tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במקרים בהם הסכנה קטנה יותר צה"ל מפעיל גם מחפר ממוגן ויעה אופני ממוגן לביא"ה לצורכי הריסה.
עבור מבני קומות צה"ל משתמש לעיתים בשילוב של D9 ומחפר.
במלחמת חרבות ברזל פיתחו לוחמי הצמ"ה טכניקה להפלת מבנים בני 3–7 קומות באמצעות D9, על ידי נדנוד המבנה עד שהוא מתפרק וקורס.
הריסת בתים בציוד מכני הנדסי ממוגן תוך כדי לחימה מבוצעת על ידי לוחמי מערך הצמ"ה של חיל ההנדסה הקרבית.
שיטה נוספת להריסת מבנים היא פיצוץ מבוקר באמצעות חבלה - כלומר שימוש מדויק במטעני נפץ למיטוט הבית.
שיטה זו מאפשרת דיוק בהריסה ושליטה בהיקפה: מחדר בודד ועד לבניין רב-קומות.
את ההריסה מבצעת בדרך כלל סיירת יעל של יהל"ם (יחידת העילית של חיל ההנדסה הקרבית) אך גם גדודי הנדסה קרבית בפיקוד קצינים שהוסמכו לכך.
גם למספר יחידות מובחרות נוספות בצה"ל יש יכולת חבלה.
שיטת נוספת להריסת בתים תוך כדי לחימה היא הפצצת המבנה מהאוויר באמצעות מטוסי קרב והפצצה או מהים באמצעות טילים.
שיטה זו משמשת בעיקר ברצועת עזה, בגלל הרצון להימנע מכניסה קרקעית.
כדי להימנע מפגיעה באזרחים חפים מפשע, נוהג צה"ל להשתמש בנוהל הקש בגג, ולעיתים יוצא בקריאה לתושבי אותו אזור להתפנות מבתיהם.
חיל האוויר הישראלי פיתח טכניקה להפלת רבי-קומות בהפצצה מדויקת מהאוויר, וזאת כדי להשמיד את מפקדות ומטות חמאס בעזה.
באחדות מפעולות התגמול, שערך צה"ל בשנות ה-50 ושנות ה-60, כללה הפקודה הריסת בתים.
בפעולת קיביה פוצץ צה"ל בכפר קיביה כ-45 בתי אזרחים, תוך הריגת כ-60 מיושביהם.
גם מבצע נחלין כלל הרס בתים, ובמבצע חרגול נהרסו בתי הכפר הסורי תאופיק התחתונה.
בפעולת סמוע, הפעולה הגדולה ביותר מסוגה מאז מבצע קדש, נהרסו 125 בתים וכן בית הספר התיכון והמרפאה.
בפעולות תגמול נוספות, כגון מבצע יהונתן, מבצע גוליבר ומבצע לולב, כללה הפעולה, כחלק מיעדיה, הריסה של תחנות משטרה או מוצבי צבא.
גל פיגועי התאבדות בישראל וטרור יומיומי ביהודה, שומרון ועזה גרם לצה"ל להרוס בתים רבים, הן לצרכים מבצעיים והן לשם הרתעת המחבלים ושולחיהם, ואלו המסייעים להם.
במהלך מבצע חומת מגן הרסו דחפורי D9 משוריינים בתים רבים שהיו ממולכדים במטעני חבלה ושימשו לירי מחבלים על כוחות צה"ל.
שיא ההרס היה בקרב במחנה הפליטים ג'נין, בעקבות מארב קטלני שבו נהרגו 13 חיילי צה"ל.
בעקבות חוסר היכולת של המחבלים לפגוע בדחפורים וההשמדה השיטתית של תשתיות הטרור במחנה, מרבית המחבלים שהתבצרו בו נכנעו לכוחות צה"ל.
ההרס הרב שהותירו הדחפורים בג'נין גרם לסערה ציבורית אך מנגד הכריע את הקרב ללא אבדות נוספות לחיילי צה"ל, הישג שבגינו זכתה פלוגת הצמ"ה של אוגדה 340 בצל"ש אלוף.
ביהודה ושומרון, בעקבות הצורך לעצור עשרות מחבלים שהתבצרו חמושים בבתים, ואחרי שמספר לוחמי צה"ל נהרגו בניסיון הפריצה לבית, פותח נוהל סיר לחץ לטיפול במצב שמחבל חמוש מתבצר במבנה ללא בני ערובה.
הנוהל כולל את כיתור המבנה, כריזה למחבל שיסגיר את עצמו, ואם הוא מסרב אז הכוחות מפעילים "דרדור אמצעים" הכולל ירי נק"ל, ירי רקטות כתף או פגזי טנקים, ולבסוף אם כל אלה לא עוזרים - הריסת הבית על המחבל באמצעות דחפורים.
שיטה זו נחלה הצלחה רבה והביאה לכך שמחבלים רבים העדיפו להסגיר את עצמם מאשר להתבצר בבית כאשר הדחפורים הורסים אותו.
ברצועת עזה נהרסו מבנים רבים ברפיח סביב ציר פילדלפי תוך כדי הלחימה שהתנהלה שם באופן יומיומי, בעיקר סביב מנהרות ההברחה של רצועת עזה.
צה"ל הרס בתים רבים שנשקו לציר וששימשו כעמדות ירי לצלפים ורקטות נגד טנקים על כוחות צה"ל, וכן מבנים שהסתירו פתחי מנהרות תת-קרקעיות.
עקב גל פיגועי ההתאבדות שהגיע לשיאו בשנים 2001–2003 והתגמולים הכספיים שהעניקה הרשות הפלסטינית למשפחות המחבלים, הנהיגה ישראל מדיניות של הריסת בתי המחבלים במטרה להרתיע מחבלים אחרים מלבצע פיגוע בידיעה שבכך יגרמו להריסת בית משפחתם, וכן במטרה לגרום לבני המשפחה להסגיר מחבל מתאבד בידיעה שאם יתמכו בו יאבדו את ביתם.
הצעד נעשה מתוך הנחה שהעונש ירתיע מתאבדים פוטנציאליים וגם כדי למנוע את התמריץ הכספי לביצוע פיגועי התאבדות: הרשות הפלסטינית, איראן ומדינות ערב שילמו מענקים בגובה עשרות אלפי שקלים למשפחותיהם של מחבלים מתאבדים, והריסת הבית הייתה אמורה לקזז תגמול זה.
מחקר שערכו הפרופסורים אפרים בן-מלך, קלוד בר רבי ואסטבן קלוד מצא ששיטה זו הצליחה להפחית את כמות הפיגועים ב-11.7–14.9 אחוזים.
בסוף 2004, אחרי גל פיגועים רצחני והריסת מאות בתי מחבלים ללא הצלחה בבלימת הטרור לחלוטין, ומנגד תסיסה פוליטית מצד ארגוני שמאל בישראל וארגוני זכויות אדם, מינה הרמטכ"ל משה יעלון צוות בראשותו של ראש אגף תקשוב בצה"ל, אלוף אודי שני.
בתחילת ינואר 2005 קבע הצוות כי לא נמצאה הוכחה לכך שמדיניות הריסת הבתים הייתה יעילה לאורך זמן, אפקט ההרתעה שהושג בתחילת הדרך, נשחק לאורך זמן עד כי לא השפיע על המחבלים.
קביעה זו והירידה במפלס הטרור הביאה לצמצום במספר הריסות בתי מחבלים.
במבצעים ברצועת עזה לאחר ההתנתקות
במבצע עופרת יצוקה הרסו כוחות צה"ל מספר רב של מבנים תוך כדי לחימה.
כ-600 מבנים נהרסו על ידי חיל ההנדסה הקרבית, מתוכם הרוב נהרסו על ידי דחפורי ה-D9 המשוריינים בשל חשש למלכודות נפץ בבתים, והשאר מהמבנים נהרסו בחבלה על ידי יהל"ם.
מבנים רבים נוספים נהרסו בהפצצות חיל האוויר הישראלי.
במהלך המבצע השתמש צה"ל בנוהל "הקש בגג".
על פי הנוהל, כרבע שעה לפני הפצצת ביתו של מבוקש, הוא מוזהר באמצעות שיחת טלפון או מסרון.
לאחר מכן נורה טיל קטן אל פינת הבית, ורק אחר כך משוגר טיל שהורס את הבית.
במבצע צוק איתן הרס צה"ל בהתקפות מהאוויר בתים רבים שימשו לצורכי טרור (אחסון אמצעי לחימה, מפקדות, הסתרת פירי מנהרות וכו'), וכן בתים של בכירי החמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני ברצועת עזה.
הכוחות הקרקעיים זיהו בתים ממולכדים והשמידו אותם, בין השאר באמצעות ירי פגזי חצב מטנקים ובאמצעות דחפורי D9 משוריינים.
בגלל היקף השימוש של חמאס ושאר ארגוני הטרור במבנים אזרחיים ופרטיים לצורכי טרור נאלצו הדחפורים המשוריינים להרוס בתים רבים ואף שכונות שלמות שהיו נגועות.
בסך הכל נהרסו במבצע זה יותר מ-4,000 בתים.
בהסלמה בדרום בנובמבר 2018 הרס חיל האוויר הישראלי עד היסוד את בניין תחנת הטלוויזיה של חמאס ועוד שלושה רבי-קומות בעזה - מטה המודיעין הצבאי של חמאס, מטה לביטחון פנים של חמאס ומבנה המשמש את הכוח הצבאי של חמאס ואת הכוח המודיעיני הצבאי של הזרוע הצבאית של חמאס.
במבצע שומר החומות במאי 2021 הפציץ חיל האוויר הישראלי מאות מבני טרור ברצועת עזה והחריב עד היסוד 9 רבי-קומות בהם שכנו מטות ותשתיות טרור עיקריות של חמאס.
ביהודה ושומרון לאחר האינתיפאדה השנייה
בתום האינתיפאדה השנייה הריסת בתים מבצעית והריסה למטרות הרתעה וענישה הפכו לנדירות יותר.
צה"ל המשיך להרוס בתים בנוהל סיר לחץ, במקרים שבהם מחבל חמוש התבצר בבית וסירב להסגיר את עצמו לכוחות צה"ל או הימ"מ שצרו על המבנה.
לאחר שמסקנות תרגיל "שילוב זרועות" שקיים צה"ל קבעו כי יכולת הפגיעה של צה"ל במשגרי הרקטות קצרות הטווח מוגבלת, הוביל ראש אגף המבצעים של צה"ל, גדי איזנקוט, תפיסה לפגיעה במרכז העצבים של ארגון חזבאללה ברובע הדאחייה בביירות כמרכיב מרכזי ליצירת הרתעה אל מול חזבאללה.
