tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בבחירות לאספה הלאומית במרץ 1973, הובל מסמר את מפלגת השלטון לניצחון.
המפלגה זכתה ב-55% מהמושבים בפרלמנט.
במהלך כהונתו של מסמר כראש ממשלה, חלה ז'ורז' פומפידו, לכן במקרים רבים תפקד פייר מסמר כנשיא לכל דבר.
ביוני 1974 אישר מסמר את התוכנית לבניית 13 תחנות כוח גרעיניות בצרפת (כלקח ממשבר האנרגיה העולמי ב-1973).
לאחר מותו של פומפידו הציעו לו מקורביו לרוץ לתפקיד הנשיא, אך הוא דחה את ההצעה, כדי לא לפגוע בסיכויו של ואלרי ז'יסקר ד'אסטן.
לאחר שאחרון נבחר לנשיא, עזב את ראשות הממשלה והוחלף בז'אק שיראק.
פייר מסמר המשיך להיות חבר באספה הלאומית עד שנת 1988 (הוא היה חבר באספה משנת 1968).
במקביל, כיהן כראש עריית סארבור (Sarrebourg) מ-1971 עד 1989.
בשנת 1992 הוא נבחר לתפקיד נשיא הקרן למורשתו של שארל דה-גול.
מילא את התפקיד עד שנת 1997. בשנת 1999 נבחר להיות חבר באקדמיה הצרפתית.
בשנת 2001 מונה לעמוד בראש "מוסד צרפת החופשית" (Fondation de la France libre), ארגון העוסק בפעילויות הנצחה ושימור של מורשת הצרפת החופשית.
פייר מסמר מת מסרטן בבית חולים צבאי בפריז ב-29 באוגוסט 2007. טקס ההלוויה שלו נערך בארמון האינווליד והשתתפו בו הנשיא ניקולא סרקוזי, נשיא לשעבר ז'אק שיראק, ראש הממשלה פרנסואה פיון, ראשי הצבא ופוליטיקאים בכירים בעבר ובהווה.
פייר אמיל ג'ורג' סלינג'ר היה עיתונאי, סופר ופוליטיקאי אמריקאי.
הוא כיהן כדובר הבית הלבן התשיעי של נשיאי ארצות הברית ג'ון פ.
בשנת 1964 כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת קליפורניה, וב־1968 היה מנהל מסע הבחירות לנשיאות של הסנאטור רוברט קנדי.
לאחר שעזב את הפוליטיקה, נודע סלינג'ר בזכות עבודתו ככתב ברשת ABC News, בעיקר בסיקור משבר בני הערובה באיראן (1979–1981), פיצוץ טיסה 103 של פאן אמריקן בלוקרבי שבסקוטלנד (1988), וכן בשל טענותיו השנויות במחלוקת כי פיצוץ טיסה 800 של TWA בשנת 1996 נגרם מירי טיל אמריקאי.
סלינג'ר נולד ב-14 ביוני 1925 בסן פרנסיסקו שבקליפורניה.
אביו, הרברט סלינג'ר, היה מהנדס מכרות יליד ניו יורק, ואמו, ז'אן בייטרי סלינג'ר, הייתה עיתונאית ילידת צרפת.
אביו היה יהודי ואמו קתולית.
סבו מצד האם, פייר בייטרי, היה חבר האספה הלאומית בצרפת ונודע בהגנתו הנמרצת על הקצין אלפרד דרייפוס, שהואשם לשווא בבגידה.
בייטרי מת בהודו-סין בגיל 39.
כילד, סלינג'ר נחשב לילד פלא במוזיקה – הוא ניגן בפסנתר כנף עוד לפני שלמד לקרוא.
משפחתו עברה לקנדה, שם זיהו הוריו את כישרונו ושלחו אותו לקונסרבטוריון למוזיקה בטורונטו, מתוך מטרה שיפתח קריירה כפסנתרן קונצרטים.
הוא תיאר את שגרת יומו כך:
בהיותו בן שש נתן את הקונצרט הציבורי הראשון שלו, ונחשב לפסנתרן מקצועי.
לאחר שמשפחתו חזרה לסן פרנסיסקו המשיך ללמוד פסנתר, וידע לנגן יצירות של באך, דביסי, בטהובן וג'ורג' גרשווין – שאותו גם פגש אישית.
אך כשהיה בן 12, אמו אמרה לו כי לימודיו האינטנסיביים מבודדים אותו מהחברה, והציעה לו להפסיק את הלימודים לשנה.
הוא עשה זאת – אך מעולם לא חזר לשאיפתו להיות פסנתרן, ובמקום זאת החליט להיות סופר או עיתונאי.
אהבתו למוזיקה נשמרה גם בתקופת כהונתו כדובר הבית הלבן – לבקשת הגברת הראשונה ג'קלין קנדי הוא הזמין לבית הלבן מוזיקאים מפורסמים כמו פבלו קזאלס ואיגור סטרווינסקי.
הנשיא לינדון ג'ונסון אף ביקש ממנו פעם לנגן בעצמו בפני 600 אורחים.
הסופר ריצ'רד ריבס תיאר זאת כך:
סלינג'ר למד בתיכון לואל בסן פרנסיסקו, ובשנים 1941–1943 למד באוניברסיטת סן פרנסיסקו, שם היה עורך וכתב בעיתון הסטודנטים.
ב־1943 עזב את לימודיו כדי להתגייס לצי האמריקאי, שירת כמפקד ספינת סיור נגד צוללות באוקינאווה במלחמת העולם השנייה, וזכה במדליית הצי וחיל הנחתים לאחר שחילץ לוחמים שנתקעו על שונית בזמן טייפון "לואיז".
לאחר המלחמה השלים את לימודיו באוניברסיטת סן פרנסיסקו וקיבל תואר ראשון במדעים (BS) בשנת 1947.
בשנות ה־40 וה־50 עבד ככתב ספורט וכותב טור מרוצים בשם העט "Lucky Pierre" בעיתון San Francisco Chronicle, וכן כעורך משלים במגזין Collier's.
במקביל שימש מרצה לעיתונות בקולג' מילס באוקלנד.
בשנת 1956 כתב סדרת כתבות על מנהיג איגוד העובדים ג'ימי הופה.
בעקבות זאת גייס אותו רוברט קנדי לשמש יועץ משפטי לוועדת הסנאט לחקר הפשע המאורגן.
מאוחר יותר ביקש רוברט שיתמנה לדובר של אחיו, הסנאטור ג'ון פ.
סלינג'ר הצטרף למסע הבחירות של קנדי לנשיאות ב־1960 והיה מהדמויות הבולטות בצוותו.
לאחר ניצחונו של קנדי מונה לדובר הבית הלבן.
קנדי היה הנשיא הראשון שהתיר שידור חי של מסיבות עיתונאים, וסלינג'ר נודע בשליטתו הנמרצת והחיננית בתקשורת.
הוא הפך בעצמו לדמות ציבורית פופולרית.
הוא ליווה את קנדי בפגישות עם מנהיגים עולמיים, ובהם ניקיטה חרושצ'וב בפסגת וינה ב־1961. באישור קנדי אף נסע לביקור עצמאי במוסקבה, שם פגש את חרושצ'וב באופן אישי ובילה עמו שעות בשיחות על פוליטיקה ובינלאומיות.
באוקטובר 1962 היה סלינג'ר זה שעדכן את העיתונות על גילוי הטילים הסובייטיים בקובה.
הוא תיאר את תפקודו של קנדי במשבר הטילים כ"אחד המעשים הנשיאותיים המרשימים ביותר של המאה ה־20".
לאחר רצח קנדי בנובמבר 1963, בעודו בטיסה ליפן עם חברי קבינט, המשיך סלינג'ר לשמש כדובר גם של הנשיא לינדון ג'ונסון.
בשנת 1966 פרסם סלינג'ר את הספר With Kennedy, ביוגרפיה אישית על הנשיא.
לאחר שירותו בממשלות קנדי וג'ונסון חזר סלינג'ר לקליפורניה והתמודד לסנאט.
הוא ניצח את מבקר המדינה אלן קרנסטון בפריימריז הדמוקרטיים.
המושל פט בראון מינה אותו לסנאטור זמני במקומו של קלייר אנגל שנפטר ביולי 1964. בבחירות הכלליות הפסיד לשחקן ג'ורג' מרפי.
מערכת הבחירות הושפעה מטענות על כך שסלינג'ר אינו תושב קבוע בקליפורניה, וכן מהתנגדותו הנחרצת לאפליה גזעית בדיור.
הפסדו היה ההפסד היחיד של מועמד דמוקרטי לסנאט בבחירות 1964, שהיו גל דמוקרטי רחב.
סלינג'ר פרש מהסנאט בדצמבר 1964 והצטרף למגזר הפרטי, בין היתר כסגן נשיא חברת התעופה קונטיננטל איירליינס.
בשנת 1968 הופיע בפרק של הסדרה באטמן, בתפקיד עורך דין בשם "Lucky Pierre", המגן על קאטוומן והג'וקר – בדיחה על חשבון הקריירה הפוליטית שלו.
באותה שנה היה ממנהלי מסע הבחירות של רוברט קנדי, ועמד במרחק מטרים ספורים ממנו כשנורה למוות במלון אמבסדור בלוס אנג'לס.
האירוע ריסק את סלינג'ר נפשית והוא עבר לצרפת, שם עבד ככתב המגזין L'Express.
בשנות ה־70 וה־80 שימש כתב חוץ בכיר של רשת ABC News, תחילה כראש המשרד בפריז ולאחר מכן ככתב הראשי באירופה.
הוא זכה בפרס ג'ורג' פולק על חשיפתו את המשא ומתן החשאי של ממשלת ארצות הברית לשחרור בני הערובה באיראן.
ב־1989 דיווח כי איראן שילמה לסוריה ולארגון הטרור הפלסטיני החזית העממית לשחרור פלסטין כדי לבצע את הפיגוע בלוקרבי.
ב־1996 עורר סערה כשטען כי טיסה 800 של TWA הופלה בטעות על ידי טיל אמריקאי, בהתבסס על מסמך שהתברר כתרמית אינטרנטית.
מכאן נטבע המושג "תסמונת פייר סלינג'ר", המתאר אדם המאמין שכל מידע באינטרנט הוא אמיתי.
בשנותיו האחרונות עבד בחברת יחסי הציבור Burson-Marsteller.
במהלך משפט הלוקרבי (2000) טען כי הוא יודע מי אחראים האמיתיים לפיגוע, אך נאסר עליו להעיד בנושא.
בבחירות לנשיאות 2000 הכריז כי אם ג'ורג' ווקר בוש ייבחר – יעבור לצרפת, ואכן קיים את הבטחתו לאחר ניצחון בוש.
