tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סעיפים 76 עד 81 קובעים כי אם חברת מעטים לא חילקה דיבידנד לבעלי מניותיה אך מתברר כי יש לה רווחים לחלק, ואי החלוקה גוררת הימנעות ממס, רשאי מנהל רשות המיסים להורות כי יתייחסו לרווחים כאילו חולקו כדיבידנד, וזאת בכפוף להתייעצות עם ועדה מייעצת ומתן זכות שימוע לחברה.
מעשית לא הוקמה עד היום ועדה מייעצת וסעיף זה שלו פוטנציאל אנטי-תכנוני רב הוא אות מתה.
המשמעות המעשית של הגדרת חברה כחברת בית
חברת בית היא אחת מ"חברות הצינור".
חברה המוגדרת חברת בית מקנה לבעלי המניות בה מעמד ייחודי.
הכנסות החברה ייוחסו לכל אחד מבעלי המניות במישרין וימוסו לפי שיעור המס השולי המוטל עליו.
לכאורה, במרבית המקרים, יעדיף היחיד כי המס שיושת על הכנסות החברה יהיה לפי מס החברות, שנמוך משמעותית מהמס השולי המקסימלי המוטל על יחידים.
עם זאת, תכנון מס בסיסי (אך כזה המצוי במחלוקת עזה) יאמר כי כאשר חברה מרוויחה יותיר בעל המניות את החברה במעמדה הרגיל.
משעה שהיא מפסידה, יהפכה לחברת בית, וינכה את ההפסד מהכנסותיו האישיות.
ראוי להדגיש כי לא יותר לנישום קרי לבעל חברת הבית לקזז הפסדים ברמת האישית בתקופה בה החברה הייתה רגילה, את ההפסדים תוכל החברה לקזז רק כנגד רווחים בעתיד.
כיום לא ניתן יותר להפוך מחברה רגילה לחברת בית, כך שמרבית תכנוני המס בעניין חברות בית לא רלוונטיים.
חברת בית יכולה לחדול מלהיות חברת בית אך משחדלה לא תוכל לשוב ולהיות חברת בית
חברת ג'ים הנסון היא חברה אמריקאית אשר נוסדה על ידי יוצר החבובות ג'ים הנסון בשנת 1958. בזכותה של החברה, מופצות החבובות בכל רחבי העולם בשביל בידור והנאה.
החברה כוללת את מפעל הבובות של ג'ים הנסון, אשר עושים בה אפקטים מיוחדים ואנימטרוניקה.
ג'ים הנסון וג'יין הנסון ייסדו את החברה כשלוש שנים לאחר הוצאת תוכניתם הראשונה, "סאם וחברים", מלבד תוכנית זו החברה עשתה פרסומות, התארחו בתוכניות אירוח ואפילו ביקרו סרטים.
בשנת 1969 החברה יצרה דמויות ויותר מ-20 סרטונים לתוכנית הילדים הפופולרית רחוב סומסום.
הדמות הראשונה של החברה שהחלה לעבוד בטלוויזיה הארצית הייתה של רולף הכלב אשר הופיע בפרסומת של מזון לכלבים, ולאחר מכן קיבל פינה קבועה בתוכניתו של ג'ימי דין בשנים 1963-1966. באותו הזמן, ג'ימי דין נתן רשות לקבל 40 אחוז מהחברה, אולם דין היה בירידה כי הוא הרגיש שהוא לא הרוויח.
במשך שנים רבות, ניסה ג'ים הנסון למכור כמה תוכניות טלוויזיה שונות לרשתות הטלוויזיה האמריקאיות אולם הרשתות לא רצו את תוכניתיו.
לפתע בשנת 1976, המפיק הבריטי לורד לו גרייד הרשה לג'ים הנסון להפיק תוכנית שבועית עם בובותיו בבריטניה.
התוכנית נקראה החבובות והיא שודרה ברשת הבריטית "ATV".
ההצלחה של החבובות הובילה אותן לסרטים, ספיישלים וכו'.
החבובות היו שייכות לחברה הבריטית "ITC", אבל ג'ים הנסון החליט למכור את החברה מאוחר יותר.
בשנות ה-80 המוקדמות, ג'ים הנסון השתלב ב"מפעל הבובות של ג'ים הנסון" והפיק כל מיני תוכניות כגון: פראגל רוק, סיפורי עמים ודינוזאורים, וסרטים כגון: הקריסטל האפל והמבוך.
ובמשך שנות ה-80 הוא הפיק גם את התוכנית "השעה של ג'ים הנסון".
בשנת 1990, מכר ג'ים הנסון את החברה שלו לחברת וולט דיסני, אולם שנה לאחר המכירה ושבוע לפני החתימה על החוזה, ג'ים הנסון נפטר, ובעקבות זאת משפחתו החליטה לבטל את העסקה עם דיסני ולשמור את הזכויות לעצמה.
בשנת 2004, מכרה חברת ג'ים הנסון את החבובות ואת סדרת הטלוויזיה לילדים הדוב בבית הכחול לחברת וולט דיסני ואילו התוכנית רחוב סומסום עברה לחברת "סדנת הטלוויזיה לילדים" אשר שונתה ל"סדנת סומסום".
חברת "הגיחון" בע"מ היא חברת הביוב והמים של אזור ירושלים, מבשרת ציון ואבו גוש.
החברה מספקת מים לכמיליון תושבי ירושלים, מבשרת ציון ואבו גוש, המשתרעים על פני שטח של כ-130 אלף דונמים ומספקת שירותי ביוב למעל מיליון נפשות במרחב ירושלים הכולל.
החל משנת 2010 החברה אחראית על מתן שירותי מים וביוב גם למועצות מקומיות מבשרת ציון ואבו גוש.
החברה מופקדת על פיתוח, הרחבה, הפעלה ואחזקה של רשתות המים והביוב וזאת בהתאם לתוכניות הצמיחה וההתפתחות של היישובים הנמצאים תחת אחריותה.
במסגרת עבודות הפיתוח והאחזקה של רשת המים יוזמת חברת הגיחון, באורח שוטף, החלפה של צנרת מים, מרחיבה ומעתיקה תשתיות, עורכת ביקורות קפדניות לבדיקת איכות המים שהיא מספקת, בונה בריכות לאיגום מים ומתקני שאיבה, מתקנים להפחתת לחצים ועוד.
בתחום הביוב, מבצעת חברת הגיחון עבודות שוטפות לאחזקת המערכת והמתקנים ומשקיעה בפיתוח ובהרחבה של רשתות אלה ובמסגרת זו מניחה קילומטרים רבים של צנרת מדי שנה.
לקראת עונת החורף מבצעת החברה פעולות מנע ובעיקר ניקוי של תאי הניקוז ושטיפתם.
החברה מנהלת בקרה ומעקב אחרי שפכים תעשייתיים, בונה מתקני שאיבה לביוב ומכונים ומתקנים לטיהור שפכים.
למטרה זו הוקמה חברת מבט"י, "החברה למפעלי ביוב וטיהור ירושלים בע"מ".
חברת מבט"י הקימה מערך מודרני לטיהור שפכים המטפל בשפכי ירושלים באמצעות טכנולוגיות טיהור מהמתקדמות ביותר בעולם.
החברה מפעילה בירושלים שלושה מכוני טיהור שהגדול ביניהם הוא המכון לטיהור שפכים שורק-רפאים.
הוא נחנך ב-1999 ומטפל מדי יום, בכ-80 אלף מ"ק של שפכים באגני ההיקוות המערביים בנחל רפאים ובנחל שורק.
חברת מבט"י – מפעלי ביוב וטיהור ירושלים, היא חברת בת של חברת הגיחון והרשות לפיתוח ירושלים והוקמה כדי לטהר את שפכי ירושלים והמטרופולין.
