tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כיום הסעיף הוא חד סטרי בכיוון היציאה, ופתחו מצוי בקרבת גדת הנהר, מול בניין ליבר המלכותי.
המעבר במנהרה כרוך בתשלום אגרה.
מתחם התשלום עבור כל הנתיבים במנהרה ממוקם בסמוך לפתח המנהרה בגדה המערבית של הנהר.
בשנת 2004 החלו עבודות להקמת שבעה חדרי מחסה לשעת חירום מתחת למפלס המנהרה, לצורך התאמתה לתקני הבטיחות האירופיים הגבוהים ביותר.
אל כל אחד מהמחסות יהיו פתחי גישה משני צידי המנהרה והוא יוכל להכיל 180 אנשים וציוד בטיחות.
בשנת 2009 צולמה במנהרה סצנה מהסרט הארי פוטר ואוצרות המוות - חלק ראשון.
מנהרת סחלין הוא פרויקט לא גמור של בניית מנהרה, שנועדה לחצות את מצר נבלסקוי מכף לזארב ביבשת לכף פוגיבי שבסחלין.
הפרויקט היה לאחד מאתרי הגולאג הסובייטי והיה באחריות נ.ק.ו.ד.
ומשרד מסילות הברזל של ברית המועצות .
היו כמה דיונים באשר לאפשרויות לחידוש הבנייה.
על פי הערכות ראשוניות עלות הבנייה תעמוד על 400 מיליארד רובל ותכלול 540 ק"מ של מסילת רכבת.
העלות המשוערת מתייחסת הן לבניית גשר והן לחפירת מנהרה.
הרעיון לבניית מנהרה לסחלין עלה עוד בשלהי המאה ה-19. עם זאת בשל חוסר כדאיות כלכלית וחוסר במימון הרעיון לא מומש.
נעשה מחקר עבור בניית המנהרה בשנים 1929–1930. אך רק ב-1950 שוב חזרו לרעיון של חיבור סחלין עם היבשת, הפעם באמצעות רכבת, רעיון שהעלה הרודן יוסיף סטלין, ששוחח עם מומחים בדבר האפשרויות לחיבור באמצעות מעבורת, גשר ומנהרה.
עד מהרה מועצת השרים הנפיקה צו מ-5 במאי 1950 ובו הוחלט על בניית מנהרה ותחבורת מעבורות.
בניית המנהרה הופקדה בידי המשרד לענייני פנים ומשרד מסילות הברזל של ברית המועצות (עבודות חפירת התעלה הועברו ב-1952 לאחריות משרד הפנים).
ב-24 ביולי 2018, נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, במהלך פגישה עם מושל מחוז סחלין אולג קוז'מיאקו, השיב לשאלת המושל בעניין בניית גשר ואמר שהוא הורה לממשלה לעבד תוכניות בנייה של גשר אל האי סחלין.
באוקטובר 2019 חברת הרכבות הלאומית של רוסיה כללה את המנהרה כחלק מעבודות הפיתוח של הרכבת מתוך מטרה להשלים בניית מסילות ברזל שיחברו את האי סחלין עם רוסיה היבשתית.
מנהרת סימפלון היא מנהרת רכבת בהרי האלפים, בין בריג-גליס שבשווייץ לטרסקוורה (Trasquera) שבאיטליה.
הצורך לחבר את צפון אירופה לדרומה באמצעות קו רכבת ישיר עלה כבר מראשית ימי הרכבת בשווייץ.
בשנת 1878 הוקמה "חברת הרכבת סימפלון" שנועדה לקדם כריית מנהרה במערב שווייץ, מתחת למעבר סימפלון.
התוואי הראשון שנבחר כלל כריית מנהרה מגליס לכפר גונדו, שכולה בשטח שווייץ, ומגונדו, באמצעות רמפה לדומודוסולה שבאיטליה.
בשנת 1889 נערכה ועידה שווייצרית-איטלקית, בה הוסכם על כריית מנהרה בבסיס ההרים, שתתפרס על פני כ-20 ק"מ בשטחי שתי המדינות, כאשר הגבול ביניהן נמצא בדיוק במרכזה.
לצורך מימון המבצע הורחבה SOS וכללה גם את חברת המסילה יורה-ברן-לוצרן.
ב-1 בינואר 1902 נוסדה חברת הרכבות הפדרלית השווייצרית, שהלאימה את משאבי הרכבת ואיחדה אותם.
המנהרה תוכננה ונכרתה על ידי חברת Brandt & Brandau להנדסה אזרחית מהמבורג.
בכל יום עבדו כ-3,000 איש בכריה, רובם איטלקים.
הכריה התבצעה בו זמנית משני העברים וב-24 בפברואר 1905 נפגשו הכורים מאיטליה עם הכורים משווייץ.
תנאי העבודה היו קשים ביותר.
67 פועלים נהרגו כתוצאה מתאונות עבודה ורבים אחרים נפצעו, חלו ונפטרו לאחר מכן ממחלות.
שביתות והתקוממויות פועלים דוכאו תוך שימוש בצבא שווייץ.
בצמוד למנהרה הראשונה (המזרחית) נחצבה במקביל מנהרה קטנה יותר, שחוברה למנהרה הראשית מדי כמה מאות מטרים, כדי לאפשר זרימת אוויר.
המנהרה המקבילה הורחבה בשלב שני ליצירת שני נתיבי תנועה.
הרכבת הראשונה עברה במנהרה ב-14 במאי 1906. ב-20 במאי נחנכה המנהרה על ידי ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה.
בשל אורכה של המנהרה, לא היה ניתן להשתמש בקטר קיטור והמסילה דרכה הייתה מבוססת על חשמל מראשיתה.
ב-1959 החל לפעול שירות רכבת המשמשת כ"מעבורת רכב" בין בריג לטרסקוורה, כאשר נסיעה בת 20 דקות ברכב המועמס על גבי רכבת העוברת דרך הסימפלון, חוסכת נסיעה מייגעת בכבישי ההרים במעבר העילי.
השירות הופסק ב-1993, לאחר שכבישי ההרים שופרו והביקוש ל"מעבורת" ירד.
בדצמבר 2004 החל השירות לפעול שנית.
במהלך שנות ה-90 הוגבהה תקרת המנהרה, על מנת לאפשר העמסת משאיות על גבי רכבת ליצירת "Piggyback transport", כלומר דרך למשאיות המשלבת תנועה במשאית על גבי כביש מהיר והמשך תנועה מהיר בנקודות קשות-מעבר בהעמסת המשאית על גבי הרכבת, שנעה במנהרה.
רום נקודת הכניסה הצפונית (בריג) - 685.80 מ'
רום נקודת הכניסה הדרומית - 633.48 מ'
מקסימום גובה הר סלעי מעל המנהרה - 2,150 מ'
הסופר הרוסי מקסים גורקי כתב סיפור בשם "ניצח האדם" המגוללת את חציבת המנהרה ובעיקר את תלאות הפועלים.
בסרט וברומן "מרוסיה באהבה" מאת איאן פלמינג, מנסה איש ביון סובייטי להרוג את ג'יימס בונד במהלך נסיעה באוריינט אקספרס העוברת במנהרת סימפלון.
מנהרת כביש השטח האווירי היא מנהרה הממוקמת בחלקו הדרום מערבי של נמל התעופה לונדון הית'רו.
היא מקשרת מתחת לשטח הנמל בין טרמינלים 2 ו-3 שבמרכזו לבין טרמינל 5, הממוקם בקצהו המערבי.
הנסיעה במנהרה מוגבלת לרכבי שירות מאושרים של נמל התעופה בלבד.
המנהרה נחפרה במסגרת פרויקט הקמת טרמינל 5, לאחר שהתברר הצורך בדרך שירות שתחבר בין דרכי השירות במרכז הנמל לבין דרכי השירות באזור הטרמינל החדש.
הבחירה לבנות מנהרה נועדה לאפשר נסיעה של רכבי שירות בין שני האתרים ללא עיכובים וללא הפרעה לתנועת המטוסים במסלולי ההסעה המשתרעים ביניהם.
בניית המנהרה החלה בשנת 1999 והיא נפתחה לשימוש בחודש מרץ 2005. הבנייה הייתה מאתגרת במיוחד בשל מספר סיבות:
המנהרה משתרעת בעומק מועט מתחת לפני השטח של הנמל
תוואי המנהרה חולף שלושה מטר בלבד מעל מנהרת רכבת ההית'רו אקספרס המובילה אל טרמינל 4 בנמל
הצורך לבנות את המנהרה מבלי לגרום כל הפרעה לפעילות השוטפת בנמל, שהוא מן העמוסים בעולם.
שני קטעים באורך של 60 מטר כל אחד בשני קצות המנהרה נבנו בשיטת "חפור וכסה".
יתרת המנהרה (1,300 מטר) נחפרה באמצעות מכונות קידוח תת-קרקעיות.
במנהרות נבנתה מעטפת בטון מחוזקת בשל הקרבה לפני השטח ולרחבות החניה ומסלולי ההסעה שעליו ולמנהרת הרכבת שתחתיו.
המנהרה נבנתה על ידי מספר קבלנים אזרחיים בפיקוחה של מפעילת הנמל, חברת Heathrow Airport Holdings.
המנהרה, באורך של 1,420 מטר, משתרעת ממזרח למערב מעט מצפון למסלול הדרומי של הנמל.
היא כוללת זוג מנהרות חד סטריות המופרדות על ידי קיר תמך.
קוטר כל אחת מן המנהרות במרבית אורכן הוא 8.1 מטרים.
כל אחת כוללת נתיב נסיעה יחיד ברוחב של שישה מטר.
הוא רחב דיו כדי לאפשר לאוטובוסי שירות לנסוע במנהרות וכן כדי לאפשר לאוטובוס לעקוף אוטובוס אחר שיעמוד באחד מצדי הנתיב.
פתחי מעבר לשעת חירום נקבעו בכותל שבין המנהרות במרחק של 100 עד 130 מטר זה מזה.
הפורטל (פתח הכניסה) המזרחי של המנהרה ממוקם בתווך שבין טרמינלים 2 ו-3. הפורטל המערבי ממוקם מדרום מערב לטרמינל 5. כל אחד מהפורטלים כולל רמפת ירידה לתוך המנהרה.
מנהרת סרייבו (בבוסנית, קרואטית וסרבית: Сарајевски тунел), נקראת גם מנהרת התקווה, הייתה מנהרה שהוקמה בין מרץ ליוני 1993, במהלך המצור על סרייבו שהתרחש בעיצומה של מלחמת בוסניה.
