tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המלחמה הסתיימה בשנת 911 כאשר נחתם חוזה שלום עם האימפריה הביזנטית שנתן לקייב זכויות מסחר.
למלחמה זו אין שום אזכור במקורות ביזנטיים, למרות שהתקפות אחרות מצד רוס, מתועדות במאות 9-10. מסיבה זו יש המפקפקים בקיומה או לפחות במצור על קונסטנטינופול.
הטקסט של חוזה השלום נשמר בכרוניקה הראשונה, ונחשב לאמין יחסית, אם כי אין לדעת באיזו שנה בדיוק נחתם.
לפי המסופר בכרוניקה הראשונה, אולג קיבל נבואה לפיה הוא ימות בידי סוסו האהוב, ולכן שלח אותו למרחקים.
כאשר הסוס מת, הוא בא לראות את גופתו ודרך על הגולגולת שלו כדי להתרברב כיצד ניצח את הגורל.
מהגולגולת יצא נחש שהכיש את רגלו של אולג, והוא מת בשנת 912 (בכרוניקת נובגורוד - בשנת 922).
גם מקום קבורתו בשתי הכרוניקות שונה - באזור קייב לפי הכרוניקה הרוסית ומקורות נוספים ובאזור לדוגה לפי הכרוניקה מנובגורוד.
בשנת 1912 פורסם מכתב שכטר שמקורו בגניזת קהיר ושנכתב בעברית.
המכתב נכתב כנראה באמצע המאה ה-10, וההעתקה שלו שנמאה בגניזה, מתוארכת לכמאה שנים אחר כך.
אם מקבלים את האותנטיות של המכתב, מדובר במסמך מקורי מהתקופה שמתייחס ליחסי ממלכת הכוזרים, רוס של קייב והאימפריה הביזנטית.
במסמך מוזכר "הלגו מלך רוסיא", ומסופר שמלך ביזנטיון, רומנוס, שיחד את הלגו כדי שיתקוף את ממלכת הכוזרים.
הלגו הובס על ידי מפקד הצבא הכוזרי פסח, הסכים לתקוף את קונסטנטינופול, אך ההתקפה נכשלה והלגו ברח לפרס.
השם הלגו, שמופיע במכתב, קרוב לשם הסקנדינבי "הלגי" שהיא כנראה הצורה המקורית בה השתמש אולג.
רומנוס לקפנוס שלט בביזנטיון בשנים 919-944, והתקפה כנגד קונסטנטינופול אכן מתועדת במקורות ביזנטיים ובכרוניקה הרוסית הראשונה בשנת 941, אך שם מי שהוביל אותה היה איגור, נסיך קייב אחרי אולג, ואשתו אולגה).
אם מקבלים את העדות במכתב, אולג שלט עוד בשנת 941, עשרות שנים מאוחר יותר לעומת הכתוב בכרוניקות.
היסטוריונים הציעו דרכים שונות ליישב את הנתונים במכתב עם הכרוניקות ועדויות ההיסטוריות האחרות.
היו שדחו לחלוטין את המכתב כמזויף, או טענו שהכותב התבלבל וטעה.
אחרים הציעו שאיגור נקרא אולג על שם אביו, או שהכוונה למפקד צבאו של איגור.
הצעה נוספת היא שהכוונה להתקפה סביב שנת 920 על שטחי האימפריה הביזנטית בחופי הים השחור, ולא קונסטנטינופול עצמה.
קונסטנטין צוקרמן הציע הצעה חדשה ליישב בין המקורות.
הוא מציין כי לפי הגישה המקובלת במחקר, תולדותיהם של אולג ואיגור נמסרו בעל פה ואחר כך נכתבו כתיאור סיפורי רציף.
רק בעריכה מאוחרת עובד הטקסט לצורה של כרוניקה, בה כל קטע מוכנס תחת שנה ספציפית.
אותה כרוניקה עומדת בבסיס הכרוניקה הראשונה וכרוניקת נובגורוד שהוזכרו.
מחבר הכרוניקה קובע את ראשית "רוס" בשנת 852, על בסיס עדות ביזנטית לנוכחות של אנשים המכונים כך, ולכן מתאמץ למלא את הזמן שבין שנה זו ועד למותו של איגור ב-945 בסיפוריהם של רוריק, אולג ואיגור.
צוקרמן ניתח את הטקסט של הכרוניקה והראה שתקופת שלטונו העצמאית של איגור הייתה 3-4 שנים בלבד, עד שנרצח ב-945. הוא מסיק מכך כי עד שנת 941 איגור היה מלך בתואר, אך אולג שלט כעוצר, גם אחרי שאיגור הגיע לבגרות.
בעקבות הכישלון של המתקפה על קונסטנטינופול ב-941, החל מאבק בין השנים, כאשר אולג ותומכיו זכו לתמיכת הכוזרים, ואיגור חתם על ברית חדשה עם האימפריה הביזנטית.
לפי ניתוח זה, אולג התחיל את שלטונו מעט לפני 911, בה חתם על חוזה שלום מול האימפריה הביזנטית, ושלט בקייב עד 941, בה איבד את כוחו בעיר ויצא עם אנשיו למסע ביזה וכיבוש באזור אזרבייג'ן, בו מצא את מותו.
קייב הופכת למרכז שלטוני בשנים 910-930, ולא סביב 880, מה שמתאים יותר לממצאים הארכאולוגיים בעיר.
אלכסנדר פושקין כתב את הבלדה "השיר על אולג החכם" שמבוססת על אגדת מותו.
דמותו של אולג הונצחה בקולנוע ובטלוויזיה.
היא גולמה על ידי ולדימיר יאגליץ' בסרט הקולנוע "אולג הנביא" שנגנז וגם על ידי דנילה קוזלובסקי בעונה הששית של סדרת הטלוויזיה "ויקינגים".
אולג אנטוליוביץ' גוסב (באוקראינית: Гусєв Олег Анатолійович, נולד ב-25 באפריל 1983 בכפר סטפניבקה שבמחוז סומי) הידוע גם כאולג הוסייב, הוא כדורגלן עבר אוקראיני ששיחק כקיצוני וכמגן ימני.
לזכותו 98 הופעות במדי נבחרת אוקראינה.
גוסב גדל במחלקת הנוער של המועדון ממחוז הולדתו, ספרטק סמי.
את הקריירה המקצוענית שלו הוא החל בקבוצת ארסנל קייב בשנת 2002, בגיל 19. הוא שיחק בארסנל קייב במשך עונה אחת, וכבש במדי הקבוצה שער אחד ב-23 משחקים.
בקיץ 2003 עבר גוסב למועדון הצמרת האוקראיני דינמו קייב.
כבר בעונת הבכורה שלו בדינמו, עונת , הוא כבש שבעה שערים במסגרת ליגת העל האוקראינית וסייע לקבוצתו לזכות באליפות אוקראינה, שהייתה התואר הראשון בקריירה שלו.
במסגרת משחקיו בדינמו קייב הוא השתתף בעונה זו לראשונה בליגת האלופות, וכבש שער אחד במסגרת המפעל, שבו קבוצתו לא צלחה את שלב הבתים.
בעונת המשיך גוסב להיות שחקן חשוב בדינמו, כאשר כבש שלושה שערים.
הוא זכה עם הקבוצה בעונה זו בגביע האוקראיני, אף שקבוצתו איבדה את האליפות לשחטאר דונצק.
בעונה הבאה הוא זכה עם דינמו בגביע אוקראיני שני ברציפות, וכבש שבעה שערים בכל המסגרות, אחד מהם בהפסד במוקדמות ליגת האלופות לת'ון.
לאחר ששיחק בהצטיינות במדי נבחרת אוקראינה במונדיאל 2006, היה גוסב מבוקש על ידי קבוצת אולימפיק ליון הצרפתית, אך נשיא המועדון סירב לשחררו, בטענה שיחד עם ארטיום מילבסקי ורוסלאן רוטאן הוא אחד משחקני העתיד של דינמו.
גוסב המשיך להפגין יכולת טובה בעונת , כאשר כבש ארבעה שערי ליגה וזכה עם דינמו באליפות השנייה שלו.
באותה עונה הוא זכה עמה גם בגביע האוקראיני, וכך השלים דאבל ראשון בקריירה.
בעקבות יכולתו בשנים אלו, הפך גוסב לאחד משחקני הקישור הבולטים בכדורגל האוקראיני, על אף גילו הצעיר יחסית.
עם זאת, פציעה קשה במהלך עונת גרמה לו להחמיץ את כל שארית משחקי העונה, והשביתה אותו גם לתוך העונה שלאחר מכן, עד שחזר לשחק בנובמבר 2008. לאחר חזרתו, זכה גוסב עם דינמו קייב באליפות השלישית שלו ב-2009, והעפיל עמה באותה עונה עד לחצי גמר גביע אופ"א.
גוסב היה שותף לזכייתה של הקבוצה באליפות אוקראינה בעונות 2014/15 ו-2015/16 ובגביע האוקראיני בעונות 2013/14 ו-2014/15.
ב-17 בדצמבר 2016 הודיעה הנהלת דינמו קייב כי לא תחדש את חוזהו של אולג גוסב.
ביוני 2017 חתם גוסב על חוזה חדש בדינמו למשך שנה אחת.
גוסב החל לשחק בנבחרת הלאומית של אוקראינה בשנת 2003, ומאז הפך לאחד מהקשרים הפותחים הקבועים של הנבחרת.
הוא מחזיק ב-50 הופעות ושישה שערים במדיה.
גוסב היה שותף להעפלה הראשונה בתולדות נבחרת אוקראינה למונדיאל 2006, ובכך היה זה גביע העולם הראשון בקריירה שלו.
הוא אף כבש שער בניצחון 0-3 על טורקיה במשחקי המוקדמות, שהיה שער הבכורה שלו בנבחרת.
במונדיאל עצמו, סייע גוסב לאוקראינה להעפיל עד לרבע הגמר, שם הפסידה לנבחרת איטליה.
בדו-קרב בעיטות העונשין בשלב שמינית הגמר מול נבחרת שווייץ, הבקיע גוסב את הפנדל שהכריע את המשחק.
גוסב שיחק בקביעות בנבחרתו גם במוקדמות יורו 2008, וכבש ארבעה שערים במסגרת המשחקים, בהם צמד שערים בניצחון 0-5 על איי פארו.
עם זאת, הקמפיין היה כושל עבור אוקראינה, שסיימה במקום הרביעי בלבד בביתה ולא הצליחה להעפיל לאליפות אירופה.
במוקדמות מונדיאל 2010 הוא המשיך להיות חבר בסגל הנבחרת.
אוֹלֵג וָלֵרִיאָנוֹבִיץ' בָּסִילַשְׁווִילִי הוא שחקן קולנוע ותיאטרון רוסי וסובייטי.
