tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התסריט מבוסס על הרומן Phantom Filly של ג'ורג' אגניו צ'מברלין משנת 1941.
שיר הנושא "אהבת אפריל" הולחן על ידי סמי פיין והיה מועמד לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר.
ניק קונובר (פט בון) מגיע משיקגו לחוות סוסים בקנטקי של דודתו הנרייטה (ז'נט נולן) ובעלה ג'ד ברוס (ארתור או'קונל) אותם לא ראה מאז שהיה ילד.
הוא מגיע לשם בהוראת בית משפט לאחר שנתפס נוהג ברכב גנוב ורישיונו נשלל ממנו.
מטרת שליחתו למקום הזה היא להרחיקו מחבריו העירוניים בשיקגו.
הדוד ג'ד מקבל אותו בקרירות מופגנת גם בגלל עברו העברייני וגם בגלל שהוא משווה בינו לבין בנו המחונך, שנהרג במלחמת קוריאה.
מאז מות בנו הזניח ג'ד את החווה ומכר את כל הסוסים חוץ מ"טגפייר" שהיה אהוב על בנו.
לאחר שניק מראה את כישוריו כמכונאי ומתקן את הטרקטור והטרנטה של ג'ד, משתנה יחסו של ג'ד אליו.
ניק מתוודע לשתי בנות משפחת טמפלטון שלאביהן יש חוות סוסים גדולה.
פראן (דולורס מייקלס) הבכורה שיש לה כבר חבר וליז (שירלי ג'ונס) הצעירה והנמרצת.
שתיהן מתאהבות בניק וקנאה סמויה שוררת ביניהן.
הן מזמינות אותו לנשף בו הוא שר את "אהבת אפריל".
היחסים בין ניק וליז יודעים מעלות ומורדות, היא כועסת עליו כשהוא מכנה אותה כ"חברמנית" (good sport).
ג'ד מתחיל לאמן את ניק ברכיבת מרוץ סוסים עם עגלה דו-אופנית הקשורה ל"טגפייר".
ליז מעודדת אותו אך באחת הפעמים הוא שוכח להכניס את טגפייר לאורווה בעת שיורד גשם שוטף.
הסוס חולה בדלקת ריאות וניק וליז שוכבים לידו עד שהוא מתאושש.
פראן מציעה לערוך תחרות מהירות בין רכבה לטרנטה של ניק.
ניק מסרב בתחילה כי אסור לו לנהוג אך לא עומד בלחץ.
בעת הנסיעה נכנסת פראן בגדר ונגרם נזק לרכבה.
היא מדווחת לחברת הביטוח כי ברכב השני נהג ניק והדיווח מועבר למשטרה.
ניק מנצח בתחרות אך השוטר המקומי רוצה לעצור אותו בגלל נהיגה בעת שלילת רישיון.
כולם מעידים שהם נהגו ולא ניק אך לבסוף מודה ניק שהוא היה הנהג.
השוטר מבין את דקות העניין, גוער בניק על שהציג את חבריו כשקרנים ועוזב.
כולם שבים שמחים לחווה ושרים את "אהבת אפריל".
אהבתה המוזרה של מרתה אייברס הוא סרט דרמה אמריקאי מסוגת סרט אפל משנת 1946 בבימויו של לואיס מיילסטון, עם ברברה סטנוויק, ואן הפלין, קירק דאגלאס וליזאבת סקוט בתפקידים הראשיים.
בסרט מופיעה גם השחקנית ג'ודית אנדרסון שהתפרסמה במשחקה בסרט רבקה.
התסריט מבוסס על הסיפור הקצר Love Lies Bleeding של ג'ון פטריק.
זו הייתה הופעתו הראשונה של קירק דאגלס בקולנוע.
המפרי בוגארט ולורן בקול שלמדה איתו באקדמיה האמריקאית לאמנויות הדרמה, המליצו עליו לפני המפיק האל ואליס.
ג'ון פטריק היה מועמד לפרס אוסקר לסיפור הטוב ביותר (פרס שחולק עד 1956).
מרתה אייברס בת ה13 גרה אצל דודתה הקשוחה (ג'ודית אנדרסון) לאחר שאביה ואמה נפטרו.
היא לא סובלת את דודתה ומחליטה לילה אחד לברוח עם חברה סם מסטרסון.
הם עולים לרכבת אך מרתה נתפסת ומוחזרת לדודתה.
בבית הדודה מתגורר המורה מר אוניל ובנו וולטר.
בלילה חזר למקום סם דרך החלון.
בחוץ יש סערת ברקים והפסקת חשמל.
הדודה עולה בחושך לאור נרות והחתולה של מרתה עוקפת אותה, היא חובטת בחתולה ובתגובה חובטת בה מרתה.
הדודה נופלת, שוברת את מפרקתה ומתה.
וולטר ואביו נוכחים ומר אוניל אומר שיגן עליה כל עוד ירוויח מזה.
שנת 1946. וולטר אוניל (קירק דאגלס) הוא כעת תובע כללי באייברסטאון.
מרתה אשתו (ברברה סטנוויק) ירשה את בית החרושת והרחיבה אותו והיא כעת האישה העשירה בעיירה.
סם מסטרסון (ואן הפלין) הוא כעת מהמר נודד ללא כתובת קבועה.
הוא מתגלגל במקרה לאייברסטאון לאחר שמכוניתו ניזוקה בתאונה.
הוא משאיר את רכבו במוסך ומסתובב בעיר.
שם הוא מוצא את טוני מרצ'ק (ליזאבת סקוט), אסירה משוחררת על תנאי.
הוא מזמין להם חדרים סמוכים במלון ולמחרת היא נעצרת בגלל הפרת הסכם השחרור.
סם מחליט לבקש את עזרתו של וולטר.
וולטר מופתע לראות את סם כעבור 18 שנה.
הוא חושב שסם הגיע לסחוט אותו ושולח בלשים להכות אותו כדי שיעזוב מהר את העיירה.
סם מבקר בארכיון המשטרה ומסתבר לו כי אשמת הרצח הוטלה על עבריין שלא היה לו קשר לזה וכי המושבעים הושפעו מעדותיהם של מרתה ושל וולטר, והנאשם הורשע ונתלה.
כל זה מעיק על מצפונם של הזוג.
וולטר מוצא מפלט בשתיית אלכוהול.
מרתה נפגשת עם סם ואהבתה ניצתת מחדש.
היא לא אוהבת את וולטר ונישאה לו בגלל לחצו של אביו שאיים עליה.
כעת היא רוצה את סם למרות שהוא דורש חצי מהונה.
מצפונם של וולטר ומרתה מייסר אותם על שגרמו להוצאה להורג של חף מפשע.
וולטר פונה לשתייה ובאחת הפעמים הוא מתגלגל במדרגות ונפגע ומרתה מבקשת מסם להרוג אותו אבל הוא מסרב ומגיש לו עזרה.
לבסוף מרתה מבקשת לסיים את חייה.
היא מתקרבת לוולטר, שולפת מכיסו את האקדח ויורה בעצמה.
מיד לאחר מכן יורה וולטר בעצמו.
סם עוזב עם טוני את העיירה.
אהבנו את לורה הוא סרט צרפתי מ-1991 המתרחש בישראל של לפני מלחמת ששת הימים, הסרט צולם בחלקו בישראל.
סשה ולורה מתגוררים בקיבוץ על יד הגבול עם סוריה, שלושה חברים שלהם מצרפת, סימון, מישל ופול, באים לבקר אותם על מנת לחגוג ללורה יום הולדת.
סשה היה מורה לפילוסופיה שהגיע לישראל והתגייס לצנחנים, סימון טרוד במחשבות על מותה של מרים, הבחורה אותה אהב.
במסיבת יום ההולדת סשה מציע נישואים ללורה, אך סימון מנסה למצוא בין חבריו מישהו האשם במותה של מרים.
לורה היא היחידה שיודעת שהנערה מתה מלב שבור, גם היא אהבה את סשה.
הסרט מסתיים כאשר מוכרזת מלחמה בישראל.
שחקןתפקיד סופי מרסו לורה ריצ'רד ברי סשה פביאן אורסייר פול נילס דובוסט סימון פרדריק קווירינג מישל שלומית כהן מרים איילת זורר שושנה מיכל ינאי יעל אבקסיס
"אַהֲבָתָהּ שֶׁל תֶּרֶזָה דִי מוֹן" הוא מחזור שירים מסוגת הסונטה שכתבה המשוררת לאה גולדברג.
השיר פורסם לראשונה בשנת 1952 בכתב העת הספרותי מולד.
השיר, שהולחן על ידי נורית הירש, הושמע לראשונה בפסטיבל הזמר והפזמון 1970 בידי הזמרת אילנית, והגיע למקום השלישי.
השיר בוצע עוד פעמים רבות בידי זמרים שונים.
מקובל לומר שמחזורי סונטות האהבה של גולדברג ששיאם במחזור של "אהבתה של תרזה די מון" נתפסים כְּלב-שירתה של גולדברג שסימנו אותה בטריטוריה הייחודית שלה במרחב השירה הישראלית.
שתים עשרה הסונטות של "אהבתה של תרזה די מון" קבעו במידה רבה את דיוקן הסונטה העברית במאה ה-20.
הם פורסמו לא ברציפות החל משנת 1952. בתים א' ב', ה', ח', יא ו-יב פורסמו בכתב העת מולד.
חלקים ז' ו-י' פורסמו בדבר הפועלת.
כל השיר כולו בצירוף בתים שלא פורסמו עד אז פורסמו בספר שיריה "ברק בבוקר", מרחביה, 1955.
בהקדמה לשיר כותבת גולדברג שתרזה די מון הייתה אישה מן האצולה הצרפתית שחיה בסוף המאה ה-16 בצרפת.
בהיותה בת 40 התאהבה באיטלקי צעיר והקדישה לו כארבעים ואחת סונטות.
כאשר אותו צעיר עזב את ביתה, היא שרפה את כל שיריה ונכנסה למנזר.
מילותיה המדויקות כפי שכתבה בהקדמה לשיר הראשון:
גולדברג כתבה ביומנה שאותה דמות הייתה "אמצאה שלי...הניחוש הנכון של מצבי".
גולדברג עצמה בהיותה כבת 40 התאהבה בצרפתי צעיר בשם ז'ק אָדוּ, אותו פגשה כשעבד בקול ציון לגולה בשפה הצרפתית.
אזכורים רבים שלו מופיעים ביומניה ובמכתביה של גולדברג.
השם די מון (De Mont) מעיד על מוצאה הרם – "מן ההר" אך גם על ה"דמון" (שֵׁד) שהשתלט עליה בגלל אהבתה הבוערת.
