tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר זמן זה, המיקום האפריקני הפך לפופולרי יותר ויותר.
ייתכן שהדבר נבע מגידול הקשרים בין אירופה לאפריקה, כאשר בשנת 1428 מלכי אראגון ואתיופיה ניהלו משא ומתן באופן פעיל על אפשרות לנישואין אסטרטגיים בין שתי הממלכות.
ב־7 במאי 1487 נשלחו שני שליחים פורטוגזים, פרו דה קובילה ואפונסו דה פאיבה, שנסעו בחשאי על פני היבשה כדי לאסוף מידע על נתיב ימי אפשרי להודו, אך גם לברר על פרסטר ג'ון.
אף על פי שהתקבל יפה, נאסר עליו לצאת.
שליחים נוספים נשלחו בשנת 1507, לאחר שהאי סוקוטרה נכבש על ידי הפורטוגזים.
כתוצאה ממשימה זו, וכנגד התפשטות מוסלמית, שלחה המלכה הלני מאתיופיה את מטאוס כשליח למלך מנואל הראשון מפורטוגל ולאפיפיור בחיפוש אחר קואליציה.
מטאוס הגיע לפורטוגל דרך גואה, יחד עם הכומר פרנסיסקו אלווארס בשנת 1520. ספרו של פרנסיסקו אלווארס, שכלל את עדותו של קובילה, היה התיאור הישיר הראשון של אתיופיה, והגדיל מאוד את הידע האירופי באותה עת, כפי שהוצג לאפיפיור, שפורסם וצוטט על ידי ג'ובאני בטיסטה ראמוסיו.
עד שהקיסר לבנה דינגל והפורטוגלים יצרו קשר דיפלומטי זה עם זה בשנת 1520, היה פרסטר ג'ון השם שבאמצעותו הכירו האירופאים את הקיסר של אתיופיה.
האתיופים, עם זאת, מעולם לא כינו את הקיסר שלהם כך.
כששגרירים מהקיסר זרע יעקב השתתפו במועצת פירנצה בשנת 1441, הם היו מבולבלים כשאנשי המועצה התעקשו להתייחס למלך שלהם ככומר ג'ון.
הם ניסו להסביר כי בשום מקום ברשימת השמות הממלכתיים של זרע יעקב לא מצוי כינוי כזה למלך.
עם זאת, ההצהרות שלהם לא מנעו מהאירופאים לקרוא למלך אתיופיה פרסטר ג'ון.
חלק מהכותבים שהשתמשו בכנוי הבינו שלא מדובר בשם ילידי אתיופי.
יתרה מכך, מומחים בהיסטוריה של אתיופיה הוכיחו כי הסיפור לא היה מוכר שם בהרחבה עד לאחר שנוצר הקשר האירופי.
הפרנציסקני צ'מדי רמדיוס פרוטקי שאל את הקיסר אייאסו השני על כך בשנת 1751, ופרוטקי קובע כי האיש "נדהם, ואמר לי שמלכי אטיופיה מעולם לא היו רגילים לקרוא לעצמם בשם הזה".
בהערת שוליים לקטע זה, ריצ'רד פנקהורסט קובע כי זו ככל הנראה ההצהרה המתועדת הראשונה של המלוכה האתיופית על סיפור הכומר, וככל הנראה לא היו מודעים לתואר עד לבירורו של פרוטקי.
אנשי אקדמיה מהמאה השבע-עשרה כמו המזרחן הגרמני איוב לודולף הדגימו כי אין קשר ממשי בין פרסטר ג'ון למלכי אתיופיה, והחיפוש אחר המלך האגדי הופסק בהדרגה.
אולם האגדה השפיעה כמה מאות שנים על ההיסטוריה האירופאית והעולמית, במישרין ובעקיפין, על ידי עידוד חוקרי אירופה, מיסיונרים, חוקרים וציידי אוצרות.
הסיכוי למצוא את פרסטר ג'ון נעלם מזמן, אך הסיפורים המשיכו לעורר השראה לאורך המאה העשרים.
מחזהו של ויליאם שייקספיר משנת 1600 " מהומה רבה על לא דבר" מכיל התייחסות מודרנית מוקדמת למלך האגדי, וכך גם אל בורלדור דה סווילה של טירסו דה מולינה.
בשנת 1910 השתמש הסופר והפוליטיקאי הסקוטי ג'ון בוכן באגדה בספרו השישי, פרסטר ג'ון, כדי להוסיף עלילה על התקוממות זולו בדרום אפריקה.
ספר זה הוא דוגמה ארכיטיפית לרומן ההרפתקאות המוקדם של המאה העשרים, והיה פופולרי מאוד בימיו.
לאורך שארית המאה הופיע פרסטר ג'ון באופן ספורדי בספרות בדיונית וקומיקס.
צ'ארלס ויליאמס, חבר קבוצת האינקלינגס של המאה העשרים, הפך את פרסטר ג'ון למגן משיחי על הגביע הקדוש ברומן המלחמה בגן עדן.
פרסטר ג'ון וממלכתו מקבלים תפקיד בולט ברומן של אומברטו אקו משנת 2000, "באודולינו", שבו הגיבור הטייטרלי מגייס את חבריו לכתוב את המכתב של ג'ון לאביו המאמץ פרדריק ברברוסה, אך הוא נגנב לפני שהם יכולים לשלוח אותו החוצה.
הכותל הדרומי הוא קיר התמך הדרומי של רחבת הר הבית בירושלים.
בנוסף, בחלקו המזרחי, הכותל הדרומי מהווה את הקיר הדרומי של העיר העתיקה כולה.
מקובל כי הקיר הנוכחי עובר בתוואי שקבע הורדוס לאחר הרחבת מתחם הר הבית החשמונאי.
ניתן לראות שהנדבכים התחתונים של הכותל הדרומי הם בעלי סיתות שוליים הרודיאני אופייני המוכר מאבני הכותל המערבי.
בפינה הדרום מזרחית של החומה השתמרו כ-30 נדבכים הרודיאנים, היורדים עד לסלע האם.
בכותל נמצאו שרידים של שער משולש ושער כפול (מוסתר ברובו על ידי מבנה צלבני).
אף שהשערים הנוכחיים מאוחרים לתקופת הורדוס (מיוחסים לימי בית אומיה) משוער כי הם נמצאים במקומם של שערים מסוף תקופת בית המקדש השני.
השם המקובל, שערי חולדה, לקוח מהמשנה במסכת מידות.
מן השערים היה צורך לעלות מתחת לאדמה עד ההגעה לרחבת הר הבית.
בקצהו המזרחי של הכותל נמצא שער יחיד, מימי הצלבנים.
נכון לתחילת המאה העשרים ואחת, כל השערים סתומים.
הכותל הדרומי ורחבתו כלולים בחפירות הארכאולוגיות שביצע בנימין מזר לאחר מלחמת ששת הימים, ובסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 על ידי יובל ברוך ורוני רייך מטעם רשות העתיקות.
שטח הכותל בחלקו המערבי כלול היום בשטח הגן הארכאולוגי ירושלים ואילו הקטע המזרחי כלול בשטח הגן הלאומי "העופל" ובאחריות רשות הטבע והגנים.
מספר הרב ד"ר ש.ז כהנא:
שערי חולדה הם שני שערי כניסה בכותל הדרומי של הר הבית.
השער המערבי כפול והמזרחי משולש.
השערים היו במפלס נמוך מרובו של הר הבית, ועל כן רוב החוקרים סבורים שהשערים מובילים במחילה אל תוך שטח ההר ומשם היה צורך לעלות במדרגות אל הרחבה.
לעומתם, חוקר המקדש הרב זלמן מנחם קורן מפקפק בעניין ולדעתו השערים היו עיליים.
הוא הסיק זאת בעקבות חפירות לצורכי בניה שערכו פלסטינים בהר, מהן עולה כי השטח הדרומי לא היה מכוסה בעפר בזמן הורדוס.
פרשנות נוספת העלו יובל ברוך ורוני רייך.
לדעתם שימש השער המשולש והרחוב שעלה אליו ממזרח להובלה של בעלי חיים וקורבנות למתחם ההר ובמיוחד במהלך חג הפסח.
לרוחב הכותל הדרומי מצויות מדרגות ענק, המתוארכות לימי בית שני, ומזוהות כ'מדרגות חולדה' כשמם של השערים אליהם הובילו המדרגות.
"קצב" המדרגות אינו אחיד, אלא הוא עשוי מדרגה אחת רחבה ומדרגה אחת צרה לסירוגין.
מאחורי השער המשולש, בתוך הר הבית נמצא מתחם מהתקופה הצלבנית שהפך למסגד וידוע בשם אורוות שלמה; החפירות שערך הוואקף במתחם יצרו חשש כי שרידים ארכאולוגיים חשובים מושמדים וכן הועלה חשש להתמוטטות חלק מהכותל המערבי.
אורוות שלמה הפכו שם דבר עם פרסום הספר "צופן דה וינצ'י".
על פי הספר - המבוסס על סיפורים ואגדות ידועות - שם מצאו הטמפלרים את אוצרות שלמה המלך.
הארמונות, המכסים למעשה את כל שטח הגן הארכאולוגי (כולל רחבת התפילה בכותל המערבי), נבנו כל אחד מהם סביב חצר פנימית קְטוּרָה (לא מקורה), והיוו יחד קריית שלטון.
בשל כך החומה העות'מאנית מגיעה רק עד פינת הארמון, ואז פונה בזווית של 90 מעלות צפונה ומתחברת להר הבית באופן שרירותי כמעט, באמצע הכותל הדרומי.
כדי לאפשר מעבר אל המשכו של הגן הארכאולוגי מחוץ לחומת העיר העתיקה העות'מאנית, פרצו החופרים שער מלאכותי בחומה, במקום שבו ניצב בעבר שער 'ארמון 2'.
בקצהו הדרום-מערבי של הגן הארכאולוגי, בתוך שרידי קומת המרתף של 'ארמון 2' האומיי, הוקם בשנת 2001 מוזיאון ארכאולוגי.
המוזיאון נקרא על שם נדבן יהודי-אמריקני שמימן את הקמתו, ומוצגים בו ממצאים בני תקופות שונות שנתגלו ברחבי הגן הארכאולוגי ובסביבתו.
תצוגת הממצאים היא בסדר כרונולוגי, החל מימי בית שני, ועד סוף התקופה המוסלמית הראשונה.
הכורדים בטורקיה הם קבוצה אתנית גדולה הדוברת שפה הודו-אירופית השונה מהשפה הטורקית, המהווה כ-15 ועד 25 אחוז מהאוכלוסייה הטורקית.
