tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אזור של חקלאות המבוססת על יערות, הוא מנצל גידול רב-שכבתי עם עצים גדולים המגינים על האנסטה הילידית, גידול המזון העיקרי, שמתחתיו גדלים קפה ושיחים אחרים.
האזור מאוכלס בצפיפות בבני הגדאו שהידע המסורתי שלהם תומך בניהול היער המקומי.
בתוך מדרונות ההרים המעובדים נמצאים יערות קדושים המשמשים באופן מסורתי את הקהילות המקומיות לטקסים הקשורים לדת הגדאו, ולאורך רכסי ההרים מקבצים צפופים של מונומנטים מגליתיים, שהגדאו מעריצים ושזקני הגדאו דאגו לטפל בהם.
מלבד שיטת הבאאלה, לפני שנכבשו על ידי האימפריה האתיופית בשנות ה-90 של המאה ה-19, חיו הגדאו בפדרציה של שלוש טריטוריות שנקראו סאסרוגו (Sasserogo), או "שלושה רוגה".
רוגה אלו: סובהו, ריבוטה וריקוטה, חלקו אבא גאדה אחד, שהיה דומה למשרה המקבילה אצל האורומו, וכל שמונה שנים הועבר לבעל תפקיד חדש בגיל הבא שנקבע בטקס המכונה גם באאלה.
על פי מסורת הגדאו, כל תפקידי ההנהגה מאבא גאדה בראש ועד למשרד הייטיצ'ה (Hyiticha) התקבלו בטקס הבאאלה, בעוד תפקידים ספציפיים היו שייכים לקלאנים או תת-קלאנים ספציפיים.
כאשר שורטטו קווי גבול בין היחידות המנהליות החדשות של מדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום ואורומיה במהלך ממשלת המעבר האתיופית, שטחים רבים שהיו שייכים במקור לגוג'יי אורומו, כולל מתחם קאלו (גלמה) בוונגו (Wenago), ניתנו למדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום.
הגוג'י אורומו המקומיים לא היו מרוצים מההסדר הזה, וערערו בלא הצלחה על ההחלטה ללשכת ראש הממשלה.
זה הוביל לעימותים אלימים בהאגרה מריאם בין הגוג'יי לגדאו באפריל-מאי 1995. הצבא הפדרלי ניסה להתערב בין השניים כדי לעצור את הלחימה, אך רק הצליח להפוך למטרה של חמושים מבני הגוג'יי.
אזור גדאו (באמהרית: ጌዴኦ) הוא מחוז במדינה האזורית דרום אתיופיה שבאתיופיה.
אזור זה נקרא על שם בני הגדאו, אשר מולדתם נמצאת באזור זה.
גדאו הוא מובלעת של המדינה האזורית דרום אתיופיה המורכבת מרצועת אדמה צרה לאורך המתלול המזרחי של הרמה האתיופית.
הוא מוקף באזור אורומיה, הגובל באזור במזרח, בדרום ובמערב; גדאו חולק את הגבול הצפוני שלו עם מדינת סידאמה.
היא המרכז האדמיניסטרטיבי; עיירות אחרות כוללות את וונאגו, , צ'ללקיטו וגדב.
גובהו של האזור נע בין 1,268 מטר מעל גובה פני הים בסביבת לגובה של 2,993 מטר בבריכת הארו וולוו.
בגדאו יש 215 קילומטרים של כבישים לכל מזג אוויר ו-54 קילומטרים של כבישים למזג אוויר יבש, צפיפות ממוצעת של 199 קילומטרים כביש לכל 1000 קילומטרים רבועים.
הסוכנות המרכזית לסטטיסטיקה של אתיופיה (CSA) דיווחה כי 63,562 טון קפה גודלו בסידאמה ובגדאו ביחד בשנה שהסתיימה ב-2005, בהתבסס על רישומי בדיקה של רשות הקפה והתה האתיופית.
זה ייצג 63% מהתפוקה של מדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום (SNNPR) ו-28% מהתפוקה הכוללת של אתיופיה.
ב-28 ביולי 2009, המחלקה לתיאום חקלאות ופיתוח כפרי אזורי בדילה דיווחה כי למעלה מ-359.2 מיליון ביר אתיופי של קפה גודלו על ידי חקלאים באזור גדאו במהלך השנה.
מפקד האוכלוסין של 2007 שנערך על ידי הסוכנות המרכזית לסטטיסטיקה של אתיופיה דיווח שבאזור זה יש אוכלוסייה כוללת של 847,434 תושבים, מתוכם 424,742 גברים ו-422,692 נשים; על שטח של 1,210.89 קילומטרים רבועים, יש בגדאו צפיפות אוכלוסין של 699.84 נפשות לקילומטר רבוע.
סה"כ נספרו באזור זה 179,677 משקי בית, מה שמביא לממוצע של 4.72 נפשות למשק בית ו-172,782 יחידות דיור.
ארבע הקבוצות האתניות הגדולות ביותר שדווחו באזור זה היו הגדאו (86.14%), האורומו (4.71%), האמהרים (3.37%) וה (1.55%); כל הקבוצות האתניות האחרות היוו 4.23% מהאוכלוסייה.
מדוברת כשפה ראשונה על ידי 86.82%, 5.82% דוברים אמהרית ו-4.12% דוברים שפת אורומיפה; 3.24% הנותרים דיברו בכל שאר השפות העיקריות שדווחו.
רוב התושבים אמרו שהם פרוטסטנטים, כאשר 73.21% מהאוכלוסייה דיווחו על תשובות בקטגוריה זו, בעוד ש-10.67% היו שייכים לכנסייה האורתודוקסית האתיופית, 7.96% ציינו דתות מסורתיות, 2.44% היו מוסלמים ו-2.11% אימצו את הנצרות הקתולית.
מדוברת כשפה ראשונה על ידי 81.45%, 7.79% דוברים אורומיפה, 7.64% אמהרית ו-1.1% דוברים ; 2.02% הנותרים דיברו בכל שאר השפות העיקריות שדווחו.
מספר רב של תושבים אמרו שהם פרוטסטנטים, כאשר 43.24% מהאוכלוסייה דיווחו על תשובות בקטגוריה זו, בעוד 24.57% ציינו דתות מסורתיות, 22.1% היו שייכים לכנסייה האורתודוקסית האתיופית, 2.84% אימצו את הנצרות הקתולית ו-2.77% היו מוסלמים.
19.6% מהאוכלוסייה נמצאים בעבודות שאינן קשורות לחקלאות, לעומת ממוצע ארצי של 25% וממוצע אזורי של 32%.
65% מכלל הילדים הזכאים לומדים בבית ספר יסודי ו-17% בבתי ספר תיכוניים.
40% מהאזור חשוף למלריה, ו-37% לזבוב הצה צה.
המזכר העניק לאזור זה דירוג סיכון לבצורת של 342.
(וורדה) של אזור גדאו הן:
שטח של כ-300 קילומטרים רבועים באזור גדאו שמרכזו ב- הוכרז כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשם "הנוף התרבותי של גדאו" (The Gedeo Cultural Landscape) בספטמבר 2023. האתר משתרע לאורך המתלול המזרחי של הרמה האתיופית.
הנהרות הרבים והאדמה הפורייה מאפשרים חקלאות לרוחב 20 הקילומטרים המפרידים בין קצה המתלול לשפלה.
האתר היה ועודנו עדות חיה למסורת החקלאות של בני הגדאו המתבססת על גידול תחת עצים של (אנסטה – "בננה מזויפת"), ששורשיו הם מזון בסיסי לבני הגדאו וקפה הגדל מתחת לשיחי האנסטה שמהווה הכנסה עיקרית.
מערכת סימביוטית זו הקושרת בין תרבות לטבע מתבססת על הידע המסורתי של הגדאו שיודעים לדאוג למחייתם תוך דאגה לשימור הסביבה.
באתר זה מתגוררים כרבע מיליון מבני הגדאו.
אף שכיום בני הגדאו הם ילידים באתיופיה, מסורות בעל פה גורסות שהם היגרו לדרום-מערב המדינה מצפון באלפיים השנים האחרונות.
קהילות הגדאו פועלות על בסיס המסורת והידע המקומי.
המוסדות המסורתיים כוללים את הסונגו, מועצת הזקנים, וכן את שיטת הבאאלה הקובעת את הקשר עם הטבע.
חלקים מהיער הטבעי, מוקצים כשטחים קדושים שבהם אין חוטבים עצים או מגדלים.
שטחים מקודשים נוספים קיימים על קו הרכס שבו יש מקבצים של מונומנטים מגליתיים, חלקם כאסטלות וחלקם בצורת פאלוס שהגדאו מעריצים ושזקני הגדאו דואגים לטפל בהם.
גדוד "פסגות" 5114 (לשעבר גדוד חי"ק 374 או יחידת חי"ק 374) הוא גדוד הלוחמה האלקטרונית המטכ"לי של צה"ל.
הגדוד הוא הזרוע המבצעית של מרכז לוחמת הספקטרום, המפעיל לוחמים ולוחמות בשטח, האחראים על משימות הגנה במרחב האלקטרומגנטי, פועלים לשיבוש מערכות אויב, בהגנת השמים בתווך האלקטרומגנטי, וייצור חופש פעולה במשימות ההתקפה וההגנה של צה"ל.
גדוד "פסגות" המוגדר כיחידה מובחרת, מיומן לבצע הגנה והתקפה במרחב הספקטרלי.
פלוגות הגדוד מצויות בכל הפיקודים המרחביים, ופועלות בשיתוף פעולה עם זרועות האוויר והים.
מדובר בגדוד סדיר, המונה מאות חיילות וחיילים העוברים מסלול הכשרה ארוך ומורכב.
בגדוד שלושה מקצועות: לוחם ספקטרום, חוקר ספקטרום התקפי, חוקר ספקטרום הגנתי.
מפקד הגדוד הוא קצין בדרגת סגן-אלוף.
מפקדת הגדוד הנוכחית היא סא"ל ד'.
תחת מרכז 513 קיימים גם גדודי המילואים, המורכבים מפלגות של חיילים יוצאי היחידה וחיילים מיחידות מיוחדות: גדוד 5119 המשויך לפצ"ן, גדוד 5116 המשויך לפד"מ, יחס"ר 5115 העוסק בפעולות מיוחדות ומורכב במחציתו מיוצאי היחידה וכמחציתו מלוחמי מילואים יוצאי יחידות מובחרות.
הגדוד הוקם בתצורה המקורית שלו כיחידת חי"ק 374, בשנת 1962. היחידה הוגדרה כ"יחידה עילית סודית" של חיל הקשר, אשר חייליה הסתובבו ללא תג.
חיילי היחידה לקחו חלק במלחמת ששת הימים, מלחמת יום הכיפורים ומלחמת לבנון הראשונה.