בנוסף לפעילותו האמנותית בסילשווילי השתתף גם בחיים הפוליטיים של רוסיה - הוא היה חבר ועידת צירי העם משנת 1990 עד פיזורה בשנת 1993. בשנת 1984 הוענק לו תואר האמן העממי של ברית המועצות.
בסילשווילי נולד במוסקבה בשנת 1934 במשפחת משכילים.
אביו, ולריאן ניקולאייביץ' בסילשווילי, ממוצא גאורגי, היה מנהל הפוליטכניקום לתקשורת של מוסקבה, ואמו, אירינה סרגייבנה אליינסקיה, ממוצא פולני, הייתה דוקטור לבלשנות ומחברת של מילון אוצר המילים של פושקין.
על פי עדותו, בסילשווילי לא הצטיין בלימודים ריאליים, אך התעניין מגיל צעיר בתיאטרון.
בשנות החמישים הוא למד בסטודיו של התיאטרון האקדמי האמנותי של מוסקבה.
במהלך לימודיו הכיר את טטיאנה דורונינה והם נישאו.
בתום הלימודים דורונינה, שכבר הספיקה להרשים כמה במאים הוזמנה למספר תיאטראות בבירה ואילו בסילשווילי, שעוד היה אלמוני, הצליח לקבל עבודה רק בתיאטרון מקומי בעיר סטלינגרד, שעוד הייתה בתהליך שיקום לאחר שהוחרבה בקרב סטלינגרד, ודורונינה נסעה איתו לשם.
דורונינה ובסילשווילי לא זכו שם להצלחה רבה וב-1956 עברו לעיר הולדתה של דורונינה, לנינגרד.
שם הם מצאו עבודה בתיאטרון על שם הקומסומול (מ-1991 נקרא "הבית הבאלטי"), ואף התגוררו באחד מחדרי איפור במשכנו.
באותה השנה בסילשווילי גם שיחק לראשונה בקולנוע.
ב-1959 המנהל האמנותי של התיאטרון הדרמה הגדול של לנינגרד, גאורגי טובסטונוגוב, הציע לדורונינה להצטרף ללהקתו.
היא הסכימה להצעה, אך התנתה זאת בכך שיצורף ללהקה גם בעלה, וטובסטונוגוב הסכים לכך.
דורונינה ובסילשווילי שיחקו יחד במספר הפקות מצליחות בתיאטרון זה, אך למרות ההצלחה הם התגרשו ב-1959. אשתו השנייה היא עיתונאית הרדיו גלינה משאנסקיה.
במהלך שנות השישים והשבעים בסילשווילי פיתח תדמית של שחקן קומי אירוני, המגלם בעיקר דמויות של משכילים עם מאפיינים טרגיים.
ב-1969 זכה בתואר האמן המצטיין של רוסיה ובשנת 1977 - בתואר האמן העממי של רוסיה.
בסוף שנות השבעים הגיע לשיא ההצלחה בסרטים "אהבה במשרד" (Служебный роман), "ימי משפחת טורבין" (Дни Турбиных; עיבוד לספרו של מיכאיל בולגקוב), אובלומוב (Обломов; עיבוד לספרו של איוון גונצ'רוב) ומרתון סתווי (Осенний марафон).
ההצלחה של בסילשווילי בקולנוע המשיכה גם לאחר מכן, בסרטים "אמרו מילה על ההוסאר המסכן" (О бедном гусаре замолвите слово) ו"תחנת רכבת לשניים" (Вокзал на двоих).
בנוסף לקומדיות, בסילשווילי השתתף גם בתפקידים רציניים: בסדרת הטלוויזיה "עימות" (Противостояние) גילם חוקר משטרה רוסי שמחפש אחר אזרח סובייטי שסייע לנאצים בתקופת מלחמת העולם השנייה ולאחר מכן הפך לרוצח סדרתי ובסדרה המשחק הגדול (Большая игра) - עיתונאי שמנסה לסקר ביושר ובאומץ ניסיון הפיכה צבאית במדינה דמיונית בדרום אמריקה.
בשנת 1984 זכה בתואר האמן העממי של ברית המועצות.
בסילשווילי השתתף בכמה מהסרטים הסובייטיים הידועים והסמליים ביותר של תקופת הפרסטרויקה.
ביניהם הקומדיה החברתית שליח (Курьер), שבה גילם אבי משפחת משכילים אמידה שבתו מתאהבת בבחור ממשפחה פשוטה; סיפור האהבה הבלתי אפשרי הציג את השחיתות בברית המועצות ואת כישלון המהפכה הסוציאליסטית שהבטיחה לבטל את המעמדות.
סרט בולט אחר מהתקופה הוא הקומדיה האוונגרדית הנועזת "העיר זרו" (Город Зеро), שבה בסילשווילי גילם סופר מקומי שגר בעיר רוסית קטנה והזויה.
הסרט הוצג מעט בבתי קולנוע בברית המועצות וקיבל בזמנו ביקורות שליליות, אך עם הזמן הפך לסרט פולחן.
בשנת 1990 קבוצת אזרחים שתמכו בפרסטרויקה ובדמוקרטיה ביקשה מבסילשווילי להתמודד לבחירות לוועידת צירי העם, הפרלמנט החדש של רוסיה, שהיה אמור להיות המרכיב המרכזי במעבר של רוסיה לדמוקרטיה רב מפלגתית.
בסילשווילי נענה להצעה, התמודד בבחירות באזור בחירה בלנינגרד וזכה.
הוא כיהן בתפקיד עד שהנשיא בוריס ילצין פיזר את הוועידה בתום המשבר החוקתי של 1993.
לאחר פרישתו מחיים פוליטיים פעילים, בסילשווילי המשיך לבטא בציבור את דעותיו הליברליות ובבחירות שנערכו לאחר מכן הביע תמיכה פומבית במפלגת ברית כוחות הימין.
הוא גם המשיך בקריירת המשחק.
הסרט הבולט בתקופה המאוחרת בפעילותו הוא חלומות (Сны) - קומדיית מדע בדיוני פרועה המציגה באור גרוטסקי את הקריסה החברתית ברוסיה של ראשית שנות התשעים.
בשנת 2005 גילם את וולנד בסדרת הטלוויזיה האמן ומרגריטה של הבמאי ולדימיר בורטקו; סדרה זו הייתה לאחד העיבודים המצליחים והמוערכים לרומן של בולגקוב.
אולג אנטונוב היה מהנדס אווירונאוטיקה רוסי.
הוא תכנן חלק ממטוסי חברת תכנון המטוסים אנטונוב, אותה יסד.
אולג אנטונוב נולד בכפר במחוז מוסקבה.
החל משנת 1912 הוא התגורר בסראטוב וסיים את בית הספר המקומי.
כבר בגיל צעיר החל להתעניין בתעופה, אך לבקשתו להתקבל לבית הספר לטיסה לא קיבל מענה חיובי.
בשנת 1924 החל ללמוד באוניברסיטת סראטוב ובמקביל החל להתעניין בניית דאונים.
בשנת 1925 אנטונוב עבר ללמוד במכון הפוליטכני של לנינגרד וסיים אותו בשנת 1930. בשנת 1931 אנטונוב החל לבנות דאונים באחד ממפעלי מוסקבה.
בשנת 1933 אנטונוב החל לעבוד בחברת תכנון מטוסים יאקובלב.
בשנת 1940 הוא מונה למהנדס הראשי של מפעל החברה בלנינגרד ובשנת 1943 מונה לסגן הראשון של מנהל החברה.
בשנת 1946 הוא הועבר לסניף החברה בנובוסיבירסק.
בעיר זו הוא תכנן את המטוס הראשון שבשמו צוין "An" על שם המתכנן הראשי.
מטוס זה מדגם An-2 נמצא בייצור עד היום בסין, בסך הכול נבנו כ-17 אלף יחידות.
בשנת 1952 הצוות הטכני עבר לקייב בו נוסדה חברת תכנון חדשה שעם הזמן התפתחה לחברת אנטונוב הפועלת עד היום.
במהלך פעילות אנטונוב בראש החברה בקייב תוכננו מספר מטוסים כולל מטוסי נוסעים ומטוסי תובלה.
מטוס מדגם An-22 היה בעבר מטוס תובלה הגדול בעולם.
בסוף שנות ה-70 אנטונוב עבר על תכנון מטוס An-124 שנכנס לשירות בשנת 1984 ומהווה עד היום מטוס תובלה הגדול בעולם שנמצא בייצור סדרתי.
בשנת 1981 אנטונוב התקבל לאקדמיה ברית המועצות למדעים.
פרס סטלין - 1952 עבור מטוס מדגם An-2
אולג יפרמוב היה שחקן ובמאי תיאטרון וקולנוע רוסי וסובייטי.
הוא זכה שלוש פעמים פרס ברית המועצות (עבור בימוי הצגות תיאטרון) ובשנת 1976 הוענק לו תואר האמן העממי של ברית המועצות.
על פעילותו בתחום התיאטרון הוא קיבל מספר עיטורים כולל גיבור העמל הסוציאליסטי בשנת 1987.
אולג יפרמוב נולד במוסקבה למשפחת פקיד במערכת גולג.
חלק מילדותו הוא העביר ביחד עם אביו במחנות עבודה בו הכיר את העולם התחתון.
הוא אהב תיאטרון ונרשם לחוג תיאטרון לילדים.
בשנת 1945 הוא התקבל ללימודים בבית הספר למשחק ליד התיאטרון האמנותי של מוסקבה.
בשנת 1949 לאחר סיום לימודי משחק יפרמוב לא התקבל לתיאטרון אמנותי אך קיבל הזמנה לתיאטרון לילדים העירוני.
כישלון לכאורה זה הפך להצלחה כי בתקופתו תיאטרון לילדים התפתח לתיאטרון פופולרי של העיר.
בתיאטרון זה יפרמוב עבד עד לשנת 1957 כאשר כבר בשנת 1955 הוא ביים את הצגתו הראשונה.
במקביל לעבודה בתיאטרון יפרמוב לימד בבית הספר למשחק בו למד מספר שנים קודם לכן.
תוך זמן קצר התגבשה סביבו קבוצה של שחקנים צעירים (אולג טבקוב, גלינה וולצ'ק, יבגני יבסטיגנייב ועוד) שהיו מעוניינים להקים תיאטרון חדש.
בשנת 1956 הקבוצה הציגה את המחזה הראשון בבימוי אולג יפרמוב.
לתיאטרון לא היה בניין קבוע ולכן הם נדדו בין במות שונות.
התיאטרון קיבל את השם "סוברמניק" (בן זמננו).
