tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ישנם סוגים שונים של מוזיקה עממית ברברית, הכוללים בתוכם גם מוזיקה כפרית.
סגנון השעבי מורכב ממגוון סגנונות שונים שצמחו מהמוזיקה העממית המרוקאית.
הסגנון בוצע בתחילה בשווקים, אך כיום הוא נמצא בכל חגיגה או מפגש.
סגנון הגנאווה הוא סגנון מוזיקה מיסטית שהובא למרוקו בהדרגה על ידי תושבי אפריקה שמדרום לסהרה והפך לימים לחלק מהמסורת המרוקאית.
מדי שנה בחודשי הקיץ נערך במרוקו פסטיבל הגנאווה, המושך אליו יותר מחצי מיליון תיירים.
המלחון הקלאסי הוא סגנון רגוע להאזנה, הנפוץ מאוד במרוקו, ומושר ברחובות מרוקו במשך יותר מ-1,000 שנים.
הזרם הסופי נפוץ במרוקו, והמוזיקה היא חלק בלתי נפרד מהמסורת הרוחנית שלו.
באמצעות מוזיקה זו מנסים המאמינים להגיע ל"מצב טראנס" שמעורר אקסטזה מיסטית.
רוק, פופ, ראפ, רגאיי וג'אז
סגנון הראיי אמנם מזוהה יותר עם אלג'יריה בסצנת המוזיקה הבינלאומית, אך ממרוקו צמחו מספר אמנים בולטים בסגנון.
להקת הווריאציות, ששלושה מחבריה היו יהודים מרוקאים, יצרו סגנון רוק חדש שנקרא Moroccoanroll, שהשפיע רבות על להקות רוק בעשורים האחרונים.
במרוקו פועלת סצנת מטאל קטנה, כשהלהקות הבולטות בה הן "Sakadoya" ו-"Analgesia".
במרוקו פועלים מספר רב של מוזיקאים ומוזיקאיות בז'אנר הפופ, בהם הזמר הפופולרי סעד למג'רד שידוע בעולם הערבי כולו, הזמרת מנאל (Manal), וזוהיר בהאווי שזכה לפרסום רב במדינתו ובאזור המגרב כולו.
המפיק הבינלאומי רד וואן, שנולד במרוקו, מייצג את מרוקו באופן בינלאומי, וקיבל על כך עיטור כבוד מהמלך מוחמד החמישי.
הראפ והרגאיי הפכו לדומיננטיים יותר ויותר במרוקו העכשווית.
סצנת הראפ מלאה באמנים ובלהקות רבות, בהן H-Kayne, שהוקמה ב-1996 במקנס.
אמנים בתחום הראפ כמו Dizzy DROS, Muslim ו-Dub Afrika זכו לפופולריות בינלאומית הודות ליצירותיהם.
בסצנת הרגאיי ידועה הלהקה Hoba Hoba Spirit, שהוקמה ב-1998.
מספר אמנים מרוקאים משלבים אלמנטים של מוזיקה מרוקאית מסורתית עם סגנונות פופולריים בינלאומיים, במה שנקרא "קרוסאובר".
לדוגמה, עיסאם (Issam) משלב ראיי עם טראפ, ו-LD Malca משלב את השעבי במוזיקה אלקטרונית.
במרוקו פעלו מוזיקאים יהודים שביצעו ממגוון סגנונות המוזיקה המרוקאית, כדוגמת זוהרה אלפסיה.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 פעל במרוקו המוזיקאי סמי אלמגריבי, שביצע מוזיקה מרוקאית ממספר סגנונות, ואף הוזמן מספר פעמים להופיע בפני מלך מרוקו.
רבי דוד בוזגלו, שחי במרוקו באותה התקופה, כתב מאות פיוטים ושירים בעברית ובערבית, ונודע במומחיותו להתאים ללחנים המרוקאים והערבים מילים עבריות.
כיום פועל במרוקו הזמר מקסים קרוצ'י, שמופיע בפומבי עם מוזיקאים מקומיים.
החיבור האנתולוגי שיר ידידות של שירת הבקשות של יהודי מרוקו מבוסס בלחניו בין היתר על לחנים של מוזיקה מרוקאית אנדלוסית.
משוררים דתיים אחרים הלבישו על פיוטיהם לחנים של מוזיקה מרוקאית ידועה.
בישראל פועלים אמנים המבצעים מוזיקה מרוקאית ממספר סגנונות, וכן פיוטים, בעיקר בסגנון האנדלוסי, שבו עוסקות התזמורת האנדלוסית הישראלית ותזמורת ירושלים מזרח ומערב.
בישראל פעלה להקת שפתיים, שביצעה שירים בשפה היהודית-מרוקאית, וסולנה היה חיים אוליאל.
בין הזמרים הבולטים במוזיקה המרוקאית בישראל נמצאים בנג'מין בוזגלו, מייק קרוצ'י, משה מואיז קרוצ'י, שייח' מואיזו, סמי אלמגריבי ונטע אלקיים.
בתחום הפיוט בולטים חיים לוק, אמיל זריהן ורבי מאיר אלעזר עטיה, שהקליט ותיעד מסורות מוזיקליות מרוקאיות.
כן היו ידועים בסגנון המרוקאי נגני הקמנג'ה ישועה אזולאי ויוסי שריקי.
מור קרבסי היא פייטנית המבצעת שירת נשים ברברית בשפות הברבריות של מרוקו וכן בשפת החכיתיה.
המוזיקה המרוקאית כמודל לשלום ולדו קיום
כמסר של שלום ודו קיום, מוזיקאים יהודים ומוסלמים מופיעים במרוקו ובישראל כשהם מבצעים מוזיקה מרוקאית.
המוזיקאי יוסי שריקי ייסד את ההרכב האנדלוסי תזמורת אנדלוסאלם הפועל לשם דו קיום ושלום.
בעיר מוגדור שבמרוקו מתקיים מדי שנה פסטיבל למוזיקה אנדלוסית, שבו משתתפים מוסלמים, ויהודים מישראל וממרוקו.
בדצמבר 2018 התזמורת האנדלוסית הישראלית פתחה את פסטיבל המוזיקה הבינלאומי למוזיקה אנדלוסית בקזבלנקה, שבו השתתפו 100 מוזיקאים יהודים, מוסלמים ונוצרים.
מוזיקה יוונית פופולרית בישראל ומוזיקאים יוונים רבים מבקרים לעיתים בישראל במהלך סיורים עולמיים.
מוזיקאים יוונים פופולריים שהופיעו בישראל כוללים את אלפתריה ארבניטאקי, יורגוס דאלארס, חאריס אלקסיו, גליקריה ונטסה תאודורידו.
מוזיקת בוזוקי בסגנון יווני התפשטה בישראל עם תחילת שנות ה-60. אריס סאן, זמר יווני שעלה לישראל, היה הרוח המניעה מאחורי מגמה זו.
אחד משירי הלהיט של סאן היה "סיגל" (מילותיו של יובב כץ).
סאן, שהיה בעליו של מועדון זורבה ביפו, העלה שם את הפופולריות של המוזיקה היוונית בקרב המבקרים.
אמנים ישראלים מובילים ביצעו את שירי הזמר היווני האייקוני סטליוס קזנג'ידיס והמלחין יורגוס דאלארס, חלקם בתרגום לעברית.
דאלארס עצמו הופיע בהיכל התרבות בתל אביב לצד יהורם גאון.
ירון אנוש, שדרן רדיו ישראלי שלעיתים קרובות משמיע מוזיקה יוונית בתוכניותיו, תיאר את יכולתו של סטליוס קזנג'ידיס לשלב שמחה עם צער: "זו המשימה של המוזיקה: לגעת בכל מגוון הרגשות ...
קזנג'ידיס יכול היה לעשות זאת; הוא שיחק על כל המיתרים." ליהודי יוון שעלו ארצה, קזנצ'ידיס היה "קול העולם שהשאירו אחריהם, לטוב ולרע".
לדברי מפעיל רדיו אגאפי, תחנה שמנגנת מוזיקה יוונית 24 שעות ביממה, "קזנצ'ידיס היה הקול של האנשים, של העייפים, המנוצלים, הנבגדים.
גם קולו של הפליט והיגר."
בדצמבר 2012 ביצעה הזמרת היוונית נסטה תיאודורידו כמה משיריה במרכז לאמנויות הבמה בתל אביב.
תוכנית הרדיו הישראלית "ירון אנוש" מוקדשת כמעט לחלוטין ליוון בכלל, ולתרבות, למוזיקה, לפילוסופיה ולהיסטוריה היוונית בפרט, ויש לה כ-800,000 מאזינים ישראלים.
בנוסף, ישנן בישראל יש 12 תחנות רדיו אינטרנטיות המשדרות באופן אבסולוטי מוזיקה יוונית.
יום שידור מיוחד של מוזיקה יוונית קלאסית ומודרנית אורגן ב-12 ביוני 2013 על ידי רשות השידור, בשיתוף עם שגרירות יוון בתל אביב.
התוכנית החלה במופע שעתי, שהגיש השגריר היווני בישראל למנהל תחנת הרדיו אריה יאס בדגש על השורשים וההתפתחות ההיסטורית של המוזיקה היוונית המודרנית.
במהלך היום כולו שידרה קול המוסיקה יצירות של מלחינים יוונים מודרניים ובהם חצידקיס, תיאודורקיס, ספרודאקיס, רמבוצ'יקה, קראיידרו, מיקרוצ'יקוס ומרקופולוס.
התוכנית כללה גם מוזיקה ספרדית מסלוניקי ורודוס.
מוזיקה לטינית (בפורטוגזית ובספרדית: música latina) הוא מונח המשמש את תעשיית המוזיקה כמונח כולל עבור מוזיקה המגיעה מאזורים דוברי ספרדית ופורטוגזית בעולם, כלומר איברו-אמריקה וחצי האי האיברי, וכן מוזיקה המושרת בשתי השפות.
המונח "מוזיקה לטינית", מקורו בארצות הברית, בשל השפעת התרבות ההיספנית והלטינית האמריקאית.
לדוגמה, בארצות הברית, הקלטה נחשבת ל"לטינית" על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי ומגזין בילבורד "אם היא מכילה לפחות 50% תוכן בשפה הספרדית".
בחברות התקליטים גדולות כוורנר מיוזיק גרופ, יוניברסל מיוזיק גרופ וסוני מיוזיק אנטרטיינמנט, ישנן חטיבות המפקחות על מוזיקה מאמריקה הלטינית ומחצי האי האיברי עם מנהל שמנהל את שני האזורים.
