tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שילוב זה הוביל לעימות בין צדיקוב ובין ההנהגה הוותיקה של הקהילה (נוֹטָאבֶּלִים) וכן הממסד הדתי.
בעקבות העימות נאלצה המקהלה לעזוב את בית הכנסת ולחפש משכן חדש.
ב-1911 ערך צדיקוב את הקונצרט הציבורי הראשון של המקהלה לקהל הרחב ובו שולבו מיצירותיהם של שוברט ומנדלסון.
במהלך מלחמת הבלקן הראשונה והשנייה גויסו חלק מחברי המקהלה וצדיקוב ארגן הופעות לצורך התרמת כספים למשפחות הנפגעים בקרבות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, גויסו כל חברי המקהלה, הסולנים המגויסים הוחלפו בתלמידי תיכון וצדיקוב ארגן אירועי צדקה בהשתתפות המקהלה לצורך גיוס תרומות למשפחות החיילים ובכלל זה הופעה בתיאטרון הלאומי של בולגריה.
בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20, מנתה המקהלה 120 זמרים וזמרות וצדיקוב הוזמן שוב לבית הכנסת בסופיה והמקהלה חזרה להשתתף בתפילות חגיגיות ואירועים קהילתיים.
צדיקוב כתב את אופרטת הילדים "אביב" והופיע עמה ביחד עם המקהלה בסדרות הקונצרטים ברחבי בולגריה בשילוב סולנים מהאופרה הלאומית הבולגרית.
צדיקוב יצא גם לסדרת קונצרטים בבלגרד בירת ממלכת יוגוסלביה.
ב-1934 ניצח צדיקוב על הביצוע הראשון בבולגריה של האורטוריה בריאת העולם מאת יוזף היידן.
ההופעה זכתה לביקורות נלהבות בעיתונות הבולגרית וכונתה "חגיגה למוזיקה בבולגריה".
במקביל, פעל צדיקוב גם בערי שדה לייסוד מקהלות מקומיות ואף דאג לציוד והדרכה.
באירועי חצי היובל ליסוד מקהלת צדיקוב, השתתפו נכבדים מכל שדרות הקשת הפוליטית והתרבותית בבולגריה.
המלחינים דוברי כריסטוב ופטקו סטאינוב, כתבו במיוחד יצירות לרגל החגיגות.
בוריס השלישי, מלך בולגריה העניק עיטור מיוחד למשה צדיקוב על מתן שרות אזרחי למופת למען בולגריה.
בנובמבר 1938, לאור התגברות האנטישמיות הממוסדת בבולגריה, החליט משה צדיקוב לסיים את עבודתו בבולגריה, להגר לארצות הברית ולהרחיב את פעילותו המוזיקלית, לאחר הגיעו לארצות הברית, לא עלה בידיו לממש את רצונותיו.
הוא הלך לעולמו ב-1947 בניו יורק והוא בן 62 שנים.
לאחר עליית חברי המקהלה לישראל הוחלט להעניק לה את השם "המקהלה על שם משה צדיקוב" כהוקרה לפעילותו, והיא נודעה כמקהלת צדיקוב.
צדיקוב היה נשוי לאנה צדיקובה (1890–1987) ואב לשני בנים: ויקטור ויעקב.
הרב ד"ר משה "מאברו" פרנקפורטר (בקרואטית: Moše "Mavro" Frankfurter; 15 במאי 1875 הולשוב, מוראביה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – מאי 1942, יאסנובאץ, המדינה העצמאית של קרואטיה) היה הרב הראשי של קהילות באניה לוקה, דארובאר ובהמשך וינקובצי אשר בממלכת יוגוסלביה עד לתקופת השואה.
משה פרנקפורטר נולד בהולשוב, מוראביה לדוד וקתרינה לבית פלש, נצר למשפחת רבנים.
בשמו הפרטי נקרא גם: מאברו, מוריץ ומאוריציוס.
אחיו הצעיר ד"ר סלומון פרנקפורטר (1876–1938) כיהן במשרות רבנות בפרנקפורט ובברלין.
משה פרנקפורטר רכש השכלה אקדמית תאולוגית בברלין ובה הוסמך לרבנות.
הוא כיהן במשרת רב ראשי בערים באניה לוקה ודארובאר וב-1914, מונה לרב הראשי של וינקובצי.
בנוסף לכהונתו כרב הועסק הרב פרנקפורטר כמורה בבית ספר התיכון שבעיר וכן הגיע מעת לעת לסרמסקה מיטרוביצה לניהול התפילות שם.
הוא נישא לרבקה – מיצה (קרואטית: Mica) ולזוג נולדו שלושה ילדים: דוד, אברהם (1906–1973) ורות.
דוד פרנקפורטר נודע בכך שהתנקש בחייו של מייסד סניף התנועה הנאצית בשווייץ.
הרב משה פרנקפורטר עבר התעללות קשה מצד חיילי הצבא הגרמני, ונאלץ לבצע עבודות כפייה בסביבות בית הכנסת.
במאי 1942 נעצר עם רעייתו, רכושם הוחרם והם גורש למחנה ההשמדה יאסנובאץ, שם נרצחו.
משה פרימו (נולד ב-14 בנובמבר 1960) הוא עיתונאי ושדרן ספורט ישראלי.
פרימו החל את דרכו בתקשורת הספורט בישראל ב-1988 כשהצטרף לקול ישראל לאחר שעבר קורס שדרים בן חצי שנה בהנהלת עמי פזטל ודני דבורין.
במקביל לעבודתו כנהג אוטובוס בחברת דן, הצטרף פרימו ב-1992 כשדרן מן המניין לתוכנית הרדיו "שירים ושערים".
תחילה שידר פרימו משחקים משניים בחשיבותם, ובסוף שנות התשעים שידר בתוכנית את המשחק המרכזי בליגת העל בימי שבת.
בתחילת שנות האלפיים הצטרף לראשונה כחבר קבוע בפאנל של תוכנית הספורט הטלוויזיונית, "בטריבונה" בהנחיית אבי רצון שאיתו עבד ב"שירים ושערים".
בין השנים 2004–2006 הגיש את תוכנית האולפן "שבת של כדורגל" במסגרת שידורי שלם וצפה של חברת צ'רלטון.
בשנת 2009 עזב פרימו את קול ישראל, והחל לשדר ברדיו ירושלים את תוכנית הרדיו "שבת של כדורגל", בעלת פורמט דומה לזה של "שירים ושערים".
באותה שנה הצטרף לערוץ הספורט שם הוא משתתף בתוכניות שונות, המרכזית שבהן "יציע העיתונות", כפרשן המשלב בד בבד דיווחים חדשותיים.
בשנת 2011 הצטרף לפאנל המגישים לצד מאיר איינשטיין, של תוכנית הספורט ברדיו 103FM ("רדיו ללא הפסקה") המשודרת מדי ערב, במקביל, שב לשמש כשדרן בתוכנית "שירים ושערים".
פרימו מתגאה על הקשרים הרבים שרקם לאורך השנים, המסייעים לו להשיג סקופים עיתונאיים.
עם זאת, ידיעות ודיווחים שפרסם התגלו לא אחת כ"ברווז עיתונאי".
המקרה המפורסם ביותר היה דיווח שמסר בתוכנית "יציע העיתונות", לפיו החל מהלך מתן אזרחות ישראלית לשחקנה הזר של מכבי תל אביב, קרלוס גרסיה, כך שיוכל לשחק בנבחרת ישראל.
בדיעבד התברר כי פרימו ביסס את הדיווח על מסרון שקרי שנשלח על ידי צופה שביקש להטעותו במזיד.
פרימו ידוע בסגנונו התקיף ובאופן הנוקב והנחרץ שבו הוא נוהג למתוח ביקורת בפרשנותו.
הביטוי "ציון 3" שבו הוא משתמש לציון לגנאי בביקורתו הפך עם הזמן למזוהה עמו.
הסקופים והביקורת הנוקבת הגובלת לעיתים בהשתלחות היוו בסיס לדמותו בתוכנית הסאטירה "בובה של לילה" שאותה גילם אלי יצפאן.
בשנת 2014 הגיש מועדון הכדורגל מכבי תל אביב תביעת לשון הרע נגד פרימו על דיווחים כוזבים בעניין הקבוצה, לטענתם.
לאחר מכן פרסמו ערוץ הספורט ופרימו התנצלות בפני מכבי תל אביב.
בהופעותיו ברדיו ובטלוויזיה לא מסתיר פרימו את אהדתו מילדות למכבי נתניה, ובשל קרבתו לגורמים במועדון לאורך השנים הוא מרבה לדווח על הנעשה בקבוצה.
באפריל 2016 שידר בערוץ הספורט ראיון טלפוני עם אלי טביב בלי ליידע אותו כי מדובר בשידור חי, מה שגרם לטביב להתייחס לשיחה כאל שיחה פרטית שאינה מוקלטת או משודרת.
טביב תבע את ערוץ הספורט בבית משפט במיאמי.
בינואר 2017 הושעה מעבודתו בערוץ הספורט, לאחר שנודע כי הוא מעביר הרצאות בתשלום לקבוצות כדורגל משתי הליגות הבכירות, אותן הוא מסקר במסגרת עבודתו, בניגוד לנהלים.
הוא פרש ביום הרביעי, והגיע למקום ה-17.
משנת 2020 מגיש פרימו תוכנית ספורט בערוץ הטלוויזיה באינטרנט "אונליין tv".
באוגוסט 2021, הושעה משידורים בערוץ הספורט, לאחר שאמר במהלך שידור משחק בין הפועל פתח תקווה לבני יהודה ש-"הפועל פתח תקווה משחקת כדורגל ליגה ז".
משה צוריך (צור) (נולד ב-29 ביוני 1943) הוא קצין צה"ל במיל' בדרגת אלוף-משנה, מעוטר צל"ש הרמטכ"ל.
שירת בתפקידים בכירים באגף המודיעין.
צוריך התגייס לצה"ל ב-1962 ושירת בחיל המודיעין.
הוא שימש ראש זירת סוריה במודיעין פיקוד הצפון.
במלחמת יום הכיפורים שימש קצין המודיעין של חטיבה 188 שהגנה על דרום ומרכז רמת הגולן.
בקרב על נפח נלחם עם כוחות החטיבה ותוך כדי שחיקתה סייע בארגון צוותים חדשים על טנקים כשירים.
לאחר השמדת החטיבה הצטרף ליחידה אחרת ונלחם בקרבות הבלימה וההבקעה ברמת הגולן.
לאחר המלחמה נטל חלק בהקמה מחדש של חטיבה 188 ושיקומה.
