tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שבעת הכוחות הטבעיים הגופניים הפועלים באדם, כמו כוח הבליעה, העיכול, והדוחה את הפסולת, כח הגידול, וההולדה וכו', אלו הם כוחות שאין לאדם שליטה עליהם, שפירוטן ראוי למי שעוסק ברפואה.
החלק המרגיש: החושים שבהם האדם משתמש כדי לקבל תפיסה על העולם שסביבו: ראייה, שמיעה, ריח, מישוש וטעם.
החלק המדמה (מלשון דמיון): הדמיון.
הכוח שנותרים בו רישומי החושים לאחר שנעלמו מקרבת החושים, והכח שמסוגל לצייר ציורים דמיוניים, שלא יכולים להיות קיימים במציאות.
החלק המתעורר: נטיות הנפש והרגשות שמניעים את האדם, וכן כוח הרצון שבאמצעותו האדם מכריע, לעשות או להימנע מדבר או דרך מסוימת, ולנקוט בהחלטות מוסריות.
החלק השכלי: הכוח הרציונלי ותבונת האדם.
בהקבלה של הנפש לגוף, כך הכוח השכלי לנפש, הנפש של הנפש.
מטרת האדם היא להפעיל את הכוח הרציונלי, שנמצא לאדם אשר הוא משכיל.
זהו הכוח המייחד את האדם מן החיות והצומח שלהם אין שכל, והם פועלים בצורה אינסטינקטיבית.
לכוח הרציונלי יש תת-חלוקה, חכמה במישור המעשי ובמישור השכלי:
באופן המעשי - זה המעשה שעליו צריך להפעיל את המחשבה, זה נקרא: "כוח מחשבתי מעשי" שהיא חשיבה פרקטית ויכולת של יצירה ומימוש הרעיון, ויש גם את "מלאכת מחשבת" שזהו הידע של המקצוע כשלעצמו כגון נגרות, אדריכלות, רפואה והנדסה.
באופן השכלי - ישנו את הכוח העיוני התאורטי המופשט, כוח אחד (בניגוד לאופן המעשי שיש בו שני כוחות) האדם משתמש בכוח העיוני כדי להתעסק במדעים ובחוכמות, פילוסופיה, מתמטיקה, לוגיקה וכו'.
למעשה את הכוח החיוני הוא מפרק לשלושה כוחות: מרגיש, מדמה ומתעורר.
לכן חיוניותה של הנפש האנושית מתפשטת על פני כל שיעור קומתו של האדם, ואפילו הכוח הביולוגי של האדם נבדל מהכוח הביולוגי של החמור ש"אין נפש האדם כנפש החמור", "כי האדם ניזון בחלק הזן מן הנפש האנושית" (פרק א').
כל החלקים הללו, אובדים עם מותו של האדם, אבל התוצר של הכוח השכלי הוא נצחי.
האדם שמצליח להוציא את הכוח השכלי מן הכוח אל הפועל, קנה לעצמו נצחיות.
הרמב"ם קובע (פרק ב') כי העבירות והמצוות יכולות להיות רק בחלק המרגיש (החש), החלק המתעורר (השואף) ובחלק השכלי, אבל לא בחלק הזן ובחלק המדמה, מפני שחלקים אלו פועלים באופן אוטומטי ואין בהם בחירה חופשית.
עוד הוא קובע שישנם שני סוגי מעלות: מעלות שכליות בחלק השכלי שהן ידיעת מהות הדברים וסיבותיהם, ידיעת המושכלות הראשונות, זוך תבונה ומהירות תפיסה, ומעלות המידות בחלק המתעורר שהן תכונות אופי טובות כמו יראת חטא, נדיבות, ענוה, הסתפקות במועט, גבורה ואמונה.
בפרק ג' הוא קובע בעקבות הפילוסופים שכשם שלגוף יש בריאות וחולי, כך לנפש יש בריאות וחולי.
וחולי הנפש הוא שהנפש תעשה תדיר את הרעות והפעולות המגונות.
בפרק ד' הוא דן בתיקון המידות ובמיוחד דרך האמצע הגורסת ששלמות האדם היא ברכישת תכונות נפש מאוזנות, שאינן נוטות אל קצה מהקצוות.
מקובל לחשוב כי דרך האמצע מקורה באריסטו, אך הרמב"ם עצמו (בהלכות דעות פרק א הלכות ו ז) אומר שהמקור לשיטה הזו מהתורה.
עוד אומר הרמב"ם כי התכונות מתיישבות בנפש בהישנותם של פעולות מעין התכונה פעמים רבות ולאחר התרגלות בזמן רב.
וקובע שהאדם בטבעו ובתחילת דרכו אינו בעל מעלה ולא בעל חיסרון אלא נולד כמו לוח חלק, ודרכו להימשך ולהתרגל בדעותיו ומעשיו אחרי חבריו ומנהג אנשי מדינתו בתכונות שנקבעות בנפשו.
הוא קובע כי כדי לתקן את תכונות נפשו, האדם צריך לעשות מעשיים קיצוניים שהפוכים לתכונתו הקיימת, כך שקמצן צריך לחתור לא לנדיבות שהיא נתינה במידה, אלא לפזרנות שהיא נתינה ללא גבולות.
עוד הוא קובע שכאשר האדם נמצא בקצה החיובי של התכונה יותר קל לו להגיע לאיזון מאשר הוא נמצא בקצה השלילי.
כך שלהרפתקן קל יותר להגיע לתכונת הגבורה המאוזנת מאשר לפחדן, ולכן הראשון צריך פחות טיפול מאשר השני.
הוא מגנה את הדוגלים בסגפנות ונזירות, ואומר שהם דומים לחקיינים טפשים שראו רופא שנותן תרופה לחולה שהבריא, והחליטו שהתרופה גם תשפר את חייו של הבריא, אבל באמת נתינת תרופה לבריא דווקא תגרום לו לחלות.
הרמב"ם מחלק בין הצדיק שהולך בדרך הישר שהוא שביל האמצע של התכונות לבין החסיד שהוא נוטה מעט מאמצע התכונה לכיוון החיובי שלה.
עוד הוא קובע עניין עקרוני, שמצוות התורה התמימה וההרמונית הן הן האמצעי שתכליתו להביא את האדם למטרה של תיקון המידות והשכל, ולהוביל את האדם לאיזון ולדרך האמצע.
עוד הוא קובע שכשיהיה האדם שוקל תמיד את פעולותיו ולכוונן שיהיו ממוצעות ומאוזנות, זהו אדם שנמצא במדרגה עליונה ממדרגת בני אדם רגילים, וזוהי הדרך המובחרת שבדרכי עבודת ה'.
בפרק ה' הוא קובע האדם צריך לרכז את מרצו במטרת-על אחת: "השגת השם יתברך כפי יכולת האדם לדעת אותה", ושכל מעשיו של האדם יהיו בבחינת "וכל מעשיך יהיו לשם שמים", כך שלא יהיו לו פעולות סתמיות, שנעשות ללא תכלית או לתכלית אחרת.
התנהגות זו של התכווננות האדם בכל מעשיו לדעת את ה', תביא לתיקון נפשו ומידותיו של האדם ותוביל לחיים רוויים תוכן רוחני, ולמדרגה גבוהה ואיכותית ביותר שקרובה למדרגת הנביאים.
המקור של הרמב"ם לתפיסה זו הוא בפסוק "ואהבת את ה' אלוהיך בכל לבבך ובכל נפשך ובכל מאודך" (דברים ו ה), ובפסוק "בכל דרכיך דעהו" (משלי ג ו).
פרקים ו-ח (התורה, המצוות והבחירה)
עוד קובע הרמב"ם שפחיתויות האדם הן בהיבט השכלי (סכלות ומיעוט הבנה) והן בהיבט הרגשי (תאוותנות, גאוה, כעס ורכושנות), מהוות מחיצות המבדילות בין האדם לבין אלוהיו ומפריעות לו בהתקשרות אל הבורא על פי הפסוק "כי אם עוונותיכם היו מבדילים ביניכם לבין אלוהיכם" (ישעיהו נט ב).
על פי חז"ל הוא קובע שאין הנבואה שורה אלא על חכם, שמח בחלקו וכובש את יצרו.
אמנם הוא קובע שכדי להגיע למדרגת נבואה, הנביא צריך להיות מושלם בכל המעלות השכליות, אבל לא חייב להיות מושלם בכל מעלות המידות.
והוא מביא דוגמה לאנשים שהיו נביאים או בעלי רוח הקודש שהייתה להם מידה אחת לא מתוקנת, ובכל זאת זכו להשראה אלוהית כשלמה (תאווה), דוד (אכזריות), אליהו (רגזנות), שמואל ויעקב (פחד).
יוצא דופן לדעתו היה משה, שהיה שלם בחכמתו ובמידותיו לגמרי, והצליח להסיר את כל המחיצות, מלבד המחיצה של השכל האנושי, שמוגבל במה שהוא שכל שיש לו זיקה לגוף חומרי.
לדעת הרמב"ם גם מצב זמני של מידה רעה ככעס או עצבות יגרום לסילוק של רוח הקודש.
בפרק ח' דן הרמב"ם באריכות בשאלות פילוסופיות העוסקות בנושא הבחירה החופשית של האדם, כגון שאלת הידיעה והבחירה.
בתחילה הוא תוקף את האסטרולוגיה והפטליזם שמאמינה שהאדם עושה את כל מעשיו מתוך הכרח מתוקף של גזירה או שליטת כוכבים.
וטענתו העיקרית שיש לאדם בחירה חופשית, לעשות כל מעשה ומעשה שירצה, ולהעדיף את הטוב על הרע, ומכאן נובעת המשמעות למצוות התורה שמצווה על האדם לזנוח את הרע ולעשות את הטוב.
כנגד מי שטוען את טענות הגורל הוא טוען שזהו שקר מוחלט כנגד התבונה והחושים, ויש בזה "הריסת חומת הדת" ואף ייחוס עוול לבורא, שכביכול כופה על החוטאים להיות בחטא.
תרגומו של רבי שמואל אִבְּןְ תֵבון הוא התרגום הראשון והקלאסי של שמונה פרקים לרמב"ם.
כהרגלו, רבי אבן תבון נאלץ בתרגום זה להתמודד עם מושגים שונים אשר להם לא מצא מקבילים עבריים והדבר בא לידי בטוי כאשר, למשל, משוים פרק ג' של שמונה פרקים לרמב"ם לספרו היד החזקה אשר נכתב במקור בעברית ובו מונחים שונים עבור מושגים זהים.
אף אך עם הבדלים אלה נחשב תרגומו של רבי שמואל אבן תבון לתרגום הנפוץ ביותר עד זמננו שבו הופיעו תרגום נוספים , ובעיקר תרגומו של הרב יוסף קאפח ושל פרופסור מיכאל שוורץ.
