tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באזורי סמטת הטורנדו סטנדרט הבנייה לעיתים קרובות מחמיר יותר מזה המקובל בחלקים אחרים של ארצות הברית, כאשר אנשים מחויבים בין היתר לבנות גגות מחוזקים, מרתפי סערה, ולהתקין צופר טורנדו.
מבחינה סטטיסטית מרבית סופות הטורנדו בארצות הברית מתרחשות במדינת טקסס.
הזמן בשנה עם התדירות הגבוהה ביותר של סופות טורנדו משתנה משנה לשנה.
סמטת אליסקאמפס הם צמד ציורים של הצייר ההולנדי וינסנט ואן גוך משנת 1888. ואן גוך צייר את היצירה בארל שבצרפת.
ביצירה מתואר נקרופוליס מרומא העתיקה באליסקאמפס בעת עונת השלכת.
ואן גוך יצר צמד נוסף של ציורים דומים הקרויים "נשירת עלי סתיו".
בנוסף, חברו של ואן גוך, פול גוגן, יצר גרסה דומה לסמטת אליסקאמפס.
לאחר חודשים רבים של התכתבות בין ואן גוך לגוגן, האחרון הגיע לארל באוקטובר 1888. השניים החליטו ליצור תמונות נוף לא טבעיות.
סמטת אליסקאמפס הפכה להיות העבודה הראשונה של ואן גוך בשיתוף הפעולה עם גוגן.
ואן גוך וגוגן ביקרו בנקרופוליס הרומי "Les Alyscamps" שנבנה על ידי הרומאים מחוץ לחומות העיר.
במרוצת הזמן, נבנו מפעלים ובניינים באזור, כך שרק השביל המוביל לקפלה נותר.
השביל נודע בכינויו "שביל האוהבים".
באחד מהציורים (F568) ואן גוך צייר זוג אוהבים כדי להמחיש את מהות המקום.
שני הציירים יצרו מספר יצירות והשוו אותן ביניהם.
בנובמבר 2003 אחד מהציורים נמכר תמורת 11.67 מיליון דולר במכירה פומבית בניו יורק חרף הערכות שווי של בין 12 ל-18 מיליון דולר.
הציור השני נמכר במאי 2015 תמורת 66.3 מיליון דולר, מה שהפך אותו לאחד מהציורים הכי היקרים שנמכרו אי פעם.
ציוריו של גוגן נעשו באותו יום של יצירותיו של ואן גוך.
גוגן בחר לצייר את האזור מזווית אחרת.
סמטת קמרגרסקי הוא רחוב קצר במחוז האדמיניסטרטיבי המרכזי של מוסקבה בטברסקוי ראיון.
ברחוב זה גרו ויצרו אנשי תרבות רוסים מוכרים: לב טולסטוי, מיכאיל שולוחוב, סרגיי פרוקופייב,
אדוארד בגריצקי, ונדיקט ירופייב, וסילי קצ'לוב, אלה טרסובה, ליובוב אורלובה ורבים אחרים.
סמטת הסיוטים הוא סרט מתח פסיכולוגי אמריקאי שבוים על ידי הבמאי גיירמו דל טורו עם תסריט מאת דל טורו וקים מורגן, ומבוסס על רומן בשם זה מאת ויליאם לינדזי גרישם.
הסרט עלה לאקרנים ב-17 בדצמבר 2021.
הסרט עוסק בעובד קרנבל צעיר ושאפתן, בעל כישרון לתמרן אנשים, שלילה אחד פוגש בפסיכיאטרית מסתורית, שבהמשך מתגלה כמסוכנת אף יותר ממנו.
בראדלי קופר – סטנטון "סטן" קרלייל
קייט בלאנשט – ד"ר לילית ריטר
וילם דפו – קלם האוטלי
טוני קולט – זינה קרומביין
ריצ'רד ג'נקינס – עזרא גרינדל
רוני מארה – מולי קאהיל
דייוויד סטראתיירן – פיט קרומביין
ג'ים ביבר – שריף ג'דדיה ג'אד
מרי סטינבורגן – מיס הרינגטון
דייוויד היולט – ד"ר אלרוד
טים בלייק נלסון – קרני בוס
הפקת הסרט הוכרזה רשמית בדצמבר 2017, כשהבמאי גיירמו דל טורו חשף שהוא יכתוב ויביים את הסרט.
באפריל 2019 נכנס לאונרדו דיקפריו למשא ומתן על התפקיד הראשי בסרט.
ביוני 2019 נכנס בראדלי קופר למשא ומתן על החלפת דיקפריו.
באוגוסט 2019 נודע שקייט בלאנשט נמצאת במשא ומתן על הצטרפות לצוות השחקנים.
בספטמבר 2019 אושר רשמית שהן קופר והן בלאנשט לוהקו לסרט, וכן על ליהוקם של רוני מארה, טוני קולט ודייוויד סטראתיירן שהחליף את מייקל שאנון.
באוקטובר ונובמבר 2019 אושר שווילם דפו והולט מקאלני לוהקו לסרט.
בינואר 2020 אושר שרון פרלמן וריצ'רד ג'נקינס לוהקו לצוות השחקנים, בפברואר לוהקו גם מרי סטינבורגן ורומינה פאוור, ובמרץ לוהק פול אנדרסון.
באפריל 2019, נודע שצילומי הסרט עתידים להתחיל במהלך סתיו 2019 בטורונטו, ושהם יצולמו על ידי הצלם דן לוסטסן.
ביולי 2019, דווח על דחיית צילומי הסרט לינואר 2020. צילומי הסרט החל ב-21 בינואר 2020, אך במרץ, אולפני דיסני הפסיקו את הפקת וצילומי הסרטים שלהם בעקבות התפרצות מגפת הקורונה בארצות הברית.
צילומי הסרט התחדשו ב-16 בספטמבר 2020. בנובמבר 2020, דווח על כך שהצילומים הסתיימו, אך למרות זאת עדיין נערכים צילומי השלמה.
צילומי הסרט הסתיימו רשמית ב-12 בדצמבר 2020.
הסרט עלה לאקרנים ב-3 בדצמבר 2021.
סמטת המלאכים (באוקראינית: Алея ангелів) היא אנדרטה בדונצק, אוקראינה שנבתה לזכרם של ילדי דונבאס שנהרגו במהלך המלחמה בדונבאס.
בכניסה למתחם ההנצחה נמצאת קשת המעוטרת בעיטורי מתכת דמויי ורדים (המסמלים את העיר דונייצק) השזורים בין תרמילי פגזים וכדורי מקלעים (המסמלים את למלחמה) וכן יונים, שהן סמל השלום.
מתחת לקשת מונח לוח גרניט עם השמות לפי הסדר האלפביתי והגילאים של הילדים שנהרגו.
שניים מהילדים היו בני פחות משנה.
מידות הקשת: גובה 2.5 מטרים ורוחב 2 מטרים.
הלוח ב"סמטת המלאכים" הותקן ב-3 במאי 2015 ובתאריך 5 במאי 2015 הוא נחשף לציבור הרחב.
הקשת והלוח עם שמות הילדים הותקנו באוגוסט 2015. בשנת 2018 דיווח UNICEF אוקראינה בטוויטר כי 149 ילדים נהרגו או נפצעו ממוקשים במהלך המלחמה.
ב-1 ביוני 2017 הוקמה האנדרטה לילדי דונבאס ליד הקשת המעוטרת ולוח השמות.
האנדרטה נוצרה על ידי הפסל הרוסי דניס סלזנב.
הדגם לאנדרטה היה הילד קיריל סידריוק בן ה-12 (29 בספטמבר 2001 – 29 באוגוסט 2014), שנהרג בעת שהגן בגופו על אחותו.
מדי שנה, ביום הילד הבינלאומי, המצוין ב-1 ביוני, מתקיימות באנדרטה עצרות הנחת פרחים ותפילה לזכר ילדי דונבאס שנפלו.
הרב סמחון חלוואה (לעיתים: חלואה) (סביב ה'תקפ"ה, 1835 - ה'תר"ס, 1900) היה פוסק הלכה באוראן שבאלג'יריה במאה ה-19. התפרסם בחיבורו 'צו לצו' העוסק בענייני מוסר.
נולד במקנס שבמרוקו לאביו רבי שלמה.
בצעירותו עסק בהעתקת כתבי יד הכוללים דרוש, קבלה ופיוט.
בשנת ה'תר"ג כתב את חיבורו 'פועל ישועות' העוסק בפירוש פיוטי ההושענות.
בשנת ה'תרי"ד נדד לאוראן עקב צרות שונות שפקדו אותו במקנס.
דומה, כי בשנותיו הראשונות בעיר, קליטתו הייתה קשה, והוא סבל ממחסור.
באוראן נשא אישה והוליד בנים ובנות.
רבי סמחון סירב לקבל משרה רבנית, משום שרצה להתפרנס מיגיע כפיו.
ושם הוכר כאחד מרבני העיר ומפוסקי ההלכה בה.
התכתב בענייני הלכה עם הרב אברהם אנקווה ועם הרב יוסף בן וואליד.
ידועים ממנו שני פסקים בלבד.
הראשון, שחיזק את מנהג קיפול הטלית בשבת ללא שינוי בסדר הקיפול, והגן עליו מפני המערערים עליו.
והשני, שנמנה עם הרבנים הראשונים שהתירו להדליק אש מגפרורים ביום טוב אף לכתחילה.
נימוקיו הם, שהאש מצויה היא כבר בגפרור, ואין זה דומה להוצאת אש מהעצים או מהאבנים שאסרה המשנה, שמכיוון שהאש יוצאת במהירות מהגפרור, היא נחשבת למצויה.
כמו כן, עדיף להוציא אש מגפרור ולא מגחלת מעומעמת, משום שיש למעט בטרחה ביום טוב.
למסקנתו ההלכתית, הסכים הרב אברהם אנקווה.
בספרו 'צו לצו', התאפיין רבי סמחון בהדרכות מוסריות טבעיות, כדוגמת חובת הנאמנות והיושר לכל אדם, גם לבני עמים זרים.
כמו כן ביאר שיש להודות על האמת, ושמטרת הלימוד נועדה להבין ולא להתנצח.
כמו כן הוא מרבה להתמודד עם התרבות הצרפתית, ולהתייחס לתופעות שונות שהחלו בעת החדשה, והשפעתן על היהודים כגון תופעת גילוח הזקן ושינוי שמות עבריים לשמות צרפתיים, ועוד.
צו לצו - ספר שכתב כצוואה לבניו בענייני מוסר.
מטרת הספר הייתה להדריך את בניו בעבודת ה'.
הספר הושלם על ידו בשנת ה'תרמ"ה.