מחזור הסונטות מורכב מ-12 חלקים שבכל אחד מהם מצוי המבנה הקלאסי של הסונטה – שני בתים בני ארבע שורות ושני בתים בני שלוש שורות.
בסונטה הראשונה גולדברג באופן נדיר רומזת ליסורי הגוף המשתוקק לאהבה, ובאופן נדיר לשירתה מסיימת את השורה בסימן קריאה – "אַךְ אֶעצוֹם עֵינַיִם יִזְעַק בְּשָׁרִי הַמִּתְמָרֵד: אֲתָּה!".
בסונטה השלישית מתייחסת גולדברג אל יראת הכבוד שחש אדו כלפיה, מה שמנע ממנו אהבת אמת אליה –
בסונטה העשירית כתבה כנראה גולדברג על טיול שערכו שניהם יום שלם בירושלים ליום הולדתה ה-41:
בסונטה האחרונה כבר נפרדה המשוררת מאהובהּ:
חלקים מהשיר זכו ללחנים שונים.
ידוע במיוחד הלחן של נורית הירש לסונטה התשיעית, והמתחיל במילים – "מחלוני וגם מחלונך/אותו הגן נשקף, אותו הנוף".
השיר בוצע לראשונה בפסטיבל הזמר והפזמון 1970 על ידי הזמרת אילנית, והגיע למקום השלישי.
הזמרת יפה ירקוני ביצעה את השיר בשפה הצרפתית.
הצמד חדווה ודוד ביצעו את השיר בשפה היפנית.
הסונטה הראשונה הולחנה והושרה בידי שלמה ארצי, והופיעה באלבומו "אומרים ישנה ארץ", שיצא לאור בשנת 1973. כמו כן הקליטה לה עדנה לב גרסה משלה.
הסונטה השישית הולחנה והושרה בידי שלמה בר והברירה הטבעית.
כמה מהסונטות של מחזור השירים הולחנו על ידי יחזקאל בראון לביצוע של שירה קלאסית.
אהבת נפש היא נובלה מאת יהושע בר יוסף העוסקת בחרדי בן מאה שערים אשר נמשך לנער.
הנובלה יצאה לאור ב-1979 בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
ב-1987 ארז אשרוב וגרשון בילו רצו לעבד את הספר להופעה בתיאטרון, אך הדבר לא יצא לפועל.
העלילה נסבה על אדם בשם אשר הלפר, ומסופרת בגוף ראשון כלומר, מפיו.
הוא עוסק לפרנסתו כסופר סת"ם ומצבו הכספי טוב.
הוא מנהל חיים כפולים: כלפי חוץ הוא יהודי ירא שמיים, מעט מודרני.
אך בסתר הוא כופר, אשר נהנה מהחיים על ידי קריאת ספרים חיצוניים, ומשחקי שחמט במועדון.
הלפר נשוי, אך לדבריו לא חש אף פעם משיכה כלפי אשתו, וקיים את מצוות הבעילה כפי הנצרך ותו לא.
כדי לנהל את החיים הכפולים שלו התקין הלפר לעצמו חדר נסתר לקריאת הספרים האסורים.
אשתו ידעה על כפירתו וסיכמה איתו על שמירת מצוות כלפי חוץ.
בהמשך חמיו של הלפר, פייביש, מבקש ממנו שילמד את בנו, חנא, את מלאכת הסת"ם, כיוון שהנער אינו מגלה עניין בלימוד התורה.
הלפר נענה, ותוך כדי הלימוד הוא מגלה שהוא חש משיכה חזקה כלפי חנא.
כך הוא מבין שהוא הומוסקסואל אבל הוא מתאפק ולא נוגע בנער.
החל מהגילוי הזה הלפר מתחיל להסתכל על נערים ברחובות ומבין שזו התשוקה שהייתה חסרה לו כל חייו.
הוא נוסע לתל אביב והולך לים כדי לצפות בנערים החשופים, השוחים להנאתם.
בפעם השנייה שבה הלפר הולך לים ניגש לדבר איתו אדם מבוגר בן חמישים.
אותו אדם סיפר שהוא שימש כמורה עד שפוטר כשנחשף שקיים יחסים עם תלמידיו.
מאותו זמן הוא דלפון המתקיים כרוכל.
בכספו המועט הוא משלם לנערים תמורת גופם.
אותו אדם מלין על כך שאין אצל הנערים אהבה אלא רצון לכסף.
הלפר נפרד ממנו ושמח על מצבו.
הלפר מספר שמה שנחרת בזכרונו היו העיניים הפקוחות והדוויות של המורה-לשעבר, אשר הזכירו לו את עיני חמיו פייביש, כאשר סיפר לו, שבנו חנא סטה מן הדרך, כי אכל טבלת שוקולד שלמה והוא זולל וסובא.
הסיפור מסתיים בשורות הווידוי של אשר הלפר:
בארכיון מכון גנזים יש גרסה מוקדמת שכתב בר יוסף לספר, בגרסה זו (זמינה לעיון מקוון) יש מספר קטעים שהושמטו.
לדוגמה הספר מתחיל בבר יוסף המתאר שקיבל טלפון מאדם הזועק אליו שהוא אוהב גברים אהבת נפש והוא מתחיל להיחשף בציבור.
בר יוסף אומר לו להפסיק לחשוב על גברים.
לאחר חצי שנה הוא מקבל מכתב בדואר ובו הספר "אהבת נפש".
שבוע נוסף לאחר מכן הוא קורא בעיתון שיהודי בן מאה שערים התאבד בתל אביב.
בנוסף בספר מתואר ויכוח אמוני עם מספר פרופסורים, בו הלפר טוען שאי אפשר לעבוד את ה' אם האמונה לא לוגית.
ידידו פרופסור ביתן טוען שהוא עובד את האל אף על פי שהוא לא מאמין, בטענה ש"זה טוב לו".
אשר מספר שהתחיל ללמוד קבלה והוא מפגין באוזני חמיו בקיאות בתורה זו.
חמיו הוא אדם שמדקדק מאוד בברכות.
הלפר אומר לו וורט בשם אחד הספרים שבו הוא מסביר כיצד האדם יכול להגיד שויתי ה' לנגדי תמיד בעוד ה' רחוק ממנו.
הלפר טוען שכאשר אדם מתרגל לתפילתו הוא מאבד את הרגש הנצרך.
כדי להשיבו עליו לדמיין כאילו בשעת הברכה הוא באמת נמצא לפני ה', ואז הוא יחווה חוויה שהיא בבחינת גילוי שכינה.
חמיו מתרגש מאד מהוורט ושואל את אשר, איפה זה כתוב.
אשר אינו עונה לו, כי הוא זה שהגה את הוורט.
אהבת אמת (בספרדית: Amor Verdadero) הוא ספר שנכתב בידי הזמרת האמריקאית ג'ניפר לופז.
מהדורת כריכה קשה שלו יצאה לאור באנגלית ובספרדית ב-4 בנובמבר 2014, בידי סלברה, מקבוצת הפינגווין .
חלק מהכנסותיו עברו לקרן משפחת לופז , מוסד ללא כוונת רווח שהוקם על ידי לופז, המוקדש לשיפור הבריאות והרווחה של נשים וילדים.
במהלך סיבוב ההופעות הראשון שלה, "Dance Again World Tour", החלה לופז לכתוב את מה שהיא תיארה כ"יומן של השנה בה יצאתי לסיבוב הופעות".
להפתעתה, ככל שהסיבוב המשיך, היא הגיעה להבנה שמה שהיא כותבת הוא ספר.
לופז הייתה מתוחה לגבי כתיבה על נושאים מסוימים עבור הספר, אך מאוחר יותר הבינה שבכך היא יכולה לקבל הזדמנות להציל אחרים מ"לסבול מהמורות והחבורות של עצמם".
לדברי לופז, היא נאלצה לעשות הרבה "חשבון נפש ותפילה", כיוון שהיא לא רצתה שזה "יתחשב בשום דבר אחר ממה שהיה", כלומר "לחלוק משהו שלמדתי עם אנשים שיוכל לעזור לי".
ב"אהבה אמת", לופז דנה גם בסבלה מבעיות דימוי עצמי נמוך, בין היתר כתוצאה מהיותה בעין הציבור.
ספרה של לואיז היי, "אתה יכול לרפא את חייך", מוזכר בספר, ופגישתה עם המחברת, כמדריכה מרכזית בעבודה על עצמה ועל כתיבתו של "אהבת אמת" עצמו.
הספר הוכרז רשמית ב-19 במאי 2014 על ידי סלברה, מקבוצת הפינגווין.
על הספר, לופז אמרה: "כתיבתו של 'אהבת אמת' הייתה חוויה קתרזית, אישית ופגיעה.
אלמלא האהבה והאומץ שנתנו לי ילדיי, הסיפור הזה לא היה אפשרי.
בזמן שנאבקתי עם ההחלטה אם להוציא לאור את הספר הזה או לא, זיהיתי שאם הוא יכול לגעת אפילו רק באדם אחד אז זה באמת יהפוך לאחד המאמצים הכי מספקים בחיי".
לופז לא התכוונה בהתחלה לכלול תוכן על הגירושים שלה ממארק אנתוני ב"אהבת אמת", אך אמרה ש"הספר התפתח למשהו שונה ממה שהתכוונתי שהוא יהיה בגלל מה שעברתי".
"אהבת אמת" דורג במקום השביעי ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס, ובמקום החמישי במצעד העיון בכריכה קשה.
בביקורת, אליז דה לוס סנטוס מ-RedEye העירה, "כמו תקליט שבור, היא חוזרת על המנטרה של "לאהוב את עצמך" שוב ושוב לאורך הספר, שמתגלגלת בנקודות מסוימות לפגישת אימון לחיים חד-צדדיים".
סנטוס, עם זאת, ציינה גם כי "הצד החזק ביותר שלה מציג את הצד האנושי של בשר הצהובונים של ידוענים שכולנו אוכלים".
אהבת תפוח-הזהב הוא קובץ שירים מאת דליה רביקוביץ.
קובץ זה הוא ספר שיריה הראשון של רביקוביץ, אשר פורסם בהוצאת מחברות לספרות בשנת 1959, ומאז יצא במספר מהדורות.
עוד מילדות רביקוביץ הרבתה לכתוב שירה, ובגיל שתים-עשרה, בהיותה בקיבוץ גבע, כתבה שירים רבים.
כשלמדה בתיכון חוגים בחיפה, פקד אותה גל כתיבה נוסף, שהצמיח חלק משירי "אהבת תפוח הזהב".
בין היתר, כתבה בתקופה זו את השיר "תמונה".
