tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסצנות בבית המלון צולמו במלון אמבסדור הידוע בלוס אנג'לס, אותו מלון בו נרצח רוברט קנדי, שהיה סנאטור ומועמד לנשיאות ארצות הברית, פחות משישה חודשים לאחר צאת הסרט.
הכנסייה שבה נעשה שימוש בסצנת החתונה היא הכנסייה המתודיסטית המאוחדת בלה ורן, לוס אנג'לס.
בפרשנות שצורפה לסרט בגרסת ה-DVD שלו הודה דסטין הופמן כי חש שלא בנוח בזמן צילומי הסצנה בה הלם בחלון הכנסייה, בשעה שהבעלים של הכנסייה צפה בצילומים במורת רוח.
הסצנות בבית משפחת רובינסון צולמו בבית בפאלם דרייב שבבוורלי הילס.
דסטין הופמן ואן בנקרופט לא היו הבחירות הראשונות של הבמאי מייק ניקולס לתפקידים הראשיים.
צ'ארלס גרודין לוהק תחילה לתפקיד בנג'מין, אך המשא ומתן בינו לבין ההפקה התפוצץ בשל מחלוקת על שכרו.
אן בנקרופט לוהקה לתפקיד גברת רובינסון רק לאחר שאווה גרדנר, דוריס דיי, פטרישה ניל וסוזן הייוורד דחו את ההצעה לגלם אותו.
רוברט רדפורד נבחן לתפקיד של בנג'מין, אך ניקולס לא האמין שרדפורד יוכל לשכנע בדמות ה"אנדרדוג".
ג'ין הקמן נבחר לגלם את דמותו של מר רובינסון, אך פוטר מהתפקיד זמן קצר לאחר תחילת הצילומים והוחלף על ידי מאריי המילטון.
הרגל הנשית המופיעה בכרזת הסרט המפורסמת הייתה רגלה של לינדה גריי, שבאותה עת הייתה דוגמנית לא ידועה, ועשור לאחר מכן גילמה את דמותה של סו אלן יואינג בסדרה "דאלאס".
לפי עדותו של מייק ניקולס, במאי הסרט, צילומי הסרט אופיינו בהקפדה רבה ובעבודות הכנה רבות.
לדוגמה, ההפקה העבירה יום עבודה שלם בהתלבטויות אם להראות סימני שיזוף על גופה של גברת רובינסון בסצנה בה היא מתפשטת.
אולם, דווקא סצנת הסיום, בה מתיישבים בנג'מין ואיליין בירכתי האוטובוס ומסתכלים על המצלמה כשהבעת פניהם משתנה אט אט, הייתה פרי אלתור.
לצורך צילומי הסצנה נחסמו כמה רחובות לכלי רכב, והיה צורך לסיים זאת כמה שיותר מהר.
ניקולס סיפר כי בשעת מעשה הוא הרגיש לא בנוח עם העניין, אך למחרת כשצפה בקטע הבין כי "הנה הסוף של הסרט: הם מתים מפחד".
פסקול הסרט הזניק את הקריירה של צמד הפולק-רוק סיימון וגרפונקל, שהיו אחראים למרבית השירים באלבום הפסקול.
האלבום, שהכיל את הלהיט "Mrs.
Robinson" ("גברת רובינסון"), יצא ב-21 בינואר 1968 על ידי חברת התקליטים קולומביה רקורדס, והגיע מספר חודשים לאחר מכן לצמרת מצעד האלבומים האמריקאי, כשהוא מדיח משם את "האלבום הלבן" של הביטלס.
האלבום הופק על ידי תיאו מסרו.
Robinson" נכתב במקור על ידי פול סיימון ללא קשר לסרט, ועסק בכלל בגברת רוזוולט ובג'ו דימאג'יו.
סיימון שינה את שם השיר ומילותיו לבקשתו של מייק ניקולס.
הגרסה שמופיעה בסרט ובאלבום הפסקול שונה באופן בולט מגרסת השיר שיצאה מאוחר יותר כסינגל.
הסינגל הגיע למקום הראשון במצעד האמריקאי ושהה בו במשך שלושה שבועות, וכן זיכה את סיימון וגרפונקל בפרס גראמי.
ב-2004 דורג השיר על ידי מכון הסרטים האמריקאי במקום השישי ברשימת 100 שירי הסרטים הטובים של כל הזמנים.
השיר זכה במהלך השנים לגרסאות כיסוי רבות, בין היתר של פרנק סינטרה ובון ג'ובי, כשהידועה ביותר היא זו של הלמונהדס מ-1992.
שיר מפורסם נוסף של סיימון וגרפונקל מתוך הפסקול היה "The Sound of Silence" ("צליל הדממה").
השיר הושמע שלוש פעמים במהלך הסרט, ואף הוא יצא כסינגל והגיע למקום הראשון במצעד האמריקאי.
עם יציאתו זכה הסרט לשבחי המבקרים.
מרפי מהמגזין "וראייטי" תיאר את הסרט כ"דרמה קומית סאטירית מרנינה", והמבקר הנודע רוג'ר איברט קבע שמדובר ב"קומדיה האמריקאית המצחיקה ביותר של השנה".
הסרט זכה גם להצלחה מסחרית גדולה.
תקציב הפקתו עמד על כ-3 מיליון דולרים בלבד, בעוד שהוא הניב הכנסות של מעל 104 מיליון דולרים.
נכון ל-2010, הסרט מדורג במקום ה-18 ברשימת הסרטים המכניסים ביותר של כל הזמנים בארצות הברית וקנדה, המותאמת לאינפלציה.
ברשימת 100 הסרטים הטובים של כל הזמנים, שפרסם מכון הסרטים האמריקאי בשנת 1998, לכבוד 100 שנים לקולנוע, דורג הסרט במקום השביעי.
הציטוט המפורסם ביותר מתוך הסרט: "Mrs.
Aren't you?" ("גברת רובינסון, את מנסה לפתות אותי, נכון?") דורג על ידי מכון הסרטים האמריקאי במקום ה-63 ברשימת 100 הציטוטים הגדולים מתוך סרטים, ובמקום החמישי ברשימת "100 המשפטים הגדולים מתוך סרטים" של המגזין "פרמייר".
בשנת 2000 ג'ון ריד הפיק מחזה שהתבסס על הסרט, וזכה להצלחה הן בווסט אנד של לונדון והן בברודוויי.
מספר שחקניות מוכרות גילמו את דמותה של גברת רובינסון במחזה, בהן קת'לין טרנר, לוריין בראקו, ג'רי הול, מורגן פיירצ'יילד, אן ארצ'ר ולינדה גריי.
בהפקה של ברודוויי משנת 2002 הופיעו בתפקידים הראשיים קת'לין טרנר, ג'ייסון ביגס ואלישה סילברסטון.
במחזה נכללת הסצנה שהופיעה ברומן, אך לא בסרט, שבה בנג'מין נוסע בטרמפים ברחבי אמריקה.
במחזה נעשה שימוש בשירים של סיימון וגרפונקל שלא הופיעו בסרט, כמו גם בשירים של להקות פופולריות נוספות מאותה תקופה, דוגמת הבירדס והביץ' בויז.
בסאטירה ההוליוודית של רוברט אלטמן "השחקן" משנת 1992, באק הנרי, אחד משני התסריטאים של "הבוגר", מגלם גרסה בדיונית של עצמו, שבה הוא עדיין תסריטאי שמנסה לשכנע מפיק הוליוודי להפיק סרט המשך ל"הבוגר".
הדמויות מ"הבוגר" עומדות במרכז סרטו של רוב ריינר מ-2005 "השמועה אומרת ש...".
"הבוגר" הוא נושא מרכזי בסרט מ-2009 "500 ימים עם סאמר", והוא מוזכר בו כסרט האהוב ביותר על הדמות הראשית.
בפרק "מאהבה של ליידי בווייר" בסדרה "משפחת סימפסון", סצנת הסיום מהווה מחווה לסרט "הבוגר".
כשאייב מנסה למנוע את נישואיה של ליידי בווייר למונטי ברנס, הוא דופק על זכוכית הכנסייה שבה מתקיימת החתונה וקורא בשמה של ליידי בווייר, ואז הם בורחים ביחד באוטובוס תלמידים צהוב, בדיוק כמו בסצנת הסיום של "הבוגר".
בפרק "When You Wish Upon a Weinstein" בסדרה "איש משפחה", משוחזרת סצנת הכנסייה מהסרט.
הסצנה מתרחשת בבית כנסת בלאס וגאס.
בסרט "עולמו של ויין 2" נכללת מחווה לסצנת הסיום של "הבוגר", כאשר ויין מגיע לכנסייה, מפריע לחתונתם של קסנדרה ובובי, ואז בורח עם קסנדרה.
גיבור הסרט המצויר "כוורת בסרט", הדבורה בארי, צף בבריכת דבש, והוריו שואלים אותו לגבי תוכניותיו לעתיד.
זו מחווה לסצנה דומה בסרט "הבוגר", שבה בנג'מין בראדוק שוחה בבריכת שחייה ונשאל אותן שאלות על ידי הוריו.
בסרט "אמריקן פאי" אמו של סטיפלר שואלת את פול פינץ' האם הוא מנסה לפתות אותה כשברקע מושמע השיר "Mrs.
בסרט "חמישים גוונים של אפור" משווה הגיבורה, אנה סטיל את אלנה, שכריסטיאן גריי היה העבד שלה במשך 6 שנים מגיל 15, לגברת רובינסון.
בעונה הרביעית של הסדרה "החברים של נאור" שודר פרק מחווה לסרט.
בעונה השנייה של הסדרה " המופע של הלוני טונס" ישנו פרק שלם שמתאר איך פורקי בעידדו של דאפי מנסה לעצור חתונה של חברה שלו לשעבר מבית הספר היסודי ואיך בסוף הוא לא מגיע ונתקל בקשיים בדרך.
בסדרה הישראלית "תנוחי" נכתבו מילים בעברית לשיר "תתעוררי, גברת לינוביץ'" ובחלום של עידית לינוביץ' (גילת אנקורי) שר אותו יינון (אבי גרייניק) לעידית כסירוב שלו להיענות לפליטותיה כפליו כיוון שהיא מבוגרת מידי בשבילו.
