tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כדי להתמודד עם איום זה, תוכנן שחלק מהכוחות ינועו מזרחה לשדות התעופה בקלדדרנס (Kaldaðarnes ) ובסנדסקיד (Sandskeið).
לבסוף, תוכנן שכוחות יישלחו בדרך היבשה לנמל באקוריירי ולשטח הנחיתה במלגרדי (Melgerði) שבצפון האי.
מחלקת המודיעין של הצי (Naval Intelligence Division) ציפתה להתנגדות משלושה מקורות אפשריים.
גרמנים מקומיים, שהייתה מחשבה שיש ברשותם כמות מסוימת של כלי נשק, עלולים היו להתנגד לפלישה או לנסות לבצע סוג כל שהוא של הפיכה.
בנוסף, כוח פלישה גרמני היה עלול להיות כבר בדרכו לאיסלנד או שהיה עלול לצאת לדרך מיד עם תחילת הפלישה הבריטית.
מחלקת המודיעין ציפתה גם להתנגדות מצדה של משטרת רייקיאוויק, שמנתה כ-60 איש חמושים.
במקרה של נוכחות ספינות סיור דניות ברייקיאוויק, המלחים הדנים עלולים לסייע למגיני העיר.
אפשרות זו הייתה בלתי מעשית, שכן הספינות היחידות של הצי המלכותי הדני שפעלו מחוץ למימיה של דנמרק, היו בגרינלנד.
ב-3 במאי 1940 קיבל גדוד הנחתים המלכותי השני, שישב בביזלי שבמחוז סארי, הוראות מלונדון להיות מוכן בהתראה של שעתיים מראש לנוע ליעד בלתי ידוע.
הגדוד הוכרז ככשיר מבצעית רק חודש אחד קודם לכן.
אף על פי שהיה לגדוד גרעין של קצינים פעילים, חיילי הגדוד היו מגויסים טריים שעדיין זכו לאימון חלקי בלבד.
לכוח היה מחסור בכלי נשק, שכללו רק רובים, אקדחים וכידוני רובים, בעוד ש-50 מהחיילים קיבלו את רוביהם מבלי שהייתה להם את ההזדמנות לירות בהם.
ב-4 במאי קיבל הגדוד תוספת צנועה של ציוד, כולל מקלעים קלים מסוג ברן, תותחים נגד טנקים ומרגמות 2 אינץ'.
ללא שעמד לרשותם עודף זמן, היה צורך לבצע במהלך המסע הימי את איפוס הכוונות ואת ניסוי הכלים.
נשק הסיוע שסופק לכוח כלל שני תותחי הוביצר 3.7 אינץ' ארבעה תותחים ימיים 2 פאונד QF ושני תותחי הגנת חופים 4 אינץ'.
התותחים אוישו על ידי חיילים מיחידות הארטילריה של הצי ושל חיל הנחתים, ואף אחד לא ירה בהם מעולם קודם לכן.
לכוח חסרו זרקורים, ציוד קשר וציוד איכון.
כמפקד הכוח מונה הקולונל רוברט סטרג'ס.
סטרג'ס היה אז בן 49, קצין מוערך מאוד שלחם במלחמת העולם הראשונה במערכת גליפולי ובקרב יוטלנד.
נלווה אליו כוח מודיעין קטן בפיקודו של מייג'ור המפרי קוויל ומשלחת דיפלומטית בראשותו של צ'ארלס הווארד סמית'.
להוציא את אלה האחרונים, מנה הכוח 746 חיילים.
ב-6 במאי הועלה כוח סטרג'ס על רכבות שעשו את דרכן לעיירה גרינוק שעל שפך הנהר קלייד.
כדי להימנע ממשיכת תשומת לב, חולק הכוח לשתי רכבות במהלך המסע, אך עקב עיכובים במסע הרכבות, הגיעו הכוחות לתחנת הרכבת של גרינוק בערך באותה עת, ואיבדו במידה מסוימת את החשאיות שנדרשה למשימה.
בנוסף, נעשו פשרות בנושא ביטחון המידע והמסרים הועברו ברשת הקשר בצורה גלויה וכאשר הגיעו הכוחות לגרינוק, היה ידוע לכל שיעד הכוח הוא איסלנד.
בבוקר 7 במאי עשה הכוח את דרכו לנמל גרינוק, שם המתינו לו הסיירות "ברוויק" (HMS Berwick) ו"גלאזגו" (HMS Glasgow), שנועדו לקחת אותם לאיסלנד.
העלייה לספינות החלה, אך הייתה רצופה בבעיות ובעיכובים.
היציאה לדרך נדחתה עד ל-8 במאי ואף אז כמות גדולה של ציוד ואספקה הושארה על הרציפים.
ב-8 במאי, בשעה 4 לפנות בוקר, הרימו הספינות עוגן ויצאו לאיסלנד.
הן לוו על ידי כוח ליווי נגד-צוללות שכלל את המשחתות, "פירלס" (HMS Fearless) ו"פורצ'ן" (HMS Fortune).
הסיירות לא נועדו להעברת כוח בסדר גודל זה ותנאי המחיה עליהן התאפיינו בצפיפות מרובה.
למרות מזג האוויר הנוח יחסית, לקו רבים מחיילי חיל הנחתים במחלת ים קשה.
להוציא מקרה התאבדות של אחד המגויסים הטריים לחיל הנחתים, עבר המסע ללא אירועים מיוחדים.
ב-10 במאי 1940, בשעה 1:47 בלילה (שעון מקומי), המריא מטוס סיור ימי מסוג Supermarine Walrus מהמעוט של הסיירת "ברוויק".
מטרתה העיקרית של טיסה זו הייתה לתצפת על סביבותיה של רייקיאוויק שמא משייטות במימיה צוללות אויב, שעל פי דעתה של מחלקת המודיעין של הצי שייטו בקרבת הנמלים האיסלנדיים.
לטייס המטוס ניתנו הוראות לבצע גיחה אחת בלבד מעל רייקיאוויק, אך, בין אם בטעות או בשל קצר בתקשורת, הוא טס בכמה מעגלים מעל העיר והשמיע רעש רב.
באותה עת לא היו ברשותה של איסלנד מטוסים, כך שאירוע בלתי רגיל זה העיר אנשים לא מעטים בעיר משנתם.
לראש ממשלת איסלנד, הרמן יונסון, נמסר דיווח על טיסה זו וכן נודע הדבר למשטרת איסלנד.
מפקד המשטרה בפועל, איינר ארנלדס, שיער שככל הנראה מקורו של המטוס הוא בספינת המלחמה הבריטית שהביאה את השגריר הבריטי החדש שהיה צפוי להגיע.
השערה זו הייתה נכונה, אם כי היא לא ציירה את תמונת המצב בשלמותה.
ורנר גרלך, הקונסול הגרמני, נעור גם הוא משנתו לקול המטוס.
מתוך חשש ממה שצפוי לקרות, הוא נסע לנמל יחד עם גרמני נוסף.
כשהשקיף במשקפת לכוון הים, הוא אישר שהצפוי אכן התרחש ומיהר לשוב לדרכו.
כשהגיע לביתו, הוא התארגן לשריפת מסמכיו וניסה ללא הצלחה להשיג בטלפון את שר החוץ האיסלנדי.
בשעה 3:40 לפנות בוקר ראה שוטר איסלנדי צי קטן של ספינות מלחמה מתקרב לנמל, אך לא עלה בידו לזהות את לאומיותן של הספינות.
הוא הודיע למפקדו, שהודיע לאיינר ארנלדס, מפקד המשטרה בפועל.
חוקי הנייטרליות שלהן הייתה איסלנד מחויבת, אסרו על יותר משלוש ספינות מלחמה של המדינות המעורבות במלחמה לעשות שימוש בנמל טבעי של מדינה נייטרלית בעת ובעונה אחת.
על כל מטוס שהמריא מסיפונן של ספינות כאלה נאסר לטוס מעל מים טריטוריאליים של מדינה כזאת.
בראותו שהצי המתקרב עומד להפר את הנייטרליות האיסלנדית, החליט ארנלדס לחקור את העניין.
בהגיעו לנמל, הוא ראה את הספינות במו עיניו והגיע למסקנה שהן ככל הנראה בריטיות.
הוא יצר קשר עם משרד החוץ, שאישר לו שעליו לצאת לכוון הצי ולהודיע למפקדו שהוא מפר את הנייטרליות של איסלנד.
קציני מכס נצטוו להכין סירה.
בינתיים, קיבלו הנחתים על סיפון ה"ברוויק" פקודה לעלות על סיפון ה"פירלס" שתיקח אותם אל הנמל.
מחלת הים שהחיילים סבלו ממנו וחוסר ניסיונם גרמו לכמה עיכובים והקצינים היו מתוסכלים מכך.
זמן קצר לפני השעה 5 בבוקר, יצאה ה"פירלס" לכוון נמל רייקיאוויק כשעל סיפונה כ-400 נחתים.
קהל קטן התאסף במקום, כולל כמה שוטרים שעדיין המתינו לסירה עבור קציני המכס.
הקונסול הבריטי ברייקיאוויק קיבל הודעה מוקדמת על הפלישה וחיכה יחד עם צוותו כדי לסייע לכוחות עם הגעתם.
מתוך חוסר הנוחות שהוא חש עקב נוכחות הקהל, פנה הקונסול שפרד לשוטר איסלנדי ואמר לו: "אכפת לך...
להרחיק את הקהל מעט אחורה, כדי שהחיילים יוכלו לרדת מהמשחתת?" הוא שאל.
אנשי הכוח שהיה על סיפון ה"פירלס" החלו לרדת לרציף מיד לאחר שהספינה עגנה בנמל.
ארלנדס ביקש לשוחח עם מפקד המשחתת, אך נתקל בסירוב.
לאחר מכן הוא מיהר לדווח לראש הממשלה, שהורה לו לא להפריע לכוחות הבריטים ולהשתדל למנוע חיכוכים בינם לבין האיסלנדים.
בשטח הנמל מחו כמה מקומיים כנגד הגעתם של הבריטים.
אחד האיסלנדים חטף רובה מידיו של אחד הנחתים ונעץ סיגריה בקנה שלו.
לאחר מכן הוא השליך את הרובה חזרה לחייל ואמר לו להיזהר כשהוא עושה בו שימוש.
באותו רגע הגיע קצין בריטי לנזוף בנחת.
הכוחות הבריטים החלו את פעולותיהם ברייקיאוויק בהצבת משמר על משרד הדואר ובהצמדת כרזה לדלת הבניין.
הכרזה הסבירה באיסלנדית רצוצה שהכוחות הבריטים כבשו את העיר וקראו לשיתוף פעולה בטיפול בגרמנים המקומיים.
