tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בכהונתו ג'ונסטון פיתח את המושבה ופיקח על סיווג הקרקעות במושבה תוך שהוא קובע אזורי סחר, מגורים ואזורים כפריים.
תחת כהונתו נבנו הקסרקטינים באזור סטנלי ואברדין.
בעת שפוטינגר יצא במשלחת לסין ביוני 1842 נותר ג'ונסטון המנהלן בפועל, והמשיך בפעולותיו, אולם לא יכל לשפוט את הפושעים שנתפסו במושבה, דבר שהביא לעומס בבתי הכלא ולעלייה בפשיעה ובשוד הימי.
הירידה בביטחון האישי במושבה הביאה את משרד המושבות הבריטי להבין שיש צורך במנהלן רשמי במושבה, ובדצמבר 1842 שב פוטינגר למושבה וג'ונסטון שב לתפקידו כסגן הממונה על הסחר עם סין.
ב-1843 מינה פוטינגר את ג'ונסטון לחבר במועצה המבצעת ובמועצה המחוקקת.
באוקטובר 1843 חלה ג'ונסטון ושב לאנגליה.
ב-5 ביוני 1845 נבחר כחבר החברה המלכותית בשל כתביו על הטבע של סין.
בספטמבר 1845 שב ג'ונסטון לסין וכיהן כמזכיר הממונה על הסחר עד ספטמבר 1852. בינואר 1846 שב לכהן במועצה המבצעת וכיהן בה עד מרץ 1853 עת פרש ושב לאנגליה.
ב-30 בספטמבר 1856 נשא ג'ונסטון לאישה את פרנסיס אלן (Frances-Ellen) בלונדון.
נולדו להם תשעה בנים ושתי בנות.
ג'ונסטון עבר להתגורר בסאפוק שם כיהן כשופט שלום.
לאחר מכן עבר לארצות הברית, ונפטר ב-21 בינואר בלוס אנג'לס שבקליפורניה.
רעייתו הקימה לזכרו כנסייה בפסדינה בשנת 1889.
דרך ג'ונסטון בשכונת ואן צ'אי שבאי הונג קונג נקראת על שמו.
אלכסנדר פאוולוביץ' רגולין היה שחקן הוקי קרח סובייטי בעמדת המגן, מהכוכבים הגדולים של צסק"א מוסקבה ונבחרת ברית המועצות איתה זכה 3 פעמים במדליית זהב אולימפית.
בסך הכול באליפויות אולם ואירופה רגולין זכה ב-22 מדליות, יותר מכל שחקן הוקי קרח סובייטי אחר.
נחשב בעיני רבים לאחד המגינים הטובים ביותר בתולדות ההוקי קרח הסובייטי.
אלכסנדר רגולין נולד במוסקבה כחלק משלישיית אחים.
שלושת האחים למדו כולם מוזיקה בילדותם, אך בסופו של דבר עברו לאימוני הוקי קרח.
בשנת 1957 רגולין החל לשחק עבור מועדון חימקי מעיר ווסקרסנסק (מחוז מוסקבה) ובשנת 1962 עבר למועדון המעוטר ביותר של ברית המועצות, צסק"א מוסקבה.
בשנת 1961 נכלל רגולין לראשונה בנבחרת ברית המועצות בהוקי קרח וזכה במדליית ארד באליפות העולם.
במדי הנבחרת זכה רגולין באליפות העולם ברציפות עד לשנת 1971. בנבחרת שיחק ליד ויטאלי דבידוב ו-ויקטור קוזקין ושלושתם זכו ב-3 מדליות זהב אולימפיות.
באליפות העולם בשנת 1966 זכה בתואר "המגן המצטיין של האליפות".
במדי צסק"א, ששלטה באופן מוחלט בליגה הסובייטית, זכה רגולין ב-10 אליפויות ברית המועצות.
ב-1972 שיחק רגולין במדי הנבחרת בסדרת הפסגה מול נבחרת קנדה שהורכבה לראשונה מכוכבים מקצוענים מליגת ה-NHL.
רגולין שיחק בשישה משמונת משחקי הסדרה.
בשנת 1973 פרש רגולין ממשחק פעיל והחל לאמן ילדים.
בנוסף היה פעיל בארגוני ספורטאים ותיקים ובממסד הספורטיבי של רוסיה.
אלכסנדר מיכאלוביץ רודצ`נקו היה אמן, פסל, צלם ומעצב גרפי רוסי.
רודצ'נקו למד אמנות בבית הספר בקאזאן בין השנים 1914-1910. לאחר מכן עזב למוסקבה, ושם למד גרפיקה בשנת 1915 והיה אסיסטנט של הפסל ולדימיר טאטלין.
במוסקבה עזב במהרה את סגנון הציור הפוטוריסטי לטובת המופשט-גאומטרי.
את ציוריו הגאומטריים צייר באמצעות סרגל ומחוגה.
את עבודותיו הגאומטריות הראשונות הציג בתערוכה שארגן טאטלין במוסקבה ב-1916, ובשנת 1918 הציג את תערוכת היחיד הראשונה שלו במוסקבה.
דוגמה לאחד מציוריו הגאומטריים הוא הציור "אדום וצהוב".
בהמשך שנה זו צייר את סדרת העבודות "שחור על שחור" (1918) כמענה לסדרה המפורסמת של קזימיר מלביץ', "לבן על לבן".
בשנת 1919 החל ליצור עבודות קונסטרוקטיביסטיות תלת-ממדיות שנעשו בעץ, מתכת וחומרים שונים.
בעבודות אלו עשה שימוש בצורות גאומטריות שיצרו קומפוזיציות דינמיות.
לדוגמה, מבנה תלוי משנת 1920.
בשנת 1921 הוא הציג טריפטיכון על בסיס 3 צבעי יסוד (צהוב, כחול ואדום) שלדבריו היווה את "מות הציור" מכיוון שבו מלאכת הציור מוצתה והגיעה למסקנה הלוגית שלה, ולכן לא נותר צורך לחקור את המדיום הזה.
בין השאר, עבודה זו היוותה השראה לעבודה של היטו שטיירל ב-2007.
רודצ'נקו הוביל פלג מתוך התנועה הקונסטרוקטיביסטית שנקרא "קבוצת הפרודוקטיביסטים".
קבוצה זו האמינה שיש לחזק את הקשר בין האמנות לתעשייה, וכן ליצור קשר טוב יותר עם אוכלוסיית הפועלים והצרכנים.
לדוגמה, עיצוב פנים וריהוט למועדון עבור פועלים משנת 1925. רודצ'נקו דחה את האמנות היפה לטובת האמנות השימושית.
הוא עזב את הציור לטובת צילום (בו שיתף פעולה עם חברו גאורגי זלמה), יצירת פוסטרים, איור ספרים, טיפוגרפיה, עיצוב רהיטים ועיצוב תפאורות לקולנוע.
הוא אייר את ספרי שיריו של ולדימיר מאיאקובסקי בין השנים 1929-1925 וגם את הירחון הקונסטרוקטיביסטי "קינו - פוט".
הוא צילם בעבור עיתונים רבים, והיה אחד מראשוני היוצרים שעשה שימוש בפוטומונטז' יחד עם ג'ון הרטפילד וראול האוסמן.
בעבודות אלו נמשך אל נושאי הספורט, הקרקס, תהלוכות חגיגיות ודרך החיים הסובייטית.
רודצ'נקו ביים סרטים תיעודיים ויצר תפאורות רבות לסרטים ולהצגות, ביניהם ההצגה "חרק המיטה" (1929) (תמונות נוספות) בבימויו של גלבוב פנדלום.
רודצ'נקו זכה בארבעה פרסים בתערוכת אמנות בפריז בשנת 1925, וזו הייתה הפעם היחידה שיצא מגבולות ברית המועצות.
במשך חייו יזם בניית מוזיאונים במסגרת תפקידים ממשלתיים-תרבותיים, ולימד אמנות.
פייפר, דייוויד (עורך) (1984), אנציקלופדיה לאמנות ופיסול, כרך ד', הוצאת כתר, ירושלים, עמ' 195.
אלכסנדר איבנביץ' קרניצקי (בבלארוסית: Аляксандр Iванавiч Карнiцкi; נולד ב-14 בפברואר 1989) הוא כדורגלן בלארוסי המשחק במזקבשדי ונבחרת בלארוס בעמדת הקשר.
קרניצקי התחיל את הקריירה שלו בקבוצת ברנוביץ', כאשר בשנת ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה.
בעונת השתלב כשחקן הרכב בקבוצה ורשם 24 הופעות כאשר הוא פתח ב-23 מתוכן.
בעונת שיחק עבור פולאצק ועונה אחת לאחר מכן שיחק בגרניט מיקשביץ'.
בעונת הצטרף לקבוצת הומל מליגת העל הבלארוסית.
ב-30 במרץ 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הבלארוסית בהפסד קבוצתו 2-1 לדנפר מוגילב בה הוא גם כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה.
בסיום העונה חתם בבאטה בוריסוב.
בעונתו הראשונה במועדון הוא כבש 7 שערים ב-31 משחקי ליגה ורשם הופעת בכורה בזירה האירופית כאשר שיחק בתיקו 0-0 נגד סקנדרבו קורצ'ה במסגרת מוקדמות ליגת האלופות.
ב-1 בספטמבר 2016 חתם לשלוש עונות בהפועל רעננה מליגת העל.
ב-10 בינואר 2017 שוחרר מהקבוצה.
ב-9 במרץ 2017 חזר לקדנציה שנייה בהומל.
בקיץ קרניצקי חתם בספסי ספאנטו ג'ורג'.
ב-1 באוגוסט 2019 חתם במזקבשדי.
ב-7 באוקטובר 2017 ערך את הופעתו הבכורה בנבחרת בהפסד 3-1 ל במוקדמות מונדיאל 2018.
הסופר קאפ הבלארוסי: , ,
אלכסנדר שְׁווֹלוֹ הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת השוער בקבוצת הארט אוף מידלות'יאן.
שוולו שיחק כנער במועדון והן ויסבאדן מעיר הולדתו.
בשנת 2008, כאשר היה בן 16, החל לשחק בנוער של פרייבורג, ובשנת 2010 הפך לשוער של קבוצת המילואים של המועדון.
בקבוצת המילואים ערך 51 הופעות, בהן ספג 77 שערים, ושמר 12 פעמים על רשת נקייה.
בינואר 2012 הוקפץ שוולו לקבוצה הבוגרת של פרייבורג, ותחילה ישב על הספסל כשוער מחליף.
רק במאי 2014 ערך שוולו את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת, כשפתח בהפסד פרייבורג 2–3 להנובר 96. בקיץ 2014 עבר שוולו בהשאלה לשנתיים לארמיניה בילפלד, וערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 1–4 על זנדהאוזן במסגרת הגביע הגרמני.
