tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רשימה של שגרירי צפון קוריאה באיראן
קים צ'אנג-ריונג (מונה 8 בינואר 2004)
רשימה של שגרירי איראן בצפון קוריאה
מוחמד גאנג'דוסט (עד 23 בפברואר 2001)
מאז שנות השמונים נהפכה צפון קוריאה לספקית אמינה של נשק למדינות אחרות, כולל איראן.
מכירות הנשק בין איראן וצפון קוריאה גדלו באופן משמעותי במהלך מלחמת איראן–עיראק.
מכירות הנשק בין המדינות הפכו לשיתוף פעולה צבאי נרחב יותר, במסגרתו המדינות אף החליפו ביניהם מידע על פיתוח נשק גרעיני.
במערכת היחסים הזו שולבה גם סוריה.
במהלך מלחמת המפרץ, חימשה צפון קוריאה, לכאורה, את איראן במגוון כלי נשק לרבות נשק נגד מטוסים, מקלעים, מרגמות, תחמושת, טנקים, נשק קל, מוקשים ימיים, מערכות נ"ט ומערכות טילי קרקע-אוויר.
ב־1985 מימנה איראן את פיתוח טילי הסקאד הצפון קוריאניים, כשבתמורה למימון סופקו לאיראן עד תום המלחמה כ־100 טילים שהיו בסיס לארסנל הבליסטי האיראני.
ב־1993 השלימה קוריאה הצפונית את פיתוח הטיל נודונג-1, ולדרישת איראן הורחב טווחו ל־1,300 ק"מ – המרחק המדויק לישראל.
בהמשך מכרה קוריאה הצפונית לאיראן גם טילי BM-25 מוסודאן (ח'וראמשהר).
על פי המרכז למחקר של הקונגרס האמריקאי, בדצמבר 2009 הפרה צפון קוריאה את האמברגו שהוטל עליה ומשלוח של נשק נשלח מצפון קוריאה לאירן.
כלי הנשק על המשלוח כללו משגרי רקטות, טילי קרקע-אוויר וחלקי טילים אחרים.
בנוסף לנשק, צפון קוריאה ואיראן מחליפות ביניהם ידע צבאי ובפרט ידע הקשור למבצעים מיוחדים ובניית מתקנים מתחת לפני הקרקע.
צפון קוריאה אימנה לכאורה קצינים איראנים בטכניקות הצבאיות המתקדמות הללו.
במרץ 2013, צפון קוריאה, איראן וסוריה, חסמו אמנה של האו"ם שמטרתה קביעת "סטנדרטים עבור כל מעבר של נשק קונבנציונלי בין מדינות".
ג'פרי לואיס (אקדמאי), מומחה לכלי נשק, טוען כי השלב השני של הטיל הבליסטי הבין יבשתי של צפון קוריאה, הוואסונג-14, דומה לשלבים העליונים של רכבי החלל האיראניים.
יחסי איראן–סן מרינו הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו.
איראן אינה מיוצגת בסן מרינו בשום דרג, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
השגרירות המייצגת של איראן בסן מרינו היא זו המצויה ברומא, בירת איטליה.
אזרחי סן מרינו יכולים לגשת גם לקונסוליה האיראנית במילאנו לקבלת שירותים קונסולריים.
סן מרינו אינה מיוצגת באיראן בשום דרג, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
לסן מרינו אין שגרירות המואמנת על איראן.
בין שתי המדינות נחתם הסכם אחד בלבד:
כינון יחסים דיפלומטיים רשמיים ברמה הקונסולרית בין הרפובליקה האסלאמית של איראן לבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו - 30 ביולי 1976.
יחסי איראן – הממלכה המאוחדת (בפרסית: روابط ایران و بریتانیا, באנגלית: Iran–United Kingdom relations) הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד.
איראן, אשר כונתה פרס לפני 1935, החלה את יחסיה הדיפלומטיים עם אנגליה בתקופת השושלת האילח'אנית במאה ה-13, כאשר המלך אדוארד הראשון שלח נציגות דיפלומטית לתבריז, אז בירת השושלת האילח'אנית ב-1291, לצורכי יצירת בריתות.
היחסים בין שתי המדינות ידעו לאורך השנים עליות ומורדות פעמים רבות בעקבות נסיבות פוליטיות פנימיות ובינלאומיות, אך נותרו לרוב יחסים ידידותיים.
ב-1553, המלך אדוארד השישי שכר את שירותי הקפטן והסוחר סבסטיאן קבוט להקמת חברת מסחר עם המזרח הקרוב, ולשם כך הועברו לידיו שתי אוניות שהפליגו לארכנגלסק.
משם, קבוט וצוותו הפליגו למוסקבה כדי להציע לאיוואן הרביעי את עסקת סחר.
משהתקבלה, הוקמה חברת הסחר המוסקובית , אשר מחלקתה הדרומית עסקה בסחר עם פרס הספווית.
ב-1597 אירח השאה עבאס הראשון משלחת של 28 שליחי החברה בהם רוברט שרלי ואחיו אנטוני בקזווין ולאחר מכן באספהאן כדי להקים יחד ברית נגד האימפריה העות'מאנית.
במסגרת הברית אימנו האחים שרלי את חיל הפרשים, הצבא ויחידת החיילים-עבדים, ה"גהולם", אימונים שבאו לכדי ביטוי באופן מיידי בניצחון במלחמה הספווית-עות'מאנית בין 1603–1618, שהוביל להסכם נצוח פאשה, ובמלחמות ספוויה לאחר מכן.
יחסי הסחר החמימים הובילו לכניסת חברת הודו המזרחית הבריטית לפרס ולשימוש בנמל ג'סק כחלק מנתיב סחר המשי.
בתקופת שושלת קג'אר, בריטניה, הולנד ופורטוגל נאבקו ביניהן על ההשפעה על דרום פרס לחופי המפרץ הפרסי, בעוד האימפריה הרוסית הרחיבה את השפעתה על צפון פרס.
משרד החוץ הבריטי, שחשש מהתרחבות השליטה הרוסית, לדיפלומט הבריטי גור אוסולי בניסוח הסכם גוליסטן ב-1813, בו תלו תקוות לייצוב גבולות רוסיה והשפעתה.
מתיחות בין נאסר א-דין שאה בתמיכת רוסיה והאימפריה הבריטית הובילו ב-1856 לפרוץ המלחמה האנגלו-פרסית, במהלכה נקבעו גבולותיה המזרחיים והדרומיים המודרניים של איראן.
בעקבות המשבר הכלכלי החריף חתמו השלטונות הבריטיים על מספר זיכיונות, בהם זיכיון ראותר ב-1872 להקמת בנק ותשתיות, וזיכיון סחר הטבק ב-1890, אשר העמיקו את שליטת החברות הבריטיות בפרס ויצרו בתעשייה הפרסית מונופולים בשליטה בריטית, בהם הבנק האימפריאלי של פרס , חברת הנפט האנגלו-פרסית והחברה הקיסרית לטבק .
בתחילת המאה ה-20 הגיעה לשיאה ההשפעה הבריטית על איראן עד כדי שבריטניה שלטה בח'וזסתאן ובבושהר באופן ישיר, ובריטיה ורוסיה חתמו ביניהן את ההסכם האנגלו-רוסי בנוגע למעורבות באיראן, בלא להתייחס לשלטון העצמאי באיראן או לפגיעה בריבונותו.
השלטון האיראני בטהראן נאלץ לקבל הסכמה מרוסיה ומבריטניה לגבי כל מינוי ממשלתי.
בין השאר, בריטניה ורוסיה כפו את התפטרותו של היועץ הכלכלי של ארצות הברית לאיראן, מורגן שוסטר ב-1911.
בעקבות חשש לעצמאות הממלכה הפרסית מול כוחם הכלכלי של הממלכה המאוחדת והאימפריה הרוסית החלה המהפכה החוקתית באיראן שהובילה לנפילת השושלת הקאג'ארית בין 1905–1920. שגרירות ארצות הברית תיארה שמעורבותו של הגנרל אדמונד איירונסייד בשלטון הפרסי הובילה לעליית רזא ח'אן כשאה.
עם זאת, ממשלת בריטניה תמכה באמיר מוחמרה ח'זאל חאן אל-כעבי ופעולותיו הלאומניות, אך לבסוף נסוגה מהתמיכה בו על פני רזא.
מבנה היחסים השתנה ב-1928 כאשר איראן ביטלה את הסכמי הכניעה שלה לרוסיה ולבריטניה, וכישלון ההסכמים האנגלו-איראניים ב-1919 הובילו למאמצים דיפלומטיים לקבלה כמדינה לגיטימית.
למרות זאת בריטניה התנגדה בחריפות לדרישות הבעלות האיראניות על איי תנב, איי אבו מוסא והאי הגדול של בחריין העשירים בנפט.
במקביל דרישות איראן לביטול המונופול הבריטי על הבנק האימפריאלי הפרסי וחוק המונופולין האיראני מ-1928 אשר אסר על חברת הנפט האנגלו-פרסית (APOC) ליצור קשר ישיר עם הלקוחות השבטיים דרדרו את שליטתה של בריטניה באיראן.
סיר רוברט קלייב, השר הבריטי לענייני טהראן, תיאר זאת בדוח למשרד החוץ ב-1931 "הסימנים קיימים, והמדיניות שלהם בהחלט בודקת עד כמה ניתן להתקדם לכיוון ויתורים, אני מרגיש שלעולם לא נוכל לחדש את מעמדנו או אפילו לגשת לשלטון הפרסי בתנאים שווים, עד שנגיע למצב בו נוכל לעצור".
המאבק המרכזי היה על רישיון הנפט שהוענק לאפא"ק ב-1901, ימי שושלת קאג'אר, ושינוי התנאים בו הרישיון ניצב.
שר החוץ של איראן, עבדול טימורטש, הסביר כי "הפרסים הרגישו שהתעשייה העשירה את אדמתם עב רבו שהם אינם יכולים לחלוק בה עוד".
בתפקידו כלורד הראשון של האדמירליות, וינסטון צ'רצ'יל קבע ב-1914 חוק לפיו 53% ממניות אפא"ק יועברו לידי ממשלת בריטניה, חוק שאומץ במלחמת העולם הראשונה עקב החשיבות של הנפט האיראני לצי המלכותי הבריטי והגביר את הריחוק בין העמים.
