tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעיות בלתי מסוימות סטטית הן כאלה שאינן ניתנות לפתרון רק באמצעות
משוואות שווי משקל וזקוקים למשוואה נוספת כי יש יותר נעלמים מאשר משוואות.
קסטיליאנו הוכיח את עקרון העבודה המועטה שפורסמה לראשונה על ידי Menabrea שלא הצליח להוכיחה כראוי.
קרלו אֵירלודי (באיטלקית: Carlo Airoldi; 21 בספטמבר 1869 – 1929) היה רץ מרתון איטלקי שהתפרסם בכך שאת כל הדרך לאולימפיאדת אתונה (1896) עשה רגלית.
אירלודי נולד באוריג'ו (Origgio), עיירה בנפת וַרֶזֶה אשר במחוז לומברדיה כבן למשפחת איכרים.
הוא החל להשתתף בתחרויות ספורט באזור וארזה (האירוע הראשון המתועד היה בגורלה (Gorla)) ואחר־כך בתחרויות לאומיות ובינלאומיות שבו ניצח את יריבו הגדול ביותר בתקופה זו לואי אורטג (Louis Ortègue) ממרסיי.
ב-1892 הוא זכה במירוץ לקו (Lecco)-מילאנו ואחריו ניצחון במרוץ מילאנו-טורינו.
הוא התפרסם במהירות והיה אחד מן הרצים למרחקים ארוכים המובילים בתקופתו.
הצלחתו הגדולה ביותר הייתה הניצחון במירוץ מילאנו-ברצלונה (ספטמבר 1895), תחרות בת 12 קטעים שאורכם הכולל 1,050 קילומטרים.
תמורת הניצחון זכה אירלודי ב-2,000 פזטות.
אירלודי שאף להתחרות באולימפיאדת אתונה (1896) וסיכוייו לזכות בה היו טובים.
עם זאת, על מנת להגיע לבירת יוון הוא היה זקוק לכסף.
הוא פנה לעורך של כתב-עת ידוע בתקופה זו "לה ביצ'יקלטה" (La Bicicletta) והציע כי הוצאות הנסיעה שלו לאתונה יהיו זולות במיוחד.
הוא ילך ברגל דרך אוסטריה, האימפריה העות'מאנית ויוון – מסע הרפתקאות שיאלץ אותו לכסות לפחות 70 קילומטרים בכל יום על מנת להגיע במועד לתחרות שלו באתונה.
תפקיד העיתון היה לתעד את המסע ולספק לו את המידע הנדרש.
הביטאון הסכים להצעה ומסעו החל.
הקטע ממילאנו לספליט, דרך טריאסטה ופיומה, עבר ללא בעיות.
אירולדי תכנן לעבור לאורך החוף של קרואטיה ואז דרך העיירה קוטור שבמונטנגרו וקורפו.
בטרם הגיע לדוברובניק הוא נפל ונפצע בידו ונאלץ לשהות יומיים באוהל.
לאחר שהתרו בו לבל ייחצה את אלבניה ברגל הוא עלה על סיפונה של ספינה אוסטרית שהובילה אותו לפטראס שביוון.
משום הוא המשיך ברגל לאורך מסילת הרכבת שכן לא היו אז כבישים.
ביום ה-28 למסע התייצב אירלודי בארמון המלכותי באתונה על מנת להירשם למירוץ המרתון.
הוא נחקר על ידי יושב ראש הוועדה האולימפית ונפסל בטענה כי בעצם קבלת הכסף תמורת הזכייה במירוץ מילאנו – ברצלונה הפך אירולדי לאתלט מקצועי ולכן פסול לתחרות חובבים.
בניסיון למנוע את רוע הגזירה נשלחו מברקים לאיטליה, אך דבר לא הועיל ואירולדי לא הורשה להשתתף בתחרות המרתון.
באיטליה הייתה תחושה קשה שהמארגנים לא אפשרו למתחרה חזק להשתתף במירוץ שהיוונים רצו לזכות בו.
אירלודי לא הסכין עם ההחלטה והציב לספירידון לואיס, הרץ היווני שזכה במרתון באולימפיאדה, אתגר, שמעולם לא הוגשם, להתחרות מולו.
לאחר שחזר לביתו ניסה אירלודי פעמים רבות לשבור את השיא של ספירידון לואיס בלא הצלחה.
הוא המשיך להתחרות, בעיקר בלומברדיה ובשווייץ, שם נישא ועבד בערים ברן ולוצרן.
לבסוף הוא עקר לאמריקה הדרומית לנסות את מזלו שם.
קרלה ברוני-סרקוזי היא זמרת ודוגמנית צרפתייה.
ברוני היא רעייתו של נשיא צרפת לשעבר ניקולא סרקוזי.
ברוני נולדה בטורינו שבאיטליה למשפחת תעשיינים עשירה.
בגיל 7 עברה משפחתה לצרפת, לאחר שנאלצה להימלט מביתה מאימת חטיפות ארגון הבריגדות האדומות וארגון המאפיה בקלבריה ה"אנדרנגטה".
אמה ניהלה רומן חשאי עם אביה יליד איטליה מאוריציו רמרט, אז גיטריסט (לימים איש עסקים בברזיל) ועל כך נודע לה מאביה החורג רק ב-1996 בהיותו על ערש דווי.
שני הוריה הם מוזיקאים ידועים - אביה החורג, אלברטו ברוני טדסקי, שנולד למשפחה יהודית שהמירה את דתה לנצרות קתולית בתקופת מלחמת העולם הראשונה, הלחין מוזיקה קלאסית ואמה, מאריסה בוריני היא פסנתרנית.
אורח חייה ואופיה של משפחת ברונו-טדסקי - משפחה יהודית בורגנית אמידה באיטליה, מושווית לעיתים למשפחת פינצי קונטיני המתוארת בספרו של ג'ורג'ו באסאני ובסרטו של ויטוריו דה סיקה "הגן של פינצי קונטיני"
ברוני למדה בפנימייה בשווייץ אך מאוחר יותר חזרה לפריז והחלה בלימודי אמנות ואדריכלות, אותם עזבה לטובת קריירת דוגמנות.
את קריירת הדוגמנות החלה ברוני בגיל 19. היא עבדה עם בתי האופנה והמעצבים הגדולים והחשובים באירופה בהם כריסטיאן דיור, קארל לאגרפלד, פאקו רבאן, איב סן לורן, ג'אני ורסצ'ה, שאנל ועוד.
עד שנות ה-90 הייתה לאחת מ-20 הדוגמניות המצליחות בעולם, לפי מדד הרווחים שנאמד ב-7.5 מיליון דולר בשנה.
באוקטובר 1991 הגיעה לישראל להשתתף בקמפיין של רשת האופנה גולף.
בספטמבר 2017, ברוני השתתפה, יחד עם הדוגמניות קלודיה שיפר, נעמי קמפבל, הלנה כריסטנסן וסינדי קרופורד, בתצוגת האופנה של בית האופנה ורסאצ'ה לעונת אביב/קיץ 2018, שהייתה הומאז' לג'אני ורסצ'ה.
ב-1997 פרשה ברוני מעולם האופנה לטובת המוזיקה.
הזמר הצרפתי ז'וליין קלר הלחין עבורה כמה שירים שכתבה.
בשנת 2002 הוציאה את אלבומה הראשון "Quelqu'un m'a dit" ("מישהו אמר לי").
ברוני כתבה והלחינה את רוב שירי האלבום.
את האלבום הפיק הגיטריסט לואי ברטיניאק, הוא זכה להצלחה רבה באירופה ובכמה מדינות פרנקופוניות, ונמכר בכ-2 מיליון עותקים.
ב-2005 היא כתבה את מילות 10 מתוך 12 שירים לאלבומו של לואי ברטיניאק Longtemps, וביצעה איתו שני דואטים באלבום, Les Frôleuses ו-Sans toi.
ב-2006 הקליטה את "Those Little Things" גרסה אנגלית לשיר "Ces Petits Riens" של סרז' גינסבורג במסגרת אלבום מחווה לכבודו - Monsieur Gainsbourg Revisited.
באותה שנה הופיעה גם בטקס הפתיחה של אולימפיאדת החורף בטורינו, עיר הולדתה.
אלבומה השני "No Promises" יצא בינואר 2007, ובניגוד לאלבום הראשון היא שרה בו באנגלית ולא בצרפתית.
כל שירי האלבום הולחנו על ידי ברוני, והמילים היו עיבודים של שירי משוררים מהמאה ה-19 וה-20, כולל ויסטן יו אודן, ויליאם בטלר ייטס ואמילי דיקנסון.
אלבומה השלישי, Comme si de rien n'était, יצא לאור ביולי 2008. כל השירים נכתבו על ידי ברוני, פרט לשיר אחד.
התמלוגים מהאלבום נתרמו למטרות צדקה.
בתחילת 2009, השתתפה בסרט תיעודי על חייה, "מישהו סיפר לי על...
קרלה ברוני", ששודר בטלוויזיה בצרפת וברחבי אירופה.
בסרט ברוני מדברת בגילוי לב על חייה, הקריירה שלה כדוגמנית וכזמרת ועל נישואי הבזק לנשיא צרפת.
בשנת 2011 הופיעה בסרטו של וודי אלן, "חצות בפריס".
בספטמבר 2009, הקליטה דואט עם הארי קוניק ג'וניור למהדורה הצרפתית של אלבומו Your Songs.
הם שרו את השיר של הביטלס "And I Love Her".
האלבום יצא בצרפת ב-26 באוקטובר 2009.
באפריל 2013 יצא אלבומה הרביעי של ברוני Little Songs French Songs.
במאי 2014, הגיע לישראל להופעה אחת באולם תיאטרון "הבימה".
ברוני קיימה מערכות יחסים עם אריק קלפטון, מיק ג'אגר (בזמן שהיה עוד נשוי לג'רי הול), דונלד טראמפ, וקווין קוסטנר.
ב-2001 ילדה ברוני את בנה הראשון, אורליאן.
אביו הוא הפרופסור לפילוסופיה רפאל אנטהובן.
ברוני תוארה כמי שהייתה פילגשו של אביו של אנטהובן, העיתונאי ז'אן פול אנטהובן, כשהחלה את מערכת היחסים שלה עם אנטהובן הצעיר, שהיה נשוי באותה עת לסופרת ז'וסטין לוי.
ברוני טוענת שהיא יצאה עם ז'אן פול אנטהובן רק כמה פעמים ומעולם לא הייתה אהובתו, וכי רפאל אנטהובן כבר התגרש מאשתו כשנתקלה בו חודשים לאחר שיצאה עם ז'אן פול.