משרדי שירות הטלפונים, שירות השידור האיסלנדיים והתחנה המטאורולוגית הושמו מיד תחת שליטה בריטית כדי למנוע את הגעת החדשות על הפלישה לברלין.
בינתיים, ניתנה עדיפות גבוהה לתפיסת הקונסוליה הגרמנית.
בהגיעם לקונסוליה, רווח לכוחות כאשר גילו שלא הייתה במקום כל התנגדות ופשוט נקשו על הדלת.
הקונסול גרלך פתח את הדלת, מחה נגד הפלישה והזכיר לבריטים שאיסלנד היא מדינה נייטרלית.
בתגובה הוזכר לו שדנמרק גם היא הייתה מדינה נייטרלית.
הבריטים גילו אש בוערת בקומה העליונה של הקונסוליה ומצאו ערמת מסמכים שהובערו בתוך האמבטיה של הקונסול.
הם כיבו את האש והצילו מספר ניכר של תיקי מסמכים.
הבריטים ציפו גם להתנגדות מצוות ה"בהיה בלנקה", אוניית משא גרמנית שפגעה בקרחון במצר דנמרק (המצר שמפריד בין איסלנד לבין גרינלנד) וש-62 אנשי צוותה ניצלו בידי מכמורתן איסלנדי.
אנשי צוות הספינה הגרמנית, שהיו לא חמושים, נכנעו ללא התנגדות.
בערבו של 10 במאי 1940 פרסמה ממשלת איסלנד מחאה על כך שהנייטרליות שלה "הופרה באופן בוטה" וש"עצמאותה הופרה" וציינה שהיא מצפה לקבל פיצוי על כל הנזקים שנגרמו.
ב-17 במאי הגיע כוח תגבור של צבא קנדה שמנה 4,000 חיילים כדי להחליף את הנחתים.
ביולי נחתו באיסלנד כוחות של הדיוויזיה הקנדית השנייה והדיוויזיה הקנדית השלישית.
בסופו של דבר מנו היחידות של חבר העמים הבריטי באיסלנד 25,000 חיילים בסיוע של יחידות של חיל האוויר המלכותי, הצי המלכותי והצי המלכותי הקנדי.
בחלוף שנה לפלישה, הוצבו באיסלנד כוחות מארצות הברית, שהייתה אז עדיין נייטרלית, על סמך הסכם שנחתם עם ממשלת איסלנד ורוב הכוח הבריטי התפנה מהאי.
לאחר כניסתה של ארצות הברית למלחמה ב-7 בדצמבר 1941 גדל סדר הכוחות האמריקאי באופן משמעותי והגיע לכ-30,000 איש מצבא ארצות הברית, מצי ארצות הברית ומחיל האוויר של ארצות הברית בכל רגע נתון.
חיל האוויר המלכותי הבריטי וחיל האוויר המלכותי הקנדי המשיכו לפעול עד תום המלחמה משני בסיסים באיסלנד.
מטרות הפלישה הבריטית לאיסלנד היו למנוע כיבוש נגדי של הגרמנים, להציב בסיסים לסיורים ימיים ואוויריים ולהגן על נתיבי הסחר הימי מצפון אמריקה לאירופה.
בהקשר זה נחלה הפלישה הצלחה.
עם זאת, לנוכחות של הכוחות הבריטים, האמריקאים והקנדים הייתה השלכה ארוכת טווח על איסלנד.
מספרם של החיילים הזרים על האי היה שווה בחלק מהתקופה לרבע מאוכלוסייתה של איסלנד וכמעט למחצית מאוכלוסיית הגברים המקומית.
עד היום נותרו האיסלנדים חלוקים בדעותיהם בנוגע ליחס לפלישה ולמלחמה, שלעיתים קרויה "המלחמה המבורכת" (באיסלנדית: blessað stríðið).
חלקם של האיסלנדים מצביעים על התחייה הכלכלית של המדינה שהתרחשה בעקבות הפלישה ואילו אחרים מצביעים על אובדן הריבונות ועל הטלטלה החברתית.
הכיבוש בתקופת המלחמה הצריך את סלילתה של רשת כבישים, בניית בתי חולים, נמלים, שדות תעופה וגשרים בכל רחבי איסלנד ולכך הייתה השפעה חיובית מאוד על כלכלת האי.
עם זאת, הוקיעו האיסלנדים בחריפות את הקשרים המיניים שנרקמו בין הכוחות לבין הנשים המקומיות, שגרמו למחלוקת משמעותית ולמהפך פוליטי.
נשים הואשמו לעיתים קרובות בזנות ובבגידה.
מיחסים אלו נולדו 255 ילדים שכונו "ילדי המצב" (ástandsbörn).
ב-1941 חקר שר המשפטים האיסלנדי את "המצב" והמשטרה הטילה מעקב על יותר מ-500 נשים שקיימו יחסי מין עם החיילים הזרים.
רבים היו מודאגים מכך שהכוחות הזרים "לקחו איתם" נשים, ידידים ומשפחות.
ב-1942 נפתחו שני מעונות לשיכון נשים כאלו שקיימו יחסי מין עם החיילים.
שני המתקנים נסגרו תוך שנה, לאחר שהתגלה בחקירות שרוב מערכות היחסים הללו היו בהסכמה.
כ-332 נשים איסלנדיות נישאו לחיילים זרים.
במהלך הכיבוש, ב-17 ביוני 1944, הכריזה איסלנד על עצמה כרפובליקה, ובעודה ממשיכה לשתף פעולה עם כוחות הצבא הבריטים, הקנדים והאמריקאים, נותרה המדינה באופן רשמי נייטרלית עד לסיום המלחמה.
הסכם קפלאוויק, שנחתם ב-1948 בין ארצות הברית לבין הרפובליקה של איסלנד, קבע שצבא ארצות הברית יפנה את המדינה תוך שישה חודשים ושאיסלנד תקבל את השליטה על הבסיס האווירי בקפלאוויק.
סעיף זה בהסכם לא קוים במשך עשרות שנים והנוכחות הצבאית האמריקאית הסתיימה רק ב-30 בספטמבר 2006. עם תום המלחמה הושבו רוב המתקנים שהוחזקו על ידי הכוחות הזרים לידי ממשלת איסלנד.
אף על פי שמטרת הפלישה הייתה לסכל פלישה גרמנית, אין כל עדות לכך שהגרמנים תכננו בכלל פלישה לאיסלנד.
עם זאת, היה אינטרס גרמני לכבוש את איסלנד.
בראיון שקיים לאחר המלחמה עם עיתונאי אמריקאי, טען ולטר ורלימונט, סגנו של אלפרד יודל, ש"היטלר היה בהחלט מעוניין בכיבושה של איסלנד לפני הכיבוש הבריטי.
ראשית, הוא רצה למנוע מכל אחד אחר להגיע לשם ושנית, הוא רצה לעשות באיסלנד שימוש כבסיס אווירי להגנתן של הצוללות שלנו שפעלו באזור".
לאחר הפלישה הבריטית, הכינו הגרמנים דוח שבדק את הסבירות של כיבושה של איסלנד על ידם ("מבצע איקרוס").
מסקנת הדוח הייתה שבעוד שהפלישה עשויה לנחול הצלחה, החזקת קווי אספקה לכוחות הכיבוש באי תהיה יקרה מדי והיתרונות שבהחזקתה של איסלנד תחת כיבוש גרמני לא יהיו שקולים לתועלת שבו.
הפלישה הנורמנית לאירלנד התרחשה באופן הדרגתי במהלך המאה ה-12 כאשר בסופה ממלכת אנגליה הנורמנית כבשה אזורים נרחבים מהאירים.
באותה עת אירלנד הגאלית הייתה מורכבת ממספר ממלכות, כאשר היה מלך ששלט על כל המלכים בממלכות השונות.
הפלישה הנורמנית סימנה את ההתחלה של מעל ל-800 שנות מעורבות אנגלית ישירה (ובהמשך בריטית) באירלנד.
במאי 1169 הגיעו שכירי חרב אנגלו-נורמניים לאירלנד, לבקשת המלך האירי המודח דרמוט מק'מורו (Dermot MacMurragh), אשר חתר להשיב את ממלכתו לשליטתו.
התערבות צבאית זו זכתה לגיבויו של המלך הנרי השני מאנגליה והאפיפיור אדריאנוס הרביעי.
בקיץ 1170 הגיעו כוחות נורמנים נוספים בהנהגת ריצ'רד "סטרונגבו" מקלייר.
במאי 1171 הצליחו כוחותיו של סטרונגבו להשתלט על דבלין ועל כל מחוז לנסטר, והחלו בפשיטות על ממלכות שכנות.
באותו הקיץ המלך רואידרי או קונצ'ובאיר הוביל התקפה נגד הנורמנים אשר כשלה.
באוקטובר 1171 הגיע לאירלנד המלך הנרי השני עם כוחות צבא גדולים, כדי לבסס את השליטה הן על האנגלו-נורמנים והן על האירים.
הנורמניים העבירו את הבעלות על האזורים הכבושים לידי הנרי השני.
מלכים איריים רבים שיתפו פעולה עם הנרי השני, מתוך תקווה שהוא יבלום את ההתפשטות הנורמנית באירלנד.
לאחר עזיבתו של הנרי ב-1172, נמשכה ההתפשטות הנורמנית ומתקפות הנגד האיריות.
באמנת וינדזור מ-1175 הוכר שהנרי השני ימלוך של השטח הכבוש, ורואידרי ימלוך על יתר האזורים של אירלנד.
עם זאת, האנגלו-נורמנים המשיכו לפלוש למלכות האיריות, והאירים המשיכים לתקוף את האנגלו-נורמנים.
ב-1177 החליט הנרי השני לאמץ מדיניות חדשה - הוא הכריז על בנו ג'ון כשליט של כל אירלנד, ואישר לנורמנים לכבוש עוד אדמות.
השטח שנכבש הפך ל"אדנות אירלנד" והפך לחלק מממלכתו.
ההצלחה של הפלישה מיוחסת למספר גורמים, בהם העליונות הצבאית של הנורמנים, אשר נהגו לבנות טירות באזורים אותם הם כבשו, העובדה שהאירים לא היו מאוחדים נגד הפולשים, ובשל תמיכת הכנסייה הקתולית בהתערבותו של הנרי השני בסכסוך.
הפלישה העיראקית לכווית הייתה פלישה צבאית, שהחלה ב-2 באוגוסט 1990 והביאה לכיבוש כווית בידי עיראק בהנהגת נשיא עיראק, סדאם חוסיין, בתוך יומיים.