עקב תמיכת השאה במפלגה הנאצית, אירעה ב-1941 הפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן במהלכה הופל השלטון האיראני והשאה הוחלף בבנו, מוחמד רזא שאה פהלווי, שהנהיג שלטון אוהד לבריטניה.
עד תום מלחמת העולם השנייה המשיכה בריטניה להחזיק כוחות צבאיים באיראן להבטחת עתודות הנפט.
בקרב הציבור האיראני התעורר זעם על ההשפעה הנרחבת שהייתה לממשלת בריטניה על השלטונות האיראניים דרך תאגיד אופ"ק ומקורביה בשלטון השאה.
בעקבות זאת עלה לשלטון ב-1951 ראש הממשלה האנטי-מערבי מוחמד מוסאדק, אשר פעל להלאמת הנפט האיראני ולדחיקת ההשפעות הזרות מאיראן, פעולות שהובילו למשבר אבדאן במהלכו כפתה בריטניה חרם בינלאומי על הנפט האיראני.
בסופו של המשבר בריטניה בשיתוף פעולה עם ארצות הברית הובילה להפיכה בשלטון האיראני ב-1953 באמצעות הצתה ממומנת של תנועות אזרחיות והפעלת שידורי תעמולה.
בתום ההפיכה נכפה על איראן שלטון מערבי שחימם את היחסים עם בריטניה, אך בקרב הציבור האיראני נזכרה ההפיכה כסמל למרי אזרחי שמקורו במדינות זרות ולא ברצון העם האיראני, סמל שמשמש עד היום לביקורת על תנועות מרי עכשוויות.
התחממות היחסים הובילה בין השאר לסחר בציוד צבאי, במהלכו נמכרו לאיראן המשחתת אה"מ סלויס , ארבע פריגטות מדגם אלבנד , מספר משגרי טילים ורחפות, ו-250 רכבי סיור משוריינים מדגם סקורפיון ו-790 טנקי צ'יפטיין, חלקם בשימוש עד היום.
מיד לאחר המהפכה האיראנית ב-1979 צוות של שישה טרוריסטים בתמיכה עיראקית תקפו את שגרירות איראן בלונדון והחזיקו אותם כבני ערובה עד שחולצו שישה ימים לאחר מכן על ידי ה-SAS.
בעקבות המהפכה השהתה בריטניה את יחסיה עם איראן עד כינונם מחדש ב-1988.
ב-1989 שנה לאחר פתיחתה מחדש של השגרירות הבריטית בטהרן, פרסם האייתוללה רוחאללה ח'ומייני פתווה שקראה להריגתו של הסופר סלמאן רושדי, תוך קביעה כי רציחתו של הסופר היא חובה דתית עבור כל מוסלמי, בשל "חילול" שמו של הנביא מוחמד.
בעקבות כך הקשרים הדיפלומטיים נותקו וחודשו ב-1990 ברמה של ממונה על היחסים.
היחסים נורמלו ב-1997 במהלך כהונתו של הנשיא מוחמד ח'אתמי, וב-2001 ג'ק סטרו היה הפוליטיקאי הבריטי הבכיר הראשון שביקר בטהרן מאז המהפכה.
ב-2004 לאחר רעידת האדמה בבם, הנסיך צ'ארלס ביקר עם הנשיא מוחמד ח'אתמי במקום.
במהלך מלחמת חרבות ברזל נערכו בלונדון הפגנות פרו פלסטניות שהביעו תמיכה ברפובליקה האסלאמית של איראן ובמנהיג העליון של איראן עלי ח'אמנאי.
מאז המהפכה האסלאמית, איראן ובריטניה שומרות ביניהן על יחסים ידידותיים אך מתוחים.
מצד אחד, בריטניה שותפה פעילה בסנקציות על איראן, ולא פעם נרשמו מתיחויות ואף ניתוקי קשר זמניים עקב אי הסכמה אידאולוגית עמוקה בין המשטר הדמוקרטי-מערבי של בריטניה לשלטון האייתוללות באיראן.
מצד שני, בריטניה ניסתה כמה פעמים לנרמל את היחסים ביניהן בהסכמים שונים, והמדינות (נכון ליולי 2019) שומרות ביניהן על יחסים חמימים הכוללים קשרי מסחר מוגבלים, קשרי תיירות ומערך דיפלומטיה.
ב-2006 הוערך כי היצוא הבריטי לאיראן ב-2004 עמד על £443.8 מיליון לירות שטרלינג.
ב-2009 הנכסים האיראניים בבריטניה אשר הוקפאו על ידי האיחוד האירופי והאו"ם עמדו על ערך של 1.64$ מיליארד דולר אמריקאי עקב העיצומים נגד איראן.
תפיסת חיל הים המלכותי במפרץ הפרסי 2007
ב-23 במרץ 2007 נעצרו במפרץ הפרסי 15 חיילי הצי המלכותי הבריטי בטענה שחדרו כביכול למים טריטוריאליים של איראן.
ב-1 באפריל סטודנטים הפגינו מול שגרירות בריטניה בטהראן בדרישה לגרש את שגריר בריטניה, תוך קריאות "מוות לאמריקה" ו"מוות לבריטניה".
ב-4 באפריל שוחררו כל החיילים העצורים.
למרות המתיחות האידאולוגית-צבאית התמידית בין איראן לבריטניה ובעלות בריתה, מספר אנשי עסקים בריטיים באירועים שונים ניסו למכור למשמרות המהפכה ציוד צבאי, כולל ציוד למטוסים, ציוד לטילים ואף ציוד לשימוש גרעיני.
הן ב-2006 והן ב-2007 דרשו חברי פרלמנט באיראן את החזרת קרקעות מתחם גן קוהלק , מתחם דיפלומטי גדול בצפון טהראן שבריטניה מחזיקה בו לפחות מ-1934. חברי הפרלמנט טענו שרישיון הבעלות של בריטניה על המתחם לא חוקי.
בקשות מקלט לגולים איראניים בבריטניה
הן ב-2008 והן ב-2010 העניקה בריטניה מקלט מדיני לאזרחים איראניים הומוסקסואלים אשר חששו לחייהם אם יחזרו לאיראן.
באיראן העונש על נטיות הומוסקסואליות נע בין מלקות בציבור לעונש מוות.
ב-4 ביולי 2019 עצרו נחתים בריטיים בגיברלטר את מכלית הנפט "גרייס 1" אשר בבעלות איראנית כחלק מאכיפת הסנקציות של האיחוד האירופי נגד סוריה, כיוון שעל פי החשד המכלית הייתה בדרכה לבית הזיקוק בבניאס.
בתגובה מחה משרד החוץ של איראן נגד הפעולה ה"פיראטית" לדבריו, ומפקד בכיר במשמרות המהפכה איים במעצר מכליות בריטיות במפרץ בתגובה.
ב-10 ביולי חמש סירות חמושות ניסו לעצור את המכלית הבריטית "The British Heritage" במצרי הורמוז, אך הורחקו על ידי ספינת ליווי של הצי הבריטי.
על פי הרשויות הבריטיות והאמריקאיות, הסירות החמושות היו של משמרות המהפכה והניסיון בוצע כפעולת תגמול על מעצר "גרייס 1".
לעומת זאת, הרשויות האיראניות הכחישו כל מעורבות והצהירו כי לא היו כל מפגשים בין ספינות משמרות המהפכה ובריטניה.
ב-14 ביולי הצהיר שר החוץ הבריטי, ג'רמי האנט, כי "גרייס 1" תשוחרר אם הנפט לא יובל אל סוריה.
ב-19 ביולי עצרה איראן במצר הורמוז שתי מכליות בריטיות, "Stena Impero" ו"Norbulk" עקב חצייה לכאורה של המים הטריטוריאליים של איראן.
מלחמת חרבות ברזל ומתיחות סביב תוכנית הגרעין האיראנית
במרץ 2025, זימנה איראן את שגרירי גרמניה, בריטניה וצרפת באיראן בעקבות פגישה סגורה במועצת הביטחון של האו"ם שעסקה בתוכנית הגרעין האיראנית.
יחסי איראן–ניו זילנד הם יחסי החוץ בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין ניו זילנד.
ניו זילנד פתחה את שגרירותה בטהראן בשנת 1975, בעוד איראן פתחה את שגרירותה בוולינגטון באמצע שנות ה-80. בשנת 1985 הוקמה ועדת שרים משותפת לפיתוח היחסים הכלכליים הדו-צדדיים עם איראן.
בשנת 2002 נחתם הסכם ליצוא בשר כבש מניו זילנד לאיראן.
בשנת 2012 הוטלו עיצומים על איראן בשל תוכנית הגרעין שלה, ואף ניו זילנד נטלה חלק בעיצומים.
ביולי 2015 נחתם הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית שצמצם באופן משמעותי את הסנקציות והמגבלות על איראן לעשר שנים לפחות, בתמורה להגבלת תוכנית הגרעין שלה.
הסנקציות הקשורות להסכם הוסרו בינואר 2016. בשנת 2017 חתמו איראן וניו זילנד על הסכם ליצוא כבשים ובשר מניו זילנד לאיראן.
איראן מחזיקה בניו זילנד שגרירות בוולינגטון.
ניו זילנד מחזיקה באיראן שגרירות בטהראן.
יחסי איראן–קוריאה הדרומית (בפרסית: روابط ایران با کره جنوبی, בקוריאנית: 대한민국-이란 관계) הם יחסי החוץ בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין הרפובליקה של קוריאה.
שתי המדינות מקיימות יחסים דיפלומטיים מאז 1962. לאורך ההיסטוריה שמרו שתי המדינות על שותפות חזקה, ידידותית ואסטרטגית למרות היחסים ההדוקים של איראן עם קוריאה הצפונית, והיחסים הקרובים של קוריאה הדרומית עם ארצות הברית.
מערכת היחסים ארוכת השנים של קוריאה ואיראן החלה עם חילופי תרבויות עוד מימי שלוש הממלכות של קוריאה, לפני יותר מ-1,600 שנה באמצעות דרך המשי.
זכוכית כחולה כהה שנמצאה בקבר צ'ונמאצ'ונגונג, אחד הקברים המלכותיים של סילה שנחשף בגיונגג'ו.