מבט"י מתכננת, מפעילה ומתחזקת מכוני טיהור, ובבעלותה שלושה מתקנים: מט"ש שורק, מט"ש האוג ומט"ש הר חומה.
חברת "מבט"י" מקדמת את התכנון של מכון טיהור חדש לשפכים שיטפל בשפכי מעלה אדומים, חלק מיישובי המועצה האזורית מטה בנימין והשכונות הצפוניות של ירושלים.
המכון מתוכנן לקום כמכון נוסף לצד מכון האוג הקיים באזור נבי מוסא.
המכון יטפל בשפכי אגן אוג המנקז את השפכים מהשכונות הצפון מזרחיות של ירושלים ובשפכים הזורמים בנחל קדרון.
מכון הטיהור המזרחי החדש ייבנה בשלבים.
ועתיד לקלוט בתחילה 20,000 מ"ק שפכים, ויגדיל את קליטת השפכים בהדרגה עד 40,000 מ"ק ביממה.
שכונת חומת שמואל שוכנת בדרום העיר נמצאת באגן דרגות.
מאחר שאגן נחל דרגות הוא אגן נפרד שאינו מחובר ישירות למערכת טיהור השפכים של ירושלים, הוחלט להקים עבור השכונה מכון טיהור נפרד שאליו יוזרמו גם השפכים של שכונות אום טובא וצור באהר.
מכון חומת שמואל עושה שימוש בשיטת הממברנות, המאפשר להפיק מי קולחין לחקלאות ולתעשייה ומשמש גם להשקיית גינות ציבוריות בשכונה עצמה ובאתרי נוי אחרים בעיר כטיילת שרובר, גן הפעמון, גן העצמאות, גן החיות התנ"כי ובעתיד גם גן סאקר.
המכון קולט כ-4,300 מ"ק שפכים ביום.
מכון טיהור שפכים נחל שורק
המכון הראשון שהוקם על ידי חברת "מבט"י", והשלישי בגודלו בישראל המכון מטהר שפכים בעיקר ממערב ירושלים, אך גם מיישובים נוספים הסמוכים לאגן המערבי של העיר.
במכון מטוהרים כיום קרוב ל-100,000 מ"ק שפכים ליום.
כשזרימת המים המטוהרים זורמת לאפיק נחל שורק.
החקלאים לאורך תוואי הנחל בעיקר מהמועצה אזורית מטה יהודה משקים את שדותיהם ממימי הנחל.
שימוש בחברת ארנק יצר הפחתה בתשלומי המיסים בהשוואה לתשלומי המס שהיה צריך לשלם בעליה כשכיר או כעצמאי, וכן מעניק יתרונות פוטנציאליים אחרים.
חברת ארנק מוקמת לצורך תכנון מס של בעליה, אין בה פעילות כלכלית עצמאית והיא מספקת את אותו שירות שהיה בעליה מספק לו היה שכיר או עוסק.
מקור שמה של חברת הארנק בדרך פעילותה, שבה הכנסתו של בעליה נכנסת אליה כאל ארנק, ממנו הוא מושך דיבידנדים כאשר הוא זקוק לכסף.
זהו כינוי לא פורמלי - בפקודת מס הכנסה נכללת חברה כזו בקטגוריה הקרויה חברת מעטים.
כיוון שבפעולתן של חברות ארנק יש יתרון מס לבעליהן, הרי מבחינתם של רשות המיסים והמוסד לביטוח לאומי יש בפעילות זו אובדן הכנסות.
עקב כך עלו המלצות שונות על מיסוי מיוחד לחברות הארנק, או הגבלת פעילותן.
ב"חוק ההסדרים" לשנת 2017 נקבעו כללים למיסוי חברות ארנק, שמבטלים את יתרונות המיסוי שבהן.
מבחינת חוקית, לכל אדם בישראל זכות להקים חברה בע"מ, ללא תלות בדרך פעילות החברה.
חברת ארנק מספקת שירותים בהתאם לכישורי בעליה (לדוגמה: כישורי ניהול, כישורי רפואה, כישורי משפט).
כאשר אדם או חברה מעוניין בשירות מבעל החברה (או נדרש לתשלום לה), הוא מקבל את השירות מחברת הארנק, המקבלת את התשלום, ומשלמת משכורת לבעליה, הרשום כשכיר מקבל משכורת מחברת הארנק.
חברת הארנק אינה משלמת את מלוא ההכנסות כשכר, אלא שומרת את חלקם הגדול בקופתה.
אין הבדל מעשי בשירות שמקבל הלקוח (הניתן בכל מקרה על ידי אותו איש מקצוע), וההבדל היחידי הוא חשבונאי, מוטב התשלום בעבור העבודה.
הקמתה של חברה בע"מ דורשת תשלום אגרה שנתית לרשם החברות וחובה על עריכת ביקורת באמצעות רואה חשבון.
הוצאות אלו יחד עם מדרגות המס הנהוגות בישראל, יוצרות כדאיות כלכלית להקמת חברות ארנק רק למי שהכנסתם גבוהה מרף מסוים.
ישנם המעריכים שהקמת חברת ארנק תשתלם למשתכרים מעל ל־25,000 ש"ח בחודש.
חברת הארנק צוברת חלק מרווחי בעליה (שאינו משולם לו כמשכורת), ומשלמת עליו מס חברות, שהוא 23% מהרווחים, נכון ל־2021. שיעור מס זה הוא כ־53% מתשלום המס השולי שהיה מוטל על בעליה כשכיר (שיעור המס השולי הוא 50%).
באמצעות שימוש בחברת ארנק ישנה ירידה משמעותית בתשלומי ביטוח לאומי, שכן הוא אינו חל על חברות.
עם זאת, בעת משיכת רווחי החברה על ידי בעליה, ישנו תשלום מס דיבידנדים בסך 30% (לבעל שליטה מהותי, המחזיק יותר מ־10% ממניות החברה).
אם בעל החברה מושך בסיום השנה את כל רווחי החברה, שיעור מס הכנסה המשולם על ידו במצטבר (מס הכנסה על משכורת השכיר, מס חברות ומס דיבידנדים) אינו שונה מהותית משיעור המס שהיה משולם כשכיר או עצמאי, אך הוא חוסך בדמי ביטוח לאומי, החלים רק על משכורתו כשכיר.
דבר זה מאפשר לחברת הארנק לצבור נכסים רבים יותר, וליצור פוטנציאל לתשואות גבוהות יותר.
באופן דומה, חברת הארנק מאפשרת את ניצול הרווחים להשקעה ברכישת מלאי, או למתן ערבויות הנדרשות לגיוס אשראי.
יתרונות נוספים של חברת הארנק באים לידי ביטוי במגוון דרכים לתכנון מס על מנת להפחית את שיעור תשלום המס המצטבר, כדוגמת מתן הלוואות בתנאים נוחים לבעליה, זאת בניגוד למשכורת שכיר, שבה אין כמעט אפשרות לתכנון מס.
עם זאת, אפשרות זו מוגבלת במספר תנאים, כדוגמת אישור הפעולה בידי ועדת מייעצת בת 5 חברים, דבר שהוביל לכך שאפשרות זו לא יושמה כמעט בפועל כלפי חברות הארנק.
שינוי הרגולציה בנושא חברות הארנק
קיומן של חברות הארנק יצר הפסד הכנסה לרשות המיסים ולמוסד לביטוח לאומי, ויצר יתרון לבעלי ההכנסות הגבוהות, בהשוואה לבעלי הכנסות נמוכות יותר.
ועדת טרכטנברג המליצה לבחון את היבטי המס הכרוכים בהקמתן של חברות ארנק.
