tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האירוע סימן את הנקודה שבה קמבודיה הפכה למעורבת באופן משמעותי במלחמת וייטנאם, כאשר ראש הממשלה לון נול הוציא אולטימטום לכוחות צפון וייטנאם לעזוב את קמבודיה.
מאז העצמאות מצרפת ב-1954 הוביל את קמבודיה הנסיך נורודום סיהאנוק, שתנועתו הפוליטית נקראה סאנגקום שמרה על השלטון לאחר שזכתה בבחירות לפרלמנט ב־1955. ב-1963 אילץ סיהאנוק את האספה הלאומית לאשר תיקון חוקתי שהוביל אותו לראשות המדינה ללא תקופת כהונה קבועה.
הוא שמר על הכוח הפנימי באמצעות שילוב של מניפולציה פוליטית, הפחדה, חסות, ואיזון זהיר בין יסודות השמאל והימין בממשלתו; תוך ריצוי הימין עם רטוריקה לאומנית, והמעיט בערכה של התנועה הקומוניסטית הקמבודית - הקמר רוז'.
בזמן מלחמת הודו סין השנייה, התמרון של סיהאנוק בין השמאל לימין נעשה קשה יותר.
גם הברחת אורז מחוץ לגבולות המדינה השפיעה קשות על הכלכלה הקמבודית.
בבחירות הקמבודיות ב-1966 ננטשה מדיניות מפלגת סנגקום הרגילה של תמיכה במועמד אחד בכל מחוז.
הייתה תפנית גדולה ימינה, במיוחד כשצירים שמאלנים נאלצו להתחרות ישירות מול אנשי האליטה המסורתית, שהיו מסוגלים להשתמש בהשפעתם המקומית.
אמנם כמה קומוניסטים בתוך סנגקום בחרו להתמודד, אבל רוב השמאלנים הובסו בצורה מכריעה.
לון נול, ימני שהיה מקורב זמן רב לסיהאנוק, הפך לראש-הממשלה.
בשנת 1969, לון נול ואנשי הימין נעשו יותר ויותר מתוסכלים משלטונו של סיהאנוק, אף שהבסיס לכך היה כלכלי בחלקו, היו גם שיקולים פוליטיים.
בפרט, רגישויות לאומניות ואנטי-קומוניסטיות של לון נול וחבריו - המדיניות של סיהאנוק שדגלה בסובלנות למחצה של פעילות הווייטקונג וצבא העם של וייטנאם בתוך גבולות קמבודיה.
סיהאנוק, בנטייה ברורה שמאלה, בשנים 1963 - 1966, ניהל משא ומתן על הסדר חשאי עם האנוי, לפיו תמורת הרכישה המובטחת של אורז במחירים מנופחים, נפתח נמל סיהאנוקוויל למשלוחי נשק לווייטקונג.
כמו הלאומנים מימין, גם היסודות המודרניסטיים הליברליים בתוך הסנגקום, בראשותו של טאם, נעשו מנוכרים יותר ויותר לסגנונו האוטוקרטי של סיהאנוק.
יש ראיות לכך שבמהלך שנת 1969 פנה לון נול לממסד הצבאי האמריקני כדי לאמוד את התמיכה הצבאית בכל פעולה נגד סיהאנוק.
סגנו של ראש הממשלה לון נול, הנסיך סיסווט סיריק מטאק שהיה לאומני ידידותי לארצות הברית ומנהיג של הקהילה העסקית הקמבודית - הציע להתנקש בחייו של סיהאנוק.
מהלך שלון נול דחה לחלוטין.
במרץ 1970, בעוד סיהאנוק נסע לאירופה, ברית המועצות וסין, היו הפגנות אנטי-וייטנאמיות בקנה מידה גדול שפרצו בפנום פן.
המונים תקפו את שגרירויות צפון וייטנאם ווייטקונג.
סיהאנוק העניק תחילה מידה מסוימת של תמיכה למפגינים.
הוא קיווה שמוסקבה ובייג'ינג ילחצו על צפון וייטנאם לצמצם את נוכחותה בקמבודיה.
ואכן, הייתה השערה כי סיהאנוק ולון נול אולי תכננו את ההפגנות הראשונות כדי להשיג מנוף פוליטי נגד האנוי.
המהומות, לעומת זאת, הסלימו מעבר לשליטת הממשלה - אם כי הדבר נעשה ככל הנראה עם מידה של עידוד מראש הממשלה וסגנו.
נמצאה "תוכנית מגירה" שהייתה מיועדת לכאורה עבור הקומוניסטים לכבוש את קמבודיה.
ב־12 במרץ ביטל סיריק מטאק את הסכם הסחר של סיהאנוק עם צפון וייטנאם.
לון נול סגר את הנמל של סיאנוקוויל לפעילות של צפון וייטנאם ונתן להם אולטימטום בלתי אפשרי - להסיג את כל כוחותיהם וכוחות הווייטקונג משטח קמבודיה בתוך 72 שעות (ב-15 במרץ) או שיהיו חשופים לפעולה צבאית.
כאשר בבוקר 16 במרץ היה ברור כי דרישה זו לא נענתה, כ-30,000 צעירים התאספו מחוץ לאספה הלאומית בפנום פן כדי למחות נגד הנוכחות הווייטנאמית.
מנקודה זו, האירועים החלו לנוע במהירות הולכת וגוברת.
באותו יום, היה אמור היה מזכיר המדינה קולונל אום מנורין (גיסו של סיהאנוק), לעמוד לדין על ידי התובע הכללי בהאשמות של שחיתות.
התביעה נדחתה כדי לשמוע את החלטות המפגינים.
לדברי סיהאנוק, מנורין קיבל מידע כי לון נול וסיריק מטאק פעלו להאיץ את ההפיכה השלטונית.
קבוצה של אנשיו של מנורין, בפיקודו של מפקד המשטרה של פנום פן, מייג'ור בואור הורל, ניסתה לעצור את הקושרים, אבל הדבר היה מאוחר מדי.
מנורין, ושאר אנשי הביטחון המרכזיים הנאמנים לסיהאנוק, נעצרו.
לאחר שהתכנסה האספה הלאומית באותו היום, זימנה אמו של סיהאנוק, המלכה קוסמאק, לבקשת סיהאנוק את לון נול ואת סיריק מטאק לארמון המלכותי וביקשה מהם לשים קץ להפגנות.
נראה כי במהלך 16 או 17 במרץ סיריק מאטק סוף סוף שכנע את לון נול לסלק את סיהאנוק מהשלטון.
לון נול, שעד אז אולי רק קיווה שסיהאנוק יסיים את יחסיו עם צפון וייטנאם, גילה אי-רצון לנקוט פעולה נגד ראש-המדינה.
כדי לשכנע אותו, סיריק מטאק, השמיע לו הקלטה ממסיבת עיתונאים שהוקלטה פריז, שבו איים סיהאנוק להוציא להורג את שניהם בשובו לפנום פן.
עם זאת, ראש הממשלה לא היה בטוח, וכתוצאה מכך סיריק מטאק, מלווה בשלושה קציני צבא, אילץ לבסוף את לון נול לחתום על המסמכים הדרושים באיומי אקדח.
למחרת - 18 במרץ - הצבא השתלט על הבירה, ונערך דיון בתוך האספה הלאומית בהנהגתו של טאם.
אחד מחברי האספה (קים פון, שנהרג לאחר מכן על ידי מפגינים פרו-סיהאנוקיים בקמפונג צ'אם) יצא מההפגנות במחאה, אם כי לא נפגע באותה עת.
שאר חברי האספה הצביעו פה אחד על סילוק סיהאנוק מהשלטון.
לון נול לקח על עצמו את סמכויותיו של ראש המדינה על בסיס מצב חירום, באישור נשיא האספה הכללית, צ'נג הנג.
ההפיכה נעשתה בעזרת תהליכים חוקתיים ולאו דווקא על ידי השתלטות צבאית בוטה.
אירועים אלה היו הבסיס של ייסוד רפובליקת הקמאר.
המלכה קוסמאק נאלצה לעזוב את הארמון המלכותי על ידי הממשלה החדשה והוחזקה במעצר בית בווילה בפרבר לפני שהורשתה להצטרף לבנה בבייג'ינג בסין מסיבות בריאותיות בשנת 1973 ומתה שם שנתיים לאחר מכן.
ב־23 במרץ קרא סיהאנוק (באמצעות רדיו בייג'ינג) להתקוממות כללית נגד לון נול.
הפגנות עממיות נרחבות הקוראת לחזרתו של סיהאנוק החלו להתרחש בחלקים שונים של קמבודיה.
ההפגנות בקומפונג צ'אם נעשו אלימות במיוחד, ושני סגני יושב ראש של האספה הלאומית, סוס סאון וקים פון, נהרגו על ידי המפגינים ב-26 במרץ לאחר שנסעו לעיירה כדי לשאת ולתת.
אחיו של לון נול, קצין המשטרה לון ניל, הוצב בעיר הסמוכה טונלה ונהרג גם הוא.
ההפגנות דוכאו באכזריות רבה על ידי הצבא הקמבודי.
היו כמה מאות מקרי מוות ואלפי מעצרים.
כמה עדים דיברו על שימוש בטנקים נגד המוני אזרחים לא חמושים.
בעקבות הפיכה, פלשו כוחות צפון וייטנאם לקמבודיה ב-1970 על פי בקשתו של מנהיג הקמר רוז', נואון צ'ה.
אלפי וייטנאמים נהרגו על ידי כוחות אנטי קומוניסטים של לון נול וגופותיהם הושלכו לנהר המקונג.
התקפות נגד וייטנאמים החלו לאחר דרישה של לון נול כי כל הקומוניסטים הווייטנאמים חייבים לעזוב את קמבודיה.
שגרירות צפון וייטנאם בפנום פן נהרסה על ידי הקמבודים.
מתוך כ-450,000 וייטנאמים בקמבודיה, 100,000 עזבו את הארץ ועוד 200,000 הועברו בכפייה לדרום וייטנאם, והפחיתו את אוכלוסיית העדה הווייטנאמית המוערכת ל-140,000 חמישה חודשים לאחר ההפיכה.
אירועים אלה סימנו את תחילת מלחמת האזרחים הקמבודית, שהייתה התקפה על משטרו של לון נול, שהנתמך על ידי כוח אווירי אמריקאי נגד הקמר רוז' וצפון וייטנאם.
לון נול נמלט מקמבודיה בשנת 1975 ממש לפני כיבושה על ידי כוחות הקמר רוז'.
