tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1999 החליטה בסקין-רובינס לסיים 200 הסכמי זיכיון בשווקים שנראו להנהלה "לא-אסטרטגיים".
בעלי החנויות שזיכיונותיהם בוטלו קיבלו את ההודעה בשיחת ועידה.
למעלה מ-40 מהם התאחדו לאגודה שיתופית בשם KaleidoScoops שמרכזה באורורה, אילינוי.
בעלי חנויות אחרים שזיכיונותיהם בוטלו הצטרפו כזכיינים לרשתות אחרות - McConnell's of Santa Barbara ו-The Ice Cream Club.
"בסמה מוצ'ו" (מספרדית: Bésame Mucho) הוא בולרו מקסיקני שנכתב בשנת 1932 על ידי לפני יום הולדתה השישה עשר.
משמעות השם בתרגום חופשי היא "נשקני הרבה".
לדברי ולאסקאס, נכתב השיר טרם התנשקה לראשונה, בהשפעת האריה "Quejas, o la Maja y el Ruiseñor" מהאופרה "Goyescas" לאנריקה גרנדוס שנכתבה בשנת 1916.
הראשון שהקליט את השיר היה אמיליו טואר.
השיר הפך למפורסם ב-1953, הודות לגרסתו של לוצ'ו גטיקה, זמר צ'יליאני שחי באותה תקופה במקסיקו.
נחשב לאחד הבולרו המפורסמים ביותר (או למפורסם ביותר).
בין האמנים שביצעו גרסאות כיסוי לשיר ניתן למנות את:
בֶּסָריוֹן גוּגוּשווילי (בגאורגית: ბესარიონ გუგუშვილი; נולד ב-1945) הוא פוליטיקאי גאורגי וראש ממשלת גאורגיה לשעבר.
כמי שהיה מקורב לנשיא גאורגיה באותם ימים זוויאד גמסחורדיה הוא מונה לתפקיד ראש הממשלה לאחר התפטרותו של תנגיז סיגואה ב-23 באוגוסט 1991. וכיהן בתפקיד עד להדחתו של גמסחורדיה בהפיכת 1991–1992. הוא הלך בעקבותיו לגלות בצ'צ'ניה.
הוא השתתף גם בניסיון ההפיכה של גמסחורדיה בספטמבר 1993, לאחר שגמסחורדיה ניצל את ההזדמנות של המאבק באבחזיה, חזר לזוגדידי והקים בה ממשלה גולה.
אולם ההפיכה נכשלה ולאחר מותו של גמסחורדיה, קיבל גוגושווילי מקלט מדיני בפינלנד, שם הוא מתגורר עד היום.
הנסיכה בסמה בנת טלאל היא בתם היחידה של טלאל, מלך ירדן, ושל אשתו זיין א-שריף בנת ג'מיל.
הנסיכה בסמה היא אחותו של חוסיין מלך ירדן, וכמו כן דודתו מצד האב של עבדאללה השני, מלכה הנוכחי של ירדן.
ההתייחסות לנסיכה בירדן היא בתור הנסיכה המלכותית של ירדן.
הנסיכה בסמה נולדה בשנת 1951 לנסיך טלאל מירדן, בנו הבכור של מלך ירדן עבדאללה הראשון, ולאשתו זיין א-שריף בנת ג'מיל.
חודשיים לאחר לידתה, ובעקבות ההתנקשות בחייו של עבדאללה במהלך ביקורו בהר הבית, הפך טלאל למלכה של ירדן, ובתו בסמה לנסיכת הממלכה.
עם זאת, תקופת כהונתו של טלאל, כמלך ירדן הסתיימה כשנה לאחר שהחלה, בשנת 1952, בעקבות החרפה במחלת הנפש ממנה סבל, ואשר כתוצאה ממנה נאלץ להעביר את התפקיד הרם לבנו, חוסיין, וזאת בשעה שבסמה הייתה בת שנה.
בסמה התחנכה בבית הספר הפרטי היוקרתי "בית הספר המלכה עאליה לבנות", בעמאן.
בהמשך, ובהתאם לנוהל המקובל בקרב משפחת המלוכה הירדנית, נסעה הנסיכה לבריטניה, והמשיכה אל לימודיה בבית הספר בנדן לבנות , בעיר בנדן שבמחוז קנט.
במהלך לימודיה, התחברה בסמה עם הנסיכה הבריטית אן, אשר אף היא למדה באותו בית הספר.
לאחר סיום לימודיה, המשיכה הנסיכה בסמה את לימודיה באוניברסיטת אוקספורד, שם למדה שפות מודרניות.
עם תום לימודיה, שבה הנסיכה לממלכת ירדן.
בשנת 2001, הוענק לנסיכה התואר דוקטור לפילוסופיה, וזאת בהמשך לתזה שכתבה, אשר כותרתו הייתה: Contextualising development in Jordan: the arena of donors, state and NGOs.
הנסיכה בסמה נישאה לראשונה בשנת 1970 לטימור דאגסטי.
לבני הזוג נולדו שני ילדים:
בשלהי שנות ה-70, נישואיהם של בני הזוג עלו על שרטון, ובהמשך הם התגרשו.
במהלך שנת 1980, נישאה בסמה בשנית לוואליד אל-כורדי, כאשר לבני הזוג נולדה גם כן שני ילדים:
סאעד אל-וליד (נולד ב-8 בנובמבר 1982)
זיין א-שריף אל-ואליד (נולדה ב-1 ביוני 1986)
החל משנות ה-70, הנסיכה בסמה פועלת על מנת לקדם את נושא הפיתוח האנושי בממלכת ירדן, לרבות בתחומי זכויות הילד ויחסי מגדר בממלכה.
מרבית פועלה מתאפיין בגיוס תרומות למטרות אלו, בעיקר בארצות הברית.
בתאריך ה-2 בינואר 2013, דווח כי צו מאסר הוצא כנגד בעלה של בסמה, ואליד אל כורדי, מטעם משטרת ירדן, וזאת בשל חשדות בדבר מעילה בסכומי כסף גדולים, אשר נאמדו במאות מיליוני דולרים.
בהמשך דווח, כי אל-כורדי נמלט מירדן לבריטניה.
הבִּסְמִלָה היא הכינוי המקוצר לאימרה המוסלמית "בִּסם אללּה (אל)רחמן (אל)רחים" (; נהגה: בסמי-ללהי ר-רחמני ר-רחים ), ומשמעותה בתרגום המקובל – "בשם אלוהים הרחמן והרחום".
אמירת הבסמלה מכונה "תַסְמִיָה" ().
הביטוי מופיע בקוראן בראש כל סורה (פרק), מלבד סורה מספר 9, סורת א-תַוּבַּה.
כחלק מהיותה האיה (פסוק) הראשונה בסורת אל-פאתחה, היא נאמרת בתפילה האסלאמית, הצלאה, שבה נקראת הסורה, אם כי קיימת מחלוקת בין אסכולות המשפט האסלאמי בסוגיית הכללתה ובאופן הגייתה בתפילה (בקול או בשקט).
אימרה זו, שלפי המסורת האסלאמית מעניקה ברכה לאומריה, נחשבת לאחד הביטויים הדתיים הנפוצים ביותר בעולם האסלאם, היא מצוטטת כהקדמה לספרים, טקסטים ומכתבים, ונאמרת על ידי המוסלמי הדתי כברכה לפני קריאה מהקוראן, ולפני פעולות ומצבים רבים כגון אכילה, נאום, יחסי מין ושחיטה.
יש הרואים בבסמלה, במיוחד בקרב המיסטיקה המוסלמית, ביטוי המתמצת את הקוראן כולו.
כך, למשל, אבן ערבי כותב כי "הבסמלה היא המפתח לכל סורה".
הבסמלה היא צורת המקור של הפועל (בַּסְמַלַ: "אמר 'בִּסם אללּה (אל)רחמן (אל)רחים'"), ונחשבת לצורה נדירה של שורש מרובע (.
) אשר נוצר כאיחוד של ארבעת העיצורים הנשמעים בביטוי המקוצר של הבסמלה: (בשם אללה).
שיטה זו מתקיימת גם בפועל (חַמְדַלַ), שצורת המקור שלו היא (חַמְדַלַה) ומשמעותו אמירת "אלחמדוללה".
בכתיבת הבסמלה נהוג להסיר את האות אליף של המילה הראשונה באימרה, אִסְם (, "שם"), ובכך לחבר את אות היחס בא ישירות לאות השנייה במילה, .
עדות שניתנת לצורת כתיבה חריגה זו היא השמטת האליף מהסבר של עומר בן אל-ח'טאב, המצוטט בחדית', כיצד לכתוב את הבסמלה: "האריכו את הבאא, הבליטו את שיני הסין ועגלו את המים".
הבסמלה מופיעה בראש כל פרקי הקוראן, המכונים סורות, מלבד הסורה התשיעית, סורת א-תובה.
בצורתה המלאה, הבסמלה מופיעה בתוך הטקסט הקוראני פעם אחת בלבד, בסורת א-נַמְל (הנמלים) ה-27 במספר, בה הביטוי מופיע במכתבו של שלמה למלכת שבא.
סך הכל הבסמלה מופיעה בגרסתה המלאה 114 פעמים בקוראן.
בכל 113 המופעים של הביטוי בראש סורות הקוראן, היחידה שבה הביטוי נחשב לחלק אינטגרלי מתוך הסורה היא סורת אל-פאתחה, הסורה הפותחת של הקוראן, שחשיבותה הרבה היא גם בהיותה חלק מהתפילה המוסלמית.
היותה של הבסמלה חלק אינטגרלי מתוך סורת אל-פאתחה וחלק מההתגלות האלוהית אינו ברור לעיני כל מלומדי הדת המוסלמים.
בעבר הייתה מחלוקת בנושא בין קוראי הקוראן של מכה וכופה, אשר סברו כך, לעומת אנשי אל-מדינה, בצרה וסוריה, אשר ראו בה לא יותר מברכה ואמצעי הפרדה בין הסורות השונות.
מייסד האסכולה החנפית אבו חניפה תמך בגישה השנייה, ואנשי אסכולה זו לא קוראים בקול את הבסמלה במהלך התפילה.
הצלחת הגישה הנוכחית נובעת בחלקה מהדומיננטיות שזכתה לה הגרסה המודפסת של הקוראן בקהיר (1924 והלאה) ברחבי העולם המוסלמי.
באשר להיעדרותה של הבסמלה מהסורה התשיעית, סורת א-תובּה, חלק מהפרשנים העלו את הסברה כי היא למעשה חלק מהסורה הקודמת לה, סורת אל-אנפאל, ואחרים טענו כי התוכן שבו עוסקת הסורה, איומיו של אללה כלפי עובדי האלילים, לא מתאים שייפתח בביטוי המביע את רחמנות האל.
