tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפעם הבאה המתועדת של ביקור אירופים היה של המיסיונר הספרדי פרנסיסקו גרסס (Francisco Garces) ב-1776. באותה שנה יצאה משלחת בראשות האבות הפרנציסקנים הספרדים פרנסיסקו אטנסיו דומינגס וסילבסטרה ולס דה אסקלנטה מסנטה פה שבניו מקסיקו במטרה להגיע לקליפורניה.
המשלחת, שלא הגיעה בסופו של דבר למטרתה, שהתה באזור ומיפתה אותו במשך חמישה חודשים בשנים 1776–1777.
בתחילת המאה ה-19 הצליחו סוחרים בעבדים ובבקר לקבוע דרך מסנטה פה ללוס אנג'לס שעברה דרך רמת קולורדו, שכונתה השביל הספרדי הישן (Old Spanish Trail).
הדרך שימשה בתפקיד זה מ-1813 ועד אמצע המאה ה-19, אז החליפה אותה דרך צפונית יותר המכונה "שביל המורמונים" (Mormon Trail).
במקביל הגיעו לאזור ציידים, מחפשי זהב ומיסיונרים שיצרו קשר עם הילידים וסחרו איתם.
באמצע המאה ה-19 הגיעו המורמונים ליוטה ובמקביל להקמת המרכז בסולט לייק סיטי החלו מתיישבים לחפש מקומות להתיישבות דרומית לעיר, וכך החלה ההתיישבות הקבועה של האירופים ברמת קולורדו.
המורמונים ידעו לנצל את מי הנהרות להשקיה באזור הצחיח, והצלחתם הביאה אירופים אחרים לנסות להתיישב באזור כשהם מתפרנסים מחקלאות אינטנסיבית ומגידול חיות משק.
משלחת בראשותו הפליגה לכל אורך נהר הקולורדו, תוך כדי מיפויו, וסקירה ראשונית של שכבות המסלע העתיקות שנחשפו בקרקעית הערוץ.
בין השנים 1875 ל-1877 מיפה הגאולוג האמריקני קלרנס דטון אזור ברמת קולורדו שהיה שייך למדינת יוטה.
מתחילת המאה ה-20 גדלה אוכלוסיית התושבים ברמת קולורדו פי שישה.
בין 1960 ל-1990 היא גדלה ביותר מפי שניים, מספר הגבוה פי שניים וחצי מהגידול באוכלוסיית ארצות הברית באותן שנים.
קצב הגידול במספר התושבים ברמה כיום גבוה מקצב גידול מספר התושבים במערב ארצות הברית, כאשר אנשים נוטשים את ערי החוף של האוקיינוס השקט ועוברים להתגורר בהרים.
כרבע מכלל התושבים הם אינדיאנים.
השבט הגדול ביותר, הן במספר אנשיו והן בשטחיו, הוא הנאוואחו.
גידול מרשים עוד יותר חל במספר התיירים והנופשים הבאים לבקר באחד מ-27 פארקי טבע.
הגידול במספר התושבים והתיירים משפיע על המשאבים הטבעיים.
ניצול מקורות המים להשקיה ולהפקת חשמל, פעילות המכרות, בייחוד המכרות הפתוחים דוגמת מכרה הפחם הפתוח הגדול ביותר בעולם בבלק מסה (Black mesa), כל אלו יוצרים לחץ על הסביבה וחשש ממשבר אקולוגי.
הדוגמאות הבולטות להשפעה של ניצול המים הן בניית סכר הובר בשנות ה-30 של המאה ה-20 וסכר קניון גלן בשנות ה-60 של המאה ה-20, שני סכרים ששינו את אופיו של נהר הקולורדו.
צבעם של מי הנהר השתנה מחום אדמדם (המקור לשם קולורדו) למים צלולים (הצבע הירוק של הנהר הוא בעיקר מאצות הצומחות על הסלעים שבקרקעית הנהר, ולא מתרחיף).
המחסור במשקעים גרם לדילול שרטוני החול והחופים שלאורך הנהר, אבל שיטפון מבוקר מסכר קניון גלן במשך 12 ימים ב-1996 הראה שיקום משמעותי לשרטוני החול ולחופים.
שיטפונות דומים מתוכננים כל 5 עד 10 שנים.
רן אבוקרט (נולד ב-14 בדצמבר 1988 בחיפה) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר, במכבי חיפה והפועל חיפה.
אבוקרט, בנו של כדורגלן העבר אברהם אבוקרט, החל את דרכו במחלקת הנוער של הפועל חיפה.
בשנת 2006 זכה עם קבוצת הנוער של המועדון באליפות ליגת העל לנוער, תחת הדרכתו של המאמן שלומי דורה, ולצידם של אושרי רואש, רן יצחק ושמעון הרוש.
ב-4 באוגוסט 2006 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, במשחק מול הפועל רמת השרון בגביע הטוטו.
את שערו הראשון כבש ב-26 באוקטובר 2007, בניצחון 1-3 נגד הפועל נצרת עילית.
בשנת הפך לשחקן הרכב קבוע בקבוצה הבוגרת, וסייע לה לחזור לליגת העל.
את שערו הראשון בליגת העל כבש ב-3 באוקטובר 2009, בניצחון 0-3 על בני סכנין.
עונת הייתה עונת הפריצה של אבוקרט, כאשר הבקיע ארבעה שערים וסייע למועדון להישאר בליגה.
בעונה זו זכה עם הפועל חיפה בגביע הטוטו, ולאחריה עזב את הקבוצה.
בקיץ חתם בקבוצת מכבי חיפה.
ב-11 באפריל 2014 קיבלה הקבוצה תוצאות בדיקת MRI, לפיהן לאבוקרט קרע ברצועה הצולבת, והוא לא שיחק לכל אורך עונת .
גם בעונה שלאחר מכן לא הצליח אבוקרט להתגבר על הפציעה ולא חזר לשחק, ובקיץ 2016 הסתיים חוזהו והוא שוחרר ממכבי חיפה.
ב-25 ביולי 2016 הודיע אבוקרט על פרישה ממשחק פעיל בגיל 27.
רמת קאיבאב שוכנת בצפון אריזונה בארצות הברית.
הרמה, חלק מרמת קולורדו הגדולה יותר, גובלת מדרום בגרנד קניון ומתנשאת לגובה של 2,817 מטרים מעל פני הים.
קניונים משניים של נהר הקולורדו מהווים את גבולותיה המזרחיים והמערביים, ושורות של צוקים מורמים מסמנים את השוליים הצפוניים של הרמה.
הרמה נחלקת בין היער הלאומי קאיבאב והחלק המכונה "הגדה הצפונית" של הפארק הלאומי גרנד קניון.
הרמה מקבלת משקעים רבים ולכן אזור זה מיוער בצפיפות בעצי צפצפה, ערער, אשוחית-אשוח ואורן הזפת (Pinus ponderosa), ועומד בניגוד חריף לשפלות הצחיחות המקיפות אותו.
יחד עם זאת, אין כמעט מקורות מים גלויים משום שהמים מחלחלים באבן הגיר של תצורת אבן גיר קאיבאב (Kaibab Limestone) הנקבובית המכסה את מרבית הרמה (כמו גם את רמת קוקונינו שמדרום לגרנד קניון).
זהו סלע בגוון שמנת עד לבן אפרפר שעוביו נע בין 90 ל-120 מטרים.
התצורה הורבדה בשלהי הפרם התחתון, לפני כ-270 מיליון שנים, בים חמים ורדוד.
היערות הקרירים של הרמה מהווים בית גידול לסנאי קאיבאב (Sciurus aberti kaibabensis), תת-מין אנדמי לאזור.
בעלי חיים נוספים השוכנים ברמה כוללים איילים, תרנגול הודו ושונר מצוי.
בחורף מכסה שלג כבד (לפעמים בגובה מעל ל-5 מטרים) לעיתים קרובות את הרמה, תוך יצירת תנאים טובים לספורט הסקי למרחקים.
תחילת ההתיישבות האנושית ברמת קאיבאב מתוארכת מלפני לפחות 8,000 שנים ועד לפני 2,500 שנים.
התושבים היו ציידים-לקטים והשתייכו לשבטים מהתרבות הארכאית.
הם חיו מציד של חיות קטנות, ליקוט צמחי מאכל, ואיסוף מינרלים.
למרות התקופה הארוכה בני תרבות זו לא השאירו את חותמם על האזור.
בין 500 לפני הספירה ל-300 לפני הספירה החל אורח החיים של התושבים באזור הגרנד קניון להשתנות.
החל ביות של צמחי בר, והארכאולוגים מכנים תושבים אלו בשם "יוצרי הסלים".
אף שהיו עדיין תלויים למחייתם בציד ובליקוט צמחים הם החלו לשלב חקלאות באורח חייהם.
תקופת יוצרי הסלים הסתיימה ב-800 לספירה.
לקראת סוף התקופה החלו התושבים להתיישב בישובי קבע והחלה תקופת בני עם האנסאזי שחיו באזור מלפני 2,000 שנים ועד לפני כ-700 שנים.
האנסאזי היו חקלאים, ולהשלמת התזונה צדו איילים.
האנסזאי הגיעו לשיאם במאה ה-13. אז חלה התמוטטות של תרבותם שסיבותיה שנויות במחלוקת ביו החוקרים, והם נטשו את היישובים ברמה ועברו להתגורר במקומות בהם מתגוררים אנשי הפואבלו כיום: יישובי ההופי והזוני והיישובים לאורך הריו גראנדה.
במקום האנסאזי התיישבו ברמה אינדיאנים משבטי הפאיוט שחיים באזור גם כיום.
כמו בני התרבות הארכאית, ובניגוד לבני תרבות האנסאזי שקדמו להם, היו הפאיוט ציידים-לקטים שצדו חיות ברמת קאיבאב ולקטו צמחים.
אף שחלק מבני הפאיוט עסקו בחקלאות, הם לא היו חקלאים במקור.
כמו בני התרבות הארכאית היו הפאיוט נוודים ולכן התגוררו במבנים זמניים מענפים המכונים ויקיאפ שאפשר היה לפרקם במהירות כאשר המשאבים בסביבה הידלדלו והיה צורך להעביר את המחנה למקום אחר.
הפאיוט הם שנתנו לרמה את שמה.
"קאיבאב" בשפת הפאיוט פירושו "הר שוכב".
בני הפאיוט מתגוררים כיום בשמורת אינדיאנים (Kaibab Paiute Indian Reservation) סמוך לפרדוניה (Fredonia), והם ממשיכים להשתמש ברמה למטרות תרבותיות מסורתיות.