ההפיכה הצבאית במיאנמר החלה ב-1 בפברואר 2021 בשעות הבוקר המוקדמות, כאשר יועצת המדינה של מיאנמר (ראש הרשות המבצעת) אונג סן סו צ'י, נשיא מיאנמר וין מיין, ומנהיגים אחרים של מפלגת השלטון, הליגה הלאומית לדמוקרטיה, נעצרו ונכלאו על ידי טטמדאו, הכוחות המזוינים של מיאנמר.
שעות לאחר מכן, הכריז צבא מיאנמר על מצב חירום למשך שנה, והודיע כי השלטון הועבר למפקד הכוחות המזוינים, מין אונג הלינג.
השלטון הצבאי במיאנמר (ששמה הרשמי עד 1989 היה "בורמה"), החל לאחר .
שנים לאחר מכן הפכה אונג סן סו צ'י, בתו של המייסד המודרני במדינה, אונג סן, לפעילה פרו-דמוקרטית בולטת.
בשנת 1990 נערכו חופשיות באישור הצבא, שהביאו לניצחון מוחץ של מפלגתה של סו צ'י, הליגה הלאומית לדמוקרטיה (NLD).
עם זאת, סירב הצבא למסור לה את השלטון, ושם אותה במעצר בית.
בשנת 1991 זכתה סו צ'י בפרס נובל לשלום על פעילותה לקידום הדמוקרטיה במדינה.
בין 2011 ל-2015 החלו בתהליך איטי, והבחירות שהתקיימו בשנת 2015 הביאו לניצחון של מפלגתו של סו צ'י, הליגה הלאומית לדמוקרטיה.
עם זאת, שמר הצבא על כוח משמעותי, כולל הזכות למנות רבע מחברי הפרלמנט.
ההפיכה בשנת 2021 הגיעה לאחר שנערכו ב-8 בנובמבר 2020, בהן זכתה הליגה הלאומית לדמוקרטיה ב-396 מתוך 476 המושבים בפרלמנט, והניצחון היה בפער גדול יותר בהשוואה לפער בבחירות 2015. המפלגה הממונה על הצבא, , נחלה מפלה בבחירות, כאשר זכתה ב-33 מושבים בלבד.
הצבא חלק על תוצאות הבחירות, וטען כי הייתה הונאת בחירות.
שמועות על ניסיון ההפיכה היו במשך כמה ימים, מה שגרם להצהרות דאגה מצד מעצמות המערב בהן, צרפת וארצות הברית.
דובר הליגה הלאומית לדמוקרטיה, מיו ניונט, אמר כי סו צ'י, ווין מינט, האן ת'ה מינט ומנהיגי מפלגה אחרים "נעצרו" בפשיטה בשעות הבוקר המוקדמות.
ניונט הוסיף כי גם הוא צפוי להיעצר בקרוב.
ערוצי תקשורת רבים הפסיקו לעבוד, קווי הטלפון לבירה נייפידאו שובשו, ה- הממשלתי הודיע כי אינו מסוגל לשדר בגלל "בעיות טכניות", והפרעות נרחבות באינטרנט דווחו משעה 3 לפנות בוקר חיילים נראו בנייפידאו ובעיר הגדולה ביותר, יאנגון.
לאחר מכן הודיע הצבא באמצעות רשת הטלוויזיה Myawaddy שבשליטת הצבא כי הוא השתלט על המדינה למשך שנה אחת.
הצהרה עליה חתם ממלא מקום הנשיא הכריזה כי האחריות ל"חקיקה, למינהל ולמשפט" הועברה למין אונג הלינג.
המועצה הלאומית לביטחון וביטחון, בראשות הנשיא בפועל מיינט סווי ובהשתתפות קציני צבא בכירים, פרסמו הצהרה לפיה ייערכו בחירות חדשות, והשלטון יימסר רק לאחר מכן.
לאחר מכן, יצאו עשרות אלפים לרחובות במחאה נגד ההפיכה ובדרישה לשחרור ההנהגה האזרחית.
שגרירות ארצות הברית במדינה אמרה כי היא קיבלה דיווחים על עוצר ביאנגון ומנדליי החל מ-20:00 ועד 4:00. הצבא פרס כלי רכב משוריינים בערים הגדולות בניסיון לדכא את המחאה.
בקאצ'ין שבצפון המדינה נפרסו חיילים בתחנות חשמל, ובאחד מהם הם פתחו באש לעבר מפגינים.
ב-8 במרץ 2021 דיווח הערוץ הממשלתי MRTV שמשרד המידע שלל את הרישיון של חמישה ערוצים.
ב-9 במרץ 2021 נדרש השגריר המיאנמרי בבריטניה לשוב לארצו לאחר שגינה את הצבא.
ב-16 במרץ 2021 נהרגו יותר מ-90 מפגינים במהלך הפגנה נגד הההפיכה הצבאית.
כמה מדינות הביעו דאגה בתגובה להפיכה, שרבות מהן עודדו דיאלוג בין הממשלה והצבא על מנת לפתור את הנושא.
אוסטרליה, ישראל, ניו זילנד וארצות הברית מצדן גינו את ההפיכה וקראו לשחרור פקידים עצורים.
קמבודיה, הרפובליקה העממית של סין, תאילנד והפיליפינים סירבו במפורש לתמוך בצד שמאפיין את ההפיכה כעניין פנימי.
האו"ם, באמצעות מזכירו הכללי, אנטוניו גוטרש, גם גינה בחריפות את מעצרם של מנהיגים אזרחיים, ותיאר את ההתפתחויות כ"מכה קשה לרפורמות הדמוקרטיות במיאנמר", והוסיף כי תוצאות הבחירות הכלליות בנובמבר מספקות "מנדט חזק" עבור ה-NLD.
ההפיכה בגינאה התרחשה ב-5 בספטמבר 2021 בגינאה, ובמהלכה הודח הנשיא אלפה קונדה ונאסר על ידי הצבא בראשות ממאדי דומבויה, שהשתלט על המדינה.
צבא גינאה פרסם סרטון ובו נראה קונדה שבוי בידיי אנשי צבא, לאחר חילופי אש והתפרעות של כוחות חמושים בעיר הבירה קונאקרי.
מפקד הכוחות המיוחדים, ממאדי דומבויה, הופיע בתשדיר מיוחד שהשתלט על ערוץ הטלוויזיה הממלכתי בו הוא הודיע על השעית החוקה ופרוק הממשלה.
לאחר כמה עשורים של שלטון סמכותני בגינאה, היה קונדה המנהיג הראשון שנבחר במדינה באופן דמוקרטי.
במהלך כהונתו, צמחה כלכלתה של גינאה באופן ניכר, רבות הודות למשאביה הטבעיים, אולם אזרחי המדינה לא חשו בצמיחה באופן משמעותי.
בשנת 2020, שינה קונדה את החוקה החדשה של גינאה באמצעות משאל עם במטרה לאפשר לעצמו לכהן קדנציה שלישית.
השינוי זכה לגינויים וביקורות בחברה הגינאית, מה שגרם להפגנות נרחבות במהלך 2019–2020, וכן לחוסר יציבות פוליטית.
במהלך שנתו האחרונה בתפקיד נאבק קונדה במחאות ובמועמדי האופוזיציה, ורבים מהם נאסרו וחלקם אף נפטרו בשבי, זאת לצד משבר כלכלי חריף ועליית מחיריהם של מוצרים בסיסיים.
באוגוסט 2021, בניסיון להגדיל את קופת המדינה, הכריזה גינאה על העלאת המס וקיצצה בתקציבי המשטרה והצבא.
עם זאת, הממשלה נקטה במהלכים מעוררי התנגדות, כדוגמת הגדלת תקציב לשכת הנשיא והאסיפה הלאומית.
ב־1 באוקטובר 2021 הושבע ממאדי דומבויה כנשיא זמני.
ההפיכה החלה בבוקר 5 בספטמבר, כאשר הכוחות המזוינים של הרפובליקה של גינאה הקיפו את ארמון הנשיא והשביתו את פעילות הממשלה.
לאחר קרב יריות עם כוחות תומכי הממשלה, המורדים בראשותו של דומבויה לקחו את קונדה כבן ערובה, הודיעו על פירוק הממשלה המכהנת בראשות איברהימה קאסורי פופאנה וביטול החוקה.
הפוליטיקאים המקומיים נמנעו מהתבטאות בנוגע להפיכה ולא התנגדו או תמכו בה נחרצות, בעוד שההפיכה זכתה לגינויים והסתייגויות כמעט אוניברסליות מצד מדינות העולם, שקראו להפסיק את ההפיכה, לשחרר את האסירים ולהחזיר את היציבות הדמוקרטית על כנה.
ההפיכה הצבאית בסודאן היא הפיכה צבאית שהחלה ב-25 באוקטובר 2021, כאשר צבא סודאן, בהובלת עבד אל-פתאח אל-בורהאן, עצר מספר בכירים בממשלה, כולל את ראש הממשלה עבדאללה חמדוכ, פיזר את מועצת הריבונות הסודאנית ולקח לעצמו את השליטה במרבית מנגנוני הממשלה.
ב-21 בנובמבר 2021, חתמו אל-בורהאן וחמדוכ, שהיה עד אז במעצר בית, על הסכם, לפיו חמדוכ יעמוד בראש ממשלה טכנוקרטית עד תום תקופת המעבר, שאמורה להסתיים בבחירות ביולי 2023. הפגנות של אזרחים שמתנגדים לשלטון הצבאי המשיכו לאחר חתימת ההסכם, שבו לא הוזכרו המפלגות שחלקו את השלטון עם חמדוכ לפני ההפיכה.
חלק מהמפגינים טענו שההסכם יוביל לשליטה של הצבא בממשלה האזרחית.
ההסכם כולל גם את שחרורם של העצירים הפוליטיים שנתפסו על ידי הצבא במהלך ההפיכה.
מספר מדינות במערב, בכללן ארצות הברית, בירכו על ההסכם.
מוקדם יותר בשנת 2021 התרחש ניסיון אחר להפיכה צבאית, שנכשל.
הנשיא עומר אל-בשיר, ששלט במדינה מאז ההפיכה ב-1989, הופל מהשלטון על ידי הצבא בשנת 2019 לאחר שבועות של הפגנות המוניות.
מועצת המעבר הצבאית השתלטה על המדינה.
המפגינים קיבלו ייצוג על ידי הארגון הפוליטי כוחות החופש והשינוי , שהסכימו להסכם חלוקת כוחות עם הצבא, תוך הקמת מועצת הריבונות סודאנית.
על פי הסכם בין כוחות החופש והשינוי לבין מועצת המעבר הצבאית , תהליך המעבר היה אמור להימשך כשלוש שנים ושלושה חודשים.
בהסכם נקבע שמועצת הריבונות תורכב מחמישה אזרחים שייבחרו על ידי ה-FFC, חמישה אנשי צבא שייבחרו על ידי ה-TMC ואזרח נוסף שייבחר בהסכמה בין שני הארגונים.
