tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קטע וידאו של מטאו לאוס הפך ויראלי ב-2 באפריל 2022; הוא היה השופט במשחק לה ליגה בין מיורקה לחטאפה, ונתן ארבעה כרטיסים צהובים בשנייה אחת.
לאחר שנתן לקטטה להתפרץ בין הקבוצות, הוא הביא שני שחקנים מכל צד אליו לפני שהראה את הכרטיס שלו לכל אחד מהם בקשת.
שלא נראה בקליפ, מטאו לאוס רץ אז לשחקן חמישי כדי להראות לו כרטיס.
באופן שנוי במחלוקת יותר, מטאו לאוס העניק פנדל לחטאפה על נבדל, ושלח את המגן של מיורקה, פרנקו רוסו, הביתה.
הנקודה הבולטת ביותר במשחק הייתה מטאו לאוס שפנה לחלוץ חטאפה, אנס אונאל, במנהרה בהפסקה כדי לומר שאונאל "חייב לו אחת"; לאחר שהראה לאונאל כרטיס צהוב במחצית הראשונה, הצופים הופתעו כאשר מטאו לאוס לא שלח את אונאל לפנות לאחר שהוא מרפק את רוסו.
אונאל ורוסו היו שניים מארבעת השחקנים שראו צהובים בבת אחת.
מיורקה הגישה תלונות רשמיות הן ללה ליגה והן ל-RFEF בנוגע להחלטות של מטאו לאוס.
בתגובה, ועדת השיפוט הענישה אותו לשני ימי משחק, שדווחו כעונש על מה שאמר לאונאל.
ב-31 בדצמבר 2022, מטאו לאוס שפט את הדרבי הקטלאני בסוף השנה בין ברצלונה ליריבה המקומית אספניול.
מטאו לאוס כבר היה נתון לביקורת באותה תקופה, בעקבות משחק בולט במונדיאל פיפ"א שבו חילק הרבה כרטיסים.
באמצע המחצית הראשונה, הוא עצר את המשחק ורץ על פני המגרש כדי לדבר ולנשק את מאמן ברצלונה צ'אבי.
מטאו לאוס נתן 15 כרטיסים צהובים, כולל 2 לספסל של ברצלונה, ו-4 אדומים, אחד הוטל על ידי VAR (דווח גם על 16 צהובים ו-3 אדומים עם אחד שהוטל), במהלך המשחק, שהפך לכהותי במיוחד לקראת הסוף.
המשחק הסתיים בתיקו; צ'אבי אמר לעיתונות לאחר המשחק שהוא לא מאשים את מטאו לאוס בתוצאה, אבל אמר לו בסוף המשחק שהוא איבד שליטה (עליו מטאו לאוס נתן צ'אבי כרטיס צהוב).
העיתון האתלטיק כתב כי אף על פי שמטאו לאוס לא טעה בקריאות גדולות במהלך המשחק, "יש תחושה בקרב שחקנים ומאמנים שכשהמצב מתחמם והשחקנים מתחילים לאבד את הראש, הוא לא מסוגל להרגיע את הדברים".
הוא גם שאל אם היה ראוי ל-RFEF להקצות את מטאו לאוס למשחק, בהתחשב בהיסטוריה שלו (עם ברצלונה ולאחר מכן בקטר) ומתחים קיימים מראש בין המועדונים, מה שהופך אותו לסביר מאוד לחימום.
מטאו לאוס שפט לאחר מכן משחק גביע המלך בין סביליה ללינאס דפורטיבו ב-5 בינואר 2023, והראה כרטיס אדום למאמן סביליה לאחר 17 דקות, הכרטיס היחיד שהוצג במשחק זה.
ה-RFEF לא הקצתה לו משחק נוסף בשום תפקיד במשך שבועיים, כאשר ועדת השיפוט אמרה שהיעדרותו אינה עונש.
בתקופה זו הוא תכנן לפרוש בסוף העונה.
הוא קיבל את המינוי לשיפוט הבא שלו ב-19 בינואר, אם כי CCMA הציעה שהוא הוחזר כיוון ששני פקידים אחרים, שעשו טעות בולטת במיוחד, הושבתו.
הוא פרש מלה ליגה ב-4 ביוני 2023 לאחר 288 משחקים כשופט, וקיבל קבלת פנים עם מסדר כבוד ומחיאות כפיים במשחק האחרון שלו.
הוא שפט במשחקי מוקדמות מונדיאל 2014; באולימפיאדת ריו 2016 בברזיל; במונדיאל רוסיה 2018 (ומקדמותיו); באליפות אירופה 2020; ובמונדיאל קטר 2022.
הוא שפט משחק רבע גמר ליגת האלופות 2018 בין מנצ'סטר סיטי לליברפול, במהלכו המאמן הספרדי של מנצ'סטר סיטי, פפ גווארדיולה, פנה אליו באופן בולט על המגרש כשהגיעה ההפסקה.
גווארדיולה נשלח לאחר מכן במחצית השנייה, על כך שדיבר עם מטאו לאוס לאחר שהוא פסל שער שנוי במחלוקת של סיטי; גווארדיולה השיב שהוא היה מנומס ולכן לקבל את ההרחקה היה יותר מדי, ואמר גם ש"מטאו לאוס הוא בחור מיוחד, הוא אוהב להיות שונה, הוא אוהב להיות מיוחד.
הוא שופט שאוהב להרגיש שונה, הוא מיוחד".
אתר "כלל הנבדל" כתב שמטאו לאוס אפשר לתקריות בין שחקנים להתלקח על ידי אי תשומת לב למשחק, ותיאר את השער שנפסל במשחק זה כ"טעות קטסטרופלית".
ב-29 במאי 2021, מטאו לאוס שפט בגמר ליגת האלופות 2021 בין מנצ'סטר סיטי לצ'לסי.
במשחק טבעי יותר, הוא עדיין יצר רגע שנדון רבות כשהוא עזר לאנטוניו רודיגר, שנפצע על הקרקע, לקום, ואז מיד הראה לו כרטיס צהוב.
ב-25 בנובמבר 2022, מטאו לאוס שפט את המשחק השני של קטר במונדיאל הביתי שלה, שהשאיר אותה בעמדה להיות המארחת בעלת הביצועים הגרועים ביותר של מונדיאל; אתר Football365 אמר שהוא היה "השופט האמיץ ביותר בטורניר" על החלטתו שלא לשקול כלל הענקת פנדל לקטר לאחר תקרית ברחבה.
ב-9 בדצמבר 2022, מטאו לאוס היה השופט ב"קרב לוסייל", משחק רבע הגמר בין הולנד לארגנטינה; הוא העניק שיא של 18 כרטיסים צהובים (ל-15 שחקנים, כולל שניים לדנזל דומפריס שגרמו להרחקתו לאחר שהמשחק ובעיטות העונשין הסתיימו, ולמאמן ולעוזר המאמן של ארגנטינה).
מספר הכרטיסים, כמו גם השימוש בהם, ספג ביקורת: חלקם נחשבו לקשים מדי וחלקם לקלים מדי, כאשר תקריות אחרות במשחק (שבשלב מסוים פרצו לקטטה על המגרש שכללה את כל ספסל המחליפים ההולנדי) הוזנחו לחלוטין.
אמה סמית מ-BBC Sport כתבה בדו"ח המשחק שלה שהוא "לא עזר לעניינים, להיות נחמד.
להיות לא נחמד, היה לו זעזוע מוחלט – הוא פשוט נפנף בכדטיס הצהוב כשהוא מתעלם משחקנים, והעלה את המתחים במידה ניכרת, כשהוא לבסוף הראה אדום לדומפריס, הוא איבד מזמן שליטה".
סמית גם ציינה את תגובותיהם הבלתי מרוצות של שחקנים שונים לשופט.
ארגנטינה תמשיך לזכות במונדיאל הזה, בעוד CBS Sports דיווחה שמטאו לאוס נשלח הביתה לאחר המשחק.
מטאו לאוס בלט מעמיתיו בשיפוט, אם כי המוזרויות שלו בשיפוט השתנו עם הזמן.
העיתונאי האנגלי של הכדורגל הספרדי סיד לו טבע את המונח "mateulahozing" כפועל כדי לתאר שיפוט שמושך תשומת לב לעצמו.
האופן שבו מטאו לאוס הראה לשחקנים כרטיסים, "צעידה ומכה בכרטיסים צהובים בפניהם", נאמר שהוא אחד המקורות לשינוי השם שלו.
מטאו לאוס הושווה לשופט האנגלי מייק דין, המוכר גם כן "ליצירת רגעים מוזרים מרובים על המגרש".
דיון בשיחות של מטאו לאוס כרוך לעיתים קרובות ביריבות בין ריאל מדריד לברצלונה, תרם עוד יותר על ידי דמויות מברצלונה שהרגישו שהוא חסר שליטה במשחק ומנהל ריאל מדריד קרלו אנצ'לוטי העדיף אותו, ואמר ש"מטאו לאוס הוא השופט הטוב ביותר בספרד ואירופה".
אף על פי שנחשב לפופולרי בקרב האוהדים, ישנם גם אנשים שאהבו את השיפוט שלו בשל ערכו הבידורי; לו הצביע על כך כסיבה לכך ששנאה קומית של מטאו לאוס היא לא הוגנת.
לו טען כי בעוד מטאו לאוס ביקש תשומת לב, אוהדים ותקשורת ספרדים שמחו לתת לו את תשומת הלב הזו.
הוא הפך ל"נבל פנטומימה" בין-לאומי של כדורגל בדצמבר 2022 – בחודש זה שפט רק שני משחקים, שניהם בעלי פרופיל גבוה במיוחד, תוך חלוקת יותר מ-35 כרטיסים.
ממשחקים אלה, יש לו את השיאים לחלוקת הכרטיסים ביותר במשחק מונדיאל והכרטיסים ביותר במשחק לה ליגה.
הקשר ההולנדי של ברצלונה פרנקי דה יונג, ש"איכשהו שרד" משחק את שני המשחקים האלה בלי לקבל כרטיס, אמר שזה היה "כאוס [...] אני לא יודע מה קרה בדיוק".
אנטוניו סאנצ'ס נבארו (בספרדית: Antonio Sánchez Navarro; נולד ב-22 באפריל 1997) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדות הקשר והכנף בקבוצת מיורקה מהלה ליגה.
במהלך עונותיו בקבוצה צבר מעל 120 הופעות.
הוא יכול לשחק גם בעמדת המגן הימני.
סאנצ'ס החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של מיורקה, שם עלה בהדרגה בקבוצות הגיל השונות עד שהגיע לקבוצת המילואים, אותה עזב בשנת 2018, לאחר ששיחק בה במשך שתי עונות והושאל לפובלנסה.