בתחילת המאה ה-20 הייתה רמת קאיבאב אתר שבו נעשה ניסיון לשליטה על גודל אוכלוסייה של בעלי חיים.
גודל אוכלוסיית האיילים ברמה שלפני 1905 הוערכה בכ-4,000. מספר זה מעולם לא אושר באמצעות סקר או ספירה בפועל, והפך לנתון המקובל בעיקר משום שלא הייתה הערכה אחרת.
כושר הנשיאה הממוצע של האזור לא היה ידוע, בעיקר משום שמרבית הביולוגים לא הכירו מושג זה אז.
הערכה מפורסמת שנעשתה שנים אחר-כך על ידי חובב הטבע והסופר אלדו לאופולד נקבה במספר 30,000 איילים.
ב-1906 הרעיון היה להגן ולהרחיב את עדר האיילים ברמה, ולכן ב-28 בנובמבר של אותה שנה, יסד הנשיא תאודור רוזוולט את שמורת חיות הבר הלאומית גרנד קניון (Grand Canyon National Game Preserve).
מאז שנות ה-80 של המאה ה-19 סבלה הרמה מרעיית יתר של כבשים, בקר וסוסים.
במהלך אותה תקופה הרגו החוואים וציידי פרסים טורפים רבים.
בתקופה שבה יסד רוזוולט את שמורת חיות הבר, העבירו החוואים את מרבית חיות המשק למקומות אחרים.
השינוי העיקרי שחל עקב יצירת שמורת חיות הבר היה איסור על ציד איילים.
המאמצים של הממשל, שבראשם שירות היערות של ארצות הברית, להגן על האיילים התמקדו שוב בהריגת אויביהם הטבעיים.
אוכלוסיית האיילים חוותה גידול רב במהלך העשורים הראשונים של המאה ה-20. הערכה אחת נקבה במספר של 100,000 איילים ששכנו ברמה ב-1924. שוב, לא נעשה שום סקר שיטתי על מנת לתמוך בהערכה זו, שייתכן שהייתה מוגזמת וכפולה מהמספר האמיתי.
עם זאת, זמן קצר אחר-כך, החלה אוכלוסיית האיילים להצטמצם עקב רעיית יתר.
באמצע שנות ה-20 של המאה ה-20 החלו איילים רבים לגווע ברעב.
לאחר מחלוקת משפטית מרה בין הממשל הפדרלי ומדינת אריזונה, הותר שם הציד במטרה לצמצם את מספר האיילים.
הציידים היו מסוגלים להרוג רק חלק קטן מאוכלוסיית האיילים הרעבים.
המרעה עצמו ניזוק, וכושר הנשיאה צומצם מאוד.
ברגע שהאקולוגים החלו לחקור את האזור ולהרהר בשינויים שהתחוללו בו, הם החלו להשתמש באיילים של קאיבאב כשיעור לדוגמה כיצד ההחלטה להיפטר מהאויבים הטבעיים של האיילים, שנעשתה במטרה לשמר את אוכלוסיית האיילים, אפשרה לאיילים להתרבות בלא הגבלה, מעבר ליכולת של המשאבים הטבעיים של הרמה לספק להם מזון.
כמה מהאקולוגים הצביעו על כך שהסיטואציה הדגישה את החשיבות של מציאת האיזון בין גודל האוכלוסייה לכושר הנשיאה של הסביבה.
כיוון שבפועל המספרים של האיילים והטורפים לא ייוודעו לעולם בוודאות, לא ניתן להתייחס לסיכום פשטני כזה של השינויים ברמת קאיבאב כאל שיעור אקולוגי מהימן.
המסקנה המשמעותית יותר של האירועים ברמת קאיבאב היא שהמאמצים של בני האדם להגן על חיות הבר ולשמר אזורי בר חייבים להיות מאוזנים עם המורכבות האקולוגית והעדיפויות החברתיות שקשה לנבאן.
שינויים מתרחשים, לעיתים במהירות, אבל השפעתם נשארת למשך עשרות שנים.
נכון ל-2014 מנהל את האזור ועד חיות הבר של אריזונה (Arizona Game Commission), כשהוא מפקח על מספרם של האיילים כמו גם של הטורפים, ומנפיק רישיונות ציד על מנת לשמור על איזון בין מספר האיילים לכושר הנשיאה של הרמה.
רמת קוקונינו היא רמה השוכנת במחוז קוקונינו בצפון אריזונה בארצות הברית.
הרמה, חלק מרמת קולורדו, שוכנת צפונית מערבית לעיר פלאגסטאף, גובלת מצפון בגרנד קניון וממזרח בכביש מדינתי מספר 64 של אריזונה (כביש הכניסה לפארק הלאומי גרנד קניון).
מרבית שטחה של הרמה מוגן כשמורת הטבע היער הלאומי קאיבאב (Kaibab National Forest).
גובה הרמה הוא 2,250 מטרים בשפה הדרומית של הגרנד קניון והיא הולכת ומשתפלת כלפי דרום עד לשדה הגעשי סן פרנסיסקו (San Francisco Volcanic Field), שחלקו נכלל בשטח הרמה, ואחת מפסגותיו, פסגת קנדריק (Kendrick Peak) היא הנקודה הגבוהה ביותר ברמה בגובה 3,177 מטרים.
הרמה שוכנת במרכז אגן גדול, "אגן רמת קוקונינו" (Coconino Plateau Basin), ששטחו כ-15,000 קמ"ר.
את השם לרמה טבע חוקר הטבע האמריקני קלינטון מריאם (Clinton Hart Merriam; 1942-1855) ב-1892 לשטח שבין מחנה בס (Bass Camp) לנקודת קוקונינו (Coconino Point), שתי נקודות תצפית על השפה הדרומית של הגרנד קניון.
קוקונינו היא מילה בשפת השבט האינדיאני הוואסופאי שפירושה "מעט מים", ואכן האזור צחיח למדי ויורדים בו בממוצע בין 250 ל-300 מ"מ גשם לשנה.
מי הגשמים ומי הפשרת השלגים המים זורמים על פני השטח נספגים בסלע או מוסעים בנחלי האכזב אל הקולורדו הקטן ממזרח או אל קניון קטרקט ממערב.
המים המחלחלים בסלע יוצרים אקוויפר שעוביו כ-500 מטרים ומימיו נובעים במספר מעיינות לאורך הקניונים.
הצמחייה הטבעית ברמה משתנה בהתאם לגובה ולמשטר הרוחות.
באזורים המיוערים צומחים מחטניים בעיקר אורן הזפת, אשוח דאגלס, אורן פיניון (כמה מינים המייצרים צנוברים אכילים), וערער.
עצים אלו מספקים מחסה ומזון למגוון בעלי חיים.
ככל שהגובה יורד מתחלפים העצים בסבך שיחים דוגמת Purshia tridentata ממשפחת הורדיים או לענה משוננת (Artemisia tridentata), מין של לענה.
נכון לשנת 2000 התגוררו ברמת קוקונינו 9,164 תושבים מהם 650 אינדיאנים בני ההוואסופאי ו-3,068 בני הנאוואחו.
רמת קנאב היא רמה באורך 72 קילומטרים בצפון אריזונה בארצות הברית.
הרמה, חלק מרמת קולורדו, שוכנת צפונית לגרנד קניון.
הרמה שוכנת מערבית לרמת קאיבאב, חלק מהגדה הצפונית של הגרנד קניון, כשביניהן משתרע אגן המכיל את פרשת המים של ערוץ קנאב (Kanab Creek).
חלק משטח האגן הוא אזור טבע בראשיתי מוגן הקרוי "אזור הטבע הבראשיתי ערוץ קנאב" (Kanab Creek Wilderness), כשגבולו הצפוני הוא הקניון המכונה "סנייק גולץ" (Snake Gulch - "נקיק הנחש"), והוא מהווה את הגבול הדרום-מזרחי של רמת קנאב.
ערוץ קנאב הוא ערוץ נחל הזורם דרומה ומהווה את הגבול בין מחוזות אריזונה קוקונינו במזרח ומוהאבי במערב.
מחוז קוקונינו משתרע גם דרומה לנהר הקולורדו.
רמת קנאב הוא רמה בצורת קשת המקיפה את "סנייק גולץ" (Snake Gulch - "נקיק הנחש"), יובל צפון מזרחי של ערוץ קנאב.
כיוונה של הרמה מצפון מזרח לדרום מערב, מקביל לכיוון עמק אנטלופ (Antelope Valley ) באריזונה למערב ולדרום מערב.
הנקודה הגבוהה ביותר ברמה היא בצפון מזרח "סידר נוֹל" (Cedar Knoll - מילולית "גבעת הארזים").
סידר נול שוכנת כ-18 קילומטרים מהעיירה פרדוניה באריזונה על כביש 22.
הגישה העיקרית לצפון רמת קנאב היא מפרדוניה באריזונה הסמוכה לגבול הצפון-צפון מזרח של הרמה.
כביש 89A מהעיירה ג'ייקוב לייק בצפון רמת קאיבאב ממזרח לרמת קנאב חוצה את רמת קנאב בחלקה הצפון מזרחי.
הכביש מטפס דרך רכס קופר (Cooper Ridge) לתצפית להפברה (LeFevre Overlook) וממנו המרחק לפרדוניה על פני החלק הצפון מזרחי של הרמה הוא כ-14 קילומטרים.
כביש 389 של מדינת אריזונה יוצא מפרדוניה ומקביל לאורך כ-16 קילומטרים לקטע הצפון מערבי של הרמה.
קטע בלתי סלול של כביש עמק אנטלופ (Antelope Valley Road ) מתחיל בכביש 389 לצד המזרחי של עמק אנטלופ בגבול המערבי והדרום מערבי של רמת קנאב.
כביש 1023, קטע בלתי סלול נוסף מגיע לעד לתחילת שביל המטיילים של קניון הק (Hack Canyon), כ-8 קילומטרים מערוץ קנאב.
כביש סלול נוסף, כביש 22, חוצה את רמת קנאב בכיוון דרום מזרח בכיוון ג'ייקוב לייק.
הוא חוצה את הרמה באלכסון, צפונית מזרחית למרכזה.
אורך החלק הסלול בכביש הוא 37 קילומטרים והוא מסתיים בקטע בלתי סלול בן 14 קילומטרים מערבית לג'ייקוב לייק.
הנקודה הגבוהה ביותר ברמה, סידר נול, שוכנת בקרבת הקילומטר ה-18 בכביש.