השיר "רפאל" מתוך אלבומה של ברוני Quelqu'un m'a dit הוא על היחסים שלה עם רפאל אנטהובן, וספרה של ז'וסטין לוי Rien de Grave משנת 2004 (שפורסם באנגלית בשנת 2005 כ-Nothing Serious) הוא על סיום נישואיה; דמות בשם "פאולה" מייצגת את ברוני.
ברוני אמרה למגזין ואניטי פייר כי רפאל אנטהובן סיים את מערכת היחסים שלהם במאי 2007, מכיוון שהוא הרגיש שהם הפכו להיות "כמו חברים" וכי הם נשארו ביחסים טובים.
ב-2006 נפטר אחיה הבכור של ברוני, וירג'יניו, מסיבוכים של מחלת האיידס.
לקראת סוף 2007 פורסם בעיתונות כי ברוני נמצאת במערכת יחסים עם נשיא צרפת ניקולא סרקוזי.
השניים לא ניסו להסתיר את יחסיהם, שעד מהרה סוקרו באינטנסיביות על ידי אמצעי תקשורת רבים.
הם צולמו יחדיו לראשונה בביקור ביורודיסני ולאחר מכן הצטרפה ברוני אל סרקוזי בנסיעה ללוקסור שבמצרים, בזמן חופשת חג המולד.
ב-2 בפברואר 2008 נישאו השניים בטקס צנוע יחסית בארמון האליזה.
ב-19 באוקטובר 2011 נולדה לה ולסרקוזי בת.
ב-2010 ברוני הביעה תמיכה בסכינה מוחמדי אשתיאני, אזרחית איראנית שנידונה למוות בגין ניאוף.
ברוני שלחה מכתב לאשתיאני ובו כתבה "מדוע רוצים לשפוך את דמך ולקחת מהילדים שלך את אמם?
כתגובה למכתב, העיתון האיראני "קייהאן", שנמצא בפיקוחו של המנהיג העליון חמינאי, פרסם מאמר בו נכתב כי "כשבוחנים את ההיסטוריה של קרלה ברוני, זה מראה בבירור מה הסיבה שהאישה הבלתי מוסרית הזו תומכת באישה איראנית שנידונה למוות על ניאוף והייתה שותפה לרצח בעלה, ולמעשה היא עצמה ראויה למות".
במאמר אחר נכתב על התמיכה של ברוני באשתיאני כי "זונות מצטרפות למחאה".
דובר משרד החוץ בטהראן רמין מהמנפרסט מסר בתגובה "העלבת בכירים של מדינות אחרות ושימוש במילים בלתי ראויות, זה לא דבר שראוי ברפובליקה האיסלאמית של איראן".
פסל ארד בדמותה של ברוני בגובה של כשני מטר, בעלות של 82,000 אירו, הוצב באוגוסט 2012 בעיירה קטנה בשם נוז'אן-סור-מארן המכונה גם "איטליה הקטנה".
חברי האופוזיציה הסוציאליסטים במועצת העיר התנגדו להצבתו.
אחותה הגדולה היא השחקנית האיטלקייה ולריה ברוני טדסקי.
קרלה בליי הייתה מוזיקאית ג'אז חופשי, מלחינה, פסנתרנית, מעבדת מוזיקלית ומובילת הרכבי ביג בנד אמריקאית.
אחת מהדמויות הבולטות והמוערכות בעולם הג'אז החופשי.
מוגדרת על ידי מבקרים כפוסט מודרנית ו"היפר מודרנית".
קרלה בליי נולדה כקרלה בורג באוקלנד שבקליפורניה.
אביה היה פסנתרן ומנצח על מקהלת הכנסייה ועודד אותה ללמוד לשיר ולנגן.
בגיל 14 נטשה את עולם המוזיקה כדי להתמחות בגלגיליות ובגיל 17 עזבה את ביתה לניו יורק ועבדה למחייתה כמוכרת סיגריות במועדון בירדלנד.
שם הכירה את הפסנתרן פול בליי, עמו התחתנה ב-1957. בליי שכנע אותה להלחין ועד מהרה החלו לחנים שלה להופיע בהקלטות אמני ג'אז כמו למשל "Bent Eagle" בתקליטו של ג'ורג' ראסל מ-1960 "Stratusphunk", הקטע "Ictus" בתקליטו של ג'ימי ג'ופרה "Thesis" ותקליטו של פול בליי "Barrage".
ב-1964 ארגנה בליי את גילדת מלחיני הג'אז בה היו חברים מיטב מוזיקאי הג'אז האוונגארדי של ניו יורק באותה עת ובהם ססיל טיילור, דון צ'רי, פרעה סנדרס, לארי קוריאל ועוד.
באותה עת התגרשה מפול בליי והפכה לבת זוגו של מייקל מנטלר.
לשניים נולדה בת, קרן, שגם היא מוזיקאית.
השניים הובילו את "תזמורת מלחיני הג'אז" (Jazz Composers' Orchestra), בהשתתפותם של חברי ה"גילדה".
בליי ומנטלר הקימו את חברת התקליטים WATT, שהייתה חלוצת חברות התקליטים העצמאיות שהקימו אמנים למען אמנים.
בחברה זו הקליטה בליי עם התזמורת את היצירה המונמנטלית "Escalator over the Hill", המוגדרת כ"אופרת ג'אז".
בשנות ה-80 שיתפה פעולה עם אמנים שאינם מתחום הג'אז כג'ק ברוס, רוברט וויאט, ומתופף פינק פלויד ניק מייסון, שבתקליט הסולו שלו, "Nick Mason's Fictitious Sports", כתבה את כל השירים, עיבדה מוזיקלית, הפיקה וכינסה את המבצעים מבין ידידיה הקבועים רוברט וויאט, מייקל מנטלר, סטיב סוולו ועוד.
היא עיבדה ל-"Liberation Music Orchestra" של צ'ארלי היידן והפיקה מחוות לת'לוניוס מונק ולקורט וייל.
אולם שיתוף הפעולה הארוך והמשמעותי ביותר של קרלה בליי הוא עם בן זוגה, סטיב סוולו.
השניים משתפים פעולה בהנהגת ביג בנד ענק ("הביג בנד של קרלה בליי"), חברת תקליטים, wattxtrawatt ומיזמים שונים כמו העלאת האופרה "Escalator over the Hill" בביצוע חי בקלן, גרמניה ב-1997.
קרלה סוארס נבארו (ספרדית : Carla Suárez Navarro; נולדה ב-3 בספטמבר 1988) היא שחקנית טניס מקצוענית מספרד.
בשיאה דורגה במקום 6 בעולם (29 בפברואר 2016) בדירוג ה-WTA וכיום (ינואר 2018), מדורגת במקום 39 בעולם.
הישג השיא של סוארס נבארו, הוא הגעה 5 פעמים לשלב רבע הגמר בשלושה טורנירי גראנד סלאם.
באליפות צרפת הפתוחה הגיעה נבארו לשלב רבע הגמר בשנת 2008 לאחר שעלתה ממשחקי המוקדמות והפסידה לילנה יאנקוביץ' מסרביה (3 בעולם) 6-3, 6-2.
באליפות ארצות הברית הפתוחה היא הגיעה לשלב רבע הגמר בשנת 2013 שבו הפסידה לאלופת הטורניר סרינה ויליאמס (1 בעולם) בשתי מערכות (6-0, 6-0), בסיבוב הרביעי היא ניצחה את אנגליקה קרבר מגרמניה (8 בעולם) ב-3 מערכות (6-4, 3-6, 6-7 (3-7)).
סוארס נבארו שיחקה לראשונה בנבחרת ספרד בשנת 2009. מאזנה בגביע הפדרציה עומד על 4 ניצחונות (ארבעתם במשחקי יחידות) ו-8 הפסדים (6 במשחקי יחידות ו-2 במשחקי זוגות).
קרלה ורדן אוברבק היא כדורגלנית עבר אמריקנית ששיחקה בעמדת ההגנה.
אוברבק הייתה קפטנית נבחרת ארצות הברית כשזו זכתה בגביע העולמי שנערך ב-1999.
אוברבק נולדה ב-1968 בעיר פסדינה שבקליפורניה, ובצעירותה עברה עם משפחתה לריצ'רדסון, טקסס.
ב-1986 היא החלה ללמוד באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל - שנחשבה באותן שנים לאוניברסיטה עם קבוצת כדורגל הנשים הטובה ביותר בליגת ה-NCAA.
עם צפון קרוליינה זכתה אוברבק בארבע אליפויות, ואף נבחרה ארבע פעמים לקבוצת השנה במכללות.
בתקופת לימודיה באוניברסיטה, עמד מאזן הקבוצה על 89 ניצחונות, שישה משחקי תיקו ואפס הפסדים (93 אחוזי הצלחה).
ב-1 ביוני 1988, ערכה אוברבק את הופעת הבכורה שלה בנבחרת ארצות הברית במשחק נגד נבחרת יפן.
באותה שנה, היא אף נבחרה לשחקנית ההגנה המצטיינת של ליגת המכללות.
ב-1990, לאחר שזכתה באליפות הרביעית עם האוניברסיטה, סיימה אוברבק את לימודיה לתואר ראשון בפסיכולוגיה.
בנובמבר 1991 שיחקה אוברבק בטורניר הבינלאומי הראשון בקריירה שלה - גביע העולם שנערך באותה שנה בפעם הראשונה אי פעם.
אוברבק, שפתחה בהרכב הראשון בכל ששת משחקי הנבחרת בטורניר, הייתה אחד מהגורמים לכך שההגנה האמריקאית ספגה רק חמישה שערים במהלך הטורניר.
ב-19 באוגוסט 1994 כבשה אוברבק את צמד שערי הבכורה שלה בנבחרת, בניצחון 0-10 על ג'מייקה.
שנה לאחר מכן, מונתה אוברבק לקפטנית הנבחרת האמריקאית שנסעה להשתתף בגביע העולם שנערך בשוודיה.
אוברבק פתחה בכל משחקיה של ארצות הברית, ולא החמיצה אפילו דקת משחק אחת במהלך הטורניר.
במשחק שלב הבתים נגד אוסטרליה, כבשה אוברבק את השער היחיד שלה בטורנירי גביע העולם.
באותה שנה, היא אף הייתה מועמדת לספורטאית השנה מטעם התאחדות ספורט הנשים האמריקאית, לצידן של רבקה לובו (שזכתה בתואר), שטפי גראף ובוני בלייר.
באליפות הכדורגל של אולימפיאדת אטלנטה 1996, זכתה אוברבק בתואר ראשון בתור קפטנית הנבחרת האמריקאית.
