tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על רקע אפליית הנשים במדע, ב-2004 יצר פול גרינגרד, נוירוביולוג יהודי-אמריקאי, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 2000, את פרס פרל מייסטר גרינגרד (Pearl Meister Greengard Prize).
זהו פרס המחולק מדי שנה החל מ-2004, על ידי אוניברסיטת רוקפלר בניו יורק, למדענית או מדעניות הבולטות בעולם, במחקר ביולוגי-רפואי.
סכום הפרס עומד כיום על 100,000 דולר והמימון לו בא, מכספי זכייתו של גרינגרד בפרס נובל.
נשים אוהבות הוא סרט קולנוע המבוסס על ספר בשם זהה של דייוויד הרברט לורנס, שבוים על ידי קן ראסל, ויצא לאקרנים בספטמבר 1969.
הסרט היה מועמד לאוסקר, וגלנדה ג'קסון זכתה על משחקה בו בפרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
הסרט עוסק במרובע אוהבים המתרחש באנגליה שלאחר מלחמת העולם הראשונה.
את התפקידים הגבריים הראשיים שיחקו הכוכבים העולים של הקולנוע הבריטי אלן בייטס ואוליבר ריד.
לצד ג'קסון גילמה ג'ני לינדן את הצלע הנשית הרביעית.
בצד תשבחות הביקורת לסרט ולאיכות המשחק של כוכביו, עורר הסרט מחלוקת ותשומת לב ציבורית רבה בשל קטעי העירום שבו ובמיוחד אלו הגבריים.
נשיות הוא מושג המתאר את מכלול דרכי ההתנהגות ותכונות האופי הנחשבים כטיפוסיים, או מתאימים, לאישה.
המושג אינו קבוע, והוא תלוי זמן ומקום (בתרבויות שונות יש יחס שונה למהותו של מושג זה).
נשיות אינה פיזיולוגית בלבד, אך היא מבוססת על ההבדלים הקיימים בין המין הגברי למין הנשי.
הגישה המסורתית רואה בנשיות זהות הנוצרת תוך כדי ניגוד לזהות הגברית ולגבריות.
תרבות שאינה רואה בנשים וגברים שני סוגי אישיות מנוגדים תתקשה להכיל בתוכה את מושג גבריות במובן הרווח בתרבות המערבית המודרנית.
להיות גברי או נשי פירושו לקיים מכלול ציפיות חברתיות המתקשרות למין הנתון.
ואולם, גישות ביקורתיות וחדשות יותר, מבחינות בקיום של מספר סוגים של נשיות.
לרוב הנשיות נתפסת בחברה כדבר הטבוע בגוף הנקבי, המניע את הנשים לנהוג בצורות מסוימות.
כך לדוגמה, קיימות תפיסות לפיהן נשים הן יותר חלשות, רכלניות, מטופחות, תפקידן הוא לטפל בתינוקות וכך הלאה.
מחקרים אנתרופולוגיים מצאו כי למגדר יש סטטוס חברתי בדיוק כמו לעושר, לגזע ולמעמד חברתי.
יתרה מכך, בתרבויות רבות, הצגת תכונות אופי שאינן "מתאימות" למגדר אליו משתייך האדם, עלולה ליצור בעיה חברתית עבור היחיד.
חלק מההתנהגויות עשויות להתקבל כסימן להומוסקסואליות.
אף שבמגוון התרבויות ניתן לראות את הנשיות בצורה שונה, ישנם גם אספקטים משותפים רבים בין תרבויות שונות.
השאלה בדבר המשקל של הגנטיקה ושל תהליכי החיברות בהתפתחות המגדר מוסיפה להיות נתונה במחלוקת.
בעוד שתנאים חברתיים ממלאים תפקיד ממשי בהתפתחות הנשיות, ניתן להבחין גם שהיבטים מסוימים בזהות המגדרית קיימים בקרב התרבויות השונות, ומכאן שגם לגנטיקה תפקיד בכך.
במחקרים שהתבצעו החל מסוף המאה ה-19 ועד סוף המאה ה-20 נמצא כי יש כמה הבדלים פסיכולוגיים בין נשים וגברים.
נמצאו הבדלים בקישוריות במוח, הבדלים בין האונות והאמיגדלה.
כמו כן ישנם הבדלים הורמונאליים גדולים, המשפיעים על האמוציות, הנטייה לרגשות, תפיסת המרחב ועוד.
כך למשל נמצא כי נשים מגיבות אחרת מגברים למגע בכלל ומגע מיני בפרט.
כל זאת כמובן בנוסף להבדלים הפיזיולוגים הברורים.
החיצוניים וגם הפנימיים - מסת שריר, נפח ריאות וגודל המוח.
אין מחלוקת כי מבחינה ביולוגית, האבולוציה גרמה במשך כשני מיליון שנים להיווצרות הבדלים משמעותיים בין זכרים לנקבות בטבע וגם באנושות.
הדיון החברתי המרחש מאז המהפכה הפמיניסטית עוסק בזכויות הנקבה האנושית ובמקומה בחברה.
במהלך האבולוציה, היותה של הנקבה יולדת ומיניקה, גרם בעקיפין להיותה פאסיבית בחלק מהזמן, מה שהפך אותה לנדרשת להגנה על ידי הזכר, בכל היונקים וברבים מהמינים האחרים.
במין האנושי הדבר בא לידי ביטוי בכך שהזכר הפך לצייד, לוחם או חקלאי, ובמשך מאות אלפי שנים התפתחו אבולוציונית זכרים שהם גדולים וחזקים יותר ביחס לנקבות.
ונקבות בעלות יכולת התרבות וגידול צאצאים זכו לעדיפות אבולוציונית.
הגבריות והנשיות הן קטגוריות הנתפסות כהפוכות ומשלימות זו את זו, ומקושרות עם שני סוגי מאפיינים, בהתאמה.
כמו כן כושר ניתוח ניואנסי, יכולות מילוליות, תקשורתיות, שפתיות, מוטוריות וקורדינציות גבוהות.
זאת בניגוד למאפיינים גבריים (כלומר, מאפיינים המיוחסים יותר לגברים מלנשים) הכוללים החלטיות, כושר ניתוח טכני, דומיננטיות, תוקפנות, שאפתנות, כוחניות, ביטחון עצמי ותחרותיות.
פרט לתכונות אישיות, מאפיינים מגדריים מתבטאים גם במראה החיצוני, בסגנון הלבוש, ועוד, תחומי עניין הנתפסים כנשיים הם בגדים, אופנה ורכילות בעוד שתחומי עניין שנחשבים גבריים הם ספורט, פוליטיקה וכלכלה והדבר מתבטא במדיות מסוימות שנחשבות כמיועדות לקהל יעד נשי, ביניהן טלנובלות, סדרות דרמה, תוכניות אירוח, ראיונות, אופנה ותחרויות יופי.
חלק מקבוצות מאפיינים אלו הן היבטים של תפקידי מגדר, וחלקן נובע מהבדלים ביולוגים בין המינים.
נשים בצמרת הוא מחזה משנת 1982 פרי עטה של קריל צ'רצ'יל.
הוא מספר על מרלין, אשת קריירה שכל מעייניה נתונים להצלחה בעסקים.
בהמשך המחזה אנחנו למדים שמרלין עזבה את חייה 'העלובים', ואת ילדתה הבלתי חוקית לאחותה ג'ויס, על מנת להתקדם בדרך ההצלחה.
המחזה עוסק בחיים המודרניים ובוחן את תפקידן של הנשים בחברה ומה המשמעות של להיות אישה מצליחה.
הצגת הבכורה של המחזה הייתה בתיאטרון רויאל קורט, לונדון, ב-28 באוגוסט 1982. הבמאי היה מייק סטאפורד-קלארק, מנהלו האמנותי של הרויאל קורט, שהעלה לראשונה מספר מחזות מאת קריל צ'רצ'יל.
השחקנים היו סלינה קדל, לינדזי דנקן, דברה פינדלי, קרול היימן, לזלי מנוויל, גוון טיילור ולו וייקפילד.
ההפקה הוצגה בתיאטרון ווטפורד פאלאס רצה בין ה-2 ל-8 בנובמבר 2006 (ואחר-כך עברה לתיאטרון גריניץ' בין ה-21 ל-25 בנובמבר 2006).
השחקנים היו רייצ'ל סנדרס, זואי אולדריץ, אליין קלקסטון, שרה הוטון, אמה פלנט, קלייר רדקליף, והיילי ג'יין סטנדינג.
"נשים בצמרת" הציגה בעונת 2007–2008 בניו יורק.
מנהטן תיאטר קלאב הציג את המחזה בתיאטרון בילטמור בהפקה בכיכובם של מארי קתרין גריסון, מרי בת' הרט, ג'ניפר איקדה, אליזבת מרוול, מרת'ה פלימפטון, אנה רידר ומריסה טומיי.
הבמאי היה ג'יימס מקדונלד, שהרבה לשתף פעולה עם צ'רצ'יל בעבר.
הפקת מנהטן תיאטר קלאב הייתה הצגת הבכורה של "נשים בצמרת" בברודוויי, אם כי הפקת רויאל קורט המקורית ביקרה בפאבליק תיאטר של ניו יורק.
ב-2011 חודשה ההפקה בפסטיבל התיאטרון של צ'יצ'סטר, קופרודוקציה עם להקת התיאטרון Out of Joint, בבימויו של מייק סטאפורד-קלארק, הבמאי המקורי של ההפקה.
ההפקה עברה לטרפלגר סטודיוס בוסט אנד, הצגת הבכורה התקיימה ב-16 באוגוסט 2011. צוות השחקנים כלל את: סוראן ג'ונס, סטלה גונה (Gonet), אוליביה פולט, לורה אלפינסטון, ליסה קר וקתרין מק'קורמק.
ההפקה קיימה סיבוב הופעות ברחבי בריטניה בתחילת 2012,
עם צוות שחקנים חדש, ביניהם קרוליין קאץ בתפקיד מרלין.
המחזה מתרחש בבריטניה בראשית שנות השמונים ובוחן את משמעות הרעיון - להיות אישה מצליחה; בתחילה הוא משתמש בדמויות 'היסטוריות' כדי לחקור היבטים שונים של 'הישגים חברתיים' של נשים.
צ'רצ'יל סיפרה שהמחזה קיבל השראה משיחותיה עם פמיניסטיות אמריקאיות: הוא תגובה לניגוד בין הפמיניזם האמריקאי, שמעלה על נס את הנשים האינדיבידואליות שרוכשות עוצמה וממון, לעומת הפמיניזם הסוציאלי הבריטי, שכרוך בהישגים קבוצתיים.
