tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מקארלי והובסון הניחו שהנוירונים הפעילים בשינה בתנועת עיניים מהירה מעוררים הנוירונים הכבויים בשינה בתנועת עיניים מהירה, מה שמשמש כמנגנון למחזור השינה בתנועת עיניים מהירה והשינה שאינה בתנועת עיניים מהירה.הם השתמשו במשוואות לוטקה-וולטרה כדי לתאר את הקשר ההפוך המחזורי הזה.
רוב תנועות העיניים במהלך שנת REM הן למעשה יותר איטיות מתנועות העיניים במהלך הערות.
הן גם יותר קצרות ונוטות לחזור לנקודת ההתחלה שלהם.
בדרך כלל כשבע לולאות מתרחשות במשך דקה במהלך שנת REM.
בשנת NREM העיניים יכולות להתרחק זו מזו, אך בשנת REM תנועות העיניים מתואמות תנועות העיניים יכולה להיות קשורה לראייה בחלום אולם אנשים שנולדו עיוורים ואין להם תמונות בחלומות עדיין מזיזים את העיניים בשנת REM.
הסבר חלופי הוא שתנועת העיניים היא תופעת לוואי לעיבוד זיכרון פרוצדורלי.
מחזור הדם, נשימה, וווסת תרמי
באופן כללי בזמן השינה הפרדוקסאלית, הגוף מאבד את האיזון ולכן לחץ, קצב ותפוקת הלב, לחץ דם וקצב הנשימה לא יהיו יציבים כאשר הגוף עובר למצב שנת REM.
קצב הלב ולחץ דם מתואמים לגלי PGO ולתנועות העיניים המהירות או לשינויים פתאומיים בקצב הנשימה.
שליטת המוח על קצב הנשימה פוחתת, וגירויים החשמליים של אזורים במוח השולטים בנשימה אינם משפיעים על הריאות בניגוד לשנת NREM או בזמן הערות.
מאז שהתגלתה, שנת REM קושרה לחלומות.
כשמעירים נבדקים משינה בזמן שנת REM, כ-80% מהם יכולים לתת דיווח כלשהו על חלומות.
נבדקים נוטים לתאר תיאורים נרטיביים ארוכים יותר של החלומות שחוו, ולהעריך את אורך החלום כארוך יותר חלימה מודעת נפוצה הרבה יותר בשנת REM.
לפי הערכה אחת, 80% מהחלומות מתרחשים במהלך שנת REM.
אחת ההשערות היא שגלי ה-PGO בזמן REM מעוררים את הקורטקס הוויזואלי והמוח הקדמי ובכך גורמים להזיות בחלומות., אבל אנשים לא מדווחים על יותר חלומות הזויים כשמעירים אותם בזמן שנת REM "פאזית" (שמתאפיינת בגלי ה-PGO בהשוואה לשנת REM "טונית" שמתאפיינת בקצב תטא.
חלק מהחלומות מתרחשים גם בשינה NREM.
אנשים שלא ישנים עמוק יכולים לחלום בשלב 2 של שנת NREM, בעוד שאנשים שישנים עמוק מדווחים על חשיבה בשלב זה ולא על חלום.
אחרי שמתעוררים משנת REM, מושפעים יותר מהטרמה סמנטית.
כלומר הביצוע אצל האנשים שהתעוררו משנת REM, יהיה טוב יותר במטלות כמו אנגרמות ולתת פתרונות יצירתיים.
שנת REM עוזרת לתהליך היצירתיות יותר מאשר שנת NREM ומאפשרת להרכיב אלמנטים דומים למעורבים שימושיים או עונים על דרישה כלשהי.
במחזור השינה האולטראדיאני אורגניזם מתחלף בין שינה עמוקה שמתאפיינת בגלי מוח סנכרונים, איטיים ורחבים לבין שינה פרדוקסלית שמתאפיינת בגלים אסנכרוני ומהירים.
וזה מתרחש ביום אצל חיות לילה, ומתרחש בלילה אצל ובבעלי חיים יומיים.
האורגניזם חוזר לוויסות הומאוסטטי כמעט מיד לאחר סיום שנת REM.
בדרך כלל במהלך הלילה, בני האדם חווים ארבעה או חמישה מחזורי שנת REM.
בתחילת הלילה הם קצרים – בסביבות 15 דקות – והם מתארכים בהמשך הלילה עד לכ-25 דקות לקראת סוף הלילה.
אנשים רבים ואף חיות נוטים להתעורר או לחוות שינה קלה מאוד מיד אחרי שנת REM.
יחס שנת ה-REM קטן עם הגיל.
כ-80% מזמן השינה אצל התינוק הוא שנת REM והיחס קטן ככל שמערכת העצבים של התינוק מתבגרת.
שנת REM מהווה 20–25% מסך כל זמן השינה אצל אדם בוגר שזה בערך 90–120 דקות.
שנת ה-REM הראשונה מתחילה אחרי 70 דקות בערך מתחילת השינה.
שנת 66' הייתה טובה לתיירות הוא סרט תיעודי ישראלי בבימויו של עמית גורן.
עמית גורן, המספר בסרט, מביא בו את סיפור ההגירה של משפחתו מישראל לארצות הברית.
אמו ניצה נולדה בישראל (ב-1935 לערך).
אביו חיים נולד במצרים (ב-1929 לערך) ובגיל 22 בא לישראל דרך צרפת.
כאן עיברת את שמו, נישא לניצה ועבד בתל אביב כסוכן נסיעות.
בשנת 1966 היגרה המשפחה לניו יורק עם עמית הבכור, בן 9, ואחיו יואב בן 4 ויובל בן שנתיים.
אביו הסתגל היטב למעבר ושיפר את פרנסת המשפחה.
אמו סלדה מהמעבר, נותרה ישראלית בליבה ועם הזמן מצאה נחמה בעיסוק בפיסול.
עמית, שחש שנתלש מביתו עם המעבר, שב לישראל בגיל 19 כדי לשרת בצה"ל, למד בארצות הברית ובגיל 27 שב לתל אביב והקים משפחה.
אחיו נשארו בארצות הברית - יובל בניו יורק ויואב, שהתארס עם אמריקאית ממוצא סיני, עבר ללוס אנג'לס.
בסרט, 25 שנים לאחר המעבר לארצות הברית, מבקר עמית עם בני משפחתו בתחנות השונות בחייהם, כולל אלכסנדריה שבמצרים, ומשוחח עמם על רגשותיהם ועל תחושות הזהות שלהם כמהגרים, השונות זו מזו.
בשלהי הסרט מתועדת חוויית השהייה במקלט של עמית ומשפחתו במהלך מלחמת המפרץ.
שם הסרט נובע מאמירתו של חיים גורן לבנו כי 1966, השנה שבה היגרו לארצות הברית, הייתה שנה טובה מאוד.
במענה לכך אמר עמית לאביו: "זו הייתה שנה רעה מאוד בשבילי".
חיים השיב "זו הייתה שנה טובה לתיירות" וניצה צחקה צחוק מר.
עמית גורן ביים את הסרט וכתב את התסריט לו.
הצילום נעשה על ידי איתן חריס ועמית גורן.
עורכת הסרט הייתה טלי הלטר שנקר.
המוזיקה לסרט נכתבה על ידי יואב גורן ומעצב פס הקול היה עופר ובמן.
הסרט הופק על בסיס 50 שעות צילום שהתפרשו על פני תקופה של שנה וחצי.
הסרט זכה בפרס אופיר לסרט התיעודי הטוב ביותר לשנת 1992. באותה שנה זכה גם בפרס וולג'ין לסרט התיעודי הטוב ביותר במסגרת פסטיבל הקולנוע ירושלים.
שנקר דיאל שרמה (בהינדי: शंकरदयाल शर्मा ; 19 באוגוסט 1918 – 26 בדצמבר 1999) היה פוליטיקאי הודי שכיהן כנשיא הודו.
קודם לכן כיהן כראש השרים של בופאל וכשר בממשלת מאדהיה פרדש, כשר בממשלת הודו, כמושל אנדרה פרדש, פנג'אב ומהאראשטרה וכסגן נשיא הודו.
שנקר דיאל שרמה נולד בבופאל, בממלכת בופאל בהודו הבריטית, ב-19 באוגוסט 1918, למשפחה ברהמינית.
שרמה למד באוניברסיטאות אגרה ולאקנאו, ועשה דוקטורט במשפטים באוניברסיטת קיימברידג' לאחר מכן למד כאורח בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת הרווארד.
ב-1940 החל לעסוק בעריכת דין בלאקנאו, ונהיה חבר ב.
מעורבותו בתנועת העצמאות ההודית הביאה למעצרו בידי הבריטים לשמונה חודשים.
שרמה לימד משפטים באוניברסיטת קיימברדג' ב-1946–1947, ובאוניברסיטת לאקנאו.
ב-1947 החל שרמה בפעילות פוליטית.
ב-1972 מונה שרמה לנשיא מפלגת הקונגרס, תפקיד בו החזיק עד 1974.
ב-1987 נבחר שרמה למועמד הקונגרס לסגן נשיא הודו.
למרות שעשרים ושישה מועמדים נוספים הגישו מועמדות, מועמדותם נפסלה ושרמה, שנותר מועמד יחיד, הוכרז כמנצח ב-21 באוגוסט.
שרמה נבחר לנשיא הודו בתמיכת מפלגתו, הקונגרס הלאומי ההודי ומפלגות השמאל שתמכו בממשלת פ.
נרסימהה ראו מבחוץ, בבחירות לנשיאות הודו ב-1992. הוא קיבל 64.8% מהקולות, לעומת 33.2% למועמד האופוזיציה, ג'ורג' גיבלט סוואל.
במהלך כהונתו הוא התמודד עם חוסר יציבות פוליטי בהודו, כשלאחר הבחירות ללוק סבהה ב-1996 הוא השביע כראש ממשלה את אטאל ביהארי ואג'פאיי, שכשל בניסיונו לגבש תמיכה והתפטר לאחר 13 יום, את ה.
דווה גאודה, שממשלתו החזיקה מעמד לשנה אחת, ואת אינדר קומאר גוג'ראל.
שרמה נפטר מהתקף לב ב-26 בדצמבר 1999.
שנקראו בהווראו צ'אוואן (במראטהית: शंकरराव भाऊराव चव्हाण; 14 ביולי 1920 – 26 בפברואר 2004) היה פוליטיקאי הודי שכיהן כראש השרים של מהאראשטרה וכשר הפנים, האוצר וההגנה של הודו.
שנקראו בהווראו צ'אוואן נולד ב-14 ביולי 1920 בכפר פאיתן שבמחוז אוראנגאבאד במדינת היידאראבד, הודו הבריטית (היום במהאראשטרה, הודו).
