tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעוד שהמשיחיזם מזוהה בהחלט עם החוזרים בתשובה המתגוררים בפריפריה הישראלית, מאמינים מובהקים בו מתגוררים בקהילות הגדולות של הזרם המרכזי, וחלקם רבנים חשובים שם.
במרכזי האוכלוסייה הוותיקים בכפר חב"ד וקראון הייטס ישנה השפעה משיחיסטית ניכרת על המוסדות וההנהגה.
קשה אף לתאר את מערכות הטקסים המשיחיסטיות, הכרוכות בהנכחה חזקה של דמות האדמו"ר המת, כנבדלות בבירור ממנהגי יתר חב"ד, ולו משום שבכל החסידות מטופחת הערצה כלפי אישיותו, וזכרו נשמר בקפידה ומונחל לדור הצעיר, שלא הכירו.
לדוגמה, בעוד שהמשיחיסטים הם הכח המניע מאחורי מיזם "אגרות קודש", המעודד תקשורת לכאורה עם רמ"מ המת על ידי תחיבת פתקא עם שאלה לדף אקראי בספריו ואז קריאת הטקסט שם כתשובה, גם בני הזרם המרכזי משתמשים באמצעי זה.
בשאלת מעמדו של רמ"מ כמשיח, השוני בין שני הפלגים הוא בראש ובראשונה בשאלת הטקטיקה והפרסום: יותר משהם שוללים את אמונותיהם של המשיחיסטים בנדון, הלא-משיחיסטים מוגדרים על ידי כך שהם מתנגדים לעיסוק פומבי בו.
מצבו המטאפיזי של הרב שניאורסון המנוח הוא נושא להשערות שונות בחב"ד שלאחר "מאורע ג' תמוז".
בהיעדר נתונים אמינים, קשה אף לקבוע בדיוק מה הן בדיוק ההשקפות המצויות, וכמה חסידים דבקים בכל אחת.
העיתונאית סו פישקוף, שראיינה חסידי חב"ד רבים, התרשמה שקיים מיעוט זעיר המודה בפה מלא כי רמ"מ איננו המשיח, אף אם עמד בתנאים והיה עשוי להיות כזה אם לא היה נפטר.
הצהרה זו נאמרה לדבריה תמיד בהצנע ולעולם לא בפומבי.
אחרים הכירו אמנם בכך שמת פיזית, אך אמרו שאינם יודעים מיהו המשיח והשאירו את השאלה פתוחה; עמדה זו מאפיינת לדבריה רוב מוחלט של אנשי הממסד ושל השלוחים.
סימן ההיכר של המשיחיסטים המובהקים היא הקביעה שרמ"מ לא מת כלל אלא ממשיך להתקיים בגופו הגשמי, אם כי באופן שאיננו נגלה לעיניים אנושיות.
קו מחשבה זה יונק מהגותו של המנוח, שכתב רבות כי הגואל יחיה לנצח, ונובע גם מהבעייתיות ההלכתית בכך שהמשיח ימות ומהדמיון לנצרות הכרוך בזאת.
הדוגלים בכך, דוגמת הרב חיים לוי יצחק גינזבורג, מסבירים כי "מאורע ג' תמוז" לא היה אלא שינוי בנראות בלבד.
הדגש במחשבת חב"ד על טבעה הנזיל של המציאות, ועל ממשות הרוחני הנסתר, השתלבו היטב עם תפישת הרמ"מ כחי בגופו אך לא לעיני הבשר.
המאמינים בכך נמנעים לבקר את קברו של רמ"מ.
טקס חשוב בחוגים אלו, שמקפידים שצעירים ישתתפו בו, היא העלייה לרגל לבית מדרשו בתשרי, במהלכה מתייחסים אליו כחי ומלווים אותו בבואו ובצאתו לבית הכנסת.
רבניהם ממריצים אותם להתחזק רוחנית ולהצליח להבחין באדמו"ר, וחוויות של חזיונות כאלו נפוצות בפרסומיהם.
יצאו אף סרטוני וידאו בהם רמ"מ נראה לכאורה.
האנטי-משיחיסטים רואים בהתנהגות זו חיזוק לסברה שיריביהם מטורפים.
המשיחיסטים הקיצוניים המכחישים את המוות הפיזי של רמ"מ הם ככל הידוע מיעוט ברור, גם אם בלתי מבוטל, בתוככי חב"ד.
מנגד, ישנם חסידים רבים המזדהים כמשיחיסטים, שאמנם מצהירים כי רמ"מ "עודנו בחיים" אך מתייחסים לכך באופן גמיש ופיגורטיבי יותר, שניכר שאיננו מילולי.
בין היתר, הם מבקרים בקביעות בקבר.
עמדה אחרת היא שרמ"מ אמנם מת, ולו במובן שעבר להתקיים במציאות שונה, אך הוא עודנו המשיח וישוב באורח כלשהו בעתיד.
תפישה כזו כמעט ולא מצויה בכתביו, והרבנים שפיתחו ושכללו אותה עשו זאת רק לאחר מותו.
כותבים משיחיסטים, המכריזים שרמ"מ עודנו הגואל אף לאחר "מאורע ג' תמוז", לא מבחינים בדרך כלל בין מושגי ההיעלמות מעין של אדם חי לתחייה של מת, אלא משתמשים בכל מקור אפשרי כדי לבסס את טענתם העיקרית.
להערכת חוקרים כגון יורם בילו ואלון דהן, הסברה שרמ"מ עבר מן העולם אך עוד יקום מקברו נפוצה דווקא בקרב הלא-משיחיסטים, ואף מאפיינת את רובם (דהן סבור שיואל כהן, שגינה ב-2003 בתוקף את המשיחיסטים המכחישים את המוות, האמין בזאת, אך נמנע מלתת לדבר פומבי מחשש להרתיע תומכים מבחוץ).
עקב כך, אקדמאים שונים ציינו שתיאור המחנות כ"משיחיים מתונים/מרוסנים" מול "משיחיים קיצוניים/אקטיביים" יהיה נאמן יותר למציאות מהשמות הרווחים "לא-משיחיסטים" ו"משיחיסטים".
מאידך, טיבה ועוצמתה של אמונה זו אינן אחידות.
סיימון דיין ציין שלהתרשמותו, בקרב מרואייניו מדובר באמירה כמעט הצהרתית, בסביבה שבה זכרו של רמ"מ עדיין נוכח.
אף פרידמן והיילמן סבורים שהמתח הגאולי עבר השגרה (רוטיניזציה) ניכרת בכל חוגי חב"ד, מלבד המשיחיסטים המובהקים, ולמעט הכרה בכך שישנה אפשרות הלכתית שהמנהיג המנוח ישוב מן המתים, הדבר לא מעסיק את החסידים ביום-יום.
בקצה המחנה המשיחיסטי מצויות שתי קבוצות רדיקליות זעירות, שעוררו זעזוע בעולם האורתודוקסי וגונו נמרצות על ידי יתר חב"ד.
האחת סבורה שמאחר שהגאולה כבר החלה ואלו ימות המשיח, יש לבטא זאת בפועל באמצעות ביטול של איסורים הלכתיים מסוימים.
מעטים מהם אכלו בפומבי בצומות של עשרה בטבת ושבעה עשר בתמוז.
הרב גדליהו אקסלרוד, משיחיסט בעצמו, הורה לנדות את הפעיל המשיחיסט הרב זמרוני ציק באשמת אכילה בצום.
הקבוצה השנייה היא ה"אלוקיסטים": הם סבורים שאלוהים מתגלם ברמ"מ במלוא מובן המילה, ומתייחסים לאדמו"ר המנוח בתארים כמו "קודשא בריך הוא" ו"אלוקים ולמעלה מזה".
הבסיס להשקפתם מגיע מאמירות קיצוניות למדי שלו, כמו "אצל החסיד מובן כי הוא והרבי והקב"ה זה הכל אחד.
לא ראיתי שכתוב כך במפורש בחסידות, ואולם זהו הרגש".
אלו יונקות מהגות החסידות, אם כי הן זוכות לנפח גדול יחסית בכתביו.
אמירות הנוטות במידת מה לאלוקיזם הושמעו על ידי דמויות בולטות במחנה המשיחיסטי, כמו הרבנים חיים לוי יצחק גינזבורג, טוביה דורון וציק.
אלוקיסט פומבי ופעיל הוא החולה הפסיכיאטרי והעבריין מאיר ברנס מצפת, הטוען לתואר "דובר המשיח".
לפי בילו, הרדיקלים מחדדים את ההבדלים ופוגעים בסטטוס קוו עם הלא-משיחיסטים, ועשויים להביא לקרע מלא בתוך חב"ד.
בחיי רמ"מ, במהלך שנות ה-80 וה-90, הציפיות שטיפח והמתח העז שהתעורר בשנה וחצי שטרם השבץ עוררו התנגדות עזה ביתר היהדות האורתודוקסית.
ראש וראשון לה היה הרב אלעזר מנחם מן שך, מנהיג העולם הליטאי, שתקף בבוטות את האדמו"ר מחב"ד בתור משיח שקר.
גם האדמו"ר מסאטמאר, הרב משה טייטלבוים, היה שותף לדעה זו.
בשנים שלאחר המוות, הקול הפעיל ביותר נגד חב"ד היה הרב פרופסור דוד ברגר, היסטוריון אמריקני המתמחה בתולדות הפולמוס היהודי-נוצרי.
ברגר העיד שעניינו האישי בהבדלים בין שני הדתות עורר אותו במיוחד נגד הטענה הנפוצה בחב"ד שמשיח עשוי לבוא מן המתים או שאדם יכול להיות אלוהי.
הוא המריץ את הסתדרות הרבנים דאמריקה לפרסם ב-1996 את הצהרתה שאין מקום לאמונה זו ביהדות.
ב-2001 פרסם את ספרו "הרבי מלך המשיח: שערוריית האדישות, והאיום על אמונת ישראל" , בו כתב כי מצא שרוב אנשי חב"ד מאמינים בצורה זו או אחרת שרמ"מ המנוח עודנו הגואל, דבר שדמה בעליל להשקפה הנוצרית.
לפיכך, קרא לנקוט כלפיהם מדיניות של הרחקה וחרם.
מאבקו של ברגר לא נשא פרי של ממש, והרבנים האורתודוקסים לא פעלו נגד כלל חב"ד באופן קונקרטי.
אחד מבכירי ראשי הישיבות האמריקנים, הרב אהרן סולובייצ'יק, הביע את דעתו (בשורת מכתבים בשנים 1994–2000) כי בעוד שרמ"מ המנוח לא יכל להיות המשיח בשום אופן, ואמונה בכך היא מוקצה מחמת מיאוס, מקורות מסורתיים שתמכו בה לא אפשרו לקבוע כי היא מחוץ לגדרי היהדות.
