tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בניית בית הכנסת מתוארכת למחצית השנייה של המאה ה-14. בין השנים 1380 עד 1482 תועדו בעיר שופטים יהודים עצמאיים.
גזירות וינה בשנת 1421 לא פגעה ישירות בקהילות היהודיות של נויהאוזן ונויקירכן.
בשנת 1496 נאלצו יהודי נויקירכן לעזוב את העיר.
שליט המחוז נזקק לכספים למימון המלחמה נגד פלישת הטורקים לשטיריה ולקורינתיה, והאצולה הסכימה לספק מימון בתנאי שיוגלו כל היהודים משטיריה – ובכלל זה מנויקירכן.
בשנת 1504 הועבר הרובע היהודי כמתנה ממקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לאחוות היירונימוס.
סמטת היהודים שכנה ליד טחנת השוק שמכונה מיהלגאסה.
באותה שנה התלונן האב רומפלר ממנזר בנדיקטיני בפורמבך (בוואריה), שהיה הפטרון של כנסיית עליית מרים לשמים (נויקירכן), כי הכנסות המנזר היו גבוהות יותר כאשר יהודים התגוררו בעיר.
בשנת 1505 הוסב בניין בית הכנסת לפטרונות של כל הקדושים, ולפי מסורת אחרת הוסב ל"כנסיית שמעון פטרוס" (Simonikirche).
החל משנת 1738 חדל המבנה לשמש ככנסייה, ובמאה ה-19 וה-20 שימש כרפת של פונדק.
בשנת 1998, במהלך עבודות הריסה, נתגלה קיר אבן גס בגובה של כ-2 מטרים, שריד מבית הכנסת, ברחוב מיהלגאסה 2.
בית הכנסת הספרדי בבאניה לוקה (בבוסנית: Sefardska sinagoga u Banja Luki) היה בית כנסת שפעל בעיר באניה לוקה בצפון בוסניה והרצגובינה בין השנים 1880–1941. ב-1941 לאחר הפלישה ליוגוסלביה וכינון מדינת קרואטיה העצמאית, חולל בית הכנסת ונבזז.
בהמשך, הוחרב על ידי אנשי האוסטאשה.
בית הכנסת הספרדי נבנה בסגנון אדריכלי עות'מאני וכונה בלאדינו: "Il Kal Grande" "קהל גדול".
הוא שכן סמוך למרכז העסקים של הקהילה הספרדית.
לצד בית הכנסת הוקם מלדאר ובו למדו ילדי הקהילה.
במלדאר למדו תפילות ותנ"ך על ידי שינון, חלקם היו בבעלות פרטית של רבנים וחזנים והם נסמכו על תרומות ותשלומי הורים, כך שרק משפחות אמידות יכלו לשלוח את בניהם ללמוד.
במלדאר למדו ילדים בגילאי 4 – 12 אשר ישבו על מחצלות בכיתה צפופה.
הלימודים נוהלו בלאדינו, התבססו על שינון והמלדארי חסרו תנאי תברואה בסיסיים וכן ציוד הוראה.
לאחר חצי יום לימודים הועסקו התלמידים כשוליות בקרב אומנים מבני הקהילה.
בהמשך, כאשר התבסס השלטון האסטרו-הונגרי חלו תמורות בחינוך ובני הקהילה יצאו ללימודים גבוהים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה התגבר תהליך החילון והתמעט בהדרגה מספר המתפללים, שהיו בעיקרם בני הגיל השלישי.
בין השנים 1902–1919 כיהן כרב בית הכנסת מנחם רומנו, בכהונתו הראשונה כרב ראשי.
רומנו שהתחנך אצל אביו אברהם רומנו השמרן, נאלץ להסתגל בהדרגה לחידושי התקופה ולהתמודד עם מגמת החילון.
ב-1919 עבר לזאגרב, אך המשיך להגיע מעת לעת לניהול התפילות, בעיקר בחגי ישראל וזאת עד 1925. משנה זו לא היה לקהילה רב ספרדי במינוי קבע, ואת התפילות ניהל שליח הציבור מיכאל עטיאש.
ב-1941, במהלך מלחמת העולם השנייה לאחר הפלישה ליוגוסלביה והקמת מדינת קרואטיה העצמאית, חיללו ובזזו אנשי האוסטאשה את המבנה, ובהמשך העלו אותו באש והוא חרב לחלוטין.
לאחר השואה לא חודשה הקהילה.
במקום בו עמד בית הכנסת שוכן נכון ל-2025 מרכז קניות.
בית הכנסת הספרדי בזמון (בסרבית: Сефардска синагога у Земуну) היה בית כנסת ספרדי שפעל בעיר זמון אשר במחוז בלגרד שבסרביה בין השנים 1871–1941. ב-1944, במהלך מלחמת העולם השנייה נפגע המבנה קשות בעת הפצצת בלגרד של בעלות הברית, וב-1947 נהרס על ידי שלטונות יוגוסלביה.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל יוז'ף מרקס מבודפשט, אשר נסמך על מימון נכבד של חברת "מאטו רוסו ובניו" מווינה, באמצעות נציגם שמואל רוסו, ובחן מספר מבני ציבור וכנסיות מפוארות באירופה.
בית הכנסת תוכנן בסגנון אדריכלי רומנטי.
הבניין נחנך לקראת חג הפסח של 1871. למבנה הייתה ספינה מרכזית אחת עם אפסיס חצי-מעגלי, ושורות של חלונות קמורים שעוטרו בוויטראז'ים.
המבנה המפואר העיד על איתנותם הכלכלית של בני הקהילה בעידן פריחת הקהילה בתקופה האוסטרו-הונגרית.
הרב יהודה חי אלקלעי חנך את בית הכנסת ובמעמד החניכה נכחו גם ראש עיריית זמון, ומושל החבל מטעם האוסטרו-הונגרים הברון קריז'.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ב-17 באפריל 1944 נפגע המבנה קשות, וגגו קרס לתוכו בעת הפצצות כבדות שערכו בעלות הברית על בלגרד.
באוקטובר 1947 החליטה הרשות המקומית כי אין לבניין ערך והוא נהרס.
בית הכנסת זיכרון משכן שילה הוא בית הכנסת המרכזי של שילה, הבנוי בצורה שנועדה להנציח את מבנהו של משכן שילה.
מיקומה של שילה העתיקה בה שכן המשכן במשך 369 שנה, מזוהה בשילה הקדומה בתוך שטחו של היישוב בן זמננו מצד מערב.
זהו המבנה המונומנטלי, הסימבולי והבולט ביותר בהתיישבות הישראלית ביהודה ושומרון, ומשקף היטב את רוח התקופה שבה הוקמה התיישבות זו.
בשנת 1979 יזם עירא רפפורט, תושב שילה, את הקמת בית הכנסת, שיישא אלמנטים של משכן שילה.
הוא פנה לאדריכל זלמן דויטש מאלון שבות.
לאחר גיבוש התוכנית הצטרף לתכנון שותפו שמשון זלצמן.
הקירות החיצוניים של בית הכנסת עשויים אבן גיר ולא עצי שיטים ויריעות עור כמו במשכן במדבר.
השיטה היא כמו במשכן בשילה, כאשר במשכן היו העמודים מבחוץ עשויים אבן כפי שנכתב במסכת זבחים:
בפנים בית הכנסת מצופים העמודים בעץ כפי שהיה במשכן במדבר סיני.
בחזיתו הארוכה של בית הכנסת נבנו 20 עמודים ובממד הצר נבנו 8 עמודים - 6 באמצע ו-2 בצדדים, בדומה למספר הקרשים שהרכיבו את המשכן.
גובהם של העמודים כ-5 מטרים, גובה השווה ל-10 אמות - גובה הקרשים במשכן.
מספר העמודים בבית הכנסת תואם למספר הקרשים במשכן כפי שמוזכר בספר שמות:
בבסיס העמודים ניצבים אדנים, כאשר לכל עמוד שני אדנים, כשם שבמשכן היו שני אדנים לכל קרש.
גג בית הכנסת נעשה מיציקת בטון, דמוית יריעת עור, המקבילה ליריעות שכיסו את המשכן ואת משכן שילה.
ניתן להבחין ביציקת הבטון על הגג בעשרה חלקים, המקבילה לעשר היריעות שכיסו את המשכן.
העלייה לעזרת הנשים נבנתה כך שתדמה את מידותיו של כבש מזבח הנחושת שהיה בחצר המשכן.
במעלה הכבש, ישנן ארבע פינות עליונות בולטות, שמציינות את קרנות המזבח.
בדפנות החיצוניים של המעלה, סומן היסוד, בגובה אמה מהקרקע, (כחצי מטר) שהבדיל במזבח בין מקום זריקת דם של הקורבנות שונים.
בניגוד לכבש המזבח, המעלה לעזרת הנשים כולל מעקה, מסיבות בטיחותיות.
בשל אילוצי גובה, ממשיך מעלה שני, המתחבר ב-90 מעלות עם הכבש הראשון, עד למפלס עזרת הנשים.
ארון הקודש בבית הכנסת, המקביל לארון הברית, כאשר משני צדדיו הטבעות המיועדות לבדי הארון בהם נשאו בני ישראל את הארון כאשר נדדו עם המשכן במדבר סיני.
ארון הקודש נבנה כך שרק רגל אחת מייצבת אותו אל הקרקע, דבר המרמז על המדרש שארון הברית 'נשא את נושאיו' בעת מעבר הירדן בכניסת בני ישראל לארץ.
האדריכלים נמנעו מלעצב כרובים בדמות מלאכים, כפי שהיה במקור, והסתפקו בעיטור הנראה ככנפיהם הפרוסות של הכרובים.
בימת הקריאה בתורה במרכז האולם בנויה משיש, בדגם מזבח הזהב, אולם לא במידותיו למעט בגובה.
גובה הבמה שתי אמות וקו מפריד בין האמה העליונה לבין האמה התחתונה.
לא נבנו טבעות לבדים בצדדיו, כיוון שהן היו מקשות על מעבר המתפללים באולם.
גם הזר, שהיה עשוי זהב חסר, אך הקרנות שוחזרו, מעין ריבועים, בכל אחת מארבע הפינות.
המזבח הוא החלק התחתון של הבימה החלק העליון הוא שולחן לחם הפנים, שהוא בעצם השולחן שעליו מניחים את ספר התורה.
בנוסף לבימה נבנה גם עמוד לחזן גם הוא בצורת מזבח הזהב.
בכותל הפונה לירושלים (לכיוון דרום) מותקנים חלונות ויטראז' ובהם תמונות סמלי שבטי ישראל.
