tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לקראת סוף שנות התשעים יצר את "יומן מעודכן" – ארבעה פרקים שהמשיכו את "יומן" ואופיינו גם הם בשילוב נדיר בין המבט האישי והפנורמי, הכול דרך פריזמה פיוטית.
באחד מפרקי היומן השני חוזר פרלוב לארץ הולדתו, ברזיל, במעין מבט מתוק אך מפוכח על ילדותו.
בסרט זה כלל פרלוב את הרהוריו על מהות הצילום ומשמעותו, והציג בו, לצד תצלומים של צלמים שהוקיר, תמונות שצילם בחמישים השנים האחרונות לחייו.
ב-1985 זכה בתואר עמית כבוד של המחלקה לקולנוע בבית צבי.
ב-1995 זכה בפרס האקדמיה הישראלית לקולנוע (פרס אופיר) למפעל חיים וב-1999 היה לזוכה הראשון בפרס ישראל לקולנוע.
נחשב בעיני רבים לחשוב ביוצרי הקולנוע הישראלים, וכמי שיצירתו חרגה מגבולות המקום והזמן.
בשנת 2002 הציג פרלוב מיצירות הווידאו והצילום שלו בתערוכה בגלריה "שלוש", בתל אביב.
ב-13 בדצמבר 2003 נפטר פרלוב בתל אביב בגיל 73 ונטמן בבית העלמין בקיבוץ עינת.
הותיר אחריו את רעייתו, מירה, שתי בנות ונכדים.
בנותיו של פרלוב הן עורכת הקולנוע יעל פרלוב והמורה למחול נעמי פרלוב, נכדתו היא השחקנית אלמה בן זאב.
לאחר מותו זכתה יצירתו הקולנועית של דוד פרלוב לחשיפה בין־לאומית רחבה.
בשנת 2005 הקדיש לו מרכז ז'ורז' פומפידו בפריז רטרוספקטיבה מקיפה שנאצרה על ידי פיליפ-אלן מישו ואריאל שוייצר.
בעקבות האירוע הוצגו סרטיו של פרלוב בשנים הבאות באיטליה, בספרד, בפורטוגל, באוסטריה, בבלגיה, בגרמניה, וכן בברזיל ובארגנטינה.
בשנת 2013 יצא הסרט "עקבות בירושלים" – סרט מחווה לסרט "בירושלים" של פרלוב.
בסתיו 2014 הוקרן בהקרנת בכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה סרטה הביוגרפי של הבמאית רות ולק "פרלוב", בעריכת ובהפקת יעל פרלוב.
הסרט הוקרן גם בערוץ 8.
במסגרת מיזם הנצחת אמנים ואנשי במה של עיריית תל אביב, נקבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו של פרלוב בתל אביב.
בשנת 2004, כחודש לאחר מותו של דוד פרלוב, נוסדה "קרן פרלוב" במטרה לעודד ולתמוך בסטודנטים צעירים העוסקים ביצירה תיעודית ולשמר את משנתו הקולנועית של דוד פרלוב, שראה בעשייה הדוקומנטרית את תכלית חייו.
הקרן נוסדה על ידי משפחת פרלוב, שידורי קשת וקרן רבינוביץ' לאומנויות.
בין השנים 2004–2020, במסגרת תחרות ליצירה דוקומנטרית ע"ש דוד פרלוב, העניקה הקרן מדי שנה מענק הפקה לטובת יצירה של סרט דוקומנטרי על סך 40,000 ש"ח לסטודנטים או סטודנטיות צעירים לקולנוע.
רשימת זוכי קרן פרלוב לאורך השנים:
2020: לידיה מרוזוב (בית הספר מנשר לאמנות) סרט: חדר משלי
2019: נטליה רז (בית הספר סם שפיגל לקולנוע וטלוויזיה) סרט: בניינים נטושים
2018: אהרן טרייטל (בית הספר מנשר לאמנות) סרט: אותו האיש
2017: הילה אפוטה (בית הספר לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב) סרט: סבתא שרה
2016: יבין רובינשטיין (בית הספר מנשר לאמנות) סרט: יום נפלא לעלי הבננה
2015: מיה צרפתי (בית הספר לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב) סרט: היפה בנשים
2014: מיקי פולונסקי (בית הספר מנשר לאמנות) סרט: בניין אחד וארבעים אנשים רוקדים
2013: תום קלס (המכללה האקדמית ספיר) סרט: המסע אל הפלנטה האחרת
2012: רואי מעוז (החוג לתקשורת וקולנוע בסמינר הקיבוצים) סרט: בית הקברות שייח מוראד
2011: ברק וקנין (בית הספר לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב) סרט: אמנות המיתה: דרכו של פאן
2010: עדיה אמרי אור (בית הספר לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב) סרט: מפגש 129
2009: רועי שר (בית הספר לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב) סרט: הקנרית: סיפורה של רוזה אשכנזי
2008: יונתן חיימוביץ' (המכללה האקדמית ספיר) סרט: רסיסים
2007: שלום עמירה (בצלאל אקדמיה לאומנות ועיצוב ירושלים) סרט: טראריום
2006: עידו בראון (בית הספר לקולנוע סם שפיגל) סרט: חאמיס פאיז
2005: אגבריה אחלאם (מכללת אלמנאר) סרט: ילדי הצמתים
2004 : עמרם יעקובי (המכללה האקדמית ספיר) סרט: סבא
דוד פרנקו-מֶנְדֶס (מינדיס, מינדיז; דוד חפשי; 13 באוגוסט 1713 – 10 באוקטובר 1792), משורר ומחזאי עברי יהודי-הולנדי.
נולד באמסטרדם למשפחה מכובדת של הקהילה הספרדית-פורטוגזית, צאצא למהגרים אנוסים מפורטוגל.
למד לימודי קודש ושלט בשפות וספרויות רומניות.
בשנים 1735–1743 היה תלמידו של רמח"ל, שישב אז באמסטרדם.
רוב ימיו עסק במסחר, אך גם למד תורה, תלמוד, ושפות זרות.
באמצע המאה היה מן הפעילים בקבוצה של שוחרי השכלה וספרות שפעלה באמסטרדם, והשפיע מאוד על נפתלי הרץ וייזל הצעיר ששהה אז בעיר.
לקראת סוף ימיו החל לעסוק בכתיבה.
כשהזמינו אותו עורכי "המאסף", כתב העת של אנשי תנועת ההשכלה, לפרסם מחיבוריו אצלם, הסכים בשמחה; עם זאת, היה חריג למדי בקבוצת המשכילים, הן מפני שהיה מבוגר מהם בהרבה והן מפני שהשתייך לעדת הספרדים, בעוד המשכילים הצעירים היו כולם אשכנזים.
הוא פרסם ב"המאסף" כמה שירים וביוגרפיות של חכמי ישראל כגון מנשה בן ישראל, ובגיל 76 התקבל כחבר מן המניין ב"חברת דורשי לשון עבר" של המשכילים.
הוא גם החל לכתוב חיבור אנציקלופדי בשם "אהבת דוד".
חיבוריו העיקריים הם שני המחזות שכתב.
הראשון הוא גמול עתליה (אמסטרדם תק"ל 1770, מהדורות נוספות ב-1800 וב-1860), מחזה מקראי על חייה של עתליה, שהוא עיבוד ופיתוח של יצירותיהם של ראסין ושל מטאסטאזיו על אותו נושא.
המחזה השני, תשועת ישראל בידי יהודית, הוא תרגום ועיבוד של יצירה אחרת של מטסטסיו.
את המחזה הזה כתב ב-1791, אך הוא יצא לאור רק ב-1804 ברדלהיים על ידי המדפיס והמדקדק וולף היידנהיים.
מלבד זאת הוציא עוד קובץ שירים בשם "כינור דוד", שמכיל שירים על אירועים בחיי הקהילה היהודית באמסטרדם, והותיר עוד כמה חיבורים בכתב יד.
דוד פְרִידְלֶנְדֶר (בתעתיק שנהג בזמנו: פרידלענדר, לעיתים נכתב פרידלענדער; Friedländer; 6 בדצמבר 1750, קניגסברג – 25 בדצמבר 1834, ברלין) היה סופר ובנקאי ממנהיגי הקהילה היהודית בברלין.
מהרדיקליים שבאנשי תנועת ההשכלה היהודית.
דוד פרידלנדר נולד בקניגסברג לחיים ליב ולהינדא.
משפחתו הייתה משפחת סוחרים אמידה.
ב-1771 בא לברלין, ונשא שם את בתו של הבנקאי העשיר דניאל איציג.
היה תלמידו וידידו של משה מנדלסון, ולאחר מותו ראה את עצמו כתלמידו המובהק וכיורשו הרוחני, ואף תרגם כמה מכתביו העבריים לגרמנית.
עם זאת, השקפותיו היו רחוקות מאלה של מנדלסון; הוא האמין בדאיזם ובעקרונות הדת הטבעית והאוניברסלית, וביקש להסיר מן היהדות את התוספות הרבניות שהרחיקו אותה מצורתה המקורית, שהייתה קרובה מאוד, לפי השקפתו, לדת הטבעית והמוסרית.
ב-1789 כתב: "מי יתן וננתק את מוסרות הרבנים מעל צווארינו במהרה בימינו, למען נוכל לעבוד את ה' שכם אחד באהבה וביראה".
במקום אחר כתב שלפי דעתו תיעלם בראשית המאה ה-19 היהדות בצורתה הנוכחית, והיהודים יפסיקו לקיים את המצוות המעשיות.
פרידלנדר היה פעיל אצל השלטונות כדי להשיג אמנציפציה ליהודים, ועמד בעניין זה בקשר עם מלך פרוסיה פרידריך וילהלם השני.
בהנהגתו דחתה ב-1787 נציגות של היהודים הצעה של פרידריך וילהלם השני להעניק שיווי זכויות ליהודים.
כן תרגם את ספר קהלת ותרגם וביאר את פרקי אבות, והשתתף במפעל תרגום ההפטרות לגרמנית.
ב-1812 יעץ לבישוף הפולני פְרַנְצִ'ישֶק מַאלְצֶ'בְסקי (Malczewski; לימים הארכיבישוף של ורשה) להיטיב את מצב היהודים בארצו על ידי תיקונים בדת.
פרידלנדר פעל גם בתחום החינוך.
הוא וגיסו יצחק דניאל איציג הקימו ב-1778 את בית הספר החופשי (פריישולע, Freischule) "חברת חינוך נערים" בברלין, ומימנו וניהלו אותו לאחר מכן.
ב-1784 הקימו לידו בית דפוס להדפסת ספרי השכלה.
