tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
160 מתנדבים יהודים (שאחר כך הצטרפו לשורות הפלמ"ח) אומנו בחבלה על ידי אנשי הנדסה קרבית בריטים.
כמו כן הוחבאו בקיבוץ מספר טונות של חומר נפץ למקרה שהאזור ייפול לידי הגרמנים.
אך התוכנית הופסקה מיד לאחר תחילתה, וניתנו הוראות לאסוף את כל חומר הנפץ שאוחסן בקיבוץ, ולהחזירו לבריטים.
בשנת 1947, קק"ל ואולפני וורטון הול (Worton Hall) הפיקו סרט בשם "דמעת הנחמה הגדולה" ומספר סצנות צולמו בקיבוץ.
במלחמת העצמאות היווה הקיבוץ מטרה לצבא ההצלה של קאוקג'י, אשר קיווה לפרוץ את המעבר לחיפה לאחר כיבוש הקיבוץ.
ב-4 באפריל 1948 פתח צבא ההצלה בהתקפה על הקיבוץ בכוח של למעלה מגדוד ובסיוע ארטילרי.
הייתה זו הפעם הראשונה שבה השתמשו בתותחים במלחמת העצמאות.
ההפגזות גרמו לאבדות בין המגינים וחברי הקיבוץ, וכן לנזק רב למבני המשק.
במהלך ההתקפה הגיעו משורייני האויב עד גדרות המשק.
הקרבות נמשכו עד 13 באפריל 1948, עם הפוגה קצרה בתיווך הבריטים, שבה נלקחו כל ילדי הקיבוץ למקום מבטחים בקיבוצים שכנים, והסתיימו בניצחון המגינים, אליהם הצטרפו כוחות חי"ש והגדוד הראשון של הפלמ"ח.
ב-24 בדצמבר 1948, ערב חג החנוכה ה'תש"ט, חלפו בשמי הקיבוץ ארבעה מטוסי חיל האוויר העיראקי.
הטייסים, שסברו כי מדובר בשדה התעופה רמת דוד, הטילו פצצות על המבנה המרכזי בקיבוץ, שהיה חשוף לחלוטין להתקפות האויב וללא מגן, והרגו 4 בני אדם, מהם 3 ילדים בני 8. הדבר הוסיף לטראומה הקשה אותה חווה הקיבוץ עקב ההתקפה הערבית עליו כ-8 חודשים קודם לכן.
כיום, מקור ההכנסה העיקרי של הקיבוץ הוא מפעל תמה תעשיות פלסטיק, מפעל למוצרי פלסטיק ומוצרים בתחום האריזה החקלאית, העובד בשיתוף עם קיבוץ גלעד.
המפעל נמנה עם המפעלים המכניסים ביותר בתנועה הקיבוצית כולה, ברציפות מאז שנת 1999. ענפים נוספים: רפת, לול, מטעים, שלחין, ואידאה מערכות מידע.
לקיבוץ היו מניות רבות בחברת אפרוחי הצפון אך זאת קרסה בתחילת שנות ה-2000. המפרק שמונה לחברה, עו"ד טומי מנור, החליט "להרים מסך" ולגבות את חובות החברה לנושיה מבעלי המניות, ובראשן ממשמר העמק.
בתיק ע"א 4347/04 הקיבוץ עתר לבית המשפט העליון בטענה שזה פוגע בעקרון "העירבון המוגבל", אך בג"ץ דחה את טענתו עקב העובדה שהחברה התקיימה על אשראי בלבד, ובעלי המניות כמעט שלא הזרימו כלל כספים למימון החברה ("מימון דק").
בחודש אוקטובר 2023, לאחר הטבח בנחל עוז במסגרת טבח שבעה באוקטובר שהוביל לפריצת מלחמת חרבות ברזל, קלט הקיבוץ את תושבי קיבוץ נחל עוז בפנימיית שומריה.
לאחר הצבעה בשיחת קיבוץ, התקבלה ברוב גדול החלטה לקלוט את תושבי קיבוץ נחל עוז למשך כשנה.
נקבע כי בהמשך יוצבו בקיבוץ קרוואנים, והמשפחות יעברו אליהם.
בחדרי הפנימייה יישארו זוגות ללא ילדים ורווקים.
חמישה מחברי הקיבוץ כיהנו כחברי כנסת מטעם מפ"ם: מרדכי בנטוב שגם כיהן כשר בממשלות ישראל והיה מחותמי מגילת העצמאות, מנהיג מפ"ם יעקב חזן, אמרי רון, אמה תלמי ומאיר תלמי.
כמו כן כיהנו כח"כים, לאחר שעזבו את משמר העמק, בן הקיבוץ אמנון לין והסופר משה שמיר.
בין חברי הקיבוץ נמנים גם אשת התיאטרון שולמית בת-דורי ויוזם מוסד יד ושם מרדכי שנהבי, המלחין בנימין עומר (חתולי), בנו המשורר הלל עומר (ע.
הלל) ובנו אסף עומר, שיומן הנעורים שלו יצא לאור לאחר מותו – "יומנו של אסף".
בשנת 2010 התקיימו בתחום משמר העמק חפירות ארכאולוגיות על שטח שבו עמדה להיבנות שכונה חדשה בקיבוץ בשיתוף פעולה עם התושבים.
במהלך החפירות התגלה תל אשר לא נראה על פני השטח, וממצאיו מתוארכים מהתקופה הנאוליתית המוקדמת לתקופה העות'מאנית המאוחרת.
בשכבה השביעית העמוקה ביותר נמצא חלק מרצפת טיח העשויה מאבן גיר חרוכה אשר נבנתה על אבנים קטנות המונחות על קרקע בתולה.
כלי צור, כגון ראשי חיצים ולהבי מגל, נמצאו בשכבה זו המאפיינים את התקופה הנאוליתית.
בשכבה השישית נמצאו שני קירות היוצרים פינה של מבנה גדול, ואשכולות של כלי חרס הנשענים על הקירות, המאפיינים את התרבות הירמוכית והתרבות הלודית (תרבות יריחו IX), המתוארכות לתקופה הנאוליתית.
שכבה של אבנים עם ממצאים מאותה התקופה נמצאו אף הם בשכבה השישית.
בשכבה החמישית נמצאו רק בחלק קטן של החפירה, שלוש שורות אבנים היוצרות צורה מלבנית על רצפה.
לא ברור אם אלו שרידים של קירות צרים, או של מתקן כלשהו.
מתחת לרצפה נמצא קנקן עשוי חרס ומספר חרסים השייכים לתרבות ואדי רבה, המעידים על כך שיש לתארך את הממצאים הללו לתקופה הכלקוליתית.
בשכבה הרביעית נמצאו שרידים של מבנים עגולים או אליפטיים אשר לא משלימים יחד מבנה אחד.
החרסים שנמצאו בשכבה מתוארכים לתקופת הברונזה המוקדם, כללו קדרות וקנקנים פערוריים עם עיטורים בחלקם העליון.
בשכבה השלישית התגלו מבנים אליפטיים גדולים הדומים למבנים שהתגלו בחפירות בקריית אתא, ובתוכם אוסף של כלי חרס שבורים אשר נשארו במקומם המקורי.
ממצאים אלה מתוארכים לסוף תקופת הברונזה.
בשכבה השנייה נמצאו חלקים של בנייה דלה ומספר חרסים מתקופות שונות.
לא ניתן בוודאות לקשר תקופתית בין החרסים לשרידים הארכיטקטוניים.
החרסים מתוארכים לתקופות שונות של תקופת הברונזה והתקופה הרומית.
נמצא בשכבה קבר המתוארך לאמצע תקופת הברונזה, אשר מצויים בו שרידים של עצמות אדם וראש חץ עשוי ברונזה.
פינה של מבנה, ככל הנראה מתחילת התקופה הרומית, נמצאה באזור אחר של השכבה.
בשכבה הראשונה והעליונה נמצאה חצר המוקפת במספר חדרים, המרכיבים חלק ממבנה גדול.
שרידים של רעפי המבנה נמצאו, ומקורם בנמל מרסיי שבצרפת.
על הרעפים מוטבע סמלו של מפעל ליצור רעפים בשם Roux Frères.
הרעפים מעידים על כך שהמבנה הוקם ב.
רעפים נוספים בעלי סמל של ברבור נמצאו.
אלו הובאו אל הבניין כנראה במאה ה-20 לשם תיקון הגג.
על פי מיכה לין, תושב הקיבוץ, המבנה לא עמד כאשר הוקם משמר העמק בשנות ה-20 ולכן משוער שהמבנה היה בשימוש במשך מספר עשורים בלבד.
מדרום לקיבוץ התגלו שרידים ארכאולוגיים בגבעת אשמר.
וכקילומטר מצפון לקיבוץ נמצא תל אבו שושה.
מִשְׁמַר הַנֶּגֶב הוא קיבוץ ב הצפוני, שהוקם כחלק ממבצע י"א הנקודות במוצאי יום כיפור תש"ז, 6 באוקטובר 1946.
משמר הנגב נמצא על שתי גבעות הממוקמות כשני ק"מ דרומית לנחל גרר ופאתי רהט, כעשרים ק"מ צפונית לבאר שבע.
היישוב ממוקם על כביש 264, ארבעה ק"מ צפונה מכביש 25 (צומת הנשיא) ועשרה ק"מ דרומה מכביש 40 (צומת בית קמה).
הקיבוץ נבנה תחילה על גבעה הנמצאת כחמש מאות מטרים דרומית למרכז היישוב ונקראת בשפת המקום "הגבעה הראשונה".
בית העלמין של משמר הנגב, המוכר בשפה המקומית בשם "הגבעה השלישית", ממוקם כחמש מאות מטר צפונית מהקיבוץ.
הקיבוץ מוקף במספר בארות ובורות מים: "הבור הביזנטי" (כק"מ צפונה מהקיבוץ), "הבאר הלבנה" (כק"מ צפון-מערבה מהקיבוץ) ועוד.
כמו כן את אחד היובלים של נחל גרר, המצוי כק"מ צפונית לקיבוץ, חוצה סכר אשר מאחוריו, מדי חורף נוצר אגם עונתי.
תל שרע נמצא כארבעה ק"מ מערבית מהקיבוץ.
דרומית מקיבוץ לכיוון כביש 25 נמצא האתר ארכאולוגי חורבת שמריה.
השטח עליו הוקם הקיבוץ נקרא אדמות 'עזאליה' (צבי בערבית).
השם הארעי של הנקודה היה ביר-מנסור על שם באר סמוכה ובהמשך החליטו חברי הקיבוץ באספה לקרוא ליישוב משמר הנגב, כאות למיקומו של הקיבוץ בקצהו הצפוני של הנגב, דרומית לנחל גרר המוזכר במקרא כגבולו הצפוני של הנגב.
