tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חמישה מהמטוסים האמריקאיים שהופלו הצליחו לבצע נחיתת חירום בים, וצוותיהם נאספו בידי צוללות צי ארצות הברית.
אבידות ארצות הברית: 96 אנשי צוות הרוגים או נעדרים, ושישה פצועים או נפגעים.
מטוסי בואינג B-29 סופרפורטרס שבו לבסיסיהם באיי מריאנה בין 06:10 ל-11:27 (זמן מקומי) ב-10 במרץ; רבים מהמפציצים שבו מכוסים באפר שנדבק לגופי המטוסים מהשרפות.
התפתחו במהירות שרפות נרחבות ברחבי צפון-מזרח טוקיו.
בתוך 30 דקות מתחילת הפשיטה יצאה השליטה מידי מכבי האש.
כעבור שעה זנח שירות הכבאות את ניסיונות הכיבוי, והפנה את עיקר המאמץ להכוונת תושבים למקומות מבטחים ולהצלת נלכדים במבנים בוערים.
למעלה מ-125 כבאים ו-500 משמרי אזרחים שסייעו להם נהרגו, ו-96 כבאיות הושמדו.
מונעות ברוח החזקה, שרפות קטנות רבות שהציתו התבערות האמריקאיות התאחדו במהירות למדורות ענק.
אלו התפתחו לסופת אש שגלשה לצפון-מערב והחריבה או פגעה כמעט בכל מבנה לאורך מסלולה.
רק מבני אבן בלבד שרדו את השרפות.
כעבור שעה מתחילת ההתקפה, רובה של טוקיו המזרחית כבר הושמד או נלכד בלהבות.
באזורים מסוימים דווח על טמפרטורות עד 980 מעלות צלזיוס.
אזרחים שנותרו בבתים או ניסו להילחם בלהבות כמעט שלא היה להם סיכוי לשרוד.
פרנק כתב כי "המפתח להישרדות היה להבין מהר שהמצב אבוד ולברוח".
זמן קצר לאחר תחילת הפשיטה קראו שידורי הרדיו לציבור להתפנות מיד, אך לא כולם עשו זאת.
שוחות החירום שחפרו משפחות ליד הבתים לא סיפקו מענה מול סופת האש; רבים שניסו להסתתר בהן נשרפו למוות או נחנקו למוות.
ככל שהשרפות התפשטו, נמלטו אזרחים ברחובות בניסיון נואש להתרחק מהלהבות.
אלפים נספו באש ובחנק לאחר שסופת האש שאבה את החמצן מהאוויר.
החום היה עז עד כדי כך שבגדי אנשים התלקחו מבלי שבאו במגע ישיר עם האש; חלונות זכוכית נמסו, והאוויר הלוהט והרוחות הציקלוניות נשאו את הזכוכית המותכת כגשם שצרב את עור הנמלטים.
משפחות רבות ניסו להישאר יחד במסגרת אגודות השכונה, אך בתנאים אלה אבד הקשר בקלות; מעטות הצליחו להישאר יחד כל הלילה.
הבריחה נכשלה לעיתים תכופות: העשן צמצם את הראות למטרים ספורים, ודרכים נחסמו במהירות בלהבות.
המונים אחוזי בהלה נהרו לתעלות שנחשבו למקלט, ונרמסו למוות.
מרבית ההרוגים נספו בעת שניסו להתפנות, ובמקרים רבים הוכחדו משפחות שלמות.
באירוע קטלני במיוחד נפל מטען מלא של מטוס B-29 על המון שעבר את גשר קוטוטוי מעל נהר סומידה, ושרף מאות אנשים למוות.
מעט מאוד מקומות בתחומי היעד סיפקו מקלט אמיתי.
רבים שניסו להימלט לפארקים שתוכננו כמחסומי אש אחרי רעידת 1923 נספו כאשר השרפות חצו גם מרחבים פתוחים.
בדומה לכך, אלפים שמצאו מקלט במתחם סנסו-ג'י באסאקוסה מתו.
אחרים הסתתרו במבני אבן, כגון בתי ספר או תיאטראות, ובתעלות.
גם אלה לא עמדו בפני סערת האש: שאיפת עשן וחום הרגו רבים בתוך בתי הספר.
באירוע אחד נספו למעלה מאלף בני אדם לאחר שחיפשו מחסה בבריכת שחייה גדולה של בית ספר והתבשלו למוות.
רבים שנמלטו לתעלות נספו מהעשן או כשסערת האש העוברה שאבה את החמצן.
עם זאת, גופי מים הצילו אלפים אחרים.
האש שככה רק בשעות הבוקר המאוחרות של 10 במרץ, ונעצרה כאשר הגיעה למרחבים פתוחים גדולים או לתעלת נקגאווה.
אלפי אנשים שנפצעו בפשיטה מתו בימים שלאחר מכן.
לאחר הפשיטה התגייסו תושבי טוקיו לסייע לפליטים.
כבאים, שוטרים וחיילים פעלו לחילוץ ניצולים מתחת למבנים שקרסו.
רבים מהפליטים, שהתגוררו קודם לכן בשכונות עוני, שוכנו בשכונות אמידות יותר; פערי המחיה עוררו לעיתים מרמור, התפרעויות וביזה.
מוקדי קליטה הוקמו בפארקים ובשטחים פתוחים נוספים.
למעלה ממיליון בני אדם עזבו את העיר בשבועות הבאים, ויותר מ-90% נקלטו במחוזות סמוכים.
בשל היקף הנזק והיציאה מטוקיו, לא נעשה ניסיון להחזיר את השירותים לחלקים גדולים של העיר.
ההערכות למספר ההרוגים בהפצצת טוקיו ב-10 במרץ אינן אחידות.
לאחר הפשיטה נאספו ונרשמו 79,466 גופות.
גופות רבות לא נאספו כלל, ומנהל שירותי הבריאות העירוני העריך 83,600 הרוגים ו-40,918 פצועים.
מכבי האש של טוקיו דיווחו על 97,000 הרוגים ו-125,000 פצועים, ומחלקת משטרת המטרופולין של טוקיו העריכה 124,711 הרוגים ופצועים יחד.
לאחר המלחמה סקר ההפצצות האסטרטגיות של ארצות הברית העריך את מספר הנפגעים ב-87,793 הרוגים ו-40,918 פצועים, וציין שרוב הנפגעים היו נשים, ילדים וקשישים.
פרנק כתב ב-1999 שהקונצנזוס המחקרי נע בין 90,000 ל-100,000 הרוגים, אך אחרים טוענים למספר גבוה בהרבה: כך, אדווין פ.
הויט נקב ב-1987 בכ-200,000 הרוגים, וב-2009 טען מארק סלדן שמספר המתים עשוי להיות גדול פי כמה מהערכת 100,000 של ממשלות יפן וארצות הברית.
נכון ל-2011 חולק באולם הזיכרון של טוקיו כבוד ל-105,400 הרוגים, מי שאפרם הופקד בבניין או שנדרשו בידי משפחתם, אך מאחר שרבות מהגופות לא נאספו, מספר ההרוגים גבוה מכך.
תנועות אוכלוסייה נרחבות לפני הפשיטה, הכחדת קהילות שלמות והשמדת רשומות מונעים קביעה מדויקת של היקף האבדות.
מרבית הגופות שנאספו נקברו בקברי אחים ללא זיהוי.
רבות מגופות מי שטבעו בניסיון למצוא מקלט בנהרות נסחפו לים ולא נמצאו.
מאמצי איסוף הגופות הופסקו 25 ימים לאחר הפשיטה.
הפשיטה הביאה גם להרס עצום: לפי רישומי המשטרה הושמדו 267,171 מבנים, כרבע ממבני טוקיו, ו-1,008,005 ניצולים נותרו ללא קורת גג.
רוב המבנים ברובעי אסאקוסה, פוקאגאווה, הונג'ו, ג'וטו ושיטאיה הושמדו, ושבעה מחוזות עירוניים נוספים איבדו כ-מחצית מבנייניהם; חלקים מ-14 רבעים אחרים נפגעו.
בסך הכול נשרף שטח של 41 קמ"ר.
מספר ההרוגים והיקף ההרס היו הגדולים ביותר מכל פשיטה אווירית בודדת בכל מלחמת העולם השנייה, לרבות הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי.
האבדות, ההרס והיעדרות עובדים בטוקיו שיבשו במידה ניכרת את כלכלת המלחמה היפנית.
לה מיי וארנולד ראו בפעולה כהצלחה משמעותית, על סמך דיווחי צוותי אוויר וצילומי סיור מ-10 במרץ שהראו היקף הרס עצום.
ארנולד שלח ללה מיי ברכת שבח: "משימה זו מראה שלצוותיך יש אומץ לכל דבר".
גם צוותי האוויר שהשתתפו בתקיפה הביעו שביעות רצון מהתוצאות.
הערכת נזק לאחר-תקיפה של פיקוד המפציצים ה-21 ייחסה את ממדי החורבן לריכוז התבערה באזור תחום, לתקיפה בפרק זמן קצר ולרוחות החזקות מעל טוקיו.
במהלך המלחמה כמעט שלא הועלו בארצות הברית הסתייגויות מוסריות לגבי מתקפת 10 במרץ או מהשריפות בערים יפניות אחרות.
רוב מקבלי ההחלטות והציבור תמכו בטקטיקות, וההיסטוריון מייקל הווארד ציין שהדבר שיקף את מגבלות האפשרות לסיים את המלחמה אז.
ארנולד ולה מיי ראו בפשיטה ובפשיטות התבערה שבאו בעקבותיה צורך להצלת חיי אמריקאים באמצעות קיצור המלחמה, והשקפה זו כנראה הייתה גם של הנשיא פרנקלין ד.
שר המלחמה הנרי סטימסון, אף שהיה מודע לטקטיקות של לה מיי וטרוד מהיעדר תגובה ציבורית בארצות הברית לשרפת טוקיו, התיר להן להימשך עד לסיום המלחמה.
בעקבות הפשיטה נערכו תקיפות דומות: נגויה בליל 11/12 במרץ, אוסקה בשעות המוקדמות של 14 במרץ, קובה ב-17/18 במרץ ונגויה שוב ב-18/19 במרץ.
ב-23/24 במרץ נערכה תקופת לילה מדויקת (שכשלה) על מפעל מנועי מטוסים בנגויה.
פשיטות התבערה פסקו רק לאחר שאזל מלאי התבערות של חיל האוויר ה-21 של ארצות הברית.
התקיפות על טוקיו, נגויה, אוסקה וקובה במרץ שרפו מעל 80 קמ"ר.