חרב מוזהבת אקזוטית שנמצאה בגיירו-רוּ, רחוב שנמצא גם בג'יונג'ו.
כל אלה הם שרידים המשוערים שנשלחים לסילא מאיראן העתיקה או מפרס דרך דרך המשי.
זו הייתה רק שושלת קוריאו בתקופת שלטונו של המלך היון ג'ונג כאשר הסחר עם פרס נרשם רשמית בהיסטוריה הקוריאנית.
אבל בחוגים האקדמיים מניחים ששתי המדינות ניהלו חילופי תרבות פעילים בתקופת הסילה במהלך המאה ה-7 שמשמעותה היחסים בין קוריאה לאיראן החלו לפני יותר מ-1,500 שנה.
"אם ספר היסטוריה שנכתב על ידי המלומד הפרסי חרדדביד, הוא קובע כי סילה נמצאת בקצה המזרחי של סין וקוראת 'במדינה יפה זו סילה, יש הרבה זהב, ערים מלכותיות ואנשים חרוצים.
התרבות שלהם דומה להשוואה עם פרס'.
"יש לנו מיתוס בספר פרסי קדום (הקושנמה) המספר על נסיך פרסי שהלך לסילה במאה השביעית והתחתן עם נסיכה קוריאנית ובכך נוצרו נישואין מלכותיים." פאק גון-הייה אמרה במהלך פסטיבל שחגג את 1,500 שנה של קשרים תרבותיים משותפים בין המדינות.
לאחר מכן היא אמרה, "זו למעשה עלילה די טובה להכנת סרט יחד." ההצעה שלה התקבלה עם הרבה מחיאות כפיים.
פריטים אחרים שנחשפו במהלך החפירה כוללים קערה מכסף ועליה חרוטה תמונה של האלה הפרסית אנחיטה; פגיון זהוב מפרס; פסלי חימר; וצלמיות המתארות סוחרים במזרח התיכון.
סמגוק שגיא - הכרוניקה הרשמית של תקופת שלוש הממלכות, שנערכה בשנת 1145 - מכילה תיאורים נוספים של פריטים מסחריים שנמכרו על ידי סוחרים מזרח תיכוניים ונמצאים בשימוש נרחב בחברת סילה.
השפעתה של התרבות הפרסית הורגשה עמוקות גם בדרכים אחרות, הבולטת ביותר בתחומי המוזיקה, האמנות החזותית והספרות.
את הפופולריות של עיצובים איראניים בקוריאה ניתן לראות בשימוש נרחב בסבבים משובצים פנינים ובדפוסים סימטריים זום-ורפיים.
בשיר האפי הפרסי העתיק, הקושנאמה, יש תיאורים מפורטים של סילה.
קוריאה הדרומית ואיראן כוננו יחסים באוגוסט 1962. שגרירות איראן בקוריאה הדרומית נפתחה באפריל 1967.
ביוני 2007, שר החוץ של קוריאה הדרומית, סונג מין-סון, תמך בפתרון דיפלומטי למחלוקת הבינלאומית ביחס לתוכנית הגרעין של איראן.
בנובמבר 2008 אמר שר החוץ של קוריאה הדרומית, יו מיונג-הוואן, כי איראן צריכה להרגיע את הקהילה הבינלאומית לגבי מטרות השלום של תוכנית הגרעין שלה.
לדברי מזכ"ל האו"ם באן קי-מון, הדרום קוריאני, "שר החוץ האיראני הדגיש כי ארצו דוחפת לתוכנית גרעינית למטרות שלום."
קים סונג גון, ראש המשלחת הפרלמנטרית של דרום קוריאה לאיראן במרץ 2007 ציין כי חברות קוריאניות להוטות להשקיע באיראן והוסיף כי הוא מקווה ששתי המדינות יוכלו לעודד השקעה דו צדדית.
על פי סקר כלכלי במזרח התיכון, איראן ייצאה 157,000 חביות נפט גולמי ליום לקוריאה הדרומית ביולי 2009. אף כי דרום קוריאה צמצמה את יבוא הנפט הגולמי מכל המזרח התיכון ב-14.7% בהשוואה לשנה הקודמת, איראן היא עדיין המקור הרביעי בגודלו של נפט גולמי.
במאי 2009 השתתפו שרי דרום קוריאה בכנס גדול בנושא השקעות חוץ באיראן.
דרום קוריאה נכחה גם בפורום הגז האיראני בין התאריכים 26–27 בספטמבר 2009 לצד גרמניה, בריטניה, יפן, הולנד ומלזיה.
על פי דיווח של ממשלת ארצות הברית, נכון לאפריל 2010 היו שלוש חברות דרום קוריאניות פעילות בענף הפחמימנים של איראן בין 2005 ל-2009 שקיבלו חוזים של ממשלת ארצות הברית בהיקף של כ-880 מיליון דולר.
אלה היו החברה התעשייתית דאלים, יונדאי תעשיות כבדות, והנדסה ובניה של GS.
ב-3 ביולי 2010 ביטלה חברת הנפט הלאומית האיראנית (NIOC) חוזה של 1.2 מיליארד דולר עם חברת GS Engineering and Construction והאשימה את החברה בכך שלא מילאה את התחייבויותיה.
החברה הדרום קוריאנית הוטלה על הוצאת מימן גופרתי מגז שנשאב משדה הגז של דרום איראן לאחר שחתמה על הסכם באוקטובר 2009.
לאיראן יש כ-2,500 שותפים מסחריים קטנים ובינוניים בדרום קוריאה.
נאמר כי יותר מ-600 מתוך 2,500 הפירמות רואים כי יחס היצוא שלהם לאירן עולה על 50 אחוזים.
קוריאה הדרומית ואיראן חלקו ברציפות על פעילויות העשרת הגרעין של האחרונה.
בינואר 2007 נכנס לתפקיד מזכ"ל האו"ם באן קי מון, שר החוץ לשעבר של קוריאה הדרומית.
מאז שנכנס לתפקידו, באן תמך במספר סנקציות נגד הרפובליקה האסלאמית בשל כישלונה של הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית, מה שהעכיר עוד יותר את היחסים בין המדינות.
למרות המכשולים, קוריאה הדרומית ואיראן קיימו מספר פגישות רשמיות לדיון בסחר דו-צדדי ושיתוף פעולה פוליטי, וחתמו על כמה מזכרות הבנה, לרבות בנושא שיתוף פעולה בתקשורת, השקעה בסחר ושיתוף פעולה טכני בין השניים.
במהלך פגישה שנערכה במרץ 2009 בין יו"ר האספה הלאומית של קוריאה הדרומית, קים היונג-או, לראש הרשות השופטת האיראנית, אייתוללה האשמי שרודי, הביע קים את תקוותו כי איראן וקוריאה הדרומית מרחיבות את שיתוף הפעולה הפרלמנטרי.
באותו חודש הציע סגן שר החוץ האיראני בענייני אסיה ופסיפיק כי על איראן וקוריאה הדרומית לשתף פעולה כדי לסייע בביסוס הביטחון באפגניסטן.
בנובמבר 2009 הודיעה איראן כי היא מוכנה לסייע בפתרון משבר חצי האי הקוריאני.
שר החוץ האיראני מנוצ'ר מוטאקי אמר כי איראן מברכת על הבנה והסכמה הדדית בין דרום וצפון קוריאה לקידום השלום והיציבות באזור.
ב-6 בינואר 2010 נפגש ראש קבוצת החברות הפרלמנטרית איראן-דרום קוריאה, חוסין האשמי, והיו"ר קים היונג-או בסיאול במטרה לדון בדרכים לטפח שיתופי פעולה דו-צדדיים, בעיקר במגזר הכלכלי והאנרגטי.
במהלך הפגישה, היונג-או התייחס לפוטנציאלים הרבים הקיימים בשני הצדדים להגברת שיתוף הפעולה ההדדי והביע שביעות רצון מהצמיחה של הקשרים הדו-צדדיים בין המדינות.
בסוגיה הגרעינית של איראן הוא הדגיש את זכותה של איראן להשתמש באנרגיה גרעינית למטרות שלום, והוסיף כי "כל המדינות רשאיות להשתמש באנרגיה גרעינית למטרות שלום, ולדעתנו התוכנית הגרעינית של איראן היא למטרות אזרחיות."
באפריל 2010, בניסיון לשפר את "ההבנה וההיכרות ההדדית של שתי המדינות", הסכימו קוריאה הדרומית ואיראן להחליף צוותי חדשות ומדיה ולהעצים את הרמות הנוכחיות של שיתופי פעולה חינוכיים וטכניים.
ההחלטה להרחיב את שיתוף הפעולה בתחום התקשורת התקבלה בעקבות פגישה בין מדריך סוכנויות החדשות של הרפובליקה האיסלאמית עלי-אכבר יאוונקר ולי סיינג יונג, ראש איגוד העיתונות בקוריאה הדרומית.
אף כי קשרי "פוליטיקה גבוהה" בין המדינות אינם מפותחים במיוחד, סיאול וטהראן נקטו צעדים למען שיתוף פעולה בתחומי תרבות.
במאי 2009 השתתפו סגן שר התרבות הדרום קוריאני ג'אה-מין שין ושגריר דרום קוריאה בטהראן קים יאנג-מוק בטקס שכותרתו "קוריאה, לילה נוצץ באיראן" בו שני הבכירים הביעו תקווה שאירועים כאלה יביאו שיפרו את היחסים הפוליטיים, הכלכליים והתרבותיים בין דרום קוריאה לאיראן.
באוקטובר 2009 התארחו בפסטיב הסרטים הבינלאומי בפוסאן בקוריאה הדרומית שני יוצרי קולנוע איראנים, Payment Hagani ו-Mahmoud Kalari.
יוצרי הקולנוע האיראניים הציגו את סרטיהם וכן השתתפו בסדנה חינוכית לבמאים אסייתיים שואפים.
יתרה מזאת, הספרייה והארכיונים הלאומיים של איראן (INLA) הסכימו לפעול להגברת שיתוף הפעולה הדו-צדדי עם הספרייה הלאומית של קוריאה הדרומית.
במרץ 2010 נפגש מנהל INLA עלי-אכבר אשרי עם מקבילו הדרום קוריאני, צ'ול-מין מו, לחתום על הסכם שהתחייב להחליף ניסיון בהכשרת צוותים ובמדעי הספרייה, ולקיים ירידי ספרים.
