tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הודות ללימודיו באקדמיות של ויימאר, מינכן וקאסל, הוא הפך לצייר מיומן וצייר נוף, והוסיפו לכך גם מסעותיו הנרחבים לאיטליה, אלג'יריה, צרפת, נורווגיה, בלגיה והולנד.
משנת 1882 בילה שטולטנברג את חודשי הקיץ באקנסונד על פיורד פלנסבורג, שם השתייך לקבוצת אמנים שהתמסרה לציור באוויר הפתוח.
בקיץ 1884 נסע לסקיין (צפון יוטלנד) והצטרף לחוג ציירי סקיין שנוצר סביב פדר סוורין קרויה, מייקל אנגה ואוסקר ביורק.
בשנת 1889 התחתן עם אנה שרנברג, בת למשפחה אמידה בהמבורג, והתיישב בקיל.
כעת, משוחרר מאילוצים כספיים, הצייר הצעיר יכול לעבוד ללא דאגות.
הוא השתמש בנמל קיל, בתצפיות על העיר קיל, כפר הדייגים אלרבק, תעלת קייזר וילהלם או רשומי הפיורד כמוטיבים, אותם המיר לציורים, חיתוכי עץ, רישומים ואיורים.
עם גאורג בורמסטר (גר') יוליוס פירסט אחרים, הוא ייסד את קואופרטיב האמנות שלזוויג-הולשטיין בשנת 1894. בשנת 1896 פרסם את הספר על האזור - כרך בפורמט גדול שהכיל ייצוג מקיף של תרבות המדינה.
שטולטנברג תרם איורים רבים לכרך המפואר.
בשנת 1900 העביר את ראשות הקואופרטיב לאמנות לגאורג בורמסטר, איתו ייסד את "בית הספר לציור וציור אקדמי" בקיל בשנת 1905.
בשנת 1914 עבר לשנברג (הולשטיין) שעל הים הבלטי, שם המשיך להתמסר לציור בחוץ.
לאחר מותו בשנת 1921, נקבר בבית העלמין באולסדורף.
פריץ שטוקנברג היה צייר אקספרסיוניסטי גרמני.
הוא נולד כפרידריך ברנהרד שטוקנברג במינכן, אך עבר עם משפחתו בשנת 1893 לעיר התעשייה בצפון דלמהנורסט (ליד ברמן), שם נכנס אביו כמנהל מפעל.
לאחר לימודים לא גמורים של אדריכלות ולימודי אמנות בויימאר ובמינכן, הוא בילה חמש שנים מכוננות (1907–1913) בפריז.
משם ערך נסיעות לפונט-אוון וכן לפרובאנס שם הוא "ניקה את לוח הצבעים שלו".
הוא השתייך לחוג האמנים ב"קפה דו דום "והציג בכמה מהסלונים והגלריות הטובים ביותר בפריז.
כשחזר לגרמניה, התגורר בברלין, שם התגלה בשנת 1916 על ידי הרווארט ולדן והשתלב בחוג דר שטורם.
הוא התיידד עם ארנולד טופ, ולטר מרינג ואחרים.
מאוכזב מולדן, הוא הצטרף בשנת 1919 לחוג האמנים סביב ולטר גרופיוס וברונו טאוט, לימים השתייך לקבוצת נובמבר.
הוא השתתף בכמה תערוכות "דר שטורם", וכן בתערוכה הדאדאיסטית הראשונה בברלין וכן התצוגת הבאוהאוס השלישית, מציינים את מעמדו בחוגי האמנים של השנים הללו.
בראשית שנות העשרים של המאה העשרים הוצגו יצירותיו בגרמניה, ארצות הברית וברית המועצות כחלוץ של האוונגרד האירופי.
מחלות קשות ובעיות כלכליות אילצו את שטוקנברג בכל זאת לחזור להוריו ב"דלמנהורסט הקודרת" בתנאים קשים יותר, פוליטיים ואישיים, הוא פיתח עבודה מאוחרת קונסטרוקטיביסטית וספיריטואליסטית.
כל תמונותיו הוסרו ממוזיאונים גרמנים במהלך הטיהורים הנאציים.
בתערוכה הידועה לשמצה "אמנות מנוונת" בשנת 1937 הוצג הציור שלו "רחוב עם בתים" (1921) כדוגמה ל"אמנות מנוונת".
במהלך מלחמת העולם השנייה עבר לדרום גרמניה ומת שם, כמעט נשכח לגמרי.
בשנת 1993 הוא התגלה מחדש כחלק מהאוונגרד האמנותי המודרני עם רטרוספקטיבה בדלמנהורסט, ברלין.
חלק גדול מיצירתו ששרדה ניתן לראות כעת בסטאדיש גלרי דלמהנורסט.
פרידריך (פריץ) פון וילה היה פרופסור וצייר נוף גרמני ובעל טירת קרפן (1911–1941).
אביו, צייר נוף ורומנטיקה מאוחרת, מונה לבית הספר לאמנות של ויימאר בשנת 1859 על ידי הדוכס הגדול קארל-אלכסנדר מסקס-וויימר-אייזנאך.
אמו, תלמידה של הציירת הצרפתייה רוזה בונר, הייתה ציירת בעלי חיים.
פריץ פון וילה גדל בדיסלדורף מאז 1863. הוא התחתן ב-20 באוגוסט 1892 עם בתו של יצרן הטבק אוטו שניידר.
אוטו פון וילה הפך לצייר בעל הכשרה אקדמית כמו אביו וסבו.
פריץ וילה היה אחד מציירי הנוף בבית הספר לציור בדיסלדורף.
בין השנים 1879–1882 למד באקדמיה לאמנות בדיסלדורף.
הוא פיתח את עצמו כצייר נוף.
בשנות השמונים של המאה ה-19 ערך מספר רב של טיולים דרך גרמניה (כולל הסן, הרץ, יער שחור, תורינגיה, הריין התיכון).
הוא שהה בנורווגיה ב-1904 וב-1925. נסיעות אלה מתועדות על ידי רישומים, המתוארכים לעיתים קרובות ליום המדויק.
בתחילת דרכו הושפע פריץ וילה מבחינה סגנונית מאביו אוגוסט.
עד מותו של אביו בשנת 1887, הוא חתם לעיתים קרובות על התמונות כ"פריץ פון וילה ג'וניור" על מנת למנוע בלבול עם עבודתו של אביו, שעבד גם בדיסלדורף.
משנת 1886 היה חבר בעמותת האמנים דיסלדורף מלקסטן.
בשנות השמונים של המאה ה-19 הונחה וילה על ידי הריאליזם המפורט של בית הספר לציור בדיסלדורף.
הוא צייר תמונות רומנטיות, שבוצעו בקפידה.
במהלך לימודיו הוא עבר במהירות מציור מדויק למשיחת מכחול רופפת ואימפרסיוניסטית וממבט מקרוב על הטבע לפנורמה נרחבת של הנוף.
ציורי הנוף שלו מציגים אלמנטים אופייניים לציור הנוף של דיסלדורף של המאה ה-19 מאז יוהאן וילהלם שירמר: שמים מעוננים עם רוח, כיוון אור מיוחד ותפאורות צדדיות.
מאז מסעותיו באיטליה, וילה הבהיר את צבעיו.
את הצביעה המדורגת כרומטית בשנות ה-90 של המאה ה-19 ניתן לייחס להשפעתו של יוגן גוסטב דוקר.
העבודות העיקריות של וילה נוצרו בין השנים 1890–1910. לאחר רישומים ספונטניים בטבע, צייר נופים מורכבים מפוארים בסטודיו שלו בדיסלדורף.
הוא נותר במידה רבה לא מושפע מהחידושים הסגנוניים בתחילת המאה ה-20. מבנה המשטח והצבע של כמה ציורים בסביבות 1900 עד 1910 קרובים לארט נובו.
פריץ וילה טייל בקביעות באזור הרי אייפל, במערב גרמניה מאז 1885. היה לו שם בית מגורים שני לחודשי הקיץ.
בשנת 1911 קנה את טירת קרפן, ועבר לשם.
בעשור הראשון של המאה ה-20 התפתח וילה למומחה בייצוג אזור הרי אייפל, כפי שהוכיח בתערוכת היחיד שלו "אוסף אייפל", 1904 בדיסלדורף.
אפילו במהלך חייו הוא כונה "צייר האייפל".
מאז 1895 וילה קיבל מספר מדליות על ציוריו.
כמה מוזיאונים, כולל בברלין, קלן, דיסלדורף, קרפלד, דירן, אאכן, בון ושטוטגרט קנו תמונות שלו.
בשנת 1908 קיסר וילהלם השני רכש את מה שהיה ככל הנראה הגרסה הראשונה של הציור "הפרח הכחול" בתערוכת האמנות הגדולה בברלין.
בשנת 1910 הוענק לו תואר פרופסור, שלא היה קשור להוראה.
בשנת 1911, לאחר שפגש את קייזר וילהלם השני, הוא קיבל את מסדר הנשר האדום.
למרות ההתפתחויות האמנותיות האחרונות בתחילת המאה ה-20 ויל דבק בסגנונו.
לאחר מלחמת העולם הראשונה כמעט ולא היו לו יצירות יוצאות דופן.
הוא איבד את הונו בעקבות האינפלציה ונקלע לקשיים כלכליים קשים.
בשנות השלושים ניסה להסתגל לטעמים החדשים בהצלחה מועטה.
וילה נפטר ב-16 בפברואר 1941 באולפן בדיסלדורף.
ב-21 בפברואר 1941 הוא הועבר לקרפן ונקבר בקריפטה המשפחתית מאחורי הטירה.
במהלך חייו תכנן את המאוזוליאום עם הסלע הגדול.
לפני מלחמת העולם הראשונה נחשב פון וילה לאחד מ"נסיכי האמנים" של הציור בדיסלדורף" וייצג את הסגנון של סוף המאה ה-19. עבודותיו שוחזרו במגזינים, בלוחות שנה או כהדפסי אמנות.
ציוריו עזרו לשנות את דימוי אזור אייפל בצורה חיובית.
בניגוד לאמנים אחרים שציירו באזור לפניו כמו יוהאן וילהלם שירמר (1807–1863) וקרל פרידריך לסינג (1808–1880), שציוריהם הציגו תבניות נופים אידיאליים בפורמט גדול, וילה יצר נופים ריאליסטים תואמים למציאות.
כמה מציוריו מתעדים את הייחודיות הגאולוגית של אזור אייפל, כמו ה"ויינפלדר מאר " אותו הוא הנציח בציורו האחרון.