המנהרה הוקמה על ידי הצבא הבוסני במטרה לקשר בין העיר סרייבו, שהייתה מנותקת כולה על ידי הכוחות הסרביים, אל השטח הבוסני בצד השני של נמל התעופה סרייבו, אזור שהיה נתון בשליטת האו"ם.
המנהרה קישרה בין השכונות בדוברינגה ובוטמיר (וזו הסיבה שהיא מכונה גם "מנהרת DB"), ואפשרה אספקת מזון, נשק וסיוע הומניטרי לעיר.
המנהרה הפכה לדרך מרכזית לעקוף את אמברגו הנשק הבינלאומי ולספק נשק למגיני העיר.
בניית המנהרה החלה בסתר בתאריך 1 במרץ 1993 תחת שם הקוד "Objekt BD".
המנהרה הייתה מיועדת לחבר בין בוטמיר ודוברנינגה, שתי שכונות גדולות בבוסניה; האחת בתוך קווי מצור הסרביים והשנייה מחוץ להן.
נדז'ד ברנקוביץ', מהנדס אזרחי בוסני, יצר את התוכניות לבניית המנהרה מתחת למסלול שדה התעופה סרייבו.
עם זאת, בגלל הדחיפות של הבנייה, מעולם לא נערכו תמחיר מלא ומפרט טכני.
הבנייה הוקצתה לצבא החיל הראשון בבוסניה-הרצגובינה תחת פיקוחו של סגן המפקד הגנרל ראסיד זורק.
תחילת הפרויקט הייתה קשה מכיוון שהיה חסר כוח אדם מיומן, כלים וחומרים להשלמת המשימה.
כתוצאה מכך נחפרה המנהרה ביד, עם אתי חפירה ומריצות ששימשו להובלת 1,200 קוב של דטריטוס משם.
המנהרה נחפרה 24 שעות ביממה, כאשר עובדים עובדים במשמרות של 8 שעות חופרים מקצוות מנוגדים.
הבנייה מומנה על ידי המדינה, הצבא ועיריית סרייבו.
העובדים קיבלו שכר של חפיסת סיגריות אחת ליום, פריט שהיה מבוקש מאוד ובעל סחר חליפין מוערך.
בסך הכל הוסרו 2,800 מטרים רבועים של אדמה.
לבניית המנהרה שימשו 170 מ"ר עץ ו-45 טונות פלדה.
הבעיה הטכנית הגדולה ביותר הייתה המים התת-קרקעיים, שהיו צריכים להוציא לעיתים קרובות ידנית.
בגלל ההפגזה הקבועה הותקנה המנהרה בצינור המשמש למסירת נפט לעיירה.
גם קווי תקשורת וכבלי חשמל שנתרמו על ידי גרמניה הותקנו כך שלסרייבו היו קווי חשמל וטלפון המחברים ביניהם עם העולם.
בניית המנהרה הושלמה ב-30 ביוני 1993, אז נפגשו שתי המנהרות באמצע.
השימוש במנהרה החל למחרת ב-1 ביולי 1993.
המנהרה מורכבת מ-160 מטרים של תעלות מקורות בצד דוברינגה, 340 מטרים של תעלות מכוסות בצד בוטמיר, ו-340 מטרים של מנהרה בפועל מתחת למסלול שדה התעופה (בסך הכל 840 מטר).
בצד דוברינגה, הגובה הממוצע של המנהרה הוא 1.6 מטר (לא כולל גובה חיזוק הברזל) וממוצע של 0.8 מטר רוחב עבור המחצית העליונה ורוחב של 1 מטר עבור המחצית התחתונה של המנהרה.
בצד בוטמיר, המנהרה מעט גבוהה יותר; 1.8 מטר לא כולל חיזוקי העץ.
הרוחב בצד בוטמיר זהה לזה של הצד של דוברינגה.
יש גם קטע שנקרא 'הכניסה למפלס המופחת', חלק באורך 30 מטר בצד דוברינגה שהיה היצירה העמוקה והקשה ביותר של המנהרה לבנייה.
בנקודה העמוקה ביותר, המנהרה נמצאת 5 מ' מתחת למסלול שדה התעופה.
הכניסה בצד דוברינגה הייתה דרך מוסך של בניין דירות.
הכניסה בצד בוטמיר הייתה דרך בית פשוט ותמים למראה סמוך לשדה התעופה השייך למשפחת קולאר.
שתי הכניסות היו תחת שמירה צמודה ומוקפות על ידי תעלות שאוישו על ידי חיילים בוסניים.
בתחילה הייתה המנהרה שביל פשוט ובוצי, דרכו היה צריך לשאת אספקה ביד או על גבם של חיילים.
פחות משנה לאחר הקמתו, הונחה מסילת רכבת קטנה ונבנו עגלות קטנות להובלת אספקה דרך המנהרה.
הבנייה הסופית של המנהרה כללה כבל מתח של 12 מגה-ואט, משאבות לשאיבת מים תת-קרקעיים, צינור נפט ותאורה קבועה.
היו שתי בעיות מרכזיות במנהרה.
הראשונה הייתה בעיית ההצפות של מים תת-קרקעיים שעלולים לעלות עד למותניים.
במנהרה לא היה אוורור וכתוצאה מכך כל הנכנסים למנהרה נאלצו לחבוש מסכה.
המנהרה הוקמה במהלך מלחמת בוסניה כאמצעי לחיבור בין שני שטחים מוחזקים בבוסנים שנקטעו על ידי צבא הרפובליקה סרפסקה.
המנהרה סיפקה דרך טובה לספק יחידות בוסניות ואזרחים בסרייבו.
היא גם אפשרה לתקשר בין הכוחות הבוסניים לבעלות הברית של בוסניה בסרייבו ובשטחים שמחוץ להם.
מאוחר יותר הפכה המנהרה סמל למאבק העיר.
היא אפשרה סיוע הומניטרי לבוסנים ואפשרה להם לברוח מהעיר.
המנהרה שימשה כדי לספק לכוחות המזוינים של בוסניה אספקת מלחמה בזמן מלחמה, כולל מזון, דלק, עיתונים וכלי נשק.
עגלות שימשו לעגלת אספקה דרך המנהרה וניתן היה להעמיס עליהן 400 קילוגרמים של סחורה בכל פעם.
הפריטים הראשונים שעברו במנהרה היו מטעני חבלה, אוכל, סיגריות, אלכוהול, ובנזין עברו אף הם במנהרה ואפשרו לבוטמיר, קולוניה והרסניצה להפוך למרכזי שוק שחור למכירה בלתי חוקית של פריטים אלה.
המנהרה שימשה גם להובלת נפט, ולתקשורת.
המנהרה שימשה גם דרך לבוסנים לצאת מסרייבו.
המעבר לכל כיוון, לעיר ומחוצה לה, היה קבוע.
במנהרה עברו בין 3000 ל־4,000 חיילים בוסנים (כמו גם אזרחים) ו-30 טונות של סחורות שונות.
קבוצות שנסעו במנהרה נעו בין 20 ל־1,000 איש.
בממוצע לקח קבוצות אלה לעבור במנהרה כשעתיים.
לאורך המלחמה נעשו בין שני מיליון לשלושה מיליון נסיעות של בוסנים דרך המנהרה, ומספר אזרחים בוסנים השתמשו במנהרה כדי להימלט מסרייבו.
אלה שנסעו במנהרה כללו חיילים, אזרחים, פוליטיקאים וגנרלים.
אליה איזבטבוביץ', נשיא הרפובליקה של בוסניה והרצגובינה, הוא האיש הבולט ביותר שהשתמש במנהרה.
הוא הובל דרך המנהרה על כיסא שנקרא "כיסא הנשיא" וכך מעולם לא הניח את כף רגלו במנהרה.
הכניסה למנהרה הוגנה על ידי הצבא הבוסני, ונדרש אישור להיכנס ולעזוב את העיר בתוואי תת-קרקעי זה.
היו דיווחים על כך שאזרחים בוסנים נאלצו לשלם עד 120 דולר לצבא בוסניה עבור מעבר למען עצמם ומשפחותיהם דרך המנהרה.
לאחר המלחמה נבנה מוזיאון מנהרת סרייבו על הבית הפרטי ההיסטורי שמרתפו שימש ככניסה למנהרת סרייבו.
המבקרים עדיין יכולים ללכת לאורך המנהרה הקטנה (כ 20 מטר).
במוזיאון "הבית" מוצגים חומרי ארכיון הכוללים סרט באורך 18 דקות, תצלומי מלחמה, ציוד צבאי, דגלים, ומדים צבאיים.
בשנת 2004 חיפשו רשויות התכנון המקומיות מימון ל"שיחזור מלא של המנהרה ול"הקמת מבני מוזיאון בנקודות הכניסה והיציאה שלה".
הבית והאדמה סביב הכניסה למנהרה של סרייבו נמצאים בבעלותו של באג'רו קולר, איש מקומי המנהל את המוזיאון הפרטי.
בסרט תיעודי על מנהרת המלחמה בסרייבו, הוא דיבר על הסיבות שלו להפוך את הבית למתקן מלחמה.
הוא אמר, "כל מה שיש לנו, נתנו למען ההגנה ושחרורו של סרייבו." מאז שהיה 15 שנה ללא כל תמיכה כספית ממשלתית, המוזיאון הופך לאחד האתרים המתוירים ביותר של בירת בוסניה, עם מאות מבקרים יומיים.
סיורים מודרכים רבים בסרייבו כוללים את מוזיאון המנהרה כאחד מאתרי המלחמה שהכי כדאי לבקר בעיר.
מנו בוכינגר (בהונגרית: Buchinger Manó; ניטרה, 15 במאי 1875 – בודפשט, 18 באוגוסט 1953) היה סופר ופובליציסט הונגרי-יהודי, מנהיג איגודים מקצועיים, פוליטיקאי סוציאל-דמוקרטי, חבר פרלמנט, ניצול שואה.
בוכינגר נולד ב־15 במאי 1875 במשפחה יהודית בניטרה.
אביו היה יעקב בוכינגר ואמו יוזפינה בראך.
מגיל שלוש עשרה התגורר עם משפחתו בבודפשט, שם למד כריכת ספרים.
הוא הצטרף לאיגוד המקצועי של כורכי הספרים ועבד באיגוד כספרן.
הוא ייסד והנהיג באיגוד פלג מתחרה (עם אוריינטציה שמאלנית).
לאחר מיזוג שני הארגונים הפך לנשיא האיגוד המקצועי כולו.
בין 1899 לבין 1905 עבד כפקיד ב"קופת הסיוע הכללית לעובדים חולים".
