז כארשת בתולה" לר' יוסף טוב עלם, וקרובת "אלהים בצעדת הכות פתרוס" הכולל סדר הלכה "אלהי הרוחות לכל בשר" לר' יוסף טוב עלם.
שני סדרי ההלכות מובאים בכמה וכמה מקומות בפוסקים כראיות להכרעת ההלכה.
בנוסח איטליה, אומרים יוצר "אני חומה ושדי כמגדלות" לר' יהודה בן נחום, והכרזה לפסח לר' בנימן בן שמואל.
בחלק מקהילות האשכנזים נוהגים לקרוא חלק מההגדה של פסח - עד המילים "לכפר על כל עוונותינו"; והביאו האחרונים לכך טעם - שנס יציאת מצרים החל כבר בשבת שלפני היציאה, כמבואר בטור.
יש שהסבירו כי הקריאה מהווה הכנה לליל הסדר.
לדעת הגר"א אין לנהוג מנהג זה, וטעמו על פי ההגדה: .
משבת זו גם מפסיקים האשכנזים לומר את המזמור "ברכי נפשי" () שנוהגים לאומרו כל שבתות החורף לאחר מנחה.
על פי הלוח העברי הקבוע, בשנים פשוטות חל שבת הגדול תמיד בפרשת צו.
בחלק מהשנים המעוברות, קוראים את פרשת מצורע ובחלק את פרשת אחרי מות.
אין לשבת הגדול קריאה מיוחדת בתורה, אך ברוב הקהילות נהוג להפטיר בשבת הגדול בפרשת "וערבה לה' מנחת יהודה וירושלים" ().
יש שנהגו לקרוא בהפטרה זו רק אם חלה השבת בערב הפסח, ומשום שכתובה בה מצוות ביעור מעשרות, שאמור להיעשות בערב פסח.
במקרים שבהם הקריאה בתורה בשבת הגדול היא בפרשת מצורע, יש הנוהגים (של"ה פסחים בהג"ה) לקרוא את ההפטרה הרגילה של הפרשה ("וארבעה אנשים", ), משום שגם בה יש מעניין הנס, שכן יש שם ברכת שפע מיוחדת ("סאה סולת בשקל").
יוסף עופר טען שההפטרה של שבת הגדול התגלגלה מהיותה ההפטרה של חלק מפרשת צו על פי המנהג הקדום בארץ ישראל, דרך היותה ההפטרה של כל פרשת צו על פי המנהג הבבלי, עד להפיכתה להפטרה של שבת הגדול, שבשנים פשוטות על פי הלוח העברי הקבוע קוראים בו את פרשת צו.
לדבריו, במקור הפטרת "וערבה לה' מנחת יהודה וירושלים", נקראה עם הסדר (פרשת השבוע הארץ-ישראלית) הראשון שמתחיל בפרשת צו - "זה קרבן אהרן ובניו...
מנחה תמיד" (), על פי הנוהג שהפסוק הראשון בהפטרה היה קשור לשונית לפסוק הפותח את ה"סדר".
עם דחיית מנהג הקריאה התלת-שנתי הארץ ישראלי, היו ששימרו את המנהג, וקראו בכל שבת את הפטרת ה"סדר" הפותח את הפרשה, כפי שנהגו בביזנטיון (מנהג רומניה), וכן גם אצל הקראים.
בשלב מסוים נוצרה תחרות בין הפטרת פרשת צו הבבלית, "עולותיכם ספו" ( ואילך) להפטרת "וערבה לה'".
הד לעימות נמצא בספר אור זרוע, שמתלבט בין המנהג המקובל בציבור להפטיר תמיד "עולותיכם ספו", לבין מה שקיבל מאבותיו להפטיר "וערבה".
הפתרון שהציע הוא לקרוא את "וערבה" רק בערב פסח שחל להיות בשבת, יום בו מוקרב קורבן פסח ולא ראוי לקרוא בו על התנגדות לקורבנות, שמתואר בהפטרת "עולותיכם ספו".
בהמשך התשובה הרחיב רבי יצחק מווינה את הדברים גם לכל "שבת הגדול" שלפני הפסח.
עופר מציין שייתכן שהיו גורמים אחרים שהאיצו את הבחירה בהפטרת "וערבה" לשבת הגדול, כגון היותה של הפטרת "עולותיכם ספו" הפטרת פורענות קשה, שהציבור העדיף להימנע ממנה, וכן התקבעותו של המנהג לדרוש ב"שבת הגדול", ובכך להופכה לשבת מיוחדת, כמו גם הקשר המדרשי המאוחר בין "יום ה' הגדול והנורא" לגאולת פסח.
