tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1948 ארגנו חגיגות באוסטרליה על ידי ה־RSPCA (האגודה המלכותית למניעת התאכזרות כלפי בעלי חיים-אנגליה).
על פי ה"אקזמינר" (העיתון היומי של העיר לונססטון וצפון מזרח טסמניה, אוסטרליה), תוכננה בניית פנסיון לכלבים ותרומה התקבלה מ-LGRC.
מ־2002 האיגוד הפיני של אגודות להגנת בעלי חיים (SEY) ארגן אירועים שונים במהלך שבוע בעלי החיים וחילקה חומרים לבתי ספר.
ב-27 באוקטובר 2006, הסיים אימץ החלטה על קביעת ה-4 באוקטובר כיום בעלי החיים.
בארגנטינה יום זה מצוין ב-29 באפריל מ־1908, ובמקרה קידם איגנסיו לוקאס אלבראסין, נשיא אגודת הגנת בעלי החיים של בואנוס איירס, נפטר באותו תאריך בשנת 1926, מה שהופך אותו ליום בו ניתן לחלוק כבוד גם לזכרו על היותו חלוץ בתנועה לזכויות בעלי חיים במדינה.
מ־2003 יום בעלי החיים העולמי מתואם על ידי קרן Naturewatch, ארגון צדקה לרווחת בעלי חיים שבסיסו בבריטניה.
מדינות רבות כמו בוליביה, איי בהאמה, סין וקולומביה מקיימות אירועים שנתיים המאורגנים על ידי הקהילה כדי לקדם את החגיגה העולמית.
החל משנת 2018, קרן Naturewatch כללה נושאים ספציפיים בחגיגות היום.
2018: חוגגים את מערכת היחסים האנושית עם ממלכת החיות הגדולה והטובה יותר
2019: חיים מתחת למים: למען האנשים ולכדור הארץ
2021: יער ומחיה: קיום אנשים וכדור הארץ,
2023: גדול או קטן, אוהב את כולם
2024: העולם הוא גם ביתם
2025: הצילו את החיות, הצילו את כדור הארץ
יום החיסכון העולמי נקבע ב-31 באוקטובר 1924, במהלך הקונגרס הבין-לאומי הראשון של בנק החיסכון (האגודה העולמית של ) במילאנו, איטליה.
הפרופסור האיטלקי פיליפו רביצה הכריז על יום זה כ"יום החיסכון העולמי" ביום האחרון של הקונגרס.
בהחלטות קונגרס החיסכון הוחלט כי 'יום החיסכון העולמי' צריך להיות יום המוקדש לקידום חיסכון בכל רחבי העולם.
במאמציהם לקדם חסכנות, פעלו בנקי החיסכון גם להשגת תמיכה של בתי הספר, אנשי דת, אגודות תרבות וספורט, אגודות מקצועיות ואגודות נשים.
נציגים של 29 מדינות רצו להזכיר את החשיבה על חיסכון לציבור העולמי ואת הרלוונטיות שלה לכלכלה ולפרט.
יום החיסכון העולמי מתקיים בדרך כלל ב-31 באוקטובר – למעט במדינות בהן יום זה הוא חג לאומי, שכן הרעיון הוא שהבנקים יהיו פתוחים, כך שהאנשים יוכלו להעביר את כספם לחשבונות חיסכון.
בגרמניה יום החיסכון העולמי מתקיים ביום העסקים האחרון לפני ה-31 באוקטובר, מכיוון שזהו חג ציבורי במדינות מסוימות ().
באיטליה, הוציא בול רגיל בשנת 2024 המוקדש ליום החיסכון העולמי, במלאת מאה שנה לקביעת היום.
הרעיון של יום החיסכון העולמי לא נוצר באופן ספונטני.
היו דוגמאות לימים אחרים שהיו מחויבים לרעיון של חיסכון בכסף כדי להשיג רמת חיים גבוהה יותר.
לדוגמה, בספרד נחגג יום החיסכון הלאומי הראשון בשנת 1921. במדינות אחרות, כמו גרמניה, היה צורך להחזיר את אמון האנשים בחסכונות מכיוון שרבים מהם איבדו את חסכונותיהם בהיפר-אינפלציה ברפובליקת ויימאר ב-1923.
לאחר מלחמת העולם השנייה, יום החיסכון העולמי המשיך והגיע לשיא הפופולריות שלו בשנים 1955–1970, ובמדינות מסוימות הוא הפך למסורת.
באוסטריה, למשל, הקמע הרשמי של החיסכון, המכונה "Sparefroh" ("חוסך שמח", או ליתר דיוק "שמור בשמחה!") הגיע למודעות גבוהה יותר למותג מאשר נשיא הרפובליקה ואפילו רחוב נקרא על שמו.
בשנות ה-70 הגיע ה-Sparefroh-Journal, מגזין חינוכי לצעירים, לתפוצה של 400,000 עותקים.
כיום, ההתמקדות של הבנקים המארגנים את יום החיסכון העולמי היא במדינות מתפתחות, שבהן אנשים רבים אינם מחוברים לבנק.
בנקי חיסכון ממלאים תפקיד חשוב בהגדלת החיסכון במדינות האלו, עם קמפיינים ויוזמות מסוימות כגון עבודה עם ארגונים לא ממשלתיים על מנת להגדיל את מספר חשבונות החיסכון המוחזקים על ידי העניים.
יום המגבת חל ב-25 במאי, לזכרו של הסופר דאגלס אדמס (1952-2001), מחבר מדריך הטרמפיסט לגלקסיה.
ביום זה, שנקבע שבועיים לאחר תאריך מותו של אדמס (ה-11 במאי 2001), מעריצי הסופר ומוקירי זכרו לוקחים עמם מגבת לכל מקום שאליו הם הולכים.
מעריצים גם מקיימים מפגשים שנתיים בפאבים, ופאבים רבים יוצאים במבצעים ומגישים משקאות המוזכרים בספרים.
מקור המנהג בסדרת מדריך הטרמפיסט לגלקסיה שהחלה כסדרת תסכיתי רדיו והיוותה את המקור לספרים, משחקי מחשב, סדרת טלוויזיה, וסרט.
המגבת מתוארת כפריט בעל השימוש הרב ביותר שטרמפיסט יכול לשאת עמו בעת שיטוטיו ברחבי הגלקסיה:
הגרסה המלאה של הסיפור מופיעה בתסכיתי הרדיו המקוריים של מדריך הטרמפיסט לגלקסיה, וחוזרת שוב בספר "סלמון הספק": אדמס יצא לחופשה ביוון, אבל בכל פעם שהחליט ללכת לחוף עם חבריו, הוא גילה שהמגבת שלו נעלמה, ורק אחרי שעות של חיפושים ניתן היה למצוא אותה.
אחרי שהחופשה נגמרה, החליט אדמס שכל מי שרוצה שחייו יהיו מסודרים, צריך "לדעת איפה המגבת שלו נמצאת".
הוא לא ציפה שסיפור המגבת, שמופיע לראשונה בפרק השביעי של סדרת הרדיו, ולאחר מכן בספר הראשון, יזכה לכזאת הצלחה.
הוא הניח, אחרי שהבין שהרבה אנשים אהבו והבינו את העניין, שהוא לא היחיד שהייתה לו חוויה שכזאת.
לעניין זה מקורות קדומים יותר.
סיפור דומה על "מטפחת קינוח אף" ומגוון שימושיה בידי עם ישראל (כ-15 שימושים, שהאחרון שבהם הוא קינוח האף) מופיע בספר הבדיחה והחידוד של אלתר אשר דרויאנוב.
יום המגבת נחגג לראשונה ב-25 במאי 2001, שבועיים אחרי מותו של אדמס, מכיוון שזה היה הזמן הקצר ביותר שבו ניתן היה להפיץ את הידיעה על קיומו של היום.
לתאריך אין משמעות בסדרת מדריך הטרמפיסט לגלקסיה, ולכן הוצעו מספר תאריכים חלופיים ליום, כמו ה-11 בפברואר (היום ה-42 בשנה), אחד מימי חמישי, ה-11 במרץ (יום ההולדת של אדמס) וה-11 במאי (יום מותו).
לבסוף, לא שונה התאריך, במטרה לשמור על המסורת.
עבודת יום הכיפורים בבית המקדש היא מצוות עשה מתוך תרי"ג מצוות.
העבודה נועדה לכפר על חטאיהם של כל איש ואיש מישראל ולטהר את המקדש מכל חטא.
לדעת רבים יום זה היה נקודת השיא בעבודת ה' של עם ישראל בזמן שבית המקדש היה קיים, ועבודת הכהנים שנעשתה על ידי הכהן הגדול ביום הכיפורים הייתה העבודה החשובה ביותר שנעשתה במקדש במהלך השנה.
ככלל, הכהן הגדול עשה לבדו את רובן המוחלט של עבודות המקדש ביום זה.
יום זה הוא הפעם היחידה בשנה שבה הותרה כניסה לקודש הקודשים, וזאת לכהן הגדול בלבד.
עבודות היום צריכות להתבצע על ידי הכהן הגדול לפי סדר מוגדר, ובמקרה של סטייה מהסדר המדוקדק הקבוע בהלכה, חלק גדול מהעבודות נפסלות.
במשנה מתואר כי שבעה ימים לפני יום כיפור היה פורש הכהן הגדול מביתו ללשכת פלהדרין.
חובת הפרישה נלמדת מהפסוק בפרשת צו, לגבי שבעת ימי המילואים: , כלומר כשם שקדמה לעבודת המשכן פרישה שבעה ימים של הכהנים, כך לדורות צוה ה' לעשות קודם עבודת יום הכיפורים.
יש שכתבו שמטרת הפרישה היא שהכהן הגדול יכין את עצמו רוחנית ויתקדש בימים אלו (ערוך השולחן).
כדי למנוע את פסילת הכהן הגדול מעבודת בית המקדש בשל טומאה היה הכהן הגדול פורש מאשתו בימים אלו (כשבעת ימי טומאת בועל נדה).
כמו כן על מנת לשמור על טהרתו היה הכהן הגדול נמנע מאכילת מאכלים המביאים לידי טומאה.
במשך שבעת הימים האלה היה הכהן הגדול לומד יחד עם זקני הסנהדרין את דיני עבודת יום הכיפורים, ומתאמן בביצוע העבודות.
הוא גם היה עושה חלק ניכר מעבודות המקדש השוטפות.
