tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהמשך הוא נפגש עם עורכת דין המייצגת את הוריו של שון קייסי.
מתברר לאנדרו ששון התאבד על רקע חרדה ודיכאון שחווה אחרי שהצטרף לכיתה של פלטשר.
הוריו של שון מעוניינים למנוע מפלטשר להמשיך בהוראה.
אנדרו מסכים להעיד נגד פלטשר והלה מפוטר.
כעבור מספר חודשים אנדרו מגלה את פלטשר מופיע במועדון ג'אז.
הם שותים יחד ופלטשר מסביר לאנדרו שהוא דוחף את תלמידיו מעבר לציפיות הסבירות כדי שיוכלו להגיע ליכולות מרהיבות.
הוא מזמין את אנדרו להופיע בקונצרט עם הלהקה שלו.
אנדרו מסכים ומזמין את ניקול להופעה, אך היא כבר נמצאת במערכת יחסים חדשה.
על הבמה פלטשר מגלה לאנדרו שהוא יודע על עדותו, וכנקמה הוא מוביל את הלהקה לנגינת יצירה שאנדרו לא התכונן אליה.
אנדרו עוזב את הבמה מושפל, אך חוזר ומתחיל לנגן את "קרוואן" כשהוא מפריע לפלטשר ומושך את תשומת לב הקהל.
שאר הלהקה מצטרפת אליו ופלטשר הכועס נאלץ גם הוא להצטרף כמנצח.
בסיום ההופעה אנדרו מנגן סולו תופים ראוותני אשר גורם לפלטשר התלהבות ולשתף פעולה עם אנדרו לקתרזיס של ניגון היצירה.
בשנות התיכון שלו, היה הבמאי והתסריטאי דמיאן שאזל בלהקת ג'אז תחרותית מאוד, ובעבודתו על ויפלאש הסתמך על חוויותיו האימתניות משנים אלו.
הוא ביסס את דמותו של המנצח, טרנס פלטשר, על דמותו של מדריך הלהקה שלו לשעבר, אך דחף את הדמות צעד אחד קדימה כשהוא מוסיף מאפיינים של באדי ריץ' ועוד מנהיגי להקות אחרים ידועים לשמצה.
בצורתו המקורית, תסריט באורך 85 עמודים, ויפלאש הגיע לגדולה לאחר שהופיע ברשימה השחורה של שנת 2012. הרשימה כוללת את תסריטי הקולנוע הטובים ביותר שטרם הופקו.
חברות ההפקה "Right of Way Films" ו"בלאמהאוס הפקות" הפיקו את הסרט, וכדי להבטיח את המימון סייעו לשאזל להפוך 15 עמודים מתוך התסריט המקורי שלו לסרט קצר בכיכובם של ג'וני סימונס המגלם את תפקיד המתופף וג'יי קיי סימונס בתפקיד המורה.
הסרט הקצר בן 18 הדקות המשיך לזכות בשבחים רבים לאחר שהוקרן בפסטיבל סאנדנס 2013, ובכך משך משקיעים להשקיע בסרט ולהפיק את הגרסה המלאה של התסריט.
הסרט באורך המלא מומן בתקציב של 3.3 מיליון דולר על ידי חברת Bold Films.
באוגוסט 2013 חתם מיילס טלר על חוזה לגילום התפקיד שבמקור גילם ג'וני סימונס.
ג'יי קיי סימונס נשאר בתפקידו המקורי.
הצילום העיקרי החל בחודש הבא כשהצילומים מתרחשים בכל רחבי לוס אנג'לס כולל מלון ברקלי, תיאטרון פאלאס ותיאטרון אורפיאום.
בשלב מוקדם נתן שאזל לסימונס את ההוראה: "אני רוצה שתיקח את זה מעבר למה שנראה לך קצה גבול הנורמה.
אני לא רוצה יותר לראות בן אדם על המסך, אני רוצה לראות מפלצת, חיה".
רבים מחברי הלהקה בסרט היו מוזיקאים אמיתיים או סטודנטים למוזיקה, ושאזל ניסה ללכוד מהם רגעי אימה אמיתיים.
עם זאת, שאזל ציין שבין הצילומים סימונס היה מתוק ביותר, מה שמנע מהצילומים להפוך לסיוט.
מועדון כדורגל ויצ'נצה (איטלקית: Vicenza Calcio) הוא מועדון כדורגל מקצועני מהעיר ויצ'נצה ממחוז ונטו שבאיטליה, נכון לעונת המועדון משחק בסרייה ג' שהיא הליגה האיטלקית השלישית בחשיבותה.
כינויו של המועדון הוא ביאנקורוסי (באיטלקית: Biancorossi, לבן-אדום), כינוי שנובע מצבע החולצות של הקבוצה.
הוא נוסד בשנת 1902, ונחשב למועדון הוותיק ביותר במחוז ונטו.
המועדון שיחק בסרייה א' לאורך כל שנות ה-60, ולאורך חלקים גדולים משנות ה-70 ושנות ה-90, וזכה בקופה איטליה בעונת .
מועדון הכדורגל ויצ'נצה נוסד באופן רשמי ב-9 במרץ 1902. הקבוצה השתתפה לראשונה באליפות איטליה בשנת 2011, ואף הגיעה למשחקי הגמר על התואר, אך הפסידה אותו לקבוצת פרו ורצ'לי, מהקבוצות הטובות באיטליה.
בשנות ה-20 שיחקה הקבוצה בליגות הנמוכות באיטליה, עד שהעפילה לסרייה ב' ב-1933. ב-1935 עברה הקבוצה לאצטדיון חדש, המשמש אותה עד היום, אצטדיון רומאו מנטי.
האצטדיון נקרא במקור סטאדיו קומונאלה (האצטדיון העירוני), ומשחק הבכורה באצטדיון היה גם משחק הבכורה של שחקנה של ויצ'נצה ויליד העיר, רומאו מנטי.
מנטי נספה בתאונת מטוס ב-1949, ומאז האצטדיון נושא את שמו.
ב-1953 לאחר שנים קשות מבחינה מקצועית וכלכלית, נרכשה הקבוצה על ידי חברת הצמר לאנרוסי מהעיר סקיו, ושמה של הקבוצה שונה רשמית ללאנרוסי ויצ'נצה.
השיפור ביכולתה של הקבוצה לאחר הרכישה היה ניכר, ובין השנים 1955 ל-1975 שיחקה הקבוצה ברציפות בליגה הבכירה.
לאחר שירדה לליגת המשנה בעונת , ועונה אחר כך כמעט וירדה לליגה השלישית, הצליחה הקבוצה לסיים ראשונה בסרייה ב' ולהעפיל לליגה הבכירה.
עם חזרתה של הקבוצה לליגה הבכירה בעונת , הצליחה הקבוצה לסיים במקום השני בטבלה, שנייה רק לאלופה יובנטוס, כשפאולו רוסי מוביל אותה עם 24 שערי ליגה שזיכו אותו בתואר מלך השערים של הליגה.
היה זה מיקום הליגה הגבוה בהיסטוריה של המועדון.
למרות ההצלחה, עונה אחת בלבד אחר כך ירדה הקבוצה לליגת המשנה, ולאחר שתי עונות נוספות הידרדרה עד לליגה השלישית.
בעונת , עם החלוץ המקומי רוברטו באג'ו בשנותיו הראשונות, הצליחה הקבוצה להעפיל חזרה לליגת המשנה.
כעבור עונה אחת נוספת סיימה הקבוצה במקום השלישי והעפילה דרך הפלייאוף חזרה לליגה הבכירה.
אמנם, בעקבות פרשת הטיית משחקים שנחשפה בקיץ שלאחר ההעפלה, נמצאה ויצ'נצה אשמה ונשללה ממנה ההעפלה לליגה הבכירה.
עונה אחר כך, ואף על פי שלא ספגה קנס של הפחתת נקודות, הקבוצה לא הצליחה להתאושש משלילת ההעפלה וירדה בסיום העונה לליגה השלישית.
בקיץ 1990, מיד לאחר שניצל בפלייאוף הישרדות מירידה לליגה הרביעית, נפרד המועדון מהשם "לאנרוסי" ושינה את שמו בחזרה לשמו הנוכחי, ויצ'נצה קלצ'יו.
בעונות שעברו מאז שינוי השם חל שיפור עקבי במיקום הקבוצה בליגה, בסיום עונת הצליחה הקבוצה לחזור לליגת המשנה.
בעונת , לאחר שנתיים בלבד בסרייה ב', סיימה הקבוצה במקום השלישי בליגה וזכתה להעפיל בחזרה לסרייה א', לראשונה מאז 1979.
בעונת , עונת החזרה שלה לליגה הבכירה, סיימה הקבוצה במקום התשיעי.
עונה אחר כך הפכה לבלתי נשכחת עבור המועדון, שזכה לראשונה בתולדותיו בקופה איטליה.
לאחר שהדיחה את גנואה, מילאן ובולוניה, פגשה ויצ'נצה למשחק גמר כפול את נאפולי.
לאחר שהפסידה 0–1 במשחק הראשון באצטדיון סאן פאולו בנאפולי, אירחה ויצ'נצה באצטדיון רומאו מנטי את משחק הגומלין.
לאחר ניצחון 0–1 בתום הזמן החוקי, עבר המשחק להכרעה בהארכה.
ויצ'נצה כבשה פעמיים בשתי הדקות האחרונות של ההארכה, ניצחה 0–3 (3-1 בסיכום שני המשחקים) וחגגה את התואר הראשון בתולדותיה.
בעונת ויצ'נצה ניצלה מירידה כשסיימה נקודה בלבד מעל הקו האדום, אך במקביל רשמה עונה מוצלחת באירופה.
הקבוצה השתתפה באותה עונה, בזכות זכייתה בקופה איטליה, בגביע אירופה למחזיקות גביע.
ויצ'נצה ניצחה ועברה את לגיה ורשה מפולין בסיבוב הראשון, שחטאר דונצק מאוקראינה בשמינית הגמר ורודה מהולנד ברבע הגמר, ונעצרה רק בשלב חצי הגמר מול צ'לסי האנגלית.
ויצ'נצה ניצחה בכל משחקי הבית שלה במפעל, כולל 0–1 במשחק הראשון מול צ'לסי.
בגומלין ויצ'נצה עוד הובילה 0–1, אך הפסידה בסיום 1–3, ו-2–3 בסיכום שני המשחקים.
צ'לסי המשיכה עד לזכייה בתואר לאחר ניצחון בגמר על שטוטגרט.