מאחר שכך, קבע שהמשיחיסטים אמנם טועים ומחזיקים באמונות הבל, אך לא היה די בכך כדי להחשיבם ככופרים שיש לנדותם.
ב-2007 סירב בית דין רבני בישראל לגייר גוי שלמד בישיבה משיחיסטית, לאחר שנחקר על אמונותיו.
ב-2009 הוסיפה הסתדרות הרבנים דאמריקה סעיף, שדרש מהמבקשים להצטרף אליה להצהיר שאינם מאמינים כי רמ"מ הוא משיח.
פסק הלכה בדבר איסור עליית כהנים למירון, שבו טענו לאיסור על כהנים להתקרב למתחם קבר רשב"י במירון מחמת האיסור לכהן להיטמא למת, העסיק את החברה החרדית, ובמיוחד את העדה החרדית, בין השנים 2009–2011.
על פי ההלכה, אסור לכוהן להיטמא מרצונו בטומאת מת.
במקרה כזה, כל אדם שעובר מעל הקבר, נטמא בטומאת אוהל (יש הסוברים שאף בטומאת מגע).
בסוף 2008 נמצאו קברים עתיקים במתחם קבר הרשב"י ובסביבת המערה, במהלך עבודות שיפוץ במקום.
זמן קצר לפני הילולת ל"ג בעומר תשס"ט (2009) פסקו הרב ניסים קרליץ והרב נתן קופשיץ כי חל איסור חמור לכהנים לעלות לציונו של רבי שמעון בר יוחאי במירון, מחשש לטומאה.
כמו כן פסק הרב מרדכי גרוס כי חל איסור מוחלט על כניסה לכהנים למתחם 'אהל משה' שליד מערת קברו של רבי שמעון בר יוחאי.
העדה החרדית, התכנסה לדיון חירום, ובסופה פרסמה פסק הלכה, ובו אסרו על המשך החפירות במקום, וכן אסרה על הכוהנים להיכנס לשטח מערת הרשב"י עד לבירור העניין.
על הכרוז חתמו כל חברי בית הדין: גאב"ד העדה הרב יצחק טוביה ווייס, הראב"ד הרב משה שטרנבוך, הרב מאיר ברנדסדורפר, הרב אברהם יצחק אולמן והרב נפתלי הירצקא פרנקל.
גם לאחר פסיקות אלו, שאסרו על כניסה למערה ול"מתחם אוהל משה" בלבד, ועד גילוי הקברים מסביב למתחם, הכהנים שעלו למתחם הקבר עמדו מסביב לקבר ולא נכנסו למתחם עצמו ככל יתר המתפללים, מתוך הנחה כי אין קברים בסביבות הקבר.
מציאת מערות הקבורה מסביב לציון הרשב"י גרמה לחשש בקרב כהנים שכל המתחם הוא בית קברות ענק, ולכן אסורה עליהם ההגעה לציון הרשב"י או לקרבתו.
לבקשת האדמו"ר מתולדות אברהם יצחק, הרב משה ברנדסדורפר בדק את הנושא, ולאחר בירור הנושא הוא פרסם פסק הלכה ובו הוא אוסר על כל הכהנים לעלות למירון.
(בפרסום שיצא מופנית הקריאה רק לכהנים אשכנזים, אך הסיבה לפנייה בסגנון זה היא בשל העיקרון שהעדה החרדית היא סמכות הלכתית רק כלפי "מקהלות האשכנזים").
הסיבה לאיסור היא ההלכה האומרת כי כאשר נמצאים מערות קבורה, יש לחשוש למערות קבורה נוספות, ויש לבדוק את השטח של עשרים אמה ממקום רגלי המת, ועד אז אסור לכוהן להיכנס למקום.
הפולמוס לאחר פרסום פסקו של הרב משה ברנדסדורפר
מיד לאחר פסיקת הרב משה ברנדסדורפר על האיסור, פרסמו רבנים רבים היתר לעלות לציון הרשב"י, ושללו את הקביעה כי אזור המתחם הוא בית קברות יהודי ענק.
במהלך הפרשה הוצאו עוד שמונה פסקי הלכה של רבנים שהתירו לציבור הכהנים לעלות למירון.
בין ראשי המתירים היו הרב נתן גוטליב, והרב יצחק רוזנבלט, דיין של העדה החרדית ומראשי ישיבת ברסלב במאה שערים, שכתבו מכתבי הלכה מנומקים.
לפסק הלכה זה הצטרף רבי מרדכי גרוס.
החשש היחיד שקיים הוא גזירת טומאת ארונות שגזרו חז"ל על ארונות טומאה מחשש שיש ארונות שאין בהם חלל טפח וקיימת בהם טומאה רצוצה, אלא שלא קיימת שום טומאה ידועה בדרך למירון, ואין צריך לחוש מספק לטמאה, בפרט על פי הכללים כל ספק טומאה ברשות הרבים טהור, וספקא דרבנן לקולא.
בין המתירים היה הרב מאיר שטרן, רב המושב מירון, אשר הגיב לאיסור בחריפות וטען כי להורות לכהנים שלא לעלות למירון נוגד את ההלכה והוא ביזיון לרבי שמעון בר יוחאי:
הרב שטרן התייחס בדבריו גם לדברי התלמוד שייחסו לרשב"י, לאחר שיצא מהמחבוא במערה, טיהור אזור בטבריה, שנחשב לאזור שיש ספק אם יש בו קברים.
חסידות תולדות אהרן, אחת הקבוצות המרכזיות בעדה החרדית, נקלעה לעין הסערה בפרשה זו.
האדמו"ר מתולדות אהרן, הרב דוד קאהן, הוא בן לשושלת משפחת כהנים, לכן פסק ההלכה חל גם עליו.
בפני החסידות ורבניה עמדה בעיה: תולדות אהרן מחזיקה בחלקה שמורה כדי שבל"ג בעומר יוכלו לערוך את ההילולה של החסידות.
את המדורה המרכזית מדליק האדמו"ר במירון, לשם מגיעים רוב החסידים הנשואים.
גם האדמו"ר מתולדות אברהם יצחק, האח האחר, נהג לקיים הדלקה במקום מדי שנה.
לפי פסיקת הרב משה ברנדסדורפר, המשתייך לחסידות תולדות אברהם יצחק, אליו הצטרף אדמו"ר החסידות - הרב שמואל יעקב קאהן, הייתה אסורה האפשרות לעלות למירון ולהדליק את מדורת החסידות ולכן בשנה הראשונה עלה רק עד חצי ההר, מקום שלדעתו אין קברים, ושם ערך את ההדלקה המסורתית.
בשנה שלאחריה הוא בנה 'כיפין' לאורך הדרך הבעיתית ובכך פתר את הבעיה..
האדמו"ר מתולדות אהרן לא קיבל את פסיקת הרב ברנדסדורפר, ועלה ביחד עם חסידיו כדי להדליק את מדורת החסידות בסמוך לציון הרשב"י.
באפריל 2011 התקיים דיון סוער וממושך על ידי רבני העדה החרדית ובכירי מושב בית הדין של העדה שעסק בעליית הכהנים.
הדיון הסתיים ללא כל הכרעה.
יום לאחר הדיון הסוער של העדה החרדית התכנסו רבניה בפעם השנייה כדי לדון בסוגיה ואף קיבלו החלטה בנושא.
כל רבני העדה החרדית ודייניה, בראשות גאב"ד העדה החרדית, הרב יצחק טוביה וייס, חתמו על פסק הלכה בו הם מתירים עלייה של כהנים בסמוך לציון הרשב"י.
לפי החלטתם של רבני העדה החרדית הדרך המקובלת "דרך בורמה" שבה עלו תמיד למירון, אינו מהווה בעיה לכהנים ואין בו חשש לטומאה, אם כי כל דרך אחרת אינה מומלצת.
פולמוס ההיסטוריונים של אמצע שנות ה-80 בגרמניה הוא כינוי לדיון בין היסטוריונים, גרמנים ברובם, לגבי משמעותה של השואה ומקומה בהיסטוריה הגרמנית.
הפולמוס החל בדיוני היסטוריונים בשנות ה-80 של המאה ה-20 בגרמניה המערבית.
הוא נבע מגישה שמרנית שביקשה להחיות את הפטריוטיזם הגרמני ולחלץ את גרמניה מצל הנאציזם.
הוויכוח נסב על שאלה היסטוריוסופית במהותה, שאלה שאין לה מענה היסטורי: מה משמעותו של העבר הנאצי לגבי גרמניה?
עד כמה אחראית גרמניה של היום לפשעי הנאצים?
בפולמוס הובעה הדעה שעל מעשי הרצח עצמם ידוע די והותר, והבעיה העיקרית עתה היא שיבוצם בהקשר הפוליטי והפרשנות שתוצע להם.
עקב כך התמקד הפולמוס בפרשנויות ובמשמעויות של השואה, ולא ברציחות עצמן.
כדי לפרוק את נטל האשמה מעל גרמניה, ניסו היסטוריונים שמרנים להמעיט מאופייה הייחודי של השואה, להשוות אותה לרציחות עם אחרות, ואף להציגה כתגובה לקומוניזם.
ארנסט נולטה, קלאוס הילדברנד ואנדריאס הילגרובר טענו שהמבחן של היסטוריזציה נאותה הוא היכולת להסיט את המוקד במחקר התקופה הנאצית גם לסבל של קבוצות אחרות של קרבנות מלבד היהודים, ואף לסבלם של הגרמנים עצמם במלחמה.
על פי הטענה, תיאור היבטים נוספים בתקופה הנאצית אינו עיוות וסילוף היסטורי, אלא דרך להקנות לתקופה זו פרספקטיבה מורכבת ושלמה יותר.
בין מבקריה של גישה זו היה ההיסטוריון שאול פרידלנדר.
הילגרובר תיאר את סבלם של חיילי הוורמאכט בחזית המזרחית לקראת סוף המלחמה ואת ניסיונם להגן על גרמנים מפני הצבא האדום.
כך נעלמה השואה מאחורי תמונת האלימות שחיילי הצבא האדום הפעילו נגד אוכלוסייה אזרחית גרמנית.
נולטה טען שהרציחות ההמוניות של הוורמאכט במזרח, והשואה בכלל זה, היו "תגובת מנע" שנקטו הגרמנים מול מה שחששו שעלולים הסובייטים לעשות.
כיוון שפולמוס זה היה אידאולוגי ולא מחקרי, הוא לא תרם למחקר ההיסטורי.