שוולו שיחק עונה אחת בארמיניה בילפלד, ובקיץ 2015 נקרא שוב לשחק בפרייבורג, שנשרה בלעדיו לליגת הבונדסליגה השנייה, על אף שנשארה עוד שנה בחוזה ההשאלה שלו לארמיניה בילפלד, משום שהקבוצה נשארה ללא שוערים לאחר מכירתו של רומן בורקי לבורוסיה דורטמונד.
בעונת 2015/16 שוולו עמד בשערה של פרייבורג כשוער הראשון, וסייע לה להעפיל לבונדסליגה מהמקום הראשון.
שוולו נשאר השוער הראשון גם בעונת 2016/17, בה הקבוצה סיימה באופן מפתיע בחלק העליון של הטבלה, והציג יכולת גבוהה.
ב-4 באוגוסט 2020 לאחר שמונה שנים בפרייבורג חתם בהרטה ברלין.
ב-27 ביולי 2023 חתם באוניון ברלין, בה הוא משמש שוער משנה לפרדריק רונו.
שוולו ערך 7 הופעות בשתי עונות באוניון ברלין.
בקיץ 2025 תם חוזהו והוא שוחרר מהקבוצה.
שוולו הופיע בכל הנבחרות הצעירות של גרמניה עד גיל 20, אך טרם זומן לנבחרת גרמניה הבוגרת.
אלכסנדר פרנצביץ' רגוזה (; 8 ביוני 1858 - 29 ביוני 1919) היה גנרל בצבא האימפריה הרוסית אשר פיקד על הארמייה הרביעית במלחמת העולם הראשונה, ולאחר מכן שימש כשר ההגנה של המדינה האוקראינית.
רגוזה נולד בוויטבסק ב-8 ביוני 1858 כבן למשפחת אצולה.
הוא למד בבית הספר הצבאי בפולוצק, ולאחר מכן בבית הספר מיכאלובסקי לתותחנים.
ב-1887 התגייס לצבא האימפריה הרוסית והוצב ברגימנט הגרנדירים ה-3 של המשמר הקיסרי.
הוא לחם באומץ במלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), וזכה בעיטורים רבים.
ב-22 בנובמבר 1883 הוצב במטה הדיוויזיה ה-5, וב-11 בינואר 1888 הועבר למטה המחוז הצבאי אמור.
ב-9 באפריל 1896 מונה לראש מטה הדיוויזיה ה-32, וב-10 במרץ 1898 הועבר למלא את אותו תפקיד בדיוויזיה ה-5. ב-27 באפריל 1900 מונה למפקד הרגימנט ה-18 וולגה, וב-2 במרץ 1904 מונה למפקד הבריגדה ה-1. ב-22 באוקטובר של אותה שנה מונה לראש מטה הקורפוס ה-3. ב-16 ביוני 1906 מונה למפקד מבצר.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, נכללה הדיוויזיה של רגוזה במסגרת הקורפוס ה-15 אשר היה חלק מהארמייה השמינית.
הוא לחם עם הדיוויזיה בקרב גליציה.
ב-27 בספטמבר של אותה שנה הוא הועבר לפקד על הקורפוס ה-25, וב-6 בדצמבר הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
הוא השתתף עם הקורפוס בנסיגה הגדולה משטחי גליציה ופולין, וב-20 באוגוסט 1915 מונה למפקד הארמייה הרביעית במקום אלכסיי אברט שהועבר לפקד על החזית המערבית.
הארמייה שלו התגוננה בהצלחה כנגד הגרמנים, ובנובמבר 1916, הועברה הארמייה לחזית הרומנית.
לאחר מהפכת פברואר 1917, היה רגוזה אחד הגנרלים ששמרו אמונים למשטר החדש, ובתמורה המשיך לכהן כמפקד הארמייה הרביעית.
ב-21 בנובמבר 1917 הוא סולק מהצבא.
רגוזה התגייס לעזרת פבלו סקורופדסקי אשר רצה להקים מדינה אוקראינית עצמאית מרוסיה.
ב-30 באפריל 1918, בתמיכת הגרמנים, סקורופדסקי פירק את "הרפובליקה העממית של אוקראינה", והקים את "המדינה האוקראינית".
הוא נטל לעצמו את התואר "הטמאן".
המדינה הייתה בפועל ממשלת בובות גרמנית וזכתה לתמיכה מועטת מצד הלאומנים האוקראינים, אולם היא השכילה ליצור מערכת אדמיניסטרטיבית יעילה.
רגוזה מונה לשר ההגנה של המדינה וקיבל דרגה שוות ערך לפילדמרשל.
עם זאת, מתוך 3 דיוויזיות שהוא הקים, שתיים פורקו על ידי הגרמנים.
הכוח הצבאי ברשותו הסתכם בדיוויזיה אחת בת כ-6,000 חיילים.
בנובמבר של אותה שנה הסתיימה מלחמת העולם הראשונה בכישלונה של גרמניה, וזו האחרונה החלה להסיג את כוחותיה מאוקראינה.
ב-14 בנובמבר הכריזו הסוציאליסטים האוקראינים על ממשלה מהפכנית חדשה, ה"דירקטורט".
ממשלה זו זכתה לתמיכה עצומה, וצבא המרד צר על קייב.
הגרמנים התפנו, יחד עם סקורופדסקי.
הוא סירב להצעה להצטרף לצבאו של פטליורה ועזב את קייב ועבר לעיר אודסה.
הוא תכנן לעבור מאודסה לקובאן ושם להתגייס לצבא הלבן, אולם לא הספיק ונפל בשבי הצבא האדום.
הוא הוצא להורג ב-29 ביוני 1919 מאחר שסירב לשתף פעולה עם הבולשביקים.
אלכסנדר ניקולאייביץ' רדישצ'ב , נפת פנזה, רוסיה - 24 בספטמבר 1802, לפי הלוח היוליאני הישן 12 בספטמבר 1802 סנקט פטרבורג) היה סופר, הוגה דעות ומשורר רוסי.
רדישצ'ב נולד בשנת 1749 באחוזה בפרברי מוסקבה במשפחת אצילים בעלי שורשים טטריים שאבותיהם היו נסיכים שעזבו את האסלאם והתנצרו ונכנסו לשירותו של איוואן האיום אחרי כיבוש קאזאן בשנת 1552. בתמורה העניק להם הצאר בזמנו 89,000 דונם אדמות.
במהלך הדורות עלו בני רדישצ'ב בהדרגה במעמדם.
אביו של הסופר, ניקולאי אפנסייביץ' רדישצ'ב היה בעל אחוזות מכובד במוסקבה, שנודע ביחסו האנושי כלפי 3,000 צמיתיו.
עד גיל 8 חי רדישצ'ב באחוזת אביו בוורחנייה אובליאזובו, אז חלק מפלך סרטוב, כיום במחוז פנזה, כמאה וששים קילומטר מערבית לנהר וולגה.
הוא גדל והתחנך עם מטפלת ומורה פרטי צמודים.
בהמשך עבר לגור אצל קרוב משפחה במוסקבה וביקר בקורסים באוניברסיטת מוסקבה.
ב-1765 קשרי המשפחה אפשרו לרדישצ'ב לשרת כנושא כלים בחצר הקיסרית יקטרינה השנייה.
כבר באותה תקופה הוא התייחס לחצר המלכותית בחשדנות בגלל "זלזולה בדת האורתודוקסית ורצונה למסור את המולדת לידיים זרות".
רדישצ'ב אובחן כנער מחונן ולכן נבחר כאחד מתריסר צעירים שנשלחו ללמוד במערב כדי לרכוש השכלה מערב-אירופית.
הוא למד מספר שנים באוניברסיטת לייפציג שבה למד באותה תקופה גם גתה.
החינוך שקיבל - בעיקר הגותם של מבלי (אחיו של אטיין בונו דה קונדיאק), של הלווטיוס ורוסו השפיעו על השקפותיו לגבי החברה הרוסית ובשובו קיווה לשלב את רעיונות הנאורות כגון משפט הטבע והאמנה החברתית בקרב הציבור הרוסי.
בשובו לרוסיה התקבל לשורות המנהל הקיסרי והפך במשך הזמן למנהל מכס.
אפילו כשעבד כיועץ משפטי בשירות הקיסרית, הוא שיבח מהפכנים כמו ג'ורג' וושינגטון, התלהב משלביה הראשונים של המהפכה הצרפתית והלך שבי אחרי הרעיונות הרדיקליים של ניקולאי נוביקוב, מראשוני העיתונאים הרוסים ובונה חופשי שבעיתונו "טרוּטֶן" Трутень (זכר הדוברים) פרסם ביקורות פומביות ראשונות על הממשל הצארי, במיוחד בנוגע למשטר הצמיתות של האיכרים.
הסטירה והזעם של נוביקוב נתנו השראה לספרו הכי מפורסם של רדישצ'ב "המסע מפטרבורג למוסקבה".
במקביל לקריירה המנהלית המשיך רדישצ'ב בפעילות ספרותית.
בשנת 1789 פרסום ספרו "חיי פיודור וסילייביץ' אושאקוב" עורר תגובות מנוגדות בקהל קוראיו.
בעקבותיו כתב רדישצ'ב את ספר "מסע מפטרבורג למוסקבה" שהפך לספר ה"מחאה" הראשון בספרות הרוסית, שבו הוקיע המחבר בחריפות את שיטת הצמיתות, את מערכת המשפט והמנהל הרוסיים תחת שלטונה של הקיסרית יקטרינה השנייה.
זמן קצר אחרי ההוצאה לאור של הספר, קראה הקיסרית את הספר וראתה בקריאה של רדישצ'ב לביצוע רפורמות עדות לרדיקליזם בסגנון יעקוביני והורתה שכל עותקי הספר יופקעו ויושמדו.
מתוך 650 עותקים שהודפסו במקור רק 17 שרדו עד שהספר הודפס מחדש באנגליה כעבור 50 שנה.
רדישצ'ב נעצר ועבר עינויים פיזיים ונפשיים.
הוא ביקש מחילה מהקיסרית והתכחש בפומבי לספר.
אחרי שנידון לעונש מוות, עונשו שונה לעשר שנות עבודות פרך.
היה אמור לבצע אותו באילימסק, בסיביר.
בעת מסעו לסיביר היה כבול, סבל מכפור האימים, התנענע על רגליו ונפל חולה.
ידידו, הרוזן אלכסנדר וורונצוב שהייתה לו השפעה אצל הקיסרית ביקש בשבילו הקלה בתנאים ורשות לשוב למוסקבה כדי להתאושש.