מניין ההרוגים בנגויה, אוסקה וקובה היה נמוך בהרבה מהפשיטה על טוקיו (פחות מ-10,000 בכל תקיפה), בין היתר בשל היערכות טובה יותר של הרשויות היפניות לאחר שהבינו כי זלזלו באיום פצצות התבערה.
הממשלה היפנית ניסתה בתחילה לדכא דיווחים על היקף הנזק, אך בהמשך השתמשה בו לתעמולה.
הודעת המטה הכללי הקיסרי ב-10 במרץ טענה שרק "מקומות שונים בעיר הועלו באש", אך שמועות על החורבן הופצו במהירות.
בניגוד למנהג להמעיט בנזקי הפשיטות, ממשלת יפן עודדה את התקשורת להדגיש את ממדי ההרס כדי לעורר זעם נגד ארצות הברית; למחרת (11 במרץ) הופיעו סיפורים על הפשיטה בעמודי השער, תוך הדגשת "אי-המוסריות" הנטענת ומניין מטוסי B-29 שהופלו.
בהמשך הוזכרו מעט היקפי נפגעים, והתמונות שפורסמו הציגו מעט נזק פיזי.
רדיו טוקיו, תחנת השידור הרשמית של ממשלת יפן כינתה זאת "הפצצת טבח".
שידורים נוספים הדגישו אבדות ל-B-29 ורצון אזרחי נטען להמשך המלחמה.
בעיתונות האמריקאית התמקד הדיווח בהרס הפיזי בעיר, כמעט ללא אזכור אומדני הרוגים, תוצר של תוכני הודעות החיל ולא של צנזורה.
הפשיטה פגעה מאוד במורל האזרחים; היא ופשיטות נוספות במרץ שכנעו רבים שהמצב חמור מכפי שהודתה הממשלה.
תגובת השלטון שילבה דיכוי, עונשים כבדים על "חוסר נאמנות" או הפצת שמועות, עם תעמולה לחידוש האמון ביכולות ההגנה האווירית והאזרחית; הצלחת צעדים אלה הייתה מוגבלת.
מעט צעדים ננקטו לשיפור ההגנות.
מרבית קציני הפיקוד הבכירים של הדיוויזיה האווירית ה-10 הודחו או מונו מחדש, כעונש על כישלון היחידה.
רק 20 מטוסים הועברו לטוקיו לתגבור, והם הועברו למקום אחר כעבור שבועיים בהיעדר תקיפות נוספות.
מאפריל צמצמה יפן את היירוטים כדי לשמר מטוסים לפלישה הצפויה ליפן, בעוד דיוויזיית הנ"מ ה-1 נותרה פעילה עד אוגוסט 1945. בפועל, לא פותחו הגנות נאותות לפשיטות לילה: כוח הלילה נותר בלתי אפקטיבי וערים רבות לא כוסו כראוי בנ"מ.
מאפריל ועד אמצע מאי פיקוד המפציצים ה-21 של חיל האוויר האמריקאי התמקד בעיקר בשדות תעופה בדרום יפן לתמיכה בקרב אוקינאווה.
מ-11 במאי ועד סוף המלחמה הטילו ה-B-29 הפצצות דיוק ביום כשאפשר מזג האוויר, והפצצות תבערה בלילות.
נערכו הפצצות אש נוספות על טוקיו; האחרונה בליל 25/26 במאי.
בשלב זה הושמדו 50.8% משטח העיר ויותר מ-4 מיליון תושבים איבדו את בתיהם; הוסרו מטרות טוקיו מרשימת היעדים שכן לא נמצא טעם תקיפות נוספות.
עד סוף המלחמה, 75% מהגיחות של פיקוד המפציצים ה-21 היו כחלק מהפצצות תבערה.
לאחר המלחמה הגופות הוצאו מקברי האחים ונשרפו; האפר נטמן בבית עצמות שבפארק יוקואמיצ'ו ברובע סומידה, שהוקם במקור לשמש משכן לשרידי 58,000 קורבנות רעידת האדמה הגדולה בקאנטו (1923).
מאז 1951 נערך מדי שנה, ב-10 במרץ, טקס בודהיסטי לציון יום השנה לפשיטה.
בנוסף הוקמו בשנים שלאחר הפשיטה אנדרטאות שכונתיות קטנות ברחבי אזור האסון.
בשנת 1990 הוכרז יום 10 במרץ בתור יום השלום של טוקיו בידי אספת המטרופולין של טוקיו.
במהלך העשורים שלאחר המלחמה הוקמו מעט אנדרטאות נוספות.
חלק קטן ממוזיאון אדו טוקיו מוקדש גם הוא לפשיטות האוויריות על טוקיו.
היסטוריונים רבים מציינים כי פשיטת 10 במרץ על טוקיו הייתה הצלחה צבאית לארצות הברית, ושהיא סימנה את פתיחת התקופה היעילה ביותר של הפשיטות האוויריות על יפן; ההיסטוריה הרשמית של חיל האוויר של ארצות הברית קבעה שהתקיפה השיגה במלואן את יעדיו של לה מיי, ושפשיטות התבערה שלאחריה קיצרו את המלחמה.
טמי דייוויס ביידל כתבה ב-The Cambridge History of the Second World War כי "פשיטת טוקיו סימנה מפנה דרמטי במערכה האווירית האמריקאית במזרח הרחוק; לאחר חודשים ארוכים של תסכול, השתחררה מלוא עוצמתה התעשייתית של אמריקה על יפן המועדת".
מארק לארדס טען כי מבצע 10 במרץ היה רק הפשיטה השנייה שהצליחה באמת על יפן (לאחר תקיפה על מפעל מטוסים ב-19 בינואר), וכי "החלטתו של לה מיי לעבור מהפצצות דיוק להפצצות שטיח תבערה ובגובה נמוך" הייתה הגורם החשוב ביותר בהצלחת הקמפיין האסטרטגי בסופו של דבר.
היסטוריונים דנו גם במשמעות הפשיטה במעבר חיל האוויר של ארצות הברית מהפצצות דיוק להפצצת שטיח.
קונרד ס' קריין ציין כי "המעבר לסערות אש סימן שלב נוסף בהסלמה אל עבר מלחמה טוטאלית, והיווה שיאם של תהליכים שהחלו במלחמה האווירית נגד גרמניה".
קנת' פ' וורל הדגיש כי פשיטות התבערה על ערי יפן והפצצות האטום "הפכו לסמל הקמפיין האסטרטגי נגד יפן; יש שיאמרו שכל היתר אינו אלא הקדמה או שוליים".
ביידל, ויליאם ראלף וברט טילמן טענו כי הדחף לעבור לתבערה נבע מרצונם של ארנולד ולה מיי להוכיח את יעילות מטוסי B-29, וכי כוח הפצצה אסטרטגי יכול להיות זרוע מכרעת.
ההיסטוריון הבריטי מקס הייסטינגס חלק תובנה דומה, וכתב כי נסיבות המעבר של פיקוד המפציצים ה-21 להפצצות שטיח ב-1945 שיקפו את אלו שהובילו את פיקוד המפציצים המלכותי לעשות כן מ-1942.
כמו הפצצת דרזדן, הפשיטה על טוקיו ב-10 במרץ 1945 משמשת דוגמה מרכזית בידי היסטוריונים ומבקרים של אתיקה ופרקטיקות ההפצצה האסטרטגית של בעלות הברית; הביקורות המוקדמות בשנים שלאחר המלחמה התגבשו עם הזמן לספקנות נרחבת בדבר מוסריותן ויעילותן של הפשיטות.
סלדן טען כי הפשיטה סימנה ראשיתו של "דפוס לחימה אמריקאי המכוון להשמדה של אוכלוסיות שלמות".
גריילינג ביקר את הפצצות השטיח על ערים גרמניות ויפניות וקבע כי פשיטת 10 במרץ הייתה "בלתי נחוצה ולא מידתית".
טילמן כתב כי לנוכח כישלון קמפיין הדיוק, הפצצת שטיח הייתה הטקטיקה היחידה ברת יישום באותה עת.
החוקר קרי קראקס טען שאחת הסיבות למעמד ההנצחה הרשמי הצנוע ביפן היא הימנעות הממשלה מהכרה בכך שיפן היא זאת שיזמה לראשונה בהיסטוריה פשיטות אוויריות על ערי אסיה; עוד טען כי ההתמקדות הרשמית בהפצצות האטום על הירושימה ונגסאקי "מחזקת את דימוי היפנים כקרבנות".
בשנת 2007 הגישה קבוצת ניצולים מהפצצת 10 במרץ בטוקיו ובני משפחות שכולות תביעה לפיצויים ולהתנצלות על התנהלות ממשלת יפן ביחס לפשיטה.
במסגרת ההליך התביעה טענה שהפשיטה הייתה פשע מלחמה, וכי ממשלת יפן פעלה שלא כדין כשהסכימה לסעיפים באמנת סן פרנסיסקו משנת 1951 שוויתרו על הזכות לתבוע פיצויים מהממשל האמריקאי; עוד נטען שהממשלה הפרה את חוקת-השלום בכך שפיצתה חיילים ומשפחותיהם אך לא אזרחים.
ממשלת יפן השיבה שאין עליה חובה לפצות נפגעי פשיטות אוויריות.
ב-2009 דחה בית המשפט המחוזי של טוקיו את התביעה ופסק לטובת הממשלה.
מאז, מתקיים קמפיין ציבורי הקורא לחקיקה שתעניק פיצוי לאזרחים ניצולים של הפשיטה.
Garasu no Usagi (שנת 1977): רומן אוטוביוגרפי בולט לילדים מאת טושיקו טאקאגי.
הספר מפרט את חוויותיה באובדן אמה ואחיותיה בפשיטה של ה-10 במרץ, ולאחר מכן את אובדן אביה בהפצצה של מטוס P-51 מוסטנג.
זהו טקסט חינוכי נפוץ בבתי ספר ביפן.
Teito Gekido (שנת 1988): ספר עיון מאת הסופר היפני קאצומוטו סאוטומה, ניצול הפשיטה שייסד מאוחר יותר את "מרכז הפשיטות על טוקיו ונזקי המלחמה".
Tōkyō Daikūshū (שנת 1978): רומן מאת קאצומוטו סאוטומה המתאר בצורה חיה את חוויותיהם של האזרחים על הקרקע במהלך הפצצות האש.
A Torchlight for America (שנת 1993): בספר עיון זה, לואיס פרחאן דן בהפצצה; אף שזהו בעיקר טקסט פוליטי ודתי, הוא מתייחס לאירוע כאבן בוחן מוסרית.