בעת שירותה הצבאי המשיכה לכתוב, ומכר המליץ לה לפנות אל לאה גולדברג.
גולדברג התלהבה משיריה של רביקוביץ ושלחה אותם לאברהם שלונסקי, שפרסם אותם בכתב העת "אורלוגין", ובעקבות זאת, התפרסמו שיריה גם בכתבי העת "למרחב", "על המשמר" ו"מולד".
שיריה של רביקוביץ היו נתונים להשפעה מגוונת: גולדברג ושלונסקי עצמם, נתן אלתרמן ויונתן רטוש, בלדות אנגליות וסקוטיות קדומות לצד שירה אנגלו-סקסית רומנטית ומודרנית, התנ"ך, המיסטיקה והקבלה ועוד.
בנובמבר 1956 נחשף לשיריה ישראל זמורה, מנהל הוצאת מחברות לספרות, אשר רמז לה שביכולתה לפרסם ספר שירה.
רביקוביץ נענתה לשירתו וב-1959 ספר ביכוריה ראה אור.
מבחינה סגנונית, בשירי הקובץ קיים מגוון לשוני ולירי רחב.
בשירים רבים קיים שימוש בעברית מקראית, לעיתים אפילו ארכאית, הכוללת מלים נדירות, כגון "פַּחַז", "מַדְוֵינוּ", ו"יִסְתּוֹלֵל".
לצד זאת, ניתן לראות בשירים רבים לשון פשוטה להבנה, כגון פתיחת השיר "תרי"ג מצוות ואחת": "והאיש המת שב לביתו/ לספר לבניו על מותו/ לבל יחרדו בניו/ למשמע הדבר הנורא הזה".
נוסח זה, הקרוב לפרוזה, חושף את כוונת המלים בצורה ברורה.
בשירים רבים מתקיימת חריזה, אך אין שקילה אשר תביא לתחושת מוזיקליות זורמת.
הצורה השירית המועדפת בקובץ שירים זה היא בלדה.
בשירי הקובץ שזורות זו לצד זו חוויות אישיות, לצד כתיבה הגותית משלית.
בתוך כך בולט מוטיב מרכזי: תפוח הזהב, אשר אוהב את אוכלו, מכיוון שהוא מבחין ורואה אותו, אך יחד עם זאת מהווה עבורו משחית.
מוטיב דומיננטי נוסף הוא הגעגוע לאב מת, אשר מהווה נושא מרכזי למקבץ השירים "עמוד התיכון".
חוויית האובדן האישית, לצד הכתיבה המשלית האלגורית המלווה את הספר לאורכו, מהוות הגות הנובעת מתוך מצוקה אישית של רביקוביץ, כאשר שירים הנראים פשוטים מסתירים בתוכם רבדים עמוקים ונסתרים.
לאורך הקובץ יש שימוש רב בנוף אשר לעיתים עובר האנשה או מדומה לבעל חיים.
בשיר "תמונה" נכתב "חורשות הכבשים הירוקים גלשו במורדות/ והים למטה שכשך והכחיל מן השמש".
החורשות מדומות לכבשים, והים מבצע פעולה אנושית כשכשוך רגלים.
"אהבת תפוח הזהב" התקבל בהתלהבות רבה, וכחצי שנה לאחר פרסומו נכתב עליו "שהעלה מסביבו גלים רבים של התלהבות ושל הזדהות".
הלל ברזל כתב כי "יש לראות בשיריה של דליה רביקוביץ הישג פיוטי ראוי לשמו", ומבקרים האדירו את מקוריות כתיבתה של רביקוביץ.
יחד עם זאת, סגנון הכתיבה הארכאי של רביקוביץ היווה מוקד למחלוקת ספרותית ולביקורת מצד נתן זך, שכתב: "בידי דליה רביקוביץ עולה לעיתים להפעיל מלים ומשפטים אשר ניתן היה לשער כי אין להם חיים מחוץ לקונטכסט ההיסטורי שלהם..."
"אהבנו" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית איילה אינגדשט.
את השיר הוציאה בשנת 2006 לאור חברת התקליטים הד ארצי, והוא נכלל כרצועה השישית באלבומה היחידי של הזמרת שנושא את שמה.
"ממהרת" נכתב על ידי אינגדשט ורועי אדרי, שגם הפיק את הרצועה.
עם ייסוד פלטפורמות הסטרימינג עלה האלבום בו נכללה לספוטיפיי, ושם הצליחה לצבור כ-2,000 השמעות.
ב-14 בדצמבר 2006 נכנס השיר למצעד הפזמונים העברי של רשת ג' במקום השישי.
ב-28 בדצמבר עלה לשיא חדש במקום השני.
לבסוף, לאחר שמונה שבועות צעידה רצופה יצא ב-8 בפברואר 2007 מהדירוג השבועי.
כמו כן, הוא הגיע בשיאו למקום השביעי בגלי צה"ל.
אהבת בוסר הוא סרט דרמה רומנטית אמריקאי משנת 1981 בבימויו של פרנקו זפירלי, עם ברוק שילדס ומרטין יואיט בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "Endless Love" של סקוט ספנסר משנת 1979. עיבוד קולנועי נוסף הופק בשנת 2014 .
העלילה היא על אהבה כפייתית של בן 17 לבת 15 שמסתיימת בטרגדיה.
זה סרטו הראשון של טום קרוז בו הוא מופיע בתפקיד קטן.
שיר הנושא Endless Love חובר והולחן על ידי ליונל ריצ'י, מנוגן לאורך הסרט ומושר בסופו על ידי ליונל ריצ'י ודיאנה רוס.
הוא עלה לראש הבילבורד הוט 100, היה מועמד לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר, לפרס גלובוס הזהב לשיר המקורי הטוב ביותר ולפרסי גראמי.
שילדס ויואיט היו מועמדים ל-Young Artist Award.
דייוויד אקסלרוד (מרטין יואיט) בן 17, מאוהב בג'ייד בטרפילד (ברוק שילדס) בת 15. הם גרים בפרבר של שיקגו.
דייוויד מוזמן לביתה של ג'ייד ומתקבל בחביבות על יד אביה יו (דון מארי), אימה אן (שירלי נייט) ואחיה קית' (ג'יימס ספיידר) וסאמי (איאן זירינג).
דייוויד וג'ייד מתנים אהבה בחשאי בחדרה ואן מגלה זאת ומתייחסת לכך בסלחנות כי היא מחבבת את דייוויד אך יו לא מוכן לקבל זאת ואוסר על דייוויד להגיע אליהם.
דייוויד מתוסכל ומנסה להגיע לבית בטרפילד אך מגורש פיזית על ידי יו וקית'.
חברו ללימודים בילי (טום קרוז) מספר לו כי פעם התרגז על הוריו, שרף ערימת ניירות ליד ביתם ואחר כך כיבה את השריפה וזכה לכבוד והערכה.
זה מביא את דייוויד למחשבה מעוותת לפעולה.
הוא מצית ניירות בכניסה לבית בטרפילד אך האש מתפשטת במהירות והוא פורץ לבית כדי להציל את המשפחה.
במקום שייחשב כמציל הוא נתפס בקלקלתו, מובא למשפט ונדון לחמש שנים מאסר על-תנאי ואשפוז לטיפול בבית חולים פסיכיאטרי.
מצבו הנפשי מידרדר, הוא כותב מכתבים לג'ייד אבל הם לא נשלחים אליה.
נאסר עליו לקיים כל קשר עם משפחת בטרפילד.
לאחר שהוא לוחץ על הוריו ארתור (ריצ'רד קיילי) ורוז (ביאטריס סטרייט) הוא משתחרר מבית החולים וחוזר להוריו.
משפחת בטרפילד עוקרת לניו יורק לאחר שביתם נשרף וההורים נפרדים.
דייוויד מגיע לאן שמנסה לעגוב עליו אך הוא מסרב.
הוא מתעתד להגיע לג'ייד שנמצא בברלינגטון בורמונט אך יו שנמצא עם ארוסתו אינגריד (פנלופה מילפורד) מבחין בו ברחוב, מתחיל לרדוף אחריו ונהרג ממכונית נוסעת.
דייוויד חוזר המום לאן ונשאר בניו יורק.
ג'ייד מגיעה לחדרו להיפרד ממנו לנצח אך הוא אינו מוכן לכך והיא מסכימה לקיים אתו יחסים בפעם האחרונה.
לאחר שאינגריד מגלה לקית' ואן על נסיבות מותו של יו, מגיע קית' לבית המלון ומתחיל בקטטה עם דייוויד ומאשים אותו במות אביו.
שוטרים מוזעקים ודייוויד נשלח הפעם לבית סוהר לחמש שנים.
בסצנה האחרונה רואים את דייוויד מתבונן בג'ייד מאחורי סורגי תאו.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותברוק שילדסג'ייד בטרפילדמרטין יואיטדייוויד אקסלרודשירלי נייטאן בטרפילדדון מארייו בטרפילדריצ'רד קייליארתור אקסלרודביאטריס סטרייטרוז אקסלרודפנלופה מילפורדאינגרידג'יימס ספיידרקית' בטרפילדטום קרוזביליאיאן זירינגסאמי בטרפילד
אהבת השם גורדון (נולד ב-2 במאי 2006) הוא לוחם אגרוף תאילנדי וקיקבוקסינג ישראלי, המתחרה בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג.
גורדון זכה במספר תארים לאומיים ובין-לאומיים, בהם אליפות העולם לנוער בקיקבוקסינג (2022) ומדליית ארד באליפות העולם עד גיל 23 (2023).
הוא החל את דרכו הספורטיבית בגיל צעיר והתבלט כמתמודד מוביל בזירות האירופיות והעולמיות.
גורדון נולד ביישוב שילה ובגיל 14 עברה משפחתו להתגורר בזכרון יעקב.
הוא בן זקונים למשפחה בת שבעה ילדים.
אביו, ד"ר עזריאל גורדון, יליד ארצות הברית, היה כירופרקט ואיש ספורט, ואמו, חנינת השם, ילידת הונג קונג, היא מדריכת כושר במקצועה.
המשפחה עלתה לישראל לפני שנולד.
גורדון החל להתאמן באמנויות לחימה בגיל שבע.
בתחילה עסק באגרוף תאילנדי, ולאחר מכן עבר להתמקד בקיקבוקסינג.
הוא אחיו הצעיר של המתאגרף התאילנדי הישראלי רוח השם גורדון.
גורדון הצטרף למועדון "Silapa Thai Gym" במעלות-תרשיחא, תחת הדרכתו של המאמן אלכס דר.
