tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביוני 2023, לאחר מערכת בחירות ביוון, מיצוטאקיס הקים את ממשלתו השנייה והפעם דנדיאס מונה פעם נוספת לשר ההגנה הלאומית.
דנדיאס נשוי ויש לו שני בנים.
ניקולס דה-בלוויל "ניק" קצנבך היה עורך דין אמריקאי, שכיהן כתובע הכללי של ארצות הברית בממשלו של הנשיא לינדון ג'ונסון.
ניקולס קצנבך נולד בפילדלפיה וגדל בטרנטון, ניו ג'רזי.
קצנבך, ששימש כתובע הכללי של ניו ג'רזי, ומרי הילסון קצנבך, שהייתה האישה הראשונה בתפקיד נשיאת מועצת החינוך של ניו ג'רזי.
קצנבך, כיהן כראש עיריית טרנטון וכשופט בבית המשפט העליון של ניו ג'רזי.
קצנבך נקרא על שם סב-סבה של אמו, ניקולס דה בלוויל, רופא צרפתי שהתלווה לקסימיר פולסקי בדרכו לאמריקה והתיישב בטרנטון ב-1778. קצנבך גדל על ברכי הנצרות האפיסקופלית ומוצא משפחתו היה בין השאר גרמני.
קצנבך התחנך בבית הספר אקדמיית פיליפס אקסטר ולאחר מכן התקבל לאוניברסיטת פרינסטון.
ב-1941 הוא היה בשנת לימודיו הראשונה בפרינסטון, ומיד לאחר המתקפה על פרל הארבור הוא התגייס לגיס האווירי של צבא ארצות הברית ושירת בו במלחמת העולם השנייה.
הוא הוצב כנווט בטייסת ההפצצה ה-381 של קבוצת ההפצצה ה-310 בצפון אפריקה.
מטוס הB-25 מיטשל שבו הוא צוות הופל ב-23 בפברואר 1943 מעל שמי הים התיכון בסמוך לחופי צפון אפריקה.
את השנתיים הבאות הוא העביר כשבוי מלחמה במחנות שבויים איטלקים וגרמנים, כולל בסטלאג לופט III, מקום התרחשותה של הבריחה הגדולה, שבה קצנבך השתתף.
בתקופת שביו הוא קרא רבות והעביר שיעורים בלתי פורמליים שהתבססו על הספר "עקרונות המשפט המקובל".
ב-1945 הוא קיבל תואר בוגר אוניברסיטה מפרינסטון בדרגת ההצטיינות "ראוי לשבח" (cum laude), בהתבסס בין השאר על נקודות הזכות האקדמאיות שהאוניברסיטה העניקה לו על כ-500 הספרים שהוא קרא בתקופת שביו.
כחלק ממשימותיו לתואר הוא השלים עבודת תזה שכותרתה הייתה "נוסחת הפלדה הקטנה: הערכה היסטורית" (The Little Steel Formula: An Historical Appraisal).
ב-1947 הוא השלים תואר בוגר במשפטים באוניברסיטת ייל, שם הוא שימש כעורך המאמרים של מגזין המשפטים של האוניברסיטה לאחר סיום לימודיו בייל ועד 1949 הוא למד בבייליול קולג' שבאוקספורד, על בסיס מלגת רודס.
ביוני 1946 נשא קצנבך לאישה את לידיה קינג פלפס סטוקס, בטקס שניהל דודה, אנסון פלפס סטוקס, לשעבר הכומר של הקתדרלה הלאומית של וושינגטון.
אביה של סטוקס היה הרולד פלפס סטוקס, עיתונאי ומזכירו של הרברט הובר.
ב-1950 התקבל קצנבך ללשכת עורכי הדין של ניו ג'רזי וב-1955 ללשכת עורכי הדין של קונטיקט.
ב-1950 הוא התקבל כשותף במשרד עורכי הדין "קצנבך, גילדי ורודנר".
בשנים 1950–1952 שימש קצנבך כפרקליט יועץ במשרד היועץ המשפטי של מזכיר חיל האוויר של ארצות הברית.
בשנים 1950 - 1951 הוא לימד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ראטגרס.
בשנים 1952 - 1956 הוא היה פרופסור חבר בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל ולאחר מכן ועד 1960 הוא היה פרופסור למשפטים באוניברסיטת שיקגו.
בשנים 1961–1962 שימש קצנבך כעוזר התובע הכללי של ארצות הברית במשרד הייעוץ המשפטי של מחלקת המשפטים.
ב-1962 הוא מונה על ידי הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי כסגן התובע הכללי של ארצות הברית.
לאחר רצח קנדי המשיך קצנבך לשרת בממשל הנשיא החדש לינדון ג'ונסון.
ב-11 בפברואר 1965 מינה אותו ג'ונסון כתובע הכללי ה-65 של ארצות הברית, תפקיד בו הוא כיהן עד 2 באוקטובר 1966. לאחר מכן ועד לתום נשיאותו של ג'ונסון בינואר 1969 הוא כיהן כתת-מזכיר המדינה.
בספטמבר 2008 פרסם קצנבך את ספר זיכרונותיו משנותיו בשירות הממשלתי, "חלק מזה היה מהנה: העבודה עם רפ"ק ולב"ג" (Some of It Was Fun: Working with RFK and LBJ).
ב-11 ביוני 1963 היה קצנבך המשתתף העיקרי באחת התקריות המפורסמות ביותר במאבק על זכויות האזרח.
מושל אלבמה ג'ורג' וולאס עמד בחזית אולם פוסטר שבאוניברסיטת אלבמה בניסיון לבלום את ביטול ההפרדה הגזעית של המוסד באמצעות הרשמתם של שני סטודנטים אפרו-אמריקאים, ויויאן מלון ג'ונס וג'יימס הוד.
אירוע זה נודע בכינוי "העמידה בפתח בית הספר" .
כמה שעות לאחר מכן פינה וולאס את הדרך לאחר שקיבל הוראה לכך על ידי גנרל המשמר הלאומי הנרי גרהאם .
לזכותו של קצנבך נזקף הייעוץ שלו לאחר רצח קנדי שהובילו להקמתה של ועדת וורן.
ב-25 בנובמבר 1963 הוא שלח מזכר לעוזרו של הנשיא ג'ונסון, ביל מויירס, בו הוא המליץ על הקמתה של ועדה נשיאותית לחקירת הרצח.
כדי למנוע תאוריות קשר, הציע קצנבך שתוצאות חקירת ה-FBI תהיינה פתוחות לציבור.
בין השאר הוא כתב: "הציבור חייב לקבל את זה שאוסוואלד היה הרוצח; שלא היו לו בעלי ברית שעדיין מסתובבים חופשיים".
ארבעה ימים לאחר כתיבת מזכר זה, מינה ג'ונסון כמה מהדמויות הבולטות ביותר באומה האמריקאית, כולל נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית, ארל וורן, כחברי הוועדה.
תומכי תאוריות הקשר לרצח תיארו את המזכר, שהיה אחד מאלפי המסמכים שנפתחו לציבור ב-1994 על ידי הארכיון הלאומי של ארצות הברית, כסימן הראשון לטיוח פרשת הרצח על ידי הממשלה.
לאחר תום שירותו בממשל ב-1969 החל קצנבך לעבוד ב-IBM, שם הוא שימש כיועץ המשפטי הראשי במהלך פרשת ההגבלים העסקיים הממושכת שניהלה מחלקת המשפטים בניסיון לפרק את IBM.
יחד עם תומאס בר ממשרד עורכי הדין קרוות', סוויין ומור, הוא הוביל את התיק מטעם ענקית המחשבים במשך 13 שנים עד שב-1982 החליטה הממשלה לסגור אותו.
בהמשך הוביל קצנבך את הייצוג המשפטי בתיק דומה שנוהל על ידי הקהילה הכלכלית האירופית.
ב-1986 פרש קצנבך מ-IBM והיה לשותף במשרד עורכי הדין "ריקר, דנציג, היילנד ופרטי" מניו ג'רזי.
ב-1991 הוא היה ליושב ראש "הבנק הבינלאומי לאשראי ולסחר" .
ב-1980 העיד קצנבך בפני בית המשפט המחוזי של מחוז קולומביה לטובתו של מארק פלט, שבהמשך נחשף כ"גרון עמוק" בפרשת ווטרגייט ומאוחר יותר היה סגן ראש ה-FBI, שהואשם ולאחר מכן הורשע בהזמנת האזנת סתר בלתי חוקית.
בדצמבר 1996 היה קצנבך אחד מ-15 חברי חבר האלקטורים של ניו ג'רזי שהצביעו בעד ביל קלינטון ואל גור.
במרץ 2004 נבחר קצנבך כיושב ראש מועצת המנהלים של חברת התקשורת MCI.
החל מיולי 2002 הוא היה חבר במועצת המנהלים של החברה שמאוחר יותר התמזגה עם חברת ורייזון תקשורת.
קצנבך ורעייתו לידיה פרשו לפרינסטון וכן החזיקו בבית קיץ במרתה'ס ויניארד.
בנם הוא הסופר ג'ון קצנבך .
גם בתם מריה היא סופרת.
ניקולס קצנבך נפטר בסקילמן, ניו ג'רזי ב-8 במאי 2012, בגיל 90.
ניקולס דוויר קלקסטון הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בקבוצת ברוקלין נטס מליגת ה-NBA, בעמדת הסנטר.
בתחרויות בינלאומיות מייצג קלקסטון את נבחרת איי הבתולה בכדורסל.
קלקסטון נולד וגדל בעיר גרינוויל שבקרוליינה הדרומית, ובשנת 2017 החל ללמוד באוניברסיטת ג'ורג'יה.
בעונתו השנייה בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה הפך לאחד משחקניה המובילים, ורשם ממוצעים של 13.0 נקודות, 8.6 ריבאונדים, 2.5 חסימות ו-1.8 אסיסטים למשחק.
בקיץ 2019 הודיע על עזיבתו את האוניברסיטה, לאחר שנתיים בלבד, לטובת התמודדות לבחירה בדראפט ה-NBA.
בדראפט 2019 נבחר קלקסטון על ידי ברוקלין נטס, בבחירה ה-31. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-NBA ב-8 בנובמבר, כשרשם שמונה נקודות ושישה ריבאונדים בניצחון 119–115 על פורטלנד טרייל בלייזרס.
לאורך עונת הרוקי שלו שותף ב-15 משחקים בלבד, בין היתר בשל פציעה בכתפו השמאלית, במהלך העונה קלע 4.4 נקודות בממוצע למשחק.