ריצ'רד אוונס טוען שעם נפילת ברית המועצות והגוש המזרחי, כבר לא היה הפולמוס רלוונטי, כי מתחילת קיומו הוא נועד לחזק את הביטחון העצמי המערב-גרמני נגד המזרח הקומוניסטי, ולתת צידוק-מה לפלישה לברית המועצות בתור מגן המערב מפני מה שכינו בהיסטוריוגרפיה הגרמנית "הברבריות האסיאתית".
משקרס המזרח, לא היה צורך בהגנה אידאולוגית על המערב מפניו.
בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה, בפקולטות לרפואה במרכזים האוניברסיטאיים ברומניה, החלו סטודנטים לא יהודים בהפגנות ומהומות על רקע סירוב הקהילות היהודיות לספק גופות לנתיחה שלאחר המוות עבור הסטודנטים, חרף העובדה שבין הסטודנטים היו לא מעט יהודים.
האנטישמיות ברומניה, שניזונה במידה רבה מהתחרות על מקומות העבודה של בוגרי בתי הספר התיכוניים והאוניברסיטאות, התעצמה, בעיקר משום שהמספר היחסי של היהודים באוניברסיטאות באופן כללי ובפקולטות לרפואה במיוחד היה גדול בהרבה מחלקם באוכלוסייה הכללית.
בהונגריה השכנה הייתה תופעה דומה והשלטונות הנהיגו שם נומרוס קלאוזוס, לכן הסטודנטים הרומנים שאפו להנהיג גם ברומניה הגבלות דומות.
הקהילות היהודיות סירבו לאפשר נתיחת גופות של יהודים על ידי סטודנטים בפקולטות לרפואה.
הסטודנטים שמו לב שחלק מהגופות המגיעות לאולמות מסולקות במהלך הלילה ונשארות רק גופות של נוצרים.
בימים 3 ו-4 בדצמבר 1922, באוניברסיטת קלוז', הסטודנטים הנוצרים תבעו לאפשר לסטודנטים יהודים לנתח רק גופות של יהודים ובמהלך המהומות פגעו בסטודנטים יהודים.
ביום 10 בדצמבר 1922, באוניברסיטת בוקרשט, התפרצו בזעם הסטודנטים הנוצרים, גירשו מהאולמות את הסטודנטים היהודים, כתבו עצומה המופנית לפרדיננד הראשון, מלך רומניה ולראש ממשלת רומניה, ובה דרישה לקביעת נומרוס קלאוזוס מחמיר, ויצאו אל הרחוב, כדי להביא את העצומה ליעדה ובדרך התעמתו עם כוחות הסדר, כשהם צועקים סיסמאות אנטישמיות.
בראש הסטודנטים עמדו יון סימיונסקו (Ion Simionescu), קונסטנטין דנלסקו (Constantin Danelescu) ונפולאון קרצו (Napoleon Creţu).
התפרצויות דומות התרחשו באוניברסיטת יאשי, בהנהגת קורנליו זליה קודריאנו ויון מוצה ובאוניברסיטת קלוז', שם הוכו הסטודנטים היהודים.
ניקולאה יורגה, בעל עבר אנטישמי ידוע, גינה את מעשי הסטודנטים בקלוז', אך הפרופסור לרפואה ניקולאה פאולסקו פרסם מאמר אנטישמי בו גיבה את מעשי הסטודנטים והצדיק אותם.
הקהילה היהודית ביאשי הבטיחה לספק לפקולטה לרפואה את גופות היהודים, שלא יהיה להם דורש, אך הסתבר שהקהילה התחייבה גם לספק קבורה על חשבונה לכל יהודי, לכן מתים יהודים נקברו ללא דיחוי, בהתאם למקובל ביהדות ולא נותרו גופות "ללא דורש".
בבוקרשט הבטיח וילהלם פילדרמן לספק גופות מקהילות יהודיות מערי הסביבה.
ננקטו גם צעדים מפלים נגד הסטודנטים היהודים - ביאשי קבעו הסטודנטים הנוצרים את מיקום הסטודנטים הצופים בניתוחי מתים, כשלסטודנטים היהודים הוקצבו המקומות הפחות טובים.
ביאשי, בגיבויים של שני פרופסורים לאומניים, הסטודנטים הרומנים המשיכו להפגין, לתקוף סטודנטים יהודים ולהפעיל לחצים להרחקת היהודים מהאוניברסיטה.
ההתפרעויות התפשטו מעבר לתחומי האוניברסיטה, והסטודנטים תקפו יהודים ברחבי העיר ופגעו בחנויות יהודיות.
המאבק עם המשטרה הסלים והגיע לכך שמנהיג הסטודנטים, קורנליו זליה קודריאנו רצח את פרפקט משטרת יאשי ב-25 באוקטובר 1925, הובא למשפט ומושבעים לאומניים זיכו אותו.
ב-1923, תחת לחץ הלאומניים, החליט סנאט אוניברסיטת יאשי, שהסטודנטים היהודים יוכלו לנתח רק גופות של יהודים.
הפרופסורים הלאומניים הכשילו את הסטודנטים היהודים במבחנים בהיקף נרחב.
מנהל המכון לאנטומיה, בהחלטה מספר 76 מיום 15 בנובמבר 1923, הוציא את הסטודנטים היהודים אל מחוץ לתחום אולם הניתוחים.
ב-26 ביוני 1924 הודיע הדקאן של הפקולטה לרפואה שהסטודנטים היהודים יוכלו להיבחן באנטומיה טופוגרפית על גופות רק אם יישארו גופות לאחר שהנוצרים יסיימו את הבחינות המעשיות.
פילדרמן מחה על כך, והזכיר שבין 215 הרופאים שנפלו בשדה הקרב במלחמת העולם הראשונה, 76 היו יהודים.
בעקבות האיום על היהודים בכלל והאיום על הסטודנטים היהודים בפרט, שלח רבה של בוקרשט – הרב חיים שמואל שור, מכתב לפוסקים ברומניה לחוות את דעתם בנושא.
כך כותב הרב חיים צבי טייטלבוים רב ואדמו"ר בסיגט בשנת 1922 –
בהמשך נאמר שהשר הגדול שלח לרב שאלה בעניין, וביקש ממנו למצוא דרך להתיר את ניתוחי הגופות של היהודים.
הרב שור אמר לשר, שהוא יתייעץ עם רבני המדינה, כפי שנעשה כאן.
תשובת הרב טייטלבוים הייתה, שבמקום של סכנה מותר לחברה קדישא לא לדרוש מבית החולים גופות של יהודים, אפילו שברור שינותחו, כי זה רק איסור של שב ואל תעשה.
לגבי העובדה שהסטודנטים היהודים לא יורשו ללמוד רפואה, הרב טייטלבוים לא הסכים בשום אופן להתיר ניתוח גוויות לשם זה, "ואדרבה, אם היה בידינו למחות שלא ילמדו כלל, היינו מחויבים למחות, ומה לנו ולהם על ידי לימודם שהם מחללי שבת ואוכלי טריפות, ואסור לסייע להם".
פולמוס אתרוגי קורפו הייתה פרשה שהתעוררה במחצית הראשונה של המאה ה-19 והסעירה את יהדות אירופה במחצית השנייה של המאה.
בבסיס הפולמוס עמדה שאלה הלכתית בדבר כשרותם של אתרוגי האי היווני קורפו, ושל אתרוגים מן המקומות הסמוכים ל, ו, שנסובה סביב בירור עובדתי: האם היו אתרוגים אלו שנקראו בשם הכללי "אתרוגי קורפו", אתרוגים מורכבים אם לאו.
אך במהלכו הועלו גם שיקולים מטא-הלכתיים כמו שבירת הקרטל של פרדסני קורפו ויבואני האתרוגים; עידוד פרדסני המושבות בארץ ישראל על ידי איסור אתרוגי קורפו והעדפת האתרוגים המיובאים מארץ ישראל לאירופה; והטלת סנקציות על הפרדסנים היווניים בשל הפרעות שנערכו ביהודי קורפו בראשית שנות ה-90 של המאה ה-19.
המחלוקת ההלכתית חילקה את רבני אירופה לשלושה מחנות עיקריים: המתירים, האוסרים זמנית בשל מכלול השיקולים, והאוסרים לחלוטין.
נכתבו קונטרסי פולמוס על ידי רבנים ידועי שם, ונשלחו שאלות ותשובות בנושא זה בין גדולי הפוסקים באירופה.
העיתונות העברית והיהודית באירופה ובארץ ישראל ליוו את הפולמוס בזמן אמת, ועורכי העיתונים טרחו לבקר זה את זה על אופן סיקור הפרשה.
מטבע הנושאים עליהם נסב הפולמוס, הוא עורר סביבו עניין רב, וגלש לעיתים לפסים אישיים.
יהודי מרכז ומזרח אירופה, בהן לא גדלים עצי הדר, ייבאו מאז ומעולם את אתרוגיהם מארצות הים התיכון, ולאורך מאות שנים המקור המרכזי היה איטליה.
החל מן המאה ה-18, כאשר אמצעי המסחר וההובלה השתפרו, התרחבו מקורות ההספקה, וייובאו אתרוגים גם מספרד, צפון אפריקה ועוד.
החל מאמצע המאה ה-19 ייובאו אתרוגים גם מארץ ישראל.
האתרוגים שהגיעו מהאזורים הדרומיים והחמים יותר סביב הים התיכון נחשבו יפים ומהודרים יותר מן הצפוניים ודחקו את הקודמים משימוש.
אתרוגי קורפו הובאו לקהילות אירופה החל מסוף המאה ה-18, וכבשו את השוק כיוון שהיו מהודרים וזולים יחסית.
ברחבי האימפריה העות'מאנית ככל הנראה שוווקו אתרוגי קורפו עוד קודם לכן.
הפולמוס על כשרותם של אתרוגים מורכבים התעורר רק במאה ה-16, כנראה כיוון שההליך לא היה בשימוש.
בתקופת חז"ל ככל הנראה לא היו בארץ עצי הדר אחרים מלבד האתרוג, והרכבת הדרים התפתחה לראשונה בדרום איטליה רק החל מן המאה ה-12 או מאוחר יותר.
מתשובותיהם של הרמ"א ורבי משה אלשיך, ניתן ללמוד שבאירופה היה נהוג להשתמש באתרוגים מורכבים, לעומת ארץ ישראל בה הפוסקים "היו מרחיקים האיסור עד מאוד".
אף על פי שהפוסקים הספרדים העדיפו דווקא את אתרוגי קורפו ופסלו את אתרוגי איטליה, במהלך המאה ה-18 נמנעו האשכנזים מלהשתמש באתרוגע קורפו מחשש שהם מורכבים.
