tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בספר הזוהר כתוב שבזמן תחיית המתים העצם תרכך את הגוף ותעשה אותו כשמרים בבצק ואז העצם תתפשט לארבעה כיוונים ומכך ישתכלל הגוף וכל האיברים יצמחו ואז כשהגוף מושלם אלוהים יכניס בו את הנשמה, עוד מוזכר בספר הזוהר, שהעצם נקראת "בתואל רמאה" – בתואל הרמאי, והעצם אינה ניזונת ממה שהאדם אוכל.
יש הסבורים שעצם זו אינה נהנית מאכילת האדם ויש הסבורים כי היא נהנית רק מסעודת מלווה מלכה.
המקור הקדום לכך הוא בספר שיבולי הלקט, הוא גם הראשון המכנה את העצם נסכוי, את דבריו הביא רבי יוסף קארו בספרו בית יוסף מה שהביא לפרסום הדברים.
רבי אליהו שפירא בספרו אליה רבה הסביר שזוהי סיבת הקיום של העצם, שכן העצם לא נהנתה מעץ הדעת – סיבת המוות של האדם.
יש שכתבו שהעצם ניזונת לא רק מסעודת מלוה מלכה אלא גם מסעודות שבת ויום טוב, יש שכתבו שגם מיין הבדלה, ויש שכתבו שרק מסעודה שלישית.
רבים זיהו את הנסכוי עם עצם הלוז, כך המהרש"א בחידושיו ורבים אחרים, יש שהסתפקו בזיהוי זה, אך השם נסכוי התקבל מאד, עד שיהודי תימן היו קוראים לסעודת מלוה מלכה, "סעודת נסכוי".
החיד"א כתב בשם תלמידי האר"י שמי שחייב כרת גם עצם הלוז נרקבת אצלו.
יש שכתבו שהאמונה בעצם זו קיימת גם בנצרות זאת ממה שכתב פאולוס באיגרת הראשונה על הקורינתים שבאומרו "העצם ההוא" כוונתו לעצם הלוז.
אליעזר בן יהודה כתב ערך בשם לוז במילונו, כשהגיע לאות נ הסתפק האם לכתוב ערך נפרד ל"נסכוי", מפני שסבר שלוז הוא כינוי לעצם ונסכוי הוא כינוי לאבר, לפני שעשה כן שאל את הראי"ה קוק והוא לא הסכים עם חידושו של בן יהודה, למעשה בן יהודה לא כתב ערך על נסכוי.
על מיקומה המדויק של עצם הלוז האגדית נחלקו דעות המפרשים.
מרביתם מזהים אותה בקצה העליון של עמוד השדרה וחלקם במקומות אחרים:
יש אומרים שעצם זו נמצאת בחלקו העליון של עמוד השדרה, ומזהים אותה בחוליית הצוואר העליונה ביותר (עצם האטלס C1) או בחוליית הצוואר השנייה (עצם הציר C2).
יש אומרים שעצם זו היא עצם הזנב (Coccyx) הנמצאת בקצה התחתון של עמוד השדרה.
זו דעתם של בעל הערוך בערך "לוז": "פירוש חוליה קטנה שבסוף י"ח חוליות, וכל גופו של אדם נרקב חוץ מאותה חוליה ודומה לשקד", וכן של הרוקח.
בעל הפירוש המיוחס לרש"י על המדרש, כותב שבשל דמיון עצם זו לשקד נקראת עצם הלוז.
יש אומרים שעצם זו נמצאת במקום קשר של תפילין.
(הנמצא בדיוק בקו הגובה של החוליה העליונה c1 כדעה הראשונה או חוליית הציר) זו דעת מקובלים רבים ובראשם האר"י
רבי אהרן ברכיה ממודנה כתב בשם הרמ"ק שזה עצם שתחת מוח האדם בתוך הגולגולת, עצם קטנה כשעורה בצורת עיגול, שיש בו חוטי דם בצורת קורי עכביש.
עצם העוקץ (TA: Os coccygis; Coccyx), המוכרת גם כעצם הזנב, היא חלקו התחתון ביותר של עמוד השדרה של האדם.
העצם מורכבת מכארבע חוליות ששלוש התחתונות מהן התאחו לעצם אחת והיא מופרקת בחלקה העליון עם עצם העצה דרך מפרק סחוסי בעל תנועה מעטה.
עצם העוקץ היא שריד לזנב הקיים בחלק מבעלי חוליות ובעוברים אנושיים בשבועות הראשונים לקיומם.
בעצם העוקץ נאחזים מספר שרירים, ביניהם שריר העכוז הגדול ושרירי העוקץ.
לרוב בנויה עצם העוקץ מארבע חוליות, לעיתים קיימות חמש חוליות או רק שלוש.
בשלושת החלקים העליונים של העצם נמצאים שרידים לזיזים רוחביים ולזיזים מפרקיים, ולמבנה של גוף חוליה.
החלק התחתון הוא פיסת עצם שאינה מזכירה בצורתה חוליה.
בכל החלקים נעדרים מבנים אופייניים לחוליות כגון רגליות, לוחות וזיז קוצי.
חוליית העוקץ הראשונה (Vertebrae coccygeae I) היא הגדולה ביותר ולה מבנה הדומה לחוליית העצה התחתונה, לעיתים היא לא מתאחה עם יתר חלקי עצם העוקץ.
הפן הקדמי של העצם קעור ונושא שלושה חריצים רוחביים המסמנים את אזורי האיחוי של החוליות.
העצם פחות קעורה בנשים מאשר בגברים שכן עצם העוקץ היא חלק מפתח האגן התחתון ועל הוולד לעבור דרכו בזמן לידה.
בפן הקדמי נאחזים הרצועה הקדמית של העצה והעוקץ והשריר מרים פי הטבעת.
הפן הקדמי תומך גם בחלק מהחלחולת.
הפן האחורי של העצם קמור וגם עליו חריצים רוחביים דומים לאלו שבפן הקדמי.
לאורך שני צדדיו גבשושיות שהן שרידים לזיזים המפרקיים.
הזוג העליון מהגבשושיות גדול במיוחד ומכונה קרני העוקץ (Cornu coccygeum).
קרני העוקץ מופרקות עם קרני העצה בדרך המותירה מעבר לשורשי העצב התחתונים של העצה.
לאורך הגבולות הצידיים של עצם העוקץ נמצאות בליטות קטנות, שרידי הזיזים הרוחביים של החוליות.
הזוג העליון של הבליטות מכיל את הבליטות הגדולות מכולן, יתר הבליטות קטנות יותר ולעיתים חסרות.
לאורך הגבולות נאחזים רצועת העצה והגבשוש, רצועת העצה והקוץ, שריר העוקץ לפני הרצועות ושריר העכוז הגדול מאחוריהן.
החלק התחתון של עצם העוקץ מכונה חוד העוקץ.
בחוד נאחז גיד השריר סוגר הטבעת החיצון.
כאבים באזור עצם העוקץ (coccygodynia)
אנשים הסובלים מכאבים באזור עצם העוקץ מהווים כאחוז מתוך אוכלוסיית הסובלים מהפרעות שריר-שלד.
הכאב מקושר לעיתים קרובות עם טראומה, צניחת העצם, רכיבה אינטנסיבית על אופניים או לידה (אצל נשים).
הסיבה לכאב יכולה להיות הגורמים המתוארים לעיל, אך קיימת גם תופעה של כאבים בעצם העוקץ שמקורם אינו מזוהה, שגורמת לקשיים טיפוליים אצל מומחים משדות מקצוע רבים.
עצם ססמואידית (TA: Ossa sesamoideum ידועה גם כ-"שומשומידית") היא עצם השקועה בתוך גיד, ונוצרת ממנו בתהליך של הסתיידות.
שמה הלטיני של העצם נגזר מהמילה sesamum שמשמעותה גרגר שומשום, וזאת לאור גודלן וצורתן של מרבית העצמות הססמואידיות.
נוסף על העצמות הססמואידיות הנמצאות אצל מרבית האוכלוסייה ואלו המוגדרות כוריאנט אנטומי תקין, עצמות אלו עשויות גם להתפתח כתוצאה משחיקה או מלחץ במפרק.
תפקיד העצמות הללו הוא לשמש כמעין גלגלת באזורים מפרקיים, ובכך הן משפרות את יעילותם של השריר והגיד בהפעלת כוח.
לדוגמה, עצם הפיקה, העצם הססמואידית הגדולה ביותר בגוף, משמשת כגלגלת בעת הפעלתו של השריר הארבע-ראשי שתכליתו ליישר את הברך.
הפיקה מחוברת בחלקה העליון לגיד הארבע ראשי ובחלקה התחתון אל רצועת הפיקה אשר מחוברת אל עצם השוקה.
כאשר השריר הארבע ראשי מתכווץ, עצם הפיקה פועלת כמנוף על נקודת משען בקצה התחתון של עצם הירך, וממירה את כיוון כוחו של השריר.
תהליך ההסתיידות של העצמות הססמואידיות מהווה אינדיקטור לשלב ההתבגרות והגדילה של הפרט, וקורה בנערות לפני נערים.
באופן תקין, אצל מרבית האוכלוסייה העצמות הססמואידיות נמצאות במפרקים שונים, כגון:
בברך - עצם הפיקה היא העצם הססמואידית הגדולה ביותר בגוף.
היא מחברת את גיד השריר הארבע ראשי אל הרצועה שבין הפיקה והשוקה.
בכף היד - ישנן שתי עצמות ססמואידיות בקצה המרוחק (דיסטלי) של עצם המסרק הראשונה.
העצמות נמצאות בגידי השריר מתוויך האגודל ובשריר כופף האגודל הקצר.
כמו כן, בחלק מהאנשים עשויות להופיע עצמות נוספות בכף היד (ראה תמונה).
בשורש כף היד - עצם העדשה היא עצם ססמואידית הנוצרת מתוך גיד השריר כופף שורש היד הגומדי.
היא מתחילה להסתייד בילדים בגילים 9-12.
בכף הרגל - בדומה לכף היד, גם בכף הרגל יש שתי עצמות ססמואידיות בקצה המרוחק (דיסטלי) של עצם המסרק הראשונה.
העצמות נמצאות בגיד השריר כופף הבוהן הקצר.
כמו כן, בחלק מהאנשים עשויות להופיע עצמות נוספות (ראה תמונה).
באוזן - אחד הזיזים (lenticular process) של עצם הסדן (Incus), שהיא אחת מעצמות השמע, הוא עצם ססמואידית.
