tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעקבות זאת תבע בן-גוריון בממשלה לקבוע קו ברור – של שרת או שלו – ולאחר מכן פרש לביתו.
שרת נכנע ואישר באותו יום את פעולת ח'אן יונס, ודיין ובן-גוריון שבו לתפקידיהם.
בספטמבר 1955 הרחיב נאצר את ההסגר על מצרי טיראן גם על התחום האווירי שמעליהם ונחתמה עסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית, ובאמצע אוקטובר הקימו סוריה ומצרים פיקוד צבאי משותף.
בעקבות זאת הורה בן-גוריון באותו חודש למשה דיין להכין תוכנית מבצעית לכיבוש המצרים ולפריצת המצור המצרי.
לאחר שובו מ"שנת שדה בוקר" חלה שחיקה בכוחו של בן-גוריון והוא החל להסתמך יותר על יוזמותיהם של עוזריו הצעירים.
באוקטובר 1955 סבל מ"מחלת מנייר", שפגעה בו במרכזי שיווי המשקל באוזניים וגרמה לו לסחרחורות קשות ולאיבוד שיווי המשקל.
הוא נפגש עם משה פלדנקרייז, ממציא שיטת פלדנקרייז, ובהדרכתו החל לצעוד מדי יום כחמישה קילומטרים ושב לאיתנו.
הוא סבל מכאבי גב והיה מבצע אימון יומי שכלל צעידה מהירה וטבילה בים ולאחריהן עמידת ראש, אותה ביצע על פי הדרכתו של פלדנקרייז.
את העמידה על הראש לימד אותו החל מיולי 1957.
כהונה שנייה כראש הממשלה 1955–1963
ב-2 בנובמבר 1955 הציג בן־גוריון את ממשלתו החדשה בכנסת.
בנאום השבעתו אמר: "פנינו לשלום אך לא להתאבדות".
בדצמבר 1955 הפגיזו הסורים ספינות דיג ומשטרה בכנרת, ובן-גוריון הורה בתגובה על "פעולת כנרת" נגד הצבא הסורי, שעוררה ביקורת חריפה בישראל ומחוצה לה.
ב-18 באפריל 1956 הסכימו ישראל ומצרים לקיים את שביתת הנשק, תוך ויתורים מסוימים מצד ישראל.
אולם שבוע לאחר שהודיע על כך בן-גוריון בכנסת נרצח רועי רוטברג ופעולות הפידאיון התחדשו.
בעקבות מלחמת אלג'יריה והמשבר בין צרפת ומצרים בשנים 1954–1955, חלה התקרבות מצד צרפת לישראל.
בין בן־גוריון לשרת היה ויכוח חריף לגבי יעדי מדיניות החוץ והביטחון של ישראל, לגבי דרכי הפעולה שלה במערכות החוץ ולגבי שינוי האוריינטציה הבין-לאומית מארצות הברית ואנגליה לצרפת.
בעקבות זאת הפקיע ב-10 באפריל את תחום הרכש הצבאי ממשרד החוץ ומסר אותו לידי משרד הביטחון.
למחרת הגיעו לישראל מטוסי הקרב הראשונים שנרכשו מצרפת.
הגורם העיקרי להחמרת היחסים בין בן-גוריון ושרת היה לגבי שאלת היציאה למלחמת מנע נגד מצרים, אותה שלל שרת בתוקף.
ב-2 ביוני הסכים שרת לדרישת בן-גוריון שיתפטר, אחרת יעזוב הוא את הממשלה.
ב-18 ביוני סיפר שרת בישיבת הממשלה על האולטימטום מצד בן-גוריון והודיע על התפטרותו.
ב-20 ביוני אמר בן-גוריון בכנסת כי "הדבר מועיל למדינה".
במקום שרת מונתה גולדה מאיר לשרת החוץ, שהייתה, בניגוד אליו, שותפה להשקפותיו המדיניות של בן-גוריון.
בתקופת כהונתה התערב רבות בענייני משרדה.
התחמשותה של מצרים בנשק סובייטי רב וחדיש יצרה איום על ישראל.
באמצע שנות החמישים רצה דיין לפתוח במלחמה מתוכננת, שהתוכניות אליה הוכנו כבר שנה קודם לכן.
באחד מהתכנונים נאמר כי הפצצה של מצרים תוביל לאלפי הרוגים.
לעומת זאת נאמד אז מספר ההרוגים הישראלים במאות.
למרות זאת התנגד בן־גוריון לרעיון זה, אך דיין לא ויתר.
באחת משיחותיו עם בן-גוריון ביולי 1956 שאל אותו מה התוצאה שירצה להשיג.
הוא ענה לו שירצה פגיעות מרובות אך קטנות, שאפשר להתמידן ובכך למרר את חיי המצרים.
דיין התנגד לרעיון שהציע, בטענה שהמצרים לא יתרגשו מהרג של חמישה פלחים.
בנוסף גם טען ש"הפגיעות הקטנות" שהציע בן-גוריון יתבררו בעתיד כטעות חמורה מצד ישראל.
ב-10 ביוני 1956 נתן בן־גוריון את הסכמתו למשא ומתן עם הצרפתים על שיתוף פעולה נגד נאצר.
בשבוע האחרון של יוני נחתמה עסקה חשאית שכללה רכישת נשק צרפתי, וב-24 ביולי הגיעה לישראל אוניית הנשק הראשונה מצרפת.
ב-26 ביולי הכריז נאצר על הלאמת תעלת סואץ.
ב-21 באוקטובר יצא בן-גוריון לצרפת והשתתף בוועידת פסגה חשאית בפרוור סוור ליד פריז עם ראש הממשלה גי מולה, שר החוץ כריסטיאן פינו ושר ההגנה מוריס בורז'ס-מונורי, בה דנו בתכנון הפעולה הצבאית המשותפת נגד מצרים.
ב-24 באוקטובר חתם בן-גוריון על הסכם משולש עם צרפת ובריטניה על מבצע צבאי נגד מצרים (מבצע מוסקטר).
החלק הישראלי במבצע קיבל את השם "מבצע קדש".
ב"ועידת סוור" נסוג בן-גוריון מדרישתו להתקפה בו-זמנית והסכים לתוכנית הבריטית, לפיה ישראל תיקח על עצמה את תפקיד התוקפן: היא תתקוף ראשונה ובכך תספק לבריטניה וצרפת את האמתלה לתקיפה לשם הגנה על תעלת סואץ.
זו הייתה הפעם היחידה בחייו בה הכריע בעד יציאה למלחמה ביוזמת ישראל.
המבצע החל ב-29 באוקטובר, וב-5 בנובמבר השלים צה"ל את כיבוש חצי האי סיני כולו, כולל האיים טיראן וסנפיר.
באותו יום שיגר ראש ממשלת ברית המועצות ניקולאי בולגנין איגרות חריפות לצרפת, בריטניה וישראל.
באיגרת לבן-גוריון איים בולגנין על קיום ישראל: "ממשלת ישראל משחקת בצורה נפשעת וחסרת אחריות בגורל העולם, בגורל עמה היא.
היא זורעת איבה כזאת לישראל בין עמי המזרח, שאינה יכולה לא להשאיר רישומה על עתיד ישראל ומעמידה בסימן שאלה את עצם קיומה של ישראל בתור מדינה".
לשם "הבטחת השלום במזרח התיכון, נוקטת הממשלה הסובייטית ברגע זה אמצעים על מנת להפסיק המלחמה ולרסן התוקפים".
לצד האיומים הללו הפיצה ברית המועצות שמועה כי היא מגייסת "מתנדבים" שישרתו בצבא המצרי.
ב-6 בנובמבר הקריא הרמטכ"ל דיין בפני אלפי חיילים בשארם א-שייח' איגרת מאת בן-גוריון למסדר סיום המלחמה, בה הכריז: "יטבת (טיראן) תהיה שוב לחלק ממלכות ישראל השלישית!".
ב-7 בנובמבר נאם בן-גוריון בכנסת נאום ניצחון אודות "המערכה הגדולה ביותר בתולדות עמנו" ואחד המבצעים "הגדולים בתולדות העמים".
הוא טען כי "מעמד הר סיני נתחדש בימינו אלה" וכי צה"ל "לא פגע בשטחה של מצרים" אלא "אך ורק בשטח חצי האי סיני".
כמו כן, טען לזכותה של ישראל על האי "יטבת" (טיראן), בהסתמכו על אזכור ההתיישבות היהודית באי בכתבי פרוקופיוס.
בהתייחסו ללחצי ארצות הברית וברית המועצות, טען כי אלו העדיפו "פיוסו של נאצר על שמירת החוק הבינלאומי" ועשו זאת "על חשבון ישראל", והכריז: "לא נתבטל מפני תקיפי עולם".
הוא קבע בנאומו כי "הסכם שביתת הנשק עם מצרים מת" וכי "ישראל לא תסכים בשום תנאי שכוח זר" יוצב "בתחומיה או באחד השטחים המוחזקים על ידיה".
סקירתו זכתה לתמיכה מלאה מצד כל הסיעות מלבד הקומוניסטים, אולם בשנת 1966 התוודה בפני חוקר שבא לראיינו, כי טעה בהשמעת נאומו בכנסת, והסביר: "הניצחון היה מהיר מדי.
הייתי יותר מדי שיכור ניצחון".
למחרת התקבלו תגובות נרגזות על הנאום מהעולם, ובאותו ערב הצביעה עצרת האו"ם ברוב מוחלט שעל ישראל לסגת ללא תנאים.
ב-8 בנובמבר קיבל בן-גוריון שדר חריף מאוד מהנשיא אייזנהאואר, בו דרש מישראל "לחזור מטריטוריה מצרית".
אל המכתב צורף שדר בעל פה בשם מזכיר המדינה דאלס, שאיים כי אם תסרב ישראל לסגת יופסק לה כל סיוע כספי מארצות הברית, ממשלתי או פרטי, ויוטלו עליה סנקציות על ידי האו"ם.
באותו יום הגיעו ידיעות רבות לגבי התערבות צבאית סובייטית.
אלו הביאו לבהלה כללית בהנהגת המדינה וגם בן-גוריון חרד מפני התקפה רוסית.
הוא החליט לסגת וכתב שני מכתבי תשובה לאיגרות מנהיגי ארצות הברית וברית המועצות.
לבולגנין כתב: "מדיניות החוץ שלנו מוכתבת על ידי צרכינו החיוניים ועל ידי שאיפתנו לשלום, ושום גורם זר אינו קובע אותה ולא יקבע אותה".
לאייזנהאואר, לעומת זאת, כתב כי הוא מוכן להיענות לדרישתו לסגת.