ספרד, ברזיל, מקסיקו וארצות הברית הן שוקי המוזיקה הלטינית הגדולים בעולם.
בשנת 2000 הקימה האקדמיה הלטינית לאמנויות ומדעי הקלטה (LARAS) את פרס גראמי הלטיני, על מנת להוקיר מוזיקאים המופיעים בספרדית או בפורטוגזית.
מוזיקה טורקית היא מוזיקה הכוללת בעיקר אלמנטים טורקיים, אך מושפעת גם ממוזיקה יוונית, מוזיקה עות'מאנית, מוזיקה ארמנית ומוזיקה בלקנית.
טורקיה היא מדינה בחוף הצפון מזרחי של הים התיכון, והיא מהווה צומת תרבויות בין אירופה, צפון אפריקה, המזרח התיכון, הקווקז ודרום ומרכז אסיה.
המוזיקה הטורקית מתחלקת לכמה ז'אנרים עיקריים:
מוזיקה טורקית קלאסית (מוזיקה עות'מאנית)
מוזיקה טורקית פופולרית (מוזיקת פופ טורקית)
שורשי המוזיקה המסורתית בטורקיה משתרעים על פני מאות שנים בתקופה בה השושלת הסלג'וקית נדדה לאסיה הקטנה ולפרס במאה ה-11 ומכילים אלמנטים של השפעות טורקיות וגם טרום טורקיות.
ראשיתה של המוזיקה הטורקית התחילה עם המוזיקה הקלאסית העות'מאנית.
המוזיקה עות'מאנית התפתחה בארמונות, ובמסגדים.
כיבוש איסטנבול הוביל את העיר להיות המרכז החדש של המוזיקה הטורקית.
הנגנים ממרכזי האמנות בפרס, אזרבייג'ן ואנטוליה התכנסו באיסטנבול, הבירה החדשה של האימפריה העות'מאנית.
בינתיים, מספר רב של לא מוסלמים הקימו גם מרכזים מוזיקליים משלהם באיסטנבול.
תרומת המיעוטים מילאו תפקיד מרכזי במוזיקה הקלאסית העות'מאנית.
וזה התחיל כתוצאה מתהליך משותף בין הטורקים למיעוטים שחיו לצדם כמו הביזנטים, היוונים, הפרסים, הערבים, היהודים והארמנים.
המוזיקה שולבה בחינוך לסולטנים, רבים מהם היו מלחינים או חובבי מוזיקה גדולים.
הם היו מעורבים בזה אומנות ותרמו בפיתוח המוזיקה.
הנגנים ויצרני הכלים קיבלו שכר באופן קבוע מהמלוכה.
המוזיקה נלמדה בבית הספר המלכותי אנדרון.
זה הגיע לתור הזהב בבית הספר הפרטי בארמון העות'מאני.
אמנם, המוזיקה לא נשארה רק באיסטנבול.
הייתה לה התפתחות גדולה בערים מרכזיות כמו אדירנה, איזמיר, סלוניקי, דמשק ובערים אחרות.
בעוד שהמוזיקה הקלאסית הטורקית הגיעה מבתי המלוכה העות'מאניים, המוזיקה העממית המסורתית התהווה והתפתחה בסביבת הכפר: כמו: שירי ערש, שירי רועים וציידים, שירי חתונות, צעדות הלוויה.
כל שיר עם מספר סיפור, ולעיתים מספר סדרה של תקריות שהתרחשו לפני זמן רב.
המוזיקה העממית היוותה תוצר חברתי בחיי היומיום של האנשים, המשלבת את הערכים התרבותיים המובהקים של כל התרבויות שחיו באנטוליה.
כל האירועים הטבעיים והחברתיים אותם חווה העם הם הנושא שלו, ובאים לידי ביטוי במגוון בצורות המוזיקליות, בכלים, במבצעים ובמצבם החברתי.
זו מוזיקה שמשתנה מאזור לאזור.
יש לה גם קשר עמוק יותר עם העם הטורקי שכן מקורותיהם של מרבית שירי העם מקורם בשורשים טורקיים מקוריים, תוך שילוב סגנון עם גזעים טורקיים אחרים.
המוזיקה טורקית העממית היה ז'אנר המוזיקה הפופולרי ביותר בעידן האימפריה העות'מאנית.
לאחר הקמת הרפובליקה הטורקית ביקש אטאטורק, נשיא טורקיה הראשון, לבצע סיווג רחב וארכיון של המוזיקה הטורקית העממית, זה התחיל בשנת 1924 והסתיים ב-1953 עם אוסף של כ-10,000 שירי עם.
ב שנות ה-70 וה-80, עם עליית הפופולריות של הארבסק והמוזיקה הפופולרית הטורקית, המוזיקה העממית נחלשה קצת.
בשנות ה-30 וה-40 הגיע ז'אנר הארבסק לטורקיה, בשל חיבת הציבור למוזיקה הערבית של מצרים ולבנון, אך נתקל בהתנגדות עזה מצד השלטונות הדתיים של אז, היות שהשירים שבמסגרת סגנון זה עוסקים בעיקר באהבה ובדיכוי מעמד הפועלים.
החל משנות ה-70 העלייה מאזורים כפריים דרום-מזרחיים ובעיקר לערים הגדולות ובמיוחד לאיסטנבול הולידה גלובליזציה תרבותית חדשה.
זו שינתה את האופי המוזיקלי של איסטנבול.
תושבים עירוניים חדשים אלה הביאו את טעמם המוזיקלי, מיישובם שהיה ממקור ים-תיכוני.
הפופולריות המרכזית שלו עלתה כל כך בשנות השמונים, עם כוכבים עולים כמו פרדי טייפור ואיברהים טטליסס.
שאף איימה על קיומו של הפופ הטורקי.
מוזיקת הפופ הטורקית איבדה פופולריות לטובת הארבסק בסוף שנות השבעים והשמונים, ואפילו כוכביה הגדולים, אג'דה פקאן וסזן אקסו, נפלו במעמדם.
זו חזרה להיות פופולרית שוב בתחילת שנות התשעים, כתוצאה מכלכלה וחברה מפותחת.
בעזרת אקסו, הפופולריות המחודשת של מוזיקת הפופ הולידה כמה כוכבי פופ טורקיים בינלאומיים כמו טרקאן וסרטאב ארנר.
בסוף שנות התשעים הופיעה גם מוזיקות מחתרת המייצרות מוזיקת רוק, אלקטרוניקה, היפ-הופ, ראפ וריקודים טורקיים אלטרנטיביים, לצד לסוגי הפופ השונים והארבסק המובילים, שלדעת רבים הפכו למסחריים מדי.
מוזיקה טורקית קלאסית (נקראת גם מוזיקה עות'מאנית, בטורקית: Osmanlı müziği) התפתחה באיסטנבול ובערים ועיירות עות'מאניות גדולות אחרות ובארמונות של האימפריה העות'מאנית.
מעבר למוזיקה הווקאלית, המוזיקה העות'מאנית מלווה באופן מסורתי עם זמר סולו עם הרכב אינסטרומנטלי קטן.
כלי הנגינה כוללים, טנבור טורקי (לאוטה), נאי (חליל קנה), קמנצ'ה, כינור (קמאן), קאנון, סיטאר, וכלים אחרים.
המוזיקה העות'מאנית מתוארת כמוזיקה מונופונית, אך מגוון הקישוטים והשונות בהרכב מחייבים את המונח המדויק יותר מוזיקה הטרופונית.
למוזיקה העות'מאנית מגוון רחב של מבנים וצורות מוזיקליות, שהם מהווים חלק מהפאסיל (Fasıl) הטורקי.
הצורות הנפוצות הם, סאז סמאעי (Saz semâ'î), טקסים (Taqsim), בשארף (Peşrev).
בין מלחיניה הגדולים של המוזיקה ניתן למנות את,
המקאם, במוזיקה הטורקית הקלאסית, ובטורקית העממית, הוא מערכת של כללים, המגדירים צורה ומבנה מלודי, תוך כדי התפתחות מלודית, בהתאם למקאם.
המקאם משמש גם במוזיקה הטורקית הקלאסית, וגם במוזיקה הטורקית העממית, אמנם באחרונה הוא נקרא בשם Ayak.
בתאוריה של המוזיקה הטורקית, האוקטבה מתחלקת ל-53 מרווחים שווים.
שכל אחד מהם נקרא קומה (Comma).
זאת בניגוד למוזיקה המערבית שבה האוקטבה מתחלקת ל-12 חלקים שווים, של חצאי טונים.
וכן בשונה מהמוזיקה הערבית הקלאסית שבה מחולקת האוקטבה ל-24 חלקים של רבעי טונים.
כל טון שלם שווה ערך ל 9 קומות.
המונח Türkü (טורקו), הוא שם שניתן לשירי העם הטורקיים בניגוד ל-Şarkı (שרקי).
משמעויות המלים Türkü ו-Şarkı כיום: Türkü מתייחס לשירי עם שמקורם במסורות מוזיקליות בטורקיה ואילו Şarkı מתייחס לכלל השירים האחרים, ומוזיקה זרה.
נהוג לחלק את ה-Türkü לשתי קטגוריות בהתאם למנגינות שלהם:
Kırık havalar: למנגינות קצביות במבנה קבוע, ומוגדר מראש.
Uzun havalar: למנגינות ללא מבנה קצבי סימטרי וקבוע, אלא ספונטני ומאולתר.
הסולמות במוזיקה העממית נקראים 'אייק' (ayak).
זה מקביל ל'מקאם' (makam), במוזיקה העות'מאנית.
אך אף על פי שחלק מהסולמות (ayak) הנמצאים בשימוש בלחנים של המוזיקה הטורקית העממית דומים בחלקם לסולמות ה'מקאם' (makam) של המוזיקה הטורקית הקלאסית (עות'מאנית).
לא כל סולמות המוזיקה העממית מקבילים למוזיקה הקלאסית, ויש הבדלים משמעותיים בין שני המושגים.
ה'מקאם' (makam) של המוזיקה הקלאסית, הוא לא רק סולם מוזיקלי פשוט, אלא יש לו כללי התקדמות מלודית, שבמקרים מסוימים די מורכבים, ובמהלך ההתפתחות המלודית משתמשים בכל מנעד הסולם של המקאם.
בשירים עממיים טורקיים רבים משתמשים רק בחלק מהסולם.
במוזיקה טורקית עממית משתמשים בעיקר בשתי צורות המוזיקה הדיאטוניות העיקריות מז'ור ומינור, אך פעמים רבות משתמשים בצלילים הנוספים ל-12 חצאי הטונים של המוזיקה המערבית.