זכייה - הבמאי הטוב ביותר - מייק ניקולס
מועמדות - הסרט הטוב ביותר
מועמדות - התסריט המקורי הטוב ביותר - קאלדר וילינגהאם ובאק הנרי
מועמדות - השחקן הטוב ביותר - דסטין הופמן
מועמדות - השחקנית הטובה ביותר - אן בנקרופט
מועמדות - שחקנית המשנה הטובה ביותר - קתרין רוס
מועמדות - הצילום הטוב ביותר - רוברט סארטיס
זכייה - הסרט הקומי/מוזיקלי הטוב ביותר
זכייה - השחקנית הטובה ביותר בסרט קומי/מוזיקלי - אן בנקרופט
זכייה - השחקן המבטיח ביותר - דסטין הופמן
זכייה - השחקנית המבטיחה ביותר - קת'רין רוס
מועמדות - השחקן הטוב ביותר בסרט קומי/מוזיקלי - דסטין הופמן
מועמדות - התסריט הטוב ביותר - קאלדר וילינגהאם ובאק הנרי
זכייה - הסרט הטוב ביותר
זכייה - התסריט הטוב ביותר - קאלדר וילינגהאם ובאק הנרי
זכייה - העריכה הטובה ביותר - סם אוסטין
זכייה - השחקן המבטיח ביותר לתפקידים ראשיים - דסטין הופמן
מועמדות - השחקנית המבטיחה ביותר לתפקידים ראשיים - קת'רין רוס
זכייה - פרס גראמי לפסקול הטוב ביותר שנכתב עבור סרט - דייב גרוסין ופול סיימון
זכייה - פרס גילדת הבמאים האמריקאים לבימוי הטוב ביותר - מייק ניקולס
זכייה - פרס חוג מבקרי הקולנוע של ניו יורק לבמאי הטוב ביותר - מייק ניקולס
הבולשת הבריטית או מחלקת החקירות הפליליות היא גוף שעוסק בחקירות הפליליות בתחנות המקומיות של המשטרה בממלכה המאוחדת.
מחלקת החקירות הפליליות הוקמה לראשונה ב-7 באפריל 1878 כחלק ממשטרת העיר לונדון.
בתחילת הדרך הייתה כפופה לפיקודו של שר הפנים, ומשנת 1888 הועברה לפיקודו של מפקד משטרת הבירה.
דרישת קבלה מקדמית למועמד על מנת להתקבל כחוקר במחלקה היא פעילות כשוטר רגיל במדים במשך שנתיים לפחות.
לאחר מכן המועמד עובר הכשרה מקצועית של שנה בטרם הסמכתו כחוקר.
חוקרי המחלקה עוסקים בעיקר בחקירות של פשע חמור, כגון רצח, אונס, אלימות קשה, זיוף ושאר סוגי פשע אשר פיענוח או מניעה שלהם כרוכים בפעילות בילוש מורכבת.
החוקרים נעזרים בחקירותיהם בפעילות מודיעינית, והם רשאים לעצור ולחקור חשודים בהתאם לצורך.
חוקרים פליליים מוצבים בכל אחת מתחנות המשטרה הבריטית, וסדר הגודל של המצבה תלוי בגודל התחנה ובאינטנסיביות הפעילות הפלילית באזור שבאחריותה.
מעמדם של חוקרי המחלקה אינו בכיר יותר ממעמד שוטרים רגילים, כמקובל לעיתים בקרב כוחות משטרה אחרים.
ההבדל העיקרי בינם לבין שוטרים רגילים מתבטא בכך שחוקרי המחלקה (הבלשים) לבושים בלבוש אזרחי רגיל ולא במדים.
דרגות חוקרי המחלקה זהות לדרגות המקובלות במשטרה ה"רגילה" אך בתוספת התואר בילוש.
לדוגמה, סמל בילוש, מפקח בילוש, רב פקד בילוש וכדומה.
הבולשת הבריטית בארץ ישראל תחת שלטון המנדט הוקמה ב-1921 כחלק מכוח השיטור הרגיל ועיקר עיסוקה היה בתפקידי הבילוש הפלילי המסורתיים.
בשנות השלושים והארבעים של המאה העשרים, החלה לעסוק גם בסיכול ומניעה של פעילות חתרנית וטרור שמקורם פוליטי.
הבולשת הפעילה מודיעין למניעה וסיכול הן בקרב היהודים והן בקרב הערבים.
הבולשת הבריטית חששה כי התנועות הלאומיות של היהודים והערבים נתמכות על ידי גורמי חוץ – מעצמות זרות העוינות את בריטניה, ועושות שימוש בערבים והיהודים המקומיים ובעולים החדשים ככלי להחלשתה.
תפקודה של הבולשת הבריטית כגורם מניעה פעיל לסיכול של טרור פוליטי התחזק במיוחד בשנת 1932 עם מינויו של הארי רייס, מפקד חדש ומנוסה שהיה בעל הכשרה מקצועית מתאימה.
תחת פיקודו תוגבר כוח האדם, הוסדר המבנה הארגוני והוגדרו לבולשת באופן ברור משימות, חלוקת עבודה, תפקידים, וגזרות אחריות במאבקה לשמירת הסדר הציבורי.
אמצעי האכיפה שבהם נעשה שימוש על ידי הבולשת היו מניעת מתן אזרחות ארץ-ישראלית לחשודים בפעילות של הפרת הסדר הציבורי, גירוש, והחתמה על ערבות כספית של החשודים להימנע מביצוע פעילות חתרנית.
מסמכי הבולשת, בהיקף של כ-400 אלף פריטים, נשמרו בשירות הביטחון הכללי ולאחר מיון על ידי ישראל הרן הועברו למוזיאון ההגנה בשנות ה-80 של המאה ה-20.
הבודדים הוא סרט דרמטי ישראלי משנת 2009 בבימויו של רנן שור ובכיכובם של סשה אגרונוב ואנטון אוסטרובסקי.
עוד משתתפים בסרט: צחי גראד, הנרי דוד ורותם זיסמן-כהן.
הסרט תורגם לאנגלית והופץ תחת השם "The Loners".
עלילת הסרט, העוסקת לראשונה בקולנוע הישראלי בחיילים בודדים, מתארת את השתלטותם של שני כלואים על "אגף הבודדים" שבכלא שש.
הכלואים, חיילים בודדים ממוצא רוסי וקווקזי, לוחמים בחטיבת גולני, נשלחו לכלא 6 לאחר שהורשעו במכירת נשק לארגון חמאס, וכעת הם דורשים משפט חוזר.
תסריט הסרט נכתב בהשראת אירועים אמיתיים: בשנת 1997 התקיים מרד אסירים בכלא שש, שהיה נדיר בהיקפו, אשר במהלכו השתלטו מספר כלואים על חדר האוכל, ולכדו מספר מדריכי-כלואים וסמלים.
סשה בלוחין, לוחם בחטיבת גולני, מתבשר שהתקבל למבדקי קצונה.
הוא יוצא לחגוג ביחד עם חברו לגדוד - גלורי.
שני החיילים הם חיילים בודדים, עולים חדשים (סשה מרוסיה וגלורי מאחת ממדינות הקווקז), ללא קרובי משפחה בישראל.
זמן מה לאחר מכן, השניים נעצרים, מואשמים ומורשעים כי מכרו את נשקו האישי של סשה לחמאס, אשר השתמש בנשק לצורך ביצוע פיגוע בחדרה, שבו נהרגו חמישה אזרחים.
שני הלוחמים, אשר נתפסים כבוגדים, לא רוצים לאבד את כבודם כלוחמים בצה"ל, ודורשים משפט חוזר.
אולם המערכת הצבאית איננה מתעניינת ברצונותיהם, ומחליטה לשחרר אותם מהצבא ולהעביר אותם לבית כלא אזרחי, להמשך ריצוי עונשם.
מצב זה גורם להם להשתלט על "אגף הבודדים" בו הם כלואים, לחטוף מדריך כלואים, סמל ומש"קית ת"ש כבני ערובה ולדרוש מאלוף הפיקוד משפט חוזר.
במהלך אירוע החטיפה, מתוודים השניים בפני אילנית, מש"קית הת"ש, כי סשה שכח את נשקו האישי אצל זונה אותה ביקר כשהשניים יצאו לחגוג יחד.
על מנת לסייע לו, גנב גלורי נשק מנשקיית היחידה ומסר אותו לסשה, על מנת שלא יתגלה כי איבד את נשקו.
לדברי במאי הסרט, רנן שור, שאף להעמיד גיבור מורד, עולה חדש, המתכתב עם דמותו של סאלח שבתי.
שם השחקן/ית שם הדמות הערות סשה אגרונוב גלורי (סלבה קמפבל) לוחם בגולני אנטון אוסטרובסקי סשה בלוחין לוחם בגולני הנרי דוד סמל גלפרין מפקד אגף בכלא שש צחי גראד אלוף בן-ארויה מפקד פיקוד רותם זיסמן-כהן אילנית כהן מש"קית ת"ש בכלא שש
סשה אגרונוב זכה בפרס אופיר לשחקן הטוב ביותר.
הסרט היה מועמד לפרסי אופיר בקטגוריות: הסרט הטוב ביותר, בימוי, תסריט, שחקן משנה, שחקנית משנה, צילום, עריכה, עיצוב, מוזיקה וסאונד.
זכה בפרס ראשון בפסטיבל Open Doek בבלגיה.
ציון לשבח לשחקני הסרט בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
פרס ראשון בפסטיבל קולנוע דרום.
הבּוּנְד (סינית פשוטה: 外滩; סינית מסורתית: 外灘) הוא אזור החוף במרכזה של העיר שאנגחאי אשר בסין.
האזור משתרע לאורך הגדה המערבית של נהר החואנגפו, באזור פושי אל מול הרובע פודונג, בגדה המערבית של נהר החואנגפו.
המילה "בונד" מתייחסת לסוללת העפר שהפכה לטיילת, ולרחוב העשיר באזור הזה, וגם למקומות סמוכים.
זהו אחד מאתרי התיירות המבוקשים ביותר בשאנגחאי, ובנייה לגבהים, מוגבלת באזור זה.
משמעותה של המילה "בונד" היא הגדה, הסוללה, או הרציף, כשמדובר על רציף אמבאנקד, מקור המילה הוא בפרסית ומשמעותה "סכר" (بَند).
אף על פי שאתרים רבים ברחבי הרפובליקה העממית של סין, יפן, והודו נקראים "בונד" (לדוגמה: יוקואמה בונד), וכך לעומת שאר הבונדים, מקובל להתייחס לאזור זה כאל "הבונד".
