tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פיתח ביחד עם מומחים שונים שאלון אנונימי מקוון לקהילה שמאפשר הערכת רמת הסיכון האובדני בזמן אמת וקבלת המלצות לסיוע מיידי במצבי חירום.
מרצה בפני מוסדות וגופים רבים ומגוונים בנושאים הקשורים לכאב נפשי ומניעת אובדנות, ביניהם צה"ל, מוסדות ביטחוניים שונים, משרדי ממשלה, מטפלים, מורים, מדריכים, הורים ועוד.
הוא מעביר הרצאות, קורסים וימי עיון במסגרת התוכנית הלאומית למניעת התאבדות והתוכנית לתמיכה במשפחות לאחר התאבדות במשרד הרווחה.
פרסם עשרות מאמרים ופרשנויות בעיתונות הכתובה ובאתרי האינטרנט, ומדריכים שונים לשימוש הציבור, ביניהם מדריך מיוחד לסיוע להורים שמלווים ילד/ה במשבר אובדני ומדריך נוסף לבני משפחה לאחר התאבדות.
הוא הוביל סדרת סרטונים לקהילה – בכדי להעלות את רמת המודעות לדיכאון, לכאב נפשי ולמניעת אובדנות.
לוי בלז התראיין במספר פודקאסטים שונים בנושאי המחקר והמומחיות הקלינית שלו, ביניהם בפודקאסט חושבים טוב, עושים פסיכולוגיה, רופין לקול ועוד.
מתחת לשמיים השחורים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, אוקטובר 2022.
להאיר את הרי החושך – מניעת אובדנות בקרב בני נוער, הוצאת דיונון מבית פרובוק בע"מ, 2015
יוסי יבלונקה (28 ביוני 1946 – 7 בינואר 2006) היה שחקן תיאטרון וקולנוע ישראלי.
יבלונקה נולד בולבז'יך (עיר בשלזיה תחתית שבפולין, נקראת בגרמנית ולדנבורג), וב-1949 עלה עם הוריו, שהיו ניצולי שואה, לישראל.
יבלונקה היה מבוגריו הראשונים של הסטודיו למשחק ניסן נתיב ואחר כך למד משחק בארצות הברית אצל לי סטרסברג ואוטה האגן.
כשחזר לישראל שיחק בתיאטרון באר שבע, אחר כך בהבימה ובתיאטרון חיפה.
יבלונקה החל את הקריירה שלו בתיאטרון בשנת 1970, במחזה "אולי רעידת אדמה" מאת עמוס קינן בבימוי עדנה שביט, שעלה במועדון צוותא.
באותה שנה גם שיחק בהפקה של "הקמצן" מאת מולייר בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער.
ב-1971 שיחק במחזה "שבעים וחמש" מאת יוסף מונדי, ובמחזה "ההודי רוצה לברונקס" מאת ישראל הורביץ.
ב-1972 שיחק במחזה "רוזנטה חוזר משדה הקרב", מאת המחזאי האיטלקי בן המאה ה-16 אנג'לו באולקו, בבימוי עדנה שביט
ב-2003 שיחק במחזה "חייל חוזר הביתה", מאת מוטי לרנר ובבימוי עודד קוטלר, שעלה במסגרת פסטיבל תיאטרון קצר, ושיחק במחזה "קשר דם", מאת אפי כהן בבימויה של דליה שימקו, שעלה בתיאטרון תמונע בתל אביב.
ב-1972 השתתף בדרמת תטלוויזיה "החצר של מומו הגדולה" (על פי רומן מאת יהודית הנדל), שביים יהודה ג'אד נאמן.
ב-1975 שיחק בסרט יהיה טוב סלומוניקו וכן גילם את דידי צלם האופנה בסדרה גם אנו שופטים.
בתחילת שנות השמונים הופיע בסדרה רגע עם דודלי.
ב-1981 שיחק בסרט הפשע סופו של מילטון לוי.
ב-1989 גילם את אביתר בסרט הטלוויזיה "כתר בראש" שהופק על ידי רשות השידור ועוסק במלכות דוד.
ב-1990 שיחק בסרט המחצבה את בלקין מנהל המחצבה.
ב-1991 שיחק בסדרות הטלוויזיה סיפורים לשעת לילה מאוחרת, שבט כהן.
ב-1993 שיחק רב בסרט שלג באוגוסט.
ב-1997 שיחק ב-"לויתן בחוף שרתון", מיני סדרה ששודרה בערוץ 2 על במאי שמצלם סרט בחוף שרתון.
ב-1999 שיחק בסרט "תסתכל לי בעיניים" העוסק בנהגים שהיו מעורבים בתאונות דרכים.
ב-2003 שיחק בסרט המבוסס על הספר תיאום כוונות.
ב-2007 הופיע בסרט "רק כלבים רצים חופשי".
הוא דיבב את פיט בהפקת הדיבוב העברי לסרט צעצוע של סיפור 2 ואת אדמירל בום בסרט מרי פופינס.
היה נשוי להיסטוריונית חנה יבלונקה ולהם שלושה ילדים.
נפטר בינואר 2006 מדום לב.
יוסי לבוק (18 באוקטובר 1938 – 26 בנובמבר 2019) הוא מייסד יחידת הכלבנים "עוקץ"בצה"ל, מאלף כלבים, ממציא ואיש ביטחון ישראלי.
לבוק היה האחראי על הקמת יחידת הכלבנים בצה"ל בעקבות הפיגוע במעלות בשנת 1974, והוביל את פיתוח השימוש המבצעי בכלבים בלוחמה בטרור.
יוסי לבוק נולד בשכונת גבעת רמב"ם בגבעתיים.
אמו הייתה דור תשיעי בארץ ושורשיה מצפת, ואביו עלה ארצה מרוסיה בגיל שנתיים.
בשנת 1955, בגיל 17 וחצי, עזב את בית הספר המקצועי "שבח" בתל אביב והתגייס לצנחנים.
במהלך מבצע קדש בשנת 1956 נפצע בידו וברגליו, הוכר כנכה ושוחרר מצה"ל.
לאחר שחרורו, נסע לקניה שם עסק בהצלת חיות בר נדירות והעברתם לגני חיות.
בשנות ה-60 שב לישראל, עבד במספר תחומים, כולל הוראת נהיגה וניהול בית ספר לנהיגה, והיה מאלף ושופט בתחרויות יופי לכלבים במסגרת "אגודת חובבי הכלבים".
בשנת 1967, בעקבות המלצה של בן משפחה בעל דרגה בכירה בצה"ל, הוצע ללבוק להצטרף לצבא כאחראי על מערך אבטחה באמצעות כלבי שמירה.
הוא הצטרף לצה"ל כאזרח עובד צה"ל, כדי לשמור על עצמאותו המבצעית והיכולת להוציא לפועל רעיונות חדשניים בתחום הביטחון.
במסגרת תפקידו, שימש כאחראי על כלביית יחידת 8200, שסיפקה כלבי שמירה לאבטחת מוקדי האזנה.
בשנת 1974 התרחש הפיגוע במעלות, שבו נרצחו 22 בני ערובה וחייל צה"ל.
בעקבות כשל בזיהוי הקומה שבה התבצרו המחבלים, הובילה פעולת החילוץ לכישלון.
לבוק, שנחשף לתחקיר המבצעי, הבין כי שימוש בכלבים מאומנים היה מונע את המחדל.
הוא הציג את רעיונותיו בפני הרמטכ"ל דאז, רב-אלוף מרדכי (מוטה) גור, וקיבל הנחיה להקים יחידה ייעודית ללוחמה בטרור בעזרת כלבים תוך שלושה חודשים.
לבוק, שהופקד על הקמת היחידה, נתקל באתגרים תקציביים ולוגיסטיים רבים.
לימים יספר לבוק: "הוקצה לי מתחם להקמת כלבייה בצמוד לבסיס של סיירת מטכ"ל, אך לא קיבלנו רכב, בגדי אימונים, או חדר." בשל המחסור במשאבים, השיג כלבים בדרכים 'יצירתיות', ולבסוף הצליח לאמן 10 כלבים מבין 100 שנבחרו בקפידה.
לבוק פיתח שיטות אימון מיוחדות לכלבים, שבהן נבחנו אופיים, כישוריהם ומידת התאמתם למטרות שונות כמו תקיפה, גישוש, איתור עקבות וגילוי אמצעי לחימה.
היחידה פעלה בסודיות במשך שנים רבות, וחשיפתה לציבור אירעה רק בשנת 1997 בעקבות אסון המסוקים, כאשר בין ההרוגים נמצאו גם כלבי היחידה.
המבצע הראשון של היחידה היה חילוץ בני הערובה מהפיגוע במלון סבוי בתל אביב ב-1975.
תרומתו למערכת הביטחון ולתחום המיגון
לאחר פרישתו מצה"ל בשנת 1975, המשיך לבוק בפיתוח טכנולוגיות ביטחוניות ורשם כ-40 פטנטים בתחום האבטחה.
חלון חסין ירי – המאפשר השבת אש מתוך הרכב.
"תיק ג'יימס בונד" נגד גניבות – אשר נותן מכת חשמל לגנב ומשמיע קריאות "גנב".
צבע מגן חסין חום – שאינו נשרף ומונע העברת חום.
במהלך האינתיפאדה הראשונה, הקים מפעל למיגון כלי רכב צבאיים ואזרחיים.
בתחילה, התמקד המיגון בהגנה מפני אבנים ובקבוקי תבערה, ובהמשך הותאם גם כנגד ירי ומטעני צד.
לבוק המשיך ללוות את יחידת "עוקץ" ולספק לה ייעוץ מקצועי.
בשנת 2016 יצא לאור הספר "לחשוב בשש רגליים", המתעד את סיפורו ואת הקמת יחידת הכלבנים בצה"ל.
הספר מחולק לכל חיילי היחידה כחלק מהכשרתם.
יוסף לבוק זכה להוקרה מעיריית פתח תקווה שקראה רחוב על שמו ברובע סירקין החדש.
יחידת "עוקץ" היא אחת מיחידות ההתנדבות המבוקשות בצה"ל במאבק בטרור.
היא משתתפת במגוון רחב של פעילויות מבצעיות.
הכלבים ביחידה מסייעים באיתור מטעני חבלה, חילוץ נעדרים, לכידת מבוקשים, חקירות ביטחוניות ומשימות מורכבות אחרות.
היחידה תורמת רבות לביטחון ישראל ומצילה חיי אדם רבים.
יוסף (יוסי) מוצ'ניק (6 בדצמבר 1930 – 6 בנובמבר 2017) היה ראש מועצה האזורית גיזו וסגן ראש המועצה האזורית מטה יהודה.