הוא התבלט במהרה בזירה המקומית והבין-לאומית, וזכה במספר תארים:
אליפות אירופה לנוער בקיקבוקס – בגיל 10 זכה במקום הראשון בגביע אירופה לנוער במשקל עד 60 ק"ג.
אליפות העולם לנוער בקיקבוקס (2022) – זכה במקום הראשון באליפות העולם לנוער באיטליה.
גביעי אירופה (2022) – זכה במקומות הראשונים בגביעי אירופה בקרואטיה, סרביה וטורקיה במשקל עד 60 ק"ג.
אליפות ישראל (2022) – זכה במקום הראשון באליפות ישראל לנוער במשקל עד 60 ק"ג.
אליפות העולם עד גיל 23 (2023) – זכה במדליית ארד באליפות העולם לבוגרים עד גיל 23 במשקל עד 60 ק"ג.
ב-3 ביולי 2025, במסגרת אליפות ONE במואי-תאי במשקל זבוב (Flyweight), ניצח בקרב הראשון המקצועי שלו את הלוחם התאילנדי Seksan Fairtex.
בנובמבר 2025, במסגרת קרב איגרוף תאילנדי (Muay Thai) בליטא, תחת ארגון UTMA.
גורדון ניצח את יריבו הליטאי־אירי, נאוריס ברטושקה, באמצעות נוקאאוט מוחץ (KO) בסיבוב השני.
אהבת הנער ממרוקו הוא רומן היסטורי מאת הסופרת דורית אורגד.
מאייר הספר הוא גלעד סליקטר.
הספר יצא לאור בשנת 2019 בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
הרומן משלב תיאורים היסטוריים של אירועים שקרו במרוקו בעבר, כמו התריתל בעיר פאס, שלטון המנדט הצרפתי במרוקו ועזיבתו, וכן עלייתו לשלטון של המלך מוחמד החמישי.
כל זה תוך כדי הוספת אלמנטים רומנטיים של עמרם אלפסי, נער יהודי צעיר.
במקביל לרקע ההסטורי, נפרשת עלילת אהבה רומנטית הכוללת את התאהבותו של הנער עמרם אלפסי ברשליקה אחותו של חברו מוריס, את הצעת השידוך שנקרתה בדרכו של עמרם, לשפרה בתו של הרב המלמד אותו ובהמשך התאהבותו בלילי, בחורה שפגש עם עלייתו לארץ ישראל.
עלילת הספר "אהבת הנער ממרוקו" נכתבה מנקודת מבטו של עמרם אלפסי, הנער היהודי בין ה-14, המתגורר במלאח (הרובע היהודי) של מרקש עם הוריו ושתי אחיותיו וכן עם סבו חמימו וסבתו סולטנה בוזגלו.
עמרם הוא נער יהודי, והעלילה מתרחשת בעיר מרקש שבמרוקו באמצע המאה ה-20. העלילה מלווה את חייו האישיים בצד אירועים היסטוריים הקשורים לקהילה היהודית במרוקו.
אחד האירועים המרכזיים הוא השתתפותם של נציגים ממרוקו בקונגרס הציוני ה-12, בשנת 1921, שהתקיים בעיר קרלסבאד שבצ'כוסלובקיה.
הרב שלמה אלפסי, סבו של עמרם מצד האב נבחר לשמש ציר בקונגרס היהודי.
הסב נוסע להשתתף בקונגרס, אך אינו מבין את השפות שדיברו בדיונים הואיל והם התנהלו ביידיש וגרמנית והוא שולט רק בערבית מרוקאית, עברית וצרפתית.
עמרם מתואר בספר כנער טוב שעזר בחנות של זוזו שכונתה "הבונבון" הנמצאת מחוץ למלאח (הרובע היהודי).
בעת עבודתו בחנות, נתקל לעיתים קרובות בעימאד קאנאן שהיה מציק לו.
אביו של עמרם, סמי אלפסי, נוקט כלפי עמרם בגישה קשוחה מאוד ואוסר עליו לצאת עם חבריו אל מחוץ למלאח.
בהמשך העלילה מגלה עמרם את מקור הקשיחות של אביו כלפיו.
בילדותו, היה סמי האב עד לאירוע טראומטי שהתרחש בשנת 1912 לקראת חג הפסח והמימונה.
היה זה פוגרום שזכה לשם התריתל, שבמהלכו נשרפו בתים ונרצחו יהודים.
הסב שלמה אלפסי נפגע והובל לבית החולים.
כתוצאה מכך, סמי הילד, נכנס לטראומה ולא דיבר במשך זמן רב.
הוא התאושש רק לאחר מספר שנים והחל סמי לדבר, לאחר שהועבר לגור עם סבתא סולטנה וסבא חמימו חבריו של הרב שלמה אלפסי.
סיפור העלילה מתאר גם את השליחים שהגיעו מארץ ישראל למרוקו והכינו את בני הנוער היהודים לעלייה ולהגנה עצמית.
השליחים סיכנו את חיים מכיוון שהשלטונות אסרו בהוראת הסולטן על היהודים לעלות לארץ ישראל.
בסופו של דבר ולאחר זמן רב, מתיר סמי, אביו של עמרם לבנו להצטרף לחבריו במועדון "דרור", שם התחנכו לקראת העלייה לארץ ישראל.
חברי המועדון עולים לישראל וכעבור 6 שנים עלתה גם משפחתו של עמרם לארץ ישראל.
בסיום העלילה מספר עמרם למשפחתו על לילי, הנערה שאותה הכיר בארץ ישראל ועמה הוא מתכנן להתארס.
עמרם אלפסי - נער יהודי המתגורר במלאח (הרובע היהודי) של מרקש שבמרוקו.
לעמרם היה חבר קרוב בשם מוריס, שהכיר לעמרם מועדון בשם "דרור" ועמרם רצה מאוד להצטרף למועדון, אך אביו אסר עליו, לבסוף הוא הצטרף ועלה לארץ ישראל.
עמרם נהג לעזור בחנות הממתקים של דודו זוזו המכונה "הבונבון".
הוא גם אהב מאוד להגיע לביתו של סבו מצד אביו, הרב שלמה אלפסי, שם היה יושב ומקשיב לסיפורי הסב, ושם גם הכין את שיעורי הבית שלו.
שלמה אלפסי - סבו של עמרם, הוא רב וצורף אמן, דמות מוערכת מאוד במלאח.
נכדו עמרם נוהג לבקר אותו לעיתים קרובות, כדי לאכול איתו את ארוחת הערב, להקשיב לסיפוריו ולקבל את עצותיו במצבים קשים שאליו נקלע.
שלמה הסב הוא ה"מנטור" של עמרם.
מוריס- חברו הטוב של עמרם.
במהלך העלילה מצטרף מוריס לתנועת הנוער "דרור" ומעביר לעמרם את הידע והמידע שקיבל בתנועה.
ז'וז'ו מנהל חנות ממתקים בשם "הבונבון".
עמרם אוהב מאוד להגיע לחנות ולעזור לו ואף להחליף אותו במידת הצורך.
סמי אלפסי- אביו של עמרם ובנו של שלמה אלפסי.
בהיותו בגיל 6 נכנסו מוסלמים למלאח של העיר פאס, מקום מגוריו.
סמי היה עד לפרעות המוסלמים ביהודים ובעקבות האירוע הוא חווה טראומה קשה והפסיק לדבר.
מספר שנים לאחר מכן, טס אביו שלמה לקונגרס היהודי בצ'כוסלובקיה והשאיר את סמי בביתם של חברו חמימו ואשתו סולטנה בוזגלו, שם חזרה אליו היכולת לדבר.
סבא חמימו- סבו של עמרם.
כששלמה טס בתור הנציג ממרוקו לקונגרס היהודי בצ'כוסלובקיה, השאיר את סמי בנו בביתם של חמימו וסולטנה בוזגלו.
סבתא סולטנה- סבתו של עמרם.
מתוארת בעלילה כמארחת טובה ונחמדה, ומבשלת אוכל טעים מאד.
כששלמה טס כנציג היהודים ממרוקו לקונגרס היהודי בצ'כוסלובקיה, הוא השאיר את סמי בנו בביתם של חמימו וסולטנה בוזגלו, שם חזר סמי לדבר.
אהבת אפריל הוא ציור שמן על בד מאת הצייר הבריטי ארתור יוז, שנוצר בשנים 1855–1856. היצירה נחשבת לאחת המפורסמות ביותר של האמן, כמו גם לאחת מן היצירות הפופולריות בתולדות הציור האחווה הפרה-רפאלית.
היא נרכשה לאוסף גלריית טייט בלונדון בשנת 1909, שם היא מוצגת דרך קבע.
בעת הצגת הציור בתערוכת האקדמיה המלכותית בשנת 1856, צורף לו קטע מתוך שירו של אלפרד טניסון The Miller's Daughter:
על אף ההקשר הלשוני, יוז הבהיר כי לא מדובר באיור ישיר של השיר, אלא שהמילים שימשו לחיזוק תחושת השבריריות של אהבה צעירה.
הציור מדגיש רגע רגשי של מריבה או פיוס, כאשר יוז בחר להחליף סביבה טבעית של עצי ערמון ופרחי זכריני לנצח במבנה גן עטוף קיסוס עם שיח לילך ועלי ורדים נושרים.
בציור נראית אישה צעירה במצב רגשי רגיש, עומדת בצריף גן ומביטה כלפי מטה אל עלי ורדים שנשרו לרגליה.
הגבר, שמופיע ברקע מוצל, כורע ברך ומנסה להגיע אל ידה.
השיחים שמסביב – קיסוס, לילך וורדים – שימשו את יוז גם כמוטיבים סמליים: הקיסוס מסמל חיי נצח, הוורדים אהבה, והעובדה שהם מפוזרים על הקרקע מרמזת אולי על משבר במערכת היחסים.
צבעי הסגול, הירוק והכחול העמוקים הפכו לסימן ההיכר של האמן.
עבודת הרקע לציור בוצעה ככל הנראה בגנו של תומאס רוברט קטבוש במיידסטון, קנט – אחיו של רוברט קטבוש, בעל עסק לקישוטים שבו עבד אביה של טריפנה פורד, רעייתו של יוז.
ארתור יוז נישא לטריפנה ב־26 בנובמבר 1855, זמן קצר לפני השלמת היצירה.
יתר הציור בוצע בסטודיו של יוז בבלגרביה בלונדון, אותו חלק עם הפסל אלכסנדר מונרו – ששימש גם כמודל לדמות הגבר.
על פי תלמידו של יוז, אלברט גודווין, הדמות הנשית צוירה תחילה על פי דוגמנית כפרית, אך זו נטשה את הפרויקט.
הדמות הסופית התבססה ככל הנראה על טריפנה עצמה.