ד"ר אשר בן ישראל, שמונה פרקים לרמב"ם, בתרגום ר' שמואל אבן תיבון, סדורים ומוגהים לפי המקור הערבי עם ביאורים והערות, הוצאת אמנות, תרצ"ה.
מהדורה זו מבוססת על אבן תיבון, מתקנת את תרגומו למונחים מודרניים, כגון "העזה" במקום "מסירה לסכנות" ו"קרתנות" במקום "נבלה", ומשמיטה את דברי אבן תיבון עצמו.
השוואה בין תרגום רבי שמואל אבן תיבון לבין תרגומו של אשר בן ישראל
לשם הדגמה מובא חלק מהתרגום מהפרק רביעי בשתי המהדורות השונות:
אבן תיבון בן ישראל וכן הנדיבות ממוצעת בין הכילות והפזור.
והגבורה ממוצעת בין המסירה לסכנות ובין רוך הלבב.
והסלסול ממוצע בין ההתנשאות ובין הנבלה.
ופירוש הסלסול, הוא מי שמתכבד כראוי ואינו מתנבל בדבר, וההתנשאות הוא שיתכבד האדם יותר מן הראוי לו.
והנבלה הוא שיעשה האדם מעשים בלתי הגונים שיש בהם פחיתות הרבה וחרפה.
והנחת ממוצעת בין הקטרוג והקנטרנות ובין רכות הטבע, מה שקורין בלע"ז מולד"ה, והוא מי שהוא בלא דיבור ובלא מעשה לכבדות טבעו וקור מזגו והוא כנגד הקטרוג שיבוא מחדוד טבעו וקור מזגו.
והענווה ממוצעת בין הגאווה ובין שפלות הרוח.
וההסתפקות ממוצעת בין אהבת הממון ובין העצלות.
טוב לב ממוצע בין הבלה ויתרון טוב הלבב,
והסבלנות ממוצעת בין הכעס והעדר הרגשת חרפה ובוז.
ובושת פנים ממוצעת בין העזות והביישנות.
וכן שאר המידות, יצטרכו על כל פנים לשמות מונחים להם מההסכמה שיהיו העניינים מובנים.וכן הנדיבות ממוצעת בין הכילות והפזרנות.
ואומץ הלב ממוצע בין ההעזה ובין רוך הלבב.
והסלסול ממוצע בין ההתנשאות ובין הקרתנות.
והענווה ממוצעת בין הגאווה ושפלות-הרוח.
והשועות ממוצעת בין היהירות ובין הנחיתות.
וההסתפקות ממוצעת בין חמדת-הממון ובין העצלות.
והסבלנות ממוצעת בין הרגזנות ובין חוסר - הרגשת-החרפה.
ובושת-פנים ממוצעת בין העזות והביישנות.
ולא יצטרכו לשמות מונחים להם בהכרח, כשיהיו העניינים נתפסים, מובנים.
בסגול: תוספות של המתרגם אבן תיבון בגוף הספר, כהרחבה והסבר לתרגום.
תרגום שמונה פרקים, מופיע במסגרת תרגומו של הרב יוסף קאפח לפירוש המשנה לרמב"ם.
התרגום יצא ע"פ כתב ידו של הרמב"ם לרוב המשנה, בהוצאת מוסד הרב קוק
מהדורתו של הרב קאפח התבססה בחלקה הגדול על כתב ידו המקורי
של הרמב"ם (כתב יד ששון), בתוספת כתבי יד תימנים שהיו ברשותו, וכללה את
ההוספות והתיקונים שהוסיף הרמב"ם לפירושו במהלך השנים.
הרב יעקב אריאל, במאמר על תרגום הרב קאפח, טען כי "בולט תרגומו החדש ומהדורתו המדויקת של (של הרב קאפח, על) פירוש המשניות להרמב"ם".
שמונה פרקים : והם הקדמת הרמב"ם לפירושו למסכת אבות, תרגם מערבית-יהודית לעברית בת-ימינו פרופ' מיכאל שורץ, מבוא: שרה קליין-ברסלבי.
בהוצאת מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, יד יצחק בן-צבי והאוניברסיטה העברית בירושלים, תשע"א
אפרים פישל בלוך (בלאך) תרגם בשנת 1897 את שמונה פרקים לרמב"ם לראשונה ליידיש.
מהדורה נוספת ראתה אור בשנת 1926. שמנה פרקים לרמב"ם : וגם סתרי תורה וגם פסוקים מהאבן עזרא / נעתקו ללשון זארגאן צח ונקי וגם אקדמות.
תרגום לגרמנית (באותיות עבריות) נדפס בווינה 1798, ולאחריו בבזל, 1804.
שְמוֹנָה, מתחת לאפס הוא סרט הרפתקאות, הישרדות ודרמה המבוסס על "אנטארקטיקה", סרט יפני משנת 1983, בהשראת סיפור אמיתי.
שם הסרט רומז לשמונה כלבים שמנסים לשרוד באנטארקטיקה במשך חורף שלם, כאשר הטמפרטורה "מתחת לאפס" מעלות.
שם הסרט המקורי מכוון לטמפרטורות שמתחת לאפס מעלות פרנהייט, סולם הטמפרטורות הנהוג בארצות הברית, כלומר פחות מ-22- מעלות צלזיוס.
רוב הסרט הוא סרט טבע, ובחלקים ארוכים שלו אין נוכחות אנושית והעלילה מתמקדת במאבק ההישרדות של הכלבים, ובנופים המרשימים של השלג והקרח באנטארקטיקה.
הסרט יצא לאקרנים בשנת 2006 על ידי חברת וולט דיסני.
אתר הצילומים של הסרט היה סמיתרס, עיירת סקי קנדית, 1,200 קילומטר צפונית לוונקובר, מקום שנבחר בגלל מראהו הדומה מאוד לאנטארקטיקה.
ג'רי שפרד (פול ווקר), מדריך הישרדות, מוביל את ד"ר דייוויס מק'קלארן (ברוס גרינווד), מדען שהגיע לאנטארקטיקה כדי למצוא חלקיק של מטאור יקר מציאות.
המסע הארוך והמסוכן ביבשת הקפואה מתנהל במזחלת שנגררת על ידי שמונה כלבים.
שפרד מקבל הודעה במכשיר הקשר כי לאזור מגיעה סופה גדולה ועליהם לחזור לבסיס, אך המדען משכנע אותו להמשיך בדרכם למרות הסופה המתקרבת.
במהלך המסע מציל שפרד בעזרת הכלבים את מק'קלארן, שנופל לתוך חור בקרח, והם ממשיכים במסע עד למציאת המטאור.
מק'קלארן המאושר ושפרד מתחילים לחזור לבסיס, אך עוצרים בדרך כדי לבדוק את הכלבים.
מק'קלארן נופל מגובה של כמה מטרים לתוך הקרח שלבסוף נשבר.
הכלבים מצליחים שוב להצילו, אך רגלו נשברת.
הסופה החזויה מגיעה ומשימתם של הכלבים מסתבכת - עליהם להוביל לבסיס לא רק את מק'קלארן הפצוע אלא גם את שפרד, שנפגע מהקור העז וסובל מכוויות קור.
הכלבים מצליחים להגיע חזרה לבסיס, וצוות הבסיס מתחיל את הטיפול במק'קלארן הפצוע ובשפרד.
לאחר זמן קצר עוזב הצוות כולו את הבסיס, ועולה על מטוס בדרך לבית חולים מרוחק בתחנת מקמרדו.
לפני ההמראה מבטיחה הטייסת, קייטי, לשפרד שיחזרו לאסוף את הכלבים.
שפרד קושר את הכלבים ליד הבסיס ומבטיח להם שיחזרו לקחת אותם במהרה.
הצוות מגיע לבית החולים ומק'קלארן ושפרד מאושפזים.
במקביל מגיעה לאזור הבסיס סערה ממושכת, והצוות אינו יכול לטוס בחזרה מבית החולים כדי לאסוף את הכלבים.
שפרד מגלה שאי אפשר לקחת את הכלבים בגלל מזג האוויר הסוער וכל מאמציו להגיע לאזור נכשלים.
במשך זמן מה קשורים הכלבים ליד הבסיס ללא אוכל ומי שתייה, בזמן שסופה קשה מכה בהם.
לאחר מאבק בשלשלאות שלהם, מצליחים כמעט כולם להשתחרר, ועליהם לנסות לשרוד בתנאי האקלים הקיצוניים.
לאחר שהצוות עוזב את הבסיס, נמנעת האפשרות לחזור לאנטארקטיקה במשך חצי שנה, בגלל החורף.
אין לאיש אפשרות להגיע לאזור, וכל מאמציו של שפרד להגיע לשם ולקחת את הכלבים כושלים.
ככל שעובר הזמן הוא מבין שהסיכוי שמי מהכלבים ישרוד תקופה ארוכה הוא נמוך מאוד.
כעבור מספר חודשים, עם שיפור במזג האוויר, מצליח שפרד לשכנע את מק'קלארן לממן מסע חזרה לבסיס, והוא חוזר לשם עם חלק מהצוות ומגלה ששישה כלבים הצליחו לשרוד את החורף הקשה.
הסרט הגיע לראש רשימת שוברי הקופות בצפון אמריקה בסוף השבוע הארוך (מיד לאחר שחרור הסרט ב-17 בפברואר 2006) שבמהלכו ציינה האומה האמריקנית את "יום הולדתו של וושינגטון".
רוב הביקורות שקיבל הסרט היו אוהדות, והוא הכניס 25 מיליון דולר בארבעה ימים, והעניק לחברת וולט דיסני את הפתיחה הגבוהה ביותר שלה אי פעם לחודש פברואר.
הצלחת הסרט סייעה גם לכוכב הסרט, פול ווקר.
היה זה סרטו המוצלח ביותר מאז "מהיר ועצבני".
שמונה צדדים לאמת הוא סרט פעולה ומותחן שיצא לאקרנים ב-22 בפברואר 2008. את הסרט ביים פיט טראוויס, ומככבים בו דניס קווייד, מתיו פוקס, פורסט ויטאקר, סיגורני ויבר, ויליאם הרט ואיילת זורר.
רוב הצילומים היו במקסיקו, ומיעוטו בסלמנקה – העיר בה מתרחשת העלילה.
הסרט בנוי באופן שמציג את אותן 23 דקות בזו אחר זו משמונה זוויות ראייה של דמויות שונות שהיו מעורבות כל אחת בדרכה באירוע, כל זווית ראייה חושפת חלק נוסף מהתמונה המלאה, צד נוסף של האמת.