טענה נוספת שהועלתה היא כי הסורה נתגלתה לנביא מוחמד לקראת מותו, ועל כן לא הספיק להכניס את הבסמלה לסורה.
בשנת 1974 טען מודרניסט אסלאמי, ביוכימאי מצרי בשם רשאד ח'ליפה כי גילה את צופן הקוראן, צופן מתמטי המבוסס על המספר 19 שחבוי בקוראן, ומתבסס בין היתר על הבסמלה.
על פי הפרשנות המוסלמית המקובלת לשני הביטויים המקבילים "רחמן" ו"רחים" המופיעים בבסמלה, מילים אלה נובעות מאותו שורש - רח"מ, כלומר במשמעות של רחמנות, ומכאן התרגום הכפול של "רחמן ורחום".
לפי הפרשנים המוסלמים, המושג "רחמן" הוא כינוי בלבדי לאללה, בעוד "רחים" יכול לשמש כתואר הן עבור אללה והן עבור בני אדם.
קיימת גם פרשנות נוספת לשני המושגים, כזו שאינה מקובלת בקרב המוסלמים, ולפיה "א(ל)־רחמן" מתייחס לשמו של אל שהיה נפוץ באמונת הערבים בתקופה הטרום־אסלאמית, המכונה "תקופת הג'אהיליה" (קרי, "בַּעֲרוּת") בקרב המוסלמים.
כך, למשל, מוסיילִמה, בן זמנו של מוחמד, שטען אף הוא לנבואת האל, התייחס לאלוהיו בשם "א(ל)־רחמן"; בני מכה, כאשר באו לחתום על הסכם חודיבייה, התנגדו שתיכתב בו הבסמלה ובה השם "א(ל)־רחמן", ובמקום זאת הופיע בהסכם הכינוי "باسمك اللهم" ("בִּסְמִכָּ אללהוּמָה", "בשמך, אלוהים").
פרשנות כזו, שכאמור אינה מקובלת על המוסלמים, תשנה את צורת התרגום של הבסמלה ל"בשם אללה, הרחמן הרחום".
כאמור, בעקבות היותה של הבסמלה חלק אינטגרלי מ"סורת אל־פאתחה", לפי הפרשנות המקובלת כיום באסלאם, היא נאמרת על ידי המוסלמים במהלך התפילה המוסלמית, המבוצעת חמש פעמים ביום.
בנוסף לכך, לבסמלה מקום מכובד ביותר בתרבות המוסלמית, והמזרחן הגרמני שטפן וילד אף מגדיר אותה כ"ביטוי הדתיות הנפוץ ביותר בעולם המוסלמי ובמהלך הדורות".
לפי המסורת המוסלמית, לכל פעולה חשובה יש להקדים את הבסמלה, אלא אם כן נקבע אחרת.
כך, למשל, לפני התפילה עצמה – אז נאמר ה"תכביר", "אללה אכבר".
מסורות חדית' רבות מדגישות את יכולותיה המבורכות של אמירת הבסמלה, ומן הצד השני את הבעייתיות שבאי אמירת הבסמלה, ולפיהן, פעולה חשובה שלא תיאמר לפניה הבסמלה לא תהיה מבורכת על ידי האל.
הבסמלה אם כך נאמרת במצבים רבים, כך למשל לפני אכילה, יציאה למסע, נשיאת נאום, שחיטה ועוד.
חדית' שמביא אל-בוח'ארי באוסף החדית'ים שלו "צחיח אל-בח'ארי", הנחשבים לאמינים ביותר במסורת המוסלמית (יחד עם "צחיח מוסלם"), קובע כי יש להגיד את הבסמלה אף לפני קיום יחסי מין.
הבסמלה גם מצוטטת בהקדמה לספרים, מכתבים וטקסטים רשמיים, ומשמשת כמוטיב מרכזי ביותר בקליגרפיה המוסלמית.
אמירת הבסמלה בגרסה המקוצרת שלה מהווה תנאי לשחיטה כשרה לפי המשפט האסלאמי.
הווריאציה המקובלת ביותר היא אמירת "ביסמיללה ואללה אכבר" לפני השחיטה.
המקור למנהג זה נובע לפי המשפט האסלאמי ממספר פסוקים בקוראן, ובהן סורה 6 אל-אנעאם, פסוק 118: .
חכמי הדת של המשפט האסלאמי חלוקים ביניהם בשאלה לגבי חובת אמירת הבסמלה לפני השחיטה.
האסכולות החנפית, המאליכית והחנבלית מחייבים את אמירתה.
לעומתן האסכולה השאפעית מגדירה את התסמיה כ"מֻסְתַחַב" (مستحب, "רצוי") אך לא חובה.
יחד עם זאת, רוב העולמא מתירים שימוש בבשר שנשחט ללא אמירת הבסמלה, אם הדבר נעשה שלא במכוון.
בנוסף, על הבסמלה להיאמר באופן נפרד על כל חיה שנשחטת, ולא באופן כללי.
המזרחן יצחק גולדציהר טוען כי מנהג זה מושפע מהמצווה היהודית של אמירת ברכה לפני השחיטה.
על שם הבסמלה נקרא גם טקס מוסלמי הנהוג בהודו ובפקיסטן, הנקרא "טקס ביסמיללה" ואשר מציין את תחילת לימוד קריאת הקוראן של הילד או הילדה בגיל ארבע.
בסקטירס היא סדרת אנימציה אמריקאית לילדים אשר משודרת.
בישראל הסדרה שודרה בערוץ הילדים בדיבוב לעברית החל משנת 2012 עד שנת 2014. באולפני "דאבי דאב".
הסדרה מספרת על רודי הקפטן של קבוצת "היי פייב" אשר עזב את ההורים שלו לסן אנטוניו שבטקסס ארצות הברית כדי לשחק בכדורסל, הם מאומנים על ידי המאמן טוני פארקר ונלחמים על המקום הראשון בטורניר ה"באסקאפ" מול קבוצות כדורסל שונות ובהן הקבוצה המרושעת "הזוחלים" והמאמן שלהם סלים.
רודי - הדמות הראשית, הקפטן של קבוצת "היי פייב".
מיה - האקרובטית של קבוצת "היי פייב".
סטלה - אחותו הגדולה של ליאו, המוח של קבוצת "היי פייב".
ליאו - אחיה הקטן של סטלה, הבדרן של קבוצת "היי פייב", נוטה לעשות שטויות.
מייק - החזק בקבוצה וחברו הכי טוב של ליאו.
טוני פארקר - המאמן של קבוצת "היי פייב".
סלים - המאמן של קבוצת "הזוחלים", רוצה לנקום בטוני פארקר.
ממבה - הקפטן של קבוצת "הזוחלים".
טוד - הכי מהיר בקבוצה.
פייתון - כמו נחש זוחל בין הרגליים וקולע.
גייטור - אכזר, איש ללא רחמים.
פרוג - חזק מאוד, לא מוותר, ושונא את קבוצת "היי פייב".
"בֶּסָמֶה" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית דיקלה, מתוך אלבומה הרביעי, ואם פרידה.
השיר יצא לאור ב-8 ביולי 2014, כסינגל השני מתוך האלבום, תחת חסותה של חברת התקליטים "Helicon Music - הליקון".
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-3 במדיה פורסט, ה-4 במצעד של רשת ג', ואף זכה בתואר "הכניסה הגבוהה של השבוע".
השיר הוא שיר ים תיכוני קיצבי, אשר מדבר על אהבתה של דיקלה כלפי בחור, עליו מדברת לאורכו של השיר.
בביקורת שערכו מאקו על האלבום ואם פרידה, הם התייחסו אל השיר ואף כינו אותו בחלקו כ-"להיט ענק וסקסי".
בעטיפה ניתן לראות את שם השיר ושמה של דיקלה בצבע אדום, כאשר לידם ניצבות שפתיים המורכבות ממשולשים צבעוניים.
האודיו זכה להצלחה נאה, ונכון לאפריל 2018, מונה הצפיות שלו עומד על קרוב ל-2 מיליון צפיות.
בסמטי בלוז הוא סרט מוזיקלי קומי-רומנטי אמריקאי, משנת 2017, בבימויו של דן בארון.
זהו סרט הביכורים של הבמאי והוא מבוסס על תסריט מאת ברון וג'ף דורכן.
בסרט מככבים ברי לארסון ואוטקרש אמבודקר בתפקידים הראשיים וכן סקוט באקולה, דונלד סאת'רלנד וטיין דיילי.
על פי דרישה מאולפני Shout!, הסרט יצא במהדורה מוגבלת.
מדענית בשם לינדה (ברי לארסון) יוצרת עם אביה (סקוט באקולה) אורז שעבר שינוי גנטי.
הבוס של השניים (דונלד סאת'רלנד) שולח אותה להודו בכדי למכור אותו לחקלאים הכפריים.
בהתחלה היא מפגינה בורות וחוסר ידע ביחס למדינה, אולם בהמשך היא לומדת בזכות ההודים המוכשרים ומסבירי הפנים.
היא פוגשת בחקלאי משכיל, ראג'יט (אוטקרש אמבודקר), הנאבק למען זכויותיהם של חקלאי האורז המקומיים.
כאשר לינדה מגלה שהעסקה המוצעת של החברה בה היא מועסקת תהרוס את אורח חייהם של החקלאים, היא מבינה שעליה ועל ראג'יט לעבוד בשיתוף פעולה בכדי לעצור זאת.
ברי לארסון כלינדה, מדענית מזון
סקוט בקולה כאריק, אביה של לינדה
דונלד סאת'רלנד כגורגון, הבוס של אריק ולינדה
בינואר 2013 הצטרפה ברי לארסון לצוות הסרט, עם דן ברון כבמאי, ודן ברון וג'ף דורכן כתסריטאי.
הצילומים התרחשו לראשונה בשנת 2013 בקרלה.
במקור הם היו אמורים להתקיים בטמיל נאדו, אך מזג אוויר יבש הפך את המקומות המתוכננים לבלתי מתאימים ולכן ההפקה נאלצה לעבור מקום שבועות לפני תחילתו.לא צולמו מספיק סצנות בשנת 2013 מכיוון שהשבועות האחרונים של ההפקה חופפים לעונת המונסון והתפאורות נפגעו.
נפת בסמאני היא נפה במחוז המרכזי של העיר הפדרלית מוסקבה שברוסיה.
בשטח בסמאני יש עשר תחנות רכבת תחתית, למעלה מ-30 כנסיות אורתודוקסיות.