עונה אחת אחר כך ויצ'נצה כבר לא הצליחה לשרוד בליגה, ונשרה לליגת המשנה.
שהות של עונה אחת בסרייה ב' הספיקה לה כדי לסיים במקום הראשון ולחזור לאחר היעדרות קצרה לסרייה א'.
ויצ'נצה שרדה רק עונה אחת בליגה הבכירה, וירדה בתום עונת בחזרה לסרייה ב'.
הייתה זו עונתה האחרונה בליגה הבכירה עד כה.
הקבוצה המשיכה בירידה ביכולתה ואף רשמה ירידה לליגה השלישית בסיום עונת , אך בעקבות הורדת הליגה של גנואה בשל פרשת שחיתות, היא זכתה לשמור על מקומה בליגת המשנה.
סיפור דומה התרחש בעונת , אז נשרה הקבוצה לליגה השלישית לאחר הפסד בפלייאוף נגד הירידה מול אמפולי, אך נותרה בליגת המשנה לאחר שלצ'ה נענשה בהורדת ליגה עקב פרשת שחיתות.
עונה אחר כך היא כבר לא הצליחה לשמור על מקומה, סיימה במקום ה-19 שלא מקנה את הזכות לשחק בפלייאוף וירדה ישירות לליגה השלישית.
בעונת סיימה הקבוצה במקום החמישי בלבד בליגה השלישית, ונכשלה בפלייאוף על ההפעלה לסרייה ב'.
למרות זאת, זכתה הקבוצה להפעיל לליגת המשנה בעקבות פשיטת הרגל של סיינה, ובכך נמנעה ממשחק דרבי מול המועדון שנוסד ב-2010, ריאל ויצ'נצה.
עונת הייתה הטובה ביותר של ויצ'נצה מאז ירדה לליגת המשנה בתחילת המאה.
היא סיימה את העונה במקום השלישי, רק שלוש נקודות מהמקום השני המוביל אוטומטית לסרייה א', אך כשלה בפלייאוף ההעפלה מול פסקארה.
בסיום עונת 17–2016 סיימה וינצנזה במקום ה-20 וירדה לליגה האיטלקית השלישית.
בעונת 2019–2020 המועדון סיים במקום הראשון בליגה השלישית ועלה חזרה לליגה השנייה.
הקבוצה משחקת באצטדיון רומאו מנטי בעיר ויצ'נצה.
בניית האצטדיון הושלמה ב-31 באוגוסט 1935 תחת השם סטאדיו קומונאלה (האצטדיון העירוני), ושמו שונה ב-1949 לזכרו של הכדורגלן יליד העיר ושחקן הקבוצה בעבר, רומאו מנטי, שנספה בתאונת מטוס שגדעה את חייהם של רבים משחקני ואנשי הצוות של קבוצת טורינו, ביניהם רומאו מנטי.
האצטדיון משמש את הקבוצה בלבד, ומכיל 12,000 מושבים.
לרשימה המלאה של שחקני ויצ'נצה בעלי ערך בוויקיפדיה העברית, ראו: כדורגלני ויצ'נצה.
ויסקיטקי (בפולנית: Wiskitki; ביידיש: וויסקיט) הוא כפר במחוז ז'ירארדוב שבפרובינציית מזוביה בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
הכפר מהווה מרכז של גמינת ויסקיטקי.
האזכור הראשון של הכפר הוא משנת 1221, ובשנת 1595 העניק לו המלך זיגמונט השלישי ואזה זכויות עיר, אשר ניטלו ממנו בשנת 1870.
מהמאה ה-18 התקיימה בוויסקיטקי קהילה יהודית מאורגנת.
בין השנים 1826 ו-1862 הוטלו מגבלות על אזורי המגורים של היהודים ביישוב.
לאחר מלחמת העולם הראשונה פרעו ביהודי היישוב חיילי הצבא הכחול.
בין מלחמות העולם הועסקו רבים מיהודי הכפר בתעשיית הטקסטיל המקומית, ופעלו במקום חוגים ציוניים, אגודת ישראל והבונד.
כמו כן, פעלו ביישוב בתי ספר מרשת רשת יבנה ומרשת בית יעקב.
בשנים אלה נמנו ביישוב 951 יהודים, למעלה משליש מתושביו.
ב-8 בספטמבר 1939 נכבש הכפר בידי הגרמנים, ואלו החלו מיד להתעלל ביהודיו, תוך החזקתם יום שלם ללא מזון ושתייה, ועריכת שוד בבתיהם ובחנויותיהם.
בהמשך, מונה בכפר יודנרט, אשר נצטווה לספק לגרמנים עובדים יהודים לעבודות כפייה, ולהעביר לידיהם סחורות.
כמו כן, נצטוו יהודי היישוב לענוד טלאי צהוב.
עד ינואר 1941 הגיעו לכפר פליטים יהודים רבים מיישובי הסביבה.
ב-2 בפברואר 1941 גורשו כ-2,000 היהודים שהתגוררו בכפר לגטו ורשה, וגורלם היה כגורל יתר יהודי המקום.
מיהודי היישוב שרדו את השואה בודדים.
ויצ'דה (בספרדית: Vichada) הוא אחד מ-32 המחוזות של קולומביה.
המחוז נמצא במזרח קולומביה והוא גובל במחוז אראוקה בצפון, בוונצואלה בצפון ובמזרח, במחוז גואאיניה בדרום, במחוז גואביארה בדרום-מערב, במחוז מטה במערב ובמחוז קסנרה בצפון-מערב.
המחוז משתרע על שטח של 100,242 קמ"ר, והוא המחוז השני בגודלו בקולומביה מבחינת שטח, אחרי אמסונאס.
בירת המחוז היא פוארטו קרניו.
לאחר פיצול הרפובליקה ב-1830 האזור נכלל ברפובליקת גרנדה החדשה והשתייך לטריטוריית סן מרטין שכללה את שטחי מחוזות ויצ'דה ומטה המודרניים.
ב-1857 הרפובליקה הפכה לפדרלית והפרובינציה נכללה במדינת קונדינמרקה.
ב-1866 טריטוריית סן מרטין נוצרה מחדש, אם כי היא הייתה נתונה לשליטה מסוימת של קונדינמרקה.
ב-1886 ארצות הברית של קולומביה הפכה לרפובליקת קולומביה הלא-פדרלית והאזור נכלל במחוז קונדינמרקה.
ב-1905 פוצלה מהמחוז האינטנדנסיה (יחידה דומה למחוז אך במעמד פחות יותר ותחת שליטה הדוקה יותר של השלטון המרכזי) מטה שכללה את שטחי טריטוריית סן מרטין.
ב-1913 פוצל שטח מהאינטנדנסיה להקמת הקומיסריה (מעמד דומה לאינטנדנסיה) של ויצ'דה, שכללה את שטחי המחוז המודרני.
הבירה המקורית של הקומיסריה הייתה סן חוסה דה מאיפורס (; נמצאת בתחומי הרשות המקומית המודרנית של קומריבו) הממוקמת על גדות נהר אורינוקו שמשמש כגבול עם ונצואלה.
ב-12 ביוני 1924 הבירה הועברה ליישוב אגואה (Egua) על גדות נהר ויצ'דה.
ב-5 ביוני 1974 הבירה הועברה לפוארטו קרניו, הבירה הנוכחית.
הכלכלה המקומית מסתמכת בעיקר על חקלאות, חטיבת עצים, גידול מקנה ובמידה פחותה גם על תיירות המתרכזת בפארק הלאומי הטבעי אל טופרו (El Tuparro).
ויפט הם אופניים אשר הוגדרו כאופני בטיחות (Safety bicycle) אשר תוכננו בלונדון על ידי C.
שלדת הדגם נבנתה מצינור אליפסה כדי לספק מסגרת חזקה ונוקשה.
מערכת ההילוכים הוגדרה כמערכת Derailleu (Derailleur gears).
אופני ויפט תוכננו עם שני יחסי הילוך
אופני בטיחות הפכו לפופולריים בשנת 1880. הגלגל הקדמי והאחורי לא היו בהכרח באותו גודל.
הרוכב יכל להניח את רגליו על הקרקע בבטחה כאשר האופניים לא בתנועה.
הדוושות הפעילו את הגלגל האחורי, תוך שמירה על רגלי הרוכב בבטחה מהגלגל הקדמי .ב-1879 פותח מודל המשמש כונן שרשרת.
ויסקי קוואליר היא סדרת פעולה המשולבת בדרמה קומית אמריקאית.
הסדרה עוקבת אחרי מספר מרגלים שהפכו לצוות אחד, הנוסע למשימות מיוחדות ברחבי העולם.
הסדרה עוקבת אחרי המשימות ואחרי הדינמיקה הפנימית, התככים והאהבות בתוך הצוות.
הסדרה הופקה ושודרה על ידי רשת הטלוויזיה ABC.
הסדרה עוקבת אחר סוכן מיוחד של ה-FBI, ויל צ'ייס, המוכר בכינויו "ויסקי קוואליר", הנשלח למשימה מורכבת לאחר שנפרד מארוסתו שבגדה בו עם חבר שלו.
במהלך המשימה הוא נתקל בסוכנות CIA קרה ונחושה, פרנקי טראוברידג', שמפריעה לו במשימה כדי להצליח במשימה שלה.
לאחר שהשניים נלחמים לאורך זמן הם הופכים לצוות בין-משרדי ורב תחומי שמנסה להפיל ארגון מושחת.
הסדרה עוקבת אחר היריבויות, התככים, המשימות והמתח הרומנטי שבאוויר.
הסדרה עלתה לשידור ב-24 בפברואר 2019, ונגמרה ב-22 במאי 2019. ב-12 במאי 2019 החליטה רשת הטלוויזיה ABC שלא להמשיך את הסדרה לעונה שנייה, אך עקב מחאת קהל הצופים הודיעו כי ישקלו את העניין בהמשך.
ב-26 במאי 2019 הודיעה הרשת באופן סופי כי הסדרה לא תחודש לעונה נוספת.
סקוט פולי – ויל צ'ייס, סוכן FBI המכונה "ויסקי קוואליר" שנפרד מארוסתו.
לורן כהן – פרנקי טראוברידג', סוכנת CIA קרה ומחושבת.
אנה אורטיז – סוזן סמפסון, פרופילאית בכירה ב-FBI.
ויר דאס – ג'יי דאטה, סוכן CIA, מפתח וממציא.
טיילר ג'יימס ויליאמס – אדגר סטנדיש, אנליסט בכיר ב-NSA.
ג'וש הופקינס – ריי פרינס, סוכן מיוחד של ה-FBI.
