tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא היה חד וברור: "שעת הפיוס חלפה; ההכנה לקרב החלה, והמדינה דורשת מכל אדם לעשות את חובתו."
הוא הביע את נכונותו להילחם בעצמו: "אם ההשגחה תחפוץ, היד החלשה הזו תשלוף חרב שמעולם לא הוכתמה – לא כדי להילחם למען כבוד מעבר לים, אלא למען המולדת, הבית, החוק, הממשל, החוקה, הצדק, החירות והאנושות."
למחרת, הוא נפגש עם 200 גברים מקליפורניה שרצו להקים רגימנט שיסמל את מחויבות החוף המערבי לאיחוד.
ב־8 במאי, שר המלחמה סיימון קמרון הסמיך את בייקר להקים את רגימנט קליפורניה, שעליו גם יפקד בדרגת קולונל.
בייקר שלח מברק לשותפו לעריכת דין בסן פרנסיסקו, אייזק ג'.
וויסטר, וביקש ממנו לעזור בגיוס וארגון הרגימנט בפילדלפיה.
כשוויסטר שאל על הדרגה, בייקר השיב: "איני יכול לקבל דרגה צבאית כרגע מבלי לסכן את מקומי בסנאט.
אך אתה יודע מה יחסיי עם לינקולן – אם תעשה זאת עבורי, אני מבטיח שבתוך שישה חודשים אהיה מייג'ור-גנרל ואתה תקבל דרגת בריגדיר-גנרל ותפקיד נכבד תחתיי."
ב־11 ביוני כתב בייקר ללינקולן וביקש תפקיד פיקודי שלא יהפוך אותו ל"משני לכולם".
מאמציו נשאו פרי: ב־31 ביולי המליץ לינקולן לסנאט על מינויו של בייקר כבריגדיר גנרל (יחד עם צ'ארלס סטון, יוליסס גרנט ואחרים).
למרות זאת, בייקר אמר בסנאט שידחה את המינוי מחשש לחוקיותו.
הוא העדיף לשמור על דרגת קולונל, שאותה ראה כ"מספקת לשאיפותיו הצבאיות", וכך יוכל להישאר בסנאט.
ב־31 באוגוסט הוא כתב ללינקולן וסירב למינוי כבריגדיר גנרל.
על אף סירובו, ב־21 בספטמבר מחלקת המלחמה הודיעה לו כי הנשיא מינה אותו למייג'ור גנרל – ובכל זאת, הסנאט של ארצות הברית מציין שבייקר היה קולונל.
הוא מונה למפקד בריגדה בדיוויזיה של גנרל סטון, ששמרה על מעברי נהר הפוטומק צפונית לוושינגטון.
באוגוסט, בארוחה עם העיתונאי ג'ורג' וילקס, חזה בייקר את מותו: "אני בטוח שלא אחיה לאורך המלחמה הזו.
אם חייליי יראו חולשה כלשהי, איעלם כבר בקרב הראשון.
איני יכול להרשות לעצמי – לאחר הקריירה שלי במקסיקו וכסנאטור – להפנות את גבי לאויב."
ביום שלפני מותו, ב־20 באוקטובר, עצר בבית הלבן לביקור עם לינקולן.
הם שוחחו במדשאה; בייקר שכב על הקרקע, ווילי לינקולן שיחק בעלים.
בייקר נפרד מהילד בנשיקה, לחץ את ידו של הנשיא, וקיבל זר פרחים ממרי לינקולן – ואמר בצער: "יפה מאוד.
הפרחים הללו והזיכרון שלי יקמלו יחד."
ב־21 באוקטובר התקבלה ידיעה שגויה על מחנה קונפדרציה לא מאובטח בבול'ס בלאף.
גנרל צ'ארלס סטון שלח כוח פשיטה, שהתנגש בכוחות אויב.
בייקר ניסה לתגבר את כוחות האיחוד אך לא דאג לסירות מספקות למעבר הנהר, מה שגרם לעיכובים.
בסביבות השעה ארבע אחר הצהריים, נפגע מירי שחלף בגופו דרך הלב והמוח – ומת במקום.
וויסטר, שהספיק לדבר איתו רגע לפני מותו, סיפר שבייקר אמר: "קצין שמת יחד עם חייליו לעולם לא יישפט לחומרה."
אותו ערב שהה הנשיא לינקולן במטה של גנרל מקללן כשקיבל את הבשורה.
העיתונאי צ'ארלס קופין סיפר שראה את לינקולן בוכה: "ראשו מורכן, דמעות זולגות על לחייו הקמוטות, פניו חיוורים, לבו מתכווץ מתדהמה – כמעט נפל כשיצא לרחוב."
בלוויה של בייקר, מרי טוד לינקולן עוררה סערה כשהגיעה בלבוש לילך – כולל כפפות וכובע תואמים – במקום בבגדים שחורים.
כשהעירו לה על כך, ענתה: "האם נשות וושינגטון מצפות ממני להתעטף באבל על כל חייל שנהרג במלחמה הגדולה הזו?"
לאחר מכן התקיימו הלוויות נוספות בפילדלפיה ובניו יורק, ואז גופתו הועברה בספינת Northern Light וברכבת פנמה לסן פרנסיסקו, שם נקבר בבית הקברות הלאומי.
על עצמו אמר בייקר פעם: "הכוח האמיתי שלי הוא ביכולת הפיקוד – להנהיג ולשלוט.
אני מרגיש שיכולתי להוביל אנשים לכל מקום." עם זאת, חבריו סברו שכישרונו האמיתי היה בכוח הנאום שלו.
אדוארד דאגלס וייט האב היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מלואיזיאנה, איש המפלגה הוויגית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1829–1834, ובשנים 1839–1843. בין שתי תקופת כהונה אלו, הוא כיהן כמושל לואיזיאנה העשירי.
אדוארד דאגלס וייט נולד במחוז מורי שבטריטוריה הדרום-מערבית, שחודשים ספורים לאחר לידתו הפכה למדינת טנסי, כבנם מחוץ לנישואים של ג'יימס וייט ושל מרי וילקוקס.
אף על פי שככל הנראה הוריו לא נישאו, אביו הכיר בו, ונסיבות לידתו לא עמדו למכשול לחינוכו או להצלחתו בחייו.
ג'יימס וייט האב היה חבר קונגרס הקונפדרציה מטעם קרוליינה הצפונית.
כשהיה נער, עבר אדוארד דאגלס וייט עם אביו ללואיזיאנה.
ב-1815 סיים וייט את לימודיו באוניברסיטת נאשוויל , ולאחר מכן החל לעסוק בעריכת דין בדונלדסונוויל, מקום מושב מחוז אסנשן, שמדרום לבאטון רוז'.
עשר שנים לאחר מכן, ב-1825 הוא מונה על ידי המושל הנרי ג'ונסון, גם הוא מדונלדסונוויל, כשופט בבית המשפט העירוני של ניו אורלינס.
ב-1834 נשא וייט לאישה את קתרין סידני לי רינגולד, בתו של טנץ' רינגולד , שבמשך שנים היה מרשל של ארצות הברית במחוז קולומביה.
על חמשת ילדיהם נמנה אדוארד דאגלס וייט הבן, לימים סנאטור מטעם לואיזיאנה ונשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית.
ב-1828 נבחר וייט לבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן בו מ-1829 ועד התפטרותו ב-1834 לאחר בחירתו כמושל.
הוא כיהן כמושל לואיזיאנה תקופת כהונה אחת בשנים 1835–1839. לאחר מכן הוא נבחר שוב לבית הנבחרים, וכיהן בו בשנים 1839 - 1843.
בבחירות למשרת המושל התמודד וייט מול מועמד המפלגה הדמוקרטית ג'ון ב.
דוסון, וניצח ביחס קולות של 6,018 מול 4,438. וייט הושבע לכהונתו ב-2 בפברואר 1835. במהלך תקופת כהונתו כמושל, עברו חוקים לייבוש שטחי האדמה בין ניו אורלינס לבין אגם פונטצ'רטריין, ולארגון המיליציה המדינתית.
ב-1837 השעו כמה בנקים בניו אורלינס את התשלומים בזהב, והתחוללו בהלה הפיננסית ושפל כלכלי.
וייט כינס מושב מיוחד של בית המחוקקים של לואיזיאנה, אך הטיל וטו על הצעת חוק שהוגשה לאישורו, ועל כך הוא ספג ביקורת רבה מהעיתונות.
לאחר סיום כהונתו כמושל, חודשו התשלומים והמשבר הפיננסי חלף.
ב-1833 היה וייט אחד מהניצולים של התפוצצות אוניית הקיטור "לאיונס" , שהתרחשה במימי הנהר האדום מדרום לעיר נקיטש
אדוארד דאגלס וייט נפטר בניו אורלינס ב-18 באפריל 1847. הוא נטמן בבית הקברות הקתולי סנט ג'וזף שבתיבדו, לואיזיאנה.
ביתו שבתיבדו מופעל על ידי מוזיאון המדינה של לואיזיאנה כבית אדוארד דאגלס וייט .
אדוארד דניאל דיפרטה היה פוליטיקאי אמריקאי מרוד איילנד, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כראש עיריית קרנסטון בשנים 1978–1985, ולאחר מכן ועד 1991 כמושל רוד איילנד ה-70. לאחר שהורשע במספר מעשי שחיתות, הוא היה מושל המדינה היחידי שריצה עונש מאסר.
אדוארד דיפרטה נולד בקרנסטון שברוד איילנד, כבנם של מריה גרוסי ושל פרנק א.
הוא סיים את לימודיו בקולג' הצלב הקדוש .
הוא גם שירת בצי ארצות הברית.
בשנים 1970–1974 הוא היה חבר מועצת החינוך של קרנסטון, ולאחר מכן ועד 1978 הוא היה חבר מועצת העיר.
בשנים 1978 - 1985 כיהן דיפרטה כראש עיריית קרנסטון.
ב-1984 נבחר דיפרטה כמושל רוד איילנד ה-70 לאחר שניצח בבחירות את מועמד הדמוקרטים אנתוני ג'.
ב-1986 וב-1988 הוא נבחר לתקופות כהונה נוספות לאחר שניצח את הדמוקרט ברוס סנלן, שב-1990 ניצח את דיפרטה, ונבחר במקומו כמושל.
במהלך תקופת כהונתו כמושל, הוא היה יושב ראש קואליציית מושלי צפון-מזרח ארצות הברית ויושב ראש ועידת מושלי ניו אינגלנד.
הוא גם היה יושב ראש השותפות של ניו אינגלנד למדע ולטכנולוגיה.