במשחק הגמר של הטורניר נגד סין, שהיה גם משחקה המאה של אוברבק בנבחרת, ניצחה ארצות הברית 1-2 וזכתה במדליית הזהב.
מיד לאחר האולימפיאדה, הודיעה אוברבק על הפסקה זמנית מכדורגל, עקב כניסתה להריון.
ב-9 באוקטובר 1997, במשחק נגד גרמניה, חזרה אוברבק לשורות הנבחרת.
שנה לאחר מכן, היא הייתה חלק מסגל הנבחרת שזכה במדליית הזהב במשחקי הרצון הטוב שנערכו בניו יורק.
בקיץ של אותה שנה, הצטרפה אוברבק לקבוצת "ראלי ווינגס" מהדבליו-ליג, וזכתה איתה באליפות הליגה.
ביולי 1999, הגיעה אוברבק לשיא הקריירה שלה, כשזכתה כקפטנית עם הנבחרת בגביע העולמי.
היא לא החמיצה אף דקת משחק במהלך הטורניר, ובכך הייתה לאחת משתי שחקניות אמריקאיות שלא החמיצו אפילו דקה אחת בטורנירי גביע העולם 1995, אולימפיאדת 1996 וגביע העולם 1999. משחק הגמר של הטורניר, שנערך אל מול קהל שיא של 90,185 צופים, התקיים באצטדיון רוז בול שבעיר הולדתה של אוברבק - פסדינה.
אוברבק, שכבשה את אחד הפנדלים בגמר, נבחרה בסוף הטורניר לקבוצת המצטיינות של האליפות.
שנה לאחר מכן, השתתפה אוברבק בטורניר הבינלאומי האחרון שלה עם הנבחרת האמריקאית - אליפות הכדורגל של אולימפיאדת סידני.
במשחק הגמר נגד נורווגיה, הפסידו האמריקאיות 3-2, והסתפקו במדליית הכסף.
אוברבק - שכבר לא הייתה שחקנית הרכב ראשון, לא זכתה לשחק באף משחק במהלך הטורניר, ובסופו היא הודיעה על פרישה מהנבחרת.
ב-12 שנים בנבחרת ארצות הברית, שיחקה אוברבק ב-170 משחקים, כבשה שבעה שערים ובישלה חמישה.
עם הקמת ליגת ה-WUSA ב-2001, הצטרפה אוברבק לקבוצת "קרוליינה קארג'", שם שיחקה לצידן של בירגיט פרינץ והאגה רייסה.
עונה לאחר מכן זכתה הקבוצה בגביע האליפות, לאחר ניצחון 2-3 בגמר על "וושינגטון פרידום".
ב-15 בספטמבר 2003 התפרקה הליגה, ואוברבק הודיעה על פרישה ממשחק פעיל.
ב-6 במאי 2006, נבחרה אוברבק כחברה בהיכל התהילה הלאומי לכדורגל, וארבע שנים מאוחר יותר כחברה בהיכל התהילה הספורטיבי של צפון קרוליינה.
מאז 1992, מחזיקה אוברבק במשרת עוזר-המאמן של קבוצת הכדורגל של אוניברסיטת דיוק.
רבקה איזבל "קרלה" למל הייתה שחקנית קולנוע יהודיה-אמריקאית.
נולדה בניו יורק בשנת 1909 למשפחה ממוצא יהודי-גרמני.
דודה מצד אביה היה קארל למל, מייסד חברת סרטי יוניברסל.
הסרט הראשון בו השתתפה היה "פנטום האופרה" (1925).
לאחר מכן, קיבלה תפקידים בסרטים שונים, ובהם "אוהל הדוד תום" (1927), מנגינת ברודוויי (1929) ו"מלך הג'אז" (1930).
גילמה תפקיד בסרט האימה דרקולה" (1931) שהפיקו אולפני יוניברסל.
בראשית שנות ה-2000 ועד פטירתה השתתפה במספר סרטים דוקומנטריים על אודות סרטי האימה הקלאסיים האמריקאיים, ובכך השלימה קריירה יוצאת דופן של כ־90 שנה על המסך.
נפטרה בביתה בלוס אנג'לס בשנת 2014, בהתקרבה לגיל 105. לא נישאה, ולא הולידה ילדים.
קרלה אוליוורס סוזה (בספרדית: Karla Olivares Souza; נולדה ב-11 בדצמבר 1985) היא שחקנית מקסיקנית-אמריקאית.
ידועה בעיקר בשל גילום דמותה של לורל קסטיו בסדרת הדרמה המשפטית "המדריך לרוצח" (2020-2014) של רשת ABC.
סוזה נולדה במקסיקו סיטי, מקסיקו לאב צ'יליאני ולאם מקסיקנית, מוניקה.
סבתה של סוזה, אלבה סילבה, הייתה עוזרת טבח אצל משפחת רוקפלר במשך 20 שנה, לאחר שזו שהיגרה לניו יורק מצ'ילה באמצע שנות השישים - וסוזה הודתה לה על כך שבזכותה יש לה היום גם דרכון אמריקאי.
היא התגוררה באספן, קולורדו עד גיל שמונה.
היא לקחה שיעורי משחק ב-Centro de Educación Artística (אנ'), בית הספר למשחק המפורסם שמנוהל על ידי חברת המדיה הענקית; טלוויסה, במקסיקו סיטי.
גם למדה בבית ספר למשחק בצרפת והייתה חלק מקבוצת תיאטרון מקצועית שסיירה ברחבי המדינה.
בעודה בצרפת, סוזה עשתה אודישן ונבחרה להשתתף בתוכנית הריאליטי הצרפתית סטאר אקדמי (אנ'), אולם היא דחתה את ההצעה לאחר שקיבלה הזמנה ללמוד בבית הספר המלכותי המרכזי לנאום ודרמה (אנ') בלונדון; שם היא סיימה לימודי תואר ראשון באמנויות בשנת 2008. בגיל 22, חזרה למקסיקו סיטי והחלה לשחק שם בטלוויזיה ובקולנוע.
בשנת 2008 עשתה את הופעת הבכורה שלה בסדרת הדרמה "Terminales" אשר שודרה בערוץ 5 המקסיקני.
בשנת 2009, כיכבה בטלנובלה המקסיקנית "קיץ של אהבה", בה גילמה את דמותה של דנה ויללבה דוארטה.
מאוחר יותר כיכבה בסיטקומים המקסיקנים "גיבורי הצפון" ו"הקליניקה".
תפקידיה בקולנוע כולל את הסרט "מעושר לעוני" משנת 2011.
ב-2013, כיכבה בשני סרטים מקסיקנים שוברי קופות, "Nosotros los Nobles" ו"ללא הוראות שימוש" שביים אאוחניו דרבז.
בשנת 2014, עברה סוזה ללוס אנג'לס כדי להמשיך בתפקידי קולנוע וטלוויזיה בשפה אנגלית.
לוהקה לתפקיד ראשי בסדרת הדרמה המשפטית של רשת ABC; "המדריך לרוצח" שיצר פיטר נוולק, והפיקה שונדה ריימס, בתור הסטודנטית למשפטים לורל קסטיו, לצד ויולה דייוויס.
את תפקיד זה גילמה במשך 6 עונות, כאשר בעונתה האחרונה דמותה צומצמה לתפקיד אורח.
ב-2015, הופיעה סוזה על שער המגזין האמריקאי Women's Health.
בשנת 2020 שיחקה בסרט הקומדיה לכל המשפחה "להציל את ההורים" של שירות הסטרימינג נטפליקס.
בשנת 2021 החלה לשחק בסדרה הקומית "תקציב משפחתי" ברשת ABC, בתור מרינה, עקרת בית המגדלת את שלושה ילדיה ואשתו של טום, אותו מגלם טופר גרייס.
סוזה היא רב-לשונית, שדוברת באופן שוטף ספרדית, אנגלית וצרפתית.
בדצמבר 2013, היא התארסה למרשל טרנקמן.
הזוג התחתן בקליפורניה במאי 2014. יש להם שני ילדים; בת, ג'יאני (נולדה באפריל 2018), ובן, לוקה (נולד ביוני 2020).
בפברואר 2018 הופיעה סוזה בתוכניתה של העיתונאית המקסיקנית כרמן אריסטגואי וחשפה כי היא הייתה קורבן לתקיפה מינית.
סוזה הצהירה שכשהייתה בת 22 היא נאנסה על ידי במאי טלוויזיה בתוכנית שבה עבדה; היא לא נקבה בשמו.
תפקיד אורח (עונה 6); 78 פרקים2020אל פרזידנטהליסה האריס רוסריותפקיד ראשי (עונה 1), 8 פרקים2021From Nowמנהיגת הבדלניםפודקאסט; 2 פרקים2021–2023תקציב משפחתי (אנ')מרינהתפקיד ראשי (3 עונות); 42 פרקיםTBA56 Daysלי רירדוןסדרה עתידית של אמזון פריים וידאו
קרלהיינץ פורסטר הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת הבלם בשטוטגרט, באולימפיק מרסיי ובנבחרת גרמניה המערבית.
קרלהיינץ פורסטר הוא אחיו הצעיר של ברנד פורסטר.
פורסטר שיחק בקבוצת הנוער של שטוטגרט, ועלה לקבוצה הבוגרת בשנת 1977. פורסטר שיחק בשטוטגרט במשך תשע עונות רצופות, בהן צבר 311 הופעות בבונדסליגה, וכבש 22 שערים.
בשנת 1982 נבחר זכה בתואר כדורגלן השנה בגרמניה.
בשנת 1984 זכה עם שטוטגרט באליפות הבונדסליגה.
בשנת 1986 עזב פורסטר את שטוטגרט, וחתם באולימפיק מרסיי מליגת העל הצרפתית, תמורת סכום של 3.5 מיליון מארק גרמני, שם שיתף פעולה עם חברו לנבחרת גרמניה המערבית, קלאוס אלופס.
עם הקבוצה הצרפתית זכה פורסטר בשתי אליפויות צרפת, ובגביע מקומי אחד.
בשנת 1990, לאחר ארבע עונות במרסיי, פרש פורסטר ממשחק פעיל, לאחר שצבר 103 הופעות במרסיי, בהן כבש שישה שערים.
פורסטר החל לשחק בנבחרת גרמניה המערבית בשנת 1978. הטורניר הגדול הראשון בו השתתף היה יורו 1980, בו סייע לנבחרתו לזכות בטורניר, לאחר שהצטיין במשחק הגמר נגד נבחרת בלגיה, בו נטרל את הכוכב הבלגי יאן קולמנס.
פורסטר אף נבחר לנבחרת הטורניר.