ב-1779 חיבר פרידלנדר מקראה של טקטסטים כלליים ויהודיים בגרמנית, "Lesebuch für jüdische Kinder", לתלמידי בית הספר.
ב-1782 תרגם את "דברי שלום ואמת" של נפתלי הרץ וייזל לגרמנית, תוך שינויים קלים שהדגישו את נטייתו הרדיקלית לעומת השמרנות של וייזל.
הוא היה פעיל גם ביצירת פרובוקציות נגד הרבנים במסגרת הפולמוס שהתפתח סביב הצעות הרפורמה בחינוך של וייזל, והשתתף גם בפולמוס שפרץ בעקבות פרסום "מצפה יקתאל" של שאול ברלין.
צעד זה, שנענה בשלילה מצד טלר, היה חלק מפעולותיו לשוויון זכויות של היהודים בני חוגו של פרידלנדר ולהשתלבותם בחברה הגרמנית הנוצרית המשכילה, וכנראה משקף גם את ייאושו מן הניסיון לשפר את מצב היהודים בדרכים אחרות.
המכתב פורסם ברבים באותה שנה והיה מוקד לדיון נרחב.
המשכילים השמרנים ראו צעד זה כבגידה של פרידלנדר בתנועת ההשכלה, ומתנגדי ההשכלה הצביעו על פרידלנדר כעל אבטיפוס של דמות המשכיל האפיקורס המתנתק מעמו וממורשתו ויוצא לשמד.
ב-1812 פרסם חוברת ובה קרא למסור את ניהול החינוך היהודי לשלטונות הגרמניים, להוציא מהסידור את כל התפילות העוסקות בירושלים ובקיבוץ גלויות ולהחליף את לשון התפילה מעברית לגרמנית.
הוא אף תמך בביטול ברית המילה.
כעבור שנה ענה לו אברהם מוהר בהתנגדות להצעותיו ובקריאה לשמר את הרעיון המשיחי כאידאה אוניברסלית.
פרידלנדר היה מקורב למבשרי היהדות הרפורמית, אך הוא עצמו היה דאיסט מוחלט, ושאף להתנתק מהדת כליל, לא לשנותה.
במסגרת הפעילות בקהילת ברלין היה רואה החשבון של הקהילה, וב-1809 היה ליהודי הראשון שישב במועצת העיר ברלין.
לפרנסתו החזיק בית חרושת למשי.
עושרו אפשר לו לתמוך בפעילויות תרבות ומדע, בין השאר בפעילותם של האחים אלכסנדר ווילהלם פון הומבולדט.
הוא תמך גם ברבים מן המשכילים שהיו להם קשיי פרנסה, כגון נפתלי הרץ ויזל, יצחק סטנוב, שמואל רומאנלי ואחרים.
כאשר הוקמה הקונסיסטוריה היהודית של וסטפאליה, פעל ישראל יעקובסון שעמד בראשה בשיתוף פעולה עם פרידלנדר, בניסיון לשנות את התפילות.
ב-1812 כחלק מההפריה וההשפעה הדדית בין הקונסיסטוריה ליהדות ברלין, הציע גם פרידלנדר לשנות את שפת התפילה לגרמנית, וכן מתוך זה שפרוסיה היא מולדתם של היהודים הפרוסים, להמעיט באזכור ירושלים בתפילות.
Lesebuch für jüdische Kinder [מקראה לילדים יהודים], ברלין 1779. (מהדורה חדשה: neu hrsg.
תרגום לגרמנית של ספר הנפש למשה מנדלסון, ברלין, 1787.
תרגום לגרמנית של הביאור של מנדלסון לקהלת, ברלין, 1788.
Jahrhundert Durch Schriftsteller [על רדיפת היהודים על ידי סופרים במאה ה-19], ברלין, 1820.
הרב דוד בן נפתלי הירש פרנקל - מירלש (תס"ז, 1707 – י"ב בניסן תקכ"ב, 4 באפריל 1762) היה רבה של קהילת ברלין מ-1743 ועד מותו.
חיבר את הפירוש קרבן העדה ושיירי קרבן על התלמוד הירושלמי.
נולד בברלין, לרב נפתלי הירש מירל'ס, רבה של העיר.
החל מ-1737 היה רבה של הקהילה בדסאו, וכמקובל בימים ההם החזיק בביתו ישיבה קטנה ובה למדו כשלושים תלמידים.
במסגרת זו לימד גם את משה מנדלסון בצעירותו.
השפעתו על מנדלסון הייתה רבה, וכשקיבל בשנת 1743 הזמנה לכהן כרב ואב"ד העיר ברלין עבר לשם מנדלסון בעקבותיו.
בתחומי התעניינותו פרץ הרב פרנקל לתחומים תורניים שלא היה נהוג לעסוק בהם עד אז ביהדות אשכנז בכלל וביהדות גרמניה בפרט, ובהם לימוד ספר מורה נבוכים של הרמב"ם וכן לימוד התלמוד הירושלמי.
הוא היה מעורב בהדפסתו של המורה נבוכים ביסניץ ב-1742, לאחר כמאתיים שנה שבהן לא הודפס הספר.
בעידודו החל גם מנדלסון הצעיר ללמוד את מורה נבוכים, ובעקבות כך פנה לעסוק בפילוסופיה.
פרנקל גם פעל להדפסת מהדורה חדשה של ספר משנה תורה של הרמב"ם, שיצאה לאור בין השנים 1739–1741 (תצ"ט — תק"א).
בשנת ה'תק"ד הקים בברלין את "בית המדרש ברחוב היידרויטר", בית מדרש בו למדו גפ"ת, שנותר על עמדו במשך כמאתים שנה, למרות השינויים בקהילת ברלין ופתיחת בית המדרש לרבנים בברלין.
בית מדרש זה משך אליו למדנים מרחבי גרמניה ורבים מלומדיו היו לרבני קהילות בגרמניה (בתקופות שונות למדו בו הרבנים עזריאל הילדסהיימר, אביעזרי זליג אוירבך, זאב פיילכנפלד, שלמה קרליבך ויוסף קרליבך).
פרנקל היה הרב האשכנזי הראשון במרכז אירופה שתועד כנושא דרשה בשפת המדינה ולא ביידיש, כשמסר בשבת ה-10 בדצמבר 1757 נאום הודיה בבית-הכנסת אודות הניצחון הפרוסי בקרב לוֹיתֶן , בעת מלחמת שבע השנים, חמישה ימים קודם.
נאום בלשון המדוברת היה רווח לפני כן בקהילות ספרדיות רבות ואף אצל אשכנזים שחיו בסמיכות אליהן, כבאיטליה, אך היה כמעט חסר תקדים באזורים האשכנזיים האוטוכטוניים.
רק ב-1808 החל יוסף וולף לדרוש בקביעות בגרמנית בדסאו, והנוהג החדש קובע על ידי ישראל יעקבסון והתפשט משם ליתר מרכז אירופה.
פרנקל נמנה עם קבוצה של תלמידי חכמים אשכנזיים שחיברו פירוש רציף לתלמוד הירושלמי, שברוב קהילות ישראל כלל לא עסקו בו ולא למדו אותו אלא כמקור צדדי ומשני לעומת התלמוד הבבלי.
פירושו, "קרבן העדה", נדפס בשלושה חלקים: כרך א - פירוש לסדר מועד (דסאו תק"ג, 1743); כרך ב - פירוש לסדר נשים (ברלין תקי"ז, 1757); כרך ג - פירוש לכמה מסכתות מסדר נזיקין (ברלין תק"ך, 1760).
לסדר זרעים, למסכת נידה וכן לחלק הבבות של סדר נזיקין לא נתחבר פירוש.
לצד הפירוש השוטף, במתכונת פירוש רש"י על התלמוד הבבלי, נדפסו גם חידושים ותוספות שלו, המקבילים לתוספות, תחת השם "שיירי קרבן".
בעקבות פירושו, חיבר בהמשך המאה ה-18 רבי משה מרגלית פירוש נוסף לירושלמי בשם "פני משה".
שני הפירושים הללו נדפסו יחד במהדורת וילנא של הירושלמי, ולפיכך הם נחשבים כ'מפרשים הקלאסיים' של התלמוד הירושלמי.
גיסו, בעל אחותו, הוא הרב חיים יונה תאומים, מחבר "קונטרס ר' חיים יונה".
בנו רבי יואל זאב (וואלף), נישא לאיידל, בתו של בן דודו רבי יצחק יוסף תאומים.
דוד פתל (16 בספטמבר 1921 – 6 באוקטובר 2019) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם מפא"י והמערך.
פתל נולד בבצרה שבעיראק, בוגר גימנסיה, עלה לארץ ישראל בגיל 19 (1941).
בשנים 1944-1946 שירת כנוטר, במלחמת העצמאות שירת כקצין שלישות, לאחר שחרורו מצה"ל נישא למלכה.
פעילותו הציבורית החלה בארגון יוצאי עיראק בישראל, בראשו עמד עשרות שנים.
במקביל הצטרף פתל למפא"י וכיהן מטעמה כחבר מועצת והנהלת עיריית בני ברק וחבר הוועדה המרכזת של ההסתדרות, נבחר כציר לקונגרס הציוני העולמי הראשון שהתכנס בירושלים (אוגוסט 1951).
במהלך שנות פעילותו הציבורית והפרלמנטרית תרם לחיסול המעברות.
בכל שנות כהונתו היה חבר ועדת העבודה והרווחה וועדת השירותים הציבוריים.
כמו כן היה חבר ועדת הכנסת וועדת החינוך והתרבות.
לאחר סיום פעילותו הפרלמנטרית שימש דוד פתל כיו"ר ועדת המבקר של ההסתדרות וכחבר מזכירות ויו"ר המוסד לביקורת של מפלגת העבודה.
בשנות השבעים שימש פתל כשליח מתנדב של הסוכנות היהודית באיראן ותרם תרומה מכרעת להעלאת שארית הפליטה ארצה מעיראק דרך איראן ולקליטתה בישראל.
בשנת 1982 סייע בהקמת מרכז מורשת יהדות בבל באור יהודה, ונמנה עם מקימיו ומנהליו הראשונים.
בשנת 1986 הוענק לו תואר יקיר העיר רמת גן, בה התגורר עד מותו.
ר' דוד פריזִנהוֹיזֶן (בעברית על דרך היידיש; בגרמנית: David Friesenhausen, פריזנהַאוּזן; 1756 – 23 במרץ 1828, קרלסבורג), מתמטיקאי, דיין ואיש תנועת ההשכלה, הראשון שהציע הקמת בית מדרש לרבנים באימפריה האוסטרית.