מבקר הקולנוע יאיר רוה סבור כי תרגום שם הסרט בעברית – "שמונה צדדים לאמת" אינו נאמן לתסריט, שכן בסרט מופיעות תשע דמויות מרכזיות וחמישה או שישה כיווני עלילה.
העלילה מתרחשת בעיר סלמנקה שבספרד.
נשיא ארצות הברית הנרי אשטון (ויליאם הרט) עורך ועידת פסגה נגד הטרור, ובמהלך הנאום המרכזי שלו בכיכר בעיר יורים בנואם, שמתברר מאוחר יותר ככפיל של הנשיא האמיתי.
כמה דקות מאוחר יותר מתפוצצת פצצה תחת בימת הנואמים, וכן חודר מתנקש למלון בו הנשיא האמיתי שוכן, יורה בפמלייתו וחוטף את הנשיא עצמו.
הנשיא נלקח באמבולנס לעבר יעד בלתי נודע, ותוך כדי הנסיעה מנהל מערך האבטחה שלו, בארנס, מצליח למצוא אותו ומציל את חייו.
תומאס בארנס (דניס קווייד) – מנהל מערך האבטחה של הנשיא, שלאחר הפיצוץ בוחן את מצלמות ערוץ הטלוויזיה, ומגלה את בגידתו של טיילור, רודף אחריו והורג אותו.
לבסוף מצליח בארנס ליירט את האמבולנס בתוכו מוחזק הנשיא, לירות למוות בחוטפו ולהצילו.
קנט טיילור (מתיו פוקס) – מאבטח במעגל האבטחה הראשון של הנשיא שמתברר כבוגד וחובר לחוטפים, אך בראנס מגלה אותו, רודף אחריו, ולבסוף הוא נורה למוות בידי של בארנס.
הווארד לוּיס (פורסט ויטאקר) – תייר מזדמן שמצלם בעת אירוע ההתנקשות, ומעורב מאוחר יותר, באקראי, במרדף אחר החוטפים.
רקס ברוקס (סיגורני ויבר) – עורכת חדשות השטח שצופה בהתנקשות דרך מצלמות הערוץ שלה, ולאחר מכן, באמצעות הצילומים, מסייעת לבראנס לשחזר את ההתרחשויות.
נשיא ארצות הברית הנרי אשטון (ויליאם הרט) – בתחילה הוא בחדרו במלון וכפילו הוא זה שנואם, ולפתע מתפרץ לחדרו טרוריסט וחוטף אותו באמצעות אמבולנס.
ורוניקה (איילת זורר) – טרוריסטית ספרדיה שחוטפת את הנשיא.
אנג'י ג'ונס (זואי סלדנה) – אם ובתה המזדמנות למקום, בעת האירוע מאבדות אחת את השנייה, ולבסוף נפגשות שוב, לאחר שהווארד מציל את הילדה מדריסה.
הסוכן הולדן (ריצ'רד טי ג'ונס)
הסרט זכה לביקורות גרועות בישראל ובעולם.
מספר מבקרים טענו כי הסרט מבוסס על גימיק בלבד – של זוויות הראייה השונות – ואילו התסריט עצמו רדוד.
מבקר הקולנוע של הניו יורק טיימס, מנואלה דארגיס, כתב כי הסרט מנסה לחפות על תסריט גרוע וחלול בשחקנים ידועים, וכי זה "גימיק שמחפש נקודה".
אותה ביקורת, אודות התסריט, כתב גם מבקר הקולנוע אורי קליין: הוא ממשיך ומכנה את התסריט "שטוח ומכני", וכי בביקורת נוספת המתייחסת לתסריט נכתב: .
שמונה לאלף (באיטלקית: otto per mille) הוא חוק איטלקי, המאפשר למשלם מס הכנסה לקבוע לאיזה גוף המספק שירותי דת, רווחה או תרבות להעביר 8 פרומיל ("שמונה לאלף") ממס ההכנסה האיטלקי (IRPEF - Imposta sul reddito delle persone fisiche) שהוא משלם.
החוק אינו מחייב את הממלאים דו"ח למס ההכנסה למלא סעיף זה, ובפועל שיעור המצהירים על יעד התרמה אינו עולה בממוצע על 40%.
החוק קובע שבמקרה זה תחולק יתרת הסכום לפי אותו היחס שנקבע בין אלו שכן מילאו את הסעיף.
שניים מהגופים הרשאים לקבל תרומה על פי חוק זה, התנועה הוולדנסית, והכנסייה של האסיפות של אלוהים באיטליה (Assemblee di Dio in Italia) מסרבים לקבל חלק זה ומוכנים לקבל תרומות רק מאלו שהצהירו על כך במפורש בטופס.
במקור החלה הממשלה האיטלקית בראשות בניטו מוסוליני לשלם משכורת חודשית לאנשי הכמורה הקתוליים על פי ההסכמים הלטרניים שנחתמו ב-1929 עם הכס הקדוש.
משכורת זו באה כפיצוי על הלאמת רכוש הכנסייה לאחר איחוד איטליה.
משכורת זו הייתה מכונה "קונגרואה" (congrua).
עם השנים החל להתערער מעמדם של ההסכמים הלטרניים.
כך, למשל, קבעה החוקה הרפובליקנית של איטליה ב-1946 כי באיטליה יהיה שוויון בין כל בני האדם בלא קשר לדתם, ובכך השמיטה את הבסיס החוקי להיותה של הדת הקתולית דת המדינה, כפי שנקבע בהסכמים הלטרניים.
ב-1984 הוחלט לבצע רוויזיה בהסכמים הלטרניים.
משא ומתן שהתנהל בין נשיא איטליה, בטינו קראקסי, לבין הקרדינל אגוסטינו קסרולי, האחראי על ענייני החוץ בוותיקן, הוביל להסכם חדש שנחתם ב-18 בפברואר 1984. על פי ההסכם נקבע כי תמיכת המדינה בכנסייה תעשה דרך חלוקת חלק מהכנסותיה (8 פרומיל) לכנסייה ולארגוני דת או רווחה אחרים.
בשנים שבאו אחר כך חתמה ממשלת איטליה הסכמים דומים עם ארגוני דת נוספים.
ארגון הקהילות היהודיות באיטליה הצטרף להסכם ב-1996, ונכון לשנת 2009 זכאים שישה ארגוני דת ליהנות מהסכם זה.
ממשלת איטליה מנהלת מגעים עם ארגוני דת נוספים, ובהם בודהיסטים, הינדואיסטים ומורמונים, לשם צירופם להסדר זה.
ההצהרה הרשמית של משרד האוצר האיטלקי לשנת 2004 מפרטת שבעה מוטבים שזכו לקבל כסף על פי חוק זה:
בשנת 2008 הסכום ששולם בצורה זו היה יותר ממיליארד אירו.
שמונה עשר דבר הן שמונה עשרה מחלוקות הלכתיות בין בית שמאי ובית הלל שבהן, שלא כרגיל, גברה ידן של בית שמאי ונפסקה הלכה כמותן.
הן מופיעות בפרק הראשון של מסכת שבת ועליהן כתוב במשנה: "ואלו מן ההלכות שאמרו בעלית חנניה בן חזקיה בן גריון כשעלו לבקרו, נמנו ורבו בית שמאי על בית הלל, ושמונה עשר דברים גזרו בו ביום".
בקשר למקרה חד פעמי זה שבו נפסקו ההלכות כבית שמאי מכיוון שהם היו הרוב, קיימות מסורות שונות.
בתלמוד הירושלמי כתוב אודות המקרה ואודות הפרשנות שניתנה ליום:
בכך מתבטאת מחלוקתם היסודית של בית שמאי ובית הלל: בית שמאי סוברים כי החמרה בהלכות וריבוי גזירות דומה למילוי חבית המלאה באגוזים שמילואה בשומשמין, המייצב את החבית ומחזיק את האגוזים בצורה יציבה יותר, ואילו רבי יהושע ממשיל זאת לחבית מלאה שמן שהוסיפו לתוכה חומר פחות- מים.
כך סברו בית הלל, כי ריבוי גזירות בלתי הכרחיות על העם, מפחית מהדגש על עיקרי היהדות.
אודות הדרך החריגה שבה ניצחו בית שמאי מספרים אמוראי ארץ ישראל, ובראשם רבי יהושע אוניא, כך:
מספר כתבי יד מציינים שנהרגו אז שלושת אלפים תלמידים.
"קרבן העדה" מסביר שתלמידי בית שמאי עמדו למטה, בפתח הבניין ואיימו להרוג את מי שיעלה וינסה להטות את הדיון ההלכתי.
גרסה אחרת אומרת כי "שישה מהן עלו, והשאר עמדו עליהן בחרבות וברמחין".
לעומת זאת בפירושו למשנה כותב הרמב"ם כי כל גדולי הדור היו באותו מעמד ולא היה מי שהיה ראוי להוראה שלא היה באותו מעמד, ומכיוון שרוב החכמים במקום היו מבית שמאי נפסקה ההלכה כבית שמאי על פי הכלל "אחרי רבים להטות".
החתם סופר מסביר את הכתוב באופן שבו אין סתירה בין שתי הגרסאות.
אף על פי שבית הלל היו הרוב באופן קבוע, במעמד זה עלה כוחם של בית שמאי בכך שהם שכנעו חלק מתלמידי בית הלל לסבור כמותם.
עוד מסופר בתלמוד הירושלמי, כי היו חמישים וארבעה דיונים באותו יום, שמונה עשר שגזרו בהסכמה מליאה, שמונה עשר שרבו בית שמאי על בית הלל, ושמונה עשר שנחלקו ונשארו חלוקים בדבר.
בחשבון נמצאו תשע עשרה גזירות.
לפי רבי יוסי לא ניתן למנות את הגזירה האחת עשרה שעליה הוא חלוק (הוא סובר שמחלוקת זו לא הוכרעה בין בית שמאי לבית הלל).
לפי רבי מאיר הגזירה התשיעית והעשירית (אוכלין וכלים שנטמאו במשקין) נמנות כגזירה אחת.
3. השותה משקין טמאין נטמא גופו.
טעם הגזירה - שמא ישתה משקין טמאין יחד עם תרומה טמאה ויטמא אותה.
4. הבא ראשו ורובו במים שאובים.
רב ביבי פירש את טעם הגזירה בשם רב אסי, שבתחילה היו טובלין במי מערות מכונסין וסרוחין, והיו נותנין עליהן מים שאובין, עד שהתחילו ועשאום - לטבילת המים שאובין - קבעו וחשבו שהיא חלק מהטבילה.
בסופו של דבר הגיעו הדברים למצב כזה שהעם חשבו שמדובר בשני שלבים, אך הטהרה היא על ידי המים השאובין.