באזור הבונד אשר בשאנגחאי, ישנם עשרות מבנים היסטוריים, לכל אורך נהר החואנגפו, שפעם היו בנקים, מלונות ובתי מסחר מבריטניה, צרפת, ארצות הברית, איטליה, רוסיה, הולנד, בלגיה, יפן, וגרמניה, וכמו כן גם הקונסוליות של רוסיה ובריטניה, מועדון שאנגחאי, ומועדון הבונים החופשיים.
הבוזזים הייתה קבוצה בדיונית של נבלי-על קיבורגים אשר הופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן ביקום מארוול קומיקס.
הופעתה הראשונה הייתה בחוברת Uncanny X-Men #229 ממאי 1988, והיא נוצרה בידי הכותב כריס קלרמונט והמאייר מארק סילבסטרי.
חבר הקבוצה הראשון שנתקל בקבוצת האקס-מן היה דונלד פירס, בימים בהם עוד היה הרץ הלבן בחוג הפנימי של מועדון הלפייר.
כשוולברין הסתנן לתוך אחוזת המועדון במנהטן, הוא קרע מעל פירס את זרועו הביונית, ולמעשה מאז פירס וחברי הקבוצה נוטרים טינה לאקס-מן בכלל ולוולברין בפרט.
מספר חודשים לאחר מכן, פירס מרד בחברי החוג הפנימי, אשר חבריו היו מוטאנטים בהנהגתו של המלך השחור סבסטיאן שו.
פירס חטף את טסה, עוזרתו של שו, אך תוכניתו סוכלה בידי צ'ארלס אקסבייר וקבוצת המוטאנטים החדשים.
טסה שוחררה משביה, ופירס סולק מהחוג הפנימי.
הבוזזים מופיעים כנבלים הראשיים בסרט הלייב אקשן "לוגאן", בהנהגתו של דונלד פירס (בויד הולברוק).
בסרט, הקבוצה פועלת תחת פיקוחו של ד"ר זנדר רייס (ריצ'רד אי.
הבוחר החציוני הוא הבוחר העומד במרכז המפה הפוליטית מבחינת עמדותיו ונטיותיו הפוליטיות, והאופן שבו הוא נתפש על ידי הפוליטיקאים.
עמדות המועמדים הרוצים להיבחר, מדיניות הממשלות הנבחרות ועמדות ציבור הבוחרים מבטאות את רצונו של הבוחר החציוני המייצג את מרב עמדות ציבור הבוחרים.
במובנים רבים, הניח ספרו של אנתוני דאונס , "התאוריה הכלכלית של דמוקרטיה", את היסודות לניתוחים המרחביים של המערכת הפוליטית.
דאונס בנה את התאוריה שלו על הנחות מודל השיווק של הוטלינג , שפורסם כבר בשנת 1929. ואכן, נראה לעיתים, כי מועמדים פוליטיים ומפלגות מנסים לאמץ ולקדם עצמם באסטרטגיות וטקטיקות הדומות לאלה שבהן נעשה שימוש בשוק המוצרים.
המפלגות או המועמדים המתחרים על קולות הבוחרים.
הבוחרים שצריכים להחליט לאילו מבין המפלגות או המועמדים יתנו את קולותיהם.
הנושאים שמציגים המועמדים בפני הבוחר.
הנחת היסוד לניתוחי מרחב פוליטיים היא שבוחרים מגיבים לעמדות שנוקטים מועמדים ומפלגות.
הנחת היסוד הניצבת בבסיסה של טענה זו היא שהבוחר הוא רציונלי.
במודל הפשוט של דאונס, ההנחה היא כי הנושאים הם המרכיב החשוב ביותר בשיקולי ההחלטה של הבוחר, עבור איזה מועמד או איזו מפלגה יצביע.
לכן, מועמדים יסקרו מערכות העדפות אלו וימקמו עצמם במקומות בהם ירוכזו מקבצים גדולים של בוחרים כדי להבטיח להם ניצחון בבחירות.
מיקומם של המועמדים נעשה בכך שהם מציגים עמדות דומות לאלה של הבוחרים.
כלומר, על המועמד לזהות את התפלגות ההעדפות בין הבוחרים ולמקם את עצמו במקום בו מחציתם יהיו משמאלו ומחציתם מימינו.
בתחרות בחירות בין שני מועמדים, המרכוז בעמדת החציון הוא חיוני להצלחה.
שיקולי העדפות של הבוחר הרציונלי
במודל של דאונס הבוחרים משמשים כנתון קבוע, שעל פי מערכות העדפותיהם, עיצבו המועמדים או המפלגות את אסטרטגית הבחירות שלהם.
אך יש לבחון גם את ההפך: עמדות המפלגות והאסטרטגיות המרחביות שלהן תהיינה הנתון הקבוע, ואילו שיקולי הבוחרים יידונו כגורם דינמי של הבחירות.
השאלה המנחה היא: אילו הם המרכיבים המנחים את שיקולי העדפות של הבוחר הרציונלי ביום הבחירות?
דאונס הסיק, כי לפני הבוחר עומדות למעשה שתי אפשרויות בסיסיות: לבחור או להימנע.
במודל הבוחר יכול להצביע עבור מועמד אחד או עבור מועמד אחר.
הבוחר עלול להימנע מבחירה בשל שתי סיבות עיקריות: אדישות או ניכור.
אדישות פירושה שאין הוא מוצא הבדל בין העמדות המוצגות על ידי שני המועמדים, ומכיוון שמבחינתו, האחד טוב כמו האחר, יחליט שלא להחליט ביניהם.
אם כי דאונס טוען שגם לבוחר כזה תהא מערכת העדפות מרכזית המיוצגת אצל המתחרים.
לעומת האדיש, ממוקם הבוחר המנוכר באחד משני הקצוות הקיצוניים של ההתפלגות.
עמדתו רחוקה כל-כך מן המרכז, שלגביו האחד רע כמו האחר.
אם כי דאונס טוען כי בעולם ברור, בעולם שבו המידע הוא שלם, כל עוד קיים הבדל, ולו הקטן ביותר, בין מועמד א' למועמד ב', ייאלצו הבוחרים המנוכרים - הקיצוניים לבחור במועמד הקרוב להם ביותר.
אף על פי שמדיניותו מאוסה עליהם בהשוואה למדיניות של ממשלתם האידיאלית הימנעות תהא אפוא אי רציונלית, מפני שתגדיל את סיכויי הניצחון של המפלגה הגרועה יותר.
בנוסף מניח דאונס כי בעולם ברור הימנעותם של בוחרים קיצוניים מבחירה היא גם מעשה רציונלי, שכן במחשבתם על העתיד, הם יהיו מוכנים לתת למועמד הגרוע לנצח בהווה כדי למנוע ממפלגתם, הטובה יותר, לנוע אל המרכז, ולהביא לכך שבבחירות עתידיות מפלגתם תתקרב אליהם יותר.
הימנעות נעשית כמעין איום שהבוחר נוקט כלפי המועמד הקרוב ביותר לעמדתו הקיצונית, במטרה להרחיקו מהמרכז.
דאונס טוען כי ההנחה שמיקומו של מועמד או מפלגה הוא ממוצע משוקלל של המיקומים המיוחסים לכל עמדותיו, מסבירה מדוע מועמדים נוטים לפרוס את עמדותיהם בקשת רחבה: המועמדים מעוניינים למשוך מגוון רחב של עמדות במקביל.
במערכת דו-מפלגתית תהיה קשת רחבה יותר של עמדות, מאשר למערכת רב-מפלגתית.
המלצתו של דאונס היא להשתמש ב"טכניקת הערפול הפוליטי", בעיקר ביחס לאותם נושאים השנויים במחלוקות, שכן נקיטת עמדה ברורה לגביהם אולי תעניק יתרון כלפי ציבור בוחרים מסוים אך תגרום לחסרון ביחס לציבור בוחרים אחר, שהמועמדים מעוניינים למשוך לצידם.
הגברת הערפול היא הדרך הרציונלית של כל מפלגה במערכת דו-מפלגתית וזאת למרות שהערפול מקשה על קבלת החלטות רציונלית מצד הבוחרים.
פתרונו של דאונס לבעיית הערפול היא כי הבוחר ייבחר את המפלגה הפוליטית בעלת האידאולוגיה הפוליטית הקרובה לעמדתו.
האידאולוגיה הפוליטית אותה מציגה מפלגה פוליטית חייבת להיות עקבית לפעולותיה במציאות ולהתפתח ללא התכחשות לפעולותיה בעבר.
כל אפשרות אחרת תהפוך את בחירת הבוחר הרציונלי לבלתי אפשרית, ולכן ציבור הבוחרים שם דגש על מפלגות פוליטיות בעלות תכונות של יושר ואחריות.
דהיינו, מפלגות פוליטיות אינן יכולות לבצע דילוגים אידאולוגים זו מעל פני זו בשל הקיפאון היחסי הנוצר בשל היושר והאחריות הנדרשים מהן וזאת לאור העובדה כי אידאולוגיות פוליטיות הן האמצעי לגיוס קולות.
ברור כי הניתוח נעשה מורכב יותר כאשר מוכנסים משתנים נוספים לתוך חישובי אסטרטגיות המועמדים.
מועמדים נוספים, הממקמים עצמם משמאלם או מימינם של שני מועמדים קיימים, יגזלו בהכרח נתחים בגדלים שונים מתמיכת הבוחרים וישפיעו בכך על תוצאות הבחירות.
כך למשל, אם נכניס מועמד נוסף, ג', לימינו של מועמד ב' הממוקם מימין למועמד א', הוא יגזול ממנו קולות ויבטיח את הניצחון למועמד א'.
מועמד ב' עלול להיות ער למצב כזה, וכדי לשפר את סיכוייו, יחליט לנוע עוד יותר שמאלה, לכיוון מועמד א'.
החישובים האסטרטגיים של המועמדים חייבים לכן, להביא בחשבון את מיקומם של היריבים המתמודדים על ריכוזי העדפות בוחרים דומים.
במערכות רב-מפלגתיות – הכוללות שלוש מפלגות גדולות או יותר, בהנחה שכל מפלגה מייצגת עמדה מסוימת בנושא מסוים ניתן להניח כי מפלגות אלו יתאמצו לשמור על ייחודן האידאולוגי, וישמרו על טוהר עמדותיהן וזאת בשל כך, כי יושר ואחריות יוצרים קיפאון יחסי, המונע ממפלגה לבצע דילוגים אידאולוגיים מעל ראשי המפלגות השכנות לה.