בשנת 1961 הוקצב לתיאטרון החדש בניין ישן בכיכר מאיאקובסקי.
זה היה מקרה נדיר שתיאטרון חדש הוקם על ידי השחקנים ולא על ידי החלטת השלטונות.
בשנת 1970 יפרמוב העלה על במת התיאטרון שהוא הקים את ההצגה האחרונה.
בסוף שנות ה-60 התיאטרון האמנותי במוסקבה היה במשבר קשה ואולג יפרמוב קיבל הזמנה לבוא לתיאטרון בתוך מנהלו.
באותה תקופה היו בתיאטרון כ-150 שחקנים (לעומת כ-36 ב"סוברמניק" ממנו יפרמוב בא) שחלקם לא שיחקו כבר מספר שנים.
תוך מספר שנים יפרמוב הצליח לשנות את מצב התיאטרון ועם פרוץ השינויים מספר שחקנים פופולריים הסכימו להצעת יפרמוב להגיע לתיאטרון.
יפרמוב היה נוהג להזמין במאים בולטים דוגמת אנטולי אפרוס ולב דודין לביים הצגות בתיאטרון.
אומנם הגעת שחקנים חדשים החזירה לתיאטרון את הקהל, אך היא גם הגדילה עוד יותר את להקת התיאטרון.
יפרמוב הצליח להחזיר לבמה את השחקנים של הדור הוותיק וכן לעלות הצגות עם השחקנים הצעירים, אך עם דור הבינים של השחקנים הוא לא הצליח למצוא שפה משותפת.
בשנת 1987 המשבר בתיאטרון התפרץ מחדש והוא התפצל לשני תיאטראות נפרדים.
יפרמוב המשיך להוביל את ה"תיאטרון האמנותי על שם צ'כוב" עד סוף חייו.
במקביל לעבודה בתיאטרון יפרמוב הצטלם בעשרות סרטי קולנוע החל משנת 1955 ועד לשנת 1998. הוא השתתף במספר סרטים פופולריים אצל במאים כמו אלדר ריאזנוב (הזהר מהמכונית), סרגיי בונדרצ'וק ורולאן ביקוב.
בנו מיכאיל יפרמוב גם הוא שחקן תיאטרון וטלוויזיה ידוע.
אולג טבקוב היה שחקן ובמאי תיאטרון וקולנוע רוסי וסובייטי.
זכה בפרס ברית המועצות בשנת 1967 ובפרס הפדרציה הרוסית בשנת 1997. בשנת 1988 הוענק לו תואר האמן העממי של ברית המועצות.
בעל כל ארבע דרגות של עיטור ההצטיינות למען המולדת.
אולג טבקוב נולד בסראטוב למשפחת רופאים.
במהלך מלחמת העולם השנייה אביו גויס לצבא האדום ואמו עבדה בבית חולים צבאי.
בשנת 1953 סיים טבקוב לימודי בית הספר והחל ללמוד משחק בבית הספר למשחק ליד התיאטרון האמנותי של מוסקבה.
בשנת 1956 טבקוב הוזמן להשתתף בסרט.
מטעמי צנזורה הסרט לא הוקרן לאחר סיום הפקתו והקרנה התאפשרה רק בשנת 1988.
בשנת 1957 אולג יפרמוב הקים סטודיו לשחקנים צעירים שהתפתחה לתיאטרון סוברמניק.
אולג טבקוב היה בין הצעירים בקרב מקימי התיאטרון החדש.
בשנים 1957-1983 הוא היה בין שחקניו המובילים.
במקביל לעבודה בתיאטרון טבקוב הצטלם בקולנוע.
לאור היקף העבודה הגדול, בשנת 1964 טבקוב עבר התקף לב.
בשנת 1970, לאחר שיפרמוב עזב את התיאטרון, טבקוב מונה למנהל התיאטרון ופעל למינוי של גלינה וולצ'ק למנהל האמנותי של התיאטרון.
בשנת 1983 טבקוב קיבל הזמנת אולג יפרמוב ועבר לתיאטרון האמנותי.
בשנת 1987 במהלך משבר בתיאטרון הוא תמך ביפרמוב.
בשנת 2000 הוא מונה למנהל התיאטרון.
הוא הצליח לשקם את התיאטרון שעבר משבר ופיצול והגדיל את הפופולריות שלו.
בשנת 1973 טבקוב החל ללמד משחק.
בשנת 1976 הוא אסף 26 סטודנטים והחל ללמד אותם באופן אישי.
באותה שנה הוא הצליח לקבל בניין שהיה בעבר מחסן פחם החל לשפץ אותו במטרה להתאים לבניין התיאטרון.
בשנת 1978 החלו הופעות, אך טבקוב לא הצליח לקבל למוסד החדש מעמד של תיאטרון.
השחקנים עברו לתיאטראות אחרות בעיר אך המשיכו לבוא לחזרות בלילות ומפעם לפעם טבקוב ארגן הופעות.
המוסד הפסיק להתקיים כאשר אחד השחקנים לא הצליח לבוא להופעה כי במקום עבודתו התנגדו להשתתפותו בהופעה זו.
רק בשנת 1987 המוסד קיבל מעמד של תיאטרון תחת השם "טבקרקה" (קופסה לשמירת טבק).
טבקוב מוביל את התיאטרון עד מותו.
משנת 2000 אולג טבקוב היה מנהל אמנותי בתיאטרון האמנותי על שם צ'כוב ותיאטרון "טבקרקה" וגם הופיע כשחקן על במות תיאטראות אלו.
בנוסף לכך היה מלמד בבית הספר למשחק, בשנים 1986-2000 הוא היה רקטור של בית הספר למשחק ליד התיאטרון האמנותי של מוסקבה.
במשך כל השנים, במקביל לעבודה בתיאטרון טבקוב הועסק בסרטים רבים.
טבקוב עבד כבמאי גם מחוץ לגבולות רוסיה.
הוא ביים כ-40 הצגות בתיאטראות שונות ברחבי העולם.
מהשחקנית לודמילה קרילובה היו לו בן ובת (נולדו ב-1960 ו-1966) ומהשחקנית מרינה זודינה שני ילדים נוספים שנולדו בשנת 1995 ובשנת 2006.
אולג יאנקובסקי היה שחקן ובמאי תיאטרון וקולנוע רוסי וסובייטי.
הוא זכה בפרס ברית המועצות ובשנת 1987 ופעמיים בפרס הפדרציה הרוסית (בשנים 1996 ו-2002).
בשנת 1991 הוענק לו תואר אמן העם של ברית המועצות.
על פעילותו בתחום התיאטרון והקולנוע הוא קיבל מספר עיטורים.
אולג יאנקובסקי נולד בעיר ג'זקזגן (אז בברית המועצות, היום בקזחסטן) למשפחה בעלת שורשים פולנים-בלארוסים.
אביו היה קצין בצבא האימפריה הרוסית ונפצע במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הוא שירת לצד מיכאיל טוכאצ'בסקי.
בתחילת שנות ה-30 נעצר ושוחרר.
בשנת 1937 נעצר שנית ושוחרר תוך זמן קצר.
בשנת 1953 הוא נפטר בעקבות פציעה ישנה.
בשנת 1951 המשפחה עברה לעיר סראטוב.
בשנת 1957 אולג הצעיר עבר לאחיו שהיה שחקן בתיאטרון העירוני במינסק.
לאחר מספר שנים אולג יאנקובסקי חזר לאימו לסראטוב.
לאחר סיום לימודי בית הספר הוא התקבל ללימודי משחק בבית הספר למשחק העירוני.
בהיותו בשנת הלימודים השנייה אולג יאנקובסקי נישא לסטודנטית למשחק.
לאחר סיום הלימודים הזוג הצעיר התקבל לתיאטרון העירוני.
אשתו זכתה לפופולריות גדולה על במת התיאטרון העירוני, בעוד שהוא שיחק במספר הצגות ללא הצלחה יתרה.
בסוף שנות ה-60 יאנקובסקי הוזמן לראשונה לשחק בקולנוע.
הוא התקבל לתפקיד ראשי בסרט המגן והחרב על פעילות המודיעין הסובייטי במהלך מלחמת העולם השנייה.
הסרט זכה לפופולריות רבה, ולאחריו השתתף במספר סרטים נוספים.
באחד הסרטים הוא הצטלם לצד יבגני לאונוב.
בהמלצת יבגני לאונוב הוא התקבל לתיאטרון לנקום במוסקבה בו מארק זכארוב היה הבמאי הראשי.
במקביל לעבודה בתיאטרון, ינקובסקי המשיך להשתתף בסרטים.
בתחילת שנות ה-70 השתתף בסרטו של אנדריי טרקובסקי "המראה".
בשנת 1979 הוא שיחק בתפקיד הראשי בסרט על ברון מינכהאוזן, תפקיד זה נחשב לאחד הטובים של השחקן.
בשנת 1982 יאנקובסקי שיחק תפקיד ראשי בסרט של אנדריי טרקובסקי "נוסטלגיה".
אחרי שהסרט לא זכה בפרס בפסטיבל הקולנוע בקאן, אנדריי טרקובסקי לא חזר לברית המועצות והסרט נאסר להקרנה במדינה.
קריירה לאחר התפרקות ברית המועצות
בשנת 1991 יאנקובסקי שיחק בסרט על הריגת הצאר ניקולאי השני.
בשנת 1991 הוא נסע לצרפת ועבד שם מספר שנים.
בהיותו בצרפת ליאנקובסקי הוענק תואר אמן העם של ברית המועצות, בין האחרונים.
בשנת 1992 יאנקובסקי חזר לרוסיה והמשיך לשחק בקולנוע ובתיאטרון במוסקבה בו התחיל את הקריירה שלו אצל במאי מארק זכארוב.
בשנת 2008 יאנקובסקי חלה ותוך זמן קצר התברר כי הוא סובל מסרטן.
למרות כל המאמצים כולל ביצוע ניתוחים בגרמניה, השחקן נפטר ב-20 במאי 2009 במוסקבה.
הוא הוטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה.
אולג מיידנוביץ' באבאייב (באוקראינית: Олег Мейданович Бабаєв (21 באוקטובר 1965 – 26 ביולי 2014), היה פוליטיקאי אוקראיני ממוצא אזרי, בעליהם של שני מועדוני כדורגל במחוז פולטבה.
אולג באבאייב נולד ב-1965 בעיר קורסק שברוסיה לאב אזרי ולאם רוסיה.
בשנת 1982, לאחר סיים את לימודיו התיכוניים, התקבל לבית הספר לקצינים בעיר מינסק.
ב-1986 סיים את לימודיו והסמך לקצונה.
שירת במזרח הרחוק ולאחר מכן בצ'כוסלובקיה.
