tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על פי החוק האמור, בריונות על רקע מגדרי מוגדרת כ"כל מעשה המשפיל או מדיר אדם על בסיס נטייה מינית וזהות מגדרית נתפסת או ממשית (SOGI)".
באירופה, פועלות העמותות סטונוול ו-Anti-Bullying Network שפועלות בבריטניה, והארגון Russian LGBT Network שפועל ברוסיה.
בארצות הברית בולט פרויקט It Gets Better, בו ידוענים ולהט"בים מן השורה מייצרים סרטוני יוטיוב ומשתפים מסרים של תקווה לבני ובנות נוער להט"בים.
הארגון עובד עם ארצות הברית, פרויקט טרוור ו-GLSEN.
קואליציית בתי הספר הבטוחים מספקת משאבים למורים ולתלמידים למקרה של בריונות.
Egale Canada עובדת עם להט"בים קנדים.
בברזיל, הקבוצה הגאה של באהיה מספקת תמיכה.
להט"בים דרום אפריקאים יכולים לפנות לנציבות זכויות האדם של דרום אפריקה.
בריונים: איך עובדת תרבות ההשתקה של השמאל , הוא ספר עיון פובליציסטי מאת העיתונאי האמריקאי בן שפירו.
המהדורה העברית יצאה לאור בהוצאת סלע מאיר, בצירוף הקדמה מאת אראל סג"ל.
הספר מתייחס לחברה האמריקאית בתקופת הקדנציה הראשונה של נשיא ארצות הברית ה-44 ברק אובמה.
הוא יצא לאור בארצות הברית בדצמבר 2012. בישראל יצא לאור ב-2019.
הספר מורכב משבעה פרקים, המתארים את תפיסת המחבר:
בריונים ממוסדים - איך השמאל הפוליטי (לפי דבריו) השתלט על כל מוקדי הכוח הממסדיים, ביניהם: איגודי העובדים, העיתונאות, הוליווד, האוניברסיטאות, ובתי המשפט.
בריונים אנטי-פטריוטים - איך השמאל הפוליטי מקריב את מדינתו.
בריוני גזע - איך ברק אובמה מנצל את היותו אפרו-אמריקאי.
בריוניות מעמדית - איך השמאל הפוליטי מגדיל את הפער בין המעמדות העשירים לבין המעמדות העניים.
בריוני מין - איך השמאל הפוליטי מתנהג בצורה גזענית נגד נשים (שוביניסטית).
בריונים ירוקים - איך השמאל הפוליטי מרמה את האזרחים בטענה של "זיהום".
בריונים חילונים - איך השמאל הפוליטי גורם לכפייה חילונית.
הספר נחתם בסוף דבר - סיכום ומבט לעתיד.
כיצד השמאל הקיצוני מסמן סממנים ימניים במוקדי הכוח ומשמיד אותם?
מהן הטקטיקות בהן עושים שימוש הפרוגרסיבים בוויכוח עם השמרנים?
איך ימנים ידעו שפעלו נכון בזירה הציבורית?
איך התנהלותו של ברק אובמה תואמת את התזה המרכזית בספר?
בספר טוען שפירו שהשמאל הפך לבריון אלים שמטרתו להשתיק את מי שלא חושבים כמוהו, לעצב את דעת הציבור, לשלוט בשיח הפוליטי ולהפוך את המושג ימני למילה נרדפת לשוביניסטי, גזעני, הומופובי, פריבילגי ובלתי כשיר מוסרית.
בריון אלן הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדות הרכז והקלע בהפועל חיפה.
ב-14 באוגוסט 2016, חתם אלן בנימבורק הצ'כית.
הוא העמיד שם ממוצעים של 13.9 נקודות ו-3.1 אסיסטים ב-42 משחקי ליגה.
ב-18 ביוני 2017, חתם אלן במועדון הכדורסל אולדנבורג מהליגה הגרמנית.
ב-12 בדצמבר 2017 עזב אלן את אולדנבורג וארבעה ימים לאחר מכן, הוא חתם במועדון הטורקי פינאר קרשיאקה.
ב-30 ביוני 2018, חתם אלן במועדון האיטלקי, ברשיה לאונסה.
ב-20 בדצמבר 2018, חתם אלן בפלקנסטרו רג'אנה.
ב-14 באוגוסט 2019, חתם אלן במועדון הכדורסל זאדאר.
הוא קלע שם 18 נקודות בממוצע למשחק.
ב-9 באוקטובר 2020, אלן חזר לגרמניה וחתם בלובן בראונשווייג.
ב-2 באוגוסט 2021, חתם אלן בהפועל אילת מהליגה הישראלית.
בריז'יט מולר ג'ורדן הייתה אנתרופולוגית אמריקאית ילידית גרמניה.
היא עסקה בעיקר בתרבות הילודה במקומות שונים בעולם.
ספרה: "לידה בארבע תרבויות: מחקר חוצה תרבויות על ילודה במקסיקו, הולנד, שוודיה וארצות הברית" זכה בפרס על שם מרגרט מיד בשנת 1980.
ג'ורדן נולדה וגדלה בפסאו, במחוז בוואריה בגרמניה, במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוריה היו גרטרוד פרנק מולר וג'וסף קארל מולר.
בשנת 1958 היא הגיעה לארצות הברית לאחר שהתחתנה עם חייל אמריקאי שהיה מוצב בגרמניה.
ב-1971 סיימה לימודי תואר ראשון ושני באנתרופולוגיה באוניברסיטת המדינה של קליפורניה בסקרמנטו.
ב-1975 קיבלה דוקטורט באנתרופולוגיה ומדעי החברה באוניברסיטת קליפורניה באירוויין.
היא הובילה מספר קבוצות מחקר וקידמה שימוש בטכנולוגיה מתקדמת במחקר אנתרופולוגי.
במקביל, היא למדה מדעי המחשב וחקרה את ההשפעה של אינטליגנציה מלאכותית על אנתרופולוגיה לאורך הקריירה שלה.
בשנת 1958 היא התחתנה עם ריצ'רד ג'ורדן, ונולדו להם שלושה ילדים: ויין, סוזן, קימזי.
עשר שנים לאחר חתונתם, בריז'יט וריצ'רד התגרשו, והיא נישאה בשנית לרוברט אירווין.
ג'ורדן נפטרה ב-24 במאי 2016, בביתה, בגיל 78 בעקבות מחלת הסרטן שבה התעקשה לטפל "בתנאים שלה": היא דחתה טיפול רפואי ובחרה להישאר כמה שיותר פעילה ועובדת לפני מותה.
בתזה שלה ("דיפוזיה, מודלים וניתוח מחשבים: הדמיה של התפשטות החידושים") חקרה ג'ורדן את השימוש בסימולציות מחשב וניצולן למען אנתרופולוגיה.
לאורך כל הקריירה שלה היא שמרה על קשר עם חוקרים המתעסקים במחשבים, במידע, ובאינטליגנציה מלאכותית, בניסיון להבין את הממשק בין תחומים אלו לאנתרופולוגיה, ולבחון כיצד טכנולוגיה יכולה להשפיע על מחקר אנתרופולוגי.
במסגרת עבודת הדוקטורט שלה חקרה ג'ורדן אתנומתודולוגיה, ניתוח שיחה ואת חקר המחשבה והקוגניציה האנושית באמצעות סיטואציות יום-יומיות.
במהלך הדוקטורט היא גם עבדה עם פרופסור בשם ג'ון סילי בראון.
יותר מאוחר בחייה היא ויתרה על עמדתה באוניברסיטת מישיגן כדי לעבור לחקור איתו במעבדות המחקר של מרכז המחקר פאלו אלטו.
שלוש שנים לאחר קבלת הדוקטורט שלה, ג'ורדן הוציאה את ספרה הראשון: "לידה בארבע תרבויות: מחקר חוצה תרבויות על ילודה במקסיקו, הולנד, שוודיה וארצות הברית".
לספר יצאו מספר גרסאות חדשות, האחרונה שבהן התפרסמה ב-1993. בספר, ג'ורדן טוענת כי לידה היא דבר המשתנה בהתאם לתרבות, והיא מציגה דרך אלטרנטיבית ללמוד ולדעת על לידה, שאינה הדרך ה"רשמית"- הדרך הביו-רפואית.
בנוסף ללידה עצמה, ג'ורדן מדברת בספר על החיים המוקדמים של התינוק מן ההיבט התרבותי, ובפרט מתייחסת להיבט של ידע סמכותי- ידע אותו אנו מקבלים מאדם סמכותי או בעל ניסיון, כדוגמת מורה או הורה.
הדרך שבה ג'ורדן הציגה את הקונספט עדיין נמצאת בשימוש על ידי חוקרים בימינו בתחום החקר של מידע וקבלת מידע.
שנתיים לאחר הוצאת הספר, הוא זכה בפרס מרגרט מיד.
לאורך השנים, ג'ורדן עבדה עם חוקרים נוספים כדוגמת לוסי סוצ'מן וג'נט בלומברג במעבדות פאלו, במסגרת ניסיונם להבין את ההשפעות של טכנולוגיה חדשנית על מחקר אנתרופולוגי.
במקביל, ג'ורדן הפכה לחוקרת בכירה במכון לחקר הלמידה בפאלו אלטו גם כן.
כחוקרת מובילה במכון היא צללה לעומקה של למידה בצורה חברתית.
היא הובילה מספר קבוצות מחקר בשלל מחקרים שהובילו לגילויים חדשים.
עיקר מחקרה נעשה בארצות הברית, אף על פי שהיא הקפידה על ביקורים סדירים במקסיקו, שלדעתה היו חשובים למחקרה.
לאורך כל חייה, השפעתה על המחקר האנתרופולוגי והקשר שלו לטכנולוגיה מודרנית הביאו לשינויים עצומים בקהילת המחקר בתחומה.
בריונות בבתי ספר היא תופעה של בריונות אשר מתרחשת במסגרת בית ספר.
בריונות בבתי ספר מתבטאת בהתנהגות אגרסיבית בלתי-רצויה בקרב התלמידים, שכוללת הפגנה של כוח כלפי קורבן אשר נחשב חלש יותר וכרוכה בחוסר איזון של כוח אמיתי או מדומה.
בריונות בבית הספר מתבטאת באלימות פיזית, חברתית או מילולית כלפי האחר.
לתלמידים להט"בים, תלמידים בעלי הורים ברמת השכלה נמוכות יותר, תלמידים אשר נחשבים כפרובוקטיביים או תלמידים אשר נתפסים כפגיעים, יש יותר סיכוי לחוות בריונות.
