tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאוחר יותר באותה שנה היא הקליטה את הסינגל הראשון שלה, "קאפה בוגי-ווגי" (河童ブギウギ), עבור Columbia Music Entertainment והוא הפך ללהיט מסחרי ומכר יותר מ-450,000 עותקים.
אחר כך היא הקליטה את "קנאשיקי קוצ'יבואה", שהושמע באופן קבוע ברדיו והפך להיט לאומי.
כשחקנית, היא השתתפה בכ-160 סרטים מ-1949 עד 1971, וזכתה בפרסים רבים.
הופעתה בסרט "טוקיו קידו" מ-1950, שבו גילמה תפקיד של יתומת רחוב, סימלה הן את הקשיים והן את האופטימיות הלאומית ביפן שלאחר מלחמת העולם השנייה.
הסינגל השלישי שלה היה מהסרט, והיה להיט נוסף: "ואטאשי וה מאצ'י נו קו".
כזמרת היא התפרסמה בביצועיה לאנקה, צורה סנטימנטלית של מוזיקה יפנית פופולרית, שצצה במהלך העשורים הראשונים של המאה ה-20, והייתה ידועה בשל הופעותיה החיות, ושירתה שהקיפה את רגשות הכאב של אלו הסובלים.
למרות שלא הבינה אנגלית היא הקליטה ביצועים מעולים של שירי ג'אז קלאסיים.
במהלך הקריירה המוזיקלית שלה היא הקליטה 1,401 שירים, כשהשיר הנמכר ביותר היה "יאווארה" שנמכר ב-1.8 מיליון עותקים.
ב-1973 הורשע טטסויה קאטו, אחיה של מיסורה, בפעילות הקשורה לכנופיות פשע, ולראשונה מזה שמונה עשרה שנים לא כלל ה-NHK, הרדיו הלאומי של יפן, את מיסורה ב"קאוהאקו אוטה גאסן", אף על פי שהמוסד לא הודה מעולם בקשר שבין הדברים.
מיסורה שנפגעה, סירבה להופיע ב-NHK שנים אחר כך.
מיסורה סבלה מבעיות בריאותיות בשנותיה האחרונות.
באפריל 1987 התמוטטה מיסורה לפתע בדרכה להופעה בפוקואוקה.
היא הובהלה לבית חולים, שם אובחנה כסובלת מנמק עצם (אוסטאונקרוזיס) שנגרם מדלקת כבד כרונית.
הוא אשפזה בבית חולים בפוקואוקה, ולבסוף הראתה סימי החלמה באוגוסט.
היא חזרה להקליט שיר חדש באוקטובר, ובאפריל 1988 הופיעה בקונצרט בטוקיו דום.
למרות כאב עז ברגליה היא ביצעה במופע 39 שירים.
ניצחון זה על המחלה היה לזמן קצר בלבד.
שנים של שתיית משקאות חריפים החלישו את הכבד שלה, ומצבה הידרדר.
ב-24 ביוני 1989, היא מתה מדלקת ריאות לאחר שאושפזה בבית החולים בטוקיו.
היא הייתה בת 52. על מותה התאבלו רבים ברחבי יפן.
החל ב-1990 משמיעים תחנות הרדיו והטלוויזיה את שירה "קְווה נוֹ נַגַרֶה נוֹ יוֹ ני" (川の流れのように) ביום הולדתה על מנת להפגין כבוד לזכרה.
בסקר לאומי שערך ה-NHK ב-1997, נבחר שירה כשיר היפני הגדול בכל הזמנים על ידי יותר מעשרה מיליון איש.
ב-1994 נפתח "מוזיאון היבארי מיסורה" באראשייאמה בקיוטו.
המבקרים בבניין זה עוקבים אחר ההיסטוריה של חייה של היבארי מיסורה באמצעות תצוגות מולטימדיה, פריטים שונים שהיו שייכים לה או קשורים בה.
עד סגירת המוזיאון זמנית ב-30 בנובמבר 2006, לרגל שיפוצים, ביקרו במוזיאון מעל ל-5 מיליון איש.
עד השלמת השיפוץ הועברו המוצגים העיקריים לאגף תקופת שוֹוָה במוזיאון אדו-טוקיו.
"תיאטרון היבארי מיסורה" נפתח ב-26 באפריל 2008, ובין השאר זה המקום היחיד ביפן בו ניתן לרכוש CD של שיר של מיסורה שלא פורסם מעולם.
היאסנט ז'אדן (בצרפתית Hyacinthe Jadin; 27 באפריל 1776 – 27 בספטמבר 1800) היה מלחין ופסנתרן צרפתי שנמנה עם הנציגים הבולטים של טרום הרומנטיקה במוזיקה הצרפתית.
היאסנט ז'אדן נולד בוורסאי והיה אחד מחמישה אחים שבאו ממשפחת מוזיקאים מבלגיה.
אביו היה ז'אן באטיסט ז'אדן (יליד נאמור, 1744–1790), כנר בקפלה המלכותית של בית הבסבורג בבריסל ומלחין.
לפי מקורות אחרים, אביו היה אחיו של ז'אן-בטיסט, פרנסואה ז'אדן (יליד 1731, גרה, על יד בזאנסון), נגן אבוב בגדוד ששירת ביישוב בופרמון ואחר כך נגן בסון בתזמורת המלכותית של לואי החמישה עשר ולואי השישה עשר.
בשנת 1760 המשפחה עברה לוורסאי, שם התקבל פרנסואה כנגן בסון ראשי בקפלה המלכותית של מלכי צרפת ופעל בתפקיד זה עד מותו בשנת 1789. אחיו של האב, ז'ורז' ז'אדן (נולד 1742) עבד גם הוא כנגן בסון באותה קפלה בורסאי.
אחיו הצעיר של היאסנט, לואי עמנואל ז'אדן (1853–1768) היה מלחין פורה מאוד, פסנתרן, כנר, מורה ובמשך זמן ממושך הוא נחשב בעיני המבקרים בני זמנו ליוצר החשוב מבין בני המשפחה.
באופן טבעי קיבל היאסנט את היסודות הראשונים לחינוכו המוזיקלי מאביו.
בהמשך למד, עד שנת 1790, אצל ניקולא-יוזף הילמאנדל (Hüllmandel) (1756-1823), פסנתרן ונגן צ'מבלו משטרסבורג ותלמיד של פרנץ-קסאוור ריכטר ושל קרל פיליפ עמנואל באך.
עם תלמידיו של הילמאנדל נמנו גם גאורג אונסלו והמלחין דניאל אובר.
בשנת 1785, בהיותו בן 9, פרסם היאסנט יצירה ראשונה - רונדו לצ'מבלו - ב"ז'ורנל דה קלאבסן".
ז'אדן התחיל לקנות לעצמו שם כפסנתרן וירטואוז על ידי הופעותיו במסגרת ה"Concert Spirituel" ("הקונצרט הרוחני") בפריז.
על במה זו ניגן באפריל 1789, בגיל 13, את אחד הקונצ'רטי שכתב לפסנתר וזכה לשבחים בעיתון "מרקור דה פראנס".
ב-1792 הצטרף לאחיו, כעוזר רפטיטור (פסנתרן מלווה) ב"תיאטרון של מסייה", אחי המלך (Théâtre de Monsieur), שבעקבות המהפכה שינה את שמו ל"תיאטרון פדו" (Théâtre Feydeau).
באותם הימים הלחין ז'אדן את שיר הלכת של "המצור על ליל", לכבוד התנגדותם האמיצה של אזרחי העיר ליל בעת המצור בידי הכוחות האוסטריים.
אחרי הוצאתו להורג של הפסנתרן ועורך הדין ז'אן פרדריק אדלמן, נציג אחר של אסכולת הפסנתרנים מפריז, מורו של ז'אדן, הילמאנדל, נמלט מצרפת כדי להינצל מהטרור היעקוביני.
ז'אדן, שהמשיך להיות מעורה בחיי צרפת המהפכנית, כתב פתיחה לכלי נשיפה תחת הכותרת "המנון ל 21 בינואר" לכבוד מלאת שנה להוצאתו להורג של לואי השישה עשר.
שני האחים, היאסנט ולואי עמנואל, ניגנו בתזמורת המשמר הלאומי והשתתפו בתוקף תפקידם, בחגיגות המהפכניות, לרבות הקונצרטים שאורגנו בשנת 1794 על ידי "המכון הלאומי למוזיקה", שהפך לימים לקונסרבטואר של פריז.
ב-1794 פרסם ז'אדן גם את סדרתו הראשונה של סונאטות לפסנתר בליווי כינור, שהקדיש לאמו.
עם הקמת הקונסרבטואר של פריז ב-1795, נדרש ז'אדן יחד עם עוד שלושה מורים לפסנתר, ללמד בכיתת נשים.אחרי פטירת אחד המורים, הצטרף אליו גם אחיו, לואי ז'אדן.
לפסגת הקריירה שלו כסולן הגיע היאסנט ז'אדן בעונת 1796–1797, כשהופעותיו בתיאטרון פדו זכו להצלחה רבה בקרב הקהל.
אחרי שחלה בשחפת, במרץ 1799 קיבל פטור מהגיוס לצבא של נפוליאון.
החל מאפריל 1799 נאלץ לצאת ל"חופשה מלאה" מעבודתו בקונסרבטואר וב-22 בספטמבר 1799 ניגן בפומבי בפעם האחרונה יחד עם הכנר פייר רוד.
כעבור שנה, הוכרע על ידי המחלה ונפטר בפריז, בגיל 24 בלבד.
ז'אדן נחשב בימינו המקורי מבין המלחינים ה"טרום-רומנטיים" הצרפתים.
במוזיקה שלו ניתן להבחין השפעתם של היידן ומוצרט וגם של ה"סער והפרץ שמעבר לריין.
יש סבורים כי היעלמותו המוקדמת וצלו של אחיו, לואי עימנואל, יכולים להסביר את השכחתן היחסית של יצירותיו.
היאסנט ז'אדן הצטיין במיוחד בסונטות שלו לפסנתר.
הן בנויות היטב לפי הדגמים הקלאסיים, אך בולט בהן ניחוח טרום-רומנטי.
המבקר גי סאקר העריך כי המוזיקה שלו "מדהימה ברגישותה ובעומקה".
מרשימה במיוחד בעיניו היא הסונטה לפסנתר בפה דיאז מינור (1795) והאנדנטה בסונטה אופוס 5 מס' 3.
ז'אדן, מלחין של מוזיקה קאמרית, נודע בעיקר ביצירותיו לפסנתר, שהקדימו את המוזיקה של שוברט.