בעונת 2018/2019 הושאל לבאראקלדו, בה היה שחקן הרכב קבוע במהלך העונה.
הוא שותף ב-36 משחקי ליגה ושניים נוספים בפלייאוף העלייה מול הרקולס.
בקיץ 2019 חזר לבאראקלדו לאחר תום תקופת ההשאלה, והשתתף בהכנות לקראת העונה עם הקבוצה הבוגרת תחת הדרכתו של ויסנטה מורנו.
באוגוסט 2019, סאנצ'ס חידש את חוזהו עם מיורקה עד 2021 והושאל למיראנדס לעונה אחת.
אנטוניו סיפריאנו הוא שחקן אמריקאי.
סיפריאנו גדל בעיירה גרוס פוינט במישיגן, וחלם להיות שחקן בתיאטראות ברודוויי.
בזמן שלמד בתיכון, סיפריאנו היה פעיל בקבוצת התיאטרון של בית הספר והשתתף בהפקות: "רכבת היתומים", "פרנקנשטיין הצעיר", "The 25th Annual Spelling Bee", ו-"Hello, My Baby".
הוא גם נבחר לייצג את בית הספר בפרסי סאטון פוסטר לתיאטרון בתיכונים במישיגן.
לאחר שזכה בפרס השחקן הטוב ביותר, המשיך לתחרות הארצית, פרסי ג'ימי, שם היה פיינליסט.
מספר חודשים לאחר מכן קיבל את ההודעה שהביאה אותו לאודישן למחזמר "Jagged Little Pill", בו כיכב מאוחר יותר.
הוא סיים את לימודיו בתיכון בשנת 2018.
באוקטובר 2020 הוכרז כי סיפריאנו ישתתף בסדרת אימה על-טבעית בשם "Safehaven", לצד סטיבן מוייר ובל שאוס בתפקיד וויל, בחור צעיר ונלהב שמנסה להגן על ג'נה (שאוס), אשר נקרעת בין דחיית עזרתו לבין רגשות רומנטיים שמתפתחים כלפיו.
בשנת 2023 סיפריאנו השתתף בסדרת הדרמה והאקשן לנוער "מחסה", בהפקת פריים וידאו המבוססת על טרילוגיית ספרי Mickey Bolitar מאת הרלן קובן.
בשנת 2024 סיפריאנו הצטרף לעונה השנייה של הסדרה "שקרניות קטנות: החטא הקדמון".
במרץ 2025 סיפריאנו השתתף בסרט "אלטו נייטס", בבימויו של בארי לוינסון, בו הוא מגלם את הדמות של ויטו ג'נובזה הצעיר, דמות שמגולמת בבגרותה על ידי רוברט דה נירו.
במאי 2025 הוכרז כי סיפריאנו יככב בסדרה בשם מחוץ לקמפוס מבית אולפני אמזון המבוססת על סדרת הספרים הפופולרית באותו השם מאת אל קנדי, ויגלם את לוגן, פרוטגוניסט הספר השני בסדרה.
שנהפרויקטתפקידהערותסרטים2025אלטו נייטסויטו ג'נובזה הצעירטלוויזיה2019אלוהים שלח לי בקשת חברותדרקפרק: "Trouble with the Curve"העיר על הגבעהמורגן סיגנה2 פרקים2021חיי הסקס של נערות קולג'אנג'לו2 פרקים2022–2023אוצר לאומי: קצה ההיסטוריהאורן ברדלי2023מחסהבאק2024שקרניות קטנות: החטא הקדמוןג'וני7 פרקיםמחוץ לקמפוסלוגןקדם-הפקה
אַנְטוֹנְיוֹ פוֹגַאצַרוֹ (באיטלקית: Antonio Fogazzaro; ) היה משורר וסופר איטלקי ותומך ב.
פוגאצרו כונה "הסופר האיטלקי הבולט ביותר מאז אלסנדרו מנצוני".
הוא היה מועמד לפרס נובל לספרות שבע פעמים.
ביצירתו של פוגאצרו קיים קונפליקט מתמיד בין תחושת החובה לבין התשוקות, ובין האמונה לתבונה.
במקרים מסוימים, קונפליקט זה מוביל את הנשמה המיוסרת של הדמויות לחוויות מיסטיות.
פוגאצרו נולד בוויצ'נצה למשפחה אמידה של תעשיינים.
אביו, מריאנו, היה קתולי אדוק ופטריוט איטלקי נלהב, אשר ב-1860 נאלץ להגר יחד עם משפחתו לטורינו, שם חיו מספר שנים בגלות.
ב-1866 נבחר מריאנו פוגאצרו לבית הנבחרים.
כתלמיד, אנטוניו קרא רבות באיטלקית ולמד היטב צרפתית ולטינית.
במשך שנתיים (1856–1858) היה תלמיד בבית ספר תיכון (Liceo), שם מורו הראשי היה המשורר-כומר .
מצאנלה למד פוגאצרו המתבגר לאהוב את ההיבטים הרומנטיים של ורגיליוס ושל השירה הגרמנית, במיוחד זו של היינה (שאותו קרא אנטוניו לראשונה בתרגום לצרפתית).
מאוחר יותר, רכש ידע מעמיק בגרמנית ובאנגלית; בשפה האחרונה נהג לקרוא תכופות בביבליה.
מתוך ציות לרצון אביו, למד משפטים ב, שם קיבל את התואר ב-1864. ב-1865 עברה משפחת פוגאצרו למילאנו, שם נישא אנטוניו לאצילה מרגריטה למפרטיקו די ואלמנארה.
ב-1868 עבר את בחינות הסיום שלו כעורך דין.
מילאנו הייתה העיר הקוסמופוליטית ביותר בצפון איטליה, עם מגוון רחב יותר של אטרקציות תרבותיות וחברה מעוררת השראה מאשר אפילו טורינו, שלא לדבר על מרכזים פרובינציאליים מיושבים כמו ויצ'נצה.
פוגאצרו ניצל את ההזדמנות ליצור קשר עם כמה אמנים וסופרים מבריקים.
הייתה לו הזדמנות לשמוע אופרות רבות בבית האופרה המפורסם לה סקאלה, הוא התיידד עם אריגו בויטו והשתתף ב, תנועה של סופרים, משוררים ואמנים בוהמיינים.
ב-1866 חזר לוויצ'נצה, מקום מגוריו העיקרי לשארית חייו.
ב-1873, לאחר תהליך פנימי ארוך של ביקורת עצמית ובחינה מחדש של אמונותיו הדתיות, שב פוגאצרו לחיק הקתוליות.
באותה תקופה החל את הקריירה הספרותית שלו.
ייתכן שכבר ב-1869, בנוסף לכתיבת שירים בודדים, תכנן פוגאצרו יצירה נרטיבית ארוכה בחרוזים בשם Miranda (מירנדה).
כתיבת מירנדה הייתה אחד מעיסוקיו העיקריים במהלך השנים 1872 ו-1873; הוא השלים אותה בנובמבר של השנה האחרונה.
מירנדה פורסמה במאי 1874. היא התקבלה ברוב המקרים באהדה – אולי יותר על ידי ציבור הקוראים מאשר על ידי המבקרים – אך בכל מקרה במידה מספקת כדי שתתורגם בסופו של דבר לארבע שפות זרות ותזכה ל-24 מהדורות.
לאחר מירנדה וקובץ השירים Valsolda (ואלסולדה, 1876; פורסם מחדש ב-1886 עם תוספות ניכרות), פרסם פוגאצרו רומן ראשון בשם (מלומברה) ב-1881. זהו תרגיל יוצא דופן באימה רומנטית מאוחרת, המספר על אהבתו של אסתטיקן חלש אופי (למעשה ייצוג עצמי) למרינה די מלומברה היפה, התשוקתית, ולבסוף המטורפת והמרושעת.
הרומן זכה להצלחה מיידית וזכה לשבחים רבים מבני דורו של פוגאצרו, כולל עמיתו הסופר ג'ובאני ורגה, וקצת מאוחר יותר, המשורר והמחזאי .
הרומנים הבאים היו בסגנון ריאליסטי יותר, אם כי פוגאצרו התנגד למה שראה ככיעור האסתטי וההשלכות הסוציאליסטיות של הווריזמו עצמו.
הרומן Daniele Cortis ("דניאלה קורטיס", 1885) משתמש בגיבור פוליטיקאי כדי להביע רעיונות על הצורך בהפרדת הדת מהמדינה, ובו בזמן שמירה על הסמכות המוסרית של הכנסייה ככוח לסדר וכמגן מפני הסוציאליזם.
הרומן היה הצלחה, בעיקר משום שהוא מייצג גם את ייסורי הגיבור כמאהב, שנאלץ על ידי המוסר שלו לוותר (או לדחות) את האהבה שהוא חש בעולם הזה לאלנה הנשואה.
תביעות האהבה והמוסר, מופשטות מהממד הפוליטי, נידונות ב- ("תעלומת המשורר", 1888).
שני תחומי העניין חוזרים ביצירת המופת של פוגאצרו, ("עולם קטן נושן", 1895).
עלילת הרומן מתרחשת בשנות ה-50 של המאה ה-19 ב, קהילה קטנה על גדות אגם לוגאנו.
נושא הרומן הוא המאבק והניגוד בין פרנקו מאירוני, חולם פיוטי, רגיש ודתי מאוד בעל אופי חלש למדי, לבין אשתו לואיזה ריג'יי, אישה בעלת עוצמה מוסרית רבה עם חוש צדק מפותח, אך חסרת אמונה דתית עמוקה.
הניגוד בין אופייהם מודגש בהדרגה על ידי המחבר בתגובותיהם לאסונות ולרדיפות הלא צודקות שפוקדים אותם.
בסופו של דבר, עם זאת, באמצעות הבנה והשתתפות אמיצה וכנה במלאכת החיים, הם מצליחים להשיג אינטגרציה מספקת הדדית של אישיותם.
"עולם קטן נושן" מכיל תיאורים מענגים של הנוף, ואפיונים חזקים החושפים את הסערה הפסיכולוגית הפנימית של הדמויות.
עם פרסומו הראשון זכה הרומן להצלחה ספרותית ניכרת בקרב המבקרים והציבור כאחד, וצבר פופולריות עולמית כאשר התגלה ואומץ על ידי מבקרים צרפתים ב-1896. ב-1896 מינה המלך את פוגאצרו ל של הממלכה, אך בשל שומת המס הנמוכה שלו, הוא התקבל לסנאט רק ב-1900.
החל משנות ה-90 המוקדמות של המאה ה-19 ואילך, עסק פוגאצרו במיוחד ברעיונות דרוויניסטיים של אבולוציה.
