tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זמן קצר לאחר מכן הם הפכו למבוקשים בגין שוד בנק.
קרוכר עזב את גרמניה והתיישב בסטוקהולם, שם פגש אנשי שמאל רדיקלי נוספים כמוהו.
הם נפרדו והיא נותרה בגרמניה.
לאחר המצור על שגרירות גרמניה המערבית בסטוקהולם, משטרת שוודיה לכדה כמה מחברי סיעת הצבא האדום והסגירה אותם לגרמניה המערבית.
אחד מהם, זיגפריד האוזנר, מת בכלא.
בעקבות כך, הפכו הטרוריסטים הגרמנים את שוודיה ליעד פוטנציאלי, ובמיוחד את שרת המשפטים השוודית אנה-גרטה לייון.
קרוכר הקים כוח משימה מיוחד שנקרא "קומנדו זיגפריד האוזנר", שכתכנן לחטוף את לייון.
המבצע נדחה כמה פעמים, וכשכבר היה מוכן לצאת לדרך, החליטה המשטרה השוודית להתערב.
ב-31 במרץ 1977 עצרה משטרת שוודיה את קרוכר, ובמהרה נעצרו גם שאר חברי כנופייתו.
כעבור כמה ימים, קרוכר הוסגר לגרמניה יחד עם מנפרד אדומייט.
הוא הואשם במגוון פשעים, ונמצא בכלא עד 1985. הוא חי בברלין עד 2016, אז אובחן עם סרטן מתקדם.
בעקבות כך, הוא החליט להתאבד בירייה.
נורברט שנדור באלוג (בהונגרית: Norbert Sándor Balogh; נולד ב-21 בפברואר 1996 בהיידובסרמן שבהונגריה) הוא כדורגלן הונגרי המשחק החלוץ בקבוצת דונאיסקה סטרדה מליגת העל הסלובקית ובנבחרת הונגריה.
באלוג גדל במחלקות הנוער של היידובסרמן ודברצן ו.ס.ק..
בעונת הושאל ללטברטש מהליגה ההונגרית השלישית, במדיה ערך 11 הופעות ליגה והבקיע שני שערים.
שיחק באלוג במשך עונה וחצי בקבוצה הבוגרת של המועדון, במדיה ערך 33 הופעות ליגה והבקיע חמישה שערים במסגרת ליגת העל ההונגרית.
ב-13 בינואר 2016 חתם באלוג בפלרמו מהסרייה א'.
ב-17 בינואר ערך באלוג את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 0–4 לגנואה במסגרת המחזור ה-20 בליגה לעונת 2015/2016. בסך הכל ערך 22 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-21 באוגוסט 2018 הושאל באלוג למשך עונה אחת לאפואל ניקוסיה מליגת העל הקפריסאית.
הוא ערך 12 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שני שערים, וזכה עם המועדון באליפות קפריסין.
ב-14 בספטמבר 2019 חתם באלוג על חוזה לעונה אחת בהאל סיטי מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
ב-23 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–2 על נוטינגהאם פורסט במסגרת המחזור ה-13 בליגה לעונת .
בסך הכל ערך באלוג שלוש הופעות ליגה במדי המועדון, ובתום העונה שוחרר מהמועדון.
ב-3 בספטמבר 2020 חתם באלוג בבודפשט הונבד מליגת העל ההונגרית.
הוא שיחק במועדון במשך עונה וחצי, בהן ערך 39 הופעות ליגה והבקיע 12 שערים.
במחצית השנייה של עונת הושאל באלוג לדונאיסקה סטרדה מליגת העל הסלובקית.
הוא ערך 12 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה, בהן הבקיע שני שערים.
ב-5 ביוני 2017 ערך באלוג את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הונגריה, בהפסד 0–3 לנבחרת רוסיה במשחק ידידות.
נורברטו דורוטאו מנדס (בספרדית: Norberto Doroteo Méndez; 5 בינואר 1923 – 22 ביוני 1998), או בכינויו טוצ'ו, היה כדורגלן ארגנטינאי, ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
מנדס זכור בעיקר כמלך השערים בכל הזמנים של טורניר הקופה אמריקה עם 17 שערים.
מנדס שיחק בקבוצות הורקאן, ראסינג קלוב וטיגרה.
הוא זכה עם ראסינג קלוב שלוש פעמים בליגה הארגנטינאית בין השנים 1949–1951.
מנדס פעם צוטט אחרי פרישתו אומר כי בחייו היו שלוש אהבות גדולות: הוראקן הייתה חברתו, ראסינג אשתו ונבחרת ארגנטינה תשוקתו.
במדי נבחרת ארגנטינה מנדס ערך 31 הופעות בהן כבש 19 שערים.
הוא זכה עימה בקופה אמריקה 1945 וסיים ככובש המצטיין עם 6 שערים, בצוותא להלנו דה פרייטס הברזילאי.
בטורניר זה כבש שלושער בניצחון 1–3 על היריבה הגדולה ברזיל.
שנה אחר כך, ארגנטינה זכתה שוב בקופה אמריקה עם ניצחון 0–2 במשחק המכריע על ברזיל.
גם הפעם היה זה מנדס שכבש לזכותה את השערים.
עם הזכייה הנוספת בקופה אמריקה 1947, והשלישית ברציפות, מנדס מחזיק בשיא כמלך שערי המפעל בכל הזמנים עם 17 שערים בצוותא לזיזיניו הברזילאי.
מלך השערים בקופה אמריקה: 1945
נורברט פריי הוא היסטוריון גרמני.
הוא מחזיק בקתדרה להיסטוריה מודרנית ועכשווית באוניברסיטת ינה ומוביל את מרכז ינה להיסטוריה של המאה ה-20. הוא חקר כיצד החברה הגרמנית השלימה עם הנאציזם והרייך השלישי לאחר מלחמת העולם השנייה.
מ-1973 עד 1978 למד היסטוריה מודרנית, מדעי המדינה ותקשורת במינכן, שם השלים לימודי עריכה בבית הספר הגרמני לעיתונאות.
בשנת 1979 השלים דוקטורט על "הכיבוש הנציונל-סוציאליסטי של העיתונות המחוזית".
בין 1979 ל-1997 עבד כעוזר מחקר במכון להיסטוריה בת זמננו במינכן.
מ-1987 היה חבר מערכת ברבעונים להיסטוריה עכשווית וערך סדרת גליונות רבעוניים.
הוא היה באוניברסיטת הרווארד ב-1985 וב-1986, בזכות מלגת ג'ון קנדי.
לאחר שהותו באוניברסיטת בילפלד ב-1996, כתב מחקר על מדיניות עידן אדנאואר.
ספרו בנושא היה ("פוליטיקה של העבר: תחילת הרפובליקה של גרמניה המערבית והעבר הנאצי"), שעסק בפוליטיקה של חנינה ושל שילוב נאצים במוסדות השלטון, הכלכלה, החברה והאקדמיה בגרמניה המערבית.
פריי הצטרף לאוניברסיטת רוהר בוכום בשנת 1997. בסמסטר קיץ 2005 לימד באוניברסיטת פרידריך שילר בינה.
ב-1995 ו-1996 היה עמית עצמאי במכון למחקר מתקדם בברלין.
ב-2008 ו-2009 היה חבר במכון למחקר מתקדם בפרינסטון, ניו ג'רזי.
בשנת 2010/2011, לימד כפרופסור בקתדרת תיאודור הויס בבית הספר החדש למחקר חברתי בניו יורק.
בסמסטר קיץ 2013 היה פרופסור אורח באוניברסיטה העברית בירושלים.
בסמסטר קיץ 2019 היה פרופסור אורח בקתדרת גרדה הנקל במחלקה ללימודי גרמנית של אוניברסיטת סטנפורד.
פריי חבר במועצות מייעצות ובוועדות מדעיות.
מ-1996 עד 2003 ושוב מאז 2018 עבד בוועדה המייעצת המדעית של מכון פריץ באואר בפרנקפורט.
מאז 1999 הוא יושב ראש מועצת הנאמנים המדעית של קרן ההנצחות בוכנוואלד ודורה-מיטלבאו.
משנת 2000 עד 2016 היה חבר במועצה המייעצת המדעית של המכון להיסטוריה גרמנית באוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 2005–2017 כיהן כיו"ר המועצה המייעצת המדעית של מרכז קובנר מינרווה להיסטוריה גרמנית באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים 1999 עד 2002 היה חבר בוועדה ההיסטורית העצמאית לחקר ההיסטוריה של ברטלסמן ברייך השלישי.
בשנת 2011 נבחר כחבר באקדמיה הסכסונית למדעים ומדעי הרוח בלייפציג.
פרויקטי מחקר של פריי עסקו בשילומים בגרמניה ובישראל מאז 1952 ובהיסטוריה של קבוצת פליק ברייך השלישי.
בשנת 2005 מינה שר החוץ הגרמני יושקה פישר את פריי לוועדת ההיסטוריונים העצמאית של משרד החוץ, אשר בחנה את ההיסטוריה של שירות החוץ בתקופה הנאצית וטיפולו של משרד החוץ בעבר לאחר 1945. באוקטובר 2010 פרסמה הוועדה את ממצאיה בספר שכותרתו "המשרד והעבר", ולאחריו התקיים דיון שנוי במחלוקת.
פרויקטי מחקר מתמשכים שלו נוגעים להיסטוריה של החינוך הפוליטי ברפובליקה הפדרלית של גרמניה המערבית וגרמניה המאוחדת, ולהיסטוריה של גרמניה המזרחית (1970–2010).
מאז 2012 פריי מוביל את קבוצת העבודה הבינתחומית "זכויות אדם במאה ה-20" של קרן פריץ תיסן, המפעילה גם את האתר "מקורות להיסטוריה של זכויות האדם".
פריי השתתף בדיונים היסטוריים עכשוויים רבים וניסה להעביר ממצאים מדעיים לציבור הרחב.
מאז 2016 כתב טור ב-Suddeutsche Zeitung, עיתון יומי ארצי.
בספרו מ-2000, "Standort-und Kommandanturbefehle des Konzentrationslagers Auschwitz 1940–1945" ("פקודות מחנה הריכוז אושוויץ, 1940–1945"), פרסם פריי אוסף מסמכים מארכיונים ממזרח אירופה.
בשנת 2015, ימניים קיצוניים ומכחישי שואה כמו אורסולה הפרבק והנס פושל בחרו מידע מהספר כדי לטעון שהשואה לא התרחשה.