פריץ ריצ'רד אוסקר שטרן או סטרן (2 בפברואר 1926 - 18 במאי 2016) היה היסטוריון יהודי-אמריקאי, שהתמחה בהיסטוריה גרמנית, היסטוריה של עם ישראל ובהיסטוריוגרפיה.
בשנת 1938 היגר שטרן יחד עם משפחתו מגרמניה הנאצית לארצות הברית, שם רכש השכלה תיכונית ואחר כך אקדמית בתחום ההיסטוריה.
הוא כיהן כפרופסור באוניברסיטת קולומביה בניו יורק ומילא תפקיד של פרו-רקטור (provost).
שטרן התרכז בעבודתו ביחסים המורכבים בין הגרמנים ליהודים במאות ה-19 ו-20 ובעליית הנאציונל-סוציאליזם בגרמניה במחצית הראשונה של המאה ה-20.
שטרן נולד בשנת 1926 בברסלאו, גרמניה, (כיום ורוצלב בפולין) כילד שני בין שני ילדים של משפחה משכילה של יהודים מתבוללים שהתנצרו בדת הלותרנית בשלהי המאה ה-19
סביו ואביו היו רופאים מוערכים בזירה המקומית והבינלאומית.
אביו, רודולף שטרן (1962-1895) היה רופא וחוקר, וטרן הצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה.
אמו, קתה (קתרינה) לבית בריגר (1973-1894), במקור בעלת תואר דוקטור בפיזיקה, הייתה למחנכת שדגלה בחדשנות בחינוך הילדים ובהוראת המתמטיקה.
עם חוג מכרי המשפחה נמנו דמויות בולטות במדע ובתרבות, לרבות אלברט איינשטיין שאיתו התיעצה לימים המשפחה בארצות הברית בנוגע לבחירת הקריירה העתידית של בנם.
הכימאי פריץ הבר, חתן פרס נובל שהיה בעצמו יהודי מומר, היה סנדק הילד שנקרא על שמו בטקס הטבלה לותרני
שטרן למד בגימנסייה ע"ש מריה מגדלנה בברסלאו.
בעקבות סילוק אביו ממשרותיו והטרור נגד היהודים בגרמניה בספטמבר 1938 נמלטה המשפחה לארצות הברית.
הם התיישבו בג'קסון הייטס ברובע קווינס בניו יורק, שם בילה שטרן את נעוריו, למד בבית ספר ציבורי ולמד אנגלית בעוד הוריו חידשו את פעילותם כל אחד בתחומו.
שם למד שטרן באוניברסיטת קולומביה בניו יורק: בשנת 1946 סיים תואר ראשון
ובשנת 1948 את התואר השני.
עם מוריו נמנה ליונל טרילינג.
ב-1953 עשה גם דוקטורט בהדרכת ז'אק ברזון.
שטרן נשאר באוניברסיטה כמדריך ולאחר מכן החל מ-1963 התמנה לפרופסור מן המניין.
בשנת 1967 התמנה לראש הקתדרה על שם סת לאו.
לעיתים היה פרופסור אורח במכון למחקר מתקדם בפרינסטון.
פרש לגמלאות בשנת 1997 אולם הפך לפרופסור אמריטוס.
החל משנת 1954 לימד שטרן לעיתים קרובות באוניברסיטה החופשית במערב ברלין.
בשנת 1990 בירך על איחודה של גרמניה מחדש ותמך ברעיון בפני ראש ממשלת בריטניה מרגרט תאצ'ר
בשנים 1993–1994 שימש שטרן כיועץ לשגריר ארצות הברית בגרמניה, ריצ'רד הולברוק.
בשנת 2010 הרצה בבניין המטה הכללי של הצבא הגרמני, בנדלר בלוק, לרגל מלאת 66 שנה לניסיון ההתנקשות נגד היטלר.
שטרן התעניין במיוחד בתולדות ההיסטוריוגרפיה ובהיסטוריה התרבותית והפוליטית של אירופה המודרנית, בראש והראשונה גרמניה של המאות ה-19 וה-20.
על רקע גורלו האישי כמהגר יהודי הסתקרן בסיבות נפילתה של רפובליקת ויימאר ואפיוני הנאציונל-סוציאליזם.
בשנת 1953 סיים את תזת הדוקטור שלו "הפסימיזם התרבותי כסכנה פוליטית", שבדקה את הקשר בין הנאציונל-סוציאליזם למבשריו האינטלקטואליים מקרב נציגי ספרות הפסימיזם התרבותי, כגון פול דה לגארד ב"כתביו הגרמניים", יוליוס לאנגבהן בספרו "רמברנדט כמספר" וארתור מלר ואן דן ברוק בספר הרב מכר שלו "הרייך השלישי"
שטרן התחקה במיוחד אחרי התפתחות עליית הנציונל-סוציאליזם בגרמניה ואפיוניו.
הוא ראה מקורותיה בתנועה הפולקיסטית של המאה ה-19. הוא סבר שהתנועה הפולקיסטית האנטישמית הארסית הייתה תוצר של "יאוש תרבותי" של אינטלקטואלים גרמנים שהתקשו להתמודד עם המודרניות.
עם זאת דחה שטרן את הפירוש המדגיש את ה"ייחודיות" או "הדרך הייחודית" (Sonderweg) של ההיסטוריה הגרמנית וחשב שרעיונות התנועה הפולקיסטית הייתה פשוט "תת-זרם אפור" אחד בחברה הגרמנית של המאה ה-19.
בשנות ה-1990 היה שטרן מבקר חריף של המחבר האמריקאי דניאל גולדהאגן שספרו "תליינים מרצון בשירות היטלר" הוקע על ידו כלא מדעי ומלא בגרמנופוביה.
תחום מחקר אחר ששטרן השקיע בו היה ההיסטוריה של יהדות גרמניה השפעת הגומלין בין התרבות היהודית והגרמנית.
בעיני שטרן האינטראקציה בין שתי התרבויות יצרה את מה שהוא קרא לעיתים קרובות "הסימביוזה היהודית-גרמנית".
לדעתו הדוגמה הטובה ביותר של סימיבוזה יהודית-גרמנית כזאת היה אלברט איינשטיין.
המגזין "אקונומיסט" העריך כי שטרן ניחן בצלילות, כובד ראש ובקיאות עמוקה בסגנונו, בהבנת טבע האדם, בשחזור המאורעות ההיסטוריים ובצגתם בהקשר היותר רחב.
כישורים אלו עוררו את קנאתם של כל המלומדים.
אשתו הראשונה (החל משנת 1947) של שטרן הייתה מרגרת באסט, שממנה נולדו לו שני ילדים: פרדריק שטרן וקתרין ברנן.
הוא נשא שנית את המו"לית והמחברת אליזבת סטיפטון שנודעה בפעילותה בהוצאה לאור פראר, שטראוס וז'ירו, שהשתייכה אחרי שנת 1993 לקבוצת ההוצאות לאור גאורג פון הולצברינק.
אליזבת סיפטון שטרן היא בתו של התאולוג ריינהולד ניבוהר שהוריו היגרו לארצות הברית מגרמניה.
שטרן הוא קרוב משפחה רחוק עם הפיזיקאי אוטו שטרן, חתן פרס נובל.
המשוררת והסופרת הגרמניה דגמר ניק היא דודנית בדרגה שנייה.
דודתו של שטרן, שרלוטה קובראק לבית שטרן, ובעלה, המשפטן והפעיל החברתי ריכרד קובראק נרצחו באושוויץ בעוד ששלושת ילדיהם ניצלו בקינדר-טרנספורט.
פריץ שטרן נפטר בשנת 2016 בביתו במנהטן, ניו יורק.
השאיר שני ילדים, שלושה בנים חורגים, 3 נכדים ו-4 נכדים חורגים, ושני נינים.
אלמנתו אליזבת נפטרה בשנת 2019 בגיל 80.
1977 - הפרס ליונל טרילינג לספרים
1978 - מועמדות לפרס הלאומי לספרים בארצות הברית
(פוליטיקת היאוש התרבותי:עיון בעליית האידאולוגיה הגרמאניסטית)
עיבוד תזת הדוקטורט שלו, מסות על פול דה לגארד, יוליוס לנגבהן וארתור מלר ואן דן ברוק
(כישלון האיליבירליזם:מסות על פוליטיקת התרבות של גרמניה המודרנית)
ביוגרפיה כפולה של הבנקאי גרשון בלייכרדר ושל אוטו פון ביסמרק
(גרמניה 1933:כעבור חמישים שנה) הרצאה לזכרו של לאו בק
(חלומות ומחשבות שוא:דרמת ההיסטוריה הגרמנית)
נאום לרגל קבלת הפרס לשלום של בעלי חנויות הספרים הגרמנים בפרנקפורט על נהר מיין
ביוגרפיה כפולה אודות דיטריך בונהופר והנס פון דוהנאני, כומר ומשפטן שהתנגדו להיטלר.
הספר נכתב על ידי פריץ שטרן ורעייתו אליזבת סיפטון.
וילהלם אוטו פריץ שנברג (12 בדצמבר 1878, ברלין - 9 בפברואר 1968) היה דיפלומט גרמני ופושע מלחמה נאצי.
פריץ שנברג היה בנו של בעל מלון.
הוא למד בבית ספר הומבולדט בברלין.
משנת 1898 למד משפטים בברלין ובשנת 1900 עבר בחינת הסמכה בטורקית בסמינר לשפות מזרחיות.
בשנת 1902 קיבל את הדוקטורט שלו עם עבודת גמר על משפט מסחרי, נכנס לשירות דראגומן במשרד החוץ והועסק כדיפלומט של גרמניה במקומות שונים באימפריה העות'מאנית עד תום מלחמת העולם הראשונה בשנת 1918. בשנים 1919 - 1922 היה קונסול Chargé d'affaires בקובנה שבליטא שהוקמה באותה תקופה.
בשנים 1926 - 1932 היה קונסול בגלאץ ברומניה.
בינואר 1938 הפך לקונסול הכללי בסלוניקי, יוון.
לאחר כיבוש יוון על ידי גרמניה הנאצית ב-1941, היה שנברג מעורב באופן פעיל בגטואיזציה ובגירוש יהודי סלוניקי למחנה ההשמדה אושוויץ יחד עם עוזרו הבכיר של אדולף אייכמן, דיטר ויסליצני.
הוא דיווח למשרד החוץ ב-15 במרץ 1943 על הגירוש הראשון של היהודים מסלוניקי ותמך בהצעה לגירוש יהודים מקומיים בני לאומים אחרים.
