tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גודל האשכים אצל הצופון שווה ערך באופן יחסי לאשכים בגודל מלונים ובמשקל 4 ק"ג אצל גבר ממוצע.
הגודל החריג של האשכים ותאי הזרע משקף את מערכת הרבייה של הצופונים בה הנקבה מזדווגת עם זכרים מרובים, כך שהזכרים מתחרים זה בזה ומנסים להגדיל את סיכויי ההצלחה שלהם באמצעות איכות הזרע וגודלו.
מבנה והתפתחות הזרע אצל הצופון מציג פסיפס של תכונות ממגוון רחב של משפחות כיסאים, דוגמת קנגוריים, קוסקוסיים, בנדיקוטיים ונמיות כיס.
בניגוד מוחלט לגודל החריג של האשכים אצל הזכר, השחלות אצל הנקבה קטנות מאוד ומהוות רק 0.017% ממסת הגוף שלהן.
הביוץ אצל הנקבה מתרחש בו-זמנית משתי השחלות, ובכל פעם יוצאות מהן 4–6 ביציות, אם כי מספר ההפריות לעולם אינו עובר את ארבע.
חילוף החומרים הבסיסי וחילוף החומרים בפעולה של הצופון שניהם גבוהים יותר מהמקובל בחיות כיס אחרות, והמשמעות היא שהוא מוציא אנרגיה רבה כדי לשמור על חום גופו הקבוע (כ-36.6 מעלות צלזיוס).
הוצאות האנרגיה היומיות שלו גבוהות מאוד עבור יונק כה קטן: הן נעות בין 25 ל-36 קילוג'ול ומעמידות אותו במצב של היפרמטבוליזם ; על מנת להתקיים, הצופון חייב להשיג ממזונו כמות זהה פחות או יותר של אנרגיה ולצרוך מדי יום כמות נוזלים השווה למשקל גופו.
כשטמפרטורת גופו צונחת, הוא הופך לאיטי ועייף ועשוי להיכנס לתרדמה זמנית המכונה קהיון כדי לחסוך באנרגיה.
לצופון חושים מפותחים המסייעים לו בחיפוש מזון ובהימנעות מטורפים.
אפיתל ההרחה של חוש הריח משתרע היטב על חזית חלל האף ומעצים את יכולת קליטת הריחות הנישאים באוויר על ידי הנוירונים באף.
מתחת לאפיתל ההרחה יש את איבר יעקובסון שמזהה בעיקר פרומונים המופרשים בעונת הרבייה על ידי הצופונים ומאפשר להם לאתר זה את זה.
בלוטות הטעם של הצופון נמצעות בקצה הקדמי של החך ועל פני הלשון והוא משתמש בהם כדי לאתר פרחים שבהם ריכוז הסוכרים בצוף גבוה ומזין יותר.
העיניים של הצופון גדולות ובולטות והסמיכות שלהן זו לזו מאפשרת לו מצד אחד שדה ראייה רחב של 240 מעלות ומצד שני תפיסת עומק טובה המכסה כ-80 מעלות משדה הראייה.
בנוסף לכך, הצופון מתייחד משאר הכיסאים בכך שמדוך ה-L שלו מתאפיין ברגישות מרבית לאורכי גל, מהארוכים שנמדדו בקרב חיות הכיס: 557 ננומטר, לעומת טווח של 530–540 ננומטר אצל כיסאים האחרים.
על מנת למקסם את היתרונות הללו, משלב הצופון במהלך ליקוט המזון את חושי הראייה והריח כדי לקבל מידע טוב יותר על התפרחות שלפניו ולפעול בהתאם.
הצופון אנדמי ליבשת אוסטרליה, והתפוצה שלו מוגבלת לקצה הדרום-מערבי של מדינת אוסטרליה המערבית: מהפארק הלאומי קלברי בצפון (בין ג'רלדטון למפרץ הכרישים) עד לפארק הלאומי כף אריד בדרום (ליד המפרץ הישראלי והעיר אספרנס).
בפנים הארץ, טווח התפוצה שלו מקביל בחלקו לחגורת החיטה האוסטרלית.
התצפיות המרוחקות ביותר של הצופון הן בשמורת הטבע זויטדורפ בצפון ומצפור אייר בדרום.
הצופון מוגבל לאזור האקלים הים-תיכוני בדרום-מערב אוסטרליה ותפוצתו מסתיימת באזור האקלים הצחיח למחצה שמתאפיין בכמות משקעים דלה ובהרכב צמחייה שונה.
בקוונגאן יש כ-5,600 מיני צמחים מתוך כ-8,000 מינים הנמצאים באזור הפרחוני של דרום-מערב אוסטרליה, והפריחה שמתרחשת בתוכו בכל עונות השנה הופכת אותו לחיוני במיוחד עבור הצופון שניזון מצוף ואבקת פרחים; בהתאם לכך, תפוצת וצפיפות הצופונים חופפת במידה רבה לנוכחות הקוונגאן.
הגבולות הביו-גאוגרפים של תפוצת הצופון הם: סוואנת יאלגו בצפון, יערות קולגרדי במרכז ומישורי נולרבור והמפטון הצחיחים למחצה בדרום.
האקלים הים תיכוני בדרום-מערב אוסטרליה מועד לשריפות בר, שלהן השפעה משמעותית על צפיפות האוכלוסין של הצופון: באזורים שלא חוו שריפות זמן ממושך, יש צמחים גדולים יותר הנושאים תפרחות מרובות והצופונים שכיחים בהם יותר.
באופן כללי, בית הגידול של הצופון בדרום-מערב אוסטרליה מחולק ל-5 או 6 אזורים אקולוגיים עיקריים: האזור הביולוגי של וורן, מישור חוף סוואן, יערות ג'רה, מישור אספרנס-מאלי, הסוואנה הדרום-מערבית ויערות קולגרדי.
בכל בתי הגידול הללו שמחולקים לעיתים לתת-אזורים נוספים, יש פריחה של מספר צמחים בכל אחת מהעונות והם מספקים לצופון צוף ואבקה לאורך השנה כולה.
האזור הביולוגי של וורן שנמצא לאורך רצועת החוף הדרומית, נחשב לבית הגידול האידיאלי של הצופון, בשל כמות המשקעים הגבוהה בו שמגיעה עד ל-1,500 מ"מ לשנה והיותו שופע במגוון הביולוגי של הקוונגאן; בהתאם לכך, זהו האזור בו צפיפות הצופונים הגבוהה ביותר.
אזור וורן מורכב בעיקר מיערות של אקליפטוס קארי, אקליפטוס ג'רה, אקליפטוס ג'קסון, אקליפטוס גילפוילי, קורימביה ומללויקה, והוא רווי בבתה צפופה של שיחי הדסיים, סטרקוליים, פיגמיים, רסטיוניים, סחלביים, מימוסיים, קטניות ופרוטאיים, לצד דיונות וגבעות חוליות נמוכות.
מישור אספרנס-מאלי המתאפיין באדמה מליחה ובתצורות סלעיות דליל יחסית במשקעים (800-500 מ"מ), אך מאידך הפלורה שלו עדיין מתאימה למדי עבור הצופון: ערבות-שיח חופיות וחורש דליל מעורב בכיסי סבך של הדסיים, פרוטאיים וירבוזיים, כמו גם כיסי שיטה ומאלי (עצי אקליפטוס שצומחים בתצורה של שיחים צפופים).
בשני בתי הגידול האחרונים, ככל שמרחיקים צפונה ומערבה כמות המשקעים הולכת ופוחתת והטמפרטורות עולות, והדבר משפיע באופן ישיר על המגוון הפרחוני; בשל כך, האזורים הצפוניים בבתי הגידול הללו מסמנים את קצה נוכחות הצופון בפנים היבשת.
פעילות, אורח חיים ומערכת חברתית
הצופון פעיל בעיקר בשעות הלילה והדמדומים; אף על פי שנחשב בעבר ליונק לילי בעיקרו, מחקרים מאוחרים מצאו שהוא מגיח מעת לעת לתור אחר מזון גם בשעות היום, בפרט בימים מעוננים וקרירים.
בשעות שהצופון אינו פעיל, הוא מעביר את הזמן בשינה במקום מוגן: נקיק סלע, חור בעץ, גזע חלול, קן נטוש או תחת שורשי שיח; במהלך השינה, הצופון מתכרבל ככדור ועוטף את עצמו בזנבו על מנת לשמור על חום גופו.
בתגובה לקור או למחסור במזון, הצופון נכנס לקהיון (Torpor), שהוא מעין תרדמה זמנית המאטה את קצב חילוף החומרים המהיר שלו; בכך מתאפשר לו לחסוך באנרגיה ולהמתין לשיפור התנאים הסביבתיים.
הקהיון נפוץ למדי אצל כיסאים קטנים ובעבר היו מוכרים רק שני מצבים שלו: קהיון רדוד-קצר וקהיון עמוק-ארוך.
בקהיון הרדוד, המאפיין יותר את נמיות הכיס, טמפרטורת הגוף של הכיסאי יורדת ל-10 עד 15 מעלות צלזיוס והוא מתעורר מעצמו לעיתים קרובות כדי לבדוק את המצב הסביבתי.
מצב ייחודי זה נובע מהעדר מאגרי שומן בגופו של הצופון שיתמכו בתרדמה ממושכת יותר, כך שהקהיון אצלו נועד בעיקר להתמודד ולדלג על אירועים נקודתיים המפריעים לשגרת הפעילות, דוגמת לילה קר במיוחד, תפרחות סגורות, או רוחות עזות המשבשות את היכולת לאתר פרחים באמצעות ריח.
במהלך הקהיון העמוק-קצר, הצופון אינו מסוגל להתעורר בכוחות עצמו, וגופו חוזר לתפקד רק כשהטמפרטורות מסביב עולות.
מסיבה זאת, שכיח במיוחד למצוא בחורף צופונים רדומים בשעות הבוקר המוקדמות לאחר לילות קרים במיוחד.
מאחר שהצופון הוא יונק קטן הפעיל בעיקר בלילה ובדמדומים, המערכת החברתית שלו בטבע אינה ברורה דיה ונלמדת ברובה מתצפיות בשבי.
ככל הנראה הוא מין יחידאי לא-חברתי שמעדיף לחיות בגפו, אך ריכוז משאבי הצוף באזורים מסוימים הופך את המפגש בינו לבני מינו לשכיח מהרגיל, עד כדי פעילות חברתית משותפת בזוגות או בקבוצות קטנות של 3–10 פרטים.