בנוסף לכך, ישנה התייחסות למרגרט תאצ'ר, ראש ממשלת בריטניה, שמעריכה הישגים אישיים ומאמינה בקפיטליזם של שוק חופשי (תאצ'ריזם).
מרלין, אשת הקריירה הקשוחה מתוארת כחסרת נשמה, המנצלת נשים אחרות ומדחיקה את צידה האימהי לטובת ההצלחה.
הדעה השלטת במחזה מתנגדת לסגנון הפמיניסטי שהופך נשים לפטריארכיות חדשות, וטוען בזכות פמיניזם בו הצד הדומיננטי הוא האינסטינקט הנשי של עזרה לחלש ולנזקק.
המחזה שואל האם אישה בחברה יכולה לשלב קריירה מוצלחת עם חיי משפחה מספקים.
כל הדמויות הללו מתנהגות כמו חבורת נשות קריירה בורגניות מהעיר שמשתכרות ומקטרות, ומתברר שכל אחת מהן סבלה בדרך דומה.
סיפוריהן של הנשים ההיסטוריות מקבילים לסיפוריהן של הנשים המודרניות.
לדוגמה, בירד, כמו מרלין, הגיעה לאן שהגיעה לאחר שהשאירה לאחותה את הטיפול בענייני המשפחה.
חוסר רהיטותה של דאל גרט מושווה לזה של אנג'י.
כמה מההקבלות הללו מודגשות בידי השחקניות שמבצעות תפקידים כפולים של דמויות היסטוריות ומודרניות כאחד.
מבנה המחזה הוא לא קונבנציונלי (אינו ליניארי).
במערכה ראשונה, תמונה ראשונה, מרלין מתוארת כאשת עסקים מצליחה, וכל אורחותיה מגילאים שונים חוגגות את קידומה למנכ"ל בסוכנות לתעסוקה "נשים בצמרת".
בתמונה הבאה או קופצים לתקופתנו (ראשית שנות השמונים) שם אנו רואים את מרלין בעבודתה עם הנשים במשרדה, שמפגינות התנהגות גברית מאוד, שלפיה נשות "נשים בצמרת" חייבות להיות קשוחות וחסרות רגישות על מנת להתחרות בגברים.
באותה תמונה, הקהל רואה את אנג'י זועמת, ואת מערכת היחסים המכמירה וחסרת האהבה שלה עם ג'ויס, אותה הנערה שונאת וחולמת להורגה.
רק בתמונה האחרונה, שמתרחשת שנה לפני העלילה במשרד, הקהל שומע שמרלין, לא ג'ויס, היא אמה הביולוגית של אנג'י.
עובדה זו, כמו גם הריב הפוליטי בין האחיות משנה את כובד המשקל במחזה ומעלה שאלות חדשות.
האפיפיורית יוהנה היא אחת מאורחות הארוחה החגיגית בסעודה שמרלין עורכה בתמונה הראשונה של המערכה ראשונה, והאורחת הרביעית שמגיעה.
האפיפיורית יוהנה מרוחקת מעט, יוצאת בהכרזות אינטלקטואליות וענייניות לאורך השיחה.
כשהנושא עובר לדת, יוהנה מספרת מעט אודות חייה.
היא החלה להתלבש כנער בהיותה בת שתים עשרה על מנת שתוכל להמשיך ללמוד; היא חיה את שארית חייה כגבר, אם כי היו לה מאהבים גברים.
בסופו של דבר יוהנה נבחרה לאפיפיור.
היא נכנסה להיריון ממאהבה החדרן וילדה את תינוקה בזמן התהלוכה הגדולה.
בשל כך, יוהנה נסקלה למוות.
בסיומה של התמונה, יוהנה מדקלמת קטע בלטינית.
כמו כל האורחות בסעודה החגיגית, חייה וגישתה של יוהנה מצביעים על פן באישיותה מרלין.
יוהנה מציגה צד באורח החיים של מרלין.
נושא הציור "דאל גרט" מאת פיטר ברויגל האב, שבו אישה לובשת סינור, שריון, קסדה וחרב – מסתערת בראש חבורת נשים להילחם בשדי הגיהנום וממלאת את סלסלתה בגביעי זהב.
במחזה היא אוכלת בגסות, גונבת בקבוקים וצלחות כשאיש אינו משגיח ושמה אותם בסינר גדול.
לאורך רוב תמונת הסעודה, דאל גרט ממעטת לדבר, מעירה הערות גסות כמו "בלבול ביצים" ו"בן זונה".
דיבורה המועט הוא גס, תמציתי ומשעשע, בעוד שתיקתה היחסית מוסיפה מרכיב של מתח עד לנקודה בה היא מגוללת את סיפורה של הפלישה.
הגבירה ניז'ו היא פילגש יפנית מן המאה השלוש עשרה שמופיעה במחזה סמוך לתחילת המערכה הראשונה וממשיכה ומספרת את סיפורה.
בתור האישה החומרנית ביותר, היא מושפעת מהתקופה בה חיה, עוד בטרם נהפכה לנזירה נודדת וחיה חיים של קדושה.
אנו נוטים להאמין שצ'רצ'יל מגנה את ההתניה החברתי בה היא נתונה, ולא את דמותה, מכיוון שהיא התחנכה בצורה כזאת שאין מסוגלת להבחין במופקרותה.
אביה מאלץ אותה לשכב עם הקיסר היפני הזקן, אף על פי שמלאו לה 14 שנים בלבד.
כשהיא משוחחת על כך עם מרלין במערכה הראשונה היא חושבת שהיא אינה עושה מעשה רע, ופועלת כמעט כאילו נפל בחלקה כבוד.
גריזלדה הסבלנית היא אחת מאורחות הסעודה החגיגית של מרלין במערכה הראשונה.
היא האחרונה שמגיעה למסיבה, כך שמרלין והדמויות האחרות בתמונה מזמינות את האוכל בלעדיה.
גריזלדה זוכה למקום בהיסטוריה כשצ'וסר עיבד אותה (מטקסטים מוקדמים של בוקאצ'ו) בסיפורי קֶנְטֶרְבֶרִי.
בסיפורו של צ'וסר וגם ב"נשים בצמרת", גריזלדה נבחרת להיות אשתו של המרקיז, למרות שהיא נערה ממשפחת איכרים ענייה.
התנאי היחידי שהוא מתנה בפניה הוא שהיא חייבת לציית לו תמיד.
אחרי שהם נשואים כמה שנים, גריזלדה יולדת בת.
כשהתינוקת מגיעה לגיל שישה שבועות, המרקיז אומר לה שהיא חייבת לוותר עליה, וכך אכן היא עושה.
כעבור ארבע שנים, גריזלדה יולדת בן.
עליה לוותר גם על הבן כעבור שנתיים, מכיוון שהדבר מכעיס חלק מאנשי החצר.
תריסר שנים לאחר שוויתרה על ילדה האחרון, המרקיז מורה לה לשוב לביתה, והיא מצייתת לו.
המרקיז הולך לבית אביה של גריזלדה ומורה לה להתחיל להכין את הארמון לקראת נישואיו.
עם הגיעה היא רואה נערה צעירה ונער ומתברר לה שאלו הם ילדיה.
כל הסבל בו עמדה היה מבחן לצייתנותה למרקיז.
כשהיא מגוללת את סיפורה בקיצור ובדיוק בארוחת הערב עם הנשים האחרות.
בארוחה עם מרלין, גריזלדה אומרת שהיא מבינה את הצורך של בעלה בצייתנות מוחלטת, אולם היה נחמד יותר אם לא היה עושה מה שעשה.
היא מעבירה זמן ניכר בהגנה על פעולותיו של בעלה מפני האשמותיה של הגבירה ניז'ו בנוגע לאופיו.
איזבלה בירד היא האורחת הראשונה שמגיעה לסעודה החגיגית של מרלין.
בחיים האמיתיים, כפי שנידון לאורך המערכה הראשונה, איזבלה עורכת מסעות בעולם.
המחזה אינו מזכיר את העובדה שכתבה כמה ספרים, בכללם "אישה אנגליה באמריקה", "חיי גבירה בהרי הרוקי", ו"בקרב הטיבטים".
הרפתקאותיה מתרחשות בכל רחבי תבל.
בארוחת הערב איזבלה מספרת לכולם שהרופא שלה הורה לה לנסוע מסביב לעולם מכיוון שסבר שהדבר ישפר את בריאותה הלקויה.
בעקבות עצתו היא ערכה את טיולה הראשון, מסע ימי לאמריקה ב-1854. כפי שמצוין במחזה, היא התגוררה עם אימה ואחותה הצעירה תקופה ארוכה, הנרייטה בירד, עליה היא מרבה לדבר באהבה רבה לאורך ארוחת הערב.
היא גם מזכירה במסיבה את ג'ים נאג'נט, גבר שבילתה במחיצתו זמן מה בהיותה באמריקה.
מחוץ למחזה, ג'ים היה מאוהב באיזבלה, אולם היא מעולם לא נעתרה לכוונותיו.
בחיים האמיתיים היא כתבה פעם מכתב לאחותה "הוא אדם שכל אישה יכולה לאהוב, אולם אף אישה שפויה לא תינשא לו".
איזבלה היא דמות מעניינת במסיבה המתוארת במחזה, מכיוון שנדמה שיש לה הכי הרבה מן המשותף עם מרלין.
איזבלה, בדומה למרלין, לא התחתנה בשל הקריירה שלה, אולם לימים נישאה לד"ר ג'ון בישופ, שהלך לעולמו יומיים לפני יום נישואיהם החמישי.
היא מתייחסת אליו כאל "בעלי היקר, הרופא" ואומרת "התחלתי לאהוב אותו בכל לבי"
אולם למרות אהבתה לבעלה, היא עדיין מאוכזבת מעצם הנישואים ("חבל שלנישואים שלי לא הייתה משמעות גדולה יותר."
איזבלה היא הדוברת האחרונה במערכה הראשונה וממשיכה לספר על מסעה האחרון למרוקו.
המחזה נפתח במסעדה, בה מרלין מחכה להגעת כמה מחברותיה.
היא עורכת ארוחת ערב כדי לחגוג את קידומה בסוכנות לתעסוקה "נשים בצמרת" בה היא עובדת.
כשהנשים מגיעות ומתחילות לאכול, הן מתחילות לשוחח אודות חייהן וקורותיהן.