בצוואתו, ביקש מבניו להדפיס את הספר בהקדם האפשרי.
הספר יצא לאור במהדורה ראשונה בשנת ה'תרס"ד, ובמהדורה שנייה בשנת ה'תשע"ז, על ידי הרב פרופ' משה עמאר.
השגות וחידושים לספר בני ראובן - לרבי מימון עבו.
הכתב יד היה ברשות רבי יוסף בן נאיים.
מי מריבה - שאלות ותשובות.
לעת עתה כתב היד מוגדר כאבוד.
חכמת חכמיו - ככל הנראה מערכות הלכתיות לפי סדר הא"ב.
גם כתב יד זה מוגדר כאבוד.
חכמה ודעת - בהוצאת חברת אהבת שלום, וייחסו את הספר לרבי סמחון.
אולם יש חוקרים שחלקו עליהם.
חידושים על הש"ס - על פי עדותו של רבי יוסף משאש.
סמי אבזרדל (נולד ב-29 באוקטובר 1959) הוא מוזיקאי ישראלי והמתופף של להקת תיסלם.
אבזרדל נולד בקונגו הבלגית ועלה לארץ ישראל בגיל שנתיים.
מגיל צעיר נמשך למוזיקת הרוק והחל לנגן בחתונות.
ב-1979 נתקל במודעת דרושים בעיתון מטעם להקת תיסלם, בה נכתב כי הלהקה מחפשת מתופף.
אחרי מבחן במה קל התקבל אבזרדל ללהקה.
ב-1983 התפרקה הלהקה ואבזרדל חזר לעיסוקו הקודם כנגן בחתונות והחל לנגן בלהקה בשם "מייק והשחורים".
מאוחר יותר פרש מתחום המוזיקה ועבר לעסוק בנדל"ן.
ב-1990 התאחדה להקת תיסלם לראשונה ומאז מופיעה עד היום.
אבזרדל הוא צעיר חברי הלהקה.
ב-1991 החליף את ז'אן ז'אק גולדברג כמתופף אור כשדים (להקה), לאחר עזיבתו של גולדברג את הארץ.
אבזרדל נשוי, אב לחמישה ילדים ומתגורר באשדוד.
סמטת היהודים בוורמס הייתה הגטו היהודי של וורמס מימי הביניים המאוחרים ועד סוף המאה ה-18.
היודנגאסה (סמטת היהודים) הייתה ממוקמת באזור הצפוני של העיר בימי הביניים.
הבתים שבצדה הצפוני שבסמטה השתמשו בחומת העיר הפנימית כקיר צפוני שלהם.
היודנגאסה/סימטת היהודים הראשית, השתרעה במקביל לקטע הצפון־מזרחי של חומת העיר, בין שער מרטין לבֶּרֶנְגָאסֶה.
היא הייתה מופרדת משאר חלקי העיר באמצעות שערים בשני קצותיה.
השער הדרום־מזרחי נקרא "יודנפפורטה" ("שער היהודים"), שהוביל ישירות דרך החומה אל נהר הריין.
השער נאטם במהלך עבודות השיקום שלאחר חורבן העיר בשנת 1689, ונפתח מחדש לאחר ביטול הגטו; במאה ה־19 נודע זמנית בשם "שער המבורג".
בקצה המערבי היה שער שהוביל לפרידריכשטראסה.
שער רש"י, הוא שער בחומה הצפונית שהוביל לברלינר רינג, וכן לקרולינגרשטראסה, רחובות אלה נבנו רק בשנים 1907–1908. התנועה לשער רש"י וממנו חצתה את היודנגאסה, בכיוון צפון דרום.
הינטרֶה יודנגאסה ("הסימטה המשנית") חצתה את הרחוב הראשי בזווית ישרה מול בית הכנסת.
לפני סלילת רחוב קרולינגרשטראסה, סמטה משנית זו התחברה ליודנגאסה הראשית בקצה המזרחי שלה.
בעוד שבמהלך ימי הביניים יהודים יכלו להחזיק ברכוש ולהתגורר ברחבי העיר, לאחר פרעות המוות השחור בשנת 1349 החלה התכנסות היהודים בגטאות.
מאותה עת ועד שנת 1792 הוגבלו היהודים להתגורר ביודנגאסה ובהינטרה יודנגאסה.
שערי הגטו הוסרו בשנת 1801. לאחר מלחמת העולם השנייה לא נבנו מחדש חלק מן הבתים, בעוד אחרים שוחזרו בסגנון שנות ה־50 של המאה ה־20. רק בשנות ה־70 החלו מאמצי שימור שהתמקדו בשמירה על המראה ההיסטורי של הרחוב.
מרבית המבנים ביודנגאסה היו נטולי גמלון, כאשר הקומות העליונות נבנו בסגנון בנייה של שלדי עץ שטויחו.
בשל מגבלות המקום היו הבתים צרים וגבוהים, ובדרך כלל בני שלוש קומות.
במקור הוצבה שורת הבתים הצפונית במרחק קטן מחומת העיר, אך במהלך עבודות השיקום בראשית המאה ה־18 שולבה החומה בצידם הצפוני של המבנים, ובחלק מהמקומות נוספו בה חלונות.
בעקבות ההרס הנרחב במהלך גירוש היהודים בשנת 1615, מלחמת תשע השנים בשנת 1689, ושוב במהלך מלחמת העולם השנייה, שרדו מעל פני הקרקע שרידים היסטוריים מעטים בלבד.
עם זאת, מתחת למבנים, קיימים מספר מרתפים היסטוריים, שחלקם מתוארכים למאה ה־14. מאחר ששיקום המבנים לאחר המלחמה בוצע לעיתים קרובות בהתאם לגבולות המגרשים ההיסטוריים, קווי הבנייה המקוריים נשמרו במידה רבה.
לפחות מאז העת החדשה המוקדמת נשאו הבתים סימנים ושלטי בתים (מאחר שמספרי בתים טרם היו בשימוש), וחלק מסימונים אלה שרדו עד ימינו.
סימונים אלו אומצו גם כשמות משפחה בידי התושבים, והם מופיעים על מצבות בבית הקברות היהודי.
בכיכר המרכזית של היודנגאסה ניצב בית כנסת מימי הביניים.
מבנים בולטים נוספים כללו את בית הקהילה ("ביתו של שַׁמָּשׁ בית הכנסת") ואת בית הכנסת האורתודוקסי "לוי - Levy Synagogue", בית הכנסת האורתודוקסי השני, שנחנך בשנת 1875 נהרס במהלך ליל הבדולח, במלחמת העולם השנייה, ובהמשך גם בפעולת הריסה נוספת.
מדרום לבית הכנסת הישן השתרעה חצר/גן בית הכנסת, המשמשת ככניסה אל המקווה, כמו גם מקום להצבת סוכה קהילתית בחג סוכות ולקיום חתונות כולל חופה בהתאם למסורת היהודית.
מדרום לגן נמצא בית רש"י, הממוקם על שטח של מבנה היסטורי ששימש במשך למעלה מ־800 שנה בשימושים שונים כגון: ישיבה, בית חולים, אולם שמחות, משכן הרב ובית אבות.
המבנה המודרני, ששוחזר בשנות ה־80 של המאה ה־20, מאכלס את ארכיון עיריית וורמס ואת המוזיאון היהודי.
סמואל ג'ורג' "סמי" דייוויס ג'וניור (8 בדצמבר 1925 – 16 במאי 1990) היה זמר, רקדן, שחקן וקומיקאי אמריקאי-יהודי.
התפרסם בין היתר כחבר בחבורת הבידור והשירה "ראט פאק", לצד פרנק סינטרה ודין מרטין, לצדם הופיע גם בסרט "האחד עשר של דני אושן" (1960).
זכה לכינוי "מיסטר שואו ביזנס" לאחר מופעיו המצליחים בלאס וגאס.
היה מועמד לפרס גלובוס הזהב ופרס אמי, וזכה ב-2001 בפרס גראמי למפעל חיים.
כמו כן, השתתף פעמיים בהנחיית טקס פרסי אוסקר.
דייוויס נולד בהארלם, ניו יורק שבארצות הברית לאב פרוטסטנטי אפרו-אמריקאי, ולאם, אלווירה סאנצ'ז, אפרו-קובנית קתולית.
שני הוריו עסקו בתחום הבידור.
בצעירותו גודל על ידי סבתו מצד אביו.
כשהיה בן שלוש נפרדו הוריו ואביו שלא רצה לאבד את המשמורת עליו, לקח אותו לסיבוב הופעות.
כילד למד ריקוד מאביו, סמי דייוויס האב, ומ"דודו" ויל מסטין, שהיה מנהיג להקת הריקוד שאביו היה חלק ממנה.
דייוויס הצטרף למופע כילד צעיר והם הפכו ל"שלישיית וויל מסטין".
לכל אורך הקריירה הארוכה שלו הזכיר דייוויס את שלישיית וויל מסטין בקורות החיים שלו.
מסטין ואביו של דייוויס גוננו עליו וחסכו ממנו את הגזענות בה נתקלו, שהוסברה לו כ"צרות עין", אולם עם גיוסו לצבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה, נאלץ דייוויס לספוג ולהתעמת עם הגזענות לאדם השחור והדעות הקדומות בכל עוצמתן אף בקרב אחיו לנשק בצבא האמריקני.
בשירותו הצטרף ללהקה צבאית ומצא שאור הזרקורים מגרש חלק מהדעות הקדומות.
"הכישרון שלי היה הנשק, הכוח, הדרך שלי להיאבק.
הוא היה הדרך היחידה שקיוויתי שתשפיע על דרך חשיבתם של האנשים", אמר.
אחרי שחרורו מהצבא, הצטרף למופע ריקודים וכוכבו החל לדרוך.
ב-1954 נפגע בתאונת דרכים ואיבד אחת מעיניו.
בעת שהיה מאושפז בבית החולים סיפר לו ידידו היהודי, אדי קנטור, על הדמיון שהוא מוצא בין השחורים לבין היהודים.
דייוויס מצא עניין מיוחד בספרו של פול ג'ונסון, "ההיסטוריה של היהודים".
ב-1960 דייוויס החליט להתגייר, ומחויבותו ליהדות באה לידי ביטוי בכך שהוא סירב להופיע ביום כיפור.
עם זאת, כשהופיע פעם בחברת פרנק סינטרה על במה בלאס וגאס כשאריה לצידם, ונראה היה שהאריה עומד לזנק על דייוויס, הוא הצטלב.
משנשאל על ידי סינטרה מדוע הצטלב והרי הוא גר יהודי, השיב לו דייוויס כי לא היה סיפק בידו לחוות מגן דוד.