צ'אוואן למד עריכת דין וחקלאות, והיה מעורב בתנועת בטלו את החצר שפעלה נגד המונורכיה במדינת היידראבאד .
לאחר חוק ארגון מחדש של המדינות ב-1956 נכללה פאיתן במדינת בומביי הדו-לשונית, וצ'אוואן נבחר לאספה המחוקקת של בומביי וכיהן כסגן שר לענייני הכנסה בממשלת המדינה.
עם פיצול מדינות בומביי למהאראשטרה וגוג'ראט ב-1960 מונה צ'אוואן לשר ההשקיה ואנרגיה בממשלת מהאראשטרה, וב-1962 מונה גם לשר לייצור חשמל עד 1967.
בפברואר 1975 מונה צ'אוואן לראש השרים של מהאראשטרה, תפקיד בו החזיק עד לתבוסת הקונגרס בבחירות במהאראשטרה במרץ 1977.
צ'אוואן נבחר לראשונה ללוק סבהה בבחירות ב־1980, בהן ניצח הקונגרס הלאומי ההודי בראשות אינדירה גנדי.
צ'אוואן מונה לשר החינוך, תרבות ורווחה תרבותיות בממשלת אינדירה גנדי.
באוגוסט 1981 מונה לשר התכנון וביולי 1984 היה לשר בלי תיק.
באוגוסט 1984 מונה לשר ההגנה, תפקיד בו החזיק תחת אינדירה ורג'יב גנדי.
בדצמבר 1984 מונה לשר הפנים בממשלת רג'יב גנדי.
באפריל 1986 שב צ'אוואן לכהן כראש השרים של מהאראשטרה.
בעקבות כך התפטר מהלוק סבהה ונבחר למועצה המחוקקת של מהאראשטרה, הבית העליון של הפרלמנט במהאראשטרה.
הוא כיהן בתפקיד עד יוני 1988, אז מונה לשר האוצר בממשלת רג'יב גנדי.
צ'אוואן סיים את כהונתו כשר האוצר בצמבר 1989 בעקבות תבוסת הקונגרס בבחירות.
בעקבות מינויו לשר האוצר נבחר ב-1988 לרג'יה סבהה, וכיהן כחבר בו עד 2002.
בבחירות ללוק סבהה ב-1991 ניצחה הקונגרס מונה צ'אוואן לשר הפנים בממשלת פ.
הוא כיהן בתפקיד עד להשבעת ממשלת אטאל ביהארי ואג'פאיי לאחר הבחירות ללוק סבהה ב-1996.
שנקראו נשא את קוסומאטי ב-1944, ונולדו להם בן אחד וחמש בנות.
בנו, אשוק צ'אוואן , כיהן כראש השרים של מהאראשטרה.
שנקליש הוא מאכל גבינה מהמטבח המזרח-תיכוני.
שנקליש עשוי מיוגורט, בדרך כלל מחלב צאן.
היוגורט הנוזלי מעורבב עם תבלינים או נתלה בתוך בד לניקוז הנוזלים, עד להיווצרות לַבַּנֶה.
מהלַבנה מיוצרים כדורים אשר מצופים בתבלינים ואלו מיובשים - באופן מסורתי בשמש - עד ל"התקשחות" הכדורים.
זמן הייבוש יכול להמשך בין כמה ימים לחודשים.
משקלם הסופי של הכדורים (וגודלם, בהתאם) משתנה ונע בטווח 30–150 גרם.
לשנקליש מגוון רחב של צבעים, טעמים ומרקמים, הנובעים מהתבלינים בהם נעשה שימוש בהכנתו ומאופן ההכנה:
ערבוב היוגורט עם תבלינים לפני הייבוש מעניק לשנקליש צבע פנימי.
שימוש בפפריקה, למשל, יעניק לפנים השנקליש צבע כתום.
אם לא עורבבו תבלינים לפני הייבוש יהיה צבע פנים השנקליש לבן.
חומרים ותבלינים נפוצים לציפוי השנקליש הם: טימין, זעתר, שומשום, פפריקה, אניס, אבקת צ'ילי וסומאק.
המרקם יכול להיות החל מרך ועד קשה ומתפורר, תלוי במשך הייבוש.
שנקליש שיובש לאורך זמן רב נשמר היטב גם ללא קירור.
שנקליש שעדיין נותרה בו לחות שומרים בקירור, אם כי אחסונו ללא קירור לכמה ימים אינו מהווה בעיה.
את השנקליש ניתן לאכול כמות שהוא, אולם שימוש נפוץ יותר הוא על ידי פירורו אל תוך מאכלים אחרים כסלטים וחביתות.
צורת אכילה מסורתית היא יצירת ממרח מפירורי שנקליש, שמן זית וזעתר וניגוב עם פיתה.
הוא גם מרכיב מרכזי בסלט שעיפורה.
שנקסוויל היא מנהלה מקומית במחוז סאמרסט שבפנסילבניה.
נכון ל-2020 מנתה אוכלוסייתה 197 איש.
היא ממוקמת 126 ק"מ דרומית מזרחית לפיטסבורג ו-364 ק"מ מערבית לפילדלפיה.
המקום ידוע בעיקר עקב התרסקות טיסה 93 של יונייטד איירליינס, אחת מהמטוסים שנחטפו בפיגועי 11 בספטמבר, בתחומיו.
המטוס התרסק לאחר שאנשי אל-קאעדה ניסו לרסק אותו אל הבית הלבן או אל הקפיטול.
שנת היוֹבֵל בתורה ובפרט ביהדות היא שנה מקודשת המתקיימת אחת לחמישים שנה.
בשנה זו מצווה לשחרר את כל העבדים ולהחזיר את כל הנחלות לבעליהן המקוריים.
בנוסף, כמו בשנת שמיטה, מצווה לשבות מעבודת האדמה.
שנת היובל משתייכת למצוות התלויות בארץ וכדי לקיימה מדאורייתא צריך רוב עם ישראל לשבת בארצו.
לפיכך, במשך רוב ההיסטוריה היהודית לא נהגה שנת היובל והמצוות התלויות בה.
הרמב"ם מונה שמונה מצוות המתקיימות בשנת היובל: לקדש את השנה בשביתה כמו שנת השמיטה, לתקוע בשופר להכרזה על שחרור העבדים, לגאול קרקעות, לגאול בתי ערי חומה כפי שציוותה התורה, למנות את שנות היובל עם מניין שנות השמיטה, לא לעבוד את הקרקע, לא לקצור ספיחים ולא לאסוף פירות.
שנת היובל והציוויים התלויים בה מוזכרים בספר ויקרא:
פירוש משמעות השם "יוֹבֵל" אינו אחיד.
תרגום אונקלוס והתרגום המיוחס ליונתן בחרו שלא לתרגם והשאירו את המינוח המקורי "יובלא".
על פי רש"י ומפרשים נוספים פירוש המילה יובל הוא אַיִל, כמו "ישאו שבעת שופרות היובלים" ומכאן נקראה שנת החמישים, שביום הכיפורים שלה תוקעים בקרן האיל בכל הארץ, שנת היובל.
על פי הרמב"ן יובל הוא לשון דרור וחופש, שכל אדם יכול לגור בכל מקום שירצה, שבשנת היובל חוזרות הנחלות לבעליהן המקוריים - "ואמר יובל היא, שבה יובל כל איש אל אחוזתו ואל משפחתו", ועל פי האבן עזרא יובל הוא לשון שילוח.
לפי חז"ל, ארבע עשרה שנים אחרי שנכנסו שבטי ישראל לארץ ישראל החלו למנות שמיטין ויובלות ושוב כשנבנה בית המקדש השני או כשעלה עזרא הסופר שש שנים אחר כך.
לפי פירוש הקראים, הספירה החלה בשנת ב'תצ"ו, שבע שנים בלבד אחרי הכניסה לארץ.
לפי השומרונים, חשבון השמיטה והיובל החל מיד בעת בואם אל ארץ כנען.
ספר היובלים מתארך את כל האירועים לפי מניין יובלות מבריאת העולם.
חישוב יובלות מבריאת העולם לפי הכרונולוגיה המקראית והמסורתית מופיע ב.
מניין יובלות לפי מניין השנים בלוח העברי נמצא בתנא דבי אליהו ובכתבי מקובלים וכן בלוחות שנה של יהדות קוצ'ין בסוף המאה ה-19 וקודם לכן במספר לוחות שנה שנמצאו בגניזת קהיר.
רוב לוחות השנה הללו נכתבו על ידי ידותון הלוי החבר שהיה חזן בית הכנסת בן עזרא בפוסטאט בימי רבי אברהם בן הרמב"ם.
מספר לוחות שנה אחרים מגניזת קהיר מחשבים את היובל משנת ב'תק"ג שבה החלה הספירה הראשונה (שנים ב' ונ"ב בכל מאה הן יובלות).
חלק מלוחות אלו נכתב על ידי חלפון בן מנשה שהיה סופר בית הדין בפוסטאט בתחילת המאה ה-12. בשיטה זו אחז גם רבי אשתורי הפרחי וכן כותב לוח שנה בסביבות שנת ה'ל"ו.
לדעת חכמים, שנת היובל אינה נספרת במניין שנות השמיטה.
כלומר, רק לאחר שנת היובל מתחילה שנה ראשונה לשמיטה הבאה וליובל הבא, כך שיש בין שנת יובל לשנת יובל 50 שנה.
רבי יהודה חולק וסובר ששנת היובל עצמה היא גם שנה ראשונה לשמיטה וליובל הבא, כך שבין שנת יובל לשנת יובל יש רק 49 שנה.
ב, מובאת דעה שספירת היובל מנותקת מהשמיטה ורק פעם ב-350 שנה שנת היובל היא במוצאי שנת שמיטה.
דעה זו מוזכרת על ידי החוקר הפרסי אל-בירוני מהמאה ה-11. כך גם מחשבים הלוחות מקוצ'ין את מספר היובלות והשמיטות שעברו מבריאת העולם וכן לוח בכתיבה פרסית משנת ד'תתקס"ג.
הראב"ד פסק להלכה כחכמים, רוב הראשונים פסקו כרבי יהודה, הרמב"ם פסק שבעיקרון הלכה כחכמים, אך כאשר אין בית המקדש קיים אין מונים את היובל כלל, שזה למעשה כדעת רבי יהודה.
בספר ליקוטים של רבי שמואל מובאת דעה שמחלוקת רבי יהודה וחכמים היא רק בזמן שאין בית מקדש.
משנות השמיטה המוזכרות בספרי יוסף בן מתתיהו, עולה כדעת רבי יהודה, שבין שנת יובל אחת לשנת היובל הבאה יש רק 49 שנים, וכך גם מחושבים היובלות בספר היובלים ובלוח השנה במגילות קומראן.