Jin líng shí san chai (שנת 2011): בעוד שהיצירה עוסקת בעיקר בטבח נאנג'ינג, הנובלה המקורית של גלינג יאן והעיבודים שנעשו לה מתייחסים לעיתים קרובות בהקשר רחב יותר לפשיטות האוויריות על יפן בסיום המלחמה.
Tokyo (שנת 2004): מותחן פשע מאת הסופרת הבריטית מו היידר.
העלילה נסובה סביב גיבור המחפש צילומי פילם של טבח ננקינג, אך השיא והרקע ההיסטורי קשורים קשר הדוק להפצצת האש בטוקיו.
Five Chimneys (שנת 1947): אף שזהו בעיקר ספר זיכרונות מהשואה מאת אולגה לנגייאל, ניתוחים ספרותיים שונים משווים בין תיאור המשרפות בספר לתיאורים המצויים בספרות הנוגעת לסופות האש בטוקיו.
Slaughterhouse-Five (שנת 1969): הרומן של קורט וונגוט מתמקד בהפצצת דרזדן, אך הגיבור, בילי פילגרים, מנהל שיחה עם היסטוריון, ברטרם רומפורד, המשווה במפורש את חורבן דרזדן להפצצת האש של טוקיו, ומציין את מספר הנפגעים הגבוה יותר בטוקיו.
קבר הגחליליות (שנת 1988): סרט האנימציה המוערך של סטודיו ג'יבלי, בבימויו של איסאו טקהאטה.
אף שהעלילה מתרחשת בהפצצות על קובה, הסרט מזוהה חזותית ותמטית עם מערכות הפצצות האש האסטרטגיות מעל יפן, כולל טוקיו.
דרמת טלוויזיה (לייב-אקשן) משנת 2005 המבוססת על הסיפור מתארת במפורש את הפשיטה על טוקיו ב-10 במרץ בפרולוג שלה.
Garasu no Usagi (שנת 1979 & 2005): סרט לייב-אקשן (1979) וסרט אנימה (2005) המבוססים על האוטוביוגרפיה של טושיקו טאקאגי.
הסיפור מתמקד רבות בבלבול ובאובדן שנגרמו כתוצאה מהפצצת האש ב-10 במרץ.
Sensō to Seishun (שנת 1991): בבימויו של טדאשי אימאי, סרט זה עוקב אחר סופר המראיין ניצולים מהפשיטות האוויריות על טוקיו.
הוא כולל פלאשבקים להפצצה ב-10 במרץ המבוססים על עדויותיו של קאצומוטו סאוטומה.
Tōkyō Daikūshū (שנת 2008): דרמת טלוויזיה בת שני חלקים בכיכובם של מאקי הוריקיטה וטאצויה פוג'יווארה.
היא שודרה ביום השנה ה-63 להפצצה וממחישה בצורה דרמטית את אירועי "ליל השלג והאש" (9–10 במרץ).
Paper City (שנת 2021): סרט דוקומנטרי בבימויו של אדריאן פרנסיס שעוקב אחר שלושה ניצולים מהפצצת האש ב-10 במרץ, בעודם מנהלים קמפיין להכרה ממשלתית ופיצויים לקורבנות אזרחיים.
ערפל המלחמה (שנת 2003): הסרט הדוקומנטרי של ארול מוריס על מזכיר ההגנה האמריקני לשעבר רוברט מקנמארה.
מקנמרה, ששירת תחת פיקודו של קרטיס לה מיי במלחמת העולם השנייה, דן במפורש בלוגיסטיקה ובהשלכות האתיות של הפצצת האש בטוקיו, ומודה שלה מיי הכיר בכך שהם היו נשפטים כפושעי מלחמה אילו ארה"ב הייתה מפסידה.
Tokyo Joe (שנת 1949): סרט פילם נואר אמריקאי בכיכובו של המפרי בוגרט.
העלילה מתרחשת בטוקיו הכבושה לאחר המלחמה, והרקע החזותי מציג את ההריסות והשיקום של העיר כתוצאה מהפשיטות של 1945.
מרכז הפשיטות על טוקיו ונזקי המלחמה: ממוקם ברובע קוטו בטוקיו, מוזיאון פרטי זה מכיל אמנות, חפצים ועדויות הקשורים ספציפית לפשיטה של ה-10 במרץ.
הוא מציג ציורים של ניצולים המתארים את "הרוח האדומה" של סופת האש.
Hadashi no Gen: למרות שהמנגה של קייג'י נקזאווה עוסקת בעיקר בהפצצה האטומית על הירושימה, הסדרה מספקת הקשר לגבי מערכות הפצצות האש הקונבנציונליות שהחריבו ערים גדולות אחרות, כולל טוקיו.
The Firebombing of Tokyo (ציורים): מספר אמנים ניצולים, כגון הצייר קימורה קויצי, יצרו סדרות ציורים המתארות את התופת של נהר סומידה במהלך הפשיטה.
אלו מוצגים לעיתים קרובות במוזיאוני שלום ביפן.
Requiem for the Victims of the Tokyo Air Raids: יצירות קלאסיות שונות הוזמנו ביפן עבור טקסי הזיכרון השנתיים הנערכים בהיכל הזיכרון בפארק יוקואמיצ'ו.
הפצצת אש , מוכרת גם בתור הפצצת תבערה , היא טכניקת הפצצה שמטרתה לגרום נזק למטרה, לרוב אזור עירוני, באמצעות אש שנוצרת מנשק תבערה, ולא כתוצאה מגל הדף של פצצות כבדות.
בשימוש רווח, כל פעולה שבה נעשה שימוש באמצעי תבערה כדי להצית אש מתוארת לעיתים בתור "הפצצת אש".
אף כי פצצות תבערה פשוטות שימשו להשמדת מבנים מאז ראשית עידן אבק השרפה, במלחמת העולם הראשונה נראה לראשונה שימוש בהפצצה אסטרטגית מהאוויר לפגיעה במורל ובכלכלת האויב, כגון פשיטות הצפלין הגרמניות על לונדון.
בירת סין במלחמת סין–יפן השנייה, צ'ונגצ'ינג, הופצצה באש בידי יפן הקיסרית מראשית 1939. לונדון, קובנטרי וערים בריטיות רבות אחרות הופצצו באש בבליץ בידי גרמניה הנאצית.
מרבית הערים הגדולות בגרמניה הופצצו באש בהרחבה החל מ-1942, וכמעט כל הערים הגדולות ביפן הופצצו באש בחצי השנה האחרונה של מלחמת העולם השנייה.
הטכניקה עושה שימוש בפצצות תבערה קטנות המושלכות לעיתים בפצצת מצרר, כגון "סל הלחם של מולוטוב".
אם מתלקחת שרפה, היא עשויה להתפשט למבנים סמוכים שהיו נותרים ברובם ללא פגע מפצצה רבת-עוצמה; כך מנוצל טוב יותר מטען החימוש שנושא המפציץ.
שימוש בתבערות בלבד אינו יוצר בדרך כלל שרפות בלתי נשלטות כאשר הגגות עשויים מחומרים בלתי דליקים (רעפים או ציפויי לוחות).
שילוב של מפציצים הנושאים פצצות נפץ כבדות, כגון "בלוקבאסטר" הבריטית, שפוצצו חלונות וגגות וחשפו את פנים המבנים בפני התבערות – יעיל בהרבה.
לחלופין ניתן לבצע הפצצה מקדימה בחימוש רגיל ולאחריה גל תבערה.
חלק גדול מהאפקטיביות טמון בנטייתן של פצצות אלה להצית שרפות ענק ולגרום נזק כבד לבתי מגורים מסורתיים שנבנו מעץ וקרטון.
בראשית מלחמת העולם השנייה הופצצו באש ערים בריטיות רבות.
שתיים מהפשיטות הבולטות היו הבליץ של קובנטרי ב-14 בנובמבר 1940 והשרפה הגדולה השנייה של לונדון בליל 29–30 בדצמבר 1940 – הפשיטה ההרסנית ביותר על לונדון במלחמה, שרוב חורבנה נגרם משרפות תבערה.
במהלך פשיטת קובנטרי חלוצו הגרמנים כמה חידושים שהשפיעו על כלל הפשיטות האסטרטגיות בהמשך: שימוש במטוסי פאת'פיינדר עם אמצעים אלקטרוניים לניווט ולסימון מטרות לפני גל המפציצים; ושילוב פצצות נפץ כבדות ומוקש אוויר עם אלפי תבערות להצתת העיר.
הגל הראשון של המפציצים שבאו אחר כך הטיל פצצות נפץ כדי להשבית תשתיות (מים, חשמל וגז) ולחורר את הכבישים – ולמנוע מכבאיות להגיע לשרפות שיוצתו בידי גלים נוספים.
גלים אלה הטילו שילוב של נפץ ותבערה.
היו שני סוגי תבערות: כאלה ממגנזיום ואבקות ברזל, וכאלה המבוססות נפט.
פצצות הנפץ והמוקשים הגדולים נועדו גם לפגוע בגגות כדי שתבערות יחדורו פנימה ויציתו.
כפי שכתב לאחר המלחמה ארתור האריס, מפקד פיקוד המפציצים של חיל האוויר המלכותי:
החידוש הטקטי של זרם המפציצים פותח על ידי חיל האוויר המלכותי כדי להכריע את ההגנה האווירית הגרמנית במלחמה, ולהגדיל את ריכוז החימוש בזמן מעל המטרה.
לאחר הבליץ אומצה העברת מטען גדול בזמן קצר במיוחד כסטנדרט, שכן נמצא יעיל מפשיטה ארוכה.
חיל האוויר של צבא ארצות הברית הפציץ רשמית רק מטרות מדויקות באירופה, אך כאשר 316 מטוסי B-17 מעופפים הפציצו את דרזדן בפשיטה נוספת בסביבות הצהריים ב-14 בפברואר 1945, בשל עננות השתמשו גלים מאוחרים במכ"ם H2X לניווט.
תערובת החימוש לאותה פשיטה הייתה כ-40% תבערות, קרובה ליחסי "הפצצת ערים" של חיל האוויר המלכותי, יותר מהמקובל בהפצצות דיוק אמריקאיות.
תמהיל כזה היה רווח כאשר צפו עננות מעל המטרה.
במתקפות על יפן זנח חיל האוויר האמריקאי את שיטת ההפצצה המדויקת שהפעיל באירופה ואימץ מדיניות של הפצצת שטיח בתבערות לשריפת ערים בידי יפן, כולל ווהאן, ובהמשך ערי איי הבית היפניים.
