tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוכחה נוספת המפריכה את הגרסה הראשונה – שכאמור, לפיה, הרב יעקב אלישר היה בנו של הרב חיים ירוחם וילנא והראשון שנשא את שם המשפחה אלישר – היא חתימתו של הרב יעקב אלישר בראש "מגילת פרס" שחיבר, ושם ציין את שם אביו "חיים יוסף", ולא "חיים ירוחם".
אמנם ניתן היה לשער שישנה טעות בחתימת שמו של אביו, אך ישנו תיעוד היסטורי לאדם בשם הרב חיים יוסף אלישר, שבצעירותו היה תושב ירושלים ולאחר מכן התגורר בחברון, ויצא למדינות שונות בשליחויות כשד"ר.
יעקב גליס ניסה להסביר את הטעות בייחוס השגוי למשפחת וילנא בעזרת הבאת עובדת נישואיו של הרב חיים יוסף אלישר עם בתו של הרב יעקב וילנא, מה שככל הנראה גרם במרוצת השנים לבלבול בין שני שמות המשפחה.
לאחר הרב יוסף אליסר, בן המשפחה הבא שישנה עדות לגביו הוא אברהם אלישר.
ייתכן שהשם אברהם ניתן לו כיוון שהיה ככל הנראה אנוס שחזר ליהדות, כפי שהיה ר' יעקב צמח (מחבר הספר נגיד ומצווה שהוציא לאור הרב חיים יוסף אלישר, בנו של אברהם).
שנת פטירתו המשוערת בחברון היא 1710.
בנו של אברהם אלישר היה הרב חיים יוסף אלישר, שנישא לבתו של הרב יעקב וילנא.
ייתכן ובשל נישואים אלו נבעה הטעות בקשר למוצא המשפחה, המייחסת אותה לווילנא.
בשנת 1712 (ה'תע"ד) ביקר באמסטרדם במסגרת שליחות כשד"ר הכוללות ביחד עם הרב אברהם יצחקי, והדפיס שם את ספרו של הרב יעקב צמח, "נגיד ומצווה", וחתם בהקדמתו "תושב עיה"ק י-ם".
משהורע המצב בירושלים עבר לחברון, שמנתה אז כ-40 בעלי בתים אשר גרו בחצר אחת, ונמנה עם חכמיה.
בשנת 1730 יצא בשליחות קהילת חברון לטריפולי שבצפון אפריקה יחד עם הרב אליהו בן ארחא.
מצפון אפריקה עברו לאיטליה ובשנת 1733 (כ"ב בטבת ה'תצ"ג) קיבלו תרומה בווירונה, כפי שנרשם בפנקס הקהילה, כסיוע לפדיון שבויים (קיבלו 50 דוקטים קורינטי).
כתבי השד"רות (שהוא חתום על לפחות אחד מהם) מלמדים על מצבם הכלכלי הקשה של יהודי חברון, שהיו מצויים אז בחובות גדולים.
הרב אריה ליב פרומקין בספרו "תולדות חכמי ישראל", מביא את דברי היש"א ברכה עליו, שקיבל בסוף ימיו לצאת בשליחות, בשל מצוקת תושבי חברון לערי פרס וטבע בחידקל, ובנו ר' יעקב וילנאהשלים שליחות זו בערי פרס ובבצרה .
בנו של הרב חיים יוסף היה הרב יעקב אלישר (1730 - 1790), ששימש כראש קהילת חברון והיה ידידו של החיד"א.
נולד בחברון בשנת ת"צ (1730), וכשבגר יצא לשלוש שליחויות מטעם קהילת חברון.
במהלך שליחותו לבצרה שבעיראק בשנת 1775 נפטרה אשתו בחברון והוא נישא בשנית לבת נשיא הקהילה, ויחד נולדו להם שני בנים.
ולאחר כיבושה החליט מלך פרס להשמיד את היהודים.
לאחר תפילות, צום ומספד שארגן הרב יעקב בטלה הגזרה.
לאחר שהאויבים נהדפו, כתב את "מגילת פרס" (או "מגילת אלישר").
בנו הבכור מאשתו השנייה, הרב אליעזר ירוחם, אביו של הרב יעקב שאול אלישר (היש"א ברכה) - נולד בבצרה בשנת 1775.
לאחר שהות ארוכה בבצרה, עזב את העיר ועבר לדמשק, שם הצטרף לבנו הבכור מאשתו הראשונה מחברון, הרב חיים, ומשם עברו יחד לצפת בשנת 1781. בצפת נמנה עם מנהיגי הציבור.
הניח שני בנים: הרב חיים והרב אליעזר.
הרב יעקב שאול אלישר - היש"א ברכה
נולד בצפת כבן יחיד לרב אליעזר ירוחם אלישר ב-7 ביוני 1817, ובהיותו כבן 7 התייתם ממנו.
ב-1828 נישאה אמו לרב בנימין מרדכי נבון, והוא אימצו.
ב-1832 נישא, והתגורר בבית אביו החורג.
בשנת 1853 (ה'תרי"ג) הוסמך לדיין ומורה הוראה על ידי רבני ירושלים, ובשנת 1869 (ה'תרכ"ט) החל לשמש כאב בית הדין בעיר.
לאחר פטירת הרב רפאל מאיר פאניז'יל, הוכתר ב-1 בפברואר 1893 למשרת הראשון לציון, וכיהן במשרה זו עד לפטירתו ב-18 ביולי 1906.
ילדיו: סולטנה, בתו הבכורה (נישאה לרב אברהם ברוך ובתם רוזה נישאה לרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל), הרב חיים משה אלישר, כיהן כראשון לציון (כונה "חמ"א"), הרב אליעזר ירוחם, נפטר בצעירותו, והרב ניסים בנימין מרדכי אלישר שנקרא על שם האב החורג של אביו.
הרא"ל פרומקין מכנהו ידי"ן (ידיד נפשי) הגאון הרב...
קבור בבית הקברות בהר הזיתים בחלקת הרבנים לצד אביו החורג למרגלות חלקת אלישר.
נולד בירושלים בג' בשבט ה'תר"ה (1845) כבן בכור לרב יעקב שאול אלישר.
מכונה חמ"א (ראשי התיבות של שמו).
נישא לווידה בת הרב רפאל מאיר פאניז'ל, ונולדו להם שישה בנים ושלוש בנות.
עסק במסחר תוך לימוד תורה, ושאלות הלכתיות רבות נשלחו אליו שאלות אליו מרחבי העולם.
עם מינוי אביו לראשון לציון בשנת ה'תרנ"ג (1893), מונה הוא לנציגו וממלא מקומו במג'ליס אדארה - מועצת הפלך, וכיהן בה במשך 13 שנה.
נמנה עם מייסדי ופעילי מוסדות הציבור בירושלים, בהם בתי החולים שערי צדק ומשגב לדך.
כן עמד שנים רבות בראש הרבנות הראשית בירושלים ותמך באספת הנבחרים.
בשנת ה'תרס"ו הוציא את ספר השו"ת של אביו - "שאל האי"ש ופני חמ"א", והוסיף בו גם משלו.
שימש למשך כשנתיים כראשון לציון וכראש רבני ארץ ישראל.
בתר"פ חיבר את הספר "משה האיש" - שו"ת, והשאיר אחריו כתבי יד נוספים.
הלך לעולמו בד' בשבט תרפ"ד ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים בחלקת הרבנים, חלקת אלישר.
ויקטור אלישר - דיפלומט ישראלי
משפחת אמאטי (באיטלקית: Amati) הוא שמה של משפחת בוני כינורות איטלקים, שפעלה ושגשגה בקרמונה משנת 1549 עד 1740.
אנדראה אמאטי (1505-1510 בערך - 1578 בערך) היה בונה הכינורות המוקדם ביותר, שכליו שרדו עד ימינו.
למעשה, אפשר לראות בו, פחות או יותר, את האחראי לפרופיל הסופי של משפחת הכינור המודרנית.
מספר קטן מן הכלים שבנה עודם קיימים כיום, מתוארכים בין 1564 ו-1574 ורובם נושאים את שלט האצולה של שארל התשיעי, מלך צרפת.
יורשיו וממשיכי דרכו של אנדראה אמאטי היו בניו, אנטוניו אמאטי (נולד בסביבות 1550)
השניים, שנודעו בשם "האחים אמאטי", הכניסו חידושים מרחיקי-לכת בעיצוב הכלי, ביניהם שכלול צורתם של פתחי ה-f.
הסברה היא, שהאחים היו חלוצי מתכונת האלט המודרנית של הויולה, בניגוד לוויולות הטנור, הוותיקות יותר.
ניקולו אמאטי (נולד ב-3 בדצמבר 1596 - 12 באפריל 1684) היה בנו של ג'ירולאמו אמאטי ובעל המוניטין הרבים ביותר בבני המשפחה.
ניקולו אמאטי שיפר את הדגם שאימצו יתר בני אמאטי ויצר כלים, שהיו מסוגלים להפיק צליל גדול יותר.
התבנית שלו הייתה קטנה מן הרגיל, אך הוא בנה גם דגם רחב יותר, הידוע כיום כ"גראנד אמאטי", ואלה היו לכינורות המבוקשים ביותר שלו.
מבין תלמידיו, המפורסמים ביותר היו אנטוניו סטרדיווארי ואנדראה גוארנרי, הראשון במשפחת בוני הכינורות גוארנרי.
(יש מחלוקת ניכרת בנושא חניכותו של אנטוניו סטרדיווארי.
אף כי הכינור הראשון הידוע של סטרדיווארי קובע כי היה תלמידו של אמאטי, תקיפות הקביעה מוטלת בספק.)
בונה הכינורות האחרון במשפחה היה בנו של ניקולו, ג'ירולאמו אמאטי, שנודע בשם הירונימוס השני (26 בפברואר 1649 - 21 בפברואר 1740).
הוא שיפר אומנם את הקשתות של אביו, אך בסך הכל הכלים שבנה נופלים מאלה של גדול בוני הכינורות בתקופתו, אנטוניו סטרדיווארי.
באתר הרשת NMM אין רשימה מרוכזת של כלי אמאטי באוסף שלהם, על כן הקישור אליהם נעשה אינדיבידואלית.
כלי אמאטי במוזיאון המוזיקה הלאומי:
צ'לו, "המלך", מסביבות 1545, הצ'לו העתיק ביותר בעולם
ערך זה בוויקיפדיה האנגלית עובד ממהדורת 1911 של האנציקלופדיה בריטניקה, ערך "אמאטי", שהוא כיום נחלת הציבור.
משפחת בפטיסטינה היא צביר אסטרואידים שעל פי התאוריות הנוכחיות נוצר לפני 160 מיליון שנים, בטווח טעות של כ-20 מיליון שנים, כאשר אסטרואיד בקוטר 60 ק"מ התנגש באסטרואיד בפטיסטינה, שקוטרו היה 170 ק"מ, ושבר אותו לחלקים.