במאפיינים אלה שונה בית הכנסת ממשכן שילה, שפנה לכיוון מערב, ובכך גובר אופיו כבית כנסת (שנהוג להפנות את חזיתו לעבר ירושלים) על אופיו כדגם של המשכן.
על אחד העמודים בבית הכנסת ישנה מנורה דולקת, אם כי לא כדוגמת המנורה במשכן.
אובייקט בדמות שולחן הפנים טרם נבנה, אף כי הייתה תוכנית לבנות ארון לספרים בצורת השולחן ומדפי לחם הפנים.
תחת הגג פרוסים בדים מחוברים בלולאות, שמסמלות את כיסויי הבדים השונים למשכן, שכבת העורות הנקראת "המשכן" עליה נפרסו אחר כך השכבות "האוהל" ו"המכסה" הנראים מחוץ למבנה.
בין החלק המיועד למתפללים לבין החלק המוגבה שבו ארון הקודש, נבנו ארבעה עמודים המסמלים את העמודים שנשאו את הפרוכת, שהבדילה בין ההיכל לבין קודש הקדשים במשכן ובמקדש.
במקור הוויטראז' מורכב מ-6 חלונות כפולים, סך הכול 12 חלונות.
התמונה היא איחוד מלאכותי של החלונות.
את התמונות המקוריות אפשר לראות באתר התמונות בקישורים החיצוניים.
בית הכנסת "זיכרון משה", או שטיבלאך זיכרון מוישה הוא כינויו הנפוץ של בית הכנסת המרכזי "אהלי יעקב" בשכונת זיכרון משה בירושלים.
בית כנסת זה מפורסם בכך שהוא משמש כ"שטיבל", שמתקיימות בו תפילות ברציפות כמעט עשרים וארבע שעות ביממה ללא הפסקה.
מסיבה זו יכול כל אדם המקפיד על תפילה בציבור, למצוא מניין מאוחר לתפילת שחרית, מניין מוקדם לתפילת מנחה או מניין לתפילת ערבית באשמורת הבוקר.
בנוסף, מתקיימים בבית הכנסת שיעורי תורה רבים, בכל שעות היממה.
בית הכנסת מהווה אתר תיירות למעוניינים לצפות מקרוב בהווי החיים החרדי.
בית הכנסת נבנה בשנת ה'תר"ע (1910) במרכז שכונת זיכרון משה הירושלמית (כיום רחוב חפץ חיים 8).
תחילה הוא נקרא "אוהל יעקב" על שם התורם העיקרי של המבנה - יעקב דוד ברנט.
לוח זיכרון לזכרו של ברנט מספר כי הוא תרם 3,000 פרנק לבניית בית הכנסת.
השלמת מבנה עזרת הנשים בסך 40 לירות מצריות נתרמה על ידי יעקב יוסף ברוידא.
נוסח התפילה בבית הכנסת נקבע לנוסח אשכנז, כמנהג הפרושים, מייסדי היישוב האשכנזי הישן בירושלים.
עם השנים הפך שמו של בית הכנסת ל"אהלי יעקב".
חדרי תפילה נוספו בצמוד לאולם התפילה המרכזי, והחלו להתפלל בו ברציפות, מניין אחר מניין.
כיום קיימים עשרה חדרי תפילה וניתן למצוא בבית הכנסת מניינים לתפילת שחרית מלפני הנץ החמה ועד סמוך לחצות היום.
מיד לאחר מכן ניתן למצוא מניינים לתפילת מנחה, שנמשכים ברצף עד שקיעת החמה ואף לאחריה (במסגרת ההלכה שבו אדם שנאנס ולא התפלל יש לו 13.5 דקות לאחר השקיעה להתפלל מנחה).
בד בבד מתחילים המניינים של תפילת ערבית, אשר נמשכים עד סמוך לעלות השחר.
במניינים המתקיימים בית הכנסת המרכזי מקפידים על נוסח התפילה המקורי של בית הכנסת - נוסח אשכנז כמנהג הפרושים, ואילו בשאר תשעת החדרים, החזן יכול להתפלל לפי מנהגו.
בית הכנסת נודע שנים רבות בהיותו מקום דרשנות לדרשנים רבים, המפורסם שבהם הוא הרב שלום שבדרון שהיה דורש בו מדי ליל שבת.
הרב שבדרון נמנה עם "חברת עיתים לתורה", שתרמה את אחד מחדרי בית הכנסת.
דרשן מפורסם נוסף שהיה דורש בו, הוא הרב בן ציון ידלר, המגיד הירושלמי, שדרש גם בבתי כנסת אחרים בירושלים.
דרשן אחר שהיה דורש בבית הכנסת מדי שבת בשבתו היה הרב מרדכי דרוק.
בצמוד לבית הכנסת פועל "המרכז העולמי להפצת הדף היומי".
שיעורים בדף היומי נמסרים בבית הכנסת בכל שעות היממה, לצד שיעורים בנושאים נוספים.
מדי יום נלמדים למעלה מארבעים וחמישה שיעורי הדף היומי בחדריו השונים של בית הכנסת.
בשבתות ובחגים הרב הערשעל קרישבסקי מארח באופן קבוע לכל מי שצריך סעודות שבת וחגים באחד החדרים.
מתנהל על ידי בית הכנסת ארגון 'חסדי זכרון משה' שמציע שירותי אוכל, שתייה, הבדלה, ארבעת המינים, וכמה עוד שירותים הנצרכים.
בכניסה לבית הכנסת נמצאים בקביעות רוכלים ועניים המבקשים צדקה.
בבית הכנסת נמצאים גם חסרי בית שבהוראת הרב לא מוציאים אותם משם.
כרב בית הכנסת כיהן הרב ישראל יעקב פישר, ראב"ד העדה החרדית, עד לפטירתו בכ"ה באדר ה'תשס"ג.
אחריו כיהן בנו הרב אהרן פישר עד לפטירתו בו' בשבט ה'תשפ"ה.
בהלווייתו הכריז אחיו הרב יהודה פישר חבר בד"ץ העדה החרדית, כי בנו של הנפטר, רבי יהודה פישר, יתמנה לרב בית הכנסת.
בית הכנסת והמרכז למורשת היהדות ע"ש צימבליסטה שוכן באוניברסיטת תל אביב.
הוא הוקם ביוזמתם ובמימונם של נורברט ופולט צימבליסטה משווייץ, החברים בחבר הנאמנים של האוניברסיטה, ותוכנן על ידי האדריכל השווייצרי מריו בוטה.
המרכז הוקם במטרה להביא להבנה ולקירוב לבבות בין הזרמים השונים בעם היהודי ובישראל, כדברי האדריכל:
המבנה משמש בראש וראשונה את ציבור הסטודנטים ואת סגל האוניברסיטה, אך הוא פונה גם אל הציבור הרחב.
הוא שוכן בפינה הדרום-מזרחית של הרחבה המרכזית בקמפוס, כדי להבטיח את נגישותו לקהל.
שטחו של המבנה הוא 760 מ"ר, והוא הוקם בשנים 1997–1998. הוא עשוי בצורת שני מגדלים זהים שגובהם 13.5 מטר; המגדלים רבועים בבסיסם והם הופכים אט אט לעגולים.
במגדל המזרחי שוכן בית הכנסת ובמערבי אולם ההרצאות והכנסים.
אולם מבואה נמוך יותר מחבר בין שני המגדלים, והמבנה נדמה לספר תורה למתבונן בו מדרום ומצפון.
הציפוי החיצוני של המבנה עשוי מאבן בגוון אדמדם אשר הובאה מהרי הדולומיטים באיטליה, לאחר שניסיון להשתמש באבן ירושלמית לא הביא לתוצאה אסתטית.
הציפוי הפנימי של המבנה עשוי מאבן בגוון זהוב דמוי-עץ אשר הובאה מטוסקנה.
באולם ההרצאות 150 מקומות ישיבה והוא משמש לפעילות התרבותית של המרכז ולתפילה לא אורתודוקסית.
מולו שוכן בית הכנסת האורתודוקסי ובו ארון קודש העשוי מציפוי של אבן שוהם שהובאה מפקיסטן וסביבו רצועת שוהם המאפשרת חדירת אור יום.
מעל הארון חקוקה הכתובת "שויתי ה' לנגדי תמיד" ומשמאלו נר זיכרון מעוצב.
מעל אולם בית הכנסת תלויה מעין חופה בצורת ריבוע החופפת לשטח רצפת האולם, אך בשל גובהה היא נושקת לקירות המבנה שצורתם בגובה זה היא כשל עיגול רק בארבע פינותיה.
מושבי בית הכנסת ניצבים בשורות משני צדדיו, ומחיצה ניידת מבדילה את עזרת הנשים מיתר האולם.
בית הכנסת פעיל רק בימי חול והוא סגור בסופי שבוע ובחופשות אקדמיות.
במבנה פועלים גם חדר עיון קטן וחדר תצוגה.
בשנת 2022 המבנה נבחר כבניין לשימור על ידי ועדת השימור של עיריית תל אביב-יפו, המבנה "הצעיר" ביותר (24 שנים לאחר בנייתו) שזכה בישראל למעמד זה.
במרכז מתקיימות סדרות של שיעורים, הרצאות, ערבי עיון, דו־שיח, סימפוזיונים וקבוצות דיון וחשיבה בנושאים מגוונים ובבעיות הקשורות הן בהווי ובמסורת היהודית והן בזהויות היהודיות והישראליות.
במרכז נבחנות הזיקות שבין מורשת היהדות לבין החיים במדינה דמוקרטית מודרנית, בשאיפה להתמודדות עם שאלות אקדמיות ואקטואליות המעסיקות את החברה בישראל.
הדיונים מוצגים מזוויות מגוונות של התמחות מקצועית, משאיפה להתמודד עם קשת הגישות השונות בחברה היהודית ובחברה הישראלית.
בשנת 2018 הסופר עמוס עוז נשא במרכז הרצאה תחת הכותרת כל החשבון עוד לא נגמר כחלק מסדרת הרצאות יום ג' שעמדה בסימן 120 שנה לכינוס הקונגרס הציוני העולמי הראשון, וההרצאה זכתה לצפיות רבות ברשת.
לאחר מותו של עוז, ההרצאה עובדה גם לספר בשם זה כאשר בדיעבד הפכה להרצאה האחרונה שנשא עוז בחייו.
בית הכנסת הוא אורתודוקסי, נערכות בו תפילות קבועות מספר פעמים ביום, אך בשונה ממרבית בתי הכנסת בעולם הוא סגור בימי שישי ושבת, כאשר האוניברסיטה סגורה.