במיוחד הצביון הטרום רומנטי של הסונטות שלו נמצא ביחס אמביוולנטי עם מורשת קודמיו הקלאסיים.
להבדיל מהרביעיות המוקדמות - ה"רביעיות קונצ'רטנטיות" - ברביעיות של ז'אדן, הכינור הראשון התחיל לתפוס מקום בכורה.
צביונן עומד גם "בשפה ההרמונית, עם תיבולים כרומטיים במעברים הפתאומיים" ממז'ור ומינור, "שלא היו מביישים את שוברט, וכמו כן במקוריות התנועות".
רביעייה אחת אף מסתיימת בפולונז.
קונצ'רטו לפסנתר מס' 2 ברה מינור (1796) - בליווי 2 כינורות, ויולה, קונטרבס, חלילים, אבובים, בסונים וקרנות.
קונצ'רטו לפסנתר מס' 3 בלה (1798) - בליווי 2 כינורות, ויולה, קונטרבס, 2 חילים, 2 בסונים ושתי קרנות
מוזיקה עם תזמורת כלי נשיפה
המנון ל-21 בינואר (1794) על מילים מאת שארל לה ברן (Hymne du Vingt-un Janvier)
שיר לחג החקלאות (1796) על מילים מאת אנז' אטיין קסאווייה, פואסון דה לאשאבוסרי (Chanson pour la Fête de l'Agriculture)
המנון ל-10 ז'רמינל - על מילים מאת תאודור דזורג (Hymne du Dix Germinal)
הצוואה שלא הובנה נכון (Le Testament mal-entendu) (1793) - קומדיה עם ארייטות, בשתי מערכות, ללברית מאת פרנסואה-גיום דיקרה-דימיניל
קאנז' או הסוכן של לאזאר (1794) מעשה היסטורי במערכה אחת, ללברית מאת אנדרה פפן בלמאן
סונטה לפסנתר או קלוויצ'מבלו, מס.
סונטה מס' 2 בסי במול (1794) בליווי כינור
סונטה מס' 3 בפה מינור, בליווי כינור
סונטה לפסנתר בדו מינור אופוס 5 מס' 3 (1795)
שלוש סונטות - שפורסמו לאחר מות המלחין, קובץ שישי של סונטות (1804)
דואו ל-4 ידיים (1796) - מוקדש לאחיו, לואי אמנואל ז'אדן
תרגילים לפסנתר: 20 שיעורים קטנים לפסנתר לשימוש המתחילים (1798) בכתב העת של הקונסרבטואר Magasin de musique
רביעיות ל-2 כינורות, ויולה וקונטרבס:
שלישיות מיתרים - (ספר 1 ו-2) - לכינור, ויולה וצ'לו
מי במול מז'ור אופוס 2 מס' 1
בסול אופוס 2 מס' 2
בפה מז'ור אופוס 2 מס' 3
"שיר לכת על מצור העיר ליל" (1792) לקול ופסנתר או נבל
"רומאנס לירח" (1796) לקול ופסנתר או נבל
"קבר סופיה" (Le tombeau de Sophie) (1796) לקול וקלוויצ'מנלו או נבל (1796)
היאשי סנג'ורו (ביפנית: 林 銑十郎; 23 בפברואר 1876 – 4 בפברואר 1943) היה גנרל בצבא יפן, מפקד הצבא היפני בקוריאה במהלך תקרית מוקדן והפלישה היפנית למנצ'וריה, פוליטיקאי וראש ממשלת יפן ה-33.
היאשי נולד במחוז אישיקאווה למשפחת סמוראים.
בצעירותו עזב היאשי את לימודיו על מנת להתגייס לצבא היפני בראשית מלחמת סין–יפן הראשונה.
לאחר סיום המלחמה הוא למד באקדמיה הצבאית הקיסרית ולאחר סיום הלימודים ב-1897 עבר לשרת ברגימנט חיל הרגלים השביעי.
הוא סיים את לימודיו במכללת המטה של הצבא ב-1903, ובמהלך מלחמת רוסיה–יפן השתתף במצור על פורט ארתור.
התפקיד הפיקודי הראשון של היאשי היה הפיקוד על רגימנט הרגלים ה-57, בין 1918 ל-1920, בשנים שלאחר מכן מילא מספר תפקידי מטה והדרכה.
ב-1923 ו-1924 היה נציג צבא יפן בחבר הלאומים, ולאחר מכן חזר לבצע תפקידי מטה למשך שנה נוספת.
ב-1925 קיבל היאשי את הפיקוד על חטיבת הרגלים השנייה.
שנה לאחר מכן קיבל את הפיקוד על המחנה הצבאי במפרץ טוקיו, ושנה לאחר מכן התמנה למפקד מכללת המטה של הצבא.
ב-1929 קיבל את הפיקוד על דיוויזיית המשמר הקיסרי.
ב-1930 הפך היאשי למפקד צבא צ'וסן - חיל המצב היפני בקוריאה.
יום לאחר תקרית מוקדן ב-19 בספטמבר הוא הורה לדיוויזיה ה-20 להיכנס לתוך מנצ'וריה, ללא אישור הקיסר או הממשלה.
בסופו של דבר נאלצה הממשלה להסכים למהלך, והוא קיבל את אישור הממשלה בדיעבד, ב-22 בספטמבר.
לאחר הפיקוד בקוריאה, שב היאשי ליפן והתמנה לאחראי על האימונים הצבאיים במדינה ולחבר במועצת המלחמה העליונה מ-1932 עד 1934. לאחר מכן הוא תמנה לשר המלחמה.
היאשי כיהן בתפקיד ראש ממשלת יפן לתקופה קצרה ב-1937, ולאחר מכן ישב במועצה הקיסרית.
בינואר 1943 לקה היאשי בדימום תוך-גולגולתי ומת בביתו ב-4 בפברואר, מבלי ששב להכרה.
לאחר מותו הוענקו לו עיטור מסדר דיית הזהב ועיטור מסדר פרחי הפאולוניה.
הֶיָאוּאַקֵה (ביפנית: へやわけ, "חדרים מחולקים") היא סוג של חידת היגיון שפורסמה על ידי ההוצאה לאור ניקולי.
נכון ל-2011, ארבעה ספרים המכילים חידות היאוקה בלבד פורסמו על ידי ניקולי.
החידה הופיעה לראשונה ב-Puzzle Communication Nikoli מספר 39 (ספטמבר 1992).
המשחק מתבצע על גבי טבלה מרובעת ללא גודל מוגדר; הטבלה מחולקת ל"חדרים" מרובעים בגדלים שונים על ידי קווים מודגשים המצוירים על גבי צלעות התאים.
בחלק מחדרים יש מספר בודד, בדרך כלל בתא השמאלי-עליון שלהם; במקור, כל החדרים מוספרו, אך בפועל זה נצרך רק לעיתים רחוקות לפתרון וכבר לא נוהגים כך.
חלק מהתאים בחידה צריכים להיצבע בשחור; המטרה בחידה היא לקבוע לכל תא אם הוא חייב להיצבע או אם הוא צריך להישאר ריק (לבן).
בפועל, לעיתים קרובות קל יותר לסמן תאים שידועים כתאים שחייבים להיות ריקים בדרך כלשהי - לדוגמה, סימון נקודה במרכז התא.
החוקים הבאים קובעים אילו תאים שחורים ואילו לבנים:
אסור שתאים צבועים יהיו סמוכים במאונך או במאוזן (אסור שיחלקו צלע, אף על פי שהם יכולים להיות סמוכים באלכסון).
כל התאים הלבנים חייבים להיות מחוברים (ליצור יחד פוליאומינו אחד).
מספר מציין בדיוק כמה תאים צבועים חייבים להיות בחדרו.
חדר שלא מופיע בו מספר יכול לכלול כל מספר של תאים צבועים (כולל אפס תאים צבועים).
כאשר נוצר קו ישר (מאונך או מאוזן) של תאים לבנים מחוברים, אסור שיכלול בתוכו תאים מיותר משני חדרים - במילים אחרות, כל קו של תאים לבנים הכולל שלושה חדרים או יותר הוא אסור.
שני הכללים הראשונים חלים גם (לדוגמה) בחידות היטורי, ולפיכך, שתי החידות הללו חולקות כמה שיטות לפתרון:
אם תא מתגלה כצבוע, ידוע מיד כי כל התאים הסמוכים אליו (במאונך או במאוזן) חייבים להיות לבנים (מכלל 1).
אזור של תאים לבנים הגובלים אחד בשני (במאונך או במאוזן) לא יכול להיפרד משאר חלקי הטבלה (מכלל 2).
תאים שחורים לא יכולים ליצור מחסום אלכסוני בטבלה או לולאה סגורה; כל תא שישלים מחסום או לולאה שכאלו, חייב להיות לבן.
חידות מורכבות יותר דורשות צירוף של כלל 1 עם כלל 2 על מנת להתקדם ללא ניחושים; המפתח הוא לזהות בשילוב שני הכללים מתי התאים חייבים ליצור שתי וערב ואחת משתי האפשרויות (של השתי וערב) תיצור לולאה או מחסום סגור.
שאר הכללים מייחדים את היאוקה ממשפחת החידות אליה הוא שייך:
כלל 5 הוא הכלל המנחה בחידה; צריך להציב תאים שחורים על מנת למנוע כל קו לבן (מאונך או מאוזן) החוצה שני גבולות של חדרים (או יותר).
חדרים ממוספרים מהווים בדרך כלל נקודת פתיחה, בתוך מסקנות אחרות.
המסקנות הבאות הן הדוגמאות הפשוטות ביותר לחדרים המוגדרים בהתחלה:
בחדר של 2X2 בפינת הטבלה הכולל '2' בתוכו, התא הפינתי (של הטבלה כולה) חייב להיות צבוע, וכן התא בחדרו הנמצא באלכסון ממנו.
מכיוון שתאים שחורים לא יכולים לחלוק צלע (כלל 1), האלטרנטיבה היחידה היא לנתק את התא הלבן הפינתי באלכסון שחור, בסתירה לכלל 2.
בחדר של 2X3 עם הצלע בגודל 3 התאים לאורך גבול הטבלה הכולל '3' בתוכו, התא המרכזי בשורת 3 התאים הצמודה לגבול הטבלה חייב להיות צבוע, וכן שני התאים בחדרו הנמצאים באלכסון אליו (מאותן הסיבות לכלל לעיל).
בחדר של 1X3 הכולל '2', שני התאים בקצה החדר חייבים להיות צבועים; אם התא המרכזי היה צבוע, כלל 1 היה נפגע.
בכלליות, בחדר של (1X(2n-1 המכיל בתוכו את המספר n, כל תא שני (כאשר תחילת הספירה היא באחד מן הקצוות) חייב להיות צבוע.
