tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אותלו, הידוע גם בשם המלח, הוא ציור שמן על בד של הצייר הגרמני לוביס קורינת, משנת 1884. הציור הוא דיוקן של גבר שחור, שהיה פועל נמל או מלח מנמל אנטוורפן שבבלגיה.
האמן חתם על הציור בפינה השמאלית העליונה ורשם את שמו בפינה הימנית העליונה במילים: "Un Othello".
משנת 1953 הציור היה חלק מאוסף מוזיאון האמנות לנטוס בלינץ, עד שהוחזר למשפחת בעליו הקודמים ונמכר במכירה פומבית בשנת 2015. כיום הוא נמצא באוסף פרטי.
הציור הוא אחת מיצירותיו המוקדמות של קורינת ונוצר במהלך שהותו באנטוורפן.
בשנת 1884 שהה קורינת בעיר למשך שלושה חודשים ולמד אצל הצייר הבלגי פול אז'ן גורז'ה, שבסדנתו צייר את הדיוקן הזה וגם דיוקן של גורז'ה עצמו.
האדם המוצג בציור היה ככל הנראה פועל נמל או מלח מאנטוורפן.
החוקר לותר בראונר מייחס את הציור למסורת הציור של פרנס הלס, אך טוען כי ייתכן שקורינת כלל לא הכיר את יצירותיו של הלס באותה תקופה.
בציור נראה גבר כהה עור מול רקע אפור עמוק, כשפלג גופו העליון פונה מעט שמאלה, אך פניו מופנות אל הצופה.
הוא לובש חולצת צמר קרועה בפסים אופקיים אדומים ולבנים עם צווארון רחב, אשר צוירה בגסות.
ניתן להבחין רק בזרועות העליונות ובחלק מהאמה הימנית, כאשר החולצה מסתיימת מעט לפני מפרק המרפק.
עקב גוון עורו הכהה ושיערו השחור, וכן בשל הרקע השחור-אפור, תווי פניו אינם ניתנים לזיהוי מלא, ושערו נראה כאילו הוא משתלב ברקע.
הפנים מוארות בתאורה חזקה, היוצרת תחושה של חוסר נוחות.
הדמות מתוארת עם זקן קצר ומביטה שמאלה בהבעת אי-נוחות.
הציור יוצר השוואה בין הדמות האלמונית לבין דמותו של אותלו ממחזהו של ויליאם שייקספיר, כאילו מדובר בגרסה מודרנית של הדמות הספרותית.
ככל הנראה, השוואה זו נועדה להדגיש את עוצמתו וגאוותו של הדוגמן יותר מאשר לייחס לו מעמד אריסטוקרטי או סמכותי.
ההיסטוריון לאמנות פרידריך גרוס משווה את הציור הנוכחי ליצירה האוריינטליסטית "באשי-בזוק" מעשה ידי הצייר הצרפתי ז'אן-לאון ז'רום, במטרה להדגיש את ההבדלים בין שני הדיוקנאות של גברים שחורים, בעיקר בהיבט התחושה החושנית שהם משדרים.
בהשוואה ל"אותלו" של קורינת, החייל השחור של ז'רום משדר "שלווה, ביטחון וגאווה, המועצמים על ידי לבושו מעורר הכבוד", בעוד שאותלו נראה נסער במקצת.
חושניותו הפורמלית של ציורו של ז'רום מאופיינת בתיאור מאופק ובאיזון עדין בין אור וצל, ואילו בציורו של קורינת ניתן לזהות "המסה מכוונת של הכתמים הצבעוניים" ושימוש במשיכות מכחול עזות.
הניגודים החזקים בין האור והצל, שנוצרים על ידי החולצה הגסה והאור החזק על פניו של הדוגמן, משרים תחושת חוסר מנוחה.
על פי ניתוחו של גרוס, דיוקנו של קורינת שייך למסורת ההומניסטית של תיאורים פסיכולוגיים מעמיקים של דמויות שחורות, מסורת המשתרעת מיצירותיהם של רמברנדט ופרנס הלס ועד לז'ריקו, תוך השתלבות בריאליזם "המודרני" השואף לאמת ישירה ומוחשית.
בתחילה היה הציור בבעלותו של ר.
בראקל ממינכן, ולאחר מכן עבר דרך שלושה בעלים שונים, כאשר האחרון שבהם היה הזוג היהודי ז'אן ואידה בר מברלין.
מאוחר יותר עבר לידי אספן האמנות וולפגנג גורליט ממינכן, אשר רכש אותו בשנת 1953 עבור הגלריה החדשה של עיריית לינץ (כיום מוזיאון לנטוס לאמנות).
בשנת 2015 הושב הציור על ידי המוזיאון ליורשיהם של ז'אן ואידה בר ונמכר מטעמם ב-21 במאי 2015 במכירה פומבית של סותבי'ס בלונדון תמורת 353,000 ליש"ט, סכום הגבוה משמעותית מהערכת המחיר הראשונית שעמדה על 50,000-70,000 ליש"ט.
אז'ן סי , כינויו של הסופר הצרפתי מארי-ז'וזף סי (Marie-Joseph Sue), מייסד הספרות הקלה ואבי הרומן בהמשכים, שזכה להיקרא בחייו "מלך הרומן העממי", משום היותו הסופר הנקרא ביותר בתקופתו בסיפורת הצרפתית.
אז'ן סי נולד בפריז למשפחה אמידה מהמעמד הבינוני-גבוה.
תאריך הולדתו המדויק אינו ידוע.
אביו היה מנתח צבאי ואף חביב על הזוג הקיסרי, נפוליאון בונפרטה וז'וזפין (Joséphine).
הנסיך אז'ן דה בוהרנה, בנה של ז'וזפין, היה מן התומכים בו וממנו נטל סי את שם העט.
כבר בצעירותו נהנה ממלגה שנתית שהועיד לו סבו.
סי ביקש ללמוד רפואה, אך עזב את לימודיו כאות מחאה, מבלי שרכש הכשרה מעשית כלשהי.
בשנת 1823 הצטרף לצי בתפקיד סייע למנתח, ובמסגרת ההפלגות שבהן נכח, ביקר באפריקה, באסיה ובאמריקה ואף השתתף בכמה קרבות, הידוע בהם הוא קרב נאווארינו ב-1827. בשנת 1829 פרש מן הצי והתיישב בפריז.
בעקבות מות אביו ירש הון מופלג, ועל כן הרשה לעצמו לחיות חיי מותרות כגנדרן המתגורר בבית מרווח ועתיר בחפצי אמנות ובדברי עתיקות.
בשנת 1830 החליט לעסוק בעיתונות והחל משמש כתב בהראלד (Herald) הפריזאי, ואחרי כן כעורך בעיתון אחר.
סיפוריו הראשונים התבססו על חוויותיו ממסעותיו בים והם התאפיינו בתחושת אקזוטיות ניכרת.
בשנת 1832 פרסם את "הסלמנדרה" (La Salamandre) בשני כרכים.
בין השנים 1832–1834 פרסם את "המקק" (La Coucaratcha) בארבעה כרכים.
בשנים 1835–1837 פרסם את Histoire de la marine française, שעסק בתולדות הספנות הצרפתית.
בשנת 1837 פרסם רומן היסטורי על תקופת לואי הארבעה עשר בשני כרכים ושמו Lautréaumont.
ספרו Arthur, שפרסם בשנת 1838 עוסק בחיי החברה הגבוהה באותם ימים, אך הבליט גם את הליקויים החברתיים שנתגלו לאחר בוא המהפכה התעשייתית לצרפת.
גם ספרו "מתילדה, או זיכרונותיה של אישה צעירה" (Mathilde ou les Mémoires d'une jeune femme), שפרסם בשנת 1841 עוסק בנושא זה.
ספרו "ז'אן קבלייה, או הפנאטיים מסבן" (Jean Cavalier, ou Les Fanatiques des Cévennes), שפורסם בשנת 1840 בארבעה כרכים היה מעין רומן היסטורי.
בשנת 1842 פרסם את ספרו Thérèse Dunoyer ובאותה שנה גם את Le Morne-au-diable שהגיבורה הראשית בו היא פיראטית.
בשנת 1840 התחזקה אהדתו של סי לסוציאליסטים.
הוא החל לגלות התעניינות באורח חייהם של ההמונים, ויצא לסקור ולחקור את שכונות העוני בפריז.
תמיכתו ברעיונות הסוציאליזם השפיעה על כתיבתו ועודדה אותו לספר את סיפורם של חסרי הישע בעולם האכזר.
את ספרו בן עשרת הכרכים "מסתרי פריז" (Les Mystères de Paris), פרסם בהמשכים בעיתון השמרני Le Journal des Débats מ-19 ביוני 1842 עד 15 באוקטובר 1843. הספר זכה להערצה אדירה, כאשר השקפת עולמו הסוציאליסטית של סי משתקפת היטב בעלילה.
הפרקים אומנם פורסמו בעיתון המתנגד לסוציאליזם, אך נחלו הצלחה מסחררת בקרב הקוראים וכבשו את לבם, והעיתון, שתפוצתו הלכה וגברה, אף זיכה את סי בשכר סופרים חסר תקדים בגובהו באותם ימים.
לפני בית המערכת נהגו להאסף המונים שהמתינו לצאת גיליון חדש בכל פעם, וסי הוצף במכתבים מאלפי קוראים מכל החוגים ומכל קצוות צרפת, שניסו להשפיע על מהלך המאורעות בסיפור ולשכנעו לשנות את תוואי העלילה או לדבוק בו.
אפילו הצבא הצרפתי החליט לפטור את סי מחובת השירות במשמר הלאומי, ובלבד שיספיק לכתוב את הפרקים החדשים במועדם.
עלילת הספר מפותלת ביותר ומתרחשת בשכונות העוני של פריז.
היא גדושה באירועים מפתיעים ובשלל התרחשויות שמטרתן להותיר את הקורא פעור עיניים מתדהמה גדלה והולכת מפרק לפרק.
הגיבור הראשי בסיפור הוא רודולף (Rudolphe), נסיך גרולשטיין (Gerolstein) שאינו צרפתי, אלא גרמני דווקא.
הספר מתאר את הרפתקאותיו של הנסיך המסתורי, שמשוטט כמחופש לצייר בסמטאות פריז ומציל את המסכנים, שסובלים מכוחות הרשע של העולם התחתון.
רודולף האציל מייצג את הכוחות הנאורים שנלחמים באמצעות כספם, כוחם וחוכמתם בפושעים מטילי אימה ובעלי פרצופים מבעיתים.