על פי הלצה רווחת באותה תקופה, סמי דייוויס נשאל מדוע לו להיות יהודי, שכן הוא כבר סובל מספיק: גם כשחור וגם כעיוור-למחצה.
השלב הבא בקריירה שלו היה תפקיד ב-"Mr.
בשנת 1959 הפך דייוויס לחבר בחבורת "ראט פאק", אשר הונהגה על ידי פרנק סינטרה, ידידו משכבר.
הוא הופיע איתם בסרט "האחד עשר של דני אושן" ו"שלושה סרג'נטים".
ב-1964 שיחק עם דין מרטין ופרנק סינטרה בסרט "ימי שיקגו העליזים".
משקנה את פרסומו סירב להופיע במקומות רבים בארצות הברית שהנהיגו הפרדה גזעית.
דרישתו הובילה לביטול ההפרדה הגזעית במועדוני הלילה במיאמי ובבתי הקזינו בלאס וגאס.
בשנת 1960 חולל דייוויס סערה בנשאו לאישה את מיי בריט, שחקנית לבנה ממוצא שוודי שהתגיירה למענו.
לשניים נולד ילד משותף והם אימצו עוד שני ילדים.
באוטוביוגרפיה שלו תיאר דייוויס את אורח חייו המתהולל, שכלל בילוי עם נשים רבות וצריכת אלכוהול וקוקאין, ואף תיעד את קשייו הכספיים.
דייוויס נפטר ב-16 במאי 1990 בבוורלי הילס כתוצאה מסיבוכים של מחלת סרטן הגרון והוא טמון בבית הקברות Forest Lawn Memorial Park שבגלנדייל (קליפורניה), לצד העילית של תעשיית הבידור האמריקאית.
סָמִי וסוּסוּ הייתה סדרת טלוויזיה לילדים בשפה הערבית ששודרה בין השנים 1969–1974, בראשית ימי הטלוויזיה הישראלית במסגרת שידורי חטיבת הטלוויזיה בערבית.
הסדרה הייתה בנויה כדו-שיח בין האיש סמי (השחקן ג'ורג' איברהים) לבין הבובה סוסו (בדיבוב השחקנית לָבּיבָּה דָריני), שלווה בסיפורים, סרטים קצרים ומשחקים.
במאי התוכנית היה אנטואן סאלח ומפיקת התוכנית הייתה אסתר סופר, מנהלת מחלקת התוכניות לילדים ולנוער של הטלוויזיה הישראלית.
את התסריטים, שנכתבו בעברית ותורגמו לערבית, חיברה בינה אופק (בתחילה עם בעלה אוריאל אופק).
מלחין שירי הסדרה היה צבי בן-פורת.
הבובה נבנתה על ידי ריקה ברון, בובנאית עולה מרומניה.
היא גם זו שהדריכה את לביבה דריני בהפעלת הבובה.
התוכנית עלתה לשידור ב-27 באפריל 1969. תחילה יועדה לילדים בני 4–8 ותוכננו עשרה פרקים בלבד, אך בעקבות הצלחתה הוחלט להמשיך את שידורה ולהתאימה לילדים עד גיל 12.
אף ששודרה בשעתה במשבצת השידור המיועדת לשידורים בערבית (שעות הערב המוקדמות), זכתה הסדרה לפופולריות רבה גם בקרב צופי טלוויזיה יהודים, שלרשות מרביתם לא עמדו באותה עת אלטרנטיבות לשידורי הטלוויזיה הישראלית הממלכתית.
לכן ביולי 1969 הוחלט להוסיף לה כתוביות בעברית.
הייתה זו אחת מתוכניות הטלוויזיה בשפה הערבית הפופולרית ביותר: בסקר שנערך בשנת 1973 עלה כי 37% מהמדגם צפו בה באורח סדיר, ומתוכם 42% שאינם מבינים ערבית.
במערכת התוכנית התקבלו מדי שבוע מאות מכתבים מאת צופים יהודים וערבים.
בשנת 1970 זכתה התוכנית בציון לשבח במסגרת חלוקת פרסי רשות השידור.
באותה השנה הוקמה בבאר שבע מסעדה על שם הסדרה.
בשנת 1970 יצא בחברת CBS בשיתוף עם רשות השידור תקליט הסדרה בשם: "סמי וסוסו – תוכנית הטלוויזיה לילדים".
את המילים לשירים כתבו: בינה ואוריאל אופק, לחנים ועיבודים: חיים צור
הזמרים בתקליט היו: ז'אק כהן ולילית נגר.
בתפקיד סמי: ג'ורג' איברהים, בתפקיד סוסו: לביבה דריני.
ב-3 במרץ 1987 ארגנה תוכנית הרדיו הסאטירית "מה יש" הפגנה למען החזרת הסדרה למרקע.
בקיץ 2001 שידר ערוץ "בריזה", הערוץ "הים-תיכוני" של Yes הטלוויזיה בלוויין, את הסדרה בשידור חוזר.
ביולי 2008 רכשה חברת הכבלים HOT את זכויות השידור של הסדרה, עבור שירות ה-HOT VOD שלה, כחלק מעסקה עם הערוץ הראשון לשידור תוכניות מארכיון הערוץ.
התכנית זכתה לפרודיה בתוכנית הסאטירה וההומור "לול".
סמי הורי (נולד ב-9 באוקטובר 1968 בבאר שבע) הוא שחקן ישראלי.
בצבא שירת כלוחם בחיל השריון והשתחרר לאחר כשנתיים.
לאחר מכן עבד בצוותי בידור בבתי מלון באילת כשנתיים וחצי.
הורי החל את דרכו בעולם המשחק בגיל צעיר מאוד, כבר ב-1973 בגיל חמש לוהק לסרט ישו כוכב עליון – קו-פרודוקציה ישראלית-אמריקאית.
סרטים נוספים בהם השתתף: "זיכרונות אהבה" (1982) קו-פרודוקציה בכיכובו של קירק דאגלס, "בעל בעל לב" (1997), "ספסיבה קינג ג'ורג'", "אהבה ממבט שני", "קדוש", "צומת וולקן" (1999), "חוץ לארץ", "כבוד" ו"סודות המסדר" (2001).
סדרות בהן הופיע: "קפה פריז", "פלורנטין", "המשאית", "אהבה מעבר לפינה", "עולם מושלם", "אגדת דשא", "חמישה גברים וחתונה", "כתב פלילי", "הנפילים", "מסכים", "השועלים", "הכבוד של מרציאנו" ו"15 דקות".
בתיאטרון השתתף בהצגות: "פאטי דיפוזיה" על פי סיפור מאת פדרו אלמודובר – "הבימה", "פוקר" – "תיאטרון הרצליה", "שלושה בחצי דירה", "עליזה מזרחי", המחזמר "אוליבר טוויסט" בבימויו של מנחם גולן, "עלי באבא וארבעים השודדים", "תפוז המכני", בבימויו של בני יזרעאל, ו"בוטיק השקרים" בבימויו של יואל זילברג.
פרסומות בהן השתתף במסעות פרסום שונים: "שמנת תנובה", "קסטרו", "זוגלובק", "ביתילי", "בירה גולדסטאר" ו"עונות".
בשנת 1999 שיחק בתפקיד ראשי בסרט הקולנוע "זאיה", בבימויו של יונתן פז.
בשנת 2000 השתתף בפסטיבל הזמר עם השיר "לשיר באהבה" אשר זכה במקום השלישי.
בשנת 2005 השתתף בתוכנית "רוקדים עם כוכבים" ביחד עם הרקדנית אנה ארונוב והשניים הגיעו למקום השני בגמר.
בשנת 2007 השתתף בסדרת המדע בדיוני "הנפילים" בתור "אבי בר-לב".
השתתף גם בתוכנית "דוקוסלב" בפרק שעשו על שלום אסייג ששודרה בערוצים HOT בידור ישראלי, ערוץ 8.
בשנת 2010 שיחק בסדרה הקומית "הפיג'מות" בתפקיד אורח בתפקיד דותן סוכן מכירות.
באותה שנה התארח גם בסדרה "מנדלבאום בלש פרטי" בתפקיד מנחה שעשועון.
בשנת 2011 שיחק בסדרת הנוער "אליפים" בתור חוקר במספר פרקים בודדים.
בשנת 2013 שיחק בתפקיד אורח בעונה הרביעית של "הבורר".
בשנת 2015 עסק בצילום סטילס.
בשנת 2021 שיחק בסדרת דרמת הפשע "מלכות".
בשנת 2023 שיחק בסרטו של הבמאי דובר קוסאשווילי "מיומנו של מפצל הדירות"
אשתו לשעבר אורלי הופיעה ביחד איתו בפרק של "רוקדים עם כוכבים".
אחותו הצעירה היא השחקנית עמנואל הורי.
מאז שנת 2012 בקירוב עיקר פרנסתו היא כצלם סטילס וצלם אירועים.
סָמי (שמואל) גרונֵמן היה פעיל ציוני, מחזאי וסאטיריקן.
כתב מחזות רבים, לתיאטרון "המטאטא", "האהל" ו"הבימה".
מחזהו הידוע ביותר הוא "שלמה המלך ושלמי הסנדלר", שכתב בגרמנית.
סמי (שמואל) גרונמן נולד בשטרסבורג שבפרוסיה המערבית (כיום ברודניצה שבפולין), בקיסרות הגרמנית, בן ליצחק זליג גרונמן, רב ודוקטור לפילוסופיה, והלנה לבית ברסלאו, יהודייה ממוצא רוסי.
למד לימודי יהדות בבית המדרש לרבנים בברלין ומשפטים באוניברסיטת ברלין, ועסק בעריכת דין.
במלחמת העולם הראשונה גויס לצבא הגרמני ושירת בחזית המזרחית.
כששהה בקובנה שבליטא ובביאליסטוק שבפולין, בהן שירת בממשל הצבאי הגרמני, בא במגע קרוב עם היהודים המקומיים, למד את שפתם והכיר את אורחות חייהם.
במשך שנים רבות היה חבר הוועד הפועל הציוני ויושב-ראש בית הדין של הקונגרס.
עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 עזב גרונמן את גרמניה ועבר לפריז, וב-1936 עלה לארץ ישראל והתיישב בתל אביב.
בארץ המשיך לעסוק בעריכת דין וכתב מחזות תיאטרון.
גרונמן כתב את סיפור חייו באוטוביוגרפיה "זכרונותיו של יקה", שחלקה הראשון תורגם לעברית.
נישא לסוניה גוטסמן, ילידת ז'יטומיר.
אשתו נפטרה בשנת 1936, לאחר שנפגעה בתאונת דרכים.
סמי גרונמן נפטר בתל אביב בשנת 1952, בן 77 במותו.