מקצת היהודים בעלי אזרחות זרה, בעיקר איטלקית וספרדית ניסו להמלט מסלוניקי בחסות הקונסולים הזרים אך שנברג דיווח ב-1943 לברלין כי משפחות מודיאנו (Modiano) ונברו (Navaro) זכו באזרחות איטלקית והוסיף כי מדובר ביהודים עשירים ובעלי השפעה.
שנברג מסר לשלטונות הגרמנים כי מקורות המידע לעניין הענקת האזרחות האיטלקית ליהודים יוונים הם הרב קורץ ואלבלה.
שנברג שב לברלין באמצע 1943 ופרש בנובמבר 1944. בשנות השישים חקרה הפרקליטות של קובלנץ אותו ואת גינתר אלטנבורג, הסוכן הגרמני דאז, באתונה אך מסיבות עלומות החליטה שלא להעמידם לדין בגין פשעיהם.
פריץ שלזינגר (18 באפריל 1915 – 21 במרץ 1967) היה צלם ועיתונאי ישראלי יליד גרמניה.
שלזינגר קיבל את הכשרתו כצלם בגרמניה, כאסיסטנט של אופטיקאי וצלם.
בשנת 1937, עלה לארץ ישראל לאחר הכשרה חקלאית באיטליה, התיישב בקיבוץ ועבר לירושלים לאחר מכן.
במהלך שנות ה-40, שלזינגר הרבה לצלם את נופי ישראל.
בשנת 1948 החל לעסוק בצילום עיתונות, ובתיעוד עבור קרנות ציוניות.
אוסף מתשליליו נמצא בארכיון הציוני המרכזי ובארכיון התצלומים של קק"ל.
פריץ שלזינגר נולד בגרמניה ב-18 באפריל 1915. את הכשרתו במקצוע הצלמות, קיבל בגרמניה בהיותו צעיר, אך החליט לעבור לארץ ישראל על מנת להמשיך את מקצועו.
תחילה, הוא התגורר בקיבוץ במטרה להגשים את יעדיו, אך לאחר זמן קצר, החליט לעבור ירושלים כדי לעבוד בתור אופטיקאי, מקצוע אותו רכש כנער בברלין.
שלזינגר היה הצלם האישי של נשיאי מדינת ישראל, צלם של סוכנות העיתונות הבין-לאומית, Associated Press וצילם עבור מוסדות שונים כמו הקרן הקיימת לישראל, הסוכנות היהודית, עיריית ירושלים ועוד.
ב-21 במרץ 1967, בגיל 52, שלזינגר מת ונקבר בהר המנוחות שבירושלים.
פרידריך קרל "פריץ" פון לוסברג von Loßberg; 30 באפריל 1868 – 4 במאי 1942) היה גנרל גרמני, ששימש כראש מטה ארמיות וקבוצות ארמיות במלחמת העולם הראשונה.
פון לוסברג נולד ב-30 באפריל 1868, בבאד הומבורג שהייתה חלק מהדוכסות הגדולה של הסן לגנרל מיור ויקטור פון לוסברג ואשתו מליה לבית טוסן.
לאחר שלמד בבית הספר לצוערים, ב-3 בינואר 1888 הצטרף לוסברג כצוער לרגימנט המשמר ה-2 של הצבא הפרוסי בברלין, שם קיבל את קידומו לדרגת לויטננט ב-17 בספטמבר 1888 ולאובר לויטננט ב-16 ביוני 1894. באותה שנה, ב-1 באוקטובר, הוא הוזמן להכשרה נוספת באקדמיה למלחמה ולאחר מכן ב-1 באפריל 1898 למטה הכללי הגדול.
כהאופטמן (מאז 22 במרץ 1900), הוא הצטרף למטה הקורפוס ה-14 ב-5 ביולי 1900, וב-1 במרץ 1903 מונה לוסברג למפקד פלוגה ברגימנט הרגלים ה-6 של באדן "קייזר פרידריך השלישי".
ב-27 בינואר 1907, לוסברג הועלה לדרגת מיור וחזר לאקדמיה למלחמה כמדריך באוקטובר.
שלוש שנים לאחר מכן הגיע שוב למטה הקורפוס ה-14, וב-1 באוקטובר 1912 הוא מונה למפקד גדוד ברגימנט הרגלים ה-94 ("הדוכס הגדול מסקסוניה" - תורינגיה ה-5).
ב-16 בינואר 1913 הועלה לדרגת אוברסט לויטננט, וב-1 באוקטובר 1913 מונה לראש מטה הקורפוס ה-13 בשטוטגרט.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נשלח לוסברג יחד עם הקורפוס ה-13 לחזית המערבית.
הוא נשאר בתפקידי מטה שונים לאורך המלחמה.
ב-24 בינואר 1915 הוא הועבר לפיקוד העליון של הצבא כסגן ראש מחלקת המבצעים והועלה שם לדרגת אוברסט ב-24 ביולי 1915. זמן קצר לאחר מכן מונה לראש מטה הארמייה השלישית, ובמסגרת תפקידו פיתח אסטרטגיית הגנה גמישה שהועילה לכוחות במהלך קרב שמפאן השני.
טקטיקות אלו הובילו אותו לנקודות החמות של החזית המערבית ככל שהמלחמה התקדמה.
ב-3 ביולי 1916, לאחר תחילת הקרב על הסום, מונה לוסברג לראש מטה הארמייה השנייה וב-19 ביולי מונה לראש מטה הארמייה הראשונה.
באמצעות פעולותיו נבלמה המתקפה של בעלות הברית.
ב-11 באפריל 1917 מונה לוסברג לראש מטה הארמייה השישית, ובתפקיד זה הוכיחה הטקטיקה שלו את ערכה שוב במהלך קרב אראס, שנמשך מאז ה-1 באפריל.
ב-31 באוקטובר 1918 מונה לראש מטה קבוצת הארמיות אלברכט ונשאר בתפקידו עד שהקבוצה הוחזרה לגרמניה.
הרפריד מינקלר התייחס ללוסברג כקצין המטה הכללי האינטלקטואלי של לודנדורף, שניתח את התפתחות מלחמת העולם הראשונה ופיתח את ההגנה המבצעית הגמישה העמוקה.
בתחילת 1919 מונה לוסברג לזמן קצר לראש מטה פיקוד דרום של משמר הגבול המזרחי ברייכסווהר, וב-24 ביולי 1919מונה למפקד בריגדת רייכסווהר ה-26. ב-1 בספטמבר אותה שנה הוא מונה לראש מטה קבוצה 2 בקאסל, וב-1 באוקטובר 1920 הוא הועלה לדרגת גנרל לויטננט.
עם הקמת הרייכסווהר מונה לוסברג למפקד הדיוויזיה ה-6 במינסטר /וסטפאליה.
בתפקיד זה היה גם מפקד פיקוד המחוז הצבאי השישי.
ב-1 בנובמבר 1924 הועלה לוסברג למפקד העליון של קבוצת פיקוד 1 בברלין, וב-1 באוקטובר 1926 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
הוא התפטר מתפקידו ב-31 בינואר 1927 והשתחרר מהצבא באותו יום.
לוסברג בילה את שארית חייו כסופר צבאי בליבק.
שם כתב ספרים וכתבים רבים.
ב-4 במאי 1942 מת לוסברג בביתו ונקבר בהלווייה צבאית, שבה הספיד אותו גנרל-אוברסט פרידריך פרום.
פריץ שטרלץ היה גנרל-אוברסט מזרח-גרמני בצבא העם הלאומי אשר שימש כראש המטה הראשי.
שטרלץ נולד ב-28 בספטמבר 1926 בכפר פרידריכסגרץ שנמצא אז בתחומי רפובליקת ויימאר (כיום שמו גרודז'ייץ והוא נמצא בתחומי פולין).
ב-1944 התגייס לוורמאכט ושירת בו עד סיום מלחמת העולם השנייה.
עם סיום המלחמה נפל בשבי הצבא האדום.
באוקטובר 1948 התגייס לפולקספוליציי והצטרף למפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה.
עד 1956 היה אוברסט במשטרה.
בשנים 1951–1952 למד בקורס מפקדי גדודים בברית המועצות.
בשנת 1959 חזר לברית המועצות ולמד באקדמיית המטה הכללי עד 1961. לאחר חזרתו לגרמניה שימש כמפקד המחוז הצבאי ה-3 (לייפציג).
ב-1964 הועלה לדרגת גנרל-מאיור ומונה לסגן ראש המטה הראשי של צבא העם הלאומי (מקביל לרמטכ"ל).
בשנים 1971–1989 שימש כראש המטה הכללי הראשי.
החל מ-1979 שימש במקביל גם כסגן המפקד העליון של ברית ורשה.
החל מ-1981 היה חבר בוועד המרכזי של המפלגה.
לאחר נפילת חומת ברלין, הודח מתפקידו ב-31 בדצמבר 1989. ב-20 במאי 1991 נעצר שטרליץ על ידי משטרת גרמניה.
הוא הוחזק במעצר בכלא מואביט בברלין עד לתחילת משפטו ב-12 בנובמבר 1992. המשפט הסתיים ב-16 בספטמבר 1993 - שטרליץ נמצא אשם ונידון למאסר של חמש שנים וחצי.
הוא שוחרר מן הכלא ב-25 באוקטובר 1997, לאחר ריצוי כל תקופת העונש (פרק הזמן, בו הוחזק בכלא מואביט טרם קבלת גזר דין, הוכר כחלק מתקופת המאסר).
פריץ פבריציוס היה פוליטיקאי רומני-גרמני.
ב-1932 ייסד פבריציוס בטרנסילבניה את "תנועת העזרה העצמית" של הגרמנים ברומניה, שנקטה לא אחת קו אנטישמי.
הלה שהה ברוב שנות כהונתו כראש "תנועת העזרה העצמית" בברלין, והיה ממזכיריו של רודולף הס.
פְרִיץ רוֹיטֶר היה סופר מצפון גרמניה שהיה תורם בולט לספרות בגרמנית תחתית.
פריץ רויטר נולד ב שבדוכסות מקלנבורג-שוורין, עיר כפרית קטנה בה היה אביו ראש העיר והממונה על שמירת החוק (Stadtrichter), ובנוסף לתפקידיו הרשמיים עסק בעבודתו כאיכר.
הוא התחנך בבית על ידי מורים פרטיים ולאחר מכן ב במקלנבורג-שטרליץ ובפרכים.
ב-19 באוקטובר 1831 החל רויטר ללמוד משפטים על פי רצונו של אביו ברוסטוק.