נולד בפולין בשנת 1930, הבכור מארבעת ילדיהם של הרצל ופרידה מוצ'ניק.
כשהיה בן חמש עלתה המשפחה לארץ, והשתקעה בתל אביב.
הם התגוררו תחילה בשכונת שפירא ובהמשך בשכונת מונטיפיורי.
בגיל 12 הצטרף לקן מרכז תל אביב של "השומר הצעיר", והדריך בהמשך בקן יד אליהו.
לאחר מכן הצטרף לגרעין "גבולות" שהלכו להכשרה בבית אלפא, ובתום מלחמת העצמאות הקימו את קיבוץ נחשון סמוך לגבול הירדני דאז.
רכז ועדת פנסיה, רכז ועדת ביקורת ומנהל ארכיון הקיבוץ.
כמו כן, היה מנהלו האדמיניסטרטיבי של המרכז החינוכי האזורי "צפית" בכפר מנחם.
בשנות ה-80 היה ממקימי מפעל האריזות "ארן" בקיבוץ, והיה פעיל במפ"ם
בשנת 1957, בגיל 26, התמנה לראשות המועצה האזורית גיזו, והיה לראש הרשות המקומית הצעיר בישראל.
בתפקיד זה נשא עד לשנת 1959. בשנת 1962 פעל להשכנת שלום בין מושב בקוע לקיבוץ הראל, לאחר קטטה אלימה שפרצה בין חברי שני המשקים.
ב-1965, לאחר שאוחדה מועצת גיזו עם מועצות סמוכות אל המועצה האזורית מטה יהודה, התמנה לסגן ראש המועצה.
הוא היה אחראי על פיתוח ובנייה, ובין השאר קידם מיזם לשימוש בשפכי ירושלים להשקיה במשקי המועצה.
באותן שנים שימש כגזבר קיבוץ הראל.
במלחמת ששת הימים השתתף בכיבוש מובלעת לטרון.
לאחר צאתו לגמלאות ועד ימיו האחרונים היה פעיל במועדון הוותיקים של הקיבוץ "וורנדה", במסגרתו ארגן טיולים ואירועים, והקים את "אוהל הראשונים" – יד זיכרון למקימי הקיבוץ.
נפטר ב-6 בנובמבר 2017, ונקבר בבית הקברות בקיבוצו.
בשנת 1951 נישא לאביטל, בת הגרעין המייסד של הקיבוץ ומייסדת הארכיון שלו.
לאחר פטירתה היה בזוגיות עם שרקה.
יוסי לוי (נולד ב-7 במרץ 1991, כ"א באדר ה'תשנ"א) הוא איש ציבור חרדי-ישראלי, סגן אלוף במילואים בצה"ל, מפקד גדוד 21, התפרסם בעיקר בתפקידיו כמנכ"ל עמותת נצח יהודה ואיגוד מסלולי הגיוס החרדים 'שומר ישראל', יזם חינוכי וחברתי, ופעיל מרכזי בתחום שילוב חרדים בשירות הצבאי.
מחבר הספר 'נמות ולא נתגייס'.
לוי נולד וגדל בירושלים במשפחה חרדית לצד שבעה אחים ואחיות.
הוא התחנך במוסדות חרדיים: תלמוד תורה המסורה בשכונת גאולה, ישיבת אקרמן, ישיבת מיר וישיבת דרך השם.
בשנת 2019 השלים תואר ראשון במדעים מדויקים באוניברסיטה הפתוחה, ובשנת 2022 השלים תואר שני במדיניות ציבורית בתוכנית מנהלים באוניברסיטה העברית.
בשנת 2009 התגייס לשירות צבאי בגדוד נצח יהודה (חטיבת כפיר).
במהלך שירותו שירת כלוחם וקצין חי"ר, ושימש במגוון תפקידי פיקוד.
במסגרת שירות המילואים, לוי כיהן כמפקד פלוגה בגדוד 21, המורכבת מיוצאי יחידת דובדבן, במלחמת חרבות ברזל כיהן כסמג"ד 21 לצד השתלבותו באקדמיה למפקדי גדודים.
הוא סיים קורס מג"דים כמצטיין מופת והפך למג"ד החרדי הראשון בצה"ל.
אות ההצטיינות הוענק לו על ידי מפקד פיקוד ההכשרות האלוף דוד זיני.
במסגרת שירותו הצבאי, השתתף במבצעים רבים ובהם עמוד ענן, צוק איתן, גודל השעה ועוד, לצד השתתפותו במלחמת חרבות ברזל בגזרת איו"ש, וכמפקד חפ"ק מג"ד בלחימה בח'אן יונס וברפיח ברצועת עזה.
בשנת 2018 מונה לוי לכהן כמנכ"ל עמותת נצח יהודה – העמותה המייסדת של הנח"ל החרדי ומסלולי גיוס החרדים בצה"ל, וכיום הגוף המרכזי בישראל לשילוב חרדים בשירות הצבאי תוך שמירה על זהותם החרדית, מתן ליווי חינוכי ותמיכה בבוגרי המסלולים שונים.
לוי נחשב שותף מרכזי בהקמת המסלולים החרדיים בצה"ל בהווה ובפיתוח מודל ייחודי המאפשר לשלב צעירים חרדים בשירות צבאי משמעותי תוך שמירה על אורח חייהם החרדי.
לאורך השנים הפך לוי לדמות משפיעה בזירה הציבורית, החברתית והביטחונית, ונחשב לקול הבולט והמעשי ביותר בקידום השילוב בין העולם החרדי למערכת הביטחון.
מסלולי חרדים בצה"ל - לוי היה שותף להקמת מספר מסלולים מרכזיים בצה"ל, בדגש על פלוגות מג"ב החרדיות, חטיבת חשמונאים, מסלולים טכנולוגיים חדשים באמ"ן, בחיל האוויר ועוד.
לוי פעל לשינוי הסטטוס של גדוד נצח יהודה והפיכתו לגדוד מתמרן רשמי.
בתי החייל החרדי הבודד – לוי הקים בשנת 2013 את בתי החייל החרדי בישראל - עשרות בתים לשיכון וליווי של חיילים בודדים חרדים ברחבי הארץ, בדומה למודל הקיים באגודה למען החייל ובהתאמה למגזר החרדי.
ישיבות הסדר חרדיות קרביות וטכנולוגיות – לוי ייסד בשנת 2021 את ישיבת ההסדר החרדית-קרבית הראשונה בישראל 'בצוותא' ובשנת 2024 את ישיבת ההסדר הטכנולוגית בית מדרש דרך חיים במכון לב.
רשת מכינות נצח - החל משנת 2022, ייסדו לוי וצוותו, בראשות הרב מיכה פרל, את רשת מכינות נצח - מכינות קדם-צבאיות המכינות מאות צעירים חרדים לשירות קרבי בצה"ל.
ארגון בוגרי המסלולים החרדיים בצה"ל 'דרך אחים' - ארגון המלווה את בוגרי כלל המסלולים החרדים בצה"ל: גדוד נצח יהודה, פלגת תומר בגבעתי, פלגת חץ בצנחנים, גדוד מגיני הנגב וחטיבת חשמונאים, עם מעל 24,000 בוגרים מכלל המסלולים.
טקס הזיכרון החרדי הרשמי – טקס שנתי המתקיים בירושלים מאז שנת 2018, בשיתוף צה"ל, אכ"א והאגף הביטחוני חברתי במשרד הביטחון, בהשתתפות אלפי חיילים, רבנים ומשפחות שכולות.
בנוסף, לוי יוזם פרויקטים חינוכיים וקהילתיים רבים שמחברים בין החברה החרדית לבין צה"ל ומערכת הביטחון.
הוא ידוע בעמדותיו לגבי שילוב חרדים בצה"ל, ודוגל בגישה הדרגתית, שאינה כפייתית, תוך התאמת מסלולי השירות למגזר החרדי.
במסגרת זו, מלווה לוי את תהליך חקיקת חוק הגיוס, לצד ראשי ועדת החוץ והביטחון ח"כ יולי אדלשטיין וח"כ בועז ביסמוט, והמתווה שהוצע על ידו, הוטמע בסעיפי החקיקה.
הוא מרבה להופיע בתקשורת כמייצג של העמדות הללו ובמסגרת קידום שילוב חרדים בצה"ל.
בעקבות פעילותו, הותקף בדצמבר 2022 על ידי חרדים קיצוניים.
יוסי נכלל בשנת 2023 במסגרת רשימת 40 הצעירים המשפיעים בישראל של גלובס, ובשנת 2025 בנבחרת 40 הצעירים המבטיחים של דה-מרקר.
בשנת 2025 הוציא לאור בהוצאת סלע מאיר את הספר 'נמות ולא נתגייס?!' המתאר את מסעו האישי והציבורי, מהישיבה ועד לתפקיד מג"ד בצה"ל, ומציע פתרונות יישומיים לשילוב חרדים בשירות צבאי.
הספר נפתח בפרק קצר שנכתב על ידי שר הפנים ח"כ משה ארבל, שהצהיר כי הספר משקף פתרון אופטימלי לשילוב חרדים בצה"ל, ונחתם ב'אחרית דבר' שנכתבה על ידי הרמטכ"ל לשעבר גדי איזנקוט.
יוסי מזרחי (נולד ב-4 באפריל 1953) הוא מאמן כדורגל וכדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת השוער.
את רוב שנותיו כשחקן, עשה מזרחי בקבוצת בית"ר ירושלים.
כיום הוא המנהל המקצועי של בית"ר נורדיה ירושלים.
מזרחי גדל בקבוצת הנוער של הפועל ירושלים ובגיל 17 עבר ליריבתה העירונית, בית"ר ירושלים.
מזרחי עלה לקבוצת הבוגרים של המועדון בשנת 1974, והחליף את יוסף סורינוב בתפקיד השוער.
מזרחי שיחק בקבוצה במשך 14 עונות ברצף, ושיתף פעולה עם שחקנים בולטים בהיסטוריית המועדון כדוגמת אורי מלמיליאן, אלי אוחנה ודני נוימן.
מזרחי זכה עם בית"ר ירושלים באליפות המדינה בעונת 1986/1987, וארבע פעמים זכה עמה בגביע המדינה כשוער ראשון.
לפני פרישתו ממשחק פעיל שיחק מזרחי עונה אחת בהפועל לוד ושתי עונות נוספות בשמשון תל אביב, עד שתלה את הכפפות ב-1991, כשהוא בגיל 38.
בנוסף את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ישראל ערך בשנת 1981 מול נבחרת פורטוגל, ולזכותו של מזרחי ישנן 9 הופעות במדים הלאומיים של ישראל.
לאחר פרישתו ב-1991 החל לאמן לראשונה ביריבה העירונית הפועל ירושלים.