בית הכנסת משמש גם לעריכת טקסי נישואים ובר-מצווה לקהל הרחב.
בית הכנסת הראשי הישן במינכן שבגרמניה עמד ברחוב הרצוג-מקס שטראסה בלב מינכן.
ביוני 1938, חמישה חודשים לפני פרעות ליל הבדולח, היה המבנה אחד מבתי הכנסת הראשונים שנחרבו בגרמניה, בעידודו האישי של אדולף היטלר.
המבנה שבלט כבניין מונומנטלי בודד מוקף בשלשה רחובות, תוכנן על ידי האדריכל אלברט שמידט.
מראהו העוצמתי כמו גם מיקומו הבולט במרכז העיר מינכן, הדגישו את חשיבותו כמבנה ציבורי בחיים העירוניים במינכן של אותם ימים.
בשטח שבו עמד בית הכנסת ניצבת כיום כיכר לנבאך וחנויות, לאחר שהשטח נמכר בשנת 1999 לרשת הכל-בו הגרמנית Karstadt.
כספי המכירה שימשו לבניית בית כנסת ראשי חדש בעיר.
ביולי 2023, 85 שנה לאחר שנהרס, נמצאו חלקים מבית הכנסת בנהר האיזר ובהם לוח אבן, עליו חקוקים חלק מעשרת הדיברות.
בית הכנסת הקראי בירושלים הוא בית כנסת יהודי-קראי השוכן ברחוב הקראים, מול בית הכנסת תפארת ישראל ברובע היהודי בירושלים.
המבנה שוכן ב"חצר הקראים" שבה היו ממוקמים גם בור מים ומספר חדרי מגורים.
לפי המסורת המצויה בידי היהודים הקראים, בית הכנסת הוקם במאה ה-8, בידי ענן בן דוד הנשיא, לאחר שעלה לירושלים מבבל.
חוקרים בני זמננו חולקים על מסורת זו, וסבורים לאור מאפייניו הפיזיים של המבנה כי הוא הוקם מאוחר יותר.
חלקם סבורים כי הוא הוקם בראשית המאה ה-10, עת הגיעו ראשוני הקראים לירושלים, ואחרים סבורים כי הוקם עם חידוש הקהילה הקראית בירושלים לאחר כיבושה בידי צלאח א-דין ב-1187, במבנה מהתקופה הצלבנית.
במלחמת העצמאות נפגעה החצר ובית הכנסת נשדד אך לא נהרס, וקהילת היהודים הקראים ממצרים שילמה לערבי שהתגורר בעיר העתיקה תשלום קבוע עבור אחזקתו.
לאחר מלחמת ששת הימים נבנתה החצר מחדש ובית הכנסת שוקם ב-1977 ונחנך מחדש בשנת 1981.
בית הכנסת שוכן מתחת לפני האדמה, ואור יום חודר אל אולם התפילה משני חלונות מכוסים בזכוכית הקבועים בתקרתו.
לפי המסורת הקראית הותנתה בניית בית הכנסת בידי השליט המוסלמי בכך שלא יקבעו בו חלונות, כדי שקול התפילה לא ישמע מחוצה לו.
תקרת בית הכנסת מקומרת והאולם נחלק על ידי שני עמודים מסיביים לשני חללים שבכל אחד מהם ארון קודש.
הארון הדרומי מיועד לספרי תורה "רגילים", בעוד שבאחר שמור ספר תורה עתיק הכתוב על עור צבי, ואותו מוציאים המתפללים פעם אחת בלבד בשנה, בשמחת תורה.
על קירות האולם חרוטות שש כתובות הקדשה עתיקות, מתוך 13 שנמצאו בו בשנת 1928 בידי האדריכל יעקב פינקרפלד.
ב-22 בנובמבר 2016 נחנך בצמוד לבית הכנסת "מרכז מורשת בני מקרא" המנציח את תולדות העדה הקראית, מנהגיה וזיקתה לירושלים.
מרכז המורשת נבנה במשך כשלוש שנים על ידי הסטודיו לעיצוב "טוקאן" בסיוע כספי המדינה במטרה לשמר את מורשת הקראים בעיר.
מרכז המורשת בנוי בחללי תצוגה הבנויים זה על גבי זה והמעבר ביניהם הוא דרך גרמי מדרגות קטנים עד לפתחו של בית הכנסת, שהוא שיאו של הביקור במקום.
עיצוב מרכז המורשת באופן זה מדגיש את עומקו של בית הכנסת שהוא למעשה "קבור" מתחת לאדמה.
על קירות חדר המדרגות רשומים פסוקי מקרא ובחלל נשמעת הקלטה של הפסוקים בטעמים הקראיים.
חללי התצוגה כוללים חפצים, מסמכים, סרטונים והקלטות המספרים את סיפורה של העדה הקראית בארץ ובעולם.
בקומה העליונה מקורן סרט קצר על אודות העדה ומנהגיה.
כיום בית הכנסת הקראי פעיל בחגים, במועדים ובחלק משבתות השנה.
מרכז המורשת פעיל בכל ימות השנה, למעט שבתות ומועדים.
בית כנסת חמדת ישראל הוא בית כנסת בעיר איסטנבול שבטורקיה.
ממוקם ברובע היידרפאשה במחוז קדיקוי בחלק האסייתי של העיר לא רחוק מתחנת הרכבת.
הוא ניפתח לתפילה בערב ראש השנה של שנת 1899. שמו של בית הכנסת ניתן כאות הוקרה לסולטאן עבדול חמיד השני שאישר ואפשר את הקמתו.
בעקבות מחאתם של התושבים היוונים והארמנים שניסו למנוע את בניית בית הכנסת, הסולטאן אף שלח חיילים לאפשר את הבניה והפתיחה.
המבנה הוא אחד מבתי התפילה היהודים העתיקים ביותר באיסטנבול.
מבנה בית הכנסת הוא מלבני ופנים בית הכנסת מאורגן כבית כנסת ספרדי.
ארון הקודש ממוקם בקיר המזרח ועשוי משיש לבן.
התיבה ממוקמת במרכז בית הכנסת ופונה לכוון ארון הקודש.
המתפללים יושבים מצפון ומדרום לתיבה ופונים למרכז בית הכנסת.
לבית הכנסת שתי כניסות אחת בקיר הצפוני ואחת בקיר הדרומי.
כדי לקבל אישור לבקר בבית הכנסת ולהשתתף בתפילות על המתפללים ליצור קשר עם הרבנות הראשית.
בית הכנסת הרמב"ם הוא בית כנסת היסטורי הנמצא בקהיר, מצרים.
באתר זה היה קיים בית כנסת מאז המאה ה-10 לספירה, שנקרא על שמו של הרמב"ם, לאחר הגעתו למצרים בסביבות שנת 1168. ישנה אמונה שקברו המקורי של הרמב"ם נמצא בתוך המבנה.
בחודש מרץ 2010, השלימה ממשלת מצרים את שיקומו של המבנה הנוכחי שנבנה בסוף המאה ה-19.
באתר היה קיים בית כנסת כשתי מאות לפני הגעתו של הרמב"ם למצרים, בסביבות שנת 1168. במצרים זכה הרמב"ם להכרה רחבה מאוד והפך לרופא-חצר של קאדי אל-פאדיל, וזיר גדול של צלאח א-דין.
הרמב"ם למד ועבד בישיבה שהייתה מחוברת לבית הכנסת הקטן.
בית הכנסת והישיבה נמצאים בחארת אל יהוד, הרובע היהודי של קהיר בתקופת ימי הביניים, וניתן להגיע אליהם ברגל בלבד.
בזמנו של הרמב"ם, 97% מתושבי הרובע היו יהודים.
האמונה היא שלאחר מותו בפוסטאט ב-12 בדצמבר 1204, הוא נקבר לזמן קצר בבית הכנסת לפני שהועבר ונקבר בשנית בטבריה.
על פי המסורת, עצמותיו הונחו למשך שבוע בחדר קטן בו הוא נהג ללמוד ולרפא אנשים.
יש המאמינים כי עצמותיו מעולם לא עזבו את מצרים.
במאה ה-19 נבנה בית כנסת אחר במקום ונקרא על שמו של הרמב"ם.
תקרת המבנה קרסה בשנת 1992 ופסולת הבניין נותרה על הרצפה.
אזור העוני בו נמצא בית הכנסת נתמלא באשפה.
ראש המועצה העליונה לעתיקות של מצרים, זאהי חוואס, אמר שבית הכנסת היה בשימוש בפעם האחרונה בשנת 1960 ואז הושאר "להתפורר".
אף על פי שהוכרז כאתר עתיק בשנת 1986, מצבו של בית הכנסת מימי הביניים המשיך להתדרדר עד לשנת 2005. ארון קודש עם דלת שבורה נמצא תחת פסולת-בניין בחצר הקטנה.
על הארון נותר עדיין מגן דוד, כשהוא תלוי על בלימה.
בחודש אוגוסט 2009, חשף ראש המועצה העליונה לעתיקות של מצרים, זאהי חוואס, את פרויקט השימור של בית הכנסת.
הפרויקט נמשך 18 חודשים בעלות של 2 מיליון דולר ומומן על ידי ממשלת מצרים.
עבודות השיקום הסתיימו בשנת 2010. יחד עם קברו של הרמב"ם, בית הכנסת כולל שני אזורים לתפילה וטקסים, אחד מהם כלל עזרת נשים.
בין אוצרות בית הכנסת יש ספר תורה שכביכול נכתב על ידי הרמב"ם עצמו.
עם התקרבות השלמת עבודות השיקום, הסכימו שלטונות מצרים שהקהילה היהודית הקטנה של קהיר תארגן טקס הקדשה ב-7 במרץ 2010, כאשר טקס החנוכה הרשמי תוכנן להיערך ב-14 במרץ.
טקס ההקדשה לווה באבטחה כבדה ונסגר בפני התקשורת, אולם משתתפים אמרו שזה היה אירוע מרגש, במיוחד עבור משפחות יהודיות-מצריות שהוזמנו אליו, שרבות מהן חיות כיום באירופה.
כ-150 איש השתתפו, אף אחד מהם לא היה מצרי בעל תפקיד רשמי.
ב-14 במרץ 2010, בוטל טקס החנוכה הרשמי.
זאהי חוואס הסביר כי הביטול נעשה בשל דיווחים בתקשורת על יהודים "רוקדים ושותים אלכוהול בבית הכנסת" במהלך טקס ההקדשה הרשמי ב-7 במרץ, שחוואס תיאר כ"התגרות ברגשותיהם של מאות מיליונים של מוסלמים במצרים וברחבי העולם".
