tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפי מסורות אלו היהודים שהיגרו ממצרים מהאי יב שעל גבול סודאן והקריבו קורבנות פסח התיישבו באזור סנאר שבאי של מרואה שנמצא בכוש היא סודאן והמליכו על עצמם שושלת מלכים יהודים שהחזיקו בתואר אבתרה.
לאחר מכן, בעקבות מלחמות תכופות ופלישות של העמים המקומיים דוברי שפות נילו-סהריות , היהודים היגרו דרומה לעבר חבש בשני נתיבים מרכזיים, נתיב אחד דרך התכזה לאדיבו ואקסום ונתיב שני דרך יובלי הנילוס הכחול לקווארה ואגם טאנה.
לפי החוקר מרקוס לואיס, המזהה את אבות ביתא ישראל עם הגדוד המצרי "אסמח", שמם של היהודים מ-יב ב-מצרית עתיקה.
ההתפשטות החלה לפני אמצע המאה ה-4 לפנה"ס.
חבש עצמה הייתה מיושבת במקור בקבוצות אגאו פגניים.
חלק מאוכלוסייה זו קיבל במרוצת הדורות, אחר הגירת היהודים, את דת ישראל, ואילו אחרים, כגון הכמנתים, ספגו מנהגים יהודים, אך סירבו לקבל את היהדות.
לאחר ההתפשטות, אזורי ההתיישבות חולקו בין שליטים מקומיים.
את האזורים סנאר, קסלה, קווארה, אצ'פר והחוף הדרומי של אגם טאנה קיבל השליט "הת".
את אדיבו, ולקאית, סגדה, סמין, וגרה, ארמצ'הו, צ'ילגה, סקלט, דמביה ובגמדיר קיבל השליט "גדעון"; והשליט עדאל קיבל את האזורים וג, לסתה, יג'ו והאיק.
במקביל לכך חיו בצפון חבש, בעיקר באריתריאה וצפון תיגראי, החבשים, שעם הזמן החלו להתפשט עם תרבותם דרומה לאזורי האגאו וביתא ישראל.
אוכלוסיות אלו היו לבסיס שעליו הושתתה האימפריה החבשית.
במאה ה-4 ממלכת אקסום המירה את דתה לנצרות ובעקבות כך פרץ סכסוך בין השלטון לבין מורדים יהודים שכונו "ביתא ישראל".
בראש המורדים עמד פינחס, מצאצאי גדעון ויורשו.
פינחס והמורדים היהודים נמלטו להרי סימן ושם כוננו מחדש את ממלכתם.
כתובת מתקופה זו מתארת כניעה והעלאת מס של סמין לאקסום.
בשטחי גדעון ותחת שלטון צאצאיו ("הגדעונים") החלו להתגבש אוכלוסיות שבטי היהודים.
על פי תפיסת הקהילה שושלת הגדעונים היא השושלת הסולומונית האמיתית מכיוון שלא בגדה ביהדות, בניגוד לשושלת החבשית שקיבלה על עצמה את עול הנצרות ולכן אינה לגיטימית.
בשל תפיסה זו יהודי ביתא ישראל נתפסו בעיני החבשים כמורדי מלכות.
במאה ה-6 התרחשה נקודת שבר נוספת בין הנוצרים ליהודים שבסופה הופרדו שתי הקהילות.
בשלהי המאה ה-9 ביקר באזור הנוסע היהודי אלדד הדני ותיאר ממלכה יהודית עצמאית הנלחמת כנגד שכנותיה הנוכריות.
במאה ה-10 הדפו היהודים תחת שלטון יהודית פלישה חבשית, כבשו את אקסום בסיוע בעלי בריתם הפגנים מבני האגאו והשליטו את שלטונם למשך כ-40 שנה.
במחצית המאה ה-12 עלתה לשלטון בחבש שושלת זאגווה, ובתקופתם החלה חדירה אתיופית לשטחי גדעון.
ההתפשטות הייתה לאזור בגמדיר על חופה המזרחי של אגם טאנה.
בשלהי אותה המאה דיווח בנימין מטודלה על יהודי האזור הנלחמים כנגד ממלכת נוביה הנוצרית, ובשלהי המאה ה-13 דיווח גם מרקו פולו על הימצאות יהודים באזור.
בסוף המאה ה-13 עלתה לשלטון השושלת הסולומונית והתחילה לבסס עצמה באמצעות מסעות כיבוש והפצת הנצרות בממלכות פגניות, מוסלמיות ויהודיות.
במאה ה-14 התבצעה פעילות מיסיון נוצרי בקרב יהודי שאווה שמחוץ לשטחי גדעון והוקמו בקרבם כנסיות ומנזרים.
באותה מאה פלשו האתיופים לאזורי היהודים אשר בשטחי גדעון וכבשו את הנותר מבגמדר, את וגרה ודמביה.
כדי לבסס את הכיבוש הקימו האתיופים מוצבים צבאיים בסקלט וגונדר.
בעקבות זאת, פרץ מרד יהודי אשר דוכא ביד קשה והוביל גם לפעילות מוגברת של המיסיון באזור.
עד המאה ה-15 התרחשו באזור קרבות דומים.
במאה זו התנהלה בווגרה אחת הלחימות העיקשות ביותר, שבסופה הוצאה גזרת הפלאשים והוקמו מרכזים נוצריים רבים.
התנגשויות נוספות בין הצדדים המשיכו לסירוגין עד לפלישת גארן שבה היה שיתוף פעולה כנגד אויב משותף.
בשלהי המאה ה-16 התחילו האתיופים להעביר את בירתם הנודדת לאזורי גדעון, בתחילה לגוזרה שבאמפרז, לאחר מכן לגורגורה, ואז לגומנגה הממקומת אף היא בדמביה.
העברת עיר הבירה הייתה כרוכה בתהליכי אמהריזציה והתנצרות היהודים והפגנים המקומיים.
היהודים ובראשם המרכז היהודי העצמאי בסימן חשו מאוימים מהעברת המרכז האתיופי לאזורם והחלו במספר תגובות צבאיות.
מערכות אלו, שחלקם צלחו, דוכאו באכזריות ודרבנו את האתיופים להעביר את בירתם ללב ההתיישבות היהודית.
בתחילת המאה ה-17 התרחשה הלחימה היהודית האחרונה, שבה נכבשה סימן.
עם הכיבוש הוגלה המלך היהודי לוונאצ'י, כאשר חלק ממשפחת המלוכה נסו לקווארה.
בנוסף לכך, הוצאו צווים להשמדת היהודים והיהדות.
בתקופת התחייה בוטלו הצווים והוקמה בלב האזור היהודי העיר גונדר, תוך הנהגת מדיניות סגרגציה בין הקבוצות האתנו-דתיות.
מנקודה זו ואילך ביתא ישראל החלו להשתלב בחברה החבשית הודות לכישוריהם בבנאות, נפחות, קדרות, אומנות ואריגה, מקצועות שחלקם נחשבו בזויים בעיני החבשים.
היהודים השתלבו במערכת הצבאית, הכלכלית והשלטונית, והפכו לקבוצה משפיעה שזכתה להגנת הקיסרות.
במקביל לכך באזורי גדעון המסורתיים המשיכו תהליכי האמהריזציה, ובשלהי התקופה האזור היה כבר ל"אזור אמהרי מסורתי" וחלק בלתי נפרד מהאימפריה האתיופית.
החל מסוף המאה ה-18 האימפריה נכנסה לתקופת השופטים שבה החלו מושלי המחוזות לצבור כוח על חשבון השלטון המרכזי, וההגנה שהקהילה זכתה לה נעלמה.
בהמשך התקופה היהודים החלו לרדת במעמדם והחבשים החלו לזהותם בשל עיסוקיהם העיקריים כבודה.
התגובה היהודית לכך הייתה ניתוק כמעט כולל מחיי החברה החבשית והסתגרות בתוך עצמה.
בראשית המאה ה-19 הגיע לאתיופיה המיסיונר סמואל גובאט, שנפגש עם ביתא ישראל ותיאר אותם בכתב.
בעקבות המפגש ארגן גובאט משלחת מיסיון לקהילה.
המשלחת המיסיונרית החלה לפעול ב-1860 ונוהלה בידי מיסיון הכנסייה ליהודים.
ב-1862 שלחה גם הכנסייה הסקוטית מיסיון מטעמה.
עמידת ביתא ישראל למול המיסיונרים הובילה לגירושם מכפריהם ולפולמוסים דתיים סביב מנהגי הקהילה, לרבות הקרבת הקורבנות.
ב-1862, בעקבות משיחיות שאחזה בקהילה, הוביל הנזיר אבא מהרי ניסיון לעלות לארץ ישראל, אך הוא כשל.
ב-1868, הגיע יוסף הלוי לביתא ישראל, בשליחות רבני יהדות התפוצות, כדי לבחון את מצבם נוכח המיסיון.
במחצית השנייה של המאה התרחש הזמן הרע, שבע שנים רצופות של בצורת, מלחמות ומגפות שבהן נספו כשני שלישים מן היהודים.
בתחילת המאה ה-20 הגיע לאתיופיה תלמידו של הלוי, יעקב פייטלוביץ', ובכך החל קשר רציף בין יהדות התפוצות לקהילה.
החל מ-1922 ואילך החל פייטלוביץ' לשלוח נערים מביתא ישראל למוסדות חינוך באירופה ובארץ ישראל כדי שישמשו בהמשך כמדריכים ומנהיגים.
בתקופת הכיבוש האיטלקי הופסק הקשר עם יהדות העולם.
השלטון המקומי גילה יחס עוין כלפי היהודים ורבים מהם הצטרפו לכח גדעון ולתנועה הפטריוטית.
חוקי הגזע שפורסמו לא היטיבו עם היהודים ורבים הוצאו להורג בגין המרדה.
בשנת 1941 הגיעו פקודות להוציא לפועל את התוכנית להשמדת ביתא ישראל במקביל לשואה, אך תבוסת איטליה לבעלות הברית במלחמת השחרור האתיופית מנעה את מימוש ההוראות.
ב-1941 שוחררה אתיופיה בידי כוחות הברית והקיסר היילה סלאסי חזר לשלטון.
הקיסר נקט מדיניות אמהריזציה של עמי אתיופיה השונים, ובהתאם לכך, ב-1948, אישר למיסיון להמשיך בפעולותיו בקרב הקהילה.
בשנות ה-50 הועבר מיזמו החינוכי של פייטלוביץ' לידי המחלקה לחינוך ותרבות תורניים בגולה וזו החליטה לפתוח בתי ספר לביתא ישראל.
