tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פלורידה שלטה במשחק לכל אורכו בזכות הצטיינות של שני שחקנים - ג'ואקים נואה ואל הורפורד שהובילו את הקבוצה לניצחון 57:73 ולזכייה ראשונה בתואר אליפות המכללות.
במהלך חגיגות האליפות שליוו את הזכייה הכריזו חמשת שחקני החמישייה של פלורידה כי יישארו בקבוצה וינסו להתמודד על אליפות נוספת במקום לנסות להיבחר בדראפט ה-NBA.
הקבוצה זכתה באליפות האזור הדרום-מזרחי והגיעה לטורניר המכללות כמדורגת ראשונה ופייבורטית לזכייה.
חצי הגמר היה שחזור של גמר העונה הקודמת והסתיים שוב בניצחונה של פלורידה על UCLA והעפלה נוספת לגמר.
בגמר ניצחה פלורידה את אוניברסיטת אוהיו וזכתה בתואר אליפות שני ברציפות.
לאחר הזכייה באליפות הודיעו ארבעה משחקני החמישייה (אל הורפורד, ג'ואקים נואה, קורי ברואר וטוריאן גרין) על עזיבת הקבוצה לטובת התמודדות בדראפט.
ב-1 ביוני 2007 חתם דונובן על חוזה אימון בקבוצת אורלנדו מג'יק תמורת 27.5 מיליון דולר לחמש עונות.
אף על פי שהקבוצה איבדה את כל שחקני החמישייה שלה הצליח דונובן להוליך אותה לעונה עשירית ברציפות עם 20 ניצחונות או יותר.
עם זאת לאחר שפתחה את העונה במאזן 3–18 התקשתה הקבוצה בשליש האחרון של העונה וניצחה רק 3 מתוך 11 המשחקים שנותרו.
לראשונה מזה תשע עונות לא הגיעה הקבוצה לטורניר גמר המכללות והסתפקה בהשתתפות בטורניר ההזמנה הלאומי, הטורניר השני בחשיבותו בענף והפסידה בחצי הגמר.
פלורידה חזרה לטורניר אליפות המכללות רק שנתיים מאוחר יותר, בעונת 2009/10, אך הפסידה לאוניברסיטת בריגהאם יאנג לאחר הארכה כפולה, כבר בסיבוב הראשון.
עונה לאחר מכן, הצליחה הקבוצה לשמור על שלושה מחמישה שחקני החמישייה הפותחת וניכרה התקדמות בהישגי הקבוצה - היא סיימה את העונה הסדירה במקום הראשון באזור הדרום-מזרחי ובטורניר אליפות המכללות הגיעה עד לשלב 8 הגדולות בו הפסידה לבאטלר המפתיעה לאחר הארכה.
ב-8 במרץ 2011 זכה דונובן בתואר מאמן השנה של האזור הדרום-מזרחי ושחקן הקבוצה, צ'נדלר פרסונס זכה בתואר שחקן העונה.
בעונת 2011/12 השיג דונובן את הניצחון ה-400 שלו בקריירה כמאמן.
בסיום העונה הגיעו הגייטורס שוב לשלב 8 הגדולות, אך שם פגש דונובן את לואיוויל בהדרכתו של ריק פיטינו שניצחה במשחק לאחר קרב צמוד בתוצאה 68–72. ב-19 בינואר השיג את הניצחון כמאמן פלורידה והוביל את הקבוצה לזכייה נוספת באליפות האזורית, אך שוב הפסיד בשלב 8 הגדולות.
בסיום העונה הוכתר בפעם השנייה כמאמן העונה באזור הדרום מזרחי.
בעונת 2013/14 השיגו הגייטורס מאזן מושלם של 18 ניצחונות לעומת אפס הפסדים במשחקים כנגד קבוצות מהאזור הדרום-מזרחי ומאזן מרשים של 29 ניצחונות ו-2 הפסדים בסך הכל לאורך כל העונה.
הגייטורס ניצחו עוד שלושה משחקים בדרך לזכייה בטורניר האליפות האזורי והעלו את המאזן בעונה ל-0–21. בסיום העונה רשם דונובן זכייה שלישית בתואר מאמן העונה.
פלורידה דורגה במקום הראשון בטורניר אליפות המכללות, אך הפסידה בחצי הגמר לקונטיקט, הפסד שהגיע אחרי 30 ניצחונות רצופים.
ב-28 בפברואר 2015 רשם דונובן את ניצחונו ה-500 כמאמן והפך להיות המאמן השני הכי צעיר שמגיע להישג זה.
עד סיום העונה השיגו הגייטורס רק 16 ניצחונות, בכך נקטע רצף של 16 עונות בהם ניצחה הקבוצה לפחות 20 משחקים בכל עונה.
ב-5 באפריל 2025, הוכרז כי דונובן ייכנס להיכל התהילה של הכדורסל על הישגיו כמאמן מכללות.
באפריל 2015 מונה דונובן למאמן הראשי של קבוצת אוקלהומה סיטי ת'אנדר, במקומו של סקוט ברוקס.
בעונת העפילה הקבוצה לגמר האזור המערבי, בהובלתם של קווין דוראנט וראסל וסטברוק, ובכל 4 העונות הבאות – לאחר עזיבתו של דוראנט – הודחה מהפלייאוף כבר בסיבוב הראשון.
בתום חוזהו בקבוצה, בסיום עונת , עזב דונובן את המועדון.
לאורך 5 עונותיו עם הת'אנדר רשמה תחתיו הקבוצה מאזן כולל של 243 ניצחונות ו-157 הפסדים (60.8%).
בספטמבר 2020 מונה למאמן הראשי של קבוצת שיקגו בולס.
ויליאם אייזיה "בילי" באסט היה כדורגלן, מנהל ונשיא עבר אנגלי בקבוצת וסט ברומיץ' אלביון.
באסט נולד בעיר וסט ברומיץ', ולאחר ששיחק במספר קבוצות נוער חובבניות הצטרף בשנת 1886, בגיל 17, לקבוצת וסט ברומיץ' אלביון.
הוא שיחק בקבוצה במשך 13 שנים, במהלכן זכה עמה פעמיים בגביע ה-FA - ב-1888 לאחר ניצחון 1–2 על פרסטון נורת' אנד, וב-1892 לאחר ניצחון 0–3 על אסטון וילה.
הוא ערך 261 הופעות ליגה ו-311 הופעות רשמיות בכל המסגרות במדי הקבוצה, וכבש במדיה 61 שערי ליגה.
בנוסף, ייצג באסט גם את נבחרת אנגליה, במדיה כבש שמונה שערים ב-16 הופעות.
ב-28 באפריל 1894, במשחק ידידות מול מילוול, היה באסט למורחק הראשון בתולדות וסט ברומיץ', בעקבות שימוש בשפה שאינה הולמת כלפי שחקן יריב.
משחקו האחרון של באסט בקריירה היה בתבוסה 1–7 לאסטון וילה במסגרת המחזור האחרון בעונת 1898/99.
ב-1905, בעקבות פרישתם של כל חברי הנהלת הקבוצה, נכלל באסט בדירקטוריון החדש של וסט ברומיץ' אלביון.
הקבוצה הייתה נתונה במצב כלכלי קשה, אך באסט בצוותא עם הנשיא הארי קיז, הצילו את המועדון מפשיטת רגל בעזרת סדרה של אירועי התרמה מקומיים.
ב-1908 היה באסט לנשיא הקבוצה, תפקיד בו כיהן עד למותו 29 שנים אחר כך.
ב-1910 הציל את הקבוצה פעם נוספת מפירוק, כששילם מכיסו את משכורות השחקנים.
במסגרת פעילותו בעולם הכדורגל האנגלי, נטל באסט חלק פעיל בפיתוחה של התאחדות הכדורגל האנגלית ושל הליגה באנגליה.
היריבות הספורטיבית בין אנגליה לסקוטלנד בשנותיו של באסט כשחקן, השפיעה עליו גם כמנהל.
בכל שנות נשיאותו לא החתימה וסט ברומיץ' ולו שחקן סקוטי אחד.
באסט נפטר בעירו ב-8 באפריל 1937, כשהוא בן 68. יומיים אחר כך, הקדימה דקת דומייה את הפסדה של וסט ברומיץ לפרסטון נורת' אנד במסגרת חצי גמר הגביע האנגלי באצטדיון הייבורי.
מעל למאה אלף אנשים צעדו ברחובות העיר במסגרת מסע הלווייתו של באסט.
באסט נחשב לאחד מהאבות המייסדים של הכדורגל המקצועני באנגליה, ולדמות משמעותית בהיסטוריה של וסט ברומיץ' אלביון, הן כשחקן והן כמנהל ונשיא.
ויליאם הול "בילי" בוש הוא מנחה טלוויזיה ושדרן רדיו אמריקאי.
בוש נולד במנהטן והוא בוגר תואר ביחסים בינלאומיים.
אביו ג'ונתן בוש הוא אחיו של נשיא ארצות הברית ג'ורג' הרברט ווקר בוש ובן דודו הוא נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש.
בוש הוא החל את הקריירה שלו כמגיש בתחנת רדיו בניו המפשייר.
ב-1997 החל להנחות שתי תוכניות רדיו בוושינגטון.
ב-2003 הוא הנחה את הגרסה של רשת NBC לתוכנית עשינו עסק, והגיש את תוכנית החדשות "בוקר בניו יורק".
הוא הגיש את מגזין חדשות הבידור "Access Hollywood" ובמסגרת תפקידו סיקר את אירועי "השטיח האדום" של טקס האוסקר, גלובוס הזהב והגראמי.
בוש שימש ככתב של NBC באולימפיאדת אתונה (2004) וסיקר גם את אולימפיאדת החורף ב-2006 ואת אולימפיאדת בייג'ינג (2008).
בוש הנחה את תוכנית המציאות "Grease: You're the One That I Want!" שבה הזוכים מככבים בתפקידים הראשיים במחזמר גריז.
הוא הנחה גם מספר תחרויות יופי: ארבע פעמים את תחרות מיס תבל, שלוש פעמים את תחרות מיס ארצות הברית ופעם אחת את תחרות דוגמנית העל העולמית.
כיום הוא מנחה בשעה השלישית של תוכנית הבוקר "The Today Show" של רשת NBC.
ב-2005 הוא נכלל ברשימת "עשרת הגברים האמריקאים" של מגזין אסקווייר.
בשנת 2010 גילם קצין בקומדיה השחורה "פראי ועצבני" בכיכובה של ברוק שילדס.