זאת, לאחר שעיראק האשימה את כווית בגניבת נפט עיראקי, אם כי ההשערות הן שהסיבה האמיתית לפלישה הייתה אי רצונה של עיראק לשלם את חובה לכווית מתקופת מלחמת איראן–עיראק, כמו גם טענותיה של עיראק כי כווית היא חלק בלתי נפרד מעיראק.
בעקבות הפלישה הטילה מועצת הביטחון של האומות המאוחדות סנקציות כלפי עיראק, והציבה בפניה אולטימטום - נסיגה תוך ארבעה חודשים מכווית, או שקואליציה רחבה תנקוט בפעולה צבאית לשחרור כווית.
משפג האולטימטום, פתחה קואליציה בת 34 מדינות, בראשות ארצות הברית, במבצע סופה במדבר (מלחמת המפרץ), שהחל במתקפה אווירית רחבת היקף, ולאחר מכן גם במהלך קרקעי בן 100 שעות במהלכו שוחררה כווית.
במהלך הלחימה תקפה עיראק בטילים את ערב הסעודית ואת ישראל.
עם תום מלחמת איראן–עיראק הייתה עיראק מצויה מבחינת מעשית במצב של פשיטת רגל, כשהיא חבה כספים רבים למספר מדינות ובעיקר לערב הסעודית ולכווית.
עיראק ניסתה להפעיל לחצים על מדינות אלו, לוותר, אך נתקלה בסירוב.
בנוסף לכך, עיראק האשימה את כווית על כך שהיא חורגת מהמכסה שהוקצתה לה על ידי אופ"ק ומביאה לירידת מחירי הנפט, דבר הפוגע בכלכלת עיראק, שהייתה במצב קשה מאוד לאחר מלחמת איראן–עיראק.
העימותים בקשר להפקת הנפט התחזקו ונהפכו ל"מלחמה כלכלית", בשל טענה עיראקית לפיה כווית מבצעת קדיחות משופעות לתוך מאגרי נפט עיראקיים, תוך שימוש בטכנולוגיה מערבית, זאת במטרה לפגוע בכלכלת עיראק ולהקשות על התאוששות כלכלתה.
בנוסף לסכסוך הכלכלי בין כווית לעיראק, עלתה הדרישה העיראקית לשליטה על כווית.
מיד לאחר הקמתה בשנת 1932, הודיעה הממשלה העיראקית כי כווית היא חלק מעיראק, והייתה חלק ממנה (כחלק מ"וילאייט בצרה") במשך שנים תחת השלטון העות'ומאני ועד הקמתה על ידי בריטניה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
לפיכך כווית היא "יצירה אימפריאליסטית בריטית".
השושלת השולטת בכווית, בית סבאח, חתמה עם בריטניה על הסכם חסות בשנת 1899 שהעביר את כל ענייני החוץ של כווית אל בריטניה.
בריטניה גם שרטטה את קו הגבול בין המדינות, וזאת על-מנת לצמצם ככל הניתן את הגישה העיראקית למפרץ הפרסי ובכך לצמצם את האיום של ממשלה עיראקית על כוחות בריטיים באזור.
בתחילת חודש יולי בשנת 1990, עיראק איימה בפומבי על כווית בשימוש בכוח צבאי בתגובה להתנהלות כווית בהפקת הנפט.
ב-23 ביולי, ה-CIA דיווח כי עיראק הציבה 30,000 חיילים בקרבת הגבול עם כווית, מה שגרם להצבת הצי האמריקני בכוננות.
ב-25 ביולי נפגש סדאם חוסיין עם שגרירת ארצות הברית בעיראק, אפריל גלספי בבגדאד.
לפי תמליל השיחה ביניהם, גלספי אמרה לשליט העיראקי כי "לארצות הברית אין עמדה בנוגע לסכסוכים פנים ערביים".
ב-31 ביולי, נכשלו השיחות בין עיראק וכווית בג'דה.
ב-2 באוגוסט 1990, פתחה עיראק בפלישה לכווית, כאשר חצו את הגבול ארבע דיוויזיות המשמר הרפובליקני המובחרות (הדיוויזיה המשוריינת הראשונה חמורבי, הדיוויזיה המשוריינת השנייה אלמדינה-מונאווארה, הדיוויזיה הממוכנת עלא-אללה טאווקאלנא והדיוויזיה הממונעת הרביעית נבוכדנצר) וכוחות מיוחדים ביחידות שוות ערך לדיוויזיה מלאה.
עיראק הנחיתה מכה מקדימה בדמות הפצצות רבות על כווית סיטי, בירת כווית.
את התקיפה העיקרית הובילו כוחות קומנדו שנפרסו בעיר בעזרת מסוקים וסירות והשתלטו על חלקים בעיר, בעיקר מוסדות הקשורים לארמון המלוכה וכלי תקשורת.
בנוסף, הדיוויזיות השתלטו על נמלי תעופה ובסיסים של חיל האוויר הכוויתי.
למרות פריסת הכוחות המוקדמת של הצבא העיראקי בקרבת הגבול המשותף, הצבא הכוויתי נתפס לא מוכן.
עם זאת, חיל האוויר הכוויתי פגע קשות בכוחות המוטסים העיראקיים, אולם בסופו של דבר ברחו רוב המטוסים לערב הסעודית ולבחריין.
כמו כן, נטען שהאמיר ברח מהמדינה.
לאחר יומיים של לחימה אינטנסיבית, חלקים מהצבא הכוויתי נרמסו על ידי הצבא העיראקי, בזמן שחלקים אחרים ממנו ברחו אל ערב הסעודית.
בתחילה הקימה עיראק את רפובליקת כווית וניסתה לשכנע את ארגוני האופוזיציה הכווייתים להשתתף בממשלת הבובות החדשה, אולם נכשלה במאמציה, והארגונים הללו תמכו אף הם בבית המלוכה הכוויתי.
ב-28 באוגוסט 1990 הוסב שטח כוויית למחוז כווית, המחוז ה-19 של עיראק, ובכך הוא סופח רשמית לעיראק.
בכוויית יוסדה תנועת התנגדות חמושה מקומית בעקבות הכיבוש העיראקי בכווית.
רוב הכוויתים שנעצרו, עונו והוצאו להורג במהלך הכיבוש היו אזרחים.
שיעור הנפגעים של ההתנגדות הכווית עלה בהרבה על שיעור הכוחות הצבאיים הקואליציוניים ובני הערובה המערביים.
ההתנגדות כללה בעיקר אזרחים מן השורה שחסרו כל אימון ופיקוח.
בתחילה, כוחות עיראק לא נקטו בטקטיקות אלימות.
חיילים עיראקים הנחו את הכווייתים להחליף את לוחיות הרישוי הכוויתיות שלהם בעיראקיות, וכן הקימו מערכת נרחבת של מחסומי ביטחון לסיור באוכלוסיית כווית.
אולם תוך שבועות ספורים לאחר הפלישה, החלו תושבי כוויית להשתתף בפעולות המוניות של התנגדות לא אלימה.
אנשים נשארו בבית ולא הלכו לעבודה וללימודים בהמוניהם.
כוויתים החלו להדפיס עלוני מידע על הפלישה ממחשביהם באמצעות מדפסות ביתיות, ולהפיץ את החוברות לשכנים וחברים.
לאחר אותו גל של התנגדות לא אלימה, פנה הצבא העיראקי לדיכוי על מנת לשמור על השליטה על כווית.
כ-400,000 אזרחים כוויתיים עזבו את המדינה לאחר הפלישה, והוקמה רשת של בתים בטוחים עבור אלה שנותרו והצטרפו להתנגדות.
הודפסו חוברות עם סיסמאות נגד המלחמה.
ההתנגדות סיפקה מקומות מסתור ותעודות זיהוי כוזבות לכוויתים אשר היו מבוקשים על ידי המשטרה החשאית העיראקית.
תאי ההתנגדות קיימו פגישות חשאיות במסגדים.
נשים כווייתיות כמו אסרר אל-קבנדי, מנהיגת התנגדות בולטת, ערכו הפגנות רחוב ונשאו שלטים עם סיסמאות כמו "כווית החופשית: עצרו את הזוועות עכשיו".
משטרת עיראק ערכה חיפוש בבתיהם של החשודים בהסתרת זרים או בהברחת כספים לתנועת ההתנגדות.
כסף שהוברח להתנגדות שימש לעיתים קרובות כדי לשחד חיילים עיראקים להסתכל לכיוון השני.
טקטיקות ההתנגדות כללו פצצות ומכוניות תופת והתקפות צלפים שגרמו למספר ניכר של נפגעים עיראקים.
ממשלת כווית יצאה לגלות בטאיף שבסעודיה ותמכה משם בתנועת ההתנגדות.
ממשלת כוויית הגולה תמכה במפורש בהתנגדות והעירה על האסטרטגיות שלה.
אף על פי שכוחות עיראק צמצמו כמעט את כל צורות התקשורת בתוך המדינה ומחוצה לה, הצליחה תנועת ההתנגדות להבריח טלפון לווייני מעבר לגבול סעודיה על מנת ליצור קו תקשורת עם ממשלת כוויית הגולה בטאיף.
כווית גם הדפיסה חוברות מידע והפיצה אותן לאזרחים אחרים.
הדבר היה חשוב במיוחד מכיוון שזרימת המידע הייתה מוגבלת מאוד בכווית במהלך הכיבוש; ערוצי רדיו השמיעו שידורים מבגדד וערוצי טלוויזיה רבים מכוויית הושבתו.
עיתון התנגדות שכותרתו סמוד אל-שאאב (יציבות העם) הודפס והופץ בחשאי.
חוברות מידע הפכו לאחד ממקורות החדשות היחידים מהעולם החיצון.
זרים וכוויתים ממעמדות שונים השתתפו בהתנגדות, ושברו את המחסומים החברתיים המסורתיים של כווית.
אחמד אר-רחמי, סגן אלוף בצבא הכוויתי, הצהיר: "בכווית התנגדו כולם מילדים ועד זקנים.
לא היו בובות כווייתיות שעיראק תוכל להשתמש בהן להרכיב ממשלה".
באוקטובר 1990, פקידים עיראקיים פגעו בהתנגדות בכך שהוציאו להורג מאות אנשים שלפי החשד היו מעורבים בתנועה וכן פשטו על משקי בית בודדים לצורך חיפושים.
לאחר ההתמודדות החלה ההתנגדות לכוון לבסיסים צבאיים עיראקיים על מנת לצמצם נקמה נגד אזרחים כוויתיים.
באוקטובר 1990, הממשלה העיראקית פתחה את גבולות כווית ואיפשרה לכל אחד לצאת.