אף על פי שתיעב את תלותו של העולם במדע, הוא קיבל את התאוריות החדשות שלו – בעיקר זו של האבולוציה – ומצא בהן את ההוכחה לכך שהאנושות מתקדמת כל העת לעבר שלמות ורוחניות גדולות יותר.
הוא נשא הרצאות פומביות, בהן טען ליכולת ליישב באופן בסיסי בין האבולוציה לבין האמונה הקתולית, והציע כי האנושות, במקום "לרדת" מן הקוף, היא "מתעלה" במהלך התפתחותה לעבר האלוהי.
במשך רוב הקריירה שלו נאבק ליישב את הבלתי ניתן ליישוב, הן בסיפורת שלו והן במאמרים ובהרצאות שבזכותם התפרסם גם כן.
האחרונים מקובצים בעיקר בספר Ascensioni umane ("עליות אנושיות", 1899).
הרומן הבא של פוגאצרו, Piccolo mondo moderno ("עולם קטן מודרני", 1900), שגיבורו הוא פיירו, בנם של פרנקו ולואיזה, מתמקד בבעיות הקתוליות המודרנית ובפיתויי התשוקה.
הרומן Il Santo ("הקדוש", 1905), העוסק שוב בפיירו מאירוני, שהתחייב כעת במלואו לחיי הנצרות, חוקר את הקשיים להיות קדוש בעולם המודרני, ודן בפתיחות רבה יותר מאשר ברומנים הקודמים בצורך ברפורמה הן ביחסים שבין הכנסייה למדינה באיטליה והן ביחס הכנסייה למדע.
הרומן זכה להצלחה בינלאומית, אך לחרדתו של פוגאצרו, עמדתו הפרוגרסיבית בגלוי הובילה להכללתו ברשימת הספרים האסורים ב-1907.
לאחר הגינוי של "הקדוש", המוניטין של פוגאצרו החל לדעוך.
הוא לא הצליח לקדם את הדיון שלו הלאה ברומן האחרון והעייף למדי שלו, Leila (ליילה, 1911), שגונה על ידי זמן קצר לאחר פרסומו.
פוגאצרו נפטר ב-7 במרץ 1911 בעיר הולדתו ויצ'נצה.
פוגאצרו נלחם בנחישות בנטורליזם הצרפתי ובפוזיטיביזם.
מולם הציב רומנטיקה חדשה נטולת סנטימנטליות, עולם שהיה שלם הן עם הנתעב והן עם הרוחני, עטוף בשפת שירה.
לנוכח הזרמים, הלך בדרכו הביישנית והנחושה, לעיתים מעורר את לעגם של אנשים כמו גבריאלה ד'אנונציו, ולעיתים קרובות יותר את הערצתם וידידותם של הסופרים שעל התיאוריות האמנותיות שלהם תיגר.
הוא תויג כסופר במשך רוב המאה ה-20, אך כתיבתו עוסקת בסוגיות חשובות ויש בה עושר פסיכולוגי וטכני מסוים שלא ניתן למצוא אצל ד'אנונציו או ורגה.
Piccolo mondo antico ("עולם קטן נושן" / "העולם הקטן של העבר"), 1895
Piccolo mondo moderno ("עולם קטן מודרני" / "איש העולם"), 1901
Miranda (מירנדה), 1874 (רומנסה בחרוזים)
Valsolda (ואלסולדה), 1876 (אוסף שירים ליריים)
Fedele (פדלה), 1887 (אוסף סיפורים קצרים)
Agostino e di Darwin circa la creazione (השוואה עדכנית בין התיאוריות של אוגוסטינוס ודרווין לגבי הבריאה), 1892
אנטוניו קסאנו (באיטלקית: Antonio Cassano; נולד ב-12 ביולי 1982 בעיר בארי) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת החלוץ.
לזכותו 39 הופעות בנבחרת איטליה.
קסאנו עבר לשחק בקבוצת הכדורגל רומא בצעירותו.
במהלך המשחקים ראשי רומא ואנטוניו הסתכסכו, ודבר זה כמעט גרם להעברתו ליובנטוס.
בסופו של דבר, עבר קסאנו בינואר 2006 לריאל מדריד.
כששיחק בריאל מדריד, זכה איתה קסאנו באליפות הליגה הספרדית, אך הסתכסך עם מאמן הקבוצה, פאביו קאפלו.
בסופו של דבר השאילה ריאל את קסאנו לקבוצת סמפדוריה במהלך קיץ 2007, כאשר היא מממנת שני שלישים משכרו, ולסמפדוריה יש את האופציה להחליט בסוף העונה האם היא מעוניינת לרכוש את כרטיס השחקן של קסאנו.
בינואר 2011 עבר קסאנו למילאן תמורת 2.5 מיליון יורו וחתם ל-3 וחצי שנים במועדון.
כבש את שער הבכורה שלו במילאן מול פארמה.
הוסיף עוד 3 נגד בארי (כדורגל), אינטר מילאנו וסמפדוריה.
הוסיף עוד 6 בישולים בכל המסגרות.
במהלך חלון העברות של קיץ 2012 עבר קסאנו ליריבה העירונית אינטר בעסקת חילופי שחקנים שבמקביל ג'אמפאולו פאציני עבר למילאן.
במהלך חלון ההעברות של קיץ 2013 עבר קסאנו לפארמה, בינואר 2015 עזב את הקבוצה לאחר שלא האריך את חוזהו.
ב-9 באוגוסט 2015 חזר לסמפדוריה וחתם לשנתיים בקבוצה.
אנטוניו קרלוס ז'ובים (בפורטוגזית: Antônio Carlos Jobim; 25 בינואר 1927 – 8 בדצמבר 1994), מוכר גם כטוֹם ז'ובים, היה מלחין, מעבד, פסנתרן וזמר ברזילאי.
מזוהה יותר מכל עם סגנון הבוסה נובה וידוע כאחד מיוצריו יחד עם עמיתיו ז'ואאו ז'ילברטו וויניסיוס דה מוראיס.
בכך נחשב לאחד המלחינים המשפיעים ביותר על המוזיקה הפופולרית במאה ה-20. הפסנתרן דניאל ז'ובים הוא נכדו.
ז'ובים נולד בריו דה ז'ניירו שבברזיל, וגדל באיפנמה, שם ספג את השפעת המוזיקה המקומית המגוונת – סמבה אפרו-ברזילאית קצבית מחד ובלדות פורטוגזיות נוגות מאידך.
את חינוכו המוזיקלי כילד קיבל מקולרויטר (Koellreuter), מלחין גרמני שברח לברזיל מאירופה, ובמחיצתו נחשף ליצירות מלחינים כדביסי, שופן, ראוול, סטרווינסקי ורחמנינוב, אך גם למוזיקה אטונאלית.
לבד מהמוזיקה המקומית העממית, הושפע גם מהמלחין הברזילאי ה"קלאסי" וילה לובוס שאותו העריץ.
שילוב כל אלה עם השפעות ג'אז ומשיכתו למוזיקה אימפרסיוניסטית צרפתית (בעיקר לזו של דביסי) הביאו לסגנון ברזילאי חדש – הבוסה נובה – סגנון שכבש את העולם בשנות ה-60 ומשפיע עד היום על יוצרים רבים, במיוחד בתחום הג'אז.
תחכומו ההרמוני של ז'ובים בא לידי ביטוי במיוחד באותן נעימות שבהן המלודיה היא פשוטה עד כדי חדגוניות, כמו ב"סמבה לצליל אחד" (Samba de uma nota só) ו"מי מרץ" (Águas de Março), נשענת כל כולה על התפתחות הרמונית בצעדים קטנים ומדורגים.
רבים מלחניו של ז'ובים הפכו לנכסי צאן ברזל של מוזיקת הג'אז והם כלולים בספר הסטנדרטים הגדול (ה-Real Book).
בשנות ה-50, כסטודנט לאדריכלות, התפרנס ז'ובים כנגן מועדונים בקופקבנה.
כאשר נשכר לבסוף על ידי חברת הקלטות עסק בעיקר בעיבוד ובשיפוץ מוזיקה של אחרים.
בתקופה זו החל גם לכתוב מוזיקה מקורית.
ב-1954 הקליט לראשונה שיר שהלחין בעצמו, אולם ראשית פרסומו בברזיל הייתה ב-1956 כאשר כתב את המוזיקה למחזהו של המשורר-פזמונאי (והדיפלומט) ויניסיוס דה מוראיס, "אורפאו דה קונסיסאו"
מאוחר יותר, כאשר עובד המחזה לסרט הקולנוע "אורפאו נגרו", נדרשו ז'ובים ודה מוראס לחדש את כל שירי המחזה על פי בקשת הבמאי.
בשל מרחק גאוגרפי נאלצו השניים לשתף פעולה באמצעות הטלפון, אך הדבר לא הפריע להם ליצור יחד את שלושת שיריו המפורסמים של הסרט: Felicidade, ,Frevo ו-O Nosso Amor.
הייתה זו תחילתה של ידידות מופלאה: רוב להיטיו העתידיים של ז'ובים היו לחנים למילים של דה מוראס.
בשנת 1958 הקליט ז'ובים שני אלבומים משותפים לו (כמלחין) ולז'ואאו ז'ילברטו כגיטריסט, שהיוו ציון דרך בהתפתחות הבוסה-נובה וביססו אותה כסגנון מוזיקלי מובחן ומוכר.
פריצת הדרך להכרה בינלאומית באה לז'ובים בשנים 1962–1963 שבהן כתב מספר עצום של להיטים שהפכו ל"קלאסיקות".
ב-1962 הקליט את "Desafinado" עם הסקסופוניסט סטן גץ והגיטריסט צ'ארלי בירד.
מיד אחר כך ב-1963, הקליט אלבום נוסף עם גץ ועם עמיתו ז'ואאו ז'ילברטו שצירף ברגע האחרון את אשתו, אסטרוד, כזמרת.
אלבום זה, מולחן ומעובד כולו על ידי ז'ובים, זכה להצלחה בינלאומית.
כמעט כל שיר בו הפך ללהיט, אך עיקר תהילתו מלהיט הענק בפי אסטרוד ז'ילברטו - Garota de Ipanema - ("הנערה מאיפנמה"), שהפך עם השנים לשיר הברזילאי המושמע ביותר בכל הזמנים.
בשנת 1967 הקליט ז'ובים אלבום משותף עם הזמר האמריקאי פרנק סינטרה, בו מבצע סינטרה גרסאות בשפה האנגלית לחלק מלהיטיו (כמו
במשך השנים הרבה לשתף פעולה גם עם יוצרים ברזילאים כמו אליס רז'ינה (בדואט ל-Águas de Março), שיקו בוארקי ורבים אחרים.