אלימות פיזית – אלימות אשר כרוכה בפגיעה בגוף או ברכוש של ילדים אחרים, אלימות פיזית כוללת לדוגמה: מכות, צביטות, יריקות, דחיפות, הרס חפצים של ילד אחר, היתקלויות ואף אונס שיכולה להיכלל גם באלימות מילולית ומינית.
אלימות חברתית – אלימות אשר כרוכה בפגיעה בתדמית או ביחסים של ילדים אחרים, כגון: השארת ילד מחוץ למעגל קבוצתי בכוונה, הסטת ילדים אחרים כנגד הקורבן, עידוד ילדים לא להתחבר אל הקורבן, הפצת שמועות על הקורבן, הבכת הקורבן בפרהסיה ועוד.
אלימות מילולית – אלימות אשר כרוכה בפגיעה מילולית כלפי ילדים אחרים שיכולה להתבטא בכתב ובדיבור, כגון: הקנטה, קריאה בשמות גנאי, קריאת הערות מיניות, התגרות, איומים ועוד.
אלימות מינית – אלימות אשר כרוכה בנגיעה במקומות אינטימיים כנגד רצונם של הקורבנות, מציצנות, הפעלת לחץ על הקורבן לחשיפת איבריו האינטימיים, הפשטה בכוח וכולי.
הרוב מאמינים כי אלימות מינית היא "מצבים שבהם תלמיד או תלמידה חשופים להצקה פיזית או להצקה מילולית-נפשית, בתחום המיני", אך בנוסף לכך, יש הטוענים כי קשה להגדיר פגיעה מינית ככל שהפער הגילי בין הילדים קטן וההתנהגות פולשנית פחות ותוקפנית פחות.
בריונות נחשבת על ידי חלק מהאנשים כקשורה לחוסר איזון כוחות בין הבריון לקורבן.
לבריון יש סמכות וכוחניות יתר על פני האחר בשל גורמים כמו גודל, מין או גיל.
בנים נוטים להציק לבני גילם עקב חולשה פיזית אשר נתפסת אצלם, מזג קצר, הצורך להתאים את עצמם לקבוצת עמיתים או עקב הלבוש של הקורבן.
בריונות בקרב בנות שונה, היא מתמקדת יותר במראה פיזי, בגורמים רגשיים או בגורמים לימודיים.
בריונים נוטים להציק לאנשים בעלי ליקויים פיזיים, כגון ליקויים בדיבור (למשל גמגום).
רוב המגמגמים חווים מידה מסוימת של בריונות, הטרדה או לעג במהלך שנות הלימודים שלהם הן מצד עמיתים והן מצד מורים שאינם מסוגלים להכיל את מצבם.
על פי סטטיסטיקות של הרשות הממשלתית NCES, אחד מתוך חמישה ילדים בבתי ספר חווים בריונות (20.2%).
בנוסף נטען שיש מעט יותר תלמידות מאשר תלמידים אשר מדווחת על הצקות ובריונות בבית הספר (24% נשים נגד 17% גברים).
ב-2005, אחוזי הבריונות היו כ-28% שעל פי הסטטיסטיקות כיום הן 20.2%, מה שמעיד על הפחתה בכמות הבריונות בבתי הספר.
49.8% מצעירים בגילאי 9 עד 12 אמרו כי חוו בריונות בבית הספר, ו-14.5% מהם שיתפו כי חוו בריונות באינטרנט.
על פי סטטיסטיקות שונות אשר נערכו בתחילת שנות ה-2000, נראה כי בממלכה המאוחדת 10 עד 12 ילדים מתאבדים בשנה עקב חרם קבוצתי בבית ספרם, והסיבה העיקרית להתאבדות היא עקב חוסר במענה מצד המורים וחברי הצוות של מסגרות חינוכם.
משנת 2000 עד שנת 2008, היו 176 מקרים של התאבדויות של ילדים בגילאי 10 עד 14 עקב חרם בוודאות, עם זאת, ככל הנראה שיש יותר, אך לא ידוע בוודאות אם יש קשר בין התאבדותם לחרם אשר עברו.
על פי נתונים, התאבדויות עקב חרם בארצות הברית היא אחד מחמשת המניעים העיקריים מהם ילדים ונערים מתאבדים.
צוין בנוסף כי לאינדיאנים אמריקאים יש סיכוי של פי שניים להתאבד עקב חרמות.
מ-1999 עד 2005, כמות ההתאבדויות של ילידי אלסקה הייתה פי 3 וחצי משל כל שאר אוכלוסיות ארצות הברית.
גם בארצות הברית בדומה לשאר מדינות העולם, ילדי ונערי קהילת הלהט"ב חווים יותר בריונות מאשר שהטרוסקסואלים חווים.
קהילת הלהט"ב במדינה נמדדת בכ-4.5% מהאוכלוסייה הכללית, אך הם חווים בריונות יתר.
ה-FBI מצא כי 1,445 היו קורבנות לשנאה ולחרם עקב נטייתם המינית בשנת 2018. 215 נוספים היו קורבנות לחרם עקב הגדרת מגדרם.
ולמעלה מ-70% מתקיימים במסגרת חרמות במסגרות חינוך.
ב-2017 ארגון YRBS מצא כי יש פי 2 יותר סטודנטים מקהילת הלהט"ב אשר מאוימים או נפגעים מנשק חם או מסכינים מאשר סטונדטים סטרייטים (9.4% לעומת 5.4%).
בנוסף, יותר ילדים ונערים להט"בים פרשו ממסגרת חינוכם במהלכה עקב הרגשת אי בטיחות במסגרת בה למדו (10% לעומת 6.7%).
מנתונים שונים, עולה כי שיעור המדווחים על חרם בבתי ספר בישראל בשנת 2015 הוא כ-6 אחוזים מכלל התלמידים, וביותר מ-60% מהכיתות, דיווח תלמיד אחד לפחות כי הוחרם בחודש האחרון.
חרמות שכיחים יותר במסגרות לימוד ערביים, שם כ-11% מכלל התלמידים מדווחים כי הוחרמו.
בדומה לשאר העולם, גם בישראל, שיעור הילדים שסובלים מחרמות או מבריונות יורד ככל שגיל התלמידים עולה.
כך עולה מדיווח שבו נראה כי סכום התלמידים שחווים בריונות בכיתה ה' הוא כ-7.0% ובכיתה ט' הוא כ-4.9%.
המגזר המוחרם ביותר בישראל הוא המגזר הבדואי, בו כ-15.3% מהתלמידים דיווחו כי חוו חרם.
הפערים האלו ככל הנראה נובעים מפערים כלכליים, ומחוסר השכלה.
לבריונות בכלל ולבריונות בבתי ספר בפרט, יש השפעות מזיקות וארוכות טווח.
ילדים שחוו בריונות נוטים לחוות דיכאון, חרדה חברתית, חוסר ביטחון עצמי, רמות ריכוז נמוכות, סירוב להשתתף בפעילויות חברתיות, לחץ, נטייה למחלות, הפרעות נפשיות ואף יכולה להוביל לקורבן לשים קץ לחייו.
בטווח הארוך, הקורבן עלול להרגיש חוסר ביטחון מובהק, חוסר אמון, להפגין רגישות קיצונית או ערנות יתר, לפתח מחלות נפש כמו הפרעת אישיות נמנעת או הפרעת דחק פוסט-טראומטית (PTSD), או לפתח מחלות אחרות.
הם עשויים גם לרצות נקמה, מה שיכול להוביל אותם להציק לאחרים.
חרדה, דיכאון ותסמינים פסיכוסומטיים, שכיחים הן בקרב בריונים והן בקרב קורבנותיהם; ושימוש לרעה באלכוהול וסמים על ידם נראה בדרך כלל בשלב מאוחר יותר בחיים.
ידוע שאנשים הסובלים מדיכאון מרגישים הרבה יותר טוב כשהם מדברים על כך עם אחרים, אך קורבנות של בריונות עשויים לחוש חוסר רצון לדבר עם אחרים על רגשותיהם, מחשש שיציקו להם על כך, מה שעלול להחמיר את הדיכאון שלהם.
בטווח הקצר, עוברי אורח אשר עדים לבריונות עלולים לחוות כעס, פחד, אשמה ועצב.
אם הם עדים לפרקים קבועים של בריונות, הם עשויים להתחיל להפגין את אותם תסמינים כמו הקורבנות עצמם.
אלימות והשפלה בביתי ספר תיכון היא מוטיב נפוץ מאוד בסרטים, סדרות וקומיקסים המתרחשים בביתי ספר תיכונים בארצות הברית.
לעיתים קרובות הקורבן יהיה גם הגיבור.
כך לדגומה ספיידרמן לפני קבלת כוחות מיוחדים מתואר כקורבן להשפלות מצד חבריו לבית ספר.
דמויות מהסדרה דברים מוזרים חווים אלימות מצד בריונים של השכבה.
הספר קארי של הספר סטיבן קינג מתאר ילדה המותקפת קבוע בידי בני כיתתה.
זה של אותו הסופר מציג קבוצה של ילדים לא מקובלים חברתית, שלחלקם הופכים לקורבנות של לעג ואלימות פיזית מצד ילדים אחרים.
בריהו ארגאווי (נולד ב-28 בפברואר 2001) הוא אתלט אתיופי, סגן אלוף אולימפי (פריז 2024) בריצת 10,000 מטר.
מדליית ארד באליפות העולם עד גיל 20 בריצת 10,000 מטר
באליפות העולם עד גיל 20 שנערכה ביולי בטמפרה שבפינלנד זכה ארגאווי במדליית ארד בריצת 10,000 מטר בשיא אישי חדש של 27:48.41 דקות, אחרי רונקס קיפרוטו מקניה (27:21.08 דקות) וג'ייקוב קיפלימו מאוגנדה (27:40.36 דקות).
מדליית כסף במשחקים האולימפיים לנוער
במשחקים האולימפיים לנוער שנערכו באוקטובר בבואנוס איירס שבארגנטינה זכה ארגאווי במדליית כסף בריצת 3000 מטר.
באולימפיאדת טוקיו שנערכה ביולי בטוקיו שביפן סיים ארגאווי במקום הרביעי בריצת 10,000 מטר בתוצאה של 27:46.16 דקות.
ב-31 בדצמבר קבע ארגאווי שיא עולם בריצת 5 ק"מ בתחרות שנערכה בברצלונה שבספרד כשקבע תוצאה של 12:49 דקות, שיפור של שתי שניות לשיאו של ג'ושוע צ'פטגאי מאוגנדה.