הקיבוץ הוקם על אדמות בביר מנסורה שנרכשו בראשית שנות השלושים על ידי משה סמילנסקי ונגאלו מאוחר יותר על ידי הקק"ל.
המייסדים היו יוצאי פולין וליטא שהשתייכו לתנועת "הנוער הבורוכובי" שנכללה במפלגת פועלי ציון שמאל.
גרעין ההתיישבות כונה "מצודת בורוכוב" ובראשיתו חנה כפלוגת עבודה על יד כפר סבא.
עוד כפלוגת עבודה הקבוצה קלטה חברי תנועה מצרפת, בלגיה ופולין ניצולי השואה.
ב-1946 מצודת בורוכוב התקבלה לקיבוץ המאוחד.
משמר הנגב הוקמה כחלק ממבצע 11 הנקודות בנגב.
מספר שעות לאחר סיום צום יום הכיפורים תש"ז החלו חברי הקבוצה בהעמסת הציוד על המשאיות ובסביבות חצות יצאו בסתר מרוחמה לכיוון הנקודה המיועדת להתיישבות.
השתתפו במבצע כ־40 חברים ובאמצעות מספר משאיות וכלי רכב שונים הביאו ציוד להקמת צריפים ראשונים.
התנועה לנקודה עברה בשלום והשיירה לא נתגלתה.
הקמת המבנים הראשונים בקיבוץ נמשכה למעשה מספר ימים.
כמו כן הוקמו מספר צריפים שהובאו במשאיות ואוהלים.
לאחר שנה הועתק הקיבוץ למקומו הנוכחי על גבעה שכנה כ-500 מטר צפונה.
שרידי נקודת ההתיישבות הראשונה נמצאים כיום כמה מטרים מחוץ לגדר הדרומית של היישוב ונקראים "הגבעה הראשונה".
עם העלייה על הקרקע אוחד הגוף עם גרעין של המחנות העולים מהכשרת חפציבה וכעבור שנה עם גרעין מהנוער העובד.
בעצם ימי המצור הגיעה קבוצת חניכים מן התנועה בארגנטינה.
לאורך השנים הצטרפו לקיבוץ עולים מתנועת דרור מצפון אפריקה, בלגיה, צרפת וארגנטינה, גרעינים מהנוער העובד, קבוצות מעליית הנוער וכן עולים מברית המועצות.
עד תום מלחמת השחרור מספר האנשים במקום היה מועט כדי החזקת הנקודה, חריש האדמות ועבודה בקו המים לנגב.
שאר החברים עבדו לפרנסת הקיבוץ בגבעת ברנר ובמפעל ים המלח בסדום.
החורף של תש"ז –תש"ח היה מן השחונים ביותר והיווה הקדמה לשנות בצורת מרובות.
עם פרוץ מלחמת השחרור גויסו החברים לפלמ"ח (חטיבת הנגב) והשתתפו בפעולות המבצעיות בחזית הנגב.
במחצית השנייה של שנת 1948 מיד לאחר הקמת המדינה, במהלך הקרבות מלחמת העצמאות הצטרף לקיבוץ איש ההגנה והמוסד לעליה ב', סם שולמן יהודי אמריקאי שהיה פעיל משנת 1946 בהעפלה.
הוא היה מהמתנדבים האמריקאים שהפליגו על אניות המעפילים אקסודוס 1947, העצמאות וקיבוץ גלויות.
החל מאמצע שנות ה-60 עם ההכרה שאין לבסס קיום על חקלאות בלבד, נוסד המפעל התעשייתי הראשון ("פוליביד") ובעקבותיו מפעל אלקטרוני ("פאמא").
החברה נעשתה רב-גילאית ורבת פנים עם הצטרפות משפחות צעירות, עולים מרוסיה והורי חברים.
תפקידו של הקיבוץ המאוחד מתדלדל והדור השני תופס מקום הולך וגדל בהנהגת הקיבוץ.
בית הספר העממי והתיכון עוברים למסגרות אזוריות וב־1978 נוסד אולפן לעולים חדשים.
לאורך השנים מרכז הכובד עובר מן הקולקטיב אל המשפחה הגרעינית במקביל למעבר מצריכה של מחסור אל רמת חיים סבירה ומשתפרת.
תכנון היישוב הופקד בידי האדריכל שמואל ביקלס אשר תכנן בו גם את בית התרבות "בית בורוכוב" (1957) ואת המועדון לחבר (1966).
בשנות השמונים נכנס הקיבוץ לחובות כספיים גדולים כחלק ממשבר הקיבוצים ובעקבות כך בשנת 1994 החל תהליך של הפרטה.
בשנת 2003 הצביעו רוב חברי הקיבוץ על שינוי יסודי בתקנון לעבר הפרטה, לפיו תומחרו שירותי הקיבוץ ונקבעו משכורות לחברי הקיבוץ כך שהוא איננו עוד קיבוץ שיתופי.
בדצמבר 2025 ערכה המשטרה את מבצע סדר חדש בנגב לאיסוף נשק לא חוקי אצל הבדואים.
ב-27 בדצמבר פרצו רעולי פנים ליישוב ולגבעות בר, חתכו את הגדר, שברו שמשות, שרפו רכבים וקראו קריאות בערבית.
כמה ימים לאחר מכן ב31 בדצמבר הוצתו 5 רכבים ביישוב להבים.
לקיבוץ יש אדמות חקלאיות רבות.
ממוצע הגשמים באזור הוא 220 מ"מ בשנה, מה שמאפשר גידולי שדה בקושי רב.
לאורך השנים הקיבוץ פיתח חקלאות שלחין המספקת חלק ניכר מהתנובה החקלאית של הקיבוץ.
הקיבוץ הקים יחד עם קיבוץ בית קמה את חברת "שקמה גידולי שדה".
בקיבוץ הייתה גם רפת אשר גם היא בשותפות כלכלית עם קיבוץ בית קמה לאחר מכן הרפת עברה גם היא לבית קמה ונשארה שיתופית
בעבר היו בקיבוץ ענפי חקלאות רבים: דיר, מטע, לול ועוד.
ענפים אלו נסגרו לאורך השנים ובמיוחד החל משנות ה-80.
שני מפעלים למוצרי פוליסטרן (פוליבִּיד ופוליבֵד).
מפעל לייצור פנל מבודד לבנייה בשם "מבנה דרום" הממוקם בבאר שבע
גן אירועים המופעל בשיתוף עם חברת זר מעדנים ואירועים בע"מ
משמר המולדת הוא חיל מתנדבים שהוקם ביישוב בתקופת סכנת כיבוש ארץ ישראל על ידי הנאצים.
משמר המולדת הוקם במסגרת ארגון ההגנה בשנת 1942, בתקופת מאתיים ימי החרדה, בהם עמד היישוב בפני סכנת פלישת הצבא הנאצי, שהתקדם בצפון אפריקה לכיוון תעלת סואץ.
המשמר הורכב ממתנדבים, בעיקר תושבי תל אביב, שהיו מעבר לגיל הגיוס לצבא הבריטי או בעלי כושר גופני נמוך, אשר עברו אימון בסיסי בנשק בפרדסי השפלה והשרון, במחזורים מקוצרים בני 7 ימים, כשבסיומם נערך מטווח ברובים וברימוני יד.
המשמר מנה למעלה מ־5,000 איש.
המשמר פורק עם חלוף הסכנה ליישוב לאחר ניצחון הבריטים בקרב אל עלמיין השני ב־3 בנובמבר 1942 ואנשיו השתלבו ברובם במסגרות אחרות של ארגון ההגנה.
מִשְׁמָרוֹת הוא קיבוץ במחוז חיפה בסמוך למושבה פרדס חנה-כרכור השייך למועצה אזורית מנשה.
היישוב הוקם בשנת 1933 ושמו כשם הגרעין שהקים אותו שהורכב מעולים מרוסיה, מליטא ומלטביה.
קבוצת משמרות נוסדה ב-16 ביוני 1933, מאיחוד של "קבוצת הרוסים" מפרדס חנה עם קבוצת "גורדוניה ליטא-לטביה", ששהתה אז במושבה חדרה.
האיחוד נערך בתיווך אנשי 'חבר הקבוצות" - דוד סברדלוב ופנחס לבון, אשר אליו השתייכו הגרעינים.
ראשיתה של קבוצת הרוסים בפרדס חנה החל בהתארגנות קבוצת רוסים במגדיאל ב-1929, מהעלייה הבלתי-לגאלית מרוסיה.
קבוצה זו לא השתייכה לשום תנועה קיבוצית מיישבת, ולמעשה לא הושתתה על יסודות קולקטיביים כלשהם, אלא על הקשרים האישיים של חבריה מתקופת הכשרתם ברוסיה בחוות ההכשרה "משמר" שבחצי האי קרים.
שם קיבלו רוב החברים את הכשרתם החקלאית בפיקוחה, הדרכתה ועזרתה של חברת ה"ג'וינט" ומנהלה הד"ר רוזן.
הדבר היחיד שהחברים קיבלו על עצמם היה שמירת קשר עם חברי "החלוץ" ברוסיה, ובייחוד עם אלה מחבריהם שנשארו והוגלו לסיביר ו.
באותו זמן נוסדה קבוצת חברים רוסית אחרת בבנימינה, שעברה מאוחר יותר לפרדס-חנה.
ב-1930 נשלחה משלחת מטעמם לזו שבמגדיאל על מנת לדון על איחוד שתי הקבוצות.
לאחר ויכוחים רבים הוחלט ברוב של קול אחד על האיחוד, ושתי הקבוצות התיישבו יחד בפרדס-חנה.
פרדס-חנה, בת שנה, כללה אז שני רחובות מרכזיים: רחוב האיכרים מבני המעמד הבינוני, שתמורת 800 לא"י קיבלו בית עם חצר של 5 דונם, ורחוב שני בו ישבו העובדים הקבועים של פיק"א, החברה להתיישבות.
קבוצת הרוסים ישבה על ראש הגבעה, בשלושה לולי תרנגולות אשר שימשו מרכז לציבור הפועלים באזור.
הם עבדו בפרדסי פיק"א ובפרדסי המתיישבים, בגבייה למען הקרן הקיימת לישראל (קק"ל), בתנועת 'הנוער העובד, במפלגת מפא"י ובמשקי הבית של האיכרים.
קבוצת "גורדוניה ליטא-לטביה" החלה להתקבץ בשנת 1931, בהדרכת השליח חיים בבלי, בנקודת הריכוז של קבוצת "גורדוניה ג'" בנס ציונה.