כמה משיריו של ז'ובים זכו לביצוע בעברית, למשל:
"אושר" (Felicidade) – בביצוע מתי כספי והלהקה מתוך "ארץ טרופית יפה" (נוסח עברי: אהוד מנור)
"והגשם יבוא" (Águas de Março) – גידי גוב ומיקה קרני מתוך התוכנית "לילה גוב" (נוסח עברי: עלי מוהר)
ז'ובים המשיך ליצור ולהופיע עד ימיו האחרונים.
הוא מת ב-1994 בניו יורק ונקבר בעיר הולדתו, ריו דה ז'ניירו.
לאחר מותו נוסף שמו של ז'ובים לשמו של נמל התעופה הבינלאומי ריו דה ז'ניירו-גאליאו, כאות הערכה על תרומתו העצומה למוזיקה העולמית והברזילאית וכתודה על אהבתו לעירו.
אנטוניו צ'סטי (באיטלקית: Antonio Cesti, הוטבל ב-5 באוגוסט 1623 - 14 באוקטובר 1669), הידוע כיום בעיקר כמלחין איטלקי מתקופת הבארוק, היה גם זמר טנור ונגן עוגב.
הוא נחשב למלחין האיטלקי המהולל ביותר בדורו.
צ'סטי נולד בארצו ולמד אצל כמה מוזיקאים מקומיים.
בתקופת שהותו בוולטרה החל לגלות יתר עניין במוזיקה חילונית, כנראה הודות לחסותה של משפחת מדיצ'י רבת העוצמה.
כאן גם בא במגע עם סלבטור רוזה, שכתב ליבריות לכמה מן הקנטטות של צ'סטי.
הביאה ההתנגשות בין ייעודו של צ'סטי כנזיר לבין הצלחתו כזמר ומלחין אופרות לידי נזיפה רשמית.
ב-1652 התקבל לחצר הארכידוכס פרידריך קרל מאינסברוק.
אחרי שכיהן במשרה אי שם בפירנצה כמאסטרו די קאפלה (מנצח תזמורת), נכנס בשנת 1660 לקאפלה של האפיפיור.
בשנת 1666 התמנה לסגן קאפלמייסטר בווינה.
צ'סטי ידוע בעיקר כמלחין אופרות.
"איל פומו ד'אורו" ("תפוח הזהב") בוצעה לכבוד כלולות הקיסר ליאופולד הראשון.
היא הייתה משוכללת הרבה יותר מן האופרות הוונציאניות של אותם ימים וכללה תזמורת גדולה, קטעי מקהלות רבים וכל מיני מתקנים מכניים, ששימשו להצגת אלים היורדים מן השמיים ("דאוס אקס מאכינה"), קרבות ימיים וסערות.
"אורונטאה" חזרה לבמה שבע-עשרה פעמים בשלושים השנים הבאות והייתה לאחת האופרות המוצגות בתכיפות הרבה ביותר ביבשת אירופה באמצע המאה ה-17. אפילו סמיואל פיפס החזיק בעותק של הפרטיטורה.
צ'סטי חיבר גם קנטטות קאמריות והאופרות שלו נודעות בסגנון הזך והמעודן של האריות, המתאימות יותר לביצוע קאמרי בחדרי ארמון מאשר לבימה.
הוא כתב בסגנון בל קאנטו של המאה ה-17 ויצירותיו הושפעו מאוד מן הקריירה שלו כזמר מקצועי.
כתיבתו המוזיקלית של צ'סטי חבה רבות לטונאליות, שהחלה להופיע אותו זמן.
אנטוניו אובלדו ראטין (בספרדית; Antonio Ubaldo Rattín נולד ב-16 במאי 1937 בעיר טיגרה, שבארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי לשעבר.
ראטין נחשב לאחד מסמלי מועדון בוקה ג'וניורס וזכור לציבור האירופאי בעיקר בשל הסערה סביב הרחקתו במהלך משחק רבע גמר מונדיאל 1966 מול אנגליה.
ראטין גבוה הקומה (1.91 מ') גדל ושיחק בבוקה ג'וניורס משנת 1956 עד פרישתו בשנת 1970. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת של בוקה ג'וניורס ב-9 בספטמבר 1956 בסופר קלאסיקו נגד היריבה המושבעת ריבר פלייט.
במהרה הוא ביסס את מעמדו כאחד משחקני הקישור הטובים בארגנטינה, הוא שיחק כקשר אחורי, עמדה אשר מכונה בארגנטינה "5" ועד היום נחשב מגדולי קשרי ה"5" הארגנטינאים.
הוא ערך 352 הופעות במדי הקבוצה וכבש לזכותה 26 שערים.
ראטין ייצג את ארגנטינה בשני מונדיאלים, במונדיאל 1962 בצ'ילה בה הודחה ארגנטינה בסיבוב הראשון וכקפטן במונדיאל 1966 אשר נערך באנגליה.
במונדיאל 1966 קיוותה ארגנטינה לזכות לראשונה בתולדותיה בגביע, לאורך הטורניר התלוננו הארגנטינאים על עוינות אירופאית ששיאה הגיעה במשחק רבע הגמר מול המארחת אנגליה.
ראטין הורחק על ידי השופט הגרמני רודולף קרייטלן בטענה שראטין קילל אותו אף על פי שלא הבין ספרדית ואילו ראטין דיבר רק ספרדית ורק הצביע על סרט הקפטן שעל זרועו.
ראטין סירב לרדת מהמגרש ולבסוף התרצה וירד כשהוא מלווה בשוטרים, שמועות טענו שראטין התיישב לאחר מכן על השטיח האדום מול המלכה.
המשחק שהסתיים בניצחון אנגליה 0:1 היה אבן הדרך הראשונה ביריבות שבין ארגנטינה לאנגליה.
ראטין שיחק במדי הנבחרת 34 פעמים וכבש שני שערים.
הוא זכה עם הנבחרת בגביע האומות שנערך בברזיל ב־1964 במסגרתו התחרתה ארגנטינה עם נבחרות ברזיל, אנגליה ופורטוגל.
לאחר פרישתו אימן ראטין את חימנסיה לה פלאטה משנת 1977 עד שנת 1979 ואחריה אימן את בוקה ג'וניורס בשנת 1980.
בשנת 2001 נבחר ראטין לבית התחתון בקונגרס הארגנטינאי וכיהן כיושב ראש ועדת הספורט עד פרישתו בשנת 2005.
אנטוניו קאניוני (באיטלקית: Antonio Cagnoni; 8 בפברואר 1828 - 30 באפריל 1896) היה מלחין איטלקי.
קאניוני נולד בגודיאסקו, סמוך לווגרה.
את לימודי המוזיקה החל בווגרה ומשנת 1842 עד 1847 המשיך את לימודיו בקונסרבטוריון של מילאנו.
בתקופת לימודיו שם כתב את האופרה "דון בוצ'פאלו", שהוצגה בקונסרבטוריון בשנת 1847 והתגלתה כהצלחה רבת שנים.
האופרה, המושפעת בעליל מדוניצטי, מצטיינת בכושר המצאה מלודי ובליצנות אלגנטית, המלגלגת בין השאר על סגנונו המוקדם של ורדי.
זמר הבסו-בופו המפורסם אלסנדרו בוטרו ביצע אופרה זו, שהייתה מן החביבות עליו, ברחבי איטליה.
קאניוני לא הצליח להלהיב את הקהל באופרות שכתב בשנות ה-50', אבל נהנה מביקורת אוהדת.
בשנת 1856 התמנה למאסטרו די קאפלה בויג'וואנו ובשנת 1863 התמנה למנהל המכון למוזיקה בנובארה.
בשנת 1886 החליף את אמילקארה פונקיילי, שהלך לעולמו, כמאסטרו די קאפלה של סנטה מריה מאג'ורה בברגאמו.
מחויבותו הגדלה והולכת למוזיקה כנסייתית לא ניתקה אותו כליל מן הכתיבה לבימה.
האופרה "מיקלה פרין" מ-1864, שנכתבה עם הופעת הרעיונות של וגנר באיטליה, התקבלה כ"מבשרת המוזיקה של העתיד", אך "קלאודיה" מ-1866 הייתה תערובת של וריזמו מוקדם ומלודרמה רומנטית סנטימנטלית ונחשבה למאומצת וחסרת מקוריות.
ארבע האופרות הבאות נהנו מקבלת פנים חיובית יותר.
ב"פרנצ'סקה דה רימיני" משנת 1878 נפרד סופית מן התיאטרון.
יצירתו הדתית החשובה ביותר היא רקוויאם משנת 1888. בתחום זה הוכיח קודם את יכולתו כשהוזמן לכתוב פרק לרקוויאם לזכרו של רוסיני ב-1869. הוא תרם גם שיר לאלבום רומנסות שיצא כתרומה למען הלבריתן פיאווה, שנפל קורבן לאירוע מוחי.
קאניוני היה בין הנהנים האחרונים משירותיו של פיאווה כלבריתן.
קאניוני התקשה לשחזר את הקלילות והרהיטות שאפיינו את "דון בוצ'פלו", אבל באופרות הרציניות שלו פיתח סגנון אופייני לו, שבישר את לאונקוואלו.
ב"קלאודיה" וב"פרנצ'סקה דה רימיני" הוא מקדים את ורדי בשימוש בלייטמוטיב ואילו הנבל באופרה זו מזכיר לא מעט את יאגו באותלו של ורדי.
ג'וליאן באדן, מילון גרוב החדש למוזיקה.
אנטוניו קלדרה (איטלקית: Antonio Caldara; 1670?
קלדרה נולד בוונציה ונמשך למוזיקה בהשפעת אביו שהיה כנר.
בגיל צעיר הצטרף למקהלת כנסיית סן מרקו בוונציה ולמד לנגן במספר כלי נגינה בהדרכתו של ג'ובאני לגרנצי.
ב-1690 ביקר ברומא ונפגש עם מלחינים כמו ארכאנג'לו קורלי ואלסנדרו סקרלטי.
הוא נודע כצ'לן והחל לחבר מוזיקה.
ב-1693 חיבר סדרה של סונאטות כנסייתיות (sonatas da chiesa) וב-1699 סדרה של סונאטות קאמריות (sonatas da camera).
בשנת 1699 עבר למנטובה ונתמנה למנצח המקהלה (Maestro di Capella) בשירותו של הדוכס ממנטובה.
במלחמת הירושה הספרדית תמך הדוכס בצד הצרפתי ובשנת 1707 גורש מאיטליה.
קלדרה עבר לברצלונה, שם נתמנה למלחין בחצרו של המלך האוסטרי קרלוס השישי, הטוען לכתר ספרד אשר החזיק חצר מלכותית בברצלונה.