הלבוש והגר"א כתבו שקוראים הפטרה זו בגלל שמוזכרת בה הגאולה האחרונה על ידי אליה הנביא, שמזכירה את הגאולה הראשונה ביציאת מצרים.
הרב יעקב עמדין כתב שקוראים הפטרה זו כדי להזהיר את הציבור על המעשרות:
שַׁבַּת חֲזוֹן (בעבר כונתה שבת איכה) היא השבת שלפני תשעה באב והאחרונה משבתות תלתא דפורענותא.
היא חלה באמצע תשעת הימים, ולאחריה מתחיל שבוע שחל בו תשעה באב.
פרשת השבוע של שבת זו היא תמיד פרשת דברים.
כאשר חל תשעה באב בשבת, נדחה הצום ליום ראשון, ואותה שבת היא שבת חזון.
השבת מכונה על שם ההפטרה הנקראת בה, הפותחת ברוב עדות ישראל במילים "חזון ישעיהו בן אמוץ" ().
ההפטרה עוסקת במצבו הרוחני הקשה של עם ישראל בזמן בית המקדש הראשון, שהוביל לחורבן בית המקדש.
אף על פי שלפי ההלכה אין נוהגים אבלות בשבת, בשבת זו מקיימים בחלק מקהילות ישראל כמה מנהגים המזכירים את האבלות.
לפי מנהג אשכנז, בקריאת התורה קוראים את הפסוק "איכה אשא לבדי טרחכם ומשאכם וריבכם" המופיע בפרשת השבוע במנגינת טעמי המקרא של מגילת איכה, קוראים את רוב ההפטרה במנגינת מגילת איכה, וכן שרים את הפיוט לכה דודי בקבלת שבת, במנגינת הפיוט אלי ציון ועריה.
כמו כן, מנהג אשכנז (וכן פסק הרמ"א) ללבוש בגדי יום חול בשבת זו.
מנהג זה נהוג עדיין בחלק מהקהילות האשכנזיות, אך ברוב קהילות האשכנזים אינו נהוג היום, כיון שהחסידים ביטלו מנהג זה, ואף הליטאים (בוודאי בארץ ישראל, וגם הרבה קהילות אשכנזים בחו"ל) נוהגים על פי פסק הגר"א ללבוש בגדי שבת, ולכן מנהג זה נשאר רק בקהילות היקים ואויבערלאנד.
הספרדים אינם נוהגים מנהגים אלו, וכן האר"י ושאר מקובלי צפת לא נהגו מנהגים אלו.
בקהילות אשכנז המערבי, אומרים אותם הפיוטים שאומרים בשבת שלפני שבועות, דהיינו אהבה "אותך כל היום קוינו" מאת רבי אפרים בן יצחק מרגנשבורג, וזולת "א-להים באזנינו שמענו" מאת הראב"ן.
בנוסף, ברוב קהילות אשכנז המערבי, נוהגים לומר אב הרחמים רק בשבת זו ובשבת שלפני שבועות, ובקצת קהילות אשכנז נוהגים לערוך יזכור קצר בשבת זו.
יהודי ג'רבה ויהודי לוב נוהגים להפטיר בשבת זו "משא גיא חזיון" (), ולא "חזון ישעיהו".
בתנועת החסידות ביטלו את מנהגי האבלות של יהדות אשכנז.
צדיקים רבים מתנועת החסידות התבטאו ששבת חזון היא שבת שמחה יותר משאר השבתות.
כך הרב מאפטא בספרו "שבת חזון הוא יותר גדול במעלה מכל שבתות השנה.
רבי משה צבי מסאווראן אמר ששמה של שבת חזון מרמז שבשבת זו אפשר לראות מה יהיה בעולם.
בחסידות צאנז היה נהוג לערוך נסיעה לצדיק בשבת זו.
רבי לוי יצחק מברדיצ'ב ביאר את השם "שבת חזון", על דרך הרמז, בכך שבשבת זו מראים לכל יהודי את בית המקדש השלישי, על מנת לעודדו לשפר את מעשיו ולזכות לבנין הבית.
רבי שלום מבראהין מביא ביאור בפסוק "עוד חזון למועד", כי שבת חזון יהיה יום טוב לעתיד לבוא.
שבת כלה היא השבת שלפני החתונה, שבה נהוג שחברותיה של הכלה חוגגות איתה לקראת נישואיה הקרובים.
בקרב האשכנזים, השבת שלפני החתונה היא שבת חתן, שבה החתן עולה לתורה למפטיר ולהפטרה, ולאחר מכן נערך בבית הכנסת קידוש לכבוד החתן.
מאחר שהכלה אינה משתתפת באירוע זה, בשל המנהג בציבור הדתי והחרדי, שהחתן והכלה אינם נפגשים תקופה מסוימת לפני החתונה.