התזוזה האידאולוגית תהיה מוגבלת להתקדמות אופקית, לכל היותר עד למפלגה הקרובה ביותר מכל צד ולעולם לא מעבר לכך.
כפי שהסברנו קודם לכן, במערכות רב-מפלגתיות הבוחרים נוטים להיות מושפעים מאידאולוגיות פוליטיות ומדיניות בפועל ועל כן הרציונליות של המפלגות תבוא לידי ביטוי בהדגשת ההבדלים ולא בטשטושם, וזאת בשונה מ"טכניקת הערפול הפוליטי" שנוקטות מפלגות במערכת דו-מפלגתית.
שיטת הבחירות משפיעה אף היא על האסטרטגיות של תנועת המועמדים על פני רצף הנושאים.
שהרי, אם תחרות הבחירות מטרתה לזהות רק מנצח אחד, ינסה זה לעצב אסטרטגיה רובנית.
דהיינו, השגת תמיכתם של בוחרים רבים ככל שאפשר יותר מיריביו.
מועמד כזה אינו צריך לנסות להשיג את תמיכת רוב הבוחרים, אלא תמיכה של יותר בוחרים מאשר יקבלו האחרים.
כאשר שיטת הבחירות היא יחסית, דהיינו, מאפשרת הענקת נציגות למועמדים לפי משקל התמיכה שהשיגו בבחירות, תושפע אסטרטגיית הבחירות בהתאם.
מועמדים של מפלגות שיש להן סיכוי לקבל את המשקל הגדול ביותר של התמיכה, יחסית לאחרים – תוצאה המקנה להם, בדרך-כלל, את הזכות להקים קואליציה, חייבים להתייחס לקשת הכללית של ההעדפות בעיצוב האסטרטגיה שלהם.
מועמדים של מפלגות קטנות, שאין להן סיכוי להשיג רוב, צריכים לבדוק את מיקום ריכוזי התמיכה שלהם ולהשתמש בהם כבסיס להגדלת תמיכתם.
אסטרטגיות המפלגות הגדולות יהיו שונות באופיין מאסטרטגיות המפלגות הקטנות.
ניתוחו של דאונס עד עתה עקף את בעיית הרב-נושאיות והרב-ממדיות של תחרות הבחירות, והניח במובלע, כי הבחירות נערכות על פי מימד אחד, אותו קל לזהות.
המציאות הפוליטית מגלה, כי להנחה של חד-ממדיות יש לעיתים תוקף אמפירי ולעיתים אין.
דוגמה למודל: מפלגת העבודה במערכת הבחירות של 1992
בבחינת אופן ניהול מערכת הבחירות של שנת 1992 על ידי מפלגת העבודה נמצא כי המפלגה נעה ימינה, תנועה שהיוותה יעד אסטרטגי על פי מודל הבוחר החציוני.
על פי המודל, במערכת בחירות בין שתי מפלגות גדולות, הבחירה הרציונלית תהיה תנועה למרכז, במטרה לזכות בקולות הצפים ובקולות של מצביעי המפלגה היריבה.
בהתאם, מפלגת העבודה שהיוותה מפלגת שמאל בשנת 1992, הייתה צריכה לנוע ימינה, לכיוון המרכז.
התנועה ימינה של המפלגה נעשתה באמצעות מספר מהלכים, הראשון הוא השימוש והדגשת דמותו של יצחק רבין (תוך הסתרת חברי מפלגה לא פחות בולטים, שזוהו כבעלי עמדות יוניות יותר.
כך, במהלך מערכת הבחירות הועברו אברהם בורג, שמעון פרס ויוסי ביילין, אל מאחורי הקלעים), מי שעמד בראש המפלגה באותה עת, דמות שזוהתה עם "מיתוס הביטחון" בשל ההיסטוריה הצבאית הענפה שצבר.
מפלגת העבודה הדגישה את הניצחון במלחמת ששת הימים עמו זוהה רבין ואת עברו הצבאי העשיר, הגם שמנגד הועלו טענות בעניין קריסתו ואי-תפקודו של רבין במהלך המלחמה.
השני, עמדותיו המדיניות של רבין, שסירב להחזרת שטחים ובפועל, עמדותיו היו דומות מאוד לעמדותיו של מנחם בגין, כמו גם עמדותיהם של נאמניו, בנימין בן-אליעזר, אביגדור קהלני ושמעון שיטרית, הודגשו במהלך מערכת הבחירות.
השלישי, תהליך של מרכוז המפלגה, עד כניסתה אל המרחב הפוליטי של המפלגה היריבה, מפלגת הליכוד.
מפלגת העבודה בחרה בסיסמאות בחירות ששידרו את "מרכזיותה" ואף מבחינה גרפית, שידרו מודעותיה את מיקומה במרכז המרחב הפוליטי.
באמצעות שלושת המהלכים הללו, הצליחה מפלגת העבודה לנוע אל מרכז המרחב הפוליטי, כך אמנם הפסידה המפלגה קולות משמאל, אך הרוויחה קולות רבים מימין וניצחה במערכת הבחירות.
מודל הבוחר החציוני הוא אחד מהכלים הוותיקים והטובים ביותר הקיימים בתאוריות פוליטיות.
המודל מאפשר להסביר תופעות המתרחשות במערכת הפוליטית.
המודל מאפשר להראות כי שיטת הבחירות והתפלגות הבוחרים שתיהן מהוות גורמים חשובים בקביעת מספר המפלגות בדמוקרטיה נתונה.
בנוסף, יכול המודל להציע תחזיות ספציפיות בעניין שינוי התוכן של העמדות שמציגות המפלגות החותרות לעלות לשלטון.
ולהפך, הוא מאפשר לומר מהם התנאים היוצרים דמיון בין עמדות המפלגות ותזוזתן למרכז, ומהם התנאים המרחיקים את עמדותיהן זו מזו.
הצגת תחרות פוליטית כאילו התנהלה במימד אחד היא פשטנית ואינה משקפת את המציאות.
המרחב הפוליטי מורכב מהעדפות הבוחרים בממדי הביטחון, הכלכלה, החברה ועוד.
גם הממדים עצמם אינם נתפסים אצל כל הבוחרים באותו אופן.
ייתכן שלבוחרים שונים תהיינה אינטרפרטציות שונות למשמעות של ממדים שונים.
כבר בשנות ה-60 מצאו חוקרים רבים כי קיים חוסר עקביות בהעדפות בוחרים בנושאים שונים.
בחירות פוליטיות אינן תהליך חד-צדדי בלבד.
הבוחר מעצב את עמדותיו על בסיס המידע שהוא מקבל מן המועמדים, מכלי התקשורת ומחבריו, ואילו המועמד מנסה להשפיע על עיצוב זה ככל שהדבר בגדר האפשר.
בניסיון זה, המועמדים מפתחים עמדות בנושאים שונים, אך הם מנסים להבליט בעיקר נושא אחד, המקנה להם יתרון אצל הבוחרים על פני מועמדים אחרים.
תהליך זה של התכנסות למימד אחד או לשני ממדים מקל על המועמדים ועל הבוחרים כאחד.
נמצא גם כי הבוחר הממוצע אינו מסוגל לעבד מידע המתייחס למספר רב של ממדים, ולכן הוא בוחר לעצמו מימד אחד או שניים, קובע עמדתו לגביהם ומצביע.
תהליך ההפחתה הזה מובן למועמדים אינטואיטיבית ולכן, אף הם מרכזים את תשומת לבם במימד המייחד אותם, תוך התייחסות מזערית, אך הכרחית, לממדים אחרים.
בנוסף, הניסיון לאתר נקודות מרכז מדויקות אצל בוחרים נידון אף הוא לכישלון.
כלי המדידה לאיסוף מידע על מיקום הבוחרים – הסקר – אינו מדויק, וכן יש הבדל בין תשובותיהם של הבוחרים לסקר לבין העדפותיהם האמיתיות, כפי שהן מוצאות ביטוי בעת ההצבעה עצמה.
הפער בין ההתנהגות בפועל לבין עמדתם המוצהרת של הבוחרים בסקרים נובע לא רק משום שחלקם פשוט משקרים, מטעמים השמורים אתם, אלא גם משום שבמהלך הבחירות חלק מהבוחרים מושפעים מהמידע שהמועמדים מעבירים להם ומשנים עקב כך את העדפותיהם.
חלק מציבור הבוחרים מחליט רק בימים האחרונים שלפני הבחירות בעד איזה מועמד או מפלגה להצביע.
לכן, המועמד נמצא במצב של אי-ודאות ביחס להצבעתו האמיתית של הבוחר, ואינו יכול אלא "לרדוף", באמצעות שינויים בעמדותיו המוצהרות, אחרי שינויים בהעדפות הבוחרים שהוא מאתר, בין השאר, באמצעות ה"אינטואיציה" הפוליטית המלומדת שלו.
כלומר, הוא מסתייע בהתרשמות מן השטח או בממצאים של סקרי דעת קהל למרות שברור לו וליועציו, שאמצעים אלה אינם מדויקים לחלוטין.
תל אביב : רמות - אוניברסיטת תל אביב.
הלהקה, שהתפרקה רשמית ב-1986, שבה והתאחדה ב-2013 ללא פינגרס וקוט.
מקורם של כל ששת חברי ההרכב מהעיר דן לירי שבאירלנד.
הם הופיעו לראשונה תחת השם "The Nightlife Thugs", אך שינו אותו לשם שגלדוף מצא בספרו האוטוביטוגרפי של וודי גאת'רי Bound for Glory, שהתייחס לכנופיית נערים בשם "עכברושי בומטאון".
באוקטובר 1976 עברה הלהקה ללונדון וחברה לסצנת הפאנק בעיר.
היא הוחתמה בחברת Ensign Records ובאוגוסט 1977 הוציאה את הסינגל הראשון שלה Lookin' After No.
1, בו מנגן גלדוף בסקסופון, בנוסף לשירה.
היה זה הסינגל הראשון מתוך תשעה שהגיעו ברצף לרשימת 40 הגדולים של מצעד הסינגלים הבריטי.
תקליט הבכורה שלהם, The Boomtown Rats ראה אור בספטמבר 1977.
תקליטם השני, A Tonic for the Troops ראה אור ביוני 1978 ויצא במקביל בארצות הברית בחברת קולומביה רקורדס.