בראיון ב-2015 בערוץ המיינסטרים הגרמני ARD, פריי הסביר שהספר מכיל שפע של מידע על מחנה הריכוז אושוויץ וגם על בירקנאו.
מיתוס הוורמאכט החף מפשעי מלחמה
ב-1997 חקר פריי כיצד נוצר מיתוס הוורמאכט החף מפשעי מלחמה באמצעות המדיניות הרשמית של ממשלת גרמניה המערבית בראשות קונרד אדנאואר.
פריי כתב כי הדרישה הנרחבת לשחרור פושעי מלחמה נאצים לאחר מלחמת העולם השנייה הייתה הודאה עקיפה במעורבותה של החברה הגרמנית בנאציזם.
הוא הוסיף כי משפטי פשעי המלחמה היו תזכורת כואבת לטבעו של הרייך השלישי שאנשים רגילים רבים הזדהו איתו.
בהקשר זה, היה ביקוש עצום לשיקום תדמיתו של הוורמאכט.
נורברט יוקל היה אוסטרי ממוצא יהודי, שכונה אבי האלבנולוגיה - חקר האלבנים.
יוקל נולד ב, דרום מוראביה (כיום הרפובליקה הצ'כית), לסוחר בשם היינריך ולרעייתו אמילי לבית האס.
אחיו הבכור, וילהלם, נפטר בשנת 1895 בגיל 21. הוא סיים את לימודיו בתיכון בהצטיינות והמשיך לאוניברסיטת וינה ללימודי משפטים.
הוא סיים את לימודיו בהצטיינות יתרה ב-23 ביוני 1901. יוקל החליט להקדיש את עצמו לבלשנות.
הוא למד בלשנות הודו-אירופית, סלאביזם ורומניסטיקה, ולבסוף קיבל תואר בהצטיינות.
בסוף סתיו 1903 החל ללמוד בספריית אוניברסיטת וינה, שם עבד עד 1938. בגיל 30 החל ללמוד באופן פעיל את השפה האלבנית, תחום לשוני שלא נחקר רבות באותה תקופה.
משנת 1913 היה פריבט-דוצנט שהתחום שלו היה "בלשנות הודו-אירופית עם התחשבות מיוחדת בשפות אלבניות, בלטיות וסלאביות".
בשנת 1923 מונה לפרופסור, וב-1937 לפרופסור .
הוא כתב עבודות רבות על אלבנולוגיה והפך למומחה ידוע.
באפריל 1933, הפלאונטולוג והאלבנולוג פרנץ נופצ'ה ירה במזכירו ובעצמו, והשאיר את מסמכיו האלבנולוגיים ליוקל.
לאחר עלייתו של אדולף היטלר לשלטון בגרמניה, מאמריו של יוקל החלו להידחות והוא כבר לא הוזמן לכנסים.
ב-20 במאי 1938 פוטר בעקבות האנשלוס ונאסר עליו להיכנס למקום עבודתו הקודם.
דיקן הפקולטה לפילוסופיה, ויקטור כריסטיאן, ניסה לשווא להציל את תפקידו של יוקל.
, שלימים הפך לפרופסור לבלשנות הודו-אירופית, ביקר אותו לעיתים קרובות בארבע השנים הבאות, כדי להמשיך בלימודיו ולשמור על קשר אישי עם המנטור שלו.
זולטה סיפר שיוקל חי לבד באופן סגפני, אם כי משרתת הייתה מכינה לו אוכל.
שני חדריו היו מלאים בספרים וכל זמנו הפנוי הוקדש למחקר.
יוקל ניסה למצוא עבודה מחוץ למדינה ללא הצלחה.
ההזדמנות האחרונה שלו הייתה משרת ספרן שנוצרה עבורו באלבניה עם שכר חודשי של 600 פרנקים אלבנים.
הכומר הפרנציסקני וסופר לאומי אלבני, , התערב באמצעות מכתב מ-23 בספטמבר 1939 לנסות לאפשר ליוקל לעבור לאלבניה.
עם זאת, למרות פניות נוספות למשרד החוץ של גרמניה, לא התקבל האישור הנדרש.
ב-4 במרץ 1942 נעצר יוקל על ידי הגסטפו.
זולטה, שניסה להציל את מורו, פנה לארנסט קלטנברונר, שהיה גם חברו לבית הספר.
עם זאת, קלטנברונר טען שאין לו יכולת להציל את יוקל מגירוש.
יש מידע סותר לגבי מותו של יוקל.
דווח כי ב-6 במאי 1942 הוא נלקח למאלי טרוסטינץ ליד מינסק, שם נרצח.
לפי גרסה אחרת, הוא מת מהתעללות בווינה.
לאחר מעצרו של יוקל, מעסיקו לשעבר ניסה להבטיח שספרייתו תועבר לאוניברסיטה במקרה שיוקל לא יורשה לנסוע לאלבניה.
פאול הייגל, המנהל הכללי של הספרייה הלאומית של אוסטריה, הגיש גם הוא בקשה לשמירת האוסף.
אף על פי שיוקל הוריש את הספרייה לאלבניה, היא הוחרמה ב-27 באפריל 1942 ונשלחה לספרייה הלאומית.
בשנת 1946, הספרייה הלאומית האוסטרית שמרה על האוספים בטענה שיוקל לא השאיר קרובי משפחה הזכאים לרשת אותו.
מתוך יותר מ-3,000 הספרים המקוריים, כיום ניתן לזהות רק כ-200. בין השאר אבדה גם עבודת חייו של יוקל, מהדורה של מילון האטימולוגיה של האלבנית מאת גוסטב מאייר, עם תוספות בכתב יד.
ב-29 באפריל 1982, הסנאט של אוניברסיטת וינה החליט לרשום את שמו של נורברט יוקל במועצת הכבוד של האוניברסיטה.
בשנת 2012, , שירות הדואר הלאומי של אלבניה, כיבד את יוקל בבול דואר בסדרה לזכר אלבנולוגים זרים.
נוֹרְדְרַיין-וֵסְטְפַאליה היא אחת מ-16 המדינות המרכיבות את גרמניה.
זוהי המדינה המאוכלסת ביותר בגרמניה, עם מעל 17.9 מיליון תושבים בשנת 2020, והרביעית בגודלה מבחינת שטח.
זוהי גם המדינה הצפופה ביותר בגרמניה.
הקיצור הרשמי של שם המדינה הוא NRW; אותיות אלה מייצגות את המדינה לעיתים קרובות על גבי מסמכים ושלטים.
מבחינת שטחה (34,080 קמ"ר) נמצאת המדינה במקום הרביעי בגרמניה.
חוץ מבשלוש ערי-המדינה הגרמניות (ברלין, המבורג וברמן), צפיפות האוכלוסין בנורדריין-וסטפאליה היא הגבוהה בגרמניה (530 איש לקמ"ר).
חבל הרוהר הוא אחד האזורים הצפופים באירופה; ולמרות זאת, רוב שטח המדינה מיושב בדלילות, וקיימים בה אזורי-נוף ידועים ונרחבים, כגון הרי האַָייפל (Eifel, לאורך הגבול עם בלגיה), מישורי הריין התחתון (Niederrhein, לאורך הגבול עם הולנד) והפארקים הלאומיים הגדולים וסטרוואלד (Westerwald) וזאוארלנד (Sauerland).
תיירים רבים מהולנד ומבלגיה השטוחות נוהרים לאזורים ההרריים של נורדריין-וסטפאליה, הנמצאים מרחק נסיעה קצרה משתי מדינות השפלה.
נורדריין-וסטפאליה נוסדה לאחר מלחמת העולם השנייה על ידי הממשל הצבאי הבריטי.
המדינה הורכבה משלוש טריטוריות היסטוריות: נורדריין (צפון הריין; מיוצגת בדגל המדינה על ידי נהר הריין הזורם על רקע ירוק), וסטפאליה (פאליה המערבית; באופן מבלבל למדי היא שוכנת דווקא במזרח המדינה; מיוצגת בסמל על ידי הסוס) ומדינת ליפֶּה הזעירה (Lippe; מיוצגת על ידי הוורד האדום).
למעלה מכל גרמני חמישי הוא תושב נורדריין-וסטפאליה.
42% מתושבי המדינה הם קתולים ו-28% הם פרוטסטנטים החברים בכנסייה הפרוטסטנטית של גרמניה.
מתוך 20 הערים הגדולות בגרמניה, 10 ערים נמצאות במדינה זו; אם מתבוננים על 82 הערים הגדולות הרשמיות בגרמניה (אלו בעלות למעלה מ-100,000 תושבים), הרי ש-30 מתוכן נמצאות בנורדריין-וסטפאליה .
בירת המדינה היא דיסלדורף, אך העיר הגדולה בה היא קלן.
להלן רשימת אחת עשרה עריה הגדולות של נורדריין-וסטפאליה:
בנורדריין-וסטפאליה 14 אוניברסיטאות, יותר מבכל מדינה אחרת בגרמניה.
מתוך עשר האוניברסיטאות הגדולות בגרמניה, חמש שוכנות בנורדריין-וסטפאליה:
האוניברסיטה הטכנית של אאכן (RWTH)
האוניברסיטה הפתוחה של גרמניה בהאגן
אוניברסיטת מינסטר (האוניברסיטה השלישית בגודלה בגרמניה)
אוניברסיטת קלן (האוניברסיטה הגדולה בגרמניה)
הפוליטיקה של נורדריין-וסטפאליה מושפעת רבות מכך שבחבל הרוהר התעשייתי שבמדינה מתגוררים פועלים רבים אשר באופן מסורתי הצביעו לסוציאל-דמוקרטים (SPD) ששלטו ברציפות במדינה 39 שנים מ-1966 ועד 2005. בעקבות מיתון כלכלי ניצחה המפלגה הנוצרית דמוקרטית (CDU) בראשות יורגן ריטגרס (Jürgen Rüttgers).
למהפך זה היו השלכות עמוקות על הפוליטיקה הכלל-גרמנית, והביאה את קנצלר גרמניה, גרהרד שרדר להקדמת הבחירות שאחריהן עלתה לשלטון אנגלה מרקל.
מאז השליטה במדינה התחלפה בין המפלגות הגדולות.
מאז 2021 עומד בראש הממשלה הנדריק ויסט מה-CDU.
במאי 2022 נערכו בחירות חדשות לפרלמנט.
נוֹרְדִיָּה הוא מושב שיתופי באזור השרון, סמוך לעיר נתניה, השייך למועצה אזורית לב השרון.
