tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סוגת סרטי הקניבלים הייתה גל של סרטים שהגיע מאיטליה בשנות ה-70, שתיארו את מנהגיהם של שבטים בעלי תרבות של תקופת האבן בדרום אמריקה, ביערות הגשם באסיה או באיי האוקיינוס השקט.
העלילה בסרטים אלו הייתה קבועה – קבוצה של אירופים מגיעה למקום מבודד בו מתגורר שבט פרימיטיבי, ולאחר עינויים קשים מוצאים עצמם חברי הקבוצה נאכלים על ידי בני השבט.
הסרטים נעשו כפי הנראה בהשראת גל סרטי ה"מונדו" שבא לפניהם, סרטים שתיארו אף הם מנהגים אכזריים של שבטים נידחים, אך שלא כסרטים אלו, לא היו סרטי ה"קניבלים" תיעודיים, אלא מבוימים.
השראה נוספת הייתה סדרת סרטי הקולנוע "אדם ושמו סוס", בהם כיכב ריצ'רד האריס, שתיארו אירופי המגיע לשבט אינדיאני בארצות הברית ומשתלב במסגרתו.
הסרטים, כאמור, איטלקים ברובם, הופצו תחת שמות שונים, והיו בין הפופולריים ביותר בז'אנר הניצול בשנות ה-70, ואף בשנות ה-80. הסרט הראשון היה "Il Paese del Sesso Selvaggio" (כפר המין הפרוע) שצילם הבמאי אומברטו לנצי עוד בשנת 1972, והיה הראשון שהציג על המסך סצנות קניבליזם מפורטות.
אך הגל החל לתפוס תאוצה של ממש בשנת 1977 כאשר הוצג "Ultimo Mondo Cannibale" של רוג'רו דאודטו, שהביא למסכים כמות זוועות קניבליות שטרם נראתה.
בשנת 1980 הוציא דאודאטו אל המסכים את הסרט "שואת הקניבלים" (Cannibal Holocaust) שנחשב לסרט הקיצוני ביותר בסוגה זו.
הסרט, אשר צולם בטכניקת Found Footage, עוסק בקורות צוות צילום מערבי הנתקל בקניבלים באזור האמזונאס.
לאחר הבכורה במילאנו, הוחרמו כל עותקי הסרט, והבמאי נעצר בשל שמועה כי הרציחות הקניבליות המופיעות בסרט אכן צולמו אל מול המצלמה, וכי הרג את שחקניו.
לאחר שהצליח לאתר את השחקנים ולהוכיח כי עודם בחיים, שוחרר דאודטו.
עם זאת, סצנות של אלימות קשה נגד בני אדם, וסצנות, אמיתיות כפי הנראה, של הרג חיות, הביאו להחרמת הסרט על ידי הצנזורה במדינות רבות בהן ניסו להציגו.
לאחר תחילת שנות ה-80 דעכה הסוגה, אם כי בשנת 1988 ערך הבמאי אנטוניו קלימטי ניסיון להחיותה עם "שואת הקניבלים 2".
סרטים מאוחרים יותר כ"פרויקט המכשפה מבלייר" ניצלו את הרעיון של "קטעי סרט שנמצאו", והן את הרעיון להפיץ שמועה כי המופיע על המסך הוא אמת.
החל משנת 1962 ועד לסוף שנות ה-70 החל גל של סרטי סמוראים רוויזיוניסטיים, לא מסורתיים, להגיע מיפן, בעקבות הפופולריות של מנגת סמוראים מאת קזואו קוייקה.
סרטים מסוג זה, ובמיוחד סדרת סרטי "צ'מברה" (הצליל האמור להישמע כאשר חרב נוקשת בחרב) שמנתה כ-26 סרטים, לא דמו לסרטי ה"ג'ידאי גקי" (סרטים תקופתיים), סרטי הסמוראים של אקירה קורוסאווה, שקדמו להם.
תת-סוגה שהתפתחה בסוף שנות ה-60, בעקבות הצלחת הסרט "אוניבאבא" של קאנטו שינדו, כונתה "ארו-גרו", סרטי מין סאדיסטיים.
הסרטים הגיעו למערב זמן מה לאחר שסיימו את הצגתם ביפן, לעיתים בצורה שונה מעט כגון הסרט "מתנקש השוגון" (Shogun Assassin) שהיה למעשה עריכה ששילבה את שני הסרטים הראשונים בסדרת "הזאב הבודד והגור".
סרטים פופולריים נוספים בסוג זה שהגיעו אל המערב כללו את "ליידי סנואובלאד" ו"הנזו התער".
עשיית הסרטים הללו דעכה באמצע שנות ה-70, למעט חריגים כ"מלחמות הקסם השחור" של מיצומאסה סאטו (1983) או "זיפאנג" של קאיזו האיאשי (1991).
שחקנים מפורסמים בסוגה זו כללו את סוני צ'יבה, שינטרו קאצו, טומיסאבורו וואקאיאמה ומייקו קאג'י.
השפעתם של סרטים אלו ניכרת הן במערב והן במזרח.
קוונטין טרנטינו הושפע מאוד מהסרטים, הן בסרט "ספרות זולה", שבו מצטט המתנקש המגולם על ידי סמואל ל.
ג'קסון פסוקים, שאותם טוען המתנקש שלקח מספר יחזקאל, אך למעשה הם ציטוט מסרט ישן של צ'יבה, והן בסרטי "קיל ביל" המהווים מחווה תימטית ויזואלית לסוג זה של סרטים.
במאים יפנים כטקאשי קיטאנו ממשיכים עד היום ליצור סרטים בהשפעת הצ'מברה.
סרטו של קיטאנו "זטואיצ'י" מ-2004 מהווה מחווה, או אף המשך, לסדרת הסרטים בכיכובו של שינטרו קאצו, בה כיכבה דמותו של המעסה העיוור זטואיצ'י.
סרטי אמנויות לחימה מהונג קונג
במחצית השנייה של שנות ה-60 פרח בהונג קונג אולפן "האחים שאו" (Shaw Brothers), שהפיק סרטים על פי מסורת ספרותית מקומית, העוסקת באמנויות לחימה בשם "וושיה" (Wǔxiá), שהציגו אלימות חזקה ואקרובטית.
הסרטים הללו הושפעו מסרטי הסמוראים והצ'מברה מיפן, ומיצירות "ווקסיה" של סופרים מקומיים, כמו גם מהצורך להחזיר את קהל הצופים בהונג קונג לאולמות, עם עלייתה של הטלוויזיה.
על אף שסרטים אלו הסתמכו על מסורת מקומית, ונחשבו לקולנוע לגיטימי מהזרם המרכזי במקום בו נוצרו, הרי שכאשר הגיעו למערב, נחשבו לתת סוגה בסרטי הניצול.
הז'אנר זכה למספר כוכבים כג'ימי וונג יו, אלוף שחייה לשעבר, והבמאי צ'אנג צ'ה הידוע בסרטיו "האלוף בעל היד האחת" (1967) ו"סנונית הזהב" (1968), כשמתחרהו הגדול הוא לאו קאר ליונג, ששימש ככוריאוגרף לסצנות הקרב בכמה מסרטיו הידועים של צ'ה, ולאחר מכן פיתח קריירה עצמאית כבמאי.
עם תחילת שנות ה-70 החלו אולפני הונג קונג להתמקד באמנות הקונג פו כשסרטו של וונג יו "המתאגרף הסיני" (1970) נחשב לחלוץ הסוגה.
ז'אנר הקונג פו זכה להתעניינות ברחבי העולם.
סרטי קונג פו מדובבים, ולעיתים קרובות ערוכים מחדש ונושאים שמות שונים, הגיעו לאולמות הקולנוע שהציגו "סרטי ניצול" ולטלוויזיה.
בשנות ה-80 הפכו סרטי הקונג פו לסרטי הנינג'ה, ושמרו על החיות של הז'אנר.
הפופולרי ביותר מבין כוכבי הז'אנר היה ברוס לי, יליד ארצות הברית שעשה קריירה בהונג-קונג.
לי השלים עשיית ארבעה סרטים בלבד לפני מותו, ב-1973, אך הפופולריות שלהם הפכה את ז'אנר הפעולה מהונג קונג לידוע ואהוב בעולם.
מותו הביא לתופעה הידועה כ"ברוספלויטיישן" – גל של סרטי קראטה מהמזרח הרחוק, בכיכובם של שרירנים אסיאתיים הנושאים את השם "ברוס לי" באיותים שונים, תוך ניצול גמישותה של השפה האנגלית באיות שם זה.
סרטי ניצול העוסקים בזומבים כוללים בדרך כלל תיאורי אימה וזוועה גרפיים יותר מסרטי הזומבים "הממסדיים".
העלילה בהם בדרך כלל פחות ליניארית, והם כוללים גם עירום.
על אף שסוגת סרטי הזומבים הייתה קיימת משנות ה-30, סרטי ניצול העוסקים בזומבים החלו להיווצר רק בשנות ה-70 בעקבות הצלחת "שחר המתים" (1978), סרטו של ג'ורג' א.
רומרו, הפקה אמריקנית / איטלקית, שתיאר מציאות בדיונית בה המתים קמים מקבריהם ומנסים לאכול את החיים.
הסרט הופץ באירופה תחת הכותרת "זומבי" ומשך תשומת לבם של מפיקים איטלקיים, שהחלו ליצור לו המשכונים.
"זומבי 2" הופק על ידי לוצ'יו פולצ'י במהירות, במקביל להפצת "שחר המתים" באירופה, על מנת לנצל את הצלחת "שחר המתים".
שלא כ"שחר המתים" כלל "זומבי 2" כמויות ניכרות של עירום, וגם סצנות זוועה רבות יותר, והיה למעשה למוביל בגל סרטי הניצול שעסקו בזומבים.
בעקבותיו באו "זומבי 3", "זומבי 4", וסרטים רבים נוספים כ"שואת הזומבים" (Zombie Holocaust) של מרינו ג'ירולמי ששילב את סוגת סרטי הניצול הקניבליים עם זו של הזומבים.
גל הסרטים דעך בתחילת שנות ה-80.
"סרטי מונדו", הנקראים אף "שוקיומנטרי" (Shockumentary - הלחם של "שוק" (הלם) ו"דוקומנטרי"), הם מעין סרטי תעודה המתמקדים בנושאים סנסציוניים, כגון מנהגים אקזוטיים בעולם הנוגעים למין ולמוות, או תיעוד של אסונות ואירועי טבע מזעזעים.
בניגוד לסרט התעודה מן השורה, ובדומה לסוגת סרטי ההלם, מטרתו של סרט המונדו אינה להרחיב את דעתם של צופיו, אלא לגרום להם להלם, לזוועה ולזעזוע.
