tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שלשת הספרים הוצגו בגלריה המרכזית של ספריית "בית אריאלה" שליד מוזיאון תל אביב, בחודשים מרץ–יוני 2015.
בשנת 2008 יצר את ספר האמן "ירושלים: צבעוני ההרים והגדילן הקוצני" בו נכללים גם קטעים מספרו של עמוס עוז "סיפור על אהבה וחושך".
ספרי האמן הייחודיים של מתי גרינברג נמצאים בין השאר באוספים הבאים:
הספרייה הציבורית של ניו יורק, ניו-יורק
"כותבת לך את חודש אוגוסט 2016"
2016 – "ואהבה, מה עם אהבה?" הטרילוגיה של שלושת ספרי האמן אוגדה לספר אמן פופולרי http://www.nomikan.com/?page_id=384
2012 – "הגדת בצלאל – רישומי הכנה" – ספר אמן העוקב אחר יצירת "הגדת בצלאל" מרישומי ההכנה של עד לגרסה הסופית המודפסת של ההגדה.
2013 – "מגילת אסתר – רישומי הכנה" – ספר אמן העוקב אחר רישומי ההכנה של "מגילת אסתר" ומעמידם מול העבודה הסופית.
2016 – "סקס מתחיל בלמפה צהובה" שירים ארוטיים, עם המשוררת ללי ציפי מיכאלי.
הוצגו לראשונה בלונדון בשנת 1977. מאז במשך עשרות שנים ממשיך מ.ג.
בארץ הוצגו לראשונה ב"בית האמנים" בתל אביב בשנת 2012.
"הסתחפויות, זמן פנימי/חלל חיצוני", אוקטובר 2012, בית האמנים תל אביב
"עבודות נייר תלת מימד ושעוני שמש", נובמבר 2012, "גלריה ויטרינה", מכון טכנולוגי, חולון
"מגילת רות", 2012, תערוכת חוצות, תל אביב
"מגילת רות", 2013, תערוכת חוצות, רעננה
"פרשת המים / צבעוני ההרים והגדילן המצוי", 2013, המכון לחקר הצמח, בנין אולמן, מכון ויצמן למדע, רחובות
"הגדה אחת, שתי מגילות, שלושה מעגלי חיים" 2015, "בית אריאלה, הספרייה המרכזית של תל אביב"
"ספקטרום / מקשתת ספרי אמן ועוד." אוקטובר 2016, בית האמנים תל אביב
"על קו פרשת המים" – הביאנלה של ירושלים לאמנות, 2017, HUC – Hebrew Union College, ירושלים.
"על קו פרשת המים" תערוכת קבע, HUC – Hebrew Union College, ירושלים.
"צמחים בלילה", מוזיאון ראובן רובין, תל אביב, 2017
2015 – "פסל הכלב" – פרויקט מיוחד, מחווה לפסל המנוח מנשה קדישמן, חברו הקרוב של מ.ג., התחיל בחייו של מ.ק.
יצירת 10 פסלי כלבים, עשויים גרניט, על פי פסל הברונזה שיצר קדישמן – "כלב 1957".
מתחת לעור הוא מחזה ישראלי מקורי מאת יונתן קלדרון.
המחזה מתאר את מערכת היחסים בין הקצינה הנאצית אילזה קולמן לבין האסירה היהודייה לוטה רוזנר שהתרחשה במחנה הריכוז נוינגמה.
המחזה מבוסס על אירועים היסטוריים ועדויות של ניצולות שואה, בהן עדותה של העיתונאית, הסופרת והמתרגמת רות בונדי.
המחזה תורגם לארבע שפות והופק בלונדון.
מכיוון שהמחזה מורכב מפלשבקים לעבר, חלק מהשחקניות מבצעות תפקיד כפול.
שרלוט ברוד – ניצולת שואה יהודייה, חיה בתל אביב
אילזה קולמן (בּוּבּי) – קצינה נאצית, מפקדת במחנה עבודה
קִּירְסְטֶן (Kirsten) איברהארט – עיתונאית גרמניה צעירה
לוטה רוזנר – שרלוט הצעירה, רקדנית בלט, אסירה במחנה עבודה
אידה ברמן – אסירה במחנה עבודה
עלילת המחזה מתרחשת במקביל בתל אביב בזמן מלחמת המפרץ וכן בגרמניה בשנת 1944. קירסטן איברהארט, עיתונאית גרמניה צעירה, מתדפקת על דלתה של ניצולת השואה שרלוטה ברוד וחוקרת אותה אודות רומן סודי שהתרחש בינה לבין המפקדת הנאצית שלה, אילזה קולמן, במחנה העבודה לנשים נויינגמה.
המעברים בין ההווה לעבר הבימתי מתרחשים בפלאשבקים, בהם מתבצע חילוף תפקידים: השחקנית המשחקת את ניצולת השואה משחקת בהם את הקצינה הנאצית, ואילו השחקנית המשחקת את העיתונאית הגרמניה הצעירה משחקת בהם את ניצולת השואה שכעת היא אסירה צעירה במחנה עבודה.
מערכת היחסים בין האסירה היהודיה לקצינה הנאצית מוצגת במחזה כספק אהבה ספק אופורטוניזם הדדי.
אולם לאחר שהאסירות עליהן פיקדה הועברו בטרנספורט לברגן-בלזן, הקצינה הנאצית התחפשה ליהודיה ונכנסה מרצונה למחנה הריכוז אפוף המוות על מנת להיות קרובה לאהובתה היהודיה.
ההצגה עלתה לראשונה במסגרת פסטיבל Smallבמה באוניברסיטת תל אביב באוקטובר 2013 בבימוי רקפת בנימין וזכתה בו בציון לשבח.
ההפקה הציגה במשך מעל לשנה בתיאטרון הקוביה שבמרכז הגאה, ולאחר מכן בתיאטרון צוותא.
בתפקיד ניצולת השואה וכן הקצינה הנאצית שיחקה אילנה קיויתי דאבנפורט, בתפקיד קירסטן וכן שרלוטה הצעירה שיחקה יעל פרימר, ולאחריה עדי פז, ובתפקיד אידה וכן בשורת תפקידים נוספים שיחקה מיכל ויטמן נאור.
בדצמבר 2015 ההצגה ייצגה את ישראל בפסטיבל התיאטרון הבינלאומי MoldFest במולדובה, בתרגום ספרותי סימולטני לרוסית מאת ועל ידי טניה סובול (חבוסטיקוב).
ההצגה זכתה לביקורות חיוביות במסיבת עיתונאים שערך פאנל המבקרים מרחבי העולם דובר הרוסית.
באוקטובר 2015 המחזה עלה כתרגיל בבית צבי בבימוי דבי יבלונקה.
ביולי 2017 הפקה בריטית של המחזה בבימוי אריאלה אשד השתתפה בפסטיבל 'נשים ומלחמה' ובפסטיבל קמדן פרינג' והציגה בתיאטרון Old Red Lion בלונדון וזכתה לביקורות חיוביות.
באוקטובר 2019 המחזה עלה בווינה בבימויו של ברונו קרטוצ'וויל.
ההפקה הישראלית המקורית זיכתה את יונתן קלדרון במועמדות לפרס מחזאי השנה בטקס פרסי הפרינג' קיפוד הזהב לשנת 2016.
ההצגה הייתה מועמדת לשלושה פרסי המדיה של הקהילה הגאה לשנת 2015 (המהדורה הישראלית של פרסי התקשורת של הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה) בקטגוריית ההצגה הטובה ביותר וכן שתי מועמדויות בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר לאילנה קיויתי וליעל פרימר.
כמו כן זכתה ההצגה לביקורות חיוביות.
שי בר יעקב כתב על ההצגה בידיעות אחרונות כי "המשחק של שלוש השחקניות מדויק ורגיש, ומצליח להמחיש את הלחץ הנפשי שבו שרויות הדמויות בשתי התקופות".
ההפקה הלונדונית זכתה גם היא לשלל ביקורות חיוביות.
מתחפרים, או נוברים , הוא מונח המתאר בעלי חיים הנוהגים לחפור מחילות מתחת לאדמה ומותאמים לחיים תת-קרקעיים.
בין בעלי החיים הנכללים תחת המונח ניתן למנות יונקים רבים כמו הגירית, החולד, השנבוב, הבילבי, החפרפרת, הארנב, הדרבן, השועל הטיבטי, המארה, המרמיטה, הנובחנית, וכן מינים רבים של זוחלים, חרקים, דו-חיים, חסרי חוליות ויצורים ימיים.
המינים המתחפרים רבים מתאפיינים בדרך כלל ברגליים קדמיות חזקות עם טפרים גדולים ועבים (בעיקר בקרב היונקים המתחפרים), מנגד ישנם מינים מתחפרים שהגפיים שלהם מנוונים או נעלמו לגמרי (כך זה אצל תולעי האדמה, זוחלים כמו החומטיים והנחשיליים, ודו-חיים כמו חסרי רגליים).
למינים רבים יש ראייה חלשה, חלקם אפילו עיוורים לחלוטין.
כמו כן רבים מהאיברים הבולטים של המתחפרים, לרבות אפרכסות האוזניים והזנב, נוטים להיות קצרים כדי של יפריעו למתחפר בתנועתו מתחת לאדמה.
הגדרת המושג היא לעיתים כוללנית יותר: מרבית הדבורים וצרעות רבות נקראות "מתחפרות" (בגלל המחילות בכוורת) וכן מכרסמים רבים נחשבים לחופרים, למרות שההתאמה שלהם לחיים מתחת לאדמה היא מינימלית (או במקרה של הדבורים בכלל לא).
אף על פי כן, משנת 2000 ואילך, המונח "מתחפר" מתייחס גם לבעלי חיים אשר חופרים וחיים במחילות במהלך חלק מהיממה, בעוד שבעלי חיים שחיים מתחת לאדמה במשך רוב חייהם נקראים "בעלי חיים תת-קרקעיים".
המונח אינו מתייחס לבעלי חיים המשתכנים במחילות שנעזבו אלא למינים שמסוגלים לחפור בעצמם.
בעלי חיים רבים - בעיקר אלו החיים באזורים מדבריים - משתמשים במחילות על מנת לווסת את חום גופם (לדוגמה הפנק), בעוד שאחרים משתמשים במחילות כאזור מוגן מפני טורפים או לאחסון מזון (לדוגמה סנאי קרקע, טמיאס, ונמליים).
ישנם בעלי חיים המשתמשים במחילות למגוון שימושים: מגן מפני טורפים ושמש, מקום לאיסוף מזון, אמצעי לתנועה מתחת לאדמה מאזור אחד למשנהו וכמקום לשינה ומנוחה.