הציור הוצג לראשונה באקדמיה המלכותית בלונדון ב־1856, ולאחר מכן גם באקדמיה של ליברפול ובתערוכת אוצרות האמנות במנצ'סטר (1857).
הוא נודע תחילה בכינוי "מריבה בין נאהבים", ולתקופה נשקל גם השם Hide and Seek לפי הצעת המשורר ויליאם אלינגהם.
בסופו של דבר בחר יוז בשם "אהבת אפריל".
ג'ון רסקין ניסה לשכנע את אביו לרכוש את היצירה אך ללא הצלחה.
לבסוף נרכשה היצירה על ידי ויליאם מוריס, אז סטודנט באוקספורד, אשר כתב לברן-ג'ונס:
"לך ותשיג את הציור ההוא שנקרא 'אהבת אפריל' בהקדם האפשרי, פן יקנה אותו מישהו אחר."
"התחושה העיקרית שלי אז הייתה הפתעה מכך שסטודנט מאוקספורד רוכש ציורים."
ג'ון רסקין תיאר את הציור כ"מעודן בכל פרט", ושיבח את הביטוי הרגשי והצבעוניות.
פורד מדוקס בראון התרשם מהציור אך הסתייג מגווני העלים:
"העלים הירוקים חדים כל כך, שהם החמירו את מצב רוחי."
בכתב העת The Athenaeum הובעה ביקורת על מבנה הפנים והטקסטורה, אך נכתבה גם הערכה לטיפול בצבעים.
ויליאם מייקל רוזטי, בכתיבתו ב-The Spectator וב-The Crayon, שיבח את העדינות והיופי של הסצנה, אף שהעיר על קושי בזיהוי דמות הגבר.
המבקרת לוסי לרקום תיארה את פני הדמות הנשית כ"שילוב של שמחה, פליאה ורוך", והדגישה את כישרונו של יוז בלכידת רגש.
רישום בעיפרון ובשטיפת דיו, Studies for April Love, שמור באוסף גלריית טייט (מספר קטלוגי T00276).
כמו כן, יוז יצר העתק מוקטן של הציור בצבעי שמן.
חריטה של היצירה פורסמה בדצמבר 1856 במגזין The National Magazine.
"אהבת חיי" הוא שיר מאת הזמר-יוצר הישראלי חנן בן ארי, אשר יצא לאור ב-2 בדצמבר 2025 כסינגל נוסף מתוך אלבום לא המשוגע היחידי שיצא ב-15 בינואר 2026. השיר הוצג כסינגל האחרון לפני יציאת האלבום המלא, לצד פרסום כוונה להשיק במקביל פרויקט נוסף שהוגדר כגדול וחדשני.
השיר יצא על רקע פרידתו של בן ארי מאשתו הדסה לאחר שנות נישואין ממושכות.
הוא פורסם כשנה אחרי הודעת בני הזוג על פרידתם, לאחר זוגיות שנמשכה בין השנים 2008–2024 וכללה שבעה ילדים משותפים.
בהקשר זה משקף השיר לראשונה הצהרה מפורשת מצידו של בן ארי על פתיחותו לפרק זוגי חדש, לאחר תקופה שבה נמנע מהתייחסות ישירה לנושא.
השיר קשור ישירות לתקופה בחייו האישיים של בן ארי שלאחר פרידתו מהדסה בן ארי.
הפרידה הוכרזה באוגוסט 2024, ובמהלך השנה שלאחר מכן נחשף מצבו הרגשי של בן ארי גם דרך דבריה של הדסה בפוסטים פומביים.
השיר מהווה התבטאות פומבית ראשונה מצידו של בן ארי בנושא זוגיות מאז הפרידה, לאחר תקופה שבה נמנע מעיסוק ישיר בנושא בשיח הציבורי.
"אהבת חיי" נכתב והולחן על ידי חנן בן ארי עצמו.
העיבוד וההפקה המוזיקלית הופקדו בידי תומר בירן, כאשר על הגיטרות השתתפו אבי סינגולדה, יהל דורון ובירן.
השיר נבנה במתכונת של וידוי אישי הנשען על חוויות חיים עכשוויות של היוצר, ואינו מלווה בהתייחסות מפורשת לדמות או לקשר מסוים.
המבנה הלירי הישיר והפשוט מדגיש כנות והצגת מצב רגשי אישי, בהתאם לקו היצירתי שבו בחר בן ארי בשיר זה.
"אהבת חיי" משתלב במסגרת האלבום הקרוב של חנן בן ארי, אשר צפוי לצאת בחודש ינואר 2026, וכולל שירים חדשים נוספים שטרם פורסמו במועד יציאת הסינגל.
השיר הוצג כחלק מתהליך חשיפה מדורג של תוכני האלבום, לאחר תקופה שבה התחייב בן ארי לפרסם שיר חדש מדי חודש.
בהקשר זה צוין כי לאחר פרסום "אהבת חיי" לא צפויים לצאת סינגלים נוספים, וכי תשומת הלב תופנה להשקת האלבום המלא ולפרויקט הנלווה שהוזכר בפרסומים הרשמיים.
במרכז השיר עומדת הצהרה גלויה על חיפוש אחר אהבה זוגית משמעותית וארוכת טווח.
כבר בפתיחתו מצהיר הדובר כי הוא מחפש "את אהבת חיי", תוך הדגשת שאיפתו לקשר מתמשך ועמוק, הכולל אינטימיות, שיתוף רגשי ונוכחות יומיומית.
בהמשך השיר מופיעים תיאורים של המתנה, ספק ותחושת החמצה, לצד אמונה באפשרות לשינוי.
שורות העוסקות בתחושת קיפאון ובפער בין שפע היצירה לבין ריק רגשי מדגישות את המתח בין עשייה חיצונית לבין חיפוש פנימי.
הפזמון החוזר מבטא מוכנות נפשית לפתיחת פרק חדש, באמצעות דימויים של הכנה והיערכות לקראת מפגש עתידי.
יוסי חרסונסקי תיאר את "אהבת חיי" כשיר העוסק באהבה כיעד רוחני וכמסע פנימי של חיפוש משמעות.
לדבריו, בן ארי מגיש את השיר בכאב גלוי ובקול מלא רגש, כאשר העיבוד של בירן מוסיף לו ניחוח אתני-תפילתי המזכיר ניגון פשוט וילדותי.
חרסונסקי ציין כי השיר נע בין כמיהה רוחנית לתמימות רגשית ובין חרדה לתקווה, ומציג את הדובר כאדם המבקש אהבה לא כהסחת דעת מהחיים אלא כפתח להתחלה חדשה.
לפי הביקורת, בן ארי מצליח לשלב בין אינטימיות לחשיפה רוחנית, כשהשיר מתפקד כווידוי אישי ולא כהצהרה רומנטית שגרתית.
חרסונסקי הדגיש את השורות המציגות דיאלוג פנימי בין המציאות לבין החלום, בין השיר לבין החיים עצמם, והגדיר את "אהבת חיי" כרגע כן ועמוק ביצירתו של בן ארי, ביטוי למוכנות להיפתח מחדש לאהבה, מתוך כאב שהפך להבנה.
אהבתה של אישה טובה הוא אסופת סיפורים קצרים מאת אליס מונרו, סופרת קנדית כלת פרס נובל לספרות לשנת 2013. הספר יצא לאור בהוצאת הספרים מקללנד וסטיוארט (שתחת ספרי פינגווין) בשנת 1998. הספר תורגם לעברית על ידי אמנון כץ ויצא לאור בסדרת "דברים", בעריכת מיה דבש, של מודן הוצאה לאור ב-2000.
מתוך שמונת הסיפורים בקובץ זה, אחד פורסם במקור ב"סאטרדיי נייט של קנדה" וחמישה אחרים פורסמו במקור ב"ניו יורקר".
הסיפורים עוסקים בנושאים האופייניים בכתיבתה של מונרו: סודות, אהבה, נישואים, בגידה ונושאים של חיים רגילים ויומיומיים.
הספר זכה בפרס גילר (פרס קנדי לסופרי סיפורים קצרים באנגלית) לשנת 1998, והיה אחד הספרים הנבחרים במהדורת 2004 של תוכנית הטלוויזיה Canada Reads , שם זכה לשבחים מזמרת הסופרן מישה ברוגרגוסמן .
הוא גם זכה בפרס חוג מבקרי הספרים הלאומי לסיפורת לשנת 1998.
בשבת אחת באביב 1951, נערים מוצאים בנחל מכונית טבועה ובתוכה האופטומטריסט ווילנס.
הם מודיעים על כך להוריהם ולמשטרה אשר פוטרת את המקרה לאחר חקירה קצרה כתאונה או התאבדות.
אניד היא מטפלת מעשית בגברת קווין הנוטה למות ממחלת כליות.
היא למדה יחד עם הבעל, החוואי רופרט קווין בתיכון.
הם היו קרובים אך לא פיתחו יחסים מעבר לכך.
היא מסורה לעבודתה ומטפלת גם בשתי הבנות הצעירות של הזוג.
לפני מותה קוראת לה גברת קווין ומתוודה בפניה כי רופרט הרג את האופטומטריסט, כי חשד בו שהוא שוכב איתה בזמן בדיקת הראייה שנערכת בביתם.
על פי עצת גברת קווין הם ביימו את טביעתו עם המכונית בנחל.
אניד, הרואה בעצמה אישה בעלת מוסריות גבוהה, מתלבטת כיצד לנהוג.
א"ס בייאט טוענת שהתמקדותה של הסופרת בקושי של הנערים לספר את סודם (מציאת המכונית והגופה בנחל) מתכתבת עם שמירת הסוד של גברת קווין ועם התלבטות המטפלת לגבי הסוד שנמסר לה.
קאתי וקנט וסוניי וקוטאר הם שני זוגות צעירים בחוף המערבי של קנדה וארצות הברית הקשורים בחברות הנשים.
התקופה היא שנות ה-60 של המאה ה-20, עם תרבות הנגד של דור הביט.
אנו פוגשים אותם אחרי כ-35 שנים.
קנט מגיע עם אשתו השלישית, הצעירה, לבקר את סוניי.
מתברר שקוטאר מת בג'קארטה לפני יותר מ-30 שנה.
בזמן הביקור יש פלשבקים למסיבה מתירנית שהתקיימה על החוף, על רקע הבדלי הדעות בין קנט הקפיטליסט ובין קוטאר וחבריו הקומוניסטים.
סוניי מספרת לקנט שהיא חושדת שקוטאר בדה את מותו בג'קארטה ורוצה לנסוע לשם לבדוק זאת.