תקליט זה כלל את הלהיט Rat Trap, שיר הגל חדש/פאנק הראשון שהגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי.
ביולי 1979 ראה אור הסינגל I Don't Like Mondays, אודות אירוע ירי שביצעה ברנדה אן ספנסר בינואר אותה שנה בסן דייגו, בו רצחה שניים ופצעה תשעה נוספים.
לטענתה משום שפשוט לא אהבה ימי שני.
השיר היה להיט בבריטניה וב-32 מדינות נוספות אך הוחרם למעשה בארצות הברית בשל סמיכות בזמנים למקרה הטרי.
השיר נכלל באותה שנה באלבומה השלישי של הלהקה והמוערך שבהם, The Fine Art of Surfacing, שכלל גם את הלהיטים Diamond Smiles ו-Someone's Looking at You.
באותה עת הפך מנהיג הלהקה גלדוף לכוכב תוכניות אירוח טלוויזיוניות בבריטניה, אירלנד וארצות הברית בשל החן הטבעי שלו ושנינותו.
ב-1980 הוציאה הלהקה את אלבום האוסף Banana Republic וב-1981 את אלבום האולפן הרביעי שלה, Mondo Bongo.
בשלב זה עזב נגן הגיטרה גארי קוט את הלהקה.
תקליטה הבא של הלהקה, V Deep מ-1982, שהוקלט במבנה של חמישייה והיה מושפע ממקצבי רגאיי וסקא פאנק היה כישלון.
בקיץ 1982, בשבועות הראשונים של מלחמת לבנון הראשונה, הופיעה הלהקה בגני התערוכה בתל אביב במסגרת פסטיבל שאירח להקות גל חדש ורגאיי מחוץ לארץ.
ב-1984 החל מנהיג הלהקה, גלדוף, לעסוק בפעילות הומניטרית ובארגון קונצרטי צדקה לסיוע לרעבי אפריקה.
בנובמבר אותה שנה הייתה הלהקה שותפה לבנד איד, סופר גרופ של אמני בריטניה ואירלנד שהקליטה את השיר Do They Know It's Christmas?, פרי עטם של גלדוף ומידג' יור.
שנה לאחר מכן ראה אור תקליט האולפן השישי של הלהקה, In the Long Grass, בו ניכר כי מעייניו של גלדוף כבר אינם בלהקה וכתיבתו הפכה מרושלת.
הופעתה האחרונה של הלהקה, שכמעט ולא תפקדה עוד לאחר הוצאת האלבום הכושל, הייתה ב-17 במאי 1986 בדבלין במסגרת המופע "Self Aid" שיוחד כולו לאמנים אירים.
מיד לאחר המופע הוכרז על פירוק הלהקה.
ביוני 2013 הכריז גלדוף על איחוד הלהקה ליצירת אלבום "קלאסי" וסיבוב הופעות בבריטניה וארצות הברית.
העיר ארד, אשר הייתה חלק מממלכת הונגריה במסגרת האימפריה האוסטרו-הונגרית עד תום מלחמת העולם הראשונה, הועברה לשליטת רומניה בתוקף חוזה טריאנון.
בשלהי המלחמה, בתקופה בה הייתה ארד נתונה תחת כיבוש של הצבא הצרפתי, הוא הנפיק בולי דואר מיוחדים לשימוש האוכלוסייה האזרחית בעיר.
בחודש אוקטובר 1918 פרצה בהונגריה מהפיכה שנועדה לתפוס את השלטון, להתנתק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית, ולהביא לסיום המעורבות במלחמת העולם הראשונה.
הונגריה הוכרזה כרפובליקה ובראשה עמד הרוזן מיהאי קארואי (Michael Karolyi).
הייתה זו רק ההתחלה לשורה ארוכה של הפיכות ומאבקים, אשר הובילו בסופו של דבר לקריעת חבלי ארץ גדולים משטחה של הונגריה.
לאורך קו החזית עם רומניה פעל באותה עת כוח צבא צרפתי שכונה בשם "כוח משימה ברטלו" .
גנרל אנרי ברטלו הגיע לרומניה בשנת 1916 במסגרת סיוע של הצבא הצרפתי לבן בריתה, מלך רומניה.
הכוח שכלל 430 קצינים וכ-1500 לוחמים השתתף במספר קרבות במהלך מלחמת העולם הראשונה, ומצא את עצמו בסוף שנת 1918 בחזית על גבול הונגריה.
בחודש מרץ 1919 תפס את השלטון בבודפשט המנהיג הקומוניסטי בלה קון.
בעיר ארד שלט באותה עת הרוזן יוליוס קארוי, אחיו של מיהאי קארואי, אשר התנתק מן הממשל המרכזי הקומוניסטי והכריז על ממשלה זמנית בעיר ארד ובשטח שסביבה.
בחודש מרץ 1919, בעקבות הנתק שנוצר בין אזור העיר ארד ובין בודפשט, עיר הבירה של הונגריה, ביקשו נציגי הממשל הזמני לארגן שירות דואר עצמאי שיחזיר לאזרחים את האפשרות ליצור קשר מכתבים עם קרוביהם ושותפיהם העסקיים.
הם פנו אל המפקד הצבאי של העיר ארד, קצין הפרשים גנרל דה גונדרקור, אשר נתן את הסכמתו להנפקת הבולים הדרושים לשם כך.
מאחר שלרשות המארגנים לא היו האמצעים, או הזמן, להכנת בולים חדשים, הוחלט להסתפק בהטבעת הדפס רכב על מלאי הבולים ההונגריים שהיה בעיר.
במחסני הדואר בעיר נמצאו 46 סוגים שונים של בולים הונגריים שהודפסו בין השנים 1916 עד 1919, ועל כולם התווסף הדפס רכב הכולל את המילים "כיבוש צרפתי" (Occupation française).
ההטבעה בוצעה הן על בולים רגילים והן על בולים מסוגים מיוחדים דוגמת בול צדקה, בול מסירה מיוחדת, בול דמי דואר, ובול עיתונים.
המדפיס בעיר ארד, אשר התבקש להכין את הגלופות הדרושות להטבעת הדפס הרכב, נתקל בבעיה לא צפויה.
ערכת האותיות שעמדה לרשותו לא כללה את האות Ç (האות C עם סימן תחתון), הדרושה לכתיבת המילה "FRANÇAISE".
הוא פתר את הבעיה על ידי שילוב הספרה 5 כשהיא הפוכה ומייצגת את האות החסרה.
במבט ראשון לא מבחינים באלתור, ונדרש מבט נוסף על מנת לאתר את הספרה ההפוכה.
מעמד בולי ארד בקרב האספנים
מרבית הבולים שהודפסו בעיר ארד קיימים בכמות גדולה בשוק הבולאי, אין כל קושי לרכוש אותם, ומחירם זול מאוד.
רק שלושה או ארבעה מן הבולים נחשבים לפחות נפוצים וזוכים למחירים גבוהים של עשרות דולרים.
הטבעת הדפסי הרכב בוצעה בתנאי מלחמה ומחסור, וידועות טעויות רבות הזוכות אף הן לביקוש על ידי אספנים.
איסוף בולי העיר ארד מחייב את האספן למשנה זהירות, וזאת עקב הכמות הגדולה מאוד של זיופים הקיימת בשוק הבולאי.
מסיבה לא ברורה זויפו לא רק הבולים היקרים, אלא גם הבולים הזולים והנפוצים ביותר.
תושביו של האי הנידח פיטקרן קיבלו שירותי דואר ממגוון של מקורות החל ממחצית המאה ה-19. בשנת 1940 הנפיק דואר פיטקרן את סדרת הבולים הראשונה הנושאת את שם המושבה, ומאז הוא ממשיך בהנפקת בולי דואר המציגים ברובם את טבע האי ואת ההיסטוריה הסוערת שהובילה להתיישבות בו.
במהלך המאה ה-19 משלוח דברי הדואר מן האי פיטקרן לא היה מאורגן, והתבסס במידה רבה על ניצול הזדמנויות.
תושבי האי, שלא היו ברשותם בולים, נאלצו לבקש מקברניטי הספינות שעצרו ליד האי שייקחו עימם את המכתבים, ימסרו אותם בבית הדואר המסודר הראשון אליו יגיעו, וירכשו שם בול דואר מתאים שיאפשר את העברת המכתב לתעודתו.
מכתבים מוקדמים מן האי פיטקרן הם נדירים ביותר, הן בגלל מיעוט האוכלוסייה באי והן בגלל מיעוט כלי השיט שפקדו את המקום.
המכתב המתועד הראשון נשלח מפיטקרן ביום 17 במרץ 1830 על ידי הקברניט הבריטי שביקר באי כמפקדה של אניית הצי "סרינגפטם" (HMS Seringapatam).
המכתב המתועד הראשון שנכתב על ידי תושב האי פיטקרן נשלח בחודש ספטמבר 1844 אל איש הדת האנגליקני ויליאם ארמסטרונג, שישב בעיר ולפראיסו שבצ'ילה וגילה התעניינות בגורלם של תושבי האי.
ידוע גם על מספר מכתבים שנשלחו מן המתיישבים בפיטקרן ובין קרובי משפחתם שהיגרו אל האי נורפוק.
את מצב התקשורת באי פיטקרן תיאר תת-אדמירל , מפקד הצי הבריטי באוקיינוס השקט.
הוא ביקר באי בחודש ספטמבר 1878 ודיווח כי:
ביום 18 באוקטובר 1886 הגיע אל האי פיטקרן מיסיונר בשם , אשר היה איש דת פעיל בכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי.
הוא החליט לצאת למסע ימי בהמלצת רופאו, וזאת כאמצעי לחזק את בריאותו הרופפת.
ג'ון טיי שהה בפיטקרן כחודש ימים, במהלכו קשר קשרים עם תושבי האי והצליח להמיר את כולם לאמונה הנוצרית של הכנסייה לה השתייך.
כאשר חזר טיי לארצות הברית פרסם את תוצאות מסעו אל האי פיטקרן והצליח לשכנע את מוסדות הכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי לפתוח בפעילות במושבות המבודדות של האוקיינוס השקט.
בשנת 1890 השלימה הכנסייה את בנייתה של ספינה מיוחדת, לה קראה בשם .
הספינה נועדה לאפשר לאנשי הדת של הכנסייה לשמור על קשר רציף עם קהל מאמיניה באיי האוקיינוס השקט.