ב-1994 החל לאמן בבית"ר ירושלים, תחילה כעוזר המאמן של אמציה לבקוביץ' ומאוחר יותר כמאמן הראשי.
לאחר מכן חזר לאמן בהפועל ירושלים והמשיך למכבי פתח תקווה, וחזר ב-2002 לאמן את בית"ר לקדנציה קצרה, וכן שימש כעוזר מאמן נבחרת ישראל, תחת אברהם גרנט.
לאחר מכן אימן שנתיים במ.ס.
בעונת 2006/2007 שב מזרחי לבית"ר ירושלים והוביל את הקבוצה לזכייה באליפות.
אף על פי כן, בסיום העונה החליטה הנהלת בית"ר בראשות ארקדי גאידמק כי מזרחי לא ימשיך בתפקידו.
בעונת 2007/2008 חתם מזרחי במכבי פתח תקווה והחליף בתפקיד את גיא לוזון.
לאחר פתיחת עונה טובה, עזב מזרחי את הקבוצה וחתם בקבוצה הקפריסאית אפולון לימסול.
בסיום העונה בקפריסין הצטרף מזרחי למ.ס.
אשדוד ועזר לקבוצה להישאר בליגת העל.
ב-10 ביוני 2010 חתם על חוזה לאימון בקבוצת מכבי תל אביב, תחת המנג'ר אבי נמני, ובינואר 2011 התפטר מתפקידו.
באפריל אותה שנה חזר מזרחי לאמן את מ.ס.
אשדוד, במקומו של ג'ון גרגורי שהתפטר.
במאי 2013 סיים מזרחי את תפקידו כמאמן אשדוד, וחתם בקבוצת מכבי נתניה לאחר שירדה לליגה הלאומית.
בעונתו הראשונה בקבוצה הוביל אותה בחזרה לליגת העל, לאחר שסיימה במקום הראשון בליגה הלאומית, וכן העפיל עמה לגמר גביע המדינה, בו הפסידה הקבוצה לעירוני קריית שמונה.
ב-14 בינואר 2015 התפטר מזרחי מאימון הקבוצה בעקבות מספר כישלונות והמצב הכלכלי הקשה אליו נקלע המועדון.
ב-9 בדצמבר 2015 מונה מזרחי למאמן בני יהודה עד לסוף העונה, לאחר פיטוריו של יוסי אבוקסיס.
ב-2016 מונה למאמן הפועל ירושלים, אך ב-1 בנובמבר 2016 התפטר מתפקידו ומונה למנהל ספורטיבי במועדון ספורט אשדוד.
ב-24 באפריל 2018, לאחר שפוטר המאמן עמיר תורג'מן, עבר מזרחי לתפקיד המאמן באשדוד עד תום עונת 2017/2018, ולאחר מכן המשיך לשמש כמנהל המקצועי של מחלקת הנוער.
ב-19 בפברואר 2019 מונה מזרחי למאמן הפועל קטמון ירושלים מהליגה הלאומית.
ב-17 במאי 2019 לאחר שהקבוצה נכשלה לעלות לליגת העל מזרחי עזב את הפועל קטמון.
ב-24 במאי 2020 חזר מזרחי לקבוצת נעוריו בית"ר ירושלים בפעם הרביעית, הפעם חתם שם כמאמן קבוצת הנוער של המועדון ואחראי על איתור והשבחת שחקנים צעירים.
ב-28 באוגוסט 2020 מונה למאמן קבוצת הבוגרים באופן זמני לאחר פיטורי רוני לוי מהמועדון ולאחר מכן חזר לתפקיד מאמן הנוער.
ב-27 באוקטובר 2020 הודיעה בית"ר על מינויו של מזרחי לתפקיד המנהל המקצועי של מחלקת הנוער במועדון.
ב-21 במרץ 2021, מונה למאמן בית"ר ירושלים באופן זמני פעם נוספת עד תום העונה, וזאת לאחר התפטרות צמד המאמנים שי ברדה וסלובודאן דראפיץ' עקב כישלון הקבוצה, לאחר מכן חזר לתפקידו המקורי בתור מנהל מחלקת הנוער.
לאחר מכן ב-9 בדצמבר 2021 מונה למאמן ביתר ירושלים בקדנציה השישית שלו במועדון, וזאת עד סוף עונת 2021/2022 במקומו של המאמן ארווין קומאן שהתפטר מהקבוצה עקב כישלונה בליגה.
ב-26 בינואר 2022 סיים את תפקידו הזמני, ושב לתפקידו כמנהל המקצועי של מחלקת הנוער.
ביולי 2023 הצטרף יוסי מזרחי אל קבוצת בית"ר נורדיה ירושלים כמנהלה המקצועי, תפקיד אותו הוא ממלא בשותפות עם שחקן העבר משה בן ארוש.
יוסי מָרְשָׁק (נולד ב-9 באוגוסט 1969) הוא שחקן ישראלי.
אביו, שהיה רופא אף אוזן גרון, עבר לשם במסגרת השתלמות, ואמו עבדה כאחות באותו בית החולים.
אחותו הבכורה דנה, שופטת בית משפט מחוזי ואחותו האמצעית גרה בהולנד ולו 2 אחים למחצה מנישואי האב השניים.
המשפחה עלתה לישראל והוא גדל ברחובות.
בנעוריו שיחק כדורגל כשוער בקבוצת הילדים של מכבי רחובות.
למד בבית הספר התיכון ע"ש עמוס דה-שליט.
את שירותו הצבאי עשה כלוחם ביחידת מורן שבחיל התותחנים.
מרשק בעל אזרחות אמריקאית ולאחר רצח רבין גר במנהטן במשך חמש שנים, במהלכן למד קולנוע למשך שנה באוניברסיטת ניו יורק.
הוא חזר לישראל לאחר אסון התאומים.
מרשק שיחק בתיאטראות שונים בארץ, בין השאר במחזות: "ים יבשה ים", "שלושה בלילה" (הצגת פרינג' בבימוי חגי אייד), "וויצק", "הא-הא", "יש מלחמה בחוץ", "החתונה", "What We Leave", "נוכלים ואוהבים", "אם הבית", "השיטה", "האם" ו"עובדים על הזוגיות".
בשנת 2005 גילם את אבי בן-משה בן-זכריה בטלנובלה "טלנובלה בע"מ", אשר שודרה בערוץ הוט 3. מרשק שיחק גם בעונה השלישית של "השיר שלנו", בתפקיד שמוליק, המנהל המוזיקלי של הלהקה, הלוקה בתסמונת טורט.
בסדרה "הכל דבש" של ערוץ 2 שיחק מרשק את אביתר לצד איתי תורג'מן, ישראל פוליאקוב, יעל פוליאקוב, שוש עטרי וזהר ליבה.
בשנת 2008 החל לככב בטלנובלה "חשופים" ב"הוט 3".
משנת 2009 מגלם את הדמות של שלומקה לזר בסדרה "קופיקו" והצטרף לצוות השחקנים בעונה השנייה של התוכנית הקומית "לא לפני הילדים".
השתתף בעונה החמישית של סדרת הטלוויזיה "ראש גדול" בתור גדעון סלע.
בפברואר 2010 הצטרף מרשק לעונה השלישית של תוכנית הסאטירה "שבוע סוף!" ושיחק בתפקיד אורח בסדרה "15 דקות".
באותה השנה שיחק בתפקיד אורח בסדרה "החיים זה לא הכל" בתפקיד אסף, חבר של דפנה.
במאי 2012 השתתף בסדרה הישראלית "נויורק", שם גילם את ראובן, מאפיונר מנתניה.
בשנת 2013 גילם את יניב לצד עלמה זק ויהודה ברקן בסדרת הדרמה שיצרה קרן מרגלית "פלפלים צהובים".
בשנת 2014 השתתף בסדרה "מועדון החנונים", בה גילם את דמותו של המוכר במזנון "משה משה".
באותה השנה, החל לשחק בסדרה "שכונה" שנכתבה על ידי גיורא חמיצר ושודרה בערוץ ניקלודיאון.
בנוסף, החל לשחק בתוכנית המערכונים "היהודים באים" בערוץ הראשון ובשעשועון הבידור "הכל הולך" בערוץ 2 לצד אליאנה תדהר, טל פרידמן, קרן מור, עוז זהבי ועוד.
בשנת 2015 שיחק בתפקיד ראשי בסדרה הקומית "פרודים" ששודרה בערוץ 2 גילם את אריאל קליינמן.
בשנת 2018 שיחק לצד נועה קולר בסדרה "להעיר את הדב".
בשנת 2019 החל להשתתף בסדרה "שב"ס".
באותה השנה החל לגלם את דודי בסדרה "לבד בבית" של "כאן חינוכית".
בשנת 2020 שיחק בסדרה "לאבד את אליס" לצד איילת זורר.
בשנת 2021 השתתף בתוכנית "השמרטפים".
בשנת 2022 שיחק בעונה השלישית של הסדרה "כפולים", ובדצמבר 2022 החל להשתתף באופן קבוע בתוכנית האירוח הסאטירית "מה שתגידו" של כאן 11.
בשנת 2024 שיחק בסדרה "האמת".
ב-2008 שיחק בסרט "אל תתעסקו עם הזוהן" בתפקיד אחד הישראלים.
ב-2012 גילם את כרמל בסרטו של שמי זרחין "העולם מצחיק".
ב-2014 גילם את סמי בסרטו של שי כנות "שושנה חלוץ מרכזי", גילם את אפרים בסרטו של אברהם קושניר "מבצע חמניה", גילם את מאיר בסרט "מנפאואר", גילם את מוטי בסרט "זינוק בעלייה" וגילם את עמוס בסרט "עתלית".
ב-2015 גילם את הרצל בסרט "אני לא מאמין, אני רובוט?!" וגילם את אביהו בסרטו של דרור שאול "פלאפל אטומי".
ב-2016 שיחק בסרטו של נוני גפן "הכל שבור ורוקד".
ב-2017 שיחק בסרטו של צחי גראד "הבן-דוד".
ב-2021 שיחק בסרטו של ליאור אשכנזי "זרים מושלמים".
בשנת 2023 השתתף בסרטם של גיתית ויהל כבירי, "גרגירי חול", בתפקיד דוד הגדול.
בשנת 2024 גילם את בביוף בסרט "מזל חתולה".
בשנת 2024 דיבב את דמותו של מוש בן-נון בתסכית "שישה באוקטובר".
בשנת 2016, שימש כפרזנטור בקמפיין עידוד לימודי בגרות במתמטיקה במסלול של חמש יחידות במתמטיקה מטעם משרד החינוך.
בין השנים 2004–2006 מרשק היה נשוי למיה דגן.