כאשר נאסף מספר מספיק מקרב חברי התנועה משתי ארצות אלו, עברה הקבוצה לגבעת בוסל בחדרה, בסמוך למחנה של קבוצת מסדה.
בסוף 1932 התרכזה קבוצה גדולה של 35 איש.
עיקר עבודתם במקום הייתה בקטיף הדרים בפרדסי הסביבה ובעבודות שונות במושבה.
בעקבות המחסור במקומות עבודה, נשלחו החברות לעבודה בפרדס-חנה, באמצעות "מרכז הרוסים" שם.
כך נוצר הקשר הראשון בין שני הגרעינים.
גם כאן החלו דיונים ארוכים וויכוחים על רעיון האיחוד בין שני הגרעינים, הרוסים והגורדוניסטים, אשר מנו יחד 60 איש.
הנימוק שהכריע את הכף בהחלטת "גורדוניה ליטא-לטביה" בעד האיחוד הייתה בעיית "הרזרבות" הקטנות (עליית חברים נוספים), שבגללה קשה היה לקוות שאכן יעלה בידם לרכז קבוצה ראויה להתיישבות.
זאת מפני שהתור להתיישבות באותן שנים היה ארוך.
קבוצת מסדה ישבה אז כבר שלוש שנים בחדרה ולא חלמה אפילו שתוכל להגיע להתיישבות.
לעומת זאת, הובטח לקבוצת הרוסים שיתחשבו בשנות מאסרם ברוסיה, למרות הוותק המועט שלהם בארץ, ויקדימו את התיישבותם מחוץ לתור.
התנאי לכך היה מספר חברים מספיק שיבטיח הקמת משק עצמאי.
מסיבת האיחוד נערכה בליל ה-15 ביוני, ויום למחרת, כאשר אנשי הקבוצה עדיין המומים מרצח ארלוזורוב, נחתם מצע האיחוד.
המצע התנה שני תנאים להשתייכות לקבוצה: הראשון, התחייבות מוחלטת לתנועת "החלוץ" ברוסיה, על ידי קשר מתמיד וקליטת עולי רוסיה מתאימים.
השני, שהיישוב יוקם כ"קבוצה", ולא "קיבוץ".
זאת על פי האבחנה שנעשתה בתחילת המאה ה-20 בארץ, ש"קבוצה" היא התיישבות שיתופית השומרת על מספר חברים מסוים, כדי לקיים הומוגניות ואינטימיות, ואילו "קיבוץ" הוא צורת התיישבות זהה אך שונה, בשאיפתה להגדיל ואף לגוון את אוכלוסייתה.
שם הקבוצה – "משמרות" – נבחר כמחווה לחוות ההכשרה בחצי האי קרים, ששמה היה "משמר".
עד לעלייה על הקרקע, באוקטובר 1933, ישבה הקבוצה המאוחדת בפרדס-חנה והצפיפות במקום הייתה גדולה.
קבוצת משמרות קיבלה שטח של 260 דונם, מהם 200 פנויים והיתר בידי אריסים ערביים שסירבו לפנות את השטח, אף על פי שקיבלו כסף תמורת הקרקע.
השבט הבדואי (ערב אל-תורקמן) עבר לימים לירדן ובודדים עברו לכפר קרע השכנה.
חלק מהחברים עברו ל"נקודה", כפי שנקראה אז, והיתר נשאר בפרדס-חנה לעת עתה.
עם המעבר לנקודה הוחל בבנייה מואצת של בריכת המים (מגדל המים, 1933) על יד חברי הקבוצה, ושל שלושה מבני קומתיים (באוהאוס, 1934-1937), הקיימים במקום עד היום.
בשנת 1934 ניטע הפרדס הראשון של הקבוצה, ופיק"א התחייבה להעסיק את חברי הקבוצה עד שפרדסם יניב פרי.
ההזדמנות לקבל עבודה בפרדס-חנה הצטמצמה עם תחילת העלייה מגרמניה ב-1936, אך עם זאת, באותה עת החלה תנופת בנייה גדולה וכמה מחברי הקבוצה הצטרפו לעבודות בניין אצל הקבלנים בסביבה.
בין משימותיה השונות בנתה "קבוצת הבניין" של משמרות בית אחד בזכרון-יעקב, אחד בגבעת-עדה וגשר על יד בת-שלמה עבור מע"צ המנדטורית.
קבוצת הבניין עסקה גם בבניית היסודות לצריפי המחנה הבריטי הסמוך, הנקרא כיום מחנה 80, ובחולדה.
עם פרוץ המאורעות בארץ, בשנים 1936–1939, הצטרפה לקבוצת משמרות פלוגת חי"ש של 'ההגנה' על מנת לשמור על המקום ולפַתחו.
הוקמו שתי עמדות שמירה בקצות "הנקודה", הקיימות גם כיום.
בית הספר של הקבוצה הוקם ב-1938, ועם סיום בנייתו נפנו חברי הקבוצה לבניית חדר האוכל החדש של הקבוצה (האדריכל: יעקב מטריקין, אשר בנה העתק של חדר האוכל שתכנן בקיבוץ אפיקים, המיועד ל-220 איש במקום 400 באפיקים).
עוד בטרם סיום בנייתו נערכה בו ועידת האיחוד של תנועות הנוער 'גורדוניה-המכבי הצעיר' בהשתתפו של ברל כצנלסון, אך רק בשנת 1941 נחנך חדר האוכל עצמו.
הקבוצה הקימה בית ספר מקומי לילדי הקיבוץ, אך כבר מראשיתו הצטרפו אליו ילדי חוץ וחברות נוער.
לקבוצת משמרות החלו להגיע חברות נוער והכשרות כבר בשנת 1938. הראשונה הייתה חברת הנוער הלומד "המחנות העולים", ששהתה במקום שנתיים.
קבוצת נוער עולה הראשונה הגיעה במרץ 1939, קבוצה אשר נמלטה בעור שיניה מהגירושים ההמוניים של היהודים בגרמניה (אחד מחבריה היה ניסן נתיב).
ב-1942 הגיעה לקיבוץ קבוצת הכשרה של הפלמ"ח, ובשנים 1943–1946 שהתה והתחנכה בקיבוץ חברת הנוער העובד "אופקים".
חברת נוער עולה הגיעה שוב רק בשנת 1949 ושהתה במשמרות עד לשנת 1951. הייתה זו קבוצת נערים עולים מרומניה בשם "הפורצים".
הפעם הבאה שבה קבוצת משמרות קיבלה חברת נוער עולה הייתה רק בשנת 1964 – קבוצות מארגנטינה.
משמרות שימשה גם מקום למפעל לייצור רימוני יד מסוג 'מילס', ששם הקוד שלו היה "בצרון", ותפקידו היה לייצר את אבק השריפה וליצוק רימונים.
את המפעל הקימה "ההגנה" בסמוך לפרדסים, דווקא משום קרבתו למחנה הבריטי, מה ששימש ככיסוי מושלם.
ואכן, הנשק במקום לא נתפס מעולם.
בזמן שהות הפלמ"ח במקום (הגדוד הרביעי, פלוגה ז', ממנה יקומו שני רמטכ"לים של צבא ההגנה לישראל: דוד אלעזר (דדו) ורפאל איתן (רפול)), הוקמו שני סליקים, שגם הם לא נחשפו, ונחפרה מנהרה ממפעל ייצור התחמושת עד לאוהלי הפלמ"חניקים.
בשנת 1943 נערכה בקיבוץ קבלת פנים לפרטיזנים מעפילים, אשר הברחתם מן החוף אל פנים הארץ הייתה מוטלת על פלוגת הפלמ"ח במקום, בנוסף לעבודתם בייצור נשק.
גם חברי הקבוצה הצטרפו לעזרת העולים מן החוף.
התעשייה הצבאית בראשיתה התבססה על שלושה מרכזים: גבעת הקיבוצים, ג'וערה ומשמרות.
לאחר שהמצב הכלכלי בקבוצה הקטנה התייצב במעט ב-1941, התדרדר שוב מצבה הכלכלי עקב התגייסות רבים מחבריה (כ-10 לפחות) לצבא הבריטי בשנת 1942. חברים אחרים נרתמו לשליחויות שונות בישראל ומחוצה לה, ומצב כוח האדם היה בכי רע.
החברים אשר התגייסו לבריגדה היהודית, לפלוגות הסעד ולפלוגות התובלה, שלחו לחבריהם בארץ מכתבים אשר סיפרו על "אנשים עם מספר מקועקע על זרועם, בדיוק כפי שעושים לבהמות", ולאט לאט נקלטה עוצמת השואה אשר התרחשה באירופה.
חברי הקבוצה איבדו בה את כל בני משפחותיהם ומעטים ידעו מה עלה בגורל יקיריהם, אף על פי שנציגיהן בבריגדה עשו ניסיונות לאסוף מידע על גורל המשפחות.
במהלך השנים 1946–1947 שוב חזרה היציבות למשק, עם חזרת מגויסי הבריגדה היהודית, עלייה ב' והתנועה (חבר הקבוצות), אך מלחמת העצמאות הובילה שוב למשבר כלכלי וכן גם לחלל הראשון של הקבוצה בקרב על מענית.
בשלהי 1948 ותחילת 1949, נוסף למשבר הכלכלי התמידי של הקבוצה גם משבר חברתי חמור ביותר, ששיאו היה בעזיבת קבוצת מייסדים את הקבוצה.
חלק מקבוצת הרוסים עזב את הקיבוץ ועבר לעיר.
אליהם הצטרפו גם חלק מהגורדוניסטים.
הרקע לעזיבה היה אי שיפור בתנאי המחיה בצריפים הצנועים, עקב הגעת עולים חדשים ששוכנו בבתי הילדים ובאוהלים וגרמו לצפיפות גדולה.
ההתגייסות למען המדינה שבדרך והמדינה הצעירה שחקה קבוצה קטנה מהרוסים חברי העלייה הבלתי ליגאלית שמעולם לא באמת האמינה בערך השיתוף וגררה אחריה כמה מאנשי 'גורדוניה ליטא לטביה' שבחרו לעשות למען ביתם.
רבים בקיבוץ דיברו על בגידה.
המשבר החברתי הוביל את חברי קבוצת משמרות לנסות ולשנות במעט את אורחות החיים במקום ולהעניק לחברים הוותיקים רווחה גדולה יותר בבתיהם.
חבר הקבוצות, הארגון ההתיישבותי שאליו השתייכה קבוצת משמרות, שמע על השינוי המקומי בערכי הקיבוץ, הגיע לקבוצה ובשיחת חברים נזף בקבוצה קשות על ניסיונה להפריט את הקבוצה ולסטות 'מדרך הישר' הקיבוצית.