הוא נאבק בקיומו של הכוח השטני, חושף פשעים ופותר תעלומות, ובד בבד מתקן את אי הצדק החברתי.
הגיבורה היפהפייה, פלר דה מרי (Fleur de Marie), מנסה ככל יכולתה לשרוד בקרב רוצחים סדרתיים וגנבים מנוולים, עד אשר מצליח רודולף לבסוף להצילה, ורק אז מתבררת זהותה האמיתית כבתו האובדת של הנסיך הגרמני.
הצלחת הספר השפיעה לא רק על צרפת אלא על אירופה כולה, ויצרה נחשול כביר של חיבור ספרים שעסקו גם הם במסתרי הערים הגדולות ביבשת.
רודולף הפך לאב טיפוס של הגיבור האולטימטיבי, שניחן בכל התכונות הטובות ומגן על הציבור התמים ועל האזרחים החלשים מפני כוחות הרוע.
גם הסופר היהודי־גרמני צבי הרמן רקנדורף ניסה לחקות את הצלחת "מסתרי פריז" בספרו "מסתרי היהודים" (שתורגם לעברית על ידי אברהם שלום פרידברג בשם "זכרונות לבית דוד"), וכך עשו סופרים רבים אחרים.
אף ויקטור הוגו שאב ממנו השראה בספרו עלובי החיים.
גם באמריקה לא יכול היה אדגר אלן פו שלא להתפעל מן המאורעות המרתקים, שצצו בספר בכל התרחשות, אך התקשה ליהנות מן הסגנון ומן המבנה הספרותי שלא ניחן במידת העומק הדרושה.
לא הכול היללו את סי ורבים ביקרו לרעה את הז'אנר החדש שיצר.
קרל מרקס, שכתב גם הוא ביקורת אודות הספר, אף ביטא את חוסר התרשמותו מן המסתורין, שאליו חתר סי להוליך אותו כקורא.
ברם, מאז פרסם סי את ספרו עלתה ופרחה הספרות הזולה (Pulp fiction) וכבשה כמעט כליל את שוק הספרים, עד כי בימינו הפכה למוצר צריכה להמונים.
"מסתרי פריז" תורגם לעברית בווילנה בידי קלמן שולמן בשנים 1857–1860.
בשנים 1844 – 1845 פרסם סי את ספרו בן עשרת הכרכים "היהודי הנודד" (Le Juif errant).
גם בסיפור הזה מתקיים מאבק בין כוחות הצדק אל מול כוחות השחור, ובפעם הזו, הנבל הוא רודין (Rodin) הישועי שמתחקה אחר אוצרות בני אלמוות כדי להשיג שלטון עולמי.
היהודי, שמת מאות שנים קודם לכן, מותיר אחריו מטמון עתיק ושבעה יורשים נאבקים להשיגו.
רודין מייצג את העושק והדיכוי של הכנסייה אל מול היהודי המתואר כמצילם של המסכנים במלחמות הדת של צרפת במאה ה-7, ומייצג את הפועל המנושל מנכסיו למען העריצות.
סי מציג בספר את כל עיוותי החברה, מן המעמד הנמוך שזכויותיו נרמסות בידי השלטון המושחת ועד המין הנשי המקופח.
בפעם הזו מתוארת אכזריות רבה יותר מאשר בסיפורים שכתב בעבר, וסי ממשיך להשתמש בזוועה כדי להעביר את מסריו, תוך כדי זריעת פחד וחלחלה בקוראיו.
"היהודי הנודד" פורסם בהמשכים בעיתון le Constitutionnel.
תמורת הסיפור הציע העיתון לסי מאה אלף פרנקים, סכום עתק באותם ימים, אך רווחיו של העיתון השתפרו פלאים לנוכח תפוצת העיתון שעלתה מ-6,000 עותקים ביום לכדי 25,000 בתוך זמן קצר.
"הצופה בארץ נוד" הוא עיבוד של "היהודי הנודד" שנעשה בוורשה על ידי שמחה פאזנער בשנים 1866–1873. בשנת 1899 הופיע הסיפור בהוצאת אברהם צוקרמן בוורשה.
בשנת 1847 פרסם סי את ספרו "מרטין, הילד שאותר" (Martin, l'enfant trouvé) ואחרי כן, בשנים 1847–1849 את ספרו בן שישה-עשר הכרכים "שבעת החטאים העיקריים" (Les sept péchés capitaux).
בשנת 1849 החל מפרסם את "מסתרי העם" (Les Mystères du peuple) והוא השלימו לקראת סוף שנת 1856. העלילה בספר זה מספרת את תולדותיה של צרפת במשך תקופה בת אלפיים שנה, דרך קורותיה של משפחה אחת שהצטיינה באכזריות רבה.
בפרק האחרון של ספר זה שילב סי בין שתי עלילות ספריו הקודמים, וכך, רודולף, הגיבור מספרו "מסתרי פריז", מופיע וחושף איגרת, שנשלחה לרודין, הגיבור הישועי המרושע, מספרו "היהודי הנודד".
היה זה מסמך, שתיאר מזימה של הישועים כנגד האנושות בכוונה להשתלט על העולם.
בשנת 1864 נטל עיתונאי צרפתי בשם מוריס ז'ולי (Maurice Joly) את רעיון הקונספירציה מספרו של אז'ן סי, והשתמש בו בחיבורו הסאטירי "דיאלוגים בגיהנום בין מקיאוולי ומונטסקיה" (Dialogue aux enfers entre Machiavel et Montesquieu) כדי להציג תאוריית קשר, שבה נטען, שנפוליאון השלישי, בצוותא עם השטן, זומם מזימות כנגד האנושות.
בחיבור לא מוצגים כלל יהודים, אך למרות זאת הוא היווה את הבסיס לפרוטוקולים של זקני ציון, כאשר אנטישמים החליפו את מזימותיו של הקיסר הצרפתי בקונספירציה של מנהיגי עם ישראל.
סי קידם בהתלהבות את ההפיכה בשנת 1848 ולאחר אביב העמים הצטרף למאבק המדיני.
באפריל 1850 נבחר ברוב מכריע לאספה הלאומית כנציג הסוציאליסטים מטעם פריז.
לאחר ביטול הרפובליקה על ידי נפוליאון השלישי, בסוף שנת 1851, הוצא לגלות מרצונו אל סבויה, מחוז שהיה נתון לשליטה איטלקית.
הגלות דרבנה אותו להוסיף ולכתוב, אך כתיבתו לא התעלתה לזו שפקדה אותו עשור קודם לכן, בתקופת הפריחה שלו.
הוא מת בגיל 53 בהיותו בגלות.
סיפוריו של סי הציגו לקורא את המעללים בעולם התחתון של פריז, עם הצצה חטופה לנעשה מחוץ להם.
הוא הרעיף שבחים על האזרחים האמיצים שלחמו בשחיתות, והריע לאותם בודדים בשכבות הנמוכות של החברה שהחליטו להיאבק מתוך משכנות העוני בבעלי ההון המתעמרים בהם.
סי לא הסתיר כלל וכלל את התעמולה שבצבצה מתוך עלילות סיפוריו, אלא הדגיש אותה ואת צדקתה ביתר שאת לנוכח האכזריות השלטת בעולם.
כתיבתו ניחנה בדיאלוגים רבי עניין ובעלילה המצטיינת בתחושת מתח דרמטי מתגבר.
סיפוריו, שהתאפיינו ברגשנות מוגזמת, משכו את לבו של הקורא אל מחוזות, שתמיד רצה להיות בהם, אך נעדר אומץ לבקר בהם בכוחותיו שלו.
ביחד עם גיבוריו של סי, חווה הקורא את תחושת הסכנה והאימה שמלווה את הדמויות, אך לבסוף גם את חדוות הניצחון ואת כוחו של המוסר והצדק.
הגאוה או הנסיכה, נעתק לשפת עברית בידי אליעזר יצחק שפירא, ורשה, דפוס גולדמן, 1871.
הצופה בארץ נוד, מעשה ידי אייז'ן סי, נעתק לשפת קודש על ידי שמחה פאזנער, יצא שנית מצורף ומלובן, על ידי אליעזר יצחק שפירא, ורשה, דפוס גאלדמאן, 1875.
מסתרי פריז מהדורה לילדים הוצאת קלסיקונים לילדים
פרדיננד ויקטור אז'ן דלקרואה היה צייר צרפתי המזוהה מאוד עם זרם האמנות הרומנטי.
נחשב לצייר הרומנטי הצרפתי החשוב ביותר.
הוא נהנה ממעמד גבוה בחברה הצרפתית ועסק ביצירותיו באירועים קשים ומטרידים, בין אם התרחשו ממש ובין אם נלקחו ממחזות תיאטרון בתקופתו.
ידוע בזכות ציורו "החירות מובילה את העם".
דלקרואה נולד בסן־מוריס שבמחוז עמק המארן בצרפת, למשפחה בעלת ייחוס רב.
אמו, וִיקְטוּאַר, באה ממשפחה מפורסמת של דיפלומטים בכירים, ואביו, שרל, היה חבר בממשל אשר הצביע על עריפת ראשו של לואי השישה עשר בשנת 1793. כאשר היה ילד, התגוררה משפחתו בבורדו, עד שאביו נפטר כשהיה בן שבע והמשפחה חזרה לפריז.
כבר כילד התעניין במוזיקה ובאמנות.
כנער למד רישום וציור אצל דודו ז'אן־אנרי ריזנר (Jean-Henri Riesener), שהיה צייר מוכשר.
יחד הם פקדו את הסטודיו המפורסם של פייר־נרסיס גרן (Pierre-Narcisse Guérin), שהיה מוסד מוביל לאמנות הציור.
דלקרואה הצעיר אהב גם לבקר בגן החיות של פריז, שם תיאר ביומניו את התפעלותו מהחיות האקזוטיות הכלואות.
ביקורים תכופים אלו בגן החיות היו לאחר מכן בסיס רחב להשראה בציוריו.
ב-1814 נפטרה אמו, והוא עבר לגור עם אחותו אנרייט, וב-1816 עבר לבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות (École des Beaux Arts).
סטודנט אחר שלמד בבית הספר באותן שנים הוא תאודור ז'ריקו.
בשנת 1818 ראה אותו דלקרואה עובד על היצירה הגדולה ביותר שלו – "רפסודת המדוזה".
לאחר ארבע שנות לימודים סיים דלקרואה את "סירתו של דנטה" - היצירה הגדולה הראשונה שלו, ציור שנושאו הלא קונבנציונלי לקוח מ"הקומדיה האלוהית" של דנטה.