ב-1953 נשלח לאתיופיה מטעם הסוכנות היהודית הרב שמואל בארי וייסד את בית הספר העברי באסמרה, אשר בו למדו נערים, כמו גם כהנים, את הדת הרבנית.
ב-1955 ו-1965 הגיעו לכפר בתיה עשרים ושבעה נערים מהקהילה.
צעירים אלו הוכשרו כשליחים, שישובו בהמשך בכפרים באתיופיה וישמשו בהם כמורים מטעם הסוכנות היהודית.
ב-1957 נסגר בית הספר באסמרה והועבר לכפר איזווה.
בוגרי אסמרה וכפר בתיה הקימו בתי ספר נוספים בשאר כפרי היהודים, כאשר ב-1958 הועבר בית הספר של אסמרה לכפר אמבובר, לאחר התנכלויות מצד השכנים הנוצרים.
בשלהי אותה השנה הפסיקה הסוכנות באופן חד-צדדי את ההתקשרות עם שליחיה באתיופיה, בהוראת מחליפו של פרופ' גבריהו בסוכנות היהודית, ואף קיצצה בתקציב הפעילות החינוכית ביותר ממחצית.
כתוצאה מכך, בתי הספר כולם נסגרו, למעט זה שבאמבובר.
סחבת זו נמשכה והסוכנות היהודית הציעה להעביר את הטיפול ביהודים לגורמים שאינם מזוהים ישירות עם מדינת ישראל.
ב-1961 הצליח פרופ' נורמן בנטוויץ' להשיג מימון לחינוך, מן החברה היהודית להתיישבות, ובהמשך נרתמו לכך ארגונים יהודיים נוספים, לרבות האגודה לרווחת הפלאשים והג'וינט.
בשנות ה-70 הקימה רשת אורט בתי ספר בכפרי הקהילה.
אלו פעלו עד שנת 1981, שבה הממשלה האתיופית הורתה לרשת להפסיק את הפעילות החינוכית.
ביוני 1999 הסתיימה עליית יהודי קווארה לישראל ואיתה גם הנוכחות של ביתא ישראל באתיופיה.
לפני תחילת העלייה לישראל, התרכזו ביתא ישראל בעיקר בצפון-מערב אתיופיה, היא חבש ההיסטורית, בין העיר אקסום וסמוך לגבול עם אריתריאה בצפון, ועד לבני שנגול בדרום.
יהודים ישבו בכל אזור בגמדר וסביב אגם טאנה, במערב גוג'ם ובשירה שבתיגראי.
קהילות נוספות היו בשוואה ואדיס אבבה, שבוולו.
אזורים אלו מתחלקים בין מדינת אמהרה ותיגראי.
היישובים היהודיים שהיו יישובים קהילתיים התרכזו בעיקר ליד נחלים והרים והוקמו על קרקע "ווֹאִינָה דֶגָה" ("אדמת גפנים") בגבהים של כאלפיים עד שלושת אלפים מטרים.
"אדמת הגפנים" ניחנה באקלים נוח (טמפרטורות ממוצעות הנעות בין 2.5 °C - לבין 18 °C), קרקע פורייה ושפע משקעים (כ-1,550 מילימטרים בממוצע לשנה) המורעפים בשתי עונות גשומות.
היישובים שוכנים לגדות יובלי נהר תכזה וסביב אגם טאנה, מקור הנילוס הכחול.
היישוב היהודי כלל את שרשרת הרי סימן שההר הגבוה בו, ראס דאשן, מתנשא לגובה 4,549 מטר מעל גובה פני הים.
הקרקע בגבהים העולים על שלושת אלפים מטרים נוחה להגנה אך קשה לעיבוד חקלאי.
אוויר ההרים באזורים אלה, המכונים דֶגָה, נחשב מועיל לבריאות, לאריכות ימים ולכושר גופני.
באופן מסורתי נמנעו בני ביתא ישראל מהקמת יישובים בשפלה שמתחת לגובה אלפיים מטרים, המכונה "קוֹלה".
זאת עקב חשש ממחלות טרופיות כגון מלריה, מטפילים ומחיות בר כגון בבונים, ומשבטים עוינים.
במהלך העלייה לארץ ישראל נאלצה הקהילה לחצות אזורים מסוכנים אלה ואלפים נספו, בייחוד במהלך ההמתנה הממושכת לעלייה, במחנות המתנה במדבר סודאן ובאדיס אבבה.
אמונתה של ביתא ישראל, שבלשון הדיבור בין דוברי האמהרית נהוג לכנותה יְשׂרָאֵל הָיְיְמָנוׂת כלומר אמונת ישראל להבדיל מכְרִיִסְטיָאן הָיְיְמָנוׂת לנצרות, היא אמונה מונותאיסטית מוחלטת, באל אחד ויחיד, הוא ה' אלוהי ישראל.
אמונה זו אינה סובלת שיתוף של האל ועבודת אלילים המכונות בגעז "טעות".
ישנה אמונה בשכר ועונש, מלאכים, בית דין של מעלה, גן עדן וגיהנום, תחיית המתים, משיח ואמונה בשיבה לירושלים אשר אינה תלויה בביאת המשיח.
בניגוד ליהדות הרבנית שהעלתה את התורה שבעל פה על הכתב, ביתא ישראל לא עשתה זאת והפירוש לספרי הקודש מובא בעל פה ומועבר מדור לדור.
היחידים אשר מורשים לפרש את כתבי הקודש הם המנהיגים הרוחניים, הנביאים, הנזירים והכהנים ובמקרים חריגים גם הזקנים.
היימנות כוללות הלכות טהרה שכוללות בתוכם הלכות נידה ויולדת, טומאת שרץ ונבלה, טומאת המת והגוי.
הלכות אחרות הן כשרות ובתוכה איסור אכילת מאכלי גויים ושחיטה, איסור הצגת צלמים ובהם גם של מנהיגים רוחניים, שמירת דורות, עבדות, נישואין וגירושין ומילה.
הלכות נוספות הן וידוי, גיור, אזכרת המת והעלאת קורבנות.
שפת הפולחן היא געז בשילוב עם שפות אגאו.
ישנו גם לוח שנה ירחי בן 12 חודשים וכן ספירת שנים המבוססת על מניין קשוטא שלפיה שנת ה'תשע"א, מן הלוח העברי, היא שנת 7082. ישנם גם מספר חגים כגון הארפה עשרת ("החודש העשירי) והמהללה ("תחינה") שלהם אין מקבילה בקהילות יהודית אחרות.
השימוש בכלי נגינה והשילוב של ריקודים לליווי שירת הקודש כמעשה הלוויים אף הוא יוצא דופן בקרב קהילות היהדות השונות.
המועד הקדוש ביותר בהיימנות היא השבת.
בתחילת המאה ה-20 החל תהליך של אימוץ אלמנטים מהיהדות הרבנית וזניחת ההיימנות.
התהליך נמשך למן אמצע המאה והואץ לאחר עליית מרבית בני הקהילה לישראל.
בימינו מקבלים ביתא ישראל על עצמם את אמונת הזרם הרבני.
תרבות ביתא ישראל היא התרבות החבשית שהיא תרבותם המשותפת של התגרים והאמהרים (החבשים), לרוב אין הבדל תרבותי גדול בין שני עמים אלו חרף השוני בשפתם המדוברת.
אין אנו יודעים עם איזו שפה הגיעו היהודים לאתיופיה.
על פי כתב יד של הקהילה, העברית החלה להיעלם כלשון פולחן, החל ממחצית המאה ה-16, עד שנעלמה כליל בתחילת המאה ה-17. שפת הפולחן היא הגעז.
לשונות הדיבור בעבר בקרב הקהילה היו כיילה ופלאשה, ניבים של שפת האגאו המערבית.
הכיילה הייתה נפוצה בשטחי גדעון והפלאשה בקווארה.
השפות הללו ירדו במעמדן מתחילת המאה ה-17 וכבר בחצי השני של המאה ה-19 הקהילה השתמשה באמהרית ובתגרית.
סוג הכתב המשמש את כלל השפות שנזכרו הוא הכתב החבשי.
אריגה הייתה אחת ממקצועות שבהם היהודים התמחו.
הבגדים היו נתפרים מבד הכותנה.
הלבוש עצמו מתחלק לשתי קבוצות, גברי ונשי, כאשר הלבוש הגברי מורכב ממכנסיים (מודה) וחולצה (ג'ובה), והלבוש הנשי משמלה ("קמיס") וחגורה ("מקנת").
שני המינים משתמשים בלבושם בנטלה, המזוהה בקרב חוקרים עם הטלית.
בדומה לשכנים החבשים נהגו חלק מביתא ישראל לבצע השחתת איבר המין הנשי בטקס שאינו דתי.
המילה, בקרב ביתא ישראל, יכלה להתבצע בידי אישה בלבד.
במדגם שפורסם בשנת 1997 נמצאה ב-42 מתוך 113 נשים שנבדקו עדות למילה כלשהי.
מילת הנשים פסקה כליל עם העלייה לישראל.
לטענת מחברי המאמר המדגם לא פורסם בתקשורת הישראלית מחשש לתגובת החברה הישראלית ויוצאי אתיופיה.
המאכל הבסיסי במטבח הוא האנג'רה, פיתה העשויה מדגן טף, שעליה מניחים תבשילים (וָואט ) הנאכלים יחדיו בידיים.
מרבית התבשילים החבשיים חריפים אך קיימים לצידם גם אי אילו תבשילים נטולי-חריפות (אָליצָ'ה).
המרכיב החריף בתבשיל הוא הבֶּרְבֶּרֶה העשוי מתבלין בעל אותו השם.
בשבתות נפוץ יותר לאכול תבשילי עוף, ובחגים ואירועים מיוחדים, תבשילי בשר.
מזונות הבצק שבמטבח כוללים סוגים שונים של לחם כגון, הדָאבּוֹ, האָמְבָּשָה, והעמיזה, או המסוואית והברכת הנאכלים בשבתות ובחגים.
הלחמים והאנג'רה נאכלים גם בתצורת פירורים (פְטְפְטְ ) המעורבבים בתוך תבשילים.
במטבח החבשי קיימות גם מספר דייסות כגון הגנפו והקנצ'ה העשויות שעורה, העג'ה העשויה שיבולת-שועל והאילווט העשויה חילבה.
