tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעקבות האסון חוקקה הכנסת את חוק סיוע לנפגעי קריסת הרצפה באולמי ורסאי, התשס"ב–2002, שקבע כי תוקם ועדה מיוחדת בענייני הטיפול בנפגעי האסון ובפיצויים.
בראש הוועדה עמד השופט אפרים לרון.
כמו כן הוקמה ועדת חקירה ממלכתית בראשות השופט בדימוס ורדימוס זיילר, שתכליתה הייתה לדון בעניין בטיחות מבנים ומקומות המשמשים ציבור.
בעקבות האסון בני הזוג עזבו את הארץ ועברו להתגורר בארצות הברית.
חקירת האירוע שללה את האפשרות כי מדובר בפיגוע טרור, שכן רבים ממאות האורחים ששהו באותה עת בבניין העידו כי שיפועים מסוכנים ברצפת האולם הופיעו זמן מה לפני הקריסה.
בחלוף הזמן עלתה השערה כי שיטת הבנייה "פל קל", שבה נבנתה הקומה, נושאת בחלק מהאשמה לקריסה, ובחקירה נמצאה סדרה ארוכה של כשלים ועבירות בטיחות חמורות שעברו אנשים שונים, אשר גרמה לבסוף לאסון הקטלני.
עוד התברר כי שנה קודם לאסון התפרסמה כתבת תחקיר במוסף "7 ימים" של "ידיעות אחרונות", אשר חשפה את הסכנות בשיטת "פל קל".
בתחקיר מאת שלמה אברמוביץ תוארו בין היתר מקרים שבהם קרסו תקרות שנבנו בשיטה.
המשטח שקרס היה רצפת הקומה השלישית בבניין ששימש שני אולמות אירועים.
רצפת הפל קל שנבנתה הייתה מסוג לא־תקני שנבנה באופן רשלני, ולא עמדה במאמצי הגזירה שפעלו עליה בדפנותיה וקרסה כולה בקטע המלבני שבין ארבעת העמודים.
תקופה קצרה לפני האירוע עבר הבניין שיפוצים, שבמהלכם הוסר קיר שתמך ברצפה בקומה השלישית, באולם בקומה השנייה.
אומנם הקיר לא היה חלק מהקונסטרוקצייה, אך הוא מנע את שקיעת התקרה עד אותו שלב.
התברר שהשיפוצים נעשו בלא פקחים מהעירייה או ממכון התקנים.
רצפת הקומה השלישית החלה לשקוע לאחר הסרת הקיר מתחתיה, עובדה שהייתה צריך לעורר את תשומת ליבם של בעלי האולם.
השקיעה נעשתה ניכרת לעין שבועות אחדים לפני האסון עצמו אך הבעיה לא טופלה אלא להפך: במקום לטפל בגורם לשקיעת הרצפה, הוספו חול וריצוף מעליה כדי ליישרה.
לא רק שפתרון זה הסתיר את הבעיה המדאיגה, הוא אף החמיר אותה בכך שיצר עומסים קבועים נוספים (שהסתכמו במאות קילוגרמים) על הרצפה.
בערב החתונה כאשר הייתה הרצפה קרובה לקריסה, נוסף עליה משקלם של עשרות אנשים שרקדו עליה.
הקריסה הייתה פתאומית כאשר שטח רחבת הריקודים נתלש מהדפנות ונפל עם האנשים שהיו עליו.
באוקטובר 2004 הורשעו שלושת הבעלים של אולמי ורסאי, אברהם עדי, אורי ניסים ואפרים אדיב, בגרימת מוות ברשלנות ובחבלה ברשלנות.
על כל אחד מהם נגזרו שנתיים וחצי מאסר בפועל.
ערעורם של השלושה נדחה בבית המשפט המחוזי ובבית המשפט העליון, ולבסוף הם נדרשו להתייצב למאסרם ב־1 באוגוסט 2010.
ממציא שיטת פל קל, המהנדס אלי רון, הורשע בדצמבר 2006 בגרימת מוות ברשלנות עם שלושת מהנדסי המבנה.
על המהנדסים נגזרו 22 חודשי מאסר בפועל ועל רון ארבע שנות מאסר בפועל.
חברת הביטוח "הראל" – שרכשה את עסקי חברת הביטוח "סהר-ציון", אשר ביטחה את האולם – סירבה לפצות את בעלי האולם על נזקיהם, בטענה שהפוליסה אינה מכסה נזקים אלה.
בעלי האולם תבעו לדין את חברת הביטוח, ולאחר יותר מעשור נפסק כי הפוליסה מכסה נזקים שנגרמו למבנה ולתכולה וכן אובדן רווחים, אך לא שבר מכני, ועל חברת הביטוח לפצות את התובעים.
רק בשנת 2017 ניתן פיצוי בשווי 70 מיליון ש"ח מעיריית ירושלים לנפגעי האירוע.
תביעה לפיצויים הוגשה גם נגד הטכניון, על חלקו באישור הבטיחות לשיטת פל קל.
הטכניון הפעיל את פוליסת ביטוח האחריות המקצועית שלו, בחברות הביטוח "מגדל", "כלל" ו"הראל", ואלה שילמו בשנת 2015 את תקרת הביטוח שבפוליסה, עשרה מיליון דולר, בתוספת הוצאות בסך שני מיליון דולר.
הבניין בו פעל אולם האירועים נהרס לאחר האסון, ומול המקום שבו עמד, בדרך בית לחם 150, בפינת רחוב הקצין סילבר, נבנתה אנדרטה לזכר 23 ההרוגים באסון.
השיר "לב זהב", בביצוע הזמרת שרית חדד שהושמע בזמן קריסת הרצפה, גרם לחדד להחליט שלא לבצע אותו יותר.
עוזי חיטמן כתב ושלומי שבת הלחין את השיר "הרי את מקודשת לי" לזכר בני הזוג מוטי בוטיל וויקי כהן שנהרגו באסון, ושהיו אמורים להינשא בחודש יוני 2001. השיר נכלל באלבומו השביעי של שבת שנקרא "זמן אהבה", אשר יצא ב-2003.
אסון בופאל היה אסון תעשייתי רב נפגעים שהתרחש בבופאל ב־1984. האסון נגרם כתוצאה משחרור לא מכוון של 42 טונות של מתיל איזוציאנט (MIC) ממפעל לייצור חומרי הדברה של חברת יוניון קרבייד, הודו, (כיום אברדי אינדסטריז, הודו) שממוקם בליבה של העיר בופאל, במדינת מאדהיה פרדש במרכז הודו.
כ-500,000 איש נחשפו לגז הרעיל ומתוכם מתו כ-8,000 בשבועיים שלאחר האסון.
מעריכים כי מאז מתו עוד 8,000 איש מתוצאות נלוות של ההרעלה.
בנוסף אליהם, באירוע זה נפצעו למעלה מ-150,000 איש.
אסון בופאל היה אחד האסונות התעשייתיים החמורים ביותר בהיסטוריה.
זמן קצר לאחר חצות הלילה של 3 בדצמבר 1984, מכל אחסון שהכיל MIC התחמם יתר על המידה ושחרר גז MIC רעיל וכבד מהאוויר.
הגז נסחף לאורך הקרקע ברחובות הסמוכים והרג אלפי בני אדם באופן מיידי.
מערכת התחבורה הציבורית בעיר קרסה, ואנשים רבים נרמסו למוות בניסיון להימלט.
רוב מקרי המוות והפציעות הרציניות יוחסו לבצקת ריאות, אבל הגז גרם למגוון רחב של מכאובים אחרים.
סימנים ותסמינים של חשיפה למתיל איזוציאניד כוללים בדרך כלל שיעול, קשיי נשימה, כאבים בחזה, דמיעה, בצקת העפעפיים, ואובדן הכרה.
הצריבה של מערכת הנשימה גרמה לייצור ליחה וקצף, ואנשים רבים ששאפו את הגז מתו מחנק על ידי הליחה שלהם עצמם.
תופעות אלה עלולות להתפתח במשך 24 עד 72 השעות הבאות לפציעת ראות קשה, לדום לב, ולמוות.
על פי ההשערה התרחשה תגובה כימית בתוך מכל האחסון ובאטמוספירה שהקיפה אותו, ולכן מלבד MIC גם פוֹסְגֶן, מימן ציאנידי וגזים רעילים נוספים תרמו חלק משמעותי לאסון.
החברה מעולם לא סיפקה מידע על ההרכב הכימי המדויק של החומרים הכימיים, אבל הדם והקרביים של כמה מהקורבנות היו בצבע אדום-דובדבן שאופייני להרעלת ציאניד חמורה.
סדרת מחקרים שנערכה חמש שנים לאחר מכן הראתה שרבים מהניצולים סבלו עדיין מאחת או כמה מההפרעות הבאות: עיוורון חלקי או מלא, הפרעות בקיבה ובמעיים, פגמים במערכת החיסון, הפרעות לחץ פוסט-טראומטי, ובעיות וסת אצל נשים.
נרשמה גם עלייה בשיעור הפלות טבעיות, בלידות של עוברים מתים, ובילדים עם פגמים גנטיים.
בנוסף, חקירה של הבי בי סי שנערכה בנובמבר 2004 העלתה שהזיהום קיים עדיין בשטח.
מפעל יוניון קרבייד הוקם בשנת 1969 והורחב לייצור קארבאריל (חומר רעיל המשמש להרג כינים) ב-1979. MIC הוא תוצר ביניים בייצור הקארבאריל.
התאונה הכימית התרחשה בעקבות חדירה של מים לתוך מכל E610 שהכיל MIC, שנגרמה מכיוון שלוחות עם אטמי רצועות הוסרו ממכל שכן לצורך תחזוקה.
התגובה שהתחוללה גרמה להתחממות ניכרת של הנוזל בתוך המכל (לטמפרטורה של מעל 200 מעלות).
כתוצאה מכך הMIC שחרר כמות גדולה של גז רעיל, דבר שהוביל לפריצת חרום של ווסת לחץ.
היו גורמים רבים שתרמו לתאונה זו, ואת כולם ניתן היה למנוע.
הרי הם להלן על פי סדר כרונולוגי:
ממסמכים שנתגלו לאחרונה, על ידי תהליך גילוי מסמכים במהלכה של תביעה נגד יוניון קרבייד על זיהום סביבתי בבית דין פדרלי מחוזי בניו יורק חשפו כי קרבייד ייצא למפעל ההודי "טכנולוגיה שלא נוסתה ולא הוכחה".