ב-1994 הואשם דיפרטה בסעיפי אישום פליליים שנגעו להענקת חוזי מדינה במהלך תקופת כהונתו כמושל.
במרץ 1997 בוטלו האישומים על ידי שופט בית המשפט הגבוה של רוד איילנד שגם מצא את משרד התובע הכללי של רוד איילנד אשם בעשרה סעיפים של "התנהגות בלתי הולמת חמורה של התביעה".
בסופו של דבר הואשם דיפרטה שוב, ובדצמבר 1998 הוא הודה בהאשמות המדינה בגין שוחד, עושק וסחיטה, ונדון למאסר של שנה.
במסגרת הסדר טיעון, הוא גם הודה בקבלת 250,000 דולר בתמורה לחוזים של המדינה במהלך כהונתו כמושל.
דיפרטה הסכים להסדר הטיעון רק לאחר שקיבל הבטחות שיבוטלו ההאשמות נגד אחד מבניו.
בנוסף, הפנסיה שלו כמושל נשללה, על אף ניסיונות להשאירה.
דיפרטה ריצה 11 חודשי מאסר.
לאחר מכן, בית המשפט העליון של רוד איילנד ביטל את החלטת דיפרטה לתת פנסיה לאשתו, והחזיר את התיק לעיון מחדש.
עקב מחלה נוירולוגית ניוונית, הודיעה אשתו של דיפרטה באמצעות עורך דינה כי היא מבקשת לבטל את ההחלטה, והדיון החדש עליו הורה בית המשפט העליון לא התקיים.
דיפרטה היה ידוע כאדם בעל אישיות עממית.
במעונוע שלו הוא הגיש לאורחיו עוף מטוגן.
את המעונוע הוא החנה מחוץ לבית המדינה של מדינת רוד איילנד במהלך סופת השלגים שהתחוללה בפברואר 1987 , כדי שיוכל להגיע לעבודה על אף השלג הכבד.
הוא החזיק מכונת משחק פק-מן בביתו, שאותו הוא הדגים לנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש ב-1989.
לדיפרטה ורעייתו פטריסיה היו שבעה ילדים.
פטריסיה נפטרה ב-2011, ודיפרטה התגורר בביתו קרנסטון עד אוקטובר 2016, ואז עבר לדירה בשכונת גרדן סיטי שבעיר.
אדוארד דיפרטה נפטר בביתו בקרנסטון ב-8 ביולי 2025, יום הולדתו ה-91. הוא נטמן בבית הקברות סנט אן שבעיר.
אדוארד מנדל האוס , היה פוליטיקאי ודיפלומט אמריקאי, יועצו הקרוב ביותר של נשיא ארצות הברית וודרו וילסון.
על אף שלא נשא דרגה צבאית נודע בכינוי "קולונל האוס".
האוס נולד ביוסטון, טקסס למשפחת בעלי מטעי כותנה והתחנך בניו אינגלנד.
הוא החל ללמוד באוניברסיטת קורנל, אך לא סיים בשל מות אביו.
לאחר שפרש מלימודים עסק בהשקעות הון.
ב-1910 עבר להשתקע בניו יורק.
בשנת 1912 פרסם (בעילום שם) רומן פוליטי עתידני בשם "פיליפ דרו: מנהלן.
בסיפור הופך דרו, מנהיגה של מערב ארצות הברית במלחמת אחים נגד המזרח לדיקטטור הכופה סדרת רפורמות (המזכירות את מצע התנועה הפרוגרסיבית).
בשנת 1911 התיידד האוס עם מושל ניו ג'רזי, ומי שיהיה הנשיא, וודרו וילסון.
האוס עמד לצידו במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1912. לאחר שנבחר, הציע וילסון להאוס לבחור כל מינוי שיחפוץ, פרט למזכיר המדינה, אולם האוס ויתר על מעמד רשמי והיה ליועץ אישי קרוב לווילסון.
האוס אף התגורר בבית הלבן עד נישואיו של וילסון לאדית בולינג וילסון, שביקשה להיות (והייתה) "היועצת מספר 1" לנשיא ולא ראתה את קרבתו של האוס לנשיא ברוח טובה.
בשנים 1914–1916 ביקר האוס פעמים רבות באירופה, כשליחו של וילסון, בניסיון לשאת ולתת ולהשיג הסכם שלום שיפסיק את מלחמת העולם הראשונה.
ב-1917 עמד האוס בראש קבוצה של כ-150 מלומדים ואינטלקטואלים שכונסה על מנת ליצור מתווה לדרישות המוסריות שעל ארצות הברית לדרוש ממדינות העולם במסגרת הסכם שלום עולמי.
הקבוצה, שנקראה "The Inquiry" הנחתה את חברי המשלחת האמריקאית לוועידת השלום בפריז (1919), שחלקם היו מחבריה, וגיבשה מתווה ראשוני לחבר הלאומים.
תמצית הדרישות, שנערכה על ידי האוס, הייתה הבסיס ל"ארבע עשרה הנקודות" שהציג וילסון לקונגרס בינואר 1918. בספטמבר 1918 התמנה האוס לכתוב את חוקת חבר הלאומים ושירת כנציג ארצו בנציבות מנדט חבר הלאומים.
לאחר 1919 החלו הפערים בין האוס ווילסון לגדול.
באמצע מרץ 1919 הגיע וילסון לוורסאי, שם התקיימו השיחות לקראת חתימת חוזה ורסאי והדיח את האוס מניהול המשא ומתן.
האוס תמך ברעיון חבר הלאומים והשתתף בהקמתו בעוד וילסון נטה לזנוח את הרעיון ולא להשתתף בחבר, שראה אותו מתרחק מן החזון המוסרי אל מחוזות המשא-ומתן הדיפלומטי של מאזן הכוחות.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1932 תמך האוס בפרנקלין דלאנו רוזוולט, אך לא היה מחברי המעגל הפנימי.
אדוארד האריגן היה שחקן אמריקאי, מחזאי, מנהל תיאטרון ומלחין.
האריגן וטוני הארט, שנודעו כצמד "האריגן והארט", יצרו את שיתוף הפעולה המפורסם הראשון בתיאטרון המוזיקלי האמריקאי.
השילוב בין מוזיקה, מחול וסיפור אנושי, שהוגשם באופן מלא בקומדיות המוזיקליות של האריגן והארט, הוכיח את עצמו כוותיק, האהוב והמושך ביותר בז'אנר המופעים המוזיקליים עד ימינו.
האריגן נולד בניו יורק לשושלת אירית.
בשנת 1867, כשהיה 22, הוא עשה את ההופעה הראשונה שלו כזמר קומי אירי במסבאה בסן פרנסיסקו.
לאחר הופעות במשך מספר שנים, הוא חזר לשיקגו.
בשיקגו יצר האריגן שותפות במה עם טוני הארט (1855–1891), ששמו האמיתי היה אנתוני ג'יי קנון.
למרות שהאריגן היה תמיד המוח מאחורי הדמויות והעלילות של מופעי הצמד, הקסם והפיתוי של הארט שיחקו תפקיד גדול בהצלחתה של השותפות.
שניהם החלו את הקריירה המקצועית בניו יורק ב-1872–1873 ועד מהרה הצטרפו אל "תיאטרון הקומיק" של ג'וש הארט.
במשך ארבע שנים הם הצליחו בהצגת דמויות איריות וגרמניות ורוטינות קומיות.
"האריגן והארט", כפי שנודעו, זכו להצלחה גדולה בהצגת דמויות קומיות שבאו מקרב המעמדות הנמוכים ומחיי היומיום ברחובות ניו יורק, ובמיוחד בתיאור ה"מיליציות" האתניות שבשכונה.
האריגן החל עם מערכוני וודביל פשוטים, עיבד אותם בהדרגה למחזות, ופה ושם הכניס שירים, שהפכו לפופולרים על ידי דוד ברהם.
ב-1872, יצר האריגן מופע שנקרא "מוליגן גארד", שבמובנים רבים הוכיח את עצמו במרכז פעילות הצמד בשנים הבאות.
ב-1878 התיישבו האריגן והארט בברודוויי, ובשבע השנים הבאות השתתפו ב-17 מופעים שיצרו בסדרת "הפיקניק של מוליגן גארד".
במופעים שהעלו, למרות שעדיין היו עממיים ומגוחכים, המוזיקה החלה להשתלב יותר עם הקו הסיפורי ויחד עם הדיאלוג והמחול, הם החלו להידמות לקומדיה מוזיקלית מודרנית (מה שכיום נקרא מחזמר).
האריגן כתב את המחזות והשירים ורהם כתב את המוזיקה.
למרות שהמחזות התארכו בהדרגה עם יותר שירים וריקודים, הכרטיסים נותרו באותו המחיר.
התיאטרון של האריגן היה מיועד לאנשים הפשוטים, כשמי שמילא את המושבים היו בעיקר הפועלים שעבדו קשה מדי יום.
מופעים אלה היו מאוד פופולריים, במיוחד לאנשי המעמד הנמוך שהתבסס על מהגרים ומעמד הביניים, ששמחו לראות את עצמם על הבמה בתיאור קומי (אך אוהד).
העלילה של ההצגות התמקדה במנהטן ותיארה בעיות בחיים האמיתיים הנוגעות במתחים גזעיים, שחיתות פוליטית ואלימות כנופיות - כולם עורבבו בקומדיה עם חכמת רחוב, משחקי מילים וניבים אתניים.
האריגן שיחק את בעל המסבאה האירי השאפתן מהבחינה הפוליטית ב"דן מוליגן", והארט שיחק כובסת אפריקנית-אמריקנית ב"רבקה אלפ".
אחד מהמחזות הפופולריים ביותר של האריגן בסדרת "מוליגן גארד", "הכדור של מוליגן גארד" (1880), הראה את השילוב החלק של הקומדיה, המוזיקה והאנושיות הרבה, מה שעשה את הצגותיו לייחודיות כל כך.
לאחר שהבית המקורי של מופעי "מוליגאן" בברודוויי, קומיק 514, היה צריך להסגר מסיבות כלכליות, האריגן הודיע בשנת 1881 שהם יבנו תיאטרון קומי רענן ואלגנטי ב-728 בברודוויי.
התיאטרון היה מוכר כ"תיאטרון הקומי של האריגן והארט", אך לא החזיק מעמד ונשרף עד היסוד בשנת 1884.
אחרי שהתיאטרון קרס, הסתיימה גם השותפות.
חלק מבני משפחתו של האריגן היו אמנים בברודוויי, והעסקת קרובי משפחתו סיימה את השותפות שלו עם הארט.
