tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הספינה נשארה לכודה במפרץ כל אותו חורף.
במהלך חורף 1849–1850 מיפה סונדרס את האזור, יחד עם ציוותו.
המפרץ היה אתר תאונה גרעינית במהלך המלחמה הקרה בה מפציץ B-52 שהוביל ארבע פצצות תרמו-גרעניות התרסק, והפיץ חומר מזוהם באזור.
מפרץ מרפי הוא מפרץ בחוף ג'ורג' החמישי, בארץ ג'ורג' החמישי שבאנטארקטיקה.
רוחבו של המפרץ (רוחב פתחו) 13 קילומטרים.
המפרץ ממוקם בין נקודת פנגווין, וכף בייג'.
המפרץ התגלה על ידי משלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1911 - 1914, בפיקודו של דאגלס מוסון.
מוסון קרא למפרץ על שמו של הרברט דייס מרפי (Herbert Dyce Murphy), חבר המשלחת.
מפרץ סורוגה (ביפנית: 駿河湾) הוא מפרץ בחוף האוקיינוס השקט בשיזואוקה, הונשו, יפן.
החודש הכי קר הוא פברואר (5 מעלות צלזיוס).
כמות המשקעים הממוצעת היא 2,286 מילימטרים בשנה.
חודש אוקטובר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (286 מ"מ גשם), וחודש ינואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (79 מ"מ גשם).
מאז מלחמת העולם השנייה, הייתה פריחה תעשייתית ביפן.
עד ל-1970, ייצרו מספר מפעלים לייצור נייר מקומיות.
בגלל הפריחה התעשייתית הזו, המפרץ סבל מזיהום סביבתי קשה וזה נגרם ממספר סיבות:
העיר הקטנה פוג'י (לפי אוכלוסין 1970: 180,000 איש חיו בפוג'י), שממוקמת ליד המפרץ, ייצרה מדי יום כ-2.4 מיליון טון שפכים - מספר זה היה בעצם שווה ערך לשפכי הביוב היומי של טוקיו באותה תקופה (לפי אוכלוסין 1970: 9 מיליון איש חיו בטוקיו).
הגופרית הרבה שנשפכה מהמפעלים למפרץ, איימה לסגור את הנמל, ואת עבודות הקידוח במפרץ.
הפגנות מצד אזרחים מקומיים ודייגים באזור המפעילים הפעילו לחץ על הממשלה בשביל שינקטו בפעולה.
למרות ההפגנות והלחצים על הממשלה, סקרים על חיי המקומיים באמצע 2010 מראים כי עדיין קיים זיהום אינטנסיבי של ה-PCB ושל ה-PBDE במי המפרץ.
הזיהום של מפרץ סורוגה הפך לשמצה כל כך עד כדי כך שהופיע בסרט Godzilla vs.
Hedorah מ-1971. שמו של המפלצת Hedorah נקבעה מהמילה hedoro, המילה היפנית ל"בוץ", כאשר המפלצת ניזונה מהזיהום הכבד שבמפרץ.
מפרץ סגאמי (ביפנית: 相模湾) הוא מפרץ בחוף האוקיינוס השקט בקנאגאווה, הונשו, יפן.
כמות המשקעים הממוצעת היא 1,924 מילימטרים בשנה.
חודש יוני הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (296 מ"מ גשם), וחודש ינואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (66 מ"מ גשם).
מפרץ סטאק הוא מפרץ קטן, בארץ אנדרבי, שבאנטארקטיקה.
המפרץ ממוקם בין מצוק וסט סטאק, לבין שפכו של קרחון הוסיזן.
המפרץ מופה על ידי קרטוגרפים נורווגים, בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי משלחת לארס כריסטנסן (בעונת המחקר 1937–1936).
שמו של המפרץ ניתן לו על ידי הקרטוגרפים הנורווגים - והם קראו למפרץ "Skotvika" (בנורווגית: מפרץ סטאק), בשל קרבתו למצוק וסט סטאק, ששמו ניתן לו על ידי אנשי משלחות דיסקברי, שהגיעו לאזור על הספינה ויליאם סקורסבי, בשנת 1936 (השם של המצוק הוא תיאורי - "ערימת האבנים").
השם הנוכחי של המפרץ, הוא תרגום של השם הנוורגי.
מפרץ סינגיטיקוס הוא מפרץ בים האגאי.
המלך הפרסי חשיארש הראשון בנה תעלה ב-480 לפנה"ס בנקודה הצרה ביותר של מצר חצי האי אתוס.
הוא השתמש בתעלה במהלך התקדמותו במלחמות יוון–פרס על מנת לעבור במפרץ המוגן.
אורכו של המפרץ הוא 48 ק"מ, רוחבו 24 ק"מ, ועומקו המקסימלי הוא 521 מטר.
מפרץ סרוס (בטורקית: Saros Körfezi) הוא מפרץ בצפון הים האגאי שנמצא צפונית לחצי האי גליפולי בצפון-מערב טורקיה.
אורכו של המפרץ הוא 75 קילומטרים ורוחבו 35 קילומטרים בגלל המרחק מאזורי התעשייה ובזכות זרמים מתחת למים, המקום הפך לאתר נופש פופולרי בקיץ.
על החוף הדרומי של המפרץ שכנה טרויה האגדית.
המפרץ שימש תקופה ארוכה כמקום לתרגילים האמפיביים של נאט"ו.
בסתיו 1992 נפגעה המשחתת הטורקית מואוונט משני טילי AIM-7 ספארו שנורו על ידי נושאת המטוסים האמריקאית USS סרטוגה במהלך תרגיל נאט"ו "קביעת תצוגה" שנערך במפרץ.
האירוע עלה בחייהם של כמה קצינים טורקים, בעוד רבים אחרים על סיפונה נפצעו קשה.
מפרץ סטרימונאס הוא מפרץ בים האגאי.
הוא נמצא מזרחית לחצי האי כלקידיקי ודרומית לעיר סרס.
בעבר הוא נקרא מפרץ רנדינה.
מפרץ סלמיס הוא מפרץ בחוף המערבי של האי סלמיס, יוון.
הוא מתחבר למפרץ הסרוני ממערב.
אורכו המרבי של המפרץ הוא כ-9 קילומטרים.
כף פטריטי מהווה את קצהו הדרומי-מערבי.
העיירה המרכזית של האי, סלמינה, נמצאת בקצה הצפון-מזרחי של המפרץ.
מפרץ סודה הוא מפרץ ונמל טבעי ליד העיירה סודה בחוף הצפון-מערבי של האי היווני כרתים.
אורכו של המפרץ הוא כ-15 קילומטרים ורוחבו בין 2 ל-4 קילומטרים.
הוא משתרע בין חצי האי אקרוטירי לכף דראפאנו.
משני עברי המפרץ נמצאות גבעות.
מפרץ סודה הוא כיום יעד תיירותי פופולרי אם כי אין חופים ציבוריים רשמיים שתוכננו באזור, בשל נוכחותו של בסיס הצי כרתים, מתקן ימי גדול של הצי ההלני ונאט"ו.
הוונציאנים כבשו את האזור בשנת 1207. בשנת 1571 נחת כוח צבאי עות'מאני בסודה וגרם להרס גדול באזור חאניה.
הוונציאנים ביצרו את האי סודה בין השנים 1570–1573, על מנת להגן על האזור מפני פשיטות עות'מאניות ושודדי ים.
עם זאת, מפרץ סודה נותר אזור שורץ בפיראטים במאות ה-15, ה-16 וה-17. הוונציאנים הצליחו להחזיק את האיים האסטרטגיים בתוך מפרץ סודה עד 1715, למעלה משלושים שנה לאחר נפילת כרתים לידי העות'מאנים.
בשנת 1822 צבא מצרי של כ-10,000 נחת בסודה כדי להביס את מהפכת כרתים שהתחוללה נגד האימפריה העות'מאנית בשנת 1821.
לאחר מהפכת כרתים שהתחוללה בשנים 1866–69 בנו העות'מאנים מבצרים באפטרה (מבצר אפטרה) ובקלאמי (מבצר איזדין), צריפים, בית חולים צבאי ובסיס ימי.
הם בנו גם את העיר סודה בראש המפרץ, כנמל החדש של העיר הסמוכה חאניה.
המצודה בקלמי עדיין משמשת כבית כלא.
בסיס חיל הים נחנך רשמית בשנת 1872, בנוכחות הסולטאן אבדילאזיז.
בתקופת מדינת כרתים החצי עצמאית האזור משך עניין בינלאומי, שכן הוא הציע מתקני נמל לספינות חיל הים הזרות האוכפות את האוטונומיה של כרתים.
הנציב העליון הראשון, גאורגיוס, נסיך יוון ודנמרק, הגיע למפרץ סודה ב-9 בדצמבר 1898.
איחוד עם יוון למלחמת העולם השנייה (1913–1940)
בשנת 1913 התרחשו באי סודה אירועים לציון איחוד כרתים עם יוון.
ב-1 בפברואר הוסר הדגל העות'מאני המתכתי, הסמל האחרון לשלטון העות'מאני, והוחלף בדגל יוון ב-1 במאי.
בשנת 1916 פגעה אוניית הנוסעים הבריטית מינוואסקה, שהוסבה על ידי הצבא הבריטי לנושאת גייסות, במוקש ימי ועלתה על החוף במפרץ סודה.
לאחר 1923 האזור שימש כבסיס של הצבא ההלני, ושיכן את יחידות התותחנים של אוגדת החי"ר החמישית.
במהלך מלחמת העולם השנייה כוחות בריטים וחבר העמים נסוגו מיוון ב-אפריל 1941 ו-25,000 איש, בעיקר מניו זילנד ואוסטרליה, נחתו במפרץ סודה.
במרץ 1941 התרחשה הפשיטה על מפרץ סודה על ידי כוחות איטלקים.
במאי 1941, במהלך ההתקפה הגרמנית בשם "מבצע מרקור", נסוגו כוחות בעלות הברית מאזור סודה לספאקיה שבדרום האי.
הגרמנים כבשו את האזור ושלטו בו עד 1945. בית העלמין המלחמתי של מפרץ סודה, בית העלמין העיקרי של בעלות הברית של האי, שתוכנן על ידי האדריכל לואי דה סויסון, ממוקם בסודה.
מפרץ סודה הוא המיקום של שלושה מתקנים צבאיים מרכזיים: תחנת הצי כרתים של חיל הים ההלני, שבה נמצא גם מרכז ההדרכה התפעולית הימית של נאט"ו; בסיס חיל האוויר סודה של חיל האוויר ההלני בחצי האי אקרוטירי, בסיס אגף הקרב ה -115 ומתקן ירי הטילים של נאט"ו.