הצופוניות בדרך כלל ידידותיות זו כלפי זו, ולרוב, ישנו מדרג חברתי בו הצופונית הגדולה ביותר היא הדומיננטית בקבוצה וקודמת לאחרות בגישה למזון ללא צורך בהפגנת תוקפנות מצידה; כלפי זכרים לעומת זאת, הצופוניות הופכות לאגרסיביות במיוחד, והן מאיימות, רודפות או תוקפות אותם לעיתים קרובות.
התוקפנות של הנקבות כלפי זכרים מתגברת בעיקר כשהן מניקות; בדרך זו, הן מנסות להגן על משאבי צוף ואבקה בסביבתן כדי להפחית את התחרות על מקורות המזון במהלך ההנקה, וכך מצליחות לספק את דרישות האנרגיה הגבוהות של גופן.
גם בתוך שטח המחיה הקבוע, אזור הפעילות העיקרי של הצופון מתרכז בעיקר סביב כיסי תפרחות: אצל נקבה מניקה, הפעילות הלילית מדי לילה עשויה להתרכז באזור קטן עשיר בצוף בקוטר 10 מטר בלבד, לעומת אזור הפעילות של הזכר שקוטרו 50–100 מטר לפחות.
הדחיקה של הזכרים ממשאבים פרחוניים מכריחה אותם גם להיות ניידים יותר: זכר עשוי לנוע מדי לילה 100–500 מטר בחיפוש אחר מזון, ובמהלך השנה כולה עשוי להתרחק עד כ-3 ק"מ משטח המחיה המקורי שלו בחיפוש אחר אזורים פרחוניים חדשים.
הצופון הוא יונק סקרן שמתקשר עם בני מינו בעיקר בצורה כימית וחזותית.
חוש הריח תופס תפקיד חשוב בכל האינטראקציות החברתיות והזוגיות, בין אם להכיר צופון חדש ובין אם לברר את סטטוס הרבייה של כל פרט.
למרות העובדה שהמין אינו טריטוריאלי, עשוי צופון דומיננטי לסמן עצמים שונים באזור המחיה שלו באמצעות הפרשות מבלוטות הריח, במטרה להעביר מסר לצופונים מזדמנים על נוכחותו.
גם תקשורת חזותית המבוססת בעיקר על תנוחות ותנועות נפוצה מאוד, ומצהירה על כוונותיו של הצופון מרחוק.
תקשורת קולית באמצעות ציוצים וחריקות נדירה יותר ומתרחשת בעיקר בעקבות מגע פיזי או בין אם לצאצאיה.
בשבי, תועדו הצופונים מצטופפים בקבוצות גדולות במהלך השינה על מנת להתחמם, אך התנהגות זאת לא נצפתה בטבע.
דפוס ההתנהגות של הצופון דומה בהיבטים רבים לכיסאים ומכרסמים קטנים.
רעש חזק מתמשך גורר בעקבותיו תגובה היסטרית וזינוקים פראיים, והחזרה לשגרה אחרי אירוע כזה איטית מאוד ועשויה להימשך כמעט 4 שעות.
מפגש בין צופונים עשוי להתפתח לאינטראקציה משמעותית או להסתיים באותו רגע; לרוב, מפגש מקרי מתאפיין בסקרנות סתמית במהלכה השניים מרחרחים זה את זה באף ותו לא.
במפגש שמתפתח להיכרות בין השניים, אחד הצופונים עשוי לרחרח את עמיתו בראש, בפי הטבעת, בכיס (אצל הנקבה) או בשק האשכים (אצל הזכר); לאחר מכן, עמיתו עשוי לבצע את אותה פעולה או להישאר פסיבי ולהמשיך הלאה.
במפגש עוין שמתרחש בין זכרים או בין נקבה לזכרים, הצופון הדומיננטי מבין השנים עומד ונועץ מבט זועם ביריבו, או מתקרב לעברו באיטיות עם זנב מתוח וגוף קמור.
הצופון המאוים עשוי להגיב בתנוחה כנועה או לסגת במהירות ללא תגובה ובכך לסגור את העניין, להיכנס לתנוחת מגננה עם פה פעור המלווה בציוץ חורק, או להתעלם בהפגנתיות מהאיומים.
הצופון טפסן מיומן וזריז והוא עושה שימוש רב בזנבו הדקיק והגמיש כדי לנוע.
במהלך הטיפוס, הצופון נע לרוב באמצעות זנב וזוג גפיים (יד ורגל) בעוד הזוג השני פנוי ומשמש להתקדמות.
בנוסף, הצופון עשוי להשתמש בזנבו וברגליו כדי לאחוז בענף, בעוד הגפיים הקדמיות פנויות לתמרון בין הפרחים; ישנם אף מקרים נדירים שבהם הצופון נתלה עם זנבו על הענף וכל ארבעת גפיו פנויות.
מלבד הזנב הגמיש והרב-שימושי, לצופון התאמות נוספות לטיפוס: על כפות רגליו רפידות בולטות שמשפרות את הידבקותו לעצמים, ובהונותיו שנמצאות בכיוון מנוגד לאצבעות האחרות מקנות לרגליים אחיזה יציבה בענפים בדומה לקופים.
בנוסף, הקמיצה שלו ארוכה במיוחד ביחס למידות גופו והוא יכול ללפוף אותה סביב גבעולים דקים.
ממדי גופו הקטנים, זריזותו, זנבו הגמיש והחזק והרפידות בכפות הרגליים מספקים לצופון חופש תנועה מוחלט בכיסי הסבך, ומקלים עליו להימלט מטורפים ולתור אחר פרחים בעצים ושיחים.
בהיותו יונק זעיר, קרקעי וחסר אמצעי הגנה, הצופון פגיע במיוחד.
הטורפים העיקריים שלו כוללים את השועל האדום וחתול הבית שהובאו ליבשת על ידי האדם, וכן את התנשמת הלבנה ודאה שחורת-כתף אוסטרלית (Elanus axillaris).
טורפים פוטנציאליים אחרים הם דיה מרובעת זנב, בז אוסטרלי, בז חום, ינשוף נצי, קוקברה צוחקת, עורב אוסטרלי, עורבני הפעמון, נמיית כיס מערבית, פסקוגל זנב-מברשת, כוח רוזנברג ונחש טיגריסי.
על מנת להגן על עצמו מטריפה, הצופון שוהה בלב כיסי הסבך הקשים לגישה מהאוויר ומהקרקע, ומנסה לאתר סכנות מבעוד מועד באמצעות חושי השמיעה והריח ושדה הראיה הרחב שלו.
גודלו הקטן וההתאמות שלו לטיפוס מאפשרים לו להתרוצץ במהירות בין העלווה ולהתחבא בחורים וגומחות מוסתרות בשיחים ובעצים עד חלוף הסכנה.
הצופון ייחודי בכך שהוא ניזון מצוף ואבקנים באופן בלעדי, כשהצוף תופס כ-90% מכלל התזונה והאבקה מהווה את 10% הנותרים.
על אף שיש יונקים נוספים מסדרת העטלפים עם תזונה דומה, הללו בניגוד אליו מסתייעים בכנפיים כדי לעוף ממקום למקום בחיפוש אחר פרחים; הצופון לעומת זאת חסר יכולת תעופה או דאייה והוא יונק הצוף הקרקעי היחיד בעולם שמתקיים רק על צוף ואבקה.
קרוביו, הפוסומים הננסיים והפוסומים המנוצים שמתבססים גם הם על צוף, מגוונים את תזונתם בחרקים, פירות וזרעים על בסיס קבוע ובחלק מהשנה לא ניזונים כלל מצוף בשל נדירותו.
פרחים המשמשים לצופון כמקור לצוף ואבקה; מימין לשמאל: שורה ראשונה: קליסטמון, בנקסיית השני, בנקסיה פמוטית.
שורה שנייה: נויציה, אדננתוס הלהבה, דריינדרה חסרת גבעול.
הצופון צורך את הצוף והאבקה ממגוון פרחי בר המצויים בדרום-מערב אוסטרליה, ובפרט המינים המגוונים של הסוגים: בנקסיה, דריינדרה ואדננתוס ממשפחת הפרוטאיים.
הדריינדרה שמסווגת לעיתים כתת-סוג של הבנקסיה, היא שיח בינוני משתטח עם תפרחות צהובות דמויות פקעת שבהם עשרות אבקנים דמויי גפרור והאדננתוס הוא שיח קרקעי נמוך עם כוסיות ספיראליות דקות בודדות.
על אף שבשלושת הסוגים הנזכרים יש עשרות עד מאות מינים הנפוצים במערב אוסטרליה, הצופון מבקר ברובם באופן מזדמן ורק המינים הבאים נצרכים על ידו באופן קבוע: בנקסיה פמוטית, בנקסיה מהנהנת, בנקסיית השני, בנקסיה בקסטרית, בנקסיה הדורה, בנקסיה תותית, בנקסיה ציניתית, בנקסיה צמרירית, דריינדרה חסרת-גבעול, דריינדרה מנוצה ואדננתוס הלהבה.
הצופון סתגלתן במידה מסוימת: תזונתו משתנה בהתאם לפרחים הזמינים ובעונה היבשה הוא פחות בררן בבחירת תפרחות בשל המחסור בהם.
כמויות הצוף המיוצרות על ידי הבנקסיה, הדריינדרה, המללויקה ועוד, עודפות בהרבה מהנדרש בשביל למשוך חרקים מאביקים והן נועדו למשוך חולייתנים מאביקים דוגמת יונקים ועופות.
הצופון, לכאורה, הוא המאביק האידיאלי: פרוותו השעירה היא משטח הידבקות מושלם לאבקנים, צורת האיסוף שלו - חיטוט וליקוק - מאפשרת הפריה ישירה, והביקור היומי שלו במאות פרחים בכל תפרחת מגדיל את סיכויי ההפריה של הצמח.
בהתאם לכך, הוא אף נחשב למאביק העיקרי של מיני הצמחים המועדפים עליו.
מגרעתו היחידה של הצופון היא שהוא ניזון גם מהאבקנים המיועדים להפריה, והצמחים ממתנים את הפגיעה באבקנים באמצעות פיתוי ומיקוד הצופון בכמויות הצוף הגדולות שהם מפיקים.