בהתאם לכך הורה שר האוצר, יובל שטייניץ על הקמת ועדה לעניין זה, בראשותו של ראש רשות המיסים, דורון ארבלי.
המפקח על הבנקים, דודו זקן, פרסם ביולי 2013 טיוטה למדיניות התגמול בבנקים, הכוללת איסור על תשלום למועסקים באמצעות חברות ארנק.
דברי ההסבר להצעת החוק נימקו צעד זה:
בשנים האחרונות הולכת ומתרחבת תופעה של עובדים שכירים בחברות, בעיקר ברמות השכר הגבוהות, המפסיקים את עבודתם כשכירים באותן חברות אך ממשיכים לתת להן את אותם שירותים באמצעות חברה בשליטתם, כאשר בפן המהותי מתקיימים יחסים הדומים במהותם ליחסי עבודה בין השכיר לשעבר, נותן השירות, לבין החברה מקבלת השירות.
תופעה זו אינה קיימת לגבי שכירים בלבד, אלא גם לגבי נושאי משרה בכירים בחברות, אשר נבחרו לתפקיד בשל כישוריהם האישיים ונושאים באחריות אישית, ומעניקים את אותם שירותים באמצעות חברות בשליטתם, ולא ישירות על ידם.
הסיבה העיקרית לדרך פעולה זו היא כי שכירים ונושאי משרה אלה אינם רוצים לשלם על הכנסתם מפעילות זו את סכום המס החל עליהם כיחידים בתוספת תשלומי ביטוח לאומי, אלא את שיעור מס החברות, שהוא נמוך משיעור המס המוטל על יחידים ברמות שכר גבוהות.
אלה הם מקרים מובהקים של ניצול לרעה של מודל המיסוי הדו־שלבי ועל כן מוצע להתעלם מקיומה של החברה לעניין זה, ולחייב את בעל המניות נותן השירות, באופן ישיר, במס על כלל ההכנסות הנובעות לחברה מיגיעתו האישית, והכול כמפורט להלן.
בעת מעבר ממעמד של שכיר למעמד של נותן שירותים באמצעות חברת ארנק חל שינוי מהותי מבחינת דיני העבודה, משום שנפסקים יחסי עובד-מעביד בין העובד ובין מעסיקו, והופכים ליחסים שבין חברה ללקוח.
עקב כך מאבד העובד את ההגנה שמעניקים לו דיני העבודה, ועליו לדאוג לקבלת הגנה זו באמצעות החוזה שבין חברת הארנק ובין הלקוח (שהוא המעסיק לשעבר).
דוגמה: דיני העבודה מעניקים לעובד הגנה מפני פיטורים בנסיבות מגוונות; הגנה זו אינה ניתנת לחברת ארנק, וכדי לשמר אותה יש לקבוע זאת במפורש בחוזה ההתקשרות שבין חברת הארנק ובין הלקוח.
חברת האשלג הערבית היא חברה ציבורית ירדנית העוסקת בהפקת מחצבים באזור ים המלח.
החברה נוסדה בשנת 1956 והיא מפיקה בעיקר אשלג, ברום ותרכובות ברום.
בשנת 1958 היא קיבלה זיכיון ל-100 שנה לנצל את מחצבי ים המלח שבשטח ירדן.
החברה ייצרה בשנת 2012 כשני מיליון טונות אשלג, והעסיקה כ-2,350 עובדים.
מכירותיה בשנת 2012 הסתכמו בכ-500 מיליון דינרים ירדנים (כ-700 מיליון דולר).
משרדה הראשי שוכן בעמאן ומניותיה רשומות למסחר בבורסת ניירות הערך של עמאן.
"חברת אשלג ארץ-ישראלית" ההיסטורית קיבלה מידי ממשלת המנדט בשנת 1930 זיכיון ל-75 שנה להפקת מחצבים מים המלח, מכל צדדיו.
עם תחילת מלחמת העצמאות ניהל מייסד החברה, משה נובומייסקי, מגעים עם המלך עבדאללה וגורמים ירדניים אחרים, עמם היה בקשר שנים רבות, על מנת לשמור על מפעלי חברת האשלג ולהוציאם ממעגל המלחמה.
ב-13 במאי 1948 הגיע לסיכום עם משלחת ירדנית על יצירת אזור נייטרלי שיבטיח שמירת המפעלים.
אך יום למחרת נפגע נובומייסקי בתאונת דרכים, בגללה לא יכול היה להשתתף בסיכום המגעים עם הירדנים.
ב-17 במאי הוחתמו שני נציגים (של המפעל ושל "ההגנה"), על הסכם, שמסר את מפעלי חברת האשלג, באתר הצפוני (בחוף קליה) ובאתר הדרומי (בסדום), בניגוד לסיכום שהושג עם נובומייסקי, לחסות ירדנית.
פיקוד "ההגנה" לא קיבל את ההסכם.
מפעל החברה ננטש ואחר כך נבזז על ידי ערבים מקומיים.
לאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות נכסי החברה נחלקו בין ירדן (מתקנים בצפון ים המלח) וישראל (מתקנים בדרום ים המלח).
"חברת אשלג ארץ-ישראלית" הייתה חברה בריטית שהייתה רשומה בלונדון ומבחינה משפטית המשיכה להתקיים, אך לא יכלה להפעיל את מפעליה שוב לאחר המלחמה, מאחר שהתקשתה לגייס את ההון הדרוש לשיקום המפעלים.
מדינת ישראל ניהלה אתה משא ומתן, שבסופו הוסכם כי תקום חברה חדשה "מפעלי ים המלח" בה למדינת ישראל יהיו 51% מהמניות (כלומר שליטה בחברה), ואילו "חברת אשלג ארץ-ישראלית" ושותפים נוספים יחזיקו ביתרת המניות.
ההסכם נחתם ב-24 ביולי 1952. בתגובה הודיעה ממשלת ירדן כי ביטלה את זיכיון חברת האשלג בשטחה, והחלה להקים חברת אשלג משלה.
"חברת אשלג ארץ-ישראלית" מצדה תבע פיצויים מירדן.
מאחר שלירדן לא היה ההון הדרוש להקמת מפעל אשלג לבדה, היא ביקשה סיוע ממדינות הליגה הערבית, וביוני 1956 נחתם הסכם להקמת החברה, בהון של 4.5 מיליון ליש"ט בשלב הראשון.
כאשר חלקה של ירדן היה חצי מיליון ליש"ט, מצרים, עיראק ו ערב הסעודית השקיעו 125,000 ליש"ט כל אחת, סוריה ולבנון 62,500 ליש"ט כל אחת והבנק הערבי 10,000 ליש"ט.
בנוסף הוחלט ששאר ההון יגויס על ידי הפצת מניות בציבור במדינות ערב, בסכום של 3.5 מיליון ליש"ט.
עם זאת, לקח לחברה יותר משני עשורים להתחיל להפעיל את מתקן הייצור המשמעותי הראשון שלה בדרום ים המלח.
לאחר שאחדות מהמדינות המייסדות לא מילאו את התחייבויותיהן הכספיות.
ולאחר שתחילה נעשו ניסיונות לחדש את הייצור בחוף קליה.
שם הופקו כ-80 אלף טון בשנה עד שנת 1969. בנוסף סלילת כביש ישיר בין עקבה לים המלח, לצורך ייצוא האשלג החלה רק ב-1966.
החברה החלה לייצר כמויות גדולות של אשלג החל משנות ה-80 של המאה ה-20. שוקי הייצוא העיקריים של החברה הם הודו, סין ומלזיה.