ב-9 באוקטובר 2016 הושעה בוש מתוכנית הבוקר "The Today Show" וב-17 באוקטובר הוא פוטר.
בוש נשוי לסידני (מ-1998) ולהם שלוש בנות.
ויליאם "בילי" הייז הוא סופר, שחקן ובמאי אמריקאי.
הוא ידוע בעיקר בעקבות ספרו "אקספרס של חצות", המבוסס על חוויותיו ובריחתו מן הכלא הטורקי אחרי שהואשם בהברחת חשיש.
הייז נולד ב-3 באפריל 1947 בניו יורק.
אביו היה מכונאי ואמו נפטרה זמן קצר אחרי שילדה אותו.
ב-1967 הגיע לאוניברסיטת קולומביה שם פגש את סוזן, שהפכה בהמשך לבת זוגו.
בהיותו סטודנט, הייז נתפס בידי כוחות משטרת טורקיה ב-7 באוקטובר 1970, כשעל גופו מוצמדים שבעה קילוגרמים של חשיש.
הוא נשפט למאסר של כ-4 שנים וחודשיים בכלא טורקי.
כשתאריך שחרורו עמד להגיע בתוך מספר שבועות, הוא למד שהרשויות החליטו פה אחד להעניק לו תקופת מאסר עולם באשמת הברחת סמים במקום החזקתם בלבד.
הוא נכלא בכלא "Sağmalcılar" בטורקיה.
בעקבות תקרית אלימה בכלא בה תקף הייז אסיר המקורב לפקידי הכלא, הייז הועבר לבית חולים פסיכיאטרי בשם "באקיקרוי".
מחלקת המדינה של ארצות הברית לחצה על טורקיה לשחררו, אך ראש ממשלת טורקיה מליח אזנבל טען כי לארצות הברית אין עמדה בדחיית פסיקה של בית משפט טורקי.
לצד זאת הוא אמר בשיחות סגורות כי יישקל שחרורו מטעמים הומניטריים אם מצבו הפסיכולוגי והנפשי של הייז לא ישתפר.
אך ב-12 במאי 1975 הוא נדון למאסר של 30 שנה במקום מאסר עולם, והועבר לכלא "אימפרלי".
בשיחות בין דיפלומטים אמריקאים לטורקים, ניסו להסדיר את שחרורו בחנינה ב-1978, תוך הכרזתו כאישיות בלתי רצויה בטורקיה וגירושו.
הייז הצליח להימלט מתוך הכלא הטורקי ב-2 באוקטובר 1975 באמצעות חתירה בסירת משוטים בלילה.
הוא הגיע לבנדירמה ולאחר מכן הצליח לחצות את הגבול ליוון.
הוא הגיע מסלוניקי לפרנקפורט בגרמניה ב-20 באוקטובר 1975, שם נחקר וסיפר מידע צבאי שנודע לו על טורקיה במהלך שהותו במדינה.
ב-1977 פרסם הייז את ספרו "אקספרס של חצות", המתאר את שנותיו בכלא ובריחתו.
ב-1978 עובד הספר לסרט בעל אותו השם בבימויו של אלן פארקר ותסריט של אוליבר סטון.
את הייז גילם השחקן בראד דייוויס.
הסרט כלל שינויים רבים בהשוואה לספר, למשל הוכנסה הריגה של הייז את הסוהר הסדיסט חמידו "הדוב", האנטגוניסט הראשי בסרט, ובנוסף תואר כי חמידו נהג להתעלל באסירים מינית ונפשית (למעשה, הסוהר נהרג ב-1973 בידי אסיר משוחרר שחמידו העליב את משפחתו, שנתיים לפני בריחתו של הייז).
במהלך פסטיבל קאן ב-1999, רואיין הייז על ידי פרסומאי טורקי על הסרט; הייז הביע את אכזבתו מהסרט, בין השאר בשל הדימוי השלילי שנוצר בעקבותיו לטורקיה ולכלל הטורקים..
ביוני 2010, שודר במסגרת התוכנית התיעודית "Locked Up Aboard" מאת נשיונל ג'יאוגרפיק, פרק בשם "אקספרס של חצות האמיתי", בו רואיין הייז וסיפר את גרסתו לסיפור הכליאה והבריחה.
הייז נותר פעיל בתעשיית הבידור, בעיקר בכתיבה ובמשחק.
בין השאר כתב וביים את "Southside" ב-2003.
סטיבן ויליאם "בילי" בראג (; ) הוא זמר, פזמונאי ופעיל שמאל אנגלי.
המוזיקה שבראג יוצר משלבת מרכיבים של מוזיקת פולק, פאנק רוק (Punk rock) ושירת מחאה, עם טקסטים שעוסקים על פי רוב בנושאים פוליטיים ורומנטיים.
בילי בראג נולד בבארקינג ודאגנהאם כאחד מבניהם של דניס פרדריק אוסטין בראג, מנהל מכירות של יצרן כוסות וכובעים, ושל מארי ויקטוריה ד'אורסו, ממוצא איטלקי.
אביו של בראג נפטר מסרטן הריאה ב-1976 בגיל 52 כשבראג בגיל העשרה, ואמו נפטרה ב-2011.
בסיום לימודיו בבית הספר היסודי נכשל בבחינות ה"אילוון פלאס" , המסדירות לאיזה סוג בית ספר תיכון ישלחו, דבר שמנע ממנו להתקבל בעתיד ללימודים באוניברסיטה.
למרות זאת פיתח עניין בשירה כשהיה בן 12, כשהמורה לאנגלית בחר בו להקריא שיר שכתב עבור שיעורי הבית בתחנת רדיו מקומית.
את מרצו השקיע החל מקיץ 1974 בלמידה ובאימון של השימוש בגיטרה חשמלית, עם שכנו פיליפ ויג ("ויגי"); הם הושפעו מהלהקות הפנים הקטנות והרולינג סטונז.
בלי בראג הושפע גם ממוזיקת פולק ופולק-רוק במהלך שנות ההתבגרות שלו.
אמנים כמו סימון וגרפונקל ובוב דילן השפיעו על תחילת הקריירה שלו כיוצר.
בראג הושפע במיוחד מלהקת הקלאש - אותם ראה בהופעה חיה בלונדון במאי 1977, ושנית בקרנבל של רוק נגד גזענות באפריל 1978 - שבעקבותיהם נכנס לראשונה לעולם השימוש במוזיקה ככלי של אקטיביזם פוליטי.
חוויית ההופעה והצעידה בקרנבל עזרו לעצב את עמדותיו הפוליטיות השמאליות של בראג, שקודם לכן, לדבריו "העלימה עין" לתופעות של גזענות מזדמנת.
תחילת הקריירה: שנות השבעים והשמונים
בשנת 1977 הקים בראג להקת פאנק רוק (Punk rock) ופאב רוק בריטי בשם "ריף ראף ו־ויגי" (Riff Raff with Wiggy).
הלהקה עברה לפעול בעיירה הכפרית אונדל שבנורת'האמפטונשייר בשנת 1978 כדי להקליט סדרת סינגלים, שלא נחשפו לציבור רחב.
לאחר תקופה של הופעות בנורת'האמפטונשייר ובלונדון, חזרו לבארקינג והתפרקו ב-1980. לאחר מכן עבד במספר עבודות מזדמנות, בהן עבודה בחנות תקליטים ברחוב הראשי של בארקינג.
בראג, שהתאכזב מקריירת המוזיקה שלו שעוד טרם נסקה, התגייס במאי 1981 לצבא הבריטי כטירון ברגימנט ההוסרים האירים המלכותי של המלכה, חלק מחיל השריון המלכותי.
לאחר שלושת חודשי טירונות, השתחרר לביתו תמורת 175 £.
לאחר שובו הביתה חימצן את שערו כדי לסמן תקופה חדשה בחייו והחל להופיע לעיתים תכופות בהופעות מסודרות, אך גם בהופעות רחוב, ברחבי לונדון, כשהוא שר לבדו מלווה בגיטרה החשמלית שלו.
שם הבמה שלו באותה תקופה היה "Spy Vs.
Spy" (בעקבות רצועת קומיקס באותו שם שמופיעה ב"מד מגזין").קלטות הדמו שהקליט לא התקבלו בתחילה בתעשיית ההקלטות, עד שנכנס, מעמיד פנים שהוא איש תחזוקת טלוויזיה, למשרדו של איש מחלקת טיפוח האמנים בכריזמה רקורדס, פיטר ג'נר .
ג'נר אהב את הקלטת שהגיש לו בילי בראג, אך כריזמה רקורדס היו קרובים לפשיטת רגל באותה תקופה, ולא היה להם מספיק תקציב כדי להחתים אמנים חדשים.
בראג קיבל הצעה להקליט קלטות נוספות ב-Chappell & Co.
, וג'נר הסכים לפרסמן כתקליט.
פיל התעקש להשמיע את השיר גם בלי האוכל, ומאוחר יותר אף ניגן אותו במהירות הנכונה.
כמה חודשים לאחר מכן עברה השליטה בכריזמה רקורדס לווירג'ין רקורדס, וג'נר הפך עצמאי ולמנהלו המוזיקלי של בראג.
פקיד העיתונות של סטיף רקורדס , אנדי מקדונלד – שהקים אז חברת הקלטות משלו, "Go!
הוא קנה את הזכויות על האלבום מווירג'ין רקורדס, והוציאו מחדש בלייבל שלו בנובמבר 1983, במחיר הנמוך 2.99 ליר"ש.
בערך באותו זמן, אחד ממעריציו המוקדמים, אנדרו קרשאו , שניהל את רדיו אייר בלידס, נשכר על ידי ג'נר לשמש כמנהל סיבובי ההופעות של בראג.
אף על פי שבראג לא הוציאו מעולם כסינגל, רצועת האלבום "A New England" , הפכה ללהיט בגרסת הכיסוי של קירסטי מק'קול .
גרסת הכיסוי, שלה הוסיפה מק'קול משפט נוסף על הטקסט שכתב בראג, הגיעה למצעד עשרת הגדולים בנובמבר 1983. מאז מותה המוקדם של מק'קול בגיל 41, בראג שר את השיר בהופעותיו בתוספת המשפטים שהוספה מק'קול.
בשנת 1984 הוציא את האלבום "Brewing Up with Billy Bragg", המשלב שירים בעלי תכנים פוליטיים ושירים העוסקים באהבה נכזבת.
בשני תקליטיו הראשונים בראג ליווה את עצמו בגיטרה בלבד.