האוניברסיטה הטכנית הממלכתית של מוסקבה ע"ש באומן
האוניברסיטה הלאומית למחקר - בית הספר הגבוה לכלכלה
האוניברסיטה הממלכתית של מוסקבה לגאודזיה וקרטוגרפיה
האוניברסיטה הממלכתית של מוסקבה לניהול קרקע
האוניברסיטה הפיננסית תחת ממשלת רוסיה
מטה ועדת החקירות של רוסיה
תחנות מטרו: לוביאנקה, קורסקאיה, באומנסקאיה, קיטאי-גורוד
נפת בסקודניקובסקי היא נפה במחוז הצפוני של העיר הפדרלית מוסקבה שברוסיה.
בתחילת שנות השישים במוסקבה, בשל היעדר שטח פנוי, קצב בניית הדיור כבר לא ענה על צורכי הבירה.
בשטחים הסמוכים למוסקבה החלה בניית דיור המוני בשיטות תעשייתיות, מה שאפשר להעתיק מאות אלפי תושבי מוסקבה ממרתפים, דירות קהילתיות ומקומות אחרים שאינם מתאימים לדיור לדירות נפרדות.
ישנם 9 גני ילדים ו-9 בתי ספר תיכוניים בשטח הנפה.
תחנת "אוקרוז'נאיה" של הטבעת המרכזית של מוסקבה
תחנות מטרו "ורחניאה ליחובורי" ו"סליגרסקאיה"
בספרדל הוא סרט עלילתי סובייטי משנת 1989, בבימויו של איגור גוסטב בז'אנר דרמת הפשע.
נושאו המרכזי של הסרט הוא הסכסוך בין רוב האסירים, שנמצאים בעמדת עבדים נטולי זכויות ואינם מעוניינים להשלים עם מצב זה יותר, מצד אחד, לבין "השחורים" ("בעלי סטטוס" וגנבים בחוק), החיילים שלהם, כמו גם מנגנון האדמיניסטרציה של הכלא, מצד שני.
בסנג'י הוא כלב ציד שמקורו ומוצאו ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו במרכז אפריקה.
הפדרציה הבינלאומית לכלבנות מגדירה את סוג הכלב ככלב שפיץ מסוג פרימיטיבי.
כלב הבסנג'י עושה קולות הנשמעים כמו יודל ואינו נובח, עקב צורת תיבת הקול המשונה שלו שמבדילה בינו לבין גזעי כלבים אחרים.
אנשי האזנדה ואנשי המגבטו שחיו בצפון קונגו, תיארו את כלבי הבסנג'י בשפת לינגלה כ-"mbwá na basɛ́nzi", שמתורגם לעברית בתור "הכלבים של תושבי הכפר".
בקונגו, כלבי הבסנג'י מוגדרים גם בתור "כלבי השיחים".
אנשי האזנדה בדרום סודאן נוהגים לכנה את הבסנג'י בשם "ango angari".
המילה "basɛ́nzi" בעצמה היא צורת הרבים של "mosɛ́nzi".
בסוואהילי, שפה ממשפחת שפות הבנטו ממזרח אפריקה, זן הכלב נקרא בשם "mbwa shenzi" שמתורגם לכלב פראי.
שם נוסף שבו משתמשים באזורים אלו הוא "m'bwa m'kube m'bwa wamwitu" ובעברית "כלב שקופץ למעלה ולמטה", משפט שמתייחס לנטייה של הזן לקפוץ היישר לטרפם.
הבסנג'י הוגדר בתור גזע בזל (בסיסי), שקדם להופעת גזעי הכלבים המודרניים במאה ה-19. מחקרי DNA המבוססים על רצף גנום שלם מראה כי כלבי הבסנג'י וכלבי דינגו, שניהם שייכים למשפחת כלבים מגזע בזל ושניהם כלבי בית.
ב-2021, הגנום של שני הכלבים אוספו למחקר, שבו התגלה כי כלבי הבסנג'י נופלים תחת קטגורית כלבי שפיץ אסייאתים.
גם הדינגו וגם הבסנג'י מכילים 2 דגימות DNA שהם AMY2B ועמילז, שמהווה הוכחה שהם גדלו לפני המהפכה הנאוליתית.
כלבי הבסנג'י גדלו באפריקה האירופאים כינו את הכלב לראשונה מהמקום בו הוא בא ב-1895 — מקונגו.
כלבים מקומים אלו, שהאירופאים הגדירו כזן מובדל וכינו אותו basenji, קיבל הערכה והוכרה רבה עקב האינטליגנציה שלו, מהירותו, אומצו, ודממתו.
לעיתים מגדירים את כלבי הבסנג'י ואת הכלבים האפגנים כיותר אינטליגנטים מגזעים צייתניים עקב יכולתם לזהות איזו פעולה מספקת להם תועלת, ואיזו מביאה תועלת לאחר.
מספר ניסיונות נעשו על מנת להביא את גזע הכלב לממלכה המאוחדת, אך הניסיונות הראשונים נכשלו עקב מחלה.
ב-1923 לדוגמה, גברת הלן נוטינג הביאה 6 כלבי בסנג'י איתה מסודאן, אך כל השישה מתו מכלבלבת שקיבלו בהסגר בריאות.
רק לאחר שנות ה-30 של המאה ה-20, כשקרן הכלבנות הוקמה בבריטניה, היגר הנרי טרפליך לאירופה עם כלבי בסנג'י.
יש המאמינים כי כמעט כל כלבי הבסנג'י שחיים באירופה, הם צאצאים של הכלבים שהביא הנרי טרפליך.
כלבי הבסנג'י נכנסו רשמית לרשימת התאחדות האמריקאית לכלבנות בשנת 1943. בשנת 1990 וב-2013 עד 2019, אנשים חקרו את כלב הבסנג'י, וב-2010, כלבי הבסנג'י נכנס לרשימה של מועדון המלונה המאוחד .
כלבי הבסנג'י הם כלבים קטנים, אלגנטיים וספורטיביים, בעלי רגליים ארוכות וגבוהות.
פרוותם חלקה במספר צבעים כגון שחור מנומר, שחור לבן וחום.
עלפי רוב הרגליים, החזה וקצה הזנב הם בצבע לבן.
הזנב מתעגל כלפי מעלה, אוזניהם זקופות ולעיניהם יש צורת שקד.
הקמטים במצח משווים להם הבעה מודאגת.
ישנן דרכים רבות בהן ניתן לתאר את הבסנג'י וחלקן אף סותרות אחת את השנייה, מכיוון שכלבים אלו נוטים להיות בעלי מצבי רוח שונים.
באופן כללי ניתן לומר כי מדובר בכלבים ערניים מאוד, אנרגטיים ומלאי חיבה, הם נחשבים לכלבים תובעניים והם נזקקים לטיפול מסור ולמגע יד אדם מגיל צעיר מאוד.
מכיוון שהם כלבי ציד, יש להם נטייה לרדוף אחר חיות קטנות.
כלבי הבסנג'י לא נובח, הם מסוגלים ליבב, לחרוק או לילל.
הם גם אינם מסוגלים להסתדר עם גזעי כלבים שונים מהם, במיוחד אם מדובר בגזע כלב דומיננטי או בגזע כלב מאותו מין.
כלבי הבסנג'י הם גזע כלבים חכם ביותר והקשר שלהם לבעליהם ולמשפחותיהם הוא קשר הדוק ואוהב, אך הם יותר ביישניים ומנוכרים בסביבת זרים ואף עלולים להיות תוקפניים כלפיהם.
הם גזע כלבים טריטוריאלי ומגונן ביותר.
בנוסף לכך, הם שובבים וזקוקים לזמן משחק רב על מנת לשחרר את האנרגיה הרבה שלהם, אם אינם מוציאים את האנרגיה שלהם כמו שצריך, הם יבצעו זאת בדרכים שליליות, במיוחד על ידי לעיסת חפצים.
קיימות מספר מחלות ומגוון הפרעות שגזע הבסנג'י יכול ונוטה לסבול מהן, כגון: הפרעת כליות, אנמיה, דיספלסיה של מפרק הירך, מחלת מעיים שכאשר היא לא מטופלת, היא יכולה לגרום למוות וכן ניוון רשתיות העיניים שבסופו של דבר יכול לגרום לעיוורון מוחלט.
גזע הבסנג'י אינו זקוק לטיפוח באופן מתמיד או מיוחד, אבל הוא כן ייהנה מהברשת פרוותו בזכות הצורך שלו בתשומת לב מכל סוג.
כלבי הבסנג'י מנקים את עצמם ממש כמו חתולים.
לגזע הבסנג'י יש עור רגיש ומסיבה זו, נדרש לרחוץ אותם בשמפו מיוחד כנגד פרעושים.
תסמונת פנקוני היא פגם גנטי כלייתי, המאופיין בהפרשת כמויות גדולות של חומצות אמינו, גלוקוז וזרחה בשתן, וזאת למרות שאינדיקציית החומרים נמצאת תקינה בדם.
תסמונת זו נפוצה אצל כלבי בסנג'י ותסמיניה הם שתיית מים מרובה ומתן שתן רב, מה שיכול להביא לאבחון מוטעה של סוכרת.
תסמונת זו מתפרצת בין גילאי 3-10, אך 4-8 הם הממוצע.
אבחון וטיפול מוקדם מאפשרים ריפוי והפחתת נזק כלייתי.
מומלץ לבדוק את שתן הבסנג'י פעם בחודש מגיל 3 והלאה, ניתן לעשות זאת בעזרת מקלוני בדיקת גלוקוז של בני אדם, או הבאת שתן לבדיקה וטרינרית.
כלבי בסנג'י עשויים לסבול משלל מחלות גנטיות כגון עיוורון, הם רגישים לחומרים כימיים והם עלולים להיות תוקפניים.
גזע כלבי הבסנג'י זקוקים למגוון פעילויות גופניות שביכולתכם להעניק להם, הם כלבים אנרגטיים מאוד והם זקוקים להליכה רבה.
חצר מגודרת מסוגלת להועיל, אך אינה מהווה תחליף למשחקים עם הבעלים.
כלבים אלו מאוד אוהבים משחקי רדיפה, הם אינם אוהבים להיות בקרבת מים וינסו להימנע מכך בכל מחיר.
כלבי הבסנג'י לפי מחקר של הכלבנות הבריטית ב-2004, יכולים לחיות כ-13.6 שנים בממוצע (מחקר בגודל 46 כלבים מתים), שזה שנתיים מעל הגיל הממוצע של רוב גזעי הכלבים עם גודל דומה לכלבי הבסנג'י.
הכלב הזקן ביותר במחקר היה בן 17.5 שנים.
