tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באותו היום ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק 32 האחרונות של הגביע הרוסי נגד דולגופרודני (1:0).
ב-15 ביוני הוא 2017 חזר לזניט-2, לאחר שחתם חוזה עם המועדון למשך שלוש שנים.
דמיטרי אלכסייביץ' גלוכובסקי הוא סופר ועיתונאי רוסי הידוע בעיקר בזכות רומן המדע הבדיוני "מטרו 2033" וספרי ההמשך שלו.
כעיתונאי, דמיטרי גלוכובסקי עבד בחברת EuroNews, RT ועוד.
גלוכובסקי התגורר בישראל, בגרמניה, בצרפת וברוסיה, אך מתגורר כיום מחוץ לרוסיה לאחר שנאלץ לעזוב אותה עקב הבעת ביקורת כנגד הפלישה הרוסית לאוקראינה.
דמיטרי גלוכובסקי נולד וגדל במוסקבה למשפחה משכילה.
אביו אלכסיי, יהודי, היה אורולוג.
הוריו של דמיטרי למדו יחד בפקולטה לעיתונאות, אבל לאחר לידת בנם, התמקדה האם בחינוך הבן, כאשר אביו של דמיטרי עבד עבור החברה הממשלתית לרדיו וטלוויזיה, היה כתב וגם תרגם שירה סרבית וכתב שירים משלו.
דמיטרי סיים את לימודיו בבית ספר במחוז ארבט, וכבר אז החליט להפוך לסופר, כאשר הגה את הרעיון ל"מטרו 2033" בגיל 15. בגיל 17 עזב את רוסיה ללמוד בישראל והתגורר בה ארבע וחצי שנים.
במהלך חייו למד עברית וקיבל תואר אוניברסיטאי בעיתונאות ויחסים בין-לאומיים באוניברסיטה העברית בירושלים.
הוא סיים תואר זה בעברית, באופן לא שונה מסטודנטים ישראלים שהיו ברובם מבוגרים ממנו בחמש שנים.
בזמן שדיבר על החוויה, הוא אמר: "הפכתי לחובב ישראל אחרי שגרתי שם, לא שהתחלתי להרגיש את עצמי כיהודי, אבל בהחלט התחלתי להרגיש כישראלי."
בשנים 2002–2005 עבד בפלטפורמת המדיה האירופית העולמית EuroNews בליון הצרפתית, לאחר מכן שב לרוסיה והמשיך את הקריירה שלו רוסיה היום שאך נוצרה.
במהלך שלוש שנים הוא טייל בעולם, נכלל בחבורת העיתונאים שעבדה בקרמלין (ונודעה בכינוי "תא כתבי הקרמלין"), ביקר בנמל החלל בייקונור ובאזור פגיעת הקרינה של תחנת הכוח הגרעינית בצ'רנוביל, כמו גם בקוטב הצפוני, ממנו ביצע שידור ישיר ביולי 2007 שהיה לשידור הראשון בעולם מחוג הקוטב הצפוני.
הוא עבד גם עם תחנת הרדיו הגרמנית דויטשה ולה וערוץ הטלוויזיה הבריטי סקיי ניוז.
הוא סיקר את מלחמת לבנון 2006 ככתב מלחמה, וכתב דיווחים תחת הפגזת מרגמה.
הוא כתב טורים עבור הרפרס בזאר, ל'אופסיאל ופלייבוי.
גלוכובסקי החל לכתוב את מטרו 2033 כרומן הראשון שלו בגיל 18 ואז פרסם אותו באתר שלו בשנת 2002, זמין לכולם לקריאה בחינם כניסוי אינטראקטיבי ומשך מיליוני קוראים ברחבי העולם.
הספר התפרסם לראשונה בצורה מודפסת בשנת 2005 על ידי הוצאת ACT, ולאחר פרסום ספר ההמשך שלו הפך לזיכיון מולטימדיה הכולל סדרת משחקי וידאו מצליחה ביותר.
אחריו הגיע מטרו 2034 בשנת 2009, שהפך לרב המכר של רוסיה באותה שנה.
היה זמין גם בחינם באינטרנט, הן כטקסט והן כפרויקט אמנות שיתופי עם דולפין והאמן החזותי אנטון גרצ'קו.
מטרו אור אחרון: הבשורה על פי ארטיום
בשנת 2013 הכריזה Dark Horse Comics על קומיקס קצר המקשר בין המשחקים Metro 2033 ו-Metro: Last Light, שיהיה זמין באופן בלעדי עבור לקוחות שהזמינו מראש את המשחק Metro: Last Light בסטים.
עם זאת, למרות ההכרזה הראשונית והמעורבות של מפתחת המשחק 4A של מפתח המשחק בקומיקס, הקומיקס עצמו מציין את הסיפור כאילו מתרחש בין הרומנים מטרו 2033 למטרו 2035.
הרומן חשכה יצא לאור בשנת 2007. זהו סיפור אפל של המתרגם דמיטרי שמקבל פקודה לתרגם תריסר עמודים שנחתכים ממה שנראה כספר ספרדי בן כמה מאות שנים.
הוא מגלה שהספר הוא יומן של משלחת של הכובשים המתוארכים למאה ה-16. דמיטרי קורא סיפור זה פרק אחר פרק, אוסף את התרגום המלא בביתו.
לבסוף, הסיפור מתחיל לחדור למציאות שלו ולאיים על חייו.
חשכה הייתה גם ניסוי מקוון שכן גלוכובסקי פרסם אותו פרק אחר פרק בבלוג שלו.
בשנת 2010 הוציאה הוצאת הספרים AST ספר חדש מאת גלוכובסקי, "סיפורים על המולדת", אוסף סיפורים סאטיריים על מציאויות רוסיות.
הרומן פורסם בספטמבר 2013 ברוסיה.
העתיד הוא רומן דיסטופי בו האירועים מתרחשים באירופה במאה ה-25 כאשר האנושות המציאה דרך להפסיק את ההזדקנות.
כדי למנוע את מאירופה מלעלות על גדותיה, נאלצת הממשלה לנקוט במדיניות לפיה אם בני הזוג יחליטו להביא ילד לעולם, האם או האב יצטרכו לוותר על יכול האלמותיות שלהם.
הסיפור בנוי סביב צעיר שהוא חלק מההרכב הממונה על הפסקת אוכלוסיית יתר של אירופה על ידי ענישה של מי שלא רושם את ילדם.
"טקסט" הוא הרומן המציאותי הראשון (הלא מדע-בדיוני) של גלוכובסקי, שראה אור בשנת 2017 ועובד לקולנוע ב-2019 בכיכובו של אלכסנדר פטרוב.
גלוכובסקי שיתף פעולה עם משחקי 4A בפיתוח המשחק.
הוא אמנם לא כתב את סיפור המשחק, אך הוא מבוסס על הרומן שלו.
לא מבוסס על מטרו 2034, מכיוון שהמפתחים הרגישו שהוא פחות מתאים למשחק מאשר הספר המקורי.
גלוכובסקי עזר בכתיבת הסיפור והדיאלוג למשחק.
הוא הבין שהסיפור שכתב למשחק היה גדול מדי, ולכן במקום זאת הוא תכנן לפרסם את כל הסיפור בספר חדש, שכותרתו מטרו 2035.
גלוכובסקי נשוי לילנה, אותה הכיר בעת עבודתו ב-Russia Today, שם הייתה המפיקה שלו.
השניים הורים לבת, אמיליה, ובן, פיודור.
הוא רב-לשוני ודובר חמש שפות זרות: אנגלית, צרפתית, גרמנית, ספרדית ועברית (שוטפת).
ב-2021 גינה גלוכובסקי בפומבי את מעצרו של פעיל האופוזיציה הרוסי אלכסיי נבלני ובסרטון שהעלה לרשת, דרש מממשלת רוסיה לשחררו.
ב-2022, ערב הפלישה הרוסית לאוקראינה, הביע גלוכובסקי תמיכה פומבית באוקראינה במספר הזדמנויות, לרבות במסגרת ראיון שנתן לרשת הטלוויזיה הגרמנית-צרפתית ארטה.
ביוני 2022 פרסם גלוכובסקי כי הוא מבוקש על ידי המשטרה הרוסית באשמת "ביזוי הכוחות המזוינים של רוסיה", עבירה שהעונש עליה הוא בין 10 ל-15 שנות מאסר, וזאת בעקבות פוסט שפרסם באינסטגרם בו האשים את הצבא הרוסי בביצוע פשעי מלחמה באוקראינה.
בעקבות כך, נידון גלוכובסקי שלא בפניו ל-8 שנות מאסר ב-7 באוגוסט 2023.
דמיטרי יורייביץ' חרוסטליוב הוא מנחה, זמר, מפיק ושחקן קולנוע וטלוויזיה רוסי.
התחרה ב-KVN ונודע שם כחקיינו של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
בשנים 2013–2022, השתתף בתוכנית האירוח הלילית "אורגנט בערב" בערוץ 1 הרוסי עם איוואן אורגנט.
דמיטרי חרוסטליוב נולד בלנינגרד ב-20 בפברואר 1979, מילדותו עסק בריקודי עם.
לאחר שסיים את לימודי בית הספר הוא התקבל לאוניברסיטת סנקט פטרבורג לחקלאות שבפושקין במחוז לנינגרד.
בשנות לימודיו בבית הספר התמודד בתחרות ה-KVN.
מאוחר יותר התקבל לפקולטה לכלכלה באוניברסיטה הממלכתית לרכיבי אוויר וחלל סנקט פטרבורג וסיים כשבידו הכשרה כמנהל בתחום המדע והחינוך.
מאז 1998 ייצג את נבחרת סנקט פטרבורג ב-KVN הוא היה קפטן הקבוצה וזכה איתה בגביע מוסקבה 1998 והעפיל לגמר הליגה הבכירה של KVN בשנת 1999 וב-2003 זכה בהרכב נבחרת בשם "נבחרת ברית המועצות" בגביע הקיץ של KVN.
בשנת 2007, לאחר הפסקה מהופעות טלוויזיוניות השתתף בקומדי קלאב וב-2008 הצטרף לצוות קומדי וומן.
ב-2013 החל להשתתף בתוכנית האירוח הלילית "אורגנט בערב" כמנחה משני לצד איוואן אורגנט.
באפריל 2014 הנחה את המופע "מועדון הסנטדאפ הלנינגרדי" (Ленинградский Stand-up клуб) בערוץ CTC והנחה תוכניות שונות בערוץ הראשון.
באוקטובר 2018 ניסה את כוחו בתיאטרון והופיע בהצגה "מעבר לשתי ארנבות", בתיאטרון השירה הרוסית במוסקבה.