שנה לאחר מכן הוציא בראג את האלבום "Between the Wars", מיני-אלבום בעל תכנים פוליטיים.
האלבום הגיע לעשרים הראשונים במצעד הסינגלים הבריטי, ובשלו הופיע בראג בתוכנית "Top of the Pops", כשהוא שר את שיר הנושא.
בשנת 1985 יצא בראג לסיבוב ההופעות הראשון שלו בצפון אמריקה, כשחבר הילדות ויגי הוא מנהל סיבוב ההופעות, ולצידו מופיעה להקת הרוק האנגלית "Echo & The Bunnymen".
סיבוב ההופעות החל בוושינגטון די.
באותו סיבוב הופעות, בניו יורק, הציג לראשונה את "Portastack" – מערכת הגברה נעה העומדת בפני עצמה במשקל 35 ליברות (בערך 16 ק"ג), שעיצב עבורו המהנדס קרי ג'ונס תמורת 500 פאונד.
נשיאת מערכת ההגברה הייתה למסמלת את בראג באותה תקופה.
בשנת 1986 הוציא את "Talking with the Taxman about Poetry" ("שיחות על שירה עם איש המס"), שהצליח יותר מקודמיו.
שם האלבום לקוח משיר של ולדימיר מאיאקובסקי, שגרסה מתורגמת שלו הופיעה בפנים העטיפה של האלבום.
ב-1987 הוציא את "Back to Basics", אלבום אוסף שבו שירים משלושת פרסומיו הראשונים: האלבומים "Life's A Riot With Spy Vs.
במאי 1988 הגיעה גרסת הכיסוי שלו ל-"She's Leaving Home" של הביטלס, שבאיי-סייד של הופיעה גרסת הכיסוי של Wet Wet Wet ל-"With a Little Help from My Friends", למקום הראשון במצעד הבריטי.
שני השירים מקורם בחידוש של שירי "Sgt.
גרסת הכיסוי הושמעה רבות ברדיו, והווידאו קליפ הופיע שלושה שבועות רצופים ב-"Top of the Pops"; בשבוע הרביעי הופיע בראג בתוכנית כשהוא שר את גרסת הכיסוי.
בראג הוציא את אלבומו הרביעי, "Workers Playtime", בספטמבר 1988. באלבום זה הוסיף הרכב ליווי: קארה טייווי על פסנתר; דני תומפסון על קונטרבס ומייקי וולר על תופים.
הקרדיט על ההפקה הוענק לג'ו בויד ולחבר הילדות ויגי.
במאי 1990 הוציא את האלבום "The Internationale" ("האינטרנציונל") בחברת התקליטים קצרת החיים שלו ושל ג'נר "Utility", שהייתה מעין חברת-בת של "Go!
Discs", שאליהם היה בראג עוד מקושר.
חלק מהשירים היו חזרה לסגנון השירה בליווי גיטרה בלבד, שאפיין את שיריו הראשונים.
באלבום הופיע שיר-מחווה לאחד מהמשפיעים ביותר על סגנונו של בראג, בשיר "I Dreamed I Saw Phil Ochs Last Night" ("חלמתי שראיתי את פיל אוקס אתמול בלילה"), שהוא גרסה מעובדת לשירו של ארל רובינסון "I Dreamed I Saw Joe Hill Last Night", שהוא עצמו עיבוד לשירו של אלפרד הייז .
אף על פי שהשיר הגיע למקום ה-34 בלבד במצעד הסינגלים הבריטי, בראג תיארו כמשמעותי מאוד בעיניו.
אלבומו השישי "Don't Try This at Home" הוקלט בצל מלחמת המפרץ והמלחמה הקרקעית שבאה אחריו, שהשפיעו על הרצועה "Rumours of War" ("שמועות של מלחמה").
אף על פי שבאלבום, שיצא בספטמבר 1991, שירים בנושאים חברתיים, האלבום מתואר יותר כאלבום פופ מסחרי.
הסינגל הראשון היה השיר האופטימי "Sexuality", שלמרות הקליפ הנגיש שלו ורמיקס הדאנס שנעשה לו בבי-סייד, הגיע למקום ה-27 בלבד במצעד הסינגלים הבריטי.
אחרי האלבום גישש בראג בחברת ההקלטות Chrysalis, אך בסופו של דבר חתם עם "Go!
Discs" על עסקה שכללה ארבעה אלבומים תמורת מיליון פאונד; בתמורה הסכים בראג לקדם את אלבומיו בסינגלים ובקליפים.
הצליל המסחרי יותר ושיווק אגרסיבי לא השפיעו ממשית על מכירות האלבום, ולאחר סיבוב הופעות ארוך של 13 חודשים בליווי להקה (ה"רד סטראז", בהנהגת ויגי), ותקופת הבראה כפויה מדלקת התוספתן שבה חלה, עזב בראג את "Go!
Discs" בקיץ 1992, משלם את יתרת הכסף בחוזה שלו תמורת קבלת הזכויות על שיריו שיצאו בחברת התקליטים.
בראג הוציא לאור את אלבומו "William Bloke" ב-1996, לאחר תקופה שבה עזב את תעשיית המוזיקה כדי לגדל עם בת זוגו ג'ולייט וילס את בנם ג'ק (הבן מוזכר ברצועה "Brickbat": "כעת תמצא אותי עם התינוק, במקלחת").
לאחר המכשור השאפתני שב-"Don't Try This at Home", היה זה אלבום פשוט יותר מבחינה אינסטרומנטלית, והליריקה שלו אישית יותר ואף רוחנית.
שם האלבום מתייחס למשורר האנגלי מהמאה ה-18 ויליאם בלייק, שאף מוזכר באחד משירי האלבום.
בערך באותו זמן בקשה נורה גאת'רי (בתו של וודי גאת'רי) מבראג שילחין וישיר כמה משיריו הכתובים, אך הלא מולחנים, שלא אביה.
התוצאה היא שיתוף פעולה עם וילקו ונטלי מרצ'נט.
II" בשנת 2000. האלבום הראשון היה מועמד לפרס גראמי בקטגוריית אלבום הפולק העכשווי הטוב ביותר.
החלק השלישי, "Mermaid Avenue Vol III", ועוקבו "The Complete Sessions" יצאו ב-2012 לרגל יובל המאה להולדתו של גאת'רי.
קרע ביחסיו עם וילקו הוביל את בראג להקים להקה, "הבלוקס", שתלווה אותו בהופעות החיות של שירי האלבום.
על יצירת שלושת האלבומים נעשה הסרט התיעודי "Man in the Sand".
התפתחות ההתעניינות בזהות לאומית אנגלית, שהושפעה מעליית המפלגה הלאומית הבריטית ומעברו שלו מלונדון לדורסט הכפרית ב-1999, השפיעו רבות על אלבומו "England, Half English" מ-2002 ועל ספרו "The Progressive Patriot" מ-2006. בספר הביע את דעתו כי סוציאליסטים אנגלים יכולים להיות פטריוטים, ולא רק אישים מהצד הימני של המפה הפוליטית.
הוא מתאר את הסופר והמשורר הוויקטוריאני רודיארד קיפלינג כאב-טיפוס ל"אנגליוּת".
ב-2007 התקרב לשורשי מוזיקת הפולק, כשהצטרף להרכב הפולק "הכפר המדומיין" , הקליט איתו אלבום עם גרסאות עכשוויות לשירי עם אנגליים באותו סתיו, ויצא איתם לסיבוב הופעות.
בדצמבר 2007 ערך בסאות'בנק סנטר ערב לציון שנת החמישים שלו, ובו הציג לראשונה שירים מאלבומו החדש "Mr.
את האלבום הוציא במרץ 2008; זהו האלבום השני של בראג ששמו לקוח משם ספר של קולין מק'אינס , אחרי "England, Half English".
באותה שנה, במהלך טקס פרסי NME, הופיע בראג בדואט עם הזמרת הבריטית קייט נאש.
הם ערבו שני מלהיטיהם הגדולים: נאש שרה את להיטה "Foundations" ובראג חידש את השיר "A New England".
ב-2009 הוזמן על ידי סאות'בנק לכתוב טקסט חדש ל"אודה לשמחה", המופיעה בפרק האחרון של הסימפוניה התשיעית של לודוויג ואן בטהובן, שהטקסט המקורי שלו נכתב על ידי פרידריך שילר.
התזמורת הפילהרמונית של לונדון ביצעה את האודה עם הטקסט של בראג ברויאל פסטיבל הול אל מול אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת, שאיתה נפגש לאחר הטקס.
הוא היה מעורב במחזה "Pressure Drop" שהוצג באוסף ולקם באפריל ובמאי 2010. המחזה, שנכתב על ידי מיק גורדן, ומתואר כ"חלקו מחזה, חלקו הופעה, חלקו מתקן", כוללת שירים חדשים שכתב והלחין בראג.
את השירים הוא מבצע במהלך הופעות המחזה, והוא אף הנחה את המחזה כמה פעמים.
בראג הוזמן על ידי מייקל איוויס , מייסד ומנהל פסטיבל גלסטונברי, לנהל את אזור "לפטפילד" של הפסטיבל, שבו מוזיקה ופוליטיקה שמאלית מעורבים, על פי הגדרת NME.
הוא המשיך לנהל את האזור במתכונת זו עד פרישת הממלכה המאוחדת מהאיחוד האירופי, אז הוסב האזור לתחנה עבור "אלו שזועזעו מהשלכות הברקסיט".
בשנת 2011 לקח חלק גם במיזם של תיאטרון בוש , "ששים וששה ספרים" , ובו כתב קטע המבוסס על הבשורה על-פי לוקאס.
בפרויקט זה כתב כל משתתף קטע על פי אחד מחלקי "תנ"ך המלך ג'יימס", ששנת ה-400 שלו חלה באותה שנה.
ב-18 באוגוסט 2013 הוציא אלבום אולפן נוסף, חמש שנים לאחר שהוציא את קודמו "Mr.
האלבום הוקלט בחמישה ימים בלבד בביתו של המוזיקאי והמפיק המוזיקלי ג'ו הנרי בסאות' פסדנה וכולל 11 שירים, אחד מהם נכתב עבור הקטע שיצר בראג עבור תיאטרון בוש אודות לוקאס, וגרסת כיסוי לשיר של וודי גאת'רי.
האלבום הוא המשך של התהליך שעבר בראג, במהלכו החל לחקור את סגנונות האמריקנה והקאנטרי האלטרנטיבי, תהליך שהחל ב-"Mermaid Avenue" (1998).