מספר משקאות המאפיינים את המטבח הם: הטֶלָה שהיא בירה חבשית; הקוֹרוֹפֵה, משקה העשוי מדגוסה; אָבִיש המורכב מחילבה ודבש; טג' המורכב ממים, דבש וגשו; קָטיקלָה (ערק); טֶלבָּה העשוי ממים, פשתן ודבש; בִּירְז המורכב ממים, דבש וזנגביל; סוּף (משקה חמניות); נוֹג צִ'ילְקָה המבוסס על שומשום שחור ושי (תה חבשי).
לפי חוקי אחיזת המקרקעין באימפריה האתיופית, עד המהפכה האתיופית, לאיכר הייתה גישה מלאה לאדמתו הודות לרסת, היא הזכות לרשת ולהשתמש באדמת אבות.
משמעות הרסת הייתה שאיכר יכול לטעון לבעלות על אדמה בזכות הראשון מאבותיו שהשתמש בה, בין אם מדובר בגבר או אישה.
על מערכת הרסת חל הגלת, הוא זכות גביית מס מבעלי הרסת, שהוקנתה לאצולה על ידי הקיסר.
סוג אחר של חזקה שהיה נפוץ באזורי היישוב היהודי היה רים, שהיא אדמה שהוקדשה לכנסייה או המנזר המקומי ועובדה על ידי צמיתים המכונים זגוץ'.
החל מהמאה ה-15 ואילך החלו הקיסרים האתיופים לנשל את ביתא ישראל מאדמותיהם והקיסר יצחק הוציא צו השולל את הרסת מיהודים שלא יתנצרו.
בתחילת המאה ה-17 עם הבסת המרכז העצמאי בהרי סמן, אדמות היהודים ניתנו לכנסייה, ואחרות למתנצרים ולמהגרים.
כתוצאה מנישול היהודים מאדמותיהם התפרנסו יהודים רבים כבעלי מלאכה המוכרים את תוצרתם לחקלאים הנוצרים, בהם נפחים ואורגים גברים, לצד נשים העוסקות בקדרות.
במרוצת המאה ה-18 נעזרו הקיסרית מאנטאווב ובנה הקיסר ייאסו השני בבנאים ובאמנים יהודים להקמת מבני פאר במתחם פאסיל גמב.
מיהודים שחיו באזורים קווארה, ולקאית ותיגראי לא נשללה הרסת ורבים החזיקו בה עד עלייתם לישראל.
במהלך תקופת גונדר האליטה היהודית קיבלה רסת מהקיסרים.
רבים מהיהודים שנשללה מהם הרסת חכרו אדמות במרוצת הזמן והפכו לאריסים של בעלי הרסת, בהסדר שנשמר מספר דורות.
לאחר המהפכה האתיופית, ב-1974, ותחת השלטון הקומוניסטי של הדרג, עברה אתיופיה רפורמה אגררית כוללת, והאדמות חולקו מחדש בין כל האיכרים, כולל מחוסרי הרסת, בהם גם היהודים.
החלוקה מחדש של האדמות ונתינתן לאוכלוסיות חסרות רסת הביאה למתחים חברתיים רבים שליבו את מלחמת האזרחים.
לפי מסורת ביתא ישראל והחבשים הנוצרים, רבים מהאמהרים והתגרים וכן האגאו מלסתה הם מצאצאי יהודים אשר המירו את דתם לנצרות מהמאה ה-4 ואילך.
במאה ה-15 איגרות רבנים העריכו את מספרם של היהודים במאות אלפים, בעוד שמיסיונרים פורטוגזים העריכו את מספר ביתא ישראל בכרבע מיליון.
בסוף המאה ה-17 מספר היהודים הגיע לכמיליון אך כניסתה של האימפריה האתיופית לתקופת גונדר לא היטיבה עם היהודים ומספרם החל להידלדל כתוצאה מנישואי תערובת, רדיפות והתנצרות.
עלייתה של שושלת יג'ו באמצע המאה ה-18 תרמה להחמרת הרדיפות.
בתחילת המאה ה-19 הוערך מספר היהודים בפחות מ-350 אלף, בסוף המאה ה-19 התחולל הזמן הרע, תקופה של רעב, בצורת ומלחמות, שבמהלכה נספו כשני שלישים מהקהילה ונותרו פחות מ-120 אלף יהודים.
הממשל הפשיסטי העריך את מספרם בין חמישים לשישים אלף איש.
דו"ח ישעיהו משנת 1958 העריך שיש בין 50–60 אלף יהודים.
במפקד בני הקהילה משנת 1976 נאמד מספרם בכ-28 אלף.
כינוי שניתן למומרים ולמתבוללים מביתא ישראל וצאצאיהם החל ממחצית המאה ה-19 ואילך.
קהילה אשר חיה ברובה הגדול במחוז שאווה הצפונית שבמדינת אמהרה ובאדיס אבבה.
מוצא קהילה זו הוא מיהודי ביתא ישראל שחיו באזור וקיבלו עליהם את הנצרות במרוצת הדורות.
בפועל הקהילה מערבבת את מנהגיה היהודיים עם הנצרות.
בשנים האחרונות רבים מבני הקהילה החלו לחזור לשורשיהם היהודיים ולאמץ את היהדות הרבנית.
חלק מחברי הקבוצה הקימו את האגודה האתיופית הציונית של צפון שאווה שמטרתה קידום הזהות היהודית.
העבדות הייתה נהוגה באתיופיה עד אשר נאסרה דה יורה בשנת 1923 ודה פקטו ב-1991. לאחר שהעבדים נקנו בידי יהודי הם עברו גיור ונהפכו לרכוש הקונה שהוא אדונם.
העבדים כונו ברייה על שמו של אחד מהעמים ממנו נלקחו עבדים, אלו היו עוברים בירושה בתוך משפחת האדון דורות רבים.
חל איסור חיתון עימם וצאצא מעורב נחשב לעבד.
מהמאה ה-9 ועד המאה ה-19
בברית החדשה מובא סיפור על שליח מכוש שבא להתפלל בבית המקדש.
בתלמוד הבבלי נזכר פעמיים האמורא הגר רבי יהודה מהנדואה או הינדואה (היא הודו) שזוהתה באותם הימים עם חבש.
הקשר הראשון שנעשה בין ביתא ישראל לשאר תפוצות ישראל היה בסוף המאה ה-9, כאשר הגיע אלדד הדני לקירואן וסיפר על ממלכה יהודית עצמאית שיש שזיהו אותה עם ממלכת ביתא ישראל.
במאה ה-12 מדווח בנימין מטודלה על יהודים באתיופיה ובמאה ה-15 מגיעים דיווחים מאת הרב אליהו מפרארה שכתב על ממלכה יהודית עצמאית חזקה בשטח האימפריה האתיופית, וכן דיווח מרבי עובדיה מברטנורא שכתב על נפילת הכוחות היהודיים בפרעות מרקוס.
במאה ה-16 מתרבים הדיווחים על ביתא ישראל ועל ממלכתם.
במאה זו כתב הרדב"ז שהמלחמות בין ביתא ישראל והאימפריה האתיופית נודעו למרחקים.
רבנים נוספים דיווחו על הממלכה מפי שבויים מביתא ישראל שהגיעו למצרים לאחר שנמכרו לעבדות.
נמסר גם דיווח על עזרתם של ביתא ישראל לעות'מאנים במלחמה העות'מאנית-אתיופית.
במאה ה-17 הגיע לאתיופיה רב מווינה בשם שלמה עם ספרים רבניים, במטרה לתת אותם לביתא ישראל.
לאחר מספר פולמוסים דתיים עם המיסיונרים הפורטוגזים ועם נציגי הכנסייה האורתודוקסית האתיופית, גורש הרב בפקודה קיסרית וספריו נשרפו.
ב-1770 סייר ג'יימס ברוס באתיופיה.
ב-1790 אחר שובו פרסם את ספרו ובו אזכורים רבים על ביתא ישראל.
במאה ה-19 הגיעו ידיעות ממיסיונרים נוצרים על הצלחותיהם באתיופיה בקרב ביתא ישראל.
ב-1855 הגיע לירושלים שליח מאתיופיה בשם דניאל בן חנניה.
במקורות היהודיים צבע עורם של יהודי ארץ ישראל בתקופת המשנה לא היה לבן ולא שחור אלא בינוני:
במהלך ימי הביניים נפגשו בני הקהילה עם יהודים במצרים ובארץ ישראל ואלו ציינו מדי פעם כי צבע עורם של ביתא ישראל הוא כהה או דומה לשחור, אך לא ייחסו לכך חשיבות ולא פקפקו בשייכותם לעם היהודי.
במאה ה-19, עם עליית תורת הגזע שחילקה את בני האדם לגזעים על פי מאפיינים פיזיים, החל גם דיון על ביתא ישראל, וחוקרי גזע סיווגו את העמים כהי העור דוברי השפות האפרו-אסיתיות, לרבות החבשים וביתא ישראל, כחלק מהגזע הקוקזואיד.
בעקבות קריאות אלו החלו לצאת משלחות סיוע לקהילות היהודיות באתיופיה.
ב-1908 שלחה חברת כי"ח את הרב חיים נחום לבדוק בין היתר את השייכות הגזעית של "הגזע הפלאשי" ל"גזע היהודי", באמצעות בדיקה שיטתית של גולגולות וגופות של בני הקהילה.
שיח על יהדותה של ביתא ישראל התרחש בשנת 1923 לאחר שסטודנט מהקהילה שלמד בווינה ורצה להצטרף לאגודת הסטודנטים היהודית נדחה, בין היתר בטענה כי קהילת ביתא ישראל אינה משתייכת ל"גזע היהודי".
ב-14 באוקטובר 1934 נערכה ישיבת הנהלה של הסוכנות היהודית בעניין הענקת אשרות עלייה ליהודי אתיופיה.
הישיבה הפכה לדיון על יהדותה של ביתא ישראל.
ארתור רופין טען כי ביתא ישראל .
לתפיסת רופין היהודים הם קבוצה גזעית המשתייכת לגזעים ההודו-גרמניים הלבנים ואינה כוללת בתוכה עמים שחורים או אסייתים.
משה שרת טען כי העניין הגזעי אינו חשוב כי אם ההכרה בביתא ישראל כחלק מהלאום היהודי: .
לכך רופין השיב כי ביתא ישראל רחוקים מהתרבות של יהדות אירופה.
בתגובה לאותו דיון השיב אשכולי כי אין גזע יהודי טהור וכל היהודים דומים לשכניהם הלא-יהודים ואין לפסול את שייכותם של ביתא ישראל ללאום היהודי רק בגלל צבע עורם.