הטקטיקות הללו הוכיחו אפקט הרסני, ושטחים עירוניים נרחבים נשרפו.
הפצצת האש הראשונה של בואינג B-29 סופרפורטרס הייתה נגד קובה ב-4 בפברואר 1945: 69 מטוסים בגובה של הטילו 152 טון פצצות תבערה ו-14 טון פצצות רסס והחריבו 232 דונם.
המשימה הבאה, הפצצת אש יומית בגובה רב, על טוקיו ב-25 בפברואר: 172 מטוסי בואינג B-29 השמידו 2,600 דונם בעיר שהייתה מכוסה בשלג, עם 453.7 טון פצצות תבערה ועימהן רסס.
לאחר מכן שונו הטקטיקות ללילה ובגובה נמוך לצורך ריכוז הנזק ומזעור יעילות המיירטים והנ"מ: בהפצצת טוקיו (10 במרץ 1945) 279 מטוסי בואינג B-29 סופרפורטרס בליל 9–10 במרץ הטילו 1,665 טון פצצות תבערה מגבהים של , בעיקר פצצות E-46 במשקל שהכילו 38 פצצות מצרר M-69 בגובה של .
כמות קטנה יותר של פצצונות M-47 ( תערובת בנזין-מדולל וזרחן לבן) הוטלה והתלקחה עם הפגיעה.
בשעתיים הראשונות 226 מטוסים (81%) פרקו את מטענם כדי להכריע את הגנת הנ"מ של העיר.
הראשונים סימנו X לוהט מעל רובע פועלים סמוך לנמל; האחרים כיוונו אליו.
41 קמ"ר של שטח עירוני הושמד ו-100,000 נספו – יותר מההרוגים המיידיים מהטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי.
לאחר מכן נמשכו פשיטות לילה בגובה נמוך בתבערה על ערי יפן, והושמד בממוצע 40% מהשטח הבנוי של 64 מהערים הגדולות ביותר.
הסיפור הקצר, שהוא חצי-אוטוביוגרפי משנת 1967, "קבר הגחליליות", עוקב אחר האירועים לאחר הפצצת התבערה של קובה.
בסופו של דבר הוא עובד לסרט משנת 1988 באותו שם.
החלק האמצעי של רומן הפנטזיה ההיסטורי "טייטו מונוגטרי" מתרחש בתקופת הפצצות התבערה של בעלות הברית ביפן.
חלק זה של הרומן עובד בסופו של דבר לסרט "טוקיו: המלחמה האחרונה".
רומן המדע הבדיוני בית המטבחיים 5 מאת קורט וונגוט מבוסס בחלקו על חוויותיו האישיות מסופת האש בדרזדן.
הרומן קרוב להפליא ורועש להחריד מאת ג'ונתן ספרן פויר מכיל עלילות שעוסקות בהפצצת דרזדן.
הפצת לינוקס, המכונה גם הפצה או distro (קיצור הנגזר מהמילה האנגלית distribution), היא מערכת הפעלה גנו המכילה את ליבת מערכת ההפעלה לינוקס ורכיבים נוספים לתפעול המחשב.
רוב רכיבי ההפצה מבוססים על תוכנה חופשית וקוד פתוח, לכן קל לנייד אותם למטרות ונישות שונות וכך המגוון שלהם רחב.
הפצה נוצרת בדרך כלל על ידי משתמשים, קבוצות וארגונים מרחבי העולם.
חברות כמו RedHat, נובל ומנדריבה, פרויקטים קהילתיים כמו דביאן GNU/לינוקס (Debian GNU/Linux), אובונטו לינוקס (Ubuntu), PCLinuxOS ו־ג'נטו מתחזקים את התוכנה ומספקים אותה כמערכת שלמה מוכנה להתקנה ושימוש.
לרוב, הפצות גנו/לינוקס זמינות להורדה באינטרנט בתור קובצי ISO לצריבה עצמית.
בדרך כלל ניתן אף להפעיל הפצה ישירות מדיסק און קי ללא כל צורך בהתקנה.
הפצות לינוקס החלו להופיע זמן קצר לאחר שלינוקס התחילה להיות בשימוש גם על ידי מפתחים מחוץ לקהילת ההאקרים, אשר מצידם התעניינו בעיקר בפיתוח מערכות הפעלה, יותר מאשר בתוכניות ובממשק המשתמש.
משתמשי לינוקס, נדרשו לפתח מומחיות בסיסית בסביבת מערכת ההפעלה יוניקס לפני שניתן היה להשיג הפצה המאפשרת להתקין את לינוקס בקלות.
לינוקס במצב זה לא התאימה למשתמשים מן השורה.
בין ההפצות הראשונות שהפכו זמינות זמן קצר לאחר שחרורה של הגרסה הראשונה של לינוקס ניתן היה למצוא את MCC Interim Linux, אשר הייתה זמינה לכל דורש באמצעות אתר ftp באוניברסיטת מנצ'סטר כבר בפברואר 1992. TAMU נוצרה באותה תקופה לערך באוניברסיטת טקסס A&M (שכינויה TAMU) וכך גם SLS.
הפצות אלו לא תוחזקו בצורה יעילה במיוחד וכאשר אחת מהן – SLS, סרבה לקבל תיקונים ועדכונים מאדם בשם פטריק וולקרדינג (Patrick Volkerding), הוא יצר את הפצת Slackware.
הפצות לינוקס משכו משתמשים אשר חיפשו תחליפים למערכות ההפעלה Microsoft Windows ו־MacOS במחשב אישי, אך בעיקר כאלו שהשתמשו ביוניקס בעבודה או באוניברסיטה.
הם אימצו את לינוקס בגלל העלות ובמיוחד מאחר שקוד המקור של רוב התוכניות היה זמין אף הוא.
לינוקס הפכה פופולרית ביותר בשוק השרתים, בעיקר שרתי אינטרנט ומסדי נתונים .
הפצת לינוקס מכילה ליבת (קרנל) לינוקס, ספריות (כגון ספרית GNU שממנה נגזר השם גנו/לינוקס), קובצי אתחול, קובצי תצורה, דפי תיעוד, יישומיים נוספים, מערכת חלונות (מכונה X) וסביבת עבודה.
רובה מבוססת תוכנה חופשית וקוד פתוח.
כל יישום מופץ עם קוד המקור שלו וכך כל משתמש יכול לערוך את היישום ולהתאימו לצרכיו.
חלק קטן מהתוכנות שמצורפות להפצה הן קנייניות ואינן מגיעות עם קוד המקור.
הפצות מפוצלות בדרך כלל לחבילות, כל אחת מהן מכילה תוכנה או שירות מסוימים.
חבילה עשויה להכיל למשל ספרייה לטיפול בקובצי PNG, ספרייה אחרת עשויה להכיל גופנים ואילו ספרייה שלישית עשויה להכיל דפדפן אינטרנט.
אף על פי שרוב ההפצות מבוססות קוד פתוח, רובן מפיצות את התוכנה בקוד בינארי (לאחר הידור לשפת מכונה).
חלק מההפצות, כגון ג'נטו, מספקות את הליבה הבינארית בלבד, כלי בניה ושאר החבילות מסופקות בקוד מקור.
כדי להתקין חבילה יש ראשית לבנות אותה במחשב המשתמש.
בנוסף לחבילות, כל הפצה מספקת כלי לביצוע התקנה והסרה של חבילות באופן ידידותי למשתמש.
כלי זה מכונה מערכת ניהול חבילות של ההפצה, או בקיצור, מנהל החבילות.
מנהל החבילות מכיל מידע על כל חבילה שקיימת עבור ההפצה כמו תיאור, גרסה, תלויות (בחבילות אחרות) ועוד.
מנהל החבילות יכול לבדוק את המידע בחבילה במטרה לאתרה, לעדכן אוטומטית בעת פרסום גרסה חדשה, לבדוק תלויות בחבילות אחרות ועוד.
אף על פי שהפצות לינוקס מכילות בדרך כלל יותר תוכנה מאשר מערכות הפעלה מסחריות טיפוסיות, אפשר להתקין גם תוכנה שאיננה קיימת במנהל החבילות, על אף שהליך זה אינו שכיח, באמצעות הידור קוד המקור של התוכנה.
ההפצות השונות מבוססות בעיקר על חבילות תוכנה אחרות, אשר מפותחות בנפרד.
לדוגמה: ההפצות השונות אורזות את ליבת לינוקס ואת מערכת התצוגה מ־X.org.
ככל שמשקיעים יותר זמן בבדיקת הגרסה, אפשר למצוא יותר בעיות (ולתקנן, או לפחות לפרסמן).
מצד שני, משתמשים בגרסה ישנה יותר, שלא כוללת שינויים ותיקונים מהמפתחים המקוריים.
ההפצות השונות נבדלות בגישתן לבעיה.
בדרך כלל המפתחים משתמשים בגרסה מסוימת של התוכנה, ומתקנים אותה בתיקונים חשובים שהתגלו מאוחר יותר.
הפצות שולחניות רגילות מוציאות בדרך כלל גרסה חדשה כל כחצי שנה.
ישנן הפצות שמוציאות גרסה חדשה לאחר זמן רב יותר, ומשתדלות גם לתמוך בהן לפרק זמן ארוך.
בחלק מההפצות, למשל אובונטו, מנצלים את היתרונות של שתי השיטות, כלומר מפיצים כל כמה חודשים גרסה רגילה וכל שנתיים גרסה ארוכת טווח (LTS).
דרך חלופית היא ליצור הפצה מתגלגלת (rolling).
במקרה הזה החבילות שבתוכנה מתעדכנות באופן שוטף מעדכונים של המפתחים המקוריים.
בכך מקבלים גרסאות עדכניות יותר, אך פחות צפויות: אם יש בעיה במקרים רבים הפתרון לה כולל מעבר לגרסה חדשה יותר שכוללת את התיקון, אך אולי גם שינויים אחרים.
הטבלאות בהמשך אינן מכסות את כל ההפצות הקיימות, אך כן חלק ניכר מההפצות הפופולריות והמשמעותיות.
מידע בסיסי על הפצות: יוצר או מפיץ, תאריך הוצאה לאור וגרסה אחרונה, מחיר ורישיון וכך הלאה.
הפצת זרעים היא פיזור הזרעים על ידי צמח האם.
צורות ההפצה ומרחקי ההפצה שונים מצמח לצמח, וקשורים לתנאים הסביבתיים שלהם.