באוקטובר 2020 לוהק לדובב את דמותו של הארנב בהפקה מחודשת לתוכנית "נוּ, פּוֹגוֹדִי!".
באוקטובר 2022 החל להנחות תוכנית בוקר בידורית בערוץ 1 הרוסי בשם "מצ'טאליון".
בנובמבר 2020 אושפז בטיפול נמרץ בבית החולים מספר 40 בססטרורצק, סנקט פטרבורג לאחר שמצבו הרפואי החמיר בפתאומיות בנסיעה לאמו ברפינו, שבדרום העיר.
הוא שוחרר בהמשך למנוחה בביתו לאחר שאובחן כסובל מעומס יתר וכי עליו לנוח.
סרט/סדרה שנה תפקיד הערות השמורה 2018 טוליק
דמיטרי ויקטורוביץ' גוברנייב הוא מגיש טלוויזיה רוסי, פרשן ספורט בערוץ Match TV, העורך הראשי של המחלקה המאוחדת לערוצי הטלוויזיה הספורטיביים של תאגיד VGTRK (בשנים 2013–2015).
גורבנייב נולד ב-6 באוקטובר 1974 בדרזנה, אסור אורוחובו-זוייבו, מחוז מוסקבה, רוסיה הסובייטית, ברית המועצות.
אביו היה יצרן זכוכית, אמו רוקחת.
הוא סיים את בית הספר התיכון מספר 2 בעיר סחודניה (כיום - בית ספר תיכון מספר 22, ברובע סחודניה בחימקי).
בשנת 1995 סיים את לימודיו בהצטיינות במחלקת האימון של האקדמיה הרוסית לתרבות גוף.
הוא למד במכון ללימודים מתקדמים של עובדי רדיו וטלוויזיה.
עם סיום הלימודים עבד כמדריך כושר גופני, מאבטח ומאמן אימונים גופניים במתחם לוז'ניקי.
הוא היה נשוי לאלופת העולם לשעבר באתלטיקה, הרצה אולגה בוגוסלובסקאיה בנו - מיכאיל, הוא יליד 2002.
גוברנייב הגיע לטלוויזיה בשנת 1997 - כשגויס לצוות ערוץ TVC שאך זה הוקם.
מיוני 1997 עד ספטמבר 2000 עבד כפרשן ספורט ומגיש חדשות ספורט בערוץ זה.
משנת 1999 עד 2000, במשך זמן מה, הוא הוביל את התוכנית השבועית "ספורט אקספרס" ב-TVC בד בבד עם העיתונאי מעיתון ספורט אקספרס ולדימיר גסקין.
לפעמים הקריא מאחורי הקלעים טקסטים של הודעות על שידורי ספורט שהוצגו.
בהמשך, הוא דיבר על חילוקי דעות שהתגלעו עם ראש מערכת הספורט של TVC בשנים 1997–2006, סרגיי צ'סקידוב, שלדברי גוברנייב "ניסה לפטר אותי מספר פעמים ולא איפשר לי לעלות לשידור".
משנת 1998 עד 2004, הוא היה במקביל פרשן בערוץ יורוספורט ולעיתים קרובות עסק בביקורות כדורגל של מגזין יורוגול ומגזין ליגת האלופות.
בשנת 1999 גוברנייב שקל לעזוב למערכת NTV Plus, אך אנה דמיטרייבה, מנהלת הערוץ, לא קיבלה אותו לעבודה.
באותה עת בערך, וסילי קיקנאדזה, סגן העורך הראשי של תוכניות הספורט של TVC, הציע לגוברנייב לעבור לתאגיד VGTRK.
בספטמבר 2000 עזב הפרשן את TVC לערוץ RTR (הערוץ השני במדינה), ובכך קיבל את הצעתו של קיקנאדזה שכבר עבר לערוץ השני בפברואר 2000.
מאז ספטמבר 2000 שימש פרשן ספורט בערוצי רוסיה-1 וערוץ הספורט (לימים רוסיה-2).
היה מנחה מהדורות הספורט של מערכת וסטי, מנחה שותף של התכנית "הבוקר הטוב ברוסיה!" (2002-2005).
עבד במספר משחקים אולימפיים מאז שנת 2000 כפרשן ומגיש.
מ-29 באוגוסט 2013 עד 30 בספטמבר 2015 היה העורך הראשי של המחלקה המאוחדת לערוצי הטלוויזיה הספורטיביים של VGTRK.
החל מ-14 בספטמבר 2013 היה פרשן של תחרויות ביאתלון הטנקים בערוץ הטלוויזיה "רוסיה-1".
מאז 1 בנובמבר 2015 משתף פעולה במסגרת הסכם עם ערוץ הטלוויזיה Match TV.
פרשן ביאתלון, מארח התוכנית "הכל בשביל המשחק!", "ביאתלון עם דמיטרי גוברנייב" ובמקביל, הוא המשיך לעבוד במשרה מלאה בתאגיד VGTRK, כיועץ למנכ"ל ערוץ הטלוויזיה "רוסיה 1".
לפעמים מגיש את התוכנית "חדשות השבוע".
מאז 13 במאי 2018, יחד עם מרינה קראבץ הנחה את המופע "ליגה של אנשים מדהימים" בערוץ "רוסיה -1".
מאז 2006 היה חבר במועצה הציבורית של "המשמרת הצעירה של רוסיה המאוחדת".
ב-23 בפברואר 2012, יחד עם סגנית יושב ראש מפלגת רוסיה המאוחדת, אולגה בטלינה, הוא הוביל מפגן של תומכי ראש הממשלה והמועמד לנשיאות ולדימיר פוטין, שהתקיים באצטדיון לוז'ניקי .
ב-3 במרץ 2018 נערכה שם עצרת דומה לתמיכה בפוטין יחד עם יאנה צ'וריקובה, סבטלנה זיינלובה ופיודור בונדרצ'וק.
במאי 2016 הצטרף למטה הראשי של התנועה הצבאית-פטריוטית "יונארמייה" יחד עם נשיא התאחדות המשחקים הצבאיים-טקטיים מיכאיל גלוסטיאן, המנהל המבצע של האגודה הגאוגרפית הרוסית ארטיום מנוקיאן והאסטרונאוט סרגיי קריקאליוב.
התנועה נוצרה מחדש ביוזמת שר ההגנה הרוסי סרגיי שויגו.
בבחירות לנשיאות בשנת 2018 הצטרף לקבוצת היוזמה למינוי ולדימיר פוטין כמועמד לנשיא רוסיה.
בבחירות לראשות העיר מוסקבה באותה שנה תמך בסוביאנין.
הוא כיכב בתפקיד עצמו (הופעת קמע) בסרטים ובסדרות הטלוויזיה שלהלן:
2009 — לחישת העננים הכתומים
דמיטרי איליץ' גורדון או דמיטרו איליץ' הורדון (באוקראינית: Дмитро Ілліч Гордон; נולד ב-21 באוקטובר 1967, קייב) הוא סופר, עיתונאי, מגיש טלוויזיה וזמר יהודי-אוקראיני.
הוא גם העורך הראשי של העיתון "בולווארד" (מיוני 1995), לימים - "גורדון בולווארד".
ביוני 2019 היה גורדון ראש מטה הבחירות של מפלגת חוזק וכבוד.
הוא נולד ב-21 באוקטובר 1967 בקייב למשפחה יהודית.
אביו, איליה גורדון, היה מהנדס, ואמו, מינה גורדון, הייתה מהנדסת וכלכלנית.
גורדון החל את בית הספר בגיל שש וסיים אותו בגיל 15. בשנות הלימודים בבית הספר הוא קרא הרבה, התעניין בהיסטוריה של המהפכה, במלחמת האזרחים ובמלחמת העולם השנייה.
הוא התלהב גם מתיאטרון, מוזיקה מודרנית וכדורגל.
כשהיה בכיתה ה' כתב כמאה מכתבים לאנשים מפורסמים וביקש מהם לשלוח לו את תמונותיהם עם חתימה.
הוא קיבל שתי תשובות: מאת ליאוניד אוטיוסוב ויוסיף קובזון.
בשנת 1988 סיים את לימודיו במכון להנדסה אזרחית בקייב.
בשנתו השנייה החל לשתף פעולה עם העיתונים הגדולים בקייב.
במהלך שנות לימודיו פרסם במיטב העיתונים האוקראיניים ובהם "ערב קייב", "דגל הקומסומול", "אוקראינה הצעירה", "עיתון הספורט", "המשמר הצעיר", "דגלי הקומוניזם" ו"אמת הקומסומול".
לאחר סיום הלימודים עבד בעיתונים "ידיעות קייב", "קייב בערב" ו"ידיעות אוקראינה".
מאז 1995 הוא עורך עיתון משלו, שבועון של מדורי החברה בשם "בולווארד" (מאז 2005 "בולווארד גורדון").
כיום באוקראינה זהו אחד העיתונים הפופולריים ביותר עם תפוצה גבוהה, עם למעלה מ-2.5 מיליון איש.
העיתון מופץ ברוסיה, ארצות הברית, ישראל, ספרד, איטליה וגרמניה.
ביוני 2019, חודש לפני הבחירות לפרלמנט האוקראיני ביולי 2019, הפך גורדון לראש מטה הבחירות של מפלגת "חוזק וכבוד".
הוא נכנס למאבק עם הפוליטיקאית אירינה פאריון ואף האשים אותה בתמיכה ברוסיה.
גורדון הוא אב לשבעה ילדים.
הבן הבכור רוסטיסלב (נולד בשנת 1992) הוא סטודנט במכון ליחסים בינלאומיים בקייב.
הבן השני דמיטרי (נולד בשנת 1995) זכה ארבע פעמים באליפות אירופה בספורט קרבי מאוחד בקבוצת הנוער.
הוא גם מלחין מוזיקה אינסטרומנטלית ומנגן בפסנתר.
מאז 2012 הוא סטודנט במכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון.
אליזבטה (ילידת 1999) ולב (ילידת 2001) הם תלמידי בתי ספר.
אשתו אלסיה בצמן היא עורכת התוכנית "שוסטר לייב".
ב-21 במרץ 2022, ועדת החקירות של רוסיה פתחה תיק פלילי נגד דמיטרי גורדון בגין קריאות לתקוף אנשי צבא רוסים ולפתוח במלחמה נגד רוסיה באמצעות שימוש בנשק גרעיני.
ב-6 באפריל 2022 פורסם שהשירות הפדרלי לפיקוח פיננסי של רוסיה הכניס את דמיטרי גורדון לרשימה רשמית של טרוריסטים ורדיקלים.
ב-19 ביולי 2022, נודע כי משרד הפנים של רוסיה הכניס את דמיטרי גורדון לרשימת מבוקשים כחלק מתיק פלילי.