ואולם למרות טענותיהם של שרת ואשכולי, שהקריטריון שלהם היה לאומי, מה שקבע בסופו של דבר את מדיניות היישוב בנוגע להגירת האתיופים הייתה דעתו של רופין שהקריטריונים שלו נבעו מתפיסה גזעית ואיגנית; רופין היה באותה תקופה בעל כוח השפעה רב בהרבה משל שרת ואשכולי גם יחד.
בשנת 1951 ביקשה הסוכנות היהודית מהרב הראשי לישראל, הרב הרצוג, להכריע אודות מעמדם של בית ישראל באתיופיה.
במכתב התשובה שלו משנת 1951 הפציר הרב הרצוג בסוכנות היהודית לחזק את הפלשים רוחנית ולהעלות אותם לישראל.
הוא הוסיף כי קיים קושי הלכתי בהיבט התרתם לבוא בקהל, מחשש שהם יהודים מזרע ישראל ושגטיהם אינם כשרים.
בעוד שהרדב"ז (ובעקבותיו הרבנים עובדיה יוסף ומשה פיינשטיין בשלהי המאה העשרים) התיר לביתא ישראל לבוא בקהל ישראל כאשר פסק כי נישואיהם אינם תקפים מצד ההלכה, הרב הרצוג הציע לפסוק לקולא ולהתירם לבוא בקשרי חיתון עם שאר עם ישראל על יסוד הספק כי הם צאצאי גרים.
במכתב נוסף מפברואר 1954 הסתמך הרב הרצוג על חוקרים בלתי מזוהים כאשר ציין כי "התרשם שהפלשים הם צאצאים של גזע לא-יהודי שהתגייר בעבר".
הרב הרצוג היה הפוסק הראשון שעשה שימוש במונח "גזע" בהקשר למעמדם ההלכתי של יהודי אתיופיה, ונשען בפסיקתו על דעותיהם של חוקרים בני זמנו.
לטענת החוקר דון סימן הסתמך הרב הרצוג על תכתובות שקיים עם יעקב פייטלוביץ', יצחק בן צבי ושליחי הסוכנות היהודית לאתיופיה כגון הרב שמואל בארי.
מאחר שהממצאים שהובאו בפניו באותה עת לא היו חד-משמעיים, פסק הרב הרצוג בשנת 1955 כי יהודי אתיופיה הם "ספק יהודים" וכי יש להטבילם בפני בית דין בעיר עדן טרם עלייתם לישראל.
בהמשך, בזמן כהונתו של הרב יצחק נסים כראשון לציון (1955–1972) התנגד הלה לכל עלייה המונית של הקהילה.
בציבוריות הישראלית שררו דעות דומות, וב-1968 טען השופט שמעון אגרנט שביתא ישראל מהווים סתירה סוציולוגית ולכן ספק אם מוצאם מ"הגזע היהודי".
ב-1973 יצא דו"ח ליטבק, המביא את כל הנימוקים נגד עליית הקהילה, ובהם הנימוק שלקהילה אין קשר ל"גזע היהודי".
באפריל 1975 קבעה ועדה ממשלתית שאנשי ביתא ישראל יוכרו כיהודים לעניין חוק השבות ומרשם האוכלוסין.
ההכרה בביתא ישראל כחלק מהלאום היהודי הושגה באמצעות מאבק.
ההחלטה להעלותם ארצה הגיעה עם פסיקתו של הרב עובדיה יוסף להכרה ביהדותם משנת 1973. עם זאת הרבנות הראשית לישראל לא קיבלה את פסיקתו ודרשה מהם גיור לחומרא.
ב-1977 נחשבה הקהילה כיהודית לצורך חוק השבות בלבד, ורק בשנת 1984 החל משרד הפנים לרשום "יהודי/ה" בסעיף הלאום של בני הקהילה במרשם האוכלוסין.
בשנת 2020, שנים רבות לאחר שהעלייה והגיור לחומרא של בני הקהילה הסתיים, החליטה הרבנות הראשית לאמץ באופן רשמי את פסיקתו של הרב יוסף.
העולים הראשונים מביתא ישראל שקבעו את ביתם בארץ ישראל בתקופה המודרנית, הגיעו ב-1934 יחד עם העליות של יהודי תימן מאריתריאה האיטלקית.
בשלהי 1949 נשלח יעקב וינשטיין מטעם מחלקת העלייה של הסוכנות היהודית לאתיופיה כדי לבחון אפשרות עלייה.
על בסיס הערכתם של יהודי אדיס אבבה, כתב וינשטיין כי "אין דחיפות בעליית ביתא ישראל ויש לתת עדיפות לעליית יהודים מארצות האסלאם ומזרח אירופה".
לאחר דו"ח וינשטיין, ועם סיום העלייה ההמונית, התנגדה ישראל לעליית בני הקהילה ולהכרה ביהדותם, משום שלא הייתה מעוניינת ליצור "בעיות גזע", בנוסף להבדלי תרבויות שהתקיימו כבר בחברה הישראלית.
יועציו של ראש הממשלה דוד בן-גוריון התנגדו לעלייה מאתיופיה, ובהמשך התנגד לכך גם ראש הממשלה משה שרת, שסבר שאנשי הקהילה אינם יהודים.
בתקופה זו הגיעו ארצה מספר משפחות מביתא ישראל וכן משפחות מעורבות תימניות-אתיופיות, שחיו במחוז בגמדר ובאריתריאה.
בתקופת לוי אשכול התנגד ראש הממשלה לעלייה המונית, ולאחריו התנגדה גולדה מאיר לכל רעיון של הכרה ועלייה.
מתנגדי העלייה טענו כי אי התמיכה בעלייה נובעת מהמעמד ההלכתי של הקהילה.
בשנות ה-60 פנו ראשי הקהילה לקונגרס היהודי העולמי ואלו הקימו את האגודה לרווחת הפלאשים שהחלה בפעילות בתוך אתיופיה.
הפעילות הייתה בראש ובראשונה חינוכית שהובילה לשינויים בתוך דתה של ביתא ישראל.
במקביל לכך החלו צעירים מהקהילה לעלות לישראל, דבר אשר הוביל ב-1971 לניסוח של נוהל קונסולרי השולל כניסה של אדם מהקהילה ללא אישור מראש של משרד הפנים בישראל.
אך העלייה לישראל נמשכה ויהודים המשיכו להגיע במסווה של נוצרים.
ב-1973 החל שר הפנים להוציא צווי גירוש לבני הקהילה ששהו בישראל ושלפי טענתו חוק השבות לא חל עליהם.
יהודים אלו התחבאו במקומות מחבוא שסופקו על ידי הוועד הציבורי למען יהודי אתיופיה.
על מנת למנוע את גירושם פנה חזי עובדיה לראשון לציון הרב עובדיה יוסף, שהביע את עמדתו שבני הקהילה הם יהודים לכל דבר ויש להעלותם לישראל.
בתגובה לעמדתו של הרב עובדיה ניסחו מתנגדי העלייה וההכרה, ובראשם שר הפנים יוסף בורג ושר הקליטה שלמה רוזן, את דו"ח ליטבק המביא את כל הנימוקים נגד הכרה ועלייה.
למרות עמדתו הרשמית של הרב, לא שינתה ממשלת ישראל את יחסה לביתא ישראל ושר הפנים המשיך להוציא צווי גירוש.
ב-1974, עם החלפת הממשלה, פרש בורג מתפקידו כשר הפנים למשך חצי שנה.
מחליפו, שלמה הלל, כינס ועדת שרים אשר החליטה ב-10 באפריל 1975 כי השבות תוחל על ביתא ישראל.
החלטה זו בוטלה ב-25 ביולי, עת שב בורג לתפקידו.
באוקטובר 1975 החלו לצאת הוראות מישראל להברחת יהודים מאתיופיה, כאשר במקביל התרחשו דיונים רשמיים בדבר איחוד משפחות תמורת נשק.
זאת, על אף שהחלת השבות בוטלה.
רבים קושרים את שינוי העמדה של ישראל בדבר עליית הקהילה למצבה הבין-לאומי, ובעיקר להחלטה 3379 של העצרת הכללית של האו"ם שקבעה כי ציונות היא צורה של גזענות.
ב-14 במרץ 1977, חוק השבות הוחל שוב על ביתא ישראל וזאת לאחר פרישת המפד"ל מהממשלה וחזרת הלל למשרד הפנים.
אתיופיה וישראל הגיעו להסכמה בדבר איחוד משפחות, ונערכה רשימה של 150 יהודים שיעזבו את המדינה בשלוש קבוצות.
איחוד המשפחות נעצר בעקבות דבריו של שר הביטחון, משה דיין, שאמר במסיבת עיתונאים שישראל מחמשת את אתיופיה.
לאחר הדברים ניתקה אתיופיה את קשריה עם ישראל, וקבוצת העולים השלישית נותרה באתיופיה.
לאחר ניתוק היחסים בין המדינות, מלחמת האזרחים שפרצה באתיופיה החריפה, והמצב הביטחוני של ביתא ישראל הידרדר.
ארגונים בין-לאומיים, פעילי עלייה ויוצאי אתיופיה בישראל לחצו על מדינת ישראל לפעול בנושא, וזו החליטה ליישם את תוכנית הלפרן של האגודה האמריקאית למען יהודי אתיופיה (AAEJ), להעלאת הקהילה דרך סודאן.
בין השנים 1979 ל-1990 התרחש מבצע אחים שבו כעשרים אלף מבני הקהילה עשו דרכם למחנות הפליטים בסודאן.
כ-16 אלף מהם הצליחו לעלות לישראל והשאר, כארבעת אלפים איש, נספו במחנות הפליטים בסודאן או בדרך אליהם.
עם חידוש היחסים הדיפלומטיים עם ישראל, החלה פעילות רבתי של AAEJ, שהחלה לשכור אמצעי תחבורה ולרכז את היהודים שנותרו באתיופיה באדיס אבבה, בעזרת הוועד.
האגודה סברה שיש לרכז את יהודי אתיופיה במקום אחד ולהכריח את מדינת ישראל לערוך מבצע עלייה חד-פעמי, וזאת בניגוד לתוכנית של ישראל, שסברה שיש לערוך עלייה מדורגת.
ב-1991 נחתמה עסקה עם החונטה שדרשה 35 מיליון דולר.
את הכסף שילמה יהדות ארצות הברית ובכך הוצא לפועל מבצע שלמה.
יוצאי אתיופיה בישראל מונים בימינו מעל ל-165,000 נפש.
עליית ביתא ישראל לארץ ישראל ובהמשך למדינת ישראל החלה בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20, תחילה כבודדים והחל משנות ה-60 בצורה בלתי חוקית.
העלייה נמשכת עד ימינו ובמסגרתה עולים הפלאשמורה, צאצאי יהודים שעזבו את הקהילה.