סיבות המוות הנפוצות ביותר היו אורולוגיה (30%), כשל כליות כרוני (13%), מחלה לא ברורה (9%) וסרטן (9%).
בסמה מוצ'ו הוא סרט פשע ישראלי משנת 2000 בכתיבתו ובביומו של יוסף פיצ'חדזה, עם מוני מושונוב, כרמל בתו, ליילה מלקוס ועזרא כפרי בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על כמה דמויות שוליים עברייניות המתגוררות בדרום ת"א המסתבכות בגנבה של איקונה נוצרית מידי סינדיקט פשע בינלאומי.
ליילה מלקוס מופיעה כשחקנית וזמרת במועדון לילה.
היא שרה את "בסמה מוצ'ו (מכאן שם הסרט) ואת "בלילה האחרון שהייתי אתך" (La última noche que pasé contigo).
גם אלי דנקר שר בסוף הסרט את "בסמה מוצ'ו".
הסרט זכה בפרס וולגין בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
אלתר (מוני מושונוב) הוא בעל מועדון לילה כושל בדרום תל אביב.
הוא מגיע לכלא דמון כדי לקבל את פניו של חברי כרמי (כרמל בתו) שישב במאסר שנתיים על גניבה.
מועדון הלילה נמצא במצב גרוע ולפני פשיטת רגל מבקש אלתר מכרי שיתוף פעולה בגניבת איקונה מכנסייה.
אוגוסט (עזרא כפרי) הוא עבריין הסוחר במוצרים גנובים.
את הגניבות מבצע למענו ואסילי (גילי שושן) ואת העבודה המלוכלכת מבצע עברו "המפוצץ" (אלי דנקר) שאוהב לשיר ולנגן באקורדיון.
ואסילי גנב איקונה יקרה מכנסייה אורתודוקסית ואוגוסט אמור למנור לאדני פושע מלונדון, מר תומאס (מייקל סרנה) ובנו קוקו (ראיין ארלי).
וכעת עומד להגיע לארץ קוקו עם סכום כסף גדול כדי לרכוש אותה.
ליילה (ליילה מלקוס) היא חברתו של אוגוסט והוא מתעמר ומשפיל אותה.
היא מופיעה בלילות במועדון של אלתר ושם רואה אותה כרמי ומתפתחת ביניהם אהבה מתחת לאפו של אוגוסט.
במועדון מופיע גם הגיטריסט איגי (אייל שכטר) שהוא בן זוגה של דדה (שירה פרבר), בתו של אלתר.
לאיגי יש אובססיה לנגן כמו ג'ימי הנדריקס ומדי פעם הוא מתפרץ בנגינה פרועה עד שאלתר מפטר אותו.
אלתר מתגאה בטבח הצרפתי שלו שמעון/סימון (מנשה נוי) שיודע להכין מרק בויאבז בגאוניות.
אורחת קבועה במועדון היא פיבי (איילה ורטה) שבעלה נהרג במלחמת לבנון הראשונה והיא בטוחה שנשמתו מצויה בעץ בחצר ביתה אותו עומדת העירייה לעקור.
אלתר מטיל על כרמי לטוס לפריז למכור שם את האיקונה.
כרמי מבטיח לליילה לטוס אתה לפריז.
כרמי ואלתר פורצים לביתו של אוגוסט וגונבים תכשיטים ואת האיקונה.
אוגוסט מגלה את הגניבה ושולח את "המפוצץ" (אלי דנקר) לפוצץ את המועדון אבל זה מרחם על הטבח סימון ומזהיר אותו וסימון מצליח לזרוק את הפצצה לים.
קוקו מגיע לקבל את האיקונה וואסילי דוחה אותו והם מגיעים לביתו של כרמי שמצפה לו.
מתחיל שם קרב אקדחים שבו משתתפת גם דדה שמגיעה למקום.
לבסוף ואסילי וקוקו נהרגים ודדה לוקחת את הכסף.
ליילה מגיעה לדירתו של אוגוסט והורגת אותו.
היא ממתינה לכרמי שיסיע אותה לשדה התעופה אבל הוא לא מגיע.
שני בריונים מטעם תומאס תופסים אותו ולפי הוראות הבוס הם מתחילים לענות אותו עד שימות בייסורים.
הכסף נמצא כעת בידי דדה שנותנת אותו לאלתר.
הוא נותן חלק מהכסף לעירייה כדי שתעביר את העץ למקום אחר וחלק אחר לדדה ולאיגי כדי שיטוסו לפריז.
במטוס, תוך כדי שאיגי מפזם את השיר Besame Mucho הוא מבין כי דדה היא האהבה האמיתית בחייו ולא המוזיקה של הנדריקס.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותמוני מושונובאלתרבעל מועדוןכרמל בתוכרמיעברייןעזרא כפריאוגוסטעברייןליילה מלקוסליילהזמרתשירה פרברדדהבתו של אלתראייל שכטראיגיגיטריסטמנשה נוישמעוןטבחגילי שושןואסיליעברייןאלי דנקרהמפוצץעברייןאיילה ורטהפיביציירתמייקל סרנהמר תומאסמאפיונרראיין ארליקוקובנו של תומאס
בסקיאט (Basquiat, בצרפתית יש לבטא "בסקייה", אך השם הנפוץ לסרט הוא "בסקיאט") הוא סרט ביוגרפי אמין למחצה ובדיוני למחצה משנת 1996, המגולל את חייו של הצייר ז'אן-מישל בסקיה שנפטר ב-1988. במאי ותסריטאי הסרט היה ידידו של בסקיה ג'וליאן שנאבל.
לדברי מבקרת האמנות מיטל רז, סייע הסרט לבניית "המיתוס על ילד הרחוב חסר הפרוטה שהתנכר למשפחתו, ברח מהבית והפך כמעט בן לילה ליקיר סצנת האמנות ולעשיר כקורח."
את דמותו של בסקיה גילם השחקן ג'פרי רייט, שאף זכה על תפקידו במועמדות לפרס אינדפנדנט ספיריט בעבור הופעת הבכורה הטובה ביותר.
עוד מופיעים בסרט דייוויד בואי המגלם את אנדי וורהול, גארי אולדמן בתפקיד אלברט מילו (בן-דמותו של שנאבל הצעיר) ודניס הופר בתפקיד סוחר האמנות ברונו בישופברגר.
הסרט נפתח בדמותו של אמן גרפיטי אפרו-אמריקאי חסר בית המגיח כמו ונוס מקופסת קרטון שמשמשת לו בית בפארק טומפקינס סקוור באיסט וילג' במנהטן תחתית.
זהו "סאמו" (SAMO), הכינוי בו חותם בסקייה על ציוריו הנפרשים ברחבי ניו יורק של ראשית שנות השמונים.
הסרט מגולל את סיפור גילויו ואימוצו של האמן הצעיר על ידי אושיות כמו האמן אנדי וורהול (המגולם בסרט על ידי הזמן דייוויד בואי, שאף הכיר את וורהול אישית), המצרף את בסקיאט ל"מפעל" (factory) שלו, אמנים עמיתים, בעלי גלריות וסוחרי אמנות התופסים אותו ומשווקים אותו כ"הדבר החם הבא".
במקביל להתפתחותו כאמן ולהתעשרותו ממכירת ציוריו נפרסת גם מסכת חייו הרומנטיים עם חברתו הלבנה הצעירה ג'ני (קלייר פורלני) בה הוא בוגד עם פאם פאטאל בגילומה של קורטני לאב והתמכרותו להרואין עד מותו בגיל 27.
הסרט מציג את חיי האמנות של ניו יורק בשנות השמונים כגן עדן שהוא בד-בבד גם גיהנום לאמנים יוצרים.
מקום שבו סוחרי אמנות ובעלי גלריות מנצלים כישרונות צעירים להתעשרות מהירה, המלווה בהרבה סקס וסמים, ללא תמיכה רגשית וחברית מספקת.
התמיכה של החברה הלבנה בבסקיאט האפרו-אמריקאי מוצגת אף היא כדו-פרצופית, מצד אחד התעלות מעל גזענות ומאידך שימוש בדעות קדומות.
עם זאת, שנאבל ביקש להציג את אנדי וורהול כחבר שתמך בבסקיה ולגאול אותו מן התדמית שצטיירה לו לאחר מותו של בסקיה, של "ערפד" שהשתמש בבסקיה והשליך אותו.
לדברי שנאבל הסרט הוא רקוויאם הן לבסקיה והן לוורהול.
פסקול הסרט מורכב מקטעים ושירים, שהשפיעו והושפעו מסצנת האמנות האוונגרדית בניו יורק של שנות השמונים.
בסמה קודמאני הייתה פוליטיקאית, אקדמאית, אקטיביסטית וסופרת סורית, תושבת צרפת.
הייתה דוברת המועצה הלאומית הסורית וכן היוזמת והמנהלת של יוזמת הרפורמה הערבית, רשת של מכוני מחקר ומדיניות ערביים עצמאיים הפועלים לקידום הדמוקרטיה בעולם הערבי.
ב-2012 ספגה ביקורת רבה עקב סרטון בו השתתפה שכלל דוברים ישראלים ועקב התבטאויותיה בזכות קיומה של ישראל.
בסמה קודמאני נולדה בדמשק שבסוריה ב-1958 למשפחה סונית.
אמה הייתה האחיינית של ג'מיל מרדם ביי.
בילדותה למדה ב"אקול פרנסיסקיין", בית ספר נוצרי צרפתי בדמשק.
אביה עבד בעבר במשרד החוץ הסורי כדיפלומט.
לאחר התבוסה של מלחמת 1967, הוא ניהל תגרה עם שר החוץ ולאחר מכן נכלא לשישה חודשים.
אירוע זה גרם לו לעזוב את סוריה עם משפחתו ולעבור ללבנון שם שהו שלוש שנים, מ-1968 עד 1971. ב-1971 הם ברחו ללונדון, ולאחר מכן עברה כל המשפחה לפריז, שם אביה של קודמאני מצא עבודה באו"ם.
קודמאני למדה במכון למדע המדינה בפריז, שם השיגה תואר דוקטור במדע המדינה.
בגלל תחושת השייכות שלה לעולם הערבי, היא ביטלה קריירה בשירות החוץ הצרפתי והחליטה להתמקד בחקר היחסים הבינלאומיים.
היא עבדה במכון למדע המדינה בפריז, שם הקימה וניהלה את תוכנית המזרח התיכון מ-1981 עד 1998. היא הבינה באותו שלב שהיא כבר לא מעוניינת רק ללמוד את העולם הערבי כנושא מחקר.
היא בילתה שבע שנים במצרים, שם הובילה את תוכנית הממשל ושיתוף הפעולה הבינלאומי למזרח התיכון וצפון אפריקה עבור קרן פורד.