לפי פירושו של רוג'ר בקווית לחזון החיות, שנת ה'תשס"ט הייתה שנת היובל ה-121 מבריאת העולם.
המקובלים בזמננו מחשיבים את שנת ה'תשנ"ה לשנת היובל ה-66, כדעת רב האי גאון המובאת בתשובות הרמב"ם.
לפי פירוש רבי אברהם בר חייא לדברי רב הונא בריה דרב יהושע, שנת ה'תשפ"ג הייתה שנת היובל ה-56. חשבון זה מופיע בשטר משנת ד'תשמ"ד לפי השלמתו של מרדכי עקיבא פרידמן ובסוף עותק חלקי של סידור הרש"ש על שנת ה'תר"ץ ובדומה לכך הביא הרב יקותיאל פיש בשם הרב אורן עברון.
הלוחות מגניזת קהיר מחשבים כדעת חכמים.
לפי לוחות ידותון וסיעתו שנת ה'תש"ן הייתה שנת היובל ה-115, לפי לוחות חלפון וסיעתו שנת ה'תשנ"ב הייתה שנת היובל ה-65. לפי הקראים שנת היובל ה-65 הייתה שבע שנים קודם, בשנת ה'תשמ"ה.
החכם הקראי כלב אפנדופולו בהשלמותיו לספר אדרת אליהו של החכם אליהו בשייצי, מביא חשבון המקדים את חשבון הראב"ד ב-14 שנים, כלומר שנת ה'תשנ"א הייתה שנת היובל ה-47. הגדרת שנות א' ונ"א לפרט כשנות יובל עולה גם מחיבור שנמצא בגניזת קהיר של משה עסרי המונה את שנת ד'תתק"ג כשנייה ליובל.
בכרוניקון של הירונימוס מופיעים כמה ציוני יובלות.
חלקם מתאימים לחלוקת שנות העולם של תנא דבי אליהו כאשר תקופת המשיח מתחילה בפעילות ישו:
972 לפני הספירה - תחילת היובל ה-61.
472 לפני הספירה - תחילת היובל ה-71.
29 - תחילת היובל ה-81 ותחילת פעילותו של ישו (לפי רוג'ר בקווית היובל ה-81 מתחיל בלידת ישו, כ-30 שנה קודם).
יובלות אלה מצוינים "לפי העברים".
רשימת יובלות העברים מתאימה לפירוש רבי יוסי ל, לפיו היה יובל בשנת 572 לפני הספירה, לפי המקובל במחקר שבית המקדש הראשון נחרב בשנת 586 לפנה"ס.
לפי ספר התולידה, שנת ה'ק"ו הייתה 33 ביובל ה-61 ומשך היובל הוא 49 שנים, כך ששנת ה'תש"ס הייתה שנת היובל ה-74.
אלישע בן אברהם קרשקש כתב בשנת ה'קמ"ג שהיא חמש שנים מהשמיטה ו-34 מהיובל.
זה מתאים לשיטת הירושלמי ואל-בירוני כששנת ההתחלה היא ג'ת"י שבה נבנה בית המקדש השני.
לפי זה שנת ה'תשנ"ט הייתה שנת היובל ה-47, שש שנים לפני הראב"ד.
בדפוס השני של זוהר חדש, פרשת בלק, דף ס"ח עמוד ב', מופיע (בתרגום לעברית): "לסוף הימים כפי שעה של יום בזמן שזורחת השמש מהיום השישי בשעה שיזדמנו לפי מניין שנים של יובל ושמיטה יחד שהיא 274 מהיום השישי".
הכוונה לימים של הקדוש ברוך הוא שכל אחד אלף שנה, חמש מאות שנה הלילה וחמש מאות שנה היום.
כך 5,774 שנים בתוספת שנת תוהו מגיעות לשנת ה'תשע"ה שהיא שנת שמיטה ולאחריה ה'תשע"ו שהיא שנת יובל לפי חשבון הרמב"ם.
בכתב יד אחד מצוינת שנת ה'שי"ב כשנת 40 ליובל.
זה איחור של שנה אחת מדעת רוב הראשונים.
כל חמישים שנה, לאחר שבע שמיטות, מצווים בית דין להכריז על היובל, ולקדש אותו, וקיימות מספר מצוות דאורייתא התלויות בה:
ספירת שנות היובל - מצווה למנות את השנים עד שנת היובל: .
אופן קיום המצווה דומה לספירת העומר, אלא שמצוות ספירת השנים מוטלת על בית הדין בעוד מצוות ספירת העומר מוטלת על כל יחיד ויחיד.
קידוש שנת היובל - בתורה נאמר: , ומשמעות קדושת שנת היובל היא באיסורי העבודה בקרקע שבה, כמו בשנת השמיטה וכהמשך שלה.
קדושת המספרים שבע וחמישים (שהוא, כאמור, שבע פעמים שבע ועוד אחת) מופיעה גם כן בספירת העומר, המורכבת משבעה שבועות (שבהם שבע שבתות) שבסופם חג השבועות.
תקיעת שופר ביובל - בהגיע יום הכיפורים של שנת היובל, מצווים כל ישראל לתקוע בשופר, כפי שנצטוו בתורה: .
תקיעה זו מסמלת את התחלתה של שנת היובל, ותכליתה הוא לפרסם כי הגיעה שנת היובל.
זמנה של התקיעה הוא עד חצות היום, שהוא זמן ישיבתם של בית דין, שמצוה זו תלויה בהם.
לאחר תקיעה זו, משתחררים העבדים לחופשי, והשדות שנקנו מאז היובל הקודם (יתבאר להלן), חוזרות לבעלים ללא תמורה כלשהי, כפי שנתפרש בתורה: .
במשנה נאמר שסדר התקיעות והברכות שביובל זהה לסדר התקיעות והברכות שבראש השנה.
גאולת קרקע - מלבד שחרור העבדים, אף השדות והקרקעות שבארץ ישראל שנקנו משנת היובל הקודמת היו חוזרות לבעליהם המקוריים ביום כיפור של שנת היובל.
שדה אחוזה שהוקדש ולא נגאל, מחולק לכהנים ממשמרת הכהונה של השבוע שבו מתחילה שנת היובל.
יש הטוענים, בעקבות זאת, שהיובל (יחד עם שנת השמיטה) מהווה כלי חזק לצדק ושוויון חברתי.
נובע מכך, כי נדל"ן הנמכר בארץ ישראל, מוחכר למעשה לתקופה של לא יותר מחמישים שנה.
היובל גם גרם לכך שנחלות שבטי ישראל נותרו שלמות, שכן לא ניתן למכור קרקעות לצמיתות.
המשנה והתלמוד מלמדים כי היובל הפסיק לנהוג אחר שגלו עשרת השבטים, על-אף שהשמיטה המשיכה לנהוג.
היובל נוהג רק כאשר "רוב ישראל שרויים על אדמתם", ואף נדרש שכל שבט יחיה בנחלתו המובטחת, דבר המצמצם מאוד את אפשרות יישום היובל בימינו באופן טבעי.
עם זאת, הרמב"ם פוסק שמצוות היובל תתחדש בזמן "הביאה השלישית" - בפעם השלישית שבני ישראל ייכנסו לארץ ישראל:
בשנת ה'תשע"ה דנה הסנהדרין החדשה בנושא הירושה השלישית.
בית הדין, בראשות הרבנים יואל שוורץ, ישראל אריאל, דניאל סטבסקי, הלל ויס, דב שטיין ורבנים נוספים, קבע שאנו נמצאים עכשיו בעת הירושה השלישית, ולפיכך יש להתחיל לספור יובלות.
השנה הראשונה לספירת היובל נקבעה לשנת ה'תשע"ו, ומאז נוהגים חברי הסנהדרין לספור את השנים לשמיטה וליובל בכל שנה לאחר ראש השנה.
בשנת ה'תשע"ד פורסם על ידי קופת העיר בני ברק, שסגולת התשיעי שבתשיעי מגיעה לשלמותה בשנה זו, כי למרות שהיובל לא נוהג בפועל, חשבון היובלות עדיין מתקיים.
חישוב זה כדעת הראב"ד מופיע במדרש מאור האפלה של הרב נתנאל בן ישעיה משנת ה'פ"ח וכן בכתב יד משנת ה'קמ"ח ובלוח שנה לשנת ה'תס"ח.
הכנסייה הקתולית אימצה את המנהג היהודי בשנת 1300, ומאז מכריז האפיפיור על שנת היובל של הכנסייה מדי מספר שנים.
בימי חג היובל עולים רבבות עולי רגל לרומא.
משמעות המילה יובל התרחבה במשך השנים, והחלה להורות על אירועים המציינים חמישים שנה למוסד, ארגון, או אישיות.
לעיתים אף משתמשים במילה כציון מספר קטן או גדול יותר של שנים.
המילה התאזרחה גם בשפות אחרות, כך שגם למלכת אנגליה, לדוגמה, חוגגים את ה"ג'ובילי" (Jubilee) פעם בחמישים שנה.
בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית השתמשו מתנגדי העבדות במונח "יובל" (Jubilee) במשמעות "שחרור העבדים", בהשראת התנ"ך.
כך למשל בשיר המפורסם "צועדים דרך ג'ורג'יה" ("Marching Through Georgia") הבית החוזר כולל את המילים "Hurrah!
We bring the jubilee!" ("הידד, הידד, אנו מביאים את היובל!") כשהכוונה היא "באנו לשחרר את העבדים!".
בימינו פועלת תנועה בשם "ג'ובילי 2000" , המנהלת מאבק ציבורי בארצות שונות (במיוחד באמצעות הפגנות כלפי ועידות הG-7 וG-8) בדרישה לשמיטת החובות האדירים המעיקים על מדינות העולם השלישי העניות – גם זאת בהשראת שנת היובל התנ"כית.
בעיר ירושלים קיימת שכונה בשם "קריית היובל", לציון יובל לקרן הקיימת לישראל.
בעיר הוד השרון קיים רחוב בשם "שנת היובל", המהווה שכונה שכל בתיה נבנו בשנת ה-50 להקמת מדינת ישראל.
שנת הפלאות הוא ביטוי בו מכנים שנה שבה התרחשו מספר אירועים משמעותיים הנחשבים נסיים.
את הביטוי טבע המשורר ג'ון דריידן.
השנה ה"מקורית" שלכבודה פרסם דריידן פואמה בשם זה.
ב-1666 התרחשו מלחמה עם הולנד, המגפה הגדולה של לונדון, והשרפה הגדולה של לונדון.
את כולם הצליחה אנגליה לשרוד.