חוואס הוסיף לאחר מכן, כי ההחלטה לבטל את הטקס נעשתה "בזמן שבו אתרים מוסלמיים קדושים בפלסטין הכבושה עומדים בפני תקיפות על ידי כוחות הכיבוש הישראלים ומתנחלים".
מאוחר יותר הוא תיאר את ביטול הטקס כ"סטירת לחי חזקה בפניו של האויב הציוני".
על פי אגדה שסופרה על ידי סופר דברי הימים היהודי-מצרי של המאה ה-17, יוסף בן יצחק סמבארי (1640 לערך – 1703), האנשים שנשאו את גופתו של הרמב"ם לים כנרת לשם קבורה קבועה, השאירו בטעות את אחת מבהונות רגליו בבית הכנסת, שבאותו הזמן נקרא בית הכנסת של היהודים המערביים.
מאוחר יותר, לאחד מנושאי הגופה היה חלום, שבו איש חכם ממצרים הזכיר לו את אותה בוהן.
הבוהן נמצאה לאחר מכן ונקברה בצד הגופה.
בית הכנסת והישיבה שלידו נחשבו לפי המסורת כבעלי כוחות ריפוי נסיים.
עד לאיסור ממשלת מצרים על המנהג בשנת 1948, בית הכנסת שימש כמקום ריפוי על ידי הקהילה היהודית המקומית.
האדם החולה הושאר לישון בחדר התת-קרקעי המיוחד, בתקוה שהסובל יחלום על הרמב"ם ויחלים.
בית הכנסת הקראי בני ישראל , הנמצא בעיר דאלי סיטי שבקליפורניה, הוא בית הכנסת הקראי היחיד הפועל ביבשת אמריקה.
בית הכנסת שוכן באזור אזור מפרץ סן פרנסיסקו, שם נמצא הריכוז הגדול ביותר של יהודים קראים בארצות הברית, רובם הגדול ממוצא מצרי.
בשנת 1991, רכש ארגון יהודים הקראים בארצות הברית (Karaite Jews of America) דירה באזור הסאנסט דיסטריקט שבסן פרנסיסקו, אשר שימשה כבית כנסת ומרכז קהילתי.
הארגון היה מעוניין להגדיל את המתחם, אולם בעקבות התנגדות השכנים הוחלט להעביר את בית הכנסת למתחם חדש.
ביוני 1994 רכש הארגון את בית הכנסת "בני ישראל" בדאלי סיטי, אשר היה בית כנסת לא קראי.
מנהיג הקהילה כיום בבית הכנסת הוא ג'ו פסח (Joe Pessah).
בית הכנסת הקראי המרכזי ענן הנשיא ברמלה הוא אחד מבתי הכנסת הקראיים הגדולים במדינת ישראל, ומשמש כמרכז העדה בישראל.
אבן הפינה לבית הכנסת הונחה באוגוסט 1961 והוא נחנך בליל חג השבועות בשנת 1963. בית הכנסת שוכן ברחוב קלאוזנר 16. בית הכנסת קרוי על שם ענן בן דוד, שנחשב לאחד מהמייסדים של הקראות.
בית הכנסת הוקם בעזרת תרומות של בני הקהילה הקראית, ומימון מעיריית רמלה ומשרד הדתות, וביוזמתו ועזרתו של נשיא מדינת ישראל, יצחק בן-צבי.
בסמוך לבית הכנסת המרכזי נמצא בניין "היכל שלמה", הקרוי לזכרו של הרב הראשי לשעבר שלמה בן שבתי נונו.
בניין זה משמש את המועצה העליונה של עמותת היהדות הקראית העולמית, ושוכן בו גם "מרכז ההסברה של היהדות הקראית" הפתוח למבקרים.
בנוסף בבניין ישנו אולם לאירועים וכנסים, מטבח, מרכז לימוד, ספריה, משרדי אב בית הדין ומשרד הרב הקראי הראשי.
בית הכנסת הקראי בווילנה, אשר נחנך בשנת 1923, הוא בית הכנסת הקראי היחידי בעיר.
הקראים החלו להתיישב בווילנה במאה ה-19. בשנת 1911 הקהילה הייתה מבוססת מספיק, והחלה העבודה על בית כנסת, שנבנה בסגנון נאו-מורי, ותוכנן על ידי האדריכל מיכאיל פרוזורוב (Михаил Михайлович Прозоров).
העבודה על בית הכנסת הסתיימה רק בשנת 1923, לאחר תום מלחמת העולם הראשונה, והוא נחנך ב-9 בספטמבר.
בשנת 1949, בעקבות הכיבוש הסובייטי של העיר, נסגר בית הכנסת, ושימש כמחסן וארכיון עבור משרדי ממשל.
בשנת 1989 הוחזר בית הכנסת לקהילה הקראית, ובשנת 1993 נפתח מחדש לשימוש לאחר שיפוץ.
בשנת 2014 הונצח בית הכנסת בבול רשמי של דואר ליטא.
בית הכנסת הקראי בקהיר על שם משה דרעי, שוכן בשכונה עבאסיה שבעיר ונחנך בשנת 1931. במשך השנים נעזב בעקבות התמעטות הקראים בקהיר והוזנח, ובשנת 2010 נערך בו שיפוץ גדול.
קראים התגוררו במצרים במשך מאות שנים.
במשך שנים התפללה הקהילה הקראית בקהיר בבית הכנסת הקראי העתיק "רב שמחה" ששכן בשכונת היהודים הקראים ("חארת אל-יהוד אל-קראין"), אשר שכנה בצמוד לשכונה היהודית הרבנית.
אולם בתחילת המאה ה-20 החלו יותר ויותר קראים להתבסס כלכלית וחברתית ולעזוב את הרובע היהודי עבור שכונות אחרות, אשר היו מרוחקות מבית הכנסת הישן, דבר שהקשה על הצעידה אליו בימי שבת וחג, ולכן החלה הקהילה לאסוף כספים לבניית בית כנסת קראי חדש.
הבניה של בית הכנסת החלה בשנות ה-20, בהנהגתו של החכם הראשי של קראי מצרים, אברהם (איברהים) כהן.
בית הכנסת ממוקם ברחוב סביל אל-כאסנדר שבשכונת עבאסיה (العباسية), והוא נועד לשמש את הקראים שהתגוררו בשכונות עבאסיה, אל דאהיר וגאמרה.
בשנת 1931 הסתיימה הבניה ובית הכנסת החדש נחנך.
בשנת 1943 נקרא בית הכנסת על שם משה (מוסא) דרעי, שהיה רופא ומשורר קראי-מצרי מימי הביניים.
ההחלטה לשינוי השם הייתה של החכם הראשי באותה עת, טוביה לוי בבוויץ, שהיה במקור מחצי האי קרים.
מבחינה סגנונית, בית הכנסת מזכיר את הבניה העות'ומאנית של מסגדים, ובכך שהוא כולל כיפה גדולה, הנתמכת על ידי עמודים, המכסה על אזור התפילה המרכזי.
בנוסף כלל בית הכנסת חצר וספריה גדולה, שכללה כ-4,000 ספרים, ואשר שימשה כבית הדין של הקהילה.
נכון לשנת 2005, בית הכנסת נמצא במצב של הזנחה קשה ורבים מאוצרותיו נבזזו.
בית הכנסת סגור, ומפתחות אליו נמצאים בידי הקהילה היהודית הרבנית.
בשנת 2010 שופץ בית הכנסת באופן חלקי על ידי הממשלה המצרית.
בית הכנסת האוניברסיטאי ע"ש מאיר יעקב שיק הכט הוא בית כנסת בקמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים בירושלים.
בית הכנסת בקמפוס הר הצופים הוקם על ידי משפחתו של מאיר יעקב שיק הכט (1928–2006) שהיה סנאטור יהודי ממדינת נבדה בארצות הברית ושגריר ארצות הברית באיי בהאמה.
בית הכנסת הוקם בקומה מעל הפקולטה למדעי הרוח בקמפוס הר הצופים ממנו חלון ענקי המשקיף אל הר הבית ואל העיר העתיקה.
בית הכנסת תוכנן על ידי האדריכל הישראלי רם כרמי ונפתח באופן רשמי ב-29 ביוני 1981. בית הכנסת מתוכנן באופן מינמליסטי כאשר עזרת הנשים נמצאת בקומת הגלריה.
בית הכנסת יחד עם הקמפוס סגור בשבת ובחגים.
בית הכנסת ורסאי ממוקם ברחוב אלברט ג'ולי, בעיר ורסאי, מחוז יבלינס שבצרפת.
זהו אחד מבתי הכנסת העתיקים ביותר באיל-דה-פראנס, ומאז 2010 מופיע ברשימת האתרים ההיסטוריים של צרפת.
נבנה בין השנים 1884 ו-1886 על ידי האדריכל אלפרד פיליבר אלדרוף (1834 – 1895), שבנה גם את בית הכנסת הגדול של פריז ואת בנין עיריית פריז.
בית הכנסת נחנך בשנת 1886.
מבחינה ארכיטקטונית, בית הכנסת נבנה בסגנון קלאסי (חלונות ממורכזים, חזית קדמית מסיבית עם תומכות), ומעוטר בקישוטים ביזנטיים.
ניכר ניסיון ליצור חזית חיצונית מפוארת ומרשימה, ועל פסגתה יש מעין תבנית של ספר תורה גדול (שבתוכו חקוקים עשרת הדיברות) המנסה אולי להחליף את העיצובים הדיסקרטיים שהיו מקובלים עד אז בעיר.
חזית הבניין פונה צפונה ולא מקבלת את אור השמש, דבר יוצא דופן, שכן בתי הכנסת מכוונים לרוב בציר מזרח-מערב.
מעל שער בית הכנסת מגולפים בעברית הפסוקים הבאים:
כיום משמש בית הכנסת האשכנזי במקורו, בעיקר עבור הקהילה היהודית ממרוקו ונוסחתו היא כמנהג הספרדים.
רב בית הכנסת הוא הרב אריה טולדנו.
ניתן לבקר באירועים מסוימים, כגון יום הזיכרון הלאומי לקרבנות וגיבורי הגירוש, כאשר הוא פתוח לקהל הרחב.
בית הקברות היהודי בורסאי נמצא באותו אזור של בית הכנסת (ורסאי רייב דרויט).
הוא מאורגן בטרסות ישרות על מדרון המוקף ירק, והוא מכיל כ-400 קברים.
בית העלמין, שנפתח ברישיון המלך לואי ה-16 בשנת 1788, הוא אחד מבתי הקברות היהודיים היחידים מן התקופה שלפני המהפכה הצרפתית.