החזרות המרובות נועדו על מנת שלא יהיה שום פגם בעבודת יום הכיפורים.
כמו כן היו מזים עליו במשך ימים אלו מאפר הפרה, לדעת רבי מאיר היו מזים עליו במשך כל שבעת הימים וכך נראית דעתו של רבא, אך לדעת רבי יוסי ורבי חנינא סגן הכהנים לא היו מזים עליו אלא ביום השלישי וביום השביעי.
בנוסף, היו ממנים לכהן הגדול מחליף למקרה שהכהן הגדול ייטמא או לא יוכל לעבוד מסיבה אחרת.
לדעת רבי יהודה (ואין הלכה כמותו) היו מתקינים לו אשה נוספת למקרה שאשתו תמות, זאת כדי שיוכל להתפלל על אשתו ולקיים "וכפר בעדו ובעד ביתו".
ומכל מקום לדברי הכל על מנת שיוכל לקיים "וכפר בעדו ובעד ביתו", על הכהן הגדול להיות נשוי, ובעל אשה אחת בלבד.
על פי המתואר במשנה במסכת יומא, בערב יום הכיפורים היו מעלים את הכהן הגדול ללשכת בית אבטינס ללימוד אופן חפינת הקטורת, בשלב זה זקני הכהנים היו משביעים את הכהן הגדול שלא ישנה מהסדר המקובל.
טעם השבעה זו היא המחלוקת שבין הצדוקים והפרושים על הקטרת הקטורת ביום הכיפורים בתוך קודש הקודשים.
בעוד הפרושים פירשו את הפסוק 'כי בענן אראה על הכפורת' - שיש להניח את הקטורת על הגחלים בתוך קודש הקודשים, פירשו הצדוקים פסוק זה, שעל הכהן הגדול להניח את הקטורת על הגחלים קודם שייכנס לקודש הקודשים.
מכיוון שאין אדם רשאי לשהות בתוך ההיכל בזמן הקטרת הקטורת, ואין איש רואה את הכהן הגדול במעשיו, השביעו את הכהן הגדול בערב יום כיפור.
במעמד זה של ההשבעה הכהן הגדול היה בוכה, כיוון שחשדו בו שהוא צדוקי ולכן עלול לשנות את הסדר, וזקני הכהונה היו בוכים, שמא חשדו בכשרים.
כמו כן בערב יום הכיפורים היו מעמידים את הכהן הגדול בשער המזרח ומעבירים לפניו את קרבנות היום כדי שיהיה רגיל בהם, אף לא היו מניחים אותו לאכול ביום זה הרבה .
בליל יום הכיפורים לא היו נותנים לכהן הגדול לישון שמא יראה קרי וייפסל לעבודה.
כדי שלא ירדם, היה הכהן הגדול מלמד תורה כל הלילה, ואם לא היה חכם דיו כדי ללמד, היו מלמדים אותו.
אם הוא היה מתנמנם, פרחי כהונה צעירים היו מעירים אותו, ואומרים לו לשים את רגליו על הרצפה (בבית המקדש לא נועלים נעליים, ורצפת המקדש הייתה קרה) או שהיו מכים לפניו באצבע צרידה, ומעסיקים אותו בדרכים שונות עד שיגיע תחילת זמן העבודה.
מחצות הלילה ואילך היו תורמים את הדשן - מסלקים מעל המזבח את אפר הקורבנות שהוקרבו מאתמול.
יש הסוברים שגם עבודה זו, ככל עבודות יום הכיפורים, הייתה נעשית רק על ידי הכהן הגדול, והסיבה שהיו מקדימים את זמנה של עבודה זו מזמנה הרגיל שהיה סמוך לעלות השחר היא כדי להעסיק את הכהן הגדול בלילה, וכדי שינוח בין עבודה זו לתחילת עבודות היום.
לעומת זאת, יש סוברים שהעבודה יכולה להעשות בכהן הדיוט, ולדעתם היו עורכים פיס לקבוע איזה כהן יזכה בעבודה זו.
העבודה הייתה נעשית על ידי הכהן הגדול בשני סוגים של בגדים: בגדי זהב, ובגדי לבן.
בגדי הזהב היו שמונת הבגדים הרגילים שהכהן הגדול לובש כל השנה בבית המקדש, ואילו בגדי הלבן היו בגדים מיוחדים לעבודת יום הכיפורים הדומים מעט יותר לבגדי יתר הכהנים.
את העבודות המיוחדות ליום הכיפורים הכהן הגדול היה עושה בבגדי הלבן, ואת שאר עבודות המקדש השוטפות היה עושה בבגדי הזהב.
בכל החלפת בגדים היה הכהן הגדול טובל ומקדש ידיו ורגליו לכבוד כל סט בגדים לפני פשיטתם ולאחר לבישתם, סך הכל היה הכהן הגדול טובל חמש פעמים ביום הכיפורים, ומקדש את ידיו ורגליו עשר פעמים (לפני ואחרי כל טבילה כשהוא לבוש).
בשונה מקידוש ידיים ורגליים של כל יום במי הכיור, ביום הכיפורים היו מביאים לכהן הגדול מים מן הכיור בספל זהב מהם היה מקדש ליד מקום הטבילה בבית הפרוה (מלבד הטבילה הראשונה מן החמש שהייתה נעשית ב בכניסה לעזרה כפי שמחויב כל הנכנס לעזרה בכל יום).
את העבודה עצמה ניתן לחלק, באופן כרונולוגי, על פי סוג הבגדים שלבש הכהן הגדול בכל שלב.
סוג הבגדים תיאור העבודה באותו שלב זהב עבודת התמיד.
לבן עבודת היום - הווידויים, עבודת הקטורת, הגורלות, ההזאות.
זהב קרבנות: שעיר בחוץ, אילו ואיל העם, אמורי הפר והשעיר.
לבן הוצאת כלי הקטורת מקודש הקדשים.
זהב תמיד של בין הערביים, קטורת והדלקת הנרות, מנחת התמיד ונסכו, מנחת חביתין.
קצת לאחר עלות השחר, היה יוצא הכהן הגדול לטבול - בצניעות במקווה שהיה על גג שער המים, וטובל בפעם הראשונה.
לאחר הטבילה היה לובש את בגדי הזהב, ומקדש ידיו ורגליו.
בבגדים אלו הוא היה נכנס למקדש ועושה את כל עבודות היום-יום, הקרבת תמיד של שחר, הקטרת הקטורת, הטבת נרות המנורה והקרבת מנחת החביתין.
לאחריהם היה מקריב את קורבנות היום - פר העולה ושבעה כבשים של מוסף.
משסיים עבודות אלה, הלך וטבל (במקווה שהיה על גג לשכת הפרווה) והחליף בגדיו לבגדי לבן.
משם פנה אל פר החטאת שהיה עומד בין האולם למזבח סמך עליו ואמר תוך כדי הסמיכה את הווידוי הראשון (עליו ועל משפחתו), שכלל אמירת השם המפורש.
בסך הכל הזכיר הכהן הגדול את השם המפורש עשר פעמים במהלך יום הכיפורים.
כשהיו הכהנים והעם שבעזרה שומעים את ה"שם" היו כורעים ומשתחווים ונופלים על פניהם ואומרים "ברוך שם כבוד מלכותו לעולם ועד".
לאחר שהתוודה על הפר, הלך הכהן הגדול בלוית הסגן וראש בית האב אל צדה המזרחי של העזרה, צפונית למזבח, שם המתינו לו שני שעירים.
הכהן הגדול שני גורלות בקלפי (ארגז קטן מעץ), והעלה גורל אחד בכל יד.
לשעיר אחד העלה גורל "לה'" ולשעיר השני העלה גורל "לעזאזל", הסגן או ראש בית האב, אותו אחד שעמד לצד היד בה העלה את הגורל לה', אומר לו להגביה את אותה היד, הוא מגביה את היד עם הגורל שבה ומכריז על השעיר: ל"ה'".
על שני השעירים קשר לשון של זהורית (חוט אדום) על השעיר לה' - בצוואר, ועל השעיר לעזאזל - בין קרניו.
משסיים את ההגרלה, שב הכהן הגדול אל הפר והתוודה עליו את פעם נוספת (וידוי על הכהנים).
לאחר הווידוי שחט את הפר וקיבל את הדם, ונתן לכהן אחר למרס (לערבב) את הדם כדי שלא יקרוש.
משם הלך אל המזבח החיצוני ומילא מחתת זהב בגחלים לצורך הקטרת הקטורת בקודש הקדשים, כמו כן הוציאו לו מחתה מלאה קטורת דקה מן הדקה, והכהן חפן מלא חופניו קטורת ושם בכף.
הכהן היה לוקח את המחתה עם הגחלים ביד ימין, ואת הכף עם הקטורת ביד שמאל, והולך בהיכל לכיוון קודש הקודשים, עד שהגיע אל הפרוכות שהבדילו בין הקודש לקודש הקודשים.
הוא עבר את הפרוכת הראשונה מדרום, הלך בין שתי הפרוכות עד לצד צפון ועבר את הפרוכת השנייה.
הכהן היה מניח את המחתה על הרצפה של קודש הקדשים בין בדי הארון.
בבית שני, שבו לא היה ארון, היה הכהן הגדול מניח את המחתה על אבן השתייה, במקום בו בעבר היה "בין הבדים".
הכהן היה מעביר את כל הקטורת שבכף לתוך ידיו ושם אותה על המחתה, מחכה עד שקודש הקודשים יתמלא עשן ויוצא.
לאחר שיצא הכהן הגדול מקודש הקודשים, התפלל תפילה קצרה.
וכך הייתה תפילתו של כהן גדול: .
אחר כך יצא הכהן הגדול מההיכל, קיבל את דם הפר ששחט קודם מהכהן ששמר עליו שלא יקרש, וחזר פנימה אל קודש הקודשים להזות את דמו כנגד הארון, פעם אחת למעלה ושבע למטה.
לאחר הזאת דם הפר, הניחו הכהן הגדול על כן בהיכל, שחט את השעיר שעלה עליו גורל של "שם" ונכנס להזות את דמו בקודש הקודשים, באותה צורה - הזאה אחת למעלה ו-7 למטה, כנגד הארון.
לאחר שיצא הכהן הגדול מקודש הקודשים, לקח שוב את דם הפר והזה אותו כנגד הפרוכת המבדילה בין קודש הקודשים להיכל, הזאה אחת למעלה ו-7 למטה, כנגד הפרוכת.