1666 היא גם השנה שבה אייזק ניוטון חקר וכתב את עבודותיו בתחומי האופטיקה, האקוסטיקה, החשבון האינפיניטסימלי, המכניקה והתרמודינמיקה.
ניוטון החל ללמוד בטריניטי קולג' של אוניברסיטת קיימברידג' ביוני 1661. הוא התוודע בה לפילוסופיה של אריסטו ולרעיונותיהם של פילוסופים מודרניים יותר כגון דקארט, ושל האסטרונומים גלילאו, קופרניקוס וקפלר.
בשנת 1665, זמן קצר לאחר שסיים את לימודיו, נסגרה אוניברסיטת קיימברידג' עקב מגפת הדבר של 1665–1666, ובמשך שנתיים שהה ניוטון בביתו בוולסתרופ.
בשנתיים אלה הגה וגיבש את הבסיס לתאוריות שלו: הוא החל לנסח ולפתח את התורה המתמטית שלימים תקרא חשבון אינפיניטסימלי (או חשבון דיפרנציאלי ואינטגרלי), לערוך את הניסויים הראשונים שלו באופטיקה ולהסיק מהם מסקנות מהפכניות, והחל להרהר על כוח הכבידה.
המחקרים פורסמו בפומבי רק שנים מאוחר יותר.
ב-1905 פרסם אלברט איינשטיין ארבעה מאמרים בשנתון הפיזיקה שהיה כתב העת המדעי לפיזיקה החשוב של אותה תקופה.
ארבעת המאמרים האלה העלו תרומה ניכרת ליסודות הפיזיקה המודרנית ושינו את תמונת העולם אודות חלל, זמן וחומר.
ארבעת המאמרים דנים באפקט הפוטואלקטרי, תנועה בראונית, תורת היחסות הפרטית ובשקילות המסה והאנרגיה.
האיחוד הבינלאומי לפיזיקה תאורטית ויישומית (IUPAP) הגדיר את שנת 2005 כ"שנת הפיזיקה העולמית", לציון 100 שנים מאז פרסום מאמריו פורצי-הדרך של איינשטיין.
ביהדות, שנת שמיטה הוא שמה של השנה השביעית במחזור של שבע שנים.
היא נקראת גם שביעית או שבת הארץ.
בשנה זו מצווה עם ישראל לקיים את מצוות שמיטת קרקעות - לשבות מחלק גדול מהמלאכות בשדות חקלאיים בארץ ישראל, ולהפקיר את הפירות לכל המעוניין לקוטפם.
שנת השמיטה מלווה גם במצוות שמיטת כספים ובמצוות הקהל, ובנוסף נוהג בה וידוי מעשרות.
במשנה ישנה מסכת העוסקת בשנת השמיטה והלכותיה - מסכת שביעית.
בני ישראל צוו על השמיטה כבר במתן תורה.
אולם השמיטה היא מצווה התלויה בארץ, כפי שנאמר .
לכן לא ניתן היה לקיים אותה לפני הכניסה לארץ ישראל.
על פי המדרש, השמיטה הראשונה שישראל קיימו נעשתה בשנה ה-21 לכניסתם לארץ ישראל, מכיוון שנדרשו 14 שנה של הכרת הקרקעות, לפני שהתחילו את מחזור השמיטה.
על פי חשבונו של הרמב"ם היא חלה בשנת 2510 לבריאת העולם.
ישנן שתי בעיות בחישוב שנת השמיטה.
הבעיה הראשונה בחישוב שנת שמיטה נעוצה במחלוקת הלכתית-עקרונית בין התנאים, איך למנות את השנים לשמיטה לאחר שנת היובל.
לאחר שבע שנות שמיטה (שהן 49 שנים), השנה הבאה (שהיא השנה ה-50) היא שנת היובל, וגם בה אסורה עבודת האדמה:
לדעת חכמים, לאחר שנת היובל מתחיל מניין חדש של שש שנות עבודה ושנה שביעית, כך שהשנה אחרי היובל היא הראשונה למניין החדש.
לפי זה, בכל מאה שנים יש 14 שמיטות.
אולם לדעת רבי יהודה, מניין שנות השמיטה לא תלוי ביובל, ושנת היובל עצמה היא כבר השנה הראשונה למניין השמיטה הבאה.
לפי זה, בכל 98 שנים יש 14 שמיטות.
הגאונים נוטים לדעת רבי יהודה, אולם הראב"ד והרמב"ם נוטים לדעת חכמים.
לאחר חורבן בית שני גם הרמב"ם מודה לפסיקת הגאונים, רש"י, בעלי התוספות ושאר ראשונים.
קווים ירוקים אנכיים מציינים שנת שמיטה
והקווים האופקיים את המחזור השמיני של השמיטה
לפי רב יהודה השנה הראשונה של השמיטה השמינית היא גם שנת היובל (קו כחול) ולפי דעת חכמים מחזור השמיטה השמיני מתחיל לאחר שנת היובל (קו ירוק).
הבעיה השנייה בחישוב שנת השמיטה נעוצה במחלוקת חישובית-היסטורית בין פרשני התלמוד הראשונים.
המחלוקת נוגעת לשנה המדויקת של חורבן בית שני, שעל פי המסורת נחרב במוצאי שביעית - כלומר בשנה הראשונה למחזור השמיטה.
המחלוקת היא מחלוקת בין פרשני התלמוד הראשונים: רש"י והרא"ש (שלחשבונם נחרב הבית בשנת ג' אלפים תתכ"ט לבריאה - 3829 לבריאה) ובין רבינו תם ושאר פרשנים ראשונים כמו הרמב"ן, הר"ן, התרומה ועוד (שלחשבונם נחרב הבית בשנת ג' תת"ל לבריאה - 3830 לבריאה).
בלוח השנה במגילות קומראן השמיטות מחושבות כדעת רבי יהודה וכך גם יוצא מאזכורי שנות השמיטה בקדמוניות היהודים.
תאריכי שנות השמיטה המופיעים בשטרות ולוחות שנה מתקופת הגאונים ומחזור השמיטה שעל פיו נוהגת הרבנות הראשית לישראל, מסונכרנים עם המניין לבריאת העולם המקובל ביהדות.
כך למשל שנת ה'תשס"ח (5768), שהייתה שנת שמיטה, יצאה בדיוק השמיטה ה-824 לפי מניין השנים בלוח העברי.
אומנם שמירת שמיטה החלה הרבה אחרי בריאת העולם אבל השמיטה הראשונה לאחר שיבת ציון הייתה בשנה לבריאת העולם המתחלקת בשבע ללא שארית ולכן ניתן לחשב כך.
לפי ספר התולידה ומספר לוחות שנה שומרוניים מסוף המאה ה-16, שנת השמיטה מוקדמת בשנתיים (או מאוחרת בחמש) מהשמיטה היהודית.
ברוב מצבות צוער מופיעה השנה לחורבן ולשמיטה בהתאם לחשבון הרמב"ם שמחלקים את השנים לחורבן בשבע.
ישנם פיוטים ארץ-ישראליים המזכירים רעידת-אדמה שקרתה בארץ ישראל בחודש שבט שנת ד'תק"ח (748 לספירה), ומציינים שזו הייתה שנת שמיטה.
ספר סדר עולם זוטא נכתב בי"א בכסלו שנת שמיטה שהיא ד'תקס"ד.
ציון זה גרם לרבנו תם לחזור בו מחשבונו ולקבוע את שנת ד'תתק"ט כשנייה לשמיטה.
שנת השמיטה מתחילה בראש-השנה העברי - א' בתשרי, ונמשכת שנה עד כ"ט באלול סיום השנה בלוח העברי.
יש דעות שבפירות האילן השנה נמשכת עד ט"ו בשבט של השנה השמינית.
בזמן שבית המקדש היה קיים, נהגה גם "תוספת שביעית" שהשתרעה על חלקים מהקיץ של השנה השישית.
תוספת זו, נקבעה בתחילה שלושים יום לפני ראש-השנה, וחכמים הוסיפו מחג הפסח בשדה תבואה, ומחג השבועות במטע עצים.
תוספת שביעית אינה נוהגת לאחר חורבן בית המקדש, אך אסור (מטעם שונה) לטעת עצי פרי אחרי ט"ו באב של השנה השישית.
רש"י שם מפרש שהטעם הוא כדי שלא יתארכו האיסורים של שנת השמיטה, הרמב"ם מסביר שטעם הדבר הוא כדי שיהיו שעורים למנחת העומר וחיטים לשתי הלחם.
בלוח העברי הקבוע כ-37% משנות השמיטה מעוברות כמו שכ-37% מכלל השנים מעוברות בהתאם למחזור העיבור.
לדעת השרידי אש הטעם שמעברים שנות שמיטה בזמננו הוא על פי חידושו של הרמב"ם ששנים שדורשות עיבור כדי שיחול חג הפסח באביב יש לעבר גם בשנות שמיטה.
על בסיס מחזור שנות השמיטה ומצוות שנת היובל קיימת בקבלה תורה קוסמולוגית וקוסמוגנית המתארת את העולם כנברא ונחרב במחזורי שמיטות בני 7,000 שנה, שהם חלק ממחזור של יובל גדול בן 50,000 שנה.
תורה קבלית זו הייתה מקובלת במאות ה-13 וה-14 בקרב חוג תלמידי ומפרשי הרמב"ן, וזכתה לגרסתה המפורסמת ביותר ב"ספר התמונה", המיוחס לרבי נחוניא בן הקנה.
שנת שירות (לעיתים מכונה בראשי התיבות ש"ש, שין-שין) היא שנת התנדבות בקהילה, המתבצעת על-ידי צעירים ישראלים בטרם גיוסם לצה"ל.
מתנדבי שנת השירות מתנדבים במספר מסגרות, כגון פנימיות וכפרי נוער, בתי ספר שדה של החברה להגנת הטבע, כמדריכים חינוכיים או כסייעות חינוכיות, בסניפי תנועות הנוער, במועדוניות, בבתי ספר ובגנים, בצפון-אמריקה או באירופה (כשליח מטעם הסוכנות היהודית), בקיבוצים שונים ברחבי ישראל, ביישובי פריפריה חברתית-כלכלית ובשכונות מצוקה בערים.
המתנדבים נקראים שינשינים או קומונרים.
שנת השירות נעשית לפני הגיוס לצה"ל ואינה מחליפה אותו; זאת לעומת השירות הלאומי שמתבצע כתחליף לשירות הצבאי.
בשנים 2014–2015 היו בישראל כ-3 אלף מתנדבי שנת שירות בכל רחבי המדינה שהתנדבו במסגרות של תנועות הנוער השונות, ארגונים, תנועות התיישבות יהודיות, ועוד.