אך לעומת זאת, משפחתה של הכלה משתתפת בדרך כלל בשבת החתן, ונוצר מצב שהכלה נותרת לבדה, בשבת חתן.
על מנת לפתור את בעיית בדידותה של הכלה, נהגו שהכלה נותרת בביתה עם חברותיה המשמחות אותה, מנהג זה הוא מנהג מחודש מסוף המאה ה-20. ישנן משפחות בהן לא כל משפחת הכלה משתתפת בשבת החתן.
אף שבכך כבר אין סיבה לקיום מנהג זה, אך למעשה מנהג זה ממשיך להתקיים.
בקרב הספרדים שבת חתן היא לאחר החתונה, ולא קיימת אצלם הבעיה של בדידות הכלה בשבת קודם הנישואין, אך גם אצלם נהוגה שבת כלה בשבת שלפני החתונה.
לעיתים מאופיינת שבת כלה בחלק מסממני מסיבת רווקות שמשמעם מסיבת התפרקות קודם לחיי הנישואין, דבר שגורר ביקורת מצד גורמים שונים.
בספר "פסקי דינים" של בעל ה"צמח צדק" מביא בשם הרשב"א, שהיו נוהגים בדורות הראשונים לעשות סעודה לכלה בשבת שקודם הנישואים, ומנהג זה נמשך עד היום.
טעמה של הסעודה הוא לכבוד "הפסק הטהרה" שהכלה מבצעת לפני החתונה, ומתחילה לספור שבעה נקיים לקראת חתונתה.
מאחר שההכנה הנפשית של הכלה לחתונה מתחילה בהכנות לסעודה זו, הרי שעוברים שבעה ימים מתחילת ההכנות לסעודה זו (במהלך השבוע שקודם השבת) למועד החתונה, ולכן זהו "זמן התביעה" הזמן שבו הכלה מתכוננת לנישואים, גם מבחינה נפשית וגופנית.
שַׁבַּת שִׁירָה היא שבת פרשת בשלח, שבה מופיעה שירת הים ששרו בני ישראל על נס קריעת ים סוף.
בפרשה מופיע גם סיפור המן שירד לבני ישראל במדבר, ולכן בחלק מהקהילות ישנם מנהגים מיוחדים לזכר המן בשבת זאת.
על פי מחזור הקריאה השנתי של פרשיות השבוע, שבת שירה חלה תמיד בשבת הסמוכה לט"ו בשבט.
בהפטרת הפרשה קוראים את שירת דבורה.
בחלק מן הקהילות נהוג לקרוא את שירת הים שבקריאת התורה בציבור במנגינה מיוחדת.
ישנם שנהגו גם לקרוא את שירת הים שנאמרת בפסוקי דזמרא באותה מנגינה.
ברוב קהילות האשכנזים, נוהגים לעמוד בשעת קריאה זו.
גם אצל יהודי לוב נהגו להוסיף את הקטע "ותקח מרים", וכן שרים את שירת הים בלחן המיוחד של החגים השונה מהלחן הרגיל של שבת.
מנהגים שונים הונהגו לשבת זו.
בין היתר ניתן למצוא את המנהג של אמירת הפיוט "יום ליבשה" בברכת גאל ישראל, אכילת חיטים והוצאת אוכל לציפורים.
בנוסח אשכנז המזרחי, אומרים פיוט יום ליבשה.
המהר"ל מפראג קבע מנהג לאסוף בשבת שירה את הילדים לחצר בית הכנסת אלטנוישול שם למדו את סיפור קריעת ים סוף, כיצד הצטרפו הציפורים לזמרת בני ישראל.
והיה נותן המהר"ל לילדים קאשע (דייסה) לתת לציפורים בשכרן שהיו שרים ומזמרים בשירת הים יחד עם משה וכל ישראל.
המנהג הידוע ביותר הוא להוציא את שאריות האוכל לציפורים.
המנהג נתון במחלוקת בין פוסקי ההלכה.
מחבר הספר "מגן אברהם" התנגד למנהג משום איסור הלכתי להאכיל בעלי חיים שאין האכלתם מוטלת עליו.
עם זאת רבים מהפוסקים החזיקו במנהג זה, וניתנו לכך כמה טעמים.
בספר המטעמים (ורשא תר"ט) מובא טעם בשם רבי שמחה בונם מפשיסחה לפי מדרש המספר כי בשבת הראשונה לירידת המן אמר משה כי בשבת לא ירד מן, וביום שישי תרד כמות כפולה גם בשביל שבת.
דתן ואבירם פיזרו מהמן של יום שישי בשבת כדי להפריך את דברי משה, אך ציפורים אכלו את המן שפוזר, וכך עם ישראל ראה את מימוש נבואת משה.