בעלי חיים שמראים הסתגלות מוגבלת לחפירה ולחיים מתחת לאדמה מכונים "תת-מתחפרים" (לדוגמה צבועון הרעמה).
מינים כאלה יעדיפו לרוב למצוא מחילה נטושה מאשר להוציא אנרגיה על חפירת מחילה חדשה.
מתחת לפני השטח היא סדרת דרמה בריטית ששודרה בערוץ E4. את הסדרה יצר וכתב ג'ק תורן.
שמונה פרקי הסדרה שודרו החל מ-15 בספטמבר ועד 3 בנובמבר 2014. העלילה עוסקת בחבריו של נער בן 14 בשם קאל בריי, שגופתו מתגלה מתחת לגלגלים של טרקטור.
החקירה של רצח הנער מגלה את סודותיהם האפלים והמלוכלכים, שמוסתרים מאחורי חזות מושלמת וציורית של האזור הכפרי האנגלי.
ב-2 באפריל פורסם הקאסט שיופיע בסדרה.
יסמין פייג' – רות רוזן
ג'ורדן סטיבנס – רוב קנדל
בילי האוול – ג'יימס ווריק
שארלוט ספנסר – טינה פאלון
ג'סי קייב – אנני מדוקס
קאלום טרנר – איליי בריי
פיי מרסיי – ג'אנין ריילי / אליזבת' מרשל
טומי נייט – קיילב "קאל" בריי
טומי מקדונל – דומיניק ריצ'רדס
קרי פוקס – ג'קי ווריק
אדריאן רולינס – פקד בילוש סימסון
גריפין סטיבנס – איאן סאלטר
כריסטין טרמרקו – נדיה רוזן
קירסטון ורינג – ג'ויס פאלון
טוני הירסט – סיימון קנדל
ויקטוריה ויקס – סוזאנה מרשל
פיבי וולר-ברידג' – בי ווריק
דין צ'ארלס צ'פמן – כריס
מקס ג' גרין – ניצב
# שם בימוי תסריט תאריך שידור מקורי מספר צופים (UK)
מתחת לעור היא תוכנית טלוויזיה ישראלית לילדים ששודרה בטלוויזיה החינוכית הישראלית החל מיוני 2018 ועד לסגירת התחנה, ולאחר מכן עלתה לשידור בכאן חינוכית.
מדי פרק, המנחה הילה קורח, והנסיינים ליאור דובדבני ואילן קובץ' יוצאים לבדוק איך עובד גוף האדם.
השלושה יענו על השאלות הכי מעניינות שקשורות לגוף האדם.
דובדבני וקובץ' יחוו על בשרם (ועל ורידיהם, עצביהם ועורם) את כל מה שהגוף יכול לעשות.
יחד עם הילה הם חושפים בעזרת ניסויים באולפן וברחוב, מערכונים, פינות, והרבה הרבה התנסויות - באולפן ובבתי החולים - את כל סודות גוף האדם.
שיחה עם איבר/ראיון עם איבר -
שירות הלקוחות של הגוף -
את השיר הבא כתבתי -
אמא צודקת אמא טועה -
"מתי בפעם האחרונה" הוא סינגל של הזמרת-יוצרת הישראלית ריטה, שיצא לאור ב-1 ביוני 2014. השיר נכתב על ידי נעם חורב, הולחן על ידי סגיב כהן ועובד על ידי תומר בירן.
בצאת הסינגל סיפרה ריטה איך השיר נוצר: "המרוץ היומיומי בחיינו, המאמץ להשיג ולכבוש יעדים, משכיחים מאתנו לפעמים, את הפרטים הקטנים, שלמענם באמת שווה להיות ולחיות.
"מתי בפעם האחרונה" נוגע בגעגוע הזה".
השיר זכה לביקורת חיובית מצד יוסי חרסונסקי: "נעם חורב לקח אלוזיות ממקורות שונים ("אהבנו כמו ילדים" מפוליקר, "מתי בפעם האחרונה" – מתיסלם) וניקז אותם לתוך הטקסט, מעין חיזוקים ל"אמרו את זה לפני".
ריטה שרה את התובנה תחילה כמעט בלחישה, נעה בנתיב מלודי קצבי ידידותי למשתמש, שמקדם את ההתרגשות ומוביל אותה מאיפוק בתחילת השיר לשיא הדרמה האישית במעלה המנעד הקולי.
חלוקת האנרגיות מקבלת חיזוק בעיבוד האפקטיבי המטעין את השיר בצלילים המעוררים געגוע של אמת (קטע צלילי המיתרים המהורהר בסיום) זוהי ריטה ששרה את רחשי ליבה הכי קרוב לעצמה, לאמת שלה".
מתי גלעד (נולד ב-18 בינואר 1989) הוא בסיסט, מפיק מוזיקלי ומלחין ישראלי.
חבר בלהקות "ג'יין בורדו" ו"לולה מארש".
גלעד הוא בוגר רימון בית ספר למוסיקה.
ב-2012, בעת שלמד ברימון בית ספר למוסיקה, הקים עם דורון טלמון הרכב מוזיקלי, יחד עם שני חברים נוספים, כדי להשתתף בתחרות להקות בבית הספר.
באותה שנה, פרשו החברים האחרים בהרכב, למעט טלמון והצטרף אל ההרכב הגיטריסט אמיר זאבי ושם ההרכב שונה ל"ג'יין בורדו".
באותה שנה, החל לפעול כחבר בהרכב "אלישע בנאי וארבעים השודדים".
בשנת 2013 הקימה המוזיקאית עדי-קשת כהן את להקת "BearMoonTree" עם גלעד והגיטריסט יובל וילנר (כוכבת על).
בשנת 2015 הוציא ההרכב מיני-אלבום.
הלהקה הופיעה על במות שונות בארץ, ביניהן פסטיבל "Tune In".
בשנת 2014 הוציאה הלהקה את אלבום הבכורה שלה הנושא את שמה.
מן האלבום בלטו השירים "איך אפשר שלא", "עינב" ו"וויסקי".
שלוש שנים מאוחר יותר יצא אלבומה השני של הלהקה.
בסמוך לפעילותו בג'יין בורדו, פעיל גלעד גם בהרכב האינדי-פופ "לולה מארש".
אשתו היא הזמרת דורון טלמון ולהם שתי בנות, היא גם חברתו ללהקת "ג'יין בורדו" והסולנית.
מתי ברודו (נולד בשנת 1957) הוא מסעדן, יזם ואיש עסקים ישראלי, הבעלים של קבוצת המסעדות R2M (המכונה לעיתים "קבוצת הקופי בר") במשותף עם אשתו, רותי ברודו.
ברודו עוסק גם בתחומי הנדל"ן, ההייטק והקנאביס הרפואי.
מתי ברודו נולד ב-1957, ומגיל צעיר גדל בחו"ל במסגרת שליחות אביו, שעבד באלעל.
המשפחה גרה ברומא מספר שנים ועברה לניו יורק.
מתי עלה לארץ כדי להתגייס ובמהלך שירותו הצבאי הכיר את אשתו, רותי ברודו.
ב-1984 נסע חזרה לניו יורק עם אשתו להשלים את לימודיו, והחל לעבוד בוול סטריט.
ב-1994 שבו בני הזוג מניו יורק לישראל עם חלום לפתוח רשת של אספרסו ברים שמתמחה בקפה איכותי וארוחות צוהריים.
בנובמבר באותה שנה פתחו את מסעדתם הראשונה שנקראה "קופי בר", בסגנון ביסטרו וטרטוריה.
בדצמבר 2002 פתחו מסעדה נוספת בשם "בראסרי M&R" (משמעות ראשי התיבות "מתי ורותי"), הממוקמת מול כיכר רבין בתל אביב.
את מיקום המסעדה בחר ברודו שהתמחה בנדל"ן, בין היתר, וזאת אף על פי שהאזור היה בין המוזנחים בעיר באותה תקופה.
ברודו ציין כי "ראה את הפוטנציאל שבאזור".
ייחודה המרכזי של הבראסרי הוא כמסעדה שפועלת בכל שעות היממה, היא מגישה מנות צרפתיות והתפריט כתוב בעברית ובצרפתית.
לפני הפתיחה נסע צוות המסעדה בראשות ללימוד בסבב מסעדות בראסרי בפריז ובהולנד, ברודו מתאר כי רצה לייצר במסעדה דיינר אמריקאי עם השפעה של בראסרי צרפתי.
העבודה על המסעדה החלה במהלך שנת 2000 בהשקעה של למעלה ממיליון דולרים, אך במהלך העבודה עליה פרצה האינתיפאדה השנייה, שגרמה לעיכוב של שנה וחצי בפתיחת המסעדה.
ליד הבראסרי נפתח בית קפה וקונדיטוריה בשם "הבייקרי", שסיפק קינוחים ומאפים למסעדות ה"בראסרי" וה"קופי בר", אך גם התנהל כמסעדה זעירה עצמאית.
על פי הערכות, המחזור החודשי בנכסים אלו היה כ-5 מיליון שקלים בחודש.
ב-2008 פתחו בהשקעה של 2.5 מיליון דולרים את "הוטל מונטיפיורי", שהוא מלון בוטיק בן 2 קומות ו-12 חדרים המצוי בבניין לשימור.
בלובי בקומת הקרקע פועלת מסעדת "מונטיפיורי 36".
במסעדה 100 מקומות ישיבה, ותפריט המורכב ממנות צרפתיות קלאסיות ובצידן מנות מהמטבח הווייטנאמי.
הזוג פתח גם את הבר "רוטשילד 12" ובסמוך לו את "קפה 12", בפברואר 2012 פתחו את "דליקטסן", מעדנייה ברחוב יהודה הלוי בתל אביב.
מאז 2012 פתחו 4 סניפי "דליקטסן" נוספים ברחבי תל אביב.
בנוסף, עיצבו יחד את "קפה אלברט", שנפתח בקניון רמת אביב בדצמבר 2012, והכתיבו את תפריטו.
ב-2009 בחר המגזין "על השולחן" בזוג ברודו כמסעדני השנה.
בשנת 2000 ייסד ברודו את חברת ההייטק m-Wise במשותף עם איש העסקים שי בן אסולין.
m-Wise, שנסחרת בבורסה של ניו יורק, והיא בין החברות הראשונות שהתמחו במערכות מידע ושירותי תוכן לטלפונים ניידים.
שווי החברה ב-2007 היה 17 מיליון דולרים עם הכנסות של כ-2.6 מיליון דולרים.
למרות זאת, החברה דיווחה הפסדים בשנה זו.
בשנת 2006 הקים את חברת ההוצאה "קרוספילדס", כיוזמה משותפת עם דלית נמירובסקי, לשעבר רקדנית בלהקת עידו תדמור ומפיקת סרטים, שעבדה כמנהלת משמרת ב"בראסרי", ולהב הלוי.