החל משנת 2014 היה בזוגיות עם השחקנית נעמי לבוב.
השניים הכירו במהלך הצילומים לתוכנית "הכל הולך".
ב-9 בפברואר 2016 נולדה להם בת משותפת.
בסוף ינואר 2018 פורסם כי השניים נפרדו.
ב-29 באוגוסט 2022 נולד בנו השני מנעמי לבוב.
יוסי סדבון (נולד ב-22 בנובמבר 1952) הוא ניצב בדימוס, אשר שירת במשטרת ישראל עד לשנת 2005.
סדבון נולד בהוד השרון ולמד בתיכון בכפר סבא.
הוא התגייס לצה"ל בשנת 1971 ושירת כלוחם בסיירת שקד ובסיירת רימון.
בהמשך השלים קורס קצינים ונשלח כקצין צעיר למשמר הגבול, שם שירת 13 שנה.
בתום שירותו במשמר הגבול עבר ב-1985 למשטרת ישראל.
שירת בתפקידים הבאים: מפקד תחנת בת ים, סגן מפקד היחידה המרכזית של מחוז תל אביב, סגן מפקד בית הספר הארצי לשוטרים, מפקד מרחב דן.
ב-1993 עבר למטה הארצי לכהן כיועץ המשפטי של משטרת ישראל, ובמסגרת תפקידו ייצג את המשטרה בשתי ועדות חקירה ממלכתיות: הוועדה לחקירת הטבח במערת המכפלה וועדת שמגר (רצח רבין).
בהמשך הקריירה שימש סגן מפקד מחוז תל אביב, מפקד מחוז ש"י, וראש אגף חקירות.
בסוף דצמבר 2000 מונה למפקד מחוז תל אביב, והוא שימש בתפקיד במהלך האינתיפאדה השנייה ועד אוגוסט 2004.
פרש בגיל 52 מהמשטרה בדרגת ניצב, לאחר שהפסיד למשה קראדי בהתמודדות על תפקיד מפכ"ל המשטרה.
לסדבון תואר ראשון ושני במשפטים, כיהן כסגן נשיא מכללת רמת גן בין השנים 2006–2017 וכחבר הוועד המנהל של עמותת "עתיד בטוח".
ב-20 בנובמבר 2017 הציג סדבון את מועמדותו לראשות העיר כפר סבא בבחירות לרשויות המקומיות באוקטובר 2018. הוא זכה לקרוב ל-20% מהקולות ועלה לסיבוב השני מול רפי סער, שקיבל מעל 27% מהקולות.
סדבון נבחר למועצת העיר וסיעתו קיבלה שלושה מנדטים.
בבחירות 2024 פרש ממועצת העיר וכתוצאה מכך לא התמודד בבחירות והודיע על תמיכתו בהדר לביא לראשות העיר.
נשוי ואב לארבעה, מתגורר בכפר סבא.
יוסי מר-חיים (נולד ב-20 באוקטובר 1940) הוא מלחין, פסנתרן ומורה ישראלי.
אביו אליעזר היה איש העלייה השנייה, מיוזמי הגדוד העברי, איש עסקים ודירקטור בפועל של בנק קופת עם.
אמו הייתה אשת העלייה השלישית וחברה בקיבוץ הראשון של השומר הצעיר.
למד באקדמיה למוזיקה על שם רובין בירושלים.
מורו להלחנה היה יצחק סדאי וכן למד תורת הצורות אצל חיים אלכסנדר ופסנתר אצל אלכסנדר תמיר.
בשנת 1966 יצא לארצות הברית ולמד שם אצל דייוויד דיאמונד בבית הספר מנהטן למוזיקה ואצל האל אוברטון ולוצ'אנו בריו בג'וליארד עד שנת 1968.
בין השאר הלחין מר-חיים מוזיקה לתיאטרון, קולנוע, רדיו ובלט.
הוא מלמד ג'אז ואלתור במכון למוזיקה במכללה למורים "אורנים", מרצה בתחום הפופ והג'אז ומופיע כפסנתרן ג'אז.
בתחום ההלחנה מרבה מר-חיים לעבוד בשיתוף פעולה עם יוצרים בתחומים אחרים: מחול, תיאטרון, שירה וציור.
כתיבתו מאופיינת בחיפושי דרך ובניסיונות חדשניים.
עבודה משותפת עם יונה וולך, בשנות ה-60, כללה לצד הקראת שירים גם גרירת מאפרה, צעקות ורקיעות רגליים.
ביצירה "פלייבק" משנת 1974, שפתחה תקופה של שיתוף פעולה בינו לבין ג'ואן פרנקס ויליאמס מקול ישראל, מתחלק הביצוע לשלושה מוקדים שונים: התזמורת מפוצלת לשלוש קבוצות בשלוש ערים שונות - ירושלים, תל אביב וחיפה, והמוזיקה מבוצעת בחלקה לפי שמיעה ובחלקה לפי שעון-עצר.
בירושלים מוצב קריין ובחיפה זמרים, והביצוע בכללו מהווה אתגר מוזיקלי, טכני ורעיוני לכל המשתתפים, לרבות הקהל.
בתחילת שנות השמונים השתתף מר-חיים בתוכנית מסע הקסם המסתורי, סיפורה של להקת החיפושיות שהייתה סדרת תוכניות רדיו בעריכת יואב קוטנר ועודד היילברונר ואשר שודרה בגלי צה"ל.
בתוכנית זו ניתח והסביר את שירי החיפושיות וניגן בפסנתר דוגמאות משיריהם.
ב-1990 יזם וניהל את פסטיבל המוזיקה "ג'אז סרטים ווידאוטייפ" בסינמטק תל אביב.
בשנות ה-2000, החל מר-חיים לעסוק ב"אמנות סאונד" , שילוב בין תחומי של מוזיקה, קול, אמנות פלסטית ווידאו ארט.
בין השאר הציג ב-2009 את עבודת הסאונד שלו, "The Autopsy of the Vulgar" בתערוכת הסאונד "לפטופיה".
וב-2010 העלה בפסטיבל הטייפים השישי, יצירה לשלושה טייפים, פטיפון ומחשב.
יוסי מר-חיים כתב מוזיקה לכמאה הצגות תיאטרון בהבימה, הקאמרי, תיאטרון חיפה, תיאטרון באר שבע והחאן הירושלמי.
בנוסף הלחין שירי משוררים, בין השאר את השיר "מכתב" של מאיה בז'רנו, ושירים של דוד אבידן.
ביצירה "רקוויאם לכדור-סל" (1975), שנכתבה בשיתוף עם זמרת הסופרן עדי עציון-זק נדרש האמן לבצע תוך כדי הקונצרט פעולות שונות, כמו הקפצת כדור, משחק בגולות וכדומה.
ב"איוב" (1976), אופרה סאטירית במערכה אחת, לתמליל של עודד בארי, נוצר עימות בין שפת אופרה מודרנית לסגנון קברט, שבו מתבטא על פי רוב השטן.
מר-חיים אף מעמיד לעיתים את שני הסגנונות, סריאליזם וג'אז זה מול זה או משלב אותם יחדיו.
הצגת הבכורה הייתה בפסטיבל ישראל 1976, בביצוע התזמורת הסימפונית ירושלים בניצוח יצחק שטיינר, עם הבס-בריטון וילי הפרנס בתפקיד הראשי ועדי עציון בתפקיד השטן.
ביצירה "לונה רוסה" (1977) שילב מר-חיים מוטיבים משירי שנות החמישים והשישים של המאה ה-20 שנושאם הוא הירח וציטטה מהקלטה של אפולו 11 מן הנחיתה הראשונה על הירח.
ביצוע בכורה: עדי עציון ולהקה בניצוח המלחין, 1977.
ב"סירנות" נקט מר-חיים בסגנון מולטי-מדיה.
היצירה בוצעה באכסדרת מוזיאון תל אביב, עם שש רקדניות, שלושה כלי נשיפה ותוף.
הנגנים פוזרו בשלוש קומות המוזיאון.
בשונה מכל יצירותיו הקודמות של מר-חיים, זו יצירה אינסטרומנטלית ללא שירה.
בחמישייה לנבל, שני כינורות, צ'לו וקונטרבס (1979) נדרש המנצח, על פי הפרטיטורה, להשמיע צעקות בשעת ביצוע היצירה.
החמישייה בוצעה בשנת 1979 על ידי נגני התזמורת הפילהרמונית הישראלית עם הנבלנית רות מעייני.
ב"מוזיקה על העצים" לכלי נשיפה מעורבים, הושיב מר-חיים את הנגנים על עצים, עם מיקרופון לכל נגן.
ביצוע הבכורה היה בתל-חי ב-1980 והמוזיקה הועברה אל העמק באמצעות רמקולים.
"מכונות הרעש" מסתמכת על האידאולוגיה הפוטוריסטית של יצירת מוזיקה באמצעות רעש ועושה שימוש באופנוע, שואב-אבק, בלנדר, מקדחה חשמלית וכדומה, באמצעות טכניקות כתיבה ישנות.
ביצירה זו התקרב מר-חיים לסגנון כתיבתו של אדגר וארז ואף כלל בה מובאות מיצירות של וארז.
הנגנים לבושים חלקם בלבן וחלקם בשחור וסדר ישיבתם הוא בצורת מקלדת פסנתר.
מר-חיים נשוי לציירת מיכל נאמן.
פרס המלחין המצטיין בקולנוע מטעם משרד המסחר והתעשייה עבור הפסקול הטוב על המוזיקה שלו לסרטים "רובה חוליות" (בשנת 1979) ו"פני המרד" בשנת (1985).
פרס ראש הממשלה למלחין (1991)
יוסי סיאס (נולד ב-24 באוקטובר 1960) הוא קריין, מגיש תוכניות רדיו ומנחה טלוויזיה ישראלי.
יוסי סיאס נולד ב-24 באוקטובר 1960. בהיותו בגיל שנה התגרשו הוריו, והוא עבר לבית סבתו ברמלה.
את שירותו הצבאי עשה בצוות הווי ובידור של צה"ל.
לאחר שחרורו עבר קורס קריינים והתקבל לעבודה בקול ישראל.
בשנות ה-80 החל לעבוד ברשת ג', והגיש תוכניות מוזיקליות.
ב-1988 החל להגיש מדי יום לפני הצהריים את התוכנית "אהבה יומיומית" שבה נוגנו שירים, וביניהם קרא מכתבים, לרוב מכתבי אהבה שכתבו מאזינים.
המתכונת של תוכניתו הורחבה, הוא עבר לרשת ב' והגיש פעמיים בשבוע את התוכנית "מצב הרוח" שהחלה בחצות הלילה ונמשכה עד 5 בבוקר.