האלבום זכה להצלחה מסחרית, והגיע למיקום הגבוה ביותר במצעדים מאז אלבומו "Don't Try This at Home" ב-1991.
בפברואר 2014 החל בסדרת "תוכניות רדיו" ב-Spotify, שבו דיבר עם המאזינים והשמיע פלייליסט של "השירים והאמנים האהובים עליו, והצגת יהלומים מוזיקליים לא-ידועים".
ב-14 באפריל 2014 הוציא אלבום מזכרת ו-DVD בשם "Live at the Union Chapel", הקלטת של הופעתו ביוניון צ'אפל שבאיזלינגטון ב-5 ביוני 2013, הכולל מבחר שירים מ-"Tooth & Nail" ומבחר משירי אלבומיו הקודמים.
בפברואר 2016 זכה בפרס פורץ-הדרך בטקס פרסי אגודת מוזיקת האמריקנה בממלכה המאוחדת.
בספטמבר אותה שנה זכה בפרס רוח חופש הביטוי של האמריקנה, בטקס פרסי אגודת מוזיקת האמריקנה בארצות הברית, שנערך בנאשוויל.
שירי האלבום, שזכה להצלחה מסחרית, נכתבו במסע רכבות משיקגו ללוס אנג'לס שערכו בראג והנרי במרץ של אותה שנה.
האלבום הגיע למקום ה-28 במצעד האלבומים הבריטי ולמקום הראשון במצעד אלבומי האמריקנה הבריטי.
השניים יצאו לסיבוב הופעות משותף בשם "Shine a Light", שהחל בנאשוויל שבטנסי בספטמבר 2016, ונמשך ברחבי ארצות הברית, קנדה, בריטניה, אירלנד ואוסטרליה.
ספר העיון השני שלו, "Roots, Radicals and Rockers", יצא ביוני 2016. בספר הוא מתאר את ההיסטוריה של תנועת הסקיפל הבריטית, ומאתר את שורשיו של הסגנון המוזיקלי הפופולרי משנות ה-50 ברגטיים, בלוז, ג'אז ומוזיקת פולק אמריקאית.
ב-2017 עזר להציב שלט כחול באולפן בסוהו שבו הקליט דייוויד בואי כמה מאלבומיו הקלאסיים, כחלק מיום המוזיקה של ה-BBC.
בנובמבר הוציא מיני-אלבום בשם "Bridges Not Walls".
בטקס פרסי אייבור נובלו במאי, קיבל את פרס התרומה היוצאת מן הכלל למוזיקה הבריטית.
בהמשך 2018 הופיע בניו זילנד ובאוסטרליה, וניסה פורמט חדש להופעות, בשם "One Step Forward, Two Steps Back", שבמסגרתו יופיע שלושה לילות רצופים בכל אולם, ובכל לילה ינגן מבחר אחר של שירים מתקופות שונות בקריירה שלו.
סיבוב ההופעות נמשך בארצות הברית, בממלכה המאוחדת ובאירלנד.
לאורך 40 שנות הקריירה המוזיקלית שלו בילי בראג הרבה להתבטא נגד פשיזם, גזענות, אפליה מינית והומופוביה, ותומך ברב-תרבותיות בבריטניה.
הוא היה מעורב בפוליטיקה עממית ופעיל בתנועות שמאל, דבר המשתקף גם במילות השירים שלו.
בין השאר הוא ביצע גרסאות כיסוי להמנונים סוציאליסטיים ידועים, בהם "האינטרנציונל" ו"הדגל האדום" .
בראג אמר בראיון: "לא אכפת לי להיות מתויג כזמר פוליטי.
הדבר שמטריד אותי יותר הוא להיות זמר פוליטי לא נחשב." לדברי בראג, השפעתו העיקרית הייתה להקת הקלאש: "הפעילות הפוליטית באה פחות לידי ביטוי במילים של הקלאש ויותר בדברים שהם מייצגים, ובפעולות שהם עושים.
זה מה שלמדתי מהקלאש, ואני מנסה להישאר נאמן למסורת הזו כמיטב יכולתי."
בשנת 1983 ניצחה המפלגה השמרנית בבחירות וזכתה ברוב של 144 מושבים, ובראג, שהזדעזע מכך, התבטא נגדה תדירות בהופעותיו.
הוא הופיע במופעי תמיכה בשביתת הכורים בבריטניה (1984–1985) בערי כורים כמו ניופורט וסנדרלנד.
בשנת 1984 הוציא גם מיני-אלבום בשם "Between the Wars", שבו שירים בנושאי מאבקים מעמדיים וסולידריות.
בשנה שלאחר מכן ניגן בסיבוב הופעות שמימנה מפלגת הלייבור בשביל לקרב צעירים לרעיונותיה, ולאחר מכן הקים עם מספר מוזיקאים בעלי רעיונות דומים לשלו את "רד וודג'", שבבחירות בבריטניה בשנת 1987 סייעה ללייבור (שהפסידה בבחירות) בקירוב צעירים לרעיונותיה.
הם ארגנו ב-1986 סיבוב הופעות, שבו הופיעו, בין השאר, הסטייל קאונסיל, ג'רי דאמרס (מוביל להקת הספשלז) והקומיונרדס (שבה היה חבר ג'ימי סאמרוויל).
הוא סייע ללייבור במספר מערכות בחירות, וכן סייע לאונה קינג להיבחר כחברת פרלמנט.
בשנת 2010 הודיע על תמיכתו במפלגה הליברל-דמוקרטית.
בשנת 2015 תמך במועמדותו של ג'רמי קורבין לראשות מפלגת הלייבור, אך לאחר מספר חודשים הסתייג מתמיכתו והביע חששות לגבי עתידה של המפלגה.
בשנת 1986 הופיע בראג פעמיים בברית המועצות, בתקופת שלטונו של מיכאיל גורבצ'וב.
בשנת 2007 הקים ארגון בשם "Jail Guitar Doors" הפעיל בבריטניה ובארצות הברית.
הארגון מספק כלי נגינה לאסירים ומסייע בשיקומם.
בשנת 2010 שלח מכתב לשר האוצר של בריטניה ובו הוא מאיים להפסיק לשלם מיסים, אם ממשלת בריטניה לא תגביל את גובה הבונוסים שמחלקים הבנקים לבכיריהם.
בתקליטיו הראשונים דאג בראג לכיתוב בעטיפת התקליט "לא למכירה בדרום אפריקה", לאור התנגדותו למדיניות האפרטהייד בדרום אפריקה.
בשנת 2006 הקליט שיר לזכרה של רייצ'ל קורי שנהרגה על ידי דחפור של צה"ל ברצועת עזה ב-2003. השיר מבוסס על שירו של בוב דילן, "The Lonesome Death of Hattie Carroll".
ויליאם ג'ון "בילי" ודלוק היה כדורגלן אנגלי ששיחק בעמדת הקשר בקבוצת בריסטול סיטי ובנבחרת אנגליה.
הפאב של ודלוק, ששכן ממול לאצטדיון ונהרס בשנות ה-2000, היה המקום בו גר ועבד ודלוק במשך 43 שנים.
זמר הפולק פרד ודלוק היה נכדו של בילי.
בילי דילי: קיץ מוטרף מתחת לאדמה היא סדרת טלוויזיה מונפשת אמריקאית, אשר נוצרה על ידי אהרון ספרינגר שידוע בעבודתו בסדרות כגון: המעבדה של דקסטר, בובספוג מכנסמרובע, סמוראי ג'ק, ההרפתקאות של בילי ומנדי, גרוויטי פולס, וונדר מציל את העולם ומיקי מאוס.
הסדרה החלה את שידוריה ב-3 ביוני 2017 בדיסני XD בארצות הברית וב-27 באוגוסט 2017 בערוץ דיסני ישראל, והסתיימה בארצות הברית ב-15 ביוני 2017 ובישראל ב-19 בספטמבר 2017.
בילי דילי אוהב המדע, חבריו זאק ומרשה וחיית המחמד שלו אנקסימנדר מוצאים את עצמם במהלך חופשת הקיץ לכודים בעולם מוזר הממוקם בליבת כדור הארץ.
הסדרה הוכרזה ב-2014 כפיילוט פוטנציאלי.
במרץ 2016 הסדרה הוכרזה רשמית על ידי דיסני XD.
ב-2015 מעצב הדמויות רוברטראיין קורי הכריז בעמוד הטאמבלר שלו כי הוא עובד על הסדרה מאז דצמבר 2014.
דמותמדבב/ת באנגליתמדבב/ת בעבריתתיאור הדמותבילי דיליאהרון ספרינגרדן קיזלרילד אוהב מדע אשר טעות בפרויקט שלו שולחת אותו ואת שותפי המעבדה שלו לעולם תת-קרקעי.זיקטום קניתומר גלרילד עצלן אשר שובץ לעבוד עם בילי.
לעיתים קרובות הוא מנסה להיראות מגניב, אבל הוא מאוד רגיש.מרשהקאטי וויןמאיה לבניעיתונאית ומעורבת חברתית אשר שובצה לעבוד עם בילי.
מרשימה ומלאת חיים אך מעופפת לפעמים.אנקסימנדרללא דיבובעכברוש המחמד של בילי אשר ברוב הפרקים נראה משתהה בצד.הרוזן רטצ'רג'יימס ארנולד טיילוריורם יוספסברגמצהיר על עצמו כשליט העולם התת-קרקעי אשר רוצה לכסות את כולו בבוץ.ג'ודישרה-ניקול רובלסיצורת ביצה אשר מתיידדת עם בילי.
עונה מספר פרקים תקופת שידור מקורית תקופת שידור בישראל שידור ראשון שידור אחרון שידור ראשון שידור אחרון1133 ביוני 201715 ביוני 201727 באוגוסט 201719 בספטמבר 2017
ויליאם פרנקלין גרהאם הבן היה כומר בפטיסטי-דרומי אמריקאי, אחת הדמויות הדתיות הבולטות ביותר בארצות הברית במהלך המאה ה-20 וממנהיגיה החשובים של התנועה האוונגלית.
גרהאם החל כפונדמנטליסט בתחילה, אך בהמשך התנתק מן ההשקפה ולמן 1956 העדיף את התואר "אוונגליסטי" במקום.
הוא ערך כינוסים גדולים באצטדיונים ברחבי העולם והעביר את דרשותיו בשידורים חיים ברדיו ובטלוויזיה, וחלקן עדיין משודרות מחדש במאה ה-21. הוא פעל במהלך שישה עשורים, החל משנות ה-40 למאה הקודמת ועד לפרישתו בשנת 2005, במסעות בישור וקריאה לתשובה בארצות הברית ובעולם.