הציור גרם לסנסציה רבה, והתמונה נקנתה על ידי המדינה ונתלתה בגלריה של ארמון לוקסמבורג.
בגיל 24, עזב דלקרואה את אקול דה בוז-אר כשהוא שופע ביטחון ואמביציות.
לאחר שנתיים התפרסם ציורו הגדול השני, "מראות הטבח בכיוס" (Scènes des massacres de Scio), שעסק במלחמת העצמאות היוונית.
הציור התקבל בתגובות צוננות הרבה יותר, אך דלקרואה המשיך באותו קו אמנותי ועד מהרה זכה להצלחה רבה.
עם פריחתו של זרם האמנות הרומנטי זוהה דלקרואה כאחד ממוביליו, אף על פי שסירב לראות עצמו חלק מאסכולה אמנותית כלשהי.
בשנת 1828 הוא סיים את הציור "קרומוול בטירת וינדזור".
בשנת 1830 הוצג בתערוכת הסלון ציורו המפורסם ביותר - "החירות מובילה את העם" (La liberté guidant le peuple).
הציור מתאר את מהפכת יולי 1830, ונהוג לראות בו דוגמה מובהקת להבדל בין הציור הרומנטי לציור הנאו-קלאסי של ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר.
ממשלת צרפת אמנם קנתה את הציור, אך העדיפה להרחיק אותו מעיני הציבור, מחשש שרעיון החירות עולה ממנו כ"בוער מדי".
למרות זאת עד לסוף חייו קיבל דלקרואה הזמנות רבות לעבודות ממשלתיות בציור ובעיצוב.
אחרי מהפכת 1848 ששמה קץ לשלטונו של המלך לואי פיליפ, הציור הוצג לציבור על ידי הנשיא החדש נפוליאון השלישי.
כיום ניתן למצוא אותו במוזיאון הלובר.
יש הטוענים שדמותו של הנער האוחז באקדח היא ששימשה השראה לדמותו של גברוש ב"עלובי החיים" של ויקטור הוגו.
בשנת 1832 ערך דלקרואה מסע לספרד ולצפון אפריקה כחלק ממשלחת דיפלומטית וביקר במרוקו ובאלג'יריה.
הוא הושפע מהיצירות האוריינטליות הראשונות של דקאן שהוצגו שנה קודם לכן, ואייר הרבה במהלך מסעו ובהמשך השתמש באיוריו כבסיס לציורים רבים.
אף על פי שמסעו נמשך רק שישה חודשים, הוא השפיע רבות על מכלול יצירתו עד סוף ימיו.
על רקע זה הוא התקרב לאדריאן דוזה שטייל הרבה במזרח ובשנת 1844 התגורר על יד דלקרואה.
בשנים 1833–1837 עיצב דלקרואה את סלון דו רואה בארמון בורבון, בין 1838 ל-1847 את הספרייה באותו ארמון, ובין 1840 ל-1847 את הספרייה בארמון לוקסמבורג.
משנת 1850 עבד על גאלרי ד'אפולון בארמון הלובר.
עבודתו האחרונה בין השנים 1849 ו-1861 הייתה על קפלת המלאכים (Chapelle des Anges) בכנסיית סן-סולפיס.
בכל הזמן הזה דלקרואה צייר מאות תמונות בגדלים שונים, שרובן הגדול הכילו רשמים ממסעו לצפון אפריקה.
בין השאר ידוע הדיוקן של פרדריק שופן שצויר על ידו.
בערוב חייו זכה דלקרואה לכבוד ולהערכה רבים.
בשנת 1855 הוצגה תערוכה גדולה של ציוריו והוענק לו פרס מדליית הכבוד (Grande Médaille d'Honneur) וב-1857 נבחר לחבר כבוד באקדמיה לאמנויות שבה למד בצעירותו.
דלקרואה נפטר ב-13 באוגוסט 1863 ממחלת השחפת, לאחר תלונות על כאבי גרון, והוא בן שישים וחמש.
הוא קבור בבית הקברות פר לשז בפריז.
בנוסף לציוריו הרבים אייר דלקרואה גם ספרים רבים, ביניהם עבודות של ויליאם שייקספיר, סר וולטר סקוט והסופר הגרמני גתה.
בנוסף ידועים יומנים של דלקרואה שבהם הוא תיאר את דעותיו על האמנות בזמן יחד עם מגוון נושאים נוספים.
אז'ן יונסקו היה מחזאי וסופר רומני-צרפתי ממוצא יהודי, מהמחזאים העיקריים של תיאטרון האבסורד.
מעבר להלעגה של מצבי החיים הבנאליים, מחזותיו עוסקים בתיאור בדידותו של האדם ושאלת התוחלת של קיומו.
יונסקו נולד ב-26 בנובמבר 1909 בסלאטינה שברומניה, לאאוג'ן ניקולאיה יונסקו, עורך דין רומני, ולמריה תרזה (תרזינה) איפקר, אזרחית צרפתייה ממוצא יהודי (מומר) ורומני-יווני, שייתכן והייתה ילידת קראיובה שברומניה.
את רוב ילדותו בילה בצרפת, אך חזר לרומניה ב-1925 לאחר גירושי הוריו.
ברומניה למד ספרות צרפתית באוניברסיטת בוקרשט, והתמחה בהוראת צרפתית.
לזוג נולדה בת, לה הקדיש יונסקו כמה סיפורי ילדים.
ב-1938 חזר יונסקו עם משפחתו לצרפת כדי להשלים את עבודת הדוקטורט שלו.
הוא נותר בצרפת בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939, וחי בעיר מרסיי עד שחרור פריז ב-1944, אז עבר לגור בבירה.
הקשר שלו לישראל התגלה מאוחר יותר, כשפרסם את האוטוביוגרפיה שלו, ובכרך השני שלה חשף את מוצאו היהודי (מצד אמו).
בספרה "כל בית צריך מרפסת" מספרת הסופרת רינה פרנק מיטרני על ביקור של יונסקו אצל דודתו של אביה לוצ'י ובעלה לזר (עמ' 49-50).
היא אף מייחסת את מחזהו "הכיסאות" להשפעה שחווה בביקור בביתם.
ב-1970 התמנה כחבר באקדמיה הצרפתית.
הוא זכה בפרסים ובתארים רבים על עבודתו הספרותית, בהם פרס ירושלים ב-1973 ותואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת תל אביב.
יונסקו נפטר ב-28 במרץ 1994, בגיל 84, ונקבר בבית הקברות מונפרנאס שבפריז.
יונסקו התחתן ב-1936 עם רודיקה בוריליאנו (Burileanu) (2004-1910)
יונסקו היה נשוי לרודיקה בוריליאנו.
בתם היחידה היא מארי-פראנס יונסקו (ילידת 1944), מורה לספרות צרפתית.
יונסקו כתב שירה וביקורת ספרותית עוד בשנות העשרים לחייו ברומניה, אך לתחום המחזאות, שעליו תהילתו, נכנס בשלב מאוחר, כשכתב רק ב-1948 את מחזהו הראשון "הזמרת הקֵרחת" (גם: "הזמרת בעלת הקרחת", במקור: "La Cantatrice chauve").
הדבר החל כאשר בגיל 40 החליט יונסקו ללמוד אנגלית בשיטת "אסימיל" - העתקת משפטים שלמים ושינונם.
תוך קריאה חוזרת ונשנית של המשפטים הבנאליים הוא גילה להפתעתו שהוא אינו לומד אנגלית כלל וכלל, אלא מגלה אמיתות מדהימות על החיים, כגון העובדה שישנם שבעה ימים בשבוע, או שהתקרה נמצאת למעלה בעוד הרצפה נמצאת למטה.
דברים אלה הוא כבר ידע, אך הם היממו אותו בהיותם מטופשים לחלוטין, ועם זאת נכונים מעל לכל ספק.
תחושה זו התחזקה בו עם הפגישה בשיעורים מתקדמים יותר בדמויות מר ומרת סמית'.
לתדהמתו, מרת סמית' הודיעה לבעלה כי יש להם שבעה ילדים, כי הם מתגוררים בסביבות לונדון, כי שמם הוא סמית', כי מר סמית' הוא זבן, וכי יש להם משרתת, מרי, שהיא אנגלייה כמותם.
מה שמדהים במרת סמית', חשב יונסקו, היא השיטה המוקפדת שבה עורכת מרת סמית' את חיפושה אחר האמת.
עבור יונסקו, הקלישאות והאמיתות הידועות של ספר הלימוד התפרקו לקריקטורה ולפארודיה, ופירקו איתם גם את השפה עצמה לפירורי ביטויים ומילים.
יונסקו החל להעתיק משפטים מספר הלימוד ולהפוך אותם למחזה – "הזמרת הקרחת".
הוא ראה את המחזה כעגום וקודר, והופתע לגלות כי חבריו, כמו הקהל שיבוא בהמשך, מצאו את המחזה מצחיק עד דמעות.
המחזה הוצג לראשונה ב-1950 בבימויו של ניקולא באטיי.
ההצגה הייתה כישלון מוחלט, ולא זכתה לכל תשומת לב ציבורית, עד אשר קמו מספר מבקרים וכותבים מוכרים וציינו את גדולתו של המחזה.
עבודותיו המקדמות ביותר של יונסקו, שהיו גם החדשניות ביותר, היו מחזות מערכה אחת: הזמרת הקרחת (1950), השיעור (1951), הכיסאות (1952), וז'אק (1955).
מחזות אבסורדים אלה, אותם כינה "אנטי-מחזות", מבטאים את תחושות הניכור וחוסר האפשרות והעקרות שבתקשורת, ועם זאת לועגים לקונפורמיזם הבורגני וסוגי התיאטרון הרגילים.
במחזות אלה דחה יונסקו את קו העלילה הרגיל כבסיס המחזה, ובמקום זאת השתית את המבנה הדרמטי על מקצבים מאיצים ועל חזרה מעגלית.
הוא התעלם מפסיכולוגיה ומדיאלוגים נהירים, וכך צייר עולם בלתי-אנושי, המכיל רק דמויות מכניות, בובתיות, המשוחחות ביניהן במשפטים סתומים או בלתי סבירים.
בשלב זה הלשון שבפי הדמויות מתדלדלת, ומילים וחפצים מקבלים חיים משל עצמם, המכריעים בהדרגה את הדמויות ויוצרים תחושת אימה.
ב"רצח ללא שכר" התחיל יונסקו לחקור מצבים דרמטיים מתמשכים יותר, שבתוכן דמויות אנושיות רבות יותר.