כל אחת מהאורחות היא אישה היסטורית, בדויה או מיתולוגית שמתמודדת עם מצוקות וסובלת קשות כדי להשיג את יעדיה.
הגבירה ניז'ו נזכרת בבואה להיפגש עם הקיסר לשעבר של יפן, ובמפגשה עמו.
בעוד יתר הנשים רואות במפגש אונס, היא מסבירה שהיא ראתה בכך את יעודה: המטרה שלשמה גידלו אותה.
האפיפיורית יוהנה מפרשת את שיחת הנשים בהקשרים דתיים.
בנקודה זו המלצרית, שמפריעה למהלך הסצנה, כבר הביאה את המתאבנים ומתכוננת להגיש את המנה העיקרית.
כל הנשים פרט למרלין משוחחות על אהוביהן המתים.
הן גם נזכרות בילדים אותן הולידו ואחר-כך איבדו.
תינוקה של ניז'ו היה בעל דם כחול, כך שהוא לא היה יכול להיראות בחברתה.
האפיפיורית יוהנה נסקלה למוות כשהתגלה שהיא הולידה תינוק ומכאן נודע שהיא אישה ולכן הייתה כופרת.
לגריזלדה נאמר ששני ילדה נהרגו, במבחן אכזרי של נאמנות לבעלה.
בתום הקינוח, כל הנשים יושבות לשתות ברנדי, כשהן אינן מודעות לכך שבכך הן מחקות את עמיתיהן הגברים.
במערכה הראשונה, בתמונה השנייה, מרלין נמצאת בסוכנות בה היא עובדת, מראיינת בחורה ששמה ג'אנין.
מרלין מחבבת אותה למרות שהיא נראית אבודה וחסרת ישע.
היא אינה יודעת באיזו עבודה היא מעוניינת – רק שהיא רוצה שהעבודה תהיה כרוכה בנסיעות והיא גם רוצה להיות עם בעלה.
תמונה שלישית נפתחת בשתי הילדות, אנג'י וקיט, המשחקות בחצר האחורית של אנג'י.
אנג'י מתנהגת בגסות ומתווכחת הן עם חברתה והן עם אמה, ג'ויס.
היא וקיט רבות ואנג'י אומרת שהיא עומדת להרוג את אימה.
קיט אינה מאמינה לה, והן מתחילות לדבר על מין.
אנג'י מאשימה את אימה של קיט בהיותה מופקרת מבחינה מינית, אולם ניכר שאף אחת מהן אינה יודעת על מה הן מדברות; קיט רק בת 12 ואנג'י בת 16, אבל ילדותית לגילה.
המערכה השנייה מתרחשת שוב בסוכנות לתעסוקה "נשים בצמרת", בה נל וווין חולקות את הרכילות האחרונה במשרד, עד שמרלין מגיעה.
ווין פוגשת את לואיז, לקוחה שעבדה שנים רבות באותה חברה, התקדמה לדרגת מנהלת מחלקה ואז הקידום שלה נעצר והיא החליטה להתפטר.
לאט-לאט היא נפתחת בפני ווין, מתארת עד כמה הקדישה עצמה לעבודתה, עבדה בערבים על חשבון חייה החברתיים, ללא תגמול.
היא הגיעה לגיל 46, בלי בעל או חיים פרט לעבודתה, במשרה בה היא הכשירה גברים שקודמו על פניה.
העלילה עוברת לחדרה של מרלין, כשאנג'י מגיעה לבקרה, אחרי שלקחה אוטובוס מביתה של ג'ויס בכפר.
היא ביישנית ומגושמת וברור שהיא מהווה הפתעה בלתי נעימה למרלין, שלמרות זאת מציעה לאנג'י להישאר ללון בביתה.
גברת קיד, מתפרצת באמצע שיחתן, היא אשתו של האוורד.
החברה קידמה את מרלין למשרת המנכ"ל במקומו.
גברת קיד מספרת למרלין עד כמה העבודה חשובה לבעלה, וכמה הוא שבור מכך.
מתברר שהיא מבקשת ממרלין לפנות את מקומה לטובת בעלה, הצעה לה מרלין מסרבת בקשיחות.
היא מנסה לגרום לגברת קיד לצאת ממשרד, אולם עקשנותה של גברת קיד גדלה, עד שלבסוף מרלין צועקת עליה "את מוכנה בבקשה להתחפף מפה?" בינתיים שונה מגיעה למשרדה של נל בחיפוש אחר עבודה.
בתחילה נל מתפעלת מקורות חייה המרשימים, אולם מהר מאוד היא נוכחת לדעת ששונה צעירה מאוד, חסרת ניסיון ובדתה את קורות חייה.
באותה עת, אנג'י משוחחת עם ווין על דודתה של אנג'י ועל חייה של ווין, אולם נרדמת באמצע סיפורה של ווין.
נל נכנסת ובפיה החדשות שהווארד סבל מהתקף לב.
מרלין שומעת זאת, אולם הדבר אינו מטריד אותה, ונל אומרת: "אם זה מצב הבריאות שלו, מזל שהוא לא קיבל את התפקיד."
התמונה השנייה והאחרונה מתרחשת שנה קודם לכן במטבחה של ג'ויס.
מרלין, ג'ויס ואנג'י חולקות חוויות זו עם זו.
אנג'י שמחה מאוד שדודתה (מרלין) באה לבקר אותה, מכיוון שהיא מעריצה אותה וחושבת שהיא נפלאה.
מעט לפני שאנג'י שוכבת לישון, מרלין מוציאה בקבוק ויסקי מתיקה ושותה עם ג'ויס.
בעודן שותות, הן משוחחות על עתידה של אנג'י.
בכנות אכזרית, ג'ויס מספרת למרלין שאנג'י אינה חכמה או מוכשרת במיוחד וסביר להניח שלא תגיע רחוק בחיים.
מרלין מנסה לעודד אותה, באומרה שג'ויס מפחיתה מערכה של אנג'י, מאחר שראיה פסימית זו עומדת בסתירה להשקפת עולמה של מרלין שמאמינה שאדם יכול להגיע להכול בחיים.
מתברר שמרלין היא אימה של אנג'י, אותה היא נטשה והשאירה אצל אחותה ג'ויס, וייתכן שבכך גרמה לג'ויס לעשות הפלה בשל המתח בו היא נתונה כתוצאה מגידולה של אנג'י.
קריל צ'רצ'יל, נשים בצמרת, תרגום: רבקה משולח, בית צבי – בית הספר לאמנויות הבמה, 1994.
1. תיאטרון הקאמרי, הצגת בכורה: 2 ביוני 1984
יוצרים: נוסח עברי - רבקה משולח, בימוי – הלנה קאוט האוסון, תפאורה ותלבושות – רות דר, תאורה – ג'ודי קופרמן.
שחקנים: מרלין – סנדרה שדה, מלצרית/קיט/שונה – אורלי זילברשץ, איזבלה בירד/נל/לואיז – עפרה וינגרטן, הגבירה ניז'ו/ג'אנין – מלכה מרין, גרט המטורפת/ג'ויס/גברת קיד – עליזה רוזן, האפיפיור יוהנה/אנג'י – רבקה נוימן, גריזלדה הסבלנית/ווין – חיה הורוביץ.
2. תיאטרון הספרייה, הצגת בכורה דצמבר 1989
יוצרים: נוסח עברי - רבקה משולח, בימוי – אתי רזניק, עיצוב – טלי יצחקי, תאורה – אריאל אריאב.
שחקנים: מרלין – דפנה רוזנמן, איזבלה בירד/ווין – דורי נאומנקו, הגבירה ניז'ו/נל/גברת קיד – גילי בן אוזיליו, דאל גרט/אנג'י – ענת צדקוני-פולק, האפיפיור ג'והן/ג'ויס – שרית חן, גריזלדה הסבלנית/שונה – אביטל קורמן, ג'אנין – שיה מלמד, קיט – אסתי ברעד, לואיז – שרון גנון-מגיד.
נשים בספרטה לא היו במעמד שווה לזה של גברים, אולם הן עסקו במגוון תפקידים רחב יותר מאשר התפקידים של ניהול משק הבית וטיפול בילדים, שהיו מנת חלקן של הנשים בשאר אזורי יוון העתיקה.
הייחודיות בחינוך של נשות ספרטה החל עוד משלב הילדות.
בניגוד לנשות יוון ההלניסטיות, נשות ספרטה לא הוסתרו מעין הציבור ולא עסקו רק בטיפול וניהול משק הבית.
בדומה לגברים הספרטנים, גם נשות ספרטה חויבו לעבור תוכנית חינוך ייחודית לעיצוב אישיותן כחלק מאופי המשטר.
חינוך הנשים נועד לשיפור חוסן הצאצאים.
ההנחה המקובלת הייתה שאם האמהות חזקות משמע גם הצאצאים.
לפי ליקורגוס, (המחוקק האגדי של ספרטה, שהקנה לה את משטרה הפוליטי הייחודי ושיטת חינוכה החמורה) פלוטרכוס תיאר את אופן ההתעמלות לו נדרשו נשים, .
מסלול ההכשרה של הגברים, האגוגה, שוקם בידי קלאומנס השלישי (Κλεομένης) במאה השלישית לפנה"ס.
נראה שגם מסלול ההכשרה של הנשים שוקם באותה תקופה, אולם לנשים ניתנה בחירה אם לקחת חלק במסלול ההכשרה הזה.
לאחר נפילת שלטונו של קלאומנס, המשיכה האגוגה להתקיים עד לביטולה בידי פילופוימן (Φιλοποίμην) בשנת 188 לפנה"ס.
הדעות חלוקות האם היה ניסיון לשחזר את מסלול הפדגוגיה הן לנשים והן לגברים בתקופה הרומית.
ההנחה הרווחת היא שתיאורי פלוטרכוס היו ברובם מהתקופה ההלניסטית שנחשפו לקהל בימי רומא.
על כל פנים, גם התחרויות נכללו במסלול הכשרת הנשים.
ניכר שרוב התחרויות היו חלק מהפולחן הדתי להלנה, דיוניסוס, הרה ודריודונס (Driodones) שהיה האל המקומי.
לכן נשים לא עסקו בטווית בגדים אלא היה זה עיסוקם של הפריאויקים (ה"תושבים").
בכל מקרה, הלבוש הספרטני היה דל שכבות בהשוואה לזה של האתונאי.
הנשים נהגו ללבוש ביום יום "פפלוס" (πέπλος), טוניקה חשופת שד והתעמלו בעירום, שנחשב בזמנו ל"בגד" הנוח ביותר לאתלטים.