משנת 1894 ועד מותו היה חבר במפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית.
בשנת 1904 התמנה לחבר ההנהגה הלאומית ומשנת 1907 עד 1919 היה המזכיר של מרכז המפלגה.
בשנת 1908 ניסח את כללי הארגון של המפלגה.
הוא השתתף בתנועות ההמונים הסוציאל-דמוקרטיות, כולל בבחירות הכלליות.
בכתביו ציטט את פרדיננד לאסל הגרמני שדעתו הייתה שצריך להיות "חירש ועיוור לכל דבר שאינו קשור לזכות הבחירה האוניברסלית".
בגלל דעותיו, הקומוניסטים האשימו אותו ברפורמיזם ובאופורטוניזם.
למעשה בוכינגר מעולם לא האמין בדיקטטורה של הפרולטריון, אלא לחם למען הדמוקרטיה האזרחית ושלטון החוק.
משנת 1905 הפך לחבר העיתון היומי של המפלגה נפסבה.
בשנים 1908 עד 1919 היה העורך האחראי והכותב הקבוע של הגרסה הגרמנית של המגזין "Volkstimme".
הוא גם פרסם בקביעות במגזין "סוציאליזם" שנקשר לשמם של ארנה גראמי וז'יגמונד קונפי.
הוא התמודד מול הרשויות פעמים רבות בחייו.
בשנת 1907 נכלא לשמונה חודשים.
עם האירוניה המאפיינת אותו כל כך, הוא כתב באחת האוטוביוגרפיות שלו: "אני אסיר תודה למערכת הישנה, כי בכלא אתה יכול סוף סוף להירגע ולהרחיב את הידע שלך."
בזכות כישוריו המצוינים בשפה הגרמנית והסלובקית, היה הציר של ה-MSZDP והשתתף בקונגרסים של מפלגות האחים הסוציאל-דמוקרטיות ובישיבות התנועה הסוציאליסטית הבינלאומית מאז ראשית המאה.
משנת 1908 הפך לכתב קבוע של הלשכה הסוציאליסטית הבינלאומית.
בנובמבר 1910 התחתן עם סרנה לדאני (1940-1884), ממארגני תנועת הפועלות ההונגריות.
מאביב 1918 בוכינגר נדחק מהנהגת ה-MSZDP.
הוא היה חסיד גדול של מהפיכת החרציות - וכחבר במועצה הלאומית (המועצה הלאומית ההונגרית הוקמה בתום מלחמת העולם הראשונה על ידי המפלגות האנטי-מלחמתיות בהונגריה שהיו אמונות על עקרונותיו של הנשיא האמריקאי וודרו וילסון, בדומה למועצות הלאומיות שהוקמו במדינות אחרות באימפריה האוסטרו-הונגרית).
לא היה לו תפקיד של שר, אך היו לו מטלות דיפלומטיות.
ב־20 במרץ 1919 כאשר הנהגת ה-MSZDP החליטה להצטרף למפלגה הקומוניסטית ולהשתתף בשלטון, הצביעו בוכינגר, ארנה גראמי, דיולה פיידל ושאנדור פרופר נגד ההחלטה.
כאשר הוכרזה הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, בוכינגר התפטר מכל תפקידיו.
תחילה הפך לעובד בקואופרטיב וביולי היגר לווינה.
באוגוסט 1919, לאחר נפילת הדיקטטורה הפרולטרית, הוא שב להונגריה.
הוא התרחק מהבולשביזם וגינה בתוקף גם את תחילת הטרור הלבן לאחר השתלטות אישטוואן פרידריך על ראשות הממשלה.
יחד עם ארנה גראמי ודיולה פיידל היה בדעה שיש להחזיר את העקרונות של אוקטובר 1918 בשיתוף עם מפלגות אזרחיות.
בפברואר 1920 שב לווינה כדי להימנע מהעמדתו האפשרית למשפט פוליטי, ועד לסוף העשור שהה מחוץ להונגריה.
בגלות הצטרף לקבוצה "המתונה" בראשות ארנה גראמי, וגינה את הקו הפוליטי הסלחני של מנהיגי המפלגה שנותרו בהונגריה, אך גם לא שיתף פעולה עם קונפי והאגף השמאלי (הלא חוקי) של הקומוניסטים.
בשנת 1929, לאחר הקלה נוספת במדיניות הממשלה כלפי הסוציאל-דמוקרטים בעקבות ניצחון מפלגת הלייבור, עלתה שאלת חזרתם של גראמי ובוכינגר.
הממשלה ביקשה מהסוציאל-דמוקרטים לתמוך במדיניות החוץ ההונגרית באמצעות קשריהם הבינלאומיים, ובתמורה הבטיחה לתת יותר מרחב לארגון המפלגה.
משנת 1930 בוכינגר חזר להונגריה והפך שוב לחבר בהנהגת ה-MSZDP (משנת 1933 היה המזכיר לענייני חוץ).
ב־6 ביוני 1931, לבקשת בתלן, פיזר מיקלוש הורטי את הפרלמנט.
הבחירות התקיימו ב־30 ביוני וב־7 ביולי 1931, שם ה-MSZDP השיגה 14 מנדטים ומנו בוכינגר נבחר לחבר פרלמנט.
כדובר בבית הוא נשא נאומים בעיקר בנושאי מדיניות חוץ, ומשנת 1933 ספג ביקורת קשה על גישתו לגרמניה הנאצית (ראה נאומו של גיולה גמבש בבית הנבחרים לפני ביקורו בברלין ביוני 1933).
הוא נבחר מחדש בבחירות במרץ-אפריל 1935 (שוב ברשימת מחוזות הבחירה בדרום פשט, במקום השני ברשימת MSZDP).
בגלל מוצאו היהודי, הוא נדחק מהנהגת המפלגה בראשית שנות הארבעים.
ב־22 במרץ 1944, (יום לאחר כניסת הוורמכט להונגריה - מבצע מרגרטה) לאחר שמנהלת משק ביתו נעצרה ונלקחה כבת ערובה על ידי הגרמנים (במקומו), בוכינגר התייצב במטה האס אס בבודפשט ונכנע.
הוא גורש למחנה הריכוז מאוטהאוזן, שם נכלא עד 5 במאי 1945, עד לשחרורו על ידי בעלות הברית.
בתום מלחמת העולם השנייה, בשנת 1947 בוכינגר נבחר שוב לפרלמנט ההונגרי.
בשנת 1948 כבר לא התנגד למיזוג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית עם המפלגה הקומוניסטית, אלא הצטרף למפלגה המאוחדת של מפלגת העובדים ההונגרית.
הוא נבחר לפרלמנט שוב בבחירות במאי 1949, אך כבר לא היה מעורב בחיים הפוליטיים.
הוא נפטר בבודפשט ב־18 באוגוסט 1953.
הלחם של העני ; חנות ספרים של נפצבה, ב., 1904
המשמעות והעבודה של האינטרנציונל השלישי ; נפסבה, עמ ', 1919 ( ספריית עובדים )
תולדות התאגדות עובדי כורכי הספרים בהונגריה ; קלילות Ny., Bp., 1928
קפיטליזם, פשיזם, סוציאליזם ; ינוש אשטרגליוס, בודפשט, 1933 ( חוברות סוציאל-דמוקרטיות )
הטרגדיה של מהפכת אוקטובר ; מילת העם, עמ ', 1936
הפגישה שלי עם המנהיגים הסוציאליסטיים של אירופה ; דבר העם, עמ ', 1938
מנו בוכינגר - מיהאי רווס: חצי מאה.
חמישים שנה של התנועה הסוציאל-דמוקרטית בהונגריה מדצמבר 1890 ועד ימינו ; המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, ב ', 1941
פשעיהם והענשתם של פושעי הגסטפו.
14 חודשים במחנה ריכוז של היטלר ; סופרים, עמ ', 1945
זיכרונות וחוויות, 1-2. ; Népszava, Bp., 1946-1947 ( חוטי הדרכה לחקר חומרי הקונגרס השלישי של המפלגה הקומוניסטית ההונגרית )
הסוציאליסטיים של אירופה ; הודעה לעיתונות, הערה יאנוס קנדה; אור השמש, Bp.,
מסמכים של מנו בוכינגר, ארכיון ההיסטוריה והאיחוד הפוליטי, PIL 696. f.
זוסוזנה ברני אגנס: בודפשט ובונים חופשיים.
פאל גויאש בודפשט: איגוד הספרנים והארכיונאים ההונגרים.
אלמנאך מהאסיפה הלאומית הזמנית שהתכנסה בדברצן ב־21 בדצמבר 1944, ובהמשך התכנסה בבודפשט 21 בדצמבר 1944 - 9 בנובמבר 1945 Főszerk.
אייקון העולם החדש של טולנה.
מנו קאצ'ה הוא מתופף וכותב שירים צרפתי.
קאצ'ה נולד בסן מור דה פוסה בפרברים הדרום-מזרחיים של פריז.
הוא הופיע בכמה אלבומים מצליחים באמצע שנות השמונים, בהם באלבום So של פיטר גבריאל משנת 1986 ו־...
מנו עבד גם עם זלאטן סטטישיץ 'ג'יבוני, זמר קרואטי, באלבומיו Mirakul (2001) ו־Unca Fibre (2006), והופיע עם גיבוני עבור שני האלבומים.
הוא ניגן תופים בכל הקטעים פרט לאחד באלבומה של טרייסי צ'פמן משנת 1992 Matters of the Heart.
בין השנים 1985 עד 1988 קאצ'ה היה בלהקה Preface, עם נגן הגיטרה קמיל רוסטאם.
בשנת 1992 הוציא קאצ'ו את אלבום הסולו הראשון שלו, It's About Time, אשר מתאפיין בעיקר בסגנון הרוק, ומופיעים בו מוזיקאים אורחים כמו דניאל לנואה, דייוויד רודס, פיטר גבריאל, דייוויד סאנסיוס, ברנפורד מרסליס וסטינג.
אלבומי הסולו שלו שלאחר מכן היו בסגנון הג'אז.
הוא הוציא את אלבום הסולו השני שלו ב־12 בספטמבר 2005 תחת השם Neighbourhood, בו מופיעים יאן גרברק בסקסופון, תומאש סטנקו על חצוצרה, מרצין וסילבסקי בפסנתר וסלבומיר קורקביץ' בקונטרבס.
אלבום הג'אז השני שלו (שיצא תחת הלייבל ECM), Playground יצא בספטמבר 2007. במרץ 2010, קאצ'ו הוציא את האלבום Third Round.