שברים רבים שנוצרו מבפטיסטינה הגיעו למערכת השמש הפנימית כתוצאה מתהודה מסלולית עם מאדים וצדק, ויצרו לפני 100 עד 50 מיליון שנים סדרת מטאוריטים מסוג Carbonaceous Chondrite הנעים במסלולים דומים ומהווים את משפחת בפטיסטינה.
משפחת בפטיסטינה כוללת על פי ההערכה כ-300 אסטרואידים שקוטרם מעל 10 ק"מ, וכ-140,000 אסטרואידים שקוטרם עולה על קילומטר אחד.
ריכוז כרום בשכבות משקע בנות 65 מיליון שנה בשכבת K-T, שהיא שכבת הגבול בין תקופת הקרטיקון לשכבת הטריאס, מעיד על התנגשות בכדור הארץ שגרמה להיווצרות מכתש צ'יקשולוב (Chicxulub) הנמצא במפרץ מקסיקו, ליד חצי האי יוקטן וכן מכתש טיכו על הירח.
לפי סימולציות שנערכו, יש סבירות גבוהה מאוד שאחד מהשברים של בפטיסטינה פגע בכדור הארץ לפני כ-65 מיליון שנים ופגיעה זו גרמה להכחדת קרטיקון-שלישון ותום עידן הדינוזאורים.
משפחת אלעזר היא משפחה יהודית-ספרדית.
משפחת אלעזר הייתה מבין "פורעי המס" (גובי המיסים) בעיר סרגוסה שבחבל אראגון.
לפי ספרו של חיים ביינרט הם נזכרים בכתובים החל מאמצע המאה הי"ג.
כמשפחות רבות של גובי מיסים, גם הם חתרו להשפעה וסמכות בקרב בני קהילתם.
ישנה סברה כי מקור המשפחה הוא ברבי אלעזר שהגיע לספרד לאחר חורבן בית שני.
בהיותה בספרד עסקה המשפחה בתחומי קודש וחול, חלק מבני המשפחה עסקו בכספים וחלקם אף הגיע לשרת בחצרם של מלכי אראגון וקסטיליה, אחד המפורסמים בהם היה דון יהודה אלעזר חצרן ומנהיג הקהילה היהודית של קטלוניה.
עם גירוש ספרד היגר הענף הראשי של משפחת אלעזר מזרחה, בתחילה עבר חלקם לדרום איטליה.
אך ב -1510 גורשו היהודים מאזורים אלו.
בשנת 1534 משפחת אלעזר נרשמה כמי שהקימה את בית הכנסת אוטרנטו בעיר.
במשך כמעט ארבע מאות שנים הייתה קשורה המשפחה בחיי העיר סלוניקי, למרות העובדה שהיו ענפים של המשפחה אשר התיישבו ברחבי הבלקנים.
בעיקר בארצות כמו יוגוסלביה ובולגריה.
בשנת 1755 היגר האנוס יצחק אלעזר מחצי האי האיברי לניופורט שברוד איילנד, ארצות הברית, שם שבה משפחתו ליהדות ועזרה לבנות שם את הקהילה היהודית.
במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית עברו לצ'ארלסטון שבדרום קרוליינה.
דוד אלעזר, נולד בשנת 1790 בקיוסטנדיל שבבולגריה.
בסביבות 1820, נשלח דוד על ידי הממשלה העות'מאנית לסרייבו לעבוד בתפקיד וסל, הוא השאיר את אשתו עם כמה ילדים ונתן לה גט על תנאי, אשר אמר כי אם הוא לא חוזר תוך זמן מסוים, היא נחשבת גרושה ויכולה להתחתן שוב ללא תשלום מזונות.
הוא בא לסרייבו שם הפך לחבר בקהילה היהודית, שם נישא לבחורה צעירה, בת 17, ונולדו להם ארבעה בנים.
האגדה אומרת כי הבן מנישואיו הראשונים של דוד בבולגריה, הלך בעקבות אביו אל סרייבו על מנת לחפשו ולהתחקות אחריו.
אך האב לא היה שם באותו הרגע.
אשתו פתחה את הדלת, וכשהיא ראתה את האיש הצעיר העייף מן המסע הארוך (בלי לדעת במי מדובר), היא הזמינה אותו, הציעה לו לרחוץ את רגליו והכינה לו ארוחת ערב.
היא אמרה, כי בעלה יחזור מאוחר מדי.
הבן היה מאוד נרגש מחסדיה של אשת האב, עד כי עזב את סרייבו כחבר טוב, על אף שמטרתו הייתה בהתחלה שונה.
דוד אלעזר הוא אבי סבו של הרמטכ"ל לשעבר דוד אלעזר.
לאחר שהות של כ-350 שנה בסלוניקי, עלה ר' יצחק אלעזר עם משפחתו לארץ ישראל בשנת 1878 והשתקע בעיר העתיקה בירושלים.
בנו, חכם יהודה אלעזר הנהיג את קהילת יהודי מונסטיר בירושלים.
חכם יהודה נשא לאשה (שנייה, לאחר מות אשתו הראשונה) את נעמה (נעמצ'י) לבית אבולעפיה מגליפולי שבטורקיה.
שתי בנותיו של ר' יצחק עבדו כתופרות והיו מהראשונות שהשתמשו במכונות תפירה בעיר.
ככל שידוע, נספו כל בני המשפחה שנותרו בסלוניקי בשואה עם שאר יהודי העיר, לבד משני בני משפחה שאימם נישאה ליהודי מאיטליה, וניצלו בזכות אזרחותו.
האחרון מבני המשפחה בארץ שפגש בהם היה אברהם (אלברט) אלעזר, בנו של חכם יהודה, שביקר את משפחתו בשנות העשרים של המאה העשרים.
בתקופת הגירוש, לא עזבו כל בני המשפחה, וחלקם הפכו לאנוסים.
לפחות חלק מאלו היגרו לפורטוגל (כדוגמת אותו יצחק אלעזר המוזכר לעיל).
לאחרונה נודע כי חלק מאלו היגרו מאוחר יותר לאי היספניולה, בו שוכנים היום האיטי והרפובליקה הדומיניקנית.
היום נמצאים חלק מבני המשפחה בתהליך חזרה ליהדות, ואחד מהם אף קיבל הסמכה מהרבנות בארץ כשוחט.
יהונתן אלעזר-ד'מוטה, המתגורר בסנטו דומינגו ברפובליקה הדומיניקנית ומשמש שם ראש ישיבת "נדחי ישראל".
בנוסף לכך פיתח אלעזר-דמוטה ענף מוזיקלי הנקרא בפיו "Sephardic Jazz".
דוד אלעזר – איש צבא והרמטכ"ל ה-9 של צה"ל
יעקב אלעזר – סופר, בנו של חכם יהודה אלעזר, יליד העיר העתיקה בירושלים
דניאל אלעזר – פרופסור למדע המדינה, נכדו של חכם יהודה אלעזר, פעל בארצות הברית ובישראל.
חיים ביינארט, פרקי ספרד, הוצאת מאגנס, 1998.
יעקב אלעזר, חצרות בירושלים, הוצאת תנועת יד לראשונים, 1975.
משפחת ארסלאן (أرسلان) היא משפחה דרוזית אריסטוקרטית בלבנון, המהווה אחת משתי משפחות המתחרות ביניהם על היוקרה בעדה הדרוזית.
משפחת ארסלאן נמצאת בתחרות מאות שנים עם משפחת ג'ונבלאט על ההגמוניה בעדה הדרוזית.
הדרוזים בלבנון מחולקים ליזבקים ולג'ונבלאטים, כשמשפחת ארסלאן עומדת בראש קונפדרציית היזבקים.
כיום עומד בראש המשפחה טלאל ארסלאן, שירש את תפקידו מאביו, מג'יד.
טלאל עומד בראש המפלגה הדמוקרטית הלבנונית הזוכה לרוב תמיכתה מבני המשפחה.
בבחירות 2009 זכתה המפלגה לשני מושבים בפרלמנט הלבנוני (מול 10 מושבים שהשיגה מפלגתו של וליד ג'ונבלאט, המתחרה בו על הקול הדרוזי).
משפחת אסטור (Astor) הייתה משפחת אילי הון ונדל"ן אמריקאית ממוצא גרמני "בעלי הבית של ניו יורק".
המשפחה הייתה אחת המשפחות הבולטות בארצות הברית במאה ה-19. כיום הענף המוכר של המשפחה פועל בבריטניה.
הונה של המשפחה בא משליטה בקרקעות במנהטן ובאזור ניו יורק בכלל.
כן הייתה המשפחה בעלת מלון וולדורף-אסטוריה, מן המלונות היוקרתיים בעולם.
ג'ון ג'ייקוב אסטור הראשון נולד בעיר וולדורף, ליד היידלברג שבמדינת באדן-וירטמברג בגרמניה בשם יוהאן יאקוב אסטור.
אסטור סחר בפרוות ובאופיום לפני שהתמקד כליל ברכישת מגרשים במנהטן, ב-1830. עם מותו ב-1848 היה אסטור האדם העשיר ביותר בארצות הברית.
לפי יחס ההון לתמ"ג האמריקאי הוערך ההון במונחי 2006 בכ-110 מיליארד דולר, דבר שהופך את אסטור לאמריקאי השלישי או הרביעי בעושרו בהיסטוריה ולמולטי-מיליונר האמריקאי הראשון בהיסטוריה.
מספר תחנות מסחר פרוות ברחבי ארצות הברית היו לערים הנקראות עד היום אסטור או אסטוריה (בהם אזור שהוא כיום חלק מקווינס, ניו יורק וערים במדינות אורגון, אילינוי ודקוטה הדרומית, איווה, פלורידה, ג'ורג'יה וקנזס).
בני המשפחה רכשו אחוזות בכפר ריינבק במדינת ניו יורק ובניופורט שברוד איילנד (אחוזת ביצ'ווד).
כן רכשה המשפחה קרקעות לאורך השדרה החמישית וברובע הברונקס בניו יורק.
בשנת 1897 הקים ג'ון ג'ייקוב אסטור הרביעי את מלון אסטוריה בשדרה החמישית (היכן שניצב כיום בניין אמפייר סטייט), סמוך למלון "וולדורף" שהקים בן-דודו ויליאם וולדורף אסטור ב-1893. מאוחר יותר איחד את פעילות שני בתי המלון לעסק יחיד שנקרא מלון וולדורף אסטוריה, בבעלותם ובניהולם המשותפים של שני בני הדודים.
ג'ון ג'ייקוב אסטור השלישי, נכדו של הראשון, היה אריסטוקרט ונדבן.
הוא הרבה לבקר בלונדון, מתוך תחושה שמקומו בבריטניה.