אלה כוללות את הדמות בֵּרנְזֶ'ה, דמות מרכזית ברבים ממחזותיו של יונסקו, שהאחרון בהם הוא "טיול באוויר".
ברנז'ה הוא דמות אוטוביוגרפית למחצה המבטאת את תמיהתו וחרדתו של יונסקו לנוכח מוזרותה של המציאות.
הוא תמים באופן משעשע וזוכה לאהדת הצופים.
ב"רצח ללא שכר" הוא נתקל במוות בדמותו של רוצח סדרתי.
ב"קרנפים" הוא רואה את ידידיו הופכים לקרנפים בזה אחר זה, עד שהוא ניצב לבדו ללא-שינוי מול מגפת הקונפורמיזם.
במחזה זה מבטא יונסקו יותר מכל את אימתו מקונפורמיזם אידאולוגי, בהשראת עליית התנועה הלגיונרית הפשיסטית ברומניה בשנות השלושים של המאה ה-20.
במחזה "המלך עומד למות" המלך ברנז'ה הראשון נוטה למות, אך מסרב להשלים עם מצבו זה.
עבודותיו המאוחרות של יונסקו זכו לפרסום פחות.
אלה כוללות את "הצמא והרעב" 1966, "משחקי טבח" 1971, "מקבת" 1972 (גרסה שלו למקבת' של ויליאם שייקספיר), ו"Ce formidable bordel".
ב-1973 כתב רומן בשם "הבודד" (Le Solitaire)
להוציא ליברית לאופרה שמעולם לא הועלתה, יונסקו לא כתב לתיאטרון אחרי המחזה "מסע בין המתים" ב-1981. המחזה "הזמרת הקרחת" מוצג בפריז בתיאטר דה לה אישט (Théâtre de la Huchette) באופן קבוע וללא הפסקות, משנות החמישים ועד היום.
אז'ן פרומנטן היה סופר וצייר צרפתי, השייך לאוריינטליזם הצרפתי.
לאחר שסיים את לימודי המשפטים, פנה להגשים את חלומו והחל ללמוד ציור.
ב-1846 קיים מסע חשאי לאלג'יר.
ובשנה שלאחר מכן שתיים מעבודותיו שעסקו באוריינט התקבלו לסלון, מה ששכנע אותו לבקר שם שוב.
יצירותיו מ-1850–1851 כבר ביססו את המוניטין שלו כצייר אוריינטליסטי.
ב-1853 ביקר באלג'יר בפעם השלישית, וביקורו האחרון נערך עם פתיחת תעלת סואץ ב-1869.
להצלחתו הגדולה ביותר זכה ב-1859, אז זכו יצירותיו בשבחים ובפרסים.
הוא הציג עד מותו הפתאומי ב-1876.
פרומנטן נזכר כיום יותר ככותב מאשר כצייר, בעיקר בזכות שני ספרי המסע שלו שזכו להצלחה רבה.
אז'ן בודן היה צייר צרפתי.
אז'ן בודן נולד בעיירה אונפלר, שלחוף התעלה בנורמנדי, לאב שהיה מלח.
בילדותו שימש נער שירות בספינת קיטור בקו שבין אונפלר לעיר הנמל לה האבר.
ב-1835 העתיקה משפחתו את מושבה אל העיר לה האבר, ואביו פתח שם חנות למכשירי כתיבה ולמסגרות לציורים.
בודן הצעיר עבד בחנות זו לפני שפתח חנות דומה משלו, שבה בא במגע עם אמנים שציירו בסביבה והציג בה את ציוריהם.
ציירים אלה, בהם ז'אן-פרנסואה מילה, עודדו את בודן לנסות את כוחו בציור.
ב-1846 נטש בודן את המסחר והחליט להיות צייר.
ב-1847 נסע לפריז ובשנה שלאחריה סייר בפלנדריה.
ב-1850 זכה במלגה שאפשרה לו להעתיק את מקום מגוריו לפריז, אם כי שב לצייר לסירוגין בנורמנדי, והחל ב-1855 בחבל ברטאן.
על פי עצת ידידו, הצייר ההולנדי יוהאן ג'ונקינד, החל בודן לצייר בחיק הטבע.
ב-1857 פגש בצייר קלוד מונה, והם נשארו ידידים כל חייהם (מאוחר יותר הודה קלוד מונה בהשפעתו של בודן על אמנותו).
ב-1859 פגש בודן בצייר גוסטב קורבה שהפגיש אותו עם המשורר והסופר שארל בודלר, שעסק גם בביקורת האמנות.
בודלר הביא לידיעת הציבור את ציוריו של בודן, שהציג אותם בראשונה בתערוכה בפריז באותה שנה.
בודן הצטרף לקלוד מונה ולחבריו הצעירים שהציגו את ציוריהם בתערוכה הראשונה של הציורים האימפרסיוניסטים בפריז ב-1874.
שמו של בודן הלך לפניו והוא ערך מסעות בבלגיה, בהולנד ובדרום צרפת.
הוא המשיך להציג את ציוריו בתערוכות בפריז, וזכה במדליית זהב בתערוכה העולמית בפריז ב-1889. ב-1892 זכה בתואר "אביר מסדר לגיון הכבוד".
בין 1892 ל-1895 נסע לעיתים קרובות לוונציה.
כאשר הזיקנה החלה לתת את אותותיה ניסה לבלות את זמנו בדרום צרפת, אך לבסוף שב לביתו בעיר דוביל שבנורמנדי.
הוא נפטר שם ב-1898, ונקבר בבית הקברות של מונמארטר שבפריז.
אז'ן איזאיי (צרפתית: Eugène Ysaÿe; 16 ביולי 1858 - 12 במאי 1931) היה כנר ומלחין בלגי.
איזאיי נולד בלייז', בלגיה, והחל לקבל שיעורי נגינה בכינור אצל אביו, ואחר כך אצל ז'וזף מאסאר, הנריק וייניאבסקי ואנרי וייטאן.
אחרי שהשלים את לימודיו, היה איזאיי הכנר הראשי בתזמורת בית הבירה של בנימין בילזה, שהתפתחה בהמשך לפילהרמונית של ברלין.
מוזיקאים רבים, ידועי שם ובעלי השפעה, באו בקביעות לשמוע את התזמורת הזאת ובייחוד את נגינתו של איזאיי.
ביניהם היו יוזף יואכים, פרנץ ליסט, קלרה שומאן ואנטון רובינשטיין, שביקש לשחרר את איזאיי מן החוזה שלו, כדי שיילווה אליו במסע קונצרטים.
כשמלאו לאיזאיי עשרים ושבע, המליצו עליו כסולן בקונצרט בפריז.
זו הייתה ראשית הצלחתו הגדולה כאמן קונצרטים.
בשנה שלאחריה, קיבל איזאיי קתדרה בקונסרבטואר של בריסל, בירת בלגיה מולדתו.
בכך החלה הקריירה שלו כמורה, עיסוק שנשאר אחד העיקריים שלו אחרי שעזב את הקונסרבטוריון בשנת 1896 ועד שנותיו האחרונות ממש.
עם אלה מתלמידיו שזכו להערכה רבה נמנים ג'וזף גינגולד והוויולן ויליאם פרימרוז.
תוך כדי כהונתו כפרופסור בקונסרבטואר, המשיך איזאיי לצאת למסעות קונצרטים בחלקים גדלים והולכים של העולם, כולל כל אירופה, רוסיה וארצות הברית.
על אף בעיות בריאות, בייחוד מצב ידיו (שנבע כנראה ממחלת הסוכרת), היה איזאיי במיטבו בשעת נגינה, ומלחינים רבים ידועי-שם הקדישו לו ממיטב יצירותיהם.
עם מלחינים אלה נמנים קלוד דביסי, קמיל סן-סאנס, סזר פרנק וארנסט שוסון.
ככל שתחלואיו הגופניים גברו והגבילו את פעילותו, פנה איזאיי יותר ויותר להוראה ולאהבתו המוקדמת, ההלחנה.
בין המפורסמות ביצירותיו שש סונטות לכינור ללא ליווי, אופוס 27, שאותן הקדיש לכנרים וירטואוזים, ביניהם יוזף סיגטי, ז'אק טיבו, פריץ קרייזלר ואחרים.
כמבצע, היה איזאיי כנר כובש ומקורי מאוד.
פבלו קזאלס טען, שמימיו לא שמע כנר מנגן נגינה נקיה ומדויקת לפני איזאיי וקרל פלש תיאר אותו "הכנר המרשים והאינדיבידואלי ביותר ששמעתי בחיי."
לאיזאיי היה צליל גדול וגמיש, שהושפע מקשת רחבה של גוני ויבראטו, החל מצליל נטול ויבראטו לחלוטין ועד לוויבראטו חזק מאוד.
על כך אמר, "לא תמיד צריך לרטוט בוויבראטו, אבל תמיד צריך להרטיט." אף כי השתמש, כרבים מבני זמנו, בפורטאמנטו בתדירות גדולה יותר מנגנים מודרניים, הרי עשה זאת בשיקול דעת ובטעם ולעולם לא כעזר טכני גרידא.
המודוס אופראנדי שלו היה, לדבריו הוא: "שום אמצעי שלא נועד לשרת רגש, פיוט, לב."
תו ההיכר האופייני ביותר בפרשנויות של איזאיי היה, אולי, הרובאטו המיומן שלו.
"בכל פעם שגנב זמן מצליל אחד, החזיר אותו בנאמנות תוך ארבע תיבות," אמר עליו המנצח סר הנרי ווד, וכך אפשר למלווה שלו לשמור על קצב קפדני לצד הקנטילנה החופשית שלו.
רובאטו כזה מתאים לתיאור הרובאטו של פרדריק שופן, אבל מכל המבצעים המוקדמים שתועדו בהקלטות, רק נגינתו של איזאיי מדגימה אותו בנאמנות.
איזאיי כאמן לא היה בקיא בה במידה בכל הרפרטואר; אומנם זכה להערכה רבה על פרשנויותיו לבאך ולבטהובן, אך במיטבו היה ביצירות של מלחינים מודרניים יותר, אלה משלהי הרומנטיקה ומן התקופה המודרנית המוקדמת.
מקס ברוך, קמיל סן-סאנס וסזר פרנק, בייחוד, ראו בו את הגדול בפרשניהם, וביצירות של מלחינים אלה ודומיהם היה ללא ערעור ראש וראשון.
הטכניקה שלו הייתה מבריקה ומלוטשת להפליא, אבל הוא מעולם לא השתמש בה בלא שתהיה מטרה מוזיקלית לנגד עיניו.
