tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מקיים סדנאות משחקי תיאטרון לנוער, סדנאות מקצועיות לתלמידי מגמת תיאטרון בבתי ספר, בשם "סלפי עם משה".
מעביר סדנאות הומור לאוכלוסיות עם צרכים מיוחדים.
פרסטר היה נשוי פעמיים (אשתו הראשונה היא האוצרת רעות פרסטר.
אשתו השנייה היא חברת להקת פינגפונג לשעבר- יפעת גלעדי) והוא אב לשלושה בהם בנו רותם שאובחן על הספקטרום האוטיסטי.
בזוגיות עם נטע קמינצקי, מעצבת פנים.
קוץ - עם איתי שגב
איש הפלדה משכונת כצנלסון (כתיבה ומשחק)
המופע של מר שמח - מר פחדן
פקפק ביל - דמויות שונות
האחים קואלה - נד הוומבאט
הי-מן ושליטי היקום - אורקו
משה צדוק (לֶרֶר; 1 ביולי 1913 – 15 במרץ 1964) היה איש "ההגנה" ואלוף בצה"ל, ראש אגף כוח אדם הראשון, אלוף פיקוד הצפון ואלוף פיקוד הדרום וראש אגף בינוי ומשק במשרד הביטחון.
צדוק נולד ב-1 ביולי 1913 בעיירה ז'לחוב שליד ראדום (אז בתחומי האימפריה הרוסית ומאז 1945 בפולין) בשם משה לרר, בנם של מנדל ונחמה לרר.
למד בעיירתו בית ספר יסודי ובתיכון עד כיתה י"א, ואחר כך המשיך ללימודים בבית ספר מקצועי של "אורט" בוורשה בירת פולין.
כציוני, שמגיל 14 היה חבר בתנועת נוער ציונית בעיירתו, עלה לארץ ישראל בשנת 1933. מיד עם הגיעו ארצה התגייס לארגון "ההגנה", ומשנת 1936, בה סיים קורס מ"מים בג'וערה, היה חבר במנגנון הקבע של הארגון.
היה מפקד מכבי האש בחיפה במסווה לפעולות ה"הגנה" בעיר, מדריך בקורסי ה"הגנה" ומפקד גליל דרום.
עם הקמת אגף כח אדם במטכ"ל "ההגנה" במאי 1947, מונה צדוק לעמוד בראשו, ועם הקמת צה"ל המשיך לשמש בתפקיד זה, בדרגת אלוף.
בקיץ 1949 נישא להדסה פטרושקה, לה היה נשוי עד מותו.
ב-1950 מונה לשמש כמפקח הכללי של צה"ל, ובמרץ אותה שנה מונה למפקד הפיקוד השמיני, שהוקם למטרת ארגון המילואים במרחב תל אביב.
ב-17 באוקטובר 1951 מונה לאלוף פיקוד הדרום וכיהן בתפקיד זה עד ל-1 בפברואר 1954, אז מונה לאלוף פיקוד הצפון.
בתפקיד זה שימש עד אפריל 1956. בתפקידו הבא שירת כקצין במטה הכללי האחראי להכנות מיוחדות לשעת חירום.
ב-1957, בגיל 44, נבחן בבחינות בגרות אקסטרניות והחל ללמוד בפקולטה לכלכלה ומדע המדינה באוניברסיטה העברית.
הוא קיבל את התואר בשנת 1960. ב-1961 מונה לראש אגף בינוי ומשק במשרד הביטחון.
משה צדוק נפטר ממחלה ב-1964. בעקבות מחלה זאת אמר את המשפט המפורסם "אני חולה, חולה לא יכול לשלוט בדבר".
אחיו הגדול, יחיאל לרר (לערער) (1910–1943), היה משורר יידיש, ממובילי התרבות היהודית בוורשה בין מלחמות העולם ופעיל במפלגת פועלי ציון צ"ס.
בגטו ורשה פעל בארגון התרבות יקא"ר (יידישע קולטור אָרגאַניזאַציע).
משה פרץ (נולד ב-10 במאי 1983) הוא זמר, שחקן, מלחין ופזמונאי ישראלי.
פרץ נולד למרסל ומיגל פרץ וגדל בטבריה ולו שלושה אחים.
עוד בילדותו החל לשיר כפייטן בבית הכנסת "יעקב גז" בטבריה, הסמוך לבית הוריו.
מגיל 16, החל לעבוד כספר עד שהתפרסם כזמר.
פרץ התגייס לצה"ל בנובמבר 2001 לחיל החימוש.
כאשר עלה לשיר את "שיר למעלות" בטקס יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל שנערך בבסיסו, קיבל משובים חיוביים, וקצין החינוך סייע בידו לגשת לבחינות הקבלה ללהקה צבאית.
ביולי 2002 עבר את בחינות הקבלה בהצלחה והתקבל לצוות הווי פיקוד צפון, ובמקביל החל לעבוד על הפקת אלבום משלו.
פרץ החל להקליט את אלבומו הראשון כבר בתחילת שנת 2004. האלבום יצא לבסוף לחנויות ביוני 2005, לאחר שחרורו מצה"ל.
אלבום הבכורה שלו קרוי על שם הסינגל הראשון שיצא ממנו לרדיו, "מביט אל המרומים".
מהאלבום נמכרו בישראל למעלה מ-10,000 עותקים.
סינגלים נוספים שיצאו מתוך אותו האלבום: "שחורת עיניים", "ילד מאוהב", "האישה שלי" ו"דרך ארוכה" (עיבוד מחודש לשירה של גלי עטרי).
פריצתו המשמעותית של פרץ באה עם הוצאת הסינגל "אש", אותו כתב, בסוף שנת 2006. בעקבות הצלחת הסינגל, הוא הוציא בנובמבר 2007, את אלבומו השני, שקרוי על שם הסינגל, "אש".
פרץ כתב את רוב השירים והלחנים באלבום, כמו גם ביתר אלבומיו הבאים.
סינגלים נוספים, שיצאו מתוך אותו האלבום לרדיו הם "זה הזמן", "כמו השקט", שנכתב במשותף עם דודו אהרון, "יש רגעים" ו"בחלומות שלי".
סינגל נוסף שיצא לאחר מכן ולא נכלל באותו אלבום הוא "ורק איתך", שהופיע כחלק מן האלבום הבא שלו, האלבום השלישי, "אלייך".
בפברואר 2008, הוציא פרץ את הסינגלים "אלייך" ו"ואולי", שהגיעו למקומות הראשונים במצעדי הרדיו ונשארו בראש במשך תקופה ארוכה.
בתחילת אותה שנה, פרץ החל גם לככב בסדרת דרמה שהופקה לסלולר, "פרץ של אהבה", לצידם של: שרון אלכסנדר, דפנה ארמוני, מיכל גבריאלוב ועוד.
באוקטובר 2008 יצא הסינגל "כל בוקר", ובנובמבר האלבום השלישי והמלא, "אלייך", כאשר באותו החודש יצא גם הסינגל, "נשבע לך".
סינגלים נוספים שיצאו מתוך אותו האלבום: "רציתי רק", "יותר מדי", "אני שלך" ו"אישה".
באלבום זה ניתן גם למצוא את "שיר המעלות", שזכה ללחן ועיבוד מחודש.
כעבור מספר חודשים לאחר הוצאתו, הגיע האלבום למעמד פלטינה על מכירות של למעלה מ-40,000 עותקים בנקודות מכירה בישראל.
במהלך שנת 2008, כתב פרץ לאלבומה של שרית חדד "מרוץ החיים" את השיר "מילה טובה".
זהו השיר הראשון שהוא כתב לאמן אחר.
פרץ כתב גם לאלבומו של שלומי שבת "אני שר אלייך" את השיר "משתגע מאהבתך".
כמו כן גם הלחין לתמיר גל את השיר "כל הבנות סביבי" מתוך האלבום "עכשיו זה בא", למילים של שרון אסולין.
במהלך שנת 2009 פרץ ודודו אהרון כתבו והלחינו יחדיו לליאור נרקיס את השיר "מתוקה".
ביוני 2009, הוציא פרץ את הסינגל "שתיים בלילה", הסינגל הראשון מתוך אלבומו הרביעי, אשר הגיע למקום הראשון במצעדי גלגלצ ורשת ג' ונשאר בראשם במשך מספר שבועות.
בספטמבר אותה שנה הוציא פרץ את הסינגל השני, "מהשמיים".
בהמשך הוציא פרץ בערב ראש השנה את הסינגל השלישי, "אשמור עלייך".
בראש השנה נבחר פרץ ל"זמר השנה" של "רדיו אמצע הדרך".
בתחילת נובמבר 2009 החל פרץ להשתתף בעונה החמישית של תוכנית הריאליטי "רוקדים עם כוכבים", המשודרת בערוץ 2. בתוכנית הגיע פרץ לשלב הגמר וסיים במקום השני.
ב-16 בנובמבר 2009 הופיע פרץ לראשונה ב"היכל התרבות", במופע מושקע אותו ביים צדי צרפתי ובו הושקעו לא פחות מ-100,000 דולרים.
במהלך המופע חשף פרץ את הסינגל הרביעי מתוך אלבומו החדש, "אמא", אותו הקדיש לאמו שישבה בקהל.
בתחילת מרץ 2010, במהלך טקס "תחרות מלכת היופי", שר פרץ את הסינגל החמישי "איך שאת יפה", ולאחר כמספר ימים יצא האלבום הרביעי והמלא, "מהשמיים".
אלבומו הרביעי של פרץ הגיע במהלך השנים 2010 ו-2011 למעמד אלבום פלטינה כפול, כשהוא מכיל בתוכו גם את השירים "אין כמו בבית", "עד שתשובי אליי", "מה קורה איתך" ו-"תמיד ידעתי".
במרץ 2010 זכה משה פרץ ב"פרס אקו"ם" בקטגוריית הישג השנה במוזיקה.
זכייתו בפרס ע"ש עוזי חיטמן נומקה על ידי חבר השופטים:
לאחר שהופיע ב"היכל התרבות" בתל אביב, הסיבוב כלל גם בין היתר חמש הופעות שהתקיימו ב"אמפי קיסריה" במהלך סוף חודש מאי וחודש יולי אותה השנה.
בספטמבר 2010 הוציא לרדיו את הסינגל הראשון מתוך אלבומו החמישי "אין כמוך", אותו כתב והלחין יחד עם גילי זכאי, בהפקתם ובעיבודם המוזיקלי של יעקב למאי וטל שגב.
הסינגל הושמע רבות בתחנות הרדיו ואף עמד בראשי מצעדי הפזמונים שבועות רבים.