חכמים שראו שמתקרב מצב כזה, שבו יטבלו רק במים שאובים הפסולים מהתורה לטבילה ולא במי מקווה, תיקנו שלא יטבלו יותר במים שאובין, וכדי לתת תוקף לגזירה קבעו שמי שיטבול במים שאובים תחזור עליו טומאה באופן חלקי.
5. טהור שנפלו על ראשו ועל רובו שלושה לוגין מים שאובין.
גזירה זו היא המשך של הגזירה הקודמת, שכדי שיהיה קיום לגזירת טומאת מים שאובין, הוצרכו לגדור שכל מים שאובין מכל סוג שהן מטמאין, וגם טהור שנפלו על גופו שלושה לוגין מים שאובין נטמא.
גזרו חז"ל שהידיים שלא נטלו את אותם לפני הנגיעה בתרומה פוסלין את התרומה.
טעם הדבר פורש "מפני שהידיים עסקניות הן".
נחלקו הראשונים בפירוש הדבר, יש שסברו שמכיוון שהידים עסקניות ונוגעות תדיר בבשר האדם, גנאי הדבר לתרומה שיגעו בה בידיים כאלו, וגם שידיים מזוהמות שנגעו בבשר ממאיסים את האוכל ה"תרומה".
פירוש אחר מביא רש"י בשם רבותיו, שהוא מחשש שמא נגעו ידיו בטומאה.
על כך מקשה רש"י שלוש קושיות: האחת, אם קיים חשש כזה, עלינו לחשוש גם שמא נטמא באב הטומאה שמטמא את התרומה, ולא רק בחשש שמא נטמא בראשון לטומאה וגורם לתרומה להיות שני לטומאה שהיא פסולה ולא טמאה.
בנוסף, אם נגעו ידיו בטומאה, נטמא כל גופו, ולמה גזרו טומאה רק על הידיים.
שלישית, אם נטמא, מה מועילה הנטילה, הרי אין הטומאה עולה בטבילת כל הגוף.
אודות תקנה זו מובא בתלמוד, כי קיימת ברייתא אחרת המעידה כי גזרו על ידיים שנגעו בספר מספרי הקודש שפוסלין את התרומה, וטעם הגזירה הוא כדי שלא יגעו בספרי הקודש ללא בגד חוצץ, וכמאמרו של רבי יוחנן: .
גזירה כללית זו של בית שמאי ובית הלל, הגוזרת טומאה על כל הידיים בין אם נגעו בספר ובין אם לא, תוקנה ככל הנראה לאחר הגזירה שמובאת בברייתא שידיים שנגעו בספר טמאות, שהרי לאחר תקנת הי"ח דבר אין צורך בגזירה זו.
למעשה, אודות תקנה זו כבר הייתה קיימת בין שני ראשי הישיבות - הלל הזקן ושמאי הזקן עצמם ששניהם הסכימו כי יש לגזור גזירה כזו כמובא בברייתא, אך תקנה זו התקבלה רק לאחר שתלמידי בית שמאי ובית הלל גזרו על דבר זה בעליית בית חנניה.
גם תקנת נטילת ידיים שבימינו, קשורה באופן ישיר לשמונה עשר דבר.
לאחר שתיקנו חז"ל שיטלו ידיים לפני אכילת תרומה כחלק מתקנות י"ח דבר, תיקנו שגם באכילת חולין יטלו ידיים לפני כן.
אף על פי שהטבול יום נמנה לפי המקובל בין הי"ח דבר, בתלמוד הפריכו את האפשרות שהוא נמנה ביניהם מכיוון שדין טבול יום הוא מהתורה.
11. נחלקו אודות גדר מים שאובים.
(לפי רבי יוסי מחלוקת זו לא הוכרעה אלא המחלוקת עדיין עומדת במקומה ולפיו החשבון אחר, ראו להלן).
12. כל המטלטלין מביאין את הטומאה בעובי המרדע.
נחלקו התנאים בפירושה של גזירה זו.
רבי טרפון פירש שמדובר בהלכה מוטעית ומקופחת.
אך רבי עקיבא פירש שלא מדובר בסילוף, אלא גזרו חז"ל על מרדע ש (לפי רבי טרפון שאינו גורס גזירה זו, יש למנות במקומה את טומאת זיבה על בנות הגויים).
אדם הבוצר ענבים מהגפן, אפילו עשה זאת לצורך דריכה, נחשב המשקה שיוצא מהענבים - שכמובן יוצא בניגוד לרצון בעל הכרם שללא ספק אינו רוצה שהמשקה יסחט מהענבים לפני הדריכה - כאילו יצא מרצון, ונעשו הענבים מוכשרים לקבל טומאה.
שמאי והלל גזרו על גזירה זו אך לא קיבלו מהם תקנה זו, אך גזירה זו נתקבלה במעמד עליית בית חנניה כשנגזרה על ידי בית שמאי ובית הלל.
טעם הגזירה, כפי שפירש זעירי בשם רבו המובהק רבי חנינא הוא גזירה שמא יבצרנו בקופות (סלים) טמאות, ובכלי טמא ההלכה היא שהפירות נעשים מוכשרים לקבל טומאה גם אם המשקה שיצא היה לא לרצון.
לפי פירוש אחר של רבא מדובר בגזירה שטעמה כי לפעמים יש אשכולות גפן המדובקות זו בזו וכשמפרידו בכוח ניתז מהם משקה שנחשב לרצון, מכיוון שההפרדה - הגורמת למשקה להתנתז - הייתה ברצון.
מסופר, כי הלל שאל את שמאי מדוע גזר רק על בצירת ענבים ולא על מסיקת זיתים.
שמאי הגיב במשפט "אם תקניטני, אגזור אף על המסיקה".
נחלקו הראשונים האם למסקנא שמאי נשאר איתן בדעתו שאין למעשה סיבה לגזור אף על המסיקה, או שמא במעמד זה גזר על המסיקה.
14. גידולי תרומה דינם כתרומה.
הסיבה היא שמא ישהו תרומה לצורך זריעה.
15. מי שהחשיך לו בדרך בערב שבת נותן כיסו לנכרי, כלומר, מי שהולך ברחוב בערב שבת וגילה שהוא נושא את ארנקו, יתן את ארנקו לנכרי, בשביל שלא יטלטלנו פחות מארבע אמות, שמא יבוא לטלטל ארבע אמות ברשות הרבים ויעבור על מלאכת הוצאה שהיא איסור מהתורה.
18. יין עכו"ם, גזירה שמא יבואו להתחתן עם הגויים.
19. ייחוד עם בנות גויים (ראה בעילת ארמית).
20. טומאת גויים: גזרו על גוים, שחלה עליהם טומאת זיבה החל מגיל תשע, כדי שלא יהא קשר בין ילדי העם היהודי לילדי גוים, העלולים להחטיא אותם ולטמא אותם באיסור משכב זכר.
שמונה אלביסים הוא הדפס רשת משנת 1963 שיצר צייר הפופ ארט האמריקאי אנדי וורהול.
היצירה היא דיוקן של הזמר האמריקאי אלביס פרסלי, שבה מוצגת תמונתו של הזמר בשחור-לבן כשהיא משוכפלת שמונה פעמים, על בד בצבע כסף.
אלביס מחזיק בידו אקדח המופנה לעבר הצופה.
הדמות מודפסת פעם אחר פעם, אחת לצד השנייה, בחפיפה חלקית, כאשר המרווח בין הדמויות הולך ומצטמצם משמאל לימין, וככל שמתקרבים לצידה הימני של היצירה החפיפה גדלה, כשבימין היצירה הדמויות חופפות זו לזו.
ב-26 בנובמבר 2009 דיווח עיתון האקונומיסט כי היצירה נמכרה על ידי האספן האיטלקי אניבאלה ברלינגיירי (Annibale Berlingieri) לאספן פרטי לא ידוע, עבור סכום של 100 מיליון דולר, ובכך היא אחת היצירות היקרות ביותר שנמכרו אי פעם.
"שמונה בעקבות אחד" הוא ספר ילדים מאת ימימה אבידר-טשרנוביץ שראה אור בשנת תש"ה-1945. הספר היה לרב-מכר, תורגם לאנגלית ועובד לתיאטרון ולסרט קולנוע.
הספר זכה לתשבחות של המבקרים על שפתו העשירה, ופתח, על פי אוריאל אופק, תקופה חדשה בספרות הילדים העברית.
השירות הבולאי הוציא לכבוד הספר בול דואר בסדרה על ספרי חבורות.
הסיפור מתרחש בימי מלחמת העולם השנייה ועוסק בילד עירוני בשם חגי, הנשלח על ידי אמו מביתו שבקריית חיים לקיבוץ, כדי להרחיקו מההפצצות של המלחמה.
בקיבוץ פוגש חגי חבורה של שבעה ילדים בני הקיבוץ וכלבם, לקש, אשר בראשם עומד המנהיג עמוס, העוקבים אחר מרגל גרמני מסוכן.
המרגל תופס את עמוס, ושאר בני החבורה מצליחים לשחרר את עמוס וללכוד את המרגל הגרמני.
הסיפור מסופר בגוף ראשון על ידי חגי המאופיין כחששן יותר מחבורת בני הקיבוץ, אך זוכה גם הוא לקחת חלק בהרפתקה וזוכה ל"אות גבורה" בדמות צלקת כאשר הוא מציל את עמוס מהמרגל.
במהלך הספר חגי מנהל מונולוגים עם עצמו ופונה לעיתים אל הקורא, ומתמודד עם הפחדים שלו והרגשת חוסר החשיבות שלו אל מול עמוס הגיבור.
חוקרת ספרות הילדים ד"ר יעל דר כותבת שהספר הוא טקסט מגייס שנועד להכין את הנוער למאבק הצבאי שנכון ליישוב היהודי בארץ ישראל.
ד"ר דנה קרן יער מציינת שהספר נכתב מנקודת מבטו של הילד העירוני המתייחס בהערצה לילדי הקיבוץ המגויסים למטרה, והשוותה זאת למעמדה של הסופרת שהזדהתה עם משימתה כעזר כנגדו של בעלה יוסף אבידר, שהיה מפקד בכיר ב"הגנה".
קרן יער מוסיפה שבנוסף לגיוס הילדים, הספר משתדל להרגיע את החששות של האמהות לילדיהם המגויסים.
הסוציולוג פרופ' עוז אלמוג מציג את הספר כאחד האחראים ליצירת התהילה סביב דמות הצבר, ביחד עם ספרי חסמבה.
הילד חגי מככב גם בספרה הבא של ימימה אבידר-טשרנוביץ - "אחד משלנו".