בשנת 1998 חתמה החברה על הסכם עם תאגיד "אלבמרל" האמריקאי , להקמת מיזם משותף לייצור ברום.
המפעל המשותף החל בייצור בסוף 2002, בהיקף של 20 אלף טונה לשנה.
באוקטובר 2003, יצרנית האשלג הגדולה בעולם (PCS) Potash Corporation of Saskatchewan הקנדית, רכשה 26% ממניותיה של החברה מידי ממשלת ירדן תמורת 173 מיליון דולר, לפי שווי חברה של 665 מיליון דולר.
באותה עת החזיקה PCS ב-9.0% ממניותיה של חברת כימיקלים לישראל.
בהמשך הודיע מנכ"ל PCS כי יפעל לביסוס לשיתוף פעולה בין החברות.
באוקטובר 2010 חנכה החברה מפעל אשלג חדש בהשקעה של חצי מיליארד דולר, שהגדיל את כושר הייצור הכולל של החברה ל-5.2 מיליון טון אשלג בשנה.
הקמת מפעלים משותפים עם מפעלי ים המלח
בעקבות הסכם השלום בין ישראל לירדן שנחתם בשנת 1994, החלו דיונים על הקמת מפעלים משותפים של "חברת האשלג הערבית" ו"מפעלי ים המלח" זאת במטרה לחסוך בעלויות וליהנות מיתרון לגודל.
בין השאר התנהל משא ומתן להקמת מפעל לייצור אשלג, בהשקעה משותפת של כ-200 מיליון דולר, בצד הירדני של ים המלח.
המפעל היה אמור לייצר כ-700 אלף טון אשלג בשנה.
בנוסף נחתם ב-1995 מזכר הבנות עם חברת תרכובות ברום הישראלית, להקמת מפעל לייצור ברום בצד הירדני של ים המלח.
בהמשך התנהל בין שני הצדדים, ללא הצלחה, משא ומתן לצורך קידום הפרויקט, והפרויקט נגנז.
במקומו הקים החברה מפעל ברום בשיתוף חברה מארצות הברית.
מסילת רכבת משותפת לנמל עקבה
בשנת 1997 החלו המשרד לתשתיות לאומיות, משרד התחבורה הירדני ורשות נמל עקבה, לדון בהקמת מסילת רכבת משותפת לישראל ולירדן, שתקשר את מפעלי ים המלח הישראליים למפעל האשלג הירדני של חברת האשלג הערבית מצדו השני של ים המלח, עם נמל עקבה.
בדיקות כלכליות וטכניות ראשוניות הראו כי לשתי המדינות יש כדאיות בהקמת המסילה.
עלות הפרויקט נאמדה אז בכ-250 מיליון.
עבור מדינת ישראל המסילה הייתה מפחיתה את תנועת המשאיות המובילות אשלג לנמל אילת ומאפשרת פינוי שטח מסוף האשלג בנמל, הצמוד לריף הדולפינים, לטובת פיתוח תיירותי.
בהמשך נדון תוואי המסילה בידי צוותים ישראליים וירדניים משותפים, והוצע שמסילת הרכבת תעבור ברובה ממערב לגבול הישראלי-ירדני בערבה הישראלית, כאשר היא תתחבר למסילת הדרום באזור אורון, בקצה הדרומי שלה תתחבר למסילת הרכבת הירדנית המובילה סחורות לנמל עקבה.
לאחר בדיקות נוספות נמצא שאין כדאיות כלכלית לפרויקט.
בפברואר 2014 חתמה החברה על הסכם עם החברות נובל אנרג'י, ישראמקו ודור גז, לאספקת גז טבעי משדה גז תמר למפעלי החברה בהיקף של כ-BCF 66 (מיליארד רגל מעוקבת) בשנה ל-15 שנים תמורת כ-500 מיליון דולר.
חיבור המפעלים בירדן התאפשר בשל קרבתם למפעלי ים המלח, שכבר חוברו קודם למערכת ההולכה והחלוקה של חברת נתיבי הגז הטבעי לישראל.
לצורך כך הוקם מקטע החדש (קו גז סדום-ירדן), באורך של 16 ק"מ, שחובר למקטע הירדני, באורך של 20 ק"מ בצינור, בקוטר של 12 צול, בעל יכולת הולכה בהיקף של כ-150 מיליון מ"ק גז בשנה.
מרטין הייתה חברה בתחום תעשיית האוויר והחלל.
החברה נוצרה על ידי חלוץ התעופה גלן ל.
מרטין ב-1912. לפני ובמהלך מלחמת העולם השנייה התמקדה בייצור מפציצים ומטוסים ימיים ולאחר מכן הייתה מחלוצות הפיתוח של טילים מונחים וציוד חלל עבור תוכנית החלל האמריקאית.
ב-1961 התמזגה עם חברת הכרייה "אמריקן מריאטה" ליצירת תאגיד מרטין מריאטה, שהתמזג ב-1995 לתאגיד לוקהיד מרטין.
החברה נוסדה על ידי חלוץ התעופה האמריקאי גלן ל.
מרטין עבור ייצור מטוסי אימון עבור צבא ארצות הברית בסנטה אנה (קליפורניה).
בשנת 1916 התמזגה החברה למשך כשנה עם חברת רייט בראשותו של אורוויל רייט, אולם המיזוג לא עלה יפה ודרכיהן נפרדו ב-1917 ומרכז החברה עבר לקליבלנד, אוהיו.
החברה ייצרה מפציצים נוספים מאותה סדרה, שהיו דו-כנפיים גדולים ואמינים, במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20, עבור שירות האוויר של ארצות הברית, הצי האמריקאי וחיל הנחתים של ארצות הברית.
ב-1929 עברה החברה לאזור בולטימור, מרילנד.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 פיתחה החברה קו ייצור של מטוסי ימיים ("ספינות מעופפות") הן לשימוש צבאי (כגון המפציץ החד-כנפי מרטין B-10 שהיה הראשון שיוצר בייצור המוני ושירת לאורך מלחמת העולם השנייה) והן לשימוש אזרחי (מרטין M-130 ששירת בחברת פאן אמריקן וורלד איירווייז לטיסותיה ליעדים במזרח הרחוק והוואי).
במלחמת העולם השנייה ייצרה החברה בעיקר מפציצים, מטוסי סיור ומטוסי תובלה ימיים בייצור המוני, בהם מרטין B-26 מראודר, מרטין מרילנד, מרטין בולטימור, PBM מארינר, מרטין מארס ואחרים.
בנוסף השתתפה החברה באספקת הזמנת הענק של חיל האוויר של ארצות הברית למפציצים כבדים ובנתה במפעליה בנברסקה 536 מטוסי B-29 סופרפורטרס עבור חברת בואינג, בהם "אנולה גיי" ו"בוקסקאר" שהטילו את פצצות האטום על הירושימה ונגסקי.
לאחר המלחמה שולבה החברה בפיתוח מספר מטוסי ניסוי בסדרת מטוסי ה-X (XB-48 ו-XB-51) ומספר מטוסים ימיים.
כן ייצרה את המפציץ הטקטי הסילוני המצליח מרטין B-57 קנברה , עבור מלחמת קוריאה (המטוס יצא משירות רק ב-1983).
בשנות ה-50 של המאה ה-20 (למעשה מאז 1947) ייצרה את מטוסי הנוסעים ו, ששימשו בעיקר את TWA.
במקביל פיתחה החברה מראשית שנות ה-50 פיתוחים ביטחוניים של טילים מונחי רדיו.