אחרי שהרגיש יותר טוב נדרש לצאת שוב לביצוע העונש בסיביר.
המסע השני לגלות וחייו בסיביר
באוקטובר 1790 יצא שוב לדרך ומסעו לסיביר נמשך כשנתיים עם תחנות ביניים ביקטרינבורג, טובולסק ואירקוטסק עד שהגיע בשנת 1792 למקום הגלות המיועד, העיירה אילימסק.
בדרך הוא כתב ביוגרפיה של ירמק טימופייביץ', הכובש הקוזקי של סיביר ועסק בנושאי גאולוגיה וטבע.
בהוראת הצארית הורשה ללכת ללא שרשראות, להתחתן פעם שנייה עם אחות אשתו הראשונה (שנפטרה ב-1783 בלידת ילדה הרביעי), יליזבטה וסילייבנה רובנובסקיה, ולהחזיק שרתים.
באילימסק נשאר חמש שנים יחד עם אשתו ושני הילדים שנולדו.
כאדם המשכיל היחיד באזור, רדישצ'ב שימש כמעין רופא של המקום והציל חייהם של אנשים רבים.
הוא כתב שם גם ספר ארוך "על האדם, מותו ונצחיותו", אחד הספרים הפילוסופיים החשובים של עמו.
הוא דן בו על החיים אחרי המוות, על חומריות הנשמה, על גאולת החוטאים ועל כשלי המטריאליזם.
אחרי מות יקטרינה בשנת 1796, שוחרר רדישצ'ב טרם המועד, כעבור חמש שנים, על ידי בנה, הצאר פאבל הראשון, קיסר רוסיה.
הוא חזר לעסוק בהצעות לרפורמות הממשל ברוסיה.
בימי הצאר אלכסנדר הראשון שעלה לשלטון ב-1801 הועסק רדישצ'ב לזמן קצר בוועדה שנועדה לערוך רפורמה בחוקי האימפריה, אך עבודתו בגוף מנהלי זה הייתה לבסוף מתסכלת ולא נשאה פרי.
בשנת 1802 כשהוא שרוי בדיכאון ואולי חרד מפני הגלייה נוספת לסיביר, שם רדישצ'ב קץ לחייו על ידי שתיית רעל.
כתלמיד אמיתי של הנאורות, האמין רדישצ'ב בחירות האדם, בהומניזם ובפטריוטיזם.
ערכים אלה כללו שוויון כל המעמדות בפני החוק, ביטול לוח תוארי האצולה, משפט בעזרת חבר מושבעים, סובלנות דתית, חופש העיתונות, שחרור הצמיתים, הביאס קורפוס והסחר החופשי.
בשובו ממערב אירופה ב-1771 הבחין רדישצ'ב בפער הניכר בין החיים במדינות מערביות ליברליות כמו אנגליה ושווייץ ובין המצב ברוסיה הקיסרית.
הוא בירך על רעיונות נאורים שאומצו על ידי יקטרינה השנייה עצמה בנוגע להפצת החינוך לכל המעמדות, ושיישומם ראה בעיניו בעת שהייתו באירקוטסק.
הוא סבר שאוכלוסייה משכילה תוכל להוות בסיס להנהגתן בעתיד של שיטה פרלמנטרית או אולי רפובליקנית.
מכל חוליה של החברה הרוסית, סלד רדישצ'ב בעיקר מחוסר השוויון המשווע והמשך שיטת הצמיתות, המושרשת במסורות שחיזקו היררכיה קפדנית והיוו כר פורה להתעללויות ולניצול.
באופן אירוני דווקא תחת שלטונה הנאור יחסית של יקטרינה השנייה הצמיתות התחזקה ונפוצה גם לשטחים שרוסיה כבשה.
בעת גלותו בסיביר פיתח רדישצ'ב השקפה כלכלית שהתנגדה לא רק לתלות במשטר הצמיתות אלא הוקיעה אף את הסחר הבינלאומי.
על אף השפעתו של אדם סמית' עליו, שמר רדישצ'ב על השקפות פרוטקציוניסטיות, גינה את הסחר הבינלאומי המיותר והציע לעודד את הייצור המקומי.
בדיונים על הסחר בין רוסיה לסין האמין רדישצ'ב שברשות רוסיה מספיק משאבים כדי שתוכל לפתח יחסי סחר כאלה.
בבקרו את מהלך ההיסטוריה של השלטון השרירותי ברוסיה, קרא רדישצ'ב למשטר האוטוקרטי שיטת ממשל "המנוגדת ביותר לטבע האדם".
על ידי שיטה זו היה קל יותר לממשל להפר את האמנה החברתית עם הנמשלים וליצור חברה בלתי צודקת ומדכאות.
הוא הוסיף לגבי היחסים בין האדון לצמית, כי החיפוש אחרי שיטה בלתי מוגבלת הוא מגרעת אנושית טבעית.
רדישצ'ב לא הוקיע את כל האוטוקרטים, אלא רק את הרודניים שביניהם, והעריך, למשל, את המלך הפילוסוף ליקורגוס של ספרטה, שקידם את השוויון ואת זכויות האנשים.
עם זאת רדישצ'ב לא האמין במהפכה עם שפיכות דמים, ולא ייחל לה, במקום זאת הוא קיווה שיימצא אוטוקרט שוחר רפורמות שיבטל את הצמיתות וישאף "לשוויון בחברה, יגן על האלמנה ועל היתום, ויציל את החפים מפשע מכל נזק".
כחבר במעמד השליט הוא לא התכוון להדיח את האוטוקרטיה אלא לשכנע את נציגיה ואת עמיתיו לוותר על חלק מכוחם.
הסופר לא היה תמים והיה מודע לכך שבמקום שיש בו יותר נאורות, יותר חיים חברתיים, יכולה להיות יותר שחיתות, כי הטוב והעוול אינם ניתנים להפרדה עלי אדמות.
השקפותיו הדתיות והפילוסופיות של רדישצ'ב היו ליברליות להפליא בתקופתו.
תוך שלילת ראשונות החוויות החושיות, בספרו "על האדם, המוות והנצחיות שלו" דיבר רדישצ'ב לשבח הכישורים העילאיים של האדם כיסודות עיקריים של החשיבה האנושית המורכבת.
הוא האמין שהכישורים המולדים של האדם משפיעים על התפתחותו באותה מידה כמו הסביבה החיצונית.
הוא הצביע גם כן, על כך שקיימים כישורים מולדים, משותפים המחברים את כל בני האדם, במיוחד האמונה בכוח על.
האמונה בנצחיות נשארה עבורו חזקה במיוחד, גם כגורם אמונה וגם כנחמה מול קשיי החיים.
בשנותיו האחרונות הפכה דירתו של רדישצ'ב במוסקבה למרכזם של כמה חוגים ספרותיים שתמכו באותם הרעיונות כמוהו ושהביעו בפומבי את צערם אחרי מותו.
המשטר הקיסרי האוטוקרטי דאג לאסור על פרסום ספרו "המסע מפטרבורג למוסקבה" עד שנת 1905. בכל אותן השנים שהספר נאסר ברוסיה, הוא הופץ במחתרת ותורגם לכמה שפות.
אלכסנדר פושקין שתמך בהשקפותיו של רדישצ'ב, התחיל לכתוב המשך לספר "המסע" של רדישצ'ב, אך לא סיים אותו וכבר בשלב מוקדם נאלץ לעמוד מול לחץ הצנזורה.
בעקבות המהפכות הרוסיות ב-1905 ו-1917 התקבל רדישצ'ב בקאנון החוגים האופוזיציוניים וזכה לקוראים רבים בכל רחבי האימפריה.
על אף הפער בין האידיאלים שלו והמציאות הסובייטית, השלטון הקומוניסטי בברית המועצות דאג לתאר אותו כ"מטריאליסט, לוחם פעיל נגד הרודנות הקיסרית ומבשר אמיתי של הבולשביזם".
לראשונה נשא בשנת 1775 את אנה וסילייבנה רובנובסקאיה (1783-1752) שהייתה אחיינית חברו ללימודים בלייפציג, אנדריי קירילוביץ' רובנובסקי ובתו של וסילי קירילוביץ' רובנובסקי, פקיד הקצלריה הראשית של החצר.
מנישואים אלה נולדו ארבעה ילדים, להוציא שתי ילדות נוספות שמתו בינקותן.
וסילי (1845-1776) - קפטן של צוות ("שטאבס-קפיטן"), חי בוורחנייה אבליאזובו, והתחתן שם עם צמיתה בשם אקולינה סבתייבנה.
בנו, אלכסיי היה ליועץ חצר ועמד בראש העיר והאצולה המקומית ביישוב חוולינסק.
אנה וסילייבנה מתה בלידת בנה פאבל בשנת 1783.
זמן קצר אחרי הגלייתו של רדישצ'ב, הצטרפו אליו באילימסק, שני ילדיו הקטנים - יקטרינה ופאבל וגיסתו, אחות אשתו המנוחה, יליזבטה וסילייבנה רובנובסקאיה (1797-1757) .
בגלות הם התחילו במהרה לחיות בזוגיות.
מנישואים שניים אלה נולדו שלושה ילדים:
פיוקלה (1845-1795) - מחנכת ב"מכון סמולני", התחתנה ב-6 במאי 1820 עם לוטננט-קולונל פיוטר גברליוביץ' בוגלויובוב.
בנם היה הצייר הרוסי אלכסיי בוגוליובוב.
אפנסי רדישצ'ב (1881 - 1796), מייג'ור-גנרל, שחי הפלך פודוליה, והיה למושל הפלכים ויטבסק וקובנה.
בחזרתה מגלות באפריל 1797 נדבקה בזיהום בדרך ומתה בטובולסק.
1878 - הנכד שלו, הצייר אלכסיי בוגוליובוב, הקים לזכר סבו את המוזיאון רדישצ'ב לאמנות בעיר סרטוב.
1952 - השלטון הסובייטי שינה לזכרו את שם יישוב הולדתו מורנחנייה אבליאזובו ל"רדישצ'בו".
ב-13 ביולי 1984 אסטרואיד שנתגלה ב-9 באוגוסט 1978 על ידי לדומילה וניקולאי צ'רניך, קיבל את שמו - "רדישצ'ב 2833".
1789 - (חיי פיודור וסילייביץ' אושאקוב)
דצמבר 1789 -(שיחה על מה המשמעות של "בן המולדת") (פורסם בכתב העת "האזרח המשוחח")
1790 - Путешествие из Петербурга в Москву (פוטשסטווייה איז פטרבורגה ומוסקבו) מסע מפטרבורג למוסקבה
אלכסנדר רֶבָה הוא קומיקאי, מנחה טלוויזיה, זמר ושחקן רוסי מוצא אוקראיני.