במהלך מלחמת לבנון השנייה, ב-13 ביולי 2006, מטוסי חיל האוויר הישראלי הנחיתו כרוזים ברחבי הדאחייה, בהם הזהירו את התושבים להתפנות מבתיהם לפני תחילת סדרה של הפצצות סדרתיות שהחריבו את הרובע, אך לא עלה בידי כל התושבים לעזוב, ומלבד תושבים שהפכו ל"פליטים" בצפון העיר, רבים נשארו בבתיהם והיו עדים להפצצות.
נראה כי תקיפת רובע הדאחיה היוותה נדבך חשוב בפעולות ההתקפיות של צה"ל במערכה, והשפיעה עמוקות על חזבאללה.
הריסת מבנים במלחמת חרבות ברזל
במלחמת חרבות ברזל הרס צה"ל מאות אלפי מבנים ברצועת עזה באמצעות תקיפות מהאוויר, היבשה והים.
מטוסי קרב הפציצו מבנים רבים וספינות הטילים תקפו מבנים על חוף עזה.
ביבשה, חיל התותחנים הפגיז מבנים ותקף באמצעות רקטות "רומח" מדויקות בתים שמהם בוצע ירי.
רוב ההרס נעשה על ידי חיל האוויר הישראלי וחיל ההנדסה הקרבית שתקפו והשמידו תשתיות טרור ומנהרות תת-קרקעיות, שרבות מהן הוסתרו במבנים אזרחיים.
במהלך התמרון הקרקעי דחפורי D9 משוריינים הרסו מבני טרור רבים והפילו בתים מהם בוצע ירי.
בשל הלחימה האינטנסיבית בשטח בנוי ומאוים הנשלט על ידי בניינים רבי-קומות, פיתחו הרב אברהם זרביב וחיל ההנדסה הקרבית טכניקה להפלת בניינים בני 3–7 קומות באמצעות דחפורי D9, שהם מבין הכלים הממוגנים ביותר שיש לצה"ל, ויכולים לעבוד תחת אש בשטח רווי איומים, לרבות מטעני חבלה וטילי נ"ט.
פיתוח ויישום הטכניקה אפשרו הריסה מסיבית של מוקדי הטרור באופן אפקטיבי תוך כדי לחימה עצימה.
לפי משרד האו"ם לתיאום עניינים הומניטריים (OCHA), 92% מהבתים בעזה נהרסו או ניזוקו מאז תחיתה של המלחמה: כ-436 אלף יחידות דיור נפגעו, כאשר 160 אלף מהם "נהרסו כליל", ו-276 אלף מהם "ניזוקו באופן חמור או חלקי".
לפי מחקר שעשה עדי בן נון ממכון GIS באוניברסיטה העברית כ-65% מהמבנים ברצועת עזה נהרסו, שהם כ-120 אלף מבנים.
במהלך התמרון הקרקעי בלבנון במלחמת חרבות ברזל הרסו כוחות צה"ל את רוב הכפרים שב"קו הרכסים" החולש על יישובי קו העימות, ושמהם בוצע ירי של טילי נ"ט, פצצות מרגמה ורקטות ארטילריות על ישראל ועל היישובים הסמוכים לגבול.
בנוסף, חיל ההנדסה הקרבית השמיד בכפרים אלו תשתיות תת-קרקעיות ענקיות ששימשו את כוח רדואן של חזבאללה כנקודת מוצא למבצע פלישה לישראל (שבסוף לא יצא בפועל).
פיצוץ תשתיות אלו במאות טונות של חומר נפץ גרם נזק כבד לכפרים.
ביקורת על הריסת בתים במסגרת פעילות מבצעית
הריסת בנייה בלתי חוקית ביהודה ושומרון מתבצעת באמצעות ציוד מכני הנדסי של המנהל האזרחי.
פעמים רבות ההריסות האלה נתפסות כחלק מהסכסוך הישראלי-פלסטיני.
מבנים רבים הנבנים על ידי פלסטינים בשטח C נבנים ללא תוכניות בניין מוכרות על ידי המנהל האזרחי, הממעט לאשר בקשות כאלה כאשר הן מוגשות.
על פי נתונים של המנהל האזרחי, בשנים 2010-2020 הוגשו כל שנה מעל 400 בקשות, ואושרו בממוצע פחות מ-7 בקשות בכל שטח העילה למניעת אישורים היא שאין ליישובים תוכניות מתאר, וגופי התכנון ביהודה ושומרון מיעטו מאוד בהכנת תוכניות כאלה.
נגד חלק מהבתים מוצא ומופעל צו הריסה.
ב-22 ביולי 2019 הרסה ישראל 13 בניינים בשכונת ואדי אל-חומוס הסמוכה לירושלים.
השכונה היא באזור שבין שטח B לשטח A, בשליטת אזרחית של הרשות הפלסטינית, אך נמצאת בצד הישראלי של גדר ההפרדה, בעקבות בקשות של תושבי המקום.
מפקד כוחות צה"ל באזור יהודה והשומרון הוציא צו איסור בנייה באזור זה, משום שקרבת המבנים לגדר ההפרדה מהווה סיכון ביטחוני.
הבתים שנהרסו נבנו לאחר פרסום הצו ובג"ץ דחה עתירה של בעלי הבתים נגד הריסתם.
לפי נתונים שנאספו על ידי המשרד לתיאום פעילות הומניטרית של האו"ם (OCHA), כל שנה נהרסים 400 עד 800 מבנים של פלסטינים, מתוכם קצת יותר משליש מבני מגורים.
השאר הם מבנים חקלאיים, חנויות, מחסנים, ועוד, כאשר כ-100 עד 200 מההריסות הן במזרח ירושלים.
הריסת בתים בהתנחלויות שנבנו על קרקע פרטית של פלסטינים
בתים בהתנחלויות ובמאחזים ביהודה ושומרון נהרסו לפי פסיקות בג"ץ בעתירות שהוגשו על ידי פלסטינים וארגוני שמאל בישראל בנימוק שהבתים נבנו על קרקע פרטית של פלסטינים.
המקרה הבולט ביותר הוא פינוי כל היישובים מגרון ועמונה בעקבות עתירה לבג"ץ.
מאחז הוא יישוב שהוקם ביהודה ושומרון או ברצועת עזה ללא החלטה של ממשלת ישראל על הקמתו, שאין לו תוכנית בניין עיר, והבנייה בה היא לא חוקית.
כיוון שכך, במהלך השנים פונו מספר מאחזים.
"הריסון ברגרון" הוא סיפור מדע בדיוני דיסטופי מאת הסופר האמריקני קורט וונגוט, שפורסם לראשונה באוקטובר 1961 במגזין הפנטזיה והמדע הבדיוני.
הסיפור פורסם מחדש באוסף ברוכים הבאים לבית הקופים של המחבר ב-1968.
בשנת 2081, החוקה קובעת שכל האמריקאים שווים לחלוטין ואסור להם להיות חכמים יותר, בעלי מראה חיצוני טוב יותר יכולות פיזיות גבוהות יותר מכל אזרח אחר.
סוכני הגנרל השולט אוכפים את חוקי השוויון, מאלצים את האזרחים ללבוש "מוגבלויות שונות" כגון מסכות לנשים יפות מדי, מכשירי רדיו לאינטליגנטים שמשדרים רעשים חזקים שנועדו לשבש מחשבות ומשקולות כבדות לאנשים חזקים או אתלטיים.
לג'ורג' ולהייזל ברגרון יש בן בן 14 בשם הריסון.
הוא דואג לאביו ושהוא אינטליגנטי וחזק פיזית.
הממשלה לוקחת את הריסון מביתו.
ג'ורג' והייזל צופים בבלט בטלוויזיה.
כמה רקדנים נראים כאילו נכפה עליהם לנטרל את חינניותם ושהם הוכרחו לעטות מסכות כדי להסתיר את האטרקטיביות שלהם.
מחשבותיו של ג'ורג' נקטעות ללא הרף על ידי הרעשים השונים הנפלטים מרדיו הנכים שלו.
הייזל דוחקת בג'ורג' לשכב ולהניח את "תיק הנכים" שלו, המכיל משקולות נעולות סביב צווארו.
היא מציעה להוציא כמה מהמשקולות מהתיק, אבל ג'ורג' מתנגד כי זה מנוגד לחוק.
כתב הטלוויזיה נאבק לקרוא עלון ומוסר אותו לבלרינה הלובשת את המסכה הגרוטסקית ביותר ואת המשקולות הכבדות ביותר.
היא מתחילה לקרוא בקולה הטבעי והיפה לפני שהיא עוברת לקול פחות נעים.
בהודעתה מוכרזת על בריחתו של הריסון מהכלא, ומוצגת תצלום מלא שלו.
ג'ורג' מזהה את בנו לרגע, לפני שמחשבתו חוסלה על ידי אות הרדיו הממשלתי.
הריסון מסתער על אולפן הטלוויזיה בניסיון להפיל את הממשלה.
הוא מכריז על עצמו כקיסר ומסיר מעצמו גם את המוגבלות שלו וגם את אלה של הבלרינה שקראה בעבר את עלון החדשות.
הגנרל נכנסת לאולפן והורגת את הריסון באמצעות רובה ציד.
היא מאיימת על המוזיקאים באיומי אקדח ללבוש מחדש את הנכות שלהם שוב.
ג'ורג', שעזב לשתות בירה וחזר, שואל את הייזל למה היא בוכה, והיא משיבה שמשהו עצוב קרה בטלוויזיה אבל שהיא לא זוכרת אותו.
הריסון ברגרון הוא בנם בן הארבע עשרה של ג'ורג' ברגרון והייזל ברגרון, שגובהו גבוה, גאון, ואדם נאה במיוחד, אתלטי, חזק ואמיץ.
ג'ורג' ברגרון הוא אביו של הריסון ובעלה של הייזל.
דמות חכמה ורגישה מאוד, הוא נכה באופן מלאכותי על ידי הממשלה.
הייזל ברגרון היא אמו של הריסון ואשתו של ג'ורג'.
להזל יש מה שמתואר כאינטליגנציה ממוצעת לחלוטין, מה שאומר שהיא לא יכולה לחשוב לעומק על שום דבר.
הבלרינה, רקדנית יפהפייה עליה הועמסו מסיכה מכוערת במיוחד ומשקולות מוגזמות, שכן היא היפה והחיננית מבין הרקדנים.
דיאנה מון גלמפרס היא הגנרלית הנכאית.
וונגוט השתמש מחדש בשם עבור דמות ב-God Bless You, Mr.
הסיפור עובד למסך לפחות ארבע פעמים.