הדבר הביא ליציאה של כוויתים ושל זרים, דבר שהחליש את תנועת ההתנגדות.
יחיא אל-סומאית, שר הדיור בכווית, אמר באוקטובר 1990 כי תנועת ההתנגדות סייעה לערער את הלגיטימיות של הכיבוש ולהפיג את הרעיון שעיראק פלשה כדי לסייע בהתקוממות עממית נגד ממשלת כווית.
התנועה גם הגנה על אמריקאים, בריטים וזרים אחרים שנלכדו בכווית במהלך הכיבוש.
אחדים ציינו את תנועת ההתנגדות כחלק מהבסיס לחברה אזרחית חזקה יותר בכווית לאחר הכיבוש.
במהלך הכיבוש שנמשך 7 חודשים, כוחות סדאם חוסיין בזזו את עושרה העצום של כווית והיו גם דיווחים על הפרת זכויות אדם.
מחקר שנערך בשנת 2005 העלה כי לכיבוש העיראקי הייתה השפעה שלילית לטווח הארוך על בריאות האוכלוסייה בכווית.
בתוך מספר שעות מרגע הפלישה העיראקית לכווית, דרשו שגרירי כווית וארצות הברית באו"ם התכנסות של מועצת הביטחון.
בהתכנסות הועברה החלטה מספר 660, בה גונתה הפלישה לכווית, ועיראק נדרשה להסיג את כל כוחותיה אל קו הגבול הבינלאומי.
ב-3 באוגוסט העבירה הליגה הערבית החלטה משלה, בה המדינות נקראו לפתור את הסכסוך במסגרת הליגה, והזהירה מפני התערבות בינלאומית.
ב-6 באוגוסט הועברה במועצת הביטחון החלטה מספר 661 שהטילה על עיראק סנקציות כלכליות.
לאחר זמן מה הועברה במועצת הביטחון החלטה מספר 665 שהעניקה הרשאה להסגר ימי על עיראק על-מנת לקיים את הסנקציות הכלכליות.
בהחלטה הותר "שימוש באמצעים התואמים לנסיבות הספציפיות כנדרש...
על-מנת לעצור כל הובלה ימית פנימית או חיצונית במטרה לפקח ולאשר את המשא והיעד של כל ספינה, ועל-מנת להבטיח יישום קפדני של החלטה מספר 661".
במרץ 1991 התקבלה החלטה 686 של מועצת הביטחון של האו"ם שדרשה מעיראק להפסיק את פעולות הסיפוח.
מבצע מגן במדבר החל ב-7 באוגוסט 1990, כשנשלחו אל ערב הסעודית חיילים מהכוחות המזוינים של ארצות הברית.
לאחר משא ומתן כושל בין מעצמות העולם הגדולות לעיראק, כוחות הקואליציה בראשות ארצות הברית פתחו במתקפה צבאית מאסיבית על עיראק ועל הכוחות העיראקיים שהוצבו בכווית באמצע ינואר 1991. עד 16 בינואר, מטוסי בעלות הברית כיוונו לבסיסי צבא עיראקי וחיל האוויר העיראקי אשר נהרסו במתקפה.
פעולות האיבה נמשכו עד סוף פברואר וב-25 בפברואר, כווית שוחררה רשמית מעיראק.
ב-15 במרץ 1991 שב אמיר כווית למדינה לאחר שבילה יותר מ-8 חודשים בגלות.
במהלך הכיבוש העיראקי נהרגו כ-1,000 אזרחים כוויתיים ויותר מ-300,000 תושבים נמלטו מהמדינה.
בדצמבר 2002, סדאם חוסיין התנצל על הפלישה זמן קצר לפני שהודח בפלישה לעיראק ב-2003 .
שנתיים לאחר מכן, גם ההנהגה הפלסטינית התנצלה על תמיכתה בסדאם בזמן המלחמה.
בשנת 1990, נשיא תימן, עלי עבדאללה סאלח, בן ברית ותיק של סדאם חוסיין, תמך בפלישתו של סדאם חוסיין לכווית.
לאחר שעיראק הפסידה במלחמת המפרץ, גורשו התימנים בהמוניהם מכווית על ידי הממשלה המשוחזרת.
צבא ארצות הברית ממשיך בנוכחות חזקה והוסיף 4,000 חיילים בפברואר 2015.
הפלישה לאיים הקוריליים היה מבצע צבאי סובייטי, כחלק ממבצע סערת אוגוסט בימיה האחרונים של מלחמת העולם השנייה.
מטרת המבצע הייתה לכבוש את האיים הקוריליים מהאימפריה היפנית.
דיוויזיית המרכב ה-128 (78 מטוסים)
צ'י האוקיינוס השקט הסובייטי (פועל מבסיס הצי פול)
דיוויזיית חיל הרגלים ה-91 (בשומשו, פראמושיר ואונקוטן)
דיוויזיית חי"ר 89 (באיטורופ, קונאשיר ורכס קוריל הקטן)
גדוד טנקים 11 (בשומשו ופרמושירו)
גדוד ההגנה האווירית ה-31 (בשומשו)
המבצע התקיים בין 18 באוגוסט ל-1 בספטמבר.
המתקפה בוצעה על ידי חיל הרובאים ה-87 של הארמייה ה-16 מחזית המזרח הרחוק השנייה.
ב-23 באוגוסט, 20,000 כוחות המצב היפניים באיים קיבלו הוראה להיכנע כחלק מהכניעה הכללית של יפן.
עם זאת, חלק מהכוחות התעלמו מהפקודה והמשיכו להתנגד לכיבוש הסובייטי.
ב-1 בספטמבר, הונחתו כוחות סובייטים על קונשיר ושיקוטן שבדרום האיים הקוריליים.
ב-4 בספטמבר, חיל הרובאים ה-87 כבש חמישה איים קטנים יותר.
בהמשך, כבשו הכוחות הסובייטיים את שאר האיים הקוריליים ללא התנגדות נוספת.
האיים נותרו חלק מרוסיה לאחר התפרקות ברית המועצות, אך מעמדם המשפטי האמיתי נותר בסימן שאלה כחלק מהמחלוקת על האיים הקוריליים בין רוסיה ליפן.
הפלישה היפנית לבורמה הייתה תחילתה של המערכה על בורמה בזירה הדרום-מזרח אסייתית של מלחמת העולם השנייה.
המערכה כולה התרחשה בשנים 1942–1945. במהלך תחילת המערכה (דצמבר 1941–אמצע 1942), הצבא היפני הצליח בתמיכת מורדים בורמזים וצבא תאילנד להשתלט על בורמה ולגרום לסין ובריטניה להסיג את כוחותיהן מהאזור.
הפלישה החלה את תקופת הכיבוש היפני בבורמה, ובמהלכו הוקמה ממשלה בורמזית עצמאית תחת האימפריה היפנית.
ערב מלחמת העולם השנייה, הייתה בורמה חלק מהאימפריה הבריטית, אחרי שלוש המלחמות האנגלו-בורמזיות שהתקיימו במאה ה-19. ב-1935 פוצלה בורמה מהודו הבריטית למושבה נפרדת.
תחת השלטון הבריטי, המושבה נהנתה מפיתוח כלכלי יציב, ולמרות זאת רוב הציבור בבורמה התנגד לשלטון הזר, בשיעורים הולכים וגדלים.
חלק מהחששות היו קשורים להגעת פועלים הודים לתעשיות החדשות שהוקמו במושבה, וכן הפגיעה בחברה המסורתית עם הפיכת קרקעות רבות לחקלאיות לצורכי גידולי ייצוא, או ללקיחתן בידי הודים.
עקב כך, הלחץ לעצמאות הלך וגדל.
עם תחילת המתקפה היפנית, רבים סירבו לסייע להגנת הבריטים, ואחרים אף הצטרפו לסייע ליפנים.
ההגנה הבריטית על מושבות המזרח כללה הקמת שדות תעופה לחיבור מהיר בין הודו לסינגפור ומלאיה.
תכנון זה לא לקח בחשבון את המלחמה עם גרמניה, וכשיפן הצטרפה למלחמה, הכוחות שנדרשו להגן על שדות התעופה לא היו.
בתכנון המקדים התייחסו הבריטים לבורמה כ"מים עומדים", ובראייתם היה לא סביר שיפן תתקיף את המושבה.
לוטננט גנרל תומאס האטון, מפקד צבא בורמה שהמטה שלו מוקם ברנגון, הורכב מדיוויזיית הרגלים ההודית ה-17 ומהדיוויזיה הבורמזית הראשונה, והייתה ציפייה שסין בראשות צ'יאנג קאי שק תשלח גם היא חיילים להגנת המושבה.
במהלך המלחמה, צבא הודו הבריטית הכפיל עצמו פי 12, אולם בסוף 1941 עדיין היו רוב היחידות לא מאומנות ומצוידות בדלות.
ברוב המקרים יועדו היחידות האלו להילחם במערב הודו, בתנאים מדבריים.
גם הדיוויזיה הבורמזית הורכבה ברובה מגדודים שיועדו לשמירת ביטחון הפנים.
גם דיוויזיה זו הורחבה משמעותית עם פרוץ המלחמה, אם כי היא סבלה ממחסור בציוד.
מטרת יפן בכניסה למלחמה הייתה בעיקר כדי להשתלט על משאבים, בדגש על נפט, שהיו בשליטת מדינות אירופאיות (כמו הולנד) ושלא היו מוגנים בצורה טובה בשל המלחמה באירופה.
התכנון היפני כלל מתקפה על בורמה כדי להשתלט על המשאבים הטבעיים במושבה, שכללו נפט, קובלט ואורז.
כמו כן מטרת נוספת במתקפה הייתה ההגנה על כוחותיהם במלאיה ובסינגפור וכדי לייצר מרחב סטרילי הרחק מהטריטוריות אותן כבשו.
שיקול נוסף היה קטיעת דרך בורמה שהושלמה ב-1938, שחיברה בין נמל רנגון למחוז יונאן בסין, ואפשרה העברת סיוע ותחמושת לסין.
חיל המשלוח הדרומי בפיקודו של גנרל היסאיצ'י טראוצ'י היה אחראי על הפעולות בדרום מזרח אסיה.
הארמייה ה-15 היפנית, בפיקודו של לוטננט גנרל שוג'ירו איידה, קיבלה בתחילה את המשימה לכבוש את צפון תאילנד ואת דרום בורמה, אך תאילנד חתמה על הסכם ידידות עם יפן ב-21 בדצמבר 1941.
ככל שאיום המלחמה הלך והפך ממשי, היפנים חיפשו בעלי ברית פוטנציאליים בבורמה.