שם הוא הצטרף לאחוות הסטודנטים קורפוס ונדליה רוסטוק (Corps Vandalia Rostock) שעדיין פעילה, שגירשה אותו זמן קצר לאחר מכן בגלל "התנהגות גסה" ו"פעילויות ".
בתקופת החורף של 1831/32 הצטרף לאחוות הסטודנטים "רוסטוק בורשנשפט (Rostock Burschenschaft).
במשך כל חייו, רויטר היה מיודד עם ותעב את , ששניהם היו פעילים גם בוונדליה כסטודנטים.
ממאי 1832 המשיך את לימודיו בינה.
שם הוא הפך לחבר ב-Allgemeine Burschenschaft ב-13 ביולי 1832 והצטרף לתנועה הרדיקלית שלה "גרמניה", וזו הסיבה שהוא נעצר בפעם הראשונה באותה שנה.
ב-19 בפברואר עזב רויטר את ינה ונסע תחילה ל.
הוא ניסה לקבל אישור ללמוד באוניברסיטת האלה או אוניברסיטת לייפציג, אך לא הצליח.
בשנת 1833 הוא נעצר בברלין על ידי הממשלה הפרוסית ונכלא ב בשלזיה בשל חברותו בתנועה "גרמניה".
אף על פי שהאישום היחיד שניתן היה להוכיח נגדו היה שהוא נראה לובש את צבעי המועדון, הוא נידון למוות בגין בגידה במדינה.
גזר דין זה הומר על ידי פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה, למאסר למשך שלושים שנה במבצר פרוסי, .
בשנת 1838, בהתערבותו האישית של הדוכס הגדול ממקלנבורג, הוא נמסר לשלטונות מדינת הולדתו, והוא בילה את השנתיים הבאות ב, אך שוחרר לחופשי ב-1840, כאשר ניתנה חנינה לאחר עלייתו של פרידריך וילהלם הרביעי לכס המלכות הפרוסי.
אף על פי שרויטר היה אז בן שלושים, הוא נסע לאוניברסיטת היידלברג כדי לחדש את לימודי המשפטים שלו, אך נאלץ על ידי אביו לוותר עליהם כשהתברר כי הוא הקדיש מעט תשומת לב ללימודיו.
לאחר שחזר למקלנבורג, הוא בילה זמן מה עם דודו, כומר ב, ולאחר מכן החל לעבוד באחוזה, בשנת 1842, כשטרום (Strom; חניך).
לאחר שנודע לו, עם מות אביו בשנת 1845, כי אביו נישל אותו מהירושה, הוא הבין שרכישת אחוזה משלו אינה באה בחשבון, והוא החל לכתוב, תחילה בגרמנית גבוהה, אחר כך, בהצלחה רבה יותר, בגרמנית תחתית.
בשנת 1850 הוא התיישב כמורה פרטי בעיירה הקטנה טרפטו אן דר טולנזה בפומרניה (כיום , מקלנבורג-מערב פומרניה), וכעת היה מסוגל להתחתן עם לואיזה קונצה, בתו של כומר ממקלנבורג.
הפרסום הראשון של רויטר היה אוסף של שירים שונים, שנכתבו בגרמנית נמוכה, בשם Läuschen un Riemels ("אנקדוטות וחרוזים"; 1853; אוסף שני לאחר מכן ב-1858).
אחרי הספר, שהתקבל יפה, הגיעו Polterabendgedichte ("שירי מסיבות תרנגולות"; 1855), ו-De Reis' nach Belligen ("המסע אחרי בליגן"; 1855), האחרון פואמה אפית הומוריסטית המתארת את הרפתקאותיהם של כמה איכרים מקלנבורגים שהחליטו לנסוע לבלגיה (שאליה הם לעולם לא יגיעו) כדי ללמוד את סודות החקלאות המודרנית.
בשנת 1856 רויטר עזב את טרפטו והתבסס בנויברנדנבורג, והחליט להקדיש את כל זמנו ליצירה ספרותית.
ספרו הבא (יצא לאור ב-1858) היה Kein Hüsung ("באין בית"), אפוס בחרוזים שבו הוא מציג בעוצמה ובחיות רבה כמה מההיבטים הפחות מושכים של חיי הכפר במקלנבורג.
לאחר מכן, בשנת 1860, הופיעה Hanne Nüte un de lütte Pudel ("סיפור על אנשים וציפורים"), האחרונה מבין היצירות שכתב רויטר בחרוזים.
בשנת 1861 גדלה הפופולריות של רויטר במידה רבה על ידי Schurr-Murr ("בלגן"), אוסף סיפורים, שחלקם בגרמנית תקנית, אך ליצירה זו יש חשיבות מועטה בהשוואה לסדרת הסיפורים, שכותרתה Olle Kamellen ("סיפורים ישנים של ימים עברו").
הכרך הראשון, שפורסם ב-1860, הכיל את Woans ick tau 'ne Fru kam ("לאן שבאתי אישה") ו-Ut de Franzosentid ("מימי הצרפתים", תיאור אזור שטפנהאגן בשנת 1813 בתקופת כיבוש נפוליאון).
Woans ick tau 'ne Fru kamm הוא סיפור קטן ומבריק, שבו רויטר מספר, בנימה חצי רצינית למחצה, איך חיזר אחרי הגברת שהפכה לאשתו.
הרומן Ut mine Stromtid ("מימי כחניך כפרי", 3 כרכים) הוא ללא ספק החשוב בכתביו של רויטר.
הגברים והנשים שהוא מתאר הם הגברים והנשים שהכיר בכפרים ובבתי החווה של מקלנבורג, והנסיבות שבהן הוא מציב אותם הן הנסיבות שבהן היו מוקפים בחיים האמיתיים.
Ut mine Stromtid מציג גם כמה היבטים מקומיים של התנועה המהפכנית של 1848.
בשנת 1863 העביר רויטר את מקום מגוריו מנויברנדנבורג לאייזנך, לאחר שקיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת רוסטוק, וכאן הוא מת ב-12 ביולי 1874.
סיפוריו של רויטר חסרי עלילה, אך הם מאופיינים באפיזודות חכמות, שרטוט דמויות מיומן והומור, שלמרות הקושי שבאמצעי שלו, זכה להערכה אוניברסלית בגרמניה.
Sämtliche Werke שלו (יצירות אסופות), ב-13 כרכים, פורסמו לראשונה בשנים 1863–1868. לאלה נוספו ב-1875 שני כרכים של Nachgelassene Schhriften ("כתבים שלאחר המוות"), עם ביוגרפיה מאת אדולף פון וילברנדט, וב-1878 הופיעו שני כרכים משלימים ליצירות.
מהדורה פופולרית בשבעה כרכים יצאה לאור בשנים 1877–1878 (מהדורה אחרונה, 1902); יש גם מהדורות מאת קארל פרידריך מילר (18 כרכים, 1905) ווילהלם זילמן (7 כרכים, 1905–1906).
ההתעניינות ברויטר קמה לתחייה בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, בין השאר באמצעות מאמציו של הסופר .
בין המוסדות העוסקים בעבודותיו של רויטר ניתן למצוא את Fritz Reuter Gesellschaft e.V.
בנויברנדנבורג, מוזיאון הספרות על שם פריץ רויטר בשטפנהאגן, מוזיאון רויטר-וגנר באייזנך, וארכיון הספרות של פריץ רויטר (פריץ רויטר-ליטרטורארכיב) שנוסד מאוספיו של בברלין.
הארכיון האחרון שומר אינדקס של המכתבים מפריץ רויטר ואליו.
פריץ שמידט היה הנציב הכללי הגרמני לעניינים פוליטיים ותעמולה בהולנד הכבושה בידי גרמניה הנאצית בין השנים 1940 ו-1943, אחד מארבעת עוזריו של מושל הולנד הנאצי ארתור זייס-אינקווארט.
שמידט נחשב פשרן וקידם את האינטרסים של מוסרט והתנועה הנאצית האנטישמית ההולנדית Nationaal-Socialistische Beweging (NSB).
שמידט מת כש"נפל, קפץ או נדחף מרכבת".
הוא הוחלף על ידי וילהלם ריטרבוש (Ritterbusch).
פְרִיץ רִיכַרְד שַׁאוּדִין היה זואולוג ופרוטוזואולוג גרמני.
יחד עם רופא העור , הוא גילה את הפתוגן של העגבת Spirochaeta pallida (הידוע גם בשם טרפונמה פאלידום) בשנת 1905 בבית החולים שאריטה בברלין.
פריץ שאודין נולד ב-1871 בפרוסיה בכפר רזנינגקן (Röseningken, כיום רזניקובו (Резниково) במחוז קלינינגרד ברוסיה) למד בבתי הספר התיכון באינסטרבורג ובגומבינן.
לאחר שנה אחת, הוא נטש את כוונתו ללמוד פילולוגיה באוניברסיטת הומבולדט של ברלין, ובשנת 1890 פנה למדעי הטבע, במיוחד זואולוגיה.
כבר במהלך לימודיו, שאודין התמקד בעיקר בחקר הפרוטוזואה לפי הצעתו של .
עבודת הגמר שלו עסקה ברבייה של חוריריות.
במרץ 1894 קיבל את הדוקטורט שלו (.Dr.
nat) תחת שולצה בברלין ובאוקטובר מונה לעוזר במכון הזואולוגי של אוניברסיטת ברלין.
לאחר קבלת הביליטציה בשנת 1898, יצאו שאודין והזואולוג למסע מדעי באוקיינוס הקרח הצפוני על ספינת הקיטור "הלגולנד", שנשכרה למטרה זו.
"משלחת הלגולנד" תוכננה בתחילה על ידי מנהיגה, העיתונאי , כמסע ציד, אך בהשתתפות שני הזואולוגים היא קיבלה אופי מדעי.
הם הצליחו להקיף כמעט לחלוטין את האי שפיצברגן ולהגיע לארץ המלך קרל.
הממצאים הזואולוגיים העשירים של המשלחת הובילו לפרסום של "פאונה ארקטיקה" (Fauna Arctica), תיאור מקיף של בעלי החיים באזור הארקטי.
כף באי בארכיפלג סבאלברד נקרא כיום על שמו של פריץ שאודין.
בשנת 1901 הוא מונה לראש התחנה לחקר המלריה ברוביניו (איסטריה) על ידי משרד הבריאות הקיסרי של גרמניה.
בתקופה זה קודם מחקר על מחלות טרופיות באימפריה הגרמנית כדי לתמוך במאמצים להקים משלה.