בחדר של 3X3 הכולל '5', חייבת צורה של שתי וערב, כאשר התאים בכל הפינות צבועים, וכן התא במרכז.
הסיבוכיות החישובית של היאוקה נותחה לאחרונה: החלטה לחידת היאוקה נתונה אם יש לה פתרון או לא היא NP-שלמה.
בשפה לא מקצועית, פירושו של דבר הוא שהחידה הזו קשה לפתירה כמו בעיית הספיקות, שהיא חידה קשה אשר נלמדת היטב במדעי המחשב.
אוניית המערכה היאיי (ביפנית: 比叡) הייתה אוניית מערכה של הצי הקיסרי היפני, ששירתה במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה, והייתה האונייה השנייה בסדרת סיירות המערכה מסדרת קונגו.
בניית האונייה החלה ב-1911 במספנות הצי הקיסרי ביוקוסוקה, והיא נכנסה לשירות ב-1914. במהלך מלחמת העולם הראשונה סיירה היאיי מול חופי סין במסגרת מעורבות האימפריה היפנית במלחמת העולם הראשונה.
ב-1929 שונה סיווגה של היאיי לאוניית אימונים כדי להימנע מגריטתה במסגרת אמנת וושינגטון, ובמהלך שנות ה-30 שימשה אוניית המערכה באופן אישי את הקיסר הירוהיטו במסעותיו ברחבי יפן.
ב-1937 עברה היאיי שיפוצים נרחבים, ולאחר מכן שונה סיווגה לאוניית מערכה מהירה.
ב-7 בדצמבר 1941, ערב פרוץ המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט, ליוותה היאיי את כוח נושאות המטוסים של אדמירל צ'ואיצ'י נגומו בדרכן להתקפה על פרל הארבור.
היאיי השתתפה ברבים מקרבות הצי הקיסרי היפני בראשית 1942, בהם כיבוש איי הודו המזרחיים והפשיטה באוקיינוס ההודי, ולאחר מכן אף השתתפה בקרב מידוויי, בו הצטרפה לכוח הליווי של אדמירל נובוטאקה קונדו, ולאחר מכן פעלה באיי שלמה במהלך קרב גוודלקנל.
היא ליוותה את נושאות המטוסים היפניות בקרב איי שלמה המזרחיים ובקרב איי סנטה קרוז, והשתתפה בהפצצת שדה הנדרסון במהלך הקרב הימי על גוודלקנל.
בקרב לילי בליל ה-13 בנובמבר 1942 לחמו היאיי ואוניית-האחות שלה קירישימה באוניות צי ארצות הברית.
לאחר שהסבה נזק כבד לאוניות האמריקניות, ספגה היאיי נזק רב ונסוגה מהקרב, אולם התקפות אוויריות חוזרות ונשנות מצד מטוסי בעלות הברית ביום המחרת הביאו בסופו של דבר לשקיעתה בערב 14 בנובמבר מול חופי גוודלקנל.
היאיי היא האונייה השנייה מתוך ארבע אוניות בסדרת סיירות המערכה קונגו שתכנן המהנדס הבריטי ג'ורג' ת'ורסטון.
היפנים הזמינו את בניית אוניות הסדרה בתגובה להשקת סיירת המערכה הבריטית אה"מ אינווינסיבל ב-1908, כדי לשמור על מאזן הכוחות בימים.
תכנון האוניות נבנה על שאיפת היפנים לבנות אונייה שתוכל להתמודד עם סיירות המערכה הבריטיות, ובשל חימושם והשריון הכבד שלהן היו אוניות סדרת קונגו אוניות המלחמה היפניות הגדולות ביותר באותה עת.
שדריתה של היאיי הונחה במספנות הצי הקיסרי ביוקוסוקה ב-4 בנובמבר 1911, והיא הושקה ב-21 בנובמבר 1912. לאחר טיפולים אחרונים ותקופת מבחני ים, נכנסה היאיי לשירות בצי הקיסרי היפני ב-4 באוגוסט 1914.
סוללת התותחים הראשית של היאיי כללה שמונה תותחי 360 מ"מ (14 אינץ') בארבעה צריחים – שניים בקדמת האונייה, ושניים בחלקה האחורי.
תותחים אלה יכלו לירות תחמושת חודרת שריון או תחמושת מרסקת לטווח מקסימלי של 19.14 מילים ימיים (35.45 ק"מ), בקצב של שני פגזים בדקה.
מחסני התחמושת של האונייה אפשרו אחסנת תשעים פגזים לכל תותח.
סוללות התותחים המשניות כללו שישה עשר תותחי 150 מ"מ (6 אינץ') שנפרסו לאורך גוף האונייה, שמונה תותחי 76 מ"מ (3 אינץ'), ושמונה צינורות טורפדו.
במהלך סבב השיפוצים של היאיי הוסרו כל תותחי ה-76 מ"מ ובמקומם הותקנו שמונה תותחי 130 מ"מ (5 אינץ'), וכן נוספו מספר תותחי נ"מ 25 מ"מ (1 אינץ').
היאיי נכנסה לשירות פעיל ב-4 באוגוסט 1914, והצטרפה פלגת אוניות המערכה השלישית שעגנה בבסיס הצי בססבו.
ב-23 באוגוסט 1914 הכריזה האימפריה היפנית מלחמה על הקיסרות הגרמנית, וכבשה את הקולוניות הגרמניות בפלאו, באיי קרוליין, באיי מרשל, ובאיי מריאנה.
באוקטובר הפליגה היאיי עם אוניית-האחות שלה קונגו לסין כדי לסייע לצבא היפני הקיסרי בכיבוש צ'ינגדאו.
בהמשך המלחמה סיירה היאיי מול חופי סין, וב-1916 הצטרפו אליה אחיותיה החדשות הרונה קירישימה.
ב-1917 שבה היאיי לססבו, ונותרה ביפן עד סוף המלחמה.
בסוף המלחמה נותרו שטחי הקיסרות הגרמנית במרכז אוקיינוס השקט בשליטת היפנים, במסגרת חוזה ורסאי, והם שמרו על יחסים טובים עם בריטניה ועם ארצות הברית.
לפיכך נותר הצי הקיסרי היפני ללא פעילות מבצעית, והיאיי ואוניות מלחמה גדולות נוספות העבירו את מרבית השנים שבין שתי מלחמות העולם במעגן.
בספטמבר 1923 נקראה היאיי לסייע במאמצי החילוץ והשיקום שנערכו אחרי רעידת האדמה הגדולה בקאנטו, ולאחריהם עברה לבסיס הצי בקורה, שם עברה טיפולי תחזוקה ושיפוצים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה שאפו המעצמות לרסן את מרוץ החימוש והסלמה שתוביל למלחמת עולם נוספת.
אמנת וושינגטון, שנחתמה ב-1922, הגבילה את גודלו של הצי הקיסרי היפני ונקבעה בה הקפדה על יחס של 5:5:3 במספר ספינות המלחמה בין ארצות הברית, בריטניה והאימפריה היפנית.
באמנה אף נאסר על היפנים לבנות אוניות מערכה חדשות, אך שיפורים לאונית קיימות הותר.
ביולי 1927 הצטרף הנסיך טקמאצו — אחיו הצעיר של הקיסרי הירוהיטו — לצוות האונייה.
ב-29 במרץ 1928 יצאה היאיי, בליווי אוניות המערכה קונגו, נאגטו ופוסו, לסיור מול מחוז ג'ג'יאנג שבסין, ועגנה למשך מספר חודשים בנמל היפני בפורט ארתור, לפני ששבה ליפן באוקטובר 1929.
אמנת וושינגטון קראה לצימצום ציי העולם על ידי גריטת אוניות מערכה מעבר לכמות שנקבעה.
כדי להימנע מגריטתה, הפך הצי היפני את היאיי לאוניית אימונים אזרחית.
ב-15 באוקטובר 1929 עלתה היאיי על מבדוק יבש בקורה ותותחי ה-360 מ"מ, תותחי ה-150 מ"מ וצינורות הטורפדו שלה הוסרו ממנה, וכן חגורת השריון שהקיפה את גופה.
בחדר המנועים נותר דוד אחד בלבד, שאפשר לאונייה להגיע למהירות 18 קשרים (33 קמ"ש) בלבד.
לאחר מכן יצאה היאיי משירות פעיל, ובעקבות כריתת אמנת לונדון ב-1930, שהטילה מגבלות נוספות על בניית אוניות מערכה, נעצרו גם העבודות על היאיי עד יולי 1931.
בספטמבר 1931 פלשו כוחות הצבא היפני הקיסרי למנצ'וריה והקימו בה את ממשלת הבובות מנצ'וקוו.
בדצמבר 1932 שבה היאיי לשירות בצי היפני, בפלגת אימונים.
בתגובה לפלישה למנצ'וריה, הכריז חבר הלאומים ב-1933 שהאימפריה היפנית הפרה את הריבונות הסינית בפלישתה למנצ'וריה.
בתגובה להכרזה פרשה האימפריה היפנית מחבר הלאומים באותו יום, ומיד התנערה אף מאמנת וושינגטון ומאמנת לונדון, ובכך למעשה התנערה מכל ההגבלות על החימוש שהוטלו עליה.
תוך זמן קצר חזרה לשירות פעיל בצי, ובחודש אוגוסט הפליג הקיסר הירוהיטו על סיפונה בעת משט ימי.
בראשית 1934 הותקנו מחדש חלק מתותחי ומחסני התחמושת של אוניית המערכה, ובנובמבר 1935 שימשה שוב את הירוהיטו בעת ביקור רשמי במחוזות מיאזקי וקגושימה.
משהתנערו ממגבלות אמנת וושינגטון ואמנת לונדון, פנו היפנים לשפר את אוניות המערכה ואת סיירות המערכה שהיו ברשותם.
מערכת דוודים חדשה העניקה להיאיי מהירות גבוהה יותר, וכשמונה מטרים נוספים לירכתיה כדי להגביר את מהירותה.
תותח ה-360 מ"מ האחורי הותקן מחדש בירכתי האוניה, טווח הצידוד של הסוללה המשנית הורחב, ומערכת בקרת ירי הותקנה בכל צריחי התותחים.
סוללת נ"מ חדשה, שכללה שמונה תותחי 130 מ"מ ועשרה תותחי 25 מ"מ כפולי-קנה, והמבנה העילי של הספינה נבנה מחדש בצורת מגדל, שאפיינה לאחר מכן את אוניות המערכה מסדרת יאמטו.
על מנת לאפשר מקום להתקנת אמצעי לחימה נוספים.