ב-9 בנובמבר קרא את איגרותיו בשידור רדיו לאומה.
ב-12 בנובמבר יצא בן-גוריון בטיסה לסיור בן יומיים בסיני.
הוא נחת בשארם א-שייח' וביום השני סייר באזור עזה.
הוא ניסה להאט את הנסיגה, במטרה לנסות לספח את מצרי טיראן ולהחליף את צה"ל בכוח בינלאומי במקום צבא מצרי.
הוא בחר בטקטיקה של השהייה, בתקווה שככל שהזמן יעבור יפחת הפחד מהאיום הרוסי והעולם ינקוט בגישה מאוזנת יותר כלפי ישראל.
בתקופה זו תוכל ישראל להסביר את עמדתה בארצות הברית ולרכוש את דעת הקהל.
ההשהיה נועדה גם להפוך את הנסיגה לקלף מיקוח תמורת הישגים מדיניים.
בן-גוריון קיווה גם שלאחר פינוי חלק מסיני יפחת הלחץ הבין-לאומי והעולם ישלים עם הישארות ישראל ברצועת עזה ובמצרי טיראן.
אולם הלחץ על ישראל לא פחת.
ב-15 בנובמבר קיבל בן-גוריון איגרת-איום נוספת מבולגנין.
עצרת האו"ם תבעה שישראל תיסוג, תוך איום בסנקציות כלכליות.
הנסיגה מסיני התבצעה בשלבים, אך במקביל אישר בן-גוריון את הצעת דיין להקים היאחזויות נח"ל בשארם א-שייח' וברפיח והחיל את החוק הישראלי על תושבי רצועת עזה.
הוא סירב להתפנות מהמקומות הללו ללא תנאי ובינואר 1957 הורה ללוי אשכול ולדיין להיערך לקראת סנקציות.
ב-3 בפברואר קיבל מאייזנהאואר איגרת חריפה שכללה איום בסנקציות, אך סירב לדרישתו לסגת.
המאבק המדיני של ישראל הפך לעימות אישי עם נשיא ארצות הברית.
בסופו של דבר נאלצה ישראל לסגת מהַמְּצָרִים ומרצועת עזה.
הניצחון הצבאי הגדול הסתיים אומנם בתבוסה מדינית, אולם בעקבותיו הובטח חופש המעבר לספינות והגבולות שקטו במשך עשר שנים.
"מבצע סיני" הביא לפריחה ביחסי החוץ של ישראל ולגל של גאווה בקרב יהודי התפוצות.
הוא חיזק את מעמדו של בן-גוריון ואת כוחה של מפלגתו.
ענייני חוץ והכור בדימונה 1957–1961
ב-18 בינואר 1957 נאם בן־גוריון בכנס בקיבוץ גבעת חיים ובדבריו השתמעה ביקורת חריפה נגד אופי עבודתו של משה שרת במשרד החוץ.
שרת תבע את עלבונו בבירור בוועדה המדינית של מפא"י, אולם בן-גוריון סירב להתנצל.
בעקבות זאת סיים שרת את חברותו עם בן-גוריון וסירב לכל ניסיונות הפיוס שלו.
ב-29 באוקטובר 1957 הושלך רימון בכנסת.
הרימון התפוצץ ובן־גוריון נפצע קל מרסיסים בזרועו וברגלו.
הוא אושפז בבית חולים ובמשך מספר ימים ישב ליד מיטתו מזכירו הצבאי ומקורבו נחמיה ארגוב.
ב-2 בנובמבר התאבד ארגוב, לאחר שבדרכו לבית החולים בירושלים פגע ברוכב אופניים.
דבר התאבדותו הוסתר מבן-גוריון בעזרתם של מספר עיתונים שהדפיסו גיליון אחד של מהדורה מיוחדת, בה לא הוזכר דבר התאבדותו של ארגוב, וגיליונות אלה הם שנמסרו לבן-גוריון.
ב-5 בנובמבר בישר לו משה דיין את הבשורה הקשה וכעבור שבועיים עמד בן-גוריון דום לזכר ארגוב על דוכן הנואמים של הכנסת.
לדעת מיכאל בר-זוהר הייתה שנת 1958 שנה מוצלחת מאוד במדיניות החוץ של בן-גוריון.
בשנה זו החל לגבש "ברית פריפרית" פרו-מערבית עם אתיופיה, איראן וטורקיה.
המשותף לגוש המדינות הללו היה התנגדות להתפשטות של נאצר ולהשפעה הסובייטית.
בינואר 1958 החליף בן-גוריון מכתבים עם השאה הפרסי.
ב-29 באוגוסט אותה שנה נפגש באנקרה עם ראש ממשלת טורקיה אדנאן מנדרס ושר החוץ פטין רישטי זורלו .
בפגישה סוכם על העלאת הנציגויות הדיפלומטיות לדרגת שגרירויות.
במהלך שנת 1958 טיפח בן-גוריון בהדרגה גם את הקשרים המדיניים עם גרמניה המערבית, חרף ההתנגדות הציבורית.
בתקופה שלאחר מבצע סיני פרחה ידידות גדולה בין צרפת וישראל.
התקיים שיתוף פעולה הדוק בין שתי המדינות ששיאו אספקת נשק רב לצה"ל, ובפרט לחיל האוויר, והוקמה הקריה למחקר גרעיני בדימונה.
בן-גוריון ראה בכור האטומי אמצעי להבטחת קיומה של ישראל והוא הוקם בניגוד לדעת רוב מנהיגי מפא"י ושריה הבכירים.
ב-31 במאי 1958 נתמנה שארל דה גול, כלפיו רכש בן-גוריון הערצה עמוקה, לראש ממשלת צרפת.
הממשלה השמינית, שכוננה שבעה ימים מאוחר יותר, התבססה על הרכב קואליציוני זהה.
במחצית שנת 1958 יזם בן-גוריון את פריצתם של צעירי מפא"י (ובראשם דיין ופרס) לצמרת המפלגה, כדי להתחיל בה תהליך הדרגתי של חילופי דורות.
ב-5 ביולי 1959 התפטר בן-גוריון שוב, עקב הצבעתם של חברי סיעות מפ"ם ואחדות העבודה - פועלי ציון נגד מכירת תת-מקלעי עוזי לגרמניה המערבית.
ממשלתו המשיכה לכהן כממשלת מעבר עד כינונה של הכנסת הרביעית.
ב-3 בנובמבר 1959 נערכו הבחירות לכנסת הרביעית.
למערכת הבחירות שקדמה להן נבחרה למפא"י הסיסמה "הגידו כן לזקן".
בן-גוריון התלהב מאוד מדרך ההסברה החדשה של חוגי בית והשתתף בעצמו באחדים מהם.
הנושא העיקרי בנאומיו היה שינוי שיטת הבחירות.
בזמן מערכת הבחירות הרבה להשתמש כלפי בגין בכינוי "המוקיון".
ערב הבחירות ביקר בין היתר בכפר באקה אל-גרבייה – ככל הנראה ביקורו היחיד בכפר ערבי בכל שנות שלטונו.
בבחירות זכתה מפא"י ב-47 מושבים – הניצחון הגדול ביותר בתולדותיה עד אז.
ב-16 בדצמבר הציג בן-גוריון בכנסת את ממשלתו החדשה, בה היו חברים גם השרים החדשים משה דיין ואבא אבן.
במרץ 1960 ביקר בן-גוריון בארצות הברית, לראשונה זה תשע שנים, שם נועד עם מנהיגים יהודים, עם אלינור רוזוולט ונלסון רוקפלר, עם מספר סנאטורים ועם הנשיא אייזנהאואר.
ב-14 במרץ נפגש לראשונה עם קנצלר גרמניה קונראד אדנאואר במלון וולדורף אסטוריה בניו יורק, בו שהו שניהם, בדירת השרד בה התגורר הקנצלר.
בן-גוריון הבין אותו אך דיבר באנגלית ודבריו תורגמו לגרמנית.
בן-גוריון ביקש סיוע כלכלי: מלווה בסך חצי מיליארד דולר, שיינתן במשך עשר שנים ויוקדש לפיתוח התעשייה והחקלאות.
הוא ביקש מאדנאואר "להשתתף בבניית הארץ אחרי שקודמיך גרמו לכך שאבדו לנו שישה מיליונים אחים".
הוא הסביר את בקשתו בנימוק מוסרי: "שהנוער בגרמניה...ימצא סיפוק מוסרי כלשהו כשידע שעמו...עזר להתפתחותה ולעצמאותה של ישראל".
הוא הסכים גם לבקשת בן-גוריון לספק חינם נשק לישראל.
מניו יורק טס בן-גוריון ללונדון ונפגש עם ראש ממשלת בריטניה, הרולד מקמילן.
במהלך שנת 1959 חל שינוי לרעה ביחס לישראל מצד חלק ממערכות השלטון בצרפת, וב-14 במאי 1960 פרץ משבר בין המדינות, לאחר ששר החוץ הצרפתי הודיע כי ממשלת צרפת החליטה שלא לספק אורניום לכור האטומי בדימונה.
בעקבות זאת ביקשה ישראל פגישה בין בן-גוריון לנשיא דה-גול.
ב-23 במאי 1960 הכריז בן-גוריון מעל דוכן הכנסת על לכידת אדולף אייכמן והעמדתו למשפט בישראל.
בעקבות גילוי עובדת מקום לכידתו, פרץ משבר דיפלומטי חריף עם ארגנטינה, שדרשה את החזרתו, אולם בן-גוריון התעקש על שפיטת אייכמן בישראל.
ב-14 ביוני נערכה עבור בן-גוריון קבלת פנים מפוארת בארמון האליזה בפריז, שם נפגש עם דה-גול.
בפגישה דיבר דה-גול צרפתית ובן-גוריון באנגלית, כמעט ללא עזרת המתורגמנים.
דה-גול הבטיח כי צרפת לא תיתן להשמיד את ישראל.
בן-גוריון הגיע למסקנה שפינוי אלג'יריה יחבל בידידות בין צרפת וישראל, ולכן הציג בפני דה-גול את תוכניתו לפתרון בעיית אלג'יריה באמצעות חלוקה והעברת מיליון צרפתים לאלג'יריה.
אולם תוכניתו לא שכנעה איש מאנשי הממשל הצרפתי.
בשל התארכות הפגישה הזמין דה-גול את בן-גוריון לפגישה נוספת.
ב-17 ביוני נפגשו שוב ובן-גוריון הבטיח כי אין בכוונת ישראל לבנות נשק גרעיני בכור המוקם בדימונה.
דה-גול הבטיח לו שצרפת תגן על ישראל ושישראל תקבל את "המטוסים הטובים ביותר" של צרפת.