בנוסף נקבע שהמועצה תונהג על ידי איש צבא למשך 21 חודשים – אל-בורהאן – ולאחר מכן על ידי מנהיג אזרחי במשך 18 חודשים.
העברת ההנהגה תוכננה להתקיים בנובמבר 2021, זמן קצר לפני ההפיכה, שבמהלכה פוזרה המועצה.
ב-20 באוגוסט 2019 מועצת המעבר מינתה את עבדאללה חמדוכ לראשות הממשלה, והוא הושבע לתפקידו יום לאחר מכן.
חמדוכ היה המועמד המועדף על ה-FFC.
בספטמבר 2021 סיכלה הממשלה ניסיון להפיכה צבאית.
לדברי שר ההסברה במדינה, המבצעים היו "שורדי המשטר לשעבר" שניסו להשתלט על כלי התקשורת, שידורי הממשלה ועל הפיקוד המרכזי הצבאי.
בעקבות התקרית נעצרו 40 אנשי צבא.
מאז, גבר המתח בין המנהיגים הצבאיים והאזרחים כאשר מנהיגי הצבא החלו לדרוש רפורמות בקואליצייה של ה-TMC וה-FCC, וקראו להחליף את הממשלה.
ב-16 באוקטובר יצאו המפגינים לרחובות בדרישה להפיכה צבאית.
הם קראו לגנרל עבד אל-פתאח אל-בורהאן, יו"ר מועצת הריבונות, להשתלט על המדינה.
ב-21 באוקטובר קיימו מפגינים אשר תומכים בצבא, ישיבה מחוץ לארמון הנשיאות, בעוד שאלפים יצאו לרחובות לתמיכה בממשלת המעבר.
ב-24 באוקטובר חסמו מפגינים תומכי צבא, כבישים וגשרים מרכזיים בח'רטום.
כוחות הביטחון השתמשו בגז מדמיע לפיזור ההמונים.
ב-24 באוקטובר 2021 עצר הצבא הסודני לפחות חמישה בכירים בממשלת סודאן.
מאוחר יותר דווח על הפסקות אינטרנט נרחבות ברחבי סודאן.
על פי עדות הסוכנות רויטרס, אנשי כוחות התמיכה המהירה הוצבו ברחובות ח'רטום בזמן ההפיכה.
מאוחר יותר באותו יום הכריז עבד אל-פתאח אל-בורהאן על מצב חירום והודיע על פירוק הממשלה ומועצת הריבונות.
בנאום בטלוויזיה הצהיר כי ממשלה טכנוקרטית חדשה תוביל את המדינה עד הבחירות הבאות, שיתקיימו ביולי 2023.
על פי נתוני השידור שבבעלות סעודיה אל חדת, כוחות הצבא לקחו את ראש הממשלה עבדאללה חמדוכ למעצר בית לאחר שצרו על ביתו.
אל-בורהאן טען, ב-26 באוקטובר, שחמדוכ לא נעצר, אלא מוחזק למשמורת למען ביטחונו האישי בביתו של בורהאן עצמו.
יום למחרת שוחרר חמדוכ לביתו.
בנוסף לראש הממשלה, נעצרו שר התעשייה אברהים א-שייח', מושל חרטום, איימן חאליד ושר המידע, חמזה באלול.
כמו כן, נעצרו חברי מועצת הריבונות השלטונית, מוחמד אל-פיקי סולימאן, ופייסל מוחמד סאלח , יועץ התקשורת של ראש הממשלה.
דיווחים שיצאו לאחר מכן טענו כי הם הובאו ל"מיקום לא מזוהה".
דיווחים של עדים ציינו כי הצבא נפרס ברחבי הבירה ומגביל את תנועת האזרחים.
הטיסות הבינלאומיות הושעו לאחר סגירת נמל התעופה הבינלאומי ח'רטום.
לאחר ההפיכה פרסם משרדו של חמדוכ הודעה שבה נקרא הציבור להפגין באמצעים לא אלימים נגד ההפיכה, ו"לקחת חזרה את המהפכה מהגנבים".
ארגונים אזרחיים בסודאן, ובכללם ה-FFC, איגוד בעלי המקצוע, אגודת הבנקאים ואיגוד הרופאים, גינו את ההפיכה וקראו גם כן לאזרחים לצאת להפגין.
במהלך היום פרצו הפגנות נרחבות בח'רטום ובעיר השכנה, אומדורמאן.
גם משרד האינפורמציה, שהיה עדיין בשליטה של אנשים הנאמנים לשלטון חמדוכ, פרסם הודעה שבה גונתה ההפיכה.
ההפגנות נמשכו גם בימים שלאחר ההפיכה, ובתקשורת דווח על לפחות עשרה הרוגים מירי אש חיה מצד כוחות הצבא.
מפגינים הקימו בריקדות ברחובות והציתו צמיגים לאות מחאה.
בנוסף דווח שכוחות הצבא עוברים מבית לבית כדי לעצור את מנהיגי ההפגנות.
ב-30 באוקטובר אירעו הפגנות המוניות של מתנגדי ההפיכה.
לפי הערכת הגרדיאן, הפגנות התקיימו בכל רחבי המדינה תחת הכותרת "מצעד הדמוקרטיה", והשתתפו בהן מאות אלפי אזרחים.
מועצת הרופאים של סודאן טענה בטוויטר שאנשי צבא סודאנים פתחו באש על מפגינים שהתקרבו לבניין הפרלמנט באומדורמאן ושלפחות שלושה מפגינים נהרגו ומאה נפצעו.
בכיר בממשל ארצות הברית העריך שבין 20 ל-30 אזרחים נהרגו.
ב-17 בנובמבר התקיים גל נוסף של הפגנות בכל רחבי המדינה, שבו השתתפו מאות אלפי מפגינים.
המשטרה טענה שרק מפגין אחד נהרג בהפגנות, אך מועצת הרופאים במדינה דיווחה על 15 הרוגים.
ב-25 באוקטובר, ארצות הברית השהתה את תקציב הסיוע לסודאן, בסך 700 מיליון דולר.
הבנק העולמי השהה את תקציב הסיוע לסודאן בסך 500 מיליון דולר, וקרן המטבע הבינלאומית השהתה את הזכות של סודאן למשוך 150 מיליון דולר מהקרן.
נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן פרסם ב-28 באוקטובר הודעה לעיתונות לפיה ארצות הברית, האיחוד האירופי, מועצת הביטחון של האו"ם וארגונים אחרים תומכים בזכותו של העם הסודאני להפגין וקוראים לחזרתה של הממשלה האזרחית.
נציבת האו"ם לזכויות אדם, מישל בצ'לט, אמרה ב-5 בנובמבר שמאז ההפיכה זכויות אדם במדינה נפגעות באופן שגרתי ושההפגנות נתקלו בשימוש מופרז בכוח, שהוביל למותם של 13 מפגינים לפחות.
לדבריה, מלבד המעצרים הפוליטיים והירי על המפגינים, כוחות הצבא עצרו גם מפגינים רבים ועיתונאים, ופשטו על מערכות של כלי תקשורת, על מנת לפגוע בחופש הביטוי של האזרחים.
ב-21 בנובמבר 2021 חתמו ראש הממשלה עבדאללה חמדוכ והגנרל עבד אל-פתאח אל-בורהאן על הסכם, לפיו חמדוכ יחזור לראשות הממשלה בתמיכת הצבא.
מעמד החתימה על ההסכם שודר בטלוויזיה, וחמדוכ, שהיה עד אותו היום במעצר בית, נשא נאום לאומה, בו הוא הסביר שהוא חותם על ההסכם על מנת למנוע שפיכות דמים.
ההסכם כולל 14 נקודות, בכללן הקמת ממשלה טכנוקרטית שבראשה יעמוד חמדוכ, שחרור כל העצורים הפוליטיים שנתפסו על ידי הצבא במהלך ההפיכה, הקמת פרלמנט ובית משפט חוקתי והשלמת יתר מוסדות המדינה.
לאחר החתימה על ההסכם פרצו הפגנות של אזרחים שמתנגדים להשפעה של הצבא על ענייניה האזרחיים של סודאן.
בהסכם נקבע שתקופת המעבר תנוהל על פי הסכם פוליטי שיגדיר את היחסים בין כוחות הצבא, הממשלה וארגונים אחרים, אך לא נקבע מה יהיו פרטי ההסכם.
חלק מהמפגינים ראו בהסכם כניעה של חמדוכ וצפו שבעקבותיו תהיה לצבא השפעה רבה יותר על הממשלה.
בנוסף, ההסכם לא התייחס לקואליציית ה"כוחות לשינוי ולחופש" (FFC) ו"לאיגוד אנשי המקצוע הסודאנים", שהיו קודם לכן צד להסכם עם הצבא וכוחות בולטים במהפכה הסודאנית.
ארגונים אלה דחו את ההסכם, והשרים המזוהים עם ה-FFC הגישו את התפטרותם.
לאחר החתימה, היו שהמשיכו להפגין נגד חלקו של הצבא בשלטון.
לאחר ההסכם פרסמה השגרירות האמריקאית בח'רטום, יחד עם האיחוד האירופי, נורווגיה, שווייץ והממלכה המאוחדת הודעה שמברכת על ההסכם ועל שחרורו של חמדוכ.
עם זאת, מזכיר המדינה של ארצות הברית אנתוני בלינקן הבהיר שארצות הברית רואה את ההסכם רק כ"צעד ראשון" להחזרת המעבר הסודאני לדמוקרטיה למסלולו.
"ההצגה במקדש" (1342) הוא ציור מאת אמברוג'ו לורנצטי.
ציור זה הוא אחת מן העבודות הגדולות שיצר לורנצטי, ואחת מחמש עבודות שבהן מופיעה חתימתו.
הציור הוזמן כחלק ממחזור של עבודות בנושא מרים, אם ישו, שהוזמנו בין השנים 1350-1330 מאמנים שונים עבור קתדרלת סיינה, ובהן "הבשורה עם מרגרט הקדושה ואנסאנוס הקדוש", "לידת הבתולה" וה"מאסטה".
שני מקורות מן המאה ה-15 מתארים את העבודה כטריפטיך, שצדדיו מתארים את המלאך מיכאל והמרטיר קרסצנטיוס הקדוש , שהחזיק את ראשו הערוף בידיו.
העתקים של הציור נוצרו על ידי האמנים ג'ובאני די פאולו וברטולו די פרדי .
בשלב כלשהו פורק הציור, וחלקו המרכזי הוצג במנזר בסיינה.
פרדיננד השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה, העביר את הציור לטוסקנה בשנת 1822, והחל משנת 1913 הוא נמצא באוסף גלריית אופיצי.
