tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחיו הצעיר הוא המשורר שמשון חלפי, אביה של המשוררת רחל חלפי.
החל מאמצע שנות ה-30 נמנה חלפי עם חבורת המודרניסטים "קבוצת שלונסקי-אלתרמן", ושיריו התפרסמו בעיתון "דבר" ובכתבי עת.
החל מקום המדינה זכתה שירתו להערכה רבה יותר מאשר קודם לכן.
דן מירון כתב: "לכל אורך התפתחותה עומדת שירת חלפי בסימן של כפילות: קביעות והמשכיות לעומת שינוי והתחדשות.
שירה זו בלתי משתנה מבחינה תמטית.
מתחילתה ועד סופה היא נותרה שירה הגותית-קונטמפלטיבית, שבה תוהה "אני" מבודד, "חולם בסתר יחידותו" כפי שניסח זאת המשורר, מושלך אל תוך חלל נפשי-קיומי לא מוגדר או הרוס, צופה מתוכו בעצמו, ומחפש ללא הרף דרכים ליציאה מעצמו אל הזולת האנושי, ואל "אינפניו" של אלוה, שיותר משהוא קיים הוא מבוקש...
נגעה שירתו בעצבים החשופים של ציבור הקוראים יותר משעשתה זאת שירתם של בני דורו וקבוצתו."
ארכיונו מצוי במכון גנזים אשר בבית אריאלה בתל אביב.
ביולי 1948 התפרסם בעיתון "במחנה" שיר מפרי עטו, "שיר הכד", בסמוך לפרסום מילות השיר הוא הולחן על ידי מרדכי זעירא.
לזמר אריק איינשטיין היה קשר מיוחד לחלפי ששימש סנדקו בברית המילה ושהיה חבר לעבודה של אביו, השחקן יעקב איינשטיין.
ב-1988, הוציא איינשטיין אלבום משירי אברהם חלפי.
על מצבתו של איינשטיין חרות שירו הקצר ונטול הכותרת של חלפי: "אני מצמצם את עצמי כדי נקודה אלמונית, שלא להטריד בגופי מלכויות".
לבקשתו של אריק איינשטיין הלחין מיקי גבריאלוב את "שיר על התוכי יוסי" שחלפי כתב בשנת 1935.
יוני רכטר הלחין כמה משיריו של חלפי ובהם: "עטור מצחך", "סתו יהודי", "צער לך", "שיר על יונה בְּחלוני" ועוד.
מילות "עטור מצחך" נכתבו בידי חלפי בסוף שנות החמישים של המאה ה-20. השיר הולחן כ-20 שנה לאחר מכן בידי יוני רכטר, ופורסם לראשונה ב-1977 במסגרת אלבומו של אריק איינשטיין "ארץ ישראל הישנה והטובה חלק ג'".
השיר נחשב לאחד מהשירים הידועים והבולטים ביותר בזמר העברי.
ואברהם חלפי אף מוזכר בפתיח שמבצע אריק איינשטיין בשיר זה.
הסרט "חייו מלאי שיר" של אורי משגב (2014) עוסק בכתיבת השיר.
1973 – פרס הלוי (על פעילותו החשובה ורבת התועלת לתיאטרון לילדים ונוער)
1978 – פרס חומסקי לשירה
מזווית אל זווית, תל אביב, הוצאת "יחדיו", תרצ"ט 1939
שירי האני העני, הקיבוץ המאוחד, 1951
כאלמונים בגשם, שירים, הקיבוץ המאוחד, תל אביב תשי"ט 1958
מול כוכבים ועפר, מבחר שירים, הקיבוץ המאוחד, תשכ"ב 1962
אינפניו ההולכים לקראתי, שירים, הקיבוץ המאוחד, תל אביב תשכ"ו 1966
שירים, מבחר, ציורים ג'ורג' שמש, עקד, תשכ"ח 1968
בצל כל מקום, שירים, עקד, תל אביב תש"ל 1970
נילי וטלי ורני טפשוני, לילדים, כתב אברהם חלפי, צייר אבי מרגלית, ספרית פועלים, תל אביב תשל"ד 1973
מאשפות ירים, שירים, הקיבוץ המאוחד, תל אביב תשל"ד 1974
ישן וגם חדש, הקיבוץ המאוחד, תל אביב 1977
שירים מן הזמן החשוך, הקיבוץ המאוחד, תל אביב תשמ"ד 1984.
שבעה גמדים ועוד שירי ילדים , לילדים, אברהם חלפי, הובא לדפוס על ידי שמשון ורחל חלפי, צייר יעקב גוטרמן, הקיבוץ המאוחד, תל אביב 1986
שנינו אהבנו שירת כוכבים, שירים מאת אברהם חלפי, תרגם ליידיש יוסף ארליך, עיטר מנשה קדישמן, מכון הברמן למחקרי ספרות, לוד, תשנ"א 1991
אברהם חלימה (12 באוקטובר 1919 – 23 בינואר 2007) היה שופט בית המשפט העליון ויושב ראש ועדת הבחירות המרכזית לכנסת ה-13.
אברהם חלימה נולד בבגדאד, עיראק, ב-1919. למד בפקולטה למשפטים בבגדאד וסיים את לימודיו ב-1941. עם סיום לימודיו עסק בעריכת דין עד לעלייתו לישראל במרץ 1951. במשך שלוש שנים התגורר במעברת תלפיות.
באוקטובר 1951 מונה למזכיר האולפנים במשרד החינוך והתרבות.
בינואר 1952 התקבל לעבודה במשרד המשפטים ושימש כעוזר לפקיד מסדר הקרקעות של אזורי הדרום וירושלים.
במהלך עבודתו במשרד המשפטים ניגש לבחינות לעורכי דין זרים, עבר אותן בהצלחה, ובמרץ 1954 קיבל רישיון לעריכת דין בישראל.
ב-1955 שימש כעוזר לפרקליט מחוז תל אביב.
בנוסף לתפקידו זה ייצג חלימה את היועץ המשפטי לממשלה חיים כהן בוועדות מחוזיות לתכנון ולבנייה.
עם כיבוש רצועת עזה במלחמת סיני שימש כפרקליט מחוז עזה, ולאחר מכן כפקיד מסדר לענייני הסדר קרקעות באזור הצפון.
ב-1960 מונה לשופט בית משפט השלום בבאר שבע ובאשקלון.
בנובמבר 1962 עבר לכהן בבית המשפט השלום בפתח תקווה.
בנובמבר 1968 מונה לשופט בית המשפט המחוזי.
בספטמבר 1982 מונה לשופט בפועל בבית המשפט העליון לתקופה של חצי שנה, עד למרץ 1983. ביולי 1983 מונה לסגן נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב.
תשעה חודשים לאחר מכן, ב-18 באפריל 1984 מונה לכהונת שופט בית המשפט העליון במינוי של קבע.
הוא שרת בתפקיד חמש שנים ובשנת 1989 פרש לגמלאות ומונה לכהן כדירקטור בחברת הכשרת היישוב בישראל.
ב-1992 כיהן כיושב ראש ועדת הבחירות המרכזית לכנסת ה-13.
אברהם חלימה הלך לעולמו ב-23 בינואר 2007, בגיל 87.
הרב אברהם חפוטא (נולד בה'תרצ"ד, 1934) הוא ראש כולל "מדרש רמב"ם" בפתח תקווה ובעבר ראש ישיבת הרמב"ם ובית יוסף בתל אביב.
נולד במרקש שבמרוקו לרב יאיר חפוטא, אז ראש השוחטים במרקש וסופר בית הדין של רב העיר משה זריהן ולימים רבה של באר יעקב, בן לשושלת רבנים.
בגיל 14 נלקח על ידי הרב אברהם קלמנוביץ, יחד עם נערים מצטיינים נוספים, ללמוד בישיבת מיר שבארצות הברית.
בכניסתו לישיבה נבחן על חמישים דפי גמרא מילה במילה.
לאחר זמן קצר עבר לישראל ולמד בישיבת פוניבז'.
לאחר מכן למד תקופה קצרה בישיבת פורת יוסף, שם הוסמך לרבנות על ידי הרב עזרא עטייה.
בהמשך עבר לישיבת באר יעקב, שם למד חמש שנים, עד שנתבקש לשמש כראש ישיבת הרמב"ם על פי עצת החזון איש.
בעת לימודיו בבאר יעקב זכה בפרס משרד הדתות לבני ישיבות מצטיינים לשנת ה'תשי"ג.
הרב חפוטא כיהן כעשרים ושמונה שנה כראש ישיבת הרמב"ם ובית יוסף בתל אביב.
בשנות ה-80 הקים את בית המדרש "מדרש הרמב"ם" בפתח תקווה.
פרסם קרוב למאה ספרים בכל תחומי התורה.
בשנת תשמ"ד פסק בד"צ העדה החרדית כי יש להדיח את הרב חפוטא מתפקידו כראש ישיבה בגין מעשים מגונים בתלמידיו.
הרב יעקב ישראל קניבסקי גיבה את הפסק.
הרב חפוטא הגיב כי מדובר בבדיה ושפסק הדין נגדו אינו תקין.
הרב חפוטא נשוי לאביבה, בתו של שמעון הכהן, מישיבת המקובלים בית אל.
בנו הרב שלמה (נפטר בתש"פ) היה ר"מ בישיבת שבות יעקב, שבראשה עומד חתנו הרב יצחק מניר.
בנו הרב משה יעקב הוא רב קהילת דעת תורה בקליפורניה ומחבר ספר שו"ת "שפתי דעת".
בתו חגית נשואה לרב משה פינטו, ראש ישיבת פאר משה בפתח תקווה ורב שכונות צפון פתח תקווה.
בתו אורה נשואה לרב יצחק מניר ראש ישיבת שבות יעקב בירושלים.
בתו צביה נשואה לרב אברהם שטרית רב שכונה בפתח תקווה ור"מ בכולל מדרש רמב"ם.
אחיו הרה"ג חיים חפותא שליט"א רב קהילת "תפארת ישראל", תל גיבורים, בבני ברק.
ראשית ההשלמה - פירוש מקיף על ספר ההשלמה על 17 מסכתות (12 כרכים).
על סדרה זו זכה בפרס הרב טולידאנו לספרות תורנית לשנת תשל"ט.
מערכי לב - של תורות ושיעורים על המסכתות מסדר מועד נשים נזיקין הנלמדות בישיבות (10 כרכים).
מענה לשון - שו"ת בהלכה (7 כרכים)
יאיר שמשי - על משלי וקהלת (2 כרכים)
ראש אמנה - על שמונה פרקים לרמב"ם
ראשית דעת - ספרי הגות ומוסר (5 כרכים)
באר אברהם - על התורה
לאבות ובנים - על הגדה של פסח
שמע אברהם - על ספר המצוות לרמב"ם
ביכורי אברהם - על המרדכי לברכות.