במוזיקה עממית טורקית, למשל, ישנם סולמות הכוללים תו הנמצא בערך באמצע בין סי (B) ל-סי במול (Bb).
ארבסק (בטורקית Arabesk müzik) הוא מונח שנוצר על ידי מוזיקולוגים טורקיים המתייחס למוזיקה בסגנון ערבי שנוצרה בטורקיה.
הז'אנר היה פופולרי בטורקיה במיוחד בין שנות ה-60 עד שנות ה-90. לחני המוזיקה הארבסקית היא בעיקר בסולם מינורי, בדרך כלל בצורת הסולם פריגי, והמילים נוטים להתמקד בנושאי געגוע, ואהבה.
הזמרים הבולטים בארבסק הם איברהים טטליסס ופרדי טייפור.
המוזיקה הפופולרית בשונה מהז'אנרים המסורתיים, מתייחסת לסגנונות שנכנסו למוזיקליות הטורקית לאחר נפילת האימפריה העות'מאנית, בין אם בגלל ניסיונות של מודרניזציה לאומית משנת 1924 ואילך, פתיחת הרפובליקה הטורקית להשפעות מוזיקליות מערביות או מיזוגים מודרניים וחידושים מהאמנים עצמם.
מוזיקת פופ טורקית הייתה התחלתה של המוזיקה הפופולרית בשנות ה-50 עם גרסות כיסוי טורקיות של מגוון רחב של סגנונות פופולריים חדשים, כמו רוק אנד רול, טנגו, וג'אז.
ככל שיותר סגנונות נכנסו, הם אומצו גם, כגון היפ הופ, רוק כבד ורגאיי.
למוזיקה הפופולרית מגוון רחב של אמנים, ביניהם גולשן, האנדה ינר, סילה גנסוגלו, טרקאן, קנן דואולו, ג'אן בונומו ומוסטפא סנדל.
אמנים טורקים החלו לייצר גרסאות כיסוי באנגלית לשירים ולכתוב גם בעצמם.
מוזיקה נאו-קלאסית הוא כינוי לזרם וסגנון מוזיקלי שפעל בעיקר במאה ה-20, בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, אולם גם כמה עשרות שנים אחר כך.
בזרם הזה, מלחינים חזרו לדרכי הלחנה וביצוע הקשורים למושג "קלאסיציזם".
המוזיקה הנאו-קלאסית השתמשה בשיטות הלחנה דומות לאלו של המוזיקה הקלאסית בתקופה הרומנטית.
מלחיני הזרם הנאו קלאסי, הרגישו צורך לחבר יצירות שדומות לאלה של התקופה הרומנטית.
המוזיקה הנאו-קלאסית מצא את ביטויה בתכונות כמו שימוש באופן ביצוע שונה, דגש על קצב, על קונטרפונקט והרמוניה טונאלית.
במוזיקה ובטכניקה, מוזיקה נאו-קלאסית לעיתים קיבלה השראה מהמוזיקה של המאה ה-18. במוזיקה הנאו-קלאסית היו שני זרמים בולטים: הזרם הצרפתי (חלקה מהשפעתו של אריק סאטי ומיוצגת על ידי איגור סטרווינסקי) וזרם גרמני (בהשפעתו של פרוצ'ו בוזוני ומיוצגת על ידי פאול הינדמית).
המוזיקה הנאו קלאסית לא הייתה תנועה מאורגנת.
מלחינים רבים שלא נחשבים בדרך כלל כ"נאו קלאסים", השתמשו במונחים ושיטות מהסגנון כדי להלחין את יצירותיהם.
האסכולה של המלחין ארנולד שנברג, (האסכולה הווינאית השנייה) הראתה את השפעתם של מושגים ושיטות נאו-קלאסים.
יצירותיו של שנברג לאחר שנת 1920, תוארו כ"נאו-קלאסיים גלויים".
תלמידו של שנברג, אלבן ברג, גם הלחין מס' יצירות נאו-קלאסיות.
מוזיקה נאו-קלאסית בשיטתו של סטרווינסקי
שיטתו של סטרווינסקי מתחילה דווקא בסימפוניה מס' 1 "הקלאסית" מאת סרגיי פרוקופייב (1917).
שנחשבת לעיתים כיצירה המבשרת את התחלת המוזיקה הנאו-קלאסית.
פרוקופייב עצמו חשב שהלחנתו מהווה "שלב חולף" במוזיקה הנאו-קלאסית ואילו יצירותיו הנאו-קלאסיות של סטרווינסקי מהוות בסיס והשראה משמעותית ליצירותיו של פרוקופייב.
המלחין ריכרד שטראוס גם הכניס מובנים נאו-קלאסיים למוזיקה שלו, בעיקר בסוויטה התזמורתית שלו: "גם הוא באצילים".
אריק סאטי הוא נציג משמעותי במוזיקה הנאו-קלאסית.
יצירותיו נחשבות למיוחדות ופורצות דרך.
הן דומות לאלו מתקופת הרנסאנס.
רוב המלחינים הנאו-קלאסים התשמשו בשיטה של סאטי.
אוטורינו רספיגי היה גם אחד ממבשרי המוזיקה הנאו-קלאסית, עם הסוויטה שלו אווירות וריקודים עתיקים שהולחנה בשנת 1917. במקום להסתכל על צורות מוזיקליות של המאה ה-18, רספיגי, שבנוסף על היותו מלחין ומנצח היה גם מוזיקולוג בולט, התבונן במוזיקה איטלקית של המאה ה-16 וה-17. וכך שיטת הלחנתו הייתה שונה.
המלחין המודרני ג'אן פרנצ'סקו מאליפיירו, גם הוא מוזיקולוג, חקר גם יצירות וניסה למצוא דרך קלה ונוחה יותר בשביל מלחינים כדי להלחין סונאטה בשיטה 'חופשית' יותר מצורת סונאטה.
הגיחה הראשונה של איגור סטרווינסקי לסגנון הנאו קלאסי החלה בערך בשנת 1919, כשהלחין את הבלט "פולצ'ינלה".
סטרווינסקי הלחין עוד יצירות רבות מהסגנון הנאו-קלאסי אולם הנאו-קלאסיות של סטרווינסקי הגיעה לשיאה באופרה "דרכו של הולל", עם ליברטו של ויסטן יו אודן.
האופרה השפיעה על מלחינים צרפתיים כגון דריוס מיו, פרנסיס פולנק וארתור הונגר.
החל מסביבות שנת 1926, המוזיקה של בלה בארטוק מציגה עלייה ניכרת בתכונות הנאו-קלאסיות שלה.
וכעבור שנה-שנתיים הושפעה משיטת ההלחנה של סטרווינסקי.
בלה בארטוק כינה את עמיתו זולטאן קודאי כחסיד הונגרי של הנאו-קלאסיות.
מוזיקה נאו-קלאסית בשיטתו של פאול הינדמית
סגנון גרמני של מוזיקה נאו-קלאסית פותח על ידי פאול הינדמית, שהלחין מוזיקה קאמרית, יצירות לתזמורת ואופרות.
הדוגמה הטובה ביותר שכתב, היא "מאטיס הצייר".
האופרה מנוגדת לזרם הנאו-קלאסי של סטרווינסקי בכך שהיא מולחנת לגמרי אחרת משיטת ההלחנה של סטרווינסקי.
שיטה חדשה זו שימשה את המלחין פרוצ'ו בוזוני.
במכתבו למבקר המוזיקה פאול בקר, כתב: "את הקלאסיציזם החדש, אני מתכוון לנהל, לנפות ולשפר או למחוק את כל הניסויים הקודמים לזרם חדש בנאו קלאסיציזם" (1957).
מה שבוזוני אומר הוא שהוא מתכוון לשפר את שיטת ההלחנה החדשה הזו ולשפר ניסיונות קודמים כדי להקים סגנון חדש במוזיקה הנאו קלאסית.
המוזיקה הנאו-קלאסית מצאה קהל רב באירופה ובאמריקה.
המלחינה נדיה בולאנז'ה השתמשה בשיטות הטכניקה וההלחנה של המוזיקה הנאו-קלאסית של סטרווינסקי כחלק מהלימודים בבית ספרה.
בולאנז'ה לימדה והשפיע על מוזיקאים בולטים רבים.
ביניהם: אהרן קופלנד, לנוקס ברקלי, ז'אן פראנסה, איגור מרקביץ', אליוט קרטר, וירג'יל תומסון, אסטור פיאצולה, ווולטר פיסטון.
בספרד, הקונצ'רטו הנאו-קלאסי מאת מנואל דה פאיה לצ'מבלו, חליל, אבוב, קלרינט, כינור וצ'לו נתפס בשנת 1926 כאחת מהיצירות המודרניות והנאו-קלאסיות של התקופה.
בפרק הראשון של הקונצ'רטו, מנואל דה פאיה משתמש במוזיקה מהמאה ה-15. הוא שילב באופן דומה סגנונות מוזיקה מהמאה ה-17 כאשר השתמש לראשונה במוזיקה נאו-קלאסית ביצירת תיאטרון הבובות: "אל רטבלו דה מייז פדרו" (1919–1923).
יצירות נאו-קלאסיות מאוחרות יותר של מנואל דה פאיה כוללות את הקנטטה הקאמרית "פסיכה" משנת 1924. בכך הפך מנואל דה פאיה לאחד המלחינים החשובים של הזרם הנאו-קלאסי בספרד.
בסוף שנות העשרים וראשית שנות השלושים של המאה ה-20, רוברטו גרהרד הלחין בסגנון הנאו-קלאסי.
הוא הלחין קונצ'רטו, בלטים ויצירות מסוימות.
יש גם מלחינים ספרדים נאו-קלאסים חשובים אחרים כגון: ג'וליאן באוטיסטה פרננדו רמאצ'ה וסלבדור בקאריס .
מוזיקה נאו-קלאסית התקיימה באיטליה וקודמה על ידי אלפרדו קאזלה.
קאסלה שהתחנך בפריז והמשיך להתגורר בה עד שנת 1915, חזר לאיטליה כדי ללמד מוזיקה ולארגן קונצרטים.
הוא הציג באיטליה מלחינים מודרניים כגון סטרווינסקי וארנולד שנברג.
יצירותיו הנאו-קלאסיות שלו היו אולי לא היו משמעותיות יתר על המידה.
אך הדוגמה הטובה ביותר של יצירה נאו קלאסית שהלחין היא "סקרלטיאנה" משנת 1926. תוך שימוש במוטיבים מסונטות המקלדת של דומניקו סקרלטי.