ההוצאה פרסמה את מדריך התיירות והבילויים התל אביבי "City Guide Tel Aviv".
בכתיבת המדריך השתתפה העיתונאית הקנדית ליסה גולדמן.
המדריך פורסם באנגלית ובצרפתית בישראל, ארצות הברית ואירופה.
ב-2007 הופצה מהדורה שנייה, מעודכנת לאירועי 100 שנה לתל אביב, לה התווספה הקדמה מאת גל אוחובסקי.
עם חברת הוצאה זו הפיץ ברודו, בשיתוף עם נמירובסקי, סך הכול 3 מהדורות של "City Guide Tel Aviv" ואת מגזין האומנות "פרוגרמה", ממנו הפיצו ארבעה גיליונות.
ב-2019 נבחר כחבר דירקטוריון בחברת הקנאביס הרפואי, בטר, שקיבלה אישור לגדל קנאביס רפואי ממשרד הבריאות באותה שנה.
ברודו היה בין המשקיעים הראשונים בחברה, השנייה בגודלה בישראל בתחום הקנאביס הרפואי, ומחזיק בכ-5% ממניותיה, בשווי של למעלה מ-2 מיליון שקלים.
ברודו פגש את אשתו, רותי, במהלך שירותו הצבאי.
הזוג בחר שלא להביא ילדים לעולם, אלא להשקיע את מרצם בעסקים.
ב-2012 השניים נפרדו אך מעולם לא התגרשו.
לאחר הפרידה מרותי החל לנהל זוגיות עם נדיה, עימה הביא ילד לעולם.
מתי הוא האלבום ה-13 של המוזיקאי והזמר הישראלי מתי כספי, שיצא בשנת 1993.
האלבום הוא אלבומו האחרון של מתי בטרם צאתו לעשייה מוזיקלית בארצות הברית למספר שנים.
על מנת לשמור על אחידות סגנונית בכתיבת הטקסטים ולאור שיתוף הפעולה ארוך השנים ביניהם, ביקש כספי מאהוד מנור לכתוב את כל המילים לאלבום.
מנור בחר לכתוב על מתי עצמו באלבום זה.
רוב השירים מתעדים את הקשיים האישיים בהם היה נתון כספי באותה תקופה.
מוטיב הכלא חוזר במספר שירים באלבום כמו "קולו של הכאב" ו"אל תבכי בשבילי".
כמו כן מוטיב נוסף הוא טיפות הגשם המופיע בעטיפה האחורית ובתמונת האמצע, והוא בא לבטא את סערת הנפש בה היה נתון מתי במהלך העבודה על האלבום.
בין השירים הבולטים באלבום ניתן למנות את ארבעת השירים הפותחים: 'מי אמר לך שאני מלאך' שעוסק בכספי כאדם "בשר ודם".
השיר זכה לקבלת פנים אוהדת ומהווה מעמודי התווך בהופעותיו של כספי.
כמו כן בלטו השירים: "שדה התעופה" (שכקודמו יצא כסינגל לרדיו וזכה להשמעות רבות), "בפסנתר", ו"בלילות העיר".
כבאלבום "אחד לאחד", באלבום זה השירים השמחים יותר פחות בולטים אבל קיימים כמו "עוד לא הייתי בספרד" ו"מוכה ירח".
אך בשונה מהאלבום "אחד לאחד", בו הושם דגש על מינימליזם בהפקה, באלבום זה בחר כספי לשלב נגני כלי מיתר מחברי התזמורת הפילהרמונית הישראלית והרכב רחב של כלי נשיפה שכלל בין היתר את פטר ורטהיימר וניצן עין הבר בסקסופונים, וכן שמונה זמרי קולות רקע אחרים.
הפקה וניהול מוזיקלי, לחנים, עיבודים: מתי כספי
שמוליק בודגוב - גיטרה חשמלית
יאיר מיכאל - גיטרה חשמלית וגיטרה 12 מיתרים
גדי סרי - כלי הקשה
אילן אביב - גיטרה בס
מתי כספי - פסנתר ומפוחית
כלי מיתר - בהשתתפות קבוצת נגנים מחברי התזמורת הפילהרמונית בראשותו של יצחק מרקובצקי
קולות רקע - רחל וונגר, סימה עמיאל, טל אמיר, גני תמיר, שלומי שבת, דוד ד'אור, יאיר מיכאל, מתי כספי
אמן אורח - אורי הרפז: גיטרה אקוסטית
אמן אורח - בלדי אולייר: גיטרה פלמנקו
הוקלט ו"בושל" באולפני טריטון: יולי - אוגוסט 1992
טכנאי הקלטה - אלי רוזן
טכנאי מיקס - אלי רוזן
עוזרי טכנאי - הודי בן ארי, ענבר קטלן, גדי פונטש
עיצוב עטיפה - שי צאודרר
סדר מחשב - נבו סדר
יחסי צבור - אימפקט: רחל וילנר
הפקה - אקורד בע"מ: עמירם וחנוך
מתחת לחוג הגדי הוא סרט קולנוע בריטי משנת 1949 בבימויו של אלפרד היצ'קוק עם ג'וזף קוטן, אינגריד ברגמן ומייקל וילדינג בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על מחזה בשם זה מאת ג'וזף קולטון, שמבוסס על הרומן "מתחת לחוג הגדי" מאת הלן סימפסון (1937).
העלילה מתרחשת בשנות ה-30 של המאה ה-19 בסידני, ניו סאות' ויילס, אוסטרליה.
שם הספר והסרט מתייחסים לעובדה שקו הרוחב חוג הגדי חוצה את אוסטרליה.
זה הסרט השני בצבע של היצ'קוק לאחר "החבל" (1948) והשלישי עם אינגריד ברגמן לאחר "בכבלי השכחה" ו"הנודעת".
היצ'קוק לא אהב את הסרט.
אין בו מתח כמו בשאר סרטיו אבל יש בו פרשיית רצח, משרתת מאיימת, גיבורה שמורעלת וניצלת ברגע האחרון ומתח בלתי פוסק בין הדמויות של משולש אהבה.
סידני, 1831, המושל החדש של אוסטרליה, סיר ריצ'רד ברק (ססיל פארקר) מתקבל בטקס מרשים להתחלת כהונתו (היצ'קוק מופיע בקהל בהופעת קמע).
אתו מגיע גם בן דודו, צ'ארלס אדר (מייקל וילדינג), אדם מכובד מאירלנד, כדי לעשות עסקים ולהתעשר.
צ'ארלס נפגש בבנק עם סאם פלאסקי (ג'וזף קוטן), אסיר משוחרר שהתעשר מעסקי נדל"ן לאחר שחרורו.
סאם מציע לו עסקה לרכוש חלקה בכסף שייתן לו ואחר כך למכור לו.
צ'ארלס מסכים למרות הסתייגותו של המושל.
סאם מזמין אותו לחווילתו ושם פוגש צ'ארלס את אשתו, הנרייטה (אינגריד ברגמן) אותה הכיר כילד באירלנד כשהייתה חברה של אחותו.
הנרייטה כעת היא אלכוהוליסטית ולא מתפקדת בביתה.
את הבית מנהלת מילי הקשוחה (מרגרט לייטון) שלא מהססת להלקות את המשרתות שהן למעשה אסירות.
מילי רוצה להשתלט על המקום ומספקת להנרייטה משקאות אלכוהוליים בכמויות גדולות.
צ'ארלס מבקש מסאם רשות "לשקם" את הנרייטה.
הוא לוקח אותה לטיולים ומגביר את ביטחונה העצמי ומתחיל להתאהב בה.
כל זה לא מוצא חן בעיני מילי שעוזבת את הבית אך הנרייטה לא מצליחה להשתלט על ניהול המקום.
לאחר שהם מתנשקים היא מספרת לצ'ארלס שהיחסים בינה לסאם הם הדוקים.
סאם היה נער אורווה באירלנד והיא התאהבה בו.
הם ברחו לגרנטה גרין בסקוטלנד שם היה אפשר להתחתן מתחת לגיל 21 ללא הסכמת ההורים.
אחיה הגיע למקום, ירה בהם והחטיא ואז היא ירתה והרגה אותו.
סאם נטל את האשמה על עצמו ונדון לגרוש לאוסטרליה ושבע שנות מאסר.
היא הגיעה לאוסטרליה וחייתה שבע שנים בעוני עד שהוא השתחרר.
סאם מבחין בקשר בין אשתו לצ'ארלס וזה מעורר את חמתו.
כשצ'ארלס לוקח את הנרייטה לנשף בבית המושל ששם אין לו רשות להיכנס בגלל היותו אסיר בעבר, הוא מתפרץ לנשף ללא רשות ומתעמת עם צ'ארלס.
בינתיים חוזרת מילי לזמן קצר ומספרת לסאם על הקשר של צ'ארלס והנרייטה.
צ'ארלס מחזיר את הנרייטה לביתה וסאם מצווה עליו לעזוב.
צ'ארלס עולה על סוסה נתקל בגדר.
סאם יורה בסוסה ואחר כך מתעמת עם צ'ארלס ונפלט לו כדור שפוצע את צ'ארלס.
סאם יכול להתלות על כוונת רצח שני.
הנרייטה מגיעה לבית החולים בו מאושפז צ'ארלס ומודיעה למושל כי היא זו שירתה באחיה וכי תיאלץ לעמוד למשפט באירלנד.
סאם מודיע למילי כי ימכור את הבית ויסע לאירלנד לעזור לאשתו.
היא מחליטה לחסל את הנרייטה, מכניסה גולגולת מצומקת למיטה, גורמת לה להלם נפשי ואז מוהלת את היין בתרופות הרגעה חזקות.
הנרייטה מתבוננת בה ומתחילה לצעוק ואז מגיע סאם שמבין מה קורה ומגרש את מילי.
סאם נעצר אך הנרייטה מצליחה לשכנע את צ'ארלס שיעיד לטובתו כי זו הייתה ירייה שלא בכוונה.
סאם משוחרר והם נפרדים מצ'ארלס שחוזר לאירלנד.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותג'וזף קוטןסאם פלאסקיאיש עסקיםאינגריד ברגמןהנרייטה פלאסקיאשתו של סאםמייקל וילדינגצ'ארלס אדרבן דוד של המושלמרגרט לייטוןמילימשרתת ראשית של סאםססיל פארקרסר ריצ'רד ברקמושל אוסטרליה
מתחם רשות השידור בתל אביב היה מתחם בו שכנו אולפני רשות השידור.
המתחם שכן בדרום־מערב המושבה שרונה.