בקליטת יוצאי אתיופיה בארץ הושקעו משאבים לא מעטים, ועם זאת קליטתם אינה נחשבת למוצלחת ביותר, עובדה המתבטאת עד היום בפערים בולטים בינה לבין יתר אוכלוסיית ישראל, בעיקר מבחינת הכנסה, השכלה ותעסוקה.
אופן הקליטה של אוכלוסיית יוצאי אתיופיה זכה ללא מעט ביקורות; חוסר ההבנה של השונות התרבותית בין יוצאי אתיופיה לבין החברה הישראלית הקולטת, טעויות מוסדיות בתהליך הקליטה, וקשיי החברה הישראלית להטמיע את העולים, כל אלו הביאו להחלשת הקהילה והקשו על השתלבותם בחברה הישראלית.
על אלו נוספו ליקויים בהשקעת המשאבים שתוקצבו לקליטה, שהביאו להחמצת ייעודם.
לפי דו"ח מבקר המדינה לשנת 2012 "מדינת ישראל ויהדות התפוצות השקיעו ומשקיעות מאות מיליוני ש"ח ב-20 השנים האחרונות בקליטתם של יוצאי אתיופיה".
כך נוצר בזבוז רב, ולעיתים משאבים, שיועדו ליוצאי אתיופיה נספגים בתקורות כפולות, ולעומת זאת משאבים אחרים שיועדו לה כמעט שאינם מנוצלים."
בֵּיתּוּנְיָא היא עיירה פלסטינית בנפת רמאללה ואל בירה שבשומרון.
ביתוניא היא היישוב השלישי בגודלו בנפת רמאללה אל-בירה, ושוכנת 15 ק"מ צפונית לירושלים ו-3 ק"מ דרום-מערבית לרמאללה.
העיירה צופה על כביש 443 וצומת גבעת זאב כאשר גדר ההפרדה עוברת מדרום לה.
נכון לשנת 2017 חיו בעיירה 26,604 תושבים, רובם מוסלמים ומיעוטם נוצרים.
ביתוניא שוכנת על תל של יישוב קדום שהיה מיושב בתקופה הרומית, בתקופה הביזנטית ובימי הביניים.
חוקרים רבים מזהים את המקום עם בית און הנזכרת במקרא ואחרים מזהים את המקום עם בית אומן (או ביתי אוּמָן) הנזכרת בתעודה הצלבנית.
יש המזהים אותו עם בֵּי תאומים, עיר בצורה מתקופת המרד הגדול.
במרכז העיירה, בגרעין העתיק, מצוי מבנה גדול, כנראה מימי הביניים, הנקרא "באב אל-בלאד" (שער העיר).
באמצע המאה ה-19 נקרא המקום בית אוניה ותואר במדריך תיירים משנת 1858 ככפר צפוף של בתים עתיקים ורעועים המוקף עצי זית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הייתה ביתוניא עמדה קדמית של הטורקים בהגנה על רמאללה ואל-בירה.
ב-22 בנובמבר 1917 עשו הבריטים מאמץ לכבוש את ביתוניא.
אולם הם נסוגו לבית עור אל-פוקא לאחר שהתברר שבביתוניא כח של כ-3,000 חיילים טורקים העדיפים עליהם בחימושם, מכיוון שהבריטים לא יכלו להביא אתם תותחים בהיעדר דרכים ראויות להעברת התותחים.
ביתוניא נכבשה על ידי הבריטים ביחד עם אל בירה חודש אחר כך, לקראת סוף דצמבר.
במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בכפר 277 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 1213 תושבים, כולם מוסלמים.
לאחר מלחמת העצמאות שהו חיילים ירדנים זמן מה בבית הספר בביתוניא וילדי ביתוניא נאלצו ללמוד ברמאללה.
במהלך האינתיפאדה הראשונה הוקם בצמוד לביתוניא בית הסוהר עופר המכונה על ידי הפלסטינים כלא ביתוניא.
ב-13 בפברואר 1994 נרצח בביתוניא איש השב"כ שהיה בדרכו לפגוש מודיע.
ג'יבריל רג'וב הקים בביתוניא את המפקדה שלו, שהייתה המשוכללת במפקדות הרשות הפלסטינית.
במהלך מבצע חומת מגן נכנסו כוחות צה"ל לביתוניא וצרו על מפקדתו של רג'וב, שבה הוחזקו במעצר מבוקשים על פעילות טרור.
לאחר שאזלה תחמושתם של אנשי רג'וב הם נכנעו וכוחות צה"ל נכנסו למתחם ועצרו את המבוקשים.
חיל החימוש ציין את החיפוש אחרי אנשים, מסמכים ואמצעי לחימה בתוך המתחם כאתגר מיוחד במבצע חומת מגן.
גם לאחר מבצע חומת מגן התקיימו בביתוניא מבצעי מעצר של מבוקשים.
ב-9 בספטמבר 2002 כיתרו חיילי צה"ל תחנת מודיעין פלסטינית כדי לעצור את ריאד נאיף חסין עליאן, ראש התנזים בג'ילזון ולאחר שניסה להימלט ירו בו והרגוהו.
במהלך האינתיפאדה השנייה שימשה ביתוניא מספר פעמים כמקום מחבוא להסתרת חטופים ישראלים.
נהג המונית אליהו גוראל שוחרר בפעולה משותפת של סיירת מטכ"ל היחידה המיוחדת למלחמה בטרור (ימ"מ) ויחידת המסתערבים "דובדבן" ממבנה נטוש בביתוניא לאחר שהימ"מ פצע ועצר חבר מהחולייה החוטפת ולאחר ארבעה ימים של חטיפה.
גופתו של ששון נוריאל שנרצח בידי פלסטינים נמצאה באזור התעשייה ביתוניא.
גם חוטפיו של אליהו אשרי עברו איתו דרך ביתוניא.
ב-1 באוקטובר 2025 לוחמי מג"ב וכוחות צה"ל איתרו והשמידו 15 רקטות שהיו בשלבי ייצור בכפר ביתוניא
כביש הגישה המקורי מגוש טלמונים לירושלים עובר דרך הכפרים דיר אבזיע, עין עריכ, וביתוניא ומשם לגבעת זאב ולירושלים.
בשנת 1996, במסגרת הסכמי אוסלו, הועברה ביתוניא לשליטת הרשות הפלסטינית.
בעקבות כך, נסללה דרך העוקפת את ביתוניא, אשר מהווה חלק מכביש 450 שמתחבר לכביש 443. בשנת 2000, פרצה האינתיפאדה השנייה, והכביש נסגר לתנועת ישראלים.
כתוצאה מכך, זמן הנסיעה התארך משמעותית (בכשעה וחצי הלוך וחזור) עקב נסיעה בדרכים חלופיות.
סגירת הכביש פגעה במרקם חייהם של תושבי גוש טלמונים.
התושבים אף עתרו לבג"ץ, שהורה לנציגי העותרים להציע חלופות ולצה"ל לבחון אותן.
קיימת תוכנית לסלילת כביש מגוש דולב טלמונים לכיוון כביש 443.
בעקבות הקמת חוות "בית קרניים", בשנת 2025, בשטח שבין גוש טלמונים לכביש 443 נבלמה רצף ההתיישבות הפלסטינית באזור, וחודשה תנועת ישראלים בציר שנחסם לפני כ-25 שנה בכדי להגיע לירושלים ובחזרה.
בכניסה לביתוניא ממערב בצמוד לבסיס מחנה עופר נמצא מחסום של צה"ל המווסת מעבר מאזור רמאללה וביתוניא לכיוון כביש 443, וכביש 436 לכיוון ירושלים.
המחסום הוא אחד מששת המחסומים המשמשים להעברת סחורות בין ישראל ושטחי הרשות הפלסטינית, ומשמש להעברת אנשים וכלי רכב רק במקרים מיוחדים.
המחסום גם משמש כנקודת שחרור אסירים מהכלא הישראלי לרשות הפלסטינית.
המחסום ממוקם בנקודה הנשלטת על ידי בתי ביתוניא, ובעבר היה יעד מועדף לפיגועים מצד גורמי טרור לפני סגירת המעבר במחסום ביתוניא ליציאת רכבים ואזרחים מכיוון ביתוניא.
כעת המחסום מיועד להעברת סחורות בין ישראל לרשות הפלסטינית, ובמקרים חריגים לרכבים שיוצאים מכיוון ביתוניא, לאחר בידוק במחסום..
ב-15 במאי 2014 התקיימו סמוך למחסום הפגנות יום הנכבה בהן נורו למוות שני צעירים פלסטינים.
ביוני 2017 הורשע שוטר מג"ב, בן דרי, במסגרת הסדר טיעון, בגרימת מותו ברשלנות של נדים נווארה, אחד משני הצעירים.
בֵּיתִין הוא כפר ברשות הפלסטינית, בנפת רמאללה ואל-בירה.
מעט צפונית לאל-בירה ודרומית לעין יברוד ובית אל, ממערב לכביש 60, בגובה של כ-870 מטר מעל פני הים.
בצידו הדרומי של הכפר מצוי מבצר צלבני – בורג' ביתין.
לפי הזיהוי של חוקר ארץ ישראל אדוארד רובינסון בשנת 1838, הכפר שוכן במקום שבו שכנה העיר המקראית בית אל.
המקום היה מיושב ברציפות מהתקופה הכנענית ועד תקופת האימפריה העות'מאנית.
שמה האחר, בית אָוֶן, הוא שם גנאי שניתן לה לאחר שירבעם בן נבט הקים בה את העגל.
ביתין הוקם בשנות ה-40 של המאה ה-19 בידי פליטים קייסים מהכפר בורקה שעזבו את כפרם בגלל לחץ הימנים מהכפר דיר דיבוואן הסמוך.
בשנת 1838 תיאר אדוארד רובינסון את המקום כמכיל רק רועים שגרו באוהלים בין החורבות של בית אל, אך בראשית שנות ה-50 של המאה ה-19 הוא כבר תואר ככפרון על ידי הנוסע ואן דה ולדה ופליסיאן דה סוסי תיארו כמקבץ בקתות חרֵבות.
בסביבות 1860 תיאר פטרמן את הכפר ככולל כ-50 גברים מוסלמים והבחין שהכפר צעיר יותר מהכפרים שבסביבה, אף שהעריך את גילו בכ-200 שנה.
החוקר הצרפתי ויקטור גרן ביקר בביתין בשנת 1863, וכתב כי מספר תושבי הכפר לא עולה על 400. בתי הכפר היו בנויים בנייה גסה מאוד, ורובם היו רעועים וממוטטים חלקית.