בנו, ויליאם וולדורף אסטור, השתקע לבסוף ב-1891 בבריטניה.
ב-1916 קיבל תואר אצולה של ברון, ושנה לאחר מכן הועלה לדרגת ויקונט.
מאז נושאים צאצאיו בתואר "ברון הבר" (Baron Astor of Hever, טירה במחוז קנט).
קארלו ברגונצי (באיטלקית: Carlo Bergonzi; 21 בדצמבר 1683 - 9 בפברואר 1747) היה בונה כלי קשת איטלקי, שעשה את תקופת חניכותו אצל הירונימוס אמאטי,
עבד עם גוז'פה גוארנרי ונחשב לגדול בתלמידיו של אנטוניו סטרדיווארי.
קארלו ברגוטנצי הוא הראשון והחשוב ביותר במשפחת ברגונצי, משפחת בוני-כינורות רבת מוניטין וכבוד מקרמונה, עיר בעלת מסורת עשירה של בוני כלי קשת.
הוריו חיו בשכנות לסטרדיווארי בפיאצה סן דומניקו בקרמונה.
ברגונצי עשה תקופת חניכות אל סטרדיווארי ועם הזמן קיבל עליו את כל עבודות התיקון של סטרידווארי.
מחמת הביקוש הרב לשירותי התיקון שלו, נבצר מברגונצי להקדיש את זמנו לבניית כלי נגינה רבים משלו.
עיצובי הכינור של ברגונצי התבססו על דפוסים של סטדיווארי וגוארנרי.
התוויות של ברגונצי שונות זו מזו, אך במתכונתן הטיפוסית הן מציינות תאריך, שם ומיקום.
כינור "קרייזלר ברגונצי", הקרוי על שם הכנר פריץ קרייזלר, היה שייך בתקופה מסוימת לכנר יצחק פרלמן.
הן קרייזלר והן פרלמן ניגנו בהופעות ובהקלטות בכינור זה.
ידוע, כי כלים רבים הנושאים את התווית של ברגונצי אינם אותנטיים.
צ'לו שהיה פעם ברשותו של פאבלו קזאלס נחשב במשך שנים למעשה ידיו של ברגונצי, משום שעל התווית שעליו היה כתוב: "קארלו ברגונצי...
לאחר זמן התברר, כי הצ'לו נבנה בידי מטאו גופרילר.
ברגונצי, משפחה של בוני כלי קשת
משפחת באך הייתה משפחה ענפה של מוזיקאים שפעלו במרכז גרמניה, מן המחצית השנייה של המאה ה-16 ועד לתחילת המאה ה-19. המלחין הבולט ביותר במשפחה זו היה יוהאן סבסטיאן באך.
בני משפחת באך חיו ופעלו במרכז גרמניה, בעיקר באזור תורינגיה.
באותה תקופה היה האזור מפולג פוליטית (למספר דוכסויות, וכן לאזורים וערים עצמאיות), אך מאוחד תחת כנפי הכנסייה הלותרנית.
לאזור היו מסורות תרבותיות משלו, ועל אף תקופות סוערות מבחינה פוליטית (ובפרט – מלחמת שלושים השנים) – נהנה מכלכלה מבוססת ומחיי תרבות עשירים.
האווירה המוזיקלית ששררה בו זכתה לעידוד ניכר בשל תחרות על יוקרה שהתנהלה בין החצרות השונות והערים, וכן בשל הלהט הדתי ששרר במחוזות שהיו ערש מולדתה של הרפורמציה הלותרנית.
עלייתה של משפחת באך, וכן ירידתה והיעלמותה במאה ה-19, היו קשורות קשר הדוק לתנאים אלה: מחד גיסא התרחבות הפעילות המוזיקלית בחצרות, בערים ובכנסיות לקראת סוף המאה ה-16, ומאידך גיסא ירידת חשיבותם של מוסדות כמו תזמורות חצר, חלילני עיר ומקהלות כנסייה לקראת סוף המאה ה-18.
התנאי המוקדם להיווצרותה של שושלת מוזיקאים כזו היה הדגש שניתן בסביבה התרבותית לרמה גבוהה של יכולת טכנית בפעילות המוזיקלית הכללית, בתרבות כללית ששמה את הדגש על גילדות מקצועיות.
כך, קריירה מוזיקלית הוכתבה למעשה לכל הבנים הזכרים במשפחה מראשית ילדותם.
ההכשרה המוזיקלית ניתנה בדרך כלל בחוג המשפחה, על ידי אבות, אחים, דודים או בני דודים.
מצב זה התקיים במשך כמה דורות.
כך, למשל, חינך יוהאן סבסטיאן באך שישה מקרובי משפחתו בנוסף לחמישה מבניו.
באווירה זו של גילדות מקצועיות היו שכיחים גם נישואים בין קרובי משפחה, או בין משפחות של מוזיקאים.
לדוגמה, אמו של יוהאן סבסטיאן באך השתייכה למשפחת המוזיקאים למרהירט.
אשתו הראשונה, מריה ברברה באך, הייתה בת דודה שנייה שלו, ואילו אשתו השנייה, אנה מגדלנה, השתייכה למשפחת המוזיקאים וילקה.
ללכידות המשפחתית תרמה גם האווירה החברתית, שראתה במוזיקאים – מוכשרים ככל שיהיו – זרים, נוודים נמוכי דרגה, אשר לעיתים לא הורשו לקבל אזרחות.
המשפחות נהגו גם להתכנס לעיתים מזומנות למפגשים משפחתיים.
כך כתב הביוגרף של יוהאן סבסטיאן באך, יוהאן ניקולאוס פורקל:
בני המשפחה היו מודעים מאוד למעמדם כנושאי מסורת מוזיקלית.
יוהאן סבסטיאן באך עצמו חקר בשיטתיות את תולדות המשפחה, ובשנת 1735 אף חיבר ספר יוחסין של המשפחה (Ursprung der musicalisch-Bachischen Familie).
ספר יוחסין זה משמש עד היום מסמך אמין לתולדות המשפחה.
אף על פי שכתב היד המקורי שלו אבד, קיימים העתקים אחדים.
החשוב בהם הוא זה שהוכן על ידי בתו של קרל פיליפ עמנואל באך, אנה קרולינה פיליפינה, עבור יוהאן ניקולאוס פורקל.
עותק זה כולל תוספות שכתב אביה.
עיזבונו של יוהאן סבסטיאן באך כלל אוסף כתבי יד של רבים מאבותיו.
אוסף זה נרכש על ידי אקדמיית הזימרה של ברלין במאה ה-19, והושמד במהלך מלחמת העולם השנייה.
ספר היוחסין מגיע עד פייט באך (1) (Veit Bach) במחצית המאה ה-16. ברם, הרבה פרטים אינם ברורים עד דור נכדיו של פייט, והיעדר מסמכים רשמיים בערים או בכנסיות מקשה על הבהרת קשרי המשפחה בדורות אלו.
האזכור הקדום ביותר של השם באך בעיר וכמאר הוא של האנס באך (54), בשנת 1561, אך הקשר המשפחתי שלו לפייט אינו ברור.
על פי ספר היוחסין היה פייט אופה במקצועו, שאהב לנגן על "ציטרינגן" (סיטאר קטן).
ספר היוחסין מציין כי "זו הייתה התחלת המוזיקה בין צאצאיו", ומכאן ניתן ללמוד כי איש מאבותיו של פייט, כמו פייט עצמו, לא היה מוזיקאי.
וייט עצמו היה אופה, שנדד – כנראה ממוראביה או סלובקיה – בשנת 1545 לערך, בשל גירוש הפרוטסטנטים מאותו אזור (ספר היוחסין מתייחס להגעתו מהונגריה, אך באותה תקופה שימש המונח לציין את האזורים שבמרכז האימפריה של בית הבסבורג).
פייט התיישב בווכמאר, ונפטר כנראה לפני 1577. פייט היה כנראה צאצא של מהגרים שהיגרו מאזור זה למוראביה או סלובקיה (ולפיכך חזר לאזור מוצא המשפחה).
פייט באך (55) נוסף נפטר בווכמאר ב-1619, אך אין ידוע עליו דבר ואין להתבלבל בינו לבין אבי המשפחה פייט באך (1).
במהלך המאה ה-16 ובראשית המאה ה-17 היו בתורינגיה ענפים נוספים של משפחת באך, שאפשר שהיו קשורים ישירות או בעקיפין לענף המשפחה מווכמאר, אך ספר היוחסין מתעלם מהם, ומתמקד בחוג הצר יותר של משפחת באך.
בנו של פייט, יוהנס (האנס) באך (2) היה בן המשפחה הראשון שקיבל חינוך מוזיקלי יסודי, ובחר בקריירה מוזיקלית אף על פי שהיו לו גם פרנסות אחרות.
בניו היו הראשונים שבחרו בקריירה מוזיקלית באופן בלעדי, וקיבלו משרות בשכר.
בכך הם ניתקו את עצמם מקבוצות של מוזיקאים נודדים לא מאורגנים, והחלו בצעדים ראשונים לקראת קבלת אזרחות.
קיימים קשיים בשיוך כמה ענפים של המשפחה לענף הראשי של וכמאר.
ספר היוחסין אינו מזכיר את אחיו של האנס באך (2), אך מציין שהיה יצרן שטיחים ומזכיר את בניו.
חיסרון זה יצר בלבול בין שני בני משפחה – קספר באך (3/56) וליפס באך (3/57), וצאצאיהם, כולל אבותיו של יוהאן לודוויג באך (3/72).
תחומי פעילותם של בני המשפחה
כמעט כל בני משפחת באך היו בעיקר נגנים – רובם נגני מקלדת, אם כי כמעט כל כלי הנגינה היו מיוצגים בקרב בני המשפחה.
בהתאם למסורת חלילני העיר, כמעט כולם למדו לנגן בכמה כלי נגינה.
כמה מהם גם היו פעילים כיצרני כלי נגינה.
עניין זה באיכות כלי הנגינה היה קיים גם אצל יוהאן סבסטיאן באך, שלצד כישוריו כנגן היה מומחה בעוגב, דחף פיתוח כלי נגינה חדשים כגון הוויולה פומפוזה וסייע בביקורתו למאמציו של בונה העוגבים גוטפריד זילברמן לבנות את הפסנתרים הראשונים שלו.
רוב בני באך מן הדורות הראשונים עסקו בעיקר בנגינה, ואילו הלחנה נותרה כעיסוק שולי ברקע, בעיקר של אותם בני משפחה שנדרשו לספק מוזיקה חדשה.
מסיבה זו כמעט שלא שרדו יצירות, אפילו של הבולטים מבין בני המשפחה באותם דורות, דוגמת יוהאן אמברוסיוס באך (11).