בשנת 1965, נכלא המרגל הישראלי וולפגנג לוץ על ידי המצרים, אשר שידרו בטלוויזיה את המשפט שלו.
מחשש שאזרחי ישראל יזהו את המרגל (אשר היה גם מדריך רכיבה על סוסים מוכר), צה"ל הורה ליחידת חי"ק 374 למנוע את קליטת השידור בריכוזי האוכלוסייה הערבית בישראל.
במלחמת ששת הימים, היחידה לקחה חלק במבצע מוקד, שם פעלו לניתוק הקשר בן הפיקוד המצרי, ומטוסיו ששהו באוויר.
פעלה גם היחידה בשיבוש התקשורת האזרחית בישראל, על מנת לשמור על סודיות המבצע ולמנוע דליפת מידע בטרם הגיעו מטוסי חיל האוויר למצרים.
הגדוד לקח חלק במבצע ערצב 19 במלחמת לבנון הראשונה.
רוב פעילות הגדוד נחשבת למסווגת, אך חלק מפעילויות הגדוד במהלך השנים הותרו לפרסום.
במהלך מבצע מבצע חומת מגן, כאשר יאסר ערפאת הסתתר במוקטעה שהייתה באותו זמן תחת מצור ישראלי, ניסה ערפאת לתקשר עם אנשיו, אך נחסם על ידי כוחות צה"ל, ואף טען "היהודים לא נותנים לי לדבר".
במהלך מבצע עמוד ענן, השתלטו חיילי גדוד "פסגות" על תחנת שידור הרדיו של חמאס והג'יהאד האיסלמי ושידרו לתושבי הרצועה מסרי תודעה ואזהרות נגד קרבה לאנשי חמאס.
במבצע שומר החומות חיילי הגדוד שיבשו מערכות קשר של חמאס ופעלו בהגנת שמיים.
גדוד פסגות הפיל מאות רחפני אויב בכלל הגזרות במהלך מלחמת חרבות ברזל.
הגדוד השתתף בכלל התמרונים והחזיתות במהלך המלחמה ופעל בשיתוף פעולה עם הכוחות בשטח.
גדוד פסגות השתתף גם במבצע של שייטת 13 לעצירת "משט החירות" (בו השתתפה גרטה טונברי) לרצועת עזה.
לפי עדויות משתתפי המשט, כוחות צה"ל שיבשו את הקשר ומערכות הניווט של הספינה.
בראיון לחדשות 13, חשף מפקד מרכז 513 אל"ם י', שהיחידה לקחה חלק במאמץ הנעת האוכלוסייה בעזה בעזרת שידור מסרי דובר צה"ל ברדיו וסלולר.
כמו כן נחשף באותה כתבה שבזמן נאומו של ראש הממשלה בנימין נתניהו בעצרת הכללית של האו"ם ב-26.9.25, פעל גדוד 5114 להחדרת השידור לטלפונים הניידים של תושבי עזה.
לוחמי גדוד פסגות היו פרוסים בשטח ופעלו נגד המתקפות האיראניות באפריל ואוקטובר של שנת 2024.
בכתבת חדשות 13 נחשף ששיבושי ה-GPS שחוו אזרחי ישראל במהלך המלחמה הם עשייתו של המרכז והגדוד, כדי להגן על העורף הישראלי מכטב"מים ורחפנים.
לאחר סיום מבצע עם כלביא, צה"ל חשף שעשרות כטב"מים ששוגרו לכיוון מדינת ישראל על ידי איראן ייורטו על ידי חיילי ומערכות הגדוד.
תחת גדוד 5114 קיימת "פלוגת הספקטרום הצה"לית", האחראית על ניטור הספקטרום, זיהוי קונפליקטים, מציאת מקורות תקיפה ספקטראלית ותיאום עם כלל כוחות צה"ל על מנת לאפשר חופש פעולה ספקטראלי.
גדוד הל"א משלב גברים ונשים יחד לאורך כל השירות.
מסלול לוחם הל"א כולל טירונות המכשיר את לוחמי היחידה כרובאי 03. ההכשרה הרובאית של טירוני הל"א מתקיימת יחד עם אחת מפלוגות הטירונים של חיל התותחנים בבסיס שבטה.
לאחר ההכשרה הרובאית הם עוברים קורס מקצועי ארוך ומורכב, המכין אותם להמשך השירות המבצעי.
בהכשרתם, לומדים לוחמי היחידה על כל המערכות הקיימות במערך, ניווטים, שבועות קליעה ושטח, תרגילים ותרחישי אמת שונים.
בסיום ההכשרה הלוחמים משתבצים באחת מהפלוגות המבצעיות של הגדוד, למתאימים יש אפשרות לצאת לקורס מ"כים, קצונה והדרכה.
חוקרי ספקטרום מגיעים לאחר תואר הנדסאי (לימודי י"ג י"ד) בתחומי התוכנה, אלקטרוניקה ומחשבים.
עם סיום הלימודים ההנדסאים, מתגייסים החוקרים ומתחילים בטירונות 02 בה"ד 7 שלסיומה מגיעים אל היחידה ומתחילים בהכשרה מקצועית, הכוללת הכרת הספקטרום, מסעות, כושר, קורס הנדסת RF ועוד.
בסיום ההכשרה מתפצלים החוקרים למגמת התקפה והגנה, שם מעבירים את שירותם ביחידה.
תחת פלוגת ההכשרות, מכשירים גם את שולטי הספקטרום, שיושבים תחת מרכז לוחמת הספקטרום ומפעילים את מערכות הגדוד מרחוק.
גדוד 6888 הוא סרט ביוגרפי וסרט דרמה אמריקאי משנת 2024 בכתיבה ובימויו של טיילר פרי, עם קרי וושינגטון ואבוני אובסידיאן בתפקידים הראשיים.
הסרט מספר על גדוד הדואר המרכזי 6888, שהורכב מנשים אפרו-אמריקאית ששירתו באירופה במהלך מלחמת העולם השנייה.
בתקופה זו השתמשו גם השחורים והלבנים במונח ניגר שכיום נחשב לפוגעני ואסור.
זה היה גדוד הנשים האפרו אמריקיות היחיד במסגרת חיל הנשים של צבא ארצות הברית.
הסרט מתרכז במפקדת הגדוד צ'ריטי אדמס ארלי ובטוראית לנה דרייקוט .
דרייקוט הספיקה להשתתף בסרט זמן קצר לפני מותה בגיל 100.
בסרט יש סרטונים בשחור לבן של חיילות הגדוד צועדות ובסיומו נואמת מישל אובמה על חשיבות הגדוד הזה.
לנה דרייקוט (אבוני אובסידיאן) לומדת בבית ספר תיכון ליד פילדלפיה.
היא מאוהבת באברם דייוויד (גרג סולקין) היהודי הלבן למרות הערות גזעניות שהיא מקבלת בבית הספר ומהסתייגותה של אמה (דנה ביסקו).
אברם נהרג כשמטוסו מופל באיטליה ב-1943.
לנה מחליטה להתגייס ומועברת לבסיס טירונות של צבא ארצות הברית בג'ורג'יה.
היא מתקבלת לגדוד 6888 של נשים אפרו אמריקאיות עליו מפקדת מייג'ור צ'ריטי אדמס ארלי (קרי וושינגטון) הנעזרת בסגניתה קפטן נואל קמפבל (מילונה ג'קסון).
היא מצליחה לעבור בקושי את הטירונות בגלל דיכאון עקב נפילתו של אברם.
אלינור רוזוולט (סוזן סרנדון) מקבלת אישה שמתלוננת שלא קבלה שום מכתב משני ילדיה שמשרתים באירופה.
מתנהלת ישיבה בבית הנשיא פרנקלין רוזוולט (סם ווטרסטון) ובה משתתפים הנשיא, אשתו וכן מרי מקלאוד בת'ון (אופרה וינפרי) והגנרל הגזען הולט (דין נוריס).
הם דנים בשאלת הדואר לחיילים ולמשפחות.
בת'ון מעלה את האפשרות שגדוד 6888 יישלח למטרה זו לבריטניה אך הגנרל מעלה ספקות באשר לכשרותן של חיילות הגדוד השחורות.
בת'ון מצליחה לשכנע את הנשיא והגדוד מועבר לאירופה באונייה "איל דה פרנס" ללא ליווי צבאי.
הן מגיעות לבריטניה בפברואר 1945, צועדות בגאווה ברחובות ונאלצות לשכון בבית ספר נטוש השורץ עכברים.
תוך זמן קצר הן משפצות את המקום, מקבלות את מיליוני המכתבים ומתחילות לעבוד.
הולט נותן להן תקופה של חצי שנה.
בתחילה העסק צולע כי הכתובות והשמות משובשים.
הולט מבקר במקום, משפיל בפומבי את המפקדת ומאיים לפטר אותה ולהחליפה במפקד "לבן".
על כך משיבה לו מייג'ור צ'ריטי אדמס "על גופתי המתה" וזוכה למחיאות כפים מהחיילות.
לנה מוצאת את המכתב של אהובה ומתייפחת על קברו.
בינתיים מתחיל רומן אהבה בינה לחייל יו בל (ג'יי ריבס).
הגדוד מצליח במשימתו ותוך 90 יום מחולקים 17 מיליון דברי דואר.
לאחר ההצלחה הגדוד מועבר לצרפת וגם שם הן מצליחות.
בחזרתן לארצות הברית המפקדת מועלית לדרגת לויטננט קולונל והגדוד מתקבל בהצדעה על ידי חיילים "לבנים".
שם השחקן שם הדמות הערותקרי וושינגטוןצ'ריטי אדמס ארלימייג'וראבוני אובסידיאןלנה דריקוטטוראיתדנה ביסקואמה דריקוטאמא של לנהגרג סולקיןאברם דייווידטייסדין נוריסגנרל הולטסם ווטרסטוןפרנקלין רוזוולטסוזן סרנדוןאלינור רוזוולטאופרה וינפרימרי מקלאוד בת'וןמילונה ג'קסוןקפטן נואל קמפבלסמג"דיתשניס שאנאטייג'וני מייטוראיתג'יי ריבסיו בלטוראילנה דרייקוטבתפקיד עצמה
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס סטלייט26 בינואר 2025השיר המקורי הטוב ביותר"The Journey"פרס ה-BET9 ביוני 2025הסרט הטוב ביותרגדוד 6888
"גדוד העבודה וההגנה על־שם יוסף טרומפלדור", או בשמו המקוצר "גדוד העבודה", היה ארגון חלוצים שיתופי שהוקם בשנת 1920 ופעל עד לשנת 1929. חברי גדוד העבודה דגלו במנעד רעיונות סוציאליסטי וקומוניסטי, לאומי וציוני.