לאחר ההזאה מדם הפר, הזה הכהן הגדול בצורה דומה את דם השעיר כנגד הפרוכת.
לאחר ההזאות על הפרוכת עירב הכהן את שני הדמים, והזה מהם 4 הזאות על 4 קרנות מזבח הזהב, ועוד 7 הזאות על הצד העליון של מזבח הזהב.
שאריות הדם נשפכו לנקב מיוחד בפינה הדרום מערבית של המזבח החיצון.
לאחר גמר ההזאות בקודש הקודשים ובהיכל, הלך הכהן הגדול אל השעיר המשתלח, שהיה מוכן כנגד שער המזרח, שדרכו יצא אל המדבר, והתוודה עליו וידוי שלישי ואחרון, על חטאי עם ישראל.
לאחר הווידוי מסר הכהן הגדול את השעיר ליד האיש שליווה את השעיר למדבר.
השליח היה מהלך על גבי גשר מיוחד עד ליציאתו מהעיר, כדי למנוע מ"בבליים" שהיו "מתלשין בשערו, ואומרין לו 'טול וצא, טול וצא'".
לפי המסורת נהגו הכהנים לשלחו תמיד ביד כהן, אף שגם ישראל כשר לשילוח השעיר לעזאזל, וכן יש מסורת שמלווה השעיר לעזאזל היה מת בתוך אותה שנה.
השעיר לעזאזל ומלווהו יצאו למסע של כ-12 קילומטר למדבר יהודה, עד לצוק שהשעיר הושלך ממנו לעזאזל.
מכיוון שהדרך הייתה ארוכה וקשה היו לכל אורך הדרך כ-10 סוכות, שבהן היו מציעים למוליך השעיר לאכול או לשתות, ומלווים אותו מסוכה לסוכה וזאת כדי להרגיעו שבכל רגע יוכל לאכול ולשתות.
לפי המסורת, מעולם לא נצרך מלווה השעיר לאכול, וההצעה לשבור את הצום הייתה תאורטית בלבד.
משהגיעו לצוק, זרק המלווה את השעיר מאחוריו אל הצוק התלול, והוא התרסק ונעשה איברים איברים לפני שהגיע לחצי ההר.
קריאה בתורה ושריפת הפר והשעיר
לאחר שילוח השעיר לעזאזל למדבר, לא היה הכהן הגדול רשאי להמשיך בשום עבודה עד שיגיע השעיר למדבר.
כדי להודיע שהגיע השעיר למדבר וניתן להמשיך בעבודות היום, היו מגדלים קטנים בכל סוכה, בהם היו מנופפים בסודרים אלו לאלו, לסימן שהגיע השעיר למדבר.
הכהן הגדול היה קורא בתורה בבימה מוגבהת בעזרת הנשים את פרשיות התורה העוסקות ביום הכיפורים.
את פרשת עבודת יום הכיפורים שבפרשת אחרי מות, ואת מצוות היום שבפרשת אמור, היה קורא מתוך ספר תורה.
ואת מוספי היום שבפרשת פינחס היה קורא בעל פה כדי שלא להטריח את הציבור בגלילה של הספר.
מאחר שקריאת התורה אינה ממש עבודה, היה רשאי הכהן לקרוא גם בבגד לבן משלו.
בו בזמן שהיה הכהן הגדול קורא בתורה, היו נשרפים מחוץ לירושלים הפר והשעיר ל"שם", שדמם הוזה בקודש הקודשים ובהיכל, ככל חטאת פנימית.
לאחר הקריאה הכהן הגדול טובל, מחליף לבגדי זהב, מקדש את ידיו ורגליו ומקריב שעיר החטאת של קרבן מוסף (שעיר הנעשה בחוץ), את האיל שלו ואת איל העם, ומקטיר את אמורי הפר והשעיר הנשרפים.
הוצאת כלי הקטורת בבגדי לבן
לאחר הקרבת המוספים, הכהן הגדול היה מחליף את בגדי הזהב ששימשו אותו להקרבת קרבנות המוספים לבגדי לבן אחרים מבגדי הלבן שהשתמש בהם בבוקר, בטקס שכלל קידוש ידיים ורגליים מכלי של זהב בעת הפשיטה, טבילה במקווה, ושוב קידוש ידיים ורגליים בעת לבישת בגדי הלבן.
בבגדים אלו היה נכנס שוב לקודש הקודשים, כדי להוציא את כף הקטורת ומחתת הגחלים שהכניס שם בשעת הבוקר.
לאחר הוצאת המחתה מקודש הקדשים, הכהן הגדול היה מחליף שוב את בגדיו לבגדי זהב, בטקס הכולל קידוש ידיים ורגליים בעת הפשיטה של הבגדים הלבנים, טבילה, ושוב קידוש ידיים ורגליים בעת לבישת בגדי הזהב.
כדי לסיים את העבודות השייכות לשעת בין הערביים בבית המקדש, שכללו קורבן תמיד, הקטרת קטורת של בין הערביים והדלקת הנרות.
לאחר מכן היה שוב מקדש ידיו ורגליו בעת פשיטת בגדי הזהב ולובש בגדי חול.
משם היו מלווים אותו לביתו ושם היה עושה סעודה לאוהביו על שזכה לסיים את עבודות יום הכיפורים בשלום.
בגדים מקום זמן עבודת הכהן הגדול בגדי עצמו לשכת פלהדרין שבוע קודם יום הכיפורים מפרישים את הכהן הגדול ללשכה ומלמדים אותו את סדר העבודה.בגדי זהבבית המקדשמשך השבוע שלפני יום הכיפוריםעובד עבודות מסוימות במקדש, על מנת להתרגל בהן שער המזרחערב יום הכיפורים מעבירים לפניו את כל הבהמות שבהן נעשית העבודה.
לשכת בית אבטינס משביעים אותו שיקטיר כהלכה את הקטורת בקודש הקדשים (אחרי וידוי שני למחרת).
מזבח העולה חצות ליל יום הכיפורים לדעת בעל המאור, היה כהן גדול תורם את הדשן.
רוב הראשונים סוברים שעבודה זו נעשתה על ידי כהן שנבחר בפיס.בגדי עצמו לשכת בית אבטינס ליל יום הכיפורים לומד עד הבוקר.
בית הטבילה שמעל שער המים עלות השחר טובל טבילה ראשונה.
בגדי זהב בית המטבחיים שוחט את התמיד וזורק את הדם על המזבח (הכהנים מנתחים את האיברים ומניחים אותם על הכבש).
ההיכל מיטיב חמישה נרות במנורת שבעת הקנים.
מקטיר את הקטורת על מזבח הזהב.
מיטיב את שני הנרות הנוספים במנורה.
מזבח העולה מעלה את איברי קורבן התמיד מהכבש ומקטיר אותם על המזבח.
מעלות האולם מברך ברכת כהנים עם שאר הכהנים.
מזבח העולה מקריב את המנחות ומנסך את היין.
שוחט ומקריב את מוספי החג.
גג לשכת הפרווה טובל טבילה שנייה ומחליף את בגדי הזהב לבגדי לבן.
בגדי לבן בין האולם ולמזבח מתוודה וידוי ראשון על הפר – על עצמו.מזרח העזרה מגריל על שני השעירים וקובע על ידי הגורל שעיר אחד לה' ואחד לעזאזל.
בין האולם ולמזבח מתוודה וידוי שני על הפר – על כל בית הכהונה.
בין האולם ולמזבח שוחט את הפר, נותן את הדם לכלי ומעביר את הכלי לאחר כדי שימרס בו ברובד רביעי של היכל.
מזבח העולה מקבל מחתה, עולה למזבח וחותה גחלים לוחשות מהפנימיות, ומניחה על הרובד הרביעי שבעזרה.
העזרה מקבל כף ריקה ומחתה מלאה קטורת.
מעביר מלוא חפניו קטורת מהמחתה אל הכף.
קודש הקדשים נכנס עם מחתת הגחלים בימינו וכף הקטורת בשמאלו, מניח את המחתה בין בדי הארון (ובבית שני על אבן השתייה), ומקטיר את הקטורת בתוך קודש הקדשים.
ביציאתו החוצה בסמוך לפרוכת אומר תפילה קצרה.
רובד רביעי של היכל לוקח את דם הפר ממי שהיה ממרס בו, ונכנס לקודש הקדשים.
קודש הקדשים מזה מדם הפר בין בדי הארון לכיוון הכפורת.
צפון למזבח מניח את דם הפר על כן של זהב בהיכל והולך לצפון המזבח, מקבל את השעיר לה', שוחטו ונותן את דמו לתוך מזרק ולוקח את הדם לקודש הקדשים.
קודש הקדשים מזה מדם השעיר בין בדי הארון לכיון הכפורת.
ההיכל מניח את דם השעיר על כן הזהב השני.
מזה מדם הפר לכיוון הפרוכת.
מזה מדם השעיר לכיוון הפרוכת.
לבסוף מערב את הדמים זה בזה.
מזבח הקטורת מזה מדם התערובת על ארבע קרנות המזבח.
מזיז את הגחלים שעל גג המזבח לצדדים ומזה שבע הזאות על גגו.
את שיירי הדם שופך על יסוד מערבי של מזבח העולה.
דרום העזרה מתוודה וידוי שלישי על עם ישראל, על השעיר הנשלח לעזאזל.
משם שולחים את השעיר לעזאזל.
סמוך למזבח מפריד את אמורי הפר והשעיר שנשחטו, ומייעד אותם להקטרה על המזבח לאחר שיודיעוהו ששעיר הגיע לעזאזל, שולח את שאר הבשר לשריפה במקום שפך הדשן מחוץ לעיר לאחר שיקלעום כהנים במקלעות.
עזרת הנשים קורא בתורה (לאחר שהשעיר הגיע לעזאזל).
גג לשכת הפרווה טובל טבילה שלישית ומחליף את הבגדים לבגדי זהב.
בגדי זהב מזבח העולה בין הערביים מקריב שעיר, שני אילים, אמורי הפר והשעיר, ותמיד של בין הערביים.
גג לשכת הפרווה טובל טבילה רביעית ומחליף את הבגדים לבגדי לבן.
בגדי לבן קודש הקדשים נכנס להוציא את המחתה ואת כף הקטורת.
גג לשכת הפרווה טובל טבילה חמישית ומחליף את הבגדים לבגדי זהב.
בגדי זהב ההיכל מקטיר את הקטורת במזבח הזהב.