במהלך תקופה זו הוא אישר את עבודתם של סר רונלד רוס ו בחקר המלריה.
הקשר בין עקיצות חרקים למלריה כבר היה ידוע, ונראה היה ששאודין היה הראשון שהדגים את התהליך המדויק של הדבקה במלריה בתאי דם מתחת למיקרוסקופ.
אף על פי שהתצפיות שלו היו שגויות, הן התקבלו במשך כמעט 30 שנה הודות למוניטין הבינלאומי הרב של שאודין ותוקנו רק ב-1931 על ידי הרופא הבריטי (1870–1946).
בהנהגתו של שאודין, נוסה לראשונה מסע פיקוח על מלריה גם באזור נגוע גדול יותר באמצעות טיפול ממוקד בתושבים.
ב-1904 חזר לברלין כדי לעמוד בראש המכון לחקר פרוטיסטים במשרד הבריאות הקיסרי.
בשנת 1905, כשבשלב זה כבר היה המדען בעל שם, הוזמן לאמת את ממצאיו של הזואולוג ג'ון זיגל (John Siegel), אף הוא תלמידו של שולצה, שדיווח כי זיהה פרוטוזואה עם שוטון, שאותו כינה Cytorhyctes luis, כגורם הגורם לעגבת.
הוא כבר תיאר פתוגנים דומים לאבעבועות שחורות, מחלת הפה והטלפיים ושנית.
בשיתוף עם רופא העור הברלינאי אריך הופמן, שאודין גילה את הפתוגן האמיתי ב-3 במרץ 1905 לאחר כמה ימים של עבודה אינטנסיבית עם מיקרוסקופ.
חוגי הרפואה בגרמניה לא האמינו בתחילה לתוצאותיו, בין היתר משום שרופאים רבים לא העריכו את שאודין עקב היותו זואולוג ולא מיקרוביולוג.
עם זאת, ממצאיו זכו במהירות לאישוש מחוץ לגרמניה ואושרו מספר פעמים.
בנוסף, שאודין גילה כי Entamoeba histolytica הוא הגורם לאמביאזיס וכן חקר את המיקרוביוטה של מערכת העיכול.
זמן קצר לפני פטירתו בטרם עת, הוא ויתר על תפקידו במשרד הבריאות הקיסרי ועבר ל באפריל 1906.
שאודין מת במהלך מסעו חזרה לגרמניה מכנס רפואי בינלאומי בליסבון, כאשר עבר ניתוח דחוף על הסיפון עקב מורסה במערכת העיכול כתוצאה מאמביאזיס.
הוא נדבק כנראה מרצונו כאשר ערך מחקר על אמבות.
שאודין היה בן 34 כשנפטר בהמבורג.
שאודין זכה בפרס טידמן של בשנת 1903. בשנת 1905 הוא עוטר בצלב הקצין של מסדר פרנץ יוזף.
הוא היה חבר מקביל או חבר כבוד בכמה אגודות מדעיות.
קברו בבית הקברות Luisenfriedhof II בברלין-וסטנד הוקדש כ מ-1962 עד 2012.
הארכיון של פריץ שאודין הוענק ל.
כתב העת Archiv für Protistenkunde ("ארכיון למחקרי פרוטוזואות"), שנוסד על ידי שאודין בשנת 1902, מתפרסם עד היום, כיום תחת השם Protist בהוצאת אלסוויר.
לציון מאה שנה להולדתו, נוסד בשנת 2002 פרס פריץ שאודין בשווי 2,000 דולר אמריקאי, עבור היצירה המקורית הטובה ביותר שפורסמה ב-Protist בשנים 2002 ו-2003 והוענק פעם אחת לשני צוותים מיפן וגרמניה.
מאז 1955, האגודה הגרמנית לדרמטולוגיה העניקה את לוח שאודין-הופמן לרופאים ומדענים מצטיינים שתרמו תרומה מיוחדת למחקר, לטיפול ובקרה של מחלות זיהומיות של העור והריריות הסמוכות, במיוחד מחלות המועברות במגע מיני.
פְרִיץ שְׁטְרִיךְ היה היסטוריון ספרות שווייצרי-גרמני יהודי.
שטריך נולד בקניגסברג, היה תלמידו של והפך למרצה באוניברסיטת מינכן בשנת 1910. בשנת 1915 מונה לפרופסור שלא מן המניין במינכן ובשנת 1929 לפרופסור באוניברסיטת ברן.
בכך התחמק מרדיפת היהודים בגרמניה הנאצית.
בשנת 1941 קיבל שטריך ועבד כפרופסור בברן עד פרישתו לגמלאות בשנת 1953.
עזבונו של שטריך בספרייה הציבורית מתעד "מעל לכל את עבודתו המדעית".
שטריך נפטר בברן בגיל 80.
המסות והמאמרים שכתב עוסקים בכל הספרות הגרמנית החדשה מלסינג ועד תומאס מאן – שילר, גתה, הלדרלין, היינה, ניטשה, קפקא ועוד.
פריצ'ר היא סדרת קומיקס בכתיבתו של גארת' אניס ובאיורו של סטיב דילון, שפורסמה תחת חותם ורטיגו מבית DC קומיקס.
סדרת הקומיקס החלה את פרסומה בשנת 1995 למשך 75 חוברות - 66 חוברות חודשיות, 5 חוברות ספיישל ומיני סדרה בת 4 חוברות בשם Preacher: Saint of Killers.
כל הרצת החוברות נאספה לתשעה אוגדנים.
החוברת האחרונה יצאה לאור ביולי 2000. סדרת הקומיקס מיועדת לגילאי 16 ומעלה, כיוון שהיא כוללת אלימות ומין בין היתר, והיא ידועה בעיקר בגלל פיתוח הדמויות, התייחסות לא רחמנית אל נושאים דתיים ועל טבעיים, הומור שחור, אלים וקיצוני, והשפעות מקומיקסים אחרים.
הסדרה זכתה בשני פרסי אייזנר לשנים 1998 ו-1999 בקטגוריות הכותב הטוב ביותר והסדרה הרצה הטובה ביותר.
דמותו של ג'סי קאסטר מדורגת במקום ה-34 ברשימת מאה גיבורי העל הגדולים, לפי אתר IGN וכן במקום ה-11 ברשימת 50 דמויות הקומיקס הגדולות של כל הזמנים לפי מגזין אמפייר.
דמותו של קדוש כל הרוצחים מדורגת במקום ה-42 באותה רשימה, וכן במקום 74 ברשימת מאה נבלי-העל הגדולים של IGN.
דמותו של הנבל הר סטאר מדורגת במקום ה-66 ברשימת מאה נבלי-העל הגדולים בכל הזמנים לפי IGN, וכן במקום ה-74 ברשימת מאה הנבלים הגדולים בכל הזמנים לפי מגזין ויזארד.
חנות הספרים "Forbidden Planet" מיקמה את הכרך הראשון של הסדרה במקום ה-15 ברשימת 50 הרומנים הגרפיים הטובים ביותר שלה.
פריצ'ר מספר את סיפורו של ג'סי קאסטר, כומר צעיר מאנוויל, עיירה קטנה ודמיונית בטקסס.
על גופו של ג'סי משתלטת בטעות ישות על טבעית חזקה בשם ג'נסיס ("בריאת העולם"), והתקרית מחסלת את כל אנשי הקהילה ומשטחת את כנסייתו עד חורבות.
ג'נסיס היא תוצר של הזדווגות אסורה בין מלאך לבין שד, ולמעשה היא עולל ללא כל כוח רצון משלה.
אולם, היות שהיא מורכבת גם מטוב טהור וגם מרוע טהור, יש בכוחה להתנגד לכוחו של האל.
במילים אחרות, ג'סי קאסטר המאוחד עם ג'נסיס הופך לישות העוצמתית ביותר אי פעם.
ג'סי מונע בידי דחף חזק לטוב ורע, והוא יוצא למסע לאורך ארצות הברית בניסיון למצוא את אלוהים, אשר עזב את גן עדן ברגע שג'נסיס נוצרה.
הוא גם מגלה את האמת אודות כוחותיו החדשים - הם מאפשרים לו לפקד על אלה שמקשיבים לדבריו.
מצטרפים אליו למסע שני חברים - חברתו טוליפ אוהרה וקאסידי, ערפד אירי שמכור לאלכוהול.
פריצ'ר לוקח השראה מסרטי קולנוע, בפרט מערבונים לכמה מהאלמנטים הסגנוניים שבו.
כך למשל, ג'ון ויין הוא דמות משנה חוזרת ומשמשת כמורה רוחני או כמצפון לג'סי.
מוניומנט ואלי וקרב אלמו משרתים כרקע בחלק מהמסע.
למשך זמן מסוים, ג'סי מתפקד כשריף עיירה קטנה בטקסס, וחייב להגן על התושבים מרע.
דמותו של קדוש כל הרוצחים - פורע חוק שהשתקם וחזר לצד הרעים, במיטב המסורת כדמותו של ויליאם מוני מהסרט בלתי נסלח של קלינט איסטווד - היא מחווה ישירה לאפיון הנבל במערבונים, כלומר, ישיר, נאמן ואיום.
סדרת הקומיקס שופעת גם ברעיונות מרבי מכר כדם קדוש, גביע קדוש.
הטענות לפיהם קיים קשר דם בין ישו למרים המגדלית דומות לאלה שברב המכר.
הר סטאר אומר לקאסידי שלישו היו ילדים, ושהוא לא מת על הצלב אלא בגיל המעבר בתאונת פגע וברח.
לאחר מותו, שומרי הגביע לקחו את צאצאיו, אשר אולצו להתחתן אחד עם השני כדי לשמור על כוחו האלוהי של ישו דרך קרבת הדם.
במשך אלפיים שנה, נישואי התערובת האלה הנציחו גילוי עריות באילן היוחסין, מה שהוביל לאחרון בשושלתו של ישו - ילד בעל עיכוב התפתחותי, שבו תולים השומרים את תקוותיהם.
העלילה המקורית של פריצ'ר התפתחה מכיוון כתיבה אחר של גארת' אניס - הקומיקס הלבלייזר, שהסיק מה יתרחש במידה ומלאך ושד יזדווגו יחדיו, ואשר רוח צאצאם תיפול על בן אנוש.
כמו חוברות קומיקס רבות שהמשיכו את יצירותיה של חברת DC משנות ה-90 של המאה ה-20, הסדרה משלבת את הרעיון של אל נוצרי כאנטגוניסט, כיוצר אשר עזב את יצירתו.