בראשית הספר צירף מאמר בשם "סנסן ליאיר" על אביו.
הבוחר בשמיטה - על הלכות שמיטה
שיחתן של אבות ותורתן של בנים - על פרקי אבות
אברהם יגל - על הספר "יגל יעקב" לרבי יעקב אבוחצירא
פירוש על חלק שלישי של הספר אעירה שחר - השלמה לפירוש רבי חיים רפאל שושנה
אשל אברהם בשפת הדיבור על נביאים וכתובים (20 כרכים)
אשל אברהם על ספר הכוזרי
אשל אברהם על מסכת דרך ארץ זוטא
אשל אברהם על מסכת ברכות
לבד מכתיבת ספרים עסק גם בההדרת ספרים:
נבחר מכסף - כולל הערות מזקנו רבי יאשיהו פינטו
עיני אברהם לרבי אברהם צפיג
גדולת מרדכי לרבי מרדכי קורקוס ממראקש
נולד בטריפולי שבלוב למשפחת רבנים.
אביו היה רבי מסעוד חי אדאדי, סבו היה רבי נתן אדאדי מחבר ספר "מאורות נתן" ואבי סבו היה רבי מסעוד חי רקח מחבר הספר "מעשה רקח".
בהיותו נער צעיר נפטרו הוריו, והוא גדל בבית סבו רבי נתן אדאדי ולמד בישיבתו.
תלמיד נוסף שלמד בישיבה היה רבי יהודה לביא (מצאצאי ר' שמעון לביא), שהיה אחד מרבותיו של רבי אברהם.
בשנת תקע"ח (1818) עלה רבי אברהם עם סבו ר' נתן וכל משפחתו לארץ ישראל.
בדרכם הטילו עוגן בנמלים שונים כדי להצטייד במזון ומים.
תחנתם הראשונה הייתה בטריאסטה שבאיטליה.
משם נסעו לחיפה, ומשם המשיכו לעכו, אליה הגיעו בבוקר חג השבועות.
לאחר החג שמו פעמיהם לצפת והתיישבו בה.
בצפת למד רבי אברהם בישיבתו של חכם יוסף קארו ושימש את דייני צפת רבי אברהם הכהן ורבי אברהם אנהורי, בפרט בהלכות גיטין.
בעקבות המצב הכלכלי הקשה בארץ נאלץ ר' אברהם לצאת לארצות הגולה על מנת להתרים את הנדיבים למען יושבי הארץ.
במסעות נדודיו הגיע לבבל, פרס, דמשק, איטליה וארצות צפון אפריקה.
בשנת תקצ"ז (1837) התחוללה רעידת אדמה בצפת שהחריבה את העיר, באותה העת שהה ר' אברהם בליוורנו שבאיטליה, לאחר מכן שב לטריפולי מכיוון שלא יכול לשוב לעירו צפת שנהרסה.
בטריפולי שימש כרב, כראש ישיבה וכאב בית דין שבין דייניו היו רבי חיים הכהן, רבי פרג'אללה דאבוש, רבי שלום עגיב ורבי יעקב מימון.
בשנת תרכ"ה (1865) חזר רבי אברהם, שוב, לצפת וישב בה עד פטירתו.
בשנות ישיבתו בארץ ישראל יצא רבי אברהם כשד"ר בשליחות היישוב בצפת לקהילות יהודיות רבות בעולם ובהן מצרים, עיראק, פרס, מרוקו ותוניסיה.
בנם היה רבי שאול אדאדי.
בעת שהותו בצפת היה עמו בקשרי מכתבים, העוסקים בדברי תורה שהתחדשו לרבי אברהם בארץ ישראל, ותשובות בהלכה לשאלות ששאל בנו.
מחותן עם רבי אברהם אנהורי אותו שימש בצפת.
ביום י"ט בחשוון תרכ"ט (1869) בנו הצעיר בן 15 נפטר.
עליו התאבל רבות וכתב קינה.
בשנת תרל"א שלוש שנים לפני פטירתו כתב ר' אברהם צואה בה הוא מצווה שלא יכנוהו בתוארי כבוד אלא ידברו בשבחה של ארץ ישראל.
וכן כתב רבי מרדכי הכהן בספרו הגיד מרדכי: "החכם רבי אברהם אדאדי צווה לפני מותו לבלתי יזכירו אותו בתור דיין, רק החכם הישיש"
ביום שבת בכ"ח בסיוון תרל"ד (1874) נפטר רבי אברהם ונקבר בבית העלמין של צפת ובהלווייתו השתתפו אלפים.
וכן הקדיש את ביתו לקהילה, חדר אחד להיות בית הכנסת וחדר נוסף מלא ספרי קודש להיות בית ועד לחכמים ללמוד שם.
בהיוודע מותו בעיר איזמיר שבטורקיה הספידו רבי אברהם פלאג'י בנו של רבי חיים פלאג'י ובספרו "אברהם את ידו" כתב: "וגם מעיר הקדש צפת ת"ו, אל הלקח ארון האלוקים סבא דמשפטים הרב אברהם אדאדי זצ"ל...שהיה פסקן גדול מפורסם בעולם ושם מצינו ענוונותו שהיה שולח לאבונא מרנן ז"ל.
דרך כתיבתו כתלמיד לפני רבו, עם היותו רב זקן מופלג בתורה...".
הוא נטמן בבית העלמין בצפת בחלקת הרבנים.
ארבע שנים אחר כך נפטרה אשתו שרה, ונקברה סמוך לקברו.
רבי אברהם כתב מספר ספרים אשר יצאו לאור בליבורנו שבאיטליה.
בספריו באה לידי ביטוי גדולתו בתורה, בקיאותו הרבה בכתבי הראשונים והאחרונים, וכן מאמציו לחקור את מנהגי הקהילות בהן פעל.
ספר זה עודנו משמש רבנים שונים, בהם רבי ישועה שמעון חיים עובדיה, הרב כלפון משה הכהן, רבי רחמים חי חויתה הכהן, הרב עובדיה יוסף ועוד.
השומר אמת - על הלכות ספר תורה, ליבורנו ה'תר"ט.
הקונטרס האחרון - חמש תשובות הלכתיות, נספח לספר "השומר אמת".
ויקרא אברהם - על ארבעת חלקי השולחן ערוך.
ליבורנו ה'תרכ"ה, בת ים: מרכז אור שלום, ה'תש"ף.
שדה מגרש - עיון בענייני גיטין, נספח לספר "ויקרא אברהם".
מקום שנהגו - חקר מנהגי יהדות לוב הכולל סימוכין מדברי הראשונים והאחרונים, נספח לספר "ויקרא אברהם".
תוספת שתיקן לפיוט "מי כמוך" של אברהם כלפון הנאמר שבת קודם פורים בורגול (פורים שני) של יהודי טריפולי.
אברהם טביב (28 בפברואר 1890 – 22 באפריל 1950), היה יו"ר מייסד של התאחדות התימנים בישראל וחבר הכנסת בכנסת הראשונה.
טביב נולד בחידאן אלשם, תימן וגדל במשפחה מסורתית.
בתימן למד בחדר והשתלם בצורפות ובתיקון נשק.
בשנת 1909 עלה ארצה עם משפחתו בשיירה הראשונה של עולי תימן במסגרת העלייה השנייה.
לאחר עלייתו התיישב בראשון לציון ועבד כפועל ביקב וכשומר בכרמים.
בתקופה זו הצטרף למפלגת "הפועל הצעיר" והחל לפעול בקרב עולי תימן.
בשנת 1918 נבחר לוועד המושבה.
פעילותו הציבורית הקיפה מגוון רחב של פעולות במישור הארצי.
עבור עולי תימן הניח את היסוד להקמתן של שכונות שיבת ציון, נווה ציון, נחליאלי ומחנה יהודה.
כמו כן השתתף בוועידת היסוד של הסתדרות העובדים הכללית (1920) ונבחר בשנת 1925 למרכז החקלאי של ההסתדרות.
מטעם ההתאחדות נשלח כציר למספר קונגרסים ציוניים.
בשנת 1923 הקים טביב את התאחדות התימנים, בראשה עמד עד לפטירתו.
עד לשנת 1927 ייצג את ההתאחדות בוועדת העלייה של הנהלת הסוכנות היהודית.
בשנת 1949 נבחר לכנסת הראשונה והיה חבר בוועדת השירותים הציבוריים.
במהלך כהונתו נפטר והוחלף על ידי יצחק קנב.
בהלווייתו הספידו יושב ראש הכנסת יוסף שפרינצק, הרב רפאל אלשיך, אליהו הכרמלי, אליקום אוסטשינסקי ואריה שפטל.
הוא אחיו של הסופר מרדכי טביב ואביו של ראש עיריית ערד לשעבר, בצלאל טביב.
על שמו רחוב בפתח תקווהבנתניה ובקריית אתא.
גולת תימן, תל אביב: אמנות (לנער: ספרית ארץ ישראל של הקרן הקיימת לישראל), תרצ"א.
שבי תימן, תל אביב: אמנות (לנער: ספרית ארץ ישראל של הקרן הקיימת לישראל), תרצ"ב
השופר: עלון חד פעמי לענייני היהודים התימנים בישראל ומחוצה לה (בעריכת אברהם טביב), תל אביב: התאחדות התימנים בא"י, תרצ"ב.
עליית יהודי תימן לארץ ישראל והתיישבותם בה, תל אביב: מרכז התאחדות התימנים בארץ ישראל, 1943.
אברהם חיים הלוי (1927 - 3 בנובמבר 2006) היה פרופסור בפקולטה לחקלאות, המזון ואיכות הסביבה באוניברסיטה העברית.
חתן פרס ישראל בתחום החקלאות (ה'תשס"ב).
נולד בשנת 1927 בתל אביב.
סבו היה הרב יוסף צבי הלוי, רבה של יפו אשר קבל את פרס ישראל בתחום הספרות תורנית (ה'תשי"ח), אמו היא דור שישי לראש"ז צורף.
בשנים 1950–1955 למד חקלאות וביולוגיה באוניברסיטה העברית, וב-1958 קיבל תואר דוקטור באוניברסיטה העברית.
יסד ב-1963 בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ברחובות את המחלקה לפרחים והיה מנהלה במשך 22 שנה.
זו הייתה גם תחילתו של ענף תעשיית הפרחים בארץ שמגלגל היום מאות אלפי דולרים בשנה.
נפטר ב-3 בנובמבר 2006 בגיל 79, והובא למנוחות בבית העלמין בחולון.