במונדיאל 1982 קרלהיינץ פורסטר לא החמיץ ולו דקה אחת, אך הפסיד עם נבחרתו במשחק הגמר לנבחרת איטליה.
טורניר זה נודע בכך שבו שני אחים, קרלהיינץ וברנד, שיחקו במשחק הגמר, לראשונה מאז מונדיאל 1954, בו שיחקו פריץ ואלטר ואחיו אוטמאר.
ביורו 1984 נבחרת גרמניה המערבית לא צלחה את שלב הבתים, ולמרות זאת, פורסטר נבחר שוב לנבחרת הטורניר.
הטורניר הגדול האחרון בו פורסטר השתתף היה מונדיאל 1986, בו זכורות הופעותיו בשמינית הגמר נגד נבחרת מקסיקו, שם נטרל את הוגו סאנצ'ס, ונגד נבחרת צרפת ברבע הגמר, שם שמר היטב על מישל פלאטיני.
עם זאת, לא יכלו פורסטר ונבחרתו במשחק הגמר לנבחרת ארגנטינה, שניצחה בתוצאה 3:2 וזכתה בטורניר.
לאחר מונדיאל זה, פרש פורסטר מהנבחרת, עם 81 הופעות, בהן כבש שני שערים.
פורסטר עסק כסוכן שחקנים מורשה.
קרלו אלברטו, מלך סרדיניה (באיטלקית: Carlo Alberto; 2 באוקטובר 1798 – 28 ביולי 1849), היה מלך סרדיניה בשנים 1831–1849. לאחר כישלונו בקרב נובארה כחלק ממלחמת העצמאות האיטלקית הראשונה נאלץ להתפטר, וזמן קצר לאחר מכן מת בגלות.
קרלו אלברטו נולד בטורינו לקרלו אמנואלה, נסיך קריניאנו ולמריה כריסטינה, נסיכת סקסוניה, בתם של קרל מסקסוניה, דוכס קורלנד ופרנצישקה צורבין קרסינסקה.
אביו היה צאצא של תומאסו פרנצ'סקו, נסיך קריניאנו, בנו הצעיר של קרלו אמנואלה הראשון, דוכס סבויה, ולפיכך היה קרלו אלברטו הרביעי בסדר הירושה של ממלכת סרדיניה, לאחר שלושת בניו של ויטוריו אמדאו השלישי, מלך סרדיניה, וכיוון שלא היו להם בנים, היה הוא היורש העתידי של הכתר.
קרלו אלברטו התחנך בז'נבה, ולאחר מכן בפריז בתקופת האימפריה הצרפתית הראשונה.
בשנת 1814 מונה קרלו אלברטו לקצין פרשים, ולאחר נפילתו הסופית של נפוליאון בקרב ווטרלו בשנת 1815, חזר קרלו אלברטו לטורינו.
בשנת 1821 התקיימו הפגנות סוערות בממלכת סרדיניה בעד ליברליזם, ובעקבות כך חתם קרלו אלברטו שהיה עוצר הממלכה עקב היעדרות קרלו פליצ'ה, מלך סרדיניה שהיה במודנה על חוקה חדשה, שבוטלה מיד עם שובו של המלך, שהגלה את קרלו אלברטו לפירנצה.
בשנת 1823 נשלח קרלו אלברטו לספרד כחלק מחיל המשלוח של המדינות השמרניות באירופה, על מנת לדכא את המהפכה הליברלית נגד פרננדו השביעי, מלך ספרד.
קרלו אלברטו הצטיין מאוד בקרב טרוקדרו, מה שזיכה אותו בהערכת הכוח השמרני באירופה.
בשנת 1831 מת קרלו פליצ'ה, מלך סרדיניה, וקרלו אלברטו עלה במקומו לשלטון.
קרלו אלברטו העביר רפורמות במדינה, וביטל מחסומי סחר ומכס פנימיים במדינה.
בנוסף, תמך קרלו אלברטו באמנויות ובמדעים.
בשנת 1848 חתם קרלו אלברטו על חוקה חדשה (החוק האלברטיני), בעקבות גל המהפכות שפרץ במדינה.
בהמשך אותה שנה החליט כי זהו הרגע בו ניתן לאחד את מטרות המהפכנים סביב כס בית סבויה, והכריז כי הוא יוצא למלחמה לאיחוד איטליה.
הצבא האוסטרי, בפיקודו של יוזף רדצקי פון רדץ, התאושש, וב-24 ביולי הובס קרלו אלברטו בקרב קוסטוזה.
הסכם הפסקת אש החזיר את המצב לקדמותו בלומברדיה, פרט לוונציה עצמה, בה הוכרזה רפובליקה.
ב-9 בפברואר 1849 הוכרז על רפובליקה ברומא, ובתחילת מרץ הגיע ג'וזפה מציני לרומא, ומונה שם לראש הממשלה.
קרלו אלברטו יצא לגלות בפורטוגל, וב-28 ביולי באותה שנה מת בעיר פורטו.
בשנת 1817 התחתן קרלו אלברטו עם מריה תרזה מאוסטריה, בתו של פרדיננד השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה.
קרלו הוא כינוי נפוץ לתת-מקלע מאולתר שמיוצר במחרטות ומסגריות ביהודה ושומרון.
במקור, הנשק אולתר על בסיס תת-מקלע קרל גוסטב (בערבית, كارلوجستاف – כארלו ג'יסתאף) ומכאן שמו, שהפך עד מהרה לשם גנרי לתת-מקלעים מאולתרים מתוצרת פלסטינית מקומית, בין אם עוצבו על בסיס הנשק המקורי או שאולתרו מחלקים של נשקים אחרים (למשל על בסיס רובי M16).
פעמים רבות חל בלבול בכלי התקשורת בין נשק זה לתת-מקלע קרל גוסטב המקורי.
בשל מספר היצרנים הרב, קיים מגוון רחב של תתי-דגמים לדגם זה, הנבדלים ביניהם גם באיכות הייצור.
לצד השימוש שעושים בו הפלסטינים ביהודה ושומרון, תת-מקלע זה נתפס באירועים רבים בידי משטרת ישראל, במהלך חיפושים שנערכו במגזר הערבי.
עוד בשנות ה-50 היה תת-המקלע "קרל גוסטב" המקורי פופולרי בקרב הפלשתינאים.
הנשק יוצר ברישיון במצרים תחת השם "פורט סעיד" והוברח לידי הפדאיון ובהמשך בידי ארגוני הטרור הפלשתינאים שקמו בשנות ה-60. ייתכן כי העיצוב המקורי של ה"פורט סעיד" שימש כמקור השראה לפיתוח ה"קרלו" המאולתר, אך לעיתים הדמיון בינו לבין הנשק המקורי הוא בשם בלבד ותו לא.
הפעם הראשונה שבה כוחות הביטחון הישראלים ראו את רובי הקרלו הייתה בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21, כאשר כוחות של משטרת ישראל נתקלו ברובי קרלו שהוחזקו על ידי כנופיות של ערבים ישראלים.
במהלך אינתיפאדת הבודדים הקרלו החל לצבור פופולריות בקרב הפלסטינים, ומאז נעשה בו שימוש במספר פיגועים נגד אזרחים ישראלים, בין היתר בפיגועים הבאים:
ב-3 בפברואר 2016 הדר כהן לוחמת מג"ב בת 19 נהרגה בפיגוע שביצעו שלושה מחבלים פלסטינים בשער שכם.
המחבל שרצח את כהן ירה עליה באמצעות רובה קרלו.
ב-8 ביוני 2016 שני מחבלים פלסטינים השתמשו ברובי קרלו בפיגוע הירי במתחם שרונה.
בפיגוע הם רצחו ארבעה בני אדם, מתוכם אישה אחת שמתה מדום לב.
ב-14 ביולי 2017 שלושה מחבלים ערבים ישראלים מאום אל-פחם ביצעו פיגוע ירי בהר הבית שבו הם רצחו את שוטרי משטרת ישראל, האיל סתאוי וכמיל שנאן באמצעות רובי קרלו.
ב-29 באפריל 2022 שני מחבלים פלסטינים ביצעו פיגוע ירי בכניסה ליישוב אריאל שבו הם רצחו מאבטח בן 23 באמצעות רובי קרלו.
ב-8 בספטמבר 2022 נתפס ביפו מחבל משכם עם רובה קרלו ומטעני חבלה בדרכו לביצוע פיגוע.
ב - 22 באפריל ערב פסח 2024, ניסיון פיגוע ירי שכשל בשל תקלה ברובה.
בתחילת שנת 2016, מחירו של רובה קרלו עמד על 1,500 שקלים.
במהלך שנת 2016 כוחות צה"ל איתרו כ-43 בתי מלאכה לייצור נשק ביהודה ושומרון לעומת 0 ב-2015, מה שגרם לעלייה חדה במחירו של רובה הקרלו, שזינק ל-7,000 שקלים חדשים בינואר 2017.
קרלה פטסי קרום היא שחקנית אנגלייה.
קרום מוכרת בעיקר מהופעתה בסדרת הטלוויזיה "לפגוע ולהחטיא" של ערוץ סקיי אטלנטיק, בתפקיד ג'ס בסדרה "עברייני על" של ערוץ E4, ובתפקידים נוספים בסדרות טלוויזיה ובסרטים בעיקר בבריטניה, בהם הסרט זוכה הפרסים "Murder".
ב-2012 נכללה קרום ברשימת "כוכבי המחר בבריטניה" של מגזין הקולנוע "Screen International".
קרום נולדה בהנדון, פרוור של לונדון.
היא סיימה בהצטיינות תואר BA ב"אקדמיית איטליה קונטי לאמנויות התיאטרון" בקלפהאם שבלונדון.
קרום שיחקה בתפקיד הראשי בדמות קולין בפרק "Joint Enterprise" במיני-סדרה זוכת הבאפט"א לשנת 2013 בשם "Murder".
אליסון גרהאם במגזין הטלוויזיה "רדיו טיימס" אמרה על הופעתה "...זה נשאר איתי במשך ימים, לעזאזל.
כל רסיס קטן, במידה רבה הודות להופעה המדהימה והמשפיעה ביותר שראיתי מעודי, מהכוכבת העולה קרלה קרום בתפקיד קולין.
ב-22 במאי 2012 פורסם שקרום תשתתף בעונה הרביעית של סדרת הדרמה של ערוץ E4 "עברייני על" בתפקיד קבוע בדמות ג'ס.
במיני-סדרה "Lightfields" של רשת ITV הופיעה קרום בתפקיד קלייר.
היא קיבלה ביקורות מצוינות על הופעתה זו.