לאחר הסרת הסנקציות הבינלאומיות של איראן, הנשיאה פאק גון-הייה ו-236 אנשי עסקים ביקרו באיראן ב-2 וב-3 במאי 2016.
ב-4 בינואר 2021, השתלטו כוחות חיל הים של משמרות המהפכה על מכלית נפט דרום קוריאנית במפרץ הפרסי.
יחסי איראן–דרום אפריקה (בפרסית: روابط ایران و آفریقای جنوبی, באנגלית: Iran–South Africa relations) הם היחסים ההיסטוריים והעתידיים של הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין רפובליקת דרום אפריקה.
מבחינה כלכלית ופוליטית היחסים בין המדינות הם די חמים והמשיכו להתרחב.
דרום אפריקה ואיראן חולקות יחסים דו-צדדיים היסטוריים ואלה האחרונים תמכו בתנועות השחרור של דרום אפריקה.
איראן ניתקה את היחסים הרשמיים עם דרום אפריקה בשנת 1979 והטילה חרם סחר במחאה על מדיניות האפרטהייד במדינה.
עם זאת, בינואר 1994, איראן הסירה את כל הסנקציות המסחריות והכלכליות נגד דרום אפריקה והיחסים הדיפלומטיים כוננו מחדש ב-10 במאי 1994.
כמה חברות דרום אפריקאיות מעורבות בפרויקטים גדולים באיראן.
לקבוצת MTN נתח של 49 אחוזים בקונסורציום איראנסל שהוענק לרישיון התקשורת הנייד השני באיראן.
היא החלה את פעילותה באוקטובר 2006.
סאסול משתתפת במיזם משותף פולימר של 900 מיליון דולר עם חברת הפטרוכימיה האיראנית בבעלות המדינה, Pars Petrochemicals Company, המייצרת אתילן כמו גם פוליאתילן בצפיפות גבוהה ונמוכה.
המיזם המשותף מכונה חברת פולימר אריה סאסול.
איראן ודרום אפריקה השקיעו בפרויקט 1.35 מיליארד אירו באותה מידה.
מתחם אריה סאסול פטרוכימיה הוא בין הפרויקטים הגדולים בעולם לפולימרים.
כאשר המתחם יפעל, 400,000 טון אתילן, 90,000 טון C3, 300,000 טון פוליאתילן בינוני וכבד ו-300,000 טון פוליאתילן קל יתווספו לתפוקה הפטרוכימית של איראן.
פעולות הבנייה של המתחם החלו באזור Pars Special Energy Energy בשנת 2002 והפרויקט התקדם במעל 97 אחוזים עד מאי 2009.
בישיבה ה-12 של הוועדה המשותפת של דרום אפריקה-איראן שהתקיימה בטהראן, איראן 10–11 במאי, השר ליחסים ושיתוף פעולה בינלאומי של דרום אפריקה גינה את הטלת הסנקציות נגד איראן באומרו שהסנקציות הן "לא הגיוניות ולא חוקיות".
השר גילה עניין בשיפור יחסי הסחר בתחומים כמו חינוך, בריאות, השקעות, כרייה, תחבורה, חקלאות, מדע וטכנולוגיה ואנרגיה לאחר הסרת הסנקציות.
במשך השנים גברה שיתוף הפעולה בין המדינות.
בשנת 2016 איראן ודרום אפריקה חתמו על שיתוף פעולה ביטחוני, בתחומי ההגנה הימית והמלחמה בפשע מאורגן.
ובאוגוסט 2023, חתמו איראן ודרום־אפריקה על הסכם שיתוף פעולה נרחב.
בהצהרה שפרסם משרד החוץ האיראני הודגש הצורך בשיתוף פעולה כלכלי ופוליטי בין שתי המדינות.
כיום נחשבת דרום אפריקה לשותפה אסטרטגית של איראן וקיים קשר הדוק בין תלונת דרום אפריקה נגד ישראל בגין רצח עם לבין קשריה עם איראן.
הקשרים בין ממשלת איראן תחת שושלת פהלווי לממשלה הלבנה של דרום אפריקה היו הדוקים במהלך האפרטהייד.
לאחר שרזא ח'אן הודח בשנת 1941, הוא יצא לגלות בדרום אפריקה ואז נפטר שם בשנת 1944. בנו, מוחמד רזא שאה פהלווי, ביקר במדינה בשנות ה-70 שם התקבל על ידי ג'ון פורסטר.
במהלך מלחמת איראן–עיראק, לפי ההערכה, דרום אפריקה מכרה את טכנולוגיית ההגנה לאיראן בתמורה לנפט.
יחסי איראן–אירלנד הם יחסי החוץ בין אירלנד לאיראן.
לאחר סיום מלחמת איראן–עיראק בשנת 1988, שלחה אירלנד 177 אנשי פיקוח על הפסקת האש במסגרת האו"ם בהובלת UNIIMOG.
בשנת 2012 סגרה אירלנד את שגרירותה באיראן מסיבות תקציביות.
אירלנד מיוצגת באיראן באמצעות שגרירותה באנקרה, טורקיה, ובנוסף מחזיקה באיראן קונסוליה כללית בטהראן.
איראן מחזיקה באירלנד שגרירות בדבלין.
יחסי איראן-הרשות הפלסטינית הם היחסים הדיפלומטיים והדו-צדדיים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן לבין הרשות הפלסטינית המוכרת באופן חלקי בה איראן מכירה כמדינה הריבונית היחידה בארץ ישראל.
עד המהפכה האיראנית בשנת 1979, אש"ף קיים קשרים הדוקים עם קבוצות אופוזיציה איראניות.
לאחר המהפכה, איראן ניתקה את יחסיה עם ישראל והחלה לתמוך בפלסטינים, וכצעד מסמל הועבר המבנה של שגרירות ישראל בטהראן לשגרירות הרשות הפלסטינית באיראן.
בתקופת שלטונו של מוחמד רזא שאה פהלווי, איראן הייתה למדינה המוסלמית השנייה אחרי טורקיה שהכירה בישראל (דה פקטו).
אש"ף תמך במהפכה האיראנית בשנת 1979, וכמה ימים לאחר סיום המהפכה הוביל יו"ר אש"ף יאסר ערפאת, את המשלחת הפלסטינית לאיראן.
הנציגים הפלסטינים התקבלו בפומבי והשלטונות האיראניים החדשים העבירו להם באופן סמלי את המפתחות לשגרירות הישראלית לשעבר בטהראן, שהפכה לשגרירות הפלסטינית.
אש"ף חתם על הסכם לביצוע התנקשויות עבור ממשלת איראן בתמורה לתלוגים כמספי הנפט האיראני.
פעילי כוח 17 של אש"ף ניסו ביולי 1980 להתנקש בראש ממשלת איראן לשעבר שאפור בח'תיאר במקום גלותו בפריז בשליחות איראן, אך נכשלו ונתפסו בידי משטרת צרפת.
באינתיפאדה השנייה הורה יאסר ערפאת על שחרור תומכים כלואים של החמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, דבר שחיזק את היחסים בין איראן לרשות הפלסטינית.
בשנת 2002, יחידה מיוחדת של הצי הישראלי תפסה את ספינת המטען הפלסטינית קארין איי, שנשאה כ-50 טונות של כלי נשק מודרניים, שנשלחו מאיראן לארגוני הטרור ברצועת עזה.
לדברי יו"ר הרשות הפלסטינית, מחמוד עבאס, חמאס ממומנת על ידי ממשלת איראן, אשר הכחישה עובדה זו.
איראן מספקת גם סיוע צבאי קטלני לחמאס, כולל טילי פאג'ר 5, M-75, M-302 ומזל"טים.
הסיוע האיראני לחמאס גדל לאחר מותו של יאסר ערפאת בשנת 2004 וההתנתקות בשנת 2005. לאחר ניצחונה של חמאס בבחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית בשנת 2006 הופסק מתן הסיוע הזר לרשות, אך איראן הגדילה את תמיכתה בחמאס, שהובילה את הרשות הפלסטינית.
ביולי 2015 הודיע בכיר בחמאס כי הארגון אינו מקבל עוד סיוע מאיראן, בשל תמיכת חמאס במורדים במלחמת האזרחים בסוריה, וכן בשל שיפור היחסים עם ערב הסעודית.
היחסים בין חמאס לאיראן שוקמו לאחר בחירת יחיא סינוואר לראש הארגון ואסמעיל הנייה לראש הלשכה המדינית של חמאס.
נביל אבו רודיינה, אמר ב־2011 על נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד, כי "מי שאינו מייצג את העם האיראני, מכיוון שהוא מזייף את תוצאות הבחירות, מדכא את העם האיראני וגוזל את השלטון, ולכן אין לו שום זכות לדבר על פלסטין, על נשיאה או על נציגיה".
בספטמבר 2010 אמר נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד על שיחות השלום כי לא ישיגו את יעדיהם, מכיוון שהחמאס הוא הנציג האמיתי של העם הפלסטיני.
פקידי הרשות הפלסטינית הגיבו להצהרות איראניות אלה ב"חומרה חסרת תקדים".
עומר אל־גול אמר שהגיע הזמן לסיים את המשטר האיראני של מוות והרס.
דובר פת"ח, אוסמה אל-קוואסמי, הצהיר כי איראן מבקשת לפלג את הפלסטינים, להסית למלחמת אזרחים ולעורר סכסוכים בין-דתיים ואתניים במדינות רבות בעולם הערבי, ומסיבה זו איראן אינה יכולה להועיל לעם הפלסטיני.
יחסי איראן – בוסניה והרצגובינה הם יחסי החוץ בין איראן לבוסניה והרצגובינה.
איראן הייתה אחת התומכות העיקריות של הצד הבוסני במהלך מלחמת בוסניה (1992–1995).
איראן, מדינה שיעית בעיקרה, הייתה אחת המדינות המוסלמיות הראשונות שסיפקו תמיכה למוסלמים הבוסנים (בוסניאקים, שהם בעיקר מוסלמים סונים) במלחמה.
משמרות המהפכה האסלאמית (IRGC) שלח יותר מחמשת אלפי טונות של נשק למוסלמים הבוסנים.