1961 - פרסים של החברה האמריקנית של מדע ההורטיקולטורה
1964 - לפרסום הטוב ביותר בעיתון החברה
1983 - עמית של החברה האמריקנית למדעי ההורטיקולטורה
1990 - פרס "מגשים ישראל היפה" ביום העצמאות, מטעם נשיא מדינת ישראל, חיים הרצוג
1999 - אות כבוד כמייסד ענף הפרחים בארץ מטעם איגוד מגדלי הפרחים וצמחי הנוי
1999 - חבר האקדמיה הנורווגית למדעים
2002 - פרס ישראל לחקלאות
2003 - דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ווטרלו בקנדה
אברהם חסידוף (14 באפריל 1898 - 2 ביוני 1979) היה יזם מקרקעין בירושלים ובנקאי, ממקימי בנק דיסקונט לישראל ומראשוני מנהליו.
סבו וסבתו (הורי אימו) עלו ברגל מטיפליס ב-1870, בהוראת הרב המקומי, לאחר שלא הצליחו להוליד ילדים.
אמו (יוכבד לבית מיקא) גדלה בפרוטקטוראט הצארי בעיר העתיקה בירושלים.
אביו, דניאל חסידאשווילי (ხასიდაშვილი), עלה לירושלים עם משפחתו מאחלציחה בגאורגיה ב- 1883.
חסידוף הפך עצמאי באמצע שנות העשרים, וכיזם וקבלן רכש קרקעות ובנה בתים ושכונות מגורים בירושלים.
עיקר הצלחתו בא מראייה נכונה של כיוון התפתחות העיר, רכישת קרקעות בפריפריה העירונית, שיווק דירות לפני תחילת בנייתן, והקמת שיכונים זולים למחוסרי יכולת, תוך הצעת פתרונות מימון במשכנתה שניתנה על ידו.
הקים בית כנסת הנושא את שמו ברחביה; כיהן כנשיא עדת הגורג'ים בישראל; יו"ר התאחדות בעלי בתים; קונסול כבוד של פנמה בירושלים; זכה ב-1970 לעיטור יקיר ירושלים.
על שמו רחוב בשכונת גבעת משואה בירושלים, ומרכז ההדרכה והמתנדבים של מגן דוד אדום בירושלים.
היה נשוי לגרסיה לבית הדאייה, ואב ל-5 ילדים.
אחד מנכדיו הוא עו"ד חגי שמואלי, שותף מנהל במשרד עורכי הדין ארנון, תדמור-לוי.
רבי אברהם חיים נאה (י"ג באייר ה'תר"ן – כ' בתמוז ה'תשי"ד, 3 במאי 1890 - 21 ביולי 1954) (מכונה "הגרא"ח נאה" ו"בעל השיעורים" ובפי חכמי הספרדים; חכם חיים) היה רב, דיין, בעל שיטה הלכתית חשובה ויסודית בנוגע למידות ושיעורי תורה ומחשובי רבני חב"ד.
חתן פרס הרב קוק לספרות תורנית לשנת תש"ו-תש"ז.
נולד בחברון למוסיא והרב מנחם מנדל שהיה מראשי קהילת חב"ד בחברון.
בגיל 11 נכנס ללמוד בישיבת "מגן אבות" בחברון שהוקמה על ידי רבי חיים חזקיהו מדיני והייתה בראשותו של אביו, רבי מנחם מנדל.
בעודו בן 12 שנים בלבד נבחן על פה על מסכתות יבמות, חולין ונדה עם פירושי התוספות.
בסביבות שנת ה'תרס"ה עברה משפחת נאה לגור בירושלים, ומאז למד אברהם חיים בישיבת "אוהל משה" ואחר כך בישיבת תורת חיים בירושלים שבין החומות.
אברהם חיים נסמך להוראה על ידי רבי יצחק ירוחם דיסקין, רבי יעקב אורנשטיין ורבי יצחק וינוגרד.
כשהיה בן 24 בשנת ה'תרע"ד התחתן עם דבורה (מהספר נודע בשיעורים), בתו של שאול יצחק פניגשטיין, מקים שכונת בתי ורשה ביפו.
בסביבות שנת ה'תר"ע נסע ללובביץ' לאדמו"ר הרש"ב מחב"ד, וזה בקשו שישמש ראש ישיבה שם, אך עקב התנגדות אביו לא יצא הדבר אל הפועל.
בשנת ה'תרע"א, בעודו בן 21, עזב את ארץ ישראל על מנת לאסוף כספים לטובת עניי ארץ ישראל והגיע לבוכרה.
הוא התקרב ליהודי בוכרה, בעיקר בעיר סמרקנד, ולימד שם תורה.
במהלך שהותו שם, חיבר סיכום מפורט בשפה הבוכרית של הלכות תפילין בשם "חנוך לנער" עבור הנערים הבאים לכלל מצוות.
בבוכרה כונה "אברהם חיים מנדלוב נאה" והוא לבש את הבגדים המיוחדים ליהודי בוכרה.
לאחר שנתיים של פעילות שב לארץ ישראל, אך אז פרצה מלחמת העולם הראשונה והוא גורש לאלכסנדריה שבמצרים משום שהיה נתין זר (אזרח רוסי).
הוא הקים שם את "ישיבת ארץ ישראל", שבה למדו כ-200 בחורים ואברכים, ואף חיבר חיבור בשם "שנות חיים" העוסק בהלכות שימושיות שגם תורגם לערבית לצורך יהודי מצרים.
בתום המלחמה חזר הרב נאה לירושלים, והתמנה לספרא דדיינא (סופר) בבית הדין של העדה החרדית בירושלים (ייתכן שבמשך השנים גם היה חבר בבית הדין של העדה החרדית שכן בשנת תשי"ב הוא חתום כדיין על פרוזבול שנמסר על ידי החזון איש).
מכאן ואילך היה שקוע בחיבוריו ובהדפסת ספריו הרבים.
שימש כרבה של שכונת הבוכרים בירושלים שבה התגורר.
נפטר בכ' בתמוז תשי"ד לאחר שלקה בלבו והובא לקבורה בהר המנוחות.
היה מראשי כולל חב"ד וממקימי ישיבת תורת אמת של חסידות חב"ד.
היה תלמיד קרוב של שלושת האדמו"רים האחרונים של חב"ד.
ליווה את האדמו"ר הריי"צ בביקורו בארץ ישראל בשנת תרפ"ט, ואף ליווה אותו בפגישתו עם הרב הראשי הראי"ה קוק.
בעת הפילוג בין אגודת ישראל לבין העדה החרדית הירושלמית על רקע היחס למדינה ומוסדותיה, צידד בעמדת אגודת ישראל, היה בין תומכיה החשובים ופעל רבות למען המפלגה.
היה חבר בוועד הרבנים שלה, ואף נאם עבורה בכנסי בחירות.
היה בין מקימי ועד הכשרות של אגודת ישראל.
בתקופה מאוחרת יותר השתתף בישיבת מועצת גדולי התורה שעסקה בהתנגדות לגיוס בנות לצה"ל.
בשנת ה'תרפ"ד התעורר בארץ ישראל פולמוס נרחב סביב חליבת פרות בשבת.
חלק מרבני הארץ נטו להיתר באופנים שונים ואחרים פסקו לאיסור.
הרב נאה התנגד מאוד להיתר ופרסם קונטרס רחב שבו בירר את האיסור לדעתו.
הדבר שהקנה לו את פרסומו הגדול הוא שיטתו ההלכתית בעניין מידות ושיעורי תורה.
הרב נאה בירר שיטה מצמצמת בעניינים אלו, והוכיח אותה עם ראיות מדברי הראשונים והאחרונים.
עיקר מחלוקתו היה עם הרב אברהם ישעיה קרליץ (החזון אי"ש), שהחמיר והגדיל את השיעורים.
בקרב הציבור נהוג בעיקר כשיטת הרב נאה, שהסכימו לדבריו גדולי דורו והדורות שאחריו.
למרות מחלוקתם בענייני מידות ושיעורים, כיבד החזון אי"ש עד מאוד את הרב נאה והייתה ביניהם הערכה הדדית, כפי שמשתקף ממכתביהם זה לזה.
כשביקר הרב נאה אצל החזון איש בבני ברק ליוה אותו החזון איש בסיום ביקורו מביתו עד לרחוב, מחווה שלא הייתה מצויה אצלו.
לעומת זאת, עם גיסו של החזון אי"ש, הרב יעקב ישראל קניבסקי, היו לרב נאה חילוקי דעות חריפים והם תקפו זה את זה בחיבוריהם ובעל פה.
את שיטתו פרסם בספרים שיעורי תורה, שיעור מקוה, שיעורי ציון ובקונטרס השיעורים.
בעת שהוציא את ספרו "שיעורי תורה" פרסם רבה של העדה החרדית רבי זליג ראובן בנגיס בשבועון החרדי קול ישראל מכתב ברכה, ובו שבחים על הספר ומחברו.
אחד מעיסוקיו התורניים המרכזים היה בדברי רבי שניאור זלמן מלאדי בשולחן ערוך הרב ובפסקיו בסידור תורה אור, אותם ידע על בורים, ונחשב לאחד המומחים הגדולים בתורתו.
במהלך השנים פרסם כמה חיבורים העוסקים בדבריו: פסקי הסידור וקונטרס השלחן.
חיבר גם את קצות השלחן בתשעה חלקים, בו כתב קיצור לשולחן ערוך חלק אורח חיים עם הדגשה של פסקי רבי שניאור זלמן מלאדי ודברי רבי מנחם מנדל שניאורסון (הצמח צדק), מנהגי חסידות חב"ד בכל הלכה והלכה וליקוט הלכות מדברי הפוסקים האחרונים.
ספרו נדפס עם הסכמות מרבי יוסף חיים זוננפלד, ורבי אליהו קלצקין ואחרים ששיבחו את חיבורו מאוד.
ספר קונטרס החליבה – אודות חליבת פרות בשבת.
נדפס בהסכמת רבי יוסף צבי דושינסקי.
ערך את לוח כולל חב"ד – לוח שנה שמשולבים בו הלכות ומנהגים לפי סדר ימות השנה.
הלוח פופולרי בקרב חסידי חב"ד.
הוציא לאור חיבור בשם דברי צדק – על סיפור המחלוקת בין רבי יחזקאל לנדא עם רבי יעקב שמשון משיפיטובקה אודות ספרו של רבי יעקב יוסף מפולנאה.
ובסופו צירף ביאור על מדרש רבה קהלת.
במשך השנים פרסם מפעם לפעם טור הלכתי ביומון החרדי המודיע בשם "הערות למעשה", שבו דן בעניינים הלכתיים שבחיי היומיום, בין השאר, בהלכות שמיטה.
נותרו ממנו כתבים רבים השמורים אצל בני המשפחה, ומחכים לאור הדפוס.
לרב נאה היו תשעה בנים ובנות.
בנו שניאור זלמן דובער נרצח באזור שער הגיא בט' באלול תרצ"ט בגיל 8, במאורעות תרצ"ו–תרצ"ט.