בתקופת השלטון הטורקי פעל בסודה דואר עות'מאני בסודה עד 1892. סניף הדואר של מדינת כרתים נפתח רשמית בשנת 1912.
חותמת מקומית מיוחדת המתארת את האי סודה הונפקה ב-15 בנובמבר 1913 לציון האיחוד עם יוון ונמכרה רק על ידי סניפי דואר של כרתים.
חותמת זו מכונה בדרך כלל "גיליון סודה".
מפרץ סוספירוס הוא מפרץ קטן, בקצה המערבי של האי ז'ואנוויל, בקבוצת איי ז'ואנוויל, שבקצה הצפון-מזרחי של חצי האי האנטארקטי, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
המפרץ ממוקם בסמוך מדרום למצוקי מאדר; וממערב לעמק בלנה.
שמו של במפרץ הוצע על ידי קפטן אמיליו ל.
Diaz) שהיה מפקד כוח המשימה האנטרקטקי הארגנטינאי (1951 – 1952).
השם מתייחס לקושי של כוח המשימה להקיף את המפרץ.
מפרץ נארווה (באסטונית: Narva laht; ברוסית: Нарвский залив) הוא מפרץ בחלקו הדרום־מזרחי של המפרץ הפיני, המחולק בין אסטוניה לרוסיה.
המפרץ הוא למעשה שפך הנהר נארווה.
מספר קילומטרים מדרום־מזרח למפרץ נארווה ממוקמת העיר האסטונית נארווה.
מצפון־מזרח נמצא חצי האי קורגלסקי ומעבר לו מפרץ לוגה , שניהם שייכים במלואם למחוז לנינגרד במערב רוסיה.
אורכו המרבי של המפרץ הוא 40 קילומטרים ורוחבו המקסימלי הוא 90 קילומטרים.
חופיו המזרחיים של המפרץ נמוכים וחוליים ואילו חופיו הדרומיים תלולים.
המפרץ מתכסה בקרח מדי שנה בין דצמבר למרץ.
מפרץ ניו יורק הוא גוף המים הגדול שמושפע מהגאות והשפל ב"שפך הנמל של ניו יורק-ניו ג'רזי" (מספרים 5 ו-6 במפה משמאל), שבו נהר ההדסון, נהר רריטאן ומצר ארתור קיל מתנקזים לאוקיינוס האטלנטי, בין סנדי הוק ניו ג'רזי, לבריזי פוינט , ניו יורק שבקצה המערבי של חצי האי רוקאוויי.
מפרץ ניו יורק מחולק בדרך כלל לשני מרכיבים עיקריים, המחוברים ביניהם על ידי מֵצׇר ("Nerrow" - ראו להלן): מפרץ ניו יורק העליון ומפרץ ניו יורק התחתון.
המונח נמל ניו יורק, מתייחס בדרך כלל למפרץ ניו יורק העליון, ולנמל ניו יורק וניו ג'רזי שמסביבו, אך לפעמים הוא נחשב כמילה נרדפת למפרץ ניו יורק.
מפרץ ניו יורק העליון כולל מספר איים: אי החירות, שעליו ניצב פסל החירות; אליס איילנד הסמוך הידוע כתחנת הגירה לשעבר; גברנרז איילנד, שהוא בסיס צבאי לשעבר, וכיום פארק ואתר היסטורי; ורובינס ריף לייט - מגדלור.
נמל ניו יורק (במפרץ העליון) הוא נמל עמוק ומוגן, המסוגל להכיל את הספינות הגדולות ביותר.
טווח הגאות והשפל של המפרץ קטן מאוד, והוא אינו קופא בחורף.
המֵצׇר שאורכו כ-4.8 ק"מ ורוחבו כ-1.6 ק"מ, מפריד בין סטטן איילנד לברוקלין.
גשר וראזאנו נרוז משתרע מעל המצר, בין פורט וואדסוורת' במערב (בסטטן איילנד) לפורט המילטון במזרח (בברוקלין).
המפרץ העליון (מס' 5 במפה העליונה) הוא בקוטר של כ-8.8 ק"מ, מחובר למפרץ ניוארק (מס' 4 במפה העליונה) שממערב לו על ידי "קיל ואן קול" , ול"מצר לונג איילנד" על ידי האיסט ריבר.
מבחינה היסטורית, זהו אחד הנמלים העמוסים ביותר בעולם, עם מתקני נמל בכל החופים.
מעבורות חוצות את המפרץ מסטטן איילנד למנהטן.
שניהם איים מלאכותיים הסגורים לציבור.
החל מסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, שני האיים שימשו כתחנת הסגר, ושיכון למהגרים שנמצאו נושאים מחלות מידבקות לכשנחתו באליס איילנד.
בתחילת מלחמת העולם השנייה השתמש צי הסוחר המריני של ארצות הברית בשני האיים כתחנת אימונים (שפעלה כבר החל מ-1938).
בקתות הקְווֹנסֶט המעוגלות שנבנו בתקופה ההיא, עדיין עומדות באי סווינבורן.
המפרץ התחתון גדול יותר, וכולל את מפרץ רריטאן במערב, ומפרץ גְרֵיבְסֶנְד בצפון מזרח, מצטרף למפרץ ניוארק על ידי ארתור קיל .
מפרץ ג'מייקה (מס' 7 במפה העליונה) הוא הרחבה מזרחית של המפרץ התחתון.
קטעים מקו החוף של המפרץ התחתון הם חלק מאזור הבילוי הלאומי Gateway .
במהלך מלחמת העולם השנייה, שני האיים שבמפרץ התחתון: הופמן ו-סווינבורן, שימשו כמעגן לרשתות נגד צוללות, שגִדרו את מפרץ ניו יורק מהאוקיינוס האטלנטי, כדי להרחיק את צוללות האויב.
ישנם יותר מ-40 איים במפרץ; שלושת הגדולים שבהם הם האי אֶקוִוידְנֶק, האי קוֹנָנִיקֶט והאי פְּרוּדֶנס.
גופי מים שהם חלק ממפרץ נאראגאנסט כוללים את נהר הסאקונט, מפרץ מאונט הופ, והחלק הדרומי, הגאות והשפל של נהר טונטון.
המפרץ נפתח במצר רוד איילנד ובאוקיינוס האטלנטי; האי בלוק איילנד שוכן פחות מ-32 ק"מ דרומית-מערבית לפתחו.
Narragansett נגזר מהמילה באחת מהשפות האלגונקוויאנית הדרומיות של ניו אינגלנד Naiaganset שפירושה "(אנשים) של נקודת האדמה הקטנה".
צורתו הנוכחית של מפרץ נאראגאנסט היא תוצאה של פעולת הקרחון האחרון של ניו אינגלנד, מתחת לקצוות של מעטפת הקרח לורנטייד בעידן הקרחון המקסימלי האחרון, בערך 18,000 שנים לפני ההווה.
מפלס הים ירד עד כדי כך שהמדף היבשתי נחשף, תחת משקלו של הקרח, והקרחון התעקל לאוקיינוס האטלנטי בחזיתו מדרום לבלוק איילנד.
קרחונים הזורמים דרך אגן משקע עתיק מבחינה גאולוגית, חצבו ערוצים דרך סלעי המשקע הצעירים, וחשפו סלע עתיק בהרבה.
ניתן לראות בבירור במפה חתכים מצפון לדרום שנכרתו על ידי הקרח: הם יוצרים את המעבר המערבי המפריד בין האי קוֹנָנִיקֶט למערב היבשת ואת המעבר המזרחי שמפריד כעת בין האי קוֹנָנִיקֶט לאי אֶקוִוידְנֶק.
כשהקרחון נעצר, ואז נסוג, האזור הפך נקי מקרח בערך ב-14,000 שנים לפני ההווה.
רצף מסובך של חדירת ימית וריבאונד איזוסטזי/טי, הציף ורוקן את הנוף.
אגם פרוגלציאלי של מים מתוקים שנקרא על ידי גאולוגים אגם Narragansett נוצר בערך 15,500 שנים לפני ההווה, ונטמע מאחורי מורנות סופיות.
האגם התקיים במשך כ-500 שנה, והותיר את הזרימה העוצמתית של נהר פוסט-קרחוני זורם במורד הציר הצפוני-דרומי שלו.
או אז מילאו מים מלוחים את העמק, כאשר עליית מפלס הים הציפה לצמיתות את האזור.
ּהנהר הראשי שזורם למפרץ נאראגאנסט מצפון לדרום הוא נהר פרובידנס, שאליו מצטרפים במהלכו דרומה מנמל פרובידנס, עוד 3 יובלים עיקריים.
יחד, הם מספקים זרימת מים מתוקים בהיקף של כ-7.9 מיליון ליטר ליום.
לזרימת מי הנהר יש שונוּת עונתית, עם הזרימה הגבוהה ביותר באביב והזרימה המינימלית בתחילת הסתיו.
עם זאת, המפרץ משופע בנהרות ויובלים נוספים, שהם למעשה כל גופי המים שבין לשונות היבשה השונים המאפיינים את המפרץ.
פרובידנס, בירת רוד איילנד והעיר הגדולה ביותר בה, שוכנת בזרוע הצפונית ביותר של המפרץ.
רבים מהפרברים של פרובידנס נמצאים גם הם על המפרץ, כולל איסט פרובידנס, ווריק (רוד איילנד) וקרנסטון.
ניופורט ממוקמת בקצה הדרומי של האי אקווידנק על האוקיינוס/מצר רוד איילנד, והיא ביתם של מכללת המלחמה של הצי של ארצות הברית, מרכז הלוחמה התת-ימית של חיל הים ומרכז אימונים גדול של הצי של ארצות הברית.
העיר Fall River, מסצ'וסטס ממוקמת במפגש של נהר Taunton ומפרץ מאונט הופ, המהווים את החלק הצפון-מזרחי ביותר של מפרץ נאראגאנסט.
הצד הדרום מערבי של המפרץ כולל את עיירות התיירות של חוף הים: נאראגאנסט ווויקפורד.
ספינות מרחבי העולם משתמשות בערוץ הפדרלי של המים העמוקים, ומביאות לנמל פרובידנס, דרך מפרץ נאראגאנסט מוצרים ממרכז ודרום אמריקה, אירופה, מזרח אסיה, רוסיה, אפריקה, אוסטרליה וניו זילנד.
יבוא עיקרי בתפזורת כולל; מלח, תחמוצת אלומיניום, מלט, פרופאן נוזלי, שמני חימום ביתיים, כמו גם מוצרי עצים ופלדה שברים ורכיבי אנרגיה ירוקה מהחוף.
היצוא העיקרי הוא גרוטאות מתכות, ציוד וחומרי רכב.
בשולי המסחר הבינלאומי שעובר במפרץ, קיימת פעילות של יאכטות ומעבורות.