דוד בן מאיר הכהן נולד בכפר פריזנהאוזן שבבוואריה בשנת 1756. למד תורה בעיר פירת (פיורדא) שבקרבת נירנברג עד גיל 30, אז החל ללמוד מדעים במשך כ-10 שנים נוספות.
בשנת 1788 עבר לברלין, ובהּ פרסם את הספר "כליל החשבון" – ספר חשבון וגאומטריה ומבוא לאלגברה בעברית.
בשנת 1796 הוא יצא למסע ברחבי אירופה כדי למכור את ספרו ולאסוף פרענומעראנטן לספר נוסף שלו, "מוסדות תבל", המתאר את מבנה היקום על פי קופרניקוס.
בעקבות אכזבתו מהרדיקליות של תנועת ההשכלה בברלין, עבר פריזנהאוזן לעיירה אונסדורף שבהונגריה בסביבות שנת 1800, ונתמנה בה לדיין.
בשנת 1806 עבר לתקופה קצרה לפשט, אך בהיעדר מקור פרנסה שם, שב במהרה לאונסדרף.
באותה תקופה הגיש לקיסר האימפריה האוסטרו הונגרית הצעה להקמת שלושה בתי מדרש לרבנים, בהונגריה, בגליציה ובמוראביה.
תוכנית הלימודים המוצעת כללה בנוסף ללימודי תלמוד גם תנ"ך ולימודים כלליים.
ההצעה נדחתה על ידי השלטונות, אך עוררה עליו רוגז רב מצד רבני הונגריה.
בין השנים 1808–1816 כיהן פריזהאוזן כדיין בקהילת יהודי אוהעל בעיירה שאטוראליאויהיי, ונודע כמתנגד לחסידות.
סוגיית מידת תמיכתו בשינויים דתיים הייתה לסלע מחלוקת בין היסטוריונים שחקרו את כתביו.
ספר כליל החשבון: מבואר בו ראשי יסודות חשבון הכללי ...
המהולל בשם אלגעברא; גם ...
צורות למודי המדידה, ברלין: דפוס חנוך נערים, תקנ"ז 1796.
ספר מוסדות תבל: מבואר בו שלשה עניינים ...: בנין העולם לפי דעת קופערניקוס ..., מופת חותך על יסוד האחד עשר מספר האיקלידוס ...
; צוואה אשר אני מודה ליוצאי חלצי ...
הרב דוד פרידמן מקרלין (י"ח באדר ה'תקפ"ח, 1828 – ד' באדר ה'תרע"ה, 1915) היה מגדולי הפוסקים של יהדות ליטא בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, התפרסם בין היתר על תמיכתו בחיבת ציון והשתתפותו בוועידת קטוביץ.
נולד בביאלה לר' שמואל פרידמן.
אמו הייתה בתו של רבי נתן נטע, מורה הוראה בבריסק.
בילדותו עבר עם משפחתו לוורשה, ובה'תקצ"ו, בהיותו בן שש, עבר לגור בבית סבו בבריסק.
בעצת מרא דאתרא רבי ליב קצנלנבוגן, שלח אותו סבו לקמניץ, ללמוד אצל אחיו הבכור שהתגורר שם.
בקמניץ שהה עד שנת ה'תק"א.
שמריהו לוריא, מעשירי יהדות רוסיה דאז, פרש את חסותו עליו, ושלח אותו לשקלוב ללמוד אצל גיסו רבי זלמן ריבלין (בנו של רבי הלל ריבלין).
בהשפעת רבו זה אימץ את שיטת לימודו, הממקדת את העיון בביאור דברי חז"ל והראשונים, וממעטת לעסוק בתורת האחרונים ובפלפול.
בשנת ה'תר"ו נשא לאשה את שרה, בתו של שמריהו לוריא.
בעשרים השנים הבאות ישב במוהילב בבית חמיו ועסק בתורה.
בשנים אלה התפרסם שמו והוא נודע כגדול בתורה.
לאחר פטירת חותנו בכ"ב בכסלו ה'תרכ"ו, החל לחפש משרת רבנות, ובשנת תרכ"ח (1868) התמנה לרב העיר קרלין ושימש בתפקיד זה במשך חמישים שנה.
בלימודו נהג להתמקד בדברי התלמוד ומפרשיו הראשונים ולהימנע מלעיין בדברי האחרונים.
בהקדמה לספר "שו"ת שאילת דוד" כתב: .
נפטר בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, בד' באדר תרע"ה (1915).
בעקבות פרסום ספרו של הרב צבי הירש קלישר "דרישת ציון", יצא בתקיפות נגד האפשרות של חידוש עבודת הקרבנות, רעיון שהעלה הרב קלישר.
עם זאת, הוא הביע תמיכה בעניין ההתיישבות בארץ ישראל, ובהמשך נתן ידו לתנועת חיבת ציון ואף השתתף בוועידת קטוביץ (1884).
ב-1880 יצא להגנת גיסו, יחיאל מיכל פינס, מפני החרם שהטילו חלק מחכמי ירושלים.
הוא חיבר קונטרס בשם 'עמק ברכה', המכיל בירור הלכתי מקיף בעניין חרמות, גזירות ותקנות הקהל, אשר בו השיג באריכות על טענותיהם האפשריות של המחרימים.
היה ממתנגדי היתר המכירה בשמיטה של שנת תרמ"ט (1888/1889), אבל מתוך התחשבות ביישוב המתחדש בארץ ישראל וכדי למנוע את חורבנו, נטה לאפשר עשיית מלאכות שאינן אסורות מהתורה, על יד התקנת תקנה בהסכמת רוב חכמי ישראל.
לצד תמיכתו בחיבת ציון, נדפס מכתב מהרב פרידמן המגנה פרצות בדת, בקונטרס "אור לישרים" בתר"ס (1900) שנכתב "נגד השיטה הציונית".
במכתב הוא מציין שלדעתו אין לצאת בגלוי נגד התופעות: "לשמוע לעצת החוזה, והמשכיל בעת ההיא ידום, והשתיקה בזה יפה מהדבור, ויבוא בעל הכרם ויכלה הקוצים מהכרם".
בתרע"ג (1913) יצא נגד חברת "מפיצי ההשכלה" על רצונה להכניס לימודי חול למוסדות חינוך חרדים.
על מעמדו הציבורי ניתן ללמוד מפנייתם של הרבנים חיים מבריסק וחיים עוזר גרודזנסקי אליו, בבקשה שיפרסם ברבים את דעתו כנגד אלו שרצו לתקן קידושין על תנאי.
במכתבם משנת תרס"ז (1907) כינו אותו "גדול הדור" ו"זקן ההוראה לבית ישראל ויחיד בדורנו".
רבים באו לקבל מברכותיו, בהם גם חיילים יהודים שהגיעו לקבל ברכה ערב גיוסם בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
מלבד כתביו שנדפסו בחייו היו לרב דוד פרידמן כתבים רבים מאוד.
בהקדמתו לספרו פסקי הלכות כתב שאחרי יגיעה של 50 שנה הגיע לידי משנה ברורה ברוב מקצועות התורה, אך רוב כתביו אבדו במלחמת העולם הראשונה.
המעט שניצל הודפס על ידי מוסד הרב קוק כחלק שלישי של החיבור "פסקי הלכות יד דוד" בשנת תשל"א.
"פסקי הלכות-יד דוד" על הלכות אישות - שלושה חלקים.
דוד דניאל פרנקל (נולד ב-1936) הוא שופט בכיר בדימוס ויקיר ירושלים.
דוד פרנקל נולד בהונגריה ב-1936. לאחר כיבוש הונגריה בידי גרמניה הנאצית במרץ 1944, שהה פרנקל בגטו בודפשט, ממנו הועבר בהמשך למחנה ריכוז ברגן-בלזן.
רוב בני משפחתו נרצחו על ידי הנאצים במחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הוא שהה מספר חודשים בשווייץ, ועלה לארץ ישראל ללא הורים, במסגרת "עליית הנוער" באונייה "וייל דאורון" בספטמבר 1945.
לאחר שהגיע לארץ ישראל, למד פרנקל בבית הספר החקלאי הדתי "עליה", המסונף לרשת אמי"ת בפתח-תקוה.
בהמשך הוא השתתף בהכשרה בקיבוץ עין צורים.
פעל בהתנדבות להצלת ילדי עולים בשיטפונות בחורף 1952, והדריך במחנה ילדים ברמת-דוד.
לאחר מכן, המשיך פרנקל את לימודיו בישיבת בני עקיבא כפר הרואה, והיה ממייסדי ישיבת ההסדר הראשונה, ישיבת כרם ביבנה, בשנת תשי"ד (1954).
פרנקל התגייס לצה"ל ושירת בנח"ל בקיבוצים עין הנצי"ב וכפר דרום.
במהלך שירותו בצה"ל, הן כחייל סדיר והן כחייל מילואים, השתתף פרנקל במערכות להגנת המדינה.
במלחמת ששת הימים פיקד על כוח בצפון ירושלים.
במלחמת יום הכיפורים היה קצין מטה באוגדת האלוף שרון, ושירת מספר חודשים במצרים.
הוא סיים את שירותו בדרגת סגן-אלוף, לאחר שירות של 58 שנה בצה"ל בשירות חובה ומילואים – רובן בהתנדבות.
פרנקל פעל כקומונר בסניף תנועת הנוער "בני-עקיבא" בירושלים, יחד עם זבולון המר, ולמד בישיבת מרכז הרב.
לאחר מכן שימש כשליח מחלקת הנוער והחלוץ של הסוכנות היהודית לתנועת בני עקיבא ולארגון קק"ל בארצות הברית בשנים 1958–1961. לאחר שובו לישראל, ב-1961, לימד פרנקל במכון למדריכי חו"ל של הסוכנות היהודית בירושלים.
פרנקל סיים תואר ראשון בלימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, ותואר שני באוניברסיטת בר-אילן.
בשנים 1967–1979 עבד פרנקל כעורך דין פרטי.
לאחר מכן כיהן כיועץ משפטי של חברת הכשרת היישוב בישראל בע"מ, ובחברות רבות נוספות.
כמו כן, כיהן כדירקטור במשך למעלה מ-10 שנים, בחברה לבניין ופיתוח הרובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים.
פרנקל היה פעיל במשך שנים רבות במוסדות לשכת עורכי הדין בישראל.
בשנת 1989 מונה פרנקל לכהונת שופט בבית משפט השלום בירושלים.
ב-1991 יצא פרנקל בשליחות משרד החוץ לברית המועצות.
בשנת 2001 פרש פרנקל לגמלאות ומאז הוא מתנדב ביד ושם, וכן לפעולות הסברה במסגרות שונות.