ככל הנראה, המבנה הראשון שהוקם במתחם היה בית באר שהיה חלק ממכלול של בארות אשר שימשו את ענף הפרדסנות שהתפתח באזור יפו כבר במחצית השנייה של המאה ה-19.
ב-1880 הגיעה לאזור המתחם משפחה, משפחת ליפמן אשר הקימה במקום את אחוזת המשפחה שהייתה מועצבת בסגנון טמפלרי שהיה עשוי מגג עץ ומקירות של לבני כורכר, בסמוך לבית בנתה המשפחה חווה גדולה.
לאור רכושה הרב של המשפחה באזור הייתה משפחת ליפמן אחת מהמשפחות המוכרות והגדולות בשרונה.
בסוף שנות העשרים של המאה ה-20 שיפצה המשפחה את הבית והוסיפה לו אגף רחב ממדים ממערב שהיה בסגנון בינלאומי.
אך המזל לא האיר פנים למשפחת לימפן וב-1941 גורשו בני המשפחה על ידי הבריטים לאוסטרליה וזאת כחלק מהמאבק המקומי שניהלו הבריטים במלחמת העולם השנייה, לאחר גירוש בני המשפחה הוסבה החווה למרפאה אשר שירתה את תחנת המשטרה של שרונה.
הקמת אולפני קול ישראל ורשות השידור
עם הקמת מדינת ישראל וסיום המנדט הבריטי עלה הצורך בהקמת מתחם נוסף לתחנת הרדיו הממלכתית של ישראל, קול ישראל והוחלט להקים את תחנת השידור בבית ליפמן, עם חלוף השנים הוקמו אולפנים נוספים בבתי המשק של חווק ליפמן ואף בשנות ה-70 הוקם מבנה שיהיה מותאם במיוחד לשידורים.
בשנות ה-60 הוקמו רשות השידור והטלוויזיה הישראלית (אשר לימים תקרא "הערוץ הראשון") ולכן גם אולפני רשות השידור נבנו במתחם.
פונקציות הטלוויזיה התרכזו בעיקר בחלק המזרחי של המתחם, במקום בו היו בתי הצאצאים של משפחת ליפמן ובהמשך גם הוקמו מבנים נוספים, כגון אולפן טלוויזיה רחב יותר, אולפן ראיונות ומבני משרדים.
האולפנים במקום נשאו לעיתים קרובות שמות של שדרנים, מוזיקאים ועוד (אולפן 9 שימש את רשת א' נקרא על שם החידונאי שמואל רוזן, אולפן 5 ששימש את רשת ג' נקרא על שם אהוד מנור).
באולפן 3 (אשר שימש את רשת ב') הותקנה במלחמת המפרץ מערכת לסינון אוויר כדי למגנו מפני התקפות אב"כ.
מצפון לקומפלקס האולפנים ומבני המשק של חוות ליפמן, שכן בית המשפחה המרכזי אשר הוסב לתקליטייה ומתחם משרדים, במרתף בית המשפחה הוקם "אולפן 4" אשר לאור היותו מרתף נחשב ממוגן וציוד ביציאת חירום ומדרגות מילוט בעת חירום.
בליל 28 במאי 1967 נשא במקום ראש ממשלת ישראל, לוי אשכול נאום שנקרא לימים "הנאום המגומגם".
תוכנית "תא/ 3000 – דרום הקריה" ופינוי המתחם
ביולי 2012 כ-20 פעילים חברתיים ועיתונאים הפגינו מול המתחם לאחר החלטה לצרף מנחה לצד המגישה הקבועה של "סדר יום" וזאת על מנוע ליצור איזון בשידור.
באוקטובר 2017 הושלמה מכירת מתחם רשות השידור בשרונה, עסקת הרכשה התבצעה רק שקבוצת מינהל מגורים ישראל הצליחה לגייס את הסכום הדרוש לביצוע העסקה וזאת לאחר הלוואה שקיבלה מקרן ילין-לפידות.
עם זאת בסופו של דבר חברת מינהל מגורים ישראל לא תנהל את הפרויקט וזאת לאחר שהקבוצה שיווקה את הדירות בפרויקט במחירים נמוכים ואף לא ריאליים, בעקבות כך בחברת קבוצת הרכישה של הפרויקט "יונייטד שרונה" בקבוצת ב.ס.ר שתנהל את הפרויקט במקומה.
ב-11 בינואר 2019 החלו עבודות ההריסה של המתחם וזאת במסגרת עבודות דיפון וחפירה של פרויקט המגורים.
עלות הקמת המוזיאון הוערכה בכ-12 מיליון שקל.
מתחתנת הוא סרט קומדיה רומנטית ישראלי, שבוים ונכתב על ידי ערן בן יעקב עם הילה סעדה, דין מירושניקוב וענת וקסמן בתפקידים הראשיים.
הסרט נכתב בהשראת סיפור אמיתי, ועוסק גם בתופעת הסולוגמיה (נישואים עצמיים).
גבי (הילה סעדה) היא אישה מצליחה שלא מצאה את בן זוגה.
לאחר שהיא תופסת את אהובה (מאור הרוש) בוגד בה, היא מחליטה "לוותר" על גברים לחלוטין – ומכריזה שהיא מתחתנת עם עצמה.
החברים והמשפחה לא מקבלים את החלטתה בהבנה, אך היא מתחילה לתכנן את חתונתה, ובדרך מתמודדת עם אמה (ענת וקסמן) והחברות המשוגעות שלה, מור (ליז רביאן) ודנה (הילה ערן).
פיתויים של הרגע האחרון מהאקס המיתולוגי, ובמיוחד עם כניסתו המפתיעה של אסי (דין מירושניקוב) לחייה, אסי הוא נגר נאה עם עבר מסתורי שנשלח לעזור לה בהכנת האירוע.
מתחם התחזוקה והתפעול של רכבת ישראל בבאר שבע מצוי בסמיכות לתחנת הרכבת באר שבע צפון.
שטח המתחם הוא כ-300 דונם והוא מתחם תחזוקת הרכבות הגדול ביותר בישראל.
המתחם כולל מספר רב של מבנים, מסילות ומתקנים המשמשים לתפעול רכבות: מוסך תחזוקה, רציפי תדלוק, מתקני מים, דלק ושטיפה וכו'.
מעל המתחם עוברים גשר האורגים וגשר להולכי רגל - גשר הסליל הכפול.
בכניסה הדרומית למתחם, מעל 6 מסילות עובר גשר משופץ של כביש 60 (רח' אליהו נאוי).
במרכזו של המתחם עומד מגדל הבקרה המאפשר תצפית ופיקוח על כלל התנועה במתחם בדגש על תנועת הרכבות.
המבנה מעוצב בצורה דומה למגדל פיקוח של שדה תעופה והוא כולל שני מבנים: מבנה כניסה חד-קומתי בשטח 650 מ"ר ומגדל בקרה בן חמש קומות, בגובה 22 מטר.
למבנה מרפסת בגובה 25 מטר והוא מספק תצפית 360 מעלות על המתחם.
מוסך 100 הוא מוסך תחזוקה המצויד במיטב הטכנולוגיות הקיימות.
במוסך ארבעה מסלולי טיפולים באורך של כמה מאות מטרים, בהם ניתן לטפל ב-8 רכבות בו זמנית.
כמו כן, המוסך מותאם גם לטיפול בציוד נייד חשמלי.
מתחת ולכל אורכו של המוסך עוברות שלל תשתיות: צינורות שמן, אוויר דחוס, מים בלחץ, תעלות חשמל ותקשורת.
אלה מתחברים ל"פיטים" שמפוזרים לאורך המוסך.
פיט הוא עמדה תפעולית שממנה ניתן להתחבר לצינורות שמן, לחץ אוויר, מים לקטרים, מים למגבים ולכל מה שנדרש בבדיקות תקופתיות.
פתיחת הפיט מתבצעת באופן מקומי ומשודרת אל חדר הבקרה של המוסך.
בחדר הבקרה יש שליטה מרחוק על כל העמדות וניתן לדעת באמצעותן האם הרכבת סיימה טיפול או לא.
כמו כן, קיימים מעברים תת-קרקעים בין רציפי הטיפול לשימוש טכנאי המוסך.
מבנה זה הוא מוסך חדשני המטפל בהכלים ההנדסיים של המסילאים: מבטשות, קרוניות עבודה, מנופים מסילתיים, מווסתי רבד.
המבנה מכיל שטח אחסון בגודל 7,500 מ"ר עבור מסילות, מפלגים וכיוצא בזה.
מבנה שליטה ובקרה - שולט על מערכות האיתות והתקשורת מקרית גת ועד דימונה.
כמו כל מבנה שו"ב של הרכבת, גם מבנה זה מחובר ונשלט מרחוק על ידי מתקן משוא"ה של הרכבת בחיפה.
מבנה התפעול – מאפשר שליטה מרוחקת על מערכת המפלגים והאיתות בכל המתחם (מבנה סווטים או מבנה 301).
רציף מכין לרכבות - ברציף זה מתבצעת הכנת הרכבת לקראת יציאתה אל קו הנוסעים.
בין הפעולות שמתבצעות ברציף זה: תדלוק, החלפת שמנים ללא הכנסת הרכבת למוסך 100, ניקוי פנימי של קרונות הנוסעים, ניקוי תא הנהג והקטר, הוצאת שופכין מהרכבות, הכנסת מים נקיים לשירותי הרכבת עוד.
בעתיד מתוכנן חישמול של הרציף.
רציף תדלוק - כולל 15 עמדות תדלוק ו-21 עמדות שאיבה.
מתקן שטיפה - כל רכבת נשטפת פעם בשבוע.
המערך עובר המתקן במהירות 2 קמ"ש ונשטף במשך חצי שעה.
חוות הדלק באזור הדרומי - ממנו זורם הדלק במערכת תת-קרקעית לרציפי התדלוק.
מאגר המים - משמש בחירום לכיבוי שריפות בכל חלקי המתחם.
מתחם הפסולת (מתחם 400) - נמצא מאחרי מתקן הדלק ומאפשר פינוי מסודר ואקולוגי של כל הפסולת שנוצר במתחם.
מתחם הדיור הצפוני - כולל 6 מסילות.
מתחם הדיור הדרומי - כולל 13 מסילות באורך של כ-5 ק"מ.
במתחם קיימים 4 מעברים תת-קרקעים לרכב המאפשרים מעבר סדיר וחופשי בין חלק המתחם.
בקצה הדרומי של המתחם, אחרי גשר כביש 60 (רח' אליהו נאוי) יוצאת שלוחת מסילות למוסך אלסטום.