בזכות זו שאכלו הציפורים את המן נותנים להם שכר ומאכילים אותם בחיטה בשבת זו בה קוראים בתורה גם על ירידת המן.
הרב מנחם מנדל כשר כותב שלא נמצא במקורות מדרש זה.
טעם זה הובא בספרי החסידות משמם של רבי מנחם מנדל מרימנוב, החוזה מלובלין, ורבי מאיר מפרמישלאן.
כדי לצאת חובה לכל הדעות ישנם שנהגו לתת לילדים קטנים להוציא את האוכל לציפורים במקום המבוגרים.
לפי הרב מרדכי אליהו כדי לצאת ידי כל השיטות ניתן לשים בערב שבת לחם מכוסה בניילון ובשבת להסיר את הניילון ואז הציפורים יוכלו לאוכלו.
בחסידויות רבות נערך בשבת זו טיש מיוחד ("פירות טיש"), ובו מחולקים פירות ארץ ישראל, בשל סמיכות שבת שירה לט"ו בשבט.
שֶׁבֶת רֵיחָנִי (שם מדעי: Anethum graveolens), הידוע יותר בשמו העממי "שמיר", הוא צמח חד-שנתי הצומח בדרום מערב ומרכז אסיה, וגם בישראל.
שמיר הוא מין יחיד בסוגו, אם כי חלק מן הבוטניקאים קושרים אותו לאחישבת.
אין לבלבל בינו לבין השומר, אף על פי שגם הוא משמש למאכל.
גבעולו דק ועליו עדינים ודקים, באורך 10–20 ס"מ.
חלוקת העלה הסופית היא בעובי של 1–2 מילימטרים, מעט עבים יותר מעלי השומר, הדומים לחוטים, בעובי של פחות מ-1 מילימטר, אך פחות עדינים.
פרחי השמיר לבנים-צהבהבים, בתפרחות קטנות שקוטרן 2–9 סנטימטר.
אורכם של זרעי השמיר 4–5 מילימטר ועוביים 1 מילימטר; והם ישרים או מעוקלים קמעה, עם קווים לאורכם.
השמיר נפוץ במגוון סלטים כגון סלט תירס, סלט מלפפונים, סלט סלק ועוד.
מלבד שימושו כירק וכתבלין טרי, עלי שמיר מיובשים משמשים אף הם תבלין.
בימי-הביניים היה השבת הריחני מקובל כאחד הצמחים ששימשו קמיע לגירוש שדים ורוחות, והוא נכלל בציוד המכשפות.
שבת הואיל והותרה - הותרה הוא כלל הלכתי בהלכות ערובין, ולפיו הזמן הקובע לגבי מצב מסוים בכל משך השבת הוא זמן כניסת שבת, ואם המצב השתנה לאחר מכן במהלך השבת - אין לשינוי משמעות, ואנו רואים כאילו המצב עומד באותו אופן בו עמד בשעת כניסת שבת.
כך שאם בכניסת שבת דבר מסוים היה מותר - הוא נשאר בהיתרו לכל משך השבת, ואם היה אסור בכניסת השבת - נשאר באיסורו לכל השבת.
כלל זה נאמר רק במקרים בהם ישנם שינויים משניים במחיצות המקיפה את רשות היחיד, או שיש שינוי בדברים שאינם נוגעים לעצם המחיצות.
אולם כאשר יש שינוי משמעותי במצב המחיצה, כגון עירוב שנקרע או כותל ששימש למחיצה בין רשות היחיד לכרמלית או לרשות הרבים ונפל - אין אומרים את כלל זה.
כלל זה בתוקף רק לגבי אותה השבת שבעת כניסתה היה המצב מתוקן, אולם לא לגבי שבתות אחרות, ולא לגבי שינויים שאירעו בימות החול.
עירוב חצרות, שמשמש לשיתוף רשויות היחיד בבעלות שונה על מנת להתיר את טלטול החפצים ביניהם, שנאכל באמצע השבת - מותר להמשיך ולטלטל במקום מכח כלל זה, כאילו היה העירוב קיים.
(ואף מותר לכתחילה לאוכלו באמצע השבת)
דוגמאות למקרים בהם אין אומרים כלל זה
עירוב המקיף שטח עירוני והופך אותו לרשות היחיד אחת גדולה, שנקרע במהלך השבת - השטח המוקף אינו נחשב יותר רשות היחיד, היות שזו מחיצה גמורה שהפרידה בין רשות היחיד לכרמלית.
לחי המשמש להתיר מבוי בטלטול (תיקון חצרות ומבואות), שנפל באמצע השבת - נאסר לטלטל במבוי לאחר נפילת הלחי, היות שהלחי נחשב כמחיצה.