הספר יצא לאור בשנת 1945 בהוצאת נ' טברסקי עם איוריו של נחום גוטמן, ועובד לתסכית עבור שידורי הרדיו לילדים ב"קול ירושלים".
את הרעיון לספר קיבלה הסופרת בעקבות פגישה במהלך מלחמת העולם השנייה עם חבורה של שבעה ילדים וכלב בקיבוץ גינוסר, אשר סיפרו לה על חשדותיהם שווטרינר גרמני שהתגורר בבית ליד הקיבוץ הוא מרגל.
בעקבות זאת, היא כתבה את הספר, מלבישה על עצמה את הדמות של חגי, הילד העירוני המצטרף לחבורת ילדי הקיבוץ.
הספר זכה להצלחה רבה, היה לאחד מרבי המכר של הוצאת טברסקי ונחשב להצלחה הגדולה ביותר של ימימה אבידר-טשרנוביץ.
עד שנת 1969 הוא יצא ב-9 מהדורות, ולאחר עשור, בשנת 1980, יצאה כבר המהדורה ה-20, וזאת על אף שהספר היה ניסיון ראשון של המחברת בכתיבת ספרות בלשית.
את סוד הצלחתו של הספר הסביר אוריאל אופק בהיותו ראשון סיפורי החבורה הבלשיים בעברית, בנוסף לאפיון חי וחד של הדמויות, הומור טוב ושילוב של ערכים ציוניים.
במאמר של רינת ב"הארץ" לאחר צאת העיבוד החדש של הספר בשנת 1996, תוארה שפת הספר כמוזיקלית, עשירה ומדויקת.
כן תואר הספר כגדוש מטפורות, אידיומים, דימויים, אירוניות, פרנומסיות והיפרבולות.
בעקבות זאת, הספר נחשב לספרות בלשית "במובן הטוב של המילה"; זאת בניגוד לחסמבה, שנעדר, על פי חלק מהמבקרים, מורכבות לשונית, ונחשב לספרות "בזויה".
בשנת 1996 יצא הספר בהוצאת כתר בעיבוד חדש, שנעשה על ידי הסופרת עצמה בסיוע בתה.
לטענת דרור בורשטיין, העיבוד החדש הזיק לספר, נטל ממנו את העושר הלשוני שלו וגרם לו לאבד את הקוהרנטיות הפנימית שלו.
עם זאת, נראה שהוא הנגיש את הספר לילדים אשר מבלי העיבוד החדש לא היו קוראים אותו כלל.
בשנת 1961 הציג תיאטרון הילדים "תילון תליל" של מנחם גולן הצגה המתבססת על הספר.
ב-1963 עובדה היצירה לראשונה לסרט קולנוע בן חצי שעה על ידי הבמאי שמואל אימברמן, אז קיבוצניק צעיר מדן, שהשיג את זכויות היצירה מהסופרת, כולל זכויות הפצה "לכל העולם".
הסרט הופק בתקציב לא ייאמן של 80 לירות, וזכה להצלחה בתנועה הקיבוצית.
בנובמבר 1964 יצא לאקרנים סרט קולנוע בשם "שמונה בעקבות אחד", המתבסס על תסריט של אוריאל אופק בסיוע משה הדר, המהווה עיבוד חופשי ומעודכן של עלילת הספר.
בסרט, הילדים עולים על עקבותיהם של שני מרגלים המבקשים לפגוע במטוסי המיראז' שהגיעו לישראל ולהבריח את סודותיהם לחו"ל.
אחד המרגלים, המגולם על ידי שייקה אופיר, הוא שילוב של מרגל גרמני ומחבל ערבי, והשני הוא עוזרו הצ'כי הסרט שילב פאתוס והומור בתוך סיפור בלשים, ריגול ומתח, וזכה להצלחה רבה.
הסרט הופק על ידי מיכאל כגן ומנחם גולן ובוים על ידי גולן.
את המוזיקה לסרט הלחין דובי זלצר וביצעה אשתו דאז גאולה גיל.
את האנימציה לסרט הכין יוסף באו, ושיחקו בו, בין השאר, גאולה גיל, איתן פריבר, ניקו ניתאי, בומבה צור ואלישבע מיכאלי.
בשנות ה-60 נפוץ בישראל משחק קופסה "שמונה בעקבות אחד".
היו בו לוח, קוביות וכרטיסים שעליהם תמונות של שחקני הסרט.
שמונת השנואים הוא סרט מותחן-מערבון אמריקאי זוכה פרס אוסקר, שנכתב ובוים בידי קוונטין טרנטינו, ויצא לאקרנים בארצות הברית בדצמבר 2015. עלילת הסרט מתרחשת בתקופה שלאחר מלחמת האזרחים האמריקנית, ומגוללת את קורותיה של קבוצת אנשים שמוצאים מחסה בעת סופת שלגים בבקתה מבודדת במדינת ויומינג.
פרק ראשון: "הכרכרה האחרונה לרד רוק"
כרכרת נוסעים רתומה לסוסים עושה דרכה במרחבים המושלגים של ויומינג, עד אשר היא נעצרת כאשר אדם זר חוסם את דרכה.
אדם זה הוא מייג'ור מרקוז וורן (סמואל ל.
ג'קסון), אפרו-אמריקאי שלחם בצבא האיחוד בעת מלחמת האזרחים האמריקנית, ובסיומה החל לעסוק בצייד ראשים.
הוא מבקש טרמפ מעגלון הכרכרה, מאחר שסוסו מת והוא נושא עמו שלוש גופות של פושעים אותם עליו להביא לעיירה קטנה סמוכה בשם רד רוק כדי לזכות בפרס שהוכרז על הבאתם לרשויות "מתים או חיים".
(ג'יימס פרקס) מפנה אותו אל הנוסע שבכרכרה, שכן הוא שילם לו עבור נסיעה פרטית.
וורן פונה אל הנוסע - ג'ון רות' (קורט ראסל).
לאחר חילופי דברים בין השניים, וורן מגלה כי רות' הוא צייד ראשים המוביל עמו את הפושעת דייזי דומרגו (ג'ניפר ג'ייסון לי), שעל ראשה יש פרס של 10,000 דולר, לעיירה רד רוק, שם היא צפויה להיתלות.
רות' מסכים לקחת את וורן עמו ועם דייזי בכרכרה.
במהלך הנסיעה מתגלה כי וורן היה ידיד לעט של הנשיא אברהם לינקולן, ואף נושא עימו מכתב שקיבל מהנשיא.
רות' מבקש לקרוא את המכתב, ובזמן הקריאה דומרגו יורקת על המכתב.
כתוצאה, מכה רות את דומרגו במרפק חזק לאפה המדמם.
פרק שני: "בן של יונה"
בהמשך הדרך, הארבעה פוגשים בכריס מניקס (וולטון גוגינס), איש הקונפדרציה והדרום בעל דעות גזעניות, המציג עצמו כמי שעתיד להתמנות לשריף של רד רוק.
מניקס איבד אף הוא את סוסו, ומשכנע את רות' החשדן לאסוף אותו לכרכרה כטרמפיסט, כשהוא מאיים עליו שאם לא יסכים הוא יואשם בהפקרה למוות של השריף.
מניקס מספר לרות' כי וורן ברח ממחנה שבויים של הקונפדרציה, ובמהלך הבריחה שרף למוות עשרות חיילי קונפדרציה יחד עם שבויים מצבא האיחוד.
בעקבות מעשהו הוכרז על ראשו פרס כספי עצום שהביא צעירים רבים מהדרום לנסות ולתפוס אותו.
פרק שלישי: "חנות הסדקית של מיני"
הכרכרה ונוסעיה עוצרים ב'פונדק של מיני' לצורך מחסה מפני סופת השלגים המתגברת.
בפונדק הם פוגשים את אוסוולדו מוברי (טים רות') המציג עצמו כתליין של העיירה רד רוק, את המקסיקני בוב (דמיאן ביצ'יר) המציג עצמו כמי שמיני השאירה אותו להשגיח על הפונדק בעת היעדרה, את הקאובוי ג'ו גייג' (מייקל מדסן), ואת הגנרל הזקן סנפורד סמית'רס (ברוס דרן), שהיה מפקד בצבא הקונפדרציה.
בזמן ארוחת הערב מתגלה כי המכתב מלינקולן מזויף ווורן אף מודה בכך.
רות' חושד בחבורה שבפונדק וחושש שמא מישהו מהם נמצא שם על מנת לשחרר את דייזי, ועל כן פורק אותם מנשקם.
וורן מתעמת ומתגרה בגנרל, ואף מספר לו כי התעלל בבנו מינית והרגו לאחר שזה ניסה ללכוד אותו על מנת לזכות בפרס על ראשו.
הגנרל מנסה לירות בוורן שציפה לכך, ובתגובה וורן הורג אותו.
פרק רביעי: "לדומרגו יש סוד"
במהלך העימות בין וורן לגנרל, דמות מסתורית מרעילה את קנקן הקפה מבלי שאף אחד שם לב לכך, למעט דייזי, ששומרת על זהות המרעיל בסוד.
רות' ונהג הכרכרה שלו לוגמים מהקפה, ותוך זמן קצר הם מתים בייסורים.
וורן משתלט על המצב, ומאיים על כל הנוכחים מלבד על השריף מניקס.
הוא סומך על מניקס ואף מפקיד אקדח בידו, שכן וורן ראה שמניקס עמד לשתות מהקפה רגע לפני שרות' התמוטט ומת.
וורן ומניקס משתפים פעולה, על אף האיבה בין השניים על רקע מוצאם.
וורן הורג את בוב, אך ממשיך לחשוד שמוברי וגייג' משתפים איתו פעולה.
גייג' מתוודה שהרעיל את הקפה, אך בטרם וורן או מנקיס מספיקים לפעול נורית ירייה שמגיעה מהמרתף שמתחת לרצפה ופוצעת אנושות את וורן באשכיו.
בפלאשבק אל העבר, מתברר כעת (לצופים) כי בוב, ליטל מן וגייג' אינם מי שטענו שהם, אלא חברים בכנופיית פושעים ידועה לשמצה בראשותו של ג'ודי דומרגו (צ'נינג טייטום), אחיה של דייזי.
לפני בואה של כרכרת רות' לפונדק, הם רצחו את כל בעלי הפונדק ועובדיו, וחיכו לשעת כושר על מנת לשחרר את דייזי כדי להצילה מהגרדום.
בעוד שלושה מהנוסעים העמידו פנים שהם לקוחות בפונדק, ג'ודי התחבא במרתף.
הפושעים החליטו להשאיר בחיים את הגנרל, במטרה להציג את המרמה כיותר אמינה.