משנת 2003 ועד 2007, הוא היה אחד מארבעת השופטים בסדרת הטלוויזיה נובל סטאר (הגרסה הצרפתית לסדרת אמריקן איידול) יחד עם המפיק דאב עטיה, המלחין אנדרה מנוקיאן והזמרת מריאן ג'יימס.
קאצ'ה היה נחשב שופט שהמתמודדים חששו ממנו רבות, בגלל שנינותו ושיקול דעתו החמור לגבי הגרוב, המקצב והקצב של מתמודדי השירה.
מאז ינואר 2008 מנחה קאצ'ה את התוכנית החודשית One Shot Not בערוץ ארטה.
בשנת 2010 הלחין קאצ'ה את מוזיקת הרקע ל"שש הארצות" של פארק השעשועים הבלגי בלוארדה.
אלבום זה, שכלל 12 יצירות לפארק, דוגמת מוזיקה לאזור המקסיקני, המערבי, ההודי והקנדי, נמכר בחנויות המזכרות בפארק.
באוגוסט 2011 יצא האלבום Rock the Tabla, בו מופיעים מנו קאצ'ה, בילי קובהאם, א"ר רחמן, חוסאם רמזי ועומר פארוק טקבילק.
מנו רוט (בהונגרית: Róth Manó; פשט, 2 במרץ 1868 – בודפשט, 16 בנובמבר 1935) היה אומן ויטראז' וצייר זכוכית מפורסם יהודי-הונגרי.
מנו רוט הוא בנם של אמן הזכוכית ז'יגמונד רוט של מריה דוּלֶר, אחיו הצעיר בשלוש שנים של מיקשה רוט, שגם היה אמן ויטראז' וצייר זכוכית.
ב־4 בדצמבר 1898, בבודפשט, התחתן עם פאני קוהן (כהן).
על פי רישומי מרשם התושבים, הוא גר בסוף המאה ה-19, ברחוב ויג 6, קרוב לבית המלאכה של אחיו ברחוב קנדר.
לאחר מכן עבר לרובע קבניה (רובע 10) בשנות ה-30. הוא מת משחפת בבודפשט ב-16 בנובמבר 1935 ונקבר בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בקבר המשותף לאשתו.
מנו קרטס (במקור קוהן (כהן) בהונגרית: Kertész Manó; אורוסטוני, 15 באוקטובר 1881 – בודפשט, 3 באפריל 1942) היה בלשן ולשונאי יהודי-הונגרי לשפות פינו-אוגריות, דוקטור לפילוסופיה ובעל תעודת הוראה לבתי ספר תיכוניים.
מנו קרטס נולד במשפחה יהודית כבנם של בֶּנֶה קוֹהְן (הגרסה ההונגרית-אוסטרית לכהן) ותרזיה הופמן.
הוא קיבל תעודה בהוראה ודוקטורט במדעי הרוח מאוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד), והפך למורה בבתי הספר העל יסודיים של בודפשט.
הוא זכה במספר פרסים ובתחרויות של האקדמיה ההונגרית למדעים.
קרטס כתב בעיקר עבודות שקשורות לדקדוק הפינו-אוגרי, סוגיות ניב והיסטוריה מחקרית של אוצר המילים ההונגרי.
בין עבודותיו האתנוגרפיות, מחקרי הדיבור שלו מכריעים וחשובים.
מותו נגרם כתוצאה מאי ספיקת לב וכיב קיבה מדמם.
אשתו הייתה אנה פייפר, אותה נשא לאישה ב -30 במרץ 1912 בבודפשט.
מנו קרטס-דז'ה סבו-איגנץ וארגה: מחקרי דיאלקט 1903 (חוברות לשוניות)
אנלוגיה בבניית משפטים מנקודת מבט היסטורית ופסיכולוגית לשונית (1905)
להיסטוריה של חלקי משפט בעלי מעמד שווה (1910)
פרקים מדקדוק השוואתי הונגרי; 1914 (האקדמיה ההונגרית למדעים)
תולדות הדיבור ההונגרי המנומס; 1933
מנו (עמנואל) קוני (במקור קוֹהְן הגרסה ההונגרית-אוסטרית לכהן עד 1866, בהונגרית: Kónyi Manó; קאפושוואר, 9 באוקטובר 1842 – בודפשט, 24 בדצמבר 1917) היה חלוץ הקצרנות בהונגריה, עיתונאי, עורך עיתון יהודי-הונגרי.
מנו קוני נולד במשפחה יהודית כבנם של ברנאט קוהן (הגרסה ההונגרית-גרמנית לכהן), סוחר בדים ושל של יוזפין זוהְר (Sohr).
הוא למד בבית הספר בגימנסיה גרמנית בפשט (למדו בה בשפה הגרמנית) ואחר כך בווינה, שם למד את הקצרנות בסגנון סטולזה, שהוא הפך לאחד מחלוציו באימפריה האוסטרו-הונגרית יחד עם אדולף פניבשי (מקודם: גרינבאום).
הוא עבד כקצרן באסיפות הלאומיות (כינוסי פרלמנט) של פשט בשנת 1861, בסיביו בשנים 1863–1964 ובקלוז'-נאפוקה בשנת 1865 והשיג הצלחה רבה בכתיבה הקצרנית הרב-לשונית שלו.
בין השנים 1865 עד 1885 היה ראש לשכת הקצרנות של הפרלמנט.
לאחר פרישתו כתב מספר מאמרים וזכרונות, בעיקר עבור כתבי העת ה"לאום" (Nemzet) ו"הסקירה של בודפשט" (Budapesti Szemle).
הוא ערך את נאומיו של הפוליטיקאי הדגול פרנץ דיאק, צירף אליהם הסברים ופרסם אותם ב 6 כרכים (בודפשט, 1882-1898).
במשך תקופה מסוימת היה העורך של כתב העת "הקצרן ההונגרי" (Magyar Gyorsíró) שהקים.
אשתו הייתה יוליה רכניץ, אותה נשא בפשט ב-2 בפברואר 1870. ילדיו:
בעלה, מיקלוש היינל (הניגספלד), היה המפקח הכללי של רכבות המדינה.
אשתו הייתה אילונה קמילה סטוצ'ק.
בעלה היה ד"ר ארנולד באלוג (בלייר) עורך דין.
לכבודו של מנו קוני, שנפטר בבודפשט בדצמבר 1917, הוצג לוח זיכרון על קיר מלון ארז'בט בקאפושוואר ב-1 ביוני 1924.
הרב מנו לנקה (בהונגרית: Lenke Manó; טרנבה, 1868 – 1940) היה רב הונגרי, סופר בקהילה היהודית.
לאחר שסיים את לימודיו בבית המדרש לרבנים בבודפשט בשנת 1893 נבחר לרב יישוב במוראביה.
בשנת 1896 עבר לבנסקה ביסטריצה ומשנת 1905 לרב בלוגוז'.
הוא היה חבר במועצת המחוז והנציג היהודי הנבחר הראשון של מחוז זויום.
ספר לימוד לקריאת התנ"ך, בנסקה ביסטריצה, 1903 (מהדורה ג' 1924)
מאמריו בסקירה היהודית-הונגרית, בספר הזיכרון של בלוך, הם הופיעו ב-Oest.
מנו הרצל (במקור עמנואל הרצל, ומ-1901 פוסטאפטרי (תאר אצולה כמו Sir), ומ-1912 ברון (בהונגרית: Herczel Manó; סגד, 1 ביולי 1862 – בודפשט, 28 בנובמבר 1918) היה כירורג, פרופסור באוניברסיטה.
מנו הרצל נולד במשפחה יהודית.
הוריו היו פילפ יחזקאל הרצל (1823–1908), רופא וננט (ננקה) פולק.
אביו שהיה גם כן רופא, השתתף כקצין במהפכת 1848 בהונגריה שנקראת גם מלחמת העצמאות של 1848–1949. עמנואל הרצל סיים את בתי הספר התיכוניים בעיר הולדתו ובנובי סאד.
הוא למד רפואה באוניברסיטאות בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד), בווינה, בשטרסבורג ובפריז.
בבירת צרפת עבד כמתמחה בטראלט וגיו (Trélat and Guyot).
בשנת 1884 קיבל את התוארך דוקטור לרפואה.
לאחר מכן שהה שנתיים כמתמחה במרפאה הפנימית נוטנאגל בווינה, ואחר כך במשך חמש שנים כמרצה לכירורגיה במרפאת אוניברסיטת היידלברג של פרופסור וינצנץ צ'רני.
בשנת 1889 הפך למרצה בכיר לכירורגיה באוניברסיטת היידלברג.
בין השנים 1892–1905 עבד כמנתח ראשי בבית החולים סנט אישטוואן בבודפשט.
בין השנים 1891–1914 היה גם מנהל המוסד הרפואי הפרטי שלו ובשנים 1914–1918 היה המנתח הראשי של המחלקה הכירורגית בבית החולים כיכר מריה תרזה בבודפשט.
מ-1905 גם בית החולים סנט רוקוש היה הרופא הראשי ומנהל המחלקה הכירורגית.
בין השנים 1895–1901 היה פרופסור חבר בתחום ניתוחי בטן באוניברסיטת בודפשט ובין השנים 1909–1918 היה פרופסור מן המניין.
מנו הרצל כתב מספר מאמרים בנושא ניתוחי כליות, בטן, מעיים, גרון ונוירולוגיה.
עבודתו התאורטית והמעשית בנושא ניתוחי בטן היא משמעותית.
הוא היה אחד המומחים הבינלאומיים של ניתוחי בטן מודרניים, וגידל דור של מנתחים של האסכולה שלו.
שמו קשור בהכנסת ניתוחי דלקת התוספתן בהונגריה.
מנו הרצל הובא למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי ברחוב שלגוטאריאני.
אשתו הייתה קלרה לאצקו, בתם של קרואי לאצקו, סוחר, ושל יוזפה פופר, איתם התחתן ב-30 באוקטובר 1892 בבודפשט.
עמנואל "מנו" מאי (נולד ב-25 בפברואר 1953) הוא מאמן שחייה בכיר ישראלי, מאמן ויו"ר ירושלים רבתי בשחייה.
נולד בשם עמנואל "עמנו" מימון בקיבוץ צרעה.
החל לשחות בקבוצת השחייה המקומית באופן מקצועי בגיל 17. בשנת 1975, עם סיום שרותו הצבאי, החל לאמן בקיבוצו, באגודת הפועל מטה יהודה, לצידו של אילן קוגוס.
בשנת 1979 החל לאמן בקבוצת הפועל ימק"א ירושלים ובשנת 1989 הקים ביחד עם נועם צבי את קבוצת הפועל ירושלים.