מרחקי ההפצה הם תכונה אינדיבידואלית של כל מין ומין והטווח שלהם נע בין אלפי קילומטרים (דקל הקוקוס למשל) ועד סנטימטרים ספורים (רקפת) ובמקרים מסוימים קיימת גם הפצה במקום, כלומר הצאצאים נשארים במקום בו חי צמח האם (מוצנית).
באמצעות ההפצה מרחיקים ההורים את צאצאיהם מעצמם וזה מזה ובכך, מקטינים את התחרות ביניהם, ומגדילים את התחום בו הם גדלים.
החל בהפצה עצמית של הצמח, הפצה באמצעות שימוש בכח הרוח או המים, והפצה על ידי בעלי חיים, מחוץ לגופם של בעלי חיים או בתוך גופם.
לצמחים שונים יש מנגנון עצמי להפצת זרעים.
למשל לאפון הבר תרמיל שמתפתל סביב עצמו, מתפוצץ, וזרעיו ניתזים למרחק של מספר מטרים.
גם ללוטוס, הפרג, ירוקת החמור, התורמוס והחמצה מנגנונים לפיזור עצמי של הזרעים.
לצמחים אחרים מנגנונים הנעזרים ברוח כדי לשאת את זרעם למרחק.
המנגנונים של נשיאה ברוח הם כנפיות, נזר קרומי וציצית שערות.
בין צמחים אלו ניתן למנות את זקן הסב, מכנף נאה, מרור הגינות, טיון דביק ופתילת המדבר.
לעיתים יש צמחים שכל גופם מתגלגל על הקרקע בכח הרוח ביניהם ניתן למנות את עכובית הגלגל.
הפצה נוספת היא באמצעות המים.
זרעים אלו מסוגלים לצוף במים ולהגיע למרחק.
משתמשים במנגנון זה חבצלת החוף (שזרעיה מצופים בשכבת שעם), סירה קוצנית וקוקוס.
הפצה על ידי בעלי חיים
חלק אחר מהצמחים מופצים על ידי בעלי חיים (זואוכוריה).
הפצה זו מתחלקת לשלשה חלקים:
הפצה תוך גופית (אנדוזואוכוריה) שבו הפרי נאכל והזרע שאיננו מתעכל מופרש.
פירות אלו טעימים, בעלי צבעים עזים, ועסיסיים כדי למשוך ציפורים ובעלי חיים אחרים כמו מכרסמים.
צמחים מסוג זה הם אלה אטלנטית, אלה ארץ ישראלית, אלת המסטיק, אזדרכת מצויה, פטל, יערה איטלקית, לוף ארצישראלי ועוד רבים.
חלק ניכר מפירות הצמחים של החורש הארץ ישראלי צבעם אדום ושחור, מכיוון שצבעים אלו הם צבעים מושכים בעיני ציפורים.
הפצה חוץ גופית (אפיזואוכוריה) באמצעות התדבקות הזרעים באמצעות מנגנונים שונים לגופו של בעל החיים, כמו קוצים, זיפים או חומרי הדבקה שונים.
צמחים מסוג זה הם לכיד הנחלים, שוש קירח ודטורה.
הפצה חוץ גופית מכוונת (סינזואוכוריה) לצורך אגירה.
נעשה בעיקר על ידי נמלים ומכרסמים.
זרעים שנאגרים לצורך אכילה, אובדים בדרך או מונבטים במקום האגירה.
הפצצת תל אביב במלחמת העולם השנייה היו שתי תקיפות שבוצעו על ידי חילות האוויר של מדינות הציר כנגד תל אביב ב-9 בספטמבר 1940 וב-12 ביוני 1941, כחלק ממלחמת העולם השנייה.
ההפצה של חיל האוויר האיטלקי
איטליה הפשיסטית, שהתייצבה לצידה של גרמניה הנאצית, והכריזה ביוני 1940 מלחמה על בריטניה, תקפה מן האוויר את תל אביב, כחלק ממלחמתה בבריטים, שהיו בעלי מנדט על ארץ ישראל.
המתקפה התרחשה בשעה 16:12 אחר הצהריים על ידי מפציצים של חיל האוויר המלכותי האיטלקי מסוג סבויה מרקטי SM.79 שהשתייכו לטייסת 205 של כנף הפצצה 41, ששכנה באיים הדודקאנסיים.
היו אלה אותם מפציצים שנשלחו לארבע הפצצות על העיר חיפה באותה שנה, שגם בהן נהרגו עשרות אנשים.
את ההפצצה יזם מושל רודוס דה ווקי.
הפצצות פגעו ברחובות רבים ברחבי העיר, וגרמו למעלה ממאה הרוגים.
קיימות גרסאות שונות בדבר מספר ההרוגים המדויק.
כמו כן היו 239 פצועים, ונגרם הרס רב.
הגרמנים והאיטלקים נמנעו מליטול אחריות להפצצה.
לשם שיקום נזקי ההפצצה הוקמה ועדה עירונית, נפתחה קרן מגבית למען הנפגעים, ונעשה שימוש בכספי פיצויים שהגיעו מהממשל הבריטי.
רוב קורבנות ההפצצה בתל אביב נטמנו בקבר אחים בבית הקברות נחלת יצחק.
תחנת רדיו ברומא דיווחה כי:
בהודעה הרשמית של מפקדת הצבא הבריטי, נאמר:
מתל אביב נשלחו מכתבי מחאה למנהיגים ולקהילות ברחבי העולם, בין השאר לנשיא ארצות הברית, פרנקלין רוזוולט, ואל העיר תל אביב הגיעו מכתבי תנחומים מרחבי העולם, בין השאר מראש ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל, מהצבא ומהפרלמנט הבריטי, מהצלב האדום הפולני והצ'כוסלובקי בארץ ישראל ועוד.
הנציב העליון הבריטי בארץ ישראל, הרולד מקמייקל, ביקר בתל אביב לאחר ההפצצה והביע את תנחומיו.
כמה ימים לאחר ההפצצה על תל אביב, הפציץ חיל האוויר הבריטי את האיים הדודקאנסיים, שהיו אז מושבה איטלקית, ומהם המריאו המטוסים שהפציצו את תל אביב.
אסמכתה לכך שהפעולה נעשתה כתגובה להפצצה על תל אביב ניתן למצוא בציטוט אחד מטייסי התקיפה הבריטיים ברויטרס:
הפצצה של חיל האוויר של ממשלת וישי
תל אביב הופצצה פעם נוספת ב-12 ביוני 1941, בחצות הלילה, הפעם על ידי מטוסים צרפתיים מכוחות צרפת של וישי.
בהפצצה זו נהרגו 13 אנשים בבית הנכים ברחוב מרמורק.
במלאת 55 שנים להפצצה על תל אביב, הוצבה אנדרטה לזכר הרוגי האירוע בכיכר מיכאל'ס, בקרן הרחובות המלך ג'ורג' ושדרות בן ציון, בסמוך לאזור שבו היו מרבית הנפגעים.
באנדרטה רשומים שמות הנספים בשתי ההפצצות על תל אביב במלחמת העולם השנייה.
בין ההרוגים היה מאיר מוסברג, נער צעיר שהתבלט בנגינה בכינור.
עזבון אוסף התווים שלו נתרם לספריית בית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה.
בחוברות התווים מוזכרים תולדות חייו הקצרים, וסופם הטרגי בגיל 13 בלבד.
הפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים של הטכניון בחיפה נוסדה בדצמבר 1924, והייתה אחת משתי המחלקות הראשונות בטכניון.
היא עוסקת בהכשרה של אדריכלי בניין, אדריכלי נוף, מתכנני ערים ומעצבים תעשייתיים.
שני האחרונים מתקיימים כמסלולים לתארים מתקדמים.
הפקולטה שוכנת בבניינים סגו ואמאדו בקריית הטכניון.
היא הייתה הפקולטה האחרונה שעברה מהמשכן ההיסטורי של הטכניון בשכונת הדר הכרמל ב-1985.
במסגרת הפקולטה פועלים גם שלושה מרכזי מחקר:
מרכז המחקר למורשת הארכיטקטורה בישראל.
הרעיון להקמת הטכניון התחיל לצמוח ב-1901 בעקבות מחסור בטכנאים מתחומי ההנדסה באימפריה העות'מאנית.
היוזמה להקמת הפקולטה הייתה של "חברת עזרה", במטרה להקים מוסד הכשרה טרום אקדמי ובו מחלקה אחת שהתפצלה בהמשך לשתי מחלקות – "המחלקה לארכיטקטורה" (לימים הפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים) ו"המחלקה להנדסה בנאית" (שתקרא בהמשך הפקולטה להנדסה אזרחית).
את מחזור הלימודים הראשון סיימו 16 סטודנטים וסטודנטית אחת.
במאה ה-21 מכשיר הטכניון כ-13 אלף סטודנטים במחזור, בכלל הפקולטות.
לאורך השנים התנתק הטכניון מגופים ציוניים או מממנים, הפך עצמאי ושמו שונה לטכניון, מכון טכנולוגי לישראל.
בתחילת דרכו שכן הטכניון בבניין שתכנן ראש המחלקה לארכיטקטורה הראשון: פרופ' אלכסנדר ברוולד (1877–1930) במרכז הדר הכרמל, בליבה של חיפה.
בתכנון בניין הטכניקום חיבר ברוולד עקרונות המזוהים עם האדריכלות המערבית עם מקורות אדריכליים אוריינטליסטים כמו שימוש באבן כחומר בנייה עיקרי וקשתות מחודדות.
הבניין המונומנטלי נשען על סימטריה מובהקת עם חלל כניסה בגובה שלוש קומות שכלל את מערכת התנועה המרכזית של הבניין.
אבן הפינה לבניין הונחה בשכונת הדר בשנת 1912 ובנייתו נמשכה עד 1914, אך הטכניון פתח את שעריו רק ב־1924. מהקמתו עד תחילת פעילותו כמוסד אקדמי שימש הבניין זמנית כבית חולים לצבא הטורקי, בית מטבחיים של הצבא הגרמני ובסיס צבא בריטי.
ביום י"ז כסלו (14 לדצמבר 1924) החלו שיעורי הערב לפועלים וביום י"א טבת (7 לינואר 1925) התקיים השיעור הראשון בלימודי היום לתלמידי המחלקה הראשונה, שהייתה מחלקת הבניה והסלילה.
בעקבות ההחלטה להפעיל את הטכניקום כמוסד אקדמי, נפתחה המחלקה לארכיטקטורה שכללה מסלול הכשרה בודד.
ברוולד נחשב כמי שהניח את יסודות הלימוד במחלקה לארכיטקטורה, ועם מותו ב-1930 עלו שאלות בנוגע להמשך פעילותה.