דילן וולש – אלכס אולרמן, סוכן FBI בכיר לשעבר שנתפס עקב פרשות שחיתות ונמלט.
מריקה דומינז'יק – טינה, בת זוגו של סטנדיש.
אופליה לוביבונד – אמה דייוויס, סוכנת MI6. בת זוגו של צ'ייס.
ויצ'ז קלדרון או ויצ'ז קולדרון היא אגן עמוק מלא קרח, בצידו המערבי של רכס דאגלס, בצפון האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
העמק ממוקם בסמוך ממערב להר אגברט.
האגן התגלה לראשונה מהאוויר ומופה לראשונה באופן גס המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם בשנת 1937.
האגן מופה במדויק לראשונה בשנת 1960 על ידי דרק סירל (Derek J.H.
האגן צולם על ידי לוויני לנדסט של ארצות הברית בינואר 1974.
שמו של האגן ניתן לו על ידי אנשי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם.
השם הוא שם תיאורי - העמק נראה כמו קדרה.
ויסקי סקוטי (בגאלית סקוטית: uisge-beatha na h-Alba) לרוב נקרא בקיצור ויסקי או סקוטש הוא ויסקי משעורה או ויסקי מדגנים אחרים (או תערובת של השניים), המיוצר ומיושן בסקוטלנד.
ויסקי סקוטי חייב לעמוד בהוראות הרגולציה והתקן הסקוטי בכל הנוגע לאופן הייצור והיישון שלו.
נכון לשנת 2018 פעלו בסקוטלנד 133 מזקקות ויסקי.
על פי איגוד הוויסקי הסקוטי, המילה ויסקי מגיעה מגאלית סקוטית, בה נקרא המשקה "ויסקי באה" (uisce beatha) שמשמעותו המילולית היא: "מי החיים".
התיעוד המוקדם ביותר של זיקוק בסקוטלנד התרחש כבר בשנת 1494 במנזר לינדורס במחוז פייף, כפי שתועד ברישומי הכנסות והוצאות מלכותיות.
ייצור הוויסקי מוסה לראשונה בשנת 1644, מה שגרם לעלייה בזיקוק הוויסקי הבלתי חוקי במדינה.
בין 1760 ל-1830, מקורו העיקרי של הסחר הבלתי חוקי היה אזור ההיילנדס, והיווה חלק נכבד מכלכלת הייצוא של האזור.
בשנת 1782, נתפסו יותר מ-1,000 סטילס ( - מכשיר לזיקוק) בלתי חוקיים בהיילנדס.
המזקקים מאזור הלולנד של סקוטלנד, שלא הייתה להם אפשרות להימנע ממיסוי, התלוננו כי ויסקי היילנד ללא מיסוי מהווה יותר ממחצית השוק.
המיסוי הכבד במהלך מלחמות נפוליאון העניק לסחר הבלתי חוקי יתרון גדול, אך תוצרתם גם נחשבה לאיכותית יותר, ולכן יכלו לגבות מחיר גבוה יותר בלולנד.
הדבר נבע משיטת המיסוי: לתת היה חייב במס (בשיעור שעלה באופן משמעותי בין 1790–1822).
המזקקים המורשים השתמשו אפוא בתבואה גולמית רבה יותר במטרה להפחית את חשבון המס שלהם, ואילו בהיילנד השתמשו בלתת.
בשנת 1823, הקל הפרלמנט את הגבלות על מזקקות מורשות באמצעות "חוק הבלו", ובמקביל הקשה על הפעלת סטילס בלתי מורשים.
בעלי אדמות בהיילנדס שמחו כעת לפנות מאחוזותיהם אריסים שהיו מזקקים ויסקי, כחלק מתהליך פינוי ההיילנדס.
שינויים אלה התחילו את העידן המודרני של הייצור הסקוטי: בשנת 1823 חויבו במס 2,232,000 גלונים של ויסקי; בשנת 1824 ההיקף גדל ל-4,350,000 גלונים.
איכר בשם ג'ורג' סמית, שעבד באחוזתו של הדוכס מגורדון, היה האדם הראשון בסקוטלנד שהוציא רישיון למזקקה לפי החוק החדש, והקים את המזקקה גלנליווט בשנת 1824, לייצר סינגל מאלט סקוטי.
חלק מהמזקקות שהחלו לפעול בשנים אלוו כללו את Bowmore, Strathisla, Balblair ו-Glenmorangie; כולם ממשיכים לפעול גם במאה ה-21.
שני אירועים עזרו להגדיל את הפופולריות של ויסקי:
הראשון, המצאת הזיקוק הרציף בשנת 1831, שייצר ויסקי בצורה יעילה בהרבה מזו של הזיקוק הדודי המסורתי.
תהליך הזיקוק הרציף, ללא צורך בניקוי הדוד לאחר זיקוק כל אצווה, והפך את הייצור למשתלם יותר.
השיטה החדשה הגדילה את הייצור באופן משמעותי, הוויסקי היה פחות אינטנסיבי, וקל יותר לשתייה, שהפך אותו לפופולרי יותר.
האירוע השני, היה מחסור ביין, ברנדי וקוניאק מצרפת, שהיה משמעותי החל משנת 1880, בגלל חרק טפילי שהשמיד רבים מגפני היין.
המחסור הגדיל את הביקוש לוויסקי.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 נפתחו בסקוטלנד כמעט ארבעים מזקקות חדשות.
שנות הפריחה נמשכו עד שהענף הושפע משמעותית ממלחמת העולם הראשונה ומאוחר יותר, מהשפל הגדול; רבות מהמזקקות נסגרו ומעולם לא נפתחו מחדש.
איגוד הוויסקי הסקוטי העריך כי תעשיית הוויסקי של סקוטלנד תמכה ב-40,000 משרות והכניסה 4.37 מיליארד ליש"ט בייצוא בשנת 2017. מתוך סך זה, הסקוטש הסינגל מאלט היווה 1.17 מיליארד ליש"ט בייצוא, גידול של 14% לעומת 2016.
תרומת הענף לכלכלת בריטניה נאמדה ב-5.5 מיליארד ליש"ט בשנת 2018; הענף סיפק לסקוטלנד 3.8 מיליארד ליש"ט ערך מוסף גולמי ישיר.
גם תיירות הוויסקי הפכה משמעותית ומכניסה 68.3 מיליון ליש"ט בשנה.
היצוא בשנת 2018 עלה שוב ב-7.8% לפי ערך, וב-3.6% במספר הבקבוקים, למרות המכס שהוטל בשנת 2017; היצוא צמח לרמת שיא, 4.7 מיליארד ליש"ט.
ארצות הברית ייבאה ויסקי סקוטי בשווי של קצת יותר ממיליארד ליש"ט בעוד שהאיחוד האירופי היה היבואן השני בגודלו, וייבא 30% מהשווי העולמי.
תיירות ויסקי סקוטית התפתחה בשנות ה-2000, כאשר המזקקות היו האטרקציות השלישיות בחשיבותן בהן ביקרו תירים בסקוטלנד; בשנת 2018 נרשמו כ-2 מיליון ביקורים.
כ-68 מזקקות מפעילות מרכזי מבקרים בסקוטלנד.
מלונות, מסעדות ומתקנים אחרים מושפעים גם מתופעת התיירות.
לתיירות הייתה השפעה גלויה במיוחד על הכלכלה באזורים כפריים מרוחקים.
דו"ח משנת 2016 קבע כי רק 20% מהוויסקי מיוצר על ידי חברות בבעלות סקוטית.
מזקקות בבעלות התאגיד הרב-לאומי דיאג'יו, שמרכזו בלונדון, מייצרות 40% מכלל הוויסקי הסקוטי, עם למעלה מ-24 מותגים, דוגמת ג'וני ווקר, אובאן וטאליסקר.
20% מיוצר על ידי מזקקות שבבעלות תאגיד פרנו ריקרד הצרפתי, כולל מותגים כמו גלנליווט, שיבס ריגל ובלנטין.
ישנם גם מזקקות קטנות יותר בבעלות חברות זרות, דוגמת BenRiach שבבעלות התאגיד בראון-פורמן מקנטקי, ארצות הברית.
מזקקות עצמאיות בבעלות חברות סקוטיות מייצרות גם כמות משמעותית של ויסקי סקוטי, כשהגדולה ביותר, היא ויליאם גרנט ובניו, המייצרת 8%, או כ-7.6 מיליון בקבוקים בשנה.
המותגים שלה כוללים את המזקקות גלנפידיך ובלוויני.
גלנפידיך הוא הסקוטי הסינגל מאלט הנמכר ביותר בעולם.
כ-14 מיליון בקבוקים של גלנפידיך נמכרים מדי שנה.
במקור כל הוויסקי הסקוטי יוצר מלתת שעורה.
מזקקות מסחריות החלו לייצר ויסקי עשוי מחיטה ושיפון בסוף המאה ה-18. ויסקי סקוטי מחולק לחמש קטגוריות נפרדות:
סינגל מאלט סקוטש ויסקי (Single Malt Scotch whisky) / ויסקי המיוצר במזקקה אחת בלבד תוך שימוש בתהליך זיקוק דודי וחייב להיות עשוי ממחית של לתת שעורה בלבד
סינגל גריין סקוטש ויסקי (Single Grain Scotch whisky) - ויסקי המזוקק במזקקה אחת, אך בנוסף למים ולתת, הוא עשוי לכלול דגנים אחרים.
המילה "סינגל" לא מתייחס לכמות סוגי הדגנים המשמש לייצור, אלא לעובדה שהוויסקי מיוצר במזקקה אחת בלבד.
בעוד שוויסקי סינגל מאלט חייב להיות מיוצר בתהליך זיקוק דודי ניתן לזקק סינגל גריין בתהליך זיקוק רציף.
כמעט 90% מבקבוקי הסקוטש הנמכרים בשנה הם ויסקי מעורבב.
מוגדרים שלושה סוגי תערובות לוויסקי סקוטי:
בלנדד מאלט סקוטש ויסקי (Blended Malt Scotch whisky) - ויסקי המעורבב אך ורק מוויסקי לתת (בלנדד מאלט ויסקי), יוצר ביותר ממזקקה אחת (נקרא בעבר "מאלט" או "מאלט טהור").
בלנדד גריין סקוטש ויסקי (Blended Grain Scotch whisky) - ויסקי המעורבב ממספר סוגי דגנים מכמה מזקקות.
בלנדד סקוטש ויסקי (Blended Scotch whisky) - ויסקי מדגנים שונים ומכמה מזקקות שונות (בלנדד ויסקי).