בשנת 2005 מונתה קודמאני למנכ"לית יוזמת הרפורמה הערבית, רשת של צוותי חשיבה ומכוני מדיניות המוקדשים לחקר העולם הערבי.
בשנים 2005–2006, היא הייתה עמיתה אורחת בכירה בקולז' דה פראנס, מוסד אקדמי בפריז.
בשנים 2006–2007 הייתה חוקרת שותפה במרכז המחקר הבינלאומי בפריז.
בשנים 2007–2009, הייתה יועצת בכירה לשיתוף פעולה בינלאומי במועצת המחקר הלאומית הצרפתית.
קודמאני הגדירה את עצמה כ"אישה ערבית, בעלת מבנה אינטלקטואלי מערבי (...) שגדלה על פי האתיקה של האסלאם".
ב-2012 היא השתתפה בוועידת בילדרברג כמשתתפת 'בינלאומית'.
בשנת 2005 הקימה קודמאני את יוזמת הרפורמה הערבית (ARI), קונסורציום של מכוני מחקר ומדיניות ערביים עצמאיים, עם שותפים מארצות הברית ואירופה.
יוזמת הרפורמה הערבית הוקמה ביוזמתם של ארבעה מנהלי מכוני חקר מדיניות ערביים שבחרו לשתף פעולה עם ארבעה צוותי חשיבה אירופיים וצוות אמריקאי.
באמצעות המלצות מדיניות ומחקר, ל-ARI הייתה מטרה מוצהרת לקדם רפורמה ודמוקרטיזציה בעולם הערבי.
היא קיוותה ליזום דיאלוג בין מכוני מדיניות בעולם הערבי על מנת "לקדם את ההבנה של מקבלי החלטות ומובילי דעה בנושאי רפורמה בעולם הערבי".
בנוסף, יוזמת הרפורמה הערבית "מטרתה להעלות את המודעות בעולם הערבי למעברים מוצלחים לדמוקרטיה במקומות אחרים בעולם, ולמנגנונים ופשרות שאפשרו מעברים מוצלחים כאלה".
קודמאני כתבה ספרים רבים על המזרח התיכון והעולם הערבי באנגלית ובצרפתית.
חלק מהנושאים של פרסומיה הם: דמוקרטיזציה בעולם הערבי, שינוי פוליטי במגרב, הפזורה הפלסטינית, האסטרטגיות של מדינות ערב עם תנועות איסלאמיסטיות, ביטחון אזורי והמפרץ.
קודמאני עבדה גם כיועצת לתאגידים בינלאומיים שונים, סוכנויות ממשלתיות, מוסדות ומשרדים אירופיים, ועסקה בפרשנות ברשתות רדיו וטלוויזיה בינלאומיות, בנוסף היא כתבה מאמרי דעה קבועים בעיתונות הערבית, הצרפתית והבינלאומית.
תפקיד פוליטי במרד הסורי 2011–2012
בעקבות המרד הסורי בשנת 2011 שהוביל למלחמת האזרחים בסוריה, קודמאני לקחה על עצמה תפקיד בולט באופוזיציה נגד ממשלת בשאר אל-אסד.
היא כתבה באופן קבוע מאמרים המברכים על קריאתם של המפגינים לדמוקרטיה בסוריה וגינתה את "הדיכוי העז של בשאר אל-אסד והשימוש שלו באסטרטגיה עדתית כדי לערער את המרד".
ביולי 2011 פרסמה קודמאני מאמר שהופיע ב"ניו יורק טיימס" בו טענה כי המפתח להצלחת המרד הסורי טמון בצידוד של אוכלוסיית העלאווי כולה (ולא הצבא) במהפכה.
היא הציעה שהאופוזיציה תציע ערבויות הגנה לקהילה העלאווית כדרך לעודד אותם "להסיר את תמיכתה" בממשלת אסד.
ב-15 בספטמבר 2011 הוכרזה רשמית על הקמת המועצה הלאומית הסורית.
קודמאני מונתה לתפקיד דוברת המועצה שהייתה ארגון גג פוליטי המאגד קבוצות אופוזיציה מגוונות בתוך ומחוץ לסוריה.
היא גם הייתה חברה בוועד המנהל יחד עם חברים נוספים באופוזיציה הסורית כמו בורהאן ע'ליון, עבדולבאסט סיידה, עבדולהאד אסטפו, האית'ם אל-מאלח, אחמד רמדאן, סמיר נשאר ומוחמד פארוק טייפור.
היא הייתה קשורה לגוש הלאומי.
ב-28 באוקטובר 2011 הביעה את דאגותיה מכך שהתרחיש הלובי (עם ההדחה האלימה של מועמר קדאפי) יחזור על עצמו בסוריה.
היא הזהירה מפני מיליטריזציה של הסכסוך ועמדה על כך שהמהפכה אינה עדתית אלא כוללת את כל פלגי החברה הסורית.
היא גם שמה את תקוותיה בריבוי המעשים של אי ציות אזרחי.
בתגובה להאשמות אלו, פרסמה קודמאני תגובה בה הסבירה כי הסרטון מפוברק על מנת לפגוע במוניטין שלה שכן הוא הוציא את תשובותיה מהקשרן וחתך את כל מה שאמרה בהגנה על זכויות הערבים, המוסלמים והפלסטינים.
היא תיארה את הסרטון הזה כלא יותר מאשר ניסיון של הממשלה לערער את יציבות המועצה הלאומית הסורית.
ביולי 2013 היא חתמה על מכתב פתוח לנשיא צרפת פרנסואה הולנד, הקוראת להקים אזור אסור לטיסה בסוריה.
בשנת 2022 הופיעה קודמאני בפומבי כחברה במועצת האמנה הסורית, יוזמה של חברה אזרחית סורית של משפחות, שבטים ומנהיגי קהילה הן מסוריה הנשלטת על ידי הממשלה והן מהפזורה הסורית.
קודמאני נפטרה ב-2 במרץ 2023 בפריז, צרפת לאחר מאבק בסרטן השד.
2011 – פרס ריימונד ג'אוריס לפילנתרופיה חדשנית – על תפקידה בפיתוח יוזמת הרפורמה הערבית וקידום הדמוקרטיה בעקבות האביב הערבי.
2012 – אבירת לגיון הכבוד בצרפת.
בַּסֶסֶת הוא מצב פתולוגי הנגרם מהפרעה באיזון החומצה-בסיס של הגוף.
במקרה זה, כמות החומצה בנוזלי הגוף פוחתת, והאפקט הכימי עובר לערכים בסיסיים.
ערך מעל 7.7 הוא בדרך כלל קטלני שגורם למוות.
אנחנו יכולים לדבר על בססת נשימתית שמתרחשת כאשר יותר מדי פחמן דו-חמצני משתחרר במהלך הנשיפה, בדרך כלל במהלך היפרוונטילציה כלומר נשימת יתר.
אם האובדן של יוני H + גדול מדי, אנחנו מדברים על בססת מטבולית.
זה יכול לכלול הקאות תכופות, דואורזיס (הפרשת שתן, במיוחד כאשר הוא מוגזם (פוליאוריה).
המונח מציין ביחד את התהליכים הפיזיולוגיים העומדים בבסיס ייצור שתן מוגבר על ידי הכליות במהלך שמירה על מאזן הנוזלים), בעיות בכליות וכו'.
הטריגר העיקרי של בססת נשימתית הוא היפרוונטילציה, מה שגורם לאובדן פחמן דו-חמצני.
עשויות להיות לכך סיבות פסיכוגניות בעיקר, כגון תגובה לפחד או לכאב, או שהיא עשויה להתרחש במקרה של טטאניה (טטאניה או התקף טטאני הוא סימן רפואי המורכב מהתכווצות בלתי רצונית של שרירים, שעלולה להיגרם מהפרעות המגבירות את תדירות פוטנציאל הפעולה של תאי שריר או העצבים המפעילים אותם) או תסמונת רט.
בין המנגנונים המאזנים ומייצבים את אובדן הפחמן הדו-חמצני, ניתן להדגיש את הפירוק המוגבר של תוצרי הביניים של חיץ החומצה הפחמנית ליוני מימן וצריכת החומצה הפחמנית הקשורה, ששניהם יורידו את ה-PH של הדם.
בססת מטבולית יכולה להתרחש עקב הקאות ממושכות, מה שמפחית באופן משמעותי את תכולת החומצה ההידרוכלורית של תכולת הקיבה.
התייבשות חמורה וצריכת אלקלי הם גורמים נוספים, אך הם יכולים להיגרם גם מתפקוד לקוי של הכליות או מדיאליזה שבוצעה בצורה לקויה.
במקרים מיוחדים, תרופות משתנות והפרעות אנדוקריניות (תסמונת קושינג) עלולות לגרום לבססת.
בססת מטבולית בדרך כלל מלווה בהיפוקלמיה, כלומר ירידה בכמות האשלגן, אשר קשור, למשל, לחולשת שרירים, כאבי שרירים (מיאלגיה), התכווצויות שרירים (הנגרמות מתפקוד מופרע של שרירי השלד), ועצירות (הנגרמת כתוצאה מכך, רק במקרה של שרירים חלקים).
בנוסף להיפוקלמיה, יכולה להתפתח גם היפוקלצמיה, כלומר ירידה ברמת הסידן.
כיהן גם כראש השרים של קרנאטקה.
בספה דנטה ג'אטי נולד בסוולאג'י, כפר בנשיאות בומביי של הודו הבריטית (היום בקרנאטקה, הודו) ב-10 בספטמבר 1912 לדנפה ג'אטי (שמו השני הוא פטרונים).
ב-1940 נבחר ג'אטי לחבר במועצה המוניצפאלית של ג'הרקאנד, וב-1945 נבחר לעמוד בראשותה.
ב-1952 נבחקר לחבר באספה המחוקקת של בומביי והיה שר בממשלת בומביי.
לאחר הארגון מחדש של מדינות הודו ב-1956, הועבר מחוז הבחירה של ג'אנטי למייסור (היום קרנאטקה).
ב-1958, לאחר התפטרות ראש השרים של מייסור וראש מפלגת הקונגרס הלאומי ההודי המדינה, ס.
ניג'אליגאפה , נבחר ג'אנטי לראש מפלגת הקונגרס והושבע לתפקיד ראש השרים ב-16 במאי 1958. לאחר הבחירות במדינה ב-1962 לא הצליח ג'אטי לקבל את תמיכת מרבית חברי האספה המחוקקת מטעם הקונגרס, ונאלץ להתפטר ממשרת ראש השרים, אך מונה לשר בממשלה.