הרצח אירע בחזרת משפחת נאה מחתונת אחיהם, ברוך, שנערכה יומיים קודם בטבריה.
שתי בנותיו נפצעו באותו אירוע.
בנו הרב ברוך נאה (1915–1995) ערך את "לוח כולל חב"ד" לאחר פטירת אביו והוציא מהדורה מדעית-תורנית על חלק ממסכת פסחים, חתנו הוא הרב חגי איזירר שכיהן כחבר בית הדין הרבני הגדול.
נכדו של הרב נאה הוא הרב ד"ר חיים בורגנסקי, רב היישוב מצפה-הושעיה שבגליל.
נינו של הרב נאה הוא המשורר והעיתונאי נדב הלפרין.
הרב יצחק נאה היה אחיו של הרב אברהם חיים נאה.
נכדיו של הרב יצחק נאה הם: אלחנן נאה; הרב אלעזר נאה, רב היישוב קשת שברמת הגולן; ופרופ' שלמה נאה, ראש החוג לתלמוד שבאוניברסיטה העברית, ומשמש גם ראש המכון למדעי היהדות שם.
דודו של הרב אברהם חיים היה הרב שלמה יהודה ליב אליעזרוב (הרב מענדל נאה והרב אליעזרוב היו גיסים).
חלק מנכדיו וניניו הקימו ארגון "איגוד צאצאי הגרא"ח נאה ז"ל" הפועל להנצחת זכרו ומקיים לפרקים כינוסים לזכרו.
על שמו נקראו רחובות בביתר עילית ובשכונת מאה שערים בירושלים (סמוך לבית הכנסת חב"ד "בית יוסף" שבו נהג להתפלל).
קצות השלחן חלק ראשון, חלק שני, חלק שלישי, חלק רביעי, חלק חמישי, חלק שישי, חלק שביעי, חלק שמיני ו-חלק תשיעי, באתר HebrewBooks
הרב אברהם חייבי (תרס"א; 1901 – תשל"ט; 1979) היה חבר הרבנות הראשית בתל אביב, פעיל באיגוד רבני תימן הנקרא "המועצה הדתית ליהודי תימן בארץ ישראל" (בראשות הרב שלום יצחק הלוי), מנהיג רוחני ומהאנשים המרכזיים בשכונת התקווה מיום היווסדה.
חייבי נולד בעיר בית עד'אקה שבתימן.
הוא למד תורה אצל רב העיר הרב דוד מזעקי והמשיך ללמוד עם חבורת רבנים תחת הנהגתו של ידידו הרב ישראל עוזרי שהיה רב העיר וראש אב בית דין.
הרב חייבי נחשב לאחד מהרבנים החשובים בקהילה, ובסמכותו היה להסמיך שוחטים ובודקים גם מקהילות אחרות.
באותו הזמן הוא כתב מספר שירים שמבטאים את ערגתו לארץ ישראל.
בשנת תרצ"ג בגיל 32 עלה חייבי יחד עם משפחתו.
הוא התגורר במשך כשלוש שנים בכרם התימנים שבתל אביב ולאחר מכן עבר להתגורר בשכונת התקווה.
כרב ב"מועצה הדתית ליהודי תימן בארץ ישראל", פעל הרב חייבי במשך שנים רבות לקידום ענייני הרוח של יהדות תימן בישראל.
בין היתר, דאגו חברי המועצה לתקן את המצב הדתי במחנות העולים התימנים בארץ.
הוא נתמנה על ידי הרבנות הראשית לתל אביב יפו לרב מפקח על הכשרות.
שוחטים ובעלי איטליזים פנו אליו כדי לבדוק את כשרות הבהמות, וכן בשאלות בעניינים הלכתיים שונים, הוא השיב לכל שואל ומבקש.
במסגרת פעילותו בשכונה דאג הרב חייבי לבנות מכיסו מקווה טהרה בשכונה, כמו כן הוא דאג להתקנת עירוב סביב העיר, לפתיחת בית ספר דתי ראשון, הקמת בית הכנסת "שבת אחים" בו העביר שיעורים והקמת משחטה לעופות, הראשונה מסוגה בשכונת התקווה.
הרב חייבי הסמיך שוחטים רבים מכל רחבי הארץ, ומבין תלמידיו נמנה גם הרב שלמה מחפוד ראש מערכת הכשרות הארצית "יורה דעה".
הרב חייבי עזר רבות לנזקקים כלכלית והירבה בפעילות גמ"ח וב"מתן בסתר".
בתחילת שנות החמישים, פעל הרב חייבי רבות למינוי הרב יוסף צוברי לרב קהילת יהודי תימן בתל אביב-יפו.
במשך הזמן פתח הרב חייבי בביתו ישיבה לתלמידי חכמים שבה למדו תלמוד והלכה בעיון, הוא מינה את הרב יוסף צוברי למגיד שיעור.
לימים, העלה הרב צוברי על הכתב את אותו הלימוד, ופירוש זה על אותם 17 מסכתות עדיין ספון בכתב יד.
הרב צוברי נהג לבוא בכל בוקר אל בית הרב חייבי ולעסוק איתו בענייני הלכה ובצרכי השעה.
תקופה מסוימת לימד הרב חייבי את הרב צוברי הלכות שחיטה הלכה למעשה כי ידיעת המקצוע הייתה חיונית לרב צוברי בתפקידו כרב הקהילה.
הרב חייבי עמד בקשרי ידידות עם הרבנים הראשיים לתל אביב, הרב איסר יהודה אונטרמן והרב יעקב משה טולידאנו.
הוא היה בעל השקפה לאומית כשאר גדולי רבני תימן והיה חוגג את יום העצמאות.
הרב חייבי נפטר בשנת תשל"ט בגיל 78.
הרב אברהם חיים (ענתבי) עדס (ה'תרי"ז, 1857 - כ"ח באב ה'תרפ"ה, 1925) היה מגדולי מקובלי ירושלים, חבר בית הדין לעדת ארם צובא בירושלים וממייסדי ישיבת המקובלים "ישיבת רחובות הנהר" בירושלים.
נולד בשנת 1857 (ה'תרי"ז) בחַלַבּ שבסוריה לרב יצחק ורחל.
בצעירותו למד בישיבות אצל הרב מרדכי עבאדי והרב עזרא טוויל הכהן.
כשהגיע לגיל 20 נישא לצלחה בת הרב משה סוויד (רבה של חַלַבּ).
לאחר נישואיו למד כחברותא עם הרב יצחק שרים, והחל ללמד תלמידים, כשרובם הפכו בתקופה שלאחר מכן לרבני העיר.
בשנת 1889 (ה'תר"ן) ביקר בישראל והתאכסן בביתו של הראשון לציון הרב יעקב שאול אלישר.
בשנת 1891 (ה'תרנ"ו) עלה לישראל והשתכן בשכונת הבוכרים שבירושלים, שם קיבל דירה מהרב שלמה מוסיוף.
בתקופה זו ריכז סביבו מקובלים יוצאי חַלַבּ ללימוד תורת הקבלה, ובהמשך נמנה עם מייסדי ישיבת המקובלים "רחובות הנהר" ונודע כבעל רוח הקודש גלויה.
כשעלה הרב יהודה פתיה לירושלים, שידלו להוציא את ספרו על האדרא רבא.
על אף שבירושלים עסק בעיקר בחכמת הקבלה, רבי עזרא עטיה היה לומד עמו תלמוד בעיון.
בשנת ה'תרפ"ד חתם עם הרב עזרא הררי רפול והרב יוסף ידיד הלוי על כרוז נגד "לשכת בני ברית" שנפתחה בארם צובא באותו הזמן, אליה צורפה דעתו בעניין של הרב יוסף חיים זוננפלד, שהיה מקורב אליו.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, נעצר בידי הצבא הטורקי למשך כחודש, לאחר שסירב לחשוף את מקום מסתורם של שני בניו, שהשתמטו מגיוס לצבא.
בעת שהלך באחד מרחובות ירושלים, נדרס על ידי אוטובוס שנשלט בידי נהג חדש, שעלה על המדרכה.
הוא אושפז כשלושה ימים, עד לפטירתו ב-18 באוגוסט 1925 (כ"ח באב ה'תרפ"ה).
נקבר בבית הקברות בהר הזיתים, מול יד אבשלום.
בשנות השלטון הירדני נעקרו מרבית המצבות סביב קברו, אולם זו שלו נותרו שלמה ושימשה כנקודת ציון לפיה שחזרו את מצבות שאר החלקה, כשהוחל בשיקום בית העלמין.
על פי דבריו ודברי הרב בן ציון חזן, גופתו של הרב יוסף חיים הועלתה לירושלים באורח פלא, ונטמנה בבית הקברות בהר הזיתים, בחלקה שעל יד הרש"ש.
חתנו, רבי אהרן משה חיים הררי-רפול (בנו של רבי עזרא הררי רפול)
נכדו, הרב משה יוסף עדס מראשי ישיבת פורת יוסף
נכדו, רבי יהודה עדס ראש ישיבת קול יעקב
נינו, רבי יעקב עדס מח"ס דברי יעקב
תורת אברהם - חידושים בענייני קבלה שהובאו בספרים משמו על ידי נינו הרב יעקב עדס.
שיטה על מסכת בבא קמא כת"י
רבי אברהם חזן (תר"ט, 1849 – ל' בכסלו תרע"ח, 15 בדצמבר 1917), המוכר כרבי אברהם בן רבי נחמן (או ראבר"ן, בנו של רבי נחמן חזן), היה ממנהיגי חסידי ברסלב בדור הרביעי, וממייסדיה של החסידות בארץ ישראל.
נולד בטולצ'ין לרבי נחמן חזן, תלמידו הקרוב של רבי נתן מברסלב, שהיה בדורו תלמידו הקרוב של רבי נחמן מברסלב.
רבי נחמן חזן (הידוע גם בשם רבי נחמן מטולצ'ין) קיבל על עצמו את הנהגת חסידי ברסלב באומן לאחר מותו של רבי נתן מברסלב והוא פרסם את סדרת ספריו ליקוטי הלכות.
בצעירותו נהג הרב אברהם חזן להתבודד ביער במשך כל ימות השבוע תוך שהוא מתקיים על מזון מועט ביותר.
למד את "תורותיו" של רבי נחמן בעמקות כפי שניכר גם מספריו, בסוף ימיו הפטיר ואמר: "ברוך ה' שכבר זכיתי ועברתי עם כל הליקוטי מוהר"ן", כשידוע שעם תורה ס"ו "הלך" יותר מחצי שנה.
לאחר מות אביו בשנת 1884, החל להעלות על הכתב את הסיפורים והמסורות ששמע ממנו.
אנקדוטות היסטוריות אלו יחד עם סיפורים על רבים מחסידיו של רבי נחמן מברסלב, היוו את הבסיס עבור סדרת ספריו כוכבי אור.