מעורבות הנשים בספורט הובילה להתעניינות רבה ברחבי יוון כולה ולכן יש בידינו יותר עדויות על נשות ספרטה באתלטיקה מאשר על כל העולם היווני יחדיו.
הסבר אחר למעורבות הנשים בספורט ניתן על ידי פלוטרכוס.
הוא הסביר כי אחד מתכליתו של החינוך היה לאפשר לנשים .
קשה להסיק כמה הספורט אכן הקנה אמצעי הגנה לנשים ואם נועד לשם כך, אם כי זו אפשרות.
יש לציין כי החוק הספרטני הגן על הנשים גם בהיבטים משפטיים, למשל היכולת להתגרש מבעליהם ללא איבוד מעמדן החברתי, הכספי או ילדיהן.
ניתן לראות גם בחוקי הירושה לנשים "בודדות" ככלי הגנה.
תחת חוקים אלו יכלו נשים לעבוד את האדמה של משפחתן, ולמנוע ניהול כושל ומעילה של האפוטרופוס שלהן.
אי אפשר להתעלם מהפערים הגדולים בין החוק הספרטני לטובת הנשים לעומת החוקים בערים יווניות אחרות.
לדוגמה, נשים יורשות ללא אחים מאותו אבא נקראו בספרטה "פטרוכוס" (πατροῦχοι),, אשר פירושו "בעלות נחלת האב".
מנגד באתונה, הן נקראו "אפיקלרוס" (ἐπίκληρος), מילולית "על גבי הנחלה".
בעוד "פטרוכוס" הייתה זכאית לנהל את הנחלה בזכות עצמה, ה"אפיקורוס" הייתה ככלי העברה של הירושה ליורש הבא.
עם זאת יש לזכור שרבים מהחוקים האלו התאימו לאופי החברתי–משטרי בספרטה, לאור העובדה שגברים כמעט ולא נכחו בביתם, ולכן נראה, שכאמור, תפקידו הראשי של החינוך לספורט לנשים היה להביא לעולם צאצאים חסונים.
בכל מקרה גם גברים וגם נשים כנראה חונכו לציות, כפי שעולה מהמנטליות של המשטר בחיבור אמירות ספרטניות (Λακαινῶν αποφθέγματα).
הספרטניות עסקו בתחומי ה-"Mousikē" - שירה, ריקוד ומוזיקה כחלק מהפולחן הדתי.
ידוע לנו על משוררי מקהלה ליריים מהמאה השביעית לפנה"ס.
אחד מהם היה אקלמן שעל פי המסורת היה משורר לירי שהגיע לספרטה כעבד.
הוא חיבר בין חמישים לשישים דקלומים שרובם הלכו לאיבוד ובין היתר הושכר כמורה ללמד נערות להופיע במקהלה.
בשנת 1855 התגלה פרגמנט בקבר ליד הפירמידה השנייה בסקארה שבמצרים על ידי אוגוסט מריאט.
בו התגלו אסופה של "שירי נעורים" (παρθένος) שבוצעו בידי מקהלת נערות ספרטניות.
באחד משירי הפרגמנט תיאר אלקמן משוררת, שמה היה מגלוסטרה (μεγαλοστράτα), נערה בלונדינית שזכתה במתנת ה"מוזה".
הערכות הן שהיא הייתה ספרטנית.
אתנאיוס טען שאלקמן היה מאוהב במשוררת, שיריו של אלקמן מחד חושפים בפניו חברה שונה אשר מעודדת שירה ומנגד גם חושפים פנים הומו-ארוטיים בין נשים, כחלק מתהליך החניכה בחברה הספרטנית.
על פניו נראה כי סברה זו מתחזקת באמצעות תיאורי פלוטרכוס.
נובע מכך שייתכן ואהבה הומו-ארוטית הייתה קיימת הן בקרב הגברים והן בקרב הנשים.
שוב, אנו רואים הקבלה ליחס בין גברים לנשים, ללא הבחנה בין המינים.
זולת לשירה, קיימות עדויות לכך שנשים ספרטניות ידעו לכתוב, בהתאם לנשות האליטה היווניות ואף עסקו ברטוריקה.
הביסוס לכך נרמז מהספרויות השונות ופחות מעדויות.
למשל הנרטיב המסופר אצל הורטודוס, בספרו השביעי, מקטע 239. המקטע מתאר את אשת המלך אשר מוֹרה לאנשיה לקלף שעווה על מנת לקרוא כתב סתרים שתחתיו.
קטע אחר מפלוטרכוס, מתאר את התכתבותה של אם עם בנה לאחר שגילתה כי נס מהמערכה.
השוויון בחינוך בא לידי ביטוי במגוון אספקטים נוספים למשל באומנות הרטוריקה.
ההשערה היא שנשים זכו לנאום או לפחות לדבר בפומבי.
אפלטון הזכיר זאת וגם פלוטרכוס,
טיפוח והשבחת סוסים היה אחד מסממני ההיכר של הספרטנים.
הרי הם השביחו לא רק סוסים אלא גם את הצאצאים, .
ספרטה נהגה לברור תינוקות, .
מכאן החשיבות של השבחה ורכיבה על סוסים.
הנשים הספרטניות רכבו על סוסים והיו מיומנות ברכיבה עליהם.
האישה הראשונה שזכתה באולימפיה הייתה קוניסקה (Κυνίσκα), ספרטנית, לערך בשנות החמישים לחייה.
היא זכתה פעמיים, פעם בשנת 396 לפנה"ס ופעם בשנת 392 לפנה"ס.
קוניסקה הייתה בתו של ארכילאודוס השני (Αρχίδαμος) משושלת אורופונטידס (Ευρυποντίδες) ואחותם של שני המלכים, אגיס השני ואגסילאוס השני.
ייתכן כי שם זה קשור לכלבי הגישוש בספרטה, ממין נקבה, שהיו מפורסמות ביכולתן למצוא מחצבים.
פלוטרכוס פרט, נשים נשואות לא יכלו לצפות במשחקים האולימפיים, עם זאת, נשים יכלו להשתתף בתחרויות של מרוצי סוסים ומרכבות בתור בעלות הסוסים ולא כרוכבות.
הולדת ילדים הייתה בראש המעלה בספרטה.
מטרתו של המשטר הייתה להרבות ולהשביח את החברה הספרטנית.
לפיכך הנשים נתפסו ככלי להולדת ילדים, .
החינוך נועד למימוש יעיל של מטרה זו ובהתאם המשטר עודד השבחה של צאצאים.
אדולף היטלר החשיב את ספרטה כ"מדינה הגזענית" הראשונה ואמץ מודלים רבים כמו זה שהוזכר לעיל.
האמצעי הראשון לעידוד ילודה היה באמצעות משיכה מינית.
המשטר נהג לבצע שנית, השלטון היה נוהג להשפיל רווקים ולהעניק להם תחושה של חוסר שייכות: לחלופין המשטר העניק הטבות לזוגות נשואים.
עידוד הילודה לא התאפיין רק בעידוד נישואים אלא גם במערכות יחסים מחוץ לנישואים כחלק מהניסיון לשבח צאצאים.
הנחת היסוד הייתה שאדם השואף לשרת את מדינתו בנאמנות, ישאף לגדל ילד משובח גם אם ביולוגית לא יהיה שלו.
לפיכך אם הוא רואה גבר או אישה היכולים לממש יעד זה, עליו לנצל זאת.
במילים אחרות, גבר זר יכול היה להתייחד עם אישה נשואה ולהפך, גבר זר יכול לבקש מבעל להתייחד עם אשתו.
על פניו נראה הדבר בלתי ניתן למימוש במערכת הנישואים כיוון שהקנאה והבעלות הם החלק העיקרי ממערכת זו.
מאידך, יש להבין כי המשטר עודד פגיעה מכוונת בזוגיות.
הפגיעה בזוגיות החלה עד מילדות, בזמן שגברים ונשים הופרדו זה מזה למשך תקופה ארוכה של כשלושים שנה.
הגבר חיי עם קבוצת גילו בצבא עד גיל שלושים.
לא כל השנים האלו גובות אי התייחדות בין גבר לאישה אבל אלו פוגמות במערכת היחסים ביניהם.
מדובר על חיים מונוטוניים שבהם הזכר נמנע אף מלהביט באישה ברחוב, .
גיל הנישואים של הנשים הספרטניות היה מאוחר בהרבה מהנשים האתונאיות.
שוב, המטרה נועדה להבטיח את בריאות התינוק ומניעת סיבוכי לידה.
אי העיסוק במלאכה או גידול הילדים העניקו לנשים זמן פנוי רב בביתן.
הן זכו לאכול בבית יחד עם אמהותיהן ולא פעם נראה כי הן זכו לזמן פנוי עבור למידה.
טקס הנישואים בימינו הוא טקס איחוד משפחות.
אירוע משמח הכולל מפגש בין הפרט לחברה.
בספרטה הטקס התנהל באופן שונה, לפחות על פי תיאוריו של פלוטרכוס.
חשוב לזכור, פלוטארכוס נעזר בתיאורים נרטיבים ומוטיבים ספרותיים, יש סתירות רבות בין אמרותיו וסיפוריו ופעמים רבות סתומות.
על אף התמונה הרומנטית יש להבין את אופן התרחשות האירועים.
גבר זר, מתגנב בשעת לילה מאוחרת, לאחר שסיים את יומו בצבא, אל בית.
השכנים בוחרים להתעלם מפני שמדובר ב"נורמה".
הקשר בין האיש לאישה מפוקפק וספק אם כל זוג שהתייחד באמת ובתמים נקשר בקשר רומנטי.
מצטייר מצב שכל גבר זר יכול היה לטפס על קירות של בית ולהיכנס אליו.
אם ההורים ערניים מספיק ונמנעים מהתייחדות, הגבר ינוס לרחוב.
אם לא, הזוג ימצא עצמו נשוי או לפחות אנחנו מניחים שכך.
איש לא יכול להבטיח שגבר אחר לא טפס אל אותה בחורה.
קולה של האישה אינו נשמע.
האם היא מכירה את הבחור?
איש לא יכול להבטיח וגם העדויות די מגבות שכמעט ולא היה קשר בין גברים לנשים בחי היום יום.
מאחר שבכל חברה קיימת זליגה ופריצת גבולות, קשה להניח שהתנהלות כזו העניקה ביטחון אישי לנשים.