בסוף 1940 אונג סן, לאומן בורמזי, יצר קשר עם סוזוקי קייג'י ובהמשך נסע ליפן לפגישות.
יחד עם 30 מתנדבים אחרים אומנו בהאינאן על ידי היפנים.
ב-28 בדצמבר 1941, בבנגקוק, הוקם באופן רשמי "צבא העצמאות הבורמזי", שהורכב מ-227 בורמזים ו-4 יפנים, ובתוך זמן קצר מרגע חציית הגבול לשטח בורמה, גדל הצבא משמעותית בזכות מתנדבים שהצטרפו.
ב-22 בדצמבר 1941, הדיוויזיה היפנית ה-55, עליה פיקד לוטננט גנרל טקאשי קוגה, קיבלה את הפקודה לפלוש לבורמה ולכבוש את מוולמיין.
ב-17 בינואר הגיעה הדיוויזיה למיי סוט, על גבול בורמה, והתכוננה להתקדם לקאוקרייק ומשם למוולמיין.
ב-22 בינואר פינו הבריטים את מרגווי, בדרום בורמה.
עד 23 בינואר, שלושת שדות התעופה החשובים ביותר - מרגווי, ויקטוריה פוינט וטאבוי, היו בשליטה יפנית.
בתחילה, הבריטים הצליחו להגן על רנגון בצורה טובה מפני גיחות אוויריות יפניות באמצעות יחידות קטנות של חיל האוויר המלכותי בתגבורת של מתנדבים אמריקאים, אולם שדות התעופה ששימשו את ההגנה על העיר מוקמו בינה לבין הגבול, וככל שהיפנים התקדמו כך ההתראות שקיבלו שדות התעופה ברנגון עצמה ירדו, והם הפכו לפגיעים.
ב-22 בינואר החל הכוח העיקרי של הדיוויזיה ה-55 היפנית בהתקפה מערבה.
חטיבת הרגלים ההודית ה-16 של הדיוויזיה ה-17 החלה לסגת מערבה.
היפנים המשיכו להתקדם לכיוון שפך נהר הסלווין, מה שהפך את חיל המצב במקום לפגיע, כשמאחוריו הנהר, עד שבסופו של דבר נסוגו גם משם באמצעות מעבורת, תוך שכמות גדולה של אספקה וציוד נותרו בשטח.
חלק מהחיילים שנשארו מאחור נאלצו לשחות כדי לעבור לגדה השנייה.
ב-12 בפברואר 1942, בשעות הבוקר המוקדמות, החל קרב קשה בין שלוש פלוגות מהגדוד השביעי שבדיוויזיה ההודית ה-17, מול שלושה גדודים מרגימנט הרגלים היפני ה-215 שבדיוויזיה היפנית ה-33, בכפר קוזיק, שעל הגדה המערבית של נהר הסלווין.
העיירה הקטנה פא-אן שוכנת בגדה המזרחית, מול שדה הקרב.
בחסות החשיכה החלו היפנים לחצות את הנהר, והחלו בהתקפה ב-00:45. מולם, הפלוגות ההודיות הורכבו מחיילים חסרי ניסיון שאומנו בלחימה מדברית, ועם כמות דלה של אספקה ותחמושת.
חרף זאת, הם הצליחו להפגין התנגדות קשה להתקדמות היפנית, והחזיקו מעמד במשך מספר שעות בטרם היפנים הצליחו לעקוף אותם.
שרידי הכוח הבריטי, פחות משליש מהחיילים, נסוגו צפונה, לפיקוד הבריגדה.
זמן קצר אחרי הקרב, הדיוויזיה ההודית ה-17 נסוגה במהירות צפונה.
היה ניסיון להחזיק בנהר בילין ובקווים אחרים כקווי הגנה, אך הם קרסו בזה אחר זה, בין היתר בשל מיעוט בחיילים.
לבסוף, הדיוויזיה נסוגה לגשר סיטאנג באנדרלמוסיה כללית.
העיכובים בנסיגה אפשרו ליפנים לעלות על הגשר עצמו, ובשל כך ובשל חשש שהיפנים יצליחו להשתלט על הגשר ולחצות את הנהר, הוחלט לפוצץ את הגשר, בשעה שרוב הדיוויזיה עדיין הייתה בצד שהוחזק על ידי היפנים.
רבים מהחיילים שנתקעו בגדה היפנית הצליחו להיחלץ בשחייה או באמצעות רפסודות מאולתרות, אך נאלצו לנטוש את הציוד שלהם.
בדיעבד, הועלתה השאלה האם ההחלטה לפוצץ את הגשר הייתה נכונה, משום שהנהר לא היווה מכשול משמעותי בפני היפנים, והפיצוץ הביא לתקיעתן של שתי חטיבות ולעיכוב כיבוש רנגון בעשרה ימים לכל היותר.
על אף שנהר סיטאנג נחשב בתאוריה למכשול משמעותי, האסון בגשר הותיר את הבריטים חלשים מכדי להמשיך ולהחזיק בו.
הגנרל ארצ'יבלד וייוול הורה בכל זאת להחזיק ברנגון, בציפייה לתגבורת משמעותית מהמזרח התיכון, בה נכללה חטיבה אוסטרלית.
ב-28 בפברואר הוא שחרר מתפקידו את האטון (אם כי הוא כבר הוחלף על ידי הרולד אלכסנדר) ואת סמית', שהיה חולה מאוד.
התגבורת ספגה מכה כשממשלת אוסטרליה סירבה לשלוח חיילים לבורמה, אולם כן הגיעו תגבורות בריטיות והודיות, לרבות בריגדת השריון הבריטית השביעית.
אלכסנדר הורה להוציא התקפות על היפנים בפגו, 64 ק"מ צפון–מזרחית לרנגון, אולם עד מהרה התברר שאין איך להגן על העיר.
ב-7 במרץ פונתה רנגון, אחרי יישום מדיניות אדמה חרוכה כדי למנוע מהיפנים לעשות שימוש במתקניה, כשהנמל נהרס ומסוף הנפט פוצץ.
עם עזיבת הבריטים, העיר עלתה באש.
שרידי צבא בורמה עמדו בפני כיתור בשעה שנסוגו צפונה, אך הצליחו לפרוץ את המחסום עקב טעות של המפקד היפני במקום.
היפנים במקום קיבלו פקודה לחסום את הכביש שמוביל צפונה מרנגון, בשעה שהכוח העיקרי של הדיוויזיה ה-33 סבב את העיר כדי לתקוף אותה ממערב, והחיילים הבריטים וההודים נהדפו כשניסו לפרוץ את המחסום.
הם נערכו להתקפה נוספת כשהתברר שהיפנים, שבשלב זה לא הבינו שהעיר פונתה, עזבו את המקום.
אלמלא עשו כן, היפנים היו עשויים לקחת בשבי את הגנרל אלכסנדר וחלק גדול מצבא בורמה.
התקדמות היפנים לכיוון סאלווין וצ'ינדווין
אחרי נפילת רנגון, בעלות הברית ניסו לייצב את החזית במרכז בורמה.
הייתה תקווה שחיל המשלוח הסיני, יחד עם הארמיות ה-5 וה-66 יוכלו להחזיק את החזית דרומית למנדליי.
לכל אחת מהארמיות הסיניות הייתה בערך את העוצמה של דיוויזיה בריטית, אך הן היו דלות בציוד.
בינתיים, הקורפוס החדש של בורמה, שהוקם כדי להקל על מפקדת צבא בורמה בפעולות היומיומיות, וכלל את הדיוויזיה הראשונה של בורמה, הדיוויזיה ההודית ה-17 והבריגדה המשוריינת ה-7, הגן על עמק נהר האירוואדי.
בעלות הברית קיוו שההתקדמות היפנית תאט, אך במקום זאת היא צברה תאוצה.
היפנים תגברו את שתי הדיוויזיות שלהם בבורמה עם הדיוויזיה ה-18 שהועברה ממלאיה והדיוויזיה ה-56 שהועברה מהמושבות ההולנדיות לאחר נפילת סינגפור וג'אווה.
הם גם תפסו מספר רב של משאיות בריטיות וכלי רכב אחרים, שאיפשרו להם להעביר אספקה במהירות באמצעות רשת הכבישים בדרום בורמה, ולהשתמש בעמודות חי"ר ממונעות, במיוחד נגד הכוחות הסיניים.
כנף חיל האוויר המלכותי שפעלה ממגווה נפגעה קשות עקב הנסיגה של יחידות הרדאר ויירוט שידורי הרדיו להודו, והיפנים במהרה השיגו עליונות אווירית.
צי מפציצים יפני תקף כמעט ללא הפרעה כל עיר ועיירה מרכזית שהיו בשליטת בעלות הברית בבורמה, וגרם להרס וחוסר סדר נרחבים.
צבא העצמאות הבורמזי, שהתרחב במהירות, הטריד את כוחות בעלות הברית, וחיילים רבים מהצבא הבורמזי ערקו.
בעלות הברית גם הוגבלו עקב ההתמוטטות הדרגתית של הממשל האזרחי באזורים שהחזיקו בהם, והמספר הרב של הפליטים.
זרם הפליטים החל זמן קצר לאחר הפצצת ראנגון בסוף דצמבר 1941 והתגבר ליציאה המונית בפברואר 1942 כאשר האוכלוסייה ההודית (האנגלו-הודית והאנגלו-בורמזית) של בורמה ברחה להודו, מחשש הן מהיפנים והן מהבורמזים.
הודים ממעמד הביניים ופליטים ממוצא מעורב יכלו לעיתים קרובות להרשות לעצמם לקנות כרטיסים על ספינות או אפילו מטוסים, בעוד שפועלים רגילים ומשפחותיהם נאלצו במקרים רבים לעשות את דרכם ברגל.
מפקד קורפוס בורמה, לויטננט ג'נרל ויליאם סלים, ניסה להוביל מתקפת נגד בחלק המערבי של החזית, אך כוחותיו נעקפו שוב ושוב ונאלצו להילחם כדי לצאת מהכיתור.
הקורפוס נדחק בהדרגה צפונה לכיוון מנדליי.
הדיוויזיה הראשונה של בורמה נותקה ונלכדה בשדות הנפט הבוערים בייננגיאונג, אותם בעלות הברית הרסו בעצמן כדי למנוע מהיפנים להשתמש בהם.
למרות שהדיוויזיה חולצה על ידי חיל רגלים סיני וטנקים בריטיים בקרב ייננגיאונג, היא איבדה כמעט את כל הציוד שלה והתפרקה לחלקים.
עם קריסת קו ההגנה כולו, לא נותר בפני בעלות הברית אלא לסגת להודו או ליונאן.
