tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשלב זה, המיזוג בין דת המדינה הרומית לבין פולחן האם והילד הועבר לנצרות, תוך שילוב של דמויות נוצריות עם המיתולוגיה הפגאנית.
שמה של האלילה הוסב למרי (מרים אם ישו), ושמו של ישו הוסב לשמו של Jupiter-Puer, או "יופיטר הנער".
היסלופ האמין כי האלילה, ברומא נקראה ונוס או פורטונה, היה שמה הרומאי של האלילה הבבלית העתיקה יותר כת של אישתר (Ishtar), שמקורותיה החלו עם אישה בעלת שיער בלונדיני ועיניים כחולות בשם סמירמיס.
על פי היסלופ, סמירמיס הייתה אישה יפה ביותר, שילדה לו בן בשם תמוז, שימשה כמלכה, אשתו של נמרוד המייסד של בבל והדת שלה, והושלמה (כאלילה) דרך לידת בתולים מזויפת.
מאוחר יותר, נהרג נמרוד, סמירמיס, שהייתה בהריון ממנו, טענה שהילד הוא לידה מחדש/גלגול של נמרוד.
היסלופ ניסה להראות כי פולחן סמירמיס התפשט ברחבי העולם, שמה השתנה בהתאם לתרבות והשפה.
במצרים היא הייתה איזיס, ביוון ורומא היא נקראה ונוס, דיאנה, אתנה, וכן הלאה בשורה שלמה של שמות אחרים, אך תמיד התפללו אליה, עבדו אותה, היא שימשה כמרכז לפולחן ואמונה שהייתה מבוססת על דת המסתורין של בבל העתיקה.
על פי היסלופ, קונסטנטינוס על אף שטען שהמיר את דתו לנצרות, היה ונשאר עובד אלילים, אך שינה את שמות האלילים והאלילות לשמות נוצריים כדי למזג את שתי הדתות לאחת, לצרכים הפוליטיים שלו.
אימוצו של קונסטנטינוס את המסורת הפגאנית הזו, הייתה נקודת מפנה עבור הנצרות הקדומה.
בשנת 313, הפיק קונסטנטינוס את החוק המכונה הצו של מילאנו, שהפך את עבודת האל הנוצרי לחוקית.
הקיסר הפך לפטרון הגדול של הכנסייה, וקבע תקדים למיקומו ההיררכי של הקיסר בתוך הכנסייה ואת הרעיון של האורתודוקסיה (דבקות ברעיונות, הלכות והחלטות שנקבעו וקבעו את דרך הפולחן הנוצרי הקדום), העולם הנוצרי, הוועידות האקומניות, סדר שנשמר במשך מאות שנים, כדת המדינה והכנסייה של האימפריה הרומית.
ספרים שנכתבו על ידי אלכסנדר היסלופ
האפיפיור אלכסנדר הרביעי היה האפיפיור מ-12 בדצמבר 1254 עד מותו בשנת 1261.
נולד בשם רינאלדו די ג'ן או רינאלדו קונטי באנאני (בימינו במחוז רומא), הוא היה, מצד אמו, בן למשפחת דה קונטי די סגני, רוזני סגני, כמו אינוקנטיוס השלישי וגרגוריוס התשיעי.
דודו גרגוריוס התשיעי מינה אותו לחשמן המגן של מסדר הפרנציסקנים בשנת 1227, לקמרגלנגו של הכס הקדוש מ-1227 עד 1231 ולבישוף אוסטיה בשנת 1231 (או 1232).
הוא הפך לדיקן מועצת הקרדינלים בשנת 1244 (או 1240).
לאחר מותו של אינוקנטיוס הרביעי בשנת 1254 הוא נבחר לאפיפיור בנאפולי ב-12 בדצמבר 1254.
אלכסנדר הרביעי ירש את אינוקנטיוס כאפוטרופוס של קונרדין, המלך האחרון מבית הוהנשטאופן, שהבטיח לו הגנה; אבל בתוך פחות משלושה שבועות הוא קשר איתו בהתנצלות, והתנגד במרירות לדודו של קונרדן מנפרד.
אלכסנדר הרביעי איים על החרם ונגע נגד מפלגת מנפרד ללא השפעה.
הוא גם לא הצליח לגייס את מלכי אנגליה ונורווגיה במסע-צלב נגד בית הוהנסטאופן.
רומא עצמה הפכה גם לגיבלינית נגד האפיפיור, שנסוג לוויטרבו, שם מת ב-1261. הוא נקבר בקתדרלת ויטרבו, אך קברו נהרס במהלך שיפוצים במהלך המאה ה-16.
תקופתן של אלכסנדר כאפיפיור התמקדה במאמצים לאחד את הנצרות האורתודוקסית המזרחית עם הכנסייה הקתולית, בהקמת האינקוויזיציה בצרפת, במתן טובות הנאה למסדר המנדיקנטים, ובניסיון לארגן מסע צלב נגד הטטרים לאחר הפשיטה השנייה נגד פולין ב-1259.
ב-26 בספטמבר 1255 הקים אלכסנדר הרביעי את מסדר הקדושה קלרה מאסיזי, מייסדת המסדר הדתי לנשים הנקרא "קלרות המסכנות".
ב-29 באוקטובר 1255, בבולה האפיפיורית "בנינה אופרטיו", הכריז אלכסנדר על "הידע שלו" על הסטיגמטה המיוחסת לפרנציסקוס מאסיזי.
ב-27 בספטמבר 1258 הכריז אלכסנדר בבולה אפיפיורית, כי "ניחוש או כישוף" לא ייחקר על ידי האינקוויזיטורים של הכנסייה, שהוטל עליהם לחקור כפירה.
עבירות של קסמים יש להשאיר לרשויות המקומיות, אלא אם כן היה להן "ידע בכפירה גלויה", אשר כללה "התפללות על מזבחיהם של אלילים, הקרבת קורבנות, התייעצות עם שדים, או ניסיון לעורר תגובות מהם".
בתקופה זו בהיסטוריה של הכנסייה, השימוש בקסמים לא נראה ככפירה מטבעו, אלא מושרש באמונות טפלות או באמונות שגויות.
ב-14 במאי 1254, זמן קצר לפני מותו, העניק אינוקנטיוס הרביעי את סיציליה, אחוזה פיאודלית של האפיפיור, לאדמונד, הבן השני של הנרי השלישי, מלך אנגליה.
אלכסנדר אישר את המענק ב-9 באפריל 1255, תמורת 2,000 אונקיות של זהב לשנה, שירות של 300 אבירים במשך שלושה חודשים בעת הצורך, וכן 135,541 מרקים לפצות את האפיפיור עבור הכסף שהוא השקיע בניסיון להדיח את מנפרד, מלך סיציליה.
ניסיונותיו הכושלים של הנרי לשכנע את נתיניו לשלם את המיסים הנדרשים כדי לעמוד בדרישותיו של אלכסנדר היו אחד הגורמים בסכסוך בין המלך לפרלמנט, שהגיע לשיאו במלחמת הברונים השנייה.
ב-12 באפריל 1261, זמן קצר לפני מותו, הוציא אלכסנדר בולה אפיפיורית עבור המלך הנרי, שפטר אותו ואת אצילי הממלכה שלו משבועות שנקבעו בהוראות אוקספורד, שמילאו תפקיד במלחמה.
אלכסנדר החמישי היה אנטי-אפיפיור בתקופת הקרע המערבי, מה-26 ביוני 1409 עד מותו.
פטרוס פילארגיס נולד בשנת 1339 בנאפוליס, כרתים, שהייתה חלק מהרפובליקה של ונציה.
הוא הצטרף ל, ובזכות יכולותיו נשלח ללמוד באוניברסיטאות אוקספורד ופריז.
כשהיה בפריז התרחש הקרע המערבי.
פילארגיס תמך באפיפיור אורבנוס השישי, שב ללומברדיה, ושם, הודות לתמיכתו של ג'אן גליאצו ויסקונטי, דוכס מילאנו, הפך לבישוף הראשון של פיאצ'נצה (1386), לבישוף ויצ'נצה (1387), לבישוף נוברה (1389) ולבסוף לארכיבישוף מילאנו (1402).
לאחר בחירתו של האפיפיור אינוקנטיוס השביעי הקדיש פילארגיס כל מרצו לאיחוד המחודש של הכנסייה, אף על פי שהיו שני אפיפיורים יריבים.
הוא היה אחד היזמים של מועצת פיזה, והתמרונים הפוליטיים שלו עוררו את אי שביעות רצונו של האפיפיור גרגוריוס השנים עשר, שהורה לשלול מפילארגיס את תפקידיו, הן כארכיבישוף והן כקרדינל.
במועצת פיזה (מה-25 במרץ 1409) בחרו הקרדינלים את פילארגיס לאפיפיור, והוא הוכתר ב-26 ביוני 1409, כאלכסנדר החמישי, מה שהפך אותו למעשה לאפיפיור המתחרה השלישי.
בעקבות הבחירה, הכירו בו רוב המשטרים באירופה בתור האפיפיור האמיתי, למעט ממלכת אראגון וממלכת סקוטלנד, אשר נותרו נאמנות לאפיפיור באביניון, ומדינות איטלקיות שונות, אשר דבקו באפיפיור הרומאי.
בתקופת שלטונו, שנמשכה עשרה חודשים, הייתה מטרתו של אלכסנדר החמישי להרחיב את התמיכה בו בסיוע צרפת, ובמיוחד את תמיכת לואי השני, דוכס אנז'ו, שלו הוא העניק את ממלכת סיציליה, לאחר שהוציא אותה מלדיסלאו, מלך נאפולי.
הוא הכריז על כמה רפורמות: נטישת זכויות "שלל" ו"הנצחות", והקמת מערכת הבחירות הקנונית בקתדרלות ובמנזרים העיקריים.
הוא גם חילק טובות הנאה ביד רחבה, שממנו נהנו המנדיקנטים במיוחד.
אלכסנדר החמישי מת ב-3 במאי 1410 בפתאומיות, בעת ששהה עם הקרדינל בלדסרה קוסה בבולוניה, ובמקומו נבחר האנטי-אפיפיור יוחנן העשרים ושלושה.
עד המאה ה-20 נחשבו אלכסנדר ויורשו לאפיפיורים לגיטימיים, אולם כיום הם נחשבים כאנטי-אפיפיורים.
אלכסנדר הלוויג וויאנט היה צייר נוף אמריקאי, שייך לסגנון הטונליזם.