כאשר הוקם חשבו להכליל בשמו את המילה: "הגנה", אך זו הוסרה, או הוסתרה, בשל החשש משלטונות המנדט הבריטי.
הגדוד הוקם על ידי מנהיגי החלוץ ואנשי "השומר": מניה וישראל שוחט, יצחק שדה (לנדוברג) ויהודה אלמוג, אשר גייסו כשמונים ושמונה מייסדים, רובם מחניכיו של יוסף טרומפלדור בתנועת "החלוץ" ברוסיה.
ההכרזה הרשמית על הקמת הגדוד הייתה בי"א באלול ה'תר"פ - 25 באוגוסט 1920, במלאת חצי שנה למותו של יוסף טרומפלדור, במחנה העבודה של סוללי כביש טבריה-צמח במגדל.
במחנה זה הוקמה התשתית הארגונית של הגדוד, שהתבססה על קבוצות עבודה שמתוכן נבחרה "מועצת צירי הקבוצות".
מבנה זה הועתק אל הגדודים השונים שקמו.
בהדרגה איבדה המועצה המקומית את סמכותה, לטובת מבנה ריכוזי של ועד פועל שנבחר אחת לשנה.
בשנים הראשונות הקבלה לגדוד הייתה פתוחה לכל מבקש.
לאחר חודש נדרש המועמד לקבל את אישור הפלוגה בהצבעה גלויה.
בכך, שימש הגדוד גם כמכשיר להכשרת החלוצים לעבודות שונות.
הוועד הראשון של הגדוד כלל את שדה, שעמד בראשו, אלמוג, מנחם אלקינד, צבי נדב, משה לויט ויוסף חריט.
החלטתו של הרברט סמואל ליזום עבודות תשתית ציבוריות, בייחוד של סלילת כבישים, על מנת להקל על מצוקת האבטלה של העולים, יצרה את התנאים הכלכליים לקיומו של הגדוד.
עם הקמת "ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל" ו"המשרד לעבודות ציבוריות", זכה הגדוד לקבל הזמנות עבודה שניתנו עד אז לקבוצות קבלניות שונות.
על פי אניטה שפירא חשיפתם של החלוצים הצעירים ל"מהפכת אוקטובר" בשיאה, היוותה מניע לרצון ליצירת קואופרטיב ו"קומונה כללית".
זו תהווה כוח חלוץ בעל שלוחות במקומות שונים, עד להקמת קומונה כללית של פועלי ארץ-ישראל.
בגדוד היו חברי "הפועל הצעיר", אשר רובם פרשו ממנו על רקע ניסוח התקנון; חברי "פועלי ציון שמאל" וחברי ה"פרקציה", שהייתה קבוצה בתוך המפלגה הקומוניסטית (פק"פ).
עם זאת מרבית חברי הגדוד היו חסרי תודעה פוליטית מעשית, אף על פי שנטו לסוציאליזם בנוסח של מפלגת "אחדות העבודה".
במרץ 1921 הוקמה פלוגה שנייה של גדוד העבודה, בפתח תקווה.
ביוני 1921 היו בפלוגה בפתח תקווה כ-330 חברים שעבדו בסלילת מסילת ברזל לפתח תקווה ובפלוגה בטבריה כ-270 חברים.
באוגוסט 1921 מנה הגדוד יותר מ-650 חברים בפלוגות שנמצאו ביישובים שונים.
בשנת 1921 היה הגדוד שותף להקמת עין חרוד.
הגדוד השקיע בכך סכום של 3,980 לירות מצריות, שהגיעו משארית הכספים מן העבודות הציבוריות ומרכוש פלוגות ראש-העין ומגדל.
"פלוגת עין חרוד" מנתה כ-200 חלוצים, שהתיישבו ביחד עם חלוצים מן העלייה השנייה, שהיו בעלי ניסיון חקלאי.
כמה חודשים לאחר מכן הקים הגדוד את תל יוסף, שפלוגתו מנתה כ-100–120 חברים.
בתקופה זו נטמנו זרעי הסכסוכים בגדוד, שראשיתם בדרישת חוב של ההסתדרות, אשר מקורה בגרעונות של הגדוד מן מעבודות הסלילה.
במהלך כל שנות קיומו (עד דצמבר 1929) היו חברים בגדוד העבודה כ-2,500 איש ואישה.
מדיניות הגיוס המקלה של הגדוד אפשרה לרבים לחבור אליו, ללמוד מקצוע, ואז לעזבו.
מטרות מנהיגי הגדוד היו שיתופיות, התיישבות והגנה, כל זאת בכפיפות להסתדרות העובדים העבריים בארץ ישראל.
על פי תקנון גדוד העבודה מטרתו הייתה:
דרך הפעולה על פי התקנון
הניהול הכלכלי של הגדוד היה שיתופי: כל הכנסות החברים הופקדו בקופה משותפת, לפי עקרון של קומונה ארצית.
הקופה המשותפת נועדה לשמש את כולם באופן שוויוני ולפי צורכיהם.
במשך הזמן הונהגה אוטונומיה כלכלית לפלוגות ולישובים, ורק המאזן כלל את כל ההכנסות.
חברי הגדוד דגלו בעלייה יהודית המונית וחופשית לארץ, ובהקמת כוח הגנה יהודי מאורגן בארץ ישראל.
בגדוד העבודה היו "פלוגות" קטנות וגדולות, של חניכי "החלוץ" ו"השומר הצעיר" או "טכניות", שחבריהן פועלים או "מומחים", בעיר או בהתיישבות העובדת.
הפלוגות עסקו במגוון מקצועות: חקלאות לסוגיה, מלאכה, סבלות, הובלה ממונעת, סלילת כבישים, תפירה ועבודות שירות במחנות הצבא הבריטי.
חברי הגדוד לקחו חלק בבניית יישובים אחרים, ועסקו בסלילת כבישים (כביש טבריה–טבחה), ייבוש ביצות, סבלות, בניין בתים, חקלאות ועוד.
אנשי הגדוד הותירו את רישומם בנופה של ירושלים, לאחר שבנו במו ידיהם את שכונות הגנים בעיר: רחביה, תלפיות, בית הכרם, וכן בנו את בנין ישיבת פורת יוסף בעיר העתיקה ואת בניין "הדסה" בקרן הרחובות הרב קוק והנביאים (שמותיהם כיום).
בתל אביב נטה הגדוד את אוהליו, בין השאר, בשכונת מחלול על חוף תל אביב; חברי הפלוגה עסקו בבניית רחוב נחלת בנימין, רחוב בן יהודה, שדרות רוטשילד ובית הספר תל נורדאו, וכן בבניין בתים ביפו.
הם בנו את הבית האדום בתל אביב.
היישובים אשר הוקמו על ידי חברי גדוד העבודה הם: המשק המשותף של עין חרוד ותל יוסף ב-1921, ורמת רחל שהוקם ב-1926. כפר גלעדי, שחבריו היו אנשי השומר בהם מניה וישראל שוחט, (הוקם בשנת 1916 אך ננטש לאחר מאורעות תל חי) השתייך לגדוד העבודה באופן רשמי, אך למעשה התנהל בנפרד.
הסתדרות העובדים, בראשה עמד דוד בן-גוריון, ראתה בו תחילה בשר מבשרה, שכן כל חברי הגדוד היו חברי ההסתדרות מיומה הראשון.
אולם הצהרתם הגלויה של מנהיגי גדוד העבודה, על היותו למעשה גוף המתחרה עמה על השליטה בציבור הפועלים בארץ ישראל, גרמה לחששות.
מפלגת אחדות העבודה, אשר הייתה המפלגה הגדולה בהסתדרות ושאפה לאחד את זרמי הפועלים השונים, ראתה בפעילות חלק ממנהיגי הגדוד פלגנות ותחרות למוסדותיה.
הסתדרות העובדים גם לא תמכה בדרישת גדוד העבודה להשוואת השכר המלאה של הפועלים.
כל אלו תרמו לעוינות ולוויכוחים ארוכים בין הנהגת "הגדוד" לבין הנהגת ההסתדרות.
זאת ועוד, בהנהגת יוצאי השומר לשעבר, מניה וישראל שוחט, פעלה מחתרת בשם "הקיבוץ החשאי", אשר מצאה אצל אנשי הגדוד כר נוח לגיוס חברים (מחצית מכמאה חברי "הקיבוץ החשאי" באו מקרב אנשי הגדוד), ובתשתית הארגונית – פלוגות העבודה – והיישובית – כפר גלעדי – בסיס מבצעי.
מחתרת זו נתפשה כמסכנת בפעולותיה אף את שלום היישוב כולו.
כך, הורה בן-גוריון על הקמתה של 'ועדת בירור לחקר 'הקיבוץ החשאי' בגדוד העבודה', שסיימה עבודתה מעט לאחר שהחלה בעקבות התפלגות הגדוד בסוף 1926.
המצב הכלכלי הקשה, חילוקי דעות אידאולוגיים, ובמידה לא פחותה מכך ענייני אגו בין אלקינד ללביא, הובילו לפילוג בגדוד העבודה.
פלוגת גדוד העבודה בעמק יזרעאל הוקמה לכתחילה בשני יישובים: עין חרוד ותל יוסף, התפלגה לשני קיבוצים נפרדים באביב תרפ"ג 1923. חלק מחברי עין חרוד היו אנשי העלייה השנייה, נאמני "אחדות העבודה", בעוד שרובם ככולם של חברי תל יוסף היו אנשי העלייה השלישית.
שלמה לביא דרש שתקציב הפיתוח של עין-חרוד יהיה ברשות עין-חרוד, בעוד אלקינד דרש שקופת הגדוד תישאר משותפת.
200 גדודאים תמכו באלקינד, 100 תמכו בלביא.
המיעוט עם לביא נשאר בעין-חרוד.
הרוב עם אלקינד נשארו בתל-יוסף.
חברי עין חרוד, יחד עם קבוצות חלוצים אחרות, הקימו את תנועת הקיבוץ המאוחד.
אחר כך, באמצע שנות העשרים, הגדוד התפלג בין ימין לשמאל.
הזרם השמאלי היה מעוניין להילחם ליישום עקרונות הסוציאליזם והקומונה הארצית שתכלול את כל הפועלים בארץ ישראל, ואילו תמיכת הזרם הימני הייתה נתונה ראשית כל לבנית המשק של הפלוגה ולערכים לאומיים.
תמורות כלכליות וחברתיות בהרכב היישוב היהודי בארץ ממחצית שנות העשרים, מתחים עם הנהגת ההסתדרות והמצב הכלכלי הקשה שתוצאתם הייתה אבטלה ורעב בגדוד העבודה, הביאו קבוצה בקרב זרם השמאל בגדוד, חלקם אנשי "החלוץ" לשעבר, להתארגן בראשותו של מנחם אלקינד ולעזוב את הארץ לברית המועצות.