פייר סלינג'ר נפטר מאי-ספיקת לב ב־16 באוקטובר 2004 בבית חולים בקאביון, סמוך לביתו בלה טור שבדרום צרפת, בגיל 79. הוא נטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון שבוושינגטון.
פייר סול היה עורך דין, פוליטיקאי ודיפלומט אמריקאי יליד צרפת שפעל באמצע המאה ה-19. הוא כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת לואיזיאנה בין השנים 1849–1853, וב־1853 מונה לשגריר ארצות הברית בספרד – תפקיד שבו החזיק עד 1855.
סול נודע במיוחד בשל חלקו בכתיבת "מניפסט אוסטנד" משנת 1854 – מסמך שנכתב בניסיון של בעלי עבדים מהדרום להרחיב את גבולות ארצות הברית על ידי סיפוח קובה.
יוזמה זו עוררה התנגדות עזה בקרב מתנגדי העבדות, וסול ספג ביקורת אישית על כך שחצה את גבולות תפקידו הדיפלומטי.
פייר סול נולד ב-31 באוגוסט 1801 בכפר קסטיון-אן-קוזראן שבפירנאים הצרפתיים.
אביו שימש כשופט שלום נכבד, והוא גדל במשפחה משכילה.
הוא למד במכללה ישועית בטולוז ובאקדמיה בבורדו.
בצעירותו היה מתנגד למונרכיה ותומך בחופש מצפון ובחילוניות, ובשל פעילותו זו הוגלה בשנת 1816 לנווארה.
לאחר מכן עבר לפריז, שם למד משפטים, הוסמך כעורך דין והחל לעסוק במקצועו.
במקביל הצטרף לחוגים מחתרתיים שפעלו למען זכויות אזרח והוציא עיתון בשם Le Nouveau nain jaune ("הגמד הצהוב החדש").
הוא הורשע בפעילות נגד השלטון ונידון לשלוש שנות מאסר – אך הצליח להימלט.
בשנת 1825 נמלט סול מצרפת, תחילה לבריטניה, אחר כך להאיטי, ולבסוף הגיע לארצות הברית.
הוא התיישב בניו אורלינס – עיר בעלת מורשת צרפתית מובהקת – שם הפך לעורך דין מצליח, התחתן והקים משפחה.
בהמשך קיבל אזרחות אמריקאית וייסד בנק, אך בעקבות משבר כלכלי הבנק קרס והוא חזר לעיסוקו כעורך דין, בעיקר עבור בעלי מטעים סוחרי כותנה.
הוא היה גם ממייסדי "מועדון בוסטון" בעיר.
סול הצטרף למפלגה הדמוקרטית ונבחר כנציג לוועידה החוקתית של לואיזיאנה ב־1844. שנתיים לאחר מכן נבחר לסנאט המדינתי.
ב־1847 נבחר לסנאט של ארצות הברית במינוי מיוחד, וב־1849 נבחר שוב לתקופת כהונה מלאה, שבה כיהן עד 1853. באותה שנה מונה לשגריר ארצות הברית בספרד.
תקופתו כדיפלומט התאפיינה בשורה של שערוריות: הוא פצע את השגריר הצרפתי בדו-קרב, מסר אולטימטום ללא אישור, וניסה לעורר סכסוך עם ספרד בפרשת Black Warrior.
מבקריו אמרו עליו כי היה "יותר מטאדור מאשר דיפלומט".
בשנת 1854 היה שותף לכתיבת "מניפסט אוסטנד", שנועד לשכנע את ממשלת ארצות הברית לרכוש או לספח את קובה – אז מושבה ספרדית שבה עוד התקיימה העבדות.
המניפסט עורר זעם בצפון ארצות הברית ונחשב כתעמולה פרו־עבדותית, מה שפגע קשות במוניטין של סול.
בשנת 1852, בזמן ששהה בוושינגטון, סייע סול לשחרורו של סולומון נורת'אפ – שחור חופשי שנחטף ונמכר לעבדות, לימים מחבר הספר "12 שנים של עבדות".
סול התנגד תחילה לפרישת הדרום מהאיחוד ערב מלחמת האזרחים, ותמך בסטיבן דאגלס ובסיעת תומכי האיחוד של המפלגה הדמוקרטית.
אך לאחר פרוץ המלחמה הצטרף למאמץ של מדינתו לואיזיאנה ותמך בקונפדרציה.
בשנת 1861 נעצר על ידי כוחות האיחוד באשמת "קשירת קשר לבגידה" ונכלא במצודת וורן שבמסצ'וסטס, אך הצליח להימלט ולשוב לדרום.
לאחר תום המלחמה בשנת 1865 יצא לגלות בהוואנה, קובה.
בהמשך שב לארצות הברית, ונפטר בניו אורלינס ב-26 במרץ 1870.
פייר לנדרי קאבורה הוא כדורגלן בורקינאי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת הארט אוף מידלות'יאן מליגת העל הסקוטית ובנבחרת בורקינה פאסו.
קאבורה החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצות ASF בובו-דיאולסו, סליטאס FC ו-AS סונאבל מליגת העל של בורקינה פאסו, ובשנת 2022 חתם ב-SOL FC מחוף השנהב.
לקראת עונת חתם בנארווה טרנס מליגת העל האסטונית, במדיה ערך 44 הופעות ליגה והבקיע 23 שערים.
ב-6 באוגוסט 2025 חתם בהארט אוף מידלות'יאן מליגת העל הסקוטית.
ב-2 ביוני 2025 ערך קאבורה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בורקינה פאסו, בהפסד 0–2 לנבחרת תוניסיה במשחק ידידות.
ב-12 באוקטובר הבקיע את שערי הבכורה שלו בנבחרת, שלושה שערים בניצחון 1–3 על נבחרת אתיופיה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2026. ב-14 בנובמבר הבקיע שלושער בניצחון 2–3 על נבחרת ניז'ר במשחק ידידות.
פייר מורואה היה פוליטיקאי צרפתי ב ששימש כראש ממשלת צרפת בשנים 1981–1984 וכראש מועצת העיר ליל בשנים 1973–2001.
פייר מורואה נולד ב-1928 בעיירה קרטיני שבחבל או-דה-פראנס, שבצפון צרפת, לאנרי מורואה ולאדריאן אלין אנה לבית ברון (Adrienne Aline Anna) והיה הבכור מבין שבעה אחים.
אביו היה מורה בית ספר.
מורואה למד בבית ספר בעיר קמברה ועם סיום התיכון הלך בעקבות אביו ולמד הוראת היסטוריה באחד ממוסדות "המכללה הלאומית להכשרת מורים" .
בתקופת לימודיו הצטרף לתנועת "הסוציאליסטים הצעירים" (של "הסניף הצרפתי של אינטרנציונל העובדים" ) וב-1950 אף הפך למזכיר הכללי של התנועה.
ב-1952 החל ללמד בבית ספר בעיר קולומב בפרברי פריז.
ב-1955 נבחר למזכיר ועד המורים המקצועיים של צרפת במסגרת ארגון המורים הארצי וב-1958 נבחר כחבר בוועדה של ארגון המורים הארצי עצמו.
בהמשך נבחר כמזכיר הוועדה הפדגוגית של ארגון זה.
ב-1966 נבחר מורואה למשנה למזכיר הכללי של ארגון "הסניף הצרפתי של אינטרנציונל העובדים" .
ב-1969 הפך ארגון "הסניף הצרפתי של אינטרנציונל העובדים" ל וראש ממשלת צרפת לשעבר, גי מולה, שהיה משושביני המפלגה החדשה, הבטיח למורואה את תמיכתו בבחירות למזכיר הכללי של המפלגה החדשה בתמורה למינוי מקורבו של מולה כסגנו אך מורואה סירב והפסיד על חודו של קול לאלן סבארי .
ב-1971, במהלך קונגרס אפינאי של המפלגה הסוציאליסטית, העמיד מורואה את עצמו שוב לבחירה לתפקיד המזכיר הכללי של המפלגה והפסיד לפרנסואה מיטראן.
ב-1979 התקיים "קונגרס מץ" של המפלגה הסוציאליסטית ומורואה תמך במישל רוקאר שכשל בהתמודדות על הנהגת המפלגה מול פרנסואה מיטראן.
ב-1980, לקראת הבחירות לנשיאות צרפת 1981, הודיע מורואה שהוא חוזר לתמוך במיטראן וקיבל את תפקיד דוברו של מיטראן.
ב-1988 העמיד את עצמו לבחירה לתפקיד המזכיר הראשון של המפלגה הסוציאליסטית ונבחר בניגוד לעמדתו של מיטראן שתמך בלורן פביוס.
מורואה נבחר לתפקיד שוב ב-1990 ומילא את התפקיד עד 1992.
בשנים 1965–1971 שימש מורואה כחבר מועצה של העיר קשאן בה התגורר באותה עת.
ב-1971 שוכנע על ידי אוגוסטין לורן להתמודד בעיר ליל מטעם המפלגה הסוציאליסטית במקום שני אחרי אוגוסטין שנבחר לראשות העיר.
ב-1973 פרש אוגוסטין ופינה מקומו לסגנו מורואה שהפך לראש העיר.
מורואה מילא תפקיד זה עד 2001.
ב-1967, במקביל לתפקידיו העירוניים, נבחר כראש המועצה של קנטון "שאטו-קמברזי" ומילא את התפקיד עד 1973.
ב-1974 נבחר לנשיא המועצה האזורית של נור-פה דה קאלה, תפקיד שהעמיד אותו בעמדת כוח במפלגה הסוציאליסטית וכמספר 2 במפלגה אחרי פרנסואה מיטראן.
ב-1984, לאחר שהודח מראשות הממשלה, חזר מורואה לפעילות מוניציפלית במחוז הולדתו ונבחר למועצת העיר ליל בצפון צרפת.
ב-2001 החל מורואה בצמצום פעילותו הפוליטית במישור המוניציפלי כשבשלב הראשון העביר את תפקיד ראש עיריית ליל למחליפתו.
ב-1973 נבחר מורואה לחברות ב, כנציג מחוז נור (חבל נור-פה דה קאלה) וכסגנו של ראש המפלגה פרנסואה מיטראן.
בבחירות לפרלמנט הצרפתי ב-1978 הפסיד השמאל, בהפרש קטן, את הרוב שהיה לו ומורואה ומיטראן נערכו לרפורמה במפלגה הסוציאליסטית בניסיון לאחד מפלגות שמאל.
ב-1981 נבחר פרנסואה מיטראן לנשיאות צרפת כשמייד אחר כך התקיימו הבחירות לפרלמנט בהן זכו מפלגות השמאל ברוב.