ההיכל מדליק את הנרות במנורת שבעת הקנים.
מזבח העולה מקריב את מנחת התמיד ומותר מנחת חביתין ומנסך את היין.
גג לשכת הפרווה מקדש ידיו ורגליו בפעם העשירית והאחרונה, פושט את בגדי הזהב ולובש את בגדיו שלו.
בגדי עצמו מחוץ למקדש צאת הכוכבים הולך לביתו תוך שמלווים אותו לביתו קהל רב.
לעדות של חז"ל במקורות היהודיים, מתווספת עדות אפשרית של הקונסול הרומי מרקוס (ככל הנראה מרקוס אמביבולוס), ששהה בירושלים בסוף תקופת קיומו של בית שני ונכח בטקסי יום-הכיפורים.
העדות מובאת לראשונה בספר "שבט יהודה" מאת שלמה אבן וירגה (1460 - 1554), כהעתק ממכתב שנשלח מירושלים לרומא:
לאחר חורבן בית המקדש וביטול סדר העבודה, נהגו, החל מימי התלמוד, להזכיר בתפילות יום הכיפורים את סדר העבודה שנהג במקדש, כתחליף לעשייתו בפועל.
יום הכיפורים (מכוּנה גם יום כיפור או בקצרה כיפור) הוא מועד בלוח השנה העברי ויום קדוש ליהדות, החל בעשרה בתשרי.
היום מכונה גם "שבת שבתון" כדי לשקף את מעמדו שבין יום טוב לשבת.
על פי היהדות, ביום זה מתכפרות עוונות האדם באמצעות עינוי הנפש בצום, תפילה ועשיית תשובה.
יום הכיפורים בבית המקדש היה בעל חשיבות מיוחדת ועיקרו היה טקסי טיהור של המקדש ווידוי של הכהן הגדול על חטאי העם.
ביום זה אף התפלל הכהן הגדול בקודש הקודשים ובשנות יובל התקיימו בו מצוות היובל.
על פי חז"ל, ביום הכיפורים ירד משה מהר סיני עם לוחות הברית השניים ונסלח חטא העגל לעם ישראל.
אלה כמה מהסיבות לכך שיום זה נחשב בספרות חז"ל ליום שמח ואף מוזכר במשנה, יחד עם ט"ו באב, כשני הימים הטובים ביותר של עם ישראל.
כיום עומדות במוקד היום התשובה והסליחה של הפרט.
על פי הציווי בתורה נדרש להתענות בו עינוי הנפש, וחז"ל פירשו זאת כחמישה עינויים: הימנעות מאכילה ושתייה (צום), סיכה (סיכת הגוף בשמן), רחיצה, נעילת הסנדל (נעילת נעל עור) ותשמיש המיטה (קיום יחסי אישות).
הנימוק לצום ולתענית אינו מפני אבלות או צרה, כבתעניות ציבור, אלא בשל קדושתו הרבה של היום.
מבין מצוות היהדות, התענית, התפילה וההימנעות ממלאכה ביום הכיפורים זוכות לאחוזי שמירה מהגבוהים ביותר בקרב היהודים, גם אלה שאינם שומרים מצוות.
היום העשירי בחודש תשרי נקרא בלשון המקרא "יום הכיפורים" ומופיע בחומשים ויקרא ובמדבר בהקשר של תענית, שביתה ממלאכה וקורבנות שמוקרבים באותו יום:
בנוסף מופיעה בחומש ויקרא העבודה הייחודית ליום הכיפורים, בה ניתנים גורלות על שני שעירים, שאחד מוקרב כקורבן והשני נשלח לעזאזל:
התאריך והיום מוזכרים בספר ויקרא כמועד האירוע המרכזי של שנת היובל:
ספר היובלים פרק ל"ד מקשר את יום הכיפורים עם חטא מכירת יוסף על ידי אחיו, שאירע בעשור בחודש השביעי וכפרתו מוטלת על בני ישראל לדורותיהם.
פרק ה' מקשר את יום הכיפורים עם חטא בני האלוהים לפני המבול, אשר מלבד מעשי תועבה כלל גם את החלפת לוח השנה השמשי, לפיו נהגו האיסיים והכהנים בני צדוק, בלוח השנה הירחי-שמשי, לפיו נהגו הפרושים.
ילקוט שמעוני מקשר את עזאזל המקראי עם המלאך החוטא המוזכר בספר העירים.
ישנה מחלוקת לגבי זמן ההתחלה המדויק בו החלו לקיים את מסורת החג.
לפי החוקרים הדוגלים בגרסה המאוחרת ביותר, ראשיתו של יום הכיפורים מאוחרת מימי עזרא ונחמיה.
החוקרים הדוגלים בכך מתבססים על מספר עדויות טקסטואליות, רובן מתוך המקרא עצמו.
בין עדויות אלו: התיאור בספר נחמיה של קריאת התורה בפני העם בראש השנה, ולמחרת הכרזה על מצוות חג הסוכות וקיומו לאחר מכן ללא אזכור של יום הכיפורים שאמור להיות ביניהם, וקביעת יום לצום ותשובה בכ"ד בתשרי.
הציון בספר יחזקאל של ימי טיהור המקדש בחודש ניסן וכן תיאורים מקראיים נוספים.
החוקרים הדוגלים בקדמותו של יום הכיפורים טוענים בתגובה שחג הסוכות נזכר בספר נחמיה מפני מצוות העלייה לרגל והישיבה בסוכה, לעומת טקסי יום הכיפורים בהם העם אינו מצווה להשתתף, ושרשימת ימי הצום שבספר זכריה מכילה ימי זיכרון לאסונות לאומיים ולכן אינה אמורה לכלול את יום הכיפורים.
עוד הם מציינים את אופיים העתיק של טקסי שילוח השעיר לעזאזל וטיהור ארון הברית.
חוקרים רבים מחזיקים בגישת ביניים, לפיה מסורת יום הכיפורים נבנתה בהדרגה.
החוקרים המצדדים בעמדה זו מציינים כי דיני יום הכיפורים שבתורה אינם מצווים על השתתפות העם בטקסים, וטוענים כי רק חלק מהמנהגים – למשל, מנהגי הצום ואיסור המלאכה – החלו אחרי תקופת עזרא ונחמיה, ואילו המועד עצמו נחגג בימי קדם בטקסי טיהור בבית המקדש, בדומה ליום הכפרה הבבלי שכונה "כופורו".
השפעות בבליות שונות על עם ישראל בתקופה זו, לצד נקודות הדמיון הרבות בין מנהגי יום הכפרה הבבלי ליום כיפור – בהן שימוש בשעיר לעזאזל, הוראות הטיהור של הכהן הגדול ועוד – העלו השערה שמקורם של מנהגים רבים של יום הכיפורים נובע ממסורות בבליות.
חלק מהחוקרים הזכירו את המשנה המספרת שביום הכיפורים היו הבתולות יוצאות לחולל בכרמים והבחורים היו בוחרים להם נשים מתוכן, והציעו שבעבר הרחוק היה יום הכיפורים יום של ששון ושמחה על טיהור המקדש.
על פי חוקר המקרא שחר ענבר, הטקסט העוסק ביום הכיפורים בספר ויקרא בעל מספר מאפיינים חריגים, המעידים כי שולב בסיפורו של משה בשלב מאוחר בהרבה.
הטקסט הקדום ביותר שנמצא המתייחס למסורת של מנהגי צום ואיסור מלאכה הוא מן המשנה.
מסורות מקבילות של טיהור וכפרה, בעלות קווי דמיון למאפייני יום הכיפורים נמצאו במסמכיהן ההיסטוריים של מספר תרבויות מהמזרח הקדום, וייתכן ויש בכך להעיד על מקורם המוקדם של מנהגים אלו.
חוקר התרבויות פרופ' נחום מגד אמר שצומות כפרקטיקה רוחנית המבקשת להפריד אותנו מן הגשמיות ומתוך כך לחבר את האדם לעולמות עליונים, הם תופעה אוניברסלית המושרשת היטב גם במסורות אינדיאניות והודיות.
במסורות האינדיאניות קיימים גם ימים המוגדרים בלוח השנה כמקודשים לאלים.
חוקר המקרא שחר ענבר הציע שמקור מנהג שעיר לעזאזל במסורות קדומות שמקורן פוליתאיסטי.
קיימת סברה, שהצורך בטיהור היסודי של בית המקדש נוצר בעקבות רצח בבית המקדש, כאשר יוחנן בן יוידע הרג את אחיו ישוע שבגוהי הפחה רצה למנות לכהן גדול.
קביעת המועד בעשירי בחודש מוסברת על ידי ההפרש בין שנת שמש לשנת ירח שהוא כעשרה ימים.
לפי התורה, מטרת יום הכיפורים היא:
בניגוד לחגים אחרים אין במקרא תיאור של קיומו בממלכת ישראל או בממלכת יהודה, והחוקרים חלוקים מתי נוסד מוֹעד זה.
יש המבדילים בין התענית (שאינה מוזכרת במקרא מחוץ לתורה) לבין יום הטיהור של המקדש.
במגילת המקדש, יום הכיפורים נתפס כיום של טיהור המקדש.
לפי ספר היובלים, יום הכיפורים הוא יום אבל שנועד לכפר על מכירת יוסף.
רעיון התשובה מוזכר בתורה במספר מקומות, וספרי הנביאים מרחיבים עליו בפסוקים אין־מספר.
יום הכיפורים על פי תפיסת חז"ל הוא היום המרכזי לסליחה, למחילה ולטהרה, שבו האל מוחל וסולח לעוונות עמו ישראל.
כיוון שלהלכה אין מחילה ללא תשובה, מוקדש יום זה להתנקות ולהשתחררות מחטאים ומקיבעונות שליליים וכדי לקדם את תחילת השנה החדשה עם מצפון נקי ו"ראש שקט".
על פי חלק מהדעות בחז"ל, יום הכיפורים מאופיין באווירה טהורה, שכוחה יפה לטהר את האדם, גם מבלי שהאדם ישוב בתשובה.
לכל הדעות, אין יום הכיפורים מכפר על עבירות שבין אדם לחברו אלא אם כן ביקש את מחילת חברו.
הוגים רבים דנו בשאלה הגדולה של התשובה, כיצד מעשה החטא שהאדם עשה יכול להתבטל ולהתפוגג כלא היה, אף שהדבר כבר נעשה, ולעיתים אף יש לו תוצאות ורישומים בעולם, אך ברור הוא שרעיון התשובה הוא רעיון יסודי ביהדות, הכרוך עם יום הכיפורים.