בנובמבר אותה שנה הוציא את הסינגל השני, "ארוץ עד אלייך".
בינואר 2011 הוציא פרץ לאור את הסינגל השלישי, "קחי אותי אלייך".
בפברואר 2011 הוציא את הסינגל הרביעי, "כמו מלך" וביצע אותו בסיבוב הופעות ראשון מסוגו בישראל.
באפריל 2011 חבר פרץ אל יניב בן משיח והוציא איתו לאור את דואט התפילה "ואחרי ככלות הכל", אותו גם כתב והלחין.
במאי 2011, יצא פרץ לסיבוב הופעות מחודש, שנקרא "ארוץ עד אלייך", על שם אחד הסינגלים מאלבומו החמישי, שהחל בהופעות ב"אמפי קיסריה" בשילוב עם נגנים, אורחים ורקדניות.
במהלך ההופעה שלו ב"קיסריה", הוציא לאור פרץ את הסינגל "רחוק ממך".
באמצע אוגוסט 2011 הוציא פרץ את הסינגל המצליח "אלף פעמים", וכעבור חודש את האלבום החמישי והמלא "זיקוקים".
האלבום זכה להצלחה מיידית ברשת ולאחר חודשים ספורים הגיע למעמד פלטינה כפול עם מכירות של למעלה מ-80,000 עותקים.
בתחילת שנת 2011 נבחר פרץ להשתתף בתוכנית הטלוויזיה "בית ספר למוסיקה" כחלק מצוות המורים, לצדם של הזמרים יהורם גאון, קרן פלס ומתי כספי ובהנחייתו של צביקה הדר.
התוכנית, שעלתה לשידור לקראת סוף אותה שנה, שודרה בערוץ 2 במסגרת הזכיינית קשת.
פרץ נאלץ להחמיץ את הפרימיירה של התוכנית בשל מסע הופעות שערך בארצות הברית לקראת סוף חודש נובמבר אותה שנה.
במהלך מסע ההופעות שלו בארצות הברית הופיע פרץ בין היתר בעיר לוס אנג'לס ב"אמפיתיאטרון גיבסון" מול קהל בן יותר מ-6,000 איש.
בשנת 2012 הצטרף פרץ אל חבר השופטים של תוכנית המציאות "כוכב נולד".
בתחילת ספטמבר 2012 בגמר כוכב נולד חשף פרץ לראשונה את הסינגל "אולי הלילה", הראשון מאלבומו השישי.
בערב ראש השנה 2012 זכה שירו של פרץ "זיקוקים" בתואר שיר השנה במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג.
ב-14 בדצמבר 2012 הוציא לאור את השיר "הראשונה" לקראת אלבומו השישי.
בינואר 2013 הוציא לאור את הסינגל "הטעם הישן".
במרץ 2013 הוציא פרץ את הסינגל "חלמתי", אותו כתב יוסי בן דוד והלחין נדב אסולין.
בשנת 2013, הדריך את אגם בוחבוט בת התשע, שזכתה במקום הראשון בתוכנית "בית ספר למוזיקה", המחזור השני.
במאי 2013 עזב פרץ את התוכניות "כוכב נולד" ו"בית ספר למוסיקה", ועבר לתוכנית המתחרה "אקס פקטור".
פרץ שימש כשופט וכמנטור בתוכנית שמשודרת בערוץ 2, גם בעונה השנייה.
ביוני 2013 הוציא פרץ ביחד עם ליאור נרקיס את הדואט הקצבי "מול כל העולם" אותו גם כתב והלחין.
בתחילת אוגוסט 2013 הוציא פרץ את אלבומו השישי במספר "כל המילים השמחות", מתוכו בלטו הדואט "ילדה קטנה" עם אגם בוחבוט והסינגלים "כל המילים השמחות", "את שאהבה נפשי" ו-"זיכרונות".
ב-19 בפברואר 2014 הוציא פרץ את הסיגל "אם זאת מלחמה", הראשון מאלבומו השביעי.
ב-24 ביוני 2014 הוציא פרץ לתחנות הרדיו את הסינגל השני "תהיה מאושר".
בערב ראש השנה 2014 זכו פרץ והילדה אגם בוחבוט עם השיר "ילדה קטנה" בתואר דואט השנה לשנת תשע"ד במצעד השנתי של אתר mako וערוץ 24.
ב-20 בינואר 2015 הוציא את הסינגל "ברצלונה", השיר הגיע למקום השמיני במצעד השבועי של מדיה פורסט.
ב-22 במרץ הוציא את הסינגל "גם אם העולם יתהפך" שהגיע למקום השני במצעד השבועי של מדיה פורסט.
ב-19 באפריל של אותה השנה השתתף פרץ בפרויקט משותף של "ידיעות אחרונות" ושל המוזיקאי דורון מדלי לזכר חללי צה"ל שנפלו ב"מבצע צוק איתן", במסגרתו ביצע את שיר הזיכרון "אח שלי" למילים ולחן של מדלי.
את קליפ השיר צילם פרץ ביחד עם משפחות החללים בעוטף עזה.
ב-11 במאי 2015 הוציא פרץ את אלבומו השביעי בקריירה "סימני הזמן".
בקיץ 2015 יצא פרץ ביחד עם הזמר עומר אדם למסע הופעות משותף ברחבי הארץ בשם "מהפכה" שזכה להצלחה ענקית מעבר למצופה.
במהלך מסע ההופעות המשותף הוציאו פרץ ואדם את הדואט "היא רק רוצה לרקוד" שהפך לאחד השירים המצליחים והפופולריים ביותר באותה תקופה בישראל.
באותה שנה הוציא קליפ מלא בו שר את השיר "מישהו הולך תמיד איתי" של עפרה חזה.
בסוף 2016, הוא הוציא את "כוס של יין" שהפך ללהיט גדול.
לאחר מכן באו הסינגלים "לילות ארוכים" ו-"על משכבי", דואט עם חנן בן ארי, ולאחר מכן הוציא סינגל נוסף בשם "קרמלה" שהגיע למקום ה-12 במצעד השנתי של גלגלצ ולמקום ה-7 במצעד השנתי של רשת גימל.
ב-7 ביוני 2017, הוציא את אלבומו השמיני "בחור חדש" שמכר בתוך כחודש 20 אלף עותקים והגיע למעמד אלבום זהב.
בפברואר 2018 הוציא ביחד עם נסרין קדרי את הלהיט "היינו שניים", שזכה להצלחה רבה בארץ, ואף נכלל באלבומה ה-3 לומדת ללכת.
ביוטיוב, זכה הקליפ של השיר להצלחה חסרת תקדים גם כן, כאשר צבר למעלה מ-11 מיליון צפיות.
ב-17 במאי 2018, הוציא פרץ שלושה דואטים עם אייל גולן: "הולכים להשתגע" ו"המילים החסרות" ו"כמה ימים".
ב-25 ביולי 2018, משה פרץ ואייל גולן שיתפו פעולה לראשונה על במה אחת במופע מוזיקלי משותף בשם "הולכים להשתגע".
באותה שנה בחנוכה פרץ הופיע לראשונה במופע "#freestyle פסטיגל".
לצד עידן רייכל, נועה קירל ויהונתן מרגי.
ב-10 בספטמבר 2019 פורסם שפרץ ואלני פוריירה יבצעו דואט חדש על בימת קיסריה.
בהופעתו בקיסריה ב-18 בספטמבר שרו יחד בגרסה ישראלית את שירה של פוריירה שיצא כחודשיים לפני ההופעה "Loquita" שבמקור הוא דואט עם הזמר היווני קליידי.
בחנוכה באותה שנה הופיע במופע "פופ אפ מיוזיק 2" עם נטע ברזילי ועומר אדם.
בשנת 2020 חזר לצוות המורים של עונה 4 של בית ספר למוזיקה, הפעם לצד שלושה מורים חדשים: מירי מסיקה, נועה קירל והראל סקעת, ולצד המנהל החדש של בית הספר עידו רוזנבלום.
ב-3 בפברואר 2022 הוציא את הסינגל "מה נשאר", שהגיע למקום השלישי במצעד הסינגלים השבועי של מדיה פורסט.
ב-14 באפריל הוציא את הסינגל "ניגשת לאט".
ב-14 באוגוסט הוציא את הסינגל "דון חוליו".
ב-15 בספטמבר הוציא את הסינגל "אהבה כזאת" עם ליאור נרקיס.
ב-22 בנובמבר הוציא את הסינגל "מסלוניקי עד ליפו" שהגיע למקום ה-11 במצעד הסינגלים השבועי של מדיה פורסט.
ב-12 בינואר 2023 הוציא את הסינגל "קרובים" עם שלומי שבת.
ב-10 במאי הוציא את הסינגלים "געגוע" ו"לזוז", כשהראשון הגיע למקום ה-15 במצעד העברי של מדיה פורסט.
ב-13 ביולי הוציא את הסינגל "מתגעגע".
ב-21 ביולי הוציא כסינגל גרסת כיסוי לשיר "אולסטאר וגופיות" של אנה זק.
באוגוסט פורסם כי אגם בוחבוט ופרץ עומדים בפני הליכים משפטיים ונפרדים לאחר עשור של שיתוף פעולה.
ההליכים המשפטיים הם בשל חילוקי דעות לגבי ההיבטים הכספיים של הפרידה המקצועית שלהם.
ב-19 בנובמבר הוציא את "לנצח תישאר" לזכרם והנצחתם של הלוחמים, והלוחמות של צה"ל וכוחות הביטחון שנפלו במלחמת חרבות ברזל.
ב-5 במרץ 2024 הוציא פרץ את הסינגל "את מקום ראשון".
ב-16 באפריל פרץ השיק סינגל אהבה חדש בשם "איפה את היום".
ב-12 במאי פרץ הוציא שיר בשם "כולם אהובים" לכבוד יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
השיר מבוסס על תפילת "אל מלא רחמים".
ב-4 ביוני 2024, פרץ הוציא סינגל שני מתוך הפרויקט המוזיקלי שלו בשם "מתוק מדבש", המשלב מזמורים מקוריים עם שירים חדשים שהלחין פרץ.
השיר נקרא "הללויה", שיתוף פעולה בין משה פרץ ליונתן רזאל.
המטרה העיקרית של הפרויקט היא ליצור אחדות מוזיקלית ואישית בין אמנים מרקעים מגוונים, המהווה מודל לאחדות בין האנשים שמאזינים לפרויקט.
ההכנסות מהפרויקט נתרמו לשיקום חיילים פצועים ונפגעי חרדה ממלחמת חרבות ברזל.
ביוני 2024, יצא לאור סינגל משותף בשם "מודה אני" של פרץ ומוקי.