ב-2013 הצטרפה קרום לצוות השחקנים בעונה השנייה של סדרת הדרמה "נשות האסירים" של ה-BBC בתפקיד אייסלינג.
בפברואר 2014 פורסם שקרום לוהקה לסדרה "בתוך הבועה" של רשת CBS.
היא שיחקה בעונה השנייה של הסדרה בתפקיד קבוע בדמות רבקה פיין.
ב-2016 כיכבה קרום בתפקיד הראשי בסדרת הדרמה "המישור".
בתיאטרון שיחקה קרום במחזה "Powder Monkey" בהפקת מנצ'סטר רויאל אקסצ'יינג'.
המחזה שלה "If Chloe Can" הוצג בתיאטרון הלאומי לנוער.
המחזה "Mush & Me" שכתבה קרום הועלה בהצגת בכורה בפסטיבל הפרינג' של אדינבורו בשנת 2014.
ב-2016 הופיעה קרום בתפקיד אליס במחזה "לינדה" בתיאטרון רויאל קורט, ובמחזה "אמדאוס" בתיאטרון הלאומי.
קרלה אנדרסון הילס היא אשת ציבור ומשפטנית אמריקאית.
כיהנה כמזכירת השיכון והפיתוח העירוני בממשל ג'רלד פורד, וכנציבת הסחר של ארצות הברית.
היא הייתה האישה הראשונה שכיהנה כמזכירת השיכון והפיתוח העירוני והאישה השלישית לכהן בקבינט הפדרלי של ארצות הברית.
נולדה בשם קרלה אנדרסון בלוס אנג'לס שבמדינת קליפורניה.
היא קיבלה את בעלת תואר B.A.
מאוניברסיטת סטנפורד, לאחר שלמדה במכללת סנט הילדה שבאוניברסיטת אוקספורד.
היא בוגרת אוניברסיטה במשפטים מאוניברסיטת ייל ובשנת 1958 נישאה לרודריק מ.
הילס, שנת סיום חוק לימודיה.
הילס התקבלה לבר המשפטים בקליפורניה בשנת 1959, ושימשה לעוזרת של התובע הכללי של לוס אנג'לס בשנים 1959–1961. מ-1962 עד 1974 הייתה שותפה במשרד עורכי דין.
בשנת 1972, היא הייתה מורה מן החוץ באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
היא נשיאתה לשעבר של האיגוד הלאומי של עורכות הדין.
היא הייתה עוזרתו של התובע הכללי של ארצות הברית ועמדה בראש המחלקה האזרחית של מחלקת המשפטים של ארצות הברית בטרם נקראה לשרת כמזכירת השיכון והפיתוח העירוני.
אליוט ריצ'רדסון, אז התובע הכללי של ארצות הברית, ביקש למנותה לעוזרתו ב-1973, אך הוא התפטר זמן קצר לאחר מכן בעקבות פרשת ווטרגייט.
את ההצעה חידש יורשו, ויליאם בארט סאקסביה, ב-1974.
חוסר הניסיון המשמעותי של הילס היה נושא שנוי במחלוקת במהלך הדיונים על מועמדותה לעמוד בראש מחלקת השיכון והפיתוח העירוני של ארצות הברית.
בין השנים 1978 ל-1989 היא שוב עבדה כעורכת דין.
בשנת 1978 היא הקימה סניף של "Latham & Watkins" בוושינגטון די.סי.
היא שימשה כיושבת העירוני המכון העירוני בשנים 1983–1988.
הילס שימשה כנציבת הסחר של ארצות הברית תחת הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש מ-1989 עד 1993. בין 2007 ל-2017 כיהנה כיושבת ראש המועצה ליחסי חוץ.
קרלה חאן (בפשטו/אורדו: کارلا خان; באנגלית: Carla Khan; נולדה ב-18 באוגוסט 1981 בלונדון) היא שחקנית סקוואש מקצועית פקיסטנית-בריטית.
היא התחילה לשחק סקווש באנגליה בגיל 12. בתחילת דרכה, אביה ואסיל חאן אימן אותה.
בנובמבר 2002, בפתוחה באל סלבדור, היא הגיעה בפעם הראשונה לשלב הגמר, בו שיחקה נגד המקסיקנית סמנתה טראן.
חאן ניצחה עם תוצאה של 1–9, 2-9, 9-3, 9-1. היא המשיכה להשתפר גם בעונת 2003 שהייתה מוצלחת עוד יותר, וזכה באליפות הבינלאומית הפתוחה באוטווה, במשחק בו היא התחילה בפיגור אך הצליחה להביס את מליסה מרטין מאוסטרליה, עם תוצאה של 3–9, 4-9, 9-4, 9-7, 9-3. בכך, היא פרצה בדירוגים לטופ 30.
בפתוחה האירית ב-2004, חאן הביסה את ניקול דוויד ממלזיה (שהייתה מדורגת כמספר 9 בעולם באותה העת) ב-15 באפריל 2004, והגיעה לדירוג השיא בקריירה שלה, במקום 21. בשנת 2005, חאן הפסידה בגמר של אליפות פורבס הפתוחה לאליסון וולטרס האנגלייה.
אך בטורניר POF WISPA הראשון, שנערך בפקיסטן, היא הגיעה לגמר והביסה את שרון וי ממלזיה, עם תוצאה של 1–9, 9-3, 9-4. חאן לא הפסידה אפילו בסט אחד לאורך כל הטורניר.
היא סיימה את השנה בהעפלה לגמר נוסף, במשחקי הנשים האסלאמים של שנת 2005 בטהראן, אך הפסידה למלזית טרישה צ'ואה עם תוצאה סופית של 1–9, 9-6, 1-9, 1-9.
בסוף 2005 היא נפגעה בעמוד השדרה במהלך משחקי דרום אסיה בסרי לנקה.
היא נסעה לבריטניה כדי להשתקם, ולדבריה, מעולם לא שמעה מילה נוספת ממשלת פקיסטן או רשויות הספורט שלה.
היא נאבקה לחזור לתחרות בתחילת 2006 עד שהיא התמוטטה במהלך משחקי דרום אסיה ב-24 באוגוסט 2006, בזמן משחק נגד ג'ושנה צ'ינאפה מהודו.
חאן לא הייתה צפויה לחזור לתחרות עד לשנת 2008, אך היא חזרה לשחק בספטמבר 2007. בשל ההפסקה, הדירוג שלה נפל מתחת לטופ 200, אך היא זכתה בתואר הבינלאומי הרביעי שלה באליפות הפתוחה באיראן של 2007, כשהיא הביסה את דונה ארקהרט בגמר.
בשנת 2008, חאן הביסה את האנגלייה אמה בדוס בתוצאה של 9-2, 9-2, 9-0, ולקחה את התואר באליפות אוסטריה הפתוחה.
היא עשתה קאמבק קצר ב-2009, אך בסוף העונה פרשה סופית.
היא נסעה אז לארצות הברית, שם היה ביקוש רב לשירותיה כמאמנת, תחום שעסקה בו ברחבי העולם גם בעת שהתחרתה.
אך הכאב מהפגיעה שלה חזר, והיא נאלצה לעבור ניתוח ולפרוש גם מאימון.
היא חזרה לאנגליה, ופתחה למשך זמן מה בקריירה חדשה כדוגמנית, שחקנית ומגישת טלוויזיה, והופיעה ברשת ITV בתוכנית ריאליטי בשם Take Me Out בינואר 2011.
ב-2016, לאחר שנים מחוץ לספורט, היא הרגישה טוב מספיק לחזור למערכת אימונים, והביעה את רצונה לחזור לתחרות בוגרות (מעל גיל 40) ולזכות בתואר בפתוחה הבריטית, כפי שעשו רוב בני משפחתה מצד אביה.
היא הביעה רצון לחזור לאימון, ויחד עם אביה, לפתוח אקדמיה לסקוואש.
כמו ספורטאיות רבות מפקיסטן, חאן נאלצה להתמודד עם מכשולים בשל מגדרה.
למרות היותה נצר למשפחת סקווש מהמוכרות בעולם, הבחירה שלה להתחרות בסקווש לא הייתה מובנת מאליה.
בבריטניה, היא קיבלה הצעות לתמיכה מבריטניה, אך הייתה מוכרחה בתמורה לוותר על קשריה עם פקיסטן.
מתוך כבוד לאביה וסבה - שהיה בין השחקנים הבינלאומיים הידועים ביותר בזמנו - היא סרבה.
היא חשבה שתקבל תמיכה מפקיסטן, אך גילתה באיחור שאישה שמשחקת סקווש הוא בגדר טאבו, ואפילו סבה התנגד לכך שתפתח קריירה בספורט, על אף תמיכת הוריה.
אפילו שזכתה בתואר באליפות הנוער הפתוחה בארצות הברית, לקח לה עוד מספר שנים עד שפקיסטן הזמינה אותה לייצג אותה בתחרות.
ההצלחה של חאן העלתה את הפרופיל של סקוואש נשים בפקיסטן, ושחקניות אחרות התפתחו בענף בעקבותיה.
חאן היא בתם של אמה האנגלייה ג'קי סטוטר ואביה הפקיסטני, ואסיל חאן, שגם הוא היה שחקן סקווש.
היא נכדתו של עזאם חאן, אחד מאגדות הסקוואש בפקיסטן.
גם דודיה שחקני ומאמני סקוואש, ומשפחתה המורחבת, משפחת אגא-חאן, כוללת מספר רב של ספורטאים, זמרות ושחקניות שמוכרות בפקיסטן, הודו ובריטניה.
חאן מתגוררת בלונדון עם בעלה, שבאז חאן, שחקן קריקט מלאהור, ושני ילדיהם סאפיה ומוסא.
היא בעיקר אמא במשרה מלאה, ולפעמים מלמדת במשרה חלקית.
קרלה ג'יי שץ היא נוירוביולוגית, הראשונה לקבלת תואר פרופסור מאוניברסיטת הרווארד בארצות-הברית בתחום זה.
עיקר מחקרה הוא הקשר בין חיווט מערכת הראייה אצל יונקים לבין מערכות נוירוטיות עצביות המערבות תפקוד עצבי וגמישות סינפטית על ידי מולקולות מסוימות.
מחקרה מסייע לא רק להבנת המוח ותפקודו אלא גם להבנת מחלות עצביות כגון אוטיזם וסכיזופרניה.
שץ גדלה בסביבה תומכת ואוהדת מאוד.
אביה היה מהנדס ומתמטיקאי שעזר לעצב את מודול הירח של אפולו 11 ואמה הייתה אמנית - מתלמידיו של פיליפ גסטון.
למרות ההבדלים ביניהם, שץ מתארת את אהבתם הרבה אחד לשנייה ולמקצועם.