הלחנת מוזיקה הייתה בעיקר עסקם של עוגבנים.
הלחנה לא נדרשה מחצוצרן חצר כמו יוהאן אמברוסיוס, אך שני בני דודיו, העוגבנים יוהאן כריסטוף באך (13) ויוהאן מיכאל באך (14) היו מלחינים פוריים.
מן המאה ה-16 עלו בני המשפחה בהדרגה ממעמד נחות של נגן נודד ("שפילמאן") לכל הרמות הבכירות בעולם המוזיקלי, בשלושת המעגלים של הפעילות המוזיקלית בתקופה – חצר, עיר וכנסייה.
הם היו מוזיקאי חצר, קונצרטמייסטרים וקפלמייסטרים בחצרות, חלילני עיר או מנהלי המוזיקה בערים, עוגבנים או קנטורים בכנסיות.
בראשית המאה ה-17 הייתה המשפחה כה נפוצה באזור תורינגיה, עד כי השם באך הפך לכינוי נרדף למקצוע "מוזיקאי".
במקומות רבים, כמו ארפורט וארנשטאדט, הם החזיקו בכל המשרות העיקריות, ולעיתים קרובות עברו משרות בירושה מדור לדור.
לקראת אמצע המאה ה-18 חלו שינויים חברתיים, שהשפיעו על מבנה הפעילות המוזיקלית בכל אחד משלשת המעגלים.
הירושה הכמעט אוטומטית הפכה לנדירה יותר ויותר.
המוסדות שהביאו ליצירת מעמד של מוזיקאים המאורגנים כגילדה החלו להתפורר, ומקור פרנסתם של בני המשפחה החל להיעלם.
יתרה מזו, בניהם של בני משפחת באך שהגיעו למעמד הביניים, זכו לקבל השכלה רחבה יותר וחיפשו לעצמם הזדמנויות תעסוקה אחרות (כמעט כל בני דור בניו של יוהאן סבסטיאן למדו באוניברסיטאות).
אם בעבר לא הייתה לגברים במשפחה חלופה פרט למוזיקה, היה זה אך טבעי שכעת פחות ופחות מהם יבחרו במוזיקה כמקצוע.
כמה מהם פנו למקצועות אמנותיים אחרים (בניו של יוהאן לודוויג באך (3/72) היו ציירי חצר, וכך גם יוהאן סבסטיאן, בנו של קרל פיליפ עמנואל באך).
בשנת 1843, כאשר נחשפה האנדרטה לזכרו של יוהאן סבסטיאן באך – שנתרמה על ידי המלחין פליקס מנדלסון – בחזית כנסיית תומאס בלייפציג, נכח בטקס נציג מוזיקאי יחיד של המשפחה – וילהלם פרידריך ארנסט באך (84) – המוזיקאי האחרון בשושלת בת 250 שנה.
צאצאיי המשפחה עודם קיימים היום, אך לא ידוע על צאצאים ישירים העוסקים במוזיקה בעלי שם כיום.
הטבלה שלהלן מונה את המוזיקאים ממשפחת באך.
כן מוזכרים ברשימה כמה מאבות השושלת, שלא היו מוזיקאים בעצמם.
ספר היוחסין שחיבר יוהאן סבסטיאן באך ציין את בני המשפחה במספרים 1–53, וסימונו זה התקבל בספרות המחקר ככלי עזר, בפרט משום ששמות רבים חוזרים בקרב בני המשפחה.
המספרים שאחרי 53 נוספו על ידי חוקרים מאוחרים, בהמשיכם אותה שיטה.
המספרים 3/56-62, 68, 69, 70-72 מציינים טעות בספר היוחסין, שחיבר תחת המספר 3 שני אישים שונים (קספר וליפס) ואת צאצאיהם.
בטבלה מוזכרים עוד מספר מוזיקאים בשם באך שפעלו בגרמניה באותן שנים, שלא היו שייכים לענף וכמאר של משפחת באך.
+מוזיקאים ממשפחת באךשםשנת לידהמקום לידהשנת פטירהמקום פטירהשם אביופרטים1וייט באך (1)לא ידועפרסבורג1578וכמארלא ידועאופה במקצועו.
היה הראשון במשפחתו שגילה נטיות מוזיקליות.
אבי ענף וכמאר של משפחת באך.
2יוהאן (יוהנס, האנס) באך (2)1550וכמאר1626וכמארפייט (1) אופה ויצרן שטיחים, אך גם נגן.
המוזיקאי המקצועי הראשון בענף וכמאר של משפחת באך.
קיבל את הכשרתו כנגן-עיר לפני 1567 מנגן בגותה.
4יוהאן (האנס) באך (4)1604וכמאר1673ארפורטיוהאן (2)היה במשך 7 שנים שוליה של נגן עיר בסוהל.
אחר כך הפך למוזיקאי-עיר בארפורט.
מ-1636 היה עוגבן בפרדיגרקירכה בארפורט.
שני מוטטים ואריה מפרי עטו שרדו.
5כריסטוף באך (5) 1613וכמאר1661ארנשטאדטיוהאן (2)מוזיקאי חצר בוויימאר, ומ-1642 היה מוזיקאי עיר בארפורט.
ב-1654 התמנה למוזיקאי עיר וחצר בארנשטאדט.
6היינריך באך (6)1615וכמאר1692ארנשטאדטיוהאן (2)מוזיקאי העיר בשויינפורט מ-1629 ובארפורט מ-1635. ב-1641 היה מוזיקאי העיר ועוגבן של כנסית ליבפראואנקירכה בארנשטאדט.
הלחין כוראלים, מוטטים, קונצ'רטי, פרלודים ופוגות.
7יוהאן כריסטיאן באך ה-1, (7)1640ארפורט1682ארפורטיוהאן (4)כנר בתזמורת העיר ארפורט.
אחר כך מוזיקאי עיר באייזנך.
ב-1667 היה מנהל התזמורת של ארפורט.
8יוהאן אגידיוס באך (8)1645ארפורט1716ארפורטיוהאן (4)ב-1671 היה כנר בתזמורת העיר ארפורט, וב-1682 הפך למנהלה.
מ-1690 החזיק גם במשרת עוגבן בכנסית סנט מיכאל, שם החליף את פכלבל.9יוהאן ניקולאוס באך (9)1653ארפורט1669ארפורטיוהאן (4)מ-1673 היה מוזיקאי עיר (כנר) בארפורט10גאורג כריסטוף באך (10)1642ארפורט1697שויינפורטכריסטוף (5)היה קנטור בתמאר מ-1668 ואחר כך בשויינפורט מ-1684. יצירה אחת שלו שרדה (קונצ'רטו לשני טנורים, באס ותזמורת).
11יוהאן אמברוסיוס באך (11)1645ארפורט1695אייזנךכריסטוף (5)אחיו התאום של יוהאן כריסטוף באך (12).
היה חלילן העיר בארנשטאדט ומ-1667 היה כנר בתזמורת העיר ארפורט.
מ-1671 כיהן כחצוצרן החצר ומנהל תזמורת העיר אייזנך.
12יוהאן כריסטוף באך (12)1645ארפורט1693ארנשטאדטכריסטוף (5)ב-1666 היה מוזיקאי עיר בארפורט, ומ-1671 היה מוזיקאי עיר ומוזיקאי חצר (כנר) בארנשטאדט.13יוהאן כריסטוף באך (13)1642ארנשטאדט1703אייזנךהיינריך (6)מלחין ועוגבן שפעל בארנשטאדט ובאייזנך.
ראו ערך נפרד14יוהאן מיכאל באך (14)1648ארנשטאדט1694גהרןהיינריך (6)היה עוגבן בכנסית המבצר של ארנשטאדט ואחר כך היה עוגבן העיר בגהרן.
15יוהאן גינתר באך (15)1653ארנשטאדט1683ארנשטאדטהיינריך (6)היה עוזר עוגבן לאביו מ-1682 והיה גם פעיל כבונה כלי מקלדת וכינורות.
16יוהאן יאקוב באך (16)1668ארפורט1692אייזנךיוהאן כריסטיאן (7)היה שולית חלילן העיר תחת יוהאן אמברוסיוס באך (11) באייזנך.
17יוהאן כריסטוף באך (17)1673ארפורט1727גהרןיוהאן כריסטיאן (7)היה קנטור בארפורט מ-1695, וקנטור ועוגבן בגהרן מ-169818יוהאן ברנהארד באך (18)1676ארפורט1749אייזנךיוהאן אגידיוס (8)ב-1695 היה עוגבן בכנסיית קאופמאנקירכה בארפורט.
עבר למגדבורג, וב- 1703 החליף את דודו יוהאן כריסטוף באך (13) כעוגבן העיר וכצ'מבליסט החצר באייזנך, שם עבד תחת שרביטו של טלמן.
19יוהאן כריסטוף באך (19)1685ארפורט1740ארפורטיוהאן אגידיוס (8)היה חבר בתזמורת העיר ארפורט מ-1705 ומנהלה מ-171621יוהאן ולנטין באך (21) 1669תמאר1720שויינפורטגיאורג כריסטוף (10)היה מוזיקאי העיר וראש משמר המגדל בשויינפורט מ-1694 22יוהאן כריסטוף באך (22)1671ארפורט1721אוהרדרוףיוהאן אמברוסיוס (11)ועוגבן שפעל בארפורט.
ב-1690 התמנה לעוגבן בכסיט סנט מיכאל באוהרדרוף.
בין 1695- 1700 לימד את אחיו, יוהאן סבסטיאן (24) שחי בביתו לאחר מות הוריהם.
ראו ערך נפרד23יוהאן יאקוב באך (23)1682אייזנך1722סטוקהולםיוהאן אמברוסיוס (11)קיבל הכשרה כחלילן עיר באייזנך אצל יוהאן היינריך האלה, מחליפו של אביו.
ב-1704 היה אבובן במשמר השוודי.
הוא צעד עם הצבא השוודי של קארל ה-12 לטורקיה, וקיבל שיעורי חליל בקונסטנטינופוליס.
מ-1713 היה מוזיקאי קאמרי בחצר של סטוקהולם.
יוהאן סבסטיאן חיבר קפריצ'יו לרגל עזיבתו של אחיו את מולדתו.
24יוהאן סבסטיאן באך (24)1685אייזנך1750לייפציגיוהאן אמברוסיוס (11)המלחין החשוב במשפחת באך, ואחד החשובים ביותר בתולדות המוזיקה האירופית.25יוהאן ארנסט באך (25)1683ארנשטאדט1739 ארנשטאדטיוהאן כריסטוף (12)למד בהמבורג ובפרנקפורט.
ב-1707 היה עוגבן של הכנסייה החדשה (נויקירכה) בארנשטאדט, שם החליף את יוהאן סבסטיאן.
בחורף 1705-6 מילא את מקומו של יוהאן סבסטיאן בעת נסיעתו של הלה לליבק לבקר את בוקסטהודה.