השיר מבוסס על תפילת הבוקר היהודית "מודה אני".
ביולי 2024, יצא לאור השיר "עכשיו מרגיש חדש", סינגל משותף של פרץ ואמיר דדון, כחלק מפרויקט הדואטים של פרץ, "מתוק מדבש".
באותו החודש, יצא לאור "ענני", סינגל משותף של פרץ ואחיו, ניר פרץ.
ב-22 ביולי יצא לאור הפרויקט.
ב-8 בדצמבר 2024 הוציא לאור את המיני-אלבום "תדליקו את האור" דרך חברת התקליטים MP רקורדס.
האלבום כלל חמישה שירים, ביניהם הדואט "תדליקו את האור" עם דנה אינטרנשיונל.
שיתוף הפעולה בין פרץ לאינטרנשיונל נוצר בעקבות צפייה של פרץ בסדרה "דנה קמה" ומפגש ביניהם בצילומי התוכנית "MKR המטבח המנצח".
השירים במיני-אלבום משלבים סגנונות מוזיקליים מגוונים ומבטאים תחושות של התחדשות, אופטימיות ואחדות.
ב-18 בדצמבר 2024, יצא לאור "בא לי", סינגל משותף של פרץ וששון איפרם שאולוב.
ב-23 בפברואר 2025, יצא לאור הסינגל "בדרך אמונה בחרתי".
השיר נכתב בהשראת המשפט "בדרך אמונה בחרתי", שהיה הסטטוס בוואטסאפ של התצפיתנית אגם ברגר, ששוחררה מהשבי לאחר תקופה ממושכת.
עם חזרתה, כתבה ברגר על לוח במסוק: "בדרך אמונה בחרתי, ובדרך אמונה שבתי", משפט שהפך לסמל של תקווה ואמונה עבור רבים.
הקליפ לשיר כולל תיעוד של רגעי החזרה מהשבי.
השיר הגיע למקום ה־78 במצעד ההיטליסט ולמקום ה-17 במצעד העברי של מדיה פורסט.
ביולי 2025 השתתף לצד אשתו ירדן בעונתה השישית של התוכנית "המטבח המנצח VIP", והם סיימו במקום הראשון.
ב-17 ביולי 2025 הוציא לאור את הסינגל "למות מאהבה" שהגיע למקום התשיעי במצעד השבועי של מדיה פורסט.
באוגוסט 2010 עוכב לחקירה במשטרת ישראל בחשד להשתמטות ממס.
הוא שוחרר בערבות עצמית ובהתנצלות, אולם מנהלו האישי אמנון זנדני שהה בהארכת מעצר מספר ימים.
במאי 2013 הגישה רשות המיסים לבית משפט השלום ברמלה כתב אישום נגד פרץ ואמרגנו בגין העלמת מס בסדר גודל של כמיליון ש"ח.
במרץ 2016, בעקבות הסדר טיעון, הודה פרץ והורשע, ובהמשך נדון לארבעה חודשי עבודות שירות, 8 חודשי מאסר על תנאי למשך שלוש שנים, וקנס של 60 אלף ש"ח.
פרץ נשוי לירדן גוזלן ואב לארבעה, ומתגורר בבאר יעקב.
הוא גיסו של הכדורגלן שובל גוזלן.
הוא מקיים אורח חיים מסורתי-דתי.
שנהפרסקטגוריהפרויקט2010פרס אקו"םהישג השנה במוזיקה2012טקס נבחרי הילדיםזמר השנה2022פרסי נבחרי השנה של פרוגיזמר השנה
2010: LIVE בהיכל התרבות – אש
2013: משה פרץ – ההופעה בקיסריה
2014: מול כל העולם – הופעה חיה בהיכל נוקיה
(Live) (הופעה משותפת עם עומר אדם)
משה (מוישה) פֶּרְלמן (23 במרץ 1911 – 5 באפריל 1986) היה עיתונאי וסופר ישראלי, דובר צה"ל הראשון במלחמת העצמאות, מנהל לשכת העיתונות הממשלתית, ראש שירותי המודיעין (ההסברה) במשרד ראש הממשלה וראש שירות השידור "קול ישראל", שגריר ישראל בקונגו.
ממייסדי מערך ההסברה הצבאי והאזרחי של מדינת ישראל.
משה פרלמן נולד בשם מוריס פרלמן (Maurice Pearlman) באנגליה באביב 1911. אביו ליפמן נולד במינסק שברוסיה (כיום בירת בלארוס) ואמו רבקה לבית ויינגרטן נולדה באנגליה למשפחת מהגרים מפולין.
בצעירותו למד בבית הספר לכלכלה של לונדון והיה תלמידו של הרולד לסקי, פרופסור יהודי מרקסיסט למדעי המדינה וסופר שלימים כיהן גם כיושב ראש מפלגת הלייבור הבריטית.
קיבל תואר בוגר במדעים (B.Sc).
עם סיום לימודיו החל להורות באחד הקולג'ים בלונדון ושאף לקריירה אקדמית.
במקביל התקבל לעבודה במשרה חלקית בסוכנות הידיעות לונדון ג'נרל פּרֶס (London General Press), והלך ונסחף למקצוע העיתונות עד כי זנח את האקדמיה.
בארץ ישראל בימי מאורעות תרצ"ו
בשנת 1936 הוטל על פרלמן, על ידי הסוכנות שבה הועסק, לצאת לארץ ישראל לסיקור המרד הערבי הגדול (שבמרוצת הזמן ניתן לו ביישוב השם "מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט").
בהגיעו לארץ ישראל היה פרלמן בעל עמדה אנטי-ציונית.
המפגש עם היישוב הביא לתמורה בדעותיו, והוא הפך ציוני, אוהד עניינו של היישוב ותורם תרומה אישית למאבקו.
המפנה חל בעת ביקורו בעין חרוד, שם ראה מציאות של יהודים חלוצים ולוחמים, השונים מהיהודים שהכיר באנגליה.
לפני צאתו לארץ ישראל התחייב פרלמן לאחד המוציאים לאור בלונדון לכתוב ספר על המזרח התיכון.
פרלמן הודיע למו"ל כי שינה את נושא ספרו וכי הוא מתכוון לכתוב ספר על הקיבוץ.
פרלמן החל ללמוד את הנושא ונדד מעין חרוד לדגניה, לאפיקים ולמשמר העמק ואף ביקר במושבים.
בשובו ללונדון העלה את רשמיו מהמצב ששרר בארץ ישראל בעקבות המרד הערבי בספרו "מה מתרחש בארץ ישראל" (What is happening in Palestine), שאותו פרסם בשנת 1937 בשם העט "מ"פ ווטרס" (M.
את תוצאות מחקרו על ההתיישבות בארץ ישראל פרסם בספרו "הרפתקה קולקטיבית, דו"ח בלתי רשמי על ההתיישבות השיתופית בארץ ישראל" (Collective adventure, an informal account of the communal settlement of Palestine), שראה אור בשנת 1938 תחת שמו.
כשחזר ללונדון, כבר כציוני, התקבל פרלמן לעבודה כקצין העיתונות (הדובר) של הנהלת ההסתדרות הציונית.
העיתונאי הצעיר, שהיה באמצע שנות העשרים שלו, זכה בתפקידו זה לעבוד במחיצתם של ד"ר חיים ויצמן, נשיא ההסתדרות הציונית, ודוד בן-גוריון, יושב ראש הנהלת הסוכנות היהודית.
כן נתמנה פרלמן לעורכו של ה-Zionist Review, ביטאונה של ההסתדרות הציונית.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התנדב לצבא הבריטי והוצב בחיל התותחנים, השתתף בפלישה לצפון אפריקה, נלחם באיטליה וביוון, זכה לציון לשבח והגיע לדרגת מייג'ור (רב-סרן).
אחיו הצעיר נהרג בקרב בחזית איטליה.
תוך כדי שירותו הצבאי, פרסם פרלמן בשנת 1942, שוב בשם העט מ"פ ווטרס, ספר על המופתי של ירושלים חאג' אמין אל-חוסייני, בשם "מופתי מעל המזרח התיכון" (Mufti over the Middle East), ובכך היה לביוגרף הראשון של אל-חוסייני.
עם תום מלחמת העולם השנייה הושאל פרלמן על ידי הצבא הבריטי לשגרירות בריטניה באתונה, להיות בה עוזר לנספח העיתונות.
באתונה נפגש פרלמן לראשונה עם שליחי "ההגנה" ופעילי ההעפלה, שבאו לאירופה כדי לחלץ את ניצולי השואה ולהעלותם לארץ ישראל.
פרלמן נרתם למבצע, ובעודו ממלא את תפקידו הדיפלומטי, פעל בסתר לארגון עלייה ב', ובהיעזרו בדרכון הדיפלומטי הבריטי שנשא, יצא מעת לעת לשליחות בבירות המזרח התיכון.
גם לאחר ששוחרר משירותו הצבאי המשיך פרלמן להיות פעיל בתנועת ההעפלה, והפעם בחסות תעודות עיתונאי של העיתון האמריקאי PM ושל השבועון הבריטי New Statesman, ששניהם ביטאו השקפה שמן המרכז שמאלה.
בשנת 1947 פרסם פרלמן (שוב בשם העט מ"פ ווטרס) ספר באנגלית על ארגון "ההגנה" בשם: "הגנה - סיפורה של ההגנה העצמית היהודית בארץ ישראל" (Haganah - The story of Jewish self defense in Palestine).
ב-1 באפריל 1947 עלה פרלמן על סיפון אוניית המעפילים "תאודור הרצל", שהפליגה לארץ ישראל מחופי צרפת, כשעל סיפונה למעלה מ-2,600 מעפילים בפיקודו של מרדכי לימון ("מוקה"), לימים מפקד חיל הים הישראלי.
בהתקרבה לחופי הארץ התגלתה הספינה על ידי הצי הבריטי ושתי משחתות החלו לנגוח בה.
המעפילים הצטופפו על הסיפון ומנעו מן הבריטים מלעלות על הספינה, כשהם מטילים עליהם כלים וחפצים.
הבריטים עלו על הספינה כשהם מתיזים סילוני מים על המעפילים וזורקים עליהם רימוני גז ואף פתחו באש מכלי ירייה.
המאבק ארך כשעתיים עד שהצליחו הבריטים להשתלט על הספינה.
בעימות נהרגו 3 מעפילים ו-27 נפצעו.
הספינה נגררה לחיפה, אליה הגיעה ב-14 באפריל.
המעפילים, ופרלמן בתוכם, גורשו לקפריסין.