ה'חבר' ניסה לסייע בידי הקבוצה, אך מצבם הדומה של קיבוצים רבים, הירצחם של חברי גורדוניה באירופה והמחסור בעתודות הוביל לפירוק חבר הקבוצות ולהקמת 'איחוד הקבוצות והקיבוצים' ושילובה של משמרות ב'איחוד' ב־1951.
מפעל הצריפים אשר הוקם בשנת 1942 קיבל תנופה עם כספי השילומים, אז גם שונה שמו לתע"ל (תעשיית עץ לבוד), 1946, הפך בשנת 1963 לחברה ממשלתית בעלת מניות והוא זה אשר קיים את קיבוץ משמרות עד לשנת 2001, עם פירוקו.
מפעל זה היה מראשוני מפעלי התעשייה הקיבוצית.
קיבוץ משמרות היווה אכסניה לעשייה ציונית רבה וגופים יישובים שונים, ולאחר מכן מדינתיים, נעזרו במקום ובחבריו.
התרומה הלאומית, ההתנדבות החלוצית והעשייה החינוכית מהווים ביטוי לחשיבות חלוצי משמרות.
אך עם שחיקת מעמדו של פנחס לבון, מנהיג אנשי גורדוניה וחבר הקבוצות ושחיקת מעמד הקיבוצים בארץ בכלל נגרע מקומה של העשייה החלוצית הקיבוצית אשר הואשמה בכישלון קליטת העלייה הגדולה בשנים הראשונות למדינת ישראל.
במהלך השנים קלטה משמרות גרעיני נח"ל ומתנדבים מן העולם, אך בעוד שבני המשק הראשונים (ילידי שנות ה-30 וה-40) שבו לקיבוץ לאחר השירות הצבאי, בני המשק הצעירים יותר (ילידי שנות החמישים ושנות השישים) עזבו את הקיבוץ והותירו אותו קטן וחלש.
בית הספר בקיבוץ נסגר בשלהי שנות השישים וחברי קבוצת משמרות החליטו לשלב את חינוך ילדיהם עם חינוך ילדי קיבוץ גבעת חיים איחוד.
בשלבים מאוחרים יותר נשלחו ילדי המשק ללימודי התיכון במעגן מיכאל.
הבחירה בקיבוצים אלה נעשתה לאחר מחשבה רבה מבחינה אידאולוגית וחינוכית.
באמצע שנות השבעים הוקם במשמרות מפעל לייצור משקפיים 'אופטים' אשר במשך כמה שנים ביסס במעט את חיי הקהילה במקום אך הוא לא האריך חיים.
עיקר פרנסת הקיבוץ הייתה על מפעל תע"ל אשר עסק בעיבוד עץ, ייצור קורות עץ ולבידים, וענפי החקלאות ששימשו ככלי עזר.
תע"ל היה המפעל הראשון בישראל שהונפקה בבורסה.
באוגוסט 2001 נסגר המפעל לאחר שנקלע לחובות כבדים, ומונה לו מפרק.
משמרות, קיבוץ אשר הקפיד על מקומו של האינדיבידואל בחברה וברח מדוגמות אידאולוגיות ככל שניתן, שבר רבים מערכי הקיבוץ המסורתי ונחשב ל'קיבוץ שאינו קיבוץ' (או ב"מילת גנאי": מושב שיתופי).
המעבר ללינה משפחתית נעשה כבר בשנת 1968, כלי רכב פרטיים היו לחברים כבר בשנות השמונים, וההפרטה הגיעה למקום בשלבים כבר בתחילת שנות התשעים.
משנת 2000 כיהן במקום ועד ממונה מרצון, וב־2008 חזר הקיבוץ לנהל את עצמו, לקראת הרחבה קהילתית.
בעשור השני של המאה ה-21 הוקמו שתי הרחבות.
אחת המיועדת בעיקר לבנים ממשיכים, והשנייה, אשר הוקמה ב-2011, היא הרחבה חיצונית.
נכון ל-2024 מתגוררים כ-1,140 בני אדם בהרחבה החיצונית, לעומת כ-400 בקיבוץ הישן ובהרחבת הבנים.
240 מסך התושבים הם חברי קיבוץ.
בקיבוץ גדלו מספר מוזיקאים מוכרים: מאיר אריאל, שלום חנוך וחנן יובל.
תחילת הפעילות שלהם הייתה במסגרת "המשמרון", חבורת הזמר של הקיבוץ.
מִשְׁמֶרֶת הוא מושב באזור השרון, ליד טירה וצפונית לכפר סבא, השייך למועצה אזורית לב השרון ומהווה את היישוב הדרומי ביותר בה.
היישוב הוקם בי"ח בתמוז ה'תש"ו (17 ביולי 1946) על ידי יוצאי הצבא הבריטי ששירתו בפלוגה הארץ-ישראלית של ועובדי הנמלים, כחלק מחיל ההנדסה המלכותי.
עימם ייסדו את היישוב חברים מכפר ויתקין.
המושב הוקם ב"פרדס רייסקי" שהיה שייך לסוכנות היהודית.
מקור השם: סמל לעמידת הגבורה של חיילים משוחררי הצבא הבריטי ששמרו על המולדת/לזכר משמרות המקימים ששמרו על היישוב מפני הערבים.
בזמן מלחמת העצמאות הועבר היישוב למושב חרות, ובשנת 1948 הוקם במיקומו הנוכחי.
בתי הקבע הראשונים הוקמו בשנת 1949. היישוב שוכן דרומית מזרחית למחלף דרור.
גובל במזרח בעיר טירה ובכביש 554, במערב בכביש 4 ובצפון במושב חרות.
בתחילת שנות השישים התרחב המשק, עם קליטתם של בני חרות והמושבים האחרים בסביבה.
מלחמת ששת הימים גרמה לשיפור נוסף במצב הכלכלי, עד לשנות השמונים אז חל משבר כלכלי ומשפחות ותיקות רבות עזבו את המושב.
ב-25 במרץ 2019 פגעה רקטה מסוג M-75 ששוגרה מרצועת עזה בבית משפחת וולף שמתגוררת במושב, וגרמה לשבעה פצועים.
בנוסף לבית שנהרס מפגיעה ישירה, כשלושים בתים במושב נפגעו מההדף.
ענפי המשק העיקריים הם לול וגידול פרחים.
מִשְׁמַר הַשִּׁבְעָה הוא מושב במחוז המרכז בישראל ליד היישוב בית דגן, השייך למועצה אזורית שדות דן.
את המושב מקיפים ארבעה כבישים: כביש 1 מצפון מזרח, כביש 4 מצפון מערב, כביש 44 מדרום מערב וכביש 412 מדרום מזרח.
המושב נקרא על שם שבעת הנוטרים שנהרגו במלחמת העצמאות בכפר יאזור (בו שוכנת כיום המועצה המקומית אזור, ובה שכונה בשם "שבענה" כהנצחה נוספת).
בנוסף יש במשמר השבעה רחובות על שם כל אחד משבעת הנופלים.
המושב הוקם בשנת 1949 על אדמות הכפר הערבי הנטוש יאזור.
במושב נחלות חקלאיות של כ-12 דונם, ובנוסף ישנם משקי עזר קטנים.
בעשורים האחרונים פחת מספרם של העוסקים בחקלאות ומרבית התושבים הם בעלי מקצועות חופשיים שמוצאים פרנסתם מחוץ למושב.
בין העסקים שניתן למצוא במשמר השבעה, צימרים, חנויות פרחים, אביזרי-רכב, משתלות לצמחי נוי, ציוד-גינון, עבודות עפר, ואפילו ספא.
אפרים אגם, תושב משמר השבעה, הוא ניצול שואה מהולנד.
הוא בנה בביתו מבנה של טחנת רוח לזכר יהודי הולנד שנספו בשואה.
על המבנה נכתב "אל תשכח" 1940–1945 בעברית ובהולנדית.
האישים הבאים קשורים למשמר השבעה:
יעקב רובינוביץ – היה מדען ישראלי, ראש המעבדה לרובוטיקה וייצור משולב מחשב בטכניון.
עומר אדם – זמר ישראלי.
מתגורר במשמר השבעה (התייחסות לכך נמצאת גם בשורה משירו צמוד צמוד).
גל אדם – זמר ישראלי.
נסרין קדרי – זמרת ישראלית.
שמואל אדם – קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה וקצין משטרת ישראל בדימוס בדרגת ניצב משנה, כיהן כמפקד מג"ב ירושלים ומפקד מג"ב איו"ש.
נכדיו הם הזמרים עומר אדם וגל אדם.
הוא בן-דודו של האלוף יקותיאל אדם.
איתן בורג-בטלר – כדורסלן ישראלי, נולד במשמר השבעה.
יעקב איילי – שחקן, מחזאי, תסריטאי, משורר וסופר ישראלי.
משמר השלושה היה מושב במזרח הגליל התחתון, בבקעת יבנאל מצפון וסמוך למושבה יבנאל, צורף למועצה המקומית יבנאל בשנת 1953.
המושב הוקם ביום 13 באפריל 1937 על אדמת פיק"א כיישוב חומה ומגדל במטרה ליישב את השטח בין בית-גן ויבנאל.
היישוב נקרא על שם שלושה מתושבי יבנאל, , ו, שהלכו מבית גן ליבנאל ונרצחו בדרכם, ביום 14 במרץ 1937, במהלכם של מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט.
ביום השלושים למותם הונח היסוד למושב העובדים על שמם.
בשנת 1953 החליט משרד הפנים באופן חריג לשייך את המושב מבחינה מוניציפלית למועצה המקומית יבנאל.
וזאת למרות שמקובל היה לשייך את ישובי ההתיישבות העובדת למועצות אזוריות.
הדבר נעשה למרות מחאותיה של המועצה האזורית הגליל התחתון, ושל חלק מחברי המושב.
בשנת 1961 פרשו חלק מחברי האגודה השיתופית "משמר השלושה" והצטרפו לאגודה של החקלאית של איכרי יבנאל.
הדבר הביא לפירוק האגודה השיתופית ולחיסול הסופי של המושב.
כיום משמר השלושה הוא חלק אינטגרלי מהמושבה יבנאל.
הארגון הוא חלק מהכוחות המזוינים של איראן.
פעילותו כוללת מימון של טרור, אימונים צבאיים, ארגון והדרכה צבאית, אספקת אמצעי לחימה ואף ביצוע פעולות טרור עצמאיות.
כוח משמרות המהפכה מוגדר כארגון טרור על ידי האיחוד האירופי, ארצות הברית, קנדה, בחריין, פרגוואי, ערב הסעודית, שוודיה, אוקראינה, אקוודור, ישראל ואוסטרליה.