בהקדמה לספר תיאר את רמת הדיוק אליה שאף בעת כתיבת הספר: "ואחר כל אלה גם את הדברים אשר שמעתי מהם בדרך ההשתלשלות מפה לפה, שלא נודע לי היטב מי ומי האנשים שהגיע אלי הסיפור על ידם, לא רציתי לכתוב מפחד הטעותים השכיחים בסיפורים אלו".
בשנת 1894 עלה לארץ ישראל והתגורר בירושלים.
כמו כן עודד את תלמידיו להעלות לארץ, כששאלוהו מה בין הקומוניסטים ששלטו ברוסיה לבין הציונים שבישראל ענה: שניהם טועים אבל הציונים "טועים לארץ ישראל", אכן אלו מתלמידיו ששמעו בקולו ניצלו אחר כך מהשואה ומההתבוללות שהשתוללה ברוסיה.
מדי שנה היה נוהג לנסוע לאומן לקיבוץ השנתי של חסידי ברסלב בראש השנה בקברו של רבי נחמן מברסלב.
בנסיעתו לאומן בשנת 1914, הוא נאלץ בעקבות מלחמת העולם הראשונה להישאר ברוסיה, שם חי ולימד עד פטירתו בשנת 1917. על קברו בבית הקברות באומן נכתב: "פ"נ רבי אברהם ב"ר נחמן הלוי חזן מארץ ישראל".
במשך השנים נהרס בית הקברות והמצבות שבו נעלמו.
ב-1999 הוקמה מחדש המצבה על ידי אגודת אהלי צדיקים.
תלמידיו של רבי אברהם חזן באומן, רבי לוי יצחק בנדר והרב אליהו חיים רוזין, היו ממנהיגי הדור הבא של חסידי ברסלב בארץ ישראל.
גיסו וחברו היה רבי אלתר טפליקר.
באחת מנסיעותיו מארץ ישראל לאומן עבר דרך ראדזין וביקר אצל האדמו"ר גרשון חנוך הניך ליינר ששכנעו להטיל פתיל תכלת בציציתו, על פי תגליותיו.
על טיעוני האדמו"ר מראדזין אמר רבי אברהם שאינו צריך לראיותיו כי יש לו יסודות חזקים עוד יותר לחזק לבישת התכלת.
נראה היה מדבריו שאומר זאת מחמת ידיעתו את מגילת הסתרים מרבי נחמן מברסלב, והבנתו שלפיה קודם ביאת המשיח תתגלה התכלת.
בעקבות מעשה זה החלו חלק מחסידי ברסלב בירושלים ובמקומות נוספים להטיל גם הם תכלת בציציותיהם.
רוב מכתביו וחלק מהעתקת תלמידיו נאבדו, חלקם ברוסיה כשנשרפה עליית ביתו וחלקם בעת כיבוש העיר העתיקה בירושלים בתש"ח.
הספר נדפס בחלקו על ידי המחבר בשנת תרנ"ו, בשנת תרצ"ג נדפס על ידי רבי שמואל הורביץ בתוספת מרובה מכתבי המחבר.
הספר מחולק לארבעה חלקים: אנשי מוהר"ן - יספר מגדולת אדמו"ר ותלמידיו הקדושים.
אמת ואמונה - ירבה לעורר ולחזק באמיתות האמונה ובגנות ספרי מינין.
חכמה ובינה - מגלה רזין טמירין בשורש קדושת אדמו"ר נ"ע.
ששון ושמחה - תפילות נוראות עם ביאורים נרחבים בגדולת השמחה.
הספר ביאור הליקוטים כולל פרשנות עמוקה בספרו של רבי נחמן מברסלב ליקוטי מוהר"ן.
בהקדמה לביאור הליקוטים צירף "שמונה עשרה כללים" ללימוד הספר ליקוטי מוהר"ן.
את "הכללים" הוא הוציא לאור לאחר יגיעה רבת שנים בספרו של רבי נתן מברסלב ליקוטי הלכות, שנראה לעין פשטנית כספר "דרוש" בלבד על ליקוטי מוהר"ן והמחבר גילה שלמען האמת מסתתרים בדרושיו כללי לימוד, הכלל הראשון והעיקרי הוא שדבריו של רבי נחמן מתבארים "מיניה וביה" כלומר מתוך דבריו עצמו באותו "תורה".
למעשה בכך נתגלה האפשרות לכל אחד ללמוד את הספר ליקוטי מוהר"ן בעיון רב ובאופן מדויק יותר, כשהפירושים בספר עצמו נכתבו על פי כללים אלו.
הספר בחלקו (על שמונה "תורות" הראשונות בליקוטי מוהר"ן) התפרסם בימי חייו בשנת 1908, נדפס עם הסכמת הבד"ץ דירושלים.
הרב יוסף ליב זוסמן טען כי הרב אברהם יצחק הכהן קוק נתן מכתב הסכמה לספר ביאור הליקוטים, וככל הנראה היא נמצאת בכספת במשרדי העדה החרדית.המהדורה המלאה הראשונה פורסמה בשנת 1935 על ידי הרב שמואל הורביץ.
מהדורה מתוקנת יצאה לאור בשנת 1989 על ידי הרב מרדכי פרנק.
תוכן הספר ביאור ופירוש עמוק בספר סיפורי מעשיות, בדומה לספרו ביאור הליקוטים על ליקוטי מוהר"ן.
בראש הספר יש מאמר מגדולת רבי נחמן ותלמידו רבי נתן.
נלקט על ידי ר' שמואל הורביץ ונדפס בשנת תשכ"ב בבני ברק על ידי נתן צבי קניג, הכתבים נעתקו ברובם על ידי ר' נתן בייטלמכר, חלק מהכתבים נעתקו מכתבי תלמידיו, בספר צורפו גם כל ביאוריו הפזורים בספריו המבארים וסובבים כל סיפורי מעשיות.
ביאורים והקדמות בדברי רבי נחמן מברסלב בתוספת סיפורים מתלמידי רבי נחמן (כיום הספר מחובר לספר כוכבי אור בכל ההוצאות)
הספר נדפס בחלקו על ידי המחבר בשנת תער"ג, בשנת תרצ"ג יצא לאור מחדש בתוספת מרובה על ידי ר' שמואל הורביץ.
סיפור התלאות שעברו על רבי נתן מברסלב בשנות המחלוקת (תקצ"ה-תקצ"ט), בסוף הספר חלק מההשמטות מספר חיי מוהר"ן.
נדפס בשנת תרצ"ג על ידי ר' שמואל הורביץ.
אמונה בידיעה רוחנית (כתב יד)
לפקוח עיניים להסתכל בזיו נועם האמונה בהשתלשלות העולמות ובהמשכת אורו יתברך מעילא לתתא, והוא ספר אשר לא כל מוחא סביל דא מרוב עומק המושג.
קונטרס זה הוא למעשה הכלל הי"ג מהקדמת ביאור הליקוטים.
אברהם (אלברט) חמו (נולד ב-8 ביולי 1934) הוא כדורסלן עבר ישראלי, מאמן כדורסל וקצין משטרה שעסק בתחום מניעת צריכת אלכוהול וסמים בקרב צעירים ואף פרסם ספרים בתחום זה, לאחר שחרורו מהמשטרה הקים את מכון חינוך מפעיל ומונע ובמסגרתו מהווה יו"ר משותף של עמותת "עתיד בטוח".
אלברט חמו נולד בקהיר בירת מצרים למשפחת סוחרים מבוססת וברוכת ילדים, כאח שני מבין שמונה אחים ואחיות.
חמו גדל כדו-לשוני: צרפתית וערבית, בבית בו שלטה שאיפה למצוינות ולהישגים.
הוא למד בבית ספר צרפתי והשתתף בפעילות תנועת הצופים המקומית.
כילד שיחק חמו בנבחרת הכדורסל של מכבי קהיר שהייתה קבוצה מובילה במצרים.
בשנת 1948, עם הקמת מדינת ישראל, התרבו רדיפות היהודים במצרים והמשפחה החליטה לעלות לישראל.
הם עלו באוניה שהפליגה למרסיי שם שהו כחודשיים במחנה מעבר לעולים יהודים ולאחר מכן עלו לישראל באוניה "נגבה" שהפליגה לחיפה.
חמו התגייס ב-1952 לחטיבת גולני כחייל קרבי, השלים קורס מ"כים וסמלים, ושירת בבסיס אימונים של פיקוד הצפון.
הוא הוכר כשחקן כדורסל מחונן והוזמן לנבחרת פיקוד הצפון.
קבוצת פיקוד הצפון קיימה מחנה אימונים שכלל משחק עם הפועל חיפה.
לאחר שהצטיין במהלך המשחק, ביקש מאמן חיפה דאז, פפו אבו ראשיד, לקבל את חמו לקבוצתו.
משחק זה היווה נקודת מפנה בקריירת הכדורסל שלו.
הוא הוזמן לנבחרת צה"ל, ועם שחרורו החל לשחק בהפועל חיפה והיה מלך הסלים של הליגה הלאומית בכדורסל מספר פעמים.
שיא הנקודות שלו בליגה במשחק אחד היה 47 נקודות.
ב-1955 נמנה חמו על הרכב נבחרת ישראל בכדורסל שאמורה הייתה להשתתף באולימפיאדת מלבורן, נסיעה שבוטלה עקב מלחמת סיני.
ב-1956 היה שותף למסע הנבחרת לארצות הברית בו זכתה המשלחת לכבוד רב, בעיקר בשל הניצחון במלחמת סיני שהתרחש מספר שבועות לפני המסע.
חמו המשיך להצטיין בשתי המסגרות (הפועל חיפה ונבחרת ישראל) ונטל חלק, יחד עם הנבחרת, בשלוש אליפויות אירופה.
בתחילת שנות ה-60 הגיעה הפועל חיפה לשיאה כשסיימה פעמיים במקום השני בליגה הלאומית.
בשנת 2005 זכה במקום ה-42 מבין חמישים השחקנים הגדולים בכדורסל הישראלי.
תהליך הבחירה ודירוג הנבחרים הושתת על משאל ייחודי, שכלל 170 אנשי מקצוע מכל הזמנים, בניהולו של ערן סלע.
ב-1965 החל למלא תפקיד מאמן-שחקן בהפועל גבת שעלתה לליגה הלאומית וסיימה במקום השלישי ולאחר מכן אימן קבוצות נוספות בליגה הלאומית.
ב-1973 מונה למאמן נבחרת ישראל בכדורסל.
תחת הדרכתו, סיימה נבחרת ישראל במקום הראשון מבין 17 נבחרות, בטורניר קדם אליפות אירופה שנערך באותה שנה בווינה.