דין זה הוא גם במקרה וניטלה הקורה, המשמשת לאותה מטרה כמו הלחי.
פסי ביראות שהוקמו סביב באר מים שיבשה באמצע השבת - המחיצות שנעשו סביבה בטלו, היות שזה היתר מיוחד רק לצורך שאיבת מים מהבאר.
(וכן במקרה ההפוך, באר יבשה ששפעה מים באמצע השבת - מותר לשאוב ממנה מים, אם הייתה מוקפת בפסי ביראות)
שבתאי אונגורו (1 בינואר 1931 – 6 בינואר 2024) היה היסטוריון של המתמטיקה והמדעים ופרופסור באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1991–1997 עמד בראש מכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן.
כבנם של זיידה וגיזה אונגורו, סוחרי סדקית וסירים, הוא למד פילוסופיה, פילולוגיה, היסטוריה ומתמטיקה באוניברסיטת יאשי שברומניה.
בשנת 1961 עלה לישראל ובשנת 1966 נסע לארצות הברית, שם השלים דוקטורט בהיסטוריה של המדעים מאוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.
בשנים 1970–1982 לימד במחלקה להיסטוריה באוניברסיטת אוקלהומה.
בשנת 1982 חזר לישראל ומונה לפרופסור חבר במכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן באוניברסיטת תל אביב ובשנת 1987 הוענקה לו דרגת פרופסור מן המניין.
לרגל יום הולדתו ה-90 נערך לכבודו כנס במכון כהן.
נפטר בינואר 2024 והובא לקבורה בבית העלמין שדה יהושע (כפר סמיר).
מבוא לתולדות המתמטיקה א, האוניברסיטה המשודרת, הוצאת משרד הביטחון.
מבוא לתולדות המתמטיקה ב, האוניברסיטה המשודרת, הוצאת משרד הביטחון.
שבתאי בן-אהרון (1 ביולי 1933 – 5 ביוני 1967) היה טייס בחיל האוויר הישראלי שנשבה ונרצח בלינץ' שביצעו בו חיילים ירדנים ביומה הראשון של מלחמת ששת הימים.
שבתי בן אהרון (סמוקובליסקי) נולד ב-1 ביולי 1933 בעיר קיוסטנדיל שבבולגריה.
הוא למד בבית הספר אורט.
התגייס לצה"ל במאי 1951, התנדב לקורס טיס והוכשר כטייס קרב.
לאחר שחרורו נקלט בחברת "אל על" ושימש כקברניט מטוסי סילון.
השתתף במבצע קדש כטייס קרב.
ב-5 ביוני 1967, יומה הראשון של מלחמת ששת הימים, ביצע גיחת תקיפה במטוס פוגה מגיסטר שבמהלכה נפגע מטוסו באש מן הקרקע באזור מעלה אדומים.
לאחר הפגיעה הצליח לקפוץ ממטוסו ולפרוש את מצנחו (במטוס הפוגה לא מותקן כיסא מפלט), ובכך היה לטייס היחיד שהצליח לצנוח ממטוס פוגה פגוע במלחמת ששת הימים.
בהגיעו אל הקרקע נתפס על ידי חיילים ירדניים שביצעו בו לינץ', רגמו אותו באבנים ושרפו אותו למוות.
בן-אהרון הותיר אחריו אישה ושתי בנות.
חורשה ניטעה לזכרו ביער בן שמן בשנת 1968.
גורלו של בן אהרון לא נודע בישראל והוא נחשב לנעדר.
לאחר תום המלחמה ובסמוך למועד חילופי השבויים עם ירדן, נודע למפקד טייסת 119, רן פקר שמפקד פלוגה ירדני שבוי העיד בחקירתו שפלוגתו רצחה טייס ישראלי באזור מעלה אדומים.
פקר, שחשד שהמדובר בטייס הנעדר בן-אהרון, מיהר לתחקר בעצמו את השבוי באזור נפילת מטוס הפוגה.
השבוי הירדני הוביל את פקר אל שרידי גופתו של בן-אהרון.
מאוחר יותר נטען שפקר הרג את השבוי הירדני באקדחו.
לגרסתו של פקר השבוי ניסה לברוח, והוא ירה לכיוונו אך לא פגע.
חקירות אחדות שנערכו באשר לנסיבות האירוע אימצו את גרסתו של פקר, אך לימים המליץ הפרקליט הצבאי הראשי לרמטכ"ל לשקול את קידומו של פקר.
בעקבות זאת פרש פקר מצה"ל בדרגת תא"ל.
שבת המלכה הוא שירו של המשורר חיים נחמן ביאליק.