ופעיל כאמן בארקוויל, שבניו יורק.
אלכסנדר וויאנט נולד בפורט וושינגטון, שבאוהיו.
הוא התחיל לצייר כשהיה בסינסינטי, אוהיו.
צייר נוף בסגנון ג'ורג' איננס, אותו פגש אחר כך בעיר ניו יורק.
הציורים המוקדמים שלו עקבו מקרוב אחר המסורת של אסכולת נהר הדסון, ואילו המאוחרים - מייצגים את הטונליזם.
אלכסנדר וויאנט, שגדל באוהיו, עבד במהלך שנות העשרה שלו כצייר שלטים בפורט וושינגטון הסמוכה.
בשנת 1857 הוא התרשם מכמה ציורים של ג'ורג' איננס בתערוכה בסינסינטי ועד מהרה עבר לניו יורק כדי לפגוש את איננס.
לאחר שחזר לסינסינטי, וויאנט הבטיח את תמיכתו של ניקולאס לונגוורת' והלך ללמוד בניו יורק בשנת 1860. הוא יצא לנסיעה באירופה שהחלה בפריז לפני שעבר לגרמניה.
לאחר הפסקה של שנתיים בסינסינטי, הוא חזר לעיר ניו יורק בשנת 1863.
הוא הציג לראשונה באקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1864 ונבחר לחבר בשנת 1868 ואקדמאי בשנת 1869. וויאנט נסע לאירופה בשנת 1865, למד כמה חודשים אצל הצייר הנורווגי הנס גוד בדיסלדורף ובקרלסרוהה, גרמניה, ועשה עצירות קצרות באנגליה ובאירלנד לפני שהתיישב שוב בניו יורק.
לאחר 1866 עבר וויאנט בהדרגה לצבעי מים, תוך הסתמכות הולכת וגוברת על לוח צבעים המדגיש גוונים של לבן, אפור וצבעי האדמה.
משנת 1867 הציג את צבעי המים שלו כמעט מדי שנה וסייע להקמתה של האגודה האמריקאית לצבעי מים בשנת 1878.
אירוע מוחי חלקי בעת שהיה במשלחת ממשלתית באריזונה וניו מקסיקו בשנת 1873 הוביל לשיתוק זרועו הימנית.
בין 1874–1880 עבד בסטודיו שלו בעיר ניו יורק, לימד את עצמו לצייר ביד שמאל.
לאחר נישואיו בשנת 1880, החל לבלות את רוב זמנו בעמק קינן, ניו יורק.
הוא עבר בשנת 1889 לארקוויל, ניו יורק (בהרי קטסקייל).
הוא צייר לעיתים קרובות באדירונדאק וגם בקטסקייל .
הוא נפטר בשנת 1892 בעיר ניו יורק זמן קצר לאחר שסיים את הציור "נוף הסתיו של ארקוויל", האחרון שלו.
במהלך חייו זכה להערכה בינונית בלבד, אם כי לאחר מותו חיפשו את עבודותיו.
סגנונו של וויאנט פותח לאט לאורך חייו.
תרומות מיוחדות הגיעו ממגע ראשוני שלו עם איננס זמן קצר לאחר שהותו של אותו אמן בצרפת.
חשיפתו של וויאנט לעבודות של ג'ון קונסטבל ויליאם טרנר בשנת 1873, האיץ את מעבר האמן לציור מפורט של עובדות הטבע, למשל, בציור " עמק המוהוק" שבאוסף המוזיאון המטרופוליטן לאמנות.
בשנותיו המאוחרות יותר בדידותו של וויאנט, באה לידי ביטוי בציורי נופיו, ובמיוחד אלה מאזור ארקוויל.
הוא היה חבר ב"סנטצ'רי אסוסיאיישן" ובאקדמיה הלאומית לעיצוב, אליהם נבחר בשנת 1869.
תערוכות שלו נערכו במקומות הבאים: האקדמיה הלאומית לעיצוב, 1865–1892; האגודה לאמנות ברוקלין, 1867–1892; מועדון האמנות בוסטון, 1877–1882; האקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה, 1879–1881; מכון האמנות בשיקגו; והמוזיאון המטרופוליטן לאמנות.
אוספים ציבוריים המחזיקים או מציגים את עבודותיו של ויאנט כוללים את המוזיאון הלאומי לאמנות אמריקאית, מוזיאון ברוקלין, מוזיאון המטרופוליטן, מוזיאון טולדו לאמנות, מוזיאון מדינת טנסי, מכון דייטון לאמנות, מוזיאון האמנות בקנטאקי ומוזיאון סוויט לאמנות.
אלכסנדר השלישי (ביוונית ביזנטית: Αλέξανδρος - אָלֶכְּסַנְדְּרוֹס; 870 – 6 ביוני 913) היה קיסר האימפריה הביזנטית בין השנים 912–913. אלכסנדר היה שליט מטעם השושלת המקדונית, בנו של בסיליוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, אחיו של לאו השישי, קיסר האימפריה הביזנטית ודודו של קונסטנטינוס השביעי פורפירוגניטוס, קיסר האימפריה הביזנטית.
אלכסנדר היה בנו האמצעי של בסיליוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, אבי השושלת המקדונית.
בעודו בן תשע הוא מונה לקיסר השותף של האימפריה הביזנטית ביחד עם אביו הקיסר בסיליוס ואחיו למחצה, הקיסר לעתיד, לאו השישי, קיסר האימפריה הביזנטית.
עקב גילו הצעיר לא היה אלכסנדר מעורב רבות במנהל האימפריה ובמוסדות השלטון.
במותו של לאו השישי בשנת 912 יורשו המיועד היה קונסטנטינוס השביעי פורפירוגנטוס אך היה ויכוח בתוך הכנסייה האורתודוקסית בנוגע ללגיטימציה של קונסטנטינוס מכיוון שנולד מחוץ לנישואים, שנה לפני שהוריו, לאו השישי וזואי קרבונופסינה נישאו.
ישר עם מותו של לאו השישי, אלכסנדר וידא להשיב את הבישוף ניקולאוס, הפטריארך האקומני של קונסטנטינופול אשר פוטר בידי לאו השישי מכיוון שלא הכיר בלגיטימציה של קונסטנטינוס השביעי.
בהמשך פיטר את יועציו השלטוניים של לאו השישי ובכך הסדיר את שלטונו עם התמיכה של הכמורה וחצר המלוכה.
אלכסנדר לא כיבד את הסכם השלום שנקבע בתקופתו של לאו השישי בין האימפריה הביזנטית והאימפריה הבולגרית הראשונה וסירב להעביר מס מחווה שנתית לאימפריה הבולגרית.
בתגובה, סימאון הראשון, קיסר בולגריה החל במלחמה חדשה נגד האימפריה הביזנטית.
כוחותיו התקדמו ישירות לתוך תראקיה ובקיץ של שנת 913 צרו הכוחות הבולגרים על בירת האימפריה הביזנטית, קונסטנטינופול.
ב-6 ביוני 913 נפטר אלכסנדר השלישי מתשישות לאחר מרוץ מרכבות.
שלטונו נמשך 13 חודשים בלבד ויורשו היה קונסטנטינוס השביעי אם כי הפטריארך הפך לראש העוצרות.
במטרה לשחרר את קונסטנטינופול הסכים הפטריארך ניקולאוס למנות את סימאון לתואר "קיסר הרומאים", מה שפגע קשות ביוקרתה של האימפריה הביזנטית.
מורשתו של אלכסנדר השלישי הושפעה בעיקר בידי הכנסייה האורתודוקסית שהציגה אותו כפועל נגד הדת הנוצרית ובתור עובד אלילים ובונה פסלים פאגאנים.
לוטננט גנרל סר אלכסנדר המילטון-גורדון KCB היה גנרל בריטי במהלך מלחמת העולם הראשונה.
המילטון-גורדון היה אחד מעשרת ילדיהם של הגנרל סר אלכסנדר המילטון-גורדון, KCB וקרוליין הרשל.
סבו מצד אביו היה ג'ורג' המילטון-גורדון, הרוזן הרביעי של אברדין, ראש ממשלת בריטניה מ-1852 עד 1855. סבו מצד אמו היה ג'ון הרשל.
המילטון-גורדון למד בווינצ'סטר קולג', ולאחר מכן הצטרף כקצין לרגימנט הארטילריה המלכותי בשנת 1880. שירותו הצבאי הראשון היה במלחמה אנגלו-אפגנית השנייה ב-1880. המילטון-גורדון שירת מאוחר יותר במלחמת הבורים והשתתף בפעולות בליידיסמית', ספיון קופ, ואל קרנץ וטוגלה הייטס.
הוא הפך לקצין המודיעין בדרום אפריקה בתחילת 1901. כשחזר לממלכה המאוחדת, הוא הפך לזמן קצר למדריך בבית הספר לתותחנים לפני שמונה לצין אג"ם באלדרשוט באוקטובר 1901.
בשנת 1910, הוא קיבל תפקיד כמנהל המבצעים הצבאיים ההודו, שם שירת עד 1914, אז הפך למפקד העליון של פיקוד אלדרשוט.
בשנת 1916, הוא קיבל את הפיקוד על הקורפוס התשיעי, עמו לחם בקרב מסין ובקרב השלישי על האן.
ב-1888 הוא נישא לאיזבל ניומארך, ממנה נולדו לו שלושה ילדים.
גנרל סר אלכסנדר המילטון-גורדון KCB , היה חייל סקוטי ופוליטיקאי מטעם המפלגה הליברלית.
המילטון-גורדון היה בנו השני של ראש הממשלה ג'ורג' המילטון-גורדון, הרוזן הרביעי של אברדין, מנישואיו השניים להרייט, בתו של ג'ון דאגלס.
ארתור המילטון-גורדון, ברון סטנמור הראשון, היה אחיו הצעיר.
הוא שירת בצבא הבריטי ונלחם בקרב בלקלווה באוקטובר 1854 במהלך מלחמת קרים.
בינואר 1872 הוא מונה למפקד המחוז המזרחי.
מלבד הקריירה הצבאית שלו הוא גם היה איש כבוד למלכה ויקטוריה וישב כחבר פרלמנט עבור אברדנשייר מזרח בין 1875 ל-1885.
המילטון-גורדון התחתן עם קרוליין אמיליה מרי, בתו של סר ג'ון הרשל, הברונט הראשון, ב-1852. נולדו להם חמישה בנים וארבע בנות.