לפני המאה ה-20 היווה האזור חלק מיער השרון והשתייך לאדמות הכפר ח'רבת בית ליד.
היה זה חורש ים-תיכוני פתוח שנשלט על ידי אלון התבור, אשר השתרע מכפר יונה בצפון ועד רעננה בדרום.
התושבים הערבים המקומיים השתמשו באזור באופן מסורתי למרעה, לאיסוף עצי הסקה ולחקלאות עונתית.
במהלך המאה ה-19, הביאו הגברת ההתיישבות והחקלאות במישור החוף בארץ ישראל לכריתת יערות ולפגיעה סביבתית.
בשנת 1926 הכריזה קהילת ציון אמריקאית על תוכנית להקים יישוב חקלאי חדש בשם "נורדיה", על שמו של המנהיג הציוני מקס נורדאו.
לצורך כך נמכרו אדמות בארצות הברית, אך התוכנית לא יצאה לפועל.
נורדיה הוקם ב-2 בנובמבר 1948 (ל' בתשרי תש"ט) על ידי חניכי תנועת הנוער בית"ר וחיילי האצ"ל, ששירתו ביחידות החי"ל בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה, על אדמות הכפר הערבי הנטוש ח'רבת בית ליד.
המייסדים חברו אל גרעיני ההתיישבות "מרגולין" שבסיסו היה בכפר יונה הסמוכה, ו"ווג'ווד" שבסיסו היה במשמר הירדן.
משקי חרות בית"ר הייתה התנועה המיישבת במקום.
כאמור, שמו של היישוב ניתן לו על־שמו של מקס נורדאו, שהיה מאבותיה הנודעים של התנועה הציונית.
פרנסת המושב על חקלאות ועל מפעלי תעשייה בבעלות היישוב, בהם "מפעל קפיצי נורדיה".
ב-1994 הוקם סמוך למושב, יישוב קטן בעל כמה רחובות וכמה בתים שנקרא "נאות נורדיה".
למרות זאת, הוחלט לא לשנות את הסטטוס של נורדיה וזאת בהתאם לתוכניות המתאר לגבי אזור השרון ("תמ"א 35", שאושרה על ידי הממשלה ב-2005).
נורדים (או העם הנורדי) היו קבוצה אתנו-לשונית סקנדינבית בתקופת ראשית ימי הביניים אשר היו דוברים של השפה הנורדית העתיקה.
השפה שייכת לענף הצפון גרמאני של השפות ההודו-אירופיות והיא קדמה לשפות הגרמניות המודרניות של סקנדינביה.
במהלך סוף המאה ה-8 הסקנדינבים החלו בהתרחבות ניכרת לכל הכיוונים, בתקופה בה החל עידן הוויקינגים.
מהמאה ה-19 ואילך נהוג בכתבים בשפה האנגלית לכנות את סוחרי הים, המתיישבים והלוחמים הנורדים ויקינגים.
היסטוריונים רבים עם זאת נוטים להבחין בין הוויקינגים הנורדים מנורווגיה (שהיו נורדים) אשר התמקדו בעיקר בפלישה ובכיבוש של אירלנד, מערב בריטניה והאיים הצפוניים של האיים הבריטיים, לוויקינגים הדנים, שהתמקדו בעיקר בפלישה והכיבוש של אזור מזרח בריטניה.
צאצאיהם המודרניים של הנורדים כוללים את הדנים, האיסלנדים, תושבי איי פארו, הנורווגים והשוודים, אשר כולם מכונים כיום לרוב "סקנדינבים" במקום נורדים.
ממנו נגזר שם תקן התקשורת הניידת בלוטות'.
לפי המסורת האיסלנדית הוא שגילה את גרינלנד והתיישב בה.
לייף אייריקסון (970–1020), מגלה ארצות נורדי.
ככל הנראה היה האירופאי הראשון שדרך על אדמת אמריקה הצפונית.
האראלד הראשון (850 לערך – 933), המלך הראשון של נורווגיה.
רגנאר לודברוק (במהלך המאה ה-9 לספירה), מלך ויקינגים אגדי
סנורי סטורלוסון (1179–1241), סופר ומדינאי איסלנדי.
מיוחסות לו יצירות מרכזיות במיתולוגיה הנורדית.
לנורדים הייתה מיתולוגיה מפותחת, המקורות הנורדים מאזכרים אלים רבים וישויות מסוגים שונים.
בנוסף, עצמים רבים מואנשים כישויות שונות בעולם המיתולוגי הנורדי.
נורדקאפ (בנורווגית: Nordkapp – "כף הצפון" או Nordkapplatået – "רמת כף הצפון") הוא חצי אי קטן בתחומה של מועצה מקומית באותו שם, בצפונו של האי מגרֵייה (Magerøya) במחוז טרומס ופינמרק שבצפון נורווגיה.
חצי האי התפרסם בשל צוק בגובה של 307 מטר בצפונו המזדקר מעל מימי האוקיינוס הארקטי בקואורדינטות 71°10′21″ צפון ו-25°47′40″ מזרח, ונחשב באופן פופולרי לנקודה הצפונית ביותר באירופה.
הלכה למעשה, נורדקאפ אינו הנקודה הצפונית באירופה הן בשל כך שסמוך ממערב לו שוכן כף קניבשלודן (Knivskjellodden) המגיע קילומטר ומחצה נוספים צפונה, ובעיקר בשל כך ששני חצאי האי שוכנים על האי מגרייה ולפיכך אינם חלק מאירופה היבשתית.
הנקודה הצפונית באירופה היא על כן כף הינרודן (Kinnarodden) מזרחה משם בנורדקין.
נורדקאפ קיבל את שמו מהאנגלי ריצ'רד צ'נסלור (Richard Chancellor) כאשר עבר במקום בשנת 1553 בחיפושיו אחר המעבר הצפון-מזרחי לסין.
בנורדית עתיקה היה שמו של המקום קניסקנס (Knyskanes), וברוסית מורמנסקי נוס (Мурмански носс).
כמאה שנים לאחר גילויו, היה נורדקאפ לנקודת משיכה לתיירים, והראשון שהגיע למקום כתייר היה ככל הנראה הכומר האיטלקי בן העיר רוונה פרנצ'סקו נגרי (Francesco Negri), שפקד את נורדקאפ ב-1665. מבקרים מפורסמים אחרים היו לואי פיליפ, מלך צרפת (1795), אוסקר השני, מלך שוודיה (1873) ורמה החמישי, מלך תאילנד (1907).
ב-26 בדצמבר 1943 נערך קרב כף הצפון מול חופי נורדקאפ בין 14 ספינות הצי המלכותי הבריטי לבין 6 ספינות של הקריגסמרינה, ובמהלכו הוטבעה האוניה הגרמנית שרנהורסט (Scharnhorst).
הרקע לקרב היה ניסיונן של ספינות הקריגסמרינה לפגוע בשיירה של 19 ספינות אספקה אשר לוו על ידי אוניות הצי המלכותי בדרכן לברית המועצות.
שלושה ימים לפני הקרב איתרו מטוסי הלופטוופה את השיירה, ויום לפניו, ב-25 בדצמבר 1943, יצאו הספינות הגרמניות מפיורד אלטה בדרכן צפונה.
הגרמנים לא היו מודעים לנוכחותן של ספינות קרב נוספות של הצי המלכותי באזור.
ביום הקרב עצמו שרר מזג אוויר סוער ומפקד הכוח הגרמני, אריך ביי (Erich Bey), אשר לא הצליח לאתר את שיירת האספקה, הורה לספינות הליווי שלו לנוע דרומה במטרה להגדיל את שטח החיפושים.
בשעה 09:00 לערך ביום הקרב נוצר מגע בין השרנהורסט אשר נותרה בגפה לבין הכוח הבריטי.
לאחר חילופי אש, נפגע מכשיר המכ"ם בשרנהורסט, ולאור תנאי מזג האוויר והראות הלקויים, נימלט ביי דרומה.
ביי סבר כי הצליח לחמוק מאויביו ופנה שוב לכיוון צפון-מזרח.
בשעה 12:00 לערך שוב נוצר מגע בין הצדדים, שהתפתח למרדף והגיע לסיומו בשעה 19:45 כאשר השרנהורסט נפגעה מפצצות טורפדו וטבעה כ-170 ק"מ צפונית-מזרחית לנורדקאפ.
הקרב מכונה "קרב הכף הצפוני" (Battle of North Cape) על שמו של נורדקאפ.
עד 1959 התאפשרה הגעה אל נורדקאפ בדרך הים בלבד, והמבקרים נאלצו לטפס לאחר מכן לאורך העלייה התלולה אל הצוק.
ב-1959 נסלל כביש בן 34 ק"מ מהעיירה הונינגסוואג (Honningsvåg) שבקצהו הדרומי של האי מגרייה.
ב-1978 הוקמה בנורדקאפ אנדרטת הגלובוס שהפכה לסימלו של המקום.
במרכז המבקרים שנבנה בתוך הסלע מוצגת תערוכה ומוקרן סרט אודות המקום.
במקום בית קפה, מסעדה ובר, וקפלת יוחנן הקדוש שבו מתפארת בתואר הכנסייה הצפונית בעולם.
מלון Barents Cabin & Cruise – מלון שנמצא 42 ק"מ מנורדקאפ בכפר הדייגים Gjesvaer שב-Magerøya.
במלון אפשר ללון בבקתות ליד הים ולעשות ספארי צפרות בהר הציפורים הגדול באירופה.
שיט שמש חצות – ניתן לעשות שיט עם סירה מהירה מ-Gjesvaer להר הציפורים Stappan Nature Reserve.
השיט נמשך שעתיים בסירה שאורכה 7 מטר בינות איים קטנים ושוניות.
מהירות ההפלגה נקבעת על ידי התיירים ולרוב מגיעים לאי לאחר 10–15 דקות הפלגה.
האי הוא ביתם של 3 מיליון ציפורים, למשל יסעורים שמשתמשים באי כבית הקיץ שלהם כל שנה החל מ-14 באפריל.
במקום נצפים גם עיטמים וקורמורנים וכן חיות ימיות כמו כלבי ים, דולפינים ולווייתנים.
חוויית נורדקאפ – פעילויות והרפתקאות כפריות שמלווות באוכל טבעי בכפר הדייגים Skarsvåg.
כנסיית Honningsvåg – הכנסייה נבנתה ב-1885 לאחר שב-1882 הוריקן השמיד את הכנסייה הקודמת שנבנתה בשלהי המאה ה-15. הכנסייה נבנתה באי זה הודות לשלושה פרמטרים: המיקום המצוין של האי, הנמל של האי, שהיה הטוב ביותר באזור והעובדה שהשטח ניתן בחינם.