רק בעשור האחרון של המאה החלו אתרוגי קורפו לחדור גם לשוק האשכנזי, כנראה בגלל המראה המהודר שלהם.
השוני בינם לבין האתרוגים המוכרים עורר את שאלת הכשרות שלהם באופן מיידי.
שני נושאים הלכתיים עיקריים עמדו ברקע פולמוס אתרוגי קורפו:
מחלוקת הלכתית התעוררה במחצית השנייה של המאה ה-16, בשאלה אם אתרוג שגדל על עץ מורכב כשר לקיום המצווה, ובמשתמע - האם ניתן לברך על נטילתו, בהיעדר אתרוג אחר, את ברכת המצווה, או שיש בכך משום ברכה לבטלה.
שאלה זו התעוררה מחדש בעת פולמוס אתרוגי קורפו, בשל העובדה שהערעור העיקרי על כשרותם היה נעוץ באפשרות שהם אתרוגים מורכבים.
הדיון נסוב סביב השאלה המציאותית - האם אתרוגי קורפו מורכבים?
וסביב השאלה ההלכתית - מה דינם של אתרוגים מורכבים וספק-מורכבים.
פוסקי הלכה אחרים דנו בסוגיה לפניו אך דבריהם נדפסו רק עשרות שנים אחר כך: כך למשל רבי משה רוטנבורג שמעיד גם על כך שרבי מרדכי בנט מניקלשבורג התיר אותם, אך שניהם מעדיפים בכל זאת אתרוגים אחרים.
בתשובה משנת תקס"ג (1803), שנותרה בכתב יד עד 1876, פוסל רבי מאיר פוזנר את האתרוגים ומעיד שכבר נהגו לפסול אותם בעיר פיורדא.
בשנת ה'תקע"ח (1818) ביטל הרב אפרים זלמן מרגליות את החששות הללו, והעלה בספרו "בית אפרים" שהספקות בדבר מוצאם של אתרוגי קורפו, אינם מספיקים הלכתית כדי לקבוע שאין לברך עליהם, ואפשר להמשיך ליטול אותם ללא חשש כפי שנהגו זה מכבר.
הוא גם מעלה את הטיעון שכיום מדובר באתרוגים שגדלו מייחורים של העצים המורכבים ולא בעצים המורכבים עצמם ולכן אין בכך בעיה.
לעומת בעל "בית אפרים", בכמה תשובות משנות ה-20 וה-30 של המאה ה-19 פסק החת"ם סופר נגד השימוש באתרוגי קורפו וקבע כי יש להעדיף עליהם את האתרוגים מאיטליה שיש עליהם מסורת שהם כשרים ובלתי מורכבים.
עמדה דומה הביע רבי שלמה קלוגר.
בשנת ה'תר"ו (1846) התחדש הפולמוס בעוצמה הרבה יותר גדולה מבעבר ורבנים רבים נדרשו לחוות דעתם, לאחר שנודע כי חלק מהאתרוגים מגיעים מפרבזה (בכתבי הפולמוס: ראפיזה) ואייה הסמוכים, ולא מקורפו ופראגה הידועים מכבר.
הרב אלכסנדר זיסקינד מינץ מברודי הפיץ תחילה פסק הלכה מאת רבי שלמה קלוגר, רבה של העיר ברודי ומגדולי פוסקי דורו.
שאוסר את אתרוגי פרבזה ואייה "הבאים ממקומות חדשים זה שלוש שנים", וטוען שאין להם חזקת כשרות כמו אלו של פארגה המוכרים.
בהמשך השנה אסף לקונטרס בשם "פרי עץ הדר", התכתבויות בנושא.
עיקר החוברת היא פסקיו של ר"ש קלוגר, לצד פוסקים נוספים שמביעים עמדה דומה, בראשם הרב צבי הירש חיות מז'ולקווה, שסיפר גם שכתב באריכות ובתקיפות לרבה של טריאסטה.
מצורפת גם הודעה מטעם האדמו"ר רבי ישראל פרידמן מרוז'ין שהפיץ כי אין לברך על אתרוגים אלו, וכן מכתב שמערער על הטענות עם תשובה ארוכה של מינץ.
מתוך החוברת עולה שלמינץ היה אינטרס כלכלי בתחום, ובתום החוברת מופיעה הודעה מסכמת של האיסור מטעם ר"ש קלוגר:לכך דא תהא למיקם ולהיות לכל יראי ה' דאין להכשיר עאתרוג רק אם נודע שהמה מפארגא ממש או הבאים מיענוב [גנואה] הנקראים יעניבר או הנקראים קארסיקאנער ולא יותר.
וידעו דבשנה זו רובן ככולן הפארגר המה ביד הרב החריף מוה' זיסקינד מינץ נ"י.בהמשך הצטרף לאוסרים גם רבי מאיר אייזנשטטר, מגדולי פוסקי הונגריה, שממשיך את גישתו המחמירה של רבו החת"ם סופר ומעדיף את אתרוגי גנואה בלבד.
מנגד עמד רבה של קורפו, הרב יהודה ביבאס שטען בנחרצות שלא זו בלבד שאתרוגי פרבזה ואייה אינם מורכבים, אלא אף אינם חדשים.
לדבריו, מה שנודע בעבר כ"אתרוגי פארגה", כלל כמובן מאליו גם את הפרדסים מהמקומות הסמוכים.
בתשובה שכתב בנושא הוא תומך את היתרו בעדויות ראיה, לצד הסתמכות על היתרו של הרב מרגליות ועל סימנים המבחינים בין אתרוג מורכב וכשר (האוסרים דחו לחלוטין את ההסתמכות על סימנים).
לפסיקתו הצטרפו הרבנים של יאנינה וסלוניקי ביוון.
הרב ביבאס האשים את מינץ שהתנגדותו נובעת רק מאינטרס כלכלי, ובעבר שיווק בעצמו אתרוגים מפרבזה ואייה.
מינץ מצידו טען שהרב ביבאס ובית דינו משתפים פעולה עם ניסיונות זיוף האתרוגים.
דרך הפקוא"ם באמסטרדם שעמדו בקשר עם רבני האימפריה העות'מאנית, נשלחו טענותיו של מינץ לרבי חיים פלאג'י, שהסתמך על עדותו של הרב ביבאס והתיר את אתרוגי קורפו.
באופן כללי הוא טען שצריך ראיה ממשית כדי להוציא אתרוגים מחזקת כשרות, ולא להפך.
בעקבותיו צעדו רוב ככל הרבנים הספרדים, אך גם רבנים אשכנזים כמו בית הדין של ניקלשבורג, בהנהגת רבי שלמה קוועטש, שהתירו תוך כדי רמיזה שהמניע לאיסור הוא האינטרס הכלכלי.
במחנה האוסרים, חלו תמורות לכאן ולכאן.
הרב קלוגר חזר בו לחומרה: בעוד שבקונטרס של הרב מינץ, הוא החריג את אתרוגי פארגה והכשיר אותם לנטילה בברכה, הרי במהדורה הראשונה של ספר התשובות שלו "טוב טעם ודעת" (ה'תרי"ב, 1852) התפרסמה תשובתו האוסרת גם את אתרוגי פארגה ושאר סביבת קורפו: .
מאידך, הרב חיות חזר בו לקולא: במכתב לרב חיים פלאג'י, כתב שלאחר פרסום עדותו של הרב ביבאס, אין מקום לפלפולים, וכשרות האתרוגים ברורה, בתנאי שיהיה להם הכשר של משגיח בטריאסטה, מרכז השיווק לאירופה, שיוודא שמדובר באתרוגי קורפו וסביבתה ושלא הוחלפו באתרוגים אחרים.
בסיכומו של הפולמוס גברה ידם של המתירים, ושליטת האתרוגים מקורפו בשוק רק גברה עוד יותר בשנים הבאות.
ייתכן שסייעה לכך העובדה שיצא ערעור גם על אתרוגי קורסיקה, הזולים והנפוצים יותר עד אז, בידי הרב יעקב אטלינגר, מגדולי רבני גרמניה, שחשד גם בהם שהם מורכבים.
בשנת ה'תרל"ה התעורר פולמוס אתרוגי קורפו בעוצמה רבה, כשהפעם היה הטריגר להתעוררותו כלכלי וחברתי בעיקרו.
גם מוקד ההתרחשויות החליף מקום, בעוד שבגלי הפולמוס הקודמים עמדו פוסקי יהדות גליציה והאימפריה העות'מאנית בעין הסערה, כשלצידם רבנים מהונגריה והארצות הגרמניות, סבב זה של הפולמוס התנהל כמעט כולו בין רבני ליטא.
מחירים מופרזים אלו נגזרו מעתות מצוקה והיצע אפסי, בעת מצור או על ספינה, אך הם שערורייתיים כאשר סוחרי האתרוגים היווניים מנסים להפוך אותם לנורמה.
טענתו של ברי"ל הייתה חברתית בעיקרה - אין למנהיגים היהודים להכיל מצב שבו רק לעשירים המופלגים ישנה אפשרות לרכוש אתרוגים, והמון העם נאלץ להתדפק על דלתי העשירים כדי לזכות לברך על אתרוגיהם.
הוא הראה כתקדים, את המאבק הנחוש של רבני המרכזים היהודיים בווילנה ובוורשה נגד קרטל הדגים לשבת, שנים ספורות קודם לכן.
אז, אסרו הרבנים על רכישת דגים ואף על אכילתם עד לירידת המחירים ושברו את הקרטל, בכך אפשרו לעניים להמשיך ולהנות מדגים לשבת.
אין כל סיבה איפוא לכך שהרבנים לא יטילו את כובד משקלם ההלכתי גם בתחום האתרוגים, תחום שעיקרו בצורכי שמים.
בהמשך המאמר הוא בוחן גם את הצד ההלכתי של כשרות אתרוגי קורפו, לדבריו אין לאתרוגים אלו יתרון כשרותי על פני אתרוגים אחרים, ואדרבה - כשרותם מפוקפקת מאוד.
לכן, הוא חוזר וטוען, אין הצדקה להפקעת השערים, וחובה על הרבנים לקרוא לחרם צרכנים שיהיה מגובה גם בטיעונים ההלכתיים אודות כשרות האתרוגים ויאסור את השימוש באתרוגי קורפו עד להוזלת מחירם והשוואת השער לשערי פירות הדר אחרים.
הפולמוס בשנות ה-80 של המאה ה-19
בשנות ה-80 התחדש הפולמוס בשני מישורים: 1. העיתונות העברית והתנועה הציונית.