רשת PBS עיבדה את הסיפור ב-Between Time and Timbuktu (1972), עם אבינד הארום בתפקיד הראשי.
בשנת 1995, הפיקה חברת שואוטיים עיבוד באורך מלא המיועד לטלוויזיה בשם האריסון ברגרון, בכיכובו של שון אסטין כדמות הכותרת וכריסטופר פלאמר כג'ון קלקסון.
העיבוד חרג מהעלילה המקורית במידה ניכרת והרחיב אותה.
בעיבוד זה האריסון שגויס על ידי מרכז המינהל הלאומי, חבורה סודית של גאונים בתוך הממשלה שמבטיחה שאמריקה תמשיך לפעול.
כשהוא עובד בחטיבת הטלוויזיה, הריסון הופך לא מרוצה מהסטטוס קוו ומנסה להתחיל מהפכה על ידי השתלטות על שידורי הטלוויזיה.
הוא משדר סרטים ומוזיקה ישנים ומטיף לאי-מוגבלות.
גם בעיבוד זה הוא נורה לבסוף.
ב-2006 יצא לאקרנים סרט קצר בשם האריסון ברגרון.
ב-2009, סרט קצר נוסף בשם 2081 התבסס על הסיפור המקורי ובכיכבו של ארמי האמר בתפקיד האריסון ברגרון.
ג'ו קרואו, העורך הראשי של המגזין המקוון Revolution Science Fiction, תיאר את הסרט כ"מסעיר ודרמטי" ואמר שהוא "מגיע בדיוק לנקודה, ומסמר את העיבוד תוך כ-25 דקות".
בשנת 2024 הופק עיבוד אקוסטי של האריסון ברגרון עבור קהלי רדיו וסטרימינג על ידי מפיק האודיו והתיעוד, גרג בארון.
הוא פורסם באתר sounddawg.net, תוך הקפדה על טקסט הסיפור המקורי כדי ליצור חווית סיפור חדשה המותאמת למדיות האודיו.
בשנת 2005, הסיפור צוטט על ידי עורכי דין בקצרה בפני בית המשפט העליון בקנזס.
וונגוט צוטט כאומר שאמנם לא אכפת לו שהסיפור שימש בתביעה, אבל הוא לא הסכים עם הפרשנות של עורכי הדין לגביו.
הפילוסוף והפסיכולוג הקנדי, ג'ורדן פיטרסון רואה את הסיפור כאזהרה נגד השוויון הכפוי, כמו שנעשה במדינות קומוניסטיות שונות.
שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית, אנטונין סקאליה, ציטט את הסיפור ב-PGA Tour, Inc.
מאמר אקדמי משנת 2013 המבקר את מדיניות ההיפראנדרוגניזם החדשה של איגוד האתלטיקה הבינלאומי והוועד האולימפי הבינלאומי נקרא "אולימפיאדת הריסון ברגרון" ולכמה חוקרים חוץ אקדמאים היו ביקורות דומות.
הריסון לדינגטון היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מוויסקונסין, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כראש עיריית מילווקי בשתי תקופות כהונה בלתי רצופות בשנים 1871–1876, ולאחר מכן ועד 1878 כמושל ויסקונסין ה-13.
הריסון לדינגטון נולד בכפר לדינגטונוויל שבמדינת ניו יורק, כבכור מבין 15 ילדיהם של פרדריק לדינגטון וסוזנה (לבית גריפית) לדינגטון.
סבו מצד אביו היה קולונל הנרי לדינגטון, שפיקד על הרגימנט השביעי של המיליציה של מחוז דאצ'ס במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית, שירת כעוזרו של הגנרל ג'ורג' וושינגטון במהלך קרב וייט פליינס, וכיהן במשך שנים בבית המחוקקים של מדינת ניו יורק.
בתו של הנרי, סיביל לדינגטון , התפרסמה בזכות כך שהיא סיכנה את חייה כאשר הייתה בת 16 והזהירה את המיליציה האמריקנית שכוחות הבריטים העלו באש את דנברי, קונטיקט.
על מידע זה, שמקורו מהמשפחה, הוטל ספק על ידי חוקרים מודרניים.
מוצאה של משפחת לדינגטון מוויליאם לדינגטון, מראשוני המתיישבים האמריקאים שהגיעו מאנגליה, והתיישב בצ'ארלסטאון שבמושבת מפרץ מסצ'וסטס ב-1632, ונפטר באיסט הבן איירון וורקס שבמושבת קונטיקט באוקטובר 1661.
הריסון לדינגטון התחנך בבתי הספר של מחוז הולדתו בניו יורק, וב-1838 עבר מערבה לטריטוריית ויסקונסין יחד עם דודו, לואיס לדינגטון.
בשנה בה עבר מערבה, הוא נשא לאישה את פרנסס וייט, ולשניים נולדו שני בנים וארבע בנות עד למותה של פרנסס ב-1873. ב-1875 הוא נישא בשנית לאמלין טוביי (לבין מייסי), אלמנתו של רודולפוס ה.
לדינגטון נעשה שותף עם דודו ועם הארווי ביצ'רד בבית מסחר שנודע בשם "לדינגטון ושות'", ושפעל במחסן שקודם לכן היה בבעלותו של סולומון ג'ונו, ראש עיריית מילווקי הראשון.
הוא המשיך בעסקיו עד 1851, כאשר הוא החל להיות מעורב בתעשיית העץ בשותפות עם דניאל ולס הבן ואנתוני ון שייק, בעסק שנודע בשם "לדינגטון, ולס וון שייק".
במשך 40 השנים הבאות, צמח העסק שלהם להיות אחד הגדולים בענף העץ במדינות הצפון-מערביות.
עם הרווחים שהפיק, צבר לדינגטון שטחי אדמה רחבים במילווקי, שהתפתחו והוחכרו.
הוא גם הקים חווה חקלאית גדולה בעיר וואווטוסה שבוויסקונסין, והיה לאחד מאלו שקידמו את החברה החקלאית של ויסקונסין.
בהשקפתו הפוליטית היה לדינגטון ויגי, וכשהוקמה המפלגה הרפובליקנית ב-1856, הוא הצטרף לשורותיה.
בבחירות הכלליות שהתקיימו באביב אותה שנה, הובס לדינגטון על ידי יריבו מהמפלגה הדמוקרטית, לוי קלוג.
אף על פי כן, קלוג הוכרז כבלתי כשיר, שכן הוא כבר החזיק במשרה אחרת.
עקב כך התפטר קלוג ממשרתו האחרת, ונערכו בחירות ביניים חודש לאחר הבחירות המקוריות.
בבחירות אלו גבר לדינגטון על קלוג.
במהלך תקופת כהונתו השלישית כראש העיר, נבחר לדינגטון כמועמד הרפובליקנים למשרת מושל ויסקונסין, והתמודד בבחירות הכלליות מול המושל הדמוקרטי המכהן, ויליאם רוברט טיילור.
בבחירות שהתקיימו ב-1875, ניצח לדינגטון בהפרש של 790 קולות בלבד.
כמושל, קידם לדינגטון את פעילות הסחר במדינה.
הוא גם ביטל שינוים במגזר הפיננסי שבוצעו על ידי קודמו.
הוא ניצב נגד הפיקוח המדינתי על הרכבות.
תחת ממשלו בוטלו חוקי פוטר הידועים לשמצה, שנועדו להרחיב באופן משמעותי את מעורבות הממשלה בענף הרכבות.
הוא גם החליף את נציבות הרכבות, שכללה שלושה חברים עם סמכויות לקביעת תעריפי הרכבות, בנציב אחד שלא קיבל סמכות זו.
בבחירות של 1879 בחר לדינגטון שלא להתמודד לתקופת כהונה שנייה, זאת עקב לחץ שהופעל עליו מהחברים הצעירים של המפלגה הרפובליקנית.
לאחר תום כהונתו כמושל, הקדיש לדינגטון את זמנו לניהול עסקיו.
הריסון לדינגטון נפטר בביתו שבמילווקי ב-17 ביוני 1891, לאחר שלקה בשבץ מוחי שבוע קודם לכן.
הוא נטמן בבית הקברות פורסט הום ההיסטורי שבעיר.
הריסון טרנר הוא שחיין אוסטרלי, סגן אלוף עולם בבריכת 25 מטר (בודפשט 2024) במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי.
הוא החל בשחייה תחרותית בסביבות גיל שמונה.
ב-2024 שבר שישה שיאים אישיים, וצורף לנבחרת אוסטרליה לאליפות העולם בשחייה בבודפשט שבהונגריה.
באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערכה בדצמבר זכה במדליית כסף במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בשיא אוקיאניה חדש של 6:45.54 דקות יחד עם מקסימיליאן ג'וליאני, אדוארד סומרוויל ואלייג'ה וינינגטון, אחרי ארצות הברית (6:40.51 דקות) ולפני איטליה (6:47.51 דקות).
הרישום הלאומי להקלטות הוא רשימה של הקלטות קול שנבחרו על ידי ספריית הקונגרס של ארצות הברית לשימור תמידי, בשל היותן בעלות חשיבות תרבותית, היסטורית או אסתטית, אשר משקפות את החיים בארצות הברית או מעצבות אותם.
הרשימה נוסדה בשנת 2000 בעקבות חוק שימור ההקלטות הלאומי (National Recording Preservation Act of 2000), אשר ייסד את המועצה הלאומית לשימור הקלטות – גוף מייעץ שחבריו ממונים על ידי ספרן הקונגרס .
מאז שנת 2002, נבחרות הקלטות מדי שנה על ידי חברי המועצה, לפי המלצות הציבור והקהילה המקצועית, ומתווספות לרשימה.
מטרת המיזם היא לשמר את מורשת ההקלטות של ארצות הברית לדורות הבאים.
החוק משנת 2000 ייסד שלושה גופים עיקריים: הרישום הלאומי להקלטות, המועצה הלאומית לשימור הקלטות והקרן לאיסוף תרומות עבור שימור הקלטות.
בשנת 2003 הוכרזו 50 ההקלטות הראשונות ברשימה על ידי ספרן הקונגרס דאז, ג'יימס בילינגטון .
בארבע השנים הראשונות נוספו 50 הקלטות בכל שנה.
החל משנת 2006, מתווספות לרשימה 25 הקלטות מדי שנה.
נכון לשנת 2025, כוללת הרשימה 675 הקלטות.
על מנת שהקלטה תיכלל ברישום הלאומי, עליה לעמוד בקריטריונים הבאים:
להיות בעלת ערך תרבותי, היסטורי או אסתטי משמעותי.
לשקף או לתרום להבנה של החיים והתרבות בארצות הברית.
לא תישקל להוספה הקלטה שאין לה עותק קיים שניתן לשימור.