ספינה זו ערכה מספר הפלגות ברחבי האוקיינוס השקט במהלך העשור האחרון של המאה ה-19, וסייעה לאנשי פיטקרן לחזק את הקשר עם העולם החיצון.
בשנת 1900 נמכרה הספינה וחדלה מלפעול באוקיינוס השקט.
בשנת 1921, לאחר שנים רבות בהן נאלצו תושבי פיטקרן להיעזר בספינות מזדמנות ולבקש את חסדיו של רב החובל על מנת שיוביל את מכתביהם אל העולם הרחב, החליטו שלטונות בריטניה וניו זילנד להיחלץ לעזרתם של אנשי האי.
הם פרסמו נוהל ולפיו התקבלו מכתבים מפיטקרן בבתי הדואר גם ללא בולים.
כאשר הגיע המכתב ליעדו הודבקו עליו בולי דמי דואר בעלות הרגילה של משלוח המכתב, ודמי המשלוח נגבו מן המכותב.
כהוכחה שהמכתב אכן נשלח מן האי פיטקרן, והוא זכאי להנחה של הנוהל המיוחד, נדרשו אנשי פיטקרן להטביע על המעטפה חותמת מיוחדת בה נכתב "נשלח באי פיטקרן, בולים אינם זמינים".
דואר ניו זילנד סיפק מדי שנה חותמת כזו לריצ'רד כריסטיאן, השופט של האי, ותפקידו היה להחתים את המעטפות.
ידוע על שישה דגמים של החותמת הזו בהם נעשה שימוש לאורך השנים.
נוהל זה חייב את בתי הדואר השונים להשקיע עבודה בהדבקת בולי דמי הדואר ובגביית התשלום מן הנמען.
קובעי המדיניות הניחו כי לאור מספרם המועט של תושבי האי לא יהיה בכך עול גדול מידי על אנשי הדואר.
אספני בולים מכל רחבי העולם החלו להעביר מעטפות אל האי פיטקרן על סיפון הספינות שפקדו את האי, וזאת על מנת לזכות בדוגמה מן החותמת המיוחדת עבור האוסף הפרטי שלהם.
בחודש מרץ 1926, לאחר שהיקף התופעה נודע למנהלי הדואר הבריטי, הוחלט לבטל את הנוהל ולא לאפשר עוד לאנשי פיטקרן לשלוח מכתבים לא מבוילים.
חותמת שהוטבעה על מכתבים שנשלחו מן האי פיטקרןבתקופה שקדמה לפתיחת סוכנות הדואר של ניו זילנד באי
לאחר שנה בה נאלצו אנשי פיטקרן להתמודד שוב עם הצורך לבסס את הקשר שלהם עם העולם על רצונם הטוב של קברניטי הספינות שפקדו את האי, נמצא סוף סוף פתרון מסודר וממוסד לשאלת קשרי הדואר של האי.
שלטונות הדואר של ניו זילנד פתחו ביום 7 ביוני 1927 סוכנות דואר על האי פיטקרן, בה נמכרו בולי הדואר של ניו זילנד ונעשה שימוש בחותמת מיוחדת של האי.
פתרון זה פעל בהצלחה רבה עד אשר הוחלף בשנת 1940 בבית הדואר העצמאי של האי פיטקרן.
בול של ניו זילנד שנשלח מסוכנות הדואר שעל האי פיטקרן.בהיקף החותמת נכתב "האי פיטקרן", "סוכנות דואר ניו זילנד".
פתיחת תחנת הרדיו על האי פיטקרן
ביום 18 במרץ 1938 נחנכה על האי פיטקרן תחנת רדיו אשר נועדה לקלוט קריאות מצוקה של תושבים ושייטים באזור דרום האוקיינוס השקט.
אות הקריאה של התחנה היה VR6A-PITC.
לרגל חנוכת התחנה הודפסו מעטפות חגיגיות ועליהן תמונה של מבנה תחנת הרדיו.
בול של ניו זילנד הודבק בפינה הימנית העליונה של המעטפה, והיא הוחתמה בחותמת של סוכנות הדואר הניו זילנדית.
בנוסף, הוטבעה על המעטפה חותמת מיוחדת בצבע כחול המציינת את אירוע פתיחת תחנת השידור.
המעטפות החגיגיות הוכנו ביוזמתו של סוחר בולים אמריקאי, אשר כתובתו הודפסה בפינה הימנית התחתונה של המעטפה.
המעטפות הוחתמו על האי פיטקרן ונשלחו אל המזמין על סיפונה של אחת הספינות שפקדו את האי.
במהלך ההפלגה אירעה תקלה לא ברורה, וכל המעטפות הוטבלו במי ים למשך מספר שעות עד אשר הצליחו למשות אותן ולהעביר אותן ליעדן.
בניגוד למקובל במקרים של מעטפות טרופת, דואר ניו זילנד לא טרח במקרה זה להסביר את מהות התקלה שהובילה לפגיעה בדברי הדואר.
על כל המעטפות הקיימות כיום בשוק הבולאי ניכרים סימנים ברורים של רטיבות, הדיו של החותמות מרוח, הבולים בחלק מן המעטפות זזו ממקומם המקורי על המעטפה, וכתמי רטיבות מופיעים בחלקים שונים של המעטפות.
המעטפה החגיגית שהוכנה לרגל חנוכת תחנת הרדיו על האי פיטקרן.
ניתן להבחין בחותמת הכחולה שדהתה ובכתם הדיו שנמרח בחלקו התחתון של הבול.
משרד הדואר שעל האי פיטקרן שימש גם כתחנה בה הופקד דואר אוניות שנשלח על סיפון ספינות הנוסעים שפקדו את האי.
על פי הכללים שקבע איגוד הדואר העולמי ניתן היה לשלוח דואר אוניות רק כאשר הספינה הייתה בהפלגה בים הפתוח, והיה צורך להעביר את המכתבים לטיפול משרד הדואר בנמל הראשון אליו הגיעה הספינה.
לאחר מיון והחתמת המכתבים הועלו דברי הדואר על הספינה הראשונה שפקדה את האי בדרכה אל היעד אליו נועדו המכתבים.
ידועים גם מקרים בהם הועלו דברי הדואר על ספינות שהפליגו מפיטקרן לכיוון ההפוך.
כך לדוגמה הועלו מכתבים שנועדו להגיע לאנגליה שבמזרח, על ספינות שהפליגו לניו זילנד.
עקב תנאי מזג האוויר הלא יציבים בחוף פיטקרן לא היה כל ביטחון שספינה המפליגה לכיוון הנכון תצליח לעגון כאשר תגיע לפיטקרן, ופקידי דואר פיטקרן למודי הניסיון ניצלו כל הזדמנות לשלוח את דברי הדואר בהצטברו במשרדם גם אם הדבר כרוך היה במסע בכיוון ההפוך.
מכתב שנשלח מפיטקרן בדואר אוניות
המכתב שלהלן מהווה דוגמה לאופן הטיפול במכתבים אשר נשלחו בדואר אוניות, ונמסרו לטיפול בסניף הדואר של פיטקרן.
הצלבה בין סימני הדואר המוטבעים על המעטפה ובין התיעוד הקיים אודות נתיבי הספנות באוקיינוס השקט מאפשרים לשחזר את מסעו של המכתב.
ביום 15 בדצמבר 1937 הפליגה האונייה "רמוארה" (R.M.S.
Remuera) מנמל לונדון בדרכה מערבה לכיוון ניו זילנד.
אחד הנוסעים שהפליגו על סיפונה לקח מעטפה ממשרדי האונייה (ניתן לקרוא את שם הספינה על צידה האחורי של המעטפה), וכתב עליה את כתובת הנמען בהרטפורדשייר שבאנגליה.
שולח המכתב רכש במשרד הדואר של "רמוארה" בול דואר בריטי בערך נקוב של ½1 פני, התעריף הנכון למשלוח מכתב רגיל בתחומי האימפריה הבריטית.
הנוסע הדביק את הבול על המעטפה ומסר אותה לטיפול פקיד הדואר של האונייה.
הבול נותר בשלב זה ללא חותמת, מאחר שאת ההחתמה צריך היה לבצע במשרד הדואר היבשתי בנמל הראשון בו תעגון הספינה.
מסירת המכתב לטיפול דואר פיטקרן
ביום 12 בינואר 1938 עגנה האונייה "רמוארה" ליד פיטקרן, ושק הדואר של הספינה עם המכתבים שנועדו להישלח ליעדים בכיוון מזרח הורדו אל סוכנות הדואר הניו זילנדי שפעלה באי.
על פי הכללים, מותר היה לפקידי הסוכנות להטביע את החותמת שלהם רק על בולים של ניו זילנד, בעוד שעל המעטפה היה דבוק בול בריטי.
הפקיד בדואר פיטקרן בחר להטביע את החותמת שלו בצידה האחורי של המעטפה, ולהשאיר את הבול ללא חותמת.
המכתב הוכנס לשק דואר יוצא והמתין להגעתה של ספינה המפליגה מזרחה.
יום או יומיים לאחר מכן עגנה בפיטקרן האונייה "ארווה" (R.M.S.
Arawa) בדרכה מניו זילנד אל אנגליה, והעלתה על סיפונה את שק הדואר שהכיל את המכתב שבתמונה.
ביום 10 בפברואר 1938 היא הגיעה לנמל סאות'המפטון שבדרום אנגליה.
המכתב נמסר לטיפול בית הדואר המקומי, שם הוטבעה על הבול חותמת המציינת כי המכתב נשלח במקורו כדואר אוניות (PAQUEBOT)
חזית המכתב צדו האחורי של המכתב
בשנת 1921 ביקר בפיטקרן סר , המושל הבריטי של מערב האוקיינוס השקט.
בדוח שחיבר הציע לפתוח משרד דואר על האי ולהנפיק עבורו בולים.
המלצה זו לא התקבלה, וכאמור אולתרו פתרונות נקודתיים על מנת לענות על צורכי התושבים.
בשנת 1935 הגיעה לחוף פיטקרן היכטה "וגבונדיה" (Vagabondia).
קצין הרדיו של הספינה, אדם בשם קרל ברסלג (Karl Baarslag) שהיה אספן בולים, ביקר את אנדרו יאנג (Andrew Young), מנהל הדואר הלא רשמי של פיטקרן, ושאל אותו מדוע האי אינו מנפיק בולים משלו.