שלא כמו מפעלי יוניון קרבייד בארצות הברית, המפעלים של חברת הבת בהודו לא היו מוכנים לתקלות.
לא הוכנו תוכניות פעולה להתמודדות עם תקריות בסדר גודל כזה.
דבר זה כלל העדר של הודעה לרשויות המקומיות על הסכנות שמציבים החומרים שבהם השתמשו במפעל בבופאל.
דיווחים שהודפסו בחודשים שקדמו לאסון על ידי מדענים מתוך תאגיד יוניון קרבייד הזהירו מפני האפשרות של תאונה כמעט זהה לזו שהתרחשה בבופאל.
הדיווחים זכו להתעלמות ולא הגיעו להנהלה הבכירה.
בעקבות ירידה במכירות, פוטרו פועלים ובדיקות הבטיחות הפכו פחות ופחות תכופות.
לא הותקנו לוחות עם אטמים שתפקידם למנוע ממים של צינורות שנוקו מלהגיע למכלי ה-MIC דרך שסתומים פגומים.
התקנתם לא הייתה כלולה ברשימת הביצוע של הניקיון.
בזמן האירוע, יחידת הקירור של המכל לא הייתה פעילה כדי לחסוך כסף, וחלק מנוזלי הקירור שלה היו בשימוש במקום אחר.
לחיצה פשוטה בחדר הבקרה הייתה יכולה להפעיל לפחות את נוזלי הקירור שנשארו, אבל צוות העובדים לא שם לב לכך.
מגדל ספיגה (Scrubber) המשחרר תמיסה בסיסית של סודיום הידרוקסיד (סודה קאוסטית) היה במצב כוננות, ולכן לא ניתן היה לנטרל את הגז הבורח, דבר שהיה עשוי להוריד את ריכוז הגז לרמה בטוחה.
מסך ערפל מים שהיה עשוי להקטין את ריכוז הגז כוון רק לכ-13 מטר ולא הגיע לגז; הוא לא תוכנן לטפל בדליפה בסדר גודל כזה.
למרות שהאזעקה הקולית החיצונית הופעלה כדי להזהיר את תושבי בופאל, היא הושתקה במהירות כדי למנוע יצירת בהלה בקרב התושבים.
כך, רבים המשיכו לישון כשהם אינם מודעים לאסון המתקרב, ואלו שהקיצו הניחו שאם הייתה בעיה כלשהי היא נפתרה.
מגדל הבערה שנועד לשרוף גזים לפני שחרורם לאטמוספירה לא פעל.
הוא היה מושבת בציפייה לתיקונים.
לאחר הדליפה לא דווח למשטרה אודות המקרה, והיא אף לא הייתה ערוכה לתרחיש מעין זה.
אנשים רבים נמחצו בבהלה ששררה ברחובות כאשר מאות אלפי בני אדם מנסים לרוץ למקום בו יש אוויר שניתן לנושמו.
לא ניתן מידע לבתי החולים ולרופאים אודות שיטות טיפול הולמות בנפגעים ששאפו גז MIC.
נאמר להם לתת תרופות נגד שיעול וטיפות עיניים לחולים.
יוניון קרבייד, שכיום שייכת לחברת דאו כימיקלים, מכחישה את האשמות האלה באתר האינטרנט שלה, המוקדש לאסון.
היא מצטטת חקירה שנעשתה על ידי חברת ייעוץ הנדסית בשם ארתור די.
ליטל, שהסיקה שפועל יחיד הכניס בחשאי ובאופן מכוון כמות גדולה של מים לתוך מכל ה-MIC על ידי הסרה של לוח מדיד וחיבור של זרנוק מים לתוך מכל ה-MIC.
החברה טוענת שכמות גדולה כל כך של מים לא יכלה להיכנס למכל במקרה, וכי מערכות הבטיחות לא נועדו להתמודד עם חבלה מכוונת.
יוניון קרבייד טוענת כי שאר חברי הצוות של המפעל זייפו רשומות רבות כדי להרחיק את עצמם מהתאונה, וכי הממשלה ההודית עיכבה את החקירה שלה וסרבה לתבוע את העובד האחראי, כנראה מכיוון שהדבר יחליש את האשמות שלה בדבר הזנחה מצידה של יוניון קרבייד.
יוניון קרבייד מעולם לא זיהתה או נקבה בשמו של העובד שהיא טוענת שהיה אחראי לחבלה המכוונת במפעל בבופאל או ניסתה לתבוע אותו.
חקירה ופעולות משפטיות נגד יוניון קרבייד
לאחר האירוע החלה חקירה וזאת במקביל להפגנות נגד החברה.
בהסדר מחוץ לכותלי בית המשפט משנת 1988, הסכימה יוניון קרבייד לשלם 192 מיליון דולר על נזקים שנגרמו מאסון בופאל (התביעה המקורית הייתה בסך 3.12 מיליארד דולר).
עם ההודעה על הסדר זה, מניות החברה ירדו ב-2 דולר למניה, קרי, בשיעור 7%.
יוניון קרבייד הייתה מעורבת בכריית אזבסט בין השנים 1963–1985. היא וחברות נוספות נתבעו, ונאלצו לשלם פיצויים לנפגעים מאזבסט בארצות הברית.
אם פיצויים בגובה דומה היו ניתנים לקורבנות בבופאל, הסכום היה למעלה מ-10 מיליארד דולר, כלומר יותר משווי החברה והכיסוי הביטוחי שלה ב-1984. על פי המשרד בבופאל לטיפול ושיקום מטרגדיית הגז, עד אוקטובר 2003 ניתנו פיצויים ל-554,895 בני אדם על פציעות, ול-15,310 קרובי משפחה של קורבנות שמתו.
הסכום הממוצע למשפחה של מת היה 2,200 דולר.
ב-1 בפברואר 1992 שופט השלום הראשי של בופאל הכריז על מנכ"ל יוניון קרבייד בזמן האסון, וורן אנדרסון, כעל עבריין הנמלט מפני החוק.
אנדרסון, שפרש בשנת 1986, לא הופיע לשימוע המשפטי של תיק משפט הרצח בו הוא היה הנאשם המרכזי.
צווים הועברו לממשלת הודו כדי שזו תגיש בקשת הסגרה לארצות הברית, איתה היה להודו הסכם הסגרה.
אבל בקשת ההסגרה מעולם לא בוצעה.
פעילים רבים טוענים כי הממשלה ההודית היססה להציב מקרה קשה של בקשת הסגרה לארצות הברית, מחשש לתגובתם של המשקיעים הזרים בכלכלה ההודית, שהפכו לשחקנים חשובים יותר בעקבות פתיחת המדינה לסחר ולהשקעות חוץ.
גם גישת הממשל של ארצות הברית, שנמנע מלפעול בפרשה, נתפסה כאדישות לנושא.
דברים אלה הובילו למחאות חזקות בעבר, במיוחד על ידי ארגון גרינפיס.
ויג'יי פרשאד הביע ביקורת על האם תרזה ועל האפיפיור יוחנן פאולוס השני, שפעלו למען קורבנות האסון אך טענו כי מדובר בתאונה גרידא ולא ייחסו ליוניון קרבייד כל אחריות תאגידית.
בתי המשפט של הודו דחו את בקשתה של סוכנות החקירות המרכזית של הודו להפחית את חומרת כתבי האישום בנושא האסון מרצח להזנחה פושעת.
נכון להיום, אנדרסון האו עדיין בחזקת נמלט מפני החוק בהודו וצפוי להאשמות שהעונש עליהם עשוי להסתכם ב-10 שנות מאסר.
בינתיים, מעט מאוד מכספי ההסדר עם תאגיד יוניון קרבייד הגיעו לניצולים ואנשי האזור מרגישים שלא רק יוניון קרבייד ואנדרסון בגדו בהם, אלא גם הפוליטיקאים ההודים.
ביום השנה לאסון, מועלות באש בובות בדמותו של אנדרסון ושל פוליטיקאים.
ביולי 2004, בית המשפט העליון של הודו הורה לממשלה לשלם לנפגעים ולמשפחות הנספים את שאר 330 מיליון הדולרים שנמצאים בקרן הפיצויים.
תאגיד יוניון קרבייד מכר את חברת הבת ההודית שלו, אשר הפעילה את המפעל בבופאל, ליצרן סוללות הודי בפברואר 1994. תאגיד דאו כימיקלים רכש את יוניון קרבייד בשנת 2001 בסכום של 10.3 מיליארד דולר באמצעות איגרות חוב ומניות.
תאגיד דאו הצהיר באופן ציבורי מספר פעמים שתשלום ההסדר מטעם יוניון קרבייד כבר מילאו את אחריותה הכספית של דאו לאסון.
עם זאת, על רקע ניסיונות של הניצולים לגרום לחברת דאו לנקות את האתר המזוהם באופן קשה, הוגשה בקשה לבית המשפט המחוזי בארצות הברית.
ביוני 2010 גזר בית המשפט בהודו עונשי מאסר על שמונה מהמעורבים בפרשה.
חוסר רצון פוליטי הוביל לקפאון בנושא ניקוי המפעל ומאות הטונות של החומרים הרעילים השונים שבקרבו, ושהושארו בשטח ללא כל טיפול.
פעילי סביבה הזהירו כי הזיהום הוא בגדר חבית של חומר נפץ בליבה של העיר, וכי הזיהום שנגרם בגלל נוכחות הרעלים הוביל להרעלה איטית ומתמשכת שגרמה למחלות המשפיעות על מערכת העצבים, הכבד והכליות בבני אדם.
מחקרים הראו כי שעורי מחלות הסרטן וחוליים אחרים גבוהים יותר באזור זה מאז האירוע.
ארגונים ופעילים סביבתיים תבעו מתאגיד דאו לנקות את הפסולת הרעילה, ולחצו על ממשלת הודו לדרוש עוד כסף מדאו.
בתחקיר ששודר בערוץ הרדיו 5 של הבי בי סי, ב-14 בנובמבר 2004, דווח כי האתר עדיין מזוהם באלפי טונות של חומרים רעילים, כולל בנזן הקסהכלוריד וכספית המאוחסנים במכלים פתוחים או מונחים ישירות על הקרקע.
על פי הדיווח, כמה אזורים הם מזוהמים כל כך שכל אדם שנכנס לאזור ליותר מ-10 דקות ללא מיגון צפוי להגיע לאובדן הכרה.
גשמים באזור גורמים לסחף עילי המזהם את בורות המים ואת הבארות המקומיות.
על פי תוצאות מבדקים שנערכו מטעם הבי בי סי על ידי מעבדות מוסמכות לאנליזה של מים מבריטניה רמת הזיהום בבורות המים גבוהה פי 500 מהמקסימום המותר על פי החוק הבריטי.