פליטים רעבים, חוסר ארגון, חולים ופצועים סתמו את הדרכים והמסלולים הלא סלולות המובילות להודו.
לפחות חצי מיליון אזרחים פליטים הגיעו להודו, בעוד שמספר לא ידוע, המוערך באופן שמרני בין 10,000 ל-50 אלף, מתו בדרך.
בחודשים שלאחר מכן, 70 עד 80 אחוזים מאלה שהגיעו להודו סבלו ממחלות כמו דיזנטריה, אבעבועות שחורות, מלריה או כולרה, ו-30% מהם היו במצב "נואש".
ב-26 באפריל הצטרפו הכוחות הבריטיים, ההודים והבורמזיים לאוכלוסייה האזרחית בנסיגה מלאה.
קורפוס בורמה נסוג למניפור בהודו.
בשלב מסוים הציע אלכסנדר שגדוד השריון השביעי ובריגדה אחת של חיל רגלים יצטרפו לסינים ביונאן, אך הוא שוכנע כי הבריגדה הממונעת תאבד את יעילותה לאחר שתתנתק מהודו.
היפנים ניסו לאגף את קורפוס בורמה על ידי שליחת כוחות בסירות במעלה נהר צ'ינדיון כדי לתפוס את נמל הנהר מונווה בליל ה-1 במאי.
הדיוויזיה הראשונה של בורמה, שזה עתה הוקמה מחדש, לא הצליחה לכבוש את מונווה, אך אפשרה לשאר הקורפוס לסגת צפונה.
כאשר הקורפוס ניסה לחצות לקאלה דרך הגדה המערבית של צ'ינדיון בעזרת מעבורות הרוסות ב-10 במאי, היפנים שתקפו ממנווה ניסו להקיף אותם ב"אגן" מוקף מצוקים בשוגין שבגדה המזרחית.
חרף התקפות נגד שאפשרו לכוחות לסגת, רוב הציוד שנותר לקורפוס בורמה הושמד או ננטש.
ב-12 במאי כבשו היפנים את קאלה, לאחר שעברו 2,400 ק"מ ב-127 יום, במהלכם ניהלו 34 קרבות.
קורפוס בורמה הגיע לאימפאל במניפור זמן קצר לפני שהחלה עונת המונסונים במאי 1942. המפקדה הזמנית של קורפוס בורמה פורקה ומפקדת הקורפוס ה-IV, שהגיעה זמן לא רב לפני כן להודו, השתלטה על החזית.
הכוחות מצאו עצמם תחת גשמי המונסונים העזים בתנאים לא טובים.
תגובת הצבא והרשויות בהודו לתנועת הפליטים ולצורכי הכוחות הייתה איטית להחריד.
למרות שיחידות החזית הראשונה שמרו על מראית עין של סדר, יחידות מאולתרות רבות וכוחות עורף התפרקו לנתיב מנוסה מבולגן.
הכוחות היו במצב מדאיג, עם "סיפורים מסמרי שיער על זוועות וסבל".
בינתיים, הממשלה האזרחית הבריטית של בורמה נסוגה למייטקיינה בצפון בורמה, בליווי אזרחים בריטים, אנגלו-הודים והודים רבים.
המושל (רג'ינלד דורמן-סמית') והאזרחים מהמעמד הגבוה פונו במטוסים משדה התעופה במייטקיינה, יחד עם חלק מהחולים והפצועים.
רוב הפליטים בעיר נאלצו לעשות את דרכם להודו דרך עמק הוקאונג הלא נעים למעבר ודרך רכס פטקאי המיוער.
רבים מתו בדרך, וכשהגיעו להודו היו מקרים רבים בהם הרשויות האזרחיות אפשרו לאזרחים לבנים ואוראסיים להמשיך תוך מניעת הודים מלהתקדם, מה שהיווה בפועל גזר דין מוות עבור רבים.
לעומת זאת, גורמים פרטיים רבים כמו התאחדות מטעי התה של אסאם עשו כמיטב יכולתם לספק סיוע.
ההתקדמות היפנית ניתקה רבים מהחיילים הסינים מסין.
רבים מהם נסוגו גם להודו דרך נתיב עמק הוקאונג ושרדו בעיקר על ידי ביזה, מה שרק הגביר את מצוקת הפליטים.
לעומתם, הדיוויזיה הסינית ה-38, בפיקודו של סון לי-ג'ן, לחמה את דרכה מערבה דרך צ'ינדווין והגיעה לאימפאל ב-24 במאי, ברובה שלמה אחרי שספגה אבידות כבדות.
גם הגנרל האמריקאי ג'וזף סטילוול עשה את דרכו לאימפאל ברגל, והגיע ב-20 במאי.
שאר הכוחות הסינים ניסו לחזור ליונאן דרך יערות הרריים מרוחקים אך רבים מתו בדרך.
23 אלף החיילים הסינים שנסוגו להודו הועמדו תחת פיקודו של גנרל סטילוול.
לאחר שהתאוששו הם צוידו ואומנו מחדש על ידי מדריכים אמריקאים.
הדיוויזיות היפניות ה-18 וה-56 רדפו אחרי הסינים לתוך יונאן, אך קיבלו הוראה לעצור על נהר הסאלווין ב-26 באפריל.
הדיוויזיה היפנית ה-33 עצרה גם היא על נהר הצ'ינדווין בסוף מאי, מה שגרר את סיום המערכה עד לסוף עונת המונסונים.
במחוז החוף ראקין, חלק מצבא העצמאות של בורמה הגיע לאי סיטווה לפני הכוחות היפניים.
הגעתם עוררה קרבות בין-קהילתיים בין האוכלוסיות הבודהיסטיות והמוסלמיות של המחוז.
ההתקדמות היפנית בראקין הסתיימה ממש דרומית לגבול ההודי, מה שגרם לרשויות הצבאיות והאזרחיות הבריטיות באזור צ'יטגונג ליישם מדיניות "אדמה חרוכה" שתרמה לרעב בבנגל של 1943.
הכיבוש התאילנדי במדינות קאיה ושאן
ב-21 בדצמבר 1941, תאילנד חתמה על ברית צבאית עם יפן.
ב-21 במרץ 1942 הסכימו היפנים להשתלטות תאילנד על מדינות שאן וקאיה.
יחידות מצבא פאייאפ נכנסו למדינת שאן ב-10 במאי.
שלוש דיוויזיות רגלים ודיוויזיית פרשים אחת, שהסתייעו בחיל האוויר התאילנדי, כבשו את קנגטונג ב-27 במאי.
מולם עמדה דיוויזיה 93 של הצבא הלאומני הסיני, שכבר נותקה מהאספקה במהלך ההתקדמות היפנית והייתה בנסיגה.
ב-12 ביולי 1942, דיוויזיה תאילנדית החלה לכבוש את מדינת קאיה.
היא הביאה לנסיגת הדיוויזיה ה-55 הסינית מלויקו, ולקחו שבויים סינים רבים.
התאילנדים נשארו בשליטה על השטחים שכבשו עד סוף המלחמה.
חייליהם סבלו ממחסור באספקה וממחלות, אך לא היו נתונים להתקפות בעלות הברית.
מאוחר יותר, פרבר של פאנלונג, עיירה מוסלמית–סינית בבורמה, נהרסה לחלוטין על ידי הכוחות היפניים במהלך הפלישה.
היפנים שרפו את פאנלונג, וגירשו את יותר מ-200 בתי האב מהעיירה.
משם נדדו הפליטים עד שהגיעו ליונאן וקוקאנג.
הפלישה לאלג'יריה בשנת 1830 הייתה מבצע צבאי רחב היקף שבאמצעותו פלשה ממלכת צרפת, שנשלטה על ידי שארל העשירי, וכבשה את הדייליק של אלג'יר.
אלג'יר סופחה על ידי האימפריה העות'מאנית בשנת 1529 לאחר לכידת אלג'יר בשנת 1529 והייתה תחת שלטון ישיר עד 1710, כאשר באבא עלי צ'אוץ' השיג עצמאות דה פקטו מהעות'מאנים, למרות ששטח העוצרות עדיין היה חלק מהאימפריה העות'מאנית.
הדייליק של אלג'יר בחר את שליטיו באמצעות פרלמנט בשם הדיוואן של אלג'יר.
השליטים/מלכים הללו היו ידועים בשם דייאים.
ניתן לתאר את המדינה בצורה הטובה ביותר כמונרכיה נבחרת.
תקרית דיפלומטית ב-1827, מה שמכונה פרשת האוהדים (תקרית ה-Fly Whisk), שימשה עילה ליזום מצור נגד נמל אלג'יר.
לאחר שלוש שנים של קיפאון ותקרית חמורה יותר שבה נורתה ספינה צרפתית שהובילה שגריר לדיי עם הצעה למשא ומתן, קבעו הצרפתים כי נדרשת פעולה כוחנית יותר.
שארל העשירי היה זקוק גם להסיט את תשומת הלב מענייני פנים צרפתיים סוערים שהגיעו לשיא עם הדחתו בשלבים המאוחרים של הפלישה במהפכת יולי.
הפלישה לאלג'יר החלה ב-5 ביולי 1830 בהפגזה ימית של צי בפיקודו של אדמירל דופרה ובנחיתה של חיילים בפיקודו של לואי אוגוסט ויקטור דה גסן, הרוזן דה בורמון.
הצרפתים הביסו במהירות את חייליו של חוסיין דיי, שליט אלג'יר, אך התנגדות הילידים הייתה נפוצה.
זה הביא למערכה צבאית ממושכת, שנמשכה יותר מ-45 שנה, כדי לשרש את ההתנגדות העממית לקולוניזציה.
מה שנקרא "השקט" התאפיין בהתנגדות של אישים כמו אחמד ביי, עבד אל-קאדר ולאלה פאטמה נ'סומר.
הפלישה סימנה את סופה של העוצרות של אלג'יר שהתקיימה כמה מאות שנים, ואת תחילתה של אלג'יריה הצרפתית.
בשנת 1848, השטחים שנכבשו סביב אלג'יר אורגנו לשלושה מחוזות, שהגדירו את השטחים של אלג'יריה המודרנית.
במהלך מלחמות נפוליאון, ממלכת אלג'יר הרוויחה רבות מהמסחר בים התיכון, ומהיבוא האדיר של מזון על ידי צרפת, שנקנה ברובו באשראי.
הדיי של אלג'יר ניסה להגדיל את הכנסותיו הפוחתות בהתמדה על ידי הגדלת מיסים, שזכו להתנגדות של האיכרים המקומיים, הגברת חוסר היציבות במדינה והובילה להגברת פיראטיות נגד ספנות סוחר מאירופה ומארצות ארצות הברית הצעירה.