רק הקלטות שחלפו לפחות עשר שנים מאז הפקתן זכאיות להיבחר.
מדי שנה מוזמן הציבור להציע הקלטות שראויות לדעתו להיכלל ברשימה.
ההצעות נשקלות על ידי המועצה, והרשימה השנתית מתפרסמת באביב.
ההקלטות שברשימה נשמרות בקמפוס פאקארד לשימור אודיו ווידאו של ספריית הקונגרס בווירג'יניה.
חלק מההקלטות נכללות גם באוספים האודיו-ויזואליים של הארכיון הלאומי של ארצות הברית, בעיקר כאשר מדובר בהקלטות בעלות תוכן פוליטי.
הריסון ג'יימס בורוז הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת שפילד יונייטד מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
בורוז גדל במחלקת הנוער של פיטרבורו יונייטד.
בשנת 2019 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת הפוטבול ליג הראשונה.
בעונת 2021/2022 שיחק עם הקבוצה בפוטבול ליג צ'מפיונשיפ, ובסיומה חזרה הקבוצה לפוטבול ליג הראשונה.
בסך הכל ערך 148 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 14 שערים.
בעונת זכה עם הקבוצה בפרס הפוטבול ליג, כשהוא מבקיע את שני שערי קבוצתו בניצחון 1–2 על וויקומב וונדררס במשחק הגמר של הטורניר.
ב-24 ביולי 2024 חתם על חוזה לארבע שנים בשפילד יונייטד מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
הריסון גריי אוטיס היה איש עסקים, עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שנחשב לאחד ממנהיגי המפלגה הפדרליסטית – המפלגה הפוליטית הראשונה בארצות הברית.
הוא היה בן למשפחת אוטיס.
אוטיס היה אחד האנשים העשירים ביותר בבוסטון; בשנת 1846 הוערך הונו בכ־800,000 דולר (שווה ערך לכ־24.3 מיליון דולר בשנת 2023).
אוטיס נולד בבוסטון שבפרובינציית מפרץ מסצ'וסטס, ב־8 באוקטובר 1765, לאליזבת (לבית גריי) ולסמואל אליין אוטיס.
דודו היה ג'יימס אוטיס – מנהיג ואקטיביסט בתקופת אמריקה הקולוניאלית, ואביו היה פעיל פוליטי שנבחר לבית הנבחרים של מסצ'וסטס, השתתף בוועידה החוקתית של המדינה, ושימש כציר בקונגרס הקונטיננטלי.
אוטיס למד בבית הספר הלטיני של בוסטון והשלים את לימודיו ב־1773, ולאחר מכן סיים את אוניברסיטת הרווארד בשנת 1783. הוא למד משפטים, הוסמך לעריכת דין ב־1786, והחל לעסוק במקצוע בבוסטון.
ב־1794 נבחר לבית המחוקקים של מסצ'וסטס, וב־1796 מינה אותו הנשיא ג'ורג' וושינגטון לתובע הפדרלי של מסצ'וסטס.
ב־1797 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מסצ'וסטס, כמועמד המפלגה הפדרליסטית ותומך נלהב בממשל ריכוזי.
הוא כיהן בתפקיד עד 1801. בהמשך מינה אותו הנשיא ג'ון אדמס שוב לתובע הפדרלי (1801–1802).
בשנת 1804 נבחר כחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
בשנים שלאחר מכן נבחר לסנאט של ארצות הברית, שבו כיהן במהלך השנים 1817–1822, ובהמשך כיהן כראש עיריית בוסטון בשנים 1829–1831.
ב־1814 מונה לשופט בבית המשפט לפלילים ולתביעות אזרחיות (Court of Common Pleas) וכיהן בו עד 1818. באותה שנה היה אחד הצירים המרכזיים בוועידת הרטפורד, שבה נדונה האפשרות לפרישת ניו אינגלנד מארצות הברית – ועידה שעוררה סערה והובילה להידרדרות כוחם של הפדרליסטים ולפגיעה בשאיפותיו הפוליטיות.
בהמשך פרסם חיבורים להגנת עמדות הוועידה (1820, 1824).
אוטיס הסתבך בפרשה פיננסית סביב בחירת האתר לבית המחוקקים של מסצ'וסטס.
הוא היה חבר בוועדה שרכשה קרקע והעבירה אותה למדינה, אך במקביל דאג לרכוש באופן פרטי קרקעות סמוכות.
לאחר מאבקים משפטיים ממושכים אושרה העסקה, והוא וחבריו יזמי "Mount Vernon Proprietors" פיתחו חלק ניכר משכונת ביקון היל.
בין השנים 1810–1823 היה ממנהלי אוניברסיטת הרווארד, וב־1823–1825 היה חבר הנהלת האוניברסיטה.
הוא היה ממייסדי הבוסטון בנק, וב־1812 היה בין מייסדי החברה האמריקאית לעתיקות.
אוטיס מת ב-28 באוקטובר 1848 בבוסטון שבמסצ'וסטס.
ב־31 במאי 1790 נשא לאישה את סאלי פוסטר, בתו של הסוחר ויליאם פוסטר, ולזוג נולדו 11 ילדים.
במהלך חייו בנה שלושה בתים מפוארים שתוכננו בידי האדריכל צ'ארלס בולפינץ' (כיום ידועים כבתים של הריסון גריי אוטיס).
הריסון הולט רידלברגר היה עורך דין מווירג'יניה, עורך עיתונים ופוליטיקאי, קצין בצבא הקונפדרציה, אשר בתקופות שונות השתייך למפלגה השמרנית של וירג'יניה, למפלגת המתאמים מחדש ולמפלגה הדמוקרטית.
רידלברגר כיהן בשני בתי האספה הכללית של וירג'יניה, אשר בחרה בו לכהונה אחת בסנאט של ארצות הברית בשנים 1883–1889.
רידלברגר נולד ב-4 באוקטובר 1843 בעיירה אדינבורג שבמחוז שננדואה, וירג'יניה, לסוזן שי־רוק לשעבר, שאביה החזיק קרקעות נרחבות באזור.
אביו, מדיסון רידלברגר, היה חרש נשק ונהג דיליז'נסים, שעבר ממחוז בוטורט והצטרף למיליציה המקומית כחייל פשוט כבר בשנת 1835.
הריסון למד בבתי ספר פרטיים מקומיים והחל לעבוד כפקיד בחנות מקומית כבר בגיל 15 בשנת 1858. שנתיים לאחר מכן ארגן פלוגת פרשים מקומית בהריסונבורג.
במפקדי האוכלוסין הפדרליים של שנות ה־30 וה־40 של המאה ה-19 נרשם כי אביו החזיק שני עבדים, ובמפקד המאוחר יותר הופיעה גם אישה שחורה חופשית בבית המשפחה.
באביב 1862, במהלך מלחמת האזרחים, הפכה אדינבורג לבסיס פעולה של קפטן טרנר אשבי מצבא הקונפדרציה, במסגרת מסע העמק של הגנרל 'סטונוול' ג'קסון.
רידלברגר התנדב לצבא הקונפדרציה וב־22 באפריל 1862 קיבל דרגת לוטננט ראשון ברגימנט הרגלים העשירי של וירג'יניה, וסייע בפיקוד על פלוגה C.
הוא השתתף בקרב בול ראן השני, ולאחר מכן יצא לחופשת מחלה בספטמבר–אוקטובר 1862, וב־22 באוקטובר נורה בטעות בכף רגלו.
בינואר 1863 נשלח לעמק שננדואה כקצין גיוס, ובמקביל שימש כסייר שעקוב אחר תנועות כוחות האיחוד.
רידלברגר התגייס מחדש ב־21 בנובמבר 1863, רכש אוכף וציוד של הקונפדרציה והתקדם לדרגת קפטן של פלוגה C ברגימנט הפרשים ה־23 של וירג'יניה.
ב־14 במאי 1864 נפל בשבי כוחות האיחוד באדינבורג ונשלח לכלא אתנאום בווילינג.
את רוב שארית המלחמה בילה כשבוי מלחמה, תוך העברות בין מחנה צ'ייס באוהיו, פוינט לוקאוט במרילנד ומבצר מקהנרי ההיסטורי בבולטימור, עד ששוחרר בפוינט לוקאוט לאחר שנשבע שבועת נאמנות עם סיום המלחמה.
לאחר המלחמה חזר רידלברגר לעבוד כפקיד בוודסטוק, לימד בבית ספר והקים עיתון בשם 'Tenth Legion Banner'.
עד שנת 1870, לאחר שהתעורר בו עניין במשפט בעקבות קריאת עותק של 'פירושי בלקסטון לחוק האנגלי' בתקופת מאסרו במחנה צ'ייס, החל ללמוד משפטים בהדרכת קצין הקונפדרציה לשעבר הנרי אלן, בנו של השופט ג'ון אלן ונכדו של שופט שכיהן בוודסטוק.
רידלברגר עבר לוודסטוק, בירת מחוז שננדואה, והחל לערוך את העיתון 'Shenandoah Herald'.
לאחר שהתקבל ללשכת עורכי הדין של וירג'יניה, פתח משרד עורכי דין בוודסטוק.
לאחר חלוקה מחדש של מחוזות הבחירה בעקבות מפקד האוכלוסין של 1870 והשבת זכויות הבחירה לרבים מאנשי הקונפדרציה לשעבר, התמודד רידלברגר על אחד משני מושבי מחוז שננדואה בבית הנבחרים של וירג'יניה.
הוא נבחר ונבחר מחדש כנציג המפלגה השמרנית, וכיהן תחילה לצד ג'יימס ו' סמות' ולאחר מכן לצד ג'ון ו' ר' מונרו.
עד 1875 היה חבר בוועד המדינה של המפלגה השמרנית, אך בשנת 1876 שימש כאלקטור לנשיאות מטעם המפלגה הדמוקרטית.
ב־1876 נבחר רידלברגר לתפקיד התובע המחוזי של מחוז שננדואה, נבחר מחדש פעם אחת וכיהן עד 1883. אף כי נכשל בניסיונו הראשון להיבחר לסנאט של וירג'יניה בשנת 1875, בשנת 1879 נבחר לסנאט המדינתי כנציג מחוזות שננדואה ופייג', וכיהן כהונה אחת עד 1882.
במהלך תקופה זו ערך והוציא לאור עיתונים בוודסטוק: תחילה את 'Shenandoah Democrat' ולאחר 1880 את 'Virginian'.
החל משנת 1884 היו רידלברגר ואשתו הבעלים והמו"לים של 'Shenandoah Herald'.