כנגד זאת, גם אם ייתכן ומערכת זו לקויה, הפריצות בה יכולה להעניק חופש לאחדות מבין הנשים.
עד ללידה עצמה המשיך הזוג לשמור בחשאיות על הקשר, שוב תחת הטענה כי חשאיות זו משבחת את הצאצא, .
ניתן אפוא לטעון כי סממנים נשיים נלקחו מהנשים עצמן, למשל מיד לאחר שהכלה הייתה נחטפת, היא הייתה נמסרה לסוכנת הכלה שהייתה גוזזת את שערות ראשה עד עורה.
הודקינסון (Hodkinson) טען שלנשים ספרטניות נאסר בכלל לגדל שיער ארוך ולכן גזיזתו עד הקרקפת לא שינתה דבר של ממש.
הכלה הייתה נותרת על מחצלת לבדה בחשיכה, מחכה לבעלה.
שיא העלילה מגיע בתום פעולת ההתייחדות.
אחרי הטיפוס, החשאיות וההצלחה, יש צפייה להתייחדות של גבר עם האישה, לא רק מבחינה פיזית אלא גם רוחנית ונפשית.
עם זאת, הגבר מוכרח לקום וללכת, שמא משהו ידע ויגלה על מעשיו, דהיינו ההורים.
מכאן עולה שהפגיעה של השלטון הייתה לא רק במערכת הזוגית אלא גם בסמכותם של ההורים.
הוכחה לכך היא לקיחת הילדים מגיל צעיר לאימונים וההחלטה בידי מי יינשאו.
לכן, אומנם היה מצופה מנשים להיות צייתניות לאביהן, כמוצג באימרות ספרטניות, אבל בפועל לאב כמעט לא הייתה נוכחות בשעת גדילתן.
רבים יטענו שלנשים ניתן חופש רב .
מאידך, ייתכן שהאקטיביות האישה החלה בדיעבד, לאחר המעשה, והסיבה לכך ברורה במושגים של דאז.
הטענה הזו מתחזקת מתוך אסופת ה"אמרות של ספרטניות" על צייתנות האישה לבעלה ואביה.
החיבור של פלוטרכוס, "אמרות של ספרטניות" מציג אמרות ידועות של אמהות ספרטניות ולמעשה מחנך למה היא אם "טובה".
הוא נותן לנו מבט על המערכת היחסים המשפחתית.
לאם הספרטנית היה תפקיד אחד בחיי בנה, לדרבנו שישוב מן הקרב .
אם שמתכחשת לבנה מוג הלב שאומרת .
ייתכן מאוד שהאמרות האלו רחוקות מהמציאות שהייתה קיימת אבל הן משקפות את המנטליות של המשטר הספרטני הפולש לכל נישה בחי הפרט.
ספרטה הייתה היחידה בין ערי המדינה של יוון העתיקה בה השימוש בזנות לא היה מקובל.
קסנופון ופלוטרכוס חיברו את מרב החומר על נשות ספרטה.
גם אריסטו כתב על נשות ספרטה, בחיבורו "פוליטיקה" כחלק ממחקרו על משטרי יוון.
עד שחיבורו הושלם, ספרטה הייתה בשיא כוחה ועיניים מעריצות וביקורתיות הופנו אליה.
גודלה וכוחה של ספרטה בתקופה ההלניסטית הובילו להתעניינות מרובה מצופים חיצוניים.
פעמים רבות ראו בה אוטופיה מיליטריסטית ופעמים אחרות נשמעו ביקורות כנגדה.
מצד אחד עומד קסנופון אשר בחיבורו שלו עצמו, כתב על הערצתו הרבה לספרטה, .
מנגד אריסטו עמד בחיבורו על חסרונות של ספרטה והסיבות לנפילתה.
דעתו הנחרצת כנגד נשים "ללא פיקוח גברי", הופכים את מקורו למוטה ביותר.
הנחת היסוד שלו הייתה כי כל אישה אשר אינה תחת חסות גברית מובילה ל"רדיפת בצע" שבתומה נופל המשטר,..
כתוצאה מכך, לטענתו הגברים הפכו לכלי שרת בידי הנשים.
דימויים אלו נחשפים במגוון מחזות כמו "ליסיסטרטה" של אריסטופאנס.
המחזות על ספרטנים מרובים, שכן מנלאוס היה הספרטני שהוביל למלחמת טרויה, בין המחזות, אנגרומכה של אוריפידס נשות טרויה ועוד.
עקרונותיו של אריסטו הובילו אותו לעיוורון ולאמונה שליקורגוס הזניח את הפיקוח על הנשים.
בפועל הדבר היה רחוק ממציאות בהסתמך על מקורות אחרים; קסנופון תיאר את דברי אריסטו לעיל כך, ".
גם אצל פלוטרכוס נמצאות עדויות דומות.
משמע שפיקוח היה קיים על נשות הספרטנים אבל הוא התנהל באופי שונה משאליו היה רגיל אריסטו.
זו היא אחת הביקורות הגדולות על אריסטו שכן הוא שפט את ספרטה מעיניים אתונאיות.
הוא הסתמך בנוסף, על מקורות אתונאים שבלבלו מושגים משפטיים וחברתיים ספרטנים לאתונאים מתוך ניסיון לגשר על הפער התרבותי.
הוא לא הבין את המבנה השלטוני – חברתי בספרטה, את הטוטליות של המשטר על האזרח ואי לכך אריסטו לא הצליח לשכתב את ההיסטוריה מנקודת מבטם של הספרטנים עצמם מבלי להחדיר את עולם הערכים שלו.
אריסטו לא הצליח להבין את רעיון שילוב הנשים בחברה, בחינוך ובכלכלה, כחלק ממנגנון שנועד להשליט את כוחה של המדינה על הפרט.
חרף זאת בהשוואה לחברות אחרות, ניתן לזהות מגמה זהה של שלטונות אשר מבינים כי חינוך אינו דווקא כלי למען היחיד אלא למען המדינה עצמה.
כך למשל יקטרינה הגדולה ניסתה לבצע רפורמה חינוכית במדינתה כחלק מניסיון לקדם ולחזק את המעצמה עצמה ולא מתוך מגמה להוביל להשכלתם של אזרחיה.
מעורבותן של נשים בארגון הבונים החופשים היא נושא מורכב ושנוי במחלוקת.
עד המאה ה-20, לנשים לא הייתה דריסת רגל בתור חברות הארגון.
נשים מעטות הורשו לקחת חלק במסדר, אולם ספר החוקים הראשון שיצא לאור על ידי "הלשכה הגדולה של אנגליה" השמיט את אזכורן.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-18, לשכות ההסתגלות הצרפתיות (French Lodges of Adoption) שיתפו את בנות משפחותיהם של הבונים החופשים, אך ללא קשר לנוסח המקורי.
במאה ה-20, לשכות אלו הוגדרו כלשכות לנשים בלבד, ובשנות ה-50 הן אימצו לעצמן את התארים והטקסים של הבונים החופשים.
הלשכות המסוניות הבריטיות והאמריקניות נותרו לגברים בלבד.
בשלהי המאה ה-19, לשכות מעורבות הדומות באופיין לצרפתיות, הוקמו בארצות הברית.
הן אפשרו לבונים חופשים ולקרובות משפחותיהם להשתתף יחדיו בטקסים, אך גופים אלו הקפידו להפריד בין השתתפות זו לבין חברות רשמית במסדר.
בשלהי המאה ה-19 לשכות מעורבות בעלות אופי דומה ללשכות לגברים בלבד החלו להופיע בצרפת, ולאחר מכן גם במדינות נוספות ברחבי אירופה.
בעקבות קיומן של לשכות אלו הופיעו לשכות לנשים בלבד.
באופן עקרוני, לשכות ברחבי אירופה (מלבד אנגליה) מכירות בנשים-בונות חופשיות, בלשכות מעורבות ולשכות לנשים בלבד כחלק מהארגון לכל דבר.
בארצות הברית ובבריטניה, לעומת זאת, לשכות מעורבות, או כאלו לנשים בלבד אינן מוכרות רשמית עד היום, אף על פי שבאופן בלתי פורמלי ישנו קשר ויחסים הדדיים בין הלשכות, ולעיתים אף מתאפשרת פעילות נשים בהיכלים ומבנים של הלשכות המרכזיות לגברים בלבד.
באירופה של ימי הביניים ובתקופת הרנסאנס, אישה נחשבה בבעלות אביה עד לחתונתה, ולאחר מכן בבעלות בן זוגה.
הסטטוס של נשים בתחום המסחר של ימי הביניים היה תלוי בפרשנות המקומית של הגדרת אישה עצמאית.
בדרך כלל, זו הייתה אלמנתו של סוחר, לה הותר להמשיך ולנהל את עסקי בעלה לאחר מותו.
לעיתים רחוקות ביותר, בעיקר בתחומים שמסורתית עסקו בהם נשים, יכלה רווקה להיות בעלת עסק בו עסק אביה.
בנורווגיה, אישה בשם גונילדה נרשמה בלוח השנה של נוהלי ה-Close Rolls ב-1256. רמזים להשתתפות נשים נמצאו באנגליה במסמכים הרשמיים (Regius Manuscript) וברישומי הגילדה של יורק מינסטר ב־1408. באגודה הלונדונית של הבונים החופשים, הועסקו נשים בתפקידי אדמיניסטרציה ונהנו מההטבות הנלוות לחברי הארגון.
בנוסף, הנוסח היורקי ה-4 (York Manuscript No 4) ביורק משנת 1693 הכיל את הביטוי "הוא או היא המיועד/ת להצטרף לארגון הבונים החופשים", אשר חלק מההיסטוריונים של הארגון הגדירו כטעות בהדפסה, אולם אדולפוס פרדריק אלכסנדר וודפורד (Adolphus Frederick Alexander Woodford), אשר חקר וקטלג מסמכים אלו, הגדיר את המסמך כאמיתי.
נשים בונות חופשיות בגופים מסוניים לגברים בלבד
דווחו מספר מקרים יוצאי דופן בהם נשים התקבלו ללשכות מסוניות "לגברים בלבד".
דיווחים אלו שנויים במחלוקת על ידי היסטוריונים.
אליזבת אלדוורת' דווח כי במאה ה-18 באירלנד היא שימשה כצופה בטקסים של הבונים החופשים בלשכה, שהייתה ממוקמת בבית בבעלות אביה.
מאדאם דה גְזֶנְטרָאי (Xaintrailles) נאמר עליה שהייתה אשתו של "גנרל דה גזנטראי", שנראה שהיה שארל אנטואן דומיניק גזנטראי.