במובן זה אפשר לראות בו את הראשון לזן המודרני של כנרים,
שהטכניקה שלהם משוחררת מן הפרצות והפערים של אמנים שקדמו להם, אך אינה תכלית לעצמה אלא משרתת את המוזיקה המבוצעת בה.
בשנת 1931 הכריעה אותו לבסוף מחלת הסוכרת.
לאחר שנזקיה המצטברים חייבו את קטיעת רגלו השמאלית, מת אז'ן איזאיי ונקבר בבריסל.
אליזבת מלכת הבלגים ייסדה בבריסל תחרות כינור בינלאומית על שמו, בשנת 1937. הזוכה הראשון בתחרות זו היה דוד אויסטרך.
אז'ן עמנואל ויולה-לה-דוק היה אדריכל ותאורטיקן צרפתי חשוב במאה ה-19. ויולה-לה-דוק היה אחד האישים החשובים ביותר בתחום השימור האדריכלי ונודע בזכות שיפוצם ושימורם של מבנים חשובים רבים, בעיקר בצרפת.
הוא גם נודע כאחת הדמויות החשובות ביותר בתנועת "התחייה הגותית" ופעל לקידומה בתחום האדריכלות.
ויולה-לה-דוק נולד בפריז והושפע שם מעבודתו של הנרי לאברוסט.
לאחר סיום לימודיו ב-1836 שהה כשנה וחצי באיטליה ושם למד על אדריכלות התקופה הגותית עם הארכאולוג לאסו.
ב-1839 הוזמן להיות האדריכל הראשי של "הוועדה הממלכתית לשימור בניינים היסטוריים" שהוקמה רק כמה שנים קודם לכן על ידי פרוספר מרימה.
ויולה-לה-דוק עסק בשימור של מבנים שונים, בעיקר כנסיות וקתדרלות גותיות שנחרבו או לא הושלמו.
גישתו בנושא השימור הייתה השלמת המבנה כאילו נבנה בשלמותו על ידי האדריכל המקורי שלו.
כלומר, הוא ראה בשחזור האדריכלי לא רק טיפול במראה הבניין ומבנהו אלא גם ברוחה וצורתה של הבנייה, על ידי שילוב עקרונות התפישה של העבר עם אלו המודרניים (בתקופתו).
ויולה-לה-דוק העריץ את הטכנולוגיה החדשה שהביאה איתה המהפכה התעשייתית ועימה שפה חדשה של עיצוב הנובעת מפיתוח המכונות התעשייתיות והשימוש בפלדה.
לדבריו, יש בסגנון של המכונות והקטרים, יסודות של אמת בדומה לאלו הקיימים בגותיקה: אמירות אלו השפיעו רבות על אדריכלים עתידיים כגון אנשי הזרם הפוטוריסטי ואנשי התנועה המודרניסטית.
עקרונותיו יושמו בפעילותו המעשית בכמה מבנים אותם שיפץ:
1840 - כנסיית מארי-מדלן בווזלה
1840 - כנסיית סנט שאפל בפריז.
1845 - קתדרלת נוטרדאם דה פריז ובית הבישוף.
1862 - כנסיית סן סרנין בטולוז.
טירת קוסי (עבודה חלקית בלבד מחוסר תקציב)
ויולה-לה-דוק נודע גם בזכות ספרים רבים שפרסם אודות האדריכלות הצרפתית המוקדמת: זו של התקופה הקרולינגית ואדריכלות הרומנסק בצרפת ועד הגותיקה המאוחרת.
לספרים אלו הייתה השפעה מכרעת על אדריכלים רבים אשר בנו בסגנון הנאו-גותי במהלך המאה ה-19 באירופה ובארצות הברית.
כמו כן הייתה לו השפעה רבה על האדריכל הקטלוני אנטוני גאודי.
אֶזֶ'ן מארֶן לַבּיש היה מחזאי צרפתי, שכתב בעצמו ועם שותפים כמאתיים מחזות, רובם פארסות.
בשנת 1880 נבחר כחבר באקדמיה הצרפתית.
הטובים שבמחזותיו הם קומדיות העוסקות באופיים של אנשים אחרים, תוך התמקדות בצד המגוחך של אופיים.
המחזות גדושים בסאטירה חברתית ובביקורת קומית על החברה הצרפתית ועל הבורגנים הצרפתיים של המאה ה-19. מחזותיו שופעים חשיבה, לא תמיד מעמיקה, אך מתוך תבונה, שכל ישר והומור שמבוסס על כושר הסתכלות מעולה והתבוננות בפרטים מצחיקים, ללא מרירות ומתוך יחס אנושי חם לכל אדם באשר הוא.
אז'ן מארן לביש נולד בפריז במשפחה בורגנית מבוססת.
אביו, בעל חנות מכולת סיטונאית, הקים מאוחר יותר בית חרושת לגלוקוז ביישוב ריאיי-מאלמזון, בפרברים המערביים של פריז.
לביש עשה לימודי תיכון ב"מכללת בורבון", שנודעה לימים כתיכון "קונדורסה" וסיים בשנת 1833 את מבחני הבגרות במגמת ספרות1833. באותה שנה נפטרה אמו והורישה לו אמצעים כספיים משמעותיים.
מסיבה זו ומשום משיכתו אל הכתיבה היוצרת, לא הזדרז להירשם לאוניברסיטה.
בשנת 1834 ערך, ברשות אביו, מסע לאיטליה יחד עם מספר חברים.
(אחד מהם -אלפונס לבו, ששיתף פעולה איתו בכתיבה תחת כינוי העט "אלפונס ז'ולי").
בשובו כעבור חצי שנה מן הטיול, התחיל לימודי משפטים פרסם סיפורים קצרים במגזינים שונים.
התחבר לאוגוסט לפראן (Auguste Lefranc) ולמארק מישל (Marc Michel) בהקמת צוות שיתוף לכתיבת מחזות תיאטרון.
השלושה אימצו את שם-העט המשותף "פול דאנדרה" (Paul Dandré)
להפתעתם מחזותיהם התקבלו והוצגו ללא דיחוי.
ייתכן שסייע בכך קרבתו המשפחתית של אוגיסט לפראן עם אז'ן סקריב, שהיה בן דודו.
בהתחלה המחברים הצעירים הוציאו מתחת ידם דרמות, מתוך מחשבה שזהו הז'אנר התיאטרוני המכובד ביותר.
בראותם כי הצלחתם בכך מוגבלת לביש וחבריו, שבורכו באופי עליז ודמיון פרוע, פנו בסופו של דבר לכתיבת סוגות שונות של קומדיות:וודווילים, פארסות, "פּושאדות" (pochade), מופעי "רוויו", או תערובות של אלו.
התחיל לכתוב ב-1837. בהתחלה התפוקה הייתה צנועה:שניים - שלושה מחזות בשנה, לפעמים אף אחד בגלל נסיעות לחו"ל.
כתב בשנים הראשונות גם את הרומן היחיד שלו La Clé des champs (1839).
אחרי שנת 1848 פריון עבודתו עלה עד ממוצע של עשרה מחזות לשנה (עד שנת 1859),כשיצירתו המצליחה ביותר הייתה "כובע הקש האיטלקי" בשנת 1851.
1880 - חבר באקדמיה הצרפתית
Perrichon (מסעו של מר פרישון, 1860)
כל מחזותיו יצאו לאור בעשרה כרכים בשנים 1878 ו-1879.
אז'ן אלכסנדרוביץ' זנוסקו-בורובסקי , שחמטאי רוסי-צרפתי.
היה גם סופר ומבקר ספרותי.
זנוסקו-בורובסקי למד לשחק שחמט בילדותו וזכה לפרסים בתחרויות מקומיות ואזוריות, במקביל ללימודיו בגימנסיה היוקרתית על שם קיסר רוסיה אלכסנדר הראשון.
זנוסקו-בורובסקי פתח בקריירה השחמטאית הבינלאומית שלו בתחרות אוסטנדה 1906, שם זכה בפרס יופי על משחקו נגד עמוס ברן.
קריירת המשחק של זנוסקו-בורובסקי נקטעה תכופות עקב אירועים אחרים בחייו.
הוא עוטר ונפצע בעימותים צבאיים, שירת כמתנדב במלחמת רוסיה–יפן בשנים 1904 ו-1905 ונקרא שוב לשירות במהלך מלחמת העולם הראשונה.
לאחר מלחמת האזרחים ברוסיה הוא הפליג על אונייה בריטית לקונסטנטינופול ומשם המשיך לפריז, שהייתה ביתו משנת 1920 ואילך.
כשחקן נפל זנוסקו-בורובסקי במעט מהטובים ביותר בעולם.
היו לו תוצאות ראויות לציון בתחרויות בינלאומיות, כולל פריז 1930, שם סיים במקום הראשון ללא הפסד, לפני סבלי גריגורייביץ' טרטקובר, אנדור לילינטל וז'ק מיזס.
כן היו לו הצלחות במשחקים אישיים מול יריבים דגולים.
בין היתר, ניצח במשחקים מרשימים מול חוסה ראול קפבלנקה, עקיבא רובינשטיין, מקס אויבה ויפים בוגוליובוב, כמו גם דו-קרב קצר עם אדגר קול בשנת 1922. זנוסקו-בורובסקי הצטיין במיוחד במשחקים סימולטניים.
ברוסיה ובצרפת, שם כתב באופן קבוע מאמרים לביטאונים ולעיתונים, העריכו מאוד את כשרונותיו כאיש שיחה, כמורה וכסופר שחמט.
הוא הצטיין בתחום הכתיבה וחיבר ספרים פופולריים רבים.
אימרה ידועה שלו היא "לא מסע, ולו הטוב ביותר, עליך לחפש, אלא תוכנית בת-ביצוע."
זנוסקו-בורובסקי נודע כמומחה לתיאטרון רוסי והיה מבקר ספרותי בעל חשיבות.
בהספד עליו כתב ג'רלד אברהמס בביטאון הבריטי לשחמט (מרץ 1955) מזכרונותיו האישיים.
לבן: איימוס ברן- שחור: אז'ן זנוסקו-בורובסקי אוסטנד 1906
לבן: עקיבא רובינשטיין שחור: אז'ן זנוסקו-בורובסקי סנקט פטרבורג 1909
אז'ן דלמאר היה שחמטאי יהודי-אמריקאי, ואלוף השחמט של ניו יורק ארבע פעמים בשנים 1890, 1891, 1895 ו-1897.
בשנת 1874 ניצח בתחרות שהתקיימה במועדון השחמט של ברוקלין.