באליפות אירופה הגיעה ישראל למקום השביעי, הישג עליו חזרה, תחת הדרכת חמו, גם באליפות אירופה של 1975. הישגים בולטים נוספים של נבחרת ישראל תחת הדרכתו היו: מקום ראשון במשחקי אסיה 1974 ומקום ראשון בטורניר הכדורסל של המכביה.
בעת שאימן את הנבחרת הלאומית אימן בעונת 75–1974 גם את מכבי תל אביב (במשחקי גביע אירופה בלבד), לאחר שמאמן הקבוצה, דויל פאראק, פרש באוקטובר 1974 עקב בעיות רפואיות.
ב-1973, בעת שחמו החל לאמן את נבחרת ישראל, היא נחשבה כנבחרת נמוכה וחלשה.
תחת הדרכתו הציגה נבחרת ישראל משחק קבוצתי מלוכד שאופיין בלחץ הגנתי על כל המגרש לאורך פרקי זמן ממושכים במשחק.
משחק זה הוציא רבות מהיריבות משיווי משקלן ואפשר לנבחרת הישראלית להגיע להישגים.
ב-1986 עמד חמו במוקד של דיון ציבורי שהתקיים לגבי בואו של כוכב הכדורסל האמריקאי, מייקל ריי ריצ'רדסון, שהושעה מליגת ה-NBA בגין שימוש בקוקאין.
חמו התקשר ביוזמתו לריצ'רדסון בארצות הברית והציע לו להצטרף להפועל רמת גן שנחשבה באותן שנים כקבוצת צמרת.
חמו הצהיר כי ריצ'רדסון יהיה תחת חסותו וכי הוא ערב לכך שלא יצרוך סמים בעת שהותו בישראל.
בישראל קמה סערה זוטא והנושא הגיע לדיון בוועדות הכנסת שלא החליטו דבר בנושא.
בסופו של דבר, הוציאה פיב"א מכתב האוסר על ריצ'רדסון לשחק באירופה כיוון שנפלו פגמים בשחרורו מקבוצת חובבים מארצות הברית.
חמו מינה את ריצ'רדסון כעוזרו בעת שאימן את הפועל רמת גן אך זה עזב את ישראל לאיטליה אחרי חצי שנה.
לטענת ריצ'רדסון, הוא כיבד מאוד את חמו הן כמאמן והן כאדם ולא השתמש בסמים בעת שהותו בישראל.
במקביל לקריירה שלו כספורטאי - שחקן ומאמן, התגייס חמו למשטרת ישראל, ושירת בה שנים ארוכות.
הוא סיים קורס קצינים ושירת כקצין משטרה ברמת גן, בעזה ובאל עריש.
לאחר מכן מונה לראש מחלק הנוער, במקביל לתפקידו כמאמן נבחרת ישראל בכדורסל.
בהמשך דרכו, סיים קורס פיקוד ומטה ולאחר מכן מונה לראש מפלג הנוער במחוז תל אביב.
הוא המשיך לעלות בסולם הדרגות ומילא תפקיד של סגן מפקד מרחב ירקון ומשם הקים אגף חדש במטה הארצי: האגף לקשרי קהילה ומשטרה.
חמו יצא לגמלאות מהמשטרה ב-1986 בדרגת ניצב משנה.
בהמשך הקריירה הציבורית שלו הקים יחד עם רעייתו מירה את ה"מכון לחינוך מפעיל ומונע" ואת תנועת עתיד בטוח, שני הארגונים ממוקדים בקידום נוער, במניעת אלימות, סמים, אלכוהול ובנוסף, בקידום בטיחות בדרכים בקרב ילדים ונוער ואף בבוגרים.
חמו ורעייתו כתבו 17 ספרים בנושא מניעה.
כך הוקם גם, בין היתר, מגרש ההדרכה הראשון להחלקה ולבטיחות בדרכים בקיבוץ יקום.
חמו מילא תפקידים ציבוריים נוספים, בהם: חבר בוועד המנהל של עמותת "אל סם", נשיא מועדון רוטרי תל אביב ונגיד ארצי של רוטרי ישראל בשנים 2002–2003.
חמו ממשיך (נכון ל-2014) בפעילות ציבורית; בעמותת "עתיד בטוח" וכמוביל פרויקט לאומי לקידום מנהיגות צעירה למניעת אלימות, סמים ואלכוהול.
ב-1959 נשא חמו את מירה פרידמן, מורה לאנגלית, אשת חינוך ומנהלת תיכון אהל שם לשעבר, ולהם שלושה ילדים: ד"ר מיכל חמו לוטם, מייסדת ארגון בטרם לבטיחות ילדים, ומייסדת המכון למנהיגות וממשל בג'וינט ישראל, מאור חמו, עסק גם הוא באימון כדורסל ואיש עסקים, ומתן, איש עסקים.
חמו הוא בוגר אוניברסיטת חיפה בסוציולוגיה ומדע המדינה ומוסמך בקרימינולוגיה מאוניברסיטת תל אביב.
אות "איש כפועלו" מטעם ארגון הפועל
רבי אברהם חיים ראטה (נהגה: רוֹט; י"ד באדר א' ה'תרפ"ד, 19 בפברואר 1924 - ה' באלול ה'תשע"ב, 22 באוגוסט 2012) היה האדמו"ר משומרי אמונים.
החל מפטירתו, מכונה ה"חוקי חיים" על שם ספרו.
נולד בברגסז, כיום באוקראינה, לסימא ולאדמו"ר רבי אהרן ראטה, מייסד חבורת שומר אמונים.
נישא לבתיה חיה בתו של רבי מרדכי גולדמן מזוויהל.
לאחר פטירת אביו פנו רוב חסידיו לגיסו, רבי אברהם יצחק קאהן שהקים את חסידות תולדות אהרן, וחלקם פנו לרבי אברהם חיים.
הוציא לאור את ספרי אביו לאחר שנפטר: "שומר אמונים", "שולחן הטהור", "טהרת הקודש", "נועם הלבבות" ו"מבקש אמונה".
בשנותיו הראשונות באדמו"רות כונה "האדמו"ר מברגסז" על שם מקום הולדתו.
בתחילת שנות השישים של המאה העשרים קנה שטח סמוך למעבר מנדלבאום (שהיה אז הגבול), צפונית למאה שערים, והקים שם את קריית שומרי אמונים.
בקריה הוקמו תלמוד תורה, ישיבה גדולה וישיבה לצעירים.
מאוחר יותר העביר את מרכז חסידותו לבני ברק ובחודשים אלול ותשרי שהה בירושלים.
מספר חודשים בחורף ובקיץ היה שוהה בתפרח.
באסרו חג שבועות ה'תשע"ב עבר התקף לב ולאחר שלושה חודשים, בליל ה' באלול, לאחר 66 שנות אדמו"רות, נפטר.
נקבר ביום שלמחרת בחלקת אדמו"רי בית שומרי אמונים בבית הקברות הר הזיתים בירושלים.
בניגוד לאביו, הרב אהרן ראטה, וגיסו, הרב אברהם יצחק קאהן, שנודעו כמתנגדים חריפים לציונות ולאגודת ישראל והשתייכו לחוגי העדה החרדית, הרב אברהם חיים היה מתון יותר.
מוסדות שומרי אמונים נהנים מתקציבים ממשלתיים וחלק מחסידיו (בעיקר תושבי בני ברק) משתתפים בבחירות לכנסת.
הוא לא עודד את חסידיו להשתתף בבחירות אך גם לא התנגד לכך, ולא בחר בעצמו.
הרב ראטה התבטא כנגד מסירת שטחי ארץ ישראל לערבים ואמר כי "כל המנהיגים שהיו שותפים לפשע הזה (פינוי גוש קטיף), שנעשה באכזריות, לא יינקו וייענשו קשות משמיים".
לדבריו, פינוי התושבים בניו אורלינס, בשל סופת ההוריקן קתרינה הוא מידה כנגד מידה על תמיכתה של ארצות הברית בפינוי יהודי גוש קטיף.
בתו דינה, אשת רבי יצחק יחיאל מיכל פאנעט מדעש בני ברק
בנו הרב רפאל אהרן, אדמו"ר בבני ברק, היה נשוי לליבא רחל בת הרב חיים אביגדור פיליפ אב"ד דעברעצין ומחשובי חסידי בעלזא.
בתו גיטל, אשת רבי דוד צבי שלמה הורנצ'יק מרדושיץ
בתו יענטא, אשת רבי אורי גלדצהיילר מסאמבור, נכדו של רבי אפרים אליעזר יאלעס, גאב"ד סמבור ואב"ד פילדלפיה.
בתו רייזל, אשת רבי ישראל שטרן האדמו"ר מנישכיז-אשדוד (תשכ"ב - תשע"ג), בן הרב מאיר שטרן רב היישוב מירון
בנו הרב גדליה משה, נשוי לשפרה, בת רבי אליעזר זאב מראחוב, אדמו"ר באשדוד
בנו הרב שלמה, נשוי למרים ברכה, בת רבי שלום יהודה גרוס מהאלמין, אדמו"ר בירושלים
בנו הרב , חתן רבי אייזיק שנייבלאג מזידיטשוב ויליאמסבורג.
בתו ברכה, מנהלת את נכסי המשפחה בקריית שומרי אמונים בירושלים
בתו דבורה אשת הרב יצחק אהרן קארף, האדמו"ר מזוויהל מז'יבוז'
הרב אברהם חיים שור (נפטר בי"ט בטבת ה'שצ"ב, 1632) היה מגדולי רבני גליציה.
נודע על שם ספרו "תורת חיים" על התלמוד הבבלי.
מלבד ספרו "תורת חיים", חיבר גם את החיבור "צאן קדשים", הגהות על סדר קדשים, ו"בדק הבית" על שולחן ערוך.
חיבורים נוספים נותרו בכתב יד.
בן למשפחת שור מצאצאי רבי יוסף בכור שור.
אביו, הרב נפתלי צבי שור, היה תלמיד הרמ"א ורבו של הב"ח.
אחיו היה הרב אפרים זלמן שור בעל "תבואת שור".
הרב אלכסנדר סנדר שור היה צאצא של אח אחר, הרב שמואל שור.
חותנו היה רבי אברהם מייזלש מקראקא, מחותנו של הרמ"א.
אברהם חיים רובינשטיין (1 במאי 1912 – 19 בדצמבר 1983) היה איש חינוך ישראלי מאנשי הציונות הדתית, חוקר החסידות והציונות הדתית ופרופסור באוניברסיטת בר-אילן.
רובינשטיין נולד בטומשוב מזובייצקי וגדל בוורשה.
הוא למד בבית המדרש לרבנים "תחכמוני" בוורשה, ובסיימו בשנת 1931 עבר ללמוד בבית המדרש לרבנים בברלין.
לאחר שנה הוא שב לוורשה והיה בין מייסדי השומר הדתי.