על פועלו במלחמה עוטר בצל"ש הרמטכ"ל.
בהמשך שירותו הצבאי שימש ראש ענף מחקר בחטיבת המחקר, במלחמת לבנון הראשונה שימש קצין המודיעין של פיקוד הצפון, לאחר מכן שירת כסגן ראש חטיבת המחקר ונספח לענייני מודיעין בארצות הברית.
לאחר שחרורו עסק בייעוץ ביטחוני.
ב-1993 מונה למנכ"ל הלשכה לייזום וקידום עסקי בעיריית חיפה וב-1999 מונה למנכ"ל העמותה לתיירות ונופש חיפה.
כמו כן משמש עוזר נשיא לשכת המסחר והתעשייה חיפה והצפון.
נשוי לנועה, אב לשלושה וסבא לשישה.
צ'אוסקי נולד בעיר וילנה שבפולין לבתיה וליעקב.
רק לאחר סיים לימודי תיכון מוגברים במתמטיקה ופיזיקה, הורשה לפנות ללימודי אמנות.
כישרונו היה ניכר היה לראות כבר בגיל הגן כאשר ישב וצייר נופים ואנשים בדיוק מרבי.
בווילנה הוא התקבל לאקדמיה לאומנות ובשנת 1953 זכה בפרס הראשון של האומנים הצעירים.
בשנת 1958 התחתן עם בחירת ליבו עדה גרודצקי ובשנת 1959, לאחר מגורים של חצי שנה בוורשה בירת פולין, עלו לישראל ונקלטו במעברות של הרצליה.
בימיו הראשונים בארץ שימש משה כמורה לאומנות בבתי ספר.
מהר מאוד קיבל משרה כקריקטוריסט של העיתון "ידיעות אחרונות" שם עבד עד שנת 1965.
בשנת 1965 החל לעבוד במרכז החישובים של מכון ויצמן למדע ומשם פרש לגמלאות בשנת 1995.
החל משנת 1968 הציג עבודותיו התערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות.
לאחר כל תערוכה קבוצתית בארצות הברית הוא הוזכר במאמרי האומנות המרכזיים של הניו-יורק טיימס, וכן גם במאמרי האומנות בקליוולנד אוהיו.
סדרה שלמה של ציוריו נרכשה במלחמת ששת הימים על ידי אספן אמריקאי.
הוא הוזכר רבות גם בעיתונים הישראליים: ידיעות אחרונות, מעריב, הארץ וכדומה
התראיין גם בערוצי הרדיו והטלוויזיה, ב-1987, בקול השלום אצל יוסי גרבר וערוץ הראשון בטלוויזיה.
תמונות רבות מופיעות באוספים פרטיים וציבוריים כגון: משרד ראש הממשלה, בנק הפועלים, חברות ביטוח בישראל ומחוצה לה, ואצל אספנים פרטיים בכל רחבי העולם.
1969 - וושינגטון הבירה על פי הזמנה של גלריה מקומית
1980 - גלריית מצודת הנמל, קיסריה
1983 - גלריית מאיר ארט, רעננה
1987 - גלריה שרה קישון, ת"א, "דמויות מבית המשפט"
1998 - גלריה "Davishire", טנסי, ארצות הברית
משה פתאל (נולד ב-13 בנובמבר 1961) הוא מהנדס ישראלי וראש מנהלת חומה במשרד הביטחון ממאי 2016.
פתאל נולד ברמת גן ב-13 בנובמבר 1961. בשנת 1983 התגייס לחיל האוויר, ובמהלך שירותו מילא שורה של תפקידי ניהול, פיקוד, מחקר ופיתוח ביחידה הטכנולוגית של חיל האוויר, לימים יחידת אופק, בתחומי אווירונאוטיקה, תקשוב, מודיעין שליטה ובקרה מבצעית.
בשנת 1996 החל להתמחות בתחום ההגנה מפני טילים, עם הצטרפותו ליחידת המחקר של משרד הביטחון – מנהלת חומה.
במסגרת זו שימש בין היתר נציג פרויקט "חץ" בוושינגטון, ראש ענף פיתוח מיירטים וראש ענף הנדסת מערכת ואינטגרציה.
בשנים 2003–2007 כיהן כראש מחלקת הפיתוח במנהלת חומה.
לאחר שחרורו מצה"ל בשנת 2007 הצטרף לחברת "אלישרא" מקבוצת אלביט מערכות, שם שימש בין השנים 2008–2015 כראש מנהל תקשוב, ולאחר מכן כסמנכ"ל ומנהל חטיבת פתרונות אלקטרואופטיים להגנה מטילים.
במאי 2016 מונה לראש מנהלת חומה בדרגת אלוף-משנה במילואים.
פתאל הוא בעל תואר ראשון בהנדסת מחשבים מהטכניון ותואר שני במנהל עסקים מבית הספר לניהול ע"ש רקנאטי באוניברסיטת תל אביב, את שניהם סיים בהצטיינות.
הרב משה צדקה (נולד בט"ו באדר ב' ה'תרצ"ה, 20 במרץ 1935) הוא ראש ישיבת פורת יוסף בשכונת גאולה שבירושלים.
נולד בירושלים בן בכור לרב יהודה צדקה, ראש ישיבת "פורת יוסף", ולפהימה לבית בטאט.
אמו של אביו, הרבנית שמחה, היא בת אחותו של רבי יוסף חיים מבגדאד.
דודתו מזל-מוזלי נישאה לרבי סלמן אליהו, אביהם של הרב מרדכי אליהו והרב נעים בן אליהו.
אחיו היו הרב דוד צדקה רבה של פרדס חנה, אליהו, שאול ושלמה.
אחותו סימה נישאה לרב יעקב שכנזי - אב"ד העדה החרדית הספרדית.
בילדותו למד צדקה בתלמוד תורה 'בני ציון' בשכונת הבוכרים.
אחת הדמויות אשר השפיעו עליו מאוד בילדותו היה הרב שלמה מערבי, מצוות מלמדי הת"ת.
אל הת"ת היה מגיע לעיתים רחוקות גם הרב עזרא עטייה ובוחן את התלמידים.
משם המשיך לישיבה קטנה 'מקור חיים', שם לימדו כחצי שנה גם הרב עובדיה יוסף ששימש כר"מ צעיר בישיבה, אחר שובו ממצרים.
החומר הנלמד בישיבה היה מסכת חולין, ובזמן אחד הספיקו בממוצע כשישים דף בעיון.
בהמשך עבר ל"ישיבה למצוינים" של הרב חיים אהרון טורצ'ין, ובישיבת מיר, שם למד ובמשך תקופה בחברותא עם ראש הישיבה הרב חיים שמואלביץ.
בהמשך נכנס ללמוד בישיבת פורת יוסף, אצל אביו ואצל הרב עזרא עטייה.
לאחר נישואיו למד בכולל "אוצר החיים".
בשנת ה'תשכ"ט נקרא ללמד בישיבת "ראשית חכמה" בראשותו של הרב שבתי אטון, שם הרביץ תורה במשך עשרות שנים.
לאחר פטירת אביו בשנת ה'תשנ"ב (1991) בהיותו כבן חמישים ושש, החל לכהן כר"מ בישיבת "פורת יוסף" בשכונת גאולה, לצד הרב יהודה מועלם.
ולאחר פטירת הרב בן ציון אבא שאול נתמנה לראש הישיבה תחתיו.
לאורך השנים הרבה צדקה למסור שיעורים ודרשות במקומות שונים בישראל, וכן חתם על מכתבים רבים בעניינים השקפתיים וחינוכיים רבים.
הרב צדקה סבור כי יש ללמד את הילדים גמרא בניגון ובנעימה, ולהטעים להם את שאלות הגמרא ותשובותיה ובכך להעריב עליהם את לימוד הגמרא.
לדעתו כיום ישנם שלא עושים זאת באופן מספיק.
דעתו כי בתלמודי תורה יש לתת דגש על לימוד של טעמי המקרא, שיר השירים וכן שנים מקרא ואחד תרגום.
עם זאת, בנוגע לפיוטים ושירים סבור הרב כי אין להרבות בזה, היות שריבוי הפיוט והשירה עלול לקלקל את חינוך הילדים.
הורה לאברכים ספרדים לשלוח את ילדיהם לת"ת ספרדי לבני אברכים ולא לת"ת ליטאי.
נימוקו לכך היה שיותר בריא לנפשו של הילד ללמוד בת"ת ספרדי בו הוא רצוי לכתחילה.
הרב צדקה עודד מאוד את פעילי איגוד עמלי התורה לאורך שנות פעילותם, והם תולים את פעילות האיגוד והקמת עשרות קהילות האברכים הספרדים ומוסדות החינוך ברחבי הארץ בהוראתו.
הרב צדקה נחשב ממכוויני דרכו של האיגוד.
לדעת הרב צדקה על אברכים ובני תורה לעסוק בקירוב רחוקים ולהקדיש לכך זמן.
הרב צדקה נחשב קרוב בהשקפותיו לרבני העדה החרדית הספרדית, והוא לא מצביע בבחירות לכנסת.
ככלל, הרב צדקה לא נטל חלק במחלוקות שהתגלעו בתוך הציבור הספרדי, כגון המחלוקת ההיסטורית בין תנועת ש"ס לבין מרביצי תורה, ונמנע מלהתבטא בנושאים אלו.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים התפרסם מכתב הנושא את חתימתו וקורא שלא להצביע למפלגות שנוגדות את דעת התורה.
לאחר שפורסמו כרוזים שלפיהם כוונתו למפלגת יחד - העם איתנו מחה על כך, והתבטא כי הוא אינו מוחל למי שזייף את המכתב.
יום לפני הבחירות לכנסת העשרים וחמש פורסם מכתב בו הוא קורא כהוראת שעה להצביע ש"ס בשל החשש מממשלת שמאל שתהווה סכנה לשמירת הדת, ויש ששייכו את ההישגים הגבוהים של ש"ס באותה מערכת בחירות במידה רבה להוראתו.
הרב צדקה מתנגד לגיוס בחורי ישיבות חרדים לצה"ל, והוא מרבה לחתום על כרוזים העוסקים במאבק הציבור החרדי נגד מכסות הגיוס.
עם זאת במבצע צוק איתן הוא שיגר איגרת ארוכה לחיילי צה"ל שבה שיבח את החיילים המוסרים נפשם במלחמה והפציר בהם להימנע מעבירות.
בשבט ה'תשע"א, פסק הרב עובדיה יוסף שהגיורים הנערכים בצה"ל תקפים לפי ההלכה.