מכיוון שכך, סרטים אלו עוסקים בנושאים המהווים בדרך כלל טאבו בחברות המערב, ומביאים את החומר באופן מוחשי, תוך הדגשה כי מה שקורה על המסך הוא אמיתי, אם כי לעיתים המדובר בסצנות מבוימות.
השם "מונדו" בא מהסרט האיטלקי המצליח "מונדו קאנה" (1962) (באיטלקית "עולם של כלבים", ומכאן כי העולם, כמוצג בסרט, הוא ברוטלי וחסר רחמים).
"מונדו קאנה" זכה למספר רב של סרטי המשך, רבים מהם הופקו באיטליה.
סרטי מונדו היו סוגה חשובה בתרבות סרטי הניצול בשנות ה-60 ושנות ה-70. הסרטים עברו שינוי הדרגתי, ומהצגת מנהגים אקזוטיים של שבטים נידחים, עברו, בעקבות הצגת הסרט המצליח "פני המוות" מ-1978, לתיעוד של מיתות משונות, התאבדויות, רציחות והוצאות להורג.
על אף שסרטי המונדו הקלאסיים דעכו לקראת שנות ה-80, הפקת "סרטי המוות" נמשכה אל תוך שנות ה-2000.
סרט "ספלאטר" (באנגלית "Splatter" - התזה), או זוועיתון, הוא סוג של סרט אימה המתמקד במכוון בתיאורים גרפיים של זוועה ואלימות.
סרטים אלו השתמשו באפקטים מיוחדים כדי להביא למסכים כמויות מוגזמות של דם וקרביים, ומפגינים עניין מוגזם בפגיעות של הגוף האנושי.
כסוגה בפני עצמה החלו סרטי ה"ספלאטר" ביצירתם של הרשל גורדון לואיס ודייוויד פ.
פרידמן, שבתחילת שנות ה-60 יצרו סרטים כ"חגיגת הדמים" (Blood Feast; 1963) ו"אלפיים מטורפים!" (!Two Thousand Maniacs; 1964).
לואיס, שהחל את דרכו בייצור "סקספלויטיישן", ראה כיצד בשנות ה-60 חודרות סצנות עירום לקולנוע הממסדי, והסרטים שייצר איבדו את ייחודם.
הוא החליט לפנות לתחום נוסף שהיה בבחינת טאבו – אלימות, דם וקרביים.
במקביל לעליית סרטי ה"ספלאטר" הפך הקולנוע הממסדי אף הוא לאלים יותר וגרפי יותר בתיאורי זוועה ומוות, בסרטים כגון "בוני וקלייד" (1967) של הבמאי ארתור פן או "חבורת הפראים" (1969) של הבמאי סם פקינפה.
בעוד שיצירתו של לואיס הוקרנה בעיקר בבתי קולנוע מסוג דרייב אין, ונחשבה לשוליים שבשוליים, הביאו סרטים ממסדיים אלו לניפוץ טאבו על דם ואלימות, שאפשר גם את קבלת סרטי השוליים.
סרטי ה"ספלאטר" קיבלו תנופה עם "ליל המתים החיים" (1968) של ג'ורג' א.
על אף שסרטים אלו הם מסוג "סרטי הזומבים", סצנות הזוועה בהם משייכות אותם גם לסוגת ה"ספלאטר", ואכן הביטוי "ספלאטר" הומצא על ידי רומרו בהתייחס ל"שחר המתים" שיצר.
על אף קשיים עם הצנזורה בארצות הברית ובבריטניה, המשיכה סוגת ה"ספלאטר" לפרוח, וסרטים מסוג זה נעשים גם במאה ה-21. מספר במאי "ספלאטר" הפכו לאחר מכן לבמאים ממסדיים ויצרו להיטי ענק מסחריים.
סם ריימי, במאי סדרת ספיידרמן, החל את דרכו בסוגת ה"ספלאטר" עם הסרט "מוות אכזרי" ("The Evil Dead"; 1981), ופיטר ג'קסון יוצר הטרילוגיה הקולנועית של "שר הטבעות" החל את דרכו בניו זילנד כבמאי ספלאטר עם סרטים כ"טעם רע" ("Bad Taste"; 1987) ו"מת מוחית" ("Braindead"; 1992).
סרטים אלו של ג'קסון הכילו כל כך הרבה זוועה, עד כדי כך שהדבר נחשב לאפקט קומי.
יש המכנים אותם "ספלאטסטיק" על משקל סלפסטיק.
בכל אופן, יש להבחין בין סרטי ספלאטר לבין סרטי אימה, שלעיתים מופקים בתקציב גבוה, בהשקעת זמן ותוך ניסיון לייצר סרט בעל ערך אמנותי.
עליית עלויות ההפקה בארצות הברית, גם של סרטים שנחשבו כ"סרט סוג ב'", והצלחת מערבוני הספגטי, הביאה את המפיצים האמריקנים לפנות לאירופה על מנת לנסות ולרכוש שם בזול סרטים שיצליחו בארצות הברית.
דוגמה מוקדמת לכך היא הצלחתו של המפיץ ג'וזף אי.
לווין שרכש בשנת 1958 את הסרט האיטלקי "הרקולס", סרט "חרבות וסנדלים" דובר אנגלית, בכיכובו של שחקן אמריקני בשם סטיב ריבס, עבור 35,000$.
הסרט היה ללהיט בלתי צפוי, הכניס למפיציו פי כמה מההשקעה שהשקיעו בו, והביא לגל של סרטי "הרקולס" ו"מאצ'יסטה" דוברי אנגלית או מדובבים לאנגלית.
מספר שנים לאחר מכן נרכש בעבור חופן דולרים בעבור אותו הסכום, ואף הוא הכניס למפיצים סכום נאה.
בנוסף למערבונים וסרטי "חרבות וסנדלים" הופקו באירופה חיקויים מקומיים זולים לסרטי ריגול נוסח ג'יימס בונד או סרטי הבלש הקשוח נוסח הארי המזוהם, שדובבו לאנגלית, קיבלו שם אמריקני, ונרכשו, לרוב כסרט השני ב"סרט כפול".
זרם חשוב בסרטים האירופים שהגיעו בצורה זו אל המסך האמריקני הוא סרטי הג'אלו.
ג'אלו (giallo) הוא סוג סרטים שהתפתח בשנות ה-60 באיטליה, כעיבודים למסך של סוג מותחנים איטלקי ייחודי שנקרא אף הוא ג'אלו.
ג'אלו באיטלקית פירושו "צהוב", ומותחנים אלו היו ידועים בכריכתם הצהובה.
אך על אף שהג'אלו הקולנועי החל בעיבוד של ספרי הג'אלו, הוא פיתח עד מהרה שפה ייחודית ששילבה אימה ומתח פסיכולוגי, ואלמנטים רבים של זוועה מסוג סרטי ה"ספלאטר".
בשנות ה-70 פרח הג'אלו ביצירתם של במאים כדאריו ארג'נטו, מריו באווה ולוצ'יו פולצ'י.
סרטים אלו התאפיינו בסצנות רצח ארוכות, שכללו התזת דם מרובה, צילום אופראי כמעט, בצבעים עזים ומסוגננים ומוזיקת רקע יוצאת דופן (למשל, שיתוף הפעולה של ארג'נטו עם אניו מוריקונה).
כן כללו הסרטים כמויות נדיבות של מין ועירום.
בניגוד לשאר סרטי ה"ספלאטר" וה"סלאשר" שמרו סרטים אלו על אלמנט "מי עשה זאת" אותו שאבו מהמקור הספרותי, ולרוב עסקו בנושאים פסיכולוגיים של טירוף, ניכור ופרנויה.
על אף שתקופת השיא של הג'אלו הייתה בשנות ה-70, המשיכו במאים כארג'נטו ליצור בסוגה זו אף בשנות ה-2000.
סרטי הניצול, באופן טבעי, אינם נכנסים לקטגוריות קשיחות.
סרט ניצול יכול להיות סרט זומבים וגם סרט קניבלים, סרט הלם וגם סקספלויטיישן, וכיוצא בזה.
במהלך השנים התפתחו סוגות שונות ומשונות, העוסקות, אם בנושא ספציפי מאוד, ואם בשילוב של מספר סוגות קיימות; סרטי "נאנספלויטיישן", העוסקים בנזירות הנקלעות למצבים מסוכנים וארוטיים, סרטי "דייקספלויטיישן" העוסקים בלסביות הנקלעות למצבים מסוכנים וארוטיים, וכיוצא בזה.
כל עוד שמרו הסרטים על התמקדות בסנסציוני, ועל "רוח" סרטי הניצול מבחינת ערכי ההפקה, והוצגו בקולנועים המיועדים לכך במסגרת "הצגה כפולה", ניתן היה לכנותם "סרטי ניצול".
אחר כך זכתה סדרת סרטי אסקימו לימון (9 סרטים שהופקו החל מ-1978) להצלחה בישראל ובעולם, לאחר שדובבו לגרמנית, ספרדית צרפתית, איטלקית, אנגלית ושפות רבות נוספות.
ז'אנר נוסף של סרט ניצול שהיה פופולרי בישראל, היה טרנד סרטי מלחמה ואקשן על רקע הניצחון הישראלי במלחמת ששת הימים, שבעקבותיה הופקו שורה של סרטים בהם: "60 שעות לסואץ" (1967), "המטרה טיראן" (1968), "חמישה ימים בסיני " (1969) ו-"הפריצה הגדולה" (1970).
הערכה מחודשת של סרטי הניצול
סרטי הניצול, שנחשבו בעת עשייתם למוצר נחות, זוכים כיום לעיון מחודש, ולהערכה מחודשת.
פסטיבלי קולנוע רבים בעולם מעלים רטרוספקטיבות של סרטי הניצול, כגון פסטיבל הסרטים הבינלאומי בחיפה בשנת 2005 בכותרת "Midnight Madness", ויש הכרה בכך שסרטים אלו מייצגים פן חשוב של הקולנוע, שאין להתעלם ממנו.
יש חובבי קולנוע הנזכרים בסרטים אלו ובבתי הקולנוע שבהם הוצגו בערגה נוסטלגית.
בשנת 2007 יצרו הבמאים קוונטין טרנטינו ורוברט רודריגז "סרט כפול" המורכב משני הסרטים "פלאנט טרור" ו"חסין מוות".