צוקי קינון ב-GJESVÆRSTAPPAN – זו קבוצת צוקים בארכיפלג של כמאה איים.
זוהי אחת ממושבות היסעורים הגדולות בצפון נורווגיה והמקום משמש ביתם של ציפורים נוספות: סולות, אווזים, קורמורנים, עיטמים ועוד.
כ-2 מיליון ציפורים מקננות כאן וספארי צפרות שנערך כל יום בקיץ מאפשר לצפות בהן.
HORNVIKA/HORNET – כ-2.5 ק"מ מזרחית לרמת נורדקאפ נמצאים שרידי מבנים ומזח מתקופת מלחמת העולם ה-2. מזח זה שימש כרציף עגינה לספינות תיירים עד פתיחת הכביש למקום ב-1956.
נורדית עתיקה היא שפה גרמאנית עתיקה שדוברה על ידי הנורדים במהלך התקופה הוויקינגית, ועד לשנת 1300 בערך, ממנה התפתחו השפות הצפון גרמניות המודרניות כגון שוודית, נורווגית, דנית ואיסלנדית.
הנורדית התפתחה במאה השמינית מהשפה הפרוטו-נורדית, שהתפתחה מהפרוטו-גרמאנית.
במשך רוב הזמן נכתבה השפה הנורדית העתיקה בכתב הרוני, אך בתקופה מאוחרת יותר נכתבה במקומות מסוימים גם בכתב הלטיני.
השפה נחלקה לשלושה דיאלקטים נפרדים: "נורדית מערבית עתיקה", שממנה התפתחה הנורווגית העתיקה הפרואיזית והאיסלנדית, "נורדית מזרחית עתיקה", שהייתה הבסיס לשוודית ולדנית, ו"גוטנית עתיקה" (Old Gutnish), שגלגוליה היום מקושרים לרוב ל"נורדית המזרחית העתיקה".
השפה הופצה באירופה ובמקומות נוספים עם הכיבוש הוויקינגי.
היא שימשה באזורים שנכבשו כשפת השלטון והמסחר, ושימשה כלינגואה פרנקה.
+פונמות בנורדית סדקי וילוני-משופתת וילוני חכי בתר־מכתשי מכתשי שיני שפתי-שיני שפתי אפי[ŋ]/n//m/ סותם/g//k//d//t//b//p/ חוכך[ɣ] /s/[ð]/θ/[v]/f/ מקורב(צדי) /h//w/?ʍ/j/[ʀ]/l/ רוטט/r/
נוֹרְדִיָּה הייתה שכונה בתל אביב, שהתקיימה משנות ה-20 ועד שנות ה-60 של המאה ה-20, במקום שבו עומד כיום קניון דיזנגוף סנטר ובסביבתו.
בשכונה התגוררו כמה מאות תושבים.
במאי 1921 התרחשו ביפו פרעות תרפ"א, ובמהלכן הותקפו יהודים ביפו ובשכונות היהודיות של תל אביב שגבלו בה.
בעקבות זו ביקשו היהודים שברחו מיפו פתרונות דיור בתל אביב הסמוכה.
חלק מהיהודים התאגדו ב"אגודת מחוסרי הדירות" מיסודו של חיים בוגר (בוגרשוב) אשר ייסדה שכונה של בתים פרטיים על שטח שנקנה על ידי הקרן הקיימת לישראל, מדרום וממערב לדיזנגוף סנטר של היום.
שכונה זו, שתאריך ייסודה ט"ו בשבט 1922, נקראה נורדיה, על שם המנהיג הציוני מכס נורדאו.
באותו זמן היה האזור מחוץ לתחומה המוניציפלי של תל אביב, אך היא סופחה לתל אביב בשנת 1923.
בשנת 1924, חכרו עולים מפולין כרם של משפחת חינאווי, משפחה ערבית יפואית אמידה, בצמוד לשכונת נורדיה, והקימו במקום שכונה של מאות צריפי עץ ופחונים.
תושבי השכונה שילמו שכירות למשפחת חינאווי על השימוש בקרקע.
שכונה זו נקראה בהתחלה "שכונת חינאווי", על שם בעלי הקרקע, או "שכונת הצריפים", אך עד מהרה דבק בה השם נורדיה.
לאחר שהבתים הפרטיים של שכונת נורדיה המקורית הוחלפו בבתי קומות והיא נבלעה במרקם העירוני של תל אביב, נותר השם נורדיה לציין את שכונת הצריפים בלבד.
השכונה נמצאה בעת הקמתה בשוליה הצפון-מזרחיים של תל אביב.
היא נתחמה במזרח בחלקו הצפוני של רחוב המלך ג'ורג'.
בדרום השכונה חצה אותה לאורכה, ממזרח למערב, רחוב בוגרשוב ששימש כרחובה הראשי.
בשנות ה-30 וה-40 התיישבו בשכונה עולים דלי אמצעים ממזרח אירופה, שהגיעו אליה בשל העלות הזולה של מגורים בה.
השכונה סבלה מהצפות בחורף בשל המבנה הטופוגרפי שהקשה על הניקוז בחלקה המזרחי.
בשנות ה-40 כיהן הרב שמעון יעקב הלוי גליקסברג כרב השכונה.
אב משפחת חינאווי, אדיב חינאווי, נרצח בדקירה בשטח הפרדס שבבעלותו, ככל הנראה על ידי כנופיית ערבים שלא ראו בעין יפה שהשכיר את שטחיו ליהודים.
ב-1948 עזבה משפחת חינאווי את ישראל למצרים.
ובשנת 1950 קרקעות השכונה הוגדרו נכסי נפקדים ועברו לבעלות רשות הפיתוח.
תנאי החיים והמגורים בשכונה התאפיינו בדלות, ויוזמות בנייה שונות וניסיונות התארגנות של תושביה לא צלחו.
בשנת 1951 החליטה העירייה על מבצע פינוי בינוי לשכונה ובשנת 1952 ערכה תחרות אדריכלית ראשונה לתכנון השטח.
אולם הצעות מקבלן לפיתוח השכונה, שכללו דרישה מהתושבים להוסיף כסף עבור דירה, מעבר לוויתור על השטח, נתקלו בהתנגדות של חלק מהתושבים.
ב-1958 לאחר שכ-220 משפחות חתמו על הסכם פינוי, החל בהריסת מספר צריפים ולבנות במקומם בתי דירות, אך כ-110 משפחות סירבו לחתום על ההסכם.
ב-1960 הוציאה העירייה "צו הפקעה" למשפחות שסירבו לחתום על הסכם פינוי, חלק מהמשפחות שחתמו על הסכם פינוי נכנסו לדירות שבנתה חברת "מעונות נורדיה", בבנייני דירות בני שבע קומות שנבנו במערב השכונה (ברחוב טשרניחובסקי).
בשנת 1962, רכש איש העסקים יקותיאל פדרמן וקבוצת משקיעים מארצות הברית 50% ממניות חברת "מעונות נורדיה" (שרכשה את הקרקע ועסקה בפיתוח השכונה), פדרמן הזמין בשנת 1964 את האדריכל הברזילאי אוסקר נימאייר לתכנן את הפרויקט, אך 60 משפחות שנותרו בשכונה סירבו להתפנות.
בשנת 1965 הוצגה התוכנית החדשה של אוסקר נימאייר בשיתוף אלחנני ולוטן עבור יקותיאל פדרמן וחברת מעונות נורדיה.
בסוף שנת 1970 נותרו במקום רק כ-10 צריפים.
בשנת 1972 נהרס המבנה האחרון בשכונה, והחלה הקמתו של פרויקט "דיזנגוף סנטר" – מרכז מסחר, משרדים ומגורים, שנפתח ב-1977, וזכה להצלחה נדל"נית ומסחרית.
המשורר אבות ישורון מתייחס לשכונה ב"שיר ערש לשכונת נורדיה" (מופיע בספרו השבר הסורי אפריקני).
נורדרמארקט (בהולנדית: Noordermarkt - "השוק הצפוני") הוא שמה של כיכר ברובע יורדאן של אמסטרדם שבהולנד.
הנורדרמארקט החל לפעול בשנת 1616. באותה עת נקרא השום בשם "פרינסנמארקט" (שוק הנסיך - "Prinsenmarkt") על שם הפרינסנחראכט - "תעלת הנסיך" הסמוכה (Prinsengracht).
בשנת 1623 הוקמה בכיכר הנורדרקרק (הכנסייה הצפונית), שונה שם הכיכר והשוק והוא החל להיקרא בשם "נורדרמארקט" על שם הכנסייה.
עד שנת 1655 שימש מרבית השטח המשמש כיום את הכיכר כשטח בית הקברות של הכנסייה.
בשנת 1941, בעת שהייתה הולנד כבושה על ידי גרמניה הנאצית, נערכה בכיכר הפגנה שהחלה את שביתת פברואר - מחאה על גירושם של יהודי הולנד (למחנות ריכוז, ובהמשך נרצחו בשואה).
לוח זיכרון בחלקה הדרומי של הכיכר מזכיר הפגנת מחאה זו.
נורדיסק פמילייבּוּק (Nordisk familjebok, "ספר המשפחה הנורדי") הייתה אנציקלופדיה שוודית שיצאה לאור בין השנים 1876 ו-1957.
מהדורתה הראשונה פורסמה בעשרים כרכים בין 1876 ו-1899. השנייה פורסמה בין השנים 1904 ו-1926 בשלושים ושמונה כרכים והייתה האנציקלופדיה המקיפה ביותר שפורסמה בשפה השוודית.
היא ידועה בשוודיה בשם "מהדורת הינשוף" (Uggleupplagan), בשל הינשוף שהופיע על כריכתה.
שתי מהדורות נוספות של האנציקלופדיה פורסמו עד שנת 1957. זכויות היוצרים לשתי הגרסאות הראשונות פקעו ונמצאות עתה ברשות הציבור.
בשנות התשעים החלה אוניברסיטת לינשפין בשוודיה בפרויקט רונברג שכוונתו לספק העתקים דיגיטליים של ספרים נורדיים.
בשנת 2001 הוצעה מהדורה סרוקה מלאה של כל 45,000 עמודי האנציקלופדיה, והם נגישים מעמוד הבית של הפרויקט.
נוֹרְדהַאוּזֶן (גרמנית: Nordhausen) היא עיר על נהר זורגה, בדרום הרי הָארץ, במדינת תורינגיה שבמרכז גרמניה.