על פסגת הגבעה הוא זיהה שרידים של מגדל, ובחלק אחר של הכפר מגדל עוז דומה לו.
בראשית המאה ה-20 התגוררו בכפר כ-400 תושבים אשר "נודעו בגבורתם ובעוצמתם".
במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בכפר 135 בתים מאוכלסים, שבהם התגוררו 566 תושבים, כולם מוסלמים.
בשנת 1945 אוכלוסיית ביתין הוערכה ב-690 תושבים, שבבעלותם 4,764 דונם של קרקע, על פי סקר הכפרים של המנדט הבריטי בארץ ישראל.
במלחמת העצמאות עבר הכפר לשלטון ירדן, כחלק מהגדה המערבית.
במהלך המאה ה-20 היגרו לארצות הברית רבים מבני הכפר ושלחו כסף לסייע לבני משפחותיהם שנותרו בכפר.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 היו בכפר שתי שכונות: שכונת יוקרה בדרום מערב הכפר, שבה נבנו בתים מודרניים, ושכונה ענייה יותר במזרח ובצפון מזרח, שבה רבים מהבתים היו בנויים מבוץ ואבנים בלתי מסותתות.
בכפר לא היו חשמל ושירותי טלפון, אך היו מכשירי רדיו מופעלי סוללות.
מאז מלחמת ששת הימים ב-1967 נמצא ביתין תחת שלטון ישראלי.
בעקבות התפשטות הכפר לאורך הכביש הראשי הוא יצר לעצמו צורה קווית במחצית השנייה של המאה ה-20. בשל מיקומו הנוח על כביש 60 הישן, התנועה הרבה שעברה בו וקרבתו לרמאללה, הוקמו בו עסקים רבים והושקעו כספים בבנייה למגורים ובפיתוח שירותים רפואיים.
בשנת 1995 אושרה לכפר תוכנית מתאר מקומית לפי תחזיות גידול האוכלוסייה עד לשנת 2015.
בתחילת האינתיפאדה השנייה, בשנת 2001, לאחר שמחבלים שרצחו אזרחי ישראל נמלטו לכיוון ביתין, חסם צה"ל את שתי הכניסות לכפר: הכניסה הראשית, הפונה לכביש 466 ולאל-בירה, ושדרך הגישה אליה מובילה גם לכביש לבית אל, נחסמה בשער ברזל וחסימת עפר.
חסימת עפר הוצבה גם על הכניסה הדרום מזרחית, הפונה לכביש 60 החדש "כביש עוקף רמאללה" (בשנת 2002 הוקם בצומת זו גם מאחז גבעת אסף) בדרך בין הכפר לאל-בירה הוצב גם מחסום מנהלת התיאום והקישור, שבו מתאפשר רק מעבר של פלסטינים המחזיקים בתעודת VIP ושל עובדים בארגונים בין-לאומיים.
כיום ניתן להגיע אל הכפר ולצאת ממנו רק דרך הכניסה הצפונית המובילה לכפר עין יברוד.
מסלול הנסיעה מהיציאה הצפונית של הכפר ועד לאל-בירה מתפתל בין כפרים ואורכו כ-15 ק"מ.
ב-27 במאי 2015, יום לאחר פתיחתו החלקית ולאחר שהיה חסום במשך כ-15 שנה, סגר צה"ל את כביש ביתין–רמאללה מחדש.
לטענת "בצלם", הסגירה נעשתה כעונש על אי מתן זכות קדימה למתנחלים.
ב-8 בספטמבר 2022, מחבל תקף חייל בעמדה צבאית בכפר בעזרת פטיש.
על גופתו של המחבל נמצאה סכין.
בסקר שערכו שלטונות המנדט הבריטי בשנת 1945, נמצא ששטח הכפר הוא 4,764 דונם.
מהם: 3,201 דונם שימשו לחקלאות, הכפר עצמו היה בנוי על 38 דונם, ויתר השטח – 1,525 דונם – היה אדמות בּוּר.
בשנת 2012 נמצא שהשטחים החקלאיים היו כ-2,644 דונם והשטח הבנוי היה 508 דונם.
29 דונם לצורך הקמת מפקדת בית אל.
אדמות בשטח שאינו ידוע לצורך הרחבת כביש 60 וכביש עוקף.
לכל אורך הכבישים הללו, נקבע חיץ ברוחב כ-75 מטר מכל צד.
מים וחשמל: ביתין מחוברת לרשת של חברת החשמל המזרח-ירושלמית ולרשת המים של ירושלים המזרחית, מאז שנת 1961.
ביוב: אין בכפר רשת ביוב והתושבים מפנים שפכים לבורות ספיגה, דבר שמזהם את מי התהום.
ח'רבת אל-כניסה: (בעברית: חורבות הכנסייה) שרידי כנסייה ביזנטית ליד הבורג'.
המקום נקרא בפי הערבים גם: "אל-מוקטיר".
ח'רבת דיר א-שבאב הדרומית וח'רבת דיר א-שבאב הצפונית: שתיהן צפונית מזרחית לכפר, מזרחית לכביש 60 ובשתיהן שרידי מבנים קדומים.
ביתו של ג'ים תומפסון הוא מוזיאון בבנגקוק.
זהו קומפלקס של שבעה מבנים תאילנדים שונים שליקט איש העסקים האמריקאי ג'ים ת'ומפסון מכל רחבי תאילנד בשנות ה-50 וה-60. זהו אחד מיעדי התיירות הפופולריים ביותר בתאילנד.
בה בעת שתומפסון פיתח את חברת המשי שלו, הוא גם נעשה אספן של אמנות דרום-מזרח אסיה, שבאותה תקופה לא הייתה ידועה במיוחד בעולם.
הוא בנה אוסף גדול של אמנות בודהיסטית וחילונית, לא רק מתאילנד, אלא גם ממיאנמר, קמבודיה ולאוס, ארצות אליהן הוא נסע לעיתים תכופות למסעות קניות.
בשנת 1958 הוא החל במה שהיה פסגת הישגיו הארכיטקטוניים, בית חדש שיציג לראווה את אוסף האמנות שלו.
הוא הרכיב את הבית משישה בתים תאילנדיים עתיקים, ביתו (שבנייתו הושלמה ב-1959) ישב על גדות הקלונג (תעלה) לרוחב בנקרו, שם הטווים שלו שכנו באותו זמן.
רוב הבתים מהמאה ה-19 פורקו והובאו מאיוטהאיה, אולם הבית הגדול ביותר – ביתו של אורג (כיום חדר המגורים) הובא מבנגקואה (Bangkrua).
ביתמונה הוא מיזם התנדבותי, בשיתוף החוג ללימודי ארץ ישראל באוניברסיטת חיפה, העוסק בשחזור, שימור והצלה של חומרים חזותיים הקשורים לעברה של ארץ ישראל.
תמונות מהפרויקט מוצגות מדי שבוע בפורטל האינטרנט ynet.
המעבדה של ביתמונה, בבעלות נדב מן, נמצאת בקיבוץ מרחביה.
המעבדה עוסקת בהצלה ושחזור ממוחשב של תמונות, מסמכים ומפות שנשכחו או התגלו אצל אנשים פרטיים וארכיונים שונים, בכללן עדויות היסטוריות נדירות שהיו בחלקן על סף ההכחדה או הרס.
החומרים נסרקים, משוחזרים, נשמרים על תקליטורים ומשמשים לצורכי לימוד ומחקר, הקמת אלבומים, תערוכות, מצגות או הדפסות בודדות ושימור.
ביתן (בלעז: פביליון) הוא מבנה המצורף למתחם עיקרי כגון ארמון, פארק או קמפוס, ומהווה מבנה משני במתחם, לרוב שלא למטרה העיקרית של המתחם.
הביתן יכול להיות מחובר פיזית למבנה העיקרי כאגף נפרד, או להיות מנותק לחלוטין מהמבנה העיקרי.
בין השימושים השונים הנעשים בביתנים ניתן למצוא ביתני מגורים, מלתחות, שמירה, ממכר, חניה, אכילה, ועוד.
בהקשר של תערוכה (כגון תערוכה עולמית וכדומה) הביתן הוא אזור מתוחם ומוגדר, בעל אופי עצמאי, המייצג את הגוף המציג ובו מוצגת תערוכת מוצגים ונערכות הדגמות או הרצאות.
לעיתים עיצוב הביתן חופשי ועצם הארכיטקטורה שלו מהווה מוצג ולעיתים מחויבים הגופים להקים ביתנים זהים (עד כדי סימני זיהוי) או בעלי מאפיינים משותפים.
ביתא אברהם (בגעז: "ቤተ አብርሃም", תרגום: "בית אברהם", משמעות: "קהילת אברהם") הוא שמה של קהילת צאצאי יהודים מביתא ישראל אשר חיו באזור שאווה שבאתיופיה וקיבלו עליהם את הנצרות במרוצת הדורות.
קהילה זו מרוכזת בעיקר באזור שאווה הצפונית שבמדינת אמהרה ובאדיס אבבה ואימצה את השם "ביתא אברהם".
הקהילה מערבבת את מנהגיה היהודיים עם מנהגים נוצרים.
בשנים האחרונות רבים מבני הקהילה החלו לחזור לשורשיהם היהודים ולאמץ את מנהגי היהדות.
חלק מחברי הקבוצה הקימו את האגודה האתיופית הציונית של צפון שאווה שמטרתה קידום הזהות היהודית.הקהילה מונה כ-150 אלף איש.
האזכור הראשון של קהילת יהודים בחבל שאווה הגיע מהמיסיונר זנה מרקוס במאה ה-14. מידע מאוחר יותר מעיד כי בין השנים 1692–1702, בתקופתו של שליט שאווה נאגסי קראסטוס, החל גל ההגירה הראשון של יהודים מאזורי פוגרה ודמביה לשאווה.
לאחר מכן נודע כי נכדו של נאגסי, המארידאזמץ' אבואי, נלחם בכוחות הקיסר ייאסו השני, שבה רבים מהם, אך לאחר מכן שחרר חלק מהללו ומינה אותם לתפקידים בכירים בבית המלוכה.
בעקבות זאת החלה הגירה נוספת לאזור, של יהודים שרצו לשפר את תנאי המחיה שלהם.
במהלך המאה התשע-עשרה הגיעו דיווחים לא מעטים על קיום קהילה יהודית בשאווה.
המיסיונר האירופאי קרל אייזנברג, שסייר באנקובר בירת שאווה ב-1839, דיווח שסביב בירת שאווה יושבים יהודים שהם צאצאי מהגרים מאזור פוגרה שבבגמדר.