הסרטים נוצרו במכוון באופן שהזכיר את האווירה ב"מטחנות" – תמונה היוצאת ממיקוד, קפיצות ושריטות בסרט, גליל שלם של סרט שנעלם, וטריילרים (קדימונים) לסרטים פיקטיביים המתאימים אף הם לסוגת הניצול – סרטי סקספלויטיישן או "סלאשר פילמס", סרטי אימה רוויי דם.
שני הסרטים יחדיו שווקו בשם המשותף "גריינדהאוס".
הבמאי סייג' סטאלון (בנו של סילבסטר סטאלון) ושותפו בוב מוראוסקי הקימו חברה בשם "גריינדהאוס ריליסינג" העוסקת בשחזור והפצה של סרטי ניצול, והעברתם מסרט מגנטי למדיה דיגיטלית.
סרט פיראטי הוא סרט המוצע להורדה או צפייה ישירה באינטרנט תוך הפרה של חוקי זכויות יוצרים.
הסרטים מופצים בעיקר על ידי קבוצות מאורגנות הנקראות "Warez".
הסרטים הפיראטיים מגיעים בפורמטים שונים.
ההפצות הראשונות של סרט מסוים הן בדרך כלל בעלות איכות ירודה (בשל מחסור במקורות), אך עם הזמן יוצאות גרסאות איכותיות יותר, כשיש מקורות טובים יותר.
בתחילה הסרטים שהיו ניתנים להורדה וצפייה היו רק סרטים שצולמו על ידי מצלמה בהקרנת הסרט בקולנוע ("CAM").
סרטים אלו היו באיכות ירודה, אך למרות זאת היו פופולריים.
כיום הסרטים באיכות הגבוהה (בעיקר Blu-ray ו-DVD-Rip) הם הנפוצים ביותר להורדה וצפייה ברשת האינטרנט.
בדומה לתוכנות פיראטיות, הפצת הסרטים והסדרות הפיראטיים נעשית בדרך כלל באמצעות רשתות שיתוף קבצים, פרוטוקול P2P ובעיקר פרוטוקול ביטורנט.
קובצי הטורנטים של הסרטים והסדרות הפיראטיים עולים לאתרי טורנטים כמו The Pirate Bay.
בשנת 2014 יצאה לאור התוכנה החופשית "Popcorn Time", המאפשרת צפייה בסרטים ובסדרות פיראטיים על ידי הזרמה בפרוטוקול ביטורנט ללא צורך בהורדתם למחשב.
סוגי הפצה של סרטים פיראטיים
CAM: גרסה מוקדמת מאוד שניתנת להורדה וצפייה באינטרנט.
איכותה ירודה יחסית לגרסאות הבאות, אך היא נפוצה מאוד בשל העובדה שהיא יוצאת מיד כשהסרט יוצא להקרנה על מסכי הקולנוע.
עם הזמן, כשיוצאות לאינטרנט גרסאות טובות יותר להורדה וצפייה, מאבדים עניין בגרסה זו.
גרסה זו היא בעצם צילום פרטי של הסרט ישירות ממסך הקולנוע.
TS: ההבדל הגדול הוא בסאונד, שכן שלפורמט זה יש איכות קול טובה הרבה יותר.
גרסה זו גם היא מצולמת ישירות ממסך הקולנוע, אך פסקול הסרט לא מוקלט ממיקרופון המצלמה, אלא מוטבע בסרט ממקור אחד, לעיתים מסליל ההקרנה, ולכן איכות הסאונד גבוהה יחסית.
Telecine: הפצה שמקורה בסליל ההקרנה המקורי, ואיכותה משתנה.
Workprint: עותק של סרט לא גמור שהודלף מאולפני ההקלטה.
לעותק זה לא יהיו "אפקטים מיוחדים", יחסרו בו דברים מהסרט, ולפעמים יופיע בו סימן של שעון רץ שלא ניתן להורדה.
R5: סרטים שמקורם ב"אזור 5" - מזרח אירופה, הודו, ארצות אפריקה, קוריאה הצפונית ומונגוליה.
לסרט בפורמט זה איכות וידאו טובה, אך אם מקור ההפצה של הסרט כולל פסקול אנגלי, איכות הסאונד לא תהיה גבוהה (עקב השקעה מועטה בגרסאות היוצאות באזורים אלו).
סוג זה נפוץ מאוד, ומופץ ברשת מוקדם יחסית לגרסאות אחרות באיכות גבוהה, משום שמקורו במדינות אשר אחוז הפיראטיות בהן גבוה, ועל כן החברות מפיצות שם למכירה את הסרטים במועד מוקדם יותר ובמחיר נמוך יותר, על מנת לעודד רכישה.
כמו כן, עקב העובדה שהסרט מאזור 5, הסרט עשוי לכלול חלקי פסקול בשפה זרה (נדיר).
DVD Rip: סרט שקודד ישירות מגרסת DVD רשמי של המפיץ הרשמי של הסרט.
DVDR: קודד ישירות מגרסה קמעונאית סופית של הסרט בפורמט DVD.
בדרך כלל היא עותק מלא לגרסת ה-DVD שמוצעת למכירה.
אם ה-DVD המקורי היה בפורמט DVD-9, התוספות לסרט יורדו והסרט יוצע להורדה בגרסת DVD 5 רגילה.
בעקבות כך שהגרסה באה מעותק DVD, הרזלוציה המקסימלית היא 576p.
כיום גרסה זו, יחד עם DVD Rip נחשבות להכי פחות נפוצות, בעקבות עליית הפופולריות של תקליטורי בלו-ריי.
Screener: גרסה דומה ל-DVD Rip, אך מקורה הוא מקלטת VHS.
BR/BD RIP או BlueRay RIP: קודד מתקליטור BlueRay של גרסה קמעונאית סופית של הסרט.
לרוב באיכות HD או קרובה לה.
אלו הגרסאות הפיראטיות באיכות הגבוהה ביותר.
TVRip: גרסה שמקורה מהטלוויזיה, בדרך כלל סרטי טלוויזיה שונים, ולפעמים סרטים ששודרו ברישיון בתחנות טלוויזיה שונות.
PPV = Pay-Per-View או בעברית: שלם וצפה.
מדובר בקבוצה הפועלת מתוך בית מלון שבו מראים לדיירים סרטים חדשים שעדיין לא יצאו, הקבוצה מקליטה את הסרטים הללו ישירות ממכשיר הטלוויזיה של בית המלון ומפיצה אותם באינטרנט.
איכות סרטי ה-PPVRip דומה מאוד לאיכות סרטי ה-VHS-Screener, לשניהם יש את אותה רזולוציית המסך המלא של הVHS/TV.
ככל הנראה מדובר ב-Promotional VHS-Screener, עותקים שהאולפנים עצמם משחררים לאנשים מסוימים לצורך התרשמות מהסרט עוד לפני שהוא יוצא למסכי הקולנוע, עותקים אלה בעיקר נועדו לצורך קידומו ופרסומו של הסרט החדש, ורוב הסיכויים שחלקים מהסרט יוצגו בשחור/לבן.
סוגי הפצה של סדרות פיראטיות
מקורה בשידור טלוויזיה בפורמט SDTV באיכויות 480p, 240p ו- 576p.
מקורה בשידור טלוויזיה בפורמט HDTV באיכויות 720p ו- 1080p.
נפוץ מאוד (בסדרות של 40 דקות, פורמט כזה ישקול בערך 1GB).
Screener: מקורה בשידור של תחנות המשדרות בפורמט HDTV, אך אין היא שומרת על האיכות הגבוהה, ובפועל איכותה היא כשל ה-SD, וכך יהיה גם משקלה.
HR: איכות טובה יותר משל טלוויזיה רגילה.
סרט סנאף , המכונה בעברית גם סרט לבן, הוא סרט קצר או סרטון קצר המציג מוות אמיתי של אדם (שנגרם על ידי רצח או התאבדות) וזאת באופן מפורש, ללא בימוי של הפעולה או שימוש באפקטים מיוחדים.
המונח מתאר ז'אנר שמטרתו בידור או סיפוק מיני בלבד, ואשר צולם בכוונה תחילה לשם אלה ולצורכי הפצה, והכוונה איננה למקרי מוות שצולמו במקרה או לצרכים תיעודיים אחרים.
מקרי המוות המתועדים בסרטים המוגדרים כסנאף מלווים לרוב בפעולות כגון אונס או עינויים (המסתיימים במוות).
סרטי סנאף מהווים השראה ליצירות קולנוע וספרות רבות מתחומי האימה, תרבות השוליים והמחתרת, מדע בדיוני והקולנוע הדוקומנטרי.
במקורו, מתאר המונח "סנאף" סרט רצח בעל תוכן פורנוגרפי המופץ במחתרת, אך כיום סרטים רבים המוצגים תחת כותרת זו כוללים מוות לשם בידור בלבד ללא מין, ומופצים בחופשיות יחסית באינטרנט, בעיקר בקרב קהילת משתפי הקבצים.
המושג נטבע בשנת 1971 על ידי אד סנדרס, מחברו של ספר שעסק ברצח השחקנית שרון טייט (אשת הבמאי רומן פולנסקי) יחד עם ארבעה אנשים נוספים באוגוסט 1969 על ידי אנשי צ'ארלס מנסון, שעל-פי הספר עסקו בצילום "סרטים אלימים" ופורנוגרפיה.
בספר מראיין סנדרס אדם הטוען כי היה חלק מאותה החבורה, ושואל אותו על אודות קיומו של סרט המציג עריפת ראשה של נערה עירומה אשר צולמה, כביכול, על ידי מנסון.
המרואיין טוען שסרט הסנאף קיים, אך מודה כי לא צפה בו בעצמו.
הסרט עצמו לא נמצא מעולם.
יש הטוענים כי תעשיית סרטי הסנאף היא תעשייה מסחרית משגשגת בשל הביקוש הענק לאלימות ויזואלית, המלווה בקלות שבהפצת הסרטים ברשת האינטרנט, אך מנגד הטענה הרווחת היא כי סרטי סנאף אמיתיים אינם קיימים כלל וכי מדובר באגדה אורבנית, וכי הסרטים המופצים הם מזויפים.
טענה זו התחזקה כאשר נפתחה חקירת FBI על אודות מקורו של אחד מסרטי הסנאף המפורסמים ביותר, "Flower of Flesh and Blood" היפני, בעקבות תלונה של השחקן צ'ארלי שין שצפה בחלק ממנו וסבר כי מדובר ברצח אמיתי.
בעקבות החקירה אולצו יוצרי הסרט על ידי הרשויות ביפן להוכיח כי הוא מזויף.
ניסיונות רבים שנעשו על ידי עיתונאים ועל ידי ה-FBI לאורך השנים במטרה להוכיח כי תעשיית סרטי הסנאף האמיתיים אכן קיימת עלו בתוהו.