משימת התוויית הדרך החדשה הועברה ליוחנן רטנר, שהגיע לטכניון לקראת סוף שנת 1925, ושימש כאסיסטנט של ברוולד.
רטנר זכה להערכה מקצועית רבה בעקבות זכייתו בתחרות תכנון בניין המוסדות הלאומיים בירושלים בשנת 1928, בה השתתפו מחשובי האדריכלים בארץ.
חלק ניכר מהמורים שלימדו בפקולטה בתחילת הדרך רכשו את השכלתם במוסדות השכלה גבוהה בגרמניה והיגרו לישראל עם עליית הנאצים ב-1933. ביניהם המתכנן בעל השם העולמי אלכסנדר קליין.
קליין הצטרף לפקולטה בשנת 1935 לאחר ששימש כיועץ מומחה לבינוי ערים בקק"ל.
הוא היה מוכר בשדה האדריכלי עוד לפני הגירתו לישראל, כמי שפיתח שיטות לניתוח גרפי של תוכניות אדריכליות.
קליין עמד בראש המוסד "לחקר שאלות הבינוי והשיכון" שנפתח בטכניון בשנת 1943. בלב עבודתו של המוסד הייחודי עמד העיסוק בבעיות בינוי הערים ובתחום הדיור הן מבחינת האקלים והטופוגרפיה המקומיים והן מבחינת התנאים הכלכליים, הבריאותיים והציבוריים של התקופה.
בשנת 1945 מונה קליין לפרופסור מחקר במקצוע בינוי ערים ומושבות, פרופסור המחקר הראשון בטכניון.
בראשית שנת 1939 נכנסה לתוקפה החוקה האקדמית החדשה של הטכניון.
במסגרתה מונה דיקאן לכל מחלקה (שלוש במספר) בטכניון ועליו הוטלה האחריות לטפל בכל העניינים הנוגעים למחלקתו.
מועצת המורים (הגוף האקדמי העליון בשנים אלו) בחרה באדריכל יוחנן רטנר לדקאן הראשון של הפקולטה לארכיטקטורה.
כעבור שנה הוענקה לרטנר דרגת פרופסור והוא כיהן במועצת הפרופסורים הראשונה של הטכניון.
בנוסף כיהן רטנר כמנהל משנה בפועל של הטכניון (מקביל היום למשנה לנשיא) וכבא-כח מועצת הפרופסורים בוועד המנהל.
בשנים שלפני קום מדינת ישראל היה מספר הסטודנטים בפקולטה קטן, ומחזור בן 12 בוגרים נחשב למחזור גדול.
בשנים אלו הדגש בהוראה היה על הפן הטכני, בהתאם לשיטה המרכז אירופית.
עיקר שעות הלימוד הוקדשו לקורסים תאורטיים ומעט מאוד זמן הוקצה להתמחות מעשית והתמודדות עם בעיות תכנון.
בשנת 1952 הוחלט שהחל מהשנה השלישית ללימודיהם הסטודנטים יבחרו בין שתי מגמות: תכנון בניינים או בינוי ערים.
בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20 התגבשה סביב אל מנספלד קבוצה של מורים בפקולטה)אלפרד נוימן ודניאל חבקין (שדרשו לעבור למודל שבו יומיים וחצי בשבוע יוקדשו לעבודה מעשית והשאר לקורסים תאורטיים.
חברי הקבוצה של מנספלד ביקשו להתחיל את השינוי בקורסים שהם העבירו, צעד שזכה להתנגדות מצד דיקן הפקולטה, אביה השמשוני.
לטענת השמשוני הפקולטה היא האחראית על קביעת תוכנית הלימודים, במקום שכל מורה יקבע את תוכני ההוראה שלו.
משלא הצליחו להשיג את מבוקשם הודיעו חברי קבוצת מנספלד על פרישה מההוראה בפקולטה.
צעד זה הוביל להתערבות של הסנאט המצומצם של הטכניון, ולהחלטה על קיום שתי מגמות נפרדות בפקולטה: האחת תנוהל בשיטת הוותיקים והשנייה בשיטה שפיתחה קבוצת מנספלד.
החלטה זו נתקלה בהתנגדות רבה מצד המרצים והסטודנטים בפקולטה ובוטלה במאי 1966.
הסכסוך בין המרצים בפקולטה הביא להתארגנות הסטודנטים במועצה של תלמידי הפקולטה אשר המשיכה להתקיים גם לאחר סיום הסכסוך ובהמשך הועתקה על ידי אגודת הסטודנטים של הטכניון ויושמה בכלל הפקולטות בטכניון.
בשנת 1970 סירבו הסטודנטים להשתתף בשיעוריו של מנספלד ועוזריו והעדיפו על פניהם את השמשוני, אברהם וכמן ודוד ינאי.
בעקבות החרם התפטר מנספלד מריכוז הקורס.
היו שטענו שהחרם היה המשך לסכסוך הישן בין השמשוני ומנספלד ואחרים טענו שלא היה קשר כזה.
מהקמפוס בהדר לקמפוס בנווה שאנן
ב-1950 החלה יזמה להעברת הטכניון מהקמפוס בהדר, בשל הגידול במספר התלמידים ומגבלת השטח באתר.
ב-1953 הונחה אבן הפינה לקמפוס החדש בקריית הטכניון שמוקם בין שכונת נווה שאנן בחיפה לעיר נשר של ימינו.
בשטח שהיה שייך בזמנו לשטח המוניציפלי של העיר נשר.
תכנון הקמפוס נעשה על ידי אלכסנדר קליין ונעשה בהשראת מודל עיר גנים.
בהדרגה עברו יחידות הטכניון מהקמפוס בהדר לקמפוס החדש בנווה שאנן, למרחב שאפשר התרחבות עתידית ופתיחת פקולטות נוספות.
מורי הפקולטה תכננו חלק מהבניינים:
בניין פישבך תוכנן על ידי קליין עצמו, בניין הפקולטה לאווירונאוטיקה תוכנן על ידי יוחנן רטנר והמעונות בתכנון דניאל חבקין.
תוכנית שנייה לקמפוס נעשתה על ידי שלמה גלעד ב-1964 ועיבתה את הבינוי הקיים.
המעבר לחורשה המרוחקת ניתק את הטכניון מהעיר חיפה.
הפקולטה לארכיטקטורה נשארה בבניין הוותיק בהדר והסטודנטים ניצלו זאת בדרכים שונות.
כך, ב-1965 הושק פרויקט ה"ארכיפרחיטורה" - מצעד פורים ברחוב הרצל בחיפה בשנות ה-70 וה-80, שנלמד כפרויקט מיוחד בפקולטה.
המצעד התפתח כחלק ממהלך רחב יותר שכוון לתרומה של הפקולטה לשכונת הדר שבליבה היא שוכנת.
בשנות השמונים, בגלל מצבו הרעוע של המבנה הוותיק החליט הטכניון לפנותו.
בתקופה זו אכלסו את מבני הטכניון בהדר הפקולטה לארכיטקטורה והמחלקה להנדסה גרעינית.
הסטודנטים והמרצים ביקשו להישאר במבנה בטענה שהוא מעניק להם השראה ושלימודי אדריכלות מחייבים קשר לרקמה עירונית, ולא ראוי לקיימם בסביבה אקדמית מנותקת.
בנוסף, גרסו כי מבנה הטכניון ההיסטורי הוא בעל ערך ויקשה להסב אותו לשימוש אחר.
הסטודנטים שבתו כחלק מהמחאה על המעבר לקמפוס בנווה שאנן וזכו לגיבוי של חלק מחברי הסגל כמו פרופ' אהרן קשטן.
דקאן הפקולטה שהתנגד לדרישת הסטודנטים להשארת הפקולטה בהדר היה מיכאל בורט.
יחד עם רוברט אוקסמן, הנחה בורט פרויקט תכנוני לסטודנטים בשנה הרביעית ללימודים, בנושא הפקולטה לארכיטקטורה בהדר, עם פרוגרמה שהדגימה לסטודנטים את הקושי להישאר בהדר בהתחשב בתשתית הנדרשת.
בסופו של דבר מצב המבנה והמשמעות האדמיניסטרטיבית שנבעה מהריחוק מהנהלת הטכניון, הביאה להחלטה על מעבר לקמפוס נווה שאנן בשנת 1985.
בשנת 2016 הוחזר חלק מהפקולטה אל הדר כ"הדריון".
בו נלמדו שיעורי סטודיו ואחרים הנקשרים למקום ולקהילה ופרויקטים ייחודים אחרים, לדוגמה - תכנון מגורים ממכולות.
בשנת 2021 הועברו הלימודים של שנה שנייה בארכיטקטורה ובאדריכלות נוף למבנה ההדריון.
בפקולטה פועל המסלול ללימודי ארכיטקטורה, שבוגריו נרשמים אוטומטית בפנקס המהנדסים והאדריכלים.
אף על פי שעד תחילת שנות ה-90 הייתה הפקולטה המוסד היחיד שבו נלמד תואר אקדמי מוכר בארכיטקטורה, תוכניות הלימוד לא קפאו על שמריהן ועודכנו באופן רציף.
במקרים אחדים מאבקים בין חברי סגל, בגיבוי הסטודנטים, נתפסו כחלק ממהלך העדכון והתאמת שיטות הלימוד בזמנים המשתנים.
בעשור האחרון חל שינוי מהותי בתפיסת לימודי האדריכלות בפקולטה.
לאחר עשורים שבהם תוכנית הלימודים בארכיטקטורה נמשכה חמש שנים, ובסופן קיבלו הבוגרים תואר ראשון מקצועי בארכיטקטורה B.Arch, בשנת 2013 עברו לימודי הארכיטקטורה בפקולטה למתכונת לימודים חדשה הנהוגה במוסדות מובילים להשכלה גבוהה בארצות הברית, ובכל מדינות האיחוד האירופי.
על פי המתכונת החדשה מפוצל מסלול הכשרת האדריכלים לשני חלקים – החלק הראשון נמשך ארבע שנים ובסופן מקבלים הסטודנטים תואר ראשון עיוני B.Sc.
החלק השני של המסלול אורך כשנתיים, ובסופן מקבלים הסטודנטים תואר שני מקצועי M.Arch המאפשר להירשם בפנקס המהנדסים והאדריכלים.
בתוכנית החדשה מוקדשות השנתיים הראשונות ללימודי ליבה, שבמהלכם רוכשים הסטודנטים כלים להבנה ותכנון בתחומים כגון עיצוב אדריכלי, מרחב עירוני, שיטות בנייה ומבואות להיסטוריה, קונסטרוקציה וטכנולוגיות אדריכליות.