בעקבות הפגנת התמיכה של דה-גול בישראל, התיישרו הפקידות האזרחית והצבאית בצרפת בהתאם לקו של הנשיא.
בין דה-גול ובן-גוריון נוצרה ידידות אישית.
באישורו של בן-גוריון, הגיעה ישראל להסכם פשרה עם צרפת, לפיו תמשיך ישראל בהקמת הכור האטומי ובן-גוריון יודיע פומבית על הקמתו.
אולם הממשל האמריקאי גילה את הדבר לפני ההודעה הפומבית, ונושא "הפצצה האטומית הישראלית" פורסם בעיתונות האמריקאית ונודע ברחבי העולם.
ב-21 בדצמבר 1960 מסר בן-גוריון הודעה בכנסת, כי בנגב מוקם כור מחקר אך הידיעות על פצצה אטומית אינן נכונות.
ב-3 בינואר 1961 מסרה מחלקת המדינה האמריקאית לישראל חמש שאלות לגבי הכור, שיש להשיב עליהן עד חצות הלילה.
בן-גוריון סירב לדרישה להשיב עד חצות.
הוא זימן לשדה בוקר את השגריר האמריקאי אוגדן ריד, השיב לו על השאלות והוסיף בתקיפות: "לא נהיה גרורים של אמריקה.
עליכם לדבר אתנו כדבר שוה אל שוים, או לא תדברו אתנו".
סירובה של ישראל לאפשר ביקור מיידי של אנשי מדע אמריקאים בכור הוביל לעימות חריף עם הממשל האמריקאי, והלחץ על ישראל אף גבר לאחר בחירת ג'ון קנדי לנשיא ארצות הברית.
בסוף מאי יצא בן-גוריון לביקור רשמי בקנדה, בהזמנת ראש הממשלה ג'ון דיפנבייקר.
בתום חמשת ימי ביקורו טס לניו יורק, שם נפגש עם הנשיא קנדי.
לקראת הפגישה התירה ישראל ביקור של שני מומחים אמריקאים בכור, וקנדי סיפר לבן-גוריון כי הם השתכנעו שהכור נועד לצורכי שלום.
בזמן שהותו בארצות הברית ביקר אותו במלונו הנשיא לשעבר הארי טרומן.
בן-גוריון אמר לו: "בעיני העם היהודי אתה תחיה לנצח!".
בלונדון התקבל בן-גוריון על ידי גיבורו, וינסטון צ'רצ'יל, שאמר לו: "אתה מנהיג אמיץ של אומה גדולה!".
לאחר כישלון מרד הגנרלים באלג'יריה שלח בן-גוריון ב-26 באפריל מברק ברכה לדה גול.
בתום ארוחת הצהריים הרים דה גול כוס "לישראל, ידידתנו ובת־בריתנו" – הכרזה בעלת משמעות רבה בעיצומם של מלחמת אלג'יריה והמגעים החשאיים עם החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה.
לדעת הביוגרף מיכאל בר-זוהר, לאחר ארבע "שנות זוהר" מאז מבצע סיני החל בשנת 1960 תהליך ממושך ובלתי-רצוף של שקיעתו של בן־גוריון.
ב-5 במאי 1960 ביקש בן־גוריון לשמוע ממזכיר ההסתדרות פנחס לבון מה יש בלבו בנוגע ל"מאורע מצרים" ("העסק הביש" – הפרשה שבמרכזה עמדה השאלה מי נתן את ההוראה להפעלת רשת ריגול וחבלה ישראלית שנלכדה במצרים בשנת 1954).
לבון סיפר כי יש בידו עדות חשובה על זיוף התעודות באמ"ן.
בן-גוריון ביקש את החומר והבטיח "לעשות בירור".
כך התפוצצה מחדש "פרשת לבון".
בן-גוריון הורה לרמטכ"ל חיים לסקוב למנות ועדת חקירה וזו הוקמה ב-12 בספטמבר בראשות השופט העליון חיים כהן.
ב-26 בספטמבר דרש לבון מבן-גוריון לבטל את ועדת החקירה החדשה, לטהר אותו מאחריות לפעולה במצרים ולהטיל את האשמה על בנימין גיבלי, אולם בן-גוריון סירב.
למחרת החלה העיתונות לפרסם קטעים מהשיחה.
רובם הגדול של מאמרי העיתונים צידדו בלבון וביקרו את בן-גוריון.
בזמן ההמתנה לסיום עבודת ועדת החקירה, החליט בן-גוריון להיכנס לעובי הקורה ולקרוא פרוטוקולים מתקופת "העסק הביש", כדי שיוכל להתמודד עם התקפות העיתונים.
ב-2 באוקטובר העלה את "הפרשה" בישיבת הממשלה ודיבר עליה בוועדת החוץ והביטחון.
הוא הציג את עמדתו החדשה, שמדובר ב"שני מאורעות נפרדים": האירוע במצרים והתפטרות לבון ממשרד הביטחון מפני שהצעותיו לשינוי מערכת הביטחון לא נתקבלו על ידי ראש הממשלה שרת.
הוא גם פרסם הודעה לעיתונים, בה הדגיש: "כל העניין הזה אין לו שום נגיעה למפא"י.
במידה שאני מטפל בדבר זה – אני מטפל אך ורק כשר ביטחון".
לבון החליט לפנות לוועדת החוץ והביטחון.
ב-4 באוקטובר העיד בפניה ומתח ביקורת על בן-גוריון.
כשנודע לבן-גוריון תוכן עדותו, הפך הקרע הסמוי ביניהם לריב מלא שנאה.
לאחר שגילה שתוכן מכתב ששלח ללבון הודלף לעיתון, נוצר ביניהם עימות חריף ובמכתב ששלח אליו ב-10 באוקטובר שם בן-גוריון קץ ליחסיהם.
באותו יום חזר לתל אביב מחופשתו וחקר את שרי המפלגות האחרות בממשלת שרת לגבי מעשיו של לבון כשר הביטחון.
לבון העיד בארבע ישיבות של הוועדה, בהן גולל את גרסתו ל"עסק הביש" ודחה את ההצעה לחקירה משפטית.
דיוני הוועדה היו אומנם סודיים, אולם דיווחים מדבריו פורסמו בעיתונים וחוללו רעידת אדמה פוליטית.
דיווחים אלה היו מצונזרים וכללו שמות-צופן מוסכמים.
הציבור הרחב לא יכול היה להבין על איזו פרשה מדובר, אולם הבין כי מדובר בשבר גדול בצמרת מפלגת השלטון.
הנהגת מפא"י החליטה לעשות כל שביכולתה כדי להוציא את הטיפול בפרשה מידי הוועדה ולהשתיק את הפרשה.
אולם בן-גוריון החליט לנטוש את עמדתו הנייטרלית ולצאת למאבק גלוי נגד לבון.
מרגע שהפך לצד בפרשה, נראתה תביעתו העקרונית לערוך בירור משפטי בפרשה כניסיון להפריע למאבקו של לבון להשגת צדק.
ועדת כהן הגישה לבן־גוריון את ממצאיה, לפיהם נעלמו מסמכים והייתה הדחה לעדות שקר.
בן־גוריון העביר את הממצאים ליועץ המשפטי לממשלה והשעה את גיבלי משירות בצה"ל.
אולם הוא התנגד ל"טיהור" לבון ללא חקירה משפטית והתעמת בכך עם צמרת מפלגתו.
ב-21 באוקטובר נפגש עם גיבלי, שטען בפניו כי אכן קיבל מלבון את ההוראה.
בן-גוריון השיב כי עליו לדרוש ועדת חקירה משפטית, וב-23 באוקטובר הגיש את בקשתו של גיבלי לממשלה.
מספר שרים, ובהם אשכול ומאיר, התנגדו לוועדת חקירה משפטית והצהירו כי הם מעדיפים חקירה על ידי הממשלה עצמה, אולם בן-גוריון התנגד בתוקף.
כדי למצוא פשרה פנה לוי אשכול אל משה שרת, שהיה ראש הממשלה בזמן התפטרות לבון, וזה פרסם ב-25 באוקטובר הודעה שאמרה כי על פי ממצאי ועדת כהן נראה כי "האשמה שהוטלה על פנחס לבון, לגבי האחריות הישירה ל'פרשה', היא אשמת שוא".
לבון מיהר לפרסם הודעה משלו, בה קבע כי דברי שרת מחסלים את הפרשה.
מתוך מכתב סודי שכתב לשרת ב-28 באוקטובר, מתברר שבן-גוריון סבר כי אשמתו של גיבלי אינה מוכיחה שלבון לא נתן לו את ההוראה לפעולה במצרים או לפחות גרם לו "להניח שזהו רצונו של שר הביטחון".
ב-30 באוקטובר החליטה הממשלה להקים ועדת שרים שתבדוק את החומר הנוגע לפרשה.
בן-גוריון לא התנגד להצעה, לא השתתף בהצבעה ולאורך עבודת הוועדה לא התעניין בדיוניה.
ב-20 בדצמבר הגישה "ועדת השבעה" בראשות שר המשפטים פנחס רוזן את מסקנותיה לממשלה.
היא פסקה כי "לבון לא נתן את ההוראה" וכי "מעשה 'העסק הביש' לא בוצע בידיעתו".
דו"ח המסקנות הסופיות של הוועדה, שהובא לממשלה ב-25 בדצמבר, קבע כי "יש לראות את בירור הפרשה כנגמר ומסוכם".
הממשלה החליטה לאשר את המסקנות, אולם בן-גוריון ראה "משוא פנים" בהתנהלות הוועדה ו"היעדר אמת וצדק" במסקנותיה, ולא השתתף בהצבעה.
הוא הודיע כי אינו יכול לקחת חלק באחריות המשותפת להחלטה ולכן אינו עוד "חבר בממשלה".
לפני התפטרותו יצא לחופשה בת מספר שבועות.
ב-10 בינואר הורה לפטר את גיבלי מצה"ל, על סמך מסקנות היועץ המשפטי לממשלה.
ב-12 בינואר חתמו 150 אנשי רוח, שבמרכזם בכירי המרצים באוניברסיטה העברית, על גילוי דעת נגד סירובו של בן-גוריון לקבל את מסקנות ועדת השבעה ונגד הדרישה להדיח את לבון "מתפקידיו הציבוריים".
ב-31 בינואר 1961 הגיש בן-גוריון את התפטרותו לנשיא המדינה.
חילוקי הדעות בין צמרת מפא"י לבן-גוריון הובילו להחלטת מזכירות המפלגה להדיח את לבון מתפקיד מזכ"ל ההסתדרות.
ב-4 בפברואר כונס מרכז המפלגה כדי להצביע על ההחלטה.