בקיץ 1991, בעקבות יציאת כוחות הצבא הסובייטי מצ'כוסלובקיה, הועבר באבאייב לשרת באזור קייב.
לאחר התפרקות ברית המועצות עבר לשרת בצבא האוקראיני.
ב-2000 סיים את לימודיו באוניברסיטת קייב.
ב-2005 החל לשמש יושב ראש מועדון הכדורגל וורסקלה פולטבה, המשחק בליגת העל האוקראינית.
ובמקביל היה נשיא כבוד של מועדון כדורגל נוסף מליגה נמוכה יותר.
באבאייב נבחר לפרלמנט האוקראיני, בבחירות 2007, במסגרת האיחוד הכל-אוקראיני "מולדת".
אך פרש מהמפלגה עם היבחרו בסוף 2010 לראש עיריית קרמנצ'וג (עם 42.34% מקולות הבוחרים), כי לדבריו "חש שראש עיר צריך להיות אישיות א-פוליטית".
באבאייב נורה למות ב-26 ביולי 2014 בעודו יושב במכוניתו בחזית ביתו.
אולג יוריוביץ' ורניאייב (באוקראינית: Олег Юрійович Верняєв, נולד ב-29 בספטמבר 1993) הוא מתעמל אוקראיני, האלוף האולימפי (ריו דה ז'ניירו 2016), אלוף העולם (נאנינג 2014) ופעמים ברציפות אלוף אירופה (2014 ו-2015) בתרגיל על המקבילים.
ורניאייב נולד בדונצק והתחנך בעיר, במוסד הציבורי לרפואה ולחינוך גופני וספורט.
נכון ל-2015 הוא מתגורר בקייב, ומתאמן בהדרכת גנדי סארטינסקי.
באוניברסיאדת שנג'ן (2011) העפיל לגמר הגברים בתרגיל הקפיצות וסיים שביעי בתוצאה של 15.262 נקודות ובמקום חמישי בתחרות הקבוצתית.
באליפות העולם בהתעמלות באותה השנה ביחד עם ניקולאי קוקסֵנקוב, ויטאלי נאקונאֵצ'ני, אולג סטֵפקו, איגור ראדיבילוב ורומן זוֹזוּילה, סיים במקום חמישי בתחרות הקבוצתית.
באליפות אירופה במונפלייה (2012) זכה במדליית כסף בתרגיל על המקבילים, עם ציון של 15.66 נק', הפרש של עשירית נקודה ממרסל נויֵן, ובמקום חמישי בתחרות הקבוצתית.
במשחקים האולימפיים בלונדון 2012 ייצג את אוקראינה בנבחרת הלאומית לצד ניקולאי קוקסֵנקוב, ויטאלי נאקונאֵצ'ני, אולג סטֵפקו ואיגור ראדיבילוב.
לאחר תחרות מותחת נראה היה שזכו במדליית הארד, אלא שנבחרת יפן ערערה על תרגילה האחרון בסוס הסמוכות, זכתה לשיפור ציונה בשבע עשיריות, עלתה למקום השני בתחרות ודחקה את נבחרות בריטניה ואוקראינה למקומות השלישי והרביעי בהתאמה, כשהפרש הנקודות בין שני המקומות עומד על פחות משתי עשיריות.
באליפות אירופה בהתעמלות במוסקבה (2013) זכה במדליית הארד בקרב-רב.
באותה השנה באוניברסיאדה הוביל את נבחרת אוקראינה שמנתה את פֵטרו פאקניוק, איגור ראדיבילוב, מקסים סֵמיאנקיב ואולג סטֵפקו, לזכייה במדליית הכסף.
בקרב-רב זכה במדליית הארד יחד עם דויד בֵלייַבסקי ובמדליית הארד עבור תרגילו על המקבילים.
באליפות אירופה בהתעמלות מכשירים בסופיה (2014), זכה במדליית הזהב עבור תרגילו על המקבילים עם ציון 15.966. כמו כן, זכה במדליות ארד עם נבחרת אוקראינה ועבור תרגילו על שולחן הקפיצות.
מאוחר יותר באותה השנה, זכה במדליית הזהב באליפות העולם בנאן-נינג שבגואנגשי, סין.
תקרית מצערת הפריעה את השמחה כשבחלוקת המדליות נוגן ההמנון של אוזבקיסטן במקום זה של אוקראינה.
תקרית זו התרחשה על רקע מלחמת האזרחים באוקראינה והבחירות לראדה העליונה (הפרלמנט האוקראיני).
את שנת 2014 סיים בפציעה קשה, שבעקבותיה נאלץ לעבור טיפולים ואף ניתוח בקרסול.
חלק מטיפוליו וחלק מהייעוץ הרפואי המקצועי נעשה בישראל.
באליפות אירופה בהתעמלות מכשירים במונפלייה (2015), הוכיח את החלמתו הזריזה עם זכייתו בקרב-רב עם ציון 89.582, כשהוא גובר על האלוף דאשתקד דויד בלייבסקי, שנותר עם מדליית הכסף.
כמו כן, זכה ורניאייב במדליית הזהב עבור תרגילו על המקבילים עם ציון 15.866.
במשחקים האירופיים שנערכו באותה השנה, זכה עם נבחרת אוקראינה במדליית הכסף, אחרי רוסיה.
ורניאייב העפיל לתחרויות הגמר בכל המכשירים, זכה במדליות זהב בקרב-רב עם ציון 90.322 ועבור תרגילו על שולחן הקפיצות עם ציון 15.266. סיים שישי בתרגיל הקרקע וחמישי על סוס הסמוכות, המקבילים, והמתח.
גם באליפות אירופה בשנת 2017 הוא זכה בקרב רב (ארתור דלאלויאן נותר במקום השני).
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016), לאחר הופעות מרשימות בגמר הנבחרות אליו העפיל עם נבחרת אוקראינה, ובו קיבל ציון 15.900 עבור תרגילו על המקבילים, כמו גם הופעתו בתחרות הקרב-רב בציון הגבוה ביותר עבור תרגילו על המכשיר 16.100, הגיע לתחרויות הגמר בשולחן הקפיצות, המקבילים והמתח.
אומנם ניכר שהתקשה בכולן ולא הצליח לשחזר את ביצועיו הקודמים, אף על פי כן לא עמדו לו המתחרים מולו והוא זכה במדליית הזהב עבור התרגיל שביצע על המקבילים עם ניקוד של 16.041. בתחרות קרב-רב זכה במדליית כסף, בעוד קוהיי אוצ'ימורה זוכה בזהב עם ניקוד גבוה ממנו ב-99 אלפיות בלבד.
בשולחן הקפיצות סיים חמישי ובמתח שמיני.
אולג מיקולייביץ' נדודה (באוקראינית: Олег Миколайович Надуда; נולד ב-23 בפברואר 1971 בקייב) הוא כדורגלן עבר סובייטי-אוקראיני ששיחק בעמדות הקשר בקבוצות שונות בליגת העל האוקראינית ובמכבי הרצליה מהליגה הישראלית.
לאחר פרישה ממשחק פעיל פנה לקריירת אימון.
נדודה גדל במחלקת הנוער של מועדון הכדורגל דינמו קייב.
הוא לא הצליח להיכנס להרכב של הקבוצה הבוגרת של דינמו, לכן בשנת 1990 עבר לקבוצת צסק"א קייב.
לאחר עונה אחת - עבר לקבוצת ניבה ויניצה מליגת המשנה באוקראינה.
בשנת 1994 חתם בקבוצת הצמרת הרוסית ספרטק מוסקבה.
הוא שיחק בספרטק שתי עונות, וזכה עם הקבוצה באליפות הליגה הרוסית.
בשנת 1995 הגיע לישראל וחתם בקבוצת מכבי הרצליה.
הוא שיחק במדי הרצליה במשך 5 שנים.
בשנת 2000 עזב את ישראל וחזר לאוקראינה.
באותה שנה החליט לפרוש מכדורגל מקצועי (במשך כמה מהשנים הבאות המשיך לשחק בקבוצות חובבים).
אולג נדודה זומן כמה פעמים לנבחרת אוקראינה, אך השתתף במשחק אחד בלבד - מול במסגרת מוקדמות יורו 1996.
בשנת 2007 החל לאמן את קבוצת "ארסנל בילה צרקבה" מהליגה האוקראינית השנייה.
בשנת 2010 היה תקופה קצרה היה עוזר מאמן של קבוצת ארסנל קייב מהליגה האוקראינית הבכירה.
אליפות ליגת העל הרוסית: 1994
אולג ויאצ'סלאווביץ' ילישב הוא כדורגלן עבר רוסי ששיחק בעמדות החלוץ והקשר, וכיום מאמן את בקבוצת הנערים של מועדון הכדורגל לוקומוטיב מוסקבה.
ילישב החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת הנוער של המועדון הסובייטי בלטיקה קלינינגרד.
כבר בגיל 16 הוא עלה להרכב הפותח של הקבוצה הבוגרת (אשר שיחקה אז בליגה הסובייטית השנייה).
לאחר שתי עונות עבר לקבוצת פאקל וורונז'.
בשנת 1992, ציידי הכישרונות של קבוצת הצמרת הרוסית דינמו מוסקבה הציעו לו לעבור לקבוצתם.
ילישב אומנם עבר לדינמו, אך לא מצא את מקומו בקבוצה וכעבור כמה חודשים עבר לקבוצת טקסטילשצ'יק קמישין מליגת המשנה הרוסית.
בשנת 1993 הוא שיחק עם הקבוצה בליגה העליונה ובסיום העונה נכלל בנבחרת הליגה.
בשנת 1994 הצטרף ילישב לקבוצת הפאר לוקומוטיב מוסקבה, במדיה שיחק שתי עונות וזכה בגביע הרוסי.
בהמשך שיחק שנתיים בדרום קוריאה.
בשנת 2000 הגיע לישראל וחתם בקבוצת הפועל חיפה.
הוא שיחק במדי הפועל שתי עונות.
בשנת 2002 שוחרר מן הקבוצה, לאחר שאחרונה נקלעה לקשיים כלכליים.
הוא חזר לשחק בקבוצת פאקל וורונז'.
בשנת 2005 פרש ממשחק פעיל.
2000/1 גביע הטוטו (הפועל חיפה)
אולג סרגייביץ' ולאסוב הוא כדורגלן עבר רוסי ששיחק בעמדת הקשר השמאלי במועדון לנינגרדץ, המייצג את מחוז לנינגרד.
הוא התחיל את הקריירה בבית הספר לכדורגל של קירובסק והמשיך באקדמיית הכדורגל של מועדון זניט סנקט פטרבורג.
בילדותו התאמן גם בשורות קבוצת איז'ורץ קולפינו ממחוז לנינגרד.