השתתף בעבר בנבחרת "שמש בוגדנית" בטורניר KVN והוא מיוזמי הקומדי קלאב.
רבה נולד ב-10 בספטמבר 1974 בעיר דונצק, באוקראינה הסובייטית.
שם המשפחה רבה הוא שם משפחה מומצא, שם המשפחה המקורי היה ארבה" (Эррва) ומוצא המשפחה הוא מאסטוניה.
הוא בוגר הטכניקום לתעשייה והפקולטה למינהל באוניברסיטת דונצק למינהל.
במשך זמן-מה עבד כחשמלאי במכרה.
בשנת 1995 השתתף בשעשועון KVN מטעם נבחרת האוניברסיטה למינהל של דונצק.
בשנת 2000 השתתף ב-KVN כחלק מנבחרת "שמש בוגדנית".
בשנים 2006-2013 הנחה את התוכנית Comedy Club בהפקת Comedy Club Production וב-2015 חזר לתוכנית, בה הוא משתתף יחד עם הקומיקאים גאריק חרלאמוב, טימור בטרודינוב, גאריק מרטירוסיאן, פאבל ווליה ואחרים.
יחד עם אנדריי רוז'קוב הנחה את התוכנית "אתה מצחיק" («Ты смешной!») של רשת NTV, תחת שם הבמה ארתור פירוז'קוב (Артур Пирожков), המשמש אותו כשם במה בקריירה המוזיקלית שלו והנחה תוכנית בידור בערוץ 1 הרוסי.
ב-2014 הפיק את סדרת האנימציה "קולובאנג" («Колобанга») שמיוצרת בעיר אורסק, במחוז אורנבורג ושודרה בערוץ СТС.
בדצמבר 2017 הנחה פרק בתוכנית המסעות "אוריול ורשקה («Орёл и решка»).
אלכסנדר קרמרובסקי היה מורה למתמטיקה וחסיד אומות העולם.
קרמרובסקי נולד בשנת 1900 באימפריה הרוסית הוא היה מורה למתמטיקה בבית יתומים בפרוורי מוסקבה.
הוא התחבר במיוחד לאחת מתלמידותיו, ריבה רזניקובה, שהצטיינה בלימודיה, אך סבלה מהצקות וגינויים עקב היותה יהודיה.
ריבה נולדה בשנת 1925 בהומל, בלארוס.
היא התייתמה מאמה בגיל צעיר והועברה לחסותו של דודה במוסקבה.
עקב קשיים כלכליים הועברה לבית יתומים והייתה היהודיה היחידה בו.
אלכסנדר ריחם על ריבה שסבלה מאנטישמיות ורצה לאמץ אותה, אך אשתו סרבה.
כאשר גרמניה הנאצית תקפה את ברית המועצות במבצע ברברוסה בשנת 1941, פונו התלמידים וצוות בית היתומים לאזור נהר הדון, ונשלחו לעבוד בשדות ולהחליף את הגברים שנלקחו לשרת בצבא האדום.
בשנת 1942 גרמניה הנאצית כבשה את האזור.
ריבה הייתה אז בת 16. התחילו שמועות שהגרמנים רוצחים יהודים, ואלכסנדר, שעזב את אשתו במוסקבה, החליט לפעול בעניין.
הוא לקח את ריבה תחת חסותו כבתו.
השניים נעצרו בעיר נובוצ'רקסק ונשלחו לעבודת כפייה תחת שלטון גרמניה הנאצית עם אסירים רוסים נוספים בגבול גרמניה-אוסטריה.
במחנה בו שהו היו שני תתי-מחנות, אחד לאסירים הרוסים והשני ליהודים, שהיו ידועים בתור "הבריגדה היהודית".
על מנת להשאיר אותה במחנה הרוסי, המשיך אלכסנדר להציגה כבתו.
ריבה ענדה צלב עץ סביב צווארה וקראה לעצמה מרגריטה.
לא היו להם תעודות, אך כולם במחנה האמינו שהם נוצרים.
בסוף כל יום עבודה אחראי מחנה היה מביא לריבה בגדים של משפחתו לתיקון, ובתמורה היה מעלים עין אם ריבה ואלכסנדר יצאו לשדות וליער בסביבה כדי לאסוף תפוחי אדמה, וללקט צמחים על מנת לשבור את רעבונם.
ריבה ואלכסנדר עבדו על פסי הרכבת בקרבת המחנה עד סיום המלחמה.
לאחר המלחמה הגיעו האסירים המשוחררים מהבריגדה היהודית למחנה הרוסי, כדי לחפש אחר ניצולים יהודים.
ריבה, שבמהלך כל חייה הסתירה את הזהות היהודית שלה, חששה להזדהות כיהודיה ולהצטרף אליהם, אך אלכסנדר שכנע אותה שיהיה לה עתיד טוב יותר, אם לא תחזור לברית המועצות.
אלכסנדר הסתייג מהחזרה לרוסיה לאחר המלחמה, מחשש ליחס הממשלה לאזרחיה שנלקחו למאסר על ידי הגרמנים.
ריבה סיפרה את סיפורה לחיילים היהודים, אך סירבה להצטרף אליהם ללא אלכסנדר.
ריבה ואלכסנדר הועברו למחנה פליטים באיטליה, שם פגשה את בעלה.
ריבה ואלכסנדר עלו יחד לארץ ישראל בשנת 1946. כאשר ריבה התחתנה, התגורר אלכסנדר איתה ועם משפחתה בקיבוץ גבעות, וריבה ילדה את בנה הראשון.
הוא עבד חלקית כ"חצרן עוזר", החל לצייר תמונות נוף ולכתוב מאמרים ברוסית על חייו וחווייתו בישראל.
לאחר פרוץ מלחמת העצמאות ב-1947 עברה המשפחה להרצליה, ובשנים לאחר מכן לבאר שבע ואז למושב אורות.
ב-1961 הוצעה לאלכסנדר עבודה בעיתון אמריקאי לדוברי רוסית, ולכן עזב את ישראל.
עיתונאי בשם מר מרגולין היה ממכריו של אלכסנדר.
הוא סיפר את סיפורו לראשי ההסתדרות ולאחר מכן הביאו לידיעת נשיא המדינה יצחק בן-צבי.
אלכסנדר נפטר בשנת 1964 מאוטם שריר הלב.
אלכסנדר קרמרובסקי הוכר כחסיד אומות העולם ב־2 באוגוסט 2011. על היותו חסיד דיווח ליד ושם בנה של ריבה, אורי רייס.
שמו נחקק בקיר הכבוד לחסידי אומות העולם.
אלכסנדר אלכסנדרוביץ' ריאזנצב הוא כדורגלן עבר רוסי, ששיחק כקשר התקפי.
ריאזנצב הוא בוגר בית הספר לכדורגל של טורפדו מטאלורג.
הוא עלה לקבוצה הבוגרת ב-16 באוקטובר 2004 והופיע בהופעת בכורה במשחק נגד לוקומוטיב מוסקבה.
בתחילת 2006 עבר לרובין קאזאן ובמדי הקבוצה הטטארית עלה לראשונה ב-19 במרץ 2006 במשחק נגד רוסטוב.
במהלך העונה הופיע 15 פעמים במדי הקבוצה, 8 מהם בהרכב הפותח.
את שער הבכורה הבקיע ב-2007 בדקה ה-11, כשהבקיע נגד קבוצתו הקודמת מוסקבה.
במהלך העונה הוא הבקיע 6 שערים ב-19 הופעות וגם הופיע במדי רובין במשחק גביע אינטרטוטו נגד ראפיד וינה, שגם נגדה הבקיע.
ב-18 ביולי 2013 הוא קיבל כרטיס אדום בשל משחק אלים והורחק לשלושה משחקים.
בספטמבר אותה שנה הודיע להנהלת הקבוצה על כוונתו לא לחדש את החוזה.
במדי רובין זכה בשתי אליפויות לאומיות ובשני גביעים לאומיים.
בינואר 2014 חתם בזניט סנקט פטרבורג לחוזה עד 2018. הוא הופיע במדי זניט לראשונה במשחק נגד טום טומסק ב-9 במרץ 2014 ושיחק 74 דקות.
את שער הבכורה לזכות זניט הבקיע לראשונה ב-8 בנובמבר אותה שנה כשהבקיע לטרק גרוזני.
הוא גם הבקיע שער במשחק רבע גמר הליגה האירופית נגד סביליה.
למרות הרושם הראשוני הטוב בעונת הבכורה רמת המשחק שלו התדרדרה ובפברואר 2016 הוחלט להשאילו לאורל.
בקיץ 2017 הושאל לאמקאר פרם במדיה הבקיע שלושה שערים ב-19 הופעות ולאחר סיום עונת 2017/2018 עזב את זניט ועבר בספטמבר 2018 לשחק בחימקי מוסקבה מהליגה הלאומית.
ביוני 2019 חתם למשך עונה אחת בטורפדו מוסקבה, שאך זה הבטיחה מקום בליגה הלאומית.
ביוני 2020 האריך את חוזהו בקבוצה לשתי עונות נוספות.
הוא זומן לראשונה לסגל נבחרת רוסיה בנובמבר 2010 אבל הופיע לראשונה במדי הנבחרת הלאומית רק ביוני 2011 במשחק ידידות נגד נבחרת קמרון בכדורגל והוחלף בדקה ה-55. הוא לא הבריק במדי הנבחרת והבקיע שער אחד בלבד ב-5 הופעות.
אלכסנדר ראמזי היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן מטעם המפלגה הוויגית ומטעם המפלגה הרפובליקנית במגוון של תפקידים החל משנות ה-40 ועד שנות ה-80 של המאה ה-19.
אלכסנדר ראמזי נולד בהאמלסטאון שבפנסילבניה ב-8 בספטמבר 1815. הוא היה הבכור מבין חמשת ילדיהם של תומאס ראמזי ושל אליזבת קלקר.
אביו היה נפח שהתאבד בגיל 42, לאחר שפשט את הרגל ב-1826 בעקבות חתימה על ערבות לחבר.
אלכסנדר ראמזי חי עם דודו בהאריסברג, לאחר שהמשפחה התפצלה בין קרובים.
אחיו היה ג'סטוס קורנליוס ראמזי ששימש כחבר המועצה המחוקקת של טריטוריית מינסוטה.
בתחילה למד ראמזי נגרות בקולג' לה פאייט, אך עזב את לימודיו במהלך השנה השלישית.
הוא קיבל הכשרה במשפטים במשרדו של המילטון אלריקס ולמד בבית הספר למשפטים שבקרלייל, פנסילבניה ב-1839. באותה שנה הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של פנסילבניה.