פרק אחרון: "גבר שחור, גיהנום לבן"
דייזי מנסה לשכנע את השריף לבגוד בוורן באמצעות סיפור על עוד חברי כנופיה (לכאורה) שיינקמו בשריף, אם הוא לא יהרוג את וורן ויעזור לה.
השריף בוחר להישאר נאמן לוורן ועל ערש הדווי הם מצליחים להרוג את כל חברי הכנופיה.
את דייזי עצמה הם בוחרים לא להרוג בירייה אלא לתלות כפי שהבטיח לה רות' שיהיה גורלה.
וורן ומניקס קוראים על ערש דווי את המכתב המזויף מלינקולן.
שם השחקן/נית שם הדמות אודות הדמות סמואל ל.
ג'קסון מרקיז וורן צייד ראשים.
קורט ראסל ג'ון רות' צייד ראשים המכונה "התליין" משום שבניגוד לציידי ראשים אחרים הוא נוהג לללכוד את הפושעים בחיים ולהביאם לתלייה.
ג'ניפר ג'ייסון לי דייזי דומרגו אסירתו של ג'ון רות', אחותו של ג'ודי דומרגו וחברה בכנופייתו.
וולטון גוגינס כריס מניקס לשעבר חייל בצבא הקונפדרציה.
השריף המיועד של רד רוק.
דמיאן ביצ'יר סניור בוב / מרקו המקסיקני חבר בכנופייתו של ג'ודי דומרגו.
טים רות' אוסוולדו מובריי / פיטר היקוקס חבר בכנופייתו של ג'ודי דומרגו.
מייקל מדסן ג'ו גייג' / גראוץ' דאגלס חבר בכנופייתו של ג'ודי דומרגו.
ברוס דרן סנפורד סמית'רס לשעבר גנרל בצבא הקונפדרציה.
צ'נינג טייטום - ג'ודי דומרגו
קוונטין טרנטינו הכריז על הפרויקט הקולנועי הבא שלו בנובמבר 2013, והכריז שמדובר במערבון.
בינואר 2014 אישר כי מדובר במערבון בשם "The Hateful Eight" ("שמונת השנואים"), שם שדומה בתבניתו לשמו של המערבון הקלאסי "שבעת המופלאים" ("The Magnificent Seven") מ-1960 (שהתבסס אף הוא על השם "שבעת הסמוראים" של אקירה קורוסאווה).
בדיווחים שונים נטען כי טרנטינו כבר השלים את הטיוטה הראשונה לתסריט, כשבמקביל דווח כי החל תהליך הליהוק, כשעל הכוונת השחקן האוסטרי כריסטוף ואלץ, שהופיע בשני סרטיו האחרונים ("ממזרים חסרי כבוד" ו"ג'אנגו ללא מעצורים") וזכה בשניהם בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
לבסוף ואלץ לא השתתף בצילומי הסרט בשל אילוצי לוחות זמנים.
טרנטינו אמר שבתחילה חשב לעשות סרט המשך לסרטו הקודם "ג'אנגו ללא מעצורים", שעוסק אף הוא בציידי ראשים, אך בסוף החליט שהסרט יהיה בלתי תלוי.
בהמשך הצהיר טרנטינו בזעם כי בשל דליפת התסריט ועלילת הסרט לציבור בידי סוכני השחקנים, הוא שוקל שלא להפיק את הסרט אלא להוציאו כספר.
זמן קצר לאחר מכן פורסם כי טרנטינו שוקל בכל זאת להפוך את התסריט לסרט.
בנובמבר 2014 חשפה חברת ההפצה The Weinstein Company את רשימת השחקנים המלאה של הסרט, כשבאותו חודש החלו ההכנות לצילומים.
במאי 2014 הודיע טרנטינו כי צילומי הסרט יתחילו בנובמבר 2014 במדינת ויומינג שבה גם מתרחשים אירועי הסרט.
בסופו של דבר צילומי הסרט החלו בדצמבר 2014 בטליורייד שבמדינת קולורדו, אם כי The Weinstein Company הודתה בכך רק בינואר 2015.
באפריל 2014 טרנטינו הוביל הקראה חיה של התסריט המודלף באולם קולנוע בלוס אנג'לס.
לאחר מכן טרנטינו טען כי הוא כותב שתי טיוטות חדשות לתסריט עם סוף שונה.
בעת ההקראה הצטרפו אליו השחקנים סמואל ל.
ג'קסון, קורט ראסל, אמבר טמבלין, ג'יימס פרקס, וולטון גיגינס, ברוס דרן, טים רות' ומייקל מדסן.
ביולי 2014 הופיע טרנטינו בפסטיבל קומיקון, ואישר כי בכוונתו לביים את הסרט וכי הוא עובד על טיוטה שלישית לתסריט.
באותו זמן פורסמה הכרזה הראשונה לסרט, ובאוגוסט 2014 אושר כי ישוחרר גם טיזר טריילר באורך 1:40.
הטריילר הראשון לסרט נחשף בבכורת הסרט "עיר החטאים 2: עלמה להרוג", ב-23 באוגוסט 2014.
הסרט זכה בפרס גלובוס הזהב ובפרס אוסקר לפסקול הטוב ביותר (אניו מוריקונה), והיה מועמד ל-2 פרסי אוסקר נוספים: לצילום (רוברט ריצ'רדסון) ולשחקנית המשנה (ג'ניפר ג'ייסון לי).
הסרט קיבל בסך הכל ביקורות חיוביות.
האתר Rotten Tomatoes נתן לסרט ציון של 7.5, בחישוב של 259 ביקורות.
האתר Metacritic נתן לסרט ציון של 68 מתוך 100, בהתבסס על 51 מבקרים.
מספר גופים משטרתיים החליטו להחרים את הסרט (יחד עם סרטיו האחרים של טרנטינו) לאחר שהעביר על המשטרה ביקורת בנושא מות אפרו-אמריקאים בידי שוטרים.
הוא אמר כי לדעתו מדובר ברציחות.
בעקבות כך, החלה מחלוקת בין העיתונים המשפיעים הניו יורק טיימס לפורבס על השפעת החרם על ההצלחה הכלכלית של הסרט.
שמונה קבצים הם שמונה מחברות כתב יד מאת הרב אברהם יצחק הכהן קוק, שנכתבו בין השנים תרס"ד-תרע"ט (1904–1919) הכוללות את רשימותיו ההגותיות של הרב קוק במגוון נושאים.
מקבצים אלו לוקטו והורכבו חלקים נרחבים מספריו.
כתבי היד נמסרו להעתקה על ידי הרב קוק לבנו הרב צבי יהודה הכהן קוק ולרב דוד כהן ("הרב הנזיר") כדי שיערכו את כתבי הראי"ה.
כמו כן, הכתבים הועתקו גם על ידי תלמידים אחרים.
שמונת הקבצים וההעתקות שלהם נשארו בכתב יד במשך עשורים רבים, ויצאו לאור לראשונה בשלושה כרכים בשנת תשנ"ט (1999).
מהדורה חדשה של הקבצים בשני כרכים יצאה בשנת תשס"ד (2004).
הספרים ראו אור מחדש בשנת ה'תש"פ על ידי מוסד הרב קוק בעריכת הרב משה צוריאל.
כתוב במחברת שמינית גיליון, כריכה קשה, 200 דפים, כתוב בעט.
נקרא גם קובץ קדום, פנקס מ"ז ופנקס א"י הגדול.
הרב קוק התכוון להדפיסו בשם ערפלי טוהר, אך בעקבות מלחמת העולם הראשונה נעצרה ההדפסה ולא יצא לאור.
נדפס לראשונה בשנת תשמ"ג על ידי מכון הרצי"ה.
כתוב במחברת שמינית גיליון, 120 עמודים, כתוב בעט.
נקרא גם קובץ א' (בחלוקה שאינה כוללת את "קובץ קדום"), פנקס מ"ח וערפלי טוהר.
נקרא גם קובץ ב' (בחלוקה שאינה כוללת את "קובץ קדום") ופנקס מ"ט.
כתוב במחברת שמינית גיליון, כולל 57 דפים, כתוב בדיו.
הקובץ חסר את הכריכה האחורית וכתוב רק עד דף כ"ט, א'.
שני הדפים הראשונים הם התחלה של חיבור בענייני טעמי מצוות (פרייה ורבייה וברית מילה) ולא נדפסו בשמונה קבצים.
נקרא גם קובץ ב'־חצי, חצי קובץ ופנקס נ'.
מחברת פוליו, כריכה קשה, צ"ב דפים.
ארבעה דפים ראשונים שכנראה היו שייכים לבעלים קודמים נחתכו.
חלקו כתוב בעיפרון ורובו בעיפרון "קופי" והוא קשה לקריאה.
נקרא גם קובץ ג' (בחלוקה שאינה כוללת את "קובץ קדום" ואת "קובץ ב'־חצי") ופנקס נ"א.
מחברת פוליו, כריכה קשה, 146 עמודים.
בדפים הראשונים והאחרונים רשומות רשימות מסחריות של בעלים קודמים.
חלקו כתוב בעיפרון וחלקו בעיפרון "קופי" כחול והוא הקשה ביותר לקריאה מבין שמונת הקבצים.
נקרא גם קובץ ד' (בחלוקה שאינה כוללת את "קובץ קדום" ו"קובץ ב'־חצי") ופנקס נ"ב.
בקובץ זה כשמונה דפים של "קולות קוראים" למען "הסתדרות דגל ירושלים" שנדפסו באגרות הראיה ולא בשמונה קבצים.
מחברת בתבנית קוורטו, כריכה קשה, 248 עמודים.
מיעוטו בעיפרון קופי כחול ורובו בעיפרון רגיל והוא נוח לקריאה.
נקרא גם קובץ ה' (בחלוקה שאינה כוללת את "קובץ קדום" ו"קובץ ב'־חצי") ופנקס נ"ג.
נכתב בלונדון בשונה מקבצים קודמים, הרב צבי יהודה מספר את הפסקאות באותיות עבריות ובדפיו האחרונים של הקובץ מנה את תוכנן בקצרה עד פסקה רל"ח.
פנקס בן 100 דפים, מהם כתובים 73. כתוב בעט ונוח לקריאה.
נקרא גם קובץ קטן ופנקס נ"ד.
שלושת הקבצים הראשונים נכתבו ביפו, בין עליית הרב לארץ בקיץ תרס"ד (1904) למלחמת העולם הראשונה בתרע"ד (1914).
רובו של הקובץ הרביעי נכתב בארץ ישראל, המשכו בשווייץ בסט גאלן וסופו בירושלים (תרע"ט־1919).
קובץ ה' נכתב בתקופה הראשונה בשווייץ.
בדף 27 של קובץ ז' מופיעה הערה בכתב הרב צבי יהודה: "כמדומני שעד כאן נכתב בשווייץ, ומכאן ולהלן בירושת"ו".