מ-1728 היה עוגבן בכנסית ליבפראואנקירכה בארנשטאדט.
26יוהאן כריסטוף באך (26)1689ארנשטאדט1740בלנקנהייןיוהאן כריסטוף (12)ב-1714 היה עוגבן בקאולה, ומ-1729 עוגבן, מורה וסוחר בבלנקנהיין.
27יוהאן ניקולאוס באך (27)1669אייזנך1753יינהיוהאן כריסטוף (13)למד מוזיקה באוניברסיטת יינה ואחר כך ירש את מורהו במשרת עוגבן בכנסיית העיר.
מספר יצירות מפרי עטו שרדו28יוהאן כריסטוף באך (28)1676אייזנךלא ידועלא ידועיוהאן כריסטוף (13)היה צ'מבליסט בארפורט, נדד לאנגליה דרך המבורג, בה שהה בין 1708-1709, ורוטרדם (1717-1720).
נראה שמאנגליה לא שב לגרמניה.
29יוהאן פרידריך באך (29)1682אייזנך1730במילהאוזן\תורינגיהיוהאן כריסטוף (13)לאחר שהשלים לימודים באוניברסיטת יינה ירש את מקומו של יוהאן סבסטיאן כעוגבן בכנסית סנט בלאסיוס במילהאוזן\תורינגיה, ב-1708.
פוגה לעוגב פרי עטו שרדה.
30יוהאן מיכאל באך (30)1685אייזנךלא ידועלא ידועיוהאן כריסטוף (13)דבר לא ידוע על חייו פרט לכך שעזב את אייזנך ב-1703 והיה פעיל בסטוקהולם כבונה עוגבים.
31יוהאן סמואל באך(31)1694נידרצימרן1720גונדרסלבןיוהאן כריסטוף (17)מוזיקאי ומורה בסונדרסהאוזן ובגונדרסלבן.32יוהאן כריסטיאן באך (32)1696ארפורטלא ידועלא ידועיוהאן כריסטוף (17)היה מוזיקאי בסונדרסהאוזן.
33יוהאן גינתר באך ה-2 (33)1703גהרן1756ארפורטיוהאן כריסטוף (17)היה מוזיקאי עיר (נגן ויולה וטנור) ומורה בארפורט ב-1735 "ספר העוגב" שלו, שהיה אנתולוגיה של מוזיקה של פכלבל, פישר וכן של יוהאן סבסטיאן באך, נשמר.
34יוהאן ארנסט באך (34)1722אייזנך1777 אייזנךיוהאן ברנהארד (18)היה קפלמייסטר בחצר של אייזנך, ולאחר מיזוג דוכסויות, נדד בין החצר של אייזנך וזו של ויימאר.
במקביל לעבודתו כמלחין היה עורך דין, ולאחר מות הדוכס ארנסט אוגוסט השני לקח לידיו את הטיפול בכספי הדוכסות.
מספר יצירות מפרי עטו שרדו.
35יוהאן פרידריך באך (35)1706ארפורט1743אנדיסלבן (ליד ארפורט)יוהאן כריסטוף (19)היה עוגבן בקוודלינבורג ומ-1735 מנהל בית ספר באנדיסלבן.
36יוהאן אגידיוס באך (36)1709ארפורט1746גרוס מונרה, ליד קלדהיוהאן כריסטוף (19)היה קנטור בגרוס מונרה.38יוהאן לורנץ באך (38)1695שויינפורט1773לאהם אים-איצגרונדיוהאן ולנטין (21)היה תלמידו של יוהאן סבאסטיאן (24) בויימאר, בין 1715-1717. מ-1718 היה עוגבן וקנטור ב-לאהם.
39יוהאן אליאס באך (39)1705שויינפורט1755שויינפורטיוהאן ולנטין (21)למד תאולוגיה ביינה מ-1728, ובלייפציג מ-1738. גר אצל יוהאן סבאסטיאן ושימש כמזכירו האישי, תלמידו, ואחר כך מורה לילדיו הקטנים עד 1742 ב-1743 התמנה לקנטור בכנסית סנט יוהאן בשויינפורט, ומפקח של פנימית הכנסייה.
40טוביאס פרידריך באך (40)1695אוהרדרוף1768אודשטאדטיוהאן כריסטוף (22)היה עוגבן בכנסית השילוש באוהרדרוף מ-1714 עד 1717, ואז התמנה לקנטור החצר בגאנדרסהיים.
ב-1720 התמנה לקנטור בפפרדינגסלבן ושנה אחר כך באודשטדט.
41יוהאן ברנהארד באך (41)1700אוהרדרוף1743אוהרדרוףיוהאן כריסטוף (22)בין 1715 ל-1719 למד אצל יוהאן סבאסטיאן בויימאר ובקותן, ומ-1721 היה עוגבן בכנסית סנט מיכאל באוהרדרוף.
ידוע על סוויטה וסונאטה – שתיהן למקלדת – שחיבר.
42יוהאן כריסטוף באך (42)1702אוהרדרוף1756אוהרדרוףיוהאן כריסטוף (22)היה קנטור באוהרדורף מ-1728. 43יוהאן היינריך באך (43)1707אוהרדרוף1783אואהרינגןיוהאן כריסטוף (22)היה תלמידו של יוהאן סבאסטיאן ואחד המעתיקים שלו בלייפציג, בין 1724-1728. אחר כך היה עוזר עוגבן לצד אביו באוהרדרוף.
ב-1735 התמנה לקנטור באואהרינגן.44יוהאן אנדריאס באך (44)1713אוהרדרוף1779אוהרדרוףיוהאן כריסטוף (22)ב-1733 היה אבובן בתזמורת צבאית בגותה.
מ-1738 היה עוגבן בכנסית השילוש באוהרדרוף, ומ-1743 כיהן בכנסיית סנט מיכאל באותה עיר.
ברשותו היה "הספר של יוהאן אנדריאס באך" – אחד המקורות העיקריים לעבודותיו המוקדמות של יוהאן סבסטיאן באך.45וילהלם פרידמן באך (45)1710ויימאר1784ברליןיוהאן סבסטיאן (24)מלחין ונגן.
בנם הבכור (אך ילדם השני) של יוהאן סבסטיאן באך ומריה ברברה באך.
נדד במקומות רבים, אך לא הצליח להתבסס במקום קבוע, ונפטר עני וחסר כל.
ראו ערך נפרד.46קרל פיליפ עמנואל באך (46)1714ויימאר1788המבורגיוהאן סבסטיאן (24)בנם השני של יוהאן סבסטיאן באך, ומריה ברברה באך.
נרשם ללימודי משפטים באוניברסיטת יינה, אך נפטר זמן קצר אחר כך, מסיבה לא ידועה.
ידוע שהסב עגמת נפש לאביו, שהתבטא במרירות על בנו חסר האחריות.48גוטפריד היינריך באך (48)1724לייפציג1763נאומבורגיוהאן סבסטיאן (24)בנם הראשון של יוהאן סבסטיאן ואנה מגדלנה באך.
הוא היה מעורער בנפשו, אך היה נגן מקלדת מעולה, ולדברי ק.פ.ע באך "הראה גאונות שלא התפתחה.." מ-1750 חי עם אחותו וגיסו.
49יוהאן כריסטוף פרידריך באך (49)1732לייפציג1795ביקבורגיוהאן סבסטיאן (24)בנם השני של יוהאן סבסטיאן ואנה מגדלנה באך.
פעל בביקבורג וכונה על כן "באך של ביקבורג".
50יוהאן כריסטיאן באך (50)1735לייפציג1782לונדוןיוהאן סבסטיאן (24)בנם הצעיר של יוהאן סבסטיאן באך ואנה מגדלנה באך.
מלחין ומוזיקאי, שפעל בלונדון וכונה על כן "באך הלונדוני".
53יוהאן היינריך באך (53)1709לא ידועלא ידועלא ידועיוהאן כריסטוף (28)מוזכר בספר היוחסין של המשפחה כ"נגן מקלדת טוב".
התחנך כמוזיקאי בחצרות של ביירוית ודרזדן, על חשבונו של הרוזן משווארצנבורג-ארנשטאדט.
כנראה עבר לאיטליה.59יוהאן (יוהנס) באך (3/59)1612לא ידוע1632ארנשטאדטקספר (3/56)היה חלילן העיר בארנשטאדט60מלכיור באך (3/60)1603לא ידוע1634ארנשטאדטקספר (3/56)היה חלילן העיר בארנשטאדט61ניקולאוס באך (3/61)1618ארנשטאדט1637ארנשטאדטקספר (3/56)היה חלילן העיר בארנשטאדט62היינריך באך (3/62)לא ידועלא ידוע1635ארנשטאדטקספר (3/56)ברשימות הקבורה הוא מופיע כ"בנו העיוור של קספר" ועל כן יכול להיות שהוא הוא "יונאס העיוור" המוזכר בספר היוחסין.
למד מוזיקה באיטליה, ואפשר שזכה בכינויו בשל נדודיו (בעקבות הנביא יונה הנביא המקראי)63וונדל באך (63)1580לא ידועלא ידועלא ידועליפס (3/57)לא היה מוזיקאי.
לא היה מוזיקאי65ליפס (פיליפוס) באך (65)1590וכמאר1620וכמאר או ולפסבהרינגןליפס (3/57)ידוע שהיה מוזיקאי66וונדל באך (66)1629וכמאר1682ולפסבהרינגןוונדל (63)לא היה מוזיקאי.
היה איכר "שידע לשיר היטב".
67יוהאן באך (67)1621תמאר1686להנשטאדטאנדריאס (64)היה קנטור באילמנאו.
מ-1668 היה גם דיאקון באותה עיר, וב-1680 התמנה לכומר של להנשטאדט.
68יוהאן יאקוב באך (3/68)1655ולפסבהרינגן1718רוהלהוונדל (66)למד באייזנך, והיה עוגבן בתאל, קנטור בשטיינבאך, קנטור בואסונגן (בין השנים 1690-1694 ואחר כך כיהן ברוהלה.
70יוהאן שטפאן באך (3/70)1665אילמנאו1717בראונשוייגיוהאן (67)היה קנטור בקתדרלה של סנט בלאסיוס בבראונשוייג החל ב-1690. כמו כן חיבר סונֶטות.
71יוהאן בלתזאר באך (71)1673אייזנך1691אייזנךיוהאן אמברוסיוס (11)היה שוליית חלילן העיר אצל אביו.
72יוהאן לודוויג באך (3/72)1677תאל, ליד אייזנך1731מיינינגןיוהאן יאקוב (3/68) היה מוזיקאי חצר במיינינגן וכיהן גם כקנטור ואחר כך כקאפלמייסטר בחצר.