רן (רני) אייזנברג (נולד ב-1947) הוא מנהל ישראלי, כיהן כמנכ"ל החברות אופטיבייס, אלביט מערכות ראייה, מיקרוסנס, ו-Wavion.
לפני כן שירת כקצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, כראש מחלקת המבצעים של חיל האוויר.
אייזנברג למד בבית הספר הריאלי בחיפה, ב-1965 התגייס לצה"ל ושירת כלוחם וכקצין בחיל התותחנים.
בפרוץ מלחמת ששת הימים הוא שירת כמדריך בקורס קציני תותחנים, אז צורף לחטיבת גולני כקצין תצפית קדמי והשתתף בלחימה בגזרת רמת הגולן והחרמון.
במהלך הקרבות נפצע מפגיעת רסיסי פגז ברגלו, אושפז ועבר ניתוחים.
לאחר שחרורו למד הנדסת אווירונאוטיקה בטכניון ועבד בתעשייה האווירית.
לאחר מכן יצא ללימודי תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס עם התמחות במערכות מידע.
במהלך הלימודים פרצה מלחמת יום הכיפורים, אייזנברג חזר לישראל והצטרף ליחידת התותחנים שלו בלחימה.
לאחר סיום התואר השני התנדב לקורס טיס, אותו סיים במרץ 1977 בהצטיינות במגמת קרב.
הוא שירת כטייס F-4 פנטום ("קורנס") בטייסת 201 וסמ"ט ב' בטייסת.
ב-1981 עבר הסבה למטוסי F-15 והשתתף בקרבות במלחמת לבנון הראשונה.
בנובמבר 1982 מונה לסמ"ט א' בטייסת ובינואר 1984 לסמ"ט א' בטייסת "קורנס".
במרץ 1986 מונה למפקד טייסת 119 ולאחר מכן פיקד על טייסת 106. ב-1990 מונה לראש מחלקת המבצעים של החיל וכיהן בתפקיד זה עד 1992, כולל במהלך מלחמת המפרץ.
הוא פרש משירות הקבע ובשירות המילואים המשיך לשרת כטייס קרב עד 1997. בעקבות אסון צאלים ב' מונה לחבר בוועדת החקירה לבחינת האירועים.
לאחר שחרורו כיהן במגוון תפקידי ניהול בתעשיית ההיי-טק הישראלית.
הוא שימש סמנכ"ל בחברת אלביט, ב-1994 מונה למנכ"ל חברת אופטיבייס וכיהן גם כיו"ר החברה משנת 2000. ב-2001 אייזנברג מונה למנכ"ל חברת מיקרוסנס, ב-2004 עד 2006 הוא כיהן כמנכ"ל חברת Wavion.
ב-2009 מונה למנכ"ל אלביט מערכות ראייה וכיהן בתפקיד במשך כשנה.
רמת קליפורניה (באנגלית: California Plateau; היא רמה גלית מכוסה קרח, באורך 48 ק"מ וברוחב שבין 3.6 ל-19.6 ק"מ, המתנשאת לגובה 3,000 מ' בצדו במזרחי של קרחון סקוט.
גובהה המקסימלי של הרמה הוא 3,275 מטר בהר בלקברן שבקצה הדרומי שלה.
את צדה הצפון-מערבי של הרמה מציינים צוקי הסלע התלולים של מתלול ווטסון; הצד הדרום-מזרחי משתפע בהדרגה אל פני הקרקע המתגבהים של קרח פנים-הארץ.
הסקר הגאולוגי של ארצות הברית מיפה את הרמה על פי מדידות קרקע ומצילומי אוויר של צי ארצות הברית בין 1960 ל-1964, והוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים קראה לה על שם כמה סניפים של אוניברסיטת קליפורניה, ששלחו מספר רב של חוקרים לעבודה באנטארקטיקה.
רמת קולומביה או גם רמת הנהר קולומביה (Columbia River Plateau) היא אזור גאולוגי וגאוגרפי השוכן לאורך חלקים במדינות ארצות הברית וושינגטון, אורגון ואיידהו.
זו רמה נרחבת של משטח בזלת נרחב השוכנת בין רכס קסקייד והרי הרוקי, הנחצית על ידי הנהר קולומביה.
באחת מההגדרות השונות שלו מתייחס המונח "אגן קולומביה" פחות או יותר לאותו אזור כמו רמת קולומביה.
במהלך שלהי המיוקן ותחילת הפליוקן התחוללה אחת מהתפרצויות הגעשיות הגדולות ביותר על פני כדור הארץ שבה כיסתה בזלת שטח של 210,000 קילומטרים רבועים של אזור הפסיפיק נורת' ווסט תוך יצירת משטח בזלת נרחב.
על פני תקופה בת בין חמישה לעשרה מיליון שנים נפלטו קילוח לבה אחר קילוח לבה מתוך סדקים שאורכם נע בין עשרות למאות קילומטרים.
מאז נע הלוח הצפון-אמריקאי לכיוון צפון מערב, והנקודה החמה הקבועה נמצאת כיום מתחת לפארק הלאומי ילוסטון.
בסופו של דבר הצטברו קילוחי הלבה לעומק של כ-1.8 קילומטרים.
ככל שהסלע המותך נפלט אל פני השטח, כך שקע בהדרגה קרום כדור הארץ לחלל שהשאירה הלבה שנפלטה.
שקיעת הקרום גרמה להיווצרות רמה נרחבת – מישור לבה נרחב, שקוע במקצת המכונה לעיתים אגן קולומביה.
נהר הקולומביה הקדום הוסט למסלולו הנוכחי על ידי הלבה שהתקדמה בכיוון צפון מערב.
לבה זו, כאשר זרמה מעל לאזור, תחילה מילאה את עמקי הנהרות, וגרמה ליצירת סכרי לבה שגרמו להיווצרות אגמים.
בתוך המשקעים שעל קרקעית אגמים אלו נתגלו מאובנים של תבניות עלים, עץ מאובן, חרקים ועצמות של בעלי חיים בעלי חוליות.
רמת פַּשְׁחוּר הוא שמו של הר מוארך בגליל העליון, מדרום לצפת, המתנשא לרום של 616 מטרים מעל פני הים.
ההר תחום ממזרח בערוץ נחל עכברה וממערב בערוץ נחל עמוד.
למרגלותיו המזרחיים של ההר שוכן הכפר עכברה, ומצפון לו, מעבר לכביש 89, נמצא בית החולים זיו בצפת.
ההר נקרא על שם משמרת הכהונה יקים, אשר נקראה גם פַּשְׁחוּר, ואשר מקום מושבה לפי אלעזר הקליר היה בצפת או בביריה הסמוכות.
רן (רני) אהרנסון (נולד ב-1950) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
אהרנסון נולד בשנת 1950 בחיפה.
סבו, שמואל אהרונסון, היה אחיהם של מנהיגי ניל"י אהרן אהרנסון, שרה אהרנסון ורבקה אהרנסון.
למד בבית הספר היסודי והתיכון בבית הספר הריאלי בחיפה, ובתוך כך שנה בנהלל לשם עברה משפחתו; הצטרף לגרעין לקיבוץ רביבים, עשה שרות קרבי בנח"ל (בנח"ל המוצנח ובסיירת).
את לימודיו האקדמיים החל באוניברסיטת תל אביב, משם המשיך לתואר שני ושלישי באוניברסיטה העברית אותם סיים בהצטיינות.
פרופסור יהושע בן אריה שימש כמנחה לאהרנסון במהלך לימודיו.
במהלך לימודיו המתקדמים נפצע קשה בעת שרות מילואים, פציעה מורכבת המלווה אותו כנכה צה"ל עד היום.
אהרנסון הוא פרופסור חבר במחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטה העברית בירושלים, ופעיל בתוך האקדמיה הישראלית ומחוץ לה.
תחום התמחותו העיקרי הוא גאוגרפיה יישובית-היסטורית בתחילת העת החדשה (מסוף המאה התשע עשרה עד אמצע המאה העשרים), בדגש על תהליכי שינוי והתחדשות בארץ ישראל ובמרכזם – ראשית ההתיישבות היהודית.
אהרנסון חוקר ומלמד בתחומים של שימור אתרים היסטוריים עירוניים, קורות היחיד ופיתוח אזורי ("גאו-ביוגרפיה"), יישובים כפריים שיתופיים, קולוניזציה ומודרניזציה, ועוד.
בין תפקידיו באקדמיה הישראלית כיהן אהרנסון כמנהל 'מרכז צ'ריק לתולדות הציונות היישוב ומדינת ישראל' של האוניברסיטה העברית, כמזכיר האגודה הגאוגרפית הישראלית וכעורך ביטאונה 'גאוגרפיה'.
אהרנסון שהה תקופות ארוכות כחוקר בכיר או כפרופסור אורח באוניברסיטאות מובילות בעולם - ב'סורבון' שבפאריס (UP-IV), בלונדון (UCL), בוושינגטון (UM), בברקלי (UCB), בשיקגו (UC) ובמוסקבה (UGM).
אהרנסון רן, 'הבארון והמושבות - ההתיישבות היהודית בארץ-ישראל בראשיתה, 1890-1882, יד בן-צבי, ירושלים, 1990
אהרנסון רן (בהשתתפות אסף זלצר), לכו ונלכה: סיורים במושבות העלייה הראשונה, יד בן צבי, ירושלים, 2004
אהרנסון רן (עריכה, מבוא והערות) (1983), בנתיב הבילויים, זכרונות ישראל בלקינד, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תל אביב [164 עמ']
אהרנסון רן ומיכאל סופר (עורכים) (1998), אופקים בגאוגרפיה, חוב' 48–49 (חוברת נושאית כפולה: הכפר הישראלי) [188 עמ']
אהרנסון רן ושאול שטמפפר (עורכים) (2000), יזמות יהודית בעת החדשה: מזרח אירופה וא"י, הוצאת מאגנס, ירושלים תשס"א [205 +XVIII עמ']
אהרנסון רן וחגית לבסקי (עורכים) (2001), ארץ בראי עברה, מחקרים בגאוגרפיה היסטורית של א"י מאת יהושע בן-אריה, הוצאת מאגנס ויד יצחק בן צבי [513 + טו עמ']
רמת רובינסון היא רמה מכוסה קרח, שגובהה 2,170 מטרים מעל פני הים.
צורת הרמה אליפטית, ואורכה 28 קילומטרים.