גם בנו הבכור אלכסנדר הפך לחייל מצליח.
המילטון-גורדון מת במאי 1890, בגיל 72. ליידי המילטון-גורדון חיה אחריו 19 שנים ומתה בינואר 1909.
אלכסנדר הֶמון (בסרבית-קרואטית ובוסנית:Aleksandar Hemon, נולד ב-9 בספטמבר 1964) הוא סופר אמריקאי ממוצא סרבי-בוסני, שנודע בפרוזה שלו - סיפורים קצרים ורומנים בשפה האנגלית המשקפים בין היתר הווייות המהגרים.
המון מכהן כפרופסור לכתיבה יוצרת באוניברסיטת פרינסטון.
המון נולד בשנת 1964 וגדל בעיר סרייבו, בירת בוסניה, בימי השלטון היוגוסלבי הקומוניסטי של המרשל טיטו.
אביו היה מהנדס ממוצא אוקראיני ואמו רואת חשבון ממוצא סרבי-בוסני.
הסבא רבא שלו, פאודור המון, הגיע לבוסניה ממערב אוקראינה לפני מלחמת העולם הראשונה והתיישב בה, בתקופה שבה שתי הארצות היו חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
המון סיים בשנת 1990 לימודי ספרות באוניברסיטת סרייבו ואחר כך עבד בעיתונות לנוער בסרייבו.
בשנת 1992 כשהשתתף כעיתונאי בתוכנית חילופי ניסיון בשיקגו הופתע בעת שהותו שם על ידי פריצת המלחמה בארצו והוכר כפליט פוליטי בארצות הברית.
החליף בהתחלה עבודות שונות - תעמלן של גרינפיס, עובד ברשת כריכים, שליח על אופניים, מוכר בחנות ספרים.
למד ספרות אנגלית ובשנת 1996 סיים תואר שני באנגלית באוניברסיטת נורת'ווסטרן.
בהמשך עבד כמורה לאנגלית כשפה שנייה.
ביצירותיו מותח המון בקורת על הגלישות הלאומניות הקיצוניות ועל הנאוליברליזם.
בשנת 1995 התחיל המון לכתוב בשפה האנגלית.
ב-1998 ולבסוף "Blind Jozef Pronek" ב"ניו יורקר" ב-1999. סיפוריו פורסמו גם בניו יורק טיימס, אסקווייר, The Paris Review, Best American Short Stories וכו'.
בשנת 1995 פרסם המון את הקובץ הראשון "פרשת ברונו" המורכב מסיפורים קצרים ונובלה, רישומים אנציקלופדיים, תמונות ארכיון וזכרונות אוטוביוגרפיים, יצירה בנויה היטב ונוגעת ללב.
הוא העיד בה בין השאר על מלחמת יוגוסלביה.
הספר זכה מהר להצלחה בינלאומית.
בשנת 2002 הוציא לאור את הספר "Nowhere Man" (האדם משום מקום) הנחשב על ידי אחדים לקובץ סיפורים המחוברים ביניהם ועל ידי אחרים כרומן הראשון של המון.
גיבור הספר הוא יוזף פרונק, שהיה קודם לכן גיבור הסיפור בעל אותו השם בקובץ "פרשת ברונו".
ביוני 2006 פורסם בהוצאת פיקדור ספרו Exchange of Pleasant Words (חילופי מלים נעימות).
הרומן השני של המון, "פרויקט לזרוס" שפורסם ב-2008, היה מועמד לפרס הלאומי לספר ולפרס הלאומי של מבקרי ספרות בארצות הברית, ומועמד לתואר ספר השנה של "ניו יורק מגזין".
הספר קיבל השראה מסיפורו של המהגר היהודי לזרוס אוורבוך שנורה למוות ב-1908 על ידי קצין משטרה אמריקאי שחשד כי היה אנרכיסט ושרצה להתנקש בו.
הרומן כלל צילומים מאת חבר ילדות של המון, הצלם וליבור בוז'וביץ'.
ב-2009 פרסם המון קובץ סיפורים חדש בשם Love and Obstacles (אהבה ומכשולים) שנכתב ברובו במקביל ל"פרויקט לזרוס".
המון כותב מדור דו שבועי בשם "Hemonwood" במגזין Bosna i Hercegovina Dani המופיע בסרייבו.
המון הוא פרופסור לכתיבה יוצרת באוניברסיטת פרינסטון.
באוגוסט 2019 נודע שהמון עמד לכתוב את התסריט ל-The Matrix Resurrections (מטריקס: התחייה) יחד עם דייוויד מיטשל ולאנה וצ'אוסקי.
הסרט עלה למסכים בדצמבר 2021.
המון מתגורר בפרינסטון עם אשתו השנייה טרי בויד ושתי בנותיהם, אלה ואסתר.
בתם איזבל נפטרה בגיל שנה בשנת 2010 בעקבות סיבוכים של גידול במוח.
ביוני 2011 פרסם המון ב"ניו יורקר" מסה בשם "האקוואריום" על אודות מות בתו הקטנה.
המון גדל בקרבת האצטדיון גרבוויצה בסרייבו והוא אוהד קבוצת הכדורגל ז'לייזניצ'אר סרייבו הידועה כ- "ז'ליו" (Željo).
2002 - ספרו - "האדם משום מקום" נבחר כמועמד לפרס הלאומי של מבקרי הספרות בארצות הברית
2004 - בשנת 2004 זכה המון ל"מלגת הגאונים" של קרן מקארת'ור.
2008 - ספרו - "פרויקט לזרוס" נבחר כמועמד לפרס הלאומי של הספר האמריקאי, לפרס הלאומי של מבקרי הספרות בארצות הברית וכספר השנה של "ניו יורק מגזין"
2011 - הפרס גרגור פון רצורי טעם העיר פירנצה באיטליה.
זבאלד של המועדון PEN האמריקאי כשבחבר השופטים ישבו ג'יל סיימנט, סלווטורה שיבונה וגארי שטיינגרט
2013 - הפרס הלאומי של מבקרי הספרות בארצות הברית - עבור ספר האוטוביוגרפיה The Book of My Lives'
2017 - מלגת ג'ין סטיין להיסטוריה ספרותית בעל פה - מטעם מועדון PEN האמריקאי - עבור '?'How Did You Get Here :סיפורי עקירה
Love and obstacles - פורסם לראשונה ב-28 בנובמבר 2005 ב"ניו יורקר:
The noble truths of suffering - פורסם לראשונה ב-22 באוקטובר 2008 ב,"ניו יורקר"
אלכסנדר המאושר הוא סרט קומדיה צרפתי משנת 1968 בבימויו של איב רובר, עם פיליפ נוארה, פרנסואז בריון ומרלן ז'ובר בתפקידים הראשיים.
בישראל הופץ הסרט על ידי פורום פילם.
אלכסנדר (פיליפ נוארה) הוא בעל משק חקלאי בכפר קטן בצרפת.
הוא גר עם אשתו אריאן (פרנסואז בריון) המכונה "הגדולה" והוריה.
אלכסנדר הוא העובד היחיד במשק מבוקר עד ערב תחת פיקוח צמוד של אשתו.
מדי בוקר היא כותבת את רשימת המטלות שלו על לוח בסלון ביתם.
בלילה נופל אלכסנדר על המיטה מעייפות ואין לו חשק לסקס.
הם נשואים עשר שנים ואין להם ילדים.
הוא מתקשה לקום ואשתו מעירה אותו כל פעם בנקישת אצבעות ובקריאת "אלכסנדר"!.
היא שולטת בו גם מרחוק בעזרת מכשיר קשר.
אלכסנדר מאמץ כלב אך אריאן מזהירה אותו "או אני או הוא" ומאלצת את הכלב לישון בחוץ.
הכלב הופך לידידו היחיד של אלכסנדר והוא מלווה אותו לכל מקום ומבין אותו כמו בן אדם.
יום אחד נהרגים אריאן והוריה בתאונת דרכים ונערכת להם הלוויה בהשתתפות כל אנשי הכפר.
אלכסנדר נשאל אם יש לו תוכניות לעתיד והוא מחייך ואומר, "שום דבר".
הוא מוחק מהלוח את כל רשימת המטלות ובמקומן כותב "לישון, לישון, לישון".
הוא משחרר את האווזים, הארנבות והפרה ונכנס למיטה לתקופה בלתי מוגבלת.
הקשר היחיד שלו לעולם החיצון הוא הכלב, אשר יוצא עם סלסלה בפיו ומביא מצרכים מהמכולת.
אנשי הכפר מודאגים מההשפעה המוסרית של אלכסנדר על אורח חייהם.
בראשם סנגין (פול לה פרסון) שיש לו עשרה ילדים שגם הם לא רוצים לקום בבוקר.
התושבים כורזים לאלכסנדר, שיקום מהמיטה והוא בתגובה יורה באוויר.
קוליבר (פייר רישאר) שיש לו עבר צבאי (עוזר טבח בהודו-סין...) מקבל רובה, נפרד מחבריו והולך להיפגש עם אלכסנדר, משימה שאולי לא יחזור ממנה.
לבסוף הוא חוזר ומודיע לכולם שאלכסנדר שכנע אותו וכעת גם הוא הולך לישון.
התושבים מגייסים תזמורת כלי נשיפה שמפריעה לאלכסנדר לישון אבל הוא שם אטמי אזנים.
יורד גשם, ושישה נגנים לוקים בדלקת ריאות.
המאבק עולה מדרגה והם מחליטים לעצור את אספקת המזון באמצעות הכלב.
אבל הכלב מתחכם, חופר ומוציא תפוחי אדמה ומשיג ביצים מהלול.
אלכסנדר מטגן חביתה עם תפוחי אדמה והריח מתפשט ומגיע לאפם של האנשים המוצבים ליד הכניסה.
אלכסנדר מסדר לו מתקן מעל המיטה שבעזרתו הוא אוכל ומנגן בטובה בלי לקום.
את הקניות הוא מבצע כאמור בעזרת הכלב שנושא בפיו סלסלה למכולת של מאדאם בואיו (צילה צ'לטון) שם עובדת גם בחורה בשם אגאת (מרלן ז'ובר) שמתעניינת באלכסנדר לאחר ששמעה על גודל המשק שלו, ומוסיפה אגס לסל של הכלב.
לבסוף אנשי הכפר חוטפים את הכלב ואלכסנדר נשבר.
הוא מבטיח לקום מהמיטה אם יוחזר לו הכלב אבל לא מבטיח לחזור לעבודה.