מיטראן, שהעריך את תמיכתו של מורואה בבחירתו (ואף מינה אותו לדוברו), מינה אותו לראש ממשלת צרפת.
ב-21 במאי 1981 הקים מורואה את ממשלתו הראשונה אך בגלל חוסר יציבות הקים ביוני את ממשלתו השנייה .
ממשלה שמאלית זו כללה, בנוסף לשרי המפלגה הסוציאליסטית, גם ארבעה שרים קומוניסטיים.
היא נקטה במדיניות שמאלנית מובהקת כמו קיצור שבוע עבודה ל-39 שעות, העלאת מספר ימי החופשה לעובדים, הגדלת מספר עובדי המדינה, הטלת מס עושר, הקדמת פרישה בגיל 60, ביטול עונש המוות, החזר הוצאות על הפלות, רפורמה בתקשורת ועוד.
ב-1983 הסתמנה התדרדרות בכלכלה הצרפתית, שהתבטאה בעליית האינפלציה והאבטלה, ומדינות אירופה דרשו ממורואה צעדים כלכליים לשיפור המצב.
הנשיא מיטראן דרש להוציא את המטבע הצרפתי מהאיחוד האירופאי אך מורואה התנגד וניצח.
במרץ 1983 הקים את ממשלתו השלישית כדי להתמודד עם האתגרים הכלכליים ואף נקט מספר צעדים כלכליים כמו "תוכנית צנע", ביטול מנגנוני הצמדת שכר, דחיית רפורמה בחינוך ועוד.
צעדים אלו לא הביאו לשיפור המצב וביולי 1984 הדיח מיטראן את מורואה מראשות הממשלה ומינה במקומו את לורן פביוס.
ב-1992 נבחר מורואה לנשיא האינטרנציונל הסוציאליסטי.
בתקופתו גדל הארגון מ-101 ל-170 נציגים לאחר הצטרפותם של נציגים מהגוש המזרחי שהתפרק ב-1989 ונציגי מפלגות שמאל האמריקה הלטינית, אסיה ואפריקה.
ב-1999 סיים את תפקידו והוחלף על ידי אנטוניו גוטרש.
ב-1999 נבחר מורואה לסנאט של צרפת מטעם מחוז נור כשב-2001 נבחר לתפקיד בשנית.
מילא את התפקיד עד 2011.
ב-1992 ייסד מורואה את "קרן ז'אן-זורס" (על שם המנהיג הסוציאליסטי ז'אן ז'ורס שנרצח על רקע דעותיו).
הקרן, שמורואה היה נשיאה הראשון, עוסקת בקידום רעיונות של סוציאליזם, ליברליזם, דמוקרטיה, שוויון ועוד.
מורואה ניהל את הקרן עד פטירתו ב-2013.
ב-2008 הועמד מורואה לדין על מעילה בכספי ציבור כשלפי כתב האישום מינה מינוי פיקטיבי של חברת מפלגה לתפקיד מוניציפלי בליל.
המשפט נמשך עד 2011 ומורואה נמצא אשם ונקנס ב-20,000 יורו וכן נצטווה להחזיר סכום דומה לעיריית ליל.
ב-1948, בתקופת לימודי ההוראה, נפגש מורואה עם גילברט דבוט (Gilberte Deboudt) (ילידת 1927) בקורסים שלקחו יחד בפקולטה לאמנות בליל.
נישאו ב-12 במאי 1951 ונולד להם ילד אחד (פביאן).
מורואה אושפז בבית חולים בעיר קלמאר לטיפול במחלת סרטן ריאות בה לקה ונפטר ב-2013. טקס הכבוד נערך בארמון האינווליד, בנוכחות נשיא צרפת פרנסואה הולנד, ולאחריו נערכה הלוויה בקתדרלת נוטרדאם בליל .
"קצין גבוה" של לגיון הכבוד (2008)
"הצלב הגדול" של מסדר ההצטיינות הלאומי (1981)
"מפקד גדול" של עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה
"קצין גדול" במסדר משחררי סן מרטין (ארגנטינה)
"צלב גדול" במסדר "ברנרדו או'היגינס" (צ'ילה)
"צלב גדול" ב"מסדר האריה של פינלנד"
"אביר צלב גדול" של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של איטליה
"גרנד קורדון" ב"מסדר הארז" (לבנון)
"מסדר ההצטיינות" של הרפובליקה הפולנית
"צלב גדול" של "מסדר ישו" (פורטוגל)
"קצין" של "המסדר הלאומי של קוויבק" (קנדה)
"צלב גדול" של "המסדר הלאומי של אריה סנגל" (סנגל)
"גרנד קורדון" של "מסדר הרפובליקה" (תוניסיה)
ב-2013 נקרא על שמו אצטדיון ספורט בעיר ליל
רחובות נקראו על שם מורואה בפריז ובליל.
פייר קירי היה פיזיקאי צרפתי, חלוץ במחקר קריסטלוגרפיה, מגנטיות ורדיואקטיביות, וחתן פרס נובל לפיזיקה (יחד עם אשתו מארי קירי ועם אנרי בקרל).
פייר קירי נולד בפריז והתחנך בביתו על ידי אביו.
כבר בשנות העשרה לחייו הראה יכולת גדולה בתחומי המתמטיקה והגאומטריה.
ב-1878, בגיל 19 השלים לימודי פיזיקה בסורבון המקבילים לתואר שני בימינו, והחל לעבוד כמדריך במעבדה.
בשנת 1895 קיבל תואר דוקטור למדעים והתחיל ללמד.
בשנת 1900 קודם לדרגת פרופסור.
ב-1880 הוכיחו פייר ואחיו המבוגר ממנו ז'אק, שמתח חשמלי נוצר כשמופעל לחץ על גבישים.
אחר כך הם פיתחו את התאוריה המתמטית של הסימטריה ובעזרתה הוכיחו את המקרה ההפוך, שגבישים שמופעל עליהם שדה חשמלי מתעוותים.
בשנת 1894 הוא ניסח את עקרון קירי.
קודם לדוקטורט הידוע של פייר קירי בתחום המגנטיות, הוא תכנן ושיפר מכשיר למדידת מקדם המגנטיות.
פייר קירי גילה את השפעת הטמפרטורה על מגנטיות במה שידוע היום כ"חוק קירי".
קבוע החומר בחוק קירי ידוע כ"קבוע קירי".
הוא גם גילה שחומרים מגנטיים טבעיים מאבדים את יכולת המגנוט שלהם מעל טמפרטורה מסוימת הידועה כיום כ"נקודת קירי".
פייר קירי עבד עם אשתו מארי קירי על זיקוק וזיהוי היסודות פולוניום ורדיום.
הם היו הראשונים שהשתמשו במונח "רדיואקטיביות", והיו חלוצים במחקר בתחום זה.
עבודתם, כולל עבודת הדוקטורט המהוללת של מארי קירי, עשתה שימוש במכשור מדויק שתוכנן ונבנה על ידי פייר קירי ואחיו ז'אק.
פייר ואחד מתלמידיו אחראים לתגלית הראשונה של אנרגיה אטומית, בעזרת זיהוי פליטת החום המתמשכת מחלקיקי רדיום.
הוא חקר את הקרינה הרדיואקטיבית ובעזרת שימוש בשדות מגנטיים, הראה שחלק מהקרינה טעון במטען חיובי, חלק טעון במטען שלילי, וחלק היה נייטרלי (קרינת אלפא, בטא וגמא בהתאמה).
בשנת 1903 זכה בפרס נובל לפיזיקה יחד עם אשתו מארי קירי ועם אנרי בקרל בזכות תגליותיהם בתחום הרדיואקטיביות.
פייר קירי נדרס למוות על ידי כרכרה ב-19 באפריל 1906, כשחצה את רחוב דופן בזמן סופת גשם החליק על הקרקע ונדרס.
בכך כנראה נמנע ממנו מוות מקרינה כפי שאירע לאשתו.
פייר ומארי קירי קבורים יחדיו בקריפטה שבפנתאון של פריז.
על שמם היחידה הקודמת למדידת רדיואקטיביות הקירי, וכן קרוי על שמם היסוד קיריום (Curium).
בתם של הזוג, אירן ז'וליו-קירי, הייתה גם היא כימאית ידועה בתחום הרדיואקטיביות, וזכתה בפרס נובל לכימיה (יחד עם בעלה, פרדריק) בשנת 1935.
פייר רחוב (נולד ב-1952) הוא שמו הבדוי של מפיק סרטי תעודה ישראלי-צרפתי.
רחוב נולד באלג'יריה ובגיל 9 עבר לצרפת, בעקבות מלחמת אלג'יריה.
בשנת 2000, הוא הושפע מהאנטישמיות שגרמה פרשת מוחמד א-דורה וטען כי א-דורה נהרג על ידי מחבלים פלסטינים ולא כוחות צה"ל.
בעקבות המאורע, החל רחוב בצילום סרטים תיעודיים פרו-ישראליים שהאשימו את הרשות הפלסטינית בזיופי סצנות.
הוא ידוע בישראל בזכות סרטו "הדרך לג'נין", שהוקרן בערוץ 1, המציג את הקרב בג'נין ומתעד כיצד הפלסטינים שיקרו לעיתונות הזרה, וכיצד הם זייפו וביימו מקרי מוות כתעמולה נגד ישראל.
רחוב הסביר לערוץ 1 את השימוש בשם בדוי בכך שהוא פוחד שבעקבות הסרטים שהוא מפיק גורמים פרו-פלסטינים ינסו להתנקש בחייו.
מאוחר יותר הרחיב את הסברו ואמר שכל עיתונאי המדווח מהשטחים חייב להציג דיווחים פרו-פלסטיניים אחרת הוא יספוג התנכלות אלימה (ואפילו רצח) מצד החמושים הפלסטינים.
לכן, רק תחת שם בדוי הוא יכול לעבוד ולדווח מהשטחים מבלי שיחשוש לחייו.