באליפות העולם באולם שנערכה במרץ בבלגרד שבסרביה סיים ארגאווי במקום 23 בריצת 3000 מטר בתוצאה של 7:58.59 דקות.
באליפות העולם שנערכה ביולי ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית סיים ארגאווי במקום השביעי בריצת 10,000 מטר בתוצאה של 27:31.00 דקות.
באליפות העולם שנערכה באוגוסט בבודפשט שבהונגריה סיים ארגאווי במקום הרביעי בריצת 10,000 מטר בתוצאה של 27:55.71 דקות.
בנוסף, סיים במקום שמיני בריצת 5000 מטר בתוצאה של 13:12.99 דקות.
באולימפיאדת פריז שנערכה באוגוסט זכה במדליית כסף בריצת 10,000 מטר בתוצאה של 26:43.44 דקות, אחרי ג'ושוע צ'פטגאי מאוגנדה (26:43.14 דקות) ולפני גרנט פישר מארצות הברית (26:43.46 דקות).
נהר בְּרִיזְבֵּן (בטורבאל: Maiwar) הוא הנהר הארוך ביותר בדרום מזרח קווינסלנד שבאוסטרליה, והוא זורם דרך העיר בריזבן, לפני שהוא נשפך לתוך מפרץ מורטון שעל ים האלמוגים.
ג'ון אוקסלי, האירופאי הראשון שחקר את הנהר, קרא לו על שמו של מושל ניו סאות' ויילס דאז, סר תומאס בריזבן בשנת 1823. מושבת העונשין של מפרץ מורטון אימצה מאוחר יותר את אותו השם, והפכה לבסוף לעיר הנוכחית בריזבן.
הנהר הוא שפך גאות ושפל והמים מליחים מפיו דרך רוב המטרופולין של בריזבן מערבה עד להר קרוסבי ווייר.
הנהר רחב וניתן לשייט בכל אזור המטרופולין של בריזבן.
הנהר עובר 344 קילומטר (214 מיל) מהר סטנלי.
הנהר נסכר על ידי סכר וויבנהואו, ויוצר את אגם וויבנהואו, אספקת המים העיקרית לבריזבן.
נתיב המים הוא בית גידול לדגי הריאות הנדירים של קווינסלנד, הבקלה של נהר בריזבן (נכחד), וכרישים שוריים.
נוסעים מוקדמים לאורך נתיב המים התפעלו מהיופי הטבעי, הדגים השופעים והצמחייה העשירה לאורך גדותיו.
משנת 1862 נחפר נהר בריזבן למטרות ניווט.
הנהר שימש נתיב שייט חשוב בין בריזבן לאיפסוויץ' לפני שנבנתה מסילת רכבת המקשרת בין העיירות בשנת 1875. עד סוף שנות ה-20, איכות המים בנהר הידרדרה משמעותית.
שיטפונות גדולים מרובים התרחשו בשנת 1893. בשנת 1974, התרחש השיטפון המזיק ביותר שתועד, וגרם לכלי השיט 66,000 טון רוברט מילר (הספינה הגדולה ביותר שנבנתה אי פעם על הנהר) להשתחרר מהמעגן שלה.
שיטפונות גדולים אחרים התרחשו בינואר 2011 ובפברואר 2022.
מתקני נמל נרחבים נבנו באיי הדייגים, הידועים כיום בשם הנמל של בריזבן, הממוקם בשפך הנהר במפרץ מורטון.
ישנם 16 גשרים מרכזיים שחוצים את הנהר.
מנהרת קלם ג'ונס, שנפתחה ב-2010, היא המעבר התת-קרקעי הראשון של הנהר לתחבורה בכבישים.
שירותי המעבורת CityCat ו-KittyCat מספקים נוסעים לאורך הגופים הפנימיים של הנהר.
בשנת 1823 קרא ג'ון אוקסלי לנהר על שמו של המושל תומאס בריזבן בזמן שסקר את האזור כדי לאתר יישוב עונשין חדש.
השם הוא ממקור סקוטי, המתוארך לפחות משנת 1643, מאדמות המשפחה שלהם ברותיבריזבן, אברדינשייר.
זהו השם המשמש כעת את ממשלת קווינסלנד.
מאיוואר הוא שמו של הנהר בשפת טורבאל (שפתה של קבוצה אבוריג'ינית ילידת אזור בריזבן).
השם משמש גם עבור ציבור הבוחרים במחוזות בחירה בדרום מזרח קווינסלנד - מחוז הבחירה מאיוואר.
על פי ארצ'יבלד מסטון וטום פטרי בשנת 1901, לעם האבוריג'ינים באזור בריזבן לא היה שם אחד לנהר, אלא הם קראו עם כל שם לנקודות ועיקולים בודדים.
הענפים המזרחיים והמערביים של נהר בריזבן נמצאים בדרך כלל בטווחים שממזרח לקינגרוי.
שני הענפים מתמזגים לאפיק מים אחד מדרום להר סטנלי.
באמצעות הגדרה מודרנית חלופית, המקור ממוקם בחלק העליון של ערוץ עץ התאנה בהרי בוניה, שהם מקורותיו של היובל הארוך ביותר של הנהר ערוץ קויאר.
מים מהנקודה הגבוהה ביותר בנחל נפלו על הרי בוניה, 992 מ' מעל פני הים.
הצומת של נחל קויאר ונהר בריזבן נמצא דרומית לאבוקה ווייל, והנהר עושה את דרכו דרומה על פני עיירות כולל לינוויל, מור וטוגולווה לפני שמצטרף אליו נהר סטנלי, ממש דרומית לסכר סומרסט.
הנהר זורם משם לתוך אגם וויבנהואו, שנוצר על ידי סכר וויבנהואו.
מעבר לסכר, הנהר מתפתל מזרחה, פוגש את נהר ברמר ליד איפסוויץ', ואז עושה את דרכו דרך הפרברים המערביים של בריזבן, כולל ג'ינדלי, אינדורופילי וטוונג.
לאחר מכן, נהר בריזבן זורם על פני רציפים ימיים כולל רציף פינקנבה ורציף פורטסייד, על פני האי בולוור ו"נקודת מטען" דרך נמל בריזבן ולתוך מפרץ ברמבל הדרומי, במפרץ מורטון.
בצד הדרומי של הנהר, מול גרדנס פוינט, נמצאים צוקי קנגורו פוינט; עשויים מסלע געשי מיושן מהטריאס מהרכב ריוליט הנקרא טוף בריזבן.
צוקי קנגורו פוינט נוצרו על ידי פעולת חציבה שעל פי ספר השדה של אלן קנינגהם, התבצעה לפני 1829, כאשר צפה ב"רציף אבן ששימש ככל הנראה להנחתת גושי האבן שהועברו על פני הנהר לבניית מבנים בהתיישבות".
זה היה בקרבת מסוף המעבורת ברחוב אדוארד.
חציבת הסלע הוולקני הזה היוותה חלק מעבודת הפרך שבוצעו על ידי אסירי מושבת העונשין של מפרץ מורטון, אשר לא רק סיפקה לנידונים עונש של עבודת פרך אלא גם סיפקה ליישוב חומר בנייה שימושי.
רבים מהבניינים המוקדמים, כולל חנות הקומיסריאט, בבריזבן נבנו על ידי אסירים באמצעות טוף מהמחצבה הזו.
לאחר סגירת ההסדר העונשי, חכרה משפחת פיטרי את הצוקים וחצבה את הטוף לשימוש בפרויקטי הבנייה שלה, אך בסופו של דבר חציבת החומר הזה הפכה ללא כלכלית ללא עבודתם החופשית של המורשעים.
הסלע הוולקני איגנימבריט שיצר את המצוקים שקע בתקופה הטריאסית לפני כ-220 מיליון שנה.
כיום הם מהווים את גדות נהר בריזבן.
היובלים העיקריים הבאים זורמים לנהר בריזבן מצפון; נחל ארוחת הבוקר, נחל מוגיל ונהר סטנלי.
בצד הדרומי של נחל בולימבה, נחל נורמן נחל אוקסלי, נהר ברמר ונחל לוקייר נכנסים לנהר בריזבן.
גם הנחלים הקטנים הבאים זורמים אל הנהר; נחל קרסברוק, נחל קוייר, נחל קוברלה, נחל הנחש השחור, נחל וולסטון, נחל ווגרו, נחל גודנה, נחל ששת המיילים, נחל פולן פולן ונחל קהולו.
לפני ההתיישבות האירופית, נהר בריזבן היה חשוב מבחינה רוחנית ומקור מזון חיוני עבור העם האבוריג'יני של אנשי טורבאל, בעיקר באמצעות דיג בקטעי הגאות והשפל במורד הזרם.
בנוסף, דיג וחקלאות מקל אש התרחשו בחלק העליון של הנהר, שם היו מים מתוקים, בעונות מסוימות.
ארבעה נווטים אירופאים, כלומר ג'יימס קוק, מתיו פלינדרס, ג'ון בינגל וויליאם אדוארדסון, ביקרו כולם במפרץ מורטון אך לא הצליחו לגלות את הנהר.
חקר פלינדרס התרחש במהלך המשלחת שלו ממפרץ ג'קסון צפונה למפרץ הרווי בשנת 1799. הוא בילה בסך הכול 15 ימים באזור, נגע בוודי פוינט ובמספר נקודות אחרות, אך לא הצליח לגלות את שפך הנהר למרות היו חשדות לקיומו.
זה עולה בקנה אחד עם דיווחים על נהרות רבים אחרים לאורך החוף המזרחי של אוסטרליה, שלא ניתן היה למצוא בחיפושים בכיוון הים אך התגלו על ידי מטיילים בפנים הארץ.
ב-21 במרץ 1823, ארבעה אסירי כרטיס חופשה שהפליגו דרומה מסידני בשליחות עץ לאילווארה, תומאס פמפלט, ג'ון פינגן, ריצ'רד פרסונס וג'ון תומפסון הועפו צפונה בסופה.
הם הלכו 21 יום ללא מים, המשיכו צפונה מתוך אמונה שהם הועפו דרומה, ובמהלכם מת תומפסון.
הם נחתו באי מורטון ב-16 באפריל והגיעו ליבשת בדרום נהר בריזבן.
הם החלו מיד לטייל צפונה כדי לחזור לסידני, עדיין מאמינים שהם נמצאים איפשהו מדרום למפרץ ג'רוויס.
לאחר מכן, הם הפכו לאירופאים הידועים הראשונים שגילו את הנהר, כשהם נתקלו בו איפשהו ליד הכניסה.
הם הלכו במעלה הזרם לאורך גדותיו במשך כמעט חודש לפני שחצו את החצייה הראשונה שלהם בדרך קנואו, הצומת של נחל אוקסלי.