בשנת 1960 למדה בתיכון ציבורי, שם זכתה לשיעורי כימיה ופיזיקה אותם היא מגדירה כ"נהדרים".
בתקופה זו היא התמנתה כעמיתת ג'וניור בהרווארד, ובין השנים 1976 ל-1977 היא קיבלה הכשרה פוסט-דוקטורנטית עם ד"ר פאסקו ראיק במחלקה למדעי המוח בבית הספר לרפואה באוניברסיטת הרווארד.
בשנת 1978 עברה ד"ר שץ לאוניברסיטת סטנפורד, שם החלה את מחקרה על מערכת הראייה של היונקים במחלקה לנוירוביולוגיה ובשנת 1989 היא קיבלה תואר פרופסור לנוירוביולוגיה גם שם.
בשנת 1992 היא העבירה את המעבדה שלה לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שם הייתה פרופסור לנוירוביולוגיה וחוקרת של מכון הווארד יוז לרפואה.
בין השנים 1994–1995 היא הייתה נשיאה לאגודת מדעי המוח ובין השנים 1998–2001 שירתה במועצת האקדמיה הלאומית למדעים.
בשנים 2000–2007 שימשה כראש המחלקה לנוירוביולוגיה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת הרווארד וכפרופסור לנוירוביולוגיה של נתן מארש פוסי.
היא האישה הראשונה שמילאה תפקיד זה.
שץ טענה שהיא אהבה את סטנפורד "אבל לא יכולתי לסרב {למשרה בהרווארד} כי אני מרגישה שאני מייצגת נשים מכל העולם ברמה הזו".
שץ גם עזרה לפתח את מרכז הרווארד לניוון ותיקון (שנקרא כיום NeuroDiscovery Center) והובילה את מרכז הרווארד להדמיה מוחית.
משנת 2007 היא המנהלת של תוכנית Bio-X ב.
עיקר מחקרה של ד"ר שץ במעבדתה (Shatz Lab) הוא הקשר בין מערכת הראייה של היונקים לבין פעילות עצבית מפתיעה של נוירונים במוח.
שץ גילתה שחיווט המערכת הזו אצל מבוגרים מגיע מאינטראקציות דינמיות של נוירונים המערבים תפקוד עצבי וגמישות סינפטית.
התברר שאפילו לפני הלידה, והרבה לפני הראייה, העין של העובר ברחם מייצרת ושולחת באופן ספונטני דפוסים מתואמים של פעילות עצבית למוח (שץ מגדירה את הגילוי הזה כגילוי החשוב ביותר שלה עד היום).
חסימת הפעילות הזו ברחם או מניעת הראייה לאחר הלידה, מובילה לשיבוש של כוונון תקין במעגלים והחיווטים במוח.
כשמגיע הזמן, פעילות עצבית מסוימת מסדירה את הביטוי של הגנים המעורבים בתהליך של כוונון המעגלים.
כדי לגלות את התא והבסיס המולקולרי שמעורב בכוונון המעגלים במוח, שץ וחבריה במעבדה ערכו צילום פונקציונלי של הגנים המווסתים על ידי הפעילות העצבית.
הם גילו דבר מפתיע ביותר - מולקולות מסוג MHC Class I היו חלק מהגנים האלה.
אותם המולקולות שבעבר חשבו שמעורבות רק בתפקוד במערכת החיסונית ובכלל לא יכולות להתבטא על ידי נוירונים.
על ידי לימוד או יצירת עכברי נוקאאוט, המעבדה של ד"ר שץ לומדת את תפקידן של המולקולות האלו ב: גמישות סינפטית, למידה, זיכרון והפרעות נוירולוגיות.
מקור ההשראה למחקר והקשיים שבדרך
סבתא של שץ חלתה בשבץ מוחי ושץ מספרת שזה מה שהוביל אותה לחקור את המוח.
"סבתא שלי הייתה האדם הראשון במשפחה שלנו שהתחילה ללמוד בקולג'.
היא הייתה אתלטית מדהימה ואישה מבריקה", אמרה במהלך אחת מההרצאות שאוניברסיטת סטנפורד ערכה ושבה הרצתה.
"אחרי השבץ, סבתי הייתה אומללה.
כל האבחונים האלה ידעו בדיוק היכן נמצא השבץ, אבל לא היו לו אפשרויות טיפול רבות." המקרה עורר את סקרנותה של שץ והביא אותה לחשוב על חקר מדעי המוח ועל נוירוביולוגיה.
שץ תיארה שני קשיים עיקריים בעבודתה:
1.הקושי בעבודה ללא מנטוריות נשיות שידריכו אותה ויעזרו לה עם ההחלטה הקשה שכל אישה עומדת בה - קריירה או ילדים.
שץ הסבירה שאף על פי שבילדותה ציפתה מאוד שיהיו לה ילדים, ולמרות נישואיה, היא דחתה את הרצון הזה עוד ועוד במהלך הקריירה שלה ובמהלך הקריירה של בעלה עד שכבר היה לה קשה מדי להרות.
2.הקושי במציאת מימון לרעיונותיה למחקר: כשחיפשה מימון בשביל לעשות צילום לתא כולו ולגלות אילו עוד מולקולות אחראיות לפעילות העצבית במוח, היא נתקלה בסירובים חוזרים ובאמירות חוזרות ונשנות לכך שזה "פשוט לא יעבוד".
היא לא התייאשה ולבסוף שמחה לקבל תמיכה ומימון מ-NSF ומענק מקרן McKnight .
ד"ר שץ זכתה בפרסים רבים, ביניהם פרס גיל בתחום מדעי המוח בשנת 2006 ובפרס ג'ררד בתחום מדעי המוח - מבין 4000 חברי .
בשנת 2015 זכתה בפרס גרובר במדעי המוח, בשנת 2016 זכתה בפרס החזון של שאמלימבוד ובפרס קוולי למדעי המוח, על גילוי מנגנונים המאפשרים פעילות עצבית ושיפוץ מעגלים במוח.
בשנת 2018 קיבלה ד"ר שץ את פרס הארווי למדע וטכנולוגיה.
בשנת 1992 היא נבחרה כחברה לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, בשנת 1995 לאקדמיה הלאומית למדעים, בשנת 1997 לחברה הפילוסופית האמריקאית, בשנת 1999 למכון לרפואה (שנקרא כיום האקדמיה הלאומית לרפואה), ובשנת 2011 נבחרה כחברה זרה בחברה המלכותית של לונדון.
קרלה דלגאדו גומז (בספרדית: Carla Delgado Gómez; נולדה ב-13 ביולי 1959) כקרלו גומז והיא שחקנית טרנסג'נדרית ספרדייה-קנרית, הידועה בשם הבמה שלה, קרלה אנטונלי.
היא גם פעילה נודעת למען זכויות להט"ב, המפעילה אתר אינטרנט גדול לתמיכה בקהילה הטרנסג'נדרית, ופוליטיקאית המשרתת במועצת מחוז מדריד, הטרנסג'נדרית הראשונה לשרת בגוף מחוקק בספרד.
היא משמשת כסגנית נשיאת מועצת התיירות של ספרד, ואחראית על נושא מדיניות חברתית בענייני ילדים, משפחה, ולהט"ב.
אנטונלי נולדה ב-1959, בעיירה בשם גימאר, באי טנריפה, באיים הקנריים הספרדים.
היא עזבה את עיר הולדתה בשנת 1977, בשל אי הקבלה של זהותה הקווירית.
היא שרדה את תקופת פרנקו, שתחת שלטונו להט"בים, ולעיתים קרובות היו נכלאות כ"סכנה חברתית".
אנטונלי למדה בקונסרבטוריון למוזיקה ואמנויות הדרמה (Conservatorio de Música y Arte Dramático) בסנטה קרוס דה טנריפה.
ב-1980 הוציאה את הסרט התיעודי הראשון על טרנסג'נדריות בערוץ השני של ספרד.
אך הסרט לא שודר עד לספטמבר 1981, לאחר ההפיכה הכושלת של אנטוניו טחרו.
התפקיד הנחשב ביותר של אנטונלי כשחקנית הוא בסדרת הטלוויזיה הספרדית El síndrome de Ulises, בתור גלוריה.
בשנת 1997 הצטרפה אנטונלי למפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית (PSOE) כרכזת מחוז עבור הקבוצה הטרנסג'נדרית/להט"בית הפדרלית.
בשנת 2004, זכתה המפלגה בבחירות, והקונגרס העביר חוק המכיר בנישואים חד מיניים, אך זכויות לקהילה הטרנסג'נדרית לא הוכרו באותה העת.
בשנת 2006, אנטונלי איימה בשביתת רעב אלא אם המפלגה שלה, השולטת, תאמץ את חוק הזהות המגדרית (Ley de Identidad de Género).
החוק נחקק בשנת 2007, והיא הייתה הטרנסג'נדרית הראשונה באוטונומיית מדריד לקבל את התיקון המגדרי במסמכיה הרשמיים.
אנטונלי מתנגדת למאמצים לאסור על עבודת מין בספרד, ומצביעה על כך שחקיקה כזו תשפיע באופן לא פרופורציונלי על נשים טרנסג'נדריות, אשר חוות מכשולים במציאת עבודה מסוג אחר.
היא גם יצאה נגד ארגונים קתוליים המקדמים טיפולי המרה כ"פושעים".
אנטונלי זכתה במספר פרסים בשל עבודתה.
הקולקטיב הטרנסי של מדריד כיבד אותה בשנת 2003 כפורצת דרך בקידום זכויות הקהילה.
היא זכתה באותות ופרסים מטעם קבוצות טרנסיות בקטלוניה ובאנדלוסיה ב-2008 עבור קידום חוק הזהות המגדרית.
באותה השנה, זכתה בפרס של כבוד מעיר לידתה, גימאר, אשר בטנריפה, משם ברחה בצעירתה, 33 שנים קודם לכן, בשל התעמרות אנטי-להט"בית.
ב-22 במאי 2011, נבחרה אנטונלי למועצת אוטונומיית מדריד מטעם המפלגה הסוציאליסטית הספרדית, והייתה לטרנסג'נדרית הראשונה שנבחרה לבית מחוקקים במדינתה.
ב-2016, הגישה אנטונלי תלונה לאגף החקירה האינטרנטית של המשטרה בעקבות איומים על חייה ברשתות החברתיות.
ב-2018, הצטרפה אנטונלי לתנועת #MeQueer, קמפיין ברשתות החברתיות שהגיעה למצב "טרנדינג" במספר מדינות עולם.