לדעתו של רבנו יונה בספרו שערי תשובה ישנה מצוות עשה מיוחדת ביום הכיפורים לשוב בתשובה, מצווה הנפרדת מהמצווה הכללית כל ימות השנה לשוב בתשובה, הוא מפרש כך את הפסוק "לפני ה', תתטהרו", כלומר, בעודכם לפני ה' היינו יום הכיפורים, אז תטהרו, שובו בתשובה.
יום הכיפורים נחשב ביהדות ליום הקדוש ביותר בשנה, זאת על סמך ההדגשה הרבה של מאפייני הקדושה של האל בתפילות היום והקדושה שבהתנתקות מהוויות העולם באיסור המלאכה ובצום.
עם זאת, על פי ההלכה, השבת קדושה מיום הכיפורים.
יש המביאים מקור לכך מתפילת השבת: "וקידשתו מכל הימים", כמו גם מכך שעונש חילול שבת (סקילה) חמור מעונש חילול יום הכיפורים (כרת), ומספר העולים לתורה בשבת גדול מביום הכיפורים (שבעה למול שישה).
הרב עדין אבן ישראל טוען כי אף על פי שמבחינת ההלכה השבת אכן קדושה מיום הכיפורים, בפועל, העם היהודי לדורותיו ראה תמיד ביום הכיפורים את היום הקדוש ביותר בשנה.
כבר פילון האלכסנדרוני מספר שאף המקילים ראש בשאר מצוות התורה מקפידים לשמור על יום הכיפורים.
יום כיפור לא מוזכר בתיאורי חנוכת בית המקדש על ידי שלמה המלך בחודש תשרי, שנחנך שבעת ימים, מח' בתשרי ועד ערב חג הסוכות, כולל יום הכיפורים.
לדעת רבי יוחנן היה זה מפני שבאותה שנה לא קיימו את יום הכיפורים, החלטה שזכתה להסכמה משמים באמצעות בת קול.
גם בתיאורים של הקמת המזבח על ידי יהושע בן יהוצדק וזרובבל בן שאלתיאל ושל קריאת התורה על ידי עזרא הסופר, שהתקיימו בתשרי, מוזכרת חגיגת סוכות אך לא יום הכיפורים.
אופיו של יום הכיפורים בזמן המקדש נסוב ברובו סביב העבודה בבית המקדש.
למעשה, במקרא מוצג יום זה כיום שבו מכפרים על המקדש מטומאות בני ישראל, ונראה כי כפרתם של בני ישראל נועדה "לנקות" אותם כדי לאפשר את המציאות שבה שוכנת נוכחות אלוהית תמידית בתוך עם שמטבע הדברים חוטא "וכיפר...
וכן יעשה לאהל מועד השוכן אתם בתוך טומאותם".
ביום זה היה מונהג במקדש סדר יום מיוחד, שעיקרו היה התרת כניסתו של הכהן הגדול, שהותרה פעם אחת בלבד בשנה – אל תוך קודש הקודשים, המקום המקודש ביותר במקדש, שאליו נאסרה כניסה בכל ימות השנה.
עבודת יום הכיפורים כוללת הקרבת קורבנות מיוחדים: מוקרב פר לחטאת ואיל לעולה, ומובאים שני שעירים שעליהם נערך גורל – שעיר אחד משולח לעזאזל ושעיר אחד מוקרב.
את דם הפר ודם השעיר מזים לפני ארון הברית בקודש הקודשים ועל הפרוכת בהיכל.
על הקורבנות מתוודה הכהן הגדול על עוונותיו, עוונות אחיו הכהנים, ועל עוונות עם ישראל.
כן כוללת העבודה הקטרת קטורת, שנעשית בקודש הקודשים.
ביציאתו משם מתפלל הכהן תפילה קצרה על עם ישראל.
הקטרת הקטורת ביום הכיפורים היוותה סלע מחלוקת בימי בית שני בין הפרושים והצדוקים, כאשר הצדוקים טענו שיש להקטיר את הקטורת קודם הכניסה לקודש הקודשים, כדי להיכנס לשם מלווים בענן, ואילו הפרושים טענו שיש להקטיר אותה רק בפנים.
יש הקושרים ויכוח לכאורה טכני זה עם אמירות מהותיות, כגון השאלה האם יש לפנות אל האל בדעה צלולה או בערפל מיסטי.
עבודת כהן גדול המיוחדת ליום הכיפורים נעשית בבגדי לבן – ארבעה בגדים פשוטים מבד, השונים מבגדיו הרגילים של הכהן הגדול, בגדי זהב, הכוללים ארבעה בגדים נוספים ומפוארים, שבו הוא עובד גם ביום זה את העבודות הרגילות.
נראה שבגדי הלבן מסמלים עמידה של התבטלות בפני האלוהים, כהתאמה ליום זה של טהרה וכפרה, לעומת הפאר הרגיל שיש בעבודת מלך מלכי המלכים.
הכהן הגדול היה עורך את כל עבודות היום (כולל העבודות הרגילות).
בין עבודה רגילה לעבודה המיוחדת ליום הכיפורים, הוא היה טובל במקווה ומחליף את בגדיו.
בנוסף, הכנות רבות היו נערכות לפני יום הכיפורים (ביניהן, היה פורש מאשתו שבעה ימים קודם לכן) על מנת שיבוא מוכן כדבעי אל עבודת יום זה, במיוחד הקטרת הקטורת שנחשבת כ"עבודה קשה שבמקדש".
מחולות בכרמים – בימי המשנה היו הבנות נוהגות לצאת ביום זה ובט"ו באב ולרקוד בכרמים, ובחורים היו יוצאים לחפש בנות זוג בין החוגגות, כפי שנאמר במשנה "לא היו ימים טובים לישראל כחמשה עשר באב וכיום הכיפורים, שבהן בנות ירושלים יוצאות...
מי שאין לו אשה נפנה לשם".
רבים תמהו על הקשר בין מעשים אלה ליום הכיפורים, ויש שהסבירו שביום הזה האדם נקי וטהור ושמח יותר, על כן ראוי הוא ביותר לחפש בו בת זוג.
יש אומרים שמנהג זה הוא הסיבה שבתפילת המנחה ביום הכיפורים קוראים בתורה את פרשת העריות שב"פרשת אחרי מות", המגדירה עם מי אסור להתחתן.
לדעת החיד"א המחולות התקיימו במוצאי יום כיפור ולא ביום כיפור עצמו.
אולם, יש הסוברים שמנהג המחולות המתואר במשנה התקיים רק בט"ו באב, וכלל לא ביום הכיפורים.
טקסי כפרה במזרח הקדמון מוכרים גם מהספרות האכדית.
לשורש כפ"ר בעברית מקביל הפועל האכדי kuppuru המשמש בספרות האכדית בטקסים לפיוס האלים על ידי טיהור והרחקת הרע.
בתעודה המפרטת את טקסי ראש השנה הבבלי , מתועד טיהור מקדשיהם של מרדוך ונבו ביום החמישי לחג, תוך שימוש בפגר כבש ובשילוב תפילה של הכהן הגדול בסוף היום.
עם זאת, הדמיון ליום הכיפורים העברי כללי בלבד.
כך למשל, בעוד התורה מחייבת את הכהן הגדול לבצע את כל עבודת היום בעצמו, התעודה הבבלית מטילה אותה על משרתי המקדש ואוסרת על הכהן הגדול לחזות בה, לבל יטמא.
בערב יום הכיפורים, הוא ט' בתשרי, נהוגים מנהגים אחדים הקשורים בחג שבא מיד אחריו, יום הכיפורים.
סעודה מפסקת – על פי הנאמר בפסוק "בתשעה לחודש בערב, מערב עד ערב תשבתו שבתכם", למדו חז"ל ש"כל האוכל ושותה בתשיעי – מעלה עליו הכתוב כאילו מתענה תשיעי ועשירי".
על אף שהמצווה נמשכת כל היום, הדגש בקהילות ישראל היה בעיקר על הסעודה המפסקת, המתבצעת סמוך לכניסת הצום.
כפרות – יש הנוהגים, כהכנה ליום הכיפורים, לסובב תרנגול מעל לראש ולומר "זה התרנגול ילך למיתה ואני אלך ואכנס לחיים טובים ארוכים ולשלום", ולבסוף לשחוט אותו ולעשות ממנו ארוחה לעניים.
ישנם הנוהגים לסובב סכום כסף סביב הראש ולתת אותו לצדקה ככופר נפש.
יש השוללים מנהג זה משום "דרכי האמורי", והמחלוקת בדבר היא עוד בתקופת הראשונים, ובאה לידי ביטוי ברשב"א ור' יוסף קארו ששללו, לעומת הרמ"א שהתיר.
טבילה במקווה – מקובל שגברים הולכים לטבול במקווה טהרה אחרי חצות היום.
מלקות – ישנו מנהג עתיק בו הזכרים היו מתאספים במקווה או בבית הכנסת וכל אחד בתורו היה כורע ברך וסופג 39 מלקות בגב ובחזה, זכר לעונש המלקות הקדום מימי המקרא.
גם היום יש כאלה שממשיכים ללקות בבית הכנסת, אבל בדרך כלל מדובר באקט סמלי בלבד.
בדרך כלל המצליף היה משתמש ברצועה מעור של עגל והמהדרין היו משתמשים בשוט מיוחד.
עלייה לקבר יקירים וקברות צדיקים היא מנהג המעוגן במסורת היהודית.
כך, הוזכר ברמ"א סימן תר"ו שנהגו לילך בערב ראש השנה ויום הכיפורים לקברות קרובים וצדיקים.
המנהג הוזכר כבר קודם במהרי"ל ובכלבו.
מצוות ומנהגים במהלך יום הכיפורים
צום ותענית: מצוות איסור חמשת עינוגי הגוף – אכילה ושתייה, נעילת נעלי עור, רחיצה, סיכת הגוף ותשמיש המיטה (קיום יחסי מין).
שביתת מלאכה: מצוות איסור מלאכה (כמו בשבת).
מאפיינים נוספים: תפילה וחשבון נפש, סעודה מפסקת, לבישת בגדים לבנים, תקיעה בשופר, חזרה בתשובה.
ביהדות, יום הכיפורים הוא יום צום ותענית.