הכלב חוזר, ואלכסנדר מבלה את כל זמנו בדייג, יחד עם הכלב.
אגאת היפה והצעירה "מתלבשת" עליו והוא מתאהב ומסכים להתחתן איתה.
הכלב לא מורשה להיכנס לכנסייה והוא מייבב בחוץ.
אלכסנדר יוצא ומרגיע אותו, ואז אגאת לוחשת לו "או אני או הוא".
זה מזכיר לו את אשתו הראשונה.
כשהכומר שואל אותו אם הוא מוכן לשאת את אגאת הוא מתעכב ומהרהר, ואגאת ממריצה אותו בנקישת אצבעות.
הוא עוזב את הכנסייה כשאגאת ואנשי הכפר רודפים אחריו.
בשדה חמניות הוא מתחזה לדחליל ומתחמק מהם.
אלכסנדר מאושר כי הוא שוב חופשי ביחד עם הכלב.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותפיליפ נוארהאלכסנדר גרטןאיכרפרנסואז בריוןאליאן "הגדולה"אשתו של אלכסנדרמרלן ז'ובראגאת בורדוארוסתו של אלכסנדרפול לה פרסוןסנגיןאיכרפייר רישארקוליבראיכרצילה צ'לטוןמאדאם בואיובעלת חנות מכולתמדלין דמייןמאדאם בואסוןקאליכלב
אלכסנדר קונטי הנסון היה עורך דין, מו"ל ומדינאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של מרילנד, וכחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מרילנד.
אלכסנדר קונטי הנסון נולד באנאפוליס שבמרילנד, ב-27 בפברואר 1786, והיה בנם השני של אלכסנדר קונטי הנסון האב (1749–1806) ורבקה הווארד (בערך 1760–1806).
הנסון, הפך מאוחר יותר לשופט בבולטימור.
אחותו הצעירה, מרי ג'יין הנסון (1791–1815), הייתה נשואה לתומאס פיבודי גרוסבנור (1778–1817), חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מניו יורק.
הוא למד בבתי ספר פרטיים מקומיים והשלים את לימודיו ב-St.
John's College באנאפוליס בשנת 1802.
הוא היה נכדם של ג'ון הנסון (1721–1783), ציר לקונגרס הקונטיננטלי שחתם על תקנון הקונפדרציה וכיהן כנשיא התשיעי של הקונגרס הקונטיננטלי, וג'יין קונטי (1726–1812), בעצמה נכדתו של תומאס ברוק הבן (1660–1730).
דרך אחיה של סבתו מצד אביו, תומאס קונטי (1729–1793), הוא היה קרוב משפחה לבנג'מין קונטי (1755–1815) ותומאס קונטי וורת'ינגטון (1782–1847), ויליאם גרפטון דילייני וורת'ינגטון (1785–1856) ולוולטר ברוק קוקס וורת'ינגטון.
הוא המשיך בלימודי משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בעריכת דין באנאפוליס.
הוא היה ציר לוועידת מדינת מרילנד משנת 1788, כדי להצביע האם על מרילנד לאשרר את הצעת החוקה של ארצות הברית.
מ-1811 עד 1815 כיהן כחבר בבית הנבחרים של מרילנד.
הנסון השיק את Federal Republican and Commercial Gazette בבולטימור ב-1808 ומיזג אותו עם עיתון אחר בשנה שלאחר מכן.
Federal Republican היה ידוע כאחד העיתונים הפדרליסטים הקיצוניים ביותר במדינה.
ב-22 ביוני 1812, ארבעה ימים לאחר תחילת מלחמת 1812, אספסוף שהתרגז ממאמריו שהוקיעו את הממשל הרס את משרדו.
ב-28 ביולי הוא הוציא מחדש את העיתון מבניין אחר, שם הצטרפה אליו קבוצה של בעלי ברית חמושים.
כאשר הבניין היה נתון במצור על ידי ההמון, הנסון וקבוצתו ירו והרגו שניים.
בבוקר ה-29 ביולי, הנסון וקבוצתו נכנעו לראש העיר אדוארד ג'ונסון, שבא לנטרל באופן אישי את המצב הנפיץ, וליווה אותו לכלא.
באותו ערב, ההמון הסתער על הכלא, והנסון הוכה והושאר שידמם למוות.
לינגאן, קצין צבאי שהגיע להגנתו של הנסון, מת כתוצאה מהאלימות.
הנסון קיבל עזרה מגיבור מלחמת המהפכה ואביו של רוברט אדוארד לי, הנרי לי השלישי, שספג פציעות קשות.
אדם אחר, ג'ון תומפסון, מספר על זיפות ונוצות על ידי ההמון והצהיר כי המתפרעים הביאו תותח שדה למצור על ביתו של הנסון, למרות שהגעתם של ראש העיר ופקידים נוספים בעיר עצרה אותו מלירות.
הנסון העביר את העיתון לג'ורג'טאון, מחוז קולומביה, שם פרסם אותו ללא הפרעה.
הנסון עבר מאוחר יותר לאלקריג', מרילנד.
בשנת 1812 נבחר הנסון נבחר כחבר המפלגה הפדרליסטית לייצג את המחוז השלישי בקונגרסים ה-13 וה-14, וכיהן מ-4 במרץ 1813, עד להתפטרותו בשנת 1816. בשנת 1815 נבחר הנסון לחבר באגודת העתיקות האמריקאית.
הוא לא הצליח להיבחר ב-1816 לבית הנבחרים של מרילנד, אך נבחר מטעם המפלגה הפדרליסטית לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את המושב שהתפנה בעקבות התפטרותו של רוברט הארפר.
הוא כיהן כסנאטור מ-20 בדצמבר 1816, עד מותו ב-23 באפריל 1819 באחוזתו, "בלמונט", ליד אלקריג', מרילנד.
הנסון מת מבלי שהחלים מעולם מפציעותיו.
הוא נקבר באחוזת הקבורה המשפחתי באחוזתו, בלמונט.
ב-25 ביוני 1805, הוא התחתן עם פרסיליה דורסי.
היו להם הרבה ילדים, אבל רק אחד חי עד לבגרות
אלכסנדר המילטון הוא ספר ביוגרפיה שיצא לאור בשנת 2004 מאת הביוגרף רון צ'רנאו, ועוסק במדינאי האמריקאי אלכסנדר המילטון.
המילטון, אחד מהאבות המייסדים של ארצות הברית, היה תומך מרכזי בחוקת ארצות הברית, מייסד המערכת הפיננסית הלאומית ומזכיר האוצר הראשון שלה.
הספר, שזכה לביקורות חיוביות ברובן, זיכה את צ'רנאו בפרס הבכורה של George Washington Book Prize להיסטוריה של אמריקה המוקדמת, והיה מועמד גם לפרס National Book Critics Circle בקטגוריית ביוגרפיה לשנת 2005. בשנת 2015 עובד הספר למחזה המוזיקלי המילטון מאת המחזאי לין-מנואל מירנדה, שהפך ליצירה עטורת פרסים, כולל 11 פרסי טוני.
לפני שכתב את אלכסנדר המילטון, חיבר צ'רנאו מספר ספרים בנושאי עסקים ופיננסים.
בשנת 1990 פרסם את בית מורגן, שתיאר את חייו של איש הפיננסים ג'יי.
מורגן, וזכה בפרס הספר הלאומי לספרות עיונית.
בשנת 1998 כתב את הביוגרפיה של ג'ון ד.
רוקפלר, שנותרה ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס במשך 16 שבועות.
בשנת 1999, החליט צ'רנאו לנטוש את תחום אנשי העסקים ולפנות לכתיבת ביוגרפיה בתחום חדש – הפוליטיקה האמריקאית.
צ'רנאו הסביר את השינוי כ"דרך להרחיב את תחום עיסוקי ולשמור על רעננותי", לאחר שהוצף בבקשות לכתיבת ביוגרפיות נוספות על תעשיינים מתקופת העידן המוזהב (כגון אנדרו קרנגי וקורנליוס ואנדרבילט).
צ'רנאו הגדיר את הספר על המילטון כ"אסטרטגיית היציאה" שלו, שכן הספר אפשר לו לעסוק במשפט חוקתי ובמדיניות חוץ, ועדיין לשמר ממד פיננסי משמעותי.
את תהליך הכתיבה החל צ'רנאו בשנת 1998, תוך עיון ביותר מ-22,000 עמודים מכתביו של המילטון וביצוע מחקר ארכיוני ברחבי העולם.
צ'רנאו תיאר את המילטון כ"מכונת מילים אנושית" ואמר כי "המילטון ככל הנראה כתב את מספר המילים המקסימלי שבני אדם יכולים לשרבט תוך 49 שנים".
צ'רנאו סיכם את תרומתו של המילטון באומרו: "אם וושינגטון הוא אבי האומה, ומדיסון הוא אבי החוקה, הרי שהמילטון היה בוודאי אבי הממשל האמריקאי".
על פי אתר Book Marks, הספר זכה להערכה חיובית כללית, בהתבסס על עשר ביקורות: חמש מהן היו "משבחות", ארבע "חיוביות" ואחת "בינונית".
בגיליון יולי/אוגוסט 2004 של מגזין Bookmarks, הספר קיבל דירוג של שלושה מתוך חמישה כוכבים.
בסיכום הביקורתי נכתב כי "ההרחבה של המחבר על פרטי חייו של המילטון גורמת לספר להיות מתיש באורכו, וחלק מהמבקרים, ובמיוחד רנדל (מחבר הביוגרפיה Alexander Hamilton: A Life), ערערו על אופיו הספקולטיבי והספרותי של הספר.
עם זאת, כישוריו המרשימים של צ'רנאו כמספר סיפורים ישמחו חובבי היסטוריה בעלי זמן קריאה פנוי".
לאחר יציאתו לאור בשנת 2004, הספר היה מועמד לפרס National Book Critics Circle בקטגוריית ביוגרפיה.
בשנת 2005 זכה בפרס היוקרתי George Washington Book Prize, בסך 50,000 דולר, להיסטוריה של אמריקה המוקדמת.
הספר שהה שלושה חודשים ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס לאחר פרסומו, וחזר לרשימה בשנת 2015 בעקבות הצלחת המחזמר המילטון.
הספר זכה לביקורות חיוביות גם מצד דייוויד ברוקס וג'נט מסלין מהניו יורק טיימס.