משמש כמרצה ואיש עדות בפורומים שונים הן של ניצולי שואה והן של חוקרי שואה בישראל ומחוצה לה.
התבקש ללוות כאיש עדות, משלחות שונות למחנות ההשמדה בפולין, לרבות משלחת מיוחדת של חברי כנסת ושרים למחנה ההשמדה אושוויץ ביום השואה הבינלאומי בשנת 2015. שימש כיו"ר הוועדה לסיוע למפוני גוש קטיף.
פעיל במשך שנים לרווחת ניצולי השואה.
הוזמן על ידי שגרירות ישראל ברואנדה לשאת דברים בטקס הממלכתי בקיגאלי ביום השואה הבינלאומי ב-27 בינואר 2020.
פרנקל הוא ממייסדי מכון מאיר ללימודי היהדות בישראל, הנקרא על שם גיסו , שהיה בכוח החוד של הצנחנים לצליחת תעלת סואץ ונפל במלחמת יום כיפור.
כמו כן, היה פרנקל ממייסדי עמותת "עוצבת הצליחה".
הוא כיהן במשך שנים רבות בהתנדבות, כיושב ראש ועדת הקשר למשפחות הנופלים.
בשנת תשס"ז-2007 הוענק לפרנקל עיטור "יקיר ירושלים".
פרנקל נשוי לדידה-רבקה, לבית ליפשיץ, מן המחלקה להוראת המדעים באוניברסיטה העברית בירושלים.
הוא אב ל-3 ילדים: דינה דויטש, מרצה לבוטניקה במכללה האקדמית לחינוך ע"ש קיי בבאר שבע, דפנה קנאי, מחנכת באולפנה לאומנויות בירושלים, והרב ד"ר מאיר פרנקל, רופא בבית החולים שערי צדק בירושלים.
"אמרי דוד" על התורה והמועדים (1998)
"מברגן-בלזן לירושלים, שואה ומשפט" (2010)
דוד (דודו) צ'רקסקי (30 בספטמבר 1925 – 20 באפריל 1948) היה מפקד מחלקה בגדוד השלישי של הפלמ"ח שנהרג בהתקפה על מצודת כ"ח במלחמת העצמאות.
בעקבות שירו של חיים חפר "דודו", הפכה דמותו לסמל של דור הפלמ"ח (למרות שהשיר נכתב עוד לפני נפילתו ולא ישירות עליו).
צ'רקסקי נולד בחיפה וגדל בכפר אז"ר.
בן למשה ראובן צ'רקסקי, איש העלייה השנייה והגדוד העברי וחנה (לבית אפשטיין), ממגיני תל חי.
בשנת 1942 סיים בית ספר מקצועי ע"ש מקס פיין כחרט והתגייס כנוטר למשטרת היישובים העבריים, בה שירת כשנתיים.
בשנת 1944 התגייס לפלמ"ח ומונה למפקד מחלקה.
הוא היה בין מקימי רמות נפתלי ומבוני המבצר במקום ושימש מוכתר היישוב.
הוא השתתף בפריצה למחנה המעצר בעתלית, בפיצוץ תחנות הרדאר בגבעת אולגה ועל הכרמל, בליל הגשרים ובשחרור מעפילים שנעצרו בסוריה.
עם פרוץ מלחמת העצמאות שירת בגדוד השלישי של הפלמ"ח, לימים בחטיבת יפתח, ולחם בקרבות הגליל העליון.
הוא השתתף בפשיטה על הכפר הערבי סעסע ופיקד על הדיפת ההתקפה הגדולה על להבות הבשן, על הדיפת התקפות על יישובי החולה ועל פיצוץ כפרים ערביים בגליל העליון.
ב-20 באפריל 1948 השתתף בהתקפה השנייה על משטרת נבי יושע.
כמפקד מחלקת הפריצה, פרץ עם המטען שנועד להבקיע את קיר המצודה, אך נפצע מרימון שהושלך על ידי מגניה.
בהיעדר דרך להגביה את המטען מעל היסודות המבוטנים של המבנה, הוא קרא לאנשיו להפעיל אותו על כתפיו, אולם הם סירבו.
הוא נהרג ליד החומה ונקבר בקבר אחים בבית הקברות בנבי יושע.
אחרי מותו הוענקה לו דרגת סגן.
עוד בחייו של צ'רקסקי, כתב ידידו, חיים חפר, שיר למחזה "הוא הלך בשדות", בשם "דודו".
השיר, בלחנו של אלכסנדר אוריה בוסקוביץ', לא נכנס לבסוף להצגה ובוצע לראשונה על ידי הלהקה הצבאית הארצית כבר במהלך מלחמת העצמאות.
יוסף מילוא, במאי ההצגה ומי שהזמין את השיר ממחבריו, חשב שהוא כבד מדי ולכן לא שילב אותו בגרסה הראשונה של ההצגה.
עם השנים הוצג המחזה פעמים רבות.
בשנת 1956 עלתה הפקה חדשה, ובה, לאור הצלחת השיר בציבור, שולב שוב "דודו".
מאז השיר מבוצע בכל הפקות ההצגה.
השיר הפך עם הזמן לאחד מסמלי יום הזיכרון ותרם לקיבוע דמותו של הפלמ"חניק בזיכרון הלאומי הישראלי.
הושר גם על ידי אריק איינשטיין.
עם השנים, ולאור הצלחתו של השיר, התקיימו ויכוחים רבים בערוצי תקשורת שונים, בהרצאות ובסיורים במצודה, על הקשר בין השיר ודמותו של דודו.
בראיון משנת יובל המדינה סיפר חפר לבטאון המועצה האזורית הגליל העליון, כנראה לראשונה, שהשיר לא נכתב על דודו.
בראיון הוא מצוטט: "כתבתי אותו ב-1946 למחזה 'הוא הלך בשדות' על בסיס דמותו של אורי גיבור הספר".
עם זאת, לאור הקשר האישי בין חפר ודודו, ולאור הצלחתו הגדולה של השיר, הקדיש אותו המחבר לדמותו, והעניק עותק חתום ומוקדש למשפחתו.
דוד (דייוויד) פתאל (נולד ב-22 ביוני 1957) הוא מלונאי ואיש עסקים ישראלי, בעל השליטה ברשת מלונות פתאל.
בשנת 2025 העריך מגזין פורבס העולמי את שוויו הנקי בכ-1.3 מיליארד דולר.
פתאל נולד ליוסף, עורך דין, ולקטי, עקרת בית.
הוריו, ילידי עיראק, התגוררו בשכונת מרכז הכרמל בחיפה.
למד בבית הספר היסודי "הרצל", ובתיכון עירוני ה'.
השתתף בפעילות בתנועת הצופים - שבט צופית, כחניך, מדריך, ו'מרכז שבט קהילה'.
בשנת 1975 התגייס לצה"ל ושירת כלוחם בחטיבת הנח"ל.
לאחר שירותו הצבאי, הדריך מטעם הסוכנות היהודית, במחנה קיץ לנוער בארצות הברית, ועם חזרתו ארצה החל את לימודיו במלון תדמור במגמה לניהול בתי מלון.
בשנת 1980, עם תום לימודי המלונאות, החל פתאל לעבוד כמנהל ערב במלון דן כרמל בחיפה.
תוך כדי עבודתו זאת, למד באוניברסיטת חיפה לימודי תואר ראשון בכלכלה וסוציולוגיה.
בשנת 1985 קודם על ידי הנהלת רשת מלונות דן, לתפקיד סמנכ"ל מלון דן אכדיה בהרצליה, ובשנים 1987 ו-1989 בהתאמה, ניהל את המלונות סונסטה בים המלח, והמלך שלמה באילת, השייך לרשת המלונות ישרוטל.
בשנת 1992 החליטה הנהלת חברת ההשקעות אפריקה ישראל להקים חברה לניהול בתי מלון בשם "מלונות אפריקה ישראל" והעמידה את פתאל בראש הרשת החדשה.
כמנכ"ל ניהל את המשא ומתן לקבלת הזיכיון הישראלי של רשת הולידיי אין, ופעל להטמעת המותג בישראל.
תוך 5 שנים פיתח את הרשת כך שמ- 50% במלון אחד בטבריה, הפכה חברת מלונות אפריקה ישראל, לבעלים של עשרה בתי מלון.
כמנכ"ל הרשת, הוביל פתאל, את הנפקתה של מלונות אפריקה ישראל בבורסה לניירות ערך.
כמו כן, הוביל שיתוף פעולה בין הרשת, לבין משרד התעשייה, המסחר והתעסוקה, משרד התיירות ועיריית טבריה, והקים את מכללת הולידיי אין (כיום: רימונים – המכללה למלונאות), מוסד ללימודי מלונאות והסעדה.
בשנת 1997 החל לנהל את קבוצת קלאב הוטל.
כמנכ"ל הרשת היה תפקידו לפתוח את המלון באילת, ולהנחיל אמות-מידה של שירות איכותי למלונות טיים שרינג בישראל.
בשנת 1998 ייסד את חברת פתאל ניהול ויזמות בע"מ, ועזב את קבוצת קלאב הוטל.
החברה החדשה הוקמה במטרה לתת ייעוץ למלונאים, ושירותי ניהול למלונות, ותוך חודשיים מיום הקמתה, בפגישה אקראית בבית קפה בתל אביב עם ליאורה עופר הוצע לפתאל לשמש כיועץ למלון "שנגרילה" באילת, שהיה אז בתהליך של בנייה על ידי קבוצת האחים עופר.
פתאל יצר קשר עם רשת מלונות מרידיאן העולמית, יצר אצלם את הרושם שהחברה בעלת ניסיון רב בתחום המלונאות, שכנע אותם למסור בידיו את הזיכיון למלונות מרידיאן בישראל, וכך הפך שנגרילה למרידיאן.
אך פתאל לא שקט על שמריו והחל במקביל לניהול, גם לרכוש מלונות כגון: מג'יק נירוונה קלאב בים המלח, פלמירה באילת, פרדייז באילת, בזל ת"א, אשר בנוסף לאחרים, הפכו למלונות שבבעלות הרשת.
בשנת 2013, הוענק לפתאל, על ידי התאחדות המלונות בישראל, אות הוקרה, המוענק אחת לשלוש שנים במהלך ועידת המלונאים השנתית, על הישג אישי מיוחד בתחום היזמות המלונאית.
1998 - הקמת רשת מלונות פתאל וחתימת חוזה הניהול הראשון (מרידיאן אילת).
2005 - רכישת המלון הראשון: לאונרדו קלאב ים המלח (נירוונה).
2006 - הרחבת הפעילות לאירופה והשקת מותג בין-לאומי חדש: Leonardo.