סקרים סטטיסטיים עם קבוצת ביקורת באזורים בעלי רמת עוני דומה המרוחקים מהמפעל, דיווחו על רמות גבוהות יותר של מחלות שונות באוכלוסייה שגרה מסביב למפעל.
ב-3 בדצמבר 2004, במלאת 20 שנה לאסון, אדם בשם ג'וד פיניסטרה, שטען שהוא נציגה של חברת דאו, התראיין בערוץ הטלוויזיה של הבי בי סי.
הוא טען כי החברה הסכימה לנקות את האתר ולפצות את אלו שנפגעו באסון.
מיד לאחר מכן נפל ערך המניות של חברת דאו ב-4.2% בתוך 23 דקות, דבר שהוביל להפסד של שני מיליארד דולר בנתח השוק.
דאו מיהרה להוציא הצהרה לפיה אין אדם בשם זה הפועל מטעמה; שמדובר במתחזה שאינו קשור לדאו, ושהטענות היו מתיחה.
הבי בי סי שידרו תיקון והתנצלות, אך הידיעה כבר עשתה לה כנפיים.
ג'וד פיניסטרה היה למעשה אנדי ביכלבאום, חבר בקבוצת התעלולים המחאתית The Yes Men (כינוי לאדם שתמיד מזדהה באופן מוחלט עם התאגיד בו הוא עובד).
בשנת 2002 דה יס מן ערכו מסיבת עיתונאים מזויפת שבה הסבירו מדוע תאגיד דאו סירב לקחת אחריות על האסון.
כמו כן חברי הקבוצה פתחו אתר בשם DowEthics.com (דאו-אתיקה) שנועד להיראות כמו האתר של דאו אבל לתת תיאור מדויק יותר, לדעתם, של המאורעות.
בשנת 2004, מפיק של ערוץ החדשות של בי בי סי, שלח להם דוא"ל דרך האתר בבקשה לריאיון, אותו הם שמחו לספק.
ביכלבאום לקח קרדיט על התעלול בריאיון לתוכנית החדשות "דמוקרטיה עכשיו", והסביר מהו מקור שמו המזויף.
הקדוש הנוצרי ג'וד הוא הפטרון של מטרות אבודות, ופירוש המילה "פיניסטרה" הוא "קץ כדור הארץ".
הוא הסביר שהוא בחר בסוג כזה של מתיחה (לקיחת אחריות) משום שהדבר יראה לאנשים בדיוק כיצד יכול היה תאגיד כמו דאו לשפר את המצב וליצור תשומת לב תקשורתית וציבורית בארצות הברית, שבאופן כללי התעלמה מאזכור מלאת 20 לאסון, עד לתיקון ההצהרה על ידי דאו.
אסון ברדפורד סיטי התרחש ביום שבת, 11 במאי 1985, כאשר פרצה שרפה באצטדיון ואלי פארייד בברדפורד, אנגליה.
האש פרצה במהלך משחק כדורגל בין הקבוצה הביתית ברדפורד סיטי ללינקולן סיטי.
באותו יום, ברדפורד סיטי חגגו את זכייתם בליגה השלישית של הפוטבול ליג.
האש פרצה כאשר אחד הצופים זרק סיגריה לכוס פוליסטירן שנפלה אל מתחת ליציעים ולתוך ערימת פסולת שהצטברה במשך השנים.
האש, שמקורה היה ביציע המרכזי בן 77 השנים, התפשטה במהירות.
כאשר הקהל ניסה להימלט ביציאות האחוריות, הוא מצא כי דלתות היציאה היו נעולות.
היציע נשרף כליל בתוך דקות בשל היותו בנוי עץ, ברזנט ואספלט.
56 אנשים נספו ויותר מ-200 אחרים נפצעו.
מסקנות חקירת האסון בראשותו של סר אוליבר פופלוול הביאו לחקיקה חדשה לשיפור הבטיחות באצטדיוני הכדורגל בבריטניה.
צילומי הווידאו של מאורעות היום משמשים כיום להדרכות מודעות לאש במתחמי ספורט.
אסון החמצן (מכונה גם שואת החמצן, משבר החמצן, מהפכת החמצן והחמצון הגדול) הוא כינוי לתקופת הכחדה המונית בהיסטוריה של כדור הארץ, לפני כ-2.4 מיליארדי שנים, שבה החלה עלייה משמעותית בריכוז החמצן האטמוספירי.
ריכוז החמצן ההתחלתי באטמוספירה של כדור הארץ היה אפסי, ובאותה תקופה חיו בכדור הארץ רק חיידקים.
בעקבות התפתחות חיידקים ימיים המכונים כחוליות המסוגלים לבצע פוטוסינתזה חלה עלייה בריכוז החמצן וירידה בריכוז הפחמן הדו-חמצני - בליתוספירה, בהידרוספירה ובאטמוספירה.
שינוי זה התרחש בחלקו בצורה הדרגתית, על פני מיליוני שנים, בגלל שחלק גדול מהחמצן נקלט בריכוזים גדולים של ברזל שהתחמצנו.
כתוצאה מהשינוי בהרכב האטמוספירה והאוקיינוסים נכחדו כמעט כל המינים של חיידקים אל-אווירניים על פני כדור הארץ, ואת מקומם תפסו חיידקים אווירניים.
אירועים אלה, יצרו בהמשך את התנאים להופעת מינים של יצורים רב-תאיים ואאוקריוטים.
תאים איקריוטים מסתמכים על מיטוכונדריון המנצל את החמצן לשם יצירת אנרגיה לכלל התא.
הרכב האטמוספירה הקדומה ביותר של כדור הארץ אינו ידוע בוודאות.
עם זאת, חלק הארי היה ככל הנראה חנקן, N2, ופחמן דו-חמצני, CO2, שהם גם הגזים הנושאים חנקן ופחמן העיקריים המיוצרים על ידי פעילות געשית וולקניות כיוםגזים אינרטיים יחסית, כלומר גזים אשר בתנאים רגילים אינו מקיימים תגובה כימית, אינם דליקים ואינו רעילים.
באותו זמן חמצן היה קיים באטמוספירה רק בשיעור שהוא אלפית לעומת רמת הריכוז הנוכחי שלו.
לפני 4 מיליארד שנה השמש זרחה בכ-70% מהבהירות הנוכחית שלה, אך ישנן עדויות חזקות לכך שהיו קיימים מים נוזליים בכדור הארץ באותה תקופה.
כדור הארץ חם, למרות שמש חלשה, ידוע בתור פרדוקס השמש הצעירה והחלשה .
ההסבר הסביר הוא נוכחות של גזי חממה בכמות גבוה יותר דבר שיצר אפקט החממה חזק יותר יחסית לתקופה של מיליוני השנים האחרונות, מה שחימם את כדור הארץ.
הסברים האפשריים לכך כוללים רמות גבוהות יותר של -CO2 ריכוזים גבוהים יותר של גזי חממה אחרים אחרים היו נוכחים.
הגז הסביר ביותר הוא מתאן שהוא גז חממה רב עוצמה שהופק על ידי צורות חיים מוקדמות הידועות כמתנוגנים .
מדענים ממשיכים לחקור כיצד כדור הארץ התחמם לפני שהחיים התעוררו.
בתור הפרוטרוזואיקון התפתחו החיידקים הפוטוסינתטיים הכחוליים, הם וניצלו את אור השמש והמים ליצירת אנרגיה בתהליך של פוטוסינתזה.
אחד מתוצרי הלוואי של פרוק מולקולת המים בפוטוסינתזה הוא מולקולות חמצן דו-אטומי שהחלו להצטבר באטמוספירה.
מאגרי הברזל העצומים שהתקיימו בעבר מנעו את העלייה המהירה בריכוז החמצן, שגרם להם להתחמצן ולהפוך לתחמוצת הברזל (FeO), תהליך זה הסתיים לפני כמיליארד שנים וחצי.
לאחר שהתחמצנה כמות מספיק גדולה של ברזל החל גידול בכמות החמצן האטמוספירי.
חמצן דו-אטומי (O2) הוא דו-רדיקל שממנו נגזרים מספר רעלים היכולים לגרום למוות תאי.
למרות זאת, תאים אווירניים לא יכולים לשרוד ללא חמצן והם חייבים להחזיק מנגנונים לנטרול השפעותיו המזיקות.
לחיידקים האל-אווירניים המוחלטים (אובליגטורים) אין מנגנוני הגנה נגד נגזרות החמצן הרעילות, ולפיכך הם לא מסוגלים להתקיים בנוכחות כמות כלשהי של חמצן.
ברוב התאים האווירניים ניתן למצוא מנגנוני נטרול של החמצן המהווים עדות להסתגלות לאסון החמצן - אלו הם אברונים אנדוסימביוטיים הנקראים פראוקסיזומים.
הפרוקסיזומים מנטרלים את החמצן באמצעות אנזים מיוחד.
מבחינה אבולוציונית האברונים הללו לא מפותחים, אך הם אלו שאפשרו את התפתחות התאים האיקריוטיים.
מספר חיידקים אווירניים עשו צעד נוסף בהתפתחות האבולוציונית של התא, והחלו לנצל את החמצן ליצירת אנרגיה בתהליך הנקרא "זרחון חמצוני".
תהליך זה אפשר להגדיל את נצילות האנרגיה פי 18, והוא מאפשר את קיומם של צורות חיים מורכבות הדורשות אנרגיה רבה.
בכל תא של יצור רב-תאי ניתן למצוא את המיטוכונדריון (שפועל בשיטה הנ"ל), שהוא שריד נוסף של החיידקים האווירניים הראשונים.
החמצן שהשתחרר הגיב עם המתאן באטמוספירה (אחד מגזי החממה) והחליש את אפקט החממה, כתוצאה כדור הארץ התקרר וייתכן ותהליך זה היה הגורם לאחת התקופות הארוכות ביותר של כדור השלג ארץ.
אסון בית המכס העליון היה פיצוץ בונקר תחמושת סמוך לבית המכס העליון שברמת הגולן ב-15 ביוני 1967 (ז' בסיוון ה'תשכ"ז).
באסון נספו 11 לוחמי פלוגה ד' מגדוד 13 של חטיבת גולני.
פלוגה ד' הייתה פלוגת מסלול שחייליה התגייסו ארבעה חודשים קודם לכן, בפברואר 1967. הפלוגה, בפיקודו של סגן יעקב דביר (בז'ה), הייתה בשלב ב' של הטירונות.