הוא הציג בפניו את התקדים שהתרחש מספר שנים קודם לכן באי ברבודה שבמזרח הים הקריבי וסקר בפניו את היתרונות הכלכליים של הנפקת בולים עצמאיים.
הרעיון מצא חן בעיני אנדרו יאנג, ויחד עם פרקין כריסטיאן (Parkin Christian), השופט של פיטקרן, החלו לפעול לקידום העניין.
במשך חמש שנים דחה המושל הבריטי מספר פעמים את הפניות שקיבל מאנשי האי, עד אשר התרצה וניאות לאשר את ההנפקה.
הבולים הראשונים התקבלו בהתלהבות גדולה על ידי אספני הבולים בעולם, ושטף ההזמנות עלה על כל המצופה.
מוד (H.E.Maude), מנהל הדואר החדש של פיטקרן, עבד במשך שישה עשר יום על מנת להכין את מעטפות היום הראשון שהוזמנו מכל רחבי תבל.
על כל המעטפות הוטבעה חותמת היום הראשון הרשמי, 15 באוקטובר 1940.
סדרת הבולים הראשונה של האי פיטקרן הונפקה ביום 15 באוקטובר 1940. הבולים הודפסו בלונדון, חלקם על ידי חברת וחלקם על ידי חברת .
הכיתוב על הבולים כלל את שם המושבה "איי פיטקרן" ואת הערך הנקוב של הבול.
בנוסף לאיור המרכזי שולבה בכל בול, בתוך מדליון, דמותו של מלך בריטניה ג'ורג' השישי.
כל האיורים שעל הבולים הוקדשו לנופי האי פיטקרן ולאירועים ואישים מן ההיסטוריה של פיטקרן.
ערך נקוב - חצי פני.
הודפס על ידי ווטרלו ובניו.ענף של תפוזים, אחד המוצרים אותם נהגו תושבי פיטקרן למכור למלחי הספינות שפקדו את האי.
ערך נקוב - פני אחד.
הודפס על ידי ברדבורי ווילקינסון., מנהיג המרד על הבאונטי, ניצב בחרטום האונייה בראש חבורת המורדים ומביט לעבר סירתו של ויליאם בליי.
לשמאלו שולב באיור אחד העציצים של עץ הלחם, אשר היה מטרת מסעה של הבאונטי לטהיטי.
חלק זה של העיצוב נלקח מתוך תחריט השמור באוסף שב.
מעצב הבול החליף את הסירה של ויליאם בליי במראה של האי פיטקרן.
ערך נקוב - פני וחצי.
הודפס על ידי ווטרלו ובניו., אחרון המורדים שנותר בחיים, לצד הבית בו התגורר על האי פיטקרן.
הציור של אדמס מבוסס על תחריט שהכין אמן בשם אדלנד {H.
ערך נקוב - שני פני.
הודפס על ידי ווטרלו ובניו.ויליאם בליי לצד תמונתה של האונייה "באונטי" עליה פיקד בעת המרד.
תמונתו של ויליאם בליי מבוססת על מיניאטורה שהכין האמן .
ערך נקוב - שלושה פני.
הודפס על ידי ברדבורי ווילקינסון.מפה המציגה את מיקומו של האי פיטקרן יחסית ליבשת אוסטרליה, ליבשת אמריקה, ולאיים השכנים באוקיינוס השקט.
ערך נקוב - שישה פני.
הודפס על ידי ווטרלו ובניו.תמונתה של הספינה "באונטי".
במקורה הייתה זו ספינת מסחר אזרחית בשם "הבתיה" (The Bethia) אשר נרכשה על ידי הצי הבריטי במיוחד לצורך המסע להעברת שתילי עץ הלחם מטהיטי לאיים הקריביים.
השם "באונטי" (שמשמעותו "נדיבות") ניתן לה על ידי הצי הבריטי לאחר הרכישה.
ערך נקוב - שילינג אחד.
הודפס על ידי ווטרלו ובניו.
חבוש בכובע האופייני למדי קצין ים על רקע האי פיטקרן.
דמותו של כריסטיאן נלקחה מתוך תחריט השמור באוסף שב.
ערך נקוב - שילינג אחד ושישה פני.
הודפס על ידי ברדבורי וילקינסון.דמותו של פלטשר כריסטיאן על רקע מראה שבחוף הצפון מזרחי של האי פיטקרן.
ביום 1 בספטמבר 1951 נוספו לסדרת הבולים הראשונה של פיטקרן שני בולים נוספים.
ערך נקוב - ארבעה פני.
הודפס על ידי ווטרלו ובניו., הספר היחידי שהיה ברשות המורדים על האי פיטקרן, אשר בעזרתו לימדו את ילדיהם קרא וכתוב.
ערך נקוב - שמונה פני.
הודפס על ידי ווטרלו ובניו.מבנה בית הספר החדש של ילדי פיטקרן אשר נבנה בשנת 1949.
ביום 2 ביולי 1957 הנפיק דואר פיטקרן סדרה שנייה של בולים מן המניין.
סדרה זו כללה 11 בולים, עליהם הופיע במסגרת דיוקנה של המלכה אליזבת השנייה.
הבולים הודפסו בלונדון על ידי חברת דה לה רו.
ערך נקוב - חצי פני.העלים והפרחים של צמח , המכונה בשפה המקומית בשם "צמח טי" (ti plant).
משורשיו של צמח זה ייצר משקה אלכוהולי, אשר גרם למרבית המורדים להתמכר לאלכוהול, והוביל למריבות ולרצח.
הממציא, ויליאם מקקויי, התאבד בהיותו שיכור על ידי קפיצה ממרומי אחד הצוקים אל תוך הים.
ערך נקוב - פני אחד.מפה טופוגרפית של האי פיטקרן.
ערך נקוב - שני פני., אחרון המורדים שנותר בחיים, לצד אשר שימש אותו כספר לימוד לילדי האי.
ערך נקוב - שני פני וחצי פני.ציפור מגולפת מעץ, אחת המזכרות שנהגו תושבי פיטקרן להכין ולמכור לתיירים שפקדו את האי.
ערך נקוב - שלושה פני.מפרץ באונטי הנמצא בצדו הצפון מזרחי של האי.
ערך נקוב - ארבעה פני.אחד המבנים שהוקמו על האי פיטקרן, ואשר שימש כבית המגורים של המורה.
בטעות נרשמה על הבול הכותרת "בית הספר", אשר תוקנה שנה לאחר מכן.
ערך נקוב - שישה פני.מפת האוקיינוס השקט ועליה מסומן נתיב ההפלגה של הספינות שהגיעו מבריטניה דרך תעלת פנמה, חלפו על פני פיטקרן והמשיכו בדרכן לניו זילנד ולאיי פיג'י.
מפה זו מהווה תזכורת לתקופה בה האי פיטקרן נוהל על ידי המושל הבריטי שישב בפיג'י.
ערך נקוב - שמונה פני.אחד המתיישבים על רקע השדות החקלאיים שבחלק השטוח של האי.
ערך נקוב - שילינג אחד.דגם עץ של הספינה "באונטי", אחת המזכרות שנהגו תושבי פיטקרן להכין ולמכור לתיירים שפקדו את האי.
ערך נקוב - שני שילינג.המריצה, כלי הרכב הגלגלי היחיד שהיה בזמנו על האי המבודד, זכתה להופיע על בול.
ערך נקוב - שני שילינג ושישה פני.תושבי האי משיקים סירה חדשה לציד ליוויתנים מן המזח שבמפרץ באונטי.
כאמור, הבול בעל ערך נקוב של ארבעה פני הודפס בטעות עם הכיתוב השגוי "בית הספר של פיטקרן" (Pitcairn School).
ביום 5 בנובמבר 1958 הונפק בול חדש שנועד לתקן את הטעות ועליו הכיתוב "הבית של מורה בית הספר" (Schoolteacher's house).
הבול המקורי עם הכיתוב השגוי הבול החדש עם הכיתוב המתוקן
ביום 15 בנובמבר 1961 הנפיק דואר פיטקרן את הסדרה הראשונה של בולי זיכרון אשר נועדו לציין את יובל המאה לחזרתם של תושבי פיטקרן מן האי נורפוק אליו עברו בשנת 1856.
תהליך החזרה לפיטקרן בוצע בשני שלבים.
בשלב הראשון, שתי משפחות שכללו 17 אנשים הפליגו מן האי נורפוק ביום 2 בדצמבר 1858 על סיפונה של האונייה "מרי-אן" ונחתו בחוף פיטקרן ב-17 בינואר 1859. בשלב השני חזרו לפיטקרן 27 אנשים נוספים בהנהגתו של .
הם הפליגו על סיפונה של הספינה סט' קילדה והגיעו אל האי פיטקרן ביום 2 בפברואר 1864.
מאחר שתהליך החזרה מן האי נורפוק התרחש בין השנים 1859 - 1864, החליטו כאמור לציין את האירוע בשנת 1961, מועד המהווה תאריך ביניים בתקופה הרלוונטית.
הבולים הודפסו בלונדון על ידי חברת הריסון (לימים, ).
ערך נקוב - שלושה פני.מבט מן הים לעבר האי פיטקרן.
במדליון מוצגת דמותו של סימון יאנג.
ערך נקוב - שישה פני.מפת האי פיטקרן לצד מפת האי נורפוק.
ערך נקוב - שילינג אחד.הספינה "מרי-אן" אשר על סיפונה חזרו שתי המשפחות הראשונות מן האי נורפוק.
המושבה של איי פיטקרן השתתפה בכל ההנפקות הכוללניות של האימפריה הבריטית מאז שנת 1946. זו הייתה הזדמנות לתושבי האי להגדיל את ההכנסות ממכירת בולים לאספנים, ולהנפיק בולים בעלי תפוצה עולמית שזכו לביקוש גבוה.
בחודש יולי 1967 אימצו תושבי האי פיטקרן את המטבע של ניו זילנד (דולר ניו זילנדי המתחלק ל-100 סנטים) במקום המטבע הבריטי.
בהתאם, הוטבע ביום 10 ביולי 1967 על הבולים הדפס רכב בצבע זהב אשר הסתיר את הערך הנקוב הקודם והוסיף את הערך הנקוב החדש.
בתוך הריבוע שנועד להסתיר את הערך הנקוב הישן שילב המעצב את דמות העוגן ששרד מן הספינה "באונטי", הסמל המוערך של האי פיטקרן.