בשנת 2020 פעלו כ־3,600 שינשינים באמצעות 30 מפעילים שונים.
השינשינים פועלים בכ־370 מוקדים שונים ברחבי הארץ.
שנת שירות לפני הגיוס מתאפשרת בשל לחוק שירות הביטחון.
שירותם הצבאי של המועמדים נדחית בשנה, והם פועלים כשינשינים מ־1 בספטמבר ועד סוף אוגוסט.
על פי משרד הביטחון, מטרות היציאה לשנת שירות כוללות צורכי התנדבות, פעילות באזורי עדיפות לאומית, פיתוח יוזמות, מעורבות ומנהיגות והתמודדות אישית עם חיים בקבוצה משותפת.
שנת שירות מתמקדת בהתנדבות, זאת בשונה ממכינה קדם-צבאית המתמקדת בדרך־כלל בלמידה וגיבוש זהות ומנהיגות.
שנת שירות רגילה - מתבצעת לפני השירות לצבא ולאחריה מתגייסים לצה"ל כרגיל.
צה"ל מאפשר למספר מוגבל של מתנדבים ומתנדבות, מדי שנה, לדחות את גיוסם בשנה כדי לבצע שנת-שירות (ש"ש).
אם שינשין אותר לתפקיד מסוים במהלך כיתה י"ב, השיבוץ יישמר לו עד סיום שנת השירות.
היוצאים מן הכלל הם מיונים שהצורך שלהם משתנה כל שנה (כמו להקה צבאית, גלי צה"ל ועוד).
חלק מהמיונים לחיל המודיעין דורשים מיון חוזר.
שנת שירות במסגרת הנח"ל - חברי הגרעין דוחים את שירותם ומבצעים משימות חינוכיות לפני השירות הצבאי בנח"ל
שנת שירות לבני 50+ - בעקבות מתקפת הפתע של ה־7 באוקטובר הוקמה מסגרת שנת שירות לבני 50 ומעלה המסייעים בשיקום יישובי עוטף עזה.
המסגרת מבוססת על שנת השירות הרגילה.
קיימים כ־30 מפעילים או גופים משלחים של שנת שירות בישראל.
על המפעילים להיות תאגיד רשום העוסק בהתנדבות בעל לפחות 10 סניפים כולל בפריפריה.
על הגופים המפעילים לבטח את השינשינים ולדאוג להם לדמי קיום, הכשרה וליווי.
על כל שינשין להתנדב לפחות 52 שעות בשבוע.
בינ"ה - התנועה ליהדות חברתית
האות הבינלאומי לנוער ולצעירים - ישראל
תנועת השומר הצעיר תנועת כנפיים של קרמבו
שנת השירות של התנועה הקיבוצית מיועדת לבני ובנות קיבוצים ולתלמידים בבתי הספר הקיבוציים.
בשל הפופולריות של המסלול נרשמים אליו גם מועמדים אחרים.
מועמדים הרוצים לשרת במסגרת התנועה הקיבוצית נרשמים בתחילת כיתת י"ב ועוברים מיונים מקיפים, כולל מיון במכון אדם מילא.
כשבוע לאחר מכן מתבקשים המועמדים לבחור את המסגרות בהם ירצו לפעול, ואז הם מתמיינים למסגרות הללו.
בשל הביקוש הגבוה ומספר המכסות הקטן, רק 1 מכל 4 מועמדים מתקבל לשנת השירות בתנועה הקיבוצית.
בשנת תשפ"ד פעלו במסגרת התנועה הקיבוצית כ־1,200 שינשינים ב־120 מסגרות התנדבות.
הרעיון הראשוני של שנת שירות עלה בשנות ה־50, כאשר מסלול הנח"ל שונה והוחלט להוסיף לו מחנה הכנה לפני השירות הצבאי.
בשנות ה־60 הקימה התנועה הקיבוצית מסגרת התנדבות של שנת שירות נוספת לאחר השיעור הצבאי בנח"ל.
בשנת 1964 הוקם גרעין רעים בשיתוף בני המשקים המושבים ותנוכות הנוער העירוניות.
בשנת 1967 הוקם גרעין עודד, גרעין בן 13 חברים שפעל בשכונת קטמון בירושלים.
הגרעין נקרא על שם עודד שחר שוורץ, בן קיבוץ ניר עם שנהרג באותה השנה בהתפוצצות מוקש, 30 יום לאחר נפילת אחיו במלחמת ששת הימים.
בשנות ה־70 הורחבה פעילות גרעיני עודד לעיירות הפיתוח דימונה, אופקים, שדרות, בית שאן, חצור, קריית שמונה, מעלות ושלומי.
הפעילות הייתה חינוכית וקהילתית והשתתפו בה בעיקר בני מושבים וקיבוצים, ומעט חברי קינים עירוניים.
בשנת 1977 החלק גרעין עודד לפעול במסגרת חטיבת בני המושבים של הנוער העובד והלומד.
באותה תקופה מעבר לפעילותם של גרעיני רעים ועודד החלו לפעול גם גרעיני עומרי ושל"ף.
בשנות ה־90 קיימת פריחה של שנות השירות, והם כבר לא נתפסים כהשלמה לנח"ל, כפי שהיו במקור.
ישנם גרעינים פעילים של תנועת הצופים, גרעיני עודד וחוות הכשרה של הנוער העובד והלומד.
בסוף שנות ה־80 מופיעה אלטרנטיבה חדשה לשנת השירות בדמות המכינות הקדם־צבאיות.
אלה כללו מכינות דתיות תורניות ומכינות כלליות.
אלטרנטיבה זו מקטינה את כמות המתנדבים המגיעים לשנת שירות.
בעקבות מתקפת הפתע של השבעה באוקטובר, חלה עלייה ניכרת בביקוש להתנדב בשנת שירות.
עמותת איילים דיווחה על עלייה מ־600 מועמדים לפני המלחמה ל־1,000 מועמדים אחריה.
לאחר המתקפה החלה לפעול גם יוזמה חדשה של שנת שירות לבני 50 ומעלה הפועלת לשיקום יישובי עוטף עזה.
בשנת 2024 קוצץ תקציב שנת השירות ב־25% וירד ל־50 מיליון ש"ח, מהלך אשר הוביל לתגובות מחאה.
שנת שירות לבני 50 ומעלה
בשנת 2018 הוקמה שנת שירות לגמלאים בניצנה על־ידי התנועה הקיבוצית והסוכנות היהודית.
המתנדבים נקראו גש"שים: גמלאי שנת שירות.
מתקפת הפתע של השבעה באוקטובר הובילה להקמתן של מספר מסגרות לבני 50 ומעלה.
עכשיו הזמן - שנת שירות 50+ היא יוזמה של עמותת אלול בשיתוף ג'וינט-אשל.
בין היזמים המקימים היו ערן ברוך רינה כהן בועז שליט ותמר אוגד וגיא גרדי.
עמותת אלול סייעו בגיוס הכספים לפרויקט.
תחילה קמו שלוש קבוצות במערב הנגב שכללו 60 מתנדבים ומתנדבות.
קבוצה אחת במועצה האזורית אשכול, השנייה במועצה האזורית מרחבים, בכפר השיקומי עדי נגב ובאופקים והקבוצה השלישית במועצה האזורית שער הנגב.
בספטמבר 2025 מתחיל מחזור שני בדרום הארץ ומחזור ראשון יצא לצפון.
התנועה הקיבוצית גייסה גש"שים לתוכנית חיבוק עוטף, על מנת לסייע לחברי הקיבוצים בצפון ובנגב להתאקלם מחדש בבתיהם.
תנועת אמונה מפעילה את פרויקט אנובנו.
בכלכלה ובחשבונאות, שנת כספים (או שנה פיסקלית), ובהקשר לדיני מיסים גם שנת מס, היא פרק זמן של שנה, שלפיו מנהל ארגון את תקציבו.
בסופה של שנת הכספים מציג הארגון דוחותיו הכספיים, שלפיהם ניתן לבחון את ביצועיו הכספיים בשנה זו.
פעמים רבות שנת הכספים זהה לשנה הקלנדרית, כלומר נמשכת מינואר עד דצמבר, אך אין זה בהכרח המצב.
בבתי ספר, שנת הכספים מקבילה לשנת הלימודים.
תוצאות ביניים של הדוחות הכספיים מוצגים לפי רבעון - חלוקה של שנת הכספים לארבעה רבעים.
חברות שמניותיהן נסחרות בבורסה לניירות ערך נבחנות על ידי המשקיעים על-פי הדוחות הרבעוניים והשנתיים שלהן, ולכן נאמר לעיתים על מנהליהן שהם "חיים מרבעון לרבעון".
בישראל שנת המס הייתה, עד חודש מרץ 1986, השנה המתחילה ב-1 באפריל ומסתיימת ב-31 במרץ שאחריו; החל מחודש ינואר 1987 שנת המס היא השנה המתחילה ב-1 בינואר ומסתיימת ב-31 בדצמבר (כלומר שנת המס זהה לשנה הקלנדרית).
שנת המס 1986, שהיא שנת המעבר בין שתי הגדרות אלה, נמשכה תשעה חודשים בלבד (מחודש אפריל ועד חודש דצמבר).
לפקודת מס הכנסה מתיר לארגונים מסוימים לשלם מס לפי הכנסתם ב-12 חודשים רצופים שאינם מתחילים ב-1 בינואר.
חוק חופשה שנתית, שחלק מהוראותיו מתייחסות ל"שנת עבודה", עבר שינוי דומה בשנת 2006, שממנה ואילך מתחילה שנת עבודה ב-1 בינואר, בעוד שעד אליה התחילה שנת עבודה ב-1 באפריל.
תחילת שנת הכספים במדינות שונות
שנת הלימודים היא תקופה בשנה, במהלכה מתקיימים לימודים סדירים במוסדות חינוך שונים.
במרבית מדינות העולם, תקופה זו נמשכת כעשרה חודשים.
בין שנת לימודים אחת לשנייה מפרידה חופשה (בישראל, חופשה זו מכונה "החופש הגדול").
בסיום החופשה מתחילה שנת לימודים חדשה, כשהתלמיד לרוב נכנס לכיתה גבוהה יותר במסלול הלימודים.
במדינת ישראל, שנת הלימודים בבתי הספר אורכת עשרה חודשים.
מועד תחילת השנה הוא 1 בספטמבר (2 בספטמבר כאשר ספטמבר מתחיל ביום שבת).
בבתי הספר העל-יסודיים שנת הלימודים נמשכת עד 20 ביוני (19 ביוני כאשר 20 ביוני הוא ביום שבת) בשנה הקלנדרית העוקבת, בעוד בבתי הספר היסודיים ובגנים, היא מסתיימת מעט מאוחר יותר, ב-30 ביוני (29 ביוני כאשר 30 ביוני הוא ביום שבת).