חברי המרכז הצביעו בעד ההדחה, שהביאה לקרע גלוי בין בן-גוריון לבין הצמרת הוותיקה.
בן-גוריון ניהל בו-זמנית שני מאבקים, פוליטי נגד לבון ועקרוני בעד חקירה משפטית, אך עירב אותם זה בזה, והמאבק הפוליטי שמט את היסוד המוסרי של המאבק העקרוני.
בציבור הרחב הצטייר בן-גוריון כצד בפרשה וכדורש ועדת חקירה, אף על פי שאת האשם כבר מצא.
לדברי מיכאל בר-זוהר פגעה הדחת לבון קשות בתדמיתו המוסרית: היא "ערערה את אמינותו, הציגה אותו כנקמן וכדיקטטור הכופה רצונו".
לדבריו, "הדחת לבון סימלה את ראשית הקץ של שלטונו".
מספר ימים לאחר הדחת לבון ב-16 בפברואר, הטיל הנשיא בן-צבי על בן-גוריון את המשימה להקים ממשלה.
בן־גוריון ניסה לעשות כן, אולם מפ"ם ואחדות העבודה סירבו להצטרף לממשלה בראשותו, והוא נכשל גם בהקמת קואליציה צרה עם הפרוגרסיבים והדתיים, וב-28 בפברואר הודיע לנשיא כי לא עלה בידו להקים ממשלה.
"מפ"ם" ו"אחדות העבודה" הסכימו להצטרף לממשלה בראשות לוי אשכול, בה יכהן בן-גוריון כשר ביטחון, אולם הוא סירב לשבת בממשלה עם שתי המפלגות שפסלו אותו.
הוא הציע למזכירות המפלגה שיצא מהממשלה והמליץ על אשכול להחליפו בראשותה.
אלא שהצמרת הוותיקה של מפא"י סירבה לקבל את תכתיבי מפלגות המיעוט והחליטה ללכת לבחירות.
ב-15 באוגוסט 1961 נערכו "בחירות הפרשה", בהן הפסידה מפא"י חמישה מושבים בכנסת.
בשל הביקורת הציבורית הקשה שהופנתה נגדו, העדיף בן-גוריון בספטמבר להתבודד בשדה בוקר ולוי אשכול לקח על עצמו את מלאכת הרכבת הממשלה.
ב-2 בנובמבר הציג בן-גוריון את ממשלתו החדשה, שכללה בסופו של דבר את "אחדות העבודה".
בדצמבר 1961 נסע בן־גוריון לבורמה לביקור בן 17 יום.
במשך יותר משבוע מזמן הביקור התבודד בן גוריון בוילה שהעמיד לרשותו ראש ממשלת בורמה או נו, שם עשה מדיטציה ולמד על הבודהיזם בפגישות עם אנשי דת ונזירים בודהיסטים בכירים.
בשנת 1962 קיבל מהטכניון בחיפה תואר כבוד של "דוקטור לאדריכלות" (היחיד בקטגוריה זו) על בניית המדינה.
ביולי 1962 שיגרה מצרים ארבעה טילי קרקע-קרקע בעלי טווח ארוך, ואילו עשרים אחרים הוצגו בקהיר במצעד של יום המהפכה.
בעקבות זאת התחולל משבר המדענים הגרמנים במצרים, שעורר חרדה רבה בקרב ראשי מערכת הביטחון, משום שהמומחים הישראלים חששו שמצרים תחמש את טיליה בראשי חץ לא-קונבנציונליים.
ישראל פנתה בנושא לשר הביטחון של גרמניה, אולם בן-גוריון לא רצה לפגוע ביחסים איתה וסירב לפנות לאדנאואר.
במקום זאת אישר לאיסר הראל לפעול באופן סמוי נגד המדענים.
לאחר מעצרם של שני סוכני "מוסד" ישראלים בשווייץ, חשף הראל בפני עורכי העיתונים את נושא המדענים.
בעקבות הסערה הציבורית שהתחוללה אישר בן-גוריון למסור הודעה מדינית, שקבעה כי "העם הגרמני לא יוכל לפטור עצמו מאחריות" לפעילות המדענים וכי "מחובתה של ממשלת גרמניה להפסיק לאלתר" את פעילותם זו של אזרחיה.
רוב הנואמים בישיבת הכנסת ביקרו את מדיניותו של בן-גוריון כלפי גרמניה.
ב-25 במרץ 1963 מסר ראש אמ"ן מאיר עמית לבן-גוריון הערכת מצב שונה מאוד מזו שמסר לו ראש המוסד לגבי סכנת המדענים, ונתברר כי הבהלה שאחזה בצמרת המדינה הייתה מוגזמת מאוד.
בן-גוריון הודיע להראל כי בכוונתו להביא את הדברים לוועדת החוץ והביטחון.
בעקבות זאת התפטר הראל מתפקידו ובן-גוריון מינה את עמית לראש המוסד.
בין דצמבר 1961 למאי 1963 יזם בן-גוריון שלושה ניסיונות להיפגש עם נשיא מצרים נאצר, באמצעות ראש ממשלת בורמה או נו, נשיא יוגוסלביה טיטו, ועורך סאנדיי טיימס הלונדוני צ'ארלס ד.
המילטון , אולם כל היוזמות נתקלו בסירוב.
בפברואר ומרץ 1963 חוללה מפלגת הבעת' הפיכות בעיראק ובסוריה ובאפריל הקימו שתי המדינות עם מצרים את "הפדרציה הערבית".
בן-גוריון נתקף חרדה עמוקה ושלח עשרות מכתבים לראשי מדינות בעולם, ובראשם קנדי וחרושצ'וב, מהם ביקש לדרוש בעצרת הכללית הקרובה ממדינות ערב, "שיכבדו עקרונות האו"ם" ויתחייבו "לכבד שלמותה הטריטוריאלית, עצמאותה וריבונותה של כל אומה במזרח התיכון".
אלא ש"הפדרציה הערבית" נתגלתה כריקה מתוכן.
כל בקשותיו של בן-גוריון נדחו והמתקפה הדיפלומטית שלו נחלה כישלון.
בעקבות הבחירות ב-1961, גבר חששו של בן-גוריון מפני עליית "חירות" לשלטון, והדבר הניע אותו לחדש את יוזמתו לאיחוד מפא"י עם "אחדות העבודה".
במכתב שכתב למשה שרת ב-21 במרץ 1963, הזהיר מפני "השתלטות בגין, תלמיד היטלר מובהק לגבי משטר ממלכתי", שינהיג "דיקטטורה".
שלטונו "יביא אחריו חורבן המדינה" ו"יהפוך את ישראל למפלצת".
ב-15 במאי 1963 הסביר במכתב לחיים גורי כי "בגין הוא טיפוס היטלריסטי מובהק, גזעני, מוכן להשמיד את כל הערבים למען שלמות הארץ...ואני רואה בו סכנה חמורה למצב הפנימי והחיצוני של ישראל".
הוא התנבא שאם יתפוס בגין את השלטון הוא "ישלוט כמו שהיטלר שלט בגרמניה...בהרפתקאות מדיניות יחריב את המדינה...
אין לי ספק שבגין שונא להיטלר – אבל אין שנאה זו מוכיחה שהוא שונה ממנו".
באפריל 1963 נפטר הנשיא יצחק בן-צבי.
למחרת מותו הציע בן-גוריון את נשיאות המדינה לזלמן שזר, שנבחר לנשיא השלישי של מדינת ישראל.
במאי 1963 שלח נשיא ארצות הברית ג'ון קנדי איגרת חריפה לבן-גוריון, בה תבע בתוקף לאפשר ביקורים נוספים של מומחים אמריקאים בכור האטומי בנגב.
בן-גוריון השיב שישראל לא תסכים ליותר מביקור אחד בשנה.
ב־16 ביוני 1963 הודיע בן-גוריון על התפטרותו מראשות הממשלה.
הוא הסביר כי הוא מתפטר "מתוך צרכים אישיים", אולם סירב לפרט את הסיבות.
עם זאת, נראה כי התפטרותו באה כשהיה במתח נפשי רב.
בן־גוריון שימש בתפקיד ראש ממשלת ישראל בשתי תקופות, שמנו 13 שנים ו־127 ימים בסך הכול.
מלבד זאת, ניסה אשכול לבסס את מעמדו כראש המפלגה והמדינה באמצעות מספר יוזמות שנגדו את הקו הישן של בן־גוריון.
לתיאור מדיניותו זו של אשכול טבע העיתונאי אורי אבנרי במגזין "העולם הזה" את הביטוי "דה־בנגוריוניזציה".
לאורך כל תקופת כהונתו כראש הממשלה, התעקש בן־גוריון שלא למלא את בקשת זאב ז'בוטינסקי בצוואתו, שממשלה יהודית תעלה את עצמותיו לארץ ישראל.
מתוך רצון לשנות את הקו של בן־גוריון לקו פייסני יותר, החליטה ממשלת אשכול במרץ 1964 להעלות את עצמות ז'בוטינסקי לישראל.
בן־גוריון חשש כי העלאת העצמות תעניק ל"חירות" לגיטימציה בציבור הרחב ובאפריל תקף את ההחלטה באמצעות סדרת מאמרים חריפים ב"דבר", בהם תקף את ז'בוטינסקי.
עוד בסוף 1962 פנה בן־גוריון לעיתונאי חגי אשד, בבקשה שיחקור את נושא "הפרשה".
אשד חקר את כל החומר הנוגע ל"עסק הביש" ב־1954 וגם את התנהלותה של "ועדת השבעה" ב־1960. יום לאחר התפטרותו ב־1963, קיבל בן־גוריון את חיבורו של אשד, שהגיע למסקנה כי לבון אכן נתן את ההוראה לפעולה במצרים.
ב־14 במרץ 1964 דרש בן־גוריון מאשכול "בירור משפטי" להתנהלות "ועדת השבעה" ונענה בשלילה.
ב־2 במאי שלח אשכול מכתב לשלושה מראשי קבוצת "מן היסוד" (שתמכה בלבון), בו כתב כי אין הוא רואה עוד משמעות להחלטה על הדחת לבון.
בן־גוריון תקף את ביטול ההדחה בנאומים ובעיתונות, תוך שימוש בביטויים חריפים שעוררו כלפיו ביקורת ציבורית קשה.
וכך, בזמן שאשכול זכה לאהדה ציבורית, נראה עיסוקו של בן־גוריון ב"פרשה" בעיני הציבור כנקמנות.
באוגוסט תקף בן־גוריון גם את החלטת מפא"י לוותר על סעיף שינוי שיטת הבחירות במצעה, בהתאם לדרישת אחדות העבודה.