בחודש מאי 1885, חמישה חודשים לאחר השריפה, האריגן והארט הופיעו יחד בברודוויי בפעם האחרונה.
הארט חי את שארית חייו בשקט עד מותו בשנת 1891, בעוד האריגן פתח את "התיאטרון של האריגן" בשנת 1890 בכיכר הראלד.
עשרים ושלושה ממחזותיו רצו יותר ממאה הופעות בברודוויי.
האריגן המשיך לכתוב מחזות ולשחק עד להופעתו הציבורית האחרונה במרץ 1910. הוא מת בשנת 1911.
אדוארד הגר (בסלובקית: Eduard Heger; נולד ב-3 במאי 1976) הוא פוליטיקאי סלובקי, שכיהן כראש ממשלת סלובקיה בין השנים 2021–2023.
הגר למד כלכלה באוניברסיטת ברטיסלבה לכלכלה, וקיבל בשנת 1999 תואר מהנדס.
לאחר לימודיו החל לעבוד כעוזר של מנכ"ל חברת Intercomp Imex הסלובקית העוסקת בייצור אביזרי אמבטיה.
בין השנים 2001–2005 עבד כיועץ זוטר לחברה Cubic Application האמריקאית, ששימשה כצוות מייעץ למשרד ההגנה הסלובקי.
בין השנים 2005–2007 עבד כמנהל הקהילה הנוצרית תחת קתדרלת מרטין הקדוש בברטיסלבה.
בין 2007–2016 עבד בארצות הברית כמנהל עבודת מותג הוודקה הסלובקי Old Nassau.
בשנת 2016 התמודד לבחירות לפרלמנט הסלובקי במקום ה-24 ברשימת OĽaNO.
לאחר בחירות אישיות בתוך המפלגה התקדם למקום ה-10 ונבחר כחבר פרלמנט באופוזיציה.
הגר שימש כיו"ר הסיעה, יו"ר הוועדה לבקרת המודיעין הצבאי, וחבר ועדת הכלכלה והחוץ.
הגר היה מהמבקרים החריפים והפעילים של הממשל המכהן תחת רוברט פיצו, והוא נבחר כחבר הפרלמנט השני בהיקף פעילותו.
הוא העלה 173 הצעות חוק ונאם 680 פעמים בפרלמנט.
בשנת 2020 מפלגתו הקימה ממשלה חדשה והוא החל לכהן כמשנה לראש הממשלה איגור מטוביץ'.
לאחר התפטרות מטוביץ' באפריל 2021, החל הגר לכהן כראש ממשלת סלובקיה.
ב-7 במאי 2023 הגיש הגר את התפטרותו כראש ממשלה, לאחר שמספר שרים בממשלתו התפטרו כמה ימים קודם לכן.
הגר נשוי ללוסיה ולהם 4 ילדים.
בצעירותו היה אתאיסט, אך לאחר פטירת אביו בשנת 1999 הפך לנוצרי קתולי אדוק.
אדוארד קרל יוזף מיכאל מרקוס קולומן פולקהולד מריה הבסבורג-לורן (נולד ב-12 בינואר 1967), הידוע גם בתואר המסורתי שלו הארכידוכס אדוארד מאוסטריה, הוא דיפלומט הונגרי והוא השגריר הנוכחי של הונגריה בכס הקדוש.
הוא גם חבר בבית הבסבורג-לורן, המשפחה השלטת לשעבר של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
אדוארד הבסבורג נולד ב-12 בינואר 1967 במינכן, והוא בנם של מיכאל פון הבסבורג (מיכאל, ארכידוכס אוסטריה), בנם של יוזף פרנץ, ארכידוכס אוסטריה, ואנה, נסיכת סקסוניה, והנסיכה כריסטיאנה מלוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג, בתו של קרל, נסיך לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג השמיני.
הוא ידוע באופן חוקי באוסטריה בשם , והוא מכונה בתואר המסורתי של "הארכידוכס אדוארד מאוסטריה" ב"אלמנך דה גוטה".
הוא קיבל אזרחות הונגרית מכיוון שאביו נולד בהונגריה.
אדוארד הוא נינו של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה.
הוא נשוי לברונית מריה תרזיה פון גודנוס, צאצאית של יוהאן, ארכידוכס אוסטריה; יש להם שישה ילדים.
מאז 2015, הוא משמש כשגריר הונגריה בכס הקדוש ובמסדר הצבאי הריבוני של מלטה.
הוא הביע הערצה לתומאס מור, לאפיפיור גרגוריוס הראשון, יוזף מינדסנטי, תרזה הקדושה מליזייה, קרל הראשון, קיסר אוסטריה ואדוארד המודה.
אדוארד האו היה צייר ומעצב גרפי גרמני בלטי.
נודע בעיקר בזכות הפורטרטים של החדרים בארמון החורף ובארמונות נוספים.
הוא היה בנו של הצייר יוהנס האו, שהיגר מצפון גרמניה ב-1795, וגדל בקהילה הגרמנית של טאלין.
אחיו למחצה היה הצייר ולדמר האו.
מ-1830 עד 1832 למד באקדמיה לאמנויות יפות של דרזדן.
בשנים 1836 עד 1839 התגורר בטארטו, שם בילה גם את שנות חייו האחרונות.
הוא כנראה התגורר גם בסנט פטרסבורג, שם הפיק עיצובי פנים של חדרים בארמון החורף, ארמון פטרהוף ובתי מגורים מלכותיים אחרים.
הוא היה ברשימת החברים באקדמיה האימפריאלית לאמנויות ב-1854, וככל הנראה נשאר ברוסיה עד 1880 בערך.
ארמון גאצ'ינה נשרף על ידי חיילים גרמנים במהלך מלחמת העולם השנייה.
כאשר נבנה מחדש, שוחזר פנים הארמון תוך שימוש בעזרת ציוריו של האו.
מחוץ לרוסיה, הוא ידוע בעיקר בזכות דיוקנאותיו של הפרופסורים באוניברסיטת דורפט.
הם הופיעו מ-1837 עד 1839 והופצו בסדרה של ליטוגרפיות, בשישה גליונות, על ידי משרדו של גיאורג פרידריך שלטר.
נושאי הדיוקנאות כללו את פרידריך קרל הרמן קרוזה, ניקולאי פירוגוב ופרידריך פון שטרובה.
הוא גם הפיק דיוקנאות ידועים של פרידריך רוברט פאהלמן (1837) ושל יוהאן קרל סיימון מורגנשטרן (1838).
אדוארד אלן האניגן היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מאינדיאנה, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית (1833–1837) וכסנאטור מטעם מדינת אינדיאנה (1843–1849).
האניגן נולד ב-25 ביוני 1807 במחוז המילטון שבאוהיו, ובאותה שנה עבר עם הוריו למחוז בורבון שבקנטקי.
הוא למד בבתי ספר ציבוריים, למד משפטים באוניברסיטת טרנסילבניה, לימד בבית ספר ועבד כפועל חקלאי.
סביב שנת 1825 עבר למחוז פאונטיין שבאינדיאנה, שם עבד כמורה וכפועל חקלאי.
באפריל 1828 הוסמך כעורך דין במחוז פאונטיין, ובשנה שלאחר מכן עבר למחוז וורן, שם החל לעסוק בעריכת דין באופן רשמי.
לאחר זמן קצר עבר לעיירה קובינגטון והמשיך לעסוק במקצועו.
ב-4 באפריל 1829 נישא למרגרט צ'יימברס דאנקן במחוז נוקס, אינדיאנה, ולזוג נולד בן יחיד בשם סלמן קי האניגן.
האניגן כיהן כחבר בבית הנבחרים של אינדיאנה בשנים 1832–1833 ו־1841–1842. הוא נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית לקונגרסים ה־23 וה־24 בבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן בין 4 במרץ 1833 ל־3 במרץ 1837. לאחר מכן לא התמודד מחדש וחזר לעסוק בעריכת דין.
בשנת 1842] נבחר לסנאט של ארצות הברית וכיהן שם בין 4 במרץ 1843 ל־3 במרץ 1849. הוא הפסיד בהתמודדות על כהונה נוספת למושל ג'יימס וייטקומב.
במהלך כהונתו בסנאט שימש האניגן כיו"ר ועדת הסנאט לתביעות קרקעות פרטיות, וכן היה חבר בוועדות הדרכים והתעלות ובוועדת החוץ.
ב־29 במרץ 1849 מינה אותו הנשיא ג'יימס פולק לשגריר ארצות הברית בפרוסיה.
במהלך כהונתו שם התאהבה בו המלכה, אשתו של המלך פרידריך וילהלם הרביעי.
באירוע ממלכתי שבר האניגן את כללי הטקס ונישק את ידה של המלכה.
המלך הזועם דרש מיד את החזרתו לארצות הברית, והאניגן אכן הוחזר בשנת 1850.
לאחר שובו לארצות הברית חזר האניגן לעסוק בעריכת דין בקובינגטון.
ב־5 באוגוסט 1838 מונה לקולונל במיליציה של אינדיאנה, ושירת במבצר פלימות' במהלך סכסוך עם בני שבט הפוטאווטומי, שנאלצו לעזוב את אינדיאנה ולעבור לטריטוריית קנזס.
מסע זה נודע בשם "שביל המוות" משום שיותר מ־40 מבני השבט מתו בדרך מתוך כ־850 איש.
האניגן היה אלכוהוליסט עוד מצעירותו.
בליל 6 במאי 1852 התעמת איתו גיסו, הקפטן ג'ון ר.
דאנקן, שהיה גיבור מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, בנוגע לשתיית היתר שלו.
אשתו ניסתה להרחיקו מהעימות, אך האניגן תפס פגיון סמוך ודקר את דאנקן בצווארו עד לבסיס הלהב.
דאנקן מת למחרת, אך לפני מותו ביקש שלא יאשימו את האניגן.
התובע היה לו וולאס, שהיה גם חברו הקרוב.
בשל חולשת התביעה, והעובדה שהאניגן הורשה להציג את גרסתו במלואה — דבר נדיר — חבר המושבעים סירב להגיש נגדו כתב אישום.
וולאס ספג ביקורת חריפה מהציבור ונאלץ להתפטר ולעבור לעיר קרופורדסוויל.
וורהיז, גם הוא בחר שלא להציג את התיק בפני חבר מושבעים, וגם הוא נאלץ לעזוב את קובינגטון.
השופט אייזק ניילור סגר את התיק ב־18 בספטמבר 1852.