כאן הם גנבו קאנו קטן שהשאירו אנשי טורבאל באזור.
ג'ון אוקסלי היה המודד הכללי של ניו סאות' ויילס, כאשר באותה שנה ובהוראת המושל בריזבן, הוא הפליג לתוך מפרץ מורטון בחיפוש אחר אתר חדש מתאים להקמת מושבת עונשין.
רישום ביומנו של אוקסלי ב-19 בנובמבר 1823 מתאר את פגישתו המפתיעה עם אחד מהספינה הטרופה:
"עקבנו אחרי התכתשות הנקודה בסביבות השעה 5 וצפינו במספר ילידים רצים לאורך החוף לכיוון כלי השיט, בראשם צבע בהיר בהרבה מהשאר.
נדהמנו עד המדרגה האחרונה כשהוא הגיע לצד הכלי לשמוע הוא מברך אותנו באנגלית טובה".
באותה תקופה פמפלט ופינגן גרו עם ילידים ליד האי בריבי.
פרסונס, שהמשיך לנסוע צפונה בחיפוש אחר סידני, נאסף על ידי אוקסלי ב-11 בספטמבר 1824.
ב-2 בדצמבר 1823, אוקסלי וסטירלינג, עם פינגן כמדריך קצת מסויג, נכנסו לנהר והפליגו במעלה הזרם עד גודנה של ימינו.
אוקסלי ציין את שפע הדגים ועצי האורן הגבוהים.
מגלי ארצות אירופיים מוקדמים התפעלו מהיופי הטבעי הרב שהם עדים להם בזמן ששטו במעלה השפל התחתון.
דיווחים של מגלי ארצות אירופיים מוקדמים כמו אלן קנינגהם ואוקסלי מצביעים על כך שיער גשם כיסה בעבר את נהר בריזבן ויובליו העיקריים, במיוחד במישורי השיטפונות הרחבים יותר כמו סנט לוסיה ושבעה עשר מייל רוקס.
באזורי השפלה של החוף צמחו בהרחבה יערות מללוקה באזורי חוף נמוכים ומנוקזים גרוע.
כאשר תואר לראשונה על ידי האירופים, החלקים התחתונים של נהר בריזבן היו מוקפים בפסיפס של יער פתוח, יער סגור ויער גשם.
באותה שנה של 1823 נקרא הנהר על שמו של סר תומאס בריזבן, המושל דאז של ניו סאות' ויילס.
עם הקמת יישוב מקומי ב-1824, חוקרים אחרים כמו אלן קנינגהם, פטריק לוגן ומייג'ור אדמונד לוקייר ערכו משלחות וסקרים במעלה הזרם, ובמאי 1825 עברה מושבת העונשין ממפרץ מורטון ברדקליף בפיקודו של הנרי מילר לנורת' קוארי.
הכניסה לנהר בריזבן נסקרה וסומנה במצופים במאי 1825 על ידי המתב ג'ון מ.
גריי שנשלח מסידני לצורך העניין על ידי המושל סר תומאס בריזבן.
גריי גם העביר את החיילים והאסירים מההתיישבות הראשונה ברדקליף בשלב זה.
הרציפים הפרטיים הקטנים הראשונים נבנו על הנהר בערך בשנת 1848. ומרחצאות הנהר הפופולריים פעם, חסיני כרישים, נבנו לראשונה בשנת 1857 בקנגורו פוינט.
עד 1850, כמעט כל אדמות הסחף העיקריות בעמק נהר בריזבן נכבשו על ידי מתיישבים.
לאורך רוב המאה ה-20 הופצו כמויות גדולות של חול וחצץ משפך הנהר.
מכיוון ששיעור החומרים המופקדים אינו גבוה מזה שהוסר, הנהר פעל כמכרה תת-מימי.
בשנת 1865, משטרת מים הוצבה על סיפון פרוסרפינה, גוש עגן בשפך נהר בריזבן.
בשנת 1866 נבנה שובר גלים במפגש הנהרות ברמר ובריזבן שנועד למנוע מחלוקי אבן לחסום את הגישה לערוץ הסירות של ברמר.
מגדלור ראשון באמצעות נפט נבנה בשנת 1882. האור עם מסגרת הפלדה שימש גם כתחנת איתות מוקדם לנמל.
בפברואר 1896, אחד האסונות הקשים ביותר של הנהר התרחש עם התהפכות המעבורת פרל (שפגעה בשרשרת העוגן של היאכטה הממשלתית לוסינדה) עם אובדן של כ-40 הרוגים.
עד 1928, עקב ההתיישבות המוקדמת של בריזבן, איכות המים הידרדרה עד לנקודה שבה כמה מרחצאות ציבוריים נאלצו להפסיק לשאוב מים מהנהר.
ובכל זאת, אפילו עד שנות ה-30, נאמר שהמים צלולים מאוד, עם דיווחים על אנשים שראו את אפיק הנהר 5 עד 6 מ' (16 עד 20 רגל) מתחת לפני השטח.
שחייה הייתה פעם פופולרית באוקסלי פוינט מתחת לגשר וולטר טיילור.
בנקודת הגאות האמצעית בתקופה האחרונה, הראות הייתה בערך 0.2 מ' (8 אינץ').
ככל שבריזבן גדלה, מצבו של הנהר החמיר עד שבמקרה הגרוע ביותר הוא לא היה יותר מאשר ביוב פתוח ופסולת.
הגדות נוקו מעצים והכנסת בעלי חיים וצמחים שינתה במהירות את האקולוגיה של הנהר לרעתו.
ב-25 במרץ 1941, משט רצון טוב של ארצות הברית הגיע לעיר שעגנה ברציפים לאורך הנהר ובנה את הבסיס הימי בריזבן.
הספינה הגדולה ביותר שנבנתה על הנהר הייתה רוברט מילר.
הבנייה כמעט הושלמה כאשר הספינה במשקל 66,000 טון לא עגנה בשיטפון ב-1974 בבריזבן.
בשנת 1977, המלכה אליזבת השנייה הדליקה את מזרקת היובל המוצבת מול מרכז התרבות של קווינסלנד.
הסילונים דחפו את מי הנהר המוארים עד 75 מטר (246 רגל) באוויר.
המזרקה הצפה טבעה מאוחר ב-31 בדצמבר 1984. שנת 1987 הוכרזה כ"שנת הנהר" על ידי ראש עיריית בריזבן דאז, סאליאן אטקינסון.
במהלך המאה ה-20 הוסרו מהנהר מספיק מכשולים, חול וחצץ כדי שעומק הערוץ שלו יגדיל את זרימת הגאות והשפל במעלה הזרם.
ב-9 באוגוסט 2020, התגלה שגוגל מפות שינתה בטעות את השם של נהר בריזבן לנחל איתקה לאחר תלונה לפיה נחל איתקה נקרא בטעות נהר בריזבן.
נהר בריזבן מוצף לעיתים קרובות, אם כי התרחשותם ועוצמתם של ההצפות פחתו בעקבות בנייתו של סכר וויבנהואו בחלק העליון של הנהר.
שיטפונות בעבר הביאו להעמקה והפחתה בעומק הנהר, ליצירת גדות חול ושרטונים חדשים וכן להגברת הובלת משקעים תלויים ממעלה הזרם.
לפני המצאת טכניקות חפירה מודרניות, המשקעים שהופקדו בהצפה יצרו סכנות לספינות שניווטו בנהר.
אפילו כלי שיט בינוניים כבר לא שטים במעלה נהר בריזבן מעבר להישג ידה של העיר, והחפירה של הגופים העליונים נפסקה, מה שמאפשר לנהר להתאושש באופן משמעותי מהסחף העדין שנעקר ממקומו על ידי מיצוי חצץ וחול.
שיטפונות משמעותיים התרחשו מספר פעמים מאז ההתיישבות האירופית בבריזבן.
נרשמו 12 שיאי שיטפון גדולים (מעל 3.5 מ') במד בריזבן מאז החלו הרישומים ב-1841, כולל:
14 בינואר 1841, עם מפלס הנהר המרבי של 8.43 מ' במד, מפלס השיטפון הגבוה ביותר שנרשם עד כה.
בפברואר 1893, רצף של שיטפונות (8.35 מ' ו-8.09 מ') במשך שבועיים נראתה רמת השיטפונות הגבוהה ביותר שתועדה במרכז העסקים הראשי של בריזבן.
שבעה הרוגים אבדו בקולרי אקליפס בנורת' איפסוויץ' כתוצאה ישירה מההצפה.
עוד כמה אנשים טבעו גם כן.
27 בינואר 1974, השיטפון הגדול ביותר שהשפיע על העיר בריזבן במאה ה-20, עם מפלס של 5.45 מ'.
לאחר הבנייה של סכר וויבנהואו:
להצפות לאורך נהר בריזבן יש פוטנציאל להיות הרסניות, כפי שתועד ב-1974, 2011 ו-2022. בחלק גדול מאורכו של הנהר גדותיו גבוהות יחסית, אך בראשן מישור רחב.
המסלול המתפתל של הנהר אומר שלא ניתן להזרים במהירות את מי השיטפונות ממעלה הזרם לתוך מפרץ מורטון.
לפיכך זרימות גבוהות מהרגיל גורמות למפלסי הנהר לעלות במהירות וברגע שראש הגדות נפרץ מי השיטפונות יכולים להתפשט על פני אזורים רחבים של העיר.
במהלך השנים נעשו עבודות חפירה והרחבה רבות כדי לאפשר לספינות להעביר מטענים לבריזבן וממנה, הנהר אינו חפור עוד.
הנהר שימש כציר חשוב בין בריזבן לאיפסוויץ' לפני שנבנתה מסילת רכבת המקשרת בין העיירות בשנת 1875.  בתחילת 1825 הונחו מצופים לאורך המעבר הדרומי וזמן קצר לאחר מכן הוזמנו הנתבים הראשונים להדריך ספינות שנכנסו ממפרץ מורטון ושירות נוסף למי ששט במעלה הזרם.
196  סירות מעופפות השתמשו במימי הנהר בפיננקבה, לשייט ליעדים מקומיים ובין-לאומיים בשנות ה-30.
עומק הנהר גדל בהדרגה ונקודות צרות התרחבו כדי לאפשר כלי שיט גדולים יותר להיכנס לנהר ובהמשך במעלה הזרם.
מטעמי ניווט ובטיחות, הסלעים של שבעה עשר מייל רוקס הוסרו לחלוטין בשנת 1965 לאחר מספר ניסיונות מוצלחים חלקית בעבר.