השיר, המאזכר את הלכות שבת ואת זמירות שבת, מתאר את אורח החיים המסורתי בשבת ואת האווירה השבתית.
השיר הולחן על ידי פנחס מינקובסקי.
בשנת 1973 הלחינה נורית הירש לתוכנית טלוויזיה שהוקדשה לשירי ביאליק את השיר בביצוע רותי נבון.
"שבת המלכה" מתאר את סדר היום הנהוג על פי המסורת ביום השבת ואת האווירה השבתית לפי הרגשתם של רבים.
הבית הראשון, פותח בשעת כניסת השבת, כאשר השמש מנמיכה במערב, מקו הגובה של צמרות העצים, לקראת שקיעה.
המילים: "בּוֹאוּ וְנֵצֵא לִקְרַאת שַׁבָּת הַמַּלְכָּה" מתייחסות לטקס קבלת שבת הנוהג בשדה או בבית הכנסת, בשעת בין הערביים, שהונהג מאז המאה ה-16, על ידי תלמידי האר"י בצפת, ומאז התפשט ברוב קהילות ישראל.
ושלובים בו אזכורים מן הפיוט לכה דודי; ומסתיים באזכור הפיוט שלום עליכם, הנאמר או מושר לפני סעודת שבת הראשונה; אזכורים אשר חוזרים ומוזכרים בכל בתי השיר.
הבית השני, מסכם, את קבלת שבת ותפילת ערבית, וסוקר את השולחן הערוך לקראת הסעודה הראשונה, ואת הנרות שהודלקו על ידי עקרת הבית בטרם שבת.
הבית השלישי, מהלל ומשבח את השבת האהובה, ומאזכר את הלכות שבת: ללבוש בגדים נאים בשבת, ולסעוד שלוש סעודות, והמנהג לשיר בהם זמירות.
הבית הרביעי, פותח בסופו של יום השבת, כאשר היא "יוצאת" ובאה שעת הפרדה ממנה בחשכה; ואז מתעוררים הגעגועים אל שובה, אשר ימשכו כל ששת ימי החול, עד חזרתה ביום שישי בין הערביים.
שבתאי אלדג'ם (נולד ב-14 בינואר 1928) הוא צייר יהודי-צרפתי ממוצא בולגרי.
שבתאי אלדג'ם נולד בסופיה שבבולגריה.
הגיע לארץ ישראל בשנת 1944 והצטרף לקבוצת שילר בגפו, והוא אז נער בן 16. בקיבוץ עסק בעבודות שונות, אבל בזכות כישרונו לציור נשלח על ידי חברי הקיבוץ ללמוד ציור, וגם התאפשר לו לבקר פעמיים בחודש במוזיאונים לאמנות בתל אביב וירושלים.
בהגיעו לגיל 18, בסוף שנת 1946, עבר שבתאי אלדג'ם לתל אביב, ושם החל לשיר במסגרת "מקהלת רון", עליה ניצח אז קונרד מן, שהיה גם מנצחה של מקהלת שילר.
מקהלת רון הייתה מקהלה מאוד ידועה של המפלגה הקומוניסטית בארץ וזכתה להישגים מוזיקליים ניכרים.
הזמר שמעון ישראלי למשל, החל בה את דרכו המוזיקלית.
תקופת שהותו בארץ ובקיבוץ ובמקהלת רון השפיעה עליו ועיצבה את חייו בהמשך.
מאז לא חדל לשיר ולצייר.
בשנת 1950 הצטרפו אל שבתאי הוריו ואחותו שהגיעו מבולגריה, ובשנת 1957 החליט לעבור לפריז בירת צרפת, בה הוא חי מאז עד היום.
אלדג'ם למד ציור ועיצוב פנים והוסמך כדקוראטור.
הוא אב לשני בנים, אחד מהם כנר והשני מוזיקולוג.
בשנת 1992, לאחר שנות עבודה רבות במקצועו, פתח גלריה לאמנות ובית ספר קטן לציור, בו שימש כמורה לעשרות אמנים, מקצועיים וחובבים.
באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 סגר את הגלריה, אך לא חדל לצייר ולזכור את קבוצת-שילר.
הציור של שבתאי אלדג'ם הוא ציור נאיבי-ריאליסטי, אך הוא מפליא לצייר בצבעים.
בארץ אינו מוכר ואינו ידוע כמעט, אבל בפריז רכש לו שם בתחומו.
שבת ראשון שני (באיטלקית: Sabato, domenica e lunedì) הוא מחזה קומי בן שלוש מערכות פרי עטו של אדוארדו דה פיליפו משנת 1959.