כמו כן, הותקנו בהיאיי מנופים ומעוטים שאפשרו לה לשגר ולקלוט מטוסים ימיים.
גם שריון האונייה עבר מקצה שיפורים.
חגורת שריון בעובי 203 מ"מ הקיפה את גוף הספינה, לוחות שריון בעובי 254 מ"מ הגנו על צריחי התותחים, שריון בעובי 100 מ"מ הגן על מחסני התחמושת, ושריון בעובי 102 מ"מ הגן על הסיפונים.
מקצה השיפורים הסתיים ב-31 בינואר 1940, ובסופו סווגה מחדש היאיי כאוניית מערכה מהירה, עם מהירות של 30 קשרים (56 קמ"ש.
בנובמבר הצטרפה היאיי לפלגת אוניות המערכה השלישית של הצי הראשון.
ב-26 בנובמבר 1941 יצאה היאיי ממפרץ הִיטוֹקַאפּוּ בחופו המזרחי של האי איטורופ שבאיים הקוריליים, ביחד עם קירישימה ושש נושאות מטוסים מהצי האווירי הראשון בדרכן להוואי.
ב-7 בדצמבר 1941 תקפו מטוסי הצי הקיסרי את בסיס הצי האמריקני בפרל הארבור, וטיבעו ארבע אוניות מערכה אמריקניות וכלי שיט נוספים.
בסוף המתקפה, ולאחר שהאימפריה היפנית הכריזה מלחמה על ארצות הברית, שבה היאיי ליפן.
ב-17 בינואר 1942 עזבו היאיי ופלגת אוניות המערכה השלישית את בסיס הצי היפני בלגונת טרוק שבאיי קרוליין, כחלק מכוח הליווי של נושאות המטוסים היפניות שתקפו את רבאול שבבריטניה החדשה וסייעו לצבא הקיסרי לכבוש אותה.
בחודש פברואר שוב ליוותה היאיי את נושאות המטוסים, שיצאו בתגובה לפשיטה האמריקנית על איי מרשל וגילברט.
ב-1 במרץ, לאחר התקפת נושאות המטוסים היפניות על העיר האוסטרלית דרווין ובאי ג'אווה, תקפו היאיי, קירישימה והסיירת "צ'יקומה" את המשחתת האמריקנית "אדסול".
לאחר שכל האוניות החטיאו את מטרתם, הסבו מטוסי נושאות המטוסים נזק למשחתת, והיא שקעה בסופו של דבר.
באפריל 1942 הצטרפו היאיי ופלגת אוניות המערכה השלישית לחמש נושאות מטוסים ושתי סיירות בפשיטה על בסיסי הצי הבריטי באוקיינוס ההודי.
ב-5 באפריל תקפו מטוסים יפנים מנושאות מטוסים את נמל קולומבו, בעוד מטוסי סיור מהסיירות איתרו את שתי סיירות הצי המלכותי הבריטי, שטובעו תוך זמן קצר.
ב-8 באפריל תקפו מטוסים יפנים את הבסיס הבריטי בטרינקומלי, אך כל הספינות הבריטית נסוגו משם מבעוד מועד.
למרות זאת, טיבעו מטוסים יפנים את נושאת המטוסים אה"מ הרמס ולאחר מכן שבו ליפן.
ביוני 1942 הפליגה היאיי בכוח הפלישה למידוויי בפיקודו של אדמירל נובוטאקה קונדו במסגרת ההתקפה על אטול מידוויי הסמוך להוואי.
בקרב מידוויי שהתפתח איבדו היפנים ארבע נושאות מטוסים, ולאחר התבוסה שבו קונדו וציו ליפן.
ביולי עלתה היאיי על מבדוק יבש ועברה סדרת שיפוצים ושיפורים, ובין השאר נוספו לחימושה תותחי נ"מ נוספים 25 מ"מ.
באוגוסט ליוותה היאיי את נושאת המטוסים שוקאקו במהלך קרב איי שלמה המזרחיים, ובחודש אוקטובר הצטרפה לכוח שיצא להפגיז את שדה הנדרסון — שדה התעופה של בעלות הברית בגוודלקנל, אך נותרה משמר אחורי בעוד אוניות המערכה הרונה וקונגו הפגיזו את שדה התעופה בליל ה-13 באוקטובר.
בין ב-26 באוקטובר ל-30 באוקטובר השתתפו היאיי ואוניות המערכה האחרות בקרב איי סנטה קרוז.
ב-10 בנובמבר 1942 עזבה היאיי, לצד קירישימה ו-11 משחתות, את טרוק במטרה להפגיז את שדה הנדרסון כהכנה לנחיתת כוחות הצבא היפני הקיסרי באי, בפיקודו של אדמירל משנה הירואקי אבה.
האמריקנים, שגילו את פרטי התוכניות היפניות, הציבו בדרכן כוח שכלל שתי סיירות כבדות, שלוש סיירות קלות ושמונה משחתות תחת פיקודו של אדמירל משנה דניאל קאלהן.
בשעה 01:24 ב-13 בנובמבר זיהה הכוח האמריקני את הכוח היפני במרחק 26 קילומטרים, ומספר דקות לאחר מכן זיהו היפנים את הספינות האמריקניות, אך מפקדי שני הצדדים היססו לפתוח באש.
בשעה 01:48 היו שני הכוחות בטווח קרוב מאוד, והיאיי, לאחר שהדליקה את זרקורי החיפוש שלה, פתחה באש לעבר הסיירת הקלה "אטלנטה," ובכך פתחה את הקרב הימי על גוודלקנל.
אף על פי שאש מאטלנטה הוציאה את הזרקורים מכלל פעולה, הצליחה היאיי לרכז את אשהּ על גשר הסיירת, והסבה לה נזק כבד.
בנוסף, פגעו היאיי וקירישימה בשתי משחתות אמריקניות, שאחת מהן שקעה לאחר מכן.
אולם, האש הרבה שירתה הפכה את היאיי למטרה נוחה לאוניות האמריקניות, והיא ספגה פגיעות תותחי 127 מ"מ רבות, שהסבו נזק רב למבנה העילי, פצעו את אבה והרגו את ראש המטה.
מכיוון שהיאיי הפכה למטרה עבור מרבית האוניות היפניות, הצליחה קירישימה לחמוק מהאש ופגעה באוניית המערכה "סן פרנסיסקו", פגיעה שהרגה את קאלהן.
אך לפני שנפגעה הספיקה סן פרנסיסקו לשגר מטח לעבר היאיי, שהוציא את מערכת ההיגוי של האונייה היפנית מכלל פעולה.
בשעה 02:00 הורה אבה לכוחו לסגת, לאחר הפגיעה הקשה שספגה היאיי.
קירישימה ניסתה לגרור את היאיי, אך ההגה של האחרונה היה תקוע לצד ימין.
לאורך יום ה-14 בנובמבר תקפו את היאיי מטוסים אמריקנים מגוודלקנל, אך היא המשיכה לנוע במעגלים גדולים לצד ימין במהירות חמישה קשרים.
בשעה 11:30 פגעו לראשונה שני מפציצי טורפדו TBF אוונג'ר בהיאיי עם נשקם.
לאחר מספר פגיעת פצצות וטורפדו נוספות נתנה הפקודה לנטוש את הספינה, ולאחר שמשחתות משו את כל הניצולים מהמים, הן טיבעו אותה באופן סופי.
היאיי שקעה בשעות הערב של 14 בנובמבר עם 188 מאנשי צוותה והייתה לאוניית המערכה הראשונה שאיבדו היפנים בקרב.
פרדריק היאלמר יוהנסן (בנורווגית: Fredrik Hjalmar Johansen; 15 במאי 1867 - 3 בינואר 1913) היה חוקר קטבים נורווגי.
הוא הפליג במשלחת "פראם" של פריטיוף ננסן בשנים 1896-1893, וליווה את ננסן בהשגת שיא חדש לקצה הצפון סמוך לקוטב הצפוני, במה שהיה אז האוקיינוס הארקטי הקפוא.
יוהנסן השתתף גם במשלחת הקוטב הדרומי של רואלד אמונדסן בשנים 1912-1910.
יוהנסן נולד בסקין שבמחוז טלמרק בנורווגיה.
הוא היה הבן השני במשפחה של חמישה ילדים.
אביו האיכר שאף לשלוח את בנו לאקדמיה צבאית, אך יוהנסן ביקש להיות לעורך דין.
הוא למד בכריסטיאניה (כיום אוסלו), אך הישגיו בבית הספר למשפטים היו דלים, משום שהחמיץ הרצאות רבות.
כשהיה יוהנסן בן 21, מת אביו והוא נאלץ לעזוב את בית הספר למשפטים.
לאחר תקופת עבודה קצרה כפקיד, החל לעשות לו שם כאתלט; הוא היה גולש סקי מצטיין ומתעמל אמנותי, ענף שבו היה לאלוף נורווגיה ב-1885 ולאלוף עולם ב-1889, בפריז.
יוהנסן הצטרף למשלחתו של ננסן אל הקוטב הצפוני באונייה "פראם" בשנת 1893; הוא נאלץ להסתפק בתפקיד מסיק, כיוון שיתר התפקידים נתפסו כבר.
אחרי ש"פראם" קפאה בקרח לבלי תזוזה, היה לעוזרו של זיגורד סקוט-הנסן במחקריו המטאורולוגים.
במהלך המשלחת, נפל יוהנסן פעם אל בקיע בקרח וניצל בדוחק בידי ננסן.
במקרה אחר, חבט דב קוטב בראשו.
עם שובן של קבוצות משלחת ננסן לנורווגיה, זכו יוהנסן ואחרים מצוות "פראם" לתהילת גיבורים.
יוהנסן קודם לדרגת קפטן בחיל הרגלים הנורווגי, תפקיד שבו לא נחל הצלחה.
הוא הרבה לשתות ועזב את הצבא.
בין 1907 ל-1909, השתתף יוהנסן בארבע משלחות לסוואלבארד.
ב-1910 היה אחד מאנשיו של אמונדסן על ה"פראם" ובאנטארקטיקה.
אמונדסן, שהתחרה עם אנשיו על כיבוש הקוטב הדרומי מול רוברט פלקון סקוט, יצא אל הקוטב הדרומי במועד מוקדם מדי בעונה ונאלץ לחזור למחנה הבסיס במפרץ הלווייתנים.
יוהנסן חלק על ההחלטה לצאת בטרם עת ונאלץ להציל חבר אחר, מנוסה פחות, בקבוצה, קריסטיאן פרסטרוד, מקפיאה למוות במסע חזרה.