לפי הערכות, למשמרות המהפכה יש בין 125,000 ל-190,000 לוחמים סדירים.
משמרות המהפכה (הנקראים גם בשם הקיצור "פסדראן") מאורגנים בצורה הדומה לצבא איראן, אך בהיקף מצומצם יותר.
הם מורכבים מחמש "זרועות": זרוע יבשה, זרוע אוויר (האחראית גם על יחידת הטילים האסטרטגיים של איראן), זרוע ימית, כוחות מיוחדים המכונים "כוח קודס", ויחידות מיליציה בשם בסיג', הזוכות לאימון צבאי מועט יחסית ומשמשות גם ככוחות ביטחון פנים (מעין משטרה).
כיום אין קשר בין הפיקוד של משמרות המהפכה לפיקוד של צבא איראן, אולם נערכים דיונים לגבי כך.
משמרות המהפכה מואשמים בשבירת היציבות ב ובהפצת טרור במזרח התיכון ובמקומות נוספים בעולם.
המשמרות הוקמו ב־5 במאי 1979 ככוח הנאמן לאייתוללה ח'ומייני, לאיזון נגד צבא איראן, שטופח על ידי השאה ונתפש על ידי מנהיגי המהפכה ככוח שאין לתת בו אמון.
לאחר המהפכה האסלאמית התנהל ויכוח בקרב המשטר האם להמשיך את קיומו של צבא איראן, או להסתפק בכוח המהפכני הלוחם של המשמרות.
עם זאת, התקפות הכוחות הסדירים הגדולים של עיראק הפכו דיון זה לבלתי רלוונטי, ומשמרות המהפכה גדלו לכוח צבאי מלא במהלך מלחמת איראן–עיראק.
במהלך המלחמה הוקצו לכוחות משמרות המהפכה משאבים גדולים יותר וחימוש עדיף על פני צבא איראן.
כוחות המתנדבים של משמרות המהפכה, הבסיג', לא זכו לאימונים רציניים או לחימוש מעבר לנשק קל במהלך מלחמת איראן–עיראק.
הבסיג' היה אחראי לגלי המתאבדים שהפעילה איראן בהסתערות על כוחות עיראקיים וטיהור שדות מוקשים בגבול בדרום עיראק בין היתר על ידי "ילדי המפתחות".
הכוח הסדיר של משמרות המהפכה מונה כיום כ-190 אלף לוחמים סדירים, לאחר שירד משיאו ב-1988, אז מנה כ-300 אלף.
משנות האלפיים רבים מבכירי הממשל האיראני הנוכחי שירתו בעברם במשמרות המהפכה, כולל נשיא איראן לשעבר מחמוד אחמדינז'אד, ששירת בו במהלך מלחמת איראן–עיראק.
עם כניסת ג'עפרי לתפקידו, הוא יזם שני שינויים מבניים במשמרות המהפכה: ראשית, הוא הכפיף באופן מוחלט את מפקדת הבסיג' להנהגת משמרות המהפכה.
שנית, הוא יצר 31 מפקדות אזוריות (אחת לכל מחוז איראני ושתיים במחוז טהראן המאוכלס בצפיפות).
יצירת המפקדות האזוריות נועדה להקל על גיוס חיילים לכוח, ונראה כי נועדה להקל על ההתמודדות עם איומים פנימיים של כוחות אופוזיציה אלימים וגם כדי למנוע מצב של קריסת מערך ההגנה של הכוח במקרה של תקיפת המפקדה בטהראן.
ב-26 בספטמבר 2007 קיבל הסנאט של ארצות הברית החלטה תקדימית ברוב של 76 תומכים מול 22 מתנגדים, להצהיר על משמרות המהפכה כעל ארגון טרור.
ביולי 2012 הצהירו כוחות הביטחון בהודו כי משמרות המהפכה האיראניים הם שביצעו את פיגוע הטרור נגד רכב שגרירות ישראל בניו דלהי בפברואר 2012.
ב-21 באפריל 2019 הודיע המנהיג העליון של איראן עלי ח'אמנאי על מינויו של חוסיין סלאמי, שהיה עד אז סגנו של המפקד מוחמד עלי ג'עפרי, למפקד משמרות המהפכה.
ב-8 באפריל 2019 הכניסה מחלקת המדינה של ארצות הברית את משמרות המהפכה לרשימת ארגוני הטרור הזרים ובכך הכריזה ארצות הברית עליו כארגון טרור.
ב-18 בינואר 2023 קבע הפרלמנט של האיחוד האירופי ברוב מוחץ כי משמרות המהפכה הם ארגון טרור, אך בפגישת שרי החוץ של האיחוד הוחלט במקום זאת להוסיף שמות ספציפיים לרשימת האישים שעליהם מוטלות סנקציות.
בינואר 2024 הכריז שר הביטחון הישראלי יואב גלנט על משמרות המהפכה כארגון טרור.
באפריל 2025 הכירה פרגוואי במשמרות המהפכה כארגון טרור.
באוגוסט 2025 הכירה אוסטרליה במשמרות המהפכה כארגון טרור.
בינואר 2026 הכיר האיחוד האירופי במשמרות המהפכה כארגון טרור.
בין משימותיו המרכזיות של ארגון המודיעין של משמרות המהפכה ניתן לציין:
סיכול טרור וחתרנות פוליטית מצד ארגוני טרור, ארגוני אופוזיציה ומבקרי משטר מבית ומחוץ.
כחלק מאחריותו אחראי ארגון המודיעין על אגף 2-A בכלא אווין בטהראן, המשמש לכליאת אסירים פוליטיים.
פעילות זו התגברה לנוכח גלי המחאה העממי.
השתתפות פעילה בדיכוי מחאות ומהומות, כמו אלה שפקדו את איראן בסוף 2017 תחילת 2018 ובסוף 2019 ("מהומות הדלק").
פיקוח ואכיפה לצורך שמירה על ערכי המוסר במרחב הפיזי והווירטואלי.
מאבק ב"חדירה תרבותית מערבית" ובעבירות מוסר.
פעילות נגד בדלנות אתנית ו"סטייה דתית", כגון מסדרים צוּפים, בהאים, ביטויים של "כת השטן" וכיוצא באלה.
סיכול פשיעה חמורה, כגון הלבנת כספים, סמים, אלכוהול ואמצעי לחימה.
מאבק בשחיתות כלכלית, בסחר בלתי־חוקי במטבע חוץ ובהברחת סחורות.
לדוגמה, רוחאללה זם, עיתונאי ומתנגד המשטר, שהתגורר בפריז, נחטף על ידי ארגון המודיעין עם הגעתו לנמל התעופה הבין-לאומי של בגדאד.
זם נודע בעיקר בהפעלת ערוץ טלגרם, שהקים בשנת 2015 ומילא תפקיד משמעותי בארגון גל המחאה שפרץ באיראן בשלהי 2017.
מעצר אזרחים בעלי אזרחות איראנית.
בשנים האחרונות עצר ארגון המודיעין עשרות בעלי אזרחות כפולה והאשימם בריגול, בעיקר לצורך קידום עסקאות לשחרור אסירים בין איראן למדינות המערב או לצורך דרישת כופר.
מאבק בקורונה, כחלק ממעורבות משמרות התפשטות הנגיף ולסיוע לנפגעים, למשל ייצור וחלוקה של ציוד רפואי וסיכול אגירת ציוד רפואי, כגון: מסכות, כפפות כירורגיות וחומרי חיטוי.
מעמדו של ארגון המודיעין של משמרות המהפכה בעשור האחרון והרחבת משימותיו, משקפים מגמה כוללת של התחזקות כוחם של משמרות המהפכה האיראניות, הממלאות כיום תפקיד משמעותי במערכת הפוליטית האיראנית, כמו גם בכלכלה.
יחידות הפועלות במקביל לצבא איראן
זרוע היבשה – זרוע היבשה של ארגון משמרות המהפכה האסלאמית באיראן; כיום מפקד עליה בריגדיר גנרל מוחמד כרמי.
חיל האוויר והחלל – הזרוע האווירית של משמרות המהפכה; כיום מפקד עליה בריגדיר גנרל חוסיין מוסאווי.
הייתה בפיקודו של בריגדיר גנרל אמיר עלי ח'אג'יזאדה עד להריגתו ב"מבצע עם כלביא".
חיל הים – הזרוע הימית של משמרות המהפכה האסלאמית; מפקד הזרוע כיום הוא אדמירל עלי-רזא תנגסירי.
יחידות הפועלות מחוץ לגבולות איראן
כוח קודס – יחידת העילית של משמרות המהפכה, אחראית לכל המבצעים החשאיים מחוץ לגבולות איראן.
היחידה הוקמה על ידי אחמד וחידי, וכיום מפקד עליה הקצין אסמאעיל קאאני.
יחידות האחראיות על אזרחי איראן
בסיג' – כוח עזר העוסק באכיפת פיקוח המדינה על החברה.
היחידה נוצרה על ידי האייתוללה חומייני וכיום מפקד עליה הקצין גולמרזה סולימאני.
ארגון המודיעין – כוח הפועל לשפר את יכולת השליטה וההתמודדות של הארגון עם אתגרים ביטחוניים פנימיים בשגרה ובמצבי חירום.
כיום מפקד עליו מג'יד ח'אדמי.
היה בפיקודו של מוחמד כאזמי, עד להריגתו במבצע עם כלביא.
יחידת אבטחת הסייבר – יחידה האחראית על לוחמת סייבר ואבטחת סייבר.
חיל ההגנה והביטחון הגרעיני – אחראית לשמור על מומחים בנושא הגרעין ולהגן על מתקני הגרעין מארגונים בתוך איראן.
כיום מפקד עליה אחמד חַק-טַלַבּ (احمد حقطلب).
בנובמבר 2023 הכוחות המזוינים של אפגניסטן יצרו בעזרת איראן ארגון דומה למשמרות המהפכה.
משמר העם היה יחידת מתנדבים שנועדה לשמור על הסדר בערים הגדולות, בהן חיפה, תל אביב, צפת וירושלים.
בחלק מהערים הוקמה היחידה לפני קום המדינה, ובחלק מהם - אחריה.
אנשי היחידה היו מעל גיל גיוס, או צעירים שלא גויסו לשורות הצבא מסיבות בריאותיות.
הסניפים שפעלו לפני קום המדינה עסקו בעיקר בפעולות הגנה צבאיות ושמירת הסדר בעת הפגזות, ואלו שהוקמו לאחריה היו אמונים על הכנת ציבור למקרה של מתקפה, והפכו ברובם בהמשך לאנשי הג"א (הגנה אזרחית).