ב-1709 עבר לרומא וב-1715 נתמנה לסגן המנצח ראשי בחצר המלכותית בווינה, משרה שהחזיק בה עד מותו.
קלדרה הלחין כ-300 יצירות בעיקר ווקליות - אופרות, קנטטות, אורטוריות, מיסות, מדריגלים וקאנונים.
הוא חיבר גם יצירות דתיות כמו סטאבט מאטר ורקוויאם.
לאחר מותו נשכחו רוב יצירותיו המהוות דוגמה יפה למוזיקת בארוק.
בשנים האחרונות מגלים את יצירותיו וכמה מהן בוצעו בישראל, כמו המיסה דולורוזה והרקוויאם.
אנטוניו קנובה (באיטלקית: Antonio Canova; 1 בנובמבר 1757 - 13 באוקטובר 1822) היה פסל שיש פיגורטיבי איטלקי ונציגו הידוע ביותר של הסגנון הניאו קלאסי.
נושאי פסליו לקוחים בעיקר מן המיתולוגיה.
בין תלמידיו: ג'ון גיבסון, רינלדו רינלדי.
פסיכה מתעוררת מנשיקת קופידון - גרסה אחת מוצגת בארמיטאז' והגרסה השנייה מוצגת בלובר.
היצירה דרשה תכנון מדויק בהתחשב בכובד המשקל של השיש ובהתחשב בחופש התנועה שקנובה לקח לעצמו, דבר אשר אינו מותיר מקום לטעויות.
פרסאוס עם ראשה של מדוזה
אנטוניו צ'יפרה (באיטלקית: Antonio Cifra, 1584 - 2 באוקטובר 1629) היה מלחין איטלקי מן האסכולה הרומאית בתקופת הרנסאנס וראשית תקופת הבארוק.
הוא היה מחשובי המלחינים בתקופת המעבר מסגנון הרנסאנס לזה של הבארוק וכתב מוזיקה בשני הניבים.
הוא למד אצל ג'ובאני ברנרדינו נאנינו בשנות ה-90' של המאה ה-16. משנת 1605 עד 1607 כיהן כמנהל מוזיקלי בסמינר הרומאי ומשנת 1608 עד 1609 החזיק באותה משרה בקולג' הגרמני ברומא.
בשנת 1609 התמנה למאסטרו די קאפלה בבזיליקת הבית הקדוש בלורטו ובמשרה זו התמיד עד יומו האחרון.
קשרי התרבות בין לורטו לרומא היו אמיצים (הואיל ולורטו הייתה אתר עלייה לרגל), וצ'יפרה קיים קשר מתמיד עם מלחינים ברומא במשך תקופה זו.
סמוך לסוף חייו השתתף בכמה אירועי מוזיקה גדולים ברומא, ביניהם תפילת ערבית חגיגית בכנסיית פטרוס הקדוש, שבה ניצח על אחת המקהלות.
צ'יפרה היה מלחין פורה, שהוציא 45 מיצירותיו לאור, בהן מזמורי תהילים, מוטטים, תחינות, "סקרצי סאקרי", מיסות, מוטטים פוליכוראליים ושירי קודש, לצד מוזיקה חילונית הכוללות מדריגלים בצורות הא'קאפלה הרנסאנסית והקונצ'רטנטו הבארוקית.
מבחינה סגנונית, המוזיקה של צ'יפרה נעה בין מיסות בסגנון ג'ובאני פלסטרינה, תוך שימוש רב בהומופוניה (כרצון ועידת הקונטרה-רפורמציה של טרנטו, שדרשה לצמצם את השכלולים הפוליפוניים עד למינימום כדי לאפשר ביטוי ברור וצלול של הטקסט), ליצירות מתקדמות יותר בסגנון הוונציאני.
הוא השתמש גם בטכניקת המונודיה, שלידתה בצפון איטליה, לכמה מן המדריגלים שלו לקול סולו.
כמה מן המדריגלים שלו בסגנון קונצ'רטנטו דומים ולקנטטות קטנות ואפשר לראותם כמבשרי הפיתוח הזה, שהחל להופיע סמוך למועד מותו.
צ'יפרה היה גם אחד המלחינים המעטים מאוד שהושפעו מן הכרומטיות המופלגת של קרלו ג'זואלדו.
אף כי צ'יפרה לא אימץ את הטכניקה ליצירות רבות, גם לא לזמן רב, הוא הוציא לאור ספר מדריגלים, הנראים כהעתקים יזומים של סגנון ג'זואלדו ( Madrigali concertati libro quinto משנת 1621).
למדריגלים הללו השתמש ב-18 מן הטקסטים של ג'זואלדו עצמו
אנטוניו קוטוני (באיטלקית: Antonio Cotogni, 1 באוגוסט 1831 - 15 באוקטובר 1918) היה זמר בריטון איטלקי, מגדולי הבריטונים של המאה ה-19. ורדי רחש לו הערכה רבה.
קוטוני נולד ברומא ולמד אצל פונטמאגי.
הוא הופיע לראשונה בתיאטרו מאטאסטאסיו הרומאי, בתפקיד בלקורה בשיקוי האהבה של דוניצטי, בשנת 1852. הוא שר בערי איטליה השונות לפני שהגיע ללה סקאלה בשנת 1860. קוטוני הופיע גם במדריד, פריז, לונדון וסנקט פטרבורג.
קוטוני היה לזמר הנבחר של ורדי, שהתפעל מאוד מן היופי, החמימות והכוח של קולו כמו גם מן העוצמה הרגשית שיצק בשירתו.
הוא שר את רוב תפקידי הבריטון הגדולים של ורדי והשתתף בהפקה הראשונה של דון קרלו בבולוניה בשנת 1867, שהתקיימה בפיקוחו הישיר של המלחין בכבודו ובעצמו.
קוטוני פרש מן הבמה בשנת 1898, אחרי ששר כ-127 תפקידים, על פי האומדן.
הופעתו האחרונה הייתה כדון פסקואלה.
אחרי פרישתו, היה קוטוני לאחד ממורי השירה המפורסמים ביותר בכל הזמנים.
תחילה לימד לתקופה קצרה בסנקט פטרבורג ומשם עבר לאקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא, שם ייסד את מה שנודע בהמשך כ"אסכולת הזמרה הרומאית".
בין תלמידיו המפורסמים ביותר היו יאן דה רשקה, מטיאה בטיסטיני, בנימינו ג'ילי, ג'אקומו לאורי-וולפי ומריאנו סטאבילה.
אנטוניו פריולי (באיטלקית: Antonio Priuli; 10 במאי 1548 - 12 באוגוסט 1623) היה הדוכס ה-94 של ונציה.
פריולי כיהן כדוג'ה מאז מינויו ב-7 במאי 1618 ועד פטירתו.
אנטוניו פריולי נולד בוונציה לג'רולאמו פריולי ולאליזבטה קאפלו.
בצעירותו היה פריולי מלח וחייל בצבא לה סרניסימה ועשה חיל בשירותו הצבאי.
פריולי נשא לאישה את אלנה בארבאריגו, בת למשפחת אצולה עשירה, ולבני הזוג נולדו 14 ילדים.
בשנת 1618 התמנה פריולי לפרוודיטורה של וגליה.
לאחר מותו הפתאומי של קודמו, הדוג'ה ניקולו דונאטו, 35 ימים לאחר בחירתו, נקרא פריולי מוגליה לוונציה על מנת שייבחר לדוג'ה.
פריולי נבחר ב-17 במאי 1618, ארבעה ימים לאחר מותו של דונאטו.
הבחירות נערכו במהירות (לא אופיינית) בשל החשש ליציבותה של לה סרניסימה.
באותה עת ניסה שגריר ספרד להביא לנפילת הרפובליקה ובמקביל הצי הספרדי התקרב אל העיר.
תוך ניסיון לתפוס את הקושרים נאסרו מאות תושבים זרים שהתגוררו בעיר.
אמנם הקושרים נתפסו, אולם ככל הנראה גם חפים מפשע רבים נתפסו ועונו עד שהודו בריגול, כאשר בפועל לא היו מרגלים.
אחד מהמוצאים להורג בלא עוול בכפם היה אנטוניו פוסקריני, אשר הוצא להורג ב-21 באפריל 1621 לאחר שביקר באירוע בשגרירות ממלכת אנגליה.
בראשית 1622, לאחר שנתפסו הקושרים הופסק המצוד אחריהם, וחלק משמות החפים מפשע שהוצאו להורג טוהרו בהצהרה של הדוג'ה שניתנה ב-16 בינואר 1623.
פריולי נפטר ב-12 באוגוסט 1623 בעקבות מחלה.
בשל מחלתו, לא השתתפה ונציה במלחמת שלושים השנים שהחלה בשנת 1623.
אנטוניו פנאקי (באיטלקית: Antonio Pennacchi; 26 בינואר 1950 – 3 באוגוסט 2021) היה סופר איטלקי.
פנאקי הוא זוכה פרס סטרגה לשנת 2010 על ספרו Canale Mussolini.
נולד בלאטינה בשנת 1950 למשפחת עובדים.
אביו הגיע מאומבריה ואימו מוונטו.
היו לו שישה אחים ואחיות.
הוא התמסר לפוליטיקה מגיל צעיר, אך בניגוד לאחיו, שדבק בארגוני שמאל, הוא נרשם ל, מפלגה לאומנית נאו-פשיסטית ושמרנית-לאומית.
אולם, לאחר זמן מה, הוא דחה את האידאולוגיה הנאו-פשיסטית, נקלע לעימות עם מנהיגי המפלגה וגורש.
לאחר מכן, הוא תמך במרקסיזם ובקומוניזם והצטרף ל.
הוא גורש ממפלגתו לאחר זמן מה.
בסוף שנות השבעים הוא נכנס ל.
לאחר מכן הצטרף למפלגה הקומוניסטית האיטלקית, ממנה גורש שוב בשנת 1983. לאחר מכן עזב את הפוליטיקה וסיים את לימודיו בהצטיינות בספרות ופילוסופיה באוניברסיטת סאפיינצה ברומא והחל את פעילותו כסופר.
רומן הבכורה שלו, ממותה, נדחה 55 פעמים על ידי 33 מו"לים, לפני שפורסם על ידי דונצלי בשנת 1987.
בשנת 2001, הוא עזב את המוציא לאור דונצלי ועבר לארנולדו מונדדורי.
בשנת 2003, הוא הוציא לאור את ספרו האוטוביוגרפי "הקומוניסט הפשיסטי", עליו מבוסס הסרט משנת 2007, אחי הוא בן יחיד.
בשנת 2007, הוא הצטרף למפלגה הדמוקרטית.
ב-3 באוגוסט 2021, מת פנאקי מהתקף לב בביתו בלאטינה.