קיימות עצמות ססמואידיות שאינן נמצאות אצל רוב האוכלוסייה, אך הן אינן פתולוגיות ומדובר בווריאנט אנטומי תקין:
בכפות הידיים והרגליים, ישנם וריאנטים אנטומיים רבים כמפורט בתמונות המצורפות.
אחד הוריאנטים הנפוצים הוא איחוד של שתי העצמות הססמואידיות הנמצאות במפרק הבוהן הגדולה לכדי עצם אחת, או מאידך פיצול של אחת מהעצמות (או שתיהן) לשני חלקים שונים.
פבלה (Fabella) עצם ססמואידית המתפתחת בתוך גיד של הראש הלטרלי של שריר הסובך, הממוקם בצידה החיצוני של גומץ הברך.
בבני אדם העצם מצויה אצל 10-50% מהאוכלוסייה באופן טבעי, והיא נפוצה יותר אצל יונקים אחרים.
עצם זו עלולה לגרום לכאבי ברכיים, אך כאמור היא איננה נחשבת כממצא גורם מחלה.
ציאמלה (Cyamella) עצם ססמואידית קטנה הנמצאת בתוך גיד שריר הפופליטאוס (popliteus muscle) הממוקם בחלקו האחורי של מפרק הברך.
העצם נדירה בבני אדם אך נפוצה יותר בפרימטים אחרים ובבעלי חיים אחרים.
בעיה קלינית נפוצה המערבת את העצמות הססמואידיות היא ססמואידיטיס - דלקת של העצמות הססמואידיות בכף הרגל.
דלקת זו מאופיינת בכאב בזמן דריכה על הרגל.
הדלקת נפוצה יותר בקרב ספורטאים אשר עיקר פעילותם מרוכזת בכפות הרגליים, כדוגמת אצנים ורקדנים.
כמו כן, ייתכן כי יהיה שבר באחת העצמות הססמואידיות.
שבר כזה הוא בדרך כלל קשה לאבחון משום שהוא עלול להראות כשתי עצמות נפרדות, במקום עצם אחת שבורה.
בנוסף לכך, בגלל אספקת דם נמוכה לעצמות הססמואידיות, עלול להיגרם נמק בעצם שיוביל למות הרקמה.
עצם הלשון (TA: Os hyoideum) היא עצם דמוית פרסה במרכז החלק הקדמי-עליון של הצוואר, בין הסנטר לבלוטת התריס.
במצב מנוחה נמצאת העצם בגובה בסיס הלסת התחתונה מקדימה ובגובה החוליה הצוארית השלישית מאחורה.
עצם הלשון ייחודית בכך שהיא אינה מופרקת עם עצמות אחרות אלא מוחזקת על ידי גידים בלבד.
היא משמשת נקודת חיבור לשרירי רצפת הפה והלשון מעליה, לשרירי בית הקול מתחתיה ולשרירי מכסה הגרון והלוע מאחוריה.
עצם היתד (TA: Os sphenoidale, sphenoid bone, os sphenoides) היא עצם לא רגולרית בבסיס הגולגולת קדימה לעצם הרקה ולחלק הבסיסי של עצם העורף.
עצם היתד היא אחת משבע העצמות היוצרות את ארובת העין.
צורת העצם דומה לפרפר או עטלף שכנפיו פרושות.
החלק האמצעי של העצם קרוי גוף עצם היתד (Corpus ossis sphenoidalis), והוא כולל את האוכף הטורקי, שעליו נחה בלוטת יותרת המוח.
משני צידי גוף העצם יוצאות הצידה ולמעלה זוג כנפיים קטנות ותחתיהן הצידה ולמטה זוג כנפיים גדולות.
מהחלק התחתון של גוף העצם בולטים כלפי מטה זיזי הכנפה (Processus pterygoideus ossis sphenoidalis) הצידיים והאמצעיים וביניהם גומץ הכנפה (Fossa pterygoidea).
עצם העורף (TA: Os occipitale) היא העצם האחורית תחתונה של הגולגולת.
בחלקה התחתון נמצא נקב העורף הגדול (Foramen magnum) בו עובר גזע המוח להתחבר לחוט השדרה.
האזור מאחורי הנקב נקרא קשקשת העורף (Squama occipitalis) והאזור מקדימה לו נקרא החלק הבסיסי של עצם העורף (Pars basilaris ossis occipitalis).
האזורים משני צדי הנקב קרויים החלקיים הצידיים של עצם העורף (Pars lateralis ossis occipitalis).
ממרכז קשקשת העורף בולט אחורה גבשון העורף החיצון (Protuberantia occipitalis externa).
הוא יותר בולט בגברים מאשר בנשים.
עצם הַכְּבָרָה (Ethmoid bone ,TA: Os ethmoidale) היא עצם אי-זוגית, אחת מעצמות הגולגולת.
משמעות המילה כברה הוא נפה (כלי מחורר), שזהו התרגום של המקור הלטיני של השם (Ethmoid).
העצם נמצאת בחלק העליון של חלל האף, בין שתי ארובות העיניים ומפרידה בין חלל האף למוח.
חשיבותה נובעת בעיקר מלוח הכברה (cribriform plate), אזור מחורר בעצם אשר דרכו עוברים מהמוח סעיפים של עצב הריח ומגיעים לחלל האף.
עצם הכברה היא עצם ספוגית העשויה משכבות דקות (lamellae) מה שהופך אותה לעצם הכי שבירה בגוף האדם.
בשיעורי אנטומיה כשבוחנים גולגולות לרוב במקום של העצם ימצא חלל, משום שהיא נהרסת ומתפרקת בקלות.
העצם בנויה ממשטח עליון ושתי רגליים שאינן צמודות (עם חלל ביניהן).
ברגליים ישנם חללי אוויר, שהם הסינוסים האתמואידליים.
עצם הכברה מופרקת עם 13 עצמות גולגולת.
עם עצם המצח ועצם היתד (לגוף העצם ולקונכיות שלה), וכן עם עצם האף, הלסת העליונה, עצם הדמעות, עצם החך, קונכיות האף התחתונות ועם המחרשה.
עצם הכברה כמו כל עצם מהווה מבנה אנטומי מובחן המיועד לעיגון שרירים והגנה על רקמות.
ישנה השערה היא כי גם משמשת חוצץ בין האוויר הנשאף לסינוסים.
בעופות נודדים ובבעלי חיים נודדים אחרים קיים בעצם הכברה משקע ביולוגי של מגנטיט.
מינרל זה מאפשר לעופות ולבעלי החיים לחוש את כיוונו של השדה המגנטי של כדור הארץ ועוזר להם לנווט באופן דומה לפעולתו של מצפן.
מחקרים מראים שבדגים העצם אינה תורמת לניווט.
לבני האדם קיים משקע מגנטיט דומה שתפקידו טרם הובהר, אך ייתכן והוא שריד של תכונה שהייתה לאבותינו ונעלמה במשך השנים.
ישנם מחקרים שהראו שיש אנשים שיכולים לכוון את עצמם בכיסוי עיניים לכיוון הקוטב הצפוני, בדיוק מסוים.
מראה עצם הקודקוד מימין ומשמאלעצם הקודקוד השמאלית, מבט מימין, כלומר מכיוון הגולגולת.
צד ימין של התמונה פונה למצח, וצד שמאל לעורף.עצם הקודקוד השמאלית, מבט משמאל.
צד שמאל של התמונה פונה למצח, וצד ימין לעורף.
עצם הקודקוד (TA: Os parietale) היא אחת מעצמות הגולגולת.
קיימות שתי עצמות קודקוד - עצם הקודקוד הימנית ועצם הקודקוד השמאלית.
עצמות הקודקוד מופרקות זו לזו בשיא הגולגולת.
שתי עצמות הקודקוד יחד מהוות את צידי ותקרת קופסת הגולגולת.
מקור השם הלטיני הוא מהמילה pariet שפירושה קיר, או כותל.
עצמות הקודקוד הן עצמות שטוחות.
צורתן הכללית כצורת מרובע, עם שני משטחים - פנימי וחיצוני, ארבעה גבולות - קדמי, עליון, אחורי ותחתון, וארבע זוויות.
שני המשטחים, הפנימי והחיצוני חלקים יחסית.
המשטח החיצוני קמור, וניתן לזהות עליו כמה סימני היכר: בחלקו העליון מופיעה הבליטה הקודקודית, שריד מתהליך התקשות העצם.
מתחתה שני רכסים רדודים בצורה קשתית - הרכס הקודקודי העליון והתחתון (בתמונה משמאל מופיע קו אדום דק בין הרכסים).
הרכס העליון משמש לעגינת החיתולית הגולגולתית, והתחתון מסמן את גבול העגינה של שריר הצדע.
המשטח הפנימי קמור, ומכיל ערוצים או חריצים המשמשים למעבר עורקים המזינים את קרומי המוח וגיתות (Sinus durae matris) לניקוז ורידי של המוח וקרומיו.
כל המפרקים של עצמות הקודקוד הם מפרקים פיברוטיים מסוג מפרקי תפר.
בגבולן העליון, עצמות הקודקוד מופרקות זו לזו בתפר החץ (Sutura sagittalis), בגבול האחורי הן מופרקות לעצם העורף בתפר הלמדא (Sutura lambdoidea), בגבול הקדמי הן מופרקות לעצם המצח במפרק שנקרא תפר הכתר (Sutura coronalis), ובגבול התחתון הן מופרקות לעצם היתד ולעצמות הרקה.
בזמן הלידה, הסיבים שמחברים את עצמות הקודקוד זו לזו ולעצמות האחרות ארוכים בהרבה, והעצמות עצמן עדיין גמישות.
עובדות אלו מאפשרות לגולגולת עצמה לשנות את צורתה, דבר שנחוץ כדי לאפשר את מעבר הראש בתעלת הלידה, וכן כדי לאפשר את הגידול המהיר של הראש בשנות החיים הראשונות.
בשנות חייו הראשונות של התינוק העצמות מתקשות והסיבים מתקצרים בהדרגה, עד שאצל אדם מבוגר עצמות הגולגולת קרובות זו לזו עד כדי נגיעה, והתפרים שחיברו ביניהן מתקצרים עד כדי "הדבקת" העצמות זו לזו.
עצם המצח (TA: Os frontale) היא אחת מעצמות הגולגולת.
זו העצם הקדמית עליונה בגולגולת, וכמו שאפשר להבין משמה, היא העצם התומכת במצח.
עצם המצח היא עצם שטוחה, עבה יחסית לשאר עצמות הגולגולת.