מנהיגי הקבוצה קיבלו מן השלטונות בברית המועצות קרקעות בחצי האי קרים, לשם הקמת קומונה בשם "וויו נובה" ("דרך חדשה" באספרנטו).
עזיבת חברי הגדוד אל קרים התרחשה בהדרגה בשנים 1927–1929, והתקבלה בתדהמה ובכאב אצל חבריהם ומכריהם בארץ.
ב-1935 הפכו השלטונות הסובייטיים את הקומונה לקולחוז, וצורפו אליו פועלים ומשפחותיהם מרחבי ברית המועצות, ובכך הושם קץ למעשה לקומונה "וויו נובה" בצביונה היהודי.
אלקינד ואחרים נרצחו בטיהורי סטלין.
שרידי החברים היהודים מארץ-ישראל בקולחוז נרצחו על ידי החיילים הנאצים.
כמה מחברי הגדוד שעזבו ובני משפחותיהם, חזרו לארץ במשך השנים.
בשנת 1927 החלו תהליכי התפוררות בגדוד העבודה.
בקיץ 1929 הוחלט על התאחדותה של שארית גדוד העבודה עם התנועה הקיבוצית שמייסדיה התפלגו ממנו – הקיבוץ המאוחד.
תנועה זו הוקמה על ידי קיבוץ עין חרוד, ויישובי גדוד העבודה (הקיבוצים תל יוסף, כפר גלעדי, תל חי ורמת רחל) הצטרפו אליה.
נתן שחם, עצם אל עצמו, תל אביב: הוצאת עם עובד, 1981.
בשיר אבינעם בחור כארז שנתחבר בשנות העשרים
בשיר "תה ואורז יש בסין", שכתב אברהם שלונסקי בגדוד העבודה בעין חרוד ב-1922.
בשירו של חיים גורי "בלדה על יצחק שדה" ("חבר בגדוד העבודה, והוא היה לאגדה")
יחידת הסיור המדברי (יחס"ר 585; מכונה גם "היחס"ר הבדואי" או "סיירי המדבר") היא יחידת חי"ר, שבה משרתים בעיקר חיילים בדואים.
משרתים בה גם יהודים, בפלוגת הסיוע המנהלתית, ערבים ישראלים ונוצרים.
עד יולי 2017 נקראה בשם גדוד הסיור הבדואי.
בשנת 1985 פנה עלי חילף מהישוב חילף-טבאש ששירת בפיקוד דרום, לרמטכ"ל משה לוי בהצעה להקים יחידה בדואית, כדוגמת סיירת שקד, על מנת למסד את נושא הגיוס של בני העדה הבדואית על בסיס התנדבותי.
באוגוסט 1985 התקיימה פגישה בין חילף, הרמטכ"ל לוי, אלוף פיקוד הדרום האלוף בר-כוכבא ותת-אלוף יצחק רבין מפקד אוגדה 252. בפגישה התקבלה החלטה להקמת היחידה והרמטכ"ל הסמיך את חילף לטפל בנושא הגיוס להקמת היחידה.
הגיוס החל בנובמבר 1985. ב-28 בפברואר 1986 נערך הטקס של הקמת היחידה בשגב שלום, בנוכחות השייח' עוודה אבו מואמר.
המפקד הראשון של היחידה היה פרייג' עזזמה.
בשנת 1988 החליף חילף את עזזמה בפיקוד על היחידה שעליה פיקד עד 1989. המפקד השלישי של היחידה היה עאטף גריפאת מהיישוב זרזיר שפיקד עליה בשנים 1989–1992.
בשנת 1990 מונה חילף על ידי האלוף מתן וילנאי ורמ"ט פיקוד דרום יוסי מלמד כפרויקטור של האלוף בנושא הגברת הגיוס ההתנדבותי בקרב בני הנוער של בני העדה הבדואית, על ידי החדרת הגדנ"ע לבתי הספר הבדואיים.
כתוצאה מפעילויות אלה עלו בשנים 91–92 אחוזי הגיוס בקרב בני העדה בצפון ובדרום.
תחילה הוכפפה היחידה למעפ"ד (מפקדת עורף פיקוד דרום) בפיקודו של אל"ם אבי בכר ומאוחר יותר הוכפפה להחטיבה הדרומית באוגדת עזה.
עם חתימת הסכמי אוסלו בספטמבר 1993 היחידה תפסה חלק נכבד בהגנת קו הבט"ש מצפון רצועת עזה, מחסום ארז ועד דרום רצועת עזה בואכה מעבר סופה-מחסום סופה/כרם שלום ועד ציר פילדלפי.
בשנת 1994 הפכה היחידה לגדוד, ומפקדו הראשון היה אל"ם יוסי חדד.
בשנת 1997 הוכפף הגדוד לחטיבה הדרומית של אוגדת עזה ומפקדתו עברה למחנה אמיתי.
בשנת 2002 קיבל הגדוד צל"ש מאלוף הפיקוד על חלקו בלחימה במסגרת האינתיפאדה השנייה (אירועי "גאות ושפל").
עד שנת 2005 מפקדי הגדוד היו קצינים שהגיעו אליו מיחידות אחרות.
החל מספטמבר 2005 ועד אוגוסט 2007 פיקד על הגדוד לראשונה מג"ד בדואי - סא"ל וספי סואעד, שהיה גם המג"ד הבדואי הראשון בצה"ל.
במהלך האינתיפאדה השנייה נטל הגדוד חלק נכבד בלחימה בציר פילדלפי, במאבק נגד מנהרות הברחה ברצועת עזה, ובפתיחת צירים.
ב-10 בינואר 2002 נהרגו 4 חיילי הגדוד בהתקפה על מוצב אפריקה ליד מעבר כרם שלום, ובאוקטובר של אותה שנה הוענק ליחידה צל"ש מטעם אלוף פיקוד הדרום על הצטיינות בלחימה.
ב-11 באפריל 2003 ירה סמל תייסיר אל-הייב ברפיח בטום הורנדל, פעיל תנועת הסולידריות הבינלאומית, בעת שהלה התקרב לעמדה צבאית.
הורנדל היה בתרדמת מאז ועד מותו בינואר 2004. אל-הייב הורשע בהריגה ושיבוש מהלכי משפט וב-2005 נגזרו עליו 8 שנות מאסר.
ב-2 במאי 2003 ירה קצין בגדוד, ששמו לא פורסם, בצלם ג'יימס מילר ברפיח.
ב-2009 שילמה ישראל פיצויים בסך מיליון ליש"ט למשפחת הקורבן.
ב־12 בדצמבר 2004 נהרגו במוצב JVT הסמוך למעבר רפיח 5 חיילי הגדוד ו-6 נפצעו בהתפוצצות מנהרת תופת.
בשנת 2011 הוקמה פלוגת מילואים במסגרת הגדוד, שקבעה שני תקדימים: פלוגה קרבית של לוחמים מוסלמים במילואים ופלוגת מילואים, שמשרתת במסגרת גדוד סדיר.
הגדוד השתתף בלחימה במבצעים עופרת יצוקה, עמוד ענן וצוק איתן.
בשנת 2014 הפך לגדוד נייד המבצע פעולות ביטחון שוטף בכל הגזרות, כגדודים אחרים.
במהלך מבצע צוק איתן, גדוד הסיור המדברי לקח חלק פעיל במשימות ההתקפיות וההגנתיות.
במסגרת פעילות הגדוד, עשרות לוחמי מילואים הוקפצו בצו 8, לראשונה בתולדות היחידה.
ב-4 ביולי 2017 גדוד הסיור עבר הסבה והפך ליחידת סיור, תוך צמצום מספר המשרתים ביחידה, ושילובם של השאר בחטיבות צה"ל השונות.
סגירת הגדוד מסמלת את רצון צה"ל בהנחייתו של הרמטכ"ל, גדי איזנקוט, לסגור את הגדודים המגזריים, ולהרחיב בצורה משמעותית את שילובם של בני העדה הבדואית, לתוך צה"ל על זרועותיו השונים.
נכון ל-2021, ביחידה שלוש פלוגות מבצעיות: פלוגת החוד, פלוגה מבצעית ופלוגת קבע.
האחרונה היא פלוגת הקבע היחידה בצה"ל, והיא מורכבת ברובה מאנשי קבע.
בנוסף, קיימות פלוגת מפקדה ופלוגת מילואים.
זו הפלוגה הקרבית הראשונה בצה"ל של לוחמים מוסלמים במילואים והראשונה שמשרתת במסגרת גדוד סדיר.
בינואר 2026 פורסם על ידי קלמן ליבסקינד ואלחנן גרונר על כמה וכמה מקרים בהם חיילים מהגדס"ר, גנבו כרטיסי אשראי מלוחמים ביחידות אחרות, בהם כאלה שנפלו בקרב.
אחרים גנבו נשק במטרה למכור אותו.
שניים נוספים, מהם קצין בתפקיד מפקד פלוגה, הבריחו לעזה סיגריות באמצעות משאיות הסיוע ההומניטרי.
התביעה הצבאית הקלה בכתב האישום נגד הקצין והלוחם החשודים.
ב-1 בפברואר 2026 פורסם כי בשל האירועים החוזרים הגדוד הוזז מגזרת כרם שלום.
חיילי הגדוד עוברים את הטירונות חי"ר (רובאי 07) בבסיס הר קרן, במשך ארבעה חודשים, יחד עם חיילי חטיבת גבעתי.
לאחר מכן עוברים החיילים אימון מתקדם במשך שלושה חודשים ועולים לקו.
לעיתים פלוגות נשארות ל-4 חודשים נוספים כפלוגת מסלול.
חיילי היחידה לא עוברים הכשרה כגששים.
ההכשרה כוללת גם לימוד עברית ושיעורים על החברה בישראל, במטרה לעזור לחיילים להשתלב בצבא ולאחר מכן בחברה הישראלית.
מדי הגדוד כוללים כומתה סגולה של חטיבת גבעתי עם סמל חיל הרגלים, נעליים צבאיות אדומות, תג יחידה בדמות ג'יפ מכונף עם נוף מדברי ברקע וסיכה עם סמל דומה.
גדוד חֶרֶב (גדוד 299, הנקרא בשלב מסוים גם גדוד 300 וגם "יחידת המיעוטים" או "הגדוד הדרוזי") הוא גדוד חיל רגלים במילואים, ובעבר גדוד סדיר בצה"ל, בו משרתים חיילים בני העדה הדרוזית.
בגדוד הסדיר שירתו אחים וקרובי משפחה רבים, מה שחיזק רבות את הקשר בין החיילים.
המשרתים בגדוד נעלו נעליים אדומות, וחבשו כומתות שחורות.