במקביל לעבודתו ברדיו, הגיש בערוץ 2 תוכנית ארוח שעסקה בזוגיות, "יוסי סיאס", ובערוץ 3 בכבלים תוכנית בשם "סיפור אהבה עם יוסי סיאס" (1997-1998).
כמו כן הוציא לאור ב-1988 ספר שנקרא "אהבה יומיומית" ובו קיבץ מבחר סיפורים אישיים על רקע עבודתו.
סיאס נשוי ליעל, כלכלנית, ושניהם הורים לעשרה ילדים.
בספטמבר 2003, עזב את עבודתו ברשות השידור.
בחודש מאי 2004 עזב עם בני משפחתו למיאמי שבארצות הברית.
ב-2005 הוחתם על חוזה עבודה עם רדיו ללא הפסקה בה שידר עד סוף 2014, ומאז הוא הגיש ממיאמי את התוכנית "שיחות לילה".
יוסי מלמן (נולד ב-27 בדצמבר 1950) הוא עיתונאי ישראלי, פרשן צבאי זוכה פרס סוקולוב לתקשורת הכתובה לשנת 2009. מאז 2021 הוא משמש שוב פרשן לענייני מודיעין וביטחון בעיתון "הארץ", ובעבר מילא תפקיד זה בעיתון "מעריב".
מלמן נולד בפולין ועלה לישראל בשנת 1957. בצעירותו השתייך לתנועת השומר הצעיר.
במאי 1969 התגייס לצה"ל והתנדב לסיירת שקד.
בסיירת עבר מלמן מסלול הכשרה כלוחם וכן עבר קורס מ"כים חי"ר, קורס סיור וקורס חובשים.
עם תום המסלול השתתף באימונים ופעילות מבצעית במסגרת הסיירת בפיקוד הדרום, בגזרת סיני, תעלת סואץ ירדן, לבנון וברצועת עזה.
מלמן הוא בוגר האוניברסיטה העברית בירושלים בהיסטוריה וביחסים בין-לאומיים ועמית קרן מחקר של אוניברסיטת הרווארד.
מלמן החל את הקריירה העיתונאית שלו, ב-1973, בגלי צה"ל, לאחר שירותו הצבאי.
משם עבר לשמש ככתב ושדר רדיו במחלקת החדשות וענייני היום של קול ישראל.
בשנת 1980 החל מלמן לסקר בעיתון "הארץ" ענייני צבא, טרור ויחסי חוץ.
בשנים 1984–1988 שימש מלמן כתב מדיני וכתב לענייני מפלגות של העיתון "דבר".
שהה בבריטניה במשך ארבע שנים ושנה בארצות הברית מטעם עיתון "הארץ".
כמו כן, פרסם תשעה ספרים בענייני דיפלומטיה חשאית במזרח התיכון, טרור, ריגול ויחסי החוץ של ישראל עם ארצות הברית ועם ירדן, בהם "מרגלים לא מושלמים", שפורסם תחילה באנגלית בלונדון, שהיה ברשימת רבי המכר של "הניו יורק טיימס" במשך 15 שבועות, וכן "המרגלים" שנכתב עם איתן הבר.
בין ספריו של יוסי מלמן נכלל גם הספר "הישראלים החדשים", שהוא מעין סקירה כללית ואישית מאוד על תולדותיה של החברה הישראלית.
ארבעה מספריו נכתבו בשיתוף עם העיתונאי דן רביב מרשת CBS.
רוב הספרים תורגמו לשפות זרות.
לאורך השנים, רכש לעצמו מלמן שם הן בישראל והן בעולם, כמומחה בנושא השירותים החשאיים של ישראל.
ספרו, "הספינקס" (2007), עוסק בנשיא מחמוד אחמדינז'אד ובתוכנית הגרעין האיראנית.
ספרו "מלחמות הצללים: המוסד וקהילת המודיעין" (2012) הוא מחקר על כלל סוכנויות הביון של ישראל.
בשנת 1991 עתר מלמן לבג"ץ לאפשר לו לפרסם את פרשת מרקוס קלינגברג, שפרסומה נאסר על ידי הצנזורה הצבאית, והצנזורה חזרה בה מהתנגדותה.
עתירות נוספות של מלמן לבג"ץ היו עתירתו משנת 1995 להתיר פרסום שמותיהם של ראש השב"כ וראש "המוסד", אך תוך כדי כך החליטה הממשלה להתיר את פרסום השמות והעתירה הפכה למיותרת, וכן עתירתו לפרסם את העובדות הנוגעות לפרשת טננבוים.
כן השתתף בעתירתו של מייק אלדר להתיר לו לפרסם את ספרו על הצוללת אח"י דקר.
בנוסף הגיש עתירות בנושאים של שחיתות במערכת הביטחון.
מלמן הוא גם ספורטאי ורץ למרחקים ארוכים.
השתתף מאז 1994 ב-35 ריצות מרתון בישראל ובחו"ל, גם לאחר שעבר ב-2009 התקף לב וצנתור.
כמו כן הוא השתתף בחמש ריצות אולטרה-מרתון למרחקים שבין 50 ל-75 ק"מ – האחרונה בדצמבר 2016 ל-66 ק"מ, במלאת לו 66 שנים וב-4 תחרויות טריאתלון איש הברזל.
מלמן הוא היזם, המייסד והמנהל עד 2011 של "ישראמן" – תחרות איש הברזל בישראל.
ב-2011 חיבר את "אוטוביוגרפיה של ריצה".
בשנת 2001 חשף לראשונה את מעורבותו של ארקדי גאידמק בפרשת "אנגולה-גייט" (פרשה בה נידון לבסוף ל-6 שנות מאסר בצרפת ב-2009), זאת מספר שנים לפני שגאידמק הפך לידוען בישראל, לאחר שרכש את קבוצת בית"ר ירושלים.
בהמשך פרסם עוד מספר כתבות על גאידמק, ואף ערך איתו ריאיון עיתונאי.
במאי 2006 כתב גאידמק מכתב תלונה למועצת העיתונות נגד מלמן, בטענה שהוא מנהל מצוד תקשורתי נגדו, מפרסם אודותיו פרסומים שקריים ומעוותים, ומופעל על ידי גורמים עסקים אינטרסנטיים העוינים לו.
הידיעה על התלונה פורסמה בעיתון "גלובס", ואחר כך בית הדין לאתיקה של מועצת העיתונות, קיבל את תלונתו של מלמן נגד "גלובס", שפנה לקבל תגובה שלו, אך לא פרסם אותה כחלק מהידיעה.
בספטמבר 2007 הגיש גאידמק תביעה בסך 30 מיליון שקל נגד מלמן, אך לבסוף הוא משך אותה והושגה פשרה כי תוחזר לו האגרה ששילם לבית המשפט.
בפברואר 2012 הודיע מלמן על פרישה מעיתון "הארץ" (לפי דיווח באתר mako נאלץ מלמן לפרוש בעקבות תרגיל עוקץ שבו היה מעורב האלוף במיל' ישראל זיו, לאחר שמלמן פרסם סדרת כתבות שליליות על זיו).
במאי 2012 הצטרף מלמן לוואלה ככתב ופרשן לתחומי מודיעין, גרעין וטרור בין-לאומי, וכשנה לאחר מכן פוטר במסגרת קיצוצים בכוח האדם של האתר.
בשנים 2008–2011, פרסם מלמן בלוג בשם "מרוץ החימוש" ברשת החברתית TheMarker Café, ובו שילב חומרים בנושאי ביטחון, חברה, כלכלה וריצה.
ב-2013 הצטרף ככתב ופרשן לענייני מודיעין ב"סופהשבוע" וב-2014 הפך לחבר מערכת מעריב השבוע שנוצר מאיחוד מעריב וסופהשבוע.
ב-2016 שימש מלמן יועץ ומשתתף בסרט התיעודי האמריקאי זוכה פרס פיבודי "ימי אפס", העוסק בפרשת לוחמת הסייבר המשותפת לארצות הברית וישראל נגד תוכנית הגרעין של איראן.
ב-2017 שודרה בערוץ 8 הסדרה התיעודית "המוסד - סיפור כיסוי", שמלמן היה התסריטאי שלה ואחד מיוצריה, יחד עם הבמאי דוקי דרור ועורך התוכן חן שלח.
הסדרה מתעדת את ההיסטוריה של המוסד ואת משימותיו.
באוגוסט 2017 חשף כי משלחת של יצרנית הכטב"מים הישראלית "אירונאוטיקס", ערכה הדגמה חיה של יכולות התקיפה של אחד מהכלים שלה, כטב"ם הנושא חומר נפץ ("מתאבד"), במהלך ביקור עסקי בבאקו, בירת אזרבייג'ן.
עובדי החברה סירבו לתקוף עמדה של הצבא הארמני בנגורנו קרבאך, כפי שדרשו נציגי הצבא האזרי, אך מנהלים שהיו במקום הסכימו לחמש ולהטיס את שני הכטב"מים בכוחות עצמם, תקפו את העמדה והחטיאו את מטרותיהם.
משרד הביטחון פתח בחקירה, בחשד לעבירה על חוק הפיקוח על יצוא ביטחוני.
בהמשך ארמניה החזירה את שגרירה בישראל "להתייעצויות", בשל ייצוא הנשק לאזרבייג'ן.
באוקטובר 2019 הודיע על פרישתו מ"מעריב", ובדצמבר אותה שנה חזר לכתוב ב"הארץ".
מאז מלמן כותב ב"הארץ" על ענייני מודיעין ושירותים חשאיים, בעיקר במסגרת טורו "החשאי" המתפרסם באתר העיתון.
בשנת 2020 צייץ נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ מחדש את ציוציו של מלמן בעברית ובאנגלית על חיסול ראש תוכנית הגרעין האיראנית מוחסן פח'רי-זאדה.
ב-2022 כתב מלמן את התסריט לסרט והסדרה בהפקה צרפתית "מינכן 72: דם באולימפיאדה" יחד עם העיתונאי הצרפתי Mark Dugin והבמאי Philippe Saada.
בספטמבר 2023 פרסם מלמן סיפור קצר בשם "החבר של קלדרון", שהופיע באנתולוגיה של סיפורים בשם "שבת הייתה שבת: סיפורים על אהבה, תיעוב וכדורגל" בעריכת דודו בוסי.
במהלך מלחמת חרבות ברזל טען כי מערכות הביטחון הקיימות רוויות באנשים המחונכים לחשוב "ביטחונית-צבאית", ולא יוכלו לתקן את מה שקלקלו.
לכן קרא להקמת גוף מודיעין נוסף, שאנשיו יהיו אזרחים חכמים ובעלי ידע, שיוכלו לחשוב מחוץ לקופסאות הצבאיות.