הוא החל את הקריירה שלו בקבוצת מטאלורג פיקאליובו מהליגה הרוסית השלישית עד ששיחק בסאטורן וב-2002 כבר צורף לסגל זניט ושיחק בה עד עונת 2006. הוא שיחק גם בשורות טורפדו מוסקבה, טרק גרוזני, מורדוביה סראנסק, ארסנל טולה בה שיחק מיוני 2016 ועד קיץ 2017.
בקיץ 2017 עבר לדינמו סנקט פטרבורג והפך לבורג מרכזי בהרכב הקבוצה.
בקיץ 2018 הקבוצה עברה לסוצ'י ושינתה שמה והוא שוחרר משורותיה.
אולג סרגייביץ' אוסיפוב הוא מדינאי ועיתונאי רוסי.
כיהן כמזכיר העיתונות ודובר ראש ממשלת הפדרציה הרוסית (מספטמבר 2018 עד ינואר 2020).
אולג סיים את לימודיו במכון למדינות אסיה ואפריקה של אוניברסיטת מוסקבה בשנת 1999.
מאוגוסט ועד נובמבר 1999 עבד במחלקת כוח אדם של מהדורת החדשות של "Vesti" ובהמשך עבר לעבוד ככתב במחלקה הכלכלית, מנובמבר 1999 ועד מרץ 2001 ולאחר מכן עבד ככתב כלכלי מיוחד, עד ינואר 2007 ולאחר מכן עד נובמבר אותה שנה כיהן כסגן מנהל מחלקת המידע במהדורה.
בנובמבר 2007 מונה לסגן מנהל מערכת החדשות המאוחדת וראש הדסק הפוליטי בסוכנות הידיעות רי"א נובוסטי.
תפקיד שמילא עד אוקטובר 2010. לאחר מכן המשיך לכהן כסגן מנהל סוכנות הידיעות רי"א נובוסטי, עד מאי 2011 כשמונה לתפקיד יושב ראש סוכנות הידיעות הרוסית רי"א נובוסטי.
באפריל 2016 מונה למנהל בכיר בסוכנות רי"א נובוסטי, תפקיד שמילא במשך שנה, עד למינויו ליועץ בסוכנות הידיעות רוסיה היום, באפריל 2014.
בינואר 2015 מונה לסגנו הראשון של העורך הראשי, של סוכנות "רוסיה היום", תפקיד שמילא עד ספטמבר 2018.
מספטמבר 2018 ועד דצמבר 2018 החליף את נטליה טימאקובה כדובר ראש ממשלת רוסיה.
ב-18 בספטמבר 2018 הצו על מינויו נחתם על ידי ראש הממשלה, דמיטרי מדבדב.
בינואר 2020 הוחלף על ידי בוריס בליאקוב, בעקבות התפטרות ממשלת מדבדב השנייה.
ב-13 בפברואר 2020 דמיטרי מדבדב מינה אותו לעוזרו, בעוד מדבדב עצמו מכהן כסגן ליושב ראש המועצה לביטחון לאומי של רוסיה.
אולג גריגורייביץ' מקארוב הוא קוסמונאוט סובייטי שטס לחלל במשימות חלל כחבר משלחת לתחנת החלל סאליוט 6.
אולג מקארוב נולד בעיירה אודומלה במחוז טבר למשפחת פקידים.
בשנת 1951 הוא סיים את בית הספר בעיר רובנו ובשנת 1957 סיים תואר בהנדסה מהאוניברסיטה הטכנית הממלכתית של מוסקבה ע"ש באומן.
הוא נקלט לעבודה במחלקת תכנון מס' 1.
בשנת 1966 מקארוב נכלל ביחידת הקוסמונאוטים והחל בהכנות לטיסת החלל.
הוא היה אמור להשתתף במשימות לכיוון הירח שבוטלו.
בשנת 1973 מקארוב טס לחלל בחללית סויוז 12 לצד וסילי לאזארב.
במסגרת אותו צוות, בשנת 1975 הם שוגרו בחללית "סויוז 1–18" אך השיגור נכשל.
בשנת 1978 אולג מקארוב ביצע את הטיסה השנייה שלו על סיפון חללית סויוז 27 (ולדימיר דז'ניבקוב היה מפקד צוות).
החללית התחברה לתחנת החלל סאליוט 6 בה כבר פעלה משלחת מס' 1. דז'ניבקוב ומקארוב חזרו לכדור הארץ בחללית סויוז 26.
בשנת 1980 מקארוב ביצע את הטיסה השלישית בחללית סויוז T-3 (לאוניד קיזים היה מפקד צוות).
החללית עגנה בתחנת חלל סאליוט 6 וצוות ביצע מספר רב של ניסויים.
בשנת 1986 מקארוב עזב את יחידת הקוסמונאוטים.
במשך כל התקופה, הוא המשיך לעבוד בתכנון חלליות והתקדם לתפקידי ניהול בכירים.
בשנת 1980 מקארוב סיים את עבודת הדוקטורט והחל משנת 1983 החל ללמד במכון לפיזיקה והנדסה במוסקבה.
זאת במקביל לעבודתו בתאגיד הטילים והחלל אנרגיה
אולג מקארבו נפטר ממחלת לב בשנת 2003.
אולג יורייביץ' אטקוב הוא קוסמונאוט סובייטי שטס לחלל כחבר צוות תחנת החלל סאליוט 7.
אולג אטקוב נולד בכפר חבורוסטיאנקה במחוז קויבישב.
בשנת 1966 הוא סיים בית הספר בעיר חרסון, והחל ללמוד רפואה בסימפרופול.
במהלך הלימודים הוא התחתן, עבר למוסקבה וסיים בה לימודי רפואה בשנת 1973. במקביל לעבודה כרופא הוא עסק במחקרים שונים וסיים פוסט דוקטורט.
ב-1975 החל אטקוב לעבוד במרכז הכנת הקוסמונאוטים, ואף הוצע לו להתחיל בהכנות לטיסה, אך הוא סירב.
בשנת 1982 הוחלט לשלוח לחלל את קונסטנטין פאוקטיסטוב, שכבר היה בן 56 ובצמוד אליו לשלוח רופא.
בעקבות כך החל אטקוב בהכנות לטיסה.
לבסוף בוטלה טיסתו של פאוקטיסטוב עקב הרעה במצב בריאותו.
ב-1983 שוגר אטקוב לחלל בחללית סויוז T-10 לצד לאוניד קיזים (מפקד צוות) וולדימיר סולוביוב.
הם התחברו לתחנת החלל סאליוט 7 והחלו לפעול כמשלחת מס' 3. אטקוב שהה בתחנת החלל מעל ל-235 ימים וחזר בחללית סויוז T-11. במהלך תקופה זו הוא ביצע מספר רב של מחקרים.
לאחר חזרה מחלל, חזר אטקוב לעסוק במחקרים בתחום הרפואה ובמקביל החל ללמד.
ב-2002 החל לכהן בתפקידי ניהול במערכת מסילות הברזל הרוסית.
הוא סיים עבודה בתחום זה בשנת 2015.
אולג אנטוליוביץ' טאראן (באוקראינית: Олег Анатолійович Таран; נולד ב-13 בינואר 1960 בעיירה אורדז'ניקידזה (כיום פוקרוב) במחוז דניפרופטרובסק) הוא כדורגלן עבר סובייטי- אוקראיני ששיחק בעמדת החלוץ בקבוצות שונות בברית המועצות.
לאחר התפרקות ברית המועצות, שיחק באוקראינה, מרוקו, שוודיה וישראל.
לאחר פרישה ממשחק פעיל אימן מספר קבוצות בליגה האוקראינית השנייה.
טאראן גדל במחלקת הנוער של מועדון הכדורגל דינמו קייב.
בשנת 1978, בגיל 18, עלה לסגל הקבוצה הבוגרת של המועדון.
לאחר שנתיים בקבוצה עבר לצ'רנומורץ אודסה.
בשנת 1981 גויס לשירות הצבאי ושיחק שנתיים בקבוצות של הצבא הסובייטי - סק"א אודסה וצסק"א מוסקבה.
לאחר סיום השירות הצבאי חתם בקבוצת דניפרו דנפרופטרובסק.
טאראן שיחק בשורות דניפרו במשך שש שנים.
היו אלו השנים הטובות והמוצלחות ביותר בקריירת השחקן שלו.
באותה תקופה זכה עם הקבוצה פעמיים באליפות ברית המועצות.
בשנת 1988 נפצע טאראן באחד המשחקים ועובר מהרכב הקבוע לסגל המחליף של המועדון.
כעבור שנה עוזב את דניפרו.
טאראן עובר לשחק בקבוצת מטאלורג זפוריז'יה מליגת המשנה הסובייטית.
בקבוצה זו הוא ימשיך לשחק כמעט עד סוף הקריירה שלו, עם הפסקות לטובת ניסיונות להשתלב בקבוצות כדורוגול מחוץ לגבולות אוקראינה.
כך בשנת 1990 שיחק טאראן חצי עונה במרוקו, בשורות הקבוצה וידאד קזבלנקה וזכה איתה באליפות הליגה.
בהמשך שיחק עונה אחת בישראל, בקבוצת הפועל צפרירים חולון ובתום העונה שב למטאלורג.
בשנת 1992 שיחק כמה חודשים בקבוצה השוודית מקרידס.
בתחילת עונת 1994/1995 עזב סופית את מטאלורג זפוריז'יה ושיחק מספר חודשים בקבוצת דניפרו ואז פרש ממשחק פעיל.
בשנת 1995 הצטרף טאראן לצוות המאמנים של קבוצת דניפרו דנפרופטרובסק והיה לעוזר המאמן של הקבוצה.
בשנים 1997 - 2000 מילא תפקיד של מאמן ראשי בקבוצת קריוובס מליגת העל האוקראינית, בהנהגתו זכתה הקבוצה פעמיים במקום שלישי באליפות הליגה, מה שהקנה לה את הזכות להשתתף במשחקי גביע אופ"א.
לאחר מכן מאמן במשך עונה אחת את קבוצת מטאלורג זפוריז'יה.
בשנת 2003 מאמן במשך כחצי עונה את הקבוצה הסלובקית סלובן ברטיסלאבה.
הוא מפוטר מהמעודן וב-4 שנים הבאות לא אימן אף קבוצה.
בשנת 2007 פונים אליו מהנהלת קריוובס בהצעה לקחת את אימן הקבוצה כדי לנסות להשאירה בליגה הבכירה.
טאראן מצליח לעשות זאת במשך שתי עונות.
בעונת 2009/2010 שיחקה הקבוצה באופן גרוע והיה ברור כי אין סיכוי שהיא תישאר בליגה.
טאראן הואשם בכישלון הקבוצה ופוטר מתפקיד המאמן.
