tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בחברה יצרנית, הרווח הגולמי משקף בעיקר את הפער בין המכירות בניכוי עלויות הייצור, שהן עלויות שקשורות באופן ישיר לייצור המוצר (בעיקר חומרי גלם, שכר עבודה של עובדי הייצור ותשומות אחרות).
למעשה, ניתן לראות את הרווח הגולמי כמדד ראשוני לרווחיות החברה מהפעילות העסקית הבסיסית ביותר, כל זה ללא העמסה של עלויות שיווק, מכירה, הנהלה או כלליות.
מובן שבמידה וחברה רושמת הפסד גולמי, יש טעם לשאול האם פעילותה בכלל כדאית מכיוון שבוודאי שאת שאר העלויות (יעילות ככל שתהיינה) לא ניתן יהיה לכסות מבחינת רווחיות תפעולית.
מדד זה הוא על בסיס צבירה ולאו דווקא מצביע על מצב הנזילות של החברה.
לדוגמה, חברה שרושמת הוצאות כבדות בעלות המכר בגין פחת והפחתות, או לחלופין, חברת היי-טק בתחילת דרכה שמוכרת מוצר במחירי הפסד על מנת לפרוץ לשוק.
בחברה יצרנית, עלות המכר מוגדרת כסך העלויות הקשורות באופן ישיר לייצור המוצר.
הוצאות כאלה יכולות לכלול את עלות חומרי הגלם, שכר העבודה של פועלי הייצור, עלויות הפחת של ציוד הייצור ועוד.
בחברה מסחרית, שהיא חברה העוסקת בקנייה ומכירה של סחורות, עלות המכר היא עלותן (לחברה) של הסחורות שנמכרו במהלך התקופה שעליה מדובר.
חישוב והצגה של נתוני רווח גולמי
אנשי מכירות צריכים לעיתים לקבוע כמה לחייב את הלקוח מעבר לעלות המוצר.
תוספת זו ביחס למחיר העלות תבנה את המחיר הסופי של המוצר.
ישנן שתי דרכים בסיסיות לעשות זאת, שתיהן אמורות להביא לאותה תוצאה שמהווה אינדיקציה לרווח הגולמי שנובע מהמכירה.
שתי השיטות מבטאות את התוצאה בצורה שונה:
ייקור ניתן לבטא כאחוז, אך נשתמש בנתון כמכפיל.
לדוגמה: אם מוצר עולה לחברה 100 ₪, והחברה מבקשת להרוויח 50% על המוצר, יצטרכו למכור אותו ב-150 ₪.
כדי לחשב את המחיר ללקוח הסופי, ניקח את מחיר העלות בייקור שקבענו, נבצע את הכפלה ונגיע למחיר המכירה, 150 ₪.
אנו מבינים כי החברה הרוויחה 50 ₪ בדוגמה זו, אך הייקור לא אומר לנו ישירות איזה אחוז ממחיר המכירה הוא רווח.
אם למשל מכרנו את המוצר ב-339 ₪ והייקור היה 66.666% יהיה קשה לזהות ישירות כמה שקלים מהווה הרווח על המכירה.
אנשים רבים מוצאים שקל לעבוד עם שולי רווח גולמי משום שמיד יודעים כמה שקלים מתוך מחיר המכירה הם הרווח.
בדוגמה הראשונה המחיר כולל 50% ייקור שמייצג 33% רווח גולמי מתוך 150 ₪.
כפי שניתן לראות, הרווח הגולמי הוא האחוז ממחיר המכירה שמהווה את הרווח.
במקרה זה 33% ממחיר המכירה הוא רווח, או 50 ₪.
בדוגמה השנייה הייקור של 66.666% משקף רווח גולמי של 40%.
במינוח החשבונאי רווח גולמי פירושו מכירות בניכוי עלות המכר.
זה לא רווח משום שנותר לנכות הוצאות אחרות כגון הוצאות המכירות, ההנהלה והכלליות, הוצאות המימון ועוד.
שיעורי רווח גולמי גבוהים יותר משקפים את היעילות הגדולה יותר בהפיכת חומרי גלם להכנסה.
עבור חברה שמשווקת סחורות פירוש אחוזי רווח גולמי גבוהים הוא במרווח של המחיר שהיא מצליחה לקבל מלקוחותיה.
רוויה היא מושג בקולורימטריה המתאר אינטנסיביות של צבע מסוים.
במובן טכני יותר, רוויה היא הגירוי הצבעוני היחסי של בהירות הצבע.
מבחינה חזותית, גירוי צבעוני גבוה הוא חד ועשיר, בעוד שגירוי צבעוני נמוך יותר נראה בצורה מעומעמת, הקרובה לאפור.
ללא צבעוניות כלל הצבע הוא באופן "טבעי" אפור.
שקלול ערכי הרוויה יחד עם ערכי הגוון נותנות את הגדרת הצבעוניות.
שקלול הצבעוניות עם הבהיקות נותנות את הגדרת הצבע.
מכאן שעם שלוש התכונות: רוויה, בהירות וגוון, ניתן להתאים כל צבע.
בצילום, רוויית הצבע נקראת Saturation.
הרבה מצלמות דיגיטליות מאפשרות לצלם לקבוע באיזה רוויית צבע לצלם את התמונה (נמוכה, רגילה או גבוהה) ולעיתים אף ברוויית צבע אפסית – גוני שחור ולבן.
תוכנות גרפיקה וצילום כמו פוטושופ מאפשרות לשלוט ברוויית הצבע של כל או חלקים מהתמונה.
באמצעות משחק ברוויית צבע אפשר להשיג אפקטים אמנותיים כגון הפרדת נושא מהרקע.
סלאמאתי-יֶ שאה (, בתרגום חופשי: רווחת השאה) היה ההמנון הלאומי הראשון של ממלכת פרס, החל משנת 1873 (שלטון השאה מוזאפר א-דין שאה קאג'אר ועד שנת 1909. השיר הולחן על ידי המלחין הצבאי הצרפתי אלפרד ז'אן-בטיסט למר (Alfred Jean Baptiste Lemaire).
להמנון לא היו מילים רשמיות.
בשנת 2005 בוצעה לראשונה גרסה חדשה להמנון בידי התזמורת האיראנית.
לגרסה המחודשת נכתבו מילים על ידי ביג'אן תאראקי לאחר שמנצח התזמורת האיראנית, שפימאן סולטאני, ביקש ממנו לשכתב את ההמנון.
רַוְוּחי אל-ח'טיב היה ראש עיריית מזרח ירושלים בשנים 1957–1967.
אל-ח'טיב עמד בראש עיריית מזרח ירושלים עד לכניסת כוחות צה"ל לשכונותיה במלחמת ששת הימים.
לאחר סיום תפקידו שימש בתפקידי הנהלה בחברת תיירות ערבית ובחברת החשמל העירונית.
במרץ 1968 התבקש להגיע לחקירה מטעם גורמי צה"ל, אשר בעקבותיה גורש לירדן בנימוק כי המשך שהותו בעיר מהווה סכנה לביטחון המדינה.
משפחתו המשיכה להתגורר בירושלים ובשנת 1969 שהתה אף אשתו במעצר למשך 15 יום, לאחריו גורשה גם היא לירדן.
במאי 1993 חזר אל-ח'טיב לשטחי יהודה ושומרון וכעבור שנה נפטר.
רווח למניה (גם הפסד למניה) הוא יחס פיננסי נפוץ המשמש בעיקר לצורך הערכת שווי חברות.
היחס מחושב על ידי חלוקת הרווח (או הפסד) של החברה במספר מניותיה.
הרווח למניה דרוש לצורך חישוב המכפיל שמאפשר להשוות בין ביצועים של חברות שונות הפועלות באותו ענף.
חשיבותו הביאה לכך שרשויות לניירות ערך מחייבות את החברות הציבוריות לפרסם יחס פיננסי זה בדוחותיהן הכספיים.
זהו, למעשה, היחס הפיננסי היחיד המוצג בדוחות הכספיים, בעוד יתר הנתונים הם נתונים "חשבונאיים" גרידא.
ליחס לבדו אין משמעות משום שלא ניתן להשוות בין שתי חברות המחזיקות מספר שונה של מניות.
המכפיל נותן ליחס משמעות באמצעות מחיר המניה.
הדוחות הכספיים של החברות הציבוריות נדרשים לעמוד בהוראות תקן חשבונאות בינלאומי (IAS) מספר 33 בדבר רווח למניה.
התקן נדרש לשאלות אופן החישוב ודרך ההצגה של הרווח למניה, וקובע כללים אחידים לטיפול במניות פוטנציאליות ומכשירים פיננסיים אחרים המשפיעים על מספר המניות והרווח של החברה.
על פי התקן, נדרשות החברות להציג שני חישובים של הרווח למניה:
רווח בסיסי למניה: רווח חלקי מספר המניות המונפקות בפועל.
רווח מדולל למניה: יחס זה מתבסס על רווח בסיסי למניה, כאשר הן הרווח והן מספר המניות כוללים את השפעתן של מכשירים פיננסיים שעשויים להיות מומרים (כגון אופציות ואיגרות חוב להמרה) ובכך להקטין את הרווח הבסיסי למניה.
כפועל יוצא, הרווח המדולל למניה לעולם יהיה קטן או שווה לרווח הבסיסי למניה.
רווח לפני ריבית, מיסים, פחת והפחתות או רווח תפעולי תזרימי הוא מדד פיננסי (מדד רווחיות) לבחינת תוצאותיהם הכספיות של תאגיד, גוף או פעילות.
המדד בוחן מהו הרווח התפעולי (לפני הוצאות מימון ומס) ובנטרול סעיפים הנכללים ברווח התפעולי ואשר אינם כרוכים בזרימת מזומן - פחת והפחתות.
שימוש אפשרי אחד במדד הוא לצורך הערכת שווי של חברה.
ה-EBITDA מהווה את הבסיס להערכת השווי של החברה לאור הגדרתו כמדד המשקף רווח תפעולי בהתאמות האמורות לעיל.
משווי זה מנוטרל לאחר מכן סך ההתחייבויות הפיננסיות נטו ומתווסף ההון החוזר התפעולי (בהנחה שלאחר תקופת ההפעלה הבאה לידי ביטוי במכפיל ה-EBITDA נותרים התחייבויות החברה שיש לפרוע וההון החוזר שניתן לממש).