בתקופת ההמתנה שלפני מלחמת ששת הימים נערכה הפלוגה, יחד עם שאר החטיבה, באזור אצבע הגליל.
בשבועיים שקדמו לתחילת המלחמה התאמנה הפלוגה בשטח אש ממערב לקיבוץ עמיעד ותרגלה בין היתר כיבוש מוצבים מבוצרים.
בתוכנית ההבקעה לרמת הגולן ובהתאם לפקודה הפיקודית "מקבת צפון", הוטל על גדוד 13, בפיקודו של סא"ל פנחס נוי (אלוש), להיות גדוד העתודה החטיבתי.
החלטה זו נבעה בין היתר משום שלא היו מספיק זחל"מים לרשות החטיבה.
לאחר תחילת המלחמה, בצהרי יום שישי, 9 ביוני 1967, התקדמו גדודי חטיבת גולני כחלק מההתקפה על המערך הסורי בצפון רמת הגולן.
גדוד 12 נע על זחל"מים וכבש את תל פאחר בקרב עקוב מדם, בעוד גדוד 51 נע על זחל"מים וכבש את תל עזזיאת בקרב קצר יחסית.
גדוד 13 הוכנס ללחימה רק בשעות הלילה, כאשר המג"ד עם שתי פלוגות נשלח לכבוש את מוצבי זעורה.
הסמג"ד, רס"ן אורי כהן, יחד עם שתי פלוגות נשלח בשחר 10 ביוני 1967 לטהר את הכפר בניאס.
פלוגה ד' השתתפה בטיהור הכפר שנמצא ריק.
בהמשך היום עלתה הפלוגה ברגל לזעורה ומשם הוסעה באוטובוסים לקוניטרה, אליה הגיעה עם ערב.
ב-15 ביוני בשעות הבוקר נשלחו לוחמי הפלוגה לאסוף נשק ותחמושת מהמוצבים שנטש הצבא הסורי באזור בית המכס העליון.
אזור זה, על מערך המוצבים והבונקרים שלו, נכבש ב-9 ביוני על ידי גדוד 32 של חטמ"ר 3.
לפלוגה לא נלוו כוחות הנדסה ולא ניתנו הנחיות לגבי הטיפול בתחמושת.
כוח של 11 לוחמים נכנס לתוך בונקר תת-קרקעי מדרום לבית המכס העליון.
לאחר שהחיילים עבדו זמן מה בבונקר, יצא ממנו מ"כ ודיווח על מוקשים שנמצאו בו, וביקש סיוע ממפקד הפלוגה.
עם חזרתו לבונקר אירע הפיצוץ.
כל החיילים ששהו בבונקר נהרגו.
שרידי הגופות שנמצאו בשטח נאספו על ידי חיילי הפלוגה והוכנסו לשמיכה צבאית אחת שנשלחה לחדר המתים של בית החולים רמב"ם בחיפה.
משפחות החללים קיבלו את ההודעות על מות בניהם רק כעבור שלושה ימים.
החיילים הובאו למנוחות בקבר אחים בחלקה הצבאית בבית העלמין בנהריה ללא נוכחות משפחותיהם.
מאוחר יותר הועברו שרידיהם של שניים מן החללים שניתן היה לזהות לבתי העלמין בקריית שאול ובהר הרצל.
המשטרה הצבאית חקרה את האירוע ואף הוקמה ועדת חקירה צבאית של קצינים מחיל החימוש, אולם הממצאים לא פורסמו במשך שנים רבות, ואף להורים השכולים לא נמסרו פרטי האסון.
בשנת 2018 נעתר הרמטכ"ל דאז, גדי איזנקוט, לבקשת המשפחות לפרסם את חומרי החקירה.
על פי דו"ח חקירת הפרקליטות הצבאית מארכיון צה"ל, פעילות החיילים באירוע בוצעה "תוך נקיטת אמצעי זהירות סבירים", ולפיכך נסגר תיק החקירה.
לאחר הפרסום הועלו טענות על טיוח החקירה, וגרסאות שונות על האירועים שקדמו לאסון.
עד היום לא ידוע מה גרם להתפוצצות הבונקר.
האסון לא פורסם באמצעי התקשורת באותם ימים, ובמשך שנים רק מעטים ידעו על התרחשותו.
הפרסום הראשון אודות האסון ניתן בספרו של משה גבעתי, שהיה חייל בפלוגה, שראה אור ב-1990.
במשך השנים סירב משרד הביטחון לבקשת המשפחות להנציח את החללים באזור האסון.
שמות 11 החללים צורפו לשלט ההנצחה של גדוד 12 המוצב בתל פאחר למרות שלא השתתפו בקרב זה.
בשנת 2013 רכש היזם ליאו גלזר את בית המכס העליון כדי להקים בו מלון.
גלזר נעתר לבקשת המשפחות והסכים להציב באזור שלט הנצחה לחללים לכשיוקם המלון.
ב-15 ביוני 2017, במלאת חמישים שנים לאסון, נחנכה במתחם בית המכס האנדרטה לזכרם של 11 החללים.
בטקס חנוכת האנדרטה נכחו בני המשפחות השכולות ומפקדי וחיילי גדוד 13 בעבר ובהווה.
אסון הזיקוקין די-נור באנסחדה (בהולנדית: Vuurwerkramp) התרחש ב-13 במאי 2000. שתי התפוצצויות במחסן של זיקוקין די-נור בעיר אנסחדה שבמזרח הולנד ושרפה שפרצה בעקבותיהן גרמו למותם של 23 אנשים, לפציעתם של 947, ולנזק כבד לרכוש.
ההתפוצצויות אירעו במחסן של חברת SE Fireworks, יבואנית גדולה של זיקוקין די-נור מסין, ששכן בלב שכונת המגורים רומבייק (Roombeek).
ההתפוצצות הראשונה הייתה שקולה בעוצמתה להתפוצצות 800 טון של TNT, והשנייה – שנשמעה עד למרחק של 60 קילומטרים סביב – הייתה שקולה להתפוצצות 4,000 עד 5,000 טון TNT.
שטח של 400 דונם סביב מוקד הפיצוצים נחרב.
1,250 אנשים נותרו חסרי בית.
עשרת אלפים איש פונו מבתיהם במהלך פעולות ההצלה.
עלות הנזקים עקב האסון עלתה על 450 מיליון אירו.
האסון נחקר, אך הסיבה להתרחשותו נותרה בלתי ברורה.
ככל הנראה פרצה אש בבניין המרכזי של מחסן החברה והתפשטה משם אל שתי מכולות מלאות בזיקוקין די-נור שהוחזקו בתנאים שהפרו את תקנות הבטיחות לחומרי נפץ.
לפני האסון היה לחברה עבר בטיחותי תקין.
תושב אנסחדה הורשע בשנת 2002 בהצתת אש שהביאה להתפוצצויות ונידון ל-15 שנות מאסר, אך בית משפט לערעורים ביטל את הרשעתו ב-2003.
בשנת 2002 הורשעו שניים ממנהלי חברת SE בגרימת מוות ברשלנות ובהפרת תקנות הבטיחות ונידונו ל-15 חודשי מאסר.
בעקבות האסון הוחמרו בהולנד תקנות הבטיחות הנוגעות לאחסון זיקוקין די-נור.
אסון אייברוקס התרחש ב-2 בינואר 1971. היה זה אסון תדחוקת קהל, שהתחולל בעת שקהל צופים במשחק כדורגל בין ריינג'רס לסלטיק באצטדיון אייברוקס בעיר גלאזגו שבסקוטלנד עשה את דרכו החוצה דרך אחת היציאות מהמבנה.
באסון נספו 66 בני אדם ויותר ממאתיים נפצעו.
היה זה אסון הכדורגל החמור ביותר בתולדות בריטניה עד לאסון הילסבורו בשנת 1989.
ביום ראשון, 2 בינואר 1971, נערך באצטדיון משחק של שתי קבוצות הכדורגל הבכירות של גלאזגו - הקבוצה הביתית גלאזגו ריינג'רס מול יריבתה הגדולה סלטיק, בנוכחות כ-80 אלף צופים.
בסיום המשחק עזבו אלפי צופים את האצטדיון דרך שער 13. אז אירע האסון, כאשר מאות אנשים מעדו במדרגות אל השער ונערמו זה על גבי זה לגובה של קרוב לשני מטרים.
בין המתים היו 26 ילדים ונערים עד גיל 17. הנספים באו מכל רחבי סקוטלנד אך למעלה משליש מהם היו בני גלאזגו.
לא היה זה האסון הראשון באייברוקס.
ב-5 באפריל 1902, במהלך משחק בין נבחרת סקוטלנד לבין נבחרת אנגליה, קרס יציע בנוי עץ באצטדיון.
האירוע הביא למותם של 25 אנשים ולפציעתם של למעלה מ-500. ב-16 בספטמבר 1961 נרמסו למוות שני אנשים במדרגות שער מס' 13 באצטדיון ו-70 נפצעו.
בשתי תאונות אחרות באותו מקום - ב-1967 וב-1969 - נפצעו עשרות אנשים נוספים.
שופט מקומי בגלאזגו קבע כי האסון התרחש בשל רשלנותה ואף אדישותה של בעלת האצטדיון, קבוצת גלאזגו ריינג'רס.
בעקבות זאת תבעו קרובי הנספים פיצויי נזיקין מהקבוצה, אשר לא חלקה על קביעת אחריותה בעניין.
האסון הביא את ממשלת בריטניה לערוך בדיקה מעמיקה בנוגע לבטיחותם של מתקני ספורט במדינה.
היא מינתה את השופט הסקוטי לורד ויטלי (Wheatley) לחבר דין וחשבון בנושא.
דו"ח זה היווה את הבסיס למדריך הירוק - מדריך לבטיחות מתקני ספורט, שפורסם ב-1973. האסון גם הביא לעריכת שיפוץ מקיף באייברוקס, וב-1981 הושלמה הסבתו לתכולה של 44 אלף צופים (עד 1990 הוגדלה תכולתו ל-50 אלף), ואופ"א העניקה לאייברוקס מעמד של אצטדיון בדרגה של חמישה כוכבים.
במשך שנים רבות הונצח האסון על ידי שלט זיכרון שנקבע על קיר האצטדיון.
בשנת 2001, ביום השנה השלושים לאסון, נחנכה בו אנדרטה שהנציחה את שמות כל הנספים באסון וכן את שמות אלו שנספו באסונות 1902 ו-1967. ב-2011, ביום השנה הארבעים לאסון, ניצבו הנוכחים בפתיחת משחק בין ריינג'רס לסלטיק דקת דומייה לזכר הנספים.