גדת הנהר הצפונית בשפך הנהר עברה במהלך השנים פרויקטי שיקום, בעיקר בפרברי המילטון ופיננקבה.
לאחרונה, מתקנים נרחבים עבור נמל בריזבן נבנו באי הדייגים אשר ראה גם אחזור קרקע משמעותי לתוך המפרץ.
חציית נהרות מוקדמת נעשתה באמצעות מעבורות סירות קטנות, החל משנת 1843, ואחריהן מעבורות קיטור.
ב-1865 נבנה מעבר לנהר גשר ויקטוריה הראשון, שנהרס מאוחר יותר בשיטפון.
פרופסור הוקן מאוניברסיטת קווינסלנד (UQ) ערך מחקר בשנת 1914 כדי לזהות את נקודות החצייה העתידיות של הנהר.
מבחינה היסטורית, נהר בריזבן הכיל ברים במעלה הזרם ורדודות והיה לו מגבלת גאות ושפל טבעית של 16 ק"מ בלבד (10 מייל).
מגבלת הגאות והשפל הנוכחית נמשכת כעת 85 ק"מ (53 מיל) במעלה הזרם עקב חפירת ערוץ מתמשכת.
הגשר הראשון שנבנה מעבר לנהר בריזבן היה גשר ויקטוריה המקורי מעץ, שנפתח ב-1865 בין בריזבן לדרום בריזבן.
גשר ויקטוריה הנוכחי מבטון הוא הרביעי שנבנה במקום, הגשר המקורי התמוטט לאחר שקודחים ימיים החלישו את ערימות העצים שלו, והשני נהרס בשיטפון של 1893.
נכון לשנת 2012 חוצים את נהר בריזבן 16 גשרים מרכזיים (המונה את הגשר השני החדש, כיום גשר סר ליאו היילשר), כולל גשר סטורי משנת 1940 וגשרי סר ליאו היילשר בעלי האגרה.
ישנם שני גשרים מרכזיים נוספים במעלה הזרם (מערבה) לבריזבן, על הכביש המהיר ד'אגווילר ועל הכביש המהיר של עמק בריזבן.
מעבורת מוגיל ממשיכה לספק מעבר חצייה לכלי רכב צפונית מזרחית לאיפסוויץ'.
גשר אלברט היה חציית הרכבת הראשונה של נהר בריזבן, שנפתח בשנת 1876. הוא נהרס בשיטפון של 1893 והוחלף בתכנון בן 2 מפתחים שעמיד בפני שיטפונות.
בסמוך לו נבנה גשר שני, שנפתח ב-1957 במקביל להכפלת מסילת הברזל בין תחנת הרכבת של רחוב רומא לתחנת הרכבת של קורינדה.
גשר מריבייל, שנפתח בשנת 1978, מחבר את מערכת הרכבות דרום בריזבן לעיר.
נבנו ארבעה גשרים המשרתים הולכי רגל ואופניים, הם גשר הרצון הטוב וגשר קורילפה באזור העיר, גשר אלינור שונל בין דאטון פארק לסנט לוסיה (שמשרת גם אוטובוסים ציבוריים לקמפוס סנט לוסיה של אוניברסיטת קווינסלנד), וגשר ג'ק פש בין אינדורופילי וצ'למר.
מועצת העיר בריזבן הודיעה על תוכניות לגשר להולכי רגל ואופניים בלבד בין קנגורו פוינט לעיר.
מועצת העיר בריזבן (BCC) פיתחה רשת של מדרכות על שביל הנהר לאורך גדות נהר בריזבן.
מסלול ההליכה עובר לאורך חלק גדול מהחוף הקדמי של נהר בריזבן ברחבי אזור העיר הפנימית, כאשר הטווח הארוך ביותר עובר בין ניוסטד לטוונג.
קטע פופולרי נוסף עובר מתחת לצוקי קנגורו פוינט בין דרום בריבן לקנגורו פוינט.
מספר טווחים של מסלול ההליכה בנויים מעל נהר בריזבן.
קטע מעניין הוא שביל ההליכה הצף בין גשר סטורי לניו פארם של מרתייר רואד.
מתכנני העיר בריזבן דורשים ממפתחים רבים של בלוקים עירוניים פרטיים בעבר על שפת הנהר ליצור קטעים חדשים של שדרת נהר בריזבן הנגישים לציבור.
במהלך השיטפונות של 2011 אישר ראש העיר של בריזבן, קמפבל ניומן, את הריסת מדרכת הנהר של בריזבן כדי למנוע ממנו לצוף ולהיהפך למפגע במורד הזרם.
מאוחר יותר בוטלה ההריסה המוצעת של מסלול ההליכה.
מוקדם בבוקר של 13 בינואר 2011 קטע באורך כמה מאות מטרים של מדרכת הנהר התנתק מהמבנה הראשי וצף במורד הזרם.
משטרת קווינסלנד סגרה זמנית את גשרי סר ליאו היילשר (הידוע בכינויו גשר השער) מספר פעמים מכיוון שהיה חשש שחלקים ממסלול ההליכה עלולים להתנגש בגשר ולפגוע בו.
החלק הגדול ביותר של הטיילת הצפה הונחה בבטחה מתחת לגשר על ידי סירת גוררת ועבר תשתיות אחרות לפני שאובטח בבטחה.
גוררים אחרים ומשטרת מים הדריכו קטעים אחרים של מסלול ההליכה מתחת לגשר.
מסלול ההליכה הפגוע נבנה מחדש כמבנה קבוע על ידי מועצת העיר בריזבן.
הבנייה בת 18 חודשים החלה בתחילת 2013 והסתיימה בספטמבר 2014.
מנהרת קלם ג'ונס היא כיום מנהרת הנהר החוצה היחידה שנבנתה בבריזבן.
היא נפתחה ב-16 במרץ 2010. מנהרת קרוס ריבר רייל נמצאת כעת בבנייה וצפויה להסתיים ב-2024.
במהלך המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, פני הנהר נחנקו מעת לעת על ידי חלקים גדולים של העשב המזיק המכונה איכהורניה.
הצמח יובא במקור מאמריקה הדרומית.
מבחינה סביבתית, הנהר במצב ירוד וכך היה כבר שנים רבות.
בשנת 2000, שפך נהר בריזבן לא עמד בהנחיות הלאומיות לתקנים סביבתיים.
השכבות התחתונות קיבלו דירוג גרוע מאוד בדוח "נתיבי מים בריאים" לשנת 2008, הערכה שנתית של איכות מי הנהר.
הגורמים העיקריים לזיהום הם עודפי חומרים מזינים, פחמימנים, חומרי הדברה וחיידקים שמתרכזים בנהר ובמשקעיו לאחר זרימה מהאדמות הסובבות.
גם הנהר נחשב עכורים מדי ולא מומלץ לשחות במימיו.
החל משנות ה-50 של המאה ה-20 נחפר הנחל לצורך הפקת חול וחצץ.
ההשפעות המשמעותיות של פעילות זו כוללות עכירות מוגברת ושחיקת גדות.
ההשפעה של עומס המשקעים המלאכותיים במפרץ מורטון גדלה והדאיגה את אנשי איכות הסביבה שחששו מכך שהמשקעים חונקים את כרי דשא הים שרעו שטחים לתחש המשכן.
מחאה ציבורית הובילה להפסקת כל החפירות המסחריות עד שנת 1998. חפירות לא חילוץ נמשכות בנהר בריזבן על מנת לשמור על יכולת הניווט שלה.
בשנת 2018, איכות המים בנהר בריזבן לא עמדה בתקנים רבים של ממשלת קווינסלנד.
החנקן והזרחן חרגו מהרמות המקסימליות בכל הבדיקות שנערכו בנחל אמצע נהר בריזבן.
התוצאות בנחלים התחתונים והעליונים מצאו שהרמות המקסימליות חרגו ברוב הבדיקות לחנקן וכמעט בכל הבדיקות לזרחן.
חנקן וזרחן נכנסים בעיקר לנהר כשהם נשטפים מאזורי חקלאות על הגדות במעלה הנהר.
בשנת 2019, מחקר באוניברסיטת קווינסלנד הצביע על כך שמחזור העכירות של הנהר (והצבע החום העכור) מונע בעיקר על ידי חילופי בוץ בין הערוץ לגדות הבוץ.
עם זאת, על ידי נטיעת שושן הנהר בקו מקביל לערוץ ומתחת למפלס המים הממוצע, העכירות תפחת עד כדי כך שהנהר ייראה צלול וכחול.
עד כה, זה לא נוסה על ידי מועצת העיר בריזבן.
לנהר יש כמה אזורים אקולוגיים חשובים שבהם קיימות שאריות של אוכלוסיות מנגרובים; אלה כוללים אזורים סביב גשרי ניקוז, בנחל ארוחת הבוקר, ניו פארם, שמורה קטנה בעיקול העיר, ליד אוניברסיטת קווינסלנד לטכנולוגיה (QUT) וסביב מסופי המשלוח בקצה הנהר לתוך מפרץ מורטון.
המנגרובים הללו הפכו לאחרונה לסיווג כשמורות טבע מוגנות.
עשב האיכהורניה המזיק עדיין גדל בקטעים בין פרנויל לסכר מאונט קרוסבי, אך רק מהווה סיכון מינימלי לאספקת מי השתייה.
בשנים 1895–1896, דג הריאות של קווינסלנד נמצא רק במערכות הנהרות מרי וברנט.
מדאגה לגבי הישרדות המין, הוא הוכנס לנתיבי מים אחרים בקווינסלנד בהצלחה משתנה.
אוכלוסיות המקיימות את עצמן של דגי ריאות הוקמו בהצלחה בנהר בריזבן, במאגר אנוגרה ובנהר האורן הצפוני.
מקורות המים המתוקים של נהר בריזבן תמכו בעבר במין בקלה ייחודי, הבקלה של נהר בריזבן, שהיה דומה למקולוצלה פלי וקשור קשר הדוק לבקלת המים המתוקים המזרחית ולקוד מרי ריבר.
דג מקומי ייחודי זה נכחד אי שם בין שנות ה-30 ל-1950 עקב השפלה של בתי הגידול ודייג יתר.
הנהר התמלא מחדש בבקלה מנהר מרי.
נהר בריזבן הוא ביתם של אוכלוסייה גדולה מאוד של כרישים שוריים, ולכן לא מומלץ לשחות בשל הסכנות שמטיל דג טורף זה.
מועצת העיר איפסוויץ' מזהירה מלשחות עד לקולג'ס קרוסינג.