לאחר סיום הדו-קרב חיבר סם לויד בעיית שחמט של מט בשלושה מסעים המוקדשת לדלמאר ובה לכלים מבנה גאומטרי של האות D.
בשנת 1885 דלמאר ניצח באליפות מועדון השחמט של מנהטן וחזר על ניצחונו גם בשנת 1886. בשנת 1888 ניצח את שמואל ליפשוץ +5 -3 =0 בדו-קרב שהתקיים בניו יורק.
בגיל 60 הגיע למקום האחרון בתחרות קיימברידג' ספרינגס בשנת 1904 +3 -9 =3 אך סיים בתיקו או ניצח גדולי שחמט כמו קרל שלכטר וז'ק מיזס.
זמן קצר לאחר מכן נוצח על ידי נער מתבגר בשנות העשרה בשם חוסה ראול קפבלנקה באחד ממשחקיו הראשונים בזירה הבינלאומית.
אז'ן אטז'ה היה צלם צרפתי שתיעד במצלמתו את האדריכלות והרחובות של פריז הישנה וסביבתה.
תצלומיו, שנעשו במסגרת מסחרית במקורם, ולא ברור אם ייחס להם כל חשיבות אמנותית, זכו לאחר מותו להערכה אמנותית ראשונה במעלה, והשפיעו על דורות של צלמים במאה ה-20.
אז'ן אטז'ה נולד ב-12 בפברואר 1856 למשפחת בעלי מלאכה בליבורן, עיירה קטנה ליד בורדו.
מעט ידוע על חייו, ורוב המידע עליו נאסף לאחר מותו, במקביל להכרה לה זכה בדיעבד כאמן צילום ממדרגה ראשונה.
בגיל חמש נפטרו הוריו, והוא גדל אצל דודו.
בצעירותו למד לימודים קלאסיים, בהם הצטיין, אך מסיבה לא ידועה החליט להפסיק את לימודיו ולהתגייס לצבא בתור מלח בחיל הים.
ב-1878 הגיע אטז'ה לפריז, שם גילה עניין בתיאטרון, והחל ללמוד משחק ב בעת שעוד שירת בצבא.
באחת ההצגות בהן השתתף, פגש את בת זוגו ולנטין קומפניו (Valentin Compagnon), שחקנית גם היא.
הם חיו יחד 40 שנה, אך לא נישאו מעולם.
אטז'ה לא הצליח לקבל תפקידים ראשיים בתיאטרון, ולאחר כמה מסעות הופעות הסיק שלא יוכל לקיים קריירה מצליחה כשחקן.
הוא נטש את הבמה, והחליט לנסות לפתח קריירה בתור צייר, ניסיון שכשל גם הוא, מאחר שציוריו לא נמכרו.
בסביבות 1888 החליט אטז'ה להפוך לצלם, מקצוע שבו התמיד ולו הקדיש את רוב זמנו.
הוא רכש מצלמה רגילה, בעלת נגטיבים מזכוכית בגודל 18x24 ס"מ בטכניקת ג'לטין יבש (מכונה גם כסף ג'לטיני Gelatin silver, תהליך שפותח בשנת 1880 - ראו היסטוריה של הצילום) ורכש הכשרה בסיסית בהפעלתה.
הוא לא החליף ציוד זה כל חייו, והשתמש בעדשה בה ניתן להוסיף אלמנטים כדי לשנות את זווית הראייה שלה.
את תשליליו הדפיס בהדפס מגע על ניירות.
בנוסף לעיסוקו בצילום, המשיך להתעניין בספרות, בדרמה ובתיאטרון, ובזמנו הפנוי היה קורא טקסטים בנושאים אלו.
אטז'ה לא קרא לעצמו "אמן", והתייחס לתצלומיו כאל "מסמכים לאמנים".
בשנת 1892 מכר לציירים אקדמיים מתווים מצולמים.
שוק זה התרחב מאוד בשנות השמונים של המאה ה-19 ושירת אספנים של תצלומים על פי נושא – מפרחים ועצים, דרך עיצובי פנים, ועד לחזיתות אדריכליות – אותם רכשו מו"לים, מאיירי טקסטים, היסטוריונים שהתעניינו בתיעודה של העיר פריז ואמני אוונגרד.
אטז'ה המשיך לעסוק בשוק זה כל ימיו כצלם, וכך, על אף שלא הצליח להפוך בעצמו לצייר, נותר במלייה הבוהמייני של העיר.
משנת 1897 החל אטז'ה להתרכז בתצלומי שרידים ארכיטקטוניים ומראות ציוריים (פיטורסקים) של רחובותיה ההיסטוריים של פריז הישנה.
לאחר תקופת הקיסרות השנייה, בה נהרסו חלקים גדולים מפריז העתיקה במסגרת תוכנית אוסמן להתחדשות פריז, החל גל של נוסטלגיה, והתעוררה תחושת דחיפות בשימור מה שנותר מהעיר.
ב-1898 הוקמה "הוועדה העירונית לפריז העתיקה", שהייתה אחראית לשימור ולתיעוד מסורת העיר, נוסדו אגודות שימור והמוזיאון העירוני (מוזיאון קרנוולה) והספרייה העירונית של פריז החלו לחקור ולשמר את ההיסטוריה של העיר.
אלו היוו את הליבה המוסדית של לקוחותיו של אטז'ה, ודרכם התקיימה רשת רחבה יותר של אספנים פרטיים.
אטז'ה לא עבד מעולם בצורה ישירה עבור ועדות אלו, אך השיג מהן אישורים מיוחדים לעבודה באזורים סגורים בעיר.
ב-1898 ערך מכירה גדולה של תצלומים למוזיאון הפיסול ולמוזיאון קרנוולה.
ב-1900 מכר לספריית האיגוד המרכזי של האמנויות הדקורטיביות שתי סדרות, האחת של "פריז הישנה" והשנייה של תצלומי פרחים וצמחים.
הספרייה הלאומית של צרפת רכשה מספר כרכים מלאים מיוחדים בין 1911 ל-1915. הוא מכר גם מאות תצלומים לאנשים פרטיים.
בזמן מלחמת העולם הראשונה חלה ירידה חדה במכירותיו, ולאחר המלחמה, מחשש לאובדן ערך הנגטיבים שלו, ארגן אטז'ה מכירה גדולה של 2,621 נגטיבים לממשלת צרפת (דרך הוועדה למונומנטים היסטוריים).
ב-1924 ניסה, ללא הצלחה, למכור ל 2,150 נגטיבים נוספים.
במכתב לראש ועדת המונומנטים כתב אטז'ה:
למרות הטווח הרחב של עבודתו, הן מבחינת הנושאים והן במשך הזמן שלה, ישנם נושאים מסוימים שאטז'ה לא צילם: במשך 30 שנה הוא לא צילם את מגדל אייפל, את שער הניצחון, את הגראן-פלה והפטי-פלה, את גשר אלכסנדר השלישי, או את האופרה גרנייה.
כמו כן, מלבד אזורי שוליים, הוא לא צילם את השדרות הרחבות שהקים הברון אוסמן באמצע המאה ה-19. אטז'ה נטה להתרחק ממסורת המאה ה-19 אל עבר מרוחק יותר, או אל שינויים בני זמנו בעיר.
כשהחליט לצאת לצלם מקום מסוים, נהג אטז'ה קודם ללמוד את הטופוגרפיה וההיסטוריה של האזור מספרי הדרכה.
למעט בשנים הראשונות, אטז'ה לא הסתפק בצילום תמונה אחת בלבד של אתר, אלא הפיק סדרות ואשכולות של דימויים טופוגרפיים הקשורים זה לזה, שייצרו פורטרט מצטבר של האתר, ושמאוחר יותר ניתן היה למכור אותם כפרטים או בקבוצה.
אטז'ה התעניין בתיאורי המקום המצולם כפי שהוא נראה ונחווה על ידי הולך הרגל בגובה הרחוב.
גישה זו אפיינה את כל תצלומי פריז שצילם.
במאי 1898 פיצל אטז'ה את תצלומי העיר הישנים שצילם לשתי סדרות עיקריות, כל אחת בעלת שיטת מספור נגטיבים שונה.
הראשונה נקראה L'Art dans le vieux Paris - סדרה שהוקדשה בעיקרה למונומנטים מפורסמים ולרחובות ציוריים, אך החל מ-1900 הוא התרכז יותר בארכיטקטורת מבני מגורים, בכנסיות ובמבני מוסדות ברבעים הראשון עד השביעי של העיר.
תצלומיו מתארים את המבנים בפירוט רב למדי, אך לרוב תוך בידודם מסביבתם האורבנית.
הוא התרכז בתיעוד בתי המידות בהיבטים הארכיטקטוניים וההיסטוריים (החזית, הכניסה, החצר, המדרגות וחדרי האירוח), לשם יצירת תיעוד קוהרנטי ורציף.
אטז'ה הכין 13 סדרות מרכזיות ו-8 משניות.
הוא חזר לצלם את אותם מקומות שצילם קודם לכן, מאותה נקודת מבט אך בשיפור הדיוק מבחינת חיתוך, מרכוז וארגון הפריים.
הוא חיפש כל העת דרכים שנונות לערוך את הצילום.
בתצלומיו ישנו עיסוק באור, בצל ובקומפוזיציה, בדרך שונה מהדרך בה התייחסו להיבטים אלה בתקופתו.
הנגטיבים שצילם באתר נתון מוספרו לאו דווקא לפי סדר צילומם, או לפי שם האתר, אלא לפי הסדרה אליה הם השתייכו.
כך, למשל, ניתן למצוא סדרת תמונות מפסאז' מסוים, שהנגטיבים בה נחלקם בין הסדרות "טופוגרפיה של פריז הישנה", "אמנות בפריז הישנה" ו"פריז הציורית".
המפגש עם מאן ריי וברניס אבוט
בחורף 1926–1927 קבוצה של אמריקאים צעירים באו לבקר בפריז את הצלם הצרפתי בן השבעים.
הקבוצה כללה אמנים ומשוררים שבאו לעיר לחפש השראה אמנותית ואינטלקטואלית.
הם התרכזו בסטודיו של הצלם, הקולנוען והצייר האמריקאי, מאן ריי, ובבתי הקפה הסמוכים ברובע מונפרנס.
הסטודיו של מאן ריי, שהיה אז אחת הדמויות המרכזיות בכינון תנועות הדאדא והסוריאליזם, היה סמוך לזה של אטז'ה, ברחוב קָמְפּנְיֵיה פְּרֶמְייר.