המצווה היסודית ביום זה, על פי ההלכה, היא עינוי הגוף, ככתוב בתורה:
במקרא לא פורטו עינויי הנפש של יום הכיפורים, אך חז"ל למדו שמדובר באיסור על חמשת עינוגי הגוף – אכילה ושתייה, רחיצה, סיכה בשמנים, יחסי מין, ונעילת נעלי עור – כיוון שעינוי יום הכיפורים הוזכר חמש פעמים במקרא.
על פי חלק מהדעות רק אכילה ושתייה אסורות מן התורה, ושאר העינויים מקורם באיסור חכמים, אשר יכולים להקל בהם כאשר הנסיבות דורשות זאת.
שיעור האכילה האסורה ביום הכיפורים מהתורה הוא כותבת הגסה, והאוכל שיעור זה תוך כדי אכילת פרס עונשו כרת.
שיעור השתייה האסורה להתחייב כרת הוא כמלוא לוגמיו.
על פחות משיעורים אלו אין עונש כרת, אך עדיין אסור מהתורה לאכול ולשתות אפילו מעט.
מטרת הצום מבוארת בתורה, בפסוק הסמוך לציווי על העינוי:
טיב הקשר בין העינוי לכפרה איננו מפורש, אך נראה שתענית מהווה תנאי הכרחי לכפרת האדם מישראל.
דינו של זה שאינו מתענה הוא כרת.
בשונה מצומות אחרים ביהדות (כדוגמת תשעה באב) אשר בהם הצום הוא ביטוי לאבלות, ביום הכיפורים מטרת הצום היא לעינוי הגוף כתנאי לכפרה וכדי לשחרר את האדם ממגבלות הגוף ובכך לעשות אותו דומה למלאכים שאין להם צרכים גופניים, כדי שיוכל להתרכז בעבודה הרוחנית של היום.
יום הכיפורים נחשב גם כיום שמח מכיוון שביום זה מכפר ה' על חטאי עם ישראל.
הבדל זה בין הצומות מקבל ביטוי בהלכות הסעודה המפסקת.
בערב תשעה באב נאסר על פי חז"ל לאכול בסעודה זו יותר מתבשיל אחד, נאסרה אכילת בשר ונאסרה שתיית יין.
לעומת זאת, על ערב יום הכיפורים דרשו חז"ל: "כל האוכל ושותה בתשיעי – מעלה עליו הכתוב כאילו מתענה תשיעי ועשירי" (כלומר, עריכת סעודה טובה ודשנה בערב יום הכיפורים משולה לצום של שני ימים: יום הכיפורים עצמו וערב יום הכיפורים).
יום הכיפורים והתענית שבו נהוגים גם בשבת ודוחה את מצוות עונג שבת, בניגוד לצומות האחרים, שכולם מדברי חכמים, אשר במקרה שהם חלים בשבת, הם נדחים או מוקדמים.
על אף חומרתו הרבה של הצום, הרי שישנם מצבים של סכנת חיים ומצבים נוספים בהם אסור לצום, ולכן ישנם הנחיות כיצד לנהוג במקרה שנאלצים לשתות או לאכול.
ואלו שממש נאלצו לאכול מוסיפים קטע תפילה מותאם בברכת המזון לכבודו של יום הכיפורים כמו בכל החגים.
בהמשך לציווי על העינוי, מצווה התורה גם על שביתה:
איסורי המלאכה ביום הכיפורים זהים לאיסורי המלאכה בשבת, ואין בהם את ההקלה הכתובה בימים טובים – התרת "מלאכת אוכל נפש".
בדומה למצוות העינוי, גם עבירה על איסור המלאכה גוררת עונש כרת.
יום הכיפורים אומנם מכפר על העבירות שבין אדם למקום (לאל), אך על עבירות שבין אדם לחברו אין כפרה מהאל עד שיפייס את חברו, ועל כן אמרו חז"ל ש"עבירות שבין אדם לחברו, אין יום הכיפורים מכפר, עד שירצה (ויפייס) את חברו".
כתוצאה מכך נוצר מנהג שבו אנשים עושים חשבון נפש ותשובה, מבקשים סליחה איש מרעהו לקראת יום זה, ומיישבים חשבונות ישנים בדרכי שלום.
זהו כנראה גם המקור לברכת הבנים הנהוגה בערב יום הכיפורים.
בנוסף, מכיוון שלרוב הדעות אין יום הכיפורים מכפר ללא תשובה, נוהגים לעשות חשבון נפש כללי על כל מעשיו של האדם.
מנהג מרכזי של יום הכיפורים הוא וידוי דברים שהוא תהליך שבו מתוודה האדם על חטאיו לפני האלוהים ומכיר בהם.
הווידוי (יסוד הַכָּרָתִי) הוא חלק מתהליך התשובה שכולל חרטה על החטא (יסוד נפשי), עזיבת החטא (יסוד מעשי) וקבלה לעתיד שלא לחזור על החטא (יסוד רוחני).
אף שהווידוי צריך להיות אישי, תפילת הווידוי של יום הכיפורים מסודרת ומנוסחת לפי סדר האלף בית "אשמנו, בגדנו, גזלנו...".
עם זאת, רבים מוסיפים את חטאיהם האישיים לווידוי.
נהוג שמתחילים בווידוי כבר בתפילת המנחה שלפני יום הכיפורים (שמא ייחנק בסעודה המפסקת וימות ללא כפרה), והיא חוזרת בכל תפילה מתפילות יום הכיפורים.
הרמב"ם בהתאם מגדיר את יום הכיפורים כ"זמן תשובה":
נוהגים ללבוש חולצה לבנה או שמלה לבנה כרמז לטהרה (כך גם היה מנהגן של בנות ירושלים בתקופת חז"ל על פי המשנה).
יש גברים נשואים הלובשים מעל לבגדים מעין חלוק לבן הנקרא ביידיש "קיטל".
עם זאת, נוהגים שחתן בשנתו הראשונה לנישואין גם אינו לובש בגד לבן מאחר שלבש כבר ביום חתונתו.
המקור למנהג לבישת הלבן הוא על פי הפסוק, "אם יהיו חטאיכם כשנים – כשלג ילבינו".
לבן הוא צבע המסמל ניקיון, טהרה ואף פשטות.
ייתכן שמקורו של המנהג הוא בבגדי הלבן של הכהן הגדול, המיוחדים לעבודת יום הכיפורים.
עוד רמז נמצא בספרים שביום זה ישראל רוצים להידמות למלאכים לכן הם לובשים בגדי לבן.
יש קהילות בהן ממש אסור ללבוש בגדים כהים ביום זה, בעיקר לא לחזנים.
יש קהילות בהן נשות הקהילה קונות או מכינות לחזן (או שליח הציבור) בגד לבן במיוחד ליום הכיפורים, על פי הפסוק "בעוון נדרים – אשתו של אדם מתה" מסכת שבת (לב).
ומתוך הנחה שמי שמתיר את הנדרים מציל את נשות הקהילה ממוות.
בסוף תפילת נעילה, במוצאי הצום, תוקעים בשופר, זכר לתקיעת השופר ביום הכיפורים של שנת היובל המודיע על שחרור העבדים, וכהודעה לציבור על סיום הצום.
התקיעה מותרת רק לאחר צאת החג, ולכן נהוג להאריך בתפילה כדי להגיע לתקיעה לאחר צאת הכוכבים, או לפחות בין השמשות.
יש נוהגים לתקוע תקיעה אחת בלבד, ויש התוקעים תקיעה שברים תרועה ותקיעה.
הספרדים נוהגים לתקוע תשר"ת, תש"ת תר"ת ואחר כך תרועה גדולה.
נוהגים להתפלל בבית הכנסת במשך רוב היום.
יום הכיפורים הוא היום היחיד בשנה שבו מתפללים חמש תפילות ולא ארבע כפי שנהוג בכל שבת וחג: מתפללים (לפי הסדר) ערבית, שחרית, מוסף, מנחה, ומוסיפים תפילת נעילה, והוספו להן פיוטים רבים.
נהוג להתפלל עטופים בטלית בכל התפילות (גם בערבית, ומתעטפים מבעוד יום).
בחלק מקהילות האשכנזים נוהגים גם ללבוש קיטל לפי הפסוק "אם יהיו חטאיכם כשנים – כשלג ילבינו, אם יאדימו כתולע – כצמר יהיו".
בכל אחת מתפילות יום הכיפורים, כולל תפילת מנחה שלפני יום הכיפורים, משולבת תפילת וידוי כשהיא מסודרת לפי אותיות האלף בית – "אשמנו, בגדנו, גזלנו, דיברנו דופי" וכו' – כדי ליצור מכלול מקיף ושלם של וידוי סביב רובן של העבירות הקיימות.
בשמע ישראל נהוג להגיד את הפסוק "ברוך שם כבוד מלכותו לעולם ועד" בקול רם במקום בלחש כנהוג בדרך כלל.
תפילת ערבית: תפילות יום הכיפורים נפתחות בעדות התימנים וספרדים בפיוטים "לך אלי תשוקתי" ו"שמע קולי אשר ישמע בקולות" ואצל רוב האשכנזים נוהגים לומר את "תפילה זכה", תפילה שכוללת וידוי ובקשה שיסוריי התענית יכפרו על החטאים.
לאחר מכן אומרים את תפילת כל נדרי – התרת נדרים שהתחייבנו בהם בשנה החולפת (ובחלק מהנוסחים גם של השנה הבאה), ובעיקר נדרים שאינם מדעת, שהם מעשים שאנו חוזרים עליהם שוב ושוב.
שחרית: הקריאה בתורה בתפילת שחרית היא בפרשת עבודת יום הכפורים, ויקרא פרק טז, אשר נמצא בפרשת אחרי מות.
זהו היום היחיד בשנה בו שישה עולים לתורה (בשבת – שבעה).
למפטיר קוראים בקורבנות היום, ספר במדבר, פרק כט, פסוקים ז–יא מתוך פרשת פינחס.
ההפטרה מספר ישעיה ומתחילה במילים "ואמר סלו סלו" (מפטירין עד ; האיטלקים והתימנים מוסיפים ; בנוסח רומניא התחילו ב).
לאחר ההפטרה עורכים בעדות אשכנז את תפילת הזכרת נשמות.
מוסף: בקהילות אשכנז פותח שליח ציבור את תפילת המוסף בפיוט התחינה "הנני העני ממעש" וכן אומרים את הפיוט "ונתנה תוקף".