בנוסף, היא גם סיפקה מאמנים ויועצים לשירות הצבא והמודיעין הבוסני.
כמה עשרות מומחי מודיעין איראנים הצטרפו לסוכנות הביון המוסלמית הבוסנית.
משרד המודיעין האיראני תמך ביחידות מוג'אהדין שהכשירו יחידות נבחרות של צבא בוסניה.
חזבאללה (השיעה הלבנונית), הנתמך על ידי איראן, שיגר גם הוא לוחמים למלחמה.
בשנת 1992, איראן בעזרת טורקיה הבריחה נשק למוסלמים הבוסנים.
דיווחים על "מאות טונות של נשק" שנשלחו מאיראן במשך תקופה של חודשים הופיעו בתקשורת בתחילת 1995. נשק איראני נשלח דרך קרואטיה.
רוברט באר, סוכן ה-CIA שהוצב בסרייבו במהלך המלחמה, טען מאוחר יותר כי "בסרייבו הממשל המוסלמי הבוסני הוא לקוח של האיראנים...
אם זו בחירה בין ה-CIA לאיראנים, הם ייקחו את האיראנים בכל יום".
בסוף המלחמה, סקרי דעת הקהל הראו שכ-86% מהאוכלוסייה המוסלמית הבוסנית הביעו גישה חיובית כלפי איראן.
איראן הפכה למדינה הראשונה ששיחקה משחק כדורגל היסטורי עם בוסניה בשנת 1993, המשחק בו הפסידה נבחרת איראן 1–3 בביתה בטהראן.
המשחק קיבל את ברכת הנשיא אכבר האשמי רפסנג'אני, ובכך הפך לזיכרון של בוסניה, כמדינה מוכרת בעולם.
באוקטובר 2016 נשיא בוסניה והרצגובינה בקיר איזטבגוביץ' נסע לטהראן ופגש את נשיא איראן חסן רוחאני.
במהלך ביקור זה חתמו שתי המדינות על מזכר הבנות להגדלת ההשקעה הדו-צדדית בעסקים קטנים ובינוניים.
איראן מחזיקה בבוסניה והרצגובינה שגרירות בסרייבו.
בוסניה והרצגובינה מחזיקה באיראן שגרירות בטהראן.
איראן וסרי לנקה מנהלות יחסים דיפלומטיים רשמיים מאז 1961.
היחסים הדיפלומטיים בין איראן לסרי לנקה (שכונתה בשנים אלו ציילון) החלו בשנת 1961 באמצעות שגרירות ציילון באסלאמאבאד.
טהראן הקימה שגרירותה בקולומבו בשנת 1975. השגרירות של סרי לנקה עברה לטהראן בשנת 1990.
סרי לנקה הייתה המדינה האסייתית הראשונה שבה ביקר נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד לאחר בחירתו.
ראש ממשלת סרי לנקה מהינדה ראג'פקסה דאג אף הוא לשפר את היחסים עם איראן.
איראן סייעה במימון מספר פרויקטי פיתוח בסרי לנקה.
בשנת 2010 האיראנים הסכימו לתרום 450–500 מיליון דולר עבור פרויקט הפיתוח הרב תכליתי שכלל תחנת כוח הידרואלקטרית של 90–100 מגה-ואט במחוז המרכז בסרי לנקה.
איראן השקיעה גם בבתי הזיקוק לנפט במדינה והשקעותיה סייעו להכפיל את כושר הייצור של הנפט במקום.
איראן השקיעה גם בחשמול הכפרים.
פרויקטים אלה הפכו את איראן לתורמת הגדולה ביותר לסרי לנקה.
במהלך מלחמת האזרחים בסרי לנקה, פנתה הממשלה המקומית לאיראן בבקשה לקבל הלוואות בריבית נמוכה כדי לרכוש מטוסי מעקב אלקטרוניים וכלי טיס בלתי מאוישים.
איראן הסכימה בחשאי להנפיק את ההלוואה והזמינה גם מספר קצינים מסרי לנקה להתאמן באיראן.
על הסיוע של איראן במלחמת האזרחים בסרי לנקה, אמר השר הסרי לנקאי ווימל וירוואנסה כי "איראן מעולם לא אכזבה אותנו, גם כאשר מדינות רבות אחרות בעולם סירבו לגבות אותנו.
האי בכללותו אסיר תודה על יחס אחי זה".
יחסי איראן–האיחוד האירופי הם היחסים דו-צדדיים בין איראן והאיחוד האירופי.
האיחוד האירופי הוא שותף הסחר הגדול ביותר של איראן, יחד עם הרפובליקה העממית של סין ואיחוד האמירויות הערביות, והאיחוד האירופי תומך בהצטרפותה של איראן לארגון הסחר העולמי.
האיחוד האירופי האשים וביקר את איראן בהפרות זכויות האדם, שהובילו למתיחות דיפלומטית, אך שני הצדדים שואפים לשפר ולנרמל את היחסים ביניהם.
החל משנת 2019, יחסי הסחר בין איראן לאיחוד האירופי מוכתמים עקב העיצומים שהוטלו מחדש על איראן על ידי ארצות הברית לאחר הנסיגה החד-צדדית שלה מהסכם הגרעין.
עם זאת, האיחוד האירופי הקים כלי מיוחד כדי לאפשר סחר בין האיחוד האירופי לאיראן ולעקוף את הסנקציות של ארצות הברית.
בדצמבר 2013, שמונה נציגים של הפרלמנט האירופי ביקרו בטהראן כדי לשפר את היחסים בין איראן לאיחוד האירופי, תחת הנהגתה של הפוליטיקאית הפינית טאריה קרונברג.
ביקורת חמורה על הפגישות הושמעה גם על ידי הוועד היהודי-האמריקאי.
האיחוד האירופי תומך ב, שנכנסה לתוקף ב-5 במרץ 1970. איראן חתמה על האמנה והבטיחה ל שהיא תשתמש באנרגיה גרעינית למטרות שלום.
בשנת 2003, התגלה על ידי הסוכנות הבין-לאומית לאנרגיה אטומית (סבא"א) שאיראן מנהלת פעילות חשאית עם חומרים גרעיניים.
סירובה של איראן לשתף פעולה באופן יזום עם סבא"א והתנגדותה לדווח למועצת הביטחון של האומות המאוחדות הובילו למאמץ דיפלומטי של המועצה האירופית ושלוש חברותיה צרפת, גרמניה והממלכה המאוחדת לפתור את הסוגיה באמצעות משא ומתן.
אליהם הצטרף בשנת 2004 על ידי הנציג העליון של האיחוד לענייני חוץ ומדיניות ביטחון, ובכך הציעו תמיכה מכל חברי האיחוד האירופי.
לאחר מכן, בשנים 2005 ו-2006, שוב הוצגו בפני השלטונות האיראניים הצעות נרחבות להקל על שימוש בדרכי שלום באנרגיה גרעינית, אל למרות תמיכתן של סין, רוסיה וארצות הברית באמצעות הצעות אלה, לא ניתן היה לשכנע את איראן למלא אחר בקשותיה של סבא"א.
כתוצאה מכך, ארבע החלטות (1696, 1737, 1747 ו-1803) התקבלו במועצת הביטחון של האו"ם ודרשו להשעות את כל העשרת האורניום-235 ופעילויות המים הכבדים והגבילו רכישה של חומרים גרעיניים ובליסטיים על ידי איראן.
מדיניות זו הוחזרה בשנת 2008 על ידי האיחוד האירופי.
הסירוב המתמשך של השלטון האיראני להצהיר באופן ברור על כוונותיהם הגרעיניות ולאפשר בדיקות מספקות של מתקני הגרעין שלהם שכנע את האיחוד האירופי לאכוף סנקציות נוספות על סחורות ושירותים אזרחיים כגון פעילויות כלכליות וטכנולוגיות ומגבלות על תעשיית האנרגיה של המדינה.
בשנת 2012, אמברגו נפט וחרמות כספיים מגבילים נאכפו על ידי האיחוד האירופי, בנוסף לסנקציות של האו"ם נגד איראן.
רק ב-8 בדצמבר 2013, כאשר הרשויות האיראניות חתמו על הסכם ביניים בז'נבה ב-24 בנובמבר 2013 עם קבוצת P5+1 (הממלכה המאוחדת, סין, צרפת, רוסיה, ארצות הברית וגרמניה) אפשרה לפקחי הגרעין של האו"ם לבקר במתקן מים כבדים לאחר שהודיעו כי העשרת הפלוטוניום הופסקה.
העסקה עיכבה את העשרת האורניום על ידי איראן למשך שמונה חודשים לפחות, וסללה את הדרך לשיחות ישירות בין ארצות הברית לרפובליקה האסלאמית.
בנוסף, איראן נדרשת לדלל מאגרי אורניום מועשר קיימים לריכוז של 20%.
ב-14 ביולי 2015 איראן הגיעה להסכם תוכנית פעולה מקיפה משותפת על תוכנית הגרעין האיראנית בווינה, עם P5+1 (חמש החברות הקבועות במועצת הביטחון של האו"ם - סין, צרפת, רוסיה, בריטניה, ארצות הברית - פלוס גרמניה), והאיחוד האירופי.
ההסכם אפשר לאיראן לנרמל את יחסי הסחר שלה עם האיחוד האירופי.
בשנת 2019 עזבה ארצות הברית באופן חד-צדדי את ההסכם והטילה מחדש סנקציות נגד איראן, שתוארה על ידי שגריר בריטניה בארצות הברית קים דארוך כ"וונדליזם דיפלומטי".
האיחוד האירופי הקים את הכלי לתמיכה בסחר כדי לעקוף את הסנקציות האמריקאיות שהוטלו מחדש.
ב-13 במאי 2022, האיחוד האירופי הודיע כי הוא חש שהוא החיה את המשא ומתן התקוע להשבת הסכם הגרעין עם איראן משנת 2015.
בשנת 2008, היצוא האיראני לאיחוד האירופי הסתכם ב-11.3 מיליארד אירו והיבוא מהאיחוד האירופי הסתכם ב-14.1 מיליארד אירו.
היצוא של האיחוד האירופי לאיראן הוא בעיקר של מכונות וכלי תחבורה (54.6%), סחורות מיוצרות (16.9%) וכימיקלים (12.1%).