כל ויסקי סקוטי חייב להיות מיושן בחביות עץ אלון לפחות שלוש שנים.
כל הצהרת גיל על בקבוק ויסקי סקוטי, המתבטאת בצורה מספרית, חייבת לשקף את גיל הוויסקי הצעיר ביותר ששימש לייצור המוצר.
ויסקי עם הצהרת גיל מכונה ויסקי לגיל מובטח (guaranteed-age whisky).
וויסקי שגיל התזקיק הצעיר ביותר בו אינו ידוע מכונה ויסקי ללא הצהרת גיל (no age statement - NAS), והערובה היחידה היא שכל הוויסקי הכלול בבקבוק הוא בן שלוש לפחות.
חוזק הביקבוק המינימלי על פי התקנות הוא 40% אלכוהול בנפח.
באופן מסורתי חולקה סקוטלנד לארבעה אזורים: לואולנד, היילנד, איילה וקמבלטאון.
בשל המספר הרב של המזקקות שנמצאו באזור ספייסייד, הוא הפך לחמישי שהוכר על ידי איגוד הוויסקי הסקוטי (SWA) כאזור מובהק בשנת 2014. האיים המייצרים ויסקי שאינם איילה אינם מוכרים כאזור מובהק על ידי ה-SWA, המקבץ אותם לאזור ההיילנדס.
הלואולנד (Lowland), כולל את אדינבורו מחוז לות'יאן, גלאזגו ועמק הנהר קלייד, פייף, איישירשייר, דומפריס וגאלווי ואזור הגבול הסקוטי עם אנגליה.
באזור היו בשנת 2019 18 מזקקות.
ספייסייד (Speyside) בצפון-מזרח סקוטלנד, שבעבר נחשב לחלק מההיילנדס, מקבל את שמו מהנהר Spey, החוצה את האזור ומספק מים לרבות מהמזקקות.
הוא האזור בו יש את המספר הגדול ביותר של מזקקות, בין המפורסמות שבהן גלן גראנט, מקאלאן, גלנליווט, גלנפידיך, שיבס ריגל, אברלור, באלווני, קארדהו, קרגגנמור, דלוויני, גלנפרלקאס, גלנגלסו, ספיברן, וגלנותרס.
ההיילנדס הוא האזור הגדול ביותר בסקוטלנד הן בשטח והן בייצור ויסקי.
באזור יש מעל 30 מזקקות.
כאשר כלולים את תת-האזור של האיים, המספר הכולל של המזקקות הוא 47.
ויסקי מהאי איילה - האי איילה (Islay) נמצא, ממערב לסקוטלנד, ולמרות שטחו הקטן (30–40 קמ"ר), יש בו 9 מזקקות.
ביניהם, מזקקת ארדבג, מזקקת לגבולין, מזקקת לפרויג, מזקקת מזקקת קאול אילה ומזקקת בוומור
קמבלטאון, עיירת חוף מערבית קטנה, הייתה בעבר ביתם של למעלה מ-30 מזקקות, אך כעת פועלות רק שלוש: גלן סקוטיה, גלנגייל וספרינגבנק.
באופן כללי, הוויסקי מהאזור מתואר כ"פירותי, כבול, מתוק, מעושן "על ידי מועצת התיירות הלאומית של סקוטלנד.
ב-23 בנובמבר 2009, נכנסו לתוקפן "תקנות הוויסקי הסקוטי 2009" (Scotch Whisky Regulations) המגדירות ומסדירות את הייצור, התיוג, האריזה וכן את פרסום הוויסקי הסקוטי בממלכה המאוחדת.
הם החליפו תקנות קודמות שהתמקדו בייצור בלבד, כולל "חוק הוויסקי הסקוטי משנת 1988".
מכיוון שהחוק הקודם התמקד בעיקר בתקני הייצור, הוא בוטל והוחלף בתקנות 2009. כולל הגדרות ודרישות רחבות יותר לייצור, בקבוק, תיוג, מיתוג ומכירה של "ויסקי סקוטי".
הסכמי סחר בינלאומיים משפיעים על כך שחלק מהתקנות חלות במדינות שונות אחרות, כמו גם בממלכה המאוחדת.
התקנות מגדירות "ויסקי סקוטי" כוויסקי ש:
מיוצר במזקקה בסקוטלנד ממים ולתת שעורה (אליה ניתן להוסיף רק דגנים מלאים של דגנים אחרים) שכולה הייתה:
הוסבה באותה המזקקה למצע תסיסה רק על ידי מערכות אנזימים אנדוגניות
מותססת באותה המזקקה רק על ידי הוספת שמרים
מזוקקת בחוזק אלכוהולי בנפח של פחות מ-94.8%
הוויסקי שזוקק התבגר לחלוטין במחסן בסקוטלנד בחביות עץ אלון בנפח שאינו עולה על 700 ליטר, במשך שלוש שנים לפחות.
הוויסקי שמר על הצבע, הארומה והטעם של חומרי הגלם בהם השתמשו לזיקוקו, ושיטת ייצורם והבשלתם
הוא לא מכיל חומרים נוספים מלבד מים וצבע קרמל רגיל (E150A)
הוא כולל חוזק אלכוהולי מינימלי בנפח 40%
התווית של הוויסקי הסקוטי כוללת כמה אלמנטים המציינים היבטים כגון: ייצור, גיל, בקבוק ובעלות.
חלק מאלמנטים אלה מוסדרים על ידי "תקנות הוויסקי הסקוטי 2009" וחלקם משקפים מסורת ושיווק.
איות המילה ויסקי באנגלית אינה קבוע לעיתים נכתב whisky, ולעיתים whiskey.
וִיצִ'יבְקָה (באוקראינית: Вичівка) הוא כפר זעיר במחוז רובנו שבאוקראינה, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
הכפר ויצ'יבקה סמוך לעיירה האוקראינית סרניק.
הכפר שוכן בין שדות חקלאיים וחורשות, בסמוך לגבול עם בלארוס.
כמו כפרים רבים אחרים במזרח אירופה, ויצ'יבקה מתאפיין בגגות רעפים ובבנייה בעלת שימוש דומיננטי של עץ, וכזו שבה המבנים מרוחקים מטרים רבים אחד ממשנהו.
הכפר מוזכר לראשונה בשנת 1553 בספר "סקירת היערות".
בעת ההיא שימש הכפר כמגורי איכרים שעיבדו את אדמותיהם של בעלי אחוזות אמידים שהתגוררו בפינסק ובברסט.
השלטון שעל הכפר ויצ'יבקה, ועל חבל הארץ בו נמצא, התחלף פעמים רבות בכל תקופת קיומו של הכפר.
הוא סופח לפולין בשנת 1569 כחלק מאיחוד לובלין.
בשנת 1795 סופח לרוסיה כחלק מחלוקת פולין.
לאחר מכן, סופח שוב לפולין בשנת 1918 כחלק מהקמת הרפובליקה הפולנית השנייה.
בשנת 1939 סופח לרוסיה פעם נוספת כחלק מהסכם ריבנטרופ מולוטוב.
במהלך מלחמת העולם השנייה נכבש על ידי גרמניה הנאצית (1941), שוחרר על ידי רוסיה, וסופח אליה שוב (1944).
בשנת 1991 סופח לאוקראינה בעקבות נפילת ברית המועצות.
בעיירה סרניק השכנה התקיימה לאורך דורות קהילה יהודית גדולה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בסרניק כ-1,100 יהודים.
לעומת זאת, בכפר ויצ'יבקה התגוררו בעת ההיא משפחות יהודיות אחדות.
למרות הריחוק מהקהילה היהודית, המשפחות הללו שימרו אורח חיים יהודי אדוק.
עיקר פרנסתן היו מטעי פירות, שבפירותיהם סחרו בסרניק.
אמצעי התחבורה העיקרי שהיה ברשותן היה חמור או סוס הרתומים לעגלה.
בית הכנסת של יהודי ויצ'יבקה בתקופה של טרום מלחמת העולם השנייה היה בבית משפחת רובינשטיין וכלל שני ספרי תורה.
השפה הדבורה בכפר הייתה רוסית, אך המשפחות היהודיות תקשרו ביניהן גם ביידיש.
בתקופת הכיבוש הגרמני על הכפר במלחמת העולם השנייה, הייתה על יהודי האזור חובת ענידת טלאי צהוב.
בתחילת שנת 1942 נשלחו כל המשפחות היהודיות של ויצ'יבקה לגטו שבעיירה סרניק.
ב-8 בספטמבר 1942 התארגנה בריחה המונית מהגטו.
כ-500 יהודים נמלטו מהגטו בשעת לילה, מתוכם כ-200 נורו למוות בשעת הבריחה.
הניצולים ברחו מזרחה ליערות, שם חברו לקבוצות פרטיזנים.
כל 550 היהודים שנותרו בגטו מצאו למחרת את מותם בבורות המוות.
כיום לא קיימת קהילה יהודית בויצ'יבקה, והיא נכחדה בכללותה.
ויסקיטקי (בפולנית: Wiskitki) היא "גמינה" כפרית (מחוז מנהלי) במחוז ז'ירארדוב בפרובינציית מזוביה במרכז פולין.
בירת הגמינה היא הכפר ויסקיטקי, הנמצא כ-5 קילומטרים מצפון-מערב לז'ירארדוב ו-44 קילומטרים ממערב לוורשה.
הגמינה משתרעת על שטח של 150.94 קמ"ר, ונכון לשנת 2006 אוכלוסייתה הכוללת היא 9,298.
הגמינה מכילה חלק מהאזור המוגן הנקרא פארק נוף בולימוב.
גמינת ויסקיטקי גובלת בעיירה ז'ירארדוב ובגמינות ברנוב, בולימוב, יקטורוב, נובה סוחה, פושצ'ה מריאנסקה, רדז'יוביצה וטרסין.
ויץ' האוס או דראג (Drag) הוא תת-ז'אנר מוזיקלי של מוזיקה אלקטרונית שמאופיין מוזיקלית באפקטים של כלי מקלדת בגבהים גבוהים, בשכבות בייסליין כבדות ולולאות תופים בסגנון טראפ, וכן שימוש באסתטיקה בנושאים אוקולטיים וגותיים.
בין הנושאים הוויזאולים של ז'אנר זה ניתן למנות את תורת הנסתר, מעשה כשפים, שמאניזם, יצירות אמנות, קולאז'ים ותצלומים בהשראת סרטי אימה, וכן שימוש משמעותי במסרים נסתרים ואלמנטים טיפוגרפיים כמו סמלי יוניקוד.