פרלמן הציג עצמו בפני מפקד מחנה המעצר הבריטי כעיתונאי אנגלי, שהצטרף למסע הספינה רק לצורך סיקור עיתונאי, ושוחרר מן המחנה, תוך הגבלה כי לא יורשה להיכנס לארץ ישראל.
עיתונאים בריטים שביקשו מן הנציב העליון אלן קנינגהם לבטל את האיסור, נענו על ידו בשלילה.
מחוסר אפשרות להגיע לארץ ישראל יצא פרלמן לצרפת, שם סיקר את הסאגה של אוניית המעפילים "יציאת אירופה תש"ז" ואת גירוש מעפיליה לגרמניה בספטמבר 1947. בתקופה זו החל לפרסם הודעות בשם 'ההגנה'.
בין כה וכה, הגיע חודש נובמבר 1947, שבמהלכו התקבלה באו"ם החלטת החלוקה על הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל, ופרלמן הגיע לארץ ישראל כדי לקחת חלק במלחמת העצמאות, שהחלה מיד עם החלטת החלוקה.
דובר צה"ל במלחמת העצמאות ולאחריה
בראשית מלחמת העצמאות נבחר פרלמן, בעל הרקע הצבאי, הניסיון העיתונאי והשליטה המושלמת בשפה האנגלית, כאיש המתאים להיות דובר הצבא.
בראשיתו נשא בעל התפקיד את התואר "מנהל הלשכה לעיתונאי חוץ", ובמרוצת הזמן, כשצה"ל התארגן והתגבש, הפך להיות דובר צה"ל.
עם קביעת דרגות צה"ל הוענקה למשה פרלמן דרגת סגן-אלוף (שבאותה עת, בטרם הונהגו דרגות אלוף-משנה ותת-אלוף, הייתה דרגה בכירה ביותר, אחת מתחת לדרגת אלוף).
משה פרלמן מילא את תפקידו כשהוא נוהג בג'יפ ברחבי הארץ ובאזורי הקרבות, ומוביל עמו לסיורים כתבים זרים ועיתונאי חוץ בכירים.
בין היתר ליווה בסיוריו בישראל את העיתונאי האמריקאי אוהד הציונות וידיד ישראל בארטלי קראם ואת הסופר .
תמרוני המילואים, שהראשון בהם נערך בחודש אוקטובר 1950, היו אירועים מתוקשרים ביותר באותה תקופה.
בכיסוי התקשורתי שניתן לתמרונים היה למשה פרלמן תפקיד חשוב, שידוריו ברדיו למידע ולהסברה, בתקופת התמרונים, זכו להאזנה מרובה, וקולו, במבטא אנגלוסקסי מובהק, היה מוכר לכל אזרח.
בשנת 1950 הוקם בצה"ל גדוד הצנחנים הסדיר 890. באפריל 1950 יזם מפקד הגדוד יהודה הררי עריכת קורס צניחה, בבית הספר לצניחה בתל נוף, לקציני צה"ל שאינם מיחידת הצנחנים, אלא קצינים מיחידות שונות.
סגן-אלוף משה פרלמן, שהיה אז בן 39, התנדב לעבור את קורס הצניחה ועבר אותו בהצלחה.
במסדר הסיום שנערך ליד מטוסי הדקוטה בתל נוף ענד הרמטכ"ל יגאל ידין את כנפי הצניחה לבוגרי הקורס ובכללם לפרלמן.
בשנת 1951 פשט פרלמן את מדיו ומהשירות בצה"ל, עבר לשירות ציבורי אזרחי ומילא תפקידים אחדים הקשורים בהסברה ובתקשורת.
הוא התמנה למנהל לשכת העיתונות הממשלתית, ובסוף אותה שנה התמנה לראש שירותי המודיעין (ההסברה) במשרד ראש הממשלה וראש שירות השידור "קול ישראל".
ערב מלחמת ששת הימים, כאשר מונה משה דיין לתפקיד שר הביטחון, הוא גייס את משה פרלמן, שהיה כבר מעבר לגיל שירות מילואים, להיות עוזרו המיוחד, שתפקידו הסברה וקשר עם עיתונאי חוץ.
כשם שמינויו של משה דיין עצמו לתפקיד שר הביטחון, ערב המלחמה, התקבל בהתלהבות בציבור, כך הייתה התגובה למינויו של פרלמן.
הופעתו במדים לצדו של דיין עוררה תחושה של שיבה לימי מלחמת העצמאות.
מלבד זאת, השעה אינה כשרה לכך - היינו צריכים להגיב מיד ומשהחמצנו את השעה ניטל עלינו לתת למדינאים למצות את כל האפשרויות בשטח הדיפלומטי".
דבריו הובנו במדינות ערב כאילו החליט שאין בכוח ישראל לצאת מיד למלחמה ודחה אותה לעת אחרת.
בזאת החזיר דיין לצה"ל, שפתח כעבור 36 שעות במלחמה, את אלמנט ההפתעה.
בתמונה ההיסטורית של כניסת שר הביטחון משה דיין לעיר העתיקה, דרך שער האריות, כשאלוף פיקוד המרכז עוזי נרקיס לימינו והרמטכ"ל יצחק רבין לשמאלו, נראה משה פרלמן מאחור, מעבר לכתפו של רבין.
בתום שירותיו הממלכתיים בישראל מונה פרלמן לשגריר ישראל בקונגו.
עם תום שליחותו, ב-1960, פרש מהשירות הציבורי ונתפנה לפעילותו הספרותית.
משה פרלמן נפטר בשנת 1986, והוא בן 75. נקבר בהר המנוחות.
לזכרו של משה פרלמן מוענק מדי שנה "פרס פרלמן ליצירות עיתונאיות בעיניני צבא וביטחון".
כתיבתו של משה פרלמן נמשכה כחמישים שנה.
כל ספריו היו ספרים תיעודיים בנושאי ארץ ישראל, ההיסטוריהה שלה, הארכאולוגיה שלה ונופיה.
יש מספריו שהופיעו במתכונת אלבומית.
הוא כתב את רוב ספריו באנגלית; מיעוטם הופיעו בעברית (וגם חלק מהם רק תורגמו לעברית).
הוא גם תרגם לאנגלית ספרים שיגאל ידין כתב בעברית.
כמה מהם תורגמו לעברית, וכמה תורגמו לשפות אחרות.
איך נתפס אייכמן, תל אביב: עם עובד, תשכ"א.
משה פרלמן ויעקב ינאי, אתרים היסטוריים בישראל; הקדמה מאת יגאל ידין; תרגם והתקין לדפוס יהודה זיו, תל אביב – ירושלים: מסדה, 1965. (מהדורה מורחבת ומעודכנת: רמת גן: מסדה, 1980)
משה פרלמן וטדי קולק, ירושלים: 4000 שנות היסטוריה של עיר הנצח; עברית: חנוך קלעי; רוב התמונות צולמו על ידי רונלד שרידן, תל אביב: ספרית מעריב, 1969. (מהדורה חדשה: 1971)
המכבים, ירושלים: ויידנפלד וניקולסון, 1973.
מפי בן-גוריון" מלווים בחלקם על ידי שאלות מנחות מאת המחבר)
Pearlman, New York: McGraw-Hill, 1963. (תרגום של: תורת המלחמה בארצות המקרא לאור הממצאים הארכאולוגיים)
הרב פרופ' משה צבי סגל היה רב, פרופסור למקרא, פילולוג, חוקר מקרא וספרות עברית.
חתן פרס ישראל למדעי היהדות לשנת תשי"ד.
סגל נולד בעיירה מוסדיס (ביידיש: מאישאד) שבליטא, בנם של אסתר ואליעזר סגל.
בילדותו למד בחדר ובבית הספר המקומי, ובנעוריו נשלח לישיבות שונות בליטא.
בשנת 1894 היגר עם הוריו לסקוטלנד וממנה ללונדון שבאנגליה.
סגל הוסמך לרבנות בשנת 1902. באותה שנה התקבל ללימודים באוניברסיטת אוקספורד ולמד בלשנות המזרח ולימודים קלאסיים במחלקה ללימודי המזרח.
במהלך שנות לימודיו זכה בכמה פרסים אקדמיים על הצטיינות.
בשנת 1908 הוענקה לו המלגה היוקרתית על שם עבור מחקרו על לשון המשנה וייחוסה ללשון המקרא ולארמית.
בשנת 1906 סיים לימודי תואר ראשון, בשנת 1907 הוסמך במדעי הרוח ובשנת 1910 סיים לימודי תואר שני.
במקביל, בין השנים 1906–1909, הורה באוניברסיטה לימודי תנ"ך ולשונות שמיות.
בסוף 1909 קיבל על עצמו תפקיד רב קהילה של הקהילה היהודית הגדולה של ניוקאסל.
בשנים אלו לקח חלק בפעילות ציונית כללית ולמען קק"ל.
את תפקידו סיים בקיץ 1918, עת התבקש על ידי חיים ויצמן להצטרף לוועד הצירים בארץ ישראל.
סגל היה מנהל משרד הוועד בירושלים למשך כשנה.
לאחר מכן, שב לאנגליה, שימש כרב העיר סוונסי ולאחריה בריסטול, ובשנת 1926 עלה ארצה.
בהגיעו ארצה מונה סגל למרצה למקרא ולבלשנות שמית במכון למדעי היהדות של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1939 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין ולאחר פרישתו, בשנת 1949, היה פרופסור כבוד.
מחקריו הרבים בתחום המקרא והבלשנות יצאו לאור בארץ ובעולם בשפות שונות.
בשנת 1954 זכה סגל בפרס ישראל למדעי היהדות.
על ספרו "דקדוק לשון המשנה" זכה בפרס ביאליק לשנת 1936 ועל ספרו "מבוא המקרא" זכה בפרס ביאליק לשנת 1950. ב-1959 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
לסגל ורעייתו, חנה לאה (בתו של הרב אריה ליב פרומקין), היו חמישה ילדים, ובהם פרופ' יהודה בן-ציון סגל והברון , שכיהן כחבר הפרלמנט הבריטי.
סגל נפטר ב-1968 ונקבר בכפר סבא.
עיריית ירושלים קראה על שמו רחוב בשכונת רמות.
ביבליוגרפיה מלאה של חיבוריו המדעיים פורסמה בספרו "מסורת וביקורת" ומאוחר יותר עודכנה בספר היובל שהוצא לכבודו - ספר סגל (תשכ"ה).
ספר חכמת בן-סירא השלם, תרצ"ג;
(בשנת תשי"ג הוציא לאור את ספר בן-סירא השלם, עליו קיבל את פרס ישראל);
מילון אנגלי-עברי, תש"ג (עם ה' דנבי)
מבוא המקרא, תש"ו - תש"י (פרס ביאליק)
מילון כיס מעשי עברי-אנגלי, תשי"ג
פירוש לספר שמואל - הודפס לראשונה במסגרת סדרת "הפירוש המדעי".