בינואר באותה שנה השתתף במספר משחקים בקבוצת הבת של הנטס, לונג איילנד נטס.
ב-24 ביוני 2024 הודיעו הנטס כי קלקסטון עבר ניתוח מוצלח בכתפו השמאלית וכי הוא צפוי להחמיץ את שארית עונת 2019/2020.
לקראת עונת 2020/2021, הנטס העבירו בטרייד את הסנטר ג'רט אלן כדי לפנות דקות משחק נוספות לטובת קלקסטון שעבר לשחק כסנטר המחליף.
בקיץ 2021, שלחו הנטס את דיאנדרה ג'ורדן בטרייד, וכך קלקסטון הפך לסנטר הפותח בעונת 2021/2022. ב-2 בפברואר 2022, קלע קלקסטון שיא עונתי של 23 נקודות, לצד אחד עשר ריבאונדים וחמש חסימות, בהפסד 112–101 לסקרמנטו קינגס.
בפלייאוף של אותה העונה רשם קלקסטון ממוצעים של 10.5 נקודות ו-2.3 חסימות למשחק.
ב-7 ביולי 2022, חתם קלקסטון עם הנטס על חוזה לשנתיים של 20 מיליון דולר.את עונת 2022/2023 הוא סיים את תוך שהוא מוביל את הליגה ב-70.5% מהשדה, יחד עם 2.5 חסימות בממוצע למשחק, השני בליגה, הגיע למקום התשיעי בהצבעות לשחקן ההגנה של השנה.
ב-6 ביולי 2024, קלקסטון חתם מחדש עם הנטס על חוזה לארבע שנים של 100 מיליון דולר.
ניקולס אנדרה פינוק הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה אנגלי.
ניקולס פינוק נולד בבלהם, לונדון, והתגורר בילדותו בערב הסעודית.
עם שובו לאנגליה בגיל 12, הוא נרשם ללימודי משחק בהמרסמית'.
עבודותיו הראשונות הייתה כשדיגמן ושיחק בפרסומות, קליפים, סרטים וטלוויזיה.
בהמשך הכשרתו המקצועית, השתתף פינוק בקורס תיאטרון מוזיקלי בן שלוש שנים בסטודיו סנטר בלונדון.
לאחר השנה הראשונה, הוא החליט שמשחק הוא אהבתו הראשונה ובשנים הבאות התרכז בדרמה ובמחול מודרני.
לאחר שסיים את לימודיו, הצטרף פינוק ללהקת המחול המודרני של לאה אנדרסון, ה-"Featherstonehaughs", למשך מספר שנים.
בשנת 1986, כשחקן ילדים, כיכב פינוק בסרט סדרת הטלוויזיה "מר מגוס ממתין לך", המבוסס על הרומן מאת ג'ין קמפ.
שנה לאחר מכן הוא שיחק בסדרת הטלוויזיה לילדים "בעולם של אמו".
לאחר מכן המשיך בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה כמו "גריינג 'היל", "איסטאנדרס", "נשות הכדורגלנים", ו"נפגעים".
בתיאטרון הוא שיחק בין היתר במחזה "כטוב בעיניכם" שהוצג בפסטיבל שייקספיר בסטאפורדשייר, ואחריה עבד עם במאים כמו קתי ברק בהפקות של תיאטרון המפסטד ובפסטיבל אדינבורו.
סרטו העלילתי ההוליוודי הראשון, היה שובר הקופות של קיץ 2011 "קפטן אמריקה".
באותה שנה המשיך לשחק בתפקיד ליאון בדרמה "טופ בוי" עטורת פרסים בת ארבעה חלקים, ששודרה בערוץ 4 במשך ארבעה לילות רצופים מ-31 באוקטובר 2011. לאחר ההתפרעויות באנגליה בלונדון ב-2011, הופיע פינוק בדוקו-דרמה של ה-BBC "The Riots: In Their Owe Words, The Rioters".
בשנה שלאחר מכן גילם פינוק את אוואן בדרמת הטלוויזיה "The Ice Cream Girls".
הדרמה בת שלושה חלקים שודרה באפריל 2013.
פינוק גילם את נלסון מנדלה הצעיר בדוקו-דרמה של ערוץ ITV, "מנדלה: שנות הכלא", ששודרה ב-15 בדצמבר 2013. את הדרמה ביים טום רוברטס זוכה פרסי באפטא ואמי.
הדרמה מתרכזת במשפטו וגזר דינו של מנדלה בשנת 1963, הגעתו לאי רובן עד לשחרורו ב-11 בפברואר 1990.
בשנת 2015 גילם פינוק את פרנק סאטר בסדרה "רצח בדם קר".
בשנת 2015 שיחק בשני סרטים, "מפלצות: יבשת אפלה", סרט המשך למפלצות ו-"The Keeping Room".
התפקיד הבא של פינוק היה כג'ייסון באקלנד בדרמת הפשע של ITV "מרצ'לה" בעונה הראשונה והשנייה, לצד אנה פריל.
הסדרה שודרה ב-ITV ב-4 באפריל 2016. בהמשך השנה שיחק בדוקו-דרמה בת ארבעה חלקים מבית ערוץ ההיסטוריה "עליית הברברים", בה גילם את המדינאי חניבעל.
בשנת 2017 הופיע בתפקיד איאן שו בסדרה "מקביל", מותחן מדע בדיוני ששודר לראשונה ב-10 בדצמבר 2017. הוא גם משחק ב-"Criminal: UK".
בשנת 2020, גילם את אהרון וואלאס בסדרה "צדק לכל החיים", סדרת דרמה משפטית אמריקאית שיצרו האנק שטיינברג והפיק הראפר 50 סנט שגם משתתף בסדרה.
הסדרה בהשראת חייו של אייזיק רייט ג'וניור, מתרכזת באסיר כלא המרצה מאסר עולם בגין פשע שלא ביצע, והפך לעורך דין כשהוא כלוא ומשמש כסנגור של אחרים.
בנובמבר 2020 עלתה העונה השנייה של הסדרה, ובחודש מאי 2021, רשת ABC ביטלה את הסדרה.
בשנת 2023 כיכב פינוק בתור ג'ון אליס בסדרת המערבון "ג'נגו" (אנ') מבית רשת "סקיי אטלנטיק" המהווה רימייק דובר אנגלית לסרט הידוע מ-1966.
בשנת 2024, שיחק פינוק את ג'וזף בעונתה השנייה של הסדרה "החשודים" (אנ') מבית ערוץ 4. שיחק גם בסרט הדרמה הפסיכולוגי "המבחן" (אנ') בכיכובן של אליסיה ויקנדר ואליזבת אולסן.
פינוק הוא שגריר של ארגון הצדקה לבריאות הנפש, Mind UK.
ניקולס קלדור, ברון קלדור היה כלכלן יהודי-הונגרי-בריטי של כלכלה פוסט-קיינסיאנית מקיימברידג' בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
פיתח את קריטריוני ה"פיצויים" הנקראים יעילות קלדור-היקס להשוואות רווחה (1939), גזר את מודל קורי העכביש וטען לקביעות מסוימות הניתנות לצפייה בצמיחה כלכלית, אשר נקראות חוקי הצמיחה של קלדור.
קלדור עבד לצד גונאר מירדאל כדי לפתח את מושג המפתח סיבתיות מצטברת מעגלית וטבע גם את המונח תשואת נוחות הקשורה לשוק הסחורות ולמה שנקרא תאוריית האחסון.
קלדור נולד במשפחה יהודית ולמד בעיר מולדתו בודפשט ובברלין ומשנת 1927 בבית הספר לכלכלה של לונדון, שם הפך תחילה למתרגל ולאחר מכן למרצה, מרצה בכיר וכך הלאה (1932-1947).
במהלך מלחמת העולם השנייה, עבד עם ג'ון מיינרד קיינס על בעיית מימון המלחמה.
לאחר המלחמה, היה מומחה מוביל של UNECE.
בין השנים 1947-1949 עמד בראש חטיבת המחקר והתכנון של הוועדה הכלכלית של האומות המאוחדות לאירופה.
בשנת 1949 הפך למרצה באוניברסיטת קיימברידג'.
מ-1950 עד 1955 היה חבר בוועדה המלכותית למיסוי הכנסה ומיסוי רווחים.
מ-1956 עד 1976 היה יועץ פיננסי במדינות כמו הודו, סרי לנקה, מקסיקו, גאנה, טורקיה, אוסטרליה, איראן, ונצואלה.
עד 1963 היה גם יועץ לממשלות מפלגת הלייבור (הממלכה המאוחדת) והיה מהראשונים שהציעו להנהיג מס הוצאה (expenditure tax).
בשנת 1966 הפך לפרופסור מן המניין באוניברסיטת קיימברידג'.
הוא זכה בתואר אבירות, ברון ולורד לימי חייהם ב-1974. בשנת 1979 נבחר כחבר כבוד באקדמיה ההונגרית למדעים.
קלדור היה נשוי לקלריסה גולדסמית', דמות בולטת בחיי העיר קיימברידג' ובוגרת היסטוריה מסומרוויל קולג', אוקספורד .
נולדו להם ארבע בנות: פני מילסום, חברת מועצת הלייבור לשעבר ברובע איזלינגטון בלונדון, קתרין הוסקינס, שהייתה מועמדת הלייבור למועצת העיר ווסטמינסטר בלונדון , פרנסס סטיוארט, פרופסור אמריטוס לפיתוח כלכלי באוניברסיטת אוקספורד, ומרי קלדור , פרופסור לממשל גלובלי בבית הספר לכלכלה של לונדון.
יחד עם ר' קאהן, ג'ואן רובינסון ופיירו סראפה , הוא אחד ממייסדי הפוסט-קיינסיאניזם.
בעשורים האחרונים לחייו היה בוויכוח מקצועי נוקב עם האסכולה הנאו-קלאסית לכלכלה, ובמיוחד עם מילטון פרידמן.
הוא היה במחלוקת גם עם הנאו-קיינסיאנים (פול סמואלסון ואחרים).
אחת הזירות של הוויכוח הייתה מה שנקרא סכסוך הון שני ומחלוקת קיימברידג' על ההון.
בוויכוח הראשון, (יחד עם רובינסון וסראפה) ניצחו מול שותפיהם לדיון האמריקנים.
המוקד השני של הדיון היה האם מודל היקס IS-LM הוא ייצוג נאמן של השקפותיו של קיינס.
מאוחר יותר, היקס עצמו התרחק מאמירה זו והבהיר שזה לא כך.