המנשר התפרסם באירופה ועורר סערה, בעיקר כלפי הכותב.
רוב ככל רבני אירופה הצטרפו לחרם על אתרוגי קורפו.
שאלת הנאמנות הכפולה שעוררה התנועה הציונית בארצות הברית הטרידה יהודים מזרמים שונים, ונולדה מתוך פולמוס ציבורי פנים-יהודי שהגיע לשיאו בעשור הראשון של המאה ה-20. בלב הפולמוס עמדה טענת מתנגדי הציונות, שראו בציונים אזרחים אמריקנים עם מחויבות קודמת, שנאמנותם לאמריקה הייתה מוטלת בספק.
הפולמוס התעורר על רקע התגבשותה של ההתנגדות היהודית האקטיבית לציונות, שהובלה על ידי זרם מרכזי בתוך הממסד הרפורמי, וכללה גם יחידים שלא השתייכו לרפורמים והיו חלק משכבת האליטה היהודית המשולבת היטב בחברה האמריקנית.
עד הצהרת בלפור הייתה ההתנגדות לציונות הפוליטית מסימני ההיכר המובהקים של התנועה הרפורמית בארצות הברית, וגם לאחריה הוסיפו יהודים בעלי השפעה לנסות ולערער על הגושפנקא הבינלאומית שנתנו הבריטים ללאומיות היהודית בארץ ישראל.
פולמוס הנאמנות הכפולה לא היה ייחודי ליהדות ארצות הברית, והופיע במתכונת מצומצמת יותר גם בקרב יהודי גרמניה; אולם רק בארצות הברית הוא עלה למדרגת פולמוס ציבורי ממושך, שהגיע לשיאו בשנות ה-80 של המאה ה-20 עם הרשעתו של ג'ונתן פולארד בריגול עבור ישראל.
הרקע לפולמוס: הכרזתו הציונית של סולומון שכטר
ב-1902 הגיע הרב סולומון שכטר לניו יורק, לאחר שעזב את משרתו כפרופסור באוניברסיטת קיימברידג', על מנת להקים מרכז ללימודי 'יהדות מסורתית מודרנית' באמריקה.
בפועל, מינויו לנשיא הסמינר התאולוגי היהודי (JTS) העמידו בראש התנועה הקונסרבטיבית בארצות הברית.
בדצמבר 1905 נשא שכטר נאום בפני כינוס ציוני פנימי, בו הכריז על הצטרפותו לתנועה הציונית, לאחר שבשלוש השנים בהן שהה באמריקה עבר תהליך אישי של התקרבות אליה.
הנאום התפרסם רק כעבור שנה במאמר שהכה גלים בציבוריות היהודית.
המאמר, "Zionism: A Statement", כלל בחלקו כתב קינה על ההתבוללות הרוחנית, בחלקו הסבר מדוע הציונות היוותה את ניגודה, וכן טיעונים כנגד העמדות הרפורמיות השגויות - לתפיסתו של שכטר - של הדת היהודית ושל הלאומיות היהודית.
בעיני רוחו ראה שכטר שני מרכזים ליהדות – בפלסטינה ובגולה.
המאמר, שהסביר את מהלך הצטרפותו של שכטר לציונות ואת ההשקפות שעמדו מאחוריה, זכה לתגובות נגד מיד עם פרסומו, בעיקר מן האגף הרפורמי, אך גם מאישים יהודים בולטים שלא נמנו עליה, דוגמת שמעון רוזנדייל.
פולמוס "הנאמנות הכפולה" בארצות הברית
הצהרת שכטר, שהתפרסמה ברבים בראשית 1906, זכתה לגל מיידי של תגובות בעיתונים יהודיים, שהיה חלק מפולמוס אותו כינה אביתר פריזל בשם "שאלת הנאמנות הכפולה".
בבסיס הפולמוס עמדה הטענה, כי ישנה סתירה בין הנאמנות הציונית ובין הנאמנות האזרחית של היהודים.
אלה שטענו זאת סברו כי שאיפת הציונות להקים יישות מדינית בארץ ישראל, ניצבה בניגוד לקיום חובותיו הפוליטיות ונאמנותו למולדת של האזרח האמריקני היהודי.
למעשה, הייתה טענת "הנאמנות הכפולה" האשמת הציונים באמריקה בחוסר נאמנות לארצם.
ביולי 1897 הוציא הכנס השנתי של הרבנים הרפורמים האמריקאים הודעת גינוי רשמית לציונות המדינית, שהוכרזה כתנועה המחוללת נזק ליהודים ומערערת על נאמנותם האמריקנית הגבוהה.
התגובה הציונית להאשמה הרפורמית בחוסר הנאמנות לא אחרה לבוא.
היא כללה הצהרות רשמיות שיצאו מכינוסים ציוניים שונים, בהן הכריזו על היותם אזרחים אמריקנים נאמנים, שלתפיסתם מיועד המפעל הציוני בארץ ישראל לא להם, אלא ליהודים הנרדפים במזרח אירופה.
ריצ'רד גוטהיל, נשיא ה-FAZ, הוטרד מאשמת חוסר הנאמנות שרבצה על הציונים, לאור קשריו עם השכבה היהודית-גרמנית, וניסיונו למשוך חברים מתוכה לתוך הארגון הציוני.
הוא אפילו ביקש מהרצל שיכתוב הבהרה בנושא ויפרסמה באמריקה, אולם לא ידוע מה השיב הלה בנידון.
במקביל לפולמוס "הנאמנות הכפולה" באמריקה, נוצר גם במערב אירופה ויכוח ציבורי דומה בין הציונים ובין היהודים היותר משולבים בחברה, סביב שאלת נאמנותם של הציונים.
התגובות למאמרו הציוני של שכטר בחוגים היהודיים האנטי-לאומיים שיקפה את גודל המאורע.
יעקב שיף, מן הבולטים ורבי ההשפעה בקרב יהודי אמריקה, שכיהן בחבר הנאמנים של ה-JTS ומימן בהונו האישי את המוסד, הגיב במכתב ביקורת פומבי בו הוקיע את הציונות על חוסר הפטריוטיות שלה, וגרס כי 'אי אפשר להיות בו זמנית אמריקאי אמיתי ואוהד התנועה הציונית'.
בין השאר קיבל שיף עידוד למכתבו מקאופמן קוהלר, נשיא ההיברו יוניון קולג' (HUC), ומן הדוברים האנטי-ציוניים המרכזיים במחנה הרפורמי.
שיף תקף את הציונים והציע פתרון חלופי לשלהם: את מצוקת היהודים באימפריה הרוסית חשב לפתור במאבק לשיווי זכויותיהם באימפריה, ולא בציונות הפוליטית.
הארי פרידנוואלד, נשיא ה-FAZ, שכיהן אף הוא בחבר הנאמנים של ה-JTS, הגן על שכטר ודרש משיף לחזור בו מאמירתו על אי-הפטריוטיות הציונית.
שיף אמנם חזר בו מאמירתו בעקבות הלחץ שהופעל עליו, אך לא חדל מלראות בציונות מחויבות הקודמת למחויבות האזרחית האמריקנית.
הצטרפות שכטר לתנועה הציונית הייתה במובנים רבים שיאו של הפולמוס הציבורי סביב "הנאמנות הכפולה" בין הציונים ובין האנטי-לאומיים - בתוכם לרפורמים היה משקל מכריע.
אחד ההסברים ליריבות בין התנועה הרפורמית והתנועה הציונית קשור בהתהוותן כשתי אלטרנטיבות יהודיות יריבות: שתיהן הופיעו בסוף המאה ה-19 כאופציות המשמעותיות ביותר ליהודים באמריקה להקמת מסגרת יהודית בעלת תוכן רוחני ובסיס רעיוני מוצק.
לאור זאת מתברר החיבור הרעיוני והאנושי המתבקש בין הקונסרבטיבים ובין הציונים, בתור אלטרנטיבה משותפת לתנועה הרפורמית.
ואכן, אימוץ הציונות הרוחנית על ידי רבים מקרב הנהגת הזרם הקונסרבטיבי הייתה מהלך אנטי-רפורמי במפגיע.
הציונים והקונסרבטיבים יצרו, בעידודו של שכטר, שותפות רעיונית סביב גיבוש היהודים במסגרת לאומית עממית רחבה שהציעה קיום רוחני יהודי איתן באמריקה.
פולמוס "הנאמנות הכפולה" תרם בסופו של דבר לגיבוש היחס הציוני למדינה האמריקנית ויסודותיה הרעיוניים; ארצות הברית נתפסה בעיניהם בתור המולדת הקבועה, המקנה את אותו "פלורליזם תרבותי" המאפשר קיום יהודי לאומי, שאינו עומד בסתירה לשייכות האמריקנית.
ידועה אמרתו של לואיס ברנדייס, המשפטן המפורסם שהצטרף לתנועה הציונית ב-1912, בשלהי פולמוס "הנאמנות הכפולה", כי .
עוד קבע ברנדייס כי .
מבחינת ברנדייס ושותפיו, ציונות ופרוגרסיביות ליברלית עלו בקנה אחד.
ככל שניטשטש זיהויה של הציונות האמריקנית עם המהגרים החדשים ממזרח אירופה, ואישים מוטמעים היטב ובעלי סטטוס גבוה בחברה הכללית דוגמת ברנדייס, פליקס פרנקפורטר, יוליאן מק ואחרים הפכו לציונים מוצהרים, כהה עוקצה של טענת חוסר הנאמנות הציונית.
אפילו שיף הביע תמיכתו בציונות הרוחנית בשלהי מלחמת העולם הראשונה.
בעשור השני והשלישי מילאו את שורות התנועה הציונית אישים ממגוון שכבות החברה היהודית, ביניהם גם קבוצה משמעותית שהשתייכה לזרם הרפורמי – אף שלפני כן כבר היו יהודים רפורמים אחדים דוגמת מאגנס בצמרת ה-FAZ.
ויכוחים ציבוריים על נאמנות פינו את מקומם לפולמוסים על אודות הגדרתו של העם היהודי – בין אם קבוצה לאומית או קבוצה דתית - שהוסיפו למלא את הדיון הציבורי בקרב היהודים וחידדו את ההבדלים הרעיוניים בין הציונים ובין הלא-לאומיים.
הפולמוס הציבורי שעורר שכטר הביא להפצתה של הציונות בקרב שכבות חדשות בקהילות היהודיות באמריקה.
מגמת ההתנגדות לציונות סייעה בסופו של דבר להרחבת הדיון ובהפצת הרעיון הציוני.
רק מעמדו של שכטר יכול היה לגרום לכך.