בסוף שנות ה-70 של המאה ה-19 הצטרף רידלברגר לגנרל הקונפדרציה לשעבר ובונה מסילות הברזל ויליאם מהון, בתמיכת העיתון 'Richmond Whig', בהקמת קואליציה של שחורים, רפובליקנים ודמוקרטים פופוליסטים, שנודעה בשם מפלגת המתאמים מחדש.
המפלגה שלטה בפוליטיקה של וירג'יניה במשך כעשר שנים, עד שקבוצת דמוקרטים "שמרנים", בהובלת ג'ון ברבור הבן, עלתה לשלטון בסוף שנות ה־80. רידלברגר היה אחד מהאלקטורים של המפלגה בבחירות 1880, אך התחייב להצביע למועמד הדמוקרטי לנשיאות.
הישגו החקיקתי המרכזי של רידלברגר היה העברת חקיקה להסדרת חוב המדינה, תהליך שהחל במושב החקיקה של אביב 1880, אף שבעבר, בשנת 1872, התנגד לביטול חוק מימון החוב שאושר זה מקרוב.
לפני מלחמת האזרחים הנפיקה וירג'יניה איגרות חוב לבניית מסילות ברזל, תעלות וכבישים, רבים מהם בחלקה המערבי של המדינה ונהרסו במהלך המלחמה, ולכן גם הביטחונות לאגרות הפכו לחסרי ערך.
סוגיות משפטיות בנוגע לחלקו של חוב זה המיוחס לווירג'יניה המערבית נמשכו עשרות שנים.
מחוקקים חסרי ניסיון לאחר המלחמה הסכימו לכבד את החוב בשוויו הנקוב ובריבית גבוהה במיוחד, ואף אפשרו שימוש בקופונים של איגרות החוב לתשלום מיסים.
בפועל נמכרו האגרות בהנחה גדולה, ורבות מהן זויפו.
במקביל קרסה כלכלת וירג'יניה והתקשתה להתאושש, בעוד החוקה שלאחר המלחמה הקימה מערכת חינוך ציבורית.
במשך עשור התווכחו המחוקקים אם וכיצד להסדיר את החוב הישן וכיצד לממן מורים ועובדי מדינה.
הצעת החוק של רידלברגר יישמה את ההסדרה על שלושה חמישיות מן החוב שיוחס לווירג'יניה, קבעה ריבית של 3% בלבד והגבילה את האפשרות לשלם מיסים באמצעות קופונים.
אף ששני בתי המחוקקים אישרו את החוק, המושל פרדריק הולידיי הטיל עליו וטו.
במהלך הבחירות הבאות לתפקיד המושל ביקש רידלברגר את מועמדות מפלגת המתאמים מחדש, אך זו ניתנה לחברו ותיק הקונפדרציה ויליאם קמרון מפיטרסברג.
דו־קרב היה בלתי חוקי באותה עת.
בניסיון הראשון לא נורו יריות בשל מחסור באמצעי הצתה, ובשני החטיאו כל שלושת הסיבובים.
למרות זאת נעצר רידלברגר לאחר שנשא נאום באספת המפלגה, ושוחרר רק לאחר שהפקיד ערבות של 1000 דולר והתחייב שלא להשתתף בדו-קרב במשך שנה.
סוגיית הדו-קרבות הובילה בהמשך לחקיקת שני חוקים חדשים.
ב־21 בדצמבר 1881, עם פתיחת מושב מחוקקים חדש שבו היה למפלגת המתאמים מחדש רוב משמעותי, נבחר רידלברגר לסנאט של ארצות הברית, אף שהמושב טרם התפנה.
במהלך אותו מושב חקיקה הציג מחדש את חקיקת הסדרת החוב בשלוש הצעות חוק, שכולן התקבלו ונחתמו בידי המושל קמרון.
חוק 'הסדר החוב של רידלברגר' קבע הנפקת איגרות חוב בסך 21,035,377.15 דולר, בריבית של 3% ולתקופה של חמישים שנה, בתמורה לאגרות הישנות, והפחית הן את הריבית והן את הקרן, וכן אסר תשלום מיסים באמצעות קופונים.
בנוסף מימנו חברי מפלגת המתאמים מחדש את החינוך הציבורי, ביטלו זמנית את מס הבחירה, ולראשונה ניסו להטיל מיסים ממשיים על מסילות ברזל ותאגידים.
בית המשפט העליון של ארצות הברית אישר את חוק ביטול הקופונים הראשון בשנת 1883.
בסנאט של ארצות הברית, שהיה בו שוויון בין דמוקרטים לרפובליקנים, חברו רידלברגר ומהון לסיעה הרפובליקנית.
רידלברגר מונה ליושב ראש ועדת התעשייה, שלימים הפכה לוועדת המסחר, המדע והתחבורה.
הוא לא התמודד לכהונה נוספת ב־1888, לאחר שמפלגת המתאמים מח איבדה את הרוב שלה בשנים הקודמות.
הרוב הדמוקרטי החדש קיבל את הסדר החוב ואת מערכת החינוך הציבורית, אך גם העביר את הפיקוח על ועדות הבחירות לידי המחוקק המדינתי ובחר בג'ון דניאל כיורשו של מהון.
במקביל רכש רידלברגר מוניטין של שתייה כבדה ואופי אקסצנטרי בסנאט.
בתחילת 1885 היה הסנאטור היחיד שהצביע נגד גינוי פיגוע של לאומנים אירים בלונדון, ובהמשך היה היחיד שהתנגד לאישור מינויו של תומאס בייארד, סנאטור מדלאוור, למזכיר המדינה, בשל תמיכתו במדיניות בריטניה באירלנד.
הוא אף גינה את מהון הפורש כיהיר וקשיח, והאשים אותו בכישלון המפלגה בבחירות 1884. אף שהמשיך לשתף פעולה עם הרפובליקנים לאחר פרישת מהון, חזר רידלברגר למפלגה הדמוקרטית עם סיום כהונתו במרץ 1889.
רידלברגר נישא לאמה בליו, בתו של ד"ר פיטר בליו, ונולדו להם בנים ובנות רבים.
חלק מילדיהם הגיעו לבגרות והקימו משפחות בערים שונות.
בסתיו 1889 נשא רידלברגר נאומים שנחשבו מבולבלים, ובהמשך אותה שנה הפך מרותק למיטה.
הוא נפטר בביתו בוודסטוק ב־24 בינואר 1890, בגיל 46, לאחר שהיה מחוסר הכרה שבועות אחדים, ככל הנראה עקב פגיעה מוחית.
אלמנתו המשיכה להוציא לאור את 'Shenandoah Herald' עד 1894. בית המשפחה בוודסטוק נשמר כחלק מהרובע ההיסטורי של העיר וכיום הוא מוכר בשם 'Riddleberger Hall' ומשמש כמטה אגודת הבוגרים של האקדמיה הצבאית מסנוטן.
הרכב מוזיקלי הוא המונח לתיאור קבוצה של מוזיקאים המתאגדים כדי לנגן מוזיקה.
ההרכבים במוזיקה ממויינים על פי מספר המוזיקאים המשתתפים בהם ועל פי מגוון הכלים בו הם מנגנים, כמו כן הם ממוינים על פי הז'אנר המוזיקלי אותו הם מנגנים.
המונחים דואט, שלישייה, קוורטט, קווינטט, סקסטט, ספטט, אוקטט ונונט משמשים כדי לתאר הרכבים מוזיקליים המורכבים משניים, שלושה, ארבעה, חמישה, שישה, שבעה, שמונה או תשעה מוזיקאים (בהתאמה).
קוורטט נפוץ במיוחד הוא רביעיית מיתרים, הוא מכיל שני כינורות, ויולה וצ'לו.
ישנה גם חמישיית מיתרים – הרכב דומה לרביעיית מיתרים, רק ששם מוכפלת גם הויולה, או הצ'לו.
חמישיית פסנתר היא בדרך כלל חמישייה המכילה רביעיית מיתרים ופסנתר.
עוד הרכב נפוץ מאוד במוזיקה הקלאסית הוא חמישיית כלי נשיפה, המכילה חליל צד, אבוב, קלרינט, בסון וקרן יער.
הרכב גדול יותר המכיל יותר כלים הוא התזמורת.
תזמורת קטנה נקראת תזמורת קאמרית, שבה יש אותם כלים כמו בתזמורת הסימפונית, רק שבה מכל כלי יש אחד, בעוד שתזמורת גדולה תקרא תזמורת סימפונית.
תזמורת סימפונית יכולה להכיל עשרות ואף יותר ממאה כלי נגינה, והיא מחולקת לסקציות (מחלקות): כינורות, ויולות, צ'לים, קונטרבסים, כלי נשיפה מעץ, כלי נשיפה ממתכת וכלי הקשה.
כמו כן, ישנה הסינפונייטה, זוהי תזמורת קטנה יותר מהתזמורת הסימפונית, אך גדולה יותר מן התזמורת הקאמרית.
תזמורת מיתרים היא תזמורת המורכבת רק מכלי מיתר (קלאסיים בדרך כלל), כלומר: כינורות, ויולות, צ'לים וקונטרבסים.
בג'אז, שלישייה סטנדרטית תהיה מורכבת מפסנתר, תופים ובס (גיטרה בס או קונטרבס).
קוורטט "סטנדרטי" בג'אז יהיה מורכב משלישייה סטנדרטית וכלי נשיפה.
הרכבים גדולים במיוחד המנגנים ג'אז (מקבילים לתזמורת הסימפונית) נקראים ביג־בנד, בעוד שהרכבים צנועים יותר (מקבילים לתזמורת הקאמרית) נקראים קומבו.
במוזיקה קלה (רוק, פופ וכדומה) הרכב נקרא להקה והוא בדרך כלל לא מכיל יותר מ-6 מוזיקאים (אף על פי שישנם יוצאי דופן).
להקות רוק ופופ מורכבות בדרך כלל מזמר, גיטרה מובילה, גיטרת ליווי, גיטרה בס, מערכת תופים ולעיתים גם קלידים.
לעיתים אחד מחברי הלהקה שר ומנגן באחד הכלים (בדרך כלל גיטרה) בו זמנית.
ישנן להקות שנולדו מהתאגדות טבעית של החברים בהן, וישנן להקות אחרות שהוקמו באופן מתכונן על ידי מפיקים או חברות התקליטים המממנות אותן.
בין להקות הרוק הפופולריות או המשפיעות מקובל למנות את "הביטלס", "הרולינג סטונז", "לד זפלין", "קווין" ו"פינק פלויד", חמשתן להקות בריטיות שהחלו את פעילותן בשנות ה־60 של המאה ה־20. בשנות ה־90 של המאה ה־20 נחשבה להקת "נירוונה", מסיאטל, ארצות הברית, ללהקה המשפיעה ביותר.