הרמה מתנשאת דרומית למעבר אנארי, ומהווה את הקצה הצפון מערבי של הרי האדמירליות שבאנטארקטיקה.
הרמה מופתה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית באמצעות סקרים ותצלומי אוויר שבוצעו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1960–1963.
שמה של הרמה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים, והיא נקראת על שם אדווין ס.
Robinson) שהיה גאופיזיקאי של תוכנית המחקר האנטארקטית האמריקאית, בתחנת מצר מקמרדו בשנת 1960.
רן אלדמע (תל אביב, 18 בספטמבר 1926 – גבעתיים, 14 בספטמבר 2016) היה מחנך, מוזיקאי ומראשוני חיל הקשר.
קיבל את התואר יקיר העיר גבעתיים.
אביו, אברהם אלדמע (אייזנשטיין), נולד בשנת 1884 בברדיצ'ב באוקראינה.
למד אומנות באודסה, בהשפעת בורוכוב הפך לציוני ועלה ארצה בשנת 1906. היה שחקן, צייר וצלם אומנותי, ארגן את חגיגות העדלאידע הראשונות בתל אביב ושימש מורה לאומנות בגימנסיה הרצליה.
אמו, זהבה אלדמע לבית יודילביץ, ילידת ליטא, עלתה לארץ ישראל בשנת 1921 והצטרפה למשק הפועלות בשכונת בורוכוב.
שם פגשה את אלדמע, נישאה לו בשנת 1925 ונולדו להם שלושה ילדים, רן, גיל ודיצה.
ביתם היה למרכז תרבות לתושבי האזור ושם התקיימו הצגות תיאטרון עם טובי השחקנים, חגיגות חגים ומפעלי תרבות אחרים שמשכו קהל רב.
יחד עם אחיו גיל אלדמע, קיבל חינוך מוזיקלי מגיל צעיר.
הוא ניגן בפסנתר וכינור ולאחר מספר שנים עבר לנגן באקורדיון, כלי שליווה אותו במרבית שנות חייו.
שליטתו בכלי יצרה מיד מעגלי רוקדים ושירה בציבור ברגע שרן ואחיו החלו לנגן.
אלדמע למד בבית הספר היסודי שהיה שייך ל"זרם העובדים" וחינך לפי ערכי תנועת העבודה, הצטרף לתנועת הנוער העובד ואחר כך להגנה, כאשר האימונים הטרום צבאיים נעשו בכיתות בית הספר.
בשנת 1923 בנתה ההגנה "סליק" מקום מסתור לנשק לא חוקי בחצר משפחת אלדמע.
בעזרת אביו של אלדמע ומספר מפקדים בהגנה נבנה המחבוא שהכיל לעיתים מאות כלי נשק מסוגים שונים, והיה פעיל עד קום המדינה.
עם סיום לימודיו בבית הספר העממי, החל ללמוד בגימנסיה הרצליה, מקום עבודתו של אביו.
הוא למד במגמה הראלית והצטיין גם בחינוך גופני, תחת ידו של המורה צבי נשרי.
לימים יפנה למקצוע זה כחלק נכבד מעיסוקו הפדגוגי.
בגיל 16, יצא לקורס מ"כים של ההגנה בגבעת עדה.
במהלך הקורס כמעט והתגלו על ידי חיילים בריטיים וכדי לטשטש את העקבות, הוצעדו החניכים על כלי נשקם לגינוסר בשפת הכנרת ומשם באוטובוסים עד עמק חפר, שם סיימו את הקורס.
עם סיום לימודיו בית הספר התיכון, השתתף אלדמע בקורס אלחוטנים של ההגנה בג'וערה ולאחריו התגייס למשטרת היישובים כנוטר מטעם הבריטים וקיבל אישור לשאת נשק.
אלדמע שירת במשטרת גבעת רמב"ם, אך בשעות הפנאי "הופקע" על ידי ההגנה ושימש אלחוטן ההגנה בתחנת האלחוט של גוש דן.
ולאחר מכן צורף לכוח שמטרתו לשמור על יישובים יהודיים מפורעים ערבים.
כל אותה עת התחמק מהבריטים שניסו לגלות את מכשירי הקשר של ההגנה.
במהלך השבת השחורה נעצר, אך בהיותו נוטר בריטי, שוחרר עד מהרה.
בשנת 1946, בהתאם להמלצת אביו, קיבל אלדמע חופשה מההגנה והחל ללמוד בקורס השני של מורים לחינוך גופני בתל אביב, והוסמך כמורה לחינוך גופני.
בתום לימודיו שובץ ללמד בכפר יהושוע, שם הפך עד מהרה לדמות חינוכית מרכזית ואהודה.
הוא לימד חינוך גופני ומוזיקה, ארגן חוגי ריקודי עם ומופעים רבי משתתפים, כאשר האקורדיון מלווה אותו בכל פעילויותיו.
עם פרוץ מלחמת העצמאות, סופח לגדוד 53 של גבעתי בפיקודו של יצחק פונדק, שירת בחזית המצרית כאלחוטן והשתתף ב"מבצע חסידה".
במאי 1948 ירד עם צוות אלחוטנים בשיירה לנגבה הנצורה והמופגזת.
ב-2 ביוני החלה התקפה מצרית מסיבית על הקיבוץ ובקרב נואש נגד חיילי חי"ר וטנקים מצריים הצליחו המגנים, למרות אבדות רבות שספגו, להבריח את הכוח המצרי.
עם סיום הקרב, תוך שהוא משוטט בין ההריסות, מצא רן פסנתר, החל לנגן בו והחיילים, בהם פצועים, מפויחים והמומים, התקבצו סביבו והחלו לשיר יחד, עד אור הבוקר.
אירוע סוריאליסטי זה הונצח אחר כך גם במחזהו של יגאל מוסינזון "בערבות הנגב".
בתחילת 1949 נשלח לקורס קציני קשר ומיד לאחר מכן השתתף במבצע כיבוש אילת אשר בסיומו הונף שם דגל הדיו המפורסם.
לאחר מכן שימש כמפקד פלוגה בבית הספר לקשר, בה"ד 7. במסגרת שירותו במילואים השתתף אלדמע בעוד שלוש מלחמות.
במבצע סיני הוא שימש קצין קשר חטיבתי.
במלחמת ששת הימים השתתף כסגן קצין קשר אוגדתי בחזית הדרום, באחד ממבצעי ההטעיה הגדולים של המלחמה.
האוגדה הייתה אוגדת דמה של חיל ההנדסה כאשר כל כלי הרכב והטנקים היו עשויים מקרטון ופיברגלס ומערך הקשר יצר מערך תקשורת שהטעתה את הצבא המצרי, גרמה לו למהלכים מוטעים והשפיעה על תוצאות המלחמה.
במלחמת יום הכיפורים שוב שירת באוגדת הדמה, הן בחזית המצרית והן בסורית.
בסיום המלחמה הועלה לדרגת רב-סרן וקיבל מגן הוקרה צהלי.
אלדמע המשיך לשרת בחיל הקשר כמילואימניק שנים רבות והשתחרר בדרגת רב-סרן.
לאחר שחרורו החל לעבוד כמורה לחינוך גופני בבית הספר התיכון גבעתיים שלימים יקרא תיכון קלעי, ושם לימד חינוך גופני במשך 42 שנה.
שנות עבודתו הרבות בבית הספר אופיינו בעשיה רבה הן מקצועית והן תרבותית.
הוא ארגן טיולים, אירועי תרבות, מסיבות ונגינה באקורדיון ושירה בציבור.
תוך כדי עבודתו בקלעי, התבקש גם ללמד בבית ספר "ביאליק" בתל אביב, שם הכיר את ברכה לבית בונדר, מורה לחינוך גופני, מתעמלת ורקדנית.
הם נישאו בגבעתיים בשנת 1953.
בית ספר קלעי ופעילויות תרבות נוספות
במסגרת עבודתו בתיכון קלעי אלדמע היה אחראי על רוב האירועים, הטקסים והטיולים.
הוא ארגן מסעות מים אל ים, טיולי תלמידים לסיני, וכאחראי גם על לימודי הגדנ"ע בבית הספר, יצא בשנת 1951 עם תלמידיו להקים את חוות הגדנ"ע בבאר אורה, ליד אילת.
לימים הפך לסגן מנהל בית הספר, תפקיד שמילא עד פרישתו לגמלאות בשנת 1992.
במקביל לעבודתו בבית הספר, יזם וביצע פעילויות רבות למען ילדי גבעתיים ותושביה.
בשנות הששים החל במפעל הקייטנות לילדי גבעתיים בהן השתתפו מדי קיץ אלפי ילדים.
הוא בנה מעין עיר עשויה מחצלות בחוף בת ים ובסיוע עשרות מדריכים קיים את המפעל שלווה בפעילויות חינוכיות מגוונות במשך שנים רבות.
כמנהל ומלווה מוזיקלי של האולפן להכשרת מדריכי ריקודי עם בתל אביב, החל גם לטפח חוגים לריקודי עם בגבעתיים לילדים ומבוגרים.
אלדמע הגה וניהל במשך 25 שנה את במות הבידור של גבעתיים ביום העצמאות בהשתתפות עשרות אלפים מתושבי העיר.
במשך שלושים שנה הפעיל יחד עם אחיו גיל מועדון זמר לזכרו של אביהם.
במועדון זה, שנקרא "ברון יחדיו", קיימו בהתנדבות ערבי שירה בציבור לתושבי גבעתיים.
יחד עם אשתו ברכה הוא ארגן קייטנה לנפגעי שיתוק ילדים מטעם אילן אשר התקיימה כמה שנים רצופות.
בשנים 1964 ו-1966 היה חלק מצוות מצומצם שנשלח לזמביה באפריקה על מנת לסייע לה להכנת חגיגות העצמאות.
הוא ארגן מופעי התעמלות וריקוד וכאשר נשלחה משלחת זו לביקור נוסף, ביקש נשיא זמביה במפורש את נוכחותו בסיוע לחגיגות.
לאחר צאתו לגמלאות המשיך, עם חבריו "ותיקי שכונת בורוכוב" במבצע הפיכת ה"סליק" ברחוב בורוכוב למוזיאון פתוח חינוכי והוא המשיך להדריך סיורי תלמידים ומבוגרים במקום, בניסיון לשמר את המורשת המיוחדת של חצר אלדמע ושכונת בורוכוב.
אלדמע קיבל את התואר "יקיר העיר גבעתיים", עבור פועלו לטובת העיר ובשנת 2009 נבחר לאיש השנה מטעם מועדון המתנדבים של ליונס גור אריה.