נקבר לצד אשתו בבית העלמין נחלת יצחק בהלוויה רבת-משתתפים.
סמי גרונמן ונתן אלתרמן, שלמה המלך ושלמי הסנדלר, הקיבוץ המאוחד, 1975.
זכרונותיו של יקה; איור: ל.
שוורץ, תרגם מגרמנית: דב סדן, תל אביב: עם עובד, 1946.
סמי טומאס הופייה (בפינית: Sami Tuomas Hyypiä; נולד ב-7 באוקטובר 1973) הוא כדורגלן עבר פיני, ומאמן כדורגל בהווה.
הופייה נולד בפורוו שלחופה הדרומי של פינלנד, כחמישים קילומטרים ממזרח להלסינקי.
הוא שיחק בשני מועדונים מקומיים וב-1992 הצטרף למולוקוסקן פאלו 47 (או בקיצור מופה) מהליגה הבכירה.
באותה עונה זכתה מופה, במדיה שיחק גם יארי ליטמאנן, בגביע הפיני, והופייה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת נגד תוניסיה.
ב-1995 נקנה על ידי המועדון ההולנדי וילם II.
בטילברך הוא המשיך להשתפר, והיה קפטן הקבוצה שזכתה בגביע ההולנדי ב-1999 וסיימה את עונת במקום השני בליגה, המוליך לליגת האלופות.
אולם הופייה ויתר על ההזדמנות לשחק במפעל היוקרתי ועבר לליברפול תמורת 3 מיליון ליש"ט.
הופייה הגיע לליברפול בשלהי עידן אוונס והפך מיד לאחד משחקני ההרכב הקבועים והיציבים ביותר של הקבוצה מצפון אנגליה, ולאחד מסמליה תחת יורשו של אוונס, ז'ראר הוייה ובניטז אחריו.
עונת השיא של הופייה הייתה גם עונת השיא של ליברפול תחת הוייה, שזכתה ב-2001 בשלושה גביעים - גביע אופ"א, גביע ה-FA וגביע הפוטבול ליג.
הופייה שיחק לא פחות מ-58 משחקים ויחד עם שותפו במרכז ההגנה סטפן הנשוז והמגינים מרקוס באבל וג'יימי קראגר, היוו חוליית הגנה איכותית שאפשרה לליברפול להתקדם שלב אחרי שלב בגביעים השונים ולזכות בהם.
משחקו בתקופה זו היה כה שוטף, שהוא הצליח להימנע מלספוג כרטיסים במשך 87 משחקים, בין ינואר 2000 לאוקטובר 2001. הישג מעין זה נדיר ביותר כשמדובר בשחקני הגנה המרבים לתקל את שחקני היריב ולהיכנס למגע פיזי חוזר ונשנה.
אופיו הנוח והשקט בא לידי ביטוי בהתמודדותו עם המשבר הרציני האחד שאירע לו בשנותיו בליברפול: סרט הקפטן, שניתן לו ב-2002 עם עזיבתו של ג'יימי רדנאפ, נלקח ממנו בשלהי 2003 לאחר רצף של הופעות פושרות, והועבר לסטיבן ג'רארד הצעיר.
החלטה זו של הוייה התבררה כמוצלחת מאוד: הופייה קיבל אותה ברוח טובה וחזר ליכולתו הגבוהה במהרה, חופשי מהלחץ של הובלת הקבוצה.
ג'רארד מצידו התפתח למנהיג הבלתי מעורער של ליברפול ולאחד מהשחקנים המובילים באירופה.
המאפיין הבולט ביותר במשחקו של הופייה היה השליטה בכדורי הגובה.
יכולת זו באה לידי ביטוי כמובן במשחק ההגנה בעיקר, אך נוצלה גם בצד השני של המגרש.
בכל שנה נהנתה ליברפול ממספר שערים שהבקיע הופייה לאחר שהצטרף להתקפה, במצבים נייחים לזכות הקבוצה.
רובם של שערים אלה הובקע בנגיחה, אולם שערו החשוב ביותר הובקע דווקא בבעיטת יעף לאחר כדור קרן, במעמד חצי גמר ליגת האלופות נגד יובנטוס ב-2005.
עקב אכילס שלו היא האיטיות.
חיסרון זה הקשה עליו מאז ומתמיד לרדוף אחרי שחקנים מהירים, כאלה יש בשפע בפרמייר ליג.
עם זאת הוא מצליח לרוב לחפות על חולשתו באמצעות ראיית המשחק המפותחת שלו וניסיונו הרב.
כאשר אלה מאכזבים אותו, הוא נזקק לחיפוי מצד שחקני ההגנה האחרים.
עם הגעתו של בניטז לליברפול ביוני 2004, נראה היה שהמאמן ההגנתי מתכוון לעשות שינויים משמעותיים בחלק האחורי של המערך.
הוא אכן ניסה קומבינציות רבות, כולל הבאתו של מאוריסיו פלגרינו ששיחק גם בוולנסיה, קבוצתו הקודמת של בניטז.
אולם לאחר ששקע האבק התברר כי הופייה נותר עמוד התווך במרכז ההגנה והשינויים התבצעו סביבו: במקום הנשו שעזב את המועדון הסיט בניטז את קרגר למרכז ההגנה, לצידו של הופייה.
הציוות החדש שיפר עוד יותר את ההגנה של הקבוצה, שהייתה כאמור טובה מאוד עוד קודם לכן.
התוצאה הייתה זכייה מפתיעה בליגת האלופות ב-2005. בעונת הוסיפה ההגנה להשתפר.
ליברפול שמרה על שער נקי פעמים רבות ושיפרה את מיקומה בטבלת הליגה.
באוגוסט 2005 חודש חוזהו של הופייה בליברפול לשלוש שנים, מה שאמור להשאיר אותו במועדון עמוק אל תוך שנתו השלושים וחמש.
הארכת החוזה היוותה הבעת אמון בשחקן כה מבוגר, שהתבססה מן הסתם על חוסנו הפיזי יוצא הדופן: הופייה כמעט ואינו נפצע וממעט להחמיץ משחקים.
רק ב-11 מ-367 הופעותיו בליברפול הוחלף לפני תום המשחק.
מעמדו האיתן של הופייה הועמד אמנם בסימן שאלה עם רכישתו של הבלם הדני הבינלאומי דניאל אגר בינואר 2006, אך אגר הוצג לתקשורת כשחקן עתודה המספק עומק לקבוצה.
בעונתו הראשונה מילא אגר תפקיד של מחליף וככל הנראה הוא מטופח כיורשו של הופייה בטווח הארוך.
במדי ליברפול זכה הופייה בכל התארים האפשריים פרט לאליפות, נוסף על הגביעים שהניף בהולנד ובפינלנד מולדתו.
לא פעם הביע בתקשורת את שאיפתו להשלים את התואר החסר בשנים שנותרו לו בליברפול.
בארבעה במאי, 2009, שיחק הופייה את משחקו האחרון במדי ליברפולת משחק ביתי נגד טוטנהאם.
הופייה עלה מן הספסל בדקה ה-84, וקיבל את סרט הקפטן ממחליפו סטיבן ג'רארד.
בסיום המשחק הקהל עמד על רגליו והריע לשחקן במשך דקות רבות תוך ששחקני הקבוצה מרימים את הופייה על כתפיהם, בזאת הסתיימה תקופה בת עשר שנים בה שיחק הופייה בליברפול, בה רשם 464 הופעות וכבש 35 שערים.
ב-4 במאי 2009 חתם הופייה במדי באייר לברקוזן הגרמנית וערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק נגד מיינץ 05. את שער הבכורה שלו כבש במשחק בונדסליגה נגד הופנהיים בניצחון הקבוצה 3-0. את העונה הראשונה שלו בקבוצה סיימה באייר במקום הרביעי, שתי נקודות מהמקום השלישי המוביל לליגת האלופות.
מגזין הכדורגל המוביל בגרמניה, Kicker, בחר את הופייה כשחקן ההגנה המצטיין בבונדסליגה והוא נכלל בהרכב המצטיינים של עונת 2009-2010.
באוגוסט 2010 היה ניסיון להחזיר את הופייה לליברפול כעוזר של המאמן החדש רוי הודג'סון אולם המהלך נפל כיוון שהופייה לא הצליח להשתחרר מחוזהו בלברקוזן.
ב-6 באוקטובר 2010 הודיע הופייה כי בכוונתו לאחר הפרישה להפוך לעוזר מאמן בבאייר לברקוזן.
ב-6 ביוני 2014 חתם מאמן בקבוצה האנגלית מהליגה השנייה ברייטון אנד הוב אלביון לשלוש.
ושימש כמחליפו של אוסקר גארסיה.
ב-2 במאי 2011 הודיע הופייה על פרישתו ממשחק פעיל ובעקבות פיטוריו של המאמן רובין דוט הפך למאמן הזמני של באייר לברקוזן יחד עם מאמן הנוער, סשה לבנדובסקי.
מינוי זה הפך לחוזה לקבוע עד לסוף עונת 2015.
לאחר פרישתו הקים קרן העוזרת לשחקנים צעירים ומבטיחים במולדתו ואף השתתף במרתון הלסינקי כדי לגייס כספים למטרה.
באוגוסט 2015 התמנה לתפקיד מאמן פ.צ.
ב-12 במאי 2016, שלושה מחזורים לסיום עונת הבכורה שלו בקבוצה, פוטר הופייה מתפקידו כשקבוצתו במקום האחרון בטבלה.
סָמי מיכאל (שם לידה: כמאל סלאח מנצור (מנשה) אליהו; 15 באוגוסט 1926 – 1 באפריל 2024) היה סופר, מחזאי, מתרגם ופעיל חברתי ישראלי.
כיהן כנשיא האגודה לזכויות האזרח בישראל.
ספריו של מיכאל תורגמו לשפות רבות וזכו בעשרות פרסים ספרותיים בישראל וברחבי העולם.
חלקם עובדו גם לתיאטרון, לטלוויזיה ולקולנוע.
סמי מיכאל נולד בשם כאמל סלאח מנצור (מנשה) בבגדאד, בירת עיראק, בשכונה מעורבת של יהודים, מוסלמים ונוצרים.
הוא סיים את לימודיו התיכוניים ברשת החינוך של הקהילה היהודית בבגדאד, בבית הספר "שמאש", וב-1945 קיבל את תעודת הבגרות הממשלתית העיראקית.
בגיל 15, בזמן לימודיו התיכוניים, בעקבות עליית המשטר הפרו-נאצי בעיראק ו"הפרהוד" (גל אלימות נרחב כלפי היהודים בעיראק), הצטרף מיכאל ל שפעלה נגד המשטר ולמען דמוקרטיה וזכויות האדם, שבשורתיה פעל במחתרת.