ב-1968 מונה לסגן מושל פונדיצ'רי, וב-1972 מונה למושל אוריסה.
בבחירות שהתקיימו ב-27 באוגוסט 1974 נבחר ג'אטי לסגן נשיא הודו, כשהוא מקבל 541 קולות לעומת 141 למועמד האופוזיציה נירל אנמם הורו .
ג'אטי נפטר בבנגלורו ב-7 ביוני 2002.
בסמה עבד אל-עזיז היא סופרת, רופאה פסיכיאטרית, אמנית חזותית, ואמנית קליגרפיה מצרית.
נולדה בקהיר בשנת 1976, סיימה לימודי רפואה במכללת עין אלשמס בקהיר בשנת 2000. בהמשך, בשנת 2005 השלימה לימודי תואר שני תוך התמקדות במחלות נפש ומחלות עצבים.
עבד אל-עזיז פרסמה רומנים וספרות מחקרית.
עבד אל-עזיז זכתה בפרס ע"ש אחמד בהאא' אלדין בשנת 2009, ובפרס סאווירס לספרות מצרית בשנת 2008.
נושא בולט בכתביה הוא סוגי האלימות שהשלטון מפעיל כלפי האזרח הרומן הבולט של עבד אל-עזיז הוא "התור" (אלטאבור, الطابور), רומן קפקאי שמתאר את הדיכוי החברתי במצרים אחרי האביב הערבי באמצעות סיפורי אנשים הממתינים בתור ארוך מול שער ביורוקרטי מסתורי שלא נפתח לעולם.
רומן זה זכה לשבחים רבים על המקוריות שלו בתיאור הדיכוי וההתנגדות.
ספר המחקר שלה "מעבר לעינויים" (ما وراء التعذيب) עוסק בסוגיית העינויים בבתי הכלא ובתחנות המעצר במצרים.
עבד אל-עזיז נולדה בקהיר בשנת 1976. בילדותה ניגנה וציירה ורצתה ללמוד אומנות, אך לבסוף נרשמה ללימודי רפואה.
היא מעידה כי עשתה זאת בשל לחץ מהוריה, שרצו שתלמד רפואה או הנדסה, לאור הציונים הגבוהים שקיבלה בתיכון.
לאחר לימודי הרפואה הבסיסיים היא עדיין חשבה על אומנות, ובחרה להמשיך למסלול פסיכיאטריה.
לדבריה, זה היה "פתרון קסם" שאיפשר לה לעסוק באדם כחלק שלם, ולא באיבריו.
בנוסף, היא ראתה בפסיכיאטריה ענף הרפואה הקרוב ביותר לאומנות, וחשבה שלמידת פסיכולוגיה תעמיק את היצירה האומנותית שלה, שאותה לא זנחה (באותו זמן היא גם למדה הלחנה בבית האופרה, לצד כתיבה וציור).
עבד אל-עזיז המשיכה לתואר שני נוסף בסוציולוגיה, שבו עסקה בחקר השיח במוסד הדתי הנחשב "אלאזהר", שיושב בקהיר.
עבד אל-עזיז למדה אומנות פלסטית עם האומן צברי נאשד, וחברה באיגוד הקליגרפים במצרים.
הרומן המצליח ביותר של עבד אל-עזיז הוא ה"תור" (אלטאבור, الطابور), שהוא רומן הביכורים שלה.
היא החלה לכתוב אותו בתקופת ממשלת האחים המוסלמים במצרים ב-2012, לאחר נפילתו של חוסני מבארכ.
ההשראה לסיפור הוא אירוע ספציפי שבו הוא ראתה תור ארוך של אנשים מחכים מחוץ למשרד ממשלתי סגור.
לאחר שעתיים היא עברה ליד אותו התור ושמה לב שהמשרד עודנו סגור והאנשים נשארו במקומם.
העלילה מתארת שער ששולט לחלוטין על חיי האזרחים במדינה לא ידועה במזרח התיכון.
האזרחים עומדים בתור כדי לקבל אישורים הנחוצים לקיום חיי היומיום שלהם.
גיבור הרומן הוא יחיא, צעיר שנורה במהלך על ידי כוחות הממשלה לאחר פרעות שמכונות "האירועים המבישים".
כדי להוציא את הקליע מגופו, עליו לקבל אישור מה"שער".
ולכן הוא נאלץ לעמוד ב"תור" במשך 114 ימים עד לקבלת האישור.
מהר מאוד מצטרפים לגיבור עשרות אנשים עם חלומות, כאבים, מטרות וסיפורים שונים, שמרכיבים את הרומן.
הרומן מתאר מציאות של משבר ואת יכולתם של חלק מהאנשים לחיות לצד עריצות.
אף על פי שהשער אינו נפתח, כל העומדים בתור ממשיכים להמתין בו.
אף שאין עונש על עזיבת התור, אף אחד לא מעז לעזוב.
רומן זה מציג מטאפורה ברורה עבור האבסורדיות של עיר שלמה שבוחרת לשתף פעולה עם משטר עריצות שרירותי.
ייתכן שעבד אל-עזיז שאבה השראה מהסופר הרוסי ולדימיר סורקין, שכתב ב-1983 ספר שנושא את אותו שם ומציג מטאפורה דומה.
בנוסף, הייצוג הדיסטופי של אי צדק, עינויים ושחיתות, גרר השוואות בין "התור" לבין "1984" של ג'ורג' אורוול ו"המשפט" מאת פרנץ קפקא.
מוטיב העריצות והדיכוי נוכח גם ברומנים אחרים של עבד אל-עזיז.
לדוגמה, הספר "יש פה גוף" (הנא בדן, هنا بدن) מתאר שתי קבוצות של ילדים – האחת מדוכאת ונשלטת על ידי בעלי ממון, והשנייה מדוכאת על ידי הראשונה.
אחד הנושאים המרכזיים בעבודותיה של עבד אל-עזיז הוא האביב הערבי.
היא כתבה והתבטאה רבות על ההפגנות והמאבק לדמוקרטיה ולזכויות אדם בעולם הערבי.
בהקשר זה, ביקרה אנשי רוח ומשכילים שמנסים לעשות לגיטימציה למעשים של השלטון שמפרים עקרונות בסיסיים של צדק, שוויון וחופש הביטוי.
עבד אל-עזיז העבירה ביקורת דומה בהקשר הסכסוך הישראלי-פלסטיני, כאשר התאכזבה מאנשי רוח שלא נאבקים למען הסוגיה הפלסטינית.
עבד אל-עזיז גם סיפרה על סירובה לעטות חג'אב באוניברסיטה בתקופת האחים המוסלמים, ועל ביקורת שספגה בגין כתיבתה הרבה על זכויות נשים.
שאלוהים ייקל עלינו (عشان ربنا يسهل), 2007
זיכרון הדיכוי (ذاكرة القهر), 2014
שליטת הטקסט – דרשות אלאזהר ומשבר השלטון (سطوة النص خطاب الأزهر وأزمة الحكم), 2016
בסער: מאסף - מוגש לחייל ולחיילת העברים מאת סופרי ארץ ישראל היא אנתולוגיה ספרותית שפורסמה ב-1943, אשר כללה יצירות פרי עטם של סופרים ומשוררים בני הישוב היהודי בארץ ישראל ונועדה לחזק את רוחם של הלוחמים העברים בצבא הבריטי בזמן מלחמת העולם השנייה.
המאסף פורסם על ידי אגודת הסופרים העברים בארץ ישראל, ביוזמתם של ר' בנימין והסופר אהרון זאב אשכולי, ונערך על ידי יעקב פיכמן.
היוזמה לפרסום המאסף נולדה על רקע הדיון הציבורי בצורך בהתגייסות הסופרים העברים, והישוב בכלל, למאמץ המלחמתי; הוא משקף גם תגובות ראשוניות של היישוב היהודי לשואת יהודי אירופה, שממדיה החלו להתברר אז בארץ.
הדפסת המאסף, שהיוזמה לפרסומו עלתה במהלך 1942, הייתה כרוכה בקשיים ובדחיות רבות לאור ההגבלות על הנייר שחלו בארץ בזמן המלחמה.
לבסוף נדפס הקובץ בקיץ 1943 בסיוע כמה בתי דפוס, תוך שהדפים האחרונים נמכרים כשטחי פרסום.
הדחיות בפרסום הביאו לשינוי ביחס לאופי המקורי שתוכנן לקובץ: במהלך תקופה זו חל המפנה במלחמה באירופה, שצמצם את החשש המיידי לחיי היישוב היהודי, ומנגד החלו לחלחל ביישוב הידיעות על מאורעות השואה.
מרבית היצירות בקובץ עוסקות לפיכך במישרין או בעקיפין בשואה; במקום מאסף של ספרות מלחמה מן העבר נדפסו בו בעיקר יצירות בנות התקופה.
בפתח המאסף כתב העורך פיכמן:
לחלק מהיצירות נודעה בדיעבד חשיבות בשדה הספרות העברית; בין היתר נכללו במאסף השיר "את תלכי בשדה" ("האמנם") מאת לאה גולדברג והסיפור האדונית והרוכל מאת עגנון.
לצדם נדפסו יצירות מאת אברהם שלונסקי, יהודה קרני, אביגדור המאירי, יצחק למדן, ש.
שלום, נח שטרן, גרשון שופמן, ואף שירים פרי עטה של זלדה, שאז טרם הייתה מוכרת.
בסמה אל-שריף היא אמנית ובמאית פלסטינית.
בסמה אל-שריף נולדה בכוויית להורים פלסטינים, וגדלה בצרפת ובארצות הברית.
בשנת 2007 השלימה תואר Master of Arts באוניברסיטת אילינוי בשיקגו.
היא מתגוררת בברלין ונוסעת בדרכון אמריקאי.
עבודתה ממחישה את החוויה האנושית לנוכח סכסוכים פוליטיים.
היא מציגה את סרטיה בתוך אינסטלציות שבהן היא משלבת צילומים, חומרי ארכיון, טקסטים, רישומים, קולאז'ים ורהיטים.
ב־2014 הציבה בתערוכתה הראשונה עימות בין ייצוג של מציאות (כתיבת דוא"ל) לבין חוויה גופנית (המתנה לאישור כדי לבקר את קרוביה בישראל).
ליצירה "Les Barbares" הציגה את סיפור מסעה של רכבת מהלבנון אל מצרים דרך שטחי ארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי, על גבי מסילת רכבת שנבנתה בתקופה הקולוניאלית, תוך עימות עם חומרי ארכיון.
הסרט, שצולם על פילם 16 מ"מ, מציג את המחזור האין-סופי של בנייה והרס בעזה.