חלקה העליון הוא בצורת מקטע כדורי, ומהווה את חלקו הקדמי של הקדקוד ואת המצח.
חלקה התחתון מהווה את תקרתן של ארובות העיניים וחלק מתקרתו של חלל האף.
מעט מעל לארובת העין בכל צד נמצאת בליטה גרמית המכונה קשת הגבינים (Arcus superciliaris).
קשת הגבינים בולטת בגברים יותר מאשר בנשים.
מתחת לקשת הגבינים נמצא גת המצח (Sinus frontalis).
בין קשתות הגבינים קיימת בליטה המכונה פדחת (Glabella).
בחלקה העליון של עצם המצח יש תפר (Sutura frontalis) המחבר את צדה השמאלי לצדה הימני: אצל תינוקות רכים עצם המצח מפורצת, ויש מרווח בין שני הצדדים.
מרווח זה נסגר בשנות החיים הראשונות תוך יצירת התפר.
עצם המצח היא העבה והכבדה שבעצמות הגולגולת, ומהווה גשר בין העצמות שמהוות את קופסת המוח ובין עצמות הפנים.
עצם המצח מופרקת במפרקים פיברוטיים מסוג תפר לעצמות הקודקוד, בחלקה העליון, לעצמות הרקה, לעצם היתד בשני צידי הגולגולת (בשני מפרקים שונים), לעצמות הלחיים, וללסת העליונה.
בזכות עובייה של עצם המצח, היא החזקה שבעצמות הגולגולת, והיחידה בהן שבעלי חיים רבים, כולל האדם, עושים בה שימוש לתקיפה או התגוננות.
להכאה באמצעות עצם המצח יוחדה מילה בשפה העברית - נגיחה.
בכדורגל, נעשה שימוש נרחב בנגיחה כדי למסור את הכדור או לשגרו לכיוון השער.
אצל בעלי חיים רבים, שתי הכנפיים של עצם המצח לא מתאחות כמו אצל האדם, והעצם נשארת שטוחה ובמקרים מסוימים בעלת שתי אונות.
אצל רוב בעלי חיים המקרינים, בסיס הקרניים הוא בעצם המצח.
אצל זוחלים רבים, חלקה העליון של ארובת העיין אינו חלק מעצם המצח, אלא שייכת לעצם או שתי עצמות נוספות, שאינן קיימות אצל היונקים.
בתיאורים של אנשים או דמויי אדם כמו מלאכים או שדים בעלי קרניים, כמו גם בפסל משה של הפסל מיכלאנג'לו, הקרניים בוקעות דווקא מעצמות הקודקוד, בניגוד למציאות הזואולוגית של בעלי חיים מקרינים אמיתיים.
עצם הלחי (TA: Os zygomaticum) היא אחת מעצמות הגולגולת.
קיימות שתי עצמות לחי - עצם הלחי הימנית ועצם הלחי השמאלית.
עצם הלחי היא עצם לא רגולרית, המהווה את חלקה העליון של הלחי, ומהווה גורם חשוב בקביעת תווי הפנים.
במיקומה יחסית לעצמות הגולגולת האחרות היא תחתונה לעצם המצח, קדמית לעצם הרקה, צידית ללסת העליונה ועליונה ללסת התחתונה.
היא מהווה את הרביע הצידי-תחתון של ארובת העין.
חלקה האחורי מופרק לעצם הרקה, במפרק פיברוטי שמהווה את "קשת הלחי", מתחתיה עובר שריר המלעס שאחראי לפעולת הנשיכה ומשתתף בלעיסה.
בחלקה האחורי עצם הלחי מופרקת לעצם הרקה, תוך יצירת קשת הלחי.
בחלקה העליון היא מופרקת לעצם המצח ולעצם היתד.
בחלקה הפנימי התחתון היא מופרקת אל הלסת העליונה.
עצמאות הייתה אוניית מעפילים, שאורגנה על ידי אנשי המוסד לעלייה ב' של "ההגנה".
הפליגה יחד עם אוניית המעפילים "קיבוץ גלויות" בהפלגה רבת מעפילים בדצמבר 1947 שכונתה פרשת הפאנים.
נבנתה בשנת 1901 בניופורט; בעלת תפוסה של 4,570 טון; מהירות 12 קשר; שמה היה פָּאן קרֶסֶנט (Pan Crescent).
שימשה כאוניית משא והובילה בננות.
זאב שינד, איש המוסד לעלייה ב', רכש אותה בניו יורק, מבעליה סמואל זמוראי, יהודי אמריקני קשיש שמוצאו מבסרביה, והיה בעליה של חברה להובלת פרי בשם "יונייטד פרוט קומפני", שהפעילה את האונייה.
האיתור והקניה נעשתה באמצעות ג'ו בוקסנבאום, פול שולמן ומוריס גינזבורג.
לאחר הרכישה היא הפליגה דרך האוקיינוס האטלנטי בנתיב מסחרי רגיל, כשהיא עמוסה ב-3,200 טון מטען, כדי להסוות את מטרת רכישתה ומטרת הפלגתה.
הספינה הפליגה לנמל ונציה בפיקוד פול שולמן.
משם הפליגה עם מטען לקזבלנקה, וחזרה לוונציה עם מטען זרחן.
לבריטים נודע על ההפלגה מרכישתה בניו יורק.
הם ניהלו מאבק למנוע את ההפלגה, ודרשו מממשלת פנמה לאסור הנפת דגלה על האונייה.
האונייה הוכנה להפלגת העפלה על ידי אנשי מספנה מקומית בוונציה, וכן פועלים מקומיים בקונסטנצה יחד עם המלווים של הספינה, ואיש המוסד לופו.
נעשו סידורים לקליטת נוסעים רבים על דרגשים מתחת לסיפונים.
הותקנו מאווררים חשמליים, חדרי חולים, נבנו 125 מתקני שירותים, מטבחים, והובאו כ-45 רופאים וכ-150 אחיות לטיפול בנוסעים על האונייה.
היו באונייה ארבע סירות הצלה ל-35 נפש כל אחת.
רב החובל היה איטלקי, ויחד איתו שימש אייק אהרונוביץ', ולצדם צוות ימאים שכלל ארבעה אמריקנים אחד מהם הוא סם שולמן (הפליג לפני כן על יציאת אירופה תש"ז) שעלו בקונסטנצה, ושישה ימאים איטלקים כצוות סיפון; מכונאי ראשי אמריקני, שעזב בקונסטנצה ובמקומו הגיע מהנדס מכונות, יהודי בשם כץ.
מפקד מסע "הפאנים" היה יוסי הראל, מפקד האונייה היה דב מגן (ברצ'יק) ולצדו מיכה פרי, מאיר אברם, אליעזר ערמון (וורש), גרישה שיינקמן, טדי ורדי (רוזנפלד), צ'רלי (מכונאי), בצלאל פלדמן וגדעון שוחט (גדע), אנשי הפלי"ם ו"ההגנה", והגדעונים חיים גולדיס וגד ליפשיץ, לרשותם עמדו מכשירי קשר מקוריים של האונייה.
אנשי המוסד קבעו לה שני שמות צופן: "האח" ו"חברמן".
האונייה היא אחת מתוך 10 אוניות המעפילים המכונות "האוניות האמריקאיות" של מפעל ההעפלה - אוניות שנרכשו בארצות הברית/קנדה ואשר גודלן יחסית לספינות שנרכשו באירופה אפשר שינוי משמעותי בהיקף ההעפלה אחרי מלה"ע (מורי גרינפילד – מתנדב באחת מהן – כתב עליהן ספר בשם "הצי הסודי של היהודים").
7,736 המעפילים באו מאתרים שונים ברומניה ובלוב וכן 420 צעירים מבולגריה.
רובם היו סוחרים, עורכי דין, רופאים ובעלי מקצועות חופשיים אחרים, חברי תנועות הנוער והמפלגות: "השומר הצעיר", "החלוץ", אחדות העבודה, מפא"י, "העובד הציוני ורוויזיוניסטים; ביניהם תינוקות, צעירים, מבוגרים וקשישים.
בין אוגוסט לאוקטובר 1947 התנהל רישום להפלגה באונייה בבוקרשט.
ריכוז העולים, הדרכתם לקראת השייט ושיגורם בוצע על ידי צוות של הפלמ"ח בראשות אליעזר ליף.
המעפילים נאספו במחנות הדרכה בערי מגוריהם.
הם הוסעו ברכבות מאתרים שונים.
ההסעה אורגנה על ידי צוות מיוחד של אנשי המוסד וה"הגנה" באירופה.
מה-20 בדצמבר התאספו והוסעו ברכבות לקונסטנצה.
ב-23 בדצמבר התברר כי לא ניתן להפליג מקונסטנצה בגלל התנגדות ממשלת רומניה.
על כן שונתה התוכנית, ולאחר השגת הסכם עם בולגריה באמצעות שייקה דן, תמורת תשלום, הוסעו המעפילים ברכבות ב-24 בדצמבר.
מעבר הגבול היה ללא תקלות, והם הגיעו לבורגס ב-26 בדצמבר בבוקר.
שלטונות הנמל סייעו, והעלייה לספינה התבצעה בגלוי על הרציף בנמל.
מכל רכבת שהגיעה לנמל עלו ישר לספינה.
ההעמסה התבצעה במשך כל שעות היום כ-17 שעות.
לאחר שעלו לאונייה המעפילים חולקו לקבוצות בנות 60 נפש, שבראשן אחראי, ואורגנו פעילויות חברתיות.
כן התמנו סדרן עבודה וניקיון, קצין רפואה, קצין קשר, אחראי על חלוקת מזון.
הספינה חולקה לשלושה אזורים ובהם יחידות פיקוד.
האונייה הפליגה מחוף בורגס בבולגריה ב-27 בדצמבר לפנות בוקר.
שטה בנתיב הבוספורוס והדרדנלים לכיוון קפריסין.
במצרי הבוספורוס והדרדנלים אירעו עיכובים על ידי השלטונות בגלל לחץ שהפעילו הבריטים על ממשלת טורקיה.
לאחר שאנשי המוסד הבטיחו לשלם "כופר" לשלטונות הטורקים הוסדר המעבר.
ב-31 בדצמבר הכירה הנהלת הסוכנות באונייה באופן רשמי, ושמה שונה לשם עברי "עצמאות".
הבריטים ידעו על ההכנות להפלגה עוד כאשר הייתה הספינה בנמל ונציה ואחר כך בקונסטנצה.
ליווי ממשי של ספינות מלחמה היה רק ב-29 בדצמבר בשעה 3:00, כאשר עמדה הספינה לעבור במצרי ים השיש.