נרשמו ארבעה מקרי מוות של תקיפות כרישים בנהר (1862, 1880, 1901 ו-1921), ועוד התקפות קטלניות רבות בנהרות ושפכים שמסביב.
היו גם התקפות רבות על חיות מחמד משפחתיות, כגון כלבים.
כרישים שוריים יכולים לגדול באורך של בין 2.1–3.5 מ' (7–11.5 רגל) ולהיות טריטוריאליים אגרסיביים מאוד, שהם יוצאי דופן ביחס לכרישים אחרים מכיוון שהם יכולים לאכלס מים מליחים (המכילים פחות מ-50% מי ים) וידועים ככאלה לסבול מים מתוקים.
את הנהר חוצים CityCats ומעבורות אחרות בבריזבן, כשהוא מתפתל במרכז העיר.
נהר בריזבן מארח אירועים רבים, כולל פסטיבל בריזבן, ריברפייר ובריזבן ריבר הקלאסית של נהר בריזבן.
בתי ספר ומועדונים רבים משתמשים בנהר כדי לערוך רגאטות חתירה במעבר מילטון.
רגאטות שייט מתקיימות גם בטווח זה כמו גם בטווח המילטון.
ריברפייר, שהחל ב-1998, היה פסטיבל שנערך בספטמבר בכל שנה בפארקלנד של סאות' בנק ובאזורים הסובבים אותו (כולל גשר ויקטוריה), כדי לחגוג את נהר בריזבן.
בשנת 2009, הפסטיבל התמזג עם פסטיבל בריזבן.
ריברפייר, שנערך בסוף פסטיבל בריזבן עד 2022 אז יתקיים בתחילת הפסטיבל, כולל מופע זיקוקין די-נור.
ניתן היה לראות את ההשלכה והשריפה האחרונה של ריברפייר 2010 עד לגולד קוסט וטאוומבה כאשר F-111 טיפס מ-91 מ' (300 רגל) לגובה גבוה יותר של כ-3,000 מ' (10,000 רגל).
שריפת הנהר ה-20 משכה כמעט 500,000 אנשים אל הנהר.
בשנת 2009 כחלק מחגיגות ה-Q150, ריברפייר הוכרז כאחד מאייקוני ה-Q150 של קווינסלנד על תפקידו כ"אירועים ופסטיבלים".
בריוורסט הוא השם הכולל למספר סוגי נקניקיות (ונקניקים) לפי הסיווג הגרמני.
הם נקניק/נקניקייה מבושלים שצרובים או חלוטים, בניגוד למצב נא של הנקניקייה.
הם מוכנים בדרך כלל מבשר נא שקצוץ דק, לפעמים מעושנים ומוגשים בדרך כלל חמים.
בעולם דובר האנגלית נקניקיות כאלה מחולקות בדרך כלל לשתי מחלקות: נקניקיות מבושלות (למשל נקניקיות בלחמנייה) ונקניקיות מעושנות מבושלות (למשל קילבסה).
המרקם של הנקניקייה הצרובה תלוי ביכולת קשירת המים של הבשר.
זאת גבוהה במיוחד מיד לאחר השחיטה, כך שנקניקיות יוצרו באופן מסורתי מבשר "עדיין חם ונשחט טרי".
בתקופות עכשוויות, נקניקיות מיוצרות בעיקר באמצעות בשר מצונן או מיושן.
בנוסף, ייצוב שומן ויצירת המבנה (גֶ'לַצִיָה, כלומר מעבר ג'ל, היא היווצרות של ג'ל ממערכת עם פולימרים) הם גורמים מכריעים בנקניקיה מבושלת.
על פי ההנחיות הגרמניות, נקניקיות מבושלות מחולקות לבשר ולמוצרי בשר, בחלוקה כללית לארבע קבוצות:
נקניקיות מבושלות ( פרנקפורטרים, דברצני)
נקניק מבושל, טחון (ליון, נקניקייה לבנה), קציץ בשר, בורנוורסט - Burenwurst)
נקניק מבושל גס (נקניק מעושן, נקניק קריינר, נקניק בירה, קרקאואר)
נקניק מבושל עם תוספות (קזהקריינר, נקניק חזיר).
בריוורסט שימש במזון הצבאי כמזון שאינו מתכלה (שאינו דורש קירור) וכמזון בעל תכונות דומות למוצרים טריים.
אנדש בריה סלמין (בשוודית: Anders Börje Salming; 17 באפריל 1951 – 24 בנובמבר 2022) היה שחקן הוקי קרח שוודי.
הוא היה מגן מקצועני ששיחק במשך 23 עונות, במועדונים ברינס, טורונטו מייפל ליפס, דטרויט רד וינגס ו-AIK.
שיחק 16 עונות עם קבוצת טורונטו מייפל ליפס ובשנת 2016, מספר חולצתו 21 הוצא לגמלאות מתוך מחוות כבוד עבורו.
סלמין מחזיק בכמה שיאים של קבוצת מייפל ליפס, בהם מרב אסיסטים לשחקן.
סלמין היה אחד השחקנים האירופיים הראשונים שהשפיעו על ליגת ההוקי הלאומית, ולעיתים קרובות נחשב כפורץ דרך.
נבחר לשש נבחרות אולסטאר רצופות, שיחק במשחקי אולסטאר בשנים 1976, 1977 ו-1978, ובין היתר היה מועמד בכמה עונות לזכייה בגביע נוריס.
בשנת 1996, שנת הכשירות הראשונה שלו, הפך סלמין לשחקן הראשון שנולד ואומן באירופה שהתקבל להיכל התהילה של ההוקי.
בשנת 2017 מנתה ה-NHL את סלמין כאחד ממאה השחקנים הגדולים במאה השנים הראשונות של הליגה.
סלמין שיחק בתחרויות בינלאומיות עם נבחרת שוודיה וזכה במדליית כסף וארד באליפות העולם בהוקי קרח.
הוא גם שיחק בשלושה גביעי קנדה ובאולימפיאדת החורף 1992. כהוקרה לקריירה הבינלאומית שלו, ב-1998 נכנס סלמין להיכל התהילה של ה-IIHF וב-2008 נבחר לנבחרת האולסטאר של המאה ב-IIHF.
ביולי 2022 אובחן סלמין כחולה בטרשת אמיוטרופית צידית (ALS).
הוא מת ב-24 בנובמבר 2022, ימים לספורים לאחר שזכה בפרס, כאשר אשתו הודיעה בשמו שזאת תהיה ההופעה הפומבית האחרונה של המשפחה.
סלמין נולד ב-17 באפריל 1951 בכפר סאלמי ששייך כיום לעיריית קירונה, על יד טרונטרסק ששייכת לקהילת יוקסיירבי.
אביו ארלנד היה ממוצא סאמי ואמו קארין הייתה שוודית.
לסבו מצד אביו אנדש ניקולאוס קראו בשם המשפחה "סארי", אך שינה אותו ל"סלמין" מתוך מחווה לכפר שהוא ואביו הקימו.
אביו עבד ככורה ומת בתאונת כרייה בהיות סלמין בן 5. אחיו הגדול, והמודל לחיקוי בילדותו, סטיג סלמין, שיחק גם כן הוקי עבור קבוצת ברינס בין השנים 1968 ל-1981, והיה אלוף שוודיה שש פעמים.
משפחת סלמין התגוררה קרוב לאולם החלקה על הקרח, בו החל בריה להחליק בגיל 6. בילדותו שיחק כדוריד.
סלמין הזדהה כבן סאמי ונכלל בפנקס הבחירות של סמטינגט (מפלגה סאמית).
סלמין שיתף אנשים בחוויות ילדות לא פשוטות, כיצד חש בתור יליד בקירונה מולדתו, ותמך במאבק למען זכויות האדם של העמים הילידים.
בעקבות מורשת הסאמי שלו, ענד סלמין לעיתים קרובות צמיד מסורתי מבדיל.
המייפל ליפס החתימו את סלמין כשחקן חופשי ב-12 במאי 1973.
לאחר שעזב את ליגת ההוקי הלאומית, השלים סלמין את קריירת ההוקי המקצוענית שלו עם AIK ב-ליגת ההוקי השוודית.
אחד היריבים איתם התמודד ב-AIK היה המגן הצעיר ניקלאס לידסטרם, אשר זיכה את סלמין בהשראתו על הקריירה שלו.
סלמין ערך את הופעת הבכורה שלו ב-NHL עם מייפל ליפס בתחילת עונת 1973/74 מול באפלו סייברס.
לאחר ניצחון של 4–7, נבחר סלמין לשחקן הטוב ביותר במשחק.
עד סוף העונה, צבר סלמין 39 נקודות.
לפני הגעתו של סלמין ל-NHL, רוב האמריקאים ראו בשחקני אירופה כרכרוכיים מכדי לשחק ב-NHL.
ההוקי קרח בצפון אמריקה שוחק בסגנון פיזי יותר, על משטח קטן יותר וקרבות היו נפוצים במשחקים, בעוד שההוקי קרח באירופה שוחק במהירות ובמיומנות על משטח קרח גדול יותר.
היו שהתייחסו לשחקנים משוודיה כ"תרנגולים שוודים".
ההופעות החזקות של סלמין עזרו למגר לצמיתות את המוניטין הזה.
ב-4 בספטמבר 1986, סלמין הושעה על ידי ה-NHL לשמונה משחקים במהלך העונה הסדירה ונקנס על סך 500 דולר, מכיוון שצוטט בעיתון בטורונטו במאי, על שאמר שצרך קוקאין "לפני חמש, שש שנים, אבל כיום לא ואני מרגיש טוב שאמרתי לעצמי לא".
הליגה השעתה אותו בתחילה למשך כל העונה, ולאחר מכן הפחיתה את השעיתו.
ב-26 בנובמבר 1986, במהלך משחק בין ליפס לרד וינגס בדטרויט, סלמין הופל מול הרשת של קבוצתו וג'רארד גלנט מהרד וינגס חתך בטעות את פניו של סלמין עם להב מחליקו.
הפציעה הצריכה ניתוח קוסמטי לפניו, שכלל יותר מ-200 תפרים.
ב-4 בינואר 1988, הפך סלמין לשחקן הראשון שנולד ואומן באירופה שהופיע ב-1,000 משחקי NHL בקריירה.
כהוקרה על הישגו, ב-27 בינואר (במשחקו ה-1,011 של סלמין), קיבל סלמין במתנה מכונית שנסעה על הקרח על ידי הוריו וחברו אינגה המרסטרם בטקס מפתיע לפני המשחק, בהשראת טקס דומה שערכה פילדלפיה פליירס לביל ברבר.