2007 - השקעת מגדל -חברה לביטוח בפתאל והקמת "קרן מלונות פתאל" לרכישת מלונות באירופה.
2009 - נחתמה עסקת אזורים: רכישת "אזורים תיירות" המהווים 11 מלונות (שרתון ואקור בעבר).
2013 - הושלמה עסקת :QMH 20 מלונות בגרמניה המערבית.
2016 - Sale & lease back של מלונות QMH, גיוס חוב סחיר בחברת פתאל (נכסים) אירופה בע"מ.
2017 - עסקת JURYS INN לניהול ושכירת 8,013 חדרים ב-36 מלונות בבריטניה ואירלנד.
2018 - הנפקה ראשונה לציבור (IPO) של מניות החברה.
עסקת Apollo 13 מלונות בהולנד.
עסקת Sale & Lease Back של מלון רויאל מינכן.
2019 - עסקה לניהול ושכירות 4 בתי מלון בלונדון 1,311 חדרים.
פתאל היה נשוי להדסה ולזוג שלושה בנים: נדב, אסף ויובל.
בהמשך נולדו לפתאל ולבת זוגו ריקי שתי בנות: טליה ואמה.
גרושתו הדסה מחזיקה בנתח ממניות החברה.
פתאל תורם לזכרו של אביו, עו"ד יוסף פתאל, את הפרס השנתי לחקר המשפט פרס פתאל, המוענק לחוקרי משפט בולטים באוניברסיטת חיפה.
ב-2 באפריל 2023, פורסם ברשת 13 כי בדיון בקבוצת ווטסאפ של בכירים במשק על הרפורמה המשפטית שמקודמת על ידי ממשלת הימין, כתב פתאל כי "אסור לעצור את המחאה, זה לא רק בג"ץ, זה 140 חוקים של שחיתות וגניבה".
מכהן כקונסול כבוד של דנמרק.
מגזין TheMarker ציין את פתאל כאחד ממאה האנשים המשפיעים ביותר על כלכלת ישראל לשנת 2009. בגלובס תואר פתאל כ"טייקון בעשר שנים, ועשר אצבעות",בבעלותו פתאל הפכה לרשת המלונות הגדולה בארץ, והוא נחשב לאחד המלונאים החזקים בישראל.
רבי דוד פרידמן (תרנ"ח, 1898 – כ"ז בחשוון תש"א, 1940) היה אדמו"ר משפיקוב בפלוישט, חלק משושלת בוהוש-סקווירא.
רבי דוד פרידמן נולד בשנת תרנ"ט (1899) בשפיקוב שבפודוליה (כיום אוקראינה) לאביו רבי שלום יוסף פרידמן האדמו"ר משפיקוב.
(נכד האדמור הראשון מבוהוש שברומניה, מגזע רבי ישראל מרוז'ין והמגיד הגדול ממזריטש, תלמיד הבעל שם טוב) ולאמו הרבנית פייגא (מגזע המגיד מטשרנוביל).
בהיותו כבן תשע עשרה התייתם משני הוריו, שנפטרו ממגפה שפרצה באותם הימים ברוסיה.
(השפעת הספרדית שהפילה מיליוני בני אדם, וגרמה לאנטישמיות רבה בגלל האשמת היהודים בה) עם פטירת אביו בשנת תר"פ נתמנה ביחד עם אחיו הצעיר רבי יצחק לכהן באדמו"רות בשפיקוב, אולם מיד לאחר מכן נאלץ להימלט עקב רדיפות השלטונות.
הוא פנה אל משפחתו שברומניה: רבי משה יהודה לייב פרידמן, ולרבי מנדל פרידמן שם נישא לאישה את הרבנית בת שבע, בתו של רבי אהרן טברסקי מאזורניץ.
לאחר נישואיו החליט הרבי לקבוע את מושבו ברומניה, בעיר פלוישט.
עצם בואו של הרבי להשתקע בפלוישט עורר התעניינות ופליאה, משום שעיר זאת הייתה רחוקה מאווירה חסידית.
אולם הייתה לו מגמה לקרב רחוקים ולעשות נפשות ליהדות.
בשנת תש"א (1940-1941) נתפס על ידי אנשי המשטר הפשיסטי ונשפט על ידיהם לאחר שהואשם בתמיכה בתנועת הקומוניזם.
במשפטו נגזר עליו גזר דין מוות ואכן בתוך כמה ימים הוצא להורג ביחד עם עוד כעשרה יהודים שהואשמו בבגידה בשלטון.
מסופר כי על אף גזר הדין שריחף מעל ראשו לא נשברה רוחו ואף חיזק את שאר היהודים שנשפטו ביחד אתו.
בשנת תשכ"ט (1968) העלו את גופתו לארץ ישראל ונקבר בשנית בבית הקברות נחלת יצחק.
בסמוך לאשתו שנפטרה בי"ז בחשוון תשכ"ד (4 בנובמבר 1963).
ציפורה לבנון (פרידמן) אשת הרב ישראל לבנון.
הרב דוד דב לבנון אב"ד בבית הדין הרבני באשקלון.
הרב דוד צבי אוירבך (בערך תק"ג, 1743 - כ"ד תשרי תקס"ה, 1805) היה רב גליציאני-ווהליני.
היה מכונה "רבי דוד צבי הגדול".
חמיו של רבי נתן מברסלב.
נולד לר' אריה לייבוש רב העיר סטניסלב וללאה רייזל בת ר' משה מזולקיב פו"מ בלבוב ונכדו של רבי יצחק הלוי סגל אחיו של הט"ז.
אחי אמו היה הרב מרדכי זאב אורנשטיין.
הבעל שם טוב היה סנדק בבריתו.
נישא להענא בת ר' אהרן כ"ץ מחכמי הקלויז בברודי, בן אחר בן ל"סמיכת חכמים".
בשנת תקמ"ט מונה לרבה של שאריגראד, ובהמשך כיהן במוׂנָסְטרִיץ'.
בשנת תקנ"א כבר כיהן ברבנות קרמניץ שבווהלין ובהמשך מונה בנוסף לרבה של מוהילוב שבמחוז קמניץ-פודולסק.
נפטר בגיל 65. היו לו מספר חיבורים בהם חיבור על התנ"ך וחיבור על מסכת אבות אך הם אבדו.
דברי תורתו שנשארו, הודפסו ב"ליקוטי רבי דוד צבי" בתוך "נחלת אריה" (הוצאת מכון נחלת צבי, בני ברק, תשנ"ט).
בנו רבי מנחם מנדל כיהן במקומו כרבה של קרמניץ, בנו רבי נחמן זאב כרבה של מונסטריץ', בנו רבי אריה לייבוש נפטר בצעירותו.
חתניו היו רבי אריה לייבוש מייזליש רבה של פרמישלא ואבי משפחת הרבנים מייזליש, רבי נתן מברסלב, רבי אהרן שמשון רבה של ימפולי, רבי חיים צבי דומ"צ בקרמניץ ורבי גדליה יונה שעלה לירושלים.
נולד בשנת 1869 ברבאט שבמרוקו לאמו שמחה ולאביו רבי מסעוד לבית משפחת צבאח אשר מוצאה בספרד, אשר כיהן כדיין ברבאט.
נקרא על שם הרב דוד חיים צבאח בעל ה"משכיל לדוד".
בצעירותו למד תורה ממספר רבנים ובהם רבי יעקב בן וואליד, אביו רבי מסעוד ורבי חיים יקותיאל בירדוגו.
בהיות כבן ט"ו שנים נכנס לישיבת דודו הרב יוסף ברדוגו, שם למד ממנו את חשיבות לימוד העיון וההבנה הישרה על פני השטחיות.
בח' בטבת ה'תרמ"ט, בהיותו כבן תשע עשרה נישא לרעייתו רחל, בת רבי ראובן בן שעייא אח אמו, אשר התגורר בעיר פארה שבפורטוגל.
כעבור חודש שב לרבאט, ועסק רוב היום בלימודו, כאשר לפרנסתו עסק גם כאפוטרופוס על יתומים.
מספר שניו אחר נישואיו קיבל הוראה מרבני העיר לצאת להתרים עבור נזקקי העיר, ביניהם הרב רפאל אנקווה ורבי חיים יקותיאל בירדוגו.
מצויד בהמלצותיהם יצא לסבב התרמות בפורטוגל ובערי החוף; קזבלנקה, מוגאדור, אספי ועוד.
לאורך השנים ערך סבבים רבים כאלו.
במהלך שנות נדודיו, בשנת ה'תרס"א בהיותו בטנג'יר שיכל את בנו שלמה, ובתרס"ח שיכל את בנו משה בעיירה אלכיריזיריאת ונאלץ לקברו בארון בבית קברות מוסלמי.
באותן שנים הקפיד על הקדשת שעות רבות ללימוד תורה למרות קשיי הדרכים, וכן התכתב עם מספר רבנים בהלכה, ביניהם עם הרב רפאל אנקווה, עמו היה גם בקשר אישי ולימים החשיבו כרבו המובהק, עד שעמד לצידו בשעת פטירתו וטיפל בקבורתו.
בשובו לרבאט, מינהו הרב אנקווה לסופר בית הדין, ובמסגרת תפקיד זה היה כותב פסקי הלכה ומעבירם לאישור הרב אנקווה.
כאשר דרשו השלטונות הצרפתיים מבית הדין הגבוה לערוך מבחן בנושאי שטרות לכל רבני העיירות אצל חברי בית הדין, התבטא עליו הרב אנקווה כי בדיני גיטין אין צריך לבחון אותו בנימוק "הלוואי וידעתי גיטין כמו רבי דוד".
בי"ז בשבט ה'תרפ"ט - 1929, בהיותו כבן שישים, נתמנה לראב"ד אל-ג'דידה.
בשבתו על כס הרבנות תיקן תקנות רבות לטובת הקהילה בדיני ממונות, קידושין, כשרות, שמירת שבת, לימוד תורה ועוד, כשאת תקנותיו הוא מעגן בפסקי הלכה מפורטים.
באותן שנים כתב את ספרו העיקרי "שושנים לדוד" חלקים א' וב' אשר יצאו לאור בחייו, וכן את ספר מגן דוד שנותר בכתב יד, ויצא לאור בשנת ה'תשפ"ג על ידי צאצאיו.
כעבור כעשור שנים קיבל הצעה מהרב שלמה הכהן צבאן ראב"ד אל קניטרה (אז פורט ליוטי) להתחלף בתפקידיהם ולעבור זה לעירו של זה.