ב-1844 נשא ראמזי לאישה את אנה ארל ג'נקס, בתו של מייקל הטצ'ינסון ג'נקס.
לשניים נולדו שלושה ילדים, אך רק בת אחת, מריון, הגיעה לבגרות.
ראמזי נבחר כנציג המפלגה הוויגית מטעם פנסילבניה לבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן בו בקונגרסים ה-28 וה-29 מה-4 במרץ 1843 ועד ה-3 במרץ 1847. הוא כיהן כמושל הראשון של טריטוריית מינסוטה מה-1 ביוני 1849 ועד ה-15 במאי 1853 כנציג המפלגה הוויגית.
ב-1855 הוא נבחר כראש עיריית סיינט פול.
לאחר מכן הוא נבחר למושל מינסוטה השני לאחר שזו קיבלה מעמד של מדינה וכיהן במשרה זו מה-2 בינואר 1860 ועד ה-10 ביולי 1863. הוא זכור כמושל הראשון באיחוד ששלח חיילים לטובת מלחמת האזרחים.
בדרך מקרה הוא שהה בוושינגטון די.
כאשר הוא שמע על הירי בפורט סאמטר הוא הגיע מיד אל הבית הלבן והציע לנשיא אברהם לינקולן את שירותיה של מדינתו.
ראמזי התפטר מתפקידו כמושל כדי לכהן כסנאטור כאשר נבחר ב-1863 כנציג המפלגה הרפובליקנית.
הוא נודע בהצהרותיו שקראו להריגתם או לגירושם של אינדיאנים, בעיקר שבטי הסו שחיו במדינת מינסוטה.
הצהרות אלו באו בתגובה להתקפות של שבטי הסו על המתיישבים הלבנים שכתוצאה מהם נהרגו לא פחות מ-800 גברים, נשים וילדים, כפי שהוזכר בנאום שנשא הנשיא לינקולן ב-1 בדצמבר 1862. ב-9 בדצמבר אותה שנה הכריז ראמזי: "יש להשמיד או לגרש את האינדיאנים משבט הסו במינסוטה מעבר לגבולות המדינה".
הוא הרחיק לכת והציע תשלום עבור קרקפות של אינדיאנים משבטי הדקוטה.
בין השנים 1879 – 1881 כיהן ראמזי כמזכיר המלחמה של ארצות הברית בממשלו של הנשיא רתרפורד הייז.
אלכסנדר יורייביץ' קרפילובסקי הוא שחקן קולנוע רוסי, במאי קולנוע ותסריטאי.
בשנת 1987 סיים את לימודיו באוניברסיטה הממלכתית לרפואה על שם פירוגוב.
הוא עבד כטראומטולוג בבית חולים בעיר מוסקבה.
בשנת 1998 סיים את לימודיו באקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון ולאחר מכן בקורסים גבוהים לתסריטאים ובמאים (בסדנה של אלכסנדר מיטה, אותו השלים בשנת 1999).
"מלאך השלג" - פרס TEFI-2008 במועמדות "סרט הטלוויזיה הטוב ביותר", 2007.
"חלוץ פרטי" - פרס נשיא בלארוס "על הומניזם ורוחניות בקולנוע" של פסטיבל הסרטים הבינלאומי של מינסק "ליסטופד" (מינסק), 2012.
אלכסנדר ויליאמס רנדל היה עורך דין, שופט ופוליטיקאי אמריקאי מוויסקונסין.
הוא כיהן כמושל ויסקונסין בשנים 1858–1862 וכמנהל הכללי של דואר ארצות הברית בשנים 1866–1869.
אלכסנדר רנדל נולד בכפר אמס שבמדינת ניו יורק.
אביו, פיניאס, היה שופט בבית המשפט השלום שב בשנים 1837–1841. רנדל התחנך באקדמיית צ'רי ואלי שבניו יורק ולאחר מכן למד משפטים בהדרכת אביו.
בגיל 19 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של ניו יורק.
זמן קצר לאחר מכן הוא עבר לטריטוריית ויסקונסין.
ב-1840 הוא פתח משרד עורכי דין בעיר ווקשה, שם הוא היה ב-1845 למנהל הדואר המקומי.
רנדל היה נציג לוועידה החוקתית הראשונה של ויסקונסין ב-1846, שם הוא הוביל בהצלחה החלטה להעברת שאלת זכות הבחירה לשחורים למשאל עם מדינתי.
ב-1855 הוא נבחר לאספה המדינתית של ויסקונסין והיה המועמד הראשון, אך ללא הצלחה, של המפלגה הרפובליקנית לתובע הכללי של ויסקונסין.
בשנים 1855–1857 הוא היה שופט פדרלי במילווקי.
ב-1857 נבחר רנדל כמושל ויסקונסין מטעם המפלגה הרפובליקנית, וב-1859 הוא נבחר לכהונה נוספת.
ב-1857 הוא היה מועמד סוס שחור.
שני המתמודדים העיקריים בוועידה באותה שנה היו אדוארד ד.
הולטון ממילווקי וולטר מקינדו מואושאו.
להיטותו של הולטון ביטול העבדות וקשריו בחברה הגבוהה של מילווקי הקנו לו תמיכה רחבה, אך אישיותו המחוספסת התאימה יותר לאופיה של ויסקונסין כמדינת ספר באותה תקופה.
בשל כך התפלגו הקולות בין הולטון לבין מקינדו ולא עלה בידי אף אחד מהם להשיג את הרוב הדרוש למועמדות.
כאשר היה ברור שהוועידה נכנסה למבוי סתום והנציגים שוחררו ממחויבותם, זכה רנדל ברוב הקולות כמועמד של פשרה.
ערב פרוץ מלחמת האזרחים החזיק רנדל בדעות לביטול העבדות והציע שוויסקונסין תפרוש מן האיחוד אם אברהם לינקולן לא ייבחר לנשיאות.
כמושל, ניהל רנדל חקירה על מעשי הונאה בחלוקת מענקי הקרקע הפדרליים לסלילות מסילות הברזל בוויסקונסין שבוצעו על ידי קודמו, המושל הרפובליקני קולס בשפורד.
מפרוץ המלחמה ועד לסיום כהונתו כמושל, הספיק רנדל לגייס 18 רגימנטים, 10 סוללות תותחים ו-3 יחידות פרשים, וכך עבר את המכסה של ויסקונסין ב-3,232 איש.
צבא האיחוד הקים מחנה צבאי על שטחי היריד במדיסון וקרא לו "מחנה רנדל".
כיום שוכן בשטח המחנה לשעבר אצטדיון מחנה רנדל.
ב-1861 מינה הנשיא לינקולן את רנדל כשגריר ארצות הברית למדינת האפיפיור.
הוא לא היה שבע רצון ממינוי זה והוחלף בריצ'רד בלצ'פורד וב-1863 הוא מונה כעוזר המנהל הכללי של דואר ארצות הברית.
ב-1866 מינה אותו הנשיא אנדרו ג'ונסון כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית, תפקיד בו הוא כיהן עד 1869. כאשר התנהל משפט ההדחה של ג'ונסון, נותר רנדל נאמן לנשיא והעיד לטובתו.
לאחר סיום שירתו בממשל הפדרלי עבר רנדל לאלמיירה שבמדינת ניו יורק, שם הוא חידש את עיסוקו בעריכת דין.
אלכסנדר רנדל נפטר באלמיירה ב-26 ביולי 1872. האו נטמן בבית הקברות וודלאון המקומי.
אלכסנדר רמוביץ' רובאק הוא שחקן, במאי ומפיק קולנוע רוסי.
הוא הופיע ביותר מחמישים סרטים מאז 1999 והוא אחד השחקנים הרוסים הפופולריים והטובים ביותר בתפקידי משנה.
אלכסנדר רובאק נולד במשפחתו של רם אלכסנדרוביץ' רובאק, מהנדס מטלורגיה, והמורה ראיסה לוקינצ'נה.
אלכסנדר נקרא על שם סבו.
מאז ילדותו, התחביבים העיקריים היו גיטרה וחוג דרמה בית ספרי.
בשנת 1994 סיים את לימודיו במכון לתיאטרון של ירוסלב ומאז מופיע במגוון סרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה.
2011: סרט / סדרת הטלוויזיה הטובה ביותר (על הסדרה קוטובסקי) - מועמדות
2014: שחקן המשנה הטוב ביותר (הגאוגרף שתה את העולם) - מועמדות
אלכסנדר יפימוביץ' רודניאנסקי הוא במאי, מפיק ומנהל מדיה סובייטי-אוקראיני, מייסד ערוץ הטלוויזיה 1+1 ועמד בראש תאגיד CTC Media והביא אותו להנפקה בבורסת נאסד"ק האמריקאית.
היה ארבע פעמים מועמד לפרס אוסקר של האקדמיה האמריקאית לקולנוע.
זכה בפרסים במסגרת פסטיבל קאן, זוכה פרס גלובוס הזהב האמריקאי ופרס סזאר של הקולנוע הצרפתי.
שלוש פעמים זכה בפרס "ניקה" של האקדמיה הרוסית לאמנויות הקולנוע ו-15 פעמים זכה בפרסי האקדמיה הרוסית לטלוויזיה, "פרס TEFI "; ארבע פעמים זכה בפרס האקדמיה הרוסית לקולנוע "פרס נשר הזהב".
הוא זכה שלוש פעמים בפרס "איש השנה של GQ" (בקטגוריה "מפיק השנה") וקיבל תואר אמן מכובד של אוקראינה (1998).
הוא חבר באקדמיה האירופית לקולנוע, באקדמיה לקולנוע באסיה-פסיפיק ומאז יוני 2016, חבר באקדמיה האמריקאית לקולנוע.
בימים הראשונים של הפלישה הרוסית לאוקראינה התבטא רודניאנסקי בפומבי נגד פעולות הצבא הרוסי באוקראינה.
בראיונות עמו הוא קרא שוב ושוב להפסקת אש.
רודניאנסקי מילא תפקיד משמעותי בהכנסת המיליארדר הרוסי רומן אברמוביץ' לתהליך של משא ומתן לשלום בין רוסיה לאוקראינה.
רודניאנסקי ציין כי אברמוביץ' אינו יכול להשפיע על החלטות ממשלת רוסיה, אך הוא היה אחד מבני האליטה הבודדים שהסכימו לעזור.
בעקבות העמדה הפומבית נגד המלחמה של רודניאנסקי, שר ההגנה סרגיי שויגו שלח פנייה רשמית לשרת התרבות אולגה ליובימובה בבקשה להוציא את המפיק ואת הפרויקטים שלו "מסדר היום התרבותי של רוסיה".
המכתב, שפורסם באתר הלטבי The Insider, התייחס גם לולדימיר זלנסקי.