הדרך לג'נין (The Road to Jenin) – על הקרב בג'נין 2002 ומסכת השקרים הפלסטינים ששיאם בהאשמת ישראל בטבח המוני, הופק בתגובה לסרט ג'נין ג'נין
הסוס הטרויאני (The Trojan Horse) – סרט הטוען שמטרתו האמיתית של יאסר ערפאת הייתה להקים מדינה פלסטינית מהים עד נהר הירדן, על חורבות מדינת ישראל
ארץ הקודש – נוצרים בסיכון (Holy Land: Christians In Peril) – סרט המתעד את בריחת הנוצרים מהשטחים שתחת שליטת הרשות הפלסטינית עקב ההתנכלויות והרדיפות נגדם
הבריחה השקטה (The Silent Exodus) – על הבריחה של כ-600,000 פליטים יהודים מארצות ערב עקב התנכלויות ורדיפות וקליטתם במדינת ישראל
בני ערובה בידי השנאה (Hostages of Hatred) – על בעיית הפליטים הפלסטינים וניצול הפליטים תוך הנצחת מצוקתם בידי מדינות ערב ואש"ף ככלי נשק כנגד ישראל
מלחמה של דימויים (The War of Images) – על הטלוויזיה והתקשורת הפלסטינית
"מחפשים אפרטהייד" – סרט שנועד להוכיח שתנועת החרם נגד ישראל משקרת כשהיא מאשימה אותה באפרטהייד.
הסרט שודר גם בערוץ הראשון.
פייר קורניי היה מחזאי צרפתי.
היה בנו בכורו של פקיד מינהל בעיר רואן שבנורמנדיה.
התחנך אצל הישועים וב-1624 החל ללמוד משפטים.
ב-1628 פתח בקריירה כפרקליט, ואביו רכש עבורו מישרת מפקח במחלקת המים והיערות של רואן.
ב-1629 החל לכתוב שירה בחרוזים, בהמשך כתב את הקומדיה "מליט" שהוצגה על ידי להקה נודדת וזכתה להצלחה בפריז.
באותה שנה קורניי עבר להתגורר בפריז והיה לאחד המחזאים הנודעים בעיר.
ב-1634 נבחר לכתוב חרוזים לרגל ביקורו של הקרדינל רישלייה בעיר רואן.
רישלייה מינה את קורניי לחבר בקבוצת החמישה, שנתבקשו לכתוב מחזות בהתאם לרעיונות של רישלייה.
קורניי, שלא היה מרוצה מדרישותיו של הקרדינל, עזב את פריז וחזר לרואן.
ב-1635 כתב את המחזה האשליה הקומית.
ב-1636 כתב את המחזה "לה סיד" (במקור הערבי "אל סעיד"), שהיה דמות של מנהיג צבאי מהולל בספרד בימי הביניים.
המחזה זכה להצלחה רבה, אך גם לביקורת קשה.
האקדמיה הצרפתית, שנוסדה על ידי רישלייה, קבעה כי המחזה לא עמד בקריטריונים של דרמה קלאסית ("הוויכוח על לה סיד").
ב-1640 חזר קורניי לפריז ובאותה שנה כתב את הטרגדיה "הורציוס" שהוקדשה לרישלייה.
מדי שנה הופיעה טרגדיה חדשה של קורניי, אולם אחרי 1652 חדל לכתוב מחזות, כי מחזותיו האחרונים לא זכו להצלחה.
הוא השיב לביקורת על מחזותיו ב"מאמרים על שירה דרמטית".
מאמרים אלה, בהם הגן על כתיבתו, מהווים את תחילת ביקורת האומנות המודרנית.
ב-1659 קיבל מענק משר האוצר ניקולה פוקה, וחזר לכתוב מחזות.
המחזה "אודיפ" זכה לשבחים מפיו של המלך הצעיר לואי הארבעה עשר, אך מחזותיו הבאים נתקלו בביקורת עוינת.
מאדאם הנרייטה, הדוכסית מאורליאן, הזמינה את קורניי ואת רסין (כל אחד ללא ידיעתו של השני) לכתוב מחזה על הנושא "טיטוס וברניס".
ב-21 באוקטובר 1670 הוצג מחזהו של רסין וזכה להצלחה רבה, ושבוע ימים אחרי כן הצגת מחזהו של קורניי הייתה לכישלון.
בעקבות מאורע זה נפלה רוחו של קורניי.
הוא כתב שני מחזות נוספים שנכשלו גם הם, ובילה את העשור האחרון לחייו הרחק מעיני הציבור.
בסוף ימיו קצבתו השנתית הופסקה למשך ארבע שנים והוא נשאר חסר אמצעים.
קורניי פנה לשר האוצר קולבר, שהורה להמשיך ולשלם את הקצבה.
אחרי מות קולבר (1683) הקצבה הופסקה שוב.
ב-1684 ניקולה בואלו הודיע על כך למלך לואי הארבעה עשר, ששלח מיד כסף למחזאי.
באותה שנה נפטר פייר קורניי בפריז, ולמקומו כחבר האקדמיה הצרפתית (מאז 1647) נבחר אחיו המחזאי תומא קורניי.
"אשליה קומית" - הועלה בשנת 2004 בתיאטרון החאן בבימוי יוסי יזרעאלי
פיירבי הייתה סדרה של כלי טיס בלתי מאוישים (כטב"ם) שיועדו לשמש מטרות לצורכי אימון והטעייה, שפותחו על ידי ראיין איירונאוטיקל החל מ-1951. היו אלו מראשוני הכטב"מים בעלי הנעה סילונית, ומכטב"מי המטרה שנעשה בהם השימוש הנרחב ביותר שנבנו מעולם.
הפיירבי 1 היה התוצאה של דרישת חיל האוויר האמריקני וחוזה שהעניקה לראיין ב-1948 עבור מטרה בעלת הנעה סילונית שתשמש לאימון מפעילי תותחי נ"מ.
טיסת הבכורה של אב הטיפוס XQ-2 פיירבי נערכה בתחילת 1951. הכטב"ם כלל משטחי טיסה משוכים לאחור וכונס אוויר עיגולי.
לאחר הערכה מוצלחת, הפיירבי נכנס לייצור עבור חיל האוויר האמריקני וכונה Q-2A.
ה-Q-2A הונע על ידי מנוע טורבו-סילון מדגם J69-T-19B מתוצרת קונטיננטל, בעל דחף של 1,060 פאונד (481 ק"ג).
בהמשך הזמין חיל האוויר מספר קטן של Q-2B בעל מנוע חזק יותר לטיסה בגובה רב.
הצי האמריקני רכש גרסה של הפיירבי אותה כינה KDA-1, שדמתה חיצונית ל-Q-2A, ונבדלה ממנו בעיקר במנוע שלה שהיה מנוע טורבו-סילון מדגם J44-R-20B מתוצרת חברת פיירצ'יילד , בעל דחף של 1,000 פאונד (453 ק"ג).
צבא ארצות הברית קיבל אף הוא גרסה של הפיירבי שכונתה XM21 הנבדלת מה-KDA-1 רק בפרטים מינוריים.
הצי האמריקני קיבל מספר גרסאות משופרות של ה-KDA-1, הכוללות את ה-XKDA-2 וה-XKDA-3, שלא ייוצרו בכמויות גדולות, ואת ה-KDA-4, שהיה גרסת הייצור העיקרית של הסדרה.
קשה היה להבחין בין גרסאות אלו ל-KDA-1, ונבדלו ממנו בעיקר במנועי J44 משודרגים ובשינויים מינוריים.
בשנות החמישים המאוחרות, העניק חיל האוויר האמריקני לראיין חוזה לפיתוח גרסה משופרת של הפיירבי, דגם 124, שכינויו המקורי היה Q-2C.
טיסת הבכורה של אב הטיפוס הראשון נערכה בסוף 1958 והוא נכנס לייצור ב-1960. ב-1964 הוא צוין מחדש כ-BQM-34A.
כטב"מי הדור הראשון, ה-KDA-1 וה-KDA-4 שהיו עדיין בשירות הצי צוינו מחדש AQM-34B ו-AQM-34C בהתאמה.
ל-BQM-34A היה מבנה גדול יותר, כנפיים ארוכות יותר, וכונס אוויר מסוג "סנטר" תחת אף מחודד, בניגוד לכונס העיגולי של כטב"מי הדור הראשון של הפיירבי.
הוא הונע על ידי מנוע טורבו-סילון מדגם J69-T-29A מתוצרת קונטיננטל, בעל דחף של 1,700 פאונד (770 ק"ג).
הצי אימץ אף הוא את ה-BQM-34A בעוד שהצבא קיבל את הגרסה המשוגרת מהקרקע שכונתה MQM-34D, בעלת כנפיים ארוכות יותר ומאיץ רקטי כבד יותר.
במהלך שנות השבעים, הצבא התאים כמה מה-MQM-34D שלו כדי שישמשו מטרות לאימון בירי של טיל הקרקע-אוויר הזעיר סטינגר.
השינויים כללו החלפת המנוע במנוע טורבו-סילון מדגם J85-GE-7 מתוצרת ג'נרל אלקטריק, בעל דחף של 10.9 קילו-ניוטון.
ה-MQM-34D המותאם צוין מחדש MQM-34D Mod II.
בינתיים, הצי שדרג את כטב"מי ה-BQM-34A שלו באוויוניקה משופרת, ואז צוינו BQM-34S.
בשנות השמונים המוקדמות, הצי החל גם להחליף את מנועי כטב"מי הפיירבי שלו במנועי J69-T-41A, המספקים דחף של 1,920 פאונד (871 ק"ג).
חיל האוויר החל לשדרג את כטב"מי ה-BQM-34A שלו באוויוניקה משופרת, והתקין בהם את מנוע ה-J85-GE-7. המנוע החדש הותקן מבלי לשנות באופן משמעותי את מבנה הפיירבי, והגרסה המשופרת שמרה על הכינוי BQM-34A.
ייצור ה-BQM-34A נפסק ב-1982, אך פס הייצור נפתח מחדש ב-1986 על-מנת לייצר כטב"מי BQM-34S נוספים.
כטב"מי הפיירבי של חיל האוויר והצי שודרגו שוב בינתיים, כשבמרביתם הותקנו החל מ-1989 מנוע J85-GE-100 משופר, אף הוא בעל דחף של 2,450 פאונד (1,110 ק"ג), ואוויוניקה מודרנית.
בשנות התשעים המאוחרות, מספר כטב"מי פיירבי צוידו במקלטי GPS לניווט לווייני.
הפלטפורמה האווירית העיקרית ממנה משוגר הפיירבי היא ה-DC-130 הרקולס, גרסה של ה-C-130 הרקולס לשליטה בפיירבי, היכולה לשאת ארבעה כטב"מי פיירבי תחת פיילונים המותקנים תחת הכנפיים.
בסיום משימתו, הפיירבי נתפס באוויר על ידי מסוק שתופס את מצנח הפיירבי, מה שמונע את הנזק שייגרם לפיירבי מפגיעה בקרקע.
הפיירבי יכול לצוף זמן רב במקרה שנפל למים.
את הפיירבי ניתן לצייד במערכות בקרה שונות, חלקן מספקות לו יכולת תמרון הדומה לזו של מטוס קרב.