הוא סייע רבות בעיצוב השקפת העולם האמונית והדתית של רבים בעולם, תוך חיזוק ההסתמכות על הביבליה (הברית הישנה והברית החדשה), כנגד תפיסת העולם החילונית-מטריאליסטית.
גרהאם היה יועץ רוחני לרבים מנשיאי ארצות הברית וסיפק ייעוץ רוחני לכל אחד מהנשיאים החל מהארי טרומן עד ברק אובמה.
הוא היה קרוב במיוחד לנשיאים דוויט אייזנהאואר, לינדון ג'ונסון (אחד מחבריו הקרובים ביותר של גרהאם) וריצ'רד ניקסון.
לגרהאם היו קשרים עם מרטין לותר קינג, ויחד השתתפו בכינוסי התעוררות ותשובה פומביים, כמו גם במאבקים נגד הגזענות וההפרדה הגזעית ובעד שילוב בין גזעי.
פעמיים הוא אף דאג לשחרר ממעצר ומכלא את מרטין לותר קינג.
הוא גם היה חבר לאורך כל חייו של הכומר הקלוויניסטי רוברט שולר.
בילי גרהאם כתב ספרים ומאמרים רבים בנושא האמונה הנוצרית, דרשותיו פורסמו ברדיו, טלוויזיה, בקלטות ווידאו ואודיו בעולם.
בילי גרהאם פעל במסגרות תקשורתיות רבות, כשעיקר מאמציו היו לשכנע את קהל מאזיניו לקבל את ישו כמושיעם האישי.
הוא נחשב לאחד מהאישים הנערצים והאהובים ביותר בארצות הברית ובמקומות רבים אחרים בעולם.
הוא היה גורם מרכזי בעיצוב השקפת העולם של מספר רב מאוד של אנשים מרקע שונה, והוביל אותם למצוא קשר בין הביבליה (הברית הישנה והברית החדשה) לבין נקודות מבט חילוניות עכשוויות.
גרהאם הטיף לקהלים חיים של כמעט 215 מיליון אנשים ביותר מ-185 מדינות וטריטוריות באמצעות כנסים ומפגשים שונים, לרבות השליחות העולמית BMS והשליחות הגלובלית.
הוא גם הגיע למאות מיליונים נוספים באמצעות טלוויזיה, וידאו, סרטים ושידורי אינטרנט.
ויליאם פרנקלין גרהאם הבן נולד ב-7 בנובמבר 1918, בחווה ליד העיר שארלוט, בצפון קרוליינה .
הוא היה ממוצא סקוטי-אירי, היה הבכור מבין ארבעה ילדים שנולדו למורו (לבית קופי, 1892-1981) ויליאם פרנקלין גרהאם האב (1888–1962), שהיה חוואי בעל משק חלב.
גרהאם גדל בחווה המשפחתית עם שתי אחיותיו הצעירות, קתרין מורו וג'ין ואחיו הצעיר, מלווין תומאס.
הוא חונך על ידי הוריו כחבר בכנסייה הפרסביטריאנית-הרפורמית.
הוא התחיל לקרוא ספרים מגיל צעיר ואהב לקרוא ספרי הרפתקאות לבנים, במיוחד אהב את טרזן.
כמו טרזן, הוא היה נתלה על העצים וקורא את קריאת טרזן הידועה, תוך שהוא מפחיד בכך אנשים וסוסים.
לדברי אביו, צעקות אלה הן שהובילו אותו להיות כומר בכנסייה.
כשהיה גרהאם בן ארבע-עשרה, בשנת 1933, הסתיימה בארצות הברית "תקופת היובש" (החרם על מכירת משקאות אלכוהוליים), אביו של גרהאם אילץ אותו ואת אחותו, קתרין, לשתות בירה עד שחלו.
כתוצאה מכך נוצרה אצלם סלידה שכזאת, שגרהאם ואחותו נמנעו משתיית אלכוהול וצריכת סמים עד סוף ימי חייהם.
גרהאם נדחה כחבר בקבוצת נוער מקומית על היותו "טיפוס יותר מדי ארצי" כאשר אלברט מקמקין, שעבד בחוות גרהאם, שכנע אותו ללכת ולשמוע את המטיף מרדכי האם.
על פי האוטוביוגרפיה שלו, גרהאם, התחיל להאמין בשנת 1934, בגיל 16 במהלך סדרה של אספות בישור שהוביל האם בשארלוט.
לאחר סיום לימודיו בתיכון, במאי 1936, למד גרהאם במכללת בוב ג'ונס, בקליבלנד, טנסי.
לאחר סמסטר אחד, הוא חש שהדגש בלימודים שם היה יותר מדי על לגליזם בשלב זה הוא הושפע בהשראת הכומר צ'רלי יאנג מהכנסייה התנ"כית באיסטפורט.
הוא עמד בפני גירוש, אך בוב ג'ונס האב הזהיר אותו מפני חיים מבוזבזים: "לכל היותר, כל מה שתוכל להשיג זה להיות מטיף כפרי בארץ ענייה אי שם בכפרים...
יש לך קול עם פוטנציאל למשוך אנשים.
אלוהים יכול להשתמש בקולך, הוא יכול להשתמש בו בעצמה רבה."
בשנת 1937 עבר גרהאם ללמוד במכון התנ"כי של פלורידה בטמפל טראס, פלורידה, ליד טמפה.
את הדרשה הראשונה שלו באותה שנה נשא בבוסטוויק הכנסייה הבפטיסטית ליד פלאטקה, פלורידה, בעודו סטודנט.
בשנת 1939 הוסמך גרהאם על ידי קבוצת אנשי דת בפטיסטים בכנסיית פניאל הבפטיסטית בפלטקה שבפלורידה.
בשנת 1943 סיים גרהאם את מכללת וויטון, באילינוי, עם תואר באנתרופולוגיה.
בתקופה זו בוויטון החליט גרהאם לקבל את כתבי הקודש כדברו המוחלט של אלוהים.
הנרייטה מירס מהכנסייה הפרסביטריאנית הראשונה של הוליווד (הוליווד, קליפורניה) סייעה לגרהאם להתמודד עם נושא זה.
הוא התמקם בבית ביער מדרום מזרח לאגם Big Bear בדרום קליפורניה.
מצויה שם אנדרטה המציינת את החלטתו זו של גרהאם.
ב -13 באוגוסט 1943 נשא גרהאם את רות בל לאישה.
היא הייתה תלמידת כתתו בוויטון.
הוריה היו מיסיונרים פרסביטריאנים בסין.
נלסון בל, היה מנתח כללי.
רות גרהאם נפטרה ב-14 ביוני 2007, בגיל 87. הגרהאמים היו נשואים כמעט 64 שנים.
במהלך לימודיו בקולג', הפך גרהאם לכומר של כנסיית United Gospel Tabernacle (משכן הבשורה המאוחד) והיו לו גם התקשרויות בישור אחרות.
בשנים 1943–1944 שימש גרהאם זמן קצר בכנסייה הבפטיסטית הראשונה במערב ספרינגס המערבית, באילינוי, שלא הייתה רחוקה מוויטון.
בעודו שם, סיפר לו ידידו טורי ג'ונסון, כומר "כנסיית הביבליה של המערב התיכון" בשיקגו, שתוכנית הרדיו שלו, Songs in the Night (שירים אל תוך הלילה), עומדת להסגר בשל היעדר מימון.
גרהאם החליט, תוך התייעצות עם חברי קהילתו במערב ספרינגס במדינת אילינוי, להשתלט על תוכנית הרדיו של ג'ונסון תוך קבלת תמיכה כספית מהכנסייה שלו.
עם השקת תוכנית הרדיו החדשה ב-2 בינואר 1944, היא עדיין נקראה שירים אל תוך הלילה.
גרהאם גייס את בעל קול הבס בריטון, ג'ורג' בוורלי שיי כמנהל הרדיו שלו.
בעוד שתוכנית הבישור ברדיו נמשכה עוד שנים רבות, החליט גרהאם להמשיך הלאה בתחילת שנת 1945. בשנת 1947, בגיל 29, הוא מונה לנשיא Northwestern Bible College in Minneapolis (מכללת נורת'ווסטרן המקראית במיניאפוליס) - בזמנו, הוא היה האיש הצעיר ביותר ששימש כנשיא מכללה או אוניברסיטה בארצות הברית.
גרהאם שימש כנשיא משנת 1948 עד לשנת 1952.
גרהאם התכוון תחילה להיות כומר צבאי בצבא ארצות הברית, אולם הוא נדבק במחלת החזרת זמן קצר לאחר שהגיש בקשה להצבה.
לאחר תקופה של הבראה בפלורידה, הוא נשכר כמבשר הראשון במשרה מלאה של YFC) Youth for Christ) (נוער למען ישו) שנוסדה במשותף על ידי טורי ג'ונסון והמבשר הקנדי צ'ארלס טמפלטון.
גרהאם נסע ברחבי ארצות הברית ואירופה כמבשר בין לאומי של הארגון YFCI.
טמפלטון נירשם לסמינר התאולוגי של פרינסטון לתואר תאולוגי מתקדם וקרא לגרהאם לנהוג כמוהו, אך הוא סירב מאחר שהוא כבר כיהן כנשיא Northwestern Bible College (המכללה הצפון-מערבית למקרא).
גרהאם תכנן סדרה של כנסי התעוררות בלוס אנג'לס בשנת 1949, שעבורם הקים אוהלי קרקס במגרשי חניה.
הוא משך סיקור תקשורתי ברמה לאומית, במיוחד ברשת Hearst chain השמרנית, אף כי הירסט וגרהאם מעולם לא נפגשו.
מסע הבישור נמשך שמונה שבועות - חמישה שבועות מעל למתוכנן.
גרהאם הפך לדמות לאומית עם כיסוי עיתונאי כבד של שירותי הכבלים וכתבי עת לאומיים.
מרגע שהחל בשירותו למען הבשורה בשנת 1947, ניהל גרהאם יותר מ-400 מסעי בישור ב-185 מדינות וטריטוריות, בשש יבשות.
במסע הבישור הראשון של בילי גרהאם, שנערך 13–21 בספטמבר 1947, באולם העירוני בגרנד רפידס, מישיגן, השתתפו 6,000 איש.
גרהאם היה בן 28. הוא קרא להם מסעי בישור, הוא היה שוכר מקום גדול, כגון אצטדיון, או פארק או שדרה רחבה.