עמיתו של קאסלה, מריו קסטלנואובו-טדסקו כתב יצירות בעלות שימוש במונחים נאו-קלאסים אשר מבוססות על מוזיקה איטלקית מוקדמת יותר.
הנושאים של הקונצ'רטו "איטליאנו" שלו בדו מינור משנת 1924 עבור כינור ותזמורת דומה למוזיקה של ויוואלדי וכן שירי עם איטלקיים מהמאה ה-16 וה-17. ואילו יצירתו המצליחה ביותר, קונצ'רטו מספר 1 ברה מז'ור שהולחן בשנת 1939 דומה לסגנון הקונצ'רטו של מוצרט.
נציגי פורטוגל של המוזיקה הנאו-קלאסית כוללים שני מלחינים: ארמנדו חוסה פרננדס וחורחה קרונר דה וסקונלוס, שניהם למדו אצל נדיה בולאנז'ה.
מוזיקה נאו קלאסית בדרום אמריקה
בדרום אמריקה, מוזיקה נאו-קלאסית בלטה במיוחד בארגנטינה.
שם היא הייתה שונה מהסגנון האירופי.
מלחינים נאו-קלאסים ארגנטינאים כוללים את: ג'ייקובו פיכר , לואיס ג'יאנו , ואת חואן חוסה קסטרו .
המלחין הארגנטינאי החשוב ביותר במאה ה-20, אלברטו חינסטרה, שינה בשנות ה-50 את שיטת ההלחנה הנאו-קלאסית שלו.
בכך, יצר שיטה חדשה שלא בהכרח דומה למוזיקה נאו-קלאסית.
"תשע הסוויטות" הידועות של הייטור וילה לובוס (שהולחנו בין השנים 1930–1947 דומות לצורת סוויטות מתקופת הבארוק.
המלחין הצ'יליאני דומינקו סנטה קרוז וילסון הושפע כה חזק מהזרם והסגנון הנאו-קלאסי הגרמני, עד שהוא נודע בכינויו: "פאול הינדמית הצ'יליאני".
בקובה, חוסה ארדבול יזם בית ספר נאו-קלאסי, אף על פי שהוא עצמו עבר לסגנון הלחנה שונה בהמשך הקריירה שלו ועזב את הזרם הנאו-קלאסי.
גם ברוסיה הופיעו מלחינים שונים וזרמים של מוזיקה נאו-קלאסית.
ביניהם סרגיי פרוקופייב, חלק מיצירותיו של אראם חאצ'טוריאן ויצירותיו הרבות של דמיטרי שוסטקוביץ'.
איגור סטרווינסקי לא נחשב משום שהוא היה מזוהה עם הזרם הצרפתי.
ברשימה שלהלן יופיעו כל הזרמים הנאו-קלאסית שהיו.
לרובם יש התייחסות בערך הזה.
המוזיקה הנאו-קלאסית בדרום אמריקה (ארגנטינה, ברזיל, צ'ילה וקובה).
מלחינים נאו קלאסים שלא הוזכרו בערך
המלחינים שלהלן הלחינו מוזיקה בסגנון נאו-קלאסי רק במהלך חלק מהקריירה שלהם או שהושפעו מהזרם הנאו-קלאסי.
להלן רשימה חלקית של מלחינים נוספים שלא הוזכרו בערך והלחינו מוזיקה נאו קלאסית או שנחשבים לנאו-קלאסיים:
מוזיקה טרופית (בספרדית: Música tropical) הוא מונח בתעשיית המוזיקה הלטינית, המתייחסת לסוגות המוזיקליות המושפעים מהאיים הקריביים, הכוללים, בין היתר, את קובה, פוארטו ריקו, הרפובליקה הדומיניקנית, ואזורי החוף הקריביים של קולומביה וונצואלה.
בשנות ה-40 ושנות ה-50 של המאה ה-20, המונח "מוזיקה טרופית" כיסה את כל המוזיקה שנוצרה באיים הקריביים, למעט מוזיקה קובנית, שהייתה לה קטגוריה משלה בשוק המוזיקה האמריקאי (ובמידה פחותה, גם בשוק המוזיקה האירופי).
לאחר המהפכה הקובנית, המונח "מוזיקה טרופית" כלל גם מוזיקה קובנית.
בשל השורשים הגאוגרפיים שלה, מוזיקה טרופית משלבת בדרך כלל עם אלמנטים ממסורות אירופאיות ואפריקניות.
דוגמה לכך היא תהליך הבינאריזציה של מקצבים משולשים שהובאו מאפריקה, שהתרחש במקור בקובה, ולאחר מכן התפשט בכל שאר האיים הקריביים ואמריקה הלטינית.
בשל הנוכחות של ריבוי קצבים מסונכרנים ממוצא אפריקאי, המוזיקה הטרופית נחשבת כמכונת ריקודים באופן טבעי.
נגינה בז'אנר מוזיקלי זה כולל גם נגינה בכלי נגינה אירופאיים (טרס , פסנתר, חצוצרה וטימבלס) וכלי נגינה אפריקאיים (תופי קונגה, תופי בונגו ומרימבה).
במהלך סוף המאה ה-20, שולבו בז'אנר זה גם כלים עכשוויים, כמו סינתיסייזרים ומכונות תופים.
מוזיקה מתקדמת או מוזיקה פרוגרסיבית היא סוגה מוזיקלית, הקשורה בדרך כלל להרחבת גבולות סגנוניים קיימים של ז'אנרים מוזיקליים אחרים.
מוזיקה שנחשבת מוזיקה מתקדמת היא בדרך כלל מושפעת מתחומים תרבותיים שונים, כגון אמנות מוזיקלית אירופית, מוזיקה קלטית, מוזיקה הודית ומוזיקה אפריקאית.
יש הטוענים כי מוזיקה מתקדמת באה כחלק מהתרבות האלטרנטיבית , וכי ייתכן מוזיקה זו קשורה לתאוריית האוטר ואלבומי קונספט.
כתאוריה אמנותית, מוזיקה זו נמצאת בין פורמליזם ואקלקטיזם .
כמו כן, לעיתים מתארים את המוזיקה כמוזיקה מתקדמת רק כדי להבדיל אותה ממוזיקת פופ מסחרית.
בין התת-ז'אנרים מוזיקליים של המוזיקה המתקדמת נמצאים הז'אנרים הבאים:
מוזיקה יהודית דתית היא התופעה ההיסטורית של יצירה מוזיקלית למטרות דתיות וביצועה בקרב יהודים מאמינים מהתקופה המקראית ועד ימינו, בארץ ישראל ובתפוצות.
מוזיקה זו נוצרה ויועדה בעיקרה לבתי המקדש, בתי הכנסת, לטקסים ואירועים דתיים.
זאת להבדיל ממוזיקה יהודית שהוגדרה על ידי קורט זאקס כ-"מוזיקה שנוצרת על ידי יהודים, עבור יהודים, וכיהודים".
כבר במקרא ישנה התייחסות רבה לכלי נגינה בטקסים דתיים.
לאחר קריעת ים סוף, יצאה מרים הנביאה בשירה, יחד עם הנשים בליווי תופים ובמחולות.
בספר תהלים יש אזכורים רבים לשימוש בכלי נגינה בקריאת המזמורים.
מוזכרים בו כינורות, נבלים, שופרות, חצוצרות ותופים; וכלים נוספים שנקראים נחילות, שמינית, גיתית, עלמות ומחלת/מחול.
המזמור האחרון בספר תהלים מעודד ניגון במגוון כלים בעת שירת שבחי האל:
במזמור שנכתב לאחר חורבן הבית הראשון מתוארת דילמה דתית ורגשית איך אפשר להמשיך לשיר בגלות, על אדמת נכר, את שירי בית המקדש:
גם במשנה מוזכרים טקסים שלוו במוזיקה דתית בימי הבית השני, כגון חליל בטקס הבאת הביכורים וכינורות, נבלים, מצלתיים וחצוצרות בשמחת בית השואבה.
במסכת תמיד מסופר שאת הצלצל והחליל היה ניתן לשמוע מירושלים ועד יריחו.
בימי המשנה מוזיקה נוגה בקינות הייתה חלק בלתי נפרד מכל הלוויה.
זאת ניתן ללמוד מדברי רבי יהודה במשנה על חובת הבעל בקבורת אשתו: "אפילו עני שבישראל, לא יפחות משני חלילים ומקוננת" ומהאמירה שאספקת חליל למת היא "דבר האבד".
לאחר חורבן המקדש השני וביטול הסנהדרין נאסרה בהלכה היהודית השירה והמוזיקה בבתי משתה.
ולכן המוזיקה היהודית מאז התרכזה בבתי הכנסת והייתה דתית בעיקרה.
כמה מחכמי הראשונים אסרו כל מוזיקה שאינה לצורך דתי, וההלכה נפסקה כך גם בספר שולחן ערוך.
אך כיום גם דתיים נוהגים לשמוע ולנגן גם לא למטרות דתיות.
במהלך המאות הראשונות לספירה שררה אחדות סגנונית בבתי הכנסת בקהילות היהודיות השונות במזרח התיכון.
לחנים מורכבים לא היו מקובלים, ככל הנראה, ומנגינות התפילה התבססו על תבניות דקלום (קריאה קצבית בקול רם) פשוטות של אמירת תהילים ופרקי תפילה אחרים, שהוקראו על ידי שליח ציבור יחד עם הקהל במעין דיאלוג.
למשל: הצבור אמר "נאוה תהילה", והחזן המשיך: "בפי ישרים..." שיטה זו עדיין נהוגה בימינו בקהילות תימניות.
סגנון דומה של דקלום קיים גם במסורת של הכנסיות הקתוליות והאורתודוקסיות העתיקות ביותר, שככל הנראה קיבלו מהיהדות את כתבי הקודש יחד עם השלד המוזיקלי שנלווה אליהם.
בתקופת גאוני בבל במאה השישית, כשהחלו להתפתח הפיוטים – קטעי שירה דידקטיים ששולבו בקטעי התפילה הקיימים, ולפיוטים הוצמדו לחנים מיוחדים, התבסס מעמדו של שליח הציבור כחזן שנדרש לזמר את הלחנים בביצוע אמנותי הולם.
הפיוטים אף נכתבו לרוב על ידי החזנים עצמם.
אחד החזנים הראשונים, היה אלעזר הקליר שחי בארץ ישראל במאה השישית.
התפתחות הפיוט והניגון לוותה בהתנגדות מצד רבנים, בין היתר כי הם נתפסו כשינוי מ"מטבע שטבעו חכמים".