בשנת 1935 עלה לארץ ישראל והיה פעיל בהנהלה הארצית של בני עקיבא.
עמד בראש מחלקת ההדרכה של התנועה והיה עורך הביטאון "זרעים".
הוא ניהל את בית הספר "תחכמוני" ברחובות, ולאחר מכן היה מפקח בעליית הנוער.
בשנים 1944–1966 נהל את האגף הדתי של עליית הנוער ואת הסמינר להדרכת מדריכים של האגף הדתי.
בשנות ה-50 למד באוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 1960 קיבל תואר דוקטור על עבודתו "ראשיתה של החסידות בפולין המרכזית", בהנחייתו של פרופ' בן-ציון דינור.
בשנים 1965–1966 כיהן כמרצה בכיר באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ומשנת 1967 כיהן כפרופסור באוניברסיטת בר-אילן.
בשנים 1979–1980 עמד בראש המחלקה לתולדות ישראל.
הוא עמד בראש הקתדרה לחסידות והקים את המכון לחקר הציונות הדתית.
נפטר ב-19 בדצמבר 1983, והובא למנוחות בבית העלמין סנהדריה בירושלים .
על תעלומת ספר ועל פתרונה.
שבר פושעים לר' דוד ממאקאוו.
ראשיתה של החסידות בפולין המרכזית (דיסרטציה).
הרב אברהם חנוך גליצנשטיין (כ"ה בטבת תרפ"ט, 7 בינואר 1929 - כ' באדר תשע"ה, 11 במרץ 2015) היה סופר חרדי-ישראלי ומתרגם, חסיד חב"ד.
נולד בירושלים, לר' שמעון גליצנשטיין, מנהל ישיבת תורת אמת בירושלים ומזכיר הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
למד בישיבת תורת אמת ירושלים, בשנת תש"י התמנה למזכיר ישיבת תומכי תמימים בלוד, תחת הרב אפרים וולף, בה' באלול תשי"ב התחתן עם טובה בת ר' אברהם פריז, והמשיך עד שנת תשכ"ג, מאותה שנה ירש את תפקידו של אביו כמנהל ישיבת תורת אמת בירושלים.
בהמשך עמד ברשימת עסקנים שפעלה להקמת בית הספר בית חנה ושימש כמזכיר בתיכון של המוסד עד פטירתו בכ' באדר תשע"ה.
הרב גליצנשטיין הוציא לאור יותר משישים ספרים.
חיבורו המרכזי הוא "ספר התולדות", המסקר את חייהם של אדמו"רי חב"ד.
כמו כן היה מעורב בהוצאת הספרים "משנת חב"ד" שבסדרת "באר החסידות" של הסופר אליעזר שטיינמן, והיה עורך וכותב טורים בבטאון חב"ד שיצא בישראל משנת תשי"ב - תשל"ג.
התגורר בשיכון חב"ד בירושלים והיה אב לבת יחידה.
נפטר בכ' באדר תשע"ה ונקבר בהר המנוחות.
סדרת ארעסט און באפרייאונג פון אלטן רבי'ן, (2 כרכים).
שערי החכמה העליונה - ליקוט מתורת אדמו"רי חב"ד בנושא לימוד תורת החסידות.
אוצר סיפורי חב"ד (17 כרכים) - סיפורי חסידים על אדמו"רי חב"ד.
ספר התולדות (15 כרכים) - תולדות אדמו"רי חב"ד, הבעש"ט והמגיד ממזריטש.
כפי שסופרו על ידי אדמו"רי חב"ד ובעיקר על ידי הרבי יוסף יצחק שניאורסון, אדמו"ר הרייצ.
אברהם חיים (אלפרד) פרַיימן היה חוקר המשפט העברי.
נרצח בהתקפה על שיירת הדסה להר הצופים בתש"ח.
פריימן נולד בדצמבר 1899 בהלישוי שבמוראביה, אוסטריה, בן לרב יעקב פריימן ממשפחת רבנים מפורסמת.
סבו הרב ישראל מאיר פריימן היה רבן של ערים שונות ומהדיר ספרות הראשונים, חתנו של רבי יעקב אטלינגר.
דודו, אחי אמו, אהרן פריימאן, היה מגדולי הביבליוגרפים העבריים.
אביו, הרב יעקב פריימן, היה חוקר חשוב בספרות רבנית והיה רב בהלישוי, פוזנן וברלין.
ב-1918, בהיותו בן 18, פרסם את חיבורו הראשון על הרא"ש.
שנתיים אחרי כן פרסם מחקר על בני הרא"ש, בייחוד על ר' יהודה.
עבודה זו נעשתה תוך כדי לימודי משפטים באוניברסיטת מארבורג.
הוא סיים את לימודיו ב-1923, ומונה אחרי זמן לא רב לשופט בבית משפט מחוזי בקניגסברג, עד שפוטר ב-1933 עם עליית הנאצים לשלטון וחקיקת החוק לשיקום שירות המדינה המקצועי.
ב-1922 לימד בבית המדרש לרבנים בברלין היסטוריה של היהדות.
כמו כן עבד שנה בספרייה העירונית של פרנקפורט, שאותה ניהל דודו, וכך למד ביבליוגרפיה.
בשנת 1934 כתב תזכיר שבו התווה קווים לחקר המשפט העברי.
הוא סבר שלמשפט יש חשיבות מעשית גדולה ולכן "מתפקידי המחקר בדיני ישראל להעלות מתוך חומר מפוזר ומפורד זה את גילויי היצירה המשפטית לתקופותיה השונות ולחשוף את שרשיה ויניקותיה — לא בחינת חקר קדמוניות בלבד, אלא כמורה-דרך בהוי המשפטי של ימינו וכסולל מסילה לעתיד משפטנו בארצנו".
1933 עלה עם משפחתו לארץ ישראל והחל לעבוד בחברת מגדל כיועץ משפטי.
בשנת 1943 התמנה כמדריך למשפט עברי באוניברסיטה העברית וקודם לדרגת מרצה.
בשנת 1947 הוצע לו תפקיד חשוב בבית הספרים הלאומי, אך הוא סירב לקבלו, בבקשו להותיר לעצמו די זמן למחקר.
בשנת 1943 לימד, נוסף על תלמידי האוניברסיטה, גם קבוצה של כ-15 עורכי דין ופקידי ממשלה בסמינריון מטעם האוניברסיטה שנערך בבניין 'ישורון' בירושלים בנושא "פרקים בדיני נישואין".
ב-1947 כיהן כיושב ראש הוועדה העוסקת בדיני אישות וירושה בהתייחסות מיוחדת לבתי הדין הרבניים ושיפוטם.
כן היה פעיל במועצה המשפטית שמונתה על ידי הסוכנות היהודית.
פריימן נרצח בשיירת הדסה ב-13 באפריל 1948.
גם כשעבד כשופט עסק במחקר במשפט העברי והוציא את כל תשובות הרמב"ם שנדפסו ונשארו בכתבי יד בהוצאת מקיצי נרדמים.
אחרי כן המשיך ועסק במשך שנים במשפחת הרמב"ם.
עבודות רבות שלו התפרסמו בכתב עת המאור.
ב-1936 פרסם מחקר על שושלת היוחסין של משפחת הרמב"ם, וב-1938 הוציא את תשובות אברהם בן הרמב"ם.
בשנת 1940 פרסם את תשובות ר' יהושע הנגיד, מצאצאיו של הרמב"ם.
אחרי כתביו המוקדמים, שעסקו בספרות ימי הביניים, פנה לעסוק בספרות המשפט העברי בעת החדשה תוך התמקדות בדיני משפחה וירושה.
לדבריו, "רוב החוקרים בהיסטוריה המשפטית של עם ישראל התמסרו לתקופות הקדומות של המקרא והתלמוד.
מעטים הם המחקרים על דיני ישראל בימי הבינים, והעת החדשה הוזנחה כמעט כליל".
בתחום זה כתב את ספרו "סדר קידושין ונישואין אחרי חתימת התלמוד" (1945), שהתבסס על סדרת ההרצאות שנשא בפני עורכי דין בשנת 1943. הוא ביקש לחקור את ספרי המשפט העברי שנכתבו אחרי השולחן ערוך, וגרס כי מחקר זה צריך להוות נקודת מוצא לכיוון החיים המשפטיים בהווה.
הוא שאף לכך שהמשפט העברי יחזור ויתפתח ויהיה מסוגל לפתור בעיות מודרניות במדינה יהודית.
"שאיפתו הייתה להטמיע את הדין העברי תוך הטעמה לחיי עם ישראל בארצו המתחדשת".
רשימת ספרי "בית שלמה" בפוזנא.
הרא"ש - רבנו אשר ב"ר יחיאל וצאצאיו.
תשובות הרמב"ם, אספן מתוך כתבי יד וספרי דפוס והוציאן לאור עם מבוא והערות ומפתחות אברהם חיים פריימן.
שלשלת היחס של משפחת הרמב"ם בצירוף אילן.
פרק מהקדמת הרמב"ם למשנה על פי תרגום עתיק כ"י וואטיקאן.
שריד מפרוש הרמב"ם לגמרא שבת: על פי כתב יד.
תשובות ר' מימון הדיין: אבי הרמב"ם.
ספר נפלאות מעשה עלילת דם משנת תקל"ד.
תשובות רבנו אברהם בן הרמב"ם; מכונסות מתוך כתבי-יד וספרי-דפוס עם מבוא והערות ומפתחות מאת אברהם חיים פריימן; המקור הערבי מוגה ומתורגם בתוספת מבוא והערות מאת שלמה דב גויטיין.
תשובות הר' יהושע הנגיד מבני בניו של הרמב"ם, מכונסות מתוך כתבי יד וספרי דפוס ; עם מבוא והערות מאת אברהם חיים פריימן ; המקור הערבי מוגה ומתורגם על ידי יוסף יואל ריבלין.
מתוך: קבץ על יד ג' <י"ג> חוברת א.
תשובת הרמב"ם לר' יוסף המערבי תלמידו.
תשובות רש"י על פי כתב יד, עם מבוא והערות מאת אברהם חיים פריימן.
סדר קידושין ונישואין אחרי חתימת התלמוד: מחקר היסטורי-דוגמתי בדיני ישראל.
ירושלים: מוסד הרב קוק, תש"ה.
הרא"ש - רבנו אשר ב"ר יחיאל וצאצאיו: חייהם ופעלם, מאת אברהם חיים פריימן ; תרגם מגרמנית מנחם אלדר.
ירושלים: מוסד הרב קוק, 1986.
פרס הרב קוק לספרות תורנית לשנת תש"ג–תש"ד.
האולם בו לימד פריימן את תלמידי האוניברסיטה העברית, הוקדש לזכרו.