קומיקסים אחרים שקשורים לנושא הם סנדמן והיצור מן הביצה.
ב-16 בנובמבר 2013 הכריזה חטיבת הטלוויזיה של רשת AMC האמריקאית על הפקת פיילוט טלוויזיוני לפריצ'ר, הנושא את אותו השם, כאשר סת' רוגן אחראי על הפרויקט.
בדצמבר 2014, הפרויקט אושר רשמית.
בסדרה מככבים דומיניק קופר כג'סי קאסטר, רות נגה כטוליפ אוהייר, ג'ו גילגן כקאסידי, ויליאם ארל בראון כשריף הוגו רוט, טום ברוק כפיור בתפקידים ראשיים בנוסף לשחקנים איאן קולטי, לוסי גריפית'ס, אליזבת פרקינס, ג'יימי אן אולמן, דרק וילסון וג'קי ארל היילי בתפקידים חוזרים.
הסדרה עלתה לשידור במאי 2016.
כרך ראשון: עוזבים לטקסס (Volume 1: Gone to Texas) - אוסף המאגד את חוברות מספר 1-7,
כרך שני: עד לסוף העולם (Volume 2: Until the End of the World) - אוסף המאגד את חוברות מספר 8-17,
כרך שלישי: אמריקאים גאים (Volume 3: Proud Americans) - אוסף המאגד את חוברות מספר 18-26,
כרך חמישי: דיקסי צלוי (Volume 5: Dixie Fried) - אוסף המאגד את חוברות מספר 27-33 ואת חוברת הספיישל Cassidy - Blood and Whiskey,
כרך שישי: מלחמה בשמש (Volume 6: War in the Sun) - אוסף המאגד את חוברות מספר 34-40 ואת חוברת הספיישל One Man's War,
כרך שביעי: ישועה (Volume 7: Salvation) - אוסף המאגד את חוברות מספר 41-50,
כרך שמיני: הגיהנום עלי אדמות מגיע (Volume 8: All-Hell's A-Coming) - אוסף המאגד את חוברות מספר 51-58 ואת חוברת הספיישל Tall in the Saddle,
כרך תשיעי: אלאמו (Volume 9: Alamo) - אוסף המאגד את חוברות מספר 59-66,
פְרִיק (מאנגלית Freak) הוא כינוי סלנגי המשמש לתיאור אדם שהתנהגותו, הופעתו או טעמו האישי חורגים בצורה בולטת מהמנהגים החברתיים הרגילים והמקובלים.
בהקשרים מסוימים המילה פריק משמשת ככינוי גנאי בעלת קונוטציה שלילית, ובהקשרים אחרים המילה מציינת חריגה מהמיינסטרים המתבטאת במאפיינים מקוריים וייחודיים ולה קונוטציה חיובית.
המונח משמש לתיאור מגוון רחב של אנשים, מבעלי מראה חיצוני יוצא דופן ועד לחברי תת-תרבויות שונות או בעלי תחומי עניין ייחודיים.
בשפה המודרנית, "פריק" יכול לתאר גם אדם בעל להט או התלהבות יוצאת דופן לנושא מסוים, כמו ב"פריק של מוזיקה" או "פריק של טכנולוגיה".
מקור המילה "פריק" באנגלית מתייחס למאה ה-16, כאשר משמעותה המקורית הייתה "גחמה" או "מצב רוח פתאומי".
במהלך המאה ה-19, המילה החלה לשמש לתיאור אנשים בעלי בעלי עיוותים גופניים יוצאי דופן, במיוחד בהקשר של "הופעות פריקים" בקרקסים נודדים.
אנשים אלה הוצגו לצד חיות מאולפות, חיות ראווה, ליצנים ולוליינים.
עם המהפכה הערכית של שנות השישים של המאה ה-20, משמעות המילה התרחבה והחלה לכלול גם חריגות חברתיות.
בתקופה זו, המונח אומץ על ידי תת-תרבויות שונות, כמו תנועת ההיפים, כביטוי חיובי לייחודיות ולדחייה של נורמות חברתיות מקובלות.
המילה, ששימשה בתחילה ככינוי מבזה, אומצה על ידי הציבור לו הופנתה, וכיום אנשים רבים, בעיקר צעירים, מזהים עצמם כפריקים מיוזמתם ולא רואים את הכינוי כעלבון.
בהקשר המודרני, המונח "פריק" מתייחס בעיקר לאנשים שסגנונם לא-מיינסטרימי, המתבטא בלבוש, בהעדפות מוזיקליות, באמנות גוף, בתספורות וצבעי שיער בלתי שגרתיים, או בהשקפות חריגות לגבי העולם והחברה.
שימושו לאחרונה היא כמילה נרדפת למתלהב, כגון או הכוונה להתנהגות אובססיבית, כמו קונטרול פריק .
בעברית, המילה חדרה לשימוש בעיקר מאז שנות ה-80 של המאה ה-20, כחלק מהשפעת התרבות האמריקאית על השפה העברית.
השימוש במילה "פריק" כתווית חברתית עורר ביקורת רבה בשנים האחרונות, בעיקר בהקשר של השלכותיה החברתיות והפסיכולוגיות.
חוקרים טוענים כי השימוש במונח זה עלול לתרום לסטיגמה ולהדרה חברתית של אנשים הנתפסים כשונים או חריגים.
תנועות חברתיות, במיוחד אלו הקשורות לזכויות אנשים עם מוגבלויות, קראו להימנע משימוש במילה "פריק" בהקשרים מסוימים וטוענים כי השימוש במונח זה מנציח סטריאוטיפים שליליים ומעודד אפליה.
במקום זאת, הם מעודדים שימוש בשפה מכבדת ומכלילה יותר.
עם זאת, יש הטוענים כי בהקשרים מסוימים, במיוחד בתוך קהילות שוליים, אימוץ מחדש של המונח "פריק" יכול לשמש ככלי להעצמה ולבניית זהות חיובית.
התהליך נצפה בקהילות שונות שאימצו מחדש מונחים שנחשבו בעבר פוגעניים.
המונח "פריק" זכה לשימוש נרחב בתרבות הפופולרית, מה שתרם להתפתחות משמעותו ולהטמעתו בשיח היומיומי.
בתעשיית המוזיקה, השיר "Super Freak" של ריק ג'יימס משנת 1981 הפך את המונח לסמל של מיניות ושובבות.
בקולנוע, הסרט "Freak" משנת 1998 עסק בדמות בעלת יכולות על-טבעיות, מה שהרחיב את משמעות המונח מעבר למראה חיצוני חריג.
בטלוויזיה, הסדרה האמריקאית Freaks and Geeks" (1999-2000)" השתמשה במונח כדי לתאר קבוצה של בני נוער שאינם מתאימים לנורמות החברתיות של בית הספר, ובכך תרמה להרחבת המשמעות של המונח לכלול גם חריגות חברתית ותרבותית.
תת-תרבויות שונות אימצו את המונח "פריק" כסמל לזהותן הייחודית.
בתקופת תנועת ההיפים בשנות ה-60, המונח "freak flag" (דגל הפריק) שימש כביטוי לגאווה בשונות ובדחיית הנורמות החברתיות המקובלות.
יש לי פשוט בוהן חמישית).
"Stranger Things" (2016-הווה) בפרק 2 של העונה הראשונה, "The Weirdo on Maple Street", כאשר מישהו מכנה את אחת-עשרה "פריק", מייק מגן עליה ואומר: "She's not a freak!" (היא לא פריקית!).
פריצת מפולת היא תופעה פיזיקלית המתרחשת בצומת של מוליך למחצה (במיוחד בצומת p-n), כאשר מופעל עליו מתח הפוך גבוה מאוד.
התופעה מתבטאת בעלייה פתאומית וחדה בזרם החשמלי, מבלי שינוי משמעותי במתח ההפוך.
כאשר מופעל על צומת p-n מתח הפוך, נוצר שדה חשמלי בצומת, המונע מעבר של מטענים חופשיים.
כל עוד המתח נמוך, זורם זרם זעיר של נשאי מיעוט (זרם זליגה).
עם העלאת המתח ההפוך לרמות גבוהות במיוחד, השדה החשמלי בצומת נעשה חזק דיו כדי להאיץ את האלקטרונים (או החורים) לרמות אנרגיה גבוהות.
אלקטרונים מואצים אלו עשויים להתנגש באטומי הסריג הגבישי, ולגרום לשחרור אלקטרונים נוספים בתהליך המכונה יינון במכה (impact ionization).
האלקטרונים החדשים מואצים גם הם, ומתנגשים באטומים נוספים – תהליך זה יוצר תגובת שרשרת, שמביאה לזרם הולך וגדל בצורה אקספוננציאלית – זוהי פריצת המפולת.
פריצת מפולת נבדלת מפריצת זנר בכך שהיא מבוססת על יינון במכה, בעוד שפריצת זנר (מתרחשת במתחים נמוכים יותר, בדרך כלל מתחת ל־5.6 וולט) נובעת מתופעה קוונטית של מנהור אלקטרונים דרך מחסום הפוטנציאל.
לעיתים, דיודות זנר הפועלות במתחים גבוהים יחסית מסתמכות למעשה על מנגנון של פריצת מפולת, אך עדיין נקראות "דיודות זנר" לצורכי שימוש.
פריצת מפולת מנוצלת באופן מבוקר בדיודות זנר ודיודות מפולת (Avalanche Diodes).
ברכיבים כמו טרנזיסטורים, פריצת מפולת עלולה לגרום נזק בלתי הפיך, אם לא מגבילים את הזרם באופן חיצוני.
תופעה זו היא גם עיקרון הפעולה של חיישנים פוטו־אלקטרוניים מסוימים, כמו Avalanche Photodiodes (APD).
פריקה של מפרק היא מצב של מנח לא תקין של עצמות מפרק כלשהו.
פריקה מתרחשת בדרך כלל עקב טראומה גופנית.
במהלך פריקה כמעט ותמיד נפגעות רצועות המפרק האמורות לשמר את עצמות המפרק במנח התקין.
המונח "תת פריקה" (subluxation), מתאר פריקה חלקית של המפרק.
כאשר נפגעות רק רצועות המפרק ללא פגיעה במנח עצמות המפרק מתואר המצב כנקע.
על אף שפריקה יכולה להתרחש בכל מפרק בגוף, האזורים הנפוצים ביותר בה מתרחשת התופעה הם:
אצבעות (אין לבלבל עם פכירת אצבעות).
מרפקים (סביר שיקרה בעת שבר).