השם "משמר העם" ניתן לקבוצה קטנה שהוקמה בחיפה ב-1942, כחלק מתוכנית מצדה על הכרמל, על ידי אדמונד (אדק) קרוליק, לשעבר קצין פרשים בצבא הפולני, שהיה הוגה הרעיון ומייסד הקבוצה בחיפה (השם נבחר כתרגום לעברית של המונח "גוורדיה לודובה").
הקבוצה הוקמה במקביל למשמר המולדת ותוך כדי שיתוף פעולה בין שני הגופים.
להבדיל ממשמר המולדת אליו גויסו אנשים חסרי ניסיון צבאי קודם, הייתה מטרתו של קרוליק בהקמת הקבוצה גיבוש קבוצת אנשים, מבוגרים במונחי אותה תקופה, בעלי ניסיון צבאי קודם כלשהו, לשם פעילות פרטיזנית במקרה של כיבוש הארץ על ידי הגרמנים.
לאחר שהוסר איום הכיבוש על ידי צבאות רומל, "משמר העם" החיפאי שינה פניו והפך לחלק ממנגנון "ההגנה", (יחידת "הדרי") עירוב של חק"ש (חיל קשישים) שעיקר פעילותו הייתה אבטחת יישובים והג"א שעיקר פעילותו הייתה אחזקת עמדות ומקלטים.
כאשר הועלה גיל הגיוס ל-35 הועברו מגויסים צעירים וכשירים יותר לגדודים 23 ו-24 של חטיבת כרמלי, ברוח זו פעל "משמר העם" במהלך מלחמת העצמאות בחיפה.
בכ"ט בנובמבר (29 בנובמבר 1947) החליטה העצרת הכללית של האו"ם על תוכנית החלוקה שקבעה את סיומו של המנדט הבריטי על ארץ ישראל ועל הקמת שתי מדינות, מדינה יהודית לצד מדינה ערבית בשטחי המנדט, תוך השארת ירושלים (יחד עם בית לחם) תחת שליטה בינלאומית.
שני הצדדים (היהודים והערבים) התעלמו מההחלטה הנוגעת לירושלים, וכל אחד מהכוחות ניסה לתפוש את השליטה בעיר ובדרכי התחבורה אליה.
הכוחות הערביים הצליחו להשתלט על גבעות אסטרטגיות באזור לטרון ושער הגיא שחלשו על הכביש הראשי וצלפו על רכבים ישראליים שניסו לעבור.
רק שיירות של משוריינים הצליחו לעיתים לפרוץ לעיר ולהביא לה אספקה.
בנוסף, הצליחו הכוחות הערביים לעצור את זרם המים לירושלים.
תקופה זו קרויה המצור על ירושלים.
תוצאת המצור הייתה מחסור הן בתחמושת וציוד לחימה והן במצרכים חיוניים (מזון, מים, דלק לבישול).
כתוצאה מהמחסור הוחלט על קיצוב וחולקו פנקסי תלושים, אולם תושבי העיר התקשו להתרגל להקצבה, ועוד פחות מזה לתורים הארוכים שהשתרכו לפני נקודות החלוקה, ולכן פרצו מהומות בזמן חלוקת מצרכים והיה ריב על התור (בייחוד התור לחלוקת מים).
כדי להתמודד עם אתגרים אלה הוקמה בספטמבר 1947 יחידת מתנדבים לשם שמירת הסדר בעיר.
ליחידה התקבלו אנשים מעל גיל גיוס וכאלו שלא התגייסו מסיבות בריאות.
המפקדים היו בחלקם כאלו שהוגדרו כ"עובד חיוני" ולא גויסו, וכן סגן-אלוף זאב אפשטיין (אבנת) שהיה מפקד היחידה.
מאוחר יותר הוטלו על משמר העם תפקידים נוספים כגון:
עזרה בהתגוננות אזרחים, אחריות על מקלטים, לפי הדוגמה של לונדון בבליץ.
פעלו למניעת גנבות וביזה של חנויות ודירות באזורי קרבות.
תפקיד פוליטי - מניעת בריחה של יהודים מירושלים הנצורה, אנשי היחידה הקימו מחסומים ומנעו יציאה.
מאחר שאנשי משמר העם שהו ברחובות העיר בעת ההפגזות, סבלה היחידה אבדות ניכרות.
בשנת 1938 עם התגברות החששות ממלחמה, הוקם המשמר האזרחי על ידי עירית תל אביב.
בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה הקים הסוכנות היהודית את משמר העם או חיל העם כגוף מתחרה של משמר האזרחי, במטרה לרשת את תפקידיו.
חיל העם פורק כעבור פחות משנתיים בגלל ההתנגדות הבריטית לקיומו, אולם גם בגלל חוסר התכליתיות שבו, מצד אחד אי אפשר היה לקיים לאנשיו אימונים בנשק ומצד שני לא גובשה תוכנית אימונים ותוכנית פעולה מתאימה לאנשים מבוגרים.
ב-1942 הוקם משמר המולדת על הבסיס הארגוני והפיקודי של חיל העם.
הוא פעל באישור הבריטים במטרה לאמן מתנדבים מעל גיל 35 (או בעלי כושר לקוי) בלחימה זעירה ובעיקר בקפ"פ.
משמר המולדת פורק כעבור מספר חדשים, אחרי חלוף הסכנה הודות לניצחון באל עלמיין.
אנשי "משמר העם" בתל אביב שימשו בתקופת מלחמת השחרור בעיקר בתפקידי שמירה ושיטור בכפרים שנכבשו.
גם בעיר צפת הוקמה עם הכרזת החלוקה יחידה בשם "משמר העם", יחידה זו הוטמעה מאוחר יותר בשלמותה בהג"א.
משמר המפרץ היא סדרת דרמת אקשן אמריקאית על מצילים המסיירים בחופים של מחוז לוס אנג'לס, קליפורניה, בכיכובו של דייוויד הסלהוף.
הסדרה שודרה בין השנים 1989–1999, ומהשנים 1999–2001 הסדרה שינתה מיקום ורוב צוות השחקנים הוחלף, הסדרה הייתה ידועה בתור משמר המפרץ הוואי.
"משמר המפרץ" שודרה לראשונה ב-NBC בשנת 1989, אך בוטלה לאחר עונה אחת בלבד עקב רייטינג נמוך וגם בגלל שהסטודיו, GTG, פשט את הרגל.
הסלהוף הרגיש שלסדרה יש עדיין פוטנציאל, ויחד עם היוצרים והמפיקים בפועל מייקל ברק, דגלאס שוורץ וגרגורי ג'יי.
בונן חידשו את הסדרה ב-1991, עם הסלהוף כמפיק בפועל עבור עבודתו על הבאת הסדרה בחזרה.
הסדרה זכתה להצלחה עצומה, במיוחד באופן בינלאומי.
הסדרה הובילה לספין אוף: "לילות משמר המפרץ", וסרט איחוד, "משמר המפרץ: חתונת הוואי".
ב-25 במאי 2017 יצא סרט המבוסס על הסדרה, בכיכובם של דוויין ג'ונסון, זאק אפרון, קלי רורבאך ואלכסנדרה דדריו.
"משמר המפרץ" סובבת סביב העבודה של צוות מצילים והקשרים שלהם, עם עלילות שבדרך כלל מתרכזות בסכנות הקשורות לחוף ופעילויות אחרות הקשורות לקליפורניה (מאוחר יותר הוואי) באורח החיים בחוף.
שחקן דמות שנים דייוויד הסלהוף מיץ' ביוקנן 1999–2000 ברוק בורנס ג'סי אוונס 1999–2000 מייקל ברגין ג'יי.
משמר לילדים היה שבועון לילדים של העיתון "על המשמר", שיצא לאור החל מ-7 בספטמבר 1945 עד 1985.
העיתון "על המשמר" כלל מדור לילדים בשם "שי משמר לילדים" שנערך על ידי לאה גולדברג.
בשנת 1945 הוחלט לייחד לילדים עיתון נפרד.
מייסד השבועון היה צבי זהר, עורך בספרית פועלים, ועורכו הראשון, שהתמנה ב-1946, היה מרדכי אמיתי.
רפאל אליעז שימש כעוזרו של מרדכי אמיתי ושניהם פרסמו משיריהם וסיפוריהם בעיתון.
מ-1948 ועד אמצע שנות ה-70 ערך את העיתון בנימין טנא ולצידו שלמה ניצן שהחליפו לאחר הפרישה.
השבועון היה בעל צביון ציוני סוציאליסטי וככל עיתוני הילדים בני תקופתו, היה בעל שאיפות חינוכיות ולימודיות.
תוכן השבועון כלל דיווחי אקטואליה, סיפורת מקורית ומתורגמת, סיפורים בהמשכים, אגדות, שירים, חידות ותשבצים ומדורים שונים בנושאים כגון ארכאולוגיה ומדע.
השבועון נהג לפרסם יצירות ביכורים של קוראיו הצעירים, אשר חלקם זכו לפרסום בבגרותם: שיר מאת המשורר לעתיד יוסי גמזו התפרסם ב"משמר לילדים" כשהיה כותבו בן תשע, ואיל מגד פרסם בו את שירו הראשון בגיל עשר וחצי.
בין הכותבים הנוספים נכללו גם יעקב רבי והסופרים יפרח חביב, חיים אילויצקי ויהואש ביבר.
בין מאיירי השבועון היו רות שלוס, יוחנן סימון, שמואל כץ, (בין השנים 1950-1953), אריה רוטמן, נפתלי בזם, מיכל אפרת, נורית צרפתי, מאיר מוזס, יעקב גוטרמן ודני קרוון.
באפריל 1985 התאחד השבועון עם שבועוני הילדים "דבר לילדים" ו"הארץ שלנו" לשבועון בשם "כֻּלָּנוּ", בעריכת דוד פאיאנס, שהיה בבעלות משותפת של שלושת העיתונים ("הארץ", "דבר" ועל המשמר").
משמרות זהירות בדרכים (בראשי תיבות: משמרות זה"ב) הם מתנדבים (בדרך כלל צעירים, תלמידים) שתפקידם לשמור שתלמידי בתי הספר יחצו בבטחה את הכבישים המובילים לבית הספר.
בישראל, חברי משמרות הזה"ב עוברים הדרכה מאת שוטרי משטרת ישראל ומוסמכים לצאת לכבישים בהם מסומנים מעברי חצייה ולהקפיד על כך שבעת חציית הולכי רגל, יעצרו כלי הרכב שבכביש.
לרוב ניתן לזהות את חברי משמרות הזה"ב באמצעות המעילים מחזירי האור, ותמרור ה"עצור" שבידיהם.