בהם סדרת טילי אוויר-אוויר "אוריול" החלוציים שפותחו עבור מטוסי הצי ב-1947; טילי אוויר-קרקע "גורגון", שפותחו אף הם עבור הצי כבר בשלהי המלחמה; טילי קרקע-קרקע "מטדור"; משגר רקטות טקטי "מייס" וניסיון שלא צלח למשגר טילים בליסטיים טקטיים לסיוע אש קרוב לכוחות מתמרנים, MGM-18 Lacrosse .
אולם, קו הפעילות המרכזי אליו פנתה החברה עם פרוץ המלחמה הקרה היה הרתמות לתוכנית החלל והתמחות במוצרים לתחום צומח זה.
ב-1957 הציגה החברה את ונגארד 1, משגר הלוויינים הראשון של ארצות הברית.
למרות כישלונו בשיגור הראשון, שגרם את משבר הספוטניק, היה המשגר עליו התבססה תוכנית ונגארד ששיקמה את יכולות החלל של ארצות הברית.
בהמשך זכתה החברה במכרז לפיתוח סדרת המשגרים "טיטן".
ב-1961 הפסידה החברה לנורת' אמריקן אוויאיישן את החוזה לפיתוח תאי הפיקוד/שירות של החללית אפולו, לאחר שהייתה בין שתי החברות שהגיעו לקו הסיום במשא ומתן מול נאס"א.
בהמשך אותה שנה התמזגה חברת גלן ל.
מרטין עם אמריקן מריאטה ליצירת חברת מרטין מריאטה, שהמשיכה בפיתוחי חלל ומשגרים.
שדה התעופה הניסויי של מפעלי החברה , שהוקם ב-1928 17 ק"מ ממזרח למרכז בלטימור, נמכר ב-1945 למדינת מרילנד ומשמש מאז כשדה תעופה צבאי-אזרחי.
במקום נמצא מוזיאון חברת גלן ל.
ג'יימס סמית' מקדונל ודונלד ווילס דאגלס , מייסדי החברות מהן צמחה חברת מקדונל דאגלס
לורנס דייל בל , מייסד חברת בל איירקראפט, כיום בל הליקופטר
קינדלברגר , מנכ"ל ויו"ר נורת' אמריקן אוויאיישן (1935-1967)
הנס מולטופ , הוגה תוכנית מעבורות החלל של נאס"א
חברת באך הייתה אגודה שהתקיימה בגרמניה ומטרתה הייתה להוציא לאור את כל יצירותיו של המלחין מתקופת הבארוק, יוהאן סבסטיאן באך.
האגודה הוקמה ב-1850 על ידי מוריץ האופטמן, מנצח המקהלה של כנסיית תומאס הקדוש בלייפציג, משרה שבה נשא בעבר באך עצמו.
עמו השתתפו גם המלחינים רוברט שומאן, פרנץ ליסט, איגנץ מושלס, לואי שפור וכן אישים נוספים שעסקו במוזיקה כגון אוטו יאן (Otto Jahn), שכתב ביוגרפיה על מוצרט וקארל פרדיננד בקר (Carl Ferdinand Becker).
פרסומה הראשון של החברה היה ב-1851 והוא כלל את רי"ב 1-רי"ב 10. למעשה, סדר ההוצאה לאור השפיע באופן כמעט מוחלט על מספור היצירות המקובל היום.
המהדורות יצאו לאור על ידי ברייטקופף והרטל, בית הוצאה למוזיקה ותיק בלייפציג ויוהנס ברהמס נכלל בסגל המערכת של ההוצאה לאור.
עד 1900 הוציאה החברה לאור את כל יצירות באך ב-46 חלקים ופורקה לאחר מכן באופן עצמאי.
מיד לאחר מכן הוקמה "חברת באך החדשה" שמטרתה היא להגביר את הפופולריות של יצירות באך בכל העולם.
פעילותה העיקרית היא קיום "פסטיבל באך", אירועים גדולים במקומות שונים בעולם, בהם מתקיימים קונצרטים של יצירות באך.
כמו כן מקיית החברה מחקר על היצירות ומפרסמת יצירות חדשות שלא נמצאו עד כה.
החברה הוקמה ממיזוג של שתי חברות בריטיות שונות: חברת "איגוד החיפוש המרכזי" בראשות המדינאי הבריטי ססיל רודס וחברה שמרכזה בלונדון "חברת מחקר בע"מ" .
חברות אלו התחרו בפעילות קולוניאלית באפריקה הדרומית מזה כמה שנים טרם מיזוגן לחברה אחת.
עם הקמתה קיבלה החברה צ'ארטר מלכותי מממשלת בריטניה אשר הקנה לה מעמד מיוחד בשליטה על הסחר באפריקה הדרומית.
חברי הדירקטוריון שלה בתחילה היו בין השאר את מייסדה העיקרי, ססיל רודס, כמו גם איל הזהב והיהלומים הבריטי אלפרד ביית והדיפלומט הבריטי ג'יימס המילטון.
רודז קיווה כי חברת דרום אפריקה הבריטית תממש את חלומו ותוכניתו המדינית להשלמת רצף טריטוריאלי בריטי לאורכה של אפריקה בין קייפטאון בדרום שבמושבת הכף לקהיר הבריטית שבצפון.
באופן זה שאף רודז לחזק את עוצמתו שלו ואת זו של האימפריה הבריטית על רקע שנותיו הסוערות של המירוץ לאפריקה.
באותה התקופה נשלטה כבר כמעט כל יבשת אפריקה על ידי שלטון קולוניאלי אירופאי, אך לא כך היה במרחבים של סביב נהר הזמבזי ובשטחי הרפובליקות האפריקאנריות של הרפובליקה הדרום-אפריקאית ומדינת אורנג' החופשית.
חברת דרום אפריקה הבריטית שאפה לפרק שתי רפובליקות אלו ולצרפם למושבת הכף שבדרום, לבסס מושבה בריטית חזקה סביב נהר הזמבזי, וכן להכשיר את השטח לסיפוח בריטי של מוזמביק הפורטוגזית (סיפוח אשר יהפוך את רובן ככולן של חופיה המזרחיים של אפריקה לכאלו הנמצאים בשליטה בריטית.
רודז סבר שיחד עם שליטתה של האימפריה הבריטית בתת-היבשת ההודית, דרום חצי האי ערב, מלאיה ואוסטרליה, יהפוך האוקיינוס ההודי ל"ים בריטי" בו ללונדון שליטה אסטרטגית כמעט מוחלטת).
בצד מה שתואר לא פעם כהצלחותיה היה ביסוס שליטה בריטית ברודזיה תחת צ'ארטר מלכותי מקומי בחסות החברה, ופירוק הרפובליקות האפריקאנריות אשר סופחו לבסוף לאחר מלחמת הבורים השנייה לידי ישות בריטית דרום אפריקאית מאוחדת.
בנוסף, לאחר מלחמת העולם הראשונה, עם הפיכתה מזרח אפריקה הגרמנית למנדט בריטי, התממש נדבך מרכזי משאיפותיה של החברה - יצירת רצף טריטוריאלי בריטי לאורכה של אפריקה.
למרות נקודות חיוביות אלו, בסופו של דבר נראה שמייסדי החברה התאכזבו ממה שנתפס לא פעם במערב ככישלונה.
הניסיונות להפיק ברודזיה כמויות מינרלים משמעותיות אשר יפיקו רווח כלכלי נאה נכשלו.
בנוסף, לא הצליחה החברה להביא את בריטניה לדחוק את רגליה של פורטוגל ממוזמביק, וגם ניסיון מאוחר לנצל את משאבי הטבע בדרום מזרח אגן נהר הקונגו נכשל, עקב השתלטות האימפריה הבלגית על המקום תחת מדינת קונגו החופשית.