בשנת 1997 הקים ביחד עם ברי אבנר, דוד סיבור, גד ארנון ואחרים את קבוצת השחייה של ירושלים רבתי.
בשנת 2010 איגוד השחייה בישראל לא איפשר לשחיין של מאי, נמרוד שפירא בר אור, להשתתף באליפות אירופה.
מאי יצא למאבק מתוקשר נגד איגוד השחייה והיו"ר שלו, שהוביל להקמת "ועדת ברון" שהוקמה על ידי שרת הספורט לימור לבנת ומסקנותיה היו ברורות, לטובת השחיין.
בין השחיינים הבולטים שאימן מאי, נמנים השחיין אולימפי נמרוד שפירא בר אור ואלופי ושיאני ישראל בשחייה: דורית משלר, ליטל כשריאל, יניב שניידר, יורי סמויליץ', ג'ואן קופטי, אהוד סגל, בועז טלסקי וכריסטיאן פיצ'וגין.
כמו כן שחה בהדרכתו ח"כ יוחנן פלסנר שהיה שחיין מצטיין בגילאי נוער.
מנו מרטון (שמו הבדוי היה פאל ארווה; בהונגרית: Marton Manó; קאפושוואר, 4 באפריל 1874 – בודפשט, 22 בדצמבר 1928) היה עיתונאי, עורך עיתון, משורר יהודי-הונגרי.
מנו מרטון נולד במשפחה יהודית כבנם של שמואל מרטון, בעל הפונדק ושל צציליה פישר.
כבר בגיל צעיר היה כתב של היומון "יומן פץ'", ומאז 1897 היה העורך של היומון נאג'ווארד (Nagyvárad) שהיה יומון חברתי וכלכלי בין 1870 לבין 1944. הוא השיק את העיתון היומי שלו ב-1912 למעשה ייסד את "אוי נאג'ווארד" (נאג'ווארד החדשה) שלימים שמר על אופיו הצבעוני והזריז גם כ"עיתון הערב של נאג'ווארד".
ב-1902 היה לו ויכוח מתוקשר עם אנדרה אדי שמהותו לא נמסר.
ב-1912 ארגן את שביתת העיתונות הראשונה בהונגריה.
מחזהו בן המערכה האחת הוצגה על ידי "האגודה הספרותית מחר" באוראדיה ב-20 במרץ 1909. עד לחתימת חוזה טריאנון (שניתק את אוראדיה מממלכת הונגריה), היה הכתב באוראדיה של היומון אשט.
אשתו הייתה מריה פאונץ, בתם של הסוחר שמואל פאונץ ושל קרולינה דגן, אותה נשא לאישה ב-4 באפריל 1897, בדומבובאר.
מנו מרטון הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
הניסיונות הספרותיים ראשונים של מרטון בשנות ה-90 של המאה ה-19 קיבלו ביטוי בעיתון "אַ הֵט" (A Hét) כלומר "השבוע" של יוז'ף קיש.
מחזותיו בשם "במגרש פתוח" (1909), "בְּנִי ההוסאר" (1910) ו"השמש זורחת בבית הכומר" (1914) הוצגו בתיאטרון סיגליגט באוראדיה והצגותיו הקטנות יותר הוצגו על ידי שחקנים חובבים.
מאמרו "הצנזורה הבימתית באוראדיה לפני מאה שנה" הופיע באוראדיה, 25 באוקטובר 1925.
הוא היה חבר מערכת במגזינים "המילה ההונגרית" (Magyar Szó) ו"אביב" (Tavasz)
תחת הכותרת של "אוצר האנקדוטה ההונגרית החדשה" השלים את האוסף "מפה לאוזן" של בלה טוט (בודפשט, 1901) ופרסם אותו בגליונות כתב העת של "אביב" (1919-1920) בארבעה פרסומי המשך.
מארי ומריקה וסיפורים נוספים (בשמו הבדוי, אוראדיה, 1919)
מנהרת כרם (נקראת גם מנהרת הגיחון) היא מנהרה באורך של 2.1 קילומטרים הנמצאת בירושלים ומיועדת רק לרכיבת אופניים.
המנהרה נפתחה לציבור בספטמבר 2022, היא מנהרת האופניים היחידה בישראל והחמישית באורכה בעולם.
המנהרה נחפרה לראשונה בשנות ה-90 במטרה להעביר את קו הביוב הראשי של חברת הגיחון הירושלמית לכיוון מכון טיהור שפכים נחל שורק.
המנהרה תוכננה לשמש כמנהרת תשתיות, הכוללת בין השאר את קו המים החמישי שמספק מים לירושלים של חברת מקורות.
בעשור השני של המאה העשרים ואחת החלו עבודות התכנון להתאמת המנהרה לרוכבי אופניים.
העבודות כללו סלילת כביש אספלט, התקנת מפוחים ומערכות חשמל ובטיחות, ועלותן הסתכמה בכ-25 מיליון ש"ח שתוקצבו על ידי משרד ירושלים ומורשת, משרד התיירות, עיריית ירושלים, חברת הגיחון ומפעלי טיהור וביוב ירושלים.
בשנת 2018 פתחה עיריית ירושלים את המנהרה באופן חד-פעמי לרגל שני מרוצי רכיבה שהתקיימו בעיר, "גראן פונדו ניו יורק" ו"סובב yes PLANET ירושלים 2018", בהם רכבו במנהרה כ-6,500 רוכבי אופניים מ־30 מדינות.
מאז נמשכו תהליכי קבלת אישורי הבטיחות וב-9 בספטמבר 2022 נפתחה המנהרה לציבור הרחב בטקס חגיגי בהשתתפות אישי ציבור ומאות רוכבי אופניים.
המנהרה היא חלק משביל ירושלים, שביל הליכה ורכיבה שאורכו הכולל הוא 39 ק"מ.
מנהרת כרם מחברת את השביל בין נחל רפאים לעמק מוצא.
הכניסה הדרומית למנהרה נמצאת בפארק רפאים, בשביל אופניים שתחילתו מתחת לעין לבן, והכניסה הצפונית ממוקמת בנחל עין כרם, בשביל אופניים שאורכו כחצי קילומטר ויוצא מכיכר כרם.
ראש עיריית ירושלים, משה ליאון, אמר כי מטרת המנהרה היא לעודד את השימוש באופניים בקרב תושביה ומבקריה של ירושלים וכן לקדם את מהפכת התחבורה הירוקה בעיר.
מנו מ.הולדינגס בע"מ, המוכרת בשם המקוצר מנו הולדינגס, היא חברת החזקות פרטית ישראלית, בבעלות משה מנו, שבאמצעות החברות הבנות שלה מספקת שירותים בתחומי ספנות ותיירות, וכן בתחומי נדל"ן (בתי מלון בישראל ובאירופה, שטחי נדל"ן ומשרדים), טכנולוגיה, תקשורת ועוד.
מנו הולדינגס נוסדה באפריל 2000 על ידי משה מנו.
חברות בנות בקבוצת "מנו הולדינגס":
מנו ספנות בע"מ: חברת ספנות שהוקמה ב-1993, בעלת ומפעילת אוניות מטען, מכולות, גל-נוע, אוניות צובר ואוניות נוסעים.
מנו הולידייס בע"מ: חברה לשירותי תיירות שהוקמה ב-1993.
במבוק נכסים בע"מ (הוקמה ב-1995) מנו נכסים בע"מ (הוקמה ב-2000): פועלות בתחום נדל"ן, ייזום והשקעות בפרויקטים בישראל, ובבעלותן מבני משרדים ומסחר.
מנו לוגיסטיקס בע"מ: הוקמה ב-2003. מספקת שירותי לוגיסטיקה בינלאומית, למטענים, מכולות ומטענים כלליים.
פלמנגו יוניברס בע"מ: הוקמה ב-2003.
מנו האזנפלד (בהונגרית: Hasenfeld Manó; בלשדיארמט, 1836 – בודפשט, 21 בפברואר 1905) היה דוקטור לרפואה יהודי-הונגרי, כירורג, מיילד ובלנאולוג.
מנו האזנפלד נולד במשפחה יהודית כבנם של הרופא ארנולד האזנפלד ושל אסתר זינגר.
בשנת 1860, הוא קיבל את התואר שלו ברפואה באוניברסיטת וינה.
משנת 1863 הפך למרצה בכיר (פרטי, שלא חלק מהסגל) באוניברסיטת פשט, אך הקנצלריה סירבה לאשר את הסמכתו לרופא בהונגריה.
לאחר מכן נסע לווינה, שם הפך למרצה בכיר לרפואת ספא.
לאחר מכן אושרה הכשרתו להוראה גם באוניברסיטת פשט.
תחילה השלים את התמחותו הרפואית ברפואת בספא בסליאץ' ולאחר מכן בפרנטישקובי לאזנייה (Franzensbad).
הוא היה חבר נספח באגודת רופאי-המרחצאות (ספא) של פריז, באגודת הרופאים של לונדון וגם באגודה הגינקולוגית בבירת הממלכה המאוחדת וכן היה הרופא הראשי של מרפאת מרחצאות סליאץ'.
הוא פרסם חיבורים רבים בנושא רפואת ספא בהונגרית, בגרמנית ובצרפתית.
גם דודו הרמן האזנפלד היה רופא.
ד"ר ארתור האזנפלד (1870–1941) רופא פנימי, קרדיולוג.
אשתו הייתה שרולטה אולמן (1880–1945) מבראניוואר.
שרטוט קצר של ספא סליאץ' (1861)
התרופה ל"הפרשה לבנה", מקרה של ציסטה סיבית ברחם (1863)
על ההשפעה הפיזיולוגית של האמבטיה של סליאץ' (1864)
על הקשר בין היסודות המעורבים בתוך מים מינרליים לבין איכות הקרקע, הפראות ברחם והטיפול הרפואי שלהם (1865)
על היסודות האורגניים המעורבים בתוך מים מינרליים (1866)
על הבקע מאחורי הרחם (1866(
סקירה רפואית של עונת הרחצה של 1871 בסליאץ' (1872)
ממצאים כירורגיים מעונת הרחצה של 1877 (1878)
על השפעת אמבט אוויר מוגז בחומצה פחמנית (1863)
על מקום היווצרות חומצה פחמנית בפנים כדור הארץ (1865)
עלוני מתמטיקה ומדעי הטבע III.
ניתוח מעורב של נביעת יוזף בסליאץ', מפת המעיין המינרלי שנמצא בפרן (1865)
עלון של החברה ההונגרית למדעי הטבע
התנאים הגאולוגיים של סליאץ' (1867)
עבודות של רופאים הונגרים ומדעני טבע 9.