אסון בת'נל גרין התרחש ב-3 במרץ 1943. היה זה אסון מחיצה, שהתרחש כאשר מאות בני אדם ירדו במדרגות לתחנת הרכבת התחתית הבנויה חלקית בבת'נל גרין (Bethnal Green) בעיר לונדון שבבריטניה כדי למצוא בה מחסה בעקבות התרעה על התקפת אוויר גרמנית.
היה זה האסון האזרחי החמור ביותר בבריטניה בימי מלחמת העולם השנייה והאסון החמור ביותר במערכת הרכבת התחתית של לונדון.
בניית תחנת בת'נל גרין החלה בשנות השלושים במסגרת העבודות לבניית השלוחה המזרחית של קו סנטרל של הרכבת התחתית של לונדון.
ערב המלחמה הושלמו המנהרות בתחנה אך פסי הרכבת טרם הונחו בה.
ב-1940 יועדה התחנה הבנויה למחצה לשמש כמקלט נגד התקפות אוויר והועברה לניהול הרשות המקומית וההגנה האזרחית של לונדון.
במהלך הבליץ בסתיו 1940 מצאו אלפי אנשים מחסה במנהרות התחנה וחלקם בילו שם את שעות הלילה.
במהלך 1941 פחת השימוש בתחנה כמקלט ככל שחיל האוויר הגרמני הפנה את התקפותיו מבריטניה אל ברית המועצות, והיא המשיכה לשמש כמחסה במהלך התקפות תגמול על הפצצות בריטיות על גרמניה.
ב-3 במרץ 1943 דיווחו כלי התקשורת על הפצצה בריטית כבדה על ברלין בליל 1 במרץ.
בשעה 20:17 הופעלו צופרי האזעקה מפני התקפת אוויר במה שהיה ככל הנראה רק ניסוי.
המון אנשים החל לרדת בגרם המדרגות הדרום-מזרחי לתחנה, שבו לא היו מעקות במרכז המדרגות וכמעט לא הייתה תאורה.
נסיבות האסון לא התבררו במלואן: ככל הנראה מעדה אישה שנשאה ילד בתחתית גרם המדרגות ואחרים מעדו עליהם, בעוד שאחרים שלא היו מודעים למתרחש לחצו מאחור כדי להגיע למחסה התחנה.
פקעת האדם שנוצרה בתחתית המדרגות הכילה בסופו של דבר כ-300 איש.
173 אנשים, מהם 62 ילדים, נמחצו למוות או נחנקו.
60 אחרים נפגעו והובלו לבתי חולים.
השלטונות מנעו את פרסום דבר האסון במשך 36 שעות ולאחר מכן צינזרו את הידיעות אודותיו מחשש לפגיעה במוראל.
בשנים לאחר האסון התעוררה מחלוקת אם האסון אירע עקב פאניקה בקהל שירד לתחנה, כאשר נטען שהיורדים במדרגות סברו שקולות אש נגד מטוסים בריטית שנורתה הם קולות נפילת פצצות בסמוך לתחנה.
בתי משפט שדנו בתביעת נזיקין עקב האסון פסקו שהאסון לא אירע עקב פאניקה.
במסגרת תביעות נזיקין שולמו פיצויים על האסון בסך כולל של כ-60 אלף לירות בריטיות.
דו"ח חסוי שחובר על האסון ציין שמועצת רובע בת'נל גרין הזהירה את מערכת ההגנה האזרחית ב-1941 כי נחוץ להתקין בכניסה לתחנה מחסום שיאט את כניסת האנשים אליה, אך נענתה כי התקנתו תהיה בזבוז של כסף.
בניית תחנת בת'נל גרין הושלמה לאחר המלחמה והיא נפתחה לתנועת הרכבת התחתית בדצמבר 1946.
רק 50 שנה לאחר האסון הוצב שלט זיכרון אודותיו בתחנה.
עמותה לזכר הנספים בשם "מדרגות לגן-עדן", שהוקמה ב-2007, עוסקת בהקמת אנדרטה לאסון, אשר כבר הוקמה בחלקה.
"אסון הילדים" הוא אירוע שהתרחש בקריית מוצקין ב-21 במאי 1949, בו חמישה ילדים נהרגו וילדה אחת נפצעה קשה, לאחר שהרימו חפץ שהתפוצץ בידיהם, ככל הנראה נֵפֶל ממחנה בריטי שהתקיים במקום לפני הקמת מדינת ישראל.
ביום שבת אחר הצהריים שיחקה קבוצת ילדים בגילאי 8–13 בחצר הבית ברחוב התכלת 17 בקריית מוצקין (בשנות האלפיים, רחוב אח"י אילת), שנמצא סמוך לתחנת הרכבת.
במהלך המשחק הם מצאו חפץ בחולות לא מוכר.
הילדים הרימו את החפץ, שהתפוצץ, ומעוצמת הפיצוץ נהרגו חמישה מהם: אביבה אלכסנדרוביץ, האחים דרור ודניאל מלצר, מרדכי סוקולובסקי ואלי רדקוביץ.
מאותו הפיצוץ נפצעה קשה ברגליה הילדה נחמה פוסק.
ההשערה הייתה כי מדובר בנפל של פגז או רימון יד שמקורו במחנה בריטי ששכן בסמוך, לפני הקמת מדינת ישראל.
הילדים הובאו למנוחות בהלוויה משותפת ונקברו בחלקת קבר משותפת, והוכרו כנפגעי פעולות איבה.
לאחר האסון ניתן לאחד הרחובות ביישוב השם "רחוב הילדים".
בשנת 2016 הנציחה עיריית קריית מוצקין את קורבנות האסון בהצבת שלט-הנצחה סמוך למקום האירוע.
אסון אייברוקס התרחש ב-5 באפריל 1902 במהלך משחק כדורגל בין נבחרת סקוטלנד ונבחרת אנגליה שהתקיים באצטדיון אייברוקס שבגלאזגו, סקוטלנד.
התמוטטות של יציע הובילה למותם של 25 צופים.
האירוע נחשב לאחד מהאירועים הטרגיים בתולדות הספורט הבריטי.
משחק הכדורגל בין נבחרת סקוטלנד ונבחרת אנגליה במסגרת אליפות הבית הבריטית התקיים ב-5 באפריל 1902. לקראת המשחק נבנה יציע חדש בצד הדרומי של אצטדיון אייברוקס.
גשמים כבדים שירדו בלילה שקדם למשחק גרמו לחוסר יציבות ביציע, שקרס לאחר כ-20 דקות של משחק.
בעקבות הקריסה נפלו מאות אוהדים מהיציע, וחלקם נפלו מגובה של 12 מטרים אל הרצפה.
כתוצאה מהנפילה נהרגו 25 צופים ו-517 צופים נוספים נפצעו.
בעקבות הקריסה הופסק המשחק לזמן קצר אך חודש כיוון שהמשטרה סברה כי הפסקתו עלולה לגרום למהומה וכי יציאת הקהל עלולה לפגוע בפעולות החילוץ.
המשחק הסתיים בשיווין 1-1, אך התוצאה בוטלה בהסכמת שתי הנבחרות, ומשחק חוזר התקיים ב-3 במאי באצטדיון וילה פארק שבברמינגהאם.
כל ההכנסות מהמשחק הופנו לצורך טיפול בנפגעי האסון.
בבניית היציע נעשה שימוש בקורות עץ וקורות פלדה.
בעקבות האירוע נאסר על שימוש במסגרות אלו ונקבע כי כל היציעים יבנו על בסיסי עפר או בטון מזוין.
במהלך השנים אירעו באצטדיון מספר אסונות נוספים.
ב-16 בספטמבר 1961 נרמסו למוות שני אנשים במדרגות שער מס' 13 באצטדיון ו-70 נפצעו.
ב-2 בינואר 1971 אירע במקום אסון כאשר 66 אוהדים נמחצו למוות בסיום משחק בין קבוצות גלאזגו ריינג'רס וסלטיק.
כמאתיים צופים נוספים נפצעו באותו האירוע.
ב-23 ביוני 2015 במהלך חתונה באולם האירועים "עדיה" שביבנה, נותקה נברשת מתקרת האולם וצנחה על החוגגים.
כתוצאה מפגיעת גוף התאורה 21 אנשים נפצעו, ואחת נהרגה.
במהלך חתונה של מור וקארין לוי, שהתקיימה באולם האירועים "עדיה" שביבנה, בזמן שהחוגגים רקדו, גוף תאורה ממונע גדול וכבד, המדמה נברשת עם אלפי דיודות פולטות אור שהיה תלוי מעל רחבת הריקודים, ירד ועלה לסירוגין והאיר את הרחבה.
בשעה 00:30 בערך, התנתק גוף התאורה כתוצאה מתכנון וביצוע לקוי וצנח על הרוקדים מתקרת האולם.
כ-21 חוגגים נפצעו, ואחת האורחות אביבה חיון שהייתה אשתו של דוד של הכלה, נפגעה מגוף התאורה באופן ישיר ונהרגה.
בעקבות האירוע המשטרה הוציאה צו סגירה זמני לאולם ועיכבה לחקירה את בעלי המקום.
בסוף אוקטובר 2016 הוגש הסדר טיעון מטעם הפרקליטות עם שני בעלי האולם עובדיה כהן ויגאל עקליאן, במסגרת הסדר הטיעון יודו בעלי האולם בגרימת מוות ברשלנות ואף ירצו כמה חודשים של עבודות שירות.
שאר הנאשמים בתיק אורן זרוג ועתניאל מדר ימשיכו למשפט.
לאחר סיום המשפט השופטת אפרת פינק קבעה כי יש להרשיע את המהנדס, עתניאל מדר, בעבירות של גרימת מוות ברשלנות וגרימת חבלה ברשלנות.
בנוסף קבעה השופטת כי יש להרשיע את מנהל התאורה אורן זרוג באותן העבירות.
סוכם של כי אורן זרוג ישלם פיצויים בסך 10,000 שקלים למשפחה וגם ירצה כחצי שנה של עבודות שירות.
ב-22 בינואר 2019 הרשיע בית משפט השלום ברחובות את אורן זרוג שהיה מנהל התאורה באולם ועתניאל מדר שהיה מהנדס הקונסטרוקציה בגרימת האסון.
אורן זרוג היה אחראי לתכנונה, שרטוטה והקמתה של הנברשת ונתן הוראות למתקינים, מבלי שהוכשר לכך.