תפילת מוסף של יום הכיפורים כוללת את "סדר העבודה" שבו מפרטים את סדר העבודה במקדש בעבר, מכיוון שזה היום היחיד שבו היה נכנס הכהן הגדול לקודש הקודשים בבית המקדש, לבקש כפרה על העם.
כמו כן, נהוגים פיוטים המתארים את מראהו של הכהן הגדול בצאתו בשלום מן הקודש, שמתואר שם ברוב הדר.
גרסה קדומה מאוד של שבח זה של מראה כהן, מופיעה כבר בספר בן סירא, מתקופת בית שני.
מנחה: קריאת התורה בתפילת מנחה בדומה לתפילה שחרית, לקוחה מפרשת אחרי מות ועוסקת באיסורי עריות ().
הקריאה בהפטרה היא ספר יונה העוסק בעניין התשובה ולפיכך קוראים אותו כהפטרה.
נעילה: תפילה זו חותמת את יום הכיפורים וכוללת פיוטים ותחינות הנוגעים לסיומו המתקרב של היום.
בעדות המזרח וחלק מעדות אשכנז נהוג לומר את הפיוט "אל נורא עלילה" לפני תפילת נעילה.
בסופה נקראים פסוקים (שמות) של קבלת עול מלכות שמיים באופן דומה לפסוקים הנאמרים בזמן יציאת נשמה.
צביון החיים בישראל משתנה בצורה משמעותית ביום הכיפורים, ויום זה זוכה ליחס שונה מזה שזוכים לו יתר חגי ומועדי ישראל.
מאפיינים בולטים של מועד זה, שאינם ניכרים בחגים אחרים:
הפסקה כמעט מוחלטת של תחבורה ממונעת: אף על פי שאין חוק ספציפי האוסר על נהיגה ביום זה, תנועת כלי הרכב הפרטיים נעצרת ברובה עם תחילתו.
תחבורה ציבורית מופסקת בהדרגה כבר החל מצהרי ערב יום הכיפורים, ונמלי הים והאוויר נסגרים.
כתוצאה מכך, רמת זיהום האוויר נמוכה באופן משמעותי מבשאר ימות השנה.
בירושלים נחסם המעבר משכונות מזרח העיר לכיוון מערב באמצעות בטונדות.
רוכבי אופניים, סקייטבורדים וגלגיליות, ובמיוחד ילדים (ויותר מכל בקרב החילונים), מנצלים את יום זה לנסיעה בכבישים.
השבתה כמעט מלאה של המשק: למעט שירותי חירום, כלל הפעילות המסחרית מופסקת במהלך יום הכיפורים.
גם חנויות הפועלות בשבת אינן פועלות ביום הכיפורים, וגם רבים מהארגונים והמפעלים הפועלים בכל ימות השנה אינם פועלים ביום זה.
הפסקה מוחלטת של שידורי הרדיו והטלוויזיה: עצירת השידורים בכל ערוצי הכבלים והלוויין, למעט רדיו א-שמס המשדר למגזר הערבי והורשה לשדר ביום הכיפורים.
עם זאת, חלק מן החברות שמשדרות דרך האינטרנט עושות כך במתכונת מצומצמת.
אי קיום אירועי ספורט או ייצוג ישראלי בתחרויות ספורט בינלאומיות: באולימפיאדת סיאול הוועד האולימפי הישראלי אסר על השייטים להתחרות במקצה שחל ביום הכיפורים.
כתוצאה מכך, אלדד אמיר ויואל סלע ככל הנראה החמיצו זכייה במדליה ודורגו רק במקום הרביעי.
האחים רן ודן טורטן שהתחרו למרות האיסור נשלחו חזרה לישראל עוד בטרם הסתיימו השיוטים, למרות טענתם שרק התאמנו, ולא התחרו.
ועדה שהקימה התאחדות הספורט בישראל קבעה כי הם התחרו ולא רק התאמנו והחליטה להרחיקם מכל פעילות במסגרת ההתאחדות לספורט ואיגוד השיט לתקופה של 5 שנים.
ספורטאים ישראלים יהודים שמשחקים בקבוצות מחוץ לישראל, לא מתחרים ביום זה.
על-פי סקר של מכון גוטמן משנת 1999, כ-67% מכלל התושבים היהודים צמו, ובכללם כמחצית מן המגדירים עצמם חילונים.
סקר של המכון הישראלי לדמוקרטיה משנת 2019 מראה כי כ-60% מהיהודים מתכוונים לצום.
בנוסף למאפיינים אלה, המתיישבים עם אופיו הדתי של יום הכיפורים, נוצרו גם מנהגים אחרים, מהם העומדים בסתירה לאופי זה:
יום הכיפורים הוא יום תחילתה של מלחמת יום הכיפורים, ולכן ערב יום הכיפורים מהווה גם יום זיכרון למלחמה זו.
בפרט ניכר הדבר באמצעי התקשורת, העוסקים, בימים שלפני החג, במלחמה זו, באופן שהפך למעין מסורת בישראל.
קיימים דיווחים לאורך השנים באמצעי התקשורת על יהודים שמיידים אבנים על כלי רכב שנוסעים ביום הכיפורים, ובכלל זה אמבולנסים.
בניגוד לימי יום טוב שנהוג בחוץ לארץ לציין עבורם יום טוב שני של גלויות, יום הכיפורים מצוין כיום אחד בלבד בכל רחבי העולם.
היו שנהגו לקיים בחוץ לארץ שני ימים של יום הכיפורים, בעיקר בחסידות אשכנז.
אולם הרמ"א מביא בשם האור זרוע שאין לעשות כן, מחשש שיבא לידי פיקוח נפש.
ללא קשר לדיני יום טוב שני של גלויות, היו שנהגו יומיים של יום הכיפורים בשנת 1941, בימי פולמוס השבת ביפן, בשל הספק של קו התאריך.
יום הכיפורים, או "יום סלוחיה" (יום הסליחות) בארמית שומרונית (נהגה: /jom saluwaja/), דומה במאפייניו העיקריים ליום הכיפורים בקרב היהודים: צום, תפילה במשך רוב היום, והימנעות מעבודה.
עקב פרשנות מחמירה לפסוק חובת הצום חלה על כל העדה, כולל ילדים, למעט תינוקות בני פחות משנה.
זהו היום היחיד בשנה שבו הנשים מצטרפות לתפילת הציבור.
בבית הכנסת בקריית לוזה קוראים את התורה מתוך כתב יד שומרוני עתיק, המכונה ספר אבישע, השמור בשאר ימות השנה בכספת.
לקראים לוח שנה שונה משאר העם היהודי, המבוסס על קידוש החודש על פי הראיה, וכתוצאה מכך יום כיפור אצלם לא תמיד חל באותם ימים של שאר העם היהודי.
עם זאת גם אצלם חלים בו כל האיסורים החלים על יום השבת ואף יותר מכך בשל מצוות עינוי הנפש אשר בו.
בניגוד לקראים שאצלם יום כיפור יכול לחול בכל ימות השבוע, בלוח השנה במגילות קומראן יום כיפור חל רק ביום שישי.
עדת היחד פירשו את הביטוי "שבת שבתון" כשבת אחר שבת.
יום הים היה בתקופת היישוב ובראשית ימי מדינת ישראל יום חגה של הימאות העברית.
הוכרז בשנת 1936 על ידי מחלקת הים של הסוכנות היהודית כיום חג קבוע לתאריך כ"ג באייר מדי שנה, וצוין בארץ ישראל ובתפוצות.
יום הים הראשון נערך באביב שנת ה'תרצ"ב (29 במאי 1932) ביוזמת אגודת יורדי ים זבולון.
האגודה הימית הארץ ישראלית קבעה את יום הים בתל אביב ב-7 באוגוסט 1932. ב-17 באוקטובר 1935 התקיים יום הים של הנוער העובד בחיפה.
ב-28 במאי 1936 צוין "יום הים" כחלק מאירועי יריד המזרח.
ב-19 במאי 1937 (ט' סיון תרצ"ז) צוין יום הים במלאת שנה לפתיחת נמל תל אביב.
את חגיגות יום הים חגגו עד שנות החמישים, אז גווע המנהג במקביל להופעת מועדים לאומיים-אזרחיים אחרים.
באפריל 2018 החל מועדון Kayak4All סניפה היפואי של אגודת יורדי ים זבולון, להחזיר את יום הים לציבור בישראל, במתכונת חג הים ברשתות החברתיות.
יום הים היה חגיגה חופית ימית וכן צוין בערי ישראל ובקהילות היהודים בתפוצות.
ביום זה סופר בהרחבה ובהדגשה על העשיhה הימית העברית בארץ ישראל ובתפוצות (בבתי ספר לימאות עברית באנגליה, צרפת, איטליה ורוסיה).
מטרת החג הייתה להגברת המודעות לימאות, לצורך ביורדי ים בכל המקצועות והרמות, ולקצונה ימית כדרך חיים.
אירועי יום הים התפתחו והתרחבו לאורך השנים, וכללו תערוכות של ציוד ואמצעים ששימשו את הימאות העברית כגון כלי שיט, עזרי ניווט, דגלים ועוד; נערכו מפגני שיט של חניכי האגודות הימיות, והתקיימה פעילות הסברה חינוכית בבתי הספר.
העיתונות והרדיו גויסו לסקירה נרחבת על תקומת הימאות העברית ויצירת צי עברי.
בבתי הכנסת נערכו תפילות למען יורדי הים ולזכרם של חלוצים, ואורגנו סיורים בנמלים וביקורים ביישובי דיג.
כמו כן נערכו מצעדים, מסיבות, תוכניות אמנותיות ותערוכות אמנות שעיסוקם בים ובספנות.
"ים - גליונות החבל הימי לישראל" חוברת ו'-ז'(נ"ח-נ"ט), שנה חמישית אדר ניסן תש"י, מרץ אפריל 1950, עמוד 36
יום המאבק הבין-לאומי למניעת אלימות נגד נשים חל ב-25 בנובמבר מאז הוכרז על ידי האו"ם ב-17 בדצמבר 1999 כיום המיועד למאבק באלימות נגד האישה.
בתאריך זה ציינו פעילות פמיניסטיות עוד משנת 1981 את יום המאבק באלימות.
במסגרת ההכרזה על יום המאבק, קרא האו"ם בהחלטה 54/134 לממשלות העולם לארגן פעילויות להעלאת המודעות הציבורית לסוגיית האלימות נגד הנשים בחברה.