בפוינט ג'ודית שבעיירה נאראגאנסט, הממוקמת בכניסה המערבית למפרץ, יוצאות ונכנסות המעבורות לבלוק איילנד וממנו.
מעבורת מהירה באותו מסלול אורכת 35 דקות (ללא אפשרות לכלי רכב).
נהרות ויובלים שזורמים במפרץ ואליו
מפרץ נאראגאנסט הוא גוף מים גדול יחסית המרובה באיים (יותר מ-40 במספר), וממילא מרובה גם בנהרות ויובלים, שזורמים אליו ובתוכו.
פרק זה יפרט נהרות ויובלים אלה, והישובים שלאורכם הם זורמים, עם הפניות למסלולם:
נהר בלקסטון: ראשו ומוצאו במסצ'וסטס, ומהגבול עם רוד איילנד בצפון (שהוא בקו ישר מזרח מערב בנקודה בה הנהר חוצה את הגבול) הנהר מתפתל דרומה לאורך היישובים הבאים: Woonsocket, Cumberland, Lincoln, Central Falls, and Pawtucket, בשוליים הצפון מזרחיים של פרובידנס, בפרוור Pawtucket הנהר הופך להיקרא נהר סיקונק.
נהר סיקונק: מנק' המפגש עם בלקסטון דרומה לאורך Pawtucket, East Providence, and Providence עד המפגש עם נהר פרובידנס שמגיע מכיוון צפון מערב .
נהר עשרת המיילים (יובל של נהר סיקונק): Pawtucket and East Providence,
נהר מושאשוק: נשפך גם כן לנהר פרובידנס, אך מהצד הנגדי לנהר סיקונק (ממערב).
נהר ווּנָאסְקוּטָאקֶט: גם הוא יובל של נהר פרובידנס, נשפך אליו מצידו המנוגד של נהר מושאשוק ראו .
נהר פּוֹטוֹקְסִיט: מתפתל בכיוון כללי מזרחה לעבר המפרץ, וחולף על פני Cranston and Warwick
נהר פוֹטוֹמִי נקרא גם גרין ריבר: זורם בערך צפון מזרחה בין Warwick, and North Kingstown עד לשפך במפרץ נאראגאנסט.
נהר קְוִויקֶצְ'ן: זורם צפון מערבה לאורך Fall River במסצ'וסטס ונשפך לנהר טונטון.
נהר בארינגטון: זורם למפרץ בצד הצפון מזרחי שלו, ועובר לאורך חופי Barrington, עד שמתחבר לנהר פאלמר שזורם ממזרחו, ויחד יוצרים את נהר וורן שזורם דרומה אל המפרץ.
נהר פאלמר: זורם לאורך חופי Warren עד שמתחבר עם נהר בארינגטון שזורם ממערבו, ויוצרים יחד את נהר וורן שזורם דרומה אל המפרץ.
נהר טונטון: זורם דרומה ודרום מערבה ממסצ'וסטס, דרך חופי פול ריבר למפרץ מאונט הופ ומשם זורם למפרץ נאראגאנסט.
נהר סאקונט: זורם דרומה לאורך חופי Tiverton, Little Compton, Portsmouth, and Middletown ונשפך למצר רוד איילנד, בצידו המזרחי של מפרץ נאראגאנסט.
נהר קיקמוויט: מתפתל במסצ'וסטס בכיוון כללי דרום מערבה, חוצה את הגבול לכיוון רוד איילנד ול Kickemuit River Shellfish Management Area וחולף על פני העיירות וורן ובריסטול.
מפרץ ניוקום הוא מפרץ מוגן באורך של כ-1.6 קילומטרים על חוף באד בין חצי האי קלארק לחצי האי ביילי באזור .
המפרץ ממוקם בארץ וילקס שבאנטארקטיקה.
מופה לראשונה מצילומי אוויר של מבצע "קפיצה גבוהה" של חיל הים האמריקאי שצולמו בפברואר 1947. בפברואר 1957, ויליס ל.
טרסלר, אוקיינוגרף, הוביל צוות מהספינה USS Glacier (AGB-4) כדי לסקור את המפרץ ולתעד מדידות עומק.
השם ניתן למפרץ על ידי טרסלר על שם סגן רוברט ניוקום, צי ארצות הברית, נווט הספינה וחבר בצוות המשלחת.
בצדו הצפוני של מפרץ ניוקום שכנה תחנת וילקס, בעוד שבצדו הדרומי שכנה תחנת קייסי.
מפרץ פטרס הוא מפרץ הנמצא מדרום לחלקה המערבי של יוון התיכונה, ומצפון לחצי האי פלופונסוס, ומפריד בין מפרץ קורינתוס ובין הים היוני.
המפרץ קרוי על שם העיר פטרס שממוקמת על מצר ריו-אנטיריו, המחבר בין מפרץ פטרס ומפרץ קורינתוס.
גבולותיו של המפרץ הם; יחידה אזורית איטולה-אקארנאניה בצפון, מצר ריו אנטוריו ומפרץ קורינתוס במזרח, אכאיה בדרום והים היוני במערב.
בשנת 2004 נחנך גשר ריו–אנטיריו, גשר מעוגן כבלים המקשר בין העיר ריו שבדרום המפרץ לעיר אנטיריו שבצפונו.
מפרץ צֶ'סָפִּיק הוא שפך נהר, הגדול ביותר מבין 130 שפכי נהרות כאלה בארצות הברית.
הוא ממוקם באזור האטלנטי התיכון שלה, ולחופהּ המזרחי, בין המדינות וירג'יניה ומרילנד.
המפרץ מופרד מהאוקיינוס האטלנטי על ידי חצי האי דלמרווה , והוא כולל חלקים מהחופים המזרחיים של מרילנד, וירג'יניה ומדינת דלאוור.
המילה "צ'ספיוק" (Chesepiooc) היא מילה אלגונקווית המתייחסת ל'כפר על נהר גדול'.
השם עשוי להתייחס גם לאנשי הצ'ספיק או לצ'ספי, שבט אינדיאני שאכלס את האזור הידוע כיום בשם South Hampton Roads במדינת וירג'יניה.
הם כבשו אזור שהוא כיום אזורי נורפוק, פורטסמות', צ'ספיק ווירג'יניה ביץ'.
באלגונקווית che פירושו 'גדול', sepi פירושו נהר, והסיום oc או ok הצביע על כפר.
עד מהרה העבירו האנגלים את השם מ"הנהר הגדול" ומ"הכפר" באותו אתר, אל המפרץ כולו.
על פי בלשן האלגונקוויאן בלייר רודס , משמעות המילה צ'ספיק היא "מים אדירים" או שמתייחסת למיקום כפר בפתחו של המפרץ.
אורכו של המפרץ בין 311 ק"מ ל-320 ק"מ (תלוי במקור): ממוצא נהר הססקואנה בצפון, ועד פתח המפרץ ל-אוקיינוס האטלנטי, בין קייפ הנרי לקייפ צ'ארלס , בדרום.
בחלקו הצר ביותר של המפרץ, ליד אנאפוליס, מרילנד, רוחבו של המפרץ כ-5 קילומטר, ובנקודה זו חוצה את המפרץ גשר מפרץ צ'ספיק שאורכו כ-6.9 ק"מ.
במוצאו לים, שם רוחב המפרץ הוא הגדול ביותר - 37 ק"מ, נמצא מעבר מנהרת מפרץ צ'ספיק , המורכב מגשרים ומנהרות לסירוגין.
באגן הניקוז של מפרץ צ'ספיק זורמים למעלה מ-150 נהרות ונחלים, אשר המפרץ מהווה את בסיס הסחיפה המוחלט שלהם.
שטח אגן הניקוז של המפרץ הוא 166,534 קילומטרים רבועים, ומכסה שטחים הנמצאים בשש מדינות: ניו יורק, פנסילבניה, דלאוור, מרילנד, וירג'יניה, וירג'יניה המערבית, וכל וושינגטון הבירה.
הנהרות העיקריים הזורמים למפרץ הם:
נהרות המתנקזים ממערב (מהיבשת) למפרץ (לפי סדר הופעתם מצפון לדרום): נהר ססקואנה, נהר בוש , נהר גאנפאודר , נהר מידל , נהר בק , נהר פאטאפסקו , נהר מאגוטי , נהר סברן , נהר סאות' , נהר פאטוקסנט , נהר פוטומק, נהר ראפאהאנוק , נהר יורק , נהר ג'יימס.
נהרות המתנקזים ממזרח (מחצי האי דלמרווה) למפרץ (פי סדר הופעתם מצפון לדרום): נהר נורת' איסט , נהר אלק , נהר סאסאפראס , נהר צ'סטר , נהר איסט , נהר מיילס , נהר צ'ופטנק , נהר נאנטיקוק , נהר ויקומיקו הגדול , ונהר מנוקין .
80% ממי הנגר העילי שזורמים למפרץ מכל הנהרות הללו, מסופקים על ידי 3 נהרות בלבד: נהר ססקואנה, נהר הפוטומק ונהר ג'יימס.
המפרץ הוא אחד מתופעות ה-Ria הגדולות בעולם.
במקרה של צ'ספיק מדובר בעמק שקוע, של נהר סוסקהאנה כשהמפרץ היה מישור הסחף שבו זרם הנהר כאשר מפלס הים היה נמוך יותר.
לנהרות הגדולים שמתנקזים למפרץ ממערב יש פתחים רחבים, והם למעשה הרחבות של הריא הראשית לאורך קילומטרים במעלה מהלך כל נהר.
תהליך זה יוצר שפך לא פרופורציונלי לגודל הנהר שלו, וזה המצב בחלק גדול מהנהרות שמתנקזים למפרץ צ'ספיק, למשל: נהר בוש, נהר גאנפאודר, נהר פאטאפסקו, נהר סאות' ועוד.
הגאולוגיה של המפרץ, צורתו הנוכחית ועצם מיקומו נוצרו על ידי אירוע גדול של פגיעה בולידית בסוף האיאוקן (לפני כ-35.5 מיליון שנה), שיצר את מכתש ההשפעה של מפרץ צ'ספיק, ומאוחר יותר את עמק נהר סוסקהאנה.
המבנה הקבור מורכב ממכתש מרכזי עמוק ומלא , ברוחב 38 ק"מ, שבעקבות קריסה של סלעי משקע חלשים בשוליו, הורחב המבנה לקוטר של 85 ק"מ.
הבוליד פגע במהירות של כ-17.8 קילומטר בשנייה וניקב חור עמוק דרך משקעי העת ההיא עד לסלע התשתית היבשתי העשוי גרניט.