ארבע משחתות ושתי סיירות, האחת בשם "מאוריציוס", המתינו והחלו ללוות.
המעפילים קבלו הוראות רגילות להתנגד לגירוש והכנות למקרה של התנגשות (שבוטלו לאחר שהושג הסכם עם הבריטים לשוט לקפריסין).
ב-31 בדצמבר, בשעה 15:00, עלו מלחים בריטים על הסיפון ללא התנגדות.
לפני כן הושג הסכם, לאחר משא ומתן ממושך בין מפקד הכוח הימי לבין מפקדי הספינה, שהבריטים יעלו ללא נשק וללא כובעי פלדה, ובתמורה יזכו לשיתוף פעולה מצד המלווים, המפקדים והנוסעים.
היה זה בעקבות משא ומתן שניהלה הסוכנות עם משרד החוץ הבריטי בתיווך האמריקנים, שבו סוכם שהספינה תסגיר את עצמה ללא התנגדות.
הבריטים העדיפו להפנות את האונייה ישירות לקפריסין, ולא להעביר לספינות גירוש בנמל חיפה, בגלל מספר המעפילים הגדול.
הקשר האלחוטי בין המלווים אנשי הפלי"ם לבין מפקדת "ההגנה" בארץ ישראל, התקיים בצורה תקינה עד לסיום ההפלגה.
המלווים אנשי "ההגנה" והפלי"ם ירדו עם המעפילים ועברו למחנות המעצר בקפריסין.
חלקם נמלט אחר כך דרך מנהרה שנחפרה במחנות הקיץ, וחולצו באמצעות ספינת דיג "נשר" שנשלחה על ידי המוסד בפיקוד דוד מימון.
ביולי 1948 יצאה האוניה מנמל חיפה לפמגוסטה אשר בקפריסין כדי להביא לארץ 4100 מעצורי המחנות הבריטיים בקפריסין.
עצם מיאל או גרם השמים של מיאל (Mayall's Object) היא גלקסיה אשר נוצרה מהתנגשות של שתי גלקסיות ונמצאת במרחק של 450 מיליון שנות אור מכדור הארץ בקבוצת הכוכבים הדובה הגדולה.
הגלקסיה התגלתה על ידי ניקולאס מיאל שעל שמו נקראת הגלקסיה) ב-13 במרץ 1940. כאשר התגלתה הגלקסיה היא תוארה בתור ערפילית מוזרה בצורה המזכירה סימן שאלה.
בתחילה נחשבה הגלקסיה לגלקסיה רגילה המקיימת אינטראקציה עם תווך בין כוכבי, אך מאוחר יותר התברר שהיא איחוד שנוצר על ידי התנגשות של שתי גלקסיות ותוצאתו גלקסיית טבעת עם מעין זנב היוצא ממנה.
עצם מתמטי או אובייקט מתמטי הוא מושג מהפילוסופיה של המתמטיקה, שמייצג ישות מופשטת המופיעה במתמטיקה.
הוא משמש לתיאור רעיונות, תופעות, תכונות או כללים שנחקרים במסגרת ענפי המתמטיקה השונים.
עצם מתמטי הוא כל דבר שמוגדר באופן פורמלי וריגורוזי.
העצמים המתמטיים מאפשרים מתן ביטוי לתופעות מופשטות, בניית תיאוריות, והבנת הקשרים בין עולמות מתמטיים שונים.
דוגמאות לעצמים מתמטיים הם מספרים, קבוצות, פונקציות ויחסים.
בגאומטריה, כענף של המתמטיקה, קיימים עצמים כמו נקודות, ישרים, מצולעים, מעגלים, ספירות, פאונים ויריעות.
גם באלגברה, ענף אחר של המתמטיקה, ישנם עצמים כמו חבורות, חוגים ושדות.
עצם הפין היא עצם הנמצאת בפין של יונקי שליה רבים.
היא אינה נמצאת בפין של בני האדם, אך כן נמצאת אצל פרימטים אחרים כדוגמת השימפנזות והגורילות.
העצם ממוקמת מעל השופכה, ומסייעת בתהליך הרבייה בכך שהיא עוזרת לפין להישאר נוקשה דיו לאורך זמן בעת חדירה.
המקבילה הנקבית של עצם הפין היא עצם הדגדגן, הממוקמת בדגדגן הנקבי, אך גם היא אינה קיימת אצל נקבות בני האדם.
עצם הפין היא בעלת שוני מבני רב בין מינים שונים.
השוני מתבטא באורך, בעובי, בעקמומיות ובמורכבות הצורה.
צורת העצם יכולה לכלול בליטות דמויות שיניים או אצבעות בקצה הדיסטלי.
עצמות הפין של טורפים הן בעלות מבנה יחסית סטנדרטי הכולל בסיס, גוף וקצה אפיקלי.
בעצמות אלו יש שקע מבני עבור צינור השופכה.
בקרב הפרימטים, למרמוסט, שמשקלו כ-500 גרם, יש עצם פין בגודל של 2 מ"מ, בעוד שלגלגויים, שמשקלם 63 גרם בלבד, יש עצם בגודל 13 מ"מ.
לקופים הגדולים, בניגוד לגודלם, יש בדרך כלל עצמות פין קטנות מאוד, ולבני אדם אין עצם כזו כלל.
עצמות הפין הגדולות ביותר הן של יונקים ימיים.
העצם הגדולה ביותר שתועדה היא בגודל 1.4 מ' ושייכת למין נכחד של ניבתן.
העצם מסייעת במהלך ההזדווגות, והיא משתנה בגודלה ובצורתה בין מינים שונים.
האבולוציה של עצם הפין עשויה להיות מושפעת מהברירה הזוויגית ומאפייניה משמשים לעיתים להבחנה בין מינים שונים.
הימצאותה של עצם בתוך הפין מאפשרת לזכר להאריך את משך ההזדווגות, ובכך עשויה להוות יתרון משמעותי בדרכי רבייה מסוימות.
אורכה של עצם הפין עשוי להיות קשור למשך תהליך ההזדווגות בחלק מהמינים.
בחלק ממיני העטלפים נמצא כי עצם הפין מגנה על השופכה מפני דחיסה.
בחלק ממיני היונקים, למשל גיריות ודביבונים, עצם הפין יכולה לסייע בקביעת הגיל היחסי של בעל החיים.
כאשר קצה עצם הפין של הדביבון עשוי מסחוס, בסיסה מחורר, משקלה נמוך מ-1.2 גרם ואורכה קצר מ-90 מ"מ, אזי הדביבון איננו בוגר.
היונקים שיש להם עצם פין (בזכרים) ועצם דגדגן (בנקבות) כוללים מספר יונקי שליה:
סדרת הפרימטים, למעט תת-המשפחה לוריסים (Lorinae), קוף העכביש, הצמרן והאדם
סדרת המכרסמים, אך לא בסדרת הארנבאים
עצם הפין אינה קיימת בבני אדם, בפרסתנים, בפילים, ביונקי הביב, בחיות כיס, בארנבאים, בתחשאים, בלווייתנאים ובעוד.
ישנן ראיות המצביעות על כך שלאורך האבולוציה, עצם הפין התפתחה והתנוונה באופן בלתי תלוי מספר פעמים.
התפתחות ספונטנית זו עשויה להסביר את השוני הרב וחוסר העקביות במאפייני העצם בקרב המינים השונים.
עצם הפין היא ייחודית ליונקים השלייניים, ואיננה נמצאת אצל ענפי יונקים אחרים.
קיימת הנחה שמקור עצם הפין הוא מעצמות האגן העיליות (Epipubic bones) אשר נפוצות יותר אצל יונקים, אך חסרות אצל יונקים שלייניים.
בניגוד לרוב הפרימטים, לבני אדם אין עצם פין או עצם דגדגן, אך היא קיימת, אומנם בגודל מופחת מאוד, אצל קופי האדם הגדולים.
במינים רבים של קופי אדם, זו עצם בגודל לא משמעותי, יחסית, של 10–20 מ"מ.
בקרב בני אדם, דווח בספרות המקצועית על מקרים של התגרמויות שנגרמו מטראומה, ומדמות את עצם הפין.
כמו כן, דווח על מקרה של ילד בן חמש שנולד עם מספר עיוותים באיברי המין, ביניהם הימצאותה של עצם פין, אך זו הוסרה בניתוח.
יש כמה סברות בנוגע להיעלמות עצם הפין אצל האדם, בהתחשב בכך שהיא קיימת אצל המין הקרוב אלינו ביותר מבחינה אבולוציונית – השימפנזה המצוי.
אחד ההסברים הוא שבני האדם עברו במידה רבה לאורח חיים מונוגמי, שבו הזכר מתלווה לנקבה מסוימת לאורך זמן בניסיון להבטיח שהוא יהיה האב הביולוגי של ילדיה.
אורח חיים זה מאפשר לקיים יחסי מין תכופים שאורכים זמן קצר.
תצפיות מרמזות שפרימטים בעלי עצם פין מקיימים יחסי מין בתדירות נמוכה יותר מהאדם, אך למשך זמן רב יותר – פעולה המתאפשרת על ידי העצם.
על ידי כך, אותם פרימטים מגדילים את סיכוייהם להעמדת צאצאים.
לנקבות האדם יש ביוץ נסתר, שמקשה מאוד לדעת מתי האישה מבייצת, בהיעדר שיטות רפואיות.
על כן, קיום יחסי מין תדירים חיוני להבטחת אבהות ביולוגית.
סברה נוספת בנוגע לסיבת היעלמות העצם, היא בעקבות ברירה זוויגית בחיפוש אחר זכר מתאים.
נקבות המחפשות זכר לצורך רבייה, מחפשות סימנים למצב בריאותי תקין.
בהיעדר עצם פין, הפין האנושי מסתמך על זרימת דם בלבד כדי להגיע לנוקשות מספקת בעת הזקפה.
מצב של הפרעה בזקפה מעיד לא רק על מאפיינים גופניים כגון גיל, בעיות לב וכלי-דם, והפרעות נוירולוגיות, אלא גם על מאפיינים נפשיים כמו לחץ ודיכאון.
הסבר נוסף להיעדרותה של עצם פין באדם הוא שחוסר זה מהווה דוגמה נוספת לנאוטניה באבולוציה של האדם.
חיזוק לכך ניתן לראות בכך שגם אצל עוברי שימפנזה בשלב מאוחר של ההיריון חסרה עצם זו.
עצם הפין מוכרת בתרבויות שונות, וממלאת תפקיד בחלק מהן.