האוכלוסייה הכורדית מפוזרת בכלל רחבי המחוזות בטורקיה, אך ריכוזם הגדול ביותר הוא במזרח ובדרום מזרח טורקיה, אזור שהוא חלק מכורדיסטן.
הכורדים הם קבוצה אתנית המהווים חלק מהעמים האיראניים, ומספרם הכולל מוערך בכ-25 עד 40 מיליון נפש.
היא נחשבת לקבוצה האתנית הגדולה ביותר בעולם שהיא חסרת מדינה.
מרבית הכורדים חיים בטורקיה, איראן, עיראק וסוריה, אך ישנן קהילות כורדיות גם בארמניה, בגאורגיה ובמדינות נוספות.
הכורדים יושבים בכורדיסטן, שטח של כ-230,000 קילומטרים שהתחלק בין ארבע מדינות לאחר מלחמת העולם הראשונה.
הכורדים דוברים מספר לשונות כורדיות קרובות.
חלק מהכורדים הם סונים וחלק שיעים, ומשתייכים למסדרים שונים.
ב-1922, עת הכריז מוסטפא כמאל אטאטורק על הקמת המדינה הטורקית, החלה להשתנות המדיניות כלפי העם הכורדי, שבימי האימפריה העות'מאנית התאפיינה בחיזוק הכורדים בשליטתם בשטחיהם ולא בניסיון להפוך את הכורדים לטורקים.
בוועידת לוזאן בה הוכרז על הקמת טורקיה אין כל התייחסות לכורדים, ומדובר רק על מיעוטים דתיים הזכאים לזכויות.
המדיניות הכמאליסטית שאפה לאחד את העם הטורקי, להטמיע בתוכו מיעוטים ליצירת עם אחד ומאוחד, אחדות זו הייתה אמורה לעמוד גם כנגד מיעוטים אתניים אחרים – ארמנים ויוונים.
בין 1919–1922 אטאטורק ערך מאמצי איחוד טורקיים תחת אחדות מוסלמית.
בנוסף לכך אטאטורק חשש מהרצון הכורדי בעצמאות, ואסר על שמות כורדיים, ארגונים כורדיים, פרסומים ובתי ספר, כמו גם מוזיקה ותרבות.
כתוצאה מיחסו של אטאטורק לכורדים, התרחשו שלוש מרידות כורדיות כנגדו בשנים 1925 - 1938. ההתקוממויות נכשלו והסתיימו בהרג כורדי ובהגליות, באחת מההתקוממויות נגד אטאטורק שהתרחשה ב-1920, היא התנגדה למודרניזציה המהירה ולאופי החילוני והאנטי אתני שאטאטורק הכניס לרפובליקה, וזאת לאור התנגשותה עם השמרנות הדתית של הכורדים.
ההתקוממות נענתה באלימות וניסיונות לשלב את הכורדים בזהות הטורקית.
האסלאם תמיד היה בעל חשיבות גדולה עבור הכורדים.
המנהיג הכורדי עבדו-אלק'אדר הכריז שיהיה מוכן לחיות תחת שלטון טורקי כל עוד המדינה תהיה בעל אפיון אסלאמי.
במושג "הטרגדיה הכורדית" מתייחסים אל הטרגדיה של העם הכורדי בארצות שונות, וביניהן טורקיה.
עם עליית הטורקים הצעירים לשלטון, ואחרי הטיהור אתני שביצעו ביוונים ובארמנים, נותרו הכורדים המיעוט הגדול ביותר.
בתחילה השתמש אטאטורק בתמיכה הכורדית כנגד הארמנים.
הכורדים גם השתתפו במלחמה נגד יוון, אבל מיד לאחר ההכרזה על הקמת המדינה הטורקית החלו הרדיפות של הכורדים.
הסכם לוזאן שאשרר את הקמת טורקיה המודרנית ב-1923 מכיל בתוכו סעיף המבטיח הגנה על מיעוטים.
אבל מיד אחר כך, ממרץ 1924, נאסר על הכורדים לדבר בשפתם במדינה.
בין 1920 עד 1938 התרחשו 17 התקוממויות כורדיות, בהן שלוש משמעותיות שהגיעו לשיאן בטבח דרסים.
גל שני של התקוממויות התרחש בין 1984 ל-1999, וגבה את חיי שלושים וחמישה אלף איש משני הצדדים.
כבכל קונפליקט אתני, המדינה מנסה להטמיע את המיעוט בתוכה, חלה התנגדות והתקוממות המדוכאת בכוח, ואחר כך שוב תקופת אסימילציה.
ימי האימפריה העות'מאנית ככזו שאפשרה אוטונומיה יחסית לכורדים כמו גם למיעוטים אחרים.
ב-1850 חיו בטורקיה מיליון כורדים כנגד 13 מיליון עות'מאנים.
(ו-2 מיליון יוונים, 2.4 מיליון ארמנים ומאה וחמישים אלף יהודים).
בשנות השישים והשבעים של המאה העשרים, ייצוג כורדי נמצא רק בכוחות שמאלניים רדיקליים.
סטודנטים כורדים החלו לקרוא לפיתוח כלכלי של אזורים מאוכלסים על ידי כורדים, אבל טרם נשמעו קריאות לעצמאות.
ההתקוממות של המחתרת הכורדית, ה-PKK,החלה ב-1984. בתקופה זו סקרים מראים שהכורדים היו מתוסכלים וזועמים על יחס המדינה כלפיהם, אבל לאו דווקא עסקו בשאלת המדינה הנפרדת.
רבים מהמשתתפים בפעילות של המחתרת הכורדית עשו זאת מתוך פחד ולא מתוך שותפות.
ב-1987 הכריז ראש ממשלת טורקיה סוליימאן דמירל שעל טורקיה להכיר ב"מציאות הכורדית", אבל לא מתוך נפרדות של הכורדים מהמדינה, אלא מתוך שיפור מצבם ותנאיהם האזרחיים.
עם זאת דמירל היה בעד פעולות נחרצות נגד המחתרת הכורדית.
בצד מלחמה בטרור נבחנו צעדים לשיפור סוציו-אקונומי במצב הכורדים בדרום מזרח טורקיה.
ראש ממשלת טורקיה טורגוט אזאל (היה ממשפחה שחלקה ממוצא כורדי), שלט בין 1989–1993, הציע לשקול נתינת מעמד של פדרציה עצמאית לכורדים, אבל הצבא עצר מבעדו ליישם את הצעתו.
הצבא ראה במחתרת הכורדית איום קיומי, דבר שגרר תגובות נוקשות והפרות של זכויות אדם.
ראשי הצבא הכריזו ב-2006 שטורקיה איננה מדינה המבוססת על אתניות אלא על אזרחות, תוך ציטוט אמרתו הידועה של אטאטורק בדבר העובדה ש"שמח מי שמכריז על עצמו כטורקי".
המפלגות הפוליטיות הכורדיות מתונות יחסית, ומאורגנות במבנים שבטיים, בעוד למחתרת ה-PKK שורשים אורבניים.
כשהחלה ההתקוממות ב-1984 מנתה המחתרת כמה מאות לוחמים, ובתוך 10 שנים צמחה לכוח של 15–20 אלף.
שיטת לוחמת הגרילה שימשה את המחתרת לרדיפת המטרה של עצמאות כורדית.
עם זאת ה-PKK אינה רק ארגון צבאי, אלא ארגון פוליטי שלו זרוע צבאית.
לארגון אידאולוגיה לניניסטית מרכסיסטית, אידאולוגיה מהפכנית.
הם החלו באנקרה, אבל עברו לכורדיסטן.
בשנות השבעים והשמונים של המאה העשרים החלה התעוררות של מודעות כורדית, הרבה ממנה בלתי נגועה באלימות, ועדיין פעילים רבים הושלכו לכמה מבתי הכלא הגרועים בעולם.
מחתרת ה-PKK אילצה את השלטונות הטורקיים להכיר בקיום העם הכורדי.
אלפי הרוגים גבתה המלחמה, וכיום מזרימה טורקיה כספים רבים לשיפור התשתיות באזורים הכורדיים כדי להרגיע את המחאה.
דיווחים רבים על עינויים והתעללויות בעצירים כורדים בבתי כלא טורקיים מובאים, לצד דיווחים על פעולות טרור גרילה של המחתרת הכורדית.
בשנות התשעים הארגון השיג שליטה חלקית בחלקים מטורקיה הכורדית, תוך מניעה של כניסת הצבא הטורקי לשטח.
על אף היתרון המספרי המובהק של הצבא הטורקי במערכה, (185,000 מול 15,000) התקשה הצבא מול המורדים.
בדו"ח ביקורת של ועדת הלסינקי נקבע כי בין שמונה לעשרה מיליון כורדים היושבים על שליש מאדמת טורקיה סובלים מרדיפה על רקע אתני.
"כמה שמח להיות טורקי" קבע אטאטורק, אבל לא כך פני הדברים עבור הכורדים בעולם כולו – מעולם לא הייתה להם מדינה משלהם, למרות שהם מאכלסים את האזור הקרוי כורדיסטן אלפי שנים.
הכורדים חיים כיום בטורקיה, איראן, עיראק, ומיעוטם בסוריה ורוסיה.
נציגי "אמנת הלסינקי" בטורקיה שהגיעו לאזורים הכורדים ראו את התשתיות הירודות עדיין, את אחוזי האבטלה הגבוהים, ואת המערכת הרפואית הלוקה.
הקשיים השונים בפרויקט נפתרו ברובם בתחילת המאה ה-21.
בספר "השאלה הכורדית בטורקיה" טוענים כי עוד מימי אטאטורק טורקיה מעולם לא קיבלה את קיומו של המיעוט הכורדי.
בעשורים האחרונים ישנה הגירה רבה של כורדים לאירופה, בצד מעבר מהכפרים לערים טורקיות, שם מתרחש תהליך אסימילציה.
עליית הטורקים הצעירים והדגש על טורקיה חילונית הביאה את הכורדים לשיתוף פעולה, כמו גם לשירות בשורות הצבא הטורקי במלחמת העולם הראשונה.
אטאטורק שהיה זקוק לכוחות לוחמים השתמש גם הוא בשירותי הכורדים, על אף רצונו בטורקיה מאוחדת ובזהות טורקית אחידה.
הממשלה העבירה חוקים רבים שאפשרו להגלות כורדים מאזוריהם לאזורים אחרים של טורקיה.
עם זאת הכורדים קיבלו אזרחות מלאה.
בשנות השישים והשבעים לבשה האופוזיציה הכורדית זהות של מאבק סוציאליסטי של עובדים.