סיסמת הגדוד הייתה "החץ הראשון בגבול לבנון".
הגדוד נסגר בשנת 2015 כאשר הוחלט לשלב לוחמים בני העדה הדרוזית בקרב כלל היחידות הלוחמות.
לאחר סגירתו הוחלט על שינוי מספרו של גדוד המילואים 8135 אשר מאויש על ידי משתחררי הגדוד, לגדוד 299. בנוסף לפעילות המבצעית, הגדוד עוסק גם בשימור מורשת הקרב ובלווי משפחות הנופלים והנפגעים של גדוד הסדיר שנסגר.
השנים הראשונות: מהתנדבות לגיוס חובה
כבר בשנת 1947 החליטו מנהיגי העדה הדרוזית בכרמל ובגליל לאפשר התנדבותם של בני העדה לשורות "ההגנה".
אמנם רוב הכפרים הדרוזיים העדיפו לשמור על נייטרליות בסכסוך הישראלי-ערבי, אך הלכה למעשה אי התערבותם היוותה תמיכה ביישוב היהודי.
לאחר התבוסה הדרוזית בקרב רמת יוחנן בקשו חלק מהדרוזים בהנהגת איסמעיל קבלאן, לעבור לצד הישראלי, בסיועו של איסר חלמיש.
נאמנותם המסורתית של בני העדה הדרוזית לשלטון החוקי של המדינה בה הם מתגוררים הביאה להגדלה משמעותית במספר המתנדבים מיד לאחר הכרזת העצמאות, בעיקר אצל בני הכפרים מאזור הכרמל.
גיורא זייד גייס לוחמים דרוזים שהוצבו לאורך כביש חיפה-ת"א כשתפקידם למנוע פעולות איבה וחבלה במכוניות שנסעו בכביש.
צירוף משמעותי של הדרוזים לצה"ל התבצע רק לאחר קרבות עשרת הימים בהם עבר הגליל המערבי לשליטת ישראל.
בסוף יולי 1948 החל טוביה לישנסקי בהקמת יחידת המיעוטים שהייתה מורכבת משלוש יחידות משנה: דרוזית, בדואית וצ'רקסית.
הקרב הראשון בו נטלה היחידה חלק היה כיבוש הכפר יאנוח בסוף באוקטובר 1948. ב-6 בדצמבר 1948 התקיימה השבעה של חיילי היחידה.
כחצי שנה מאוחר יותר החליט סגן הרמטכ"ל, האלוף יגאל ידין להרחיב את היחידה, שמרגע זה ואילך כונתה "הגדוד הדרוזי" למרות שעל פי התקן והמצבה לא הייתה "זכאית" לתואר גדוד.
משימותיה המוגדרות של היחידה היו ביטחון שוטף, בעיקר לאורך קווי שביתת הנשק.
היחידה פעלה תחילה ממספר בסיסים:
בסיס צפוני אשר הוקם בעפולה בחורף 1948–1949 והיה מופקד על שמירת הקווים בגליל ובעמקים.
בסיס דרומי באזור משמר הנגב, שהיה אחראי לטיהור מרחב הנגב.
בסיס של פרשים אנשי הפלוגה הצ'רקסית אשר פעל תקופה קצרה ליד נתניה.
בשנת 1950 נשקלה האפשרות לפרק את היחידה מטעמים כלכליים ומדיניים, אך מפקדה, סא"ל טוביה לישנסקי, ופעילים במגזר הדרוזי, בראשם חיים לבקוב וגיורא זייד, הצליחו לבטל את ההחלטה.
בשנת 1951 החליף סא"ל אמנון ינאי את לישנסקי כמפקד היחידה.
בתקופתו קיבלה היחידה את המספר הסידורי 300 שהפך עם הזמן לכינויה ולשמה.
היחידה מנתה רק כמה עשרות לוחמים (סה"כ מצבת כוח האדם הייתה של 120 חיילים) אך עמדה במשימותיה בהצלחה רבה, ועל כן הוחלט בינואר 1953 לאפשר לחייליה לעבור קורס צניחה, מה שהעלה את קרנם בעיני הציבור ושיפר את המוטיבציה ומורל היחידה.
במקביל אישר המטכ"ל להגדיל את מצבת כוח האדם ל-718 חיילים, מהם 578 דרוזים והשאר בדואים וצ'רקסים.
בחודש מאי 1953 הוקם משמר הגבול וזה הווה כוח משיכה גדול לבני העדה אך לא פגע במוטיבציה לגיוס מתנדבים לצה"ל.
נוצר גם מאגר גדול של אנשי מילואים ובאוגוסט 1953 נערך גיוס המילואים הראשון.
בין השנים 1954 ועד 1956 שימש סא"ל יעקב צביה מפקד היחידה ואז הוחלף על ידי אל"ם יוסף פרסמן.
שירותו של פרסמן הוא אבן דרך בתולדות היחידה שכן תקן מפקד היחידה הועלה לאל"ם ופני היחידה השתנו בעקבות היענות לבקשת ראשי העדה הדרוזית להחיל את חוק שירות ביטחון על כל הגברים הדרוזים המגיעים לגיל 18. בחודש מאי 1956 נערך גיוס החובה הראשון של בני העדה, שמנה שלושים צעירים.
ממבצע קדש, דרך מלחמת ששת הימים ועד ערב מלחמת יום הכיפורים
מבצע קדש ב-1956 היה המבחן הראשון להשתלבות היחידה במערך צה"ל.
בתכנון המוקדם למבצע לא נכללה היחידה, אך לאחר כיבוש סיני ורצועת עזה נקראו אנשיה ליטול חלק פעיל בטיהור הכפרים ומחנות הפליטים שברצועה מכוחות אויב.
הפעילות במקביל ליחידות צה"ל אחרות לימדה את בני העדה על הפער בין יחידה 300 ויחידות אלה, ועד כמה רחוקים היו החיילים הדרוזים משילוב כשווים במסגרת הצבאית.
לאחר מבצע קדש גברה פעילות היחידה במסגרת הביטחון השוטף ואיתה ההערכה של הפיקוד העליון.
בשנים 1960–1968 הביא מפקד היחידה, אל"ם שמואל דותן, את יחידת המילואים של "300" לכשירות מבצעית על ידי שילוב של אימונים תקופתיים ותעסוקה בביטחון שוטף.
לחיילי הסדיר של היחידה ניתנה אפשרות להשתלב בלימודים ולקבל הכשרה מקצועית - שלב חיוני בשילוב מלא בצה"ל.
הביטוי העיקרי והמיידי היה עלייה דרמטית בשיעור החיילים הדרוזים בקורס קצינים.
בשנות השישים גויסו כמעט כל חיילי העדה ליחידה שהייתה מורכבת מפלוגות טירונים ופלוגה מבצעית אחת, יחידת 299, שפעלה באזור הערבה.
פעילותה שם זכתה להערכה רבה ובשנת 1964 העניק אלוף פיקוד הדרום צל"ש לקצין דרוזי על חלקו בחיסול חוליית מודיעין מצרית בנגב.
נקודת תפנית נוספת הייתה מלחמת ששת הימים.
למרות שרוב היחידה, ובתוכם אנשי המילואים שלה, עסקה במשימות אבטחה וסיור לאורך הגבולות ורק פלוגה אחת השתתפה בקרבות בגדה המערבית: פריצת הדרך לג'נין מכיוון מגידו.
הפלוגה, בפיקודו של סרן סעיד עבד אל-חק, נשלחה ערב המלחמה לאייש מוצב חי"ר נטוש בהר הגלבוע.
עם פרוץ הקרבות פתחו הירדנים באש והפגיזו במשך כארבע שעות את המוצב.
כתוצאה מן הירי נהרגו שניים מאנשי הפלוגה ושניים נוספים נפצעו.
לאחר שחיל האוויר הישראלי שיתק את האש הירדנית, קיבלה הפלוגה הוראה לרדת מהמוצב ולנוע עם כוחות חטיבה 45 לאזור ג'נין, שם נטלה חלק בכיתור העיר.
הפלוגה סיימה את חלקה במלחמה באזור יריחו.
דווקא היות הפלוגה הזאת היוצא מן הכלל הגביר אצל הקצינים והמפקדים הדרוזים את התחושה שמעמדם בצבא נחות ומישהו בצמרת הפיקוד אינו נותן בהם אמון.
עם סיום הקרבות מונה סרן סעיד עבד אל-חק לפקד על המסגרת שהפכה במשך הזמן לגדוד חרב: גדוד הסדיר הראשון של יחידת המיעוטים.
עם כניסתו לתפקיד, פנה סרן עבד אל-חק אל ישעיהו גביש, אלוף פיקוד הדרום, וביקש שכל יחידות הבט"ש של יחידת המיעוטים בנגב ובסיני יוכפפו אליו, כמפקד יחידה מינהלתית ומבצעית.
האלוף נענה לבקשה ובעקבות השינוי הורחבו התקנים, הוכנסו דפוסי עבודה חדשים, עלתה רמת האימונים, והיחידה זכתה להכרה וליחס כמקובל לגבי כל גדוד חי"ר מן המניין.
סרן סעיד הפך למפקד גדוד החי"ר הסדיר ולסגן מפקד יחידת המיעוטים.
בתוקף התפקיד קיבל דרגת סא"ל, ובכך היה לקצין הדרוזי הראשון שהועלה לדרגה זו.
באותה שנה חלה התפתחות חשובה נוספת כאשר רס"ן מוחמד מולא – הקצין הדרוזי הראשון שקיבל דרגת רס"ן – נפגש עם הרמטכ"ל והעלה רעיון להקים יחידה נבחרת מקרב בני העדה, שתשתווה ברמתה ליחידות הסיור של צה"ל.
ההצעה התקבלה ובתוך זמן קצר מנתה הסיירת 65 לוחמים שעברו קורס צניחה, לוחמה זעירה וקורסים מקצועיים שונים והפכו ללוחמים מעולים.
היחידה ישבה בתחנת המשטרה הבריטית הישנה במושב שומרה וזכתה להצלחות רבות.
יחידה זו נקראה יחידה 244 (או פלס"ר שחר) ובשנת 1970 מונה לפקד עליה רס"ן שמס עאמר מחורפיש (לימים סגן-אלוף וסמנכ"ל משרד הבינוי והשיכון) אשר שימש גם מפקד הגזרה כולה וסגנו היה וליד מנצור, לימים מפקד הגדוד ולאחר שחרורו מצה"ל שגריר ישראל בפרו ובוליביה.
אחרי פרישתו של שמס מונה למפקד הגזרה רס"ן אסעד אסעד – לימים אלוף-משנה וחבר הכנסת.