הבוליד עצמו התאייד לחלוטין, כאשר סלע התשתית נשבר לעומקים של 8 ק"מ, וטבעת סלעי משקע הורמה סביבו.
הפגיעה הביאה גם לצונאמי ענק שייתכן שהגיע עד להרי בלו רידג' במרחק של יותר מ-160 קילומטרים.
מפרץ צ'ספיק החל להיווצר כגוף מים סגור חלקית שהופרד מהאוקיינוס הפתוח בסוף הפליוקן (לפני כ-3 מיליון שנים), והתפתח דרך ה-פלייסטוקן ואל ההולוקן בתגובה לתהליכים ימיים בחופים, ולמחזורים העיקריים של עלייה וירידת מפלס פני הים.
בתקופות של גובה פני ים נמוכים, חפרו הנהרות ערוצים במישור החוף הרחב ותהליכים גאומורפולוגיים שחקו ושינו צורות קרקע קיימות.
בתקופות של פני ים גבוהים, חצי האי דלמרווה התארך כמחסום עיקרי מפני האוקיינוס, וסגר בהדרגה את מה שעתיד להפוך למפרץ צ'ספיק, ומרבצי משקעים קרובים לחוף הצטברו לאורך החוף המערבי, והגדילו את חצאי האיים בין הנהרות שהתנקזו למפרץ.
למפרץ יש גם כמה ערוצים שעומקם יותר מ-33 מטרים, המספקים בית גידול חשוב לחיים מימיים ומעברים לספינות.
החלק העמוק ביותר של המפרץ הוא בעומק של כ-53 מטרים, אחד מהם באזור שפך הססקואנה.
מכיוון שהמפרץ הוא שפך, יש בו מים מתוקים, מלוחים ומליחים.
למים המליחים שלושה אזורי מליחות: אוליגוהלין, מזוהלין ופוליהלין .
אזור המים המתוקים נמצא בין שפך נהר סוסקהאנה לצפון בולטימור.
באזור זה, ריכוז המלח נמוך מאד.
אזור האוליגוהלין משתרע מצפון בולטימור ועד לגשר מפרץ צ'ספיק.
המליחות שם נעה בין 0.5 ppt (חלקים לאלף) ל-10 ppt, ומיני מים מתוקים יכולים לשרוד שם.
אזור המזוהלין משתרע מגשר מפרץ צ'ספיק ועד לשפך נהר ראפאהאנוק.
שם יש כמות בינונית של מלח.
אזור הפוליהלין משתרע משפך נהר ראפאהאנוק ועד לשפך המפרץ לאוקיינוס.
האקלים של האזור המקיף את המפרץ הוא סובטרופי לח בעיקר, עם קיץ חם ולח מאוד וחורף קר עד מתון.
רק האזור שמסביב לשפך נהר סוסקהאנה הוא יבשתי באופיו, ולעיתים קרובות שפך נהר סוסקהאנה ומישור סוסקהאנה קופאים בחורף.
נדיר שפני המפרץ יקפאו בחורף, דבר שקרה לאחרונה בחורף - 1976/7.
מגורי האדם באזור מפרץ צ'ספיק מתוארכים לפני שהמפרץ עצמו נוצר במלואו.
יישוב מפרץ אזור צ'ספיק, התרחש ככל הנראה במסגרת הנדידה דרומה של ציידים-לקטים מהתקופה הפלאוליתית שהגיעו לצפון אמריקה מעַרְבָת הממותות של צפון אסיה דרך הגשר היבשתי בֶרינג, שנוצר בין צפון מזרח סיביר למערב אלסקה, עקב ירידת פני הים במהלך סוף עידן הקרחון המקסימלי האחרון (מ-26,000 שנה עד 19,000 שנה לפני ההווה).
אוכלוסיות אלה התרחבו מדרום לרצועת הקרח של לורנטייד התפשטו במהירות דרומה, וכבשו את צפון ודרום אמריקה, לפני 14,000 עד 12,000 שנים.
בכל מקרה, נמצאו בווירג'יניה חפצים שראשיתם יותר מ-15,000 שנה לפני ההווה, וההנחה המקובלת היא שמפרץ צ'ספיק היה מיושב פעם על ידי פליאו-אינדיאנים לפני 11,000 שנה.
תושביו הראשונים של המפרץ היו ציידים נוודים, שהצליחו להסתדר בעולם קרחוני.
במהלך אלפי השנים שבאו אחר כך, נוף עידן הקרח של שטחי עשב ואורנים הפך לנהרות ממוזגים ולשפך שאנו מכירים היום.
גם עמים ילידים השתנו, פיתחו טכנולוגיות חדשות, גדלו באוכלוסייה ויצרו קהילות גדולות יותר.
ככל שחלף הזמן, רשתות סחר עצומות חיברו את עמי המפרץ לאלה ברחבי אמריקה.
לפני כ-1,000 שנים, התירס הגיע לאזור ממקסיקו מולדתו, וגידולים חקלאיים הפכו לחלק עיקרי בתזונה הילידית.
החקלאות שינתה את החברה שוב, והובילה למבנים הפוליטיים המורכבים שבהם נתקלו האירופים כשהגיעו ליבשת בסוף המאה ה-16.
בשנת 1524, מגלה הארצות האיטלקי ג'ובאני דה וראצאנו, (1485–1528, בשירות הכתר הצרפתי, הפליג על פני הצ'ספיק, אך לא נכנס למפרץ.
החוקר הספרדי לוקאס ואסקז דה איילון שלח משלחת מהיספניולה שבקריביים בשנת 1525, שהגיעה לשפך של מפרצי צ'ספיק ודלאוור.
ייתכן שזו הייתה המשלחת האירופית הראשונה לחקור חלקים של מפרץ צ'ספיק, שהספרדים כינו "Bahía de Santa María" ("מפרץ מרי הקדושה") או "Bahía de Madre de Dios." ("מפרץ האם" של אלוהים").
המאמץ לייסד את "מיסיון מרי הקדושה" הקדים את הקמת היישוב האנגלי בג'יימסטאון, וירג'יניה, בכמה עשרות שנים.
בשנת 1526 דה איילון הקים מיסיון ספרדי לאורך חוף האוקיינוס האטלנטי לזמן קצר שנקרא, סן מיגל דה גולדאפה .
חוקרים רבים מפקפקים בקביעה שהוא הגיע רחוק כל כך צפונה אל הצ'ספיק, ורובם ממקמים אותו באי סאפלו של ג'ורג'יה דהיום.
בשנת 1570, ישועים ספרדים הקימו את מיסיון אג'אקן באחד מיובלי צ'ספיק בווירג'יניה של ימינו.
מטרתם הייתה לצרף את הילידים לחיק הנצרות.
בפברואר 1571 נטבחו אנשי המיסיון כולו על ידי אינדיאנים, למעט אחד מהם.
בשנה שלאחר מכן, ישועים ספרדיים מפלורידה יצאו לאזור, חילצו את השבוי שנותר, והרגו כמה אינדיאנים.
בשנת 1573, פדרו מננדס דה מרקס , מושל פלורידה הספרדית, ערך מסע חקר נוסף של הצ'ספיק.
הגעתם של מתנחלים אנגלים תחת סר וולטר ראלי והאמפרי גילברט בסוף המאה ה-16, כדי לייסד מושבה עבור חברת וירג'יניה , סימנה את הפעם הראשונה שבה האנגלים התקרבו לשערי מפרץ צ'ספיק בין קייפ צ'ארלס לקייפ הנרי.
מסעות המחקר והמיפוי של קפטן ג'והן סמית'
בתחילת המאה ה-17, שוב נכנסו האירופים למפרץ.
קפטן ג'ון סמית' מאנגליה חקר ומיפה את המפרץ בין 1607 ל-1609, וכתוצאה מכך פורסמה בשנת 1612 באי הבריטי "מפה של וירג'יניה".
סמית' יצר את המפה המפורטת הראשונה של אזור צ'ספיק.
המפה שלו של וירג'יניה, שפורסמה ב-1612, נשארה בשימוש פעיל במשך שבעה עשורים, ופתחה את החלק הזה של צפון אמריקה למסעות מחקר נוספים, להתיישבות ולמסחר.
הדיוק הגאוגרפי של המפה שיצר נחשב ליצירת מופת, בהתחשב בכך שסמית' נסע כ-2500 מייל בסדרה של משלחות קצרות, והיו לו רק כלים פרימיטיביים ליצירת מפות.
המפה של סמית' מתעדת לא רק את המאפיינים הגאוגרפיים של מפרץ צ'ספיק, אלא גם את ההיבטים התרבותיים שלו, כולל יותר מ-200 כפרים ועיירות אינדיאניות.
רבים משמות המקומות נותרו בשימוש עד היום.
יחד עם היומנים שלו, המפה של קפטן ג'ון סמית' מספקת תיעוד ייחודי של מפרץ צ'ספיק כפי שהיה לפני ארבע מאות שנה.
המפה כוללת את: קו החוף, הנהרות, היובלים, המפרצים והאיים שבהם ביקר במסעותיו, וכאמור יותר מ-200 כפרים ועיירות אינדיאניות ושמותיהם.
"המסלול ההיסטורי הלאומי בצ'ספיק של קפטן ג'ון סמית , הראשון בארצות הברית שהוכרז שכולו במים, הוקם בשנת 2006 על ידי שירות הפארקים הלאומיים.
השביל עוקב אחר תוואי המסע ההיסטורי של סמית' מהמאה ה-17.
בגלל קשיים כלכליים וסכסוכים אזרחיים ב"ארץ האם", הייתה בין השנים 1640 ל-1675, הגירה המונית של אצילים מדרום אנגליה על משרתיהם לאזור מפרץ צ'ספיק, לשתי המושבות החדשות: וירג'יניה ומרילנד.
מפרץ צ'ספיק היה המקום בו התקיים בשנת 1781, ב-5 בספטמבר, קרב צ'ספיק, המכונה גם "קרב הקייפס של וירג'יניה".
במהלכו הביס הצי הצרפתי את הצי המלכותי הבריטי, באחד מהקרבות הימיים המכריעים של המלחמה המהפכנית האמריקנית.
התבוסה הבריטית במפרץ צ'ספיק אפשרה לגנרל ג'ורג' וושינגטון ולצבאות בעלות בריתו הצרפתיות בפיקודו של הרוזן דה רושאמבאו, לנוע מניו יורק ולצור על הצבא הדרומי הבריטי של לורד קורנווליס שהגיע מצפון ודרום קרוליינה, אל יורקטאון, וירג'יניה .
הקרב היה מכריע מבחינה אסטרטגית, בכך שהוא מנע מהצי המלכותי לתגבר או לפַנות את הכוחות הנצורים של לורד קורנווליס ביורקטאון, וירג'יניה.