רוב המצבות הן מהמאה ה-19.
מלבד בית הקברות העיקרי ישנו גם קטע יהודי בפינה הדרומית-מערבית של בית הקברות גונראדס ("Cimetière des Gonards") הכללי.
בקטע זה מצוי קבר הנושא את הכיתוב "הארץ המובטחת לחבריה".
"הארץ המובטחת" הייתה חברה יהודית שנוסדה בפריז תחת שלטון האימפריה הצרפתית השנייה, ונמשכה עד 1970, שמטרתה הייתה להעניק את הכבוד האחרון לנפטר והבטחת קבורה מכובדת לעניים, במטרה למנוע את קבורתם באזור המשותף.
החברה מנתה כמה מאות חברים ששילמו במקור תשלום שנתי של 15 פרנק.
בית הכנסת חסד-אל הוא בית כנסת בסינגפור, הממוקם במעלה אוקסלי במתחם התכנוני ריוור ואלי במרכז סינגפור.
בית הכנסת נבנה ב-1905, כאשר בית הכנסת מגן אבות כבר לא יכול להכיל את כל מתפללי הקהילה היהודית ההולכת וגדלה, והיה צורך במקום תפילה נוסף.
בית הכנסת חסד-אל נבנה בסגנון הרנסאנס, והיה אחד המקומות הראשונים בסינגפור שהשתמשו בתאורת גז.
עם המשך גדילתה של הקהילה היהודית בסינגפור הפך בית הכנסת מגן אבות אשר נבנה בשנת 1878 לצפוף למדי.
ב-1902 היו שהרגישו כי יש מקום להקמת בית כנסת נוסף.
בנוסף לצפיפות, החלה להתגבש סיבה נוספת להקמת בית כנסת שני: הקהילה היהודית בסינגפור כללה בשלב זה יוצאי אירופה ויוצאי אסיה.
הרקע השונה של העדות השונות הוביל לאי הסכמה בנוגע לסדרי התפילה ולנוהגים נקודתיים.
מנשה מאייר, אשר הקים את בית הכנסת מגן אבות, היה רגיש מאוד באשר לחיכוך בין העדות, ולפי גרסאות אחרות אף נקלע בעצמו לוויכוחים, ולבסוף החליט לבנות בית כנסת פרטי ליד ביתו במעלה אוקסלי.
בניית בית הכנסת הסתיימה בשנת 1905. באותה שנה מנתה הקהילה היהודית בסינגפור כ-500 אנשים.
בתחילה העסיק מאייר "אנשי מניין" בשכר, על מנת שיוכל להשלים מניין, אולם ב-1920 פתחו אנשי המניין בשביתה בדרישה למשכורות גבוהות יותר וכיסוי הוצאות נסיעה ("דמי ריקשה").
ב-8 בדצמבר 1998 בית הכנסת הוגדר אנדרטה לאומית של סינגפור.
הקהילה היהודית בסינגפור כיום מונה כ-300 תושבים קבועים ו-2,000 יהודים ככלל.
הקהילה מאוחדת מאז 1994 תחת הנהגתו של הרב מרדכי אברג'ל, שאף שימש ב-1997 סגן נשיא של ארגון בין-דתי סינגפורי המקדם הרמוניה והבנה הדדית בין דתות.
שני בתי הכנסת, מגן אבות וחסד-אל, פועלים כיום כחלק מקהילה אחת, ולקהילה היהודית כולה ועד רווחה יחיד שנוצר בתקופת מלחמת העולם השנייה ומנהל את כל ענייני הקהילה.
בית הכנסת חסד-אל מנוהל כיום על ידי חבר נאמנים, ויש לו אתר, וחשבון פייסבוק בהם מתפרסמות דרשותיו של רבי ז'אן פייר פטמן.
מתקיים בו שיעור תורה שבועי, ותפילות בימים שישי, שבת ושני (בניגוד לבית הכנסת מגן אבות אשר פעיל בכל ימות השבוע).
כמו כן פועלים בו מטבח ואולם הסעדה המציע ארוחת ערב ללא תשלום בכל יום שישי לאחר התפילות, ארוחת צהריים בכל יום שבת וארוחת בוקר בימי שני.
הזמנת מקום לארוחות נעשית דרך אתר בית הכנסת.
בבית הכנסת ישנו גם אוהל לאירועים המתאים לארוחות גדולות, כגון אלו של סדר פסח, ומארח גם בר-מצוות, בריתות וחתונות.
התפילות הן בנוסח ספרד, אולם קהל המתפללים מגוון, כאשר בערך חצי מהם ממוצא אשכנזי.
בית הכנסת חסד-אל תוכנן בסגנון הרנסאנס המאוחר על ידי סוואן ומאקלארן, משרד הארכיטקטים הגדול בסינגפור בזמנו.
עמודים שצידיהם שטוחים המונחים על בסיסים מרובעים המסודרים לאורך צדי הבניין.
הם מקבילים לעמודי הקומה השנייה המתעגלים לקשתות מסביב לחלונות.
את הכניסה לבית הכנסת מחפה אכסדרת כרכרות.
מעל האכסדרה ישנו דק של גלריה בקומה השנייה, שממשיך מתוך עזרת הנשים.
התקרה עשויה פסי עץ ויוצרת עם הקורות אפקט של תיבות.
הדק של הגלריה ממשיך מעבר לקו הכניסה, לתוך האולם, ויוצר קומה עליונה קטנה לצורכי עזרת נשים, אשר לה כניסה נפרדת.
בית הכנסת היה אחד המקומות הראשונים בסינגפור שהשתמשו בגז לתאורה.
מאז עברה כבר התאורה בבית הכנסת להתבסס על חשמל במקום גז, אולם צינורות המתכת שהובילו את הגז עדיין נמצאים באולם התפילה תחת הגג.
העמודים מחורצים וחוצים אותם שתי יציקות.
יש להם כותרות מרובעות יצוקות, הם מחוברים בקשתות ועומדים על בסיסים בעלי צדדים שטוחים.
מעל טורי הקשתות תוחמים את הקירות יציקות ועמודים קטנים.
ניתן לראות אותם מעל המעקה לאורך הדק של עזרת הנשים.
על יציקת הנוי ממש מתחת לתקרה כמו גם על שני לוחות הפונים אל ההתקהלות ניתן להבחין באות M, התחילית של השם "מאייר".
לימין הכניסה יש לוח עליו מצוין שבית הכנסת נבנה על ידי מנשה מאייר, כמו גם שמו של האדריכל.
השילוב המקורי של שיש לבן עם עיטורי זהב שאינם בנמצא עוד, נתנו לפנים הבניין תחושת עושר מאופק.
הבמה המובילה לתיבה בה נשמרים ספרי התורה, הייתה במקור עשויה שיש, אולם נהרסה בעת הכיבוש היפני וכעת היא עשויה עץ.
הלוחות של הבמה מקושטים במגיני דוד, בדומה לחלקים רבים אחרים בבית הכנסת.
ישנו שלוש כניסות לתיבה בה נשמרים ספרי התורה בתופסנים מיוחדים.
בכתובת בעברית מעל התיבה כתוב: "ברב חסדך אבוא ביתך, אשתחוה אל היכל קדשך ביראתך".
ישנם לוחות נוספים בבית הכנסת שנשאו בעבר כיתוב בעברית.
ישנו כיסא מיוחד למנשה מאייר לפני ההתקהלות, מקום הכבוד קרב לתיבה.
לחלונות העץ יש שני תריסים ומעליהם אשנבים עגולים ובצורת סהר מובלטים בעץ.
ממש מעל הקרקע ישנם פתחי אוורור.
חלק מהחלונות בקומות העליונות מעל הכניסה ובפנים הם מרובעים עם תריסי עץ.
בית הכנסת שוחזר לחלוטין לפאר המקורי שלו בשנת 2016 בתמיכת המועצה למורשת לאומית בסינגפור.
בית הכנסת הר צבי הוא בית כנסת ותיק בשכונת כרם אברהם בירושלים.
בית הכנסת, שנקרא על שם הרב צבי פסח פרנק, שוכן בין הרחובות צפניה ועזרא.
בית הכנסת נבנה על שטח ציבורי שיועד לגן ציבורי.
בשנת תשי"ז החלו ביציקת היסודות ונבנה שלד, אך הבנייה נעצרה עקב חוסר במימון, בשנת תשכ"ד אישרה עיריית ירושלים הלוואה בסך 25,000 לירה ישראלית להשלמת המבנה.
בתחילה נבנתה רק קומת הקרקע על ידי אברהם סובר ממתפללי בית הכנסת, בהמשך נבנתה קומה נוספת ולאחר כמה שנים הוסיפו קומה שלישית.
בעבר פעל בבית הכנסת כולל אברכים על שם הרב איסר יהודה אונטרמן שבראשו עמד הרב זלמן נחמיה גולדברג.
עם הקמת בית הכנסת שימש בו כרב הרב יוסף כהן נכדו של הרב צבי פסח פרנק.
בהמשך העביר את התפקיד לרב יוסף בוגרד, כיום מכהן בתפקיד בנו הרב אפרים בוגרד (חתנו של הרב מאיר גריינימן).
לבית הכנסת שתי כניסות, אחת מרחוב צפניה ואחת מרחוב עזרא.
משני צידי בית הכנסת ישנן שתי סמטאות צרות המשמשות מעבר להולכי רגל בין הרחובות, במקום קיים שילוט המפנה את הגברים למעבר מימין לבית הכנסת ואת הנשים למעבר משמאל לבית הכנסת.
במשך שנים רבות שימשו כגבאים הרב שמשון פוליקמן מנהל תלמוד תורה אהבת תורה המסורה, הרב בנימין פריימן והרב יהודה זלוטניק.
בית הכנסת הקראי בקייב (כּנָסָה, באוקראינית: Кенаса) הוא מבנה, הנמצא לא רחוק משער הזהב של קייב, אשר שימש כבית כנסת לעדה הקראית בעיר קייב.
המבנה נחנך ב-1902 ופעל עד ראשית שנות ה-20 של המאה ה-20. מאז שימש לשימושים שונים וכיום הוא "בית השחקן" (Будинок актора), משכן האיחוד הלאומי של אנשי התיאטרון באוקראינה.
על אף שבשלהי המאה ה-19 מנתה הקהילה הקראית בקייב פחות מ-300 נפש, אחת המשפחות הבולטות בה הייתה משפחתם של האחים משה ושלמה קוגן, שעשו הון במסחר טבק.
שלמה (סולומון) קוגן מימן את בניית בית הכנסת, שתוכנן על ידי האדריכל ולדיסלב גורודצקי בסגנון מורי ונבנה מבטון.