ב־22 באוקטובר 1964 הגיש בן־גוריון לשר המשפטים דב יוסף את תביעתו לפתוח בחקירה מחודשת של "הפרשה", בצירוף תזכיר על מעורבותו האישית, המחקר של חגי אשד וחוות דעת משפטית על התנהלות "ועדת השבעה".
יוסף המליץ בפני הממשלה על חקירה מחודשת, ואף הציע כי החקירה תעסוק ב"עסק הביש" ב־1954 ולא בוועדה של 1960. בן־גוריון הודיע כי הוא מסכים להמלצה, אולם אשכול סירב להקים ועדת חקירה משפטית וב־13 בדצמבר הגיעו הדברים לכדי עימות גלוי ביניהם בישיבת מרכז מפא"י.
אלא שלמחרת הודיע אשכול לממשלה על התפטרותו וכך העמיד את מפלגתו בפני ברירה.
ב־16 וב־17 בדצמבר החליטו מזכירות ומרכז מפא"י לקרוא לאשכול להרכיב ממשלה חדשה ודחו את ההצעה לחקור את פרשת 1954. אשכול הרכיב מחדש את אותה ממשלה והמלצת דב יוסף לא הועלתה בה.
ב-30 בינואר 1965 ייצג בן-גוריון את ישראל בהלוויית וינסטון צ'רצ'יל, יחד עם נשיא המדינה זלמן שזר.
בפברואר 1965 נערכה בוועידת מפא"י בהיכל התרבות בתל אביב ההתמודדות האחרונה בין בן־גוריון לבין אשכול.
ב־17 בפברואר אמר בן־גוריון בנאומו: "אמת וצדק נעשו בפי רבים מילים בטלניות וסיסמאות מלוגלגות.
לא האמת קודמת לכל – אלא הכיסא קודם לכל.
לא הצדק קובע – אלא הפחד מהתפטרות הממשלה...
אם הלילה אעמוד בפני ברירה...
הוא דחה את הטיעון כי העם אינו רוצה בחידוש הפרשה: "אינני יודע מה רוצה ומה לא רוצה העם.
אני יודע רק – כך נדמה לי – מה רצוי לעם...
לעם רצוי שבארצנו ישלטו האמת והצדק".
מייד אחרי בן־גוריון נאם משה שרת, אשר היה על ערש דווי והגיע על כיסא גלגלים.
הוא טען כי "המשבר הזה הוא פרי עמדה, קו, דרישה, מגמה של איש אחד ויחיד".
נאומה של גולדה מאיר היה אחד הקשים שנישאו אי פעם כלפי בן־גוריון.
בן־גוריון ויתר על דברי התשובה שלו ועזב את הישיבה.
ביומה האחרון של הוועידה נשא אשכול נאום שבו קבע כי הממשלה החליטה לא לעסוק ב"פרשה".
הוא התגונן בפני התקפותיו של בן־גוריון על הקמת "המערך החדש", ולקראת סיום דבריו פנה אליו בקריאה נרגשת: "תן לי אשראִי!".
בסיום הוועידה הצביעו רוב הצירים כנגד הצעת בן־גוריון לבירור "הפרשה" בוועדת חקירה משפטית.
ב־13 במאי 1965 אמר לעיתון "דבר" כי אשכול "אינו רשאי לעמוד על־יד הגה המדינה", באותו יום אמר ל"מעריב" כי במפא"י שורר משטר "הפחד והרמיה", וב־18 במאי אמר לעיתון "הבוקר" כי יהיה מוכן להרכיב ממשלה בעצמו.
אלא שב־3 ביוני בחר מרכז מפא"י את מועמד המפלגה לראשות הממשלה (ללא השתתפות בן־גוריון), ואשכול זכה ברוב גדול של 63.5% לעומת 36.5% לבן־גוריון.
ב־29 ביוני אסף בן־גוריון את תומכיו והודיע על הקמת רשימה עצמאית.
הוא העריך כי היא עתידה לקבל בין 20 ל־25 מנדטים, בעיקר על חשבון המערך, ותכנן לאחר הבחירות להציע לחברי מפא"י להתאחד שוב.
הוא קרא לרשימה "רשימת פועלי ישראל" (רפ"י).
הוא טען כי חבריה נשארים חברי מפא"י, אולם מזכירות מפא"י פסקה כי ראשי הרשימה הוציאו עצמם מהמפלגה.
יחד עם כמה מתומכיו, גורש בן־גוריון מן המפלגה שבראשהּ עמד עשרות שנים, על ידי בית דין מפלגתי שבראשו עמד יעקב שמשון שפירא, שגם כינה את בן־גוריון "פחדן" ואת רפ"י "קבוצה נאו־פאשיסטית שבראשה עומד מנהיג".
ב־2 בנובמבר עזב בן־גוריון את מפא"י והקים את מפלגתו החדשה.
מצע רפ"י היה ממלכתי וקרא לשינוי במשטר ובחברה הישראלית, אולם המפלגה לא זכתה לאמון הציבור, שלא הסכים לקבל את אנשיה, שהיו עד אותה עת סמל הממסד, כ"מהפכנים" שעתידים לחולל שינוי במדינה.
תדמיתו של בן־גוריון נותרה של מנהיג נוטר הקם על יורשו.
בבחירות לכנסת השישית ב־1965 זכתה רפ"י בעשרה מושבים בלבד ונותרה באופוזיציה.
ערב הבחירות כתב בן-גוריון ביומנו כי "זו הייתה מערכת הבחירות המכוערת ביותר שהתקיימה בישראל."
תקופת ההמתנה ומלחמת ששת הימים 1967
ב-15 במאי 1967 חצו יחידות של הצבא המצרי את תעלת סואץ ונכנסו לתוך שטח סיני.
נאצר דרש מהכוח הבין-לאומי של משקיפי האו"ם לצאת מהאזור וב־19 במאי החליטה ישראל על גיוס מילואים חלקי.
בן־גוריון סבר שיש לעשות הכל כדי למנוע מלחמה חדשה והאשים את אשכול במצב.
ב־22 במאי, בתקופת ההמתנה המתוחה, הגיע הרמטכ"ל יצחק רבין, על פי בקשתו, לפגישה עם בן־גוריון בביתו בתל אביב, כדי לשמוע את הערכתו על המצב ולקבל את עצתו.
אולם רבין לא קיבל ממנו עידוד והגדיר את השיחה "זעזוע גדול".
בן־גוריון טען בפניו כי "אסור בשום פנים ואופן שתפרוץ מלחמה" וכי רבין "סיכן את עם ישראל".
דעתו זו נגדה לחלוטין את תדמיתו בציבור באותה עת.
עם החמרת המשבר גברה הביקורת הציבורית על אשכול, שאינו מעז לצאת למלחמה, ורבו הקולות שדרשו להחזיר את בן־גוריון להנהגת המדינה.
ב־24 במאי הציע מנחם בגין לאשכול להעמיד את בן־גוריון בראש ממשלת ליכוד לאומי, אולם אשכול סירב.
הערכתו של בן־גוריון הוצגה על ידי שמעון פרס בפני אישים מרכזיים בצמרת במדינה, להם סיפר שבן־גוריון סבור כי יש להמתין, להתחמש ולצאת למלחמה במועד נוח יותר.
למשה דיין הסביר בן־גוריון כי "אם נצא עכשיו בהתקפה, כל העולם יהיה נגדנו ולא נוכל לקבל סיוע".
דיין חלק על הערכתו וטען כי המתנה תעניק את היתרון הצבאי למצרים.
בן־גוריון השיב: "השיקול המדיני עדיף ואם נצא עתה להתקפה, יהיה זה אסון".
ב־27 במאי הגיעו לביתו ראשי גח"ל ושמעו ממנו את הערכותיו.
בגין וחבריו התאכזבו מעמדתו ונסוגו מהצעתם להחזרתו לממשלה.
התנועה להחזרתו גוועה והתחלפה בלחץ ציבורי על אשכול למנות את דיין לשר הביטחון.
ב־1 ביוני נכנע אשכול לדרישה ורפ"י הצטרפה לממשלת ליכוד לאומי.
ב־5 ביוני פרצה מלחמת ששת הימים, שהסתיימה בניצחון ישראלי גדול.
לדברי מיכאל בר־זוהר, מינוי דיין וההחלטה לצאת למלחמה "הביאו לשקיעתו הסופית של בן־גוריון כמדינאי" – תהליך שארך "כימי מלחמתה של ישראל".
לאחר שישב שלושה חודשים בתל אביב, שב בן־גוריון לשדה בוקר.
לאחר המלחמה הרפה מפרשת לבון וחדל לתבוע חקירה משפטית, אולם המשיך לבקר בחריפות את אשכול.
בינואר 1968 נפטרה אשתו, פולה.
באותה שנה התאחדה רפ"י עם מפא"י ואחדות העבודה למפלגה משותפת – מפלגת העבודה, אולם בן־גוריון התנגד לאיחוד, סירב להצטרף למפלגה ונותר למעשה כסיעת יחיד בכנסת.
לקראת יום העצמאות באותה שנה סירב לקבל את פרס ישראל שהוצע לו על "תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה", ונימק: "לא מגיע לי פרס בעד מילוי חובתי לארצי".
בשנת 1969 ניסה בן־גוריון לרתום את מנחם בגין למאבקו באשכול וכתב לו: "מבחינה אישית לא הייתה לי אף פעם טינה אישית נגדך וכל מה שהכרתי אותך יותר בשנים האחרונות – הוקרתי אותך יותר".
בפברואר אותה שנה נפטר אשכול.
בן־גוריון סירב להשתתף בלווייתו ונמנע מלמסור הודעה בנושא לכלי התקשורת.
לקראת הבחירות לכנסת השביעית באוקטובר 1969 הסכים בן־גוריון להצעות להקים מפלגה חדשה, ובקיץ אותה שנה נוסדה הרשימה הממלכתית בראשותו, שמצעה התמקד בשינוי שיטת הממשל, בגישה ביטחונית אקטיביסטית וביוזמה כלכלית חופשית.
הרשימה זכתה בארבעה מושבים ואחד מנציגיה בכנסת היה איסר הראל.
בן־גוריון נעדר מרוב ישיבות הכנסת, וב־27 במאי 1970 סיים את כהונתו בה.
באותה שנה הודיע במכתב לאחד מצעירי המפלגה, כי אינו שייך יותר לרשימה הממלכתית, וכי פרש מפעילות פוליטית.
את שארית חייו הקדיש בן־גוריון לכתיבה, בעיקר של זיכרונותיו, אותם החל לכתוב לאחר פרישתו מראשות הממשלה ב-1963, אולם בשל התעקשותו לעבור בעצמו על החומר הארכיוני העצום שהצטבר, לא הצליח להשלים את כתיבתה של אוטוביוגרפיה.