הערה לעניין המכפיל בו בוחרים להשתמש לצורך הערכת השווי על בסיס ה-EBITDA: כיוון שב-EBITDA לא נכללות חלק מהוצאות החברה, המכפיל בו נעשה שימוש נמוך ממכפיל הרווח.
שימוש נוסף נעשה במדד ה-EBITDA על ידי בנקים וחברות דירוג אשראי לצורך בחינת יכולת החברה לפרוע את התחייבויותיה, ובכלל זה היחס בין ה-EBITDA לבין סך החוב הפיננסי נטו של חברה וכן בין ה-EBITDA לבין הוצאות המימון.
יחסים אלו נכללים לעיתים באמות המידה הפיננסיות אשר חברות מתחייבות לקיים כתנאי לקבלת אשראי או לדירוג מסוים.
EBITDA מחושבת כך: הכנסת נטו + ריבית + מיסים + פחת והפחתות (ירידת הערך).
ניתן גם להוסיף את הרווח התפעולי.
השימוש במדד נותן אינדיקציה טובה לתוצאותיהן של חברות עתירות נכסים בני פחת (לדוגמה חברת סלולר, הרוכשת תשתיות בהשקעה גבוהה בתחילת הפעילות, ואשר הפחת בגינן פוגם ברווח החשבונאי באופן ניכר), וכן לחברות אשר מרכיב המימון החיצוני בהן גבוה במיוחד.
כמו כן ישנם גופים עם מנגנוני מס שונים (דוגמת מלכ"רים) וכן מגני מס מהעבר, כך שנטרול מרכיב המס מאפשר קבלת תמונה מאוזנת יותר להשוואה בין גופים מרקע שונה.
המדד עלול ליצור עיוות מסוים בבואנו להשוות בין חברות מאותו הענף, אשר נבדלות בהרכב הנכסים וההתחייבויות שלהן.
כך למשל, הוצאות פחת בדוחותיה הכספיים של חברה א' שהיא עתירת נכסים ינוטרלו על פי מדד זה, אך לעומתה הוצאות שכירות או חכירה הרשומים בדוחותיה הכספיים של חברה ב' שעיקר נכסיה אינם בבעלותה יכללו בתוצאותיה על פי מדד זה ועל כן יש לשים לב להבדלים מסוג זה.
רווח וכאב הוא סרט פשע אמריקאי משנת 2013 בבימויו של
מייקל ביי ובכיכובם של מארק וולברג, דוויין ג'ונסון ואנתוני מאקי.
הסרט נוצר בהשראת סיפור חטיפתו של מארק שילר שהתרחש בין השנים 1994–1995.
שלושה מפתחי גוף בפלורידה מסתבכים בטבעת סחיטה ותוכנית חטיפה של לקוח במכון הכושר של דניאל לוגו, מאמן כושר, שמשתבשת לחלוטין.
מארק וולברג - דניאל לוגו - מוביל הקבוצה, מאמן כושר
אנתוני מאקי - אדריאן דורבל - שותף לפשע, מאמן כושר
דוויין ג'ונסון - פול דויל - שותף לפשע
אד האריס - אד דובויס - חוקר פרטי, שוטר לשעבר
קן ג'אונג - ג'וני וו - מרצה בעידן החדש
רבל וילסון - רובין פק - אשתו של אדיראן, אחות בבית חולים
בר פאלי - סורינה לומיניטה - "מיס בוקרשט" שהגיעה מרומניה לארצות הברית ונעשתה חשפנית
רוויזיוניזם היסטורי הוא מונח אקדמי המשמש לתיאור בחינה מחדש של אירועים בהיסטוריה במטרה לעדכנם בגילויים חדשים, נטולי דעות קדומות, ובעלי מידע מדויק יותר.
מחקר היסטורי רוויזיוניסטי הוא מקובל, מתבצע לעיתים קרובות בזרם המרכזי של לימודי ההיסטוריה, ונחשב לתהליך מתמשך של פיתוח ושיפור ההיסטוריה הכתובה.
הרוויזיוניזם ההיסטורי מעדכן עדויות, ראיות ופרשנות, וכך יוצר גרסה אמינה יותר של האירועים ההיסטוריים.
עם זאת, יש המנצלים אמצעים אלה לרעה, על מנת להכחיש אירועים היסטוריים ולשנות את הזיכרון הקולקטיבי של החברה.
סוג זה של רוויזיוניזם נקרא שכתוב ההיסטוריה .
הרוויזיוניזם ההיסטורי הוא הכלי שבאמצעותו ההיסטוריה הכתובה מתעדכנת בעובדות ופרשנויות חדשות.
נשיא האגודה ההיסטורית האמריקאית שיבח את הרוויזיוניזם ההיסטורי באומרו:
הפילוסוף של המדע תומאס קון אמר כי בניגוד למדעים המדויקים, שבהם יש רק דרך אחת לתאר אירוע, מדעי החברה מאופיינים בכמה רבדים מקבילים לתיאור האירועים.
לטענתו, שחורים, נשים ומעמד הפועלים לא יוצגו מספיק בהיסטוריה האמריקאית, מכיוון שהאליטה השלטונית בארצות הברית הייתה מורכבת בעיקר מגברים לבנים, והם היו בעלי האמצעים ללמוד בקולג' ולהפוך להיסטוריונים מקצועיים.
לכן, ההיסטוריה כפי שנכתבה על ידם משקפת את מעמדם.
כמו כן מצטט קון את דברי ויליאם אדוארד בורגהרד דו בויז משנת 1935: "מדהים אותי שהמחקר ההיסטורי נשען על הרעיון שאת הרשע האנושי חייבים לשכוח ולעוות, ולצמצם את נוכחותו.
הקושי בגישה זו הוא שההיסטוריה מאבדת מערכה ומאמינותה.
היא מתארת אנשים מושלמים ואומות אציליות, אבל היא לא אומרת את האמת."
היסטוריונים רבים, בהם דבורה ליפשטדט, מבחינים בין רוויזיוניזם היסטורי לבין שכתוב ההיסטוריה למטרות פוליטיות או אידאולוגיות.
לדוגמה, מכחישי שואה לרוב מציגים את מאמריהם כרוויזיוניזם היסטורי.
על פי רוב, משכתבי ההיסטוריה לא מציעים פרשנות חדשה של אירועים היסטוריים לאור ראיות חדשות, אלא מכחישים שהאירוע התרחש כלל.
חלק מן המקורות המשתמשים היסטוריונים למטרות עדכון כוללים:
גישה לנתונים חדשים, בהם מסמכים שנתגלו או הותרו לפרסום.
מסמכים מסוג זה יכולים לשנות את הפרספקטיבה ההיסטורית של האירועים.
לדוגמה, פרסום מסמכי ארכיון האולטרה בשנת 1970 חשף מידע רב שלא היה ידוע לפני כן, ושינה לחלוטין את ההיסטוריוגרפיה של המערכה באוקיינוס האטלנטי (1939 - 1945) ואף את ההיסטוריה של המחשוב.
התפתחויות בארכאולוגיה, כמו ניתוחי פלאוגנטיקה, תארוך פחמן-14 ופלינולוגיה.
שינויים בתרבות ובאידאולוגיה, שגורמים לנקודת מבט חדשה על הפרשנות שניתנה בעבר לאירועים היסטוריים.
סוגיות של סיבתיות בהיסטוריה מתעדכנות מדי פעם באמצעות מחקר מחודש.
למשל, עד אמצע המאה העשרים הזרם המרכזי של ההיסטוריונים סבר שהגורם המרכזי לפרוץ המהפכה הצרפתית היה עליית מעמד הביניים.
מחקרים שנעשו ב-1960 על ידי פרנסואה פירה ואחרים גילו שהמצב החברתי היה אז הרבה יותר מורכב, וכיום יש דיון ער (ולא מוכרע) בשאלת הגורמים למהפכה.
באותן שנים, הפריכו חוקרים בריטיים את ההיסטוריוגרפיה הפרוגרסיבית – בין אם ויגית ובין מרקסיסטית – שהציגה חוקיות והתקדמות בגורמים למלחמות שלוש הממלכות ("מלחמת האזרחים האנגלית") והראו את הקונטינגנטיות והארעיות הרבה שדחפה לפריצתן.
תקופת ימי הביניים נקראה בעבר "Dark Ages" ("התקופה החשוכה") מכיוון שסברו שלא חלה בה התקדמות בתחומי המדע והתרבות.
לאחר מכן התגלו כתבים רבים המפריכים סברה זו, וההיסטוריונים חדלו להשתמש בשם זה, ועברו לכינוי הנוכחי "ימי הביניים".
במשך מאות שנים, היסטוריונים ראו את קרב אז'נקור כקרב של מעטים מול רבים, שבו הצבא האנגלי הביס צבא צרפתי שהיה גדול פי 4 ממנו.
תיאור זה הפך לפופולרי במיוחד על ידי ויליאם שייקספיר, במחזהו "הנרי החמישי".
עם זאת, מחקרים חדשים מראים שהצבא הצרפתי היה רק במקצת גדול יותר מהצבא האנגלי, ונראה שהמספרים "נופחו" על ידי האנגלים ממניעים של פטריוטיזם.
הברונים השודדים הוא כינוי שהעניק מארק טוויין במאה ה-19 לקבוצה בולטת של יזמים, תעשיינים ואנשי עסקים ששגשגו בארצות הברית בתקופה שלאחר מלחמת האזרחים האמריקנית (1865-1860).
ההשקפה הרווחת הייתה שהם אנשים גסי רוח, אך תכונה זו בטלה בשישים לאור תרומתם לתעשייה האמריקאית, לתעשיות הצבאיות וליזמות העסקית.
אולם ב-1930 התפתח יחס שלילי כלפיהם לאחר שנחשף כי הם ניצלו את קשריהם הפוליטיים כדי לחוקק חוקי איסור תחרות, ניצלו באופן מוגזם סובסידיות ממשלתיות, וקיבלו קרקעות בחינם.
כיום מוצגים "הברונים השודדים" בעיקר באור שלילי.
רווחה נפשית או מיטביות סובייקטיבית הוא מושג בפסיכולוגיה המתאר את הערכתו הסובייקטיבית של האדם על בריאותו הנפשית.
מושג הרווחה הנפשית מבוסס על תפיסות הפסיכולוגיה ההומניסטית, שיצאה נגד יצירת תובנות על נפש האדם מתוך מונחים של חולי, והעדיפה להתמקד במימוש והרחבה של אנושיות האדם, ופיתוח המשאבים האנושיים הגלומים בו לכיוון של התפתחות ויצירה.