הבנייה החלה ב-1898 והושלמה ב-1902, לאחר מותו של סולומון ב-1900 והתגייסות אחיו להשלים את המלאכה.
בית הכנסת נחנך בי"ט בשבט ה'תרס"ג, 27 בינואר 1902, על ידי חכם שמואל (סמואל) פמפלוב מאודסה.
בתקופת השלטון הסובייטי שימש המבנה למטרות חינוכיות שונות, ונשמר באופן יחסי.
בעת מלחמת העולם השנייה הושחת וחולל וככל הנראה באותה עת נהרסה גם כיפתו.
לאחר מלחמת העולם השנייה שימש המבנה תיאטרון בובות וקולנוע.
ב-1981 נפתח בו "בית השחקן" וזהו השימוש במבנה עד היום.
האדריכלות הבלתי-שגרתית של המבנה כוללת אלמנטים השאולים מאדריכלות ממלוכית כגון עיטורי מוקרנס ואבלק ותחריטי אבן של אלמנטים צמחיים סביב קווי המתאר.
בית הכנסת חיים (בפרסית: کنیسای حییم) הוא בית כנסת בטהראן, איראן, ברחוב טיר 30, שנודע בעבר בשם "Qavam-os-Saltane".
בית הכנסת נבנה בשנת 1913 על ידי היהודי האיראני המשכיל סולימאן חיים, בתקופת המהפכה החוקתית הפרסית , תחת שלטונו של אחמד שאה קאג'אר.
מקובל שבית הכנסת חיים הוא בית הכנסת העירוני הראשון באיראן, כאשר לפני בנייתו, נבנו רוב בתי הכנסת בגטאות.
במהלך מלחמת העולם השנייה התאכסנו בבית הכנסת פליטים יהודים-פולנים.
בשנת 1940, בעטייה של התרבות מספר הפליטים היהודים הפולנים בטהראן, נחנך ליד בית הכנסת חיים בית כנסת אשכנזי - בית הכנסת דניאל.
בשנות החמישים שימש בית הכנסת חיים כמחנה פליטים, ואכלס פליטים יהודים עיראקים שעלו לישראל דרך איראן כחלק ממבצע עזרא ונחמיה.
בשנים האחרונות נפתח בית הכנסת רק בימי שבת ובימים נוראים, זאת בשל ההגירה וירידה באוכלוסיית היהודים בעיר.
בית הכנסת חאג'י אדוניה הכהן - בית הכנסת המרכזי לעולי משהד בשכונת הבוכרים בירושלים הוא בית הכנסת של אנוסי משהד, אשר נחנך בשנת 1901, ממוקם ברחוב אדוניה הכהן 16 בירושלים בחצר המוגדרת כהקדש אשר כוללת בקומה העליונה את בית הכנסת ואולם אירועים, ובקומת הקרקע דירות מגורים.
בית הכנסת נחשב לאתר מורשת מרכזי בשכונת הבוכרים.
העיר משהד במחוז ח'וראסאן אשר בצפון מזרח איראן נחשבת לאחת הערים הקדושות לאסלאם אחרי מכה.
בעיר משהד, בעיר נמצא קברו של האימאם השיעי עלי א-רידא.
היהודים נחשבו לטמאים ונאסרה עליהם הכניסה לעיר.
בעיר לא הייתה קהילה יהודית עד המאה ה-17. השליט נאדר שאה אשר הגיע למשהד לאחר מסע כיבושים בהודו, החליט בשנת 1734 להקים בעיר גרעין יהודי.
התחנה הראשונה הידועה של יהודי משהד באיראן,הייתה בעיר מאזנדראן בשנים 1483–1647. לאחר מכן החל מעבר הקהילה לקזווין כ-140 ק"מ צפון מערב לטהראן, שם חיו היהודים כ־100 שנה.
ובעקבות יוזמת נאדר שאה בשנת 1734 החל מעבר הקהילה לעיר משהד.
נאדר שאה קבע את משהד כבירתו והביא איתו אוצרות רבים, השאה ביקש משבע-עשרה משפחות יהודיות מהעיר קזווין לעבור למשהד כדי לסייע לו ולנהל את אוצרותיו.
המשפחות נענו לבקשתו וימים רבים נדדו עד הגיעם למשהד, בשנת 1747 נרצח השאח והמשפחות שמצאו עצמם בעיר שיעית קנאית, נאלצו לקבוע את משכנן בגיטו מחוץ לחומות העיר וחיו בפחד מתמיד.
בשנת 1839 אירעה עלילת דם, אשר בעקבותיה התנפל ההמון והרג כ-40 יהודים.
כמו כן נחטפו נערות יהודיות לבתי המוסלמים ובעקבות איום על טבח כללי נאלצו שאר היהודים להתאסלם.
היהודים אשר נקראו "המוסלמים החדשים"נאלצו לקבל עליהם את חוקי ומנהגי המוסלמים.היהודים המשיכו לשמור בסתר על יהדותם וחיו חיים כפולים.
מנהיגי העדה הצליחו לשמור על אחדות הקהילה ולהבטיח שיהדותם תישמר.
הם הקפידו על שמירת שבת, אכילת בשר כשר, מניעת התבוללות, ושמירת התפילות ומנהגי החגים.
עם השנים נוצר מעמד של יהודים אמידים אשר זכו גם ליחס מיוחד.
יהודים אלה נדרשו לעלות למכה כמצוות דת האסלאם.
וחזרו ממכה עם תואר "חג'" במסגרת מסעות העלייה לרגל עלו יהודים אלה לרגל גם לירושלים ולמערת המכפלה בחברון.
במסעם של היהודים ובעלייה לרגל למכה בשנת 1890, הגיעו לשכונת הבוכרים לביקור והחליטו לפעול להעברת משפחותיהם והקהילה לירושלים.
לאבי המשפחה אהרון כהן אהרונוף היו חמישה בנים אשר עלו לרגל וזכו לתואר חג', ביניהם היה חאג'י אדוניה הכהן אשר חי ערירי בעקבות מות 14 ילדיו בגיל צעיר.
חאג'י אדוניה החליט להשקיע את ממונו בבניית מרכז לקהילה בירושלים.
בניית בית הכנסת בשכונת הבוכרים
עם עלייתו לירושלים בשנת 1892 החליט חאג'י אדוניה על בניית חצר הקדש אשר תכלול בית כנסת מפואר וחדרי מגורים לקהילת העולים.
בניית החצר נמשכה עד 1901 וביום חנוכת בית הכנסת נפטר חאג'י אדוניה בשיבה טובה.
החצר שימשה מקום קליטה ראשוני לעולים בתקופת קליטתם.
בחצר היו כ-10 דירות, היה גם בור מים, ומערכת הזנה לחברי הקהילה הנזקקים.
בית הכנסת נבנה ברוב פאר כשבחלונותיו הבנויים בסגנון גותי חקוקים מגיני דוד, הנותנים ביטוי לשובם של האנוסים לציון ולשחרורם מהרדיפות.
את ארון הקודש שנבנה על ידי אומן חרש עץ, תרם רפאל אחיו של המייסד לזכר אחיו.
עם השנים עברו חלק מאנשי הקהילה לערים אחרות ונבנו בתי כנסת נוספים.
בתל אביב נבנה בית הכנסת לאנוסי משהד ובהמשך: בבני ברק, בצפון תל אביב, ובערים נוספות.
בית הכנסת לפני מלחמת העצמאות ועד היום
במהלך המאה ה-20 עלו יהודים רבים ממשהד לירושלים.
הקהילה נחשבה לקהילה מאורגנת ותומכת.
היו פעולות סיוע לחברי הקהילה לכל צורכיהם מלידה ועד קבורה.
ראשוני הנפטרים נקברו בחלקה מיוחדת בהר הזיתים ולאחר הפרעות נקבעה חלקה חדשה בבית העלמין סנהדריה.
שכונת הבוכרים ובית הכנסת היו ממש ליד רחוב שמואל הנביא אשר היה הגבול במלחמת השחרור.
בתקופה שלפני המלחמה היו רבים מתושבי השכונה פעילים במחתרות השונות ,
ולאחר התחלת המלחמה הייתה השכונה מוקד להפצצות רבות מכוון העיר העתיקה ומבית הספר לשוטרים אשר היה סמוך לרחוב שמואל הנביא.
חצר בית הכנסת אשר הייתה בנויה מקירות אבן עבים במיוחד, שימשה מגן לתושבים אשר נזקקו להגנה.
לאחר המלחמה היו ימי הפריחה של בית הכנסת אשר ריכז סביבו מתפללים רבים אשר הגיעו לתפילות לאירועים וכינוסים בחגים בשבתות ובשמחות.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 שינתה השכונה את אופייה וחברי קהילה רבים העתיקו את מגוריהם לערים אחרות ובתוך כך נבנו בתי כנסת לאנוסי משהד בבני ברק בתל אביב ובמקומות נוספים.
כיום נותרו חברי קהילה מעטים בשכונה .
בקומת בית הכנסת, הקומה השנייה יש גם אולם שמחות אשר משמש באופן שוטף כבית תמחוי לנזקקים.
בדירות המגורים בקומת הקרקע מתגוררות גם היום משפחות אשר מנוהלות על ידי ועד ההקדש המנהל את עמותת בית הכנסת.
כיום מוגדרות החצר ובית הכנסת כאתרי מורשת ובסיורים שמגיעים לשכונה מהווה מקום זה מוקד לסיפורים על החצר, על העדה, על שכונת הבוכרים ועל המבנים העתיקים והארכיטקטוניים בשכונה.
בית הכנסת חברת ש"ס הוא בית כנסת פעיל בשכונת נווה צדק, שבתל אביב.
בית הכנסת נוסד בשנת ה'תר"ן (1890) והיה לבית הכנסת הראשון שקם בשכונה.
שם בית הכנסת נקרא על שם 'ששה סדרי משנה' (=ש'שה ס'דרים).
מאוחר יותר נקרא אף שם הרחוב בו שוכן בית הכנסת על שמו 'חברת ש"ס'.
בית הכנסת נוסד בשנת ה'תר"ן (1890) ביום ל"ג בעומר, על ידי הרב זאב וולף גרינוולד, שהיה יו"ר ועד הקהילה ביפו והמושבות.
הוא אף היה זה שארגן את חבורת הלומדים בבית כנסת, ומפעם לפעם נשא שם דרשות, וכן מסר שם שיעורי תורה שונים.