האניגן המשיך לעסוק בעריכת דין בקובינגטון עד 1857, אז עבר לסנט לואיס שבמיזורי, שם התגורר בנו.
הוא תכנן לחזור לפוליטיקה, אך התמכר לא רק לאלכוהול אלא גם למורפיום.
ב־24 בפברואר 1859 נאם בעצרת פוליטית למען מועמדותו של סטיבן דאגלס לנשיאות, כשהוא תחת השפעת אלכוהול ומורפיום.
נאומו זכה ללעג ולבוז מצד הקהל.
מושפל, חזר האניגן לחדרו ונטל מנת יתר של מורפיום.
הוא נקבר בבית העלמין וודלואון שבטרה הוט, אינדיאנה.
אדוארד הראשון לבית פלנטג'נט היה מלך אנגליה בשנים 1272–1307.
אדוארד היה בנו הבכור של הנרי השלישי, מלך אנגליה ומגיל צעיר היה מעורב בתככיו הפוליטיים של שלטון אביו.
ב-1259 תמך בברונים שמרדו באביו וב"תקנות אוקספורד" שנקבעו לאחר מכן.
לאחר הפיוס עם אביו נשאר נאמן לו לאורך כל מלחמת הברונים השנייה.
הוא הגיע לאנגליה ב-1274 והוכתר במנזר וסטמינסטר.
אדוארד הקדיש חלק ניכר מתקופת שלטונו לרפורמה בממשל המלכותי וב.
באמצעות חקירה משפטית מקיפה, חקר את כהונתן של כמה חירויות פיאודליות.
מערכת המשפט עברה רפורמה באמצעות שות חוקים המסדירים את המשפט הפלילי ואת דיני הקניין.
אך תשומת לבו של המלך הופנתה יותר ויותר לעניינים צבאיים.
לאחר של'ואלין אפ גריפיד' סירב להצהיר נאמנות לממלכת אנגליה, יצא אדוארד למערכה נגד ויילס בשנים 1276 ו-1277. בסופה הוכרח ל'ואלין לשלם את מיסי הנחלה לאנגליה, והורשה לשלוט רק ברצועת אדמה צרה בגוויניד', אחד ממחוזות ויילס.
ברם, ב-1282 פתח אחיו הנסיך דוויד' אפ גריפיד' במרד נגד השלטון האנגלי.
אדוארד הגיב לכך בכיבוש ויילס, ולאחר מכן כונן בה שלטון אנגלי, הקים סדרת טירות מבוצרות סביב גבולות ויילס ויישב את תושבי האזורים הכפריים של ויילס עם אנגלים.
לאחר מותה של מרגרט, העלמה מנורווגיה, הוזמן אדוארד לשמש כבורר בסכסוך הירושה לכתר הסקוטי.
הוא טען לסוזרניות פיאודלית על סקוטלנד, פלש אליה, מה שהוביל לפרוץ מלחמת העצמאות הסקוטית הראשונה שנמשכה גם לאחר מותו.
במקביל מצא עצמו אדוארד במלחמה עם צרפת (שהייתה בעלת ברית של סקוטלנד), לאחר שפיליפ הרביעי, מלך צרפת, החרים את דוכסות גסקוניה.
הדוכסות שוחזרה בסופו של דבר אך הסכסוך הפיג את הלחץ הצבאי האנגלי נגד סקוטלנד.
הוא מת ב-1307 והוריש לבנו, אדוארד השני, ניהול מלחמה עם סקוטלנד ומעמסים כספיים ופוליטיים אחרים.
הוא גם מוכר כמלך בעל שנאה ליהודים וכמי שגירש את יהודי אנגליה.
מזגו וקומתו של אדוארד הפכו אותו לדמות מאיימת.
הוא עורר לעיתים קרובות פחד בקרב בני דורו, אף על פי שהוא זכה לכבוד מנתיניו על האופן שבו גילם את אידיאל המלכות של ימי הביניים בתור מצביא, והיסטוריונים מודרניים חלוקים בהערכתם כלפי אדוארד.
חלקם משבחים אותו על תרומתו למערכת המשפט ולממשל, אך אחרים מותחים ביקורת על יחסו הבלתי מתפשר כלפי אצולתו.
לזכותו של אדוארד נזקפו הישגים רבים, כולל החזרת הסמכות המלכותית לאחר שלטון אביו והקמת הפרלמנט כמוסד קבע אשר אפשר לתפעל מערכת מתפקדת להעלאת מיסים ולביצוע רפורמה במערכת המשפט בעזרת חוקים.
במקביל הוא גם מוקע לעיתים קרובות בשל מלחמותיו נגד סקוטלנד וכן בשל גירוש יהודי אנגליה בשנת 1290.
אדוארד נולד בארמון וסטמינסטר בלילה שבין 17 ל-18 ביוני 1239, להנרי השלישי, מלך אנגליה ולרעייתו אלינור מפרובנס.
השם אדוארד הוא שם אנגלו-סקסוני, שלא ניתן בדרך כלל בקרב האצולה של אנגליה לאחר הכיבוש הנורמני של אנגליה.
אך אביו היה מסור להערצת המלך אדוארד המודה והחליט לקרוא לבנו הבכור על שם הקדוש.
לידתו של אדוארד נחגגה בהרחבה בחצר המלוכה וברחבי אנגליה, והוא הוטבל שלושה ימים לאחר מכן במנזר וסטמינסטר.
הוא בדרך כלל כונה בשם "הלורד אדוארד" עד לעלייתו לכס המלכות ב-1272. בין חברי ילדותו היה בן דודו הנרי מאלמיין, בנו של אחיו של המלך הנרי ריצ'רד מקורנוול.
הוא נשאר בן לוויה קרוב שלו למשך שארית חייו.
אדוארד הופקד בטיפולו של יו גיפרד - אביו של שר האוצר לעתיד - עד שברתולומיאו פצ'ה תפס את מקומו לאחר מותו של גיפרד ב-1246. אדוארד קיבל חינוך אופייני לנער אצולה בגילו, כולל בלימודי צבא, אם כי פרטי חינוכו אינם ידועים.
היו חששות לגבי בריאותו של אדוארד בילדותו, והוא חלה ב-1246, 1247 ו-1251. אף על פי כן הוא גדל והפך לאדם חזק, אתלטי ומרשים.
בגובה של 1.88 מטר התנשא מעל רוב בני דורו, ומכאן נגזר האפיתט שלו "Longshanks", כלומר "רגליים ארוכות" או "שוקיים ארוכים".
ההיסטוריונים וג'ון צ'נסלור קובעים כי "זרועותיו הארוכות נתנו לו יתרון כסייף, ירכיים ארוכות אחת כפרש.
בצעירותו, שיערו המתולתל היה בלונדיני; בבגרותו היה כהה, ובגיל מבוגר הפך ללבן.
תווי פניו היו פגומים בעפעף שמאלי צנוח...
בשנת 1254 היו חששות באנגליה מפני פלישה קסטיליאנית למחוז גסקוניה שבידי אנגליה, אשר גרמו למלך הנרי ליזום נישואים פוליטיים מועילים בין בנו אדוארד בן החמש עשרה לאלינור מקסטיליה בת השלוש עשרה, אחותו למחצה של אלפונסו העשירי, מלך קסטיליה.
הם נישאו ב-1 בנובמבר 1254 במנזר סנטה מריה לה ריאל דה לאס הולגאס בקסטיליה.
כחלק מהסכם הנישואים ויתר המלך אלפונסו העשירי על תביעותיו לגסקוניה, ואדוארד קיבל מענקי קרקע בשווי 15,000 מארק בשנה.
הנישואים הובילו בסופו של דבר לרכישה האנגלית של ב-1279, כשאלינור יורשת את המחוז.
הנרי העניק נכסים נכבדים לאדוארד בשנת 1254, כולל גסקוניה; רוב אירלנד, שהוענקה לאדוארד בתנאי שלעולם לא תופרד מהכתר האנגלי; וקרקעות רבות בוויילס ובאנגליה.
הם הציעו לאדוארד עצמאות מועטה שכן הנרי שמר על שליטה רבה על האדמה המדוברת, במיוחד באירלנד, ונהנה מרוב ההכנסות מהאדמות הללו.
סימון החמישי דה מונפור מונה לסגן המלכותי של גסקוניה שנה קודם לכן ושאב את הכנסותיו, כך שבפועל לא שאב אדוארד סמכויות או הכנסות ממחוז זה.
בסוף נובמבר עזבו אדוארד ואלינור את קסטיליה ונכנסו לגסקוניה, שם התקבלו בחום על ידי תושביה.
כאן עיצב אדוארד את עצמו כמי ש"שולט בגסקוניה כנסיך וכלורד".
משנת 1254 עד 1257 היה אדוארד תחת השפעת קרובי משפחתה של אימו מבית סבויה, שהבולט שבהם היה פייטרו השני, רוזן סבויה, דודה של המלכה.
לאחר 1257 התקרב אדוארד לקבוצה ה, שכללה את אחיו למחצה של אביו הנרי השלישי והונהגה על ידי אנשים דוגמת .
קבוצה זו הייתה משמעותית שכן שתי הקבוצות של הזרים בעלי זכויות היתר חשו רגשות טינה לאחר היווצרותה של האריסטוקרטיה האנגלית, שהייתה במרכז של השנים שבאו אחרי הרפורמה הברונית.
קשריו של אדוארד עם קרובי משפחתו הליזיניאנים נראו בעין לא טובה על ידי מתחריו, ובכלל זה על ידי מת'יו פריז, שרקם סיפורים על התנהלות סוררת ואלימה על ידי המעגל הפנימי של אדוארד.
הלה העלה שאלות על תפקידיו האישיים.
אדוארד הפגין עצמאות בעניינים פוליטיים כבר בשנת 1255, עת צידד במשפחת סולר בגסקוניה בסכסוכם עם משפחת קולומב.
הדבר נגד אז את מדיניות התיווך של אביו בין הפלגים המקומיים.
במאי 1258 הכינה קבוצת מגנאטים מסמך לרפורמה בממשל המלך - שנקרא "תקנות אוקספורד" - שכוונו בעיקר נגד הליזיניאנים.
אדוארד עמד לצד בעלי בריתו הפוליטיים והתנגד בתוקף לתקנות.
התנועה הצליחה להגביל את השפעת התקנות על הליזיניאנים, ועמדתו של אדוארד השתנתה בהדרגה.
במרץ 1259 הוא כרת ברית רשמית עם אחד מתומכי הרפורמה העיקריים, ריצ'רד דה קלייר, וב-15 באוקטובר הכריז כי הוא תומך במטרות הברונים ובדה קלייר.