תחילה היה ליחידה מחסור בקצינים ובחובשים ובוגרי בה"ד 1 היהודים שהגיעו מיחידות אחרות לא ששו לשרת בפלס"ר שחר, אך כאשר התנדבו אליו יוסי טוביאס מהצנחנים, בנו של סגן-אלוף מרסל טוביאס, ורפי מלא-רון מסיירת שקד, לימים איש מערכת הביטחון, הלכו קצינים רבים מיחידות מובחרות בעקבותיהם.
באותה עת הוצב ביחידה החובש שמעון ברק, לימים רופא ילדים ויו"ר החברה הישראלית לרפואת ילדים קהילתית, וביחד עם טוביאס ומלא-רון היו הם היהודים הראשונים שזכו לשרת ביחידה זו.
בשנת 1971 החליט הרמטכ"ל לאפשר לצעירים דרוזים להשתלב ביחידות צה"ל על-פי כישוריהם ורצונם.
במקביל החל שילובם של קצינים דרוזים בקורסי מפקדים בכירים למיניהם.
למרות השינוי הזה העדיפו רוב החיילים הדרוזים להישאר במסגרת יחידת המיעוטים.
ממלחמת יום הכיפורים עד מלחמת לבנון הראשונה
ב-1973 הוקם גדוד המילואים הראשון של יחידת המיעוטים, וסא"ל מזייד עבאס שימש בו סמג"ד.
במלחמת יום הכיפורים הופקד כוח המילואים לאבטח את המפקדה הקדמית של צה"ל בקרבות רמת הגולן, אך נתקל רק פעם אחת בחוליית מחבלים.
המערך הסדיר של יחידת המיעוטים נשלח לסייע בקרבות הבלימה באזור אל-חמה מדרום-מזרח לרמת הגולן.
לאחר כיבושו מחדש של החרמון ב-21 באוקטובר 1973 נבחרה פלוגה מיחידת הסיור הדרוזית לסרוק את השטח.
חייליה הצליחו לתפוס עשרות חיילים סורים.
במאי 1974 התמנה בנימין בן אליעזר לפקד על יחידת המיעוטים.
במהלך השנתיים הבאות התחולל מהפך ששינה את דמות היחידה.
פואד ביקש מאלוף פיקוד הצפון, רפאל איתן, לאשר שינוי במבנה ובמהות כך שתוקם מפקדה גזרתית שתשלוט על כל המרחב היבשתי והימי בגבול לבנון.
בתוך זמן קצר הועתקה מפקדת היחידה מטירה למחנה סמוך לנהריה.
יחידת הסיור קיבלה גיזרת אחריות בחוף הים מראש הנקרה ועד חיפה והשתלבה במערכת אבטחת החוף.
באותה עת גם הועלה גדוד החי"ר הסדיר של היחידה מהדרום לצפון.
שינוי זה הביא להפיכתה של היחידה לעוצבה מרחבית, שבתוך זמן קצר הפכה לעוצבה פעילה מאוד עקב עלייה בפעילות החבלנית בגבול הצפון.
הוקמו גדודי חי"ר ממאגר המילואים של היחידה ואלה התאמנו ועסקו בבט"ש.
ההישגיות האישית והתקנים החדשים הביאו לפריצת מגבלות הדרגה ורבים מקציניה הגיעו לדרגות סא"ל ואל"ם (כאשר סעיד עבד אל-חק היה שוב הקצין הדרוזי הראשון לו הוענקה הדרגה הבכירה).
באותה שנה זכה רס"ן מופיד עאמר (לאחר מכן אל"ם), מפקד הסיירת, בצל"ש אישי.
בן-אליעזר פעל להקטין את מעורבות נכבדי העדה בענייני היחידה.
מחליפו, אל"ם גדעון המאירי, אשר פיקד על היחידה בשנים 1976–1977 הביא את היחידה למעמד "יחידה מובחרת".
גולת הכותרת של פעילותה בתקופה זו היה מבצע ליטני ב-1978, שבו לראשונה בתולדותיה השתתפה היחידה באופן פעיל במבצע מלחמתי רחב של צה"ל ולאחר לחימה לכיבוש ולטיהור דרום לבנון הייתה במשך חמישה חודשים האחראית לגזרה שמדרום לעיר צור.
עם פתיחת חילות נוספים בפני בני עדות המיעוטים הוחלט בינואר 1982 כי העוצבה לא תהיה מורכבת יותר רק מחיילי מיעוטים, אלא תהיה יחידת חי"ר רגילה.
לפי החלטה זו, החיילים הדרוזים החלו משרתים ביחידות צה"ל השונות כמעט ללא הגבלות.
ב-6 ביוני 1982 החל מבצע שלום הגליל.
שיעור ההתייצבות בין אנשי המילואים הדרוזים הגיע ל-100%.
אולם לא אנשי המילואים, אלא חיילי הסיירת, המורכבת מחיילים סדירים שרובם דרוזים, הם שהשתתפו בשלבים הראשונים של הלחימה בלבנון לצד כוחות סדירים אחרים של יחידת האם (עוצבת ברעם).
תוכנית המבצע הכתיבה לסיירת לנוע לעבר צור וצפונה לה, עד לגשר קאסימיה מול נהר הליטני.
מפקד הסיירת, רס"ן רפיק סעיד (לימים אל"ם), בן הכפר יאנוח, הצליח להגיע ליעד שהוכתב לו ביעילות, אבל עוד בטרם עלה בידי הסיירת להתבסס ביעד שלה, היא נקראה לסייע לכוחות אחרים של היחידה, אשר נקלעו לקרבות קשים.
לסיירת היו הרוג אחד ושני פצועים.
מאוחר יותר התבקש מפקד הסיירת להקצות כוח לסייע לגדוד הנח"ל שאמור היה להשתלט על מחנה רשידיה ב-8 ביוני.
לקראת סיום המלחמה הייתה הסיירת בין הכוחות שעלו לעבר ביירות להשתלב בסגר על מערב העיר אך התוכנית בוטלה והסיירת חזרה דרומה.
רק באוגוסט חזרה וחייליה השתתפו בטיהור מערב ביירות.
ממלחמת לבנון הראשונה ועד לפירוק הגדוד
בראשית שנת 1985 התקבלה ההחלטה על פינויו של צה"ל מלבנון.
בסוף שנות השמונים שינה מפקד הגדוד דאז, נביה מרעי (שנהרג במהומות מנהרת הכותל בשנת 1996) את שם הגדוד ל"חרב", על מנת להעלות את גאוות היחידה, ולתרום להעלאת המוטיבציה בקרב הדרוזים להתגייס.
מפקדי הגדוד היו מאז ברובם המוחלט דרוזים וכך גם חייליה, אך בהיות הדרך של בני העדה פתוחה להשתלב ביחידות אחרות, רבים אכן שירתו בחילות השונים בצה"ל.
מספר הקצינים הבכירים הדרוזים בצה"ל עלה, ושיעורם גבוה יחסית לגודל האוכלוסייה משיעור הקצינים היהודים.
מספר דרוזים גם סיימו בהצלחה מסלולים הנחשבים ליוקרתיים בצה"ל כגון קורס טיס וקורס חובלים.
בשנת 2000 פורק "פלס"ר שחר" ואוחד עם שאר היחידה.
לאחר תקופה ארוכה שבה הוצב באזור רצועת עזה, עבר הגדוד בשנת 2001 לשרת בגזרת גבול הצפון, מתוך מחשבה על הקרבה לבתיהם של רוב המשרתים בו.
בשנת 2001 הגדוד עבר לצפון ונפרס בגזרת עוצבת ברעם.
בשנת 2002 תפס את הפיקוד סא"ל אנואר סעב, הקצין הדרוזי הראשון שעבר קורס פיקוד ומטה במרינס C&SC בארצות הברית, מיד אחרי סיום תפקידו.
בתקופה זו הגדוד ביצע פעילות מבצעית בקו הגבול, במהלכה נפצע קשה לואי מרעי שאיבד שתי רגליו כתוצאה מעליה על מטען, ונהרג סג"ם ין שנפגע מטיל נגד טנקים בזמן פינוי מטענים בתוך לבנון.
בפרוץ מלחמת לבנון השנייה הגדוד היה אמור להחליף את גדוד המילואים של חטיבה 300 בתעסוקה מבצעית במרחב זרעית.
לכן, בעוד חזבאללה תקף את הסיור האחרון של גדוד המילואים, מפקדי גדוד חרב כבר היו בגזרה והיו הראשונים לטפל באירוע.
הגדוד היה הראשון שנכנס לשטח לבנון, וכמו כן האחרון שעזב את השטח.
הגדוד הוכשר בלחימה בשטח סבוך ומיצה את כישוריו, משום כך חיילי הגדוד הרגו למעלה מ-15 מחבלים, וסיימו את הלחימה ללא נפגעים.
הגדוד חשף כלי נשק בכפר מרווחין.
בהמשך תפס עמדות במארון א-ראס ולבסוף נכנסו רגלית עד בית יהון, משם חזרו לישראל בעת כניסת הפסקת האש לתוקף.
במהלך הלחימה ארבעה חיילים חזרו לכפריהם בצפון כדי להתחתן, ומיד שבו ללחום, היה זה הגדוד עם שעות התרעננות המועטות ביותר.
הגדוד קיבל ציון לשבח יחידתי מאלוף פיקוד הצפון, על פעילותו במלחמה זו.
ב-18 במאי 2015 החליט הרמטכ"ל גדי איזנקוט, כי הגדוד יפורק, במטרה לשלב את בני העדה הדרוזית בכלל יחידות ומערכי צה"ל.
כעבור חמישה חודשים, ב-11 באוקטובר 2015, הגדוד נסגר וחייליו פוזרו ביחידות ובמערכי צה"ל השונים.
על מנת לשמר ולהוקיר מורשת הגדוד התווסף סמל הגדוד לתג עוצבת ברעם.
| יוסף מישלב || 1980 - 1982 || לימים מפקד פיקוד העורף ומתאם פעולות הממשלה בשטחים
| פריד סבאק || 1983 - 1985 || לימים מנהל מרחב גליל מערבי רשות לאומית לחירום
| אנואר סעב ||2002 - 2004 || לימים מפקד מחוז הצפון וחיפה בפיקוד העורף
| מוניר עמאר || 2004 - 2006 || לימים ראש המנהל האזרחי, נהרג בהתרסקות מטוס קל
| וג'די סרחאן || 2006 - 2007 || לימים מפקד חטיבת אלון וראש מנהל אוכלוסיות באכ"א
| עלים סעד|| 2018 - 2021 || מפקד גדוד המילואים 299, לימים סמח"ט 300, נהרג בהיתקלות מול מחבלים מארגון חזבאללה שחדרו לישראל במהלך מלחמת חרבות ברזל
גדוד בגרמיאן (בארמנית: Բաղրամյան; בגאורגית: ბაგრამიან; ברוסית: Баграмяна) היה גדוד המורכב ברובו מארמנים המשינים שהתגוררו באבחזיה.