כיום, בעקבות מאבק הדמים בין ה-PKK לצבא סובלים הכורדים מניכור מוחלט: משפחות מפורקות ומוגלות, מקורות פרנסה נפגעים, ונוצרת הפרדה מוחלטת בין טורקיה לכורדים.
העברות אוכלוסייה כורדית נעשו לכל אורך ההיסטוריה של טורקיה.
ב-1938 טורקיה העבירה עשרות אלפי כורדים מאזור דרזים, כשדווח על אלפי הרוגים כורדים במהלך הפעולה.
גם ב-1985 פונתה אוכלוסייה, אם כי קטנה יותר.
לאחרונה הודיעה הממשלה על כוונתה להגלות 50,000 כורדים מכפרי טונצ'לי לאנטוליה ואיזמיר.
התופעה של ההגירה והבריחה של כורדים מעיראק בזמן מלחמת המפרץ נבעה ממספר סיבות.
האוכלוסייה הכורדית מרבה להגר מטורקיה ההררית, הכפרית, לערים כמו איסטנבול וברלין.
מיליוני כורדים נעים מכורדיסטן לאיראן, לעיראק, לסוריה או טורקיה, מהמזרח התיכון לאירופה, צפון אמריקה ואוסטרליה.
זוהי תנועה של מחפשי עבודה ופרנסה, המשלבת בתנועה גלובלית שכזו בחיפוש אחרי מקורות פרנסה.
חלק אחר של ההגירה נובע מבריחה מכפרים מופגזים הנתונים במצב מלחמה בין המחתרת הכורדית לצבא הטורקי.
משנת 1980 תרמו שלושה אירועים לתנועת אוכלוסייה כורדית.
שלושה גורמים, שלוש תהפוכות היסטוריות: המהפכה האיראנית ומלחמת האזרחים שבעקבותיה, ההפיכה בטורקיה ב-1980 ומלחמת איראן–עיראק, כולם, על אף שלא נגעו ישירות לאוכלוסייה כורדית, אילצה אותם לברוח ולנוע.
במלחמת המפרץ מעריכים שכשני מיליון כורדים ברחו מעיראק לגבול טורקיה.
ב-1987 ו-1988, לאחר פעילות אינטנסיבית להרס המרקם הכפרי של הכורדים בארצו, השתמש סדאם חוסיין בנשק כימי של גז נגד הכורדים בעיראק, התוצאה הייתה כמאה אלף הרוגים ונעדרים.
טורקיה לא פעלה באכזריות כזו, אבל המדיניות של פיזור האוכלוסייה הכפרית של חוסיין מומשה גם בטורקיה, ניסיון לפזר את הכורדים לערים.
ב-21 במרץ 2013 המנהיג הכלוא של המחתרת עבדוללה אג'לאן קרא ללוחמיו להשתיק את הרובים ולהתכונן לנסיגה לבסיסם בעיראק.
החל תהליך שלום עם ממשלתו של רג'פ טאיפ ארדואן.
"ירח הדבש" בין ארדואן והכורדים הסתיים רשמית שנה וחצי לאחר מכן, ב-27 בספטמבר 2014. היחסים בין הטורקים והכורדים הדרדרו רקע המערכה של היחידות להגנת העם" (YPG) מול דאעש בכובאני.
ב-24 ביולי 2015, תם תהליך השלום ושבה האלימות בין טורקיה למפלגת הפועלים של כורדיסטן.
הפזורה הכורדית הרחבה פועלת כיום רבות ובאופן מאורגן למען פתרון לבעיית העם הכורדי, מעוררת את תשומת לבו של העולם.
לסיכום ניתן לומר שישנה אסקלציה גוברת ביחס של טורקיה למיעוט הכורדי שלה, מאז תחילת המאה העשרים ועד ימינו.
לאחר מאבקים רבים להכרה, הצליחו הכורדים במהלך הבחירות הכלליות בטורקיה (יוני 2015) לעבור את אחוז החסימה הגבוה (10%) ולהכניס נציגים מטעמם לפרלמנט, דבר שהפתיע רבים והביע, מעבר לתמיכה במיעוט הכורדי, גם מחאה כנגד ארדואן.
הכורדים בטורקיה כיום הם מעל 20 אחוז מהאוכלוסייה, ישנן הערכות שונות לגבי מספרם, והוא מעל 10 מיליון איש.
לפי המסורת הכורדית נהוג לגור באזורים הגבוהים, בדרום מזרח טורקיה, וגם במחוזות הצפון מערביים אשר מפותחים יותר מבחינה תעשייתית, והריכוז שם עלה עקב ההגירה המסיבית בשנות ה-80 המאוחרות.
גם באזור אנטוליה המרכזית מתגוררים כורדים, במחוזות השונים.
הספרות בשפה הכורדית ידוע עוד מהמאה ה-15. תחת השלטון הטורקי, הסופרים סובלים מדיכוי.
סופר כורדי אהמט עריף ישב בכלא מספר שנים לאור הרוח הלאומי ביצירותיו.
הכורדים בשנות ה-80 של המאה העשרים נמנעו מלהקליט או להוציא לאור שירים משלהם, שירים בשפה הכורדית.
הדבר מאוד השפיע על הצלחתם של זמרים כורדים רבים, אך למרות המניעה, בשוק השחור בטורקיה, נמכרו שירים כורדים, בעיקר הקלטות של המחתרת, וכמו כן תחנות רדיו פירטיות אשר התקיימו אז.
כיום, השידורים של מוזיקה בשפה הכורדית הן ברדיו והן בטלוויזיה נחסמו על יד הצנזורה.
הספרות הכורדית אינה קיימת מהתקופה הטרום אסלאמית.
מתחילת שנות ה-70 הכורדים בטורקיה השקיעו מאמצים רבים כדי ליצור או לכתוב יצירות ספרותית משלהם, כמות הדפוס במהלך ארבעת העשורים האחרונים גדלה בצורה ניכרת, כאשר פעילויות אלה לרוב לא בוצעו בטורקיה, אלא מחוץ לה, בעיקר במדינות האירופאיות האחרות, שבהם ריכוז כורדי רב.
כמו כן, נוצרו בטורקיה מספר סרטים הנוגעים בכורדים ובתרבות שלהם.
הסרט האחרון המפורסם העוסק בנושא זה יצא לאור בשנת 2011, והציג את הכורדים באור חיובי.
ב-29 בפברואר 2009 פרצה מהומה בבית הפרלמנט הטורקי, כאשר חבר הפרלמנט הכורדי, אחמט טורק, הפר את החוק האוסר על השמעת כל שפה בבית הנבחרים זולת טורקית ונאם בכורדית.
ב-1991 נשבעה חברת הפרלמנט הכורדית לילה זאנה לתפקיד אך ביצעה זאת בכורדית ועל כך ריצתה 10 שנות מאסר.
העם הכורדי לאורך ההיסטוריה המיר דתות.
עוד לפני התפשטותו של האסלאם והופעתו של הנביא מוחמד, הדת שבה האמינו רוב הכורדים היא הדת הנוצרית, ועד היום ניתן למצוא קבוצות קטנות של כורדים שאמונתם היא הנצרות.
כמו כן, מרבית הכורדים רואים את יהודי כורדיסטן כחלק אינטגרלי מהלאום הכורדי ואף חלק מיהודי כורדיסטן רואים עצמם כחלק מלאום זה.
עם הופעתו של האסלאם והכיבושים של הערבים במאה ה-7, רוב הכורדים המירו את דתם לאסלאם, ורובם היום הם מוסלמים סונים בעיקר בטורקיה.
בנוסף, ישנו מעוט מוסלמי אלווי, שהוא מעוט דתי בין הכורדים שחיים בטורקיה.
הכול לטובה היא קומדיית מצבים אמריקאית, אשר נוצרה על ידי דייוויד כספי ושודרה ברשת ABC.
הסדרה החלה את שידוריה באפריל 2011 ושודרה ב-23 מדינות ברחבי העולם.
ב-10 במאי 2013, לאחר סיום העונה השלישית, הודיעה רשת השידור ABC על ביטולה של הסדרה.
מאמצים של חברת ההפקה "סוני" להמשיך את הסדרה ברשת אחרת לא צלחו, וב-28 ביוני 2013 הודיעה החברה באופן רשמי על סיום הסדרה.
בישראל שודרה הסדרה בערוץ הוט קומדי סנטרל.
הסדרה המתרחשת בשיקגו, נפתחת עם נטישתה של אלכס את דייב ביום חתונתם.
שאר החבורה חוששים שייאלצו לבחור צד, אך מתברר שאלכס ודייב מנסים להיפרד בצורה ידידותית.
החבורה מארגנת לפני מסיבת יום הולדת.
פני לא מרוצה מהביקורת המתמידה של מקס ומתיידדת עם דריק.
ג'יין עוזרת לאלכס למצוא שותף חדש לדירה לאחר עזיבתו של דייב שעבר להתגורר עם מקס.
ג'יין מנסה לשכנע את אלכס לצאת לדייטים שוב ובראד מנסה לסדר לה בחור שעובד איתו.
דייב מחליט לעזוב את עבודתו במשרד ולהגשים את חלומו שהיה מאז ומתמיד להקים מסעדה.
בסוף העונה כל החבורה מוזמנת לחתונה של חבר ותיק של כולם וכל אחד בדרכו מנסה ליצור רושם אחר ממה שהוא באמת.
העונה נפתחת כאשר החבורה מחליטה לחגוג שנה מאז היום שהיה אמור להיות החתונה של אלכס ודייב.
מקס מתחיל לעבוד במשאית המזון המהיר של דייב אך מתייאש מהר ומוצא עבודה כנהג לימוזינה.
פני וג'יין עוזרות לאלכס להתחיל לצאת אך פני מתאכזבת שאלכס מתחילה לצאת עם בחור איתו יצאה בעבר.
מקס עוזר לדייב לצלם פרסומת לדוכן המזון שלו.
חברה מהעבר של ג'יין מגיעה לבקר ובראד משקר שיש לו נסיעה עסקית כשהוא בעצם מתגורר במלון בעיר.
אביו של דייב מגיע לבקר ומציג את חברתו החדשה, דנה, אמא של פני.
אלכס מאמצת תוכי אך מתחרטת על כך מהר מאוד.
מקס מתחיל לצאת עם בחור בשם גרנט שכל החבורה מחבבת אך מקס עצמו לא בטוח לגביו.
דייב משיג רישיון לאלכוהול לעסק.
החבורה מתחילה להתחמק ממנו לאחר שהמשקה המיוחד שהוא מכין גורם לכולם לחלום עליו בצורה מינית.