רעייתו ברכה נפטרה בשנת 2010. השאיר אחריו 3 בנות ובן.
הובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ גבעת השלושה.
רמת פטוואר או רמת פטבאר היא רמה בדרום מזרח רכס סנטינל בהרי אלזוורת', בארץ אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
הרמה מופתה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בשנת 1961. הרמה מופתה בשנית בשנת 1988.
הרמה נקראת על שם היישוב פטוואר שבדרום בולגריה.
שיא גובהה של הרמה הוא 2,400 מטרים מעל פני הים (בהר מאלן).
לרמה צורת אליפסה, שקוטרה 21 קילומטרים.
קרחון ווסבכר בדרום מערב לרמה, מעבר קאסילאג שממערב לרמה וקרחון קורניקר שמצפון מערב לרמה מפרידים בין הרמה לייתר רכס סנטינל.
פנים הרמה מנוקזת על ידי הקרחונים האדמאן, קארי, ראזבוינה, גאבארה ודיבידיאדובו.
רמת פלאנט או רמת כוכבי הלכת היא רמה של פסגות שאינן מכוסות קרח, בחלקו המזרחי של האי אלכסנדר שבאנטארקטיקה.
אורכה של הרמה 44 קילומטרים (בכיוון צפון - דרום).
הרמה מצויה בין הקצה הדרומי של רכס למיי לבין מפרץ ג'ורג' השישי.
אוכף מילקי ויי הוא אוכף המקשר בין רמת פלאנט לבין רכס למיי.
גובה הרמה 722 מטרים מעל פני הים.
רכס ההרים מופה לראשונה בשנת 1960 על ידי משלחת חקר שטחי חסות איי פוקלנד, בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי משלחת החקר האנטארקטית רון בין השנים 1947–1948.
שם הרמה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה, בהתייחס לשמות האתרים סביבה, הקרויים על שם גופים במערכת השמש או קשורים לה: אסטרונומים, לוויינים, כוכבי הלכת או הקשורים אסטרולוגיה ואסטרופיזיקה.
קרחוני הרמה קרויים על שמות כוכבי הלכת ובכללם פלוטו - למעט כדור הארץ.
רמת קדרון הייתה התנחלות, שתוכננה לקום כ-6 ק"מ מזרח לבית לחם בשטח העיירה עובידייה, ביוזמה פרטית של אנשי עסקים שטענו שרכשו קרקעות במקום.
לאחר המהפך בבחירות 1977, החליטה ממשלת הליכוד לשנות את המדיניות הממשלתית לגבי רכישת קרקעות בשטחים הכבושים, ולאפשר לאנשים פרטיים ולחברות לקנות קרקעות ביהודה, בשומרון ובחבל-עזה.
היוזמה להקמת יישוב באזור מדרום-מזרח לירושלים החלה בשנת 1981 במסגרת תוכנית שיזם שר החקלאות אריאל שרון לעבות את שרשרת ההתנחלויות, שהוקמו באותן שנים סביב ירושלים (מעלה אדומים ממזרח לעיר, גבעת זאב מצפון, אפרת מדרום ואחרים).
לאחר שקבוצה של אנשי עסקים הודיעה שרכשה קרקעות באזור והיא מבקשת להקים עליהם יישוב, אושרה התוכנית בוועדת השרים להתיישבות בדצמבר 1982. את היוזמה לאישור התוכנית העלה סגן שר החקלאות מיכאל דקל, שפעל באותן שנים לסייע לאנשי עסקים להקים התנחלויות ביהודה ושומרון.
התוכנית אושרה מפני שהתאימה לתוכנית לעיבוי שרשרת ההתנחלויות באזור.
בפרויקט היו מעורבים שורה של יזמי נדל"ן וסוחרי קרקעות.
דוד מור (שאחר כך היה חבר כנסת מטעם סיעת הליכוד), יחיאל שאול ועמי פרומצ'נקו (ממשפחת מייסדי חברת עלית) שפעלו באמצעות חברת הנדל"ן "ג'אמבו".
עורך הדין של היזמים היה רוני מילוא, ומשרדו המשיך לייצג את חברת "ג'מבו" גם לאחר שנבחר לכנסת ושימש כסגן שר החוץ, במקביל לעיסוקו כעורך דין.
הפרויקט החל ב-5 באוגוסט 1982, ברמאללה, כאשר נחתם חוזה בין נציגי חברת "ג'אמבו" לבין שניים מתושבי עובידייה, מוסה מחמוד אל־עסא וג'מאל מוסא אל־עסא.
מוסה מחמוד אל־עסא הצהיר כי בבעלותו 4,000 דונם בעובידייה ושג'מאל מוסה אל־עסא הוא המתווך.
הוא הצהיר על נכונותו לרשום את האדמות על שמו ולהעביר אותם לידי הקונה (חברת "ג'אמבו").
אך בטרם יגיעו לידי הקונה היה על האדמות, על־פי החוזה, לעבור תחנה נוספת.
על החוזה חתמו גם סוחרי הקרקעות יעקב עקנין ושמואל עינב, נציגיה של חברת "דקל בנייה ומסחר (קרני שומרון) בע"מ".
בחוזה הם מתוארים כמתווכים המשמשים נציגיהם של שני הכפריים.
חברת דקל התחייבה לשלם למוכרים קצת פחות מ-700 דולר על כל דונם אדמה.
כעבור חודשים אחדים מכרה ללקוחות ישראלים כל דונם עבור 5,000 דולר.
בנוסף לחברת "ג'אמבו", חלק מהקרקע נמכר גם לחברת הבנייה "האחים משה ויגאל גינדי".
ב-10 בנובמבר 1983, שבעה חודשים לאחר ביצוע העסקה, ביקש המתווך הערבי לרשום בטאבו את האדמות על שמו, כשלב ראשון לקראת העברתן לידי החברות הרוכשות.
החוק הירדני שעדיין תקף בשטחים, חייב אותו לפרסם הודעה בעיתון בערבית ולהמתין 15 ימים להגשת התנגדויות.
אל־עסא שפעל למעשה בשמו של עינב בחר לפרסם את ההודעה ב'אל־אנבא', עיתון שיצא לאור מטעם המנהל האזרחי.
תפוצתו של אל-אנבא לא עלתה אז על אלפיים עותקים בלבד (וזמן קצר אחר כך נסגר).
עורכי-דין העוסקים בנושא הקרקעות היו הקוראים היחידים שלו וחיפשו את הודעות הרישום.
גיליון אל-אנבא ובו הודעתו של אל־עסא הגיע לעובידייה כעשרה ימים לאחר הדפסתו.
בו ביום התארגנו 62 מתושבי הכפר והגישו, באמצעות עורך דין עבד עסלי ממזרח ירושלים, התנגדות לעריכת הרישום.
כעבור יומיים צירף עסלי 33 התנגדויות נוספות.
הן התבססו על כך שלאורך השנים שילמו המתנגדים מס רכוש עבור אותן אדמות שעתה עמדו להירשם על שמו של המתווך.
בתצהיר בשבועה שצירפו להתנגדויותיהם כתבו הכפריים: לאחר הגשת התצהיר הוקפא כל תהליך הרישום.
שמואל עינב טען שבסופו של הדיון המשפטי יוסרו רוב ההתנגדויות.
ושחלק ממגישי ההתנגדויות, מכרו לו קרקעות בעצמם.
את שמותיהם טען, אינו יכול לגלות כי הדבר יסכן את חייהם.
התושבים טענו, כי לבנו של המוכתר אין כל זכות בקרקע, וכי ייפוי כוח שקיבל כביכול היה מזויף.
התושבים טענו, כי כמעט כל הקרקע היא שלהם, ולבנו של המוכתר לא היה כל סמכות למכור אותה.
הוועדה לרישום נכסים של המנהל האזרחי במפקדת יהודה ושומרון הוציאה צו מניעה נגד שני הצדדים.
למרות ההתנגדויות היזמים החלו לשווק את הפרויקט כיישוב יוקרה 10 דקות מירושלים בו כל הבתים יהיו צמודי קרקע.
באפריל 1983 ערכו מבצע מכירות.
לאחר מסע פרסום שכלל מודעות בעיתונות היומית שהשתרעו על פני שלושה עמודים שלמים, בהם נכתב כי במקום יוקם "מרכז ספורט שיכלול מגרש כדורסל, בריכות-שחיה, אורוות-סוסים, סאונה, משטח החלקה על סקטים, בית-קולנוע ואולם ספורט".
קרוב לאלף מגרשים, בשטח של דונם לרוכש, הצליחה לשווק "ג'מבו" במבצע המכירות, שנמשך פחות משבוע.
כל אחד מהקונים נדרש לשלם מיד 5,400 דולר.
האחים משה ויגאל גינדי מכרו באותו שבוע מגרשים בחלק שלהם ברמת קדרון, הם הציעו מגרשים קטנים יותר בשטח של 400 מ"ר, וגבו דמי ההרשמה בסך של כ-2,300 דולר למגרש.
האחים גינדי פעלו באמצעות חברה בשם "בינוי ופיתוח ארץ ישראל (רמת קדרון) בע"מ", שהייתה רשומה ברשם החברות ברמאללה.
בחוזה בין הקונים לנציגי החברה נאמר כי זו "קרקע פרטית הפנויה מכל אדם וחפץ".
בנוסף הציגו לקונים מכתב שסיפק עוזרו של סגן השר דקל, אבי צור, בו כתב: "לאחר בדיקת הנושא עם הגורמים השונים, הריני מאשר לכם את רכישת הקרקע על־ידכם ברמת־קדרון...
שמחתי לשמוע, שיש התעניינות רבה ומכירות רבות ויש דרישה גדולה לרכישת מגרשים ביישוב זה, הנקרא רמת־קדרון".
רוב הקונים חתמו על ההמחאות מבלי שביקרו במקום, ובסך הכל כ-300 רוכשים שילמו דמי רישום ומקדמות.
בנובמבר 1983, חתם שר הבינוי והשיכון דוד לוי על רשימת היישובים ביהודה ושומרון הזכאים לסיוע בדיור, רמת קדרון גם נכללה ברשימה אף על פי שבעת החתימה ידע לוי שרמת קדרון וחלק מהיישובים הנוספים ברשימה מסובבים בבעיות של הונאת משתכנים והקרקע לא נרכשה כחוק.
ההכללה ברשימה יצרה אצל הרוכשים ביטחון שהפרויקט לגיטימי ויצא לפועל.
את תוכנית היישוב הכין האדריכל זלמן עינב.