רגעים ספורים לפני מותו, הוא דיבר בטלפון עם אשתו, כשלפתע התמוטט.
אשתו הזעיקה אמבולנס לקבלת עזרה רפואית.
כשהרופאים הגיעו לביתו, מצאו את פנאקי מת.
אנטוניו קונטה (באיטלקית: Antonio Conte; נולד ב-31 ביולי 1969 בלצ'ה) הוא כדורגלן עבר איטלקי המשמש כמאמנה של נאפולי.
כשחקן, קונטה היה מהשחקנים המעוטרים של קבוצת יובנטוס האיטלקית, בה שימש כקפטן, והיה מעמודי התווך בקבוצה שזכתה בליגת האלופות ובחמש אליפויות איטליה.
במדי איטליה, קונטה היה בסגל הנבחרת שסיימה במקום השני במונדיאל 1994 וביורו 2000.
כמאמן, קונטה הוביל את יובנטוס לשלוש אליפויות רצופות בין 2012 ל-2014.
קונטה גדל בקבוצת הנוער של לצ'ה בעיר הולדתו.
כבר בגיל 16 זכה להופעת בכורה בסרייה א', במשחקה של קבוצתו מול פיזה ב-4 באפריל 1986, והחל לתפוס מקום חשוב בקישור הקבוצה.
ב-1987 סבל מפציעה חמורה שהעמידה בסכנה את המשך הקריירה שלו, אך בעונת חזר למגרשים, ובאותה עונה אף כבש את שער הליגה היחיד שלו עבור לצ'ה.
בסך הכל קונטה ערך 89 הופעות במדי לצ'ה.
לקראת עונת , הוחתם קונטה בקבוצת יובנטוס, לאחר שכשחקן לצ'ה הרשים את מאמן יובנטוס, ג'ובאני טרפטוני.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-17 בנובמבר 1991, בדרבי מול טורינו, בדרך ל-14 הופעות ליגה באותה עונה.
בעונה שלאחריה, , קונטה כבר השתלב באופן קבוע יותר בקבוצתו, ואף כבש בה את שער הבכורה שלו במדי יובנטוס, שוב במשחק הדרבי, בו ניצחה יובנטוס בתוצאה 1–2. קונטה כבש במשחק צמד שערים, והייתה זו הפעם היחידה בקריירה שלו בה כבש שני שערים במשחק אחד.
בסיום העונה קונטה היה שותף לזכייה בתואר האירופי הראשון בקריירה שלו, כשיובנטוס זכתה בגביע אופ"א לאחר ניצחון 1–6 בסיכום מפגש הגמר הכפול על בורוסיה דורטמונד.
בסיום עונה זו, מונה מאמן חדש ליובנטוס, מרצ'לו ליפי.
תחת המאמן החדש, קונטה רשם את תקופת השיא שלו בקבוצה, כשהמאמן החדש לקח את הקשר תחת חסותו.
עם ליפי על הקווים, קונטה פתח במשחק גמר ליגת האלופות 1996, בו זכתה הקבוצה בתואר לאחר ניצחון על אייאקס אמסטרדם בבעיטות הכרעה.
קונטה הוחלף במשחק לקראת סיום המחצית הראשונה.
הייתה זו הזכייה היחידה בקריירת המשחק שלו בתואר, על אף שקבוצתו הגיעה שלוש פעמים נוספות לגמר והפסידה (1997, 1998, 2003).
לקראת עונת , עם עזיבתם של ג'אנלוקה ויאלי ופבריציו ראבנלי, קיבל לראשונה את סרט הקפטן של הקבוצה.
קונטה המשיך להנהיג את הקבוצה גם תחת המאמן הבא, קרלו אנצ'לוטי, שהגיע לקבוצה בעונת .
באותה עונה כבש קונטה שער בחצי גמר ליגת האלופות מול מנצ'סטר יונייטד באנגליה, שבסיכום שני המשחקים, לא הספיק לקבוצתו כדי להעפיל לגמר.
לקראת עונת , החל קונטה לאבד את מקומו הקבוע בהרכב, וסרט הקפטן עבר לאלסנדרו דל פיירו.
עם זאת, קונטה המשיך לשחק במדי הקבוצה עד פרישתו בסיום עונת .
בסך הכל ב-13 עונות במדי יובנטוס, ערך קונטה 295 הופעות ליגה בהן כבש 29 שערים.
בסך הכל לבש את מדי יובנטוס ב-419 משחקים רשמיים, בהם כבש 44 שערים.
קונטה זומן לנבחרת לראשונה בשנת על ידי המאמן אריגו סאקי.
את הופעת הבכורה שלו ערך במשחק ידידות מול , ב-27 במאי 1994. הוא זומן לסגל הנבחרת במונדיאל 1994, בו ערך שתי הופעות, כשחקן הרכב ברבע הגמר מול , וכמחליף בחצי הגמר מול .
הוא לא שותף במשחק הגמר בו הפסידה נבחרתו ל.
את טורניר יורו 1996 החמיץ קונטה בעקבות הפציעה אותה ספג במשחק גמר ליגת האלופות של אותה השנה.
לקראת מונדיאל 1998 החלים קונטה מפציעה ארוכה וחזר לכושר משחק, אך למרות זאת החליט מאמן הנבחרת צ'זרה מלדיני שלא לזמן אותו כלל.
הוא שב לסגל הנבחרת תחת דינו זוף לקראת מוקדמות יורו 2000.
זוף החליט לזמן את הקשר גם לטורניר יורו 2000 עצמו, וקונטה כבש את שערה הראשון של נבחרתו בטורניר, בניצחון 1–2 מול .
הוא שיחק 90 דקות גם במשחק השני של שלב הבתים מול .
הוא חזר להרכב הנבחרת ברבע הגמר מול , אך בדקה ה-55 של המשחק, גלש לעברו בפראות קשר רומניה, גאורגה חאג'י, ופצע אותו בקרסול הימני.
קונטה החמיץ את המשך הטורניר בעקבות הפציעה, וראה את נבחרתו מפסידה בגמר 1–2 ל.
המשחק מול רומניה היה האחרון בקריירה הבינלאומית של קונטה.
לאחר פרישתו, החל קונטה בקריירת אימון, שנפתחה בתפקיד עוזר המאמן של לואיג'י דה קאניו בקבוצת סיינה בעונת .
ביולי 2006 מונה לראשונה למאמן ראשי, בקבוצת ארצו, ששיחקה אז בליגת המשנה.
הוא פוטר מתפקידו כעבור כשלושה חודשים, ב-31 באוקטובר, בעקבות שרשרת של תוצאות חלשות, שהציבו את קבוצתו במקום האחרון בטבלה.
בעונה זו ספגה הקבוצה עונש של הפחתת שש נקודות ממאזנה בעקבות פרשת הטיית המשחקים בסרייה א' 2006, ואלמלא העונש הייתה נשארת בליגה.
ב-27 בדצמבר 2007 מונה קונטה לתפקיד המאמן בקבוצת בארי, שהייתה מועמדת לירידה בסרייה ב', במקומו של המאמן המפוטר ג'וזפה מטראצי.
הוא הוביל את הקבוצה להיחלצות מהתחתית ולמיקום נוח במרכז הטבלה.
בעונה שאחריה כבר הוביל את בארי לאליפות הסרייה ב' והעפלה לסרייה א'.
לקראת סיום אותה עונה פוטר קלאודיו ראניירי מאימון יובנטוס, וקונטה נחשב למועמד מוביל לתפקיד, והוא אף הצהיר כי הוא מעוניין לאמן בעתיד את יובנטוס וכי הוא מרגיש מוכן לתפקיד.
עם זאת, צ'ירו פרארה מונה למאמן יובנטוס.
קונטה חתם על הארכת חוזה בבארי, אך מספר שבועות אחר כך, ב-23 ביוני 2009 הודיעה הנהלת הקבוצה כי הוחלט, בצעד הדדי, להיפרד מקונטה.
לאחר שפתח את עונת ללא קבוצה בעקבות סיום דרכו בבארי, מונה קונטה למאמן קבוצת אטאלנטה מהסרייה א', ב-21 בספטמבר 2009. כבר במשחקו הראשון כמאמן, הורחק קונטה בעקבות מחאות כלפי צוות השיפוט.
הקבוצה המשיכה בקצב צבירת נקודות נמוך, וקונטה עמד במוקד מחאות האוהדים.
ב-6 בינואר 2010, במהלך הפסד קבוצתו 0–2 לנאפולי, התעמת קונטה עם אוהדי קבוצתו, כשבסיום המשחק צוות משטרה התערב על מנת למנוע עימות פיזי.
ביום למחרת, הגיש קונטה את התפטרותו, כשקבוצתו ממוקמת במקום ה-19 מתוך 20 בליגה.
ב-9 במאי 2010 הוכרז קונטה כמאמנה הבא של קבוצת סיינה, היורדת הטרייה לסרייה ב', בה התחיל את קריירת האימון כעוזר.
תחת הדרכתו סיימה הקבוצה במקום השני בסרייה ב' וחזרה לליגה הבכירה.
לקראת עונת , חזר קונטה למועדון בו שיחק 13 עונות והמזוהה עמו ביותר, יובנטוס, לתפקיד המאמן במקומו של לואיג'י דלנרי, והוביל את הקבוצה להצלחה מיידית.
במחזור התשיעי, לאחר ניצחון 1–2 מול פיורנטינה, עלתה יובנטוס למקום הראשון בטבלת הסרייה א', לראשונה מאז עונת .
תוצאת השוויון (1–1) מול קליארי במחזור ה-18, קבעה שיא מועדון עם 18 משחקים ללא הפסד מפתיחת העונה, ובמחזור שאחריו ניצחה יובנטוס את אטאלנטה בתוצאה 0–2 כדי לסיים את הסיבוב הראשון בליגה ללא הפסד, 11 ניצחונות ו-8 תוצאות תיקו.
מחזור אחד לסיום העונה הבטיחה יובנטוס את האליפות, כשניצחה את קליארי בתוצאה 0–2, כשבמקביל מילאן מפסידה במשחק הדרבי מול אינטר.
בעונה שלאחריה, , יובנטוס הצליחה לשמור על התואר, תוך שהיא צוברת שלוש נקודות יותר מהעונה החולפת, ומסיימת את העונה עם תשע נקודות יותר מנאפולי, סגניתה.
מלכי השערים של יובנטוס בליגה באותה עונה, ארתורו וידאל ומירקו ווצ'יניץ', כבשו עשרה שערים בלבד כל אחד, מה שהצביע בין היתר גם על חולשה יחסית של שחקני החוד, וגם על הפיכת יובנטוס של קונטה לקבוצה בה כל השחקנים הם כובשים פוטנציאלים.