הגדוד הוקם באבחזיה במהלך מלחמת אבחזיה (1992-1993) הם נלחמו לצד כוחות הבדלנים האבחזים.
הגדוד נקרא על שמו של המרשל הארמני-סובייטי המוערך, הובאנס בגרמיאן (Քրիստափորի Բաղրամյան), והוקם במטרה להגן על הארמנים המתגוררים באבחזיה מפני ההפרזה בשימוש בכוח על ידי צבא גאורגיה.
הגדוד נוסד בפברואר-מרץ 1993, ומפקדה הראשון היה ואגארשאק אראמוביץ' קוסין (Вагаршак Арамович Косян).
הפלוגה הארמנית הראשונה הוקמה בנובמבר או בדצמבר 1992. הגדוד נוסד לאחר קרב גגרה, לאחר שהיו כבר ארבע פלוגות ארמניות בכוחות הבדלנים האבחזים, על ידי שר ההגנה של אבחזיה הבדני.
לגדוד התגייסו גם ארמנים ממקומות אחרים.
אף על פי שרוב הגדוד היה מורכב מארמנים השתייכו לגדוד גם רוסים, אבחזים, גרמנים ואף אזרים.
הפעולה הראשונה של הגדוד התקיימה ב-15 במרץ 1993, וב-4 ביולי של אותה שנה, הועברו חיילי הגדוד, יחד עם מיליציה של קונפדרציית עמי ההר של הקווקז ומיליציות אבחזיות, לכאורה על ידי כוחות ימיים רוסיים, לעיר טקווארצ'לי והם החלו משם בצפון מחוז סוחומי לכיוון העיר סוחומי.
עד לסוף יום המחרת, ה-5 ביולי, הם כבשו את שרומה, טאמישי וקמאני, וגרמו לאבדות כבדות בקרב הגאורגים.
באותו שבוע השתתף הגדוד בטבח קמאני.
בספטמבר של אותה שנה השתתפו בטבח סוחומי.
לאחר מכן השתתף הגדוד גם בקרבות בגולריפש ואוצ'מצ'ירה, ובסופו של דבר נשלחו למחוז גאלי.
לאחר מכן נשלח הגדוד לעמק קודורי ליד הכפר לאטה, שם ספגו אבדות כבדות.
ב-10 במאי 1998, במהלך מלחמת אבחזיה השנייה, נפתחה אש על מבנים של המנהלה ותחנת הכוח במזיאורי.
סוכנות הידיעות פריים ניוז שבסיסה בטביליסי, דיווחה כי ההתקפה בוצעה על ידי הגדוד.
פקידים גאורגיים רשמיים האשימו כי הגדוד נשלח על ידי השלטונות הבדלניים של אבחזיה כדי לבצע פעולות ענישה וטיהור אתני במחוז גאלי המפורז, שרוב אוכלוסייתו גאורגים, ולצבא אבחזיה אסור היה להיכנס אליו.
יחידת הזרקורים הייתה יחידה בגדוד איכון של חיל התותחנים של צה"ל, שהפעילה זרקורים כסיוע לטיווח בלילה ולפעולתן של יחידות אחרות.
מקור יחידת הזרקורים בצבא הבריטי בארץ ישראל.
הזרקורים האירו ספינות שהתקרבו לחוף ועזרו למשמר החופים הבריטי בזיהוין.
הזרקורים הוצבו בקצה שובר הגלים בנמל חיפה וסרקו בלילות את אזור פתח הנמל למניעת התקרבות כוחות קומנדו וניסיון חדירה לנמל.
זרקורים להגנת חופים היו נפוצים במדינות רבות במלחמת העולם השנייה.
כמו כן היו זרקורים משולבים במערך הנ"מ יחד עם תותחי הנ"מ ומערכות אקוסטיות לאיתור מטוסים על פי קול.
מדובר בתקופה בה טרם הומצא המכ"ם, מערכות מכ"ם סטטיות ראשוניות החלו לפעול בחופי אנגליה במהלך מלחמת העולם השנייה.
תיאור טכני ואופן הפעלה בצה"ל
קוטרם של הזרקורים היה 152 ס"מ (60 אינץ') בעוצמה של 12 מיליון נרות, באלומה ממוקדת בעלת טווח הארה של כ-10 ק"מ ובאלומה רחבה יותר הגיע הטווח ל-5 ק"מ.
מקור האור היה קשת פחם - קשת חשמלית שנוצרה במפגש של אנודה וקתודה שהיו מוטות פחם בצורת עיפרון גדול אשר היה צורך לקרב ביניהם כדי ליצור את הניצוץ שיצר את הקשת.
את המוטות היה צורך לחדש אחרי כשעה וחצי של הארה.
אחרי פרק זמן זה היה צריך להתחיל את יצירת הקשת מחדש.
הזרקורים נכנסו לשימוש בצה"ל לאחר שיפוץ, היחידה הוקמה בשנת 1955 בערך.
בשלב ראשון הם הורכבו על גבי משאיות וגררו אחריהם גנרטור חשמלי שהיה מקור האנרגיה להפעלתם.
גרירת הגנרטור כחלק נפרד הקשתה על הניידות ובעיית חיבור הכבלים בין הזרקור לגנרטור ולכן בשלב שני הורכב הגנרטור על גבי המשאית עצמה והותקן חיבור קבוע בין הגנרטור לזרקור.
בשלב נוסף, הורכב הזרקור על גבי זחל"ם ומקור הכוח היה מנוע הזחל"ם שהניע גנרטור שהורכב בתוכו.
הגדוד היה אמור למנות שלוש סוללות, אחת סדירה ושתיים של חיילי מילואים.
בפועל, הוקמו רק שתי סוללות, סדירה ומילואים.
בכל סוללה היו ארבעה זרקורים.
צוות זרקור מנה ארבעה איש.
בכל צוות היה מפקד, שני חיילים ונהג.
בכל סוללה היו קצין בתפקיד מפקד וקצין נוסף בתפקיד סגן מפקד, ומעליהם מפקד גדוד האיכון.
הזרקורים שימשו את צה"ל למטרות הבאות:
סיוע לכוחות התוקפים בשעות החשכה בזיהוי המטרות על ידי מפגש של 2–3 אלומות זרקורים בנ.צ.
סיוע בהתמצאות של כוחות בשטח בשעות החשכה על ידי שימוש באזימוט חוזר (מיקומם המדויק של הזרקורים ידוע לכוחות בשטח והם יכולים לאכן את מיקומם שלהם עצמם על ידי מדידת האזימוט החוזר מנקודת החיתוך של 2 או 3 אלומות זרקור שהאירו היישר כלפי מעלה באלומה צרה).
סיוע לחיל האוויר בזיהוי מטרות ובהתמצאות.
הארת מטרות בזמן קרב, הארת האויב וסינוורו.
הארה עקיפה של שדה הקרב על ידי הארת עננים שמעל לשדה הקרב והקרנת האור מהעננים לקרקע.
פעולות צה"ל בהם השתתף גדוד הזרקורים:
פעולת קלקיליה באוקטובר 1956. המטרה הייתה לכבוש את מצודת משטרת קלקיליה, חיסול חיילי הלגיון הירדני ופיצוץ בניין המשטרה.
המשימה הוטלה על חטיבת הצנחנים 202 בפיקודו של אריק שרון.
מבצע סנונית - פלגת זרקורים הוצבה אך לא הופעלה.
מלחמת ששת הימים, סיוע בטיווח, בעיקר ברמת הגולן.
במלחמת יום הכיפורים, בכיבוש החרמון.
בקרב השתתפו שלושה זרקורים שהוצבו בהר אודם, וסייעו לכוחות הקרקע בזיהוי המטרות, בהארתם ובסנוור האויב.
במלחמת יום הכיפורים, בשמירה על מוצבי צה"ל בגדה המערבית של תעלת סואץ – הזרקורים האירו בחשכה את סביבת המוצבים והכוחות בשטח כדי למנוע ניסיונות חדירה של המצרים.
כמו כן סייעה הסוללה להתמצאות הכוחות בשטח.
פעולת כראמה – סוללת הזרקורים גויסה למקרה הצורך אך לא הופעלה.
מלחמת של"ג - הופעלו לטובת עוצבת לוז.
המצאת נורות ההלוגן הגדולות, אפשרה ליצור דור מתקדם של זרקורים, יותר קטנים ולא פחות יעילים.
הזרקור המוצב בבית התותחן הוא דוגמה לדור השני של זרקורים.
כניסה מסיבית של אמצעי ראיית לילה, שילובם במערכות כינון מתקדמות שבטנקים, הביאו להוצאת הזרקורים מהמערך.
היחידה פורקה בחודש יוני 1988.
גדוד הפורצים הוא כינויו של הגדוד הרביעי של חטיבת הראל של הפלמ"ח, כינוי לו זכה על פעולותיהם הנועזות במלחמת העצמאות, בפריצת הדרך לירושלים, סיוע לתושבים הנצורים, ועזרה ללוחמים על הגנת העיר.
מפקדיו במלחמת העצמאות היו יוסף טבנקין ודוד אלעזר.
הגדוד הוקם בשנת 1944 והורכב משלוש היחידות המובחרות של הפלמ"ח.
במהלך מלחמת העצמאות השתתף הגדוד במספר רב של קרבות, אשר שינו באופן משמעותי את פני המלחמה.
בין היתר לחם במבצע נחשון, מבצע מכבי, מבצע ההר, ובמבצע חורב.
היה זה הגדוד העיקרי מטעם ההגנה שפרץ את הדרך לירושלים, בפעולה שהוגדרה כנקודת מפנה במלחמת העצמאות.
רבים מלוחמי הגדוד ומפקדיו התקדמו בסולם הדרגות ומילאו תפקידים חשובים בצה"ל.
ביניהם, דוד אלעזר, הרמטכ"ל התשיעי של צה"ל, רפאל איתן הרמטכ"ל ה-11 של צה"ל, אלוף עוזי נרקיס ותת-אלוף אורי בן ארי.
הגדוד הונצח על ידי ועדת השמות של מועצת עיריית ירושלים בקריאת שם רחוב 'הפורצים' על שמו, בדרך המובילה אל אזור לחימתם במערב העיר, כן נקרא על שם הגדוד, רחוב 'פורצי הדרך' באשדוד.
בשער ציון, דרכו פרצו לוחמי הגדוד אל העיר העתיקה, נקבע לוח זיכרון לזכר הפורצים.
הגדוד פועל גם כיום כחלק מחטיבת ירושלים.