נושא הציור הוא הבאתו של ישו אל בית המקדש השני על ידי מרים ויוסף הקדוש.
במישור הקדמי שש דמויות: הדמות השמאלית היא יוסף, המופיע מאחורי שתי נשים.
לפניהן מתוארת מרים, כשהיא אוחזת בבד לבן שבו היה עטוף התינוק.
מן העבר השני מתואר שמעון הקדוש, האוחז את ישו התינוק בידיו, וחנה הנביאה .
במישור האחורי מתואר מזבח ולצדו שתי דמויות העוסקות בפולחן ובהקרבת יונה.
התיאור מתרחש במבנה כנסייה מפוארת.
היא מרוצפת שיש בדגם גאומטרי בן שלושה צבעים, ותקרתה היא סדרה של קמרונות צולבים ועליהם דוגמה של כוכבים.
בדומה לעיטורי כנסיות רבות, גם צערך העיטור בציור זה מצביעה על פרשנות נוצרית של פרה-פיגורציה לסיפורי התנ"ך, המהווים רקע להבאתו של ישו לבית המקדש.
על אחת הלונטות שבכנסייה מופיע תיאור של מלאכים האוחזים מעין מדליון ובו דמותו של ישו.
תיאורים נוספים הם של שני פסלים - של משה האוחז את לוחות הברית ויהושע בן נון, האוחז כגלגל השמש.
אלו מתוארים כפסלי שי על גבי העמודים.
מעל הכניסה מופיעות עוד שתי דמויות - אלו הם משה ומלאכי, האוחזים בידיהם מגילות ובהן פסוקים מן הברית הישנה.
תיאור החלל נוצר על ידי שימוש בנקודת מגוז, היוצרת תחושת חלל פרספקטיבי.
ההפך הוא סרט טלוויזיה שעלה לראשונה בערוץ הראשון בשנת 2015 בבימויו של עמיחי גרינברג.
איתמר רוטשילד, קרן ברגר ורני בלייר בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי עמיחי גרינברג והוא מבוסס על הספר "ההפך" של אחיו, יהושע גרינברג.
הסרט מדבר על סיפור אהבה טראגי בין בחור ישיבה רוחני לנערה חולת סרטן, המנהלים רומן בלתי אפשרי, הבוחן את גבולות האהבה, האמונה והמסירות האנושית.
הקשר מתחיל כתמיכה רוחנית, ולא כרומן אסור.
גבולות ההלכה וההתמודדות עימם, יוצרים עולם בעל סתירות, דרכו בוחן בחור הישיבה מחדש את עצמו ואת עולם ההלכה בו הוא חי.
העלילה מסופרת מנקודת מבט רטרואקטיבית של בחור הישיבה כעבור 30 שנה כשהוא כבר ראש ישיבה שעדיין מתייסר בנפשו בעקבות הפרשה הזאת.
יוחאי (איתמר רוטשילד) הוא בחור ישיבת "עץ החיים" שמקדיש את רוב זמנו ללימוד תורה, להתבוננות בטבע ולמחשבות על יחסיו עם אלוהים.
הוא גם משמש כ"רב" בסניף קרוב של בני עקיבא.
יום אחד הוא מוזעק לסניף לטפל בנערה בשם איילת (קרן ברגר) שהתעלפה.
הוא מפנה אותה לבית חולים למרות רצונה.
לאחר זמן הוא מגיע לביקור בבית הוריה ונפגש אתה ועם אביה (אוהד שחר).
האבא מגלה ליוחאי כי איילת סובלת מסרטן בעצמות עם גרורות ומסרבת לקבל טיפול כימותרפי.
הוא מבקש מיוחאי כי יתמוך בה רוחנית כדי שתסכים לטיפול.
יוחאי מהסס אך ראש הישיבה (אילן נוב) מאשר לו זאת מבחינת פיקוח נפש ויוחאי מסכים לבסוף.
הוא לוקח את איילת לטיול התבוננות בים המלח ומתחיל ביניהם דו-שיח פילוסופי על מהות החיים והיחס לאלוהים.
איילת מסכימה לקבל טיפול כימותרפי ויוחאי מלווה אותה לכל הטיפולים.
מצבה של איילת משתפר, הסרטן נסוג ואביה אומר לו שנגמר תפקידו.
איילת שהתחילה להתאהב ביוחאי כועסת על החלטתו ונפרדת בזעם.
יוחאי חוזר לישיבה אך מתקשה בלימודים הוא חושב כל הזמן על איילת ומציץ בחשאי בקטעי הריקוד שהיא רוקדת.
לבסוף הוא מבקש סליחה ומחדש את הקשר ביניהם.
הם מוזמנים לביתה של איילת והאב מתנגד לקשר של איילת עם יוחאי שרוצה להיות אברך ולא יוכל לפרנס אותם.
ראש הישיבה מתרה בו כי יצטרך לעזוב את הישיבה והפנימייה אך האהבה חזקה מכל.
יוחאי עוזב את הישיבה והם שוכרים דירה קטנה ומתנים בה את אהבתם.
לבסוף מגיעה האמא (עלית קרייז) ומודיעה לאיילת כי הסרטן חזר.
יוחאי מבקר אותה בבית החולים וממלא את בקשתה האחרונה - לטבול בים המלח.
כעבור 30 שנה יוחאי (רני בלייר) הוא ראש ישיבה.
אחד התלמידים מתייעץ איתו בקשר לחברה שעזב לאחר שחלתה וכעת ברצונו להתחתן אתה.
יוחאי נזכר שוב באיילת, הוא מגיע לביתה ואביה הזקן מוסר לו מכתב שהשאירה לו בעניין אהבתם.
יוחאי הולך לבית הקברות ומתייפח על קברה.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותאיתמר רוטשילדיוחאי הצעירבחור ישיבהקרן ברגראיילת לוירני בלייריוחאי המבוגרראש ישיבהאוהד שחרדן לוי, אבא של איילתעלית קרייזצביה לוי, אמא של איילתנילי צרויהאשתו של יוחאיאילן נובראש ישיבה
ההפיכה בניז'ר ב־2023 הייתה ההפיכה הצבאית החמישית במדינה מאז עצמאותה מצרפת ב-1960. ב־26 ביולי, חיילים מהמשמר הנשיאותי של ניז'ר עצרו את הנשיא מוחמד בזום, וקבוצת חיילים אחרת הודיעה על הפלתו, סגרה את גבולות המדינה, השעתה את מוסדותיה והכריזה על עוצר תוך הקמת כת צבאית.
ההפיכה הצבאית שקדמה לה, הרביעית במספר, חלה ב-2010.
ניז'ר עברה ארבע הפיכות צבאיות מאז עצמאותה מצרפת ב-1960, האחרונה ב-2010, לצד ניסיונות הפיכה נוספים.
האחרון שבהם מ-2021, ובו יחידות צבא ניסו להשתלט על ארמון הנשיאות יומיים לפני השבעת הנשיא הנבחר מוחמד בזום, שהיה הנשיא הראשון שנבחר במדינה באופן דמוקרטי שנכנס לתפקידו בפועל.
ההפיכה הגיעה גם בעקבות ההפיכות הצבאיות במדינות סמוכות כמו בגינאה, מאלי וסודאן ב-2021, ועוד שתיים בבורקינה פאסו בינואר ובספטמבר 2022.
פרשנים טענו אמרו שעליית יוקר המחיה ותפיסות של חוסר כשירות ושחיתות של הממשלה עשויים להיות המניעים להפיכה.
המדינה מדורגת לעיתים קרובות בתחתית מדד הפיתוח האנושי של האומות המאוחדות, וסבלה מהתקוממויות איסלאמיסטיות בראשות אל-קאעדה, המדינה האסלאמית ובוקו חראם, אף על פי שצבאה קיבל הכשרה ותמיכה לוגיסטית מארצות הברית וצרפת, להן בסיסים צבאיים במדינה.
בשנת 2022, המדינה הפכה למרכז הפעולות האנטי-ג'יהאדיסטיות של צרפת באזור הסאהל בעקבות גירושה ממאלי ומבורקינה פאסו, כאשר הנשיא בזום מתואר כאחד המנהיגים הפרו-מערביים הבודדים שנותרו באזור.
ניז'ר הפכה לבת ברית מרכזית באזור של כוחות מערביים, במיוחד צרפתים ואמריקאים.
עם הפיכות מרובות ורגש אנטי-צרפתי גובר באזור, הפכה ניז'ר לשותפה של מוצא אחרון של צרפת.
כמו כן דווח כי קצינים שעברו הכשרה אמריקאית הכשירו חברים רבים במשמר הנשיאותי.
בתחילת 26 ביולי הודיע חשבון הטוויטר של נשיאות ניז'ר ששומרי הנשיא, בפיקודו של הגנרל עבדורהאמאנה צ'יאני , השתתפו ב"הפגנה אנטי-רפובליקנית" וניסו, "לשווא", לקבל את תמיכתם של כוחות הביטחון האחרים.
עוד נאמר כי הנשיא מוחמד בזום ומשפחתו בריאים, לאחר שהתפרסמו דיווחים על כך שהוא מוחזק בארמון הנשיאות בבירה ניאמיי.
שר הפנים חמאדו סולי נעצר גם הוא והוחזק בארמון, בעוד כעשרים מחברי המשמר הנשיאותי נצפו בחוץ מאוחר יותר באותו היום.
על פי הדיווחים ההפיכה הובלה על ידי צ'יאני, שפרשנים טענו שבזום תכנן לפטר מתפקידו.
הגברת הראשונה של ניז'ר, האדיזה בזום, ובנו, סאלם, נעצרו יחד איתו בארמון הנשיאות, ובנותיו שהו בפריז בזמן ההפיכה.
בשעות הבוקר נחסמו הארמון והמשרדים הסמוכים על ידי כלי רכב צבאיים, וצוותי הארמון נמנעו מגישה למשרדיהם.
כ-400 אזרחים, תומכיו של בזום, ניסו להתקרב לארמון, אך פוזרו על ידי המשמר הנשיאותי עם ירי, כשאחד מהם נפצע.
במקומות אחרים בניאמיי תואר המצב כרגוע.
הנשיאות גם טענה כי הפגנות תמיכה בבזום התרחשו סביב הנציגויות הדיפלומטיות של המדינה בעולם.
בתגובה לאירועים אלה כיתרו הכוחות המזוינים של ניז'ר את ארמון הנשיאות בתמיכה בבזום.
הצבא גם פרסם הודעה בה נאמר שהבטיח "נקודות אסטרטגיות מרכזיות" במדינה.
הנשיאות הצהירה כי הצבא והמשמר הלאומי מוכנים לתקוף את המשמר הנשיאותי.
ה-BBC דיווח גם כי כוחות נאמנים כיתרו את בניין השידור הציבורי ORTN.