הרב צבאח קיבל את ההצעה, וכעבור עשר שנים בדיוק מיום הגיעו לאל ג'דידה, בי"ז בשבט ה'תרצ"ט - 1939, הגיע אל העיר פורט ליוטה (לימים "אל-קניטרה") והתמנה לראב"ד העיר, תפקידו בו כיהן במשך שנתיים.
באותה התקופה המשיך בכתיבת ספרו מגן דוד.
בשנת ה'תש"א - 1941 נקרא לכהן כראב"ד רבאט ולהחליף את הרב חיים רפאל עטיה אשר פרש לעת זקנותו.
הרב צבאח קיבל את ההצעה וחזר לעיר הולדתו רבאט.
בשנת ה'תש"ג ערך סדרת תקנות ותפילות מיוחדות בשל האיום מצד השלטון הנאצי, אשר הקים מחנות השמדה בצפון אפריקה.
במסגרת תפקידו תיקן תקנות בעיר, ובין היתר קבל על חגיגות הילולה מופרזות אשר נהגו בעיר, והתבטא כי "אין זו הילולה אלא יללה".
ביקורתו זו הובילה בין היתר לתקנת מועצת הרבנים במרוקו באספתה הראשונה בשנת ה'תש"ז לצמצום חגיגות אלו.
באותה העת ייסד ברבאט את "חברת השלום" להשכנת שלום בית בין איש לאשתו.
בשנת ה'תש"ח - 1948, עם קום מדינת ישראל בשנת 1948 עלה ארצה בספינה מקזבלנקה לנמל חיפה, ומשם למעברת עולים בפרדס חנה.
בהמשך עבר לגור עם בנו חיים בחיפה ושלח מכתבים לבניו שנותרו במרוקו כי יזדרזו לעלות ארצה גם הם.
באותה עת יצר קשר עם הרב בן ציון מאיר חי עוזיאל אשר כבדו מאוד והזמינו לגור בירושלים.
הרב צבאח נענה לבקשתו ועבר לדירה ברחוב דוד ילין בירושלים, בה התגורר עד פטירתו.
בהמשך התמנה לנשיא תלמוד תורה בני ציון.
בשבתו בירושלים נהג לפקוד רבות את בית כנסת זיכרון משה וקבע את מקומו בבית הכנסת לעדת המערבים של הרב יוסף שלוש.
באותה העת פעל יחד עם הרב יהודה צדקה ורבנים נוספים נגד פעילות הסוכנות היהודית אשר עודדה את נטישת היהדות בקרב בני הנוער.
כמו כן חתם יחד עם עוד רבנים על קול קורא נגד גיוס בנות לשירות לאומי ועוד.
נפטר בי"ח בשבט ה'תשט"ז בגיל 87 תוך כדי קריאת תהילים, ונקבר בחלקת הרבנים המערביים בהר המנוחות בירושלים.
בהלווייתו נכחו אנשים רבים, ובים המספידים היו הרב אברהם אלמליח והרב יוסף שלוש.
הספדים אחר פטירתו נערכו גם ברבאט, בין היתר על ידי הרב יהושע מאמאן.
נולדו לו שלוש בנות ושבעה בנים, שניים מבניו נפטרו בקטנותם במהלך טלטוליו.
נכדו ברוך צבאח נפל כחייל בקרב בשנת ה'תשט"ו.
רבים מכתבי ידו נעלמו ולא נמצאו עד היום.
שו"ת , על ד' חלקי שולחן ערוך
שו"ת מגן דוד – תשובות בהלכה
לדוד ללמד – קונטרסים על התורה, מוסר, סיפורי צדיקים וסיפר עלייתו לא"י, הוצאת טקסט רץ, ירושלים ה'תשפ"ג
שגיון לדוד – על הלכות גיטין
מ"י דוד – חידושים על הש"ס
קיצור דיני שחיטה וטריפות – כפי שהעתיק מכ"י רבי יקותיאל בירדוגו
בשורות טובות – מדרשים ודברים טובים אשר שמע על ארץ ישראל
בנוסף חיבר מספר פיוטים וקינות, והותיר כתבי יד רבים.
חלקם ראו אור בספר "מן הגנזים", בהוצאת חברת אהבת שלום, חלק י'
דוד פרומר (9 בדצמבר 1920 – 30 באוקטובר 2000) היה קצין צה"ל ממייסדי החוליה לחבלה ימית ושייטת 13, בעל עיטור העוז.
פרומר נולד בפולין ועלה לארץ ישראל ב-1936. שירת ביחידת הנוטרות ובפו"ם.
במלחמת העולם השנייה היה ממתנדבי היישוב לצי המלכותי הבריטי, שירת ביחידת המבצעים המשולבים והשתתף בפעולות קומנדו.
לאחר שחרורו הפעיל בית מלאכה בחיפה.
התמחה בהכנת אמצעי חבלה והיה מייסדי החוליה לחבלה ימית.
שהה עם חבריה באימונים באיטליה וב-1948 סייע לפעולת חבלה של פיצוץ מטוסי תובלה מצריים בשדה תעופה בוונציה.
שירת כקצין בשייטת 13 ולאחר מכן הצטרף ליחידה 131 בה עסק בפעולות חבלה, ובתכנון שחרור אסירי פרשת העסק הביש ובמבצע תושייה.
הוא שב לשייטת ומונה לקצין אג"ם.
ב-9 ביולי 1959 פיקד על כוח מהשייטת שחדר לנמל ביירות, על חלקו בפעולה הוענק לו צל"ש הרמטכ"ל שהומר ב-1973 לעיטור העוז.
ב-1960 מונה לממלא מקום מפקד השייטת, עד כניסתו לתפקיד של דב שפיר.
נפטר בשנת 2000 ונטמן בבית העלמין נחלת יצחק.
דוד (דז'ה) פרקש (1925–2005) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל ישראלי, ניצול השואה.
דוד פרקש נולד בבית יהודי נאולוגי בז'ילינה שבסלובקיה, אז חלק מצ'כוסלובקיה.
אביו היה סנדלר בעל חנות נעליים ואימו אחות.
לדוד היו שלושה אחים ואחות נשואה, אם לילדה.
באפריל 1942 נלקחו שני האחים הבוגרים של דוד וגיסו לעבודות כפייה ויותר לא שמעו מהם.
ביוני נלקחו אחותו ובתה ונשלחו למות באושוויץ בתאי הגזים.
דוד, אחיו הקטן ממנו, אמיל פרקש והוריהם נשלחו למחנה הריכוז נובקי.
באוגוסט 1944 הותקף המחנה על ידי פרטיזנים סלובקים - דוד ואביו ברחו עם הפרטיזנים, אמיל ואימו מצאו מקלט בבית איכרים, תוך התחזות לנוצרים.
הגרמנים תפסו את אמיל ואימו ובהמשך גם את דוד והעבירו אותם למחנה סרד.
ממחנה סרד הועברה האם למחנה ראוונסבריק והבנים הועברו לזקסנבורג.
לאחר לילה אחד נלקח דוד לגרמניה.
לאחר המלחמה שבו לביתם בני המשפחה ששרדו וביניהם גם דוד פרקש.
אחיו, אמיל פרקש, ששירת בצבא הצ'כוסלובקי, ניצל סעיף חוק מיוחד שאיפשר לצ'כוסלובקים לשרת בצה"ל ועלה לישראל ב-1949, ובעקבותיו באו גם יתר בני המשפחה, בהם דוד.
דוד פרקש, שכבר שיחק כדורגל בקבוצות צ'כוסלובקיות, הצטרף למכבי חיפה בשנת 1950 ושיחק כחלוץ שמאלי.
הוא פתח בהרכב חמש פעמים והבקיע שער אחד ובהמשך, לאחר ירידה בכושרו ירד לספסל המחליפים.
דוד פרקש פרש ממשחק פעיל והתחיל, בעידודו של מאמן הקבוצה הבוגרת, אוטו שלפנברג, לאמן את קבוצת הנוער של מכבי חיפה.
מ-1955 היה למאמן כושר של מכבי חיפה וכעבור שנתיים, עם בואו של המאמן ההונגרי אנדור קיש מונה להיות עוזרו והמתרגם שלו.
הנהלת מכבי חיפה שלחה אותו להשתלמות בבית ספר למאמנים נודע בקלן, גרמניה וכשחזר קיבל לידיו את אימון הקבוצה.
פרקש אימן את מכבי חיפה מ-1959 עד 1961 והגיע איתה פעמיים למקום החמישי בליגה הראשונה וגם זכה ב"גביע סוכות".
בהמשך עבר פרקש לאימון קבוצות נוספות, הפועל טבריה, הפועל חיפה, הפועל חדרה, שמשון תל אביב והפועל חולון.
ביולי 1964 היה מאמן נבחרת חיל הים הישראלי במסגרת תחרויות גביע הרמטכ"ל.
דוד צ'רני (צ'כית: David Černý; נולד ב-15 בדצמבר 1967) הוא פסל צ'כי.
צ'רני, יליד פראג, למד בין השנים 1988 ל-1996 באקדמיה לאמנות בפראג.
בנוסף למד מספר שנים בעיר בוסוויל שבשווייץ וכן התגורר בניו יורק בין השנים 1994 ל-1996, במהלכן למד בתוכנית של מוזיאון ויטני.
הוא זכה להכרה ציבורית כאשר בשנת 1991 צבע טנק סובייטי שהוצב בלב העיר פראג, כאנדרטה לשחרור העיר במלחמת העולם השנייה על ידי הצבא האדום, בצבע ורוד.
הטנק היה נחשב לאנדרטה לאומית וצ'רני נעצר לתקופה קצרה באשמת השחתה.
בשנת 1997 יצר את "איש תלוי", פסל שהוצג ברחוב הוסובה (Husova) בפראג ומתאר את זיגמונד פרויד נתלה על יד אחת מגג.
הפסל הוצג אחר כך ברחבי העולם.
אחת היצירות המפורסמות ביותר שלו נקראת "סוס" והיא מוצגת החל משנת 1999 בארמון לוצרנה שבפראג.
היצירה מתארת את ואצלב הראשון, שהיה הקדוש המגן של בוהמיה, רוכב על סוס מת והפוך.
יצירה זאת מתכתבת עם הפסל המפורסם שנמצא לא הרחק משם בכיכר ואצלב, שם מתואר ואצלב על סוס.
בשנת 2000 הוענק לו פרס Jindřich Chalupecký, המוענק מדי שנה לאמן מבטיח מתחת לגיל 35.
בשנת 2004 הוצב פסלו "השתנה", מול מוזיאון פרנץ קפקא בפראג.
זוהי מזרקה המורכבת משני פסלים דינמיים של גברים משתינים אל תוך בריכת ברונזה המפוסלת בצורת מפת צ'כיה.