הסיפור אודותיה היה כי התלבשה כגבר על מנת להתגייס לצבא הצרפתי, והתייחסו אליה כאל גבר, והלשכה בפריז קיבלה אותה כגבר.
הדוכסית הלן/אילונה האדיק-בארקוצי דה סאלה (1833-1887)הייתה מוקסמת מהארגון של הבונים החופשים בזכות ספריו של סבהּ.
הייתה נשואה לדוכס בלה האדיק ובקשתה להצטרף ללשכה המסונית התקבלה בחיוב ב-1875 בהונגריה.
מאוחר יותר סולקה מהארגון, ונאבקה על זכותה להישאר – בנימוקים הבאים: ראשית, היא בעלת ידע רב מאוד על הבנייה החופשית; שנית, הסטטוס החוקי שלה הוא של בן זכר; ושלישית, לא נרשם כל איסור קבלת נשים בחוקה המסונית.
ערעורה נדחה על יד הארגון, אך היא מעולם לא החזירה להם את התארים והסמלים של הארגון.
סלומה אנדרסוןבשנת -1892 הכריז עיתון אמריקני על סלומה אנדרסון כעל "האישה היחידה שהיא חלק מהבונים החופשים".
נאמר, כי היא גילתה את סודות הבנייה החופשית כשהסתתרה בלשכה שהייתה בבית דודהּ, ועל מנת למנוע ממנה לגלות אותם, הבונים הסכימו לצרפה.
היא הגיעה לדרגים גבוהים בארגון.
היא נולדה ב-1818. דודה גידל אותה בפריז לאחר שהתייתמה, ומעולם היא לא הודתה בפומבי כי היא חלק מהארגון, ונשארה מסתורית כשנשאלה ישירות על כך.
הייתה נשואה לקפטן אנדרו אנדרסון, שהיה איש עסקים מכובד ובונה חופשי, ויחד עמו התגוררה בניו אורלינס, ולאחר מכן בקליפורניה.
ב-1867, לאחר התאלמנותה, היא תרמה את הרכוש והממון הרבים שבבעלותה לטובת פעולות צדקה של הבונים החופשים.
כשנבנה ההיכל המסוני הייתה בעלת רוב המניות בו, ולמרות התנגדותם של כמה מחברי הארגון, אנדרסון נבחרה לשמש כחלק מהדירקטוריון.
בשנת 1892 פורסמה הביוגרפיה שלה בכתב עת מסוני, בה נרמז על שגילתה את הסודות המסוניים בזכות הדוד שלה בילדותה.
כתבי העת ה-San Francisco News-Letter ו Advertiser הפריכו גרסה זו וטענו, כי היא שידלה בונים חופשיים צעירים להכתיר אותה בחשאי.
היא מעולם לא הודתה, כי המידע הרב על הבנייה החופשית נרכש בדרכים לא ישרות, אך גם שמרה את המקור להשכלתה הרבה בנוגע לבנייה החופשית בסוד.
מעולם לא הוכח, כי היא הצטרפה רשמית לבונים החופשיים.
קאתרין בבינגטון סיפור דומה פרסם בנה של קאתרין בבינגטון מצפון קארולינה בשנת 1886 לאחר מותה, בספר קצר שתיאר את חייה כמסונית.
בבינגטון הוכרזה כאישה האמריקנית היחידה שהייתה מסונית, ונאמר כי הצטרפה בזכות הסודות שגילתה בגיל 16 כשהתחבאה בלשכה של דודה בקאנטאקי.
כיתומה מאב, בילתה את רוב ילדותה בבית סבה, שם התחבבה על דודיה, שהיו מסונים.
היא סייעה להם לטפל בלשכה, ובמשך שנה הסתתרה בזמן פגישות הבונים ללא ידיעתם.
כשנמצאה במקום מחבואה, צורפה לארגון כשנשבעה לשמור על הסודות שגילתה.
סיפור זה לא הוכח מעולם, והמקור היחיד הוא ספר זה.
בנייה חופשית מעורבת היא זרם בבנייה החופשית המקבל לשורותיו נשים וגברים כאחד.
רוב לשכות הבונים החופשים אינן מקבלות נשים, ואינן מקבלות באופן רשמי את הבנייה החופשית המעורבת, ורואות אותה כ"בלתי רגילה" או חשאית, מסדר מעורב נוסף המקבל לשורותיו נשים וגברים באופן שוויוני הוא "מסדר ממפיס-מצרים" .
ייתכן, כי הייתה קיימת לשכה לנשים בלבד במחצית השנייה של המאה ה-18 בבוסטון, אם להסתמך על כתבים משנת 1815, שבהם נטען כי הוקמה לשכה המושתתת על עקרונות הבנייה החופשית המותאמת לנשים.
משנת 1902 זרם הבנייה חופשית המעורבת החל להיות נפוץ ולשכות מעורבות התפזרו ברחבי אנגליה.
עקב חילוקי דעות בין הזרמים השונים, הוקם גוף של הלשכה הגדולה שהפך ל-Honourable Fraternity of Antient Masonry שבראשו עמד הנשיא הגדול (Grand Master), איש הכנסייה הכומר ד"ר ויליאם פרדריק קוב.
לאחר פרישתו בתום 4 שנות כהונה כנשיא גדול, החליפה אותו אישה בתפקיד.
חברי וחברות הארגון כינו זה את זה כ"אח" Brother ללא קשר למגדר.
ב-1913 חלה התפלגות נוספת כאשר חלקם רצו להעניק דרגות גבוהות יותר.
בעקבות כך עזבו את המתנגדים והקימו את האחווה המכובדת המסונית העתיקה (Honourable Fraternity of Ancient Freemasons).
שני ארגונים אלה פתוחים בשנות האלפיים לנשים בלבד.
האחווה הראשונה (Honourable Fraternity of Antient Masonry) שהתנגדה, ייעדה את האחווה לנשים בלבד החל משנת 1935, וב-1958, לאחר שהחלה להעניק דרגות גבוהות, החליפה את שמה ל"המסדר של הבונות החופשיות" (Order of Women Freemasons), כפי שהן ידועות היום.
לשני גופים אלו יש לשכות ברחבי אנגליה, וכן באוסטרליה, בזימבבואה ובספרד.
הלשכה הגדולה של הנשים בצרפת, שצמחה בשנת 1959 מתוך הזרם המאמץ (adoptive), שתמך ב"אימוץ" נשים לארגון, התפשטה לבלגיה ב-1974, והלשכה הבלגית הנשית הגדולה הוקמה ב-1981. ב-2001 היו להם 35 לשכות, מתוכן 3 בארצות הברית.
אלו צמחו בזכות לשכה ייחודית מתוך הלשכה הצרפתית הנשית הגדולה, שיועדה להפצת הבנייה החופשית בקרב נשים בארצות אחרות.
בחוקה המסונית המסורתית של אנדרסון (Anderson's Constitutions) קיים תיאור של האדם אשר יותר לו להתקבל לבנייה חופשית, ובין היתר נאמר במפורש, כי אין כניסה לנשים.
הלשכה הגדולה של אנגליה (United Grand Lodge of England - UGLE), ולשכות אחרות, אינן מקבלות לשורותיהן נשים.
מסיבה זו, כל לשכה בה ישנן נשים נחשבת לשכה "יוצאת דופן" על ידי הזרם המסוני המסורתי והלשכות הגדולות.
בונים חופשים, המשתייכים או מבקרים בלשכות כאלו עלולים להיות מסולקים או מושעים מהזרם המרכזי.
אף על פי שלא הוכרו ולא הוכרזו רשמית כשייכות לבנייה החופשית, גופים אלו יכולים להיחשב כחלק מהבנייה החופשית באופן כללי.
באמריקה הצפונית הזרם המרכזי המסוני אינו מקבל נשים, אך ישנם גופים נפרדים שהם "מסוניים" באופיים אך לא בתוכנם.
גופים אלו והבנייה המעורבת אינם מוכרים על ידי ה- UGLE.
הבנייה החופשית באירופה (למעט אנגליה), לעומת זאת, מכירה בנשים ובלשכות המקבלות נשים.
הלשכות המעורבות נחשבות כמסוניות ומנהלות קשרי גומלין עם הלשכה המרכזית בצרפת (The Grand Orient de France) מאז שהוקמו.
לשכה זו אף הכריזה, כי בנוסף לכך שהיא מצדדת בזכותן של לשכות עם נשים להיחשב מסוניות לכל דבר, בשנת 2010 היא החלה לצרף בעצמה נשים לשורותיה.
באירועי האביב הערבי במצרים מילאו הנשים תפקיד מרכזי ונטלו חלק משמעותי בתכנון ההפגנות, בפרסומן, ואף בהשתתפות הפעילה בהן.
נשים היו בחזית ההתקוממות ברחבי העולם הערבי מבחריין ועד סוריה.
בלוב נשים היו מעורבות בהעברת תחושת למילציות שנאבקו במשטרו של קדאפי.
אולם כאשר הסתיימו האירועים חזרו רבות מן הנשים לתפקידיהן המסורתיים, בעיקר במסגרת הפרטית-ביתית.
בעת הנוכחית דומה שלאירועי התקופה לא הייתה השפעה רבה על מעמדן של הנשים, וגם היום, בשנת 2021, השתתפותן בפוליטיקה הציבורית במצרים מצומצמת.
האביב הערבי הוא שמם של רצף אירועים מרכזיים אשר התקיימו ועדיין מתקיימים ברוב מדינות המזרח התיכון, משנת 2010 ועד היום.
אירועים אלו ביטאו את התנגדות האזרחים לסטטוס-קוו הקיים ולמערכות הפוליטיות והחברתיות באזור.
האביב הערבי הוביל לשינויים מטלטלים במזרח התיכון, בין היתר, להפלת משטרים, התגברות כוחם של ארגונים אסלאמיים, התדרדרות כלכלית וכן, השמעת קולה של האישה והצבתה במרכז השיח הציבורי.
על השפעותיו ארוכות הטווח של האביב הערבי, קשה להצביע וזאת כיוון שהאירועים עוד בעיצומם.
המהומות במצרים החלו בינואר 2011 בהשראת האירועים בתוניסיה.
ב-25 בינואר 2011, המכונה "יום המרד", יצאו עשרות אלפי מפגינים לרחבי מצרים, ומילאו את הכיכרות, המפורסמת ביניהן "כיכר א-תחריר" (כיכר השחרור) שהפכה לסמל המהפכה.