שני הצלמים נפגשו כבר ב-1925, ומאן ריי רכש מאטז'ה כמה עשרות תצלומים ופרסם כמה מהם בעיתון האוונגרד La Révolution Surréaliste (גיליון יוני-דצמבר 1926).
אטז'ה הקשיש ביקש שלא ירשמו את שמו ליד התצלומים, אולי משום שלא ראה עצמו שייך לקבוצת אמני אוונגרד צעירים ורעשנים כחברי תנועת הסוריאליזם, ואולי משום שלא ראה עצמו כחלק מקבוצת אמנים שעוסקת בנושאים חברתיים ופילוסופיים.
בין אלו שבאו לביקור היו גם ברניס אבוט וג'וליאן לוי.
אבוט הגיעה לפריז כדי ללמוד פיסול אך הפכה לצלמת, ועבדה כאסיסטנטית של מאן ריי ב-1925. היא התרשמה מאוד מתצלומיו של אטז'ה וחזרה מספר פעמים להביט באוסף.
ג'וליאן לוי היה קולנוען בוגר הארוורד שהתלווה בפריז למרסל דושאן.
לאחר שראה את תמונותיו של אטז'ה במגזין הסוריאליסטי הגיע לבקרו בתיווכו של מאן ריי.
הוא רכש ממנו תמונות לגלריה שהתעתד לפתוח בניו יורק.
היסטוריונים מעריכים שאטז'ה צילם כ-10,000 תצלומים.
לאחר מותו הפקיד את עבודותיו בידי חברו אנדרה קאלמט (Andre Calmettes), שמסר 2,000 נגטיבים מעזבונו לוועדת המונומנטים ההיסטוריים של צרפת.
ברניס אבוט רכשה את שאר תכולת הסטודיו, כ-8,000 הדפסים ו-400 לוחות הזכוכית.
ב-1928 שלחה אבוט את האוסף שרכשה לניו יורק.
ייתכן שאטז'ה היה נותר אנונימי יחסית ללא ההתערבות של אבוט, שחשבה שעבודתו חסרת תקדים וחשובה.
במשך ארבעים השנים הבאות שימרה את האוסף, השקיעה מאמץ רב בקידום הערכת עבודתו, וניסתה לפרסם את עבודותיו במגזינים ותערוכות.
ב-1928 מאן ריי או ברניס אבוט (לא ידוע בבירור מי משניהם) הציג/ה עבודות של אטז'ה ב-First Independent Salon of Photography.
בתערוכה זו עבודותיו הוצגו לצד עבודות של נדאר, אנדרה קרטש (Andre Kertesz), ג'רמין קרול (Germaine Krull), פול אוטרבריג' (Paul Outerbridge) וכישרונות צעירים נוספים.
דווקא אטז'ה, המבוגר מבין האמנים המשתתפים, נבחר בידי הביקורת בשיקגו טריביון לחלוץ.
החל משנות ה-30 תצלומיו החלו להופיע במאמרים שונים.
ב-1931 וולטר בנימין הכניס עבודות של אטז'ה לספרו היסטוריה קטנה של הצילום.
במקביל בארצות הברית ברניס אבוט פרסמה מאמר על אטז'ה במגזין "Art Creative".
אבוט התקשתה לכלכל את עצמה ומכרה חצי מזכויותיה על אוסף התצלומים לג'וליאן לוי בתמורה ל-1000 דולר, והיא נעזרה בבעלת הגלריה לפרסומו של אטז'ה.
ב-1968 מכרה ברניס אבוט את האוסף שלה למוזיאון לאמנות מודרנית ובכך הבטיחה את המשך תהילתו של אטז'ה.
ב-1968 נפתחה במוזיאון לאומנות מודרנית תערוכה אותה אצר ג'ון זרקובסקי (John szarkowski).
התערוכה נפתחה תחת הכותרת "אטז'ה ואמנות הצילום", ובכך הוכרז אטז'ה רשמית כאמן.
לפי רוזלינד קראוס ההכרה באטז'ה כאמן העלתה לאוצרים שאלות לגבי ההיגיון המקשר בין תצלומיו.
היסטוריונים חוקרי תולדות הצילום ניסו להבין שיטת מספור תצלומיו של אטז'ה.
מתחת לכל תצלום אטז'ה כתב מספר, והחוקרים ניסו לייחס למספרים תוכן מהותי המראה על כוונת האמן ועל ההיגיון ברצף היצירה.
רצף זה התגלה כקשה לפענוח מסיבות רבות.
המספור לא הראה על רצף כרונולוגי מובהק; במקרים רבים מספרים נמוכים מייצגים תאריכים מאוחרים ולהפך; בנוסף אטז'ה נהג לשנות את רצף הצילומים מסיבות לא ברורות הניתנות רק להשערה.
ברברה מייקלס, במאמרה "הקדמה לשיטות התיארוך והארגון בתצלומיו של אטז'ה", מצאה היגיון רציף המתקיים לאורך שנים בארבע סדרות שונות:
רק מבט כללי על המספרים של הסדרות יכול להעלות שאלות לגבי חזרתיות של תמונות מסוימות בכמה סדרות שונות, אף על פי שישנו איזה שהוא היגיון כללי המנחה כל סדרה ההצעה עדיין אינה חד משמעית ומספקת.
התאורטיקנית מריה מוריס המבורג (Mria Morris Hambourg) הציעה גם כן דרך לארגן את העבודות של אטז'ה.
היא חילקה את תצלומיו של אטז'ה לחמש קבוצות:
מעקות - האמנות של פריז
החלוקה של המבורג התקבלה יותר בחוגים אקדמאים.
גם אצלה החלוקה אינה חד משמעית ולכן שאלות על הניסיון להטמיע את עבודת התיעוד של אטז'ה לתוך שיח אסתטי מובהק מועלות על ידי קראוס.
היא מעלה השערה ששטת הקטלוג שבחר אטז'ה נגזרת מתיקי הכרטיסיות והאוספים הטופוגרפיים שעבורם עבד.
נושאיו, לטענתה, הם סטנדרטיים, מוכתבים על ידי קטגוריות ממוסדות של תיעוד וסיקור היסטורי, לכן בעלות והמצאה אינם רלוונטיים לגביו.
היא מציעה לבדוק את שיטת המספור של אטז'ה לא מבחינת הצלחה או כישלון אסתטי לאורך זמן, אלא בדרישות הקטלוג ומרחביו הקטגוריאליים.
אטז'ה מעולם לא עשה "אמנות לשם אמנות".
עמנואל סוגס כתב עליו, "אטז'ה מעולם לא הבין שהוא אטז'ה", הוא מעולם לא ראה את עצמו כאמן.
למרות ההשערות האקדמיות לגבי שיוכו של אטז'ה לעולם האמנות, תצלומיו אכן השפיעו ומשפיעים רבות על אמנים וזרמי אמנות שונים עד היום.
בניסיון לעשות הקבלה בין מאן ריי לאטז'ה מגלים שתי פרסונות שונות לחלוטין ממהותן.
מאן ריי היה אמן מפורסם בתקופתו, השתמש בצילום ככלי אמנותי שיכל לאפשר לו לדבר על המדומיין, בעוד שאטז'ה נשאר דמות אנונימית, הוא צילם את מה שהוא ראה מתוך כוונה לתפוס את המראה של הדבר.
ובכל זאת מאן ריי רכש עשרות תצלומים של אטז'ה ופרסם את חלקם במגזינים ותערוכות של התנועה הסוריאליסטית.
מאן ריי זיהה בחלק מתצלומיו של אטז'ה פן סוריאליסטי, אך הוא בניגוד לברניס אבוט לא ראה בו יותר מאיש פשוט.
התצלומים אליהם התייחסו הסוריאליטים במובהק היו חלונות הראווה בהן השתקף הרחוב בזכוכית החלון והבובות המוצגות מבעד לחלון נראו נבלעות ברחוב וקמות לתחייה, "מצלמתו של אטז'ה משנה את התוכניות הנורמליות של המציאות, כאשר אנחנו מקשרים אדם העומד על המדרכה והעולם (נראה) מעבר לחלון."
ברניס אבוט לעומתם, ראתה דווקא בפן הריאליסטי של עבודותיו את הייחוד: "הפעם הראשונה שראיתי תצלומים של אטז'ה הייתה ב-1925, בסטודיו של מאן ריי בפריז.
היה הבזק פתאומי של זיהוי - ההלם של ריאליזם לא מקושט.
הנושאים אינם מסעירים, אבל בכל זאת מפתיעים בעצם המוכרות.
העולם האמיתי, הנראה במופלאות והפתעה, משתקף מכל הדפס.
כל אמצעי בו אטז'ה השתמש כדי להקרין את הדימוי לא מפריע בין הנושא והמתבונן."
בשנות ה-30 אבוט חזרה לניו יורק וצילמה את העיר.
ניתן לראות בצורה מובהקת את השפעותיו של אטז'ה על עבודתה.
כמו ברניס אבוט גם הגרמנים הושפעו מהיכולת של אטז'ה לדבר על אובייקטיביות וריאליזם דרך צילום.
וולטר בנימין כתב עליו שהוא מוחק את האווירה "מנקה", "שוטף" אותה מהצילום.
צלמים גרמנים מאלברט רנג'ר פאטץ (Albert Renger Patzsch) ועד ברנד והילה בכר (Hilla and Bernd Becher) מושפעים ממנו.
הבכרים העריכו את היכולת שלו להתמקד באובייקט - לייצג - לא פחות ולא יותר.
בנוסף הדרך בה אטז'ה התייחס וארגן סדרות השפיעה רבות על אמנים גרמנים.
ווקר אוונס ראה את תצלומיו של אטז'ה לראשונה ב-1929 ואמר עליו "לאטז'ה יש יכולת לירית להבנת הרחוב".
מהבחינה הזאת הוא זיהה בדיוק את ההפך ממה שהגרמנים זיהו בעבודותיו.
אנסל אדמס כתב עליו, ולי פרידלנדר (Lee Friedlander) למד מאטז'ה ומהדרך בה הוא מצלם מקום.
עבודתו שימשה כהשראה לצלמים אמריקאים רבים, ביניהם לידה מוסר.
אוגוסטין אז'ן סקריב היה מחזאי ולבריתן צרפתי.
הוא נודע בעיקר בשכלול ה"מחזה בנוי כהלכה" עד הבאתו (לדעת רבים) לכלל שלמות.
הנוסחה הדרמטית הזו הייתה עמוד התווך של התיאטרון הפופולרי במשך יותר ממאה שנים.
סקריב נולד בפריז, אביו היה סוחר משי.
כבר בגיל צעיר החל לכתוב לתיאטרון.