ניתן לצייד אותו גם במערכות נגד גילוי ופגיעה, ובנורים בקצות הכנפיים, הגורמים לטילים מונחי חום לכוון אליהם במקום לצינור הפליטה של המנוע, על-מנת לחוס על הכטב"ם.
הוא יכול גם לגרור סוגים אחרים של מטרות אוויריות.
הפיירבי התגלה כמוצלח ביותר והוא נמצא עדיין בשירות הצי וחיל האוויר האמריקניים.
הפיירבי שרת גם בכוחות המזוינים של קנדה, ובכוח ההגנה העצמית היפני, עבורו נבנו כטב"מי הפיירבי על ידי פוג'י האבי אינדוסטריז.
מספר קטן של כטב"מי פיירבי סופקו גם לנאט"ו.
יותר מ-7,000 כטב"מי פיירבי נבנו, מתוכם 1,280 הם דגמים מהדור הראשון.
טלדיין-ראיין פיתחה גם דור שלישי של כטב"ם הפיירבי שכונה דגם 166 פיירבי 2 בעל מהירות על-קולית.
הצי האמריקני העניק את חוזה הפיתוח לחברה ב-1965 וטיסת הבכורה שלו נערכה ב-1968. אף-על-פי שמראהו החיצוני היה שונה באופן ניכר מהפיירבי המקורי, הפיירבי 2 השתמש באותו המנוע ומערכות הבקרה, ושמר באופן מבלבל על הכינוי BQM-34. הגרסה של הצי כונתה BQM-34E, בעוד הגרסה של חיל האוויר כונתה BQM-34F.
ה-BQM-34F של חיל האוויר היה כבד מעט יותר, וצויד במצנח נוסף לתפיסתו באוויר על ידי מסוק.
האוויוניקה של ה-BQM-34E של הצי שודרגה באמצע שנות השבעים, והגרסה המשודרגת כונתה מחדש BQM-34T.
הפיירבי 2 הונע באמצעות מנוע טורבו-סילון מדגם CAE J69-T-6 מתוצרת טלדיין בעל דחף של 1,840 פאונד (835 ק"ג).
נפח הדלק הפנימי היה קטן, אך ניתן היה להתקין על הפיירבי 2 מכל דלק תצורתי חיצוני שהושלך לפני האצה למהירויות על-קוליות.
בסך-הכל, נבנו 286 כטב"מי פיירבי 2, כמות זעומה בהשוואה למספר הפיירבי 1 שיוצרו.
הפיירבי 2 יצא משירות הכוחות המזוינים של ארצות הברית, בעוד השימוש בפיירבי 1 נמשך, מה שהופך אותו לאחד מכלי הטיס הוותיקים ביותר בשירות הכוחות האמריקניים.
כטב"ם המטרה היה כה מוצלח שראיין התבקשה לפתח גרסה שלו למשימות צילום אוויר, שהפך לסדרת דגם 147 פייר פליי וליטנינג באג בהם נעשה שימוש נרחב במלחמת וייטנאם.
בשנות התשעים המוקדמות, טלדיין-ראיין התקינה בשני כטב"מי פיירבי מצלמות ומערכות תקשורת על-מנת שייספקו מודיעין זמן-אמת לרכישת מטרות ולהערכת נזקי הפצצה.
שני כטב"מים אלו, שכונו "ארגוס" ("Argus"), שימשו את חיל האוויר האמריקני בתרגיל הגרין פלאג, בשידור תמונות בזמן-אמת ממטווח נליס בנבדה.
חמישה כטב"מי BQM-34-53 פיירבי לטווח מורחב שימשו ליצירת מסדרוני מוץ במהלך מלחמת עיראק באביב 2003. הכטב"מים עברו השבחה מהירה על ידי נורת'רופ גראמן (שרכשה את טלדיין-ראיין ב-1999) מוקדם יותר באותה שנה, וצוידו במפזרי מוץ ושיפורים אחרים.
הייתה להם מערכת ניווט מבוססת GPS והם נמסרו לשירות עם סכמת צביעה שחורה.
היה רק מטוס DC-130 אחד לשיגור הפיירבי בשירות ארצות הברית בזמן זה, ומאחר והוא קורקע עקב תקלות, שני כטב"מי פיירבי שוגרו מהקרקע בלילה הראשון של המבצע.
שלושת האחרים שוגרו מהאוויר על ידי ה-DC-130 בלילה השני של המבצע.
הם טסו עד שאזל להם הדלק והתרסקו.
הטלוויזיה העיראקית צילמה את הריסות הפיירבי ושידרה אותם, באומרה שהיו אלו הריסות מטוס מאויש.
הפיירבי האחרון נמסר ב-2002, אך נורת'רופ גראמן מבצעת שדרוגים למערכות קיימות, כגון מערכות ניווט מבוססות GPS ומערכות תקשורת לווינית.
בתקופת מלחמת וייטנאם הצליחה סין לחלץ יחידות AQM-34N פיירבי אמריקניות, והנדסה אותם לאחור.
החיקוי הסיני ידוע כ"וו זן 5" (WZ-5), או בשם הייצוא שלו, "צ'אנג הונג 1".
ה-WZ-5 נכנס לשירות ב-1981 והוא צפוי להתחלף בכטב"ם חדש יותר בעתיד הקרוב.
כטב"ם הפיירבי מדגם 147I נכנס לשירות בחיל האוויר הישראלי ב-1971 וקיבל שם את הכינוי "מב"ט (מטוס בלי טיס)".
הוא הופעל על ידי טייסת 200 במשימות צילום אוויר שנועדו לשם מעקב אחר תנועת סוללות טילי הקרקע-אוויר של המצרים באזור תעלת סואץ.
הפיירבי היה משוגר ממשגר קרקעי, בעזרת רקטת האצה ובסיום המשימה היה חוזר לשטח ישראל ופותח את המצנח הראשי לשם האטה.
מסוק CH-53 סי סטאליון ("יסעור") שצויד במערכת הנצלה, היה תופס את הפיירבי בעודו באוויר בעזרת ווי-תפיסה בצורת מזלג וגורר אותו עד לנחיתה.
במלחמת יום הכיפורים פעלו כטב"מי הפיירבי בהצלחה בחזית המצרית והסורית.
כטב"מי פיירבי שחלפו מעל קהיר גרמו לבהלה רבה, ותושביה ירדו למקלטים מחשש שהעיר מותקפת.
ב-1975 נכנסו לשירות בחיל האוויר הישראלי חמישה כטב"מי פיירבי 1 שקיבל שם את הכינוי "שדמית".
גם כטב"מים אלו הופעלו על ידי טייסת 200, והם שימשו לאימוני ירי, ולהטעיות מערכת מכ"ם ונ"מ.
פייר קוליפור או פייר קאליפורד , המכונה פיו (Peyo; 25 ביוני 1928, בריסל - 24 בדצמבר 1992, בריסל) היה צייר וקומיקסאי בלגי שתרם רבות לעולם הקומיקס בלגי.
את הכינוי "פיו" נתן לו בן דודו, אשר כילד קטן לא היה מסוגל לבטא נכון את השם פיירו (Pierrot).
פיו המציא בחייו דמויות רבות, חלקן הפכו למפורסמות בעולם הקומיקס הדובר צרפתית, וכן את הדרדסים, שהפכו לסדרה מפורסמת בכל העולם.
בין הדמויות שהמציא: "ז'והאן ופירלואי" (Johan et Pirlouit) או בשמם המאוחר "יוהאן ופיוויט", "בנואה בריספר" (Benoît Brisefer) ועוד.
כן השתתף בכתיבת סיפורים עבור דמויות קומיקס צרפתיות נוספות של עמיתיו למקצוע.
פיו התחיל לעבוד לראשונה בתור מקרין סרטים בבית הקולנוע הקטן "לה מיראנו" (Le Mirano) בעקבות מות אביו.
לאחר לימודים באקדמיה המלכותית לאמנויות בבריסל, החל פיו לחפש עבודה.
בתחילה הוא כמעט נשכר לעבוד כעוזרו של רופא, אך לבסוף התחיל לעבוד בסדנה לאנימציה.
הסדנה נסגרה תוך זמן קצר לאחר פשיטת רגל, אך פיו הספיק להכיר בה חלק מאלה שהמשיכו איתו במהלך השנים, כגון אנדרה פרנקן (André Franquin), מוריס ואדי פאפ (Eddy Paape).
תוך כדי עבודתו בתחום הפרסום, פרסם פיו את סדרת הקומיקס הראשונה שלו: ז'והאן.
לאחר מספר שינויי דמות ומעבר מעיתון אחד לאחר, הגיעה דמותו של ז'והאן אל "העיתון של ספירו" (Le Journal de Spirou) (מגזין קומיקס צרפתי משנות ה-50) והפכה לסדרה פופולרית מאוד בשם "ז'והאן ופירלואי", העוסקת בזוג חברים צעירים היוצאים להרפתקאות בימי הביניים ופוגשים ננסים קטנים כחולים באחד ממסעותיהם.
סדרה זו פורסמה בהמשכים במגזין "העיתון של ספירו".
הדרדסים הופיעו לראשונה בסיפור הקומיקס של ז'והאן ופירלואי "החליל בעל ששת הדרדסים" (La flute a six SCHTROUMPFS), שבשנת 1975 גם עובד לסרט קולנוע: בעמוד 38 דרדס מופיע ומתלונן בפני ז'והאן שהוא כמעט דרך עליו.
הדמויות הקטנות זכו לפופולריות רבה משל עצמן, ועורך המגזין בזמנו, איוואן דלפורט (Yvan Delporte), שכנע את פיו ליצור סדרה מקבילה עבורם: "הדרדסים".
תחילה (החל מ-1959) התפרסמו הסיפורים כקבצים קצרים נספחים לעיתון של ספירו, אך עד מהרה הפכו לפופולריים מאוד, והסדרה הפכה לסדרה מן המניין בעיתון.
בשנות ה-60 המשיך פיו לעבוד על מגוון דמויותיו, אך החל משנות ה-70 החל להזניח את רובן ולהמשיך לעבוד רק על הדרדסים.
בעקבות התפתחות הדמויות ותעשייה שלמה מסביבן, פתח פיו סטודיו לציור ויצירה משלו, שם לימד חלק מהציירים שהפכו לאחר מכן למוכרים בעולם הקומיקס הדובר צרפתית.
בשנות ה-80 הופקה סדרת טלוויזיה על הדרדסים באולפני האנה ברברה בארצות הברית, שהופצה לכל העולם וגם שודרה בישראל.
ב-24 בדצמבר 1992 נפטר פיו מהתקף לב.