קובץ ח' נכתב בלונדון בין השנים תרע"ו-תרע"ט.
בשנת תשנ"ט-1999 מהדורה מצומצמת בהיקף של כאלף עותקים נערכה והודפסה על ידי הרב יצחק שילת (שערך כבר בשנת תשמ"ג־1983 את קובץ "ערפלי טוהר").
בסופו של דבר הודפסו הקבצים בהפצה רחבה על ידי בעז אופן, תלמיד ישיבת רמת גן, וידידיה צוקרמן, אז תלמיד ישיבת פתח תקווה ונכדו של הרב אברהם צוקרמן.
רבנים חשובים הביעו התנגדות לפרסום הקבצים באופן זה.
לדבריהם, את דברי הרב קוק יש ללמוד מתוך כתביו הערוכים על ידי תלמידיו, ולימוד פסקאות נטולות הקשר אינו מאפשר בניין אמוני שיטתי בדברי הרב קוק, והסקת מסקנות חפוזה על פיהם עלולה להביא לשגיאות.
הרב צבי טאו הגדיר זאת "גג ללא מעקה".
לעומתם טענו המפיצים ורבנים אחרים כי חובה לאפשר גישה לציבור הרחב עם כתבי הרב הגנוזים, וכי מצבם החומרי של הכתבים הולך ומחמיר באופן בלתי הפיך.
כתבים נוספים מכתב יד הרב קוק מתפרסמים בפנקסי הראי"ה וכן בסדרת קבצים מכתב יד קדשו וכן בחלקים בסדרת מאורות הראי"ה בהוצאת מכון הרצי"ה.
"שמונה נשיפות (2011) היא סדרת הדפסים מאת האמנית הישראלית הילה בן ארי.
סדרת ההדפסים "שמונה נשימות" נוצרה בשנת 2011 על ידי הילה בן ארי בסדנת ההדפס ירושלים.
הסדרה, הכוללת שישה הדפסים, הופקה במסגרת פרויקט של אמנות נשית בשם "קליפות אדומות", אותו אצרה נעמי טנהאוזר, ושהוצגה כתערוכה בסדנת ההדפס בשנת 2012. לצד סדרה זו יצרה האמנית עוד שתי סדרות נוספות בשם "לאחור" ו-"פעם אחת", הקרובות בנושאיהן אל סדרה זו.
העבודות הודפסו על ידי רן סגל במהדורה של 12 עותקים, לבד מאחד מן ההדפסים, שהודפס במהדורה של 15 עותקים.
ההדפסים מציגים דמויות של מתעמלות או לוליניות העוסקות בפעילויות גופניות שונות בעזרת מכשירי התעמלות.
חלק מן המכשירים מתוארים בקו רישומי, בעוד אחרים מתוארים כמבנה תלת־ממדי בצבע לבן.
מבנים אלו נוצרו על ידי שימוש במגזרות נייר שחסמו את הדפסת הצבע מלוח ההדפסה אל הנייר, וכן העניקו למבנים אלו איכות תלת-ממדי של תלחיץ.
המבנים חוסמים או "כולאים" את הדמויות".
אחד מן ההדפסים ("שמונה נשיפות IV") מודפס בגוון אפור, אחר ("שמונה נשיפות I") מאופיין ברקע אדום בוהק, ואילו האחרים מודפסים בשילוב של גוונים אפורים עם צבע אדום בהיר.
השם - "שמונה נשיפות" - קשר למקצב סדור של הנשימה בפעולה גופנית.
בראיון תיארה בן ארי את העיסוק שלה בגוף הנשי כביטוי לשילוב שבין הסדר הברתי לבין הגוף האינדיבידואלי.
אחת מן העבודות בסדרה ("שמונה נשיפות III") הוצגה בתערוכה "זמן הדפס" (2013) במוזיאון הפתוח תפן ואחד מעותקיה נמצא באוסף מוזיאון תל אביב לאמנות.
על יצירותיה בפרויקט זה זכתה בן ארי ב-"פרס פינס לגרפיקה ישראלית".
בהלכה היהודית, שמונה שרצים היא קבוצת שרצים ממשפחות הטורפים, המכרסמים והלטאות המוזכרים בשם בספר ויקרא בפרשת שמיני, בהם צוינו דינים מיוחדים לגבי טומאה וטהרה ובהלכות שבת.
כחלק מפרשת טומאה וטהרה, נאמר בתורה:
שמונה שרצים אלה המפורטים בפסוק הנ"ל, מטמאים את הנוגע בנבלתם, טומאה הנמשכת יום אחד בלבד (טומאת ערב, כלומר אם אכן טבל - אבל ללא טבילה הטומאה נמשכת ללא הגבלת זמן), ברמת טומאה קלה יותר מטומאת נבלה של בעלי חיים כלומר לא מטמאים את נושא הפגר כאשר אינו נוגע בו.
רק אותם שרצים שפירטה התורה מטמאים לעומת שאר בעלי החיים הקטנים, כגון צפרדע, נחש, זבוב וכדומה - שאין נבלתם מטמאת כלל.
מלבד חילוק זה בעניין 'טומאה וטהרה', ישנם עוד חילוקים בין שמונה שרצים אלו לשאר השרצים לעניין איסורי שבת כדלהלן:
לפי רש"י, החילוק בין שמונת השרצים לשאר השרצים, הוא משום שנהוג לצוד שמונה שרצים אלו, בניגוד לשאר השרצים.
ראשונים אחרים התקשו בפירוש רש"י, ולכן פירשו באופן אחר.
לפי התוספות והר"ן, אותן שמונה שרצים אין דרכם להזיק, לפיכך מסתבר שסיבת צידתם היא לצורך לכך חייב - כי הצייד הוא היה מטרה, ולא הדברת המזיק.
זאת בניגוד לשאר השרצים שדרכן להזיק, ופטור על צידתם משום מלאכה שאינה צריכה לגופה.
הרמב"ם, סובר שיש חיוב גם על מלאכה שאינה צריכה לגופה, וכך פסק:
טעם חיוב מלאכת חובל ב'שמונה שרצים', הוא משום שאותן שמונה שרצים יש להם עור, וכאשר חובלים בהם, נעקר הדם ממקומו, אך אינו יוצא החוצה מחמת העור, בניגוד לשאר שרצים שאין להם עור.
יש שכתבו שאף בשאר שרצים אם יחבול בהם ויצא מהם הדם, חייב, ויש חולקים.
בראשונים נחלקו בחיוב הוצאת הדם.
לדעת רש"י והתוספות החיוב הוא משום נטילת נשמה.
רש"י מציע הסבר נוסף לפיו מחמת שהעור נצבע מחמת הדם, יש לחייבו משום מלאכת צובע.
ברמב"ם מבואר שטעם החיוב הוא משום מלאכת מפרק, שהוא תולדת דש (לדעת הרמב"ם).
שמונה שרצים אלו אמנם מנויים בתורה בשמותם, אך בזיהוים ישנם מחלוקות ודעות שונות.
יש המשערים כי החולד המקראי הוא החולדה.
על פי הפרשנות התלמודית לתנ"ך, ואחריה על פי פרשנות ימי הביניים ובראשה רש"י, החולד המקראי זוהה כסמור שנדחק מארץ ישראל.
פרופ' ישראל אהרוני זיהה את החולד כחיה המכונה היום חולד, אך הרבה חוקרים בימינו סבורים שמדובר על טורף קטן ממשפחת הנמייתיים או הסמוריים.
למשל, זהר עמר הציע לזהותו אותו עם החמוס.
מקור השם חולד - כמו גם שמה של החולדה (המופיעה לרוב בתלמוד) בשורש ח.ל.ד.
שמשמעותו אדמה או הצבע החום, צבע האדמה: והוא גם צבע החלודה מאותו השורש.
החולד של ימינו נקרא במשנה "אישות" - מלשון איש קטן על פי פסוקים בתהלים ובאיוב, ובמסכת שקלים, בה דנים בהכנות לקראת האביב, מוסבר איך להכין מלכודת לחיה זו - מכיוון שנחשב מזיק ליבול.
זיהוי העכבר הוא כמעט ודאי, שכן הרוב המוחלט של הפרשנים והחוקרים מזהים אותו כעכבר מצוי.
אמנם אין הכוונה בשם עכבר בתורה רק לשם של יצור אחד, אלא לשם קיבוצי למיני יצורים רבים הדומים בצורתם לעכבר, כדוגמת: נברן שדות, קוצן מצוי, החולדה והיערון, וכפי הכתוב בתלמוד .
רש"י פירש שצב המקראי הוא הקרפדה וגם לוינגר ועוד כמה זואולוגים הלכו על פיו.
מצד שני הרס"ג ובעקבותיו מסורת יהודי תימן, וכן ישראל אהרוני ועוד הרבה פרשנים וחוקרים סבורים שהתנ"ך התכוון לחרדון צב.
אלו שני הפירושים והמסורות היחידים מהעת העתיקה.
והמשותף לשניהם הוא הסברת השורש 'צב' לשון ניפוח גם הקרפדה וגם חרדון הצב מנפחים את אזור הגרגרת שמתחת ללסת התחתונה.
לעומת אלו, הפירוש המודרני - שזיהה את בעל החיים שיש לו שריון כצב, החל מאוחר יותר בעקבות שגיאת תרגום של רש"י שהתפשט בהרבה ספרי זואולוגיה ובסוף התקבע על ידי האקדמיה ללשון העברית.
זהר עמר מסביר שתוספת המילה 'למינהו' לאחר המילה צב בפסוק , מוכיחה שמינים נוספים כלולים בסוג הכולל 'צב'.
ומביא את פרשנות חז"ל על הפסוק "הצב למינהו - להביא הערוד וכן הנפילים וסלמנדרא" כאשר את הערוד הוא מזהה עם הכוח האפור, הנפילים עם תנין היאור או כוח הנילוס, ואת הסלמנדרא עם הסלמנדרה המצויה.
בקרב החוקרים המודרניים, מקובל לזהות את האנקה עם השממית או הקיפוד בשיטת זיהוי אונומטופאית.
השממית היא הלטאה היחידה שיכולה להפיק קול, וקולה נשמע "מעין אנחת חולה" והקיפוד שבשעת סכנה משמיע נהמה קטועה או צרחות, ובשעת מלחמה בין זכרים נשמעות יבבות כבכי תינוק
כמו כן יש המזהים את האנקה כקמטן החורש, זיהוי התואם את המדרש המתאר את האנקה כיצור זוחל ולא מסוכן.
רס"ג תרגם את שם השרץ לכח (לטאה).
לפי כל מסורות הזיהוי הלטאה היא ממשפחת הלטאיים או השממיתיים או גם שתיהן יחד.