קלדור ידוע גם בקריטריון הפיצוי המכונה יעילות קלדור-היקס, שפותחה כדי להשוות מדיניות חברתית.
ניקולס קולון הוא מנצח בריטי.
ניקולס קולון נולד בלונדון והוא ויולן, נגן עוגב ופסנתרן בהכשרתו, ניגן בויולה בתזמורת הנוער הלאומית של בריטניה.
הוא למד ניצוח והיה חוקר לעוגב בקלייר קולג', קיימברידג'.
אחד ממנטורי הניצוח שלו היה קולין דייוויס, וקולון שימש כעוזר מנצח למרק אלדר.
בשנת 2004 הקימו ניקולס קולון, רובין טיצ'אטי ונגני תזמורת הנוער הלאומית של בריטניה עמיתיהם את "תזמורת אורורה", עם קולון כמנהלה האמנותי.
הוא זכה במלגת קרן האמנויות לשנת 2008 לניצוח, מתוך רשימה של עשרים מנצחים בריטיים מועמדים.
בעונת 2011–2012, ניקולס קולון היה עוזר המנצח של התזמורת הפילהרמונית של לונדון.
באפריל 2007 ניצח קולון על חליל הקסם של מוצרט, בבימויו של סמואל ווסט, ברמאללה ובבית לחם, הפקת האופרה שהועלתה לראשונה בגדה המערבית, וחזר ב-2009 עם אותו צוות לביצועים של לה בוהם.
הופעת הבכורה שלו בניצוח באופרה הלאומית האנגלית הייתה בספטמבר 2012. ביוני 2013, ניצח על הבכורה הבריטית של האופרה "חלומו של וגנר" מאת ג'ונתן הארווי עבור האופרה הלאומית הוולשית.
ביוני 2015, הודיעה התזמורת הפילהרמונית של האג בהאג על מינויו של ניקולס קולון למנצח הראשי שלה, החל מ-1 באוגוסט 2016, לתקופה מינימלית של שלוש שנים, עם הערכה של 6 שבועות של הופעות בעונה.
ביוני 2017, תזמורת הרזידנטי הודיעה על מינויו של קולון למנצח הראשי והיועץ האמנותי היחיד של תזמורת האג, החל מ-1 באוגוסט 2018, עם מינימום של 8 שבועות של הופעות בעונה.
הוא התפטר מתפקיד המנצח הראשי של התזמורת בתום עונת 2020–2021.
בשנת 2017, ניקולס קולון ניצח לראשונה על תזמורת רדיו פינלנד.
במאי 2019, התזמורת הודיעה על מינויו של קולון למנצח הראשי הבא שלה, החל בעונת 2021–2022. ניקולס קולון הוא המנצח הלא-פיני הראשון שזכה בתואר המנצח הראשי של תזמורת רדיו פינלנד.
קולון ניצח על הקלטות מסחריות עם תזמורת אורורה ל"ורנר קלאסיק".
ניקולס קולון נשוי לחלילנית ג'יין מיטשל, המנהיגה היצירתית של תזמורת אורורה.
ניקולס שבלייה היה אמן יליד רוסיה שפעל באוסטרליה ובניו זילנד.
שבלייה נולד בסנט פטרסבורג, רוסיה, בנו של לואי שבלייה, שהגיע משווייץ, והיה משגיח על אחוזותיו של הנסיך דה ויטגנשטיין ברוסיה.
אמו של ניקולס הייתה רוסייה.
ניקולס עזב את רוסיה עם אביו ב-1845, ולמד ציור ואדריכלות בלוזאן, שווייץ ובמינכן.
ב-1851 עבר שבלייה ללונדון ועבד כמאייר בליטוגרפיה ובצבעי מים.
הוא גם עיצב מזרקה שהוקמה באזור המלכותי באוסבורן, ושניים מציוריו נתלו באקדמיה בשנת 1852. הוא למד ציור גם ברומא.
בסוף 1854 הפליג שבלייה מלונדון לאוסטרליה כדי להצטרף לאביו ואחיו, והגיע למלבורן ב-25 בדצמבר.
באוגוסט 1855 הוא השיג עבודה כקריקטוריסט בעיתון "מלבורן פאנץ' החדש".
מאוחר יותר הוא עשה עבודת גרפיקה עבור ה-Illustrated Australian News ועבד גם בכרומוליטוגרפיה.
הוא ליווה את החוקר/מטאורולוג גאורג פון נוימאייר בנסיעות לאזורים מרוחקים של ויקטוריה, והחומר שנאסף במסעות כאלה הביא לכמה מהיצירות המוכרות ביותר שלו בתקופה זו, לרבות ציורו את הר אראפילס במערב ויקטוריה.
בשנת 1864, כאשר נוסדה הגלריה הלאומית של ויקטוריה, נערכה תערוכה של יצירות של אמנים ויקטוריאנים.
הממשלה הסכימה לקנות את התמונה הטובה ביותר שהוצגה תמורת 200 פאונד.
ציור השמן שלו "חוות הבאפלו" נבחר, והיה הציור הראשון שצויר באוסטרליה ונכלל באוסף מלבורן.
בשנת 1865 ביקר שבלייה בניו זילנד, נסע הרבה ועשה עבודת ציור מקיפה שהוצגה בשובו למלבורן.
ב-1869 הצטרף לספינה "גלאטאה" כאמן עם הדוכס מאדינבורו, במסע למזרח ובחזרה ללונדון.
הספינה עגנה בטהיטי, הוואי, יפן, סין, ציילון (סרי לנקה) והודו.
התמונות שצוירו במהלך המסע הוצגו בדרום קנזינגטון.
בינואר 1874 שבלייה הוזמן על ידי המלכה ויקטוריה לנסוע לסנט פטרסבורג ולצייר תמונה של נישואי הדוכס מאדינבורו.
שבלייה הפך את לונדון לבסיסו והציג באקדמיה ציורים מ-1871 עד 1887.
שבלייה מת בלונדון ב-15 במרץ 1902.
שבלייה התחתן עם קרוליין וילקי ב-1855, קרובת משפחה של הצייר סר דייוויד וילקי.
שבלייה היה אדם בעל קסם אישי רב ודיבר צרפתית, אנגלית, רוסית, גרמנית, איטלקית ופורטוגזית.
הוא היה מוזיקאי חובב, בהיה כנר שני באגודה המלכותית לתזמורת חובבים, אשר הוקמה על ידי קצינים בגאלטאה ובה היה הדוכס כינור ראשון.
הגלריה לאמנות ציבורית דנידין (ניו זילנד), מוזיאון הונולולו לאמנות, הגלריה הלאומית של ויקטוריה, גלריה לאמנות יפה, הספרייה הלאומית של אוסטרליה ( קנברה) ועוד, נמנים עם האוספים הציבוריים המכילים יצירות של ניקולס שבלייה.
בשנת 2011 ניקולס שבלייה היה הנושא של תערוכה "אוסטרליאן אודיסיאה", בגלריה לאמנות גיפסלנד, ויקטוריה.
ניקולס ג'ייקוב קרוז הוא רוצח המונים ונאו-נאצי האחראי לביצוע הטבח בתיכון דאגלס שהתרחש ב, , פלורידה, ארצות הברית, ב-14 בפברואר 2018, במהלכו ירה למוות ב-17 אנשים ופצע כ-17 נוספים.
הוא נידון למאסר עולם ללא אפשרות לשחרור מוקדם לאחר שחבר המושבעים במשפטו לא הצליח להגיע להסכמה בנוגע למתן עונש המוות בעניינו.
ניקולס ג'ייקוב קרוז נולד ב, פלורידה, ארצות הברית, ב-24 בספטמבר 1998, לברנדה וודארד ולאב לא ידוע.
בעת לידתו עבדה אמו כזונה, וסבלה מהתמכרות קשה לסמים ולאלכוהול.
לאחר שהרתה אותו המשיכה להתפרנס בזנות תוך כדי שצרכה בקביעות כמויות גדולות של קוקאין, יין וסיגריות, מה שהוביל להתפתחות של תסמונת אלכוהול עוברית אצל הפעוט, ממנה סבל קרוז למשך שארית חייו.
וודארד נעצרה ונכלאה עשרות פעמים, בין היתר בשל עבירות תקיפה ואלימות, אחזקת סמים ונשק, שוד ופריצה, וכיוצא בזאת.
בעת אחת טענה כי הרתה את קרוז לאחר שנאנסה.
בנוסף הרתה גם שני ילדים נוספים, אחיו למחצה הביולוגיים של קרוז: דניאל, אחותו הגדולה, אשר גדלה אצל אמה של וודראד, וזכרי, אחיו הקטן, אשר בשנים הבאות נשלח יחד עם קרוז לבית יתומים, עד שהשניים אומצו בידי בני הזוג רוג'ר ולינדה קרוז.
כבר כתינוק החל קרוז להפגין תסמינים מדאיגים, וכאשר היה בן שנה בלבד נראה כי התפתחותו, הן הפיזיולוגית והן האינטלקטואלית, היו איטיות למדי ביחס לשאר הילדים בני גילו.
מספר עדויות של נשות חינוך מהגן בו למד אף מסרו כי גילה קשיים לתקשר עם הסובבים אותו, ולא הצליח להשתלב מבחינה חברתית.
בשנים הבאות, כאשר הגיע לגיל חמש, נהג להתנפל על ילדים אחרים במידה והתקרבו אליו יתר על המידה, ופיתח דפוסי התנהגות לא ברורים אשר גרמו לו לחקות בעלי חיים שונים.
כמו כן נטה לשקוע בהתפרצויות זעם אגרסיביות מעת לעת.
לאורך השנים אובחן בקשת רחבה של מחלות נפשיות ותסמונות פסיכולוגיות, ביניהן הפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות, אוטיזם, דיכאון קליני, הפרעת אישיות אנטיסוציאלית, ונכות רגשית והתנהגותית.
אביו המאמץ של קרוז, רוג'ר, מת במפתיע מהתקף לב ב-2004, בגיל 67. התקרית הטראומתית התרחשה מול עיניו של קרוז הצעיר, אשר רץ לעברה של אמו המאמצת, לינדה, כדי לספר לה על כך.
מאז נאלצה לגדל אותו ואת אחיו לבדה, ולמרות שנאבקה בקשיים הכלכליים שהתעוררו כתוצאה מכך, בשנים הבאות החלה לחשוש לחייה בשל התנהגותם המטרידה של בניה.
השניים נהגו להרוס ולשבור חפצים ברחבי הבית, ומעת לעת נאלצה הלה להזעיק את כוחות המשטרה כדי להשתלט עליהם.