ב-1989, לאחר 16 שנים עם טורונטו מייפל ליפס, הוא חתם כשחקן חופשי עם רד וינגס, עבורם שיחק עונה אחת ובכך חתם את הקריירה שלו ב-NHL.
ב-NHL, הוא שיחק 1,148 משחקי עונה סדירה (1,099 מהם עם ליפס) ו-81 משחקי פלייאוף וסך הכול הבקיע 150 שערים ו-637 אסיסטים.
שחקני טורונטו שונים כינו אותו 'המלך'.
לסלמין הייתה קריירת בינלאומית ענפה.
הוא שיחק עבור נבחרת שוודיה באליפויות עולם ב-1972 וב-1973 וזכה במדליית כסף ובמדליית ארד בהתאמה.
כן השתתף בגביעי קנדה ב-1976, 1981 ו-1991 ואולימפיאדת החורף 1992. גביע קנדה 1976 נערך במייפל ליף גארדנס.
שוודיה התמודדה מול נבחרת ארצות הברית בטורונטו ובאותו משחק זכה סלמין למחיאת כפיים בעמידה.
מאוחר יותר הגיב, "לעולם לא אשכח את המשחק שלנו בטורונטו.
האוהדים קיבלו אותי במחיאות כפיים סוערות במהלך ההקדמות.
ייצגתי את המדינה שלי והאוהדים הקנדים מחאו לי כפיים.
לפעמים להוקי אין מדינה." כהוקרה על הקריירה הבינלאומית שלו, נבחר סלמין לנבחרת האולסטאר של המאה ב-IIHF בשנת 2008; אחד מחמישה שחקנים שזכו לכבוד זה.
לאחר סיום קריירת המשחק שלו, השיק סלמין מותג תחתוני ספורט בעל שם.
ב-2007, בגיל 56, הוא עמד בעירום בעודו מבצע תנוחות עבור 31 ציורים של אמן הגרפיטי השוודי יוהאן וטברי.
עשרה מהציורים הוצגו בשוודיה, כאשר 21 הנותרים (תואמים למספר החולצה שלו) הוצגו בטורונטו.
בתחילת הקריירה שלו כשחקן בליפס, התגורר סלמין בשכונת היי פארק בטורונטו עם אשתו מרגיטה, שעבדה כמעצבת בגדי ילדים; מאוחר יותר הם התגרשו.
בשנת 2016, הוא התחתן עם פיה סלמין.
לסלמין יש ארבעה ילדים: תרזה ואנדש מאשתו הראשונה מרגיטה, ורסמוס וביאנקה מבת זוגו לשעבר קטרינה.
בתו ביאנקה סלמין היא אתלטית.
בפברואר 2022, החל סלמין לחוות תנועות עווית יוצאות דופן בשריריו, אשר מאוחר יותר אילצו אותו לצאת בטרם עת ממשחק בוגרים במרץ.
באמצע יולי, סלמין אובחן כחולה בטרשת אמיוטרופית צידית, הידועה בכינויה ALS או מחלת לו גריג.
ב-10 באוגוסט, חשף סלמין בפומבי את אבחנת מחלתו על ידי הצהרה ששותפה באמצעות ארגון טורונטו מייפל ליפס.
בעקבות גילוי מחלתו, פיתח סלמין דיכאון חמור.
כשהופיע בפומבי ב-17 באוקטובר, לראשונה מאז אבחנתו, חשף סלמין שמצבו החמיר: הוא איבד את יכולת הדיבור, נכות שדרשה ממנו להשתמש במחשב לוח לתקשורת וכן נזקק לצינור האכלה.
ב-11 בנובמבר 2022, למרות מחלתו, הוא השתתף בטיול השנתי בטורונטו למשחק הפתיחה של היכל התהילה של מייפל ליפס, שם הוא לקח חלק ברגע רגשי לפני המשחק שבו חברו הוותיק דאריל סיטלר, עזר לו לנופף לעבר הקהל.
בלילה שלאחר מכן, המייפל ליפס כיבדו את סלמין במשחקם מול ונקובר קנאקס, כולל טקס לפני המשחק שהוקדש לו.
סלמין דמע בעת שהטיל את הדסקית בטקס העימות, כאשר ויליאם נילנדר מטורונטו ואוליבר אקמן-לאשון מוונקובר השתתפו בעימות; שניהם שחקנים שוודים.
המייפל ליפס בחרו בהרכב התחלתי ייחודי של שישה שחקנים שוודים כדי לכבד את סלמין.
שבוע לאחר מכן, ב-17 בנובמבר 2022, סלמין נבחר לנבחרת הכוכבים של המאה וזכה בפרס הכבוד של ה-NHL בטקס בשוודיה.
לאחר הטקס, אשתו של סלמין הודיעה שהאירוע יהיה ההופעה האחרונה של המשפחה.
שבוע לאחר מכן, ב-24 בנובמבר 2022, מת סלמין בגיל 71. ההודעה על מותו עלתה לכותרות לאומיות בקנדה ובשוודיה, כאשר מספר ארגונים, ספורטאים וידוענים העניקו מחווה לחייו.
במשך שארית עונת 2022/23, חבשו המייפל ליפס טלאי כתף להנצחה לכבודו של סלמין, וכן תרמו מספר תרומות למחקר ALS.
ב-30 בנובמבר 2022, נערך רגע של דומייה בסקושה-בנק ארנה כדי לכבד אותו במהלך משחק בו ביקרו סן חוזה שארקס אצל טורונטו מייפל ליפס.
הלוויה פרטית נערכה בסקוגסקירקוגורדן ב-20 בדצמבר 2022. שלושה ימים קודם לכן נפטרה אימו קארין בגיל 95.
שנה לאחר מותו, הוקם פרס האומץ ע"ש, המוענק לבוגרי NHL אירופאים שהשפיעו לטובה על הקהילה שלהם ומגלמים בצורה הטובה ביותר את מורשתו של סלמין.
ניקלאס לידסטרם שהחשיב את סלמין כגיבורו האישי, זכה בגביע הראשון ב-16 בנובמבר 2023.
מותו בשל מחלתו, יחד עם מותו של כריס סנואו, עוזר מנכ"ל קלגרי פליימס, העניקו השראה לכל שבע קבוצות ה-NHL הקנדיות להילחם ביחד ב-ALS דרך קרן העל של ה-ALS.
חודשיים לפני מותו, הוקמה קרן ALS על ידי סלמין ומשפחתו כדי לקדם מחקר מדעי רפואי ובכך להגביר את ההבנה בתחום ולשפר את הטיפול בטרשת האמיוטרופית הצידית (ALS).
בכל אביב, הקרן מארחת את הגאלה "לילה לבריה" בברנס, מקום מפגש אייקוני בסטוקהולם.
בנובמבר 1996, הפך סלמין לשחקן השוודי הראשון שהתקבל להיכל התהילה של ההוקי.
בשנת 2017, ה-NHL עצמה בחרה בסלמין כאחד מ-'100 השחקנים הגדולים ביותר' בתולדות הליגה.
נבחר לנבחרת האולסטאר באליפות העולם בשנת 1973.
נבחר לנבחרת האולסטאר השוודית ב-1973 ו-1989.
נבחר לנבחרת האולסטאר הראשונה ב-NHL ב-1977.
נבחר לנבחרת האולסטאר של גביע קנדה ב-1976.
נבחר לנבחרת האולסטאר של המאה ב-IIHF ב-2008.
נבחר לנבחרת האולסטאר השוודית של המאה ב-2022.
זכה בפרס ויקינג (השחקן השוודי הטוב ביותר באמריקה) ב-1976, 1977 ו-1979.
זכה בפרס ההומוניטרי של צ'רלי קונצ'ר ב-1982.
זכה בפרס הכבוד ב-NHL ב-2022.
שיחק עבור נבחרת NHL בגביע האתגר 1979.
מועמד פעמיים על גביע נוריס, סיים בחמישייה המועדפים בהצבעות במשך שבע פעמים.
התקבל להיכל התהילה של IIHF ב-1998.
מספרו 21 הופרש על ידי טורונטו מייפל ליפס.
מ'מאת השחקנים הגדולים ביותר' בתולדות ה-NHL.
סלמין מחזיק בשישה שיאים בקריירה ובעונה בודדת עבור שחקן מייפל ליפס, כולל מרב השערים והנקודות בקריירה למגן, מרב האסיסטים בקריירה (כל עמדה), מרב האסיסטים בעונה למגן והקריירה הטובה ביותר בפלוס/מינוס.
הוא השחקן השוודי ראשון (והשחקן האירופאי השני, לאחר ולדיסלב טרטיאק) שהתקבל להיכל התהילה של ההוקי.
בְּרִיזָה (רוח ים) היא רוח מקומית, המתפתחת במהלך שעות היממה עקב סירקולציה תרמית הנוצרת כתוצאה מהפרשי טמפרטורה בין הים והיבשה.
במהלך שעות היום, היבשה מתחממת בקצב מהיר בהרבה מהים, בגלל קיבול החום הסגולי הנמוך של היבשה לעומת קיבול החום הסגולי הגבוה של הים.
עקב כך האוויר הסמוך ליבשה מתחמם, מה שגורם לצפיפות נמוכה של עמודת האוויר מעל היבשה.
בישראל טמפרטורת מי הים התיכון בחודשי הקיץ היא 30-28 מעלות צלזיוס, ואילו הפרשי הטמפרטורות בין היום ללילה ביבשה גדולים יותר.
בגלל אפקט זה, תיווצר רמה ברומטרית ברום מעל היבשה שתגרום נשיבת רוח לכיוון השקע הברומטרי ברום מעל הים,
הרוח הנושבת ברום לכיוון הים תיצור רמה בפני הים ושקע בפני היבשה וכך תיווצר סירקולציה של הרוח.
האוויר הנושב מכיוון הים מביא מולקולות מים שהתאדו מהים ליבשה.
על פני השטח תורגש רוח קרה ולחה המגיעה מכיוון הים.
לרוב, "בריזה" סתם, היא כינוי לבריזת ים ("רוח ים" בעברית).
תהליך הפוך מתרחש בשעות הלילה, עקב קירור מהיר של היבשה, מפאת קיבול החום הסגולי הנמוך של היבשה לעומת קיבול החום הסגולי הגבוה של הים.
בפני השטח תורגש רוח קרה ויבשה הנושבת מכיוון היבשה לכיוון הים.
בריזיגלה (באיטלקית: Brisighella) היא עיירה בנפת רוונה שבמחוז אמיליה-רומאניה.