שגרירות ארצות הברית בניז'ר הזהירה מפני נסיעה לאורך שדרות הרפובליקה בניאמיי, בה שוכן ארמון הנשיאות.
בערב הודיע קולונל-מייג'ור חיל האוויר, אמדו אבדרמאן, בערוץ הטלוויזיה הממלכתי Télé Sahel, שהנשיא בזום הודח מהשלטון והכריז על הקמת מועצה לאומית לשמירה על המולדת.
לצדם של תשעה קצינים נוספים במדים, שייצגו את כל הזרועות השונות של כוחות הביטחון, אמר אבדראמאן אמר כי כוחות ההגנה והביטחון החליטו להפיל את המשטר "בשל הידרדרות המצב הביטחוני וממשל גרוע".
הוא גם הכריז על פירוק חוקת המדינה, השעיית מוסדות המדינה, סגירת גבולות המדינה ועוצר ארצי מ-22:00 עד 05:00 עד להודעה חדשה, תוך שהוא מזהיר מפני כל התערבות זרה.
אחד הקצינים שנראו במהלך ההכרזה זוהה מאוחר יותר כגנרל מוסא סלאו בארמו, ראש הכוחות המיוחדים של המדינה.
בבוקר 27 ביולי צייץ בזום בטוויטר שבני ניז'ר אוהבי הדמוקרטיה ידאגו ש"הרווחים שהושגו בכבדות יישמרו", מה שהעיד על סירובו להתפטר מתפקידו.
שר החוץ שלו, חסומי מסאודו, אמר ל-France 24 כי "הכוח החוקי והלגיטימי" של המדינה נותר בידי הנשיא וחזר והדגיש שמצבו של בזום טוב ושלא כל הצבא מעורב.
מסאודו גם הכריז על עצמו כממלא מקום ראש המדינה וקרא לכל הדמוקרטים "לגרום להרפתקה הזו להיכשל".
נכון ל-29 ביולי 2023, בזום עדיין לא התפטר.
ב-27 ביולי פרסמה הנהגת הכוחות המזוינים של ניז'ר הצהרה חתומה על ידי ראש מטה הצבא, הגנרל עבדו סידיקו עיסא, בה הכריזה על תמיכתה בהפיכה, תוך שהיא מציינת את הצורך "לשמור על בריאותו הפיזית" של הנשיא ומשפחתו ולהימנע מ"עימות קטלני שעלול ליצור מרחץ דמים ולהשפיע על ביטחון האוכלוסייה".
בהצהרה בטלוויזיה זמן קצר לאחר מכן הודיע אבדרמאן על השעיית כל הפעילויות של מפלגות פוליטיות במדינה עד להודעה חדשה.
הוא גם הודיע שהחונטה פרסמה נזיפה לצרפת על הפרת סגירת המרחב האווירי, לאחר שמטוס צבאי נחת בבסיס אווירי של המדינה.
במהלך היום שידרה תחנת Télé Sahel שוב ושוב את ההכרזה על הקמת החונטה.
הפגנה בעד ההפיכה התקיימה ב-27 ביולי כאשר כ-1,000 תומכים של החונטה הניפו דגלי רוסיה, הביעו תמיכה בקבוצת וגנר ויידו אבנים לעבר רכב חולף של פוליטיקאי.
המפגינים גם גינו את נוכחותן של צרפת ומדינות זרות אחרות בשטח המדינה.
מפגינים אחרים התאספו מחוץ למפקדת מפלגתו של בזום, המפלגה הניז'רית לדמוקרטיה וסוציאליזם, וצולמו סוקלים ומציתים כלי רכב.
לאחר מכן הם פשטו ושרפו את המקום, ואילצו את המשטרה לפזר אותם בגז מדמיע.
הפגנות נערכו גם מול האספה הלאומית.
הדבר גרם למשרד הפנים לאסור על כל הפגנות בתוקף מיידי.
ב-28 ביולי, בנאום ב-Télé Sahel, הכריז על עצמו הגנרל עבדורהאמנה צ'יאני כנשיא המועצה הלאומית לשמירה על המולדת.
לדבריו ההפיכה בוצעה כדי לעצור את "התמוטטותה ההדרגתית והבלתי נמנעת" של המדינה, והוא אמר כי בזום ניסה להסתיר את "המציאות הקשה" במדינה, אותה כינה "ערימה של מתים, עקורים, השפלה ותסכול".
צ'יאני אף מתח ביקורת על אסטרטגיית הביטחון של הממשלה ועל חוסר היעילות שלה לכאורה, אך לא נתן לוח זמנים לחזרה לשלטון אזרחי.
מעמדו כראש מדינה בפועל אושר מאוחר יותר על ידי קולונל אבדרמאנה.
הקהילה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה (ECOWAS) ניסתה לתווך בין הממשלה למורדים, אך נכשלה.
על פי הדיווחים קודמו של בזום כנשיא, מהמדואו איסופו, כמו גם מנהיגים לשעבר אחרים, היו מעורבים במשא ומתן כזה.
ההפיכה גונתה על ידי הבנק העולמי, האיחוד האפריקאי, ECOWAS, האומות המאוחדות, אלג'יריה, האיחוד האירופי, צרפת, ארצות הברית ורוסיה, שקראו לשחרורו המיידי של בזום.
נשיא בנין, פטריס טאלון, שתכנן להגיע לניז'ר מטעם ECOWAS כדי לתווך, כינה את ההפיכה "התנהגות לא נכונה מבחינה צבאית".
הקואליציה הפוליטית השלטת בניז'ר גינתה את ההפיכה כ"טירוף אובדני ואנטי-רפובליקני".
יבגני פריגוז'ין, ראש קבוצת וגנר שפעלה במאלי השכנה והחליפה את צרפת בלחימה במלחמת האזרחים במאלי, כינה את ההפיכה חלק מהמאבק של ניז'ר ב"קולוניאליסטים" שלה.
ארצות הברית: לא משכה את הסיוע הכלכלי והצבאי למדינה, ובכך שמרה על כלי טיס בלתי מאוישים ובסיסים צבאיים קיימים בה, מבלי לתאר את ההשתלטות באופן רשמי כהפיכה.
מזכיר המדינה של ארצות הברית, אנתוני בלינקן, קרא לשחרורו המיידי של בזום.
האומות המאוחדות: ב-28 ביולי השעה האו"ם את פעולותיו ההומניטריות במדינה.
מדינות ECOWAS: ב-10 באוגוסט 2023, הקהילה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה (ECOWAS) החליטה לשמור על האפשרות להתערבות צבאית בניז'ר.
ובכך נסללה הדרך לגיוס כוח שאמור להיות מורכב בעיקר מחיילים ניגרים וסנגלים.
ההפיכה היא השביעית במערב ובמרכז אפריקה מאז ההפיכה במאלי ב-2020.
קמרון הדסון, בכיר ב של ארצות הברית בוושינגטון די.
סי., אמר כי ההפיכה עלולה להשפיע על מאבקה של ניז'ר במרד האיסלאמיסטי, והוסיף כי ישנן אינדיקציות לכך שצבא ניז'ר אינו מרוצה מרמת התמיכה שקיבל למלחמה בחמושים.
אולף לסינג, ראש תוכנית הסאהל בקרן קונראד אדנאואר, אמר כי ההפיכה הייתה "סיוט" עבור המערב, שסמך על בזום וניז'ר כ"עוגן הביטחוני החדש" שלו באזור.
פלביאן באומגרטנר, אנליסט אפריקה בחברת הייעוץ הביטחוני Dragonfly, אמר שהדחתו של בזום עלולה להוביל להתרחבות פעילותה של קבוצת וגנר לניז'ר, בהתחשב בעובדה שהמדינה היא יצרנית חשובה של אורניום.
ההפיכה הצבאית בגבון היא הפיכה צבאית שהתרחשה ב-30 באוגוסט 2023 בגבון שבמרכז אפריקה, כאשר דקות ספורות לאחר הודעת ועדת הבחירות הארצית על זכייתו של נשיא גבון עלי בונגו בכהונה שלישית בבחירות הכלליות בגבון (2023) , הודיעה קבוצה של 12 קצינים בכירים בצבא גבון כי תפסה את השלטון במדינה.
עלי בונגו כיהן כנשיא גבון מאז אוקטובר 2009, כשירש את אביו עומר לאחר מותו.
ב-2016 פרצו מהומות בגבון אחרי ההודעה על ניצחונו של בונגו ובחירתו לכהונה שנייה.
הממשלה ניתקה את הגישה לאינטרנט לכמה ימים כדי לפגוע בהתארגנות למהומות.
ב-2019 נעשה ניסיון הפיכה צבאית במדינה, אך הוא נכשל ומארגניה נשלחו למאסר.
כחודש לפני ההפיכה בגבון, נעשתה הפיכה דומה בניז'ר.
ב-26 באוגוסט 2023, התקיימו במדינה בחירות לנשיאות, בהן התמודד בין השאר הנשיא המכהן עלי בונגו לכהונה שלישית.
מעת סגירת הקלפיות הודיעה הממשלה על עוצר לילי ברחבי המדינה וניתוק הגישה לאינטרנט מחשש למהומות.
מה שהעלה את החשש להטיית תוצאות הבחירות.
מבצעי ההפיכה אף טענו כי היה מחסור במשקיפים בינלאומיים בבחירות, וגם הושעו חלק מהשידורים הזרים, מה שהוסיף על חשדותיהם וטענותיהם לפגיעה בטוהר הבחירות.
בבוקרו של 30 באוגוסט הודיעה ועדת הבחירות הארצית על זכייתו של עלי בונגו בבחירות, לאחר שקיבל שני שלישים מקולות המצביעים.
דקות ספורות לאחר פרסום תוצאות ההצבעה, התייצבו קבוצה של 12 קצינים בכירים בצבא גבון מול המצלמות, והודיעו בשידור חי בטלוויזיה כי תוצאות הבחירות מבוטלות, והם נוטלים לידיהם את השלטון.
לטענתם, הם מייצגים בכך את כל כוחות הביטחון במדינה, שטוענים לזיוף תוצאות הבחירות.
עוד הודיעו כי כל גבולות המדינה סגורים עם הודעה חדשה ומוסדות המדינה פורקו.
הנשיא המודח, עלי בונגו, הוחזק במעצר בית על ידי מבצעי ההפיכה.
בונגו פרסם סרטון מן המעצר בו קרא לבעלי בריתו ולהמון "תעשו רעש" במחאה על ההפיכה.
ההפיכה שמה קץ ל-56 שנות שלטון משפחת בונגו במדינה.
בריגדיר גנרל בריס קלוטר אוליגי נגמה, מפקד המשמר הרפובליקאי, ובן דוד של בונגו, מונה כנשיא זמני על ידי הכת הצבאית.