העיר משמשת כבירת נפת נורדהאוזן.
בעבר נודעה העיר בתעשיית הטבק שלה, וכיום היא ידועה כיצרנית "קוֹרְן", משקה חריף.
הקיסר פרידריך השני הכריז על העיר כעיר חופשית (freie Reichsstadt) בשנת 1220 (ולפי מקורות אחרים: ב־1253 או ב־1290), ובשנת 1430 הצטרפה העיר לברית ערי הנזה.
יהודים ישבו בנורדהאוזן כבר ב, ב-1349 בפרעות ה'ק"ח–ה'ק"ט נרצחו (או אולצו להתנצר או להתאבד) כל יהודי המקום ובהם רבי יעקב מנורטהויזן, ממנהיגי הקהילה ואולי מחברם של "פסקי תוספות".
על חורבן קהילת נורטהויזן ואובדן יהודיה, נאמר בקינה ידועה על פרעות אלו שחוברה בידי ר' ישראל ברבי יואל מארפורט: .
בשנת 1500 הצטרפה העיר לברית הערים של סקסוניה התחתונה (Niedersächsischer Reichskreis), ובאותה שנה החל בה ייצור של סוג מקומי של קורן (Nordhäuser Doppelkorn), משקה אלכוהולי לאומי גרמני.
הרפורמציה הפרוטסטנטית הגיעה לעיר בשנת 1523, עם הגיעו של תומאס מינצר (Thomas Müntzer).
אחרי חתימת שלום וסטפאליה ב־1648 חבר אזור נורדהאוזן לברנדנבורג-פרוסיה, אך העיר עצמה נשארה עצמאית.
בתקופת המלחמות הנפוליאוניות כבש צבא פרוסיה את העיר, וב־1807 היא צורפה לממלכת וסטפאליה.
בחלוקה מחדש של גרמניה אחרי המלחמה סופחה נורדהאוזן לפרוסיה.
ב־1866 נבנה קו הרכבת מנורדהאוזן להָאלֶה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוקם ליד העיר מחנה העבודה דורה-מיטלבאו, שבו ייצרו עובדי כפייה טילי V-2 עבור הצבא הנאצי.
ב־11 באפריל 1945 כבש צבא ארצות הברית את העיר, וב־2 ביולי באותה שנה היא הועברה לשליטת הצבא האדום.
בחלוקת גרמניה לאחר המלחמה עבר אזור נורדהאוזן לגרמניה המזרחית, שהייתה תחת השפעת ברית המועצות.
ברית המועצות הקימה בעיר מחדש את ייצור הטילים ואת מכון רָאבֶּה (Rabe) לשכלול טילים.
בתקופת גרמניה המזרחית הייתה העיר חלק ממחוז ארפורט.
לאחר איחוד גרמניה ב־1990 היא הועברה למדינת תורינגיה, אשר הוקמה מחדש.
נורה אפרון הייתה תסריטאית, במאית, מפיקה, סופרת ועיתונאית יהודייה-אמריקאית.
אפרון נולדה בניו יורק למשפחה יהודית, הנרי ופיבי אפרון.
אחיותיה והוריה עסקו כולם בכתיבה.
שני הוריה הפכו אלכוהוליסטים בזקנתם ובין השאר מופיעים רוב בני משפחתה בכתביה.
ב-1962 סיימה לימודי תואר ראשון במכללת ולסלי.
היא עבדה כמתמחה בבית הלבן בתקופת נשיאותו של ג'ון פיצג'רלד קנדי.
היא ביקשה להתקבל כעיתונאית לניוזוויק, אך סורבה בשל מינה והחלה לעבוד בעיתון בחדר הדואר.
היא התפטרה לאחר שלא ניתן לה לכתוב והגישה יחד עם עשרות נשים נוספות תביעת נגד העיתון בשל הפליה על רקע מגדר.
עבדה כעיתונאית בניו יורק פוסט ובאסקווייר.
אפרון ידועה במיוחד בשל הקומדיות הרומנטיות שהייתה שותפה ליצירתן, כגון "כשהארי פגש את סאלי", "נדודי שינה בסיאטל", "קוקי" ו"יש לך הודעה".
שלוש פעמים הייתה מועמדת לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר, אך מעולם לא זכתה בפרס.
ב-1990 זכתה בפרס באפט"א בקטגוריית התסריט המקורי הטוב ביותר, על כתיבת התסריט לסרט "כשהארי פגש את סאלי".
ב-1996 ביימה, כתבה והפיקה את הסרט "מייקל" בכיכובו של ג'ון טרבולטה.
אני לא זוכרת כלום ועוד הרהורים ומחשבות, עם עובד 2012.
אני שונאת את הצוואר שלי ועוד מחשבות על נשיות ( תרגמה: עפרה אביגד), עם עובד, 2009.
צרבת (תרגם: אריה בובר), הוצאת זמורה ביתן 1987. הספר יצא לאור פעם שנייה בשם אחר: צביטה בלב (תרגמה: אורית הראל), ירושלים, כתר הוצאה לאור, 2014.
אפרון הייתה נשואה שלוש פעמים.
נישואיה הראשונים הסתיימו לאחר תשע שנים.
ב-1979 נישאה לקרל ברנסטין, שהתפרסם כמי שחשף את פרשת ווטרגייט.
כאשר הייתה אם לפעוט ובהריון גילתה את בגידתו עם חברה של המשפחה והתגרשה ממנו.
פרשיה כאובה זו הפכה חומר לספרה הקומי "צרבת".
(אמה אמרה לה: "על כל דבר אפשר לכתוב סיפור") שהפך לאחר מכן סרט בכיכובם של ג'ק ניקולסון ומריל סטריפ.
עקב הדמיון בין המציאות לספר/סרט איים בעלה-לשעבר, שדמותו ודמות המאהבת שלו הוגחכו באופן בוטה, לתבוע אותה, אך לא עשה זאת בסופו של דבר.
ב-2012, אפרון נפטרה בניו יורק בגיל 71 ממחלת הלוקמיה.
נורדאוסטלנדט (בנורווגית: Nordaustlandet – "האי הצפון-מזרחי") הוא האי השני בגודלו מבין איי סבאלברד שבנורווגיה.
שטחו של האי הוא 14,443 קמ"ר והוא שוכן מצפון-מזרח לשפיצברגן.
רוב שטחו של האי מכוסה בקרחונים ושאר שטחו הוא שטח טונדרה שמשמש כבית גידול לאוכלוסייה של תת-מין מקומי של אייל הצפון ושל ניבתנים.
האי אינו מיושב וכל שטחו הוא חלק מהפארק הצפון-מזרחי של סבאלברד (Nordaust-Svalbard naturreservat).
ציידי ניבנתים אנגלים גילו את נורדאוסטלנדט כאשר חלפו ליד הנקודה הדרומית שלו ב-1617. התגלית צוינה במפות כבר בשנת 1625 בהן האי נקרא בשם "אי סר תומאס סמיית'" (Sir Thomas Smyth's Iland).
במפה הולנדית משנת 1662 מסומן האי בשם "הארץ המזרחית" (Oostlandt) ובמפה שיצאה שנה לאחר מכן מסומן האי כאשר חופיו משורטטים בצורה מדויקת יותר וניתן לראות בה את חופיו המערביים והצפוניים, כשהאחרונים מופרדים משבעת האיים (Sjuøyane).
מפה הולנדית משנת 1710 הייתה הראשונה להציג את האי בצורה מדויקת ובה הוא נקרא בשם "הארץ הצפון-מזרחית" (Het Noord Ooster Land).
מקורותיהם של טיפוסי הסלעים בנורדאוסטלנדט מגיעים מתקופות גאולוגיות שונות.
חלקו הצפוני של האי בנוי מסלעים גבישיים כמו: שיש, קוורציט, צפחה, גנייס וגרניט.
מזרחה לפיורד לידי פרנקלין (Lady Franklinfjorden) ולפיורד דובה (Duvefjorden) המסלע הוא ממקור געשי.
מזרחה ודרומה לפיורד ריפ (Rijpfjorden) סלע היסוד עשוי מגרניט אדום.
גרניט זה עשוי מגרגרים בינוניים.
הוא מכיל מוסקוביט, ביוטיט, קוורץ, פלגיוקלז ואורתוקלז.
הסלעים מתוארכים לתקופת הסילור המאוחרת.
סלעי גברו דיאבז מרובדים מתקופת הסילור נמצאים בכף לאורה (Kapp Laura) שבנקודה המזרחית ביותר בנורדאוסטלנדט, וכן על האי סטורויה (Storøya) ובחלקו המזרחי של האי קוויטייה (Kvitøya).
בקצהו הדרומי של קויטויה הסלעים השכיחים ביותר הם גרניט וגנייס.
בקצהו המזרחי של קרחון אוסטפונה (Austfonna) ניתן לראות ארבעה דורות של סלעים: גנייס, אמפיבוליט, גרניט אפור וגרניט ורוד.
דרומה לפיורד והלנברג (Wahlenbergfjorden) יש שטח גדול של סלעי משקע, בעיקר אבן גיר ודולומיט מתור הקרבון ומתור הפרם.
הסלעים הצעירים ביותר בנורדאוסטלנדט הם סוללות דיאבז מהקרטיקון-יורה, שמהווים את סלע היסוד של האי לאגויה (Lågøya) ובמוצאו של פיורד ברנווינס (Brennevinsfjorden).
פעילות קרחונית עיצבה את פני השטח של נורדאוסטלנדט במשך כמה עידני קרח.
מישורים חלקים והרים בעלי מתאר מעוגל הם הנוף השכיח ביותר.
ההרים הגבוהים ביותר באי בגובה של 600 מטרים מעל פני הים נמצאים בצפון האי.
חלקו המזרחי של האי מכוסה בקרחונים והאזורים החשופים מועטים, אם כי בעשורים האחרונים הקרחונים נמסו במידת מה וחשפו שטחי קרקע חדשים.
שני הקרחונים העיקריים באי הם קרחון אוסטפונה (Austfonna), ששטחו הוא 8450 קמ"ר המהווים כ-58% משטח האי, וקרחון ווסטפונה (Vestfonna), ששטחו 2445 קמ"ר.
בין שני הקרחונים הללו משתרע השטח החשוף הגדול ביותר באי.
קרחון בראסוולברין (Bråsvellbreen) הוא סעיף של קרחון ווסטפונה.
ב-1937–1938 התנתק ממנו גוש הקרח הגדול ביותר שתועד אי פעם בסבאלברד.