בדת ההודו (hoodoo) האפרו-אמריקאית, עצם הפין של הדביבון נענדת לעיתים כקמע למזל או לאהבה.
בתרבות של ילידי אלסקה, המונח "אוזיק" (oosik) הוא שם לעצם הפין של חיות האזור, ובהן לווייתנים, ניבתנים, דובי קוטב, אריות ים וכלבי ים.
מאובני אוזיק משמשים כידיות לסכינים וכלים נוספים.
כמו כן, האוזיק נמכרים כמזכרות לתיירים.
בשנת 2007 נמכר מאובן של אוזיק בגודל של 1.4 מטר שהיה של מין נכחד של ניבתן, בעלות של 8,000 דולר.
עצם הפין של דובי הים מהווה את חלק הארי של הייצוא החוקי והבלתי חוקי של עצמות הפין.
בציד המסחרי של דוב הים האיוני בנמיביה, מייבשים את עצמות הפין ואז מוכרים אותן – שלמות או טחונות – לאסיה כתרופה או כאפרודיזיאק.
קיימת השערה כי בסיפור הבריאה, מנסה הסופר המקראי להסביר מדוע האדם הוא בין הפרימטים היחידים שחסרים את עצם הפין, על ידי סיפור בריאתה של חווה מצלעו של אדם.
על פי השערה זו, במילה "צלע" הכוונה היא לא לצלע במובן המקובל בימינו אלא למעשה לעצם הפין.
פירוש המילה המקראית "צלע" עשוי להיות "קורת תמיכה" כפי שקיים ב, ובכך יכול לתאר את עצם הפין.
בתנ"ך אין מונח חד משמעי למילה פין והיא מוזכרת בצורות שונות, כך שמונח נוסף לאיבר איננו בלתי סביר.
גישה זו גם מתיישבת עם העובדה שהן לזכרים והן לנקבות יש מספר זוגי וזהה (12 זוגות) של צלעות.
עצם העניין הייתה תוכנית ראיונות אקטואלית-פוליטית ששודרה בימים א'-ד' בשעה 18:00 עד לתוכנית מהצד השני עם גיא זהר, בערוץ כאן 11. את התוכנית הגיש קלמן ליבסקינד.
ליאת רגב, רועי שרון, עקיבא נוביק, ערן זינגר, יואב קרקובסקי, יערה שפירא ותמר אלמוג הגישו אותה לסירוגין.
ב-10 בדצמבר 2020, יצא טריילר לתוכנית בעמוד הפייסבוק של כאן 11. ב-13 בדצמבר, השידור הראשון של התוכנית יצא לאור.
בעקבות מלחמת חרבות ברזל ירדה התוכנית מהאוויר.
ב-16 בנובמבר, קלמן ליבסקינד טען כי קיימת סכנת התבוללות בישראל ואירח את ד"ר נתנאל פישר מצוות פורום קהלת.
השידור גרר אחריו ביקורות זועמות ועקב כך כאן 11 שינו את כותרת הפרק מ-"סכנת ההתבוללות" ל-"יהדות במבחן".
בתגובה, קלמן ליבסקינד טען כי "מישהו נבהל מכמה תגובות ומחק אותה (את הכותרת)" וכי "סכנת התבוללות אכן מסוכנת".
עַצְמוֹן שֶׂגֶב (שם קודם ראשוני: שגב, לאחר מכן התווסף השם עצמון) הוא יישוב קהילתי במועצה אזורית משגב.
היישוב נוסד לראשונה כהיאחזות נח"ל בשם נח"ל שגב בשנת 1953, סבל מקשיים ושינה כיוון מספר פעמים, ולבסוף התחדש על ידי גרעין עצמון, שנוסד בשנת 1975. גרעין עצמון עלה לקרקע בשנת 1978 באתר הקרוונים יבור, ועלה לאתר הקבוע בשגב בשנת 1983.
במקום בו נמצא היישוב עצמון שגב שכן לפני מלחמת העצמאות כפר ערבי בשם מִעאר.
הכפר נכבש על ידי צה"ל מעט לאחר תום מבצע דקל, ולאחר מכן היווה זירת קרבות בין צה"ל לערבים מקומיים ולצבא ההצלה, בעיקר בימי ההפוגה השנייה, עד שנכבש סופית במבצע חירם.
היאחזות הנח"ל מיאר – שגב
היאחזות מיאר הוקמה באוגוסט 1953 במסגרת מבצע "ייהוד הגליל", שמטרתו הייתה:
סיבה נוספת שלא נאמרה בטקס, הייתה תוכניתו של שר החוץ האמריקאי דלאס להוציא את הגליל מידי מדינת ישראל.
ההיאחזות הוקמה על ידי גרעינים של "איחוד הקבוצות והקיבוצים".
בתחילה נקראה נחלאים ח' מיאר.
באוקטובר 1953 נקראה על ידי ועדת השמות "שגב", ההסבר לשם: "לציון שגב הנוף ושגב המשימה של החייאת הגליל".
המקום לא התאים לחקלאות בגלל חוסר בקרקע ובמים, ולאחר זמן קצר הבינו כל המעורבים, הקק"ל, מחלקת ההתיישבות והתנועה המיישבת, שאין אפשרות לחקלאות במקום זה, לפחות עד שיימצאו מים, ולכן הוחלט לסגור את ההיאחזות.
נמסר כי הנח"ל יפנה את המקום במרץ 1954, חצי שנה בלבד לאחר הקמתו, ובמקום יישאר כוח אבטחה צבאי, כדי לשמור על המחנה ועל קידוח סמוך.
בגלל החשיבות המדינית והביטחונית של המקום, נמשכו המאמצים למצוא דרך להקים יישוב.
לאחר כשנה וחצי נמצאו מים בקידוחים באזור, שבוצעו על ידי המחלקה להתיישבות, וכך נפתרה בעיית המים, אך עדיין נשארה בעיית מיעוט השטח המתאים לחקלאות.
באוגוסט 1955 התקיים טקס להקדשת המקום.
בטקס השתתפו חברי הוועד הפועל הציוני וראשי קק"ל.
כן השתתפו בטקס נשיא ההסתדרות הציונית בקנדה וחברות ארגוני הדסה וויצו בקנדה.
ארגונים אלו מקנדה הודיעו שיגייסו 400,000 דולרים לצורך הקמת היישוב שגב.
מלבד טקס זה, לא נעשתה שום פעולה בשטח במשך קרוב לשנה.
הכסף מקנדה לא הוזכר יותר במהלך הקמת שגב.
במאי 1956 פורסם שהיישוב יתבסס על עבודת חציבה במחצבה סמוכה ומעט חקלאות על שטח של 1,000 דונם, שניתן להשקות מקידוח מים של 250 ממ"ק שנעשה במקום.
במקום הוקמו פחונים עבור המתיישבים שבשלב ראשון יגורו בהם ויבנו את בתי הקבע.
בסוף יוני 1956 עלו למקום קבוצה של חיילים משוחררים, אליהם הצטרפו בסוף יולי 1956 עולים מצפון אפריקה.
כיום מועסקים כבר במחצבה 40 מתושבי הכפר ו-15 מועסקים בעבודות בניה.
10 מתיישבים אחרים עוברים עתה קורס מקצועי ובקרוב יפתח קורס נוסף ל-10 מתיישבים אחרים".
אולם פחות משנתיים מאוחר יותר הציג מעריב תמונה אחרת: "רעיון של הקמת ישובי חוצבים עלול להיתקל בהתנגדות עקב ישוב־חוצבים אחד שלא הצליח ביותר.
ביישוב זה, ששמו שגב (לפנים הכפר הערבי מיאר), מועסקים שלושים מתיישבים במחצבה של "סולל בונה".
אלא שהחברה אינה שואבת נחת ממחצבה זו.
אולם המומחים מציינים, כי שגב אינה יכולה לשמש דוגמה הואיל והמחצבה לא אותרה על ידי משרד הפיתוח והישוב הוקם במידה רבה בניגוד לדעת הגאולוגים.".
במרץ 1959 ערכו שתי משפחות מהיישוב שביתת שבת מול הסוכנות בדרישה להעבירם לקריית שמונה או נתניה.
המוסדות פנו למועצות האזוריות באזור לסייע למקום, שטרם חובר לחשמל ולא הייתה בו פרנסה, אך אלו לא מנעו את מגמת הנטישה.
כן התיישבו במקום גרעין "יובלים" של צעירים שחיכו להתיישבות ביודפת וסייעו לתושבי המקום.
במחצית הראשונה של 1960 נסגרה המחצבה והוחלט להפוך את שגב לכפר עבודה בחסות הקרן הקיימת.
כן נקבע שיוצב במקום גנרטור וחיבור טלפוני, הוחל בחלוקת אדמות למתיישבים וניטע כרם שקדים על 150 דונם.
טלפון ראשון הותקן בפברואר 1961. למקום הובאו משפחות מעולי הודו מקרית שמונה, שדרשו לחזור חזרה לקריית שמונה כשהתברר שבשגב אין עבודה.
בתחילת 1963 פוטרו 26 מתושבי המקום מעבודתם בקק"ל כדי לעבור לעבוד במטעים, אך אלו מחו על הפיטורין והעבודה במטעים לא צלחה.
בראשית 1965 היו בשגב 30 משפחות, ש-18 מהן הודיעו על כוונת עזיבה והשאר קיבלו אחריות על השטחים החקלאיים שכללו 400 דונם מטע, 500 דונם זיתים, 300 דונם שקדים ו-800 דונם פלחה.
לקראת סוף השנה הסתכסכו אנשי המקום עם בני יודפת על קרקעות ששני הצדדים טענו לזכות לעבדן.
בשנת 1969 היו במקום 17 משפחות.
בראשית 1972 נותרו ביישוב כ-20 משפחות.
כבר בשנת 1966 הוקמו בבתים הריקים במקום ישיבה ובית ספר חרדי לבנות, למגינת ליבם של חלק מתושבי המקום.
הצקות לבית הספר לבנות מצד נערי היישוב הביאו אותו להתרכז במעלה הגבעה.
בשנת 1971 הוחכרו הבתים הריקים ביישוב לתנועה להפצת תורה שקיימה במקום ישיבה.
ותיקי המקום מחו נגד התרחבות הקהילה הדתית במקום וטענו שכל הבתים דרושים להם עבור דור העתיד שלהם.
ביוני 1975 הגיע הסכסוך במקום לנקודת רתיחה לאור התחלת שיפוצים של המבנים במקום עבור התנועה להפצת תורה.
ותיקי המקום נחלקו לשתי קבוצות.