ברוקס כתב כי "בעוד שסופרים אחרים היטיבו יותר לתאר את הפילוסופיה הפוליטית של המילטון, איש לא הצליח ללכוד את דמותו של המילטון במלוא עוצמתה ויופייה כפי שעשה צ'רנאו ".
מסלין שיבחה את יכולתו הביוגרפית של צ'רנאו "להוסיף ממד שלישי לתפיסות המקובלות על המילטון, ולחרוג מעבר לגבולותיו של דיוקן אישי".
עם זאת, בנג'מין שוורץ מהאטלנטיק ביקר את הספר, בטענה כי לצ'רנאו חסרה היכרות מעמיקה עם הפוליטיקה של המהפכה האמריקאית.
אף שהחמיא לצ'רנאו על ביוגרפיותיו הקודמות על מורגן ורוקפלר, כתב כי "ברור שהוא אינו חש בנוח במאה ה-18; הבנתו את הדת, הגישות וההיסטוריה האינטלקטואלית שלה אינה בטוחה, וחסרה לו שליטה בהבדלים האידאולוגיים, הפוליטיים, האזוריים והחברתיים שהבדילו את הרפובליקה בראשיתה".
ג'סטין מרטין מסן פרנסיסקו כרוניקל הוסיף כי הספר "יבש וספקולטיבי", וכי קצבו איטי; "ניתן להניח שצ'רנאו, למרות כישרונו הרב, נפל לקלישאה ספרותית טיפשית – ביוגרפיות של דמויות מרכזיות חייבות להיות ארוכות מאוד".
משנת 2008 החל צ'רנאו לעבוד עם לין-מנואל מירנדה כיועץ היסטורי למחזמר החדש שיצר מירנדה, המילטון.
מירנדה קרא את הספר במהלך חופשה, ולאחר שסיים את הפרקים הראשונים, זיהה את הפוטנציאל הגלום בו כמחזמר.
באמצעות חבר משותף, צ'רנאו צפה בהצגה שכונה על הגובה, ולאחריה נפגש עם מירנדה מאחורי הקלעים.
מירנדה סיפר לו כי ראה "שירי היפ-הופ צפים מתוך הדפים" וביקש את עזרתו כיועץ היסטורי ליצירה.
במשך שש שנים ליווה צ'רנאו את מירנדה בתהליך כתיבת המילטון.
המחזמר עלה לראשונה ב-20 בינואר 2015 בתיאטרון The Public בניו יורק, והפך להצלחה מסחררת, כאשר רשם שיא של 16 מועמדויות לפרס טוני, מתוכן זכה ב-11, כולל המחזמר הטוב ביותר.
בנוסף, זכה המחזמר בפרס הגראמי בשנת 2016 לאלבום מחזות הזמר הטוב ביותר, ובאותה שנה זכה גם בפרס פוליצר לדרמה.
בעקבות הצלחת המחזמר, יצאה מהדורה רכה של הספר שכללה את לוגו המחזמר על הכריכה.
מכירות הספר זינקו מ-3,300 עותקים בשנת 2014 ל-106,000 עותקים בשנת 2015, והוא חזר לרשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.
כמו כן, נכנס לרשימת 50 רבי המכר של USA Today.
עם הוצאתו המחודשת, פורסמו ביקורות נוספות, במיוחד בעיתונים הגרדיאן והטיימס.
לאחר עליית המחזמר באירופה, הודפס הספר לראשונה גם בבריטניה.
אלכסנדר ניקולאייביץ' השני היה צאר האימפריה הרוסית, מלך פולין והדוכס הגדול של פינלנד משנת 1855 ועד 1881. אלכסנדר השני הנהיג קו ליברלי ורפורמות מקיפות, בייחוד שחרור הצמיתים ב-1861, וחתר ליציבות ביחסי החוץ של המדינה.
אלכסנדר השני ירש את הקיסרות לאחר מות אביו, ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה.
בהשפעת הרפורמות שהונהגו בצרפת ובאנגליה הנהיג אלכסנדר השני רפורמות מרחיקות לכת ברוסיה, כולל שחרור האיכרים הצמיתים, דבר שאך הגביר את התסיסה ברוסיה בהיווצר מעמד של איכרים ללא קרקע וללא אמצעי קיום.
לאחר מלחמת קרים הצאר חדל מכוונות התפשטות של רוסיה והתרכז בביצור גבולותיה.
הצאר השתמש במלחמת האופיום השנייה במטרה לספח את חבל מנצ'וריה החיצונית מידי האימפריה הסינית.
לאורך כל שלטונו הביא אלכסנדר לכיבושים במרכז אסיה שהחלו יריבות אימפריאלית עם האימפריה הבריטית אשר כונתה "המשחק הגדול".
לנוכח טבח באוכלוסייה הבולגרית של האימפריה העות'מאנית, אלכסנדר השני הביא לפתיחתה של המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) אשר כמעט הובילה לקריסתה של האימפריה העות'מאנית אילולא התערבות בריטית וצרפתית שמנעה מהגעת הכוחות הרוסית לקונסטנטינופול, הבירה העות'מאנית.
במטרה לייצב את מערכת הכוחות במרכז אירופה תמך אלכסנדר השני בהקמתה של ברית שלושת הקיסרים בין האימפריה הרוסית, האימפריה האוסטרו-הונגרית והקיסרות הגרמנית כונה "הצאר הטוב", "המשחרר".
הצאר אלכסנדר השני נרצח על ידי טרוריסטים נרודניקים זמן קצר לפני שעמד להוציא לאור סדרת רפורמות ליברליות ברוסיה.
תקופת שלטונו עמדה בסימן המהפכה התעשייתית ותהפוכות חברתיות שהובילו עם הזמן לעלייה בתסיסה האזרחית הכוללת בתוך האימפריה הרוסית.
בנו ירש אותו בתור אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה.
אלכסנדר ניקולאייביץ' - אלכסנדר השני נולד במוסקבה ב-17 באפריל 1818 כבנו של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה ושרלוטה, נסיכת פרוסיה, בתם של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ולואיזה ממקלנבורג-שטרליץ והיה שליט רוסיה הראשון שנולד במוסקבה מאז פיוטר הגדול.
בשנת 1814 ביקר בברלין, ממלכת פרוסיה הנסיך הרוסי בן ה-18 ניקולאי הראשון (לימים הצאר), בנו השלישי של פאבל הראשון, קיסר רוסיה, ובמהרה שתי משפחות המלוכה, בית רומנוב הרוסי ובית הוהנצולרן הפרוסי, הסכימו כי הוא יינשא לנסיכה שרלוטה.
בביקורו השני של ניקולאי בברלין לאחר מספר חודשים פגש לראשונה בשרלוטה, שהייתה אז בת 17, ובשובם לרוסיה יחדיו היו כבר מאורסים.
היו אלו נישואים פוליטיים בעיקרם אך השניים הסתדרו לטובה אחד עם השנייה.
חינוכו של הצארביץ' (יורש העצר) אלכסנדר נפל לאחריותו של איש האשכולות וסילי ז'וקובסקי, אשר שם דגש בחינוכו של אלכסנדר בכל הנוגע ללימוד מדעי המדינה ושפות אירופאיות מרכזיות, כגון גרמנית, צרפתית ואנגלית, בהן ידע אלכסנדר לדבר בצורה שוטפת לצד שפת האם הרוסית שלו.
אביו, הצאר ניקולאי הראשון, טען כי העדיף שבנו יחונך תחילה להיות אדם ואחר כך קיסר.
כאשר היה בן 13 התפרץ אביו לשיעור שלו ושאל את אלכסנדר מה היה עושה במצב של ניסיון הפיכה כושל נגד שלטונו.
אלכסנדר הגיב כי היה סולח ונותן חנינה לכל המעורבים בניסיון ההפיכה.
בשנת 1837, באופן יוצא דופן באותה עת, אלכסנדר הצעיר נלקח לסיור שנמשך שישה חודשים ברחבי האימפריה הרוסית, וביקר ב-30 מחוזות ברחבי האימפריה.
במסע זה הפך אלכסנדר ליורש העצר הרוסי הראשון שביקר בסיביר שמעבר להרי האורל בצפון אסיה.
בשנת 1839 נשלח בידי הוריו לסיורים ברחבי אירופה, שם פגש בויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
בעודו יורש עצר, אלכסנדר תואר בתור אדם בעל דעות מודחקות שלעיתים ניתן לפרשן בתור פציפיזם.
האווירה האינטלקטואלית של סנקט פטרבורג לא קראה לכל רפורמה או שינוי; חופש המחשבה וכל צורה של יוזמה פרטית כלכלית הודחקו נמרצות בהוראת אביו, הצאר ניקולאי הראשון, אשר הנהיג משטר ברזל במדינה בידי משטרה חשאית מחשש לניסיון הפיכה אנטי-צארית ואנטי-אוטוקרטית כפי שבוצע בעת עלה לשלטון .
צנזורה אישית ורשמית הייתה רווחת באימפריה הרוסית באותה העת; ביקורת על הרשויות נחשבה לעבירה חמורה שעונשה יכול היה להגיע עד למוות.
מאז המלחמה העות'מאנית-רוסית (1768–1774) הסכים הסולטאן העות'מאני להעניק לקיסר הרוסי את התואר "מגן הנוצרים באימפריה העות'מאנית".
תואר זה אפשר לממשל הרוסי להתערב בעת מרידות של נוצרים נגד השלטון הסולטאני כפי שאירע לדוגמה במהלך מלחמת העצמאות של יוון.
לנוכח עליית הלאומיות ברחבי אירופה התפתחה האידאולוגיה הפאן-סלאבית, שקראה להקים אימפריה של כל העמים הסלאבים בהנהגת רוסיה אשר תביא לסופה של האימפריה העות'מאנית ותקבע את בירתה להיות קונסטנטינופול, או כפי שכונתה ברוסית: "צארינגראד" (עיר הקיסרים; Царьград).
הקיסרות הצרפתית השנייה תחת שלטון נפוליאון השלישי חמדה בהשגת התואר של "מגן הנוצרים" במקום רוסיה כדי לנצל את מעמדה המוחלש של האימפריה העות'מאנית והאימפריה הבריטית חששה כי מלחמה כוללת נוספת בין רוסיה לעות'מאנים עלולה להביא להקמתה של אימפריה גדולה מכל דבר שקדם לה שתאפיל על אירופה.
חשש זה מהקמתה של אימפריה פאן-סלאבית הובילה לברית בלתי-צפויה בין בריטניה, צרפת והאימפריה העות'מאנית.