מטרת הקמפיין היא להעלות למודעות ציבורית שקהילת הלהט"ב היא לא "מישהו אחר" אלא חלק מכל החברה האנושית באשר היא, ולהילחם בתופעת הניכור המשפחתי כלפי ילדיהם הלהט"בים - כפי שקרה גם לאנטונלי עצמה.
Tío Willy – 1999 (סדרת טלוויזיה)
Policías – 2001 (סדרת טלוויזיה)
קרלה אנדלובה וייס (בצ'כית: Karla Andělová-Weisová; נולדה ב-1908 – נפטרה ב-27 ביוני 1984) הייתה צ'כית קתולית, חברה בתנועת ההתנגדות לנאצים בפראג.
הוכרה כחסידת אומות העולם על סיכון חייה למען עזרה ליהודים והצלת ילד יהודי בשואה.
קרלה הייתה צ'כית קתולית, תופרת בהכשרתה, ובעלת סלון לתפירה בפראג.
באמצע שנות ה-30 הכירה צעיר ממוצא יהודי בשם פרדיננד וייס, בעל חנות נעלים בפראג שאשתו נפטרה עוד לפני המלחמה.
השניים התיידדו ולאחר הכיבוש הגרמני של צ'כוסלובקיה הוא החל לעבוד אצלה.
וייס היה פעיל בתנועת ההתנגדות לגרמנים.
קרלה סייעה לו להכין חומרים אנטי-נאצים וכן שמרה בדירתה על רכוש של יהודים שנשלחו למחנות.
קרלה גם הסתירה במרתף ביתה כ-200 יהודים.
השניים נעצרו על ידי הגסטאפו והושמו במעצר.
קרלה שכנעה את פרדיננד לא להודות, ולקחה על עצמה את כל האשמה מתוך מחשבה שכנוצרייה סיכוייה להינצל טובים יותר.
היא נידונה ל-3.5 שנות מאסר והועברה מכלא פנקרץ בפראג לדרזדן ולאחר מכן לוולדהיים.
בתום תקופת מאסרה סירב הגסטאפו לשחררה והיא נשלחה לגטו טרזינשטדט.
משם הועברה למחנה הנשים רוונסבריק.
קלרה פגשה במחנה נשים יהודיות שהכירה מכלא פנקראץ, שנהגו לכנותה "אנדלקה" (המלאך) על כך שעזרה להם.
קלרה נהגה לשוחח עם הנערות האסירות, להעביר להן ידיעות ואף להזהיר אותן על כוונות הגרמנים לאסור ידידים וקרובים שלהן.
במחנה לקחה תחת חסותה ילד יהודי לאחר מות הוריו.
היא החביאה אותו בבלוק הנשים ודאגה לו לאוכל.
במהלך מאסרה ברוונסבריק קלרה עונתה קשות בניסיון לגרום לה להסגיר מתנגדים לנאצים.
היא מעולם לא מסרה מידע וכתוצאה מן העינויים האגן שלה נפגע והיא נותרה צולעת מאז.
בתום המלחמה חזרה קלרה לפראג ולקחה איתה את הילד היהודי.
הוריו של הילד נרצחו בתאי הגזים אך נמצא דוד מסלובקיה שהגיע ולקח אותו איתו.
שם הילד אינו מוזכר בשום מסמך.
בפראג פגשה מחדש את פרדיננד, ששרד את הגיטו.
הם נישאו והיגרו יחד לישראל.
בישראל נולדה להם בת ששירתה בצה"ל.
מאוחר יותר היגרה המשפחה לארצות הברית לקליפורניה.
ב-30 במאי 1978 הוענק לקלרה התואר חסידת אומות העולם וניטע עץ בגן חסידי אומות העולם ניטע עץ לכבודה ב-1978. במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב), נחקר גם סיפורה של קלרה.
קברה אותר בבית העלמין האורתודוקסי באוקלנד, קליפורניה.על קברה צוין שהיא חסידת אומות העולם.
קרלו אלברטו ויטרבו (באיטלקית: Carlo Alberto Viterbo, שם עברי: אברהם עקיבא; 23 בינואר 1889 – 8 באוגוסט 1974) היה מנהיג ציוני איטלקי, עורך דין, עיתונאי ובלשן, פעיל למען יהדות ביתא ישראל.
ויטרבו יליד פירנצה, למד באוניברסיטת פירנצה.
אחיו דאריו היה פסל, חרט וצורף.
במלחמת העולם הראשונה היה קצין ביחידת פרשים, שירת ב-1917 בחזית האלבנית.
את פעילותו הציונית החל בהשפעת הרב שמואל צבי מרגליות ואלפונסו פצ'יפיצ'י (Alfonso Pacifici) (שייסד יחד עם דנטה לאטס את השבועון "Israel"), השתתף במספר קונגרסים ציוניים, היה פעיל במיזמים ציוניים שונים, נבחר לתפקיד נשיא הפדרציה הציונית האיטלקית ב-1921 וכיהן בתפקיד זה גם ב-1931, 1933, 1935.
לאחר כיבוש אתיופיה במלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה נשלח ב-1936 לאתיופיה למסע מטעם איגוד הקהילות היהודיות של איטליה ובהסכמת הממשלה האיטלקית, ליצירת קשר עם הקהילות היהודיות במדינה.
הוא סייר במדינה מלווה בתאמרת עמנואל, משכיל יהודי אתיופי, ותיעד בדוחות ובאלפי צילומים את אורח החיים המסורתי של בני הפלאשמורה בפרט, ואת אתיופיה תחת הכיבוש האיטלקי בכלל.
ויטרבו המשיך במשך שנים רבות לפרסם מחקרים אודות קהילת יהודי אתיופיה, ושמר על קשרים עם חבריה.
בזכות הקשר הממושך פנה ב-1967 יונה בוגלה, מחנך ואיש ציבור מיהודי אתיופיה, לבקש את עזרתו של ויטרבו בתמיכה בחינוך היהודי באתיופיה.
באותה שנה התקבלו בעזרת ויטרבו שנים מבני הקהילה לישיבה הרבנית בטורינו.
במהלך מלחמת העולם השנייה, עקב פעילותו הציונית והתנגדותו למשטר הפשיסטי, נעצר ב-11 ביוני 1940, תחילה נשלח לכלא רג'ינה צ'לי ברומא, לאחר מכן נאסר במשך כשנה במחנה המאסר P.G.
53 לאסירי מלחמה בספורצקוסטה/אורביסליה בסמוך לעיירה מצ'רטה.
חלק ממכתביו מתקופת המאסר איגד בנו גוז'פה ויטרבו לספר Il giorno di ritorno che verrà ("כשיגיע יום שובי") שיצא ב-2015 בהוצאת ASKA.
ב-1943 לאחר הסכם שביתת הנשק עם איטליה במלחמת העולם השנייה, בתקופה של שנה וחצי בה הייתה איטליה לשדה קרב בין הגרמנים ובין בעלות הברית, ולשדה קרב במלחמת אזרחים בין איטלקים משתפי פעולה עם הגרמנים ובין תנועה פרטיזנית עממית, חי ברומא בשם בדוי.
עם שחרורה של רומא בדצמבר 1944 חזר לפרסם את השבועון "Israel" בעריכתו, וערך אותו עשרות שנים.
המשיך בפעילות ציונית מקומית ובינלאומית, נבחר לחבר מועצת איגוד הקהילות היהודיות ולנשיא ההסתדרות הציונית באיטליה והיה חבר בנשיאות קרן היסוד.
ב-1956 אף הגיע לקונגרס הציוני העולמי בירושלים והתקבל על ידי הנשיא יצחק בן-צבי.
פרסם מספר ספרי בלשנות עברית ולימד עברית באוניברסיטה ברומא.
נפטר בגיל 85 ברומא, הובא לקבורה בעיר הולדתו בפירנצה.
בצוואתו תרם את ספריית היודאיקה העשירה שלו למרכז הקהילה היהודית ברומא.
דוחותיו וצילומיו מסיורו באתיופיה מהווים מקור חשוב לחקר אתיופיה ויהודיה בשנות השלושים של המאה ה-20. אוסף הצילומים שמור בארכיון הציוני המרכזי.
קרל תיאודור רייפנשטיין היה צייר נוף וארכיטקטורה גרמני, שיצר רישום היסטורי של פרנקפורט.
לאביו הייתה מבשלת בירה והוא גדל בחלק של העיר ששמר במידה רבה על צביונו מימי הביניים.
אביו רצה שקרל יתפוס את מקומו כבעלים של הטברנה המשפחתית, אך קרל גילה עניין מוקדם באמנות, ולכן הודרך על ידי מדריך לציור.
בשנת 1828 נסעו הוא ומדריכו סביב הופהיים, לורצבאך ואפשטיין.
מאוחר יותר אמר רייפנשטיין כי המסע ההוא היה הגורם החשוב ביותר בקביעת כיוון הקריירה שלו.
בשנת 1830 הוא כבר התקדם מספיק כדי להשיג עבודה בתשלום, כצובע ליתוגרפיות והדפסים ביד.
הוא המשיך את לימודיו אצל כמה מורים אחרים ולימד את עצמו מתוך ספרים.
בגיל שלוש עשרה, באישור אביו, הוא נרשם לאקדמיה בהדרכת פרידריך מקסימיליאן הסמר.
בתחילה, הוא תכנן להיות אדריכל, אך גילה שהוא מעוניין יותר ברישומי האדריכלות של הסמר ולכן עבר לציור, כמדריך היה היינריך פון רוסטיגה כשעזב את בית הספר בשנת 1846, הוא יצא למסעות לימוד שונים, החל מפריז ועד איטליה.
עד מהרה הוא זכה להצלחה רבה כצייר, ובשנת 1858 הפך לחבר מקביל ב"סרקל ארטיסטיק "בגנט.
הוא זכה לעיטור באמנות בתערוכה העולמית, וינה, בשנת 1873. נופיו המעוררים זיכו אותו בכינוי "המשורר הצייר".
רבות מעבודותיו הגיעו מאזור ריין-מיין, אך הוא קיבל גם עבודה עבור המלכה ויקטוריה לזכר אחיה החורג, הנסיך קרל פון ליינינגן.
במשך שנים רבות, רייפנשטיין היה חבר הנהלה של "האגודה להיסטוריה וארכאולוגיה של וסטפאליה" בעיר הולדתו.
בתפקיד זה, הוא היה מעורב במאמץ לשמר את בית גתה, פעל כגזבר ואסף תרומות והיה מעורב בהסדרת רכישתו על ידי האגודה "תיכון גרמני חינם למדע, אמנויות וחינוך כללי" בשנת 1863.
בשנת 1867 נישא לבתו של סוחר יין.