מיני הפרחים המועדפים על הצופון ממוקדים גם על ידי ציפורי הדבשניים, בפרט דבשן ניו-הולנד ודבשן חד-מקור מערבי; למרות החפיפה הרחבה בתזונה בין הצופון לדבשניים, אין ביניהם תחרות על מקורות המזון: הצופון ניזון בעיקר בשעות הלילה ובתפרחות הנמוכות והדבשניים בשעות היום ובתפרחות הגבוהות והחשופות.
הצופון הוא יונק זעיר שזקוק לאנרגיה רבה בשביל לשמור על חום גופו: צופון בוגר דורש כ-34 קילוג'ול ליום (כ-8 קלוריות) ונקבה בהיריון עד כ-70 קילוג'ול בשיא ההנקה (כ-17 קלוריות).
מכיוון שתפרחת ממוצעת של בנקסיה מייצרת כ-2 קילוג'ול ליום ותפרחת איכותית כ-5 קילוג'ול ליום, צופון בוגר צריך לבקר מדי יום ב-17.5 תפרחות ממוצעות או ב-7 תפרחות איכותיות ונקבה מניקה צריכה לבקר במספר כפול מזה.
על מנת לשמור על איזון אנרגטי, הצופון צורך מדי יום מזון השווה למשקל גופו: כ-7 מיליליטר צוף ו-1–2 גרם אבקה; כמות הצוף הנצרכת על ידי הצופון עצומה ביחס לממדי גופו הזעירים ושוות ערך לשתיית 50 ליטר מים ביום על ידי אדם בוגר.
הצוף מספק בעיקר אנרגיה מהסוכרים שבו (סוכרוז, פרוקטוז וגלוקוז) לצד מים ונתרן, והאבקה מספקת חלבונים, פחמימות, שומנים, מינרלים, ויטמינים ורכיבים תזונתיים נוספים הדרושים לפעילות תקינה של הגוף, המטבוליזם, ההריון וההנקה.
הצופון מגלה העדפה לצוף מתוק יותר עם רמת סוכרוז גבוהה בשל היותו מזין ומתגמל מבחינה אנרגטית.
בשבי, הצופונים ניזונים גם ממי סוכר ודבש ובהיעדר אבקנים עשויים לצוד חרקים כמקור חלבון.
בשביל לאסוף ולעכל את מזונו המיוחד, לצופון יש התאמות מורפולוגיות בחלל הפה, בלשון ובדרכי העיכול, כמו גם התאמות אנטומיות בחרטום, בזנב ובגפיים.
הלשון הארוכה והמברשתנית של הצופון מציגה את מרב ההתאמות המורפולוגיות לאיסוף הצוף: אורכה כרבע מאורך גופו ומחצית ממנה נשלפת החוצה מהפה.
המשטח העליון שלה מכוסה ברובו בפטמיות: בקצה הן פיליפורמיות (שעירות וארוכות) ובשאר המשטח הן קצרות ונוקשות; החלק האחורי של המשטח חלק.
הפטמיות הפיליפורמיות מיועדות לאיסוף צוף, הקצרות לאיסוף אבקה והמקטע החלק הוא התחנה האחרונה לפני הבליעה.
במהלך החיטוט בתפרחת, הצופון יורה את הלשון 2–3 פעמים בשנייה לתוך האבקנים ובלוטות הצוף של הפרחים ומלקק אותם.
הצוף נשאב תוך כדי הליקוק באמצעות נימיות שנגרמת על ידי תנועה פריסטלטית בפטמיות בקצה הלשון, וגרגירי האבקה נאספים באמצעות הידבקות לפטמיות הנוקשות בלשון או מצטברים בהדרגה על החוטם תוך כדי החיטוט ונאכלים במהלך טיפוח וליקוק הפנים.
כאשר הלשון העמוסה בצוף ובאבקה נכנסת פנימה, היא נלחצת כנגד החך; סדרה של מסרקים רוחביים משוננים דמויי מגרפה שנמצאים לאורך החך מגרדים ואוספים את הצוף והאבקה מהלשון כשהיא נמשכת על פניהם לעבר המקטע החלק בלשון, ושם הצוף והאבקה מתקבצים ככדור נוזלי ועוברים דרך בית הבליעה והוושט אל הקיבה.
בקיבה, מלבד המדור הראשי יש מסעפת : מדור נפרד קטן יותר שמשמש כמתקן זמני לאחסון צוף עד לעיכולו בזמן המנוחה; האבקנים לעומת זאת, הולכים ישירות לשוער הקיבה ומשם למעיים.
בסיום התהליך, האבקנים המרוקנים עוברים במהירות דרך המעי הגס ומופרשים בצואה דייסתית שחורה.
בהתחשב במזונו הנוזלי ובאי יכולתו להפריש שתן מרוכז, תכולת המים בגופו של הצופון גבוהה בהרבה מהרגיל, בפרט בעונה הגשומה שבה צוף הפרחים מדולל במי גשמים; הצופון נפטר מעודפי המים הללו באמצעות כליותיו שיכולות לסנן ולעבד נוזלים בנפח של עד פי 2 ממשקל גופו.
בהתאם לכך, הוא מפריש כמויות ניכרות של שתן דליל בכל עת.
הצופון הוא בין הכיסאים הבודדים שיכולים להתרבות ברציפות לאורך השנה ללא עונה קבועה.
עם זאת, הצלחת הרבייה שלו מוכתבת על ידי אילוצים תזונתיים והשפעות נקודת ההיפוך.
כפועל יוצא מכך, התרבות הצופונים במהלך השנה חווה עליות ומורדות המקבילות לעונה הגשומה וזמינות הצוף והאבקה שבאה בעקבותיה, וכן להתקצרות והתארכות שעות היום.
תקופות ההמלטה העיקריות הן בתחילת וסוף החורף האוסטרלי: ממאי עד יולי ומספטמבר עד אוקטובר; בתקופות הללו יש שפע של תפרחות המספקות לצופונים את האנרגיה והחלבונים הנדרשים לגידול צאצאים.
בשאר חודשי השנה ההמלטות מתרחשות בתדירות נמוכה יותר ושפל ההמלטות הוא בחודשי הקיץ האוסטרלי: נובמבר, דצמבר וינואר.
הצופון הוא יונק פוליגמי: הזכר מזדווג עם נקבות מרובות, והנקבה עם זכרים מרובים; מכיוון שהצופונית פוליאנדרית, היא עשויה לשאת בו-זמנית גורים מזכרים שונים.
מצב זה מוביל לתחרות זרע בין הזכרים ואחראי להתפתחות הגודל הלא-שגרתי של האשכים ותא הזרע, שנועדו להגדיל את סיכויי ההצלחה שלהם.
טקס החיזור מינימלי, במהלכו הזכר עוקב אחר נקבה שמתקרבת לייחום, מרחרח את גבה וזנבה ומנסה לעלות עליה בהסכמתה; כל עוד הנקבה אינה בייחום, ניסיונות הזדווגות של הזכר יידחו מיד והיא תתרחק ממנו או תתקוף אותו.
לאחר כניסתה לייחום, השנים מזדווגים ונפרדים לאלתר.
לאחר הלידה, הצופונית נכנסת מיד לייחום ותוך זמן קצר היא שוב בהיריון.
מאחר שהיא אינה מסוגלת לעמוד בדרישות האנרגיה הגבוהות של הריון והנקה בו-זמנית, ההתפתחות העוברית מסתיימת בבלסטולה בקוטר 1–2 מילימטר, והיא מתעכבת ברחם עד סוף תקופת ההנקה של הגורים הקודמים בתהליך הקרוי דיאפאוזה.
הדיאפאוזה אצל הצופונית נבדלת משאר סוגי הקנגוראים בכך שהתפתחות הבלסטולה אינה נפסקת לגמרי, אלא נמשכת בקצב איטי להחריד.
מסיבה זאת, התפתחות הבלסטולה תואץ כשהגורים מתפנים מהכיס בכפוף למצב הפריחה.
מכיוון שתקופות ההיריון וההתבגרות סמוכות זו לזו, אין זה נדיר למצוא נקבה שנושאת גורים בשלבי התפתחות שונים (מתבגר על גבה, עובר יונק בכיס, ובלסטולה בהמתנה ברחם).
היריון, טיפול בצאצאים ומחזור חיים
בניגוד לגדילה האיטית של הבלסטולה, שלבי ההתפתחות האחרונים (הגסטרולציה והאורגנוגנזה ) מהירים במיוחד: מהרגע שבו הסתיימה הנקת הגורים הקודמים, מתחילה תקופת ההיריון האמיתית שנמשכת 21–28 ימים בלבד וייתכן שאף פחות מכך; בסיומה, הצופונית ממליטה שגר של 2–3 ולדות זעירים ולעיתים רחוקות יותר ארבעה.
בעת לידתם, ולדות הצופון הם הקטנים ביותר בקרב היונקים: גודלם כגרגר אורז ומשקלם 3–6 מיליגרם בלבד; לשם השוואה, ולדות החדף הזעיר - היונק הקטן בעולם - שוקלים בלידתם כ-200 מיליגרם.
הוולדות, שנדמים לתולעים אדומות, זוחלים מפתח הנרתיק לתוך הכיס של הצופונית באמצעות הגפיים הקדמיות ונצמדים שם לאחת מהפטמות שבתוכו.
תהליך הגדילה של הגורים בכיס איטי יותר מהמקובל אצל חיות הכיס בשל הדרישות התזונתיות המיוחדות, והם משלימים את התפתחותם בתוכו לאחר כחודשיים.
בשבועיים האחרונים להתפתחות הגורים, הכיס המתפקע מטיל עומס ניכר על הצופונית ומעכב את תנועתה במידה ניכרת.
לאורך תקופת ההיריון וההנקה, וביתר שאת כשהיא מוגבלת בתנועותיה, הצופונית אגרסיבית מאוד כלפי צופונים זרים ובפרט כלפי זכרים.
הסיבות לכך הן הקושי שלה לתור אחר מזון והעלייה החריגה בדרישות האנרגיה של גופה, ולכן היא מחפשת מראש אזור עשיר בצוף ואבקה ומגינה עליו בקנאות מפולשים.
שליטה על אזור כזה מסייעת לצופונית לעמוד בדרישות האנרגיה הגבוהות, המגיעות עד ל-70 קילוג'ול בשיא ההנקה: היא זקוקה ל-14 תפרחות בנקסיה איכותיות ועמוסות בצוף שמייצרות כל אחת 5 קילוג'ול ליום, או לחלופין ל-35 תפרחות רגילות שמייצרות כל אחת 2 קילוג'ול ליום.