משרד השריף של מחוז בפלורידה תיעד ארבעים ושלושה מקרים משטרתיים בהם הייתה מעורבת המשפחה, כאשר עשרים ואחד מתוכם סבבו את קרוז לבדו, או בנוסף לאחיו.
זכרי גדל להיות טיפוס בריוני ונהג להציק לקרוז לעיתים תכופות, על אף שהיה צעיר ממנו במספר שנים.
באותה העת, לדבריו של קרוז, הוא נאנס בידי אחד משכניו, ילד בשם רוקי אשר היה מבוגר ממנו במספר שנים, ואילץ אותו לקיים עמו יחסי מין בטרם הרשה לו לשחק באקסבוקס שלו.
התנהגותו המשונה לא דעכה גם לכל אורך שנותיו בבית הספר, אדרבא, היא החמירה לאין ערוך כאשר הגיע לחטיבת הביניים.
קרוז נהג להשמיע התפרצויות קוליות לא ברורות, לצייר ציורים שעוררו דאגה משום שנראו בהם דמויות גפרורים הנושאות על עצמן כלי נשק, ולגרום לבעיות משמעת שונות במהלך שעות הלימודים.
על שיעורי הבית ושאר עבודותיו נהג לכתוב איומים והבטחות שונים, ובמקרה אחד התייחס לנשיא לשעבר של ארצות הברית, ברק אובמה, כאשר כתב כי עליו .
במקרה נוסף צייר צלב קרס על טופס מבחן שהגיש.
על אף כן גילה קרוז עניין במספר תחביבים אשרי ייתכן כי סייעו לו להתפתח בפן החברתי והמקצועי, ביניהם של הכוחות המזוינים של ארצות הברית, אשר העניק לו מספר פרסים בגין ציוניו הטובים במבחני הארגון, בנוסף לחברותו בקבוצת הירי של בית הספר, שחבריה תיארו אותו כקלע מוצלח במיוחד.
לאור מצבו חסר התקנה החליטו מספר מורים לפטור את קרוז מהשתתפות בשיעוריהם, ולבסוף אף נאסר עליו להביא עמו תיק גב לבית הספר מחשש כי יחביא בו כלי נשק.
המצב החמיר עד כדי כך שהוא נאלץ לעבור חיפוש גופני בכל פעם שביקש להיכנס לתחומי המוסד הלימודי.
בשלב זה הציע סגל ההוראה ב כי קרוז יועבר לבית ספר לתלמידים בעלי נכויות התנהגותיות ורגשיות, שהציע כלים טיפוליים, עזרה פסיכיאטרית, וייעוץ, אשר לרוב אינם זמינים במוסדות לימודיים רגילים.
המעבר התרחש ב-2014, וכעבור שנתיים בהן למד בבית הספר המיוחד, שב קרוז חזרה לתיכון דאגלס.
עם חזרתו מיד הסתמן כי שהותו הארוכה במוסד לא שיפרה את מצבו כלל, מאחר שנקלע לצרות ברחבי בית הספר ארבע פעמים רק בחצי השנה הראשונה להגעתו, זאת בעקבות אלימות פיזית ומילולית שהפגין כלפי שאר התלמידים.
לבקשת מחנכיו של קרוז החלה מחלקת העובדים הסוציאליים המקומית לבדוק את חייו לעומק, וגילתה כי לאחר שבת זוגו נפרדה ממנו הפך למדוכא והחל לחתוך את עצמו.
בעקבות תהליך רשמי של הערכת סיכונים אשר נערך מטעם בית הספר בינואר 2017 נקבע כי קרוז מהווה סכנה לעצמו ולסובבים אותו, וכעבור שלושה שבועות הוא סולק לאלתר מהמוסד הלימודי.
מאחר שהחוק במחוז ברווארד לא התיר לפלוט אותו לחלוטין מתוך המערכת החינוכית, הוא הועבר לבית ספר חלופי.
הטבח החל בסביבות שעות אחר הצהריים של 14 בפברואר 2018, ב, , פלורידה.
קרוז הגיע למקום באמצעות רכב אובר כאשר הוא נושא תיק גב ומזוודת נשק.
אחד מאנשי הסגל זיהה אותו ודיווח בקשר על כך שראה אותו מתקדם לעבר אחד הבניינים, אולם הלה לא ניסה לרדוף אחריו, ולא הכריז על מצב חירום, כנדרש בארצות הברית, במקרה של תקיפה במוסד לימודי.
כאשר הגיע אל בניין בן שלוש קומות שהכיל כשלושים כיתות אשר תכולתן הייתה עשויה להגיע בשיאה לתשע מאות תלמידים ולשלושים אנשי הוראה, נכנס קרוז לאחד המסדרונות כשהוא אוחז ברובה חצי אוטומטי מסוג AR-15 והחל לירות ללא הבחנה לעבר העוברים ושבים, מורים ותלמידים כאחד.
אזעקת גלאי האש החלה לצפצף, ככל הנראה בשל העשן שפלט כלי הנשק של קרוז, או משום שהלה הפעיל אותה בעצמו, דבר שגרם לבלבול רב בקרב הנוכחים בבניין, היות שתרגיל שרפה נערך קודם לכן באותו היום.
תחילה רצח קרוז שלושה תלמידים אשר שהו במסדרון, בטרם החל לירות דרך חלונותיהם של ארבעה חדרי כיתות שדלתותיהם היו סגורות באותה העת, מה שהוביל למותם של שישה תלמידים, ולפציעתם של שלושה עשר נוספים.
שניים מהנרצחים השתתפו באותה שעה בשיעור היסטוריה אשר עסק בשואה, אולם כאשר נשאל על כך מאוחר יותר, טען קרוז כי לא היה מודע לתוכן הלימודי שהועבר בכיתה, זאת על אף שצייר צלבי קרס על מחסניות התחמושת שהביא עמו.
לאחר שרצח שני אנשי סגל בסמוך לגרם מדרגות, המשיך קרוז לקומה השנייה של הבניין, שם ירה לעבר שתי כיתות נוספות, אולם לא פגע באף אחד.
בקומה השלישית ירה למוות בחמישה תלמידים נוספים וכן באיש סגל, אשר שהו במסדרון.
בהמשך נכנס לחדר המורים וניסה לירות מבעד לחלונות מיוחדים אשר נבנו כך שיעמדו בפני סופות הוריקן, אך לא עלה בידו לפגוע בהם.
לבסוף הפסיק קרוז לירות בנשק, ייתכן כי נתקל במעצור, ועזב את המקום בנינוחות לאחר שהשתלב בקהל התלמידים המפוחדים שנמלטו לכל עבר.
הוא חלף על פניה של מסעדת מזון מהיר ועצר בקניון המקומי כדי לקנות לעצמו משקה מוגז.
לאחר שהשתהה במקום במשך זמן-מה יצא לדרכו בשעה 15:01 בצהריים, בטרם נעצר בשעה 15:40 במרחק שני קילומטרים משם, באזור שכונת וינדהאם לייקס, לא הרחק מקורל ספרינגס, בחשד לביצוע הטבח.
תחילה נלקח ליחידה לטיפול נמרץ של בית החולים המקומי בשל קשיי נשימה מהם סבל, ולאחר ארבעים דקות הושב חזרה למעצר משטרתי ונכלא בבית המעצר של מחוז ברווארד.
הטבח כולו נמשך כשש דקות.
קרוז נעצר כשעה לאחר הטבח, כאמור, לאחר שהספיק לחלוף על פני סניף מקדונלד'ס ואף לקנות לעצמו שתייה בקניון מקומי כדי להרוות את צמאונו.
הוא נלקח לבית החולים לאחר שהתלונן על קשיי נשימה, בטרם הגיע לראשונה לתא המעצר.
במהלך חקירתו טען כי שמע קולות בראשו אשר ייתכן כי הגיעו מפיו של שד, אשר ציווה עליו לרצוח אנשים, וכן לשרוף ולהרוס כל דבר שעמד בדרכו.
חוקריו, עם זאת, לא השתכנעו מדבריו, וטענו כי בדה את הסיפור מדמיונו כדי להשתמש בו כתירוץ עבור מעשיו האלימים.
בהמשך סיפר קרוז לחוקריו כי תכנן לבצע טבח נוסף אשר אמור היה להתקיים בפארק ציבורי כשבוע לפני כן.
אחיו הקטן, זכרי, הגיע למקום כעבור זמן-מה והורשה להיכנס לחדר בו שהה קרוז, והשניים אף שוחחו על תקרית הירי.
כאשר נותר לבדו בחדר החקירות החל קרוז להכות את עצמו בראשו תוך כדי פליטת אמירות שונות כגון או , בטרם נאלצו השוטרים לאזוק את ידיו מאחורי גבו מחשש כי יפגע בעצמו.
כחצי שעה לאחר תחילת החקירה הודה קרוז בחשדות שיוחסו עבורו, ושחזר כיצד נכנס לשטח בית הספר כשהוא חמוש ברובה והחל לירות לעבר התלמידים בהם נתקל במסדרונות המוסד הלימודי.
כמו כן תיאר כיצד תכנן את תוכנית הבריחה בראשו לראשונה כאשר צפה בתלמידים המבוהלים רצים לכל עבר, וחשב כי יצליח להימלט אם ישליך את כלי הנשק והמחסניות שהביא וישתלב ביניהם.
שימוע מקדים בעניינו של קרוז נערך כיום לאחר הטבח, ב-15 בפברואר 2018, בו הואשם קרוז בשבעה עשר אישומים של רצח בכוונה תחילה, ללא אפשרות לשחרור בערבות.
מיד לאחר מכן הושב לבית המעצר, בו הושם בתא בידוד בטרם הוצבה עליו משמורת התאבדות, מחשש כי ינסה לפגוע בעצמו.
עורך דינו, גורדון ויקס, ביקש מהשופטת לפסול את עצמה מהתיק, מאחר שלטענתו כמה מהמחלטותיה המשפטיות הקודמות תמכו באופן גלוי וברור בצד הפרקליטות, דבר אשר עשוי היה למנוע מקרוז משפט הוגן.
שרר חלקה על דעתו ודחתה את בקשתו ב-26 בפברואר.
מספר האישומים הסופי שהועלו נגד קרוז נקבע באופן סופי ב-7 במרץ 2018, כאשר חבר המושבעים האשים אותו בשלושים וארבעה סעיפים שונים, אחד עבור כל קורבן, מתוכם שבעה עשר אישומי רצח מדרגה ראשונה עבור כלל הנרצחים, ושבעה עשר אישומי ניסיון לרצח מדרגה ראשונה עבור כלל הפצועים.