סדרות לפי עלילונים שיצר פיו
סרטים לפי עלילונים שיצר פיו
הדרדסים: האגדה על הפרש המסתורי
צ'ארלס נולד בגרנד ביי שבמחוז סנט פטריק של דומיניקה.
הוא למד בבית הספר המקומי לבנים ובשנת 1972 סיים את לימודיו התיכוניים באקדמיית סנט מרי.
הוא החל לעבוד בהוראה ובשנת 1979 סיים את שנת הכשרתו בסמינר למורים.
במקביל החלה פעילותו הציבורית בקרב הקהילה ובשנת 1978 היה צ'ארלס שותף למאבק לעצמאות המדינה.
בתקופה זו הוא השתתף בשיקום אזור מגוריו לאחר סופת הוריקן.
בשנת 1979 נבחר תחילה לחבר "ועד ההצלה הלאומי" ועם הכרזת העצמאות נבחר לסנטור.
עם כניסתו לפוליטיקה פרש צ'ארלס מתחום ההוראה.
בשנים הראשונות לכהונתו, עד 1988, פעל במסגרת פרויקט להגברת ייצוא התוצרת החקלאית של דומיניקה.
בשנת 1985 הוא נבחר לאספה הלאומית.
הוא כיהן באופוזיציה במשך 15 שנים מטעם מפלגת הלייבור של דומיניקה.
בשנת 2000, עם בחירתו של רוזי דאגלס לראשות הממשלה, מונה על ידו לשר התקשורת והעבודות הציבוריות.
לאחר מותו של דאגלס, באוקטובר 2000, נבחר כמחליפו.
פעולותיו העיקריות נגעו לייצוב המשק הכלכלי במדינה.
הידרדרות במצבו הבריאותי בראשית 2003 הביאה לדרישות להתפטרותו, אך צ'ארלס שימש בתפקיד עד לפטירתו שנה מאוחר יותר.
פייר אנרי קלוסטרמן היה אלוף טיס צרפתי במלחמת העולם השנייה, אשר שירת במהלכה בחיל האוויר המלכותי הבריטי.
הוא היה גם סופר, מהנדס, תעשיין ופוליטיקאי.
קלוסטרמן נולד בקוריטיבה שבברזיל, למשפחת דיפלומטים צרפתית שמוצאה מחבלי אלזס ולורן.
הוא סיים את לימודיו התיכוניים בצרפת וקיבל רישיון טייס פרטי ב-1937.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה דחו שלטונות צרפת את בקשתו לשרת בצבא כטייס.
על כן הוא נסע ללוס אנג'לס שבארצות הברית כדי להיות לטייס מסחרי, ולמד שם הנדסה אווירונאוטית במכון הטכנולוגי של קליפורניה.
הוא הגיע לבריטניה בעקבות קריאתו של גנרל דה-גול ובמרס 1942 הצטרף שם לחיל האוויר של צרפת החופשית.
קלוסטרמן עבר קורס טיס צבאי בבסיס חיל האוויר המלכותי בקרנוול (Cranwell) וקורס הסבה למטוסי קרב מדגם ספיטפייר ביחידה לאימון מבצעי מס' 61 בוויילס וסיימם בדרגת סמל-טיס.
בינואר 1943 הוא הוצב לטייסת צרפתית בחיל האוויר המלכותי – טייסת 341 (טייסת אלזס), אשר הייתה מצוידת במטוסי ספיטפייר.
ב-27 ביולי 1943 זכה קלוסטרמן בשני ניצחונות אוויריים ראשונים כאשר הפיל שני מטוסי קרב גרמניים מדגם פוקה-וולף Fw 190 בקרב שנערך בשמי צרפת.
באוקטובר 1943 הוצב קלוסטרמן בטייסת 602 של חיל האוויר המלכותי, ושירת בה במהלך עשרת החדשים הבאים (גם כאן במטוסי ספיטפייר).
הוא השתתף במגוון של משימות בשמי בריטניה ואירופה הכבושה ובהן סיורי קרב, ליווי מפציצים, גיחות יירוט בגובה רב (מעל בסיס הצי המלכותי בסקפה פלו שבצפון סקוטלנד) וכן גיחות צליפה והפצצת צלילה של אתרי שיגור לרקטות V-1 בחוף הצרפתי.
באביב 1944 הוצבה הטייסת בה שירת בדרום אנגליה והשתתפה בהמשך בפעילות האווירית לחיפוי על פלישת בעלות הברית לצרפת.
ב-18 ביוני 1944 נחתה הטייסת בשדה תעופה קדמי (B-11) שהוקם ליד הכפר לונג-סור-מר (Longues-sur-Mer) שבנורמנדי (אחד משדות תעופה קדמיים רבים למטוסי קרב שהוכשרו בנורמנדי).
בכך היה קלוסטרמן לאחד מראשוני הטייסים של צרפת החופשית שנחתו על אדמת צרפת – מבחינתו לאחר היעדרות של ארבע שנים.
הטייסת התבססה בשדה תעופה זה.
מספר שבועות לאחר מכן הוענק לו על פעולתו עיטור צלב התעופה המצוינת.
בשל תשישות קרב מצטברת (עד אותו מועד הוא ביצע כ-300 גיחות קרביות) הוא הועבר ביולי 1944 מהשירות בטייסת 602 והוצב במטה חיל האוויר הצרפתי בבריטניה.
בפברואר 1945 חזר קלוסטרמן לשירות קרבי בחיל האוויר המלכותי, בדרגת סגן-טיס.
הוא הצטרף לכנף 122 של חיל האוויר המלכותי, אשר הטייסות בה הפעילו את מטוס הקרב החדש מדגם הוקר טמפסט V.
הכנף הוצבה בשדה התעופה פולקל (Volkel) שבדרום הולנד.
קלוסטרמן היה למפקד גף בטייסת 274 של הכנף.
קלוסטרמן כינה את המטוס ששימש אותו במשך רוב זמן שירותו בכנף (וששרד עד שעזב אותה) בשם "שרל הגדול" (Le Grand Charles).
הוא ביצע סדרה אינטנסיבית של גיחות קרב בשמי גרמניה, כאשר טייסים נפגעים ונהרגים סביבו במספרים גדולים.
הגיחות כללו סיורים, תקיפת שדות תעופה ורכבות, וכן גיחות מיוחדות ליירוט מטוס הקרב הגרמני הסילוני מסרשמיט Me-262.
במרץ 1945 שירת קלוסטרמן זמן קצר בטייסת 56 ולאחר מכן עבר לטייסת 3 (שתיהן השתייכו לכנף 122).
ב-24 במרץ הוא נפצע ברגלו מאש נגד מטוסים גרמנית ונאלץ להנחית את מטוסו בנחיתת גחון.
המטוס ניזוק קשות בנחיתה וקלוסטרמן נפצע שנית ואושפז למשך שבוע.
לאחריו שב לשירות בכנף, שהועברה עתה לשדה תעופה בשטח גרמניה.
הוא שירת בה באופן פעיל עד לסיומה של המלחמה נגד גרמניה ב-8 במאי 1945. סמוך לסיום המלחמה, בשל האבדות הכבדות בכנף 122, הוא מונה זמנית לפקד עליה, למרות שהיה רק בדרגת סגן.
ב-21 במאי 1945, במהלך טיסת ראווה של מטוסי כנף 122 בגרמניה, התנגש מטוס אחר במטוסו של קלוסטרמן והוא נאלץ לנטוש אותו ולצנוח.
הוא הוסיף לשרת בכנף עד אשר השתחרר מן השירות הצבאי ב-27 באוגוסט 1945.
קלוסטרמן ביצע במלחמת העולם השנייה בסך הכל 432 גיחות קרביות וצבר בהן כ-600 שעות טיסה (בסך הכל הוא צבר כ-2,000 שעות טיסה).
מספר המטוסים שהפיל קלוסטרמן שנוי במחלוקת.
בשעתו יוחסו לו 23 הפלות, מהן 19 לבדו (סולו) ו-4 הפלות משותפות, ועוד 5 הפלות-בספק ו-8 מטוסים ניזוקים.
ניתוח מאוחר יותר של הדו"חות הקרביים שלו ושל הטייסות בהן שירת מייחס לו הפלה ודאית של 11 מטוסים, ועוד 7 הפלות-בספק.
בנוסף יוחסו לו פגיעות ב-225 כלי רכב, 72 קטרי רכבת, חמישה טנקים, צוללת אחת, שתי סירות טורפדו ובשורה של יעדים קרקעיים.
יש הרואים בקלוסטרמן את אלוף הטיס הצרפתי הגדול ביותר במלחמת העולם השנייה, והגנרל דה-גול כינה אותו "הטייס מס' 1 של צרפת".
קלוסטרמן שב והתגייס לזמן קצר לחיל האוויר הצרפתי ב-1956-57 והשתתף בגיחות במהלך מלחמת אלג'יריה.
בעקבות שירותו זה הוא כתב רומן בשם Leo 25 Airborne.
הוא סיים את שירותו בחיל האוויר הצרפתי בדרגת סגן-אלוף.
ב-1973 לימד קלוסטרמן בבית הספר לפיקוד ומטה של חיל האוויר האמריקני.
קלוסטרמן ניהל במהלך המלחמה יומן אישי בו רשם את קורותיו, במקור על מנת שיוכל לספר אותן להוריו לאחר המלחמה.
על בסיס יומנו זה הוא כתב מיד לאחר המלחמה ספר על שירותו הקרבי –Le Grand Cirque (תורגם לעברית בשם ההצגה הגדולה) – שהיה אחד מספרי הזיכרונות הראשונים של טייסי קרב במלחמת העולם השנייה.
הספר זכה להצלחה מסחרית גדולה, תורגם לכ-30 שפות ונמכר בסך הכל בכ-2.5 מיליון עותקים (ואולי אף 3 מיליון).
הסופר האמריקני ויליאם פוקנר (William Faulkner) אף ראה בו את ספר זכרונות התעופה הטוב ביותר של מלחמת העולם השנייה.
קלוסטרמן כתב עוד שמונה ספרים ובהם גם הספר להבות בשחקים (Feu du Ciel, 1957), המכיל אוסף של סיפורי קרבות אוויר הרואיים של טייסי בעלות הברית וטייסים גרמנים במלחמת העולם השנייה, בינם אודות מקס גדז'.
קלוסטרמן השלים את לימודיו בהנדסה אווירונאוטית במכון הטכנולוגי של קליפורניה, וכן השלים תואר אקדמי במדע המדינה באוניברסיטת אוקספורד.
ב-1962 התמנה למנהל מסחרי של יצרנית המטוסים מקס הולסט (Max Holste), שהפכה בהמשך לחברה Reims Aviation.
חברה זו ייצרה תחת הנהגתו כ-5,000 מטוסים.