הנישואין היו ללא ילדים, ואשתו שימשה כמעין מזכירה, ארגנה וקטלגה את עבודותיו.
לאחר מות אשתו בשנת 1892, הוא לקה בשבץ ששיתק את צדו הימני.
כאשר נראה שהוא מחלים, הוא לקה במחלת כליה ולאחר מכן בשפעת.
רייפנשטיין נפטר לקראת סוף 1893 ונקבר בהאופטפרידהוף.
כיכר בפרנקפורט נקראה על שמו.
קשה לבצע הערכה מלאה של עבודותיו ששרדו, מכיוון שהן מפוזרות באוספים פרטיים.
עבודותיו הידועות מונות יותר מ-2,000 (בעיקר צבעי מים).
ההערכה היא שאם כוללים דפי לימוד, סקיצות וכו', המספר יעלה על 10,000. רק בית הספר לאמנות מחזיק בארבעים ושלושה כרכים של דפי לימוד.
כבר בשנות ה-30 של המאה ה-19 החלה דמותה של האלטשטט (העיר העתיקה) בפרנקפורט להשתנות, בעיקר בשל מה שנועד כשיפורים היגייניים.
החל משנות ה-50 של המאה ה-19 הוא היה מסתובב באזור ועושה רישומים.
לפעמים רק ימים אחדים לפני שהבניינים הושמדו כדי לפנות מקום למבנים חדשים או לרחובות.
כשהיה מאוחר מדי, הוא היה עושה שימוש בכל משאב אפשרי כדי לשחזר את המקום.
הוא חיבר עבודות לשבעה כרכים עם למעלה מ-1,600 תמונות ו-2,600 עמודים של הערות נרחבות על פרטים אדריכליים, בעלים ותקופת בניה של הבניינים ברחבי אלטשטאדט.
כרכים אלה הורישו למוזיאון ההיסטורי בפרקפורט וטרם פורסמו במלואם, אף שרבים מהתמונות שימשו לעיטור בעיקר במהדורה של "שירה ואמת" של גתה.
קרלו אלפרדו פיאטי (באיטלקית: Carlo Alfredo Piatti; 8 בינואר 1822, ברגמו – 18 ביולי 1901, מוצו) היה צ'לן, מורה למוזיקה ומלחין איטלקי.
קרלו אלפרדו פיאטי הוא בנו של הכנר אנטוניו פיאטי (שנולד בשנת 1801 אף הוא בברגמו ושהוביל את התזמורת בעיר).
אלפרדו פיאטי התחיל ללמוד לנגן בכינור לפני שעבר ללמוד נגינה על צ'לו.
כצ'לן הוא למד אצל דודו, גטאנו זאנטי שהיה צ'לן.
לאחר שנתיים של לימודים הצטרף לתזמורת בתיאטרון, שם ניגן במשך שלושה חודשים.
לאחר מותו של דודו, הוא הפך לתלמיד בקונסרבטוריון של מילאנו בפיקודו של וינצ'נצו מריגי.
את הופעת הבכורה שלו בקונצרט הוא ערך בגיל 15 והחל לסייר בערים בגיל 16. איש לא פקפק במיומנותו של הווירטואוז הצעיר בכלי, אך הוא לא משך קהל רב.
כתוצאה מכך, כשפיאטי חלה הוא נאלץ למכור את הצ'לו שלו לכיסוי העלויות הרפואיות.
פרנץ ליסט הזמין אותו להופיע באחד הרסיטלים שלו.
הוא היה המום מהנגינה של פיאטי.
פיאטי המשיך להיות אחד הצ'לנים המפורסמים ביותר בימיו, שאהוב על היצירות שהלחין וביצוען בעצמו.
משנת 1838 הוא יצא למסע הופעות ברחבי אירופה, וניגן בהצלחה יוצאת דופן בכל הערים החשובות ביבשת.
בשנת 1844 הופיע בפני הציבור בלונדון בקונצרט פילהרמוני.
בשנת 1852 הוא הציג לראשונה סונטה לצ'לו ופסנתר, אופ.
32, מאת ויליאם סטרנדייל בנט .
לאחר שקיבל את כתב היד המקורי של היצירה בבוקר, הוא בחן אותה ברכבת ואז ניגן אותה בקונצרט באותו ערב בעל פה.
בשנים 1859–1897 הוא היה בתפקיד הצ'לו הראשון בקונצרטים קאמריים מפורסמים.
הוא ניגן בסטרדיוואריוס שכיום נקרא על שמו ונמצא בבעלות הצ'לן המקסיקני קרלוס פריטו .
תלמידיו היו רבים, וכללו את רוברט האוסמן.
קרלו אלפרדו פיאטי נפטר באיטליה, כ-4–6 קילומטרים ממקום הולדתו.
פסל של פלג גופו העליון של פיאטי שעשוי משיש, נמצא באוסף האקדמיה המלכותית למוזיקה, שניתן על ידי בתו בשנת 1909.
קרלה דיאז מחייה היא שחקנית ספרדייה, אשר זכתה להצלחה עולמית בזכות השתתפותו בסדרה "אליטה".
קרלה דיאז נולדה ב-19 ביולי 1998 וגדלה במדריד, ספרד.
הוריה ניהלו בית ספר לריקודים, ולכן היא עסקה בריקודים מאז שהייתה צעירה.
בשנת 2007, כשהייתה בת 9, החלה דיאז את קריירת המשחק שלה, כאשר הופיעה במספר פרסומות טלוויזיה.
היא קיבלה את תפקידה הראשון בסדרת המסתורין Punta Escarlata, אף על פי שבסופו של דבר הוצאת הסדרה נדחתה לשנת 2011. היא גם כיכבה כצעירה מבין ארבע האחיות לובו ב"ארץ הזאבים" (2010–2014), כצעירה מבין האחים בן ברק ב"הנסיך" (2014–2016) וכצעירה מבין שש האחיות סילבה ב"שש אחיות"(2015–2017).
בהמשך, הודיעה נטפליקס כי קרלה דיאז תשתתף בעונה הרביעית של סדרת הטלוויזיה המצליחה "אליטה".
שנהשםתפקידהערותמקור2009El internadoלוסיה הצעירהתפקיד משנה2010"אאידה"קמבוריהתפקיד משנה2010"נשר אדום"מרגריטה (ילדה)תפקיד משנה2010–2014"ארץ הזאבים"רוזה "רוזיטה" לובותפקיד ראשי2011Punta Escarlataפטרישיה רוזאסתפקיד ראשי2012Carminaכרמינה אורדונייז (ילדה)סרט טלוויזיה ששודר כמיני-סדרה בת 2 פרקים2014Hermanosמרתהמיני-סדרה2015-2014"אל פרינסיפה"ניאת בן ברקתפקיד ראשי (2 עונות)2015–2017"שש אחיות"אליסה סילבהתפקיד ראשי2015"תרזה"תרזה (היום הנוכחי)סרט טלוויזיה2018"אהבה היא לנצח"אנה בלן טוניון דה גווארה רובלסנכללה בעונה 62018Paquita Salasמלצריתתפקיד אורח.
Amor y vidaאלזהתפקיד משנה2021-הווה"אליטה"אריאדנה "ארי" בלנקו קומרפורדתפקיד ראשי; עונה 4 ואילך2025La rutaויקי6 פרקים
קרלה קוק (נולדה ב-1962) היא זמרת ג'אז אמריקאית.
קוק נולדה בדטרויט, מישיגן בשנת 1962. היא נמשכה לחיי המוזיקה בגיל צעיר.
כתלמידה בתיכון Cass Tech בדטרויט, ניגנה על קונטרבס בתזמורת בית הספר, למדה פסנתר ושירה בסופי שבוע, ושרה במקהלת הכנסייה המתודיסטית.
ההשפעות המוזיקליות אותן ספגה כשגדלה היו רית'ם אנד בלוז, מוזיקה קלאסית, בלוז וגוספל.
אחיה בכור הכיר לה את הג'אז, וקוק בחרה בקול ככלי הנגינה שלה, והיא הפכה לתלמידתו של אייקון הג'אז, הזמר והמוזיקאי אדי ג'פרסון, מייסד טכניקת שירה בשם "ווקאליז" (Vocalese) זהו סגנון או ז'אנר מוזיקלי של שירת ג'אז שבהם מוסיפים מילים לאלתור של סולן אינסטרומנטלי.
במהלך תקופה זו, היא וחברתה הקרובה רג'ינה קרטר, שאפו יחד להיות מוזיקאי ג'אז; קוק כזמרת, וקרטר כנגנית על כינור.
בעצתה של קרטר היא פנתה לאוניברסיטת נורת'איסטרן שבבוסטון, מסצ'וסטס והתקבלה.
בעת לימודיה באוניברסיטה היא נשארה בקשר הדוק עם קרטר (שלמדה בקונסרבטוריון למוזיקה של ניו אינגלנד) ופגשה את סיירוס צ'סטנוט, פסנתרן ג'אז שלמד במכללת ברקלי למוזיקה הסמוכה.
לאחר שסיימה את לימודיה בשנת 1985, נשארה קוק בבוסטון והכינה את עצמה לקריירה של שירת ג'אז בניו יורק.
בפברואר 1990 עברה להתגורר בניו יורק ולפרנסתה עבדה כמורה בבית ספר ומוכרת ספרים במהלך היום, וכזמרת בלילה.
לאחר חמש שנים בניו יורק, נסעה לאירופה ובשנים 1993 עד 1994 שימשה קוק כמדריכה קולית ואנסמבל ב-Jazzschule בבזל, שווייץ, וכן ב-Jazz and Rock Schule בפרייבורג, גרמניה.
היא חזרה לניו יורק שנתיים לאחר מכן ועבודתה כללה שירה עם התזמורת של ליונל המפטון ועם תזמורתו של ג'ורג' גי Make Believe Ballroom.
בשנת 1998 היא חתמה עם הלייבל MaxJazz, חברת הפקות קטנה בסנט לואיס, ובאותה שנה הוציאה את הדיסק הראשון שלה, "It's All About Love", שזכה לשבחים רבים, כולל מועמדות לפרס גראמי על "הקול הטוב ביותר בג'אז".
בשנת 2000 זכתה קוק בפרס AFIM – פרס האינדי ל"זמרת הג'אז הטובה ביותר לאמן עצמאי".
הדיסק השני שלה, "Dem Bones" (מחווה לכל נגני הטרומבון איתם עבדה בקבוצות של ליונל המפטון וג'ורג 'ג'י), שיצא בשנת 2001, זכה אף הוא להצלחה, וקיבל ביקורת מצוינת ממגזין דאון ביט, כתב העת המוביל בתחום מוזיקת הג'אז.