הפרקליטות הודיעה כי תדרוש את עונש המוות בעניינו של קרוז ב-13 במרץ, ונציגיה טענו כי ביכולתם לבסס לפחות חמישה מתוך שישה עשר הגורמים הנחוצים כדי לגזור על נאשם עונש מוות במדינת פלורידה.
קרוז סירב להגיב לאישומים, כך שהשופטת, שרר, נאלצה לטעון לחפות מפשע בשמו.
קודם לכן הציע צוות ההגנה הודאה באשמה מפיו של קרוז במידה והדרישה לגזר דין המוות תבוטל, אך נציגיו ביטלו אותה זמן קצר לפני שהפרקליטות עמדה לסרב לה.
שימוע נוסף בעניין צוות הגנתו של קרוז אשר התקיים ב-11 באפריל נועד לקבוע האם היה זכאי לייצוג משפטי מטעם הסנגוריה הציבורית.
החלטה סופית בעניין התקבלה לבסוף ב-24 באפריל 2019, כאשר הסכום המוערך של ביטוח החיים שרכשה אמם המאמצת של קרוז וזכרי עבור עצמה עמד על כ-864,929 דולרים, אותו יחלקו ביניהם.
לפיכך, זכאותו של קרוז לייצוג משפטי מטעם הסנגוריה הציבורית נשללה.
בשלהי שנת 2018 נקלע קרוז לתקרית אלימה בתא המעצר בו שהה, כאשר ב-13 בנובמבר התבקש בידי אחד הסוהרים שלא לגרור את סנדליו על הרצפה, ובתגובה הפנה לעברו אצבע משולשת והכה אותו בפניו בטרם חטף ממנו את הטייזר שהחזיק, אולם לבסוף הצליח הסוהר להשתלט על קרוז ולהכניעו.
למחרת היום הואשם קרוז בתקיפה, גרימת חבלה ושימוש בנשק חשמלי או כימי כנגד סוהר, ונקבעה לו ערבות בסך של כמאתיים אלף דולרים, אף על פי שממילא לא יכל לעזוב בשל אישומי הרצח שעדיין עמדו נגדו.
השופטת שרר התירה לפרסם את תמליל חקירתו של קרוז ב-26 ביולי, אשר מכיל את הודאתו המלאה בדבר ביצוע הטבח והרציחות.
כעבור מספר ימים, ב-3 באוגוסט, התירה לפרסם גם התיק החינוכי שלו, כאשר מספר קטעים צונזרו לצורך שמירה על פרטיותו.
התמליל פורסם ב-6 באוגוסט, וסרטון וידאו מתוך חדר החקירות פורסם כעבור יומיים.
תאריך המשפט נקבע ל-27 בינואר 2020, אולם נדחה כדי להעניק זמן הכנה נוסף לעורכי הדין של שני הצדדים.
המשפט נדחה בשנית בשל מגפת הקורונה והיה אמור להתקיים בסביבות ספטמבר 2021 על אף שתאריך מדויק לא נקבע.
קודם לתחילת המשפט אסרה השופטת הן על ההגנה והן על התביעה להשתמש במילים מסוימות בעלות אופי שעשוי היה להיתפש כפוגעני בעת תיאורם את קרוז, אולם התירה להם לכנותו כרוצח או כמפגע, מאחר שלדבריה היו הכינויים הללו .
המשפט החל לבסוף ב-15 באוקטובר, ובמהלך יומו הראשון הודה קרוז באישומי התקיפה כנגד הסוהר בתא המעצר.
שרר קבעה שימוע נוסף ל-20 באוקטובר, במהלכו תכנן קרוז להודות באשמה בגין כל שאר אישומי הרצח, זאת בניסיון להימנע מעונש המוות.
כך אכן עשה, ואף מסר הצהרה בה הביע חרטה על מעשיו וביקש ממשפחות הקורבנות לקבוע את גורלו.
על אף שהמשפט עדיין לא תם, באותו היום נידון לעשרים ושש שנות מאסר עבור תקיפת הסוהר.
על אף שהודה באשמת כל הסעיפים שהועלו נגדו דרשה הפרקליטות את עונש המוות עבור קרוז, וב-18 ביולי 2022 החלו הליכי המשפט בעניין זה.
נציגי התביעה הציגו בפני חבר המושבעים ב-27 ביולי תמליל בן שמונה עשר עמודים שהכיל את תוכן הטלפון הסלולרי של קרוז, בנוסף לחיפושים האחרונים שערך במנוע החיפוש של גוגל, ביניהם, , , , , ועוד.
בנוסף חיפש מידע רב אודות אירועי ירי שהתרחשו בבתי ספר בארצות הברית, שמר תמונות מסוימות בהן נראה מחזיק בנשק ולבוש במדי קרב, ורשם לעצמו עצות שונות בנוגע לתוכניותיו העתידיות: .
התביעה סיימה להציג את דבריה בפני חבר המושבעים ובית המשפט ב-4 באוגוסט.
צוות ההגנה, מנגד, התרכז בהצגת עדים וראיות אשר ביקשו להוכיח כי קרוז סבל מנזק מוחי, חולי נפשי ונכויות שונות שנגרמו בעיקר, אך לא רק, בעקבות אורח חייה הבעייתי של אמו לאחר שהרתה אותו, ובייחוד הרגלי צריכת הסמים והאלכוהול בהם נודעה היטב.
כמו כן הצביעו עורכי דינו על כישלונותיהם של כל מוסדות הלימוד הרבים בהם שהה לאורך ילדותו בדבר זיהוי הבעיות ההתנהגותיות השונות מהן סבל, ומציאת עזרה ופתרונות מתאימים עבורן.
בתגובה העלתה התביעה עד מומחה לדוכן העדים, אשר טען כי קרוז זייף את מצבו הנפשי הרעוע במהלך האבחנה הפסיכיאטרית שעבר, והלכה למעשה סבל רק מהפרעת אישיות אנטיסוציאלית והפרעת אישיות גבולית.
ההגנה סיימה להציג את דבריה בפני חבר המושבעים ובית המשפט ב-14 בספטמבר, והתביעה סיימה להציג את תגובת הנגד שלה לדברי ההגנה ב-29 בספטמבר.
טיעוני הסיום של שני הצדדים נמסרו ב-11 באוקטובר.
חבר המושבעים התכנס ב-13 באוקטובר והמליץ להטיל על קרוז מאסר עולם ללא אפשרות לשחרור מוקדם.
אף על פי שטען כי התביעה אכן הצליחה להוכיח את הנסיבות המחמירות בהן בוצעו האישומים וזאת מעבר לכל ספק סביר, לא הצליח חבר המושבעים להגיע להסכמה פה אחד בנוגע למתן עונש המוות.
בני משפחותיהם של הקורבנות הביעו את כעסם ואכזבתם בשל החלטת המושבעים, והצהירו יחדיו כי לקרוז הגיע למות.
הלה נידון לשלושים וארבעה מאסרי עולם רצופים ללא אפשרות לשחרור מוקדם ב-2 בנובמבר אותה שנה, כלומר מאסר עולם עבור כל אחד מהאישומים בהם הורשע.
השופטת שרר ננזפה באופן רשמי בידי בית המשפט העליון של פלורידה ב-25 ביולי 2023 בגין התנהלותה בתום המשפט.
הלה ירדה מדוכנה לאחר שגזרה את עונשו של קרוז וחיבקה כמה מנציגי הפרקליטות, למרות שלהגנתה טענה כי הציעה לחבק גם את עורכי הדין של הנאשם.
היה זה התיק המשפטי הראשון של שרר בו יכלה לגזור את עונש המוות בהינתן התנאים המתאימים, וכתוצאה ישירה של התנהלותה הלקויה נפסל מינויה בחודש אפריל מתיק משפטי נוסף אשר טמן בחובו עונש זהה.
לאור החלטתו של בית המשפט העליון של פלורידה, הודיעה השופטת שרר על פרישה מכס השיפוט וחזרה לשמש כעורכת דין בחברה של אביה.
ניקולס רוזוולט , נולד כניקולס ואן רוזנפלט (Nicholas van Rosenvelt) היה פוליטיקאי אמריקאי.
הוא בן למשפחת רוזוולט ואזרח הולנדי-אמריקאי בולט של ניו אמסטרדם (לימים ניו יורק), והיה אחד מאבותיו הקדמונים של תאודור רוזוולט (1858–1919) ופרנקלין דלאנו רוזוולט (1882–1945).
הוא היה הרוזוולט הראשון שכיהן בתפקיד נבחר באמריקה הצפונית, בתור , וכן הראשון שהשתמש באיות המוכר של שם המשפחה.
רוזוולט נולד בניו אמסטרדם והוטבל ב-2 באוקטובר 1658. הוא היה בנם של קלאס מרטנסן ואן רוזנפלט (Claes Maartenszen van Rosenvelt) (בערך 1626–1659), האב הקדמון המהגר של משפחת רוזוולט באמריקה, ושל ינטיה סמואלס תומאס (Jannetje Samuels Thomas; 1625–1660).
הוא הוטבל בכנסייה ההולנדית הרפורמית של ניו אמסטרדם.
עד 1680, הוא עבר ל, ליד , יישוב הולנד מוקדם נוסף בהולנד החדשה.
שם, ב-5 באפריל 1680, הוא חתם על עצומה המבקשת כומר לקינגסטון.
בתקופתו באסופוס, הוא היה סוחר פרוות ביחסי ידידות עם האינדיאנים.
ב-1690 חזר עם משפחתו לניו יורק, שם נרשם כבעל עיסוק של "בולטר" (bolter).
הוא הפך לבעל זכות הצבעה ב-23 באוגוסט 1698. פעיל פוליטית, הוא תמך במפלגתו של , שהוביל מרד ב-1689 לתמיכה בתביעה של ויליאם השלישי מאורנג'-נסאו לכס המלכות האנגלי במהפכה של 1688. ניקולס רוזוולט היה אלדרמן מ-1698 עד 1701 ושוב ברובע הדרומי ב-1715.
משפחת רוזוולט, כולל ניקולס, היו בעלי עבדים.
אחד מעבדיו של ניקולס, טום, הועלה על המוקד בחשד שהשתתף במרד העבדים הכושל של 1712.
הוא התחתן עם היילטייה יאנס קונסט (Heyltje Jans Kunst; 1664–1730) בכנסייה ההולנדית הרפורמית של ניו יורק ב-9 בדצמבר 1682. עם אשתו נולדו לו עשרה ילדים, ארבעת הראשונים הוטבלו באסופוס והשאר בניו יורק.