זה, בתורו, הוביל למלחמה הברברית הראשונה ולמלחמה הברברית השנייה, שהגיעו לשיא באוגוסט 1816 כאשר לורד אקסמות' ערך הפגזה ימית על אלג'יר בתגובה למעשי טבח אלג'יריים בעבדים אירופאים ששוחררו לאחרונה.
חוסר הפופולריות הנרחבת של הרסטורציה הבורבונית בקרב האוכלוסייה הצרפתית בכלל הפכה גם את צרפת לבלתי יציבה.
בניסיון להסיח את דעתם של אנשיו מענייני פנים, המלך שארל העשירי החליט להשתתף במשלחת קולוניאלית.
בשנת 1827 דרש חוסיין דיי, הדיי של אלג'יריה, מהצרפתים לשלם חוב בן 28 שנה שנוצר ב-1799 על ידי רכישת אספקה כדי להאכיל את חיילי המערכה הנפוליאונית במצרים.
הקונסול הצרפתי פייר דבאל סירב לתת תשובות משביעות רצון לדיי, ובהתפרצות כעס, חוסיין דיי נגע בקונסול במחבט הזבובים שלו.
שארל העשירי השתמש בזה כתירוץ ליזום מצור נגד נמל אלג'יר.
המצור נמשך שלוש שנים, והיה בעיקר לרעת סוחרים צרפתים שלא הצליחו לעשות עסקים עם אלג'יר, בעוד שודדים ברברים עדיין הצליחו להתחמק מהחסימה.
הצרפתים קבעו אז כי נדרשת פעולה כוחנית יותר.
המלך שארל העשירי החליט לארגן משלחת ענישה בחופי אלג'יר כדי להעניש את ה"חוצפה" של הדיי, כמו גם להכחיד קורסיירים ברבריים שהשתמשו באלג'יר כמקלט בטוח.
החלק הימי של המבצע ניתן לאדמירל דופרה, שייעץ לו, מצא אותו מסוכן מדי.
בכל זאת ניתן לו הפיקוד על הצי.
החלק היבשתי היה תחת פקודה של לואי אוגוסט ויקטור דה גסן, הרוזן דה בורמון.
ב-16 במאי, צי המורכב מ-103 ספינות מלחמה ו-464 ספינות תובלה יצא מטולון, נושא צבא חזק של 37,612 איש.
הקרקע הייתה מוכרת, הודות לתצפיות שנעשו בתקופת האימפריה הראשונה, והאי פרסק של סידי פרוך נבחר כנקודת נחיתה, ממערב לאלג'יר.
החלוץ של הצי הגיע אל מול אלג'יר ב-31 במאי, אך המתין עד 14 ביוני עד שכל הצי הגיע.
פרובנס, ספינת דגל של אדמירל דופרה
ויל דה מרסיי, כספינת תובלה
בעקבות עליית המתיחות ותחילת המלחמה, התגייסו האלג'יראים.
שבטי שיטת המח'זן התגייסו ברחבי הבייליקים של קונסטנטינוס, אוראן וטיטרי.
גם שבטי הלוחמים זוווה ואיפליסן מקביליה גויסו, וניתנו בפיקודו של שייח' מוחמד בן זעמום.
גם האודג'אק מאלג'יר גויס, ומנהיגם, אבראהים אגא מונה למפקד העליון של הכוחות האלג'יריים.
בעוד חוסיין דיי הכריז על ג'יהאד נגד הפולשים הצרפתים, מתנדבים רבים מכל הארץ הצטרפו לצבאו של חוסיין דיי.
יתר על כן, נשלחו מספר מכתבים לשבטים ספציפיים שהיו ידועים בכושר הלחימה שלהם ברחבי הארץ." יום טוב לכל תושבי קביליה ולכל הנכבדים והאצילים שלהם.
דעו שהצרפתים יצרו את התכנון לנחות ולכבוש את בירת אלג'יר.
אתה עם הנודע באומץ לבך ובמסירותך לאסלאם.
האוג'אק קורא לכם למלחמת קודש כדי שתוכלו לקצור את הפירות, בעולם הזה ובעולם הבא, כמו אבותיכם שלחמו במלחמת הקודש הראשונה נגד קרל החמישי בשנת 1541. מי שרוצה להיות מאושר בעולם הבא, חייב להתמסר לחלוטין לג'יהאד כשהזמן מתאים.
הג'יהאד הוא חובה המוטלת עלינו על ידי הדת, כשהכופר נמצא בשטחנו".ממכתב ששלח אבראהים אגה לכמה שבטים קביליים.
המספר המדויק והרכבו של צבא אלג'יריה אינם ידועים, אך ידוע שרוב החיילים היו מגיוס שבטי המח'זן.
ההערכות לגבי המספר המדויק של החיילים האלג'יריים משתנים מאוד, כאשר הערכות מסוימות מציינות אותו בכ-25,000-30,000 בעוד שכמה מקורות צרפתיים מעריכים את זה על 50,000.
בבוקר ה-14 ביוני 1830, החל חיל המשלוח הצרפתי, שהורכב מ-34,000 חיילים מחולקים לשלוש דיוויזיות, לנחות על האי סידי פרוך פרש.
לאחר הנחיתה, הם כבשו במהירות את הסוללה האלג'יראית והדיוויזיה בפיקודו של הגנרל ברטז'ן הקימה ראש חוף כדי להגן על הנחיתה של שאר הכוחות.
בזמן שהצרפתים התכוננו, הם הותקפו והוטרדו ללא הרף על ידי סיירים אלג'יריים נסתרים, שההטרדות שלהם בסגנון גרילה היו רק הקדמה למתקפה העיקרית.
כשהצרפתים הנחיתו לאיטם את חייליהם וציודם, שלושת הבייאים של חוסיין דיי, מאוראן, טיטרי ומדיאה, וקאידים שונים נענו לקריאה לנשק והחלו לאסוף כוחות במחנה גדול ברמת סטוואלי הסמוכה.
משוכנעים שהפחד לבדו מונע מהצרפתים לעשות כל צעד קדימה, הכוחות האלג'יריים, בראשות אבראהים אגה, ירדו מהרמה מוקדם בבוקר של ה-19 ביוני ותקפו את שתי הדיוויזיות הצרפתיות שכבר נחתו.
ההסתערות האלג'יראית נהדפה והכוחות הצרפתיים עקבו אחר האלג'יראים למחנה שלהם במעלה הגבעה.
ירי ארטילריה צרפתית ומתקפת כידונים הפכו בסופו של דבר את הנסיגה האלג'יראית לתבוסה כללית.
בצהריים הצרפתים כבשו את המחנה האלג'ירי ורבים מהכוחות שנאספו על ידי הדיי חזרו הביתה.
במחנה מצאו הצרפתים עושר, נשק, מזון ובעלי חיים שהאלג'יראים נטשו שם בזמן שברחו.
למרות ההצלחה הצרפתית, החליט בורמון לא להמשיך הלאה עד שכל הכוחות ינחתו.
בינתיים, באלג'יר, חוסיין דיי בילה את שלושת הימים הבאים בניסיון פעיל לאסוף את הכוחות שהתפזרו לאחר הקרב.
מדי יום הגיעו יותר ויותר מהם לעיר, ועד מהרה חוסר המעש לכאורה של הצרפתים העניק לאלג'יראים אמון מחודש.
בבוקר ה-24 ביוני חזרו הכוחות האלג'יריים לרמת סטוואלי והתפרסו מול מוצבים צרפתיים.
כשהדיוויזיה הצרפתית הראשונה החלה לצעוד לעברם במבנה שדרה, נסוגו הכוחות האלג'יריים לעבר הכפר סידי חאלף בקצה הרמה.
לאחר לחימה מסוימת, כותרו האלג'יראים על ידי מתקפת כידונים.
האבדות הצרפתיות היו נמוכות מאוד באותו יום, אבל אמדה דה בורמון, אחד מארבעת בניו של המפקד העליון הצרפתי, היה בין ההרוגים.
ב-3 ביולי, אדמירל דופרה וכמה מספינות המלחמה שלו הפגיזו את הגנות החוף של אלג'יר.
עם זאת, ספינות צרפתיות נותרו רחוקות יחסית מהחוף ובכך גרמו לנזק קל בלבד.
מצור על מבצר בורדז' מולאי חסן
ב-29 ביוני הגיעו חיילים צרפתים ליד מבצר בורדז' מולאי חסן, מבצר עות'מאני ישן שהצרפתים כינו במהרה "פורט דה ל'קיסר" כמחווה לקיסר קרל החמישי, שכן הוא נבנה בתגובה להתקפתו על העיר בשנת 1541. ב-30 ביוני הם החלו לחפור תעלות כהכנה למצור ועד ה-3 ביולי הם הביאו את כל הארטילריה שלהם.
בשעות הבוקר המוקדמות של ה-4 ביולי, הורה הגנרל דה לה איטה, מפקד הארטילריה הצרפתית, לכל הסוללות לפתוח באש.
המגינים השיבו מיד באש, והתפתח קרב תותחים.
חיל המצב של המצודה, שהורכב מכ-800 יניצ'רים ו-1,200 מורים, התנגד במשך מספר שעות למרות ההפגזה האינטנסיבית לה היו נתונים, הישג של אומץ שהרשים את הצרפתים.
אולם, סמוך לשעה 10:00 בבוקר, הפסיקו מגיני המבצר את הירי מכיוון שכבר לא היה להם חיפוי לאחר שהושמדו כל המרלונים.
המבצר היה הרוס ורוב התותחים שלו הושמדו.
לאחר מכן אספו המגינים את מה שנותר מאבקת השרפה ופוצצו את המבצר לפני שנמלטו מהמקום.
מתוך 2,000 אנשי חיל המצב, רק מחציתם שרדו וחזרו לקסבה.
לאחר שהמבצר נכנע, העיר הייתה נתונה כעת לחסדי כוח הפלישה הצרפתי.
הצרפתים הציבו את הארטילריה שלהם בהריסות המבצר והחלו להחליף אש עם הקסבה של אלג'יר.
קצת אחרי הצהריים, שליח של הדיי הגיע לקווים הצרפתים וניסה לנהל משא ומתן על נסיגה צרפתית בתמורה להתנצלות רשמית בפני מלך צרפת והחזר הוצאות המלחמה הצרפתיות על ידי העוצרות.
הצרפתים סירבו, וכעבור זמן מה הגיעו שני צירים לצרפתים וניהלו משא ומתן על שביתת נשק עד שיושגו הסכמי שלום.
הם גם הציעו להביא את ראש הדיי לצרפתים, אולם הצרפתים סירבו.