אלכס שותה יותר מדי ומתעוררת למחרת בבוקר במיטה של דייב.
החבורה חוגגת לפני יום הולדת ומתחילה להאמין שהיום הזה מקולל.
העונה מסתיימת כאשר כל החבורה מוזמנת לחתונה כאשר הפעם זו החתונה של דריק יחד עם בן זוגו, אריק.
ג'יין קרקוביץ'-ויליאמס (אלייזה קופ) - אחותה התחרותית וחולת השליטה של אלכס.
נשואה לבראד ורוצה להקים משפחה.
אלכס קרקוביץ' (אלישה קאת'ברט) - אחותה הקטנה של ג'יין ומנהלת חנות בגדים.
ארוסתו לשעבר של דייב שעזבה אותו מתחת לחופה.
דייב רוז (זאכרי נייטון) - הבחור המגניב של החבורה שמרוכז בעצמו.
היה מאורס לאלכס שעזבה אותו ביום חתונתם.
מקס בלום (אדם פאלי) - הומוסקסואל יהודי וחברו הטוב של דייב.
רוב הזמן הוא מובטל, רווק ומותח ביקורת על כל חברי הקבוצה.
בראד ויליאמס (דיימון ואינז ג'וניור) - בעלה של ג'יין וחבר טוב של דייב ומקס.
פני הרץ (קייסי וילסון) - נמצאת במסע מתמיד אחר בן זוג ועם כל כישלון היא חושבת שלעולם לא תמצא את גבר חלומותיה.
חבריה מתחלפים בקצב מהיר מה שגורם לחבריה לצחוק על חיי הזוגיות שלה.
דריק (סטפן גוארינו) - "ההומוסקסואל הסטריאוטיפי" של החבורה.
חבר טוב של מקס שמציג אותו לפני לאחר שהיא טוענת שמקס לא מפרגן לה מספיק.
סקוטי (סת' מוריס) - החבר המוזר וקצת פסיכוטי של מקס.
דנה הרץ (מייגן מולאלי) - אמא של פני שמנסה להתחבר לשאר החבורה בכך שהיא תמיד מעודכנת ומנסה להיראות צעירה.
פיט (ניק זאנו) - ארוסה לשעבר של פני.
הכל כלול הייתה תוכנית כלכלית-חברתית-צרכנית יומית ששודרה בערוץ 13 בהנחיית אריק וייס.
בעבר שודרה בערוץ עשר והחל מ-16 בינואר 2019 היא שודרה בערוץ 13, עד לסיומה ב-3 באוגוסט 2023.
התוכנית עוסקת בנושאים צרכניים, בהגנת הצרכן, בעוולות ובחשיפת שחיתויות אותן חווים אזרחי ישראל.
התוכנית עלתה לאוויר בקיץ 2013, הצליחה להפתיע רבים בנתוני הרייטינג שלה כשהפכה רצועת שידור בעלת שיעורי צפייה נמוכים למשמעותית ואטרקטיבית.
בסוף שנת 2014 ותחילת 2015 זכתה התוכנית לרייטינג ממוצע של 5.3%, כשהיא התוכנית הנצפית ביותר בשעת השידור הזו.
התוכנית נוצרה בהשראתה של סבתה של סיון כהן, ירושלמית בת 80, שסבלה כמו אזרחים רבים אחרים בישראל מהביורוקרטיות הסבוכות של משרדי הממשלה בארץ ומהקושי להתנהל מולם ומול חברות התקשורת, הסלולר ועוד.
הכל כלול, שהוגשה בתחילה על ידי סיון כהן ונגה ניר נאמן, חרתה על דגלה שינוי חברתי אמיתי בישראל, וכחלק ממנו - נערך בתוכנית קמפיין גדול נגד מחיר המים ותאגידי המים, שהביא להוזלה של 25% בתעריפים, ולחוק לביטול 55 התאגידים.
בעקבות קמפיין הארנונה של התוכנית נבלמה ההעלאה האוטומטית והחריגה לשנת 2015. כמו כן ערכה התוכנית תחקירים מקיפים על חברת הוט, פלאפון, חוסר הפיקוח על המזון באולמות ובבתי המלון בארץ ועוד.
מדי יום עוזרת התוכנית לאזרחים בישראל שמגיעים לשוקת שבורה, משמיעה את קולם של האנשים השקופים, ונלחמת עבורם מול הממסד והחברות שמתנהלות איתם באופן לא תקין.
סיון כהן ונגה ניר נאמן זכו באות עמותת אומ"ץ לשנת 2015 בגין עבודתן בתוכנית הכל כלול.
טליה פלד קינן משמשת כמגישה מחליפה החל מאמצע שנת 2015.
בנובמבר 2016 זכתה סיון כהן בפרס פרימור של הרשות השנייה על תחקיר וחשיפת "עוקץ הקשישים".
ב-2017 זכתה כהן בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה, אז זכתה התוכנית בפרס התוכנית הכלכלית הטובה בישראל.
באפריל 2017 שובצה התוכנית באופן זמני בשעה שבע בערב בעת חופשתה של התוכנית "ערב טוב".
בעקבות ההצלחה בשעה זאת, החליט ערוץ 10 לשבץ את התוכנית בשעה שבע בערב באופן קבוע במקום התוכנית "ערב טוב".
באוגוסט 2017 שובצה התוכנית דרך קבע בשעה 19:00 במקום תוכניתו של גיא פינס, שעברה אז לערוץ 2. ביוני 2018 התוכנית חזרה להיות משודרת בשעה 16:00.
ב-23 בדצמבר 2018 יצאה התוכנית לפגרה.
התוכנית ששודרה הייתה התוכנית האחרונה ששודרה בערוץ עשר.
ב-16 בינואר 2019 התוכנית חזרה לשידור בפעם הראשונה בערוץ 13.
ב-10 בפברואר 2019 עברה התוכנית לאולפני "רשת" שברמת החייל, בעקבות מיזוג רשת וערוץ עשר.
ב-17 באוקטובר 2019 יצאה התוכנית לפגרה ארוכה בעקבות בקשתה של המגישה סיוון כהן לצאת לחופשת לידה מוקדמת.
ב-2 באוגוסט 2020 חזרה התוכנית לשידור במשבצת השידור של השעה 16:00.
החל מיוני 2021 החל אריק וייס להגיש את התוכנית.
ב-14 ביוני 2023 נודע כי וייס יפסיק להגיש את התוכנית לאחר כשנתיים, וב-3 באוגוסט 2023 התקיים שידורה האחרון של התכנית.
הכומר מדיבלי הוא סיטקום בריטי ששודר לראשונה בערוץ BBC One החל מ-10 בנובמבר 1994 עד 22 בינואר 1998. עוד שודרו סדרות ספיישל בחורפים של שנת 1999/2000, 2004/5 ו-2006/7. העלילה מתרחשת בעיירה בדיונית בשם דיבלי במחוז אוקספורדשייר.
בעיירה ממונה אישה לתפקיד הכומר בעקבות השינויים בכנסייה האנגליקנית שאפשרה הסמכה של נשים לכמורה.
הסדרה זכתה מספר פעמים בפרס הקומדיה הבריטי (בהם פרס השחקנית הקומית הטובה ביותר לאמה צ'יימברס), שני פרסי אמי הבין-לאומי, והייתה מועמדת לפרס באפט"א לטלוויזיה.
בסקר של ה-BBC שנערך ב-2004 לבחירת הסיטקום הטוב ביותר בבריטניה הגיעה הסדרה למקום שלישי.
לסדרה נוצרו שישה פרקי ספיישל קצרים עבור מופע הצדקה "קומיק ריליף", האחרון שבהם ב-2015.
שחקן דמות מספר פרקים ריצ'רד ארמיטאג' הארי ג'ספר קנדי 2 סיימון מקברני ססיל, מנצח המקהלה 4 קלייב מנטל סיימון הורטון 2 פיטר קפלדי טריסטן קמפבל 2 פטרישה קיין דוריס טרוט 3 קילי הוז רוזי קנדי 2 אדוארד קלסי מר האריס 2
יו בונוויל – הכומר ג'רמי אוגילבי
מל גדרויץ' – מרי טינקר, אחותה של אליס
ריצ'רד גריפית'ס – בישוף מולברי
אליסטר מקגוואן – די ג'יי ברדיו
פאם רודס, קיילי מינוג, טרי ווגן, הדוכסית מיורק, ג'רמי פקסמן, דארסי בוסל ושון בין הופיעו בדמות עצמם בפרק אחד בסדרה.
ריצ'רד איואייד, אורלה בריידי, פיונה ברוס, אנט קרוסבי, ג'וני דפ, רות ג'ונס, דמיאן לואיס, מורין ליפמן, ג'ניפר סונדרס, סטינג, סטיבן טומפקינסון ואמה ווטסון הופיעו בפרקים שנוצרו עבור התוכנית "קומיק ריליף".
יוצר הסדרה הוא ריצ'רד קרטיס, והיא נכתבה עבור השחקנית דון פרנץ' על ידי קרטיס ופול מייהו-ארצ'ר.
הדמות הראשית היא יצירה של ריצ'רד קרטיס, אבל הוא ודון פרנץ' התייעצו עם ג'וי קרול, שהייתה אחת הנשים הראשונות שהוסמכו לכמורה.
פרסי הטלוויזיה הלאומית – 1998
הסיטקום הטוב ביותר בבריטניה (2004) – מקום שלישי
על אף הסדרה מתרחשת בעיירה בדיונית באוקספורדשייר, הצילומים נערכו בכפר טורוויל שבבקינגהאמשייר ובכנסייה "St Mary the Virgin".
בכפר צולמו סדרות טלוויזיה נוספות כגון "רציחות במידסומר", "לילה טוב מיסטר טום", "צ'יטי צ'יטי בנג בנג", "מיס מארפל" ו"המלחמה של פויל".
חזית ביתו של דייוויד הורטון אינו בטורוויל אלא בכפר ליטל מיסנדן בבקינגהאמשייר.
הכותרות בפתיחת כל פרק מציגות צילומי אוויר של כביש M40, סטוקנצ'רץ' גאפ, צ'ילטרן הילס באוקספורדשייר ובבקינגהאמשייר והכפר טורוויל.
שיר הנושא הוא מזמור לדוד ה' רועי לא אחסר בלחן של הווארד גודל, ובביצוע של מקהלת קתדרלת כרייסט צ'רץ' באוקספורד, והסולן הוא ג'ורג' המפריז.
הכותל המזרחי של הר הבית הוא אחד מקירות התמך שמקיפים את מתחם הר הבית שבהר המוריה.