במקביל, על מנת להבטיח אספקה קבועה של חלבון לעצמה ולהתפתחות הצאצאים, הצופונית נדרשת לאסוף 1–2 גרם של אבקה מכ-2,000 אבקני פרחים מדי יום; מכיוון שבתפרחת ממוצעת של בנקסיה יש 300–500 אבקנים, ביקור בשלוש עד חמש תפרחות ביום מספיק כדי לכסות את דרישות החלבונים.
כשהצופונים הקטנטנים מגיחים מהכיס לראשונה בגיל 56–63 יום, הם כבר מכוסים בפרווה עם עיניים פקוחות ובמשקל 2–2.5 גרם, ותוך שבוע הם מסוגלים להתרוצץ ולטפס על ענפים ולטעום צוף פרחים.
ברגע שהגורים עוזבים את הכיס בפעם הראשונה, הצופונית מחביאה אותם במקלט מוגן בזמן שהיא יוצאת לתור אחר מזון: קן נטוש, ענף חלול, שיחים של עץ הדשא וקינגייה או מפרק ענפים בתוך שיח צפוף במיוחד.
כשהיא שבה, הם חוזרים לכיס לינוק ולישון עד ליציאה הבאה.
בסביבות 2–3 ימים לאחר הגיחה הראשונה, הצופונים הקטנים עוזבים את הכיס לצמיתות ומצטרפים למסעותיה של האם, בתחילה כשהם צמודים לבטנה ובהמשך כשהם רוכבים על גבה.
הצופונית מפגינה לעיתים קרובות את מורת רוחה מנוכחות הגורים על גבה ובטנה, ועשויה לברוח מהם או לגרד אותם משם.
מאידך, היא עדיין חרדה לביטחונם ומחזירה אותם לחיקה כשהם מתרחקים יתר על המידה.
כאשר הגורים מבוהלים או חוששים, הם מצייצים לאימם בתדר גבוה שאינו נשמע לאוזן אנושית והיא בתגובה תרוץ לעברם ותדחף אותם לכיס או תזדקף ותאפשר להם להיכנס לכיס או להיצמד לבטנה.
הצופונית מטפחת את הגורים לעיתים קרובות ומתכרבלת איתם במהלך השינה.
תקופה הרכיבה על גב האם מסתיימת תוך זמן קצר, ועד מהרה משקלם מכביד על הצופונית והיא דוחקת בהם לעזוב את גבה ולצאת לעצמאות ומפחיתה את תדירות הנקתם.
הגורים נגמלים בגיל 77–93 יום כשהם במשקל 5 גרם ומגיעים לבגרות בערך באותו זמן.
לאחר מכן הם מתפזרים לדרכם, מתמקמים בשטח מחיה קבוע ומוכנים להתרבות.
תוחלת החיים של הצופון קצרה במיוחד ונעה בין שנה לשנתיים; הדבר נובע משרידות נמוכה, אם בשל אי יכולת לעמוד בדרישות האנרגיה הגבוהות ואם בשל הפגיעות בפני טורפים אוויריים וקרקעיים.
אוכלוסיית הצופון חווה גם תנודות חדות במקביל לפריחה, כשהיא מגיעה לשיא גודלה באמצע החורף (אוגוסט) בעקבות השפע במזון וגל ההמלטות, וצונחת לשפל בקיץ (דצמבר).
התמותה הגבוהה ותוחלת החיים הקצרה של הצופונים מאוזנת על ידי הפוריות הגבוהה של הנקבות: בתנאים סביבתיים טובים יש מרווח של שלושה חודשים בלבד בין המלטה להמלטה, כך שהן יכולות להמליט 2–3 פעמים בשנה.
על אף שהצופון אינו בסכנת הכחדה, אוכלוסייתו הצטמצמה בצורה ניכרת מאז תחילת ההתיישבות האירופאית במערב אוסטרליה ב-1826, בשל ההשפעות הישירות והעקיפות שלה על קהילת הצמחים הייחודית - הקוונגאן - שנמשכות עד היום.
המתיישבים האירופאים גרמו לאובדן שטחים נרחבים מהקוונגאן על ידי התיישבות, כריית מחצבים, בירוא יערות, חקלאות ומרעה, והדבר ניכר במיוחד באזור המרכזי בדרום-מערב היבשת המכונה חגורת החיטה שבו המגוון הביולוגי של הקוונגאן הצטמצם מאוד.
איומים בולטים נוספים על הצופון שקשורים גם לקוונגאן הם אש, כימשון ושינויי האקלים:
למרות ההשפעות ההרסניות של האש, לשריפות מבוקרות בקנה מידה קטן יש השפעות חיוביות בעקבות התחדשות הצמחייה ונביטה של מיני פרחים חדשים.
האבוריג'ינים, הילידים של אוסטרליה, היו מודעים להשפעות ההרסניות והחיוביות של האש על הפלורה והפאונה המקומיות שהשפיעו בעקיפין גם עליהם, ולכן נהגו להצית שריפות מבוקרות קטנות בכיסי סבך שהשפיעו לחיוב על המיקרו-פאונה ומנעו שריפות יער גדולות.
לאחר הגעת המתיישבים האירופאים לאוסטרליה ודחיקת האבוריג'ינים, ההצתות המבוקרות פסקו, ושריפות יער עצומות הפכו לשכיחות בעקבות הצטברות מסיבית של כיסי סבך היבשים שהזינו את האש.
התפשטות הכימשון היא איום בולט נוסף; כימשון הקינמון (Phytophthora cinnamomi) הוא טפיל טרופי ממחלקת עובשי המים (Oomycota) שמתפתח בעיקר כשיש לחות על חלקי הצמח וגורם לעובש וריקבון שורשים.
הוא מסווג על ידי מאגר הפולשים העולמי של IUCN כאחד מ-100 המינים הפולשים הגרועים ביותר בעולם.
פתוגנים שלו נישאו על ידי המתיישבים האירופאים לאוסטרליה, והשפעתו על ממלכת הצמחייה הייחודית של דרום-מערב אוסטרליה חמורה במיוחד: הוא מדביק אזורים נרחבים של יערות ושיחים ומשבש בהם את המגוון הביולוגי של הקוונגאן על ידי השמדת צמחים רגישים.
מיני אברשיים, פרוטאיים וקטניות פגיעים יותר ממשפחות צמחים אחרות, והידבקותם בכימשון מובילה לירידה משמעותית בשכיחות הצופון ובעלי חיים אחרים הניזונים מצוף דוגמת הדבשניים ופוסום ננסי מערבי.
מחקר שבדק את השפעת הכימשון על הצופון, מצא שהצופון מפגין הסתגלות מסוימת אליו כל עוד נוכחותו אינה מסיבית.
איום בהתהוות על הצופון הוא ההתחממות הגלובלית; כתוצאה משינויי האקלים, מתרחשת ירידה משמעותית בכמות המשקעים השנתית בדרום-מערב אוסטרליה שפוגעת בשכיחות מיני הצמחים בקוונגאן ומצמצמת את מי התהום שבאקוויפרים, וכן ישנה עליה בטמפרטורות שמשפיעה על תדירות האש ושרידות הצמחים.
הצופון מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), לאור תפוצתו הרחבה יחסית, נוכחותו במספר לא מבוטל של אזורים מוגנים, אוכלוסייה גדולה, והיעדר אינדיקציות לירידה משמעותית ברף הנדרש עבור קטגוריות שימור מאוימות יותר.
על אף האיומים הנזכרים, דוגמת מינים פולשים, שריפות יער בלתי מבוקרות והתפשטות הכימשון, מצב שימורו של הצופון נחשב לשפיר דיו ויציב מאחר שכרגע האיומים הללו אינם ברמה כזו שיכולה לפגוע באוכלוסייה בצורה קשה, וחלקם מטופלים בצורות שונות על ידי רשויות השימור האוסטרליות.
באזורים עם עדיפות גבוהה לשימור הפאונה והפלורה, מתרחשות פעולות למיגור שועלים וחתולים באמצעות פיתיונות, הצתת שריפות מבוקרות בצמחייה יבשה, ריסוס צמחים בפוספיט מפני הכימשון ופיקוח הדוק על כריתת עצים ופגיעה בבתי גידול; ישנן גם יוזמות קהילתיות מקומיות לנטיעת שתילי בנקסיות וצמחים נוספים במטרה ליצור מסדרונות בתי גידול עבור הפאונה המקומית.
הצופון נוכח במספר רב של אזורים מוגנים במערב אוסטרליה, הכוללים פארקים לאומיים, פארקים אזוריים, שמורות לאומיות, שמורות טבע, עתודות טבע ואזורים מוגנים ילידים.
אין הערכות מדויקות לגבי האוכלוסייה העולמית של הצופון, אך הרשימה האדומה של IUCN משערת שישנם מאות אלפי פרטים בטבע.
הצופון היה מוכר היטב לילידים האבוריג'ינים של דרום-מערב אוסטרליה במשך אלפי שנים ושימש כחיית טוטם אצל שבטים מסוימים.
נוכחותו על תפרחות בנקסיה שימשה כאינדיקטור לבשלותן, והוא ניצוד למאכל על ידי ציידים-לקטים אבוריג'ינים שנתקלו בו בעת שאספו צוף מפרחים.
בשרו שהכיל לעיתים קרובות גם צוף בקיבה, היה מבוקש אצל הלקטים בתור חטיף אנרגיה מתקתק ועשיר בחלבונים.
באוסטרליה המודרנית, לצופון יש דימוי של יונק חמוד וקומי שהצפייה בו בטבע קשה ומצריכה סבלנות והרבה מזל והוא אחד מיונקי הכיס האייקונים של דרום-מערב אוסטרליה בכלל ואזור הקוונגאן בפרט.
יש לו גם חשיבות אקולוגית בקוונגאן בתור מאביק קרקעי משמעותי או בלעדי של מספר מיני צמחים.
על אף שהצופון מתרגל במהירות לבני אדם, גידולו בתור חיית מחמד לא היה מעולם נפוץ בשל תוחלת חייו הקצרצרה, רגישותו לחום, קור ורעש בתדר גבוה, תזונתו המיוחדת ונטייתו לפתח דחק, אי-ספיקת כליות והשמנה או לקבל דום לב בטיפול לא נכון.
למרות העובדה שהצופון אינו בסכנת הכחדה, הוא מסווג כחיה מוגנת וחל איסור לגדלו בשבי ללא אישור מהמחלקה למגוון ביולוגי, שימור ואטרקציות של ממשלת מערב אוסטרליה.