אלכסנדר רודניאנסקי השיב בפומבי כי אינו זקוק לתמיכה מהמדינה הרוסית ואינו מודאג מ"הדרתו מסדר היום", אלא ממחברי הסרטים שהפיק, כולל אנדריי זוויאגינצב, קירה קובלנקו, קנטמיר בלגוב ועוד רבים אחרים.
בטור ל"פייננשל טיימס" הוא גם קרא למדינות המערב לא להחרים רוסים שמתנגדים למתרחש, נאלצים לעזוב את המדינה או לכודים בתוך המדינה.
מאז 1 במרץ 2022, הוא כבר לא חי ברוסיה.
כנשיא פסטיבל הסרטים הרוסי קינוטאבר, במרץ הוא הכריז שהפורום לא יתקיים ב-2022 והסביר שברוסיה "אי אפשר לדבר על פסטיבלים כשהמדינה מנהלת מלחמה תוקפנית".
ב-21 באוקטובר 2022 משרד המשפטים הרוסי הכריז עליו כ"סוכן זר".
1994 - גגארין, אהבתי אותך (בימוי: ולנטינה רודנקו)
2012 - פורבה נפאלית (בימוי: ילנה פולונינה)
1990 - משימתו של ראול ולנברג
אלכסנדר ואסילביץ' שבצ'נקו (באוקראינית: Олександр Васильович Шевченко; 24 במאי 1882 – 28 באוגוסט 1948 ) היה צייר ופסל מודרניסטי סובייטי ממוצא אוקראיני.
מ-1890 עד 1898, הוא לקח שיעורי ציור פרטיים אצל דמיטרו בזפרצ'י והועסק בסדנה שהפיקה תפאורות תיאטרון.
לאחר מכן עבר למוסקבה ונכנס לאקדמיה הממלכתית לאמנות ותעשייה סטרוגנוב; סיים את לימודיו בשנת 1907. באותה שנה, הוא התקבל לבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה, שם למד אצל ולנטין סרוב וקונסטנטין קורובין.
ב־1905-1906, הוא בילה זמן מה בפריז באקדמיה ז'וליאן עם אטיין דינט וז'אן פול לורן.
הוא גם עשה היכרות עם מיכאיל לריאונוב וחסידיו.
בהשפעתם, הוא עבד בסגנונות הנאו-פרימיטיביסטיים.
הוא גורש מבית הספר בשנת 1909.
לאחר 1911, הוא השתתף בתערוכות שערך "איגוד הנוער" (Soyuz Molodyozhi) בסנט פטרסבורג והשתתף בסלון מוסקבה הראשון.
בשנת 1912, הוא ערך מופע מרכזי עם קבוצה מודרניסטית רדיקלית.
בשנה שלאחר מכן פרסם ספרים על תורת האמנות: נאו-פרימיטיביות - התיאוריה, הישגיו ועקרונות הקוביזם ומגמות אחרות באמנות העולמית של כל הזמנים בעבודות אלה, הוא הגן על הספונטניות של אמנות עממית רוסית וסגנון הדפס פופולרי, וטוען שיש להם שורשים "מזרחיים.
מ-1913 עד 1921 השתתף בתערוכות שארגן כתב העת Mir Iskusstva (עולם האמנות).
לתקופה קצרה הוא צייר בסגנון הקובו-פוטוריסטי.
הוא נקרא לשירות על ידי הצבא ב-1914, אך לא גויס עד 1917, זמן קצר לפני מהפכת אוקטובר.
לאחר מכן, הוא צורף ל"מדור לאמנויות פלסטיות", שהוקם על ידי הקומיסריון העממי החדש לחינוך והוצב לקולג' שלהם במוסקבה, שם עזר להנחות את הסדנה לאמנות עכשווית.
מאוחר יותר, לימד ב-Vkhutemas והיה חבר בוועדות ממשלתיות רבות.
בשנת 1920 הוא מונה למכון לתרבות אמנותית.
לאורך שנות ה-20 הוא השתתף קבוע בתערוכות בחסות המדינה; במיוחד תערוכת האמנות הרוסית הראשונה בברלין (1922).
במהלך שנות ה-30 הוא נסע לאזרבייג'ן, גאורגיה וקזחסטן, יצר יצירות מזרחיות ואסף עדויות לתיאוריה שלו על מקורות האמנות הרוסית.
האמן הטטרי, באקי אורמנצ'ה, היה אחד מתלמידיו.
לאחר 1941 עמד בראש המחלקה לציור באוניברסיטה הממלכתית לטקסטיל במוסקבה.
בשנותיו האחרונות הואשם ב"פורמליזם", אך הצליח להמשיך לצייר.
אלכסנדר רודנסקי (נולד ב-21 באוגוסט 1956) הוא אימונולוג במרכז הסרטן ממוריאל סלואן קטרינג הידוע במחקריו על תאי T רגולטורים וגורם השעתוק (טרנסקריפציה) Foxp3.
רודנסקי קיבל תואר מועמד למדעים בשנת 1986 ממכון המחקר גבריצ'בסקי לאפידמיולוגיה ומיקרוביולוגיה במוסקבה, וביצע עבודת פוסט-דוקטורט בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ייל.
כיום הוא מנהל את התוכנית לאימונולוגיה ואת מרכז לודוויג במרכז הסרטן ממוריאל סלואן קטרינג.
רודנסקי מכהן כפרופסור באוניברסיטת רוקפלר, בבית הספר גרסטנר ללימודים מתקדמים ובית הספר לרפואה של וייל-קורנל.
במאמר משנת 2003, רודנסקי ועמיתיו הראו ש-Foxp3 חיוני להתפתחות תאי T רגולטורים.
מעבדתו ממשיכה לחקור את המנגנונים המולקולריים העומדים בבסיס הפעילות של תאי T רגולטורים, ואת התפקיד של תאים אלו במחלות אוטואימוניות, בגידולים ובזיהומים.
2012 חבר באקדמיה הלאומית למדעים
2015 חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים
2015 פרס וויליאם בי קולי
2018 פרס וילצ'ק במדעים ביו-רפואיים
אלכסנדר רפאלי (1 ביולי 1910, כ"ד בסיוון ה'תר"ע – 28 בפברואר 1999, י"ב באדר ה'תשנ"ט) היה דוקטור למדע המדינה, ממייסדי חטיבת הנוער של תנועת בית"ר בריגה, לטביה.
לאחר עלייתו ארצה בשנת 1933: ממייסדיי הארגון הצבאי הלאומי (האצ"ל), נציג האצ"ל באירופה, חבר משלחת האצ"ל בארצות הברית, אחד מעוזריו של זאב ז'בוטינסקי בזמן מלחמת העולם השנייה, ומתנדב בצבא האמריקני בפלישה לנורמנדי.
לאחר הקמת המדינה: תעשיין ירושלמי, יו"ר התאחדות התעשיינים בירושלים וחבר נשיאות בהתאחדות התעשיינים בישראל.
נולד בגריווה, מושבת קיט ליד דווינסק (אז חלק מהאימפריה הרוסית וכיום בלטביה).
לאחר שנים מועטות עברה המשפחה לעיר דריסה, במחוז ויטבסק (כיום בבלארוס), ובשנת 1918 בגיל 8, נמלטה המשפחה באישון לילה מהכיבוש הבולשביקי, לריגה.
הוריו רוזה (ורדה) לבית קאהן שלמדה בסורבון ועבדה כמורה לצרפתית וגרמנית ובוריס (דב) רפאלוביץ, סוחר ואיש-עסקים.
היה לו אח אחד צעיר ממנו, אסיא (יחזקאל).
אביו נפטר בשנת 1940 וקבור בבית הקברות שמרלי בריגה.
ביוני 1941, אחיו אסיא נהרג בקרב עם חיילים נאצים (שתקפו אותם במפתיע בעקבות הלשנה).
זאת לאחר ששרד בהצלחה את הפריצה מהגטו (תוך השתלטות על רכב צבא גרמני), ולאחר שהצטרף לשורות הפרטיזנים.
בדצמבר 1941 נרצחה אמו, רוזה, על ידי הנאצים בטבח יער רומבולה.
בנעוריו קיבל חינוך יסודי בבית ספר רוסי, וחינוך יהודי-ציוני בגימנסיה העברית בריגה.
בשנת 1924 הצטרף ל"שומר הצעיר", אך לאחר ביקורו של זאב ז'בוטינסקי בריגה, שהותיר עליו רושם עז, פנה בשנת 1925 לפעילות בתנועת בית"ר בריגה, שבה היה אחד המייסדים של חטיבת הנוער בני גילו.
בתנועת בית"ר התיידד במיוחד עם יצחק שרמן, הלל שטיין, בנימין לובוצקי (אליאב), אהרון פרופס, אריה דיסנצ'יק ומשה יואלסון.
ב-1928 לאחר סיום לימודיו התיכוניים, נסע לגרמניה, ולמד קורסים במשפטים, בכלכלה, בסוציולוגיה ובמדע המדינה באוניברסיטת היידלברג ובאוניברסיטת לייפציג.
בין המורים שהשפיעו על התפתחותו האינטלקטואלית בהיידלברג היה פרופ' .
בשנת 1933 קיבל תואר דוקטור למדע המדינה באוניברסיטת היידלברג.
במקביל ללימודיו לדוקטורט סיים גם לימודי תעודה "מומחה בביטוח" במכון האוניברסיטאי לביטוח.
בין הידידים שהכיר בהיידלברג היו ראובן הכט, גרשום שוקן וקרל נתן.
בתחילת שנות ה-30 צפה בעליית הנאצים לשלטון בגרמניה.
באוקטובר 1933 הגיע רפאלי לארץ ישראל כתלמיד מחקר של פרופ' ארתור רופין באוניברסיטה העברית בירושלים.
בתו של רופין, שאותה הכיר בזמן לימודיו בהיידלברג, יצרה את הקשר בין השניים.
זמן קצר לאחר שהגיע לאוניברסיטה החליט כי איננו רוצה לעסוק במחקר, ומעוניין לפנות לכיוונים מעשיים יותר.
בשנת 1934 היה עורך כלכלי של העיתון "הדואר הכלכלי", ובשנים 1934–1935 היה עורך כלכלי של עיתון "הבקר".
במקביל החל לעבוד במגדל - חברה לביטוח שהייתה קשורה אז לחברת הביטוח "ג'נרלי" ("Assicurazioni Generali"), ולאחר מכן שימש יועץ לכמה חברות ביטוח ובהן הפניקס - חברה לביטוח וחברת הביטוח האוסטרית "אנקור".
בשנת 1935 נבחר למזכיר הסניף הירושלמי של הצה"ר והיה חבר הקונגרס של ההסתדרות הציונית החדשה בווינה, אוסטריה.