חיבר יצירות כליות רבות שלא שרדו, אך רבות מיצירותיו הקוליות שרדו, בעיקר הודות ליוהאן סבסטיאן באך שביצע רבות מהן.
73ניקולאוס אפרים באך (73)1690ואסונגן1760גאנדרסהייםיוהאן יאקוב (3/68)ב-1708 מונה להיות מוזיקאי בחצר של מיינינגן, וב-1719 מונה להיות עוגבן באותה חצר.
ב- 1724 היה עוגבן בגאנדרסהיים.74גיאורג מיכאל באך (74)1703רוהלה1771האלהיוהאן יאקוב (3/68)היה קנטור בכנסית סנט אולריך בהאלה, מ-1747. 75סמואל אנטון באך (75)1713מיינינגן1781מיינינגןיוהאן לודוויג (3/72)למד אצל יוהאן סבסטיאן באך בלייפציג ב-1732 בערך.
היה אחר כך עוגבן החצר במיינינגן, וכן צייר החצר.
76גוטליב פרידריך באך (76)1714מיינינגן1785מיינינגןיוהאן לודוויג (3/72)עוגבן חצר וצייר ב-מיינינגן77יוהאן כריסטיאן באך (77)1743האלה1814האלהגיאורג מיכאל (74)למד אצל וילהלם פרידמן באך בהאלה, ממנו קיבל עותק חתום של "ספרון הפסנתר לווילהלם פרידמאן" של יוהאן סבסטיאן.
היה מורה בבית ספר יסודי בהאלה, וידוע כ"באך של המקלדת".78יוהאן גאורג באך (78)1751אייזנך1797 אייזנךיוהאן ארנסט (34)בשנת 1777 ירש את אביו כעוגבן החצר ועוגבן העיר, קפלמייסטר, נוטריון וגזבר העיר אייזנך.
79טוביאס פרידריך באך (79)1723אודשטדט1805ארפורטטוביאס פרידריך (40)ב-1747 התמנה לקנטור של רגלרקירכה בארפורט, וב-1762 לקנטור בכנסייה הפרנציסקנית באותה עיר.
היה גם המוזיקאי האחרון ממשפחת באך.
עבד בלונדון אצל דודו יוהאן כריסטיאן באך, ולאחר מותו נדד, השתקע במינדן.
באחרית ימיו היה מוזיקאי בחצר המלכה פרידריקה מפרוסיה.
85יוהאן פיליפ באך (85)1752מיינינגן1846מיינינגןגוטליב פרידריך (76)מ-1790 היה עוגבן החצר וצייר במיינינגן900יוהאן (האנס) באך 1555אנדלסבוך1615נורטינגןלא ידועלא שייך לענף וכמאר של משפחת באך
לא ידוע דבר על מוצאו, אך היה כנראה קרוב של פייט באך (1) מענף וכמאר – ייתכן שהיה אחיינו.
היה פרוטסטנטי, (לא עניין של מה בכך בדרום גרמניה) וכמו פייט הגיע מארצות ההאבסבורגים.
היה כנר וליצן בחצר של הדוכס לודוויג מווירטמברג, בשטוטגרט, ואחרי מותו של הדוכס עבר עם צוות אלמנתו לחצר של נורטינגן.
מיצירותיו שרד רק טקסט של שיר המתאר ביקור בעיר וייל.
שרדו גם שני פורטרטים שלו 901יוהאן מיכאל באך (נ.1745)1745שטרות 1820אלברפלדלא ידועלא שייך לענף וכמאר של משפחת באך.
למד משפטים, והיה משפטן פעיל בגיסטרוב, שם פעל גם כמלחין.
ב-1793 מונה לקנטור ועוגבן בטאן.
ספר תאוריה מוזיקלית מפרי עטו התפרסם ב-1780. לא ידוע מתי הגיע לאלברפלד, בה כיהן מורה למוזיקה בגימנסיום.
מספר קונצ'רטי ושתי קנטטות מפרי עטו שרדו902יוהאן גאורג באך 1786גיסטרוב1874אלברפלדיוהאן מיכאל באך (נ.1745)לא שייך לענף וכמאר של משפחת באך.
903גאורג פרידריך באך 1793טאן1860איזרלוןיוהאן מיכאל באך (נ.1745)לא שייך לענף וכמאר של משפחת באך.
ערק מצבאו של נפולאון והיגר לשוודיה.
שם הפך למורה למוזיקה לנסיך הכתר אוסקר הראשון.
חזר לגרמניה והיה מנהל מוזיקלי באלברפלד ובאיזרלון.
כתבי יד של יצירותיו קיימים.
כן קיים ספר על הרמוניה מפרי עטו
משפחת אפשטיין (נכתב גם: אפשטין ועפשטיין) היא משפחת לויים יהודית, בת כחמש מאות שנה, שהצמיחה מתוכה רבנים, סופרים, מנהיגי ציבור, חוקרים ומלומדים.
הרב ברוך אפשטיין, שחקר את מוצא המשפחה, כתב כי מוצא משפחת אפשטיין מספרד, מצאצאי רבי אהרן הלוי מברצלונה (הרא"ה) ורבי זרחיה הלוי מגירונדי, בעל המאור.
לאחר פרעות במאה ה-14 בספרד התיישב חלק מהמשפחה בטורקיה וחלק אחר בגרמניה, בעיר אפשטיין שבמדינת הסן, ושם החליפו בני המשפחה את שמם מבנבנשתי לאפשטיין.
על פי ספרו של הרב ברוך אפשטיין נעשה עץ יוחסין של המשפחה ומכיל רבנים רבים.
יש ענף אחר של משפחת אפשטיין שאינו קשור למשפחת אפשטיין הלויים.
אחד מבני המשפחה, הרב משה מרדכי אפשטיין, אף שינה את איות שם משפחתו לאפשתֵין, כדי למנוע את ייחוסו בטעות למשפחת אפשטיין הלויים.
גם ר' פנחס אפשטיין ראב"ד העדה החרדית ואחיו ר' זרח אפרים אפשטיין ראש ישיבת תורת חיים הם מאותה המשפחה.
הרב נתן הלוי אפשטיין – רבה של פרנקפורט דמיין בראשית המאה ה-14.
הרב אריה לייב הלוי אפשטיין – רב ומקובל במאה ה-18, בעל הפרדס.
הרב קלונימוס קלמן הלוי אפשטיין – מגדולי החסידות, בעל המאור ושמש.
הרב יחיאל מיכל אפשטיין – רבה של נובהרדוק, בעל ערוך השולחן.
הרב ברוך אפשטיין – בנו של הרב יחיאל מיכל אפשטיין.
הרב משה יחיאל הלוי אפשטיין – האדמו"ר מאוז'רוב.
הרב אפרים מרדכי בן שלמה זלמן עפשטיין - מחבר ספר מחנה אפרים על המהרש"א (וילנה תרמ"ג).
הרב יצחק הלוי אפשטיין היה דיין בתל אביב, ממקימי הרבנות הצבאית ומעורכי האנציקלופדיה התלמודית
הרב יצחק אייזיק אפשטיין ב"ר מרדכי הלוי (נודע בכינויו ר' אייזיק הוֹמְלֶר) מגדולי תלמידיו של אדמו"ר הזקן בעל התניא והשולחן ערוך הרב.
פרופ' יעקב נחום אפשטיין - חוקר תלמוד וממקימי האוניברסיטה העברית בירושלים.
יורי לויטן - שדר רדיו מוסקבה במלחמת העולם השנייה
האדמו"ר רבי מנחם נחום עפשטיין מקוברין - ביאליסטוק.
(על אף ששם משפחתו עפשטיין, איננו בן אחר בן למשפחת עפשטיין אלא שם משפחתו המקורי היה קצנלבוגן, וסבו אימץ את שם משפחת חותנו).
הרב שאול קצנלנבוגן בן אחר למשפחת עפשטיין, שינה את שם משפחתו מעפשטיין לקצנלנבוגן), וצאצאיו, ובהם: החזון איש (הרב אברהם ישעיהו קרליץ) הרב פרופ' שאול ליברמן.
הרב מרדכי זאב גולדשטיין - רב בליסקווא ומחבר ספר פתחי עולם (וילנה תרמ"ג).
עמוס אפשטיין - איש עסקים
משפחת בונייר (Bonnier) היא שושלת שוודית-יהודית ממוצא אשכנזי, שבניה הקימו אימפריית תקשורת והוצאה לאור מהגדולות בסקנדינביה כיום.
אבות המשפחה הגיעו לדרזדן מבוהמיה במאה ה-18. במפנה המאה ה-19 היגר גרהרד בונייר לדנמרק ושם החל לעסוק במסחר בספרים.
העסק המשפחתי, קבוצת בונייר בע"מ , שבסיסו בסטוקהולם, נוסד בקופנהגן ב-1804 ומצוי היום בבעלותם ובניהולם של ילדיהם של האחים תור ואוֹקֶה בונייר, שהם דור חמישי לצאצאי גרהרד בונייר.
הדמות המוקדמת ביותר הידועה מבין אבות השושלת היא סוחר הבדים יעקב שי (Schye; נ' 1674) מהעיירה היהודית זובורטן שבגבול צ'כיה-גרמניה.
בנו, התכשיטן לבל שי (Schie; 1790-1718), הוליד ב-1745 את לבל סלומון הירשל (Hirschel), שהיה סוחר מטבעות.
בנו, גוטקינד, נולד בשנת 1778, ובהיותו בן 23 התיישב בקופנהגן ושינה את שמו לגרהרד בונייר – שם משפחה שאפשר שהוא גרסה צרפתית של השם הגרמני גוטקינד ("אדם טוב") או לחלופין הושאל משמו של אציל צרפתי מתקופת המהפכה, הדיפלומט אנטואן בונייה ד'אלקו (Bonnier d'Alco), שנרצח בידי הוסרים.
בבירת דנמרק פתח בונייר ספריית השאלה וחנות, ואף הוצאת ספרים קטנה; וכמו כן פרסם את ספרו הראשון, שעסק בסיפורי פשיעה.
בנו הבכור, אדולף (1867-1806), הגיע לגטבורג ב-1827 במטרה לנסות ולהרחיב את החברה המשפחתית, ובחלוף שנה פתח ספרייה בעיר.
כמה שנים מאוחר יותר הוקם גם עסק דומה בסטוקהולם.
ב-1834 ייסד אדולף בונייר הוצאה לאור ושני אחיו הצעירים, דויד-פליקס (1881-1822) ואלברט (1900-1820), עברו לסטוקהולם כדי לסייע שם.
גרהרד בונייר מת בדנמרק ב-1862.
לאורך השנים היו בני ובנות משפחת בונייר בעמדות חשובות בתחומי העיתונות, ההשכלה והפוליטיקה בשוודיה, וקונצרן בונייר חולש בין היתר על נתחים מתעשיית הקולנוע המקומית כמו גם על היומון המוביל חדשות היום.