קיימים מספר מקרים בהם אנשים הורשעו ביצירת סרט סנאף.
דוגמה לכך היא המקרה של ארנסט דיטר קורצן וסטפן מייקל מאן, גרמנים שחטפו בשנת 1997 צעירה גרמניה ממוצא טורקי, בת 21 מקלן, בשם ג'וליה אקפינר, שעבדה כזונה.
הם אנסו ורצחו אותה לעיני המצלמות מתוך כוונה למכור את הסרט ב-16 אלף דולר בארצות הברית.
סרט פשע הוא ז'אנר קולנועי המתמקד בחייהם של עבריינים ופושעים.
הגישה הסגנונית של סרט הפשע עשויה להשתנות, החל מתיאורים ריאליסטיים של ביוגרפיות אמיתיות של אנשים שקיימים (או שהיו קיימים) במציאות, וכלה בסיפורים דמיוניים מופרכים אודות מעשי רשע שטניים של נבלים בדיוניים.
הפרוטגוניסט בסרט הפשע הוא לרוב עבריין או פושע, ובדרך כלל הסיפור יסופר מנקודת מבטו.
היחס של הסרט כלפי הפושע, וכלפי מעשי הפשע שלו, הוא בדרך כלל יחסי שאיננו שיפוטי.
הגיבור-הפושע יוצג כדמות מורכבת, ובמקרים רבים אף יוצגו המניעים למעשיו כחיוביים או כצודקים, זאת בניגוד לסרטים שבהם האנטגוניסט הוא הפושע, ואז הוא יוצג כנבל, כרשע מוחלט.
"סרט מאפיה" הם סרטים אשר הגיבורים בהם מעורבים בפעילות של המאפיה, או חברים בכנופיות וארגוני פשיעה.
סרטים בולטים בז'אנר זה: פני צלקת (1932) ופני צלקת (1983), הסנדק, היו זמנים באמריקה, החבר'ה הטובים, ספרות זולה, לוק, סטוק ושני קנים מעשנים, כנופיות ניו יורק, הבלתי משוחדים, קזינו, האירי, כלבי אשמורת והשתולים.
"סרטי יאקוזה" הוא ז'אנר פופולרי בקולנוע היפני המתמקד בפעילותה של המאפיה היפנית, היאקוזה.
"נוהלי משטרה" הם תת-סוגה של ספרות בלשית ולרוב בעלי סוף מפתיע.
העלילה מתמקדת בפעילותה של המשטרה במהלך פענוח פשע.
לדוגמה: החשוד המיידי, רצח מתקתק, צ'יפס, The Bill.
פילם פוליסייר (פולאר) הוא מונח המורכב מחיבור בין שתי מילים (פילם-סרט, פוליסייר- משטרה) בהקשר של ז'אנר הפילם נואר הצרפתי.
סרטי הפולאר (פילם פוליסייר) הם ז'אנר ספציפי של דרמת פשע בה מעורבת תעלומה עיקרית וגיבור ראשי, בסרטים השייכים לז'אנר מככבים דמויות של גנגסטרים, בריונים, ובלשי משטרה, הלבושים במעיל גשם ארוך וכובע.
סרטי הפולאר התפתחו מוקדם בקולנוע הצרפתי בכוונה לחקות את סרטי הפילם נואר האמריקאי בשנות ה-40. הז'אנר עבר מספר גלגולים הכוללים: פולאר, נאו פולאר, ופוסט נואר.
הקריטריונים לפילם נואר תמיד ניתנים לזיהוי.
הן מבחינת התאורה האפלה, זוויות הצילום והסאונד.
הפילם נואר (והפולאר) סובב סביב הדמות הראשית שכמעט תמיד אאוטסיידרית ובודדה, גבר שמראהו והתנהגותו קשוחה.
איש חוק או פושע בעל מוסריות גבוהה מאוד הנלחם קרב הישרדותי בכוח חזק ממנו.
הגיבור המרכזי בדרך כלל אינו ניתן לשבירה (לדוגמה דמויות המשוחקות על ידי ז'אן-פול בלמונדו) הדמות המרכזית בדרך כלל תמות בחמש דקות האחרונות של הסרט.
סרטים המזוהים עם ז'אנר הפולאר: "הסמוראי" של מלוויל.
הסרט touchez pas au grisbi של ז'אק באקר (Jacques backer) משנת 1953 שהוא אחד מהסרטים המוקדמים בז'אנר ששלט במשך עשורים רבים בקולנוע הצרפתי.
"קומדיית פשע" היא הצגת נושא הפשיעה באופן הומוריסטי, לרוב בתור גרוטסקה או פארודיה על עולם הפשע, או ניסיונות פשיעה מרושלים.
למשל: "ברוז'", "קח את הכסף וברח", "נוכלים בניו יורק", "טעות בסנדק", "הבלש בעל רגלי הקטיפה", "לוק, סטוק ושני קנים מעשנים" וסדרת סרטי "האקדח מת מצחוק".
"סרט אפל" (פילם נואר) סגנון קולנועי משנות ה-40 ושנות ה-50 הייחודי באווירה, בסגנון, במערכת ערכים מוסרית ובדרך הצגת הדמויות.
שורשיו של הסרט האפל הם בסוגת "הבלש הקשוח" (Hard Boiled Detective).
נאו-נואר מתייחס לסרטים מודרניים שהושפעו מהפילם נואר הקלאסי, כגון עיר החטאים.
"סרטי שוד" הם סרטים בהם העלילה נסובה סביב אירוע שוד או גנבה אחד, לרוב על ידי קבוצת אנשים.
דוגמאות: אושן 11 והאחד עשר של דני אושן, כלבי אשמורת, אחר צהריים של פורענות והעוקץ.
סרטי "דרמה משפטית" (או "דרמת בית משפט" או "דרמת חוק") הם סרטים שלא עוסקים בפשע עצמו באופן ישיר, אלא בתהליכים המשפטיים המנהלים אחריו.
עלילה אופיינית תציג עורך דין בתפקיד הגיבורי הראשי, בין אם כתובע ובין אם כסניגור המנסה להוכיח את חפותו של מרשו.
לדוגמה: אל תיגע בזמיר, 12 המושבעים, קרמר נגד קרמר ובחורים טובים.
"סרטי בית סוהר" הם סרטים העוסקים בחיים בין כותלי בית הסוהר או הימלטות ממנו.
למשל: אמריקה X, בשם האב, קן הקוקייה, הניסוי ואקספרס של חצות.
סרטי פשע פסיכולוגיים - סרטים העוקבים אחרי הלך הרוח של אדם שפוי או חולה נפש שמסתבך בפשע.
לדוגמה: שתיקת הכבשים או נהג מונית
סרט קצר או סרטון הוא סרט שאורכו שניה עד 79 דקות
הסרטים הקצרים התחילו בקולנוע הצרפתי ומכיוון שלא היו סרטים באורך מלא לא היה צורך לכנות את הסרטים הקיימים "קצרים".
תחילת השימוש במונח "סרט קצר" באמריקה של העשור השני של המאה ה-20. בתקופה זו, החלה מגמת התארכות של סרטי הקולנוע.
בתוכנייה קולנועית טיפוסית, הוקרנו מספר סרטים קצרים ורק אחריהם סרט באורך מלא.
סרטים קצרים אלה היו מצולמים או סרטי אנימציה.
בעיקר נעשה שימוש בסרטי קומדיה קצרים, בכיכובם של קומיקאים מפורסמים כמו צ'ארלי צ'פלין, לורל והארדי ובאסטר קיטון, שחקנים שהתפרסמו בזכות הסרטים הקצרים לצד סרטיהם באורך מלא.
סרטים מצוירים ויומני קולנוע החלו את דרכם בדרך זו.
לעיתים פחות תכופות, הוקרנו גם סרטי מסע, ביוגרפיות מוסרטות או קונצרטים.
תבנית זו הייתה כה פופולרית, עד שרובן ככולן של חברות הפקת הסרטים העסיקו מחלקות שלמות, שתפקידן היה לפתח ולהפיק סרטים אלה.
בתקופת הסרטים האילמים וראשית תקופת הסרטים הקוליים, היו חברות שיצרו אך ורק סרטים קצרים.
בשנות ה-50, עם התחזקות מעמד הטלוויזיה בתרבות הפופולרית, ירד קרנם של הסרטים הקצרים.
סרטים קצרים ישנים שודרו בשידורים חוזרים בחינם, ורק הסרטים המצוירים הפופולריים המשיכו להיות מופקים.
עד סוף שנות ה-60, עלות ההפקה של סרטים קצרים מסחריים לא הצדיקה את התמורה, והם נעלמו כליל מהמסכים של בתי הקולנוע.
סרטים קצרים במאה העשרים ואחת
באירופה, אמריקה הלטינית ואוסטרליה מתאר המונח סרטים קצרים אף יותר והם מהווים לרוב תצוגת תכלית של צלמי קולנוע ובמאי פרסומות.
ההגדרה האמריקאית מתייחסת לרוב לסרטים באורך של 20 דקות עד 45 דקות של במאים מתחילים בהוליווד העוסקים פעמים רבות בנושאים שסרטים מסחריים וארוכים יותר נמנעים לעסוק בהם.
היוצרים של סרטים אלה נהנים מחופש יצירה רחב יותר ומיכולת גדולה יותר לקחת סיכונים אמנותיים, אולם על מנת למצוא קהל עליהם להסתמך על פסטיבלי סרטים והקרנות בסינמטקים.
גם בצד המסחרי, קיימת היום נוכחות לסרטים הקצרים.
סרטים קצרים מהווים תוספות פופולריות ל-DVD.
סרטים אלה מכילים לרוב תיעוד "מייקינג אוף" של הפקת הסרט.
את סרטי האנימציה באורך מלא של חברת פיקסאר מקדימה הקרנה של סרט אנימציה קצר של החברה.
סרטים קצרים צוברים פופולריות גם בקרב יוצרי סרטים חובבנים, העושים שימוש בציוד הצילום ההולך ונעשה זול יותר, לצד תוכנות לעריכת וידאו, שנעשו זמינות ונגישות במאה העשרים ואחת.
סרט סטודנטים הוא סרט שהופק במסגרת לימודיהם האקדמיים של יוצריו בבית ספר לקולנוע.
סרט סטודנטים מכונה לעיתים גם סרט גמר, אם בית הספר לקולנוע אשר במסגרתו נעשה הסרט הכיר בו כפרויקט גמר הלימודים של יוצריו.
סרטי סטודנטים הם, בדרך כלל, סרטים קצרים, ולא סרטים באורך מלא.