הצרפתים הצליחו להשיג שליטה בנתיבי הים מול הבריטים, וסיפקו לצבא הצרפתי-אמריקאי ארטילריה, מצור ותגבורת צרפתית.
אלה התבררו כמכריעים במצור על יורקטאון, והבטיחו למעשה עצמאות לשלוש עשרה המושבות.
כוחות הצי הבריטי בפיקודו של אדמירל ג'ורג' קוקבורן פשטו בשנת 1813 מבסיסם באי טנג'יר , על מספר ערים על חופי המפרץ.
שייטת צ'ספיק, שכללה דוברות חמושות בפיקודו של קומודור הצי האמריקני ג'ושוע בארני , יצאה אליהם כדי לעצור פשיטות והתקפות על החוף.
מסוף המאה ה-19 ועד אמצע המאה ה-20 התחוללו במפרץ פעילויות אלימות המכונות "מלחמות הצדפות" .
מדובר בסדרה של מחלוקות, אלימות לפעמים, בין שודדי צדפות, ורשויות החוק והדייגים החוקיים ממרילנד ווירג'יניה במימי מפרץ צ'ספיק ונהר הפוטומק.
סדרה זו של מעשי אלימות החלה בשנת 1865 והסתיימה בשנת 1959.
בשנות ה-60 של המאה ה-20, תחנת הכוח הגרעינית של קלברט קליפס , בצוקי קלברט ההיסטוריים במחוז קלברט , בחוף המערבי של מרילנד, החלה להשתמש במים מהמפרץ כדי לקרר את הכור הגרעיני שלה.
מפרץ צ'ספיק מהווה נתיב שייט וספנות חשוב ועמוּס, המחבר בין קו החוף של האוקיינוס האטלנטי עם המפרצים והלגונות שנמצאים לאורך חופי המפרץ, והערים הסמוכות אליו.
קשר זה בין חופי האוקיינוס האטלנטי, לנמלים השונים במדינות מרילנד, וירג'יניה, צפון קרוליינה וג'ורג'יה, מתאפשר בראש ובראשונה באמצעות תעלת צספיק ודלאוור שחפירתה הושלמה בשנת 1839, אורכה כ-22.5 קילומטרים, והמאפשרת נתיב שייט מנמל בולטימור צפונה לנמלים של ווילמינגטון (דלאוור) ופילדלפיה (פנסילבניה) שעל נהר הדלאוור ובחזרה.
המפרץ מחבר גם את הנמלים הללו דרומה, עם נמלי נורפוק ופורטסמות' שבווירג'יניה, ומשם עם לגונות אלבמארל ופאמליקו שבצפון קרולינה, ומשם לאיי הים של מדינת ג'ורג'יה.
זאת באמצעות החיבור לתעלת אלבמארל וצ'ספיק דרך נהר אליזבט .
תעלה זו נפתחה לשימוש בשנת 1775, אורכה של התעלה גם הוא כ-22.5 קילומטרים, והיא מורכבת למעשה משתי תעלות .
לקראת סוף המאה ה-20, נבנו סדרה של מעברי כבישים החוצים את המפרץ:
האחד, גשר מפרץ צ'ספיק (הידוע גם בשם גשר המושל וויליאם פרסטון) בין בירת מדינת מרילנד, אנאפוליס, והעיירה מטאפיק על החוף המזרחי של המפרץ.
הגשר חוצה את האי קנט .
ואורכו כ-7 קילומטרים הגשר נבנה במהלך השנים 1949 - 1952 ובשנת 1973 נוסף לו גשר מקביל נוסף.
השני הוא מעבר מנהרת מפרץ צ'ספיק, המחבר את החוף המזרחי של וירג'יניה עם היבשת שלה (באזורים המטרופולינים של וירג'יניה ביץ', נורפוק, פורטסמות' וצ'ספיק).
הוא מורכב משני גשרם ושתי מנהרות.
הגשר נתמך על ידי ארבעה איים ממלאכותיים ששטח כל אחד מהם כ-21,200 מ"ר.
הגשר נבנה עם שני מסלולים בשנת 1964 ובשנת 1999 נוספו לו עוד שני מסלולים.
הגאות והשפל במפרץ צ'ספיק מפגינים התנהגות מעניינת וייחודית בשל: אופי הטופוגרפיה (הן אופקית והן צורה אנכית), זרימת הרוח והאופן שבו המפרץ מקיים אינטראקציה עם הגאות והשפל באוקיינוס.
מחקר אחר גילה שהגאומטריה של המפרץ מאפשרת תקופת תהודה של כמעט יום וחצי.
מהשוואת מדידות הגאות והשפל בין שני אתרים בשני קצוות מנוגדים של המפרץ: מעבר מנהרת צ'ספיק (CBBT) בפתחו של המפרץ לאוקיינוס בדרום המפרץ, ובלטימור בצפון המפרץ עולה, שמאפייני הגאות והשפל שלהם הם גאות חצי יומית עבור CBBT, וגאות מעורבת עבור בולטימור, עקב תהודה במפרץ, והבדלים באמפליטודה עקב הפיזור במפרץ.
מפרץ עדן הוא מפרץ בים הערבי, בין תימן בחוף הדרומי של חצי האי ערב, וסומליה שבאפריקה.
בכיוון צפון-מערב המפרץ מקשר אל הים האדום דרך באב אל מנדב.
מפרץ עדן הוא נתיב חשוב אל הנפט במפרץ הפרסי.
במימי המפרץ חיים מינים רבים של דגים, אלמוגים, וצורות חיים נוספות.
ערי הנמל הראשיות באזור הן עדן שבתימן, וברברה שבסומליה.
באזור יש סכנה של שוד ים.
באוקטובר 2000 אירעה באזור פעולת טרור נגד המשחתת האמריקנית "קול".
מפרץ סקייל הוא מפרץ קטן על חופו המערבי של האי מיינלנד, אורקני, שבסקוטלנד.
במפרץ נמצאים שרידי היישוב הנאוליתי סקארה ברי שהוא אתר מורשת עולמית, וכן בית המגורים הגדול בית סקייל.
שניהם רכושו של בעל אחוזה מקומי.
לבית סקייל קשר לקפטן ג'יימס קוק.
במרץ 1858, ילד בשם דייוויד לינקלייטר חפר במקלה ברי, ליד כנסיית הקהילה בסנדוויק, כשנתקל בכמה מטבעות כסף שהיו באדמה.
מופתע ממה שמצא, הצטרפו ללינקלייטר מספר אנשים אשר חשפו ביחד מעל מאה פריטים.
מטמון זה הוא האוצר הוויקינגי הגדול ביותר שנמצא בסקוטלנד עד היום.
מפרץ עומאן הוא מצר המחבר בין הים הערבי למפרץ הפרסי.
לחופיו הצפוניים של מפרץ זה נמצאות איראן ופקיסטן ולחופיו הדרומיים נמצאות עומאן ואיחוד האמירויות.
המפרץ מחובר בדרומו לים הערבי, שהוא חלק מההאוקיינוס ההודי.
ב-13 ביוני 2019 הותקפו שתי מכליות נפט ליד עומאן, אחת מהן הוטבעה.
התקפת האונייה הישראלית במפרץ עומאן
ב-25 בפברואר 2021 הותקפה אונייה בבעלות ישראלית במפרץ עומאן.
מדינת ישראל האשימה את איראן בתקיפה, איראן הכחישה.
ראש הממשלה ושר הביטחון האשימו את איראן בפיצוץ, המדינה הורתה על תגובה בסמוך לאירוע.
הרמטכ"ל וראש המוסד חלקו על עוצמת התגובה הנדרשת.
האירוע הגיע כתגובה לחיסולם של קאסם סולימאני, ומוחסן פח'רי-זאדה.
מפרץ סן פרנסיסקו הוא מפרץ גדול בקליפורניה שבארצות הברית.
הוא נפתח לאוקיינוס השקט, ואליו עצמו זורמים הנהרות סקרמנטו וסן חואקין מהרי סיירה נבדה.
למעשה, נהר סקרמנטו זורם למפרץ סויזן, אשר זורם דרך מצר קרקינז כדי להגיע לנפת הנהר בכניסה למפרץ סן פבלו, אשר מחובר בדרומו למפרץ סן פרנסיסקו.
בנוסף, קבוצה של מפרצים מחוברים למפרץ סן פרנסיסקו מכונים לעיתים כ"מפרץ סן פרנסיסקו".
ב-2013 הוכר המפרץ כ"אתר ראמסאר" בהתאם לאמנת ראמסאר.
שטח המפרץ הוא בין 1,040 ל-4,160 קילומטר רבוע, תלוי אלו תת-מפרצים ולשונות ים נכללים בחישוב.
חלקו העיקרי של המפרץ הוא ברוחב (ממערב למזרח) של 5 עד 20 קילומטרים ובאורך (מצפון לדרום) של 77 עד 97 קילומטרים.
אחד הקשיים במדידה מדויקת של שטח המפרץ הוא העובדה שלשונות ים קטנות ואדמות ביצה הוצפו במתכוון ובהדרגתיות לאורך השנים, וכך הגדילו את המפרץ ביותר משליש מאז אמצע המאה ה-19. בנוסף, מספר אזורים שהוצפו יובשו משלהי המאה ה-20, מה שמגדיל אף יותר את הבעיתיות בחישוב שטחו המדויק של המפרץ.
למרות ערכו הרב של המפרץ כנמל טבעי, אלפי הדונמים של אדמות הביצה אשר יוצרות את גבול המפרץ נחשבו לשטח מבוזבז במשך שנים רבות.
כתוצאה מכך, אדמה שנחפרה לבניית בניינים או הוצאה מתעלות נזרקה לעיתים קרובות לאזור אדמות הביצה ולאזורים אחרים במפרץ.
מאמצע המאה ה-19 ועד תחילת המאה ה-20 מולא באדמה יותר משליש מהמפרץ המקורי.
בשנות התשעים נמל התעופה הבינלאומי של סן פרנסיסקו הציע למלא עוד כמה מאות דונמים כדי להאריך את מסלולי הנחיתה וההמראה העמוסים שלו, ובתמורה יקנה אזורים אחרים במפרץ ויהפוך אותם בחזרה לאדמות ביצה.
הרעיון היה, ונותר, שנוי במחלוקת.
הגילוי הראשון של מפרץ סן פרנסיסקו על ידי אירופי היה ב-4 בנובמבר 1769, כאשר מגלה הארצות הספרדי גספר דה פורטולה, שלא הצליח למצוא את נמל מונטריי, עיגן את ספינתו קרוב למקום שבו שוכנת כיום פסיפיקה.
בשל מחסור במים ובמזון יצאו פורטולה וצוותו בן 63 אנשים ו-200 סוסים למסע יבשתי שהביאם לפסגת רכס הסוויני, משם ראו את מפרץ סן פרנסיסקו.