בזכותו הפכה השאלה הציונית לבעיה רעיונית רצינית ומחייבת עבור האליטות החברתיות של יהדות ארצות הברית.
למרות המתקפות הציבוריות, מינפו הקונסרבטיבים את תמיכתם בציונות להמשך התרחבותם בקרב ציבור המהגרים ההולך וגדל; המחלוקת סביב הצטרפותו של שכטר לציונות לא היה בה כדי לערער את מוסד ה-JTS וחבר הנאמנים המגוון שלו, והמוסד המשיך להתרחב ולגדול.
הקונפליקט שעורר הרעיון הציוני חדר לאחר מכן ביתר שאת גם לתוככי ה-HUC, מרכז היהדות הרפורמית באמריקה.
סמוך לפרסום מאמרו של שכטר התפוצצה פרשת התפטרותם של שלושה מורים מבית המדרש הרפורמי על רקע עמדותיהם הציוניות.
לאורך 1907 התמלאו דפי העיתונים בשורה של ויכוחים ציבוריים על מידת הנאמנות הציונית ומפגעיה, במסגרת מאמרים ומאמרי ביקורת שעשו לתנועה הציונית שירות תעמולתי יוצא מן הכלל.
מובן שלצד המאשימים בחוסר נאמנות והמגינים על הפטריוטיות הציונית, נשמעו גם קולות מסוג אחר.
ציונים שונים, דוגמת דה-האז והארי פרידנוואלד, שללו את עצם הצגתה של "הנאמנות הכפולה" כבעיה ממשית.
עורך עיתון בשם יוסף ג'ייקובס, שאיש לא חשד בו כציוני, טען כי אין בעיית "נאמנות כפולה" בקרב הציונים מפני שהנאמנות האמריקנית היא עשייה אזרחית ולא דיבורי סרק על פטריוטיות.
כך טענו גם לואי מרשל ואוסקר שטר, מן האישים הבולטים בקרב היהדות הגרמנית הוותיקה.
בסיכומו של דבר, שיקף הפולמוס את השאיפות החברתיות של הנהגת התנועה הרפורמית והתנועה הציונית (ובתוכה החברים הקונסרבטיבים).
שתיהן ביקשו לתת תוקף להשתלבותן בסביבה האמריקנית הכללית.
אופיו המדיני והאזרחי של הפולמוס דיבר אל לב היהדות האמריקנית הוותיקה, שנכספה להשתלבות מוחלטת ולקניית מעמד ציבורי כלל-אמריקני.
אותן שכבות חשו כיצד גלי ההגירה מעוררים תנועת התנגדות לקבוצות המהגרים, שפוגעת גם בהם כקיבוץ יהודי.
רוזנדייל ודומיו, זיהו את הציונות כאיום על השתלבותם החברתית כיהודים באמריקה, וכסדין אדום פוטנציאלי עבור מתנגדי ההגירה והאנטישמים.
האפליה נגד יהודים במקומות הבילוי ובבתי הספר הפרטיים התעצמה בשנים שלפני מלחמת העולם הראשונה.
עבור היהודים המשולבים עמוק בחברה האמריקנית, נתפסה הציונות כאיום על אידיאל האמריקניזציה, שהתממש בדמות אותה אפליה חברתית כלפי יהודים (ומיעוטים אחרים), וכיוצא בכך להגיע עד לכדי הגבלת ההגירה.
העובדה כי הציונות עלתה בד בבד עם התחזקות האנטישמיות באמריקה, עוררה אצל יהודים וותיקים את התחושה כי התופעות קשורות.
בחורף 1985–1986 התפוצצה פרשת הריגול של ג'ונתן פולארד בארצות הברית, ולא ירדה מסדר היום התקשורתי.
כלי תקשורת ישראלים ואמריקנים העלו מחדש את השאלה בדבר הנאמנות הכפולה של יהודי ארצות הברית, וזו נדחתה על הסף על ידי מנהיגי הקהילה היהודית.
ההאשמה בדבר הנאמנות הכפולה שימשה מתנגדים אנטי-יהודיים לצורכי תעמולה, ולא הוכרה כטיעון בעל משקל.
ברור היה שבקרב יהודי ארצות הברית אין בעיה של נאמנות כפולה.
פוּלְמוּן היא סדרת דרמה יומית ישראלית שעלתה לשידור ב-5 בפברואר 2017 בערוץ הוט בידור ישראלי, הסדרה הסתיימה לאחר 2 עונות ב-30 בינואר 2018. את הסדרה כתבו שירה אלון, אילן רוזנפלד ואיתי רייכר, וביימו אביעד קידר, יואב פז ודורון פז.
שם הסדרה נלקח ממסיבות הפולמון הנערכות באיי תאילנד פעם בחודש לאור ירח מלא.
העונה הראשונה הסתיימה ב-3 במאי 2017, והעונה השנייה והאחרונה עלתה ב-12 בנובמבר 2017 והסתיימה ב-30 בינואר 2018.
הסדרה כוללת 98 פרקים אשר חולקו לשתי עונות.
העונה הראשונה הסתיימה ב-3 במאי 2017, והעונה השנייה והאחרונה החלה ב-12 בנובמבר 2017 והסתיימה ב-30 בינואר 2018.
הסדרה עוסקת בחבורת ישראלים שנוסעים לטיול בתאילנד ונשארים שם כל אחד מסיבותיו שלו.
הסדרה עוסקת בכמה קווי עלילה שונים:
עידן פרי (תומר קאפון) נפגע בתאונה במהלך שירותו הצבאי, שכתוצאה ממנה הוא איבד את הזיכרון.
הוא גר בכפר עם חבריו: רון (מאור שוויצר), קארן (יובל שרף), אלי (עופר חיון) ויוני (אורי עטיה).
עידן אינו זוכר את בר (אורטל בן שושן), חברתו לשעבר, שעזבה הכל, גם את בן זוגה (דניאל ליטמן) והגיעה לתאילנד בעקבות הודעה שיובל (דין מירושניקוב), חבר עבר של עידן שלח לה.
בר, שחשבה שיובל נהרג בפעולה צבאית, מגלה שהוא בחיים והוא בעצם מנסה למנוע אסון שיקרה לעידן בעזרתה.
יובל מתגלה כעוזרו של איגור (פיליפ מוגולניצקי), האיש המסוכן באי אשר גר בריזורט ולא מסתדר עם עידן.
יוני ואלי תופסים אישה בשם סמדי (שני אביב) אשר גונבת לרון את האופנוע, ויוני מציע לה לבוא איתם לכפר.
יוני מתקרב לסמדי ומתאהב בה ואלי חושש שיוני יתרחק ממנו.
קארן מפתחת שנאה כלפי בר מפני שבר מזכירה לעידן את עברו.
בזמן שדורון, יחד עם חברו הטוב ושותפו לדירה ולעסקים איתמר (איתמר זוהר), עסוקים בהפקת סרט, דורון חושד שמשהו מוזר קורה כאשר דניאל זקס (מיכה סלקטר), מנכ"ל של משרד מכובד וחשוב, מספק דלק לחיל האוויר.
בנוסף, הוא חושש למצבה של בר ומנסה להחזירה לארץ.
גאיה (סיוון מסט) ואורן (אלישע בנאי) הם זוג ישראלים שמגיעים לכפר סאנוק ופוגשים נזיר (גור בנטוביץ) שאומר לאורן שהוא יכול לרפא אותו מהסרטן שבו הוא חולה.
אורן מסתיר את המחלה מגאיה ומתחיל סדרת מפגשים עם הנזיר.
גאיה חושדת בו מפני שלא יודעת לאן הוא הולך ואף נעלם הרבה פעמים.
גאיה, שרוצה להביא ילד לעולם, מתחילה לחשוש לבריאותה, מה שמאלץ את אורן לספר לה על המחלה שלו.
תום (און רפאלי), בנה של איריס (מיכל ינאי) אשר עובד איתה בבית הקפה בישראל, רוצה לפגוש את אביו ברוך (צחי הלוי) שגר בתאילנד.
כאשר פוגש אותו מחליט להישאר בתאילנד ללא אימו אשר חוזרת לישראל.
דפני (רוסלנה רודינה), רוסייה דוברת עברית אשר מנהלת את מלון הריזורט מנהלת רומן עם ברוך, אביו של תום.
העונה מסתיימת בכך שלגאיה מסתבר כי היא בהריון אך היא לא יודעת ממי הוא, רון מאושר כשהוא מגלה כי עידן נפרד מקארן.
גורי בן זוגה של סמדי (איזי) נידון להוצאה להורג.
עידן ובר מתנשקים בשעה שהשליח של זקס, שהיה נראה כשליח של השופט רוזנר בשביל העדות, יורה בהם.
יובל מחפש את עידן כדי להצילו.
העונה השנייה של פולמון נפתחת כאשר מסתבר שהמתנקש שזקס שכר הצליח לפגוע בעידן, יובל ובר לוקחים אותו לבית החולים.
יובל מספר לבר שעידן מת, בסוף הפרק הראשון מסתבר שעידן חי.
בפרק 2 עידן נותן לבר רמזים לכך שהוא חי ולאחר מכן היא הולכת לבית החולים ומגלה את האמת.
בפרק 10 עידן ובר חוזרים לכפר ביחד לאחר שעידן העיד נגד זקס, ובפרק 12 יובל גם מגיע לחיות בכפר מכיוון שאיגור גילה עליו את האמת.
במשך העונה השלושה מנסים להפיל את זקס בכל מיני דרכים וזקס מצליח לצאת מהכל.
עידן ובר ביחד וקארן מנסה להפריד ביניהם ולבסוף מצליחה לאחר שעידן שוכב איתה עידן לא מספר לבר שבגד בה אך היא מגלה לבד ועוזבת אותו.
וכדי להפיל את זקס היא נשארת בכפר.
עידן חוזר לקארן ולאחר מכן מתגלה שעשה זאת כדי להיות קרוב לזקס ולהפיל אותו ושבעצם אף פעם לא הפסיק לאהוב את בר הנשקים של זקס מגיעים לתאילנד, בר מחבלת בהם בלי לדעת שעידן צריך לבצע את ההדגמה עליהם, וימות שהרי הנשקים אינם תקינים
עידן מגלה ליובל שהוא בעצם בצד שלהם וזקס מבקש מעידן לעשות את ההדגמה לתאילנדים.
בר מצליחה לעצור את ההדגמה בזמן ועידן ניצל.
עידן יובל ובר חוזרים לכפר, בר מתעלפת ומצבה לא טוב.
כשהיא מתעוררת עידן אומר לה שהוא לא סיפר לה את האמת במכוון אך בחיים לא יקרה יותר.