בשנת 2009 יצר את הפסל "אנתרופה", שהוזמן על ידי הממשלה הצ'כית לרגל מינויה לנשיאות המועצה של האיחוד האירופאי.
הפסל מציג את מדינות האיחוד האירופאי השונות לפי סטריאוטיפים שיש על כל מדינה, ועורר מחלוקת רבה כאשר נחשף.
הפסל היה אמור להיות מיוצר בשיתוף פעולה של 27 אמנים שונים מהמדינות השונות של האיחוד האירופי.
אולם צ'רני יצר את הפסל בעצמו, תוך שהוא מזייף זהויות בדויות לאמנים האחרים שכביכול שיתפו איתו פעולה בהכנת היצירה.
בשנת 2014 הוא סיים לעבוד על "פסל הראש המסתובב של פרנץ קפקא" שהוצב בפראג.
הרב פרופסור דוד פראטו (באיטלקית: David Prato; (1882–1951) היה איש ציבור יהודי-איטלקי, פעיל ציוני, מחנך ועיתונאי, דוקטור לפילוסופיה ולספרות לטינית, רבה של אלכסנדריה שבמצרים ולאחר מכן רבה של רומא שבאיטליה.
נולד בליבורנו שבאיטליה ב-8 בינואר 1882 ללאורה ולרב אהרון יהונתן פראטו.
אמו הייתה בתו של משה מוסקאטו, בן למשפחת הרבנים אוטולנגי.
בילדותו למד בבתי הספר הממשלתיים ובתלמוד תורה של הקהילה היהודית, ומשם המשיך לבית המדרש לרבנים בעיר, שם למד עברית אצל הרב אליהו בן אמוזג, וקיבל את התואר "משכיל" ("יודע תורה").
בשנת 1904 (ה'תרס"ד) החל לשמש כמורה בבית הספר של הקהילה היהודית בפירנצה, ולאחר מספר שנים מונה למנהלו.
בבית הספר הכניס לראשונה את הוראת השפה העברית לתוכנית הלימודים, ולשם מטרה זו הביא מורה מארץ ישראל.
במקביל לעבודתו כמורה, למד בבית המדרש לרבנים בפירנצה, שם למד בין היתר אצל הרב צבי פרץ חיות והרב שמואל צבי מרגליות.
במקביל למד פילוסופיה וספרות לטינית באוניברסיטה המקומית, ובסיום לימודיו קיבל תואר דוקטור, על סמך חיבורו "אדריאנוס קיסר בתלמוד ובמדרש".
לאחר מכן שימש כמורה לספרות האיטלקית והיסטוריה בבתי הספר של הממשלה, ולפי המקובל במדינה, קיבל תואר פרופסור לספרות ולהיסטוריה.
בשנת 1905 (ה'תרס"ה) נישא לרחל (קורינה) בת יוסף סרבי.
כשנוסד בפירנצה ועד למען יהודים פליטים מאתיופיה, פעל בו יחד עם הרב שמואל צבי מרגליות ויעקב פייטלוביץ'.
בפעילותו העיתונאית שימש כסופרו האיטלקי של "ל'אוניברס איזראליט" הצרפתי, לקח חלק בהוצאת כתבי העת "לוקס" ו"אנטולוגיה הבראיקה", נמנה עם מייסדי ומנהלי השבועון "סטימאנה איזראליטיקה", ובמשך שנים רבות ערך את השבועון לנוער של כתב העת "ישראל".
עם סיום מלחמת העולם הראשונה נשלח מטעם ממשלת איטליה לטריפולי שבלוב, לשם ארגון הקהילה היהודית המקומית, כדרישת החוק לשלבם במערכת הארגון האיטלקי.
הודות לפעילותו שם קיבל אות כבוד מהשלטון.
כשעסק יחד עם ידידיו דן לאטס, אלפונסו פצ'יפיצ'י ואחרים בפעילות לחיזוק רוח הדת ביהודי איטליה שהחלו להיטמע באוכלוסייה המקומית, התוודע לציונות ובוועידת סן רמו נלווה אל חיים ויצמן, ושימש כמזכירו האישי בשליחות זו.
בעזרת ידידיו אלו גם פעל ליצירת תנועה ציונית גדולה באיטליה.
בשנת 1922 (ה'תרפ"ב) פרש מתחום ההוראה, והחל לשמש כמזכיר הראשי של הפדרציה הציונית והקרנות הציוניות באיטליה ומושבותיה, וייצג אותה בקונגרס הציוני ה-13 בקרלסבד.
כן השתתף בוועידה העולמית של היהודים הספרדים, שהתכנסה אז שם, ובה הוכרז על ייסוד ההסתדרות העולמית של היהודים הספרדים.
בהמשך אף שימש כנציג יהודי מצרים בקונגרס הציוני בציריך, והשתתף בהכנות לייסוד הקונגרס היהודי העולמי.
במקביל לתפקידו כמזכיר, ייסד באיטליה אגודות לאומיות להפצת תרבות, חברות חסד ומועדונים לנוער.
לאחר פטירת הרב רפאל דלה-פרגולה, רבה של אלכסנדריה שבמצרים, נבחר בשנת 1927 (ה'תרפ"ז) לשמש כרב העיר תחתיו.
באלכסנדריה פעל לקרב את בני הקהילה אל היהדות, ועל ידי גיוסם לפעילות קהילתית, הרחיקם מהתרבות האיטלקית והצרפתית שנטמעה בהם.
כן ייסד בעיר ישיבה גדולה שבה למדו צעירים יהודים, והיה מוסר בה הרצאות שבועיות בענייני הרוח וחכמת היהדות.
בישיבה אף נמסרו שיעורים לעברית, תורה, ספרות והיסטוריה ישראלית.
כשביקרו חיים נחמן ביאליק, נחום סוקולוב ודוד ילין באלכסנדריה מספר פעמים, מסרו שיעורים במוסד.
בהשפעתו על הקהילה נוסדו בעיר בית החולים היהודי הגדול, בית יתומים, שני בתי אבות, בית כנסת על שם הרב אליהו בכור חזן ובית ספר חדש על שם הרב דלה-פרגולה.
כן הנהיג לימוד עברית בכל בתי הספר של הקהילה, גם עבור תלמידים יהודים מבתי הספר הכלליים של האנגלים, הצרפתים והאיטלקים, והביא לשם מטרה זו מורים מארץ ישראל.
באלכסנדריה הוציא לאור וערך את הירחון "אילוסטראסיון ג'ואיף" ("עיתון עברי מצויר", שחלקו הודפס בצרפתית וחלקו בעברית ברמה ספרותית גבוהה, ונמנה עם הירחונים העבריים הנחשבים בעולם) ולאחר מכן את הירחון "המחברות היהודיות".
כן ייסד בעיר את "אגודת הצעירים היהודים", כמענה ל"אגודת הצעירים הנוצרים", שאליה נהג הנוער היהודי ללכת לפני שייסד את המקבילה היהודית.
בעזרת אגודה זו משך את הנוער לציונות ולפעולות תרבותיות.
הודות לפעילותו באלכסנדריה, קיבל מאת ממשלת איטליה אות כבוד בשם "גראנד אופיצ'אלה", מלבד שני אותות כבוד נוספים שקיבל עוד באיטליה, על פעילותו למען פצועי מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1930 (ה'תר"ץ) הוצעה לו משרת הרב הראשי ליוון, אך סירב בשל רצונו להמשיך בפעילות בקהילתו באלכסנדריה.
כשהחלה רדיפת יהודים בגרמניה, פתח במפעל לאיסוף כספים כדי להעלותם ארצה, ובכספי מפעל זה נוסד כפר ידידיה, נדבת יהודי מצרים על שם פילון האלכסנדרוני.
הרב פראטו ביקר בארץ ישראל מספר פעמים, והקדיש זמן רב לביסוס היישוב ולחיזוק הקשרים בין ישראל למצרים.
בשל היותו מומחה למשפט עברי, הוזמן להעיד במשפט ירושה של משפחה יהודית בבית הדין העליון האנגלי במומבאי שבהודו.
כן סידר לנחום סוקולוב את ראיונו אצל פואד מלך מצרים.
בחודש אוגוסט 1936 (אלול ה'תרצ"ו) החל לשמש כרבה הראשי של רומא שבאיטליה, כמנהל בית המדרש לרבנים ברומא וכיועץ רבני לברית הקהילות.
בשנות כהונתו ברומא השפיע והטיף להנהגת יהודי איטליה דעות לאומיות וציוניות.
כן הנהיג מתן ארוחת צהריים לתלמידים עניים, שיעורי עברית, תורה והיסטוריה יהודית לתלמידים היהודים בבתי הספר התיכוניים בשעות שיעורי הדת הקתולית, שמהם היו פטורים התלמידים היהודים.
כן הקים מערך שיעורים מיוחד למבוגרים ושיעורי ערב לעברית וליהדות באולם הגדול של בית הקהילה, והנהיג מניין קבוע לתפילות בבית היתומים בהשתתפות תלמידי בית המדרש לרבנים, כדי שהיתומים יוכלו לומר קדיש.
הנהיג שיעורי הכנה לבר מצווה ומתן טלית ותפילין על חשבון הקהילה לכל ילד עני, ובהשפעתו נוסד ארגון הנשים "אדאי" שמטרתו פעולות סעד, תרבות וציונות, בדומה לויצו.
בשנים 1929 ו-1937 הוזמן על ידי הנציב האיטלקי באיים הדודקאנסיים לבקר בבית המדרש לרבנים שהקימה הממשלה האיטלקית ברודוס שביוון, לשם הרחבת ההשפעה האיטלקית בקהילות ישראל במזרח הקרוב.
פעילותו הציונית ברומא לא נעמה לרוחם של יהודים מתבוללים מקומיים, וכשגברה ההשפעה הנאצית על העיתונות האיטלקית, היו מתנגדיו תוקפים אותו בעיתונות המקומית, בליווי דברי הסתה אנטישמיים כנגדו.
בשל האנטישמיות שגברה במדינה תחת לחץ גרמניה הנאצית, לא יכל עוד להמשיך בפעילות יהודית באיטליה, ובשנת 1939 (ה'תרצ"ט) עלה עם משפחתו לארץ ישראל.
עם עלייתו לארץ מונה לשמש כמנהל משרד הרבנות הראשית בתל אביב, וייעל רבות את המשרד.
כן שימש כסגן יו"ר "רשת החינוך התלמודי", סגן יו"ר "עזרת תורה" לתמיכה ברבנים פליטים, חבר הנהלת "ישיבת היישוב החדש" של הרב משה אביגדור עמיאל, יו"ר הוועד הפועל של "ידידי ארגון צעירים ללימודי היהדות" ועוד.