ישנה הכרה גוברת ברחבי העולם בחשיבותה של הרווחה הנפשית.
ראייה לכך היא העובדה כי מעל 14,000 מאמרים בשנה פורסמו בכתבי עת מדעיים בנושא הרווחה הנפשית.
בשנת 2013 ה-OECD פרסם מדריך עם קווים מנחים למדידה של רווחה נפשית מתוך הבנה של הפוטנציאל הטמון בהגברתו.
בעשור השני של המאה ה-21, ישנה הבנה כי זהו מרכיב חשוב באיכות החיים של האדם מעבר למדדים אובייקטיביים כמו תל"ג, הכנסה, אבטלה ובריאות.
מחקרים רבים מצביעים על קשר חזק בין רווחה נפשית גבוהה ומגוון רחב של השלכות חיוביות.
ברמת הפרט נמצא כי אנשים אשר גבוהים ברווחה נפשית יחיו חיים ארוכים ובריאים יותר ואילו ברמת הכלל, נמצא כי אחוז הפשיעה יהיה נמוך יותר וההון החברתי גבוה יותר.
כפועל יוצא, במדינות רבות בעידן המודרני גובר העניין בתחום והרצון לפתח דרכים אפקטיביות להגברת הרווחה הנפשית.
אנשים רבים נוטים לבלבל בין רווחה נפשית לבין אושר, אך בעוד אושר הוא מרכיב חשוב ברווחה הנפשית של האדם, הוא מהווה רק חלק ממכלול רחב יותר של המושג.
בספרות האקדמית אין הסכמה גורפת לגבי ההגדרה והמדידה של רווחה נפשית, אך רוב החוקרים אימצו את המודל התלת־ממדי (Tripartite model of subjective well-being) בו החלוקה מתבצעת למרכיב קוגניטיבי ומרכיב רגשי.
המרכיב הרגשי מתחלק לשני חלקים וכולל בתוכו את הערכתו הסובייקטיבית של הפרט בנוגע לקיומם של רגשות חיוביים וכן העדר רגשות שליליים כפי שהוא חווה אותם.
רגש יוגדר כחיובי כאשר התחושות, מצבי הרוח והרגשות של האדם יחוו כנעימים ורצויים בחייו כמו אושר, סיפוק והנאה.
מנגד, רגש יוגדר כשלילי כאשר האדם יחווה תחושות ורגשות לא נעימים כמו כעס, עצבות ובושה.
המרכיב הרגשי ברווחה הנפשית נגזר מתוך הפרספקטיבה ההדונית בה האדם שואף למקסם רגעי אושר ועונג ולהימנע או להקטין ככל האפשר רגעי סבל.
נהוג למדוד את שני המרכיבים בנפרד ולהתייחס אליהם כשני מדדים נפרדים אשר תורמים להבנת התמונה הגדולה של רווחת הפרט.
המרכיב הקוגניטיבי מתייחס להערכה הקוגניטיבית הגלובלית של הפרט לחייו.
מרכיב זה מכיל בתוכו את שביעות רצונו הכללית של האדם מחייו, וכן את שביעות רצונו בתחומים שונים כמו עבודה, זוגיות ומשפחה.
בשנים האחרונות התווסף מרכיב נוסף אשר הרחיב את ההגדרה והמדידה של מושג הרווחה הנפשית, וכולל בתוכו גם מדד מהפרספקטיבה האודימונית, אשר מתייחסת לתפיסת האדם את חייו כאל בעלי משמעות ותכלית.
מימוש עצמי ואוטונומיה גם כן נכללים בתוך השיפוט האודימוני וזאת בניגוד לתחושות הדוניות של אושר וסבל רגעיים.
מכיוון שהרווחה הנפשית של האדם מתייחסת להערכה הסובייקטיבית של הפרט לגבי עצמו, רוב דרכי המדידה של המושג מתבצעות על ידי שימוש בשאלוני דיווח-עצמי.
מכיוון ששאלונים אלו אינם מדדים מושלמים, ולעיתים יכילו הטיות, חוקרים רבים ממליצים לשלב מספר שיטות מדידה שונות על מנת לקבל תמונה מדויקת ככל הניתן של האדם.
בנוסף לשאלוני דיווח-עצמי לעיתים חוקרים יאספו מידע מאנשים הקרובים לנבדקים על מנת להשוות את הדיווח העצמי עם הסביבה של הנבדק, וכן מדדים פיזיולוגים אשר מעידים על רמת אושר גבוהה כגון מערכת חיסון חזקה וגירוי מוחי באזורים המופעלים כאשר האדם חש אושר.
המרכיב הקוגניטיבי ניתן למדידה בצורה רטרוספקטיבית וכן על ידי איסוף מידע בזמן אמת.
במדידה רטרוספקטיבית החוקר מבקש מהאדם לתת הערכה כוללת של חייו עד לאותה נקודת זמן.
דוגמה לשאלון המודד את שביעות הרצון הוא "Satisfaction With life scale".
בשאלון זה הנבדק מתבקש לדרג בסולם ליקרט של 1 "מתנגד מאוד" עד 7 "מסכים מאוד" את מידת ההסכמה עם המשפטים בשאלון.
לדוגמה, אדם אשר חש שביעות רצון גבוהה ידרג את הפריטים "עד עכשיו השגתי את הדברים החשובים שאני רוצה בחיים", ו-"תנאי החיים שלי מצוינים" בציון גבוה המעיד על הסכמה ועל רווחה נפשית גבוהה .
חוקרים מתחומי קבלת החלטות העבירו ביקורת על צורת המדידה הרטרוספקטיבית.
לטענתם, תהליכי שיפוט מהסוג הזה עלולים להיות חשופים לשימוש בהיוריסטיקות שונות אשר יובילו להטייה וזיהום המדד.
היוריסטיקת הזמינות היא דוגמה לזיהום אפשרי בדיווח-עצמי על שביעות הרצון הכללית.
החשש הוא שהאדם עלול להשתמש במצב הרוח בו הוא נתון כרגע, טוב או רע, כאינדיקציה מוטעית לשביעות הרצון הכללית מחייו.
ביקורת נוספת אשר הועברה על אופן המדידה הזה, קשורה לסדר השאלות המוצג לנבדק.
החשש במקרה הזה הוא לדוגמה מצב בו החוקר יבקש תחילה להעריך את שביעות רצונו של הנבדק בעבודה, ולאחר מכן את שביעות רצונו הכללית לגבי חייו.
המצב הנוכחי בעבודה ושביעות הרצון בתחום הזה עלולה להשפיע באופן ישיר על האופן בו הנבדק יעריך את חייו באופן כולל, בניגוד למצב בו ישאל תחילה על שביעות רצונו הכללית ללא מידע נוסף אשר ישפיע על הערכתו.
שיטת מדידה בזמן אמת מתבצעת על ידי רישום ביומן, בו הנבדק מתבקש להעריך את שביעות רצונו בזמן נתון לאורך תקופה ממושכת על מנת לקבל תמונה בהירה ויציבה יותר לאורך זמן.
המרכיב הרגשי נמדד גם הוא לרוב בשאלוני דיווח-עצמי.
שאלון לדוגמה הוא שאלון ה-Scale of Positive and Negative Experience) SPANE), בו מופיעות 12 מילים המתארות רגשות שליליים וחיובים, כגון שמחה, עצב וכעס.
הנבדק מתבקש לחשוב על ארבעת השבועות האחרונים בחייו, ולדווח באיזו תכיפות הוא חווה את הרגשות המוצגים ברשימה, בסולם של 1 "לעיתים נדירות/אף פעם" עד 5 "לעיתים קרובות/תמיד".
בשיטה זו, הנבדק מקבל ביפר אשר מצלצל במרווחי זמן אקראיים ומתבקש לדווח כיצד הוא מרגיש באותו רגע.
המדידה מתבצעת לאורך מספר שבועות וכך אוסף החוקר מידע לגבי המאזן השלילי/חיובי של המרכיב הרגשי.
אחת הביקורות על השיטה טוענת שהיא מכבידה על המשתתפים, וכי שאילת שאלות דומות מספר רב של פעמים בזמן קצר עלולה גם היא להוות גורם זיהום לא-רצוי.
הנבדק עלול לפרש את השאלות החוזרות כציפייה של החוקר ממנו, ולכן להגזים או לשנות את תשובותיו על מנת לעמוד במה שהוא תופס כמצופה ממנו.
בשנת 2009 פותח שאלון אשר מודד את המרכיב האודימוני של משמעות ותכלית החיים.
בעבר רוב התאוריות בתחום הרווחה הנפשית היו מודלים של Bottom-up שהתרכזו בקשר שבין מאפיינים דמוגרפים, אירועים שונים, גורמים חיצוניים ורווחה נפשית.
התאוריות הללו מניחות כי ישנם צרכים אנושיים אוניברסליים אשר אדם צריך להשיג על מנת להיות מאושר.
ב-30 השנים האחרונות, הדגש בקרב חוקרים רבים עבר לתאוריות אשר מתרכזות במודלים של Top down.
מודלים אלו מתארים גורמים פנימיים לניבוי רווחה נפשית, כגון יכולת התמודדות, תכונות אישיות וראייה כוללת על החיים.
מחקרים רבים מצביעים באופן עקבי על כך שהגורם האישיותי של הפרט הוא המנבא החזק ביותר לרמת הרווחה הנפשית ולכן ניתן להסיק כי ישנו מרכיב פנימי ויציב ברמת הרווחה של האדם.
ישנם מחקרים שונים התומכים במודלים של Top down ותומכים בקיומו של מרכיב גנטי ובהשפעתו על רמת הרווחה של הפרט.
בנוסף, נמצא כי תכונות אישיות שונות משפיעות על הנטייה של האדם לחוות אירועים שונים בחייו כשליליים או חיוביים.
תאוריית ה-Dynamic Equilibrium model וכן תאוריית ה-Hedonic Treadmill Theory תומכות גם הן בקשר האישיותי לרמת האושר של הפרט.
שתי התאוריות גורסות כי אירועים שונים בחייו של אדם, בין אם הם חיוביים או שליליים, אכן ישפיעו על רמת הרווחה הנפשית של הפרט, אך השינוי יקרה רק באופן זמני.