יצירתו הראשונה, Le Prétendu sans le savoir, הוצגה באופן אנונימי בתיאטרון הוורייטה בשנת 1810 ונחלה כישלון.
אחריה באו עוד מחזות רבים, שנכתבו בשיתוף פעולה עם סופרים שונים, אבל להצלחה משמעותית זכה סקריב רק בשנת 1815.
נושא כתיבתו העיקרי של סקריב היה הבורגנות של תקופתו.
הוא רכש מיומנות בכתיבת קומדיות וודוויל, שהם מערכוני בידור קצרים למעמד הבינוני, רבים מהם רצופים פזמונים.
סקריב כתב יצירות פופולריות מאוד, שעלילותיהן המורכבות מלאות דרכים, סתירות ועוד נושאים ספרותיים.
מגרעתן, כך מקובל לחשוב, היא העדר העומק בבניית הדמויות, במחשבה או בביקורת חברתית.
הן עומדות בניגוד חריף, למשל, למחזות רומנטיים בני אותה תקופה, כמו אלה של ויקטור הוגו.
הצלחתו הגדולה הראשונה הייתה "ליל המשמר הלאומי" ("Une Nuit de la garde nationale) משנת 1815, שנכתבה יחד עם דלסטר-פוארסון.
רבות משאר יצירותיו נכתבו גם הן בשיתוף פעולה עם אחרים.
הוא כתב בכל סוגי הדרמה - וודוויל, קומדיות, טרגדיות, לבריות אופרה.
נאמר עליו, שלתיאטרון גימאס בלבד כתב מאה חמישים יצירות לפני 1830. היו לו כמה שותפים לעבודה, שאחד מהם סיפק את העלילה, אחר את הדיאלוג, שלישי את הבדיחות וכן הלאה.
סופר עליו, כי במקרים מסוימים שלח סכומי כסף בתמורה ל"זכות יוצרים על רעיונות" לאנשים, שלא היו מודעים כלל לשימוש שעשה בחומר מיצירתם.
בין עמיתיו ליצירה היה ז'אן אנרי דופין (1787–1887), ז'רמן דלאווין, דלסטר-פוארסון ועוד.
אז'ן סקריב כתב לבריות לאופרות כמעט עם כל מלחין אופרה חשוב בתקופתו בצרפת ובאיטליה.
הוא שיתף פעולה עם ג'אקומו מאיירבר, ואף סיפק את המילים ליצירות של ג'וזפה ורדי, וינצ'נצו בליני, דניאל אובר, ז'אק פרומנטל הלוי, פרנסואה-אדריאן בואלדייה, גאטנו דוניצטי וג'ואקינו רוסיני.
כשהיה קרוב למותו, עבד על לברית ל"אפריקאית" של מאיירבר.
ההתנסות הראשונה שלו בקומדיה רצינית הייתה בשנת 1822 ב"תיאטר פראנסז", עם "ואלרי", הראשון בשורה ארוכה של מחזות מצליחים.
הוא גילה הבנה במנגנון הבימתי ובטעם הקהל.
ביכולת תיאטרלית צרופה אין לו מתחרים, ומחזותיו נחשבים גם כיום למודלים של מבנה דרמטי.
יתרה מזו, במשך חמישים שנה היה סקריב בכיר התומכים ברעיונות של המעמדות הבינוניים בצרפת, ועל כך הוא ראוי ליחס של כבוד, גם אם סגנונו המוני והדמויות במחזותיו חסרות ייחוד.
הקומדיות המוכרות ביותר של סקריב הן:
"ברטראן וראטון" על אמנות התככים (בית ספר לפוליטיקאים", 1833)
לבריות לרבות מן האופרות המפורסמות של אמצע המאה ה-19, בייחוד של אובר ודוניצטי.
הלבריות של "האילמת מפורטיצ'י", "פרה דיאוולו", "רוברט השד" ו"ההוגנוטים" כולן או בחלקן פרי עטו, כמו גם "היהודיה" של הלוי ו"הגברת הלבנה" של בואלדייה.
הלברית ל"ערביות סיציליאניות" של ורדי ו"דון סבסטיאן" של דוניצטי.
על פי מחזות גם נכתבו לבריות איטלקיות לאופרות "לה סונאמבולה" של בליני, "אדריאנה לקוברר" של צ'ילאה ו"שיקוי אהבה" של דוניצטי.
בין השחקנים שעבורם כתב תפקידים ראשיים מדמואזל מרס וראשל
סקריב נבחר לאקדמיה הצרפתית בשנת 1834.
מכלול יצירתו הופיע בשבעים ושישה כרכים בשנים 1874-1885.
בשנת 1829 קנה אחוזה בשם "Domaine de Séricourt" בעיר Bussières שבצרפת אותה הוריש לביתו.
מאוחר יותר ב-1975 נקנתה האחוזה על ידי ישיבת אור יוסף בנשיאותו של הרב גרשון ליבמן.
ידוע גם בכינוי "המחזה העשוי כהלכה".
חוק ראשון וחשוב ביותר הוא הרצף המתמשך של מניעי הפעולות.
אסור שהנושא והשאלות שמציב המחזה יהיו זרים לקהל.
בנוסחה השתמשו בין היתר ויקטוריאן סרדו, אז'ן לביש, ז'ורז' פדו והנריק איבסן.
אז'ן פרנסיס צ'ארלס ד'אלבר היה פסנתרן ומלחין גרמני יליד סקוטלנד.
ד'אלבר, שלמד בבריטניה, גילה כישרון מוזיקלי בגיל צעיר ובגיל שבע-עשרה זכה במלגת לימודים באוסטריה.
מתוך תחושת קרבה אל התרבות והמוזיקה הגרמנית, בחר להגר לגרמניה, שם למד אצל פרנץ ליסט והחל בקריירה של פסנתרן קונצרטים.
ד'אלבר התכחש להכשרתו ולחינוכו המוקדם באנגליה וראה את עצמו גרמני.
במקביל לקריירה שלו כפסנתרן, חיבר 21 אופרות ותפוקה נכבדה של יצירות לפסנתר, מוזיקה ווקאלית, מוזיקה קאמרית ויצירות תזמורתיות.
הוא התחתן שש פעמים, ואחת מנשותיו הייתה הפסנתרנית-זמרת טרסה קארניו.
הוא היה, בזה אחר זה, אזרח בריטי, גרמני, ושווייצרי.
ד'אלבר נולד בגלאזגו, סקוטלנד, לאני רואל, אנגליה; ולשרל לואי נפוליאון ד'אלבר, יליד גרמניה ממוצא צרפתי ואיטלקי.
בין אבותיו היו המלחינים ג'וזפה מטאו אלברטי ודומניקו אלברטי.
אביו של ד'אלבר היה רקדן, פסנתרן ומעבד מוזיקה, שהיה ממונה על הבלט ב"קינגס תיאטר" ובבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן.
הוא היה בן 55 כשנולד בנו אז'ן.
ה"מיוזיקל טיימס" כתב ב-1904, כי "עובדה זו, בין שאר הנסיבות, הייתה אחראית לבדידות מסוימת בחיי הבית של הילד ובשנות ילדותו.
הוא לא הובן כהלכה, הכליאה, הפיקוח וההגבלה שהוטלו עליו היו חמורים עד כדי לטעת בו דעה קדומה כנגד ארץ הולדתו".
ד'אלבר למד מוזיקה אצל אביו עד שזכה במלגת לימודים לבית הספר הלאומי להכשרת מוזיקאים (מבשר הקולג' המלכותי למוזיקה) בלונדון, שם החל את לימודיו בגיל 12, בשנת 1876. ד'אלבר למד בבית הספר הלאומי אצל ארנסט פאואר, אבנעזר פרוט, ג'ון סטיינר וארתור סאליבן.
כן מייחסים לו את כתיבת האוברטורה לאופרה של גילברט וסאליבן משנת 1881, "פיישנס".
במשך שנים רבות התייחס ד'אלבר אל לימודיו ועבודתו בתקופה זו בביטול, כחסרי ערך.
"הטיימס" כתב, ש"הוא נולד והתחנך באנגליה ובה גם נחל את הצלחותיו הראשונות, אף כי לפני שנים אחדות הכחיש, בגחמת נעורים פזיזה, כל קשר לארץ זו שבה, לדבריו הוא, אתרע מזלו להיוולד ושבה לא למד דבר".
בשנים הבאות, מכל מקום, שינה את דעתו: "הדעה הקדומה שהייתה לי נגד אנגליה, שנבעה מתקריות אחדות, איננה קיימת עוד זה שנים רבות."
בשנת 1881 הזמין המנצח הנס ריכטר את ד'אלבר לנגן את הקונצ'רטו הראשון לפסנתר.
באותה שנה זכה ד'אלבר במלגת לימודים על שם מנדלסון.
המלגה אפשרה לו ללמוד בווינה, שם פגש את ברהמס, ליסט ומוזיקאים חשובים נוספים, שהשפיעו על סגנונו.
ד'אלבר, שלא איבד את התלהבותו המוקדמת מהתרבות ומהמוזיקה הגרמנית, שינה את שמו הפרטי מאז'ן לאויגן והיגר לגרמניה, שם היה לתלמידו של ליסט הקשיש בוויימאר.
בגרמניה ובאוסטריה בנה ד'אלבר קריירה כפסנתרן.
אפשר לשמוע את נגינתו בהקלטות מוקדמות של יצירות ליסט.
הוא ניגן את הקונצ'רטו שלו עצמו לפסנתר עם התזמורת הפילהרמונית של וינה בשנת 1882, הפסנתרן הצעיר ביותר שהופיע עם תזמורת זו.
ד'אלבר הרבה בסיורי הופעות, בין היתר בארצות הברית, מ-1904 עד 1905. ארתור שנאבל השווה את הטכניקה הווירטואוזית שלו לזו של פרוצ'ו בוזוני.הוא זכה לשבחים על נגינתו את הפרלודים והפוגות של באך ואת הסונאטות של בטהובן.
מספר ניכר של יצירות הוקדשו לו, הידועה בהן "הבורלסקה ברה מינור" של ריכרד שטראוס, שאותה ניגן בביצוע בכורה ב-1890.
בהדרגה הלכה עבודת ההלחנה ומילאה את זמנו, והוא הפחית את הופעותיו הקונצרטיות.
יצירתו כוללת מספר רב של יצירות לפסנתר, מוזיקה קאמרית ולידר.
כמו כן חיבר עשרים ואחת אופרות, במגוון סגנונות, שרובן עלו בהצגות בכורה בגרמניה.