7 משפחות של נתמכי סעד ביקשו לעזוב, בעוד 11 המשפחות האחרות ביקשו לגרש את הדתיים מהמקום.
הם החזירו את תעודות הזהות שלהם ופנקסי המילואים ומשזה לא עזר בקשו למנוע בכוח את השיפוצים.
ועדת הפנים של הכנסת ביקרה במקום בניסיון למצוא פתרון לסכסוך.
המשטרה קיימה במקום נוכחות קבועה כדי למנוע עימותים.
אנשי התנועה להפצת תורה הקימו את מורשת והמושב התפרק ונותרו בו 11 משפחות.
בספטמבר 1976 תואר המושב כנטוש.
ב-11 בדצמבר 1980 נהרסו 6 בתים בשגב, בהם גם בתים שהיו מאוכלסים, כדי לאפשר את הקמת היישוב עצמון במקום.
גרעין עצמון היה חלק מגרעין עובדי רפא"ל שביקשו החל משנת 1975 להקים יישוב קהילתי בגליל, תוך שהם ממשיכים לעבוד במקומות העבודה הקודמים שלהם.
הגרעין הצטרף לתנועת המושבים בפברואר 1977. העלייה על הקרקע התעכבה ובינתיים גרעין רפא"ל התפלג לשני גרעינים: גרעין גילון שביקש להקים יישוב קהילתי וגרעין עצמון שביקש להקים מושב.
מקור שם היישוב הוא הר עצמון הסמוך ליודפת.
29 משפחות ראשונות עלו באופן זמני למחנה יבור, בנובמבר 1978. ב-12 בפברואר 1979 התקיים ביישוב הזמני טקס אבן פינה ליישוב הקבע, בנוכחות אריאל שרון.
אולם הקמת היישוב התעכבה בגלל מגבלות תקציב.
ביוני 1980 הפגינו חברי הגרעין בדרישה לתקצב את הקמת היישוב שלהם.
בפברואר 1981 הוחל בעבודות הכשרת השטח להקמת היישוב.
היאחזות נח"ל נח"ל עצמון (שגב ט') עלתה על הקרקע ב-2 באפריל 1979 וטקס רשמי התקיים במאי 1979. במהרה שונה שם ההיאחזות ל"מרווה".
היאחזות זו הייתה מרוחקת 5 ק"מ מעצמון שגב, וללא כל קשר אליו.
במאי 1981 הוסבה ההיאחזות לבסיס גדנ"ע.
ביישוב נבנו 11 שלבי בנייה ומתגוררות בו כ-342 משפחות.
היישוב ממוקם כ-379 מטר מעל הים ונשקף ממנו נוף של מפרץ חיפה עד נהריה, גוש תפן, הר שכניה ועוד.
את היישוב מקיף יער שגב.
במרכז היישוב יש ספרייה גדולה, מכולת ומספר גני ילדים (תינוקייה, גן טרום חובה, גן חובה ועוד).
תולדות לבנון מקבלת העצמאות ועד תחילת מלחמת האזרחים השנייה המחישו את המתח הרב שנוצר עקב המפתח העדתי שנקבע על ידי הצרפתים.
המתחים הרבים בין שלוש הקהילות העיקריות בלבנון, הנוצרים, המוסלמים והדרוזים, רק גברו עם כניסתה של קבוצה נוספת למשוואה - הפלסטינים, אשר התיישבו בדרום המדינה בעקבות מלחמת העצמאות של ישראל.
המתחים הרבים גאו בין הקבוצות וגרמו ליצירתן של מספר מיליציות, אשר ההתנגשויות ביניהן הביאו למלחמות אזרחים נוספות.
עם הכיבוש המחודש של הלבנט כונן הגנרל הצרפתי ז'ורז' קאטרו בלבנון שלטון מדיני עצמאי-למחצה.
אלפרד נקאש הוצב כנשיא וכנגדו כוננה ממשלה, אך מוסדות הייצוג הפרלמנטרים לא הוחזרו על כנם.
לאחר שנתיים, במרץ 1943, החליטו הצרפתים לערוך בחירות חדשות בלבנון, זאת על מנת להחזיר את החיים הפרלמנטרים בלבנון למסלולם.
נקאש הוחלף ובמקומו מונה כנשיא ד"ר איוב ת'אבת לתקופת המעבר, עד לבחירות.
התקנה בחוקה שקבעה כי שליש מצירי הפרלמנט נקבעים על ידי הנשיא בוטלה, ולכן נוצר צורך בחלוקה מחודשת של המושבים, כנהוג על פי מפתח עדתי.
לבסוף הוחלט על ידי צרפת שמבין 55 צירי בית הנבחרים 30 יהיו נוצרים ו-25 יהיו לא נוצרים; הווה אומר, יחס של 5:6.
הנמקה לחלוקה זו עוגנה בתוצאות מפקד האוכלוסין של 1932, שקבעו כי הנוצרים הם בעלי רוב זעיר במדינה: 54.7%; ולעומתם קיים מיעוט גדול של 45.3% המורכב ממוסלמים ומדרוזים.
למעשה, מאז כינון המוסדות הפרלמנטריים מחדש בלבנון, ואף על פי שחלו שינויים במהלך השנים במספר הכולל של הצירים בפרלמנט, נותר יחס של 5:6 בין הנוצרים למוסלמים (והדרוזים) עד הסכם טאיף של 1989, שהפך את היחס לשווה בין העדות.
מספר הצירים בפרלמנט הלבנוני היה תמיד כפולה של 11 (השינויים: 55, 77, 99, בהתאמה), כדי לקיים את התנאי של שמירת היחס.
יחס זה נשמר עד 1989 גם בחלוקת התפקידים והמשרות בכל שאר רמות השלטון ומחלקותיו.
גם בממשלה עצמה התקבע "מפתח עדתי" מקובל, אשר קבע כי משרות מסוימות יאוישו על ידי אנשים בני עדה מסוימת.
הממשלה אשר קמה בהנהגת ראש הממשלה, ריאד אלצלח המוסלמי, והנשיא, בשארה אל-ח'ורי הנוצרי, על סמך אישור הפרלמנט, מיהרה להודיע על כוונה להסיר את כל הסעיפים בחוקה שקושרים את לבנון למנדט הצרפתי.
"האמנה" מעולם לא נוסחה סופית ורשמית (אך קיימות מספר טיוטות שנוסחו על ידי אישים לבנוניים שונים), אבל ברור לשני הצדדים כי רוחה תקפה.
האמנה קובעת כי המוסלמים מקבלים את גבולות "לבנון הגדולה" כגבולות קבע של המדינה, ואילו הנוצרים מוותרים על תמיכתה של צרפת וזיקתם הרשמית המיוחדת אליה ומסכימים לקבלת לבנון אל משפחת העמים הערביים (ואכן סטטוס זה בא לידי ביטוי בהצטרפות לבנון ל"ליגה הערבית" ב-22 במרץ 1945).
כמו כן, הנציחה האמנה את המפתח העדתי של שנת 1932.
"האמנה הלאומית" גרמה לכך שהעימות עם צרפת היה בלתי נמנע; ואכן, ב-11 בנובמבר 1943 בא-כוחה של צרפת בלבנון, גנרל ז'אן הלה, עצר את הנשיא, ראש הממשלה ושרים רבים.
העימות הסתיים רק בהתערבות בריטניה, אשר הציבה אולטימטום לצרפת.
צרפת, שיצאה חבולה קשות ממלחמת העולם השנייה, לאחר שנכבשה על ידי גרמניה הנאצית, לא יכלה לעמוד למול בריטניה ונכנעה לדרישותיה.
ב-22 בנובמבר 1943 ביטלה צרפת את הצו ושחררה את העצורים.
לאחר קבלת העצמאות החלו המתואלים (השיעים הלבנונים) שישבו בדרום להגר לביירות, עיר הבירה.
עקב הריבוי הטבעי באוכלוסיית המתואלים, חל שינוי לרעה בגודל אוכלוסיית המרונים, המיעוט השולט.
בני העשירון העליון של המרונים, אשר זיקתם לאירופה ולתרבותה ידועה ורבת שנים, התחילו להגר לצרפת, מקור החיקוי התרבותי.
לכן אט-אט נשחק גודל האוכלוסייה המרונית, הן בשל ההגירה המרובה והן כתוצאה מאחוז הילודה הנמוך יחסית בקרב המרונים, לעומת המיעוטים האחרים (בעיקר המוסלמים והדרוזים).
השנים שחלפו מהקמת מדינת לבנון העצמאית ועד למלחמת האזרחים, היו שנים של בחינה עצמית מחודשת עבור המרונים.
חלק ממנהיגי המרונים, שאיבדו את יתרונם הדמוגרפי, הגיעו למסקנה כי עשו טעות היסטורית בדרישתם להקים את "לבנון הגדולה", מכיוון שעם כינונה התקרבה לקיצה ההגמוניה של עדת המרונים.
השינויים הדמוגרפיים בלטו לעין, ולמרות זאת לא היה להם ביטוי רשמי מיידי בחלוקת העוצמה.
משום כך תנועות פוליטיות-חברתיות שונות קמו במהלך שנות הארבעים והחמישים בקרב השיעים, בקרב הדרוזים ובקרב המרונים.
השיעים פעלו למען הכרה בעוצמתם הדמוגרפית; הדרוזים ניסו לבסס מחדש את מעמדם כ"מיעוט בכיר"; והמרונים ניסו למצוא לעצמם דרך לשמור על מעמדם ההגמוני ואף לחזקו, אף על פי שאיבדו את יתרונם הדמוגרפי.
תנועות אלה היו מבוססות למעשה על מיליציות שקמו החל מאמצע שנות השלושים, אשר במרכזן ובהנהגתן עמדו משפחות נכבדי לבנון.
המיליציות באותה תקופה היו מבוססות על מפלגות פוליטיות וחברתיות.
הן הוקמו על אף שכל העדות הסכימו לכאורה ב"אמנה הלאומית" על מספר הבנות בסיסיות לגבי אופי השלטון הלבנוני.
בפועל, אף עדה לא "האמינה" כי בבוא עת מצוקה תגן המדינה עליה כמיטב יכולתה.
חוסר האמון הבסיסי ב"אחר" הוביל ליצירת הארגונים הצבאיים למחצה של כל אחת מן מהעדות:
התנועה המרכזית של המרונים היא מפלגת הכתאיב (הפלנגות), אשר הוקמה עוד בשנת 1936, על ידי פּיֵר ג'ומייל כארגון צבאי למחצה.