השליטה של חברת דרום אפריקה הבריטית ברודזיה, תביעת החותם הבולטת העיקרית שלה, הגיעה לקיצה בשנים 1923 ו-1924. בשנים אלו הקימה ממשלת בריטניה באזור את המושבה רודזיה הדרומית ואת הפרוטקטורט רודזיה הצפונית.
בשנים שלאחר תום שליטת החברה באפריקה, היא המשיכה לשחק תפקיד חשוב בעסקי תעשיית הכרייה ברודזיה הצפונית, שם פעילותה הגיעה לשיא בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
ערב פירוק רודזיה הצפוניות בשנת 1964 והקמתה של זמביה העצמאית, כאשר היא מאוימת בהלאמה של עסקיה על ידי הממשלה החדשה, החברה מכרה לממשלה זאת את רוב עסקיה.
בשנת 1965, על רקע ההליך המואץ של תום הקולוניאליזם הבריטי באפריקה, פורקה החברה.
חברת הביטוח הממלכתית הרוסית היא חברת ביטוח רוסית.
עם יותר מ-25 מיליון לקוחות פרטיים ועסקיים, החברה נחשבת לחברת הביטוח הגדולה ביותר ברוסיה.
החברה הייתה במשך שנים המממנת הראשית של ליגת העל הרוסית בכדורגל.
גודייבה היא חברת שוקולד פרימיום בלגית.
המותג שייך משנת 2007 לחברת ההחזקות YILDIZ מאיסטנבול, טורקיה.
מאז שנת 1968, גודייבה היא ספקית השוקולד הרשמית של בית המלוכה הבלגי.
גודייבה הוא מותג שוקולד פרימיום בלגי שנוסד על ידי פייר דראפס ב-1926, בבריסל בירת בלגיה.
המותג קרוי על שם ליידי גודייבה שדמותה רכובה על סוס, מונצחת עד היום על עטיפות השוקולד והפרלינים אשר העניקו בני המשפחה למותג בזכות תעוזתה של הליידי האנגלייה, אצילותה והליכותיה הטובות.
בשנים הראשונות להקמת המותג, דראפס ייצר את השוקולדים – פרלינים על פי רוב, בסדנה שהייתה מצויה בביתו.
לצורך הכנת הפרלינים, גויסו כל בני משפחתו: אשתו איבון ושלושת בניו, ז'וזף, פרנסואה ופייר הבן.
בנו פייר החתום על אחד המתכונים המפורסמים ביותר של שוקולד – טראפל (truffe originale): מוס שוקולד מצופה באבקת קקאו טהורה, שיצר ב-1946.
בשנת 1958 נפתחה החנות הראשונה של המותג בכיכר הגדולה (גראן פלאס) של בריסל.
הסניף הראשון מחוץ לבלגיה נפתח ברחוב סנט אונורה הפריזאי ב-1958.
בשנת 1966 התרחב המותג לארצות הברית ונמכר בעיקר בחנויות יוקרתיות.
בשנת 1967 נמכר המותג לתאגיד המזון האמריקני Campbell Soup Company מניו ג'רזי, ארצות הברית.
בשנת 1972 נפתחה חנותה הבוטיק בשדרה החמישית בניו יורק.
בשנת 2007 נמכר המותג לחברת ההחזקות הטורקית YILDIZ מאיסטנבול בסכום של 850 מיליון דולר.
עד 2007 היה למותג מכירות של כ-500 מיליון דולר בשנה.
הבן פייר, המשיך ליצור שוקולדים מדי שנה במשך כ-70 שנה, עד מותו בגיל 92 בשנת 2012.
גודייבה מוכרת לא רק שוקולד כי אם גם קפה, קקאו, טראפלס, ליקר שוקולד ועוד.
גודייבה מייצרת גם שוקולדים עונתיים ומוגבלים עם אריזות מיוחדות לחגים.
לגודייבה יש גם הסכמי רישיון לייצור גלידה, עוגת גבינה, תרמילי קפה ליקר שמגיע בכמה טעמי שוקולד.
לחברה מוצרים זמינים גם ללא סוכר ועם כשרות.
כ-290 מיליון פרלינים מיוצרים בסך הכל במפעל של גודייבה מדי שנה.
בכל שנה נוספים למבחר הפרלינים של גודייבה בין 30 ל-40 טעמים.
על כל טעם עובד צוות השוקולטיירים של גודייבה כשנה וחצי בממוצע.
המותג מפעיל מעל 600 חנויות בוטיק בתי קפה וגלידריות בארצות הברית, קנדה, אירופה ואסיה והוא זמין אצל אלפי קמעונאים.
בית קפה מפורסם של המותג שוכן בתוך כלבו הרודס בלונדון שמוקדש למשקאות קקאו וקינוחי שוקולד.
במאה ה-21 החל המותג להתרחב למזרח ונפתחו מספר חנויות בסין, יפן, הונג קונג ואוסטרליה.
בשנת 2017 נמתחה על החברה ביקורת לאחר שנרכשה על ידי הקונצרן טורקי YILDIZ והפסיקה לייצר פרלינים ממולאים באלכוהול כדי להתאים את עצמה לאיסור האיסלאמי על שתיית אלכוהול.
בשנת 2018, קראה חברת גודייבה לעובדות ביפן לא להעניק לקולגות הגברים שוקולד ביום ולנטיין, והציתה דיון על לחץ חברתי בעבודה.
המבקרים טענו כי מדובר בתעלול שיווקי ונשיא גודייבה יפן טען ש"בתקופה המודרנית" אין מקום לחייב נשים לחלק שוקולד.
שוקולד החלב של גודיבה נמצא מזוהם בניקל במידה גבוהה בבדיקת מעבדה שנערכה על ידי מכון הצרכנות שטיפטונג וורנטסט הגרמני.
חברת הדלק הפטרבורגית היא חברת מניות משותפת פתוחה מהעיר סנקט פטרבורג, רוסיה, שנוסדה בספטמבר 1994, לאחר שמשבר אספקת הדלק פגע קשות בעיר.
החברה מתמחה בעיקר בזיקוק בנזין, אחסנה, הובלה וקמעונאות.
מאז 2001, החברה היא חברת מניות משותפת פתוחה והפכה לחברת-בת של בנק סנקט פטרבורג.
נכון ליולי 2002, היא הייתה המפעילה המובילה בתחום הקמעונאות בבנזין בפטרבורג ומפעילה 94 מתוך 270 תחנות התדלוק בעיר ובכמה תחנות באזורים הסמוכים לעיר.
מאמצע 2003 היו לה 69 תחנות ו־28% מהמכירות, ואחריה חברת פייטון בנזין עם 36 תחנות ונתח שוק של 14%.
על פי אתר האינטרנט שלה, בפברואר 2008, היו לה 84 תחנות דלק בסנקט פטרבורג ו־111 במקומות אחרים ברוסיה, כולל 10 במוסקבה (מתוכן לפחות 4 היו שייכות ליוקוס).
החברה גם רכשה את שדה התעופה רז'בקה לאחר שהנהלת השדה פשטה רגל.
בבעלותה נמצאת חברת התחבורה הפטרבורגית.
חברת הדלק הפטרבורגית הוקמה בספטמבר 1994 כחברת מניות משותפת סגורה על ידי הוועדה לניהול נכסי העירייה של מינהל סנקט פטרבורג, הוועדה לניהול נכסים של ממשלת מחוז לנינגרד, חברת האוניות של הים הבלטי, חברת ספינות הקיטור הצפון-מערבית, מנהלת רכבת אוקטיברסקאיה, חברת נמל סנקט פטרבורג.
בשנת 1994, כסגן ראש עיריית סנקט פטרבורג, העניק ולדימיר פוטין לחברה את הזכות להיות הספק הבלעדי של בנזין לעיר, כולל אספקה לצי הענק של אמבולנסים עירוניים, ניידות משטרה, אוטובוסים ומוניות.