בנובמבר 2025, במלאת שלושים שנה לרצח יצחק רבין, יצר עבור ערוץ 8 את הסרט "רצח רבין מסיתים מבט" והיה גם התסריטאי והיועץ ההיסטורי שלו.
הסרט מתאר את ההסתה של הימין המתנחלי ושל הפוליטיקאים בראשות בנימין נתניהו, שקדמה לרצח, את התגובה הרופסת של הפרקליטות ומערכת המשפט לאותה הסתה, את המחדל האבטחתי והמודיעיני של השב"כ, את ההתנהלות הלא ראויה של ועדת החקירה הממלכתית בראשות מאיר שמגר, שנמנעה מלחקור את ההסתה, ואת הפצת תיאוריות הקונספירציה.
לפי מלמן, כל אלה מתכתבים עם המחדל של השבעה באוקטובר 2023.
זכה בפרסים בין-לאומיים על תחקירים בנושאי טרור וריגול ובהם, בין השאר, פעמיים בפרס המצוינות בכתיבה של העיתונות היהודית על שם סימון רוקובר ב-1994 וב-2017 (עם שותפו לכתיבה דן רביב).
אשתו, בילי מלמן, היא פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב.
דו"ח הסי-אי-אי על שירותי המודיעין והביטחון של ישראל בעריכתו ותרגומו של יוסי מלמן, זמורה ביתן מודן, 1982.
אבו נידאל: דיוקנו של ארגון טרור.
שותפות עוינת: הקשרים הסודיים בין ישראל וירדן (ביחד עם דן רביב), הוצאת ידיעות אחרונות, 1987.
מרגלים לא מושלמים: סיפורו של המודיעין הישראלי, (ביחד עם דן רביב), ספרית מעריב, 1990.
הישראלים החדשים: מבט אישי על חברה בשינוי, הוצאת שוקן, 1993.
שותפים לדבר מעשה: בתוככי הברית הישראלית אמריקנית (ביחד עם דן רביב), ספרית מעריב, 1994.
המרגלים: פרשות ריגול במדינת ישראל (ביחד עם איתן הבר), הוצאת ידיעות אחרונות, 2002.
הספינקס: אחמדינז'אד והמפתח לפצצה האיראנית (ביחד עם מאיר ג'בדנפר), ספריית מעריב, 2007.
אוטוביוגרפיה של ריצה, הוצאת ידיעות ספרים, 2011.
מלחמות הצללים: המוסד וקהילת המודיעין (ביחד עם דן רביב), הוצאת ידיעות ספרים, 2012.
מרגלים לא מושלמים: המבצעים הגדולים של המוסד הישראלי, פרשות הריגול והתקלות שהדהימו את העולם (ספר חדש הנושא את שם הכותר של ספרם של מלמן ורביב מ-1990), הוצאת תכלת, 2020.
יוסי עין-דור (נולד ב-20 באוקטובר 1957) הוא עיתונאי ומרצה לעיתונאות ולתקשורת, מנחה סדנאות עמידה מול מצלמה והופעה מול קהל,עורך ומגיש פודקאסטים, במאי דקומנטרי.
בעבר שימש ככתב, עורך ומגיש חדשות ב ובערוץ 2.
את דרכו העיתונאית התחיל עין דור בעיתונות הכתובה בעיתון "העולם הזה" של אורי אבנרי, ככתב לענייני משטרה.
משם המשיך לכתוב בכמה עיתונים, בהם "על המשמר" ו"ידיעות אחרונות".
במקביל עבד כתחקירן בתוכנית "מבט שני".
ב-1990 קיבל תואר "מורשה בימוי" של הערוץ הראשון.
עין-דור היה ממקימי מהדורת החדשות בכבלים בתל אביב, "תחנה מרכזית" (בעריכת ובהגשת יעקב אילון).
כשקם ערוץ 2 בנובמבר 1993 עבר עין-דור לחדשות ערוץ 2 והיה בין ראשוניה.
הוא התחיל ככתב לענייני משטרה.
במהומות "מנהרת הכותל", בספטמבר 1996, נפצע מירי צלפים פלסטינים, כשנקלע עם הצלם חיים אסיאס שנפצע אף הוא, והמקליט יניב שמואלי, לאירוע ירי במחסום ארז.
כמה חודשים אחר-כך עבר לעריכת והגשת מבזקי חדשות והכנת כתבות מגזיניות וכתבות מיוחדות לחדשות.
חלקן הגדול בנושאי צבא וביטחון.
עין-דור היה זה שפרץ לשידורי הטלוויזיה בערוץ 2 בפיגועי 11 בספטמבר 2001. בין היתר, סיקר עין-דור את הפיגוע בבניין המרכז היהודי בבואנוס-איירס בארגנטינה ב 1994, והיה מעורב בסיקור ובשידור תפישת ספינת הנשק הפלסטינית, קארין A.
הוא רשם לזכותו מאות שעות של שידורים חיים והרבה מאוד שידורי פיגועי תופת במרוצת השנים.
בסוף 2004 עזב את חברת החדשות של ערוץ 2. בשנים האחרונות הוא מרצה לעיתונות וטלוויזיה, מנחה סדנאות עמידה מול מצלמה והעברת מסרים, הופעה מול קהל ותקשורת, מנחה פודקסטים ובמאי דקומנטרי.
עין-דור הוא בעל תואר שני בלימודי ביטחון באוניברסיטת תל אביב ובוגר תואר ראשון בהיסטוריה של עם-ישראל וארץ-ישראל באותה האוניברסיטה.
יוסי סיון (נולד ב-1945 בברית המועצות) הוא אדריכל ישראלי, שותף לשעבר במשרד "יסקי מור סיון אדריכלים" בתל אביב.
סיון עלה לישראל בשנת 1948, ולמד אדריכלות ותכנון ערים בפקולטה לאדריכלות בטכניון בחיפה בשנת 1968. שנתיים לאחר מכן, ב-1970, הקים משרד עצמאי עם שותף, אלי ליפסקי, ויחד תכננו שורה ארוכה של פרויקטים, בהם בית הספר ללימודי הנפט ברמת אביב.
ב-1973 היה לשותף במשרדו של אברהם יסקי, מבכירי האדריכלים הישראלים.
עבודתם המשותפת כוללת מספר גדול מאוד של פרויקטים, מן הבולטים והידועים בישראל.
התמחותם היא מגדלים והשפעתם על עיצוב קו הרקיע של תל אביב היא מכרעת.
בין הפרויקטים נמנים מגדלי עזריאלי, מגדל אלרוב, מגדל אמות השקעות, מגדל המטכ"ל, מגדל האופרה, מגדלי אקירוב, מגדלי Yoo, האגף החדש של קניון הזהב ועוד.
בשנת 2006 היה לשותף במשרד יסקי מור סיון, לאחר מיזוג שותפותו עם יסקי עם משרדו של האדריכל עמי מור שייסד אביו יצחק מור.
סיון היה בעבר חבר בוועד איגוד האדריכלים וכיום הוא חבר בהנהלת לשכת האדריכלים העצמאיים.
הוא שימש כעורך ביטאון איגוד האדריכלים וכמרצה באוניברסיטת תל אביב.
יוסף (יוסי) סגל (נולד ב-23 בדצמבר 1937) הוא שחקן, קריין ומדבב ישראלי.
סגל נולד בחיפה למשפחה בעלת רקע חרדי שעלתה לארץ ישראל מזלוטשוב שבגליציה.
סבו הוא הרב חיים משה זילברשיץ (1869–1954), שהיה מנהל ישיבת "אורח לחיים" בזלוטשוב ומחבר סדרת ספרי "משנה ברורה" על המשניות וספר "חמדת ישראל" על מעלת עם ישראל.
אחיו הגדול הוא השחקן שמוליק סגל, ובן דודו הוא העיתונאי אהרן ברנע.
בצעירותו למד בתלמוד תורה בחיפה, ובאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (R.A.D.A).
את שירותו בצה"ל עשה בלהקת פיקוד מרכז ובגלי צה"ל.
עבור הצגת היחיד פרי עטו "שחקן מחפש במה" זכה למענק מטעם קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב וקרן תרבות אמריקה-ישראל בתמיכת מינהל התרבות.
הופיע בהצגות רבות: "אילוף הסוררת", "אנדורה", "קרנפים", "נער הקסמים", "מעגל הגיר הקווקזי", "טופלה טוטוריטו", "פו הדוב", "פיטר פן", "עוץ לי גוץ לי", "המשפט", "הפשפש", "הפונדקאית", "קומדיה של טעויות", "גברתי הנאוה", "רביזור", "ביקור הגברת הזקנה", "ההולכים בחושך", "ציד המכשפות", "אוליבר", "המכשפה", "סלאח שבתי" ו"מתאבל ללא קץ".
ב-1973 גילם את אדי בסרטו של גד בן ארצי "מתנה משמיים".
ב-1974 גילם מתנדב מהונגריה בסרטו של ג'ורג' עובדיה "יום הדין".
ב-1976 שיחק בסרט "רחוב 60", ב-1977 גילם שכן בסרטו של אורי זוהר "הצילו את המציל".
ב-1978 גילם את גולדמן גובה הכספים בסדרת הטלוויזיה "הילדים משכונת חיים".
ב-1979 גילם את קסלר בסרטו של אבי נשר "דיזנגוף 99", גילם פקח בסרטו של ג'ורג עובדיה "נערת הפרברים", והשתתף בסרטו של אסי דיין "שלאגר".
ב-1985 גילם את האבא של יודל'ה בסרט "הרימו עוגן" בבימויו של דן וולמן.
ב-1986 גילם את הבן של קוזילביץ' בסדרת הטלוויזיה "קרובים קרובים".
ב-1991 השתתף בסרט הטלוויזיה "רצח בשבת בבוקר".
ב-1992 השתתף בסרטה של דליה הגר "קיץ אצל אריקה".
ב-1995 השתתף בסרטו של אסי דיין "שמיכה חשמלית ושמה משה", בסרט "ב-72 לא הייתה מלחמה" וכן השתתף בסדרת הטלוויזיה "איצ'ה" ובסרט "שקרים לבנים" (1999).
ב-2002 גילם את צבי יעקובזון כאביו של סוכן המוסד יואב (אביתר לזר) בסרט "הנקמה היהודית" 1 של יהודה גרובייס
ב-2007 גילם את חיים קלר בסדרת הטלוויזיה "החיים זה לא הכל" וכן גילם קשיש בתוכנית המערכונים "העיר שלנו" ששודרה בערוץ 2. ב-2008 גילם את קוזילביץ בסדרת הטלוויזיה "שולץ".