יצירות אמנות של אמנים חזותיים של ויץ' האוס שילבו דימויים מסרטי וסדרות אימה, כמו "פרויקט המכשפה מבלייר", "טווין פיקס", ו-"מכושפות", וכן מפרסומים מהתרבות הפופולרית המרכזית של שנות ה-2000. בין האלמנטים הטיפוגרפיים הנפוצים בעטיפות היצירות המוזיקליות, כמו אלו של וייט רינג וסאלם , ניתן למנות משולשים, צלבים וסמלי יוניקוד.
ויצַק (WEIZAC, ראשי תיבות באנגלית: Weizmann Automatic Calculator) הוא המחשב הראשון במדינת ישראל, ואחד המחשבים האלקטרוניים הראשונים בעולם.
המחשב, שנבנה במכון ויצמן, החל לפעול בשנת 1955, ופעל עד שנת 1963. במשך שש שנים היה המחשב היחיד שפעל בישראל, ורק בשנת 1961 הצטרף אליו מחשב שני, שנרכש לממר"ם.
היוזמה לבנייתו של ויצק הייתה של פרופ' חיים לייב פקריס, ראש המחלקה למתמטיקה שימושית במכון, שהתנה את בואו למכון ויצמן בקיומו של מחשב התואם למחשב שעמד לרשותו בפרינסטון, משום שמחקריו הצריכו חישובים רבים (לשירותו עמד צוות של מחשבות - מפעילות מכונות חישוב, שערכו חישובים למענו).
ועדה שעם חבריה נמנו אלברט איינשטיין, ג'ון פון נוימן ורוברט אופנהיימר אישרה פרויקט זה, אף כי איינשטיין התפלא מדוע ארץ ישראל הקטנה והענייה זקוקה למחשב, ועל כך ענה לו פון נוימן, שפקריס לבדו יוכל לספק עבודה מדעית למחשב בתפוסה מלאה.
תכנון המחשב החל בראשית 1954, על בסיס המחשב של פון נוימן שהופעל ביוני 1953 במכון למחקר מתקדם בפרינסטון.
תקציב הפרויקט עמד על 50,000 דולר, כחמישית מתקציבו הכולל של מכון ויצמן באותה עת ובנייתו ארכה חודשים ארוכים.
בראש צוות ההקמה עמד ד"ר ג'רלד אסתרין, שצבר ניסיון בפרויקט של פון נוימן, ואליו הצטרפו צבי ריזל, אפרים פריי ואביעזרי פרנקל שהיה בין יתר התפקידים גם התומך הטכני.
אף שהמחשב התבסס על זה של פון נוימן, נעשו בו שינויים אחדים, בזכות התפתחות הטכנולוגיה.
המחשב החל לפעול באוקטובר 1955.
היחידה האריתמטית ("מעבד" בלשון ימינו) כללה 2,000 שפופרות ריק.
הזיכרון הראשון של ויצק היה תוף מגנטי שנבנה בבית המלאכה של המכון.
הזיכרון היה בן 1,024 מילים, שבכל אחת מהן 40 סיביות.
כשנה וחצי לאחר הפעלתו הוחלף הזיכרון, לזיכרון עשוי מטַבַּעוֹת פֵרִיט (ferrite-core memory) שנרכש בארצות הברית.
בזיכרון זה היו 4,096 מילים.
זיכרון זה היה מהיר מקודמו, והביא להגדלת מהירות החישוב פי 500. לקלט/פלט שימש קורא/מנקב של סרטי נייר.
הדפסתו של סרט הנייר נעשתה באמצעות טלפרינטר מסוג "פלקסורייטר" (Flexowriter) שהוזן בסרט הנייר.
בשנת 1958 הותקנו כונני סרטים, שהבקר שלהם היה עשוי מטרנזיסטורים.
בתחילת 1961 נוספו לוויצק עוד שתי יחידות זיכרון בנות 4,096 מילים כל אחת.
כל פקודה של ויצק הורכבה מ-20 סיביות (חצי מילה): 8 לקוד הפקודה ו-12 לכתובת.
תכנותו של ויצק נעשה בשפת מכונה.
המתכנת כתב את פקודות המכונה בצורה סימבולית, ותרגם אותן לקוד מחשב הקסדצימלי שבו כתובות אבסולוטיות.
התוכנית נוקבה על סרט נייר לשם הזנתה למחשב.
המתכנת הראשי של ויצק היה פנחס רבינוביץ, מתמטיקאי בעל מוניטין, והוא יצר שגרות לשימושם של כל משתמשי המחשב.
שגרות אלה כללו פונקציות מתמטיות, תרגום מבינארי לעשרוני ולהפך, אריתמטיקת נקודה צפה ועוד.
כמחשבים אחרים באותה עת, היה ויצק אחד ויחיד, ותוכניות שנכתבו בעבורו התאימו רק לו (הן לא התאימו אפילו למכונות אחרות מפרינסטון).
ויצק שימש למחקר במתמטיקה שימושית, ולביצוע פעולות חישוב ארוכות ומסובכות.
מחקר אחד שהשתמש ביכולת חישוב זו היה פתרון בעיות הקשורות בגאות ושפל.
החישובים שביצעו מדעני המכון באמצעותו אפשרו לשרטט מפות המתארות בקירוב רב את תנודות הגאות והשפל בעולם.
וכך גילו מדעני המכון את מיקומה המדויק של נקודה אמפידרומית (נקודה שלעולם לא מתחוללים בה גאות ושפל), בדרום האוקיינוס האטלנטי.
קיומה של הנקודה אושר אחר כך באמצעות מדידות.
במחקר אחר השתמשו מדעני המכון בוויצק לחישוב הספקטרום של אטום הליום.
במחקרים נוספים בוצעו באמצעות ויצק חישובים שנועדו לבחינת מודלים תאורטיים שונים באשר למבנה הפנימי של כדור הארץ.
תחומי מחקר נוספים היו קריסטלוגרפיה בקרני רנטגן, הידרודינמיקה, אנליזה נומרית, סייסמולוגיה תאורטית ועוד.
בנוסף לחוקרי המחלקה למתמטיקה שימושית שימש ויצק את חוקרי המחלקות לפיזיקה ולכימיה, וכן משתמשים מחוץ למכון, ובהם פרופ' יואל רקח מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
המחשב שימש גם לצורכי צה"ל.
בדצמבר 1963 לאחר שמונה שנות פעילות, הסתיימה הפעלתו של ויצק, ובמקומו החל לפעול מחשב חדש שנבנה במכון ויצמן, הגולם.
עוד לפני בניית הגולם, בתחילת שנת 1963, רכש המכון (באמצעות תרומה של הלורד רוטשילד) מחשב מדגם 1604A מתוצרת חברת קונטרול דאטה, שהיה אז אחד המהירים בעולם.
מחשב זה החליף למעשה את מחשב הויצק.
ב-5 בדצמבר 2006 הכריז ה-IEEE על ויצק כעל "אבן דרך בהיסטוריה העולמית של הנדסת האלקטרוניקה והמִחשוב" בטקס שנערך במכון ויצמן, ו"מדליית WEIZAC" הוענקה לבוניו.
ויקה היא כיתה דתית נאו-פגנית, אזוטרית, העוסקת בכישוף, ולמעשה דת הכישוף המודרנית הראשונה.
לעיתים, במיוחד בעולם הנוצרי, מתייחסים לויקה כווריאציה של שטניזם, אך היא למעשה תנועה דתית נפרדת.
בניגוד לשטניסטים, מאמיני הויקה רואים בה המשך של מסורות כישוף קדם-נוצריות, ללא כל קשר לדמות השטן הנוצרי.
ויקה היא דת פגנית מודרנית, אשר במרכזה פולחני מסתורין מאגיים של חגיגת הטבע, ואמונה דואו- תאיסטית באל זכר ובאלה נקבה, שזיווגם מקיים את העולם ומתגלם בכל דבר שהוא ביקום.
ויקה ידועה כדת כישוף, ומאמיניה מתייחסים לעצמם כאל מכשפים ומכשפות.
בניגוד לדתות רבות אשר שוללות את השימוש במאגיה או מתייחסות אליו בחשדנות, רואה הוויקה בכישוף כלי חשוב בפולחן הדתי ובחיים היומיומיים של המאמין.
מאמיני ויקה חוגגים את מחזור החיים והמוות בטבע על ידי ציון עונות השנה (8 "שבתות") וחגיגות הירח המלא (13 פעמים בשנה).
הדת נולדה בראשית המאה ה-20 באזור ניו-פורסט באנגליה.
משם היא התפתחה בעיקר לארצות דוברות אנגלית (בריטניה, ארצות הברית, קנדה, אוסטרליה וניו זילנד), אך כיום מתפשטת לאיטה גם בשאר חלקי העולם, ואף בישראל.
המייסד היה הפקיד הבריטי והאנתרופולוג החובב ג'רלד גרדנר.
גרדנר לא תמיד נחשב על ידי המאמינים למייסד הדת, אלא רק למחדשה, כיוון שמאמיניה סוברים שאת מנהגי הליבה הוא קיבל מקבוצת מכשפות ששימרה מנהגי כישוף אנגלי עממי עתיקה.
לאמונה זו אין סימוכין היסטוריים חד משמעיים, והיא נתונה למחלוקת סוערת בין המאמינים לבין עצמם ובין המאמינים לבין ההיסטוריונים של הפגניות החדשה.
רוב ההיסטוריונים (האטון, הסלטון) מסכימים כי גרדנר פגש במכשפות בסביבות שנות השלושים של המאה ה־20, אך לא ידוע טיב המנהגים והמסורות אשר קיבל מהן.
בשנת 1951 פרסם גרדנר ספר בשם Witchcraft Today, בו הוא מספר אודות חוויותיו עם המכשפות, במטרה מוצהרת לשפר את תדמית המכשפה בקרב הציבור.
בכתבים מאוחרים יותר טוען גרדנר, כי המכשפות החרימו אותו לאחר פרסום הספר.
אימוץ השם "ויקה" (Wicca) הוא התפתחות מאוחרת, ובראשיתה נקראה הדת בפי מאמיניה בשם "הדת הישנה" (The Old Religion).
מקור השם ויקה הוא במונח Wicche מאנגלית ביניימית.
באנגלית עתיקה Wicca הוא מכשף זכר ואילו Wicce הייתה מכשפה נקבה.
ככל הנראה יש גם קשר למילה Wigle באנגלית עתיקה, שפירושה הגדת עתידות.
השם "ויקה" בווריאציות שונות מופיע גם בשפות אחרות ממשפחת הלשונות הגרמאניות.