הפסיקה עוררה התנגדות בציבור החרדי ופורסמו מודעות מטעם העדה החרדית והרב יוסף שלום אלישיב על עצרת מחאה ומעמד קריעה בשל הפסיקה.
הרב צדקה ניסח עם הרבנים שלום כהן וראובן אלבז מכתב שעליו חתם הרב יוסף, ובו הבהיר שהתכוון להכשיר רק את מי שקיבלו על עצמם שמירת מצוות.
הרב צדקה מרבה לעורר על נושאי צניעות והישמרות מטכנולוגיה.
עמד עם הרבנים חכם יעקב יוסף, והרב ראובן אלבז ועוד בראש מאבק ב"דירת התועבה" בירושלים שבה התגוררה אם ל-11 ילדים.
כאשר אשתו הוכתה היו שטענו כי היה זה בשל מאבקו.
כן נלחם עם רבנים נוספים בפרשת סמינר "באר מרים (רמתי)".
הרב צדקה התנגד גם להשמעת נשים ברדיו החרדי.
הוא רצה שהרב עובדיה יוסף יוציא מכתב לאסור את הדבר, אך הרב יוסף התנגד ואמר שאין בכך איסור ורק שאין זה דבר טוב.
כמו כן בולט במאבק החרדי נגד האינטרנט והטלפונים החכמים, ובשיעוריו הוא מרבה לדבר על כך, באלול ה'תשע"ו (2016) חתם עם הרב שלום כהן והרב שמעון בעדני על מכתב שבו נאמר שמי שמחזיק מכשיר לא כשר לא ראוי לשמש שליח ומנהיג ציבור.
קול יהודה (ירושלים ה'תשמ"ח), ספרו של אביו אשר הורחב על ידו, והתווספו לו הערות וביאורים לאורך הספר
חלקים מחידושיו ודרשותיו ראו אור בהשתדלות תלמידיו, ביניהם;
שיעורי הגר"מ צדקה, ב"ח ירושלים תשע"ט
הרב צדקה מתגורר בשכונת שמואל הנביא בירושלים.
לו ולאשתו כרמלה שלושה בנים ושלוש בנות.
בנו, הרב יאיר צדקה, ר"מ בישיבת פורת יוסף בגאולה, וראש הישיבה לצעירים "פורת יוסף".
חתנו, הרב ישראל לוי, ראש כולל באשקלון ודיין בבית דין באשדוד וראש ישיבת "תפארת התורה" לצעירים.
חתנו, הרב ישועה עטיה, ראש כולל "שערי ישועה"
חתנו, הרב שמואל נבון, רב קהילה בביתר עילית
אחיו, הרב דוד, היה רבה של פרדס חנה.
הרב אהרון ירחי, רב שכונת "מקור ברוך", ירושלים, פוסק ידוע ומחברי בית הדין לענייני קדושה בראשות הרב שמואל אליהו
הרב גדעון (ב"ר ישועה) עטיה, מחבר סדרת הספרים גביע הכסף על הש"ס
הרב יעקב כהן, ראש ישיבת קנייני התורה, ירושלים
הרב יהודה מוצפי, ראש ישיבת "מנחת יהודה", ירושלים
הרב יהודה ברכה, מחבר שו"ת ברכת יהודה ח"ח, ומראשי הכוללים בבית המדרש יחווה דעת
הרב אבישי טהרני, דיין ומחבר חיבורים רבים
הרב משה שבת, מחבר ספר ישיבות בגדאד
משה צחר (ברוך-משה וייס) נולד ב-29 במרץ שנת 1905 (כ"ב באדר ב', תרס"ה) בעיירה חומסק בחבל פולסיה שברוסיה הלבנה.
אביו, שלמה וייס, היה בנו של קצב ובעל חנות מכולת בעיירה הסמוכה יאנובה (יענעווע), ואמו גיטל בת למשפחת נוימן המבוססת מחומסק.
אחיו, אהרון, הוסמך לרבנות בישיבת סלובודקה ונודע כעילוי גדול.
פעילותו הציבורית הראשונה הייתה בגיל 13, לאחר מלחמת העולם הראשונה ומלחמת רוסיה-פולין שבעקבותיה.
אז, גילה בבניין מט ליפול בעיירה כיתה של חיילים פצועים מן הצבא האדום, שננטשו שם לאחר שהצבא הרוסי נסוג מזרחה מן האזור, ודאג למחסורם במזון ובעזרה ראשונה במשך עשרה ימים עד שהשלטונות הפולניים העבירו אותם לבית החולים כשבויי מלחמה.
בזכות דאגה זו קיבל הנער ברוך-משה וייס את מה שכינה בספר זיכרונותיו "התואר הראשון שלי": "נאש-קאשאווער" – מכין הדייסה שלנו.
בגיל 15 יצא משה בשאלה, הפך ליהודי "חופשי" וחדל ללמוד תורה.
באותה עת החל בפעילות ציונית.
הוא ייסד בחומסק אגודת נוער ציונית בחסות תא צעירי ציון במקום, ובו הייתה חברה גם אחותו הבכורה חנה.
בגיל זה החל להתקרב למי שתהיה רעייתו במשך 64 שנים, אהובה (ליבעלע) אייזנברג, בת חומסק, נצר למשפחת רבנים.
בגיל 17 היה משה למורה ולימד בחומסק ובעיירות האזור במשך שלוש שנים, זאת נוסף על פעילותו הציונית, פעילותו התרבותית בתיאטרון יהודי והשתתפותו בנבחרת הכדורגל בעיירה.
בשנת 1926 עלה לארץ והצטרף לפלוגת העבודה של יוצאי פינסק (העיר הגדולה בחבל שממנו הגיע) שעבדה באזור פתח תקווה ובקיבוץ עין גנים.
שם הכיר אנשים שהיו עתידים, כמוהו, לתפוס מקום נכבד בין משרתי הציבור בישראל, בהם משה איכילוב, לימים סגן ראש עיריית תל אביב, שעמו קשר קשרי חברות קרובה.
בפלוגת העבודה התבלט משה במסירותו למאבק הציוני בכלל ולמאמץ כיבוש העבודה בפרט, והיה נכון להקריב את האידאולוגיה המרקסיסטית שבה דגל בכל הנוגע לזכויות העובד, כדי להשביע את רצון המעסיקים ולהמריץ אותם להעסיק פועלים עברים.
בתוך זמן קצר מונה לנציג הפלוגה במועצת פועלי פתח תקווה.
כעבור כשנה וחצי החלה פלוגת עין-גנים להתפרק ורוב חבריה עברו להתיישבות קבע בקיבוץ גבת.
משה החליט להקדיש את חייו לפעילות ציבורית ולא הצטרף למתיישבים בגבת.
הוא עבר לטבריה, שם התגוררה אחותו זהבה (זלאטקע), ובתוך זמן קצר גויס לפעילות ציבורית בעיר.
בשנה הראשונה למגוריו בטבריה עבד כפועל בניין.
ב-1927 קיבל את משרת כתב העיתון "דבר" בגליל, ובד בבד כיהן כמזכיר הקרן הקיימת לישראל בטבריה.
באוקטובר 1929 נבחר לשמש מזכיר מועצת הפועלים בטבריה.
מינויו של וייס לתפקיד מזכיר מועצת פועלי טבריה חל בתקופת שפל קשה לתנועת העבודה העברית בעיר.
באותה עת הסתיימו מיזמי בנייה גדולים באזור (בית החולים שוויצר, תחנת הכוח בנהריים, כביש טבריה-צמח), פועלים רבים עזבו את העיר בחיפוש אחר עבודה, ומספר חברי ההסתדרות בעיר צנח למאה ותשעים חברים בלבד.
וייס יזם בנייה רחבת היקף בעיר, בכלל זה את מרכז הקניות הראשון, והפך את מועצת הפועלים לגוף קבלני שהתחרה על מכרזי בנייה כדי להבטיח את העסקתם של פועלים עברים.
כמו כן עודד את התושבים היהודים בעיר להקים לעצמם בתי מגורים ולבנות אותם מבטון – כי בבנייה באבן היו הפועלים הערבים מומחים הרבה יותר מן הפועלים העברים.
וייס לא נרתע מבן-גוריון ורכש בכך את כבודו.
ב-1931, לאחר שהתבסס מעט בטבריה, שלח להביא מפולין את אהובתו אהובה ונשא אותה לאישה.
במסגרת מאמציו להבטיח עבודה לפועלים העברים בעיר סייע וייס לשותפים בחברה לפיתוח חמי טבריה להשיג אישורים מראש העיר היהודי דאז, זאכי אלחדיף, לעבודות הפיתוח למרחצאות העתיקים, שעד אז היו מוזנחים והגיעו למצב של מקווה טהרה צנוע ולא יותר.
בין השותפים בחברה זו היו האחים טייבר, מהם השיג וייס הבטחה להשתמש בעבודה עברית בבניית המלון החדיש "גלי כנרת".
בכל התקופה הזו התמיד וייס באהבתו לספורט ולכדורגל בפרט, ושימש שופט במשחקי קבוצות העיר הפועל, מכבי והקבוצה הערבית בעיר.
במהלך כהונתו כראש מועצת הפועלים פעל משה וייס לקירוב האוכלוסייה הספרדית הוותיקה בעיר לתנועת פועלי ארץ ישראל, לשמירה על יחסים טובים עם ציבור החרדים ולטיפוח יחסי שכנות וכבוד הדדי עם האוכלוסייה הערבית הגדולה בעיר.
מאמציו ומאמצי אחרים בתחום זה מנעו את אירועי הדמים של שנת תרפ"ט בטבריה, אף שהייתה עיר מעורבת של יהודים וערבים.
בליל ההצבעה על תוכנית החלוקה באו"ם פרצו חגיגות גדולות בקרב יהודי טבריה, ומשה וייס התבקש לשאת דברים.
אולם במקום להפליג בהתלהבות מן ההישג פתח את דבריו במילים "דעו לכם כי מחר בבוקר תיפתח מלחמה בינינו לבין הערבים על השלטון בארץ".
בהסכמה כללית של ועד הקהילה בעיר הוקמה הנהגת חירום בת חמישה אנשים שנקראה "ועדת המצב" ווייס מונה ליושב הראש שלה.
בטבריה ישב כוח בריטי גדול, ולכן חלפו למעלה משלושה חודשים למן החלטת האו"ם ב-29 בנובמבר ועד לאירוע הקטלני הראשון בעיר: ב-10 במרץ 1948 נפוצו שמועות בעיר כי וייס – ממנהיגיו המוכרים ביותר של הציבור היהודי בעיר – נרצח על ידי ערבי וכי פעולת תגמול צפויה מצד היהודים.