עתניאל מדר המהנדס שהוזמן לבדיקת הנברשת אישר את השימוש בה לאחר שביצע בדיקה שטחית בלבד בניגוד מוחלט לתקנות שאומרת כי רק מהנדס מכונות מוסמך יכול לתת אישור לגוף התאורה משום שהופעלה על ידי מנוע הרמה ואף למד כיצד לתכנן את הנברשת בעזרת סרטוני יוטיוב.
עותניאל מדר ואורן זרוג ערערו על החלטת השופטת אפרת פינק והגיעו לעליון שם נדחו והורשעו בגרימת מוות ברשלנות.
עותניאל מדר קיבל 6 חודשי מאסר לנשיאה בעבודות שירות ועד ל-14 חודשי מאסר בפועל.
אורן זרוג קיבל 6 חודשי עבודות שירות.
אסון החיטה המורעלת בעיראק התרחש במהלך חורף 1971/1972 כתוצאה מהרעלת כספית המונית של צרכני חיטה שטופלה בעיקר במתיל-כספית (כספית אורגנית ([CH3Hg]+)) טרם שילוחה ממקסיקו לעיראק.
כתוצאה מההרעלה מתו 459 אנשים על פי התיעוד העיראקי, אך מוערך כי מספר הנפגעים בפועל היה פי עשרה.
לאחר הפיכת הבעת' השנייה בעיראק והעלייה לשלטון של סאדאם חוסיין ב-1968 נוצר משבר מזון שאילץ את המשטר לחפש מקורות לייבוא דגנים.
העסקה המרכזית יצאה לפועל עם חברת קרגיל האמריקאית לרכישת גרעיני חיטה מסוג Mexipak, שפיתח במקסיקו נורמן בורלוג.
הגרעינים צופו במתיל-כספית שנועד למנוע התפתחות נבגי פטריות לעובש על מנת לשמר אותם.
הגרעינים נועדו לזריעה ולא לצריכה.
בסך הכול סופקו לעיראק החל מסוף 1971, 95,000 טון דגנים, מתוכם 73,201 טון גרעיני חיטה שסופקו במהלך ספטמבר-אוקטובר 1971 לנמל בצרה ו-22,262 טון שעורה שסופקו במהלך אוקטובר-נובמבר וטופלו בפניל-כספית אצטט .
הגרעינים היו צבועים בגוון ורוד-כתום המאפיין את ציפוי תרכובות הכספית.
העיראקים להם סופקו הגרעינים, לא זיהו את סימני האזהרה בספרדית ובאנגלית על השקים ולא ייחסו חשיבות לצבע הגרעינים שירד בשטיפה.
במקום לעשות בהם שימוש לזריעה, סיפקו אותו לבעלי חיים וכקמח לאפיית לחם ביתי.
על פי מקורות עיראקיים מעל 6,500 איש אושפזו בבתי חולים כתוצאה מהרעלת הכספית ומתוכם מתו 459. נזק לטווח ארוך, כולל מומים ביילודים, אטקסיה, עיוורון, והפרעות אחרות לחושים, דווחו בקרב רבים מהצרכנים.
ג'יין הייטאואר, רופאה וחוקרת שראיינה רופאים עיראקים העריכה כי מספר הנפגעים בפועל היה גבוה פי עשרה מהדיווחים של המשטר.
רוב הנפגעים היו במחוזות בהם נעשה שימוש בגרעינים כקמח ללחם ביתי, בפרט בכירכוכ שבכורדיסטן העיראקית, לא נרשמו פגיעות בקרב תושבי הערים הגדולות בהם היה פיקוח על צריכת הקמח.
פגיעה זו בעיקר באזור הכורדי העלתה השערה אצל הייטאואר כי ייתכן והמשטר העיראקי פעל במזיד נגד הכורדים.
לסיוע פנתה עיראק לארגון הבריאות העולמי ששלח למדינה משלחת מומחים.
ב-1974 פרסם צוות משותף של ארגון המזון והחקלאות וארגון הבריאות העולמי המלצות למניעת אסון דומה.
בין ההמלצות היו פרסום אזהרות על מארזי המזון בשפה המקומית הנהוגה במקום אליו מסופק, הגבלה ואסדרה של השימוש במתיל-כספית, ובחינה של הוספת תוסף בעל טעם מר עז למניעת צריכה שגויה.
אסון הזיהום הימי בזפת לאורך חופי ישראל (מכונה גם זפת בסערה) היה אירוע זיהום ימי ברמה בינונית, שהחל בישראל ב-17 בפברואר 2021 בו נגרם זיהום ימי המשמעותי והחמור ביותר לחופים, לים ולטבע לאורך כל חופי ישראל בים התיכון.
במהלך האירוע נפלטה לחופי ישראל פסולת ימית של זפת שמקורה בנפט גולמי.
התקרית נחשבת לאירוע אקולוגי חמור, בין היתר בשל השטח הגדול שנפגע ובשל הרעילות הגבוהה וארוכת הטווח של הזפת.
זיהום הזפת פגע גם בחופי דרום לבנון.
לאירוע ניתן שם הקוד "זפת בסערה" על ידי מטה החירום שהוקם לניהול האירוע במשרד להגנת הסביבה, והגדיר את האירוע כתקרית ברמה 2ב' (אירוע בין־מקומי אשר המזהם אינו ידוע).
לאחר כחודש ב-16 במרץ 2021, ולאחר שמרבית החופים נוקו, הכריז המשרד להגנת הסביבה על סיום האירוע והמשך פעילות ניקוי פרויקטלית.
לציבור הותר לחזור לכל החופים, לרבות רחצה ונופש.
פעולות השיקום והניקוי המשיכו בחלק מהחופים במהלך מספר חודשים עד לסוף 2021. החוף האחרון נוקה במרץ 2022. בסך הכל נאספו 1,400 טונות של זפת ופסולת בחופים.
על פי המשרד להגנת הסביבה, ולדבריהם בנוסף גם על פי מִנהל האוקיינוסים והאטמוספירה הלאומי האמריקאי, אונייה שהגיעה מהמפרץ הפרסי שפכה ב-2 בפברואר 2021, מאות טונות של נפט גולמי במים הכלכליים של ישראל.
ב-5 בפברואר היה מיקום כתם הנפט על-פי צילומי לוויין שהתגלו בדיעבד, כ-130 ק"מ מישראל.
ב-11 בפברואר היה הכתם כבר כ-50 ק"מ מול חופי ישראל כפי שנודע בדיעבד.
ב-17 בפברואר, בזמן ימי סערה וגלי ים גבוהים במיוחד, החלו להישטף כמויות גדולות של זפת לאורך של כ-160 ק"מ מרצועת חוף הים התיכון של מדינת ישראל, מראש הנקרה ועד זיקים.
על פי הערכות הראשוניות סברו שמדובר בדליפה או השלכה מכוונת של מאות טונות של מזוט ותוצרי נפט מאונייה בלב ים.
המשרד להגנת הסביבה פרסם התרעה שהאירוע יימשך לפחות יומיים והגדיר את האירוע כ"בין־מקומי" ברמה TIER 2B (רמה 2 מתוך 3) - באירוע כזה לא ידוע מקור הזיהום.
פעולות הניקוי מבוצעות על ידי בעלי תוכניות החירום המקומיות שנפגעו מהזיהום - התוכנית הלאומית למוכנות ותגובה לטיפול באירועי זיהום ים בשמן (התלמ"ת), בהנחיית היחידה הארצית להגנת הסביבה הימית אך לא מוכרז מצב חירום ארצי.
לדברי המשרד להגנת הסביבה, לא הייתה בידיו התרעה מוקדמת כלשהי משום גורם או מדינה כלשהי לפני התחלת האירוע ב-17 לחודש, הגם שאמנת ברצלונה מחייבת זאת במקרים של זיהום כזה.
בפועל לא ננקטה פעולה בטרם החלו ימי הסערה, ובזמן שהזפת הגיעה לחופי ישראל הסערה לא אפשרה זאת.
לאחר מעשה משמשים צילומי הלוויין, שימוש במודל לחיזוי תנועת ים, דגימות הזפת, ונתונים של REMPEC (מרכז אזורי לתגובה לזיהומי ים וחופים במזרח התיכון) והסוכנות האירופית EMSA כדי לאתר את הספינה שממנה נשפך הנפט.
עיבוד המידע הנ"ל הביא לזיהוי בצילומי לוויין מ-11 בפברואר של כתם שמן כ-50 ק"מ מחופי אשקלון, מחוץ למים הטריטוריאליים של ישראל, שחשוד כמקור לאירוע.
לטענת גרינפיס ישראל, אשר ערכו חקירה עצמאית בשיתוף גרינפיס גרמניה ויחידת המיפוי של ארגון גרינפיס העולמי, צילומים של לוויין סנטינל 1 מראים ב-11–13 בפברואר כ-10 כתמים החשודים כנפט בקרבת ישראל.
בנוסף ציינו בנוגע לכתם שזוהה ב-11 בפברואר שאין מידע לווייני על האזור בימים שלפני, וייתכן שהכתם נוצר מספר ימים קודם.
ב-18 בפברואר התכנס לראשונה בחדר המצב בחיפה מטה החירום של המשרד להגנת הסביבה.
מטה החירום של המשרד להגנת הסביבה תיאם את הפעולות בחופים עם משרדי הפנים והבריאות, לרבות סגירת חופי רחצה והתרעות למשתמשים בים.
כמו כן דאג לפינוי הפסולת שנוקתה מהחופים, ריכוזה ופינויה במימון מלא של הקרן למניעת זיהום ים ובעברתו לטיפול תרמי בנאות חובב.
ב-20 בפברואר זיהה מטוס סיור של המשרד להגנת הסביבה מספר כתמי שמן בקרבת חופי חיפה במרחק של כמה מאות מטרים מחוף בת גלים ל-פארק הכט, ופרס במקום ציוד ספיגה.
עם זאת הכתם לא הגיע לבסוף לחוף, ובסיור נוסף לא נצפה שוב, אך גם לא טופל בעודו בים.
ב-22 בפברואר דווח שהזפת הגיעה לחופי צור בדרום לבנון.
באותו יום האשימו בלבנון את ישראל כאחראית לאירוע.
ב-18 בפברואר נפלט לחוף באזור ניצנים, לווייתן מצוי זכר בוגר (צעיר יחסית), באורך של כשבעה-עשר מטרים ובמשקל 25 טון.
בנתיחתו נמצא כי הוא מת כ-14 ימים קודם לכן וכי מותו נגרם מזיהום נפט.