הוא מת בניו יורק ב-30 באוגוסט 1742.
ניקולס רוקסטון מור היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מרילנד.
מור נולד ב-21 ביולי 1756 ליד בולטימור בפרובינציית מרילנד, ולמד בבתי הספר הציבוריים.
הוא שירת כחבר בצוערים העצמאיים של גיסט בבולטימור ושירת לאורך חלקה הגדול של מלחמת העצמאות, והשיג דרגת קפטן.
הוא שימש כמפקד הדרגונים הקלים של בולטימור במהלך המלחמה.
בזמן שירותו, כתב מור לג'ורג' וושינגטון בבקשה לקבל את התפטרותו מהצבא; ג'ורג' וושינגטון, באמצעות מכתב שנכתב על ידי ג'יימס מקהנרי, העניק אישור למור להתפטר בתנאי שיסדיר את כל חשבונותיו עם הרגימנט שלו.
הוא גם נטל חלק פעיל בדיכוי מרד הוויסקי ב-1794.
בשנת 1794 רכש מור נכס מצפון לבולטימור המכונה "הרפתקת בוסלי", חווה הכוללת 350 דונם הממוקמת מעט צפונית לאגם רולנד המודרני.
האזור שבו נמצא הנכס שלו מכונה בדרך כלל Ruxton-Riderwood, מרילנד.
מור כיהן כחבר בבית הנבחרים של מרילנד בשנים 1801 ו-1802. בשנת 1803, נבחר כחבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס השמיני ולשלושת הקונגרסים שלאחר מכן מטעם מחוז הקונגרס החמישי של מרילנד, וכיהן מ-4 במרץ 1803 ועד 3 במרץ 1811. בקונגרס כיהן כיו"ר הוועדה לחשבונות (הקונגרסים העשירי וה-11).
הוא לא הצליח להיבחר מחדש לקונגרס ה-12. ב-20 בפברואר 1812 מונה מור ללוטננט קולונל של רגימנט הפרשים של המחוז השישי של מרילנד.
בשנת 1812 נבחר מור שוב לבית הנבחרים וכיהן מ-4 במרץ 1813 עד 3 במרץ 1815. במהלך כהונתו כיהן שוב כיו"ר הוועדה לחשבונות (הקונגרס ה-13).
הוא מת בבולטימור ב-7 באוקטובר 1816.
ניקולס קוק היה פוליטיקאי אמריקאי מרוד איילנד, שכיהן כמושל מושבת רוד איילנד ומטעי פרובידנס במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית, ולאחר שרוד איילנד כוננה כמדינה בארצות הברית, הוא המשיך והיה מושל רוד איילנד הראשון.
בראשית חייו הוא יצא לים, ובסופו של דבר היה לרב-חובל.
עיסוק זה הוביל אותו לעסוק בסחר עבדים, עיסוק בו הוא נחל הצלחה רבה, ובמקביל ניהל מזקקה ומפעל לייצור חבלים.
הוא תואר כאחד מהסוחרים האמידים בציור הסאטירי של האומן ג'ון גרינווד משנות ה-50 של המאה ה-18, "רבי-החובלים מתהוללים בסורינאם" .
קוב החל להיות מעורב בפוליטיקה ב-1752, כאשר נבחר כעוזר פרלמנטרי באספת המושבה בפרובידנס, תפקיד בו הוא שימש במשך ארבע שנים.
בשנות ה-60 הוא הקדיש את רוב מרצו לעיסוקים מסחריים, וב-1766 ייצג את קהילת הכנסייה אליה השתייך כאשר היה חבר בחבר הנאמנים של הקולג' של רוד איילנד, לימים אוניברסיטת בראון.
ב-1768 הוא נבחר כסגן מושל המושבה תחת המושל ג'וזאיה לינדון .
לאחר שנה הוא פרש מהתפקיד, אך ב-1775, לאחר פרוץ מלחמת העצמאות, הוא נבחר שוב לאותו תפקיד, הפעם תחת המושל ג'וזף ונטון .
עקב השקפותיו הלויאליסטיות, הודח ונטון רשמית מתפקידו כמושל בנובמבר אותה שנה, וקוק נבחר כמחליפו.
כאשר נבחר קוק לתקופת כהונה שנייה כמושל במאי 1776, אירע האירוע החשוב ביותר במהלך כהונתו: על פי צו של האספה הכללית, מושבת רוד איילנד ומטעי פרובידנס ניתקה רשמית את קשריה מממלכת בריטניה הגדולה, אירוע שהתרחש חודשיים לפני חתימת הכרזת העצמאות של ארצות הברית על ידי נציגי שלוש עשרה המושבות.
במהלך שלוש שנות כהונתו של קוק כמושל, הוא עסק ללא הרף בסוגיות שהיו קשורות למלחמה בבריטניה.
אחד המצבים הקשים ביותר היה הכיבוש הבריטי של ניופורט, שהצריך את פינויה לפני הגעת הכוחות הבריטים.
המלחמה גבתה מקוק מחיר כבד, וב-1778 הוא סירב להתמודד בבחירות לתקופת כהונה נוספת, והוחלף על ידי ויליאם גרין.
לאחר פרישתו חי קוק ארבע שנים נוספות, ונפטר בפרובידנס בנובמבר 1782. הוא נטמן בבית הקברות הצפוני של העיר.
ניקולס קוק נולד בפרובידנס שבמושבת רוד איילנד ומטעי פרובידנס, כבנם של דניאל קוק ומרי פאוור.
בצעירותו הוא נמשך לים, ובסופו של דבר היה לרב-חובל, עיסוק שהוביל אותו בהמשך לחיי המסחר.
הוא גם הפעיל מזקקה ועסק בייצור חבלים.
לאחר שצבר הון, הוא השקיע את כספו בקרקעות במושבת רוד איילנד, במושבת מפרץ מסצ'וסטס ובמושבת קונטיקט.
בגיל 35 החל קוק להיות מעורב בפוליטיקה, כאשר נבחר ב-1752 כעוזר פרלמנטרי באספה הכללית של המושבה, תפקיד אליו הוא נבחר שלוש פעמים נוספות ושימש בו שבע שנים.
באמצע שנות ה-50, נסע צייר הדיוקנאות, ג'ון גרינווד עם קבוצה של רבי-חובלים וסוחרים לסורינאם שעל החוף הצפון-מזרחי של אמריקה הדרומית (אז מושבה הולנדית).
מסעות הסחר ארכו אז זמן בדרך כלל, כך שהאנשים המתינו במסבאות.
לאחר שהותר לו על ידי הסוחרים ליצור ציור סאטירי, הכין גרינווד ציור שתיאר 22 דמויות, וכלל את עצמו בין דמויות הסוחרים האמידים, כולם תחת "השפעות משכרות של אלכוהול ושאיפות כלכליות".
בדיווחים שונים מוסכם שקוק הוא הגבר החבוש כובע, יושב מאחורי השולחן, פניו ימינה, והוא מעשן מקטרת.
ב-1766 היה קוק לחבר בחבר הנאמנים של הקולג' החדש של רוד איילנד, בהמשך אוניברסיטת בראון, ושימש בתפקיד זה עד מותו.
כנאמן הוא ייצג את הקהילה הדתית שאליה הוא השתייך, שבה הוא היה חבר מאז 1747.
ב-1768 היה קוק לסגן מושל המושבה תחת המושל ג'וזאיה לינדון .
לאחר שנה פרשו השניים מתפקידיהם.
כאשר החלו הקשיים מול ממלכת בריטניה הגדולה, הוקם הקונגרס הקונטיננטלי, וקוק היה ליושב ראש ועדת הפיקוח של פרובידנס.
הוא היה אחראי שהעיר תקיים את החלטות הקונגרס בנוגע לסחר עם בריטניה.
כמה מסעיפי ההחלטות כללו הפסקת סחר העבדים, סירוב לרכוש תה, עצירת כל היבוא והיצוא עם בריטניה, מכירת סחורות במחירים הגיוניים, ואי-עידוד של קיום מרוצי סוסים, משחקי מזל, הופעות יקרות, ולוויות יקרות.
במאי 1775 נבחר קוק שוב כסגן המושל, וג'וזף ונטון נבחר לתקופת כהונתו השביעית כמושל.
עם זאת, ונטון החזיק בהשקפות שמרניות בנוגע לבריטניה, ולא היה מעוניין לנתק את הקשרים בינה לבין המושבות.
בינתיים, נקטה האספה הכללית של המושבה בצעדים נמרצים ביותר לקראת עצמאות, ופירטה ארבע נקודות נגד ונטון, שלאחריהן נאסר על חברי האספה להישבע לו אמונים במהלך המושב של יוני.
ונטון סירב לאשר את הקמתו של צבא של 1,500 איש, לא חתם על מינויי הקצינים, זלזל במינויי האספה, ולא נשבע אמונים לתפקידו.
הוא התייחס לארבע הנקודות במכתב ששלח לאספה, אך ללא השפעה.
מבלי שהתקיים משפט הדחה, הושעה ונטון מכהונתו, וקוק היה למושל בפועל.
הליך ההשעיה נגד ונטון נמשך במהלך כל ימי מושב האספה עד נובמבר, וכאשר הוא המשיך לפעול בניגוד לשביעות רצון האספה, ולאהוד את שאיפות הלויאליסטים, הוא הודח באופן רשמי ב-7 בנובמבר 1775. קוק היה למושל מן המניין, כשוויליאם ברדפורד נבחר כסגן המושל.
קוק כיהן כמושל עד תום תקופת כהונתו המתוכננת של ונטון, ולאחר מכן נבחר לשתי תקופות כהונה נוספות של שנה כל אחת.
העיירה ניופורט הייתה חשופה לאויב, בהיותה שוכנת על האי אקווידנק במפרץ נאראגאנסט, ואחד הצעדים הראשונים של האספה הכללית בהנהגתו של קוק הייתה העברת אוצרות המושבה, רישומיה ומשרדיה משם לפרובידנס.
חוקקו חוקים לגיוס וציוד חיילים; הגדרת התשלום לקצינים ולחיילים; הבטחת החימוש, האוהלים ושאר צורכי הצבא; בחירת ועדת ביטחון; ובחירת קצינים לכוח תצפיות, שבראשו הועמד נתנאל גרין כבריגדיר גנרל.
שתי אוניות אוישו וחומשו להגנת סחר המושבה, והושמו תחת פיקודו של אברהם ויפל , מנהיג הפשיטה על גספי , שקיבל דרגת קומודור.