קולות המחאה עלו מקבוצות שונות, ביניהן: חילוניים, דתיים, ליברלים, נשים וגברים.
לעומת קבוצות אלו שהיו מפולגות ולא מאורגנות, תנועת האחים המוסלמים והקבוצות הסלפיות הקיצוניות הציגו חזית מגובשת יותר והשיגו תמיכה רבה בקרב ההמונים, דבר אשר הוביל לעלייתם של האחים המוסלמים לשלטון והפיכתו של מוחמד מורסי לנשיא מצריים בשנת 2012.
כמו מדינות ערביות אחרות במזרח התיכון, מצרים היא מדינה מוסלמית המעניקה מקום משמעותי לחוקי השריעה בתהליך החקיקה.
החוק המוסלמי משפיע על קביעת מקומה של האישה הן במרחב הציבורי והן במרחב הפרטי, על חוקי הנישואין-גירושין, חזקה על הילדים ועוד.
בשנות ה-70 וה- 80 של המאה העשרים, התייחסה המדינה המצרית לנשים כאזרחיות סוג ב'.
תחת שלטונו של אנואר סאדאת, חוקקו חוקים המסבירים את תפקידה של האישה בבית ואת תפקידה באסלאם, דבר אשר השריש וקיבע את מקומה של האישה במרחב הפרטי.
לצד קיבוע מעמדה של האישה ויחס המדינה המצרית לנשים כאזרחיות סוג ב', ניתן לראות כי ישנם אנשים אשר נקטו צעדים במטרה לשנות את המצב הקיים, לצאת נגד היחס המקבע את מעמדן של נשים כנחותות מהגברים ולקדם את מעמדן במצרים.
אחת מהדמויות הבולטות ביותר לקידום מעמדה של האישה בחברה המצרית הייתה נוואל א-סעדאווי פורצת הדרך במאבק למען הנשים במצרים.
בין היתר, היא פיתחה מודל פמיניסטי המשלב בתוכו מסורת אסלאמית ומסורת ערבית.
א-סעדאווי, סופרת ופסיכיאטרית במקצועה אשר הוציאה כתב עת פמיניסטי בשנות ה-70 וה-80 שגרם לכך שנאסרה בכלא בתקופת שלטונו של אנואר סאדאת.
כמו כן, היא התמודדה במהלך עבודתה עם בעיות של נשים במצרים וברחבי העולם.
לטענתה, האיום הגדול ביותר על מעמדה של האישה היום היא הדת ולכן היא יוצאת באופן נחרץ נגד העלייה של הדת לשלטון.
למרות תשומת הלב והזעם הרב שמשכה בעקבות ביקורותיה על החברות המוסלמיות ועל יחסן לנשים היא המשיכה לטפל בנושאים שנויים במחלוקת כמו: זנות ואלימות במשפחה.
אחד המאבקים ביותר שהנהיגה הוא האיסור למילת נשים במצרים.
בתור ילדה שחוותה את הטקס בעצמה, יצאה למאבק של כחמישים שנה.
לבסוף, בשנת 2008, יצא איסור האוסר על מילת נשים במצרים, אך בפועל עדיין ישנם מנהיגים דתיים היוצאים נגד דבריה ואף מבצעים את הטקס.
לצד א-סעדאווי, ישנם ניסיונות מתמשכים לבטל חוקים אשר פוגעים ומשעתקים את מעמדן של הנשים.
אחד מהחוקים הבולטים ביותר הוא חוק הגירושין אשר הוענק בחוקי האסלאם ומקובע בשריעה.
אחת מהבולטות לצאת במאבק לשינוי חוק הגירושין היא סוזן מובארכ (Suzanne Mubarak), אשתו של נשיאה לשעבר של מצרים, חוסני מובארכ.
החוק משנה את מעמדה של האישה ומקנה לה את האפשרות להגיש בקשת גירושין.
כמו כן, ישנו הסופר קאסם אמין שהיה מראשוני ההוגים בעולם הערבי אשר קראו למען שיפור מעמדן של נשים בעולם הערבי ובמצרים בפרט.
אמין פרסם ספרים רבים הקוראים לביצוע רפורמות במעמדן של נשים, רעיונות שנשאבו בעיקר מתוך המחשבה האירופאית-המערבית.
בין ספריו הבולטים: "שחרור האישה" ו"האישה החדשה".
אמין מתאר בספריו כי החוק המוסלמי בבסיסו הגדיר כי אישה שווה לגבר והכריז על חירותה ועצמאותה, בזמן שבשאר העולם היא הייתה במעמד הנמוך ביותר.
החוק המוסלמי העניק לה את כל זכויות האדם וקבע כי היא בעלת סמכות לא פחותה מזו של הגבר.
לטענתו של אמין, הרגלים מגונים שאימצו במקומות שונים בהם האסלאם נפוץ ובעקבות שליטים עריצים ששלטו באומות הללו, השפיעו על מעמדה של האישה והגברים החלו לזלזל באישה החלשה.
בספריו מדבר על זכותה של האישה לצאת ללמוד, על החשיבות בלימודי הקרוא והכתוב ולהכיר את העובדות המדעיות הבסיסיות בזכות הידע שתצבור והם שיובילו את האישה להיות אדם בעל יכולת הבנה ורצון משלו דבר אשר ישפיע על שיפור במעמדה.
בעיניו של אמין, הקידמה והידע הם שמביאים לחירותו של האדם.
אמין ספג ביקורות קשות מצד אנשי דת שמרניים אך לא הפסיק והמשיך בהוצאת ספרים והבעת דעותיו.
אמונותיו השפיעו רבות על אינטלקטואליים מצרים נוספים כמו מוחמד חוסיין היכל ואחמד לוטפי א-סייד.
במסגרת ההפגנות השונות במצרים במטרה להפיל את משטרו של חוסני מובארכ נטלו נשים חלק משמעותי ותרמו באופן שווה לצד הגברים.
אולם על אף ההשתתפות פורצת הדרך של הנשים, ניתן לראות כי כשנה וחצי לאחר הפלתו של מובארכ, האוכלוסייה הנשית נדחקה לשוליים.
לאורך האירועים, נשים רבות היו דומיננטיות בארגון ההפגנות ובהפצת הידע בקרב האזרחים.
על מנת להפיץ את ההפגנות, להביע את דעותיהן ולהעביר מסרים הן השתמשו באינטרנט, רשתות חברתיות, יו-טיוב, טוויטר, בלוגים ואף בערוצי הטלוויזיה.
התקשורת הייתה כלי מרכזי לקידום מעמדן של הנשים.
באמצעותה הן יכלו לפרסם תמונות, סרטוני וידאו או מאמרים ומצאו את הדרך לתקשר בדרכים חדשות.
תרומתן של הנשים פתחה את הדרך לשיחות על תפקידן החשוב בחברה, על לימודי רפואה ומחשבים, ועל החופש להתחתן עם בחירי ליבן.
יציאתן של נשים לרחובות לא יצאה רק נגד הסטראוטיפים כלפי הנשים הערביות בשוליים, שרבות מהן מדוכאות וסובלות מאלימות, אלא גם ביטאה את רצונן לשנות את המציאות ואת גורלן.
אחת הנשים הבולטות במהפכת 2011, הייתה אסמאא' מחפוז (Asmaa Mahfouz), אקטיביסטית בת 26, שהפיצה ביו-טיוב סרט הקורא לכלל הגברים להצטרף אליה ואל אחיותיה במאבק נגד השלטון של מובארכ.
נשים נוספות שהיוו סמל ובלטו באירועים ברחובות היו יסמין אל מהארי (Yasmin El-Mehairy), שהנז אחמד (Shahnaz Ahmed) ודליה זיאדה (Dalia Ziada), שנבחרה לאחת מבין 150 הנשים המשפיעות בעולם.
זו אינה הפעם הראשונה בה נשים משתתפות בהפגנות במצרים.
בשנת 1919 היה לנשים תפקיד מרכזי בהפגנות נגד המשטר הבריטי.
באותה תקופה הקימה הודה שעראווי (Huda Shaarawi), את התנועה הפמיניסטית במצרים והפכה לסמל הנשי במהפכה בשנות העשרים.
אבל בסיום ההתקוממות, בשנת 1922, מצאו את עצמן הנשים נדחקות לשוליים עם עליית מפלגת הוופד.
הימצאותן של נשים רבות במרכז העניינים בהפגנות, הצלחתן בפרסום והבאתן לידי השיח בציבור, מצביע על כך שנשים הצליחו לתת השראה לאנשים רבים ולגייסם למאבק.
למרות זאת, הן לא הבטיחו לעצמן התקדמות פוליטית ומעמדית.
היחס השלילי כלפי הנשים בהפגנות
הנשים שהיו בראש המאבק וחלקו את הבמה עם הגברים נאבקו בהטרדות מיניות, אלימות והוקעה מילולית.
במהלך ההפגנות, הובאו עדויות לכך שנשים הותקפו על ידי חיילים, שוטרים, ולעיתים גם על ידי בני משפחותיהן.
כשהתלוננו הן נאלצו לעבור בדיקות בתולין משפילות, נאנסו והוטרדו מינית.
ההטרדות וההתקפות הללו באו בטענה כי הבנות ישנות באוהלים לצד הבנים במהלך ההפגנות ולא הייתה הפרדה בין הנשים לבין הגברים כנדרש בחברה המצרית.
אירועי האביב הערבי הובילו לבחירות ולשינויי משטר במצרים ובכמה מדינות ערביות אחרות.
עליית המפלגות האסלאמיות במצרים הדאיגה רבים שחששו לעתיד המדינה והתריעו נגד התייחסותן לנושא המשפחה והמגדר.
המפגינים שהיו בחזית המאבק, ביניהם הנשים, נדחקו לשוליים.
תחת שלטונו של מורסי, נשים התמודדו עם לחץ מצד המדינה, מהסמכות הדתית ומהאזרחים ברחובות אשר ציפו מהן להתלבש ולהתנהג כראוי, לפי ראות עיניהם.
הטענה הרווחת הייתה שמעמדן של הנשים היה טוב יותר לפני המהפכות, תחת שלטונו של מובארכ.
בבחירות 2012, עם ניצחונם של מורסי והאחים המוסלמים והחלפת השלטון הדיקטטורי החילוני בשלטון האסלאמי, נקבע גם מקומן של הנשים במערך הפוליטי.
מתוך 498 מקומות בפרלמנט, רק 12 אוישו על ידי נשים.
כמו כן, כל המועמדים שלקחו חלק במרוץ לנשיאות היו גברים.