ב-2 בספטמבר 2022 פורסם שמשרד המשפטים של רוסיה הכניס את דמיטרי גורדון לרשימה של "סוכנים זרים".
ב-1 ביולי 2024 פורסם שדמיטרי גורדון נידון שלא בפניו על ידי בית משפט ברוסיה ל-14 שנות מאסר.
דמיטרי בוריסוביץ' בוסוב (27 במרץ 1968, ברנאול – 6 במאי 2020, אוסובו, מחוז מוסקבה, רוסיה) היה יזם רוסי.
מייסד, בעל שליטה ויו"ר דירקטוריון קבוצת אלטק.
הנכסים העיקריים של דמיטרי בוסוב היו – קבוצת Sibanthracite וחברת הניהול VostokUgol.
משנת 2008 עד 2020, הוא היה ראש חבר הנאמנים של מועדון ההוקי קרח סיביר נובוסיבירסק.
בשנת 2020 דורג במקום ה-86 בדירוג אנשי העסקים העשירים ברוסיה של פורבס עם הון מוערך של 1.1 מיליארד דולר.
דמיטרי בוריסוביץ' בוסוב נולד ב-27 במרץ 1968 בברנאול.
אביו היה ראש סדנה במפעל טרנסמש, ובהמשך – המשנה למנכ"ל מפעל קריסטל.
אמו הייתה מורה לאנגלית, פרופסור באוניברסיטה במוסקבה.
בשנת 1991 סיים את לימודיו בהצטיינות בפקולטה לאלקטרוניקה של רדיו וטכנולוגיית לייזר על שם באומן.
לאחר סיום לימודיו באוניברסיטה הטכנית של מוסקבה נכנס לעסקי האלומיניום.
התאבד בירייה מאקדח גלוק 19 בגיל 52 בליל 6 במאי 2020 באחוזתו בכפר אוסובו הסמוך למוסקבה, שם התגורר.
בשנת 1991 הקים את AOIF PIF, הנציגות במוסקבה של מפעל קריסטל, שם עבד במשך שנתיים כסגן מנהל ואחר כך כמנהל.
בשנת 1993 התמנה לנשיא חברת Polyexport LLP.
מאז 1995 היה מנהל לשכת הייצוג במוסקבה של קבוצת טרנסוורלד (אז נקראה סחורות טרנסוורלד).
בשנים 1997–2000 היה אחד מבעלי המניות וחברי הדירקטוריון של מפעל האלומיניום של קרסנויארסק (KrAZ).
בשנת 2000 מכר את מניותיו ב-KrAZ.
לאחר מכן, הוא לקח פרויקטים של השקעות ברוסיה, בראש קבוצת אלטק, ומאז 2005 הוא הפך ליו"ר הדירקטוריון.
בין הפרויקטים שעודד ניתן למנות איחוד ומכירה נוספת בשנת 2006 לחברת Renova של מפעלי האלקטרודות הגדולים ברוסיה.
בתחילת 2004 רכשה קבוצת ALLTEK למעלה מ-20% ממניות חברת הנפט West Siberian Resources Ltd.
החברה הגדילה משמעותית את הייצור, במשך 4 שנים, שווי ההון של החברה גדל פי 18, בשנת 2008 החברה התמזגה עם חברת NK Alliance .
עם כניסתו לעסקי הפחם החל ברכישת מניות ב-JSC Siberian Anthracite (חברה ממחוז נובוסיבירסק הנחשבת ליצרנית הגדולה בעולם של אנתרציט UHG), שם היה דמיטרי בוסוב יו"ר הדירקטוריון של חברת הניהול ווסטוקוגול .
משנת 2008 ועד התאבדותו הוא היה ראש חבר הנאמנים של מועדון ההוקי סיביר .
בשנת 2015 הוא הקים את קבוצת Blackspace של חברות באינדונזיה, לאחר שקיבל רישיונות לאתרי כריית פחם, ניקל, מנגן ובוקסיט.
מאז הוא ביצע שני פרויקטים מרכזיים – פיתוח אחסון פחם במרכז קלימנטן ובניית מפעל ניקל – פראו באי קבאן באינדונזיה.
כמה כלי תקשורת ייחסו את מערכת היחסים של בוסוב עם בוריס ברזובסקי, איתו תמך ביושצ'נקו וטימושנקו במהלך מערכת הבחירות לנשיאות באוקראינה.
בוסוב עצמו הכחיש את הדברים ואמר כי "העסק היחיד שהשתתפתי בו עם ברזובסקי היה חברת האינטרנט סיטי-ליין.
הוא היה הראשון שהשקיע בזה.
החברים שלי ימליאן זכארוב, דמיאן קודריאבצב ואחרים ניהלו את החברה.
בשנת 1999 הם הזמינו אותי להיות משקיע משותף.
בשנת 2001 מכרנו את החברה והרווחנו כהוגן".
באפריל 2018 נפתח תיק פלילי נגד הנהגת חברת הכרייה הארקטית, בבעלות דמיטרי בוסוב, בשל ביצוע כרייה ומכירה בלתי חוקית של פחם מהמכרה בטיימירסק.
הוא היה נשוי, הותיר מאחוריו ארבעה ילדים.
דמיטרי אלכסנדרוביץ' זאוודסקי (בבלארוסית: Дзмітрый Аляксандравіч Завадскі; 28 באוגוסט 1972, מינסק – 7 ביולי 2000) היה עיתונאי וצלם בלארוסי-רוסי.
בשנים 1994—1996, שימש כצלם של הערוץ הראשון של הטלוויזיה הבלארוסית.
מאז 1997 עבד כצלם עבור רשת ORT הרוסית בבלארוס.
מנובמבר 1999 ועד מאי 2000 הוא עבד תחת חוזה בצ'צ'ניה כצלם עבור מרכז העיתונות של משרד הפנים הרוסי בצ'צ'ניה.
ביולי 2000 נעלם בדרכו לנמל התעופה במינסק.
ההערכה היא כי נרצח על ידי השירותים החשאיים של בלארוס, בשל חומרי צילום.
דמיטרי אלכסנדרוביץ זאוודסקי נולד ב-28 באוגוסט 1972 במינסק.
הוא נחטף ב-7 ביולי 2000, כאשר נסע לנמל התעופה מינסק ברכב רשמי של הטלוויזיה הרוסית לפגוש את עמיתו פאבל שרמט.
מאוחר יותר התגלתה מכוניתו בנמל התעופה, אך זאוודסקי לא נמצא.
במרץ 2002 גזר בית המשפט העליון של בלארוס שני חיילים לשעבר במשרד הפנים של בלארוס - ולרי איגנטוביץ' ודמיטרי מליק - בגין חטיפת דמיטרי זאוודסקי ל-10 שנות מאסר.
לא בעת החקירה, ולא בבית המשפט, מליק ואיגנוביץ' לא הודו באשמת חטיפתו של זאוודסקי.
בסעיף אחר של התיק הפלילי נידונו איגנטוביץ' ומאליק למאסר עולם בגין רצח חמישה אנשים נוספים.
על פי גרסת התובע, אחד המורשעים, ולרי איגנטוביץ', היה מניע לבצע את הפשע.
על פי החשד, הוא זעם על כך שהצלם זאוודסקי צילם אותו.
את חפירה עם עקבות מדמו של זאוודסקי התגלתה במכוניתו.
לטענת פאבל שרמט, החוקרים מודעים לאשמים ונסיבות מותו של זאוודסקי.
שרמט עצמו גילה את הדברים זמן קצר לאחר האירוע, אך לא חשף פרטים כדי לחסוך זאת מקרוביו של דמיטרי.
תשעה חודשים לאחר שהצלם נעלם במשפט בפרשת איגנטוביץ', שרמט מסר לראשונה עדות.
הוא דיבר על איך דמיטרי מת כמה שעות לאחר החטיפה, איך עונה, עמוד השדרה שלו נשבר ואז מת.
שרמט מאמין כי מאחורי רצח זאוודסקי ישנם חברים בקבוצה שהייתה אחראית להיעלמות פוליטיקאים באופוזיציה (זכרנקו, גונצ'ר, קראסוסקי) וביצוע פקודות פליליות אחרות של ההנהגה בבלארוס.
לטענת שרמט, יש לחפש פושעים בסביבתו של המפקד לשעבר סא"ל דמיטרי פאבלצ'נקו, ראש הכוחות המיוחדים של משטרת בלארוס.
לטענת שרמט, אנשים אלו ביצעו משימות מיוחדות בצ'צ'ניה, שזאוודסקי יכול היה ללמוד עליהם במהלך נסיעותיו ונסיבות אלה הפכו למניע לפשע.
המקורות למידע שבפני שרמט לא דווחו בפומבי.
גופתו של העיתונאי לא נמצאה.
ב-27 בנובמבר 2003, בית המשפט במחוז פרונזה במינסק אימץ החלטה (לבקשת אשתו סבטלנה זוואדסקאיה) להכריז על דמיטרי זוואדסקי כמת.
דמיטרי ולדימירוביץ' וולושין הוא מדינאי ופוליטיקאי רוסי, המכהן כראש עיריית חימקי (מאז 2016), מזכיר הסניף המקומי של מפלגת רוסיה המאוחדת, נשיא מועדון הכדורגל חימקי.
נולד ב-7 בנובמבר 1979 בוורושילובגרד, מחוז לוהנסק שבאוקראינה.
בשנת 2010 סיים את לימודיו בפקולטה למנהל עסקים בינלאומי ומנהל עסקים באקדמיה הנשיאותית לכלכלה עם תואר בכלכלה וניהול.
סיים את לימודיו בתוכנית לתואר שני בניהול באקדמיה הנשיאות הרוסית לכלכלה ומינהל ציבורי.
בשנת 2013 סיים את לימודיו בתוכנית MBA "ניהול נדל"ן" במכון המלכותי לניהול נדל"ן בבריטניה ובשנת 2014 סיים קורסים באוניברסיטת ג'ורג'טאון במסגרת התוכנית "התמחות בפיתוח שוק הנדל"ן בארצות הברית".
מאז 2002 עבד בחברות מסחריות.
באוגוסט 2008 הצטרף למחלקה למדיניות הדיור ולקרן הדיור של מוסקבה כמומחה מוביל במחלקת יחסי הציבור.
מאוגוסט 2009 שימש כסגן ראש פרפקט המחוז האדמיניסטרטיבי הדרום-מערבי, במחלקה למדיניות דיור וקרן הדיור במוסקבה.
בשנת 2011 החל לעבוד באקדמיה הנשיאותית לכלכלה לאומית ומינהל ציבורי כסגן דיקן המחלקה לכלכלה ונדל"ן לעבודה מנהלית.
בנובמבר 2014 החל לעבוד בעיריית חימקי במחוז מוסקבה.