אודות ההצגה ועיבודי המחזה למסך
הצגת הבכורה התקיימה בתיאטרו קווירינו, רומא, ב-6 בנובמבר 1959. סרט טלוויזיה בבימויו של דה פיליפו הוקרן לראשונה ב-19 בפברואר 1962.
עיבוד לטלוויזיה בבימויו ובכיכובו של טוני סרווילו בבימויו, בעריכתו של פאולו סורנטינו הועלה לראשונה ב-24 בדצמבר 2004. סרט טלוויזיה בבימויו ובכיכובו של מאסימו ראניירי הוקרן לראשונה ב-1 במאי 2012.
רוברטו, רוקו וג'ולינלה – ילדיהם של רוזה ופפינו
דודה ממה (אמיליה) – אחותו של פפינו
רפאל - אחיו של פפינו
אטיליו – בנה של דודה ממה
פדריקו – ארוסה של ג'ולינלה
מריה – אשתו של רוברטו
מיקלה – אחיה של וירג'יניה
לואיג'י יאניילו – מנהל חשבונות, שכן
אלנה יאניילו – אשתו של לואיג'י
העלילה מתרחשת בהווה, בביתם של רוזה ופפינו בנאפולי במשך שלושה ימים: מערכה ראשונה ביום שבת, מערכה שנייה ביום ראשון, מערכה שלישית ביום שני.
המשפחה מתכנסת לארוחה ובמרכזה הראגו האגדי של רוזה.
לסעודה מגיעים שלושת הילדים: רוברטו, רוקו וג'ולינלה.
פפינו האב כועס על בנו רוקו, בגלל שהוא פתח חנות באזור יוקרתי ולא המשיך את המסורת המשפחתית של חנות הכובעים והבגדים, שייסד אנטוניו הסבא ומנהל פפינו הבן.
רוזה כועסת על רוקו כי הוא לא מפגין כלפיה מספיק אהבה.
ג'ולינלה רוצה לפתוח בקריירה משלה בטלוויזיה, אבל ארוסה פדריקו מתנגד לכך ולכן הם מסתכסכים.
רוקו, שפדריקו הוא חברו הטוב ביותר, לא מוכן להשתתף בארוחה, אם פדריקו לא ישתתף בה ודורש מג'ולינלה שתשלים איתו.
הסב אנטוניו, אינו מוכן להשתתף בסעודה אם רוקו נכדו האהוב לא ישתתף בה.
הדודה מאמא, אחותו של פדריקו מצדדת בג'ולינלה, שרוצה קריירה עצמאית ואומרת שכל משפחתה הם אנאלפביתים.
היא מלווה בבנה אטיליו, שהוא כבר בוגר, אבל תלוי באימו כמו ילד קטן.
וירג'יניה המשרתת, שהוריה הלכו לעולמם משגיחה על אחיה מיקלה, שמגיע אף הוא לבית.
מיקלה נוהג להרביץ לאנשים שלועגים לקרחתו ונכנס בשל כך לכלא פעמים רבות ויש חשש שהוא יתפרץ גם בסעודה.
אנטוניו הסב, מעצב הכובעים האגדי, פרש לפנסיה, אבל מתכנן לשוב לעסקים ושוקד על המצאתם של כובעים חדשים.
לארוחה מגיעים גם השכנים, מנהל החשבונות לואיג'י ואשתו אלנה.
פפינו חושד שיש רומן בין רוזה אשתו ללואיג'י ורב איתו בשל כך.
אדוארדו דה פיליפו, שבת ראשון שני, נוסח עברי: דני הורוביץ, תל אביב: אור-עם, תשנ"א 1991.
יוצרים - תרגום : עדה בן-נחום, בימוי : אילן אלדד, תפאורה ותלבושות : לידיה פינקוס גני, תנועה : עזרא דגן.
פרקולה : יגאל בן אור.
יוצרים – נוסח עברי : דני הורוביץ, בימוי : עודד קוטלר, תפאורה ותלבושות : פרידה שהם, מוזיקה – דורי פרנס, תאורה – יחיאל אורגל.
שבת הארץ הוא ספר של הראי"ה קוק העוסק בשמיטה.
הספר, שיצא לאור לראשונה בתחילת שנת ה'תר"ע (שלהי 1909), עוסק בשמיטה מן ההיבטים המחשבתיים וההלכתיים ובולט בו הדיון בהיתר המכירה, שהרב קוק התיר את השימוש בו.
הקדמה - חלק מחשבתי העוסק בשנות השמיטה והיובל, מתוך מבט לאומי של עם ישראל, ובסגולתו הרוחנית של העם שמתבטאת באופן מיוחד במצוות התלויות בארץ.