בשנת 1993 החל מפעל רמת"א של התעשייה האווירית לפעול בתחום התחבורה המסילתית, זאת בעקבות הסכם רכש גומלין לייצור והרכבת מכלולים רכבתיים לקרונועים מדגם IC3 עם חברת סקנדיה (ABB Scandia) הדנית (מאוחר יותר נקנתה על ידי חברת בומברדיה).
במסגרת הסכם הרכש של רכבת ישראל והרשות לשיתוף פעולה תעשייתי עם היצרנית הוסכם על ביצע הרכבה סופית של מכלולים ל־87 קרונות מדגם זה.
לצורך הפרויקט הוקם מפעל חדש בו האנגר ייעודי להרכבת קרונות, המשתרע על פני 12,000 מ"ר ומכיל שש תחנות עבודה על פני שלוש מסילות רכבת המתחברות למסילה הראשית של רכבת ישראל מדרום לתחנת הרכבת באר שבע צפון.
בין השנים 1999 ל־2004, בוצעו במפעל עבודות גמר ב־93 קרונות דו־קומתיים מסוג בומברדיה דאבל דק קוץ' שסופקו לרכבת ישראל.
ב־2004 נחתם הסכם שיתוף פעולה בין בומברדיה לרמתא לייצור משותף של 86 קרונות דו־קומתיים עבור רכבת ישראל, עם אופציה להגדלת ההזמנה לכ־500 קרונות.
לצורך הפרויקט הורחב המפעל בהשקעה של כ־10 מיליון דולר.
ביצועה של ההזמנה החל באוגוסט 2005 ומערך הקרונות הראשון מתוצרת המפעל נמסר לרכבת ישראל בדצמבר 2005. לאחר השלמת ההזמנה נסגר המפעל.
ב־2013 עבר המפעל לידי התאגיד הצרפתי אלסטום, המשתמש במתחם לצורך תחזוקת הקרונועים מדגם IC3, לאחר שזכה במכרז התחזוקה של רכבת ישראל למשך 15 שנה.
ב־2019 שודרג מערך המסילות, המפלגים, האיתות והתקשורת במוסך.
אצל מתי, המוכר יותר בשם מתי המקלל, הוא פאב בשוק לוינסקי שבדרום תל אביב.
המקום נקרא על שמו של בעליו לשעבר, מתתיהו (מתי) לנדשטיין (1929–2019), שהתפרסם בזכות נטייתו לקלל את ציבור לקוחותיו.
עקב כך, צברו המקום ובעליו אוהדים רבים, וזכו לתשומת לב נרחבת.
לנדשטיין, ניצול שואה, עלה ארצה ב-1947. בשנותיו הראשונות כעולה חדש עבד בחברת סולל בונה.
בשנות ה-50 ירד מהארץ לדרום אמריקה, שם התחתן והוליד את ילדיו.
מעט לפני מלחמת יום הכיפורים, שב ארצה.
את הפאב רכש בשנת 1973 מבעליו הקודמים, ומאז, הפך המקום למקור פרנסתו העיקרי.
כבעל הפאב, הרבה לקלל את לקוחותיו – הדבר הפך הלכה למעשה לסימן ההיכר של המקום, והיווה את מקור העניין העיקרי בו.
בשנת 2011 קיבל לנדשטיין פרס מפעל חיים בתחום הבירה, ובשנת 2014 הושקה בירה על שמו, שנשאה איור בדמותו.
לנדשטיין נפטר במאי 2019 בגיל 90. לאחר מותו, קיבלו על עצמם בני משפחתו הנותרים את ניהול המקום.
לנדשטיין נחשב לדמות איקונית בתולדות המסעדנות התל אביבית, ורבים רואים בו מקור השראה ומודל לחיקוי.
אושיות תרבות אחדות היו פוקדות את המקום בבעלותו, בהן המשורר חיים גורי, המוזיקאי שמוליק קראוס והבמאי צבי שיסל.
"מתי את חוזרת" הוא שיר של הזמר הישראלי איל גולן, מתוך אלבום האולפן ה-27 שלו, 2023. השיר יצא לאור כסינגל השביעי מתוך האלבום ב-26 במרץ 2023, כיומיים לפני צאתו.
את השיר כתבו והלחינו רותם חן ואופיר מלול והפיק יעקב למאי.
יחד עם צאתו של האלבום 2023, נכנס השיר למקום הרביעי במצעד "היטליסט" של מגזין מאקו, והיה לשיר במיקום הגבוה ביותר מתוך האלבום, מתוך 11 שירים סך הכל מתוך האלבום שנכנסו למצעד זה.
אף בתחנות הרדיו זכה השיר להצלחה, כשנכנס למקום העשירי במצעד של מדיה פורסט, עם 78 השמעות, ובשיאו הגיע למקום הראשון, עם 100 השמעות.
בנוסף, הגיע השיר בשיאו למקום השלישי במצעד העשירייה של כאן גימל.
נכון לאוגוסט 2025, לשיר יש למעלה מ-19 מיליון צפיות ביוטיוב.
מתחם קנדי הוא ביתם של משפחת קנדי.
הבית מורכב משלושה בתים בשטח של קרוב ל-25 דונם בקייפ קוד במסצ'וסטס, ארצות הברית.
זה היה פעם ביתו של הפוליטיקאי ושגריר ארצות הברית בממלכה המאוחדת: ג'וזף קנדי ואשתו, רוז קנדי; וילדיהם, בהם נשיא ארצות הברית, ג'ון פיצג'רלד קנדי והסנאטורים האמריקנים רוברט קנדי וטד קנדי.
המתחם, שנרכש ב-1928, הפך למקום נחשב למקום המזוהה ביותר עם משפחת קנדי.
ג'ון פיצג'רלד קנדי השתמש במתחם כמטה המרכזי של הקמפיין שלו בבחירות לנשיאות שנערכו ב-1960 ומאוחר יותר כבית הנופש שלו כנשיא.
בשנת 1926, ג'וזף קנדי שכר קוטג' קיץ בנמל היאניס.
שנתיים לאחר מכן, רכש את המבנה שהוקם ב-1904 והגדיל ושיפץ אותו כדי להתאים לצורכי משפחתו הגדלה ומתחם זה יגדל לימים להיות "מתחם קנדי".
בבית הזה ובסביבתו בילו תשעת ילדיהם את ימי הקיץ, כאשר מעת לעת עסקו בשייט ובספורט ימי.
המשפחה אמנם התגוררה במספר בתים נוספים לאורך שנות העשרים והתכוונה להשתקע במספר מקומות ברחבי מסצ'וסטס אך לבסוף התקבעה באזור קייפ קוד.
"מתחם קנדי" הפך ב-1941 לבית הרשמי והחוקי של המשפחה.
בנם של ג'וזף ורוז, ג'ון פיצג'רלד קנדי השתמש במתחם כמטה המרכזי של הקמפיין שלו בבחירות לנשיאות שנערכו ב-1960 ומאוחר יותר כבית הנופש שלו כנשיא.
בשנת 2012, הבית הראשי במתחם נתרם למכון טד קנדי .
עד מותה ב-2024, אלמנתו של רוברט קנדי, אתל התגוררה באחד מבתי המתחם בסמוך לבית הראשי.
ב-2019, אחת מנכדותיו של רוברט קנדי, סוירשה קנדי היל, בת ה-22, מתה ממנת יתר באחד מבתי המגורים במתחם.
הבית המרכזי, ששימש את ג'וזף היה הגדול מבין השלושה שהוקמו במתחם, הבית מוקף במדשאות ובגנים מטופחים והוא פונה לעבר האוקיינוס האטלנטי בקומה הראשית יש סלון, חדר אוכל, מטבח, מזווה רחב ידיים, חדרי שירות וחדר השינה שג'ון השתמש בו לפני שרכש בית משלו במתחם.
בקומה השנייה יש שישה חדרי שינה, חדר תפירה, חדר אריזה וארבעה חדרי שינה של משרתים.
לבית יש גם עליית גג.
המרתף מכיל בית קולנוע פרטי ואולם המכיל בובות מכל רחבי העולם.
הבובות היו שייכות לג'וזף והוענקו לו ממספר מכרים שונים בתקופתו כשגריר האמריקאי בממלכה המאוחדת.
בחצר הבית יש בריכת שחייה סגורה, מגרש טניס, מוסך היכול להכיל ארבע מכוניות, ושני בתי הארחה לאורחים.
מתחרים הוא סרט ספורט ודרמה-קומית רומנטית אמריקאי שבוים על ידי לוקה גואדאנינו על פי תסריט מאת ג'סטין קוריצקס.
בסרט מככבים זנדאיה, ג'וש אוקונור ומייק פייסט, ועלילתו עוקבת אחר אלוף גראנד סלאם בטניס שמתחרה במהלך סבב ה-ATP צ'לנג'ר מול אהובה לשעבר של אשתו.
הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית ב-26 באפריל 2024, תחת הפצתה של "מטרו גולדווין מאייר".
לאחר שאלוף גראנד סלאם בטניס נוחל רצף הפסדים, מחליטה אשתו והמאמנת שלו לרשום אותו לסבב ה-ATP צ'לנג'ר, לקראתו הוא מגלה כי יתחרה מול אהובה לשעבר.
מייק פייסט – ארט דונלדסון
בפברואר 2022, נמסר כי חברת ההפקות "מטרו גולדווין מאייר" נתנה אור ירוק להפקת הסרט, אותו התעתד לביים לוקה גואדאנינו ואליו לוהקו זנדאיה, ג'וש אוקונור ומייק פייסט לכיכוב בתפקידים ראשיים.
בנוסף, להשתתפותה בצוות השחקנים, זנדאיה לקחה חלק בהפקת הסרט.
בריאיון ל-"Colider" שנערך בשנת 2022, ציטט גואדגנינו את התסריט של קוריצקס ואת המוטיבציה של איימי פסקל וזנדאיה כהשראה להפקת הסרט.
צילומי הסרט החלו ב-3 במאי 2022 בבוסטון, שם הוציאה הפקת הסרט הודעת ליהוק לתושבים המקומיים עבור גילום טניסאים וניצבים כלליים, התקיימו בסביבות השכונות בק ביי ובמזרח בוסטון ועליהם הופקד צלם הקולנוע סייומבו מקדיפרום.
צילומי הסרט הסתיימו ב-26 ביוני 2022.
כהכנה לתפקידה, בילתה זנדאיה שלושה חודשים באימונים עם שחקן הפרו-טניס לשעבר שהפך למאמן, בראד גילברט.
בנוסף, שימש ג'ונתן אנדרסון, המנהל הקריאייטיב של מותג היוקרה הספרדי "Loewe", כמעצב התלבושות.
גואדאנינו ביקר את זנדאיה על הסט של "חולית: חלק שני" (2024) על מנת להשלים עבודות הקלטות דיאלוג מחדש עבור הסרט.