עם זאת, ישנן מספר דוגמאות של במאים, אשר סרטם העלילתי הראשון באורך מלא מבוסס על עלילת סרט הגמר שלהם (כגון: "כנפיים שבורות", "חתונה מאוחרת", "יוסי וג'אגר", "נגוע", "אפס ביחסי אנוש").
מאז 1986, מתקיים בישראל פסטיבל בינלאומי לסרטי סטודנטים.
סרט עצמאי או סרט אינדי הוא סרט קולנוע עלילתי אשר מופק שלא במסגרת אחד מאולפני הקולנוע הגדולים.
כמו כן, המונח מתייחס לסרטים אמנותיים, אשר שונים בסגנונם ובתוכן שלהם באופן ניכר מרוב סרטי המיינסטרים המשווקים לקהל הרחב.
לעיתים, על אף שסרטים עצמאיים מופקים על ידי חברות הפקה עצמאיות, חלקם עדיין מופצים ומשווקים על ידי האולפנים הגדולים (לרוב, על ידי חברות בנות שלהם).
במקרים רבים, אך לא תמיד, סרט עצמאי יהיה דל-תקציב.
סרט אשר לא יותר ממחצית תקציבו ממומן על ידי אולפן גדול - ייחשב כסרט עצמאי.
סרטים עצמאיים נבדלים, לעיתים, מסרטים אחרים בכך שהתוכן והסגנון הוויזואלי שלהם הם חזונו האמנותי והאישי של הבמאי.
לעיתים, אך לא תמיד, סרטים עצמאיים מתוקצבים בצורה משמעותית פחות מאשר סרטים של אולפני הקולנוע הגדולים.
באופן כללי, שיווקם של סרטים עצמאיים מאופיין בהפצה מוגבלת, המיועדת לקהל צופים קטן ומסוים.
סרט פורנוגרפי הוא סרט קולנוע פרובוקטיבי המציג תיאורים של פעילויות מיניות, ומתמקד בעלילתו ברומנטיקה עם דגש על המיניות.
צפייה בסרט, לעיתים רבות, משפיעה על הצופים בו, וגורמת לתגובות פיזיות בגופם, כגון זקפה ושפיכה מהפין או רטיבות ושפיכה נשית מהפות ובסופו של דבר אף אורגזמה.
כינויי סלנג מוכרים לסרטים פורנוגרפיים הם "סרטים למבוגרים בלבד", "סרטים אירוטיים" ו"סרטים כחולים".
סרטי פורנו הופיעו לראשונה זמן קצר לאחר המצאתו של הקולנוע, בסוף המאה ה-19. בין הסרטים הראשונים היה הסרט שנקרא "Am Sklavenmarkt" משנת 1907 שהופק באוסטרו הונגריה.
לאורך ההיסטוריה הקולנועית, מצלמת הקולנוע שימשה מאז ומתמיד לצילום סרטים פורנוגרפיים, אולם לאורך שנים רבות סרטים אלו לא היו זמינים לקהל הרחב, והיו מופצים בצורה מחתרתית ופרטית, או מוקרנים רק במועדונים פרטיים.
רק במהלך שנות ה-70, החלו הסרטים הפורנוגרפיים לזכות בלגיטימיות (אם כי מסויגת ומוגבלת).
בתחילת שנות ה-70 הופצו בארצות הברית כמה סרטים פורנוגרפיים שהתהדרו בעלילה ולכאורה גם ברבדים נוספים, כמו "גרון עמוק" (1972), "מאחורי הדלת הירוקה" (1972) ו"השטן בגברת ג'ונס" (1973).
סרטים אלה הוקרנו בבתי-קולנוע רגילים, אך בעיקר בבתי קולנוע מיוחדים לסרטי פורנו שנקראו "XXX Theater".
בהמשך, התפרסמו פרשיות וסיפורים רבים מאחורי תעשייה זו.
לינדה לאבלייס, השחקנית הראשית ב"גרון עמוק", טענה כי במשך כל שנותיה בתעשייה נוצלה ושועבדה בידי בעלה לעשות דברים נגד רצונה.
בשנת 1986 העידה בפני ועדת הפורנוגרפיה של התובע הכללי וטענה כי כאשר צופים בסרט "גרון עמוק", בעצם צופים בה נאנסת, וציינה שזהו פשע שהסרט עדיין מוצג.
בשנות ה-80, עם עליית הווידאו הביתי, החלו לשווק את סרטי הפורנוגרפיה בקלטות, שהפכו לצורה הנפוצה ביותר להפצת סרטים כאלה.
במהלך שנות התשעים, ה-DVD, הטלוויזיה הדיגיטלית הרב-ערוצית ורשת האינטרנט החליפו את קלטות הווידאו.
תעשיית הפורנוגרפיה הייתה מהראשונות שהחלו לצלם בהפרדה גבוהה ולהפיץ את הסרטים בפורמט HD-DVD, אף על פי שאיכות השידור הגבוהה בשיטה זו חושפת פגמי עור בתצלומי התקריב הרבים שבסרטים הפורנוגרפיים.
חברת סוני סירבה בתחילה לאפשר הפצה של סרטי פורנוגרפיה באמצעות פורמט בלו-ריי שפיתחה, אך חזרה בה מסירובה כעבור זמן קצר.
תעשיית הסרטים הפורנוגרפיים הפכה לעסק משגשג, רווחי ומשתלם מאוד מבחינה כלכלית: על פי מאמר רויטרס משנת 2004, זהו "ענף המגלגל מיליארדי דולרים המפיץ כ-11,000 כותרים חדשים ב-DVD בכל שנה".
עלייתה של האינטרנט בסוף שנות ה-90 הביאה לשימוש באינטרנט ככלי עיקרי להפצתם של סרטים פורנוגרפיים.
בשנת 2018 בדירוג שמות התחום היקרים בעולם, דורג שם התחום sex.com במקום ה-8, ושם התחום porn.com במקום ה-11.
בארצות הברית מופקים אלפי כותרים מדי שנה, כשרוב (כ-90%) סרטי הפורנוגרפיה המקצועיים באים מסביבת עמק סן פרננדו שבקליפורניה, שזכה לכינוי "עמק הפורנו".
רוב סרטי הפורנוגרפיה האחרים מופקים באירופה, ובמיוחד בהונגריה.
תעשייה פורנוגרפית ענפה יש גם בצ'כיה, בגרמניה וברומניה.
ביפן סרטי פורנוגרפיה אינם מקובלים, אך יש מספר רב של סרטים פורנוגרפיים מונפשים.
בדומה לתעשיות הקולנוע, הטלוויזיה והמוזיקה, גם לתעשיית סרטי הפורנוגרפיה יש טקסים שנתיים לבחירת הסרטים, השחקנים, הבמאים והמפיקים המצטיינים.
הטקסים נערכים בארצות הברית ובאירופה, והפסלונים המחולקים לזוכים בהם מתאפיינים לעיתים בעיצובים בעלי רמיזות מיניות.
באופן כללי, סרט פורנו קשה מתייחס לסרט פורנוגרפי אשר מציג בצורה מפורשת חדירה ומעשי פטיש קיצוניים, וכמו כן הצגה מלאה של איברי המין.
בסרטים אלו, השחקנים מקיימים יחסי מין מלאים מרצון ובהסכמה (אם מוצגים בסרטים קטעי אונס, הם מבוימים), הכוללים חדירה של הפין לפות, ולא רק מעמידים פנים כעושים זאת.
כמו כן, במקרים רבים סרטים אלו יראו את אקט השפיכה הגברית ויציגו שימוש באביזרי מין.
כיוון שיחסי המין המוצגים בסרט מתרחשים בפועל במציאות, לעיתים ההשלכות הבריאותיות והפיזיולוגיות קשות - הידבקות במחלות מין וכניסה להריון לא מתוכנן.
לעומת פורנו קשה, בסרט פורנו רך לא מוצגים בצורה מפורשת חדירת איברי המין או מעשי פטיש קיצוניים.
סרטים אלו מכונים לעיתים גם "סרטים ארוטיים" (על אף שכל סוג של סרט פורנו משלב בתוכו ארוטיקה כלשהי).
בסרטים אלו, במקרים רבים, יחסי המין בסרט מבוימים ואינם מלאים.
השחקנים מעמידים פנים כעושים זאת.
בשל התוכן העדין של סרטי הפורנו הרך, תפוצתם פחות מוגבלת מזו של פורנו קשה.
בהתאם לסמכותה זו המועצה פסלה להקרנה את הסרט היפני "אימפריית החושים", שכולל צילומים ברורים של אקטים מיניים.
נגד החלטה זו הוגשה עתירה לבג"ץ, ובפסק הדין בג"ץ חברת סטיישן פילם בע"מ נגד המועצה לביקורת סרטים ומחזות נפסק כי חופש הביטוי משתרע גם על הביטוי הקולנועי, בין אם הוא מסחרי ובין אם לאו, וכי גם הביטוי הפורנוגרפי חוסה בצלו של חופש הביטוי.
במקרה של "אימפריית החושים" אומנם הסרט הוא בעל אופי פורנוגרפי, אולם הוא בעיקרו בעל ערך אמנותי, שהרי אין לבחון את הקטעים הפורנוגרפיים במנותק מהסרט כולו, אלא כמכלול שלם של יצירה.
חברה ישראלית העוסקת בהפקת סרטים פורנוגרפיים תבעה, בבית משפט השלום בהרצליה, אדם שהעלה באתר האינטרנט שלו קישורים ל-15 סרטים שהפיקה.
בפסק הדין נקבע שהיצירה הפורנוגרפית היא יצירה שיש לגביה זכויות יוצרים, אך אין לחייב את המפר במתן פיצוי, משום שהיצירה הפורנוגרפית אינה חוקית, ולכן יש לקיים בה "מעילה בת עוולה לא תצמח זכות תביעה".
פורנוגרפיית ילדים אסורה בישראל ובמדינות נוספות.
חוק סמכויות לשם מניעת ביצוע עבירות באמצעות אתר אינטרנט מאפשר, בין השאר, הוצאת צו לחסימת הגישה לאתרי פדופיליה.
ביוני 2019 הורה בית המשפט על חסימת הגישה מישראל ל-1,700 אתרי פדופיליה, לפי רשימה שהתקבלה מהאינטרפול.
סרט ריגול הוא סוגה קולנועית אשר במרכז עלילתה קיים סיפור העוסק בביון, בין אם כתיאור ריאליסטי של אירוע שקרה באמת או שיכל להתרחש במציאות (למשל: עיבודים קולנועיים לספריו של ג'ון לה קארה) ובין אם בצורה בדיונית לחלוטין (למשל: ג'יימס בונד).