בגרמנית גבוהה ביניימית Wicken הוא פועל שמשמעותו "לכשף".
ככל הנראה יש גם קשר למילה WIh ("קדוש") בגרמנית גבוהה עתיקה.
ההגייה העתיקה של המילה היא "ויצ'ה", אך היום השתרשה הטעות "ויקה".
קיימת שגיאה נפוצה, לפיה למילה יש קשר למונח wise ("חכם").
ואכן, כינוי נפוץ לדת הוויקה הוא The Craft of the Wise: אומנות החכמים.
באנגלית לעיתים משתמשים במונח Witchcraft באות גדולה כמילה נרדפת ל"ויקה" ומאמיני הדת קוראים לעצמם Witches באות גדולה.
כיום הדבר פחות מקובל בגלל יצירת בלבול עם "כישוף" או witchcraft ו-witches באות קטנה.
כל מאמיני ויקה רואים את עצמם כמכשפות, אך לא כל אלה הרואים עצמם כמכשפות מאמינים בוויקה.
"כישוף" מתייחס לסוג של מאגיה והוא מערכת מיומנויות שניתן למצוא אותה ברבות מדתות ותרבויות העולם.
שם התואר Wiccan או ויקני מועדף על ידי ויקנים אקלקטיים.
ויקנים מסורתיים מעדיפים לומר על עצמם שהם "of the Wica", כלומר מדת הוויקה, או BTW כלומר British Traditional Wiccans.
ההיסטוריה של ויקה הייתה שנויה במחלוקת משך שנים רבות, עד שבשנת 1999 פרסם ההיסטוריון הבריטי, פרופסור רונלד האטון ספר מקיף הסוקר את התפתחותה והשפעותיה בשם The Triumph of the Moon.
המקורות העיקריים להבנת ההיסטוריה של הדת כיום הם ספריו של האטון, כתבים של ההיסטוריון פיליפ הסלטון, ניתוחים טקסטואליים של הליטורגיה הוויקנית בהשוואה לכתבים מאגיים ודתיים ממקורות אחרים, וכן ממוארים של חברי הקבוצה המקורית של גרדנר (אשר מהווים מקור ראשוני, אך אמינותם כמובן מוטלת בספק).
ג'רלד גרדנר טען כי "הדת הישנה" היא שריד של דתות קדם-מונותיאסטיות.
הוא טען כי את מנהגי הדת קיבל מפי מכשפה בשם דורותי קלאטרבק.
דורין וליאנטה , אחת מן הכוהנות הגדולות של גרדנר, חיפשה ברשומות לאחר מותו והוכיחה כי אישה בשם זה אכן התגוררה בקרבתו של גרדנר.
שנים לאחר מכן הביא רונלד האטון עדויות מוצקות לכך שדורותי קלאטרבק לא הייתה מעורבת בפעילויות הכישוף של גרדנר.
המכשפה ממנה למד גרדנר ככל הנראה הייתה מישהי אחרת המכונה "דאפו", שעל זהותה המדויקת הוא ביקש להגן.
קיימות כמה השערות לגבי זהותה של דאפו, המופיעות אצל האטון וכן בכתבי פיליפ הסלטון.
מעבר למנהגים הספורדיים והחלקיים שירש גרדנר ממכשפות הקודמות לו (אם אכן היו כאלה), ויקה היא למעשה סינתזה של מגוון מקורות.
גרדנר "נאלץ" לשאוב מנהגים ממגוון מקורות כדי להפוך את מנהגי הכישוף העממי לדת שלמה, מאורגנת, קוהרנטית ויעילה.
רוב ההשאלות מכתבי קרואולי הושמטו מספר הצללים של הוויקה על ידי דורין וליאנטה, כוהנת גדולה של גרדנר ותורמת חשובה לקאנון הוויקני המסורתי.
כיום ניתן לזהות את השפעת קראולי בעצה הוויקנית, בקריאה לאלה בטקס הורדת הירח ובטקסט הפואטי מצוות האלה המוקרא במהלך "הורדת הירח".
"הדת הישנה" או ויקה התפלגה למסורות ולשושלות תוך תקופת זמן קצרה.
סיבה אחת לכך הייתה חילוקי דעות אישיים בין חברי הקבוצה המקורית של גרדנר.
סיבה אחרת היא האמונה כי כל מכשפה בדרגה שלישית, אינה נתונה למרות דתית של אף אדם אלא למרות האל והאלה, ולכן זכותה לפרוש ולהקים קבוצה עצמאית משל עצמה.
בקבוצה המקורית של גרדנר שימשו כשבע נשים כוהנות גדולות.
כל אחת מהן הנהיגה אספה (coven) עצמאית ובלתי תלויה, וערכה טקסי חניכה למצטרפים חדשים.
כתוצאה מכך, ישנן מספר שושלות של ויקאנים, כל אחת מהן מסוגלת לעקוב אחר המקור שלהן עד לגרדנר או אחד מתלמידיו.
המסורת המרכזית היא המסורת הגרדנריאנית, שרואה בעצמה ממשיכת דרכו של גרדנר.
עקרון השושלת הוא עקרון חשוב במסורת הגרדנריאנית, וניתן להתקבל אליה רק על ידי חניכה בידי מכשפה גרדנריאנית נוספת.
כל אספה מובלת בידי כהנת גדולה, וכל כוהנת גדולה אומנה לתפקיד על ידי זו שקדמה לה.
המסורת הגרדנריאנית מחזיקה בפולחן דואותאיסטי- לאל ולאלה.
מסורת זו גם שומרת על "ספר הצללים", ספר לחשים אותו כתב גרנדנר, אותו הם שומרים בסוד ומעתיקים ביד בלבד.
אך עותקים של הספר דלפו ומודפסים היום על ידי הוצאות ספרים ברחבי העולם.
ראשונה להפרד מהמסורת הגרדנריאנית הייתה המסורת האלכסנדרית, שנקראת על שמו של אלכס סנדרס.
סנדרס היה תלמיד של גרדנר והמסורת ביסודו נחשבת לפתוחה יותר להתנסויות ולהשפעות חיצוניות ממסורתו של גרדנר.
בצוותא עם אשתו והכוהנת הגדולה שלו מקסין, שינה סנדרס פרטים רבים במנהגים, בטקסטים ובפולחנים, דבר שנחשב בלתי מקובל בקרב ויקנים מסורתיים וגרם לתסיסה רבה בקרב המכשפות.
מאז הפך מנהג הפרישה וייסוד המסורות החדשות למקובל למדי, וישנן עשרות מסורות של ויקה.
מסורת מפורסמת נוספת היא המסורת הדיאנית.
מסורת זו הושפעה מהגל השני של הפמיניזם, ותוארה גם כצורה של פמיניזם רוחני.
בזרם זה נהוג פולחן לאלה בלבד, ואינה דורשת איזון מגדרי באספה ואף מעדיפה רוב נשי, בניגוד למסורת הגרדנריאנית.
בשנות השישים והשבעים, עם התפשטות רעיונות הניו אייג' בעולם המערבי, ופרסום ספריהם הראשונים של גרדנר וחבריו, גבר העניין הציבורי בויקה.
רבים התדפקו על דלתות האספות המסורתיות, אך נדחו על הסף, גם מפני שלאספות הקטנות לא הייתה יכולת לקבל לחיקן חברים חדשים באופן המוני, וגם מפני שהוויקה היא דת המעדיפה אינטימיות, פרטיות וחברות מצומצמת באופן עקרוני.
כתוצאה מכך, התפתחה בעיקר בארצות הברית מגמה של "ויקה אקלקטית".
בניגוד לויקה המסורתית, שחבריה ומאמיניה עוברים טקס חניכה מיסטי כדי להיכנס בסודותיה (בדומה לדתות מסתורין רבות, למשל פולחן מיתרה), הויקה האקלקטית מתבססת על מעשה איסוף אישי של פולחנים ומנהגים ומשתנה ממאמין למאמין.
מנהגים מסוימים המשויכים לויקה האקלקטית מכונים גם "ויקה סוליטרית" מכיוון שאינם דורשים אספה לביצועם.
הסופר סקוט קאנינגהם, שמעולם לא עבר חניכה לאספה מסורתית, היה התומך העיקרי בשיטת אמונה ופולחן זו, המוותרת על מספר טקסים משמעותיים, מכיוון שהם קבוצתיים במהותם (הטקס הגדול, הורדת הירח).
התפתחויות אלו זכו בדרך כלל להתנגדות מצד הוויקנים המסורתיים.
לגבי דידם, הוויקנים האקלקטיים והסוליטרים אינם ויקנים כלל וכלל, אלא גנבים תרבותיים ומשתמשים בשם "ויקה" שלא כדין.
מצד שני טוענים האקלקטיים כי התנהגותם של הוויקנים המסורתיים יהירה ושמטרתה להגביל את הגישה למשאבים תרבותיים שנכון שיהיו פתוחים.
בנוסף הם טוענים שלמסורתיים אין מונופול על פולחן האל והאלה, למול זה טוענים המסורתיים כי מי שלא עבר טקס חניכה מיסטי לוויקה אינו יודע את האל והאלה ולכן גם לא מסוגל ממילא לקיים את פולחנם.
למרות הביקורת, צומחת הוויקה האקלקטית בקצב מהיר מאוד.
חלק מן הוויקנים המסורתיים אף מקבלים אותה.
כך למשל האמריקאי ריימונד באקלנד, שהביא את הוויקה מבריטניה לארצות הברית.
הוא פרסם ספרי הדרכה לסוליטרים ואפילו ניסה "להמציא" מסורת כישוף אקלקטית בשם "סאקס-ויקה".
ספרים דומים יצאו לאור על ידי ג'נט וסטיוארט פראר (מן המסורת האלכסנדרית).
התפשטות הוויקה לארצות הברית בתחילת שנות השבעים באמצעות ריימונד באקלנד ואשתו רוזמרי בשילוב מגמות תרבותיות בחברה האמריקאית (פמיניזם רדיקלי, אקופמיניזם, מאבק לזכויות האזרח והפרט, מאבק לזכויות הומוסקסואלים, מאבקי איכות סביבה) - הביאו ליצירתן של דתות כישוף נוספות, לא ויקניות.
בקליפורניה ייסד ויקטור אנדרסון את מסורת פרי אשר חולקת מאפיינים מסוימים עם הוויקה, אך אינה דואותאיסטית כלל ועיקר.
נשים כמו סוזנה בודפשט וסטארהוק, תלמידתו של אנדרסון, הקימו אספות מכשפות, שדחו את המבנה, ההיררכיה, הקיטוב המגדרי, והדואותיאיזם הוויקני כבלתי מתאימים לאידיאלים שלהן.