בשנתיים שלאחר מכן לומדים הסטודנטים דרך סטודיו נושאי וקורסי-סל המאורגנים סביב חמשת נתיבי המחקר של המסלול לארכיטקטורה: היסטוריה, תאוריה וביקורת, עיצוב עירוני, אדריכלות ירוקה, תכן דיגיטלי ושימור המורשת הבנויה.
במהלך לימודי התואר השני רוכשים הסטודנטים את הכלים הדרושים לרישוי אדריכלי ולעיצוב עירוני.
העבודה על פרויקט הגמר נמשכת שנה ומלווה במחקר תאורטי באחד מנתיבי המחקר.
המסלול כולל תוכנית לתארים מתקדמים המעניקה תואר שני (MSc) עם ובלי תזה, ומסלול ללימודי דוקטורט (PhD) בארכיטקטורה ובינוי ערים.
המסלול לאדריכלות נוף בטכניון הוקם בשנת 1975 בהובלת פרופ' שאול עמיר ופרופ' רות אניס.
עד היום זוהי התוכנית היחידה בישראל המעניקה תואר מקצועי בתחום, ולזכותה למעלה משלוש מאות וחמישים בוגרים המהווים חלק מרכזי מקהילת אדריכלי הנוף בישראל.
תוכנית הלימודים באדריכלות נוף מקנה לסטודנטים ידע תאורטי ומקצועי בעיצוב ותכנון הסביבה, במטרה לאזן בין פיתוח הסביבה הבנויה לבין שימור הסביבה הטבעית.
הלימודים מדגישים היבטים עיצוביים, אקולוגיים, תרבותיים, חברתיים, הנדסיים וכלכליים בתכנון המרחב, ובחינה ביקורתית של גישות לחקירה, לניתוח, להערכה ולתכנון.
משך הלימודים במסלול הוא ארבע שנים, ובסופן מקבלים הסטודנטים תואר A.L.B המוכר בארץ על ידי תקנות המהנדסים והאדריכלים ומקנה זכות רישום ורישוי.
במקביל מציע המסלול תוכניות לימוד לתארים מתקדמים (.M.Sc -.Ph.D) באדריכלות נוף.
מסלול נוסף שנכלל בתוכנית הלימודים בפקולטה הוא המסלול לתכנון ערים.
בשנות הארבעים והחמישים התוכנית לבינוי ערים היה באחריותו של קליין.
בהמשך ייסד משה היל את המסלול לתכנון ערים ואזורים וב-1969 הקים את המרכז המחקרי - "מרכז עיר ואזור".
במסגרת המסלול לומדים הסטודנטים לתארים מתקדמים, (.M.Sc -.Ph.D) ומקבלים את הכלים המקצועיים, המחקריים והתאורטיים שבעזרתם יכולים מתכנני ערים להתוות מדיניות ולקבל החלטות בנוגע לסביבות מחיה המשפיעות על אנשים רבים.
כחלק מתפיסת תכנון הערים כמערך רב תחומי מיועד המסלול לסטודנטים בעלי תואר ראשון בתחומי לימוד במדעי החברה, מדעי הרוח, ארכיטקטורה, הנדסה, מדעים מדויקים ומדעי הטבע.
המסלול לעיצוב תעשייתי בטכניון אושר על ידי המועצה להשכלה גבוהה בשנת 1994 והיה לתוכנית האקדמית הראשונה בישראל המציעה תואר שני בעיצוב תעשייתי.
בהמשך ניתן לתוכנית היתר להציע גם לימודי דוקטורט בעיצוב תעשייתי.
היוזמה להקמת המסלול קודמה על ידי הדקאן פרופ' מיכאל בורט והאדריכל הקנדי לן וורשאו, בעקבות התרשמותם מקורס "עיצוב תעשייתי" שלימד המעצב התעשייתי יוסף ראוך בפקולטה בשנת 1990.
בתחילת דרכה פותחה תוכנית הלימודים בהשראת המודל האקדמי של המסלול לעיצוב תעשייתי באוניברסיטת דלפט בהולנד.
המדיניות הייתה קליטה של סטודנטים מרקעים שונים ולא בהכרח בוגרי תואר ראשון בעיצוב תעשייתי.
במחזור הראשון במסלול למדו 15 סטודנטים, ומאז העמידה תוכנית עשרות בוגרים במסלול עם תזה וללא תזה.
בשנת 2016 עודכנה תוכנית הלימודים סביב הליבה של חשיבה עיצובית ועיצוב בעידן המהפכה התעשייתית הרביעית.
במקביל לעדכון תוכנית הלמודים הוקמה מעבדת "Design-Tech" המחברת בין עיצוב וטכנולוגיה, ומשמשת כמרכז ידע ומחקר בנושאים של עיצוב וייצור דיגיטלי בתחום של הדפסת תלת מימד בטכנולוגיות מתקדמות ובחומרים שונים.
התוכנית מקיימת שיתופי פעולה עם שלוחת הטכניון בניו יורק , ועם מרכזי עיצוב וחדשנות באוניברסיטאות מחקר, חברות תעשייה, בתי חולים והמכון הבין-אוניברסיטאי באילת.
האדריכלים אהרון קשטן ודניאל חבקין הם שני בוגרי הפקולטה הראשונים שכתבו עבודות מחקר במסגרת הפקולטה אך לא קיבלו עליהן תואר מתקדם משום שבית הספר לתארים מתקדמים בטכניון עדיין לא הוקם בתקופה זו.
עבודות המחקר הראשונות לתארים מתקדמים שהוגשו בפקולטה נכתבו על ידי נשים, אחת מהן היא רות אניס, ממקימות המסלול לאדריכלות נוף.
התואר הוענק לה על תזת מחקר שכתבה בהנחיית פרופ' יוחנן אלון בשנת 1956.
ב-1967 ניתן תואר הדוקטור הראשון בתחום הארכיטקטורה, ומאז מתקיימים בפקולטה לימודים לתארים מקצועיים ומחקריים במסלולים שונים, לתואר ראשון, שני ושלישי.
המרכז לחקר העיר והאזור, הראשון מסוגו בישראל, הוקם בטכניון בשנת 1969 על ידי פרופ' משה היל.
מאז 1989 המרכז זוכה לתמיכת משפחת פיליפ ואתל קלצניק.
מרכז המחקר שוכן בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים וקשור בקשר הדוק עם המסלול לתכנון ערים ואזורים שבפקולטה.
חוקרי המרכז משתפים פעולה עם מוסדות מחקר אחרים בטכניון, עם עמיתים חוקרים במוסדות אחרים בישראל ועם מרכזי מחקר אקדמיים מובילים מחוץ לישראל.
ייעודו של המרכז הוא לקדם את הידע הנוגע להבנת תהליכי התפתחות ותפקוד עירוניים ואזוריים, ולסייע בקביעת מדיניות פיתוח ברמה הלאומית, האזורית והיישובית-מקומית.
מחקרי המרכז ממומנים על ידי גופים וקרנות בינלאומיות ולאומיות, וכן על ידי מרבית משרדי הממשלה בישראל, רשויות מקומיות וגופים ציבוריים אחרים בארץ.
הידע הנאגר באמצעות המחקרים מופץ למקבלי החלטות, לציבור המתכננים, ולחוקרים עמיתים באמצעים מגוונים: בראש ובראשונה באמצעות הוצאת ספרים עצמית שבמסגרתה רואים אור ספרים, דוחות וניירות עמדה (בעברית ובאנגלית), וגם דרך סמינרים, ימי עיון וסימפוזיונים ציבוריים.
חוקרי המרכז מרבים להשתתף בכנסים מדעיים ומקצועיים בינלאומיים וישראלים, ומכהנים לעיתים קרובות בוועדות ציבוריות, לאומיות ומקומיות.
המרכז למחקר ופיתוח בארכיטקטורה נוסד בשנות ה-70 במטרה לקדם מחקר בתחומי הארכיטקטורה, אדריכלות נוף ועיצוב.
בכל שנה בוחר המרכז מספר מחקרים בתחום ומעניק להם את תמיכתו.
נושאי המחקר במרכז: אנרגיה בבניינים (כולל תאורה), דיור, היבטים חברתיים, מורפולוגיה, עיצוב עירוני, תאוריה ובקורת בארכיטקטורה, ונושאים הקשורים בתכנון דיגיטלי.
הנושאים העיקריים שנחקרו במסגרת המרכז לאורך השנים ומומנו על ידי משרדי הממשלה היו: פיתוח של קוד אנרגטי לישראל, עקרונות תכנון ברמה עירונית, כולל פיתוח הנחיות לזכויות שמש.
המרכז נותן חסות למחקרים של חברי סגל וחברי סגל נלווים וסטודנטים לתארים גבוהים.
המרכז לחקר המורשת הבנויה ע"ש אבי ושרה ארנסון
המרכז לחקר המורשת הבנויה הוקם ב-1975 כיחידה לתיעוד אדריכלי שפעלה בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון, והפכה למרכז המחקר למורשת הארכיטקטורה על ידי פרופ' גילברט הרברט ב-1990. משנת 2017 פועל המרכז בשמו החדש, "מרכז אבי ושרה ארנסון לחקר המורשת הבנויה", וזוכה לתמיכתה הנדיבה של משפחת ארנסון.
המחקר במרכז מאורגן סביב שלש זרועות – מחקר, ארכיון, והוצאה לאור.
המחקר מקדם ידע על היסטוריה, תאוריה ומורשת של הסביבה הבנויה בישראל.
בארכיון מרכז המורשת נכללים אוספים של אדריכלים כגון אוסף יעקב ואורה יער, אוסף שמואל יבין, ואוסף משה וליאופולד גרשטל.
בנוסף פועלות בפקולטה מעבדת האקלים שהוקמה בשנת 1995 בתמיכת משרד התשתיות הלאומיות.
המעבדה הוקמה בראשות פרופ' עדנה שביב אחרי שנים רבות של מחקר בתכנון אקלים, במטרה לעודד מגמות של תכנון בר-קיימא, תכנון מודע לאקלים, אנרגיה וסביבה על ידי ביצוע מחקרים עבור גופים ממשלתיים ופרטיים, ובעזרת הוראה וייעוץ.
מעבדה נוספת היא מעבדת הוויז-לאב המפתחת טכניקות הדמיה חדשניות למחקר והוראה.