בנובמבר 1970 נענה להצעתה של ראש הממשלה גולדה מאיר וייצג את ממשלת ישראל, יחד עם הנשיא זלמן שזר, בטקס האשכבה הציבורי שנערך בפריז לשארל דה גול.
בפברואר 1971 ערך את נסיעתו האחרונה מחוץ לישראל, ונאם בקונגרס היהודי העולמי שהתכנס בבריסל, למען עליית יהודי ברית המועצות לישראל.
בשלהי יוני אותה שנה חדל לכתוב ביומנו.
ביום הולדתו ה-85 ביקרה אצלו בשדה בוקר הממשלה ובראשה גולדה מאיר.
הכנסת חוקקה חוק מיוחד, כדי שיוכל לנאום בפניה, וב-25 באוקטובר נאם בה על עתיד עם ישראל בארצו והתקבל בקימה ובתשואות מצד כל סיעות הבית.
בימיו האחרונים דאגו שומרי הראש של בן־גוריון לכבס את בגדיו ולגהצם.
הם גם הכינו לו את ארוחותיו.
גם בעת שעבד על זיכרונותיו המשיך לטייל מדי יום ופעם בכמה חודשים נפגש עם שלמה צמח בירושלים.
בדצמבר 1971 כתב צמח כי גופו של בן-גוריון נראה כבד תנועה וכי פניו חיוורים.
כמה ממבקריו של בן-גוריון ראו כי הוא שוכח דברים ומתבלבל וכי הוא לא מזהה את חלקם.
בפברואר 1973 היה אמור להשתתף בפתיחת כביש חדש בנגב, אך רופאו האישי אסר עליו להגיע לטקס ברגע האחרון.
בן-גוריון הושגח מבחינה רפואית כל הזמן, אך לרוב חש בטוב ולא היה חולה כלל.
בשלב מסוים החלה ידו הימנית לכאוב, מה שגרם לו לחדול לכתוב.
הוא קרא עיתונים אך כמעט לא התעניין כלל בידיעות שקרו אז.
מאוחר יותר שם לב יהודה ארז לכך שהעיתונים שנהג לקרוא היו לרוב בני שלושה ימים.
בתחילת שנת 1973 נאלץ בן-גוריון לעבור לגור בתל אביב, כדי להיות קרוב לרופאו ולבית החולים תל השומר.
בזמן מלחמת יום הכיפורים באותה שנה, היה בודד בביתו.
בעת יום הולדתו ה-87 חתם על מכתב ניחום אבלים לאחד מעוזריו, שבנו נהרג במלחמה.
בן-גוריון ציין במכתב כי מלחמה זאת הייתה האכזרית והחמורה ביותר.
בשלהי נובמבר לקה בשבץ מוחי וסבל משטף דם במוח.
שטף הדם גרם לו לשיתוק חלקי, ובזמן שהיה בהכרה מלאה לא יכול היה לדבר.
משה דיין, מהאנשים האחרונים שראו אותו לפני מותו, אמר כי הכרתו של בן-גוריון הייתה מעורפלת וכי כושר דיבורו קטן, אם כי לא נראה מוטרד.
במשך כשבועיים נאבק על חייו בבית החולים, ונפטר ב-1 בדצמבר 1973 (ו' בכסלו תשל"ד), בשעה 11:06 לפני הצהריים, בגיל 87. ארונו הוצב ברחבת הכנסת, שם עברו על פניו כ-250 אלף איש, כעשירית מתושבי ישראל באותה עת.
רק כמאה איש בלבד הורשו ללוותו למקום מנוחתו בשדה-בוקר.
בן-גוריון ביקש כי לא יינשאו הספדים על קברו ולא יירו מטחי כבוד בטקס הלוויה, ורק תפילות נשמעו בה.
קבריהם של דוד ופולה בן-גוריון נמצאים בגן לאומי קבר בן-גוריון סמוך למדרשת בן-גוריון, מול נחל צין.
ב-5 בדצמבר 1917, במהלך שהותו בניו יורק, נישא בן-גוריון לפולה מונבז, אחות במקצועה ופעילה במפלגה הציונית פועלי ציון.
פולה לקחה חלק פעיל בפעילותו הציבורית של בן-גוריון והתלוותה אליו בסיורים ובשליחויות.
לזוג בן-גוריון נולדו שלושה ילדים:
גאולה בן אליעזר (1918–1998; נישאה לעמנואל בן אליעזר), מורה.
עמוס - ניצב במשטרת ישראל וסגן המפכ"ל.
רננה לשם - פרופסור למיקרוביולוגיה.
הותיר אחריו שבעה נכדים, אחד מנכדיו (הבכור שבהם), בנה של גאולה, הוא חוקר התקשורת יריב בן אליעזר.
בן-גוריון היה במערכת יחסים לסירוגין עם רבקה כצנלסון בין השנים 1926–1963.
משנתו הפוליטית והכלכלית של בן גוריון שילבה בין לאומיות יהודית, וערכי שמאל פוליטי ושמאל כלכלי.
בן גוריון ראה בציונות ובסוציאליזם שני צדיו של אותה המטבע.
לפי שלמה אבינרי עומדים יסודותיה התאורטיים של הגותו על שני עקרונות: ראשית, היותה של הציונות מהפכה ומרד במסורת היהודית; ושנית, מימושה החברתי בתנועת הפועלים ובמפעל ההתיישבותי בארץ.
כך לדוגמה במאמרו המוקדם "הפועל בציונות", התייחס בן גוריון למהפכנות של הציונות כניגוד למסורת היהודית הגלותית, ותיאור הצורך להגשימה במפעל ההתיישבותי ובעבודה עברית:
עם זאת היה בן גוריון רחוק מעמדה סוציאליסטית-מרקסיסטית קלאסית במובנה האוניברסלי וממפלגות השמאל הקיצוני.
הוא לא פעל בשם מלחמת מעמדות כלל עולמית לשחרור מעמד הפועלים מדיכוי, אלא בראש ובראשונה לשחרור ואמנציפציה של העם היהודי בארץ ישראל.
אולם הוא גם ראה בעצם הגשמת חזון העבודה הסוציאליסטי ביטוי לעצמאות ושוויון התקפים עבור כל אדם באשר הוא, כפי שביטא זאת בנאומו בויעדת מפא"י ב-1950:
ביומנו הציג את משנתו המדינית לארתור קסטלר בפגישה שהתקיימה ב-13 בספטמבר 1948, שם טען כי הדמוקרטיה המערבית היא תנאי הכרחי למדינה החדשה אך אינה תנאי מספיק, שכן הוא שואף לכך שהיא תהיה סוציאליסטית ברוח המוסר הפרוטו-סוציאליסטי שהציגו נביאי ישראל, אשר מטרימה את ערכי השוויון והחירות של האידיאל הקיבוצי.
יחסו של בן-גוריון ליהדות האורתודוקסית היה עוין ושלילי.
הוא דחה את קיומם של אלוהות פרסונלית ושל מושג ההתגלות.
הוא לא היה אתאיסט מוצהר משום שמעולם לא שלל את קיומו של אלוהים.
בריאיון ב-1968 נשאל אם הוא מאמין באלוהים, וענה: "השאלה היא מיהו אלוהים...
אני לא מאמין שאלוהים דיבר עם משה.
משה שמע קול אדם בלבו וכך ידע שהוא צריך לעשות את זה." ברוב חייו החזיק בתפיסה שפינוזאיסטית, המזהה את האלוהות עם הטבע.
בשנותיו האחרונות אמר שמושג האלוהות שלו הוא הפנתאיזם של שפינוזה, ואף שוחח עם איינשטיין על הנושא.
אניטה שפירא העריכה כי בן-גוריון היה אגנוסטיקן.
עם זאת לא היה בהכרח נטורליסט לגמרי.
באותו ריאיון הצהיר: "אינני מאמין שיש רק כוחות פיזיים בעולם...
שמוח זה רק פרוצס (=תהליך) טבעי...
לדברי מיכאל בר-זוהר, בן-גוריון "בערוב ימיו נכבש בכל לבו לאמונה בקיומו של אלוהים".
ב-1936 טען בן-גוריון בפני ועדת פיל: "זכותנו ביחס לארץ-ישראל נובעת לא מהמנדט והצהרת-בלפור.
מאוחר יותר הקים את החוג לתנ"ך בבית ראש הממשלה.
הוא ראה את מדינת ישראל כממשיכת ממלכת יהודה והסמיך את מלחמת העצמאות והקמת המדינה למלחמות ישראל בסוף תקופת בית שני (עד תום מרד בר כוכבא).
בעיניו הייתה המשמעות של תולדות עם ישראל רק בתקופת ישיבתו בארצו ועצמאותו המדינית, תוך המעטת חשיבותם של כל מה שביניהן.
בן-גוריון עשה שימוש רב בתנ"ך, כולל שימוש פוליטי ואקטואלי שעורר את זעם החוגים החרדים.
הוא נהג להתפלמס איתם תוך המעטת ערכה של הספרות הבתר-מקראית.
כפי שרווח בחוגי הציונות דחה בן-גוריון את סמכות התורה שבעל פה ובייחוד את התלמוד הבבלי, בהם ראה תוצרים של תרבות גלותית מנוונת.
ב-1968 אמר בריאיון: "אינני מחשיב את התלמוד, אינני יכול להעמיד את התלמוד בשורה אחת עם התנ"ך".
המקור הבלעדי בעיניו היה התנ"ך, אותו פירש עצמאית, ושאותו שאף להפוך לבסיס לזהות הלאומית הישראלית, בייחוד אחרי הפסקת השליטה הבריטית והקמת המדינה.
התנ"ך עבורו, כמו מרבית ההוגים הציונים, היה יצירה היסטורית-תרבותית אנושית ששיקפה את הגניוס הלאומי של העם, ולא תיעוד של התגלות אלוהית.
בד בבד עם שלילתו את מקורם האלוהי של הכתובים, גם התעקש על כך שבעיקרם הם מדויקים היסטורית ודחה את התפיסה שלהם כפולקלור, שכל חשיבותו בהיותו מסורת ושאלת אמינותו שולית (כפי שגרס למשל אחד העם).
הוא אהד מאוד את יחזקאל קויפמן, שדגל בגישה שמרנית לביקורת המקרא ושאף להוכיח את קדמותו ואחדותו היחסית של הטקסט המקראי.