בנוסף, על הלחנת הפסקול עבור הסרט הופקדו המלחינים טרנט רזנור ואטיקוס רוס חלק, לאחר שעבדו בעבר עם גואדאנינו על הסרט "עצמות והכל" (2022).
עבודות הפוסט-פרודקשן הסתיימו באפריל 2023.
במקור, התעתד הסרט לעלות לאקרנים ב-11 באוגוסט 2023, ובהמשך ב-15 בספטמבר 2023. בנוסף, התעתד הסרט לעלות לאקרנים בבכורה עולמית כסרט הפתיחה של פסטיבל הסרטים של ונציה, אך הקרנתו בפסטיבל בוטלה על ידי "אולפני אמזון" ו"מטרו גולדווין מאייר" עקב שביתת אמני הטלוויזיה והרדיו.
על אף שאולפני "האחים וורנר" משמשת כמפיצתה הבינלאומית של הסרט, הסרט לא יעלה לאקרנים בבתי הקולנוע הצרפתיים ויופץ ישירות לפלטפורמות שירות הזרמת המדיה "פריים וידאו" המקומיות.
בנובמבר 2024, פורסם שזנדאיה תקבל פרס הכרה מיוחד בטקס פרסי גות'הם עבור הופעתה בסרט.
פרס Spotlight Tribute מוענק על "מאמצים פנומנליים של יחידים בקולנוע וטלוויזיה שכבשו את תשומת הלב של קהל עולמי".
מנהל Gotham Film & Media Institute, ג'פרי שארפ, ציין את ההופעה "המרתקת" של זנדאיה ואת הישגיה בקולנוע ובטלוויזיה, כולל תפקידה בסרטי "חולית" ובסדרה "אופוריה".
"מתי הפכנו ליהודים – ואיך נוצרו הדתות המונותאיסטיות" הוא ספר מאת חוקר המקרא וההיסטוריון יגאל בן-נון אשר יצא לאור בהוצאת כנרת-זמורה בשנת 2023.
הספר עוסק בקריאה ביקורתית של ספרי הברית החדשה, המשנה, התלמוד והקוראן, בניסיון לשרטט את שלבי ההתפתחות של שלוש הדתות המונותאיסטיות.
בספר יש ניסיון לענות על כמה שאלות מרכזיות: האם היהדות הרבנית נוצרה בהשפעת הנצרות?
האם דמויות מרכזיות בספרות הרבנית הומצאו לצורך חיזוק הנרטיב הרבני?
בן-נון מעלה טענה בספרו כי אחרי המרד הגדול נגד רומי וכתיבת ספריו של ההיסטוריון יוסף בן מתתיהו בשלהי המאה ה-1 לספה"נ, במשך תקופה של אלף שנים לערך, אין עדויות היסטוריות מהימנות על היהודים.
בספר עוסק בן-נון בשאלת היסוד של מועד התהוות היהודים בעולם, אחרי התקופה העתיקה בה חיו ישראלים ויהודאים על אדמתם.
הוא מבחין בטרמינולוגיה של עידן קורבנות הדם במקדשים לבין דת במובן הנוצרי.
הספר מעלה תמיהות בדבר העדיפות שעולמנו מעניק למונותאיזם לעומת הפוליתאיזם ומבחין בין אמונה לציות וקיום מצוות.
הספר העוסק באופן משולב בעולם ההלני-רומי, בהולדת הנצרות, בעולם חכמי התלמוד ובהתהוות הקוראן והאסלאם, פחות שכיח בשל ההפרדה הדיסציפלינרית הקיימת לרוב בתחומים אלה בעולם האקדמי.
נקודת המבט של בן-נון היא שונה מבחינה זו: הספר כולל אבחנות חדשות שלא נידונו עד לכתיבת הספר בצורה מפורטת במחקר.
בן-נון מתבסס על מספר רב של מחקרים עדכניים בעולם, כדי לשחזר את תהליך התהוות היהודים, תוך התבססות על הטקסטים המקוריים מן התקופה העתיקה.
נקודת המוצא של המחבר מנוגדת למגמת ההישענות על מסורת ועל נרטיבים, שרווחים לעיתים במחקר ללא ביקורת מדעית.
ספרו עוסק בתולדותיה של תקופת מעבר ששינתה את פני העולם ואת עולמם של היהודים בפרט.
עיקר מחקרו עוסק בהיסטוריוגרפיה של שלוש יצירות: האחת, ספרות חכמי התלמוד שניתקה את היהודאים מפולחן הקורבנות הכוהני של תקופת המלוכה והתאימה במידה רבה את חיי היהודים למציאות זמנם.
השנייה, בוחנת מחדש את כתבי הברית החדשה ששינו את פני העולם ההֶלֶני-רומי.
המקור הספרותי השלישי הוא הקוראן וההבדל בינו לבין המסורות המוסלמיות.
המעבר מיהודאים ליהודים בתקופה ההלנית
עוד לפני פרוץ המרד הגדול נגד הרומאים בשנת 66 לספירה, שררה בקרב היהודאים תחושת מועקה.
המאבק החריף שעימת את תומכי המרד עם המתנגדים לו יצר מצוקה שהצמיחה את תופעת המשיחים בעיני עצמם, שהבטיחו לגאול את העם מן הכובש הזר.
רבים הרגישו שהמצב כה גרוע שהעולם עומד לפני סיומו אחרי מלחמת גוג ומגוג.
היסטוריונים ראו תופעה מיסטית זו כאסכטולוגית ואפוקליפטית.
הציפייה למשיח התבדתה והיהודאים חוו משבר תאולוגי מטלטל.
משבר זה יצר בסיכומו של דבר את הדתות המונותאיסטיות.
המעבר בין עם טריטוריאלי לבין מיעוט דתי לא התרחש רק בעקבות כיבוש ירושלים בידי טיטוס.
התהליך החל זמן רב קודם לכן, עם הקמתה של העיר אלכסנדריה בשנת 331 לפנה"ס.
זהו תאריך רב חשיבות שממנו החלו להיווצר מרכזים יהודאיים חשובים בעולם שהפכו לתופעה תרבותית ייחודית במינה, ספוגה בתרבות הֶלֶנית ובמקורות עבריים עתיקים.
זו למעשה הייתה הגירה מרצון למוקדי התרבות בעולם היווני-רומי.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 ביצעו חוקרי הנצרות תפנית בהתייחסותם לישו ההיסטורי, והחזירו אותו לארץ ישראל ולרקע התרבותי של היהודאים בתקופה הרומית.
החוקרים התעמקו יותר בספרות התקופה, בעיקר במגילות מדבר יהודה, ובזרמים הרעיוניים שנפוצו בקרב היהודאים-ההֶלֶנים.
לטענת המחבר, הנצרות לא החלה בחייו של ישו, גם לא בימי חיבורה של הברית החדשה.
עד לראשית המאה ה-6 לספירה קשה היה להבחין בין חסידי ישו לבין שאר היהודאים.
האווירה האסכטולוגית-משיחית העסיקה את כלל הזרמים הרעיוניים והפוליטיים של התקופה.
קריאה ביקורתית של הברית החדשה מעלה שאלות ותמיהות.
איך עלינו להבין את הכפשת דמותו של ישו בבשורות?
האם מחברי הבשורות ידעו דבר ממשי על חייו?
מה ידוע לנו על ישו ההיסטורי?
האם דמותו האמיתית היא של מכשף עממי או של מנהיג פוליטי?
האם היה מורד או נביא?
תארים אלה יחדיו אינם יכולים להגדיר אדם אחד.
כמו כן, האם יהודה איש קריות, שמעון מקירנה, יוסף הרמתי ויהושוע בר אבא הם דמויות ראליות או שחקני משנה בסצנה התיאטרלית של הצליבה?
מה קרה לחבורתו של ישו למחרת צליבתו?
למה איגרותיו לא מוזכרות בספר מעשי השליחים?
למה פאולוס אינו מזכיר באיגרותיו את התגלות ישו אליו בדרך לדמשק?
יגאל בן-נון מנסה להשיב על שאלות אלה ותולה את המענה ברמת הוודאות בהתייחס לזמן המדויק של כתיבת ספרי הברית החדשה.
הפרק על ספרות חז"ל דן במעמדם של החכמים לעומת יהדות בתי הכנסת, ולקבוצת חסידי ישו.
הוא בוחן את סוגיית ההיסטוריוגרפיה של ספרות חז"ל ומתייחס להצעות למועד חיבורה.
חז"ל, לטענת המחבר לא היו אלא קבוצה שולית שלא הנהיגה את הקהילות, ורוב היהודים אימצו מרצון את התרבות הפוליתאיסטית ההלנית.
מחקר זה עוסק בשאלה האם ספרות חז"ל יכולה ללמד אותנו דבר ממשי על קורות היהודים בעולם.
חוקרים רבים פתרו את הבעיה בהפיכת אגדות המשנה והתלמוד להיסטוריה.
אך מחברי התלמוד עצמם הזהירו בהתמדה את קוראיהם לא להאמין לאגדות ולשם כך נקטו בהגזמות ובמעשים על טבעיים בהנחה שככל שהאגדה תהייה פרועה וחסרת הגיון כך הקורא יבין שהיא נועדה רק לטלטל את דמיונו ולשעשע אותו.
נשאלת השאלה האם חז"ל האמינו באגדות שהם בעצמם כתבו?
האם 2400 החכמים בתלמוד הן דמויות לצרכים נרטיביים?
האם הלל ושמאי, יוחנן בן זכאי, יהודה הנשיא, רבי עקיבא ורבי שמעון בר יוחאי הן דמויות היסטוריות או תחליפים ספרותיים בהיעדר מקורות היסטוריים?
מה ידעו חז"ל על עברם ההיסטורי?
האם הם השלימו עם עבודת האלילים?
מתי התלמוד הפסיק להיות תורה שבעל פה?
הכרונולוגיה של שרירא גאון, שחי במאה ה-10, קובעת שיהודה הנשיא "ערך" את המשנה ורב אשי ורבינא "ערכו את התלמוד בעל פה".
האם אפשר לערוך בעל פה חומר שאינו כתוב?
האם צריך לקבל ללא ביקורת כרונולוגיה זו?
האם היא יכולה לספק תשובה על זהות מחברי התלמוד?
הספר מציב שאלות ש"ביקורת התלמוד" נמנעת מעיסוק בהן, והכותב גורס כי להערכתו דמויות חז"ל בתלמוד, כולל רבי יהודה הנשיא, רבי עקיבא ורבי אליעזר, אינן אלא דמויות בדיוניות לצרכים נרטיביים, וכי אגדות חז"ל לא נתפסו כאמת היסטורית בתקופה בה נכתבו.