לאחר תקופת אדפטציה קצרה האדם יחזור לרמת הבסיס הקבועה של האושר שלו אשר נקבעת על ידי מאפיינים גנטיים ואישיותיים.
ישנם מקרים היוצאים מן הכלל כמו מוות של ילד, אך לרוב אפילו אירועים משמחים כמו זכייה בלוטו, או אירועים עצובים כמו פרידה מבן/בת הזוג יגרמו לעלייה או ירידה זמנית באושר וחזרה לרמות הבסיס זמן קצר לאחר מכן.
חוקרים בתחום האישיות מכירים גם הם בחשיבות תכונות אישיות שונות לרמת הרווחה הנפשית של הפרט, אך מבחינים בין הסבר אינסטרומנטלי להסבר טמפרמנטי.
הראשון, טוען כי תכונות אישיותיות שונות יובילו להתנהגויות מסוימות שבתמורה יעלו או יורידו את רמת הרווחה הנפשית.
לדוגמה, מוחצנות היא תכונה שבאופן עקבי נמצאה כמנבא חזק לרווחה נפשית גבוהה וקשר רגשי חיובי.
הסבר אינסטרומנטלי יטען כי אנשים אשר גבוהים במוחצנות, יהיו בעלי קשרים חברתיים טובים יותר, דבר אשר יגביר את הרווחה הנפשית שלהם.
מנגד, ההסבר הטמפרמנטי גורס כי הקשר בין אישיות לרווחה נפשית הוא קשר ישיר ואוטומטי וכי אנשים נולדו עם תכונות מסוימות אשר יגרמו להם להיות גבוהים או נמוכים יותר במדד הרווחה הנפשית.
מספר מטא אנליזות נערכו במחקר על הקשר בין תכונות אישיות לרווחה נפשית, בעיקר על פי מודל חמש התכונות.
נמצא כי מוחצנות ונוירוטיות (יציבות רגשית) הן התכונות בעלות הקשר העקבי החזק ביותר לרווחה נפשית: אנשים אשר גבוהים במוחצנות נמצאו גבוהים גם במדד הרגש החיובי.
מנגד אנשים אשר גבוהים בנוירוטיות יחוו יותר רגשות שליליים ויהיו נמוכים יותר במדד הרווחה הנפשית.
אף על פי שאין קונצנזוס בנושא, ישנם מספר רב של חוקרים שטוענים כי שתי התכונות האלו הן נטייה מולדת של האדם לחוות את העולם בצורה שלילית או חיובית ולכן מהוות הסבר טמפרמנטי לקשר ביניהם.
מהצד האינסטרומנטלי נמצא כי נועם הליכות (agreeableness) קשור אף הוא לרגש חיובי.
אנשים גבוהים במדד זה נמצאו כבעלי איכות קשרים חברתיים גבוהה יותר וזו מהווה גורם מתווך בין התכונה למדד הרווחה.
בנוסף, נמצא קשר בין תכונת המצפוניות לבין שביעות רצון מהחיים.
חוקרים טוענים כי אנשים גבוהים במדד זה, הם אלה בעלי שאיפות המציבים ומשיגים את מטרותיהם, וכתוצאה מכך, יחוו שביעות רצון גבוהה יותר.
פתיחות מחשבתית נמצאה בקשר גבוה הן עם חוויות של רגש שלילי והן עם חוויות של רגש חיובי ולכן לא היוותה מנבא לקשר בין התכונה לבין מדד הרווחה הנפשית.
חוקרים רבים בתחום גורסים כי נדרשת הבנה גדולה יותר של הקשר הסיבתי בין אישיות ורווחה נפשית וכי על מחקרים עתידיים לקחת בחשבון את האינטראקציה שבין הגורמים הסביבתיים ותכונות אישיות בהקשר של רווחה נפשית של הפרט.
סקרנות היא מנבא של רווחה נפשית חיובית.
מחקרים שבחנו את הקשר בין רווחה נפשית למאפיינים סביבתיים ולנסיבות חיים חיצוניות, מצאו כי משתנים אלה מסבירים אחוז קטן מהשונות ברווחה נפשית.
כך, למשל, הקשר של משתנים אובייקטיביים כגון הכנסה ובריאות לרמת הרווחה הנפשית של הפרט, נמוך באופן מפתיע.
המשתנה האובייקטיבי היחיד שנמצא בקשר גבוה עם מידת הרווחה הנפשית הוא איכות היחסים החברתיים.
לעומת זאת, נמצא כי לתכונות אישיות שונות, כמו מוחצנות ונוירוטיות, יש קשר יחסית חזק לרווחה נפשית.
בנוסף, נמצא כי רווחה נפשית סובייקטיבית מושפעת מתורשה, וכי היא תכונה יציבה לאורך זמן.
יחד, ממצאי המחקרים הללו מצביעים על כך שרווחה נפשית סובייקטיבית פחות מושפעת מנסיבות חייו של האדם, וקשורה יותר למאפייני אישיות יציבים.
כבני אדם אנחנו רוצים לשפר את תחושת הרווחה שלנו, והרצון הזה הוא שמניע אנשים להשיג בריאות טובה יותר, שכר גבוה יותר, ועוד; אולם, הממצאים הללו מראים כי למאמצים אלה עשויה להיות השפעה קטנה בלבד על רמת הרווחה הנפשית.
לעומת מחקרים אלה, נערכו מחקרים המשווים את רמת הרווחה הנפשית בין מדינות שונות בעולם.
ההבדלים ברמות הרווחה הנפשית בין מדינות תורמים להבנת המשמעות של נסיבות חיים אובייקטיביות על הרווחה הנפשית.
כאשר מודדים שביעות רצון מהחיים בסולם של 10 נקודות, מ-0 (החיים הגרועים ביותר), ועד 10 (החיים הטובים ביותר), מוצאים שמדינה ענייה שתנאי החיים בה מלחיצים, נבדלת ממדינה עשירה ושלווה בפער של עד 5 נקודות, מחצית מהטווח.
הבדלים קיצוניים אלה בין מדינות שונות עשויים לשקף הבדלים בבריאות, בטיחות, הכנסה, וגורמים נוספים.
השוואה בין מדינות עם הרווחה הנפשית הגבוהה ביותר לבין מדינות עם הרווחה הנפשית הנמוכה ביותר למעשה לוקחת בחשבון השפעות של גורמים סביבתיים ושל נסיבות חיים חיצוניות על הרווחה הנפשית.
העובדה כי נמצאים פערים גבוהים בין מדינות מצביעה על כך שעל אף הממצאים שצוינו לעיל, לנסיבות החיים החיצוניות יש השפעה עצומה על הרווחה הנפשית.
ייתכן שההבדל בין ממצאי המחקרים נובע מכך שבסביבה מסוימת רוב האנשים אינם שונים זה מזה באופן קיצוני במרבית המשתנים הסביבתיים, אולם כאשר בוחנים הבדלים בין מדינות שיש ביניהן פער גדול במדדים סביבתיים, הפער הזה בא לידי ביטוי במידת הרווחה הנפשית של הפרטים באותן מדינות.
אם רווחה נפשית סובייקטיבית היא לא רק מאפיין אישיותי, אלא תלויה במידה רבה גם בגורמים סביבתיים, המשמעות היא כי ניתן לנקוט באמצעים שונים על מנת להגדיל את רמת הרווחה הנפשית.
ואכן, נעשו מחקרים שונים על מנת לבחון את השפעתן של התערבויות חיצוניות על רמת הרווחה הנפשית של הפרט.
התערבויות אלה רלוונטיות לא רק בהקשר של האדם הפרטי כי אם גם במדיניות בה נוקטות מדינות שונות.
במשך עשרות שנים ממשלות התייחסו למדד הכלכלי כמדד עיקרי להצלחה ולחיוניות.
חוקרים שונים מתחום הרווחה הנפשית טענו כי מדינות צריכות לבחון גם את מידת הרווחה הנפשית של האזרחים, משום שזו כוללת בתוכה מרכיבים רבים נוספים כמו בריאות, חינוך ואיכות חיים.
תפיסה זו נובעת מההנחה כי הרווחה הנפשית של האזרחים משפיעה על החברה כולה, החל בתוחלת חיים גבוהה יותר, בריאות טובה יותר, עבודה פרודוקטיבית יותר ועוד.
לכן, על פי תפיסה זו הסברה היא כי קובעי מדיניות צריכים להשתמש במדד הרווחה הנפשית כדי ליצור מדיניות יעילה יותר.
דוגמה למנהיג שנקט בצעד כזה הוא דייוויד קמרון, ראש ממשלת בריטניה, שהכריז בשנת 2010 שבריטניה תשתמש במדדי שביעות רצון מהחיים, רגשות חיוביים, רגשות שליליים ומשמעות ומטרה בחיים, כדי לנקוט בצעדים לשיפור רווחת האזרחים.
השלכות חיוביות של רווחה נפשית
רווחה נפשית הה עניין מוערך ורצוי עבור הרבה אנשים.
מחקרים מראים כי אנשים המדווחים על רמות נמוכות של דיכאון, חרדה וכעס, ומאידך על רמות גבוהות של אופטימיות והנאה מהחיים, הם בעלי סבירות נמוכה יותר למות ממחלות לב.
בנוסף, אנשים אלו הם בעלי מערכת חיסונית חזקה יותר ובעלי תוחלת חיים גבוהה יותר.
בהבט הסיעודי ההגדרה של רווחה נפשית היא "המצב של האדם: של היותו בריא, שבע רצון בעל יכולת להפיק את המרב מהיכולות שיש לו/ה".
נוכל לראות מגוון של דרכים לראות את הקשר בין בריאות למחלה.
כבר הצביעו על כך שבריאות ומחלה נמצאים על רצף, שיש קשר ביניהן.
בספרות הסיעוד יש חלק המדגיש את התפקיד של מחלה בבריאות.
המחלה ממקדת את תשומת הלב דווקא ברווחת האדם.
אברהם מסלאו משייך את הסבל לבריאות באדם שמצא את הקשר האפשרי בין סבל לרווחה.
כאשר היידגר מתייחס לתגובה הטבעית שנגרמת בגלל חוסר תשומת לב מספיקה לגוף של האדם כל עוד הוא נמצא בתפקוד גבוה, הוא נותן לנו דרך להבין ולחוות את הרווחה במרחב שבו מתחוללת המוחלשות והפגיעוּת בפני מחלות.