גוש ברוחב של 30 ק"מ גלש למרחק של 20 ק"מ לתוך מימי האוקיינוס.
נורדרשטט היא עיר במחוז זגברג שבמדינת שלזוויג-הולשטיין שבגרמניה.
העיר היא חלק מהאזור המטרופוליטני של המבורג והיא העיר הרביעית בגודלה במדינת שלזוויג-הולשטיין.
נורדרשטט נוסדה ב-1 בינואר 1970 כמיזוג של העיירות פרידריכסגאבה (Friedrichsgabe), גרדשטט (Garstedt), גלאסהיטה (Glashütte) והארקסהידה (Harksheide).
נורדוסטפולדר (, מילולית: "הפולדר הצפון-מזרחי") היא רשות מקומית (מעין מועצה אזורית) במחוז פלבולנד שבהולנד.
בעבר נקרא האזור Urker Land, על שם הכפר ארק (Urk).
המרכז המנהלי של הרשות היא העיר אמלורד השוכנת בלב שטח הרשות.
נורדוסטפולדר היא הרשות המקומית בעלת השטח הגדול ביותר בהולנד, אם כי שטחן של לייליסטאד וטשחרלינג גדול יותר, אך ברובו הוא שטח מים.
על פי התוכנית המקורית משנת 1891 היה הפולדר הדרום-מזרחי אמור להיות השני שייובש לאחר פולדר וירינגרמיר, אך ב-1932 הוחלט לתת קדימות לפולדר הצפון-מזרחי, שהיה קטן יותר ולפיכך עבודת הביצוע שלו נחשבה קלה יותר.
פולדר זה היה נורדוסטפולדר (הפולדר הצפון-מזרחי).
עקב קשיים כספיים ראשוניים, עבודות הייבוש החלו רק ב-1936. שתי סוללות באורך כולל של 55 ק"מ, נבנו בהדרגה במימי האייסלמיר, אחת מהכפר למר (Lemmer) שבמחוז פריסלנד עד לאי והכפר ארק והשנייה מפולנהופה (Vollenhove) שבמחוז אוברייסל ועד לארק.
עבודות הבנייה של סוללות אלו ושל תחנות השאיבה שובשו במהלך מלחמת העולם השנייה והכיבוש הגרמני של הולנד.
הסוללות ההיקפיות נסגרו בדצמבר 1940 ותחנות השאיבה החלו בפעולתן בראשית 1941. נורדוסטפולדר נחשב יבש במידה מספקת בספטמבר 1942 ועבודות הפיתוח החלו בשטח האדמה החדש שגודלו היה 480 קמ"ר.
משימת ייבושו של הנורדוסטפולדר הייתה קלה יותר עקב הניסיון המוקדם, מי האייסלמיר שהיו רוגעים בשלב זה, והשימוש במכונות בתהליך הבנייה.
המכונות, שבחלקן יוצרו במיוחד לעבודות אלו, הוכנסו לשימוש יותר ויותר בהדרגה בעבודות הייבוש של הפולדר הזה ושל אלה שיובשו אחריו.
השימוש בקרקע שנכבשה היה די דומה לזה שבפולדר וירניגמיר והתמקד ברובו בחקלאות.
אזורים פוריים פחות יועדו לנטיעת יערות.
במהלך כל תהליך הייבוש והפיתוח הייתה האדמה בפולדרים בבעלות המדינה.
כמה שנים לאחר השלמת התהליך חולקו שטחי אדמה שונים לחברות פרטיות עם עדיפות לאלו שלקחו חלק בתהליך מתחילתו.
מאוחר יותר, חוואים מכל רחבי הולנד היו זכאים לקבל קרקעות אל שאר השטחים.
מועמדים עבור תהליך בחירה לפני שקיבלו את חלקות האדמה שלהם.
שיטפון הים הצפוני ב-1953 שינה את סדר העדיפויות של הממשלה.
במקום להעניק חלקות אדמה לחוואים שנבחרו עקב כישוריהם, העניקה הממשלה קרקעות למספר רב של חוואים ממחוז זיילנד המוצף.
הפולדר מכיל שני איים לשעבר: גבעת המורנה הקרחונית של ארק (Urk) ורצועת אדמת הכבול המוארכת שנודעה בשם סכוקלנד, שברובה ננטשה במהלך המאה ה-19. ארק היה אז וגם היום כפר דייגים והוא שימש כנקודת משען טבעית לשתי הסוללות וכן כבסיס פעולה לניצול המאוחר יותר של אדמת הפולדר.
שני האיים חדלו להיות כאלו.
ב-3 באוקטובר 1939 התחברה הסוללה שהגיע מלמר לארק וכאשר יבשו המים סביב לסכוקלנד חדל גם הוא להיות אי.
שני האיים בולטים מעל פני הקרקע הסובבת אותם.
קהילת התושבים בארק נותרה במיוחד ישות נבדלת מה"יבשה".
גם מבחינה מוניציפלית היא נפרדת משאר שטחי הפולדר שאורגנו כרשות המקומית של נורדוסטפולדר ב-1962. הכפר קנרה (Kuinre) נותק מחוף הים ואיבד את מעמדו ומקור פרנסתו.
בליבו של נורדוסטפולדר, במקום בו מצטלבות שלוש תעלות הניקוד הראשיות של הפולדר, שוכנת העיר אמלורד שהוקמה ב-1943. אמלורד תוכננה להיות העיר הראשית והיחידה בפולדר והיא משמשת כמרכז מנהלי וכמרכז שירות.
עשרה כפרים קטנים יותר, המוגדרים יותר כקהילות חקלאיות, הוקמו במעגל רחב סביב לאמלורד, במרחק מתאים לנסיעת אופניים.
השתיים הראשונות הופעלו בחשמל (למרות שהן מחוברות לתחנות כוח שונות) בעוד שזו האחרונה הופעלה בדיזל.
כמו תחנות שאיבה אחרות במיזם ייבוש הזאודרזי, נקראו התחנות על שם אנשים שתרמו תרומה משמעותית למיזם.
בתחומי נורדוסטפולדר נמצאים שני אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו:
האי לשעבר סכוקלנד שנותר בעל ייחוד יחסית לשטחים הסובבים אותו.
ואודה שהיא תחנת השאיבה הגדולה באירופה שמונעת בקיטור והיא עדיין פעילה, גם אם באופן חלקי.
נורד נורקרין היה מטוס קל בעל שניים עד ארבעה מושבים מתוצרת צרפת, שנבנה על ידי חברת נורד אוויאסיון בסוף שנות ה-40 ותחילת שנות ה-50 של המאה ה-20.
המטוס נבנה כמענה לתחרות לפיתוח מטוסים קלים בחסות משרד התחבורה של צרפת.
תכנונו של המטוס הושפע מתכנון המטוס הגרמני מסרשמידט BF-108 טייפון.
הנורקרין הוא מטוס חד כנפי, בעל כנף נמוכה הנתמכת בקורה מרכזית.
למטוס כן נסע מתכנס בעל שלושה גלגלים.
מנוע המטוס מותקן בחרטומו, ולכתחילה נועד להיות מנוע בוכנה של חברת מאת'יס מדגם G4-R, בעל 100 כוחות סוס, אך בטיסתו הראשונה, ב-15 בדצמבר 1945 צויד במנוע מתוצרת רנו מדגם 4Pei.
בגרסת הייצור היו במטוס שלושה מושבים, ונקראה נורד 1201 נורקרין I.
פותחו מספר גרסאות ולהן מנועים שונים, ובגרסאות המאוחרות יותר נוסף למטוס מושב רביעי.
גרסה צבאית בעלת שני מושבים סומלה נורד 1203 נורקרין V, שהייתה חמושה במקלעים ורקטות.
המטוס זכה ככלל להצלחה, ויוצרו 378 יחידות ממנו, על תתי הדגמים השונים.
שני מטוסי נורקרין, מדגמים שונים, נתרמו לחיל האוויר הישראלי על ידי משפחה יהודית מצרפת, למטרות פינוי רפואי.
המטוסים הדיעו לישראל בספטמבר 1948, וסימולם היה ב-45 ו-ב-46. מאוחר יותר, עם שינוי שיטת הסימול, שונה מספרם ל0701 ו-0702. המטוסים שימשו למטרות תובלה קלה - טיסות בין בסיסים ותובלת מפקדים.
לאחר מלחמת העצמאות הוצאו המטוסים מהשירות בחיל האוויר והועברו לקלוב התעופה לישראל.
המטוסים שימשו להדרכה במשך כמה שנים, עד שהוצאו משירות.
אב טיפוס, מנוע רנו 4Pei בעל 140 כוחות סוס.
גרסה לייצור בעלת שלושה מושבים ומנוע רנו 4P-01 בכל 140 כוחות סוס.
אב טיפוס לדגם בעל ארבעה מושבים ומנוע פוטז 4D-01 בעל 160 כוחות סוס.
גרסה לייצור עם מנוע רנייר 4L-00 בעל 135 כוחות סוס.
נורקרין II עם שינויים בכן הנסע.
גרסה עם מנוע רנייר 4L-02 בעל 170 כוחות סוס.
גרסה צבאית, חמושה במקלעים ורקטות.
אב טיפוס עם מנוע לייקומינג 0-360 בעל 180 כוחות סוס (עוצמת המנוף הופחתה ל-160 כוחות סוס).
גרסה עם מנוע קונטיננטל C-125 בעל 125 כוחות סוס
גרסה עם מנוע קונטיננטל C145-2 בעל 145 כוחות סוס
OMTA, חברת תעופה - מטוס אחד
חיל האוויר הישראלי - שני מטוסים
הנעה: מנוע בוכנה מקורר אוויר רנייר 4L-00, 135 כוח סוס
נורדרנאי הוא אי בים הצפוני מול קו החוף של סקסוניה התחתונה, גרמניה, ואחד משבעה איים מאוכלסים המהווים חלק משרשרת איי פריזיה המזרחית.
הוא ממוקם בין האי יוסט (Juist) ממערב לאי בלטרום (Baltrum) ממזרח.
האי הוא גם מועצה מקומית השייכת למחוז אאוריך (Aurich) ומתגוררים בו כ-6,000 תושבים (נכון לדצמבר 2015).
נורדרנאי הוא אתר תיירות ונופש פופולרי ומגיעים אליו מדי שנה כ-300 אלף מבקרים, שעליהם מתבססת למעשה כלכלת האי.