אלמוני ירה צרור יריות לעבר יהודים בשוק שברחוב השלום בעיר, ואנשי ההגנה בעיר השיבו אש.
בעקבות זאת נפגשו מנהיגי שתי האוכלוסיות בעיר והכחישו כי הורו על פעולה שכזו.
הם אף הסכימו למפגן של אחדות שבמסגרתו יצעדו יחדיו נציג מכל צד במורד רחוב הגליל המרכזי בעיר למחרת בבוקר.
כנציגי הצדדים נבחרו השייח' נאיף טאברי ומשה וייס עצמו.
וייס התייצב בשעה שנקבעה, אולם למד שהשייח' טאברי כבר עזב את המקום ושב לעיר העתיקה.
למרות אזהרות חבריו, נכנס וייס לבדו לעיר העתיקה שבשליטה ערבית והגיע לבניין הדיוואן, שם הפציר בשייח' טאברי ובנכבדים ערבים אחרים לשמור על השלום בעיר, שכן המלחמה על השלטון בארץ תוכרע בלי קשר למעשיהם.
שייח' טאברי וחבריו נעתרו לדברי וייס, והשלום בעיר שב על כנו.
וייס פעל בתקיפות לשמור על ההסכם, וכאשר חבר הגנה החרים לצעיר ערבי אקדח בבית קפה בעיר, התעקש וייס כי האקדח יוחזר לבעליו.
כעבור כחודש, ב-5 באפריל, שוב הופר השלום בעיר באירוע ירי עם הרוגים ופצועים.
הפעם החליטו וייס וחבריו להנהגת החירום כי אי אפשר לחדש את הסכם השלום כאילו לא קרה דבר.
עם זאת פעלו להשגת מידה של רגיעה ויזמו בחסות הכוחות הבריטיים בעיר "חילופי אוכלוסין" של משפחות יהודיות מהעיר העתיקה שנשארו בודדות בלב המון ערבים ושל משפחות ערביות שנשארו בודדות בין המוני יהודים באזורים אחרים בעיר.
ב-12 באפריל זימן מפקד הכוחות הבריטיים במקום, קולונל אנדרסון, את מנהיגי היהודים משה וייס ויצחק טג'ר ודרש מהם לפנות את עמדת ההגנה בעיר העתיקה, בטענה שאין בה צורך כי אין עוד תושבים יהודים בעיר העתיקה.
וייס השיב לו כי לבריטניה אין עוד עניין במאבק על הארץ ואל לה להתערב, וכי עמדת ההגנה בעיר העתיקה חשובה דווקא משום שהיא מצויה בעורף האויב.
אנדרסון איים כי אם עד למחרת בצהריים לא תפונה העמדה, כוחותיו יפגיזו אותה.
אולם מועד האולטימטום חלף והאיום לא מומש.
וייס וטג'ר זומנו לפגישה שנייה ובה הבטיחו לבריטים כי אם לא יתערבו, "הכול ייגמר תוך שלושה ימים".
בשלב זה, מבלי שהכוחות היהודים ידעו על כך כמעט, החלה נטישה של משפחות ערביות את העיר, בעקבות כיבוש הכפר נאסר א-דין הצופה על טבריה ושמועות מוגזמות, שבבסיסן גרעין אמת, בדבר טבח בתושבים האזרחים במקום.
באותו לילה (13 באפריל) נחת כוח של גדוד ברק של הפלמ"ח בחוף הרובע היהודי בעיר העתיקה, ועמו תחמושת רבה.
במהלך ה-14–15 באפריל כבשו כוחות ההגנה והפלמ"ח את טבריה והכוחות הבריטיים זימנו את נציגי היהודים להודיע להם כי הם מכירים בשליטתם בעיר וכי הם מפנים מהעיר את כל תושביה הערבים.
משה צחר (שעיברת את שמו בהיענות לקריאת ראש הממשלה בן-גוריון לנושאי תפקידים) מספר בספר זיכרונותיו "בשירות הציבור" כי הוא וטג'ר מחו על כך ודרשו כי התושבים הערבים יישארו בבתיהם והבטיח כי יקבלו יחס הוגן.
הבריטים הבהירו שהפינוי כבר בעיצומו ורובו בוצע וכי את הנעשה אין להשיב.
וייס ועמיתיו להנהגת החירום הוציאו מנשר ובו הודיעו על השלטון היהודי בטבריה ועל עזיבת התושבים הערבים, תוך הדגשה כי לא הכוחות היהודיים ולא מנהיגיהם ביקשו או יזמו את העזיבה ההמונית.
כוחות הפלמ"ח שנכנסו לעיר העתיקה המרוקנת מתושביה לא ידעו על מעורבות הבריטים בפינוי ועל היותו מתוכנן והותירו בזיכרונותיהם, שנכתבו מאוחר יותר, רושם של בריחה פתאומית שהותירה "צלחות אוכל על השולחנות".
בתום המלחמה מונה משה וייס (להלן צחר) לסגן ראש העיר תחת שמעון דהאן שכיהן כראש העיר מאז 1938. כעבור כשנה, ב-1950, נפטר שמעון דהאן וצחר מונה לראשות העיר במקומו.
במשך 28 השנים הבאות, למעט הפסקה קצרה בין 1965–1969 כיהן כראש העיר טבריה והפך אותה מיישוב בן 5,500 נפש לעיר של עשרות אלפי תושבים.
עוד בשנת 1950, כאשר מפא"י ספגה מפלות בבחירות העירוניות ברחבי המדינה הצעירה, התבלט צחר כמי שהצליח לשמור על שלטון מפא"י בעירו.
הישג זה נזקף, לדעת רבים, להחלטתו לפלוש לבית הבראה של קופת חולים כללית, שבנייתו הסתיימה באותה עת, כדי לשכן בו ארעית עולים חדשים, ששוכנו בבתי ערבים נטושים בעיר העתיקה והתברר שבתיהם רעועים ומסוכנים ויש לפנותם.
עובדי העירייה בהוראת צחר פרצו לבית ההבראה הנעול שטרם נפתח.
שר האוצר אליעזר קפלן שלח למחרת בבוקר מברק נזעם ובו דרש לפנות את המבנה, אולם צחר סירב.
למעשה הסכים ראש העיר לדרישת שר האוצר – בתנאי שזה האחרון יקבל על עצמו אחריות במקרה שבית יתמוטט על יושביו.
קפלן לא השיב והעולים המשיכו להתגורר בבית ההבראה עד שפונו למגורי קבע בשכונות החדשות.
כראש העיר טבריה פעל צחר רבות לפיתוח העיר ובתקופתו הפכה העיר למרכז מלונאות ונופש מהמובילים בישראל.
מדיניותו הייתה לסייע למשקיעים המעוניינים בפיתוח העיר להשקיע מהונם במיזמי בנייה ועל ידי כך ליצור בה מקומות עבודה.
ואכן, לאורך חופי הכנרת ובמעלה העיר נבנו בתי מלון מפוארים ועממיים כאחד שמשכו אליהם אלפי תיירים בשנה.
לקראת סוף כהונתו הממושכת אף סגר מעגל ואישר את עבודות השיפוץ והשדרוג המסיביות בחמי טבריה ובמלון גלי כנרת, שהיו בין הישגיו הראשונים בעיר כמעט חמישים שנה קודם לכן.
בשנות החמישים של המאה העשרים, שהתאפיינו בקליטת עלייה, דאג צחר לעולים ולוותיקים כאחד.
את העולים העסיק בעבודות ציבור יזומות אשר שיפרו מאוד את חזות העיר.
הוא פעל לפירוק המעברה הצמודה לעיר תוך כדי הקצאת מגרשים לבניית בתים לעולים בשיטת "בנה ביתך".
גם לוותיקים דאג צחר בהקצאת מגרשים להקמת שיכון ותיקים בעיר, ועם זאת ויתר על אפשרות להבטיח בית גם לעצמו, אחד הוותיקים שבהם, כדוגמה אישית לעמידה על ערכי טוהר מידות מחמירים.
בשנים 1954–1955 ניהל צחר עימות עם משרד הבריאות בראשות השר יוסף סרלין (ציונים כלליים) בסוגיית מיקומו של בית החולים החדש שייבנה בעיר.
צחר התנגד להקמת בית החולים בפורייה, בשל ריחוקו היחסי ממרכז העיר, אולם הפסיד במאבק זה ובית החולים הוקם ברכס פורייה הצופה על העיר.
באוגוסט 1954 נעצר תושב העיר רפאל בן-קיקי בחשד שניסה להטמין פצצה ברכב השרד של ראש העיר וכן בגרימת נזק לרכוש ההסתדרות וקופת חולים כללית בעיר.
במהלך החקירה התברר כי בן-קיקי אף שלח מכתבים לראש הממשלה בן-גוריון, בהם האשים את ראש העיר צחר באפליה עדתית.
בסופו של דבר זוכה החשוד בשל מצבו הנפשי ואושפז במוסד פסיכיאטרי לתקופה מסוימת.
בשנים אלה התפרסם משה צחר כאשר במהלך שביתת אוטובוסים בעיר השתמש ברכב השרד של ראש העיר כדי להסיע ילדים לבתי הספר בבקרים, וקונים עמוסי סלים כבדים מן השוק שבעיר התחתית אל מעלה העיר בשעות אחר הצהריים.
משה צחר היה חובב ספורט נלהב ופטרון מסור של הספורט העירוני ובמיוחד, כאיש מפא"י נאמן, לקבוצות ולספורטאים של מרכז "הפועל".
במיוחד תמך בקבוצת הכדורגל הפועל טבריה, ונלחם עבורה (ללא הצלחה) כאשר עלייתה לליגה הבכירה בתום עונת 1957–1958 בוטלה בעִסקה בין מרכזי הפועל ומכבי, אשר ביקשו לשמר את שיטת ה"פיפטי-פיפטי" הבלתי ספורטיבית.
כעבור שלוש שנים העפילה שוב הקבוצה לליגה הלאומית, הליגה הבכירה בישראל, וזכתה לשחק בה.
תמיכתו של צחר בקבוצה לא התבטאה בתקציבים, שכן באותה תקופה אלו לא היו מצויים בשפע והשחקנים לא קיבלו שכר, אלא בכך שדאג למקומות עבודה נוחים לרוב שחקני הקבוצה ובכך אִפשר להם להתפנות לאימונים ולמשחקים בלא דאגות פרנסה.