גם בתורות רוחניות נמצא תובנות על איך נחווית הרווחה ואיך היא מתקשרת לחוויות כמו בדידות.
נמצא שהרווחה הנפשית נקשרת עם יחסים תומכים כלומר עם היכולת שלנו להתחבר לאנשים אחרים.
ספרות לא-מחקרית המתקשרת לבריאות חושפת את הקשרים בין יצירתיות וביטוי יצירתי לבין בריאות, ריפוי ורווחה .
מחקרים בשנים האחרונות מצביעים על כך שבעלי רמות גבוהות של רווחה נפשית נוטים להיות בעלי כושר רבייה גבוה, וכי זוגות החווים רווחה נפשית נוטים לקיים יחסי מין באופן תדיר יותר מאלו שאינם בעלי רווחה נפשית גבוהה.
כך, למשל, נמצא כי זוגות בעלי רמות סיפוק גבוהות בחייהם נוטים להוליד ילד בשנות הזוגיות הראשונות שלהם.
בנוסף, נמצא כי נשים אופטימיות נוטות לאחוז נמוך יותר של הפלות.
כמו כן, נמצא קשר בין הורים מדוכאים למקרי לידה טרם הזמן וכמו כן לסיבוכים שאחרי לידה הכוללים יצירת בעיות נוירולוגיות שונות ובמקרי קיצון אף מוות.
בנוסף, נמצא כי צאצאים לאימהות בעלות הפרעות חרדה ודיכאון נוטים לסבול בסבירות גבוהה יותר מבעיות כגון דיכאון, בעיות האבסה ומחלות אוטואימוניות.
אנשים שמחים יותר הם אנשי עבודה טובים ויעילים יותר.
ישנו קשר חזק בין סיפוק במקום העבודה ובין התנהגות ארגונית נאותה הנמדדת לפי יכולתו של העובד 'להגדיל ראש' ולעשות מעשים אשר מעבר לעבודה המצופה ממנו גרידא.
מעשים אלו כוללים עזרה לעובדים אחרים, תמיכה בארגון, אי לקיחת ימי חופש שלא לצורך וכו'.
בנוסף נמצא כי אנשים שמחים יותר נוטים למעשי התנדבות בצורה תכופה יותר.
בנוסף, במחקרים נרחבים אשר נערכו בשוק העבודה מצאו כי רמות גבוהות של רווחה נפשית קשורות בהצלחה בעבודה והקטנת סיכויי פיטורים, וכמו כן משכורותיהם נוטות להיות גבוהות יותר.
אחד ההסברים לקשר בין תחושת רווחה נפשית לבין הצלחה הוא כי אנשים שמחים יותר נוטים להתנהגות פרו-חברתית גבוהה יותר.
חוקרים בתחום הפסיכולוגיה והרווחה הנפשית מדווחים כי הם מוצאים דפוסים ברורים של התנהגות אלטרואיסטית, חברתית ואוהבת אצל בעלי רמות גבוהות של סיפוק מהחיים.
כמו כן, אנשים אלו נוטים להביע רצון רב יותר ליצירת קשרים חברתיים ומתייחסים לחיי החברה שלהם במובנים חיוביים, בהשוואה לאלו אשר מדווחים על רמות נמוכות יותר של סיפוק מהחיים, שנוטים להביע רמות גבוהות של רצון להתנתק מאינטראקציות חברתיות.
נהוג להתייחס לחמישה מקורות עיקריים לקידום רווחה נפשית, המסודרים לפי סדר התפתחותי, מגיל צעיר:
איכות ההתקשרויות הראשונות והיכולת ליצור קשרים בין אישיים - יצירת התקשרות בטוחה ובריאה בין התינוק לבין המטפל העיקרי שלו, שמעניק אהבה, דאגה והיענות לצורכי התינוק, תורמת ליצירת תפיסה של התינוק את עצמו כאהוב ובעל ערך, וכמי שחי בעולם שמור ומוגן.
יצירה ושמירה של קשרים בין אישיים בטוחים לאורך כל החיים, מקדמת רווחה נפשית אצל האדם.
פיתוח יכולות תואמות גיל - מתוך ההתקשרות הבטוחה וההתנסויות בסביבה, רוכש הפעוט יכולות קוגניטיביות וחברתיות.
הצלחה בביצוע משימות ובשליטה על המיומנויות שנרכשו, יוצרת אצל הילד לאורך חייו תחושת מסוגלות עצמית, התורמת לרווחה הנפשית.
חשיפה לסביבות המפתחות כלי הסתגלות - סביבות שמאפשרות פיתוח מערכת יחסים לאורך תקופה ארוכה, מעודדות אוטונומיה ויוצרות תחושת השתייכות, הן כאלו שמקדמות רווחה נפשית.
פיתוח תחושת מסוגלות ושליטה על מהלך החיים - לפי תאוריית ההעצמה, אדם חש סיפוק רב יותר מחייו כשיש לו אפשרות להחליט החלטות משמעותיות לגבי עצמו, דבר המגביר את תחושת השליטה על חייו.
יש לכך השלכות מעשיות על מוסדות חברתיים שונים - מומלץ ליצור לאנשים סביבות ותנאים מעצימים מסוג זה, שיאפשרו הזדמנויות ותחושת שליטה של האדם על חייו, שבעקבותיהן תתפתח רווחה נפשית.
פיתוח היכולת להתמודד עם מצבי לחץ באופן אפקטיבי - מגיל ההתבגרות ואילך, פיתוח כישורי חוסן נפשי מקלים על יכולת ההסתגלות וההתמודדות עם מצבי לחץ ומשבר.
התמודדות יעילה כזו תורמת הן למניעת מצבי קושי והן לקידום הרווחה הנפשית.
קידום כל המקורות במשולב לאורך החיים, יתרום באופן הטוב ביותר לשיפור הרווחה הנפשית של האדם.
סוגיית מעמד הטבע והחי במשטר הנאצי היא תחום מחקר שהתפתח בשנות ה-90 של המאה ה-20. לטבע ולחי היו תפקידים סמליים חשובים במימוש האינטרסים של המשטר הנאצי.
עוד בטרם עליית הנאצים לשלטון, הדורות הגרמנים הקודמים ניסו לגבש את זהותם הלאומית.
אלמנט מרכזי בבניית הזהות של הגרמני בתקופה הרומנטית היה טשטוש הגבולות בין האדם לחיה, כפי שבא לידי ביטוי בשירה, בספרות, בציבור ובהגות הגרמנית הרומנטית.
רעיונות החזרה אל הטבע וקידוש הטבע והחי היו רעיונות פופולריים מאוד בחברה הגרמנית בתחילת המאה העשרים כתגובת נגד לתיעוש ולעיור המהירים.
גרמנים רבים טענו כי הקרבה אל הטבע דרושה לשגשוג ולאושר העם הגרמני.
בשנת 1890, נוסדה התנועה הגרמנית לרפורמת אורח החיים שקידמה אורח חיים בריא, צמחונות, התנגדות לניסויים בבעלי חיים והגנה על הטבע , וברבע הראשון של המאה העשרים הגיעה לשיא הפופולריות שלה עם 200 מסעדות צמחוניות ברחבי גרמניה ועם פרסום ספרים בנושא חזרה אל הטבע שנמכרו בהמוניהם.
לרעיון הקרבה אל הטבע היה גם תפקיד בתפיסת העולם האנטישמית.
במאה ה-19, התפתחה בגרמניה התפיסה לפיה היהודים מקיימים אורח חיים שנמצא מחוץ לטבע, ובתקופה זו התפתח החיבור הרעיוני בין היהדות לחמדנות, חומריות ולחוסר טבעיות.
בשנת 1828, ההיסטוריון הגרמני, היינריך לאו , טען כי היהודים הפרידו עצמם מהטבע, והפילוסוף הגרמני, גאורג וילהלם פרידריך הגל טען שהיהדות מנוגדת לטבע.
קידוש הטבע והחי מילא תפקיד חשוב ברעיון ההתנגדות למודרנה, לאינטלקטואליות, לטכנולוגיה, לעיור ולתיעוש שנקשרו עם יהודים.
בפועל, יסודותיו של המשטר הנאצי היו מושרשים עמוק במודרניזם ריאקציוני .
המשטר הנאצי שם דגש על קידמה טכנולוגית וקידום תעשייה כבדה, ובמקום לשמור על הרמוניה עם הטבע, הנהיג מדיניות שפעלה נגד הטבע.
לאורך ההיסטוריה, בתנועה להגנת הטבע והחי בגרמניה לא היה קול בולט אחד, אלא היו בה שלל דעות, רעיונות ואתוסים.
אתוס אחד קישר בין הגנה על בעלי החיים לאנטישמיות.
לקשר זה יש היסטוריה ארוכה לא רק בתרבות הגרמנית אלא באירופה כולה.
המלחין הגרמני הרומנטי, ריכרד וגנר, שנערץ על ידי היטלר, הוביל את האתוס שקשר בין אנטישמיות להגנת בעלי חיים.
וגנר תיאר את המדע כשורש כל הרע ואת היהודים כאנשים שעומדים מאחוריו ומניעים אותו.
דמותו של הנסיין המבצע ניסויים בבעלי חיים תוארה על ידי וגנר כיהודי מרושע.
וגנר, שהביע דאגה לטוהר העם הגרמני ולעתידו הפוליטי, ניסח בשנת 1881 תאוריה אנטישמית שקושרת בין צמחונות להבטחת עתידו של העם הגרמני.
הוא טען כי על הסוציאליסטים להתאחד עם התנועה הצמחונית שמגינה על החיות, וכן להתנזר מאלכוהול על מנת להציל את עצמם מהאגרסיביות היהודית.
וגנר האמין כי אכילת בשר גורמת לשחיתות עקב ערבוב דם בעלי החיים עם דמו של האדם, וכי שחיתות זו מובילה לנישואי תערובת בין הגזעים - דבר שמשחית את הדם הגרמני שמתערבב עם דם של גזעים נחותים.
המשטר הנאצי השתמש ברעיונות הרומנטיים וכן ברעיונותיו של וגנר וטען כי המין האנושי הזדהם עקב התערבבות בין הגזעים ועקב אכילת בשר, ושמירה על המין האנושי נקשרה בהגנה על בעלי חיים ובצמחונות.
החוקים להגנת הטבע והחי בגרמניה הנאצית שיקפו השפעות רומנטיות אלו שקשרו בין הגנת בעלי חיים לאנטישמיות.