קנט חושב שזה טמטום וחסר סיכוי, אך סוניי מתעקשת כי ערכה עבודת מחקר על ג'קארטה וכי יש לה סיכוי.
למרות הנישואים והפרידות הרבים שעברו, נראה שסוניי בגלוי וקנט בהדחקה, עדיין מקובעים על נטישת ובגידת בני זוגם שאירעה לפני 35 שנים.
מייד אחרי נישואיה, המספרת ובעלה עוברים לגור בחדר וחצי שכור בוונקובר.
גברת גורי, שבנה הוא בעל הבית, מתגוררת מעליהם ומטרידה את המספרת בניסיונות התחברות בלתי נלאים.
בשלב מסוים המספרת מקבלת ממנה עבודה זמנית בשכר; לסעוד את מר גורי, שסבל משבץ, במשך כמה שעות ביום.
מר גורי אינו יכול לדבר.
באחת הפעמים הוא מכוון את המספרת לקרוא גזירי עיתונים שהוא שומר באלבום.
הגזירים הם מ-1923 ומספרים על שריפה שהתרחשה בבית מבודד בקורטז איילנד , שבה נספה בעל הבית, בזמן שאשתו שהתה על ספינתו של מר גורי.
המספרת מוצאת עבודה קבועה בספרייה ופורשת מהסיעוד של מר גורי, דבר המעורר את זעמה של גברת גורי המנסה להעליל ולהעליב את המספרת ללא הרף.
איב, שחקנית מבוגרת שאינה מצליחה במיוחד, נוסעת עם נכדיה הקטנים לטיול במכונית, בזמן שבתה סופי נוסעת לפגוש את בעלה בשדה התעופה.
איב סבורה שהיא ובתה נהנות יחד בחופשה שנטלו בבקתה באזור הכפרי, בו בילתה איב חופשות בילדותה.
למעשה, לסופי נמאס והיא מחפשת תירוץ לצאת משם ומתקשרת לבן זוגה שנמצא בקליפורניה כדי שיחזור וייקח אותה ואת הילדים לטיול אחר.
איב והנכדים נכנסים בטיולם לבית כפרי מוזנח שבו ארבעה גברים שתויים.
איב והילדים מצליחים לצאת משם ובדרכם החוצה נכנסת למכונית אישה שתויה, מלוכלכת וזנותית שנמלטה גם היא מהבית.
איב נמשכת אליה, אך מורידה אותה מהרכב כדי שתתפוס טרמפים בכביש המהיר.
הם חוזרים לפגוש את סופי ובן זוגה, איאן, הנראים מאושרים.
שם הסיפור הוא שיבוש של איב לשורות הלקוחות מ"הגבירה משאלוט" מאת אלפרד טניסון.
לפני 30 שנה בילתה משפחה חופשה על חוף האי ונקובר.
הזוג הצעיר פאולין ובריאן, שתי בנותיהן הצעירות והוריו של בריאן.
פאולין מוזמנת להשתתף בהצגת חובבים של המחזה אאורידיקה.
הבמאי הצעיר ג'פרי בחר אותה לתפקיד הגיבורה למרות חוסר ניסיונה.
פאולין מנהלת רומן עם ג'פרי.
פאולין מנהלת בלילה שיחה עם בריאן על המחזה ועל השוואתו לחיים האמיתיים.
היא נוסעת למוטל לפגוש את ג'פרי המשכנעה לברוח אתו.
היא מודיעה על כך לבריאן והוא פוסק: "הבנות נשארות!" (עם בריאן הוריו).
פאולין מתלבטת אך הולכת בכל זאת עם ג'פרי.
א"ס בייאט טוענת שהמילים הנאמרות בסיפור זה (וב"מצחינה מכסף"), "כפי שאנו חווים אותן בחיים, הן גם מעשי אלימות קובעי חיים.
הן שוברות עצמות בדיוק כמו מקלות ואבנים.
הכותרת "הבנות נשארות" (תרגום עברי ל-"The Children Stay"), הם בעצמם ביטויים אשר, לאחר אמירתם, משנים את חייהן של הדמויות לנצח.".
קארין בת ה-11 נוחתת בטורונטו ב-1974. אימה רוזמרי אוספת אותה משדה התעופה.
בנסיעתן לקרוואן בו היא מתגוררת, מתברר כי רוזמרי ודרק, אביה החורג ומי שגידל את קארין בילדותה יחד עם אימה, רבו ונפרדו.
קארין נזכרת איך בריב הקודם היא מצאה מפלט אצל השכנה אן, וסיפרה לאן כיצד אמה הכירה את אביה הביולוגי, טד.
מתברר כי דרק ואן היו זוג לפני שרוזמרי נכנסה לתמונה, וגם לאחר שדרק עבר לרוזמרי, נשארו ביחסי ידידות.
עכשיו דרק חזר להתגורר אצל אן.
אן ודרק מזמינים את רוזמרי וקארין לארוחה בביתם.
קארין לובשת את שמלת הכלה של אן אשר נדלקת ממגע עם נר וקארין נכווית בצורה קשה.
היא מאושפזת ומסופר כי התאוששה.
אן ודרק עזבו את שכונת הקרוואנים.
שם הסיפור הוא דבריו של דרק על רוזמרי בפני קארין.
גם בסיפור זה, כמו ב"הבנות נשארות", מדגישה בביקורתה א"ס בייאט את הביטוי שבשם הסיפור שהוא היגד אלים וקובע חיים, שבו מבינה לפתע הילדה, שמאהבה של אמה העשירה מנצל את אמה משום שהיא "מצחינה מכסף".
סטודנטית בת 24, שנטשה את התזה, באה לחופשה ב-1960 לבית אביה, רופא מכובד החי לבדו.
גברת ב' המגיעה כל כמה ימים כעוזרת בית, מעורבת בחייו ומסייעת לו בקליניקה הפרטית.
הסיפור הוא בצורת מכתב שכותבת הבת לרובין, מי שהיה צריך להיות ארוסה.
היא מחליטה לעשות שינוי בבית ובקליניקה שהיא חלק מהבית: לצבוע, לשפץ, לרענן דברים.
מתברר שאביה מבצע הפלות בלתי חוקיות, והיא מסייעת לו כעוזרת במקום גברת ב' ששברה את ידה.
תהליך הגרידה מתואר בפרוטרוט והכותבת נזכרת בחוויה דומה שהיא עברה.
בהמשך מכתבה מסתבר כי היא ילדה תינוק שמסרה לאימוץ, לאחר שרובין, כמורה לכמורה, סירב לשאת לאשה בחורה הרה, אף על פי שאין על כך איסור.
כשהיא מספרת זאת לאביה הוא מקבל שבץ ומת לאחר מספר ימים.
להפתעתה, מתברר לה כי לא נותרה ירושה למעט הבית.
היא מגיעה למסקנה שגברת ב' סחטה אותו כל השנים, על רקע עיסוקו בהפלות בלתי חוקיות.
הבת מספרת את קורותיה, מהריונה של אימה ג'יל, שגדלה בבית יתומים ומנגנת בכינור מוזיקה קלאסית, פגישתה של ג'יל עם ג'ורג, טייס חיל האוויר ונישואיהם.
ג'ורג' נספה בתאונת טיסה בזמן מלחמת העולם השנייה, בזמן ההריון.
לידת המספרת לאחר שג'יל עברה לגור עם משפחת ג'ורג': אמו הסנילית ושתי אחיותיו הבוגרות איונה ואיילזה.
עוד בסביבה, ד"ר שאנץ ואשתו המבוגרת ממנו ב-20 שנה.
לאחר הלידה התינוקת לא מוכנה לינוק מג'יל ומוכנה שרק איונה תאכיל אותה מבקבוק.
התינוקת גם אינה מוכנה לשמוע צליל כינור שאמה מנסה לחזור ולנגן בו.
האחיות ואימן נוסעות ליום וג'יל נשארת עם התינוקת שלה ולא מסתדרת איתה.
עד שלוקחת כדור נגד כאבים מגלחת ממנו עם סכין רסיס ושמה בחלב של התינוקת.
ג'יל נופלת מעייפות וישנה 12 שעות.
כשחוזרות האחיות הן מעירות אותה בהיסטריה ואיונה מאשימה את ג'יל כי חנקה והרגה את התינוקת.
היא השתגעה מהדאגה ומהתוצאה האיומה שסברה כי אירעה.
ד"ד שאנץ נותן לה זריקת הרגעה.
המספרת טוענת כי אכן עמדה בצומת ובחרה בחיים ובזהות הנקבית שלה.
הסוף מסופר מראות עיני המספרת תחילה בת 6 ובסוף כנערה.
המבקרת והסופרת הבריטית, א"ס בייאט, כתבה: סיפוריה הקצרים של מונרו יוצאי דופן בכך שהם מכילים חיים שלמים במרחב של סיפור קצר.
"מונרו תמיד התעניינה הן במרקם של ה"נורמלי" והן במספריים שחותכות אותו.
היא עדיין רואה ומתעדת את היומיום הארצי בדיוק ובבהירות.
אבל נראה שהיא מביטה מרחוק יותר.
חיי האדם המתוארים באהבה באים והולכים בהבזקים, מנוקדים באסון.".
המבקר מייקל גורה פותח את ביקורתו בטענה כי הנושא שבו תמיד מתמקדת מונרו הוא חייהן של נערות ונשים: לימודיהן, תשוקותיהן וצרותיהן, התבגרותן תחילתם ולעתים קרובות יותר סופם של נישואיהן, גידול ילדים והאחיזה המעורפלת של העבר.
גברים הם, כמובן, חלק מחיים אלה, ובכל זאת היא כמעט תמיד מציגה את הגברים שלה כפי שהם נתפסים על ידי נשים, אחר המוגדר על ידי אפשרות של בגידה או אלימות או אולי על ידי חוסר יכולת פשוט וקשיח.
גורה טוען כי לא ניתן לומר שמונרו פתחה לעצמה כאן טריטוריה חדשה.
הסיפורים בספר זה ניצבים על אותה רמה גבוהה של הישגים כמו היצירות הטובות ביותר באוספים מוקדמים שלה.
הוא מסיים את ביקורתו במילים: "בדרך זו או אחרת, כמעט כל גיבוריה של מונרו ניצבים בפני אותה החלטה שאניד מקבלת (בסיפור "אהבתה של אישה טובה"), רגע של בחירה לפני שחייהם מתקשים.
אבל לכל בחירה יש מחיר, מחיר שבעולם של מונרו צריך לשלם לנצח, מחיר שכאבו "כרוני...
לא תרגישי אותו כל דקה, אבל לא תעבירי הרבה ימים בלעדיו".".