באותה תקופה סיים גם שנת לימודים באוניברסיטה האמריקנית בבגדאד (שלוחה של האוניברסיטה האמריקנית בביירות שבלבנון), וגם פעל כעיתונאי וכתב בעיתונות הקומוניסטית.
בשנת 1948, כאשר נשא עדיין את שם הולדתו, הוצא נגדו צו מאסר.
באמצעות מבריח, שאִרגן אביו, חצה מיכאל את הגבול לאיראן ונאלץ לשנות את שמו.
באיראן שהה שנה והצטרף כחבר למפלגת תודה המפלגה הקומוניסטית האיראנית, שם המשיך לפרסם מאמרים נגד המשטר בעיראק.
ב-1949, בין השאר מחשש שהשלטון באיראן יסגיר אותו לשלטונות העיראקיים, פנה ל ועלה לישראל, אף על פי שהמפלגה הקומוניסטית הציעה לו לעבור לברית המועצות.
מיכאל הגיע בטיסה מאיראן לישראל בשנת 1949, שבה נאמר לנוסעים כי היעד של המטוס הוא פריז ואחר כך תל אביב, אך שלא כמו מטוסים אחרים, הוא נחת בשדה תעופה חיפה.
פרשה זו הייתה נושא הסיפור שכתב מיכאל, "היום הראשון בישראל היה בחיפה", שבו תיאר כיצד התאהב בעיר הקסומה עוד בראותו אותה מן האוויר.
תחילה התיישב ביפו, ולאחר מכן עבר להתגורר בחיפה בעקבות הצעה שקיבל להיות חבר מערכת בעיתון "אל-איתיחאד".
יוזם המעבר של מיכאל לחיפה היה הסופר אמיל חביבי, לאחר שמיכאל שלח לעיתון שני מאמרים שפורסמו ועוררו תגובות.
עם הגיעו לעיר חיפה התגורר מיכאל בשכונת ואדי ניסנאס בעיר ופרסם בעיתונים "אל-איתיחאד" וב"אל-ג'דיד" סיפורים ומאמרים.
היה לו טור קבוע שפרסם תחת שם העט "סמיר מארד".
בשנת 1974 פרסם מיכאל את הרומן הראשון שלו, "שווים ושווים יותר", העוסק בחיי העולים החדשים של שנות ה-50 בישראל במעברות והאפליה העדתית ממנה סבלו העולים מארצות האסלאם.
הספר עורר הדים רבים ומיכאל הוזמן להשתתף בתוכנית התרבות "טנדו", ששודרה ב בהנחיית ירון לונדון, שם זכה לראשונה לחשיפה תקשורתית.
בשנת 1975 פרסם מיכאל את ספר הילדים הראשון שלו "סופה בין הדקלים", על הרפתקאותיהם וגבורתם של נערים ונערות יהודיים בעיראק, בימי מלחמת העולם השנייה.
הספר זכה להצלחה רבה, ובעקבותיו ביקשה הוצאת "עם עובד" שמיכאל יכתוב ספר ילדים על תקופת המעברות.
הספר "פחונים וחלומות" יצא לאור ב-1979.
בשנת 1977 פרסם מיכאל את הרומן השני שלו, "חסות".
סיפור העלילה נסוב סביב קבוצה של פעילי שמאל יהודים וערבים במהלך מלחמת יום הכיפורים.
בין חברי הקבוצה משורר ערבי צעיר שהשלטון מבקש לפקח עליו (דמות בהשראת סמיח אל-קאסם, או לפי מבקרי ספרות אחרים מחמוד דרוויש).
חברי הקבוצה היהודים פורסים על המשורר הצעיר "חסות", מונח הרומז על הנוהג העתיק של שליט או אדם בעל מעמד לתת חסות לאדם נרדף.
בשנים 1981–1987 תרגם את הטרילוגיה הקהירית, סדרה של שלושה ספרי רומן היסטורי, אשר נכתבו בין השנים 1957-1956 במצרים, על ידי הסופר ואיש הרוח המצרי נגיב מחפוז.
בשנת 1987 פרסם מיכאל את "חצוצרה בואדי", אשר עובד למחזה מצליח שנה אחר כך בידי שמואל הספרי.
ב-2001 עובד הספר לסרט שזכה בפרס הסרט העלילתי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
בשנת 2002 חגגה הוצאת "עם עובד" את ההדפסה ה-29 של "חצוצרה בואדי", עם יותר מ-100 אלף עותקים שנמכרו עד אז.
בשנת 1993 יצא לאור ספרו "ויקטוריה", המגולל את סיפור חייה של אישה יהודיה החל מילדותה בבגדאד ועד לזקנתה בישראל.
על הספר כתב המשורר נתן זך: "מדובר ברומן הטוב ביותר, שבמרכזו עלילת חיי אישה, שנכתב בשפה העברית".
הספר תורגם גם לערבית והופץ בעיראק וברחבי העולם הערבי.
ב-2001, הוציא את ספרו החצי-אוטוביוגרפי "מים נושקים למים".
ב-1955 החל לעבוד כמודד בשירות ההידרולוגי של משרד החקלאות, שם עבד שלושים שנה, עד לפרישתו\ וחוויותיו כעובד השירות ההידרולוגי שימשו השראה לספרו הזה.
בשנת 2005 יצא לאור ספרו "יונים בטרפלגר" המגולל את סיפורו של זאב אפשטיין, גבר ישראלי עשיר ומצליח, בן מסור לאמו ניצולת השואה, המגלה יום אחד שהוא בן מאומץ: הוריו הביולוגיים הם פלסטינים שנמלטו מחיפה בשנת 1948, ומי שחשב להוריו מצאו אותו בבית נטוש.
בהמשך אמו הביולוגית, נבילה, מגלה אותו ונכנסת לחייו, ונרקמים ביניהם יחסים קרובים.
הספר נכתב על פי ספרו של הסופר הפלסטיני ע'סאן כנפאני, 'השיבה לחיפה', שהתפרסם ב-1969, כעין סיפור המשך.
באפריל 2005 פורסמה כתבת שער של דליה קרפל במוסף "הארץ" על הספר, תחת הכותרת "סופר תחת השפעה".
בכותרת המשנה נכתב: "לסמי מיכאל יש ספר חדש, 'יונים בטרפלגר'.
הוא נכתב על פי ספרו של הסופר הפלסטיני עסאן כנפאני, 'השיבה לחיפה', שהתפרסם ב-1969. משום מה מיכאל לא מצא לנכון לתת לכנפאני קרדיט עד שב'עם עובד' גילו את הזיקה ברגע האחרון".
הכתבה עוררה את זעמו של מיכאל, בשל העובדה שבעשרות ראיונות שקיים בשנתיים שקדמו לפרסום ב"הארץ", הדגיש את הזיקה בין ספרו לרומן שכתב כנפאני.
תחילה ביקש להגיש תביעת דיבה, אלא שהעניין הגיע לבוררות שבעקבותיה פרסם עיתון "הארץ" ההתנצלות.
בשנת 2018 זכה מיכאל בפרס עגנון לאמנות הפרוזה.
בשנת 1955 התמודד מטעם המפלגה הקומוניסטית הישראלית למועצת פועלי חיפה, אך זמן קצר אחר כך פרש מהמפלגה לאחר שהתאכזב מהטוטליטריזם של ברית המועצות ומהדרישה של מנהיג המפלגה מאיר וילנר לנאמנות אליה.
בשנים 1980–1991 התגורר בעיר מעלות-תרשיחא.
מיכאל מונה על ידי בית המשפט העליון, בשנת 1991, כבורר שאלת העברתם של תלמידים ממעלות לבית־הספר ניסיוני חדש בתפן, זאת לאחר שקבוצת הורים ממעלות יזמה הקמת בית־ספר ניסיוני חדשני באזור.
משרד החינוך אישר את הפרויקט, התעשיין סטף ורטהיימר תמך בפרויקט ותרם את המבנה, אך ראש מועצת מעלות־תרשיחא, שלמה בוחבוט, החליט למנוע מילדי מעלות את המעבר לבית הספר החדש.
בוחבוט נימק את התנגדותו בכך, שמדובר בבית־ספר אליטיסטי לעשירים אשכנזים, האשים את ורטהיימר בגזענות ופטרונות, והכריז כי ילדי מעלות צריכים להישאר ביישוב.
מיכאל הכריע כי בית הספר יוקם.
הוא הסביר כי כאדם ליברלי הוא מכיר בזכות ההורים להחליט על חינוך ילדיהם, אך הוסיף ואמר: "ההחלטה לא הייתה קלה מבחינה מצפונית; למעשה גזרתי שנבחרת מובילה של ילדים, השייכים לשכבה מבוססת, תיגזל מהיישוב ותעבור לבית־ספר שנמצא מחוץ לתחומו.
מבחינה זו כאבתי את כאב המקום, ואת כאבו של בוחבוט, שהיה ממש מופנם בתוכי".
בשנת 2001 נבחר לכהן כנשיא האגודה לזכויות האזרח, תפקיד בו כיהן עד 2023.
ב-2013 הוקמה "עמותת סמי מיכאל" במטרה להפיץ את מורשתו.
החל משנת 2017 מחלקת העמותה פרס ליחידים "העושים למען החברה בכל הקשור בצמצום פערים ובמתן שוויון הזדמנויות, ברוח תפיסת מורשתו של הסופר סמי מיכאל, תוך שימת דגש על פריפריה חברתית וגאוגרפית".
בין הזוכים בפרס נמנים יואב ללום ושלמה סבירסקי.
מיכאל הוצב מספר פעמים ברשימת מרצ לבחירות לכנסת, ב-1992 וב-1996.
מיכאל היה אחיה של נדיה, אלמנתו של אלי כהן, שפעל בסוריה בשירות המוסד הישראלי.
היה נשוי שנים רבות למלכה מיכאל, מורה שהקימה וניהלה במשך שנים את בית הספר רוממה בחיפה.
לשניים בת, דקלה, מורה אף היא, ובן, אמיר, שניהל את בית הספר העל-יסודי משגב ואחר כך היה מפקח מחוז צפון במשרד החינוך.
אחר כך נשא לאישה את רחל יונה מיכאל, שהייתה עיתונאית בעיתונים "דבר" ו"הפטיש" ובתחנת הרדיו קול ישראל.
אחייניתו, בת אחותו לינדה, היא עיתונאית "הארץ" ורד לי.
מיכאל היה אתאיסט מוצהר והביע את דעותיו על כך במספר ראיונות שערך בתקשורת.
בעקבות חשיפת המחתרת היהודית ב-1984 כתב: .