בעבר שימש הכותל כאחת מארבע החומות שהקיפו את הר הבית שבו נבנו בתי המקדש הראשון והשני.
הכותל המזרחי מהווה גם חלק מהקטע המזרחי של חומת העיר העתיקה, אותה שילב סולטאן סולימאן בעת בנייתה עם שרידי החומה העתיקה של הר הבית.
רק שלושים ושניים המטרים הדרומיים של הכותל, מ'קו התפר' ודרומה, ו-119.5 המטרים הצפוניים, מיוחסים לבניה הרודיאנית.
אורכו הכולל של הכותל המזרחי הוא כ-465 מטרים.
בראשית ימי בית המקדש השני נבנה בחומה המזרחית של הר הבית שער כניסה שנקרא 'שער שושן' על שם שושן הבירה של האימפריה הפרסית שמכוחה נבנה בית המקדש השני.
תפקידיו המרכזיים של השער היו הוצאת השעיר לעזאזל ביום הכיפורים למדבר, והוצאת הפרה האדומה אל הר המשחה לשם הכנת 'אפר פרה אדומה'.
בכותל המזרחי משולבים סגנונות בנייה משתי תקופות שונות.
לגבי 32 המטרים הדרומיים של הכותל המזרחי, ו-119.5 המטרים הצפוניים שלו, מקובל לזהות את סגנון הבניה שבו נבנו קטעי החומה הללו לסגנון בנייה הרודייאני, וזאת כחלק מפרויקט הרחבת הר הבית ושיפוץ המקדש שבמסגרתו בנה הורדוס את הכותל המערבי, הדרומי והצפוני במיקום המכפיל את שטחו של הר הבית מכפי שהיה.
ובכותל המזרחי לא 'נגע' אלא רק האריך אותו מצפון ומדרום בהתאם לשאר הכתלים החדשים.
על פי המתואר במשנה, בכותל המזרחי של חומת הר הבית היה שער כניסה אחד בלבד שנקרא 'שער שושן' על שם העיר שושן, בירתה של הממלכה הפרסית שאפשרה ליהודים לשוב לארצם לאחר גלות בבל ולבנות בשנית את בית המקדש שנחרב על ידי הבבלים.
על פי חז"ל, מיקום השער מקביל לקדש הקדשים, על מנת שהכהן השורף את הפרה האדומה בהר המשחה יוכל לראות את הפרוכת בעת שהוא מזה את דם הפרה לנוכח המקדש.
כדי לאפשר גישה נוחה מהר המוריה להר המשחה, נבנה גשר מיוחד המחבר בין ההרים.
בעל הכפתור ופרח זיהה את השער בשליש הדרומי של הכותל המזרחי של הר הבית.
עם זאת, קיימות מספר השערות באשר למיקומו של השער, אולם זיהויו הוודאי נותר עלום עקב חוסר יכולת לחפור בצמידות לכותל, בשל בית הקברות המוסלמי החוסם את הגישה אליו.
בחלקו הצפוני של הכותל המזרחי קיים שער כפול (הצפוני: 'שער התשובה', הדרומי: 'שער הרחמים') שעל פי מראהו וסגנון עיטוריו מתוארך לסוף התקופה הביזנטית, אז נהגו הנוצרים לעשות דרכו תהלוכות לתוך הר הבית.
הידועה שבהן היא התהלוכה בה הושב הצלב, שעל פי המסורת הנוצרית עליו נצלב ישו הנוצרי, אשר נשדד קודם לכן על ידי הפרסים בעת שכבשו את ירושלים.
בימי צלאח א-דין בראשית ימי הביניים נחסם השער למעבר, וזאת כהתנגדות לתהלוכות הנוצריות שעברו בשער.
במאה ה-16 שולב מבנה השער הקדום בחומת ירושלים העות'מאנית שנבנתה סביב העיר העתיקה באותה העת על ידי הסולטאן סולימאן הראשון שדאג לסתימת השער גם לאחר שילוב השער הקדום בחומה החדשה.
לפי אגדה עממית יהודית, סתימת השער התקבלה כצעד שנועד לחסום את המלך המשיח מלהיכנס בשערי הר הבית בבוא העת.
בנוסף לכך הקמת בית הקברות המוסלמי לפני השער הוסברה כצעד נוסף שנועד למנוע את כניסתו של המשיח להר הבית בשל טומאת המת הנאחזת במי שעובר מעל קבר.
אולם לאגדה זו אין מקורות מוסמכים בספרות היהודית.
בצד שער הרחמים נמצאו גם שרידי שער כניסה קדום יותר מתקופת בית המקדש השני.
למרגלות הכותל המזרחי נמצא בית קברות מוסלמי.
לפי ההשערות הוא פעיל ברצף מהמאה השמינית ועד היום, כשבהתאם למסורת המוסלמית בני משפחה רבים נקברים זה על גבי זה באותו קבר.
לפי היסטוריונים שונים ב שימש המקום כבית קברות יהודי.
העדות הראשונה לכך היא משנת 1347. גם רבי עובדיה מברטנורא כתב (בשנת 1488) שהקברים היהודים החדשים נמצאים בעמק יהושפט, והקברים הישנים נמצאים בשיפוע ההר במורדו המזרחי.
בית הקברות מנוהל על ידי הוואקף המוסלמי, ויהודים הבאים להתפלל בשער הרחמים, אינם מורשים להתקרב לשער עצמו.
הכול פוליטי היא תוכנית אקטואליה-פוליטית שבועית ששודרה בערוץ כאן 11. את התוכנית הגישה קרן אוזן.
היא שודרה במוצאי שבת בשעה 18:00 ועד לחדשות השבת.
בשנת 2019 הגיש את התוכנית דב גיל-הר.
בשנים 2020–2021 הגיש אותה אסף ליברמן ובשנים 2021–2023 הגישו את התוכנית יערה שפירא וסולימאן מסוודה.
התוכנית מציגה פאנל פרשנים בנושא השבוע החולף בדגש על הפן הפוליטי.
בכל תוכנית נערכים ראיונות עם פוליטיקאים, כמו כן פינות נוספות כגון: פינה בתחילת התוכנית בה המנחים מציגים ציטוטים של פוליטיקאים ואומרים את מה שבאמת התכוונו להגיד כביכול, וכן משאלי רחוב בנושאים שונים.
הכופר הוא סרט קומדיה בריטי משנת 2010 בבימויו של ג'וש אפיגננסי, על פי תסריט מאת דויד בדיאל.
בסרט מככב אומיד ג'לילי לצד ריצ'רד שיף, ארצ'י פנג'בי, עמית שאה, יגאל נאור, מאט לוקאס וריקי סקון.
עלילת הסרט מתארת מוסלמי בריטי שעובר משבר זהות לאחר שהוא מגלה כי הוא אומץ כילד, לאחר שנולד למשפחה יהודית.
מחמוד נאסר (אומיד ג'לילי) הוא בעל ואב מוסלמי בריטי, אשר מקשיב למוזיקת רוק, במיוחד לכוכב הפופ גארי פייג', ושותה לעיתים אלכוהול.
מחמוד גר בשכנות ליהודי אמריקאי בשם לאונרד "לני" גולדברג (ריצ'רד שיף), אותו הוא שונא ומגלה כלפיו יחס אנטישמי.
בנו של מחמוד, ראשיד (עמית שאה), רוצה להתחתן עם אוזמה (סוראיה רדפורד), אבל לשם כך הם זקוקים לברכתו של אביה החורג ארשאד אל-מסרי (יגאל נאור), מוסלמי אדוק.
לשם כך, מחמוד מסכים להעמיד פנים שגם הוא מוסלמי אדוק.
בעודו מפנה את ביתה של אמו המנוחה, מחמוד מוצא אימוץ ומגלה שאומץ על ידי הוריו המוסלמים כשהיה בן שבועיים; הוריו הביולוגיים הם יהודים, ושמו האמיתי הוא סולומון "סולי" שימשילביץ'.
כאשר לני מגלה זאת, הוא מספר למחמוד שהוא מכיר אדם עם שם דומה - יצחק "איזי" שמשילביץ' - שייתכן והוא אביו הביולוגי של מחמוד.
מחמוד מגיע לבית אבות יהודי, על מנת לבקר את איזי, אולם בכניסה לחדרו נמצא רב (מאט לוקאס), שמסרב לאפשר לו להיכנס.
הרב מסביר שיהיה זה זעזוע עבור איזי, יהודי, לראות את בנו, מוסלמי, והוא מייעץ למחמוד ללמוד להתנהג יותר כמו יהודי, אם הוא רוצה לראות את אביו לפני מותו.
לני מסכים ללמד בסתר את מחמוד מה זה להיות יהודי.
הוא מלמד אותו יידיש בסיסית ולרקוד כמו חיים טופול בסרט "כנר על הגג", אך הנסיעות התכופות של מחמוד לביתו של לני מעוררות חשד בקרב בני משפחתו של מחמוד, במיוחד כאשר הם מגלים כיפה על ראשו של מחמוד במהלך עצרת מוסלמית.
מחמוד שורף בפומבי את הכיפה כסמל לשנאתו, כביכול, כלפי יהודים.
בהמשך, מחמוד משתתף בבר מצווה עם לני ומספר לקהל בלי כוונה בדיחה גסה ביידיש משובשת.
מחמוד ולני מנסים לראות את איזי, אך הרב עדיין מסרב להכניס את מחמוד פנימה.
מחמוד ולני מתווכחים ורבים ביניהם, ומחמוד עוזב עם כוונה לחזור הביתה ולספר למשפחתו את כל האמת, אך כאשר הוא מגיע לביתו הוא מגלה שארשד, אוזמה וחבריהם כבר שם.
ארשד, שהתרשם מהמסירות, כביכול, של מחמוד לאסלאם לאחר שראה אותו שורף את הכיפה בטלוויזיה, נותן את ברכתו לאיחוד בין ראשיד לבין אוזמה, אך אז המשטרה מגיעה למקום - יחד עם התקשורת והמון רב של אנשים, בהם יהודים זועמים ומוסלמים תומכים - לעצור את מחמוד על שריפת הכיפה.
מחמוד מתוודה בפני כולם שהוא יהודי, ובכך נמנע מעצרו.
עם זאת, ארשד עוזב בזעם עם אוזמה וחבריו.
משפחתו של מחמוד עוזבת אותו בגלל חוסר הכנות שלו, אחד מעמיתיו בעבודה מתפטר והוא מתחיל לשתות.
הוא הופך להיות אובדני, אך לני מציל אותו, לאחר שראה בחדשות את הווידוי שלו.