על ההשפעה הפיזיולוגית של הספא של סליאץ' בהתבסס על הדעות הנוכחיות (1864)
מנהרת עצים היא כביש, דרך או מסלול שבו עצים משני צידי הדרך מתווים מסדרון המחופה על ידי צמרות העצים, ובכך יוצרים תחושה של מנהרה.
ניתן ליצור מבנה חופה כזה בעיר, על ידי נטיעת עצים במסלול רציף לאורך שדרה או רחוב, ובסביבה כפרית, על ידי שתילת עצים באופן אקראי בצידי הדרך.
מנו לסנר (בהונגרית: Lessner Manó; טפולצה, 28 בספטמבר 1884 – ולס, 5 בנובמבר 1944) היה מהנדס אזרחי ואדריכל יהודי-הונגרי יוצא דופן בתפיסתו האדרעכלית שחלק גדול מיצירותיו נבנו שלא תחת שמו מסיבות פוליטיות.
לסנר היה ראש החוג הראשון באוניברסיטה לנושא תכנון ערים ולמעשה הקים את החוג.
הוא נספה בשואה ככל הנראה במערב אוסטריה.
מנו לסנר נולד במשפחה יהודית מפורסמת של סוחרי יין, בנם של שמואל לסנר ושל פרנציסקה (פאני) שלזינגר.
הוא השלים את בית הספר היסודי שלו בטפולצה, ולאחר מכן המשיך את לימודיו בגימנסיה בעיר גיור, שם היה לאיוש קוזמה גם בן מחזורו לכיתה וגם חברו, שעמו נותרה ידידותו גם מאוחר יותר.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, הפך לסטודנט לאדריכלות באוניברסיטה הטכנית של מינכן.
בחוזרו הביתה, ב-30 בנובמבר 1913 בבודפשט, בארז'בטווארוש, התחתן עם ארז'בט, בתם של ד"ר שמואל פנייש ושל אתלקה וייס.
בתקופה זו עבד במשרדי אדריכלות שונים.
תחת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, הוא לקח על עצמו משימות חשובות והפך לחבר במנהלת המוזיאונים והאמנויות האחראית על האדריכלות.
מאפריל 1919 עמד בראש המחלקה החדשה לתכנון ולתכנון ערים בעקבות הרפורמה של האוניברסיטה למדעים שימושיים.
לאחר נפילת רפובליקה, אגודת המהנדסים והאדריכלים ההונגרית גירשה אותו מחברותו באגודה.
בשנים אלו עיצב עיצובי במה, תפאורות, מצבות ורהיטים.
הוא הכין את התוכניות האדריכליות שלו תחת שמות עמיתיו.
רבות מיצירותיו נהרסו בהפצצות במלחמת העולם השנייה ונבנו מחדש.
כמה תוכניות יקרות ערך, שרטוטים, כתבים ותצלומי בניינים שהושלמו נמצאו באוסף האדריכלי של מוזיאון Kiscelli.
אלה גם מראים שהוא דחה לא רק את אסכולת האקדמיזם אלא גם את הדוגמות של האדריכלות המודרנית.
לכן, הבתים המסורתיים שלו יוצאי דופן בדיוק כמו אלה שנולדו ברוח מודרנית.
הבניינים שלו מאופיינים לפעמים בצורות גושים מדהימות.
הוא אהב את הנטיות ההונגריות של הבארוק העממי, ויישם במודע את מרכיביו.
הוא דן לעיתים קרובות ברעיונותיו עם חבריו; עם קלמן סֶלֶה, בני פרנצי, נואמי פרנצי, יוז'ף אגרי, דיולה דרקוביץ', אישטוואן סניי, פאל פטזאי.
שחזור של בית העירייה בסנטאנדרה
את אתר הנופש לילדים בקסטהיי
בית הבד וגת היין Szent-György.
בשנים 1928-1829 השתתף גם בניהול עבודות הבנייה של בית החולים למגפות בטפולצה
הוא גם תכנן וילות משפחתיות, בין היתר, בגבעת הוורדים (Rózsadomb (Budapest)) וגבעת גלרט בבודפשט ובעיר זאלאגרסג
בגיל 60, סירב לעזרת חבריו, הוא נלקח למחנות שירות עבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) כמעט מרצונו.
מוולס שבמערב אוסטריה, הוא עדיין נתן אותות חיים.
מעולם לא שמעו ממנו שוב.
מנו פלון (בהולנדית: Menno Vloon; נולד ב-11 במאי 1994) הוא אתלט הולנדי, אלוף אירופה באולם (אפלדורן 2025) בקפיצה במוט.
באליפות אירופה שנערכה באמסטרדם שבהולנד ביולי סיים במקום 17 בקפיצה במוט בתוצאה של 5.35 מטר.
באליפות העולם שנערכה בלונדון שבממלכה המאוחדת באוגוסט לא הצליח לקבוע תוצאה במוקדמות קפיצה במוט.
באולימפיאדת טוקיו שנערכה ביולי-אוגוסט סיים במקום 13 בקפיצה במוט בתוצאה של 5.55 מטר.
באליפות העולם באולם שנערכה בבלגרד שבסרביה במרץ סיים במקום חמישי בקפיצה במוט בתוצאה של 5.75 מטר.
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית, ביולי, לא הצליח לקבוע תוצאה בגמר קפיצה במוט.
באליפות אירופה שנערכה במינכן שבגרמניה באוגוסט לא הצליח לקבוע תוצאה בגמר קפיצה במוט.
במשחקים האירופיים שנערכו בקרקוב שבפולין ביוני זכה במדליית זהב בקפיצה במוט בתוצאה של 5.85 מטר.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט שבהונגריה באוגוסט סיים במקום 16 בקפיצה במוט בתוצאה של 5.70 מטר.
באליפות העולם באולם שנערכה בגלאזגו שבממלכה המאוחדת במרץ סיים במקום שמיני בקפיצה במוט בתוצאה של 5.65 מטר.
באליפות אירופה שנערכה ברומא שבאיטליה ביוני סיים במקום שמיני בקפיצה במוט בתוצאה של 5.75 מטר.
באולימפיאדת פריז שנערכה באוגוסט סיים במקום 11 בקפיצה במוט בתוצאה של 5.70 מטר.
באליפות אירופה באולם שנערכה באפלדורן שבהולנד במרץ זכה במדליית זהב בקפיצה במוט יחד עם עמנואל קראליס מיוון בתוצאה של 5.90 מטר, לפני סונדרה גוטורמסן מנורווגיה (5.90 מטר).
מנהרת שנדאקן היא אמת מים במזרח מדינת ניו יורק, והיא חלק ממערכת הובלת המים של העיר ניו יורק.
היא נבנתה בין השנים 1916 ו-1924. המנהרה מתחילה בעיירה גלבוע, ניו יורק , במאגר סקוהרי, הנמצא במחוזות סקוהרי, דלאוור וגרין.
המים זורמים דרומה לכיוון נחל אסופוס במחוז אלסטר.
לבסוף הם מתרוקנים לבריכה מלאכותית באלאבן, ניו יורק, בתוך העיר שאנדקן , ונכנסים שם לנחל אסופוס.
המנהרה אורכה למעלה מ-29 ק"מ, והיא נושאת מים דרך מחוז גרין ומחוז אלסטר.
מים זורמים דרך המנהרה באמצעות כוח הכבידה.
לאורך המנהרה ישנם שבעה פירים, המשמשים לאוורור המים ולספק מוצא לזיהומים מומסים להיפלט כגזים.
מנו סימונס (בהולנדית: Menno Simons; 1496 – 31 בינואר 1561) היה כומר קתולי מאזור פריסלנד שבארצות השפלה (כיום במרחב הולנדי-גרמני), אשר נודה מהכנסייה הקתולית והפך למנהיג דתי אנאבפטיסטי בעל השפעה.
סימונס היה בן דורם של הרפורמטורים הפרוטסטנטים הגדולים, ומשמו נגזר שמם של המנוניטים (Mennonites) – אחת הקבוצות הבולטות בנצרות האנבפטיסטית.
אף על פי שסימונס לא ייסד את התנועה האנבפטיסטית, הוא היה המארגן והמגבש המרכזי שלה לאחר הכאוס והרדיפות שחוותה התנועה בעקבות מרד מינסטר.
הוא איחד את הפלגים הפזורים והלא-אלימים של התנועה תחת הנהגה מתונה ופציפיסטית.
מנו סימונס נולד ב-1496 בוויטמרסום, פריסלנד.
מעט מאוד ידוע על משפחתו או על ילדותו למעט העבודה שגדל במשפחת איכרים ענייה.שם אביו היה סימון, שם אביו היה "סימון", והשם "סימונס" הוא פטרונים.
ב-1515 או ב-1516 הוסמך סימונס לכמורה בכנסייה הקתולית.
במהלך הכשרתו הוא למד לטינית ומעט יוונית, ועל אבות הכנסייה הלטיניים.
הוא לא קרא את התנ"ך והברית החדשה, לא לפני ולא במהלך הכשרתו לכמורה, מחשש שיושפע מהם לרעה.
בשנת 1524, בגיל 28, הוסמך ככומר בעיר אוטרכט.
הוא מונה לשמש כוויקאר (כומר קהילה משני) בכפר הולדתו פינגיום (Pingjum).
במהלך שירותו ככומר קתולי, החל סימונס להטיל ספק בדוקטרינת הטרנסובסטנציאציה.
בכתביו המאוחרים תיאר כיצד הושפע מכתביו של מרטין לותר, מרטין בוצר והיינריך בולינגר וכיצד החל לקרוא בתנ"ך ובברית החדשה – דבר שלא היה נהוג בקרב כמרים זוטרים באותה עת.
הוא הגיע למסקנה כי לכתבי הקודש יש סמכות עליונה על פני מסורת הכנסייה.
למרות ספקותיו, הוא המשיך לשרת ככומר קתולי, ובשנת 1531 מונה לכומר הראשי בכפר הולדתו, וויטמרסום.
בסביבות 1526 או 1527, שאלות סביב דוקטרינת הטרנסובסטנטיציה גרמו לו להתחיל בחיפוש רציני ומעמיק בכתבי הקודש.
סימונס לא הסתפק בתשובות שקיבל מכתבי מרטין לותר, מרטין בוצר והיינריך בולינגר; הוא החליט להסתמך על כתבי הקודש בלבד, ומאותו רגע מתאר את דרשותיו כ"אוונגליסטיות", ולא "סקרמנטליות".