כך למשל פסק רב נחשון שחי בבבל במאה התשיעית: "ואין מכניסים לבית הכנסת חזן שיודע פיוט.
ובית הכנסת שאומרים פיוט מעידין על עצמם שאינם תלמידי חכמים".
גם בגרמניה בסוף המאה ה-12 מחה רבי יהודה החסיד על החזנים שחוזרים על הקטעים המיועדים לציבור: "חטא הוא, לפי שהן עושין כן כדי להשמיע קולם הנעים, ועוד שיש טורח ציבור שלא לצורך".
למרות זאת התחבבו הפיוטים והנעימות על הקהל, ועם השנים הפכה מוזיקת בית הכנסת לאמנות המוזיקלית היחידה שנטמעה במורשת היהודית גם מחוץ לבית הכנסת בכלל מחזור החיים היהודי.
הדרישות יצרו ביקוש לחזנים מוכשרים בבתי הכנסת, שהעלו את החזנות לדרגת אמנות אשר שכרה בצִדהּ.
ככל הנראה המסורת העתיקה ביותר ששרדה במוזיקה היהודית הדתית היא מסורת טעמי המקרא.
הטעמים הם סימנים מיוחדים המצורפים לטקסט המקראי (מעל כל מילה, מתחתיה או אחריה), ומנחים את הקורא בנגינת המילים, בצורת הגייתן ובחלוקת המשפט.
מבחינה מסוימת טעמי המקרא הם סימני הפיסוק הקדומים של העברית, אך בנוסף, יש להם תפקיד מוזיקלי בולט.
הניגון מעשיר את הקריאה והופך אותה לנעימה יותר, ומקל על הזכירה.
המנגינות בטעמים שונות בין קהילות יהודיות, אך כמה מאפיינים שנמצאו במסורות רבות מעידות על מקור משותף.
הלחנים עשויים להיות שונים גם בהתאם לספר או לקטע הנקרא, או לתקופת השנה.
למשל, ישנם ניגונים המתאימים לקריאה בתורה וניגונים אחרים לקריאה בנביאים, וקיימים הבדלים ביניהם לבין חמש המגילות.
גם לקריאות בימים מיוחדים יש מנגינות משלהם כגון לתשעה באב, פורים, ושלוש הרגלים.
פיוט הוא שירה ליטורגית יהודית, המיועדת בדרך כלל לשירה או הקראה באירועים דתיים, לרוב בזמן התפילה בבית הכנסת.
שורשי הפיוט מגיעים עד ימי התנאים, ומרביתם התחברו כאמור בימי הביניים.
הפיוטים נכתבו בדרך כלל בעברית או ארמית, ורובם פועלים לפי סכמה פואטית כלשהי, כגון אקרוסטיכון לפי סדר האלפבית העברי או איות שם המחבר.
פיוטים מפורסמים הם אדון עולם, יגדל אלוהים חי, שיר הכבוד ומעוז צור.
לפיוטים יש מנגינות מסורתיות, אך הן משתנות מאוד בין העדות, ולקהילה בודדת עשויות להגיע לעשר מנגינות שונות לפיוטים ידועים.
הזמירות הם טקסטים פיוטיים ששרים בעדות אשכנז במהלך סעודות שבת או אירועים אחרים כגון ברית מילה.
בעדות ספרד שרים אותם גם בבית הכנסת לפני תחילת התפילה ולעיתים במהלכה.
הזמירות מושרות בדרך כלל בשפה העברית או הארמית, אך לעיתים גם ביידיש או בלאדינו.
ברובם חוברו הזמירות והפיוטים בין המאות ה-14 וה-17, אם כי פיוטים רבים חוברו גם לאחר מכן, ועד ימינו.
זמירות מפורסמות הן שלום עליכם, דרור יקרא, יה אכסוף ויה ריבון עלם.
שירת הבקשות הוא מנהג המתקיים בקרב בני עדות המזרח ויהדות צפון אפריקה, בו נוהגים לקום בשבת מאשמורת הבוקר ולשיר בצוותא אוסף פיוטים טרם תפילת שחרית של שבת, החל משבת פרשת בראשית לאורך חודשי החורף.
שירי הבקשות הם אוסף פיוטי שירת הקודש שמקורה ביהדות ספרד, פיוטים המבטאים שבח לקב"ה, ערגה לארץ ישראל, פיוטי שבת, ועוד.
אירוע שירת הבקשות בלילות שבתות החורף מתקיים בקרב קהילות שונות בארץ, זאת לצד מופעי שירה ופיוט המתקיימים בימי חול ברחבי הארץ.
שירת הקודש של ביתא ישראל
שירת הקודש של ביתא ישראל היא שירה דתית מסורתית בת מאות שנים, שפותחה בקרב קהילת ביתא ישראל, בחבש, והועברה מדור לדור.
הרפרטואר של שירת הקודש כולל בעיקר תפילות, המהוות את היצירות המוזיקליות הייחודיות ביותר לקהילה, בהיותן חפות כמעט לחלוטין מהשפעת מסורות דתיות מטריטוריות סמוכות.
שירת הקודש של ביתא ישראל מבוצעת עם מלודיה וחלק מן התפילות מלוות בנגינה על כלי הקשה וריקוד, מסורות שבטלו ביתר קהילות ישראל אחר חורבן בית המקדש.
מסורת שירת הקודש של הקהילה כמעט ונעלמה אחר עליית מרבית בני הקהילה לישראל ועם היטמעותם בתרבות המקומית.
ניגונים חסידיים, היא סוגה מוזיקלית נוספת השייכת למוזיקה היהודית.
המונח כולל ניגונים ושירים שהושרו בחצרות החסידים, בה יוחס למוזיקה תפקיד חשוב בעבודת השם, וכן שירים בסגנון זה שהולחנו כיום.
בחצרות החסידיות קיים שימוש נרחב בניגונים אלו, החל בניגוני שבת המושרים בכל טיש חסידי, עבור דרך ההתוועדויות השונות בהן ממלאת השירה תפקיד מרכזי ועד ניגון ההכנה המושר בחצרות מסוימות כהכנה לשמיעת הדרשה שנושא האדמו"ר.
הניגונים החסידיים לעיתים קרובות מושרים ללא כל מילים.
ישנם ניגונים איטיים ואקסטטיים הנקראים 'ניגוני דבקות', וכן ניגונים קצביים לביטויי שמחה.
את הלחנים מחברים בעלי תפקיד בחצרות, ולעיתים האדמו"ר עצמו מלחין אותם.
במאות האחרונות, במיוחד באירופה, עלה מעמדו של החזן בבית הכנסת לדרגת אמן המבצע לחנים מקוריים המהנים את קהל השומעים, ויוצר אווירה של קדושה הסוחפת את המתפללים לחוויה עמוקה ומרגשת.
החזנות מוצאת את ביטויה המיוחד בשבתות ובחגים ובעיקר בימים הנוראים (ראש השנה ויום כיפור) בהם נוהרים ההמונים לבתי הכנסת.
בעשורים האחרונים של המאה ה-20 נוספו כלי נגינה שונים לליווי התפילה, כגון גיטרות שהכניסו חזנים ליברליים שהושפעו מהמוזיקה העממית.
חזנים ומנהיגים רפורמיים כמו דבי פרידמן הציגו מוזיקה חדשה בתפילה, הן בעברית והן באנגלית.
הקהילה האורתודוקסית התרחקה במידת מה מהעסקה של חזנים מקצועיים כמובילים יחידים של התפילה (החזן והמלחין החרדי יוסלה רוזנבלט היה בין הידועים שבהם), ועודדה במקום זאת השתתפות פעילה של המתפללים.
בהשפעת המסורת המוזיקלית של התנועה החסידית, הלחין הרב שלמה קרליבך מאות ניגונים לשימוש הן בתוך ומחוץ לבית הכנסת, וקהילות מכל הזרמים משתמשים במוזיקה שלו על מנת להעצים את חוויית התפילה.
במהלך המאה ה-20 פחת מספרם של חובבי החזנות ובקרב הציבור הדתי והחרדי החליפה המוזיקה החסידית את מקומה של החזנות הקלאסית.
בשנים האחרונות יש פריחה מחודשת לחזנות, ובכמה ערוצים דתיים, בהם "רדיו קול חי", מוקדשות לה תוכניות מיוחדות במתכונת "פרקי חזנות".
המוזיקה המקורית שנוצרה על ידי הזמר-יוצר הקנדי דה ויקנד עבור סדרת הדרמה של HBO, "The Idol" (שאותה הוא גם יצר ומככב בה), מורכבת משישה מיני-אלבומים שיצאו בין 9 ביוני 2023 ל-3 ביולי 2023. במקור, המוזיקה תוכננה לצאת כולה ב-30 ביוני 2023, כאלבום פסקול בשם The Idol, Vol.
1, באמצעות XO וריפבליק רקורדס.
עם זאת, מאוחר יותר הוכרז ב-8 ביוני 2023, כי מיני-אלבומים המכילים שירים מקוריים ואינסטרומנטליים מתוך הסדרה ייצאו לאחר פרסומו של כל פרק.
המיני-אלבומים כוללים הופעות אורח של מייק דין, לילי-רוז דפ, סוזנה סון, פיוצ'ר, מוזס סאמני, ג'ני, רמזי, ליל בייבי וטרוי סיון.
"One of the Girls", שיתוף פעולה עם הזמרת הדרום קוריאנית ג'ני והזמרת והשחקנית הצרפתית-אמריקאית לילי-רוז דפ, נכלל ב-The Idol Episode 4 (Music from the HBO Original Series) ולאחר מכן יצא כסינגל השלישי ב-8 בדצמבר 2023.
מיני-אלבום יצא לאור ב-9 ביוני 2023 ומכיל שני שירים: "World Class Sinner / I'm A Freak", כפי שבוצע בסדרה על ידי לילי-רוז דפ, ונעימת הנושא של הסדרה, "The Lure", שהולחנה על ידי מייק דין ומכילה קולות של דה ויקנד.
מיני-אלבום יצא לאור ב-12 ביוני 2023 ומכיל שלושה שירים: "Family" בביצוע סוזנה סון ודה ויקנד, האינסטרומנטל "Devil's Paradise" שהולחן על ידי מייק דין, והרצועה שיצאה קודם לכן, "Double Fantasy" של דה ויקנד בהשתתפות הראפר האמריקאי פיוצ'ר.
מיני-אלבום יצא לאור ב-19 ביוני 2023 ומכיל שלושה שירים: "A Lesser Man" ו-"Take Me Back", שניהם בביצוע דה ויקנד, ו-"Get It B4", שבוצע על ידי מוזס סאמני.