באתרים רבים נצפו נזק ותמותה של ציפורים, דגה, צבי ים, חרדונים, סרטני חול ושלל יצורים ימיים וכן לצמחייה.
הנזק נגרם בכל שלושת בתי הגידול, במי הים הפתוח, בחולות החוף ובטבלאות הגידוד המצוי באזורים הסלעיים המעטרים את החוף שם מתרכזת מרבית הפעילות הביולוגית.
כאשר לאחרון נגרם הנזק הגדול ביותר וגם כזה שהשיקום שלו קשה הרבה יותר.
בין המשטחים שנפגעו המצריכים טיפול מקצועי נמנים גם טיילות צמודות חוף ושוברי גלים.
מפני שהאירוע התרחש בימי קרה וגשם משמעותיים לא פקדו את החופים מבקרים במהלכו, אך מקצת מהמתנדבים שעסקו בניקוי החופים נזקקו לטיפול רפואי עקב החשיפה לזפת.
עם שיפור תנאי מזג האוויר החלו בפעולות ניקוי, אך הניקוי עצמו צפוי לפגוע בתשתית של החוף וגם לפגיעה מיידית בחי ובצומח.
כמו כן קיים חשש גדול מפני חלחול המזהמים לקרקע ככל שעובר הזמן.
לא ידוע כמה זמן ייקח לשקם את השטח ולכמה זמן יהיה לזיהום השפעות סביבתיות.
בעלי חיים פגועים שנאספו מהחופים נשלחו לטיפול בבתי חולים לחיות בר, ובהם למרכז להצלת צבי ים של רשות הטבע והגנים במכמורת, אך הצליחו להציל רק שישה צבים שגם כך הם מין בסכנת הכחדה.
על משקלו של האירוע אמר שאול גולדשטיין, מנכ"ל רשות הטבע והגנים: "מבחינתנו מדובר באסון הטבע החמור ביותר שאירע בעשרות השנים האחרונות בישראל, הרבה יותר חמור מזיהום הנפט בשמורת עברונה בערבה (2014) ומאסון הזיהום התעשייתי בשמורת נחל אשלים בנגב (2017)".
טרם ניתן להעריך את ממדי הנזק אך ישנן גם הערכות שהנזק והשלמת השיקום ייארכו שנים.
ב-23 בפברואר, שבוע לאחר תחילת האירוע, פרסמה רשות הטבע והגנים הערכת מצב לפיה, כל החופים עדיין מלוכלכים בזפת.
האיסור של הרשויות על ההגעה לחופים לפעילות פנאי נותר, וקיים חשש מפני השפעות הגל החורפי הבא הצפוי בחלוף השבוע על הים והחוף.
הממשלה החליטה שהקרן למניעת זיהום ים תקצה 45 מיליון ש"ח מתוך 120 מיליון הנמצאים בקופתה למימון פעולות השיקום של החופים שנפגעו.
עוד הוחלט שהמשרד להגנת הסביבה יגיש בתוך חודש תזכיר חוק בנושא "מוכנות ותגובה לאירועי זיהום הים בשמן".
ב-24 בפברואר משרד הבריאות ומשרד החקלאות פרסמו הוראה בדבר איסור שיווק ואכילה של דגים ובע"ח ימיים מהים התיכון.
פעולה זו ננקטה כמשנה זהירות מאחר שטרם סיימו לבדוק ממצאים על מצב חדירת מזהמים לחיים במים.
בכוונת המשרד לאיכות הסביבה לבדוק זאת גם לאורך זמן כדי לראות את כתוצאה משקיעת מזהמים מסיסים במים, הייתה פגיעה במארג המזון.
בנוסף הובעה דאגה בדבר השפעה על עופות רבים שצפויים לבקר במסלול נדידת האביב בישראל.
דגימות המים נשלחו למכון לחקר הימים והאגמים.
במהלך השבוע השני החל הים לפלוט שוב זפת באזור החופים במישור החוף הצפוני ועד מכמורת.
רשות הטבע והגנים ציינה שהזפת מצויה עוד במים ובפרט זו הדבוקה לאצות צפויה להיערם בהדרגה בחופים, וכן שכמויות זיהום הזפת ממשיכות לגדול באזורים הצפוניים.
בהמשך השבוע החמירה רמת הזיהום בחופים מחיפה ועד דור-הבונים וכן באזור נמל אשדוד עד פלמחים.
רשות הטבע והגנים ערכה סקר ראשוני מתחת למים בשמורות הטבע ראש הנקרה וחוף דור-הבונים ומצאה בהם ריכוזי זפת.
ב-26 בפברואר פרסם המכון לחקר ימים ואגמים ממצאים ראשוניים מדגימות מי הים במרחק של עד 17 קילומטרים מחופי ישראל, ובעומק ים של עד 200 מטרים.
בדגימות נמצאו סימנים לחומרים שהם נגזרות של נפט היכולים להיות רעילים לסביבה האקולוגית הימית וגם לבני אדם בהם נפתלן ופננתרן.
כדי להבין האם לזיהום יש השלכות צריך למדוד את ריכוזו במים ומידע זה טרם נמסר.
לא דווח על עצירת עבודת מתקני התפלת מים המשמשים כמקור למרבית מי השתייה בישראל.
בנוסף פרסם המכון הערכות ראשוניות לפיהן גודלו של כתם השמן במקור היה 20 קמ"ר.
במהלך השבוע המשיכה מגמת התפשטות זיהום הזפת בחופי דרום לבנון בנקורה וצור אל חופים צפוניים מהם.
הרשויות המקומיות חילקו למתנדבים ציוד לניקוי החופים שסופקו על ידי יוניפי"ל ועמותות לאיכות הסביבה.
עם זאת מאחר ששטח פעילות יוניפי"ל מתוחם עד לגבול נהר הליטני וכן בהיעדר ארגוני סביבה באזורים מצפון לשטח זה לא בוצעו פעולות ניקוי שם.
חברת ממן - מסופי מטען וניטול, המפעילה את מסוף המטענים בנמל התעופה בן-גוריון, דיווחה על עלייה של 10% ביבוא דג הסלמון ביחס לתקופה מקבילה אשתקד, זאת בעקבות האירוע וההוראה האוסרת שיווק וצריכת דגים מהים התיכון ונערך לדבריו לעלייה בקצב דו ספרתי בהתאם לכך.
במהלך השבוע המשיך הים לפלוט במקומות שונים זפת אך במגמה מופחתת.
צוותי המשימה המקומיים מבוססי מתנדבים ועובדים המשיכו בפעולות הניקוי היומית וכן בצלילות לניקוי מתחת למים בפרט בשמורות הטבע הימיות.
נמשך האיסור להגיע לחופים לצורכי פנאי וספורט.
ב-7 במרץ הודיעו לראשונה משרדי הפנים, הגנת הסביבה והבריאות על היתר לציבור להגיע לפעילות פנאי וספורט במספר חופים קטן שבהם הושלם הניקוי ודגימות המים נמצאו תקינות.
כולל היתר כניסה למים בהתאם להגבלות הרגילות של רחצת חורף.
אך התריעו מפני אפשרות הימצאותה של זפת במים הרדודים.
מ-8 במרץ ובימים הסמוכים דווח על נחיתות זפת טריה בגושים גדולים בחופים מאכזיב ועד טירת הכרמל גם בכאלו שאושרו כנקיים לפיכך נאסרה הכניסה אליהם בשנית.
נשלח מטוס סיור אשר לא מצא כתם שמן נוסף.
במקביל אושרו מספר גדול של חופים נקיים אחרים לכניסת הציבור צב מת נמצא בחוף שקמונה.
ב-9 במרץ התירו משרד הבריאות והחקלאות את האיסור לשווק ולאכול דגים מהים התיכון.
זאת לאחר שהתקבלו במכון לחקר ימים ואגמים, ממצאי בדיקות דגים מאזורים שונים בים התיכון אשר מהן עלה שאין רמות מזהמים הניתנות לזיהוי או שנמצאו רמות מזהמים ברמה שאינה עולה על הסף המרבי המותר.
החל מליל 12 במרץ בעקבות סערה, התרחשו גלי נחיתות של זפת בחופים שונים בהם בצת, קריית ים, חיפה, נווה ים, בית ינאי, דור-הבונים.
שני צבים מתים נמצאו בחוף גדור וצב פגוע נמצא בחוף הבונים והועבר לטיפול.
לאור המשכי נחיתות הזפת ביקשו מהציבור בחלק מהרשויות המקומיות שלא להגיע לחופים למרות הודעת המשרד לאיכות הסביבה מספר ימים קודם.
חופי חיפה בקרן המפרץ סבלו מזיהום בינוני-כבד.
ב-15 במרץ הכריזו כמה רשויות בהן הרצליה ואשדוד כי יפתחו את עונת הרחצה כמתוכנן ב-19/20 לחודש.
עם זאת ביקורת הושמעה על כך שבעוד בעבר היו מתקני מברשות נפט בחופים להסרת זפת מהרגליים, הללו טרם הוצבו בחופים לאחר אסון הזפת אזרחים רבים דיווחו בחופים שונים שנחשבים לנקיים שאף על פי כן ההליכה בהם מלווה בלכלוך זפת ניכר לנעליים.
ב-16 במרץ שלחו פורום רשויות החוף, מרכז השלטון המקומי ומרכז השלטון האזורי מכתב לשר הפנים אריה דרעי בו הכריזו שלא יפתחו את עונת הרחצה במועדה, בשל סירוב משרד הפנים לסייע בתקצובם לאור העלויות המושתות עליהם בהכשרת החופים.
ב-18 במרץ נשלחו 50 חיילים לסייע בניקיון חוף שקמונה בחיפה אשר ממשיך לסבול מנחיתות זפת רבות.
במקביל המשרד להגנת הסביבה התרה ברשות נמלי ישראל על שלא טיפלה בזפת אשר נמצא ברשותה בחופים שמצפון לאשדוד.
ב-19/20 במרץ נפתחה עונת הרחצה כסדרה במרבית החופים.
משרד הפנים הכפיל לשנה זו את התקציב המועבר מהמדינה לרשויות החוף לטיפול השוטף בהם, זאת בשל אסון הזפת.
ב-25 במרץ לאחר מספר ימים של ים גבוה, ניצפו שוב נחיתות זפת בחופי חיפה.
ב-1 באפריל דווח מרכז הצפרות של החברה להגנת הטבע במסגרת פרויקט שימור ומחקר השחפיות בישראל, נתוני ניטור של מצב שחפיות הים כפי שנבדקו בשבוע הקודם באתר הקינון שלהן בבריכות המלח בעתלית.