בעבודתה היא עוסקת בהיסטוריה של פלסטין מנקודת מבט של גלות, תפוצות ומבט חיצוני.
הדימויים, המושגים וההקשרים שבהם השתמשה הובילו לכך שארגונים יהודיים כינו אותה מספר פעמים אנטישמית.
עם זאת, גורמים שונים התנגדו לכך תוך הפניה לחופש האמנות.
האמנית מצידה העלתה טענות נגד הפוליטיקה הגרמנית, שלטענתה תומכת בישראל ללא ביקורת זה עשרות שנים.
הדבר נוגע לכל המפלגות למעט חלקים ב"הירוקים" וב"השמאל".
לדבריה, מידת הסולידריות הרחבה ביותר עם ישראל קיימת במפלגת AfD.
ציון לשבח, פסטיבל הסרטים Media City עבור Home Movies Gaza, וינדזור, 2013
פרס ראשון עבור Deep Sleep, VIDEOEX, פסטיבל הסרט הניסיוני, ציריך, 2014
בֹּעַז (נהגה במלעיל) הוא דמות מקראית מתקופת השופטים, מגיבורי מגילת רות.
נכדו של נחשון בן עמינדב, מצאצאי פרץ בן יהודה, בעלה של רות, אביו של עוֹבֵד, סבו של ישי וסבא רבא של דוד המלך.
בעז היה בנו של שלמון, שהיה בנו של נחשון בן עמינדב, נשיא שבט יהודה.
מתואר כאיש עשיר וגיבור חיל, גר בבית לחם.
בן אחיו של אלימלך, ובן דודה של נעמי.
בעז מתואר במקרא כאיש גומל חסד הרגיש למצוקת קרוביו, אף שהוא יודע שתיתכן לזות שפתיים על קשריו עם קרובתו האלמנה המואביה הצעירה.
עם זאת הוא מקפיד שלא לתת לאיש סיבה להכפישו ולכן בצנעה הוא משלח את רות לאחר לינתה בלילה למרגלותיו, בגורן המבודד, ואומר – .
בהתאם לרוח מצוות ייבום נשא לאישה את רות, כלתו של אלימלך, שהתאלמנה.
בעז ורות נפגשו לראשונה בשדה.
היא לקטה בשדהו את השעורים שנפלו לקוצרים, המיועדות לעניים.
בעז שמע שרות דבקה בחמותה גם לאחר מות בעלה והעריך את המעשה.
כשאמרו לו הקוצרים כי רות היא המלקטת בשדהו הזמין אותה לשתות ולאכול עם הקוצרים, וציווה על הקוצרים לעזור לה ככל יכולתם.
רות נשארה ללקוט בשדה בעז עד תום הקציר.
בעז למד שרות רוצה בו כבעל, כשבאה אליו לגורן השעורים, שישן בו, בלילה בזמן קציר שדהו.
הוא ברך אותה על שלא התפתתה ללכת אחרי הנערים והביע הסכמה עקרונית לנישואין עמה, אך אמר שיש אדם קרוב ממנו למשפחה של אבימלך, ולפי רוח מצוות ייבום הקרוב קרוב קודם.
בעז הבטיח לרות שאם הקרוב השני לא יסכים להינשא לה – הוא יעשה זאת.
וכך היה – בעז ורות נישאו בשער העיר לעיני הזקנים ובברכתם.
רות ובעז ילדו את עובד, אבי ישי, אבי דוד המלך, כאמור בסופה של מגילת רות: "וּבֹעַז הוֹלִיד אֶת עוֹבֵד.
המדרש מזהה את בעז עם השופט אבצן המוזכר בספר שופטים.
הזיהוי מבוסס על כך שמגילת רות התרחשה בימי שפוט השופטים, בבית לחם, שם גר אבצן ועל כך שנראה על פי המגילה שבעז הוא איש חשוב (נעמי יועצת לרות לשאול בעצתו) המקורב לזקנים בשער.
המדרש מתייחס גם לגילו של בעז, ונראה כי הוא היה כבר אדם מבוגר בעת התרחשות המגילה.
רבי יוחנן סבור כי הוא היה אז בן 80, ואילו רש"י טוען שעל פי הזיהוי של בעז עם אבצן, עליו להיות בן 300 לפחות כשנישא לרות.
ביום שהגיעה רות לבית לחם, מתה אשתו של בעז.
מאחר ששמו של בעז לא נזכר במעמד הולדת בנו, המדרש מוסיף כי בעז נפטר בלילה שבו נשא לאישה את רות.
זיהוי בועז עם אבצן מופיע גם בספר הזהר ושם מביא גם הזוהר שבועז הוא גלגול נשמתו של יהודה, ורמוז הדבר בשמו "בו-עז" (יהודה שהיה ידוע בעוזו וגבורתו).
לפי הברית החדשה (הבשורה על-פי מתי, ), בעז היה בנה של רחב.
בעבור חופן דולרים הוא מערבון ספגטי איטלקי מ-1964 בבימויו של סרג'ו לאונה ובכיכובם של קלינט איסטווד וג'אן מריה וולונטה.
הסרט יצא לאקרנים ב-1964 באיטליה וב-1967 בארצות הברית.
סרט זה היה זה שהניח את הבסיס לז'אנר מערבוני הספגטי.
"בעבור חופן דולרים" הוא חלקה הראשון של טרילוגית האיש ללא שם של סרג'ו לאונה שהחלה ב-1964 איתו, המשיכה ב-1965 עם "הצלפים" והסתיימה ב-1966 עם "הטוב, הרע והמכוער", בכל הסרטים קלינט איסטווד גילם את דמות הגיבור המרכזי.
"בעבור חופן דולרים", כמו שני הסרטים האחרים בטרילוגיה, צולם באזור מדבר אלמריה שבספרד.
הזר מבין מיד כי במצב שנוצר הוא יכול לרמות את שתי המשפחות וכך להרוויח כסף רב.
ההזדמנות לה מחכה ג'ו מגיעה כאשר פלוגה של חיילים מקסיקנים המלווה משלוח של זהב מגיעה לעיירה, המשלוח אמור להעביר את הזהב לפלוגה של חיילים אמריקאים ליד הנהר בתמורה לתחמושת אמריקאית מודרנית.
מנהיג משפחת רוחו, רמון, לוקח את אנשיו לכיוון הנהר כשהם מחופשים לחיילים אמריקאים וכשמגיעים החיילים המקסיקנים עם הזהב הוא טובח בהם ולוקח את הזהב.
ג'ו רואה את הטבח ממסתור בקרבת מקום, לאחר שרמון ואנשיו הולכים הוא לוקח שתי גופות אל בית הקברות של העיירה, לאחר מכן הוא מגלה לשני הצדדים כי שני חיילים לא נהרגו בקרב והם יושבים בבית הקברות.
כל אחד מהצדדים רוצה להגיע ראשון אל ה"ניצולים", משפחת בקסטר רוצה לתפוס את שני החיילים על מנת שישמשו עדים על הרצח שבוצע כך שהשלטונות יענישו את משפחת רוחו, ורוחו רוצים להגיע על מנת להרוג את שני החיילים ובכך לחסל את הסיכוי האחרון להרשעתם.
בבית הקברות מתפתח קרב יריות, לבסוף מצליח רמון לירות ולהרוג (כך הוא חושב) את שני ה"ניצולים" ואחיו אסטבן מצליח לקחת בשבי את אנטוניו, בנו של השריף בקסטר.
בעוד שתי המשפחות עסוקות בקרב ביניהן, מנצל ג'ו את ההזדמנות ומחפש בביתם של הרוחו את הזהב ששדדו מהחיילים המקסיקנים.
ג'ו מוצא את הזהב, ובמהלך החיפושים אף נתקל במריסול (מריאן קוך) - אישה צעירה אשר רמון מאוהב בה.
ג'ו לוקח את מריסול למשפחת בקסטר על מנת לארגן חילופי שבויים בהם תוחלף מריסול באנטוניו.
ג'ו שואל את בעל הפונדק בו הוא מתארח, סלבוניטו (חוסה קלבו), אודות מריסול והלה מסביר לו כי מריסול נשואה לאדם שרמון טוען כי רימה במשחק קלפים ועל כן רמון לקח את מריסול כבת ערובה.
באותו הלילה, בעוד הרוחו חוגגים את ניצחונם על הבקסטרים, רוכב ג'ו לעבר הבקתה בה מוחזקת מריסול.
הוא יורה בשומרים שבבקתה, משחרר את מריסול ואת בעלה הנמצא בבקתה הסמוכה והורס את תוכן הבקתה כך שייראה כאילו ההתקפה ארעה על ידי חבורה גדולה.
ג'ו נותן למריסול ולבעלה מעט כסף כדי לחיות, ומורה להם לקחת את בנם ולברוח מהעיירה.
מריסול שואלת את ג'ו "למה אתה עושה זאת בשבילנו?" ובפעם היחידה בסרט מספק ג'ו סיבה למעשיו ואומר "כי הכרתי פעם מישהי כמוך שלא היה מי שיעזור לה".
ג'ו חוזר בחזרה לביתם של הרוחו אך בדרכו חזרה הוא מתגלה.
רמון כולא אותו במרתף הבית ומכה אותו קשות.
לאחר העינויים שעובר, משאירים רמון ואנשיו את ג'ו במרתף הבית, אך ג'ו מהתל בשומרים ובורח לחצרו של בונה ארונות הקבורה הזקן (ג'וזף אגר המשחק גם ב"הצלפים").
רמון מורה לאנשיו לחפש את "האמריקנו" בעיירה ומשנכשלים כל החיפושים הוא חושב כי ג'ו מצא מקלט אצל הבקסטרים.
רמון ואנשיו מגיעים לביתם של הבקסטרים ומעלים אותו באש תוך שהם יורים בכל מי שבורח החוצה כולל בג'ון בקסטר עצמו, באשתו ובבנו.
ג'ו, בעזרתו של בונה ארונות הקבורה הזקן, מתחזה למת ובורח בתוך ארון קבורה אל מחוץ לעיירה, שם הוא מתחבא מספר ימים בתוך מערה, תוך כשהפונדקאי סלבוניטו ובונה הארונות מספקים לו את צרכיו.
לאחר מספר ימים מספר לו בונה הארונות הזקן כי רמון תפס את סלבוניטו והוא מענה אותו בדרישה שיגיד לו היכן נמצא "האמריקנו".
ג'ו שומע את המידע ומחליט כי הגיע הזמן לצאת מן המחבוא, הוא נכנס לעיר בצהרי היום ומתקדם לעבר רמון ואנשיו.