אמונדסן לקח לידיו את מזחלת הכלבים הטובה ביותר ונחפז אל המחנה בלי לתת את הדעת על האנשים שנותרו מאחור, אל מול הסופה הממשמשת ובאה.
כתוצאה מכך, פרסטרוד ויוהנסן נשארו ללא אוהל או ציוד בישול להמסת שלג, ולא הייתה להם ברירה אלא להמשיך בדרכם בכיוון המחנה בסופת שלגים נושאת רוח מקפיאה באופן קיצוני (-50°- צלזיוס) ובירידה מסוכנת לקראת הבסיס.
יוהנסן הציל את פרסטרוד ממוות ונשא אותו אל מחנה הבסיס.
אמונדסן זעם על האיחור הגדול בהגעתם, שעות רבות אחריו ואחרי שאר האנשים.
עם שובם למפרץ הלווייתנים, רב יוהנסן עם אמונדסן לפני שאר אנשי הקבוצה; תגובתו של אמונדסן לוויכוח הייתה להדיח את יוהנסן מן הקבוצה המתוכננת לכבוש את הקוטב הדרומי.
הוא לא הסתפק בעונש הזה אלא הורה ליוהנסן לכפוף את עצמו לפרסטרוד, ולשני האנשים הורה לצאת למשלחת משנית בחשיבותה אל ארץ אדוארד השביעי, בעוד שאר חברי המשלחת יוצאים שוב אל הקוטב הדרומי.
קבוצת אמונדסן הגיעה בהצלחה אל הקוטב והתאחדה מחדש עם קבוצת המשנה.
בהגיעם לטסמניה פיטר אמונדסן את יוהנסן מן ה"פראם", פרע את שארית משכורתו ופקד עליו לחזור לנורווגיה בכוחות עצמו.
אחרי שיוהנסן עזב את המשלחת, החתים המנהיג המנצח את כל חברי הצוות הנותרים על התחייבות לשמור על סודיות בכל הנוגע למשלחת.
רק אמונדסן לבדו היה רשאי לכתוב עליה בספר, שעמד לצאת לאור תוך זמן קצר.
אחרי שובו ביחידות לנורווגיה התברר ליוהנסן, שאמונדסן לא יתייחס בשום צורה לתרומתו למשלחת, ובכלל זה מעשה ההצלה ההרואי של פרסטרוד.
עם זאת, על השתתפותו במשלחת ניתנה ליוהנסן מדליית הקוטב הדרומי (Sydpolsmedaljen), המדליה הנורווגית שייסד הוקון השביעי מלך נורווגיה בשנת 1912, כגמול למשתתפי משלחת הקוטב הדרומי של רואלד אמונדסן.
כתוצאה משילוחו בחרפה מן המשלחת, חזר יוהנסן להרגלי השתיינות המופרזת שלו, נתקף דיכאון קליני ובשנת 1913 איבד עצמו לדעת.
שמו של יוהנסן נבלע לאחר מותו, במידה רבה, בנשייה שאמונדסן שוחר הנקם איחל לו.
עם זאת, בשנת 1997 פרסם הביוגרף ראגנר קוואם הבן ביוגרפיה של חוקר הארצות הנשכח, "האיש השלישי".
כתוצאה מספר זה ומספר אחר, טוהר שמו של יוהנסן בתולדות חקר הקוטב הנורווגי והושב למקומו הראוי.
בשנת 2005 אישר הארגון ההידרוגרפי הבינלאומי באופן רשמי את הצעתו של מדען אמריקאי, חוקר האזור הארקטי, לקרוא על שם הייאלמר יוהנסן את הר הים (seamount), מבנה וולקני רב-מידות, שהתגלה לא מכבר על קרקעית האוקיינוס הארקטי צפונית-מערבית לשפיצברגן.
מיקומו הוא 82 מעלות, 57 דקות צפון, 3 מעלות 40 דקות מערב, ופסגת ההר התת-ימי נמצאת בעומק מים של 4800 מטרים.
גנרל היאצינט גראף שטראכוויץ פון גרוס-צאוכה אונד קמינץ היה מפקד בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה, ואחד מהבודדים שקיבלו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון, חרבות ויהלומים.
פון שטראכוויץ נולד ב-30 ביולי 1893 בגרוסשטיין, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית, להיאצינט גראף פון שטראכוויץ ולאלואיזה לבית מטושקה פריין פון טופולצן אונד שפטגן.
למשפחתו היו אחוזות גדולות בשלזיה העילית, ולאחר מות אביו בשנת 1942, ירש פון שטראכוויץ את כל האחוזות, יחד עם התואר גראף.
בשנת 1912 התגייס פון שטראכוויץ לצבא הקיסרי הגרמני, והצטרף לרגימנט הפרשים של המשמר (משמר הצבא).
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה לחם פון שטראכוויץ בחזית המערבית במסגרת דיוויזיית הפרשים של המשמר, ובאוקטובר 1914 נפל בשבי לאחר שנפצע אחד מאנשיו בשעה שהיו מעבר לקווי האויב.
פון שטראכוויץ נכלא בכלא אביניון, וסבל שם למשך שנה מעינויים קשים, ולאחר מכן הועבר למחנה שבויים, שם שהה עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה שוחרר פון שטראכוויץ, ולאחר תקופת התאוששות בלוצרן שבשווייץ חזר לגרמניה.
בשנת 1919 התחתן עם אלכסנדרינה פון פריין זאורמה-ילטש "אלדה", ובשנת 1920 נולד בנו הבכור.
בין השנים 1921–1922 שירת פון שטראכוויץ בפרייקור, ונלחם כנגד הפולנים בשלזיה.
בשנת 1922 נולדה בתו, ובשנת 1923 נולד בנו השני.
בשנת 1931 הצטרף פון שטראכוויץ למפלגה הנאצית, ובשנת 1932 הצטרף לאס אס, שבו קיבל בשנת 1936 דרגת שטורמבאנפיהרר.
במקביל שירת פון שטראכוויץ בכוחות המילואים של הרייכסווהר, ובשנת 1935 הועלה לדרגת ריטמייסטר.
בשנת 1935 מונה פון שטראכוויץ כקצין מילואים ברגימנט הפאנצר ה-2, עמו השתתף באנשלוס של אוסטריה, בסיפוח חבל הסודטים, ובכיבוש צ'כיה.
עם פרוץ המלחמה מונה פון שטראכוויץ לקצין הלוגיסטיקה של דיוויזיית הפאנצר ה-1, אולם הוא לחם עם הדיוויזיה במהלך המערכה בפולין ובמהלך המערכה על צרפת, שבה לקח בשבי יחד עם 4 לוחמים למעלה ל-100 חיילים צרפתיים.
ב-2 באוקטובר 1940 הועבר רגימנט הפאנצר ה-2, ופון שטראכוויץ עמו, לדיוויזיית הפאנצר ה-16 בפיקוד הנס הובה.
בסוף שנת 1940 הועלה פון שטראכוויץ לדרגת מיור ומונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הפאנצר ה-2, ובמהלך המערכה בבלקן לחם עם גדודו שכבשה את סרביה, ובכלל זה את בלגרד.
במהלך מבצע ברברוסה לחם פון שטראכוויץ עם גדודו כחלק מדיוויזיית הפאנצר ה-16, ובמהלך קרב אומן נפצע אך המשיך להילחם, ועל כך קיבל ב-25 באוגוסט את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
לאחר מכן השתתף פון שטראכוויץ בקרב קייב ובקרב חרקוב הראשון, ובאוקטובר הועלה לדרגת אוברסט לויטננט.
בינואר 1942 נשלח לבית חולים בשלזיה לטפל בפציעותיו הרבות, וב-17 במרץ קיבל את אות הפציעה בכסף.
בקיץ 1942 לחם פון שטראכוויץ עם גדודו במבצע מקרה כחול, וגדודו היה הראשון שהגיע אל הוולגה מצפון לסטלינגרד.
פון שטראכוויץ לחם עם גדודו בקרבות הקשים בסטלינגרד, וב-13 באוקטובר נפצע באורח קשה, ונשלח לבית חולים בגרמניה לצורך החלמה.
ב-13 בנובמבר 1942 קיבל פון שטראכוויץ באופן אישי מהיטלר תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-1 בינואר 1943 הועלה לדרגת אוברסט ומונה למפקד רגימנט הפאנצר גרוסדויטשלנד.
פון שטראכוויץ לחם עם הרגימנט בקרב חרקוב השלישי, וב-16 בפברואר קיבל את אות הפציעה בזהב.
ב-28 במרץ קיבל פון שטראכוויץ תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, והיה הקצין הראשון שלא היה מפקד דיוויזיה ומעלה שקיבל את העיטור.
במהלך קרב קורסק לחם פון שטראכוויץ עם כוחותיו כחלק מקורפוס הפאנצר ה-48, ובמהלך הקרב נפצע קשה בזרועו השמאלית.
בנובמבר נשלח פון שטראכוויץ להחלמה בבית חולים, וב-1 באפריל 1944 הועלה לדרגת גנרל מיור מונה למפקד כוחות השריון של קבוצת ארמיות צפון.
פון שטראכוויץ פיקד על הכוחות בקרבות הקשים בלטביה, וב-15 באפריל קיבל תוספת יהלומים לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
במהלך מבצע בגרטיון השתתף פון שטראכוויץ בקרבות הקשים בליטא, ואף כבש את ריגה מחדש.
אולם ב-24 באוגוסט התהפכה מכוניתו והוא נפצע קשה ונשלח לבית חולים בברסלאו, ועל כך קיבל בפעם השלישית את עיטור אות הפציעה בזהב.
ב-1 בינואר 1945 הועלה פון שטראכוויץ לדרגת גנרל לויטננט, ולאחר מכן השתתף במבצע ויסלה-אודר בראש כוח שריון שפגע קשות בכוחות הסובייטיים.
פון שטראכוויץ המשיך להילחם בקרבות בשלזיה ובצ'כוסלובקיה, וב-8 במאי הצליח לפרוץ עם כוח קטן לבוואריה, שם נכנע לצבא האמריקני.
בפברואר 1943 נפגש פון שטראכוויץ עם הנס שפיידל והוברט לאנץ, ותכנן עמם לעצור את היטלר בשעת ביקורו בפולטבה, אולם לבסוף שינה היטלר את מסלולו והדבר לא יצא אל הפועל.
לאחר קשר העשרים ביולי הועלה שמו של פון שטראכוויץ בחקירות הגסטאפו, אולם עקב היותו חייל מאוד מעוטר לא נטפל אליו הגסטאפו, ואף לא הזמין אותו לחקירה.
פון שטראכוויץ איבד במהלך המלחמה את אשתו, בנו הצעיר ואת אחוזתו.