לאחר פריקה ייתכן שחזור (השבת עצמות המפרק למנח תקין) ספונטני של המפרק.
במקרה שהשחזור אינו ספונטני, יערך שחזור על ידי אורתופד או אדם אחר שעבר הכשרה מתאימה.
השחזור יכול להיערך תחת השפעת תרופות בשביל השרירים או בלעדיהן.
לאחר השחזור נשמר המפרק על ידי אביזר מקבע או מתלה ומתחיל טיפול פיזיותרפי הדרגתי להשבת יכולת התנועה במפרק ולחיזוק השרירים המייצבים סביבו.
במידה והטיפולים אינם מצליחים, מנסים להחזיר את המפרק למצבו על ידי עריכת ניתוח, בו לרוב נחתכים מספר גידים על מנת להקל על תנועת המפרק או על ידי הוספת חומר מילוי סחוסי, המתנגד לתנועת המפרק ואשר מגביל את חופש התנועה והשחרור שלו.
כאשר הפריקה מתרחשת במפרקים דקים ורגישים יותר בגוף (אצבעות למשל), לאחר הטיפול חובשים רצועה אלסטית לתקופה מסוימת.
הרצועה שומרת על המפרק במקומו ועוזרת לשרירים ולגידים לתמוך בעצם הפגועה.
הסיכויים להישנות המקרה במפרק בעל עבר של פריקה גבוהים יותר.
פריצה היא חדירה למבנה (בית מגורים, חנות, מפעל וכדומה), למתחם מגודר או ספינה, לעיתים לשם ביצוע עבירה מסוג עוון או פשע, בדרך כלל גנבה.
פריצה נעשית פעמים רבות בעת שהמבנה או הרכוש ריק מאדם.
פריצה למבנה מאוכלס עלולה להתפתח לשוד, שבו יש פגיעה בשוכני המבנה.
פריצה נעשית בדרך כלל דרך הפתחים שבמבנה - חלונות ודלתות, לעיתים תוך שימוש בכוח וגרימת נזק לפתח, ולעיתים תוך שימוש במפתח מתאים שמאפשר כניסה ללא גרימת נזק.
לעיתים נדירות נערכת פריצה תוך כדי הריסה של אחד מקירות המבנה.
סעיפים 405 עד 410 לחוק העונשין הישראלי מגדירים את המעשים המהווים פריצה במובנה הפלילי, ואת העונשים שרשאי בית משפט לגזור בגינם.
א) השובר חלק חיצוני או פנימי של בנין, או פותח - במפתח, במשיכה, בדחיפה, בהרמה או בכל דרך אחרת - דלת, חלון, תריס או כל דבר שנועד לסגור או לכסות פתח בבנין או פתח הנותן מעבר מחלק לחלק בבנין, נקרא פורץ.
(ב) המכניס לבנין חלק מגופו או מן הכלי שהוא משתמש בו, נקרא נכנס.
(ג) הפורץ ונכנס או פורץ ויוצא, נקרא מתפרץ.
(ד) הנכנס לבנין באיום, בתחבולה, או בקנוניה עם אדם שבבנין, או נכנס לארובה או לפתח אחר של הבניין העומד פתוח דרך קבע לצורך מסוים וכרגיל אינו נועד לשמש לכניסה, רואים אותו כאילו פרץ ונכנס.
החוק קובע עונש של 5 שנות מאסר על מי שנכנס למקום במטרה לבצע גנבה או פשע, ועונש של 7 שנות מאסר על מי שהתפרץ למקום בכוונה לבצע גנבה או פשע, או התפרץ ממקום לאחר שביצע גנבה או פשע.
כן קובע החוק נסיבות מחמירות לגבי מי שנשא נשק בזמן הכניסה או ההתפרצות.
במקרה כזה, עונשי המאסר המקסימליים כפולים.
אף החזקת ציוד המשמש לפריצה, ללא הסבר סביר, מהווה עבירה פלילית שעונשה 3 שנות מאסר.
אם התעוררו נסיבות מחשידות לגבי אדם שנתפס כשברשותו ציוד המשמש לפריצה, העונש המקסימלי יעמוד על 5 שנות מאסר.
הנסיבות המחשידות שמונה החוק הן: כוונה לפרוץ או להיכנס לבניין ולבצע בו גנבה או פשע; כוונה לבצע פשע; הסוואת פנים בכוונה לבצע גנבה או פשע; הימצאות בבניין בכוונה לבצע גנבה או פשע, תוך נקיטת אמצעים להסתרת הנוכחות.
שכיחות העבירה והטיפול המשטרתי בה
פריצות לדירות מגורים, לבתי עסק ולכלי רכב הן בין העבירות הנפוצות ביותר שאזרחים סובלים מהן.
בישראל עומד מספר תיקי החקירה שנפתחים בעקבות פריצות לבתים ולבתי עסק על כ-45,000 בשנה, נכון ל-2008. התמודדותה של המשטרה עם התופעה מוגבלת, ולעיתים קרובות מסתכם הטיפול המשטרתי ברישום התלונה בלבד.
על-פי ראש אגף החקירות במשטרה יוחנן דנינו, רק ב-7% מעבירות הרכוש (הכוללות התפרצויות וגנבות רכב) מגלה חקירת המשטרה חשודים במעשה, ורק במקרה אחד מכל מאה מוגש כתב אישום.
להגנה מפני פריצה נהוג למגן את המבנים, למשל בהתקנת סורגים על החלונות, או בהתקנת דלת פלדה, שאותה קשה לפרוץ מאשר דלת עץ.
כדי למזער את נזקי הפריצה, אפשר לשמור בכספת חפצים בעלי ערך רב במיוחד כגון תכשיטים, או סכומי כסף מזומן גבוהים.
פורצים עוקרים לעיתים את הכספת כולה על תכולתה.
הגנה מסוג אחר ניתנת באמצעות אזעקה, המתריעה בעת שהיא מזהה פריצה, לבעלי המקום ו/או למוקד השולח סייר עם ניידת סיור למקום.
אמצעי נוסף הוא כלבי שמירה מסוגים שונים: הכלבים מעירים את בעלי הבית בנביחותיהם בעת פריצה, ובחלק מהגזעים אף תוקפים את הפורץ.
כדי להתגבר על כך, חלק מהפורצים מרעילים את הכלבים או מסממים אותם לפני הפריצה.
שמירה מוגברת מפני פריצה ניתנת באמצעות שומר הנמצא במבנה, או סיור הפוקד את המבנה לעיתים קרובות.
הגנה מסוג אחר, שאיננה מונעת את הפריצה אך מצמצמת את נזקה, ניתנת באמצעות ביטוח רכוש, הכולל גם כיסוי למקרה פריצה.
פרשת ווטרגייט, שסופה בהתפטרותו של נשיא ארצות הברית, ריצ'רד ניקסון, החלה בפריצה למטה המפלגה הדמוקרטית בקומפלקס ווטרגייט אשר בוושינגטון הבירה.
פריצת מחנה עתלית היה מבצע שנערך באוקטובר 1945 ובו כוח של הפלמ"ח הביא לשחרור 208 מעפילים שהיו כלואים במחנה המעצר בעתלית.
זה היה המבצע הראשון של תנועת המרי העברי.
במחנה המעצר בעתלית שיכנו שלטונות המנדט הבריטי עולים שנתפסו בניסיונות העלייה ארצה ובהם עולים שהגיעו רגלית מסוריה ולבנון וב-6.10.1945 נתפסו בקיבוץ כפר גלעדי והועברו למעצר בעתלית.
תוכניתם של הבריטים הייתה להסגיר אותם חזרה לארצם, שם היה צפוי להם מאסר.
עקב כך, הוחלט במפקדת הפלמ"ח כי יש לפרוץ את מחנה המעצר בעתלית ולחלצם ממנו.
יומיים לפני המבצע הסתננה למחנה חוליית פלמ"חאים, אשר שימשו כמדריכי אימון גופני וג'ודו בפלמ"ח, במסווה של מורים, במטרה לארגן את המעפילים ולהשתלט על הזקיפים הרבים ששמרו על המחנה.
ב-9 באוקטובר 1945 נע בחשאי כוח מן הגדוד הראשון של הפלמ"ח, בפיקודו של נחום שריג, מבית אורן למחנה עתלית.
ההנחיה הגיעה מהמוסד לעליה ב', דווידקה נמרי ושאול אביגור בהוראת דוד בן-גוריון.
כל נתיב הבריחה ותנועת הכוחות תוכנן על ידי דווידקה ששהה בבית אורן יומיים קודם למבצע.
הכוח פרץ למחנה בפעולה משולבת משלושה כיוונים, כאשר על הכוחות הפורצים פיקדו , ,יצחק רבין שהיה הסמג"ד, ומיכה פרי מדריך קרב מגע.
קבוצה אחרת של לוחמי הפלמ"ח שמרו על בסיסי הצבא הבריטי הצמודים.
העצורים המשוחררים נלקחו ברכב וברגל ובמהלך הלילה חצו את הכרמל, במעלה נחל אורן, דרך עספיא, ונחל נחש והגיעו עם שחר ליגור.
במהלך הלילה נתקל כוח חסימה של הפלמ"ח ברכב בריטי ובו שוטר או חייל בריטי, שוטר ערבי ושוטר יהודי.
כתוצאה מההיתקלות, נהרג הבריטי, והשוטר הערבי נפצע.
התכנון היה לפזר את המעפילים בין יישובי הסביבה אלא שבואה של המשטרה הבריטית עיכב את הפיזור.
בניגוד לטענה הרווחת, הרי שביגור לא השיבו המעפילים או הישראלים, לשאלות הבריטים במשפט "יהודי מארץ ישראל" (השיטה בה השתמשו על חוף ניצנים בעת הורדת המעפילים מספינת שבתאי לוזינסקי).
הקיבוץ נחסם מכל עבריו על ידי מכונות חקלאיות, כאלף מתושבי חיפה והיישובים הסמוכים מלאו את הקיבוץ, והבריטים ויתרו ולא נכנסו אליו ולא נוצר כל מגע בינם לבין המעפילים או אנשי הישוב.
המעפילים הוסתרו בבתי החברים ביגור, ואחר כך פוזרו ברחבי הארץ.
על המבצע הזה ושיתוף הפעולה של קיבוץ יגור כתב יורם טהרלב את שירו "צל ומי באר", שאותו ביצעו הדודאים והפרברים.
שמו של נחל נחש הוחלף לנחל מעפילים על שם מבצע זה על פי החלטת ועדת השמות הממשלתית.