התכונות הפיזיולוגיות והביולוגיות החריגות של הצופון, לצד חילוף חומרים גבוה והתזונה הייחודית, הופכים אותו לאורגניזם מודל בולט במערב אוסטרליה במחקרים הקשורים לפיזיולוגיה, ראייה, אקולוגיה סביבתית, האבקה, מטבוליזם ואמבריולוגיה, ומספר המחקרים האקדמיים אודותיו גבוה בהרבה מהממוצע עבור הכיסאים במערב אוסטרליה.
המועצה הלאומית לבריאות ומחקר רפואי שכפופה למחלקת הבריאות של ממשלת אוסטרליה, פרסמה במדריך שלה לחקר היונקים האוסטרלים כללי לכידה וטיפול נפרדים עבור הצופון שנובעים מהביולוגיה והתזונה המיוחדות שלו שנבדלות מיתר הפוסומים האוסטרלים.
לכידה באמצעות מלכודת עם פיתיון אינה יעילה כל כך אצל הצופון, והטכניקה העיקרית ללכידתו כוללת חפירת רשת בורות קטנים רדודים בקוטר 20 ס"מ ובעומק 40 ס"מ עם ציפוי PVC, בדרך כלל סביב מיני פרחים המשמשים לו למזון.
על מנת להגדיל את סיכויי הלכידה, יש להשאיר את הבור פתוח במשך כל הלילה ולבדוק אותו בשעות הבוקר המוקדמות, וכן לדאוג שיהיה מכוסה בשעות היום כדי לשמור על תקינותו.
עקב הצניחה בטמפרטורות במהלך הלילה, הצופונים נמצאים לעיתים קרובות בבורות הלכידה כשהם רדומים, וניתן לשמר אותם במצב זה במקרר למשך שעות ספורות או להחזיר אותם מיידית לפעילות באמצעות חימום ביד או מול מקור חום.
גידול מושבת צופונים מצריך כלובים מרווחים באורך מטר וברוחב וגובה של חצי מטר, בעוד שליחידים מספיקים כלובי רשת קטנים.
כלוב של מושבה צריך להיות מאוורר, בעל טמפרטורה ממוצעת, להכיל כמות ניכרת של ענפים עבים ודקים שעליהם הצופון יוכל להתרוצץ ולטפס, ובמידת האפשר גם תיבת קינון של ציפורים שתשמש לו למנוחה.
מכיוון שהצופונים מפרישים מדי יום שתן במשקל גופם, רצפת הכלוב צריכה להיות מכוסה במצע של חול נקי או ורמיקוליט בעומק 30–40 מ"מ המוחלף לעיתים קרובות.
האכלוס המקסימלי של צופונים בכלוב הוא בסביבות 12–16 זכרים ונקבות, אולם על מנת לגרום להמלטות מוצלחות ולגידול נאות של הצאצאים רצוי שיהיו בכלוב כמה שפחות צופונים או לחלופין להגדיל את שטחו.
השבריריות של הצופון מצריכה עדינות מרבית במגע איתו.
השיטה הטובה ביותר להחזיק את הצופון על היד מבלי שהלה יימלט היא באגרוף קמוץ עם רווח של 2 מ"מ כראשו מציץ החוצה.
בשל הקומפקטיות של הצופון והמהירות של תנועותיו הקטנות שלא תמיד ניתנות לחיזוי, הטיפול בו צריך להיות בחדר מאובטח עם חסימת כל דרכי המילוט האפשריות (מתחת לדלתות, חורי ניקוז, כיורים וכדומה).
דרישות התזונה המיוחדות של הצופון הן הגורם העיקרי המקשה על הישרדותו בשבייה.
התזונה המלאכותית הנוזלית שנקבעה על ידי המועצה למחקר רפואי כמתאימה לצופון מבוססת על תזונה מלאכותית של דבשניים ומורכבת מ-400 מיליליטר דבש, 240 מ"ל מים חמים, 5 גרם סאנאטוגן (Sanatogen) ו-11 גרם קומפלאן (Complan), כשלצידה הוא צריך לקבל 4 גרם של אבקה יבשה ובמידת האפשר גם תוספת חנקן ופרחים טריים.
התערובת הנוזלית חייבת להיות מאוחסנת בהקפאה כדי למנוע את תסיסתה, וההזנה של הצופון צריכה להיות בשיעור של 2–3 מיליליטר לכל ארוחה עם צריכה יומית כוללת של 7–10 מיליליטר.
הזנת הצופון האידיאלית מתבצעת בעזרת מזרקים קבועים בכלוב שמהם הוא יכול לינוק בכוחות עצמו, אך אפשרית גם באמצעות קערית נוזל קטנטנה בכלוב או אצבע מרוחה בנוזל.
מים מסופקים לצופון באמצעות מתקן השקיה לציפורים או במזרקים.
הצופוניות יכולות להתרבות ולהמליט בשבי על בסיס תזונה מלאכותית, אך מתקשות יותר בגידול הגורים כשהן נמצאות בכלוב עם מספר פרטים: צופונים נוספים נתפסים בעיניה של הצופונית ככאלה המתחרים איתה על מקורות המזון והיא זקוקה למרחב אישי נפרד כדי להיות רגועה.
תזונה לא נאותה של הצופון עלולה להוביל תוך זמן קצר לסימפטומים של רעב ולמוות מאפיסת כוחות.
שחרור הצופון לטבע צריך להתבצע לאחר יניקת מנה הגונה של צוף, דבש או מי סוכר ורק באזורי סבך המסתירים אותו מטורפים אוויריים.
צוערים לשירות המדינה היא תוכנית שמטרתה לבנות ולהכשיר עתודה ניהולית נושאת שינוי בשירות המדינה.
התוכנית היא על-משרדית והיא מנוהלת על ידי אגף בכיר צוערים לשירות המדינה, בנציבות שירות המדינה.
התוכנית, להגדרתה, "חותרת לעצב עתודה ניהולית איכותית, ערכית, ובעלת מחויבות עמוקה לצורכי המדינה והחברה בישראל".
התוכנית מיועדת עד ל-30 חניכים מדי שנה, אשר משתתפים במסלול ייחודי בן כחמש שנים.
המסלול כולל תוכנית הכשרה מעמיקה ומקצועית, ולאחריה התמחות והשמה במשרדי הממשלה וביחידות הסמך, וזאת במקביל ללימודי תואר שני בתחום רלוונטי להשמה של הצוערים, והכל במטרה להשתלב בתפקידי מפתח בשירות המדינה.
תוכנית 'צוערים לשירות המדינה' נוסדה בהמשך לתוכנית "עתידים - צוערים למינהל ציבורי" שהכשירה כ-150 צוערים בשישה מחזורים משנת 2003 עד 2009.
בהחלטת הממשלה מס' 4473 מיום 8 בפברואר 2009 נכתב כי הממשלה רואה בתוכנית "עתידים – צוערים למינהל הציבורי" יוזמה מרכזית ומשמעותית בעלת חשיבות גדולה לטיוב השירות הציבורי ואף החליטה על הקמת "ועדת היגוי – צוערים למינהל הציבורי" לעיגון התוכנית לשנים הבאות ולשמירה על היקפה והעלאה מתמדת של איכותה.
המלצותיה של הוועדה אומצו במלואן בהחלטת ממשלה מס' 1244 מיום 17 בינואר 2010. על פי החלטת הממשלה מס' 1244, התוכנית מנוהלת באופן ישיר ומלא על ידי המדינה כך שתכניה, מפעיליה ומדיניותה מותווים על ידי הממשלה ועל-פי צרכיה.
התוכנית נפתחה באוגוסט 2012, בה החל מחזור א' את הכשרתו.
עד למחזור ח' התוכנית ארכה שש שנים וכללה מסלול הכשרה בין שנתיים שכלל לימודי תואר שני מורחב במדיניות ציבורית בבית הספר למדיניות ציבורית ע"ש פדרמן ב, לצד תוכנית הכשרה אינטנסיבית ומעמיקה.
בשנת 2019, החל ממחזור ח', עודכנה התוכנית למתכונת מקוצרת בה שלב ההכשרה קוצר לשנה וחצי, ורכיב לימודי התואר השני עבר לשלב ההשמה, על מנת לעודד כל צוערת וצוער ללמוד תואר במקצוע רלוונטי לתחום עבודתו בשירות המדינה.
בשנת 2023, החל ממחזור י', עודכן מבנה התוכנית לאופן בו היא פועלת.
החלטת הממשלה בדבר הקמת תוכנית הצוערים קובעת שהתוכנית תפוקח על ידי ועד מנהל בראשות נציב שירות המדינה, בשיתוף עם הממונה על אגף התקציבים במשרד האוצר ובהשתתפות מנכ"ל משרד ראש הממשלה או נציגו וכן שלושה נציגי ציבור נוספים בעלי ניסיון ורקע בתחום המנהיגות, ההכשרה וניהול שינויים.
עוד קובעת ההחלטה כי נציגי הציבור יהיו בעלי ניסיון ורקע בתחום המנהיגות, ההכשרה וניהול שינויים.
על הניהול השוטף של התוכנית מופקדים מנהלת אגף 'צוערים לשירות המדינה' וצוותה, אשר מנהלים את הצוערים במהלך תקופת הכשרתם, דואגים לאיתור יעדי השמה ולביצוע ההשמה של צוערי התוכנית, ומלווים את התפתחותם ואת עשייתם לאורך זמן בתפיסה רשתית.
התוכנית אורכת כחמש שנים והיא מורכבת משלושה שלבים: שלב א' - הכשרה (כעשרה חודשים), שלב ב' - התמחות (חצי שנה) ושלב ג' - השמה (ארבע שנים).
מרגע הקבלה לתוכנית, הצוערים מועסקים בשכר כעובדי מדינה בהיקף של משרה מלאה.
הם נדרשים לעבוד בשרות המדינה במשך לפחות ארבע שנים מסיום ההתמחות.
במהלך תקופת ההשמה לצוערים ניתנת הזכות ללמוד תואר שני/לימודי המשך בתחומים בהם הם משובצים במסגרת התוכנית במשרדי הממשלה השונים.
באפריל 2017, בחר ה-OECD להציג את תוכנית 'צוערים לשירות המדינה' כמקרה בוחן בדו"ח החדשנות שמתפרסם על-ידו.