בשנת הלימודים תשס"ג פעלו 60% מתלמידי כיתות ה'-ו' במשמרות הזה"ב.
ארגון "משמרות הזה"ב בישראל" החל את פעילותו בירושלים בחודש אוקטובר 1948. קלמן רביב (ריבק) שהיה מורה לספורט בבית הספר "תחכמוני" ביחד עם סמל המשטרה, אברהם מוזס הגו את הרעיון ובסיוע מנהל בית הספר מרדכי ינון הקימו את "משמר הביטחון" לשעות שבהן התלמידים מגיעים ועוזבים את בית הספר.
שמונה תלמידי כיתה ח' היו הראשונים שהוכשרו לתפקיד.
משם התפשט הרעיון לשאר בתי הספר בירושלים ובהמשך לכל הארץ.
כחצי שנה לאחר מכן הקים השוטר דני רוזוב בתל אביב את "משטרת ילדים למשמר הביטחון" בשנת 1949 .
ב-30 במרץ 1949, הסתיים הקורס הראשון בגימנסיה הרצליה בו הוכשרו 130 תלמידים בני 12–14 לבצע את תפקידם.
בשנת 1952 החליט מנכ"ל משרד החינוך, ברוך בן יהודה, להקים במשרד מחלקה שתעסוק בבטיחות בדרכים.
קלמן רביב שהגה את רעיון משמרות הבטיחות מונה לרכז את הנושא במחוז ירושלים.
בשנת הלימודים תשס"ג עסקו בהכשרת תלמידים בנושא משמרות הזהירות בדרכים כ-30 שוטרות הדרכה.
מרכז מידע ומחקר של הכנסת הגיש בשנת 2003 דו"ח לוועדת החינוך והתרבות אשר ממצאיו מעלים כי כמות זו של מדריכים אינה מספקת עבור כלל בתי הספר הזקוקים להדרכה.
שנה לאחר מכן לא הדריכו מדריכות אזרחיות ומורות חיילות בתוכנית משמרות הזה"ב.
בשנת 2007 הדריכו 57 שוטרות הדרכה ב-794 בתי ספר בישראל.
נוסף על התפקיד של שמירת ביטחונם של הולכי הרגל בדרך, תפקיד משמרות הזה"ב עשוי ללמד את התלמידים המתנדבים בו מידה של אחריות אישית.
הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים מפעילה יחד עם משרד החינוך את פעילויות ההסברה בבתי הספר ובגני הילדים.
הרשות אף נטלה על עצמה את הטיפול ברישום דו"חות האזהרה שמכינים ילדי משמרות הזה"ב.
המועצה משגרת מכתבי אזהרה ומכתבים אישיים לנהגים, שדווח עליהם כי עברו עבירה.
למרות קיצוץ בתקציבי הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים בסוף שנת הלימודים תשס"ח, פעילות משמרות הזהב לא הופסקה.
משמר כבוד הוא קבוצת אנשים, לרוב במסגרת צבאית, המבצעים תרגילי סדר, במטרה לחלוק כבוד לאדם או לציון מאורע.
משמרות כבוד נהוגים בהלוויה, לרוב הלוויה צבאית; בטקסי זיכרון כדוגמת יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל; קבלת פנים לנשיא או ראש מדינה; ובטקסי אבל, כדוגמת משמר כבוד לנר זיכרון הנהוג בכלל בסיסי צה"ל במהלך יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
באירועי אבל, מקובל כי משמר הכבוד יורה מספר מטחי כבוד, לפי חשיבות האישיות המובאת לקבורה.
מקובל כי כל חייל זוכה לפחות לשלושה מטחי כבוד.
בצבאות שונים, מקובל כי קיימת יחידה ייעודית לטקסים; יחידה זו מאומנת היטב בתרגילי הסדר, והיא עורכת משמר כבוד למרבית הנציגים הזרים.
בעת עריכת משמר כבוד לאישיות רמת מעלה, מלווה הקצין המפקד על המשמר את האישיות לסקירת המסדר, ולאחר מכן מנוגנים המנוני המדינות.
במדינת ישראל, משמר כבוד לנשיא המדינה וראש ממשלה או ראש מדינה זרה, הוא משמר הכבוד הגדול ביותר.
משמר זה כולל צוערים מבית הספר לקצינים, פרחי טיס וצוערי קורס חובלים.
משמר כזה קרוי "משמר כבוד תלת זרועי".
משמרי כבוד פחותים כוללים חיילים מיחידות וחילות שונים, ונערכים לראשי הצבא של מדינות זרות ושרים זרים.
את משמרות הכבוד הרשמיים של מדינת ישראל ושל צה"ל מלווה תזמורת צה"ל ומשמר הכנסת הוא משמר הכבוד של מדינת ישראל בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות.
משמר הריין הוא שיר פטריוטי לאומני גרמני אשר נכתב על ידי מקס שנקנבורגר ב-1840.
עם פרוץ "משבר הריין" בשנת 1840 טען ראש ממשלת צרפת כי נהר הריין מהווה את הגבול המזרחי של צרפת.
החשש הגרמני היה כי בכוונת הצרפתים לספח לשטחם את האזור שממערב לנהר כפי שתוכנן עוד בימיו של לואי ה-14.
תביעות טריטוריאליות אלה הביאו להתחזקות של רגשות לאומניים מצד הגרמנים, אשר בין יתר הביטויים שלהן היה כתיבת שירים בעלי גוון פטריוטי עז כגון: "המנון הריין" מאת ניקולס בקר, "מהי ארץ האבות הגרמנית" מאת ארנדט, וכמובן "המנון גרמניה".
התוכן המאפיין שירים אלה הוא קריאה לאחדות גרמנית, הפסקת העיסוק במחלוקות פנימיות, ואיחוד נסיכויות גרמניה למדינה אחת אשר תוכל להגן על גבולותיה ההיסטוריים.
השיר בן 5 בתים היוצא ב"קריאה רועמת" לכל הגרמנים לצאת ולהגן על גבולם הושמע לראשונה בפני שגריר פרוסיה בשווייץ, אך לא זכה להתייחסות מיוחדת.
גרסה מחודשת של השיר משנת 1854 זכתה לתפוצה נרחבת לאחר תבוסת צרפת במלחמת צרפת–פרוסיה משנת 1870 וכינון האימפריה הגרמנית ב-1871.
"משמר הריין" הפך למעשה להמנון נוסף לצד ההמנון הגרמני הרשמי בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה ועד סיום מלחמת העולם השנייה.
בשנים שלאחר מכן הוא כמעט ולא הושמע, ובעיקר לאחר החתימה על "הסכם האליזה" בין גרמניה וצרפת בשנת 1963, המסדיר את הגבול בין המדינות באזור שממערב לריין.
את השיר "משמר הריין" נהגו יצרני סיגריות בגרמניה במאה ה-19 להדפיס על עטיפות פנקסי הניירות ששימשו לגלגול הסיגריות.
בשנות ה-80 של אותה מאה, כשנפתלי הרץ אימבר חי בארץ ישראל, הזמין ממנו התעשיין הביל"ויי יעקב הרצנשטיין, שהיה גם יבואן סיגריות, שיר עברי שיחליף את השיר הגרמני.
אימבר חיבר את השיר "משמר הירדן" בשני נוסחים.
להלן הבית הפותח בנוסח הראשון:
משמר הקרמלין רשמית ידוע בתור המשמר הנשיאותי הוא רגימנט המהווה חלק משירות האבטחה הפדרלי של רוסיה ותפקידו לאבטח את מבני הקרמלין ואת ראשי המדינה בעת טקסים ואירועים רשמיים במתחם הקרמלין.
בהתאם לחוק פדרלי מה-8 בדצמבר 1997 המשמר מופקד גם על אש התמיד בקבר החייל האלמוני שבחומת הקרמלין.
המשמר הוקם לראשונה ב-7 במאי 1936.
מפקדת המשמר ממוקמת בבניין ארסנל הקרמלין.
עם ההחלטה להעביר את בירת רוסיה מפטרוגרד למוסקבה בראשית 1918 ולמקם את מבני השלטון מחדש בקרמלין, הופקדה האחריות לשמור על מבני הממשלה וראשי השלטון בידי גדוד רובאי לטביה האדום (Latviešu strēlnieki).
בספטמבר 1918 הועבר גדוד הרובאים להילחם בכוחות הלבנים במלחמת האזרחים, ותלמידי בית הספר הגבוה לפיקוד צבאי של מוסקבה הופקדו על משמר מבני הקרמלין.
לצורך כך הועברו כיתות בית הספר ומגורי התלמידים לתוך הקרמלין.
באוקטובר 1935 הועבר בית הספר מהקרמלין, וגדוד מיוחד הוקם ב-8 באפריל 1936 להחליף את התלמידים בשמירה על המבנים.
ב-28 בינואר 1936 הועבר הפיקוד על המשמר ממשרד ההגנה של ברית המועצות למשרד לענייני פנים (ה־NKVD).
ב-8 במאי 1936 שונה שם המשמר מ"פלוגה למטרה המיוחדת" ל"רגימנט למטרה מיוחדת".
בראשית הלוחמה בין ברית המועצות לגרמניה הנאצית בשנת 1941 הוגברה השמירה על מבני השלטון והצבא בקרמלין, אולם יחידות צלפים של המשמר נשלחו בין השנים 1942–1943 להילחם בחזית, והרגו למעלה מ-1,200 חיילים גרמנים.
מבין לוחמי הגדוד נפלו בלוחמה 97 לוחמים.
ב-23 בפברואר 1944 הועטר הגדוד בעיטור הדגל האדום.
בשנת 1952 אורגן הגדוד מחדש וסופח לק.ג.ב.
ב-8 במאי 1967 נכח הגדוד בטקס החנוכה של קבר החייל האלמוני שבגן אלכסנדר.
בשנת 1993 שולב הגדוד בשירות האבטחה הפדרלי של רוסיה.
ב-7 במאי 2006 שונה סמל הגדוד והוענקו לגדוד מדים רשמיים חדשים (כולל אימוץ השאקו ההיסטורי) הדומים למדי המשמר הקיסרי אשר היה אחראי לשמירה על הצאר עד שנת 1914.
חלק מהיחידות שוכנות בצריפי לפורטובו בקרבת הקרמלין.
משמרות כהונה היו קבוצות של כוהנים, אשר על פי ספר דברי הימים עבדו בבית המקדש בתורנות שבועית, וכל אחת מקבוצות אלה נקראה "משמרת".
כל בני המשמרת היו בני משפחה אחת והתגוררו ביחד באחת מערי ארץ ישראל.