ב-2003, 2008 ו-2011 גילם את צ'ינצ'ילה בסדרת הטלוויזיה "הפיג'מות" השתתף גם כאורח בסדרת הטלוויזיה "החברים של נאור".
ב-2011 השתתף בסרטו של ניקיטה פלדמן "גויה".
סגל דיבב את סר אברום בסדרה "קירבי" ,את אופה אופה בסדרה "ההופסים" ואת הקריין בעונה השלישית של "בובספוג מכנסמרובע".
ב-2015 השתתף בתוכנית כאן ואומן בחינוכית בתור עמליה, בקומדיית המצבים "אלישע" בערוץ הילדים" ובסרט "ציפורי חול".
ב-2016 השתתף בתפקיד אורח בסדרה "צומת מילר" בתור במאי תיאטרון.
בשנים 2018–2019 שודרו מספר פרקים של הסדרה "סברי מרנן", בהם שיחק סגל בתפקיד יו"ר ועד הבית בבניין.
תפקיד זה היה בעל מאפיינים דומים לאלה ששיחק בשנות ה-80 אחיו, שמוליק סגל, בתפקיד "מר קוזילביץ'" בסדרה "קרובים קרובים".
ב-2020 שיחק בסדרה "חזרות" ובסדרה "אבא מטפלת" בערוץ "ניקלודיאון".
ב-2021 השתתף בקמפיין פרסומי למילקי עם סטטיק ובן אל תבורי.
ב-2022 שיחק את יגאל בסדרה "גולדה ומאיר".
ב-2023 שיחק את זאביק בסדרה "אבירם כץ".
ב-2024 שיחק בסדרה "האיש שרצה לדעת הכל".
אחד מילדיהם הוא השחקן והתסריטאי יובל סגל.
יוסי מטיאס (נולד ב-1958) הוא מתמטיקאי ומדען מחשב ישראלי, יזם ואיש היי-טק.
פרופסור באוניברסיטת תל אביב וזוכה פרס גדל ו.
סגן נשיא בגוגל העולמית ומנכ"ל מרכז המחקר והפיתוח של גוגל בישראל במשך 18 שנה.
בשנת 2024 קודם להיות ראש מחלקת המחקר בגוגל העולמית.
יוסי מטיאס שירת כטייס בחיל האוויר הישראלי.
הוא סיים תואר ראשון בהצטיינות מאוניברסיטת תל אביב (1985), תואר שני בהצטיינות ממכון ויצמן למדע (1987) בהנחיית עדי שמיר ותואר שלישי בהצטיינות באוניברסיטת תל אביב (1992) בהנחיית עוזי וישקין.
משנת 1997 הוא חבר סגל בבית הספר למדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 2004 ל-2006 היה מרצה אורח באוניברסיטת סטנפורד.
בשנת 2006 מונה להקים ולהוביל את מרכז המחקר והפיתוח של גוגל בתל אביב, ומשנת 2009 הוא משמש כמנכ"ל מרכז המחקר והפיתוח של גוגל בישראל (תל אביב וחיפה).
באוקטובר 2014 מונה לסגן נשיא בגוגל העולמית.
במשך למעלה מעשור היה בצוות ההובלה של Google Search (מנוע החיפוש של Google) וכיום הוא בצוות ההובלה של ארגון המחקר Google Research בו הוא מוליך תחומים מרכזיים בתחום הבינה המלאכותית.
הוא אחראי על מחקר ויישום הבינה המלאכותית בתחומי הבריאות ומשבר האקלים, ועל נושאים מרכזיים בתחום הבינה המלאכותית ליכולת בנושאי שפה ושיחה.
בהנהגתו צמח מרכז גוגל הישראלי למקור חדשנות טכנולוגית בתחומים אסטרטגיים, עם מוצרים וטכנולוגיות בתחומי החיפוש (כ- Google Autocomplete, Live Results, Google Search Console ועוד), ניתוח וכריית מידע (כ-Google Trends ,Google Insights for Search,Google Visualizations ועוד), יישומים (כשיפורים ב-Gmail), תשתיות (כשיפור תעבורה ברשתות), YouTube (כ-Interactive Video ו-Contest platform) ועוד.
מטיאס הכריז על שיתופי פעולה עם רשות העתיקות ועם מוזיאון ישראל להעלאת צילומי המגילות הגנוזות לאינטרנט, ועם יד ושם להעלאת תכנים לאינטרנט והניח יסוד להקמת Google Cultural Institute.
מטיאס הוביל טכנולוגיות פורצות דרך בתחום בינה מלאכותית כגוגל דופלקס - Google Duplex ויופוניה (Euphonia), וישומים פורצי דרך לטלפון כסינון שיחות (Call Screen) וכיתוביות חיות (Live Caption).
ב-2012 מטיאס ייסד את קמפוס תל אביב (Campus Tel Aviv) - מרכז יזמות טכנולוגי של Google - ואת תוכנית Google Launchpad שהפכה לתוכנית גלובלית Google for Startup Accelerator.
ב-2024 קודם מטיאס לראש מחלקת המחקר של גוגל העולמית.
מטיאס חיבר למעלה ממאה וחמישים מאמרים מדעיים ורשם למעלה מ-70 פטנטים.
הוא זוכה פרס גדל (ביחד עם נגה אלון ומריו סגדי) לשנת 2005 במדעי המחשב, עבור עבודה בנושא אלגוריתמים יעילים לניתוח רצפי מידע.
בשנת 2009 נבחר כעמית ACM על תרומותיו לשיטות ניתוח Big Data.
בשנת 2015 קיבל אות הוקרה מ-IEEE כאחד ממייסדי ההיי-טק הישראלי.
בשנת 2019 זכה ב (ביחד עם נגה אלון, פיליפ גיבונס ומריו סגדי).
יוסי מימן (7 בפברואר 1946 – 9 באוקטובר 2021) היה איש עסקים ומיליארדר ישראלי.
יוסי מימן נולד במחנה עקורים בגרמניה להורים ניצולי השואה מפולין.
הוא גדל בפרו, שאליה היגרה משפחתו כשהיה ילד, למד לתואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת אל-פאסו שבטקסס ולתואר שני באוניברסיטת קורנל שבמדינת ניו יורק.
בתום לימודיו בארצות הברית שב לפרו, עבד בחברת הנפט אקסון מוביל ובסיטי בנק, ובשנת 1971 עלה לישראל.
בתחילה עבד בחברת הדלק סונול ובשנת 1975 ייסד את חברת "מרחב" העוסקת בפיתוח, מימון וניהול פרויקטים בחקלאות, תקשורת, תחבורה, גז ונפט.
לקבוצה פעילות עִסקית במזרח התיכון, בחבר המדינות, בסין, בדרום ומרכז אמריקה, ובאירופה.
מימן שימש כקונסול כבוד של טורקמניסטן ועד 2015 כיהן גם כקונסול כבוד של פרו בישראל.
מימן שירת במוסד בזמן ששבתי שביט עמד בראש אחת היחידות המבצעיות של הארגון, ובין השניים נוצר קשר אישי ועסקי.
מימן כיהן כנשיא וכיו"ר מועצת המנהלים של קבוצת חברות "מרחב" (בה עבד כסגן נשיא בשנים 1990–2011 ד"ר נמרוד נוביק, יועצו לשעבר של שמעון פרס, וכן עבד בה שבתי שביט – שעם שניהם הגיע לסכסוך כספי).
הוא היה גם יו"ר מועצת המנהלים ונשיא ומנכ"ל "אמפל - אמריקן ישראל קורפוריישן".
באמצעות החברות מרחב ואמפל שלט מימן בכ-20.5% מספקית הגז המצרית "EMG".
בנוסף הוא כיהן כיו"ר מועצת המנהלים של ערוץ 10.
ב-2003 היה מעורב בהדחתו של שר התשתיות יוסף פריצקי בממשלת שרון, לאחר שפריצקי התנגד לחתימת ההסכם בין חברת החשמל לחברת EMG לרכישת גז טבעי ממצרים, והמליץ לרכוש מחברת בריטיש גז.
ב-2014 התגלה כחולה בשחמת הכבד, וב-2016 עבר השתלת כבד למרות גילו המתקדם, הגבולי לפרוצדורה זו.
ב-2017 נקשר שמו של מימן לפרשת שחיתות ושוחד בפרו, כשהוא הואשם בעיתונות הפרואנית ששיחד את הנשיא הפרואני אלחנדרו טולדו.
בין השאר נטען כי הנשיא טולדו קיבל שוחד בהיקף של כ־20 מיליון דולר מחברת הבנייה הברזילאית אודרברכט, וזאת כדי לקדם את האינטרסים העסקיים שלה במדינה.
על פי החשד, אודרברכט השתמשה ביוסי מימן כמתווך להעברת כ־11 מיליון דולר מכספי השוחד.
מנישואיו הראשונים למרים, אדריכלית, נולדו למימן שני בנים ובת, אשת הטלוויזיה ופעילת השמאל נועה מימן.
ב-2006 נישא לעורכת הדין הלית בן-ישראל.
מימן התגורר בהרצליה פיתוח ונפטר ב-9 באוקטובר 2021 מסרטן גרון.
אמפל - אמריקן ישראל קורפוריישן
חברת EMG – חברה מצרית בעלת הזיכיון לייצא גז טבעי ממצרים לישראל.
חברת גדות מכליות ומאגרים לכימיקלים בע"מ, העוסקת בשיווק כימיקלים.
קאנטרי קלאב כפר סבא בע"מ וספורטן הוד השרון – מרכזי ספורט ונופש.
יוסי עדן (נולד ב-9 במרץ 1976) הוא זמר ישראלי ששר בסגנון מזרחי וטורקי.
עדן גדל בפרדס כץ במשפחה חד הורית וכיום מתגורר ברמת גן.
עדן כותב שירים ושר מגיל צעיר ולאחר הצבא החל להקליט אלבומים.
בתחילה הוא פנה לזמרים במטרה שישירו את שיריו, ואלה סירבו מכיוון שלא היה מוכר.
לכן החליט להפיק את האלבומים בעצמו.
חברת "רותם הפקות" היו אלה שהפיקו לו את האלבום "היא לא אוהבת" שיצא לאור בשנת 1997 שזכה להצלחה רבה מתוכו בלט הלהיט "רק אותך אני אהבתי".
שנה לאחר מכן בשנת 1998 הוציא את אלבומו השני "סוגד לאהבה" שהיה למעשה אלבום שהורכב רובו ממחרוזות, באותו שנה יצא אלבומו השלישי "סולח" שזכה להצלחה מסחררת מתוך האלבום בלטו השירים שיר הנושא "סולח", "אבא לא מבקר", "המכתב" שיר בהמשך לשירו "רק אותך אני אהבתי".