העיר שוכנת 45 ק"מ דרומית-מזרחית לבולוניה ו-40 ק"מ דרומית-מערבית לרוונה.
מקורה של העיירה הוא כפר קטן מימי הביניים הנמצא בעמק "למונה" (Valle del Lamone), במרחק הליכה משלושה צוקים מרשימים: "מנפרדיאנה" (Manfrediana) - מהמאה ה-14, "ונציאנה" (Veneziana) - מהמאה ה-16 ומגדל השעון (ראה בתמונה) מהמאה ה-19, הבנוי על מצודה קטנה משנת 1290 ועל מנזר מונטיצ'ינו במאה ה-18.
בעיר ובמחוז יש ריכוז של מעיינות מרפא.
הריפוי במעיינות האלה מקורו כבר במאה ה-19. המעיינות עשירים במים שבהם מומסים מלחי גפרית ומלחי נתרן-ברומיד ויוד.
הטיפול הוא מיוחד לסובלים מבעיות במערכת הנשימה.
יש הטוענים כי למעיינות יש תכונות ריפוי גם למחלות נשים, כאבים וקשיי נשימה לילדים.
המעיינות פתוחים לציבור מחודש אפריל עד נובמבר כל שנה.
מסוף יוני עד אמצע יולי מתקיים בעיר פסטיבל בסגנון ימי הביניים.
במלחמת העולם השנייה שכנה בבריזיגלה מפקדתו של מפקד החי"ל (הבריגדה היהודית), הבריגדיר לוי בנימין, ומכאן נשלחו הוראות הפעולה לגדודי הבריגדה ולפלוגותיה בגזרת הקרב.
בבריזיגלה התקיים טקס הנפת הדגל, דהיינו טקס בו מניפים את דגל ישראל, מגן דוד.
להנפת הדגל הייתה משמעות לאומית יהודית, למול שלטונות הצבא הבריטי, שהבריגדה היהודית הייתה חלק ממנו.
טקס הנפת הדגל נערך על ידי לוי בנימין ועל ידי משה שרת, שנשא בו נאום להנצחת השואה ולהנצחת קרבותיהם של חיילי הבריגדה היהודית.
בריט (Barite) הוא מינרל לבן (לעיתים חסר צבע) שנוסחתו BaSO4. בריט הוא המקור העיקרי לבריום.
מקור השם "בריט" הוא במילה היוונית "ברוס" שמשמעותה "כבד".
בריט מופיע בטבע לעיתים קרובות בעורקי עופרת-אבץ באבני גיר (CaCO3), יחד עם המטיט (Fe2O3) ובסלעי משקע.
לבריט תפקיד בייצור צבעים, גומי ונייר.
למרות שהוא מכיל בריום, בריט אינו רעיל מכיוון שמסיסותו נמוכה להפליא.
בריט התגלה ב-1888 בארקנסו ונכרה שם בין השנים 1944 ל-1966, כיום (2008) הוא נכרה בעיקר בקזחסטן.
בריחת מוחות היא הגירה של פרטים משכילים, מאומנים ומיומנים ("הון אנושי"), למען עבודה (ובכלל זה מחקר) במדינות אחרות.
לצד מושג זה מתקיים גם המושג גיוס מוחות (brain gain) המרכיבים יחדיו את התופעה של ניידות מוחות או זרימת מוחות (brain circulation או brain exchange), כחלק מהגלובליזציה.
בהקשר זה, בריחת מוחות מתארת מצב שבו הגירת המשכילים היא בעיקר מהמדינה החוצה, ללא הגירה מקבילה של משכילים אל המדינה.
אין המדובר על זרימה דו-כיוונית של מומחיות בין מדינת מוצא לבין מדינת יעד.
במדינה בה הזרימה היא באופן חד לכיוון אחד, אפשר לדבר על בריחת מוחות ממנה או על גיוס מוחות אל תוכה – בהתאם לכיוון הזרימה.
הן לבריחת המוחות והן לגיוס המוחות יכולות להיות השפעות חיוביות ושליליות על מדינות המוצא של העובדים המיומנים ועל מדינות היעד שלהם.
המונח "בריחת מוחות" (brain drain) נטבע בשנות ה-60 של המאה ה-20 כדי לתאר את ההגירה של מדענים מבריטניה לארצות הברית.
בריחת מוחות פירושה אובדן התשואה על השקעתה של המדינה בחינוך, וכרוך בה גם נזק חברתי, ולכן מדינות הסובלות ממנה רואות בה בעיה חמורה.
במושג "בריחת מוחות" המילה "בריחה" משמשת בדרך כלל בהשאלה, אך לעיתים מדובר בבריחה כפשוטה, למשל בריחת מדענים מאירופה בעקבות עליית הנאציזם.
לבריחת מוחות מספר סיבות עיקריות:
היעדר משרות פנויות, שמאלץ את העובד לעבור הסבה מקצועית אם אין ברצונו להגר.
תפיסת הכיוון אליו הולכת החברה וההנהגה שלה כלא יציב, ברגרסיה או בקיפאון, ובשל כך שאינם מסוגלים לספק את שאיפותיהם האישיות והמקצועיות.
שכר גבוה במידה משמעותית בארץ היעד.
תנאי מחקר או עבודה טובים יותר בארץ היעד.
מחקר מדעי, בפרט במדעי הטבע, מצריך מעבדות יקרות, שבהיעדרן אין החוקר יכול לבצע את מחקרו.
אפקט טרום-תעסוקתי, קרי בזמן הלימודים האקדמיים.
תוכניות חילופי סטודנטים למשל, גורמות לעיתים לסטודנט להגר לצמיתות לארץ בה למד, משום שגילה כי בה המקצוע אותו הוא לומד מוערך יותר, או מתוגמל יותר מבמדינתו הוא.
מפגע בריאותי או אנושי בארץ או אזור מגוריהם.
מהפכת המידע עוזרת למעבר קל בין מדינה למדינה, וכן גם החיפוש אחר עבודה מחוץ למדינה בה נמצא הפרט.
טכנולוגיית התקשורת הקיימת והמתפתחת כיום מאפשרת לדבר וליצור קשר עם קרובי משפחה וחברים, בלחיצת כפתור וללא כל בעיה.
סביבה חברתית- על בריחת המוחות פועלים בו זמנית גורמי דחיפה הקשורים למצב במדינות המוצא, וגורמי משיכה הקשורים לאטרקטיביות מדינות היעד עבור בעלי כישרונות.
גורמי דחיפה הם מחסור בהזדמנויות, חוסר יציבות, דיכוי פוליטי, שפל כלכלי וסיכונים בריאותיים.
גורמי משיכה הם הזדמנויות עשירות, יציבות פוליטית, חופש, כלכלה מפותחת ותנאי חיים טובים יותר.
בריחת מוחות נרחבת נעשית לארצות הברית, וגם מדינות עשירות נוספות הן יעד מבוקש.
לעומת זאת, מדינות מתפתחות פועלות לעיתים למניעת בריחת מוחות, באמצעות הקצאת תקציבים נוספים למחקר ותעשייה.
כן נעשים לעיתים מאמצים לפיתוי של המהגרים להעתיק את מקום מגוריהם לארץ הולדתם.
אחת הסיבות היא ההכרה בהפסדה של המדינה כאשר בוגרי האקדמיה שלה יוצאים לעבוד מחוץ לגבולותיה במקום לתרום במדינה.
עיקרי ההשפעות של זרימת מוחות
עיקרי ההשפעות החיוביות על מדינות המוצא מסתכמות בתרומה לפריון ולצמיחה הכלכלית עם שובם של עובדים מיומנים למולדת.
אלה שבים עם השכלה, ניסיון ניהולי, כישורי יזמות, ידע ונגישות לרשתות גלובאליות ומביאים עמם השקעות זרות.
בנוסף, מהגרי עבודה בתפוצות עשויים להשקיע במדינת המוצא ולהזרים אליה כספים.
עיקרי ההשפעות החיוביות על מדינות היעד מסתכמות באספקת הביקוש לעובדים מיומנים, וכך בתרומה לזרימת הידע, למיומנות, לפריון ולצמיחה הכלכלית.
עיקרי ההשפעות השליליות על מדינות המוצא מסתכמות בפגיעה ברמת ההון האנושי; באובדן תשואה על ההשקעה הלאומית בחינוך, בהכשרה ובהשכלה גבוהה; וכן באובדן הכנסות ממסים.
כך נפגעים הפריון, יצירת הערך המוסף, והצמיחה הכלכלית.
יש לכך גם השפעות חברתיות.
עיקרי ההשפעות השליליות על מדינות היעד מסתכמות בפגיעה ברמות השכר במגזרים מסוימים בשוק העבודה, ובזליגת טכנולוגיות והישגים מדעיים למתחרים זרים, ולפעמים אף למדינות עוינות.
למדינת המוצא ("בריחת מוחות")למדינת היעד ("גיוס מוחות")תרומה לפריון ולצמיחה הכלכלית, כאשר עובדים מיומנים אזרחי המדינה חוזרים למולדת עם השכלה גבוהה שנרכשה בחו"ל.
הדבר מותנה בתנאים ובהזדמנויות המאפשרים את יישום כישוריהם; עובדים מיומנים השבים לארצם אף עשויים להביא עמם הון סיכון והשקעות, ובהן השקעות זרות ישירות במחקר ופיתוח.אספקת הביקוש לעובדים מיומנים בשוק העבודה.
בהתאם, יהיה גידול ביכולת המחקר והפיתוח בשל זמינות גבוהה יותר של עובדים מיומנים.יזמים מצליחים בחו"ל מביאים עמם ניסיון ניהולי רב, כישורי יזמות, ונגישות לרשתות גלובאליות.
כך, יש תרומה לפריון ולצמיחה הכלכלית.תרומה למיומנות, לפריון ולצמיחה הכלכלית.צמצום האבטלה בשל זרימת עודף היצע של עבודה למדינות אחרות, ועלייה ברמות השכר (יש מחלוקת לגבי היתכנות השפעה זו במדינות מתפתחות).תרומה להישגיות במחקר, לחדשנות וליזמות, בעיקר במגזרים המאופיינים בשיעורי צמיחה גבוהים.
מהגרים מעודדים גיוון ויצירתיות.יש סבירות גבוהה כי מהגרי עבודה ישקיעו במדינת מוצאם, ואף יעודדו משקיעים זרים להשקיע במדינתם.משום שעובדים מיומנים זרים מועסקים בדרך כלל בשכר נמוך יותר ובתנאים נחותים לאלה של עובדים מקומיים, ייתכן ייצור זול יותר.
כך תיתכן ירידה במחירים של מוצרי הצריכה.