מיד לאחר ההפיכה הודיעה חברת הכרייה הצרפתית Eramet על השהיית עבודתה בגבון, ומניית החברה נפלה ב-17%.
לאחר יומיים הודיעה החברה כי תחדש את פעילותה.
ההפיכה הצבאית במאלי אירעה ב-18 באוגוסט 2020, כאשר חלקים מצבא מאלי פתחו במרד, וביצעו הפיכה צבאית.
חיילים הגיעו על משאיות לבסיס סאונדיאטה, שם התרחשו חילופי אש בטרם החיילים בבסיס מסרו את נשקם, וקצינים בכירים נעצרו.
טנקים ומשוריינים החלו לנסוע ברחבי העיירה קטי, ומשאיות של הצבא החלו לנסוע לכיוון הבירה, במקו.
החיילים עצרו מספר גורמים בממשלה, ביניהם הנשיא, איברהים בובאכר קייטה, שהתפטר והכריז על פיזור הממשלה.
ההפיכה הייתה ההפיכה השנייה שהתרחשה במאלי בתוך 10 שנים.
ברמה האזורית, ההפיכה סיימה תקופה של 6 שנים מאז ההפיכה בבורקינה פאסו ב-2014, אשר במהלכן לא היו חילופי שלטון לא דמוקרטיים במערב אפריקה.
עבור אזור זה, מדובר בתקופה נדירה של יציבות בה הצליחו מדינות האזור אף למצוא פתרון בדרכי שלום למשבר החוקתי בגמביה, שהסתיים עם הדחת הנשיא יחיא ג'אמה, שסירב להעביר את השלטון אחרי שהפסיד בבחירות.
מ-5 ביוני 2020 התקיימו במאלי הפגנות שקראו להתפטרותו של הנשיא קייטה.
המפגינים היו לא מרוצים מניהול מלחמת האזרחים במאלי, השחיתות השלטונית, ניהול מגפת הקורונה ומהכלכלה המתפרקת.
11 מפגינים נהרגו ו-124 נפצעו במהלך ההפגנות.
בבוקר 18 באוגוסט, חיילים החלו לירות לאוויר בבסיס בסמוך לעיירה קטי, במרחק 15 ק"מ מבמקו.
אחרי שהגיעו לבירה, עצרו החיילים את שר האוצר, את הרמטכ"ל, ואת יושב ראש בית הנבחרים של מאלי.
ראש הממשלה, בובו סיסה, ביקש לקיים דיאלוג עם המורדים, והודה שהתסכול שלהם לגיטימי.
מנהיגי המרד טענו לאחר מכן שקייטה וסיסה נעצרו שניהם במעון הנשיא בבמקו, ויושב ראש האיחוד האפריקאי, מוסא פאקי, קרא לשחררם מהמעצר.
דובר האופוזיציה בירך על מעצרם ועל ה"התקוממות העממית", לדבריו.
הבכירים נלקחו לבסיס בקטי, בו התחילה המרידה.
החדשות על ההפיכה נפוצו במהירות, ומאות מוחים התייצבו מול פסל העצמאות בבירה ודרשו את התפטרותו של קייטה.
בשלב זה עדיין לא היה ברור כמה חיילים לקחו חלק בהפיכה, מי מוביל אותה או מי ייקח את מושכות ההנהגה.
הנשיא קייטה התפטר בסביבות חצות, והכריז על פיזור הממשלה והפרלמנט.
חמישה קולונלים הופיעו בטלוויזיה לאחר מכן, ובראשם אסימי גויטה.
החמישה כינו את עצמם כ"מועצה הלאומית לביטחון האומה".
במהלך ההפיכה נהרגו 4 בני אדם, ונפצעו 15, כולם מכדורים תועים.
מנהיגי הצבא הכריזו על סגירת מעברי הגבול ועל עוצר לילי.
כמו כן הוזמנו סיעות האופוזיציה לדון בעריכת בחירות חדשות.
מנהיגי ההפיכה הבטיחו שייערכו בחירות ב"פרק זמן סביר", אם כי לא ציינו מתי.
בספטמבר עזב קייטה את המדינה כדי לקבל טיפול רפואי באיחוד האמירויות הערביות.
הוא אושפז במשך מספר ימים בבמקו בטרם עזב.
מומחים שמונו על ידי מנהיגי ההפיכה הציעו להקים ממשלת מעבר לשנתיים, חרף הקריאות של מדינות האזור לערוך בחירות בתוך שנה.
הם הציעו שהצבא יבחר את הנשיא, סגנו וראש הממשלה שיהיה טכנוקרט.
לפי ההצעה, המועמד לא יוכל להתמודד בבחירות אחרי כהונת הממשלה הזו.
ב-12 בספטמבר קבעה המועצה הלאומית כי בתוך 18 חודשים יוחזר השלטון במדינה לאזרחים.
ב-21 בספטמבר מונה בה נדאו לנשיא מאלי הזמני, כשאסימי גויטה הוא סגנו.
האופוזיציה הביעה את תמיכתה בממשלה החדשה.
מספר מדינות גינו את ההפיכה, ביניהן צרפת שהייתה מעורבת בלחימה במאלי מ־2013, וקראה להחזיר את השלטון לאזרחים ולשחרר את המנהיגים לשעבר.
הקהילה הכלכלית של מערב אפריקה הטילה סנקציות על מאלי וקראה לסגור את הגבולות איתה.
ב-7 בספטמבר הוצב אולטימטום להנהגה הצבאית למנות נשיא וראש ממשלה חדשים - אזרחים - עד 15 בספטמבר.
במהלך ההפיכה הצבאית בליטא שהתרחשה ב-17 בדצמבר 1926, הוחלפה הממשלה הנבחרת של המדינה במשטר לאומני בהנהגתו של אנטאנס סמטונה.
ההפיכה בוצעה ברובה על ידי הצבא, וחלקו של סמטונה במהלך שנוי במחלוקת.
ההפיכה הביאה לעלייתה של מפלגת האיחוד הלאומי הליטאי, שהייתה השמרנית ביותר באותה עת, לשלטון.
ערב ההפיכה, היו במפלגה חברים כ-2,000 חברים והיא זכתה בשלושה מושבים בלבד בסיימאס.
גם המפלגה הנוצרית-דמוקרטית תמכה בצבא באותה עת והניחה את היסודות החוקתיים להפיכה, אך לא הרוויחה ממנה גידול בכוחה, ונסוגה ממנה במאי 1927. אחרי שהצבא העביר את השלטון לממשלה האזרחית, הוא חדל מלשחק תפקיד בפוליטיקה.
ליטא צורפה לאימפריה הרוסית ב-1795, אחרי חלוקת פולין.
היא נכבשה על ידי גרמניה במלחמת העולם הראשונה, והכריזה על עצמאות ב-16 בפברואר 1918. בשנתיים אחר כך התנהלו מלחמות העצמאות של ליטא, מה שדחה את ההכרה הבינלאומית ואת הקמת המוסדות הפוליטיים.
הצבא החדש נלחם בבולשביקים, בצבא המתנדבים המערב-רוסי ובפולין.
באוקטובר 1920 סיפחה פולין את וילנה וסביבתה, בירתה ההיסטורית של ליטא.
המהלך הזה יצר מתיחות בין שתי המדינות בתקופה שבין מלחמות העולם.
קובנה, העיר השנייה בגודלה במדינה, נבחרה לעיר הבירה הזמנית.
האספה המכוננת של ליטא נבחרה באפריל 1920 ואימצה חוקה באוגוסט 1922. הבחירות הראשונות לסיימאס התקיימו באוקטובר אותה שנה.
הוויכוח העיקרי על החוקה היה מעמדה של הנשיאות.
לבסוף, עיקר הסמכויות של הממשלה נטו לכיוון בית המחוקקים.
נקבע גם שתקופת הכהונה בסיימאס תהיה שלוש שנים כל אחת.
כל סיימאס נבחר בחר נשיא למדינה, והוא היה מוסמך למנות ראש ממשלה.
כהונת הנשיא הוגבלה לשתי תקופות כהונה רצופות.
השיטה הפרלמנטרית הוכחה כלא יציבה; 11 קבינטים הוקמו בין נובמבר 1918 לדצמבר 1926.
השחקנים הפוליטיים המרכזיים בזמן ההפיכה היו פעילים גם במאבק על עצמאות המדינה.
אנטאנס סמטונה היה הנשיא הראשון של ליטא בין אפריל 1919 ליוני 1920; לאחר מכן הוא עזב את החיים הפוליטיים, אם כי הוא הוסיף לפרסם ביקורות, בגינן נכנס למאסר קצר ב-1923. אוגוסטינס וולדמרס ייצג את ליטא בחוזה ברסט-ליטובסק ב-1918 ולאחר מכן כיהן כראש הממשלה, שר ההגנה ושר החוץ.
הוא התפטר מהממשלה ב-1920, אך הוא המשיך לפרסם ביקורות בגינן גם הוא נכנס למאסר קצר.
קאזיס גריניוס כיהן בנציבות הפיצויים בתקופה אחרי מלחמת העולם הראשונה, ושימש כראש הקבינט השישי ובסיימאס הראשון והשני.
מיקולס סלז'ביצ'יוס כיהן כראש הממשלה בין 1918–1919, פיקח על הקמת הכוחות המזוינים של ליטא ב-1920, והיה חבר בסיימאס השני בין 1922 ל-1926.
בין 8 ל-10 במאי 1926 נערכו הבחירות לסיימאס השלישי.
לראשונה מאז 1920, הגוש בהנהגת המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הליטאית, שתמכה בנוצרות הקתולית ובכמורה, לא זכה ברוב.
הציבור הביע חוסר אמון במפלגות האלה, שמספר נבחרים מטעמן הסתבכו בשערוריות פיננסיות.
כך לדוגמה, נתפס חוזס פוריקיס שהשתמש בדרכון דיפלומטי שלו כדי לנסוע למוסקבה ולסחור בקוקאין ובסכרין, אליזיג'וס דרוגליס ופטרס חוזיקס רכשו שומן חזיר באיכות נמוכה מגרמניה, במקום מחקלאים מקומיים, ושר האוצר, ויאטוש פטרוליס העביר כמות גדולה של כספים מקופת המדינה לחשבונו האישי.
בנוסף, האסטרטגיה שהציעה המפלגה להתמודדות עם הקשיים הכלכליים נתפסה לא יעילה.
מתח נוסף עלה ב-1925 אחרי שהוותיקן הכיר בסיפוח הפולני בווילנה, חרף בקשת ליטא להעביר את השליטה בעיר לרומא.