רמון מנסה לירות בו מספר פעמים ואינו מבין מדוע הכדורים אינם חודרים את גופו, עד שג'ו מרים את בגדו ותחתם מתגלה שריון מתכת, הוא מוריד את השריון ובבת אחת יורה בכל אנשיו של רמון וברובהו.
הוא זורק את אקדחו שלו על הרצפה, ומזכיר לרמון את דבריו בעבר על יתרון הרובה הארוך על פני האקדח, רמון וג'ו מתכופפים במהירות וטוענים את נשקיהם, אך בשל העובדה שהרובה גדול ומסורבל יותר מהאקדח, ג'ו עושה זאת מהר יותר ויורה ברמון למוות.
ג'ו (האיש ללא שם ) – קלינט איסטווד
רמון רוחו – ג'אן מריה וולונטה
סיג'רד רופ – אסטבן רוחו
ג'ון בקסטר – וולפגנג לוקשי
בונה ארונות הקבורה – ג'וזף אגר
דון מיגל רוחו – אנטוניו פרייטו
קונסואלו בקסטר (אשתו של ג'ון בקסטר) – מרגריטה לוזאנו
בעבור חופן דולרים יועד מלכתחילה על ידי לאונה לחדש את ז'אנר המערבונים באיטליה.
לדעתו המערבונים האמריקאים של שנות ה-50 כבר נמאסו על הקהל על כן גם הפחיתו בהוליווד את תהליך יצורם של סרטים אלו.
לאונה ידע שעדיין יש ביקוש רב באירופה למערבונים.
ב"בעבור חופן דולרים" הוא ניסה להכניס את נקודת המבט האיטלקית-אירופאית, לתוך המערבון האמריקאי.
בתחילה ניסה לאונה ללהק לתפקיד האיש ללא שם את הנרי פונדה, אך חברת ההפקה לא יכולה הייתה להרשות לעצמה ללהק לתפקיד כוכב הוליוודי כה גדול.
לאחר מכן הציע לאונה לצ'ארלס ברונסון לשחק את התפקיד, אך הוא דחה את ההצעה בטענה כי התסריט לא מספיק טוב.
שחקנים אחרים שדחו את התפקיד היו טאי הרדין, ג'יימס קובורן וריצ'רד הריסון.
לאחר שהריסון סירב לקבל את התפקיד, ביקשו ממנו המפיקים שיגיד להם שם של שחקן לא מאוד ידוע שמתאים לשחק את התפקיד, והריסון הציע את איסטווד כאחד שיכול לשחק קאובוי משכנע.
הריסון אמר מאוחר יותר כי זו אולי התרומה הגדולה ביותר שלו לקולנוע.
הסרט צולם בספרד והוא היה בעצם זה שהניח את הבסיס לז'אנר מערבוני הספגטי שהתפתח בשנות ה-60 של המאה ה-20.
איסטווד סייע בעצמו ביצירת הדמות עם הסגנון הייחודי של האיש ללא שם.
הוא קנה ג'ינס שחורים בחנות הספורט של שדרות הוליווד, את הכובע בחנות בסנטה מוניקה ואת הסיגרים בחנות בבוורלי הילס.
ביום השנה ליציאת גרסת ה-DVD של הסרט, נאמר כי בעת שאיסטווד שיחק בסרט הוא לא היה מעשן, על כן הוא חש טעם רע של הסיגר בפיו ולכן החזיק אותו בצידו השמאלי של פיו ולא באמצע הפה.
לאונה התרגל במהירות לסגנון הייחודי של איסטווד ואמר עליו כי "אני אוהב את קלינט איסטווד, כי יש לו רק שתי הבעות פנים, אחת עם כובע ואחת בלעדיו".
המוזיקה לסרט נכתבה על ידי אניו מוריקונה, היא מורכבת מכלים סטנדרטיים כמו חצוצרה וכן משריקות.
מוריקונה אמר כי חלק מהמוזיקה נכתבה לפני הסרט ולכן לפעמים לא הייתה מותאמת לחלוטין לסרט מבחינת הזמן, פעמים רבות העדיף לאונה להאריך את הסצנות על מנת לסיים את קטע המוזיקה, זו אחת הסיבות לאיטיותו של הסרט.
למרות שהסרט פורסם כ"הסרט הראשון מסוגו", העלילה והצילום היו מבוססים במידה רבה על סרטו של אקירה קורוסאווה, "יוג'ימבו", מפיקי "יוג'ימבו" אף הגישו תביעה בנושא.
קורוסאווה כתב ללאונה על הסרט: "זה סרט מצוין, אבל זה הסרט שלי".
לבסוף זכה קורוסאווה בתביעה וקיבל 15% מהזכויות על הסרט ואת הזכות להפצתו באופן בלעדי ביפן, טאיוואן וקוריאה הדרומית.
קורוסאווה אמר לאחר מכן כי הוא הרוויח יותר כסף מסרטו של לאונה מאשר מה שהרוויח מסרטו שלו.
הסרט נחל הצלחה גדולה באיטליה ובאירופה.
זמן קצר לאחר יציאת הסרט בארצות הברית כתב בוסלי קראוטר בניו יורק טיימס כי כמעט כל קלישאה של המערב ניתן היה לראות בסרט ואף ביקר בהתנשאות את משחקו של איסטווד.
בעבור חופן דולרים מצוטט לעיתים קרובות בתרבות הפופולרית.
דוגמאות מפורסמות הן בסרטים בחזרה לעתיד 3, ולהרוג את ביל ובתוכנית הטלוויזיה מסע בין כוכבים.
הסרט האיש האחרון שנשאר שיצא בשנת 1996 בכיכובו של ברוס ויליס, הוא שילוב בין בעבור חופן דולרים לבין יוג'ימבו.
הספר "האקדוחן" מתוך סדרת הספרים המגדל האפל הושפע גם הוא מהסרט.
בַּעַ֫בְּדַא היא בירת מחוז הר לבנון במערב לבנון המשקיפה על הבירה ביירות.
על גבעה בעיר נמצא ארמון בעבדא (قصر بعبدا), שהוא מעונו הרשמי של נשיא לבנון (לנשיא יש גם מעון קיץ בבית א-דין).
עוד נמצאים בעיר משרד ההגנה ומחנות צבא.
במקום שכנה בעבר נציגות ישראל בביירות.
בעז נוימן (7 ביולי 1971 – 16 במאי 2015) היה מרצה להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב ובסמינר הקיבוצים.
תחום מחקרו העיקרי הוא ההיסטוריה של גרמניה המודרנית, במיוחד המחצית הראשונה של המאה העשרים: מלחמת העולם הראשונה, רפובליקת ויימאר והרייך השלישי.
התעניין גם בהיסטוריה של ראשית הציונות, במיוחד בתקופה החלוצית של העלייה השנייה והשלישית.
שירת בצה"ל בשנים 1989–1992 כמפקד טנק בחטיבה 188 ברמת הגולן.
הוא הגיש את עבודת הגמר שלו לתואר שני באוניברסיטת תל אביב בשנת 1997. נושא המחקר, שנכתב בהנחיית פרופ' דן דינר, היה: "כיצד מתו באושוויץ?
סיים את לימודיו לתואר שלישי בחוג להיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב.
עבודת הדוקטור שלו נכתבה בהנחיית פרופ' שולמית וולקוב והוגשה בשנת 1999. נושא המחקר היה "ראיית העולם הנאצית: מרחב, גוף, שפה".
בשנת 2000 הצטרף לחוג להיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב כמרצה.
בשנת 2006 קודם לדרגת מרצה בכיר.
היה נשוי לזהר, אחות במיון ילדים, ואב לשלושה ילדים.
להיות-בעולם: עולמות גרמניים במפנה המאה העשרים
בספרו להיות-בעולם: עולמות גרמניים במפנה המאה העשרים טוען נוימן כי היסטוריונים רבים התעלמו מהתופעה המכוננת של ההיסטוריה – הזמן.
תולדות האנושות הן סיפור דרמטי שבו בני אדם נולדים ומתים, נוטעים ועוקרים, הורגים ומרפאים, פורצים ובונים...
אולם הזמן עצמו נותר לעיתים קרובות מחוץ להיסטוריה.
בעוד ההיסטוריה האנושית מתוארת כמשתנה, כתוססת ולא אחת כבלתי צפויה, הרי שהזמן שלה נותר ליניארי, מונוטוני, אדיש וריק כמו הזמן שמורה שעון מתקתק.
הזמן המונוטוני והאדיש אינו "יודע" שהוא מתייחס להיסטוריה של בני אדם.
באותה מידה הוא היה יכול להיות זמנם של אבנים, חיות או מלאכים.
בהשראת יצירותיהם של הפילוסופים הגרמניים הגדולים מרטין היידגר וולטר בנימין מבקש נוימן להשיב את הזמן אל ההיסטוריה ולהראות שגם לזמן יש זמן משלו – שהזמן משתנה, תוסס ובעיקר בלתי צפוי.
להיות-בעולם מתמקד בהיסטוריה של היומיום בגרמניה במפנה המאה העשרים – שיאו של הרייך השני וקריסתו, מלחמת העולם, רפובליקת ויימאר.
נוימן עוקב אחר בני התקופה שישנים ומקיימים יחסי מין, שמשתעממים ומשחקים, שמתעצלים ועובדים, שמתבדרים ומתאהבים, ששולחים מברקים, נוסעים במכוניות והולכים לקולנוע.
במטרה להשיב להיסטוריה את הזמן כאירוע משתנה הוא נוטש את הכתיבה הנרטיבית שמתחילה בעבר, ממשיכה בהווה ומסתיימת בעתיד.
כתיבה שלמעשה כולאת את האדם בכרוניקת עבר-הווה-עתיד ידועה מראש.
במקום זאת מבקש נוימן להשתהות עם בני התקופה בחוויות העולם והזמן שלהם ובכך להותיר את עתידם עוד לפניהם.
נוימן הציע בספר חשיבה חלופית בהקשר האקדמי, לכתיבה הביקורתית אודות הציונות אשר שלטה בכיפה ברבע המאה האחרון.
התקופה החלוצית של העליות השנייה והשלישית נבחנות, ומוצגות כמהפכה אקזיסטנציאלית, קיומית, אשר הגדירה את הקיום הארץ-ישראלי.
נוימן בוחן היבטים שונים בתפיסה החלוצית-הציונית: היחס אל החומר, אל היקום, אל משאבי הטבע, ואל הגוף: תכולתו והפרשותיו, בהקשר של המרחב הארצישראלי.
הוא בודק את תפקידם של כלי העבודה, כמו המעדר והמחרשה, בבריאת הגוף העברי החדש; את השפעתה של השפה העברית על ניסוחה הטריטוריאלי של ארץ ישראל ועוד.