עידן אומר לה שהוא רוצה לחיות איתה בשקט בלי כל המלחמות מסביב.
בפרק 45 עידן שואל את בר אם היא קיבלה החלטה והיא אומרת לו שזה לא פשוט לה.
זקס בתאילנד מפקח על ההדגמה ושולח לעידן ובר נשקים בלא ידיעתם כדי שיעשו עליהם את ההדגמה ובלית ברירה הם עושים זאת ונשארים בחיים.
בסצנה האחרונה עידן אומר לבר שהוא אוהב אותה ושהוא רוצה לחזור איתה לארץ.
פורסמה גרסה נוספת לפרק האחרון, בגרסה זו של הפרק זהה למקורית מלבד מהדקה האחרונה הכוללת בתוכה סיום אלטרנטיבי עצוב.
צילומי הסדרה נערכו בקיץ 2016 בישראל ובתאילנד באי קופיפי.
חלק מהשחקנים טסו לצילומים בתאילנד וחלק הצטלמו בחולון.
תחילה הסדרה הייתה אמורה לעלות בדצמבר 2016 אך לאחר מכן נדחתה לפברואר 2017. הסדרה היא הטלנובלה המקורית הראשונה מאז עליית ערוץ HOT בידור ישראלי.
תחילה לוהקה לסדרה השחקנית ענבל ביבי לתפקיד אבישג, אך בשל החקירות עקב חשד לשימוש בסמים במהלך שירותה הצבאי, הוחלט כי לא תשתתף בסדרה ובמקומה לוהקה לסדרה לירון רביבו.
בנוסף, תחילה לוהקה לסדרה השחקנית חן אמסלם לתפקיד גאיה, אך לאחר כשבוע של צילומים הוחלפה בסיון מסט עקב בעיה בריאותית.
פולמאר דרומי או יסעור שחפי דרומי (שם מדעי: Fulmarus glacialoides), הוא מין של עוף ימי ממשפחת היסעוריים.
הוא מצוי בימים של סביבות אנטארקטיקה והאיים סביבה.
הוא דומה לקרובו סערון שחפי ובעל צבעים דומים אך הוא בהיר יותר ובעל כתם לבן ייחודי על כנפיו.
הוא בעל קרומי שחייה, מקור חרוטי צהוב והוא מסוגל לשתות מי מלח מהים.
יסעור זה מקנן בלהקות על צוקים בחצי הכדור הדרומי ומטיל ביצה יחידה על גבי הסלע.
שאר השנה היסעורים דואים מעל הים האנטארקטי בחיפוש אחר טרף כמו דגים, קריל ודיונונים.
בחורף הם נודדים צפונה לאקלים נוח יותר.
יסעורים אלה מצויים לעיתים ליד ספינות והם דואים בקרבתם.
הם גם נצפים יחד עם עופות ים אחרות וכן עם כלבי ים ולווייתנים.
היסעורים ניזונים מדגים שהעופות או הלווייתנים מפספסים.
פולירם תעשיות פלסטיק בע"מ היא חברה ציבורית העוסקת בפיתוח, ייצור ושיווק של חומרי גלם לתעשיית הפלסטיק.
משרדיה הראשיים של החברה ממוקמים במושב רם און, בעמק יזרעאל שבצפון ישראל.
מפעליה ממוקמים ברם און, בעפולה, סין, גרמניה, ארצות הברית ומדינות נוספות.
החברה הוקמה בשנת 1986 על ידי תושבי רם און.
בראש החברה עמד במשך שנים יהושוע (שוקה) שגב.
במפעל מיוצרים חומרי גלם לייצור פלסטיק ומוצרי פלסטיק.
Engineering Plastics) E.P) היא תרכובת פולימרית של פלסטיק מהונדס שמרכיב מוצרים שונים בתעשיות מגוונות.
התרכובת מעניקה למוצרים תכונות חשובות, כמו עמידות בחום, עמידות כימית, שינוי השפעה ועוד.
Functional Polymers) Bondyram) היא תרכובת פולימרים שימושית שנועדה להגביר את תכונת ההידבקות במוצרים שבהם היא מוטמעת.
משמשת לייצור סרטים, צינורות בקבוקים וכדומה.
Long glass fibers) Polytron) הוא חומר אשר מסייע להפחתת משקל, ובאמצעות כך אף להפחתת עלות של מוצרים.
purging agents) Ramclean) הוא חומר אשר יכול לצמצם את זמן הייצור ואת המחיר של מוצרים במקרים מסוימים.
בשנת 2015 נמכרו 65% מהחברה לקרן פימי תמורת 347 מיליון שקל.
כחלק מההסכם בין פולירם לקרן פימי, נקבע שחברה פרטית ש-79% ממנה יהיו בשליטת פולירם ומושב רם און תשכיר את שטח המפעל ואת המבנים שעליו לחברה החדשה לתקופה של 10 שנים תמורת 3 מיליון שקל לשנה.
סכום העסקה כלל תשלום של 100 מיליון שקל לחברת פולירם הציבורית עבור ההון החוזר של החברה, בעיקר המלאי שהסתכם ב-135 מיליון שקל.
עוד נקבע במסגרת העסקה כי כל אחת מ-58 המשפחות שתרמו להקמת המפעל ולהפעלתו תקבל 2 מיליון שקל (לאחר תשלום מס בגובה של 25% - 30%).
פולמון מאיליון או פולמון מאתונה היה פילוסוף מהאסכולה הסטואית וגאוגרף.
פולמון היה בנו של אווגטס (Euegetes).
בהיותו אזרח אתונה, הוא היה ידוע ביותר בשמו זה, אם כי יכול להיות שנולד באיליון (אפירוס) , בסאמוס או בסיקיון והיה ידוע גם בשם פולמון פריגטס (Periegetes).
הוא היה בן זמנם של אריסטופאנס מביזנטיון ותלמי החמישי וחסידו של הפילוסוף הסטואי פאנייטיוס .
הוא ערך מסעות נרחבים ברחבי יוון כדי לאסוף חומרים לחיבוריו הגאוגרפיים וכתב על המקומות בהם ביקר.
במסעותיו שם את לבו במיוחד אל הכתובות על גבי מנחות ועמודים, וכך השיג את כינויו "סטלוקופאס" (Stelokopas).
במסעותיו, אסף פולמון את המכתמים שראה על גבי המצבות והמנחות לחיבור "על הכתובות שניתן למצוא בערים" (Περὶ τω̂ν κατὰ πόλεις ἐπιγραμμάτων).
בנוסף על כך, נזכרים חיבורים נוספים שלו, על המנחות והמצבות באקרופוליס באתונה, בספרטה, בדלפי ובמקומות אחרים, שללא ספק הכילו עותקים של מכתמים רבים מאוד.
אף אחד מהחיבורים הללו לא שרד, אולם סופרים רבים מאוחרים יותר ציטטו מהם.
ייתכן וחיבוריו היו מקור עיקרי לאנתולוגיה היוונית של מלאגרוס מגדרה.
גם אתנאיוס וסופרים אחרים ציטטו רבות מחיבוריו.
הם היו בעיקר תיאורים של חלקים שונים של יוון; חלקם על ציורים שנשמרו במקומות שונים, וכמה מהם מעוררי מחלוקת, ובהם אחד נגד ארטוסתנס.
אוסביוס מקיסריה מצטט דרך יוליוס אפריקנוס מתוך הספר הראשון של ה"היסטוריה יוונית" של פולמון, בו כתב ש"בזמן שלטון אפיס בנו של פורונאוס , חלק מהצבא המצרי גורש ממצרים והתיישב בארץ הנקראת סוריה-פלשתינה", ומציין שברור כי מדובר באנשים שיצאו ממצרים עם משה.
קטע זה קשור למסורות שמצאו את דרכן לספרות היוונית כבר בשלב מוקדם, שעסקו בהגירה מיתולוגית ממצרים שיצקה את הבסיס לאוכלוסייה של ארץ יהודה (הגרסה המצרית-יוונית ליציאת מצרים).
פּולמון מאתונה היה פילוסוף פלאטוניסט חשוב ויורשו השלישי של אפלטון כסכולארכס משנת 313/314 ועד מותו בשנת 269/270 לפנה"ס.
הוא היה תלמידו של קסנוקרטס והאמין כי פילוסופיה צריכה להיות עיסוק ולא רק להילמד.
פולמון היה בנו של פילוסטראטוס, איש אמיד ובעל שם בפוליטיקה.
בנעוריו היה הולל באופן קיצוני, אולם יום אחד, בהיותו בן 30 בערך, בעת התפרצותו אל בית ספרו של קסנוקרטס בראש חבורת הוללים, תשומת לבו רותקה אל ההרצאה שהמנהל המשיך ברוגע למרות ההפרעה, ושבמקרה עסקה באיפוק, והוא קרע את הזר לראשו ונשאר כשומע מסור.
מאותו היום הוא אימץ אורח חיים של הסתפקות במועט והמשיך לבקר בקביעות בבית הספר, שעם מותו של קסנוקרטס, הוא הפך למנהלו בשנת 315 לפנה"ס.
תלמידיו כללו את קראטס מאתונה, שהיה הארומנוס שלו, וקראנטור, כמו גם זנון מקיטיון וארקסילאוס.
דיוגנס לארטיוס אומר כי הוא מת בגיל מבוגר ובמוות טבעי.
יורשו בראש האקדמיה האפלטונית היה קראטס.
על פי אוסביוס מקיסריה (כרוניקון) הוא מת בשנת 269/270 לפנה"ס (בחלק מכתבי היד: בשנת 275/276 לפנה"ס).
דיוגנס מדווח כי פולמון היה חסידו של קסנוקרטס בכל הדברים.
הוא העריך את ייעודה של הפילוסופיה לאמן אנשים בדברים ומעשים, לא בספקולציות דיאלקטיות.
אופיו היה חמור סבר ונוקשה והוא התגאה בהצגת השליטה שרכש ברגשות מכל סוג.
בספרות הוא העריץ ביותר את הומרוס וסופוקלס, ונאמר שהוא היה מחברה של ההערה שהומרוס הוא סופוקלס אפי וסופוקלס הוא הומרוס טראגי.
מרקוס אנטוניוס פולמון , הידוע כפולמון מלאודיקיאה (Πολέμων ὁ Λαοδικεύς) או פולמון מסמירנה, היה סופיסט שחי במחצית הראשונה של המאה ה-2 לספירה.
פולמון היה יווני מאסיה הקטנה, ממשפחה מהמעמד הרומי הקונסולארי .