רומנים רבים העוסקים בריגול זכו לעיבוד קולנועי, לרבות עבודותיהם של ג'ון בוקנט, אליסטר מקלין, ג'ון לה קארה, איאן פלמינג ולן דייטון.
סוגה זו מהווה חלק משמעותי בקולנוע הבריטי, כאשר לבמאים הבריטים כאלפרד היצ'קוק וקרול ריד תרומה משמעותית בתחום, וכן משום שסרטים רבים עוסקים בסוכנות הביון הבריטית.
תקופת המלחמה הקרה הניבה כר נרחב לפרשיות ריגול אמיתיות ובדיוניות.
1962 - ד"ר נו - הסרט הראשון בסדרת סרטי ג'יימס בונד
1965 - המרגל שחזר מן הכפור
1968 - תחנת זברה אינה עונה
1996 - משימה בלתי אפשרית - הראשון מבין סדרת סרטים
2002 - זהות כפולה - הראשון מבין סדרת סרטים
1997 - אוסטין פאוורס: מרגל עם סגנון - הסרט הראשון בסדרת סרטי אוסטין פאוורס - כולם פארודיות על סרטי ג'יימס בונד
סרט נעורים הוא ז'אנר אשר עלילתו מתמקדת בצעירים ובני נוער, ובנושאים בעלי עניין עבור בני גיל ההתבגרות, כגון התבגרות, אהבה ראשונה ומרד נעורים.
לעיתים, העיסוק בנושאים רציניים אלו מוצג בצורה סטריאוטיפית וטריוויאלית ולעיתים לא.
עלילות סרטים בז'אנר זה מתרחשות בדרך כלל בבתי ספר תיכוניים או אוניברסיטאות הכוללות דמויות של בני נוער בגיל של תלמידי תיכון.
העלילות עשויות לכלול בתוכן מסיבות בית ספר, נשף סיום לימודים וכדומה.
סרטי הז'אנר עשויים לעסוק גם בנושאים כמו שימוש בסמים, אלכוהול, מיניות, אובדן בתולין וכיוצא באלה.
חלקם מזוהים עם הומור בתי שימוש.
עם התפתחותו של הקולנוע האמריקאי, נכנס שימוש נרחב ביותר בסטריאוטיפים של קבוצות חברתיות.
הסטריאוטיפים הנפוצים ביותר כוללים בדרך כלל ספורטאי, מעודדת, מלכת הכיתה, החנון/ית, העבריין/ית, המורד/ת, החריג/ה וכו'.
1982 - נעורים בקצב מהיר
1985 - מועדון ארוחת הבוקר
1987 - בלוז לחופש הגדול
1997 - אני יודע מה עשית בקיץ האחרון
1999 - 10 דברים שאני הכי שונאת אצלך
2012 - כמה טוב להיות פרח קיר
סרט ניסיוני (או אֶקספֵּרִימֶנְטָלִי) הוא שם המתאר מגוון סגנונות קולנועיים, אשר בדרך כלל שונים או מתנגדים לשיטות העבודה המקובלות של הקולנוע הקלאסי, המיינסטרימי והמסחרי וכן של הקולנוע התיעודי.
לעיתים קרובות, סרט ניסיוני מאופיין על ידי היעדר נרטיב ליניארי, שימוש בטכניקות הפשטה שונות (למשל: צילום לא בפוקוס, ציור או גירוד של הפילם, עריכה לא אנליטית), שימוש בקולות ובצלילים א-סינכרונים ואקס-דיאגטיים, או אף היעדר כל קול או צליל.
לפחות עד 1960, ובמידה מסוימת לאחר, סרטים ניסיוניים רבים לקחו עמדת התנגדות כלפי תרבות המיינסטרים.
סרטים כאלה לרוב מופקים עם תקציבים נמוכים מאוד, במימון עצמי או במימון באמצעות מענק קטן, עם צוות מינימלי או, לעיתים קרובות למדי, צוות של אדם אחד בלבד – יוצר הסרט.
סרט ספורט (או דרמת ספורט) הוא ז'אנר קולנועי העוסק בפעילות ספורטיבית, כמו משחקי כדורגל, כדורסל, או בייסבול; באירוע תחרותי, כקרב אגרוף, מרוץ מכוניות וכדומה; או בספורטאי כגון מתאגרף, נהג מרוץ או גולש.
סרטי ספורט הופקו מאז עידן הסרט האילם, למשל הסרט "The Champion" משנת 1915 בכיכובו של צ'ארלי צ'פלין.
הסרטים בז'אנר זה יכולים לנוע בין דרמה (למשל: "השור הזועם") לבין קומדיה פרועה (למשל: "נוצות הסוס", הידוע לעיתים גם כ"האחים מרקס באוניברסיטה").
דרמת הספורט מתארת, לעיתים תכופות, ביוגרפיות של גיבורי ספורט, ספורטאים בודדים או קבוצות, לעיתים בדיוניים לחלוטין, אך לעיתים - המבוססים על ספורטאים אמיתיים ועל אירועים שהתרחשו במציאות.
הנרטיב הקלאסי של סרטי ספורט מתמקד בניצחונו של אדם (או של קבוצה) אשר למרות הקשיים וכנגד כל הסיכויים - מתעלה על עצמו וזוכה במקום הראשון בתחרות בעלת חשיבות.
בין הקשיים שהגיבור-הספורטאי עלול להיתקל בהם: אפליה גזעית, פציעות, התמכרויות לסמים וכדומה.
קומדיה היא סוגה קולנועית הכוללת סרטים שמטרתם המרכזית להצחיק ולשעשע את צופיהם, ומתאפיינת בדרך כלל באווירה קלילה ובנטייה לסיום העלילה בסגירה חיובית והרמונית.
יצירות רבות בתקופתו המוקדמת של הקולנוע נטו להומור פיזי, הפונה לקהל רחב, והכילו בדיחות, סיטואציות משעשעות וסלפסטיק.
בהגדרה הרחבה של סרטי הקומדיה, סרט הקומדיה הראשון שנוצר עשוי להיות סרטם של האחים לומייר, "L'arroseur arrosé" ("המשקה המושקה") משנת 1895.
בתקופת סרטי הטריקים ותקופת הראינוע היו נפוצות יצירות קומדיה עתירות הומור סלפסטיק, ששאבו השראה מהסגנון שהיה מקובל במופעי מיוזיק הול ווודוויל – מופעי בידור שהיו נפוצים מזה מספר עשורים ושילבו מופעים של זמרים, קומיקאים, רקדנים, שחקנים ובדרנים בעלי כישרונות ייחודיים כמו קוסמים, להטוטנים ומאלפי חיות.
לצד התפתחות ההומור הפיזי בקולנוע, התפתח במקביל גם סגנון קומי מעודן יותר, ששאב השראה מהקומדיה התאטרלית, ושילב אותה עם אלמנטים של רומנטיקה ומלודרמה שהגיעו ממסורות של ספרות ותיאטרון של המאה ה־19 באירופה, ויצרו יחד מעין קומדיות מצבים.
בשנות ה־20 וה־30, יצירותיהם של ארנסט לוביטש וססיל ב.
דה-מיל האמריקאים, וכן יצירות בקולנוע הפורטוגזי, שתרמו להצלחתן העולמית של הקומדיות הרומנטיות, חיזקו את מעמדו של סגנון קומי זה.
תעשיית הקולנוע של בוליווד היא בין הגדולות בעולם, הנפוצה בהודו ובמדינות רבות נוספות.
בשנות ה־90 עבר הקולנוע הבוליוודי כולו ליברליזציה שהשפיעה גם על סוגת הקומדיה, וכן באותה עת הפך נפוץ יותר תחום ההומור המילולי – דוגמת משחקי מילים וניסוחים בעלי כפל משמעות.
לסרטי הקומדיה מבנה קלאסי נפוץ, ובו סיטואציה עלילתית שמסתבכת וגורמת לסדרה של קשיים, טעויות או בלבולים, שבתומה סיום שמביא את העלילה לפתרון ברור ומסודר.
הסרטים הקומיים מתאפיינים בדרך כלל באווירה קלילה, ובהכללה נוטים לקבל ביקורות צוננות יותר בהשוואה לסוגות אחרות, ונחשבים "איכותיים" פחות, אם כי נכונותה של תדמית זו שנויה במחלוקת.
כך או אחרת, ממעטות הקומדיות לזכות בפרסי הקולנוע החשובים, בהשוואה לסרטי הדרמה.
הקומדיה, ובמיוחד הדרמות הקומיות, משקפת את הערכים והאמונות של החברה בה נוצרה, הן מבחינת סגנון ההומור והן מבחינת הנושאים עליהם מתבדחים.
אף על פי שסרטי קומדיה זוכים בממוצע פחות בפרסי אוסקר, בהשוואה לסרטי דרמה למשל, שחקנים שונים זכו בפרס לשחקן או לשחקנית הטובים ביותר, או שחקן או שחקנית המשנה הטובים ביותר, עבור הופעה בסרטי קומדיה.
בין שחקנים אלו ישנם קווין קליין על תפקידו ב"דג ושמו וונדה" (1988), ג'ק פאלאנס ב"תעצרו את העיר, אני רוצה לרדת!" (1991), מריסה טומיי ב"בן דודי ויני" (1992) ואלן ארקין "מיס סאנשיין הקטנה" (2006).
להצגת שחקנים בולטים בז'אנר – לחצו על "הצגה" משמאל באסטר קיטון
לזלי נילסן: טיסה נעימה (1980), האקדח מת מצחוק: מתוך תיקי מחלק משטרה!
להצגת במאים בולטים בז'אנר – לחצו על "הצגה" משמאל צ'ארלי צ'פלין: הבהלה לזהב (1925), אורות הכרך (1931), זמנים מודרניים (1936), הדיקטטור הגדול (1940), אורות הבמה (1952)
צוקר, אברהמס וצוקר: סרט מטוגן (1977), טיסה נעימה (1980), סודי ביותר (1984), חטיפה נעימה, האקדח מת מצחוק: מתוך תיקי מחלק משטרה!
ז'אנר סרטי הפנטזיה הוא ז'אנר קולנועי אשר מאופיין בכך שהוא מכיל אלמנט כלשהו של פנטזיה, קלוש ככל שיהיה.
חלק מסרטי הפנטזיה עוסקים באופן מינימלי באלמנט הפנטזיה בסרט, בעוד שסרטים אחרים בז'אנר, אשר לרוב מזוהים יותר עם הז'אנר, עוסקים בין היתר בקוסמות, הרפתקאות יוצאות דופן החורגות מגבולות המציאות, עולמות פנטזיה אקזוטיים פרי הדמיון, אירועים על-טבעיים, וכמו גם דמויות או יצורים מיתיים פרי הדמיון.