הדואותאיזם נתפס כמדכא, מייצג זוגיות הטרוסקסואלית, ומתעלם מן הכוחות המיניים והמאגיים האחרים בטבע.
היררכית הדרגות הוויקנית נתפסה כמייצגת את הפטריארכיה המדכאת בעולם המערבי, ובמקומה נוצרה מערכת שוויונית המבוססת על רעיונות אנרכיסטיים וקבלת החלטות דתיות וקהילתיות באמצעות קונצנזוס.
סטארהוק, בודפשט וחברותיהן למעשה יצרו דתות כישוף חדשות, המושפעות מוויקה, אך אינן ויקה, למשל המסורת הדיאנית או ריקליימינג.
הוויקנים עובדים שני אלים: אלת הפריון והאל בעל הקרניים.
שמותם המדויקים וזהותם של האלים המסורתיים היא סודית, ולמרות כל הפרסומים בשנים האחרונות, טרם הופיעה בדפוס ואינה ידועה למי שאינם חברים באסיפות מכשפות בריטיות מסורתיות.
ויקנים אקלקטיים, סינקרטיים או סוליטריים נוהגים לאמץ אל ואלה מפנתאונים היסטוריים שונים על פי בחירתם, או מתייחסים לאל ולאלה ללא שם.
השמות הנפוצים ביותר לאל ולאלה הוויקנים הם קרנונוס וארדיה.
קרנונוס הוא כינוי של האל בעל הקרניים הקלטי הרן.
ארדיה היא דמות מאוחרת בפולקלור האיטלקי, בתה של האלה דיאנה ואחיה לוציפר.
על פי האמונה הוויקנית, האל והאלה הוויקנים הם שני הכוחות הקמאיים הפועלים בטבע: הכוח הזכרי והכוח הנקבי.
ויקנים מכירים בשני הכוחות הללו, ומבקשים להגיע לנקודה של איזון ביניהם.
קוטביות מגדרית ואיזון הם מן הרעיונות התאולוגיים החשובים ביותר של הוויקה.
באסיפות מכשפות ויקניות תמיד יהיה מספר שווה של גברים ונשים, ומנהיגי האספה הם כוהנת וכוהן המייצגים את האל והאלה - הכול בשם הקוטביות המגדרית והאיזון המגדרי.
לפני כל טקס הם מטילים מעגל מאגי, המשמש בעצם מקדש סמלי וזמני לצורך הטקס, ומפורק עם תומו.
המעגל משורטט על הארץ או הרצפה באמצעות חרב ומצויר באוויר בעזרת פגיון מכשפות הנקרא את'מה (Athame).
המעגל נחשב לספירה כדורית מקודשת, המהווה עבורם שער בין העולם הפיזי לעולם הרוחני.
השהייה בתוך המעגל נקראת "זמן מחוץ לזמן ומרחב מחוץ למרחב".
בתוך המעגל מתקיימים הטקסים, מוטלים כישופים ונערך הפולחן.
באופן מסורתי, אחרי המעגל יש ארוחה.
לפני הכניסה למעגל נהוג לטבול באמבט ריטואלי לטיהור הגוף והנפש.
הטקסים הוויקניים הם חגיגה מאגית ומיסטית של עונות השנה והשינויים בטבע.
רמזים אודותם וכן טקסטים מקוטעים או משובשים של הליטורגיה המשמשת בהם הופיעו בדפוס כמה וכמה פעמים.
עם זאת, כיוון שמדובר בפולחני מסתורין, כיוון שהחברים נשבעים לסודיות, וכיוון שהפרקטיקה משתנה ממסורת למסורת ואף מאספה לאספה, לא ידוע בדיוק מה טיבם של הטקסים וכיצד הם מתנהלים.
חלק מן המסורות עורכות את טקסי העונות והירח בעירום.
מקור העירום הוא בתמיכה של ג'רלד גרדנר ברעיונות נטוריסטיים ויש לה משמעות פולחנית עמוקה.
הוויקנים מאמינים כי גוף האדם הוא קדוש ושניצוץ אלוהי קיים לא רק בנפש, אלא גם בגוף.
כמו כן, ללא בגדים, כל המשתתפים במעגל הפולחני שווים בפני האל והאלה.
עירום טקסי הוא פחות מקובל בקרב ויקנים אקלטיים.
הדת הוויקנית מבוססת על חגיגת מחזור העונות בטבע והשינויים במופעי הירח.
כיוון שכך, היא שמה דגש רב על פריון הצמחים, בעלי החיים ובני האדם, המשתקף בחילופי העונות.
מן הטקסטים הוויקניים שהתפרסמו, ניתן להסיק כי לב החוויה המיסטית הוויקנית הוא "הטקס הגדול".
טקס זה הוא הגרסה הוויקנית להירוס גאמוס שהיה נהוג בכתות פולחני מסתורין רבות ברחבי העולם.
בויקה, הטקס הגדול נישואים קדושים או מין פולחני (אמיתי או סימבולי) בין האל והאלה.
הטקס הגדול מתרחש בכל התאספות ויקנית מסורתית, בחגים ובלילות ירח מלא.
טקס "הורדת הירח" (Drawing Down the Moon) הוא טקס בסיסי של הוויקה, המתבצע בכל התאספות, בין אם מדובר בחג שמש מגלגל השנה או בליל ירח מלא - לפני קיום "הטקס הגדול".
אשר במהלכו מזמנים את האלה לתוך מעגל מאגי ולתוך גופה של הכוהנת הגדולה.
למעשה מדובר בכניסה למעין טראנס, שבו האלה מוסרת את דברה למאמינים בתוך המעגל.
במרכזה של ויקה נמצא הטבע, והיא דת בעלת מאפיינים פנתאיסטיים רבים.
כדי לחגוג את הטבע ולחוות אותו, הוויקנים מתכנסים מדי ירח מלא (esbats) וחוגגים את גלגל השנה המורכב משמונה חגי שמש (sabbats).
שמונת חגי השמש הם היום הארוך והקצר ביותר בשנה, שוויוני היום והלילה וארבעה חגים "חוצי-רבעים" ממקור קלטי.
כפי שמציג פרופסור רונלד האטון בספרו Stations of the Sun, גלגל השנה מורכב משתי מערכות חגים שונות.
היפוך החורף - 21 בדצמבר
אוסטרה/ השוויון האביבי - 21 במרץ
אמצע הקיץ/היפוך הקיץ - 21 ביוני
השוויון הסתווי - 21 בספטמבר
בויקה המסורתית לא קיימים טקסי מעבר באופן רשמי.
עם זאת, טקסים אישיים ומשפחתיים נפוצים מאוד בויקה.
ויקנים מכל גוני הקשת, מסורתיים ואקלקטיים כאחד, נוהגים לעיתים לקיים חתונות דתיות (handfasting), טקסי קבלת תינוק לחיק קהילה (Wiccaning), טקסי חגיגת הווסת הראשונה (Maidening) וטקסי הפסקת הווסת אצל נשים שהגיעו לגיל המעבר (Croning).
לויקנים מערכת מיוחדת של כלי מזבח המשמשים אותם בטקסים השונים.
הכלים הוויקנים כוללים: את'מי (athame, פגיון אישי לקסמים), בולין (פגיון לעבודה לא מאגית), חרב, מטה, קדרה, גביע, חבלים, מטאטא, פנטקל (במקור ציור של פנטגרם מוקף בשני מעגלים, אך כיום מדובר בדיסקה עגול שעליו מצויר פנטגרם מוקף פעמיים ולרוב סביבו סמלים אחרים), נרות וקטורת.
יש המשתמשים בייצוגים של האלה והאל, העשויים להיות ישירים, ייצוגיים או מופשטים.
כל כלי מאגי בויקה הוא גם סמל.
חלק מן הסמלים קשורים ליסודות.
הוויקנים מחזיקים בתפיסה היוונית הקלאסית של ארבעה או חמישה יסודות (אוויר, אש, מים, אדמה והיסוד החמישי).
הנקודות של סמל הפנטגרם, הכוכב בעל חמש הפינות המקודש לויקה, מסמל בין השאר את חמשת היסודות.
יסודות הטבע מסמלים עבור הוויקנים מקומות, רגשות, עצמים, אנרגיות טבעיות וכוחות שונים.
למשל הגבישים והאבנים הם עצמים של יסוד האדמה, והקונכיות הן עצמים של יסוד המים.
כל כלי ויסוד שייכים לכיוון מסוים במעגל המאגי:
ההתאמות בין היסודות, הכיוונים ושאר ההקשרים עשויות להשתנות בין מסורות.
בחצי הכדור הדרומי, למשל, נהוג לשייך את יסוד האש עם הצפון (לכיוון קו המשווה) ואת האדמה עם הדרום (לכיוון הקוטב הקרוב ביותר).
כמה קבוצות ויקניות משנות את לוח השנה הדתי כדי לשקף שינויים עונתיים מקומיים; למשל, באוסטרליה חוגגים את סווין ב־30 באפריל ובלטיין ב־31 באוקטובר כדי לשקף את עונות הסתיו והאביב של חצי הכדור הדרומי.
כלי חשוב נוסף הוא ספר הצללים.
במקור, ספר הצללים הוא מחברת שבה נכתבו הטקסים המקוריים לגלגל השנה ולירח המלא של גרדנר.
כיום מתייחס המונח ליומן האישי של המכשפה, הכולל טקסים, כישופים, התאמות, פיסות פולקלור, מחשבות, רעיונות, קטעי שירה ועוד.
בעידן המודרני ספר הצללים יכול להיות מחברת פשוטה, או אפילו קובץ אלקטרוני.
העיקרון המוסרי החשוב ביותר בויקה הוא העצה הוויקנית, "אם אין זה פוגע בדבר, עשה כפי שתרצה".
בניגוד לאמונות נפוצות, העצה הוויקנית אינה אוסרת על המאמינים לפגוע באחרים.
היא בסך הכול מעניקה היתר לעשות כל דבר אשר אינו כולל פגיעה.
העצה אינה מתייחסת כלל למצב שכן עלול לגרום נזק.
ההיתר לבצע כל פעולה שהיא, כל עוד אינה פוגעת בשום דבר, כולל המאמין עצמו - עולה בקנה אחד עם האופי חובב-הטבע והחיים של הוויקה.
הוויקה מאמינה בקדושת החיים, בהנאה מכל רגע, ובמיצוי הפוטנציאל הגשמי.