מחמוד הולך לבית האבות ודורש לפגוש את אביו, אך נודע לו שאביו כבר נפטר.
מחמוד נכנס אל חדרו של איזי, שם הוא מוצא סרטון של הופעתו בטלוויזיה, ומבין שאביו צפה בו, על אף השנים הרבות של הנתק בין השניים, ומתנחם בכך.
מחמוד מגיע לעצרת של ארשד, וחושף בפני הקהל את סודו של ארשד - ארשאד הוא למעשה כוכב הפופ גארי פייג', שזייף את מותו לאחר שהקריירה שלו כשלה בעקבות הערות גזעניות.
ראשיד ואוזמה, לבושים בבגדים הודים מסורתיים, נישאים זה לזה בחתונה בסגנון בוליווד, בה משתתפים מוסלמים ויהודים כאחד.
[הוא] מקווה שאנשים יבינו כי מעבר לקומדיה, המסר של הסרט הוא של סובלנות הדדית: אם לא, [הוא] מקווה למצוא [לעצמו] זהות חדשה".
בתחילה, סרטי BBC סייעו בפיתוח תסריט הסרט.
לבסוף הם פרשו מהפרויקט, בשל חשש מתכניו שעלולים להיתפס כפוגעניים, בעקבות שערורייה תקשורתית סביב תוכנית הרדיו של ראסל בראנד, אשר שודרה ב-BBC, במסגרתה ביצע בראנד מתיחה טלפונית כאשר התקשר לאנדרו סאקס והשאיר במשיבון שלו הודעות פוגעניות.
הסרט יצא לאקרנים ב-9 באפריל 2010 בממלכה המאוחדת.
זכויות ההפצה לסרט נמכרו ל-62 מדינות שונות, לרבות מדינות ערביות ומוסלמיות רבות כמו איחוד האמירויות, בחריין, קטר, לבנון, עומאן, איראן וסעודיה.
הסרט הוצג באיראן, אך עד כה לא זכה להפצה בישראל.
על פי אתר האינטרנט Rotten Tomatoes, מבין 25 הביקורות שנכתבו על סרט זה, 60% מתוכן היו חיוביות.
בהודו, הופק לסרט זה רימייק בוליוודי, שיצא לאור בשנת 2015 בשם "Dharam Sankat Mein" (משבר אמונה).
בסרט זה, גבר למשפחה הינדית מגלה שהוא מאומץ, וכי משפחתו הביולוגית היא מוסלמית.
"הכותל המערבי" הוא הדפס בטכניקה של שבלונה על בד, שנוצר בבצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות, ומתאר מתפללים בכותל המערבי.
ההדפס מתאר קבוצה של מתפללים בכותל המערבי.
הוא עושה שימוש בארבע שבלונות על גבי בד שחור, לשם יצירת תיאור צבעוני של הסצנה.
תיאורי מקומות קדושים היו רווחים ביצירות בית-הספר, מתוך כוונה לשווקם בקרב אנשי היישוב הישן ותיירים שונים.
יש להניח כי הוא מבוסס על תצלום של הכותל.
הכותל עצמו מתואר בזווית אלכסונית, המעניקה לתיאור עומק.
מתוארות בו שתי קבוצות של מתפללים.
האחת מפוזרת לאורכו של הכותל, והיא מכילה נשים וגברים.
קבוצה שנייה מתוארת ליד הקיר האחורי של הרחבה הצרה.
ההדפס נוצר באחת מן המחלקות של "בצלאל".
ייתכן כי העבודה נעשתה בבית-המלאכה של מיכאל פילמוס, שעסק ביצירת תמונות בטכניקה של הדפס סטנסיל על בד או על קטיפה שחורה.
בבית-הספר ובבית-המלאכה נוצרו עוד עבודות בטכניקה זו.
הכח גלי-גיל רמת-גן הוא מועדון כדורגל מהעיר רמת גן, אשר משחק בליגה ג'.
המועדון הוקם בשנת 2019 כקבוצת אוהדים על ידי אוהדי הכח עמידר רמת גן (מועדון שזכה ב-2 אליפויות בליגה הבכירה בישראל וב-2 גביעי מדינה), שמאסו בהתנהלות הגוף המנהל של הקבוצה המקורית, לאחר שזאת הגיעה לשפל הגדול ביותר שלה (הגיעה לתחתית ליגה ב') ולא הצליחה להתרומם מהליגות הנמוכות.
מועדון הספורט "הכח" הוקם לראשונה בווינה ב-1909 בעקבות חזון "יהדות השרירים" של מקס נורדאו.
בבסיסו של החזון, רעיון הגנה עצמית של היהודים מול אנטישמיות גואה באירופה, יציאה נגד הצגת היהודים בידי שונאיהם כעם חלש מבחינה פיזית, ובמקביל, מעשה ציוני להכשרה פיזית של חלוצים לקראת מימוש הרעיון הציוני בארץ ישראל.
השואה חיסלה את המועדון בווינה, אך צעירים, פליטי מרכז אירופה, הקימו מחדש בארץ מועדון המשך בשם הכח תל אביב.
הכח תל אביב התאחדה לימים עם מכבי רמת גן ליצירת הכח-מכבי רמת גן והייתה במשך העשור 1975-1965 קבוצה דומיננטית בכדורגל הישראלי שזכתה בזמן קצר בשתי אליפויות, בשני גביעים והגיעה פעם נוספת לגמר גביע המדינה.
כל זאת כקבוצה חסרת משאבים חיצוניים עם קהל אוהדים בהיקף מוגבל יחסית.
לקבוצה היה סגל שכלל שחקנים מוכשרים שצמחו ברובם בשכונות הדרומיות של תל אביב מצד אחד, ומצד שני עם הנהלה שהורכבה מאוסף תומכים, חלקם יוצאי וינה, ממייסדי המועדון ומאנשי שכונת שפירא.
הקבוצה המשיכה להתקיים גם לאחר שנות ה-70 של המאה ה-20, אך דעכה אט אט תוך שהיא מתדרדרת במורד הליגות, וברבות השנים עמדה בפני פשיטת רגל והמועדון נמכר לאנשי עסקים.
לאחר שהקבוצה עברה איחוד נוסף עם מכבי רמת עמידר ב-2005, היא הדרדרה עד לליגה הרביעית.
על רקע המצב העגום החליטה בשנת 2019 קבוצה קטנה של אוהדים, שחקני עבר ותומכים של המועדון המקורי, להקים את "עמותת הכח גלי גיל רמת גן" במטרה לייצר מועדון כדורגל חדש שיהיה בבעלות חבריו.
עמותת הכח גלי גיל רמת גן זוכה לתמיכת "העמותה למען המכבי ברמת גן", הבעלים החוקיים של אצטדיון וינטר ברמת גן.
שם המועדון, גלי גיל, הוא מחווה לאצטדיון הכדורגל המיתולוגי של הכח רמת גן ששכן בסמוך לבריכת גלי גיל ומכאן כינויו, ובו הגיעה הקבוצה לשיאה הספורטיבי בשלהי שנות ה-60 של המאה ה-20 ותחילת שנות ה-70, כאשר זכתה בו בשני תוארי אליפות ושני גביעי מדינה.
מטרת המועדון החדש היא לשמר את מורשת מועדוני הכח לאורך הדורות, למין הקמת הכח וינה ב-1909, ולהחזיר את השליטה במועדון לאוהדיו.
עם תחילת פעילות המועדון החלה העמותה להפעיל את קבוצת הכדורגל של ותיקי הכח רמת גן, ובשלהי 2020 הקימה העמותה קבוצת כדורגל שפתחה את משחקיה בליגה ג'.
הקבוצה מורכבת בעיקרה משחקנים תושבי רמת גן.
תמהיל השחקנים הוא של צעירים מוכשרים בליגה לצד שחקני עבר ותיקים.
לצד הקבוצה החדשה פועלת קבוצת "ותיקי הכח גלי גיל רמת גן".
כמו כן פתחה העמותה בית ספר לכדורגל הפועל לחינוך צעירים ברמת גן.
את עונת 2020/2021 סיימה הכח גלי-גיל ר"ג במרכז טבלת ליגה ג'.
לקראת עונת 2021/2022 חוזקה הקבוצה במספר שחקנים ותיקים שהצטרפו לקבוצה הבוגרת מקבוצת הוותיקים של המועדון.
את עונת 2021/2022 פתחה הקבוצה היטב אולם בהמשך נחלשה וסיימה בחלק התחתון של הליגה.
בעונת 2022/2023 התחזקה הקבוצה בשחקנים מנוסים, והובילה את מחוז ת"א של ליגה ג' במשך מספר מחזורים תחת האימון של נסים כהן.
את הליגה היא סיימה במקום השלישי ושובצה למשחקי הפלייאוף העליון.
בשלב הראשון בפלייאוף, ניצחה את צפרירים חולון, שהייתה מובילת הליגה במרבית שלבי העונה וסיימה אותה במקום השני.
בסופו של דבר הפסידה הקבוצה לבית"ר כפר סבא מליגה ג' שרון, ונשארה בליגה ג'.
בעונת 2023/2024 שיחקה קבוצה תחת שרביטו של המאמן ליאור בן-שושן וסיימה במרכז הטבלה אחרי שהחמיצה את הפלייאוף העליון במקום אחד.
עונת 2024/2025 נפתחה בהדרכת המאמן הצעיר מוטי צבי עם סגל שחקנים צעיר וחדש ברובו.
הניסיון לרכישת הכח עמידר רמת גן
לאחר תום עונת 2022/2023 ספגה הכח עמידר רמת גן מכה קשה כשבית המשפט החליט לסגור את אצטדיון וינטר, מתוך חשש שאחד מבעליה הקודמים של הקבוצה מקיים בו פעילות פלילית, מה שיהווה סכנה לשלום הציבור.
בעקבות ההחלטה החליטה קבוצת המשקיעים שרכשה את המועדון לסגת ממנו, ולהפסיק את פעילותה, מה שהביא לדיונים לגבי האפשרות לפירוק הקבוצה, ולבסוף להחלטה על מינוי מפרק לקבוצה.
בתחילת חודש אוגוסט הוציא המפרק את הקבוצה למכירה, ובסוף אוגוסט הודיע בית המשפט כי עמותת האוהדים "הכח גלי גיל רמת גן" הגישה את ההצעה הזוכה, ותרכוש את הקבוצה תמורת 225,000 ש"ח, אך בערעור בבית המשפט נמכרה הקבוצה לעמותת מ.ס.
מגני תקווה, שהציעה 700,000 ש"ח, סכום חסר תקדים לקבוצה שמשחקת בליגה ב'.