במוזיקה קלאסית, הרכב קאמרי הוא הרכב מוזיקלי קטן יחסית, הכולל קבוצה קטנה של נגנים/זמרים (לרוב שלושה עד שמונה).
קיימים הרכבים רבים בשילובים שונים ומגוונים; עם זאת, במוזיקה הקלאסית נשתרשו כמה הרכבים הנחשבים "מקובלים" כמו רביעיית מיתרים או שלישיית פסנתר.
קטעים מתוך יצירה קולית ארוכה (אופרה, אורטוריה וכיוצא בזה) הכתובים למספר זמרים נקראים "קטעי אנסמבל".
דוגמה ליצירה בהרכב יוצא דופן היא שירי עם של בריו, לסופרן, חליל צד, קלרינט, נבל, צ'לו וכלי הקשה.
במונח "דואט" או "דוּאוֹ" (בעברית, על פי החלטות האקדמיה ללשון העברית: "דּוּאִית" - מן המילה "דּוּ", אך מאוד לא מקובל להשתמש במילה זו) משתמשים בכמה מובנים:
קטע באופרה/אורטוריה/קנטטה לשני זמרים (למשל: "o soave fanciulla" מתוך "לה בוהם" מאת פוצ'יני).
גוף מבצע של לידר המורכב משני אנשים, כאשר הקול מלווה בדרך כלל על ידי פסנתר.
יצירה אינסטרומנטלית הכתובה לשני מבצעים.
דואט הכתוב על פי מבנה הסונאטה (צורת סונאטה כפרק ראשון, נושא ווריאציות וכיוצא בזה) נקרא לרוב סונאטה ולא "דואט".
מרבית הסונאטות לשני מבצעים כוללות פסנתר.
הצורות הנפוצות ביותר הן סונאטה לשני פסנתרים (או פסנתר בארבע ידיים), סונאטה לכינור ולפסנתר, וסונאטה לצ'לו ולפסנתר וסונאטה לכלי נשיפה מעץ (כגון חליל, קלרינט או אבוב.
פאול הינדמית כתב סונאטות למרבית הקומבינציות האפשריות (בכללן קומבינציות לא שגרתיות, כגון סונאטה לטובה ולפסנתר).
שלישייה או "טריו"/"טרצט" - הרכב מוזיקלי של שלושה נגנים או יצירה שנכתבה להרכב מבצע שכזה.
שני סוגי השלישיות הנפוצים: שלישיית המיתרים (כינור, ויולה וצ'לו) ושלישיית הפסנתר (פסנתר, כינור וצ'לו).
יצירות ידועות לשלישיית מיתרים נכתבו על ידי מוצרט, בטהובן, שוברט, שנברג, וברן ושניטקה.
שלישיות פסנתר מפורסמות נכתבו על ידי היידן, מוצרט, בטהובן, שוברט, מנדלסון, שופן, שומאן, סמטנה, ברהמס, סן-סנס, צ'ייקובסקי, דבוז'אק, רחמנינוב, ראוול ושוסטקוביץ'.
עם זאת, נכתבו גם שלישיות להרכבים שונים מאלה: שלישיית הקלרינט המסורתית - קלרינט, צ'לו ופסנתר (דוגמאות ידועות לאלה: שלישיות הקלרינט של בטהובן ושל ברהמס), שלישיות קלרינט בהרכב מעט שונה נכתבו על ידי מוצרט (קלרינט, ויולה, פסנתר, ("שלישיית קגלשטאט") ועל ידי חאצ'טוריאן (קלרינט, כינור, פסנתר).
שלישיית קרן ידועה (קרן, כינור, פסנתר) נכתבה על ידי ברהמס.
שלישייה לחליל, צ'לו ופסנתר נכתבה על ידי ובר.
דבוז'אק חיבר טרצט להרכב של שני כינורות וויולה, פולנק כתב שלישייה לפסנתר, אבוב ובסון, ודביסי חיבר סונאטה להרכב של חליל, ויולה ונבל.
בתקופת הבארוק הייתה מקובלת צורת הטריו סונאטה, לשני כלים וקונטינואו.
תפקיד הקונטינואו היה כתוב בדרך כלל לשני כלים, כך שלמעשה היה מדובר בארבעה כלים.
באך כתב טריו סונאטות על פי כל הכללים לעוגב בלבד, שניגן את כל התפקידים גם יחד.
יצירות אלה מעובדות כיום לביצוע בארבעה כלים.
בין המלחינים שכתבו בצורה זו נודעים גם טלמן, ויוואלדי, קורלי והנדל, בין השאר.
במונח "שלישייה" משתמשים גם לתיאור קטע מוזיקלי לשלושה זמרים מתוך אופרה/אורטוריה.
(למשל: "soave sia il vento" מתוך כך עושות כולן מאת מוצרט).
רביעייה או "קווארטט" - הרכב מוזיקלי של ארבעה נגנים או יצירה שנכתבה להרכב שכזה.
רביעיית המיתרים (רביעיית כלי-קשת) נחשבת להרכב הקלאסי ביותר.
היא מורכבת משני כינורות, ויולה וצ'לו.
הרכב זה של שני כינורות, ויולה וצ'לו נחשב מאוזן מבחינת הפרישׂה ההרמונית של הקולות, אם כי הטסיטורה הממוצעת בהרכב שכזה מעט גבוהה יותר מאשר בפרישׂה מקובלת מקהלתית (כוראלית) של סופרן-אלט-טנור-באס ("SATB").
כתיבה לרביעיות מיתרים מקובלת מאז התקופה הקלאסית במוזיקה (1720-1800 בקירוב).
רביעיות מיתרים ידועות וחשובות נכתבו בין היתר על ידי היידן, מוצרט, בטהובן, שוברט, שומאן, ברהמס, מנדלסון, סמטנה, דבוז'אק, צ'ייקובסקי, בורודין, דביסי, שנברג, ראוול, בארטוק, שימנובסקי, וברן, ברג, פרוקופייב, הינדמית, שוסטקוביץ', בריטן, דיטייה ושניטקה.
רביעיית הפסנתר (פסנתר, כינור, ויולה וצ'לו) - רביעיות פסנתר ידועות נכתבו על ידי מוצרט, מנדלסון, שומאן, ברהמס, סן-סנס, דבוז'אק, פורה וקופלנד.
מלבד רביעיות להרכבים אלו, נכתבו גם רביעיות להרכבים שונים, כגון רביעיית כלי נשיפה מעץ (חליל, אבוב, קלרינט, בסון), רביעיית כלי נשיפה ממתכת (חצוצרה, קרן יער, טרומבון, טובה), ואף הרכבים ספציפיים לצורך יצירה מסוימת, כדוגמת ה"רביעייה לאחרית הימים" מאת אוליבייה מסייאן, הכתובה להרכב של כינור, צ'לו, קלרינט ופסנתר.
בתקופה הקלאסית היה מקובל לכתוב רביעיות לאחד מכלי הנשיפה מעץ ולמיתרים (כינור, ויולה וצ'לו).
דוגמאות מוכרות הן רביעיות חליל של מוצרט והרביעיות לכלי קשת ולאבוב.
במונח "רביעייה" משתמשים גם לתיאור קטע מוזיקלי לארבעה זמרים מתוך אופרה/אורטוריה (למשל: "Bella figlia dell'amore" מתוך "ריגולטו" מאת ורדי).
חמישייה או "קווינטט" - הרכב מבצע של חמישה מבצעים או יצירה מוזיקלית הכתובה להרכב שכזה.
חמישיית פסנתר - פסנתר + רביעיית מיתרים (שני כינורות, ויולה, צ'לו)
(חמישיות פסנתר מפורסמות נכתבו על ידי שומאן, דבוז'אק, ברהמס, פרנק, פורה, אלגר ושוסטקוביץ').
חמישיית קלרינט - קלרינט + רביעיית מיתרים.
(חמישיות קלרינט נודעות נכתבו על ידי מוצרט, ובר, ברהמס ורגר).
חמישיית כלי נשיפה מעץ - חליל, אבוב, קלרינט, בסון וקרן (הקרן אמנם כלי נשיפה ממתכת, אך שולבה בהרכב זה עקב הגוון החם והכהה של צלילה, גוון המתאים יותר לכלי נשיפה מעץ).
(חמישיות נודעות לכלי נשיפה מעץ נכתבו על ידי רייכה, דאנצי, נילסן ושנברג).
חמישיית כלי נשיפה ממתכת- 2 חצוצרות, קרן, טרומבון וטובה.
חמישיית מיתרים מורכבת, לרוב, משני כינורות, שתי ויולות וצ'לו.
(חמישיות מיתרים מפורסמות נכתבו על ידי מוצרט, בטהובן, מנדלסון, ברוקנר, ברהמס ודבוז'אק).
חמישיות החורגות מהמבנה המקובל - חמישיית דג השמך מאת שוברט - חמישיית פסנתר בהּ במקום רביעיית כלי הקשת המקובלת יש כינור, ויולה, צ'לו וקונטרבס.
חמישיית מיתרים בדו מז'ור מאת שוברט - במקום שתי ויולות וצ'לו - ויולה ושני צ'לי.
גם בוקריני כתב חמישיות להרכב זה.
חמישייה לפסנתר ולכלי נשיפה מעץ - שתי חמישיות ידועות נכתבו על ידי מוצרט ובטהובן (לפסנתר, אבוב, קלרינט, בסון וקרן).
חמישייה ידועה של מוצרט בהרכב מעט יוצא-דופן, לקרן, כינור, שתי ויולות וצ'לו.
במונח "חמישייה" משתמשים גם לתיאור קטע מוזיקלי לחמישה זמרים מתוך אופרה/אורטוריה (לדוגמה: "Nel volto estatico" מתוך האופרה "לכלוכית" מאת רוסיני).
שישייה או "סקסטט" - הרכב קאמרי של שישה מבצעים או יצירה שנכתבה להרכב מבצע שכזה.
דוגמה להרכב מקובל של שישיה - שישיית המיתרים (שני כינורות, שתי ויולות, שני צ'לו).
(שישיות מיתרים ידועות נכתבו על ידי ברהמס, דבוז'אק, צ'ייקובסקי ושנברג).
שישייה ידועה להרכב של פסנתר + חמישיית כלי נשיפה מעץ נכתבה על ידי פולנק.
שישייה להרכב יוצא-דופן של פסנתר, כינור ורביעיית מיתרים, נכתבה על ידי ארנסט שוסון.
במונח "שישייה" משתמשים גם לתיאור קטע מוזיקלי לשישה זמרים מתוך אופרה/אורטוריה.