ב-23 ביולי 2020 סיים הגדוד את התרגיל האחרון על טנק מרכבה סימן 2 וחתם את 40 שנות פעילותו של הטנק בצה"ל.
הגדוד החל את הסבת חייליו לטנק מרכבה סימן 3 בשנת 2021.
עם פרוץ מלחמת חרבות ברזל, הגדוד לקח חלק פעיל בקרבות הבלימה בעוטף עזה.
לאחר מכן היה גדוד הפורצים מבין הכוחות הראשונים שחצו את הגדר.
במשך שנתיים נלחם בגזרות רבות ברצועת עזה.
גדוד היגרים הרכוב הוא גדוד יגרים מיוחד של צבא בלגיה, המשמש כיחידת סיור ומודיעין.
הגדוד הוקם ב-4 ביולי 2011 באמצעות איחוד כל יחידות היגרים של צבא בלגיה.
הוא עבר הסבה ליחידת מודיעין, מעקב וסיור והוכפף לבריגדה הממונעת.
אנשיו עובדים בשיתוף פעולה עם גופי המודיעין של צרפת, הולנד ולוקסמבורג.
אנשי הגדוד הוצבו באפגניסטן ובמאלי במסגרת כוח שמירת השלום של האו"ם.
מבחינה היסטורית וסמלית, גדוד היגרים הרכוב נחשב לממשיך דרכם של יחידות הפרשים של צבא בלגיה.
בסיסו כיום ממוקם בשכונת הברלי שבלוון.
גדוד הסיור הראשון היה יחידת הכוחות המיוחדים הדרום אפריקנית הראשונה, שהוקמה על ידי הגנרל פריץ לוטס - מייסד הכוחות המיוחדים של דרום אפריקה, והקצין הכללי הראשון בפיקוד הכוחות המיוחדים של דרום אפריקה.
הוא מינה 11 צנחנים מוסמכים (הידועים בכינוי "התריסר המלוכלך") כחברים המייסדים.
בין 11 הצנחנים הללו נכלל יאן ברייטנבך, שהופקד על חברי המייסדים על ידי הגנרל לוץ.
מייג'ור גנרל לוטס וגנרל ווילם לואו הבינו את הצורך של צבא דרום אפריקה ביכולת מבצעית מיוחדת.
אך הרמטכ"ל הגנרל רודולף היימסטרה התנגד.
רק לאחר שהאדמירל הוגו בירמן הפך לראש כוחות ההגנה של דרום אפריקה ב-1972, ניתן האישור.
היחידה נבנתה על פי הדגם של שירות האוויר המיוחד הבריטי וסיירי סלוס הרודזי.
היחידה התבססה במקור באודטהורן שבפרובינציית הכף, אך הועברה לדרבן ב-1974, שם היא נקראה רשמית קומנדו סיור 1. בתחילת שנות ה-80, ליחידה היו פחות מ-40 לוחמים שרובם היו לבנים.
שמו שונה לגדוד הסיור הראשון ב-1996, אך פורק ושולב בגדוד סיור 4 ו-5 ב-1997.
גדוד "העמק" היה הגדוד הראשון של הפלמ"ח.
הוא הוקם ביולי 1944, לאור אישור המפקדה הארצית של "ההגנה" להקים גדודים מתוך פלוגות הפלמ"ח, ופעל ישירות תחת מטה הפלמ"ח.
ב-26 באפריל 1948 הוקמה חטיבת "יפתח" על בסיס הגדודים הראשון והשלישי.
במסגרת חטיבה זו השתתף הגדוד הראשון, בין השאר, במבצע מטאטא ובקרבות מלכיה בחזית הצפון; במבצעי "יורם" ו"דני" בחזית המרכז; במבצע "אבק", בקרבות ח'רבת מחאז, שבהם הביס את הצבא המצרי, במבצע יואב, בקרבות חוליקאת ובטריז בית חאנון בחזית הנגב.
הגדוד המשיך להתקיים גם לאחר פירוק מטה הפלמ"ח ב-7 בנובמבר 1948, והתפזר, כגדודים אחרים בפלמ"ח, במהלך אפריל 1949. לפני, במהלך ואחרי מלחמת העצמאות, היו יוצאי הגדוד הראשון בין מקימי 29 קיבוצים ויישובים ברחבי ישראל.
הגדוד הראשון הוקם על בסיס שלוש משש "פלוגות המחץ" הראשונות:
פלוגה א', שמרחב הגיוס העיקרי שלה היה בעמק הירדן, עמק בית שאן ועמק יזרעאל.
מפקדה הראשון היה יגאל אלון, לימים מפקד הפלמ"ח ומפקד מבצעים מכריעים במלחמת העצמאות.
פלוגה ד', שמרחב הגיוס שלה היה תל אביב וסביבתה.
מפקדה הראשון היה בנימין (ג'ינג'י) צור, ממקימי החי"ש (חיל השדה) של "ההגנה" מפקד חטיבה מחוזית במלחמת העצמאות.
פלוגה ו', שמרחב גיוסה העיקרי היה ירושלים.
מפקדה הראשון היה ישראל ליברטובסקי, שבהמשך התגייס לצבא הבריטי, יצא לשליחות העפלה, ובמלחמת העצמאות היה מהנדס קו המים בנגב.
לקראת סוף שנת 1944 חל שינוי משמעותי במבנה הפלמ"ח: עקב הקמתן של תשע פלוגות וסיכוי להגדלה נוספת, אישרה המפקדה הארצית של ה"הגנה" להקים גדודים.
נחום שריג, לימים מפקד חטיבת הנגב, מונה למפקד הגדוד הראשון.
עם הקמת הגדוד מונו שלושה מפקדים לפלוגות שהרכיבו אותו.
מפקדים אלה היו מראשוני המתגייסים לפלמ"ח, טירונים שהוכשרו והתקדמו בתוך הארגון:
מפקד פלוגה א' נחמיה שיין, חבר קיבוץ עין חרוד, יהיה בהמשך מפקד פלוגה ו'.
בחודש יוני 1946 נפל עם 13 מפקודיו כאשר פיקד על פיצוץ גשר אכזיב ב"ליל הגשרים".
מפקד פלוגה ד' (שלתקופה קצרה השתייכה לגדוד השלישי) חיים אבינועם, מראשוני הפלוגה שקודם מתפקידו כמפקד מחלקה.
מפקד פלוגה ו' שאול יפה, חבר קיבוץ יקום, שהיה עד אז מפקד מחלקת סיירים בפלוגה ג'.
מפקד פלוגה ז', שהשתייכה במשך כחצי שנה לגדוד הראשון, היה שמעון אבידן (קוך).
הוא פיקד קודם על פלוגה ו' ועוד לפני הקמת הגדודים פיקד על מסגרת גדודית ניסיונית, שכללה את פלוגות ו', ז'.
פלוגה ז' הייתה פלוגת מטה, שכללה את המחלקות: הגרמנית, הבלקנית, הערבית, הימית והטיס.
הפריצה למחנה עתלית ושחרור המעפילים
בהתאם למדיניות "הספר הלבן" נכלאו מעפילים שנלכדו על ידי הבריטים במחנה המעצר בעתלית.
המוסדות המוסמכים של היישוב הינחו את מיפקדת ה"הגנה" לשחרר מעפילים מעתלית, ומטה הפלמ"ח קיבל פקודה לבצע זאת.
היה זה המבצע הראשון של תנועת המרי העברי ומטה הפלמ"ח הטיל על הגדוד הראשון בפיקודו של נחום שריג לבצע את המשימה.
הפקודה נמסרה לנחום שריג ב-6 באוקטובר 1945 והוקצו לו 48 שעות בלבד ותכנון וביצוע המשימה.באותו זמן היו עצורים בעתלית כ-215 מעפילים, ביניהם 37 מעפילים מסוריה שהיו צפויים לגירוש.
בעצה אחת עם סגנו, יצחק רבין, החליט שריג להחדיר חוליה לתוך המחנה במטרה להכין את המבצע גם מבפנים ולסייע לכוח הפורץ מבחוץ.
לביצוע עצמו הוקצה כוח של פלוגה, כל לוחם היה חמוש ברובה וברימונים, לכל מפקד חוליה היה תת-מקלע ולכל אחת משתי המחלקות הפורצות – מקלע "ברן".
מחלקה בפיקוד הסמג"ד יצחק רבין תפרוץ את הגדרות, תאבטח את אזור הפריצה ותהווה מאסף בעת הנסיגה; מחלקה בפיקוד נחמיה שיין (מ"פ א') תיכנס לתוך המחנה, תסייע בפינוי העולים ותוביל אותם לעבר בית אורן.
מרחב הפעולה יאובטח על ידי חסימות: אחת, בפיקוד שאול יפה (מ"פ ו'), תתמקם מול משטרת עתלית; שנייה, בפיקוד עמוס חורב (מ"מ בפלוגה ו'), תתמקם על הכביש צפונית למשטרת עתלית; שלישית תתמקם על הכביש המוביל משכונת אחוזה בחיפה לכפר עוספייה; חוליה רביעית תשמור על המשאיות שיסיעו את העולים ליגור.
מדורה באזור בית אורן תשמש סימן לחוליה שבתוך המחנה כי המבצע מתקיים וכי עליהם לפעול.
החוליה שחדרה למחנה תארגן את העולים לפינוי, תנטרל את השומרים ותיתן אות המוסכם להצלחתה, ולהתחלת הפריצה.
לוח הזמנים לפעולה: 7 באוקטובר, חדירת מפקד החוליה לתוך המחנה; ריכוז הכוח ביגור.
8 באוקטובר, חדירת שאר החוליה למחנה, וניטרול השומרים; תנועת הכוח לאזור בית אורן.
בפועל, יום ה"ע" נדחה ב-24 שעות ללילה שבין 9 ל-10 באוקטובר).
ב-9 באוקטובר בשעה 23:00 יצא כל הכוח לדרך במרוכז, כ-80 לוחמים ולוחמות, למבצע מורכב ומסובך שהפלמ"ח טרם נתנסה בכמותו.
התנועה הייתה ישר מערבה, בדרך קשה במורד ואדי פלאח (נחל אורן); חישוב הזמנים נעשה על סמך קצב התנועה של הסיירים בעוד שהכוח הגדול נע לאט יותר.
את שני הקילומטרים האחרונים עברו בריצה, ושבע דקות לפני שעת ה"ש" נערך הכוח במרחק-מה מהגדר החיצונית של המחנה.
עם קבלת הסימן המוסכם מהחוליה שבתוך המחנה, לפיו הזקיפים נוטרלו, החלה הפריצה.
חוליית החיתוך פרצה את הגדר הראשונה ואת השנייה, המחלקות פרצו פנימה, העולים שאורגנו על ידי החוליה שחדרה מקודם יצאו בקבוצות.