ההנהגה הנאצית אימצה את אידאולוגיית "דם ואדמה", שהתפתחה מרעיונות מהמאה ה-19, לפיה קיים קשר מיסטי וקדוש בין העם הגרמני (דם) לבין הטבע (אדמה).
המשטר הנאצי השתמש באידאולוגיית דם ואדמה על מנת לגבש את זהותו של הגרמני האידיאלי וכן כדי להצטייר כמפלגת העם.
הקרבה אל הטבע תוארה כדרך של העם הגרמני לשמור על חוזקו וחוסנו, בעוד התרחקות מהטבע סימלה ניוון וחולשה.
אידאולוגיה זו נשענה על רעיונות גזעניים לפיהם הגרמני הוא האיכר הכפרי הפשוט שמקיים צורת חיים הקרובה אל הטבע ובכך מסמל את "טוהר הגזע", בעוד היהודי הוא הבנקאי, האינטלקטואל, החומרני והחמדן שמקיים אורח חיים מודרני המנוגד לטבע.
אידאולוגיית "דם ואדמה" במשטר הנאצי ביססה רעיונות גזעניים של דרוויניזם חברתי, לפיהם, יש לראות בטבע מודל לחיים חברתיים, ולתפוס את החברה כמאבק בין הגזענים, בו הגזע העליון מנצח את הגזע הנחות.
אף על פי שהמשטר הנאצי עשה שימוש באידאולוגיה זו, בפועל, מטרותיו הכלכליות לא עלו בקנה אחד עם אידאולוגיית דם ואדמה.
בניגוד לפילוסופיות מוקדמות של דם ואדמה, הפילוסופיה הנאצית נשענה הרבה יותר על עקרון ה'דם' (טוהר הגזע הגרמני) מאשר על עקרון ה'אדמה' (טבע) ואף בפועל הפכה את היוצרות: במקום לשמור על הטבע, המשטר הנאצי החליט לנצל את הטבע בצורה האינטנסיבית ביותר על מנת להגשים את חזון הכלכלה האוטרקית ששאף לכונן.
העניין של ההנהגה הנאצית ברעיון הטבע נבע למעשה מאינטרסים כלכליים וגזעניים.
בכתביהם הפרוגרמטיים לא נמצאו הצהרות לשימור הטבע והחי, והתקוות שאנשי התנועה להגנת הטבע והחי תלו במפלגה הנאצית היו מבוססת על הצהרות כלליות בלבד.
הגנת הטבע והחי בגרמניה טרם עליית המפלגה הנאצית לשלטון
לרעיון ההגנה על בעלי החיים יש מסורת ארוכה בגרמניה.
לרומנטיציזם הגרמני הייתה השפעה רבה על העם הגרמני, וכשגרמניה אוחדה בשנת 1871, התרבות הגרמנית כבר הושפעה מאוד מתנועות הומניות.
הפילוסוף הגרמני, ארתור שופנהאואר אחראי במידה רבה על עוררות השיח בנושא היחס לבעלי חיים בגרמניה במאה ה-19. בשנת 1837, נוסדה בגרמניה האגודה הראשונה לרווחת בעלי חיים ולאחריה נוסדו אגודות נוספות.
מדינות שונות בגרמניה החלו לחוקק חוקים להגנת בעלי חיים, ובשנת 1871, עם כינון הקיסרות הגרמנית, כל המדינות בגרמניה פרט לעיר החופשית ליבק כללו בספר החוקים שלהן חוקים לרווחת בעלי חיים.
באותה השנה, נחקק בגרמניה החוק הלאומי הראשון להגנת בעלי חיים שקבע כי מי שמתאכזר לבעל חיים – דינו קנס או מאסר.
התפישה המסורתית בנוגע לרווחת בעלי חיים הייתה התפישה האנתרופוצנטרית (תפישה שדוגלת ביחס הוגן לבעלי חיים עבור תועלת האדם), אולם לאחר שנת 1880, החלה לחלחל גם התפישה התריאוצנטרית (תפישה שדוגלת ביחס הוגן כלפי בעלי חיים עבור עצמם).
גרמניה אמנם לא הייתה הראשונה במאה ה-19 לחוקק חוקים לרווחת בעלי חיים, אולם היא הצליחה לקדם גישות הומניות כלפי בעלי חיים יותר משכנותיה כבר בסוף המאה ה-19.
משנת 1900, התנועות להגנת הטבע והחי בגרמניה צברו תאוצה, וזכו לתמיכה ולתקצוב של המדינה.
בשנת 1904, נוסד הארגון הגרמני הפדרלי להגנת הטבע, ובשנת 1909, נוסדה התנועה להגנת הציפורים.
בשנת 1913, היו לפחות 413 ארגונים לרווחת בעלי חיים בגרמניה, ובשנות ה-30 של המאה ה-20 המוקדמות של המאה העשרים, פעלו בגרמניה כ-679 ארגונים לרווחת בעלי חיים, והגות רבה הופצה בגרמניה בנושא זה.
התנועות הללו קמו כתגובת נגד לתהליכי תיעוש, עיור ומודרנה שפגעו בטבע ובחי.
רוב חברי התנועות הללו היו מהמעמד הבינוני משכיל (מורים, פרופסורים, עורכי דין, רופאים וסופרים) והם ניסו להפעיל לחץ על התעשיות.
החוקה של רפובליקת ויימאר הייתה החוקה הראשונה של גרמניה שלקחה את הגנת הטבע והחי בחשבון, ותיקון משנת 1920 הסדיר הגנה על בעלי חיים, על צמחים ועל אזורי טבע.
בתוך מאות הארגונים השונים שפעלו להגנת הטבע והחי היו שלל קולות שביטאו ערכים ורעיונות שונים.
מחקרים מוקדמים התעלמו ממגוון הקולות בתנועה להגנת הטבע והחי והתרכזו רק בקולות שביטאו רעיונות אנטישמיים וגזעניים, ובמשך זמן מה היה זה פופולרי לטעון לקרבה בין התנועה להגנת הטבע והחי לבין התנועה הנאצית.
חוקר התרבות הגרמנית, פרידמן שמול , טוען כי המיתוס לגבי קרבה בין התנועה להגנת הטבע והחי לבין הנאציזם היה מבוסס על אוסף של מילות מפתח קסנופוביות, ובהתחשב במגוון הקולות הגדול בארגונים להגנת הטבע והחי, שמול טוען כי ניתן למצוא עדות כמעט לכל עמדה אם רק דולים את הציטוטים ה"נכונים".
בפועל, התנועה להגנת הטבע והחי (בה פעלו גם יהודים וגם אנשים שנחשבו ליהודים לפי חוקי הגזע הנאצים) לא התבלטה כתנועה גזענית או אנטישמית במיוחד, והיו הבדלים גדולים בינה לבין התנועה הנאצית.
תפקיד בעלי החיים בתעמולה הנאצית
הנאצים היו אשפי תעמולה והצהירו לעיתים קרובות על כזבים.
רעיונות להגנת הטבע והחי היו פופולריים מאוד בגרמניה עת עליית הנאצים לשלטון.
המשטר הנאצי ניצל רעיונות אלו וקשר אותם באידאולוגיות גזעניות ואנטישמיות על מנת לרדוף יהודים ולקדם את מטרותיו.
הפולמוס בנושא השחיטה הכשרה העסיק מאוד את הציבור שגילה עניין הולך וגובר בשמירה על הטבע והחי.
אנשי תקשורת, מדענים, אנשי דת, אנשי הוראה, פוליטיקאים וחוקרים נתנו את דעתם והשתתפו בפולמוס, והשיח החל לזכות בתשומת לבם של גורמים לאומנים ואנטישמיים שניצלו אותו כדי להתנגח ביהודים.
מיתוסים אנטישמיים על יהודים הפכו למרכזיים בשיח על השחיטה הכשרה, ומפלגות אנטישמיות החלו לנסות לחוקק חוקים נגד השחיטה הכשרה כדי להגביל את חירויות היהודים.
לאחר כישלון הפוטש במרתף הבירה, הנאצים פעלו בדרכים שונות על מנת למשוך אליהם חסידים מכל הקבוצות החברתיות.
המאבק בשחיטה הכשרה סיפק לנאצים אג'נדה ובני ברית פוליטיים ברחבי גרמניה.
באפריל 1925, פעילים נאצים היוו כוח מוביל בהגשת עצומות נגד השחיטה הכשרה.
בשנת 1927, נציג המפלגה הנאצית ברייכסטאג (ולימים שר הפנים במשטר הנאצי), וילהלם פריק, קרא לפעולות נגד אכזריות כלפי בעלי חיים וקרא לאיסור שחיטה כשרה.
בין השנים 1930–1933, הנאצים הגישו עצומות לרפורמה בשחיטת בעלי חיים בעשרות ערים.
גם התנועה נגד ניסויים בבעלי חיים זכתה לפופולריות רבה בתקופה זו.
לקשר בין ניסויים בבעלי חיים לאנטישמיות היו שורשים היסטוריים.
לאחר מותו של וגנר (שהוביל אתוס זה), ממשיכי דרכו המשיכו לקשר בין ניסויים בבעלי חיים לבין אנטישמיות.
רעיון ההגנה על בעלי חיים מניסויים היה בבחינת מסע פרסום חשוב עבור המשטר הנאצי שהשתמש בו כתעמולה נגד אויביו.
המשטר הנאצי ניצל את הרעיונות של התנועה נגד ניסויים בבעלי חיים על מנת להציג את הניסויים כתופעה איומה עליה אחראים היהודים.
הנסיין (המדען המבצע ניסויים בבעלי חיים) הפך למילה נרדפת ליהודי שתואר כאויב בעלי החיים ואויב העם הגרמני.
המדע הביו-רפואי נתפס כתחום יהודי (כלומר: מזוהם) בעוד בעלי החיים שימשו כסמל לטוהר.
בשנת 1932, איסור נגד ניסויים בבעלי חיים עלה כהצעה של חברי המפלגה הנאצית.
הרמן גרינג הציג את עצמו כפעיל הרייך להגנת בעלי חיים מתוך תקווה לגייס את התנועה להגנת הטבע והחי אל התנועה הנאצית.
ב-16 באוגוסט 1933, גרינג, ראש ממשלת פרוסיה, פרסם צו האוסר ניסויים בבעלי חיים בפרוסיה.