כעבור שלוש שנים פונים אליו שוב עם ההצעה להתמנות לתפקיד מאמן הראשי של קריוובס.
טאראן מסכים, אך עוזב את התפקיד כעבור חודשיים - הקבוצה נקלעה לקשיים כלכליים.
הוא חזר לאמן את קבוצת מטאלורג זפוריז'יה, אך בשנת 2014 גם הקבוצה הזו מתפרקת בשל קשים כלכליים.
בשנת 2018 מקימים מחדש את קבוצת מטאלורג זפוריז'יה וטאראן ממונה שוב לתפקיד המאמן הראשי שלה.
מקום ראשון באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19 - 1978
אולג ולרייביץ' סוקולוב הוא היסטוריון רוסי.
פרופסור חבר לשעבר בקתדרה להיסטוריה כללית באוניברסיטת סנקט פטרבורג.
סוקולוב הוא מומחה לתולדותיה של צרפת בעיקר בתחום היסטוריה צרפתית כללית וצבאית של ימי הביניים ושלהי המאה ה-18 וראשית המאה ה-19 (תקופת מלחמות נפוליון).
הוא חבר האגודה הרוסית להיסטוריה צבאית.
כיוזם תנועה לשחזור קרבות היסטוריים בברית המועצות (בהמשך ברוסיה) בדגש על מלחמות נפוליון, השתתף בשחזורי קרבות גדולים מתקופה זו.
הוא חיבר מאמרים וספרים רבים אודות התקופה שבה הוא מתמחה.
על עבודתו בתחום זה זכה באות לגיון הכבוד.
בנובמבר 2019, לאחר שחולץ מנפילה לנהר בסנקט פטרסבורג, נמצאו בתיקו זוג ידיים קטועות של אישה.
בפשיטה שערכה המשטרה בביתו נמצאה גופה מבותרת של סטודנטית שלו לשעבר שעמה היה לו רומן.
סוקולוב הודה ברציחתה ובביתור גופתה.
סוקולוב נולד בלנינגרד, ברית המועצות (כיום סנקט פטרבורג ברוסיה).
בשנת 1979 סיים בהצלחה את לימודיו במכון לפיזיקה באוניברסיטה פוליטכנית של לנינגרד על שמו של קלינין (כיום האוניברסיטה הפוליטכנית של סנקט פטרבורג על שם פיוטר הגדול) וקיבל תואר מהנדס פיזיקה.
המשיך את לימודיו בפקולטה להיסטוריה באוניברסיטת סנקט פטרבורג וסיים את לימודיו בהצטיינות יתרה בשנת 1984.
בשנת 1991, הגיש עבודת דוקטורט באוניברסיטת סנקט פטרבורג.
נושא העבודה "הקצונה הצרפתית בזמנו של המשטר הישן (המלוכני) ובעת המהפכה הצרפתית 1789-1799)".
החל משנת 2000 הוא בעל תואר פרופ' חבר בפקולטה להיסטוריה של אוניברסיטת סנקט פטרבורג.
בשנת 1999 פרסם עבודת מחקר גדולה אודות צבאו של נפוליון שתורגמה לצרפתית.
בהמשך פרסם ספרים נוספים אודות התקופה.
ב-9 בנובמבר 2019 סוקולוב נעצר על ידי משטרת סנקט פטרבורג בגין רצח תלמידתו לשעבר, אנסטסיה ישצ'נקו, שעבדה איתו על כמה מחקרים אקדמיים על תולדות צרפת, אנסטסיה הייתה בוגרת אוניברסיטת סנקט פטרבורג.
לדברי החוקרים, ב-8 בנובמבר, סוקולוב ירה בה בדירתו 4 פעמים.
למחרת ניסר את גופתה וניסה להטביע את חלקי הגופה בנהר המויקה.
לדברי סנגורו אלכסנדר פוצ'וייב, סוקולוב הסגיר את עצמו ומוכן לעבור הסתכלות פסיכיאטרית.
בנוסף טען כי סוקולוב פעל תחת לחץ גדול.
ב-11 בנובמבר סוקולוב נידון בפני בית הדין האזורי של אוקטיאברסקי והואשם בביצוע פשע חמור.
הוסכם כי יש להשימו במעצר בית לחודשיים עד ל-8 בינואר 2020 בכלא קרסטי הידוע לשמצה.
בשל חומרת הפשיעה, לחקירה הצטרפו גם חוקרים פדרליים של ועדת החקירות.
לאחר שהושם במעצר בית, באוניברסיטת סנקט פטרבורג הודיעו על פיטוריו מתפקיד ראש המכון להיסטוריה.
ב-25 בדצמבר 2020 נמצא אשם, ובית משפט ברוסיה גזר עליו 12.5 שנות מאסר בגין רצח תלמידתו וביתור גופתה.
אולג בוריסוביץ' סמולנקוב הוא דיפלומט, איש אדמיניסטרציה ומרגל בשירות ה-CIA, עובד לשעבר בסגל הקרמלין, שחשוד בריגול למען ארצות הברית, כשנטען כי סוכנות הביון האמריקאית חילצה אותו מרוסיה לאחר שחששה כי דונלד טראמפ יחשוף בפני ממשלת רוסיה את זהותו.
אולג סמולנקוב נולד במחוז איוואנובו בשנת 1969.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 ובתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 עבד כדיפלומט במחלקת המימון והמטבע של משרד החוץ של רוסיה.
דיווחים שונים משערים כי עבד במחלקה האירופית של משרד החוץ, יחד עם אלכסנדר אודאלצוב שניהל את המחלקה בשנים 2001—2005 (כיום מכהן כשגריר רוסיה בליטא).
באמצע שנות ה-2000, סמולנקוב כיהן כמזכיר שני בשגרירות רוסיה בוושינגטון.
ברם האמריקאים טוענים כי לסמולנקוב הייתה יכולת לצלם מסמכים מתוך שולחנו של פוטין.
בדצמבר 2008 דמיטרי מדבדב חתם על צו לפיו סמולנקוב קיבל תואר יועץ ממלכתי מדרגה שלישית כאשר שימש כיועץ ראשי בלשכת הנשיא.
בשנת 2017 סמולנקוב עבד במינהל למדיניות חוץ בסגל הקרמלין ושימש כיועצו של יורי אושאקוב.
ביוני אותה שנה עזב את רוסיה עם רעייתו ושלושת ילדיהם לחופשה במונטנגרו ומאז נעלמו עקבותיהם.
נטען כי קהילת המודיעין האמריקאית החליטה להוציא את סמולנקוב מרוסיה ולהבריחו לארצות הברית.
לאחר שפורסמו פרטי הפרשה בספטמבר 2019, רשויות החוק ברוסיה הכריזו עליו כעל מבוקש ודרשו את הסגרתו באמצעות פנייה לאינטרפול.
הוא נשוי לאנטונינה ולדימירובנה סמולנקובה (ילידת 1984), בוגרת המכון המחוזי המוסקבאי לניהול ומשפט.
אולג גאורגייביץ' פוגודין הוא במאי ותסריטאי קולנוע רוסי.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר העל יסודי, הוא נכנס ללימודיו ב-VGIK, במחלקה לתסריטאות וסינמטוגרפיה, במחלקת הקולנוע.
אולג פוגודין הופך למבקר קולנוע ומפרסם מאמרים ביקורתיים בפרסומים שונים, כולל בכתב העת "אמנות הקולנוע".
הוא סיים את לימודיו ב-VGIK בשנת 1993.
מאז 1992 החל פוגודין לעבוד באופן פעיל בתחום הפרסום המסחרי ויצירת קטעי וידאו (הפרסומת הראשונה הייתה למשרד הייצוג של החברה היפנית סייקו אפסון ברוסיה).
אולג פוגודין הכין סרטוני מוזיקה למבצעים ולהקות מוזיקליות כמו אלכסנדר מרשל ("גשם"), ניקולאי נוסקוב ("פרנויה", "שלג"), ניקולאי טרובאץ' ("אהבת נשים"), וחטנג קיקאבידזה ("אנחנו הולכים"), ולריה ("במחצית"), להקת "סטאר" ("שמלה אדומה"), להקת "פרת משה רבנו" ("מפגש עם האישה שאתה אוהב") ואחרים.
בשנת 2000 יצא הסרט "ניצחון", בו אולג פוגודין שימש כתסריטאי ובמאי שותף ובשנת 2003 הוא צילם את סדרת הטלוויזיה "המולדת מחכה" על פי תסריט שלו.
אולג פוגודין המשיך לעבוד בז'אנר סרטי מפעולה הן כתסריטאי (עם הסרט "הנמלט" בבימויו של יגור קונצ'לובסקי) והן כבמאי (עם הסרט "בלתי מנוצח").
בשנת 2011, אולג פוגודין צילם את הסרט "בית", דרמת פשע, המהווה סיפור עמוק וכנה על קריסת משפחת שמנוב הגדולה מהעיר רוסטוב על הדון.
הסרט זכה בפרס נשר הזהב (בשש מועמדויות וזכה בשלושה מהם) ופרס ניקה (בארבע מועמדויות, כאשר סרגיי גרמאש זכה בפרס השחקן הטוב ביותר).
שנה סרט במאי תסריטאי הערות 1997 קוטובאסיה 2000 ניצחון 2003 המולדת מחכה 2008 הנמלט 2008 בלתי מנוצח 2010 אנחנו מהעתיד 2 לא הוזכר בקרדיטים 2011 בית 2011 מסרון לשנה החדשה 2013 צעקת הינשוף 2013 שרלוק הולמס 2017 מעבר לכוכבים 2021 סוסון גבנונון 2021 סונטה סורית
אולג יבגנייביץ' מנשיקוב הוא שחקן, במאי תיאטרון וזמר רוסי, משמש בתפקיד המנהל האמנותי הנוכחי של תיאטרון ירמולוב במוסקבה.
מנשיקוב ידוע בזכות תפקידיו בסרטים של ניקיטה מיכלקוב "שמש בוגדנית" (1994), "הספר מסיביריה" (1998), "שמש בוגדנית 2: הציפייה" (2010) "שמש בוגדנית 2: המצודה" (2011), כמו גם על הופעתו ב"ממזרח למערב" של רגיס ורנייה (1999).
מנשיקוב זכה בפרס פרס לורנס אוליבייה, בפרס ניקה ושלושה פרסי מדינה של הפדרציה הרוסית הוא גם חתן מסדר הכבוד של הפדרציה הרוסית.
מנשיקוב נולד בסרפוחוב, מחוז מוסקבה, לאב יבגני (יליד 1934), מהנדס צבאי, ולאם ילנה (ילידת 1933), רופאה.
בנוסף לבית הספר הרגיל, מנשיקוב למד בבית ספר למוזיקה, שם ניגן בפסנתר ובכינור .