באופן מסורתי, מדיניות הוותיקן הייתה לא לקבוע הסדרים מסוג זה, ורבים מהליטאים התנגדו להחלטה בתוקף.
החלטת האפיפיור פגעה קשות במפלגה הנוצרית-דמוקרטית שתמכה בנוצרות הקתולית, היחסים עם הכס הקדוש נותקו ולא השתפרו כשהאפיפיור פיוס האחד עשר הקים וארגן מחדש באופן חד צדדי את מחוזות הכנסייה בליטא ללא התחשבות בדרישות הליטאיות.
איגוד האיכרים העממי והסוציאל-דמוקרטים הקימו קואליציה שמאלית שהתנגדה לשלטון המפלגה הנוצרית-דמוקרטית.
אולם הקואליציה עדיין לא הגיעה לרוב הדרוש, והחלה להוסיף את נציגי המיעוטים - גרמנים, פולנים ויהודים.
ב-7 ביוני, קאזיס גריניוס נבחר לנשיא השלישי של ליטא ומיקולס סלז'ביצ'יוס התמנה לראש הממשלה.
שניהם היו חברי איגוד האיכרים העממי.
מספר גורמים תרמו להפלתה של ממשלת סלז'ביצ'יוס:
חשש מהקומוניזם: עליית הקומוניזם בברית המועצות עוררה חששות בליטא, במיוחד בקרב קבוצות שמרניות ולאומניות.
חתימת הממשלה על הסכם אי-התקפה סובייטי-ליטאי בספטמבר 1926, יחד עם הסובלנות הנתפסת כלפי פעילויות קומוניסטיות בתוך ליטא, הגבירו עוד יותר את החששות הללו.
חוסר יציבות פוליטית: השינויים התכופים בממשלה וחוסר היכולת של מפלגה אחת להשיג רוב יצרו אווירה של חוסר יציבות.
חוסר יציבות זה נוצל על ידי האופוזיציה, שביקשה לתאר את הממשלה כחלשה ולא יעילה.
אי שקט חברתי: מדיניות הממשלה, במיוחד זו הקשורה לחינוך ודת, הרחיקה מגזרים מסוימים בחברה.
ההחלטה לאפשר פתיחת בתי ספר פולניים, בעוד שבתי ספר ליטאים נסגרים באזור וילנה, גרמה לזעם בציבור.
באופן דומה, קיצוצי התקציב המוצעים לכמורה ולבתי ספר קתוליים הכעיסו את הדמוקרטים הנוצרים.
אי שביעות רצון בצבא: הרפורמות הצבאיות של הממשלה, שכללו פיטורים של קצינים שמרנים רבים, יצרו חוסר שביעות רצון בתוך הצבא.
חוסר שביעות רצון זה הוחמר עוד יותר מהתפיסה שהממשלה הזניחה את ההגנה הלאומית לטובת פיוס עם ברית המועצות.
קיים ויכוח אקדמי לגבי שאלת מעורבותו של אנטאנס סמטונה בתכנון ההפיכה.
לפני ההפיכה, סמטונה היה העורך של העיתון Lietuvis (הליטאי).
השינוי בהתנהלותו בנובמבר 1926 צוטט כראיה לכך שלא ידע על המהלך עד אז.
לפני ה-25 בנובמבר מתח העיתון ביקורת על הממשלה ועל הנוצרים-דמוקרטים, אך באותו יום העלה מאמרים על מחאת הסטודנטים ומאמר שכותרתו "איום הבולשביזם על ליטא".
המאמר טען כי הקומוניסטים מהווים איום אמיתי וכי הממשלה הנוכחית לא מסוגלת להתמודד איתם.
לאחר מכן, הפסיק העיתון לבקר את המפלגה הנוצרית-דמוקרטית.
ב-20 בספטמבר, חמישה קצינים הקימו ועדה לארגון ההפיכה, וכחודש לאחר מכן הוקמה קבוצה נוספת, ושתי הקבוצות תיאמו את פעולותיהן.
ב-12 בדצמבר, הצבא כבר הכין תוכניות מפורטות, סייר באזורי הפעולה המתוכננת, והודיע למנהיגי המפלגה.
השמועות על התוכנית הגיעו לידי הסוציאל-דמוקרטים, אך הם לא נקטו בפעולה.
זמן קצר לפני ההפיכה הופצו ידיעות שקריות על תנועת כוחות פולין באזור וילנה; מטרת הידיעות הייתה לגרום לחיילים שהיו עשויים להתנגד להפיכה לעזוב את קובנה.
בשעות הערב המאוחרות של ה-16 בדצמבר, הודיע הקונסול הסובייטי לסלז'ביצ'יוס על היתכנות הפיכה בהמשך הלילה, אך ראש הממשלה התעלם מהאזהרה.
יום הולדתו ה-60 של הנשיא גריניוס נחגג בקובנה, בהשתתפות פקידים רבים.
תקציב 1927, שכלל קיצוץ בתקציב הצבא והכנסייה, טרם אושר.
במהלך הלילה כבשו כוחות הצבא משרדים מרכזיים ועצרו פקידים.
קולונל קאז'ס סקירפא שיזם את הרפורמה בצבא, ניסה לגייס כוחות נגדה, אך עד מהרה נעצר.
הסיימאס פוזר והנשיא הושם במעצר בית.
קולונל פלצ'יביצ'יוס שוחרר מהכלא אחרי שנכלא ל-20 יום בגין קרב אגרוף עם קצין אחר, ומונה לדיקטטור במדינה.
בהמשך היום, הוא ביקש מסמטונה להתמנות לנשיא כדי לנרמל את המצב.
הצבא יצר את הרושם שהוא יזם את ההפיכה וסמטונה לא ידע על קיומה, ושהוא הצטרף כדי "להושיע את האומה".
ראש הממשלה התפטר, וגריניוס מינה את אוגוסטינס וולדמרס לראש הממשלה החדש.
סמטונה וולדמרס, שניהם מייצגים את האיחוד הלאומי הליטאי, הזמינו את המפלגה הנוצרית-דמוקרטית לחבור אליהם לממשלה ולהחזיר את הלגיטימציה החוקתית.
המפלגה הסכימה באי רצון, מחשש לפגיעה ביוקרתה.
בעתיד הקרוב הם היו יכולים להתמודד בבחירות ולנצח בהיעדר קשר להפיכה, ובהתאם לכך נתנו לחברי האיחוד הלאומי הליטאי לקבל את התיקים הבכירים.
בתחילה סירב גריניוס להתפטר, אך בהמשך שוכנע שהפלישה הפולנית מתקרבת וסמטונה נשבע לקיים את החוקה.
ב-19 בדצמבר נפגשו חברי הסיימאס (ללא הסוציאל-דמוקרטים ואיגוד האיכרים) ובחרו יושב ראש חדש, שכיהן גם כראש המדינה לכמה שעות עד שסמטונה נבחר לנשיאות.
עוד אושר הקבינט בראשות וולדמרס.
הצבא טען שפעולותיו מנעו הפיכה בולשביקית קרובה, שתוכננה לכאורה ל-20 בדצמבר.
כ-350 קומוניסטים נעצרו, וארבעה מנהיגים (קרוליס פוז'לה, יואוזאס גרייפנברגריס, קאזיס גידריס ורפולאס צ'רנס) הוצאו להורג ב-27 בדצמבר.
זו הייתה מכה קשה למפלגה הקומוניסטית של ליטא והיא הייתה לא פעילה למשך זמן מה.
לא נמצאו ראיות ממשיות לכך שהקומוניסטים תכננו הפיכות כלשהן.
מפלגות וארגונים פוליטיים אחרים לא נפגעו, ולפי הצבא, לא היו נפגעים הקשורים להפיכה, מלבד ארבעת המוצאים להורג.
עם זאת, מקורות אחרים מציינים את קפטן וינסאס יונשקאס, שלכאורה נורה על ידי שומרי ארמון הנשיאות, שמת יום לאחר מכן בבית חולים.
ההכרה הבינלאומית בממשלה החדשה הגיעה מהר.
מעצמות המערב לא היו מרוצות מהסיימאס השלישי, שאשרר את הסכם אי-התוקפנות עם ברית המועצות בספטמבר.
הן חיפשו שינוי בסדרי העדיפויות של מדיניות החוץ הליטאית.
לכן לא היה מפתיע שהבריטים, ב"דיילי טלגרף", הצרפתים, ב"לה מטן", וארצות הברית, ב"ניו יורק טיימס" כתבו שההפיכה צפויה לצמצם את היחסים הידידותיים עם ברית המועצות ולנרמל את היחסים עם פולין; בפרסומים הצניעו את האופי האנטי-דמוקרטי והלא חוקתי של ההפיכה.
העיתונות המערבית דיווחה על החדשות בשוויון נפש, או העריכה אותן כהתפתחות חיובית במאבק הליטאי נגד הבולשביזם.
דעת הקהל הדיפלומטית הבינלאומית סברה שמנהיג סמכותי חזק יספק יציבות פנימית, ושאפילו בשנים הראשונות של הרפובליקה ליטא לא הייתה דמוקרטית באמת, שכן חירויות חיוניות רבות צומצמו תחת משטר צבאי.
הדמוקרטים הנוצרים, מתוך אמונה שההפיכה הייתה רק צעד זמני, דרשו שייערכו בחירות חדשות לסיימאס, אך סמטונה דחה זאת.
הוא ניבא שמפלגתו לא תהיה פופולרית ושהוא לא ייבחר מחדש לנשיא.
בינתיים, הלאומנים דנו בשינויים חוקתיים כדי להגדיל את סמכויות הרשות המבצעת ולצמצם את סמכויות הסיימאס.
באפריל, קבוצה באיגוד האיכרים העממי הליטאי ניסתה לארגן הפיכה "להגנת החוקה", אך התוכניות התגלו והמורדים נעצרו.
בין העצורים היה חבר הסיימאס, יואוזאס פייאוג'יס.
ב-12 באפריל 1927, הסיימאס מחה על מעצר זה כהפרה של חסינות פרלמנטרית על ידי הגשת הצעת אי-אמון בממשלת וולדמרס.
סמטונה, תוך שימוש בזכותו החוקתית לעשות זאת, פיזר את הסיימאס.
עם זאת, החוקה הופרה כאשר לא נערכו בחירות חדשות תוך חודשיים.
באפריל, עיתונים דמוקרטיים נוצריים, שקראו לבחירות חדשות, צונזרו.
ב-2 במאי 1927, הדמוקרטים הנוצרים פרשו מהממשלה, מתוך מחשבה שהלאומנים הפועלים לבדם לא יוכלו לקיים אותה.
כתוצאה מכך, האיחוד הלאומי הליטאי גבר על יריבו הגדול והמשפיע בהרבה ותפס שליטה מוחלטת במדינה.