דה בורמון אמר להם שצרפת רוצה את העיר, הצי שלה, את האוצר של העוצרות ואת עזיבת הטורקים מהעיר והבטיח לחסוך מהתושבים את בזיזת הבתים אם תנאים אלה יתקבלו.
חוסיין דיי יורשה לקחת עמו את עושרו האישי בגלות.
שני הנציגים עזבו וחזרו למחרת בסביבות השעה 11:00 בבוקר, ואמרו לצרפתים שהדיי הסכים לתנאיהם.
{חיילים צרפתים נכנסו לעיר ב-5 ביולי בשעה 12:00.
עם הפלישה הצרפתית לאלג'יר, מספר אלג'יראים היגרו מערבה לתטואן.
הם הביאו לשם את הבקלווה, קפה ומאפה הוורקה המשמש כיום בפסטיליה.
הפלישה להנובר ב-1803 במהלך המלחמות הנפוליאוניות כללה פלישה של כוח צרפתי בפיקודו של אדואר מורטייה לנסיכות הבוחר מהנובר בצפון גרמניה בעקבות התפרקות שלום אמיין.
הנובר הייתה תחת שלטונו של ג'ורג' השלישי באיחוד אישי עם בריטניה, האויב העיקרי של האימפריה הצרפתית של נפוליאון.
תוצאה אחת הייתה היווצרות הלגיון הגרמני של המלך הגולה בשירות בריטי.
הנובר נשארה בשליטה צרפתית עד לשחרורה ב-1813.
מאז הירושה ההנוברית ב-1714, הנובר ובריטניה תפקדו למעשה כמונרכיה כפולה.
כוחות הנובר לחמו לצד כוחות בריטיים בכמה סכסוכים מהמאה ה-18, כולל מלחמת הירושה הספרדית, מלחמת הירושה האוסטרית, מלחמת העצמאות האמריקאית ומלחמות המהפכה הצרפתית.
הנובר העניקה לבריטניה קשר חזק באירופה הקונטיננטלית, אך בניגוד לאיים בריטניה ואירלנד המוגנים על ידי הצי המלכותי, היא הייתה חשופה לפלישה.
מתוך הכרה בחולשה פוטנציאלית זו, עשו כוחות צרפתיים ניסיונות משותפים להביס את הנובר במהלך מלחמת שבע השנים, ודרסו את נסיכות הבוחר בשנת 1757 לפני שגורשו על ידי פרדיננד מבראונשווייג ונהדפו בקרבות קרפלד ומיינדן.
ב-1803 הפנה נפוליאון, מתוסכל מבריטניה, את תשומת לבו לנסיכות הבוחר.
בשנת 1801 צעדה פרוסיה לתוך הנובר כחלק מהליגה לנייטרליות מזוינת, והצדיקה את פעולתה לא כפעולת עוינות אלא כניסיון לשמור על הנייטרליות של גרמניה נגד המעצמות הלוחמות.
ב-18 במאי 1803 הוכרזה מלחמה בין בריטניה לצרפת.
חידוש הסכסוך הוביל את נפוליאון לכנס צבא גדול על חוף התעלה של צרפת, שעמד לנסות פלישה לבריטניה.
לפני ניסיון פלישה לבריטניה, נפוליאון החליף את יעדו לאנובר הפגיעה יותר ו-13,000 חיילים של הצבא הצרפתי בפיקודו של גנרל מורטייה עברו נגד הנובר.
נסיכות הבוחר הייתה מוגנת על ידי צבא הנובר ומיליציות שגויסו במקום תחת הדוכס מקיימברידג', בנו של ג'ורג' השלישי, והרוזן וולמודן.
התנגדות תוארה כקלה או מועטה.
ב-4 ביוני כבשו כוחות צרפת את העיר הנובר, בירת הנסיכות.
ב-5 ביוני נחתמה אמנת ארטלנבורג על ידי וולמודן, למרות שג'ורג' השלישי סירב להכיר בה.
היא הקימה את ההגמוניה הצרפתית באזור.
התגובה היחידה שבריטניה קיבלה באותה תקופה הייתה חסימה של נהרות האלבה והוזר על ידי הצי המלכותי.
רבים מאנשי צבא הנובר ברחו לחו"ל, ובדצמבר 1803 הוקם הלגיון הגרמני של המלך כדי לגייסם למאבק בעלות הברית נגד נפוליאון.
בשנים הבאות הצטרפו אליהם בני הנובר נוספים שעזבו, למרות עונשים קשים שהטילו השלטונות הצרפתיים.
יחידות מהרגימנט השתתפו בקרבות רבים במהלך המלחמה, בעיקר במלחמת חצי האי תחת הדוכס מוולינגטון.
ההשתלטות הצרפתית על הנובר, שפרוסיה עצמה חשקה בה, הייתה אחד הגורמים שהניעו את מלך פרוסיה פרידריך וילהלם השלישי לצאת למלחמה נגד נפוליאון ב-1806, מה שהוביל לכיבוש שלה ולאובדן של רבים משטחיה שלה בהסכם טילזיט.
בשנת 1807. בתמיכת פרוסיה הבריטים פתחו במשלחת כושלת להנובר ב-1806.
חלק גדול מהשטח של נסיכות הבוחר שולב לאחר מכן בממלכת וסטפאליה, שנשלטה על ידי אחיו הצעיר של נפוליאון ז'רום בונפרטה, כאשר האזור הצפוני סביב ברמן הפך למחוזות של צרפת.
צרפת ניסתה להקים יחידה משלה מהאזור, את הלגיון ההנוברי, למרות שרבים מהמתגייסים שלה הגיעו מאזורים אחרים באירופה.
בשנת 1813 בעקבות ניצחון בעלות הברית בקרב לייפציג, הנובר שוחררה מהשליטה הצרפתית.
היא הועלתה להיות ממלכת הנובר על ידי קונגרס וינה ב-1814. גם הלגיון הגרמני של המלך וגם צבא הנובר שעבר רפורמה לאחרונה השתתפו בתבוסה הסופית של נפוליאון בקרב ווטרלו.
הפלישה הצרפתית לשווייץ התרחש מינואר עד מאי 1798 כחלק ממלחמות המהפכה הצרפתית.
הקונפדרציה השווייצרית הישנה והעצמאית התמוטטה מהפלישה וממרידות פנימיות בו-זמנית שנקראו "המהפכה ההלווטית".
מוסדות המשטר השווייצרי הישן בוטלו והוחלפו ברפובליקה ההלווטית הריכוזית, אחת הרפובליקות האחיות של הרפובליקה הצרפתית הראשונה.
לפני 1798, קנטון וו של ימינו היה שייך לקנטון ברן, שאליו היה כפוף.
יתרה מכך, רובם של הפרנקופונים הוודואים הרגישו מדוכאים על ידי ברן דוברת הגרמנית.
כמה פטריוטים של וו כמו פרדריק-סזאר דה לה הארפ דגלו בעצמאות.
בשנת 1795, לה הארפ קרא לבני ארצו להתקומם נגד האריסטוקרטים הברניים, אך פנייתו נפלה על אוזניים ערלות, והוא נאלץ לברוח לצרפת המהפכנית, שם חידש את פעילותו.
בסוף 1797, הגנרל הצרפתי נפוליאון בונפרטה, שזה עתה כבש בהצלחה את צפון איטליה והקים את הרפובליקה הציסאלפינית, לחץ על הדירקטורט הצרפתי לכבוש את שווייץ.
המטרה העיקרית של צרפת בפלישה הייתה הבטחת הגישה לצפון איטליה דרך מעברי האלפים, תוך אספקת המאמץ המלחמתי שלה ושימוש בפוטנציאל הצבאי של שווייץ כיעדים משניים.
עקב טלטלה פוליטית וחברתית פנימית, הקונפדרציה לא יכלה להגיע להסדר עם צרפת ולא לארגן התנגדות.
בספטמבר 1797, מצבה של שווייץ הוחמר עוד יותר על ידי סילוקו של פרנסואה ברת'למי מהדירקטורט, שהגן על עמדה חיובית כלפי הקונפדרציה.
ב-10 באוקטובר 1797, ואלטלינה, שיאבנה ובורמיו, שהיו כפופות לשלוש הליגות, התקוממו ובתמיכת צרפת פרשו מהקונפדרציה והצטרפו לרפובליקה הציסאלפינית.
בדצמבר נכבש החלק הדרומי של הנסיכות-בישופות של בזל וסופח לצרפת.
עד מהרה נאספו 10,000 חיילים צרפתים ליד ז'נבה.
האווירה בתוך שווייץ השתנתה באופן משמעותי עקב ההתפתחויות הללו, ופטריוטים פרו-צרפתים רבים קיוו, ושמרנים אנטי-צרפתים חששו, שהמהפכה תתפשט כעת לשאר הקונפדרציה, עם או בלי התערבות צבאית צרפתית ישירה.
צרפת השתמשה בחוסר שביעות הרצון של האליטות הכפריות ובאזרחים הנאורים בקנטונים כדי לעורר התרגשות מהפכנית.
האירוע הראשון של מה שנודע כמהפכה ההלווטית קרה עם מרד פטריוטי בליאשטל בקנטון בזל ב-17 בינואר 1798. המורדים דרשו שוויון בפני החוק, הקימו עץ חירות ושרפו שלוש טירות אצילים עד ה-23 בינואר.
ב-24 בינואר הכריזה האליטה העירונית של וו על הרפובליקה הלמאנית (République lémanique) בלוזאן, שהפכה למושב הממשלה שלה.
לאחר מכן, מרדו אזרחים ונתינים באינספור ערים, קנטונים ושטחים כפופים בשווייץ, ולאחר הדוגמה של וו, יותר מ-40 רפובליקות קצרות מועד אחרות הוכרזו בפברואר, מרץ ואפריל ברחבי המדינה.
בהזמנת הרפובליקה הלמאנית, 12,000 חיילים צרפתים תחת הגנרל פלש לוו ב-28 בינואר.
תקרית ב-25 בינואר, שבה נהרגו שני הוסרים צרפתים על ידי חיילים שווייצרים בטיירנס, צוינה כעילה.
הם כבשו את וו ללא התנגדות וזכו לעידוד מצד האוכלוסייה, כאשר כוחות ברן נסוגו לאזור מורטן ופריבור.
צבא שני בפיקודו של הגנרל בלתזאר אלכסיס אנרי שאונבורג התקדם ממון-טריבל, הנסיכות-בישופות לשעבר של בזל, לעבר ברן ודרש מממשלתה להעלות מפלגות מהפכניות פרו-צרפתיות לשלטון.
הסירוב הברני לעשות זאת שימש את הצרפתים כדי להצדיק מלחמה.