אהובה עוּזֵרי (3 במרץ 1948 – 13 בדצמבר 2016) הייתה זמרת־יוצרת, פזמונאית, מלחינה, מוזיקאית, מעבדת מוזיקלית ומורה לפיתוח קול ישראלית, מחלוצות המוזיקה המזרחית בישראל.
אהובה עוזרי נולדה בשם אביבה עוזרי וגדלה בשכונת כרם התימנים שבתל אביב.
אביה יחיא עלה לארץ ישראל מתימן, ואימה חנה, גם היא ממוצא תימני, עלתה מאתיופיה.
עוזרי הייתה בת הזקונים, ולה שישה אחים ועוד שניים מאשתו הראשונה של אביה.
הכינוי אהובה שנתן לה האב בילדותה דבק בה, ומאז היא נשאה שם זה כשמה הפרטי.
כבר כילדה קטנה הייתה עוזרי פועלת כמקוננת בטקסי אזכרה לנפטרי השכונה.
בשנת 1968 למדה ממוזיקאי יהודי־הודי יחזקאל מזגאוקר, אשר ניגן בין היתר עם המוזיקאי הנודע ראווי שנקר, לנגן בבולבול טרנג, כלי פריטה הודי, והייתה מהמעטים בישראל שידעו לנגן בו באותן השנים.
היא נהגה לשיר במועדונים ואירועים ולפרנסתה עבדה כטבחית במסעדה בכרם התימנים.
בשנת 1975 יצא לאור אלבומה הראשון, "היכן החייל", שכלל שירים העוסקים באהבה ובקינה ושירים בעל גוון מסורתי, אך באותה תקופה זכה לעיקר תשומת הלב בזכות שיר הנושא שלו, שנכתב בהשראת שכנתה בכרם התימנים, שקוננה על בנהּ, חייל המילואים , שנעדר במלחמת יום כיפור.
באלבום נכלל גם השיר "עמק הפרחים" שהפך לאחד מהשירים המזוהים עמה ביותר, וזכה לגרסאות כיסוי רבות.
האלבום הצליח מאוד מבחינה מסחרית (על פי דיווחים בלתי רשמיים נמכרו 300 אלף עותקים).
עוזרי זכתה לשם בקרב אוהדי הזמר המזרחי והפכה לסמל למוזיקת דיכאון ולשירי שכול.
ביוני 1976 לכבוד זכייתו של מועדון הכדורגל בית"ר ירושלים בגביע המדינה, חיברה עוזרי את השיר "ירושלים של בית"ר", בו שולבה הקלטה של 1:14 דקות מתוך שידור משחק גמר הגביע.
ביולי 1976 יצא בחברת "האחים ראובני" אלבומה השני "חלומות גן עדן", בו בלטו השירים: "ספינת האהבה", "שיר השירים" ו"קול קורא לי במדבר" (עם דקלון).
ב-1976 שודר בטלוויזיה הישראלית סרט תיעודי בבימויו של אורי ברבש, "יום של חול", אשר סקר את תחילת הקריירה שלה, והיה הסרט הראשון שעסק בתופעת הזמר המזרחי ובאותה השנה הופיעה בקטע שירה בסרט הישראלי "רחוב 60".
ב-1982 פרשה עוזרי מהופעות לאחר מות אימה ולאחר שארבעה אחיינים שלה נפטרו, אך המשיכה בקריירת הקלטות.
בתקופה זו שבה לעבודת נעוריה כטבחית במסעדת "גמליאל" בכרם התימנים, ובין השאר גם לימדה מוזיקה ופיתוח קול.
אחד מתלמידיה היה הזמר זוהר ארגוב.
ב-1992 פורסם שנישאה לביל מוהן, מחזאי יהודי־אמריקני.
עוזרי עברה לגור איתו בקליפורניה אך חזרה לישראל לאחר כמה חודשים, הכחישה שנישאה אי פעם וכמו כן לא הביאה ילדים מתוך בחירה.
ב־1993 הלחינה את השיר "יפהפייה" מתוך אלבומו של רון שובל שיצא באותה השנה ושנקרא "שמש כנען", והיא אף עיבדה אותו ושרה בו קולות רקע.
באותה השנה ביצעה אהובה, יחד עם הזמר הירושלמי ג'קי מייקה, את שיר האליפות של קבוצת בית"ר ירושלים, אלופת המדינה בכדורגל לעונת 1992/93.
בספטמבר 1999 הוציאה עוזרי את האלבום "צלצולי פעמונים" (בהפקה מוזיקלית של משה דעבול), שנחשב לאלבומה המצליח ביותר.
שיר הנושא של האלבום זכה בהמשך לגרסאות כיסוי רבות (בהן של יואב יצחק, של איה כורם ושל "התבלינים" בגרסת רוק), ופרט לו בלטו גם השירים "קום ולך", "גן הוורדים", "אור הגנוז" ו"אמי אמי" (שהיווה פסקול הפתיח של העונה הראשונה לסדרה "צל של אמת").
הופעתה הראשונה במסגרת סיבוב ההופעות של האלבום, לאחר למעלה מ-15 שנים בהן לא הופיעה, התקיימה בפסטיבל שנטיפי של שנת 1999.
באוקטובר 2000 אובחן אצל עוזרי, שהייתה מעשנת כבדה סרטן הגרון.
היא עברה ניתוח להסרת מיתרי קולה ב־15 באוקטובר באותה שנה.
מאז כמעט ולא יכלה לשיר וקולה הפך צרוד וחלש, אך המשיכה ליצור והעמיקה בנגינה על הבולבול טרנג ובשיתופי פעולה עם אומנים.
עם אותם מוזיקאים נמנו להקת הדג נחש בשיר "שירת הסטיקר"; אסי לוי בשיר "איתך" מתוך פרויקט "פנסים" של אלירן אביתר לוי וקרן פלס בשיר "רק אלוהים ישפוט אותי".
ב-2005 הוציא לאור את האלבום "מפתח של זהב" (בהפקה מוזיקלית של משה דעבול שניגן גם ברוב הכלים), שכלל סקיצות שהספיקה להקליט לפני הניתוח, לצד שירים חדשים שהקליטה לאחר הסרת מיתרי קולה.
בשנת 2013 הוציאה עוזרי אלבום בשם "מעליי דממה" בסדרת "עבודה עברית".
באלבום השתתפו אומנים שונים ובהם חוה אלברשטיין, ברי סחרוף, רונה קינן, אהוד בנאי, קובי אפללו ודנה ברגר.
באלבום שרה עוזרי שיר אחד, ששמו "התחפרתי".
בשנת 2016 הלחינה עוזרי את הפסקול לסרט "ישמח חתני" (בשיתוף עם שאול בסר) והוציאה את הסינגל "בי נשבעתי", שהיה שירה האחרון.
הופעתה האחרונה של עוזרי הייתה באותה השנה במופע של פרס אקו"ם.
מחלת הסרטן שבה ותקפה את עוזרי ב־2014, ובאותה שנה הוסר גידול סרטני מגרונה.
ב-21 בנובמבר 2016 אושפזה עוזרי במחלקה האונקולוגית במרכז הרפואי שיבא תל השומר בעקבות סיבוכים של מחלת הסרטן.
ב־13 בדצמבר 2016 היא נפטרה מהמחלה, והובאה למנוחות באותו יום בבית העלמין קריית שאול.
בשנת 2018 החליטה עיריית יבנה לקרוא רחוב על שמה.
גם בעיר קריית מלאכי הונצח שמה ברחוב, וכך גם בהוד השרון.
בשנת 2020 הופץ סרט תיעודי על חייה של עוזרי הנקרא "צלצולי פעמונים", מאת הבמאי עופר פנחסוב.
הסרט השתתף בפסטיבל הקולנוע ה־37 ירושלים ואף זכה בו בפרס המוזיקה.
כשיר הנושא של הסרט יצאה לאור גרסה חדשה לשיר "כוחך הרם" (במקור מאלבום הבכורה של עוזרי, "היכן החייל" מ־1975), בביצועה של יובל דיין ובהפקתו ועיבודו של תמיר מוסקט.
בינואר 2022 החליטה עיריית תל אביב-יפו לקרוא רחוב על שמה.
עיריית תל אביב הציבה לזכרה שלט הנצחה ליד ביתה ברחוב שמעון רוקח 9 בשכונת נווה צדק.
בשנת 2008 הוענק לעוזרי פרס על תרומתה הייחודית לזמר העברי מטעם אקו"ם.
בשנת 2013 קיבלה אות הוקרה של "קואליציית לבי במזרח" על תרומתה למוזיקה, במסגרת פסטיבל לבי במזרח.
בשנת 2016 זכתה בפרס אקו"ם למפעל חיים.
אהובה צדוק (נולדה ב-15 בנובמבר 1928) היא זמרת ישראלית.
אהובה צדוק נולדה בתל אביב להורים ילידי תימן, ראומה וחיים צדוק.
ב-1935 בהיותה בת שבע, עברה המשפחה (עם ששת ילדיה) לגור בקריית עבודה בחולון.
צדוק סיפרה כי בעקבות קונצרט של ברכה צפירה ונחום נרדי ששמעה, גמלה בליבה ההחלטה להיות זמרת: "שמעתי את ברכה צפירה בקרית עבודה.
היא ונחום הופיעו תחת כיפת השמים בחצר בית הספר 'בית חינוך'.
היא הייתה נפלאה ואני התרגשתי כל כך וכמעט התעלפתי.
הייתי ילדה קטנה, עמדו לי דמעות בעיניים ואמרתי לעצמי: כשברכה צפירה כבר לא תשיר, אני אהיה במקומה".
לפני שירותה הצבאי, שהחל ב-1948, בתקופת מלחמת העצמאות, עבדה בגן ילדים בבית פרטי ברחוב דיזנגוף בתל אביב ליד פינת ארלוזורוב.
הגננת הפכה את הבית לגן ילדים וצדוק עבדה שם כעוזרת לגננת.
ללהקת "החישטרון" הגיעה בתקופת השירות הצבאי באחד מגדודי חטיבת גבעתי.
היא ישבה באולם בחולון בו הופיעה הלהקה לפני חיילי הגדוד, וכשמנהל הלהקה טולי רביב ביקש לדעת אם ישנם זמרים בין הנוכחים באולם, קראו חבריה בשמה והיא עלתה לבמה והגישה את הופעת הבכורה שלה לפני קהל.
היא התקבלה מיד ללהקה בה הייתה יפה ירקוני הכוכבת.
שיר הסולו של אהובה ב"חישטרון" היה "שושנת תימן".