הוא שימש גם כסגן נשיא של חברת המטוסים האמריקנית ססנה, כמנהל בחברת דאסו תעופה (יצרנית מטוס הקרב מיראז') וכמנהל בחברת המכוניות רנו (Renault).
במקביל לעיסוקו כתעשיין ניהל קלוסטרמן קריירה פוליטית ארוכה וכיהן שמונה כהונות באספה הלאומית (הבית התחתון של הפרלמנט הצרפתי) (1946-1969).
קלוסטרמן עסק גם בדיג ספורטיבי ברמה מקצועית והיה חבר האגודה הבינלאומית לדיג ספורטיבי.
במהלך מלחמת פוקלנד ב-1982 שיבח קלוסטרמן ככל הנראה את הטייסים הארגנטינים על גבורתם בה; אפשר שהיה זה בעקבות קשרים אישיים שיצר עם טייסים ארגנטינים שהתאמנו בצרפת בשנות השבעים.
התבטאות זו נתפסה בבריטניה כ"בגידה" בחיל האוויר המלכותי, ובעקבות זאת הוא זכה להתייחסות עוינת מצד חלק מן העיתונות הבריטית.
קלוסטרמן גם עורר מחלוקת בצרפת בעקבות העמדה האנטי-מלחמתית התקיפה שנקט בחדשים שלפני פרוץ מלחמת המפרץ ב-1991.
לקלוסטרמן ולאשתו ז'קלין (אותה נשא ב-1947) נולדו שלושה ילדים.
ב-6 ביוני 2004, ביום השנה הששים לפלישה לצרפת, נקראה על שמו של קלוסטרמן דרך בלונג-סור-מר, הנמצאת בסמוך לאתר שדה התעופה הקדמי B-11, בו הייתה מוצבת הטייסת שלו.
רחובות נקראו על שמו בחמישה יישובים נוספים בצרפת.
ב-26 במרץ 2006, כחודש לאחר יום הולדתו ה-85, נפטר קלוסטרמן.
למחרת נערך לו טקס אשכבה ממלכתי-צבאי בארמון האינווליד בפריז.
הוא נקבר בעיירה לה-שסניי (Le Chesnay) שליד ורסאי, ממערב לפריז.
צלב המלחמה הצרפתי לשנים 1939-1945
צלב השירות המצוין (ארצות הברית)
אביר מסדר הקבר הקדוש (עיטור קתולי) (הוענק לו על ידי האפיפיור פיוס השנים עשר).
פייר קלוסטרמן (1982), ההצגה הגדולה, תל אביב: משרד הביטחון.
פייר קרדן היה מעצב אופנה צרפתי יליד איטליה.
קרדן נודע בשל סגנונו האוונגרדי והעיצובים בהשראת עידן החלל (space age).
הוא העדיף צורות ומוטיבים גאומטריים, לעיתים בניגוד למבנה גוף האישה.
הוא קידם את אופנת היוניסקס, לעיתים באופן ניסיוני ולאו דווקא פרקטי.
נודע גם בשל "שמלת הבועות" אותה הציג ב-1954. פייר קרדן התמנה לשגריר של רצון טוב של אונסק"ו ב-1991, וב-16 באוקטובר 2009 התמנה לשגריר של רצון טוב של ארגון המזון והחקלאות (FAO).
קרדן נולד כפייטרו קרדן (Pietro Cardin) בסאן ביאג'ו די קלאלטה, ליד טרוויזו.
ב-1945 עבר לפריז, שם למד אדריכלות ועבד עם ז'אן פאקן.
הוא עבד גם עם אלזה סקיאפארלי עד שנעשה המעצב הראשי של כריסטיאן דיור ב-1947, אבל פוטר מעבודתו בבית האופנה של כריסטובל בלנסיאגה.
ב-1950 הוא ייסד בית אופנה משלו.
פרסומו החל כאשר עיצב כשלושים תלבושות ל"מסיבת המאה", נשף מסכות בפאלאצו לאביה בוונציה, שהתקיים ב-3 בספטמבר 1951.
קרדן החל לעצב אופנה עילית ב-1953.
קרדן היה מעצב האופנה הראשון שעיצב בגדי יוקרה בשוק היפני, אחרי שסייר ביפן ב-1959.
באותה שנה גורש מהתאחדות האופנאים לאחר שהשיק קולקציית בגדים להמונים בעבור מחלקת הפרנטאן בפריז, אולם במהרה הושב לארגון.
הוא פרש מהארגון ב-1966 והציג את הקולקציות שלו במקום משלו, "Espace Cardin", (נפתח ב-1971) בפריז, שם שכן בעבר "Théâtre des Ambassadeurs", ליד שגרירות ארצות הברית בעיר.
"Espace Cardin" משמש גם לקידום כישרונות אמנותיים חדשים, כמו אנסמבלי תיאטרון ומוזיקאים.
הוא גם חתם על חוזה עם חברת התעופה פקיסטן אינטרנשיונל איירליינס לעצב מדים לצוותי מטוסיהם; המדים הוצגו ב-1966 וב-1971, והפכו ללהיט.
קרדן הרחיב את פעילותו לשווקים נוספים.
הוא חתם על חוזה עם חברת המכוניות "אמריקן מוטורס" (AMC) בעקבות הצלחתו של אלדו גוצ'י שעיצב את חללה הפנימי של המכונית המשפחתית "Hornet Sportabout".
עיצובו הנועז והמוזר של קרדן "עם כמה מהאריגים והצורות הפרועים ביותר שנראו אי-פעם במכונית אמריקאית", נכלל בדגמי 1972 ו-1973 של AMC Javelins.
המכירות המקוריות נאמדות ב-2,500 מכוניות יוקרה של muscle cars.
4,152 מכוניות AMC Javelin קיבלו צורות כפלים מרובות ונועזות בגוונים של אדום, שזיף, לבן וכסף כנגד רקע שחור.
הייתה זו אחת המכוניות האמריקאיות הראשונות שהציעו עיצוב פנים חדש מאת מעצב אופנה ידוע.
לרכב ג'וולין הוצמד גם סמל המעצב על הפגוש הקדמי.
נכללה בו בחירה מוגבלת של צבעי חזית המכונית (אדום בוהק, לבן כשלג, כסף מבריק, כחול יהלום, ושזיף אדום) על מנת שיתאמו עם מראה הפנים הייחודי שלה.
קרדן היה חבר ב-"Chambre Syndicale de la Haute Couture et du Prêt-à-Porter" בין השנים 1953 ל-1993. כמו מעצבים אחרים, החליט קרדן ב-1994 להציג קולקציה רק למעגל מצומצם של לקוחות ועיתונאים נבחרים.
אחרי הפסקה של 15 שנים, הוא הציג קולקציה חדשה לפני קבוצה של 150 עיתונאים בבית הבועה שלו בקאן.
עמיתו המעצב אנדרה אוליבר, שחבר אליו ב-1971, התמנה לאחראי על קולקציות האופנה העילית ב-1987, עד מותו ב-1993.
קרדן רכש את מסעדת מקסים בפריז ב-1981, ופתח סניפים נוספים של המסעדה בניו יורק, בלונדון ובבייג'ינג (1983).
רשת מלונות מקסים נכללת היום בין נכסיו.
על שמו של קרדן קרויים מותגי מזון רבים.
ב-2001 קנה קרדן את חורבותיה של טירה בלאקוסט, ווקלוז שפעם התגורר בה המרקיז דה סאד.
הוא שיפץ באופן חלקי את האתר וקיים בו מופעי מוזיקה.
בין השאר הזמין להופעה ב-2003 את להקת הילדים הרקדנים הצ'צ'נית עטורת הפרסים "לובזאר", להציג את המופע המוזיקלי טריסטן ואיזולדה בו הופיעו במוסקבה.
פְּיֶרוֹ (באיטלקית: Pierrot, "הליצן העצוב") הוא דמות גברית ארכיטיפית, אשר מקורותיה נטועים בעיקר בפנטומימה ובקומדיה דל'ארטה, ובהרכבים של שחקנים איטלקים שהופיעו ברחובות פריז בסוף המאה ה-17.
דמותו של פיירו היא של ליצן עצוב, פתטי ותמים, המשתוקק יותר מכל לאהבה של אהובתו קולומבינה, אולם היא בסופו של דבר שוברת את ליבו ועוזבת אותו למען ארלקינו.
פיירו הליצן מופיע ללא מסיכה כשפניו צבועות בלבן ועל לחיו דמעה.
הוא לבוש בחולצה לבנה רפויה וכפתורים גדולים.
ניתן גם לראותו לובש מעין כיפה שחורה, שנועדה בעיקר לאפיין את התמימות שבו.
דמויות בשם הזה מופיעים בתיאטרון הצרפתי כבר מהמאה ה-16 ומוצאם מה-פדרולינו של הקומדיה דל'ארטה.
כבר אצל מולייר אפשר למצוא במחזהו "דון ז'ואן" את דמות פיירו.
הגילום המיוחד של הפנטומימאי הצרפתי ז'אן-גספאר דבורו הפכו את הדמות למפורסמת בכל העולם.
פיארו זה אינו רשע, אלא מעורר רחמים, ומתאים לתפקידי מאהבים.
הוא תמים ומלנכולי, וכמובן אילם.
היצירה המפורסמת ביותר שמנציחה גם את פיירו וגם את יוצרו, דבורו, היא הסרט "ילדי גן העדן" של מרסל קרנה משנת 1945.
בשנת 2008 הופיע פיירו על הבמה בישראל בהצגה "מנוחת הליצנים" בתיאטרון אל-מידאן.
פּיֵיר שׁוֹדֶרְלוֹ דה לַאקְלוֹ (Pierre Choderlos de Laclos; 18 באוקטובר 1741 – 5 בספטמבר 1803) היה סופר צרפתי, איש ממשל וגנרל בצבא, הידוע בזכות רומן המכתבים שכתב, "יחסים מסוכנים".
תקופה ארוכה הייתה תדמיתו של לאקלו בספרות הצרפתית כשל סופר שערורייתי, בדומה למרקיז דה סאד.
לאקלו היה קצין צבא חסר אשליות באשר לטבעם של יחסי אנוש, וסופר חובב.
תוכניתו הייתה "לכתוב סיפור שונה מן הרגיל, אשר ייצור תהודה, ואשר יישאר על פני האדמה גם לאחר מותו." תוכנית זו התגשמה במידה רבה בספרו "יחסים מסוכנים".
הספר, החוקר את נפתולי האהבים של האריסטוקרטיה, נחשב ליצירת מופת בספרות הרומן של המאה ה-18. הספר שימש השראה למספר רב של חיבורים בתחום הביקורת והניתוח הספרותי, מחזות וסרטים.