זאת כל עוד נשים בכל רחבי העולם הן קורבנות לאונס, לאלימות במשפחה, להטרדה מינית ולעוד סוגים של אלימות נגד נשים.
הצורך ביום להעלאת המודעות נובע מכך שלרוב הנתונים האמיתיים אודות היקף האלימות נגד הנשים אינם גלויים לציבור, וחלקם אף אינם מדווחים לרשויות.
בישראל בעשור האחרון מתרחשות סביב יום זה צעדות אותן מובילים מרכזי הסיוע לנפגעות ולנפגעי תקיפה מינית.
התאריך נקבע ל-25 בנובמבר לציון רצח האחיות מיראבל, שלוש פעילות פוליטיות ברפובליקה הדומיניקנית שנרצחו בשנת 1960 בהוראת הדיקטטור רפאל טרוחיו.
תאריך זה מציין גם את התחלתם של "16 ימים של אקטיביזם" כשאחריו מצוין "יום זכויות האדם" ב-10 בדצמבר.
יום השפה העברית, החל בתאריך כ"א בטבת, יום הולדתו של אליעזר בן-יהודה, הוא יום מודעות המצוין מדי שנה במדינת ישראל לקידום מעמדה של הלשון העברית בישראל ובעולם.
יום זה נקבע בהחלטת הממשלה ב־18 בנובמבר 2012.
מתוך החלטת הממשלה על קידום מעמדה של הלשון העברית
בהמשך להחלטת הממשלה מספר 1183 מיום 3 בינואר 2010, החליטה הממשלה לפעול בשיתוף עם ההסתדרות הציונית העולמית לחיזוק מעמדה של השפה העברית בישראל ובעולם.
על פי ההחלטה יתקיימו ביום זה האירועים האלה:
אירוע מרכזי שבו יחולק פרס ראש הממשלה ללשון העברית על שם אליעזר בן־יהודה על תרומה מיוחדת לחיזוק מעמדה של הלשון העברית.
כנס שנתי בנושא הלשון העברית, בכפוף לקיומו של תקציב.
הענקת מדליות לאישים שהרימו תרומה חשובה להנחלת הלשון העברית ולמחקרה.
אירועים ופעילויות מיוחדות במערכת החינוך, כפי שינחה מנכ"ל משרד החינוך מעת לעת.
אירועים ופעילויות מיוחדות בצה"ל, כפי שינחה קצין חינוך ראשי מעת לעת.
עוד החליטה הממשלה כי –
שר החינוך, שר הביטחון ושרת התרבות והספורט ידווחו לממשלה בסמוך ליום שבו חל יום הלשון העברית על פעילות משרדיהם, כאמור לעיל.
הממשלה תפעל בשיתוף עם ההסתדרות הציונית העולמית לחיזוק מעמדה של השפה העברית בתפוצות, ובמסגרת זו הממשלה רושמת לפניה את הודעת ההסתדרות הציונית העולמית, כי תקיים במקביל אירועים ופעילויות מיוחדות בתפוצות לציון יום הלשון העברית, בתיאום עם משרד ההסברה והתפוצות.
לפי ההחלטה, בשנה שבה חל כ"א בטבת באחד מימי סוף השבוע או במקום שבו מתקיים טעם מוצדק אחר, שרת התרבות והספורט תמליץ לממשלה על מועד אחר לציון יום הלשון העברית, סמוך ככל הניתן ליום כ"א בטבת.
הממשלה החליטה על הנפקת בול לציון ייחודה של הלשון העברית ומעמדה.
יום הלשון העברית במערכת החינוך
משרד החינוך החליט כי לקראת יום זה יתקיימו במערכת החינוך פעילויות מיוחדות במטרה לחנך לאהבת השפה העברית ולשימוש ראוי ותקני בה בדיבור ובכתיבה, להעמיק את הידע הלשוני וכישורי השפה ולהבליט את חשיבותה של השפה העברית בתחייה הלאומית היהודית, במורשת ובמקורות היהודיים, בתרבות ובחברה בישראל.
המשרד קבע ביצוע תוכנית רב-שנתית בכל שכבות הגיל, בשלושה מעגלים:
תוכנית פדגוגית בהתאמה לשכבות הגיל השונות
אירועים מיוחדים לסיכום הנושא ופעילויות שיא בהם יבואו לידי ביטוי הנושאים שנלמדו במהלך החודש
יום כינוס ארצי במסגרתו יתקיים יום עיון למדריכים ולמורים
ברשות השידור (עד שנת תשע"ז), בתאגיד השידור ובגלי צה"ל מצוין יום העברית בפינות מיוחדות ובתוכניות ייעודיות בנושא העברית.
בתי ספר רבים בוחרים בשנים האחרונות לציין את יום השפה העברית באמצעות הקדשת שיעורים לנושאים הקשורים בשפה העברית, צפייה בהרצאות שונות של בלשנים ובעלי ידע בשפה העברית ותליית כרזות הקשורות לשפה העברית ברחבי בית הספר.
בשנים האחרונות (תשע"ז, תשע"ח ותשע"ט) פורסמו כרזות בקניוני עופר בשיתוף המרכז לטכנולוגיה חינוכית ביוזמת ירעם נתניהו במטרה לרומם את קרנה של השפה העברית באמצעות אמירות שונות ומעניינות על מילים בעברית, הצגת הסיפור שמסתתר מאחורי המילים ומשמעותן, הקשר בין הצליל של המילה למשמעותה, נקודות למחשבה הקשורות למילים בעברית, "מלחמת מילים" ועוד.
פרסומים נוספים הקשורים ליום השפה העברית ניתן לראות על קרטוני חלב, בהם הופיעו בשנים האחרונות חידושי מילים וביטויים בעברית.
החל מתשפ"א (2021) מזמינה האקדמיה את הציבור להציע מילים, המסמלות בצורה הטובה ביותר את השנה החולפת, כמועמדות למילת השנה, לקראת "יום הלשון העברית".
המילים שנבחרו: בתשפ"א - מטוש, בתשפ"ב - טרלול, בתשפ"ג - בולען.
בשנת תשפ"ד לא נבחרה מילה בשל מלחמת חרבות ברזל שהתחילה שלושה חודשים קודם לכן.
בשנת תשפ"ה הייתה המילה הפופולרית ביותר שהתקבלה מהציבור "הפקרה", אך היא לא נכללה ברשימה הסופית לגמר (כמו גם את המילים "עסקה", "מחדל", "תקומה", "ניצחון מוחלט", ו"הפיכה"), בנימוק שהדבר נעשה כדי לא לעודד "התגוששות פוליטית", ונבחרה המילה "חטופים".
בשנת תשפ"ו נבחרה המילה "הביתה" לאור חזרת אחרוני החטופים ובהשראת השיר הביתה שהושר רבות במהלך המלחמה.
ב-19 בפברואר 2013 אושרה ברומניה הצעת חוק שקבעה את היום 31 באוגוסט כיום הלשון הרומנית (ברומנית: Ziua Limbii Române), אותו יום המשמש לחגיגת הלשון שלנו (ברומנית: Limba Noastră), חג מקביל הנחוג ברפובליקת מולדובה.
החוק אושר על ידי נשיא רומניה, טראיאן בססקו, ביום 13 במרץ ופורסם רשמית כעבור שישה ימים.
הצעת החוק הוגשה כבר ב-2011, כש-166 חברי פרלמנט של רומניה, מסיעות שונות, חתמו על ההצעה.
על פי החוק יום הלשון הרומנית יצוין על ידי הרשויות והמוסדות הציבוריים, כולל נציגויות דיפלומטיות ומוסדות תרבותיים של רומניה, הנמצאים מחוץ לרומניה, על ידי ארגון תוכניות ומופעים תרבותיים-חינוכיים.
יום המוזיאונים הבין-לאומי מצוין מדי שנה ב-18 במאי, או סמוך לתאריך זה, ומתואם על ידי המועצה הבינלאומית למוזיאונים.
מדי שנה מתמקד יום המוזיאונים בנושא אחר שהוא מנושאי הליבה של קהילת המוזיאונים הבינלאומית.
יום המוזיאונים הבינלאומי משמש במה להעלאת מודעות הציבור לתפקיד המוזיאונים, כגלום בהגדרתם, במסגרת החברה שבה הם פועלים, ברמה הבינלאומית, לעודד את הקהל הרחב, להנגיש ולהרחיב את אופקיו בתחומי המדע, האמנות, האדריכלות ומורשת התרבות המוצגת במוזיאונים.
בנוסף, מספק הזדמנות למפגשים בין אנשי מקצוע בתחום ה ובין הציבור הרחב, כדי להביא למודעות הציבור את האתגרים עימם מתמודדים המוזיאונים.
על פי הגדרת המועצה המועצה הבינלאומית למוזיאונים,
מדי שנה, מוזמנים המוזיאונים בעולם להשתתף ביום המוזיאונים הבינלאומי לקידום תפקידם של מוזיאונים ברחבי תבל, תוך יצירת אירועים אליהם הכניסה היא חופשית והתמקדות בנושאים שבהם עוסקת קהילת ה.
יום המוזיאונים הבינלאומי צוין לראשונה בשנת 1977 ורמת השתתפות המוזיאונים בו עולה מדי שנה.
בשנת 2009 השתתפו ביום המוזיאונים הבינלאומי כ-20,000 מוזיאונים, הפזורים ביותר מ-90 מדינות ברחבי תבל.
בשנת 2010, השתתפו באירוע מוזיאונים מ-98 מדינות, בשנת 2011, השתתפו מוזיאונים מ-100 מדינות, ובשנת 2012, השתתפו כ-30,000 מוזיאונים מ-129 מדינות בעולם.
הכרזה הרשמית של יום המוזיאונים הבינלאומי תורגמה בשנת 2012 ל-38 שפות.
בשנת 2020 בשל התפרצות מגפת הקורונה האירועים התקיימו בצורה מקוונת בלבד.
בשנת 2021, התקיימו אירועים במוזיאונים עצמם.
1993 – מוזיאונים ועמים ילידים
1994 – מאחורי הקלעים במוזיאונים
1996 – איסוף היום למען מחר
1997–1998 – המלחמה בהברחת יצירות תרבות
2000 – מוזיאונים לשלום והרמוניה בחברה
2001 – מוזיאונים: בונים קהילה
2004 – מוזיאונים ומורשת רוחנית