לטענת המחבר, כותבי ספרות זו לא היו חשופים למקורות מידע היסטוריים.
הפרק עוסק בעיקר בסוגיית ההבדל בין טקסט כתוב למסורות שבעל פה.
האם התורה שבעל פה נכתבה לפני המאה ה-10 והאם דיוניה ההלכתיים יכלו להשתמר בעל פה מאות שנים.
כדי להשיב לשאלה זו יש לדעת המחבר לדון בשאלת מועד חיבורה של ספרות זו.
ברם, לטענת המחבר, שאלת ההיסטוריוגרפיה של "התורה שבעל פה" לא העסיקה את חוקרי התלמוד.
חוסר ההכרעה בין מסורת שבעל פה לבין יצירה כתובה מאפיינת את חוקרי התלמוד אך חוקרי התלמוד נמנעים לרוב מלהכריע בנושא ומשתמשים במונחים "כתיבה", "חיבור", "עריכה" או "חתימה" גם כאשר הם מציינים שכוונתם היא לחומר שלא הועלה על הכתב.
לטענת המחבר, הם מעדיפים ליצור עמימות סביב הנושא כדי לא לסתור מסורות מקובלות.
לטענת חוקרים אחדים, ההיסטוריה כלל לא עניינה את חז"ל אלא רק שאלות הלכתיות.
הפרק עוסק בשאלה האם היהדות הרבנית נוצרה בהשפעת הנצרות והאם התורה שבעל פה יכולה הייתה להיכתב לפני המאה העשירית.
בן נון מייחס את ראשית הפצת התלמוד לתקופה שלאחר מסע הצלב הראשון.
אמנם ישנן התייחסויות לתלמוד במגוון מקורות מארצות שונות, הקדומים יותר מתקופה זו ומקובלים במחקר כאותנטיים.
בין מקורות אלה, ישנם שאלות שנשלחו לגאוני בבל מארצות מרוחקות לגבי פרשנות התלמוד, למעלה ממאתיים שנה לפני תקופה זו.
הספר מסתיים בתיאור המונותאיזם הקדם אסלאמי בקדמת אסיה, בדרום תימן ובאתיופיה.
הוא מפריך את אגדת התייהדותם של שבטים ברברים, ואת טענת יהדותה של המלכה דהיה אל כהינה גיבורת המאבק בכובש ממזרח.
הוא מבחין בהיעדרם של מוחמד והעיר מכה בקוראן.
הוא בוחן את שאלת מקום חיבורו של הקוראן ומזהה את מקורו הגאוגרפי והתרבותי בתוך התרבות הארמית-סורית נוצרית.
לאור ריבוי הדמויות המקראיות בו ונוכחותם הבולטת של ישו ומריה נשאלת השאלה האם הקוראן הוא יצירה אסלאמית והאם נכון לומר שהכיבושים בקדמת אסיה ובצפון אפריקה הם כיבושים ערביים.
בספר אין אזכור על יהדות אירופה כי לדעתו אין מידע מספק על ראשית הופעתם המסיבית של יהודים בדרום אירופה, בצפון מזרחה ובקהילות שפייר, וורמייזה ומגנצה עד למסעות הצלב, מלבד המרכזים הגדולים של יהודי צפון אפריקה במצרים, בקירנאיקה ובקרתגו הרומית.
בהיעדר מידע ממשי על היהודים מחוץ לאזורים אלה פנו חוקרים אחדים לסיפורי אגדה בדבר התייהדותם של תושבי ממלכת הכוזרים, אך האגדה הכוזרית לא הובילה לשום פתרון סביר.
לטענת החוקר בן-נון האנושות לא אוהבת דפים ריקים בתולדותיה.
היסטוריונים חוששים מהעדר רצף בתיאור העבר.
הצימאון לדעת כה גדול שחוקרים שונים לא מהססים להפוך ניחושים חסרי בסיס תיעודי להיסטוריה.
כך להערכת המחבר עשו מחברי הבשורות אחרי מותו של ישו, כיוון שלא ידעו דבר וודאי על חייו, מלבד צליבתו.
כך עשו מחברי התלמוד כאשר יצרו דמויות נפלאות ואכלסו בהן את עברם, כך עשו המוסלמים שלא ידעו דבר על מוחמד ההיסטורי ונאלצו להמציא מאות ואלפי חדית'ים כדי לאכלס בהם את מורשת נביאם.
על הספר נכתבו מספר ביקורות בפלטפורמות שונות על ידי חוקרים ואנשי תרבות שונים ביניהם ההיסטוריון יגאל לוין והאוצר יונתן הירשפלד.
אחרי פרסום מאמרו של בן-נון במוסף לספרות של הארץ "האם הקוראן הוא יצירה מוסלמית?" שמתייחס לפרק האחרון בספר, יזמו 17 מזרחנים מן האוניברסיטה העברית, ב-20 באוקטובר 2022, עצומה נגד בן-נון בטענה שספרו רצוף טעויות עובדתיות שמעידות על חוסר הכרות עם הקוראן ועם המחקר בתחום.
מתחת לכיפה השקופה הוא רומן מדע בדיוני פוליטי משנת 2009 מאת הסופר האמריקאי סטיבן קינג.
זהו הספר ה-58 שפרסם קינג, וזהו הרומן ה-48 שלו.
הרומן מתמקד בעיירה קטנה במיין, ומספר סיפור מורכב, רב-דמויות, ופרספקטיבות מתחלפות, על האופן שבו תושבי העיירה מתמודדים עם האסון של ניתוק פתאומי מהעולם החיצון על ידי מחסום זכוכית בלתי עביר ובלתי נראה, שנראה כנופל מהשמיים והופך את הקהילה לעיר בעלת כיפה.
הרומן מתרחש במשך שמונה ימים, בין 21 ל־28 באוקטובר 2017.
ב־21 באוקטובר, בשעה 11:44, העיירה הקטנה צ'סטר'ס מיל שבמדינת מיין שבארצות הברית מנותקת בפתאומיות מהעולם החיצון באמצעות כיפה שקופה, חצי־חדירה ובעלת צורה כיפתית, שמקורה אינו ידוע.
הופעת הכיפה גורמת מיד לפציעות ולמוות, ולוכדת בעיירה את קפטן הצבא לשעבר דייל "ברבי" ברברה, שהיה בדרכו לעזוב את המקום בעקבות סכסוך מקומי.
מפקד המשטרה, הווארד "דיוק" פרקינס, נהרג כאשר קוצב הלב שלו מתפוצץ בהתקרבות לכיפה.
ג'יימס "ביג ג'ים" רֶני, סגן ראש המועצה המקומית ויריבו של דיוק, מנצל את המשבר כדי להשתלט על העיירה.
הוא ממנה את מקורבו הבלתי־כשיר פיטר רנדולף למפקד המשטרה, ומרחיב את הכוח המשטרתי באמצעות מועמדים מפוקפקים, בהם בנו ג'וניור וחבריו.
ג'וניור סובל ממיגרנות קשות הנגרמות מגידול מוחי לא מאובחן, הפוגע בשפיותו; מבלי שאביו יודע זאת, הוא כבר רצח שתי צעירות עם הופעת הכיפה.
מחוץ לכיפה יוצר קולונל ג'יימס או' קוקס קשר עם ג'וליה שומוויי, עורכת העיתון המקומי, ומבקש ממנה להעביר לברבי הוראה לפעול כסוכן ממשלתי למציאת מקור האנרגיה של הכיפה, המשוער להימצא בתוך העיירה.
בצו נשיאותי מוחזר ברבי לשירות צבאי, מקודם בדרגת כבוד לקולונל, ומוענקת לו סמכות רשמית בעיירה – צעד המעורר התנגדות חריפה מצד ביג ג'ים ותומכיו.
במקביל מגלה ברנדה פרקינס, אלמנתו של דיוק, קובץ המפליל את ביג ג'ים בפעילות פלילית.
בעוד ביג ג'ים מלבה פחד ואי־שקט כדי לבסס את שלטונו, ברבי, ג'וליה ותושבים נוספים מנסים למנוע הידרדרות.
לאחר עימותים חוזרים, ברבי מופלל ונעצר באשמת רציחתם של מספר תושבים, בהם כומר המעורב בהלבנת כספים עבור ביג ג'ים וברנדה עצמה — שניהם נרצחו למעשה בידי ביג ג'ים.
בזמן שברבי כלוא, מאתרים תושבים אחרים באמצעות מונה גייגר מתקן מסתורי בחווה נטושה, שמקורו נראה חוץ־ארצי.
שלטונו של ביג ג'ים הופך אלים יותר, עד שתושבים פורצים את הכלא ומשחררים את ברבי, תוך הריגת ג'וניור רגעים לפני שהוא עומד לרצוח אותו.
קבוצת ההתנגדות נמלטת לחווה הנטושה, שם נוגעים אחדים במתקן וחווים חזיונות.
הם מסיקים שהכיפה הוצבה בידי יצורים חוץ־ארציים המכונים "ראשי עור" ("ערצופים", בתרגום העברי), וכי מדובר ביצורים צעירים המשתמשים בבני האדם כמעין "חוות נמלים" לשם בידור.
במהלך "יום מבקרים", שבו תושבים מחוץ לכיפה יכולים להיפגש עם הכלואים בתוכה, שולח ביג ג'ים כוח משטרתי להשתלט מחדש על מעבדת מתאמפטמין ועל מאות מיכלי פרופאן המאוחסנים בה.
העימות מדרדר לקרב יריות, שבסיומו מפוצץ אחד המעורבים (סם "שף" בושי) את המתקן.
הפיצוץ, בשילוב הפרופאן והכימיקלים, יוצר סופת אש רעילה שמחריבה את רוב העיירה.
למעלה מאלף מתושבי צ'סטר'ס מיל נהרגים בשידור חי, והנותרים הולכים ומתים מחנק האוויר הרעיל.
בין השורדים: קבוצת הפליטים בחווה, ילד חקלאי יתום המסתתר במרתף, וביג ג'ים עצמו במקלט אטומי.
ביג ג'ים רוצח את עוזרו במאבק על החמצן, אך מת זמן קצר לאחר מכן כאשר הזיות גורמות לו לברוח אל האוויר הרעיל.
ברבי וג'וליה פונים למתקן הבקרה ומתחננים בפני שוביהם לשחררם.
ג'וליה מצליחה ליצור קשר עם אחת מהיצורים, ומשכנעת אותה בחמלה כי בני האדם הם יצורים תבוניים בעלי חיים ממשיים.
הכיפה מתרוממת ונעלמת, האוויר הרעיל מתפזר, ומה שנותר מצ'סטר'ס מיל משתחרר.