גרינג הכריז ברדיו כי עבור הגרמנים, בעלי חיים הם לא רק יצורים אורגניים אלא יצורים שחווים בחייהם סבל והנאה ושהוכיחו את נאמנותם, וכי איסור מוחלט על ניסויים בבעלי חיים אינו רק הכרח עבור בעלי החיים אלא זהו חוק עבור האנושות עצמה, ומי שיבצע ניסויים בבעלי חיים - יושלך למחנה ריכוז.
שלושה שבועות לאחר מכן, ב-5 בספטמבר 1933, האיסור על ניסויים בבעלי חיים בפרוסיה בוטל, והוראות מקלות אפשרו המשך של ניסויים בבעלי חיים.
תיאור היהודים כחסרי חמלה לבעלי חיים על ידי התעמולה הנאצית היה חשוב מאוד ביצירת דה-הומניזציה כלפיהם.
באחד מסיפורי הילדים של התעמולה הנאצית, אחת הדמויות של הילדים מסבירה לדמות ילד אחרת שכמו שהיהודים נהנים להרוג בעלי חיים, כך הם נהנים להרוג גם בני אדם.
התעמולה הנאצית התאמצה להציג את היהודים כיצורים צמאי דם המסוכנים לכלכלה הגרמנית.
בשבועון התעמולה הנאצי, דר שטירמר התפרסמו איורים שקישרו בין השחיטה הכשרה לבין רצח פולחני של בני אדם באמצעות שחיטה שהיהודים כביכול עוסקים בו.
כמו כן, פורסם בשבועון זה סיפור על יהודי שהתעלל בחתול.
פרק שלם, בספר התעמולה הנאצית פטריית הרעל שכתב התועמלן הנאצי יוליוס שטרייכר, הוקדש כולו לתיאור היחס הרע של היהודים כלפי בעלי החיים.
המאבק נגד השחיטה הכשרה היווה הזדמנות קלה ונוחה לתעמולה הנאצית להתנגח ביהודים, והיא הציגה אותם כאכזריים כלפי בעלי חיים.
בסרט התעמולה הנאצי, היהודי הנצחי, סצנה שלמה הוקדשה להצגת היהודים כצרכני בשר סדיסטיים שנהנים להתאכזר לבעלי חיים, ואת הנאצים כמושיעי בעלי החיים שמחוקקים חוקים נגד אכזריות זו.
הסרט טען כי ליהודים אין שום חוש של חמלה, אהבה או כבוד לבעלי חיים כמו שיש לגרמנים, וכי בהתחשב בכך שהעם הגרמני רוכש אהבה לבעלי חיים, אין זה אפשרי להתיר ליהודים להמשיך להתעלל בבעלי חיים.
החיה הגוססת ושותת הדם בגלל סכין הקצבים של השוחט היהודי משולה בסרט לכלכלה המדממת של גרמניה בגלל הבנקאים היהודים.
התעמולה הנאצית תארה את היטלר כדמות מופת: אדם סגפן שלא מעשן, לא שותה, מתנזר מנשים, מסור כולו לעבודתו, צמחוני ואוהב בעלי חיים.
תמונות שפורסמו על ידי התעמולה הנאצית הציגו את היטלר כחובב בעלי חיים.
היטלר נהג באופן קבוע להצטלם עם בעלי חיים על מנת להצטייר כהומאני בפני הציבור.
בעיתון פרו-נאצי נכתב: "האם ידעת שהפיהרר שלך צמחוני ושהוא לא אוכל בשר בגלל אהבתו לבעלי חיים?
האם ידעת שהפיהרר שלך הוא ידיד בעלי החיים?
האם ידעת שהפיהרר שלך לא נפרד מחיות המחמד שלו גם לאחר שהפך לקנצלר?
הפיהרר מתנגד לאכזריות כלפי בעלי חיים ובמיוחד לניסויים בבעלי חיים המתקיימים בבתי ספר יהודיים לרפואה, והוא החליט להפסיק אותם ובכך להגשים את תפקידו כמושיע החיות מעינויים ומסבל".
ההיסטוריון רוברט פיין טוען שאת המיתוס בדבר הצמחונות של היטלר טיפח והפיץ שר התעמולה הנאצי יוזף גבלס.
רעיון הסגפנות של היטלר מילא תפקיד מפתח בדימוי שהקרין אל גרמניה, אולם בניגוד לדימוי הסגפני, היטלר בפועל שתה יין ובירה לעיתים קרובות, אהב לאכול נקניקיות בוואריות, גוזלי יונים ממולאים (Squab) וכופתאות כבד וניהל מערכת יחסית זוגית עם אווה בראון.
סגפנותו של היטלר, לפי פיין, לא הייתה אלא בדייה שרקח גבלס כדי להדגיש את מסירותו המוחלטת של היטלר למטרה ואת המשמעת העצמית האדוקה שניחן בה.
בתקופת הקיסרות הגרמנית ורפובליקת ויימאר, קריאה לאימוץ תזונה טבעית הייתה פופולרית בתנועות החברתיות בגרמניה.
התזונה הצמחונית נתפסה כתזונה שיכולה להועיל לחברה הגרמנית מבחינה כלכלית וחברתית.
צריכה מוגברת של בשר נקשרה לעליה בתחלואה והטענה הייתה שהעם הגרמני אוכל יותר מידי בשר ופחות מידי דגים.
טבח היהודים בגרמניה הנאצית היה אפשרי, בין היתר, הודות לתעמולה העמוקה ולמסרים שלה.
הנאצים שאפו לכונן עולם אוטופי שנשען על רעיונות של טוהר.
הטוהר היה הנשק שהנאצים אימצו כדי להאדיר את עצמם ולהתנגד לאויב.
התעמולה הנאצית השתמשה ברעיון אכילת בשר כדי לעשות דמוניזציה ליהודים.
היא הציגה את הקצב היהודי כחמדן, שקרן ומלוכלך, והשתמשה בשחיטה הכשרה כדי לצייר את היהודים כמזהמי החברה הגרמנית וכאנשים שרוצחים גם בני אדם באופן פולחני.
היהודים תוארו כמזהמים ומזוהמים באמצעות רעיון אכילת בשר בעוד הגרמנים תוארו כטהורים.
היטלר ומנהיגים נוספים הצהירו על עצמם שהם צמחונים מתוך עניין להצטייר כסגפנים טהורים.
המנהיגים הנאצים שאבו גאווה כשהציגו את עצמם כאוהבי חיות, וגאווה זו באה לידי ביטוי גם בנאומי פוזן של ראש האס אס, היינריך הימלר, בוועידת האס אס.
ב-4 באוקטובר 1943, במסגרת נאומים אלו, הימלר אמר: "עיקרון בסיסי אחד חייב להיות בבחינת חוק מוחלט עבור איש האס אס: עלינו להיות כנים, הגונים, נאמנים ומחויבים לגזע שלנו ולא לאף אחד אחר.
גורלו של הרוסי או הצ'כי אינו מעניין אותי כהוא זה.
מה שלאומות האלו יש להציע, מה שהוא דם מדמנו – אותו ניקח, ואם יש צורך בכך נחטוף את ילדיהם ונגדל אותם בקרבינו.
אם חברי אומות אחרות משגשגים או גוועים ברעב זה מעניין אותי רק ככל שזה נוגע לצרכים שלנו בהם כעבדים עבור החברה שלנו, אחרת אין לזה שום חשיבות עבורי.
אם עשרת אלפים נשים רוסיות קורסות מתשישות בעודן חופרות עבורנו תעלות נגד טנקים, זה מעניין אותי רק משום שחפירת התעלות צריכה להגיע לסיומה עבור גרמניה וצרכיה.
לעולם לא נהיה גסי לב ואדישים אם אין בכך צורך, זה ברור.
אנחנו הגרמנים היחידים בעולם שמתייחסים באופן הוגן כלפי בעלי החיים, נבטיח יחס הוגן גם עבור אותם חיות אדם".
הרטוריקה והמדיניות של המשטר הנאצי טשטשו באופן עקבי את הגבולות המסורתיים בין בני אדם לבעלי חיים.
המשטר הנאצי עשה שימוש רב באנימליזציה (ייחוס תכונות חייתיות לבני אדם) נגד היהודים באמצעות השוואתם לחיות שנחשבו לנחותות ולא פופולריות.
בדרך זו, ניסה המשטר הנאצי לגרום ליהודים להיתפס כתת-אנושיים ובכך להצדיק את אי ההתחשבות המוסרית בהם.
התעמולה הנאצית השוותה יהודים לקופים, קרפדות, עכבישים, תולעים וחיידקים, וכן הציגה יהודים כיצורים שעירים שמפתים ילדות אריות תמימות.
בקריקטורות הנאציות, ליהודים היו מאפייני גוף חייתיים: מצח נמוך, לסת מפותחת, הליכה גמלונית ושעירות גוף.
איור בעמוד השער של מגזין התעמולה הנאצי, דר שטירמר, מ-10 במרץ 1932, הציג יהודי בעל מאפיינים קופיים המביט אל קוף בכלוב ובתחתית האיור נכתבה השאלה: "כמה זמן זה ייקח עד שנוכל לראות אחרים כאן בגרמניה רק מאחורי סורג ובריח?".
סרט התעמולה הנאצי "היהודי הנצחי" השווה את היהודים הנודדים לעכברים המתפשטים על פני כדור הארץ כמו מגפה וכן לעכבישים הטווים קורים.
השבועון דר שטירמר והתועמלן הנאצי, ארנסט הימר , השוו את היהודים לכלבים, זיקיות, ארבה, תולעים, נחשים וצבועים.
השוואת היהודים לבעלי חיים הייתה חיונית לרציונליזציה של הפתרון הסופי משום שבאופן רעיוני הפכה בכך את היהודים לתת אדם.
בזמן שהפילוסוף עמנואל לוינס שהה במחנה עבודה נאצי, הוא וחבריו היהודים כונו "כנופיה של קופים".
גם היטלר נהג לייחס לבני אדם תכונות מעולם החי על מנת לסמן אותם כתת-אנושיים.
לעיתים קרובות הוא כינה את יריביו 'חזירים' ו'כלבים מלוכלכים', את הבולשביקים הוא כינה 'חיות' ואת הרוסים 'עדרי בהמות'.
החפצת בני אדם מקבוצות מיעוט בטענה שהם למעשה בעלי חיים היוותה הצדקה עבור הנאצים לעריכת ניסויים עליהם.