מיני-אלבום יצא לאור ב-23 ביוני 2023 ומכיל שלושה שירים: "One of the Girls" של דה ויקנד, ג'ני ולילי רוז-דפ, גרסת כיסוי ל-"Jealous Guy" של ג'ון לנון בביצוע דה ויקנד ו-"Fill the Void" של דה ויקנד, דפ ורמזי.
"One of the Girls" יצא כסינגל ב-8 בדצמבר 2023.
המיני-אלבום יצא לאור לצד הבכורה של הפרק, ומכיל שני שירים: "Like a God" של דה ויקנד ו-"False Idols" של דה ויקנד יחד עם ליל בייבי וסוזה סון.
המיני-אלבום יצא לאור לאחר הבכורה של הפרק, ומכיל שלושה שירים: "Dollhouse" בביצוע דה ויקנד ולילי-רוז דפ, גרסת כיסוי לשירו של ג'ורג' האריסון "My Sweet Lord" בביצוע טרוי סיון, ו-"Crocodile Tears" בביצוע סוזנה סון.
למוזיקה של לבנון יש היסטוריה ארוכה.
ביירות, עיר הבירה של לבנון, הייתה מפורסמת בזכות האמנות והאינטלקטואליזם שבה, במיוחד בתקופה מיד לאחר מלחמת העולם השנייה.
חג המוזיקה (Fête de la Musique) השנתי, שנערך בסוף יוני, מכנס את כל המדינה להופעות מאורגנות וספונטניות.
השפעת המוזיקה הפופולרית הבינלאומית בלבנון
במהלך מלחמת האזרחים בלבנון, רוק, הארד רוק והבי מטאל היו פופולריים מאוד.
להקות כמו דיפ פרפל, בלאק סבאת', לד זפלין, רולינג סטונס, איירון מיידן וסקורפיונס היו פופולריות ביותר.
בשנת 1978, רולינג סטונס קבעה הופעה בלבנון שנמכרה תוך חמש שעות.
במהלך מלחמת האזרחים בלבנון, ההופעות הראשוניות של לידיה כנען תחת שם הבמה אנג'ל היו חסרות תקדים היסטורי מכמה מובנים.
הקריירה שלה התחילה בכך שהיא סיכנה את חייה כדי להופיע בתוך התקפות צבאיות של האויב.
הופעותיה נערכו באזורים שהופצצו באותו זמן.
לפי המגזין Arabian Woman: "כמו...
ילדה שגדלה בעיצומה של מלחמת אזרחים עקובה מדם...
כנען שברה מחסומים בלתי עבירים לכאורה...
כפי שצוין ב-The Gulf Today: "זה לא ייאמן שבמהלך מלחמת האזרחים שהתקיימה בלבנון באותה תקופה, כאשר לרוב האנשים לא היה מושג אם הם יראו עוד יום, היא הצליחה לשמור על שאיפותיה בחיים".
מגזין החברה מעיד: "במדינה קטנה שנקרעה במלחמה, הייתה הבחורה הצעירה הזו שעשתה את ההבדל".
בנוגע לקונצרט הראשון של כנען בתור אנג'ל, The Gulf Today כותב: "המופע הראשון הניב תגובה פנומנלית".
מגזין החברה קובע: "הכרטיסים אזלו, אבל עוד בני נוער נכנסו בסערה לראות את אנג'ל הצעירה בהופעה...
כדי להכיל את הקהל, מארגני ההופעה נאלצו להחתים את ידו של כל מעריץ כשנגמרו להם הכרטיסים.
סצנת המוזיקה המחתרתית הפכה לתוססת בלבנון לאחר תום מלחמת האזרחים ב-1990, בראשות צמד הרוק-פופ Soap Kills.
גם להקות רוק ורוק אלטרנטיבי שונות כמו Adonis, Meen ו-Mashrou' Leila צברו פופולריות.
אמני אינדי חדשים כמו IJK הקליטו יותר ויותר במערב, ופרסמו חומרים באנגלית.
בשנת 2011, להקת הרוק הלבנונית The Kordz הוציאה את אלבום הבכורה שלה Beauty and the East, וזכתה לשבחים נרחבים.
הלהקה אף הופיעה במופע הפתיחה לאמנים מפורסמים, ובהם פלסבו, רוברט פלאנט ודיפ פרפל.
בנוסף, יצאה לסיבוב הופעות בינלאומי, במסגרתו הופיעה באנגליה (ב - Musexpo Europe 2009), דובאי, קנדה, צ'כיה וגרמניה.
ביידפון (Baidaphon) היא חברת תקליטים לבנונית שהוקמה על ידי משפחת Baida במאה ה-20. היא נוסדה בברלין, שם מישל ביידה יחד עם שני בני דודיו, בוטרוס וג'יבראן, ופראג'ללה, אמן הקלטות לבנוני, חתמו על עסקה עם חברה גרמנית.
הקלטות ביידפון הוקמו בברלין ולאחר מכן שווקו ונמכרו בביירות.
בעזרת מהנדסים אירופאים החל הלייבל להקליט בלבנון ב-1907. באמצע שנות ה-20 היו לביידפון משרדים ברחבי העולם הערבי, והיא הפכה לחברת תקליטים מזרח תיכונית.
בתי עסק להזמנות דואר בברלין מכרו פריטים לשווקים באירופה והגיעו גם לשווקים של צפון ודרום אמריקה.
בתחילת שנות ה-30, השותפים נפרדו לאחר מותו של בוטרוס ביידה.
הזמר והמלחין המצרי מוחמד עבד אל והאב הפך לשותף החדש ועזר להקים את הסניף המצרי של החברה, "תקליטים Cairophone", בשנות ה-40. בינתיים, ביידפון הרחיבה את השפעתה באזורי הלבנט וצפון אפריקה.
Forward Music היא חברת תקליטים עצמאית שהוקמה בשנת 2001, על ידי קרול מנצור ועזי עבד אל-באקי.
היא התבססה בלבנון, והתמחתה במוזיקת עולם.
המטרה שלהם הייתה לאסוף אמנים צעירים מהמזרח התיכון בתקווה למצוא דיאלקטים מוזיקליים חדשים ויצירתיים על ידי שילוב העבר המוזיקלי העשיר של העולם הערבי עם השפעות עכשוויות.
"Al Muwashahat", אחד מהפרויקטים של Forward Music, קיבל את פרסי ה-BBC למוזיקת עולם עוד בשנת 2007.
לאוטה היא מילה שמקורה בלאוד הספרדי, שהגיעה מהמילה הערבית לכלי, אל-עוד (שפירושו ענף של עץ).
הלאוטה מעוצבת כמו חצי אגס עם צוואר קצר.
חליל כפול: מְגָ'וָוז, שפירושו המילולי בערבית "כפול", משום שהוא כולל שני חלילי במבוק צמודים, הוא כלי פופולרי מאוד בשימוש במוזיקה הלבנונית.
זהו סוג של קלרינט קנה.
הוא מנוגן על ידי נשימה חלקה דרך חור עגול בקצה, ועל ידי הזזת האצבעות על החורים במורד החלק הקדמי של הצינור על מנת ליצור את התווים השונים.
ה-minjjayrah דומה ל-mijwiz, שניהם חלילי קנים פתוחים, ומנגנים בהם בסגנון דומה.
נגינה זו פופולרית מאוד בפריים ההרריים של לבנון.
הטבלה היא תוף יד קטן, הידוע גם בשם דרבוקה, והוא מכלי ההקשה הנפוצים ביותר.
רוב הטבלאות מעוטרות להפליא על ידי שיבוץ עץ, אריחים או עצם, מתכת חרוטה, או ציורים בעיצובים אופייניים למזרח הקרוב.
הטבלה מיוצר ממברנופון של עור עיזים או דג המתוח על תוף בצורת אגרטל עם צוואר רחב.
בדרך כלל התוף עשוי מחרס או מתכת.
כדי לנגן בו, מניחים אותו מתחת לזרוע השמאלית או בין הרגליים, ומקישים בו במכות חזקות באמצע, או במכות בקצה, עבור הפעימות החדות שבין הביטים.
הדף, הידוע גם בשם ריק, הוא כלי פופולרי המקביל לטמבורין.
הוא מורכב ממסגרת עגולה שמכוסה בצד אחד בעור עיזים או דג.
במסגרת, ישנם זוגות של דיסקים מתכתיים שאחראים להפיק את הצליל כאשר מכים בהם.
הצלילים שמייצר הדף מכתיבים את הקצב של הרבה מהמוזיקה הערבית, במיוחד בביצועים קלאסיים.
מקור המילה buzuq שנוי במחלוקת אך מסתכם בטורקית ופרסית.
הבוזוק הוא כלי חיוני ברפרטואר של האחים רחבאני.
הוא כלי היברידי שאינו מסווג בין הכלים הקלאסיים של המוזיקה הערבית או בין אלה של המוזיקה הטורקית.
עם זאת, ניתן לראות בו כקרוב משפחה גדול ועמוק יותר של הסאז הטורקי, שאליו ניתן להשוות אותו באותו אופן שבו משווים את הוויולה לכינור במוזיקה המערבית.
לפני שהרחבנים החלו להשתמש בכלי זה, הבוזאק נקשר למוזיקה הצוענית של לבנון.
הבזוק הוא כלי מיתר עם צוואר ארוך מרוהט, המרוהט בשני מיתרי מתכת המנוגנים עם פלקטרום.
הנגנים הלבנונים המפורסמים של כלי זה הם זקי נאסיף, פילמון והבה, האחים רחבאני, רומיאו לחוד, וואליד גולמיה ובוגוס ג'ליאן.
הקאנון הוא כלי מיתר המנגן בסולו או כחלק מהרכב.
קאנון מנוגן על הברכיים בישיבה או בכריעה, או לפעמים על מונח על משטח תומך.
מנגנים בו על ידי מריטת המיתרים עם שני מיתרי-צב (אחד לכל יד) או עם ציפורניים, ויש לו טווח סטנדרטי של שלוש וחצי אוקטבות מ-A2 ל-E6 שניתן להרחיב עד F2 ועד ל-G6 במקרה של עיצובים ערביים של הכלי.
מוזיקה מקורית של סרטים היא המוזיקה המקורית שהולחנה במיוחד עבור סרטי קולנוע אשר מתנגנת במהלך הסצנות השונות בסרטי קולנוע.