הזכייה באליפות השנייה ברציפות הפכה את קונטה למאמן החמישי בהיסטוריה של הסרייה א', והראשון מאז ג'ובאני טרפטוני ב-1979, שזוכה בשני תוארי אליפות בשתי עונותיו הראשונות בקבוצה.
באותה עונה קונטה הוביל את יובנטוס לראשונה בליגת האלופות, וקבוצתו הודחה על ידי הזוכה באותה עונה, באיירן מינכן מגרמניה, בשלב רבע הגמר.
בעונת , יובנטוס הציגה יכולת שוברת שיאים בליגה האיטלקית.
היא סיימה את העונה עם שיא היסטורי של 102 נקודות, הראשונה בהיסטוריה שמשיגה מאזן תלת-ספרתי.
היא הפכה לראשונה בהיסטוריה שמנצחת בכל משחקי הבית שלה, 19 ניצחונות ב-19 משחקים, ושברה גם את שיא הניצחונות הכללי בעונה אחת, 33 ניצחונות ב-38 משחקים.
היא השיגה בסך הכל 17 נקודות יותר מרומא, סגניתה.
בניגוד לעונה שחלפה, הפעם ליובנטוס היה נציג במקום השלישי בטבלת מלך שערי הליגה, קרלוס טבס הארגנטינאי, שכבש 19 שערי ליגה.
למרות ההצלחה המסחררת בליגה, הקבוצה הודחה כבר בשלב הבתים בליגת האלופות, העפילה עד חצי גמר הליגה האירופית, אך הודחה בשלב זה על ידי בנפיקה ליסבון מפורטוגל.
למרות הודעתה של ההנהלה כי קונטה ימשיך כמאמן לעונה רביעית, קונטה התפטר מתפקידו ב-15 ביולי 2014, כשהסיבה המשוערת הייתה מחלוקות עם ההנהלה לגבי העברות שחקנים.
בשנת 2016 הודיע קונטה שיעזוב בתום יורו 2016 ויעבור לצ'לסי שם יחליף את חוס הידינק.
בעונת 2016/17 קונטה הצעיד את צ'לסי לאליפות בעונתו הראשונה במועדון.
הוא הקפיד שהקבוצה תשחק בשיטת ה-3 בלמים שהוא התמיד ליישם בקבוצות שהוא אימן.
צ'לסי שלא הייתה בשום מפעל אירופאי בעונת 2016/17 העפילה גם לגמר הגביע האנגלי שם הפסידה לארסנל.
בעונת 2017/18 זכה קונטה עם צ'לסי בגביע האנגלי, אך בליגה סיימה הקבוצה במקום החמישי ולא העפילה לליגת האלופות.
בשל כישלון זה סיים קונטה את תפקידו במועדון.
ב--31 במאי 2019 מונה קונטה למאמנה של אינטר מילאנו מהסרייה א'.קונטה בא לאינטר למרות רצונה של יובנטוס לצרפו,מה שגרם לאוהדי יובנטוס לזעם רב על קונטה משום שבחר את יריבתה השנואה של יובנטוס.
בעונת 2019/20 אינטר החתימה מספר שחקנים מובילים בראשם רומלו לוקאקו.
ובאיטליה דברו על כך שאינטר היא הפייבוריטת לקחת מיובנטוס את התואר אחרי 8 אליפויות ברציפות.
בסרייה א': העונה התחילה טוב מבחינת קונטה ואינטר שניצחה את כל המשחקים עד הדרבי ד'איטליה שנגמר בהפסד 1–2 ליובנטוס.
בהמשך העונה היה קרב אליפות משולש בין אינטר, יובנטוס, ולאציו.
אינטר סיימה את העונה במקום השני נקודה אחת מיובנטוס.
בליגת האלופות קונטה ואינטר הוגרלו בבית המוות יחד עם דורטמונד וברצלונה.
אינטר הגיעה למשחק האחרון שהיא צריכה לנצח את ברצלונה (שלברצלונה לא היה חשיבות למשחק) אך אף על פי ששיחקה נגד ברצלונה בהרכב שני הפסידה אינטר והודחה מליגת האלופות.
בעונת 2020/2021 זכה עם אינטר באליפות איטליה לאחר עשור בה הקבוצה לא זכתה בתואר.
אף על פי כן, ב-26 במאי 2021, עזב קונטה את תפקידו כמאמן אינטר.
ב-2 בנובמבר 2021, מונה קונטה למאמנה של טוטנהאם הוטספר האנגלית, כשחתם על חוזה לשנה וחצי.
קונטה הצליח לשפר את תוצאות הקבוצה, לסיים עמה במקום הרביעי ולהעפיל לליגת האלופות.
ב-5 ביוני 2024 מונה קונטה למאמן נאפולי.
ב-23 במאי 2025 הצעיד קונטה את נאפולי לזכייה באליפות איטליה.
בחודש מאי 2012, לאחר זכייתו באליפות הראשונה עם יובנטוס, הואשם קונטה על ידי שחקנו פיליפו קארוביו, באי-דיווח על הטיית תוצאת משחק, בזמן שהיה מאמן סיינה בעונת .
קארוביו, שבעצמו הואשם בחומרה באותה הפרשה, טען כי במחצית המשחק בין סיינה לנוברה, שליח הבעלים של סיינה נכנס לחדר ההלבשה ודרש כי שחקניו יפסידו בכוונה תחילה, כדי לעזור לבעלים להרוויח רבות מהימור על המשחק.
סיינה, עם קארוביו, ניצחה למרות הבקשה בתוצאה 0–5, אך ההאשמה הייתה על כך שקונטה לא דיווח על הניסיון, עבירה על התקנון בפני עצמה.
עורכי הדין של קונטה, בצוותא עם הנהלת יובנטוס שעמדה מאחורי המאמן, הכחישו נמרצות את הטענות.
קונטה טען כי מעולם לא ידע על ניסיון להטיית משחק בו היה מעורב.
יתרה מכך, 23 השחקנים האחרים בסגל סיינה תמכו בגרסת המאמן על חוסר ידיעתו על ניסיון הטיה, ולא נמצאו ראיות נוספות מלבד עדותו של קארוביו.
ב-1 באוגוסט, בעצת עורכי דינו, קונטה הסכים להסדר טיעון הכולל הרחקה לשלושה חודשים, אך ההסדר נדחה.
תשעה ימים אחר כך, התאחדות הכדורגל האיטלקית הודיעה כי קונטה יורחק לעשרה חודשים מהמגרשים, בשל אי-דיווח על ניסיון הטיה בשני משחקים שונים.
קונטה הוסיף לטעון לחפותו, וערער על ההחלטה.
ב-22 באוגוסט ערעורו התקבל חלקית, אך עונש ההרחקה נותר על כנו.
לאחר ערעורה של קבוצתו, הוחלט לקצר את עונשו של קונטה לארבעה חודשים בלבד.
אנטוניו קבריני (באיטלקית: Antonio Cabrini; נולד ב-8 באוקטובר 1957 בקרמונה) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת המגן השמאלי, וכיום מאמן כדורגל
כשחקן, קבריני היה מזוהה בעיקר עם קבוצת יובנטוס האיטלקית, והיה מכונה Bell'Antonio (באיטלקית: אנטוניו היפה), עקב מראהו החיצוני והפופולריות הרבה שלו.
הוא נחשב לאחד מגדולי המגנים בהיסטוריה, בזכות יכולותיו האתלטיות, הפיזיות והטכניות.
יחד עם חברו לקבוצה גאטאנו שיראה, היה קבריני הראשון מבין חמשת הכדורגלנים היחידים בהיסטוריה של הכדורגל האירופי, שזכו בכל חמשת טורנירי הקבוצות הבינלאומיים המאורגנים על ידי אופ"א ופיפ"א: ליגת האלופות, גביע אירופה למחזיקות גביע, גביע אופ"א, הסופר קאפ האירופי והגביע הביניבשתי.
כמו כן, הוא נכלל גם ברשימת תשעת השחקנים היחידים שזכו בשלושת טורנירי הקבוצות הבינלאומיים החשובים (ליגת האלופות, גביע אופ"א, גביע המחזיקות).
במדי , זכה קבריני בתואר פרס השחקן הצעיר של מונדיאל 1978, וזכה עם נבחרתו באליפות העולם במסגרת מונדיאל 1982.
כמאמן, קבריני הדריך מספר קבוצות מליגות המשנה במדינתו, והחל משנת 2012 הוא משמש כמאמן נבחרת הנשים של איטליה.
קבריני נולד בעיר קרמונה, והחל את דרכו בקבוצת הנוער של קבוצת קרמונזה המקומית.
בעונת ערך את הופעות הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת, ששיחקה אז בליגה השלישית.
לאחר שצבר שלוש הופעות בלבד בעונתו הראשונה, הפך לשחקן הרכב פותח בעונה שאחריה.
לקראת עונת , עבר קבריני לקבוצת אטאלנטה מליגת המשנה, כשגם במדיה הפך לשחקן הרכב פותח.
לקראת עונת , הוחתם קבריני בקבוצת יובנטוס אותה אימן אז ג'ובאני טרפטוני.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ובסרייה א' ב-13 בפברואר 1977, כשהיה בן 19. קבוצתו גברה 0-2 על לאציו, וקבריני המשיך ל-7 הופעות ליגה באותה עונה שהסתיימה באליפות הראשונה בקריירה שלו.
קבריני ויובנטוס המשיכו גם לזכייה בגביע אופ"א באותה עונה.
שנה אחר כך השלימה יובנטוס זכייה שנייה ברצף באליפות.
לאחר שתי אליפויות מקומיות נוספות ב-1981 וב-1982, זכתה הקבוצה בגביע האיטלקי ב-1983, שזיכה אותה בהשתתפות בגביע אירופה למחזיקות גביע בעונה הבאה.
בעונת זכתה הקבוצה באליפות נוספת, חמישית במספר עבור קבריני, והוסיפה זכייה בתואר אירופי שני, עם ניצחון בגמר גביע המחזיקות על פורטו בתוצאה 1-2. בניגוד לגמר גביע אופ"א בו זכתה הקבוצה בעונתו הראשונה, הפעם קבריני שיחק את מלוא 90 הדקות במשחק הגמר.
עקב הזכייה השתתפה יובנטוס עם תחילת עונת בסופר קאפ האירופי, בו זכתה עם ניצחון על ליברפול, אלופת אירופה.
עונה זו הביאה איתה גם את הישג השיא של השחקן במדי יובנטוס, זכייה בגביע אירופה לאלופות, לאחר ניצחון 0-1 במשחק הגמר על אותה ליברפול, משחק הזכור יותר עקב אסון הייזל.