בנימין בית-הלחמי ייחס לבן-גוריון ולאופן חשיבתו השפעה מכרעת על האופן שבו התקבל התנ"ך בחברה החילונית בישראל, כטקסט המעוקר ממשמעות אמונית אך גם חסין ברובו בפני מסקנות הביקורת הרדיקלית, כשהכרונולוגיה המקראית ואירועיה עצמם מקובלים כאמת היסטורית למעט פרשיות המתארות התערבות אלוהית.
עם זאת, בנובמבר 1958, בנוסף למקור מהתנ"ך, מצא לנכון לציין על גבי הצוללת "רהב" את מקור שמה גם מהמשנה במסכת בבא בתרא.
מאז שעלה לארץ ישראל ועד קום המדינה ביקר בן-גוריון רק פעמיים בבית כנסת: הפעם הראשונה הייתה בעלייה לתורה של נכדו, על פי דרישתם של הוריו, מרי ועמוס.
על פי עדותו הייתה הפעם השנייה ערב הקמת המדינה.
עם זאת, סמוך לפתיחת המושב הראשון של האספה המכוננת, הלך לבקשת הרב מאיר בר-אילן לבית הכנסת ישורון בירושלים לשמוע תפילת הודיה, וציין ביומנו: "זו לי הפעם הראשונה בארץ ישראל שאני נוכח בבית כנסת בשעת תפילה".
ביום העצמאות הראשון בשנת תש"ט ביקר בבית הכנסת הגדול בתל אביב.
בן-גוריון קיבל ספרי תנ"ך נדירים ומיוחדים, שנשמרו בביתו לצד ספרי תנ"ך אישיים, ואלה הוצגו באוקטובר 2022 לקהל הרחב בבית בן-גוריון בתל אביב.
שאלות פוליטיות של דת ומדינה
בשאלות הפוליטיות של דת ומדינה היה יחסו של בן-גוריון זהיר ומחושב.
ביוני 1947 ניצב בראש החותמים על מכתב הסטטוס קוו שנשלח לראשי אגודת ישראל, בו נקבעו יחסי דת ומדינה במדינה העתידית.
המכתב הבטיח להפוך את יום השבת ליום המנוחה הרשמי של המדינה לכשתוקם, והבטיח את האוטונומיה של זרמי החינוך הדתיים.
מטרת המכתב הייתה ליצור הבנה עם אגודת ישראל כדי שזו תסייע להקמת מדינה יהודית בארץ ישראל בעדותה בפני ועדת אונסקו"פ.
המכתב עיצב למעשה את אופייה של מדינת ישראל בנושאי דת ומדינה למשך עשרות שנים.
ביוני 1954 הזהיר בן-גוריון את ראש הממשלה שרת: "אין לנו להפריד הדת והמדינה".
הוא נימק זאת בכך ש"קיימת שותפות גורל בין מדינת ישראל ובין העם היהודי", וכפי הנראה סבר שהפרדת הדת מהמדינה תיצור קרע בין העם היהודי למדינת ישראל.
פרופ' ישעיהו ליבוביץ, שהיה ממבקריו החריפים של בן-גוריון, כתב על שיחה פרטית שהייתה להם בתחילת שנות ה-50 בנושא הפרדת הדת מהמדינה בה אמר לו בן־גוריון: "אתה דורש את הפרדת הדת והמדינה כדי שהדת תשוב להיות גורם עצמאי אשר השלטון המדיני יצטרך להתמודד עמו.
אני שולל הפרדה זו – אני רוצה שהמדינה תחזיק את הדת בידה".
בראשית מלחמת העצמאות נעתר לבקשת ראשי היהדות החרדית לדחיית שירותם הצבאי של בחורי הישיבה במסגרת הסדר "תורתו אומנותו".
באותה שעה הצהיר שמספרם כ-400, אולם עם השנים גדל מאוד מספר תלמידי הישיבה שנהנו מהשחרור ומספרם הגיע לכמה אלפים מדי שנה.
ב-1958 נודע על כוונתו של בן־גוריון לשנות את המעמד הקיים של מתן הדחייה (אשר בפועל הפכה לפטור) לתלמידי הישיבות החרדיות.
כוונתו הייתה לגייס את כולם מלבד מי שמקדיש את כל חייו ללימוד תורה, שגם הוא ילך לאימונים בסיסיים של שלושה חודשים.
ההצעה עוררה חשש בקרב חלק ממנהיגי הציבור החרדי והדתי, והרב הרצוג שלח מכתב לבן-גוריון בו הביע את דאגתו וביקש "שחרור מכל חובת גיוס כל דהו, כל עוד הם יושבים באהלה של תורה".
על כך השיב לו בן-גוריון: "כשפטרתי לפני עשר שנים בחורי הישיבה משרות בצבא היה מספרם מועט וגם, כפי שנאמר לי אז, הייתה זו הארץ היחידה, שבה נשארו לומדי תורה לשמה, אם כי עלי לציין בשמחה כי בחורי הישיבה לקחו חלק במלחמה על הגנת ירושלם כשאר צעירי ירושלם.
בעקבות התפרעויות של חרדים צעירים במנזר סן ז'וזף, כתב בן גוריון ב-12 בספטמבר 1963 מכתב לראש הממשלה דאז, לוי אשכול, בו הודה, למעשה, בטעותו בנושא אי גיוס בחורי ישיבה לצבא, והציע בעיקרון לשקול גיוס מלא של החרדים, אך בוודאי של כל פורעי החוק המתפרעים.
ב-20 באוקטובר 1952 נערכה פגישה בין בן-גוריון והחזון איש בביתו של הרב בבני ברק ביוזמתו של ראש הממשלה.
במהלך הפגישה שאל אותו בן-גוריון: "איך יהודים דתיים ולא-דתיים יחיו יחד בארץ הזאת, בלי שנתפוצץ מבפנים?".
החזון איש המשיל את היהודים הדתיים לגמל טעון משא (עול המצוות), העומד מול גמל שאין עליו מטען - הם היהודים החילוניים, ש"צריכים לפנות את הדרך".
לדברי יצחק נבון אמר לו בן-גוריון: "ומצוות יישוב הארץ אינה מצווה?
בן-גוריון התנגד עקרונית לנישואי תערובת ביהדות.
הוא סבר כי הן "תופעה לא טובה", אך עם זאת "יש יוצאים מהכלל".
הוא סבר כי החיים בישראל מבטיחים שילדים מנישואים כאלה יחיו כיהודים, בזמן שילדים כאלה החיים מחוץ לישראל יתרחקו מהיהדות.
בשנות ה-50 תמך בהגירתם לישראל של בני-זוג וצאצאים לא-יהודים ממשפחות מעורבות, בעיקר ממדינות מזרח אירופה.
הוא שלל הליך גיור כלשהו עבורם אף למול הפצרות השרים הדתיים בממשלתו, וטען בתוקף שההזדהות הלאומית והמגורים במדינה הם שהופכים אדם ליהודי.
בן-גוריון סבר כי יש לרשום ככזה כל המצהיר זאת בתום לב ואל לה למדינה להתערב בענייני דת; הוא הצדיק רבנים שסירבו לגייר חלק מהעולים שפנו אליהם, באמרו שהללו אינם מתעתדים לקיים אורח חיים דתי.
עד 1958 אכן נוהלו הדברים ברוחו, אם כי באופן לא רשמי, והרשויות רשמו כל מהגר שהצהיר על כך כיהודי.
ניסיון הממשלה למסד זאת כמדיניות גלויה הוביל לפרישת המפד"ל מהקואליציה ביולי, וכדי לפתור את המשבר החריף שנודע בשם "מיהו יהודי?", פנה בן-גוריון למי שהגדיר כ"חכמי ישראל" בעת ההיא: 51 רבנים, פילוסופים, סופרים ואנשי אקדמיה.
מתוך 45 שהשיבו תמכו 37 בהגדרה האורתודוקסית המקובלת.
בינואר 1960 נקבע שיירשם כיהודי "מי שנולד לאם יהודייה ואינו בן דת אחרת, או מי שנתגייר כהלכה."
במאי 1961 נערך בישראל מפקד אוכלוסין וראשון המתפקדים היה ראש הממשלה בן גוריון.
בסעיף הדת ענה לפוקד: "יהודי.
אני אומר, לא לא-דת, אבל יהודי".
לדברי הביוגרף מיכאל בר-זוהר, "היה בן-גוריון בראש־ובראשונה מנהיג יהודי", מושרש "בתולדות היהדות ובתרבותה" ו"אוהב אהבה עזה את מורשתו התרבותית וההיסטורית".
לדבריו "הוא רחש כבוד עצום לדת היהודית ולמי שהיה מעורה בה".
יחסו לשטחי יהודה ושומרון, רצועת עזה, רמת הגולן וסיני
בספטמבר 1954 כתב בן-גוריון לצעיר שהציע לו לכבוש את יהודה ושומרון: "לא שטח חסר לנו בשלב זה אלא יהודים.
וכיבוש שטח נוסף - לא יוסיף יהודים אלא ערבים".
בישיבת הממשלה ב-28 באוקטובר 1956, ערב מבצע קדש, התייחס לכיבוש הצפוי של רצועת עזה: "אילו הייתי מאמין בנס, הייתי רוצה שתיבלע בים".
ביום שחרור הר הבית והכותל המערבי במלחמת ששת הימים ב-1967, אמר בן-גוריון כי זהו היום השני הגדול בחייו, שני רק ליום עלייתו לארץ ישראל.
במהלך המלחמה החל לגבש את תפיסתו לגבי עתיד השטחים שנכבשו.
מייד עם שחרור ירושלים העתיקה הפציר בראש העירייה טדי קולק ובשר הפנים חיים משה שפירא ליישב אותה במהירות ביהודים.
ב-8 ביוני כתב ביומנו: "מירושלים אסור לזוז, יש למהר ולהקים בתוכה ישוב יהודי גדול, כמו כן בחברון.
הגדה המערבית אין להחזיר לחוסיין, אבל סיפוחה לישראל פירושו תוספת מיליון ערבים למדינה.
יש גם בעיה של הפליטים ברצועת עזה".
בתום המלחמה תמך בן-גוריון בנסיגה "תמורת שלום אמת" מכל השטחים פרט לירושלים ולרצועת עזה.
בעקבות סיור שערך באוגוסט 1967 ברמת הגולן צירף אותה אל השטחים שלדעתו אסור להחזיר גם תמורת הסכם שלום.
בנובמבר 1967 ביקר בכפר עציון, חודשיים לאחר הקמתה מחדש, והביע תמיכה עזה בהרחבת ההתיישבות בהר חברון ב-1968 תרם לישיבת מתנחלי חברון, כחלק מתמיכתו בהתיישבות יהודית בעיר.