בשנת 1946 נהרגה אחותו בתאונת דרכים עם משאית צבאית אמריקנית, אולם פון שטראכוויץ שהיה בשבי לא הורשה להשתתף בהלווייתה.
בשנת 1947 השתחרר פון שטראכוויץ מהשבי, והתחתן שוב עם נורה לבית פון הולצהאוזן, ממנה היו לו 4 ילדים.
בשנת 1948 נסע פון שטראכוויץ לסוריה, שבה כיהן כיועץ צבאי במהלך המלחמה עם ישראל, ובשנת 1951 חזר לגרמניה.
פון שטראכוויץ השתקע בטרוסטברג, שבה גר עד למותו מסרטן הריאות ב-25 באפריל 1968.
היביסקוס סגול הוא רומן שנכתב על ידי הסופרת, הפמיניסטית והפעילה החברתית הניגרית צ'יממנדה נגוזי אדיצ'יה ויצא לאור בשנת 2003.
עלילת הספר מתרחשת בניגריה בתקופה הפוסט-קולוניאלית.
בשנת 1886 הייתה ניגריה למושבת חסות בריטית נפרדת על פי החלטת ועידת ברלין.
בתקופה 1914-1900 התקיימו שתי מושבות חסות בריטיות: "פרוטקטורט צפון ניגריה" ו"פרוטקטורט דרום ניגריה" אשר מוזגו בסיומה לקולוניה בריטית אחת – "קולוניה ופרוטקטורט של ניגריה" .
השלטון הקולוניאלי הביא איתו התפתחות ומודרניזציה לדרום המדינה ובמערב ניגריה היו רופאים ועורכי דין אפריקניים עוד בסוף המאה ה-19. לעומת זאת, המודרניזציה פסחה על הצפון המוסלמים כמעט לגמרי.
הסיבות לפערי המודרניזציה בין הצפון לדרום היו שונות ומגוונות.
אחת מהן הייתה המגע האפריקני-אירופי האינטנסיבי שהיה בדרום, עקב הקרבה לחוף.
הצפון נשאר נחשל גם עקב התחייבותם של סיר ג'ורג' גולדי, ממייסדי ניגריה, ולורד פרידריק לוגארד, הנציב העליון של צפון ניגריה, לשליטי הצפון המוסלמיים שלא לאפשר למיסיון הנוצרי לפעול בצפון, ולכן הצפון לא נהנה מפעולתו החינוכית של המיסיון הנוצרי.
היורובה, במערב, היו הראשונים להיתקל בבריטים, ולכן תהליכי המודרניזציה שלהם היו המואצים ביותר.
משנות ה-30 ואילך, בני שבט האיבו הדביקו את הפיגור הראשוני אולם המוסלמים נשארו מאחור.
כך שלקראת סוף התקופה הקולוניאלית היו פערים עצומים בין צפון מוסלמי לדרום נוצרי.
בצפון ניגריה לא היה בוגר אוניברסיטה עד 1951. באותה שנה היו בניגריה 160 רופאים, אך רק אחד מההאוסה פולאני המוסלמי, לעומת 76 מהיורובה, 49 מהאיבו, ו-34 מבני המיעוטים.
בשנת 1965 היוו יודעי קרוא וכתוב בדרום כ-20 אחוז, בעוד שבצפון הם היוו רק שני אחוזים.
בפרובינציית קאנו בצפון המוסלמי, מחצית מיודעי קרוא וכתוב היו מהגרים דרומיים שהתרכזו בעיר קאנו.
בעיר עצמה הפער היה עצום: בשכונת הדרומיות, מספר הילדים המבקרים בבתי ספר הוא 98 אחוז, בעוד שברבעים המוסלמיים של ההאוסה פולאני ביקרו בבית הספר לא יותר מחמישה אחוזים מהילדים.
ב-1961, 99 אחוז מהפקידות הפדרלית בצפון ניגריה הייתה דרומית.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה החלה דרישה בקרב תושבי ניגריה לעצמאות.
בשנת 1957 העניקו הבריטים עצמאות למזרח ולמערב ניגריה וכראש ממשלה נבחר אבובכר טפאווה בלווה, וזמן קצר לאחר מכן הוענקה עצמאות גם לצפון ניגריה.
ב-7 באוקטובר 1960 הצטרפה ניגריה לאו"ם כחברה ה-99, ב-1966 נרצח ראש הממשלה בלווה בהפיכה צבאית.
במקביל לנצרות ולאסלאם נשמרת בניגריה תרבות האיגבו, על השפה ועל האמונה והטקסים הפגניים שבה.
בספר בא לביטוי המתח בין שתי אמונות אלה.
גיבורת הרומן היא נערה בת 15 בשם קמבילי אצ'יקה, בת למשפחה פטריארכלית עשירה בה ראש המשפחה הוא אביה יוג'ין (פאפא).
יוג'ין הוא קתולי אדוק ומשליט בבית משמעת באמצעות אלימות פיזית ונפשית כלפי אשתו, ביאטריס (מאמא), קמבילי עצמה ואחיה הבכור ג'ג'ה.
אביו של יוג'ין הוא פגאני ומקיים את טקסי האיגבו של המסורת הניגרית, ויוג'ין מתנכר אלי ואוסר על ילדיו לשהות במחיצתו יותר מרבע שעה.
הסיפור מסופר מנקודת מבטה של קמבילי ומתמקד בהתפוררות התא המשפחתי ובקשיים שהיא חווה תוך כדי תהליך ההתבגרות.
עולם חדש נגלה לעיניהם של קמבילי וג'ג'ה, כאשר הם עוזבים לראשונה את בית אביהם ומבלים זמן מה בבית דודתם איפאומה ושלושת ילדיה.
בית דודתם מהווה ניגוד מוחלט לבית אביהם בו גדלו ולדינמיקה המוכרת להם.
למרות היותה קתולית גם היא, דודתם מנחילה גישה שונה בתכלית מגישת אביהם, ומעודדת סביבה שמחה וליברלית שבה כל אחד יכול להביע את דעתו.
בסביבה תומכת זו, קמבילי וג'ג'ה נפתחים ומתחילים להביע את דעותיהם לגבי נושאים מגוונים.
בזמן השהייה אצל דודה איפאומה, קמבילי מתאהבת בכומר צעיר, האב אמאדי, והדבר גורם להתעוררות המינית שלה.
לאחר היחס הנוראי המתמשך מצד אב המשפחה, אמה של קמבילי, שלא יכולה יותר להתמודד עם אלימותו ואכזריותו של האב יוג'ין, מרעילה אותו וגורמת למותו.
ג'ג'ה לוקח את האשמה על עצמו ונשלח לכלא.
במקביל, הדודה איפאומה עוברת עם משפחתה להתגורר באמריקה מכיוון שפוטרה שלא כהוגן מעבודתה כמרצה באוניברסיטת ניגריה.
שלוש שנים לאחר אירועים אלה, קמבילי בת ה-18 היא אישה צעירה, יותר בטוחה בעצמה ובדעותיה, בעוד שאחיה ג'ג'ה עומד להשתחרר מהכלא.
אמם של השניים חוותה תהליך ניכר של התדרדרות פסיכולוגית.
קמבילי – המספרת והדמות המרכזית בספר, הבת הצעירה של יוג'ין וביאטריס אצ'יקה.
קמבילי היא נערה ביישנית ועצורה, אך לאט לאט נפתחת לסביבתה ולעולם כאשר היא ואחיה עוברים לשהות בבית דודתה, איפאומה.
לאחר חוויית החופש, היא אינה אוהבת את השלטון האלים של אביה בבית משפחתה.
ג'ג'ה – אחיה הגדול והאינטליגנט של קמבילי.
בדומה לאחותו ואמו, ג'ג'ה נשלט באלימות ואכזריות על ידי אביו לאורך רוב הספר.
לאחר שאמו הורגת את אביו, ג'ג'ה לוקח את האשמה על עצמו ונכנס לכלא לתקופה של כמעט שלוש שנים, עד שניתנת לו חנינה.
יוג'ין (פאפא) – אביהם של קמבילי וג'ג'ה.
איש עסקים עשיר וקתולי אדוק, שמשליט משמעת בביתו באמצעות אלימות ומנהגי דת קשוחים.
בגלל תרומותיו הרבות לקהילה ולמטרות אידאולוגיות, יוג'ין נחשב לגיבור מקומי, אך בתוך ביתו הוא חם-מזג ונוטה להתפרצויות אלימות קשות כלפי משפחתו.
לבסוף, הוא מורעל על ידי אשתו, ביאטריס.
ביאטריס (מאמא) – אמם של קמבילי וג'ג'ה.
דמות אימהית, שקטה ופסיבית ביחס לאב הקשוח והאלים.
לבסוף, ביאטריס לא יכולה עוד להתמודד עם התנהגותו של בעלה ומרעילה אותו.
בנה, ג'ג'ה, לוקח על עצמו את האשמה ונשלח לכלא במקומה.
בנקודה זו ביאטריס נשברת מנטלית וחווה התדרדרות נפשית משמעותית.
בסוף הספר נרמז לקורא שמצבה עומד להשתפר עם שחרורו של ג'ג'ה מהכלא לאחר שלוש שנים.
דודה איפאומה – אחות של יוג'ין ודודתם של קמבילי וג'ג'ה.
אישה אינטליגנטית העובדת כמרצה באוניברסיטת ניגריה.
למרות הקשיים הכלכליים, היא יוצרת סביבה אופטימית ומשוחררת לילדיה מאשר הסביבה שיוצר אחיה.
השהות בביתה הליברלי היא שמניעה את תהליכי השחרור שחווים קמבילי וג'ג'ה לאורך הספר.
בהמשך, איפאומה מאבדת את עבודה באוניברסיטה ועוברת להתגורר עם משפחתה באמריקה.
האב אמאדי – כומר צעיר ומלומד שניתן להגדירו ככומר "מודרני", בניגוד לכמרים המסורתיים יותר, כמו הכומר של יוג'ין, אביה של קמבילי.
האב אמאדי הוא מושא אהבתה של קמבילי ורוצה להחזיר לה אהבה, אך למרות הקשר ביניהם והרגישות שלו כלפיה, מחויבותו לכנסייה מונעת ממנו להיות בן-זוגה.
עם צאתו, זכה הספר לשבחים בקרב המבקרים וכן זכה במספר פרסי ספרות.
בנוסף, הספר היה מועמד לפרס אורנג' ולפרס מאן בוקר.
הַ֫יְאַת תחריר א-שאם היה ארגון מורדים סורי ג'יהאדיסטי שהוקם בשנת 2017 בעקבות מיזוג של מספר ארגוני מורדים ערבים בפרט מרקע מוסלמי-סוני-סלפי, והוא בין קבוצות האופוזיציה המרכזיות הנוטלות חלק פעיל במלחמת האזרחים בסוריה.