המניע מאחורי שינוי עמדתו של אדוארד יכול היה להיות פרגמטי בלבד: דה קלייר היה בעמדה טובה שבה התאפשר לו לתמוך במטרותיו בגסקוניה.
כשאביו המלך עזב לצרפת בנובמבר, הפכה התנהגותו של אדוארד לסרבנות טהורה.
הוא מינה מספר אנשים על מנת שיקדמו את מטרת תומכי הרפורמה, ואביו האמין שאדוארד שוקל לבצע הפיכה.
לאחר שאביו חזר מצרפת, הוא סירב בתחילה לראות את בנו, אך בתיווכם של ריצ'רד מקורנוול ו, הארכיבישוף מקנטרברי, התפייסו השניים בסופו של דבר.
אדוארד נשלח לצרפת, ובנובמבר 1260 שוב התאחד עם הליזיניאנים, שהוגלו לשם.
כשחזר לאנגליה, בתחילת 1262, הסתכסך אדוארד עם כמה מבעלי בריתם לשעבר של הליזיניאנים בעניינים פיננסיים.
בשנה שלאחר מכן שלח אותו אביו למסע בוויילס נגד הנסיך הוולשי ל'ואלין אפ גריפיד', אך כוחותיו של אדוארד היו נצורים בצפון ויילס והשיגו תוצאות מוגבלות בלבד.
בערך באותו זמן חזר דה קלייר לאנגליה, לאחר שהיה מחוץ לה מאז 1261, והצית מחדש את תנועת הרפורמה הברוניאלית.
כשהמלך נראה מוכן להיכנע לדרישות הברונים, החל אדוארד להשתלט על המצב.
עקב גישתו הרב-משמעית והבלתי צפויה, הוא שינה את דבקותו המוצקה כדי להגן על זכויותיו המלכותיות של אביו.
הוא התאחד עם כמה מהגברים שהתנכר אליהם שנה קודם לכן - כולל הנרי מאלמיין - וכבש מחדש את טירת וינדזור מידי המורדים.
בעזרת בוררות של לואי התשיעי, מלך צרפת, הושג הסכם בין שני הצדדים, שהיה חיובי במידה רבה לצד המלכותי ויכל לגרום לעימות נוסף.
בשנים 1264–1267 התנהלה מלחמת הברונים השנייה, שבה נלחמו כוחות ברוניאלים בהנהגת סימון החמישי דה מונפור נגד אלה שנותרו נאמנים למלך.
אדוארד יזם את המלחמה בכך שכבש את גלוסטר, שהייתה אז בשליטת המורדים.
כאשר בא לעזרת הכוחות הברוניאליים, ניהל אדוארד משא ומתן על שביתת נשק עמו.
מאוחר יותר הפר אדוארד את תנאי ההסכם.
לאחר מכן כבש את נורת'האמפטון מידי דה מונפור לפני שיצא למסע נקמה נגד אדמותיו של דה פררס.
שני הצדדים הלוחמים נלחמו אחד נגד השני בקרב לואס, ב-14 במאי 1264. אדוארד, שפיקד על האגף הימני, פעל היטב, ועד מהרה הביס את כוחותיו של דה מונפור.
באופן לא חכם הוא רדף אחר האויב המפוזר, ובשובו מצא את יתר הצבא המלכותי מובס.
במסגרת הסכם שנחתם לאחר הקרב, נמסרו אדוארד ובן דודו הנרי מאלמיין כבני ערובה לדה מונפור.
אדוארד נותר בשבי עד מרץ 1265, וגם לאחר שחרורו היה תחת מעקב קפדני.
בהרפורד הוא נמלט ב-28 במאי, בזמן שהיה ברכיבה, והצטרף לגילברט דה קלייר, שערק באותו הזמן לצידו של המלך.
התמיכה בדה מונפור הצטמצמה כעת, ואדוארד כבש מחדש את ווסטר וגלוסטר במאמץ קטן.
בינתיים כרת דה מונפור ברית עם ל'ואלין אפ גריפיד' והחל לנוע מזרחה כדי לאחד כוחות עם בנו .
לפני שהמשיך לנתק את דה מונפור האב, הוביל אדוארד מתקפת פתע בטירת קנילוורת', שם ישב בנו של דה מונפור, סימון.
שני הכוחות נפגשו בקרב אוושם ב-4 באוגוסט 1265. לדה מונפור האב לא היה סיכוי מול הכוחות המלכותיים, ולאחר תבוסתו בקרב הוא נהרג וגופתו הושחתה בזירתו.
דרך מאורעות כאלה כמו הדרבי בגלוסטר, השיג אדוארד מוניטין של אדם שאי אפשר לסמוך עליו.
במהלך מסע הקיץ החל ללמוד מטעויותיו וזכה לכבוד ולהערצה מקרב בני זמנו באמצעות פעולות כמו גילוי חסד כלפי אויביו.
המלחמה לא הסתיימה עם מותו של דה מונפור ואדוארד השתתף במערכה המתמשכת.
בחג המולד התפייס עם סימון דה מונפור הבן ומקורביו באי אקסהולם בלינקולנשייר, ובמרץ הוביל מתקפה מוצלחת על .
קבוצה של מורדים החזיקה מעמד בטירת קנילוורת', שהייתה כמעט בלתי ניתנת לחדירה, ולא נכנעה עד ניסוח באוקטובר 1266. באפריל נראה היה שדה קלייר ייקח על עצמו את ענייניה של התנועה הרפורמית, ומלחמת אזרחים תתחדש, אך לאחר משא ומתן מחודש על תנאי הכרזת קנילוורת' הגיעו הצדדים להסכמה.
בערך בזמן הזה מונה אדוארד למנהל אנגליה והחל להשפיע בממשלה.
הוא גם מונה ללורד חמשת הנמלים ב-1265. למרות זאת התערב מעט במשא ומתן להסדר בעקבות המלחמות.
הוא התמקד בעיקר בתכנון מסע הצלב הקרוב שלו.
אדוארד התחייב לערוך מסע צלב בטקס שנערך ב-24 ביוני 1268, יחד עם אחיו ובן דודם הנרי מאלמיין.
כמה מיריביו לשעבר של אדוארד התחייבו לעשות גם כן, אם כי חלקם לא השתתפו בסופו של דבר במסעי הצלב העתידיים.
המכשול הגדול ביותר לביצוע מסע הצלב היה השגת סכומים מספקים.
לואי התשיעי, מלך צרפת, שהיה מנהיג מסע הצלב, בציע הלוואה של כ-17,500 פאונד.
סכום זה לא הספיק, ואת יתר הסכום הדרוש היה צריך להשיג באמצעות הטלת מס ישיר על עמאים, שלא הוטל מאז 1237. במאי 1270 העניק הפרלמנט מס של עשרים מכלל המיטלטלין; בתמורה לכך הסכים המלך לאשר מחדש את המגנה כרטה ולהטיל הגבלות על הלוואות כספים ליהודים.
ב-20 באוגוסט הפליג אדוארד מדובר לצרפת.
היסטוריונים לא קבעו את גודל הכוח שליווה אותו בוודאות, אך הוא כלל כנראה פחות מאלף איש, כולל כ-225 אבירים.
בתחילה התכוונו הצלבנים להקל על המעוז הנוצרי הנצור של עכו בארץ ישראל, אך המלך לואי ואחיו צ'ארלס מאנז', מלך סיציליה, החליטו לתקוף את אמירות תוניס כדי להקים מעוז בצפון אפריקה.
תוכניות אלו נכשלו כאשר נפגעו הכוחות הצרפתיים ממגפה אשר, ב-25 באוגוסט, גרמה למותו של לואי עצמו.
כאשר אדוארד הגיע לתוניס כבר חתם צ'ארלס על הסכם עם אמיר תוניס, ולא הייתה אפשרות אחרת מלבד לחזור לסיציליה.
פעולה צבאית נוספת נדחתה עד לאביב הבא, אך סופה הרסנית מול חופי סיציליה הניאה גם את צ'ארלס וגם את פיליפ השלישי, מלך צרפת במקומו של לואי, מכל מערכה נוספת.
אדוארד החליט להמשיך לבדו, וב-9 במאי 1271 נחת לבסוף בעכו, כשהוא עומד בראש כוח בן 100 אבירים.
מסע צלב זה נודע כמסע הצלב התשיעי.
מצב הצלבנים בארץ ישראל היה רעוע.
ירושלים נכבשה מחדש על ידי המוסלמים ב-1244, ועכו הייתה כעת מרכזה של ממלכת ירושלים.
המדינות המוסלמיות היו במתקפה מצד הממלוכים בהנהגתו של ביברס, והטילו אימה על עכו.
אף על פי שאנשיו של אדוארד היוו תוספת חשובה לחיל המצב, לא היה להם סיכוי מול כוחותיו של ביברס.
משלחת מונגולית בראשותו של סייעה בהתקפה על העיר חלב, שהסיחה את דעתם של כוחותיו של ביברס.
אולם הפלישה המונגולית נכשלה בסופו של דבר.
בנובמבר הוביל אדוארד פשיטה על קאקון, שיכולה הייתה לשמש ראש גשר לירושלים, אך זו לא הצליחה.
המצב בעכו הלך ונואש, ובמאי 1272 חתם הוגו השלישי, מלך קפריסין, שהיה גם מלך ירושלים, על שביתת נשק למשך עשר שנים עם ביברס.
אדוארד התריס בתחילה, אך ביוני 1272 ניסה מתנקש מכת החשישיון השיעית לרצוח אותו, כביכול בהוראת ביברס.
אף על פי שאדוארד הצליח להרוג את המתנקש, הוא נפגע בזרועו על ידי פגיון שחששו שיורעל, ונחלש קשות במהלך החודשים הבאים.
הדבר שכנע את אדוארד לנטוש את המערכה.
ב-24 בספטמבר 1272 עזב אדוארד את עכו.
זמן קצר לאחר שהגיע לסיציליה נודע לו שאביו נפטר ב-16 בנובמבר.
אדוארד התעצב מאוד מהבשורה הזו, אך במקום לחזור ישירות לאנגליה הוא נע צפונה, מפאת בריאותו הירודה, אך גם מחוסר דחיפות.
המצב הפוליטי באנגליה היה יציב לאחר התהפוכות שהתרחשו במחצית המאה, ואדוארד הוכרז כמלך לאחר מות אביו, אך לא התקיימה הכתרה כפי שהיה מקובל עד אז.
בהיעדרו של אדוארד, נשלטה ממלכת אנגליה על ידי מועצה מלכותית בראשות רוברט ברנל.