מספר רב של נכסים במזרח האמיד של סטוקהולם שייכים או נקשרים עם בני המשפחה השונים.
משפחת בֶּנְבֶנִשְׂתִּי (גם בן ויניסטי או בֶּנְבֶנִישְׂתִּי; בקסטיליה: Benveniste; בקטלוניה: בֶּנְבֶנִשְׂתּ, Benvenist; באיטליה: Benvenisti; בפורטוגל: Bemveniste; בצפון אפריקה: בנישתי, בניסטי Beniste/i) היא משפחה יהודית-ספרדית, שהצמיחה מתוכה רבנים, סופרים, משוררים, רופאים, ואישי ציבור רבים.
השם בנבנשתי הוא שם משפחה בעידן המודרני.
במשך תקופה ארוכה לפני כן הוא היה שם נוסף שהוצמד לשם של פרטים במשפחה החל בימי הביניים או שם פרטי בשימוש בקבוצות משפחתיות מסוימות (ראה להלן).
תופעה דומה רואים במשפחות רבות בספרד של ימי הביניים באזורים המוסלמיים והנוצרים (ראה: אברבנאל, אבולעפיה, אבן שושן, חסדאי ועוד).
במקור השם הוא מדרום צרפת - פרובאנס, מהערים נרבון ומונפלייה.
מוצא המשפחה עם השם הנוסף 'בנבנשתי' קשור כנראה בהקמת מרכז יהודי חשוב בעיר נרבון במאה ה-10 וה-11 על ידי רבנים מבבל צאצאי ראשי הגולה - הגאונים: מכיר, רב ששת, רב חסדא, שאלתיאל בן חזקיה, ואחרים.
צאצאי הרבנים עברו גם לברצלונה ונזכרים כ'נשיאים' בספרי הנוסעים בנימין מטודלה (1165) ויהודה אלחריזי (1208 בערך) המתארים את העיר, ובמסמכים אחרים מהתקופה.
התואר 'נשיא' ניתן למשפחות בעלי מעמד כלכלי וחברתי בולט בקהילה היהודית ולמשפחות בעלי ייחוס לגאונים ולבית דוד.
הרמב"ם - בן אותה תקופה - מגדיר את מנהיגי הסנהדרין כנשיאים: "הגדול בחכמה שבכולן מושיבין אותו ראש עליהן, והוא ראש הישיבה והוא שקורין אותו החכמים נשיא בכל מקום".
המשפחות התחתנו זו עם זו.
בני המשפחה השתתפו בבניית נסיכות ברצלונה במאות ה-11-12 ומלכות ארגון (משנת 1035) בתור יועצים (אלפקים Alfakim=al Hakim), גובי מס/גזברים/שרי אוצר ביילה ( ורופאי החצר.
השם בנבנשתי מופיע במשפחה גם כשם פרטי.
השם של המשפחה נזכר לראשונה במאה ה-11. לפי אגדה משפחתית שסופרה לדוד בנבנשתי על ידי סבו הרב בנבנשתי שמואל יוסף מסלוניקי, מקורו של השם מחצר אחד המלכים של ספרד.
המלך טייל בגנו עם שר האוצר שלו ורופאו היהודי וראה צמח.
הוא שאל את השר מה שם הצמח.
ענה לו השר "ביין-ווה" (bienva).
למחרת בסיור בגן עם השרים האחרים רצה המלך להרשים את שריו ובראותו את הצמח קרא בשמו "ביין-ווה".
השרים לעגו למלך ואמרו לו שהשם של הצמח "מלווה" (malva).
המלך הנעלב קרא לשר היהודי והודיע לו שהוא נשלח לגלות.
השר ביקש רשות לנמק את הקריאה השגויה של הצמח ואמר למלך שלא היה יכול לקרוא למלך את השם "מל-ווה" היות שמשמעותו היא "הולך להרע" (mal va בספרדית) ולכן קרא לו "ביין-ווה" (bien va בספרדית) - "הולך להטיב".
המלך נהנה מתשובתו וציווה שמאותו יום ייקרא השר היהודי "בואך היה לטובה (לשלום) - "ביין-ויניסטה" (bien-viniste בספרדית) - בנבנשתי.
יצחק בן יוסף איבן (בן) בנבנשתי נשיא נקרא גם איבן בארון, היה משורר ודקדקן שחי במאה ה-11 בסרגוסה תחת שלטון המוסלמים.
הוא היה חברם של משה אבן עזרא ויהודה הלוי.
זרחיה הלוי (הרז"ה) היה למדן, פרשן, פוסק ומשורר מחשובי חכמי פרובנס בדרום צרפת במאה ה-12 (כנראה 1115-1186).
הוא למד בנרבון, חי בלוניל ונפטר בגירונה.
חיבורו העיקרי הוא 'ספר המאור'.
היה אביהם של יצחק ויוסף בנבנשתי הלוי (כנראה 1145-1205) מלוניל ומונפלייה.
כמו כן, רבי שמואל בן יוסף הלוי שהוא דור חמישי לרז"ה ואחיו של הרא"ה נקרא לעיתים "רבי בנבנשתי".
משפחת אפשטיין ומשפחת הורוביץ הן בעלות שושלות יוחסין עד צאצאיו של הרז"ה - יוסף ומשה הלוי - שגלו מגירונה לגרמניה וצ'כיה בעקבות הפרעות של 1391.
יצחק בנבנשתי בן יוסף נשיא רופא מלך אראגון ומנהיג ידוע של יהדות אראגון בסוף המאה ה-11 ותחילת המאה ה-12. מוצאו מנרבון בדרום צרפת שהייתה בה ישיבה גדולה שנוסדה לפי המסורת בסוף האלף הראשון לספירה.
הישיבה נוסדה על ידי רבנים ידועים מבבל שהגיעו לפי הזמנת המלכים מהשושלת הקרולינגית.
הרבנים היו מהמשפחות של רב מכיר, רב חסדאי ורב ששת שהם כנראה מצאצאי הגאונים מבית דוד.
לבני משפחת הרבנים הוצמד התואר 'נשיא'.
ששת בנבנשתי נשיא (1131-1209) היה בנו של יצחק בנבנשתי נשיא.
היה גם הוא רופא המלך ויועץ פוליטי בכיר באראגון.
מוצאו מנרבון אולם התגורר בכמה ערים ביניהם ברצלונה וסרגוסה.
כתביו נמצאים בספריות של מינכן ואוקספורד.
נזכר בספרי בנימין מטודלה ואלחריזי כמנהיג בולט בברצלונה במשך עשרות בשנים.
יצחק בנבנשתי נשיא היה רופא בחצר מלך ארגון והיה פעיל בנושאי הקהילה היהודית בצרפת וארגון.
השתתף בכינוסים היהודיים במונפלייה וסט גילה בשנים 1214-1215. כינוסים אלה נועדו לדון כיצד להתמודד בגזרות של הכינוסים הנוצרים בלטרן מאותן שנים.
הוא קיבל אישור מהאפיפיור לא לשאת את הטלאי היהודי שנקבע בכינוסים הנוצרים.
וידאל (חיים) בנבנשתי דה פורטה.
היה גובה המס והגזבר של ברצלונה, גירונה ועוד ערים נוספות בצפון מזרח ספרד באמצע המאה ה-13. שילם את הקנס שהושת על אחיו - בונאסטרוק (הרמב"ן) - על ידי מלך אראגון בעקבות ויכוח ברצלונה.
נקרא בלועזית נחמנידס (Nachmanides), בקטלונית נקרא בונאסטרוק (סימן טוב) סה (דה) פורטה.
היה אחיו של וידאל בנבנשתי דה פורטה לעיל.
נמנה בין גדולי רבני ישראל בתור הזהב של גדולי הראשונים.
יוסף בנבנשת הלוי (לביא), 'דה לה קבלרייה' היה אישיות בולטת בסרגוסה שבקסטיליה בסוף המאה ה-14. תמך במדעים ובספרות וידוע בחילופי המכתבים שלו עם הסופרים ואנשי המדע של התקופה.
בנו דון וידאל בנבנשת, 'דה לה קבלריה'.
היה משורר עברי חשוב במאה ה-15. כנראה נבחר להציג את המשלחת היהודית לוויכוח הדתי של טורטוזה בפני האפיפיור בשנת 1413. חלק ניכר של משפחת בנבנשתי|הלוי 'דה לה קבלריה' מסרגוסה התנצר בלחץ השלטונות בחצי הראשון של המאה ה-15.
דון אברהם בנבנשתי מסורה היה שר האוצר של קסטיליה בחצי הראשון של המאה ה-15 וגובה המיסים בממלכה ביחד עם דון יוסף נשיא (שהיה בן דודו).
הוא שימש בתפקיד "רב החצר" - הרב הראשי של יהדות קסטיליה.
הוא יזם וארגן את כתיבת תקנות ואיאדוליד שהסדירו את חיי הקהילה היהודית בספרד בשנת 1432.
עד סוף המאה ה-15 ישבו בני המשפחה בספרד.
עם גירוש ספרד נפוצה המשפחה באירופה, המזרח התיכון ובצפון אפריקה.
הנכדים של שר האוצר של קשטיליה דון אברהם בנבנשתי גלו בגירוש ספרד לפורטוגל, לאנטוורפן, לסלוניקי ולקושטא.
בעת גירוש ספרד ניהלו דון וידאל (חיים) בנבנשתי ודון אברהם בנבנשתי (כנראה נכדיו של "רב החצר") משא ומתן עם מלך פורטוגל על האפשרות של שהייה של יהודי ספרד שישה חודשים בפורטוגל.
המשא ומתן הסתיים באישור של המלך למעבר 120,000 יהודי ספרד לפורטוגל תמורת תשלום מס גולגולת והחרמת חלק מהרכוש.
בפורטוגל הנכדים של דון אברהם בנבנשתי מסורה והנינים שגלו המירו את דתם בלחץ השלטונות בשנת 1497 ונקראו מנדש.
הם הקימו חברה גדולה שעסקה בסחר בתבלינים (עם מונופול על יבוא הפלפל השחור מהודו).
לחברה היו סניפים בכל אירופה והם עסקו גם במתן הלוואות למלכים ולאפיפיורים.
אחד האחים צמח בנבנשתי שנקרא פרנשיסקו מנדש נישא לבת אחותו גרציה אלווירה-בנבנשתי.
עם מותו בשנת 1536 ירשה אותו דונה גרציה נשיא.
האח השני מאיר בנבנשתי, שנקרא דיאגו מנדש, עבר לאנטוורפן בשנת 1512, הצטרף לבן משפחה נוסף אברהם בנבנשתי והפעיל את מערכת הבנקאות הגדולה.
הוא התחתן עם אחותה של דונה גרציה בריאנדה.