עם סיום העונה ניצחה הקבוצה במשחק הגביע הביניבשתי את ארחנטינוס ג'וניורס, והשלימה זכייה בכל חמשת התוארים הבינלאומיים בהשתתפות קבוצות מאירופה.
בעונת שימש קבריני כקפטן קבוצתו, ובסיום העונה, בגיל 32, עזב את הקבוצה.
בסך הכל קבריני שיחק 297 משחקי ליגה עבור יובנטוס, בהם כבש 33 שערים.
לאחר תקופתו ביובנטוס, עבר לקבוצת בולוניה 1909, ופרש ממשחק פעיל כעבור שתי עונות.
קבריני זומן לראשונה לסגל נבחרת איטליה לקראת מונדיאל 1978 בארגנטינה, והיה אחד מתוך עשרים שחקנים מכל הנבחרות שזומנו לטורניר ללא הופעה בינלאומית אחת.
קבריני, ששיחק עד אז 23 משחקים במדי הנבחרת הצעירה, ערך את הופעת הבכורה שלו בהרכב הפותח במשחק הבכורה של נבחרתו בטורניר מול , והמשיך לשחק בהרכב הנבחרת עד לסיום הטורניר.
איטליה סיימה במקום הרביעי, וקבריני הצעיר, אז רק בן 21, זכה בפרס השחקן הצעיר של הטורניר.
בטורניר יורו 1980 אותו אירחה איטליה, שיחק קבריני במשחק הפתיחה אותו סיימה איטליה בשוויון 0-0 מול , וחזר לשחק רק במשחק על המקום השלישי, בו הפסידה איטליה ל בדו-קרב בעיטות עונשין.
קבריני כבש את הפנדל הרביעי של נבחרתו בדו-קרב.
במונדיאל 1982, קבריני היה מהגורמים הבולטים לזכייתה של איטליה בתואר.
הוא הרכיב, בצוותא עם השוער דינו זוף ושחקני ההגנה גאטאנו שיראה, ג'וזפה ברגומי וקלאודיו ג'נטילה, חוליית הגנה חזקה ודומיננטית, ששמרה פעמיים על רשת נקייה במהלך הטורניר.
בנוסף, כבש קבריני את שערה השני של נבחרתו בניצחונה 1-2 על בשלב הבתים השני.
הוא נכנס לספרי ההיסטוריה כשהיה לשחקן הראשון שמחמיץ פנדל בגמר מונדיאל.
בדקה ה-23 של משחק הגמר, במצב של 0-0, קבריני בעט כדור עונשין לזכות קבוצתו.
הבעיטה השטוחה לפינה הימנית יצאה לחוץ, ולמרות זאת, איטליה המשיכה לניצחון של 1-3 ולזכייה בתואר.
קבריני פתח בכל משחקי נבחרתו גם במונדיאל 1986, והשלים הופעות בהרכב הפותח בכל משחקי נבחרתו בשלושה מונדיאלים רצופים.
שנה אחר כך, עם מאזן לשחקן הגנה של תשעה שערים ב-73 הופעות, פרש קבריני מכדורגל בינלאומי.
הוא לבש את סרט הקפטן של הנבחרת בעשר הופעות.
קבריני החל בקריירת אימון במהלך עונת , כשמונה למאמן קבוצת ארצו מהליגה השלישית והפסיד את העלייה לליגת המשנה בשלב הפלייאוף.
בשש השנים הבאות אימן קבריני את קרוטונה מליגת המשנה ואת פיזה ונוברה מהליגה השלישית, אך לא רשם הישגים, ולא שרד מעבר לעונה אחת באף אחת מן הקבוצות.
בספטמבר 2007 מונה קבריני למאמן נבחרת סוריה בכדורגל, ותכנן לקחת את הנבחרת למחנה אימונים באיטליה לקראת מוקדמות מונדיאל 2010. באותה תקופה פרצו חילוקי דעות פנימיים בין ההתאחדות לבין הספונסרים של הנבחרות הלאומיות בסוריה, ועקב המחלוקות סיים קבריני את תפקידו בפברואר 2008, מבלי שאימן את הנבחרת כלל.
במאי 2012 מונה קבריני למאמנה של נבחרת איטליה בכדורגל נשים, אותה הוביל לרבע הגמר בטורניר אליפות אירופה בכדורגל נשים 2013 שהתקיימה בשוודיה.
גביע אירופה למחזיקות גביע: 1983/1984
השחקן הצעיר המצטיין בגביע העולם: 1978
אנטוניו רומה (בספרדית: Antonio Roma; 13 ביולי 1932 – 20 בפברואר 2013) היה כדורגלן ארגנטינאי ששיחק בעמדת השוער.
רומה החל את הקריירה בפרו קאריל אואסטה, ולאחריה היה שוערה של בוקה ג'וניורס במשך 13 שנים, בהן זכה עם הקבוצה בחמש אליפויות.
לרומה 42 הופעות במדי נבחרת ארגנטינה, אותה ייצג בשני טורנירי מונדיאל ועימה זכה בקופה אמריקה בשנת 1957.
רומה הצטרף לקבוצת הנוער של פרו קאריל אואסטה ב-1951. בשנת 1955 החל את דרכו בקבוצה הבוגרת.
אף על פי שהקבוצה ירדה לליגת המשנה ב-1957, רומה נותר בקבוצה וסייע לה להעפיל תוך שנה אחת בחזרה לליגה הבכירה ולסיים במקום הרביעי בטבלה בשנת 1959. בסיום השנה עבר, ביחד עם מגן הקבוצה סילביו מרסוליני, לבוקה ג'וניורס, במדיה שיחק עד לסיום הקריירה.
השניים ערכו את הופעת הבכורה שלהם ב-3 באפריל בניצחון 2-1 על אסטודיאנטס לה פלאטה.
ב-1962 זכו רומה ובוקה בתואר אליפות ארגנטינה.
אחד הרגעים המשמעותיים באותה עונה, התקיים שני מחזורים לסיום העונה, כשריבר פלייט ובוקה נפגשו למשחק הסופר קלאסיקו הארגנטינאי באצטדיון הבונבוניירה, כששתיהן חולקות את המקום הראשון.
במצב של 1-0 לבוקה זכתה ריבר בפנדל לאחר עבירה על לואיס ארטימה.
הברזילאי דלם בעט, ורומה הדף את הכדור לקרן.
השוער התקדם משמעותית מקו השער טרם שריקת השופט לביצוע הבעיטה, בניגוד לחוקי המשחק.
לאחר ההדיפה פרצו האוהדים למגרש והמשחק הופסק ל-11 דקות.
לאחר חידושו, לא הצליחה ריבר להשיג את השוויון, ובוקה המשיכה לזכייה באליפות לאחר ניצחון על אסטודיאנטס לה פלאטה במחזור הנעילה.
ב-1963 השתתפה בוקה לראשונה בגביע ליברטדורס והעפילה עד לשלב הגמר, בו הפסידה לסנטוס וכוכבה הברזילאי פלה.
בליגה בוקה סיימה מקום הרביעי בלבד.
לאחר מכן, המשיכה בוקה לשתי אליפויות רצופות.
ב-1969, תחת המאמן אלפרדו די סטפנו, זכתה בוקה באליפות הנסיונל, ובאותה שנה זכתה במהדורה הראשונה של גביע ארגנטינה.
באותה שנה שבר רומה את שיא כל הזמנים לדקות משחק רצופות ללא ספיגה, וקבע אותו על 783 דקות, שיפור של 14 דקות לשיאו של אמדאו קאריסו.
שנה אחר כך זכתה בוקה באליפות הנסיונל, החמישית והאחרונה של רומה בקריירה.
רומה החל את דרכו במדי נבחרת ארגנטינה בשנת 1956, תחת המאמן גיז'רמו סטאבילה.
שנה אחר כך, נכלל בסגל של סטאבילה לקופה אמריקה שהסתיים בזכייתה של ארגנטינה בטורניר.
רומה, אז שוער שני בלבד, נכנס כמחליף במשחקה האחרון של ארגנטינה בטורניר, מול .
רומה זומן על ידי חואן קרלוס לורנסו לטורניר מונדיאל 1962 בצ'ילה.
הוא היה לשוער הראשון של הנבחרת בשני משחקיה הראשונים, אך איבד את מקומו בעקבות ההפסד 3-1 ל ולא שותף במשחק השלישי בשלב הבתים, מול , שלאחריו הודחה ארגנטינה.
לורנסו זימן את רומה כשוער ראשון גם לטורניר מונדיאל 1966 באנגליה.
הוא פתח בכל ארבעת משחקיה של ארגנטינה, ספג שני שערים בלבד ושמר פעמיים על רשת נקייה.
ארגנטינה סיימה את הטורניר לאחר הפסד 1-0 ל המארחת בשלב רבע הגמר.
שנה אחרי המונדיאל סיימה ארגנטינה כסגנית בקופה אמריקה.
רומה פתח בכל חמשת משחקיה של ארגנטינה וספג שלושה שערים בלבד, אך בעקבות ההפסד 1-0 למארחת במשחק האחרון, סיימה ארגנטינה רק במקום השני.
לאחר הטורניר סיים רומה את דרכו בנבחרת.
הוא רשם 42 הופעות בינלאומיות במדי ארגנטינה.
קופה אמריקה: (מקום ראשון), (מקום שני)
עונהקבוצהליגהבליגההופעותשעריםפרו קאריל אואסטהליגת העל הארגנטינאית200260190320300בוקה ג'וניורסליגת העל הארגנטינאית29029018017030026030032015026041011030סך הכל בקריירה4340
אנטוניו רודיגר הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת הבלם בריאל מדריד ובנבחרת גרמניה.
רודיגר נולד בברלין לאב אפרו-גרמני ולאם מסיירה לאון שבאפריקה.
רודיגר הוא בן דודו של הכדורגלן סאהר סנסי, ששיחק בעבר בבורוסיה דורטמונד.
רודיגר שיחק במספר מועדוני נוער, ביניהם בורוסיה דורטמונד.
בשנת 2011 עבר לשטוטגרט, ובאותה שנה החל לשחק בקבוצת המילואים.
בשנת 2012 עלה רודיגר לקבוצה הבוגרת של שטוטגרט.
משחקו הראשון בקבוצה הבוגרת נערך בינואר 2012 מול בורוסיה מנשנגלדבך.
באותה שנה זכה במדליית זהב במסגרת פרס מדליית פריץ ואלטר, המוענק מדי שנה לכדורגלנים צעירים מבטיחים מתחל לגיל 19. באוקטובר 2012 ערך את הופעת הבכורה באירופה, כאשר שיחק נגד מולדה במסגרת הליגה האירופית.