בשנת 2011 איראן דורגה במקום ה-7 בייצוא נפט גולמי לאירופה ודו"ח Eurostat קבע כי 27 מדינות אירופיות ייבאו 11.4 מיליארד יורו סחורות מאיראן בתשעת החודשים הראשונים של 2011. הסכם סחר ושיתוף פעולה נחתם בשנת 2002 אך הוא מושהה מאז 2005 בגלל המחלוקת.
אין אמנות דו-צדדיות בין המדינות מכיוון שאיראן אינה חברה בארגון הסחר העולמי.
ב-23 ביוני 2016, הצביעה הממלכה המאוחדת בעד עזיבת האיחוד האירופי, מהלך שזכה לשבחים מבכירים איראנים כשער פוטנציאלי להתרחבות הסחר עם אירופה, כשהממלכה המאוחדת הייתה.
בפורום הבנקאות והעסקים איראן-אירופה השישי בטהראן באפריל 2018, שגריר איראן בגרמניה עלי מג'די הודיע כי בנק המזרח התיכון, בנק סמאן ובנק סינה מתכננים לפתוח סניפים בערים בגרמניה כדי להגביר את יחסי הסחר של איראן עם אירופה.
ב-20 באוקטובר 2018, איגוד הבנקים הגרמניים הצהיר כי היצוא מגרמניה לאיראן ירד ל-1.8 מיליארד אירו מאז ינואר באותה שנה.
בשנת 2019, הכלי לתמיכה בחילופי סחר הפך לכלי העיקרי לסחר בין האיחוד האירופי ואיראן, כשהוא עוקף את הסנקציות של ארצות הברית.
יחסי החוץ של איראן עם מדינות האיחוד האירופי
יחסי איראן-כורדיסטן העיראקית הם היחסים הבילטרליים שבין איראן לכורדיסטן העיראקית.
שתי המדינות מחזיקות בנציגויות אחת בשנייה, והיחסים ביניהן מורכבים, בעקבות החשש האיראני מפני הבדלנים של כורדיסטן האיראנית.
איראן מחזיקה בשתי נציגויות בכורדיסטן העיראקית: הקונסוליה בארביל והקונסוליה בסולימאניה, הכפופות לשגרירות איראן בבגדאד.
כורדיסטן העיראקית מחזיקה מצידה בנציגות בטהראן.
היחסים בין איראן לכורדיסטן העיראקית החלו בימי השאה מוחמד רזא שאה פהלווי ב-1962, וממשלת איראן נעשית לפטרון העיקרי של הכוחות הכורדים במאבקם נגד הממשלה העיראקית החל מ-1971, לאחר קריסת מתווה האוטונומיה, ואף גייסה את תמיכת בעלת בריתה, ארצות הברית, במורדים.
אך עם חתימת הסכם אלג'יר ב-1975, שהסדיר את היחסים בין איראן לעיראק, משך השאה את תמיכתו במורדים, שנאלצו להיכנע לממשלת עיראק.
במהלך מלחמת איראן–עיראק חזרה איראן לתמוך בכורדים, אך הדבר לא הניב פירות בולטים.
במהלך מלחמת האזרחים הכורדית, שפרצה ב-1994 לאחר הקמתה דה-פקטו של כורדיסטן העיראקית ב-1991, תמכה איראן באיחוד הפטריוטי של כורדיסטן, שנלחמה במפלגה הדמוקרטית הכורדיסטנית, שלמעשה התבססה כמפלגת השלטון של כורדיסטן העיראקית.
ב-2015 פרץ סכסוך דיפלומטי בין המדינות, בעקבות שאיבה איראנית מימי הזב הקטן, הנובע באיראן וזורם לכורדיסטן העיראקית, שגרמה למניעת אספקת מים לסולימאניה וירידת מפלס אגם דוכאן ב-70 אחוזים.
שר החקלאות ומשאבי המים של כורדיסטן העיראקית, עבדולסאטאר מג'יד, איים כי אם איראן לא תספק את מי האזור, כורדיסטן העיראקית לא תספק מים לעיראק.
לאחר הודעה זו אמרו מנהיגי כורדיסטן האיראנית כי לאחר שיקום הסדה קולסה, הבנויה על הזב הקטן, הם ישחררו את מי הנהר.
כמו כן, הוסיפו מנהיגי איראן כי מי הזאיה הקטנים אינם מגיעים כמו קודם.
לאחר תקרית זו סגרה ממשלת איראן גם את מי נהר האלווונד, אך הדבר קורה כדבר שבשגרה במקומות מסוימים מאז 2003. בעיית המחסור במים גוברת באזור פישדר.
העימותים בגבול איראן-כורדיסטן העיראקית (2016)
בין אפריל ויוני 2016 אירעו מספר תקריות גבול בגבול איראן–כורדיסטן העיראקית, כשכוחות מפלגות כורדיות-איראניות שונות, בהם מפלגת החופש של כורדיסטן (PAK), המפלגה הדמוקרטית הכורדית של איראן ומפלגת החיים החופשיים של כורדיסטן תוקפות את כוחות הצבא האיראני משטחי כורדיסטן העיראקית, ובכוחות האיראניים מצידם תקפו בארטיליה את העמקים קונר וקיפאריסטן בכורדיסטן העיראקית.
כורדיסטן העיראקית ערכה ב-2017 משאל עם לעצמאות, שנתקל בהתנגדות גדולה של ממשלות עיראק, איראן וטורקיה, וגרם למשבר בין ממשלות עיראק ואיראן לכורדיסטן העיראקית.
לקראת משאל העם ביקר בטהראן הפוליטיקאי הכורדי ונשיא עיראק לשעבר ג'לאל טאלבאני, בהזמנה רשמית מממשל האיראני.
ב-15 ביולי 2017, משלחת של דיפלומטים איראנים המוצבים בעיראק ביקרו בכורדיסטן העיראקית ונפגשו עם ראש הממשלה נצ'ירוואן בארזאני.
בנוסף לביקורו של ג'לאל טאלבאני באיראן, איראן הזמינה משלחת נוספת מטעם האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן, לדון ביחסים שבין איראן לכורדיסטן העיראית, ובעיקר במשאל העם על עצמאות כורדיסטן העיראקית.
המשלחת נפגשה בטהראן עם נציג המנהיג העליון האיראני ומזכיר המועצה העליונה לביטחון לאומי של איראן, עלי שמח'אני.
בפגישה זו אמר שמח'אני שמשאל העם יגרום לבידוד הכורדים באזור ותגרום תוצאות רעות לכורדים.
מולה בחטיאר, חברת המשלחת, אמרה במסיבת עיתונאים על ביקור המשלחת כי "באיראן, מהמנהיג ועד משרד החוץ, עמדתם היא נגד משאל העם ועצמאותה של כורדיסטן.
הם אמרו מה שהם אמרו ואנחנו אמרנו את שלנו.
הם דחו את משאל העם ואנחנו הגנו עליה".
לאחר משאל העם על עצמאות כורדיסטן העיראקית, הגבירה ממשלת איראן את מאבקה נגד כורדיסטן העיראקית.
נציגי איראן, עיראק וטורקיה נפגשו בשולי העצרת הכללית של האו"ם בניו יורק וקבלו כמה החלטות משותפות נגד כורדיסטן העיראקית.
עלי שמח'אני, מזכיר המועצה העליונה לביטחון לאומי של איראן, אמר כי הוא אינו מכיר בתוצאת משאל העם.
שר ההגנה האיראני, אמיר חתאמי, אמר כי המשאל אינו מקובל, ויש לפתור את הבעיות באמצעות הידברות.
הגבול של כורדיסטן העיראקית עם איראן נסגר בידי איראן לאחר משאל העם, במטרה להטיל מצור על כורדיסטן העיראקית.
במרץ 2022 תקפה איראן בטילים בליסטיים ומל"טים מספר יעדים בארביל, ונטען שמדובר במתקנים צבאיים אמריקאים, בקונסוליה האמריקאית בארביל, או במתקנים של המוסד הישראלי.
יחסי איראן–מקדוניה הצפונית הם היחסים הדיפלומטיים בין איראן ומקדוניה הצפונית.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-10 במרץ 1995. באפריל 2018 אירחה מקדוניה הצפונית פורום אנשי עסקים איראנים ומקדונים, כאשר המשלחת האיראנית הייתה בהנהגת יו"ר לשכת המסחר, התעשייה, המכרות והחקלאות של איראן, גולמרזה שאפי.
מקדוניה הצפונית מיוצגת באיראן באמצעות שגרירותה באנקרה, טורקיה.
איראן מיוצגת במקדוניה הצפונית שגרירות בסקופיה.
יחסי איראן – המדינה האסלאמית הם יחסים מתוחים בין איראן לבין ארגון הטרור המדינה האסלאמית (דאעש).
לאחר שזו התבססה באזור עיראק לא רחוק מהגבול עם איראן, הפכה איראן לאחת המתנגדות למדינה האסלאמית והיא נלחמה נגדה בסוריה ובעיראק.
פעולות צבאית של איראן נגד המדינה האסלאמית
מאז תחילת מלחמת האזרחים בסוריה ב-2011, תומכת איראן במשטרו של נשיא סוריה בשאר אל-אסד נגד מתנגדיו בהם המדינה האסלאמית.
איראן הייתה המדינה הראשונה שהבטיחה סיוע לעיראק כדי להילחם בדאעש, כשזו פרסה כוחות בתחילת יוני 2014 בעקבות המתקפה של המדינה האסלאמית בצפון עיראק.
נשיא עיראק פואד מעסום שיבח את איראן כ"מדינה הראשונה שסיפקה נשק לעיראק כדי להילחם נגד הטרוריסטים של דאעש".
כוח קודס של איראן הוא "שחקן מפתח" בהתערבות הצבאית נגד דאעש ומפקד "המוח" שלו, הגנרל קאסם סולימאני, שמר על נוכחות קבועה בעיראק כאשר תמונותיו בשדה הקרב פורסמו באופן קבוע.
ב-14 במרץ 2016, שתי חוליות דאעש מצוידות במטעני חבלה חוסלו ליד גבול איראן–עיראק על ידי צבא איראן.
שר החוץ של איראן מוחמד ג'וואד זריף תיאר את דאעש כ"אח אידאולוגי" של אל-קאעדה, והוסיף "מה שמתקרא המדינה האסלאמית, אינה אסלאמית ואינה מדינה".