אדוארד הפליג דרך איטליה וצרפת וביקר את האפיפיור גרגוריוס העשירי ואת פיליפ השלישי, מלך צרפת.
לאחר מכן נסע אדוארד לגסקוניה כדי לטפל בענייניה ולדכא מרד בהנהגתו של .
בעודו שם פתח בחקירה על רכושו הפיאודלי, אשר משקפת את "עניינו הרב של אדוארד ביעילות ניהולית...
[ו]חיזקה את מעמדו של אדוארד כלורד באקיטן וחיזקה את קשרי הנאמנות בין המלך-הדוכס ונתיניו".
בערך באותו הזמן כרת המלך בריתות פוליטיות עם הממלכות באיבריה.
בתו אלינור בת הארבע הובטחה בנישואים לאלפונסו, יורש העצר של כתר אראגון, ויורשו של אדוארד, הנרי , היה מאורס לג'ואן, יורשת העצר של ממלכת נווארה.
אף אחד מהנישואים לא התרחשו.
רק ב-2 באוגוסט 1274 חזר אדוארד לאנגליה, ונחת בדובר.
המלך אדוארד בן ה-35 ערך את הכתרתו ב-19 באוגוסט במנזר וסטמינסטר, לצד המלכה אלינור.
מייד לאחר שנמשח והוכתר למלך אנגליה על ידי רוברט קילוורדבי, הארכיבישוף מקנטרברי, הוריד אדוארד את הכתר מעל ראשו, ואמר כי אין בכוונתו לענוד אותו שוב עד שישיג את כל אדמות הכתר שאביו ויתר עליהן במהלך שלטונו.
אף על פי שלפניו מלכו שלושה מלכים בשם "אדוארד" הוא נקרא בשם "אדוארד הראשון" מכיוון שמאז הכיבוש הנורמני "התאפסה" ספירת המלכים האנגלית.
ל'ואלין אפ גריפיד' נהנה מיתרון לאחר מלחמת הברונים השנייה.
משנת 1267 הכיר בבעלותו על קרקע שכבש בדרום ויילס והוא גם קיבל את התואר הנסיך מוויילס.
למרות זאת נמשכו הסכסוכים המזוינים, במיוחד עם הרוזן מגלוסטר, רוג'ר מורטימר והאמפרי דה בוהון, הרוזן השלישי מהרפורד.
הבעיות החריפו כאשר אחיו הקטנים של ל'ואלין, דוויד' ו ערקו לאנגלים ב-1274, לאחר שנכשלו בניסיון להתנקש באחיהם הגדול.
ל'ואלין סירב להוקיר את המלך.
עבור אדוארד, פרובוקציה נוספת הגיעה מנישואיה המתוכננים של ל'ואלין לאלינור , בתו של סימון דה מונפור האב.
ב-1275 לכדו פיראטים בשרות אדוארד ספינה שהובילה את אלינור ממונפור, בתו היחידה של סימון ממונפור אויב המלך, כדי להינשא לנסיך ל'ואלין.
בנובמבר 1276 הכריז אדוארד מלחמה.
התמיכה בל'ואלין הייתה חלשה בקרב בני ארצו.
המערכה מעולם לא הגיעה לכדי קרב גדול, ול'ואלין הבין עד מהרה שאין לו ברירה אלא להיכנע.
לפי , שנחתם בנובמבר 1277, הוא נותר רק עם אדמת גוויניד', אם כי עדיין הורשה לשאת בתואר נסיך ויילס.
ב-1282 פתח דוויד' במרד נגד השלטון האנגלי.
עבור הוולשים הייתה זו מלחמה על זהותם הלאומית ועל הזכות לחוק הוולשי המסורתי, והם נהנו מתמיכה רחבה, שעוררה ניסיונות לנצל לרעה את מערכת המשפט האנגלית כדי לנשל בעלי אדמות וולשים בולטים, שרבים מהם היו מתנגדיו לשעבר של אדוארד.
עבור אדוארד הפכה מלחמה זו למלחמת כיבוש שמטרתה "לשים סוף סוף קץ ל...זדון של הוולשים".
המלחמה החלה במרד של דוויד', שהיה מרוצה מההישג שקיבל מאדוארד ב-1277. עד מהרה הצטרפו לל'ואלין מנהיגים וולשים אחרים, ובתחילה הם זכו להצלחה צבאית.
ב-6 בנובמבר, בזמן ש, הארכיבישוף מקנטרברי, ניהל משא ומתן לשלום, החליט מפקדו של אדוארד באנגלסי, לוק דה טאני, לבצע מתקפת פתע.
גשר צף נבנה ליבשת, אך זמן קצר לאחר שטאני ואנשיו חצו אותי הם ספגו מארב מצד הוולשים וספגו אבדות קשות.
ההתקדמות הוולשית הסתיימה ב-11 בדצמבר, כאשר נפל ל'ואלין ב.
כיבוש גווינד' הושלם עם לכידתו של דוויד' ביוני 1283, שנלקח לשרוסברי והוצא להורג באשמת בגידה בתלייה, גרירה וביתור בסתיו הבא; אדוארד הורה להציג את ראשו של דוויד' בפומבי על גשר לונדון.
בכך הושם הקץ לעצמאות הוולשית.
לאחר חקיקת ב-1284 סופחה נסיכות ויילס בממלכת אנגליה וקיבלה מערכת אדמיניסטרטיבית כמו זו של ממלכת אנגליה, עם מחוזות המפוקחים על ידי שריפים.
החוק האנגלי יושם במקרים פליליים, אם כי הוולשים הורשו לשמור על חוקים מקובלים משלהם במקרים מסוימים של סכסוכי רכוש.
לאחר 1277, וביתר שאת לאחר 1283, החל אדוארד בפרויקט של התיישבות אנגלית בוויילס, והקים בה עיירות חדשות דוגמת אבריסטווית' וריד'לן.
תושביהן החדשים היו מהגרים אנגלים, על הוולשים המקומיים נאסר לגור איתם, ורבים מהמגרים היו מוגנים על ידי חומות נרחבות.
כמו כן החל פרויקט נרחב של בניית טירות, בהנחייתו של , אדריכל שאדוארד פגש בסבויה בשובו ממסע הצלב.
אלה כללו את הטירות בומריס, קרנארבון, קונווי והארלך, שנועדו לשמש כמבצרים, ארמונות מלכותיים ועוד.
תוכניתו לבניית טירה בוויילס בישרה את תחילתו של השימוש הנרחב בחרכי חצים בקירות הטירה ברחבי אירופה, תוך שימוש בהשפעות אדריכליות מזרחיות.
תוצר נוסף של מסעי הצלב היה הצגת המצודה הקונצנטרית, וארבע מתוך שמונה הטירות שהקים אדוארד בוויילס התחקו אחר עיצוב זה.
הטירות התבססו על דימויים הקשורים לאימפריה הביזנטית ולמלך ארתור בניסיון ליצור לגיטימציה למשטרו החדש, והן הציעו הצהרה ברורה על כוונתו של אדוארד לשלוט בוויילס לצמיתות.
האצולה הוולשית נושלה כמעט לחלוטין מאדמותיה.
אדוארד היה המרוויח הגדול ביותר מתהליך זה.
מרידות נוספות התרחשו בשנים 1287–1288, וברצינות רבה יותר ב-1294, בהנהגת , קרוב משפחה רחוק של ל'ואלין אפ גריפיד'.
הסיבות למרידות כללו טינה עמוקה על כיבוש ויילס, שלטון גרוע בסגנון קולוניאלי ומיסוי כבד מאוד.
המרד האחרון דרש את תשומת לבו של המלך עצמו, אך בשני המקרים דוכאו המרידות.
המרד הוביל לעונשים רבים, ובכלל אלו לקיחתם של 200 בני ערובה.
ניסיונות למנוע מהוולשים לשאת נשק או להתגורר באזורים החדשים אירעו, ככל הנראה, בתקופה הזו, והמשטר בווילס היה רובו ככולו משטר זר שנכפה על התושבים המקומיים.
בשנת 1284 נולד בטירת קרנארבון בנו של המלך אדוארד הנושא את שמו (לימים אדוארד השני, מלך אנגליה), כנראה מתוך כוונה להצהיר על הסדר הפוליטי החדש בוויילס.
בשנת 1301 הפך אדוארד הצעיר בלינקולן לנסיך האנגלי הראשון שקיבל את התואר נסיך ויילס, כאשר העניק לו אביו המלך את התואר ונחת ברחבי צפון ויילס, בתקווה להעניק לבנו יותר עצמאות כלכלית.
אדוארד התחיל לנקוט במדיניות פייסנית יותר, כדי לבנות מחדש את החסות של אנגליה על ויילס, ובפרט באמצעות מתן התואר "נסיך ויילס" לבנו, אך ויילס עודנה נותרה בלתי יציבה, ושרר בה חוסר אמון בין המתיישבים האנגלים לבין המקומיים.
מדיניות חוץ ומלחמה באירופה היבשתית
אדוארד לא יצא שוב למסע צלב לאחר שובו לאנגליה ב-1274, אך הוא שמר על כוונה לעשות זאת, ובשנת 1287 נדר נדר לצאת למסע צלב נוסף.
כוונה זו הנחתה חלק ניכר ממדיניות החוץ שלו, לפחות עד 1291. כדי לערוך מסע צלב כלל-אירופי, היה חיוני למנוע סכסוך בין הריבונים באירופה היבשתית.
מכשול עיקרי לכך היווה הסכסוך בין ששלט בדרום איטליה לבין כתר אראגון ששלט בספרד.
בשנת 1282, התקוממו אזרחי פלרמו נגד שארל מאנז'ו ופנו לעזרה לפדרו השלישי, מלך אראגון, במה שנודע בשם ערבית סיציליאנית.
במהלך המלחמה שלאחר מכן נפל בשבי בנו של שארל מאנז'ו, קרלו מסלרנו, על ידי האראגונים.
הצרפתים החלו ליזום מתקפה על אראגון, והעלו את הסיכוי למלחמה רחבת היקף באירופה.
בעיני אדוארד היה הכרחי להימנע ממלחמה כזו, ובשנת 1286 תיווך בפריז בין צרפת ואראגון למען הפוגה שסייעה להבטיח את שחרורו של קרלו.
בכל הנוגע למסעי הצלב התבררו מאמציו של אדוארד כלא יעילים.
מכה הרסנית לתוכניותיו הגיעה בשנת 1291, כאשר כבשו הממלוכים את עכו, המעוז הנוצרי האחרון בארץ ישראל.