אייזנברג הזכיר גם שכאשר דיבר עם מיסיונר אתיופי מהכנסייה האורתודוקסית האתיופית ב-17 באוקטובר 1839, האחרון דיווח כי מספר "טאבִּיבִּים" מן הכפר התנצרו.
דיווח נוסף, מאוחר יותר, הגיע מאת הבריטי צ'ארלס ג'ונסון, ב-1842, ובו סופר על יהודים שמצבם הכלכלי טוב משל שכניהם הנוצרים, שהם מיומנים יותר מהם וסוחרים ממולחים.
בשנת 1908 דיווח ד"ר יעקב פייטלוביץ' על הימצאותם של יהודים בשאווה, המכונים על ידי שכניהם בכינוי הגנאי 'בוּדה'.
בית תפילה ישראלי בתל אביב הוא עמותה להתחדשות יהודית בישראל.
בית תפילה ישראלי הוקם ביוני 2004 בתל אביב על ידי אסטבן גוטפריד ורני יגר, במטרה לספק מסגרת קהילתית ורוחנית בקרב חילונים ומסורתיים בישראל.
סידור תפילת ערב שבת של בית התפילה שיצא לאור בקיץ 2011 אומץ על ידי שש קהילות נוספות (קהילת שכוני"ה בחיפה, קיבוץ המעפיל, קהילת קודש וחול בחולון, מעיין - גן יבנה, ובבית אורן).
באופן ניסויי יצר בית תפילה ישראלי "שפה ליטורגית יהודית-ישראלית חדשה", המשלבת את סידור התפילות המסורתי עם שירה, ספרות מודרנית, ותפילות אישיות.
במסגרת קבלת השבת אף מרצים אורחים שונים על פרשת השבוע או נושאים התואמים את מדיניות בית התפילה, כמו המציאות החברתית בישראל, הפרטת שירותים חברתיים או בעיית הפליטים מאסיה ומאפריקה.
בית התפילה נתמך כלכלית על ידי קרן שוסטרמן, הפדרציה היהודית של סן פרנסיסקו, קרן סטולמן, הקרן החדשה לישראל, עיריית תל אביב-יפו ודמי חבר.
העמותה חברה באיגוד ההתחדשות היהודית.
בית התפילה מקיים את רוב הפעילות בלב תל אביב.
בעשר שנותיו הראשונות רוב הפעילויות התקיימו בבניין של מכללת עלמא ברחוב בצלאל יפה: ביניהן - קבלת שבת, קבלת שבת לילדים, בתי מדרש, אירועי חג, טקסי חיים ופעילות חברתית.
לאחר עשור עבר מוקד הפעילות למבנה אולפן "גורדון" ברחוב לסל.
בית תפילה גם מארגן קבלת שבת והבדלה באולמות שונים בעיר.
משנת 2007 בית תפילה ישראלי מקיים בחודשי הקיץ קבלת שבת במתחם נמל תל אביב בהן משתתפים למעלה מ-700 איש מדי שבת.
החל משנת 2010 בית תפילה ישראלי מקיים קבלת שבת מוזיקלית לפי המודל שפיתח, לקורסי צוערים של צה"ל במסגרת "שבת בתל אביב" של בינ"ה.
בית תפילה ישראלי קיים אירועי חג נוספים במרחב הציבורי, כמו "סדר פסח לפליטים אפריקאים בתל אביב", "קריאת מגילת אסתר בדיזנגוף סנטר", "ברכת החמה במנחת המסוקים של מגדל עזריאלי" ו"קריאת מגילת איכה בשד' רוטשילד".
האופי המקומי של בית תפילה ישראלי בא לידי ביטוי בשילוב של יהדות ליברלית שאינה שואבת את שפתה התרבותית ממודלים שהתעצבו בתפוצות אלא מבקשת להיות מעוגנת באופן עמוק בהוויה הישראלית והתל אביבית, ומתימרת להמשיך את תורתו התרבותית של ח.נ.
ביאליק אשר ייסד בתל אביב בשנות ה-30 של המאה ה-20 את מוסד "עונג שבת".
כך, בפתח כל מהדורות סידורי התפילה של בית תפילה ישראלי, מופיע ציטוט ממכתב שח.נ.
ביאליק כתב לדוד אומנסקי מקיבוץ גניגר במרץ 1930:
"ביתי אל מול גולן" הוא פזמון שנכתב ב-1962 על ידי יוסף נצר (מילים) וחיים ברקני (לחן).
השיר זכה לפופולריות בשנות ה-60 ובוצע מאז על ידי זמרים רבים.
השיר היה שיר הנושא למחזמר שנשא גם הוא את השם "ביתי אל מול גולן" והועלה בקיבוץ שער הגולן על ידי חבריו, לכבוד חג ה-25 לעליית הקיבוץ על הקרקע.
נצר וברקני היו חברי שער הגולן וכתבו את המחזה ואת הלחנים.
המחזה עסק בהווי הקיבוץ ובבעיותיו, אולם אלו תוארו ברוח טובה.
הצלחתו של המחזמר הביאה להצגתו באמפיתיאטרון בצמח ולאחר מכן אף בהיכל התרבות בתל אביב.
בהצגה שנערכה בקיבוץ ביצעה ראשונה את השיר בתי לרר (כיום, בת-עמי לשם).
מילות השיר מתארות את הקשר החזק הנוצר בנפש האדם אל המקום בו גדל כתוצאה מנופי ומחוויות הילדות:
בהמשך הקליטו את השיר אמנים רבים נוספים.
במיוחד זכו לפרסום ביצועיהם של שלישיית שריד, יפה ירקוני, הפרברים ואריק איינשטיין.
עוד ביצעו את השיר הדסה סיגלוב, שמעון ישראלי, לוסי ארנון, אברהם פררה, אריק סיני ולהקת סטלה מאריס בעיבוד לסגנון רוק כבד.
בשיר נעשה גם שימוש בסרט הישראלי "אשת הגיבור" שצולם בחלקו בקיבוץ שער הגולן בבימויו של פיטר פריי ובכיכובם של בתיה לנצט, גדעון שמר ושמואל אומני.
בהצגה "שישה ימים" שהועלתה ב"בימת הקיבוץ" באוקטובר 1967, בבימויו של גיורא מנור, ועסקה בהשתקפות המלחמה בעיני הלוחמים בני הקיבוץ, שימש השיר כרקע יחד עם שירו של מאיר אריאל, "ירושלים של ברזל".
בֵּית תַּפּוּחַ הייתה עיר מקראית בנחלת שבט יהודה, הנזכרת בתנ"ך פעם אחת או שתיים (תפוח נוספת נזכרת כעיר של שבט אפרים בנחלת שבט מנשה, ותפוח נוספת נזכרת בשפלת יהודה).
היישוב המקראי מזוהה בימינו עם הכפר הערבי תפוח, בסמוך לחברון.
בית תפוח נזכרת בספר יהושע, בקבוצה 6 של ערי יהודה, אשר בהר חברון: .
רשימת ערי יהודה בה נזכרת העיר מופיעה ב במסגרת תיאור נחלת יהודה, והיא המקור הטופונימי המפורט ביותר במקרא, והבסיס למחקר הגאוגרפי-היסטורי של יהודה המקראית.
ברשימות היחש מופיע תפוח בן חברון, ב, ומקובל במחקר כי תפוח זו ובית-תפוח חד הם.
רשימות היחש שבספר דברי הימים הן המקור המפורט ביותר להכרת משפחות ישראל ויהודה.
משפחות יהודה זוכות ברשימות לפירוט הרב ביותר לרחבעם -, וביניהן דומיננטיות משפחות השוכנות בהר יהודה.
על סמך ריבוי שמות זהים ברשימות יחש אחרות במקרא נראה שלאוכלוסייה שהתיישבה ביהודה הייתה מערכת זיקות מסועפת עם קבוצות בדרום הארץ ובעבר הירדן: שמעון, ראובן, ואף אדום.
גרשון גליל סבר שמדובר ברשימה קדומה שעודכנה בימי דוד, ואילו לדעת אהרן דמסקי הן משקפות תהליכים שהחלו בהתנחלות ונסתיימו בשיבת ציון.
לדעת אבי עופר תארוכן הוא אכן בחלק הראשון של תקופת המלוכה, והממצא הארכאולוגי בסקר הר יהודה שערך מחזק בדרך כלל השערה זו.
הקבוצות הגדולות של משפחות יהודה מתקבצות תחת שמותיהם של ירחמאל, כלב (שניהם בני חצרון) ואפרת (או חור בכור אפרתה), ומקובל להניח שהללו היו קבוצות-העל השבטיות של יושבי הנגב, הר חברון, בית לחם/צפון הר יהודה, בהתאמה.
מכאן נראה שמתיישבי בית תפוח היו כלֵבים הקשורים לחברון, שהייתה גם העיר המרכזית בקבוצת הערים בה נמנו (לעיל).
אוסביוס, בחיבורו האונומסטיקון (תחילת המאה ה-4 לספירה), קישר בין עיר זו לבין העיר הכנענית "תפוח", שאת מלכה הכה יהושע בן נון.
העיר הקדומה מזוהה כיום עם הכפר הערבי "תפוח" (تفوح) שממערב לחברון, כפר המשתרע על שתי גבעות.
המערבית שבהן (שיח חוסין) בולטת יותר וסמוכה למעיינות שבמקום, אולם הגרעין הקדום מצוי בגבעה המזרחית.
נראה שמתחת לגרעין הכפר מצוי כאן תל של ממש.
לפי הסקר הארכאולוגי, הרי לאורך כל תקופת הברזל 2 נמנה האתר בין 20 היישובים הגדולים בהר יהודה.
נראה שבימי הביניים קטן השטח (כ-7 ד' ושמא פחות), ואילו בתקופה העות'מאנית מתרחב היישוב מעבר לגרעינו הקדום, מגיע לכ-30 ד' בגבעה המזרחית, ומתפשט גם לגבעה המערבית.
הזיהוי והממצא מתאימים למקורות ההיסטוריים שנזכרו לעיל, ושופכים אור נוסף על עיר זו, אף על פי שנזכרה אך מעט במקורות.
ביתא ירושלים הוא מרכז רב-תחומי לתרבות, אמנות חזותית ומלאכות יד המופעל על ידי עיריית ירושלים ופועל בשיתוף פעולה עם התושבים.
המרכז הוקם בשנת 2014 בתוך הבניין ההיסטורי המשופץ של בתי סיידוף ברחוב יפו 155 בירושלים בסמוך אל שוק מחנה יהודה.