כאשר הצאר ניקולאי סירב להיכנע לאולטימטום הבריטי-צרפתי ולסיים את מלחמתו בעות'מאנים, הכריזו בריטניה וצרפת מלחמה על רוסיה והחלו בפלישה אל עבר חצי האי קרים (על כן שמה של המלחמה היה מלחמת קרים).
מחלות הרגו פי שניים יותר חיילים מאשר קרבות ולמרות סדרת כשלים מנהיגותיים ולוגיסטיים מצד הבריטים והצרפתים, אלו הצליחו להביס את הרוסים ולהטיל מצור על עיר הנמל סבסטופול ובנוסף על כך גם הביאו להשמדתו של צי הים השחור (זרוע של הצי הרוסי הקיסרי).
הליך המלחמה פגע קשות בבריאותו של ניקולאי וב-2 במרץ 1855 הוא נפטר, ואלכסנדר הוכתר לצאר במקומו.
תחילה תמך אלכסנדר בהמשך המלחמה עד להדחקת כוחות הברית האנטי-רוסית מחצי האי קרים אך לאחר כיבושה של סבסטופול הוא פתח במשא ומתן לשלום במלחמת קרים, שתנאיו הוכתבו עקב תבוסת רוסיה במלחמה.
תואר "מגן הנוצרים באימפריה העות'מאנית" הועבר לצרפת, אזור הדלתה של נהר הדנובה הועבר מרוסיה לשליטה עות'מאנית והאימפריה הרוסית נפגעה קשות מבחינת יוקרתה הבינלאומית.
תוארו הרשמי של אלכסנדר השני בתור ריבון האימפריה הרוסית, היה:
עוד מימי שלטונה של יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה החלה ההתפשטות הרוסית לתוך צפון הקווקז.
לאחר הבסתה של השושלת הקאג'ארית של פרס במסגרת מלחמות רוסיה–פרס הפכה רוסיה למעצמה המרכזית היחידה בצפון הקווקז והשנייה בעבר הקווקז (דרום הקווקז) לצד האימפריה העות'מאנית.
הטופוגרפיה של הרי הקווקז הקשתה על ייצוב משטר הצאר הריכוזי על תושבי העמים הקווקזים.
בהתחשב בעובדה שרוב עמים אלו היו מוסלמים, התנגדותם לכיבוש הרוסי האורתודוקסי הייתה גדולה עוד יותר.
שליטיה של רוסיה הוקירו בחשיבות של הקווקז להתפשטות אל עבר אסיה הקטנה וממלכת פרס.
ההתנגדות המרכזית לכיבוש הרוסי נבעה משלוש פדרציות שבטיות בצפון הקווקז, דאגסטן, צ'צ'ניה וצ'רקסיה.
תחת ההנהגה של גאמזק-בק והאימאם שאמיל, הכוחות השבטיים האנטי-רוסים התארגנו לכדי אימאמות הקווקז.
הטקטיקה של הכוחות השבטיים להשתמש בלוחמת גרילה הקשתה על צבא האימפריה הרוסית הסדיר והובילה לגרירת המאבק במשך עשורי שנים עד לשלטונו של אלכסנדר השני.
החל משנות ה-20 של המאה ה-19, כל מנהיגי ההתנגדות ניסו פעם אחר פעם להגיע להסכם עם הרוסים, אך נענו עם הדרישה הנוקשה לכניעה ללא תנאי.
כל משא ומתן שהרוסים ניהלו עם הקווקזים היה למטרות טקטיות בלבד, משמע להרוויח זמן או לנטרל קבוצה אחת כדי להילחם בקבוצה אחרת.
גם כאשר הקיסר אלכסנדר השני עצמו הציע הסדר משא ומתן עם האימאם שאמיל בשנת 1856, ההצעה נדחתה במקום על ידי המשנה לצאר במלכות המשנה של הקווקז (היחידה המנהלית בתוך האימפריה הרוסית של חבל הקווקז); הנסיך אלכסנדר בריאטינסקי.
לבסוף תפסו כוחות רוסים באימאם שאמיל ולקחו אותו בשבי בפעולה שסימלה את סיום הלחימה.
צ'צ'ניה ודאגסטן סופחו זמן קצר לאחר מכן אך לא צ'רקסיה.
למרות הפלת ההנהגה של הצ'רקסים, אנשיהם המשיכו במאבק גרילה בלתי פוסק נגד הכוחות הרוסים ומנעו המרה תרבותית רוסית ויישוב של תושבים רוסים בארצם כמו גם הפצת דת הכנסייה האורתודוקסית הרוסית.
מפקדי צבא דוגמת דמיטרי מיליוטין החלו להעלות לשיח את רעיון הגירוש של האוכלוסייה הצ'רקסית המקומית במטרה להשקיט סופית את האזור ולהסדיר את סמכות הצאר אחת ולתמיד.
מלכות המשנה של הקווקז הייתה בעלת אוטונומיה חלקית מהשליטה הרוסית (בדומה לדוכסות הגדולה של פינלנד) ועל כן בשנת 1860 הוחלט להביא ליישוב מחדש של הצ'רקסים; העברת אוכלוסייה.
חלק נרחב מהאוכלוסייה הרוסית היו צמיתים, איכרים אשר היו תחת השגחתם ואחריותם של בעליהם הפאודלים של האדמות בהן הם עבדו.
היה זה מצב של שעבוד, שהתפתח בעיקר בימי הביניים המאוחרים באירופה ונמשך בכמה מדינות עד אמצע המאה ה-19. מי שהיה איכר ועבד אדמה על קרקע מסוימת נדרש לעבוד אצל אדון האחוזה שבבעלותה אותה קרקע, ובתמורה היה זכאי להגנה, צדק משפטי וזכות לנצל שדות מסוימים בתוך האחוזה לצורכי קיום.
לעיתים קרובות הם נדרשו לא רק לעבוד בשדות האדון, אלא גם במכרות, ביערות ובסלילת הדרכים שלו.
בשנת 1861 החליט אלכסנדר השני על ביצוע רפורמה יסודית במשק, ובמסגרתה ביטל את העבדות ברוסיה ואת מעמד הצמיתות.
על מעשה זה הוא זכה לכינוי "המשחרר".
בשנת 1866 שוחררו גם כל הצמיתים שהיו בבעלות ממשלתית.
סך הכל, האמנציפציה לצמיתים הובילה לשחרורם של 40,000,000 איש מעבדות.
על אף שחרור האיכרים ממעמד צמית, היה ביצוע הרפורמה מלווה במהומות איכרים, וחלק גדול מהם זכו לחופש אישי ללא אדמות לעיבוד ופרנסה.
בתגובה לפלגים שהתנגדו לסיום הצמיתות בתוך הממשל הרוסי, אלכסנדר השני הציג כי יש צורך להביא את הרפורמות מהממשל ולא מההמונים כפי שאירע לדוגמה בצרפת.
הפוליטיקאים הליברלים שעמדו מאחורי האמנציפציה של 1861 הכירו בכך שמדינתם היא אחת ממספר מדלדל של מדינות פאודליות שנותרו באירופה.
התצוגה העלובה של הכוחות הרוסיים במלחמת קרים הותירה את הממשלה מודעת מאוד לפיגור האימפריה אחרי מעצמות אירופאיות שונות.
אלכסנדר השני היה להוט להביא לצמיחה ולפיתוח עוצמה תעשייתית ומכאן גם צבאית ופוליטית, וביחד עם תומכיו הליברלים הציג מספר רפורמות כלכליות, כולל סיום הצמיתות.
הנושא העיקרי היה האם הצמיתים צריכים להישאר תלויים בבעלים או להפוך אותם למעמד של בעלי נחלות עצמאיים.
בעלי הקרקעות דחפו בתחילה להעניק לאיכרים חופש אך לא קרקע.
הצאר ויועציו, שזכרו את תוצאת מהפכות 1848, התנגדו ליצירת מערכת שכזאת עקב חוסר היציבות שהדבר יכול להביא.
אך מתן חופש וקרקע לאיכרים הצמיתים הותיר את בעלי הקרקעות הקיימים ללא כוח העבודה הגדול והזול הדרוש להם כדי לשמור על אחוזותיהם ואורחות חייהם.
כדי לאזן מצב זה, החקיקה של האמנציפציה כללה שלושה אמצעים להפחתת הפוטנציאל העצמות הכלכלית של האיכרים הצמיתים שנועדו לשחרור.
ראשית, הונהגה תקופת מעבר של שנתיים, שבמהלכה האיכר היה מחויב כמו קודם לבעל הקרקע שמעליו.
שנית, חלקים גדולים של אדמות משותפות הועברו לבעלי הקרקעות הגדולים, ואיכרים צמיתים המשיכו לטפל בפיתוח יערות, כבישים ועוד אך קיבלו על כך תשלום.
הצמיתים היו צריכים גם לשלם לבעלי הקרקעות עבור הקצאת הקרקעות שלהם בסדרת תשלומים אשר לא היה בכוחם למלא ועל כן המשיכו לשרת את רוב בעלי הקרקעות בתור פשרה במקום להביא לפיתוח שוק חופשי יותר כפי שציפה הצאר תחילה.
כדי להקל על הצמיתים המשוחררים שלושה רבעים מהסכום הכולל של התשלומים הועברו על ידי הממשלה הצארית לבעלי הקרקעות כך שהאיכרים הצמיתים המשוחררים החזירו את הכסף הנותר (רק רבע מהסכום המקורי) בתוספת ריבית לממשלה אשר נמשכה כ-49 שנים.
תשלומים אלו בוטלו סופית רק בשנת 1907.
אף על פי שרפורמת האמנציפציה הונצחה בבניית קתדרלת אלכסנדר נבסקי והעלאת שמו של הצאר אלכסנדר השני, תוצאותיה היו רחוקות מלהיות אידיאליות.
צמיתים ביתיים נפגעו הכי קשה מכיוון שהם זכו רק בחופש שלהם ולא באדמה שממנה עבדו, ועל כן לא יכלו לפרנס את עצמם.
לרבים מבין הליברלים בתוך הביורוקרטיה הממשלתית הייתה הבנה ששחרור הצמיתים יביא לשינויים דרסטיים הן בחברה הרוסית והן בממשל.
עם זאת, הרעיון שלהם ששינויים אלה ישפיעו רק על בני המעמד השלישי של החברה ויחזק את האוטוקרטיה היה שגוי.