התקופה שבין סיום שנת לימודים אחת לתחילתה של אחת נוספת, מכונה "חופשת הקיץ", אך יותר ידועה בשפה המדוברת כ"החופש הגדול".
עם תום שנת הלימודים נהוג לחלק תעודות.
בשנת הלימודים תשע"ג (2012) החלה השנה ב-27 באוגוסט, במקום ב-1 בספטמבר, מתוך ניסיון לקצר את החופש הגדול.
שנה לאחר מכן, עת נכנס שי פירון לתפקיד שר החינוך, הוחזר מועד תחילת השנה לתאריך שהיה נהוג עד אז וננקטה דרך אחרת לקיצור תקופת הקיץ בה תלמידי ישראל אינם פועלים במסגרת הלימודים הפורמלית.
הלימודים בישראל הם חובה מגיל 3 בגן טרום-טרום-חובה ועד גיל 18 בכיתה י"ב, מתוקף חוק לימוד חובה.
באוניברסיטאות ובמכללות האקדמיות בישראל, שנת הלימודים האקדמית נפתחת יותר מאוחר, שבוע או שבועיים לאחר שמיני עצרת (כמו בישיבות), מועד שיוצא בדרך כלל לאורך חודש אוקטובר, ונמשכת עד חודש יוני.
במוסדות אלו מחולקת התקופה לשני סמסטרים: סמסטר ראשון בין אוקטובר לינואר, וסמסטר שני בין מרץ ליוני.
עם ההפסקה בין שני הסמסטרים בחודשים ינואר ופברואר מנוצלת לעריכת בחינות.
במהלך שנת הלימודים יש חופשות כלליות בחגי ישראל ומועדיו: ראש השנה, יום הכיפורים, סוכות, חנוכה, פורים, פסח, יום העצמאות, ל"ג בעומר ושבועות.
בבתי הספר במגזר הערבי בישראל יש מתכונת חופשות המותאמות לבני העדות השונות.
מלבד החופשות היזומות אשר מתקיימות באופן קבוע על פי עונות השנה ישנם גם חופשות על פי חגים דתיים של בני העדה
לדוגמה אצל ערביי ישראל המוסלמים ניתנת חופשה במהלך חג עיד אל אדחא, וכך גם אצל נוצרים ודרוזים על פי חגיהם.
מכיוון שבישראל המגזר הערבי מחולק לבני דתות שונות בדרך כלל בתי הספר נסגרים לחופשה של עדה מסוימת רק אם מספר התלמידים או המורים של אותה עדה באותו בית ספר גבוהה מ-25%.
פעמים רבות מלווה פתיחת שנת הלימודים במדינת ישראל באיומי שביתה של ארגוני המורים, כמחאה על תנאי העסקתם, אשר לעיתים אף מתממשים.
תחילתה של שנת הלימודים מתאפיינת ברכישת ספרי לימוד ועזרי לימוד, הכרוכה בהוצאות כספיות גדולות.
סעיף 74 לחוק הביטוח הלאומי נועד לסייע למשפחות חד-הוריות ולמקבלי הבטחת הכנסה להתמודד עם מעמסה זו, בהבטיחו מענק לימודים למשפחה בעד כל ילד בגיל המתאים בתחילת שנת הלימודים.
בתלמודי תורה שנת הלימודים נפתחת לפי לוח השנה העברי ב-א באלול.
וגם מערכת החופשות שלהם שונה.
שנת שלושת הקיסרים הוא כינוי לשנת 1888. שנה שבה שלטו בקיסרות הגרמנית שלושה קיסרים בזה אחר זה.
עד 9 במרץ שלט במדינה הקיסר וילהלם הראשון.
פרידריך השלישי, בנו, ירש אותו במותו.
פרידריך בעצמו שלט 99 ימים בלבד עד 15 ביוני, אז נפטר ממחלת הסרטן.
בתקופת שלטונו הקצרה הוא כבר היה מאוד חולה, לא יכול היה לדבר ונאלץ לתקשר באמצעות כתיבה.
לאחר מותו של פרידריך ירש אותו בנו, וילהלם השני, ששלט במדינה עד התמוטטות האימפריה ב-9 בנובמבר 1918.
בגרמניה של ימינו, ילדי בתי הספר זוכרים את שנת שלושת הקיסרים על ידי המשפט: "drei Achten, drei Kaiser" ("שלוש 'שמונה' (1888), שלושה קיסרים").
שנת צהריים (בקיצור שנ"צ; גם שנת מנחה) היא נמנום קצר באמצע היום, לרוב לאחר ארוחת צהריים.
ישנן תרבויות שבהן שנת הצהריים חלק בלתי נפרד מסדר היום הקבוע, ולפי מחקרים היא מוסיפה מאוד לבריאות.
שנת צהריים היא מנהג נפוץ בארצות חמות, כדי להימלט מחום הצהריים הכבד.
המנהג התפשט מדרום פורטוגל וספרד אל אמריקה הלטינית והפיליפינים.
היא נפוצה גם באיטליה, סין, הודו, יוון, המזרח התיכון וצפון אפריקה.
כמו כן, שנת צהריים נהוגה גם במספר אזורים בעלי אקלים קר יותר, כמו גרמניה, אוסטריה, בריטניה, דרום ארגנטינה וצ'ילה.
ברומא הייתה נהוגה מנוחה של שעה אחת, אחרי שעת העבודה השישית (sexta).
עבור אלו שהתחילו את יום העבודה שלהם ב־8:30 בבוקר הייתה זו השעה 13:00–14:00.
בגרמניה היה מקובל בעבר לישון "שלאפשטונדה" (Schlafstunde), שמשמעותו המילולית בגרמנית היא "שעת שינה", בין 14:00 ל־16:00 אך בעקבות המהפכה התעשייתית וצמצום הזמן הפנוי מנהג זה הפך פחות נפוץ.
יהודי גרמניה הביאו את המנהג לישראל בעלייה החמישית, כשהוא עוד היה קיים בגרמניה והוא נשתמר בישראל במידת מה.
בגרמניה המנהג כבר איננו מקובל כבעבר והמונח הארכאי "שלאפשטונדה" נמחק כמעט לחלוטין.
במקומו, מקובל כיום בגרמניה לכנות שנת צהריים במונח מיטאגשלאף (Mittagsschlaf), אשר משמעותו המילולית היא "שנת צהריים".
בישראל הייתה נהוגה בעבר הפסקת צהריים גורפת בבתי העסק, בין 13:00 ל־16:00. במקביל, בהשפעת יהודי גרמניה, היה מקובל לנוח בין 14:00 ל־16:00 ולכן היה נחשב לא מנומס לבקר מכרים בשעות אלו או להתקשר טלפונית.
כמו כן, נהוג היה לא לאפשר לילדים לשחק בחצרות הבתים המשותפים בין שעות אלו פן יפריעו את מנוחת השכנים והמבוגרים נהגו להימנע מעיסוקים מרעישים, כגון הקלדה במכונת כתיבה או נגינה.
גם עבודות שיפוצים בבתים או עבודות גינון, שהיו כרוכות במכשירים מרעישים, כגון מקדחה, מכסחת דשא או מסור חשמלי, הופסקו בשעות המנוחה במידת האפשר.
הפרת הנוהג גררה על פי רוב נזיפות מצד השכנים ולפעמים גם סכסוכים ארוכי ימים.
לוחות מודעות בהנפקת האגודה לתרבות הדיור שנתלו בכניסות לבניינים נשאו אזהרות כי אין להקים רעש בשעות אלו.
כיום ישנם עדיין בתי עסק הסגורים להפסקת צהריים, בהם מוסדות ציבוריים, כגון חלק מסניפי הבנקים וסניפי קופות החולים, וכן עסקים פרטיים.
בכמה יישובים בארץ מרבית החנויות סגורות בשעות אלו.
ישנן גם עיריות בהן קיים חוק עזר עירוני למניעת רעש בסביבת מגורים בשעות הצהריים, דבר שמשפיע למשל על סגירת גינות כלבים ציבוריות בשעות הצהריים ובסופי שבוע כדי להימנע מרעש המהווה מטרד.
גם בסדר היום המקובל בישיבות ישנה הפסקה בשעות הצהרים (לרוב בין 13:30 ל-15:30, בקירוב), שנועדה לאפשר לתלמידים שנת צהרים.
על פי צו סדר הדין הפלילי (עבירות קנס – מניעת רעש) התש"ס 2000:
הפרעה למנוחת הצהרים היא עבירה שעונשה קנס 250 שקלים ליחיד או 500 שקלים לתאגיד.
בספרד ובמדינות רבות בדרום-אמריקה מתייחסים באדיקות כה רבה לשנת הצהריים, ה"סייסטה" (Siesta), עד כי מונח זה הושאל לשפות רבות והוא אף מסמל, כמו המילה "מניאנה" (מחר), את התרבות הספרדית.
מקור המילה סיאסטה בביטוי הלטיני "hora sexsta" – השעה השישית, כשהספירה היא מאז השחר, כלומר שעת הצהריים.
בספרד באורוגוואי ובחלקים מארגנטינה מקסיקו ומדינות נוספות באמריקה הלטינית, שעות מנוחת הצהריים (כשעתיים, מתוך הזמן שבין השעות 12:00 ל־16:00, תלוי באזורים השונים) נשמרות בקפדנות.
גם מי שאינו ישן נמצא בביתו, והרחובות נטושים.
וכן בתי עסק תיירותיים, כגון מסעדות, אינם פעילים בשעות אלו, והילדים מבתי הספר ברובם שבים לביתם.
בדרום אסיה נמנום לאחר ארוחת הצהריים הוא מנהג מקובל, ובתקופה הקדם־תעשייתית אף היה מקובל עיסוי עם שמן חרדל כדי להגביר את תחושת הנמנום.
בבנגלדש ובנגל שנת הצהריים נקראת "שנת אורז", השינה שלאחר אכילת אורז.
בסין וטאיוואן נהוגה שנת צהריים בת שעתיים עד שלוש, והיא אף זכות חוקתית.
ברוב בתי הספר במדינות אלו קיימת "הפסקת שינה" בת חצי שעה לאחר ארוחת הצהריים, בה כבים כל האורות והתלמידים אינם מורשים לעשות דבר מלבד לישון.
בחלק מהחברות ביפן קיימים חדרי נמנום כדי לאפשר מנוחה לעובדים בהפסקת הצהריים או לאחר שעות עבודה מרובות.
פעוטות עד גיל ארבע לערך זקוקים לשנת צהריים לשם תפקוד תקין בהמשך היום.