באולם שוכן ארכיון הספרים של פריימן (הכולל אלפי ספרי קודש, חלקם עתיקים ונדירים), בקיר תלויות תמונות גדולות של אברהם חיים פריימן ורעייתו ופרופסור בני פורת מעביר בו סמינרים ב"משפט עברי" בהם נלמדת גם שיטתו של פריימן.
הרב ד"ר אברהם יהושע העשיל טברסקי (טוורסקי) (י"ד בתשרי ה'תרצ"א, 6 באוקטובר 1930 – י"ח בשבט ה'תשפ"א, 31 בינואר 2021) היה פסיכיאטר ורב ישראלי ילידי ארצות הברית, שהתמחה בטיפול בהתמכרות לסמים.
טברסקי נולד במילווקי, ויסקונסין לרבי יעקב ישראל, האדמו"ר מהורניסטייפול ולדבורה לאה בתו של רבי בן ציון מבאבוב.
לאחר סיום לימודי בית הספר התיכון ב-1948, למד בישיבה "הקולג' העברי התאולוגי" בשיקגו (ממוקם כיום בסקוקי, אילינוי).
הוסמך כרב ב-1951. ב-1953 החל את לימודי הרפואה באוניברסיטת מרקט במילווקי, ובסיומם ב-1960 עבר לפיטסבורג, פנסילבניה.
טברסקי ייסד את מרכז "גייטוויי" לשיקום מסמים בפיטסבורג, וכיהן בו כמנהל הרפואי.
בנוסף עבד במחלקה הפסיכיאטרית של בית החולים סט.
טברסקי הקים גם את ההוסטל "שער התקווה" לשיקום אסירים בישראל, לפי המודל שעל בסיסו הקים את מרכז "גייטוויי".
במשך עשרות שנותיו במקצוע חיבר טברסקי תשעים ספרים על מחלות נפשיות ועל יהדות.
כאחיו הרב יחיאל מיכל טברסקי, גם הוא כתב מספר לחנים מוזיקליים.
אחד מלחניו, "הושיעה את עמך", זכה לתפוצה רחבה לאחר שהושר בשנת תשכ"ב בחצר בית מדרשו של הרבי מלובביץ' ומאז הפך לשיר מפורסם בחסידות חב"ד.
נישא לגולדה בצעירותו בטרם חזר למילווקי, ונולדו להם ארבעה ילדים.
הם התגוררו במונסי שבניו יורק, עד עלייתם לישראל לשכונת קטמון בירושלים.
נפטר ב-31 בינואר 2021 בבית החולים הדסה עין כרם בירושלים ממחלת הקורונה.
מתי מתחילים הדברים הטובים: הדרך אל האושר לפי סנופי וצ'רלי בראון.
אברהם חיים אלחנני (אלחנתי) (2 באוגוסט 1909, ט"ו באב תרס"ט – 31 במרץ 2009, ו בניסן ה'תשס"ט) היה עיתונאי וסופר עברי ירושלמי.
אברהם חיים אלחנני נולד בשנת 1909 בעיר לאריסה שביוון, בנם של חיים בן אברהם אלחנני ושרה בת הרב זכריה ששון.
בשנת 1912, כשהיה בן שנתיים, עלתה משפחתו לארץ ישראל והתיישבה בשכונת אהל משה בירושלים.
הוא למד בבית הספר תחכמוני, בגימנסיה הריאלית ולאחר מכן למד ספרות עברית, פילוסופיה יהודית, קבלה וספרות רבנית באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1931 החל לעסוק בעיתונות.
תחילה כתב עבור "דואר היום", ולאחר מכן, משנת 1935, היה לסופר הירושלמי הקבוע של "דבר".
הוא נודע בעיקר עבור סיקורו של פרשיות משפטיות שהסעירו את היישוב, כגון משפט רצח ארלוזורוב ומשפטים כנגד מעפילים, אנשי "ההגנה" והמחתרות בידי הבריטים.
כמו כן עסק רבות במאמריו בהווי החיים הירושלמי, שיחותיו עם אנשי הרוח בעיר, אקטואליה, פרשיות היסטוריות, ענייני תרבות וספרות.
הוא חיבר גם מספר ספרים בנושאים אלו ומאמרים רבים בקבצים ספרותיים ומחקריים.
על כתביו נהג לחתום בשמו או בשמות עט שונים כגון: איש יהודה, א.
אלחנני היה פעיל ב"הגנה" וכמו כן מעורב בפעילות ציבורית בירושלים, כחבר בוועד התאגדות העיתונאים, שופט אזרחי בבית הדין לספסרות ושכר דירה, שופט בבית משפט חברים של ההסתדרות, חבר ועדת הביקורת של מפלגת פועלי ארץ ישראל (מפא"י) ועוד.
משנת 1940 היה נשוי לחנה בת אברהם מנדלסון ולהם שני בנים.
לאחר פטירתו בשנת 2009 נתרם ארכיונו הפרטי לספרייה הלאומית.
שיחת סופרים, ירושלים: ר' מס, 1960. (על אנשי רוח הפועלים במדינת ישראל)
איש ושיחו, ירושלים: ר' מס, 1966. (אוסף שיחותיו עם אישים ידועים; מרביתם התפרסמו ב"דבר" וקצתן בבמות אחרות, בהן "מאזנים", "הפועל הצעיר" ו"שבט עם")
דוד ילין איש ירושלים, ירושלים: הוועד להוצאת כתבי דוד ילין, ר.
ארבעה שסיפרו: יהודה בורלא, ש"י עגנון, אהרן ראובני, חיים הזז, ירושלים: במערכה, תשל"ח 1978.
אנשים ומעשים בירושלים, ירושלים: ר' מס, תשל"ט 1978.
באורה של ירושלים, 2 כרכים, ירושלים: מורשת ליד ועד עדת הספרדים, 1981–1984.
אברהם אבן-שושן, א"ח אלחנני, אהרן ביר, א"מ הברמן, ש' שלום (עורכים), ואם בגבורות: אסופת פרקי עיון ומחקר בענייני הארץ, הלשון וספרות ישראל, מנחה לראובן מס ולרעיתו חנה בהגיעם לגבורות, ירושלים: ידידים, תשל"ד.
'פרקי חייו של דוד ילין', מבוא, בתוך: כתבי דוד ילין, כרך ב: "מדן ועד באר שבע", ירושלים: הוועד להוצאת כתבי דוד ילין על ידי ר' מס, תשל"ג.
1964 – פרס ירושלים לעיתונות על שם גרשון אגרון, מטעם עיריית ירושלים.
1979 – עיטור יקיר ירושלים.
חידו נולד בארביל שבעיראק למשפחה בת שבעה ילדים.
ב-1951 עלה עם משפחתו לישראל וגדל במעברה בסמוך לתל עדשים, ובמגדל העמק.
התייתם מהוריו בגיל צעיר והתחנך בחברת־נוער בקיבוץ שדה נחמיה, ואחר כך למד בתיכון חקלאי עירון חדרה.
ב-1960 התגייס לצה"ל, והתנדב לצנחנים לגדוד הנח"ל המוצנח, שם עבר מסלול הכשרה כלוחם, לאחר מכן עבר קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
בתום הקורס שב לגדוד ושימש כמפקד מחלקה.
לאחר מכן השתחרר, אולם כעבור שנתיים שב לצה"ל והוצב בחטיבת גולני.
פיקד על פלוגה בגדוד 51 ושימש סגן מפקד הגדוד.
בפרוץ מלחמת יום הכיפורים היה חניך במכללה לפיקוד ולמטה, הוא הצטרף לגדוד 51 ונלחם בקרבות בגזרת רמת הגולן.
במהלך הקרב על החרמון נפצע באורח קשה בירכו ובזרועו השמאלית שרוסקה.
הוא אושפז בבית חולים במשך שמונה חודשים.
הוא חזר לשירות, פיקד על גדוד 51 ושימש סגן מפקד חטיבת גולני.
במלחמת לבנון הראשונה שימש ראש מטה גיס 479.
שירת כחונך ראשי לצבא דרום לבנון ושל מפקדו הגנרל אנטואן לאחד.
נהרג ב-18 בפברואר 1985 כאשר נסע בשיירה עם עוד שישה מאבטחים מצד"ל בסמוך לכפר ערבסאלים בלבנון, ונקלע למארב שבו נפתחה עליהם אש תופת מכמה כיוונים.
חידו הותיר אחריו אישה ושני ילדים.
נקבר בבית העלמין בקיבוץ שפיים.
אברהם חידו הונצח, על שמו נקרא ב-1986 גשר להולכי רגל בקריית שמונה, הגשר פורק ב-2003 ובמקומו הוקם גן משחקים על שמו בעיר.
בשנת 2002 נקרא על שמו "גשר אברהם חידו", המחבר את מחלף אליפלט משני צידיו.
הפזמונאית רחל שפירא כתבה לזכרו של אברהם חידו את השיר "בחופשתו" (לחן: חנן יובל), שאותו ביצעה הזמרת דורית ראובני באלבומה "שינויים".
אברהם חי (נולד ב-21 באפריל 1944, בגדאד) הוא צלם ישראלי המתמחה בצילומי ארכאולוגיה, יצירות אמנות, אמנים ותערוכות אמנות.
החל משלהי שנות ה-70 צילם חי למעלה מ-600 קטלוגים של אמנות וארכאולוגיה למגוון רחב של גלריות ומוזיאונים בישראל וביניהם מוזיאון ישראל, מוזיאון תל אביב לאמנות, מוזיאון חיפה לאמנות, המשכן לאמנות בעין חרוד, המוזיאון הפתוח תפן, מוזיאון הנגב ועוד.
תצלומיו הופיעו לאורך השנים בקטלוגים נוספים ובפרסומים רבים (כתבי עת, מגזינים, עיתונות).
ארכיון תצלומיו מקיף תיעוד של כארבעים שנות אמנות ישראלית.
כצלם-אמן הציג חי מבחר תערוכות יחיד והשתתף בתערוכות קבוצתיות רבות.
אברהם חי נולד בבגדאד, בן שביעי מתוך שמונה לחנה ומנחם חי.
משפחתו הגיעה לישראל בהיותו בן חצי שנה.
הוא גדל בתל אביב ולמד בגימנסיה הרצליה.
בצבא שירת בנח"ל מוצנח ולאחר מכן כצלם צבאי בבמחנה נח"ל (1963-5).
בשנים 1965-6 שימש כצלם עיתונות בשירות יונייטד פרס בישראל.
בשנת 1966 נסע ללמוד צילום בבית הספר הפוליטכני בלונדון בעזרתו של אחיו הבכור יעקב חי.
בשנים 1969 - 1972 למד ארכאולוגיה באוניברסיטת תל אביב ובמהלך לימודיו התמנה למנהל מעבדת הצילום של המכון לארכאולוגיה באוניברסיטת תל אביב (עד 1986).