המנהיג העליון של איראן עלי ח'אמנאי, הגיב להתערבות האמריקנית בעיראק וכוח המשימה המשולב:
כלי תקשורת איראניים רשמיים ורשמיים למחצה כגון העיתון "איראן דיילי" המנוהל על ידי הקבינט של איראן, וסוכנויות הידיעות הקשורות למשמרות המהפכה, "פארס" ותסנים מכנים לעיתים קרובות את המדינה האסלאמית כ"ארגון טרור" ו"תכפירי".
סגן מזכיר המועצה העליונה לביטחון לאומי כינה גם הוא את המדינה האסלאמית "ארגון טרור".
האיומים של דאעש על איראן
בעוד שאיראן היא מדינה שיעית, דאעש אידאולוגית הוא ארגון אנטי-שיעי ורואה בשיעים כופרים, לאחר שהרגו אלפים מהם.
לאחר התבססות מהירה בעיראק ב-2014, דאעש הפך לאיום הנמצא במרחק של קילומטרים ספורים מהגבולות המערביים של איראן.
עם הקבוצות הג'יהאדיות הסוניות שבסיסן בפקיסטן במזרח איראן נוצרה דאגה מהאיום של דאעש על איראן.
איראן איימה על דאעש שהתקיפה של בגדאד, של מקדשים של אימאמים שיעים והתקרבות לגבול איראן-עיראק הוא "מעבר על הקו האדום" ואם הם יחצו את הגבול, איראן תפעל נגדם ישירות.
בספטמבר 2014, העיתון האיראני "איסלאמי רפובליקני" דיווח כי "דאעש תכנן לחסל אמיר של איראן וכמה מעוזריו נעצרו על ידי גופי ביטחון".
הדיווח לא ציין את שמו של האמיר, ולא נאמר אם הם הצליחו להתגנב לאיראן או נעצרו בחו"ל.
הוא גם לא הזכיר גופי הביטחון של איזו מדינה ביצעו את המעצר.
באותו חודש הודיע שר הפנים האיראני עבדולרזה רחמני פאזלי שאיראן עצרה כמה חשודים בארגון דאעש שניסו להיכנס לאיראן.
הוא אמר כי שניים או שלושה מהם הודו ש"כניסה לאיראן הייתה בין התוכניות של דאעש" ודחו את הדיווחים על המהלך של דאעש לגיוס בתוך איראן.
ב-29 בינואר 2015, דאעש הכריז על מחוז חדש בשם ויליאט חורסטאן המורכב מחלקים של אפגניסטן, פקיסטן ו"אדמות סמוכות אחרות".
חאפיז סעיד חאן הוגדר כאמיר המחוז.
חאפיז סעיד חאן הפקיסטני, הידוע גם בשם מולה סעיד אורקזאי, הוא חבר לשעבר בטליבאן.
ב-7 ביוני 2017, נטל דאעש אחריות למתקפה על הפרלמנט האיראני והמוזוליאום של חומייני.
אושר כי בתקיפה נהרגו 16 בני אדם והיא הייתה המקרה הראשון של מתקפת טרור של דאעש בגבולות איראן.
ב-4 בינואר 2024, נטל דאעש אחריות לתקרית הפיגוע בכרמאן, באיראן שהתרחש יום קודם, בו נהרגו קרוב ל-100 אנשים במהלך טקס זיכרון לקאסם סולימאני.
'לשכת טהראן' מדווחת על תמיכה עממית בפעולה הצבאית של איראן נגד דאעש.
לפי רשת אל-ג'זירה, החל מינואר 2015 "מאות" כורדים סונים איראנים חצו את גבול איראן–עיראק כדי להילחם בדאעש, רובם הצטרפו ללוחמי כורדיסטן העיראקים הידועים גם בשם פשמרגה.
מספר עבודות מחקר וסקרים שבוצעו על ידי גוף ביטחוני באיראן הראו כי הקהילה הסונית של איראן "איננה מעוניינת בחברות בדאעש".
עם זאת, האתר Rudaw שבסיסו בארביל ציטט פוסט בפייסבוק מעמוד One ISIL האומר כי באוקטובר 2014 הצטרפו לקבוצה 23 כורדים מאיראן.
הפעיל הכורדי מוכתאר הושמנד טען כי "20 כורדים איראנים מארגון המדינה האסלאמית נהרגו ו-30 נפצעו".
יחסי איראן – הליגה הערבית מתאפיינים במורכבות ובדו-משמעות, הנובעות ממדיניותה המשתנה של איראן כלפי מדינות ערב השונות החברות בליגה.
איראן, הגובלת בגוש הערבי ממזרח, אינה חברה בליגה הערבית אך ממוקמת בלב המזרח התיכון, אזור שבו פועלות רבות ממדינות הליגה המשתרעות על פני המזרח התיכון וצפון אפריקה.
בעוד שהליגה הערבית מאוכלסת ברובה בעמים ערבים, באיראן שולטת זהות אתנית פרסית מובהקת.
למרות המכנה הדתי המשותף מתקיימת הבחנה משמעותית בין שני הצדדים: רוב המדינות החברות בליגה הערבית הן סוניות, בעוד שבאיראן הרוב המוחלט הוא שיעי.
מאז המהפכה האיראנית בשנת 1979, שואפת ההנהגה השיעית באיראן לבסס את מעמדה כהנהגה הדתית והפוליטית המרכזית של העולם המוסלמי, לעיתים תוך עימות עם ערב הסעודית הסונית, שבה שוכנות הערים הקדושות מכה ומדינה.
התחרות הגיאו-דתית הזו החריפה את המתח בין סונים לשיעים והזינה סכסוכי פרוקסי אזוריים.
במרחב המזרח תיכוני, היחסים בין איראן למדינות ערב נעים לאורך ההיסטוריה בין תקופות של שיתוף פעולה זהיר לבין עימותים גלויים.
מלחמת איראן–עיראק הייתה ביטוי מובהק לסכסוך צבאי ישיר בין איראן לבין מדינה ערבית.
מדינות ערביות שבהן השיעים מהווים רוב או שממשלותיהן נשענות על תמיכה שיעית מזוהות לעיתים יותר עם טהראן מאשר עם הליגה הערבית, ומגמה זו תרמה לעיצוב מחדש של בריתות אזוריות.
האיום המשותף שאיראן הציבה כלפי מדינות המפרץ וישראל היווה תמריץ לגיבוש ציר שיתוף פעולה בלתי רשמי בין מדינות ערביות מסוימות לבין ישראל.
מגמה זו הגיעה לשיא עם חתימת הסכמי אברהם, אשר סימלו תפנית ביחסי ישראל והעולם הערבי על רקע החשש מהשפעתה האזורית של איראן.
מדינות ערביות שהצטרפו להסכמים אלה למעשה זנחו את החרם הערבי של הליגה הערבית על ישראל, תוך העדפת אינטרסים ביטחוניים מול איראן.
לאחר המהפכה האסלאמית של 1979, חלה תפנית חדה במדיניות החוץ של איראן.
מהפכה זו לא רק שטרפה את סדרי השלטון הפנימיים, אלא גם חוללה שינוי מהותי ביחסה של איראן אל מדינות ערב.
מדינות ערביות שבעבר נקטו קו עוין כלפי איראן גילו לעיתים פתיחות לשיתוף פעולה, בעוד שארצות ערב שתמכו בשאה בתקופת שלטונו נקטו קו חשדני או עוין כלפי המשטר החדש.
רוחאללה ח'ומייני, מנהיג המהפכה ומייסד הרפובליקה האסלאמית, קבע כי רעיון המלוכה נוגד את עקרונות האסלאם עמדה שהובילה להתנגשות רעיונית עם משטרים מלוכניים או סמכותניים ברחבי העולם הערבי.
בהשפעת דוקטרינת "המוסתצ'פין" (המדוכאים) מול "המוסתכברין" (המדכאים או המתנשאים), שאותה קידם ח'ומייני כבסיס לצדקת שלטונו, ראו משטרים ערביים מסוימים עצמם מאותגרים על ידי השיח המהפכני האיראני.
יתרה מזו, ח'ומייני הביע באופן גלוי את שאיפתו לייצא את מהפכתו למדינות מוסלמיות אחרות, מה שעורר דאגה גוברת בקרב שליטי ערב, שחששו מהתפשטות האידאולוגיה השיעית ומהשפעה חתרנית כלפי משטריהם.
במהלך שנות ה-80 המוקדמות, איראן הייתה מבודדת מבחינה אזורית ובינלאומית.
בידוד דיפלומטי וכלכלי זה התגבר במהלך מלחמת איראן–עיראק, שבה כמעט כל המדינות הערביות השכנות, למעט סוריה, תמכו בעיראק מבחינה לוגיסטית וכלכלית.
על פי כמה פרשנים, סדאם חוסיין נלחם בשם מדינות ערביות אחרות שראו באיראן איום פוטנציאלי על יציבותן.
בסוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90, הקנאות המהפכנית התמתנה, ומדיניות איראנית אימצה גישה פרגמטית יותר.
במהלך נשיאותם של אכבר האשמי רפסנג'אני ומוחמד ח'אתמי, מדיניות החוץ של איראן התמקדה בהפחתת מתחים בינלאומיים, ונעשו מאמצים לנרמל את היחסים עם שכנותיה הערביות.
כאשר ארצות הברית תקפה את עיראק במלחמת המפרץ בתחילת שנות ה-90, היא חיזקה, שלא במתכוון, את ההשפעה הפוליטית של איראן במזרח התיכון.
מאז שנות ה-2000, המצב השתנה באופן משמעותי.
הגורם המרכזי היה החלטת ממשל ארצות הברית לפלוש לעיראק ב-2003, מה שהוביל לנפילתו של סדאם חוסיין, מנהיג בעת'יסטי בעל אהדה פאן-ערבית שנחוש היה לאזן את השפעתה האזורית של איראן השיעית.
עם הדחתו של סדאם, איראן מצאה כי מכשול מרכזי להתרחבותה הוסר.
הדבר העניק לאיראן הזדמנות משמעותית להפוך לשחקנית מרכזית במזרח התיכון.