במשך תקופה קצרה הייתה הקבוצה אחת הטובות והססגוניות בארץ, ונודעה בקהל אוהדיה הצבעוני והנלהב ובאצטדיון העירוני שנבנה בכניסה המערבית לעיר וצפה לנוף הכנרת עוצר הנשימה.
צחר היה צופה קבוע במשחקי הבית והתלווה לקבוצה לעיתים גם במשחקי חוץ.
בתקופה זו אף ייצגה הקבוצה את ישראל במשחקי האינטרנציונל באוסטריה, וגם לשם התלווה צחר לקבוצה ונכח בניצחון היוקרתי 2:1 על אוסטריה זלצבורג החזקה.
נוסף על תמיכתו בקבוצת הכדורגל תמך צחר גם בספורט העממי, בדגש על ענפי מים, כיאה לבירת הגליל שלחופי הכנרת.
ביוזמתו הוחל במפעל הספורט העממי הגדול במדינה – צליחת הכנרת, שבמסגרתו שוחים ספורטאים מכל רחבי הארץ מטבריה לעין גב, בארבעה מסלולים - שניים עממיים ושניים תחרותיים.
בשנות החמישים והשישים ניצבה טבריה בפני אתגר קשה כשמערכת המים של העיר קרסה באופן חלקי ולא הצליחה לספק מים באופן שוטף לאוכלוסייה, שגדלה פי שלושה וארבעה מן הגודל שתוכננה לשרת.
במסגרת המאמצים להפוך את טבריה לעיר קיט בינלאומית, ביקש צחר להקים בטבריה קזינו.
בספרו "בשירות הציבור" הוא מספר כי ראש הממשלה לוי אשכול השתכנע מטיעוניו, אולם לא נמצא להצעה רוב בממשלה והעניין נפל.
ההפסד בבחירות 1965 והשיבה לראשות העיר ב-1969
בבחירות של שנת 1965 נפל משה צחר קורבן לפילוג שחל אז בשורות מפא"י והפסיד את ראשות העיר למאיר אדרעי, מועמד מפלגת רפ"י שייסד דוד בן-גוריון.
מאיר אדרעי נבחר לתפקיד בקולות גח"ל ("גוש חרות-ליברלים", לימים "הליכוד") והמפלגות הדתיות בעיר.
בישיבת מועצת העיר שבה נבחר רשמית ראש העיר החדש קמה מהומה בין תומכי שני המחנות, וצחר הפתיע רבים כשהציע למאיר אדרעי להתעלם מתוצאות הבחירות ולערוך משאל עם במעין הליך של בחירות אישיות (שאז טרם נהגו בבחירות המוניציפליות בישראל) בינו לבין אדרעי.
אדרעי סירב להצעה (שהייתה כנראה חסרת כל בסיס משפטי) ובתום הצבעה שלוותה בצעקות ובאלימות גופנית, ושבמהלכה נאלץ צחר לעלות על שולחן ולהרים את קולו כדי להרגיע את הרוחות, נבחר מאיר אדרעי לתפקיד ברוב של שבעה חברי מועצה מול חמישה.
כעבור ארבע שנים, עם פירוקה של רפ"י והשתלבותה מחדש ב"מערך", שב צחר וכבש את כס ראש העירייה (אדרעי התמנה לסגנו בפועל ויגאל ביבי מהמפד"ל לסגנו בתואר), והמשיך לכהן בתפקיד תשע שנים נוספות.
בשנת 1977 הודיע צחר כי לא יעמוד לבחירה נוספת לראשות העיר, אף שהסקרים ניבאו לו הצלחה.
לראשונה זה שנות דור נשמט השלטון בעיר מידי מפלגת העבודה (על פלגיה השונים) ולראשות העיר נבחר איש המפד"ל יגאל ביבי.
שנה לאחר מכן, ב-1979, הוענק למשה צחר "פרס השלטון המקומי" על מפעל חייו בטבריה, בצוותא עם ראש עיר אגדי אחר - פנחס אילון מחולון.
בנימוקיהם לבחירתו פה אחד כזוכה בפרס היוקרתי, ציינו שופטי ועדת הפרס את פעילותו בבניין טבריה וקליטת עלייה, את פועלו במרכז השלטון המקומי (בו שימש גם יו"ר לתקופה קצרה) ואת מסירותו לאינטרסים ולזכויות של הרשויות המקומיות בוועדות האזוריות והארציות השונות בהן כיהן מתוקף תפקידו.
לאחר פרישתו מתפקידו המשיך צחר עוד זמן-מה בפעילות בסניף המפלגה בעיר, אך לאחר מכן פרש לחלוטין מכל פעילות ציבורית והיה פעיל רק במוסדות המרכזיים של המפלגה, המרכז והלשכה.
את שאר זמנו הקדיש למשפחתו, לכתיבת רשימות ופרקים על תולדות העיר טבריה, לכתיבת ספרו "בשירות הציבור" ולכתיבת תגובות בעיתונות היומית בסוגיות פוליטיות וחברתיות שהטרידו את מנוחתו.
את חמישים שנות שירותו הציבורי בטבריה סיים משה צחר, כפי שניסח זאת נשיא המדינה לשעבר שמעון פרס, "ללא רבב על בגדיו, ללא כתם על מצפונו וללא דירה משלו".
פרס כינה את צחר "איש של יושר מוחלט, אולי אף מוגזם" ואמר כי הוא "מייצג את כל היפה שהיה בתנועתנו, בר אוריין ושליח ציבור, איש תנועה ולא איש קריירה, חכם ותמים כאחת.
יודע תפילה ואינו בורח מהכרעה".
ב-1995 עזב צחר את טבריה בשל מצבה הבריאותי של רעייתו והרצון להיות קרוב לילדיו.
בתו יפה בנתה להם בית ברעננה בסמוך לביתה ובו בילו את שארית ימיהם.
אשתו, אהובה צחר לבית אייזנברג, נפטרה באותה שנה (ט' בניסן, תשנ"ה, 9 באפריל 1995) והובאה למנוחות בטבריה.
משה צחר האריך ימים עד שנת 2000 (ל' בסיוון, תש"ס, 3 ביולי 2000) והובא אף הוא למנוחת עולמים לצד אשתו בעיר שכה אהב.
הוא הותיר אחריו שני ילדים – חנוך צחר, משותפי חברת הנדסת הבניין הגדולה מילר, שנבל, צחר ושות' ויפה ארבל, אף היא מהנדסת בניין – וחמישה נכדים.
משה צבירן (נולד בשנת 1955) הוא פרופסור מן המניין בפקולטה לניהול ע"ש קולר באוניברסיטת תל אביב.
ומייסד "המדד של צבירן" לסקרי שכר השוואתיים בישראל.
כיהן כדקאן הפקולטה לניהול בשנים 2022-2014 ומכהן כיום כראש מערך היזמות והחדשנות של אוניברסיטת תל אביב וכראש מרכז בלומברג-סגול למנהיגות עירונית באוניברסיטת תל אביב.
למד בבי"ס יסודי "ארנון" ובמגמה ריאלית-אלקטרונית בתיכון עירוני ד'.
התגייס לצה"ל ב-1973 ושירת בחיל האוויר.
סיים תואר ראשון במתמטיקה ומדעי המחשב (1979) ותואר שני במדעי הניהול בהתמחות מערכות מידע (1982), שניהם מאוניברסיטת תל אביב.
במקביל ללימודי התואר הראשון והשני עבד בתחום המחשבים במספר ארגונים והתקדם לתפקידי ניהול בתחום.
בשנת 1984 החל את לימודי הדוקטורט בפקולטה לניהול ובשנת 1988 קיבל תואר דוקטור בניהול ומערכות מידע באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1992–1988 היה חבר סגל בתחום מדעי הניהול ומערכות מידע באוניברסיטת הצי האמריקאי (Naval Postgraduate School) במונטריי, קליפורניה ובשנת 1992 חזר לישראל, תחילה כחבר סגל במחלקה להנדסת מערכות מידע באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ולאחר מכן, בשנת 1994 הצטרף לסגל האקדמי של הפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב .
תחומי המחקר של צבירן הם ניהול מערכות מידע ואבטחת מערכות מידע והוא פרסם עשרות מאמרים מדעייםשהתפרסמו בכתבי-עת מובילים וכן שני ספרים: "מערכות מידע לניהול", יחד עם ניב אחיטוב וזאב נוימן (1996), ו-"מערכות מידע הלכה למעשה" יחד עם זאב נוימן (2001).
צבירן הוא מומחה בעל שם עולמי בתחום סיסמאות אלטרנטיביות ומחקריו בתחום זה מצוטטים בהרחבה.
צבירן ושותפו למחקר, Prof.William Haga, היו מחלוצי המחקר על הגנה רב-שכבתית במערכות מחשוב ועל מאפייני שימושיות מול חוזק של סיסמאות ויחד השיקו את גישת הסיסמאות הקוגניטיביות שנמצאת כיום בשימוש נרחב כקו הגנה שני במגוון של מערכות ויישומים.
צבירן הוזמן להרצות על מחקריו באוניברסיטאות ובכנסים אקדמיים רבים וכמו כן שימש במשך מספר שנים כפרופ' אורח בבית הספר למערכות מידע באוניברסיטת קלרמונט (Claremont Graduate University) בקליפורניה.
הוא מכהן כיום כראש מערך היזמות והחדשנות של אוניברסיטת תל אביב וכראש מרכז בלומברג-סגול למנהיגות עירונית באוניברסיטת תל אביב.
במקביל לפעילותו הענפה באקדמיה, משמש צבירן כיועץ לחברות וארגונים בסקטור העסקי והציבורי, בעיקר בנושאים של תגמול בכירים.
כמו כן כיהן ומכהן במספר דירקטוריונים בחברות ציבוריות ופרטיות.
בשנת 1984, במקביל ללימודי הדוקטורט, הגה צבירן את הרעיון של ביצוע סקרי שכר השוואתיים בתחום מערכות המידע בישראל ככלי ניהולי לארגונים וייסד את "המדד של צבירן" בשיתוף חברת אלעד מערכות תוכנה.
בשנת 1989 רכש, יחד עם רעייתו, את חלקה של אלעד מערכות והקים את חברת "צבירן ייעוץ וסקרים".
במקביל להתפתחות המהירה של תעשיית ההי טק בישראל הרחיב צבירן את תחומי הכיסוי של סקרי השכר וההטבות לחברות טכנולוגיה והי-טק ולאחר מכן לתחומים נוספים ובכללם מוצרי צריכה, פארמה, תשתיות ובנייה ועוד, והפך להיות הגורם המוביל ושם דבר בתחום.