לעיתים גם סרטים בז'אנרים אחרים - כמו אימה, מדע בדיוני וסרטי גיבורי-על - עשויים להיות מסווגים גם כסרטי פנטזיה.
במאים בולטים בז'אנר סרטי הפנטזיה כוללים בין היתר את:
פיטר ג'קסון - נודע במיוחד בזכות העיבודים הקולנועיים שלו לסדרת ספרי "שר הטבעות" ו"ההוביט" מאת ג'.
טולקין אשר הציבו סטנדרטים גבוהים במיוחד להפקות של סרטי פנטזיה אפים.
הייאו מיאזאקי - נודע במיוחד בזכות סרטי הפנטזיה המונפשים אותם יצר בסטודיו ג'יבלי, ובמיוחד הסרטים "המסע המופלא" ו"הנסיכה מונונוקי" אשר זכו להערכה עולמית ניכרת.
ג'ורג' לוקאס - היוצר של הזיכיון האייקוני "מלחמת הכוכבים" אשר חולל מהפכה בז'אנר על ידי שילוב אלמנטים של אופרת חלל יחד עם אפקטים מיוחדים פורצי דרך.
במהלך תקופה זו הסרט המדבר החליף את הסרט האילם.
סרטי פנטזיה ראויים לציון אחרים מהעשור כוללים את "טרזן מלך הקופים" שיצא לאקרנים בשנת 1932, בו כיכב ג'וני וייסמילר, ואשר הוביל להפקה של סרטים רבים המבוססים על רומני פנטזיה-הרפתקאות מאת אדגר רייס בורוז.
בשנת 1932 יצא לאקרנים הסרט "המומיה" של אולפני יוניברסל אשר שילב אימה עם פנטזיה.
בשנות ה-50 יצאו לאקרנים מספר סרטי פנטזיה בולטים, כולל הסרט "Darby O'Gill and the Little People" והסרט "The 5,000 Fingers of Dr.
T" אשר נוצר על בסיס תסרט מאת דוקטור סוס.
בשנת 1950 יצא לאקרנים גם סרטו של ז'אן קוקטו "אורפיאוס", השני בטרילוגיית סרטים שמבוססים על המיתולוגיה היוונית וניתן גם לסווגם כסרטי פנטזיה.
בנוסף, בשנת 1953 יצא לאקרנים גם סרט הפנטזיה "אוגטסו מונוגטרי" של הבמאי היפני קנג'י מיזוגוצ'י אשר עוסק ברוחות רפאים.
סרטים בולטים נוספים שיצאו לאקרנים במהלך העשור ואשר ניתן גם לסווג כסרטי פנטזיה כוללים בין היתר את הסרטים "הארווי", שיצא לאקרנים בשנת 1950, ויצירת המופת של אינגמר ברגמן משנת 1957 "החותם השביעי".
כמו כן בשנת 1951 יצא לאקרנים גם סרט הפנטזיה המונפש של אולפני וולט דיסני "עליסה בארץ הפלאות".
במהלך העשור יצאו לאקרנים גם מספר סרטי פנטזיה בתקציב נמוך המבוססים על המיתולוגיה היוונית או על המיתולוגיה הערבית כמו הסרט "המסע השביעי של סינבאד" אשר יצא לאקרנים בשנת 1958.
במהלך העשור יצאו לאקרנים מספר סרטי פנטזיה של הבמאי ריי האריהאוזן בהם "Jason and the Argonauts" שיצא לאקרנים ב-1963 והכיל אנימציית סטופ מושן, וכמו גם הסרט "אי התעלומות" שיצא לאקרנים ב-1961, הסרט "מיליון שנים לפני הספירה" משנת 1966 בו כיכבה רקל וולש, והסרט "העמק של גואנגי" משנת 1969.
סרט הפנטזיה המוזיקלי מרי פופינס יצא לאקרנים ב-1964. בשנת 1968 יצא לאקרנים הסרט "צ'יטי צ'יטי בנג בנג" המבוסס על ספר ילדים מאת איאן פלמינג ותסריט מאת רואלד דאל.
שתיים מסרטי הפנטזיה הפופולריים ביותר במהלך העשור היו הסרטים "המיטה המעופפת", שיצא לאקרנים בשנת 1971, והסרט "וילי וונקה ומפעל השוקולד" שיצא לאקרנים גם הוא בשנת 1971.
סרטי פנטזיה בולטים נוספים שיצאו במהלך העשור כוללים בין היתר את:
תחילת העשור סרטי הפנטזיה אופיינו ספינים חדשים למיתולוגיות נודעות עם סרטים כמו התנגשות הטיטאנים, אקסקליבר, סרטו של רידלי סקוט "אגדה" משנת 1985 וטרילוגיית סרטי הפנטזיה של טרי גיליאם שיצא לאקרנים בשנים 1981 עד 1986 (שודדי הזמן, ברזיל, והרפתקאות הברון מינכהאוזן) אשר כללו אלמנטים סוריאליסטיים ועלילות מעוררות מחשבה.
ההצלחה לה זכתה באותה התקופה תת-הסוגה חרבות וכשפים החלה בערך באותו הזמן בו יצא לאקרנים הסרט קונאן הברברי והסרט אש וקרח.
במהלך העשור זכו להצלחה גם סרטי פנטזיה שמתרחשים בעולם האגדות כמו הסרט "הסיפור שלא נגמר" שיצא לאקרנים ב-1984, הסרט ליידי נץ, שיצא לאקרנים ב-1985, הסרט "הנסיכה הקסומה", שיצא לאקרנים ב-1987, והסרט "ווילו והנסיכה", שיצא לאקרנים ב-1988.
במהלך העשור החל גם הטרנד של שילוב עלילה המתרחשת בסביבה מודרנית ואפקטים מסרטי פעולה עם אלמנטים מז'אנר הפנטזיה.
הסרט "צרות גדולות בצ'יינה בטאון" אשר יצא לאקרנים ב-1986 היה מהסרטים הבולטים ביותר בסגנון זה במהלך העשור והוא שילב הומור, אמנויות לחימה ופולקלור סיני ועלילת הסרט התרחשה בהווה בשכונת צ'יינה טאון בניו יורק.
סרט בולט נוסף בסגנון זה היה הסרט "איש הנצח" שיצא לאקרנים ב-1986 ומתאר את שיאה של מלחמה עתיקת יומין בין לוחמים אלמותיים הנלחמים ביניהם למוות עד שיוותר רק אחד..
ההרפתקה המצוינת של ביל וטד (1989)
הסרט השני והשלישי בטרילוגיית סרטי מלחמת הכוכבים המקורית
שתי הסרטים הראשונים בסדרת סרטי מכסחי השדים
במהלך העשור חלה פריחה של ממש בז'אנר בעיקר בעקבות ההצלחה העצומה של סרטי שר הטבעות והארי פוטר, אשר הובילו להפקות של עיבודים קולנועיים לספרי פנטזיה פופולריים שונים בהם בלטו במיוחד טרילוגיית סרטי נרניה, "הקוסם מארץ ים", "אראגון", "לב של דיו" ו"מצפן הזהב".
במהלך העשור גם טרילוגיית סרטי הפריקוול של מלחמת הכוכבים וסרטי שודדי הקאריביים זכו להצלחה ניכרת במיוחד בקופות.
שני סרטים מסדרת סרטי מבוכים ודרקונים קטן עליו (2003)
שלושת הסרטים הראשונים בסדרת סרטי שרק
שתי הסרטים הראשונים בסדרת סרטי דמדומים
התנגשות הטיטאנים (2010) וסרט ההמשך שלו מ-2012, זעם הטיטאנים
הארי פוטר ואוצרות המוות - חלק 2 (2011)
טרילוגיית סרטי הדרקון הראשון שלי
הנסיך הפרסי: חולות הזמן (2010)
האקסים של החברה שלי (2010)
איירבנדר (2010) טרילוגיית סרטי ההוביט
אולפני הקולנוע החלו להראות עניין גובר במהלך העשור בהפקת סרטי פנטזיה המבוססים על משחקי וידאו - במיוחד בעקבות ההצלחה של הסרטים "סוניק – הסרט" ו"האחים סופר מריו - הסרט".
מבוכים ודרקונים: כבוד בין גנבים (2023)
סרט עם קתרין דנב הוא קומדיית מסע בבימויו של עמרי יבין שיצאה לאקרנים באפריל 2015. הסרט מציב מראה פרודית מול הגבר הישראלי, המצטייר כגבר מובס וחסר יכולת, ובכל זאת ממשיך לרדוף אחר האישה המופלאה מן החלומות.
שני גברים מזדקנים (דני שגב ורפי קלמר) יוצאים למסע בעקבות שמועה שקתרין דנב האגדית מתארחת בחווה מבודדת בנגב, בה מעניק חבר ילדות שלהם טיפולים במין טנטרי לנשים מכל העולם.
לצמד הגברים מצטרפות שתי נשים: האחת היא נטלי (אסיה נייפלד), נערת ליווי יפהפייה שנמלטת מסרסוריה, והשנייה היא פנינה (רות פרחי), דודתו הקשישה של אחד מהם, שהגיבורים מקווים כי פגישה עם כוכבת הקולנוע הנערצת עליה תחולל נס ותעיר אותה מן התרדמת אליה היא נפלה.
במהלך המסע נאלצים מנו והלפרין להיאבק בסרסוריה של נטלי שיעשו הכל כדי להחזיר לחזקתם את נערת הליווי היוקרתית, וגם בכנופיה של מבריחים בדואים שמבקשים למכור את נטלי לבית המלוכה הסעודי, כדי שתינשא לאמיר פהד שהתאהב בתמונתה.
דמותשחקנ/יתהלפריןדני שגבמנורפי קלמרנטליאסיה נייפלדדודה פנינהרות פרחיאיגורולדימיר פרידמןבבא זירונן יפרח
דמותשחקנ/יתקרושקהבני שיףגוגלאיגור שמואילובבדואי מבוגר (האב)מוסא זחאלקהבדואי צעיר (הבן)דורד לידאוויקתרין דנבאסתי אשכולמטפלבויט דליסייירקןיובל מסקיןרופאהבהט קלצ'ימיידה אבניםמחמוד מורהמיידה אבניםסובחי הוסרישוטרתשחף סגלאחותמירב גבעליצן רפואיגיל אינלנדרעובדת מכון פדיקורליזה נובהעובדת מכון פדיקוראלינור פוגל
סרטים רומנטיים הם סוגה קולנועית שבמרכז עלילתה קיים סיפור אהבה המתרכז בתשוקה, ברגשות, בחיבה בין הדמויות הראשיות ובמערכת היחסים ביניהן.