המקום הוקצה בשנת 2012 על ידי המחלקה לאמנות חזותית של עיריית ירושלים לצורך הקמת מקום מפגש של אמנים, אנשי חינוך, בעלי מלאכה, ותושבים לצורך שיח משותף ומקום של יצירה.
מיקומו של ביתא בבניין היסטורי של בתי סיידוף נועד לספר גם את סיפורו של המבנה ההיסטורי המשלב כמה סגנונות בנייה קלאסיים: שכונת חצר, סגנון בנייה "יהודי-בוכרי" שהיה נפוץ בארץ בראשית המאה ה-20 ובניה מסחרית המשלבת בתי מלאכה קטנים.
מרכז ביתא נפתח לאחר שיפוצו ושיקומו של בית סיידוף שכלל את שיפוצם של בתי המלאכה הישנים שעמדו בחזית אל רחוב יפו על מנת להופכם לחנויות יוקרה והקמתו של מגדל דירות יוקרה בחצר האחורית של המבנה.
עשר סיבילות (נביאות פגאניות) היו בעולם העתיק.
בנצרות ובתולדות האמנות הושוו הסיבילות לנביאים העבריים, ויוחסו להן קרבה לטבע, אינטואיציה, ראייה רחבה וצלולה וחיים ארוכים.
התערוכה מבקשת לגלות את הסיבילה ה-11, ולהשמיע נבואה נשית עכשווית הנוגעת בעיקרה למגדר ולפמיניזם, אך גם לאקולוגיה, לריפוי, לדת ולתרבות.
העבודות השונות שואפות להטעין את הביטוי הפמיניסטי במימד אוניברסלי, רחב ואף רוחני, הפונה לכלל האנושות.
אמנים: מיכל היימן, פאטמה אבו רומי, נעה ארד יאירי, ורד ניסים, אוריין גלסטר-אורן, שי זכאי, יעל ברתנא
התערוכה עוסקת ביחסי אדם-צומח, ומבקשת להפנות את המבט אל הנשימה שבתוך הקומפוזיציה, כאנלוגיה לאזורי הצמחייה הירוקים המחיים את המרחב האורבני.
התערוכה כוללת ציורי שמן ורישומים של מאיה ישראל שבעבודותיה מתקיימות אינטראקציות מורכבות בין אדם לצומח, ונוכחים אזורים ציוריים פרומים שמתפקדים כמעין חללי נשימה של הציור.
לצדם יצמחו מיצבים מונבטים של האמנית מריה צ'חנוביץ, ובאירוע אמצע השתתפותי ייאכלו הנבטים ויתחיל מחזור חדש של הנבטה.
אמן: מאיה ישראל ומריה צ'חנוביץ
שתי בריות ממשפחת החתולים, שני טיפוסים ירושלמיים, שני מצבי קיום.
שני קצוות חתוליים שביניהם מתוחה ירושלים.
עירייה וחצר עזובה; סמל לאומי, היסטורי ותנכ"י לעומת דיירת רחוב בת בלי בית; מלך יחיד סמל של הוד והדר או חבורות שמתאספות סמוך לפחי הזבל בכיכר החתולות.
היכן ואיך מסומנות הטריטוריות של אריות וחתולות?
ואיך אנחנו כאנשים משתתפים ומשתקפים בעיר של חתולים?
פריד אבו שקרה, דוב אברמסון, מורן קליגר, סובר לרנר, רויטל פאלקה, רות טל, רועי מרגליות, רחל רדשקביץ', רינת גולדברגר, שחר סריג, אוסף מוסררה.
מתאר- בין קו מתאר לתוכנית מתאר.
התערוכה מתבוננת באופן שבו המרחב האורבני הופך לשפה חזותית.
באיזה אופן הצורות המרכיבות את קו המתאר העירוני משמשות כמסמן של משהו אחר, וכיצד הצופה מזהה עיר גם כשהיא איננה נושא היצירה הישיר.
האם זהו ההרגל של העין, האם הזיהוי המיידי מצביע שהצורות טעונות במשמעות של בית ומקום, או שמא של סכנה וניכור.
ובאיזה אופן מארגנות היצירות את מרחב הגלריה כהד לרחוב המתגלה מבעד לחלונות הגדולים, האם כתפאורה של עיר בה הצופה הוא מעין שחקן או "משוטט" או שמא כמרחב פנימי רגשי.
אמנים: אמיר תומשוב, אן דייץ', גילה מילר לפידות, הדר סייפן, הדר פרי
ארטור- הגלריה מתוקף היותה ציבורית רואה לעצמה מטרה לעודד את תושבי העיר ותייריה להכיר את הגלריות וחללי העבודה והתצוגה השונים בעיר ומפעם לפעם מקיימת סיורי אומנות בהדרתכם של מיטב אנשי האמנות בעיר, תחת השם ארטור.
ביתא ירושלים מציעה לציבור הרחב סדנאות אומנות שונות מתוך תפיסה שהאמנות והאומנות כרוכות זה בזה.
הסדנאות כוללות: תפירת קולקציה אישית, תפירת תיקים מעור, סדנת סנדלרות, עבודה בעץ, עבודה בזכוכית ועוד.
בית תפילה לזכר יהודי סלוניקי הוא בית כנסת של יוצאי סלוניקי אשר הוקם, בשכונת שפירא, תל אביב, בשנת 1937.
בתחילת דרכו פעל בית הכנסת בצריף שכור ונקרא "בית תפילה".
הקמת בית הכנסת נבעה מהרצון לשמר את המסורת הסלוניקאית, המשלבת לאדינו ועברית, כמו גם קידום השיתופיות והשוויון.
מסיבה זו, הוחלט על איסור גביית כספים ומכירת מצוות.
לפיכך כונה לעיתים בית הכנסת בשם "בית הכנסת הקומוניסטי".
בית הכנסת מארח מבקרים וסיורי תלמידים, עורך תפילות חגיגיות וחגיגות בר מצווה.
ספר התורה הראשון התקבל כתרומה, ובהתחלה אף לא היו כיסאות, כך שכל מתפלל נדרש היה להביא כיסא בעצמו.
בין המתפללים בלט הרצון לשלב סממנים ציונים ומוטיבים לאומיים.
מקום המדינה נהוג בשבוע לפני יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל להניף את דגל ישראל בחזית בית הכנסת, וביום העצמאות מקשטים את פנים בית הכנסת בדגלים.
עם סיום מלחמת העולם השנייה, רוב הניצולים מקהילת סלוניקי עלו לישראל, חלקם הגדול הגיע לשכונות פלורנטין ושפירא בתל אביב, ולרוב נאלצו לבסס את אחיזתם בארץ באופן פרטי, ללא עזרה ממוסדת.
ניצולי המחנות השתלבו במרקם החיים בשכונה ונטלו חלק פעיל בחיי העדה מבחינה חברתית, תרבותית ותורנית.
בתקופה זו בית הכנסת עבר למבנה אבן, בתמיכת יהודים סלוניקאים מחו"ל, ועם הצטרפותם לבית הכנסת שונה שמו ל-"בית תפילה לזכר יהודי סלוניקי".
המגרש שעליו נבנה בית הכנסת נקנה במרץ 1956. בשנת 1958 התאגדו פעילי בית הכנסת והקימו אגודה שיתופית.
תכנון בית הכנסת הופקד בידיו של האדריכל משה בן שושן ותוכנית בניין הוגשה בינואר 1959. ככל הנראה הבניה החלה במהלך 1960 ורישיון בית הכנסת ניתן בדצמבר 1961.
בית תנורא (נקרא גם: באר תנורא) הוא כפר יהודי לשעבר ואשורי בהווה הממוקם במחוז ברווארי באזור מנהלי דהוכ בכורדיסטן העיראקית.
השם "בית תנורא" מקושר לתנורים החפורים באדמה שאפיינו את הכפר.
יש מקורות בהם השם נכתב "בי תנורא".
מרדכי סיידוף בן הכפר טוען כי השם צריך להיות "ביתא נורא", שמשמעו "בית האש".
היישוב היה מיושב ביהודים שטענו שאבותיהם ייסדו אותו לאחר שיבתם מבבל, ולפי טענה אחרת מהקווקז, אם כי מסמכים רבים מראים שהכפר התקיים בתקופה הקדם-יהודית ככפר אשורי פאגאני.
היהדות כנראה הפכה לדתו של הכפר במאות הראשונות לפני הספירה או לאחריה.
על פי אגדה שהייתה מוכרת בכפר, כאשר הגיעו ראשוני הכפר למקום נגלה אליהם אליהו הנביא ובדרכי נס הקים את בית הכנסת של הכפר.
לאחר מכן עלה במרכבת אש השמימה.
מבחינה כלכלית, הכפריים פרנסו את עצמם בעבודת כפיים ובחקלאות.
ב-1893 נבזזה הקהילה בידי כורדים מן ההרים, אשר הרגו שני יהודים ופצעו אחרים.
הנותרים ברחו לכפרים שכנים ולא העזו לחזור לבתיהם עד שהובטחה להם הגנתו של הואלי של מוסול, אותה שיריינו בעזרת מכתב ממשה הלוי, הרב הראשי של טורקיה.
האוכלוסייה של בית תנורא הידלדלה ואפילו במאה העשרים עדיין הייתה קטנה מזו שהייתה שם במאות קודמות, בשל מקרי טבח שהובילו הכורדים כנגד האוכלוסייה.
אולם לאחר רצח העם האשורי גדלה אוכלוסיית הכפר, כאשר טיארי-אשורים מהרי הקארי צפונית לטורקיה התיישבו בכפר.
האוכלוסייה האשורית הייתה כמעט שווה במספרה לאוכלוסייה היהודית, אולם האוכלוסייה היהודית נותרה הרוב, וגם רוב האדמות החקלאיות נותרו תחת בעלות יהודית.
כך עד 1951, כאשר 17 המשפחות היהודיות שנותרו עזבו בעזיבה המונית לישראל.
לאחר "יציאת מצריים" של יהודי עיראק הפך בית תנורא לכפר נוצרי עד מסע התעמולה של סדאם נגד הכורדים שהוביל להגירה של אשורים רבים החוצה משם.
הצבא העיראקי הרס את הכפר ב-1971, והרס גם את הבתים העתיקים שנבנו ברובם על ידי האוכלוסייה היהודית המקורית.
בית תנורא נותר בהריסות עד שהמועצה העליונה לעניינים נוצריים בנתה שם ארבעה בתים, וב-2012 הכפר אוכלס בחמישה עשר נוצרים חברי הכנסייה האשורית המזרחית.