העסקה עוררה לכאורה מלחמת כנופיות אלימה שבמהלכה, ב־1 ביוני 1994, נעשה ניסיון להתנקש בחייו של ולדימיר קומארין, סגן נשיא החברה ומנהיג לכאורה של ארגון הפשע טמבוב.
הדירקטוריון הראשון והוועד המנהל של החברה נבחרו ב־13 בספטמבר 1994 שלאחריו החלה לפתח את רשת תחנות התדלוק שלה.
ב־22 במרץ 1996, זיה באזאייב הפך לסגן נשיא החברה.
ב־4 ביוני 1996 החברה הסכימה לשתף פעולה עם יוקוס עד שנת 2000. בספטמבר 1996 קנתה החברה לראשונה 20 אלף טון נפט גולמי לעיבוד בבית הזיקוק בקרישינפטאורגסינתז.
ב־13 באוקטובר 1998 מת נשיא החברה דמיטרי פיליפוב מפצעים שלושה ימים לאחר התפוצצות מטען חבלה.
בשנת 1996 השתתף בבחירות לתפקיד מושל סנט פטרבורג, והחל משנת 1998 היה נציג מורשה של גנאדי סלסניוב, יו"ר הדומה.
ב־16 בפברואר 1999 נעצר יורי שוטוב, סגן האספה המחוקקת של סנקט פטרבורג ואיש עסקים בולט, באשמת ארגון רציחות בעיר.
אנדריי סטפנוב, בתורו, השתתף ללא הצלחה כמתמודד בבחירות לאספה המחוקקת של פטרבורג בשנת 1999. נשיא החברה יורי אנטונוב כיהן כסגן מושל העיר בשנים 1997 עד 2002.
בשנת 2001 הותאמה החברה מחדש כחברה מניות משותפת פתוחה והפכה לחברת בת של בנק פטרבורג.
אחזקת המניות של ועדת הרכוש העירוני של מינהל העיר, בפיקודו של ולרי נזרוב, צמצמה את אחזקתה מ־14.5% מהמניות ל־1.3%.
באוגוסט 2001 טען שר הפנים, בוריס גריזלוב, כי עד 100 מפעלים תעשייתיים בפטרבורג (כולל חברת הנפט הפטרבורגית), כמו גם ארבעת נמלי הים העיקריים של צפון מערב רוסיה, סנט פטרבורג, קלינינגרד, ארכנגלסק ומורמנסק, היו בשליטת ארגון הפשע טמבוב.
במאי 2002 שלח גריזלוב ועדת חקירה לפטרבורג לבדיקת האשמות בשחיתות בשוק הבנזין בעיר.
החקירה החלה לאחר שחברת פייטון בנזין, קמעונאית הבנזין השנייה בגודלה בעיר, התלוננה באפריל בפני גריזלוב והן בפני התובע הכללי, כי העירייה מעניקה העדפות לחברת הדלק הפטרבורגית.
עם זאת, לכך לא היו השלכות ניכרות ולא דווח על התקדמות משמעותית בחקירה.
באוגוסט 2006 הודיע נשיא החברה, יורי אנטונוב, כי החברה תרצה למכור את תחנות הדלק שלה לחברת הנפט Surgutneftegaz, ספקית הבנזין שלה וכי גזפרום וסורגוטנפטגז עשויים לבנות מסוף אחסון והפצה ליד סנקט פטרבורג, באתר בבעלות חברת הדלק הפטרבורגית.
ביולי 2019 החברה נרכשה על ידי רוסנפט, שמחזיקה כעת בכל מניות החברה.
חברת בייסטל או בקיצור בייסטל היא חברה אמריקאית, אשר ידועה בעקבות ייצור קישוטי חג ומוצרים למסיבות, המוצר המפורסם ביותר של החברה הוא קטלוג קישוטי ליל כל הקדושים שלה.
החברה הוקמה בשנת 1900 בפנסילבניה על ידי מרטין לותר בייסטל.
סדרת המוצרים של בייסטל בנושא ליל כל הקדושים, הוצגה בשנות העשרים של המאה העשרים ועזרה להעלאת הפופולריות של קישוטי ליל כל הקדושים בארצות הברית.
חברת בייסטל היא היצרנית הוותיקה ביותר (שעדיין פעילה) בתחום קישוטי ומוצרי ליל כל הקדושים בארצות הברית.
בסביבות 1900 עבד מרטין לותר בייסטל כאיש מכירות באותן השנים בחברה לייצור לוחות שנה בפיטסבורג.
החברה סיפקה לוחות שנה למגוון עסקים (בהם בתי מלון) שהציגו אותם בלובי שלהם; הלקוחות במקום זאת, התייחסו לעציצים והצמחים המלאכותיים, וזה העלה במוחו את הרעיון ליצור צמחים מלאכותיים שעשויים מנייר ובכך לחסוך את הצורך להשקות אותם.
החברה התרחבה בשנית והמשרדים (כולל המפעל) של החברה עברו לעיירה שיפנסבורג .
ב-1920 הייתה החברה שותפה לחברה המייצרת מוצרי נייר וזאת, במטרה ליצור מגוון קישוטי נייר למספר חגים ואירועים כמו יום ולנטיין, חג הפסחא, חג המולד וליל כל הקדושים בפרט.
קישוטי ליל כל הקדושים היו הקישוטים העונתיים הראשונים שנוספו לקטלוג הקישוטים של החברה.
בתחילת שנות ה-30 של אותה מאה החלו בחברה למכור משחקי לוח למסיבות ליל כל הקדושים ואף ייצרו כ-1,000 קישוטים בעיצובים שונים.
מרטין לותר בייסטל נפטר בשנת 1935 והעביר את הבעלות על החברה לחתנו, הנרי א.
חברת הנסיעות המאוחדת הוא איחוד של שבע חברות תחבורה ציבורית של מזרח ירושלים.
עד שנת 2004 שררה אנדרלמוסיה בקוי התחבורה הציבורית בשכונות הערביות במזרח העיר.
עשרות חברות פרטיות ומשפחתיות הפעילו קווים בלתי סדירים או סדרים למחצה, בלא פיקוח נאות ובכלי רכב מיושנים.
בשנת 2004 הגדירו עיריית ירושלים, משרד התחבורה ותוכנית אב לתחבורה ירושלים פרויקט לאיחוד של החברות למסגרת של חברה מאוחדת ובה חמש חברות-בנות, המופעלות לפי זיכיון.
החברה מפעילה צי של מיניבוסים שנרכשו בסיוע משרד התחבורה.
המיניבוסים צבועים באופן אחיד בתבנית פסים ירוק-לבן (לקווים פנים-עירוניים) או כחול-לבן (לקווים כפריים/פריפריאליים) ונקראים בעגה המקומית "זברות" או "אוטובוס ערבי".
קווי הנסיעה של מזרח ירושלים נמצאים תחת פיקוח משרד התחבורה, ונעשה בהם שימוש ברב קו.
האוטובוסים פועלים בשבתות ובחגי ישראל כולל יום כיפור.
חלק מהקווים חוצים את גדר ההפרדה ונכנסים לערים פלסטיניות כגון רמאללה (קו 218א) ובית ג'אלא (קו 231).
במרץ 2025 נחנך קו 299 שנוסע ממחסום קלנדיה למעבר רחל דרך מערב העיר וכביש בגין.
הקו אינו פועל בשבת וחג.