לקראת הבחירות לרב הראשי הספרדי של תל אביב, הציעו ידידיו ומוקיריו לבחור בו, אך הוא סירב, שכן לדעתו העיר צריכה רב גדול בתורה, ולא רק רב שפעל לקירוב רחוקים בחו"ל, כמוהו.
בשנת 1940 (ה'ת"ש) פורסמה בהוצאת ועד היובל חוברת על קורות חייו, לרגל עלייתו לארץ ובמלאת 40 שנה לפעילותו הציבורית.
לאחר מלחמת העולם השנייה נענה לבקשת הקהילה היהודית ברומא, וחזר בחודש ספטמבר 1945 לשמש בה כרב ראשי, כיו"ר ועד רבני איטליה וכמנהל בית המדרש לרבנים, לאחר שישראל אנטון צולי, הרב הקודם, המיר את דתו.
בשנת 1947, לאחר החלטת עצרת האומות המאוחדות לתת ליהודים מדינה בארץ ישראל, הרב פראטו את קהילתו על יד שער טיטוס.
הרב פראטו, באופן סימבולי, חצה את שער טיטוס בכיוון השני מהיהודים שהגיעו אליו כאלפיים שנה לפני.
הלך לעולמו ברומא ב-8 במרץ 1951.
לאחר פטירתו, החליפו בתפקיד רבה הראשי של רומא הרב אליהו טואף.
חמש שנות רבנות – תעודות הנוגעות להיסטוריית קהילת יהודי אלכסנדריה מימי קדם ועד לימיו, כולל נאומיו והרצאותיו באלכסנדריה, ארבעה חלקים
מקראות בהיסטוריה ובגאוגרפיה – חיבור לבתי ספר תיכוניים באיטליה
תפילה לדוד – סידור עם תרגום לאיטלקית של כל התפילות בנוסח ספרדי
יסוד המשפט העברי – תרגום לצרפתית לחיבורו של פרופסור גולק
בעריכתו יצא לאור ספר במלאת 800 שנים להולדת הרמב"ם.
דוד פרסקו (12 באוקטובר 1853 – 25 בנובמבר 1933) היה מתרגם, עיתונאי ואיש ציבור יהודי-טורקי, מהחשובים והבולטים במדינתו במאה ה-20, והבולט בעורכי העיתון איל טיימפו.
נולד בקושטא, בן למשפחה שגורשה מספרד.
בגיל 17 כתב את מאמרו הראשון לעיתונות, ומיד השתלב בסצנת העיתונות המקומית.
בתקופה זו החל לפרסם מאמרים ב"ג'ורנל ישראלית" ו"איל טלגראפו", ומגיל 21 החל לערוך את כתב העת "איל נסיונאל".
בהמשך ייסד וערך את כתבי העת הספרותיים "איל אינסטרוקטור", "איל סול", "איל אמיגו דילה פ'אמילייה" ו"לה בוז דה אוריינטי" שקידמו התמערבות ברוח חברת כל ישראל חברים ויצאו לאור באיסנטבול.
בשנת 1882 החל לערוך את העיתון "איל טיימפו" שיצא לאור בלאדינו.
בתקופת כהונתו כעורך העיתון, הפך אותו פרסקו לעיתון היהודי הנפוץ ביותר בטורקיה, תוך ששמו הפך לשם הנרדף של העיתון, והוא עצמו לדמות הבולטת ביותר בעיתונות הלאדינו.
על השפעתו בתחום עיתונות הלאדינו ניתן ללמוד מדברי פרופסור ברוך מבורך שאמר כי פרסקו "יכול ורשאי להיחשב כמייסדה האמיתי של העיתונות היהודית ההיספניולית ארוכת החיים בטורקיה".
בשנת 1925 הפסיק לשמש כעורך העיתון "איל טיימפו" לאחר שנים רבות, ועבר להתגורר בניס שבצרפת.
בתקופה זו המשיך לכתוב מאמרים, הפעם לעיתון "לה בוז דה אוריינטי" שיצא לאור באיסטנבול, ושימש בו כ"עורך הכבוד".
כעיתונאי אידאולוג, לחם מעל דפי עיתונו בעד קידמה, השכלה ורפורמה בהנהגת הקהילה היהודית בטורקיה.
הודות לשליטתו במספר שפות, תרגם רומנים וספרים מפורסמים מעברית ומצרפתית ללאדינו.
הלך לעולמו בביתו שבניס מתוך בדידות ועוני ב-25 בנובמבר 1933 (ו' בכסלו ה'תרצ"ד).
בניגוד למרבית אישי הציבור והעיתונאים היהודים בטורקיה, פרסקו היה קנאי בלאומיותו הטורקית, והוביל קו התנגדות לתנועה הציונית בעיתונו "איל טיימפו".
את התנגדותו נימק לרוב כדאגה לשלום יהודי האימפריה העות'מאנית, בשל ההתנגדות של זו האחרונה לתנועה הציוניות.
על פי ההיסטוריון משה דוד גאון, כשביקר בנימין זאב הרצל בקושטא, לא חשש פרסקו להתנגד לביקורו, והביע זאת בפומבי.
עם זאת, מקור אחר מציין כי פרסקו דווקא היה זה שסידר להרצל את הפגישה עם עבדול חמיד השני, סולטאן טורקיה.
בסוף שנת 1909 הוציא לאור בקושטא חוברת שם "Le Sionisme" בצרפתית, וריכז בה את מאמריו האנטי ציוניים, שפרסם קודם לכן ב"איל טיימפו".
החוברת זכתה לתפוצה רבה באלפי עותקים, והופצה אף בין פקידי ממשלה וצירי הפרלמנט הטורקי.
התנועה הציונית לא ראתה בעין טובה את ההתנגדות שהוביל פרסקו כנגדה בעיתון "איל טיימפו" שבעריכתו, ובחודש נובמבר 1908, הציעה לו התנועה תשלום חודשי קבוע, תמורת מספר תנאים שסוכמו איתו בנוכחות עדים: על פרסקו להתחייב לפרסם בעיתונו מאמרים התומכים בהכנסת היהודים לארץ ישראל ולמדינות שבשליטת האימפריה העות'מאנית, ובעד השפה העברית.
תחילה התנגד פרסקו, בשל רצונו להשאיר את העיתון חופשי, ואחד מהמשתתפים בדיונים מולו אף ציין כי "אי אפשר לחשוד אותו שהמכר ימכור עבור כסף".
בעת המשא ומתן, הבהיר כי הוא רוחש אהדה לציונות, אך מתנגד לדרך שבה היא פועלת.
דבריו עשו רושם, ולבסוף הגיעו שני הצדדים להסכמה.
החל מרגע חתימת ההסכם, שמר פרסקו על התנאים, פרסם מאמרים שנמסרו לו על ידי התנועה הציונית, ונמנע מכתיבת מאמרים כנגד התנועה.
בחודש יולי של אותה השנה, החל פרסקו לחזור ולפרסם בהדרגה מאמרים כנגד התנועה הציונית, והתשלום שקיבל בוטל.
כששאל פרסקו את אחד מחברי התנועה לפשר הפסקת התשלום, נענה כי אין ברצונה לתמוך בעיתון המתנגד לדרכה.
לאחר כחודשיים של משא ומתן נוסף, חודשה התמיכה בסוף חודש ספטמבר בתנאים שלהלן: פרסקו יצהיר כי הוא אוהד את הציונות וכל מאמרי העיתון שבעריכתו יהיו בעד הציונות, וכן יתחייב לא לפרסם בעיתון מכתבים שיישלחו אליו על ידי אישים המתנגדים לציונות.
מספר ימים לאחר ההסכם, פורסם בעיתון מאמר של נחום סוקולוב בעד התנועה הציונית, ופרסקו פרסם לצידו הערות משלו.
התנהלותו של פרסקו בניגוד לסיכומים גררה תגובות נזעמות בטורקיה ובקרב אנשי התנועה הציונית בעולם.
בתגובה לטענות כנגדו, כתב פרסקו בחודש נובמבר 1909 מאמר התגוננות, והסביר בו את התקרית מנקודת מבטו, וציין כי כוונותיו בהתנגדותו לציונות באות מרצונו למנוע מהיהודים ליפול אל "תהום רבה", תוך כדי שהתאונן על אלו שכינוהו "אנטישמי".
התנגדותו לציונות משכה אליו ביקורת והתנגדות עזה גם בעיתונות העברית, כדוגמת הצבי והחרות, שהרבו לכתוב מאמרים המביעים התנגדות לדעותיו ולפעילותו בקרב יהודי טורקיה, וכינו אותו "מלשן".
כך באחד ממאמריו, כתב אברהם אלמליח כי "מקור הרעה" כנגד הציונות היה בראשי הקהילה היהודית בטורקיה, ובחלק גדול מעיתוניה, בראשותו של פרסקו ועיתונו.
בחודש דצמבר 1910 דיווח עיתון החרות כי "המלשן הפנימי הגדול, דוד פרסקו" הכריז כי בכוונתו להוציא לאור שני עיתונים אנטי-ציוניים בטורקית ובצרפתית, בנוסף על העיתון שבעריכתו.
על פי הדיווח, פרסקו מצידו הצהיר כי הרבה ידידים הבטיחו לסייע לו בכך.
בנובמבר 1911 העיתונאי לוסיאן שיוטו כתב בעיתון "ל'אורור" מאמר כנגד פרסקו, בו תיאר אותו כ"נבל הגדול ביותר" ו"חצוף", ובתגובה לכך פרסקו לא נשאר חייב ותבע אותו לבית המשפט.
בטלגרמה, שעליה חתם פרסקו יחד עם הרב חיים נחום אפנדי, ונשלחה מאיזמיר לראש הווזירים חאקי פחה בשנת 1911, נכתב: "אנחנו היהודים העות'מאנים נאמנים (...) למלכות העות'מאנית (...) אנו מביעים תודה לרום מעלת כבודו בעד הטובות (...) ובכל תוקף אנו מרחיקים מעלינו את מחשבות הציונים והגות-לבם.
נשבעים (...) כי נכונים אנחנו לחגור את כל כחותינו ולהילחם (...) נגד כל תנועה, שאינה מתאימה לטובת מולדתנו האהובה".
מכתב זה עורר את זעמו של אלתר דרויאנוב, שהגיב על כך במאמר לעיתון העולם.
משה דוד גאון, שפגש את פרסקו בקושטא בשנת 1923, כתב עליו תקופת מה לפני המפגש עמו מאמר המתנגד לדעותיו, ומגדיר אותו כאדם המזיק לחברה, למרות היותו אדם משכיל.