האירוע ששינה את חייו התרחש כאשר שמע על הוצאתו להורג של סיקה פררקס (Sicke Freerks) בלייוורדן בשנת 1531. פררקס הוצא להורג בעריפה משום שעבר "טבילה מחדש" (Anabaptism) כמבוגר.
האירוע זעזע את סימונס וגרם לו לחקור את נושא טבילת התינוקות.
לאחר עיון מעמיק בכתבי הקודש, הגיע למסקנה שאין בסיס מקראי לטבילת תינוקות, וכי טבילה צריכה להיעשות רק מתוך אמונה מודעת ("טבילת מאמינים").
באותה תקופה, התנועה האנבפטיסטית סבלה מהקצנה אלימה, שהגיעה לשיאה במרד מינסטר (1534–1535), בו קבוצה קיצונית השתלטה על העיר מינסטר בגרמניה והכריזה על מלכות שמיים עלי אדמות בכוח החרב.
סימונס הזדעזע מהאלימות והקנאות, וכתב נגדה בחריפות, תוך שהוא מדגיש את הפציפיזם הנוצרי.
מותם של אנבפטיסטים רבים, ביניהם אחיו של סימונס שנהרג באירועים הקשורים למרד, השפיע עליו עמוקות.
בינואר 1536, בגיל 40, ויתר סימונס על משרתו הכנסייתית ועל הפריווילגיות הנלוות אליה, ועזב את הכנסייה הקתולית כדי להצטרף רשמית לאנבפטיסטים הלא-אלימים.
כשנה לאחר מכן, ב-1537, הוסמך כ"זקן" (Elder) או בישוף של הקהילה על ידי המנהיג האנבפטיסטי אובּה פיליפס.
סימונס נרדף כל שארית חייו.
הקיסר קרל החמישי הציב פרס על ראשו, והכריז כי כל המסייע לו דינו מוות.
הוא נאלץ לנדוד ברחבי צפון גרמניה והולנד, תוך שהוא מטיף בחשאי, מטביל מאמינים, ומארגן את הקהילות האנבפטיסטיות.
הוא התחתן עם אישה בשם גרטרוד, ונולדו להם לפחות שלושה ילדים (שני בנות ובן).
סימונס מת בנסיבות טבעיות ב-31 בינואר 1561, בווסטנפלד (Wüstenfelde) שבחבל הולשטיין (כיום בגרמניה), ונקבר בגנו הפרטי.
השפעתו של סימונס על האנבפטיזם הייתה כה רבה, עד כי רוב הזרמים ההולנדים והצפון-גרמנים של התנועה החלו להיקרא "מנוניטים".
התאולוגיה שלו התמקדה במספר עקרונות יסוד:
כתבי הקודש כסמכות בלעדית: סימונס דחה את סמכות האפיפיור והמסורת הכנסייתית, וטען כי התנ"ך והברית החדשה הם המדריך היחיד לאמונה ולמעשה.
הוא הדגיש במיוחד את הציות המילולי לדברי ישו בדרשה על ההר.
טבילת מאמינים: בניגוד לכנסייה הקתולית ולרוב הרפורמטורים הפרוטסטנטים (כמו לותר וקלווין), סימונס טען כי טבילה חייבת להיות אקט של בחירה מודעת של אדם בוגר המצהיר על אמונתו.
הוא דחה מכל וכל את טבילת התינוקות כחסרת משמעות רוחנית.
פציפיזם ואי-התנגדות (Non-resistance): אחד מעמודי התווך של משנתו היה הסירוב המוחלט לשאת נשק או להשתמש באלימות, גם להגנה עצמית.
סימונס ביסס זאת על ציוויו של ישו "לאהוב את אויביכם".
המנוניטים סירבו לשרת בצבאות השליטים האירופאים, מה שהוביל לרדיפות קשות נגדם.
היבדלות מהעולם: סימונס הטיף לקהילה נוצרית טהורה ("קהילת קדושים") הנבדלת מהעולם החוטא.
עיקרון זה הוביל לאורח חיים צנוע ופשוט, ולסירוב להישבע שבועות (גם בבתי משפט), שכן לפי ישו הדיבור צריך להיות "כן כן, ולא לא".
החרם : כדי לשמור על טוהר הקהילה, סימונס תמך בשימוש ב"חרם" כלפי חברים שחטאו וסירבו לחזור בתשובה.
חרם זה כלל ניתוק מגע חברתי מוחלט, לעיתים אף בין בני זוג.
סוגיה זו הייתה שנויה במחלוקת וגרמה לפיצולים רבים בתוך התנועה המנוניטית עוד בימי חייו.
כריסטולוגיה של "גוף שמיימי": אחת הנקודות הייחודיות והשנויות במחלוקת בתאולוגיה של סימונס הייתה תפיסתו לגבי התגלמותו של ישו.
הוא האמין שישו לא קיבל את גופו הפיזי ממרים הבתולה (כי אז היה יורש את החטא הקדמון), אלא שגופו היה "גוף שמיימי" שנוצר ברחמה בנס אלוהי, ומרים שימשה רק כ"פונדקאית".
השקפה זו נדחתה על ידי רוב הזרמים הנוצריים האחרים וכיום אינה מקובלת גם על רוב המנוניטים המודרניים.
סימונס לא היה מייסד הכנסייה המנוניטית, ואף לא הדובר הרהוט ביותר של התאולוגיה האנבפטיסטית המוקדמת.
חשיבותו נבעה בעיקר במנהיגות שהעניק לאנבפטיזם בעשורים הראשונים לקיום התנועה.
מנהיגות זו נשמרה בזכות גישתו המתונה, המעוגנת בכתבי הקודש, ובאמצעות כתביו אשר גיבשו וליכדו את תובנות התנועה.
אף שכתבים אלו עשויים להראות לעיתים כטרחניים או פולמוסנים, הם התוו את גבולות האמונה האנבפטיסטית, שעליה הגן סימונס הן מפני התקפות מצד קתולים ופרוטסטנטים, והן מפני עיוותים רעיוניים מצד קנאים מתוך התנועה.
סימונס כתב מסות וספרים רבים בגרמנית תחתית (ניב של הולנדית/גרמנית).
למעלה מ-40 מכתביו נשתמרו עד ימינו.
חיבורו החשוב ביותר הוא "ספר היסוד של הדוקטרינה הנוצרית" (Dat Fundament des Christelycken Leers) שפורסם ב-1539. ספר זה הפך למדריך המעשי והתאולוגי המרכזי של התנועה האנבפטיסטית בצפון אירופה.
מורשתו של סימונס ממשיכה להתקיים עד היום באמצעות הכנסיות המנוניטיות והאמיש ברחבי העולם (בעיקר בצפון אמריקה, דרום אמריקה ואפריקה).
אף על פי שהמנוניטים התפצלו לקבוצות רבות, כולן רואות בו את הדמות המכוננת שעיצבה את עקרונות הליבה של התנועה: פציפיזם, הימנעות משבועה, וקהילה התנדבותית של מאמינים בוגרים.
במאה ה-20 וה-21, זכתה דמותו של סימונס להערכה מחודשת גם מחוץ לחוגי האנבפטיסטים, בשל עמדתו העקבית בנושא חופש דת והתנגדות לאלימות דתית.
מנואל בנדרה (פורטוגזית: Manuel Bandeira; 19 באפריל 1886, ריו דה ז'ניירו – 13 בינואר 1968, ריו דה ז'ניירו) היה משורר ברזילאי.
כתב מעל 20 ספרי שירה ופרוזה.
בנדרה גדל התחנך בריו דה ז'ניירו ובסאו פאולו.
ב-1903 גילה כי חלה בשחפת, ובשל האקלים הטרופי בריו דה ז'ניירו עבר לסאו פאולו.
ב-1922, אחרי שהייה ממושכת באירופה שם פגש בנדרה אומנים בולטים רבים, הוא תרם שירים עם ביקורת חברתית ופוליטית לתנועה המודרניסטית בסאו פאולו.
בנדרה החל לפרסם את יצירותיו החשובות ב-1924. הוא הפך ליוצר ברזילאי מוערך, וכתב מאמרים במספר עיתונים וכתבי עת.
הוא אף לימד ספרות לטינית בריו דה ז'ניירו.
הוא תרגם לפורטוגזית מחזות קנוניים מהספרות העולמית ב-1956, והמשיך בזאת עד ימיו האחרונים.
הוא מת בעיר הולדתו, ריו דה ז'ניירו.
שיריו של בנדרה מאופיינים בעדינות וביופי מיוחדים.
ניתן למצוא מוטיבים חוזרים ונשנים בעבודותיו: אהבת האישה, ילדותו בעיר רסיפה, חברים ובעיות בריאות.
בריאותו הרגישה השפיעה על שיריו, באופן דומה לשיריו האחרונים של חורחה לואיס בורחס.
רבים משיריו של מנואל בנדרה מתארים את מוגבלותו של הגוף האנושי.
מנואל גארסיה (בספרדית: Manuel del Pópulo Vicente Rodriguez García; 22 בינואר 1775 – 2 ביוני 1832), היה זמר טנור ומלחין ספרדי.
גארסיה נולד בסביליה והופיע לראשונה על הבימה בגיל 17, בקדיס.
בשנת 1808, כאשר הופיע באופרה "גריזלדה" בפריז, כבר נודע כמלחין אופרות קלות.
הוא חי בנאפולי והופיע באופרות של רוסיני עד 1816, כשביקר בפריז ובלונדון.
בין 1819 ל-1832 חי בפריז ושר בספר מסביליה, אותלו, דון ג'ובאני ועוד מחביבות הקהל.
כמו כן חיבר אופרות; מכלול יצירתו הקיף בסופו של דבר כ-100 אופרות בסך הכל.
בעיקר נודע, מכל מקום, כמורה לשירה, שלימד הן בפריז והן בלונדון.
בנו, מנואל פטריסיו רודריגז גארסיה (1805–1906) מפורסם לא פחות.
הוא היה פרופסור בקונסרבטואר בין 1830 ל-1848 ובאקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון, מ-1848 עד 1895. הוא ייזכר כמורה לפיתוח קול של "הזמיר השוודי", ג'ני לינד, וכממציא הלרינגוסקופ.
בנותיו, מריה מאליברן ופולין גארסיה-ויארדו היו שתיהן זמרות אופרה.
מנואל פטריסיו רודריגז גארסיה (ספרדית: Manuel Patricio Rodríguez García; 17 במרץ 1805 – 1 ביולי 1906; נודע ברבים בשם מנואל גארסיה השני) היה זמר ומורה למוזיקה ספרדי.