ההפיכה של 1926 הייתה אירוע מרכזי בליטא של בין המלחמות; הדיקטטורה נמשכה 14 שנים.
ב-1935, ממשלת סמטונה הוציאה אל מחוץ לחוק את כל המפלגות הפוליטיות האחרות.
ההפיכה המשיכה להיות נושא קשה עבור הליטאים, שכן ברית המועצות תיארה לאחר מכן את כיבושה של ליטא כ"שחרור מהפשיזם".
ההפיכה הצבאית בתאילנד בשנת 2006 הייתה אירוע דרמטי ומשמעותי בפוליטיקה של המדינה, אשר סימן נקודת מפנה ביחסי הכוחות בין הממשלה האזרחית לצבא.
ב־19 בספטמבר 2006, ביצע הצבא התאילנדי הפיכה שהביאה להדחת ראש הממשלה תאקסין צ'ינוואט, בעת שזה שהה בחו"ל.
ההפיכה, שהייתה הראשונה מאז 1991, הונהגה על ידי הגנרל סונטי בוניארטגלין, אשר הכריז על הקמת גוף שלטוני חדש בשם "המועצה לרפורמה דמוקרטית".
במהלכה, הושעת החוקה הקיימת, הושעת הפעילות הפוליטית, והושלט ממשל צבאי זמני.
בעקבות ההפיכה, תאקסין לא שב לתאילנד ונכנס לגלות מרצון, בעוד הצבא החל בתהליך של ניסוח חוקה חדשה, שהושלמה ב-2007. בעולם, ההפיכה עוררה תגובות מעורבות: מדינות מערביות רבות הביעו דאגה וגינו את הפגיעה בדמוקרטיה, בעוד שכמה מדינות אסייתיות בחרו לשמור על גישה מתונה וזהירה יותר.
אף על פי שהבחירות שנערכו לאחר מכן סימנו חזרה מסוימת לממשל אזרחי, ההפיכה פתחה עידן חדש של חוסר יציבות פוליטית, שכלל גל של הפגנות, עימותים אזרחיים והפיכות נוספות בשנים הבאות.
שלוש עשרה שנים קודם לכן, סכסוך בפוליטיקה התאילנדית בין פלגים צבאיים הוביל להפיכה הצבאית בתאילנד (1991), שהסתיימה בדיכוי אלים ודם ב-1992 על ידי הצבא המלכותי של תאילנד ומשטרת תאילנד המלכותית.
תאילנד הכריזה על חוקת 1997, המכונה "חוקת העם", שהייתה החוקה הראשונה בתולדות תאילנד שבה שני בתי הפרלמנט – הבית העליון והבית התחתון – נבחרו בבחירות ישירות.
מפלגת תאי ראק תאי, בראשות תאקסין צ'ינוואט, שדגלה בפופוליזם, ניצחה בבחירות כלליות בתאילנד, 2001. לאחר סיום כהונתו של תקסין, הוא ניצח לראשונה בתולדות תאילנד ב בניצחון סוחף.
המשבר פוליטי בתאילנד 2005–2006 החל באוקטובר 2005, כאשר אתר העיתון פוצ'אטקארן פרסם מאמר שטען כי תקסין ניכס לעצמו סמכויות מלכותיות של המלך ראמה התשיעי בכך שניהל טקס רשמי.
טענה זו, שהתבססה על תמונה שפורסמה בעיתון "דה ניישן מולטימדיה", הובילה את סונדי לימתונגקול, הבעלים של פוצ'אטקארן, להתחיל להשתמש בסיסמאות "אנו אוהבים את המלך", "נילחם למען המלך" ו"החזירו את הכוח למלך" כקריאות מרכזיות נגד תקסין.
טענה זו חזרה על עצמה בתוכנית הטלוויזיה החיה "תאילנד ויקלי" של סונדי.
סונדי הקים את ברית העם למען הדמוקרטיה (PAD), המכונים "החולצות הצהובות", שהפגינו המונים ברחובות ותקפו את תקסין דרך ערוץ הטלוויזיה שלו, ASTV.
בתחילת 2006, על רקע מכירת תאגיד שין לטמאסק, הכריז תקסין על בחירות באפריל 2006 בעקבות קמפיין הולך וגובר של ביקורת על עסקיו הכלכליים.
מפלגת תאי ראק תאי זכתה ברוב המושבים, בין היתר בשל החלטת מפלגות האופוזיציה הגדולות לחרם את הבחירות, מה שהוביל לאישומים לפירוק המפלגה.
בעקבות תוצאות הבחירות, המלך בהומיבול נקט בצעד חסר תקדים וקבע כי הבחירות אינן דמוקרטיות, וזמן קצר לאחר מכן הן הוכרזו כפסולות על ידי בית המשפט לחוקה של תאילנד.
בחירות חדשות נקבעו לאוקטובר 2006.
ההפיכה הצבאית בתאילנד התרחשה ב-19 בספטמבר 2006, כאשר הצבא המלכותי של תאילנד ביצע הפיכה צבאית נגד ממשלת המעבר הנבחרת של ראש ממשלת תאילנד, תאקסין צ'ינוואט.
ההפיכה, שהייתה השינוי הלא-חוקתי הראשון בממשל בתאילנד זה חמש עשרה שנים מאז הפיכה הצבאית ב-1991, התרחשה לאחר משבר פוליטי שנמשך שנה שכלל את תאקסין, בעלי בריתו ומתנגדיו הפוליטיים, והתקיימה פחות מחודש לפני בחירות כלליות לבית הנבחרים שהיו מתוכננות להתקיים.
דווח באופן נרחב בתאילנד ומחוצה לה כי הגנרל פרם טינסולאנונדה, דמות מפתח ברשת הקשרים בין הצבא למלוכה, יו"ר המועצה המלכותית, היה המוח מאחורי ההפיכה.
הצבא ביטל את הבחירות שנקבעו ל-15 באוקטובר, ביטל את חוקת 1997, פיזר את הפרלמנט ואת בית המשפט לחוקה, אסר על הפגנות וכל פעילות פוליטית, דיכא וצנזר את תקשורת, הכריז על משטר צבאי ברחבי המדינה ועצר חברי קבינט.
השליטים החדשים, בראשות הגנרל סונטי בוניארטגלין, שהתארגנו תחת השם מועצה לרפורמה דמוקרטית, פרסמו ב-21 בספטמבר הכרזה שבה פירטו את סיבותיהם להשתלטות על השלטון והתחייבו להחזיר ממשל דמוקרטי בתוך שנה.
עם זאת, המועצה הודיעה כי לאחר הבחירות והקמת ממשלה דמוקרטית, היא תהפוך למועצת הביטחון הלאומי (CNS), שתפקידה העתידי בפוליטיקה התאילנדית לא הוסבר.
המועצה לרפורמה דמוקרטית ערכה לאחר מכן מגילת ביניים ומינתה את הגנרל בדימוס צ'ולנונט סוריוד לראש הממשלה.
המשטר הצבאי הוסר ב-26 בינואר 2007 ב-41 מתוך 76 מחוזות תאילנד, אך נותר בתוקף ב-35 מחוזות נוספים.
בחירות נערכו ב-23 בדצמבר 2007, לאחר שבית דין שמונה על ידי הצבא אסר את מפלגת תאי ראק תאי (TRT) של תקסין שינאווטרה ואסר על בכירי המפלגה להתמודד בבחירות למשך חמש שנים.
ההפיכה של 2006 כונתה "ההפיכה הבלתי גמורה" לאחר שגנרל צבאי אחר, פריות צ'אן-אוצ'ה, ביצע ההפיכה בתאילנד בשנת 2014 שמונה שנים לאחר מכן נגד ממשלתה של יינגלאק צ'ינוואט, אחותו של תאקסין צ'ינוואט, על ידי הדחת ממשלתה.
ההפיכה של 2014 שלטה במדינה במשך חמש שנים, תקופה ארוכה יותר מההפיכה של 2006, וכללה ניסוח של סנאט שמונה על ידי החונטה שהיה מעורב בבחירת ראש הממשלה.
ההפיכה הצבאית במדגסקר (2025) החלה ב־12 באוקטובר 2025, כאשר אנשי יחידת העלית המנהלית למשאבי אנוש ולטכנולוגיה של צבא מדגסקר בשם CAPSAT, הפילו את ממשלת הנשיא אנדרי רג'ואלינה, בשיאו של גל הפגנות שהחל בסוף ספטמבר.
היחידה קראה לשאר הצבא להצטרף אליה, והבירה אנטננריבו נכבשה ללא התנגדות משמעותית.
מאוחר יותר באותו יום הודח נשיא הסנאט, ומועמד ה-CAPSAT לתפקיד ראש הצבא התקבל ואושר על-ידי הרשויות האזרחיות.
ב־13 באוקטובר 2025 נמלט הנשיא אנדרי רג'ואלינה מהמדינה בנסיבות בלתי ברורות, וממקום שלא פורסם הורה ביום המחרת על פיזור האספה הלאומית.
הגוף המחוקק התעלם מהצו הנשיאותי והמשיך בהליך הדחתו.
מאוחר יותר באותו יום הודיע הצבא על השתלטותו על השלטון ופירוק מוסדות פוליטיים רבים, למעט האספה הלאומית.
ב־17 באוקטובר 2025 הושבע הקולונל מיכּאל רנדראנירינה, מפקד ה-CAPSAT, כנשיא זמני.
ב־25 בספטמבר 2025 פרצו הפגנות ברחבי מדגסקר בעקבות הפסקות חשמל ומים חוזרות ונשנות, במיוחד בבירת המדינה אנטננריבו.
כדי להרגיע את המפגינים, הנשיא אנדרי רג'ואלינה פיטר את ראש הממשלה כריסטיאן נֶצאי; אך, הדבר לא הספיק להרגעת ההפגנות.
CAPSAT – היא יחידת עלית המנהלית, הטכנולוגית והלוגיסטית של צבא מדגסקר, ממוקמת במחוז סווניראנה (Soanierana) בפאתי הבירה.
היחידה מילאה תפקיד מרכזי במרידת 2009 שהביאה את אנדרי רג'ואלינה לשלטון.
בבוקר ה־12 באוקטובר 2025 הודיע הנשיא אנדרי רג'ואלינה על ניסיון השתלטות על השלטון מצד יחידות ה־CAPSAT, שנצפו מצטרפות למפגינים ביום הקודם.
הכוננות במסדרונות השלטון הועלתה לאחר שכמה חיילים עזבו את בסיסיהם כדי להצטרף להפגנות בעוד ראש הממשלה רופין זפיסמבו (Ruphin Zafisambo) קרא להרגעת המצב.
גנרל מ-CAPSAT אמר שאחד מחייליו נפגע מירי של הז'נדרמריה במהלך ההפגנות.