ארגון זה נודע בתקשורת באנגלית בראשי התיבות לשמו כ-HTS, וכן נודע גם בשם אל-קאעדה בסוריה, או אל-קאעידה בלבנט; קבוצות מורדים סוריות אחרות מכנות את הארגון בקיצור התש (נהגה: "הֶתֶשׁ") על מנת להצביע על הדמיון בינו לבין ארגון המדינה האסלאמית (דאעש), הפעיל אף הוא בסוריה.
הארגון מנוהל על ידי בכירים בג'בהת פתח א-שאם ומנהיגים לשעבר באחראר א-שאם, אם כי הפיקוד העליון שלו כולל גם מנהיגים מקבוצות אחרות החברות בו.
רבים במערב סבורים שמטרת הקמתו של הארגון הייתה לאחד תחת דגל אחד את כל הקבוצות הג'יהאדיסטיות בסוריה שחולקות את האידאולוגיה הקיצונית של אל-קאעידה, ובכך להשיג כוח רב מול ארגוני המורדים האחרים בסוריה כדוגמת אחראר א-שאם והצבא הסורי החופשי.
היאת תחריר א-שאם חולק את החזון של שלוחת אל-קאעידה בסוריה בגלגוליה הקודמים להקמת אמירות אסלאמית על אדמת סוריה שתנוהל על פי חוקי השריעה.
ארצות הברית הכריזה עליו כארגון טרור ב-11 במרץ 2017, בנימוק שהארגון עדיין שומר על קשר עם אל-קאעידה.
הכיבוש המהיר של מזרח העיר חלב על ידי משטר אסד ובעלות בריתו מידי המורדים במחצית הראשונה של דצמבר 2016 הייתה מכה קשה למרד הסורי.
למעשה, מאז הכיבוש המלא של העיר, למשטרו של אסד הייתה שליטה איתנה למדי על שני האזורים העירוניים הגדולים ביותר במדינה – דמשק וחלב.
הפעילות של המורדים בפרברים של מזרח ודרום דמשק הצטמצמה מאז לכדי כיסים מבודדים שאינם מהווים איום ממשי על המשטר ויכולים ליפול מחדש לידיו.
המשטר שמצבו התחזק בעקבות כיבוש חלב, המשיך להבהיר את כוונותיו לכבוש מחדש את כל סוריה.
תוכנית המיזוג השנייה הוצעה בסוף דצמבר על ידי פלגי המורדים המתונים בצפון סוריה להפוך את הצבא הסורי החופשי למאוחד וגדול יותר על ידי הצטרפות ארגונים נוספים ותיאום נרחב יותר בין החטיבות השונות.
על מנת שתוכניות המיזוג יהפכו לדומיננטיות בצפון סוריה, לכל הצדדים היה ברור שאי אפשר להתעלם מהשתלבות אחת הסיעות החזקות ביותר במלחמת האזרחים – אחראר א-שאם – שמיקומה האידאולוגי נמצא על קו התפר בין החזון הלאומי על עתידה של סוריה לבין המרכיב הסלפי-ג'יהאדיסטי של המרד הסורי.
בהיותה נהנית מגיבוי חזק מטורקיה ומקטר לצד תרומות פרטיות של אזרחים איסלאמיסטים אמידים במדינות המפרץ, בתנועת אחראר א-שאם יש גורמים המעוניינים להתקרב לפלגים הסלפים הקיצוניים, ומאידך יש את אלו הדוגלים בהיבדלות מהם.
מנקודת המבט של הארגון, הליכה על הקו הדק בין הקיצוניות למתינות יוצר את הסיכון של איבוד ארגונים משני קצוות המפה המעוניינים להתאחד עם ארגונים ג'יהאדיסטים סלפים או עם ארגונים מתונים, ובכך לגרום לירידת כוחו של הארגון מול בריתות אחרות.
במהלך דצמבר 2016, מנהיג הארגון באותה עת, אבו ג'אבר א-שייח', שמקורב לאל-קאעידה בהשקפתו, פעל להקמת ג'יש אל-אחראר שיהווה סוג של מיזוג בין אחראר א-שאם לג'בהת פתח א-שאם.
מנגד, מרבית צמרת הפיקוד של אחראר א-שאם התנגדה לכל סוג של מיזוג בינה לבין ג'בהת פתח א-שאם, מתוך ידיעה שאיחוד רשמי יוביל להתנערות של תומכיה הזרים של הקבוצה, בפרט טורקיה.
עקב הסיבות הללו, הרעיון לאיחוד בין אחראר א-שאם לג'בהת פתח א-שאם לא התממש.
כך למשל, הותקף מחנה אימונים משותף לג'בהת פתח א-שאם ולתנועת נור א-דין א-זינכי.
ההתעלמות של פלגים אחרים מההפצצות על ג'בהת פתח א-שאם ואי הבעת תנחומים בעקבות מות הלוחמים עוררו זעם רב בג'בהת פתח א-שאם.
שנית, רוסיה וטורקיה ניסו להוביל לשילוב סיעות מורדים בשיחות השלום שנערכו באסטנה שבקזחסטן בסוף ינואר 2016, במטרה לאכוף את הסכם הפסקת האש בין המורדים למשטר.
לשיחות באסטנה קדמו דיונים חסויים בחסות טורקיה, שבהם הוצעה חלופה שלישית לשתי יוזמות המיזוג של פלגי המורדים – הקמת גוף כללי בשם מועצת הפיקוד לשחרור סוריה.
פרוטוקולים של הדיונים שדלפו לתקשורת הראו כי אחראר א-שאם השתתפה אף היא בדיונים הללו, והתנועה הואשמה על ידי הג'יהאדיסטים הקיצוניים בקידום תוכנית לערעור יוזמות המיזוג המקומיות.
בעקבות ההתפתחויות הללו, אין זה מפתיע שג'בהת פתח א-שאם ראתה שהולך ונרקם קשר בין-לאומי רחב לבידוד הארגון ולהשמדתו.
הדבר הוביל את הארגון לפתוח במתקפה על סיעת מורדים קטנה יחסית בשם צבא המוג'אהידין שהוקמה בחלב ב-2014 במטרה ללחום בדאעש.
קבוצה זו שקיבלה גיבוי מערבי דרך חפ"ק MOM בטורקיה שבו כנראה נטל חלק גם ה-CIA, הייתה בין החותמים על ההסכם להקמת מועצת הפיקוד לשחרור סוריה והשתתפה בשיחות השלום באסטנה.
המתקפה על צבא המוג'אהידין שהחלה ב-24 בינואר 2017, התרחשה לאחר עימותים בין אחראר א-שאם לקבוצת המורדים הקיצונית ג'ונד אל-אקצא שניצלה את החסות של ג'בהת פתח א-שאם על מנת להילחם בארגונים אחרים.
בהצהרה שפורסמה ב-24 בינואר, ג'בהת פתח א-שאם תיאר את התקפותיו כמקדימות, וטען שההתקפות האוויריות ושיחות השלום באסטנה הם אמצעים שנועדו לבודד את הקבוצה ולפגוע בה.
עם זאת, הארגון הקפיד להימנע מהשוואה למדינה האסלאמית, והדגיש כי הוא לא הכריז על פלגי המורדים האחרים כ"תכפיריים".
להתקפה של ג'בהת פתח א-שאם על צבא המוג'אהידין הייתה השפעה רחבת היקף על פלגי מורדים אחרים באזור, שנקטו גישות שונות על מנת להתמודד עם התוקפנות של הארגון.
התוקפנות של ג'בהת פתח א-שאם נתנה דחיפה למיזוגים שונים בין פלגי מורדים הקרובים מבחינה אידאולוגית (חילוניים או ג'יהאדיסטיים מתונים).
מנקודת המבט של הפלגים הקטנים שהרגישו מאוימים מג'בהת פתח א-שאם, אמצעי ההגנה היחיד שלהם היה להצטרף אל סיעה גדולה יותר שתספק להם חסות, ואחראר א-שאם המתונה יחסית הצליחה לתפוס את הנישה הזאת.
על אף שקודם לכן שיתפה פעולה באופן הדוק עם הג'יהאדיסטים הקיצוניים, אחראר א-שאם הייתה הקבוצה העיקרית באזור אידליב שיכלה לשמש כגורם מאזן מול התקפותיהם על הארגונים הקטנים.
כך עד סוף ינואר 2017, כ-13 פלגים קטנים התמזגו לתוך אחראר א-שאם.
ארגוני מורדים אחרים שהיו חזקים דיים באזורים ספציפיים בסוריה כדוגמת צבא האסלאם הפעיל בע'וטה שבריף דמשק, המשיכו לפעול במסגרת עצמאית, ורק יחידות קטנות שלהם אשר שהו בצפון סוריה והיו פגיעות יחסית בחרו להתמזג עם אחראר א-שאם.
מבין הפלגים הקטנים, לגיון א-שאם המונה כ-4,000 לוחמים הוא ארגון המורדים היחיד שבחר לשמור על מסגרת עצמאית עקב היותו חזק למדי בצפון מחוז חלב.
הנהגת ג'בהת פתח א-שאם נוכחה אפוא שארגון אחראר א-שאם ממשיך לצבור כוח רב מדי וכי הארגון שלהם עשוי שוב להיות מבודד בין ארגוני המורדים הסורים.
בתגובה לאיחודים בקרב הג'יהאדיסטים המתונים, ב-28 בינואר 2017, ג'בהת פתח א-שאם וקבוצות המשתפות עימה פעולה באופן הדוק, הכריזו על מיזוגם לתוך ארגון חדש המתקרא הייאת תחריר א-שאם (הארגון לשחרור הלבנט).
הקמת הארגון הייתה תגובה הולמת להתפשטות של אחראר א-שאם במחוז אידליב, ובכך ג'בהת פתח א-שאם סיכלה את מפגן הכוח של אחראר א-שאם, מנעה את בידודה בקרב המרד הסורי והפכה לארגון המורדים הסוני הגדול ביותר בסוריה – שנייה רק לצבא הסורי החופשי.
הקבוצות הראשונות שעמדו מאחורי המיזוג הזה לצד ג'בהת פתח א-שאם, הן בעלות אוריינטציה אידאולוגית דומה עם קרבה לאל-קאעידה, ובראשן ג'בהת אנצאר א-דין שהייתה קרובה במיוחד לג'בהת פתח א-שאם.