אדוארד היה מעורב עמוקות בענייניה של דוכסות גסקוניה.
בשנת 1278 הוא מינה ועדת חקירה בראשות מקורביו המהימנים והלורד צ'נסלור רוברט ברנל, ומסקנותיה גרמו להדחתו של לוק דה טאני.
בשנת 1286 ביקר אדוארד באזור עצמו ונשאר שם כמעט שלוש שנים.
ביום הראשון של הפסחא ב-1287 עמד אדוארד במגדל כשרצפתו קרסה.
הוא נפל לגובה של 80 רגל, שבר את עצם הבריח שלו והיה מרותק למיטה במשך מספר חודשים.
כמה אבירים שהיו יחד איתו בעת הקריסה נהרגו.
זמן קצר לאחר שהבריא הורה לגרש את יהודי גסקוניה, לכאורה כ"מתנת תודה" על החלמתו.
הבעיה הרב-שנתית הייתה מעמדה של גסקוניה בתוך ממלכת צרפת, ותפקידו של אדוארד כוואסל של מלך צרפת.
פיליפ, לעומת זאת, סירב לשחרר את המבצרים והכריז כי הוא מוותר על גסקוניה לאחר שאדוארד סירב להופיע בפניו שוב בפריז.
ההתקשרות בין אדוארד לשושלת האילח'אנית נמשכה בתקופה זו.
ערוצים דיפלומטיים בין השניים החלו בתקופת מסע הצלב של אדוארד, בנוגע לברית אפשרית להשתלט מחדש על ארץ ישראל עבור אירופה.
אדוארד אירח שליחים מונגולים בחצרו בגסקוניה כשהיה שם בשנת 1287, ואחד ממנהיגיהם, רבן בר צומה, רשם תיאור קיים של הפגישה.
משלחות אחרות הגיעו לאירופה בשנים 1289 ו-1290, שהראשונה העבירה את הצעתו של אילחן אבקה לאחד כוחות עם הצלבנים ולספק להם סוסים.
אדוארד נענה בחיוב והצהיר על כוונתו לצאת למסע מזרחה ברגע שישיג את אישור האפיפיור.
למרות שהדבר לא התממש, החלטתו של אדוארד לשלוח את ג'פרי מלאנגלי כשגריר שלו באימפריה המונגולית חשפה שהוא שוקל ברצינות לכרות ברית עתידית עם המונגולים.
רעייתו, אלינור מקסטיליה, מתה ב-28 בנובמבר 1290. בני הזוג אהבו זה את זה, וכמו אביו, אדוארד היה מסור מאוד לאשתו והיה נאמן לה לאורך כל שנות נישואיהם.
מותה השפיע עליו עמוקות, והוא הפגין את צערו על ידי הקמת 12 אנדרטאות בצורת צלב שנקראות צלבי אלינור, אחת בכל מקום בו עצר ארונה ללילה.
כחלק מהסכם השלום בין אנגליה לצרפת ב-1294, הוסכם שאדוארד יתחתן עם אחותו למחצה של פיליפ הרביעי מרגרט , אך הנישואים התעכבו בעקבות פרוץ המלחמה.
אדוארד כרת בריתות יקרות עם אדולף, מלך גרמניה, רוזני פלנדריה וחלרה ודוכס הבורגונדים, על מנת שיתקפו את צרפת מצפון.
הבריתות התגלו מאוחר יותר כהפכפכות ואדוארד ניצב אז בפני צרות מבית, הן בוויילס והן בסקוטלנד.
האדמירל שלו, המשיך להגן על הכוחות האנגליים בגסקוניה, אך באוגוסט 1297 הפליג לפלנדריה, אז כבר ספגו בעלי בריתו תבוסה שם.
התמיכה מגרמניה מעולם לא התממשה, ואדוארד נאלץ לחפש פרטנר לשלום.
ב-1299 הובילו הסכמי מונטרייל ושארטר , יחד עם נישואיו של אדוארד למרגרט, לשביתת נשק ממושכת, אבל הדבר התגלה כיקר וחסר תועלת עבור אנגליה.
הכיבוש הצרפתי של רוב שטחה של גסקוניה לא הסתיים עד לחתימת הסכם פריז ב-1303 , אז הוא הוחזר חלקית לכתר האנגלי, שוב כפייף צרפתי.
עד שנות ה-80 של המאה ה-13 התאפיינו יחסי אנגליה – סקוטלנד בדו-קיום הרמוני יחסית.
עניין ההוקרה לא הגיע לאותה רמת מחלוקת כמו בוויילס; בשנת 1278 קיבל אלכסנדר השלישי, מלך סקוטלנד את פניו של אדוארד, שהיה גיסו.
בעיות החלו רק עם תחילת משבר הירושה הסקוטי בראשית שנות ה-90 של המאה ה-13. לאחר מותו של אלכסנדר ב-1286, הוא הותיר אחריו את יורשת העצר מרגרט, נכדתו בת השלוש והצאצא היחיד שלו שנותר בחיים.
על פי הסכם בירגהאם, הוסכם שמרגרט תתחתן עם בנו בן השש של המלך אדוארד, אדוארד מקרנארבון (לימים אדוארד השני, מלך אנגליה), אם כי סקוטלנד תישאר נפרדת מאנגליה.
מרגרט, שהייתה אז בת שבע, הפליגה מנורווגיה לסקוטלנד בסתיו 1290, אך חלתה בדרך ומתה באורקני.
הדבר הותיר את סקוטלנד ללא יורש עצר ברור והוביל למשבר ירושה .
אף על פי שעד ארבעה עשר אנשים טענו כי הם אמורים לקבל את התואר, המתחרים הבולטים על הכתר הסקוטי היו ג'ון באליול ו.
אילי ההון הסקוטים ביקשו מאדוארד שינהל את ההליכים, אך לא לשמש כבורר בסכסוך.
הם ביקשו שההחלטה בפועל תתקבל על ידי 104 מבקרים - 40 שימונו על ידי באליול, 40 על ידי ברוס ו-24 הנותרים ייבחרו על ידי אדוארד.
בהסכם בירגהאם, כשהציפייה הייתה לאוניה פרסונלית בין שתי הממלכות, שאלת הסוזרניות לא הייתה בעלת חשיבות גדולה עבור אדוארד.
כעת התעקש שאם יישב את התחרות על הכתר הסקוטי, הוא חייב לקבל הכרה מלאה כאדון הפיאודלי של סקוטלנד.
הסקוטים נרתעו מכך, והשיבו כי מאחר שלסקוטלנד אין מלך, אין לאף אדם סמכות לקבל החלטה זו.
בעיה זו נעקפה כאשר המתחרים על הכתר הסכימו שאדוארד ינהל את הממלכה עד שיימצא יורש חוקי.
ב-17 בנובמבר 1292, לאחר שימוע ממושך, הוחלט כי ג'ון באליול הוא מלך סקוטלנד הבא.
גם לאחר מכן המשיך אדוארד לתבוע את סמכותו על סקוטלנד.
בניגוד להתנגדויות הסקוטים, הוא הסכים לשמוע ערעורים על מקרים שנידונו בבית המשפט לאפוטרופסים ששלט בסקוטלנד בתקופת האינטררגנום.
פרובוקציה נוספת התעוררה בעקבות מקרה שהביא מקדאף, בנו של , שבו דרש אדוארד מבאליול להופיע באופן אישי בפני הפרלמנט של אנגליה כדי להגיב על ההאשמות נגדו.
באליול עשה כן, אבל הקש האחרון היה דרישתו של אדוארד מהמאגרים הסקוטים לשרת בצבא במלחמה נגד צרפת.
דבר זה לא היה מקובל; במקום זאת הסקוטים כרתו ברית עם צרפת ופתחו בהתקפה לא מוצלחת על קרלייל.
אדוארד הגיב בפלישה לסקוטלנד בשנת 1296 ובכיבוש העיירה בריק על הטוויד, שכלל טבח באזרחיה.
ב דעכה למעשה ההתנגדות הסקוטית.
אדוארד החרים את אבן סקון - אבן ההכתרה הסקוטית - והביא אותה לווסטמינסטר, והניח אותה במה שנודע ככס אדוארד הקדוש;הכס והאבן שימשו להכתרת מלכי אנגליה מ-1308 ועד 1996, אז הוחזרה האבן לסקוטלנד.
באליול ויתר על הכתר ונכלא במצודת לונדון, אולם שוחרר שלוש שנים אחר כך ביולי 1299, והורשה לגלות לאחוזותיו בצרפת.
כל בעלי האדמה בסקוטלנד נדרשו להישבע שבועת אמונים לאדוארד, והוא שלט בסקוטלנד כבפרובינציה אנגלית באמצעות משנים למלך.
המערכה הייתה מוצלחת מאוד אך הניצחון האנגלי היה זמני בלבד.
אדוארד נחשב לאדם בעל מזג אלים ולפעמים בלתי צפוי, ולעיתים יכול היה להפחיד; כאשר בנו, אדוארד מקרנארבון דרש ש האהוב עליו יקבל תואר רוזן, התפרץ המלך בכעס וכביכול קרע חופנים משיער בנו.
כמה מבני דורו ראו בו אדם מפחיד, במיוחד בראשית ימיו כמלך.
אולם מנגד נקט אדוארד לפעמים בגישה עדינה יותר, וידוע שהיה אדם מסור למשפחתו.
הוא היה מקורב לבנותיו, ולעיתים קרובות העניק להן מתנות יקרות ערך כאשר הן באו לבקר אותו.
למרות דרכו הנוקשה, חלק מבני דורו האנגלים של אדוארד ראו בו מלך מוכשר ואף אידיאלי.
אף על פי שלא היה אהוב על נתיניו, הם פחדו ממנו אך כיבדוהו, כפי שהשתקף בעובדה שלא היו מרידות מזוינות באנגליה במהלך שלטונו.
אדוארד מוזכר לעיתים קרובות כמי שהפגין נקמנות כלפי אויביו המובסים וניצחון במעשיו.
ישנם היסטוריונים המפקפקים בתום לבו ובאמינותו של אדוארד באשר להתמודדותו עם ענייני ויילס וסקוטלנד.
ההיסטוריון מייקל פרסטוויץ' מאמין שאדוארד עמד בציפיות העכשוויות למלוכה כאיש צבא מוכשר ונחוש ובהתגלמות האידיאלים האביריים המשותפים שלו.
תוך שמירה על מצוות הדת, הוא סייע למלא את מה שציפו מגילו: הוא השתתף בקפלה בקביעות, נתן צדקה בנדיבות והפגין מסירות נלהבת למרים הבתולה ולתומאס בקט.