כאשר המפגשים נעשו גדולים יותר, הוא היה מגייס קבוצה של עד 5,000 איש לשירה במקהלה.
הוא היה מטיף את הבשורה ומזמין אנשים לצעוד קדימה (לצורך הצהרה על אמונה וקבלת ישו כמשיח ומושיע אישי).
אנשים כאלה נקראו מתעניינים בבשורה וקיבלו הזדמנות לדבר באופן אישי עם יועץ, להבהיר שאלות ולהתפלל יחד.
לעיתים קרובות קיבלו המתעניינים עותק של הבשורה על-פי יוחנן או חוברת לימוד המקרא (תנ"ך וברית חדשה).
בשנת 1992, במוסקבה, צעדו קדימה לאור קריאתו של בילי גרהאם כרבע מכלל 155,000 הנוכחים בקהל.
מסעות הבישור שלו לוו לעיתים קרובות בשירי אמונה מיוחדים.
גרהאם דחה הצעת חוזה של מיליון דולר של חברת הטלוויזיה NBC, להופיע מול השדרן הנודע ארתור גודפרי, וזאת על מנת שיוכל להמשיך במסע הבישור בלונדון, שנמשך 12 שבועות, ומסע בישור בניו יורק, במדיסון סקוור גארדן בשנת 1957, אשר נמשך מדי לילה במשך 16 שבועות.
גרהאם דיבר בכינוס שליחות של הסטודנטים של אינטרורסיטי של אורבאנה (InterVarsity Christian Fellowship's Urbana Student Missions Conference), לפחות תשע פעמים: בשנים 1948, 1957, 1961, 1964, 1976, 1979, 1981, 1984 ו-1987.
בכל כנס אורבנה, הוא איתגר את אלפי המשתתפים לקבל על עצמם התחייבות ללכת אחרי ישו המשיח עד סוף חייהם.
הוא ציטט לעיתים קרובות פסוק בן שש מילים, שנכתב במהדורת כתבי הקודש של ויליאם וייטינג בורדן, בנו של אייל כסף עשיר: "אין הסתייגויות, אין נסיגה, אין חרטה" ("No reserves, no retreat, no regrets").
בורדן מת במצרים בדרכו לשירות הבשורה.
גרהאם ערך גם מפגשים אוונגליסטיים בקמפוסים של מספר אוניברסיטאות: באוניברסיטת מינסוטה במהלך "שנת הבשורה" של InterVarsity בשנים 1950–1951, שליחות בת 4 ימים באוניברסיטת ייל ב-1957, וסדרת מפגשים במשך שבוע באוניברסיטת קרולינה בספטמבר 1982.
בשנת 1955 הוא הוזמן על ידי סטודנטים להוביל את השליחות באוניברסיטת קיימברידג', בארגון של (CICCU -Cambridge Inter-Collegiate Christian Union), עם הכומר הלונדוני והתאולוג ג'ון סטוט כעוזר הראשי שלו.
הזמנה זו התקבלה במורת רוח רבה כפי שהשתקף ממאמרי העיתון טיימס הלונדוני.
בשנת 1950, ייסד בילי גרהאם את האגודה האוונגליסטית הנושאת את שמו BGEA) Billy Graham Evangelistic Association) כאשר המטה שלה שכן במיניאפוליס.
בשנת 1999 עברה האגודה לשרלוט, בקרוליינה הצפונית, .
Hour of Decision (שעת ההחלטה), תוכנית רדיו שבועית ששודרה ברחבי העולם במשך למעלה מ-50 שנה
שידורי טלוויזיה מיסיונריים מיוחדים ששודרו כמעט בכל שוק בארצות הברית ובקנדה
טור עיתון מאוגד, My Answer ("תשובתי"), שפורסם על ידי עיתונים ברחבי ארצות הברית והופץ על ידי Tribune Media Services (שירותי מדיה טריביון)
Decision magazine (מגזין החלטות), פרסום רשמי של העמותה
הוצאת העיתון הנוצרי Christianity Today (הנצרות כיום) החלה בשנת 1956 כאשר העורך הראשון שלו היה קרל פ' הנרי
Passageway.org, אתר מרשתת של תוכנית חניכות לנוער שנוצרה על ידי BGEA
World Wide Pictures, חברת סרטי קולנוע, שהפיקה והפיצה למעלה מ-130 סרטים
באפריל 2013, התחילה האגודה ב-"My Hope With Billy Graham" ("התקווה שלי עם בילי גרהאם"), את ההישג הגדול ביותר בהיסטוריה שלה, כשעודדה את חברי הכנסייה להפיץ את הבשורה בפגישות קבוצתיות קטנות לאחר הצגת מסר בוידאו של גרהאם.
"הרעיון הוא שהמאמינים הנוצרים יעתיקו את הדוגמה של השליח מתי בברית החדשה ויפיצו את הבשורה בבתיהם".
הסרטון, נקרא "The Cross" ("הצלב"), הוא התוכנית המרכזית בסדרת "התקווה שלי" באמריקה ושודר גם בשבוע של יום הולדתו ה-95 של גרהאם.
בריאיון עם האתר השמרני האמריקני (WorldNetDaily (WND כתב גרהאם כי "אנחנו קרובים לקץ הימים".
במסעי הבישור המוקדמים של גרהאם עדיין הונהגה הפרדה גזעית, אך הוא החל לשנות את גישתו בשנות החמישים.
במהלך עצרת שנערכה ב-1953 בצ'טאנוגה שבטנסי, קרע גרהאם את החבלים שהקימו המארגנים לצורך הפרדה גזעית.
בזיכרונותיו סיפר כי הוא אמר לשני סדרנים לעזוב את מחיצת ההפרדה "או שאתם יכולים להמשיך ולקיים את מסע ההתעוררות בלעדי".
הוא הזהיר את הקהל הלבן, "היינו גאים וחשבנו שאנחנו טובים יותר מכל גזע אחר, מכל עם אחר ...
גבירותיי ורבותיי, אנחנו הולכים להיות מושלכים לגיהנום בגלל הגאווה שלנו."
באוטוביוגרפיה שלו נזכר גרהאם שבמהלך הזמן הזה הוא וקינג פיתחו ידידות קרובה ושהוא בסופו של דבר היה אחד האנשים הבודדים שפנו אל קינג בכינויו "מייק", כינוי שקינג הרשה להשתמש בו רק לחבריו הקרובים ביותר.
בעקבות ההתנקשות בחייו של קינג ב-1968, התאבל גרהאם וקונן על כך שארצות הברית הפסידה "מנהיג חברתי ונביא".
באופן פרטי, ייעץ גרהאם לקינג ולחברים אחרים של SCLC -Southern Christian Leadership Conference (מנהיגות הנוצרים הדרומית).
על אף הידידות ששררה ביניהם, נתגלע בשנת 1958, מתח בין גרהאם וקינג, כאשר ועדת החסות של מסעי הבישור שהתקיימו בסן אנטוניו, טקסס ב-25 ביולי, דאגה לכך שגרהאם יוצג על ידי המושל הגזען של המדינה, פרייס דניאל.
ב-23 ביולי שלח קינג מכתב לגרהאם והודיע לו כי העובדה שאפשרו לדניאל לדבר במסע הבישור שהתרחש בלילה לפני הבחירות הדמוקרטיות המוקדמות של המדינה "עלולה להתפרש כהסכמה שלך להפרדה גזעית ולאפליה".
יועצו של גרהאם, גריידי וילסון, השיב לקינג כי "אף על פי שאנחנו לא רואים עין בעין בכל נושא, אנחנו עדיין אוהבים אותו במשיח".
אף על פי שהופעה של גרהאם עם דניאל ניפצה את תקוותיו של קינג לקיים מסעי בישור משותפים עם גרהאם בעומק הדרום, נשארו השניים עדיין חברים, וקינג סיפר לקהל צופי טלוויזיה קנדיים בשנה שלאחר מכן, כי גרהאם נקט בעמדה "חזקה מאוד כנגד ההפרדה הגזעית".
לגרהאם וקינג היו גם דעות מנוגדות בנושא מלחמת וייטנאם.
לאחר נאומו של קינג "מעבר לווייטנאם", שבו גינה את ההתערבות האמריקאית בווייטנאם, גרהאם גינה אותו ואחרים על ביקורתם על מדיניות החוץ של ארצות הברית.
באמצע שנת 1960 קינג וגרהאם נסעו יחד לכינוס העולמי הבפטיסטי העשירי של הברית הבפטיסטית העולמית.
בשנת 1963, גרהאם שילם ערבות עבור שחרורו של קינג מהכלא במהלך כינוס בירמינגהם.
גרהאם ערך מסעי בישור משולבים בבירמינגהם, אלבמה, בחג הפסחא ב-1964, בעקבות הפצצת הכנסייה הבפטיסטית של רחוב שש עשרה, וסייר שוב באלבמה בעקבות האלימות שלוותה את צעדת סלמה הראשונה למונטגומרי ב-1965.
אמונתו של גרהאם עוררה את השקפתו המתבגרת על גזענות והפרדה; הוא אמר לאחד מחברי קו קלוקס קלאן (Ku Klux Klan) כי השילוב הבין גזעי היה נחוץ בעיקר מטעמים דתיים: "אין בסיס מקראי להפרדה הגזעית", טען גרהאם.
"הקרקע לרגלי הצלב היא במפלס אחד, וזה נוגע ללבי כאשר אני רואה לבנים עומדים כתף אל כתף עם שחורים לרגלי הצלב."
הידידות בין גרהאם לג'ון סטוט הובילה לשותפות נוספת בתנועת לוזאן, אשר גרהאם היה מייסדה.
היא נבנתה על בסיס הקונגרס העולמי של גרהאם משנת 1966 על בישור בברלין, בשיתוף עם Christianity Today (כתב העת הנוצרי: נצרות כיום) כינס גרהאם את מה שמגזין "טיים" תיאר כ"פורום אדיר, אולי הכינוס הנרחב ביותר של נוצרים שנערך אי פעם".
עם 2,700 משתתפים מכ -150 מדינות שהתכנסו לכינוס הבינלאומי על בישור בעולם.
כינוס זה התקיים בלוזאן, שווייץ (16-25 ביולי 1974), והתנועה שאלה את שמה מן העיר המארחת.
מטרתו הייתה לחזק את הכנסייה העולמית למען הבישור בעולם, ולעסוק במגמות אידאולוגיות וסוציולוגיות שהשליכו על כך.