לאחר תקופת שלטון קצרה של האחים המוסלמים ומורסי, החלו שוב מהומות במדינה, וגם בהן נטלו הנשים בחלק מרכזי.
בעקבות המהומות נטל הצבא את רסן השלטון בהפיכה שקטה בשנת 2013, ומפקדו, עבד אל-פתאח א-סיסי, נבחר לנשיא.
מקומן של הנשים השתפר במידת מה עם עלייתו לשלטון והשיפור מצא ביטוי גם בחוקה החדשה שנכתבה בשנת 2014. בחוקה, ניתן לראות סעיפים המתייחסים למעמדה של האישה ולקידומה בחברה המצרית בין היתר: סעיף הדן בשוויון שבין גברים לנשים, חוק הבחירות שבכל רשות מקומית רבע מהמושבים מוקצה לנשים ועוד.
בנושא מקומה של האישה באירועי האביב הערבי קיים ויכוח בין שני נרטיבים.
על פי הנרטיב הראשון, כי לנשים מקום חשוב בחברה הערבית בכלל ובאירועי האביב הערבי בפרט.
כפי שצוין, הנשים נטלו חלק משמעותי בארגון ההפגנות השונות, יזמו מפגשים שונים והשתתפו בהעברת המסרים.
נוכחותן הדומיננטית שיקפה את סירובן להיות מושתקות מעצם היותן נשים ואת רצונן לדאוג למדינה.
כמו כן, רואות את עצמן ככוח בלתי נפרד מהחברה הערבית וכסמל למאבק של שחרור החברה מדיקטטורה.
ביטוי לנרטיב זה ניתן לראות במספר הרב של הבלוגים שנשים פרסמו במהלך האירועים על מנת לקרוא לנשים אחרות להצטרף במאבק ובהפגנות.
לדוגמה, נוהא חוסייני (Noha Husseini), בת 16, המתארת כי בבתי קפה תלויים שלטים של זמרות פופ כמו ריהאנה וביונסה והיא מסבירה כי אף אישה לא שואפת להפוך לזמרת פופ אלא רוצה להצליח כאישה עצמאית.
על פי הנרטיב השני, מקומן של נשים הוא בספירה הביתית.
נרטיב המציג כי למרות השתתפותן של הנשים בהפגנות ובאירועי האביב הערבי, והשפעתן הרבה על ההתרחשויות השונות, עדיין קיימת הציפייה והצורך שנשים יהיו כפופות לגברים, מתוך טענה כי כבוד המשפחה הוא ערך עליון וכי תפקידן המסורתי הוא לדאוג לבעליהן, ילדיהן ולהישאר בבית.
כמו כן, ניתן לראות כי השתתפותן בהפגנות עוררה תשומת לב רבה וביקורת רבה, בטענה כי הן מביישות את האישה.
ההתנהגות, הלבוש, שיתוף הפעולה והקשר הצמוד לגברים מוציאים לאישה שם רע, מה שהשפיע על היחס האלים כלפיהן, הזלזול שבא לאחר ההפגנות וחיזוק הטענה כי עליהן לחזור לספירה הביתית.
דוגמה לנרטיב זה היא דבריה של דוברת האחים המוסלמים אשר טענה כי אין בעייתיות בייצוג מועט של נשים בפרלמנט, וכן בקמפיין של אישה שהתמודדה לבחירות בפרלמנט, שתמונת בעלה מוצגת בקמפיין ולא תמונתה.
אלפי נשים לקחו חלק באירועי האביב הערבי במצרים, למען השינוי והחופש לאחר תקופה ארוכה שבה סבלו מדיכוי חברתי, כלכלי, חופש הביטוי והזכות לבחור.
אין ספק כי נשים היו בעלות תפקיד משמעותי בהפגנות ובמלחמה נגד שחיתות השלטון במסגרת אירועי האביב הערבי.
אך מיד לאחר התפטרותו של מובארכ וסיום ההפגנות, אותן הנשים שנאבקו ברחובות חזרו לספירה המשפחתית ונשלטו על ידי הדת והחוקה.
נשים עדיין ממשיכות להתמודד עם אפליה הן במרחב הפרטי והן במרחב הציבורי.
הנשים בחברה הנבטית זכו ליחס שווה לגברים במובנים רבים: הן היו בעלות אדמה, עסקו במסחר, היו בעלות קניין ואף זכו להיות מלכות ומנהיגות בעלות השפעה.
וזאת בניגוד למקובל בתרבויות רבות בתקופה.
הממלכה הנבטית החלה להתבסס כבר במאה ה-3 לפנה"ס כפי שעולה ממטבעות מאותה תקופה.
בשנת 106 לספירה היא סופחה לאימפריה הרומית ונטמעה בתוכה עד להיעלמותה המוחלטת.
תחומי הממלכה נעו בין סוריה למצרים וכללו גם את ארץ ישראל.
ניתן ללמוד על מעמד המלכות מתוך כתובות חקוקות וממטבעות שטבעו המלכים לאורך השנים.
על רבים מהמטבעות מופיע דיוקן המלכה עם או בלי ציון שמה ותוארה.
הנבטים החלו לטבוע מטבעות כבר במאה ה-3 לפנה"ס, דמותה של מלכה נבטית החל להופיע על מטבעות במהלך שלטונו של המלך עבדת השני (9-30 לפנה"ס).
בתחילה הופיעה דמותה של מלכה ללא ציון שמה, כשהיא מתוארת מאחורי דיוקן המלך.
בשנתו ה-10 של עבדת בשלטון מופיעה לראשונה דמות מלכה כשהיא מתוארת לבד על גב המטבע.
מלכה זו שונה בהופעתה מזו שהופיעה ללא שם לצד המלך עד לשנה זו.
מדובר במלכה חדשה אשר לראשונה מצוין שמה ליד דמותה, וזאת לרגל אירוע חשוב בחיי המלך.
שם המלכה הוא 'הגרו' והופעתה המיוחדת היא כמסתבר לרגל נישואיה למלך כאשה שנייה.
תיאור המלכה הגרו בתוספת שמה צוין גם בשנים 11, 15 ו-16 לשלטון עבדת השני.
בשנת 15 למלך (15/16 לפנה"ס) לצד דיוקנה מופיעה הכתובת "ברכת דושרא", משמע בברכתו של האל הנבטי הראשי.
ציון כזה מצביע על אירוע מבורך בחיי המלכה, ייתכן והולדת בן.
המלכה המופיעה לצד עבדת השני במטבעותיו משנים קודמות נותרה אנונימית וכך היא ממשיכה להופיע על המטבעות ללא שמה.
משמע שמעמדה של הגרו היה גבוה מזה של האישה הראשונה בזכות יכולתה ללדת בנים.
בתקופת המלך הבא, חרתת ד' (8/9 לפנה"ס - 40 לספירה) מופיעה מלכה ולצדה הכתובת "חלדו מלכת נבטו".
חלדו תוארה על המטבעות עד לשנתו ה-24 של חרתת בשלטון, לאחר שנתיים תוארה מלכה חדשה עם הכיתוב: "שקילת מלכת נבטו".
בימיו של מלכו השני (70-40 לספירה) בנו של חרתת, שוב מצוינת שקילת והכתובת המלווה אותה מצביעה על היותה אחותו של המלך.
מכתובת מימי חרתת הרביעי עולה כי שקילת השנייה הייתה אכן אחותו הביולוגית של המלך.
בנו של מלכו, המלך רבאל השני (106-70 לספירה),שלט בששת שנותיו הראשונות לצד אימו המלכה שקילת, זאת כיוון שהיה נער צעיר.
הכתובת סביב דיוקנה היא "שקילת אמה מלכת נבטו".
רעיית המלך הופיעה למן שנת שלטונו ה-11 (81/80 לספירה) ושמה גמלת.
היא נזכרת על מטבעותיו עד לשנתו ה-21 בשלטון, הכיתוב לצדה על המטבעות הוא "גמלת אחתה מלכת נבטו", עדות זו נוספת לקודמתה על נישואי אחים ביולוגים בממלכה הנבטית.
גמלת נזכרת גם בכתובת מפטרה כאחותו הביולוגית של רבאל ב'.
רעיה נוספת של המלך הייתה הגרו ב' אף היא אחות ביולוגית של המלך.
מתיאורי המלכות על המטבעות ומהתכשיטים שנמצאו באתרים נבטים עולה עושרן של בנות המעמד הגבוה בחברה.
לנשים הייתה הזכות ללכת למקדש כמו גברים, והן נכחו במרבית מטקסי הפולחן הנבטי שהתקיימו במקדש.
הצלמיות שמשו לפולחן ונמצאו בבתים פרטיים, בבתי המקדש ובקברים.
צלמיות רבות של נשים נמצאו מן התקופה הנבטית, והן עולות במספרן על אלו של גברים או של בעלי החיים.
צלמית שכיחה במיוחד מציגה דמות אישה עירומה, בעלת צמידים ברגליים וענק על הצוואר, ככל הנראה זוהי אלה נבטית.
עדות מרכזית לעבודת נשים במקדש לצד מנהיגי דת גברים היא ממצא ארכאולוגי של צלמית של מוזיקאים: 2 נשים וגבר אחד, שלושתם מנגנים בכלי נגינה.
יחד עם עדויותיו הכתובות של הגאוגרף היווני סטראבון המתאר את הסעודות הגדולות בהן ערכו את הטקסים המוזיקליים, למדים כי הנשים הנבטיות נטלו חלק בטקסים דתיים ואף מילאו תפקיד מרכזי.
כתובות שונות מהתקופה הנבטית המאוחרת, שנמצאו על קברים, וממצאים שנמצאו בתוכם, מצביעים על זכותן של נשים בבעלת על אחוזות קבר, וכן על הזכות לרשת קניין ולהיות בעלות שליטה והתנהלות בלעדית על רכוש.
בקבר בכורנוב - ממשית שבנגב, נחשפו עגילים שניתנו לנערה בגיל ההתבגרות ועגילים שניתנו לאישה כחלק מהנדוניה שלה.
בקבר בפטרה נחשפה גופת אישה עונדת צמיד רגל, צמיד יד ושרשרת חרוזים מצביעים על רכוש עדיי הנשים הנבטיות.
באחת ממערות מדבר יהודה נחשף חוזה בין בעל ואישה המצביע שבבעלות האישה היו 150 חתיכות כסף אותן הלוותה לבעלה.
זוהי דוגמה להיות האישה בעלת רכוש משלה בלי קשר לבעלה.