הבול המקורי משנת 1964עם ערך נקוב בשיטה הישנה הבול משנת 1967 עם הדפס רכב בצורת עוגןהמבטל את הערך הנקוב המקוריומוסיף ערך נקוב חדש
מעמד בולי פיטקרן בקרב האספנים
מכירת בולי דואר לאספנים מהווה חלק משמעותי מן ההכנסה של תושבי האי פיטקרן.
הדואר המקומי מנפיק ארבע עד שש סדרות בולים בשנה, ומקפיד להוציא רק בולים הקשורים לטבע האי ולתרבות המקומית.
ניתן לרכוש את בולי פיטקרן מן השנים האחרונות ישירות באתר האינטרנט של השירות הבולאי המקומי, וגם הבולים הישנים יותר ניתנים לרכישה בקלות.
אספני תולדות הדואר של פיטקרן מעדיפים להתמקד בתקופה שקדמה להנפקת הבולים, ולחקור את הנתיבים השונים בהם הועבר דואר האי ליעדו.
בעיר מֶרִידָה, בירת מדינת מֶרִידָה שבמערב ונצואלה, הונפק בשנת 1881 בול דואר מקומי, אשר נועד לשלם עבור שירות דואר מקומי, שחיבר את תושבי העיר עם נתיבי שירות הדואר הממלכתי של ונצואלה.
בשנת 1881, החליטו חברי "אגודת בּוֹלִיבָר" ("La Sociedad Bolivar") בעיר מֶרִידָה להתארגן לקראת ציון יובל המאה להולדתו של סִימוֹן בּוֹלִיבָר, אשר נודע בכינויו: "המשחרר" ("El Libertador"), בשל פועלו לשחרור רבות ממדינות דרום אמריקה מעול השלטון הספרדי.
אנשי "אגודת בּוֹלִיבָר" החליטו לשפץ את עמוד ההנצחה שהוקם בעיר, כארבעים שנה קודם לכן, והתבלה עם הזמן.
בּוֹלִיבָר נולד בשנת 1783, כך שלרשות חברי האגודה עמדו שנתיים על מנת לגייס את הכספים הדרושים למימון הפעילות.
באותה העת לא פעל שירות דואר בעיר מֶרִידָה.
אחד מנתיבי שירות הדואר הממלכתי של ונצואלה עבר בצומת דרכים, שהיה ממוקם במרחק מה מן העיר.
כל אדם, אשר היה חפץ לשלוח מכתב, נאלץ ללכת אל הצומת ולהמתין לשליחי הדואר שיעברו במקום.
חברי האגודה החליטו לנצל מצב זה לטובתם, ולייסד שירות דואר מקומי, אשר יוביל באמצעות שליח מיוחד את דברי הדואר מן העיר אל הצומת הקרוב.
מהצומת עתיד היה הדואר לעבור לטיפול שירות הדואר הממלכתי.
תמורת שירות זה, גבו אנשי "אגודת בּוֹלִיבָר" סכום של סֶנְטִימוֹ אחד עבור כל מכתב.
כדי לאפשר את התשלום, ולפרסם בעת ובעונה אחת את מטרת האגודה: ציון יובל המאה להולדת בּוֹלִיבָר, החליטו חברי האגודה להדפיס בול דואר מקומי מיוחד עבור השירות.
במרכז הבול שעיצבו חברי האגודה שובץ כוכב בן שישה חודים, אשר קיבל את הכינוי "כוכב היובל" ("Estrella del Centenario").
מימינו ומשמאלו של הכוכב נרשם הערך הנקוב: "סֶנְטִימוֹ אחד" ("Un Centimo").
מעל הכוכב נרשמה מטרת ההנפקה: "יובל המאה" ("Centenario"), ומתחתיו נרשם שמה של העיר "מֶרִידָה" ("Mérida").
הבול הודפס בשיטת דפוס אבן, בבית הדפוס של חוּאַן דֶה דְיוֹס פִּיקוֹן גְרִייֶה ("Juan de Dios Picón Grillet"), אשר נמנה עם חברי האגודה.
מרבית הבולים הודפסו על נייר לבן, אם כי שרדו גם שני עותקים של הבול אשר הודפסו על נייר חום.
בעת השימוש בבולים אלו, הם הוחתמו בחותמת ביטול עגולה.
הדיו בה נעשה שימוש דאז הכילה חומר מאכל; עובדה זו גרמה לכך, שכל הבולים המשומשים ששרדו עד ימינו אלה נחשבים פגומים במונחי בולאות.
פעילות הדואר המקומי של מֶרִידָה
מעט מאוד ידוע על היקף הפעילות של הדואר המקומי במֶרִידָה.
השירות פעל מספר חודשים, וקיימות עדויות אודות בולים משומשים, מהן ניתן ללמוד כי אכן נעשה שימוש בשירות המקומי הזה.
כמו כן, ידוע כי חברי "אגודת בּוֹלִיבָר" הצליחו לשפץ את עמוד הזיכרון, לשם הנצחת זכרו של סִימוֹן בּוֹלִיבָר, אולם לא ידוע איזה אחוז מהתקציב, אשר הוקצה לביצוע השיפוץ הושג באמצעות הפעלת שירות הדואר המקומי.
מעמד בול מֶרִידָה בקרב האספנים
הבול, שהונפק בעיר מֶרִידָה, נחשב בול דואר מקומי.
ככזה, הוא אינו מקובל על מרבית אספני הבולים, המתמקדים באיסוף בולים אשר הונפקו עבור שירותי הדואר הממלכתיים בלבד.
הבול אינו מופיע בקטלוגים העולמיים הרגילים, אלא רק בקטלוגים המתמחים בבולים מקומיים.
העובדה שעל הבול רשומה המילה "יובל המאה" הופכת אותו, לדעת חלק מן האספנים, לאחד מבולי הזיכרון המוקדמים ביותר שהונפקו בעולם.
שירותי דואר הופעלו לראשונה במלדיביים בשנת 1906, תחת חסות האימפריה הבריטית.
יחד עם פתיחת בית הדואר הונפקו גם בולי הדואר הראשונים של המלדיביים.
במהלך השנים שלאחר מכן הונפקו מעת לעת בולים נוספים, אשר שיקפו את התהפוכות הפוליטיות שעברו על מדינת האיים.
בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 הואץ קצב הנפקת הבולים של המלדיביים, והפך בתוך שנים ספורות לשיטפון של הנפקות שנועדו בעיקר לשוק אספני הבולים.
בתחילת המאה התשע עשרה הפכו המלדיביים לחלק מן האימפריה הבריטית, ונוהלו מן המרכז המנהלי שבאי ציילון.
למרות זאת הצליח הסולטן ששלט באיים לשמור במידה מסוימת על מעמד אוטונומי, ולנהל את ענייני הפנים של המלדיביים ללא התערבות השלטון הבריטי.
בתחילת המאה ה-20 הגבירו הבריטים את מידת התערבותם בפיתוח האזרחי של המלדיביים, וכחלק מתהליך זה נפתח בשנת 1906 בית דואר ראשון בעיר הבירה מאלה.
ביום 9 בספטמבר 1906 הונפקה סדרת הבולים הראשונה עבור המלדיביים.
הסדרה כללה בולים שהיו באותה עת בשימוש המושבה הבריטית ציילון, עליהם נוסף הדפס רכב שכלל את המילה "מלדיביים" (Maldives).
הוספת הדפס הרכב בוצעה בחודש מרץ 1906 על ידי משרד המדפיס הממשלתי בעיר קולומבו שבציילון, והבולים הובלו אל בית הדואר שבעיר הבירה של המלדיביים.
מיד עם הנפקתם לציבור החלו הבולים להימכר בקצב מהיר, שעלה בהרבה על הערכת מנהלי הדואר של המלדיביים.
בחודש אוקטובר 1906 הודפסה בציילון כמות נוספת של בולים, אבל גם כמות זו אזלה בתוך מספר חודשים.
מנהלי הדואר האשימו את סוחרי הבולים שרוקנו את מלאי הבולים בבית הדואר לטובת האספנים ברחבי העולם, וזאת מבלי להתחשב בתושבי המלדיביים אשר נותרו ללא בולים.
כדי להתגבר על המחסור בבולי דואר ידועים מקרים בהם נעשה שימוש במלדיביים גם בבולים של ציילון ללא הדפס הרכב עם המילה "מלדיביים".
בנוסף לבולים הונפקה גם כמות קטנה של דברי בולים מציילון עליהם התווסף הדפס רכב עם המילה "מלדיביים".
דברי בולים אלו אזלו במהירות, הם נחשבים לנדירים ומבוקשים על ידי האספנים.
בשנת 1909 הונפקו ארבעה בולים חדשים, הראשונים שהודפסו במיוחד עבור המלדיביים ונשאו מלכתחילה את שם הטריטוריה "מלדיביים".
במרכז הבול שולבה דמותו של .
הבולים הודפסו בלונדון באיכות גבוהה על ידי חברת דה לה רו, ושימשו את צורכי הדואר של המלדיביים עד תחילת שנות השלושים.
בשנת 1933 הורחבה סדרת הבולים והונפקו ערכים נקובים חדשים שנועדו לתת מענה לתעריפי השירותים החדשים שהציע דואר המלדיביים לתושבי המושבה הבריטית.
עיצוב הבולים לא שונה ונותר זהה לזה של בולי שנת 1909. הבולים החדשים הודפסו גם הם בבריטניה, על ידי חברת הריסון (לימים, ).
בשנת 1948 זכתה ציילון לעצמאות, והמלדיביים, אשר נוהלו עד אז מן המרכז המנהלי בציילון, הפכו למושבה בריטית בעלת מעמד נפרד.
כחלק מתהליך זה שונתה בתחילת שנות החמישים שיטת המטבע במלדיביים.
במקום מטבע הרופי שהתחלק ל-100 סנט הונהג מטבע הרופי שהתחלק ל-100 לרס.
דבר זה חייב הנפקה של סדרת בולים חדשה הנקובה בערכי המטבע החדש.
הבולים החדשים הונפקו ב-24 בדצמבר 1950, ותיארו מראה נוף אופייני הכולל סירה ודקל.
בבולים אלו שונה גם שם המושבה, ובמקום המילה "מלדיביים" נרשם לראשונה הביטוי "המלדיביים".
בשנת 1952 הודפסו שני בולים חדשים אשר הביאו לידי ביטוי את ענף הדיג (אחד מענפי הפרנסה העיקריים של תושבי המלדיביים באותם ימים) ואת התרבות החומרית של תושבי האיים.