במציאות, הרפורמות יצרו מערכת חדשה בה על הצאר היה צורך להתקיים יחד עם בית משפט עצמאי, עיתונות חופשית וממשלות מקומיות שפעלו בצורה שונה וחופשית יותר מבעבר.
חמש שנים אחר כך, התחייב אלכסנדר לכבד את עצמאות בתי המשפט, כך שלאיש לא תהיה עוד סמכות לפטר שופטים.
לצמיתים שעבדו בנחלות פרטיות הוענקה פחות אדמה ממה שנדרש מהם כדי לשרוד, מה שהוביל לתסיסה אזרחית.
מס התשלומים לבעלי הקרקעות היה כה גבוה, עד שהצמיתים נאלצו למכור את כל התבואה שהם ייצרו כדי לשלם את המס, כך שרבים נותרו ללא דבר לשרוד.
בעלי קרקעות סבלו גם הם מכיוון שרבים מהם נקלעו לחובות עמוקים והמכירה הכפויה של אדמתם הותירה אותם נאבקים לשמור על אורחות חייהם המפוארים.
במקרים רבים נאלצו הצמיתים שזה עתה שוחררו "לשכור" את אדמתם מבעלי אדמות עשירים.
יתר על כן, כאשר האיכרים נאלצו לעבוד אצל אותם בעלי קרקעות כדי לשלם את "תשלומי העבודה" שלהם, הוזנחו שדותיהם לעיתים קרובות.
במהלך השנים הבאות, הייצור החקלאי מגידולי האיכרים נותר נמוך מבחינה יחסית, ועד מהרה פגע הרעב בחלק גדול מאוכלוסיית רוסיה.
עם אוכל מועט ואורח חיים במצב דומה לזה שהיו צמיתים, איכרים רבים החלו להשמיע את זלזולם במערכת החברתית.
לבסוף, הרפורמות שינו את כלכלת רוסיה.
האנשים שהובילו את הרפורמה היו בעד מערכת כלכלית דומה לזו של מדינות אירופה אחרות, שקידמה את רעיונות הקפיטליזם ושוק חופשי.
הרעיון של הרפורמים היה לקדם פיתוח ולעודד בעלות על נכסים פרטיים, תחרות חופשית, יזמות ועבודה שכירה.
הם קיוו שהדבר יביא למערכת כלכלית עם תקנות ותעריפים מינימליים.
זמן קצר לאחר הרפורמות חלה עלייה ניכרת בכמות ייצור התבואה למכירה מכיוון שקודם לכן חלק נרחב מהגידולים של הצמיתים שמשו אותם עצמם כצורך לקיום.
מערכת המשפטים החדשה ברוסיה הייתה מבוססת על מודלים אירופאים.
עם סדרת הרפורמות המשפטיות של אלכסנדר השני קם מקצוע משפטי מודרני מאורגן כהלכה, ובמהרה הוא השיג סטנדרטים גבוהים מאוד ברמה בינלאומית.
המערכת הישנה של פעילויות בירוקרטיות מיותרות ושחיתות שיפוטית נעלמו במהירות ברובם.
עם זאת, היו שני פערים חשובים במערכת:
האחד היה שלמשרד הפנים (שהיה תחת סמכות קיסרית מלאה) הייתה סמכות, ללא קשר לבתי המשפט, לגרש אנשים שהוא רואה בהם סכנה פוליטית;
השני היה שבתי המשפט ליישוב סכסוכים בין איכרים נערכו ופועלים על בסיס מנהגים מסורתיים ולא מערכת משפטים כפי שהיה במערב אירופה כבר באותה העת.
שלטונו של אלכסנדר השני היה נוכח להתפשטות האידאולוגיה הלאומנית ברחבי יבשת אירופה.
במטרה למנוע מעלייתם של ארגוני בדלנים לאומיים, חיזק אלכסנדר השני בדומה לאביו לפניו, את הכפייה התרבותית הרוסית על אזורי הגבול המערביים של האימפריה באירופה.
מאז קונגרס וינה בשנת 1815, פולין הקונגרסאית נשלטה בידי הממשל הרוסי בתור ישות מדינית נפרדת מרוסיה תחת איחוד מלוכני כך שהריבון הרוסי היה גם הריבון הפולני.
בקרב האוכלוסייה הפולנית היה רגש לאומי חזק והתמרמרות ממושכת על השלטון הרוסי.
תחילה התנגד אלכסנדר השני להביא להגדלת הזכויות האוטונומיות של הפולנים אך עם גדילת התסיסה הלאומית הסכים אלכסנדר השני להביא לרפורמות בממשל הפולני כרצון רוב התושבים.
עוד לפני שיכול היה הקיסר לפעול, בתחילת 1863 פרץ מרד ינואר שמנהיגיו פעלו להקים איחוד פולני-ליטאי-רותיני (אוקראיני) שיגזול נתח מרכזי משטחה של האימפריה הרוסית.
הקיסרות הצרפתית השנייה והאימפריה הבריטית תמכו במורדים הפולנים שיחלישו את רוסיה אך אלכסנדר השני סירב להענות לדרישותיהם להעניק ויתורים לפולנים בטענה כי דרישות אלו לא יביאו למלחמה כוללת.
צבא האימפריה הרוסית מחץ את המרד בתוך שנה וחצי, ואלכסנדר השני הגיב ביד קשה נגד האוכלוסייה הפולנית של האימפריה הרוסית.
הוא ביטל את תהליך העברת הקרקעות לאיכרים פולנים וללא כל הודעה מוקדמת החליט לבטל את מוסד הצמיתות בפולין, שלוש שנים לאחר שעשה זאת ברוסיה עצמה.
בשנת 1867 ביטל אלכסנדר השני את כל מעמדה האוטונומי של פולין ואיחד אותה פוליטית עם רוסיה עצמה.
הנחלות של פולין הקונגרסאית נודעו מנקודה זאת והלאה בתור ארץ הוויסלה ובוטלה כל האוטונומיה הפולנית.
רוב המעורבים במרידה נגד השלטון הרוסי גורשו הרחק מארצם לגלות בסיביר.
בין לבין הממשל הרוסי בסנקט פטרבורג התנגד להתפתחות רעיונות לאומיים מעבר לפולין באזורים כגון בלארוס, שם פעלה הממשלה כדי להביא להכרה בתושבי המקום כרוסים לכל דבר.
ניסיונות אלו לא הצליחו למנוע את התפשטות התנועה הלאומית הבלארוסית ובשנת 1864 פרץ מרד לאומי כושל בהנהגתו של קונסטנטי קאלינובסקי, מנהיג התנועה הלאומית הבלארוסית.
לאחר הפלת המרד בידי צבא האימפריה הרוסית, מארגניו הוצאו להורג והושגה רגיעה זמנית בבלארוס.
תהליך הפוך התרחש בתוך הדוכסות הגדולה של פינלנד, שיחסה הפוליטי אל רוסיה דמה לזה של פולין הקונגרסאית.
הדיאטה (אספה) הפינית שבה לפעילות בהלסינקי בהוראתו של אלכסנדר השני, הקיסר פיתח את הכלכלה הפינית להיות כמה שיותר עצמאית מהכלכלה של שאר רוסיה, תהליך שכלל הנפקת מטבע פיני עצמאי מהרובל; מרק פיני, ואפשר לתשתיות הרכבות הראשונות להתבצע תחת פיקוח האספה הפינית בהלסינקי ולא ממשלת סנקט פטרבורג הרוסית.
בהמשך תרם אלכסנדר השני להפצת השפה הפינית במקום השוודית שהייתה נפוצה יותר מפינית עד לפני כן.
הדבר הביא למצב שפינית יכולה הייתה להיחשב לראשונה שפה לאומית ברוב פינלנד.
כיום אלכסנדר השני עדיין מכונה בפינלנד "הצאר הטוב".
לקראת סוף שלטונו, בשנת 1881, החליט אלכסנדר השני להביא להקמת צבא פיני עצמאי מצבא האימפריה הרוסית.
ההפסד הרוסי במלחמת קרים הוכיח כמה נחוץ פיתוח תעשייתי נרחב באימפריה הרוסית, שכן התעשיות הקיימות ברוסיה באותה העת לא היו בעלות היכולת להביא לייצור שיהיה שווה בערכו לזה של יריביה של רוסיה.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 יזמה ממשלת אלכסנדר השני סדרת תשתיות נרחבות לפיתוח תעשייתי ולהבאת בשורת המהפכה התעשייתית לרוסיה, החשובים שבתשיות אלו היו בניות מסילות הברזל.
תוכניות אלה הונפקו עם הופעתו של הרוזן סרגיי ויטה בשנות ה-80 של המאה-19. ויטה, מתמטיקאי מוסמך, היה בעל מוניטין של רב הישגים מנהליים, הן בביורוקרטיה הצארית והן במגזר הפרטי.
תנופת בניית הגדולה הראשונה של הרכבות החלה בשנת 1865 ונמשכה עד 1878 במהלכה אורך המסילות הכולל עלה מ-3,800 ל-22,400 ק"מ.
נכון לשנת 1875 היו הערים הבאות מקושרות במסילות ברזל מתופעלות: סנקט פטרבורג, מוסקבה, ולדימיר, חרקוב, קייב, רוסטוב על הדון, אסטרחן, ריגה, ורשה, לודז' ופודוליה.
נכון לשנות ה-70, המגזרים העסקיים החשובים ביותר בסנקט פטרבורג ומוסקבה היו תעשיית המזון, המגזר הפיננסי (בנקים וחברות ביטוח) ובתי מלאכת הטקסטיל.
לצד זאת, עלייתו של מגזר הבנקאות במונחים של ריכוז וחלוקת ההון היה משמעותי וכלל החשבונות השוטפים בבנקים גדל מ-350 מיליון רובל בשנת 1861 ל-2,753 מיליון רובל בשנת 1873. תעשיית המזון הורכבה בעיקר מחברות בישול וייצור סוכר בקנה מידה קטן עם הון כניסה ממוצע של פחות מ-1,000 רובל.
בתוך תעשיית הטקסטיל שחלקה בחלוקה הכלכלית היווה 39% מכלל התאגידים במוסקבה, עלתה בערכה בעוד התחילה ההתפתחות התעשייתית לשנות את הסביבה העסקית בעיר.