בשנת 1936 היה ממייסדי ארגון צבאי לאומי (אצ"ל) בירושלים.
הפעילות באצ"ל הובילה את רפאלי בשנים 1937–1940 להיות פעיל בשורות הארגון, בין היתר בענייניי ההעפלה של עליית אף על פי של התנועה הרוויזיוניסטית והאצ"ל, השגת דרכונים אמתיים או מזויפים למעפילים, ובמשימות גיוס כספים ורכישת נשק ברחבי אירופה.
בתקופה זאת בחייו הוא קבע את מקום מושבו בפריז.
הוא שהה באירופה עד 30 באפריל 1940, ולאור הצפי לכיבוש צרפת בידי כוחות הנאצים, יצא מצרפת דרך שווייץ לאיטליה, והפליג מנמל גנואה, לארצות הברית, באנייה האחרונה שיצאה בזמן המלחמה.
למחרת הגעתו לארצות הברית, ב-9 במאי 1940, החלה המערכה בה נכבשה צרפת.
בפעילותו בארצות הברית חבר רפאלי לשמואל מרלין, הלל קוק, ערי ז'בוטינסקי, מייק בן-עמי ואריה בן אליעזר.
עם היוודע שואת יהדות אירופה החליט רפאלי שהתגייסות למלחמה באירופה היא המשימה המועדפת בעת הזו, והוא התנדב לשרת בצבא האמריקני, שאתו הגיע מנורמנדי עד הרוהר, ושבו הוצב כסוכן מיוחד ביחידה למודיעין נגדי (CIC - Counter Intelligence Corps), שעסקה באיתור וחקירת מנהיגים נאצים.
בשנים 1945–1948, מסיום מלחמת העולם השנייה ועד הקמת מדינת ישראל, שב לפעילותו באצ"ל הן באירופה והן בארצות הברית, וחזר לעסוק גם בפעילויות של עלייה בלתי לגלית, מימון ורכש של ציוד צבאי (פרשת אלטלנה) ועוד.
בשנת 1949 לאחר קום המדינה, חזר לישראל, אך בחר לא להצטרף לפעילות פוליטית, אלא לפעול, יחד עם ידידיו מארצות הברית, בהקמת וביסוס תעשייה, וכן תרבות ואמנות, בישראל ובעיקר בירושלים.
כתעשיין, יזם והקים מפעלי תעשייה רבים:
מפעל "עפרונות ירושלים" בירושלים, שהחל לייצר עפרונות בשנת 1951. המפעל הוקם בשיתוף משפחת הסנפלד מארצות הברית, מבעלי מפעלי העפרונות והצעצועים הגדולים בעולם (הסברו) והתעשיין סם דובינר, אתו גם הקים מפעל פלסטיק "דורא".
מפעל "עפרונות ירושלים" היה למונופול בייוצר ושיווק של עפרונות בישראל במשך שנים רבות.
"ורד תעשיות ומפעלי פיתוח" (שנקרא תחילה בשם "דורא"), שהיה אחד המפעלים הראשונים בתעשיית הפלסטיק בישראל, וייצר צעצועים וכלי בית.
"דוקל" בחולון, שייצר וייצא כלים ומבלטים לתעשייה הפלסטית בארצות הברית.
"קרגל" בחולון שהיה המפעל הראשון בישראל לייצור קרטון גלי, שגם הוקם בשיתוף עם סם דובינר והחל לפעול ב-1954. רפאלי היה ממנהליו, מהקמתו בשנת 1953 ועד 1960.
בשנת 1963 הואשם בהעלמת הכנסות, אחר כך הואשם גם ברישום כוזב במסמכי תאגיד.
באפריל 1965⁩ הורשע והוטל עליו מאסר על תנאי ל-6 חודשים וקנס.
רפאלי כיהן עשרות שנים כחבר נשיאות התאחדות התעשיינים בישראל, ובחלקן כיהן גם כיו"ר התאחדות התעשיינים ולשכת התיאום של הארגונים הכלכליים בירושלים.
עמד בראש "מטה כחול לבן" ללוחמה בחרם כלכלי על ישראל, והיה יו"ר איגוד יצרני הפלסטיקה בארץ (לזכותו נזקף איחוד התעשייה הפרטית, עם התעשייה ההסתדרותית והתעשייה הקיבוצית תחת ארגון אחד).
כאחד מאספני האמנות הידועים, התבקש להצטרף להנהלות מוזיאון בצלאל בירושלים, ובהמשך למוזיאון ישראל, וחלק מאוספיו הוצג מספר פעמים במוזיאונים אלה ואחרים בארץ.
כמו כן שירת בשנות ה-70 ושנות ה-80 כדירקטור במועצת המנהלים של חברת הספנות צים, במועצת המנהלים של התעשייה האווירית, ובמועצת המנהלים של החברה הכלכלית ירושלים.
כיהן גם כיו"ר מועצת המנהלים של מפעל מנועי בית שמש, וכסגן יו"ר הדירקטוריון של ממגורות דגון בחיפה.
בתקופה זו גם היה חבר מרכז הליכוד, וסייע לבנימין נתניהו בתחילת הקריירה שלו.
במהלך השנים היה חבר במועצה ליחסי עבודה במשרד העבודה, במועצה לייצוב המחירים שליד משרד המסחר והתעשייה, במועצת ימק"א ירושלים ובחברה לתערוכות וירידים, תל אביב.
לאחר מותו הקימה אשתו קרן לפרסי מחקר במכון ז'בוטינסקי הנושאת את שמו.
פרס יקיר התעשייה - מטעם התאחדות התעשיינים בישראל
עיטור יקיר ירושלים (1980) - מתוך הכרה בתרומתו לפיתוח התעשייה בירושלים
היה נשוי, משנת 1950 ועד למותו, לאסתר לבית שפירא (1926–2019), ילידת הרצליה, שהייתה בצעירותה עיתונאית במחלקת יחסי ציבור של ויצו.
בשנת 1991 כתבה אסתר רפאלי ספר על סב-סבה, רבי אייזל חריף ועל ההיסטוריה של משפחתה.
אב לארבעה (שני בנים ושתי בנות): אסיא, אילון (לוני), ורדה (1956-2013) וקרני.
התגורר במשך כ-44 שנה בשכונת טלביה בירושלים, בקומה השנייה של בית אניס ג'מל.
משק מדינה במשבר (עבודת דוקטורט), אוניברסיטת היידלברג, 1933 (בגרמנית).
חלום ומעש: סיפור חיי, תל אביב, מכון ז'בוטינסקי, 1995.
אלכסנדר רנצ'ימן היה צייר סקוטי של נושאים היסטוריים ומיתולוגיים.
הוא היה אחיו הבכור של ג'ון רנצ'ימן, שהיה גם צייר.
הוא נולד באדינבורו, ולמד באקדמיית פוליס, גלאזגו.
מ-1750 עד 1762 הוא למד אצל צייר הנוף רוברט נורי, לאחר מכן הפך לשותף בחברה המשפחתית נורי.
הוא גם עבד כצייר במה עבור התיאטרון המלכותי באדינבורו.
בשנת 1767 נסע לרומא, שם בילה חמש שנים.
אחיו ג'ון התלווה אליו, אך מת בנאפולי בחורף 1768–69. במהלך שהותו של רנצ'ימן באיטליה התוודע לאמנים נוספים כמו הנרי פוסלי.
מאמציו הראשונים של רנצ'ימן היו בציורי נוף לאחר מכן הוא פנה לנושאים היסטוריים ודמיוניים.
בשובו מאיטליה לאחר תקופה קצרה בלונדון, שם הציג ב-1772 באקדמיה המלכותית, הוא התיישב באדינבורו, והתמנה למאסטר של האקדמיה.
הוא זכה לפטרונות של סר ג'יימס קלרק, שאת האולם שלו בבית פניקויק עיטר בסדרה של נושאים מאת אוסיאן שקיבלה השראה מתמונות האיליאדה של הצייר גאווין המילטון.
הוא גם יצר ציורים דתיים שונים ועיטר מזבח בכנסייה האפיסקופלית של קאוגייט, אדינבורו.
כמו כן צייר תמונות מהמיתולוגיה.
הוא נהנה ממוניטין טוב כצייר נוף עוד בחייו.
רנצ'ימן מת באדינבורו ונקבר בחצר הכנסייה קנונגייט.
הקבר אינו מסומן אך לוח אבן הוקם על ידי ה-RSA בשנת 1866 על הקיר הפונה מערבה של הכנסייה לזכרו ולזכר אחיו ג'ון שמת בנאפולי.
אלכסנדר רושה היה אמן סקוטי בסוף המאה ה-19 ודמות חשובה ב"נערי גלאזגו".
הוא נולד בגאלוגייט בגלאזגו, בנו של טוחן.
הוא למד באקדמיית סנט מונגו בברידג'טון, גלאזגו.
הוא הוכשר במקור כאדריכל, אך לאחר מכן עבר לאמנות, למד בבית הספר לאמנות של גלאזגו (GSA) ומשנת 1881 בבית הספר לאמנויות יפות
כאן הוא למד אצל גוסטב בולאנז'ה וז'אן לאון ז'רום.
בתקופתו בפריז הוא התיידד עם , ג'ון לאברי, תומאס מילי דאו וויליאם סטוט.
בתחילת שנות ה-80 הוא הצטרף למושבה של אמנים סקוטים בגרז-סור-לוינג דרומית לפונטנבלו.
בשובו לסקוטלנד ב-1885 הוא הצטרף ל"נערי גלאזגו" בעבודה על ציורי קיר עבור התערוכה הבינלאומית למדע, אמנות ותעשייה של 1888. ב-1888 הוא נסע לקאפרי, שם התיידד עם פאביו פאבי והרולד ספיד.
בשנים הבאות הוא ביקר גם בוונציה ובפירנצה, והתחתן עם בחורה איטלקייה.
נישואים אלו היו קצרי מועד והם נפרדו.
מכיוון ששניהם היו קתולים, ייתכן שמעולם לא היו גירושים.
ב-1896 הוא עבר מגלאזגו לאדינבורו והחל להתרחק מאסכולת גלאזגו.
עבודתו עברה מציורי נוף בעיקר לפורטרטים.
ב-1906 הוא נישא בשנית לז'אן אלכסנדר, בתו של רוברט אלכסנדר.
בתקופה זו הם נהנו מהידידות של ג'וזף קרוהול.
בסביבות 1910 הוא עבר דימום מוחי שגרם לאובדן השימוש ביד ימין והוא נאלץ להתאמן מחדש כדי לצייר ביד שמאל.
הוא נפטר ונקבר בבית הקברות דין באדינבורו.