בדצמבר 2016 מונה לממלא מקום ראש העיר ובהמשך נבחר לראשות העיר חימקי.
דמיטרי פטרוביץ' וורוננקו הידוע גם בתור החונק מפטרבורג או המטורף מפטרבורג, הוא אנס ורוצח סדרתי ממוצא רוסי, אזרח אוקראינה, שפעל בין השנים 2006–2007 בסנקט פטרבורג ורצח ארבע ילדות.
דמיטרי וורוננקו נולד ב-29 ביולי 1971, ב, , קירגיסטן הסובייטית.
אביו עבד כחשמלאי ואמו כגננת.
לאורך ילדותו נהג להתעלל בבעלי חיים, ואף נתפס מספר פעמים לאחר שחנק למוות חתולים וכלבים.
לאחר שנשר מלימודיו בכיתה י' לא הצליח וורוננקו למצוא עבודה קבועה, וב-1987, בעודו בן שש עשרה, עזב את ביתו ונסע לקריבי ריה, אוקראינה, שם החל ללמוד רתכות בבית ספר מקצועי.
ניצני הפשע שלו לא איחרו לבוא, וב-1989 נידון לשלוש שנות עבודות שירות באתרי בנייה בחצי האי קרים בגין גנבה.
מעט לפני שסיים לרצות את עונשו נתפס גונב שוב, לאחר שלקח בקבוק ברנדי וטלפון סלולרי ממנהל המשמרת שלו, ונידון לשנתיים נוספות.
לאורך השנים הבאות המשיך וורוננקו לשקוע אל תוך חיי הפשע, ובין השנים 1997–1999 נידון לעונש מאסר על תנאי בגין וגנבה.
ב-2004 הורשע בשני מעשי אונס שביצע ב-2000 ו-2001, ונידון לחמש שנות מאסר בכלא קרסטי.
הוא שוחרר על-תנאי במרץ 2005 בגין התנהגות טובה, לאחר שריצה בסך הכל כשלוש שנים ושלושה חודשים מתוך עונשו המקורי.
כל קורבנותיו של וורוננקו היו ילדות או נערות, רובן בלונדיניות בגובה 150 סנטימטרים פחות או יותר.
הוא הורשע, כאמור, בשני מעשי אונס בראשית שנות ה-2000, אולם סדרת הרציחות הידועה והמתמשכת שבגינה נודע לשמצה כאנס ורוצח סדרתי החלה למעשה רק כעבור מספר שנים, ב-2006.
התקרית הראשונה התרחשה ב-25 באוגוסט אותה שנה, אז אנס נערה בת שבע עשרה בה נתקל ב, בסנקט פטרסבורג.
וורוננקו לכד את הקורבן, סטודנטית לאופנה בשנתה הראשונה, לאחר שחנק אותה בחוזקה עד שאיבדה את הכרתה.
היא התעוררה כאשר החל להפשיט אותה וניסתה להכותו בחזהו ובראשו, אך הוא המשיך לאנוס אותה ולבסוף נמלט מהזירה.
הסטודנטית האלמונית היא היחידה מבין קורבנותיו של וורוננקו אשר נותרו בחיים.
כעבור מספר חודשים ביצע וורוננקו את הרצח הראשון שלו, ב-8 בדצמבר, כאשר גרר את לידה פוגודינה בת האחת עשרה למרתף בניין דירות בשדרות סטאצ'ק מספר 46, והמשיך לבצע בה אונס אלים בטרם חנק אותה למוות בעזרת בגדיה.
פוגודינה התגוררה באותו בניין עם הוריה, והתכוונה לצאת החוצה למספר דקות בכדי לשאול דיסק מחברתה, אשר גרה באחד הבתים הסמוכים.
כאשר הבחינה בהיעדרותה פתחה אמה בחיפוש אחריה, אשר נמשך לפחות עד לשעה 23:35 באותו הלילה, לפני שגופתה נמצאה בתוך ערמת אשפה במרתף.
כחודש לאחר מכן פגש וורוננקו את יקטרינה פדוטובה בת התשע עשרה, ב-28 בינואר 2007 בשדרות פוליוסטרובסקי, קרונשטאדט, בזמן שחזרה לביתה.
הוא הציע ללוות אותה לתחנת אוטובוס קרובה בטרם התנפל עליה בפתאומיות וגרר אותה לאתר בנייה קרוב, בו אנס ורצח אותה.
לאחר מכן שדד מגופתה כסף מזומן, תכשיטים וטלפון נייד שהחזיקה עליה.
גופתה נמצאה כעבור מספר שבועות.
הרצח הבא התרחש ב-4 במרץ 2007, אז תכננה הסטודנטית אליונה גנתיוק בת העשרים לבלות את הערב עם בן זוגה, תלמיד בבית ספר לצוערי חיל הים, אשר לא הצליח לעזוב את יחידתו והודיע לה כי תיאלץ לשוב לביתה לבדה.
וורוננקו פגש את גנתיוק כאשר יצאה מתחנת הרכבת , אז שלחה מסרון לבן זוגה בו כתבה לו כי פגשה מכר אשר ילווה אותה חזרה לביתה.
השניים צעדו יחדיו לאורך 1.2 קילומטרים לפני שהגיעו לבית מסוים בשדרות קולומיאז'סקי, אז התנפל עליה וורוננקו וגרר אותה לכיוון המרתף, אשר התגלה כנעול, כך שנאלץ לאנוס אותה על המדרגות.
בתום המעשה חנק אותה למוות עם כבל חשמלי.
מעשה הרצח האחרון בסדרת התרחש כעבור חודשיים, ב-21 במאי 2007, כאשר אמה של לנה בויקו בת השתים עשרה הבחינה בהיעדרותה של בתה לאחר שלא שבה מבית הספר.
היא התקשרה לבן זוגה לשעבר, מאחר שחיו כפרודים וחלקו במשמורת על בתם, וביקשה ממנו לעזור לה בחיפושים אחריה.
הלה מצא את גופתה של למחרת, ב-22 במאי, במרתף הבית בו התגוררה ב מספר 9. בדומה למודוס אופרנדי שהפגין וורוננקו בכל הרציחות הקודמות, הפשיט את בויקו באופן חלקי בטרם אנס וחנק אותה למוות בעזרת בגדיה.
בניסיון להתחקות אחר עקבותיו שורטט תחילה קלסתרון של וורוננקו כפי שנראה בהקלטות מצלמות האבטחה שלכדו את דמותו באחת מזירות הפשע הראשונות.
לאורך שאר התקופה בה ביצע את רציחותיו תחקרה המשטרה כ-863 חשודים אפשריים אשר הורשעו קודם לכן בעבירות ופשעים בעלי אופי מיני, עד שעלה בידה להבחין בפרט מכריע בזירת הפשע האחרונה בה נרצחה לנה בויקו: הטלפון הסלולרי של הצעירה נגנב ממנה.
בשלב זה החליטו גורמי החקירה לרכז את מיטב מאמציהם באיכון הטלפון הגנוב, ולמדו מספק השירות אצלו היה רשום כי כרטיס הסים הוסר מהמכשיר, על אף שהסוללה נותרה במקומה.
לא נעשה כל שימוש בטלפון עד ל-22 במאי אז הוא אותר למקום כלשהו ברובע קירוב.
אנשי צבא ושוטרים החלו לפטרל באזור, בטרם קיבלו מידע על אלמוני המתגורר בדירתה של אישה בת שלושים וחמש העונה לשם טמרה, אשר תאם לכל התיאורים שנמסרו אודותיו מידי העדויות שנגבו: גובהו כ-180 סנטימטרים, שיער ברונטי, פנים רחבות, וצלקת על שפתו העליונה.
כאשר הגיעו לביתו ב-24 במאי למדו הרשויות מבעלת ביתו כי דמיטרי פטרוביץ' וורוננקו, אזרח אוקראיני אשר התעקש להיקרא דמיטרו בכדי להדגיש את מוצאו, כבר עזב למקום עבודתו והיה אמור לשוב בצהרי אותו יום.
עם חזרתו נתקל בחדר המדרגות באדם לבוש בבגדים אזרחיים וניסה להימלט, אך נתפס במהרה ונעצר.
כאשר נלקח לניידת נשמע אומר, .
לאחר שנעצר הואשם וורוננקו ברצח של לנה בויקו בלבד וזאת בשל מחסור בראיות, אולם מעט לאחר מכן מסר את הודאתו עבור שלושת הרציחות האחרות.
הערכה פסיכיאטרית שעבר קבעה כי היה שפוי בעת ביצוע מעשיו, ולפיכך כשיר לעמוד למשפט.
בני משפחותיהם של הקורבנות והתובע המחוזי ביקשו להוציא להורג את וורוננקו עבור פשעיו, אולם גזר הדין מאותו הסוג לא נחשב לאפשרות קבילה מבחינת בית המשפט דאז, זאת בעקבות המורטוריום שביטל את עונש המוות ב-20 במרץ 2008. בית המשפט, אפוא, גזר עליו מאסר עולם.
כמה מקרובי הקורבנות עתרו לבית המשפט העליון של רוסיה ודרשו להטיל על וורוננקו את עונש המוות, אך גזר הדין נותר על כנו.
וורוננקו סירב להביע חרטה על מעשיו ואמר במשפטו: ; הוא מרצה כיום את מאסרו בבית הסוהר .
סדרת הטלוויזיה "פורעי החוק" שידרה פרק תיעודי ב-2008 הנקרא "דם מעל הנבה" העוסק בפשעיו של וורוננקו.
סדרות הטלוויזיה והנידונים לכל החיים בבימויו של שידרו שלושה פרקים העוסקים בפרשה:
סדרת הטלוויזיה "החוק הוא החוק" שידרה פרק אודות וורוננקו הנקרא על שם אחד מכינוייו, "החונק מפטרסבורג".
דמיטרי אלברוביץ' דיוז'ב הוא שחקן קולנוע ותיאטרון וזמר רוסי.
דמיטרי דבוריאן (דיוז'ב) נולד ב-9 ביולי 1977 באסטרחן, לשחקן אלבר דבוריאן וללודמילה דיוז'בה.
בשנת 1995 סיים את בית הספר לילדים מחוננים ונכנס למחלקת הבימוי והמשחק של מכון GITIS (בסדנה של מארק זכארוב).
דיוז'ב הופיע לראשונה בסרט "24 שעות" מאת אלכסנדר אטנסיאן בשנת 2000. לאחר זמן מה הוזמן לשחק בסאגה הפלילית "בריגדה" בבימויו של אלכסיי סידורוב.
דיוז'ב נמצא באמצעות סוכנות שחקנים קטנה בה היה רשום.