דייל "ברבי" ברברה – סגן בצבא ארצות הברית לשעבר (המכונה תחילה בטעות קפטן), שהפך לנווד לאחר פרישתו מהצבא.
בעת הופעת הכיפה הוא נמצא בסמוך לשוליה, עד לאירוע שבו בעל־חיים נחתך לשניים לנגד עיניו.
ברברה ניסה לעזוב את העיירה לאחר עימות עם ג'וניור רני וחבריו.
בהמשך נבחר בידי ממשלת ארצות הברית לנהל את צ'סטר'ס מיל, לאחר שהוחזר לשירות פעיל וקודם לדרגת אלוף־משנה, בין היתר על סמך דו"ח חיובי של ג'ק ריצ'ר.
מינויו מגביר את המתיחות בינו לבין ביג ג'ים וג'וניור, שמפלילים אותו ברציחות שביצעו.
דייל הוא אחד מ־26 השורדים מהכיפה.
ג'וליה שומוויי – עורכת ובעלת העיתון המקומי "הדמוקרט", אישה צינית ועצמאית, אף שהיא מזוהה פוליטית כרפובליקנית.
משמשת כמתווכת בין קולונל קוקס לברבי באמצעות הטלפון הנייד שלה.
בינה לבין ברבי מתפתח קשר רומנטי.
מגיעה ממשפחה של אנשי תקשורת, ויועדה להצלחה מגיל צעיר.
בריונות שחוותה בילדותה ששיאה נגמר בעימות, שינה את מסלולה האקדמי, אך גם מסייע לה בהמשך לגיבוש התוכנית לסיום המשבר.
ג'ולייה היא אחת מ־26 השורדות.
ג'יימס "ביג ג'ים" רני – סגן ראש המועצה המקומית, צמא־כוח, המבוסס חלקית על דמותו של דיק צ'ייני.
בעל סוכנות רכב משומש ומעבדת מתאמפטמין מהגדולות בחוף המזרחי.
לאחר מותו של מפקד המשטרה הופך לשליט בפועל של העיירה, תוך שליטה באנדי סנדרס ובפיטר רנדולף.
רני רוצח מספר דמויות מרכזיות ואחראי בעקיפין למותם של רבים אחרים.
מת ככל הנראה מהתקף לב ומאוויר רעיל, זמן קצר לאחר שיצא מהבונקר הגרעיני.
ג'יימס "ג'וניור" רני – בנו האלים והבלתי יציב של ביג ג'ים.
לאחר מינויו כ"סגן מיוחד" מגייס שוטרים נוספים עבור אביו.
סובל מגידול מוחי המתחזה למיגרנות, ההופך אותו בהדרגה לפרנואיד ופסיכופתי.
רוצח את אנג'י מקיין ואת דודִי סנדרס, ובהמשך גם שוטרים נוספים.
נהרג לבסוף בידי ג'קי ווטינגטון.
אריק "ראסטי" אוורט – עוזר רפואי רחום בבית החולים המקומי.
נשוי לשוטרת לינדה אוורט ואב לשתי בנות.
לאחר מות הרופא המקומי מטפל בפצועים רבים תוך שמירה על קור רוח.
נעצר לאחר שאיים על ביג ג'ים, אך נמלט ומסייע להתנגדות.
אריק הוא אחד מ־26 השורדים.
ג'וזף "ג'ו הדחליל" מקלאצ'י – נער בן 13, בוגר וחכם לגילו.
אחד הראשונים לנסות להבין את מקור הכיפה.
מארגן מחאה ליד הכיפה ומסייע לברבי באיסוף ותיעוד מידע, כולל במהלך ניסיון הצבא להשמיד את הכיפה.
ג'ו הוא אחד מ־26 השורדים.
ברנדה פרקינס – אלמנתו של מפקד המשטרה דיוק פרקינס.
חושפת קבצים המפלילים את ביג ג'ים בפעילות פלילית.
פרנק דלספס – חברו של ג'וניור וארוסה של אנג'י מקיין.
משתתף באונס קבוצתי של סמי בושי.
נורה למוות בידי סמי בבית החולים.
קרטר ת'יבודו – חברו החכם והמסוכן של ג'וניור.
משמש לזמן קצר כשומר הראש של ביג ג'ים.
נרצח בידי ביג ג'ים במקלט לאחר מאבק על החמצן.
מלווין סירלס – חבר נוסף של ג'וניור, משתתף באונס סמי בושי.
ג'ורג'יה רו – בת זוגו של קרטר, סגנית מיוחדת ומשתתפת באונס.
נרצחת בידי סמי בושי כנקמה.
אנדי סנדרס – ראש המועצה המקומית, אלמן ואב לדודי סנדרס.
לאחר מות בתו מדרדר להתמכרות לסמים ולבסוף מת בפיצוץ שיזם יחד עם "השף".
פיל "השף" בושי – מואשם בבישול כמויות אדירות של קריסטל מת' בתחנת רדיו נוצרית, ומכאן שמו.
אחראי לפיצוץ ההמוני שהחריב את העיירה וגרם למותם של רבים, כולל עצמו.
פיטר רנדולף – מפקד המשטרה שמונה בידי ביג ג'ים, חסר יכולת וקל לשליטה.
אולי דינסמור – נער ששורד את השריפה הגדולה בהסתתרות במרתף תפוחי אדמה עם מכל ומסכת חמצן.
רומיאו "רומי" ברפי – בעל חנות כלבו, מסייע בחילוץ ברבי וראסטי ובהגעה למתקן החייזרי.
ג'קי ווטינגטון – שוטרת שפוטרה, מסייעת לבריחה מהכלא והורגת את ג'וניור.
פייפר ליבי – כומר קהילתי שאיבדה את אמונתה באל.
לינדה אוורט – שוטרת ואם לשתי בנות, פוטרה בשל נישואיה לראסטי.
ת'רסטון מרשל – פרופסור ורופא זמני.
מת מחנק זמן קצר לפני הסרת הכיפה.
קרולין סטרג'ס – בת זוגו של מרשל.
אליס אפלטון – אחותו של איידן, מטופלת בידי מרשל וקרולין.
איידן אפלטון – אחיה הצעיר של אליס.
מת מחנק לפני הסרת הכיפה.
סמי בושי – אשתו של פיל.
נאנסת בידי מספר שוטרים, נוקמת בהם ומתאבדת.
אנג'י מקיין – מלצרית וארוסתו של פרנק.
לסטר קוגינס – כומר קנאי המעורב בסחר הסמים של ביג ג'ים.
פרדי דנטון – שוטר קיצוני, רוצח מספר דמויות.
דודי סנדרס – בתו של אנדי.
רוז טוויצ'ל – בעלת בית הקפה המקומי ומעסיקתו של ברבי.
אנדראה גרינל – סגנית ראש המועצה, חושפת את תיק "ויידר" נגד ביג ג'ים.
ארני קאלברט – סבו של נורי.
מסייע בבריחת ברבי ומת מחנק.
סטייסי מוגין – מוקדנית משטרה שתכננה לסייע לברבי.
"סלופי" סם ורדרו – שיכור העיירה.
מסייע ליצירת הקשר עם החייזרים ומת לאחר הסרת הכיפה.
בני דרייק – חברו של ג'ו.
"אודרי" אוורט – כלבת המשפחה.
נורי קאלברט – חברתו הקרובה של ג'ו.
קולונל ג'יימס קוקס – מפקדו לשעבר של ברבי, אחראי על הפיקוח מחוץ לכיפה.
שורדים אנושיים נוספים: דאוגי טוויצ'ל, ג'יני טומלינסון, ג'ינה בופאלינו, הארייט ביגלו, ג'אנל וג'ודי אוורט, פיט פרימן, טוני גואי, קלייר מקלאצ'י, ג'ואני קאלברט, אלווה דרייק, וולטר הקטן בושי וליסה ג'יימיסון.
גם הכלב הוראס, כלבה של ג'וליה שומוויי, שורד.
בינואר 2008 צוטט סטיבן קינג במגזין טיים, שאמר כי עם הרומן הבא שלו הוא "יהרוג הרבה עצים".
הטיוטה הראשונה הושלמה בסוף אוגוסט 2008, ומשקל דפי הטיוטה הוא 8.6 ק"ג.
קינג ציין שהספר כפול בגודלו מרומן קודם שלו, דומא קי, וכולל יותר מ־1,500 עמודי טיוטה, ומתמודד עם סוגיות דומות לאלו שבהעמדה, אך בצורה אלגוריתית יותר.
קינג כינה את הרומן "מאוד, מאוד ארוך", וציין כי ניסה פרויקט דומה בצעירותו אך היה גדול מדי.
קינג קרא קטעים מהטיוטה הראשונה באירוע קריאה בספריית הקונגרס ב־4 באפריל 2008, ששודר ב־C-SPAN במסגרת Book TV ב־4 במאי 2008.
"מתחת לכיפה השקופה" הוא חידוש חלקי של רומן שקינג ניסה לכתוב תחילה ב־1972 תחת אותו כותר ואז ב־1982 בשם "הקניבלים" ("The Cannibals").
לפי קינג, שתי הגרסאות הבלתי גמורות היו ניסיונות שונים להשתמש באותו הרעיון – כיצד אנשים מתנהגים כאשר מנותקים מהחברה שאליה שייכים.
גרסתו החדשה של "מתחת לכיפה החופשה" נכתבה ברצינות רבה יותר, והחומר המקורי שאבד, שוחזר מהזיכרון על בסיס הפרק הראשון בלבד.
"The Cannibals" ("הקניבלים") היה רומן מוקדם ובלתי גמור של סטיבן קינג מ־1982, שבו הוא ניסה לבדוק את רעיון הבידוד האנושי – מה קורה לאנשים כשהם נתקעים במקום סגור.
הספר תיאר דמויות הכלואות בבניין דירות, וכלל אלמנטים קומיים ומוזרים.
קינג חשב שיהיה משעשע אם הם יתחילו לאכול זה את זה, ותיאר את הרומן כ"בלתי רגיל".
החומר לא הושלם, וכלל כ־450 עמודים בכתב יד, אך פרק אחד ממנו שימש מאוחר יותר כבסיס לגרסתו הסופית והרצינית יותר של "מתחת לכיפה השקופה".
בדבריו בספר לב המאפליה מציין קינג כי הרומן המקורי החל להיכתב חמש שנים קודם לכן בשם "Under the Dome" ("מתחת לכיפה"), אך לא הושלם.
ב־15 בספטמבר 2009 פרסם האתר הרשמי של קינג עותק פקסימילי בן 61 עמודים מתוך "הקניבלים", הכולל את ארבעת הפרקים הראשונים.
ב־4 באוקטובר פורסמו 63 עמודים נוספים.