בסך הכל תכננו 1,100 בתים על מגרש של דונם כל אחד בשטח של 600 מטר רבוע.
ביולי חתמה החברה על הסכם להקמת 100 הבתים הראשונים עם חברת "דיור", חברת בת של סולל בונה.
כך שביטחון הרוכשים שהפרויקט יצא לפעול היה גבוה.
לאחר שתושבי עובידייה הגישו התנגדויות, דבר לא נבנה על הקרקעות.
בשנת 1986 החלה חקירת משטרה בפרשה, הנחקרים העיקריים היו סוחרי הקרקעות שמואל עינב ויעקב עקנין וסגן שר החקלאות מיכאל דקל.
החקירה כללה לא רק את פרויקט רמת קדרון אלא גם פרויקטים נוספים ביניהם, התנחלות שתוכננה ליד קרני שומרון בשם "כרמים" שבה היה מעורב סוחר הקרקעות משה זר.
האחים משה ויגאל גינדי ברחו לברזיל ושהו שם במשך כשנה וחצי, לאחר שהתברר שאין כוונה להעמידם לדין, חזרו לישראל בסוף 1990. אחיהם הבכור אברהם גינדי התאבד ביוני 1986 לאחר ששוחרר ממעצר.בנובמבר 1986 בית־המשפט המחוזי בתל אביב הוציא צו־עיקול על כל חשבונות הבנק של חברת ג'מבו.
כמו כן ניתן צו־עיקול על חלק מרכושם של בעלי החברה.
צו־העיקול ניתן בעקבות תביעה שהוגשה בשמם של 66 מרוכשי הקרקעות.
הם פנו לבית־המשפט, וטענו שלמרות שעברו כארבע שנים מאז שרכשו את הקרקעות, טרם קיבלו את החזקה עליהן והבנייה במקום טרם החלה.
ביולי 1989 מסרו מיכאל דקל ושמואל עינב עדות בבית המשפט על חלקם בפרשה.
החקירה לא הובילה לאישומים פלילים, אך עוזר סגן השר דקל, אבי צור, הורשע בקבלת שוחד מסוחרי קרקעות ובהפרת אמונים בפרשה קשורה.
במקביל המעורבים נתבעו בשורה של תביעות אזרחיות.
באפריל 1990 חייב בית המשפט המחוזי בתל אביב את חברת "ג'מבו" להחזיר ל-121 רוכשים סכום כולל של 4 מיליון שקל.
באוקטובר 1990 מונה לחברה כונס נכסים.
האחים משה ויגאל גינדי טענו שסוחרי הקרקעות הונו אותם ותבעו את שמואל ענב על סכום של 128 מיליון שקל, לא רק על קרקעות שמכר להם במרמה ברמת קדרון, אלא גם בגבעת זאב, בכפר ג'יוס ובכפר פרח'ה.
ב-2002 הוגשה בקשה לתובענה ייצוגית נגד האחים גינדי בשם 157 רוכשי מגרשים ברמת קדרון.
רמת קייר היא רמה הררית של פסגות המכוסות קרח, בקצה הדרומי של הרי רואן, בצפון האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
הרמה נמצאת צפונית למעבר טאפטס.
הרמה מתנשאת לגובה של 1,500 מטרים מעל פני הים.
הרמה צולמה מן האוויר על ידי משלחת המחקר האנטארקטית רון בין השנים 1947–1948.
הרמה מופתה בשנת 1960 על בסיס תצלומים אלה על ידי ד.
Searle) מסקר שטחי חסות איי פוקלנד.
תצלומי אוויר נוספים צולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1966–1967; תצלומי לוויין לנדסט של ארצות הברית צולמו בינואר 1974.
שמה של הרמה ניתן לה בשנת 1977 על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
הרמה נקראת על שמו של ברנרד וו.
Care), גאולוג של הסקר האנטארקטי הבריטי, שעבד באי סטונינגטון בין השנים 1973–1975, ובאי אדלייד בין השנים 1975- 1976, ובצפון האי אלכסנדר בין השנים 1976–1977.
רמת קומיוניקיישן היא רמה של הרים שאינם מכוסים קרח, בהרי דרווין, בארץ אואטס, שבאנטארקטיקה.
ההרים מצויים דרומית לרמת מידנייט; בין עמק קוננט ועמק גרנט.
שיא גובהם של ההרים 1,800 מטרים מעל פני הים.
הגובע הממוצע של ההרים הוא 1,590 מטרים מעל פני הים.
השמות שניתנו אתרים באזור הרמה, קשורים לאישים שעסקו בתקשורת באנטארקטיקה (לדוגמה - עמק קוננט).
בהתאם לכך ניתן שמה של הרמה - קומיוניקיישן - משמעה באנגלית "תקשורת".
רמת קונדופריי היא רמה בצידו הדרום-מזרחי של חצי האי טריניטי, בחצי האי אנטארקטיקה שבאנטארקטיקה.
שיא גובהה של הרמה - 1,115 מטרים מעל פני הים (בפסגת סקאקאוויצה).
אורכה של רמת קונדופריי 9.2 קילומטרים (בכיוון מזרח - מערב);
רוחבה של רמת קונדופריי 7.5 קילומטים (בכיוון צפון - דרום).
רמת קונדופריי ממוקמת ממזרח לרמת דטרויט;
רמת קונדופריי ממוקמת מדרום לקרחון ויקטורי וממערב למצר הים תעלת הנסיך גוסטב, שבים וודל.
אוכף פודגומר מקשר את רמת קונודופריי עם רמת דטרויט.
הרמה מופתה לראשונה בשנת 1996, על ידי סוקרים גרמנים וסוקרי הסקר האנטארקטי הבריטי.
הרמה נקראת על שם הכפר קונדופריי שבמערב בולגריה.
רן כהן (נולד ב-20 ביוני 1937) הוא אלוף-משנה בדימוס ופוליטיקאי ישראלי.
כיהן כחבר הכנסת מטעם מפלגות רצ ומרצ, שר בממשלת ישראל וסגן שר הבינוי והשיכון.
כיהן כיו"ר מכון התקנים הישראלי משנת 2011 עד מאי 2016.
נולד בשם סעיד כהן ב-20 ביוני, אך לא ברור האם בשנת 1937 (על פי אתר הכנסת), 1938 (על פי האוטוביוגרפיה שלו) או 1939 (על פי ראיונות שנתן בשנות ה-80), בבגדאד שבעיראק למשפחה מסורתית ציונית.
שני אחיו הגדולים, אליהו (איתן) ויעקב, היו מעורבים בפעילות הציונית במחתרת היהודית ויעקב ישב בכלא בשל כך.
אביו, יצחק אליהו כהן (שנפטר בשנת 1969), היה מהנדס ראשי בחברת הרכבות העיראקית ולאחר הגעתו לארץ ישראל, עבד ברכבת ישראל בחיפה והתגורר עם משפחתו בעכו.
בילדותו חווה כהן עם משפחתו את פרעות הפרהוד.
הוא התחנך בבית הספר אליאנס.
בינואר 1950 עלה סעיד כהן לבדו לישראל דרך איראן במסע שנמשך ארבעה חודשים.
הוא נקלט במחנה העולים "שער העלייה", עד שפגש את אחיו אליהו שלקח אותו לקיבוץ גן שמואל, שם נכנס למסגרת חינוכית ולימודית.
לקראת גיוסו לצה"ל, נכשל במבדקים לקורס טיס.
התגייס באוגוסט 1957 וביקש להתנדב לחטיבת הצנחנים אך באותה עת נקבעה מכסה לגיוס לצנחנים מקיבוץ גן שמואל, וכהן שובץ בחיל התותחנים.
שירת כלוחם ומפקד תומ"ת בגדוד 404. בינואר 1958 יצא לקורס קצינים.
לאחר הקורס שובץ כמדריך בבית הספר לקצינים אולם לאחר שבועיים הועבר לבקשתו ושובץ כמפקד מחלקת סיוע (מרגמות 120 מ"מ) בפלוגה המסייעת של גדוד 890 בחטיבת הצנחנים.
בשנת 1960 השתחרר מצה"ל בדרגת סגן ולקח חצי שנה חופשה מהקיבוץ, תקופה בה עבד באספסת ובבניין, כדי להרוויח כסף למימון שיפוצים בבית הוריו בעכו.
למד לתואר ראשון בכלכלה ובפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב.
במלחמת ששת הימים שימש מפקד סוללה בגדוד 332 וכקצין קישור ארטילרי במילואים, ולחם עם גדוד הצנחנים 890 ברצועת עזה וחצי האי סיני.
במבצע תופת שימש קצין קישור בחטיבת הצנחנים.
במלחמת יום הכיפורים לחם כסמג"ד מרגמות 332, שהיה גדוד מילואים בחטיבת הצנחנים הסדירה.
לחם בקרבות בחזית הדרום, בין היתר בראס סודר כנגד כוחות הארמייה השלישית ובקרב החווה הסינית.
בגן שמואל עבד כהן בנגריה, בפלחה, בהדברת מזיקים בגידולי הכותנה וכמזכיר הקיבוץ.
ב-1973, זמן קצר לאחר שאודי אדיב נעצר באשמות בגידה וריגול, עזר כהן, שהיה מזכיר הקיבוץ באותה עת, להורי אודי אדיב (בנם עזב את הקיבוץ כמה שנים לפני כן), לשכנע את אספת הקיבוץ להקצות להם תקציב לייצוג בנם בבית המשפט.
בשנים 1974 עד 1977 פיקד על גדוד מילואים 332. במבצע שלום הגליל היה סגן מפקד אגד בעוצבת האש ופיקד על שמונה גדודי ארטילריה שכיתרו את ביירות.
בספטמבר 1983 שב, לבקשת הרמטכ"ל, משה לוי, לשירות קבע בדרגת אלוף-משנה למשך חצי שנה וארגן את עוצבת כדור האש כאגד תותחנים מוצנח מלא בעוצבת האש.
לאחר הקמת המערך כרשימה משותפת של מפ"ם ומפלגת העבודה בסוף שנות ה-60, היה חלק מקבוצת הפורשים ממפ"ם במאי 1968, אשר הקימו את תנועת שמאל ישראלי חדש, והיה מהפעילים הבולטים בסניף התל אביבי שלה, שמאוחר יותר היווה את הגרעין לתנועת תכלת-אדום בראשות מאיר פעיל.
ב-31 באוקטובר 1970 נבחר למזכיר קיבוץ גן שמואל.