לימים חזר בו סגל ממרבית מסקנות הספר והוציא לאור מהדורה מחודשת בשנת 1956 ומהדורה מתוקנת בשנת 1964.
מסורת וביקורת, 1957 - מבחר מאמריו הביקורתיים אודות חקר המקרא בכלל ותורת התעודות בפרט
מילון כיס מעשי אנגלי-עברי-אנגלי, תשכ"ט
סגל כתב ערכים רבים בתחומי התמחותו באנציקלופדיה המקראית ובאנציקלופדיה העברית.
נוסף על אלה ערך סגל את הכרכים ח' - ט' של מילון בן-יהודה (תרפ"ח).
משה צוקרמן (נולד ב-1949) הוא סוציולוג ישראלי ופרופסור אמריטוס במכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן באוניברסיטת תל אביב.
צוקרמן נולד בתל אביב להורים ניצולי השואה.
הוריו היגרו לגרמניה ב-1960, והתגוררו בעיר פרנקפורט.
בשנת 1970, בגיל 21, חזר צוקרמן לישראל, ולמד סוציולוגיה, מדעי המדינה והיסטוריה.
שירת בצה"ל בשנים 1973–1980 כסוציולוג ארגוני בחיל האוויר.
השלים דוקטורט בשנת 1986 באוניברסיטת תל אביב, ומאז 1990 לימד במכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן באוניברסיטת ת"א.
משנת 2000 עד 2005 כיהן בראש מכון מינרבה להיסטוריה גרמנית באותה אוניברסיטה.
משנת 2009 משמש כמנהל הפעילות האקדמית במוזיאון פרויד בווינה.
עם תחומי המחקר של משה צוקרמן נמנים הגותה של אסכולת פרנקפורט, היסטוריה של מדעי החברה, תפיסה אסתטית ופילוסופיה של האמנות, והשפעת השואה על התרבות הפוליטית בישראל ובגרמניה.
במסגרת מחקריו פרסם ספרים רבים בנושאים אלה.
מבחינה פוליטית משתייך צוקרמן לשמאל, ותומך בכינון של פדרציה בין מדינת ישראל למדינה פלסטינית עצמאית.
היסטוריונים והמהפכה הצרפתית, סדרת האוניברסיטה המשודרת, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תש"ן 1990.
שואה בחדר האטום, הוצאה עצמית, תל אביב, 1993.
מוזיקה ומה שסביב לה, סדרת "הקשרים", מכון ון ליר, ירושלים, תשנ"ה 1994.
פרקים בסוציולוגיה של האמנות, סדרת האוניברסיטה המשודרת, תשנ"ו 1996.
חרושת הישראליות: מיתוסים ואידאולוגיה בחברה מסוכסכת, "פטיש: סדרה לביקורת התרבות", הוצאת רסלינג, תל אביב, 2001.
חפצון האדם, רסלינג, תל אביב, 2003. (רצנזיה של הספר)
דיאלוג על המוזיקה (בשיתוף עם מיכל זמורה-כהן), מאגנס 2020.
חושבים גרמניה, (בשיתוף עם משה צימרמן), רסלינג 2022
הקשרי אמנות: אוטונומיית האמנות בעידן התערערותה החברתית (עריכה: עופר חן), עמדה 2025.
"זמנים" כרך 44, אסכולת פרנקפורט, 1993, עורך אורח: משה צוקרמן, הוצאת אוניברסיטת ת"א והוצאת זמורה ביתן.
מהפכן או ריאקציונר: על דמותו ופועלו של ריכארד ואגנר
הרב משה צבי סגל (ו' בשבט תרס"ד, ינואר 1904 – י' בתשרי תשמ"ו, 25 בספטמבר 1985) היה פעיל בולט בתנועות וארגונים שונים, בהם "ברית הבריונים", ברית החשמונאים, אצ"ל, לח"י, ועוד.
יקיר ירושלים לשנת 1974. הוא מוכר בעיקר כ"תוקע בכותל", לאחר שבמוצאי יום הכיפורים ה'תרצ"א (1930), בניגוד להנחיות השלטון הבריטי, תקע בשופר בסמוך ל.
על כך, הוא נעצר ושוחרר בהתערבות הרב קוק.
תקיעתו פתחה מסורת של תקיעת שופר בכותל במוצאי יום הכיפורים בניגוד לחוק המנדטורי.
נולד בפולטבה שבאוקראינה לרב אברהם מרדכי הלוי (מחבר הספר "ספרא דטבחא") ולהנה לאה בת נחום מנקין.
מצד אמו היה בן דודו של הרב משה צבי נריה.
למד בישיבת מיר ובישיבת תומכי תמימים.
היה חבר בתנועות חובבי ציון והחלוץ וארגן שיעורי תורה חשאיים וקבוצות הכשרה.
בשנת תרפ"ד (1924) עלה עם הוריו לארץ ישראל.
עבד בבניין בבית חרושת לשיש של דודיו.
באותה שנה עבר לירושלים ולמד בישיבת מרכז הרב ובבית המדרש למורים מזרחי.
ב-1925 עבד כפועל חקלאי ביישובים איילת השחר וכפר גלעדי בגליל.
ב-1926 הצטרף להגנה בתל אביב.
באותן שנים נמנה סגל על הקבוצה הראשונה של בית"ר בארץ ישראל שאורגנה על ידי מנחם ארבר.
הוא למד ב"בית הספר למדריכים" בראשות ירמיהו הלפרן ואב"א אחימאיר שנפתח ב-1929 וכלל לימודים בנושאים אידאולוגים ומעשיים.
בביקורו של זאב ז'בוטינסקי בבית הספר ביקש לבחון את ידיעותיהם האידאולוגיות של התלמידים וכתלמיד לדוגמה נבחר סגל שהרצה בפני ז'בוטינסקי.
באותה שנה היה מיוזמי ומארגני הפגנת המחאה בתשעה באב תרפ"ט כנגד ההגבלות שהטיל השלטון הבריטי על תפילת יהודים בכותל המערבי.
המשטרה הבריטית דרשה להימנע ממתן אופי פוליטי להפגנה, אולם המפגינים סירבו לדרישה זו, ולאחר עיכוב רב יצאה ההפגנה מבית הספר 'למל' לכותל, כאשר בראש הצועדים הלך סגל שנשא דגל ישראל.
בדרכם חזרה עברו המפגינים דרך כיכר ציון וסגל נשא דברים כנגד השלטון הבריטי.
שבוע לאחר תשעה באב פרצו מאורעות תרפ"ט וסגל עם חבריו מתנועת בית"ר נטלו חלק בהגנה על השכונות בדרום תל אביב וצפונה תחת פיקודה של ההגנה.
לאחר המאורעות יצא יחד עם חבר נוסף למנחמיה והחל לעבוד כשומר במקום השומר שנהרג במאורעות.
באותה תקופה פעל גם למען עבודה עברית במושבה ועסק בפעילות של תנועת בית"ר בגליל, שם שהה עד 1931.
ביום הכיפורים תרצ"א (1930) הזדמן לירושלים.
את תפילות היום הקדוש העביר בבית הכנסת של הרב אריה לוין ויחד איתו ירד לתפילת נעילה בכותל המערבי.
בסוף התפילה תקע בשופר, למרות השמירה הכבדה של עשרות שוטרים בריטיים במקום שהוצבו במקום במטרה לשמור על קיום האיסור המנדטורי על תקיעת שופר ליד הכותל המערבי.
הוא נעצר מיד והובא לבית המעצר בקישלה, אך שוחרר בהתערבות אישית של הרב הראשי לישראל, הרב קוק, אשר הודיע שלא ישבור את הצום עד שחרורו.
בעקבות סגל באו אחרים, ותקיעת השופר והמעצר בעקבותיו הפכו למסורת, בה הוא תקע בשופר מדי שנה.
במסע הלוויה של ז'בוטינסקי בישראל ב-1964 צעד סגל כאשר על צווארו ענוד השופר בו תקע בכותל.
ב-9 באוקטובר 1930 השתתף בהפגנת "ברית הבריונים" נגד סגן שר המושבות הבריטי שילס, שיצא מקבלת פנים שנערכה לכבודו על ידי הסוכנות היהודית ועיריית תל אביב.
בראש המפגינים עמדו אב"א אחימאיר וסגל שנשא שלט בגנות הספר הלבן.
כמה מראשי המפגינים, בהם אחימאיר וסגל נעצרו ושוחררו לאחר כמה ימים.
בניסן תרצ"א (1931) חזר לירושלים, התמנה למפקד בית"ר בעיר והצטרף לוועד המרכזי של התנועה הרוויזיוניסטית עם יוסף כצנלסון ואב"א אחימאיר בהנהלת סיעת 'המקסימליסטים'.
בתקופה זו נישא לרחל בורובסקי (בת הרב שלמה יעקב בורובסקי מישיבת חברון) ועבד כשומר בדרום ירושלים.
במאורעות תרצ"ו-תרצ"ט (1936) היה אחראי מטעם האצ"ל על הגנת שכונות צפון תל אביב מפני הכפר סומייל.
הוא קרא לשבירת מדיניות ההבלגה של היישוב וכינס סביבו קבוצה קטנה של חברי בית"ר וברית הבריונים שערכו מעט אימונים בנשק ומספר פעולות תגמול קטנות באזור תל אביב ויפו.
ב-1937 חזר לירושלים ובפסח של אותה שנה היה ממייסדי תנועת הנוער הדתית ברית החשמונאים ועמד בראשה עד התפרקותה סמוך להקמת מדינת ישראל.
ב-1939 נעצר על ידי הבריטים ושהה בכלא יחד עם אברהם שטרן, דוד רזיאל והנהגת האצ"ל.
לאחר שחרורו הצטרף למפקדת האצ"ל בראשותו של רזיאל.
לאחר בריחתו של יצחק שמיר מכלא מזרע נפגש שמיר עם סגל ומאיר מדן, מפקדי "ברית החשמונאים".
מטרת הפגישה שהתקיימה בבית הכנסת של שכונת זיכרון משה בירושלים הייתה לגייס חברים חדשים ללח"י שכמעט ולא היה פעיל באותה תקופה.
בעקבות אותה פגישה הוחלט על הפניית חניכי "ברית חשמונאים" ללח"י.
להחלטה זו הייתה משמעות רבה בחזרת הלח"י להוות גורם משמעותי במערכה נגד הבריטים.
סגל עצמו היה אחראי על סניף ירושלים של הלח"י.