המוזיקה המקורית בסרטים היא בדרך כלל אינסטרומנטלית, למרות שלעיתים היא עשויה לשלב גם אלמנטים ווקאליים שונים.
מוזיקה זו נבדלת ממוזיקת הפסקול של סרט אשר כוללת לרוב שירי פופ ורוק שכבר היו קיימים וזכו בעבר להצלחה מסחרית.
כאשר המוזיקה המקורית נוצרת בצורה הטובה ביותר היא בעלת השפעה ניכרת על האופן שבו קהל הצופים מפרש ומתחבר לתוכן הוויזואלי ולעלילה של הסרט.
תהליך יצירת המוזיקה המקורית לסרטי הקולנוע כרוך בדרך כלל בשיתוף פעולה הדוק בין המלחין והבמאי.
המלחינים לרוב צופים בתחילה בסרט על מנת להפין טוב יותר את העלילה והאווירה של הסרט, ולאחר מכן מתחילים להתמקד בעיקר ביצירת המנגינות שצריכות להתנגן בסצנות בולטות במהלך הסרט, בהם הם מבצעים בהמשך התאמות שונות על מנת שהן ישתלבו באופן מושלם עם התוכן הוויזואלי.
בהמשך המוזיקה המקורית שנוצרה על ידי המלחין מנוגנת על ידי אנסמבל של מוזיקאים - בדרך כלל תזמורת, להקה, מקהלה, או זמרים - והיא מוקלטת על ידי טכנאי קול.
יצירת מוזיקה מקורית לסרטים החלה עוד בתקופת הסרט האילם כאשר פסנתרנים, נגני עוגבים ולעיתים אף תזמורות קטנות ניגנו בזמן אמת מוזיקה מקורית במהלך ההקרנות של סרטי קולנוע וניסו להתאים באופן אינטואיטיבי את המוזיקה אותה הם ניגנו לאווירה של כל סצנה בסרט.
כאשר תעשיית הקולנוע החלה לייצר סרטים עם קול מסונכרן בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 המוזיקה שהתנגנה ברקע של הסצנות השונות בסרטים הפכה לחלק אינטגרלי מסרטי הקולנוע.
מלחינים כמו מקס שטיינר ואריך וולפגנג קורנגולד היו מהמלחינים החלוצים הבולטים ביותר שעסקו ביצירת מוזיקה מקורית לסרטי קולנוע במהלך עידן הזהב של הוליווד, והם התמחו במיוחד ביצירת מוזיקת תזמורת.
המוזיקה המקורית של סרטי הקולנוע המודרניים נוצרת כיום במגוון עצום של סגנונות מוזיקליים וז'אנרים, אשר מותאמים לסוג הסרטים עבורם המוזיקה המקורית נוצרת.
בעוד שחלק גדול מהמוזיקה המקורית בסרטים המודרניים היא של מוזיקת תזמורת שהשורשים שלה היא במוזיקה הקלאסית המערבית, במקרים רבים המוזיקה המקורית של הסרטים המודרניים כוללת גם השפעות של ג'אז, רוק, פופ, בלוז, מוזיקת אמביינט, מוזיקת ניו-אייג', ומגוון רחב של סגנונות מוזיקת עולם.
משנות ה-50 ואילך השימוש במוזיקה אלקטרונית גם הפכה יותר ויותר נפוצה בסרטי קולנוע.
פרסים כמו פרס אוסקר למוזיקה המקורית הטובה ביותר מוענקים מדי שינה למלחינים הבולטים ביותר שיצרו מוזיקה מקורית לסרטים במהלך אותה השנה.
מוזיקה מהנשמה הוא סרט דרמה נוצרי אמריקאי משנת 2024 שנכתב ובוים על ידי ריצ'רד רמזי וג'ואל סמולבון.
הסרט עוקב אחר רבקה , ג'ואל ולוק סמולבון מ-For King & Country ומסע חייהם להפוך לאמני הקלטות נוצריים.
הסרט יצא לאקרנים בצפון אמריקה ב-26 באפריל 2024. הוא שודר בנטפליקס החל מפברואר 2025.
בשנת 1991, משפחת סמולבון עוברת מסידני, אוסטרליה לנאשוויל, טנסי, במרדף אחר התחלה חדשה.
דייוויד ואשתו, הלן, עוקרים את חייהם עם ששת ילדיהם לנאשוויל לאחר קריסת חברת המוזיקה של דייוויד באוסטרליה בעקבות הפסד של 500,000 דולר אחרי שמסע הופעות של איימי גרנט נכשל.
כשהמשפחה מתמקמת בביתה החדש, היא נתקלת באתגרים רבים, כולל מאבקים כלכליים והמשימה המפחידה של להתחיל מחדש במדינה זרה.
למרות חוסר הוודאות, אמונתה הבלתי מעורערת של הלן ונחישותו של דייוויד דוחפת אותם קדימה, מטביעה תקווה וחוסן בילדיהם.
שלושה מהאחים של סמולבון, ג'ואל, לוק ורבקה סנט ג'יימס , מפתחים את כישרונותיהם המוזיקליים ומנווטים בתעשיית המוזיקה התחרותית.
ג'ואל ולוק יוצרים בסופו של דבר את הצמד For King &amp; Country , בעוד רבקה יוצאת לקריירה מצליחה כאמנית הקלטות של מוזיקה נוצרית.
דייזי בטס – הלן סמולבון
ג'ואל סמולבון – דייוויד סמולבון
קירילי ברגר – רבקה סמולבורן (רבקה סנט ג'יימס)
ג'ונתן ג'קסון – אדי דה-גארמו
לוקאס בלאק – ג'ד אולברייט
קנדיס קמרון בורה – קיי אולברייט
טרי אוקווין – סבא ג'יימס
הילרי סקוט – לואן מיס
דיזל לה טוראסה – ג'ואל סמולבורסן
ג'יי ג'יי פטנטו – לוק סמולבורן
רבקה סנט ג'יימס – דיילת
לנס ניקולס – ארט מריווטר
רייצ'ל הנדריקס – איימי גרנט
רוזלין ג'נטל – ג'ין פרנסיס
ב-30 בנובמבר 2022, ג'ואל ולוק סמולבון הודיעו באמצעות מדיה חברתית שהם עשו סרט עם אחיהם בן על אמם.
הסרט נקבע לצאת לאקרנים ב-26 באפריל 2024 על ידי Lionsgate והופק על ידי חברת Kingdom Story ו-Candy Rock Entertainment, חברת הפקות בראשות קנדיס קמרון בורה שגם משחקת בסרט.
את הסרט ביים ג'ואל סמולבון אשר עושה את הופעת הבכורה שלו בבימוי ונכתב על ידי ג'ואל וריצ'רד רמזי.
צוות השחקנים כולל את ג'ונתן ג'קסון, קנדיס קמרון בורה, קירילי ברגר, לוקאס בלאק, טרי אוקווין והילרי סקוט, זמרת.
המפיקים הם ג'סטין טולי, ג'וש וולש ולוק סמולבון.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-26 באפריל 2024. הוא היה אמור לצאת באוסטרליה ב-30 במאי, במקביל לסיבוב ההופעות המוזיקלי "Homecoming" של For King & Country באוסטרליה וניו זילנד.
לקראת הסרט, For King & Country הוציאו גרסה מעודכנת של "Place in this World", בהשתתפות מייקל וו.
סמית', שהוציא את השיר במקור ב-1991.
הסרט שודר בתפוצה רחבה עד ה-23 בינוני 2024 בארצות הברית וקנדה.
הסרט שנוצר בתקציב של 6 מיליון דולר, הרוויח 21.1 מיליון דולר בקופות, כאשר בשבוע הראשון היה הסרט השני הכי רווחי בקופות ובהמשך שלושת השבועות הראשונים נשאר בעשרת הסרטים הרווחיים באותו הזמן.
תאריך הטקספרס קטגוריהעבודה מועמדת תוצאההפניות 2024 Dove Awards סרט ההשראה של השנהמוזיקה מהנשמה 7 בפברואר 2025 פרסי Movieguide הסרט הטוב ביותר עבור קהל בוגר
המוזיקה הכורדית משלבת השפעות מהמוזיקה הטורקית וממוזיקה הקשורה לתרבויות שונות נוספות באזורים בהם יש ריכוזי אוכלוסייה גדולים של הכורדים.
למוזיקה תפקיד חשוב ומשמעותי בחיים החברתיים ובמסורת של העם הכורדי.
צורות ההבעה המוזיקליות של הכורדים באות לידי ביטוי בזמרת שירים ובריקודים.
המבנים המוזיקליים קשורים בדרך כלל להקשרים של אירועים מסוימים ולאפיוני הזמרים.
ניתן להבחין במספר פרקטיקות מוזיקליות הנבדלות מאזור לאזור שבו נמצאים הכורדים ואפילו בין קבוצות שונות באותו האזור.
הצורות החשובות ביותר הם שירים נרטיביים ושירי ריקודים.
המבצעים של הנרטיבים מסתובבים באזורים שונים וריקודים מהווים ביטוי מסורתי מקובל ונפוץ.
באמצעות השירים הכורדים מספרים על אירועים היסטוריים הכוללים תיאורי גבורה בקרבות שמהללים אומץ ויושר.
השירים משקפים את הסבל הממושך של העם הכורדי בארצות ותקופות שונות.
ישנם גם שירים העוסקים באהבת אישה הכוללים שבח ליופי הנשי וצער על אבדן אהבה.
שירים פופולריים נוספים הם שירים המתארים פעילויות ביתיות וריטואלים נשיים, שירי ערש המשמשים לניחום והרגעת תינוקות, שירי עבודה ושירים לחתונות.
הזמרים שמבצעים שירים אלה מכונים בשפה הכורדית dengbêj.
הם לרוב נתפסים כדמויות חשובות בקרב הכורדים וזוכים לפרסום וכבוד רב.
שירים של ריקודים נפוצים מאוד והם גם משמשים לציון זהות קבוצתית אתנית וככלי לפעילות חברתית מסורתית.
הכלים הכורדים רבים ומגוונים, כאשר הכלי העיקרי להבעה המוזיקלית הכורדית הוא הקול האנושי.
הקול נדרש להיות איכותי, גבוה וחזק אך גם מלא רגש.
הכורדים עושים שימוש במספר מצומצם של כלים מוזיקליים בשל מגבלות חברתיות וגאוגרפיות.
כלי הקשה גם הם נפוצים מאוד.
ביניהם מוכרים תופי מסגרת כמו: Bane, Bender, Daf כשטבעות מתכת מחוברות למסגרותיהם.
תופים אלה משמשים ללוות שירי ריקודים.