יחד עם מאיר פעיל היה שותף להקמת רשימת מוקד, תוך איחוד כוחות בין תכלת-אדום לבין מק"י בראשות שמואל מיקוניס.
הרשימה המשותפת התמודדה בבחירות לכנסת השמינית בשנת 1973, כאשר מאיר פעיל נבחר כח"כ יחיד מטעמה.
שיתוף הפעולה בין רן כהן ומאיר פעיל המשיך גם אחרי פירוק מוקד בשנת 1975, ולקראת הבחירות לכנסת התשיעית חברה תנועתם, תכלת-אדום, למהלך שהוביל להקמת של"י בראשות לובה אליאב.
כהן שימש כראש סיעת של"י בהסתדרות וכיו"ר של"י עד פירוקה לאחר כישלונה בבחירות לכנסת העשירית, אז הצטרפו הוא ותומכיו לתנועת רצ של שולמית אלוני.
בשנת 1984 נבחר כהן לראשונה לכנסת ה-11 מטעם רצ.
בהמשך שנות השמונים הפכה רצ לכוח מרכזי בשמאל הישראלי, לאחר שחברו אליה הח"כים יוסי שריד ממפלגת העבודה ומרדכי וירשובסקי מ"שינוי".
כח"כ וכראש סיעת רצ בהסתדרות הוביל כהן קו סוציאליסטי ברור, תוך שיתוף פעולה הדוק עם מפ"ם, שחזרה לא מכבר לתפקד כרשימה עצמאית לאחר שפרשה מהמערך.
כהן התמיד במגמה זו גם כחבר בכנסת השתים-עשרה מטעם רצ, ולפועלו היה משקל מרכזי בטשטוש הגבולות בין רצ ומפ"ם, מה שהוביל להקמת מרצ כאיחוד של רצ, מפ"ם ושינוי בבחירות לכנסת השלוש עשרה.
כהן כיהן מטעם מרצ (כולל מרצ-יחד) ברציפות עד לכנסת השבע-עשרה.
במהלך הכנסת השלוש-עשרה כיהן בממשלתו השנייה של יצחק רבין כסגן שר הבינוי והשיכון בנימין בן-אליעזר מ-4 באוגוסט עד 31 בדצמבר 1992. בראשית ימי הכנסת החמש עשרה כיהן בממשלתו של אהוד ברק כשר התעשייה והמסחר (עד 24 ביוני 2000).
בכנסת כיהן כיו"ר סיעת מרצ, יו"ר הוועדה לביקורת המדינה, חבר ועדת החוץ והביטחון, יו"ר ועדת חקירה פרלמנטרית בנושא הפערים החברתיים בישראל, יו"ר הוועדה לזכויות הילד ויו"ר ועדת המשנה למודיעין ולשירותים החשאיים.
כהן תמך בתוכנית ההתנתקות וטען שהיא טובה לביטחון ונדרשת כדי למנוע קסאמים על שדרות ואשקלון.
הוא אמר ש"תפקידה של תוכנית ההתנתקות הוא להביא ליציאה מכל השטחים, פינוי ההתנחלויות וביסוס ישראל בקווי 67'.
מרגע שתונע ההתנתקות יתחיל המהלך שיביא לפתרון כולל, בין אם שרון ירצה או לא".
בכנסת ה-17 היה יושב-ראש ועדה מיוחדת לבעיית העובדים הזרים, חבר בוועדה לזכויות הילד ובוועדת העבודה, הרווחה והבריאות.
כהן נחשב לאחד הח"כים החברתיים הבולטים במשכן ויו"ר השדולה לאנשים עם מגבלויות.
הוא התמודד ב-18 במרץ 2008 על ראשות מרצ, אך הפסיד לחיים אורון כתוצאה מהצבעה מסיבית לטובת אורון של מתפקדי התנועה הקיבוצית.
לאחר כישלונו ביקר את מרצ על מה שהוא רואה כנטישה של דרכה החברתית והתמקדות בלעדית בנושא המדיני.
בין יתר פעילויותיו, מילא גם את התפקיד של יו"ר עמותת "בית אור-אביבה" המפעילה מוסדות לגמילה מסמים ויו"ר בית נבחרי ההסתדרות, באוגוסט 2011 מונה ליו"ר מכון התקנים הישראלי.
ב-1 בנובמבר 2008, הודיע כי אינו מתכוון להתמודד בבחירות לכנסת השמונה עשרה ולמעשה, על פרישתו מהחיים הפוליטיים.
לפיכך, הוצב במקום ה-117 והסמלי ברשימת מרצ לכנסת.
הוא הוצב במקום זה גם בבחירות לכנסת התשע עשרה (2013) ובמקום ה-114 בבחירות לכנסת העשרים (2015).
כמו כן בבחירות לכנסת העשרים ואחת הוצב במקום ה-117 הסמלי ברשימת מרצ.
בבחירות לכנסת העשרים ושתיים הוצב במקום ה-117 ברשימת המחנה הדמוקרטי.
בבחירות לכנסת העשרים ושלוש הוצב במקום ה-116 ברשימת העבודה-גשר-מרצ.
בבחירות לכנסת העשרים וארבע הוצב במקום ה-116 ברשימת מרצ.
בבחירות לכנסת העשרים וחמש הוצב במקום ה-113 ברשימת מרצ.
עוד קודם לכן בבחירות לראשות המפלגה שהתקיימו באוגוסט 2022 הביע תמיכה בזהבה גלאון.
חוק הדיור הציבורי, עליו כתב את הספר "המלחמה על הבית - מהלכיו של חוק הדיור הציבורי"
חוק איסור הקמת מצבות זיכרון לזכר מבצעי מעשי טרור, תשנ"ח-1998, שבא לאפשר הריסת האנדרטה של ברוך גולדשטיין.
ב-2009 מונה לנשיא לשכת המסחר ישראל-אסיה.
ב-2011 מונה לראש מכון התקנים הישראלי.
ב-2016 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי "סעיד".
כהן נשוי לאורית כהן ואב ל 4 ילדים, שתי בנות מנישואיו הראשונים ושני ילדים נוספים מנישואיו הנוכחיים.
רן חליל יוסף דנקר (נולד ב-7 בינואר 1984) הוא שחקן, זמר, מלחין, מפיק מוזיקלי ויוצר ישראלי.
התפרסם לאחר השתתפותו בסדרות הטלוויזיה "השיר שלנו" ו"דני הוליווד".
נולד בנורפוק, וירג'יניה שבארצות הברית.
הוא בנם של השחקן אלי דנקר ודלית דנקר.
הוא נולד בשם חליל יוסף, שם שניתן לו על ידי אביו, אך כבר בגיל שש וחצי, בעוד הוא לומד בכיתה ב', בחר לשנות אותו לשם הפרטי רן.
בשנת 2012 החזיר את חליל יוסף כשמו האמצעי.
בגיל שנתיים וחצי עלה עם אמו לישראל.
הם התגוררו בקיבוץ האון, לאחר מכן בבית זית, בהוד השרון, בתל אביב ולבסוף בנתניה.
שירת בצה"ל כטכנאי מסוקים בבסיס חיל האוויר פלמחים.
הוא שירת במשך שנה וחצי, אך השתחרר בטרם עת מסיבה רפואית.
לפני הצבא הופיע דנקר במספר סרטוני פרסומת, כגון פרסומת למסטיק "בזוקה" ופרסומת בעירום לעלייתו של ערוץ 10 ב-2002.
בשנת 2004 החל להופיע בסדרת הטלוויזיה המוזיקלית של חברת yes "השיר שלנו", לצד אניה בוקשטיין, נינט טייב, אליענה בקייר, מיה דגן, פיני טבגר, ענת מגן שבו, אושרי כהן ורבים אחרים.
דנקר המשיך לשחק בתוכנית עד לסופה בשנת 2007. ב-2005 זכה בפרס מסך הזהב על משחקו ב"השיר שלנו", וב-2006 היה מועמד לפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה בקטגוריית "שחקן בסדרה יומית" על תפקידו בסדרה.
ב-2004 השתתף בפסטיגל "לא יאומן כי פסטיגל" ושר את השיר "כמו רובין הוד", איתו זכה במקום השלישי.
כמו כן, השתתף ב-2005 ב"פסטיגל גיבורי-על", ושירו "איש הברק", זכה במקום הראשון בתחרות השירים.
דנקר השתתף גם בפסטיגל 2006 (פסטיגל פנטזיה) וזכה עם השיר "לב אמיץ" במקום הראשון בתחרות השירים.
בשנת 2005 הופיע במחזה "צלילי המוסיקה", לצד אפרת בוימולד ואניה בוקשטיין.
בשנים 2005–2007 זכה בתואר "שחקן השנה" בטקס נבחרי הילדים.
בנוסף, זכה ב-2008 בפרס "הרכב השנה" יחד עם עילי בוטנר ובפרס "החבר הכי טוב שאני רוצה שיהיה לי".
בשנים 2006–2008 הוביל את קמפיין האופנה הארצי של חברת ההלבשה "דיאדורה", ובשנים 2007–2008 את הקמפיין הבין-לאומי של החברה.
הסרט התקבל לפסטיבל ברלין ושם זכה דנקר בפרס "השחקן הכי יפה על השטיח האדום", שהוענק לו על ידי הטלוויזיה הגרמנית.
בינואר 2009 השתתף בעונה השנייה של הסדרה "מסכים" בתפקיד נמרוד מן, אדם הסובל מפיגור שכלי קל.
בנוסף כיכב בתפקיד הראשי לעונה השנייה של דני הוליווד.
באוגוסט של אותה שנה יצא לאקרנים הסרט "עיניים פקוחות", בבימויו של חיים טבקמן.
בסרט, שהשתתף גם בפסטיבל הקולנוע בירושלים 2009 והתמודד על פרס וולג'ין, מגלם דנקר הומוסקסואל חרדי שמנהל רומן עם גבר נשוי, המגולם על ידי זהר שטראוס.
דנקר קיבל מועמדות לפרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו בסרט.
בספטמבר 2009 עבר דנקר לניו יורק כדי ללמוד משחק.
בדצמבר 2010 שיחק בסרט האימה של אהרון קשלס ונבות פפושדו "כלבת", בו גילם טניסאי צעיר שאובד יחד עם חבריו ביער.
מיד עם חזרתו לארץ, בקיץ 2011, החל לככב בסדרת המתח "תא גורדין", שכתב העיתונאי והסופר רון לשם.
הסדרה עלתה לאוויר בינואר 2012.