בשנת 1977 נרשם לבית הספר לתיאטרון הגבוה "מיכאיל שצ'פקין", שם למד משחק תחת ולדימיר מונחוב.
מנשיקוב עשה את הופעת הבכורה שלו בסרט הטלוויזיה "ממתין ומקווה" משנת 1980. בשנה שלאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו בקולנוע בסרט "יחסי משפחה", שהיה שיתוף הפעולה הראשון שלו עם ניקיטה מיכאלקוב.
מנשיקוב המשיך אז לככב בסדרה של סרטים מצליחים שהפכו אותו לכוכב בברית המועצות, כולל "טיסות בחלומות ומציאות", "הליצן החביב עלי", "דרך רחוב מיין עם תזמורת" ו"מון סאונד" אודות קרב מון סאונד.
הוא זכה לשבחים על הופעתו ב"דיובה-דיובה" (1992), שעבורה היה מועמד לפרס ניקה, האוסקר הסובייטי.
מנשיקוב משך לראשונה את תשומת הלב הבינלאומית בהפקה של תיאטרון הגלוב "כשהיא רקדה", עבורה זכה בפרס פרס לורנס אוליבייה להופעה הטובה ביותר בתפקיד משנה.
הוא זכה להצלחה נוספת עם "שמש בוגדנית" של ניקיטה מיכלקוב, בו גילם סוכן נ.ק.ו.ד.
מניפולטיבי שהתאבד במהלך הטיהור הגדול של סטלין .
"שמש בוגדנית" זכה בפרס הגדול בפסטיבל הקולנוע בקאן ובפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
מנשיקוב שב לגלם מחדש את הדמות בסרטי ההמשך שיצאו בשנים 2010–2011.
בשנת 1996 כיכב מנשיקוב ב"אסיר ההרים" של סרגיי בודרוב, עבורו זכה בפרס ניקה לשחקן הטוב ביותר.
הוא המשיך לשתף פעולה עם מיכלקוב בהספר מסיביריה (1998) לצד ג'וליה אורמונד, ובסרטו של רגיס ורנייה "ממזרח למערב" (1999) לצד סנדרין בונאייר וקתרין דנב.
הוא הופיע גם בסדרת הטלוויזיה "חשוד עיקרי" (2003), "דוקטור ז'יוואגו (2005) "יועץ ממלכתי" (2005) כאראסט פנדורין וב"אגדה מספר 17" (2013) כאנטולי טראסוב ובסדרה "דוקטור ז'יוואגו" (2006).
בשנת 1997, מנשיקוב היה נשיא חבר השופטים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של מוסקבה.
מאז 2012 משמש כמנהל אמנותי של תיאטרון ירמולובה במוסקבה.
מנשיקוב זכה שלוש פעמים בפרס המדינה של הפדרציה הרוסית על תרומתו הבולטת לאמנות הקולנוע.
בשנת 2003 הוענק לו תואר האמן העממי של רוסיה וכן הוענק לו מסדר הכבוד בשנת 2010.
בשנת 2005 נישא מנשיקוב לחברתו השחקנית אנסטסיה צ'רנובה.
Начало2017יאקוב גורו גוגול: נקמה נוראית Гоголь.
Страшная месть2018 פלישה Вторжение 2020 קולונל ולנטין לבדב פסיכו Псих 2020 סדרת טלוויזיה ספוילר Спойлер 2021 סדרת טלוויזיה כבודו Ваша Честь 2022 סדרת טלוויזיה
אולג אנטונוביץ' גורדייבסקי היה סוכן ק.ג.ב רוסי, שהפך לסוכן כפול עבור שירותי הביון הבריטיים, SIS.
גורדייבסקי היה הבן השני מתוך שלושת ילדיהם של אנטון לאברנטייביץ' גורדייבסקי, שהיה מורה לפני שהצטרף לשירותי הביון של ברית המועצות בזמן המהפכה הקומוניסטית, ואולגה ניקולייבנה גורנובה, שהייתה סטטיסטיקאית.
הוא נולד וגדל בשכונת מגורים במוסקבה שיועדה לאנשי המשטרה החשאית.
גורדייבסקי היה תלמיד מצטיין ועם סיום לימודיו בתיכון הוא התקבל ללימודים במסגרת המכון הממלכתי ליחסים בינלאומיים של מוסקבה, שם הוא פיתח את כישורי השפה שלו, ומאוחר יותר הוא עבר הכשרה בנ.ק.ו.ד..
ימים ספורים לפני הקמת חומת ברלין ב-1961 גורדייבסקי נשלח לאימונים נוספים במזרח ברלין, השהייה בברלין בתקופה זו השפיעה עמוקות על יחסו לקומוניזם.
אחרי שנה בברלין הוא חזר למוסקבה והחל את עבודתו בשירותי הביון הסובייטים.
גורדייבסקי הוצב בשגרירות הסובייטית בקופנהגן.
במהלך הצבתו הוא איבד מאמונתו בקומוניזם, במיוחד אחרי הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה ב-1968. שירותי הביון הדנים שמו לב לכך והחליטו שהוא מועמד לגיוס.
הם פנו אל ה-SIS, מאחר שחשו שלניסיון הגיוס יהיו סיכויי הצלחה טובים יותר אם אחת מסוכנויות הביון הגדולות תהיה מעורבת בו, ובאמצעות שירותי הביון הדנים, SIS יצרו קשר עם גורדייבסקי, שהסכים להפוך לסוכן כפול.
הקריירה של גורדייבסקי קפאה לזמן מה בגלל גירושיו ונישואיו למאהבתו, לאור היחס הממסדי העוין לרומנים מחוץ לנישואים ולגירושים.
אך ערכו כנכס עלה כשבשנת 1982 הוא הוצב בשגרירות הסובייטית בלונדון כאחראי על פעולות איסוף המידע והריגול בבריטניה.
בין היתר המידע שגורדייבסקי מסר עזר למנוע הסלמה לעימות גרעיני בזמן שנאט"ו ערך את התרגיל הצבאי אייבל ארצ'ר 83.
ב-17 במאי 1985 גורדייבסקי צווה במפתיע לחזור למוסקבה, ייתכן שבעקבות פעילותו של הסוכן הכפול האמריקני אולדריץ' איימס.
למרות אזהרות שקיבל גורדייבסקי, הוא בחר לציית להוראה ולחזור למוסקבה.
עם הגיעו הוא הובל לחקירה.
הובהר לו שהוא חשוד בריגול ושהוא לא יחזור לעבוד בחו"ל שוב, אבל הוא שוחרר ומסיבה לא ידועה לא ננקטו כלפיו צעדים נוספים.
ביוני 1985 הצטרפו אליו אשתו ושתי בנותיו במוסקבה.
אף על פי שגורדייבסקי ככל הנראה היה תחת מעקב הוא הצליח להעביר מסר סודי ל–SIS, שהביא להפעלת תוכנית מילוט מורכבת שהוכנה שנים מראש עבור מצב חירום אפשרי שכזה.
כתוצאה מכך, הרשויות הסובייטיות דנו אותו בהיעדרו למוות בשל בגידה, גזר דין שמעולם לא בוטל.
גורדייבסקי בחר לעזוב ללא אשתו ליילה ובנותיו מאחר שחשש שליילה, אשר הייתה נאמנה למשטר ולא מודעת לעריקתו של בעלה, תהווה סיכון, והיא ובנותיהם היו בחופשה אצל משפחתה באזרבייג'ן בזמן שהוא נמלט.
ליילה נחקרה ונעצרה במשך שנים מכיוון שהסובייטים הניחו בטעות שהיא הייתה שותפה למעשיו של בעלה.
היא ובנותיה הורשו להצטרף לגורדייבסקי בבריטניה רק כעבור שש שנים בעקבות פעילות נמרצת של הממשלה הבריטית.
גורדייבסקי התגורר בבית בטוח בלונדון עם אבטחה צמודה.
מאז בריחתו לבריטניה גורדייבסקי כתב מספר ספרים על הק.ג.ב, והוא מצוטט בהרחבה בתקשורת.
בשנת 1990 הוא עבד כעורך מייעץ של המגזין Intelligence and National Security, ובטלוויזיה הבריטית.
בשנת 1995 הגיע העיתון סאנדיי טיימס לפשרה מחוץ לבית המשפט עם מייקל פוט, מנהיג מפלגת הלייבור לשעבר, אחרי שהעיתון רמז במאמרים שהתבססו על ספר של גורדייבסקי כי פוט היה סוכן ק.ג.ב.
בשנת 2005 גורדייבסקי קיבל תואר של כבוד מאוניברסיטת בקינגהאם.
בשנת 2007 הוא קיבל את תואר אבירות מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
ב-2 בנובמבר 2007 נלקח גורדייבסקי מביתו לבית החולים כשהוא מחוסר הכרה.
גורדייבסקי טען כי היה זה ניסיון רוסי להתנקש בחייו.
אולג איוואנוביץ' סקריפוצ'קה הוא מהנדס וקוסמונאוט רוסי.
השתתף במשלחות לתחנת החלל הבין-לאומית.
סקריפוצ'קה נולד ב-24 בדצמבר 1969 בנווינומיסק, חבל סטברופול, רוסיה הסובייטית, ברית המועצות.
הוא סיים לימודיו בתיכון בשנת 1987. הוא התקבל לאוניברסיטה הטכנית הממלכתית של מוסקבה ע"ש באומן.
בשנת 1993 סיים את לימודיו בה עם תואר שני בהנדסת מכונות תוך התמחות בבניית טילים.
בשנים 1993-1991 עבד כטכנאי בלשכת הפרויקטים של האגודה המדעית-תעשייתית בתאגיד החלל אנרגיה.
מאוגוסט 1993 עד אוגוסט 1997 עבד כמהנדס בלשכת הפרויקטים של אנרגיה לפיתוח רכבי חלל להובלה ומטען.
בשנת 1997 סקריפוצ'קה סיים קורס הכנה לקוסמונאוטים וצורף למשלחת לתחנת החלל הבין-לאומית.
סקריפוצ'קה היה מהנדס טיסה במשלחת מס' 25/26, ששוגרה ב-7 באוקטובר 2010 מקוסמודרום בייקונור, על סיפון החללית סויוז TMA-01M, יחד עם הקוסמונאוט הרוסי אלכסנדר קאלרי והאסטרונאוט האמריקני מנאס"א סקוט קלי.
לאחרי שהות של 159 ימים בחלל, הוא חזר לכדור הארץ ב-16 במרץ 2011 ביחד עם יתר חברי משלחת מס' 26. החללית סויוז TMA-01M הנושאת את סקריפוצ'קה, קלרי וקלי נותקה ממודול "פויסק" בשעה 4:27 GMT.