בתקופות קשות במלחמה התפזרה הלהקה כדי לשרת גם בתפקידים אחרים, ואהובה הצטרפה מדי פעם לנהג אמבולנס כחובשת צבאית ועזרה בהעברת פצועי מלחמה לבית חולים שדה, ושם, לפי הוראות הרופא, השתתפה בטיפול בהם.
בתקופות הרגיעה, ההפוגות, שב "החישטרון" לתפקד כלהקת בידור.
לאחר השחרור מצה"ל היא הצטרפה ל"להקת הכרמל", שהייתה גם היא להקה צבאית בתל אביב, ובה השתתפו בין היתר אריק לביא, בומבה צור, יהודה אפרוני ואולי שוקן.
במאי הלהקה היה צבי פרידלנד והלהקה הופיעה ברחבי הארץ.
את המלחין נחום נרדי הכירה כשהופיעה עם הלהקה בתיאטרון "אהל" בתל אביב.
הוא פנה אליה וביקש שתצטרף למקהלת הבנות שהקים ושעליה ניצח.
היא הצטרפה, ובהמשך קיבלה את תפקיד הסולנית הראשית.
חברה אחרת באותה מקהלה הייתה יונה עטרי.
לאחר שנה היא נישאה לנרדי.
בנם יאיר נולד בראשית 1952, ובהשראתו חיברו משה אביגל ונרדי את השיר "מזמור לאברהם יאיר".
באותה שנה יצאה עם בעלה לסיבוב הופעות בארצות הברית לפני קהל יהודי וחברי ארגון ה"פארבאנד", שקיבלו אותם בחום.
הם הופיעו בין היתר באולמות הגדולים של ניו יורק – "קרנגי הול", "טאון הול" ו"מדיסון סקוור גארדן".
שיתוף הפעולה האומנותי עם נרדי פסק לקראת סוף 1957 אחרי שובם לישראל, ולאחר הפסקה בת שלוש שנים עקב דלקת פרקים קשה, החלימה ממחלתה והמשיכה להופיע בארץ בקונצרטים ובשחריות לילדים.
באותה תקופה שיתפה פעולה גם עם מלחינים אחרים.
עם המלחין יוסף הדר נפגשה בביתו שם הוא לימד אותה משיריו.
שירים אלה נוספו לרפרטואר שלה והוקלטו אחר כך.
אמיתי נאמן הזמין אותה אליו לחיפה להציג לפניה מיצירותיו, ובעקבות הפגישה הקליטה קבוצת שירים שחיבר.
כמו כן שיתפה פעולה עם המלחין עמנואל זמיר והקליטה משיריו.
הפזמונאי יחיאל מוהר פנה אליה בשעתו כדי שתלמד את השיר שכתב לאחרונה, "לאור הזכרונות", והפנה אותה למשה וילנסקי שילמד אותה את הלחן.
הקלטת הבכורה התקיימה באולפני קול ישראל בתל אביב בליווי פסנתר.
אריק רודיך עבד איתה על שבעה שירים שהלחין במיוחד עבורה, ביניהם השיר "יחדיו".
ברפרטואר שלה נכללו גם שירי המלחינה שרה לוי תנאי, אותה פגשה שנים רבות לאחר מכן במקרה, כשביקרה ידידה בבית אבות, וכשהיא שרה לפניה שניים משיריה העירה המלחינה "את יודעת, אני כתבתי את השירים האלה".
"כן, אני יודעת" ענתה הזמרת.
פזמונאי שנות הארבעים והחמישים ומלחיני אותן שנים כתבו שירים רבים באווירת החלוציות ובהשראת העצמאות החדשה של היישוב.
כתוצאה מכך שירים בעלי גון לאומי חזק מהתקופה, שירי מלחמה וקוממיות, שירים הלקוחים מפסוקי התנ"ך ושירי רועים, מצאו את מקומם בהופעות וברפרטואר המוקלט של הזמרת לצד שיריה עם נחום נרדי, שירי הילדים, ריקודי העם ושירים אחרים.
השירים "סירתי" "התרגעות" ו"ציפור היופי" ("הקטנטנה הסמיקה") הם ביטוי לחיבה המיוחדת שלה ללחנים העתיקים של הרומנסות הספרדיות.
הקלטותיה משנות החמישים והשישים נעשו בידי חברות התקליטים "גלטון" ו"הד ארצי", ובחלקן באולפני קול ישראל.
בסוף שנות השישים יצרה עם בן דודה אהרון צדוק את "צמד הצדוקים", ויחד הם הופיעו במועדון "סברה" בניו יורק.
לאחר מכן, כשקיבלה הזמנות להופיע כסולנית, היא נשארה בניו יורק, שם נישאה בשנית ושם נולדה בתה, סיגל.
כשהגיע יונתן כרמון לארצות הברית הוא ביקש ממנה להצטרף ל"להקת כרמון" כאחת מן הזמרות לסיבוב הופעות בן חצי שנה, שהחל בארצות הברית והסתיים בדרום אפריקה.
לאחר הסיור הקליטה בארצות הברית תקליט של ריקודי עם ישראליים.
לאחר התאלמנותה בארצות הברית לא גילתה עניין בהופעות במשך זמן רב.
היא עזבה את ניו יורק ועברה לגור זמן קצר במיאמי ביץ' כדי להיות בקרבת בנה, ואחר כך עברה איתו ללוס אנג'לס.
מאוחר יותר חידשה את הופעותיה מדי פעם באירועי הקהילה היהודית והישראלית בארצות הברית.
בשנת 2005 שבה לתל אביב לחיות בקרבת משפחתה.
באחד הערבים בקיץ של אותה שנה, כשיצאה עם בני משפחתה להופעת זמרה של ידידת המשפחה, "התגלתה" מחדש כאשר בתחילת זמרת השיר "לילה לילה" הפסיקה הסולנית לשיר בעקבות הערת אחד הצופים.
בפנותה אל הקהל הודיעה שנמצאת אתם הזמרת שהייתה הראשונה שהקליטה את השיר, וביקשה ממנה לעלות לבמה ולשיר אותו במקומה.
הפסנתרן המלווה באותו קונצרט היה חגי יודן, וההערכה ההדדית ביניהם שנבטה באותו ערב הניבה בספטמבר 2007 את המופע המשותף "לילה לילה – מסתורי הקול התימני של אהובה צדוק", בו שרה ב"הופעת בכורה מחודשת" בישראל משיריה הישנים לצד שירים חדשים.
בעקבות המופע היא הקליטה מחדש את השיר "לילה לילה" בליווי מקהלת עדי ובעיבוד חגי יודן שליווה אותה בפסנתר.
בשנת 2008 אובחנה צדוק כלוקה במחלת אלצהיימר ומאז חדלה להופיע.
אׂהד זמורה (1933 – 21 בדצמבר 2003) היה מו"ל עברי, מבעלי הוצאת מחברות לספרות וזמורה ביתן מודן, עיתונאי ועורך בעיתון "דבר" במשך כשלושים שנה.
אהד זמורה נולד לעדה וישראל זמורה, בבית שבו ביקרו תדיר גדולי המשוררים והסופרים של זמנו, עקב עיסוקו של אביו כבעל הוצאת הספרים "מחברות לספרות" והיותו מבקר ספרות חשוב וחבר אישי של סופרים ומשוררים רבים כנתן אלתרמן, אברהם שלונסקי, לאה גולדברג, יונתן רטוש, בנימין תמוז, פנחס שדה, אהרן אמיר ועוד רבים.
במהלך שירותו הצבאי שירת במערכת העיתון במחנה גדנ"ע ואף היה עורכו הראשי.
מיד לאחר שירותו הצבאי פנה אהד זמורה ללימודי ספרות עברית ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
אולם בשנת 1955 עזב את לימודיו והחל לסייע לאביו בניהול הוצאת "מחברות לספרות" שנקלעה לקשיים כלכליים.
בשנת 1956 הצטרף למערכת עיתון "דבר" כמזכיר והתקדם בתפקידיו עד שבשנת 1964 מונה לעורכו הראשי של המוסף השבועי "דבר השבוע" והפך אותו למגזין מוביל.
זמורה קיבץ סביבו חבורת כותבים צעירים (חלקם עיתונאים וחלקם סופרים ומשוררים) כנחום ברנע, דורון רוזנבלום, רות בונדי, מיכאל הנדלזלץ, עלי מוהר, דני קרמן, יאיר גרבוז ויהונתן גפן ואחרים, אשר הפכו את "דבר השבוע" למוסף השבת האיכותי ביותר בעיתונות העברית.
בנוסף שכנע סופרים בולטים כעמוס עוז, יורם קניוק, חיים באר, נסים אלוני, דן צלקה, חנוך ברטוב, ס.
יזהר ומשה שמיר לכתוב רשימות וסיפורים במיוחד עבור גליונות החגים והמועדים המרכזיים (ראש השנה, יום כיפור, פסח, יום העצמאות ויום הזיכרון לשואה ולגבורה) של השבועון שהפכו עקב כך לפריטי אספנות).
בשנות השבעים שימש זמורה גם כעורך בפועל של העיתון, עורך חדשות ראשי וסגן ראשון לעורכת חנה זמר.
במקביל לעבודתו ב"דבר" סייע אהד זמורה בידי אביו בניהול הוצאת "מחברות לספרות".
אהד טען כנגד אביו שלא די באהבת ספר ללא גבול אלא שמוציא לאור חייב להתבונן על הוצאה גם כעסק כלכלי שחייב להרוויח כסף.
בשנת 1973 הצטרף לחבריו אשר ביתן ועודד מודן ויחד יצרו את הוצאת זמורה ביתן מודן.
ההוצאה שינתה את פני ההוצאה לאור בארץ כיוון שהייתה הוצאה מסחרית שהוציאה לאור קטלוג רחב ביותר של ספרות מקורית ומתורגמת ופנתה לכל הקהלים.
בשנת 1986, שלוש שנים לאחר מות אביו, הגשים אהד זמורה את חלום חייו של אביו ורכש את הוצאת דביר הוותיקה, מייסודו של חיים נחמן ביאליק.
באותה שנה פרש אהד זמורה מ"דבר".
בשנת 1996 רכש זמורה את חלקו של אשר ביתן והעביר את ניהול ההוצאה המאוחדת לידי בנו, ערן.
ב-1979 הוא נעתר לבקשת ידידו הבמאי אברהם הפנר והופיע בתפקיד קטן בסרטו -"פרשת וינשל".
לאחר שהעביר אהד זמורה את ניהול ההוצאה לבנו המשיך לכהן כנשיא ההוצאה עד יום מותו.
בנוסף לביקורים בהוצאה ועריכה מזדמנת של ספרים בהם היה מעוניין, הקים לו ולבניו ומשפחותיהם נחלה משותפת במושב ניר צבי.