במקביל לסקרים עסקה החברה בייעוץ וליווי חברות – הן בארץ והן בעולם – במגוון רחב של נושאים בתחום התגמול.
בשנת 2012 נמכרה מלוא הבעלות בחברה - תחילה לחברת פילת, אך כתוצאה של קשיי פילת להשיג את המימון הדרוש נמכרה החברה לחברת שלי-אפשטיין השקעות.
תחת הבעלות החדשה החברה הרחיבה והעמיקה את פעילותה ואת קשת השירותים שהיא מעניקה בארץ ובעולם.
החברה עדיין נושאת את השם צבירן אולם פרופ' צבירן אינו בעל מניות ואינו מעורב בחברה.
רבי משה פרנס מרוטנבורג היה אחד מהראשונים, הוא חי ופעל בעיר רוטנבורג שבגרמניה בשלהי המאה ה-13 או בראשית המאה ה-14, מתלמידי המהר"ם מרוטנבורג, ומחבר 'ספר הפרנס'.
אין בידינו ידיעות על קורות חייו של רבי משה פרנס או התקופה המדויקת בה חי, אולם מדברי הראשונים שחיו בדורות שאחריו המזכירים את ספרו, כמו המהרי"ל, עולה שקיבל תורתו מתלמידי מהר"ם מרוטנבורג, ואולי אף ממהר"ם עצמו.
לאחר הוצאת ספר הפרנס לאור, אושררה השערה זו מתוכן הספר, המלא במובאות מדברי מהר"ם מרוטנבורג.
רבי משה פרנס כתב את ספר הפרנס שלא ראה אור במשך מעל חמש מאות שנים.
על פי המובא בהקדמת המו"ל של הספר, כתב יד של ספרו התגלגל לידי ר' שמריהו צוקרמן, שהיה מחותנו של רבי יעקב אטלינגר, שהעבירו לרבי דוד לוריא (הרד"ל) שהחל לערוך את הספר ולהגיהו בשנת התקצ"ב (1832), אך לא הספיק להשלים את המלאכה.
קרובו, רבי שמואל לוריא לקח אליו את כתב היד של הספר, ובשנת התרל"ה (1875) רכש ממנו רבי משה שמואל הורוויץ את כתב היד, ולאחר שסיים את מלאכת הגהת הספר, הוציאו לאור בשנת התרנ"א (1891).
כך תיאר החיד"א בספרו הביבליוגרפי שם הגדולים את ספר הפרנס:
הרב צבי דומב, רבה לשעבר של הוד השרון, חיבר את הפירוש "אמרי צבי" על ספר הפרנס.
משה צור (נולד ב-1948) הוא אדריכל ישראלי, חתן פרס רכטר.
נולד בתל אביב בשנת 1948, בן יחיד לניצולי שואה ששרדו יחידים ממשפחותיהם.
למד בטכניקום גבעתיים ב-1962 ועבד במשרדו של האדריכל אלי טאומן.
בעת שירותו הצבאי שירת ביחידת הבינוי של חיל הים.
בשנת 1969 החל את לימודיו בטכניון ועם סיום לימודיו הצטרף למשרדו של האדריכל אל מנספלד.
בשנת 1976 פרש ממשרדו של מנספלד ופתח שותפות עם עמית מקצועי.
שנתיים לאחר מכן התפרקה השותפות וצור פתח את משרדו "משה צור בוני ערים בע"מ".
שנים לאחר מכן הצטרפה אליו לימים אשתו האדריכלית ארנה צור.
מראשית דרכו המקצועית שילב עבודה על פרויקטים ציבוריים ופרטיים ובמקביל חקר ופיתח רעיונות טכנולוגיים.
בין השאר התנסה בפיתוח בנייה טרומית למגורים ומבני ציבור שנבנו בעיקר בעיירות פיתוח ובהתנחלויות כמו שדרות, נתיבות, עכו, מעלות-תרשיחא, עתלית, אריאל וקרני שומרון.
החל משנות ה-90 החל לתכנן פרויקטים במזרח אירופה.
בתל אביב וברמת גן תכנן מגדלי משרדים ומגורים רבים, בפרט מגדלי יוקרה, אך המגדל המפורסם ביותר שתכנן הוא מגדל הנביאים בחיפה.
משרדו תכנן בנוסף גם מתחמי היי-טק, פרויקטים לאומיים (שותף לתכנון העיר חריש ושדה התעופה תמנע), מרכזים מסחריים ומבני ציבור.
צור הוא מהאדריכלים הבולטים בישראל בתכנון מגדלי יוקרה, שבהם מספר מצומצם של דירות גדולות, כגון מגדל רמז, ומגדל ארלוזורוב 17, שבו הפחית צור את מספר יחידות הדיור מ-190 ל-117 ב-30 קומות.
צור רואה בהפחתת מספר יחידות הדיור, תוך שמירה על השטח הבנוי הכולל, תופעה חיובית כל עוד היא במידה: "כך אדם קונה דירה גדולה במיקום איכותי, במקום וילה בכפר שמריהו על ארבעה דונמים".
לימד בפקולטה לארכיטקטורה בטכניון החל משנת 1985.
מגדל אמות אטריום ברמת גן
נמל התעופה רמון - בית נתיבות
2019 - איש השנה בתרבות של עיתון הארץ.
- פרס מפעל חיים מהתאחדות האדריכלים.
- פרס המועצה הבינלאומית לבניינים גבוהים CTBUH.2018 - ציון לשבח מטעם התאחדות בוני הארץ על מבנה מגורים יוקרתי מעל 10 קומות - טיים טאור, רמת גן.
2003 - פרס עזריאלי לתכנון אורבני מטעם א"י יפה, על פרויקט אורבני במרכז כפר-סבא: קניון ערים ושכונת מגורים.- "אות מגשים ארץ ישראל יפה" מטעם המועצה לישראל יפה על פרויקט מוזיאון הילדים חולון.
1988 - פרס רכטר על תכנון מבנה "אלביט" הנהלה ומשרדים בשטח מת"מ, חיפה.
משה פרידמן (נולד ב-12 בנובמבר 1978) הוא יזם היי-טק חרדי ישראלי.
מייסד ארגון קמא-טק לשילוב חרדים בהייטק וקרן הון סיכון 12A Venture Capital להשקעות בחברות הייטק של מייסדים חרדים.
גדל במשפחת רבנים חרדית מיוחסת, מצד אביו הוא נינו של הרב יוסף חיים זוננפלד, רבה הראשון של העדה החרדית ירושלים טרם קום המדינה.
למד 7 שנים בישיבת חברון כנסת ישראל.
בשנת 2001 התחתן פרידמן עם נכדתו של הרב גדליה נדל.
מתגורר בבני ברק למד בכולל חזון איש עד גיל 32. הוסמך לרבנות על ידי רבנים חרדים מובילים וכתב שורה ארוכה של מאמרים וחיבורים תורניים.
פרידמן הוא בוגר התוכנית למנהיגות של ממשלת ארצות הברית (International Visitor Leadership Program) שמבין בוגריה ניתן למצוא את מרגרט תאצ'ר וניקולא סרקוזי.
בשנת 2016 נבחר פרידמן לתוכנית מובילים דיגיטליים של משרד ראש הממשלה ובמסגרת זו נסע יחד עם משלחת של 40 המנהיגים הדיגיטליים של ישראל להשתלמות בבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת הרווארד בבוסטון.
בשנת 2013 הקים פרידמן את קמא-טק במטרה לחבר בין עובדים ועובדות במגזר החרדי לתחום ההייטק.
המיזם הוקם בנשיאות ד"ר יוסי ורדי ורעייתו תלמה, ולהקמתו הצטרפה זיקה אב-צוק שניהלה אז את תחום האחריות התאגידית בסיסקו ישראל.
קמא-טק הוא כיום מיזם בעל השפעה רחבה המסייע בשילוב חרדים בהייטק באמצעות הכשרות טכנולוגיות, עזרה בהשמה, וסיוע ליזמי הייטק חרדים.
בשנת 2016 נמסר ממרכז היזמות של אוניברסיטת תל אביב שמיזם קמא-טק תורם מדי שנה מיליארדי שקלים לתוצר של מדינת ישראל בעזרת שילוב מאות ואלפי חרדים בשוק התעסוקה בהייטק.
על אף שלא רכש השכלה פורמלית בתחום ההייטק, צבר בכוחות עצמו ידע וקשרים מסועפים שבאמצעותם הוא מפנה יזמי הייטק חרדים אל בכירי ההייטק בישראל ובעמק הסיליקון.
בשנת 2017 הקים פרידמן עם שותפו אברהם וינגוט את קרן ההון סיכון 12A VC שבה איחד כ-70 משקיעים הייטק בכירים בישראל ובעמק הסיליקון.
ביניהם ניתן למנות את מנהלי מרכזי הפיתוח של גוגל, פייסבוק, מיקרוסופט, מייסדי צ'ק פוינט, Waze, טאבולה, ומנהלי קרנות הון סיכון ובכירים נוספים.
ב-2017 הקים פרידמן ביחד עם היזמת החרדית שרי רוט את תוכנית ההכשרה אולטרא קוד.
התכנית מכשירה כ-1800 תלמידות חרדיות ב-23 סמינרים חרדים של בית יעקב למקצועות הטכנולוגיה.
התכנית מוסיפה להכשרות מה"ט שכבה נוספת רחבה של קורסים מאוניברסיטאות בעולם במטרה להשלים להן את הידע במדעי המחשב לרמה שווה של בוגרי תארים.
בתוכנית שותפות כ-30 ענקיות הייטק ביניהן, גוגל, פייסבוק, אמזון, אפל, WD, אינטל, IBM, ועוד.
הופיע בדירוגי המשפיעים של דה מרקר (2014 ו-2016)
הופיע בדירוג המשפיעים של כלכליסט (2016)
הופיע בדירוג המשפיעים של בלוג הטכנולוגיה גיק-טיים (2015)
נבחר לאחד ממאה היהודים המשפיעים בעולם על ידי המגזין היהודי האמריקאי האלגמיינר.
משה (מוזס) פרנבך , גרמניה – ח' באלול ה'תשמ"ג, 16 באוגוסט 1983, תל אביב, ישראל) פעל לשיקום קהילת יהודי ברלין בתום מלחמת העולם השנייה והנהיג אותה עד לחידוש חיי הקהילה בכל תחומי החיים.
שימש כמורה ומנהיג בקהילות יהודיות בגרמניה בשנים 1927 עד 1947.
בתקופת השואה, פרנבך ומשפחתו שהו במקומות מסתור שונים באזור ברלין, וכך הצליחו לשרוד.