בזמן המצור על ירושלים במלחמת העצמאות היה הרב סגל חבר ב"ועדת ירושלים".
בשנים הראשונות לאחר הקמת המדינה היה סגל פעיל במוסדות הפועל המזרחי בירושלים ועבד במשרד הסעד.
היה ממקימי ארגון צעירי חב"ד בירושלים.
ב-1953 לאחר שהתייעץ עם הרבי מליובאוויטש יצא להתיישבות בכפר חב"ד, שם הקים משק חקלאי ובמקביל שימש כמזכיר הכפר והמועצה האזורית עמק לוד.
בהמשך מונה ליו"ר ועד כפר חב"ד.
היה פעיל בארגון צעירי אגודת חב"ד ועמד בקשר עם הרבי מלובביץ'.
בשנת 1957 הקים את בית הספר והמכללה לבנות בית רבקה בכפר חב"ד, כשאשתו משמשת כאם הבית.
בשנת 1960 העביר את הניהול לידי הרב שמואל חפר.
לאחר מלחמת ששת הימים היה היהודי הראשון שעבר להתגורר בעיר העתיקה בירושלים, הוא התגורר בתוך חצר חב"ד והיה מיוזמי חידוש בית הכנסת צמח צדק בירושלים, ועמד בראש ועד התושבים בעיר העתיקה.
עמד בראש תנועת "אל הר ה'" שכללה אישים נכבדים וקראה לשינוי המצב בהר הבית.
בשנת 1968 קיבל מידי נשיא המדינה זלמן שזר את עיטור "עלה" (עיטור לוחמי המדינה), יחד עם ראשי ברית החשמונאים.
בתשל"ד (1974) זכה לתואר יקיר ירושלים.
נפטר ביום הכיפורים תשמ"ו (1985) והובא למנוחות בבית העלמין בהר הזיתים.
עיריית ירושלים קראה על שמו את הכיכר הסמוכה להר ציון.
הרב משה צבי סגל היה נשוי לחיה רחל, להם שבעה ילדים.
לבניו ובנותיו קרא בשמות ייחודיים:
עוזית - אלמנת הרב משה שניאורסון
עליגל - נשואה לרב אורי קפלון.
בנם הוא המשורר יונדב קפלון
רוממיה - נשואה לרב יצחק גינזבורג
בן דודו, מצד אמו, הוא הרב משה צבי נריה.
בתקופת שירותו כשומר בגליל בין השנים 1930–1931 פרסם מאמרים בעיתון דואר היום בשם "יומני השומר".
מאמריו האידאולוגיים התפרסמו בכתב העת של ברית החשמונאים, "החשמונאי", ומאוחר יותר (לאחר התיישבותו בירושלים העתיקה) בכתבי העת "צפייה" ו"מורשה" ועוד.
ב-1985 יצא ספרו האוטוביוגרפי "דור ודור" בהוצאת מערכות.
רבי משה (משה'ניו) פרידמן מבויאן-קראקא (י"ד באדר ב' תרמ"א, 1881 − ג' באלול תש"ג, 1943) היה אדמו"ר, פוסק, חבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל וממנהיגי יהדות פולין בין שתי מלחמות העולם.
משנת תרצ"ד (1933) שימש נשיא ישיבת חכמי לובלין.
נרצח על ידי הגרמנים באושוויץ בסוף תש"ג, 1943.
נולד בעיר הוסיאטין שבאוקראינה לרבי שלום יוסף, בנו של רבי מרדכי שרגא פרידמן שייסד את חסידות הוסיאטין, ולחיה, נכדת רבי אברהם מטריסק.
כשהיה בן שנתיים התייתם מאביו ועבר לגור יחד עם סבו.
בצעירותו למד מפי מורים ומחנכים שהובאו במיוחד עבורו.
כשהיה בן 13 נפטר סבו והוא עבר להשגחתו של דודו, רבי ישראל פרידמן מהוסיאטין, האדמו"ר מהוסיאטין.
בתרס"א (1901) עבר לעיירה בויאן שם נישא לבת דודתו מרים, נכדתו של רבי יצחק פרידמן, ה"פחד יצחק", מייסד חסידות בויאן.
בבויאן המשיך ללמוד תורה, תוך שהוא נהנה מהספרייה הגדולה שהייתה שם והכילה אלפי ספרים.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עבר יחד עם ה"פחד יצחק" וארבעת בניו לווינה, שהפכה באותו זמן מרכז גדול ליהודים שגלו ממקומם בעקבות אירועי המלחמה.
בתקופה זו יצר קשר עם אדמו"רים ורבנים רבים ששהו גם הם בווינה, ובמיוחד עם רבי מאיר אריק.
בתרע"ח (1918) לאחר פטירת ה"פחד יצחק" ומעבר חותנו, רבי מנחם נחום לצ'רנוביץ, התחיל לנהוג כאדמו"ר.
מלבד תפקידו כאדמו"ר היה מוסמך לרבנות ופוסק הלכה, דבר שגרם להתקבצות תלמידי חכמים ולמדנים רבים סביבו.
בתרפ"ה (1925) עבר לקרקוב שבה חייתה אחת הקהילות החשובות של יהודי פולין.
הוא המשיך לפעול בהרחבה, והיה ידוע בשם האדמו"ר מבויאן-קראקא (שמה היהודי של קרקוב).
בין היתר סייע בהכוונה למחנכי בית הספר לבנות חרדיות בית יעקב שהוקם בשנים אלו בקרקוב.
רבי משה פרידמן השתתף כבר בכנסייה הגדולה הראשונה שנערכה בווינה בתרפ"ג (1923) לצד החפץ חיים, האדמו"ר מגור וגדולי ישראל נוספים, שבסיומה נבחר כחבר במועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
מכאן ואילך נמנה עם מנהיגיה הרוחניים של אגודת ישראל.
במסגרת פעילותו הציבורית עמד בקשר עם גדולי הרבנים והשתתף בדיונים הציבוריים שעמדו אז על הפרק.
לאחר פטירתו הפתאומית של רבי מאיר שפירא, ראש ישיבת חכמי לובלין, מונה לנשיא הוועד הרוחני של הישיבה.
כמו שאר האדמו"רים מחסידות רוז'ין התנגד גם הוא להפרדת הקהילה החרדית בווינה מהקהילה הכללית כפי שעשו יהודי הונגריה.
רבי משה פרידמן נמנה עם אלו ממנהיגי היהדות החרדית שתבעו יחס חיובי ופעולות מעשיות למען יישוב ארץ ישראל.
על דעתו ביחס לתוכנית החלוקה, שאלה שנידונה בכנסייה הגדולה השלישית שנערכה במרינבד, אין ידיעה ברורה, כיוון שלא נשא נאום פומבי בעניין זה.
בפגישה שערך איתו אחד מאנשי פועלי אגודת ישראל באותה כנסייה והועלתה על הכתב הוא מצוטט כמי ש"תמך במדינה היהודית בהתלהבות רבה ובאהבה גדולה לארץ הקודש אפילו עד כדי חלוקה..."
בתחילת השואה שהה האדמו"ר בקרקוב וב-1940 עבר לגטו טרנוב, שם התגורר עם בני משפחת חסידו המובהק, רבי ישראל מרקוס (בנו של אהרן מרקוס, חוקר החסידות), שדאגו לו עד ימיו האחרונים.
גם בגטו המשיך להנהיג את עדתו ולענות לשאלות קשות ומסובכות שנשאלו שחלקן אף היו קשורות בחיים ומוות.
ידוע על מאמצים רבים שנעשו כדי לחלצו מתחת ידי הנאצים.
באחת האקציות הגדולות בטרנוב, הוא נלקח יחד עם עוד 7,000 יהודים ברכבת לאושוויץ ושם כנראה נרצח ג' באלול תש"ג 1943.
קיימת עדות על דברים שהשמיע רבי משה פרידמן בהגיעו לאושוויץ על נצחיות ישראל ועל הנקמה העתידה לבוא, כפי שתיעד איש הזונדר קומנדו באושוויץ, הדיין הרב לייב לנגפוס ביומנו:
כתביו שכללו תשובות ודברי תורה רבים שאמר בעת עריכת שולחנו נשלחו ללונדון, אולם נשרפו שם בעת אחת ההפגזות.
מעט מפסקיו ודברי תורתו ששרדו יצאו לאור בשו"ת "דעת משה" שהודפס בירושלים בשנת תשמ"ד.
על שמו כולל "דעת משה" בירושלים השייך לחסידות סדיגורא ובית הכנסת "היכל משה" של חסידות בויאן בביתר עילית.
משה יהודה (ליאו) פרנקנטל (1914–1993) היה תעשיין ישראלי, מחלוצי תעשיית החלב בישראל.
נולד בפרנקפורט שבגרמניה למשפחה דתית.
בצעירותו שימש כמשגיח כשרות אצל יצרני החלב עבור הקהילה היהודית בפרנקפורט.
כך רכש ידע בהכנת מוצרי חלב וייצר גבינות כשרות לקהילה היהודית המקומית.
בשנת 1936 עלה עם רעייתו סופי לבית ברויאר לארץ ישראל, והתיישב בפאתי שכונת זיכרון מאיר בבני ברק, סמוך לישיבת פוניבז'.
בשנת 1939 הקים את מחלבת "נגה" בכפר שמריהו.
החלב שמכר בבקבוקים היה עמיד יותר מחלב טרי בכדים.
מחלקי החלב הטרי ראו בו איום על פרנסתם, והיו אף שהתנכלו למשאיות שהובילו בקבוקי חלב מתוצרתו.
בהמשך עסק פרנקנטל בייצור ופיתוח חלב ומוצריו, כמו כן עסק בסחר וייבוא גבינות מאירופה ואוסטרליה וסיפק גבינות כשרות לרחבי העולם היהודי.
בתחילת שנות ה-50, עם גלי העלייה הגדולים ממדינות צפון אפריקה, היה פרנקנטל למתחרה של "תנובה" על אספקת מוצרי חלב למעברות ולמחנות העולים.
יתרונה הגדול של "תנובה" היה בכך ששיווקה גם ירקות, והקמעונאים העדיפו את הקשר העסקי עם "תנובה".
כדי להתמודד מול "תנובה" נכנס פרנקנטל לשותפות עם חברת "רסקו", שהייתה בעלת אגודת "טנא" (קבוצת חקלאים מגדלי ירקות) וביחד הקימו ב-1953 את "טנא נגה".
בשנת 1970 הקים פרנקנטל, יחד עם בנו צבי וחתנו יאיר ווייל, את מפעל הגלידות "סנוקרסט".
בתחילה שכן המפעל בבני ברק, וכעבור זמן עבר לפתח תקווה.