בעקבות הקמת הארגון, הצטרפו אל הארגון קבוצות של אנשי דת סונים בולטים, וכן הגורמים הקיצוניים באחראר א-שאם, כולל אבו ג'אבר א-שייח' מנהיג אחראר א-שאם לשעבר והאמיר של הארגון החדש.
מאז הקמת היאת תחריר א-שאם והצטרפות פלגים קטנים לאחראר א-שאם, שני הצדדים התחרו זה בזה כדי לצרף לשורותיהם קבוצות מורדים קטנות אחרות.
עבור היאת תחריר א-שאם, הגדלת העריקה מאחראר א-שאם לשורותיה היא בעלת חשיבות מכרעת.
למרות המתיחות הרבה בין הארגונים, לאחר הקמת היאת תחריר א-שאם העימותים בינה לבין אחראר א-שאם ובעלות בריתה פסקו כמעט לחלוטין.
יוזמי הקמת היאת תחריר א-שאם הם השייח' הסוני עבדאללה אל-מוחייסיני המקורב לאל-קאעידה וצבא הכיבוש, אבו טאהר אל-חמאווי והשייח' עבד א-רזאק אל-מהדי המקורב לאחראר א-שאם.
הארגון נמצא בתהליך להקמת גוף שלטוני אסלאמי בתחומי שליטתו (מועצת השורא), על מנת למנוע סכסוכים פנימיים בין ארגוני המורדים תחתיו כפי שהתרחשו מספר שבועות לפני הקמת הארגון.
בעת ההצהרה על הקמת הארגון, צוין גם על הקמת יחידות העילית של הארגון הקרויות "אִנְעִ'מַאסִי" אשר תפקידן לבצע משימות מיוחדות כמו הסתננות והחדרת מחבלים מתאבדים לשטחי האויב.
חלק מהן נפרסו בעיר אידליב.
ייתכן כי בעתיד תצטרף אל הארגון בעלת בריתו הקרובה – המפלגה האסלאמית של טורקיסטן, שיש לה לוחמים רבים בסוריה.
על לוגו הארגון מופיע המסגד האומיי אשר בדמשק.
ב-8 בדצמבר 2024, כאשר המורדים הסורים השלימו את כיבוש דמשק, א-שרע, מנהיג הארגון, הגיע למסגד האומיי ונשא בו את נאום הניצחון.
המפקד הכללי או האמיר של היאת תחריר א-שאם הוא אבו ג'אבר א-שייח', שהיה אחד ממנהיגי אחראר א-שאם עד ספטמבר 2015 ובמקור השתייך לארגון ג'בהת אנצאר א-דין.
מפקדים רבים בצמרת הארגון ערקו מאחראר א-שאם או מארגונים אחרים.
מנהיגי הארגון סבורים שיש לנקוט ג'יהאד עממי שבמהלכו יוטמעו חומרי הלימוד בקרב האוכלוסייה המקומית, והח'ליפות האסלאמית תוקם רק לאחר שתהיה תמיכה עממית רחבה מספיק בקרב התושבים; בכך גישה זו נוקטת בשיטה הפוכה מהמדינה האסלאמית, הסבורה שיש לכפות את הג'יהאד בכוח על האוכלוסייה המקומית באמצעות טרור ועונשים.
האידאולוגיה של היאת תחריר א-שאם זהה ברובה לאידאולוגיה של ג'בהת א-נוסרה, כולל ג'יהאדיזם סלפי ווהאביזם, בין השאר בשל העובדה שמרבית הכוח הלוחם שלה השתייך קודם לכן לג'בהת פתח א-שאם.
לאחר קריסת המשטר הסורי הרשמי בהנהגת בשאר אל-אסד, הצהיר א-שרע, מנהיג הארגון, כי מטרת הארגון הנוכחית היא לבנות את סוריה מחדש – "המטרה תהיה יצירת ממשל המבוסס על מוסדות, ומועצה שנבחרת בידי העם", וכי יש לשמור על המוסדות הסוריים שישמשו כעת את העם ואת סוריה החדשה.
בעקבות האיחוד של חמשת הארגונים הנזכרים, ארגונים וקבוצות מורדים קטנות הצטרפו אף הם לארגון, בהם כאלה שהשתייכו בעבר לארגונים אחרים וערקו מהם.
נכון לאפריל 2017, מספר לוחמי הארגון מוערך בכ-40,000, מתוכם 20,000 לוחמי ג'בהת א-נוסרה לשעבר.
הרשימה הבאה של הקבוצות השייכות לארגון מבוססת על הודעות רשמיות של היאת תחריר א-שאם, אך לא ברור מלוא היקף הנאמנות של כל אחת מהקבוצות לארגון.
בכתב נטוי מסומנים גדודים או חטיבות שערקו מארגון אחראר א-שאם או מארגונים אחרים וייתכן שחלקם יהפכו לעצמאיים בעתיד.
בכתב מודגש מסומנות הקבוצות שהקימו את הארגון:
| תוכן = *ג'בהת פתח א-שאם
''חטיבת המוג'אהדין של אשידאאחטיבת השריון של אבי האסלאם
גדוד הג'יהאד פי סביל אללה
כיומיים לאחר הקמת הקבוצה, היו דיווחים על חילופי אש בין היאת תחריר א-שאם לאחראר א-שאם במעבר הגבול באב אל-הווא ליד טורקיה והאזורים הסמוכים, וכן דווח ששני הארגונים מתכוננים לקראת סבב נוסף של עימותים; מספר ימים לאחר מכן, לוחמי היאת תחריר א-שאם תקפו את פלוגות העילית של צבא סוריה החופשי.
בדיווחים רשמיים, ארגון אחראר א-שאם פרסם שערקו ממנו להיאת תחריר א-שאם כ-955 לוחמים, ומנגד שני מנהיגים בכירים בג'בהת פתח א-שאם ערקו לאחראר א-שאם, ביניהם סאמי אל-עוריידי – סגנו של אבו מוחמד אל-ג'ולאני.
בעקבות הקמת היאת תחריר א-שאם, היו דיווחים שאחראר א-שאם תתמזג יחד עם לגיון א-שאם, ג'יש אל-עיזה, ליווא א-תַּמְכִּ֫ין והמפלגה האסלאמית של טורקיסטן על מנת להקים ארגון חדש בשם ג'בהת תחריר אל-סוריה (חזית השחרור של סוריה), מה שלא התרחש לבסוף.
הקשר בין היאת תחריר א-שאם המורכבת ברובה מלוחמי ג'בהת א-נוסרה, לאחראר א-שאם מורכב; השניים, שנחשבים בין ארגוני המורדים החזקים ביותר בסוריה, שיתפו פעולה באופן הדוק בין 2014 ל-2016 במסגרת צבא הכיבוש ואף זכו להצלחות מרשימות בכיבוש העיר אידליב וסביבותיה.
למעשה, זמן קצר לאחר הקמת היאת תחריר א-שאם, העימותים בינו לבין פלגים אחרים הסתיימו כמעט לחלוטין.
מאידך, ייתכן שבעקבות השתתפות אחראר א-שאם בשיחות השלום באסטנה על עתיד סוריה ותיוגה כסיעה "מתונה", הדבר יוביל בסופו של דבר למלחמה ביניהם.
נכון לאפריל 2017, היחסים בין הארגונים התייצבו פחות או יותר, אך היאת תחריר א-שאם מונעת לעיתים אספקה לעיירות שנכבשו ממנה על ידי אחראר א-שאם בסמוך להקמת הארגון.
עקב הלחימה נגד ארגוני מורדים אחרים, סורים מקומיים רבים החלו לכנות את הארגון בראשי התיבות שלו "התאע"ש'''" ככינוי גנאי, בדומה לכינוי "דאעש" הנהוג בעולם הערבי לגבי המדינה האסלאמית.
בתגובה, תומכי הארגון יצאו להפגנות תמיכה בו בא-דאנא , באידליב, באתארב ובח'אן שייח'ון.
ב-13 בפברואר פרצו עימותים בצפון ובדרום חמה ואידליב בין היאת תחריר א-שאם לבין בעלת בריתה בעבר ג'ונד אל-אקצא – ארגון ג'יהאדיסטי קיצוני שהיה בקשר הדוק עם ג'בהת א-נוסרה.
לאחר כ-10 ימים, 2,100 חמושים של ג'ונד אל-אקצא נסוגו מהעיר ח'אן שייח'ון לעבר מחוז א-רקה לאחר משא ומתן עם היאת תחריר א-שאם והמפלגה האיסלאמית הטורקיסטנית והצטרפו למדינה האיסלאמית.
בעקבות העימות בין הארגון לבין הפלג הקיצוני שקרוב בהשקפתו למדינה האסלאמית, מנהיגי היאת תחריר א-שאם מקווים להעמיק את השפעתם על המרד הסורי ולצבור רושם חיובי בקרב האוכלוסייה המקומית בתור המגינים על ארגוני המורדים האחרים מפני המדינה האסלאמית.
ב-12 בפברואר 2017, חפ"ק המבצעים של המורדים בעיר דרעא בראשות היאת תחריר א-שאם פתח במתקפה נגד הצבא הסורי, במהלכה נשלחו 2 מחבלים מתאבדים במכוניות תופת להתפוצץ על ריכוזי כוחות המשטר.
ב-25 בפברואר 2017, 5 מחבלים מתאבדים של היאת תחריר א-שאם תקפו את מפקדת המודיעין הצבאי הסורי בעיר חומס והרגו כ-47 חיילים וקצינים ופצעו כ-54, כשבין ההרוגים נמנו ראש ענף האבטחה הצבאית וראש ענף ביטחון המדינה בחומס.
ההתקפה זכתה לשבחים מאחראר א-שאם ומאל קאעידה בחצי האי ערב.
ב-11 במרץ 2017, היאת תחריר א-שאם ביצעה פיגוע התאבדות כפול באזור באב אל-סע'יר של העיר העתיקה בדמשק, וכתוצאה מכך נהרגו 76 בני אדם ונפצעו 120 אחרים.
ב-19 במרץ 2017, היאת תחריר א-שאם השתתפה לצד הצבא הסורי החופשי וצבא האסלאם בבלימת מתקפת צבא סוריה על שכונת קַאבּ֫וּן במזרח דמשק שבשליטת המורדים; לוחמי היאת תחריר א-שאם פתחו במתקפה לעבר קאבון מכיוון שכונת ג'ובר באמצעות זוג מחבלים מתאבדים ופיצוץ מנהרת תופת על מנת להקל על המורדים הנצורים בקאבון.
במהלך ליל ההתקפה, המורדים הסתננו באמצעות מנהרות לעבר עמדות צבא סוריה והצליחו לגרום להם לאבידות כבידות ולשבור את המצור על קאבון באופן זמני.