על פי המדרש, חלוקה זו נעשתה לראשונה על ידי משה במשכן, אשר פעל כך במצוות האל.
על פי התלמוד, בימי משה החלוקה הייתה ל-8 קבוצות בלבד: .
משה רבנו חילק את הכהנים לשמונה קבוצות, ארבע קבוצות של כהנים מבני אלעזר בן אהרן, וארבע קבוצות מבני איתמר בן אהרן.
כל קבוצה כזאת נקראת "משמרת".
שמואל הנביא חילק כל אחת מהן לשתים וכך נוצרו שש עשרה משמרות, ואחריו דוד המלך חילק את שמונה משפחות בני אלעזר לשש עשרה ונהיו סך הכל עשרים וארבע משמרות.
חלוקות נוספות אלו היו צורך השעה עקב הריבוי הטבעי בעם, ובמקביל בכהנים.
יש אומרים שסדר תחלופת המשמרות התנהל על פי תאריכים קבועים: בשבת הקרובה לראש חודש ניסן (שהיא כיום שבת החודש) החלה המשמרת הראשונה – יהויריב, את עבודתה, ולאחריה שאר המשמרות זו אחר זו.
באחד ממדרשי חז"ל משתמע כדעה זו.
מנגד, מכל המקורות העוסקים במשמרות בתלמוד הבבלי והירושלמי מוכח שסבב המשמרות התנהל ברצף, ללא כל היצמדות לתאריך קבוע.
במסכת תענית נאמר: "כל כהן שמכיר משמרתו ומשמרת בית אב שלו, ויודע שבתי אבותיו קבועין שם – אסור לשתות יין כל אותו היום.
במכיר משמרתו ואין מכיר משמרת בית אב שלו ויודע שבתי אבותיו קבועין שם – אסור לשתות יין כל אותה שבת" כלל זה תקף אף לאחר חורבן בית המקדש, כפי שמפורש בהמשך: "מאי טעמא מהרה יבנה בית המקדש ובעינן כהן הראוי לעבודה וליכא".
ב הוזכר שהיו מציינים את התאריך בחותמות לנסכים על ידי המשמר השבועי.
אנשי כת קומראן גם ציינו במגילות רבות את לוח השנה שלהם בהתאמה למחזור המשמרות.
משמרות הכהונה היו מתחלפות מידי שבת בצהריים.
העבודות שהיה על המשמר לבצע בשבוע שנקבע לו, היו כדלקמן:
הקרבת כל קרבנות הציבור והיחיד.
כל שאר העבודות שהיו מבוצעות בבית המקדש מדי יום ביומו.
כל משמר היה מחולק לשבעה בתי אב, שכל אחד שירת ביום אחר.
בתפקיד ראש בית אב נשא אחד מזקני וחשובי אותו בית אב, ראש בית האב היה מבֵין אלה שהלכו לצידו של הכהן הגדול, יחד עם הסגן, ולקחו חלק בפעולות טקסיות כמו הוצאת הגורלות, ניחום אבלים ועוד.
במסכת תמיד מסופר שמפתחות העזרה היו בידי זקני בית האב.
בשלושת הרגלים באו לעבודה בבית המקדש כל משמרות הכהונה יחדיו.
המשמר שתורנותו חלה בשבוע זה, ביצע את כל העבודות שהיה צריך לבצען באותו שבוע, גם אלמלא היה חל בו הרגל, כולל הקרבת נדרים ונדבות שהובאו לבית המקדש שלא לצורך הרגל.
לעומת זאת כל העבודות הקשורות ברגל, כגון מוספי החג, ואף קורבנות שהובאו על ידי אנשים פרטיים לכבוד הרגל, כגון עולת ראייה ושלמי חגיגה, הוקרבו על ידי שאר כל המשמרות.
בהתאם לכך, קיבל המשמר שתורנותו חלה באותו שבוע, את מתנות הכהונה של הקרבנות אותם הקריב, ואילו שאר המתנות ניתנו לכל המשמרות.
יוצא מן הכלל הוא לחם הפנים, שאת העבודות הקשורות בו, ביצע המשמר התורן באותו השבוע, אך הוא נאכל על ידי כל המשמרות.
לא כל 24 המשמרות עלו בעליית עזרא ונחמיה.
על פי המסופר בספר עזרא בין העולים היו משפחות "יְדַעְיָה", "חָרִם", "פַּשְׁחוּר" (כינויה של משמרת יקים) ו"אִמֵּר" בלבד, (4289 נפש), והמשפחות האחרות נשארו בבבל.
חלק ממשפחת בני "הקוץ" עלו אף הם, והיות שלא מצאו את כתבי הייחוס של משפחת חביה מבני הקוץ, שוחררו משפחתו ממשמרתו בכהונה, ונאסר עליהם לאכול מתנות מסוימות מבין מתנות הכהונה.
לאחר חנוכת בית המקדש השני קמו הנביאים חגי וזכריה וחילקו מחדש את ארבע המשמרות, לעשרים וארבע משמרות, אשר עבדו על פי מתכונת המשמרות במקדש שלמה וגם כונו בשמות המשמרות הקודמות.
שמותיהן של המשמרות מופיעים לראשונה בספר דברי הימים.
לאחר חורבן בית המקדש השני ומרד בר כוכבא, לא יכלו עוד משפחות הכוהנים להישאר בירושלים ועברו להתגורר ב.
דג בארמית = נון21יָכִין כפר יוחנה דיר חנא שבצפון, ויש המזהים אותו עם כפר ענאן22גָמוּל בית חוביה כוכב הירדן – כאוכב אל הווא23דְּלָיָהוּ גנתוןצלמין חורבת צלמון24מַעַזְיָהוּ חמת אריחחמת טבריה
במקביל למינויים של 24 משמרות הכהונה ו-24 משמרות הלוייה, תיקנו הנביאים הראשונים שיש למנות גם 24 קבוצות של אנשים מישראל, אשר יעמדו (מכאן השם מעמדות) ליד הכוהנים, בשעה שהם מקריבים את הקורבנות.
כך אומר הרמב"ם בעניין זה:
אנשי המעמד היו מתחלפים מדי שבוע, וכל מעמד היה נמצא בבית המקדש פעמיים או שלוש בשנה למשך שבוע.
עם החורבן, משבטלה עבודת המקדש, ובמקום הקורבנות באו התפילות תיקנו חז"ל פרקי תפילה הנקראים סדר מעמדות.
רב עמרם גאון בסידורו מביא את סדר המעמדות כפי שנכתבו במשנה, בתוספת פסוקים מנביאים וכתובים, פרשת המן, עשרת הדיברות, פרק ממסכת תמיד והדרן.
פרקי המעמדות מסודרים לכל יום בשבוע.
רב עמרם גאון פוסק שהמנהג לומר מעמדות בכל יום נכון עבור יחידי סגולה, אך כל הציבור אינם צריכים לנהוג כך, כדי שלא יתבטל איש ממלאכתו.
האחרונים הוסיפו עוד לקוטים מהתנ"ך המשנה והתלמוד.
ומזה הסתעף אחר כך הסדר "חק לישראל" עם הוספות מספר הזוהר לכל ימי השנה, על פי סדר פרשיות השבוע.
ר' יעקב עמדן ערער על הסדר הזה, והכין סדר חדש, המופיע בסוף סידורו "בית יעקב".
בחפירות שנערכו באשקלון בשנת 1921, ובחפירות בקיסריה בשנת 1962, התגלו חלקי לוח שיש סמוך לבתי כנסת, ועליהם רשומים חלקים מרשימת משמרות הכהנים.
בסמוך לקיבוץ כיסופים נמצא בשנת 1961 שבר אבן חרות שהוצע לקרוא בו את שם משמרת פתחיה.
משערים שבמאות הראשונות לאחר חורבן בית המקדש השני, היה מנהג לשים כתובת כזו בבית הכנסת.
מנהג זה נהג גם מחוץ לגבולות ארץ ישראל.
בחפירות ארכאולוגיות בכפר בית אל חאצ'ר שבתימן, התגלתה אבן שעליה רשומים שמות המשמרות.
בקובץ פיוטים משנת ד'תשצ"ד נמצא נוסח להזכרת המשמרת מדי שבת:
המנהג להזכיר את המשמרות בבית הכנסת משתקף בפיוטים רבים שנמצאו בגניזה הקהירית ועוסקים במשמרות.
הפייטן הדותהו, שפעל בארץ ישראל הביזנטית במאה השישית, כתב מחזור קדושתאות העוסק בעשרים וארבע משמרות הכהונה, שהשתמר בחלקו.
ככל הנראה, בקהילתו של הדותהו נהגו לומר כל שבת קדושתא, אך בניגוד לקהילות אחרות שאמרו כל שבת קדושתא העוסקת בסדר או בפרשת השבוע שנקראו בתורה בשבוע זה, בקהילתו של הדותהו אמרו קדושתא העוסקת במשמר שאמור היה לשמש במקדש בשבוע זה.
בפיוטיו, עוסק הדותהו בתפילה להחזרת המשמרות לעבודתם ואגב כך גם בתפילה על בניין המקדש, ופורענות באומות.
הדותהו בונה את תפילתו על משחקי מילים והטיות של שורשים הדומים לשם המשמר כפי שהוא מופיע ברשימה שבספר דברי הימים ולשם מקומו וכינויו של המשמר המופיעות בברייתא דכ"ד משמרות.
רבי פינחס ברבי יעקב הכהן, פייטן שחי בכפרא שעל יד טבריה במאה השמינית, חיבר סדרה בת 24 שבעתות על משמרות הכהונה, שחלקה הגדול שרד בידינו.
בנוסף לסדרת השבעתות, כתב רבי פינחס גם סדרה נוספת של פיוטים מסוג 'עושה השלום' שעסקו במשמרות.
גם הפייטן רבי חדותא בירבי אברהם, שחי בדרום איטליה בראשית המאה התשיעית עסק בכתיבת פיוטים למשמרות, ובגניזה שרד חלק משבעתא פרי עטו בשם 'אתה הוא שוכן עד' שיועדה לשבת שבה היה אמור לשרת משמר שכניה.
בנוסף לפיוטים אלה שנכתבו לכל משמר בנפרד ונועדו להאמר בשבתות שבהן כל משמר היה אמור לשרת במקדש, נכתבו גם כמה וכמה פיוטים המזכירים את כל המשמרות יחד ונועדו להזדמנוית שונות.
בין הפיוטים המזכירים את המשמרות בולטים במיוחד פיוטים שנועדו לתשעה באב.
בקרובה לתשעה באב שנכתבה ככל הנראה בידי יניי חורז כל בית בשם של אחד המשמרות ובסוף כל בית באים המילים 'לכן תבכה משמר פלוני'.