מיכאל היה סבור שמדינת ישראל מעולם לא התעמתה ישירות עם שלוש בעיות היסוד שמלוות אותה מיום היווסדה: מקומה של ישראל בתוך העולם הערבי, פערים חברתיים גזעניים, ודת מול חילוניות.
יהודי ארצות-ערב שהגיעו לאחר הקמת המדינה נחשבו בעיני היישוב הוותיק האשכנזי, כלא שונים בהרבה מהאויב הערבי המובס.
הם דיברו בשפתו, הם אימצו את מנהגיו ואפילו העניקו לצאצאיהם שמות ערבים.
בעיני היישוב הוותיק הם היו פרימיטיביים ונחותים, ממש כמו האויב שהכריעו אותו בשדות הקרב.
ומאז הקמת מדינת ישראל הקרע הזה לא התאחה ולובש צורה של גזענות, וחברתית הוא מתבטא בפער מעמדי.
בנוסף הגוש החרדי האשכנזי ראה ביהדות המזרח סכנה קיומית.
מאחר שבאמונתה, היהדות המזרחית לא נשאה אופי קיצוני.
היא התפתחה בחיק האסלאם הערבי כדת פרגמאטית.
אפילו יהודים מזרחים שוויתרו על המסורת הפרגמאטית, הצטרפו לחרדים ואימצו את הקודים הנוקשים שלהם, הוקפו על-ידי החרדים האשכנזים בבידוד גזעני בתוך הריכוזים שלהם בישראל.
לגבי הסכסוך הישראלי-ערבי כתב: .
מיכאל יצא כנגד הרעיון של "זהות מזרחית" וטען כי זהו תוצר של הגדרת נגד ל"מחנה האשכנזי" בניסיון לשמור על הגמוניה תרבותית וכלכלית של האשכנזים.
הוא טען שמפא"י יצרה זהות זו, המבוססת על הסטריאוטיפים של המעמד הנמוך בקהילות אלה.
עוד הוא היה סבור שדווקא היהודים הכפריים ממזרח אירופה, שהיו רוב היהודים בתחום המושב, לא עלו ברמתם על הכפריים יוצאי ארצות האסלאם, והם ראויים לשם הגנאי "מזרחיים" בשל מוצאם הגאוגרפי.
הוא התנגד להכללת יהודי ארצות האסלאם כמקשה תרבותית אחת, בנימוק שלכל תפוצה יהודית היו תרבות והיסטוריה עצמאיות עוד טרם הפיכת הערבית לשפה השולטת בארצות אלה.
מיכאל התנגד גם להכללת הספרות של יוצאי ארצות האסלאם כ"ספרות אתנית" בעוד שספרות של סופרים אשכנזים אינה נחשבת לכזאת.
1995 – האוניברסיטה העברית בירושלים
2000 – אוניברסיטת בן-גוריון בנגב
2002 – אוניברסיטת תל אביב
2008 – המסלול האקדמי המכללה למינהל
שווים ושווים יותר, הוצאת "בוסתן", 1974
חסות, סדרת ספריה לעם, הוצאת עם עובד, 1977
חופן של ערפל, סדרת ספריה לעם, הוצאת עם עובד, 1979
חצוצרה בואדי, ספריה לעם, עם עובד, 1987. עובד לתיאטרון ולקולנוע.
ויקטוריה, ספריה לעם, עם עובד, 1993
הכנף השלישית, כתר הוצאה לאור, 2000
מים נושקים למים, ספריה לעם, עם עובד, 2001
יונים בטרפלגר, ספריה לעם, עם עובד, 2005
עאידה, כנרת זמורה-ביתן, 2008. הספר ראה אור גם בכורדיסטן.
יהלום מן הישימון, כנרת-זמורה-ביתן, 2015
צרצרון שר גם בחורף, 2012
גבולות הרוח: שיחות עם רוביק רוזנטל, סדרת "קו אדום", הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2000
כוכב זוהר, הצגת ילדים, 1971
שדים במרתף – הועלה בתיאטרון חיפה, 1983
תאומים – הועלה בתיאטרון חיפה, 1988
הוא – הועלה בפסטיבל תיאטרון קצר בצוותא תל אביב, 1999
הטרילוגיה הקהירית (ثلاثية القاهرة), נגיב מחפוז, הוצאת ספרית פועלים
סמי בֶּרדוגו (נולד ב-23 בפברואר 1970) הוא סופר ישראלי.
ברדוגו נולד במזכרת בתיה להורים יוצאי מרוקו, אחד מארבעה ילדים, בן לאסתר שעבדה כמנקה במרפאה ולמרדכי שהיה פועל במפעל לאריזות פרי הדר.
כשהיה בן שלוש עשרה, נפטר אביו.
למד בבית הספר התיכון בגדרה.
את שירותו הצבאי עשה בהנדסה קרבית ברמת הגולן.
לאחר שחרורו נסע לשנה לצרפת.
ספרו הראשון, קובץ הסיפורים "ילדה שחורה", ראה אור בשנת 1999 (הוצאת בבל), בעריכת יהודית קציר.
בעקבותיה עבר ברדוגו לספריה החדשה והחל לעבוד עם מנחם פרי, שהוא מאז עורכו הקבוע.
ברדוגו למד לתואר ראשון בספרות כללית ובהיסטוריה באוניברסיטה העברית שבירושלים.
ב-2004 נשלח לתוכנית הכתיבה הבינלאומית באוניברסיטת איווה שבארצות הברית.
ב-2005 שב לישראל והחל ללמד כתיבה יוצרת בחוג לספרות עברית באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת בן-גוריון.
ב-2019 עבר לגור בברלין וכתב שם את ספרו חמור.
ב-2020 שב לישראל וחזר לגור במזכרת בתיה.
ברדוגו מרצה ב, בחוג לספרות ולכתיבה יצירתית באורנים - המכללה האקדמית לחינוך ובמחלקת הכתיבה במנשר לאמנות.
בשנת 1999 זכה סמי ברדוגו בפרס הסיפור הקצר של העיתון הארץ.
לקובץ סיפוריו "ילדה שחורה" הוענק פרס לספרי ביכורים לשנת 1999 מאת משרד המדע, התרבות והספורט והספר שובץ בתוכנית לימודי הספרות של משרד החינוך.
בשנת 2002 זכה בפרס "יעקב שבתאי" על הרומן "ככה אני מדברת עם הרוח".
בשנת 2003 תשס"ג זכה בפרס ברנשטיין על ספרו "ככה אני מדברת עם הרוח".
בשנת 2006 תשס"ו זכה בפרס ראש הממשלה, פרס היצירה הספרותית על שם לוי אשכול.
בשנת 2007 זכה בפרס ניומן לשנת תשס"ז מטעם אוניברסיטת בר-אילן על הישגיו בפרוזה עברית.
בשנת 2008 קיבל מלגת כתיבה ושהייה ברזידנסי, אוקספורד אנגליה – מרכז אוקספורד ללימודי עברית ויהדות ונכלל ברשימה הקצרה של פרס ספיר עם ספרו "יתומים".
בשנת 2011 זכה בפרס רמת גן לספרות לייב גולדברג (קרן קיימת לישראל) ונכלל ברשימה הארוכה של פרס ספיר עם הרומן "זה הדברים".
בשנת 2012 נכלל ברשימה הקצרה של פרס ספיר עם ספרו "הילד האחרון של המאה".
בשנת 2015 נכלל ברשימה הקצרה של פרס ספיר עם ספרו "סיפור הווה על פני הארץ".}
בשנת 2016 זכה בפרס קוגל לספרות יפה על ספרו "סיפור הווה על פני האֶרץ".
בשנת 2017 נכללה ברשימה הקצרה של פרס ספיר עם ספרו "כִּי גִי".
בשנת 2020 זכה בפרס ספיר ובפרס ברנר על ספרו "חמור".
בראיון שנתן ברדוגו בשנת 2018 הוא הגדיר מהי בעיניו כתיבה
הביקורת מרבה לציין את הדואליות שבין ילדותו של ברדוגו בפריפריה, במשפחה של אנשי עמל, לאם שלא ידעה קרוא וכתוב עקב נסיבות ילדותה הקשות, ובין הסופר הבוגר, זוכה הפרסים על כתיבתו, שחי שנה בצרפת, מתגורר בתל אביב והשתלם באוניברסיטת איווה בארצות הברית.
שניות זו, טוענים המבקרים, מתבטאת גם בסיפוריו.
חוקר הספרות אריאל הירשפלד מתנגד להבחנה זו.
אין סיבה לנתח את יצירתו של סופר על פי הכלי העדתי, למקם את קולו בתוך הישראלית ואת ייחודו בין הכותבים המזרחיים בתוכה.
יש להנמיך את השיח הפוליטי בביקורת ולהביט מעבר לקריאה האידאולוגית.
אמנות הסיפור "הווירטואוזית" של ברדוגו צריכה להישפט על פי "איכותו של מעשה הסיפור עצמו, מבנייתו של הקול המספר ושל המנעד הסגנוני של דבריו על אודות 'העולם' שבו הוא חי".
הוא מדגיש את מבטו הייחודי של ברדוגו המספר, את עצמות המחשבה שלו, את התרחבותה של רוחו היוצרת ואת חוש ההומור הנפלא והמקורי שלו.
אלו הדברים שיש לדון בהם בביקורת ספריו, ולא להתמקד במוצאם של הוריו.
גם אריק גלסנר רואה בחומרה את ה"פוליטיקה של זהות" שחדרה לביקורת, ומכנה אותה התנשאות.
עם זאת, הוא גם מוצא פוליטיקה כזו בספריו של ברדוגו, וראה בכך את חולשתו של הסופר באסופה "יתומים".
גישה פוליטית לכתיבה, טוען גלסנר, הופכת את הספרות לצפויה וגסה, משום שהיא הופכת להיות כוללנית ולא חד פעמית.
אך בביקורת מאוחרת יותר על "זה הדברים" מתרשם גלסנר, שמעבר לחולשות שכבר עמד עליהן בביקורתו הקודמת, זהו סיפור חזק, דיקנסי, מוסרי מאוד, ומצטיין בחסכוניות אלגנטית.
גרשון שקד התפעל, בזמנו, כרבים מן המבקרים, מן האותנטיות והפשטות הספרותית של ברדוגו המספר.
יש לברדוגו, אמר שקד, "כישרון ללא גימיקים, ללא פוסטמודרניזם וללא ניסיון מלאכותי לחידושים והמצאות".
זה כישרון של אדם לספר סיפור, שהוא מספר ביכולת מרשימה, במילים פשוטות וללא פילוסופיות.
ויפה הייתה שעה אחת קודם, הספריה החדשה, 2025
סמי די (.Samy D) (נולד ב-1968) הוא אמן קרמיקה ומעצב ישראלי, יליד צרפת.