בהחלטה אסטרטגית החליט פרנקנטל שלא להתמודד מול יצרניות הגלידות הגדולות ובחר בשיטת שיווק חדישה ובלעדית: מכוניות מנגנות ("אוטו גלידה").
מוצרי החברה לא נמכרו בחנויות אלא רק דרך אחת מ-120 המכוניות שהפעילה החברה.
כעבור זמן התחילו גם החברות המתחרות להשתמש בשיטת שיווק זו.
בספר "שטראוס – סיפור של משפחה ותעשייה" מספר מיכאל שטראוס על התחרות שהייתה בין פרנקנטל לאביו ריכרד שטראוס.
בשנות ה-50 קיבלה ממשלת ישראל משלוח של גבינת צ'דר מארצות הברית, שממנה מייצרים גבינה מותכת.
הממשלה פרסמה מכרז על מכירת הגבינה.
פרנקנטל ושטראוס נדברו ביניהם להגיש הצעה משותפת למכרז וכך לקבל מחיר מוזל, אך לבסוף הציע פרנקנטל הצעה פרטית גבוהה יותר וזכה במכרז.
עקב כך הקים פרנקנטל בבני ברק את מפעל "כפיר" לייצור גבינה מותכת.
שטראוס נצר את העלבון בלבו.
לימים, כש"סנוקרסט" מכרה את מוצריה מתוך מכוניות מנגנות, שטראוס הבן בא לפרנקנטל והודיע לו כי גם "שטראוס" תתחיל לעשות שימוש בשיטה זו לשיווק גלידות מתוצרתה.
בתגובה אמר פרנקנטל כי אם "שטראוס" תתחרה בו בתחום זה, הוא יתחרה בה ויקים מפעל מקביל.
פרנקנטל אכן השקיע סכומים עצומים בהקמת מפעל מתחרה ל"שטראוס", ובסופו של דבר עמד בפני פשיטת רגל.
בשנים 1980–1981 נמכרו בזו אחר זו "סנוקרסט" ו"טנא נגה" ל"תנובה".
באותה תקופה הקימה משפחת פרנקנטל את חברת "פדקו", שייצרה מוצר סויה חדשני בשם "טבעול".
המתווך בעסקה היה איש קיבוץ לוחמי הגטאות גזי קפלן, לימים מנכ"ל אסם, שרכשה את "טבעול".
פרנקנטל היה נשוי לצפורה (סופי) לבית ברויאר (נינה של ר' שמשון רפאל הירש) ואב לשלושה בנים: צבי, אלחנן ויצחק ושתי בנות, חנה ווייל ויהודית ונגרובר.
משה פרנקנטל נפטר בשנת 1993.
בנו, צבי פרנקנטל, וחתנו יאיר ווייל המשיכו את העסק המשפחתי והקימו ביבנה את חברת "כפיר", שפיתחה את ה'גבינול', מוצר הבסיס של 'הצהובה הטובה' – תחליף גבינה צהובה ללא כולסטרול.
משה ("מוסא") צברי (נולד ב-1954) הוא מבכירי השב"כ וסיירת מטכ"ל לשעבר.
צברי נולד בישראל וגדל בפתח תקווה למשפחה שעלתה מתימן.
את לימודי התיכון עשה בפנימיית "שטיינברג" למחוננים בכפר סבא.
בשנת 1972 התגייס לצה"ל והחל קורס טיס, אך נשר ממנו, התנדב לסיירת מטכ"ל ועבר הכשרה כמפקד כיתה.
לחם במלחמת יום הכיפורים ברמת הגולן תחת פיקודו של יוני נתניהו.
נפצע במהלך המלחמה בכפר דורין.
השלים קורס קציני חי"ר בהצטיינות ושימש מפקד צוות ביחידה 504. השתחרר בשנת 1978.
במלחמת שלום הגליל, בשנת 1982, במסגרת שירות מילואים, סופח כאיש היחידה לסיירת גולני ולחם בקרב על כפר סיל.
עם החלמתו מהפציעה שב לסיירת מטכ"ל ושימש כמפקד פלגה מבצעית.
בשנת 1984 לקח חלק במבצע של היחידה במדינת אויב.
המבצע הסתבך מאוד ויחד עם חברו - אבי דיכטר (לימים ראש השב"כ) פעל לחילוץ הכוח.
בשנת 1987, בגיל 33, לאחר שהשתתף במספר רב של מבצעים מיוחדים במדינות אויב, השתחרר מצה"ל בדרגת סא"ל.
בשנת 1989 התגייס לשב"כ ושירת באגף המבצעים של הארגון כראש מחלקה ולאחר מכן כראש חטיבה מבצעית (מקביל לדרגת תא"ל בצה"ל).
בשנת 1994 מונה לקצין ביטחון מטעם השב"כ בטורונטו, במעמד קונסול.
בשנת 1998 מונה לראש האגף הביטחוני לסיוע (מקביל לדרגת אלוף בצה"ל), האמון על הטיפול בסייענים ובסוכנים של השב"כ, "המוסד", צה"ל ומשטרת ישראל, וכן על הטיפול באנשי צד"ל לאחר נסיגת צה"ל מלבנון.
בשנת 2001 מונה כראש האגף למשאבי אנוש.
בדצמבר 2004 פרש מן השירות.
בשנת 2005 הקים את חברת "אושר - הדרכה וייעוץ בע"מ" העוסקת בפרויקטים בתחומי ההדרכה והייעוץ האסטרטגי לחברות בינלאומיות וממשלתיות בחו"ל ובישראל.
במהלך השנים 2007- 2010 היה שותף ב"החברה הבינלאומית להגנה וחילוץ" וכן בחברת "QG" שעסקו בפרויקטים ביטחוניים וארגוניים.
בשנת 2010–2011, במסגרת שירות מילואים שימש צברי כראש ועדת חקירה צה"לית שבדקה את התנהלותו של בועז הרפז בעת שהיה איש מערך המ"מ.
בין השנים 2011-2013 הקים וניהל פרויקט ביטחוני רגיש בארצות הברית.
בין השנים 2014- 2018 -היה שותף עם האלוף (מיל') גדי שמני בחברת "GME TRUST", העוסקת בניהול משברים ובשיפור תהליכי עבודה והטמעתם.
בין השנים 2018- 2022 שימש כסגן נשיא לחדשנות בחברת "ICTS Europe".
מאז, הוא משמש (חלקית) כשותף וכסמנכ"ל אסטרטגיה בחברת MODUCAN (חברה אמריקאית) העוסקת בפיתוח מוצרים לבניה מודולארית מפלדה.
כמו כן הוא כמנכ"ל חברת "אושר- הדרכה וייעוץ בע"מ" משמש כיועץ לחברות בינ"ל בתחום ניהול משברים ושיפור תהליכי עבודה בארגונים.
צברי הוא בעל שלושה תארים מהטכניון: תואר ראשון בהנדסת מיפוי וגאו אינפורמציה, תואר שני בהנדסת תעשייה וניהול, תואר שלישי במדעים.
בוגר התוכנית למנהלים AMP של וורטון.
במהלך השנים עבר קורסים בנושאים: דירקטורים, ניהול פיננסי לבכירים, ניהול בכיר ועוד.
בין השנים 2005-2007 היה חבר דירקטוריון בחברת "קשרי תעופה".
משנת 2014 הוא משמש כדירקטור בחברת "מגל".
צברי נשוי לוורד ואב לשלושה.
רבי משה צבי גוטרמן מסאווראן (תקל"א/תקל"ה – כ"ה בטבת תקצ"ח).
נולד בשנת ה'תקל"ה לרבי שמעון שלמה גוטרמן המגיד מסאווראן.
נישא לבתו של רבי דוד מסטפין.
היה תלמידם של הסבא משפולי, רבי ברוך ממז'יבוז' ורבי לוי יצחק מברדיצ'ב, כמו כן נסע לאוהב ישראל מאפטא.
לאחר פטירת הרב מאפטא עמד בראשות כולל ווהלין שבטבריה.
הוא נערץ הן בציבור החסידי והן בציבור הלא חסידי בגלל גדלותו בתורה ותפילה ובגמילות חסדים, ובשל קדושתו חכמתו ומופתיו.
בסוף ימיו היה לגדול אדמור"י אוקראינה בדורו ואלפים היו מחסידיו שבינם היו הן עשירים והן עניים הן אדמורי"ם ורבנים והן פשוטי עם.
הוא הצטיין במנהיגותו ששילבה בין שני מוטיבים שנראים קצת מנגדים.
מצד אחד חסד ורחמים כלפי החלשים והעניים ורצון להרבות שלום בעולם כאשר רבים מתייעצים איתו בענייני מחלוקות ופשרות, ומצד שני תביעה לאמת ולכנות בלי פשרות וללא משא פנים לאף אדם, מידה זו הכניסה אותו בעל כורחו להרבה מחלוקות ומלחמות בחייו.
החריפה שבמחלוקותיו הייתה בסוף ימיו כנגד חסידות ברסלב, בספר "ימי התלאות" של רבי אברהם חזן מסופר כי שלח מכתבים לכל העיירות שסביבו "לדחפם ולהומם".
פרופ' רפאל מאהלר משער כי "רדיפות הברסלבים בידי חסידי סאווראן עלו באכזריותם על כל רדיפות החסידים בידי המתנגדים במאה הקודמת (המאה ה-19)".
כיהן כרב בברדיצ'ב ממנה עבר לסאווראן שבפודוליה.
בסוף ימיו עבר לצ'צ'לניק עקב מגפה שפרצה בסאווראן.
רבי מרדכי חיים סלאנים היה מספר שמקובל בידו שבסתימת הגולל על רבי משה צבי התרחשה רעידת אדמה שהורגשה בכל העולם (הכוונה לרעידת האדמה בורנצ'אה של 1838, שאכן הייתה למחרת הפטירה והורגשה במדינות רבות במזרח אירופה).
בנו רבי שמעון שלמה מילא את מקומו כאדמו"ר השני בשושלת.
דברי תורתו הודפסו בספר "ליקוטי שושנים" על ידי תלמידו רבי עזריאל דוב הלוי אב"ד קראסן.
הדגיש בקרב חסידיו את עיקרי החסידות שקיבל מרבו מברדיטשוב בהם: התפילה בהתלהבות, ההתקשרות לצדיק אמת, וההכנעה והשפלות.
וכך היה חוזר רבי מרדכי חיים סלאנים בשמו: ש'חצות לילה' פירושו כך: כשיהודי הולך באמצע היום ברחוב ונזכר שישנו בורא לעולם, ומתחזק בזה ברוחניות, בזה הוא חוצה ומבקיע ומאיר את החשכות.