שביעייה או "ספטט" - הרכב קאמרי של שבעה מבצעים או יצירה שנכתבה להרכב שכזה.
שביעיות ידועות (בהרכבים שונים) נכתבו על ידי בטהובן, הומל וסן-סנס.
במונח "שביעייה" משתמשים גם לתיאור קטע מוזיקלי לשבעה זמרים מתוך אופרה/אורטוריה.
שמינייה או "אוקטט" - הרכב קאמרי של שמונה מבצעים או יצירה שנכתבה להרכב שכזה.
שתי השמיניות המוכרות ביותר הן שמיניית המיתרים מאת מנדלסון, והשמינייה מאת שוברט, להרכב מעורב של כלי מיתר וכלי נשיפה.
במונח "שמינייה" משתמשים גם לתיאור קטע מוזיקלי לשמונה זמרים מתוך אופרה/אורטוריה (למשל הפוגה הסופית מתוך "פלסטף" מאת ורדי).
תשיעייה או "נונט" היא הרכב קאמרי של תשעה מבצעים או יצירה שנכתבה להרכב שכזה.
תשיעיות הן יצירות נדירות ביותר, וכיום מוכרות בעיקר תשיעייה מאת המלחין לואי שפור (להרכב מעורב), ותשיעייה מאת קופלנד (לשלושה כינורות, שלוש ויולות ושלושה צ'לי).
הרכב העונה ב-MLS זהו תואר שמוענק ל-11 השחקנים הטובים של השנה ב-MLS.
הפרס ניתן מאז הקמת הליגה ב-1996.
שנהשוערהגנהקישורהתקפה1996 מרק דוד, דאלאס לאונל אלברס, דאלאס ג'ון דויל, סאן חוזה רובין פרייזר, לוס אנג'לס מאוריסיו סיינפואגוס, לוס אנג'לס רוברטו דונדוני, מטרוסטארס מרקו אצ'ווארי, די.סי.
יונייטד פרקי, קנזס סיטי קרלוס ולדרמה, טמפה ביי אדוארדו הורטדו, לוס אנג'לס רוי לסיטר, טמפה ביי1997 ברד פרידל, קולומבוס ג'ף אגוס, די.סי.
יונייטד תומאס דולי, קולומבוס ריצ'רד גוף, קנזס סיטי אדי פופ, די.סי.
יונייטד מרק צ'ונג, קנזס סיטי מרקו אצ'ווארי, די.סי.
יונייטד פרקי, קנזס סיטי קרלוס ולדרמה, טמפה ביי רונלד סריטוס, סאן חוזה חיימה מורנו, די.סי.
יונייטד1998 זאק תורנטון, שיקגו תומאס דולי, קולומבוס רובין פרייזר, לוס אנג'לס לובוש קוביק, שיקגו אדי פופ, די.סי.
יונייטד כריס ארמאס, שיקגו מאוריסיו סיינפואגוס, לוס אנג'לס מרקו אצ'ווארי, די.סי.
יונייטד פיטר נוואק, שיקגו סטרן ג'ון, קולומבוס קובי ג'ונס, לוס אנג'לס1999 קווין הארטמן, לוס אנג'לס ג'ף אגוס, די.סי.
יונייטד רובין פרייזר, לוס אנג'לס לובוש קוביק, שיקגו כריס ארמאס, שיקגו מאוריסיו סיינפואגוס, לוס אנג'לס מרקו אצ'ווארי, די.סי.
יונייטד אדי לואיס, סאן חוזה סטיב ראלסטון, טמפה ביי חיימה מורנו, די.סי.
יונייטד אדי פופ, מטרוסטארס כריס ארמאס, שיקגו דמרקוס ביסלי, שיקגו מרק צ'ונג, קולורדו לנדון דונובן, סאן חוזה פרקי, קנזס סיטי ג'ון ספנסר, קולורדו אנטה ראזוב, שיקגו2004 ג'ו קנון, קולורדו ג'ימי קונרד, קנזס סיטי רובין פרייזר, קולומבוס ראיין נלסן, די.סי.
יונייטד אדי פופ, מטרוסטארס אדי גייבן, מטרוסטארס אמאדו גווארה, מטרוסטארס רוני אובראיין, דאלאס קרי זבאנין, קנזס סיטי בריאן צ'ינג, סאן חוזה חיימה מורנו, די.סי.
יונייטד2005 פאט אונסטאד, סאן חוזה דני קליף, סאן חוזה ג'ימי קונרד, קנזס סיטי כריס אלברייט, לוס אנג'לס קלינט דמפסי, ניו אינגלנד דוויין דה רוסאריו, סאן חוזה כריסטיאן גומס, די.סי.
יונייטד שאלרי ג'וזף, ניו אינגלנד רוני אובראיין, דאלאס חיימה מורנו, די.סי.
יונייטד טיילור טוולמן, ניו אינגלנד2006 טרוי פרקינס, די.סי.
יונייטד ג'ימי קונרד, קנזס סיטי חוזה בורסיאגה ג'וניור, קנזס סיטי ריקרדו קלארק, יוסטון קלינט דמפסי, ניו אינגלנד כריסטיאן גומס, די.סי.
יונייטד דוויין דה רוסאריו, סאן חוזה ג'סטין מאפ, שיקגו חיימה מורנו, די.סי.
יונייטד ג'ף קאנינגהאם, סולט לייק2007 בראד גוזאן, צ'יבאס ארצות הברית ג'ונתן בורנשטיין, צ'יבאס ארצות הברית מייקל פארקהרסט, ניו אינגלנד אדי רובינסון, יוסטון גיז'רמו בארוס שלוטו, קולומבוס דוויין דה רוסאריו, יוסטון כריסטיאן גומס, די.סי.
יונייטד שאלרי ג'וזף, ניו אינגלנד בן אולסן, די.סי.
יונייטד חואן פבלו אנחל, ניו יורק לוסיאנו אמיליו, די.סי.
יונייטד לנדון דונובן, לוס אנג'לס ברק שאה, דאלאס תיירי הנרי, ניו יורק כריס וונדולובסקי, סן חוזה2012 ג'ימי נילסן, קנזס סיטי ויקטור ברנרדס, סן חוזה מאט ביזלר, קנזס סיטי אורליין קולין, קנזס סיטי אוסוולדו אלונסו, סיאטל לנדון דונובן, לוס אנג'לס כריס פונטיוס, די.סי.
יונייטד מיגל אלמירון, אטלנטה איגנסיו פיאטי, מונטריאול קרלוס ולה, מועדון הכדורגל לוס אנג'לס זלאטן איברהימוביץ', לוס אנג'לס ג'וזף מרטינס, אטלנטה ויין רוני, די.
יונייטד2019 ויטו מאנונה, מינסוטה אייק אופארה, מינסוטה מיילס רובינסון, אטלנטה ווקר צימרמן, מועדון הכדורגל לוס אנג'לס אדוארד אטואסטה, מועדון הכדורגל לוס אנג'לס קרלס חיל, ניו אינגלנד מקסימיליאנו מוראלס, ניו יורק סיטי אלחנדרו פוצואלו, טורונטו זלאטן איברהימוביץ', לוס אנג'לס ג'וזף מרטינס, אטלנטה קרלוס ולה, מועדון הכדורגל לוס אנג'לס
שחקןמס' הופעות לנדון דונובן7 דוויין דה רוסאריו6 רובין פרייזר5 חיימה מורנו כריס ארמאס אדי פופ4 פרקי מרקו אצ'ווארי ג'ימי קונרד עומאר גונסאלס שאלרי ג'וזף רובי קין צ'אד מרשל
יונייטד28שיקגו פייר23קנזס סיטי וויז/קנזס סיטי וויזרדס/ספורטינג קנזס סיטי22ניו יורק/ניו ג'רזי מטרוסטארס/ניו יורק רד בולס20סן חוזה קלאש/ארת'קווייקס16דאלאס ברן/דאלאס14קולומבוס קרו14ניו אינגלנד רבולושן13טורונטו8קולורדו ראפידס7יוסטון דינמו7טמפה ביי מיוטיני7אטלנטה יונייטד6מיאמי פיוז'ן6סיאטל סאונדרס6פורטלנד טימברס5ריאל סולט לייק5צ'יבאס ארצות הברית4מועדון הכדורגל לוס אנג'לס4מונטריאול אימפקט4ניו יורק סיטי3מינסוטה יונייטד2פילדלפיה יוניון2ונקובר וייטקאפס2
הרישיון לשימוש חופשי במסמכים של גנו הוא רישיון מבית היוצר של גנו, המגן על זכויות היוצרים של יצירה כלשהי בצורה שונה ו"חופשית" יותר מזכויות היוצרים הסטנדרטיות, ובכך למעשה מסומנת יצירה זו כ"תוכן חופשי".
מטרת הרישיון היא להגדיר מדריך, ספר או מסמך תפקודי ושימושי כלשהו כחופשי, כלומר: להבטיח לכל אחד את החופש לשכפל ולהפיץ את המסמך, עם או בלי שינויים, למטרות רווח או שלא למטרות רווח (אך תוך עמידה בתנאי הרישיון).
מטרה נוספת של רישיון זה היא לשמור על זכותם של הכותבים והמוציא לאור לקבל הכרה והערכה בעבודה שעשו, מבלי להטיל עליהם את האחריות לשינויים שנעשו על ידי אחרים.
בשנות ה-2000 נודע הרישיון בשל השימוש בו על ידי קרן ויקימדיה ברוב מיזמיה (ובכללם ויקיפדיה); כל תרומה לוויקיפדיה (מלבד חלק מהתמונות) שוחררה תחת רישיון זה עד ליום 15 ביוני 2009. החל מיום זה חלק מהתרומות זמינות תחת רישיון GFDL ואילו הרוב מפורסם תחת רישיון של Creative Commons.
ב-2018 הוחלט שהחל מ-14 באוקטובר אותה שנה, לא ניתן יהיה להעלות למיזם "ויקישיתוף" קבצים המוגדרים כבעלי רישיון זה בלבד (ניתן יהיה להעלות קבצים ברישיון GFDL בתנאי שלצידו יוצג רישיון נוסף הקביל במיזם).
זאת למעט טקסטים, סמלילים וצילומי מסך, שמקורם בתוכנות ברישיון GFDL.
הרכבה היא פעולה בה מרכיבים ענף אשר מצויים עליו אברי ריבוי (כגון עיניים), על ענף ממין אחר, מאותה משפחה של צמחים.
הענף העליון - נקרא רוכב.
הענף שעליו מרכיבים - נקרא כנה.
הרוכב המורכב על הכנה מתאחה עמה, והופך להיות כאחד הענפים של הגזע.