בית הכנסת נבנה בבית שהיה בבעלות משפחת קראפט, שמסרו אותו כהקדש לניהולם של נאמני ההקדש 'עמותת חברת ש"ס' שבראשה עמד הרב זאב וולף, על מנת שהמקום ישמש כבית כנסת וכבית מדרש.
בלוח הקבוע בבית הכנסת נכתב כך:
במקורו בית הכנסת כלל מבנה וחצר כפי שנזכר בלוח ההנצחה.
חצר בית הכנסת הייתה צמודה לביתו של אחיו של הראי"ה קוק, שאול חנא קוק, ומצידו המזרחי גבל בית הכנסת בביתו של משה גרינשטיין.
בית הכנסת שוכן ברחוב 'חברת ש"ס' בבית מספר 7. בבית הסמוך (חברת ש"ס 5) גרו עד שנת 1988 יוסף ופסיה צייגר, שמשי בית הכנסת.
בית הכנסת הוא חלק מבלוק התחום בין הרחובות עין יעקב, מגדל, המרד וחברת ש"ס.
בבלוק זה היו גם בית הרב גרינברג, בית משה גרינשטיין, בית הרב שאול חונא קוק ובתי אייזנר.
במשך השנים פלשו מפירי חוק לבית.
מעמדו החוקי של המבנה נידון בערכאות שיפוטיות.
האמן חוני המעגל נינו של הרב גרינוואלד, השקיע רבות על מנת לדאוג לכך שהמקום ימשיך לתפקד לתפקד כבית כנסת ובית מדרש, אך הפסיד אותו בבית המשפט לטובת באי כוח ההקדש.
הבית זכה לשיפוץ בשנת 2013, בזכות מאמציו של חוני המעגל, ושל דניאל רוימי ששומר על בית הכנסת.
כיום בית הכנסת פועל כמקום תפילה ופתוח כל שעות היממה, אבל הזנחה ארוכת שנים הותירה אך מעט מן הפאר של המבנה וחצרו.
האתר זקוק לשיקום ארון הקודש ושיחזור עבודות אלומיניום וציורי הקיר מיוחדים שעיטרו את קירותיו.
בית הכנסת חדשים בעיר לבוב היה מעוז חרדי בשליטת חסידות בעלז.
לאחר השואה התרכזו סביבו שרידי הפליטה שנתאספו בעיר.
בית הכנסת נבנה בשנת 1856 על ידי יעקב גלנצר, חסיד זידיטשוב חשוך ילדים.
מסופר שהוא ביקש מרבו שיברך אותו בילדים ורבו הורה לו לבנות בית כנסת שכן תולדותיהם של צדיקים אלו מעשיהם.
בית הכנסת נקרא "חדשים" על ידי האדמו"ר מז'ידיטשוב על שם הפסוק "חדשים לבקרים רבה אמונתך".
בבית הכנסת התפללו חסידים ובעלי בתים שלא שבעו נחת מרוח ההשכלה שנכנסה לבתי כנסת אחרים בעיר.
בניגוד לשאר בתי הכנסת בעיר, לא היה בית הכנסת בבעלות הקהילה היהודית אלא נוהל באופן עצמאי על ידי שלושה נאמנים, כדי למנוע השפעות זרות על המקום.
חסידי בלז התרכזו סביב בית הכנסת והשתלטו עליו "בכח ממש" ושינו את נוסח התפילה מזה של ז'ידיטשוב לנוסח של בעלז.
בשנת 1879 קיימו את הוועידה הראשונה של תנועת מחזיקי הדת בבית הכנסת חדשים.
בניגוד לשאר בתי הכנסת בלבוב, לא נהרס בית הכנסת חדשים ובמקום זאת הנאצים הפכו אותו לאורווה.
ביולי 1944 השיבו נציגי השלטון הסובייטי את בית הכנסת לדוד כהנא כנציג היהודים, לצורך תפילה בלבד.
היהודים סדרו במקצת את בית הכנסת וקיימו תפילות באחד החדרים בקומה השנייה.
עם גבור זרם הפליטים של יהודים ששבו מרוסיה השתכנו חלק מהפליטים בחדרי עזרת הנשים של בית הכנסת.
לקראת ראש השנה התקינו לבית הכנסת חלונות ודלתות במקום אלו שנעקרו בזמן מלחמת העולם השנייה.
בתקופה הסובייטית כיהן כרב בית הכנסת הרב יעקב גור אריה וחזן בית הכנסת היה ברוך לייב שולמן.
בסביבת שנת 1960 החרימו השלטונות את בית הכנסת והפכו אותו למועדון ספורט.
בשנת 1989 הושב בית הכנסת לידי היהודים ובמקום החלה לפעול חברת שלום עליכם לתרבות יהודית.
בית הכנסת נבנה בסגנון אדריכלות הבארוק והיה השני בגודלו בלבוב אחרי בית הכנסת הגדול של העיר.
היה בו אולם תפילה ועליה של עזרת לנשים.
בית הכנסת חיים פינטו, אתר היסטורי באסואירה שבמרוקו, הייתה ידועה בעבר בשם "מוגדור" במרוקו, והיה ביתו ובית הכנסת של הרב חיים פינטו.
אף על פי שכבר אין קהילה יהודית באסואירה, הבניין הוא בית כנסת פעיל, המשמש כאשר עולי רגל או קבוצות מטיילים יהודים מבקרים בעיר.
בית הכנסת נמצא בקומה השנייה של בניין בן שלוש קומות בין חומות העיר העתיקה שהכיל גם את ביתו ומשרדו של הרב פינטו.
בית הכנסת מורכב מחדר גדול יחיד.
ישנן שתי עזרות נשים: אחת מעבר לחצר ואחת בקומה השלישית, שתיהן עם חלונות משקיפים לבית הכנסת.
חדר בית הכנסת עבר שיפוץ מודרני, שהסתיר את התקרה והעמודים, וצייר את עץ ארון הקודש והבימה בצבע תכלת.
בית הכנסת זלצמן היה בית כנסת יהודי, שמוקם ברחוב ראקאוסקאיה 24 במינסק (רחוב אוסטרובסקי 24 בתקופת ברית המועצות).
בית הכנסת הוקם בשנת 1864 על ידי סוחר יהודי בשם "זלצמן" בשביל יהודים עניים ממינסק בפרבר בשם "רקוב".
במהלך מלחמת העולם השנייה בית הכנסת נחרב.
לאחר המלחמה הוא נבנה מחדש כדי לשכן בו מועדון ספורט.
כיום יש בו מרכז שחמט - בית ספר מיוחד לילדים ולנוער בשמורה האולימפית (SDYUSHAR-11).
לאחרונה שופץ הבניין, בעיקר הקומה העליונה.
בית הכנסת של מינסק הנקרא גם בית כנסת בית ישראל (בבלארוסית: Сінагога Бэйс Ісраэль) הוא בית כנסת הממוקם במינסק במרכז העיר מינסק , זהו בית הכנסת המרכזי של הקהילה היהודית במינסק.
בית הכנסת נבנה בשנת 1913 ביוזמת יהודים אורתודוקסים.
בשנת 1994 מונה הרב הראשי של בלארוס, לרב קהילת בית הכנסת.
בית הכנסת חארה צגירה הוא בית כנסת עתיק באי ג'רבה, תוניסיה.
בית הכנסת ממוקם ברחוב מוקטאר עטיה, צפונית לכיכר העצמאות, בשכונה היהודית לשעבר חארה צגירה, הנקראת כיום אֶ-ריאד, מספר קילומטרים דרומית-מערבית לחוּמְת-סוּק, בירת האי.
בית הכנסת נבנה בשנות השלושים על ידי המתפללים עצמם.
מאחורי החזית החיצונית, יש חצר מרובעת המוקפת באכסדרה עם שלוש קשתות, ובכל פינה יש חדר עבודה.
בקצה החצר יש אולם מרובע, שהוא אולם התפילה, שבתקרתו נברשת מקושטת ומעוקלת בעלת שלוש קשתות.
אולם התפילה מוביל לחדרי לימוד אחרים ולספרייה.
לא ברורה הסיבה לכך אולי מפני שנשים לא נהגו לפקוד בקביעות את בית הכנסת ולא נטלו חלק פעיל בתפילות חגיגיות, כמו בשבת, בראש השנה, ביום הכיפורים ובפורים.
ככל שהקהילה היהודית בכפר התמעטה, בית הכנסת ננטש והבניין כעת מט ליפול.
הקהילה היהודית של ריאד, המונה כ-80 אנשים, מתפללת כיום בעיקר בבית הכנסת אלגריבה, הממוקם בפאתיו הדרומיים של הכפר.
בית הכנסת ח'וראסאניה הוא בית כנסת הממוקם ברחוב ואליאסר בטהראן, איראן.
בשל הגידול הרב באוכלוסיית יהודי יוצאי משהד, הוחלט בשנת 1969, בפגישת אגודת הצדקה קילימיאן ח'וראסאניה שהתקיימה בבית הכנסת ליביאן בטהראן, על הקמת מתחם תרבות ובו בית כנסת גדול, אולם קבלת פנים, משרדי העמותה ובית ספר.
לצורך הבנייה נאספו תחילה לשלוש מאות וחמישים אלף טומאן.
בהמשך נתרמו שני מיליון ריאל איראני על ידי בית הכנסת רפי ניא, מיליון ריאל מקרן בית הכנסת ליביאן, ומיליון ריאל ממכירת בית הכנסת יוסופזאדה במשהד.
בשנת 1970, החלה בנייתו של בית הכנסת ח'וראסאניה על קרקע שנרכשה ברחוב ואליאסר 96 מערב זורואסטר, טהראן, איראן.
המתחם בן ארבע הקומות התחיל לשמש כמרכז תרבות בשנת 1974.
בקומה הראשונה (תת קרקעית) היו חצר וחניה, דירתו של השוער, מטבח חדיש ומאובזר, מקרר, מערכת כיריים, מחסן, וחדר מכונות (מרכז מערכת חימום וקירור).
בקומה השנייה, היה אולם קבלת הפנים, ששימש כמסעדה לארוחות צוהריים ולאירועים משפחתיים, וחלק נוסף שהוקדש לפעילות התרבותית של צעירי משהד.
בקומה השלישית היה אולם לעריכת שמחות והתכנסויות עם קיבולת של כחמש מאות איש (בשנות הפעילות הראשונות, עקב ריבוי המתפללים, בעיקר בראש השנה וביום כיפור, אולם זה שימש גם כבית כנסת).
בקומה הרביעית נבנה בית הכנסת ח'וראסאניה המשתרע על שטח של 800 מ"ר ויכול להכיל כ-400 איש (300 גברים ו-100 נשים) עם ארכיטקטורה חדשה בהשראת בתי הכנסת המודרניים, תקרה מעוצבת, חלל פנימי מסודר ומעוצב יפה, וויטרז'ים עם מוטיבים של שנים עשר השבטים.