תפקידו כ"קוסמוס" הפך אותו מיד לשם דבר ברוסיה.
בשנת 2005 שיחק בסרטו "איש מת" בבימויו של אלכסיי בלבנוב יחד עם ניקיטה מיכאלקוב ואלכסיי פאנין.
בשנת 2006 כיכב בסרט "האי" מאת פאבל לונגין.
הסרט סגר את פסטיבל ונציה והוכיח את עצמו כהצלחה קופתית מתונה וזכה הן בפרס ניקה והן בפרס נשר הזהב בקטגוריית הסרט הרוסי הטוב ביותר לשנת 2006. בנוסף גילם תפקיד ראשי בקומדיה "אנטידור" (Антидурь), משנת 2007.
מאז 2006, דמיטרי דיוז'ב הוא שחקן התיאטרון האמנותי של מוסקבה.
בשנת 2009 יצא לבתי הקולנוע הסרט "חופשה באבטחה כבדה" עם דמיטרי וסרגיי בזרוקוב.
הסרט זכה להצלחה רבה ובשבועיים הראשונים ברוסיה הוא הרוויח יותר מ-15 מיליון דולר, שהיה אחת ההצלחות הגדולות בתולדות הקולנוע הרוסי.
בשנת 2010 כיכב בסרט "שמש בוגדנית 2" מאת ניקיטה מיכאלקוב.
לאחר שסיים את הלימודים בקורס הגבוה לתסריטאים ובמאי קולנוע, השלים את עבודת התזה שלו - סרט האחים משנת 2011, באורך חצי שעה, שהשתתף בפסטיבל קינוטאבר בתחרות הסרטים הקצרים.
בשנת 2012 דיוז'ב כיכב בקטע "אהובי" בסרט "אמהות" עם סרגיי בזרוקוב.
בשנת 2014, הופיע גם בסרט הספורט "האלופים", בקטע על סיפור האהבה וחיי הספורט של הספורטאים אנטון סיחארלוידזה וילנה ברז'נאיה.
בשנת 2015, דמיטרי דיוז'ב ערך את הופעת הבכורה שלו כבמאי תיאטרון והעלה את המחזה "ספסל".
בשנת 2017 גילם את פיוטר הגדול, בסרט הקולנוע טובול, שיצא גם כסדרת טלוויזיה בשנת 2020.
ב-14 בפברואר 2008 דמיטרי התחתן עם טטיאנה דיוז'בה, והם נישאו ב-20 ביולי 2008. בנם, איוואן, נולד ב-8 באוגוסט 2008.
דמיטרי לבוביץ' ביקוב הוא סופר, משורר ופובליציסט רוסי ממוצא יהודי, מבקר ספרות, מגיש רדיו וטלוויזיה, עיתונאי, מורה לספרות, מבקר קולנוע.
הוגה דעות ופעיל פוליטי המתנגד להנהגה הרוסית המודרנית, בפרט לנשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
נולד במוסקבה בשם דמיטרי זילברטרוד.
אביו, לב זילברטרוד, היה רופא אף אוזן גרון ואמו, נטליה ביקוב - מורה ללשון וספרות רוסית.
הוריו התגרשו כשדמיטרי היה תינוק.
כשגדל - החליף את שם משפחתו מזילברטרוד לביקוב, שם משפחתה של אימו.
דמיטרי ביקוב רואה בעצמו רוסי (למרות מוצאו היהודי) ואף הוטבל לנצרות אורתודוקסית.
ביקוב הוא ביוגרף של בוריס פסטרנק, מקסים גורקי, ולדימיר מיאקובסקי, ובולאט אוקוג'אבה.
ביקוב סירב פעמיים להזמנה אישית לפגישה של אנשי תרבות עם ולדימיר פוטין - ב-7 באוקטובר 2009, ו-29 באפריל 2011.
דמיטרי ביקוב הוא אנטי-סטליניסט נחרץ.
ב-29 ביולי 2022 פורסם שמשרד המשפטים של רוסיה הכניס את ביקוב לרשימה של "סוכנים זרים" בתקשורת ההמונים.
ב-30 באפריל 2025 פורסם שנפתח תיק פלילי נגד דמיטרי ביקוב ברוסיה על חשד בהפצת "זיופים" על הצבא הרוסי.
ב-14 ביולי 2025, נודע כי משרד הפנים של רוסיה הכניס את דמיטרי ביקוב לרשימת מבוקשים כחלק מתיק פלילי.
ב-8 באוגוסט 2025, בית המשפט במוסקבה עצר שלא בפניו את דמיטרי ביקוב על הפצת שקרים בנוגע לצבא הרוסי.
ב-12 באוגוסט 2025, פורסם שרוסיה הכניסה את דמיטרי ביקוב לרשימת מבוקשים בין-מדינתית.
ב-11 בספטמבר 2025 פורסם שהשירות הפדרלי לפיקוח פיננסי של רוסיה הכניס את דמיטרי ביקוב לרשימה רשמית של טרוריסטים ורדיקלים.
ב-1 באוקטובר 2025 דמיטרי ביקוב נידון שלא בפניו על ידי בית משפט ברוסיה ל-7 שנות מאסר.
דמיטרי יוריביץ' ביבול הוא מתאגרף רוסי מקצועי המתחרה בקטגוריית משקל קל כבד.
נכון לפברואר 2025, ביבול הוא אלוף העולם הבלתי מעורער במשקל קל כבד.
באוניברסיאדת 2013 לא התייצב לגמר מול אולכסנדר גבוזדיק בגלל פציעה ולכן זכה רק במקום השני.
בין המקצוענים ביבול הוא אלוף העולם הנוכחי של WBA (2019-הווה), ואלוף העולם הרגיל לשעבר של WBA (2019-2017), אלוף העולם הזמני של WBA (2017-2016), אלוף WBA בין יבשתי (2015 -2016), ואלוף ארצות הברית במשקל קל כבד לפי גרסת WBC-USNBC (2017-2015).
ב-7 במאי 2022, בלאס וגאס, ניהל דמיטרי ביבול קרב עם המתאגרף הטוב בעולם, ללא קשר לקטגוריות המשקל, אלוף העולם הבלתי מעורער במשקל הסופר-בינוני המקסיקני סאול "קאנלו" אלוורז, שהפסיד בעבר רק לפלויד מייוות'ר.
בתום 12 סיבובים, השופטים נתנו ציון (115-113 שלוש פעמים) לטובת דמיטרי ביבול, שעשה הפתעה גדולה, והנחיל לאלוורז את התבוסה הראשונה ב-9 השנים האחרונות, זכה ב-20 קרבות רצופים ושוב הגן על תוארו.
ב-13 באוקטובר, ניהל קרב נגד ארתור בטרבייב על כל החגורות במשקל קל כבד, ובסיום הקרב הפסיד ביבול כשתוצאת השופטים הולכת ברוב לבטרבייב.
אך ב-23 בפברואר 2025, בקרב החוזר התהפכה התוצאה ודמיטרי ביבול ניצח את הקרב בהחלטת רוב ובכך הפך דמיטרי ביבול לאלוף העולם הבלתי מעורער במשקל קל כבד.
בנוסף לכך, הפך גם למתאגרף הראשון אי פעם בעידן ה-4 חגורות שמנצח בקרב שני אלופי עולם בלתי מעורערים מכהנים, את סאול קנאלו אלוורז ואת ארתור בטרבייב (בקרב נגד אלוורז לא הועמדו חגורותיו אך היה אלוף העולם הבלתי מעורער המכהן שעלה במיוחד עבור הקרב לקטגוריית המשקל קל כבד).
דמיטרי אנדרייביץ' מוראטוב (רוסית: Дмитрий Андреевич Муратов; נולד ב-29 באוקטובר 1961) הוא עיתונאי רוסי, מגיש טלוויזיה והעורך הראשי של העיתון הרוסי נובאיה גאזטה.
מוראטוב הוא חתן פרס נובל לשלום לשנת 2021 יחד עם מריה רסה, על "מאמציהם לשמור על חופש הביטוי שהוא תנאי הכרחי לדמוקרטיה ולשלום ממושך".
מוראטוב הקים את העיתון נובאיה גאזטה ב-1993 ביחד עם עיתונאים אחרים.
הוא היה העורך הראשי מ-1995 עד 2017 ומונה לתפקיד שוב ב-2019. העיתון ידוע בדיווחו על נושאים רגישים, ובהם, שחיתות שלטונית, הפרות זכויות האדם, הונאת בחירות, אלימות משטרתית וניצול לרעה של כוח.
כעורך ראשי הוא היה תומך של עיתונות חופשית ופרסם כתבות רבות שביקרו את ממשל נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין.
דעותיו הפוליטיות ותמיכתו בחופש העיתונות הובילו לעימותים בינו לבין עיתונאים אחרים ועם הממשלה.
6 מעיתונאי נובאיה גאזטה נהרגו במהלך העבודה בעיתון.
ב-28 במרץ 2022 הודיע העיתון שהוא ישהה את פעילותו, הן באינטרנט והן בהדפסת העיתון בעקבות קבלת אזהרה שנייה מהרוסקומנדזור.
באפריל 2022 הודיעה קבוצת המדיה השנייה בגודלה בנורווגיה "אמדיה" , שהיא מעבירה את הבעלות על ארבעת בתי הדפוס שלה ברוסיה בשווי של כ-4 מיליון אירו למוראטוב, מכיוון שהיא מפסיקה את פעילותה העסקית ברוסיה.
דמיטרי מוראטוב נולד ב-30 בנובמבר 1960 למשפחה רוסית בעיר קויבישב בברית המועצות (החל מ-1991 נקראת סמרה).
למד בפקולטה לפילולוגיה באוניברסיטת קויבישב במשך 5 שנים, שבהם החלה התעניינותו בעיתונות.
בקולג' יצר קשר עם עיתונאים מקומיים והחזיק במספר משרות חלקיות בעיתונות.
ב-1987, מוראטוב החל לעבוד ככתב בעיתון "Volzhsky Komsomolets" ובסוף שנתו הראשונה מונה לראש מחלקת הנוער של הקומסומולסקאיה פראבדה ומאוחר יותר קודם לעורך של כתבות החדשות.
מוראטוב עזב את הקומסומולסקאיה פראבדה ב-1992.
ב-1993, מוראטוב ועוד יותר מ-50 עובדים בקומסומולסקאיה פראבדה פרשו ממערכת העיתון כדי להקים עיתון משלהם בשם "נובאיה גאזטה".
מטרתם הייתה ליצור מקור מידע שיהיה "אמין, עצמאי ועשיר" בשביל אזרחי רוסיה.
מערכת החדשות של הנובאיה גאזטה החלה עם שתי מחשבים, שתי חדרים, מדפסת אחת ובלי משכורת לעובדים.