יהודי גרמניה הואשמו, לא אחת, באי ראיית הנולד בתקופת עלייתו של המשטר הנאצי.
האשמות אלה אינן מביאות בחשבון את הקשרים ההדוקים שהתקיימו בין היהודים בגרמניה לגרמנים.
היהודים בגרמניה היו מעורבים ופעילים בתחומים רבים במדינה.
בכלל זה לחמו יהודים שכם-אל-שכם לצד גרמנים במלחמת העולם הראשונה וחלקם קיבלו את אותות צלב הברזל.
בתום מלחמת העולם השנייה נכתב מעט, יחסית, על תולדות יהדות גרמניה ועל ליל הבדולח.
משה פרנבך נולד בפלסברג, גרמניה.
שמות הוריו: מרים (Malchen) וצבי יהודה.
במלחמת העולם הראשונה (1918-1914) שירת בצבא הגרמני.
בשנת 1919, בתום מלחמת העולם הראשונה, העקבות תוצאותיה לגבי גרמניה אשר התבטאו במשבר כלכלי והתנגדויות פנימיות, הוא נטל פיקוד על המשמר האזרחי בעיר מגוריו רקלינגהאוזן (Recklinghausenׂׂ), כממלא מקום המפקד האחראי, והיה ממונה על 3000 איש שהגנו על העיר מפני ביזה.
פרנבך, שהיה מורה בבית-ספר יסודי, פעל בִקהילות הלנתאל (Hellenthal), בלומנתאל (Blumenthal), שליידן (Schleiden), גמונד (Gemünd) וקאל (Kall).
בשנת 1923 הוא נשא לאישה את לאה לבית Torker בעיר הלברשטאדט (Halberstadt).
בשנת 1924 נולדה בתם הבכורה, שושנה, זוזי, ובשנת 1930 נולדה מרים, בתם השנייה.
בשנת 1927 הוא העתיק את מגוריו עם משפחתו לעיר שליידן (Schleiden) שבחבל האייפל (Eifelׁׁ) שבמערב גרמניה, מכיוון שהוצעה לו שם משרת הוראה.
הוראה והנהגה בקהילת יהודי חבל האייפל
משה צימרמן כותב בספרו: גרמנים נגד גרמנים שלא הרבה נכתב על יהדות גרמניה בתקופה שבין ליל הבדולח ובין התקופה בתום ואחרי מלחמת העולם השנייה.
אין להסתפק בעיסוק בסיפורים של קורבנות השואה, חשוב לעסוק גם בעשייה החיובית – תחום שלם שאינו זוכה לחשיפה על-פי רוב.
פעילותו של משה פרנבך היא דוגמה ומופת של מנהיגות ואי-קבלת הדין, נטילת היוזמה תוך פעולה ללא היסוס, בנייה וקוממיות ולא רק חורבן, מחויבות לטובת הכלל מול כל הקשיים האישיים.
משנת 1936, פרנבך, בנוסף להיותו מורה דת היה גם יושב ראש ונציג הקהילה היהודית במחוז שליידן לשעבר.
בשנת 1940, בעת ששהה כבר בקאל, נכפה עליו לטפל בפירוק הקהילה עד לישוב מחדש משליידן לקאל.
משנת 1938 הוא היה אחראי לתפילות בבית הכנסת בבלומנתאל.
כמו כן הוא ניהל את המיומנויות המגוונות של חיי הקהילה היהודית וניהול בית הספר היהודי עד שנת 1940.
סוף המלחמה והקמת הקהילה היהודית בברלין מהריסותיה
כאמור, לאחר המלחמה פנה לפעול במרץ רב לַהֲקמתה-מחדש של הקהילה היהודית בברלין, והדבר זכה לציון בִכתב על ידי מובילי הקהילה בְ-1/9/1947, וכך כתבו:
מדיווחיו של משה פרנבך ניתן ללמוד על פועלו לארגונה מחדש של הקהילה בברלין:
מעניינת אמירתו הנוספת של פרנבך, כי מאגר נוסף של מרשם אוכלוסין שנמצא כלל טופסי מידע אישי על כל חברי ה-NSDAP, כולל תמונות-דרכון, אשר נלקחו על ידי האמריקנים, לאחר שהרוסים לא חפצו בהם.
כמזכיר ראשי זמני הפיק פרנבך 10,000 שאלונים לרישום היהודים.
ב-1947 נרשמו כל 8000 חברי הקהילה היהודית, 1350 מתוכם שרדו במחתרת, וּ-3500 מתוכם חיו בנישואי-תערובת, או שבן/בת-זוגם/ן התגייר/ה.
עם תום המלחמה, פרנבך היה אחראי להחייאתה ולהנהגתה של הקהילה היהודית בברלין.
בשנת 1947 הוא עלה לישראל עם אשתו ובתו הצעירה, מרים, והם חברו אל בתם הבכורה, שושנה, זוזי, ממנה נפרדו שמונה שנים קודם לכן בעלותה בגפה לפלשתינה כנערה בודדה.
הרב משה צבי פולין (פאלין; באנגלית: Milton Harold Polin; ט"ו בתשרי ה'תרצ"א, 7 באוקטובר 1930 – כ בתמוז ה'תשע"ח, 2 ביולי 2018) היה רב אמריקאי ומחבר ספרי "המצפה" על הרמב"ם.
שימש ברבנות בארבע קהילות בארצות הברית, ועמד בראש מועצת הרבנים של אמריקה (RCA).
נולד בשיקגו שבמדינת אילינוי בשנת 1930. בשנת 1950 נסמך לרבנות בבית המדרש לתורה של שיקגו, שנמצא היום בסקוקי, אילינוי, אצל הרבנים חיים קרייזווירטה, חיים דוד רגנשברג ודוד כהנוב.
קיבל תואר שני בחינוך מאוניברסיטת שיקגו.
בין השנים 1954–1956 שימש ברבנות בשאיין שבוויומינג.
לאחר מכן עבר לכהן עשר שנים בקהילת "כנסת ישראל" בלואיוויל שבקנטקי.
בשנת 1966 עבר להיות רב קהילה בעיר סנט לואיס, מיזורי.
משנת 1974 ועד לעלייתו ארצה בשנת 1997 כיהן כרב קהילת "קינגסווי" בברוקלין, ניו יורק, שם שימש גם כיו"ר ועד הרבנים של פלטבוש.
בין השנים 1986–1988 שימש כיו"ר מועצת הרבנים של אמריקה.
בשנת 1997 עלה לישראל והתגורר בירושלים, שם לימד עד סמוך למותו שיעורים במשנה תורה לרמב"ם.
המצפה על הרמב"ם - הלכות תלמוד תורה, מוסד הרב קוק, תשס"ה
המצפה על הרמב"ם - הלכות קריאת שמע, מוסד הרב קוק, תשס"ז
המצפה על הרמב"ם - הלכות ממרים, מוסד הרב קוק, תשס"ט
הרב משה זלמן פרנקנטל (כונה: ר' משה שוחט; תרי"ט, 1859 - כ"ה באלול תש"ב, 1942) היה ראש השוחטים בירושלים.
בגיל ארבעים פרש מעיסוקו כדי להקדיש את כל זמנו ללימוד תורה.
היה מעורב בעניינים ציבוריים ורבניים בירושלים.
נולד בפולין ובצעירותו עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
נשא את שרה נחמה, בתו של רבי ישעיה אורנשטיין.
היה ממקורביו של מהרי"ל דיסקין וממייסדי השיעור בביתו, יחד עם גיסיו רבי יעקב אורנשטיין ורבי יצחק שלמה בלוי.
על פי הוראת מהרי"ל דיסקין התמנה לראש השוחטים בירושלים, ומאז כונה "ר' משה שוחט" וכמעט לא הוכר בשם משפחתו "פרנקנטל".
לא הסכים לקבל תשלום עבור שחיטה ועבור לימוד תורה.
בסוף המאה ה-19, בהגיעו לגיל ארבעים, פרש ממלאכת השחיטה, ומאז עסק כל ימיו בתורה.
היה מגבאי ומנהלי הישיבה הגדולה ותלמוד התורה מאה שערים.
פרסם קונטרס כיצד להתעסק עם בנק שאחד מחברי הדירקטוריון שלו הוא יהודי בהיבט של הלכות ריבית.
בשנת 1913 היה בורר יחד עם רבי לייב דיין בדין תורה לגבי חברת כרמל מזרחי.
החברה ביקשה לפסול את הבוררים, אך הרב קוק גיבה אותם.
חתם עם רבני ירושלים על כרוזים ציבוריים.
בין השאר חתם על הכרוז האחרון של הרב קוק, חודש לפני פטירתו, יחד עם רבנים, בעניין ההצעה באספת רבני ארץ ישראל על הקמת מועצה דתית עצמאית בכל עיר.
הרב פרנקנטל לא האמין ברופאים, אך היה קונה תרופות ומשליכן לאשפה כדי שתהיה לרופאים פרנסה.
נפטר בסוף שנת תש"ב ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
על מצבתו נכתב: "גאון צדיק קדוש וטהור".
בנו יצחק פרנקנטל היה מזכיר "ועד הכללי כנסת ישראל" וישיבת עץ חיים בירושלים.
היה חתנו של הרב מנחם יעקב זלזניק (אביו של הרב שלמה זלמן זלזניק).
בנו מרדכי פרנקנטל היה עורך העיתון היהודי "סאנפעלער אידישע צייטונג" בברזיל.
מארי משה צארום (במקור: צַארֻם; ה'תרל"ה – כ"ו באלול ה'תשי"א; 1875 – 27 בספטמבר 1951) היה רב תימני, תלמידו המובהק של מארי יחיא קאפח וממשיך דרכו.
נולד ליוסף בן יחיא צארום בעיירה יפיד שבמחוז חימה בתימן בשנת ה'תרל"ה (1875).
אביו עסק לפרנסתו במסחר בדים עם כפרי הסביבה, ומשפחתו הייתה נחשבת עשירה.
בקטנותו למד תורה אצל מארי נסים אלחריזי ומארי דוד רצאבי (תלמידו של מהרי"ץ).
בגיל 15, בשנת ה'תרנ"ד (1894), עזב את משפחתו ונסע ללמוד תורה בבית מדרשו של מארי יחיא קאפח בצנעא.
בתחילה גר בבית רבו שמילא את צרכיו, ולמד תלמוד ופוסקים.
בשנת ה'תרנ"ט (1899) נשא לאישה את נעמה, נכדתו של מארי חיים קורח, וממנה נולדו לו שני בנים ובת: יוסף, יחיא ושמעה.