התוכנית מוצגת באתר ה-OECD במסגרת פלטפורמה שיתופית שנועדה להעניק לשאר המדינות החברות בארגון דוגמה לרעיונות חדשניים ויישומיים לשיפור יכולות הממשל.
תהליך המיון של התכנית הוא ייחודי וחדשני מתהליכי מיון אחרים בשירות המדינה.
הגשת מועמדות כוללת: הגשת קורות חיים, טופס זכאות לתואר וראיון מצולם א-סנכרוני.
השלבים הבאים כוללים מבחני אישיות, מרכז הערכה, ובשלב האחרון, ריאיון אישי עם מנהלי התוכנית.
תואר ראשון או שני ממוסד לימודים המוכר על ידי המועצה להשכלה גבוהה – זכאות לתואר ראשון או שני בהצטיינות או בממוצע ציונים 85 ומעלה.
ציונים מעל 84.5 (כולל) יעוגלו כלפי מעלה.
החל משנת 2021 עודכנו דרישות הסף לאוכלוסיות הזכאיות לייצוג הולם, ומועמדים המשתייכים לאוכלוסיות אלו רשאים להגיש מועמדות עם ממוצע ציונים של 80 ומעלה בתואר ראשון או שני.
האוכלוסיות הזכאיות להסדר זה הן: א/נשים עם מוגבלות, בני ובנות החברה הערבית לרבות הדרוזית והצ'רקסית, מי שהוא/היא או שאחד מהוריו נולדו באתיופיה, בני ובנות החברה החרדית ועולים/ות חדשים/ות.
שלב ההכשרה מתקיים במסגרת קבוצתית, וכולל הקניית ידע רב-תחומי במדעי החברה: בתחומי הכלכלה, החברה, הפוליטיקה והמשפט בישראל – תוך הבנת קשרי הגומלין ביניהם.
התוכנית כוללת למידה והטמעה של מודלים של מנהיגות, העמקת ההיכרות עם החברה בישראל, העם היהודי, הזירה המזרח תיכונית והבינלאומית, וכן בנייה של ארגז כלים מעשיים להובלת שינויים וניהול תהליכים ופרויקטים במגזר הציבורי והפרטי.
ההכשרה מתאפיינת בלימוד וחניכה קבוצתית, תוך דגש על חשיפה רחבה לפעילות משרדי הממשלה ובניית תשתית קבוצתית חזקה.
הליווי מתבצע באמצעים פרטניים וקבוצתיים על ידי צוות התוכנית, וכולל מפגשים עם בעלי תפקידים, סיורי שטח ברחבי הארץ, סדנאות עיוניות ומעשיות, סימולציות, והתנסויות מעשיות ביחידות ממשלתיות שונות.
נוסף לכך, מתקיים סיור לימודי השוואתי בחו"ל.
להכשרה מבנה היברידי - שלושה ימים פרונטליים בירושלים ויומיים נוספים בלמידה ועבודה מרחוק, בדרך כלל בין השעות 08:30–17:00.
בשלב ההתמחות, ההתמקדות היא בהתנסות מעשית ביחידות ממשלתיות בהיקף של ארבעה ימים בשבוע, לצד המשך ליווי והעשרה באגף הצוערים ביום נפרד.
כך, במקביל לעבודה השוטפת במשרדים, הם מקבלים כלים תומכים לעבודתם, חולקים סוגיות משולחן העבודה ונתמכים על ידי הצוות וקבוצת העמיתים.
את התפקיד בהתמחות בוחרים הצוערים והצוערות מתוך מאגר של יעדי התמחות ייחודים, וזה יהיה התפקיד הראשון המהווה מקפצה להמשך מסלול הקריירה המגוון שלהם.
איתור יעדי ההתמחות מתבצע באמצעות הפצת 'קול קורא' לכלל יחידות ומשרדי הממשלה, והצעות היחידות והמשרדים נבחנות מול דגשים כגון - השתלבות במשימה ברמה הלאומית, עבודה מרובת ממשקים (פנים או חוץ ממשלתיים), מחויבות היחידה לתהליך חניכה ולפיתוח אישי ומקצועי של הון אנושי, קיום אופק התפתחות, מוטת ההשפעה של התפקיד ועוד.
ההתמחות מהווה תקופת ניסיון הדדית בין הצוערים לבין היחידות הקולטות להתמחות, אשר במרבית המקרים הופכת ליעד ההשמה הראשונה של הצוערים.
בתום תקופת ההתמחות הצוערים עוברים לשלב ההשמה.
בשלב זה משתלבים הבוגרים בצמתי השפעה מערכתיים בשירות המדינה, בתפקידים שונים, בהתאם לצורכי ואתגרי המדינה ובהתחשב ברקע האישי-מקצועי, בחוזקות ובכישורים של כל אחד מהבוגרים.
שלב זה נמשך ארבע שנים, בו עובדים הצוערים במשרדים השונים, משתלבים בעשייה ומקדמים תהליכים ומיזמים משמעותיים, ומתקדמים בהתאם לכישוריהם ולהצטיינותם בפועל בעבודתם.
במהלך תקופה זו קיימת לאפשרות הצוערים לעבור ולשנות תפקיד בתוך שירות המדינה.
עם סיום ההכשרה משתלבים הצוערים ברשת הצוערים.
מטרת הרשת ללוות, לפתח ולתמוך את עשיית הצוערים במשרדי הממשלה מבחינה מקצועית ואישית, ולייצר ולתחזק עבודה משותפת רב-משרדית שתאפשר קידום משימות ממשלתיות בזמן קצר יותר ובאופן מקצועי והוליסטי.
במסגרת פעילות הרשת מתקיימים פורומים מקצועיים, קבוצות חשיבה, תהליכי מנטורינג ופיתוח אישי, ועוד.
מחקר אקדמי אשר בוצע על רשת הצוערים הוכיח את הצלחתה בהשגת מטרותיה, ובעיקר את הנכונות של צוערים להביע דעה ולהציע רעיונות חדשים במקום העבודה ואת הנכונות לשיתופי פעולה בין-משרדיים.
צוערי פודולסק הוא סרט מלחמה רוסי.
עלילתו מבוססת על אירועים אמיתיים שהתרחשו באוקטובר 1941, כאשר גדודים משולבים של צוערי פודולסק יצאו להגנה על בירת המדינה, מפני הגייסות הגרמניים ומבוסס על סיפורם של בוגרי בית הספר לחיל הרגלים וארטילריה בפודולסק, שהוקם בשנים 1939–1940 והשתתפו בקרבות של מלחמת העולם השנייה.
הסרט תוכנן לצאת לאקרנים ביום הניצחון, 9 במאי 2020, אך בשל התפרצות נגיף הקורונה ברוסיה הפצתו לבתי הקולנוע נדחתה ל-4 בנובמבר 2020. אירוע הקרנת הבכורה נערך ב-29 באוקטובר 2020.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, הצבא הגרמני פורץ את ההגנה של הכוחות הסובייטיים, ומוסקבה ניצבת על סף סכנה עם התקדמות הנאצים אל העיר.
3,500 צוערים שסיימו את לימודיהם בקורסי ארטילריה ובתי ספר לחי"ר, נשלחים להגן על מאלויארוסלב כדי לחסום את הדרך לגרמנים המתקדמים.
לאחר שהגיעו ליעדם, צוערי פודולסק מתבצרים בעמדותיהם ובולמים את המתקפה הנאצית במשך כמה ימים, כשהם מכים את כוחות האויב פעמים רבות והורסים את הטנקים שלהם.
המשימה שלם הייתה להחזיק את מקטע אילנסקי במשך שבוע - עד שהעתודות הצבאיות והתגבורות יגיעו ממעמקי ברית המועצות.
ב-16 באוקטובר 1941 הצליח הצבא הנאצי לפרוס מחסומים על מקטע אילינסקי ולחסל כמעט את כל הצוערים המגינים על גבולותיה.
למחרת, עמדת הפיקוד הועברה ללוקיאנובו, שם הם הגנו על האזור עוד יומיים.
לאחר שהגרמנים הקיפו את הבסיס שלהם, הצוערים ששרדו הצליחו לצאת מהכיתור ולסגת אל עמדות הצבא הסובייטי, שהתקרב לנהר נארה ועברו שם לעמדת מגננה.
כעבור חמישה ימים חזרו הצוערים לבתי הספר שלהם, שם המשיכו את לימודיהם.
הסרט מתחיל בימים האחרונים של שנת 1941, כאשר, אלכסנדר "סשה" וורונוב, בוגר בית היתומים, מגיע לבית הספר למודיעין במוסקבה.
שם פוגש סשה את חבריו החדשים - גנה, נדיה וקוליה, שאינם חושדים עדיין כי יחד עם וורונוב יגלו סוכן חשאי שגויס על ידי הגרמנים.
כשהמלחמה מתחילה והבחורים לומדים בחריצות את סודות ענייני הצבא 12 שעות ביום, זה לא מונע מהם מלהתאהב, לריב ולברוח מבית הספר.
בסתיו 1941 התקרבו צבאות גרמניה למוסקבה.
הצוערים של בית הספר הארטילרי בפודולסק נשלחים כדי להגן על בירת המולדת - עכשיו הם התקווה היחידה.
אלה תלמידי בית הספר של אתמול, שעליהם בכל מחיר לרסן את ההתקפה הפשיסטית על העיר לפני הגעת תגבורות של הצבא הסובייטי.
עכשיו אלכסנדר וחבריו, יחד עם צוערים אחרים, יצטרכו לבצע את המוטל עליהם ולהוכיח את עצמם כבוגרים מוצלחים.
הסרט הופק בשיתוף פעולה עם מושל מחוז מוסקבה, אנדריי וורוביוב, מושל מחוז קלוגה אנטולי ארטאמונוב ומנכ"ל חברת המטלורגיה של הרי אורל אנדריי קוזיצין.
הצילומים נערכו מאוגוסט עד נובמבר 2018 במחוז המשנה פודולסק שבמחוז מוסקבה ובמחוז קלוגה.
סצנות של הימים טרם תחילת המלחמה צולמו באחוזת איוואנובסקיה בפודולסק, כאשר סצנות הקרב העיקריות צולמו במתחם הקולנוע Voyenfilm-Medyn, בו שוחזרו קרבות גדולים במיוחד של קו ההגנה של אילינסקי.
הפרויקט נתמך על ידי משרד התרבות של הפדרציה הרוסית, משרד ההגנה של רוסיה, המשרד למצבי חירום והסתייע בסיוע מומחים מהארכיון המרכזי של משרד ההגנה של הפדרציה הרוסית.