הוא נולד בלאודיקיאה על הליקוס בפריגיה (כיום בטורקיה), אולם שהה במשך רוב חייו בסמירנה (כיום איזמיר, טורקיה).
כבר מבחרותו קיבל תוארי כבוד מאזרחי סמירנה על שירותיו לעיר.
פולמון היה רב-אמן ברטוריקה, חבר בולט בתנועת הסופיסטים השנייה .
הוא פרח בתקופת שלטונם של הקיסרים הרומיים טראיאנוס, אדריאנוס ואנטונינוס פיוס, וזכה לתמיכתם של שני הראשונים.
בשנת 135 לספירה, נשא פולמון בהוראת אדריאנוס את נאום ההקדשה למקדש זאוס האולימפי באתונה.
פולמון עמד בראש אחד מבתי הספר לרטוריקה הראשונים במעלה של התרבות ההלניסטית בסמירנה.
סגנון הנאום שלו היה מכביד בנוכחותו ולא מהנה או מרצה.
אך עם זאת, אופיו היה גאה ומאופק.
בשנותיו המאוחרות, סבל פולמון מדלקת מפרקים.
בגיל 56 כבר לא יכול היה לעמוד בכאבים ונעל עצמו בקבר משפחתו בלאודיקיאה.
כאשר חבריו ומשפחתו התחננו לפניו שלא להתאבד בדרך זו, אמר להם: "הביאו לי גוף אחר ואצא".
הוא מת שם, ככל הנראה מרעב.
שנת מותו אינה ידועה, אולם הוא ככל הנראה מת זמן מה אחרי שנת 143 לספירה, אז שמע אותו לוקיוס ורוס.
החיבורים היחידים של פולמון שנשארו בשלמותם הם נאומי הלוויה שלו לכבוד גנרלים האתונאים קאלימאכוס וקינאיגירוס , שנהרגו בקרב מרתון בשנת 490 לפנה"ס.
נאומים אלה נקראים "לוגוי אפיטפיאוי" (logoi epitaphioi, כתובות הנצחה).
חיבוריו הרטוריים עסקו בנושאים בהיסטוריה של אתונה.
מאמר על פיזיונומיה נשמר בתרגום ערבי מהמאה ה-14. הוא היה בסיס לעבודה של אדמאנטיוס באותו נושא.
פולמון פיתודורוס , הידוע גם כפולמון הראשון, היה מלך קליינט של רומא בקיליקיה, פונטוס, קולכיס והבוספורוס הקימרי.
פולמון היה בנו ויורשו של זנון וייתכן של טריפאינה (Tryphaena).
הוא היה יווני מאסיה הקטנה.
אביו, זנון, היה נואם ואריסטוקרט חשוב מלאודיקי על הליקוס .
זנון עודד את המקומיים להתנגד לגנרל הרומאי קוינטוס לביאנוס ולמלך הפרתים פקורוס הראשון , כאשר צבאותיהם פלשו לסוריה ואסיה הקטנה.
זנון היה חבר ובעל ברית של חבר הטריומווירט מרקוס אנטוניוס ושיחק תפקיד ראשי במהלך הפלישה הפרתית בשנת 40 לפנה"ס.
עבור סיועו של זנון למלחמה הפרתית, מינה אנטוניוס ב-39 לפנה"ס את פולמון למלך קליינט על קיליקיה, במקום דאריוס מפונטוס , בנו של פרנאקס השני מפונטוס .
בשנת 37 לפנה"ס, לאחר מותו של המלך ארסאקס מפונטוס , מינה אותו אנטוניוס למלך קליינט על פונטוס.
ב-36 לפנה"ס סייע פולמון לאנטוניוס במסע המלחמה שלו נגד הפרתים.
אולם הפרתים הביסו את אנטוניוס ופולמון.
פולמון נלקח בשבי על ידי המלך הפרתי.
לאחר שאושר סכום כופר, הוא שוחרר.
בתקופה זו שלט פולמון מאיקוניום (כיום קוניה) בליקאוניה .
בשנת 35 לפנה"ס סייע פולמון לאנטוניוס ליצירת ברית עם ארטוואסדס הראשון מלך מדיה ארטופדנה, כאשר הצליח לנתקו מהברית שלו עם הפרתים.
בזמן קרב אקטיום ב-31 לפנה"ס, שלח פולמון לאנטוניוס חיל עזר, אולם עוד לפני הקרב, הצליח להשלים עם חבר הטריומווירט אוקטביאנוס והפך לבן בריתו.
לאחר מותו של אנטוניוס, הפך אוקטביאנוס לקיסר הרומי אוגוסטוס, וכבר בתחילת שלטונו, הכיר בפולמון כמלך קליינט של רומא ובממלכות עליהן שלט.
אוגוסטוס העניק לו שרביט משנהב וגלימת ניצחון רקומה, וברך אותו במילים "מלך, בן-ברית וחבר".
הכרה זו הייתה מסורת שהכירה בבעלי בריתה של רומא וגמלה להם.
כמלך הבוספורוס, הוא הרחיב את הממלכה עד נהר טנאיס .
פולמון מלך לתקופה ארוכה ומשגשגת.
בשנת 8 לפנה"ס השתתף במסע צבאי נגד האספורגיאני - שבט נוודים שחי מעל הרי פאנאגוריה.
פולמון הובס על ידם, נלקח בשבי והוצא להורג.
בשנת 16 לפנה"ס התערב המדינאי הרומאי מרקוס ויפסניוס אגריפה בממלכת הבוספורוס הקימרי.
אגריפה גילה ששואף לשלטון בשם סקריבוניוס התחזה לקרוב משפחתה של המלכה השלטת דינאמיס , אלמנתו של המלך אסאנדרוס .
סקריבוניוס רצה להינשא לדינאמיס, כדי שיוכל לשלוט על הממלכה, אולם אגריפה גילה את מעשה בגידתו וציווה על מותו.
לאחר מותו, ביקש אגריפה מפולמון לתפוס את מקומו של סקריבוניוס.
לאחר שנישא פולמון לדינאמיס בשנת 16 לפנה"ס, הוא עזב את איקוניום כדי לשלוט בממלכה של בוספורוס.
דרך דינאמיס, הפך פולמון לאביו החורג של טיבריוס יוליוס אספורגוס , בנה מנישואיה הראשונים.
כאשר היא מתה ב-14 לפנה"ס, הפך פולמון לשליט יחיד בממלכה.
מאוחר יותר ב-14 לפנה"ס, נישא פולמון לאשתו השנייה, פיתודורידה .
היא הייתה אצילה, חצי יווניה מאסיה הקטנה וחצי רומאית, ונכדתו הראשונה של אנטוניוס.
היא ילדה לפולמון שני בנים ובת אחת:
זנון, ידוע גם כזנו-ארטאקסיאס או ארטאקסיאס השלישי , שבשנת 18 הפך למלך ארמניה עד מותו בשנת 35.
מרקוס אנטוניוס פולמון פיתודורוס, הידוע גם כפולמון השני.
אנטוניה טריפאינה , שנישאה לקוטיס השלישי , מלך תראקיה.
לאחר מותו של פולמון, ירש אותו אספורגוס כמלך הבוספורוס, ואילו פיתודורידה מלכה כשליטת-יחיד בקיליקיה, פונטוס וקולכיס.
מרקוס אנטוניוס פולמון פיתודורוס , הידוע גם כפולמון השני, היה נסיך ממלכת הבוספורוס הקימרי, פונטוס, קיליקיה וקפדוקיה.
הוא שירת כמלך קליינט של רומא בפונטוס, קולכיס וקיליקיה.
הגיע מרקע פגאני, התגייר, התנצר, ולאחר מכן שב להיות פגאני.
פולמון השני היה בנם השני וילדם האמצעי של השליטים הפונטיים פולמון הראשון ופיתודורידה .
אחיו הבכור היה זנון, הידוע גם כארטקסיאס השלישי , שהיה מלך קליינט בממלכת ארמניה העתיקה ואחותו הצעירה הייתה אנטוניה טריפאינה , שהייתה נשואה לקוטיס השמיני , מלך תראקיה.
משפחת המלוכה הפונטית הייתה ממוצא מעורב, יווני מאסיה הקטנה ורומאי.
זהותה של סבתו של פולמון השני מצד אביו אינה ידועה, אולם ייתכן ושמה היה טריפאינה, ואילו סבו מצד אביו היה זנון, נואם ואריסטוקרט חשוב, שהיה בעל בריתו של חבר הטריומווירט מרקוס אנטוניוס.
סבו מצד אמו היה פיתודורוס , יווני עשיר וחבר של גנאיוס פומפיוס מגנוס, וסבתו מצד אמו הייתה אנטוניה , בתו מרקוס אנטוניוס.
דרך סבתו מצד אמו, היה פולמון צאצא ישיר של מרקוס אנטוניוס ואשתו השנייה אנטוניה היברידה הצעירה.
אנטוניוס ואנטוניה היברידה היו בני דודים.
הוא היה נינו השני של אנטוניוס.
הוא הצאצא הזכר היחיד הידוע של אנטוניוס שנושא את שמו.
צאצא זכר אחר של מרקוס אנטוניוס שנושא צורה של שמו "אנטוניוס" היה הקונסול קוינטוס האטריוס אנטונינוס .
דרך אנטוניוס, אחותה של סבתא רבתא שלו הייתה המלכה קלאופטרה סלנה השנייה ממאוריטניה (פרובינקיה רומית).
דרך אנטוניוס, הוא היה בן דוד רחוק של המלך הקליינט תלמי ממאוריטניה ושל הנסיכה דרוסילה ממאוריטניה .
דרך אנטוניוס, הוא היה גם בן דוד רחוק של הקיסרים הרומאים קליגולה, קלאודיוס ונירון, והקיסריות מסלינה, אגריפינה הצעירה וקלאודיה אוקטאביה .
אביו של פולמון השני מת בשנת 8 לפנה"ס.
אמו נישאה אז למלך ארכלאוס מקפדוקיה , והמשפחה עברה לקפדוקיה, שם גדל פולמון השני בחצר המלוכה של אביו החורג.
ארכלאוס מת בשנת 17, אז חזרו פולמון ואמו לפונטוס.
משנת 17 ועד שנת 38, הוא חי כאזרח פרטי בפונטוס וסייע לאמו במנהל ממלכתם.
עם מות אמו בשנת 38, ירש פולמון את אמו כשליט יחיד של פונטוס, קולכיס וקיליקיה.
על פי כתובת הקדשה בקיזיקוס בשנת 38, השתתף פולמון בחגיגות המשחקים המקומיים בעיר, לכבוד דרוסילה, אחותו המנוחה של קליגולה.