בינואר 1970 כתב על הצורך הדחוף בהתיישבות יהודית נרחבת בחברון: "נעשה משגה עצום ונורא אם לא ניישב את חברון, שכנתה וקודמתה של ירושלים, ביישוב יהודי גדול והולך בזמן הקצר ביותר.
זה יביא גם ברכה לשכנים הערבים".
בן-גוריון תמך ביוזמת רוג'רס להסדר מדיני ולנסיגה מהשטחים, וב-1970 הפציר בראש הממשלה גולדה מאיר לקבלה.
בתשובה למכתב שנשלח אליו כתב באותה שנה: "אם אנו עומדים לפני ברירה - ואנו עומדים בפני ברירה זו - שלמות הארץ או שלום, בעיניי שלום קודם, כי בשטח שהיה בידינו לפני מלחמת ששת הימים יש מקום לכל עם ישראל...
יודע אני שלא רק חברון ובית לחם אלא כל הארץ קדושה לנו, וכאשר יבוא משיח ישובו כל היהודים לארץ, אבל לפני בוא משיח - שלום עם שכנינו קודם לתפיסת כל הארץ".
נכדו של בן-גוריון, יריב בן אליעזר, סיפר שסבו הסביר לו: "בחיים צריך סינתזה בין הרצוי, האפשרי וההכרחי.
הייתי רוצה עד הפרת והחידקל, אבל זה לא אפשרי.
תמורת שלום אמת נוכל להחזיר את הכל מלבד ירושלים".
הוא תקף את מי ששלל את הזכות המוסרית של היהודים לשבת ביו"ש ו"אינם מרגישים שהם נותנים יד לאויבינו החולקים גם על השטחים שישנם בידינו".
ב-1972 סבר כי תמורת שלום, על ישראל לסגת מכל השטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים, פרט לירושלים ולרמת הגולן.
באוגוסט הוסיף לירושלים גם את סביבותיה, כולל חברון, והוסיף סייג נוסף, בנוגע להתנחלויות בסיני: "כיום השתנה המצב, המנהיגים הערבים אינם מסכימים לכרות עמנו שלום, וההתנחלות בסיני משנה פני המדבר.
אילו הייתה היום הסמכות בידי, לא הייתי פוקד על פירוק היישובים ועל החזרת שטחם למצרים".
הוא טען כי "יש להבחין בין החזרת מדבר שומם לבין שטחים מיושבים".
באותו חודש גם אמר: "יש לדאוג ליישוב יהודי גדול וגדל בחברון שתהא מסוגלת במשך הזמן להיות חלק בלתי נפרד ממדינת ישראל".
לדרישתו של עזר ויצמן להתיישב בבית אל, הגיב בתמיכה נלהבת.
בן-גוריון החזיק בעמדתו הבסיסית, כי תמורת שלום יש להחזיר את רוב השטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים, עד יום מותו.
יחסו לשלטון החוק ולמערכת המשפטית
לימודי המשפטים בטורקיה ניכרו לאורך השנים במחשבתו ובתפיסת עולמו.
הוא האמין במרכזיות שלטון החוק כתנאי לקיום חברה צודקת ומתפקדת.
את מגילת העצמאות ראה כמסמך בעל תוקף משפטי, עירב בכתיבתה משפטנים מומחים ועיצב את נוסחה הסופי בתבנית זו.
אחרי הקמת המדינה התנגד לחקיקת חוקה כתובה, בעיקר משום שגרס ששיטת המשפט הבריטית מתאימה יותר לאומה, למדינה ולמערכת משפט בהתהוות ובהתעצבות.
כמו כן נימק בן-גוריון את התנגדותו בכך ש"חוקה חדשה תכבול את ידי המחוקק", וחשש מהגבלת סמכות החקיקה של הכנסת.
בסופו של דבר תמך בהצעת חבר הכנסת יזהר הררי, שלפיה החוקה תיכתב פרקים פרקים, בדמות חוקי יסוד, שיצטברו ברבות הימים לכדי חוקה כתובה.
כאמור, העדיף את שיטת המשפט הבריטית משום שהסתייג מהמודל האמריקאי של הפיקוח המשפטי על השלטון.
לבריטניה אין חוקה כתובה, שלדעתו מגבילה את המשטר הפרלמנטרי, ואילו זכותו של בית המשפט העליון בארצות הברית לבטל חוק שנחקק על ידי הקונגרס או הנשיא, נראתה בעיניו כפוגעת בדמוקרטיה, משום שהיא מעמידה אותו מעל למוסדות הנבחרים.
לטעמו הייתה שיטת "האיזונים והבלמים" האמריקאית מושתתת לעיתים קרובות על ערכים קיצוניים, המאיימים על יכולתן של מערכות שלטוניות ופוליטיות לתפקד כהלכה.
הוא לא חשב שמערכת המשפט יכולה או צריכה להחליף את המערכת הפוליטית בעיצוב החברה, אך תמך בעיקרון עצמאות מערכת המשפט.
הוא ראה בשופטים רשות שלטונית נפרדת שאינה חלק ממנגנון השלטון, ויש להעניק להם תנאי שכר טובים כדי לשמור על עצמאותם.
כך גם גרס בנוגע לעצמאות המוחלטת של היועץ המשפטי לממשלה כתובע כללי.
מאבקו לחקירת פרשת לבון באמצעות ועדת חקירה משפטית נכשל מבחינה פוליטית ומעשית, אבל היה, בסופו של דבר, הבסיס לחקיקת חוק ועדות חקירה.
בן-גוריון חשב שזכות הקולקטיב להגן על עצמו גוברת על זכויות הפרט ולכן גם התנגד לתביעתו של גוסטב שוקן את הזכות לחופש מצנזורה על העיתונות, משום שחשב שלמדינה מותר להגן על האינטרסים שלה על ידי שמירת סודותיה.
בזמן כהונתו כראש הממשלה התנגד בן-גוריון לעונש מוות בישראל, אולם במאי 1970, לאחר סדרת פיגועי טרור, הגיע למסקנה כי אין למדינה כלים ראויים להרתעת המחבלים, אלא בהטלת עונש כזה.
ניסיונו לשכנע בכך את המערכת הפוליטית והמשפטית היה המערכה הציבורית האחרונה בחייו.
בריאיון לעיתון "דבר" אמר: "ישראל חייבת להיות מוגנת מפני טרוריזם.
יש לתלות את המחבלים ולא לכלוא אותם בבית הסוהר.
איום המוות יפחיד רוצחים בכוח ורובם יירתעו לנוכח הסכנה שייתלו.
כאשר תופסים אותם, מה קורה להם?
מכניסים אותם לבתי סוהר, מטפלים בהם, מחנכים אותם.
אבל אם הם יידעו כי הם עשויים לשלם בחייהם, לא ייצאו הרבה גיבורים גדולים".
בריאיון ל"מעריב" טען כי אין צורך בחוק מיוחד לשם כך, משום שהחוק שאפשר את הוצאתו להורג של אדולף אייכמן, "מאפשר גם דין מוות לחבלנים".
לדברי בן-גוריון, הוא עצמו למד עברית מסבו כבר בגיל שלוש.
הוא דיבר וכתב עברית עוד לפני עלייתו לארץ ישראל.
בן-גוריון הרבה להביע דעתו בענייני השפה העברית, לעיתים בניגוד לעמדה המקובלת בקרב בלשנים, ופעל להנחיל את גישתו במאמרים ואף בהנחיות מחייבות.
בין השאר התנגד לשימוש במילה "אקדמיה", ועקב כך קרוי החוק העוסק באקדמיה ללשון העברית "חוק המוסד העליון ללשון העברית", ללא המילה "אקדמיה" בשמו.
ב-1955 קבע, בתפקידו כשר הביטחון, שרק אנשי צבא בעלי שמות עבריים יוכלו לייצג את צה"ל מחוץ לישראל.
כן דרש מחברי הממשלה ומקציני הצבא לשנות את שמות המשפחה הלועזיים לשמות עבריים.
הוא סבר שבכתיב של מילים שמקורן יווני יש להעדיף את האות סמ"ך על-פני זי"ן, ולכן יש לכתוב ולא "מוזיאון", ולא "מוזיקה" וכדומה.
עמדתו זו הופצה כהנחיה למשרדי הממשלה, ובהתאם לכך השתמש משרד הביטחון במשך שנים רבות, אף לאחר פטירתו של בן-גוריון, בכתיב הלא מקובל .
הבלשן יצחק אבינרי מתח ביקורת על גישתו זו של בן-גוריון.
בן-גוריון סבר שיש להימנע בדרך כלל מהשימוש במילת היחס "את", שכן אין בה צורך להבנת המשפט, ומיעט להשתמש בה.
כחיזוק לעמדתו הביא את המסופר על רבי עקיבא: "חכמינו הרגישו בדבר ורבי עקיבא היה משום כך דורש תלי תלים של הלכות על "את" כשם שהוא עשה זאת על "אך" ו"גם".
סימן ש"את" אינו נחוץ לגופו." מעמדו הציבורי עורר עניין בעמדתו בסוגיה זו.
עם החולקים על בן-גוריון נמנה הבלשן יצחק אבינרי, שגרס כי "בלשון חיה יש הכרח להקפיד על ה"את" לשם בהירות ודיוק", ואף הדגיש: "כל העוקר "את" מתוך המשפט בכוונה ומדעת - כאילו עוקר מפיו שן בריאה".
חוקר התקשורת רפי מן כתב על עיסוקו זה של בן-גוריון: "היה זה חלק מניסיונו המתמשך להיות מעורב אישית בקביעת תקנים לסמלים לאומיים שנועדו לשמש כלים בתהליך כור ההיתוך, לאיחוד ולגיבוש חוויה לאומית משותפת.
עיסוקו בשאלות הלשון חרג על כן משיח תאורטי.
הוא ביקש להתוות דרך ולהשפיע בפועל על דרך השימוש בשפה כחלק מתפישת הממלכתיות."
יום פטירתו, ו' בכסלו, נקבע בחוק ליום זיכרון ממלכתי.
בהתאם לצוואתו מנוהלים ביתו בתל אביב, צריפו בשדה בוקר וארכיונו במסגרת "יד בן-גוריון".
בשנת 1976 חוקקה הכנסת את חוק דוד בן-גוריון "לזכרו ולפועלו של דוד בן-גוריון ולהנחלת מורשתו לדורות".
המכון למורשת בן-גוריון, המכיל ארכיון, מכון חינוכי ומכון מחקר.
במסגרת זאת נשמר צריף בן-גוריון.
בית בן-גוריון השוכן בבית שבן-גוריון ציווה למדינה, בשדרות בן-גוריון בתל אביב.
המכון לחקר המדבר, כחלק מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.