ילדים מבוגרים יותר, עד גיל ההתבגרות, אינם נוטים לישון בשעות אלו.
בוגרים רבים חשים עייפות בשעות אלו, בפרט בשעות הסמוכות לארוחת צהריים עשירה, בשל עליית ריכוז הגלוקוז בדם.
דניס בורדאקוב מאוניברסיטת מנצ'סטר מצא כי תאים בהיפותלמוס המשחררים אורקסינים (orexins), פפטידים קצרים שקשורים לתחושת ערנות ופעילות מוטורית, מעוכבים על ידי גלוקוז.
ככלל, ריכוז הגלוקוז בנוזל החוץ תאי במוח נמוך מריכוזו בדם (בין 10% ל־30%), אבל ריכוזו משתנה עם הריכוז בפלזמה (בין 5 ל־8 מילימולר) בעקבות ארוחה ויכול לנוע בטווח שבין 1 ל־2.5 מילימולר.
לפחות חלק מהתאים הרגישים לגלוקוז בהיפותלמוס מגיבים לשינויים בטווח הריכוזים הזה.
עיכוב פעילות התאים הללו נובע מקשירה של גלוקוז לתעלות אשלגן בקרום התא.
כך שובע גורם לנו ירידה בפעילות ונמנום המאפשר אספקת דם מוגברת למערכת העיכול על חשבון השרירים ורעב מגביר את הערנות הדרושה להשגת מזון.
אם מוותרים על השינה תחושת העייפות פגה לרוב, לפחות באופן חלקי, עד שתתעורר שוב בלילה בהתאם לשעון הביולוגי.
הסיפור הקצר "שלאף שטונדה" מאת יהודית קציר (נכלל בספר "סוגרים את הים") מתאר חוויות של בני דודים בחיפה של שנות ה־70, בעת שסבם וסבתם ישנים שנת צהריים.
סנצ'ו פנסה, נושא כליו של דון קיחוטה מקפיד על שנת צהריים ארוכה "בקיץ רגיל הוא לישון ארבע או חמש שעות בתנומת הצהריים" (בניגוד לדון קיחוטה עצמו הסובל מנדודי שינה).
השיר Mad Dogs and Englishmen של נואל קאוורד משנת 1931 טוען שרק אנגלים וכלבים שוטים נמצאים מחוץ לבית בשמש של אמצע היום, כיוון שבשאר העמים והתרבויות מקפידים על מנוחת הצהריים (ביצוע השיר ביוטיוב)
שנת החא היא אחת מארבעה עשר סוגי השנים בלוח העברי הקבוע.
שנה מסוג החא היא שנה המתחילה ביום חמישי (ה), היא חסרה (ח) ועל כן גם בחשוון וגם בכסלו יש רק 29 ימים, וחג הפסח חל ביום ראשון (א).
שנה מסוג החא היא שנה מעוברת ומכילה שני חודשי אדר.
אורך שנת החא היא 383 ימים ויש בה 55 שבתות.
השנה שלפני שנת החא היא תמיד שנת זשג והשנה שאחרי שנת החא היא תמיד שנת גכה.
בין השנים ה'ת"ש-ה'תת"ן חלה קביעות זו בשנים: ה'תשי"ד, ה'תשמ"א, ה'תשס"ה, ה'תשס"ח, ה'תתי"ב, ה'תתל"ט.
בשנה מסוג החא חל ראש חודש בשבת שלוש פעמים.
ראש חודש חשוון חל בימים שישי ושבת (פרשת נח), ראש חודש אדר ב' חל בשישי ושבת (פרשת פקודי ופרשת שקלים) וראש חודש אב חל בשבת (פרשת מסעי).
צום גדליה נדחה ליום ראשון, עשרה בטבת חל ביום רביעי, תענית אסתר חלה ביום חמישי, תענית בכורות מוקדמת ליום חמישי, ושבעה עשר בתמוז ותשעה באב חלים שניהם ביום ראשון.
חנוכה חל בימים רביעי עד רביעי, הדלקת נר ראשון היא ביום שלישי בערב.
ראש חודש שבט חל ביום שלישי, וכעבור שבועיים, ט"ו בשבט חל ביום שלישי, סדר ט"ו בשבט נערך ביום שני בערב.
פורים חל ביום שישי ובירושלים מתקיים פורים משולש.
יום הזיכרון לשואה ולגבורה מוקדם ליום חמישי כ"ו ניסן.
תענית שני בתרא חל בפסח שני, ונחלקו המנהגים אם לומר סליחות ולצום.
ל"ג בעומר חל ביום שישי והמדורות מתקיימות ביום חמישי בלילה.
שנת החא מתייחדת בכך שאין בה אף שבת בה קוראים שתי פרשות מחוברות, לא בארץ ישראל ולא בחוץ לארץ.
בשנת החא 55 שבתות כאשר בשלוש מתוכן לא קוראים פרשה: שבת יום הכיפורים, שבת חול המועד סוכות ושבת של שביעי של פסח.
בשנת החא לא קוראים כלל את פרשת וילך, מכיוון שהיא נקראת לפני ראש השנה בשנה הקודמת ואחרי ראש השנה בשנה הבאה.
פרשת נח - קוראים את הפטרת ראש חודש "השמים כסאי".
פרשת תולדות - קוראים את הפטרת מחר חודש.
פרשת מקץ - השבת בתוך חנוכה קוראים את הפטרת חנוכה "רני ושמחי".
פרשת פקודי - שבת ראש חודש ושקלים קוראים את הפטרת פרשת שקלים.
פרשת צו - בירושלים (פורים משולש) קוראים את ההפטרה לשבת פורים (הזהה להפטרה של שבת זכור מהשבוע שעבר).
בשאר המקומות קוראים את ההפטרה ה"רגילה", שהיא גם יחסית נדירה (במקומות שקוראים את הפטרת שבת הגדול בכל שנה ולא רק בערב פסח).
פרשת תזריע - קוראים את הפטרת פרשת החודש.
פרשת אחרי - בקהילות שנהוג לקרוא הפטרת שבת הגדול בערב פסח קוראים את הפטרת שבת הגדול.
פרשת מסעי - נחלקו הראשונים והקהילות אם הפטרת "שמעו" (ההפטרה השנייה של תלת דפורענותא) דוחה גם את הפטרת ראש חודש; בק"ק פראג הפטירו שמעו, וכן נוהגים היום ברוב הקהילות, ואילו בק"ק פוזנא הפטירו הפטרת שבת ר"ח.
פרשת ראה - יש נוהגים לקרוא את הפטרת מחר חודש.
בשנת החא יש כמה קריאות יחסית נדירות.
בשנה מסוג זה קוראים את ההפטרות הרגילות של פרשת משפטים על שילוח עבדים מספר ירמיהו, של פרשת ויקהל, של פרשת צו (חוץ מבירושלים, וכנ"ל) ושל פרשת פינחס על ביקור אליהו בהר חורב.
כמו כן, קוראים את פרשת אחרי מות לפני חג הפסח.
שנת הכז היא אחת מארבעה-עשר סוגי השנים בלוח העברי הקבוע.
שנה מסוג הכז היא שנה המתחילה ביום חמישי (ה), היא כסדרה (כ) ועל כן בחשוון יש 29 ימים ובכסלו יש 30 ימים, וחג הפסח חל בשבת (ז).
שנה מסוג הכז היא שנה פשוטה (לא שנה מעוברת) ואורכה 354 ימים שבהם 51 שבתות.
שנת הכז נקבעת כאשר בשנה פשוטה המולד הממוצע של חודש תשרי חל בין יום שלישי 9 שעות ו-204 חלקים ליום חמישי 9 שעות ו-204 חלקים(48 שעות).
כתוצאה מפרק זמן ארוך זה, שנת הכז היא סוג השנה הנפוץ ביותר, והיא מתרחשת ב-18.05% מהשנים.
בשנה מסוג הכז חל ראש חודש בשבת שלוש פעמים.
ראש חודש חשוון חל בימים שישי ושבת, ראש חודש ניסן חל בשבת, וראש חודש אלול חל בימים שבת וראשון.
צום גדליה נדחה ליום ראשון, עשרה בטבת חל ביום חמישי, תענית אסתר חלה ביום רביעי, תענית בכורות חלה ביום שישי, ושבעה עשר בתמוז ותשעה באב נדחים שניהם משבת ליום ראשון.
חנוכה חל בימים רביעי עד רביעי, הדלקת נרות ראשונה היא ביום שלישי בערב.
ט"ו בשבט חל ביום רביעי.
יום הזיכרון לשואה ולגבורה חל ביום חמישי כ"ז ניסן
ל"ג בעומר חל ביום חמישי והמדורות מתקיימות ביום רביעי בלילה.
בשנת הכז יש הבדל בקריאות בין ארץ ישראל לחוץ לארץ, כי היום השמיני של פסח, הנחוג רק בחוץ לארץ, חל בשבת.
אי לכך, החל מכ"ב ניסן ועד סוף חודש אייר, יש הבדל בין ארץ ישראל לחוץ לארץ בפרשות הנקראות.
הפער נסגר כאשר בארץ ישראל קוראים את פרשת בהר ופרשת בחוקותי בנפרד, בעוד שבחוץ לארץ מחברים אותן.
כך שיוצא שזו השנה הפשוטה היחידה בה קוראים (בארץ ישראל) את פרשות בהר ובחוקתי בנפרד.
בשנת הכז לא קוראים כלל את פרשת וילך, מכיוון שהיא נקראת לפני ראש השנה בשנה הקודמת ואחרי ראש השנה בשנה הבאה.
בשנת הכז 51 שבתות כאשר בשלוש מתוכן לא קוראים פרשה בארץ ישראל: שבת יום הכיפורים, שבת חול המועד סוכות ושבת של היום הראשון של פסח.
בחוץ לארץ לא קוראים פרשה גם בשבת שבה חל היום השמיני של פסח.
על מנת להתאים את מספר הפרשות הנקראות בשבת (52, פרשת וילך לא נקראת ופרשת וזאת הברכה נקראת בשמיני עצרת שחל ביום חמישי) עם מספר השבתות שבהן קוראים פרשה (48, בארץ ישראל), מחוברות הפרשות ויקהל ופקודי, תזריע ומצורע, אחרי מות וקדושים ומטות מסעי.
בחוץ לארץ מחברים גם את הפרשות בהר ובחוקותי.
פרשת נח – קוראים את הפטרת ראש חודש "השמים כסאי".
פרשת תולדות – קוראים את הפטרת מחר חודש.
פרשת מקץ – השבת בתוך חנוכה קוראים את הפטרת חנוכה "רני ושמחי".
פרשת ויקהל-פקודי – קוראים את הפטרת פרשת פרה.