הארופאי הראשון שנכנס למפרץ היה כנראה מגלה הארצות הספרדי חואן דה איילה, שעבר בו ב-5 באוגוסט 1775 בספינתו, ה"סן קרלוס", ועגן במפרץ באי המלאך.
האזור שמסביב למפרץ מכונה "אזור מפרץ סן פרנסיסקו" (The San Francisco Bay Area).
האזור נמצא בשטח שיפוטן של סן פרנסיסקו, אוקלנד, סן חוזה, שהיא העיר הגדולה ביותר באזור, ועוד 101 יישובים וערים.
האזור מכיל תשעה מחוזות, והאוכלוסייה בו מונה 7.4 מיליון תושבים בקירוב.
במפרץ גריזלי המהווה חלק של מפרץ סן פרנסיסקו עוגנות אוניות מילואים של הצי החמישי האמריקאי.
את המפרץ חוצים מספר גשרים המאפשרים תנועת כלי רכב אל המפרץ ומחוצה לו.
בין הגשרים הראשיים יותר נמנים:
גשר שער הזהב - הגשר המפורסם ביותר בארצות הברית.
מפרץ פנמה (בספרדית: Golfo de Panamá) הוא מפרץ באוקיינוס השקט, בחופה הדרומי של פנמה.
רוחבו המרבי 250 ק"מ ועומקו המרבי 220 מטר.
תעלת פנמה מחברת את מפרץ פנמה עם הים הקריבי והאוקיינוס האטלנטי.
המפרץ כולל בתוכו כמה מפרצים קטנים יותר כמו מפרץ פאריטה ומפרץ סן מיגל, ויש בו מספר איים ובהם איי הפנינה.
לאורך חופי המפרץ שוכנות כמה ערי נמל חשובות כמו פנמה סיטי, לה פאלמה וצ'יטרה.
מפרץ עכו הוא שלוחה של מפרץ חיפה, אשר נמצא בים התיכון בארץ ישראל.
זהו המפרץ הקטן ביותר בישראל ואורכו (בציר מזרח-מערב) כשלושה קילומטרים.
בתחום המפרץ נמצא שפך נחל נעמן.
המפרץ נמצא בצפון מישור החוף וגבולותיו הם:
במערב - העיר העתיקה של עכו
לאורך מפרץ עכו ממוקמים מספר שכונות ואזורי תעשייה חשובים, וכן שוכן בו נמל עכו.
בסמוך למפרץ עוברת מסילת החוף המקשרת את עכו ונהריה למרכז ודרום הארץ.
מפרץ סנט לורנס בקנדה, הוא לשון הים החודרת ליבשה הארוכה ביותר בעולם.
המפרץ הוא המוצא לים של הימות הגדולות הנמצאים על גבול ארצות הברית וקנדה.
נהר סנט לורנס שמנקז את מימיהם של האגמים, נשפך למפרץ, בין העיר קוט-נור (Côte-Nord) בקוויבק ובין האי אנטיקוסטי.
משם זורמים המים לאוקיינוס האטלנטי.
המפרץ גובל מצפון בחצי האי לברדור ובקוויבק וממזרח בפרובינציית ניופאונדלנד.
מדרום בחצי האי נובה סקוטיה ובאי קייפ ברטון, וממערב בניו ברנזוויק.
במפרץ עצמו נמצאים האיים: אנטיקוסטי, הנסיך אדוארד ומגדאלן.
מלבד נהר הסנט לורנס, נשפכים למפרץ נהרות נוספים.
הבולטים בהם: מירמיצ'י, רסטיגוש, מרגרי והמבר.
מפרץ פלורידה הוא מפרץ רדוד הממוקם בקצה הדרומי של מדינת פלורידה, דרומית לפארק הלאומי אוורגליידס, מזרחית לאיי הקיז.
המפרץ נמצא בשטח הפארק הלאומי, ובקצהו הדרומי נמצאת שמורת הטבע הימית איי הקיז של פלורידה.
אזור מפרץ פלורידה נחשב ל"בירת נדי המים של העולם" בשל מספר הרב של אירועים אלה - כ-500 נדי מים מדי שנה.
מרבית נדי המים מתרחשים בחודשים מאי - אוקטובר.
מפרץ פורטו קונטה (באיטלקית: Baia di Porto Conte) הוא מפרץ בים התיכון, בצפון-מערבה של סרדיניה.
המפרץ שוכן בנפת סאסארי במרחק של 11 ק"מ ממערב למרכזה של העיר אלגרו ובתחום השיפוט שלה, והוא תחום על ידי שני חצאי האיים הקרסטיים של פונטה ג'יליו (Punta Giglio) ממזרח וקאפו קאצ'ה (Capo Caccia) ממערב.
אורכו של המפרץ הוא 6 ק"מ ורוחבו כ-2.5 ק"מ.
המפרץ היה ידוע לרומאים כנימפארום פורטוס (Nimpharum Portus), היינו "נמל הנימפות", ושימש כנמל טבעי המוגן על ידי שני חצאי האיים מפני הרוחות המערביות והצפון-מערביות הנושבות באזור.
הקטלאנים הקימו מגדל תצפית בפונטה ג'יליו במאה ה-14 הידוע כיום בשם "טורה נואובה" (Torre Nuova - "המגדל החדש").
במאה ה-16 הוקמו 54 מגדלים נוספים לאורך החוף שנועדו להגן עליו מפני שודדי ים.
תשעה ממגדלים אלה עדיין קיימים.
ב-1943, בזמן מלחמת העולם השנייה, הוקמה בפונטה ג'יליו עמדת נ"מ ומבניה ועמדות התותחים שלה עדיין שוכנים במקום.
המפרץ והאזור הסמוך לו מוגנים במסגרת "הפארק המחוזי של פורטו קונטה" (Parco regionale di Porto Conte) ששטחו 53.5 קמ"ר ו"השמורה הימית קאפו קאצ'ה-איזולה פיאנה" (Area naturale marina protetta Capo Caccia Isola Piana) המשתרעת על שטח של 26.31 קמ"ר.
האזור המוגן כולל גם את האיים איזולה פיאנה (Isola Piana) ואיזולה פורדאדה (Isola di Foradada) השוכנים מחוץ למפרץ סמוך לחופיו המערביים של קאפו קאצ'ה.
האזור הוא יעד תיירותי הידוע בעיקר בשל מספר מערות השוכנות בקאפו קאצ'ה, ובהן מערת נפטון (Grotta di Nettuno) ומערת נראוס (Grotta di Nereo) התת-ימית, הקרויה על שם אביהן של הנראידות ונחשבת למערה התת-ימית הגדולה ביותר בים התיכון.
מערת נפטון היא מערת נטיפים אליה ניתן להגיע בשייט מאלגרו, או בירידה מראש הצוק בגרם מדרגות בן 656 מדרגות הידוע בשם "אסקאלה דל קבירול" (Escala del Cabirol - "מדרגות העז").
במערה נתיב הליכה באורך של 580 מטר המתפתל בין הבריכות טבעיות, הנטיפים והזקיפים.
האזור ידוע גם באלמוגים האדומים (Corallium rubrum) שבו, ששימשו משך מאות שנים באמנות המקומית ושהעניקו את שמם לחוף כולו המוכר כ"ריוויירת האלמוגים" (Riviera del corallo).
מפרץ פאנדי הוא מפרץ הממוקם בחוף האטלנטי של אמריקה הצפונית, והוא זרוע של מפרץ מיין, בין הפרובינציות הקנדיות ניו ברנזוויק ונובה סקוטיה.
המפרץ נמצא ברובו בשטח קנדה, ובמקצתו במדינת מיין, ארצות הברית.
מפרץ פאנדי מתאפיין בהבדלים הניכרים ביותר על פני כדור הארץ בין גאות ושפל.
שטחו של מפרץ פאנדי הוא כ-16,000 קמ"ר, ויחד עם מפרץ מיין, מדובר בשטח כולל של כ-180,000 קמ"ר.
העומקים שם הם של פחות מ-200 מ', והם מהווים חלק מהמדף היבשתי מול מזרח קנדה וניו אינגלנד.
המערכת האקולוגית הימית של מפרץ פאנדי ומפרץ מיין היא של ים חופי (Coastal Sea), סגור למחצה, המושפע מתופעת מאקרו של גאות ושפל, והתַּחום על ידי 3 מדינות צפון-מזרח ארצות הברית (מיין, ניו המפשייר ומסצ'וסטס) ו-2 מחוזות ימיים קנדיים (נובה סקוטיה וניו ברנזוויק).
מקור השם פאנדי הוא ככל הנראה מהמאה ה-16, עת ימאים פורטוגזים התייחסו אליו כאל "הנהר העמוק" (בפורטוגזית: ריו פֵונדוּ).
הצרפתים קראו למפרץ בשם המפרץ הצרפתי (Baie Française), שם שניתן על ידי מייסד קנדה הצרפתית, סמואל דה שמפלן, בשנת 1604. סברה אחרת טוענת שכנראה מדובר בהשחתה של המילה הצרפתית פנדו (Fendu), שפירושה "פיצול'.
(בשלב זה הערך המורחב הוא ללא מקורות)
פעמיים ביום, בכל יום, זורמים יותר מ-160 מיליארד טונות של מים אל תוך המפרץ ומחוצה לו, מה שגורם לגובה פני הים לעלות ולרדת עד 16 מטרים, שווה ערך לכ-4 קומות.
נפח מים זה שווה ערך לזרימה המשולבת של כל נהרות המים המתוקים בעולם.
לכוח עצום שכזה השפעה גדולה על הנוף שמסביב.
הוא עיצב ושחק את קו החוף לתבניות לא סדירות, ויצר צוקים דרמטיים.
כניסתם והולכתם של המים, יוצרת משטחי גאות נרחבים העשירים בחומרי הזנה, המושכים שפע של ציפורים אל קו החוף.
זה גם גורם לתופעה המכונה "קדח גאות ושפל" (Tidal bore), שבו נהרות היוצאים לים, מתהפכים, ומתחילים לזרום בחזרה במעלה הזרם עם הגאות הנכנסת.
כפועל יוצא, פעמיים ביום קרקעית האוקיינוס חשופה ונגישה לכל, זרועה בפסולת מסקרנת, באצות ומרובה בחיות בר.
בעוד שטווח הגאות והשפל במפרץ פאנדי הוא כאמור כ-16 מטרים, טווח הגאות והשפל הממוצע ברחבי העולם הוא מטר אחד בלבד.
השונוּת בגאות ושפל במקומות שונים תלויים במיקום הירח, השמש ותנאי האטמוספירה.