נשיא ברית המועצות לשעבר מיכאיל גורבצ'וב תרם חלק מפרס נובל שלו לתשלום משכורות ורכישת מחשבים בשביל העיתון.
מוראטוב עזר בהקמה בתור סגן עורך העיתון.
בין דצמבר 1994 עד לינואר 1995 מוראטוב סיקר מהשטח את מלחמת צ'צ'ניה הראשונה.
הוא החזיק במשרה זו למעלה מעשרים שנה עד שפרש ב-2017 מפני שלטענתו היה מותש מניהול העיתון.
הוא חזר למשרה ב-2019 לאחר שצוות העיתון הצביע בעד חזרתו.
לאחר הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-24 בפברואר 2022, פרסם מוראטוב מהדורות כפולות של העיתון, ברוסית ובאוקראינית וביקר בחריפות את מדיניות הממשלה.
ב-28 במרץ 2022, העיתון השעה את פעילות ההדפסה שלו אחרי שקיבל אזהרה שנייה מהרוסקומנדזור.
ב-6 באפריל 2022 הושקה גרסה זרה של העיתון בשם "נובאיה גאזטה אירופה" על מנת להימנע מצנזורה.
ב-7 באפריל 2022 הותקף מוראטוב בידי אדם אנונימי וכוסה בצבע אדום במהלך נסיעה ברכבת ממוסקבה לסמרה, כנראה כהבעת תמיכה בכוחות הרוסיים.
על פי סוכנויות הביון של ארצות הברית המתקפה אורגנה על ידי שירותי הביון הרוסיים.
ביוני 2022 מכר מוראטוב את המדליה שלו תמורת 103 מיליון דולר שמיועדים לסיוע לפליטים מאוקראינה.
בספטמבר 2022, בית המשפט הרוסי שלל את רישיון ההדפסה של העיתון "נובאיה גאזטה" מוראטוב הצהיר שיערער על ההחלטה.
מוראטוב זכה בפרסים רבים בעקבות עבודתו העיתונאית.
ב 2007, זכה בפרס ה-CPJ הבינלאומי לעיתונות חופשית (CPJ International Press Freedom Awards) מהוועדה להגנה על עיתונאים.
ב-29 בינואר 2010 זכה להכרה ממשלת צרפת על מסירותו לחופש העיתונאים וקיבל את אות לגיון הכבוד.
במאי 2010 קיבל את פרס ארבע החירויות (Four Freedoms Award) בשביל עיתונו, הנובאיה גאזטה.
ב-2016, קיבל את פרס עט הזהב לחירות (Golden Pen of Freedom Award) מהאיגוד העולמי של העיתונאים ומפרסמי החדשות.
ב-2021 זכה בפרס נובל לשלום בשותפות עם מריה רסה.
ב-2023 החלה הקרנה של סרט תיעודי "מחיר האמת על חייו.
ב־8 באוקטובר 2021 הוכרז על זכייתו של מוראטוב בפרס נובל לשלום יחד עם העיתונאית הפליפינית מריה רסה.
הם זכו בפרס על מאבקם לחופש הביטוי אשר נפגע במדינות רבות בעולם.
רסה ומוראטוב הם העיתונאים הראשונים לזכות בפרס נובל מאז שנת 1935.
דמיטרי בוכמן (נולד ב-27 במאי 1985) יזם בריטי-ישראלי יליד ברית המועצות.
ביחד עם אחיו, איגור בוכמן, הם הקימו את חברת המשחקים המקוונת פלייריקס, הידועה בעיקר בזכות משחקי האפליקציה לנייד שלה כמו Homescapes ו- Fishdom.
נכון לאפריל 2024 דימטרי, יחד עם אחיו איגור, מדורגים במקום השלישי כישראלים הכי עשירים בעולם עם הון של 9 מיליארד דולר לכל אחד.
דמיטרי ואחיו איגור נולדו בברית המועצות בעיר וולוגדה.
הוא התחיל למכור משחקים באינטרנט עם אחיו עוד בתיכון.
הם הקימו את פלייריקס בשנת 2004 בזמן שלמדו בפקולטה למתמטיקה שימושית.
עד שנת 2004 האחים הוציאו שלושה משחקים וכ-30 שומרי מסך שהיה פופולרי באותן השנים.
עד 2007, מספר המשחקים שפיתחו גדל ל-16, וההכנסה החודשית של החברה היו כ-300,000 דולר.
בשנת 2018, השקיע עם אחיו בחברות פיתוח משחקי וידאו ורשתות חברתיות Nexters Global וב-Vizor Games הבלארוסית .
בשנת 2019, פלייריקס רכשה את האולפנים הארמניים והסרבים Plexonic ו־Eipix Entertainment.
באוקטובר 2022 הודיעה החברה על סגירת משרדיה ופעילות הפיתוח שלה ברוסיה ובבלרוס עקב המלחמה באוקראינה .
ביוני 2023, חברת האנליטיקה Data.ai (לשעבר App Annie) דירגה את פלייריקס במקום השביעי בדירוג העולמי של מפרסמים ניידים לפי הכנסות שנתיות, כשהחברה במקום הראשון ב-EMEA .
בוכמן נכנס לדירוג היזמים העשירים בעולם של פורבס בשנת 2020 עם הון של 3.1 מיליארד דולר.
באפריל 2023 העריך פורבס את נכסיו של בוכמן ב-7 מיליארד דולר: הוא דורג במקום ה-332 בעולם, ו-7 ברשימת הישראלים העשירים ביותר.
באוקטובר 2021 השיקו בני הזוג בוכמנים את הקרן של משפחת Rix Capital.
בשנת 2023, חברת ההשקעות, עם 4 מיליארד דולר מהכספים האישיים של האחים בניהול, פתחה משרד קבוע בלונדון .
בשנת 2025, הוא דורג בין עשרת האנשים העשירים ביותר בבריטניה על ידי הסאנדיי טיימס.
הוא גם דורג במקום הראשון ברשימת 40 מתחת לגיל 40 של הסאנדיי טיימס.
בשנת 2014, בוכמן עבר להתגורר בדבלין.
בשנת 2016 קיבל אזרחות ישראלית.
דמיטרי ולדימירוביץ' בקאנוב הוא מדינאי רוסי שמשמש כמנכ"ל תאגיד החלל הממשלתי רוסקוסמוס מפברואר 2025. התאגיד שבראשו הוא עומד אחראי על פעילויות ותשתיות החלל האזרחיות של רוסיה.
בעת מינויו למנכ"ל התאגיד היה לצעיר ביותר בתולדות רוסיה לעמוד בראש סוכנות החלל הממשלתית.
קודם לכן שימש כסגן שר התחבורה של רוסיה משנת 2022 עד 2025.
דמיטרי בקאנוב נולד ב־7 באוקטובר 1985 בעיר לנינסק שבקזחסטן הסובייטית.
בשנת 2007 סיים את לימודיו באוניברסיטת סנט פטרסבורג לכלכלה ומימון.
במשך שנים רבות עבד במגזר הפרטי, כשבשנת 2006 עבד בחברות שונות כמו EuroAxis, BankO BankAO Renaissance Capital ואחרות.
שנים רבות עבד בחברת Sitronics.
בפברואר 2011, שימש כמנכ"ל החברה המייצרת את לווייני גונץ.
עמד בראש החברה עד מאי 2019. גונץ הייתה המפעילה היחידה של תאגיד החלל רוסקוסמוס למערכות תקשורת.
החברה בולטת מאוד במגזר החלל הרוסי ונחשבת לאחת מיצרניות הלוויינים הגדולות ברוסיה.
באוגוסט 2019 עבד במשרד התחבורה של רוסיה, כשעמד בראש המחלקה לטרנספורמציה דיגיטלית.
תפקידיו כללו הכנסת חידושים במגזר התחבורה, לרבות תחבורת מסילות הברזל, מגזר התעופה ותחבורה ימית.
לאחר שמונה לסגן שר התחבורה, הוא ציין את החשיבות של הכנסת מערכות בינה מלאכותית למערכת התחבורה הרוסית.
"אי אפשר לדמיין את תעשיית התחבורה המודרנית ללא שירותים המבוססים על שימוש בבינה מלאכותית.
אנו מקדישים תשומת לב מיוחדת לתחום זה ומבטיחים פיתוח ברמת הטרנדים העולמיים הטובים ביותר", טען בקאנוב.
תקופה מסוימת שימש כמנהל בכיר בחברת הלוגיסטיקה של הדואר (המהווה חלק מקבוצת החברות של דואר רוסיה).
ב-26 באפריל 2022 מונה לסגן שר התחבורה של רוסיה.
בשנת 2023, עמד בראש דירקטוריון חברת גלונאס.
ב-6 בפברואר 2025, הוא מונה למנכ"ל תאגיד החלל הממשלתי רוסקוסמוס, בשל הרקע שלו בתחום החלל בחברות הלוויין הקשורות למערכת הניווט גלונאס.
בעת מינויו היה גיל 39 והיה למנהל סוכנות החלל הממשלתית הרוסית בצעיר ביותר בתולדות רוסיה.
בתקופתו קידם את בניית המודול הראשון עבור תחנת החלל המסלולית הלאומית, שנועדה להחליף את המקטע הרוסי בתחנת החלל הבינלאומית ואמורה לשמש בלעדית את רוסיה וכן קידם שיתופי פעולה עם מינהל החלל של הרפובליקה העממית של סין, הארגון ההודי לחקר החלל וסוכנות החלל הברזילאית.
התאריכים המצוינים בערך זה הם על פי הלוח הגריגוריאני, אלא אם צוין במפורש אחרת.
דמיטרי איוונוביץ' מנדלייב היה כימאי רוסי, מפתח הטבלה המחזורית של היסודות.
מנדלייב כיהן כפרופסור באוניברסיטת סנקט פטרבורג והיה חבר מתכתב של האקדמיה הרוסית למדעים.
מנדלייב נולד בעיר טובולסק שבסיביר ב-1834 למשפחה מרובת ילדים, והיה הילד האחרון, ה-14 או ה-17 במספר (קיימים מקורות סותרים).
שמונה אחים שלו מתו בילדותם, מהם שלושה בינקות עוד טרם ניתן להם שם.
אביו היה מנהל בית ספר, אימו בת למשפחת סוחרים ידועה.
כשהיה בן 13 מת אביו, ואימו נאלצה להתפרנס וקיבלה הרשאה לפתוח מחדש בית חרושת קטן לזכוכית שהיה של משפחתה.
שנה לאחר מכן, בית החרושת נשרף.
אימו של מנדלייב הכירה בכישרונות יוצאי הדופן של בנה, היא מכרה את הנכסים שנותרו לה ויצאה למסע על פני רוסיה יחד עם מנדלייב ועם בתה הקטנה, כדי לרשום אותו לאוניברסיטת מוסקבה.