כפי שציין ריצ'רד האס ב-2006, "איראן תהיה אחת משתי המדינות החזקות ביותר באזור...
ההשפעה של איראן וקבוצות הקשורות אליה התחזקה." איראן יכלה למצוא בעלות ברית בעולם הערבי, כולל סוריה, לבנון, כווית ועיראק.
לעומת זאת, ערב הסעודית, ירדן ואיחוד האמירויות הערביות התאחדו נגד איראן, בתמיכת ארצות הברית.
מדינות ערביות אחרות המשיכו לקיים יחסים רגילים עם איראן.
היבט נוסף של המתיחות בין איראן למדינות ערביות היה המחלוקת הסקטוריאלית.
בימיה הראשונים של המהפכה האיראנית, חומייני השתדל לגשר על הפער בין שיעים לסונים על ידי איסור ביקורת על הח'ליפים שקדמו לעלי.
הוא גם הכריז כי מותר לשיעים להתפלל מאחורי אימאמים סונים.
עם זאת, השפעתה של איראן על קהילות שיעיות מחוץ לגבולותיה וסכסוכים טריטוריאליים עם שכנותיה הערביות, בין היתר, נותרו מקורות למתיחות ביחסים הערביים-איראניים.
מסמכים דיפלומטיים שנחשפו בשנת 2010 במסגרת פרסום הדלפות ויקיליקס הציגו את עמדותיהם של מנהיגים ערבים בנוגע לאיראן.
לפי המסמכים, רבים מהם תפסו את איראן כאיום המרכזי על היציבות האזורית, אולם נמנעו מהבעת עמדה זו בפומבי.
בשיחות סגורות עם דיפלומטים אמריקאים הבהירו אותם מנהיגים כי תמיכה פומבית במערב נגד מדינה מוסלמית עלולה לעורר התנגדות מבית ולפגוע בלגיטימציה של שלטונם.
המסמכים חשפו גם כי ערב הסעודית ובחריין תמכו, מאחורי הקלעים, באפשרות של פעולה צבאית שתבלום את תוכנית הגרעין האיראנית, אותה תפסו כאיום אסטרטגי חמור.
ב-4 בינואר 2016, על רקע הסלמה חדה ביחסים, ניתקו ערב הסעודית ובחריין את יחסיהן הדיפלומטיים עם איראן.
ערב הסעודית ציינה כגורם לנתק את תקיפת שגרירותה בטהראן, שהתרחשה בעקבות הוצאתו להורג של נימר א-נימר איש דת שיעי בולט במדינה הסונית.
בחריין הצטרפה למהלך תוך שהיא מאשימה את איראן ב"התערבות בוטה ומסוכנת בענייניה הפנימיים ובענייני מדינות ערביות נוספות".
לאחר המהפכה האיראנית, תפקידה של אלג'יריה ב-1981 היה מכריע בשחרור בני הערובה האמריקאים שהוחזקו באיראן.
ב-1998, איראן הפכה למבקרת חריפה יותר של כוחות הביטחון הכבדים של אלג'יריה, במיוחד במהלך מספר טבחים בחודש הקדוש רמדאן, והובילה מאמצים ללחוץ על אלג'יריה לפעול בצורה אנושית יותר דרך הקהילה הבינלאומית.
בתגובה, אלג'יריה האשימה את איראן בטבח.
לאחר עשור, בתחילת ספטמבר 2000, היחסים הדיפלומטיים והמסחריים בין אלג'יריה לאיראן חודשו בהחלטה של נשיא איראן מוחמד ח'אתמי ועמיתו האלג'יראי עבד אל-עזיז בותפליקה בשולי פסגת המילניום של האומות המאוחדות.
חידוש היחסים סלל את הדרך למספר הסכמים "לשיתוף פעולה דו-צדדי בתחומי המשפט, הכספים, התעשייה והתעופה".
היחסים המשיכו להתחזק במהירות לאחר מכן, עד שב-2002 שר ההגנה האיראני עלי שמח'אני וראש המטה הכללי האלג'יראי מוחמד אל-עמארי חתמו על הסכם לשיתוף פעולה צבאי וטכני באיראן.
בהצבעה ב-2006 של האו"ם על תוכנית הגרעין האיראנית, אלג'יריה נמנעה מלהצביע.
לאורך השנים שררה מתיחות בין איראן לבחריין, בין היתר על רקע תביעות טריטוריאליות היסטוריות.
עד מרץ 1970, החזיקה איראן בתביעה ריבונית על בחריין, אך נסוגה ממנה בעקבות משא ומתן חשאי שנערך בינה לבין בריטניה, אשר שלטה בפועל באי.
במסגרת שינוי כיוון מדיני ביוזמת השאה מוחמד רזא פהלווי, הכירה איראן בעצמאות בחריין, ובשנת 1970 נחתם בין שתי המדינות הסכם תיחום גבולות ימי.
המהפכה האסלאמית באיראן בשנת 1979 חוללה הד תקדימי ברחבי העולם השיעי, והשפעתה ניכרה גם בבחריין.
בשנת 1981 נחשפה תוכנית הפיכה כושלת שעמדה מאחוריה "החזית האסלאמית לשחרור בחריין" ארגון שיעי בעל זיקה אידאולוגית לאיראן.
לפי התוכנית, אמור היה חוג'ת אל-אסלאם האדי אל-מודרסי, איש דת שיעי בולט ששהה באיראן, להתמנות למנהיג עליון במסגרת הקמת משטר תיאוקרטי חלופי.
ממשלת בחריין, הנשלטת על ידי מיעוט סוני, ראתה במהלך ניסיון של טהראן לערער את שלטונה, אף על פי שאיראן הכחישה כל מעורבות ישירה, וטענה כי יוזמי ההפיכה הושפעו מהמהפכה אך פעלו באופן עצמאי.
האירוע העמיק את החשדנות ההדדית והוביל את בחריין להחרפת הצעדים נגד האוכלוסייה השיעית במדינה, בין היתר באמצעות גלי מעצרים נרחבים והגבלות אזרחיות.
צעדים אלה העמיקו את הקרע עם איראן והוסיפו נדבך מתמשך של מתיחות ליחסים בין המדינות.
באוגוסט 2015, רשויות בחריין הודיעו על מעצר חמישה חברים בקבוצת טרור שהייתה קשורה לפחות להתקפת פצצה אחת בבחריין ונחשד כי קיבלה סיוע והכשרה מחזבאללה הלבנונית ומהמשמרות המהפכה שבסיסם באיראן.
ב-4 בינואר 2016, בחריין ניתקה את היחסים הדיפלומטיים עם איראן, תוך ציון "ההתערבות הבוטה והמסוכנת" של איראן בבחריין ובמדינות ערביות אחרות.
צעד זה בא מיד לאחר ניתוק היחסים הדיפלומטיים של ערב הסעודית עם איראן.
ב-2014, דיווחה AFP כי השגרירויות של לוב ואיראן במורוני, קומורו, נתקלו בבעיות ברישום זכויותיהן על נכס בעיר הבירה מורוני, משום שקומורו הקצתה את אותו הנכס לשתי המדינות לבניית שגרירויותיהן.
בינואר 2016, קומורו החזירה את שגרירה מאיראן כביטוי לשיתוף פעולה וסולידריות עם ערב הסעודית.
אחמד עבדאללה מוחמד סמבי, אחד מהנשיאים לשעבר של קומורו, היה בוגר הסמינרים האסלאמיים בקום, איראן.
לפי סוכנות החדשות טבנאק שבסיסה בטהראן, בזמן שהותו שם, סמבי למד תחת אייתולה מסבאח יזדי.
בנובמבר 2014, יו"ר הפרלמנט האיראני (מג'לס) עלי לריג'אני חנך בניין חדש של הפרלמנט של ג'יבוטי שנבנה על ידי איראן.
ג'יבוטי ניתקה את יחסיה הדיפלומטיים עם איראן מתוך סולידריות עם ערב הסעודית לאחר שזו ניתקה את יחסיה הדיפלומטיים עם איראן ב-3 בינואר 2016.
המדינות חתמו בעבר על הסכמי סחר להגברת המסחר ב-2005. ב-2006, במהלך ביקור רשמי באיראן, נשיא ג'יבוטי איסמעיל עומר גואלה הצהיר כי איראן הביעה עניין בהרחבת שיתוף הפעולה בנושאי ביטחון בעתיד.
באותה שנה, הנשיא גם תמך בזכותה של איראן להשתמש באנרגיה גרעינית למטרות שלום.
היחסים בין איראן למצרים החלו להתחמם באופן רשמי בשנת 1939, כאשר שתי המדינות שדרגו את קשריהן הדיפלומטיים לרמת שגרירויות.
באותה שנה נישאה הנסיכה פאוזיה, אחותו של המלך פארוק הראשון ממצרים, למוחמד רזא פהלווי, יורש העצר האיראני ולימים השאה.
הנישואים המלכותיים סימלו ברית פוליטית ואסטרטגית בין שתי הממלכות.
במהלך שנות שלטונו של גמאל עבד אל-נאצר, הידרדרו היחסים לשפל, על רקע אידאולוגי בין המשטר הלאומני-סוציאליסטי במצרים לבין השלטון המלוכני הפרו-מערבי בטהראן.
לאחר מותו של נאצר ב-1970, נשיא מצרים החדש, אנואר סאדאת, פתח בדף חדש עם איראן.
ב-1971 נשא סאדאת נאום בפרלמנט האיראני בפרסית רהוטה, בו הדגיש את עומק הקשרים ההיסטוריים בין שתי התרבויות.
בתוך זמן קצר הפכו שתי המדינות לבעלות ברית קרובות, והיחסים האישיים בין סאדאת לשאה התחזקו אף הם.
איראן תרמה רבות לשיקום תעלת סואץ לאחר מלחמת יום הכיפורים וסייעה למצרים בהפחתת תלותה בנפט הישראלי, באמצעות הבטחת אספקה חינמית של נפט איראני.
מהלכים אלו ביססו את הברית בין קהיר לטהראן כבעלת חשיבות אזורית ואסטרטגית.
אולם, מהפכת 1979 באיראן הביאה לקריסת הקשרים בין המדינות.
מצרים הייתה מהמדינות היחידות שהעניקו מקלט לשאה הגולה, מהלך שפגע קשות במעמדה בעיני המשטר החדש בטהראן.