המחקרים המתקיימים במעבדה בודקים בין השאר את חווית משתמש בסביבות משתנות, תהליכים קוגניטיביים בסביבות עירוניות ומבניות גדולות ואפיון ובחינת דפוסי תנועה במרחב.
בפקולטה פועלת גם מעבדת תכנון וייצור דיגיטלי המקדמת את תחום העיצוב והייצור מבוססי מחשב באדריכלות.
כמו כן פועלת בפקולטה החממה החברתית שהוקמה ב-2011 על ידי פרופ' רחל קלוש בתמיכת המועצה להשכלה גבוהה ונקראה בתחילת דרכה "החממה החברתית לדיור וקהילה".
החממה החברתית פועלת לקידום מעורבות חברתית בטכניון לצד פיתוח וקידום התחום החברתי, לצד תחום המחקר מבוסס קהילה ותחום ההוראה.
במאה ה-21 רשומים כ־1,000 סטודנטים בפקולטה, כשני שלישים לומדים במסגרת לימודי הסמכה (תואר ראשון) לארכיטקטורה ובינוי ערים ואדריכלות נוף וכשליש במסגרת ללימודי מוסמכים (תארים מתקדמים) בארכיטקטורה ובינוי ערים, אדריכלות נוף, תכנון ערים ואזורים ועיצוב תעשייתי.
הפקולטה למדעי החקלאות, מזון וסביבה ע"ש רוברט ה.
סמית היא פקולטה של האוניברסיטה העברית הממוקמת בצפון רחובות.
זוהי הפקולטה היחידה של האוניברסיטה שממוקמת מחוץ לירושלים.
כמו כן, היא המכון היחיד ללימודים אקדמיים במדינת ישראל המציע גם תארים אוניברסיטאיים במדעי החקלאות.
כיום לומדים בה למעלה מ-2,000 סטודנטים.
בעת התחלת לימודי הביולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים באוקטובר 1931 הוצהר שהלימודים בשנתיים הראשונות הותאמו להמשך לימודי חקלאות במכון לחקלאות ברחובות העתיד לקום, אך טרם נמצא המימון להקמתו.
באוגוסט 1932 החליט חבר הנאמנים של האוניברסיטה העברית על הקמת מכון ללימודי חקלאות בהנהלת חיים ויצמן ברחובות, שיעבוד בשיתוף פעולה עם תחנת הניסיונות החקלאיים ברחובות.
במרץ 1935 מחו סטודנטים שלמדו ביולוגיה באוניברסיטה העברית מתוך הבנה שיוכלו להמשיך את לימודים במכון לחקלאות, נגד העיכוב בהקמת המכון לחקלאות.
ב-2 ביולי הפגינו הסטודנטים נגד הודעת הנהלת האוניברסיטה שהמכון לחקלאות יפתח רק בשנת הלימודים תרצ"ח בסוף 1937.
הצעד החשוב הראשון לקראת הקמת הפקולטה לחקלאות ברחובות נעשה בשנת 1937, כאשר מר יצחק אוכברג, יהודי מדרום אפריקה, ייסד קתדרה לכלכלה חקלאית ע"ש בתו רות, ופרופ' יצחק אלעזרי-וולקני הופקד על הקתדרה.
באותו הזמן ניסחה האוניברסיטה העברית גרסה סופית של לימודי החקלאות ברחובות, וקבעה משך לימודים של חמש שנים לתואר "מוסמך", מהן שנתיים בירושלים ושלוש שנים ברחובות.
תוכננו חמש מגמות: מטעים, משק מעורב, צמחים, כלכלת המשק והשכלה שיטתית של הנוער המעורה בעבודה חקלאית.
בשנת 1942 פתח המכון לחקלאות את שעריו ולמדו בו 21 סטודנטים לתואר שני.
בשנת 1985 נפתח בית הספר לרפואה וטרינרית ע"ש קורֵט (Koret).
זהו המוסד היחיד בישראל המעניק תואר "דוקטור לרפואה וטרינרית" (D.V.M).
בשנת 1952 הפך המכון לפקולטה סדירה באוניברסיטה, המקנה תואר מוסמך ודוקטור לפילוסופיה.
כמה שנים אחר כך, עקב הביקוש למורים ולמדריכים בעלי השכלה גבוהה, הונהגו בפקולטה גם לימודים לתואר בוגר במדעי החקלאות.
נוסף על הלימודים הסדירים נפתחו מסלולים מיוחדים, ובהם הקורסים לרכזי משקים.
בשנת 1978 הוקם בפקולטה בית-הספר לכלכלת-הבית, שהוסב מאוחר יותר לבית-הספר למדעי התזונה, והפקולטה הוסמכה להעניק תואר בוגר במדעי התזונה.
משנת 1996 (תשנ"ז) החלה הפקולטה להעניק תואר מוסמך במדעי התזונה.
בשנת 1986 הוקם בקריה החקלאית בבית דגן, סמוך למרכז וולקני, בית החולים הווטרינרי האוניברסיטאי.
זהו בית החולים האוניברסיטאי היחיד לחיות בישראל.
בבית החולים עוברים הסטודנטים לווטרינריה את הכשרתם הקלינית ולמעלה מ-10,000 בעלי חיים מטופלים בו מדי שנה.
בשנת 1987 נפתח המדור ללימודי חוץ, המרכז את כל הלימודים שלא לתואר.
המדור מנוהל על ידי ועד מנהל, המורכב מנציגי האוניברסיטה ומנציגי הפקולטה.
בשנת 2025 החליטה ממשלת ישראל על העברת הפקולטה אל מיקום חדש שבו יאוחדו כל יחידות הפקולטה, בין היתר ישוכנו גם לצידה בניינים חדשים עבור בית הספר לרפואה וטרינרית ע"ש קורט וגם בית החולים הווטרינרי האוניברסיטאי
כיום פועלים בפקולטה לחקלאות מספר בתי ספר ומכונים כולל המכון לביוכימיה, מדעי המזון והתזונה, המכון למדעי הצמח, וגנטיקה בחקלאות, המחלקות לאנטומולוגיה, כלכלת סביבה וניהול, מדעי בעלי-חיים, מדעי הקרקע והמים, מחלות צמחים ומיקרוביולוגיה ובתי הספר לתזונה ולווטרינריה, והחוג לניהול מלונאות, משאבי מזון ותיירות.
בפקולטה קיימות גם חטיבות לימוד על-חוגיות לביוטכנולוגיה ולאגרואינפורמטיקה.
כמו כן פועלים בה כמה מרכזי מחקר, ביניהם מרכז טריווקס לחקר דבורים, המרכז למחקר בנוטריגנומיקה ומזון פונקציונלי, מרכז מחקר לחקלאות סביבה ומשאבי טבע, המרכז למחקר בכלכלה חקלאית והמרכז למחקר מדעי הצמח בחקלאות.
הפקולטה מציעה תוכניות אקדמיות ללימודי תואר בוגר, מוסמך ודוקטור בחקלאות, תזונה ורפואה וטרינרית.
בנוסף, מציעה היחידה ללימודי חוץ תוכניות לימודים בינלאומיות מקוצרות למוסמך במדעי הצמח וכן קורסים קצרים בנושאים שונים.
מתחם הפקולטה כולל מעונות סטודנטים הפזורים על פני 10 בנייני מגורים וכוללים כ-350 מיטות לסטודנטים רווקים.
קיימות גם מספר דירות לסטודנטים נשואים.
הפקולטה להנדסת אווירונוטיקה וחלל של הטכניון בחיפה נוסדה בשנת 1954, והיא עוסקת בהכשרה של מהנדסי אווירונאוטיקה המתמחים בתחום התעופה והחלל.
דקאן הפקולטה היא פרופ' דניאלה רווה.
הפקולטה הוקמה בשנת 1954 כמחלקה להנדסה אווירנאוטית לאחר שפרופסור סידני גולדסטיין שכנע את נשיא הטכניון בזמנו יעקב דורי ואת ראש הממשלה דוד בן-גוריון בחשיבותה.
הפקולטה התרחבה והתפתחה במהירות, במקביל להתפתחותם של התעשיות האווירונאוטיות בישראל.
לאחר מלחמת ששת הימים התרחבה הפקולטה בעקבות הגדילה בהיקף הפעילויות בהנדסה אווירונאוטית בפיתוח ובייצור מערכות מוטסות בתעשייה האווירית, ברפאל, ובתעשיות הביטחוניות.
עם תחילת הפיתוח והייצור של מטוסים תוצרת ישראל בתעשייה האווירית, גדל הביקוש למהנדסים אווירונאוטיים לצורך בביצוע מחקרים ופיתוחי תשתית רבים.
ב־1962 הפכה המחלקה לפקולטה, וב־1988 נוסף לשמה "וחלל".
בשנת 2017 דורגה הפקולטה להנדסת אווירונוטיקה וחלל של הטכניון מקום 8 בעולם בדירוג שנגחאי.
בפקולטה מספר מעבדות המשמשות לצורכי לימוד ומחקר:
המעבדה לפלסמות אווירו-חלל - הוקמה בשנת 2015 לביצוע תוכנית מחקר ופיתוח של מתקני פלסמה זעירים לשימושי הנעה.
כוללת תא ואקום באורך של 1 מטר וקוטר של 0.6 מטר, בעל חלונות לתצפית וכניסות לחיבורי חשמל, אשר מסוגל בפחות משעה להשיג לחץ עבודה של 6–10 מיליבר.
בנוסף המעבדה מצוידת בספקי כוח המאפשרים ייצור של פלסמה בזרם ישיר, פולסי, ומתחלף.
המעבדה מצוידת במספר מכשירי מדידה ייחודים, בהם מד דחף מיקרו-ניוטוני ומצלמת ICCD עם זמן צילום של מתחת ל-5 ננו-שניות.
מעבדת אווירודינמיקה - נוסדה בשנות ה-60, וכוללת 4 מנהרות רוח: שתיים בתחום הלא דחיס (M<0.3), אחת בתחום העבר-קולי (0.35<M<1.1), ואחת בתחום העל-קולי (1.6<M<3.5)
מעבדה לניווט אוטונומי וחישת עולם (ANPL)
מעבדת מבנים - כוללת 3 מכונות העמסה MTS (100, 250 ו-500 kn) המאפשרות בחינה של העמסה דינאמית, העמסה סטטית, העמסה תרמית, קריסה ותנודות.
מעבדת הנעה ושריפה - כוללת מספר תאי ניסוי מוגנים, המאפשרים ביצוע ניסוי ירי סטטי של מנועים מעבדתיים.
למעבדה קווי אספקה לאוויר וגזים שונים בלחץ גבוה.