אלכסנדר ניקולאייביץ' רוזנברג הוא פוליטיקאי טרנסניסטרי יהודי המכהן כראש ממשלת טרנסניסטריה מ-30 במאי 2022.
אלכסנדר רוזנברג נולד ב-18 באוקטובר 1967 בליידיז'ין, ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אוקראינה.
הוא קיבל תואר בהנדסת חשמל ממכללת פרידנסטרובין אנרגיה ב-1986, וב-1994 קיבל תואר דומה מהאוניברסיטה האגררית הממלכתית של מולדובה.
ב־1994 החל לעבוד בחברה בבעלות המדינה, וב־2000 עבר לעבוד במשרד המשפטים של טרנסניסטריה.
במרץ 2012 החל רוזנברג לנהל מאפייה מקומית בטירספול, בירת טרנסניסטריה.
ב-20 בינואר 2022 מונה רוזנברג לשר החקלאות ומשאבי הטבע של טרנסניסטריה, וב-27 במאי 2022 מונה על ידי נשיא ואדים קרסנוסלסקי לראש ממשלת טרנסניסטריה בעקבות התפטרותו של אלכסנדר מרטינוב.
המינוי נכנס לתוקף ב-30 במאי.
אלכסנדר רמאלינגום הוא כדורגלן צרפתי-מלגשי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת בני סכנין מליגת העל הישראלית ובנבחרת מדגסקר.
רמאלינגום שיחק בקבוצות מריניאן, ליל-רוס, אז'אקסיו, בזייה וסדאן מהליגות הנמוכות בצרפת, ווירטון מליגת המשנה הבלגית.
ב-12 ביולי 2023 חתם על חוזה לעונה אחת בסבאיל מליגת העל האזרית.
הוא ערך 35 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 15 שערים, ובתום העונה עזב את המועדון.
ב-24 ביולי 2024 חתם בבני סכנין מליגת העל הישראלית.
רמאלינגום נולד בצרפת, והוא ממוצא ראוניוני ומלגשי.
ב-12 באוקטובר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מדגסקר, בהפסד 2-1 לנבחרת בורקינה פאסו במשחק ידידות.
אלכסנדר ריפטין היה פילולוגיה סובייטי.
הוא התמחה בחקר שפות שמיות.
אחיו לב היה פרופסור לאופטיקה, בן דודו בוריס ריפטין היה מומחה לחקר סין.
אלכסנדר ריפטין נולד בשנת 1900 בחרקוב (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום באוקראינה) למשפחת יהודית.
בשנת 1907 המשפחה עברה לסנקט פטרבורג.
בשנת 1907 הוא סיים לימודי גימנסיה עם מדליית זהב.
לאחר הלימודים הוא עבד בתחום הרפואה.
בשנת 1920 אלכסנדר ריפטין החל ללמוד באוניברסיטת לנינגרד אותה סיים בשנת 1923 עם התמחות בארכאולוגיה.
בשנת 1925 הוא סיים לימודי תואר נוסף באשורולוגיה.
בשנת 1928 ריפטין סיים לימודי תואר שלישי.
ריפטין נותר באוניברסיטה והיה מעביר קורסים.
בשנת 1933 הוא התמנה לראש קתדרה לשפות שמיות.
בשנת 1937 לריפטין הוענק תואר "דוקטור למדעים" והוא קיבל דרגת פרופסור.
בשנת 1938 ריפטין הקים קתדרה לבלשנות במכון לשפות זרות והיה מנהלו.
בשנת 1942 הוא ביחד עם סגל האוניברסיטה פונה מלנינגרד הנצורה והגיע לסרטוב בה המשיך בפעילות מדעית.
בשנת 1944 הוא חזר ללנינגרד והיה בין מארגני פקולטה לחקר המזרח.
ריפטין עבד על עבודת פוסט דוקטורט אך לא הצליח לסיים אותה כי נפטר מבעית לב בשנת 1945.
הוא נטמן בבית הקברות פראוברז'נסקי היהודי לצד אחיו פרופסור לב ריפטין
אלכסנדר רויטבק היה נוירופיזיולוג סובייטי ממוצא יהודי.
הוא היה מומחה בחקר פעילות חשמלית של המוח.
אלכסנדר רויטבק נולד בשנת 1919 באודסה (כיום באוקראינה) למשפחה יהודית.
בהמשך המשפחה עברה לקייב בה רויטבק סיים לימודי בית ספר.
בשנת 1936 רויטבק החל לימודי רפואה במכון לרפואה בקייב וסיים אותו בשנת 1941. המשפחה הצליחה לעזוב את העיר לפני שהיא נפלה לידי הנאצים והגיע לטביליסי.
רויטבק החל לעבוד במכון לפיזיולוגיה.
רויטבק עבד במכון לפיזיולוגיה כל חייו.
בשנת 1956 הוא סיים עבודת פוסט-דוקטורט ובשנת 1961 התמנה למנהל מעבדה בדרגת פרופסור.
במקביל רויטבק היה מלמד באוניברסיטת טביליסי החל משנת 1956.
רויטבק התמחה בחקר פעילות חשמלית של המוח.
בתחום זה הוא פרסם כ-200 מאמרים.
בהדרכתו הוכנו 12 עבודות תואר שלישי ו-6 עבודות פוסט-דוקטורט.
בשנת 1968 רויטבק התקבל כחבר בהתכתבות לאקדמיה למדעים של ברית המועצות.
הוא היה חבר מערכת של כתבי עת מדעיים שיצאו לאור בקייב ובפולין.
רויטבק היה חבר בארגון בין-לאומי לחקר המוח וארגן בטביליסי מספר כנסים בין-לאומיים בתחום חקר המוח.
רויטבק נפטר בטביליסי בשנת 1991.
אלכסנדר רוג'ר שווייצר הוא פוליטיקאי גרמני.
הוא מכהן כראש ממשלת המדינה של ריינלנד-פפאלץ מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SPD) מאז 10 ביולי 2024.
הוא מכהן גם כחבר הנהלת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הפדרלית מאז דצמבר 2017. מ-2014 עד 2021 כיהן כיושב ראש ה-SPD בפרלמנט מדינת ריינלנד-פפאלץ ולאחר מכן שימש כשר העבודה, הרווחה, הטרנספורמציה והדיגיטליזציה תחת ראש הממשלה מלו דרייר עד 2024.
שווייצר, בנו של ספן, בילה את שש שנותיו הראשונות עם הוריו ואחותו על ספינות מטען בנתיב הימי בין קרלסרוהה לרוטרדם.
ב-1993, לאחר שסיים את לימודיו בתיכון בבאד ברגזאברן, המשיך ללימודי משפטים באוניברסיטת יוהאן גוטנברג במיינץ.
ב-2001, לאחר שסיים את לימודיו, עבד בסוכנות לאבטחת איכות בהוראה, לימוד ומחקר בבאדן-וירטמברג.
בשנת 2005 מונה למנהל פרויקטים במכון שטיינבייס בהיידלברג וכמרצה באוניברסיטת מוסבאך.
בין השנים 1993-1995 הוא היה סגן יושב ראש תנועת הצעירים הסוציאליסטים (JUSOS) בריינלנד-פפאלץ ומ-1995 עד 1997 היה יושב ראש התנועה במחוז פפאלץ.
בשנת 1995 נבחר לוועד המנהל של ה-SPD במחוז פפאלץ, בו היה חבר עד 2013. בין השנים 1997 עד 2004 היה יושב ראש ה־SPD בביליגהיים-אינגנהיים ובין 2002 עד 2005 במחוז לנדאולנד.
בשנת 2002 נבחר לוועד המנהל של ה-SPD בריינלנד-פפאלץ כאחד משלושת סגני היושב ראש.
ב-4 בנובמבר 2023 נבחר מחדש לתפקיד.
בשנת 1999 נבחר שווייצר למועצת מחוז דרום ויינשטראסה ולמועצה המוניציפלית בלנדאולנד, ובשנת 2007 ליושב ראש ה-SPD המקומית.
נבחר לראשונה לפרלמנט מדינת ריינלנד-פפאלץ ממרץ 2006 ועד ליולי 2009.
משנת 2009 שימש שווייצר מזכיר המדינה במשרד הכלכלה, התחבורה, החקלאות וגידול הגפנים של ריינלנד-פפאלץ.
הוא החליף את קרסטן קיהל שמונה לשר האוצר.
לאחר הבחירות במדינה ב-2011, החליף שווייצר החליף את הייקה ראב, שמונתה כמזכירת המדינה במשרד הפנים, הספורט והתשתיות והפך למזכ"ל ה-SPD במדינה.
קידום זה בא לפועל על ידי ראש הממשלה דאז קורט בק, אשר העריך את שווייצר רבות ופעל על מנת לשפר את מעמדו במפלגה.
ב-2013 נבחר בפעם השנייה לפרלמנט המדינה וכיהן כשר הרווחה תחת ראש הממשלה מלו דרייר בין ה-16 בינואר 2013 ל-12 בנובמבר 2014. כיהן כיושב ראש ה-SPD בפרלמנט המדינה מ-2014 עד 2021.
ב-8 בדצמבר 2017, הוא נבחר כיועץ בוועד המנהל של מפלגת ה-SPD.
הוא נבחר מחדש לתפקיד זה בדצמבר 2023. לאחר הבחירות למדינה ב-14 במרץ 2021, הפך שוויצר לשר העבודה, הרווחה, הטרנספורמציה והדיגיטציה תחת דרייר.
ב-10 ביולי 2024, לאחר התפטרותה של דרייר, נבחר שוויצר לראשות ממשלת ריינלנד-פאלץ, במקומה של דרייר.
הוא קיבל 57 קולות, שלושה קולות יותר ממספר החברים בקואליציה.
שוויצר הוא אוהד קבוצת הכדורגל פ.צ.
קייזרסלאוטרן ומכהן כיושב ראש הקרן ע"ש פריץ ואלטר, הפועלת לקידום ספורט נוער, השתתפות חברתית של צעירים וקשרי ספורט ותרבות עם מרכז ומזרח אירופה.
שוויצר הוא נוצרי קתולי, נשוי ואב לשלושה ילדים.
אלכסנדר רוזנפלד (ז' באדר תרנ"ו, 21 בפברואר 1896 – כ"ו באלול תש"ן, 16 בספטמבר 1990) היה פעיל ציוני, ממייסדי ברית עברית עולמית ומנהלה במשך שנים רבות.
במסגרת פעילותו ביקר לאורך עשרות שנים בקהילות יהודית רבות ברחבי העולם: במזרח התיכון, באירופה המערבית, בדרום אפריקה, בדרום אמריקה ובארצות הברית, וזכה לכינוי "השגריר העברי הנודד".