המפלגה "המפלגה הסורית-לאומנית" - רוב רובה של המפלגה הייתה מורכבת מיוונים-אורתודוקסים אשר הרעיון בדבר סוריה מאוחדת וחילונית דיבר אל לבם.
"אל-נג'אדה" ("העוזרים") - ארגון שהתבסס בעיקר על תומכים סונים.
ה"מפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית" - מפלגת הדרוזים, שגם היא החזיקה בכוח צבאי.
בשנת 1948 התחוללה באזור לבנון מלחמת העצמאות של ישראל שהובילה להקמתה של מדינת ישראל.
השתתפותה של לבנון הייתה מינורית יחסית והתרכזה באזור מלכיה וקדס (קדש נפתלי).
בסוף המלחמה, בה הדפו הישראלים את הכוחות הלבנונים מא"י, חדרו הם לתוך שטח לבנון וכבשו מספר כפרים בדרומה.
לאחר הסכמי שביתת הנשק ב-1949 הוחזרו כפרים אלה לשליטה לבנונית.
מחנות פליטים הוקמו כדי לשכן את הפליטים סמוך לערי החוף: ביירות, טריפולי, צור וצידון.
המדינה הלבנונית, על כל עדותיה ומנהיגיה, אימצה, בדומה למדינות ערב האחרות, מדיניות של התעלמות מכוונת מצרכי הפליטים הפלסטינים במישור ההומניטרי: דיור, פרנסה, חינוך וכדומה.
לתהליך זה של הגירה לתוך תחומי לבנון לא הייתה השפעה מיידית על מהלך האירועים בלבנון עד שנת 1958, שנת "מלחמת האזרחים" הראשונה (למעשה, הרביעית במניין בדברי ימי לבנון), אך הפלסטינים שיחקו גורם מכריע לאחר מכן.
ההגירה גרמה בעיות קשות בלבנון והסיבה ברורה: החל להתבסס מיעוט נוסף גדל והולך בתוך המדינה הלבנונית, בעל מאפיינים ייחודיים משלו.
אף על פי שהסכנה לאחידות המדינה הלבנונית לא הייתה מיידית, חלק מהמדינאים שמו עין על "הבעיה הפלסטינית" שעוד תשוב ותעלה בהמשך.
ניסיון ההפיכה נכשל ומנהיג המפלגה, אנטון סעאדה, הוצא להורג, אך הוא היה רק סימן לעתיד לבוא.
בשנות החמישים החל מפנה נוסף, עת חלה התעוררות מחודשת בקרב הפלג הדרוזי הפרו-ערבי בהנהגת משפחת ג'ונבלאט (ששורשיה במשפחת מוקטאג'ים שמקורה בהר-הלבנון).
בעקבות התעוררות כללית בקרב המדינות הערביות (לדוגמה: איחוד סוריה ומצרים לכדי מדינה אחת: קע"מ – קהילה ערבית מאוחדת) והשפעתו החזקה של הנאצריזם, גם בקרב הדרוזים בלבנון התבלטו הפן-ערביסטים.
הנהיגם כמאל ג'ונבלאט, שהיה בן למשפחת נכבדים לבנונית, שבשנת 1949 הקים את "המפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית".
עם תחילת התבססות הפלסטינים בדרום לבנון צידד בהם ג'ונבלאט, ועם פרוץ "מלחמת האזרחים השנייה" (החמישית למניין) תמך בפלסטינים.
ג'ונבלאט היה בעל יומרה לשלוט בכלל לבנון ובכך הגיע לידי חיכוך עם הנשיא המרוני.
בקיץ 1957 נחל המחנה השמאלני, הפרו-ערביסטי, תבוסה קשה בבחירות הפרלמנטריות.
למרות התבוסה הקשה של המחנה הפרו-ערביסטי, הצליח ג'ונבלאט "לשרוד" מבחינה פוליטית, בניגוד לנכבדים רבים אשר הוצאו בהדרגה אל מחוץ לחיים הפוליטיים לאחר הבחירות ב-1957. בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20, אף גברה השפעתו בקרב השמאל הלבנוני בכלל והדרוזים בפרט.
בשורותיה היו מנהיגים מכל העדות, מעין פלורליזם שלא היה אופייני לתנועות בלבנון.
"החזית הלאומית" סברה, בהתאם לרוח התקופה, כי יש לחבור לקע"מ, אך לא כל חבריה הסכימו לגבי אופן ורמת ההשתלבות.
בראש החזית עמדו צאיב סלאם, עבדאללה אל-יאפי, רשיד כראמי (מוסלמים מעדות שונות) וכמאל ג'ונבלאט הדרוזי.
לאחר הקמת החזית נסב המאבק הפוליטי הרשמי סביב השאלה האם לשנות את החוקה ולאפשר לנשיא שמעון לכהן במשרתו לקדנציה נוספת.
במהרה הידרדר הוויכוח הפוליטי לכדי מלחמת אזרחים של ממש, אשר פרצה באופן רשמי בשנת 1958. בראש המורדים התייצבה "החזית הלאומית" כמובילת המחנה הפן-נאצריסטי מול הפן-מערביים.
כעדה, השיעים עמדו במאבק זה בצד, אך לא היה ספק כי ברצונם לשמור על הסטטוס-קוו בגלל חששם מהשתלטות סונית על לבנון.
הממשלה הלבנונית טענה כי מלחמת האזרחים היא, למעשה, ניסיון חיצוני של הנאצריזם להשתלטות על לבנון.
בפועל סיפקה קע"מ נשק, כסף, אימון, מחסה וכוח אדם למורדים.
קע"מ, מצידה, הכחישה כל קשר להתפתחויות החמורות בלבנון.
מנגד, סיפק המוסד (בסיוע המודיעין האיראני) משלוחים של נשק ישראלי בדרך האוויר לכוחותיו של שמעון.
לעומת זאת, ארגון האומות המאוחדות נקט עמדה חשדנית.
לאחר שקובלנה רשמית שנשלחה לליגה הערבית כנגד הקע"מ לא נענתה, העבירה הממשלה הלבנונית קובלנה רשמית למועצת הביטחון של האו"ם.
האו"ם שלח קבוצה בינלאומית של משקיפים ואילו ארצות הברית שלחה ביולי 1958 חיילים להגן על האזור, זאת במסגרת התורה המדינית של נשיאה, דווייט אייזנהאואר, למנוע בכל מחיר נפילת מדינה נוספת כלשהי בידי תנועות השמאל.
בדיעבד, משקיפי האו"ם לא הועילו לשוך המהומות, אך צבא ארצות הברית כן עזר להפסקת המרד, בעוד שהצבא הלבנוני עמד מנגד.
הצבא עצמו היה מורכב על פי המפתח העדתי והכנסתו לקרבות הייתה מרחיבה עוד יותר את הפילוג והקיטוב בחברה הלבנונית.
מפקד הצבא, גנרל פואד שהאב (נצר לנכבדי לבנון), העדיף לשמור על נייטרליות בכוונה לשמור על שלמות הצבא הרב-עדתי כמסר להתעלותו מעל המחויבות לעדה כלשהי.
שהאב, שחשש מהעמקת הקרע בין העדות השונות, הודיע כי אינו מוכן שהצבא יחרוג מגבולות החוק ואינו מוכן כי הצבא ישפוך דם של לבנונים.
הארגונים הצבאיים למחצה שקמו החל משנות ה-30 מימשו עכשיו את יעדם בקרבות מלחמת האזרחים.
בעוד ההגנה על האזרחים הפרו-מערביים (נוצרים ברובם) נעשתה על ידי "אל-כתאיב" (הפלנגות הנוצריות), בהגנה על המחנה שמנגד עמדה "המפלגה הסורית-לאומנית" עם ארגונה הצבאי למחצה.
מלחמת האזרחים הראשונה נסתיימה בהסדר פשרה שנתאפשר עם עזיבת הכוחות האמריקנים וסיומה הקרב של קדנציית הנשיאות של שמעון.
בתום מלחמת האזרחים, בספטמבר 1958, נבחר שהאב, מפקד הצבא לשעבר, לנשיא, בעיקר בעזרת תמיכתם של המורדים.
שהאב זכה לתמיכה מצד אנשים רבים ממחנה השמאל, שחשו כי "נייטרליותו" (המזויפת, מבחינתם) היא שמנעה את הפסקת המרד.
עם עלייתו לשלטון החל שהאב במימוש תוכנית לייצוב לבנון המתפוררת.
אוכלוסיית לבנון, שהורגלה לשלטון של "פוליטיקאים-נכבדים" החושבים על משרתם ומעמדם לפני טובת המדינה, הופתעה.
לעיני האנשים הלך ונרקם מהפך בתהליך המחשבה והעשייה השלטונית.
שלטונו של הנשיא שהאב היה אחד מן היציבים ביותר שידעה לבנון, בעיקר בזכות יד הברזל שנקט.
שהאב נטה לבסס את החלטותיו על מידע מן השטח שנאסף על ידי מחלקת המודיעין של הצבא, "המשרד השני" (Deuxiéme Bureau).
"המשרד השני" נטה גם להשפיע בפועל על האירועים.
הוא נהג להפעיל כנופיות של מוסלמים צעירים שהוצאו אל מחוץ לחוק למטרותיו.
כנופיות אלו נטלו בעתיד חלק פעיל במלחמת האזרחים השנייה.
בעזרת "המשרד השני" כיוון שהאב את הבחירות ונטרל את היריבים הפוליטיים.
במקביל, לאחר מלחמת האזרחים, גבר גם כוחה של מפלגת הכתאיב.
גנרל שהאב, בתפקידו כנשיא המדינה, עזר גם לפיתוח אזורי השיעים, שכמוהו, לא התערבו במלחמה.
כך הצליח לשמור על נאמנותם למדינה הלבנונית המאוחדת.
כתוצאה מפעילותו זו של שהאב נפתחה בפני האזרחים השיעים הדרך לביירות.
ההגירה, שהחלה עוד לפני מלחמת האזרחים, גברה, ושיעים רבים עברו להתגורר בביירות.
המעבר לביירות הבהיר לבני העדה השיעית את הפער החברתי והאפליה בה היו נתונים, שהתבטאו בחוסר מעורבותם בשלטון ובהרחקתם ממוקדי הכוח והשליטה במשאבים.
יתר על כן, שאהב נתן את תשומת לבו לבעיה הפלסטינית.
הפלסטינים נכללו תמיד בתוכניות הפיתוח שלו והוא אף הצהיר כי יש לו "מדיניות פלסטינית", העוסקת בבעיות הפלסטינים בלבנון.