שימור מורשת מועדוני הכח: הכח וינה, הכח ברלין, הכח תל אביב והכח מכבי רמת גן, שימור הקשר עם שחקני עבר ומועדוני הכח בעולם.
הקמת קבוצת כדורגל שתישא את השם "הכח" ותשחק במדים הסגולים המייצגים את קבוצת העבר הנוסטלגית.
מטרת המועדון הקמת מועדון כדורגל עם זהות ברורה כמועדון כדורגל ששייך לאוהדים ונטול כל אינטרסים אחרים, למעט הצלחת המועדון.
המועדון יכלול מחלקת נוער ובית ספר לכדורגל, והמטרה הסופית של המועדון היא הקמת אקדמיית כדורגל תחתיו.
תמיכה ומעורבות בקהילה: רוב חברי העמותה פעילים בהתנדבות במספר מועדונים אחרים ברמת גן, בין היתר בתחומי נוער בסיכון, גמלאים עיוורים ונכים.
מיסוד החינוך לכדורגל באמצעות הפעילויות הקהלתיות ההתנדבותיות.
הכח ברלין היה מועדון ספורט יהודי, מהעיר ברלין שבגרמניה.
המועדון כלל ספורטאים בענפי מגוונים.
אך הקבוצה הבולטת ביותר של המועדון הייתה קבוצת הכדורגל, שהורכבה מכדורגלנים יהודים.
המועדון נרשם תחת התאחדות הכדורגל הגרמני, טרום מלחמת העולם הראשונה, ב-22 ביולי 1905, כ"מועדון הספורט הכח ברלין", והשתתף בעיקר בטורנירים מקומיים קטנים.
ב-1929 מוזג מועדון הכח ברלין עם המועדון "חוג התעמלות יהודי בר כוכבא ברלין" - מועדון שהוקם עוד ב-22 באוקטובר 1898. האיחוד יצר את המועדון "חוג ההתעמלות והספורט יהודי הכח בר כוכבא" .
המועדון התמודד בליגות הנמוכות של התחרויות הגרמניות, ונחשב למועדון כדורגל מקצועני מצליח בשנים 1925–1927, אך עם זאת לא הגיע לשחק בליגות הבכירות בכדורגל הגרמני.
עליית הנאצים לשלטון ב-1933, הובילה לאפליה גזענית כנגד היהודי גרמניה הנאצית, מה שלא פסח על המועדון, שהוצא מכלל התחרויות באותה שנה, כמו שאר המועדונים היהודים בגרמניה.
בליגה הזו זכתה קבוצת בר־כוכבא־הכח להצלחה לא מבוטלת.
כאשר כבר בשנה הראשונה זכתה באליפות, וחזרה על ההישג שלוש פעמים לאחר מכן.
ב-1937, בשיא הבידוד של הקבוצות היהודיות בגרמניה, הגיעה קבוצת הכדורגל של בר־כוכבא־הכח למסע משחקים בארץ ישראל.
חברי הקבוצה נאלצו לשחק 4 משחקים בתוך שישה ימים בלבד, ולשלב בין לבין שורה ארוכה של קבלות פנים וטקסים שנערכו לכבודם בישראל.
התוצאות היו בינוניות מקצועית: בר־כוכבא רשמה שני ניצחונות, שתי תוצאות תיקו ושלושה הפסדים.
התוצאות נחשבו לפושרות בגלל שהקבוצות הישראליות שנחשבו ללא מקצועניות בתחילת דרכן.
מה שמעיד כי הניתוק מתחרות מול שאר הקבוצות הגרמניות גבה מחיר ספורטיבי.
כשנה וחצי לאחר מכן, לאחר ליל הבדולח ב-1938 נסגרו סופית כל מועדוני הספורט היהודיים בגרמניה, ובכללם בר־כוכבא ברלין שפורקה.
לאחר מכן ב-1970 הוקם מחדש המועדון מכבי ברלין שלקח תחת חסותו את פעילות הכדורגל היהודית בברלין, ולמעשה מרכז את תחום זה עד היום.
ב-1972 ה-SpVgg מוזג לתוך המועדון "קורסו 99 ברלין" ב-1972, ליצירת "מועדון הספורט קורסו 99 וינטה ברלין".
בהמשך התמזג המועדון פעם נוספת עם המועדון "וודינגר 08" ובגלגולו כיום נקרא המועדון "וודינגר קורסו 99/וינטה" ומשחק בליגות הנמוכות של גרמניה.
עוד בשנות ה-30 הרבה משחקני הכח היהודים החליטו לעזוב את ארץ מולדתם ולהגיע לארץ ישראל, שם הקימו מועדון שנקרא "הכח ברלין" שפעל בישראל במקביל למועדון המקורי בברלין.
בהמשך הקימו גם את קבוצת הכח תל אביב, מה שהיווה את הבסיס ההיסטורי להקמת קבוצת הכח עמידר רמת גן שעתידה הייתה לזכות באליפויות ובגביעים בליגה הישראלית בשנות ה-60 וה-70.
הכח ביליץ (בפולנית: Hakoah Bielsko; בגרמנית: Hakoah Bielitz) היה מועדון ספורט יהודי מביילסקו, פולין.
המועדון נוסד ב-1912 ופעל בתקופת בין שתי מלחמות העולם, עד מלחמת העולם השנייה.
המועדון שאל את שמו מהקבוצה המפורסמת הכח וינה.
הכח בילסקו היא כנראה אגודת הספורט השנייה הוותיקה ביותר של האוכלוסייה היהודית בעולם, אחרי מועדון מכבי קרקוב, שנוסד ב-1909.
המועדון כלל ספורטאים בענפי ספורט שונים, אך הקבוצה הבולטת ביותר של המועדון הייתה קבוצת הכדורגל.
היו קבוצות ברכיבת אופניים, בכדורמים וקבוצת שחייה לנשים.
המועדון נוסד בשנת 1912 על ידי סטודנטים ציונים, תחליף למועדון Bielitz-Bialer Israelitischer Turnverein, בעל אוריינטציה של התבוללות ופרו-גרמנית.
צבעי המועדון היו לבן וכחול.
הבעיה הגדולה ביותר של השחקנים הייתה היעדר מגרש משלהם, ולכן האימונים של המועדון התקיימו במגרש הממוקם ליד אולם ההתעמלות של חטיבת הביניים בילסקו או במגרש המשחקים הסמוך למטווח.
המשחקים ששיחקה הקבוצה היו כל כך פופולריים בקרב האוהדים, עד שהאימונים של השחקנים התקיימו לעיתים קרובות בנוכחות המונים.
מלחמת העולם הראשונה קטעה את פעילות המועדון, שחקנים ופעילים רבים יצאו לחזית.
פעילות הספורט חודשה רק לאחר סיום המלחמה.
במשחק הראשון לאחר המלחמה שנערך ב-27 באפריל 1919 הפסידה הקבוצה 0:7 לקבוצת BBSV.
ב-1 במאי 1921, נחנך מגרש הכדורגל של מועדון הכח בנוכחות רבה הראשי של ביילסקו, מרקוס שטיינר.
במהלך הטקס נערך משחק ידידות בין הכח וינה להכח בילסקו שהסתיים בניצחון האורחים 7:0.
ב-28 באוגוסט 1921 הסתיים המשחק מול יוטצ'נקה קרקוב בקטטה בה היו מעורבים אוהדים מביילסקו, שאיימו על האורחים ועל השופט.
התאחדות הכדורגל האזורית קרקוב קנסה את הכח וסגרה את המגרש החדש לציבור עד סוף השנה.
בשנים 1922–1928 השתתף המועדון במשחקי ליגה של התאחדות הכדורגל האזורית קרקוב, ומ-1928 של התאחדות הכדורגל שלזיה.
ב-1922 זכתה הקבוצה במספר ניצחונות מרהיבים, כשהביסה 0:9 את ספורטקלוב ביילסקו, 0:10 על מכבי צ'שין ואת Sola Oświęcim 0:12. היא נאבקה על אליפות המחוז דרג ב' נגד קרקוביה קרקוב.
בשנת 1925 הוצף המגרש על ידי נהר ביאלה שזורם בקרבת מקום והשחקנים יכלו לחדש את האימונים רק בשנה שלאחר מכן, לאחר תיקון הנזק.
ההצלחה הגדולה של הקבוצה הגיעה בשנת 1930 כשהקבוצה עלתה לליגה המחוזית של שלזיה.
ב-1937 זכתה קבוצת הכדורגל בתואר אלופת הכדורגל של אגודות מכבי בפולין, כשהיא ניצחה בגמר את מועדון הספורט היהודי קטוביץ' 1:6. שנה לאחר מכן, רוחות עזות הרסו את גדר המגרש.
פעילות המועדון הופסקה עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
לאחר פלישת גרמניה הנאצית לפולין שימש המגרש את הספורטקלוב הגרמני.
לאחר הכיבוש הגרמני, הוקם מועדון ספורט חדש, לשצ'ינסקי ביילסקו-ביאלה.
לאחר המלחמה לא חודשה פעילות המועדון והוא נמחק מפנקס העמותות והמועדונים בהחלטת נשיאות המועצה הלאומית המחוזית בסטלינוגרד ב-3 בספטמבר 1955. לאחר קריסת המועדון נבנה במקום המגרש הכדורגל, כביש 942 לשצ'ירק.
שחקני הקבוצה ב-1922: דאטנר, קלרנבאום, ברוקנר, פאנטה, הופרט, רייכר, קליינצאהלר, פינדר, לנגר, פוירשטיין, רוזנקרנץ.
בשנת 1918 או 1922 נפתחה קבוצת השחייה, שהתאמנה תחילה בבריכת השחייה ביער הצוענים.
באליפות פולין שנערכה בשנת 1923 במשחה ל-100 מטר גב פ.
ב-15 באוגוסט 1936 נפתחה בריכת השחייה "פנורמה", אחד המתקנים המודרניים ביותר באירופה באותה העת.
ביום הפתיחה נערך משחק כדורמים בניצחונה של הכח שזכתה באליפות המדינה נגד לגיה ורשה 0:4 (שערים: פוישטיין, המרמן, טרמר ווינר).
למחרת נערך משחק בין הכח לבין מכבי קרקוב שהסתיים בתיקו 2:2 (שערים: וינר והמרמן, לאורחים: רילטרמן).
כשבוע לאחר סיום תחרויות השחייה באולימפיאדת ברלין, ב-20 באוגוסט קבע שיאן העולם במשחה ל-100 מטר חופשי פיטר פיק מארצות הברית בבריכה החדשה, שיא עולם חדש במשחה ל-50 מטר חופשי, לאחר שהגיע לסיבוב תחרויות.