בשנת 2013 הצטרף דנקר לקבוצת הצעירים בתיאטרון "הבימה", שם הוא שיחק בהצגה "השבועה", שהחלה באוקטובר אותה שנה.
בהצגה הוא משחק בתפקיד ראשי, כבן של סוחר הים.
ב-2014 החל לגלם את דמותו של גבריאל בעיבוד לספר "המאהב" של א.ב יהושע.
באותה השנה גילם דנקר את דמותו של ניר בסרט "מתחת קו המים".
בשנת 2015 הצטרף להצגה "נעצר בחצות" בתיאטרון הבימה ולמחזמר "אוויטה" מאת אנדרו לויד ובר וטים רייס.
במחזמר מגלם דנקר את דמותו של צ'ה.
זכה בפרס קלצ'קין לשנת 2016 על משחקו בהצגה "נעצר בחצות" ובמחזמר "אוויטה".
בשנת 2017 הופיע בתפקיד הראשי בסרט הקולנוע "מוטלים בספק" כאסי, תסריטאי ומשורר תל אביבי, שנשלח לעבודות שירות כמורה של חבורת נערים עבריינים.
דנקר היה מועמד לפרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר על תפקידו בסרט זה.
בשנת 2018 עלתה לשידור ב-HOT סדרת הטלוויזיה "מיגל" בכיכובו.
באותה שנה התקבלה הסדרה לפסטיבל קאן, שם זכתה הסדרה בפרס אנסמבל השחקנים.
במאי 2019 החל לשחק בסדרת הטלוויזיה "גיבור אמיתי" מאת אורי גרוס.
על תפקידו בסדרה היה מועמד לפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה כשחקן הראשי בסדרת ילדים ונוער.
בחנוכה 2019 החל לגלם את רובין הוד בהצגה "רובין הוד לוחמי הצדק", לצד רוני דלומי, חנה לסלאו, שלומי קוריאט ואגם בוחבוט.
בדצמבר 2020 השתתף ב-"My פסטיגל".
באותה שנה השתתף בתפקיד אורח בתוכנית "ארץ נהדרת" בתור יועז הנדל.
ב-22 ביולי 2021 יצא הסרט "אחד בלב" בכיכובו, של הבמאית טליה לביא, לצד השחקנית אביגיל הררי.
באותו החודש, הצטרף דנקר כשופט בתוכנית המציאות "אקס פקטור ישראל".
באותה שנה השתתף בפסטיגל והחל לשמש פרזנטור של חברת סלקום.
באוגוסט החל להוביל את קמפיין חברת האופנה "רנואר"
בין השנים 2022-2025 היה כחלק מצוות השיפוט של תוכנית המוזיקה הכוכב הבא המשודרת בקשת 12.
בספטמבר 2024, פורסם שדנקר ישחק בפעם הראשונה בתיאטרון הקאמרי בתפקיד מנחה המועדון במחזמר "קברט" בבימויו של גלעד קמחי.
באותו החודש פורסם כי דנקר יככב בגרסה ישראלית של המחזמר "שיקגו".
בשנת 2004, הוציא את השיר "כמה כח יש ללב שבור", אותו ביצע יחד עם שירי מימון, כחלק מפסקול הסרט "אל-סיד".
באוגוסט 2007 הוציא דנקר את אלבומו הראשון, "שווים", במשותף עם המוזיקאי עילי בוטנר.
קדמו לו הסינגלים "שווים" ו"בואי נעזוב".
אחר כך יצאו הסינגלים "הכל מזכיר אותך", "מה שלא הספקתי לומר" שבו השתתפה בשירה סיון טלמור ו"אני אש".
במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' ושל גלגלצ לשנת ה'תשס"ח נבחרו דנקר ובוטנר כ"הרכב השנה".
בפברואר 2018 הוציא דנקר שיר נושא לסדרה "מיגל" בה הוא משחק, בשם "אין לי אף אחד".
ב-6 בנובמבר 2018 הוציא את אלבום הסולו הראשון שלו "משהו אחר".
בשנת 2020 יצא הסינגל, "העיר הזאת", מתוך אלבום הבכורה "רעבה ועצבנית" של צליל דנין, אותו היא שרה יחד עם דנקר.
ביוני 2020 השתתף בפרויקט "המחברת של אליה" ופרסם יחד עם אליה רוסיליו את השיר "מלאכית".
במרץ 2021 הוציא את הסינגל "בית משוגעים", אשר הגיע במצעד כמות ההשמעות השבועית למקומות הראשונים במשך כמה שבועות רצופים, בתחנות רדיו רבות כדוגמת גלגלצ ואקו 99FM.
השיר היה השיר המושמע ביותר ברדיו הישראלי במשך יותר מחודש, לפי נתוני מדיה-פורסט.
בנוסף, היה השיר הישראלי המושמע ביותר בספוטיפיי ובאפל מיוזיק בישראל במשך שלושה חודשים.
השיר זכה להצלחה רבה, ושהה 12 שבועות רצופים בראש המצעד של גלגלצ - ובכך שבר את השיא למספר השבועות ברצף בראש המצעד.
השיר נמצא במקום הרביעי בהיסטוריית התחנה במספר השבועות הכולל במקום הראשון אחרי "הללויה" של חלב ודבש (16 שבועות), "אבניבי" של יזהר כהן (15 שבועות) ו"רסיסים" של רביב כנר (13 שבועות).
השיר זכה במקום הראשון במצעד השנתי של גלגלצ לשנת תשפ"א.
בנוסף זכה בטקס פרסי "איגי" בשיר השנה ובזמר השנה 2021.
ביולי 2021 הוציא יחד עם סטטיק ובן-אל תבורי את השיר "רובינזון קרוזו" כחלק מאלבום הבכורה שלהם "שבעה ירחים".
באותו החודש הוציא יחד עם מירי מסיקה גרסה מחודשת לכבוד ט"ו באב של שירה "אף אחת".
ב-3 בספטמבר 2021 זכה שירו "בית משוגעים" בתואר שיר השנה, ב"טקס נבחרי ישראל בידור".
ב-5 בספטמבר זכה בתואר שיר השנה ואיש השנה במוזיקה במצעד השירים השנתי של גלגלצ.
יום לאחר מכן זכה עם השיר בתואר שיר השנה במצעד השירים השנתי של כאן גימל ובזמר השנה במצעד של עורכי אתר הנוער פרוגי.
ב-18 באוקטובר 2021 הוציא את הסינגל "השמלה החדשה שלי".
ב-14 ביולי 2022 ביצע במשכן הנשיא את השיר "לו יהי", לצד הזמרת יובל דיין בפני נשיא ארצות הברית, ג'ו ביידן בעת ביקורו בישראל.
ב-8 באוגוסט 2022 הוציא את הסינגל "מלכת הרחבה".
ב-23 בינואר 2023 הוציא את הסינגל "כל מה שרציתי להיות".
ב-20 במרץ 2023 נבחר יחד עם עילי בוטנר לקבל את פרס המצוינות של אלווין ישראל ע"ש אילן גילאון עבור השיר "שווים".
ב-10 במאי הוציא את הסינגל "חזרה למציאות".
ב-11 באוגוסט הוציא את הסינגל "על גשר בעיר" יחד עם עברי לידר בצל המחאה נגד הרפורמה המשפטית.
ב-7 בפברואר 2024 דנקר הוציא שיר חדש בשם "עד שכל זה יעבור", בהשפעת מלחמת חרבות ברזל.
השיר נכתב בשיתוף אבי אוחיון ואליה רוסיליו, בהפקה מוזיקלית של ניר מימון.
השיר הגיע למקום הרביעי במצעד הישראלי של מדיה פורסט.
ב-9 ביוני דנקר שחרר שיר בשם "בבל".
השיר נכתב בזמן המחאה נגד הרפורמה המשפטית.
ב-18 באוגוסט דנקר ואקו הוציאו שיר בשם "חץ בלב" שמלווה בקליפ בשחור-לבן.
השיר הגיע למקום ה-19 במצע של מדיה פורסט.
באוקטובר 2024 היה אחד האומנים שהופיעו בטקס הזיכרון הלאומי לטבח השבעה באוקטובר ושר את השיר "מלאכית".
ב-17 באוקטובר הוציא לאור את הסינגל "אור".
בדצמבר 2024, דנקר קיים מופע ראשון בהיכל התרבות, שבו אירח את אביו, אלי דנקר, ואת הזמרת סיון טלמור.
במהלך המופע, ביצע את השיר "מה שלא הספקתי לומר" יחד עם אביו.
ב-5 במאי 2025 פרסם את הסינגל שלו בשם "מאבד את זה".
לקידום השיר, דנקר עורר סערה ברשת בעקבות שיח פתוח שהוא ובן זוגו קיימו לכאורה באינסטגרם בנושא פתיחת היחסים.
לאחר מכן פורסם "עשיתי משהו טוב".
ב-3 בנובמבר הוציא את השיר "מה שיבוא" יחד עם שי המבר.
דנקר ניהל מספר מערכות יחסים עם הזמרת נינט טייב, אותה הכיר על סט הסדרה "השיר שלנו".
בנוסף על הזוגיות עם הדוגמנית ליאל דניר ועם השחקניות יעל פוליאקוב, גאיה טראוב ורומי אבולעפיה.
ביולי 2015 סיפר דנקר בריאיון לעיתון "ידיעות אחרונות" על היותו ביסקסואל.
הוא נשוי לבמאי איתי ויזר והשניים מתגוררים ביפו יחד עם שתי בנותיו של ויזר.
באוקטובר 2023 נולדה לזוג בת בהליך פונדקאות שנערך בישראל.
רן ונמה היו צמד של זמרי עם ישראלים, שפעלו בישראל ומחוצה לה.
רן אלירן ונחמה הנדל הכירו בתקופת שירותם הצבאי בלהקת הנח"ל.
בשנת 1958 הם התחברו לצמד "רן ונמה" על מנת להתחרות על הזכות להופיע בתוכנית העשור למדינת ישראל, שהפיק מנחה הטלוויזיה האמריקאי הנודע אד סאליבן.
אד סאליבן, שהגיע במיוחד לארץ, בחר לאחר מיונים רבים את הצמד "רן ונמה" יחד עם הכנר יצחק פרלמן, להקת כרמון וצמד הפסנתרנים ברכה עדן ואלכסנדר תמיר.
ההופעה בתוכניתו של אד סאליבן הזניקה את הקריירה של הצמד, והוא המשיך בהופעות בארצות הברית ובקנדה והקליט שלושה תקליטים.