הוקמו משרדי דואר ונושאי דואר כדי לקדם את התקשורת בין המושבות, והוצאה הכרזה שפקדה על כל גבר כשיר במושבה לצייד עצמו בנשק ובתחמושת.
ב-15 בספטמבר 1775 שוכנעה האספה הכללית לבנות ולצייד צי אמריקאי מוקדם ככל האפשר.
קודמו של צי ארצות הברית הוצב תחת פיקודו של אדמירל אסק הופקינס , אחיו של מושל המושבה סטיבן הופקינס.
ניופורט החשופה פונתה מתושביה, כאשר ספינות האויב הפליגו בחופשיות במים שסבבו אותה.
התקבל חוק לעידוד ייצור אשלגן חנקתי ואבק שרפה שנדרשו לרובי המוסקט ולקני הארטילריה.
בינואר 1776 נכתבה עתירה שהועברה לקונגרס על ידי קוק, בו פורט מצבה הפגיע של המושבה לאורך 210 הק"מ של חופיה, שני נהרות שניתן היה לנווט בהם, והצי העוין ששיט במימיה באופן תמידי ובזז את האיים והחופים.
קוק פירט את המאמצים שנעשו על ידי המושבה, אך ביקש סיוע.
במאי 1776 ניצח קוק בבחירות למשרת מושל המושבה, ובאותה עת התרחש האירוע הבולט ביותר של תקופת כהונתו.
ב-4 במאי התכנסה האספה הכללית בפרובידנס והעבירה את "החוק החשוב האחרון בהיסטוריה הקולוניאלית של רוד איילנד", הכרזת העצמאות של מושבת רוד איילנד מבריטניה הגדולה, הכרזה שקדמה בחודשיים שלמים להכרזת העצמאות של ארצות הברית שנחתמה על ידי שלוש עשרה המושבות בפילדלפיה.
חוק זה ביטל את חוק הנאמנות לכתר שקדם לו, והכריז שסמכות המלך במושבה בטלה ומבוטלת.
בתי המשפט לא נחשבו יותר לבתי המשפט של המלך, וכל המינויים והצווים לא ניתנו יותר בשמו של המלך, ותחת זאת הם ניתנו בשמו של המושל והחברה האנגלית של רוד איילנד ומטעי פרובידנס.
החוק נוסח על יד קולונל ג'ונתן ארנולד, צאצא של המושל בנדיקט ארנולד , ועבר בבית העליון של האספה הכללית בהצבעה פה אחד, כשבבית התחתון התנגדו לו רק שישה נציגים.
המשפט "אל נצור המלך" הוחלף אז באופן רשמי במשפט "אל נצור את המושבות המאוחדות".
החוק הבא שהתקבל לאחר חוק העצמאות היה למינוי סטיבן הופקינס וויליאם אלרי כשני הנציגים הראשונים של המושבה בקונגרס הקונטיננטלי.
בסוף יולי שונה השם החוקי של הממשלה על ידי האספה הכללית ל"מדינת רוד איילנד ומטעי פרובידנס".
הפרוטוקול של ישיבות האספה נחתם במילים "אל נצור את ארצות הברית".
מושב אוגוסט של האספה הכללית היה האחרון שהתכנס בניופורט, ושב לשם רק לאחר ארבע שנים, כאשר הלך והתקרב הכיבוש הצפוי של האי אקווידנק על ידי הכוחות הבריטים.
בדצמבר 1776 הופיעו שבע ספינות וארבע פריגטות בפיקודו של סר פיטר פרקר מול חופי בלוק איילנד, והמשיכו במעלה המפרץ כדי לחבור לצי של 70 ספינות תובלה שעליהן כ-6,000 חיילים, שיעדם היה ניופורט.
נשלחו פניות מהמושבה שהגיעו עד ניו המפשייר, לקבלת עזרה.
נשים וילדים בעיירות החוף כבר קיבלו הנחיה לעזוב, יחד עם כלי הבית שלהם, אל פנים המושבה, ומשק החי הוצא מהאיים הגדולים.
רוד איילנד החזיקה כ-700 חיילים על האי כאשר האויב נחת במידלטאון.
לאחר לילה של ביזה, צעדו הכוחות הבריטים אל ניפורט ב-8 בדצמבר בפיקודו של הגנרל הנרי קלינטון.
כוחות רוד איילנד עזבו את האי, ועברו לטיוורטון ולבריסטול.
סיוע הגיע מהמדינות השכנות, והאמריקאים תפסו עמדות הגנה משני צידי המפרץ.
פרובידנס נכבשה אף היא, ופעילות הקולג' הופסקה, כאשר המבנים נתפסו כקסרקטינים, ומאוחר יותר כבית חולים צבאי.
בינואר 1777 נשלח הגנרל בנדיקט ארנולד על ידי ג'ורג' וושינגטון לפרובידנס כדי לסייע בהגנת רוד איילנד, ובאותה עת הצטרף אליהם גם המרקיז דה לה פאייט.
קוק, שנואש מלקבל תגבורות נוספות, הורה על גיוס בריגדה חדשה.
וושינגטון לא אישר את המהלך, מתוך חשש שזו תהיה התערבות בגיוס של שני הגדודים שכבר הוצבו ברוד איילנד.
וושינגטון כתב שני מכתבים בנושא, אך כאשר הציג קוק את המצב בפניו, אישר וושינגטון את התוכנית מיד, והודה למדינה על מאמציה.
במאי 1777 נבחרו כל בעלי התפקידים בממשל המדינה לתקופת כהונה נוספת, למעט ויליאם צ'נינג, שהוחלף על ידי הנרי מרצ'נט בתפקיד התובע הכללי המדינתי, והיה לנציג השלישי של רוד איילנד בקונגרס הקונטיננטלי.
במשך השנה הבאה התמודד קוק עם הבעיות, שהיו לרוב קשות, שנגרמו כתוצאה מהמלחמה.
מתוך דאגה שנבעה מאחריותו במשך כמעט שלוש שנים כמושל בזמן מלחמה, פרש קוק מתפקידו במאי 1778 והוחלף בוויליאם גרין, בנו של מושל המושבה לשעבר ויליאם גרין האב .
בנוסף, גם סגנו של קוק, ויליאם ברדפורד, בחר שלא להתמודד בבחירות של אותה שנה, והשניים זכו לתודות מפי האספה הכללית על "הלהט הפטריוטי שלהם, נחישותם ואומץ ליבם".
שירותו הציבורי של קוק, אומר ההיסטוריון תומאס ו.
ביקנל , "נתן תפישה גבוהה של השכל הישר המעולה ושיקול דעתו הנבון של המושל".
ב-1740 נשא קוק לאישה את האנה, בתו של הזקיה סאבין, ולשניים נולדו 12 ילדים.
קוק, היה רב-חובל בכמה מסעות סחר לאפריקה ולאיים האנטילים.
בתו שרה נישאה לקולונל הצבא הקונטיננטלי ג'רמייה אולני.
ניקולס קוק נפטר בפרובידנס ב-14 בנובמבר 1782. הוא נטמן בבית הקברות הצפוני של העיר.
ניקוסיה היא עיר באי קפריסין, המחולקת בין הרפובליקה של קפריסין לבין צפון קפריסין המוכרת על-ידי טורקיה בלבד.
שני חלקי העיר משמשים כערי בירה לשתי הישויות (על החלק הצפוני-טורקי ראו: לפקושה).
ניקוסיה ממוקמת על גדת נהר פדיאוס במרכז האי קפריסין.
העיר מחולקת בין קפריסין הטורקית לבין קפריסין היוונית.
במרכז העיר יש אזור חיץ שבו מחזיקים כוחות האו"ם.
באפריל 2003 נפתחה נקודת מעבר בין שני חלקי העיר, דרך אזור החיץ.
ניקוסיה היא המרכז הפיננסי של קפריסין.
מטות רוב הבנקים במדינה יושבים בעיר כמו גם סניפים של "ארבעת הגדולים" – ארבעת משרדי ראיית החשבון הגדולים בעולם: דלויט טוש טומטצו, פרייסווטרהאוס קופרס, ארנסט אנד יאנג ו-KPMG.
בנוסף, העיר משמשת מרכז לייצור בדים, עורות, קדרות, מוצרי פלסטיקה ומוצרי נחושת.
ניקוסיה מקושרת לערים מרכזיות אחרות בקפריסין באמצעות רשת כבישים מודרנית.
A1 מחבר את ניקוסיה עם העיר לימסול בדרום וממשיך דרך כביש A6 לפאפוס.
כביש A2 מחבר את ניקוסיה עם דרום מזרח לרנקה וממשיך דרך כביש A3 לעיירת הנופש איה נאפה.
כביש A9 מחבר את ניקוסיה לכפרים שממערב העיר וכן להרי טרודוס.
את העיר משרתים 2 נמלי התעופה הבינלאומיים: נמל התעופה הבין-לאומי לרנקה (52 ק"מ מהעיר), ונמל התעופה הבין-לאומי פאפוס (142 ק"מ).
תחבורה ציבורית בתוך העיר מוגשת כיום על ידי שירות אוטובוסים חדש ואמין.
שירותי האוטובוס בניקוסיה מנוהלים על ידי OSEL.
בחלק הצפוני, החברה של LETTAŞ מספקת את השירות הזה.
חברות מוניות רבות פועלות בניקוסיה.
התעריפים מוסדרים על פי חוק ונהגי מוניות מחויבים להשתמש במונה.
בשנת 2010, כחלק מתוכנית הניידות המשולבת בניקוסיה, נערכה בדיקת היתכנות עבור רשת חשמלית מוצעת בחסות משרד התקשורת והעבודות הקפריסאי.
הבדיקה השוותה בין שני תרחישים, עם או בלי תפעול של חשמלית במונחים של פליטות מזהמים.
בשנת 2011 הציגה עיריית ניקוסיה את מיזם האופניים השיתופיים, אשר מכסה את אזור ניקוסיה רבתי.
התוכנית מנוהלת על ידי חברת האופניים הבין עירוניים של ניקוסיה (DEPL).
כיום אין רשת רכבות בקפריסין, אולם תוכניות להקמת רכבת בינעירונית נמצאים בתהליך.
במאה ה־8 לפנה"ס הייתה קפריסין כולה נתונה תחת שלטונה ההגמוני של צור.
בתחילת המאה הבאה נחלשה אחיזת צור באי, והאימפריה האשורית החדשה קיבלה את השליטה עליו; מלכי האי, וביניהם אונסגוסו (אונסגורס, שם יווני) מלך לדרה, העלו מס וחומרי בנייה לאסרחדון, וכן באו לאשורבניפל להגיש לו מנחות ולנשק את רגליו, והוא הכריחם ללוותו עם כוחותיהם ואניותיהם את חייליו בים וביבשה.