בדרך כלל, במהלך הסרט חוות הדמויות מתחים בחיי היומיום, מכשולים ובעיות פיננסיות, בריאותיות ובמקרים מסוימים חווה דמות אחת בגידה מבן הזוג השני.
סרטים רומנטיים בוחנים תמות כמו אהבה ממבט ראשון, אהבה נכזבת, אהבה אובססיבית, אהבה סנטימנטלית, אהבה רוחנית, אהבה אסורה, אהבה אפלטונית, מיניות, אהבה נפיצה והרסנית, אהבה טראגית ועוד.
סרטים רומנטיים משמשים לצופים כפנטזיה או בריחה מהמציאות.
בסדרות טלוויזיה רומנטיות, התפתחות מערכת היחסים בין בני זוג עשויה להתפרס על פני מספר פרקים.
סוגת הרומנטיקה עשויה לכלול את תתי-הסוגה המפורטים להלן, שהם עצמם כוללים אלמנטים מסוגים אחרים:
קומדיה רומנטית – סרטים מסוגה זאת הם בדרך כלל קלילים, עם קווי עלילה הומוריסטיים, ואשר מתרכזים באידיאלים רומנטיים כמו אהבת אמת.
בסרטים מסוג זה, ההומור נוטה להיות מילולי, בניגוד לסגנון הסלפסטיק.
דוגמאות עיקריות לסרטים מסוג זה: אהבה זה כל הסיפור, מוכת ירח, הכי טוב שיש, באהבה אין חוקים וזה קרה לילה אחד.
קומדיית אקשן רומנטית – סרטים שמשלבים את סוגות האקשן וקומדיה רומנטית.
דוגמאות עיקריות לסרטים מסוג זה: קילרים, כמו יום ולילה, מר וגברת סמית', זאת מלחמה, חתונה אש!, אקסית במצור, ומיי מרקובאנו.
מותחן רומנטי – סוגה קולנועית שמשלבת קווי עלילה עם אלמנטים רומנטיים ואלמנטים מסוגת המותחן.
דוגמאות עיקריות לסרטים מסוג זה: נגד כל הסיכויים, פנטום האופרה, התייר, שומר הראש, בוגדת ושלוש בפארק.
סרט בנות – מושג זה מקושר לרוב לסרטים רומנטיים שקהל היעד העיקרי שלהם הוא נשים.
למרות שסוגה זאת מסווגת כתת-סוגה של סרט רומנטיקה, סרט בנות לא בהכרח מציג סיפור רומנטי במרכז עלילת הסרט או עוקב אחר התפתחות רומנטית בין הדמויות, ובמקרים מסוימים לא קיים בסרט מסוג זה קשר רומנטי כלל.
דוגמאות עיקריות לסרטים מסוג זה: גאווה ודעה קדומה, לאכול, להתפלל, לאהוב, מגנוליות מפלדה.
סרט עלילתי או סרט בדיוני או סרט נרטיבי הוא סרט קולנוע שמתאר סיפור בדיוני או אירוע אמיתי באופן בדיוני.
תאורה ותנועת מצלמה, כמו גם אלמנטים קולנועיים אחרים, הפכו לחשובים יותר ויותר בסרטים האלה.
עבודה רבה ומפורטת מושקעת בכתיבת תסריטים לסרטים עלילתיים עם עלילות סבירות, שכן לעיתים רחוקות מתאפשר בשלב הצילומים לסטות מהתסריטים שנקבעו מראש, אחרת תאבד תחושת הריאליזם.
שחקנים חייבים לשחק את הדמויות בצורה אמינה כדי לאפשר את השעיית הספק.
ככל הנראה, הסרט העלילתי הראשון שנעשה אי פעם היה "L'Arroseur arrosé" ("הגנן המושקה") של האחים לומייר, אשר הוקרן לראשונה בבית-קפה ב-28 בדצמבר 1895. שנה לאחר מכן, בשנת 1896, אליס גי בלאשה ביימה את הסרט העלילתי "La fee aux choux" ("פיית הכרוב").
עם זאת, הסרט המפורסם ביותר, מבין הסרטים העלילתיים המוקדמים, הוא סרטו של ז'ורז' מלייס משנת 1902 "מסע אל הירח".
רוב הסרטים הקודמים לזה היו תמונות נעות של התרחשויות יומיומיות, כגון "רכבת נכנסת לתחנה" של האחים לומייר.
מלייס היה אחד מבמאי הקולנוע הראשונים שקידמו את הטכנולוגיה הקולנועית, ובכך סלל את הדרך לקולנוע העלילתי.
מאז הוצגו לראשונה בשלהי המאה ה-19, הסרטים העלילתיים התקדמו כל כך, עד כדי כך שסוגות קולנועיות, כגון קומדיה או מערבון, היו, וימשיכו להיות, דרך נוספת לסווג את הסרטים הללו.
השימוש במונח "קולנוע עלילתי" נעשה על מנת להבדיל בינו לבין קולנוע שאיננו עלילתי, אשר מעביר לצופים מידע, כגון סרטי טבע תיעודיים או סרטים ניסיוניים (עבודות כמו " Wavelength" של מייקל סנואו, "האיש עם מצלמת הקולנוע" של דג'יגה ורטוב או סרטיה של שנטל אקרמן).
עם זאת, ישנם סרטים תיעודיים, שאינם בדיוניים, אך עשויים בכל זאת לספר סיפור.
ככל שהז'אנרים הקולנועיים מתפתחים, מהז'אנר העלילתי ומהז'אנר התיעודי נוצר ז'אנר היברידי, המכונה "docufiction".
סרטים רבים מבוססים על התרחשויות אמיתיות, אך הם עדיין נחשבים כסרטים "עלילתיים" ולא "תיעודיים".
הסיבה לכך היא שסרטים המבוססים על התרחשויות אמיתיות אינם נוצרים מחומר גלם של ההתרחשויות האמיתיות, אלא הם שיחזורים, המבוצעים על ידי שחקנים בשכר, המגלמים דמויות, לעיתים קרובות יותר באופן דרמטי יותר, ובכך מספרים מחדש את שהתרחש (למשל: "21" של רוברט לוקטיק).
בניגוד לספרות עלילתית, המבוססת בדרך כלל על דמויות, מצבים ואירועים שהם בדיוניים, דמיוניים או היפותטיים לחלוטין, הקולנוע תמיד מציג רפרנט אמיתי, המכונה "pro-filmic", שכולל את כל מה שקיים ומתרחש מול המצלמה.
מאז הופעתו של "הסגנון ההוליוודי הקלאסי" של תחילת המאה ה-20, שבמסגרתו תסריטים הופקו לסרטים על בסיס הפופולריות של הז'אנר, הכוכבים, המפיקים והבמאים המעורבים בפרויקט, הנרטיב, בדרך כלל בצורת סרט באורך מלא, שמר על דומיננטיות בקולנוע המסחרי והפך לשם נרדף עממי ל-"קולנוע".
הריאליזם הוא אחד המרכיבים המרכזיים, בסגנון הפופולרי המכונה "הוליוודי קלאסי".
המרכיב המרכזי ביצירת קולנוע ריאליסטי טמון בשימוש בעריכה המשכית.
סרט שחור הוא סרט בד בצבע שחור הנענד לרוב על גבי הזרוע או מונח על גבי דגל לאות אבל אישי או לאומי.
ענידת הסרט או הנפת הדגל העטור בסרט מציינים הזדהות של הנושאים אותם עם אבל ויכולים גם להביע מחאה וזעם, אך בדרך מאופקת ועצורה.
מקורו של המנהג לענוד סרט זרוע שחור לאות אבל הוא ממנהגי ההלוויה הנוצרית, כעין תחליף לקריעה הנהוגה בלוויות יהודיות.
ניתן לראות שימוש ציבורי בסרט זרוע שחור הנענד על ידי שחקנים המשתתפים באירועי ספורט הנערכים בצל טרגדיה.
למשל לאחר התרסקות טיסה 2933 של LaMia ואובדן קבוצת הכדורגל שאפקואנסה או לאחר אסון הילסבורו בו נמחצו למוות 96 אוהדי ליברפול.
בחלק מהקהילות היהודיות בימינו מקובל, במקום קריעת בגד, לענוד סיכה קטנה ובה סרט שחור על דש הבגד בלוויה ובמשך כל ימי השבעה.
ב-31 בינואר 2020 מנהיגי 14 מפלגות האופוזיציה בלוק סבהה, הפרלמנט ההודי, ענדו סרט שחור על הזרוע וקמו בהפגנתיות לאות הזדהות עם המחאה נגד חוק האזרחות בהודו.
סרט שחור המתוח על גבי דגל בא לציין אבל בקנה מידה לאומי, כתחליף להורדת הדגל לחצי התורן.
כך למשל עוטר בסרט שחור דגל גאורגיה שנישא על ידי נציגיה באולימפיאדת בייג'ינג (2008), שנערכה בעת המלחמה בדרום אוסטיה, בה פלשו כוחות צבא רוסיה לחבל אוסטיה.
פעמים רבות חש הציבור צורך להניף דגלים עטורים בסרט שחור לאחר אירועי טרור כגון הפיגועים ברכבת התחתית של לונדון, פיגועי 11 במרץ 2004 במדריד, הפיגוע במשרדי "שרלי הבדו", פיגועי נובמבר 2015 בפריז ועוד.
דגל ארצות הברית עוטר בסרט שחור לאחר פיגועי 11 בספטמבר 2001. כן מעטר סרט שחור דגלים לאומיים ומקומיים כתגובה להתקפות נגד מוסדות חינוך כגון הטבח בווירג'יניה טק, הטבח בתיכון קולומביין או מתקפת הטרור בנורווגיה (2011).
כאשר מוכרז יום אבל לאומי, מונפים דגלים מעוטרים בסרטים שחורים כצעד ממלכתי או אישי (למשל בחצרות בתים, על גבי מכוניות וברשתות החברתיות באינטרנט).
פיגועים נגד קהילת הלהט"ב (כגון פיגוע הירי במועדון הלהט"ב באורלנדו או רצח שירה בנקי) מצוינים בהנפת דגל הגאווה עטור בסרט שחור.
באירועים מסוימים הציגה חברת גוגל סרט שחור מעל הלוגו שלה.
סרט מודעות שחור או שחור עם נקודות לבנות משמש לעורר מודעות ציבורית למחלת המלנומה
סרט מודעות שחור משמש גם תנועות נגד עינויים