הגאות והשפל במפרץ פאנדי מתאפיינים בשני אירועי שיא ושני אירועי שפל בכל יממה, עם כשש שעות ו-13 דקות בין כל שיא לשפל.
טווחי גאות ושפל מושפעים ממיקום היבשות ותצורותן.
בקווי הרוחב הגבוהים, היבשות של צפון אמריקה, אירופה ואסיה (אירואסיה) נלחצות זו לזו.
"התכווצות" זו של האוקיינוסים יוצרת את ההשפעה של טווח גבוה יותר של גאות ושפל.
זאת ועוד, בגלל צורתו של המפרץ, גודלו ועומקו, למערכת מפרץ פאנדי ומפרץ מיין יש זמן מחזור תנודתי טבעי של כ-13 שעות.
כתוצאה מכך, מימיו מגיבים בעוצמה לדחיפה שהם מקבלים כל 12.4 שעות מהגאות והשפל של צפון האוקיינוס האטלנטי - עובדה שיוצרת תהודה כמעט מושלמת.
מפלי "הריברסינג" (מלשון רוורס - תנועה לאחור) בנהר סנט ג'ון, ניו ברנזוויק, וקדח הגאות והשפל בנהרות ליד ראש המפרץ, הם תופעות טבע ידועות הקשורות לתהודה זו.
ההיסטוריה הגאולוגית של אגן פאנדי מתחילה לפני כ-200 מיליון שנה בתקופת היורה המוקדמת, כאשר כל האדמה על פני כדור הארץ הייתה חלק מיבשת-על בשם פנגיאה.
באותה תקופה מה שהוא כיום המפגש בין ים ליבשה, היה ממוקם ליד קו המשווה, והיה תחת אקלים טרופי חם וצמחייה עבותה.
כאשר סחף יבשתי עיצב מחדש את כדור הארץ, נוצרו בקעים (Rift Valleys - דוגמת הבקע הסורי אפריקני) כולל מערכת השבירה קובקוויד-צ'דבוקטו שבאורך 300 קילומטרים, המפרידה היום בין החצי הדרומי והצפוני של נובה סקוטיה.
במהלך התפרקות פנגיאה, מאגמה התפרצה כלבה בזלתית, והשאירה תצורות סלע כמו עמודי בזלת משושים (דוגמת בריכת המשושים בגולן) שניתן לראות באיים ברייר וגראנד מנאן, מסביב למפרץ.
זרמים אלה הם לעיתים קרובות אתרים של מרבצי מינרלים נדירים יותר, כולל אגט, אמטיסט וסטילביט, שהאחרון הוא המינרל המחוזי של נובה סקוטיה.
הבקעים הללו התמלאו במשקעים שהפכו לסלע משקע.
מאובנים רבים נמצאו לאורך קו החוף של מפרץ פאנדי.
מאובן הדינוזאור העתיק ביותר בקנדה נמצא ב-Burntcoat Head.
זוחלים מוקדמים מאוד התגלו בגזעי עצים מתקופת הקרבון בג'וגינס.
לצוקי וואסון בלוף שבחוף הצפוני של אגן מינאס, יש מאגר עשיר של מאובני היורה.
המפרץ רשום ב-Global Geoparks Network] - יוזמה של אונסק"ו לקידום ושימור המורשת הגאולוגית של כדור הארץ.
לפני כ-15,000 עד 10,000 שנים, כשהקרחונים נסוגו בעידן הקרח האחרון, וחרצו עמקים גדולים בקרום כדור הארץ, חלקים מג'ורג' בנק ואזורים רדודים אחרים היו אדמה יבשה; שברי עצים ושיני ממותה מתקופה זו עדיין נמצאים מדי פעם במכמורות דיג.
למרות שחלק מהשטחים היבשתיים באזור מוגנים, אין אזור הגנה ימי רשמי במפרץ.
מועצת השימור של ניו ברנזוויק פועלת להגנה על המערכת האקולוגית של המפרץ.
תנועת הספנות במפרץ הייתה מאז ומעולם פוטנציאל להתנגשויות מוגברות בין ספינות ללווייתן הצפון-אטלנטי/בלנה שחורה שנמצא בסכנת הכחדה חמורה.
בשנת 2003, משמר החופים הקנדי התאים את נתיבי הספנות שחוצים אזורי האכלה של הלווייתנים מהסוגים השונים בכניסה למפרץ פאנדי, כדי להפחית את הסיכון להתנגשות.
יונקים ימיים רבים אחרים נמצאים במפרץ, כולל לווייתן מצוי, לווייתן גדול-סנפיר, לווייתן מינקי, דולפין אטלנטי לבן-צד ופוקנה מצויה.
משטחי הבוץ של מפרץ פאנדי שחשופים לעליית וירידת פני הים בעת השפל והגאות, הם בית גידול נדיר וייחודי.
משטחים עיקריים נמצאים בסביבות חצי האי מרינגואין.
בצד נובה סקוטיה, משטחי הבוץ נמצאים בצד הדרומי של אגן מינאס ובמפרץ קובקוויד.
באגן מינאס, גודלם של משטחי הבוץ מקו השפל המקסימלי ועד לקו הגאות המקסימלית הוא עד 4 ק"מ.
בשל מערבולות הגאות והשפל, המים באזורים אלה מכילים כמויות גבוהות מאוד של משקעים עדינים, שמקורם בשחיקת הגאות והשפל את סלעי המשקע מתקופת הקרבון ומתקופת הטריאס.
הצומח העיקרי שם הם יצרנים ראשוניים שהעיקריים שבהם הם: עשב ירוק חלול, פיטופלנקטון, אצות וחסות ים.
מפרץ סן רפאל הוא מפרץ הממוקם בחופה המערבי של מדינת קליפורניה שבארצות הברית.
המפרץ נשפך אל מפרץ סן פבלו, אשר נשפך אל מפרץ סן פרנסיסקו.
המפרץ ממוקם בשטח מחוז מרין ובצפון אזור מפרץ סן פרנסיסקו, ולחופו ממוקמת העיר סן רפאל.
נחל סן רפאל נשפך אל מימי המפרץ.
מפרץ סנטה מוניקה הוא מפרץ הממוקם בחוף המערבי של מדינת קליפורניה שבארצות הברית, לחוף האוקיינוס השקט.
גבולות המפרץ אינם ברורים, אולם מקובלת ההנחה שהמפרץ נמצא בין פוינט דיום (Point Dume) שבמאליבו לבין חצי האי פאלוס ורדס.
בראשית המאה ה-20 היה המפרץ אתר לדיג מסחרי, אולם בשל הירידה באיכות המים ובכמות הדגה (בעיקר בשל שפיכת שפכים רבים אל המפרץ) הופסק הדיג בו.
חקיקה מדינתית שנחקקה במחצית השנייה של המאה ה-20 נועדה לשקם את מימי המפרץ, אולם המפרץ עדיין מזוהם.
לחוף המפרץ מצויות הערים מאליבו, פסיפיק פליסיידס, סנטה מוניקה, וניס, מרינה דל ריי, פלאיה דל ריי, אל סגונדו, חוף מנהטן, חוף הרמוסה וחוף רדונדו.
מפרץ סרסוטה הוא מפרץ הממוקם בחופה המערבי של מדינת פלורידה שבארצות הברית.
המפרץ, השוכן לחוף מפרץ מקסיקו הוא שפך נהר.
המפרץ ממוקם בין איי הקיז ואת המפרץ מקיפים קי לונגבואוט, קי לידו, קי סייסטה, וקי קייסי.
גובה פני המים הממוצע במפרץ סרסוטה בשנים 1960–1978 היה גבוה ב-12.8 ס"מ מגובה פני הים הממוצע של ארצות הברית בשנת 1929. הגובה הממוצע של פני המים בעת גאות במפרץ היה 31.8 ס"מ מעל הגובה הממוצע.
גובה פני הים במפרץ סרגוסה נמצא בעליה בקצב ממוצע של 2.1 מ"מ לשנה.
על פי הערכות שנעשו, עתיד גובה פני המים במפרץ סרגוסה להגיע ל 0.84-1.05 מטר מעל רמתו הנוכחית.
מאז שנות ה-50 של המאה ה-20 נפגעו כ-18,000 דונם של מרבצי עולם החי בקרקעית מפרץ סרסוטה בגלל פעילות של חפירה ימית.
בשנת 1996 הוחל ביצירת אזורים של ריף מלאכותי באזור המפרץ על מנת לעודד יצירת מרבצים חדשים.
עד שנות ה-50 של המאה ה-20 נחשב המפרץ לאתר טבע בראשיתי עם מים נקיים ודגה רבה.
מאז נפגעו כ-40% משטח הביצה שלה וסבל מזיהום.
המפרץ מוזכר לראשונה במפות מראשית המאה ה-18 בכתיב: Zarazote.
המתיישבים הספרדים שהגיעו לפלורידה וחקרו את אזור המפרץ בשנת 1513 גילו כי לחופי המפרץ מתגוררים שבטים אינדיאנים.
מחקר ארכאולוגי מאוחר גילה כי אזור המפרץ היה מיושב מאז המאה השמינית לפנה"ס.
בין השנים 1834–1835 היה המפרץ בתחום מחוז הילסבורו, ולאחר חלוקת המחוז, בין השנים 1855–1921 היה המפרץ בתחום מחוז מאנאטי ומאז שנת 1921 מחולק המפרץ בין מחוז סרסוטה ומחוז מאנאטי.
קונגרס ארצות הברית הכריז על המפרץ כ"שפך נהר בעל חשיבות לאומית" (אחד מ-28 שפכי נהרות שקיבלו תואר זה).
לאחר תום מלחמת האזרחים האמריקנית הפליג ג'ודה בנג'מין, מזכיר המדינה של הקונפדרציה ממפרץ סרסוטה במהלך בריחתו המוצלחת לאנגליה, בברחו מפני כוחות ארצות הברית שבקשו לעצרו.
מפרץ צ'ארלסטון הוא מפרץ השוכן לחוף האוקיינוס האטלנטי במדינת קרוליינה הדרומית סמוך לעיר צ'ארלסטון.
המפרץ מנקז אליו את מימי נהרות אשלי וקופר.
במימי המפרץ שוכנים שני איים: מוריס וסאליבן, וכמו כן שוכן במימי המפרץ פורט סאמטר, אתר הקרב אשר פתח את מלחמת האזרחים האמריקנית.
מפרץ פגסוס הוא מפרץ בחופו המזרחי של האי הדרומי של ניו זילנד.
המפרץ ממוקם צפונית לחצי האי בנקס ודרומית לשפך נהר ואיפארה.
העיר קרייסטצ'רץ' (העיר השנייה בגודלה בניו זילנד) ממוקמת לחופו הדרום מערבי של המפרץ.