כאשר הוכחה לזה ניתן לראות לפי סימן שהמשנה מביאה את תופעת ניתוק הזנב בעת סכנה (אוטוטומיה) בהקשר ללטאה.
ב"תפסיר" מכונה הלטאה בשם "עט'איה" אחד מ 2 השמות בערבית לכלל הלטאות.
רש"י על הפסוק מפרש שזה החילזון (לימצ"א, limace), וכן מנחם דור סבר שהוא חילזון.
שמה של התנשמת מוזכר אף בין השמות העופות האסורים באכילה: "וְאֶת הַתִּנְשֶׁמֶת וְאֶת הַקָּאָת וְאֶת הָרָחָם:" (ספר ויקרא, פרק י"א, פסוק י"ח), כך שסביר שזה שם כללי לבע"ח שיש להם תכונה משותפת.
ב"תפסיר" היא מופיעה בשם "סאם אברץ / סאם ברץ" שמשמעו "רעל מצורע / רעל צרעת".
הדבר קשור בעובדה שקשקשי שממית נראו לערבים כנגעי עורו של מצורע ודימו שהנוגע בשממית ילקה בצרעת, לכן דבק שם זה בשממיות, אחד מ 2 שמות בערבית לשממית.
רוב החוקרים סוברים שהתנשמת זו מי שמכונה היום בעברית תנשמת, שני עופות אלו ידועים בקולות דמויי נשיפה שהם משמיעים.
לגבי "תנשמת השרץ" ישנו ויכוח: לדעת ישראל אהרוני זה הכוח אפור שיכול לנפח את גרונו ולהשמיע קולות נשיפה.
לפחות 2 מיני לטאות כח נושפות אויר מריאותיהן כדי להשמיע קול.
מבין כל הלטאות רק לשממית יש מיתרי קול, ביכולתן להשמיע קול אנקה.
אך יהודה פליקס סבור שזו הזיקית שידועה אף היא בקולות הנשיפה שהיא נוהגת להשמיע כאשר היא חשה מאוימת.
מנחם דור וזהר עמר מסכימים עם פירוש הגמרא ש"תנשמת השרץ" זה החולד, דור הוסיף והעיד שכשתופסים חולד גם הוא משמיע קולות נשיפה חזקים.
"שמונה בעקבות אחד" הוא סרט ילדים ישראלי משנת 1964 בבימויו של מנחם גולן.
התסריט נכתב על ידי אוריאל אופק עם ייעוץ של משה הדר, והוא מבוסס באופן חופשי על הספר "שמונה בעקבות אחד" מאת ימימה אבידר-טשרנוביץ'.
המוזיקה נכתבה על ידי דובי זלצר ובסרט משולבים שלושה שירים בביצועה של גאולה גיל בליווי מקהלת הילדים על שם צדיקוב, בהם שניים שהתפרסמו: שיר הנושא "8 בעקבות אחד" ו"הגבעות הכחולות".
הסרט צולם בקיבוץ גבעת השלושה.
חיל האוויר הישראלי הציג בגאווה את בית הספר הטכני של חיל האוויר, מטוסי פוגה מגיסטר ומטוסי מיראז' 3 שזה אך נקלטו בחיל האוויר.
מנחם גולן זכה בפרס כינור דוד על הבימוי ושייקה אופיר זכה בפרס זה על המשחק.
בקיבוץ "מעיין" נמצאים שמונה ילדים הנקראים "קבוצת החירבה" על שם חורבה ישנה ליד הירקון שם הם נוהגים לשחק.
בכניסה לקיבוץ נמצא הדוכן של אבו יחיא (יעקב בנאי) שמוכר ארטיקים ודברי מתיקה בעזרת בנו יחיא (ציון אשכנזי) שמצטרף מדי פעם לחבורה.
לילד עמוס (בנימין גולדשלגר) יש אח גדול בשם צביקה (ניקו ניתאי), טייס מטוס מיראז' 3 המאוהב בגאולה (גאולה גיל), המטפלת של הילדים.
יענקל'ה (בומבה צור) הוא חבר קיבוץ רווק הקשור מאוד לחמורו גוסטב ומתעמת על רקע זה עם הילדים.
חברת הקיבוץ בת שבע (אלישבע מיכאלי) עובדת במטבח ומנסה כל הזמן להתחבב על יענקל'ה אבל הוא אינו מגיב.
בלילה מגיע למקום בסירת מנוע מהים, אדם מזוקן.
הוא קושר את הסירה לגדת הירקון ונכנס לחירבה.
למחרת מגלים אותו הילדים והוא מציג עצמו במבטא גרמני כפרופסור אלכסנדר ברגר (שייקה אופיר), זואולוג מהאוניברסיטה העברית שעורך באזור מחקר על חיות וציפורים.
ברגר מתחבב עד מהרה על הילדים וחברי הקיבוץ אך יחיא והילד עמוס חושדים בו.
בבסיס חיל האוויר עומד להיערך מסדר כנפיים ובו יטוסו שלושה מיראז'ים שבאחד מהם יטוס צביקה.
בקיבוץ מתאמנת קבוצת כדורגל שמאמנה הוא טופה (איתן פריבר).
טופה מנדב את עצמו להיות מאמן של קבוצת הכדורגל של חיל האוויר.
טופה הוא מחבל המופעל על ידי ברגר.
בלילה חודרים יחיא עם הכלב מוקי לחירבה, והם עדים לכך שברגר מוסר לטופה פצצה עם מנגנון השהייה שעליו לשתול בתא הטייס.
טופה וברגר מגלים את יחיא וקושרים אותו, וברגר נותן לכלב חלב עם רעל וממית אותו.
הפצצה מוחבאת בתוך כדורגל ובעת הטקס מתגנב טופה למטוס המיראז' של צביקה ושותל אותה בתא הטייס.
כל הקיבוץ והילדים מחפשים את יחיא.
בינתיים מתחיל הטקס והמטוסים ממריאים.
יחיא מצליח להשתחרר ופוגש בחבר הקיבוץ רזניק (שלמה וישינסקי) ומספר לו על מה שיש בחירבה ועל הפצצה.
רזניק מגיע לחירבה ומזהיר במכשיר הקשר את מפקד הבסיס (מיכאל כגן) על הפצצה.
צביקה מצליח למצוא את הפצצה ולנטרל אותה, וטופה נאסר.
יחיא רץ לסירתו של ברגר ומתחיל לחבל בה.
כשמגיע ברגר לסירה מתחיל מאבק ביניהם ויחיא מצליח להפיל את המנוע למים.
בינתיים מגיעים כולם לתל כודאדי, ויענקל'ה מכוון את המסוק הצבאי לעבר יחיא בסירה.
יחיא מועלה למסוק וברגר ממשיך ברגל למעגן הסירות בירקון ומתחיל לחתור, אך הילדים מפילים עליו רשת והוא נלכד.
בסוף חוגגים כולם את הניצחון ויחיא מקבל כפרס דגם של מיראז' 3.
שמונת הפסוקים האחרונים בתורה () הם כינוי לפסוקים האחרונים שבסוף פרשת וזאת הברכה, המתארים את מות משה רבנו וקבורתו ואת שאירע בעקבות זאת, והם מסיימים את ספר דברים ואת חמשת חומשי התורה.
הייחודיות של שמונה פסוקים אלה, הן בהלכה הן במחשבת ישראל, נובעת מכך שהם מתארים את מותו של משה, למרות האמונה בתורה מן השמים, שלפיה כל התורה נכתבה בידי משה עצמו לאחר שנאמרה לו מפי ה'.
על מעמדם של פסוקים אלו נחלקו חכמי המשנה והתלמוד.
פרשת וזאת הברכה כתוב בתורה כך:
יש המוסיפים לדיון את ארבעת הפסוקים הקודמים, המספרים על עליית משה להר נבו וצפייתו על כל הארץ.
שהרי כאשר אירע סיפור זה כבר נפרד משה מישראל, והקושי שייך גם לגביהם:
על פי האמונה היהודית, התורה נכתבה בנבואתו של משה רבנו.
במספר מקורות בחז"ל, אנו רואים את החובה להאמין שהתורה כולה היא מנבואת משה, ללא יוצא מן הכלל.
ואם יש חובה להאמין שכל הפסוקים אמרם הקב"ה ולא משה מפי עצמו, כל שכן שלא נוכל לומר שאינם נאמרו על ידי משה.
וכן כתב הרמב"ם בהקדמה לפרק חלק, במנין י"ג עיקרים:שנאמין שכל התורה הזו הנמצאת בידינו היום הזה היא התורה שניתנה למשה, ושהיא כולה מפי הגבורה.מאידך, על פי ההגיון הפשוט לא ברור כיצד יכול היה משה לכתוב פסוקים אלו, שהרי בפסוקים מתוארים מותו, קבורתו, ואת אבל ישראל אחר מותו.
אמנם אפשר היה לומר שמכיוון שמשה אמר פסוקים אלו בנבואה, אפשר שגם ניבא את העתיד.
אולם כפי שאנו רואים בנבואות בתנ"ך, אין תיאורים מדויקים של קורות העתיד אלא רק תיאורים כלליים.
כך לדוגמה בברכת יעקב לבניו בפרשת ויחי, הוא רומז לקורות העתיד של כל שבט, אך שום דבר לא נאמר במפורש אלא רק את העיקרון הכללי.
אחר שהאירועים התרחשו במהלך הדורות, אפשר היה לחזור לברכותיו של יעקב ולראות את הרמזים לכל האירועים (כמו שמפורט לדוגמה בפירוש רש"י).
מותו וקבורתו של משה מתוארים בצורה מפורטת, ואין זה מקובל בנבואה לפרט את העתיד בצורה כזו.
יש מי שהסביר את הקושי לא מצד נבואת העתיד, אלא מצד הלשון.
כיצד מתוארים מות משה וקבורתו ואבל ישראל בלשון הווה או עבר, ולא בלשון עתיד.
בדברי הגר"א נראה שהקושי הוא שהדברים נראים כשקר שמשה יכתוב "וימת משה" כשהוא עודנו בחיים.
כך נאמר במסכת בבא בתרא:
מבואר שהתנאים חלוקים האם פסוקים אלו נכתבו על ידי משה רבנו, או על ידי יהושע בן נון.
על פי רבי שמעון, משה אכן אמר פסוקים אלו בנבואה.
בניגוד לשאר התורה שאותה הוא כתב בשמחה, פסוקים נכתבו כאשר הוא בוכה מצער.
רש"י מפרש שבכל התורה משה חזר אחרי הקב"ה בכל פסוק שהכתיב לו, ובפסוקים אלו מרוב צערו לא חזר עליהם.