צופי ברזיל (פורטוגזית: União dos Escoteiros do Brasil) הוא ארגון תנועת הצופים הלאומי של ברזיל.
תנועת הצופים בברזיל הוקמה בשנת 1910 והייתה בין הארגונים המייסדים של ארגון הצופים העולמי בשנת 1922. ה- União dos Escoteiros do Brasil עצמו הוקם בשנת 1924; בארגון חברים 53,055 חניכים נכון לשנת 2011. הארגון חבר ב Comunidade do Escutismo Lusófono (קהילת צופי לוסופון) של ארגוני צופים במדינות דוברות פורטוגזית.
תנועת הצופים בברזיל פופולרית מאוד בערים ובאזורים פרבריים.
צופי ברזיל משתתפים באירועים עולמיים ואזוריים במספרים גדולים.
הם היו מיוצגים היטב בג'מבורי העולמי של 1998 לדוגמה, עם 3,000 משתתפים.
הפעילות בתנועת הצופים מחולקת לארבע שכבות גיל:
Pioneiros/Pioneiras (חלוצים) - גילאי 18 עד 21 - הדרגה הגבוהה ביותר היא ה- Insígnia de BP
בצופי ברזיל פעילים גם שבטי צופים של צופי ים וגם צופי אוויר.
סמל הצופים של ברזיל משלב בתוכו אלמנטים של סמל ברזיל .
צופים: Sempre Alerta (היה נכון)
גורי צופים (שכבה צעירה): Melhor Possivel (עשה כמיטב יכולתך)
אני מבטיח בכבוד, לעשות כמיטב יכולתי: למלא את חובותיי לאלוהים ולארצי; לעזור לחבריי בכל אירוע; לציית לחוק הצופים.
צופי אתיופיה (באמהרית: የኢትዮጵያ እስካውት ማህበር) הוא ארגון תנועת הצופים הלאומי של אתיופיה.
תנועת הצופים הוקמה לראשונה באתיופיה בסביבות שנת 1919, ופתחה בית ספר באדיס אבבה אשר פעל עד שנת 1934. עם זאת, התנועה נאלצה לסיים את פעילותה בגלל המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה בשנים 1935–1936. הצופים חזרו לתחייה באתיופיה בשנת 1948, כאשר פעילויות הצופים הצליחו להשיג דריסת רגל בבתי הספר באתיופיה.
אתיופיה הוכרה כחברה בארגון ארגון הצופים העולמי בשנת 1969.
הקיסר של אתיופיה היילה סלאסי התייחס באוטוביוגרפיה שלו, חיי והתקדמות אתיופיה, להקמתה של תנועת הצופים בסביבות שנת 1919 (כשהיה יורש אתיופיה ונודע בשם ראס טפרי), כחלק מהמודרניזציה של אתיופיה: בתקופות קודמות, כל הגברים שהיו חיילים היו כך רק לפי מנהג, אך לא היה בית ספר צבאי.
אולם משנת 1911 לוח השנה האתיופי (לוח השנה הגרגוריאני 1918/1919)] ואילך, הקמנו מכללה צבאית ודאגנו שהחיילים ילמדו את השימוש בכלים הצבאיים במכללה.
בנוסף לכל זה הקמנו, בחסות בננו מקונן, הדוכס מהרר, תנועת צופי בנים, על מנת שבנים יבצעו את תפקידם היטב.
צופי אתיופיה סייעו במהלך הבצורת והרעב של האומה בשנות השבעים והשמונים, כמו גם בקמפייני אוריינות ושירותים קהילתיים אחרים.
בשנות השבעים הקימו צופי אתיופיה מרכז הכשרות וקמפינג חדש באגם לנאגנו.
ארגון צופי אתיופיה חווה את סגירתו בפעם השנייה בראשית שנות השבעים, אז משטר החונטה הצבאית האתיופית פיזר את התנועה והחרים את נכסיה וכספיה, וטען כי ערכי האמונה המעוגנים בהבטחת הצופים אינם תואמים את הפילוסופיה של המשטר החדש.
לאחר עשרים שנות מאמץ, עם הופעתה של המערכת הדמוקרטית ובהתאם למכרז מספר 512/59, הוקמה בשנת 1995 תנועת צופי אתיופיה.
ועידת הצופים העולמית ה-35, שהתכנסה בדרבן בדרום אפריקה ב־26–30 ביולי 1999, הצביעה לסלק את אתיופיה מחברות בארגון העולמי מכיוון שארגון הצופים של אתיופיה חדל להתקיים (אם כי מוקדם יותר באותה השנה השתתף מתמודד אתיופי בג'מבורי הצופים העולמי בצ'ילה).
ארגון צופי אתיופיה הוזמן מחדש לארגון הצופים העולמי בוועידת הצופים העולמית ביוון ביולי 2002, תוצאה של מאמץ של עשר שנים של האב רנצו מנצ'יני, הצופה הראשי של אתיופיה, נציבים ואנשי ארגון צופי אתיופיה אחרים, שעבדו כדי להכיר בארגון שוב ברמה העולמית.
זמן קצר לאחר הכרה אחרונה זו של ארגון הצופים העולמי, בתמיכת המשרד האזורי באפריקה, ארגון צופי אתיופיה ארגן מספר השתלמויות וערך סבבי גיוס ופעילות בנושא יחסי ציבור.
הפעילות של צופי אתיופיה מחולקת לפי שכבות גיל:
צופי תדאגי (צופים צעירים) בגיל 7 עד 11/12
צופי Awaki (צופים בוגרים) בגילאי 18/19 עד 25
כאשר חניך מסיים את פעילותו בתנועת הצופים לאחר יום הולדתו ה-25, הוא / היא יכולים לעבור הכשרה ולהפוך למדריכים בצופים ולקבל את התואר גולמסה.
מוטו הצופים הוא ዝግጁ, ומשמעותו באמהרית הוא "מוכן".
תג החברות של צופי אתיופיה מציג את אריה יהודה מהדגל הקדום של אתיופיה.
בנוסף לצופי אתיופיה, תנועת הצופים בארצות הברית מפעילה קבוצות צופים באדיס אבבה לילדים של אמריקאים המתגוררים שם, המקושרים ישירות לצופי אמריקה.
צופיה הוא מעון נעול לנערות בסיכון בישראל שהוקם ב-1956 שנמצא ליד יבנה.
המעון שייך לחסות הנוער של משרד הרווחה ומופעל על ידי זכיין, עמותת ענב.
למעון מגיעות נערות בגילי 12–18.
הנערות נשלחות למקום על פי צו בית משפט, או על ידי הפניה ממוסדות טיפוליים אחרים בקהילה, חובה אישור של שופט.
משך השהות הרשמי בצופיה הוא שלושה חודשים.
השהות בצופיה נועדה להתערבות ראשונית במצבי סיכון ומצוקה קיצוניים, אך גם כמוסד אבחוני-ממיין לנערות בעלות התנהגות שמוגדרת כבעייתית: לאחר השהות הקצרה של הנערה במקום, הצוות מפנה אותה להמשך טיפול במוסד שלפי אבחנתו מתאים לה.
צופיה נחשב ל"תחנה האחרונה" בדרך למסילה, שנחשב למעון בעל התנהלות נוקשה יותר.
המעון מכיל עד 60 נערות, המתחלקות למרחבים מופרדים במתחם: שלושה מרחבי "מגן", שהוא מרחב סגור בעל כללים נוקשים; ושני מרחבי "קידום", שמהווה מקום פתוח יותר, בעל מערכת כללים פחות נוקשה וזכויות רבות יותר לנערות.
כ־200 נערות שוהות במקום מדי שנה.
בשנת 2003 נשמעו טענות קשות נגד התנהלות המוסד, שכללו טענות על ענישה על כל סטייה מהכללים, כליאת הנערות לימים ארוכים בחדרן, כליאה לשעות ממושכות בחדר קטן שנראה כצינוק, העסקה תמידית בניקיון וקרצוף של המוסד ומניעת זכויות בסיסיות כשיחות טלפון וביקורי משפחה.
בעקבות פניית האגודה לזכויות האזרח בישראל הקים שר הרווחה זבולון אורלב ועדת בדיקה שבחנה את המצב במוסד והגישה ב-2004 את המלצותיה.
ב-2008 הוצגה בדו"ח רשמי של מבקר המדינה בעיית מחסור חמור בכוח אדם במקום, שפגע באיכות הטיפול בנערות; בנוסף, דווח כי חלק מהנערות אף לא נפגשו עם עובדת סוציאלית במשך כל שהותן במקום.
צוף בן משה (נולד ב-31 ביולי 1997) הוא כדורסלן ישראלי, המשחק בעמדות הקלע והסמול פורוורד בעירוני נס ציונה.
בן משה החל את הקריירה בליגת העל בעונת במדי הפועל תל אביב, שבה שיחק גם בקבוצת הנוער.
בעונת הושאל להפועל גליל עליון מהליגה הלאומית.
בליגת העל שיחק ארבע עונות במדי הפועל תל אביב, אך זכה לדקות משחק מועטות.
בסוף העונה הרביעית הושאל לעירוני נס ציונה מליגת העל, במדיה העלה את מספר הדקות מ-7.5 ל-12.9 דקות בממוצע למשחק.
את עונת הפריצה שלו בליגת העל חווה בעונת , לאחר שחתם בשורות מכבי אשדוד.
בעונה זו שיחק 24.4 דקות בממוצע למשחק, בהן רשם 9.5 נקודות למשחק ב-41.4% דיוק מהשלוש ו-4.5 ריבאונדים למשחק.
אחרי שמכבי אשדוד ירדה לליגה הלאומית חתם בן משה בהפועל אילת בחוזה לשנתיים.
לפני עונת 2022/2023 חתם בן משה בהפועל גלבוע גליל.
ב-15 במרץ 2023 עבר בן משה במסגרת עסקת "טרייד" בחזרה לקבוצתו הישנה עירוני נס ציונה, בעוד שגולן גוט שחקן נס ציונה עבר אל הפועל גלבוע גליל
במדי הנבחרת הלאומית, השתתף בן משה בקמפיין נבחרת העתודה באליפות אירופה דרג א' 2016 שנערכה בהלסינקי, פינלנד.
את הטורניר סיימה הנבחרת במקום ה-12.