גרהאם הזמין את סטוט להיות האדריכל הראשי של אמנת לוזאן, שהוצאה מכינוס, אשר, לדברי גרהאם, "סייעה לאתגר ולאחד נוצרים אוונגליסטים במשימה הגדולה של בישור עולמי".
התנועה נותרה כפרי מורשתו של גרהאם, עם נוכחות בכל אומה כמעט.
גרהאם מילא תפקידים מרובים שתמכו זה את זה.
גרנט ואקר מונה 8 תפקידים עיקריים שמילא גרהאם: מבשר, סמל, דרומי, יזם, אדריכל (או בונה גשרים), צליין, כומר ולבסוף מעמדו כדמות הפרוטסטנטית המוכרת בארצות הברית, במשותף עם מרטין לותר קינג והאפיפיור יוחנן פאולוס השני.
כבונה גשרים, גרהאם הושיט ידו בכוונה לתוך העולם החילוני.
כיזם, לדוגמה, הוא בנה ביתן משלו ליריד העולמי בניו יורק ב-1964 בשנת 1969 הוא הופיע כאורח בתוכנית טלוויזיה שוודי אלן הנחה.
הוא שוחח איתו בעניינים תאולוגיים.
במהלך המלחמה הקרה, היה בילי גרהאם לבונה הגשר הראשון מעבר למסך הברזל, כשהוא פונה לקהלים גדולים במדינות ברחבי אירופה המזרחית לרבות ברית המועצות, בקריאה לשלום.
בתקופת האפרטהייד סירב גרהאם בעקביות לבקר בדרום אפריקה עד שממשלתה אפשרה מקומות ישיבה משולבים לקהל.
במהלך מסע הבישור הראשון שלו ב-1973 הוא גינה בגלוי את האפרטהייד.
גרהאם גם התכתב עם המנהיג הכלוא, נלסון מנדלה במהלך 27 שנות מאסרו של האחרון.
ב -1984 הוא הוביל סדרה של כינוסים בקיץ של בריטניה, הנקראת Mission England, במגרשי כדורגל.
גרהאם התעניין בחיזוק הבשורה (אוונגליזם) ברחבי העולם.
בשנים -1983, 1986 ו-2000 הוא מימן, ארגן ושילם עבור הכשרות מסיביות עבור אוונגליסטים נוצרים מרחבי העולם; עם הייצוג הגדול ביותר של מדינות שנערך עד אז אי פעם.
למעלה מנציגי 157 מדינות התאספו בשנת 2000 במרכז האמנה RAI באמסטרדם, הולנד.
באחד ממסעי ההתעוררות בסיאול שבדרום קוריאה משך גרהאם יותר ממיליון איש לכינוס אחד.
הוא הופיע בסין בשנת 1988 - עבור רות, היה זה כמו שיבה הביתה, שכן היא נולדה בסין להורים מיסיונרים.
הוא הופיע בצפון קוריאה בשנת 1992.
ב -15 באוקטובר 1989, גרהאם קיבל כוכב על Hollywood Walk of Fame (מדרכת התהילה של הוליווד).
גרהאם היה הכומר היחיד, שתפקד בתפקיד כזה, לקבל כוכב כזה.
ב -22 בספטמבר 1991, ערך גרהאם את האירוע הגדול ביותר שלו בצפון אמריקה על הדשא הגדול של סנטרל פארק בניו יורק.
פקידי העיר העריכו שהיו שם למעלה מ-250,000 משתתפים.
בשנת 1998, דיבר גרהאם בוועידת TED לקהל של מדענים ופילוסופים.
ב -14 בספטמבר 2001, שלושה ימים בלבד לאחר ההתקפות על מרכז הסחר העולמי, הוזמן גרהאם לכהן בקתדרלה הלאומית בוושינגטון, בהשתתפות הנשיא ג'ורג' בוש ומנהיגים בעבר ובהווה.
הוא גם דיבר בטקס האזכרה בעקבות הפיגוע באוקלהומה סיטי ב-1995. ב-24–26 ביוני 2005, בילי גרהאם התחיל מה שהוא אמר שיהיה מסע הבישור האחרון שלו בצפון אמריקה, שלושה ימים בבית Flushing Meadows - Corona Park בניו יורק.
אבל בסוף השבוע של 11-11 במרץ 2006, בילי גרהאם ערך את "פסטיבל התקווה" עם בנו, פרנקלין גרהאם.
הפסטיבל התקיים בניו אורלינס, אשר אך זה התאושישה מהוריקן קתרינה.
גרהאם הכין דרשה אחרונה אחת, "My Hope America" (התקווה שלי אמריקה), ששוחררה בקלטת- DVD והוצגה ברחבי אמריקה ואולי ברחבי העולם בין 7 ל-10 בנובמבר 2013, כאשר 7 בנובמבר הוא יום הולדתו ה-95, בתקווה לגרום להתעוררות ותשובה.
גרהאם אמר כי פרישתו המתוכננת היא בגלל התרופפות בריאותו; הוא סבל מהידרוצפלוס משנת 1992 ואילך.
באוגוסט 2005, הופיע גרהאם בטקס חנוכת הספרייה שלו בשארלוט, צפון קרוליינה.
אז בן 86, הוא השתמש במהלך הטקס בהליכון.
ב-9 ביולי 2006, הוא דיבר בטקס Metro Maryland Franklin Graham Festival (פסטיבל מטרו מרילנד פרנקלין גרהאם), שנערך בבולטימור, מרילנד, בפארק אוריולה ב קמדן ירדס (Oriole Park at Camden Yards).
בחודש אפריל 2010, גרהאם, בגיל 91 עם אובדן משמעותי של ראייה ושמיעה, היה בהופעה ציבורית נדירה לרגל ההקדשה של הספרייה המשופצת בילי גרהאם.
התקיימה מחלוקת על מקום הקבורה המוצע של גרהאם; הוא הודיע ביוני 2007 כי הוא ואשתו ייקברו זה לצד זה בספריית בילי גרהאם בעיר הולדתו, שארלוט.
בנו הצעיר של גרהאם, נד, התווכח עם בנו הבכור פרנקלין על השאלה האם קבורה בספרייה תהיה הולמת.
רות גרהאם אמרה שהיא לא רוצה להיקבר בשארלוט אלא בהרים במרכז ההדרכה של בילי גרהאם שבמפרץ ליד אשוויל, צפון קרוליינה, שם התגוררה שנים רבות; נד תמך בבחירתה של אמו.
הסופרת פטרישיה קורנוול, ידידת משפחה, התנגדה גם היא לקבורה בספרייה, וכינתה אותה אתר תיירותי.
פרנקלין רצה שהוריו ייקברו באתר הספרייה.
בזמן מותה של רות גרהאם הוכרז כי ייקברו באתר הספרייה.
גרהאם נפטר מסיבות טבעיות ב-21 בפברואר 2018, בביתו במונטרייט, צפון קרוליינה, בגיל 99.
ב־28 בפברואר וב־1 במרץ 2018 הפך בילי גרהאם לאזרח הפרטי הרביעי בהיסטוריה של ארצות-הברית שזכה בכבוד האשכבה ברוטונדה של הקפיטול בוושינגטון, גרהאם הוא המנהיג הדתי הראשון שזכה לכבוד זה.
מנהיג הרוב בסנאט מיץ 'מק'קונל ויו"ר הבית פול רייאן קראו לגרהאם בטקס, "הכומר של אמריקה".
הנשיא טראמפ אמר שגרהאם היה "שגרירו של ישו".
טקס הלוויה פרטי התקיים ב-2 במרץ 2018 .
גרהאם נקבר ליד אשתו למרגלות שביל הלבנים בצורת צלב בגן התפילה, בצדה הצפוני-מזרחי של ספריית בילי גרהאם.
ארון הקבורה מעץ של גרהאם, שנעשה בעבודת יד בשנת 2006 על ידי אסירים בבית הכלא הממלכתי של לואיזיאנה, מעוטר בצלב עץ שמוסמר אליו על ידי האסירים.
(עליון: בילי גרהאם בקפיטול, 28 בפברואר 2018, C-SPAN;
תחתון: בהלוויה, ספריית בילי גרהאם, שרלוט, צפון קרולינה, 2 במרץ 2018, C-SPAN)
לאחר שהיו לו יחסים קרובים עם לינדון ג'ונסון וריצ'רד ניקסון, ניסה גרהאם להימנע מנקיטת עמדות מפורשות ביילי אמר: "הוא סירב לחתום או לאמץ הצהרות פוליטיות, והוא התרחק מן הימין הנוצרי ...
שנותיו המוקדמות של התנגדות עזה לקומוניזם פינו את מקומן לעניינים של פירוק נשק גרעיני ותשומת לב לאיידס, עוני ואיומים סביבתיים.
גרהאם היה חבר רשום במפלגה הדמוקרטית.
בשנת 1960 הוא התנגד למועמדותו של ג'ון פ.
קנדי, מחשש שמאחר שקנדי הוא קתולי, הוא יהיה חייב ללכת בעקבות האפיפיור.
גרהאם פעל "מאחורי הקלעים" כדי לעודד רועי עדה פרוטסטנטים בעלי השפעה לדבר נגדו.
גרהאם נפגש עם ועידה של רועי עדה פרוטסטנטים במונטרו שבשווייץ, במהלך מסע הבחירות ב-1960, כדי לדון בקהילות המכוננות שלהם איך להביס את קנדי.
על פי תוכנית החזית של PBS, "אלוהים באמריקה" (2010), פרק 5. גרהאם ארגן בספטמבר 1960 כינוס של מאות רועי עדה פרוטסטנטים בוושינגטון, הכינוס הובל על ידי נורמן וינסנט פיל.
היה זה זמן קצר לפני נאומו של קנדי בנושא הפרדת הכנסייה מהמדינה ביוסטון, טקסס, נאום שנחשב כמוצלח ביותר להרגעת דאגותיהם של רבים מהבוחרים.
לאחר בחירתו, הזמין קנדי את גרהאם לשחק גולף בפאלם ביץ', פלורידה, ולאחר מכן הודה גרהאם כי בחירתו של קנדי היא הזדמנות לקירוב לבבות בין קתולים לפרוטסטנטים.
לאחר ששוחחו ביניהם בפגישה זו על ישו המשיח, נשארו השניים בקשר.
הם נפגשו בפעם האחרונה בפגישת יום התפילה הארצי בפברואר 1963. באוטוביוגרפיה שלו טען גרהאם כי הוא חש "תחושה פנימית מבשרת רע" בשבוע שקדם לרצח קנדי, וניסה ליצור איתו קשר כדי לומר, "אל תיסע לטקסס!"