לאחר מכן שב לעירו יפיד, והתמנה לרב היישוב.
בסביבות שנת ה'תרס"ה (1905) חזר לצנעא והחליט להשתקע בה.
מצבו הכלכלי בצנעא היה קשה, והוא התפרנס מלימוד תינוקות ומשחיטה ובדיקה אצל הקצבים, כאשר הזדקן רבו מארי יחיא קאפח.
עלה לארץ מבין האחרונים מצנעא, בשנת ה'תש"י (1950), למחנה "עין שמר".
התיישב בהרצליה, שם גרו בניו יחיא ויוסף.
לאחר שהתגברה מחלתו חזר למחנה "עין שמר".
נפטר בעיירה כרכור ביום חמישי כ"ו באלול ה'תשי"א (1951), בגיל 75 בערך.
נכדו הוא הרב משה צארום, סופר סת"ם מומחה ומעבד עורות לכתיבה, מוכר כאבי התחום של עיבוד עורות בעפצים במדינת ישראל.
היה גדול בתורה, חריף ובקי, ונחשב לאחד מגדולי למדני התלמוד בצנעא.
היה מאחרוני העוזבים את בית המדרש, ופעמים רבות היה נשאר לבדו בבית המדרש עד אחרי שעת חצות.
אהב להתמקד בלימודו בדברי האחרונים ולדון בהם.
דרך לימודו הייתה דרך העיון והבקיאות, כפי שכותב עליו מארי שלום קורח בספר איגרת בוכים:
רבו מארי יחיא קאפח כינה אותו "החכם השלם הוותיק", והוא היה מבין היחידים שלהם העניק "כתב סמיכה" על בקיאותם בתורה.
בבית המדרש הוא ישב לימינו של מארי יחיא קאפח, והיה מן התלמידים הבודדים שהוסמכו על ידו.
לאחר פטירת מנהיגי פלג הדרדעים, מארי יחיא קאפח ומארי יחיא אביץ', נחשב לאחד מגדולי הלמדנים בפלג ורבים היו מפנים אליו שאלות.
ליקוטי שושן – הגהות ופירושים לסידור "עץ חיים" שערך מהרי"ץ.
בספר מפנה מספר פעמים לרבו מארי דוד רצאבי.
קונטריס "הערה" – בירור המנהג שהתחדש בתימן לכפול את המילים "ה' אלהיכם אמת" על ידי שליח הציבור בסוף קריאת שמע.
תשובות בהלכה, אחת מהן בהלכות נידה (פורסמה בספר האסיף).
משה פרל (נולד ב-10 במאי 1960) הוא מנהל המכון לבנקאות ותיווך פיננסי ע"ש ויקי וג'וזף ספרא, מרצה בפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב, סופר ופובליציסט.
עד שנת 2019 כיהן בתפקיד מנכ"ל איגוד הבנקים בישראל, ולפני תפקידו זה היה מבכירי העיתונאים הכלכליים בישראל.
פרל נולד בחיפה, בנם של רבקה ודב פרל.סיים לימודיב בבית הספר המקצועי תיכוני בסמ"ת במגמת מכשור ובקרה.
סיים תואר ראשון בחוג לקולנוע וטלוויזיה, ותואר שני במנהל עסקים, שניהם באוניברסיטת תל אביב.
בנוסף, הוא בוגר תוכנית מיוחדת ללימודי תקשורת באוניברסיטת ניו-יורק (NYU) וקורס גישור במסגרת לשכת עורכי הדין.
בשנת 1984 החל את הקריירה העיתונאית שלו בעיתון "חדשות".
שימש כתב לענייני משפט ובהמשך כתב פרלמנטרי לענייני כלכלה.
בשנת 1992 עבר לעיתון "מעריב", שימש ראש דסק במערכת הכלכלית ובהמשך מונה לעורך הכלכלי הראשי של העיתון ופרשנו לענייני כלכלה וחברה.
במסגרת עבודתו העיתונאית ייסד, ערך והגיש את מגזין הרדיו "התוכנית הכלכלית" בגלי צה"ל, ושימש פרשן כלכלי בחברת החדשות של ערוץ 10 ובתוכניות טלוויזיה שונות.
בשנת 2003 פרסם בהוצאת "כתר" את ספרו הראשון, "בעיניים פקוחות", שעוסק ביחסי הגומלין בין הפוליטיקה לבין הכלכלה.
הספר מתאר את מנגנוני ההרס העצמי של המשק הישראלי בדגש על מדיניות פופוליסטית שפוגעת בשכבות החלשות במסווה של סיוע להן, ועל האופן שבו קבוצות אינטרס כלכליות פועלות בישראל.
בתחילת שנת 2007 מונה לתפקיד מנכ"ל איגוד הבנקים, וכיהן בתפקיד 12 שנים.
במהלך כהונתו ספג ביקורת על עלות השכר הגבוהה שלו, וכן היה אחד מהאנשים נגדם פעל גוף המחאה החברתי "באים לבנקאים".
מאז פרישתו מאיגוד הבנקים הוא מנהל את מכון המחקר "המכון לבנקאות ותיווך פיננסי ע"ש ויקי וג'וזף ספרא" בפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב, מרכז את התוכנית ללימודי "עסקים, רגולציה ותקשורת" במסגרת התמחות אסטרטגיה בתואר MBA, ומרצה בפקולטה.
במקביל לפעילותו האקדמית הוא מפרסם טורי פובליציסטיקה בידיעות אחרונות.
בשנת 2021 פרסם את ספרו השני, "מסע בשביל הכסף", בו הוא עוסק בהשפעת הכסף על עיצוב העולם.
פרל נשוי לאורית ואב ליובל, יעל ורוני.
יושב ראש "מרכז הספר והספריות בישראל".
הרב משה צבי ברוך בוחבוט (ו' בתשרי ה'תשכ"ד, 24 בספטמבר 1963 – כ"א באדר ב' ה'תשפ"ב, 24 במרץ 2022) היה רבה הספרדי של טבריה ומחבר ספרים בהלכה.
נולד בקזבלנקה, מרוקו לפנינה ולרב יחיאל בוחבוט, שכיהן בהמשך כרב העיר קריית שמונה.
בסביבות שנת תש"ל עלה יחד עם משפחתו לישראל.
למד בישיבת תורה אור אצל הרב חיים פינחס שיינברג, לאחר נישואיו, למד בכולל בית שמעיה ובכולל חזון איש.
הוסמך להוראה ודיינות, ושימש כראש בית מדרש גבוה להוראה ודיינות 'חלקת מחוקק' ומו"ץ במערב העיר בני ברק.
במשך כ-25 שנה כיהן כראש כוללים לדיינות ורבנות בבני ברק וראש כולל חושן משפט באלעד.
לאחר פטירתו של הרב דוד פרץ נבחר בב' בכסלו ה'תשע"ח (20 בנובמבר 2017) לרב העיר טבריה.
סבל ממחלת הסרטן במשך כמה שנים, עד שנפטר בליל כ"א באדר ב' ה'תשפ"ב, הוא נקבר בבית העלמין "טוהר רחל" בטבריה.
פניני ים על סוגיות הש"ס, תשנ"ב, בני ברק
ימין משה על פסחים ועוד, ישראל, תשע"ז
שו"ת רבינו בצלאל אשכנזי, עם הערות "בצל החכמה".
ספר מנחת כהן לרבי אברהם הכהן פימנטל, כולל קונטרס 'שיעורי דעת' על יורה דעה - ביאור בשיטות הפוסקים.
הרב משה צבי (הרש) פוקס (ה'תר"ג – א' בתמוז ה'תרע"א, 1843–1911) היה רב הונגרי, פוסק הלכה ומנהיג ציבור מרכזי בהונגריה ובטרנסילבניה, אשר שימש כרבה של גרוסוורדיין וראש הישיבה בה.
נולד בלובשבריני (לעיתים: לאוואשברון) לרב בנימין זאב (וואלף) פוקס, תלמיד "החתם סופר", רבה של עיר הולדתו ולימים רבה של סירט (סערעט).
סבו, הרב משה צבי פוקס, שימש בדיינות בלובשבריני.
למד אצל אביו, וכן אצל מהר"ם שיק ב, הרב דוד שיק בסצ'ן, הרב חיים צבי מנהיימר והרב אברהם שמואל בנימין סופר ("הכתב סופר") בפרשבורג.
באותה עת למד בלשנות באופן אוטודידקטי, וכן לטינית ויוונית בעזרת מורה פרטי.
לאחר נישואיו התגורר בסירט ונסמך על שולחן חותנו שמונה שנים.
באותה תקופה למד בחברותא עם הרב יהודה גרינוולד (לימים רבה של סאטו מארה – סאטמר).
תחילה תכנן לעסוק במסחר כחמיו, ואף התנסה בכך, אולם אביו שכנע אותו להיות רב.
בשנת ה'תרל"ה (1874), בהיותו כבן 31, החל לכהן כרבה של סירט, על מקום אביו.
באותה תקופה הוזמן לכהן כרבה של פאפה, אולם משנודע לו שהבימה נמצאת ליד ארון הקודש ולא במרכז בית הכנסת, סירב לתפקיד.
היה מחותן של הרב אליעזר חיים דייטש, בעל שו"ת פרי השדה, ורבה של באניהד.
בשבט ה'תרמ"ב (ינואר 1882), בהיותו כבן 39, החל לשמש כרבה של הקהילה החרדית בגרוסוורדיין (נאג'ווארד) אשר מנתה באותה עת 15,000 איש, והייתה הקהילה החרדית הגדולה במדינה אחרי קהילת בודפשט, והתרחבה בימיו עד כ-35,000 חברים.
הוא הקים ישיבה מפורסמת במקום, עמד בראשה והעמיד אלפי תלמידים (בישיבה שהו בקביעות לאורך עשרות שנים כ-400–500 תלמידים).
כן ייסד בעיר "חברה ש"ס", "חברה משניות", מוסד חינוכי בשם "יסוד תורה", בית חולים יהודי ו"בית מזון כללי" לנזקקים.
לצדו כרב העיר שימש הרב פנחס צימטבוים כאב בית הדין בעיר.
הרב פוקס נחשב כרב מרכזי בטרנסילבניה והונגריה, סמך רבנים רבים ששימשו ברבנות, מתלמידיו ובכלל, והעמיד רבנים בערים ובעיירות.
לצד ארבעה מנהיגים נוספים, היה חבר בלשכה האורתודוקסית בבודפשט (ארגון הגג של הקהילות החרדיות במדינה).
היה חבר בהנהלת עיריית עירו, אולם לא השתתף בפועל בישיבותיה.