פריקוול , ובעברית "הֶקְדֵם" או "הקדמון" (על משקל "הֶמְשֵׁךְ" ו"הֶמְשֵׁכוֹן"), היא יצירה קולנועית, טלוויזיונית או ספרותית שנוצרה לאחר קודמתה בסדרה, אך מתארת אירועים שעל רצף הזמן התרחשו לפני קודמתה.
כמו הֶמְשֵכוֹנִים, פריקוולים כוללים עלילה שתואמת את זו של קודמיהם, אך עשויים לכלול גם עלילה נוספת שאינה קשורה לסיפור המרכזי.
לעיתים הם מסבירים את הרקע שהוביל לאירועים שתוארו בסרט או בספר המקורי, אך החיבור בין היצירות עשוי להיות רופף.
לעיתים פריקוולים מנצלים את העובדה שהקהל יודע את מה שעומד להתרחש (כי נחשף כבר ליצירה הקודמת) ויוצרים התייחסויות מכוונות כדי ליצור אירוניה דרמטית.
הפריקוול נפוץ כיום במגוון סוגות, ובהן סרטי קולנוע, יצירות ספרותיות, מחזות, סדרות טלוויזיה, משחקי וידאו וסרטי אנימה.
לפי המילון האנגלי של אוקספורד, המילה "פריקוול" הופיעה לראשונה בדפוס בשנת 1958 במאמר מאת אנתוני באוצ'ר במגזין פנטזיה ומדע בדיוני.
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 נטבע המונח במגזין שבא לתאר את עלילת הסרט "הסנדק 2", שהיה אומנם הֶמְשֵכוֹן המתאר את המשך עלילותיה של משפחת המאפיה קורליאונה, אך בחלקו תיאר אירועים שקדמו לסרט הראשון בסדרה והמגוללים את ימי צעירותו של אב המשפחה, ויטו קורליאונה.
פרנסיס פורד קופולה, במאי סרטי הסנדק, נתן קרדיט לג'ורג' לוקאס על השימוש במונח, שבו השתמשו מאוחר יותר הוא וסטיבן ספילברג על מנת לתאר את הסרט השני בעלילות אינדיאנה ג'ונס, "אינדיאנה ג'ונס והמקדש הארור".
לפי IMDb, הפריקוול הראשון בצורתו הקולנועית היה "אורחי הלילה" (1972), קדימון לסרטים הקודמים בסדרה המבוססת על ספרו של הנרי ג'יימס, "טבעת החנק".
הרעיון לשימוש בפריקוול אינו חדש.
הליברטו בארבע היצירות הכוללות את "טבעת הניבלונגים" מאת ריכרד וגנר ("זהב הריין", "הוולקירה", "זיגפריד" ו"דמדומי האלים") נכתב ברצף הפוך, דבר שהפך כל יצירה לפריקוול לקודמתה.
דוגמה נוספת נמצאת בסדרת ספרי "דברי ימי נרניה" של ק.ס.
לואיס, שבה הספר "אחיינו של הקוסם" הוא פריקוול ל"האריה, המכשפה וארון הבגדים", שנכתב ראשון.
גם הטרילוגיה השנייה של "מלחמת הכוכבים" היא פריקוול – היא מהווה מבוא לאירועי הטרילוגיה הראשונה.
הסרט נבדה סמית' הוא פריקוול לסרט השאפתנים לפי ספרו של הרולד רובינס.
סדרת הטלוויזיה 1883 היא פריקוול לסדרה ילוסטון.
צניחת דיסק בין-חולייתי המכונה גם פריצת דיסק, היא פציעת מאמץ חוזרני, הנגרמת לדיסק בין-חולייתי בעמוד השדרה, בשל שגרה של הרמת משאות ונשיאתם או פריקתם מהגב.
סחוסי עמוד השדרה נועדו לבלום זעזועים בין חוליות עמוד השדרה.
סחוסים אלה בנויים, בדומה לבצל, משכבות של קרומים, המאגדים ביניהן נוזל בעל צמיגות גבוהה.
ככל ששכבת הנוזל הצמיג פנימית יותר בדיסק, כך גם הלחץ של הנוזל הצמיג גבוה יותר.
כאשר הלחץ בין החוליות גבוה יותר מזה שהדיסק יכול לשאת, נפרץ הקרום הפנימי ביותר של הדיסק, שעדיין שלם.
קרום זה מתאחה במצב של מנוחה מספקת.
השכבות החיצוניות של הסחוסים מכילות גם עצבים מקומיים החשים כאב.
כאשר נפרצים רק קרומים פנימיים, האדם אינו חש כאב.
במצב של לחץ יתר על הגב, שכבות הקרומים שבדיסקים הולכות ונפרצות, כך שתהליך הפריצה מהיר יותר מתהליך האיחוי.
כאשר עוד ועוד קרומים נפרצים, מתחילים להינזק גם קרומי הדיסקים החיצוניים המכילים עצבים החשים כאב.
המשך תהליך הפציעה מתלווה בכאבים הולכים וגוברים.
בסופו של דבר, תיתכן גם פריצת דיסק מלאה, לחץ על חוט השידרה ועל שלוחות העצב היוצאות ממנו, זליגת נוזל הדיסק ודלקות כתוצאה ממגע הרקמות עמו ולנזקים בלתי הפיכים.
פריצות דיסק בין חוליה L5-S1 - מהוות עד 45% מהמקרים.
הכאב האופייני הוא לאורך הצד האחורי של השוק ובצד החיצוני של כף הרגל (לרוב באצבע החמישית), וכן כאב גם מתחת לברך.
בבדיקה, המטופל מתקשה לעמוד על קצות האצבעות בגלל חולשה של השרירים הכופפים של השוק.
קיימת חולשה של רפלקס המתיחה של גיד אכילס וכן חולשה של שריר הסוליה ושריר הסובך.
פריצות דיסק בין חוליה L4-L5 - מהוות אף הן בין 40%-45% מהמקרים.
הכאב האופייני יהיה בחלק הצידי (לטרלי) של הירך ושל השוק, ובגב כף הרגל בין הבוהן לבין האצבע השנייה.
בבדיקה, המטופל יתקשה בהרמת הירך אל כיוון הבטן (יחוש כאב מסוג דקירה בגבו), בנוסף יתקשה לעמוד על העקבים (חולשה של השרירים הפושטים) ובמקרים קיצוניים החולה לא יוכל להחזיק את כף הרגל כלפי מעלה, מצב המכונה drop foot.
בפריצות דיסק אלו לא תהיה פגיעה ברפלקסים.
פריצת דיסק בין חוליה L3-L4 - זהו הדיסק שנפגע ב-10% מהמקרים.
השריר העיקרי שנפגע הוא השריר הארבע ראשי, אשר יכול להיות מדולדל.
רפלקס המתיחה בפיקת הברך יהיה חלש והמטופל יסבול מכאבים בצד החיצוני-צידי של הירך, בקדמת הברך, ובצד התיכון של השוק.
פריצות דיסק נדירות יותר הן בין חוליות L2-L3, המאופיינת בכאבים בקדמת הירך, או בין חוליות L1-L2, המאופיינת בפגיעה במפשעה וכן היחלשות של השרירים הכופפים בירך (שריר הכסל והמותניים).
סוג נוסף של פריצת דיסק הוא פריקת דיסק צווארי, הנוגע לכל חוליות הצוואר (חוליות C).
פגיעה באזורים אלה עלולה לגרום לפגיעה עצבית בידיים הכוללת כאב, נימול, חולשה או הפרעה מוטורית.
אנשים בעלי עודף משקל ואנשים בעלי שרירים חלשים שעובדים בעבודה גופנית.
אנשים עם עודף משקל הסוחבים בדרך קבע משקל יתר על הגב ולא מאפשרים לסחוסים להימצא במצב מנוחה המאפשר איחוי של הקרומים.
בניגוד אליהם, אנשים חלשים מתקשים לנוע באופן המומלץ בעת הרמת משאות.
אנשים עם רגליים חלשות, למשל, מתקשים לכופף ברכיים בעת הרמת משא והם נוטים לכופף את גבם כדי להרים דבר מה.
קבוצת סיכון נוספת היא הורים צעירים.
ההורים מתרגלים להרים את התינוק בצורה לא נכונה כשהתינוק שוקל מעט והדבר אינו מסוכן לגביהם.
אולם, התינוק גדל מהר וההרגלים הלא נכונים נשארים.
הוכח שישנו קשר הדוק בין ישיבה ממושכת לבין פריצות דיסק.
הלחץ על חוליות הגב התחתונות בזמן ישיבה גדול ב-140%-150% מאשר בעמידה.
ישיבה מרושלת, שרועה כלפי מטה או ישיבה גמלונית המאופיינת ברכינה קדימה מגדילות את הלחץ ל כ-180%-200%.
הדרכה לגבי הדרכים הנכונות לאמץ את הגב והדרכים הנכונות לאפשר לו מנוחה.
פיזיותרפיה לחיזוק השרירים המקלים על התנועה הנכונה.
שיטות רפואה משלימה תנועתיות - כגון שיטת פלדנקרייז, שיטת אלכסנדר, שיטת גרינברג, יוגה טיפולית, עבור מי שתחום טיפול זה מקובל עליו.
מחוך רפואי - פריט טכנולוגיה מסייעת מקבוצת ה-"מיישרים" (אורטזות) המורכב על פלג הגוף המרכזי.
המחוך מגביל תנועות לא נכונות של הגב ומאלץ ומרגיל את האדם להרים משאות באופן בריא יותר.
שינוי התנהגות עד להחלמה - הימנעות גורפת ככל האפשר מהרמת משאות כבדים (מעל קילוגרמים אחדים) ומכיפוף הגב עד להגעה להחלמה מלאה.
ניתן לרכוש אביזרים שעוזרים לשנות את אורח החיים, כגון יד עזר למוגבל - מכשיר טכנולוגיה מסייעת המונע כיפוף ומתיחת הגב בעת שאוחזים בחפצים המצויים בטווח לא נוח לאחיזה.
תרופות לספיחת דלקות במקרה שהנוזל התוך סחוסי זולג אל מחוץ לסחוס וגורם לדלקת.
דלקת כזו מתאפיינת בנפיחות שאינה מאפשרת לגב להתייצב בתנוחה נכונה ובכאבים עזים.
קנאביס רפואי - יעיל כטיפול בכאבים הנובעים מהלחץ על שורשי העצבים.
כירופרקטיקה - הטיפול עובד על ידי מתיחות, התעמלות מתקנת, מניפולציות שדרתיות ועוד, במטרה להשפיע על מערכת העצבים.