בתקופה ההלניסטית, גדלה לדרה והפכה למרכז מנהלי, על חשבון השכנה מדרום אידליון שהלכה והידלדלה.
אלה מכרו אותו בתורם לגי דה ליזיניאן, מלכה המודח של ממלכת ירושלים, ב-1192. אחיו של ליזיניאן אמלריך השני, מלך ירושלים הוכתר למלך קפריסין, וקבע את בירתו בעיר.
ב-1570 הטילו העות'מאנים מצור על העיר, וכ-20,000 מתושביה מצאו בו את מותם.
ב-1974 חלה שוב הסלמה ביחסי שתי הקהילות עקב חששם של הטורקים מסיפוח קפריסין ליוון.
בתגובה פלש צבא טורקיה לצפונה של קפריסין, ובין היתר, השתלט גם על חלקה הצפוני של ניקוסיה שהפכה להיות עיר חצויה.
עם זאת, עקב הפשרת היחסים בין הטורקים ליוונים, נפתחו כמה נקודות מעבר לאורך אזור החיץ המחלק את האי, ובהן נקודת מעבר גם בעיר.
ב-3 באפריל 2008 נפתחה נקודת מעבר נוספת על הקו הירוק ברחוב לדרה שבעיר.
רחוב לדרה היה הרחוב הראשי של העיר לפני חלוקת קפריסין, אך הוא נחסם וננטש בשנת 1974. פתיחת נקודת המעבר ברחוב לדרה התאפשרה לאחר הפשרה נוספת ביחסים בין היוונים לטורקים בקפריסין ולוותה בטקס חגיגי בהשתתפות מנהיגי שני חלקי האי.
בעיר ממוקמים רוב מוסדות הלימוד הקפריסאיים, ביניהם אוניברסיטת קפריסין, אוניברסיטת ניקוסיה ועוד שלוש אוניברסיטאות פרטיות.
העיר ניקוסיה היא אחת הערים בהן יושבים חלק ממועדוני הצמרת של הכדורגל בחלק היווני של האי הקפריסאי.
בניקוסיה אלו אפואל, אומוניה, אולימפיאקוס, לאקאטמיה וטראסט.
ניקופוליס (מיוונית, עיר הניצחון) או "אקטיה ניקופוליס" הייתה עיר באפירוס שנוסדה בשנת 31 לפנה"ס על ידי אוגוסטוס לזכר ניצחונו על מרקוס אנטוניוס וקלאופטרה בקרב אקטיום.
הקולוניה, שיושבה במתיישבים מערים בארצות שכנות הצליחה מאוד ונחשבה לבירת דרום אפירוס ואקארנאניה עם זכות לשלוח חמישה נציגים למועצה האמפיקטיונית.
העיר שוקמה על ידי הקיסר יוליאנוס ואחרי הפלישה הגותית על-ידי יוסטיניאנוס הראשון אך במהלך ימי הביניים הוחלפה בעיר פרבזה.
חורבות ניקופוליס שוכנות מצפון לפרבזה של היום.
ניקוס קאזאנצאקיס (Νίκος Καζαντζάκης, נודע גם בשם העט פטרוס פסילוריטי; 18 בפברואר 1883 – 26 באוקטובר 1957) היה סופר, מחזאי, מתרגם, ותייר יווני, הוגה דעות, פעיל ציבור ופוליטיקאי יווני, שהגיע למעלה של שר בממשלה.
הוא חיבר שירים, סיפורים, רומנים ורשמי מסע וידוע בעיקר בשל ספריו "זורבה היווני" והפיתוי האחרון, ספרים שזכו לגרסאות קולנועיות פופולריות.
קאזאנצאקיס נולד בשנת 1883 באזור הרקליון, שנקרא אז צ'אנדאקס, שבאי כרתים, בתקופה בה תושבי כרתים נאבקו נגד השלטון העות'מאני.
ניקוס היה הבן הבכור מבין ארבעת ילדיהם של מיכאליס קאזאנצאקיס, סוחר בתוצרת חקלאית וביין מהכפר ורווארי (בהמשך שונה שם הכפר למירטיה) ושל רעייתו מאריה מבית כריסטודולאקיס.
אחריו נולדו במשפחה שתי אחיותיו, אנסטסיה ואלני ואח צעיר שמת בילדותו.
בשנים 1897 - 1899 המשפחה נאלצה לעבור לאי נקסוס, הם נמלטו מאירועים דוגמת טבח קנדיה.
שם למד ניקוס בבית הספר הצרפתי אצל הנזירים הפרנציסקנים ולמד צרפתית ואיטלקית.
לאחר שובם לכרתים המשיך את הלימודים בבית הספר התיכון של הרקליון.
בשנת 1902 החל ללמוד משפטים באוניברסיטת אתונה ובשנת 1907 החל ללמוד פילוסופיה באוניברסיטת סורבון, פריז.
שם פגש את הנרי ברגסון והושפע ממנו רבות.
עם חזרתו ליוון, החל לתרגם מצרפתית ליוונית מסות פילוסופיות וכתבים של ברגסון, כמו גם כתבים של ניטשה ודרווין וספרות ילדים ונוער.
בשנת 1914 קאזאנצקיס פגש את אנגלוס סיקליאנוס ויחדיו טיילו במשך שנתיים במקומות שונים ביוון והלה הושפע רבות מן הלאומנות של ידידו סיקליאנוס.
בשנת 1911 נשא לאישה את גאלאטה אלקסיו.
הזוג התגרש בשנת 1926. בין השנים 1915 ל-1917 היה שותפו לעסקים של גאורגיוס זורבס, ששימש מאוחר יותר השראה לדמותו של "זורבה היווני".
את האידאולוגיה הקומוניסטית גילה קאזאנצאקיס בזמן שהותו בברלין, שהייתה אז עדה למתחים פוליטיים, וגילה אהדה והערצה למנהיג מהפכת אוקטובר, ולדימיר לנין.
קאזאנצקיס אמנם לא היה קומוניסט עקבי, אף על פי שביקר ואף התגורר למשך תקופה קצרה בברית המועצות אצל הפוליטיקאי והסופר ויקטור סרג'.
אך עלייתו של סטלין הביאה להתפכחותו ובעקבות כך התנער מהקומוניזם הסובייטי.
בערך באותו הזמן, החל קאזאנצאקיס נוטש אט אט את אמונותיו הלאומניות ואימץ לעצמו אידאולוגיה יותר אוניברסלית.
בשנת 1926, ביקר בארץ ישראל ויצר קשר עם שחקנית תיאטרון הבימה אותה פגש קודם בברלין.
הוא ביקר אותה בתל אביב ואחר כך ביקר במקומות הקדושים בירושלים.
הביקור שימש לו אחר כך השראה לכתיבת "הפיתוי האחרון".
בשנת 1945, עמד בראשה של מפלגה קטנה שהשתייכה לשמאל הלא קומוניסטי ביוון, ובעקבות כך התמנה לשמש כשר בלי תיק בממשלה היוונית של אותם זמנים.
לאחר כשנה הוא התפטר מתפקידו.
באותה שנה התחתן בשנית עם אלני סאמיו.
בשנת 1946 יצאה עבודתו המפורסמת ביותר, "זורבה היווני", על אינטלקטואל אפרורי שפוגש בפועל מכרה שופע חיות ומשתנה עקב חוויותיהם המשותפות.
אגודת הסופרים היוונים המליצה אז עליו ועל אנגלוס סיקליאנוס למועמדות זכייה בפרס נובל לספרות.
הוא היה מועמד שוב בשנת 1957, שנת מותו, אך הפסיד את פרס נובל לאלבר קאמי בהפרש של קול בודד.
מאוחר יותר טען קאמי כי קאזאנצאקיס היה ראוי לקבל את הפרס במקומו.
ב-1951 יצא ספרו "הפיתוי האחרון" (עובד ב-1988 לסרט "הפיתוי האחרון של ישו") בו הציג את ישו מנצרת כאדם הקרוע בספקות ורחוק משלמות.
תיאור זה, יחד עם הצגת פאולוס השליח כרמאי ועוד פרטים, הביא עליו את חמת הממסד הנוצרי.
הכנסייה היוונית האורתודוקסית ניסתה לתבע אותו לדין באשמת כפירה, והוותיקן הכליל את הספר ברשימת הספרים האסורים.
עוד בימיו תורגמו עבודותיו ל-49 שפות שונות.
רק ב-1955 הודפס הספר ביוון עצמה, לאחר התערבות מיוחדת של פאולוס, מלך יוון.
בסוף שנת 1957, חרף מחלת הלוקמיה שממנה סבל, ערך קאזאנצאקיס טיול אחרון לסין ויפן.
עם שובו נפל למשכב, הועבר לפרייבורג, גרמניה, ושם נפטר מחוליו.
הוא נקבר בחומה הסובבת את העיר הירקליון, מכיוון שהכנסייה היוונית האורתודוקסית סירבה שייקבר בבית קברות.
על מצבתו נכתב: "איני מפלל לדבר, איני ירא מדבר, אני חופשי." (Δεν ελπίζω τίποτα.
באי כרתים, אי הולדתו, הוקם מוזיאון המוקדש לניקוס קאזאנצאקיס וליצירותיו.
נמל התעופה של כרתים נקרא על שמו של קאזאנצאקיס.
פעמים רבות הוגש שמו כמועמד לפרס נובל לספרות, אך לא זכה להיבחר, ב-1956 העדיפו על פניו את חואן רמון חימנס וב-1957 את אלבר קאמי.
1906 Όφις και Κρίνο תורגם מיוונית לעברית בשם "נחש ושושן צחור" על ידי דספינה ליאוזידו שרמיסטר וחיים פסח, הוצאת אבן חשן, 2011.
1908 Σπασμένες Ψυχές "נשמות שבורות", פורסם לראשונה תחת שם העט "פיטר פסילוריטיס".
1929 Τόντα-Ράμπα "טודה רבה - מאבק של עולמות ונשמות".
1946 Βίος και πολιτεία του Αλέξη Ζορμπά "זורבה היווני" תורגם על ידי חנוך קלעי והופיע בשנת 1958 בהוצאת עם עובד.
הספר תורגם שנית על ידי אמיר צוקרמן, והתפרסם בשנת 1995 בשמו המקורי "חייו ומעלליו של אלכסיס זורבס".
הספר היה לרב מכר וגם הוסרט סרט על פיו בכיכובם של אנתוני קווין ואלן בייטס.