סמי די נולד במרסיי בשנת 1968, בשם שמואל דויד כהן, כבנם של גילה ארקין וג'ורג'-אדוארד דה קזאלה, נהג מרוצים ממשפחת בנקאים צרפתית.
רק אחרי מותו בשנת 1988 גילה שאביו אלברט כהן אינו אביו הביולוגי.
באותו שנה גם נפטרה אחותו.
בצבא שירת במשטרה הצבאית ואחר כך במערכות, בית ההוצאה לאור של צה"ל.
אחרי שהשתחרר מהצבא, למד ריקוד בלהקת בת דור אך החליט לוותר על קריירת ריקוד.
את השכלתו רכש במסלול לעיצוב תעשייתי ועיצוב פנים במכון הטכנולוגי חולון.
עבודותיו מאופיינות בשימוש בפורצלן לימוז' ובשימוש בעיטור זהב וכן שימוש בקיטש כמקור לעיצוב יצירותיו.
עד לשנת 2011 פעלה ברחוב שבזי בנווה צדק חנות שמכרה את יצירותיו של די.
במשך השנים עיצב סדרות כלים ייחודיות לחברות שונות, ביניהן סט כלים עבור המחלקה הראשונה של אל על.
יצירותיו הוצגו בגלריות בישראל ובעולם כגון מוזיאון חיפה לאמנות, במוזיאון ארץ ישראל ובתערוכת SOFA בשיקגו.
1999 - פרס ראשון בתחרות ע"ש אליכס דה רוטשילד לאמנות ועיצוב
2008 - גלריה פריסקופ, תל אביב-יפו
2008 HETOME, גלריה עדן לאמנות, ניו יורק
1998 - גלריה יובל לעיצוב מודרני
1999 - גלריה חנקין לעיצוב, חולון
2000 - גלריה ילון קולטון לאמנות קרמית, תל אביב-יפו
2000 - גלריה חנקין לעיצוב – חולון
2001 - גלריה הוראס ריכטר, תל אביב-יפו
2001 - גלריית החלונות, רמת אביב, תל אביב-יפו
2002 - הביאנלה השנייה לעיצוב קרמי בישראל, מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב-יפו
2002 - אמנות על הקו, מוזיאון חיפה, חיפה2002 - WGA, ניו יורק, ארצות הברית
2004 - הביאנלה השלישית לעיצוב קרמי בישראל, מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב-יפו
2007 - SOFA, שיקגו אילינוי, ארצות הברית, בסיוע קרן AIDA
2007 - ניסוי כלים מס' 5, מרכז ביכורי העיתים, תל אביב-יפו
2008 - "צבעים אמיתיים", גלריה שורשים, תל אביב-יפו
2008 - Vered Gallery, איסט המפטון ניו יורק, ארצות הברית
2008 - SOFA – שיקגו אילינוי, ארצות הברית בשיתוף גלריה עדן, ניו יורק, ארצות הברית
2008 - Craft Show, מוזיאון פילדלפיה לאמנות, בסיוע קרן AIDA
2008 - הביאנלה החמישית לעיצוב קרמי בישראל, מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב-יפו
2009 - צבעים אמיתיים, גלריה שורשים, תל אביב-יפו.
2010 - תערוכת האמנות הישראלית ה-11, למען הוועד למלחמה באיידס בישראל
2011 - תערוכת האמנות הישראלית ה-12, למען הוועד למלחמה באיידס בישראל
2014 - "תור הזהב" - שיתוף פעולה עם והאמן הרב תחומי רונן שהרבני, במסגרת שבוע העיצוב חולון.
אוסף רודין – ניו-יורק ארצות הברית
אוסף קאם לקומקומים - ספרטה, ארצות הברית
אוסף רן רהב – תל אביב
אוסף שטראוס - תל אביב
סמי בירנבך (נולד ב-1948 בתל אביב) הוא זמר, משורר ותקליטן ישראלי.
בשנות השבעים שהה בירנבך בלונדון, ואז חזר לישראל והיה לחלק ממהפכת הרוק הישראלי האלטרנטיבי.
הוא כתב את רוב השירים באלבומו הראשון של רמי פורטיס, "פלונטר", שיצא ב-1978. לאחר שהות קצרה בישראל עבר לאמסטרדם ושם הקים עם פורטיס את מינימל קומפקט, שנחשבה לאחת ההצלחות הגדולות ביותר של להקות ישראליות בחו"ל.
בשנת 1988, התפרקה הלהקה, אך רק ב-1991 היא ערכה מופע פרידה מהקהל הישראלי.
מאוחר יותר בשנות ה-90 החל לערוך תוכניות רדיו והפך לתקליטן, תוך שהוא פועל תחת הכינוי "די ג'יי מורפיאוס" (DJ Morpheus).
במהלך חייו כתב בירנבך שירים לרמי פורטיס, ברי סחרוף, פוריין אפייר ומינימל קומפקט.
בשנת 2019 הוציא את אלבום הסולו הראשון שלו בעברית מילים בודדות.
בר לב נולד בבגדאד ועלה לישראל בילדותו.
ב-1968 היה מראשוני המתיישבים הישראלים בגולן והתגורר בעיר קוניטרה, עד למסירתה לסורים לאחר מלחמת יום הכיפורים.
בר לב נמנה עם מקימי קצרין והתגורר בה מיום הקמתה.
עם הקמת המועצה המקומית קצרין ב־1979 מונה בר לב לחבר במועצה הממונה.
במרץ 1980 התפטר ראש המועצה הממונה מנחם הייט ובר לב נבחר על ידי המועצה לעמוד בראשה.
כיהן כראש מועצת קצרין החל מ-1980 ועד 2013, וכן כיו"ר הרשות לפיתוח הגליל.
ב-1981 התמודד בבחירות לכנסת העשירית ברשימת מפלגת התחיה.
ביום ירושלים ה'תשס"ח הוענק לבר לב פרס מוסקוביץ' לציונות.
בנימוקי ועדת הפרס נאמר כי הפרס הוענק לו "על חלקו המרכזי בהקמת ההתיישבות בגולן ובשגשוגה במשך 40 שנה; על הגשמת חזונו להקמת העיר קצרין; על היותו מופת של מנהיגות קהילתית ומוניציפלית ושל עשייה ציונית וחלוצית".
לקראת הבחירות למועצת קצרין ב־2018, שובץ במקום העשירי והאחרון הסמלי ברשימת "קצרין תנצח" בראשות ויקי בדריאן.
סמי ווינדר, הוא שחקן פוטבול אמריקני לשעבר בליגת ה-NFL.
ווינדר החל את קריירת הפוטבול שלו באוניברסיטת דרום מיסיסיפי.
ב-1982 נבחר על ידי דנוור ברונקוס בדראפט.
ווינדר יחד עם ג'ון אלווי היו סיבה מרכזית להצלחת הברונקוס ולהעפלתם לשלושה משחקי סופרבול.
ב-1990 פרש ולאחר פרישתו הקים עסק אותו מנהל עד היום.
סמי כהן (נולד ב-1943) הוא חוקר ומרצה במכון למדע המדינה פריז, חוקר שותף במכון המחקר CERI.
הוא נולד בצרפת למשפחה דוברת צרפתית שעזבה את מצרים לאחר מבצע קדש.
בשנת 1957 עלה לישראל ולמד בבית ספר חקלאי.
הוא שירת כשש שנים בחטיבת גולני והשתחרר בדרגת סרן.
אחר כך עזב לצרפת שם למד מדעי המדינה ונישא.
תחומי מחקרו כוללים את מדיניות החוץ והביטחון צרפתית.
הוא מחברם של עשרה ספרים ומאמרים רבים שהתפרסמו בכתבי עת מקצועיים.
סמי לזמי (נולד ב-2 בדצמבר 1951) הוא זמר, שהיה סולן להקת שפתיים.
לזמי נולד במרוקו ועלה לישראל עם אחותו כשהיה בן חמש.
הוא נשלח לקיבוץ חולתה, שם למד בבית הספר הקיבוצי עד שהתגייס לצה"ל, בו שירת בחטיבת הצנחנים.
לאחר שחרורו התגורר עם הוריו בירושלים ובהמשך התחתן ועבר לשדרות.
לזמי נשוי ואב לארבעה ילדים.
לזמי עבד כפקיד בעמיגור וכרב-מלצרים באולם שמחות.
באולם השמחות הוא שימש מעט גם כזמר.
באחד האירועים באולם הופיעה להקת שפתיים, שהייתה אז להקת רוק, ולזמי הוזמן לבמה לשיר, ובעקבות כך הצטרף לזמי ללהקה.
אחרי הצטרפותו של לזמי, ביצעה הלהקה מספר שירים בשפה היהודית־מרוקאית ובהדרגה עברה להתרכז בשירה מרוקאית והייתה למתוות דרך בתחום זה.
להקת שפתיים הוציאה שלושה אלבומים בהם שר לזמי: "האלבום הכפול", "פותחים שולחן", ו"איש וכינור".
שיריו הנודעים ביותר הם "טלפון", "חדוז'ה", "ללה עישה - נחליאלי", "אהלן וסאהלן" ו"מאמא דיאלי".
האלבום הכפול נמכר ביותר מ-40,000 עותקים וזיכה את הלהקה באלבום פלטינה.
לאחר פירוק הלהקה ב-1997 החל לזמי להופיע לבדו בישראל ומחוצה לה.
הוא השתתף בחידוש לשיר "החברה להגנת הטבע" עם אריאל זילבר ובשיר "בלאגן" עם פבלו רוזנברג.
סמי הכבאי (בוולשית: Sam Tân, באנגלית: Fireman Sam; "סם הכבאי") היא סדרת טלוויזיה מונפשת בריטית לילדים, שהופקה במקור בשנות השמונים והתשעים בעבור רשת S4C הוולשית.
הסדרה עוסקת בקורותיו של כבאי בשם סמי (במקור סם), ובמשימות והפעילויות אשר הוא מבצע.
הסדרה מציגה רעיונות בתחום הבטיחות ומניעת שרפות המונגשים לקהל הצעיר.
תחת המותג "סמי הכבאי" הופקו שלוש סדרות: הראשונה בין 1985 ו-1994, השנייה בין 2003 ו-2005 והשלישית החל מ-2008 (סמי הכבאי צוות-הצלה).
סמי הוא כבאי מצטיין העובד בתחנת הכיבוי של פונטי פנדי (Pontypandy).
בכל פרק נקלעת אחת מהדמויות לצרה או יוצרת אותה, לעיתים בטעות ולעיתים בכוונה תחילה.
הדמויות המקורבות לנפגע או הרואות את המתרחש, מתקשרות בטלפון הנייד האישי שלהן.