בין שנות ה-50 לשנות ה-70 התעצם בלבנון התהליך בו התעצמו הסיעות השונות, בעיקר אלו בעלות אופי עדתי מרכזי מובהק, שנתמכו על ידי מדינות שונות באזור.
לכן פרישתו של שהאב מן הנשיאות הבליטה עוד יותר את מעמדם הנחות של השיעים, ובשנות השישים נמצאו בעמדת נחיתות חברתית ביחס לשאר העדות בכל פרמטר חברתי-פוליטי.
באמצע שנות השישים עלה קולו של מנהיג חדש בין השיעים, קולו של מוסא א-צדר.
צאדר, אשר היה שיעי מאמין, חזה בדאגה במעבר של שיעים רבים לשמאל החילוני, ובתגובה יזם את הקמת "המועצה האיסלאמית השיעית העליונה".
הצעד העצמאי הוכר באופן רשמי ב-1967 על ידי בית הנבחרים.
שנה לאחר מכן, עם הקמתה בפועל של המועצה, נבחר צאדר לתפקיד היושב ראש ואימץ לעצמו את התואר הדתי "אימאם".
בכך נטל למעשה לעצמו את כתר המנהיג השיעי העליון בלבנון.
בזכות מעמדו הדתי ויכולתו המדהימה להלהיב ולסחוף את שומעיו בנאומים הצליח צאדר להפוך בפועל למנהיג העדה השיעית בלבנון.
עם התקדמותו בהנהגת העדה השיעית אימץ צאדר לעצמו אידאולוגיה חברתית-פטריוטית.
בבחירות לפרלמנט ב-1972 ניסה מחנה השמאל, אשר עד אז התבסס בעיקר על סונים, דרוזים ומעט נוצרים, לחזק את כוחו בעזרת תמיכתם של השיעים.
השיעים היו כבר אז העדה הגדולה ביותר בלבנון, אך גם המקופחת ביותר מבחינת הקצאת משאבים.
התקפותיה של מדינת ישראל על לבנון כתגובה לפעילות אש"ף משטח לבנון היו בין המניעים שהביאו שיעים רבים יותר להגר צפונה, לערים, ובעיקר לעיר הבירה, ביירות.
בתחילת שנות השבעים חש צאדר במצב של בני עדתו, הנקרעים בין ההנהגה החילונית המסורתית – הנכבדים, לבין השפעת השמאל ובראשם הפלסטינים.
צאדר החל לפעול בשני מישורים:
במישור הראשון: ייסוד "ארגון-על" פוליטי של השיעים (דבר שלא נעשה עד אז), ובאמצעותו חתר ליצירת "מפתח עדתי" חדש, לחלוקת העוצמה הפוליטית והחברתית בלבנון.
במישור השני: פעולה במישור הבינלאומי, איתור "מדינת מגן".
בשנת 1973, מעט לפני פרוץ מלחמת האזרחים, ניסח צאדר הסכם עם חאפז אל-אסד, נשיא סוריה וראש מפלגת הבעת' השלטת.
בהסכם זה נתן אסד לשיעים בלבנון תמיכה פוליטית-חברתית (ולאחר מכן, במלחמת האזרחים, אף תמיכה צבאית) וצאדר, מצדו, נתן הכשר דתי לעלווים בסוריה כי אלו הם "מוסלמים-שיעים" לכל דבר.
ההסכם ההדדי בין השיעים בלבנון לבין צאדר יצר בעיה אצל הפלסטינים.
הפלסטינים חששו מיצירת הנהגה פעילה של השיעים בלבנון, הנהגה אשר תמנע מהם לגייס את השיעים לשורותיהם.
במשך שנות ה-70, פעל צאדר במסגרת "תנועת המקופחים".
זו התנועה אשר בשנת 1975, במהלך מלחמת האזרחים השנייה בלבנון המודרנית, שמשה בסיס להקמת תנועת "אמל" השיעית (أَمَل - ראשי תיבות בערבית של "גדודי ההתנגדות הלבנוניים" ובעברית: "תקווה")
עם פרישתו של שאהב מן הנשיאות בשנת 1964 התחיל בלבנון תהליך התערערות השלטון.
אחיזת הברזל של שהאב בפוליטיקה ובעשייה הציבורית הלבנונית נשתחררה ותהליכים אשר בהמשך יובילו לפרוץ מלחמת האזרחים השנייה בלבנון התחילו להתרחש.
כך, לדוגמה, התמקמות והתבססות הפלסטינים בדרום לבנון, באזור שנחשב באופן מסורתי לנחלתם של השיעים, הפכה אט-אט למוקד החיכוך, כך שכל נקודות התורפה של המשטר השאהביסטי באו לידי ביטוי בשטח.
בשנת 1964, החליטה ועידת פסגה כל-ערבית בקהיר על הקמת אש"ף - ארגון לשחרור פלסטין.
תוצאות מלחמת ששת הימים היוו בעבור הארגון החדש הצדקה ליצירת בסיס פעולה איתן בלבנון.
למעשה, מלחמת ששת-הימים מהווה נקודת מפנה בתולדות ההיסטוריה הלבנונית, שכן לאחריה הפעילות הפלסטינית בלבנון התחילה להתחזק.
הפעילות הפלסטינית זכתה לתמיכה עצומה מצד הלובי הפרו-ערבי בכל העולם.
למרות שבבחירות שנערכו בשנת 1968 זכתה המפלגה המרונית המאוחדת (האנטי-ערבית) למספר רב של קולות, העוצמה הפלסטינית בלבנון הלכה והתחזקה.
שנת 1969 הייתה רצופה בעימותים בין הצבא הלבנוני לבין הפלסטינים, שזכו לתמיכתו של כמאל ג'נבלאט, מנהיג הזרם הפרו-ערביסטי.
כך נוצר מצב בו הנוצרים, בהנהגת המרונים, נעמדו אל מול המוסלמים והדרוזים.
שבריריותה של המדינה הלבנונית בלט מאוד לעיני מנהיגי המדינות הערביות השכנות, בעיקר סוריה.
נציגיהן של מדינות ערב התערבו בפועל בנעשה בתוך לבנון.
בלחצן נחתם "הסכם קהיר" ב-3 בנובמבר 1969, אשר אמור היה להרגיע את המתיחות הלבנונית-פלסטינית, אך בפועל הושגה מטרה הפוכה.
ההסכם הביא להכרה ולתובנה מרונית כי, למעשה, בתוך מדינת לבנון מוקמת "מדינה נוספת", אשר נקראה לימים "פתחלנד" (על שם הארגון שעומד בבסיס אש"ף).
המדינה הפנימית הזו הייתה מדינה פלסטינית שאיננה כפופה לשום מרות לבנונית.
תסכולם של המרונים בא לידי ביטוי בפעולות אלימות, אשר החמורה הראשונה שבהן אירעה במרץ 1970: היתקלות חמושה בין כוחות של הפלאנגות לבין כוחות של הפלסטינים בכפר בלבנון, סמוך לכביש ביירות-דמשק.
העימות לא "שחרר" את הלחץ שהצטבר בין הנצים וחברי שתי הקבוצות פעלו להגברת כוחם העצמאי.
הן הפלסטינים והן כוחות הפלנגות לא האמינו כי בכוחן של רשויות החוק להגן עליהן מפני עוינות הקבוצה השנייה.
בבחירות 1970 לנשיאות נבחר סולימאן פרנג'יה, ממשפחת נכבדים לבנונית.
משטרו של פרנג'יה חיסל את צמרת "המשרד השני" מתקופת שהאב.
כך איבד "המשרד השני" את כוחו הרב בניווט הנעשה בתוככי המדינה.
התוצאה המידית מכך היא שבתקופת שלטונו של פרנג'יה חל גידול עצום בכמות הנשק המוברח לשטחי לבנון.
גירוש הפלסטינים מירדן ב"ספטמבר השחור" הגדיל את אוכלוסיית הפלסטינים בלבנון לכדי 300,000 איש.
כל אלה, בתוספת אישור פעילותה של המפלגה הקומוניסטית בלבנון ואישור מקביל לפעילותן מחדש של המפלגות הסורית-לאומיות השונות, הביא מיידית להקמתן של מליציות נוספות בעזרת התשתית הפלסטינית שהתבססה בלבנון עוד מ-1948.
לחצם הגובר של המרונים על הנשיא פראנג'יה להפעיל את הצבא כנגד הפלסטינים לא צלח מסיבות שונות.
לקראת 1975, בעוד כל המליציות הלבנוניות (והפלסטיניות - מקרב הפלסטינים "המתארחים" על אדמת לבנון), מתחמשות עוד ועוד, מיליציות נוצריות שונות הכירו בפומבי בדרישה הפלסטינית למדינה פלסטינית עצמאית.
כלומר, הם היו נכונים לוותר שטח ריבוני ובלבד שתשמר הדומיננטיות וההגמוניה הפוליטית-חברתית-כלכלית של הנוצרים בתוך המדינה.
אולם, למרות התמיכה הערטילאית של העדות השונות בלבנון במדינה פלסטינית, לא סוכם עדיין מה יהיו ההסדרים עד להשגתה.
מחד גיסא, המרונים, שרצו בעבר בהקמת מדינה לבנונית גדולה, לא רצו לוותר מיד על אדמתם למען השאיפה הפלסטינית; מאידך גיסא, הפלסטינים רצו בהגשמה מיידית של יעדם.
הניגודים הללו הובילו להגברת המתח הרב שכבר שרר ממילא בדרום לבנון.
המתיחות והתסיסה הגיעו לכדי התפקעות "בועת השקט" הפוליטי-חברתי בראשית 1975. בצידון החל ויכוח, בעידוד הפלסטינים, בין המליציות המקומיות לבין הרשויות של המדינה על זכויות הדיג בחוף שבאזור.
עד מהרה נורו היריות הראשונות ולא עבר זמן רב ופעולת התגמול הגיעה מצדה השני של הזירה.
התוצאה הייתה "מלחמת האזרחים הלבנונית" השנייה בתולדות המדינה העצמאית.
עצמאות ברזיל היא התהליך שבמהלכו ברזיל התנתקה פוליטית מהאימפריה הפורטוגזית בתחילת המאה ה-19. באופן רשמי, בברזיל חוגגים את עצמאות המדינה ב-7 בספטמבר, התאריך בו אירעה בשנת 1822 הכרזת העצמאות על ידי דום פדרו הראשון- אירוע המוכר גם כזעקת איפירנגה (על שם הנהר שעל גדותיו התחולל האירוע).