בטקסט "מצוות האלה" מכריזה האלה של הוויקנים כי "כל מעשי האהבה והעונג הם פולחניי".
העצה הוויקנית היא בעצם תזכורת לויקנים שאין להם איסורים גורפים ומצוות אל-תעשה, וכי מותר להם, ואף רצוי, לעשות כל דבר שלבם חפץ ושגורם להם הנאה.
העצה הוויקנית, כאמור, אינה מתייחסת למצבים שעלולים לגרום רע, או נזק.
עבור מקרים כאלו, נכנס עקרון האחריות האישית.
הוויקנים יכולים לטפל בכל מצב על פי הבנתם ולנהוג על פי מצפונם, אך חובה עליהם להבין את ההשלכות של מעשיהם, ולקבל עליהם אחריות.
בכל מקרה חשוב לזכור, שהעצה הוויקנית אינה כלל או חוק בל יעבור, אלא הצעה בלבד להתנהגות ראויה ונאותה.
העצה ממלאת תפקיד מרכזי בהבנה כי אחריות אישית, ולא מרות דתית, היא המקום ששוכן בו המבנה המוסרי.
ויקנים רבים מאמינים גם בחוק החזרה פי שלושה (Threefold Law of Return).
על פי עיקרון זה, כל פעולה אנושית תחזור לעושה בעוצמה משולשת.
כלומר, העושה מעשים טובים יתוגמל על מעשיו פי שלושה והעושה מעשים רעים ייענש פי שלושה.
הוויקנים המסורתיים אינם תופסים חוק זה כלשונו, אלא רואים בו התראה מוסרית בלבד, המזכירה להם לשקול את ההשלכות של מעשיהם.
בויקה בריטית מסורתית קיים קורפוס של 161 חוקי התנהגות, מוסר ואתיקה.
חוקים אלו הנקראים ארדנים (Ardanes) נחשבים חלק חשוב מן הדת, אך רובם אינם מיושמים בפועל.
אחד מן הארדנים שנשמרו הוא "הילדים החבויים של האלה".
על פי חוק זה, הוויקנים אינם מוסרים פרטים אודות קיומם ומקום פעילותם לאחרים.
מטרתו של חוק זה היא להגן על מכשפות הוויקה מפני רדיפות דתיות.
חוק נוסף שמיושם בקפדנות על ידי הוויקנים המסורתיים קובע שאין לגבות כסף בשום אופן על הכשרה דתית, הכנסה בסוד דת, והשתתפות בטקסי הוויקה.
ויצו (WIZO – ראשי תיבות באנגלית של ארגון נשים ציוני בינלאומי, Women's International Zionist Organization) הוא ארגון נשים בינלאומי של נשים ציוניות.
ויצו נוסד ב-11 ביולי 1920 על ידי קבוצת נשים ציוניות יהודיות בלונדון, רבקה זיו, ורה ויצמן, ואדית' אידר.
על רקע זה הציעו הנשים בבריטניה להקים ארגון משלהן לצד הפדרציה הציונית במדינה, ולאחר מכן החליטו להקים ארגון נשים עולמי שיהיה חבר בהסתדרות הציונית.
ביולי 1920 התכנסו בלונדון נציגות ארגוני הנשים מבריטניה ומארצות אחרות לוועידה המייסדת של ויצו.
מטרתו של ויצו הייתה לאחד את הנשים לשיתוף פעולה למען הגשמת הרעיון הציוני, לאחר שבמסגרת הארגונית הקודמת פעילותן לא באה לידי ביטוי.
הכוונה הייתה שחברות הארגון יתרמו, ויכשירו את הנשים בארץ ישראל לתרום, בתחומים שבהם הוסכם שנשים יכולות להועיל במיוחד, כמו חינוך, כלכלת בית, בריאות וסעד.
מצע הארגון התמקד בהכשרת הנשים המגיעות לארץ-ישראל בכלכלת בית, חקלאות וטיפול סוציאלי בילדים.
ויצו נתפס בשלב זה כארגון של נשות הגולה שנועד לסייע לנשים ולילדים בארץ-ישראל.
עם תחילת פעילותו של ארגון ויצו בארץ ישראל, החלו נשים בארץ להיות מעורבות בו באופן לא מאורגן ועל בסיס אישי.
הן החלו לעזור לאחיות הבריטיות ששלח ויצו לתל אביב לצורך הדרכת אמהות, ואחרי כן גייסו כסף לפתיחת מרפאה נוספת לטיפול באמהות צעירות עולות.
ב-1927 התארגנו נשים אלה בהסתדרות ארצית והפכו לפדרציה ארצישראלית של ויצו, הכפופה למשרד בלונדון.
ב-1933 התאחד ויצו הארצי עם הסתדרות נשים עבריות, ארגון נשים ארצישראלי גדול נוסף.
שושנה שטרן הייתה עורכת הדין שפעלה בויצ"ו, טרם קום המדינה, ובתפקידה זה הגנה על נשים מוכות ומקופחות.
פעילות עד הקמת מדינה ישראל
עד להקמת מדינת ישראל, התרכזה פעילות ויצו בתחומים הבאים:
סיוע לעולות חדשות ובני משפחותיהן, בין השאר בשיעורי עברית, שיעורים בכלכלת בית והכשרה מקצועית.
שירותי בריאות, בעיקר לנשים בהיריון ולאמהות צעירות.
בכלל זה הפעלת תחנות טיפת חלב, שנועדו לספק חלב לנשים שהתקשו להניק את ילדיהן, וגם לספק הדרכה, ייעוץ וסיוע לאמהות.
בתחום הרווחה, הוקמו מרכזים שכונתיים, שנועדו לסייע למשפחות במצוקה בתחומים שונים, כמו ארוחות במחיר סמלי, ייעוץ, הפניה לשירותים ופעילות חברתית ותרבותית.
הוקמו מעונות יום, וכן "בתי תינוקות", שהיו פנימיות לילדים שננטשו מסיבות של מצוקה כלכלית.
חוות חקלאיות הוקמו במשותף עם מועצת הפועלות.
שיעורי בישול נערכו לנשים עירוניות, וגם למבשלות ומחסנאיות מהקיבוצים.
פעילות פוליטית-ציבורית: ויצו השתתף בבחירות לאספת הנבחרים ונאבק לשיתוף נשים בוועדי הקהילות ובמועצות המקומיות.
בשיתוף עם ארגוני נשים אחרים, נאבק על הקמת המחלקה הסוציאלית בוועד הלאומי, במטרה לשפר את הטיפול המקצועי בבעיות החברתיות והכלכליות שמהן סבלה האוכלוסייה היהודית.
תעשיות בית ובתי מלאכה: ויצו לקח על עצמו לתמוך בייצור ביתי של מלאכת יד ולשווק את התוצרת בישראל ומחוצה לה.
חדר עבודה ראשון נפתח כבר ב-1925 בירושלים, ועבדו בו נשים תימניות שייצרו אומנות תימנית מסורתית.
לאחר-מכן השתתפו בתוכניות גם עולות חדשות מאירופה, מיומנות במלאכות יד או כאלה שויצו הכשיר לצורך זה.
חלקן - אמהות צעירות או נשים בעלות ניידות מוגבלת - עבדו מהבית.
בצורה כזאת יצר ארגון ויצו אפשרות תעסוקה ומקור הכנסה לנשים רבות.
לאחר הקמת המדינה בשנת 1949 הועבר המשרד הראשי של ויצו מלונדון לתל אביב.
עם הקמת המדינה, תפקידים רבים שמולאו על ידי ארגונים התנדבותיים הועברו לידי הממשלה.
ויצו ויתר על חלק מהשירותים והמוסדות אותם יצר, כמו טיפות חלב, שירותי העבודה הסוציאלית והדרכה חקלאית.
עם זאת, בהשענותו על תרומות מחו"ל ועל מתנדבות, המשיך ויצו לספק שירותים משלימים לשירותים הממלכתיים.
לצד המשך הפעילות בתחום הסיוע לעולים, החינוך וההכשרה והסיוע החברתי, נכנס ויצו לתחומים חדשים כמו סיוע לחיילות וחיילי צה"ל ולמשפחות השכולות, פעילות בקרב אוכלוסיות לא-יהודיות בישראל וסיוע לקשישים ולמשפחות במצוקה.
בשנת 1950 אימץ ויצו את פעילות הלשכות המשפטיות, שפעלו קודם במסגרת התאחדות נשים לשווי זכויות, והחל להרחיב את הפעילות הזאת.
הלשכות מופעלות על ידי מתנדבות ויצו שעברו הכשרה מיוחדת, בסיוע צוות מקצועי של עורכות דין ועובדות סוציאליות, ומסייעות לנשים בעניינים משפטיים הקשורים במשפחה, כמו גירושין וירושה, ובחלק מהמקרים גם בענייני אפליה בעבודה.
מתנדבות ויצו הוכשרו גם לייצג נשים בפני בתי הדין הרבניים.
כיום יש 30 לשכות הפרושות ברחבי הארץ.
הקמת המדינה הייתה נקודת מפנה בקשר בין יהודי התפוצות וישראל.
אחת ממטרותיו של ויצו היום היא לחזק את הקשר הזה.
עבור חברות ויצו בתפוצות, הפעילות ובויצו היא לעיתים מרכיב עיקרי בזהות היהודית ובקשר לעם היהודי ולישראל.
בשנת ה'תשס"ח (2008) זכה הארגון בפרס ישראל בתחום מפעל חיים עבור תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
ויצו, למרות היותו ארגון על-מפלגתי, נוצר כארגון פוליטי במובן הרחב של המילה, שנועד להתמודד עם ייצוג החסר של נשים בתנועה הציונית ולקדם את האינטרסים של נשים וילדים בארץ-ישראל.
אחת ממטרותיו, לכל אורך שנות קיומו, הייתה לקדם את מעורבות הנשים בעשייה ציבורית ופוליטית בתנועה הציונית ובארץ ישראל.
הסתדרות נשים עבריות, אחד מהגופים שקדמו לויצו בארץ-ישראל, התמודדה בבחירות לאספת הנבחרים השלישית ב-1931 (ברשימה משותפת עם התאחדות הנשים לשווי זכויות), וזכתה בשלושה מנדטים.
בבחירות לאספה הרביעית ב-1944, היו לרשימה המשותפת ארבע צירות.
הרשימה הייתה מיוצגת במועצת העם ולאחריה במועצת המדינה הזמנית, ונציגתה הייתה רחל כהן-כגן.
לאחר מכן השתתפה הרשימה בראשות כהן-כגן בבחירות לכנסת הראשונה ב-1949, וזכתה במנדט אחד.