השיחה מועברת בתחנת הכיבוי למערכת הממוחשבת שלה, ומפקד התחנה סטיל מדווח עליה ונותן את ההוראות.
מתחנת הכיבוי יוצאים רכבי הכיבוי וההצלה, כאשר על סיפונם סמי וחבריו אלביס, פני, אלי וארנולד כאשר הצוות משתנה מפעם לפעם.
בסוף הפרק הדמות שיצרה את הצרה מקבלת לקח מהכבאים לאחר שהבעיה נפתרה ומתנצלת.
סמי ג'ונס (Sam Jones) – הדמות הראשית בסדרה, דודם של שרה וג'יימס.
חלם בילדותו על קריירת הכבאות.
בסדרות הראשונות בבעלותו של סמי גינה גדולה, בה הוא מתרכז בהמצאת המצאות שונות.
הכבאי המצטיין בתחנה וזוכה להערכה והערצה רבה מצד התושבים והצוות ומועמד להחליף את מפקד התחנה.
אוהב מאוד את פונטי פנדי, וסירב כמה פעמים לעבור לתפקיד בכיר בתחנת הכיבוי בניוטאון (העיר הגדולה הקרובה לפונטי פנדי).
אלביס קרידלינגטון (Elvis Cridlington) – חברו השלומיאל של סמי.
בעונות הראשונות תפקד בתחנת הכיבוי כשף, אך מאוחר יותר הפך לכבאי מן השורה.
משמש כיד ימינו של סמי אך סופג ביקורת קשה ממפקד התחנה.
נקרא על שמו של אלביס פרסלי ועוצב בהשראתו.
מפקד התחנה סטיל (Station Officer Steele) – מפקד תחנת הכיבוי של פונטיפנדי.
בעל שפם עבה וגבות עבות.
במהלך הסדרות הזדקן ושפמו הלבין לגמרי.
תוקפני בייחוד בעונות הראשונות, בהן מגיב בעצבנות במשפט "עכשיו מי צריך שירות כיבוי!" ו"אני מתגעגע לימים שבהם חילצנו חתולים מעצים" בכל קריאת חירום.
נוהגים להתייחס אליו כ"מפקד התחנה" או "המפקד סטיל".
בעונה השישית מתגלה רגישותו ופחדיו.
נקרא "ויקטור" בדיבוב העברי הראשון (שהוא גם שמו הפרטי).
פני מוריס (Penny Morris) (החל מעונה 2) – הכבאית הראשונה מהמין הנשי.
רגישה, עדינה וסבלנית, ובעונה ה-12 נעשית לעיתים מפקדת צוות במקום סמי.
משמשת כרכזת הספורט של התחנה וכצוללנית במשימות ימיות.
בסדרות הראשונות היה שיערה ג'ינג'י ושזור בצמה, אבל קוצר החל מהעונה החמישית והפך לבלונדיני, ובעונה ה-12 שיערה התארך ונאסף בתור צמה שנית.
נקראה "יפה" בדיבוב העברי הראשון.
יענקל'ה אוונס (Trevor Evans) – נהג האוטובוס של פונטיפנדי ממוצא הודי (תימני בדיבוב העברי), בסדרות הראשונות היה גם כבאי מחליף בתחנה, והכבאי היחיד שלא עבר את הכשרת הכבאות ולכן זקוק לצוות כמעט בכל רגע נתון.
החל מהעונה החמישית חזר להיות נהג אוטובוס בלבד.
בנוסף שימש כמדריך בצופים בפונטי פנדי.
נוטה לטעויות מצערות, שכחות וכישלונות שיוצרים מקרי חירום רבים- בדרך כלל המקרים קשורים לרכב האוטובוס שלו או להדרכתו בצופים.
מאוהב באדלה פרייס כבר זמן רב
ארנולד מק'קינלי (Arnold McKinley) (החל מהסרט "גיבורי הסופה" הפך לכבאי קבוע בתחנה) - מצטרף לצוות הקבוע יחד עם אלי.
מתואר כרגיש יותר ופחות קשוח ומבצעי.
אלי פיליפס (Ellie Phillips) (מהסרט "גיבורי הסופה") - הדמות הנשית השנייה בסדרה, והופכת לחברה של פני.
אדלה פרייס (Dilys Price) – אימו החד־הורית של אדם.
מאמינה באמונות תפלות מסוגים שונים.
בעונות הראשונות הופיעה עם מסלסלי שיער ורשת לשיער ובעונות המאוחרות הרכיבה משקפיים ושיערה נהיה קצר.
כמו כן, הייתה לעיתים קצת ביקורתית.
מייק פלאד (Mike Flood) (מעונה 5) – אביה של מנדי.
הלן מלקולם פלאד (Helen Flood) (מעונה 5) – אמה של מנדי.
באה מהאיים הקריביים (בדיבוב העברי מאתיופיה).
טום תומאס (Tom Thomas) (מעונה 5) – מפקד שירותי ההצלה של פונטיפנדי וטייס מסוק.
צ'רלי ג'ונס (Charlie Jones) (מעונה 6) – אחיו של סמי ואביהם של התאומים ג'יימס ושרה.
ברונווין ג'ונס (Bronwyn Jones) (מעונה 6) – אימם של התאומים.
בעלת בית הקפה של בלה לזניה, אותו שילבה עם חנות דגים, וכך יצרה את "קפה מלא בדגים".
בגרסה העברית נקראת ברונווין "בלה" כמו בלה לזניה מהסדרות הקודמות.
מפקד התחנה צ'יף בויס (Chief Fire Officer Horatio Boyce) (מהסרט "האש הגדולה בפונטי פנדי") – חברו של מפקד התחנה סטיל, הגיע מהעיר ניוטאון כדי להעניק מדליה לכבאי המצטיין, למד יחד עם סטיל כבאות.
גארת' גריפיתס (Gareth Griffiths) (מעונה 8) – נהג הרכבת של פונטיפנדי, אביה של ברונווין.
מוס רוברטס (Moose Roberts) (מעונה 8) – מטפס הרים קנדי ומדריך אתגרים.
גב' צ'ן (Mrs Chen) (מעונה 8) – אשה עם עיניים מלוכסנות (לכאורה אסייתית).
אמה של לילי בעונות המאוחרות.
בן הופר (Ben Hooper) (מעונה 9) – שומר החופים של פונטיפנדי.
ג'ו ספארקס (Joe Sparkes) (מעונה 9) – יזם וממציא של חידושים טכנולוגיים, שתמיד יש בהם תקלות.
ליזי ספארקס (Lizzie Sparkes) (מעונה 9) – אשתו של ג'ו.
ווילאמס מלקולם (מעונה 12) – רב-סמל במשטרה שעובד בפונטי פנטי.
אחיה של הלן ודוד של מנדי.
אנני מוריס (Annie Morris) (מעונה 15) – בת הדודה של פני.
ג'יימס ושרה ג'ונס (Sarah and James Jones) (בדיבוב העברי הראשון: בן ועדנה ג'ונס) – תאומים המתבגרים במהלך הסדרה.
אחייניו של סמי, שהיה אחראי עליהם במשך הסדרות הראשונות.
אדם פרייס (Norman Stanley Price) – בנה השובב של אדלה.
מעולל מעשי קונדס בכל רחבי העיר.
בעונה 5 עבר שינוי מקיף שכלל תלבושת חדשה, וחלק מאופיו השתנה.
האחראי לרוב הבעיות והאסונות בפונטיפנדי.
בעונות הראשונות עבד כנער עיתונים.
מנדי פלאד (Mandy Flood) (מעונה 5) – בתם של הלן ומייק.
חברתם של התאומים, ולעיתים נסחפת למזימותיו של אדם.
שיערה בהתחלה היה אסוף לזוג קוקיות ובהמשך היה שיערה במין תסרוקת קוצים.
דניאל פרייס (Derek Price) (מעונה 6) – בן דודו של אדם.
בפרק הבכורה שלו אדם חשב שהוא מתנהג למופת גם בביתו מכיוון שהוא התנהג בנימוס ליד אימו וחבריו.
חנה ספארקס (Hannah Sparkes) (מעונה 9) – בתם של ג'ו וליזי.
פיטר (Peter) (מעונה 14, פרק 10) – ילד הרפתקאות בכיתה של חנה.
רקסי (Radar) (מעונה 6) – כלב ההצלה של תחנת הכבוי ממין דלמטי.
רוזה (Rosa) (עונות 1–5) – החתולה של בלה לזניה, שונתה לחתול זכר בשם אריה.
אריה (Lion) (מעונה 6) – החתול של ברונווין.
וולי (Woolly) (מעונה 6) – כבשה ואימו של טלטל.
שמשה בעונה 5 ככבשת המחמד של אדם.
טלטל (Lambykins) (מעונה 5) – טלה ובנה של וולי, אדם טיפל בו בעונה 5.
דאסטי (Dusty) (מעונה 5) – כלב שובב בצבע חום.
ניפר (Nipper) (מעונה 6) – הכלב של אחותה של ברונווין ג'ונס.
ויקטור () (עונה 8) – שרקן אותו סמי העניק לשרה וג'יימס, את שמו העניק לו אלביס בשל דמיונו למפקד התחנה ויקטור סטיל.
שאדו () (עונה 13) – הכלב של ווילאמס מלקולם.
יופיטר (Jupiter) – הכבאית המאובזרת של פונטי פנדי, מופיעה מאז העונה הראשונה, כאשר במהלך הסדרות עברה שינויים קלים.
בארונותיה מאגר מים גדול, ממנו מכבה הצוות שרפות.
הנהג של יופיטר הוא סמי, כאשר לעיתים מוחלף בפני או באלביס.
שמה ניתן לה עקב היותה הכבאית הגדולה ביותר, כמו כוכב הלכת יופיטר (צדק), הגדול ביותר במערכת השמש.
בעונה 15 עברה שדרוג שכולל מנוע חשמלי תותחי מיים ועוד.
טנדר הכיבוי () (עונות 2–4) – רכבה הראשון של פני.
ברכב ארונות ספורים ומטף כיבוי, אך למרות הכל מונע בשישה גלגלים.
חנה בדרך כלל מול הכניסה לבית הכיבוי.
רכב זה מאובזר הרבה יותר מקדמו, ועקב זאת הוחלט להרחיב את חניית התחנה כדי לפנות מקום לוונוס.
שמו ניתן לו עקב כוכב הלכת ונוס (נוגה), הקטן יותר מיופיטר, כפי שוונוס קטן מיופיטר הכבאית.
טרקטורון () (מרקורי, מעונה 5) – לעיתים, נוהג סמי בשטחים לא סלולים על טרקטורון.