רבני דורו רחשו לו כבוד רב.
רבי שמואל מקמינקא אמר שבדורו (סביבות התק"פ, 1820) צדיק הדור הוא הרב מאפטא ומנהיג הדור הוא רבי משה צבי מסאווראן.
גם רבי נתן מברסלב שנרדף על ידו פנה אליו בתוארי כבוד:
רבי שמעון שלמה גוטרמן מסאווראן (נפטר בח' בתמוז תר"ח), חתנו של רבי אברהם מסקווירא בן רבי אהרן מטיטיוב, ממלא מקום אביו באדמו"רות בצ'צ'לניק.
מרת פייגא אשת רבי ישראל (חותנם של רבי משולם זוסיא השיל מזינקוב, ורבי יוסף אלתר מקוסוב ורבי יהודה אריה מבאהפלי צאצא של רבי מנחם נחום מצ'רנוביל).
משה פרנק (לימים דרורי, 10 בינואר 1894 – 18 בנובמבר 1969) היה מחנך עברי, מורה בגימנסיה העברית ע"ש שוואבה שהשפיע על המשוררת לאה גולדברג יותר מכל מוריה שלימדוה בקובנה, ליטא.
מורה בגימנסיה הריאלית בלפור בתל אביב ובממשיך דרכה - תיכון עירוני א'.
משה פרנק נולד ב-10 בינואר 1894 בעיירה איזבלין (הסמוכה לוולקוביסק, אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית, כיום בבלארוס), שבעים קילומטר מדרום-מזרח לגרודנו.
הוא בא לארץ ישראל לראשונה ב-1914 כדי ללמוד בסמינר למורים מיסודו של דוד ילין בירושלים, במטרה להכשיר את עצמו להיות מורה לספרות עברית ולהיסטוריה יהודית.
שהותו בארץ נקטעה לאחר כמה חודשים, בשל פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
סמוך לסוף המלחמה החל ללמד בבתי ספר תיכוניים בגרודנו ובווירבאלן (ליט')</small>, שבליטא תחת הכיבוש הגרמני.
בשנים 1922 עד 1924 יצא לחופשה מההוראה כדי ללמוד פילוסופיה באוניברסיטה של ברלין.
ב-1925 הצטרף פרנק לחבר המורים בגימנסיה העברית ע"ש שוואבה בקובנה.
הוא שימש כמורה לתנ"ך ולהיסטוריה עברית ושם הכיר את התלמידה לאה גולדברג.
פרנק לימד אותה מ-1926 עד 1928, כשהייתה בת 15 עד 17. הגימנסיה בקובנה הוקמה ב-1920 בהנהלתו של איש החינוך הנערץ מגרמניה, הד"ר משה שוואבה (לימים, רקטור האוניברסיטה העברית בירושלים).
כשעלה שוואבה לארץ ישראל ב-1924, מילא את מקומו הד"ר אהרן ברמן (שהיה לימים, מ-1937 עד 1964, מנהלו של "תיכון חדש" בתל אביב).
פרנק הקים את החוג (סקציה) לספרות, שפעל מחוץ לתוכנית הלימודים הרגילה של הגימנסיה, ושבו השתתפה לאה גולדברג.
המורה לספרות במסגרת לימודי החובה היה המשורר נתן גרינבלט.
הוא ערך (ביחד עם משה כהן) את הדו-שבועון "נתיבות", שבו פורסם שירה הראשון של גולדברג - מחזור השירים "מזמור לאור" בפברואר 1927 טרם מלאו לה 16. בכיתתה הייתה מוכרת בתור "המשוררת שלנו".
הסופרים הוותיקים פיירברג ואברהם מאפו שאותם לימד גרינבלט לא עוררו את התעניינותה של לאה.
לעומת זאת משכו את תשומת לבה הסופרים הצעירים יותר שהציג פרנק לפני שומעיו בחוג לספרות: תחילה אורי ניסן גנסין ויוסף חיים ברנר ומאוחר יותר שמואל יוסף עגנון, ושירי אברהם שלונסקי שהתפרסמו בחוברות "הדים".
היא התאהבה בו וכדי לשאת חן בעיניו, מעידה מינה לנדוי, למדה לאה בעל פה את קהלת ושיר השירים; אולם פרנק המבוגר ממנה לא ראה בלאה אלא תלמידה מצוינת, והפך לראשון בשלשלת האהבות הנכזבות שלה – בגברים שכולם היו מבוגרים ממנה, עובדה שחוקרים רבים הסיקו ממנה את הכמיהה לתחליף אב.
לאחר סיום לימודיה בגימנסיה (1928) נאלצה לאה גולדברג להמתין במשך שנתיים בליטא לקבלת מלגה ללימודים באוניברסיטת פרידריך וילהלם בברלין.
כך הזדמן לה לשוב ולפגוש את פרנק.
פרנק עלה לארץ ישראל ב-1931 ועד קיץ 1935 היה שקוע בלימודי הפילוסופיה בהר הצופים, אשר מומנו על ידי מלגה (בעזבונו של פרנק נשתמר מכתב המלצה שקיבל בספטמבר 1931 מהגימנסיה בקובנה בחתימות המנהל יואל ברוצקוס וסגנו הד"ר אהרן ברמן.
מכתב התעודה נשלח אל "האגודה לקידום הידע בקרב יהודי קובנה", שהתחייבה לשלם את דמי מחייתו של פרנק במשך שלוש שנות לימודיו בירושלים, בסך 4 לא"י לחודש.
המלגה שלו הוארכה בארץ בשנה נוספת).
הוא היה לאסיסטנט של הפרופסור הוגו ברגמן לצדו של נתן רוטנשטרייך (שנהיה לימים רקטור האוניברסיטה בשנים 1965 עד 1969).
את עבודת הגמר שלו הגיש פרנק עם תום לימודיו.
נושא העבודה היה "קהילות אשכנז ובתי דיניהן מהמאה הי"ב ועד סוף המאה הט"ו".
ההיסטוריון פרופ' יצחק בער, שהיה אחד משופטי העבודה, כתב בחוות-דעתו כי זו עבודה מצוינת היכולה להתקבל כעבודת דוקטורט ולא רק כעבודת גמר.
עבודת הגמר, שפורסמה כספר בהוצאת דביר, בתרצ"ח (1937), משרתת עד היום חוקרים המתעניינים בנושא.
ב-1935 נשא פרנק לאישה את הד"ר ברכה קנטור, רופאת ילדים מקובנה.
הזוג השתקע בדירה ברח' מלצ'ט 37 בתל אביב.
שם נולד ב-1937 בנם היחיד יעקב (לימים הפרופ' יעקב דרורי, מומחה לשיקום חולי לב).
לאחר הלידה הפסיקה לעסוק ברפואה והתמסרה לגידול בנה עד הגיעו לגיל 11. אחר כך עבדה כרופאת ילדים בקופת-חולים (כללית) עד מותה ב-1964.
במשך שבע שנים, מ-1935 עד 1942, עבד פרנק כמורה בגימנסיה הריאלית בלפור בתל אביב.
בתום אותן שנים עלה שוב לירושלים והתקבל ללימודי ההמשך במחלקה לפילוסופיה בהר הצופים, בהיותו כבר בן 48. כעבור שנתיים, בשנת 1944, שב לגימנסיה בלפור, שבה לימד עד 1946. ב-1946 החליטה עיריית תל אביב להקים מערכת ציבורית של בתי-ספר תיכוניים.
וב-1947 נהפכה גימנסיה "בלפור" לתיכון העירוני הראשון בעיר, תיכון עירוני א'.
משה פרנק (ששינה את שמו למשה דרורי עם הקמת המדינה) צורף לסגל התיכון, ולימד בו תנ"ך עד יציאתו לגמלאות ב-1958.
ב-1962 מצאה גולדברג לנכון לפרוע את חובה למורה שהשפיע עליה יותר מכל מוריה שלימדוה בקובנה.
ארגון בוגרי הגימנסיה ע"ש שוואבה בקובנה ביקש אז את מורי הגימנסיה ותלמידיה ששרדו לכתוב זיכרונות לקובץ ספרותי שיוקדש ל"היכל ששקע".
שמו של משה פרנק לא הופיע ברשימת הנענים לפנייה.
אולם לאה גולדברג העדיפה לספר עליו במאמר שתרמה לקובץ.
את אשר עשתה לאהובה, המשורר אברהם בן יצחק בספרה "פגישות עם משורר", החליטה לעשות לפרנק במאמרה, 34 שנה לאחר סיום לימודיה בגימנסיה.
דבריה, הסוקרים את הקשר בינה לבין פרנק, מצביעים בגילוי לב על השפעתו של פרנק על עבודתה הספרותית:
פרנק מת בתל אביב ב-18 בנובמבר 1969, בגיל 75. הוא נקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב-יפו.
קהילות אשכנז ובתי דיניהן מהמאה הי"ב ועד סוף המאה הט"ו, הוצאת דביר, 1937
שפינוזה וברונר, תל אביב: מפיץ הספר יוסף שמעוני, 1966
משה צדיקוב (בבולגרית Моше Цадиков; 1885, סופיה, נסיכות בולגריה – 4 בנובמבר 1947 ניו יורק, ארצות הברית) היה מנצח, מלחין, מעבד מוזיקלי ומנהל מקהלת צדיקוב בבולגריה.
צדיקוב נחשב לאחד ממניחי היסודות לשירת המקהלות המקצועית בבולגריה המודרנית בכלל ובקרב יהדות בולגריה בפרט.
משה צדיקוב נולד בסופיה למשפחה קשת יום וכבר מגיל צעיר התבלט בכישוריו המוזיקליים.
הוא למד מוזיקה אצל המלחין הבולגרי הנודע דוברי חריסטוב.
ב-1908 הוקם מבנה בית הכנסת בסופיה והנהלת הקהילה בסופיה החליטה להקים מקהלה אשר תלווה את התפילות והאירועים בבית הכנסת.
המקהלה הוקמה וחבריה היו 35 תלמידי בית הספר העברי בסופיה.
משה צדיקוב זכה למלגת לימודים מטעם הקהילה, נשלח ללימודים בקונסרבטוריון בווירצבורג וב-1910 סיימם בהצטיינות, ביקש וקיבל לידיו את ניהול מקהלת בית הכנסת בסופיה.
במהלך לימודיו בווירצבורג הושפע צדיקוב מיצירותיהם של מלחינים אירופיים קלאסיים ועם שובו לבולגריה, שילב ברפרטואר של המקהלה גם מיצירות בטהובן וכן מוזיקה עממית בולגרית בנוסף לניגוני התפילות.