אזור הצופים הערבי המכונה גם ארגון צופי מדינות ערב הוא מרכז התמיכה האזורי של ארגון הצופים העולמי, כאשר מטה האזור שוכן בקהיר, מצרים.
בשנת 1954, הצופים הפכו פופולריים כל כך במדינות ערב, עד שהארגון העולמי הקים את אזור הצופים הערבי בדמשק.
האזור כולל 18 מדינות חברות בתנועת הצופים במערב אסיה ובצפון אפריקה, כולל אלג'יריה, בחריין, מצרים, עיראק, ירדן, כווית, לבנון, לוב, מאוריטניה, מרוקו, עומאן, הרשות הפלסטינית, קטר, ערב הסעודית, סוריה, סודאן, תוניסיה, איחוד האמירויות הערביות, ותימן.
תנועת הצופים גם מתפתחת בסהרה המערבית בסיוע צופים מהאיים הקנריים.
אזור זה הוא המקביל לאזור הערבי של אגודת המדריכות והצופות העולמית (WAGGGS).
בשנת 2019 מונה מר עמר האמי עבדלהאני ממצרים למנהל האזור הערבי.
הצופים באזור הערבי החלו בסוריה ובלבנון בשנת 1912. בשנת 1938 צופי סוריה הזמינו את מנהיגי הצופים הערבים לאספה בבלודאן, עם משתתפים שהצטרפו מלבנון, מצרים, המנדט הבריטי ועיראק.
במהלך ועידת הצופים העולמית ה-14 בליכטנשטיין בשנת 1953, סוריה הציעה לארח את ג'מבורי הצופים העולמי השמיני, אך נדחתה לאחר שישראל מחתה כי הצופים הישראלים אינם יכולים להיכנס למדינות ערב.
המשלחות הערביות חשו כי לא יוכלו לארח אירועים בינלאומיים כאלה והחליטו להתארגן ברמה הפאן-ערבית.
הם הכינו טיוטה במרץ 1954 שאושרה על ידי מועצת הליגה הערבית בישיבתה ה-21, והקימה את ארגון הצופים הערבי.
ועידת הצופים הערבית הראשונה (וג'מבורי) התקיימה בזבדאני בסוריה בקיץ 1954, שם הוקמה ועדת הצופים הערבית.
הכנס והג'מבורי השני נערכו באבו קיר שבמצרים בקיץ 1956. עלי אל-דנדאצ'י עשה הרבה מאוד לעידוד הצופים ברחבי המזרח התיכון, ובמהלך כהונתו כחבר הוועד הבינלאומי ביקר כמעט בכל מדינות האזור.
כעבור זמן קצר הוקמה לשכת צופים ערבית עם מוחמד עלי חאפז ממצרים כמזכ"ל.
ההתכנסות הראשונה (שתמשיך להתקיים בשנים שבהן אין ועידה בינלאומית) התקיימה עם שש מדינות חברות מקוריות באלכסנדריה, מצרים.
לאחר שהצופים המתהווים יקבלו הכרה ב-WOSM, אזור הצופים הערבי עשוי לכלול גם את סומליה.
עד שנת 2008, המפה בעמוד הראשי של האתר הרשמי של האזור הצביעה כי אתיופיה, אריתריאה, ג'יבוטי וסומליה נמצאות בתחומי האזור.
אתיופיה היא כיום חברה באזור צופי אפריקה, והאחרות מחכות להכרה בארגון הצופים העולמי ולמיקום הגאוגרפי הסופי.
מטה האזור במקור היה בביירות.
מרכז הצופים הבינלאומי בקהיר הוא בניין מפואר בן שש קומות, בסמוך לאצטדיון הבינלאומי בקהיר, שמקבל את פני כל הצופים, ארגונים שאינם צופים ואורחים בודדים.
הוא מארח גם כנסים אזוריים וגם משמש בתור אכסניית נוער.
סהרה המערבית, שטח שבמחלוקת בו פועל איגוד הצופים הסהריים , היא אחת מ-35 מדינות בהן קיימים צופים אך אין בהן ארגון צופים לאומי שחבר בארגון העולמי של תנועת הצופים.
צופים קיימים שם הן במסגרת צופי מרוקו (Fédération Nationale du Scoutisme Marocain) כמו גם בקבוצות עצמאיות.
צוערי הצי 5 , רשמית צוערי הצי-1787. מלחמה הוא סרט עלילתי רוסי בבימויה של סבטלנה דרוז'ינינה והוא החלק החמישי אודות צוערי הצי בצבא האימפריה הרוסית, מהווה המשך לסרטים "צוערי הצי, קדימה!", "לחיי צוערי הצי!","צוערי הצי III"ו"צוערי הצי IV".
במקור תוכנן ליצור סרט אחד, המשך לחלק השלישי, אך מאוחר יותר הוחלט לכתוב תסריט לסרט צוערי הצי IV ותסריט עבור צוערי הצי V.
עלילת הסרט מתחילה בחצי האי קרים בשנת 1787. נציגי המעצמות המערביות מתחילים שוב את תככיהם נגד רוסיה, אך הדמויות הראשיות, אנשי הצי הרוסי הקיסרי לשעבר, שכבר הגיעו לגיל מכובד וילדיהם הבוגרים, עומדים להגן על מולדתם.
הם יצטרכו להפליג לקרים ממלטה ולקחת חלק במלחמה עם טורקיה שם; בפרט, הגיבורים נלחמים תחת הנהגתו של אלכסנדר סובורוב בקינבורן.
דמיטרי חרטיאן — אלכסיי קורסק
אלכסנדר דומוגארוב — פאבל גורין
מיכאיל ממאייב — הנסיך ניקיטה אולנב
כריסטינה אורבקאייטה — יקטרינה הגדולה
מיכאיל בויארסקי - שבלייה דה בריליה
אולגה משנאיה — סופיה סוטובה-קורסק
אגניה דיטקובסקיטה — אלכסנדרה בלובה
אולגה מסלניקוב-ווייטוב — אלכסנדר בלוב
פיודור דוברונראבוב — סטפן נוביקוב
צילומי החלק החמישי החלו עוד לפני הקרנת הבכורה של החלק הרביעי, בקיץ 2020. הם התקיימו בחצי האי קרים, בסביבת סבסטופול.
צוערי בית הספר של הימי על שם נחימוב גילמו תפקידי משנה כמלחי הצי.
הצילומים הופסקו לאחר שהוטלו מגבלות התקהלות על רקע החמרת התחלואה במסגרת המאבק במגפת הקורונה ברוסיה.
ארגון צופי אפגניסטן (בפשטו: د افغانستان څارندوی ټولنه Da Afghānistan Sārandoy Tolena, בדרך כלל מקוצר ל-Zarandoi) נוסד באופן רשמי בשנת 1931 באפגניסטן על-ידי צו מלכותי ובתמיכתו של רוברט באדן פאוול.
צופי אפגניסטן היו חברים בארגון הצופים העולמי משנת 1932 עד שהממשלה האפגנית פירקה את התאחדות הצופים בשנת 1947. הצופים האפגניים נוסדו שוב בשנים 1964 עד 1978 והוכרו מחדש על ידי הארגון העולמי של תנועת הצופים.
הארגון הוקם בתקופת שלטונו של מוחמד נאדיר שאה, מלך אפגניסטן, ומנה בתחילה כ-300 חברים.
בשנת 1947 נאסר הארגון על ידי הממשלה, שהאשימה את הצופים שהם זורואסטרים, שכן במהלך מחנה הם ניגנו מוזיקה ושרו סביב מדורה.
הצופים הוקמו מחדש בשנת 1956, נבנו מחדש במסגרת מאמצי הדמוקרטיזציה של מוחמד זאהיר שאה, שזה עתה הפך לשליט בזכות עצמו לאחר שלושים שנה של ויתור על כוחו לדודיו מצד אמו, מוחמד האשם ח'אן ומחמוד חאן.
הארגון, ששמו Da Afğānistān Zaranduy Tolanah (DAZT), התקבל שוב בוועידת הצופים העולמית ב-1 ביוני 1964, ומספר החברים בו באותה שנה היה בין 2,000 ל-7,000 צופים, בנים ובנות ובוגרים.
נקודות המבט של המלך זאהיר שאה באותה תקופה הונהגו על ידי ארגון הצופים.
מנהלי הארגון הוסיפו חובות נוספות לעקרונות הכלליים של תנועת הצופים, חובה למלך, ללאום ולמדינה.
משמעת ומחויבות היו יעדים חינוכיים מבורכים והצופים היו מאורגנים באופן מתוח וכמעט צבאי בהשוואה למדינות אחרות.
הממשלה השתמשה בארגון זה ליציבות המדינה; אולם הארגון תרם תרומה גדולה לעבודת הנוער באפגניסטן, בעיקר אחריות, אינדיבידואליזם, תחושת קהילה וזכויות האישה, כמו גם קוד מוסר והתנהגות כלפי נערות ונשים.
הרפובליקה הפדרלית של גרמניה סיפקה את המדים לארגון הצופים האפגני.
ד"ר אברהרד קרוגר וגברת רוזמרי יונגרמן הגיעו מגרמניה על מנת להכשיר את מדריכי הצופים האפגניים.
הארגון צורף ברשות לאומית למשרד החינוך, תחת שר החינוך ד"ר עומר ורדק וד"ר עלי אחמד פופל, סגן שר החינוך.
במשרד החינוך אף הוקם בית ספר להכשרת מדריכים ללשבטי הצופים.
החל משנת 1959 מילאו נשים תפקיד גדול במבנה הארגון.
בחגיגות ובטקסי העצמאות בשנות השישים והשבעים השתתפו צופים אפגניים משני המינים במבנה וארגון אירועי התרבות.
הזמר האפגני מרמון פארווין (Mermon Parwin) תמך בארגון, שר שירי צופים והופיע מספר פעמים באירועים של ארגון הצופים.
בשנת 1961 קבוצה של צופי אפגניסטן השתתפה בג'מבורי הצופים העולמי ה-11 במרתון, יוון, שהתקיים במקביל לוועידת הצופים העולמית ה-19 ברודוס, יוון.
ד"ר סעיד חביב, סגן נשיא התאחדות הצופים האפגנית, תמך בהקמת שבטי צופים המתמחים במוזיקה צופית.
ב-6 בינואר 1964 השתתף הארגון בוועידת הצופים הרביעית באסיה-פסיפיק במלזיה וקיבל את מסמך החברות לכניסה מחדש לארגון הצופים העולמי.