בדומה לאביו, אדוארד היה שותף נלהב במסורת המגע המלכותי , שיכל כביכול לרפא חולי שחפת.
לפי רישומים עכשוויים אדוארד נגע בלמעלה מאלף איש מדי שנה.
למרות אדיקותו האישית אדוארד היה לעיתים קרובות מצוי בעימות עם הארכיבישופים מקנטרברי שכיהנו בתקופת שלטונו.
יחסיו עם האפיפיור היו לא טובים לפעמים.
גם בתוכנית האדריכלית של אדוארד היה אלמנט תעמולתי ושולבו בה לפעמים מסרים דתיים, כמו בצלבי אלינור.
אדוארד גילה עניין רב באגדות המלך ארתור, שהיו פופולריות מאוד באירופה בתקופת שלטונו.
בשנת 1278 הוא ביקר במנזר גלסטונברי כדי לפתוח את מה שנחשב אז כקברם של ארתור וגווינביר, ושיחזר את "כתרו של ארתור" מל'ואלין לאחר כיבוש צפון ויילס; בבניית טירותיו בוויילס נעזר במיתוסים הארתוריאנים בעיצובם ובמיקומם.
הוא ערך אירועי "שולחן עגול" בשנים 1284 ו-1302, שכללו טורנירים ומשתה, וכתבי הימים השוו אותו ואת האירועים בחצרו לאלו של המלך ארתור.
בחלק מהמקרים נראה שאדוארד השתמש בהתעניינותו במיתוסים הארתוריאנים כדי לשרת את האינטרסים הפוליטיים שלו, כולל מתן לגיטימציה לשלטונו בוויילס והכפשת האמונה הוולשית שארתור עשוי לשוב כמושיעם הפוליטי.
זמן קצר לאחר תחילת שלטונו החל אדוארד להשיב את הסדר על כנו ולכונן מחדש את הסמכות המלכותית לאחר שלטונו הבעייתי של אביו.
כדי להשיג זאת הורה מייד על החלפה של אנשי המינהלה.
החשוב שבהם היה מינויו של רוברט בורנל לצ'נסלור ב-1274, והוא יכהן בתפקיד עד 1292 ויהיה לאחד ממקורביו של המלך.
באותה שנה, עם מינויו של ברנל, החליף אדוארד את רוב הפקידים המקומיים, דוגמת הלוחמים והשריפים.
צעד זה ננקט כהכנה לחקירה נרחבת המכסה את כל אנגליה, שבה ישמעו תלונות על ניצול לרעה של כוח על ידי קצינים מלכותיים.
מטרתה השנייה של החקירה הייתה לקבוע אילו אדמות וזכויות איבד הכתר בתקופת שלטונו של הנרי השלישי.
אדוארד השתמש בסמכותו המלכותית לבסס את זכויות הכתר על חשבון זכויות היתר הפיאודליות של הברונים, לקדם את השוויון בפני החוק, להטיל מיסים, ולנסח בכתב את המשפט המקובל.
בעשותו כן, הדגיש אדוארד את סמכויותיו של הפרלמנט, ובעזרת בורנל, חוקק חוקים חדשים.
הוא החל זאת כאשר מימן סקר מקיף של השלטון המקומי שהגדיר את זכויות הכתר ורכושו ותיעד העוולות של המנהל.
סקר זה נודע בשם מאה המגילות.
אלה הושוו לספר יום הדין מהמאה ה-11, והן היוו את הבסיס לחקירות המשפטיות המאוחרות יותר שנקראו הליכי ה-Quo warranto.
מטרת הבירורים הללו הייתה לקבוע באיזה צו הוחזקו זכויות.
אם הנאשם לא יכול היה להוציא רישיון מלכותי להוכחת הענקת הזכות, הרי שזו הייתה דעתו של הכתר – בהתבסס על כתביו של חוקר המשפט רב ההשפעה מהמאה ה-13 – שהזכות צריכה לחזור לידי המלך.
הן חוק וסטמינסטר הראשון מ-1275 והן חוק וסטמינסטר מ-1285 קודדו את המשפט הקיים באנגליה.
הדבר עורר תמיהה רבה בקרב בני האצולה, שעמדו על כך ששימוש ארוך כשלעצמו מהווה רישיון.
חוק ה-Quo warranto משנת 1290 היה רק חלק אחד מרפורמה משפטית רחבה יותר, שהייתה אחת התרומות החשובות ביותר של אדוארד במהלך תקופת שלטונו.
עידן זה החל כבר בזמן פעילותה של התנועה הרפורמית הברוניאלית; בין החוקים שנחקקו במסגרת תהליך זה ניתן למנות את: חוק מרלבורו (1267) הכיל סעיפים שנלקחו הן מתקנות אוקספורד והן מהכרזת קנילוורת'.
מאה המגילות הוחלפו זמן קצר לאחר מכן על ידי גיליון ווסטמינסטר הראשון (1275), אשר קבע את הסמכות המלכותית והתווה הגבלות על זכויות.
(1279) התייחסו לסוגיית מענקי הקרקע לכנסייה.
שינויים רחבים אלה הסתיימו במידה רבה עם מותו של רוברט ברנל ב-1292.
במהלך תקופת שלטונו של אדוארד נעשו שינויים במערכת המטבעות של ממלכת אנגליה, שהייתה במצב גרוע עד 1279. בהשוואה למטבעות שכבר היו בשימוש בזמן עלייתו של אדוארד לכת המלכות, המטבעות החדשים שהונפקו הוכחו כאיכותיים ביותר.
בנוסף להטבעת פרוטות, חצאי פרוטות ופרד'ינגים, הוצג מטבע חדש שנקרא (שהתברר כלא מוצלח).
גם תהליך ייצור המטבעות עצמן שופר.
הכלכלן ויליאם טרנמייר הציג שיטה חדשה להטבעת מטבעות שכללה חיתוך מטבעות ריקים ממוט כסף, בניגוד לנוהג הישן; שיטה זו הוכיחה את עצמה כיעילה.
במהלך תקופה זו זויפו מטבעות אנגליים לעיתים קרובות באירופה, במיוחד בארצות השפלה, ולמרות האיסור ב-1283, יוצאו מטבעות אנגליים בחשאי ליבשת אירופה.
באוגוסט 1280 אסר אדוארד על השימוש במטבע הצלב הארוך הישן , מה שאילץ את האוכלוסייה לעבור למטבעות החדשים שהוטבעו.
רישומים מצביעים על כך שתהליך זה סיפק בהצלחה לאנגליה מטבע יציב.
מסעותיו הצבאיים התכופים של אדוארד הטילו עומס כספי כבד על האומה האנגלית.
היו כמה דרכים שבאמצעותן יכול היה המלך לגייס כסף למלחמה, כולל מכסים, הלוואות וסובסידיות, שהיו למעשה מיסים שנגבו בחלק מסוים מרכוש המיטלטלין של כל ההדיוטים שהחזיקו בנכסים אלה.
בשנת 1275 ניהל אדוארד משא ומתן על הסכם עם קהילת הסוחרים המקומיים שהבטיח מכס קבוע על צמר, היצוא העיקרי של אנגליה.
בשנת 1303 הושג הסכם דומה עם סוחרים זרים, בתמורה לזכויות ופריווילגיות מסוימות.
ההכנסות מהמכס טופלו על ידי הריקארדי, קבוצת בנקאים מהעיר לוקה שבאיטליה.
הדבר נעשה בתמורה לשירותם כמלווי כספים לכתר, שסייע במימון המלחמות נגד הוולשים.
כאשר פרצה המלחמה עם צרפת החרים המלך הצרפתי את נכסי הריקארדי והם פשטו את הרגל.
לאחר מכן נטלה על עצמה קבוצת הפרסקובלדי מפירנצה תפקיד זה.
אדוארד שלט בפרלמנט על בסיס קבוע לאורך כל תקופת שלטונו.
בשנת 1295 חל שינוי משמעותי: לפרלמנט זה זומנו שני אבירים מכל מחוז ושני נציגים מכל רובע.
ייצוגו של הציבור בפרלמנט לא היווה חידוש; מה שהיווה חידוש הוא הסמכות שתחתיה זומנו נציגים אלו.
בעוד שקודם לכן ציפו מבני העם להסכים להחלטות שכבר התקבלו על ידי אילי ההון, כעת הוכרז שעליהם להיפגש עם הסמכות המלאה (plena potestas) של קהילותיהם, כדי להסכים להחלטות שהתקבלו בפרלמנט.
למלך היה עתה גיבוי מלא לגביית סובסידיות של הדיוטות מכל אנגליה.
בעוד שאביו אסף רק ארבעה כאלה בתקופת שלטונו, אדוארד אסף תשעה.
היסטוריונים כינו את האספה "הפרלמנט לדוגמה", מאחר שהיא ייצגה את כל שכבות החברה באנגליה: הברונים, הכמורה, האבירים והעירוניים.
מאז הכילו בדרך כלל הפרלמנטים נציגים של כל השכבות הללו.
כמו כן חוקק אדוארד חוקים שהגבילו את האריסות לתקופת חיי האריס והמעיטו את העברת האדמות הפיאודליות באופן לא מבוקר.
בסוף תקופת שלטונו מינה אדוארד ועדת שופטים שיצאה למחוזות אנגליה ועסקה בהדברת הפשיעה והשחיתות.
מקור נוסף לסכסוך פוליטי היה מדיניותו של אדוארד כלפי יהודי אנגליה, ששלטה ביחסיו הכלכליים עם הפרלמנט עד 1290. היהודים, בניגוד לנוצרים, הורשו לגבות ריבית על הלוואות.
אדוארד התמודד עם לחץ מצד הכנסייה, שהייתה חסרת סובלנות כלפי היהודים וההלוואות בריבית.
היהודים היו רכושו האישי של אדוארד, והוא היה חופשי למסות אותם כרצונו.
מיסוי יתר על היהודים אילץ אותם למכור את איגרות החוב שלהם במחירים מופחתים, אשר נוצלו על ידי הכתר להעברת עושר קרקע עצום מבעלי קרקעות עם חובות לאנשי חצר המלוכה, ובפרט לרעייתו, מה שגרם לתרעומת נרחבת.
בשנת 1275, מול חוסר שביעות הרצון בפרלמנט, העביר אדוארד חוק אשר הוציא מחוץ לחוק הלוואות בריבית ועודד את היהודים לעסוק במקצועות אחרים.
בכך הגביל עוד יותר את זכויות היהודים.