מבוא - חמישה עשר פרקים העוסקים באריכות ביסודות דין השמיטה בזמן הזה ובביסוס היתר המכירה.
הרב עובדיה יוסף הסתמך על יסודות אלה בפסיקתו ובשיעורים שמסר בעניין התר המכירה.
שבת הארץ על הרמב"ם - החלק המרכזי של הספר הוא הערות וסקירת השיטות השונות בהלכות שמיטה שערך הראי"ה על סדר הלכות שמיטה ויובל שבספר זרעים של הרמב"ם.
בחלק זה מובאות מדברי הראשונים על התלמוד כולו, וכן אחרונים רבים, על סדר הלכות הרמב"ם, בדומה לדרכו של הספר בית יוסף.
חיבור דומה ערך הראי"ה על חמשת הפרקים הראשונים בהלכות כלאים לרמב"ם, בשם חוקות הארץ.
המהדורה שנדפסה בחיי הראי"ה, והמהדורות שבאו בעקבותיה כוללות רק את הפרקים העוסקים בשמיטת קרקע, וחלק מהפרק העוסק בשמיטת כספים, והפרקים העוסקים בדיני יובל ובתי ערי חומה וערי הלויים לא נכללו בה.
שני ספרים אלה יצאו בשלמותם, במהדורות עם הוספות רבות על ידי מכון התורה והארץ.
קונטרס אחרון - בו ליקוטי פסיקות הראי"ה בהלכות שמיטה ממקורות שונים.
אף שהראי"ה הקל בעניין היתר המכירה, הוא החמיר בכמה פרטים בהלכות שמיטה:
אוקומי פירא - בשונה מפסיקת החזון איש, לדעת הראי"ה אסור לעשות בשמיטה מלאכות לאוקומי פירא.
שפיכת יין הבדלה - כתב הראי"ה .
הספר יצא לאור לראשונה בירושלים בחיי הראי"ה בשנת ה'תר"ע (1909).
על פרסום מהדורה זו היו טענות בין היתר מהרב חיים ברלין.
מהדורה שנייה עם תיקונים והוספות יצאה לאור על ידי האגודה להוצאת ספרי הראי"ה קוק בשנת תרצ"ז (1937).
במהדורה זו ציין הרב צבי יהודה את מקורות השיטות שאותן מבאר הראיה.
לאחר מכן יצא במספר מהדורות בהוצאת מוסד הרב קוק.
בשנים תשנ"ג - תשס"ח יצא הספר במהדורה מחודשת ונרחבת (בשלשה כרכים) בהוצאת מכון התורה והארץ, עם הוספות של דברים מכתביו, הערות הרצי"ה מכתביו, וכן הערות, ומקורות ו"תוספת שבת" מחברי המכון.
מהדורה זו כוללת גם את שבת הארץ על הפרקים ברמב"ם שעוסקים בדיני יובל, ולא נכללו במהדורות הקודמות.
בשנת תשע"ד הוציא הרב יהושע מגנס את ספרו 'תורת שבת הארץ', ביאור על המבוא ההלכתי לספר שבת הארץ, הכולל ביאורים ועיונים.
בשנת תשמ"ז הוציא הרב עוזי קלכהיים את ספרו 'שירת האומה לארצה', בו הוא מבאר את ההקדמה ההגותית של הראי"ה לספרו.
בשנת תשפ"ב הוציא המכון התורני אור עציון ביאור נרחב להקדמת ספר שבת הארץ, מאת הרב חיים דרוקמן.
בראש הספר מובאת ההקדמה עצמה מתוקנת, מפוסקת מחדש ומלווה בציוני מקורות.
שבת חתן (אופרוף או שפינהאָלץ, ביידיש) היא שבת שחלה קודם נישואים או מיד לאחריהם.
ישנם מנהגים שונים בשבת זו, העיקרי שבהם הוא להעלות את החתן לתורה לעליית מפטיר.
מנהג תימן לומר השמחה במעונו בברכת הזימון בשבת זו.
יש שהזכירו מנהג קדום שהיה נוהג בקצת מהקהילות להפטיר בשבת חתן את ההפטרה "שוש אשיש" במקום את ההפטרה הרגילה שהיו אמורים לקרוא באותה שבת.
מנהג העלייה לתורה בשבת חתן הוא נזכר לראשונה בדברי הלבוש שהזכיר את מנהג זה עליית החתן לתורה בשבת שקודם הנישואים, והובא בקצרה במגן אברהם.
במדרש תלפיות כתב טעם למנהג ש"חתן דומה למלך", וכפי שהמלך מצווה שיהיו לו שני ספרי תורה, כך החתן עולה לתורה פעמיים, פעם אחת בשבת שקודם החתונה ופעם אחת בשבת שלאחר החתונה.