פעולת ההרכבה נפוצה במיוחד בקרב עצים, ועצי פרי בפרט, ובנוסף במינים חד-שנתיים שונים לרבות ירקות.
שימוש נפוץ של הרכבה הוא כדי לתת לצמח תכונות שתלניות טובות יותר, ופירות בעלי תכונות רצויות.
בצמח המורכב ("התוצר הסופי"), יהיו תכונות הפרי כשל פירות הרוכב, ותכונות העמידות של הצמח בקרקע, כגון עמידותו למחלות ולמזיקים, כושרו לקלוט חמרי מזון ומים מן האדמה, ועמידותו לתנאי קרקע שונים - כשל תכונות הכנה.
תכונה חשובה נוספת, שבהן הצמח מושפע מהכנה, היא עוצמת הצימוח וכמות הפרי על העץ.
ההרכבה דורשת התאמה מסוימת בין המינים המורכבים.
במקרה שההתאמה אינה מושלמת, העץ לא יתאחה כראוי, והוא עשוי להישבר עם עליית משקל העץ.
תכונת התאמה זו, הנקראת שארות, היא אחד הגורמים העיקריים בבחירת ה'כנה'.
מינים שונים לחלוטין של צמחים לא ניתנים להרכבה אחד עם השני ולמעשה לא "יתחברו" לעולם.
ה'כנה' היא בדרך כלל מין מיוחד מאותה המשפחה, שהוא בעל תכונות המתאימות להרכבה.
במשפחות צמחים מסוימות, ישנם עשרות כנות שונות המתאימות למיני פרי שונים, ולתכונות קרקע ואקלים שונות.
לעיתים מרכיבים על כנות מזַריעים - שתילים שצמחו מזרעי העץ ולא מענפים.
השימוש העיקרי היום בהרכבות הוא לשתי מטרות:
ייצור שתילים רצויים במשתלות (בעיקר עצי פרי ושתילי ירקות).
החלפות זן, מחליפים זנים שכבר היו ישנים בשוק, בזנים חדשים ומבוקשים.
בדרך כלל ההרכבה מתבצעת במשתלה, אך אפשר להרכיב גם על עץ בוגר במטע, בדרך כלל כשמתעורר צורך להחליף זן במטע, או לרענון עצים מבוגרים שתנובתם ירדה.
ההרכבה על עצים בוגרים נעשית בעיקר באביב כשהעץ מתעורר מתרדמת החורף.
למעשה אין הגבלה היום כמעט על מועדי ההרכבה, והכל תלוי בסוג העץ.
הדרים נוהגים להרכיב באביב, נשירים נוהגים להרכיב עם ההתעוררות סמוך לט"ו בשבט, מנגו, אבוקדו ועצים סוב טרופיים מרכיבים בקיץ.
ישנן מספר שיטות הרכבה, הנפוצות ביותר הן:
הרכבת סדק - סודקים את הכנה, נועצים בסדק רוכב אחד, שבסיסו חתוך בצורת האות v.
שיטה זו היא הנפוצה ביותר בהרכבה על עצים צעירים.
שיטה זו מוצלחת במיוחד בהרכבת עצי פרי סובטרופיים וטרופיים והיא ניתנת ליישום גם על ענפים לא מעוצים לחלוטין - כלומר הענפים הצעירים והרכים ביותר.
הרכבת סדק ניתנת ליישום על כל ענף שעוביו לא עולה על סנטימטר וחצי.
הרכבת ראש - בניגוד להרכבת סדק, הרכבת ראש נעשית על ענפים מעוצים בלבד.
את הרוכבים חותכים בצורה זהה להרכבת הסדק, אולם מיקום ואופן נעיצתם בכנה שונה.
בהרכבת ראש נועצים את הרוכבים בין ה"קליפה" ל"עצה".
(לכן נדרש ענף מעוצה, בעל קליפה הניתנת להפרדה מעצה).
הרכבת ראש תיעשה על ענפים מעוצים בעובי מינימלי של סנטימטר וחצי.
הרכבת כתר - למעשה זו הרכבת ראש.
ההבדל הוא שבהרכבת כתר מרכיבים יותר מרוכב אחד.
הרכבת כתר ניתנת ליישום רק על ענפים עבים (לפחות שני סנטימטרים).
וכלה בענפים בוגרים בעובי 40 סנטימטרים ויותר.
הרכבת אומגה - בוחרים כנה ורוכב בעלי אותו עובי, חותכים אותם בצורת האות Ω על ידי מכונה מיוחדת, כשחיתוך הרוכב בולט, וחיתוך הכנה שקוע.
מכניסים את בליטת הרוכב בשקע שבכנה (ישנן מכונות שחותכות ומכניסות בו זמנית), וקושרים.
הרכבה זו משמשת בעיקר להרכבת גפנים, במשתלה.
הרכבת עין - קיימים שני סוגים של הרכבת עין.
"הרכבת טלאי" - מקלפים חלק מקליפת הכנה בצורת ריבוע, ומחליפים אותה בריבוע תואם שנחתך מענף רוכב, המכיל עין בודדת.
"הרכבת צ'יפ" - חותכים חתיכה שלמה מהרוכב המכילה עין אחת, ומחדירים אותה לכנה.
הרכבת עין נחשבת לקשה יותר.
הרכבת אלכסון - חוטבים את הכנה והרוכב באלכסון, מצמידים וקושרים.
בדומה להרכבת סדק, הרכבת זו ניתנת ליישום על ענפים דקים בלבד.
הרכבת אלכסון אינה מומלצת, מאחר שהרכבת סדק מוצלחת יותר.
הרכבת צד - הרוכב נחתך באופן זהה להרכבת סדק, ונתחב לחתך אלכסוני הנעשה בכנה.
יתרון משמעותי בהרכבה מסוג זה הוא שההרכבה לא דורשת לחתוך לשתיל את עליו וענפיו המקוריים (דבר העשוי להרוג את השתיל).
סוג אחר של הרכבה הוא הרכבת תמך.
הרכבת תמך משמשת בעיקר במקרים שגזע העץ נחלש, עקב מחלה או כרסום.
במקרה כזה, נוטעים שתיל נוסף סמוך לגזע העץ הבוגר ומכניסים את קצהו העליון תחת קליפת העץ הבוגר.
לאחר זמן, יעשה השתיל הצעיר לגזעו העיקרי של העץ.
לאחר ההרכבה יש לקשור את הכנה לרוכב, ולכסות את המקומות החשופים בעץ בחומר הנקרא כופר.
הכופר נמס בחום, והוא מיושם כשהוא חם אך לא רותח.
בסוגים מסוימים של כופר, ישנם חומרים המזרזים את האיחוי וההשרשה ומעכבים את צימוח הענפים, כדי שיהיה לעץ זמן וכוח להתאחות.
פאראפילם (parafilm) הוא חומר נמתח העשוי משעווה הנפוץ מאוד בהרכבות כיום.
את הרוכבים מצפים בסרטי פאראפילם.
לאחר שפורצות עיני הרוכב, הן מבקיעות לעצמן דרך מבעד לפאראפילם.
הפאראפילם תורם להצלחת הרכבה, בכך שהוא מעין "כלוב ללחות", הוא מאפשר כניסת אוויר, אך מונע מאדי המים לצאת, ולכן לא מאפשר לענף להתייבש.
ענף העטוף כיאות בפאראפילם, יוכל להישאר בחיים שבועות רבים.
הדבר מאפשר להרכבה לפרוץ גם לאחר שלושה חודשים ויותר.
מניחים שטכניקת ההרכבה פותחה במרכז אסיה בטווח הזמן שבין סוף האלף השלישי לבין האלף הראשון לפני הספירה, אך טרם הוברר היכן ומתי בדיוק.
השימוש בטכניקת ההרכבה תרם להאצת תהליך הביות של עצי פרי, וכלל כניסה של מגוון עצים מהשלב השני של הביות.
למשל, עצים ממשפחת הוורדיים, אשר קודם לכן, כתוצאה מריבוי מזריעים בלבד הניבו פירות בלתי צפויים באיכותם, מתיקותם וגודלם.
השימוש בהרכבה גם האיץ את המעבר של עצי פרי מתורבתים ממרכז אסיה לאירופה, באמצעות היוונים והרומאים, אשר הפיצו את הטכניקה ושיכללו אותה.
על פי התורה, אסור להרכיב מינים שונים זה מזה אחד על השני.
עם זאת, מותר להרכיב שני זנים מאותו מין, וההרכבה מנויה ביחד עם הנטיעה וההברכה כדרכים להכנת עץ חדש, במסכת שביעית.
היבט נוסף בהלכה להרכבה, הוא היחס לפירות האילן המורכב האם הם מוגדרים כפירות הכנה או כפירות הרוכב או כפרי משותף של שניהם.
לשאלה זו השלכה הלכתית על דינו של אתרוג מורכב בארבעת המינים.
חז"ל מנו צמחים שמותר להכליאם או להרכיבם אלו באלו, ואחרים שאסורים.
מתוך דבריהם ניכר שפעולות ההרכבה והנטיעה של צמח אחד בצמח אחר היו נפוצות, גם בצורות שאינן נוהגות כיום בחקלאות המודרנית.
חז"ל אסרו על הרכבה של צמחים מסוימים, למשל, .
הם התירו מינים קרובים הראויים להרכבה אלו באלו, למשל, .
באופן זה הוא מסביר את הנבואה בפרק ל"ז על היחס בין ממלכות יהודה וישראל.
תיאורים של פעולות הגיזום וההרכבה מוצגים לעיתים קרובות בפסיפסים מן התקופה הביזנטית, מארץ ישראל ומחוצה לה.
איורי הפסיפסים מציגים רמה גבוהה של השתקפות המציאות החקלאית בפסיפסים ודיוק בהעברת הפרטים דרך האומנות החזותית.
באמצעות הפסיפסים מתבררת התאימות בין המידע החקלאי המפורט אצל סופרים יווניים ורומיים והמוזכר במקורות חז"ל, לבין התיאורים הללו.
תיאורים מרשימים של הרכבה עוצבו בפסיפסים: סאן-רומיין א-גאל מצרפת; בית דיוניסוס מפאפוס שבקפריסין; פסיפס הציידים העירומים מבית חג הנילוס מציפורי; סצנת עקדת יצחק בבית הכנסת של בית אלפא; הכנסייה ביזנטית ליד כיסופים.
"הרכב מדלפוי" או "הֶנִיוֹכוֹס" ("אוחז המושכות"; בתעתיק לטיני: Hêniokhos) הוא פסל יווני עשוי ברונזה משנת 474 לפנה"ס.
זוהי אחת הדוגמאות היפות והבולטות לפיסול יווני בברונזה מהתקופה הקלאסית.