אל המפרץ נשפכים ארבעה נהרות, מצפון לדרום:
מפרץ פאנג נגה (בתאית: อ่าวพังงา) הוא מפרץ בים אנדמן ששטחו 400 קמ"ר, המצוי צפונית למצר מלאקה, בין האי פוקט לבין דרום תאילנד.
בשנת 1981 הוכרז אזור המפרץ כחלק מהפארק הלאומי אאו פאנג נגה, בשל נופיו הכוללים צוקי אבן גיר מרשימים.
ההכרזה היא בהתאם לאמנת רמסר שלפיה הפארק הוא אזור ביצה מוגן בעל חשיבות בינלאומית.
במפרץ 42 איונים, עליהם יערות גשם בהם גדלים 28 זנים של עצי מנגרוב, וביצות.
בפארק הלאומי מקננות ציפורים רבות (נספרו 88 מינים ובהם חופמי מלזי (Charadrius peronii) ובצנית אסייתית (Limnodromus semipalmatus) וכן 82 מיני דגים, 18 מיני זוחלים, 3 מיני דו חיים ו-17 מיני יונקים (ובהם תחש המשכן (המצוי בסכנת הכחדה), גיבון לבן-יד, סרו סומטרי ופוקנה הודית.
בנוסף, מגן הפארק על מספר קהילות מקומיות של צועני ים מוסלמים ועל כפר דייגים הייחודיים בהם הם מתגוררים (הממוקמים על קלונסאות בינות האיים).
המפרץ מהווה אתר תיירות פופולרי.
מפרץ פולס הוא מפרץ בדרום אפריקה, התחום ממזרח בכף האנגקליפ וממערב בכף התקווה הטובה.
מגלה הארצות הפורטוגלי בארתולומיאו דיאש היה הראשון שהזכיר את המפרץ בכתביו, לאחר שהפליג בו ב-1488, ותיאר אותו כ"מפרץ בין ההרים".
לא ברור מתי ניתן למפרץ שמו, אך הוא היה בשימוש לפחות מראשית המאה ה-18. מקור השם הוא בטעות רווחת בקרב הספנים שהגיעו לאזור ממזרח, הספנים סברו בטעות שכף האנגקליפ הוא כף התקווה הטובה ועל כן הניחו שהם נמצאים במפרץ השולחן שמעברו השני של כף התקווה הטובה.
צדיו המזרחי והמערבי של המפרץ סלעיים מאוד, ומעליהם מתנשאים הרים וצוקים.
החוף הצפוני חולי, ומצפון לו משתרע אזור הקייפ פלאטס ("מישורי הכף").
לחופי המפרץ מספר עיירות, בהן סיימונס טאון, פיש הוק, מיוזנברג וסטראנד.
מפרץ קבינט או לשון הים קבינט הוא מפרץ מכוסה קרח, בין כף אלכסנדר לכף רובינסון, בחוף המזרחי של ארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
אורכו של המפרץ 58 קילומטרים, ורוחב פתחו של המפרץ (בין כף אלכסנדר וכף רובינסון) 48 קילומטרים.
המפרץ נקרא על שם הקבינט המלחמתי של בריטניה, אשר הקים את סקר שטחי חסות איי פוקלנד בשנת 1943.
מפרץ פיוג'יט הוא מערכת של שפכי נהר, אגני מים, פיורדים ותעלות בחלקה הצפון-מערבי של מדינת וושינגטון שבארצות הברית.
המפרץ, המהווה לשון ים של האוקיינוס השקט, משתרע על פני שטח של 2,600 קילומטר רבוע.
אורך חופיו הוא 2,144 קילומטר.
המפרץ משתרע בשטח שאורכו כ-100 קילומטר מדרום למצר חואן דה פוקה (Strait of Juan de Fuca) ולשון האדמירליות (Admiralty Inlet), המהווים את המעבר העיקרי ממנו אל האוקיינוס הפתוח.
כולם יחד בצירוף מצר ג'ורג'יה (Strait of Georgia) מהווים את ים סאליש (Salish Sea).
שני מבואות משניים מהמפרץ אל האוקיינוס הם מעבר דספשן (Deception Pass) ותעלת סווינומיש (Swinomish Channel).
מספר רב של נהרות נשפכים אל המפרץ ומזינים אותו במימיהם, במיוחד מרכס הרי הקסקייד ממזרח ומהפארק הלאומי אולימפיק ממערב.
אגן הניקוז שלו משתרע על פני שטח של 31,440 קילומטר רבוע.
נפח הזרימה הממוצעת של מים אל המפרץ הוא כ-1,200 מטר מעוקב לשנייה.
ההפרשים האנכיים בין גאות לשפל במפרץ נעים בין 2.5 ל-4.4 מטר.
עומקו המקסימלי של המפרץ מגיע ל-280 מטר.
במפרץ מצויים עשרות איים, שהגדול שבהם הוא וידבי (Whidbey).
המפרץ הוא בית למינים רבים של צמחים ובעלי חיים, במיוחד יצורים מימיים, לרבות כלבי ים וקטלנים וכן ציפורי ים.
בעשורים האחרונים חלה ירידה משמעותית במספר בעלי החיים החיים במפרץ עקב שינויים סביבתיים בו.
שם המפרץ ניתן לו בשנת 1792 על ידי ג'ורג' ונקובר, שסייר בו באותה שנה ותבע ריבונות עליו בשם בריטניה.
הוא קרא לו על שמו של פיטר פיוג'יט, אחד ממלוויו במשלחת החקר בת 4.5 השנים שלו.
מקורו של שם נוסף של המפרץ, Whulge, הוא שפות של עמים ילידים שחיו לחופיו.
הריבונות במפרץ הייתה שנויה במחלוקת בין בריטניה לבין ארצות הברית עד לחתימת אמנת אורגון בשנת 1846. מאז משתייך המפרץ לארצות הברית.
ב-1888 הגיעה לחופיו מסילת הרכבת הצפון-פסיפית, אשר קישרה אותו עם המדינות שממזרח לו.
הערים העיקריות השוכנות לחופי המפרץ הן סיאטל, טקומה, אולימפיה, אוורט וברמרטון.
במפרץ פועלת מערכת ייחודית של מעבורות בבעלות ממשלתית, מעבורות מדינת וושינגטון.
היא מקשרת בין היבשת לבין האיים במפרץ וכן מקשרת בין יעדים שונים בחופיו.
המעבורות נושאות נוסעים כמו גם כלי רכב.
ב-2016 השתמשו בשירותי המערכת 24 מיליון איש.
היא שירות המעבורות הגדול בארצות הברית.
ב-1978 נפלטו בטעות למימי המפרץ 1,900 ליטר של מים רדיואקטיביים מהצוללת הגרעינית פאפר (Puffer), שעגנה באותה עת במספנת הצי בברמרטון.
מפרץ פיוטר הגדול הוא מפרץ בחוף הרוסי של ים יפן, מצפון מזרח לקוריאה הצפונית ומצפון מערב ליפן.
הוא המפרץ הגדול ביותר בים יפן.
המפרץ ממוקם בחוף הדרומי של סובייקט פרימוריה.
רוחבו הוא 185 קילומטר, מגבול קוריאה הצפונית-רוסיה בשפך הנהר טומאן במערב ועד כף פובורוטני שבמזרח.
המפרץ חודר צפונה אל היבשה למרחק של כ-90 קילומטר.
אורך חופי המפרץ הוא כ-1,500 קילומטר.
לחופיו שוכנות העיר ולדיווסטוק, בירת פרימוריה, והעיר נאחודקה, העיר השלישית בגודלה בסובייקט זה.
חצי האי מוראביוב-אמורסקי וארכיפלג יוג'יני שלדרומו מחלקים את המפרץ לשני מפרצים - מפרץ אמור ממערב ומפרץ אוסורי ממזרח.
בין שני המפרצים מחבר מצר הבוספורוס המזרחי, המפריד בין חצי האי מוראביוב אמורסקי ווולדיווסטוק שבדרומו לבין האי רוסקי שמדרום להם.
אי זה הוא הגדול באיי ארכיפלג יוג'יני.
גשר רוסקי, הגשר המחבר לרוחב המצר בין ולדיווסטוק לבין הארכיפלג, הושלם בשנת 2012.
בחופי מפרץ פיוטר הגדול מצויים מפרצים רבים נוספים, וביניהם (ממערב למזרח) פוזייט, זולוטוי רוג, דיומד, לאזורנאיה, סטרלוק, ווסטוק ומפרץ נאחודקה.
יכולתם של מפרצים אלו לשמש כנמלים מוגבלת מאוד עקב קפיאת מי הים מתחילת חודש דצמבר ועד מחצית חודש אפריל.
בנוסף לאיי ארכיפלג יוג'יני מצויים במפרץ איים רבים נוספים, כולל ארכיפלג רימסקי-קורסקוב והאי פורוגלם שבמערב והאיים אסקולד ופוטיאטין שבמזרח.
שטח של כ-630 קילומטר רבוע במפרץ הוכרז כשמורת הטבע הימית שבמזרח הרחוק.
במימי המפרץ חיים בין היתר מספר מינים של לווייתנים וכן כלבי ים ואריות ים.
עד שנת 1859 נודע המפרץ בשם מפרץ ויקטוריה, אך אז ניתן לו שמו הנוכחי לכבוד הצאר פיוטר הגדול.
ב-1860 ייסדה האימפריה הרוסית את היישוב ולדיווסטוק, ובאותה שנה קיבלה לידיה מסין את השטח הידוע כמחוז פרימוריה מכוח הסכם בייג'ינג.
ב-1868 פרצה באזור מלחמת המנזה בין רוסיה לסין.
מדי שנה נערכת במימי המפרץ סדרת מרוצים ימיים הנקראת גביע מפרץ פיוטר הגדול.
בחודש יולי 2013 ערכו צי האוקיינוס השקט של רוסיה וצי הים הצפוני של סין תמרון משותף במפרץ תחת השם Joint Sea 2013. היה זה התמרון הימי הגדול ביותר אי פעם שערך חיל הים של צבא השחרור העממי הסיני עם חיל ים זר.
מפרץ פאראדייס או נמל פאראדייס או פאראדייס הארבור הוא מפרץ רחב בחוף המערבי של ארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
המפרץ מצוי בין נקודת דות'יירז ונקודת לניז שבחוף דנקו (החוף שמדרום וממזרח למפרץ), האי למר נמצא מצפון למפרץ; והאי ברייד ממערב לו; מעבר אגירה מאפשר כניסה למפרץ מכיוון צפון מזרח, תעלת ברייד מאפשר כניסה מכיוון מערב, ותעלת פרגסון מאפשר כניסה מכיוון דרום.