בבריכה נערכו תחרויות שחייה ומשחקי כדומים.
קבוצת השחייה של הכח ביליץ הייתה הטובה בפולין.
בין השחייניות המצטיינות נמנות גם אלופות ושיאניות פולין גרטרודה דוידוביץ', פאני קנדל, לידיה פסטור וזאוברמן שהשתתפו ב.
בשנת 1939 הצטרף לקבוצה השחיין האולימפי איליה שרייבמן.
ב-1939 זכתה הקבוצה באליפות פולין.
הכורסא היא הוצאת ספרים ישראלית, חברה בת של מודן.
ההוצאה הוקמה ב-2010 על ידי הילית חמו-מאיר, היא הוקמה כהוצאת בת של ידיעות ספרים, החל מ-2016 היא הוצאה בת של מודן.
הכורסא מוציאה בעיקר פרוזה מתורגמת, ההוצאה הוציאה למעלה מ-150 ספרים.
בין הסופרים שספריהם הוצאו לאור על ידי הכורסא ניתן למנות את קריסטין הרמל, ג'ון גרין, אנדי ויר, ניל גיימן, סילביה פלאת', זורה ניל הרסטון, מיוריאל ספארק, אורסולה לה-גווין, אליזבת גאסקל.
ב-2017 קיימו שיתוף פעולה עם הוצאת תשע נשמות והוציאו סדרה בשם "חוצפנית" ותת סדרה של נובלות בשם "חוצפנית קטנה".
"הכוס הכחולה" הוא שיר שהוקלט על ידי המוזיקאי הישראלי עברי לידר.
הוא יצא לאור באוקטובר 1999, בהוצאת חברת התקליטים כנען, כסינגל מתוך אלבום האולפן השני שלו, "יותר טוב כלום מכמעט" (1999).
את השיר כתב והלחין לידר, להפקה מוזיקלית שיצר ביחד עם יועד נבו.
בשנת 2006 יצאה גרסת לייב של "הכוס הכחולה" כסינגל רשמי שהופץ על גבי תקליטור במהדורה מוגבלת – אורכה של גרסת ההופעה היא חמש דקות ושש-עשרה שניות.
בשנת 2024 ביצעה הזמרת-יוצרת הישראלית דנה אינטרנשיונל את "הכוס הכחולה" כחלק מקונצרט המחווה לעברי לידר.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד העברי השבועי של רשת ג', שם שהה במשך שלושה שבועות לא-רצופים.
בשנת 1999 עברי לידר הוציא את אלבום האולפן השני שלו, "יותר טוב כלום מכמעט", בו נכלל השיר "הכוס הכחולה" שהפך לאחד מלהיטיו הגדולים ביותר.
כשנתיים לאחר מכן, ב-2001, הוא יצא מהארון והפך לאחד מהאמנים הראשונים בישראל שהכריזו בגלוי על נטייתם המינית בתקשורת.
בהמשך לכך, הוחלט להוציא גרסת לייב של "הכוס הכחולה" כסינגל – אותה הגרסה הופצה על גבי תקליטור במהדורה מוגבלת.
את השיר כתב, הלחין והפיק לידר; בהפקה המוזיקלית שלו השתתף גם המוזיקאי יועד נבו.
השיר "הכוס הכחולה" של עברי לידר עוסק בנושאים של בדידות, חיפוש עצמי ותחושת ניכור.
אותה "הכוס הכחולה", שהיא סמל מרכזי בשיר, מייצגת חפץ יומיומי שנראה שונה וייחודי, אך משדר תחושת ריקנות וחיפוש אחרי משהו שלא נמצא באמת.
זהו סמל לתהליך פנימי של חיפוש אחרי משמעות, קשרים אינטימיים ואהבה, אך בצורה שמרמזת על קיום נפרד ומנותק מהסביבה או מהאחרים.
השיר מצביע על תחושות של אכזבה ותסכול מתוך ניסיון למלא חסרון רגשי או נפשי, ובאותה מידה גם על הקושי להרגיש שייך או מחובר בעולם של אידיאלים חיצוניים.
באוגוסט 2024 הוחלט לקיים קונצרט מחווה לעברי לידר, בידי איגי – ארגון נוער גאה.
קונצרט דומה הוקדש לדנה אינטרנשיונל ב-13 באוקטובר 2022. במסגרת הקונצרט, ביצעה אינטרנשיונל את "הכוס הכחולה" בהפקה מחודשת של המפיק המוזיקלי אסי טל, לאותן המילים המקוריות.
ב-31 באוקטובר 2024, מספר שבועות לאחר ההכרזה על קונצרט המחווה, אינטרנשיונל פרסמה פוסט בחשבון הפייסבוק שלה, ובו ציינה שהיא רצתה לבצע את השיר "בחולצת פסים" אך נכפה עליה לבצע שיר אחר ("הכוס הכחולה"), ועל כן היא פורשת מהשתתפותה במופע.
לבסוף, החליטה להגיע ולבצע את "הכוס הכחולה" – היא הייתה למופע הפתיחה של הערב.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורכלל העולם11 בנובמבר 2024יוטיובהליקון
האוכלוסייה הכורדית בסוריה היא קבוצת המיעוט האתני הגדולה ביותר במדינה, וההערכות הן שהיא מהווה כעשרה אחוזים מאוכלוסיית סוריה וכחמישה אחוזים מהאוכלוסייה הכורדית בעולם.
מרבית הכורדים בסוריה הם במקור כורדים מטורקיה, שחצו את הגבול במהלך אירועים שונים במאה ה-20. קיימים שלושה מרכזים עיקריים לאוכלוסייה הכורדית בסוריה: בצפון אזור ג'זירה, במרכז אזור נהר הפרת סביב העיר כובאני, ובמערב באזור אפרין.
כל האזורים הללו נמצאים לאורך הגבול בין סוריה לטורקיה, ובנוסף ישנן קהילות כורדיות גדולות בערים חלב ודמשק, הנמצאות דרומה יותר.
ארגוני זכויות אדם מאשימות במשך שנים את ממשלת סוריה באפליה ובהטרדה שיטתית של הכורדים בסוריה.
רבים מהכורדים שואפים לאוטונומיה פוליטית במה שהם רואים כ"כורדיסטן המערבית," בדומה לממשל האזורי של כורדיסטן בעיראק, או להיות חלק ממדינה עצמאית של כורדיסטן.
בהקשר של מלחמת האזרחים בסוריה, הכורדים הקימו את המנהל האוטונומי של צפון ומזרח סוריה.
במאה ה-12 ליוו גדודים כורדים וגדודים מוסלמים נוספים את סלאח א-דין, שהיה כורדי מטכרית, במסעו לכיבוש המזרח התיכון ובהקמת השושלת האיובית (1171–1341), שמרכזה היה בדמשק.
הגדודים הכורדים שליוו את צלאח א-דין הקימו אזורים בעלי שלטון עצמי בתוך דמשק וסביבתה.
ההתיישבויות הללו התפתחו לשכונות הכורדיות של דמשק, כמו שכונת "ח'י אלאכרד" (הרובע הכורדי) ושכונת צאלחיה, הממוקמות בצפון-מזרח דמשק על הר קאסיון.
תפקיד הקהילה הכורדית בצבא נמשך גם תחת השלטון העות'מאני.
חיילים ושוטרים כורדים מהעיר הוצבו לשמור על הסדר ולהגן על נתיב עולי הרגל למכה.
רבים מהכורדים מהאזורים הכפריים של סוריה הצטרפו ליחידות היניצ'רים המקומיות בדמשק.
מאוחר יותר הצטרפו ליחידות אלו גם מהגרים כורדים מאזורים שונים, כמו דיארבקיר, מוסול וכירכוכ, דבר שתרם להתרחבות הקהילה הכורדית בעיר.
השושלת הכורדית של ג'נבולאד שלטה באזור חלב כמושלים עבור העות'מאנים בין השנים 1591 ל-1607. בתחילת המאה ה-17, שבטים כורדים יושבו בכפייה בסביבות ג'ראבלוס וסרוג' על ידי הסולטנים העות'מאנים.
באמצע המאה ה-18 הכירו העות'מאנים במנהיגי שבט המילי כראשי התיישבות (איסקן באשי) באזור א-רקה.
תפקידם כלל גביית מיסים ושליטה על שבטים נוספים באזור.
בשנת 1758 השתלט מנהיג המילי, מחמוד בן כלש, על עמק החבור, הכניע שבטים מקומיים, והביא את האזור לשליטת קונפדרציית המילי, בניסיון להקים נסיכות עצמאית.
בשנת 1800 מינה השלטון העות'מאני את מנהיג המילי, תימור, כמושל א-רקה (1800–1803).
הסופר הדני קרסטן ניבור, שנסע לאזור ג'זירה בשנת 1764, תיעד חמישה שבטים כורדיים נודדים (דוקורי, קיקי, שיחאני, מוליי ואשיתי) ושישה שבטים ערביים (טאיי, כאב, בגארה, גהיש, דע'בט ושראבה).
לפי ניבור, השבטים הכורדיים התיישבו ליד מרדין בטורקיה ושילמו למושל העיר עבור הזכות לרעות את עדריהם בג'זירה הסורית.
שבטים אלו התיישבו בהדרגה בכפרים ובערים ועדיין קיימים בג'זירה (במחוז חסכה שבסוריה של היום).
באמצע המאה ה-19, האמירות של בוהטן תחת שלטונו של בדיר ח'אן בג כללה חלקים מצפון-מזרח סוריה של ימינו.
דמוגרפיית האזור השתנתה באופן דרמטי בתחילת המאה ה-20. השלטונות העות'מאניים, בשיתוף פעולה עם חיילים כורדים (ולפעמים גם שבטים צ'רקסיים וצ'צ'ניים), רדפו את הנוצרים הארמנים והאשורים במסופוטמיה העליונה והעניקו לאנשיהם את אדמות קורבנותיהם כפרס.
הכורדים היו אחראים לחלק גדול מהזוועות נגד האשורים, וההתפשטות הכורדית באה על חשבון האשורים בשל קרבה גאוגרפית ואינטרסים משותפים עם השלטון.
באזורים אחרים במדינה בתקופה זו הפכו כורדים לראשי שבטים ולגובי מיסים מקומיים בעכאר (בלבנון) ובהרי קסיר בין אנטיוכיה ללטקיה שבצפון-מערב סוריה.
רמת עפרין שבצפון-מערב חלב, בגבולות סוריה של היום, נקראה באופן רשמי "סנג'ק הכורדים" במסמכים עות'מאניים.