נורדרנאי ובורקום הם שני האיים היחידים מבין השבעה המאוכלסים אשר עליהם מותרת תנועת מכוניות, ועל כן הם גם המאוכלסים והצפופים ביותר.
שטחו הכולל של האי הוא 26.29 קמ"ר, רוחבו כ-2.5 ק"מ בממוצע, אורכו כ-14 ק"מ, והוא האי העשירי באורכו בגרמניה.
העיירה ורוב אזורי המגורים מרוכזים בחלקו המערבי של האי, בעוד חלקו המזרחי, ולמעשה יותר ממחציתו, הוא שמורת טבע, שהתנועה בתוכה מותרת רק ברגל.
הגישה לאי, כמו לשאר האיים בשרשרת, אפשרית רק דרך הים באמצעות מעבורת או דרך האוויר בטיסה במטוס קל (באי יש שדה תעופה קטן).
אין גשרים או מעבורות בין האיים, ומבקר הרוצה לעבור מאי לאי, חייב להפליג עם המעבורת ליבשת ומשם לקחת מעבורת נוספת לאי שאליו הוא רוצה להגיע.
נורדרנאי הוא האי היחיד באזור שבו התגוררו יהודים (ר' פרק "יהודים בנורדרנאי" בהמשך).
נורדרנאי, כמו יתר איי פריזיה המזרחית, הוא אי חולי, אשר נוצר ועוצב על ידי זרמי הים והרוחות.
זרמי הים הצפוני סוחפים לעבר חופי היבשת כמויות עצומות של חול, ההולכות עם הזמן ונערמות אל מול החוף, ובנקודות מסוימות אף מגיחות מעל פני הים ויוצרות איים.
כך נוצרה למעשה שרשרת איי פריזיה המזרחית, המאופיינים במבנה צר וארוך, ומסודרים בשורה אל מול קו החוף הצפוני של גרמניה והולנד.
התופעה עדיין נמשכת, ונורדרנאי, כמו האיים השכנים, הוא אי "דינמי", אשר ממשיך להתעצב על ידי הים והרוחות.
הדינמיות הזאת מביאה לעיתים גם להיעלמותם של איים באזור: האיים ליטייהורן (Lütjehörn) וקכלופלאטה (Kachelotplate) נמחקו מעל המפה לאחר שיטפונות חזקים בים הצפוני.
בשל התופעה שתוארה לעיל, פני הים שבין האיים ליבשת רדודים מאוד, ובעת השפל, כאשר הים נסוג, נחשפת קרקעית הים, עד כדי שבנקודות מסוימות ניתן בשעות השפל ללכת ברגל מהאיים ליבשת.
השטחים הללו מכונים "מרבץ שפל" .
פני האי נמוכים – גובה האי הוא 5 מטר מעל פני הים – והנוף מורכב רובו ככולו מדיונות, הנוצרות כאשר הרוחות החזקות, האופייניות לאזור, סוחפות הלאה את החול אשר הים עורם על גבי האי.
ניתן להבין את האופי בו האי נוצר ומתעצב, בעת טיול מסביב לאי או בהתבוננות בתצלומי אוויר שלו: קו החוף הצפוני, המערבי והמזרחי הוא חולי (אשר הופך אותו לאטרקטיבי במיוחד למבקרים בעונת הקיץ), בעוד החוף הדרומי, הפונה ליבשת, הוא בוצי, ולאורכו נבנה אף סכר שתפקידו למנוע את הצפת האי בעת הגאות.
מרבץ השפל שתואר לעיל מהווה מוקד משיכה למיליוני עופות מסוגים שונים.
בעת השפל, כאשר הים נסוג, נותרים על הקרקע החשופה אינספור דגים קטנים, סרטנים, צדפות וכדומה, המספקים מזון בשפע לציפורים.
לפיכך, רובו של האי וחלק מהים סביבו הם שמורת טבע מוגנת, שהתנועה בה מותרת רק ברגל.
האי וסביבתו מהווים כאמור מוקד משיכה לציפורים, ונמנו עליו כ-95 מינים שונים של עופות, ביניהם סוגים שונים של שחפים, וכן ברווזים, אווזים, שחרורים, דרורים, קיוויות מצויצות, חופיות, שלצדפים, ועוד רבים אחרים.
גם ארנבים מצויים באי בהמוניהם, כולל בשטחי המגורים, אך אינם ילידיים, והובאו לשם על ידי בני אדם, ובהינתן מיעוט יחסי של אויבים טבעיים התרבו בהמוניהם והתפשטו בכל רחבי האי.
עוד ניתן לראות בסביבת האי כלבי ים.
במשך מאות שנים נטבחו בים הצפוני כלבי ים בהמוניהם על ידי בני האדם, אשר האמינו כי כלבי הים מחסלים את הדגה בים, עד כי בשנות ה-30 של המאה ה-20 עמדה אוכלוסיית כלבי הים של הים הצפוני בפני הכחדה.
ב-1953 נחקק בגרמניה חוק להסדרת ציד כלבי הים, וב-1971 נאסר הציד לחלוטין וכיום מונה אוכלוסיית כלבי הים באזור כ-7,000 פריטים.
כיום כלב הים הוא חיה מוגנת, וחל אף איסור להתקרב לחוף באי שעליו נוהגים כלבי הים לרבוץ בשמש.
האקלים באזור הוא ימי ממוזג, והטמפרטורות קיצוניות פחות מאלה שביבשת הסמוכה – הן בעונה הקרה והן בעונה החמה.
בחורף נדיר למדי שהטמפרטורות יורדות אל מתחת לאפס, ולרוב הן נעות בין 0 ל-5 מעלות צלזיוס.
בחודשי הקיץ נדיר שהטמפרטורות נוסקות מעל ל-25 מעלות, ולרוב הן נעות בין 15 ל-20 מעלות צלזיוס.
ביולי 2014 נרשמה באי טמפרטורת שיא של 34.1 מעלות צלזיוס.
משקעים יורדים באי בכל עונות השנה (138 ימי גשם וכ-770 מ"מ משקעים בממוצע בשנה).
הסתיו הוא במידה מסוימת העונה הגשומה ביותר, והחודש הגשום ביותר הוא נובמבר, בו יורדים בממוצע 87.6 מ"מ גשם.
פברואר הוא החודש היבש ביותר עם 40.7 מ"מ גשם בממוצע.
באי יש מעט יותר שעות שמש מאשר ביבשת הסמוכה, עם מעל ל-1,600 שעות שמש בשנה.
טמפרטורת מי הים בסביבת האי היא בין 3 ל-7 מעלות צלזיוס בחורף, ומעל 20 מעלות בקיץ.
המאפיין האקלימי הבולט והמורגש ביותר באי הן רוחות חזקות, שבסתיו ובחורף מתקרבות לעיתים לעוצמה המאפיינת סופות הוריקן, ומרימות גלים בים עד לגובה של 8.5 מטר.
מאי דייגים לאתר תיירות ונופש
מבין שבעת האיים המאוכלסים באזור, נורדרנאי הוא הצעיר ביותר.
האזכור הראשון לקיומו הוא מ-1398, והאי קיים בצורתו הנוכחית רק מאמצע המאה ה-16 בערך.
נורדרנאי הוא שריד שנותר מאי גדול יותר בשם בוזה (Buise), שאינו קיים יותר, לאחר ששיטפון ענק ב-1392 פיצל אותו לשניים.
לאחר הפיצול, החלק הגדול נקרא עדיין בוזה, והחלק הקטן יותר זכה לשם אוסטרנדה (Ostrende).
במרוצת השנים הבאות הלך וקטן בוזה עד שב-1651 נעלם לחלוטין בשיטפון, בעוד שבאותה תקופה שטחו של אוסטרנדה הלך וגדל.
במפקד אוכלוסין מ-1551 הוא מוזכר תחת השם "נורדר נייס אוג" (Norder Neys Oog – האי הצפוני החדש), ומצוין שם כי היו עליו באותה תקופה 18 בתי מגורים וכנסייה אחת.
עד המאה ה-18 התקיימו התושבים באי בעיקר מדיג ושליית צדפות, אך במחצית השנייה של המאה ה-18 הלך והתפתח באזור הסחר הימי וכן ענף התיירות והנופש, שבהמשך יהפוך לענף העיקרי של כלכלת האי.
נקודת ציון בהתפתחות התיירות והנופש באזור נרשמה ב-1797 כאשר הוקם באי אתר הנופש הגרמני הראשון בים הצפוני.
האי נחשב גם לאתר מרפא מבוקש, ותיירות המרפא מפותחת בו מאוד עוד מראשית ימי התיירות במקום, שכן האוויר באזור נחשב טוב ומועיל במיוחד לסובלים מבעיות נשימה.
ב-1848 הוקם לראשונה באי מגדלור להנחיית דרכן של ספינות המתקרבות לחוף.
בתחילה נבנה המגדלור מעץ, ובהמשך, ב-1870, הוחלף במבנה אבן.
המגדלור פועל גם כיום, אם כי, בהתאם להתפתחויות הטכנולוגיות, עושה שימוש גם בגלי רדיו.
המגדל מהווה אטרקציה תיירותית, וניתן לצפות ממנו כמעט על כל חלקי האי.
שלוש פעמים בהיסטוריה הופסקה כליל פעילות הנופש באי עקב מלחמות.
ב-1806 נוצחה פרוסיה במלחמה על ידי צרפת של נפוליאון, ופריזיה המזרחית נכבשה וסופחה לממלכת הולנד (אשר סופחה ב-1810 לצרפת).
פעילות הנופש באי נעצרה למספר שנים, עד שב-1813 נכבשה פריזיה המזרחית מחדש על ידי פרוסיה, והחיים באי חזרו לסדרם.
ב-1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הופסקה שוב פעילות הנופש באי וחודשה ב-1919 לאחר סיום המלחמה.
ב-1939, בקיץ שלפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, שהו באי כ-48 אלף נופשים, אשר נדרשו להתפנות מהמקום זמן קצר לפני פרוץ הקרבות.
במהלך שש שנות המלחמה היו האיים באזור מוקד לתקיפות אוויריות מזדמנות מצד כוחות בעלות הברית, וזכורה במיוחד מתקפה קשה על האי ואנגראוגה (Wangerooge) באפריל 1945.
אוכלוסיית האי נמצאה בצמיחה מתמדת עד שנות ה-80 של המאה ה-20, וביתר שאת בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה.
במפקד של 1980 נמנה בעיר באי מספר שיא של 8,299 תושבים.
מאז חלה במניין האוכלוסין שחיקה מתמדת וכיום רשומים באי כ-6,000 תושבים.