מפעלי טקסטיל דרשו סכום גדול של עובדי מפעלים, שניתן היה להשיג רק מהאזורים הכפריים עם סיום מגבלות תנועה שקבע הקיסר אלכסנדר השני במסגרת רפורמת האמנציפציה לצמיתים בשנת 1861.
בשנת 1858 הביא האולטימטום הרוסי את הממשל הסיני לחתום על חוזה אייגון אשר העביר את כל צפון חבל מנצ'וריה לשליטה רוסית וקבע את הגבול הרוסי-סיני להיות על גבי נהר האמור.
צרפת ובריטניה הציעו לרוסיה להתערב ישירות במלחמת האופיום השנייה נגד סין במטרה להחליש את מעמדה של סין.
עקב הדם הרע בין המעצמות שנבע ממלחמת קרים, אלכסנדר השני סירב בתוקף לשיתוף פעולה עם בריטניה וצרפת.
למרות זאת, אלכסנדר הסכים להשתתף בברית הרתעה נגד סין שנקבעה לפי הסכם בייג'ינג (1860) אשר כללה את רוסיה, צרפת, בריטניה וארצות הברית.
עם העברת חיילים רוסים על עבר הגבול הסיני, האימפריה הרוסית הביאה את סין להסכים להעברת שטחים נוספת שהעבירה לידי רוסיה את כל החוף של ים יפן ואת כל מנצ'וריה החיצונית (העברת השטחים הביאה להסדר הגבול המודרני בין רוסיה לסין).
מהלכים פוליטיים אלו אל מול סין הובילו לתחילת עליית ההשפעה הרוסית בתוך סין שהייתה רבת חשיבות על ההיסטוריה הסינית במשך מאה השנים הבאות וכמעט הביאה לסיפוח כל מנצ'וריה לתוך רוסיה אילולא מלחמת רוסיה–יפן בתחילת המאה ה-20.
מאז שלטון יקטרינה השנייה רוסיה החלה ביישוב קולוניאלי של אמריקה הצפונית מעבר למצר ברינג והקימה את מושבת אמריקה הרוסית (אלסקה לימים).
במהלך מלחמת קרים רוסיה נכנסה למשבר כלכלי ממנו לא הצליחה להתאושש במשך יותר מעשור והעליונות של הצי המלכותי הבריטי הוכיחה את חולשתה של רוסיה להגן על מושבתה האמריקאית בנוסף על העובדה שקנדה הייתה נכון לאותה העת מושבה בריטית אשר דרכה יכלה גם כן לכבוש את אמריקה הרוסית.
אמריקה הרוסית הנפיקה הישגים כלכליים מינוריים ועקב שכלול הסיבות הללו החלו דיונים בממשל הרוסי בנוגע למכירה של המושבה.
התומך המרכזי של מכירת המושבה היה אחיו הצעיר של הצאר אלכסנדר השני, קונסטנטין ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה אשר לבסוף הביא לשכנועו של הצאר לתמוך במכירה.
בריטניה הייתה עוד ביחסים רעועים עם רוסיה ולכן לא הייתה מועמדת מרכזית למכירה.
לעומתה, ארצות הברית תחת הנשיא אברהם לינקולן הייתה ביחסים חמים עם רוסיה.
החלו דיונים בנוגע למכירה עוד בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-19 אך אלו נבלמו לנוכח מלחמת האזרחים האמריקנית.
אלכסנדר יצא במהלך המלחמה בקריאות חריפות נגד הקונפדרציה ותמך באיחוד.
לאחר סופה של המלחמה התרחשו במרץ 1867 דיונים בין הנציג האמריקאי ויליאם סיוארד והנציג הרוסי אדוארד דה סטייקל אשר קבעו כי אלסקה תימכר לארצות הברית.
לאחר שמשלחת אמריקאית העריכה את שוויה של אמריקה הרוסית ולאחר מספר דיונים נקבע כי אמריקה הרוסית תימכר לרוסיה במחיר 7.2 מיליון דולר בזהב (כ-109,405,714 דולר בשערי 2009).
תחילת ההתפשטות הרוסית לתוך מרכז אסיה החלה בתחילת המאה ה-18 אך רק בתקופת שלטונו של ניקולאי הראשון גררה התנגדות מרכזית לראשונה מטעמה של מעצמה אירופאית.
האימפריה הבריטית הייתה בתהליך ממושך של הסדר השלטון על תת-היבשת ההודית ולאחר המרד ההודי הגדול מעמדה של הודו הבריטית כיוקרתית והחשובה במושבותיה של בריטניה הוסדר.
ההנהגה הבריטית חששה מעליית השפעתה של האימפריה הרוסית במרכז ודרום אסיה, דבר שעלול היה לערער את אחיזתה בהודו.
על כן החל מאבק אימפריאלי בין בריטניה ורוסיה אשר נודע בכינוי "המשחק הגדול".
המשחק הגדול סבב בעיקר על ההשפעה של שתי האימפריות על המדינות שחפפו ביניהן, אלו היו ממלכת פרס (תחת שלטון השושלת הקאג'ארית), אמירות אפגניסטן, אמירות בוכרה, ח'אנות קוקנד וח'אנות חיווה, כמו גם מספר מדינות אזוריות קטנות יותר.
בתקופת שלטונו, הקיסר אלכסנדר השני דחף לחיזוק העוצמה הרוסית במרכז אסיה.
יריבתה הגדולה הראשונה של רוסיה הייתה אמירות קוקנד, שהמאבק אל מולה הביא להכרזת ג'יהאד מוסלמי נגד הכוחות הרוסים.
לאחר כיבושה של קוקנד בשנת 1868 עברה ההתרכזות הרוסית אל סין, אשר בתוכה ממשל שושלת צ'ינג נאבק נגד מרד דונגאן שפרץ במערב האימפריה הסינית.
כוחות רוסים דחקו את המרידה ממערב וסיפחו את כל השטחים המהווים כיום את מזרח קזחסטן מהגבול עם סין ועד לימת בלחש.
צבא האימפריה הרוסית דחק את האמיר של בוכרה להיכנס להסכם עם האימפריה הרוסית שהפך אותה למדינת חסות רוסית.
בהמשך ב-1873 הוצאה לפועל פלישה רוסית לכיבוש העיר חיווה שלאחריו הפכה ח'אנות חיווה למדינת חסות רוסית גם היא.
נגד רצונו של שיר עלי ח'אן, אמיר אפגניסטן, אלכסנדר השני הטיל אמצעי הרתעה צבאיים להעביר פקידים רוסים רשמיים לתוך אמירות אפגניסטן.
בתגובה דרשה בריטניה רשות מעבר של פקידים בריטיים גם כן לתוך אפגניסטן.
כאשר האמיר האפגני לא נענה לדרישה הבריטית פרצה המלחמה האנגלו-אפגנית השנייה שהביאה את אפגניסטן להפוך למדינת חסות בריטית ולמינויו של עבד א-רחמן ח'אן, אמיר אפגניסטן, אשר פעל לייצב את יחסיה של אפגניסטן בין שתי האימפריות.
במטרה לייצב את פרס הקאג'ארית, נאסר א-דין, שאה פרס הקאג'ארית, הביא לחיזוק היחסים עם שתי האימפריות במטרה לשמר את ריבונותה של פרס הקאג'ארית תוך כדי ששתי האימפריות נאבקו ביניהן על סמכויות ההשפעה.
הקיסרות הגרמנית תחת הנהגתו של הקנצלר אוטו פון ביסמרק דגלה במדיניות של עיצוב בריתות שנועדו לייצב את המערכת הגאו-פוליטית האירופאית ולמנוע מלחמה גדולה.
מכיוון שיריבתה המרכזית של גרמניה הייתה צרפת, ביסמרק תמך קידום של ברית עם רוסיה.
בשנת 1872 ייסד אלכסנדר השני ביחד עם וילהלם הראשון, קיסר גרמניה ופרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה את "ברית שלושת הקיסרים" בין רוסיה, הקיסרות הגרמנית ואוסטרו-הונגריה.
מצב זה של ברית גרמנית-רוסית הותירה את יחסי צרפת–רוסיה קודרים כפי שהיו מאז פריצת מלחמת קרים.
אלכסנדר השני חשש מהפצתה של האידאולוגיה הרפובליקנית בתוך רוסיה בהמשך להקמתה של הרפובליקה הצרפתית השלישית, עקב הצורך של ההנהגה הרוסית לשמור על האופי השלטוני האוטוקרטי.
לנוכח היחלשותה של האימפריה העות'מאנית פרצה תסיסה אזרחית ממושכת בחבל הבלקן אשר סבבה בעיקר אודות הדרישות הלאומיות של העמים בתוך האימפריה והיריבות בין הנוצרים למוסלמים בתוכה.
כאשר פרץ מרד אפריל בבולגריה העות'מאנית בשנת 1876, הממשלה העות'מאנית, במקום להפיל את המרד בכוח צבאי בצורה קונבנציונלית כפי שנעשה במרידות קודמים, הורתה על שליחת צבא שבזז, טבח, שרף והשמיד דרך בולגריה וביצע מרחץ דמים באוכלוסייה האזרחית.
ברחבי העולם התרכזו עיתונים רבים במעשי הזוועות נגד האוכלוסייה הבולגרית באימפריה העות'מאנית ומדינות דוגמת בריטניה יצאו בהצהרות רשמיות של נזיפה בפעילות הרשויות העות'מאניות.
במצב זה, כאשר שום מדינה מערבית לא מביעה תמיכה באימפריה העות'מאנית, האימפריה הרוסית התערבה, ביודעין כי ברית בריטית-צרפתית-עות'מאנית לא תהיה אפשרית כפי שהתרחש בפעם הקודמת במלחמת קרים.
במסגרת המלחמה מספר מדינות בלקניות צידדו עם רוסיה בהן ממלכת רומניה, נסיכות סרביה ונסיכות מונטנגרו.
אלכסנדר השני היה מעורב בצורה עמוקה בקבלת ההחלטות ובהנהגה הכללית של הצד הרוסי במלחמה.
בנו, יורש העצר אלכסנדר אלכסנדרורוביץ', הצארביץ' של רוסיה, נשלח לפקד ישירות על חלק נרחב מהמערכה בבלקן.
במהלך המצור על פלבן (יולי עד דצמבר 1877) של כוחות הברית הרוסית על העיר פלבן שפתחה את הדרך לתוך בולגריה מצפון, אלכסנדר השני פיקד ישירות על המצור לצידו של קרול הראשון, מלך רומניה שגם כן היה מעורב בשדה הקרב.