מפקד מחנה ההשמדה אושוויץ, רודולף פרנץ הס, אמר על אסירי מלחמה רוסים: "הם כבר לא בני אדם.
הם הפכו לחיות שחושבות רק על אכילה".
כשמפקד מחנה ההשמדה טרבלינקה, קורט פרנץ, הורה לכלבו לתקוף אסירים הוא קרא בקול: "אדם, נשוך את הכלב!".
הנאצים קיבצו בני אדם כעדרים, סימנו אותם עם מספר באמצעות טיבוע בבשרם, סירסו אותם וטבחו בהם באופן מתועש כפי שבני אדם נוהגים באופן מסורתי בבעלי חיים.
טשטוש הגבולות המסורתיים בין האדם לחיה יושם גם על בני הגזע הארי.
במסגרת תוכנית לבנסבורן, נשים אריות צעירות הוחזקו במתקנים לצורכי "השבחת" הגזע הארי והוכנסו להריון על ידי אנשי אס אס על מנת להוליד את דור העתיד הגרמני.
לנשים אלו התייחסו לעיתים בכינוי "פרות" שמזדווגות עם פרי הרבעה.
הימלר, שהיה אמון על התוכנית, דרש דוחות על ייצור החלב של האמהות המניקות והעניק פרסים לשוברות השיאים בתנובת החלב.
לביולוגיה במשטר הנאצי היה תפקיד חשוב במימוש הצרכים הפוליטיים.
בעלי החיים היו משמעותיים מאוד לחזון הגזעני של המשטר הנאצי.
ההבחנה המסורתית בין האדם לחיה הוחלפה במשטר הנאצי בהבחנה אחרת ששאבה את מקורותיה מהתאוריה הדרוויניסטית.
ההבחנה החשובה לא הייתה בין האדם לחיה, אלא בין המנצחים למפסידים, בין אדונים לעבדים ובין טורפים לנטרפים.
התפיסה ההוליסטית והדואלית במשטר הנאצי חילקה את בני האדם לעליונים ולנחותים וכך גם חילקה את בעלי החיים לעליונים ולנחותים, כאשר העליונים זכאים להתחשבות מוסרית ואילו הנחותים - לא.
לתפיסה ביופוליטית זו הייתה לוגיקה מבולבלת.
בתפיסה הנאצית, קרבה ביולוגית הייתה יותר עניין גאוגרפי מאשר אנטומי, וכך הטבע ובעלי החיים ששייכים למולדת הגרמנית נתפסו כקרובים יותר לגרמנים מאשר בני אדם זרים שאינם שייכים למולדת.
הנאצים הפרידו את בני האדם לקבוצות אתניות וגזעיות, וכך בתפיסה הנאצית היה זה בלתי אפשרי להיות גם גרמני וגם יהודי בעת ובעונה אחת.
הבחנה זו הורחבה גם לעולם בעלי החיים, ולכן ניתן היה לירות בכלבים "יהודיים" (כלבים של יהודים) אולם היה צריך לכאורה לנהוג בכבוד בכלבים "גרמניים".
בשנת 1936, כאשר חקלאים גרמנים רצו לרכוש מחקלאי יהודי שור הרבעה עבור הפרות שלהם, הרשויות אסרו על החקלאים לרכוש את השור בטענה שהוא יהודי ולכן אסור לו להרביע פרות אריות.
העיתונאית היהודייה, בלה פרום, שדיווחה על המקרה, הופתעה לגלות שיש דבר כזה 'שור לא ארי'.
העניין של המשטר הנאצי בבעלי חיים נבע מתוך אימוץ רעיון הדרוויניזם החברתי למדיניות הגזענית שלו.
הנאצים רוממו בעלי חיים שנתפסו כבעלי עוצמה ולא כאלו שנתפסו כחלשים.
בתפיסה הנאצית, בעלי החיים נחלקו לפראיים ולמאולפים, כאשר הפראיים נתפסו כעליונים על פני המאולפים, ולכן הזאב נחשב עליון על הכלב, ונתפס כסמל לגרמניות ולנאציות.
הכלבים נקשרו לעיתים עם היהודים אולם מנגד, סוגים מסוימים של כלבים זכו לאהדה.
הרועה הגרמני נתפס כצאצא של הזאב ולכן היה עליון על גזעי כלבים אחרים שנחשבו למזוהמים מבחינת טוהר הדם.
הנאצים השתמשו רבות בזאבים ובכלבים כדימוי לאיכויות שרצו לטפח בקרב העם הגרמני: נאמנות, היררכיות, אומץ, צייתנות ואכזריות.
שם הקוד של היטלר היה 'הזאב'.
הנאצים אמנם חילקו את החיות לשתי קבוצות: טורפים ואוכלי-צמחים, אולם הסוס התעלה מעל קבוצת ההרביבורים הזו משום שהוא נקשר לשדה הקרב.
הנאצים העריצו את הסוס ברטוריקה אולם ניצלו אותו באכזריות בפרקטיקה.
אחד הרעיונות המיתיים המשמעותיים בתקופה הנאצית היה שהטורף הוא מי שקרוב יותר לטבע.
הנאצים דימו את עצמם לבעלי חיים טורפים ובכך ביססו את זכותם להרוג.
בשנת 1934, היטלר אמר לפוליטיקאי הנאצי, הרמן ראושנינג: "אני משתוקק לדור אלים, שולט וחסר פחד.
הדור הזה חייב לספוג כאב ולא להראות שום סימן של חולשה או עדינות.
בהתייחסו ליהודים, אמר היטלר: "את מי יש להאשים, את החתול או את העכבר אם החתול אוכל את העכבר?".
לעיתים עולה הטענה כי הנאצים העריצו בעלי חיים, אולם הערצת בעלי חיים כרוכה לעיתים באכזריות כלפיהם.
צייד אריות מעריץ את האריות שהוא צד ואוהב את כלב הציד שלו.
ברונים בימי הביניים העריצו דובים, אולם צדו אותם, עינו אותם ואף עיוורו אותם במסגרת קרבות דובים למטרות בידור.
היטלר חיבב כלבים, במיוחד רועים גרמניים אולם תפס את הבוקסרים כנחותים.
לאורך חייו גידל כלבים, וכלבתו בלונדי, הרועה הגרמנית, הייתה המקורבת אליו ביותר, אולם הוא אהב לשלוט בכלביו ונהג לשאת שוט ולהצליף בכלביו כפי שראה את אביו מכה את כלבו שלו.
בנובמבר 1934, משרד המדע והחינוך הנאצי הורה כי על כל התלמידים ללמוד רווחת בעלי חיים ברוח החוקים לרווחת בעלי חיים.
בשנת 1937, משרד החינוך של תורינגיה החיל תוכנית חינוכית המוקדשת ללימודי רווחת בעלי חיים.
מבחינות רבות, תוכניות חינוכיות אלו לא היו שונות מהתוכניות החינוכיות לרווחת בעלי חיים שהיו קיימות בימים אלו במדינות רבות אחרות במערב, אולם אל התוכניות החינוכיות הנאציות הוחדרו מסרים שמשרתים את האידאולוגיה הנאצית.
השוואות של החברה לעולם הטבע שימשו את המשטר הנאצי להעברת מסרים ולקחים חברתיים.
מורה בבית ספר יסודי עשוי היה להסביר לתלמידיו כי הקקדו חשוב מאוד לשמירה על העצים בדיוק כפי שהמשטרה הגרמנית חשובה מאוד לשמירה על החברה משום ששניהם נאבקים בפרזיטים.
כמו כן, בתוכניות חינוכיות אלו הוסבר כי בעולם הטבע - תפקידו של היחיד הוא לשרת את הכלל וכי כל יצור חי שואף להישרדות ולשמירת המין שלו.
חקיקה להגנת הטבע והחי במשטר הנאצי
עם עליית המשטר הנאצי לשלטון, נחקקו חוקים להגנת הטבע והחי, אולם חקיקה זו לא נבעה מדאגה כנה לטבע ולחי אלא מצורכי תעמולה וצבירת כוח פוליטי.
למשטר הנאצי לא הייתה מדיניות עקבית בנושא הגנה על הטבע והחי, ובוודאי לא מדיניות סביבתנית.
למרות זאת, ההיסטוריה בנושא זה משוכתבת לעיתים קרובות בצורה חד־ממדית.
במקרים רבים הדבר נעשה מתוך כוונה ברורה ליצירת פרובוקציה, אף על פי שבפועל החיבור בין התנועה הנאצית לתנועה להגנת הטבע והחי נבע בעיקרו ממניע טקטי.
בכירים במשטר הנאצי השתמשו בחוקי הגנת הטבע והחי לצורכי תעמולה.
ההיסטוריון ריימונד דומיניק (Raymond Dominick) טוען כי הניסיון למצוא קשר בין רעיונות נאצים לרעיונות ירוקים מודרניים משקף הבנה מלאכותית של ההיסטוריה ושל הירוק המודרני.
לחקיקה לרווחת בעלי חיים בגרמניה הנאצית היה תפקיד בתוך מטרה תועמלנית מורכבת ורחבה.
כמו כן, מטרת החקיקה הייתה לשוות למשטר הנאצי תדמית נאורה והומאנית, בעוד שלמעשה היא שימשה לרדיפת מיעוטים.
החקיקה התבססה באופן עמוק על רעיונות אנטישמים ופחדים חברתיים ודתיים.
החוקים לרווחת בעלי חיים תמכו במטרות האנטישמיות של המשטר הנאצי בכך שביטאו "רגשות פופולריים גרמניים בריאים" נגד שחיטה כשרה ונגד ניסויים בבעלי חיים שנערכו על ידי "מדענים יהודים".
מטרת החוקים, כפי שהוצגה, הייתה לעורר ולהעצים את רגש האמפתיה כאחד הערכים הנעלים של העם הגרמני.
החקיקה היוותה ניסיון אופורטוניסטי של המשטר הנאצי להסתיר את השאיפות התוקפניות הכנות שלו, ובאמצעותה, המשטר הנאצי זכה לכבוד ולאהדה של מגזרים רבים בחברה הגרמנית.
רעיונות מרכזיים בחוקים אלו נוסחו והתבססו על חקיקה מוקדמת יותר להגנת הטבע והחי במדינות גרמניות.
בשנת 1838, מספר שנים לאחר שנחקק חוק מרטין הבריטי, נחקק בסקסוניה חוק נגד אכזריות כלפי בעלי חיים.