מנואל גארסיה השני, בנו של הזמר והמורה מנואל דל פופולו ויסנטה גארסיה (מנואל גארסיה הראשון), נולד בסאפרה שבספרד.
אחרי שנטש קריירה בימתית (הוא היה טנור-בריטון), החל גארסיה ללמד בקונסרבטואר של פריז משנת 1830 עד 1848 ובאקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון משנת 1848 עד 1895. ג'ני לינד, מתילדה מרקזי, מרי טמפסט, יוליוס שטוקהאוזן והנרי ווד היו בין תלמידיו.
גארסיה היה אחיהן של הזמרות מריה מאליברן ופולין גארסיה-ויארדו.
לפי כמה מקורות, בשנת 1854 גארסיה המציא את הלארינגוסקופ, מכשיר המאפשר התבוננות בתוך גרון.
בשנה שלאחר מכן פרסם תצפיות על הגרון ומיתרי הקול שלו עצמו, שנערכו בעזרת מראה דנטלית קטנה שהוכנסה לתוך הגרון ובשימוש באור שמש, המוחזר מראי אחר.
גארסיה גילה עניין בתנועות הקשורות בהפקת קול שירה ולא צפה את חשיבות הלארינגוסקופ לרפואה.
עם זאת, האוניברסיטה של קניגסברג העניקה לו תואר דוקטור לרפואה לשם כבוד.
מנואל בלום (בספרדית: Manuel Blum; נולד ב-26 באפריל 1938) הוא מדען מחשב יהודי-אמריקאי, זוכה פרס טיורינג לשנת 1995 על תרומתו הרבה ליסודות של תורת הסיבוכיות החישובית ויישומיה לקריפטוגרפיה ובדיקת תוכניות.
בלום נולד בקראקס, ונצואלה להורים יהודים.
בלום למד ב-MIT לקראת תואר ראשון ושני במדעי המחשב והנדסת חשמל, אותם סיים ב-1961.
לאחר מכן עבר להתמקד במתמטיקה, וסיים דוקטורט בתחום תחת הנחייתו של מרווין מינסקי ב-1964.
במהלך הקריירה שלו היה שייך לסגל המחלקה למדעי המחשב באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ואף עמד בראש המחלקה.
הוא שהה בברקלי עד 1999.
לאחר מכן עבר בלום ללמד באוניברסיטת קרנגי מלון, תפקיד בו כיהן עד 2018. אשתו לנור ובנו איברים אף הם פרופסורים למדעי המחשב באותה המחלקה.
בין תלמידיו נמנו לאונרד אדלמן, שפי גולדווסר וסילביו מיקאלי, שאף הם זכו בפרס טיורינג, מוני נאור, מהמחלקה למדעי המחשב במכון ויצמן ורונית רובינפלד מהמחלקה למדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב.
אחד מתלמידיו של בלום, פרופסור לואיס פון אהן (שאיתו טבע את המונח CAPTCHA), הוא ממייסדי פלטפורמת דואולינגו ללימוד שפות.
מנואל אסאניה (בספרדית: Manuel Azaña; 10 בינואר 1880 – 3 בנובמבר 1940), היה פוליטיקאי ספרדי שהקים את מפלגת הפעולה הרפובליקנית ושירת מטעמה כשר ביטחון, ראש ממשלה והנשיא השני והאחרון של הרפובליקה הספרדית השנייה.
מנואל אסאניה נולד באלקלה דה אנארס שבמרכז ספרד למשפחה עשירה, אך התייתם בגיל צעיר.
הוא למד באוניברסיטאות בעיר הולדתו ובפריז והוסמך כעורך דין מטעם אוניברסיטת סרגוסה.
לאחר מכן עשה דוקטורט באוניברסיטת קומפלוטנסה של מדריד.
הוא עבד מספר שנים כעורך דין אזרחי ובשנת 1914 הצטרף למפלגה הרפובליקנית הספרדית והחל לעבוד ככתב עבור מספר עיתונים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה סיקר את החזית המערבית של הלחימה באופן שאהד מאוד את צרפת.
משנת 1920 הוא כיהן כעורך של מספר ביטאונים, אחד מהם ייסד ביחד עם אחיו.
הוא פרסם ביקורת חריפה כנגד המנהיג הדיקטטורי מיגל פרימו דה ריברה וכנגד המלך אלפונסו השלושה עשר ופרסם מניפסט חריף כנגדם בשנת 1924. הוא התמודד על מקום בפרלמנט הספרדי מטעם טולדו בשנים 1918 ו-1923 אך בשניהם לא נבחר.
בשנת 1926 הוא הקים את מפלגת הפעולה הרפובליקנית ביחד עם חוסה גירון.
הוא היה חלק מהקשר להדחת המלך ולהקמת הרפובליקה וככזה כיהן כשר הביטחון בממשלה הזמנית שהוקמה לאחר בריחת המלך ב-14 באפריל 1931. כשר ביטחון הוא ביצע רפורמות שצמצמו את כוחו של הצבא, דבר שהעלה עליו את חמתם של ראשי הצבא.
באוקטובר 1931 התפטר ראש הממשלה אלקלה סאמורה, על רקע סעיפים חילוניים של החוקה, ואסאניה החליף אותו.
כראש ממשלה, אסאניה הוביל בשיתוף פעולה עם הסוציאליסטים בממשלתו, רפורמות סוציאליסטיות שכללו קיצוץ בגודל הצבא, הפקעת קרקעות, הקמת מערכת חינוך ממשלתי, וקיצוץ בכוחה של הכנסייה הקתולית לקידום מדינה חילונית.
רפורמות אלו הביאו אותו לעימות עם הכנסייה והצבא.
בשנת 1932 אסאניה התבטא והכריז שספרד איננה מדינה קתולית יותר ובכך העלה עליו עוד יותר את חמת הכנסייה.
התמודדות נוספת של הממשלה הייתה עם פעולות של האנרכיסטים אשר התקוממו נגד הרפובליקה.
באחד המקרים, בכפר קאסאס וייחאס, המשטרה הואשמה בחיסול מספר אסירים בדם קר.
אירוע זה הביא לביקורת רבה על הממשלה של אסאניה, בטענה שהממשלה נתנה למשטרה את הפקודות להפעיל יד קשה נגד המתקוממים.
לאחר חודש וחצי של דיונים זכתה הממשלה בהצבעת אמון.
ב-3 בספטמבר 1933 התקיימו בחירות ל-15 שופטים בבית המשפט לחוקה.
בבחירות אלו זכה הימין בשישה נציגים, הרדיקלים זכו לארבעה נציגים והקואליציה הרפובליקנית סוציאליסטית זכו רק לחמישה נציגים.
הנשיא אלקלה סאמורה ניצל את תוצאות הבחירות שהראו אי אמון בממשלה ופיזר את הפרלמנט ב-8 בספטמבר 1933, ובכך הביא לבחירות חדשות.
לאחר ניצחון הימין בבחירות ב-19 בנובמבר 1933, הוא פרש זמנית מהפוליטיקה ועסק בכתיבה.
בשנת 1934 הוא חזר לפוליטיקה ויסד את מפלגת השמאל הרפובליקנית שאחדה את מפלגת הפעולה הרפובליקנית עם המפלגה הרדיקלית סוציאליסטית רפובליקנית של מרסל דומינגו והארגון הרפובליקני גלגה אוטונומה (ORGA).
לאחר המרד באסטוריאס הוא נעצר כחשוד בעמידה מאחורי המרד, הועמד לדין, זוכה ושוחרר בינואר 1935. לאחר שחרורו פעל להקמת החזית העממית של השמאל לקראת הבחירות הבאות, שהתקיימו בפברואר 1936, בהן זכתה החזית העממית לניצחון.
מיד לאחר הניצחון, עד בטרם כינוס הפרלמנט החדש, התפטר ראש הממשלה מנואל פורטלה ולדרס ואסאניה מונה לתפקיד על ידי הנשיא.
כצעד ראשון, הוא הורה על שחרור כל האסירים מהמרד באסטוריאס.
לאחר הבחירות הודח אלקלה סאמורה מכיסא הנשיאות על ידי הפרלמנט ואסאניה נבחר להחליף אותו.
מכיוון שהדחת סאמורה נעשתה על ידי השמאל בצעד פוליטי קטנוני, יש שטענו שההדחה נעשתה מלכתחילה כדי לבעוט כלפי מעלה את אסאניה ובכך לפנות את ראשות הממשלה לסנטיאגו קאזארס קוירוגה, דמות חלשה יותר, שתפריע פחות למהפכנים להביא את המהפכה הסוציאליסטית.
ההערכה היא שאסאניה הסכים למינוי ברצונו על מנת למנוע מהסוציאליסטים להקים ממשלה לבדם וכצעד מאזן שנועד להפיג במידת מה את חששות הימין לאור תוצאות הבחירות.
טענה נוספת שעלתה הייתה שאסאניה היה פשוט עייף מהפוליטיקה וביקש את התפקיד הפחות לוחץ של נשיא.
הוא נבחר לתפקיד הנשיא ב-10 במאי 1936, ברוב מוחלט של השמאל ואי השתתפות של הימין אשר סימנו בכך כי הם אינם מכירים ברפובליקה.
בימים שלפני מלחמת האזרחים הוזהר אסאניה שמתארגנת הפיכה צבאית כנגד השלטון, אך הוא לא שעה לאזהרות ולא נקט בצעדים כדי לנסות למנוע את ההפיכה.
במאי 1937, לאחר התפטרות פרנסיסקו לרגו קבלרו מראשות הממשלה, העדיף אסאניה למנות את חואן נגרין על פני אינדאלסיו פרייטו.
הסיבות לכך היו שנגרין היה בעל אופי רגוע יותר, ובזכות קשריו הטובים עם הקומוניסטים, בהם הרפובליקה הייתה תלויה כיוון שברית המועצות הייתה ספק הנשק העיקרי של הרפובליקה במלחמה.
אולם בהמשך, לאחר שהקומוניסטים השתלטו על המשטרה ועל עמדות מרכזיות בצבא ובמוסדות שלטון אחרים, התנגד אסאניה להידוק הקשרים של הממשלה עם הקומוניסטים וברית המועצות, אך מצא את עצמו חסר יכולת השפעה ממשית.
באוגוסט 1938, בעת משבר ממשלתי לאחר התפטרות השרים שייצגו את קטלוניה וארץ הבסקים, הוא התבקש על ידי ראש הממשלה חואן נגרין לאשר מינוי שני שרים, מבלי שהתייעץ בו באופן ממשי.