גרהאם נטה לעבר המפלגה רפובליקנית בתקופת נשיאותו של ריצ'רד ניקסון, שאותו פגש והתיידד בהיותו סגן הנשיא תחת דווייט אייזנהאואר.
מאוחר יותר הוא לא ממש התרועע עם הימין הנוצרי (ביטוי המציין את הימין השמרני הדתי נוצרי של ארצות הברית), באומרו כי ישו לא היה מפלגה פוליטית.
במהלך השנים העניק את תמיכתו למועמדים פוליטיים שונים.
בריאיון ל"ניוזוויק" בשנת 2006, נכתב "לגבי גרהאם, הפוליטיקה היא משנית לבשורה ...
כאשר ניוזוויק שאל את גרהאם - האם רועי עדה, בין שהם חושבים על עצמם כעל מבשרים, ובין שהם רואים עצמם כעל רועי עדה או מעט משניהם - צריכים להשקיע זמן בפוליטיקה?
הוא השיב: 'אתה יודע, אני סבור שהדבר תלוי באיש עצמו האם הוא חש שהוא מובל לכך על ידי אלוהים.
דברים רבים שאליהם התייחסתי בעבר, לפני שנים לא היו מאלוהים, אני בטוח בכך, אולם אני חושב שיש נושאים אחדים - כמו קומוניזם, או הפרדה גזעית, שלגביהן אני סבור שיש לך אחריות לבטא עמדה".
בשנת 2012, אימץ גרהאם פומבית את המועמד הרפובליקני לנשיאות, מיט רומני.
זמן קצר לאחר מכן, כנראה כדי להכיל את רומני, שהוא מורמון, הוסרה מהאתר של גרהאם ההתייחסות למורמוניות כאל כת דתית ("כת או פולחן של קבוצה המלמדת דוקטרינות או אמונות החורגות מהמסר המקראי של הדת הנוצרית").
היו כאלה שהתלבטו האם התמיכה בפוליטיקה הימנית הרפובליקנית והדתית בסוגיות כגון נישואים חד מיניים, מקורם בגרהאם - שהפסיק לדבר בפומבי או לכתבים - משקפת למעשה את דעותיו של בנו, פרנקלין, ראש ה-BGEA.
פרנקלין הכחיש זאת ואמר כי ימשיך לפעול כדובר אביו ולא יאפשר כנסי עיתונות.
לגרהאם היה קהל מאזינים אישי רב שכלל גם רבים מנשיאי ארצות הברית החל מהארי ס.
טרומן וכלה בברק אובמה, 12 נשיאים ברציפות.
לאחר פגישתו עם טרומן בשנת 1950, אמר גרהאם לעיתונות כי דחק בנשיא לפעול כנגד הקומוניזם בצפון קוריאה.
טרומן לא חיבב אותו ולא דיבר איתו מאז במשך שנים.
גרהאם היה אורח קבוע במהלך כהונתו של דווייט ד.
הוא קרא לו להתערב באמצעות הכוחות הפדרליים באירוע של Little Rock Nine (משבר שבו נמנעה כניסת תלמידים שחורים לבית ספר התיכון בליטל רוק בגלל הפרדה גזעית), כדי לאפשר כניסה של תלמידים שחורים לבתי הספר הציבוריים.
יו"ר בית הנבחרים סם רייבורן שכנע את הקונגרס לאפשר לגרהאם לנהל את האספה הדתית הראשונה על מדרגות בניין הקפיטול בשנת 1952. אייזנהאואר ביקש את נוכחותו של גרהאם על ערש דווי.
גרהאם נפגש והפך לחבר קרוב של סגן הנשיא ריצ'רד ניקסון, ותמך בניקסון, שהיה קוויקר, בבחירות לנשיאות בשנת 1960. הוא כינס פגישה אסטרטגית של מנהיגים אוונגליסטים במונטראו שבשווייץ, כדי לתכנן את הדרך הטובה ביותר להתנגד ליריבו הקתולי של ניקסון, הסנטור ג'ון פ.
אף שהיה דמוקרט רשום, גרהאם היה תקיף בהתנגדותו נגד האיום החיצוני של הקומוניזם והביע אהדה רבה להשקפותיו של ניקסון בנוגע למדיניות החוץ האמריקנית.
לפיכך, הוא היה אוהד יותר לממשל הרפובליקני.
ב־16 בדצמבר 1963, הזמין נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון את גרהאם לבית הלבן לקבלת ייעוץ רוחני, בעקבות התרשמותו מהאופן שבו שיבח גרהאם את עבודתו של אבי-סבו ג'ורג' וושינגטון ביינס.
לאחר הביקור הזה, היה ג'ונסון מזמין את גרהאם לעיתים קרובות על מנת לקבל ממנו ייעוץ רוחני נוסף, כמו גם לטיפוח קשר הידידות עמו.
כפי שסיפר גרהאם לביוגרף שלו פראדי, "כשג'ונסון היה נשיא, התארחתי בבית הלבן כמעט כאילו היה בית מלון, הוא תמיד ניסה לעכב אותי שם, הוא פשוט לא רצה שאצא".
בניגוד בולט לגישה המצומצמת יותר שהייתה לו עם הנשיא טרומן, אייזנהאואר וקנדי, גרהאם לא רק הגיע לבתי המגורים הפרטיים של הבית הלבן, אלא לפעמים גם כרע ברך לצדו של ג'ונסון והתפלל עמו, בכל פעם שהנשיא ביקש זאת ממנו.
גרהאם נזכר פעם "מעולם לא היו לי הרבה אנשים שעמם נהגתי כך.".
בנוסף לביקוריו בבית הלבן, היה גרהאם מבקר אצל ג'ונסון גם בקמפ דייוויד ונפגש מדי פעם עם הנשיא כאשר הוא חזר לחוותו הפרטית בסטונוול טקסס.
ג'ונסון היה גם הנשיא המכהן הראשון שהשתתף באחד ממסעי הבישור של גרהאם, שהתקיים ביוסטון, טקסס, בשנת 1965.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1964 שלחו תומכי המועמד הרפובליקאי בארי גולדווטר כ-2 מיליון מברקים לעיר הולדתו של גרהאם במונטראט שבצפון קרוליינה, וביקשו את תמיכתו של המטיף.
בהיותו תומך במדיניות הפנים של ג'ונסון, ובתקווה לשמור על ידידותו עם הנשיא, עמד גרהאם בפני הלחץ לתמוך בגולדווטר ונשאר נייטרלי בבחירות.
בעקבות ניצחונו של ג'ונסון בבחירות, התייצב מעמדו של גרהאם ככומר הראשי של הבית הלבן.
בשלב מסוים, שקל ג'ונסון אפילו להפוך את גרהאם לחבר בקבינט שלו ולטפח אותו כדי להפוך אותו ליורשו, על אף שגרהאם עמד על כך שאין לו שאיפות פוליטיות ורצה להישאר מבשר.
הביוגרף של גרהאם, דוד איקמן, הודה כי המבשר היה קרוב יותר לג'ונסון מלכל נשיא אחר שהכיר אי פעם.
הוא בילה את הלילה האחרון לנשיאותו של ג'ונסון בבית הלבן, והוא נשאר ללון ללילה הראשון של ניקסון.
לאחר מסע הבחירות לנשיאות של ניקסון בשנת 1968, הפך גרהאם ליועץ, שביקר בבית הלבן באופן קבוע והוביל את טקסי הדת הפרטיים של הנשיא.
בפגישה עם גולדה מאיר הציע ניקסון לגרהאם להיות השגריר לישראל, אך הוא סירב.
בשנת 1970, הופיע ניקסון ביחד עם גרהאם במסע התעוררות רוחנית במזרח טנסי, אשר נחשב מבחינתם כבטוח מבחינה פוליטית.
מסע התעוררות זה משך את אחד הקהלים הגדולים ביותר בטנסי כולל מפגינים כנגד מלחמת וייטנאם.
ניקסון היה הנשיא הראשון שנשא נאום מדוכן המטיף.
ידידותם נעשתה מתוחה בשנת 1973, כאשר גרהאם נזף בניקסון על התנהגותו לאחר פרשת ווטרגייט, והגידוף שנשמע בקלטות ווטרגייט.
בסופו של דבר, הם השלימו ביניהם עם התפטרותו של ניקסון.
גרהאם ספג ביקורת על ידי אחדים על היותו נמשך יותר מדי למרכזי הכוח הפוליטי.
גרהאם ניהל טקס קבורה נשיאותי אחד והלוויה נשיאותית אחת.
הוא ניהל את טקסי הקבורה של הנשיא לינדון ב' ג'ונסון בשנת -1973 ונטל חלק בהספד על הנשיא הקודם.
גרהאם ערך את טקס הלוויה של הגברת הראשונה לשעבר פאט ניקסון בשנת 1993, וערך את הלוויה הממלכתית של ריצ'רד ניקסון בשנת -1994. בעת שערוריית מוניקה לווינסקי, טען גרהאם כי הוא מאמין שהנשיא ביל קלינטון הוא "אדם רוחני".
הוא לא היה מסוגל להשתתף בהלוויה הממלכתית של רונלד רייגן ב-11 ביוני 2004, כמשום שהתאושש מניתוח החלפת מפרק הירך.
דבר זה הוזכר על ידי ג'ורג' בוש בהספד שלו.
ב -25 באפריל 2010 ביקר הנשיא ברק אובמה את גרהאם בביתו במונטרייט, צפון קרוליינה, שם ערכו "תפילה פרטית" במשותף.
הקשר עם המלכה אליזבת השנייה
גרהאם היה ביחסים ידידותיים עם המלכה אליזבת השנייה, הוזמן לעיתים קרובות לאירועים מיוחדים על ידי משפחת המלוכה.
הם נפגשו לראשונה בשנת 1955 וגרהאם הטיף בקפלה של וינדזור, בשנה שלאחר מכן הוזמן על ידי המלכה.
הקשר הידידותי ביניהם התקיים אולי משום שהיו שותפים לגישה מסורתית בהיבטים המעשיים של האמונה הנוצרית.
גרהאם התבטא בגלוי כנגד הקומוניזם ותמך במדיניות המלחמה הקרה של ארצות הברית, לרבות תמיכתו במלחמת וייטנאם.
בנאומו בשנת 1999 דן גרהאם ביחסיו עם המנהיג הצפון קוריאני המנוח קים איל-סונג, ושיבח אותו כ"קומוניסט מסוג אחר "ו"כאחד הלוחמים הגדולים לחופש בארצו כנגד היפנים".