עקב קושי בירוקרטי האוניברסיטה לא קיבלה אותו, והאם וילדיה יצאו במסע לסנקט פטרבורג.
מנדלייב התקבל למכון הפדגוגי המרכזי באוניברסיטת סנקט פטרבורג.
שבועיים לאחר מכן מתה אימו.
המכון הפדגוגי שהתקבל אליו היה אומנם מכללה למורים, אך הוא קיבל הכשרה מדעית מצוינת בזכות חברי סגל האוניברסיטה שלימדו גם במכללה ואפשרו לו לעסוק במחקר.
לאחר שהוסמך כמורה זכה במלגת הצטיינות שאפשרה לו להשתלם במרכזי העשייה המדעית של אותם ימים – בצרפת ובגרמניה.
בשנים 1859–1861 חקר בפריז את צפיפות הגזים, והמשיך להיידלברג, שם עסק בחקר הספקטרוסקופ יחד עם קירכהוף.
ב-1863 חזר לרוסיה, והתמנה לפרופסור לכימיה במכון הטכנולוגי ובאוניברסיטה של סנקט פטרבורג.
הוא נעשה למרצה נערץ: בהופעה נלהבת ואקסצנטרית (עם רעמת שיער וזקן שטרח לספר רק פעם בשנה) הציג חידושים מחזית המדע, חינך לחשיבה מדעית, וסחף אחריו רבים.
כמורה, הוא ראה את חסרונו של ספר כימיה מעודכן ברוסית.
הוא החליט אפוא לגשת לכתיבה, אלא שאז גילה שעליו להתמודד עם התוהו ובוהו ששרר בעולם הכימיה.
המאה ה-19 שקקה פעילות בחקר הכימיה, ומראשיתה ועד מחציתה הוכפל מספר היסודות המוכרים.
אך הידע שהצטבר היה מגובב, ומנדלייב הגיע למסקנה שלא יוכל לכתוב ספר ראוי לשמו כל עוד לא ייצור מבנה מאורגן ליסודות השונים.
כך, משיקולים דידקטיים, ניגש למשימה מדעית שהיוותה אתגר גם לרבים לפניו.
נקודת המוצא של מנדלייב, כמו של קודמיו, הייתה שהעולם לא יכול להיות מורכב מאוסף מקרי של חלקיקים, וכי חיפוש חוקיות בתכונות של היסודות חייב להיות קשור לסידורם לפי משקל אטומי עולה.
מנדלייב נהג לשחק סוליטר בנסיעותיו הארוכות מביתו בעיר לאחוזתו בכפר.
גם למחקר שלו ניגש כאל משחק קלפים.
לכל יסוד הכין כרטיס עם שמו ותכונותיו, ואת 63 הכרטיסים פרש בסדר עולה של משקלים אטומיים: מאטום המימן, שלו יוחס הערך 1, ועד ליסוד עופרת – שהאטום שלו כבד ממימן פי 207. לאחר מכן ניסה למיין אותם על פי קווי דמיון שונים, פעם ועוד פעם.
ביום שני, 17 בפברואר 1869, מצא מנדלייב שכאשר היסודות מסודרים בסדר עולה של משקלים אטומיים, תכונותיהם משתנות בהדרגה, וכן שלאחר כל כמה יסודות שב ומופיע באופן מחזורי יסוד שתכונותיו והתנהגותו דומים ליסוד שהופיע קודם לכן.
בטבלה שלו סידר מנדלייב את היסודות כך שבטורים האנכיים – "מחזורים" – השתנו התכונות בהדרגה; ואילו בשורות האופקיות – "משפחות" – ניצבו יסודות דומים (בטבלה המחזורית המודרנית התחלפו תפקידי השורות והטורים).
ב-6 במרץ 1869 הציג מנדלייב את תגליתו בפני האגודה הרוסית לכימיה (לפי עדויות אחרות הנושא הוצג על ידי ניקולאי מנשוטקין לפי בקשת מנדלייב).
הישגיו המדעיים של מנדלייב זיכו אותו בהכרה בכל האגודות המדעיות באירופה, אך דעותיו הפוליטיות לא תאמו את הקו הממשלתי, ולכן אולץ לפרוש, כביכול לגמלאות (בשנת 1891, בגיל 57), ממשרתו באוניברסיטת סנקט פטרבורג.
אולם בשנת 1893 התמנה למנהל המשרד למידות ולמשקלות.
מנדלייב היה מועמד לפרס נובל בכימיה בשנת 1906, השנה השישית לחלוקת הפרס; אולם הוא נדחה, כנראה מסיבות של סכסוך בין מדענים עמיתים.
הוא נפטר ב-20 בינואר בשנה שאחריה בסנקט פטרבורג, ועל כן לא יכול היה לקבל את הפרס.
היסוד ה-101 בטבלה, מנדלביום, קרוי על שמו.
דמיטרי קולדון (בבלארוסית: Дзьмітры Калдун, ברוסית: Дмитрий Колдун; נולד ב־11 ביוני 1985), זמר בלארוסי.
קולדון נולד במינסק, בירת בלארוס.
הוא למד בתיכון רפואה ואחר כך למד כימיה באוניברסיטה הממלכתית של בלארוס (2002).
ב־2004 החל לשנות כיוון ונבחר להשתתף בעונה השנייה של תוכנית הכישרונות "Narodniy Artist", אולם סיים את התחרות טרם עלייתו לבמה.
בשנים 2004–2005 היה לזמר ראשי בתזמורת הלאומית של בלארוס.
כמו כן הופיע במספר פסטיבלי מוזיקה ארציים.
הפריצה שלו הגיעה בשנת 2006, כשקולדון ניצח בעונה השישית של תוכנית המציאות "מפעל הכוכבים" (הגרסה הרוסית ל- Fame Academy הבריטי), אז קיבל חוזה הקלטות והפך לכוכב פופ אהוב ומוכּר.
ב-22 בינואר 2007 ניצח קולדון ב-"Eurofest 2007", הקדם-אירוויזיון של בלארוס, עם השיר "Work Your Magic", שהולחן על ידי הזמר הנודע פיליפ קירקורוב, זאת לאחר שבחצי הגמר של הקדם ביצע שיר שונה.
בחצי הגמר של האירוויזיון הגיש קולדון הופעה אנרגטית, הדומה לביצוע של דימה בילאן, שייצג את רוסיה שנה קודם לכן באירוויזיון.
הוא עלה לגמר, ושם סיים במקום השישי, כשמדינתו מקבלת "דוז פואה" (12 נקודות) משלוש מדינות: רוסיה אוקראינה וישראל.
דמיטרי קיטאיינקו (רוסית Дмитрий Георгиевич Китаенко, נולד ב-18 באוגוסט 1940) הוא מנצח רוסי.
קיטאיינקו נולד בלנינגרד ולמד בבית הספר למוזיקה ע"ש גלינקה ובקונסרבטוריונים של לנינגרד ומוסקבה.
הוא זכה בפרס ראשון בתחרות הרברט פון קאראיין בשנת 1969.
קיטאיינקו היה המנהל המוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית של מוסקבה במשך 14 שנים.
כמו כן היה המנצח הראשי של תיאטרון האופרה של מוסקבה.
דמיטרי בוריסוביץ' קבלבסקי היה מלחין רוסי - סובייטי, הצטיין ,בין היתר, כאחד מגדולי המלחינים המודרניים של מוזיקה לילדים ברוסיה.
ארגן ויסד את ארגון המלחינים הרוסים במוסקבה, והיה אחת הדמויות המובילות בארגון זה.
מלחין פורה של מוזיקה לפסנתר ומוזיקה קאמרית.
רבות מיצירותיו לפסנתר בוצעו על ידי גדולי הפסנתרנים ונחשבו לחדשניות.
קבלבסקי נולד ב-1904 בסנקט פטרבורג בירת האימפריה הרוסית.
אביו בוריס קלבדייביץ' קבלבסקי, עבד במנהל הראשי לכלכלה מקומית של משרד הפנים של רוסיה.
הוטבל בדת הנוצרית האורתודוקסית בכנסיית ההשתנות שעל יד הגימנסיה מס.
אחרי לימודים בבית ספר תלת שנתי עבר לגימנסיה הקלאסית מס.
1 של העיר פטרוגרד (השם החדש של העיר החל מ-1914).
ב-1918 עבר עם הוריו למוסקבה, בה סיים את התיכון מס.
מילדותו דמיטרי נמשך לאומנויות - לציור ולשירה.
ונרשם לבית הספר למוזיקה מס.3 ובמכללה המוזיקלית על שם א.נ.סקריאבין (כיום המכללה האקדמית למוזיקה על יד הקונסרבטוריון של מוסקבה).
הוא סיים את המכללה ב-1925 ואחר למס הלחנה בקונברסטוריון של מוסקבה ועבד בליווי סרטים אילמים.
קבלבסקי למד בקונסרבטוריון במוסקבה הלחנה אצל ניקולאי מיאסקובסקי ופסנתר בכיתה של אלכסנדר גולדנווייזר, ולימים נעשה פרופ' במוסד זה.
קבלבסקי היה בין מארגני איגוד המלחינים הסובייטי ובמשך תקופה ארוכה היה בין דמויות המפתח בארגון.
כהוקרה לפעילותו המוזיקלית והציבורית זכה 4 פעמים בפרס ברית המועצות, בשנת 1972 קיבל פרס לנין ובשנת 1963 את התואר אמן העם.
תרומתו החשובה ביותר לעולם המוזיקה היא בחיזוק הקשר בין ילדים למוזיקה.
קבלבסקי לא רק הלחין יצירות רבות המיועדות במיוחד לילדים הלומדים נגינה, אלא גם פיתח תוכניות לימודים לחינוך מוזיקלי לילדים, לדוגמה בתחום של האזנה מודרכת.
דמיטרי איבגנייביץ' סיצ'ב (או סיטצ'ב; ברוסית: Дмитрий Евгеньевич Сычёв, נולד ב-26 באוקטובר 1983) הוא כדורגלן עבר רוסי.
שיחק בעמדת חלוץ מרכזי או קשר התקפי.
סיצ'ב נולד באומסק, עיר בדרום מרכז רוסיה, ליד הגבול עם קזחסטן, הוא בילה את שנות נעוריו באקדמיה לכדורגל בסנקט פטרבורג, סמנה, לפני שהצטרף לספרטק טמבוב מהליגה הרוסית השנייה.
אחרי שנבחן במועדונים הצרפתים מץ ונאנט, הוא הוחתם על ידי ספרטק מוסקבה בינואר 2002, וכבש 8 שערים ב-12 המשחקים הראשונים שלו בקבוצה.