רבי אליהו בן חיים שימש כרב בית הכנסת ושליח ציבור מאז תחילת פעילותו.
נכון ל-2020, אף על פי שרוב יהודי משהד היגרו, מתקיימות בו עדיין תפילות בשבתות ובחגים, ואולם קבלת הפנים ממשיך לפעול בניהולו של המהנדס רחמני בסיועם של אנשי דת נוספים.
בית הכנסת זרגריאן נמצא בשכונת אמיר-אבאד בטהראן.
בית הכנסת זרגריאן נבנה בין השנים 1972–1973 בשכונת אמיר אבאד בטהרן ביוזמתו של הנדבן ואיש הציבור היהודי עבדוללה אליהו זרגריאן.
עבדוללה אליהו זרגריאן נולד בשנת 1911 במשפחה דתית בעיר המדאן ולמד בבית הספר "אליאנס" בעיר.
היה חבר בוועדת הבחירות של הוועד היהודי של טהראן ובוועדה לפתרון סכסוכים של הארגון.
לאחר שעבר לגור בשכונת אמיר אבאד נוכח לדעת שלא היו בה בית כנסת ובית ספר מתאימים לאוכלוסייה היהודית.
תחילה שכר מקום והקים בו בית כנסת כפתרון זמני.
לאחר מכן, בעזרת נדבנים מבני הקהילה היהודית רכש שטח של 1,000 מ"ר לבניית בית כנסת.
תרם בעצמו לפרויקט 100,000 טומאן.
ארגון כל ישראל חברים הביע את נכונותו לממן את הפרויקט אם מרכז התרבות שיוקם יעבור לניהולו.
מרכז התרבות בן ארבע קומות שכלל בית כנסת ובו 500 מקומות, בית ספר יסודי ובית ספר תיכון, וקפיטריה, נחנך בשנת 1973. ניהול בית הספר עבר לארגון כל ישראל חברים.
כאות הוקרה על פועלו של עבדוללה אליהו זרגריאן למען הקהילה, הוחלט לקרוא את בית הכנסת על שמו.
בית הכנסת של ורינג היה בית כנסת של הקהילה היהודית ברובע ה-18 וורינג בווינה, בכתובת שופנהאורשטראסה 39 (בעבר נקרא הרחוב ווינרשטראסה).
בית הכנסת נבנה בשנים 1888 ו-1889 על פי תוכניות של האדריכל יעקב מודרן (1838–1912) ואיחד סגנונות מערביים ומזרחיים מאותה תקופה.
בית הכנסת נהרס בליל הבדולח, נובמבר 1938.
בסוף המאה ה-19, הייתה קהילת יהודי ורינג נפרדת מקהילת יהודי וינה.
אבן היסוד הונחה באופן חגיגי ב-2 בדצמבר 1888, יום השנה ה-40 לשלטון הקיסר פרנץ יוזף הראשון.
עבודות הבנייה הופקדו בידי מהנדס העיר ג'וזף וורטס, ועבודות החפירה החלו באמצע 1889.
לאחר שרובע ורניג אוחד עם וינה, בית הכנסת, שבנייתו הסתיימה רק לאחרונה, הוכנס לניהול הקהילה היהודית.
המבנה נשרף בליל הבדולח ונהרס אחריו.
חלל הבנייה של המקום היה חצר צרה יחסית בין בתים צמודים.
בשל כך, אור טבעי יכול היה להיכנס אל המתחם רק מלמעלה.
תוכניות הבנייה התחשבו בהפרדה בין עזרת הנשים לגברים וגם בהגבלות הרשות המקומית:
המרחק של הבניין החדש מהבית הישן היה צריך להיות לפחות 5.85 מטר;
רוחב מושב לכל מתפלל 55 ס"מ, אורך המושב 85 ס"מ;
מספר מתאים של דלתות יציאת חירום;
רוחב מעבר בחדר התפילה 1.20 מטר לפחות;
התקנת מדרגות חירום מברזל לעזרת הנשים.
צורתו הבסיסית של המבנה תוכנן כבזיליקה המונחת בשתי קומות.
במקום יכלו להתפלל בישיבה 328 גברים ועוד 176 נשים.
היה גם מקום לתפילה בעמידה.
חלונות הבניין היו עשויים מברזל, הזיגוג היה עשוי מזכוכית קתדרלה.
מבחינה סגנונית, בית הכנסת היה תערובת של רנסאנס איטלקי ושל התנועה הרומנטית, מבפנים ומבחוץ.
המתחם דמה לכנסיית גוסטב אדולף בווינה שנבנתה ב-1846 והוא תואר בשנת 1892 בכתב עת אדריכלי כ"דוגמה לבית תפילה שנבנה בצורה יוצאת דופן ובזול".
שלוש דלתות כניסה הובילו לפרוזדור של בית הכנסת.
בפנים נתמך המבנה בעמודי ברזל יצוק.
כל חדרי בית הכנסת קושטו בערבסקות, חלק מהקישוטים, כולל על עמודי הברזל צופו בעלי זהב.
מעקה עזרת הנשים נצבע בעץ אלון ישן, כותרות ופרופילים בודדים הוזהבו בעלי זהב.
האולם הראשי וחלקו הקדמי של המבנה חופו ברעפים, חלקי הגג הצידיים כוסו באבץ.
ניתן היה לגשת לכל הגגות באמצעות סולמות ברזל והיה צורך לנקות אותם משלג.
ארון הקודש היה עשוי מעץ אורן, צבוע בצבע שמן לבן, עיטורים ופרופילים בודדים הוזהבו.
כך גם לגבי הקירות המעוטרים משני הצדדים.
המסדרונות בקומת הקרקע היו ברוחב 1.5 מטר ומכוסים בלוחות בטון בשלושה צבעים.
רצפת אולם התפילה והכניסה היו מרוצפות באריחי מלט מאויירים.
בית הכנסת חומם על ידי שני תנורים גדולים מתוצרת מיידינגר, שהוצבו בשני החדרים האחוריים (חדר הרב והחזן).
מערכת האוורור התבססה על צנרת קרה שסיפקה אוויר צח וצנרת מחוממת ששאבה החוצה אוויר מעופש.
תאורת הגז כללה נברשת, שתי מנורות (לצד הבמה), 21 נורות תלויות ועוד 24 מנורות לאורך הקירות.
עלות הבנייה הכוללת עמדה על 43,324.30 פורינט האוסטרו-הונגרי
בית הכנסת חסד לאברהם (או בית הכנסת בויוקאדה ) הוא בית כנסת בויוקאדה , איסטנבול, טורקיה.
הוא פתוח לתפילות ושירותי דת, רק בחודשי הקיץ, כמו בתי הכנסת האחרים באיי הנסיכים.
בית הכנסת חסד לאברהם ממוקם על האי בּוּיוּקָאדָה (Büyükada – "האי הגדול" או בשמו היווני 'פרינקיפוס', Πρίγκιπος) הוא הגדול והמאוכלס ביותר באיי הנסיכים שבמפרץ איסטנבול שבאגן המזרחי של ים מרמרה.
הוא נמצא במרחק של כעשרים קילומטרים דרומית-מזרחית מהעיר איסטנבול שבטורקיה.
בית הכנסת חסד לאברהם הוקם בשנת 1904 בתקופת האימפריה העות'מאנית, ובשנת 1985 הוא שופץ על ידי הקהילה היהודית.
בית הכנסת פתוח רק במהלך חודשי הקיץ, כאשר רוב האוכלוסייה היהודית מאיסטנבול מגיעה לבלות את חודשי הקיץ באי Buyukada, בסירות ומעבורות נוסעים מנקודות שונות באיסטנבול.
עונת הקיץ נפתחת לפני חג השבועות.
בית הכנסת מתוחזק על ידי הקהילה היהודית בהנהגתו של הרב סלים אשכנזי.
הרבנית הדר אשכנזי, אשתו של הרב סלים אשכנזי, מנהלת במקום מקווה בשם אלי עובדיה, המיועד לנשים בלבד.
בחודשי פעילותו, מתקיימים בבית הכנסת חסד לאברהם, תלמודי תורה, ערבי בידור מוזיקליים, סעודות, אירועי בר מצווה ובת מצווה שמתקיימים לאחר שעות הלימוד בתלמודי התורה.
בית הכנסת חארה, הנקרא גם א-סלאה אל-כבירה (בית הכנסת הגדול), הוא בית כנסת עתיק שהיה קיים ברובע החארה, הרובע היהודי העתיק של תוניס, בירת תוניסיה.
בית הכנסת נבנה בימי הביניים ונהרס ב־1961.
בית הכנסת מתוארך לימי הביניים ועבר מספר שינויים במהלך המאות ה-18 וה-19. בין 1914 ל-1921 שונתה החזית שלו, שהייתה דיסקרטית בעבר, כדי להכיל שני בניינים פינתיים עם רצפות משובצות בסגנון נאו-מורי.
בית הכנסת וֶרְחנֵיאוּדִינְסק הוא בית כנסת שנבנה בשנת 1882 בעיר וֶרְחנֵיאוּדִינְסק ופעל בה עד 8 באפריל 1929.
העיר וֶרְחנֵיאוּדִינְסק נמצאת בחבל עבר הבאיקל על גדות הנהר אוּדֶה.
עם הקמתה, בשנת 1666, היא קיבלה את השם אודינסקויאֶה.
בשנת 1783 השם שונה לֶורְחנֵיאוּדִינְסק (אודינסק העליונה) ובשנת 1934 לאוּלָן אוּדֶה.
אולן אודה היא בירת רפובליקת בּוּרְיָאטְיָה שהוקמה בשנת 1923 כחלק מהפדרציה הרוסית.
הקהילה היהודית בעבר הבאיקל התחילה להיווצר בין השנים 1840 – 1850 כאשר הממשלה הרוסית הציעה קרקעות לחלוצים שהיו מוכנים להתיישב בחבל ארץ שומם ונידח זה בדרום סיביר.
חלק קטן מהמתיישבים היו יהודים שברחו מתחום המושב בשל תנאיי המחייה הקשים.
הצטרפו אליהם אסירים פוליטיים ורוצחים שגורשו על ידי הצר.
בשנת 1898 היו רשומים בסיביר 44,000 יהודים שהשתייכו ל־26 קהילות.
בשנת 1915, הצר ניקולאי השני הגלה לאזור חלק מיהודי ליטא וחיילים יהודים שנחשדו כמרגלים לטובת גרמניה.