מוזיקאים מקצועיים שמכונים בשפה הכורדית Mitirp ונתפסים בחברה הכורדית כצוענים מנגנים בתוף הנקרא Dehol שהוא בצורת צילינדר עם ראש כפול.
מוזיקאים אלה חיים בפרברי הערים והם מושכרים לחגיגות וטקסים באזורים כפריים.
הופעותיהם בחתונות של איכרים נחוצות וחשובות.
תוף ה־dehol בנוי ממסגרת עגולה וממנה נמתחות רצועות.
הנגן נושא את התוף בצורה אנכית לפניו כשידו הימנית מכה עם מקל עץ כבד והיד השמאלית עם מקל דק.
לצד התופים יש גם כלי נשיפה.
הכלי הנקרא Zorne דומה לאבוב שעשוי מעץ.
כלי נשיפה שכיח נוסף הוא ה־duzelle שנראה כמו קלרינט עם קנה כפול כשכל אחד בעל שישה חורי אצבעות.
הוא מנוגן לרוב על ידי איכרים כורדיים שמלווים ריקודים.
כלים פופולריים נוספים הם כלי מיתר, בעיקר כינורות בשם tanbur שמעוצבים באורכים שונים ובהבדלים צורניים מסוימים על פי השייכות התרבותית האזורית.
חוקרים מציינים כי יש צורך בהימנעות ממסגור מוזיקה כורדית בעזרת קטגוריות פוליטיות דוגמת "מוזיקה כורדית" או "מוזיקה בדרסים", שמגבילות את ההבנה של המוזיקה האזורית.
במקום זה, ניתן לנתח את המוזיקה בצורה היסטורית, דרך הקלטות שטח שנעשו על ידי אוספים מקומיים פרטיים, תוך התמקדות בטכניקות שירה וצליל.
מעבר להתמקדות בסוגי סגנונות מוזיקליים, יש להימנע מהשערות בנוגע למקורם הפוליטי של הסגנונות, שכן אין מסורת מוזיקלית אחידה על-אזורית, אלא סגנונות שונים שמתפתחים לפי המאפיינים המקומיים.
המוזיקה חוצה גבולות בין סוגות שונות ומורכבת מריבוי ושילוב צורות וסגנונות, ובכך משקפת את המורכבות והיצירתיות של האזור.
מוזיקה ערבית היא המוזיקה של העמים בעולם הערבי ובארצות האסלאם.
המוזיקה הערבית מאופיינת בדגש על מלודיה ומקצב (בניגוד להרמוניה במוזיקה המערבית).
משותפים לה: מערכת צליל הכוללת מלודיה - המקאם, מבני קצב, כלי נגינה ותרבות מוזיקלית.
המוזיקה הערבית בתקופה הקדם-אסלאמית דמתה למוזיקה במזרח הקדום.
נראה שהתקיימו צורות שונות של מוזיקה בחצי האי ערב בתקופה שבין המאה החמישית והמאה השביעית לספירה.
עיקר המידע מתקופה זו נוגע בעיקר לכלי נגינה ומסגרות ביצועה של המוזיקה.
משוררים ערבים נקראו "שעראא' אלג'אהליה" (شعراء الجاهلية) או "משוררים ג'אהלים" (משוררי תקופת הבערות).
הם נהגו לדקלם שירים בצלילים גבוהים.
על פי אמונת התקופה שדים חשפו שירים למשוררים ומוזיקה למוזיקאים.
המקהלה שימשה ככלי פדגוגי שבו המשוררים המשכילים דקלמו את שיריהם.
השירה עצמה לא כפעילות אינטלקטואלית ועל כן ניתנה לנשים בעלות קולות יפים על מנת שילמדו לנגן עם כלי התקופה - כגון תוף, עוד או רבאב - וישירו תוך כדי שמירה על משקל השיר.
היצירות היו פשוטות וכל זמר שר במקאם אחד.
בתקופת בית אומיה ידוע על מוזיקאים אשר היו פעילים בחצרות הח'ליפים או במרכזים עירוניים.
בתקופת בית עבאס המוזיקה הערבית זכתה לשגשוג רב.
המרכז התרבותי שכן בבגדאד שהייתה מפגש בין העולם הערבי והעולם הפרסי.
המוזיקה התבססה על מערכת המקאם.
המקאם יכול להתממש במוזיקה ווקאלית או אינסטרומנטלית, ואינו כולל מרכיב קצבי.
הפילוסוף אל-כנדי (801-873 לספירה) היה התאורטיקן הגדול הראשון של המוזיקה הערבית.
הוא היה מייצגה של האסכולה הפיתוגיראית במוזיקה.
"אל-קינדי התמקד בקשר שבין ארבעת מיתרי העוד ויסודות העולם.
לכך היו, לדעתו, השלכות על משמעותה, כוחה והשפעתה של המוזיקה".
הוא הציע להוסיף מיתר חמישי לעוד ודן במשמעויות הקוסמולוגיות של המוזיקה.
הוא פרסם חמש-עשרה מסות בתאוריה של המוזיקה, מתוכן שרדו חמש.
אבו אלפרג' (897-967) כתב ספר על מוזיקה בשם "ספר השירים" (كتاب الأغاني).
זהו אוסף של שירים ופזמונים שכולל מעל 20 כרכים במהדורות מודרניות.
הפילוסוף אל-פאראבי (872-950) כתב ספר בשם "ספר המוזיקה הגדולה" (كتاب الموسيقى الكبي) בו תיאר את מערכת הצליל הערבית.
הוא תיאר כוונונים שונים של האוקטובה לפי כלים.
התאוריה בספר זה נמצאת בשימוש עד היום.
אל-ע'זאלי (1059-1111) כתב מסה על מוזיקה בפרס ובה כתב ש"אקסטזה היא מצב שנוצר מהאזנה למוזיקה".
בשנת 1252, סאפי אלדין פיתח צורה ייחודי של תווים שבה מקצבים מיוצגים באופן גאומטרי.
דבר דומה לא הופיע במערב עד לשנת 1987, כאשר פורסמה שיטה לייצוג קצב כגרף דו-ממדי.
במאה ה-11 אל-אנדלוס הפכה למרכז ייצור כלי נגינה.
כלים אלו הגיעו לרחבי צרפת והשפיעו על הטרובדורים הצרפתים.
משם הם הגיעו לכל אירופה.
השפעה זו ניכרת במבנה כלים במוזיקה הקלאסית ובשמותיהם: הלאוטה מעוד, הרבק (אב קדמון של הכינור) מרבאב, הגיטרה מקיטרה אשר הגיעה מהטאר הפרסי, נקר (תוף קטן), מקורו של הטימפני מנקרה (نقاره), אורגן מיוונית אורגנון (ὄργανονn) ועוד.
כמו כן, ישנה השערה כי מקור שמות התווים הוא באותיות בערבית שנכתבות בנפרד: דאל (דו), רא (רה), מים (מי), פה (פה), סאד (סול) ולאם (לה).
עזרא פאונד מציין באחד מכתביו שוויליאם מאקיטן, טרובדור מוקדם "הביא את השיר מספרד עם הזמרים והרעלות...".
ויליאם השמיני, אביו של ויליאם, הביא לפואטייה מאות אסירים מוסלמים וכנראה שמסורת הטרובדורים נוצרה על ידי ויליאם לאחר מפגש עם אמנות המורים בעת שנלחם בספרד.
החל מהמאה ה-10 החל הגירת עמים טורקיים למזרח התיכון.
במאה ה-11 השתלטו על בגדד.
מבחינה תרבותית הם אימצו את המוזיקה הפרסית: כלים, מודוסים וסגנונות.
מאוחר יותר התפתחה מוזיקה טורקית עצמאית.
במאה ה-20 מצרים הייתה המדינה הערבית הראשונה בה הופיעה לאומיות והיא הפכה לעצמאית לאחר אלפיים שנות שלטון זר.
המוזיקה הטורקית אשר הייתה פופולרית בתקופת שלטון האימפריה העות'מאנית באזור, הוחלפה במוזיקה לאומית-חילונית.
קהיר הפכה למרכז חדשנות מוזיקלי.
הזמרת הבולטת בגל זה היא אוּם כולת'וּם, אשר זכתה לפופולריות רבה ונחשבת עד היום למופת המוזיקה הערבית.
בשנות החמישים והשישים החלה המוזיקה הערבית להשתמש יותר במאפיינים מערביים.
אום כולתום ועבד אל-חלים חאפז יחד עם מלחינים כמו מוחמד עבד אל-והאב ובליר חמדי השתמשו בכלים מערביים במוזיקה המצרית.
בשנות השבעים נולד הפופ הערבי.
הוא בדרך כלל מורכב משירים בסגנון מערבי יחד עם כלים ומילים בערבית.
המנגינות הן לעיתים קרובות שילוב בין מזרח ומערב.
מוזיקת הפופ המערבית הושפעה בעצמה ממוזיקה ערבית בשנות השישים המוקדמות.
השפעה זאת ניכרת בהתפתחות ז'אנר הסרף רוק אשר ממנו התפתחו מאוחר הגראג' רוק והפאנק רוק (Punk rock).
חלוץ הסרף רוק, דיק דייל, גיטריסט אמריקאי לבנוני, הושפע ממוזיקה ערבית שלמד מדודו וביטא זאת על גיטרה חשמלית.
בשנות התשעים מספר אמנים השתמשו בסגנון זה: עמר דיאב, נאנסי עג'רם, הייפא והבי, מאג'דה א-רומי, אסאלה נסרי, קרול סמאחה, שב חאלד, ג'ורג' וסוף, ג'וליה בוטרוס ועוד.
בשנת 1996 עמר דיאב הוציא את "חביבי יא נור אל עין" שהתפרסם ברחבי העולם וזכה לגרסאות שונות.
השיר שילב שלוש מסורות מוזיקליות: מוזיקה ספרדית: מוזיקת פלמנקו, מוזיקה צרפתית: סולו אקורדיון ומוזיקה ערבית: תופים ודאף.
השילוב של מוזיקה צרפתית וערבית הפך לפופולרי בזכות אמנים כמו דלידה (מצרים), סמי קלארק (לבנון), ואלדו מאוסטרליה.
הז'אנר חוצה גבולות מוזיקליים של סגנונות ושפות, השירים בערבית משלבים איטלקית, צרפתית ואנגלית.
ליהודי בגדאד היה בית ספר מיוחד לעיוורים בו נלמדו בעיקר תחומי הנגינה והשירה, וכך מספר רב של יהודים היו מפורסמים בשל כישוריהם המוזיקליים.