פרשת ויקרא – שבת ראש חודש ניסן, קוראים את הפטרת פרשת החודש.
פרשת צו – שבת הגדול, ברוב הקהילות נהוג לקרוא את הפטרת שבת הגדול.
פרשת תזריע-מצורע (ובחוץ לארץ פרשת שמיני) – קוראים מחר חודש.
פרשת ראה – האשכנזים קוראים את הפטרת ראש חודש "השמים כסאי".
שנת השא היא אחת מארבעה עשר סוגי השנים בלוח העברי הקבוע.
שנה מסוג השא היא שנה המתחילה ביום חמישי (ה), היא שלמה (ש) ועל כן יש 30 ימים גם בחשוון וגם בכסלו, וחג הפסח חל ביום ראשון (א).
שנה מסוג השא היא שנה פשוטה (לא שנה מעוברת) ואורכה 355 ימים שבהם 51 שבתות.
שנת השא מתרחשת בשנים פשוטות בהן מולד הלבנה הממוצע של חודש תשרי חל ביום חמישי בין 9 שעות ו-204 חלקים (3:11:20 בשעון המקומי בירושלים, 2:50:23 בשעון חורף ישראל) ל-18 שעות (12:00 בשעון המקומי בירושלים, 11:39 בשעון חורף ישראל).
טווח קצר זה הוא הסיבה ששנת השא היא הנדירה ביותר בלוח העברי והיא מתרחשת בערך ב-3.31% מהשנים.
היא הקביעות היחידה שלעולם לא חוזרת על עצמה בתוך פחות משבע שנים ולעיתים חולפות 70 שנה רצופות שאין ביניהן שנת השא (כמו שהיה מה'תרס"ג עד ה'תשל"ד).
בין השנים ה'ת"ש-ה'תת"ן חלה קביעות זו בשנים: ה'תשל"ד, ה'תשנ"ד, ה'תשפ"ה, ה'תת"ה, ה'תתל"ב.
בשנה מסוג השא חל ראש חודש בשבת שלוש פעמים.
ראש חודש חשוון חל בימים שישי ושבת, ראש חודש אדר חל בימים שישי ושבת וראש חודש אב חל בשבת.
צום גדליה נדחה ליום ראשון, עשרה בטבת חל ביום שישי, תענית אסתר חלה ביום חמישי, תענית בכורות מוקדמת ליום חמישי, ושבעה עשר בתמוז ותשעה באב חלים שניהם ביום ראשון.
חנוכה חל בימים חמישי עד חמישי, הדלקת נר ראשון ביום רביעי בערב.
ט"ו בשבט חל ביום חמישי.
בשנת השא 51 שבתות כאשר בשלוש מתוכן לא קוראים פרשה: שבת יום הכיפורים, שבת חול המועד סוכות ושבת של שביעי של פסח.
בשנת השא לא קוראים כלל את פרשת וילך, מכיוון שהיא נקראת לפני ראש השנה בשנה הקודמת ואחרי ראש השנה בשנה הבאה.
על מנת להתאים את מספר הפרשות הנקראות בשבת (52, פרשת וילך לא נקראת ופרשת וזאת הברכה נקראת בשמחת תורה שחל ביום חמישי בארץ ישראל וביום שישי בחוץ לארץ) עם מספר השבתות בהן קוראים פרשה (48), מחוברות הפרשות תזריע ומצורע, אחרי מות וקדושים, בהר ובחוקותי ומטות ומסעי.
זוהי השנה הפשוטה היחידה בה פרשיות ויקהל ופקודי נקראות בנפרד (ויקהל - פרה ופקודי - החודש) מכיוון שבין שמחת תורה (שחל ביום ה') לפסח (שחל ביום א') יש שבת עודפת על שנה רגילה.
פרשת תרומה - שבת שקלים קוראים את הפטרת פרשת שקלים.
שבת זו היא גם ראש חודש, ולכן מוציאים בה שלשה ספרי תורה.
פרשת כי תשא - בירושלים קוראים את הפטרת פורים, בשאר המקומות קוראים את ההפטרה הרגילה.
פרשת ויקהל - קוראים את הפטרת פרשת פרה.
פרשת פקודי - קוראים את הפטרת פרשת החודש.
פרשת צו - בקהילות שנהוג לקרוא הפטרת שבת הגדול בערב פסח קוראים את הפטרת שבת הגדול.
פרשת מטות-מסעי - נחלקו הראשונים והקהילות אם הפטרת "שמעו" (ההפטרה השנייה של תלת דפורענותא) דוחה גם את הפטרת ראש חודש; בק"ק פראג הפטירו שמעו, וכן נוהגים היום ברוב הקהילות, ואילו בק"ק פוזנא הפטירו הפטרת שבת ר"ח.
בשנים מסוג השא מתרחשת תופעה נדירה - קוראים את ההפטרה הרגילה של פרשת משפטים (אף על פי שמדובר בשנה פשוטה).
זו גם השנה הפשוטה היחידה שבה הפרשיות ויקהל ופקודי אינן מחוברות.
שנת השג היא אחת מארבעה עשר סוגי השנים בלוח העברי הקבוע.
שנה מסוג השג היא שנה המתחילה ביום חמישי (ה), היא שלמה (ש) ועל כן גם בחשוון וגם בכסלו יש 30 ימים, וחג הפסח חל בה ביום שלישי (ג).
שנה מסוג השג היא שנה מעוברת ומכילה שני חודשי אדר.
אורך שנת השג היא 385 ימים שהם 55 שבועות בדיוק.
שנת השג נקבעת כאשר מולד הלבנה הממוצע של חודש תשרי של שנה מעוברת חל בין יום רביעי 11 שעות ו-695 חלקים (5:38:36 בשעון המקומי בירושלים, 5:17:39 בשעון חורף ישראל) ליום חמישי 18 שעות (12:00 בשעון המקומי בירושלים, 11:39 בשעון חורף ישראל).
כתוצאה מכך כ-6.66% מהשנים הן שנות השג ועל כן זו היא השנה המעוברת השכיחה ביותר.
השנה שאחרי שנת השג היא תמיד שנת הכז.
בין השנים ה'ת"ש-ה'תת"ן חלה קביעות זו בשנים: ה'ת"ש, ה'תשי"ז, ה'תשכ"ז, ה'תשמ"ד, ה'תשע"א, ה'תשע"ד, ה'תשצ"ה, ה'תשצ"ח, ה'תתכ"ב, ה'תתכ"ה.
בשנה מסוג השג חל ראש חודש בשבת שלוש פעמים.
ראש חודש חשוון חל בימים שישי ושבת, ראש חודש אדר א' חל בשישי ושבת וראש חודש תמוז חל בימים שבת וראשון.
צום גדליה נדחה ליום ראשון, עשרה בטבת חל ביום שישי, תענית אסתר מוקדמת ליום חמישי, תענית בכורות חלה ביום שני, ושבעה עשר בתמוז ותשעה באב חלים שניהם ביום שלישי.
יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ויום העצמאות נדחים לימי שני ושלישי, ה' ו-ו' באייר.
בשנת השג 55 שבתות כאשר בשלוש מתוכן לא קוראים פרשה: שבת יום הכיפורים, שבת חול המועד סוכות ושבת חול המועד פסח.
על מנת להתאים את מספר הפרשות הנקראות בשבת (53, פרשת וזאת הברכה נקראת בשמיני עצרת החל ביום חמישי) עם מספר השבתות שבהן קוראים פרשה (52), מחוברות הפרשות ניצבים ווילך.
פרשת תרומה - שבת ראש חודש קוראים "השמים כסאי".
פרשת פקודי - שבת שקלים קוראים את הפטרת פרשת שקלים.
פרשת צו - קוראים הפטרה של שבת זכור.
פרשת אחרי מות - ברוב הקהילות נהוג לקרוא הפטרת שבת הגדול.
באותן הקהילות שקוראים את ההפטרה המיוחדת לשבת הגדול רק בערב פסח, קוראים את ההפטרה הרגילה של אחרי מות, ובשבת שאחרי פסח, שקוראים קדושים, מפטירים בשל קדושים, כיון שכבר קראו את הפטרת אחרי מות בשבת הגדול (בדרך כלל, מעדיפים את ההפטרה של אחרי מות).
פרשת חוקת - קוראים את הפטרת שבת ראש חודש "השמים כסאי".
בשנת השג קוראים את הפטרת פרשת משפטים, דבר שנחשב נדיר יחסית.
בנוסף, פרשת מטות ופרשת מסעי נפרדות, ולכן בשבת של פרשת פינחס קוראים את ההפטרה של פרשת פינחס עצמה, דבר הנדיר יחסית.
שנת זחא היא אחת מארבעה עשר סוגי השנים בלוח העברי הקבוע.
שנה מסוג זחא היא שנה המתחילה בשבת (ז), היא חסרה (ח) ועל כן יש 29 ימים גם בחשוון וגם בכסלו, וחג הפסח חל ביום ראשון (א).
שנה מסוג זחא היא שנה פשוטה (לא שנה מעוברת) ואורכה 353 ימים שבהם 51 שבתות.
שנת זחא היא מהשנים הנדירות בלוח העברי והיא מתרחשת בערך ב-4.33% מהשנים.
בין השנים ה'ת"ש–ה'תת"ן חלה קביעות זו בשנים: ה'תש"י, ה'תשל"ז, ה'תשס"א, ה'תשפ"א, ה'תת"ח, ה'תתל"ה.
בשנה מסוג זחא חל ראש חודש בשבת פעמיים, בנוסף לראש השנה שחל בשבת ולא נחשב כראש חודש.
ראש חודש אדר חל בימים שישי ושבת וראש חודש אב חל בשבת.
עם זאת, ברוב הקהילות לא מפטרים את ההפטרה המיוחדת של שבת ראש חודש כלל בשנה זו; בראש חודש אדר, מפטירים בשל שקלים בכל הקהילות, ובראש חודש אב, רוב הקהילות נוהגות להפטיר "שמעו" (של תלת דפורענותא).
קידוש והבדלה בסדר "יקנה"ז" בלילה השני של ראש השנה ובליל הסדר.
בחו"ל, עושים יקנה"ז גם בליל יום טוב שני של סוכות, ליל שמחת תורה, וליל אחרון של פסח, סך הכל חמש פעמים במשך השנה.
אין שבת חול המועד כלל, לא בסוכות ולא בפסח.
צום גדליה חל ביום שני, עשרה בטבת חל ביום שישי, תענית אסתר חלה ביום חמישי, תענית בכורות מוקדמת ליום חמישי, ושבעה עשר בתמוז ותשעה באב חלים שניהם ביום ראשון.
חנוכה חל בימים שישי עד שישי, הדלקת נר ראשון ביום חמישי בערב.