לאקלו נולד באמיין כבן למשפחה בורגנית.
בשנת 1760 נשלח ללמוד בבית הספר המלכותי לארטילריה בלה פר , הסמוכה לעיר הולדתו.
כקצין צעיר בדרגת לוטננט שירת תקופה קצרה במבצר סמוך ללה רושל עד לתום מלחמת שבע השנים (1763).
אף שקודם בשנת 1771 לדרגת קפטן, לאקלו מאס בשרותו כקצין תותחנים במבצרים שונים והחל מקדיש את זמנו הפנוי לכתיבה.
עבודותיו הראשונות, מספר שירים קלילים, פורסמו בירחון השירה L'Almanach des Muses.
אחר כך כתב אופרה קומית בשם "ארנסטין", בהשראת סיפור מאת הסופרת מארי-ז'אן ריקובוני (Marie-Jeanne Riccoboni).
הקומדיה, שהוצגה לראשונה ב-19 ביולי 1777 בנוכחות המלכה מארי אנטואנט, הייתה כישלון בימתי.
באותה שנה הקים בית ספר חדש למקצועות התותחנות בוולאנס, בדרום-מזרח צרפת, שבין תלמידיו עתיד אף להיות נפוליאון.
בשנת 1778 שב לבזנסון וקודם לדרגת קפטן שני בחיל ההנדסה.
בתקופה זו כתב מספר יצירות בהן ניכרת הערכתו הרבה לז'אן-ז'אק רוסו.
בשנת 1779 נשלח לאיל ד'אקס (Île-d'Aix) כדי לסייע למהנדס הצבאי מרק-רנה מונטלמבר בהקמת ביצורים להגנה מפני פלישה בריטית; אולם את רוב זמנו במקום בילה בכתיבת שיא יצירתו, "יחסים מסוכנים", וכן את "מכתב לגברת מונטלמבר".
לבקשתו שוחרר לחופשה של חצי שנה, שאותה בילה בפריז בכתיבה.
הספר "יחסים מסוכנים" פורסם לראשונה במהדורה בת ארבעה כרכים, ב-23 במרץ 1782, על ידי הוצאת Durand Neveu, והפך מיד להצלחה גדולה.
לאקלו צווה מיד לשוב למבצר בו הוצב בבריטני.
בשנת 1783 הוא נשלח ללה רושל כדי לסייע בבניית מחסן תחמושת חדש.
בלה רושל פגש את מארי-סולנז' דופרה, שהייתה צעירה ממנו ב-18 שנה, והתחתן עמה בשנת 1786. שנה אחר כך החל בפרויקט למיספור רחובותיה של פריז.
בשנת 1788 פרש מצבא צרפת והחל לעבוד בשרותו של לואי פיליפ השני, הדוכס מאורלאן, ועם פרוץ המהפכה הצרפתית, ביצע עבורו שליחויות דיפלומטיות.
לאחר ששוכנע על ידי ערכי הרפובליקה, עזב את הדוכס וקיבל משרת קומיסר במשרד המלחמה.
לזכותו נזקף ארגונו מחדש של צבא המהפכה שאיפשר את הניצחון בקרב ואלמי.
מאוחר יותר, עם עריקתו של גנרל שארל פרנסואה דומורייה (Dumouriez) אל האוסטרים, נאסר לאקלו כ"אורליאניסט".
הוא שוחרר במהלך הריאקציה התרמידורית, לאחר נפילת רובספייר.
הוא בילה תקופת מה בלימודי בליסטיקה, ובמהלכם המציא את פגז התותח המודרני.
בשנת 1795 פנה לשלטונות בבקשה להתגייס מחדש לצבא, אולם לא זכה למענה.
ניסיונותיו להשתלב בשרות הדיפלומטי ולהקים בנק כשלו אף הם.
לבסוף פגש בגנרל צעיר, נפוליאון בונפרטה, והצטרף למטהו.
ב-16 בינואר 1800 גויס מחדש לצבא בדרגת בריגדיר גנרל בצבא המהפכה הצרפתית וב-4 במאי 1800 השתתף בקרב מסקירש נגד צבא האימפריה האוסטרית.
בשנת 1803 מונה לאקלו למפקד העליון של תותחני המילואים באיטליה.
הוא נפטר זמן קצר אחר כך במנזר פרנציסקוס מאסיזי בטאראנטו, כנראה כתוצאה משילוב של דיזנטריה ומלריה.
הוא נקבר באי סן פאולו הסמוך לעיר, במבצר שנבנה לפי הוראותיו והנושא עדיין את שמו "פורט דה לאקלו" (Forte de Laclos).
עם שובו של בית בורבון לשלטון, נהרס קברו של לאקלו, ומשערים שעצמותיו נזרקו לים.
יחסים מסוכנים, בתרגום יונת סנד, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1975.
פייר (פיטר) שארל ל'אנפן (Pierre (Peter) Charles L'Enfant; 9 באוגוסט 1754 – 14 ביוני 1825) היה אדריכל, מתכנן עירוני ומהנדס אזרחי אמריקאי יליד צרפת.
ל'אנפן תכנן את העיר וושינגטון, בירת ארצות הברית, תוכנית שנודעה בשם תוכנית ל'אנפן.
ל'אנפן נולד סמוך לעיר שארטר בצרפת, אביו (פייר ל'אנפן) היה צייר בחצרו של לואי החמישה עשר, מלך צרפת.
ל'אנפן למד באקדמיה הצבאית והוכשר כמהנדס צבאי.
בשנת 1777 גויס על ידי פייר בומרשה להילחם במהפכה האמריקאית בשורת המתנדבים הצרפתים של הצבא הקונטיננטלי שארגן המרקיז דה לה פאייט.
במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית, בה שירת במטהו של ג'ורג' וושינגטון כקצין הנדסה, נקשרה נפשו של ל'אנפן באומה החדשה, הוא אימץ לעצמו את השם פיטר והחליט להישאר באמריקה ולא לשוב לצרפת.
לאחר המלחמה השתקע ל'אנפן בניו יורק, שהייתה אז בירת ארצות הברית, ועבד כאדריכל ומהנדס.
הוא הרחיב את האולם הפדרלי (Federal Hall) בעיר, בו נערך הכינוס הראשון של הקונגרס של ארצות הברית.
בשנת 1790 הזמין אותו ג'ורג' וושינגטון לתכנן את בירת ארצות הברית החדשה על גדות נהר הפוטומק, שתקרא לימים על שמו.
בין מרץ ויוני 1791 הכין ל'אנפן תוכנית לעיר הבירה שהושפעה מאדריכלות נאו-קלאסית בסגנון רומאי.
בתוכניתו נכללו בניין הקפיטול על גבעת הקפיטול, הבית הלבן, שדרות המול ושדרת פנסילבניה, שכולם נועדו לתת תחושת פאר, הדר, רצינות וממלכתיות.
על פי התוכנית, קושר בניין הקפיטול בתעלה לנהר הפוטומק ובמקומה של תעלה זו עוברת כיום שדרת החוקה.
חלק מהאנדרטאות והמונומנטים שתכנן, למשל, אנדרטת צי ארצות הברית, אנדרטת וושינגטון ואנדרטת ג'פרסון הוקמו רק שנים רבות לאחר מותו.
שרטוט הרחובות בתוכנית הוא רשת שתי וערב בכיוון צפון-דרום (ששמם מספר סידורי) ומזרח-מערב (ששמם אותיות האלפבית).
לאלה הוסיף שדרות אלכסוניות החוצות את העיר מצפון-מערב לדרום-מזרח ומצפון-מזרח לדרום-מערב (הנקראות כיום על שם מדינות ארצות הברית).
במפגשי הרחובות והשדרות תכנן כיכרות עגולות גרנדיוזיות המזכירות את כיכרות פריז ויוצרות צומת רחובות ושדרות בצורת כוכב או שמש בעלת קרניים בבחינת "קרני האור של עידן הנאורות הזורחות אל כל חלקי היבשת, ובו-זמנית משמשות כדרכים המקבלות בברכה את כל האנשים החפצים בהגנת האומה".
הכיכרות הנרחבות תוכננו למבנים בעלי חשיבות ופעילות ציבורית פומבית.
בתוכניתו משולבים בין השטחים הבנויים שטחים פתוחים ופארקים.
קיים דמיון בין רשת הרחובות והשדרות של וושינגטון בתוכניתו של ל'אנפן לבין תבנית השבילים של גני לה נוטר בארמון ורסאי.
על ביצוע התוכנית הופקדו מטעם הקונגרס שלושה נציבים (Commissioners).
הנציבים הכניסו שינויים והערות בתוכנית, ל'אנפן סירב לקבל את מרות הנציבים ודרש להתייחס לתוכניתו ככתבה וכלשונה.
לאחר שנים של חילוקי דעות בין הצדדים וניסיונות גישור של אישים בכירים כתומאס ג'פרסון ואלכסנדר המילטון נמסר לל'אנפן במרץ 1792 שלא יוכל להמשיך בפרויקט או לשלוט על ביצועו.
למרות שתהליכי ההקמה לפי תוכניתו של ל'אנפן החלו בקיץ 1791, תוך הסכמה למעשה לתוכנית, לא קיבל ל'אנפן תשלום על עבודתו.
למרות שהיה מקורב לג'ורג' וושינגטון, תומאס ג'פרסון ואלכסנדר המילטון, שלושת האישים החשובים ביותר בבירה האמריקאית, נאלץ לתבוע שוב ושוב תשלום על עבודתו מן הקונגרס.
בשנת 1812 קיבל סכום זעום שלא כיסה את חובותיו.
ל'אנפן נפטר בעוני ובלא הכרה רשמית ונקבר כמעוט-יכולת.
בשנת 1909, הוחלט להכיר בחשיבותו של ל'אנפן.
ארונו הוצב ברוטונדה של הקפיטול על מנת שהציבור יוכל לעבור על פניו (lying in state) והוא היה בכך לאישיות הראשונה שאינה עובד מדינה או נבחר ציבור שזכה בכבוד זה.
לאחר מכן נקבר מחדש בטקס רשמי בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
בספרו הסמל האבוד מציין הסופר דן בראון אמונה לפיה רוחו של ל'אנפן רודפת את בניין הקפיטול, ממתינה לגביית התשלום המגיע לו.
מפת העיר לפי תכנונו של ל'אנפן מאוירת בריצוף רחבת החירות (Freedom Plaza), השוכנת לא רחוק מן הבית הלבן.
פייר אנרי מארי שפר היה מלחין, חוקר, שדרן רדיו, מהנדס, מוזיקולוג ואקוסטיקן צרפתי.