מספר המבקרים והנופשים עם זאת, נמצא מאז ומתמיד (למעט כאמור הפסקות בעתות מלחמה) בעלייה מתמדת, ועומד כיום על כ-300 אלף בשנה.
2020: השלכות מגפת הקורונה (COVID-19) על האי
ב-11 במארס 2020 התגלה המקרה הראשון של נגיף הקורונה בנורדרנאי.
ב-16 במארס, במאמץ לבלום את התפשטות המגפה, החליטו מדינות המחוז של סקסוניה התחתונה, שלזוויג-הולשטיין ומקלנבורג-מערב פומרניה על סגירת כל האיים בים הצפוני ובים הבלטי לכניסת תיירים.
בעקבות זאת נדרשו כל התיירים והאורחים בנורדרנאי לעזבו עד לתאריך 22 במארס.
ההחלטה התקבלה בעיקר בשל החשש כי המרפאות ובית החולים היחיד באי לא יעמדו בעומס החולים במקרה של התפרצות המגפה בתחומי האי (באותו זמן דווח בעיתונות המקומית כי בכל האי נמצאת רק מכונת הנשמה אחת).
תנועת המעבורות לאי הוגבלה לפעם ביום, ורק תושביו הקבועים של האי הורשו לנוע ליבשה ובחזרה.
החל מ-11 במאי הורשו תיירים לשוב לאי, במגבלות מסוימות.
כלכלת האי מתבססת בעיקר על תיירות, ובעיירה יש מספר רב של מלונות, דירות וחדרי אירוח, מסעדות, בתי קפה, ברים וחנויות.
כמו כן ניתן ליהנות ברחבי האי מאטרקציות ספורטיביות כגון גלישת גלים ורוח, שיט, דאייה, קייטסרפינג, גולף, רכיבה על סוסים ועוד.
ההיסטוריה היהודית בנורדרנאי מתפרשת על פני כ-120 שנה, מ-1820, עת תועדו באי לראשונה "נופשים יהודים", ועד לתחילת שנות ה-40 של המאה ה-20, אז עזבו את אי אחרוני היהודים שחיו בו, בעקבות התעמרויות קשות מצד השלטונות הנאציים.
נורדרנאי הוא היחיד מבין איי פריזיה המזרחית שבו התגוררו למעשה יהודים.
במאה ה-19 רווחה בחופי הים הצפוני "אנטישמיות חופי רחצה" (תופעה שאף זכתה למונח בגרמנית: Bäder-Antisemitismus), שמנעה כניסת יהודים לחופי רחצה ואתרי נופש ומרפא.
אלא שלנורדרנאי היו מוניטין ליברליים וסובלניים יותר, וגילויי האנטישמיות בו היו זניחים, ועל כן הפך מוקד משיכה לנופשים ומהגרים יהודים, עד כדי כך שזכה ברחבי גרמניה לכינוי "יודנבאד" (Judenbad – חוף ליהודים).
בין הנופשים היהודים הקבועים באי היו גם לא מעט ידועי שם כגון היינריך היינה, פרנץ קפקא, פליקס נוסבאום וסרגיי מיכאילוביץ אייזנשטיין.
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, במקביל להתבססותו של נורדרנאי כאי הגדול, המפותח והעשיר באזור, ובמקביל לעליית הלאומיות והתגברות האנטישמיות ברחבי גרמניה, התחזקו גם גילויי האנטישמיות באיים הסמוכים לנורדרנאי.
הדימוי ה"יהודי" של נורדרנאי שימש את תושבי האיים השכנים כאמצעי לבדל את עצמם ולהציג עצמם כ"נקיים מיהודים", וכן כדי לזנב בהצלחתו של נורדרנאי.
באי בורקום למשל התפרסם בסביבות 1900 השיר הבא:"בורקום, העיטור היפה ביותר בים הצפוני,הישאר נקי מיהודים,השאר את רוזנטל ולווינזוןרק על נורדרנאי"באי ואנגרוגה הוחלפו שתי השורות האחרונות במילים הללו:"ובאלף קולות תהדהד צעקתנו:היהודי חייב לצאת, הוא חייב ללכת לנורדרנאי"
העובדה כי נורדרנאי היה אתר הנופש היחיד בים הצפוני שאליו הגיעו יהודים, משכה אליו במקביל גם יזמים יהודים, שהקימו עליו בתי עסק מותאמים ליהודים כגון מאפיות כשרות ובתי מלון כשרים.
יזמים אלה זכו להצלחה לא רק בזכות הלקוחות היהודים, אלא גם בזכות העובדה, שהאי היווה מוקד משיכה לרבים מבני המעמד הבינוני-גבוה בגרמניה.
כך הלכה הקהילה היהודית הקטנה במקום והתבססה.
ב-1877 נעשו ניסיונות ראשונים להקים באי בית כנסת.
ניסיונות אלה נתקלו במכשולים ביורוקרטיים, בין היתר משום שלא היה באי ארגון קהילה יהודית רשמי.
בסופו של דבר נעקפו כל המשוכות הביורוקרטיות באמצעות אישור מיוחד שהונפק על ידי הקיסר וילהלם ה-1, ובית הכנסת נחנך ב-1878 (אך הורשה לשמש כבית תפילה ציבורי רק בחודשי הקיץ), ופעל ברציפות עד 1933.
עדות לנוכחות היהודית הבולטת באי ניתן למצוא בין היתר במכתב ששלח הסופר תאודור פונטאנה ב-1881, עת שהה בחופשה בנורדרנאי, ובחר לתאר את חוויותיו מ"אי היהודים", כלשונו, במילים הללו: "איומים במיוחד הם היהודים; פרצופי הנוכל המכוערים והחצופים שלהם (שהרי גדולתם היא בנוכלותם) כופים עצמם על כולם בכל מקום.
מי שעסק שנה בהונאת אנשים, או, גם אם לא הונה, אזי ניהל בית עסק מטונף בראביץ' או במסריץ' [עיירות בפולין], אין לו זכות להראות עצמו בנורדרנאי בחברת נסיכות ורוזנות".
עבור נורדרנאי הייתה הנוכחות היהודית בעלת חשיבות רבה.
בידיעה שהתפרסמה ב-1896 ב-Im deutschen Reich (ברייך הגרמני), עיתונו של ארגון הגג של הקהילות היהודיות בגרמניה, נכתב כך: "תנופת הפיתוח באתר הנופש הנהדר שלנו [נורדרנאי] בים הצפוני תגבר בקרוב, לאחר שהאי אמרום (Amrum) הכריז על עצמו לאחרונה בחגיגיות בעיתונו האנטישמי כ'אתר נופש גרמני לאומי'".
ב-1901 נכתב באותו עיתון: "סעו לכם ללא דאגה לנורדרנאי, שאינו כה יקר לעומת אתרי נופש אחרים בים הצפוני.
האתרים האחרים, הזולים לכאורה וה'נקיים מיהודים', אינם יכולים להתחרות בו".
לאחר מלחמת העולם הראשונה, בתקופת רפובליקת ויימאר, הגיעה אנטישמיות – החופים בים הצפוני לשיאה וחל איסור גורף ומוחלט על כניסת יהודים לאתרי הנופש באזור.
כתוצאה מכך, בשנות ה-20 של המאה ה-20 גדל בכ-50 אחוזים מספר הנופשים היהודים בנורדרנאי, עד שבסופו של דבר חלחלה האנטישמיות גם לשם.
ביולי 1924 שלחו תושבים יהודים מודאגים בנורדרנאי מכתב לארגון הגג של הקהילות היהודיות בגרמניה, וציינו כי האנטישמיות התפשטה גם לנורדרנאי.
הם ביקשו עוד כי הנושא יידון בפורום מצומצם ככל האפשר, כדי לא לעורר רגשות טינה נוספים נגד יהודים.
עם זאת, עד 1933 המשיכו נופשים יהודים להיות אורחים רצויים בנורדרנאי, ובאופן כללי היו יחסיהם עם התושבים והמבקרים הלא-יהודים תקינים למדי.
מ-1933 הלך והורע מעמדם של היהודים באי.
ב-1933 נבחר בנורדרנאי לראשונה ראש עיר מהמפלגה הנציונל-סוציאליסטית, ברונו מילר (Bruno Müller), שאחת ממטרותיו, כפי שהוא עצמו הצהיר עליה מאוחר יותר בקורות החיים שלו, הייתה "להסדיר את היחסים [בין התושבים] במקום".
מילר לא רק הצהיר אלא גם עשה: מועצת העיר בראשותו החלה מיד בהטלת מגבלות על יהודים.
עיתון ארגון הגג של הקהילות היהודיות בגרמניה דיווח על כך בהרחבה.
ב-14 בדצמבר 1933 דווח שם למשל כי מועצת העיר נורדרנאי הודיעה על הדפסת בולי דואר חדשים, עליהם נכתב "חופי נורדרנאי נקיים מיהודים!".
עוד פרסמה העירייה, כי החל מקיץ 1934 נופשים יהודים אינם רצויים עוד באי, ויהודי שיתעקש להגיע, "יישא באחריות לתוצאות מעשיו".
עוד הודיעה העירייה כי במקרה של חיכוכים בין יהודים לגרמנים, על הנהלת החוף או אתר הנופש "לפעול לטובת האינטרס של האתר ולמען רווחתם של הנופשים הגרמנים, ולדאוג לסילוקם של היהודים מהאי".
באוגוסט 1933 התפרסם דיווח בעיתון המקומי, לפיו נופש יהודי נעצר על ידי המשטרה והאס אה, לאחר שהזמין במלון שני חדרים המחוברים עם דלת ביניהם לו ולחברתו הלא-יהודייה.
השוטרים פשטו על החדר בלילה ולקחו את האיש למעצר.
האירוע התרחש כשנתיים לפני החלת חוקי נירנברג.
העיתון דרש כי האיש יישלח למחנה ריכוז ויידון למוות, והזהיר כי: "היהודי הבא שייתפס במעשה דומה, עלול למצוא עצמו יום בהיר אחד מחויב להסתובב בעיר עם שלט שעליו שמו, כתובתו ופירוט קצר של מעשיו הנפשעים, על מנת ליידע את כולם על התנהגותו".
החל מ-1937 לכל המאוחר, נאלצו היהודים באי לחיות תחת אינספור מגבלות, תקנות מיוחדות והתעמרויות מצד השלטונות, עד שב-1938/39 נאסר עליהם באופן מוחלט להיכנס לאתרי הנופש באי.