בלחץ מלך פורטוגל (שרצה לחתן את בתה הקטנה של דונה גרציה עם בני משפחתו ולרשת מחצית מהון המשפחה) והאינקויזיציה עברה דונה גרציה לאנטוורפן ב-1536. באותה תקופה היה מאיר פעיל עם חברי קהילה אחרים בהצלת המומרים היהודים מפורטוגל והעברתם לערים שונות באירופה.
בין הערים הייתה העיר האיטלקית פרארה.
מאיר הגיע להסכם עם מלך העיר על קליטת המומרים ומתן אפשרות להם לחזור ליהדות.
הוקם ארגון מיוחד להצלת היהודים שעסק בהובלתם ברחבי אירופה עד לפרארה.
עם מותו של דיאגו ב-1542 ירשה דונה גרציה נשיא את עסקי המשפחה מנדס|בנבנשתי וניהלה אותם ביחד עם אחיינה דון יוסף נשיא.
הלחץ על המומרים מפורטוגל בעיר אנטוורפן הלך וגבר עד שבשנת 1549 נסגרה תחנת המסחר הפורטוגלית (מסיבות מסחריות) והמומרים עזבו את העיר.
משפחת מנדש|נשיא|בנבנשתי עזבה את העיר בתחילה לוונציה ואחר כך לפרארה.
בפרארה חזרה דונה גרציה, משפחתה ומשפחת הנריקה|נוניו|בנבנשתי ליהדות בתחילת שנות החמישים של המאה ה-16. היא בחרה בשם המשפחה נשיא על שם משפחתה של ביתה הנשואה לדון יוסף נשיא.
המשפחה הגיעה לקושטא בשנת 1552 לפי הזמנת הסולטאן סולימאן הראשון.
דון יוסף נשיא עסק במסחר, היה ידידו של הסולטאן וזכה לתואר הדוכס מנקסוס.
בקושטא עסקה המשפחה רבות בענייני העם היהודי ועשתה מאמצים לבנות מחדש את טבריה בהסכמת הסולטאן וליישב אותה עם יהודים מהתפוצות.
שני נכדים נוספים של דון אברהם בנבנשתי מסורה - דון יהודה בנבנשתי ודון שמואל בנבנשתי, הבנים של בנו דון מאיר בנבנשתי מטולדו, עברו עם גירוש ספרד לסלוניקי.
הם הביאו איתם רכוש גדול ובנו ספריות קודש גדולות בעיר.
בסלוניקי סיגלו לעצמם בני המשפחה את הכתיבה החצי עברית של השם בן ('ן') ויניסטי אולם הם שמרו על כתיבת השם בלועזית Benveniste.
משפחת בנבנשתי מסלוניקי התחתנה עם משפחה שמוצאה מדרום איטליה.
על פי המסורת, מוצאם מצאצאי הגולים מארץ ישראל לאחר חורבן בית שני שהתיישבו בדרום איטליה.
המשפחה מדרום איטליה הייתה ללא שם משפחה והשמות עברו מאב לבן לפי המסורת מארץ ישראל.
בני המשפחה היו מגדולי רבני סלוניקי ומחברי שו"ת לקהילות רבות בעולם: במאה ה-16 - חיים שבתאי (המוהרש"ח), במאה ה-17 - יוסף דוד מחבר צמח דוד, במאה ה-19 - בנבנשתי שמואל יוסף, שהיה אב בית דין.
נכדו הוא חתן פרס ישראל דוד בנבנשתי.
עמנואל בנבנשתי היה מו"ל ומדפיס ידוע של ספרים בעברית באמסטרדם במאה ה-17. מוצאו כנראה ממשפחה אנוסה מוונציה.
המשפחה נפוצה גם לצפון אפריקה, ארצות המזרח והבלקן.
בני המשפחה שהגיעו לצפון אפריקה השמיטו את ה'בן' הראשון בשם ונקראו בנישתי (בניסטי).
בני משפחת בנבנשתי היו ידועים גם בטורקיה.
דון וידאל (חיים) בנבנשתי הגיעה לקושטא עם הגירוש מספרד וחיבר ספר שנדפס ב-1512. בני המשפחה הגיעו מפרארה באיטליה ביחד עם דונה גרציה נשיא.
משה בנבנשתי היה רופאו של הווזיר הגדול סיאווש פחה והיה פעיל בתחום המדיני בחצי השני של המאה ה-16. נכדו היה הרב יהושע בנבנשתי מחשובי רבני קושטא ומגדולי המשיבים בדורו.
הרב הראשי של קושטא ואיזמיר שחיבר חיבורי קודש רבים במאה ה-17.
פרטים ממשפחת בנבנשתי מסלוניקי הגיעו לירושלים במאה ה-18 והמאה ה-19.
לפי רשימות יד ושם נשמדו כ־750 מבני המשפחה בשואה.
מהם כשלושה רבעים מסלוניקי נשמדו באושוויץ בשנת 1943. בני משפחה נוספים מבלגרד וסקופיה מיוגוסלביה לשעבר, קוולה ורודוס ביוון, צרפת ומקומות נוספים נשמדו גם הם על ידי הגרמנים.
1943), עורך דין מארצות הברית; ומישראל: דוד בנבנשתי (1897-1992), גאוגרף ומחנך, חתן פרס ישראל, מירון בנבנשתי (נ.
1934), היסטוריון וחוקר מדע המדינה, סגן ראש עיריית ירושלים לשעבר; רפאל (רפי) בנבנשתי (נ.
1937), כלכלן ויועץ לבנק העולמי ואיל בנבנשתי (נ.
1959) פרופסור למשפט בינלאומי וקונסטיטוציוני בישראל, גרמניה וארצות הברית; הזמרות האחיות זהבה בן ואתי לוי (נ.
משפחת אלייב הם הרכב מוזיקלי טג'יקי-ישראלי ייחודי, המאגד בתוכו 8 נגנים מ-3 דורות שונים של משפחת אלייב.
הלהקה מנגנת מוזיקה בוכרית עממית, מז'אנר מוזיקת עולם, ולאחרונה שיתפה פעולה עם המפיק תמיר מוסקט (איש הבלקן ביט בוקס) והוציאה לאור אלבום בכורה מודרני בשם "The Alaev Family and Tamir Muskat" בלייבל עולמלא.
בהרכב משתתפים 3 דורות של משפחת אלייב.
הסב אללו (דוירה ושירה), שני ילדיו אריאל (זמר ראשי ואקורדיון) ואמין (כלי הקשה), ונכדיו צביקה (קלרינט), אלן (כלי הקשה), אמיר (קאנון ודוירה), אביבה (כינור) אמנדה (כינור ושירה) ואברהם (קלרינט).
ב-1991, עם נפילת ברית המועצות, עלתה המשפחה כולה לישראל והשתלבה בסצנת המוזיקה המקומית.
בני המשפחה היו מעורבים, ביחד ולחוד, בהפקות מוזיקליות שונות לצד אמנים בכירים, ביניהם ריטה, ברי סחרוף ואהוד בנאי.
אולם רק לאחר כשני עשורים בארץ, הוציאה לאור הלהקה מספר אלבומים ובניהם אלבום עם המפיק המוזיקלי תמיר מוסקט ומיתגה את עצמה תחת השם "גרוב בוכרי".
שילוב של מוזיקה עממית וצלילים נושנים, עם מקצבים מודרניים ואלקטרוניים.
בהופעת ההשקה של האלבום, במועדון הלבונטין 7, השתתפו אורחים רבים- ביניהם ריטה, דודו טסה, ואורי כינרות (בום פם).
ב-2005 השתתפה הלהקה בקדם אירוויזיון הישראלי עם השיר "אספרנסה" שכתב דורון דוידסקו והלחין אלי ניסמן שזכה במקום השישי אך בהמשך זכה להצלחה גדולה ומהווה סימן היכר של הלהקה.
הלהקה השתתפה בעונתה הרביעית של התוכנית הכוכב הבא לאירוויזיון.
משפחת אפרוסי הייתה שושלת של בנקאים וסוחרים יהודים שעלו לגדולה במאה התשע-עשרה באירופה.
עץ המשפחה מתחיל בשנת 1792, עם לידת מישל אפרוסי.
שם המשפחה "אפרוסי" מקורו בהגייה אשכנזית של השם "אֶפְרָתִי", ובאופן מסורתי נכתב "אפרתי" באותיות עבריות.
מוצאה של המשפחה באודסה, שם הם ניהלו בית עסק לסחר בתבואה, ונכנסו עם הזמן לסחורות אחרות, ביניהן נפט.
בהמשך דרכה של "חברת אפרוסי ושות'" היא התחילה להלוות כספים ולממן גופים ממשלתיים, בין השאר את האימפריה האוסטרו-הונגרית, וכך הפכה החברה לבנק חשוב, שהיו לו סניפים בווינה, פריז, לונדון וסנקט פטרבורג.
בדומה למשפחת רוטשילד, משפחת אפרוסי השתלבה בחיי החברה הגבוהה באירופה, וכמה מבניה זכו בתוארי אצולה שונים.
היו להם נכסים שונים ברחבי אירופה, וכמה מבני המשפחה החזיקו באוספי אמנות חשובים, שרבים מהם נתרמו מאוחר יותר למוזיאונים או למטרות ציבוריות אחרות.
המשפחה נפגעה מאוד מבחינה כלכלית במלחמת העולם הראשונה, ואיבדה את רוב כספה ונכסיה במלחמת העולם השנייה, שבה הוחרם כל רכושם וכספם של בני המשפחה.
בספר הארנבת עם עיני הענבר מתאר אדמונד דה ואל, אמן אנגלי ונצר למשפחת אפרוסי, את קורות המשפחה ואוספי האמנות שלה.
מישל אפרוסי - ראש חברת התבואה של משפחת אפרוסי באודסה שנחשבה אז לחברת התבואה הגדולה בעולם.
לפי דעות שונות הפעיל לחץ כלכלי על ממשלת רוסיה בזמן פרעות הסופות בנגב להחלפת שר הפנים ודיכוי הפוגרומים.
מוריס אפרוסי - בנקאי צרפתי-רוסי וביאטריס דה רוטשילד-אפרוסי - בתו של אלפונס ג'יימס דה רוטשילד.
ביאטריס נישאה למוריס בגיל 19 בשנת 1883. לאחר מכן טענה שבעלה הדביק אותה במחלה שגרמה לכך שאיננה יכולה ללדת וכי הוא מהמר כפייתי ששקע בחובות והצליח לבזבז 12 מיליון פרנק זהב.
משפחת רוטשילד תבעה אותו למשפט אך רק כאשר הייתה ביאטריס בת ארבעים הצליחה להתגרש.
שארל אפרוסי - אספן אמנות חשוב, פטרונם של אמנים והיסטוריון של האמנות.