בשנת 1999 הוציא את אלבומו הרביעי "בהופעה חיה", באותה שנה יצא גם אלבומו החמישי "חסרה לי אהבה".
מתוכו בלטו השירים "הקשב לי ילד", "נשימות של אהבה" ו"ממשיך את החיים".
בשנת 2000 הוציא עדן שלושה אלבומים בשנה אחת: "חבקי אותי", "נכנע לאהבה" ו"חוזר למציאות".
בשנת 2001 יצא אלבום התשיעי "בשבילך".
כעבור שנה ב-2002 יצאו האלבומים "הגורל והמזל" ו"דמעה אחרונה".
בשנת 2003 הוציא עדן את האלבומים "אל תשכחי" ו"סיפור שנגמר".
ב-2004 יצא אלבום אוסף בשם "אהבה שלי", שכלל את כל הלהיטים במהלך השנים.
בשנות ה-90 עדן נחשב לאחד הזמרים המצליחים בז'אנר "שירי הדיכאון".
הוא הופיע במועדונים רבים בתפוסה מלאה, עם נושאי שירה בולטים הנוגעים בקשר בין גבר לאישה.
מרבית שיריו עוסקים באהבה בכלל ובנושאי משפחה בפרט.
עדן היה שדר ברדיו הפיראטי "גלי הים התיכון".
והוציא במהלך הקריירה כ-15 אלבומים.
בשנת 2009 סיפר בראיון כי פרש מעסקי המוזיקה וכיום הוא מנהל משרד השקעות.
מאז הוא מוציא מדי פעם סינגלים, אך שירים אלו אינם יוצאים על גבי תקליטורים.
עדן גרוש ואב לשלושה .
הופעה חיה במועדון הדיון (1999)
יוסף (יוסי) מלמד (29 באוגוסט 1945 – 6 בינואר 2005) היה תת-אלוף בצה"ל ויועץ לשרים לביטחון הפנים.
מלמד נולד בקיבוץ גליל ים לאסתר ומשה מלמד, בן שני מתוך ארבעה ילדים.
התגייס לחיל השריון, שירת כלוחם חרמ"ש בגדוד 9 של חטיבה 7.
במלחמת ששת הימים פיקד על פלוגת חרמ"ש עמה לחם בחזית המצרית.
השתחרר לאחר המלחמה וחזר לשירות הקבע ב-1969. הוא פיקד על פלס"ר 7.
במלחמת יום הכיפורים שירת כסגן מפקד גדוד 75 ובהמשך מונה למפקד הגדוד ולסגן מפקד חטיבה 7. שירת כמפקד חטיבת קרייתי, חטיבת מילואים.
ב-1980 מונה למפקד חטיבה 188, אותה הכין לקראת מבצע של"ג, אך התחלף עם מאיר דגן בפיקוד על החטיבה חודשים ספורים לפני פרוץ המלחמה.
במבצע עצמו שירת כסגנו של מפקד אוגדה 36, אביגדור קהלני.
ב-1984 מונה למפקד חטיבה 460, חטיבת ההכשרות של חיל השריון.
כיהן כמפקד אוגדה 440, כמפקד אוגדה 252, ראש מטה פיקוד הדרום וכסגן מפקד חילות השדה.
לאחר שחרורו מונה על ידי קהלני לעוזרו במשרד לביטחון הפנים ושימש בתפקיד זה גם תחת ארבעת השרים הבאים - שלמה בן-עמי, עוזי לנדאו, צחי הנגבי וגדעון עזרא.
היה נשוי לנועה בן נון מלמד, צלמת.
לשניים נולדו שני בנים: שאולי מלמד, במאי ועורך קולנוע, יוצר הסרט התיעודי "מיני די וי" ומתן מלמד, פסיכולוג קליני.
יוסף מלמד נפטר בביתו מדום לב, ב-2005, בגיל 59, ונקבר בקיבוץ גליל ים.
יוסי מערבי (נולד ב-1973) הוא חוקר חדשנות, יזמות וקבלת החלטות, מרצה וסופר ישראלי.
הוא משמש כדיקן בית ספר אדלסון ליזמות באוניברסיטת רייכמן.
יוסי מערבי נולד וגדל בחולון.
הוא סיים את לימודי התיכון שלו בהצטיינות בתיכון "קוגל" בחולון, ושירת בצבא ביחידה של משרד הביטחון ומשרד החינוך שפעלה לשפר את רמת הערבית בקרב תלמידי תיכון וחיילים.
לאחר השירות הצבאי למד בתוכנית "אמירים" לסטודנטים מצטיינים באוניברסיטה העברית בירושלים, ובמקביל עבד כמדריך טיולים בסין, נפאל וטיבט.
מערבי השלים את לימודיו לתואר דוקטור במסלול ישיר, בפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה בהיבטים פסיכולוגיים של ניהול משא ומתן.
בעבר, מערבי עבד כמרצה, בין היתר, באוניברסיטת תל אביב.
כיום הוא הדיקן בבית ספר אדלסון ליזמות באוניברסיטת רייכמן.
כמו כן, הוא מלמד כיום כפרופסור אורח באוניברסיטה הטכנולוגית של דרמשטד ובבית הספר לניהול וכלכלה של פרנקפורט.
בנוסף, לד"ר מערבי ניסיון עשיר ביזמות, וכן בייעוץ לחברות וארגונים.
ספרו הראשון, "עץ המיץ", הוא ספר ילדים שאויר על ידי שחר קובר והתפרסם בשנת 2010 בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
הספר מתאר מצב של "דילמה חברתית" ומלמד תובנה חשובה מבחינת אקולוגית ומבחינת התנהגות נכונה בקהילה.
"עץ המיץ" זכה לביקורות חמות בישראל, היה חלק ממצעד הספרים של משרד החינוך, נמכר במספר מהדורות ונבחר על ידי ספריית פיג'מה.
כמו כן, הספר תורגם לקוריאנית וזכה להצלחה משמעותית בקוריאה, שם מכר למעלה מ-30,000 עותקים.
ספרו השני "שני חברים וקסם" אויר אף הוא על ידי שחר קובר ויצא לאור בשנת 2011 באותה הוצאה.
"שני חברים וקסם" מתאר בדרך המעשייה פתרון יצירתי למצב של סכסוך ומדגים משא ומתן אינטגרטיבי.
"שני חברים וקסם" נכנס אף הוא למצעד הספרים של משרד החינוך, ואף תורגם לערבית.
שני הספרים הללו הם חלק מפרויקט שמטרתו לחשוף ילדים והוריהם על ידי סיפורי ילדים לתובנות פשוטות ובסיסיות במדעי החברה, ולסייע להם להיות חברים טובים יותר בקהילה.
סיפור קצר של מערבי בשם "כל יער גדול מתחיל בעץ קטן" התפרסם באנתולוגיה לילדים "האי כלומפופו ועוד סיפורים", הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2010.
בשנת 2015 התפרסם בהוצאת כנרת-זמורה-דביר ספרו "מגיע לך יותר - איך להצליח במשא ומתן של החיים".
"מגיע לך יותר" הוא ספר עיון העוסק במשא ומתן ושכנוע ומציע כלים מעשיים לשיפור ההתנהלות בנושאים אלו המבוססים על מחקרים ממדעי החברה וההתנהגות.
בנוסף, ד"ר מערבי מפרסם מעת לעת מאמרי דעה בעיתונות היומית בישראל.
ד"ר מערבי עוסק במחקר בתחומים: קבלת החלטות, ניהול משא ומתן, יצירתיות, יזמות וחדשנות.
הוא מתמקד במחקר סביב הצעות ראשונות במשא ומתן, חדשנות, יזמות וכן, חקר מתודולוגיות חדשניות ללימוד יזמות.
יוסי מערבי, עץ המיץ, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2010
יוסי מערבי, שני חברים וקסם, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2011
יוסי מערבי, מגיע לך יותר - איך להצליח במשא ומתן של החיים, דביר, 2015
יש לך את מה שצריך כדי להיות יזם מצליח?, באתר STARTISRAEL
יוסי סוּכָּרִי (נולד ב-19 באפריל 1959) הוא סופר ישראלי.
בנם של מרדכי סוכרי וונדה סוכרי לבית סבן.
גדל בפרדס כץ וברמת גן, ובהיותו בן תשע עבר עם משפחתו לצפון תל אביב.
למד בבית הספר היסודי בר-כוכבא ובתיכון חדש בתל אביב, עזב את לימודיו התיכוניים וניגש לבחינות הבגרות בעצמו.
היה כדורסלן בצעירותו בנבחרת הקדטים של ישראל ובנבחרת הנוער של מכבי תל אביב.
למד בחוג לפילוסופיה ובמכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות על-שם כהן באוניברסיטת תל אביב.
במהלך השנים לימד במוסדות שונים: באוניברסיטה הפתוחה, מכללת שנקר, המכללה למינהל, בצלאל, קמרה אובסקורה, אוניברסיטת בן-גוריון ובית הספר לאמנויות מנשר.
בנוסף, מלמד Story Telling כחלק מלימודי תואר שני של המחלקה למנהל עסקים - אוניברסיטת תל אביב ומרצה לפרנסתו בחברות ובארגונים.
פרסם מאמרים פובליציסטיים בנושאים פוליטיים, מדיניים וחינוכיים בעיתונים שונים, בעיקר בעיתון "הארץ".
נשוי ליעל ויסבורד, נכדתו של ישראל סחרוב.
2015 - פרס המכון הישראלי בוושינגטון
2017 - אות הוקרה מטעם קואליציית "ליבי במזרח".
אמיליה ומלח הארץ, הוצאת בבל, 2002: ספר אוטוביוגרפי המספר על היחסים בין נכד לסבתו, על רקע המתח האתני והכלכלי במדינת ישראל ועוסק בקשר של שניהם לזהות הישראלית והיהודית והמזרחית שלהם ושאלת השייכות למדינת ישראל.
זהו מסע של ילד מהרגע שגדל כילד מזרחי בפרדס כץ ומתאר את תחנות החיים שלו, על רקע צבא, אוניברסיטה וחייו מחוץ לישראל.
זוהי הפעם הראשונה בספרות העברית שדמות האישה המזרחית מוצגת כמי שמפנה עורף למטבח, כבעלת חשיבה מופשטת, כאישה קרה ולא חמה, היודעת עברית על בוריה ובנוסף לכל זאת היא ניצולת מחנה הריכוז ברגן-בלזן.
כל זה מנוגד לסטריאוטיפ של האישה המזרחית, כחמימה, פולקלוריסטית, כפי שנהוג גם להציגה בספרות העברית.
פביאנה חפץ כתבה על הספר:
תורגם לצרפתית וראה אור בשנת 2006 בהוצאת "acte sud".