בעקבות הצלחתו בספרטק, סיצ'ב זומן לסגל נבחרת רוסיה למונדיאל 2002, וכך קבע שיא כשחקן הצעיר ביותר שמשחק בנבחרת רוסיה או בנבחרת ברית המועצות בגיל 18 ו-222 ימים.
במהלך הטורניר הוא כבש שער אחד ובישל עוד שלושה.
באוגוסט 2002, אף על פי שהיה חתום על חוזה ל-5 שנים, סיצ'ב הכריז שהוא עוזב את ספרטק, בהתראה של שלושה חודשים.
הוא הושעה מכדורגל לארבעה חודשים בידי התאחדות הכדורגל הרוסית.
אחרי שסיים את השעייתו, חתם ל-5 שנים במועדון הצרפתי אולימפיק מרסיי, לאחר שסירב להצעה של דינמו קייב.
במהלך התקופה בצרפת שימש בעיקר כשחקן מחליף.
בינואר 2004, חזר לרוסיה והצטרף ללוקומוטיב מוסקבה ל-4 שנים, בה כבש צמד במשחק הפתיחה של העונה.
בסיום העונה הוא זכה עם לוקומוטיב באליפות ליגת העל הרוסית, ואף נבחר לכדורגלן השנה ברוסיה.
הוא זכה באליפות שנייה ברציפות עם לוקומוטיב ב-2005, וב-2007 זכה עימה בגביע הרוסי.
בשנת 2013 הושאל לדינמו מינסק, ולאחריה לוולגה ניז'ני נובגורוד, במדיה שיחק את יתר העונה.
מאז שנת 2015 משחק באוקז'טפס.
בשנת 2017 הצטרף לקזאנקה מוסקבה.
סיצ'ב פרש מכדורגל בשנת 2018, והחל משנת 2019 הוא מפעיל פודקסט ביוטיוב ביחד עם דניס קאזאנסקי.
דמיטרי פרוקופייב (רוסית: Дмитрий Прокофьев; נולד ב-1951) הוא סופר ועיתונאי רוסי, כתב לשעבר בקול ישראל.
דימיטרי פרוקופייב נולד ב-1951 במוסקבה.
בסוף שנת 1982 הצטרף פרוקופייב כשדרן לתחנת שלום וקידמה, השידור העברי של רדיו מוסקבה, אשר שידרה שידורי תעמולה בשפה העברית המיועדים למאזינים בישראל, משנות ה-60 ועד לנפילת ברית המועצות.
מנהלי תחנת הרדיו "קול ישראל", שגילו רוסי (לא יהודי) הדובר עברית שוטפת, הציעו לו להיות כתב קבוע ברוסיה, ובמשך שנים ארוכות נשמע קולו החותם את הכתבות שלו במילים: "כאן דמיטרי פרוקופייב, מוסקבה", במקביל המשיך לעבוד ברדיו שלום וקידמה כפרשן מדיני.
פרוקופייב שימש גם כעיתונאי מטעם העיתון "חדשות", ומשנסגר עבר ל"ידיעות אחרונות", שם הוא כותב בעיקר רשימות סיפוריות בעלות אופי אישי.
בנוסף כתב את הספר "קול ממוסקבה", שבחלקו מתאר את חוויותיו כגוי שלמד עברית והתאהב בישראל ובחלקו מתאר את התהליכים שאירעו בשנות התשעים במדינות ברית המועצות לשעבר.
דמיטרי צ'ובאחין היה דיפלומט סובייטי בכיר.
שימש שגריר ברית המועצות בישראל, קודם לניתוק היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות ב-1967, בעקבות מלחמת ששת הימים.
דמיטרי סטפנוביץ' צ'ובאחין התקבל למשרד החוץ של ברית המועצות בשנת 1938. באותה שנה נשלח לארצות הברית כאיש צוות שגרירות ברית המועצות.
בשנת 1941 התמנה לתפקיד המזכיר הראשון בשגרירות.
בשנת 1942 שב לברית המועצות והתמנה לראש מחלקה במשרד החוץ הסובייטי.
ב-12 בדצמבר 1945 התמנה לנציג מיוחד של ברית המועצות באלבניה וב-13 בינואר 1946 הגיש את כתב האמנתו.
בחודש מרץ 1952 שב לברית המועצות והתמנה לראש מחלקת מדינות הבלקן במשרד החוץ.
ב-26 באוגוסט 1953 התמנה לשגריר ברית המועצות בקנדה וב-26 באוקטובר 1953 הגיש את כתב האמנתו.
בחודש אוקטובר 1958 שב לברית המועצות ונתמנה לראש מחלקת מדינות סקנדינביה ולאחר מכן לראש מחלקת מדינות דרום-מזרח אסיה במשרד החוץ.
ב-22 בפברואר 1964 התמנה לשגריר ברית המועצות בזנזיבר וב-23 במרץ 1964 הגיש את כתב האמנתו.
צ'ובאחין שירת חצי שנה בלבד בזנזיבר וב-15 במאי 1964 התמנה לשגריר ברית המועצות בישראל, תפקיד שבמסגרתו יטול חלק חשוב במהלכים מכריעים בתולדות המדינה.
ב-25 בנובמבר 1964 הגיש צ'ובאחין את כתב האמנתו לנשיא מדינת ישראל זלמן שזר.
במישור הצבאי היו אלה שנים גורליות, החל מפעולת הטרור הראשונה של ארגון הפת"ח בניסיון לפיגוע במוביל הארצי ואלו שבאו בעקבותיה, עבור בהתחממות הגזרה הסורית ועד לשיא, מלחמת ששת הימים.
בגלל התקופה רבת האירועים שבה כיהן בישראל, מילא השגריר צ'ובאחין תפקיד דומיננטי יותר מאלו של שגרירי ברית המועצות שקדמו לו.
ב-10 ביוני 1964 נחנך המוביל הארצי, מפעל המים העיקרי של מדינת ישראל שנועד להוביל את מימי הירדן והכנרת לכל חלקי המדינה עד לנגב.
עם הפעלתו של המוביל החלו סוריה ולבנון להטות את מקורות הירדן ובכך לנתק את המוביל ממקורות המים שלו.
בראשית שנת 1965 החלה סוריה לבצע את הטיית מקורות הירדן כדי לנתק את המוביל הארצי ממקורות המים שלו.
בעקבות זאת התחוללה המלחמה על המים שהובילה בסופו של דבר למלחמת ששת הימים.
ב-17 במרץ 1965 פגעו טנקים של צה"ל בציוד הכבד ששימש לצורך ההטייה.
הסורים העתיקו את עבודות ההטייה לעומק שטחם בדרום רמת הגולן, למקום שבו יקשה על הארטילריה של צה"ל לפגוע בציודם.
לאחר שורה ארוכה של תקריות הופעל חיל האוויר הישראלי ב-14 ביולי 1966 והשמיד את ציוד ההטייה.
במהלך התקיפה הזניקו הסורים מטוסי מיג 21 ובקרב אוויר הופל אחד מהם.
באוקטובר 1966 האשים השגריר צ'ובאחין, בפגישה עם ראש הממשלה לוי אשכול, את ישראל בריכוז כוחות צבא בגבול הצפון.
אשכול השיב לו כי הוא מציע לו לנסוע מיד במכוניתו של ראש הממשלה לגבול הסורי ולהיווכח במו עיניו שהמידע שלו מוטעה.
המתיחות בצפון הגיעה לשיאה בראשית שנת 1967. ב-8 בינואר הפגיזו הסורים את יישובי גבול הצפון ובמהלך החודש התנהלו כמעט מדי יום חילופי אש כבדים בגבול.
הסורים ירו על סירות דייגים בכנרת ועבודות הדיג באגם הופסקו.
בד בבד המשיכו הסורים בעבודות ההטייה בדרום רמת הגולן.
ב-7 באפריל 1967 התחולל קרב אוויר, מהגדולים ביותר מאז קום המדינה.
האירוע החל כאשר הסורים ירו לעבר טרקטורים שעבדו בשדות קיבוץ האון.
צה"ל הפעיל כוחות שריון והזניק את מטוסי חיל האוויר והם שיתקו את עמדות הסורים.
מטוסי החיל רדפו אחר המטוסים הסוריים עד למבואות דמשק ובקרבות האוויר הופלו שישה מטוסים סוריים.
חלקם הופלו מעל תחום ממלכת ירדן.
לדברי אבא אבן, שר החוץ של ישראל, הוא אמר לשגריר צ'ובאחין כי ההחלטה להפעלת הכוחות הייתה של הדרג הצבאי ולא הדרג המדיני.
על כך השיב השגריר צ'ובאחין, לדברי אבן, "שסופנו למחוק את החיוך מעל הפנים.
סוריה אינה חייבת להשלים עם השפלות כאלה".
ב-15 במאי 1967, יום העצמאות תשכ"ז, החלו המצרים להזרים כוחות צבא גדולים לסיני, נשיא מצרים נאצר הכריז כי מטרת המהלך היא להיחלץ לעזרת סוריה הצפויה למתקפה ישראלית.
ישראל הכחישה כי היא מרכזת כוחות לתקיפת סוריה.
המהלכים שהחלו להתגלגל ובהמשך כללו את סגירת מצרי טיראן על ידי המצרים בפני ספינות ישראל ואת סילוק כוחות האו"ם מרצועת עזה.
במקביל התבצע גיוס מילואים כללי בישראל.
החלה תקופת הכוננות כשצבא המילואים מגויס כולו והעורף נערך למלחמה.
בשיא תקופת הכוננות, אור ליום שבת 27 במאי 1967 בשעה 2:15 לפנות בוקר, צלצל הטלפון בחדרו של עדי יפה עוזרו של ראש הממשלה לוי אשכול במלון "דן" בתל אביב, שבו התאכסן ראש הממשלה.
על הקו היה סגנו של השגריר צ'ובאחין והודיע כי השגריר מבקש להיפגש מיד עם ראש הממשלה.
עוזרו של ראש הממשלה ניסה לדחות את קיום הפגישה לבוקר המחרת או לקיימה עם מנכ"ל משרד החוץ ונענה במילה "נייט" .
השגריר הופיע ומסר לראש הממשלה איגרת מראש ממשלת ברית המועצות אלכסיי קוסיגין ובה קריאה לראש הממשלה לנקוט את כל האמצעים למניעת סכסוך צבאי שיהיה הרה תוצאות לשלום הבינלאומי.
באיגרת הובעה התקווה כי לאחר שיקול רציני של המצב ושל האחריות שתיפול על הצד שיפתח בתוקפנות, תעשה ממשלת ישראל את הכול כדי שלא ייווצר סכסוך מלחמתי.