לאחר כניסה מחדש נומינלית, קפסולת הסויוז נגעה בקרקע בשעה 7:54 GMT ליד ארקאליק בצפון מרכז קזחסטן.
מספר דקות לאחר מכן, סקריפוצ'קה ושני אנשי הצוות שלו נשלפו מהקפסולה והונחו בכיסאות שכיבה.
סקריפוצ'קה השתתף בשלוש הליכות חלל במהלך שהותו בתחנת החלל.
ב-15 בנובמבר 2010, השתתף בהליכת חלל עם עמיתו הקוסמונאוט הרוסי ממשלחת 25, מהנדס הטיסה פיודור יורצ'יחין.
בשעה 13:25 UTC, הוא ויורצ'יחין יצאו מחוץ לתחנת החלל כדי לערוך עבודות תחזוקה.
הליכת החלל נמשכה שש שעות ו-27 דקות.
זו הייתה הליכת החלל הראשונה עבורו, ובמהלכה היה בחליפת חלל המסומנת בפסים כחולים (אורלן-MK 5).
שני הקוסמונאוטים הסירו את הניסויים המדעיים של קונטור ו-Expose-R.
ניסוי קונטור חקר יכולת שליטת עצמים מרחוק לנשק רובוטי והניסוי Expose-R הוא ניסוי של סוכנות החלל האירופית שנועד לחשוף חומר אורגני לסביבה הקיצונית של החלל.
במהלך הליכת החלל, סקריפוצ'קה ויורצ'יחין התקינו עמדת עבודה רב תכליתית ניידת במודול השירות Zvezda והתקינו הרחבות מעקה בין מודול פויסק לבין מודולי Zvezda ו-Zarya במקטע הרוסי של תחנת החלל הבינלאומית.
הם ביצעו ניסוי בשם Test, שמטרתו לאמת את קיומם של מיקרואורגניזמים או זיהום מתחת לבידוד במקטע הרוסי של תחנת החלל.
סקריפוצ'קה ויורצ'יחין הוציאו מצלמת טלוויזיה ממודול Rassvet, אולם הם לא הצליחו להעביר את המצלמה מחדש בגלל הפרעה לבידוד במקום בו היו אמורים להתקין אותה.
במהלך הליכת החלל השנייה שלו, שנערכה ב-21 בינואר 2011, סקריפוצ'קה והקוסמונאוט דמיטרי קונדראטייב התמקדו בהשלמת ההתקנה של מערכת העברת נתונים חדשה במהירות גבוהה.
סקריפוצ'קה סומן כ-"Extravehicular 2" והיה לו פס כחול בחליפת החלל שלו.
סקריפוצ'קה לבש גם מערכת מצלמות טלוויזיה אלחוטית המסופקת על ידי נאס"א ונורות קסדה כדי לספק שידור חי למרכז בקרת הטיסה של רוסקוסמוס במחוז מוסקבה.
קונדראטייב וסקריפוצ'קה ביצעו הליכת חלל שנמשכה חמש שעות, 23 דקות.
הם פרסו את האנטנה עבור מערכת הרדיו הטכנית להעברת מידע, מערכת ניסיונית שנועדה לאפשר קישור קובצי נתונים גדולים בטכנולוגיית רדיו במהירות של כ-100 מגהבייט לשנייה מהקטע הרוסי של תחנת החלל.
במהלך הליכת החלל, קונדראטייב וסקריפוצ'קה גם הסירו את מחולל פעימות הפלזמה בצד העגינה של מודול זבזדה שהיה חלק מניסוי לחקר הפרעות ושינויים ביונוספרה מזרימת פלזמה לתחנת החלל.
הגנרטור, שהיה מכוסה, הוסר והוחזר בתוך מנעל האוויר מסוג Pirs.
הם גם הסירו את הניסוי המסחרי Expose-R מצד העגינה של זבזדה.
החבילה המשותפת של סוכנות החלל האירופית והרוסית מכילה מספר דגימות חומר שהושארו פתוחות לתנאי החלל.
בעבודה בתוך מנעל האוויר של פירס, לקחו קונדראטייב וסקריפוצ'קה את מצלמת העגינה החדשה למודול (Rassvet (MRM1 ונשאו אותה לאתר העבודה על Rassvet.
הם התקינו את המצלמה וחיברו אותה למחבר חוטי מחווט מראש, המשדר את הווידאו לתחנת החלל.
ב-16 בפברואר 2011, קונדראטייב וסקריפוצ'קה שוב יצאו לחלל.
המשימות שלהם כללו התקנת אנטנת רדיו, פריסת לוויין ננו, התקנת שני ניסויים ואחזור שני לוחות חשיפה בניסוי שלישי.
הניסויים שהתקינו הם ניסוי מולניה-גאמה, המודד התזות גאמה וקרינה אופטית בתנאי ברק יבשתיים וברעמים, וניסוי מערכת העברת נתונים במהירות גבוהה המשתמשת בטכנולוגיית רדיו.
לוחות החשיפה שאוחזרו הם חלק מניסוי הנקרא Komplast.
סקריפוצ'קה חזר לחלל בחללית "סויוז TMA-20M", ב-19 במרץ 2016, כחלק מצוות משלחת מס' 47/48 לתחנת החלל הבין-לאומית.
סקריפוצ'קה שוגר לתחנת החלל הבינלאומית על סיפונה של "סויוז MS-15" ב-25 בספטמבר 2019, כחבר משלחות 61 ו-62, יחד עם האסטרונאוטים ג'סיקה מאיר ואנדרו מורגן.
הוא שב לכדור הארץ ב-17 באפריל 2020.
אולג בוריסוביץ' דוברודייב הוא עיתונאי ומנהל תקשורת רוסי, מנכ"ל החברה הרוסית הממשלתית לשידורי רדיו וטלוויזיה (VGTRK) מאז ינואר 2000.
נולד ב-28 באוקטובר 1959 במוסקבה.
בנו של התסריטאי בוריס טיכונוביץ' דוברודייב.
האח, דמיטרי דוברודייב, הוא סופר, המתגורר בצ'כיה.
בשנת 1981 סיים את לימודיו במחלקה להיסטוריה של אוניברסיטת מוסקבה עם תואר ב"היסטוריה חדשה ועכשווית של צרפת", למד במקביל עם ולדימיר קארה-מורזה, ילנה אוסוקינה, ילנה גגרינה, אלכסיי לויקין וקונסטנטין זטולין.
לאחר סיום הלימודים, הוא הפך לחוקר במכון ארצות הברית וקנדה של האקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בשנת 1982 למד בבית הספר לתארים מתקדמים של מכון תנועת הפועלים הבינלאומית.
נשוי, בנו בוריס הוא מנכ"ל קבוצת Mail.ru.
משנת 1983 עד 1990 - עבד בטלוויזיה המרכזית של ברית המועצות (CT).
הוא החל את עבודתו כעורך זוטר, אז היה כתב, פרשן בתוכנית ורמיה וסגן העורך הראשי של מועצת עריכת המידע.
זמן לא רב הנחה את התוכנית "120 דקות".
בשנת 1990 הוא היה היוצר (יחד עם אדוארד סגלייב ואלכסנדר טיחומירוב) של התוכנית השבועית "7 ימים".
משנת 1990 עד ספטמבר 1991 - היה מנהל תוכנית החדשות וסטי.
מספטמבר 1991 עד ספטמבר 1993 - עורך ראשי של סוכנות הטלוויזיה למידע של חברת הטלוויזיה והרדיו הממלכתית הרוסית Ostankino.
היה ממקימי חברת הטלוויזיה המסחרית NTV.
מאז ספטמבר 1993 - עורך ראשי של שירות תוכניות המידע של NTV.
מאז יולי 1996 הוא היה אחד המייסדים של NTV-Plus.
מאז ינואר 1997 - ממקימי חברת Media-Most.
מדצמבר 1997 ועד ינואר 2000 - מנכ"ל חברת הטלוויזיה NTV.
ב-31 בינואר 2000, מונה ליו"ר החברה הממשלתית הרוסית לשידורי רדיו וטלוויזיה (VGTRK).
מאז 13 באפריל 2000 הוא משמש גם כעורך הראשי של המועצה המאוחדת של המדיה האלקטרונית "ערוץ רוסיה" ו"חברת הטלוויזיה הממלכתית וסטי".
ב-14 באפריל 2001, בשל שינויים בהנהלת NTV, התפטר מתפקידו כיו"ר חברת הטלוויזיה והרדיו, אך התפטרותו לא התקבלה על ידי נשיא הפדרציה הרוסית ולדימיר פוטין.
המשיך לכהן משנת 2004 כמנכ"ל VGTRK.
בשנת 2018 פוטין צירפו כחבר במועצה הנשיאותית לתרבות ואמנות.
אולג מיכאילוביץ' גזמנוב הוא זמר אסטרדה, מלחין, משורר, שחקן, מפיק סובייטי ויהודי-רוסי.
בשנת 2001 הוענק לו תואר אמן העם של הפדרציה הרוסית.
גזמנוב נולד ב־22 ביולי 1951 במשפחה צבאית.
אביו מיכאיל סמיונוביץ' גזמנוב ממוצא רוסי, ואימו זינאידה אברמובנה גזמנובה לבית אלטשולר הייתה יהודיה.
לאחר סיום לימודיו, עבר לבית הספר הגבוה להנדסה ימית.
בסוף לימודיו, בהיותו סגן, שירת ליד ריגה.
כשחזר לרוסיה, החל לעבוד במחלקה של בית הספר שלו, וללמוד בבית הספר לתארים מתקדמים.
גזמנוב נסחף על ידי המוזיקה, עזב את המדע והחל ללמוד בבית ספר למוזיקה.
לאחר שהפך למלחין, זכה לפופולריות הראשונה שלו על הבמה בשנת 1988. שנה לאחר מכן החלו הופעות סולו.
בשנת 1989 הקים להקה, שיר וקליפ "אסקדרון" (Эскадрон), שהפכו לפופולריים.
בסוף שנות השמונים הופיע עם בנו, רודיון גזמנוב.
אלבומו הראשון "אסקדרון" (Эскадрон) זכה להצלחה רבה ביותר.
הוא שר להיטים בסגנון היורו-דיסקו הפופולרי, שהפך ל"כרטיס הביקור" של גזמנוב: "פוטנה" (Путана) ,"אסקדרון" (Эскадрон), "ייסאול" (Есаул), "חכי" (Дождись), "רוח טרייה" (Свежий ветер) ועוד שירים.
בשנת 1992 הוזמן למונטה קרלו, ושם קיבל את פרס "פרסי המוזיקה העולמית" כזמר הנמכר ביותר ברוסיה.