בבדיקה נמצא ש-98% (80 מתוך 82) מהשחפיות היו מזוהמות בנוצותיהן בזפת.
שחפיות הים שנמצאו בניטור, משתייכות ללהקות הראשונות של ציפור זו, החולפות בישראל בנדידתן באביב בדרכן לאתרי הקינון באירופה.
בשלב ראשון, עוד בטרם שוך הסערה, ניסו בכמה רשויות מקומיות, בהן קריית ים ונווה ים, לנקות את מעטפת החול באמצעות כלים הנדסיים כבדים, אך התברר שפעולות אלו גם מסוכנות לכלים וגם אינן יעילות.
לאחר השיפור במזג האוויר ביוזמת התארגנויות התנדבותיות אד-הוק ועמותות סביבה בהן "צלול", "אקואושן", "שומרי הבית" ו"אנשי הים התיכון", בשיתוף פעולה על הרשויות המקומיות וארגוני סביבה, ביום הראשון להפוגה יצאו כ-2,500 אזרחים ועובדי רשויות מקומיות לפעילות ניקוי החופים באופן ידני ובאמצעות שימוש באמצעי מיגון.
טיפול בפסולת זפת שנאספה, מתבצע באופן ייעודי שונה מפסולת רגילה.
חלק מהרשויות, כגון הרצליה, הכריזו על מצב חירום אקולוגי.
נפתחו חמ"לים עירוניים, ובנוסף לצוותי הניקוי העירוניים גויסו כל עובדי העירייה למשימה.
יצאה קריאה לכל תושבי העיר לבוא לסייע והעירייה העמידה לרשות המתנדבים ותנועות נוער הסעות לחופים וציוד על מנת להגיע לתפוקה מהירה ככל הניתן בניקיון.
ב-20 בפברואר הודיע הרמטכ"ל אביב כוכבי כי ממחרת יישלחו אלפי חיילי צה"ל לסיוע לרשות הטבע והגנים במיפוי, ניקוי והעברת הזפת להטמנה באתרים ייעודים.
בימים הבאים הגיעו אלפי מתנדבים בהתארגנויות המחולקות לאזורים, אליהם הצטרפו גם ראשי וחברי מועצות מקומיות, חברי כנסת מתמודדים לבחירות הקרובות, שוטרים, צוותי רפואה, וצוותי חברות פרטיות בהן חברות היי-טק.
חמ"ל עמותת "אקואושן" שכבר שנתיים קודם לכן החלה בהכשרת צוותי מתנדבי חירום בים ובחופים בפריסה ארצית לכוננות למקרים מסוג זה, שימש כגורם בולט בארגון ותיאום חלוקת המתנדבים.
ובסיוע באיסוף נתונים שמועברים למשרד להגנת הסביבה לצורך גיבוש תמונת המצב בשטח.
לאחר שבוע של עבודה בחופים כמות הנרשמים במסגרתם עברה את ה-12,000 אזרחים.
נפרסו עמדות מידע לתדרוך וחלוקת אמצעי מיגון כגון: כפפות, נשמיות, ערדליים, חליפות אלבד, מגרפות, אתים ושקיות לאיסוף הזפת והפסולת.
באזור החולי התפזרה הזפת בגדלים קטנים מאוד מה שהצריך עבודת ברירה יסודית בכל השטח.
איסוף מהיר של הזפת חיוני בטרם היא תתקשה ותידבק לשטח, וכדי שכמה שפחות מזהמים ישקעו בקרקע וישתחררו במזג אוויר חם אל האוויר לאחר מכן.
רשות הטבע והגנים ביקשה מהציבור להימנע מניקוי החלק הסלעי מזפת מאחר שניקוי לא מקצועי יכול לגרום בעצמו לנזק.
הרשות פנתה לחוקרים וגופים ברחבי העולם לבחינת השיטות השונות והקימה לשם כך חוות ניסוי על מנת למצוא את הדרכים לנקות ולשקם את האזור הסלעי.
כמו כן נבחנות דרכים לניפוי הזפת הרבה בגודל קטן מרצועת החוף החולית.
עמותת צלול גייסה מאות מתנדבים במשך כחודשיים (הרוב בשבועיים הראשונים לאחר האסון), ואלה עברו הכשרה ייחודית לניקוי חופים סלעיים וטבלאות גידוד בין חיפה לתל אביב.
כמו כן רכשה העמותה ציוד ייעודי להסרת זפת שהתקשתה על הסלעים.
בראשית השבוע השני לאירוע פרסם המשרד לאיכות הסביבה הערכת כמויות נוכחית, לפינוי 1,200 טונות של חומר שזוהם בזפת מהחופים.
חומר זה מצריך טיפול מיוחד של פינוי ומיון הקרקע מהפסולת, דיגום ואנליזה של החומרים, פינוי של הקרקע והפסולת המתאימה לטיפול ביולוגי כגון במתקנים לטיפול תרמי בפסולת מסוכנת.
הטמנה כפסולת מעורבת ביעדי קצה המורשים לטיפול ביולוגי ובמטמנות לפסולת מעורבת.
אתר טיפול והטמנה כזה הוא בחברה לשרותי איכות הסביבה בנאות חובב.
ב-24 בפברואר המכון לחקר ימים ואגמים החל בבדיקות מי הים באמצעות רובוט גליידר הפועל כצוללת אוטונומית במים, בהנחיה מהיבשה.
תפקידו בין היתר לזהות הידרו-קרבונים (תרכובות של פחמימנים המצויים בנפט), כדי לאמוד את מידת השפעת המזהמים על איכות מי הים.
בראשית השבוע השני טרם התקבלו תוצאות דגימות הזפת שנאספו לאורך כל החופים כדי לזהות מה החומר או החומרים שמהם נוצרה הזפת, והאם בכל המקומות מדובר באותו חומר.
לזיהוי החומר ישנה חשיבות להבנה טובה יותר של סוגי הפגיעה של המזהמים בים בקרקע ובחי, ולתעדוף השיטות לטיפול בחומר ובמה שנפגע ממנו.
לטענת חוקרים מהמכון לחקר כדור הארץ באוניברסיטה העברית, אשר בדקו ביוזמתם דגימות זפת מחוף בת ים שנאספו ב-20 בפברואר, מקורה של הזפת ככל הנראה מנפט גולמי ולא מוצר זיקוק אחר.
ב-25 בפברואר פרסם המשרד להגנת הסביבה כי החלו בניסוי חופי בשמורת ראש הנקרה, בשימוש בחומר המיוחד להסרת נפט, כאשר הם בודקים את מידת יעילותו בהסרת זפת.
במהלך השבוע השני החלו להשתמש בשיטת רמזור לסימון מפה דינמית בצבעים, המציינים את מצבם המשתנה של החופים מדי יום.
מצבו של החוף יכול להשתפר בעקבות התקדמות במלאכת הניקוי והשיקום, אך פעולות הים יכולות להחמיר שוב את מצבו.
לשם כך יצרו במשרד את "מדד החוף המזוהם" - (זפתומטר).
שר הביטחון, בני גנץ, אישר למשרד להגנת הסביבה להיעזר בחיל האוויר לצורך מיפוי כתמי שמן בים.
ב-27 בפברואר בשילוב שימוש במיפוי לוויני ובכלי טיס בלתי מאויש של טייסת 200 אותר חשד לכתם שמן גדול כ-140 ק"מ מערבית לישראל.
על-פי מודלי החיזוי לא נצפתה סכנה להגעת הכתם החדש לחופי ישראל.
למחרת בוצע מיפוי נוסף באמצעות יחידת הלוויינות של חמ"ן וטייסת 100 של חיל האוויר.
צוות חיל האוויר השתמש בטיסה המאוישת במצלמות ויזואליות ותרמיות ונשללה הימצאותו של כתם שמן מערבית לישראל באזור המדובר.
גם על-פי מידע מהלווין האירופי סנטינל 2 נשללה הימצאותו של הכתם בים.
רשות הטבע והגנים, גופי מחקר ימי אקדמיים וארגוני סביבה ימית שלחו צוללנים לפעולות מיפוי וניקוי תת-ימיות בשמורות טבע ימיות בישראל וחופים שונים.
מבצעי ניקוי המשיכו בכל רצועת החוף גם בשבוע השלישי לאירוע, תוך שיפור מתודות הניקוי לסינון מרבי של החול ובגיוון קבוצות המשתתפים.
כך למשל בבת ים הגיעו ב-9 במרץ להתנדבות כ-300 תיירים מארצות הברית, אוסטרליה, קנדה, ורוסיה בהם משתתפי פרויקט מסע.
צוללנים מיחידת זק"א נרתמו לאיתור זפת בחלק הסלעי שמתחת למים בחופים בתל אביב.
צה"ל רתם יחידות טכנולוגיות בהם יחידת הניסויים (נס"א), על מנת לפתח כלי ניפוי מותאמים לחוף לניקוי הזפת במהירות ויעילות גבוהים יותר, ובהתאם לפיתוח לייצרם ביצור סדרתי.
המכון הישראלי לחדשנות אשר יצא בקול קורא לטכנולוגיות לשיקום זיהום הזפת בחופי ישראל כבר בימים הראשונים של האירוע, החל לבצע ניסויים בחופים בשיתוף פעולה עם רשויות מקומיות.
ב-17 במרץ לאחר כחודש מתחילת האירוע בחופים, הכריז המשרד להגנת הסביבה על ביטול מצב החירום שהוכרז ברמה-2, והעביר את המשך הטיפול בחופים לידי רשויות החוף (רמה-1).
מתוך 101 חופים מוכרזים, 83 עברו את מדד הזפת בחופים – (82% מהחופים המוכרזים), והותר לציבור לחזור אליהם לפעילות מלאה.
בהסתכלות של כלל החופים, מוכרזים ופתוחים, 61% מהחופים נמצאו נקיים או ברמת זיהום קל מאוד.
36% הוגדרו עם זיהום קל עד בינוני, ורק 3% מהחופים נמצאו ברמת זיהום משמעותי – חופים סלעיים בעיקר.
במקביל להמשך ניקוי ושיקום החופים מתוכננים להתבצע סקרי צלילה לאיתור גושי זפת ובחינת דרכים לניקוי תת-ימי.
וכן יבוצע סקר אקולוגי למיפוי מצב המצע הקשה.
למרות הודעת המשרד להגנת הסביבה על סיום האירוע, אגף החופים לאחר הערכת מצב בהם, המשיך להקים עמדות לקליטת מתנדבים לסיוע ניקוי החופים מזפת