מרכז ההפעלה הוא התחנה המרכזית של מזרח ירושלים שלה שני מסופים סמוכים: האחד ברחוב סולטאן סולימאן, ממזרח לגן הקבר, בין שער שכם ושער הפרחים המיועד בעיקר לקווים הבין-עירוניים, והשני בדרך שכם ממערב לגן הקבר המשמש את הקווים העירוניים.
בנוסף פרושות ברחבי מזרח העיר עשרות תחנות אוטובוס תקניות, חלקן משותפות עם קווים של חברות אחרות כמו "אגד" ו"סופרבוס".
הקווים נוסעים בעיקר בכבישים העירוניים והכפריים של מזרח ירושלים, אך גם בדרך חברון וכביש מספר 1 (שדרות בר-לב) וכן בשכונות "קו תפר" כמו גבעה הצרפתית ותלפיות מזרח.
הקווים נחשבים לנוחים ויעילים ורוב תושבי האזור מעדיפים אותם על פני הסעות פיראטיות, שנתח השימוש בהן ירד מאוד.
חברת דיסקברי הייתה קונצרן תקשורת המונים רב-לאומית אמריקאית שבסיסה בעיר ניו יורק.
החברה הוקמה בשנת 1985 והפעילה קבוצה של מותגי טלוויזיה עם תכנים תיעודיים ולייף סטייל, כמו ערוץ דיסקברי, TLC, עולם החי ודיסקברי מדע.
מאז הרכישה, דיסקברי תיארה את עצמה כמשרתת קהלים "נלהבים", וגם שמה דגש גדול יותר על שירותי סטרימינג שנבנו סביב הנכסים שלה, כמו דיסקברי פלוס.
במאי 2021, AT&T הודיעה על הצעתה למזג את חברת הבת שלה וורנר מדיה עם דיסקברי.
העסקה אושרה על ידי הנציבות האירופית בדצמבר 2021, והושלמה ב-8 באפריל 2022, ויצרה את האחים וורנר דיסקברי.
החברה הוקמה בשנת 1985 כרשת חינוך בכבלים.
מותג הדגל שלה הנושא את שמה, ערוץ דיסקברי, הושק לראשונה ב-17 ביוני באותה השנה.
בשנת 1991, הבעלים של ערוץ דיסקברי רכשו את ערוץ הלמידה (TLC).
שלוש שנים לאחר מכן, שם הרשת שונה לדיסקברי תקשורת.
לאחר מכן, בשנת 1997, החברה רכשה 70% מהמניות ב-Travel Channel, והשיקה בשנת 1998, Discovery en Español (ערוץ לדוברי ספרדית), Discovery Wings (ערוץ בנושא צבא ולוחמה) ו-Discovery Health Channel (ערוץ המתמקד בבריאות).
בנוסף באותה שנה, דיסקברי רכשה נתח בערוץ Eye on People channel של רשת CBS שספג הפסדים משמעותיים; בסופו של דבר דיסקברי רכשה את יתרת המניות של CBS, מה שהוביל להשקה מחדש בינואר 1999, בתור Discovery People, אך בשנת 2000 הרשת התקפלה והוחלפה בערוצי דיסקברי אחרים.
ב-1 בספטמבר 2001, דיסקברי תקשורת רכשה את ערוץ הבריאות, והודיעה שהוא ימותג מחדש בתור FitTV.
בשנת 2002, דיסקברי השיקה מחדש את Discovery Civilization בתור Discovery Times, כחלק ממיזם משותף עם הניו יורק טיימס.
ביוני 2002, במקביל ליום השנה ה-17 של דיסקברי, החברה השיקה ערוץ הפרדה גבוהה הפעיל 24/7, הידוע בשם Discovery HD Theater.
בשנת 2003, דיסקברי תקשורת העבירה את המטה שלה מבת'סדה לסילבר ספרינג.
בשנים 2003–2004, דיסקברי רכשה חברות סרטים אקדמיות כמו AGC, AIMS Multimedia ו-Clearvue & SVE, בכדי להקים את Discovery Education, המובלת בידי ביל גודווין.
בשנת 2019, דיסקברי תקשורת העבירה את המטה שלה לניו יורק, משאירה 300 עובדים במרכז קטן יותר בסילבר ספרינג.
דייוויד זאסלב, מנכ"ל NBCUniversal לשעבר, מונה לנשיא ומנכ"ל דיסקברי תקשורת ב-16 בנובמבר 2006. בשנים שלאחר מכן, זאסלב התמקד בחיזוק הרשתות העיקריות של דיסקברי, תכנות והרחבת טווח ההגעה של החברה למדיה דיגיטלית.
הוא תיאר את המטרות הללו כמשקפות התרחבות להיות "חברת תוכן" ולא רק "חברת כבלים".
במרץ 2007, דיסקברי מכרה את חלקה ב-Travel Channel בחזרה לקוקס תקשורת, בתמורה לחלקה בדיסקברי שבבעלות קוקס.
קוקס תמכור מאוחר יותר את מניית השליטה בערוץ ל-Scripps Networks Interactive בשנת 2009. ביוני 2008, Discovery Home הוחלף ב-Planet Green, רשת המוקדשת בעיקר לאיכות הסביבה וחיים בר קיימא.
ב-15 בינואר 2008, דיסקברי הודיעה שהיא נכנסה למיזם משותף עם חברת הארפו הפקות של אופרה וינפרי כדי להשיק מחדש את Discovery Health כשירות החדש OWN: The Oprah Winfrey Network, בשנת 2009. בשנת 2008, Discovery Times הושק מחדש כ-Investigation Discovery, מותג חדש שמוקדש לתוכניות פשע וסרטי תעודה.
ב-30 באפריל 2009, דיסקברי הכריזה על מיזם משותף עם הסברו להשיק מחדש את Discovery Kids כערוץ בידור חדש לנוער ולמשפחה.
הערוץ, שבסופו של דבר נקרא The Hub, הושק ב-10 באוקטובר 2010. לאחר עיכובים מרובים, OWN הושק באופן רשמי ב-1 בינואר 2011.
ב-4 באוקטובר 2011, עקב הטמעה רחבה יותר של הזנות בהבחנה גבוהה עבור ערוצי כבלים מיינסטרים, HD Theatre הושק מחדש כ-Velocity, רשת חדשה "גברית יוקרתית" המתמקדת בתכנות רכב.
ב-28 במאי 2012, רשת Planet Green (שהחלה לנטוש את הרעיון המקורי שלה ב-2010 עקב מספר צופים דל) הושקה מחדש בתור Destination America.
באפריל 2014, דיסקברי ביצעה השקעה ושותפות אסטרטגית עם ערוץ הכלבים, רשת טלוויזיה המיועדת במיוחד לכלבים.
במאי 2014, דיסקברי ובעלת המניות שלה Liberty Media רכשו את אולפן הטלוויזיה הבריטי All3Media תמורת 930 מיליון דולר במיזם משותף של 50/50. הבעלות החדשה קבעה כי All3Media תופעל כחברה עצמאית.
באוקטובר 2014, דיסקברי רכשה את מניית השליטה של Hub Network מהסברו ומיתגה אותו מחדש כ-Discovery Family.
בדצמבר 2015, השיקה דיסקברי את Discovery Go, שירות המציע גישה לסטרימינג בשידור חי ולתכנים לפי דרישה מרשתות הכבלים של דיסקברי תקשורת.
במאי 2016, דיסקברי יזמה תוכנית ארגון מחדש שמטרתה לחסוך בין 40 ל-60 מיליון דולר עד הרבעון השלישי של 2016, כולל שינוי באסטרטגיה "למקסם" את עסקי הטלוויזיה הליניארית שלה תוך תכנון השקעות גדולות יותר בתוכן, מדיה דיגיטלית, ספורט ושווקים בינלאומיים.
באוגוסט 2016, רכשה דיסקברי נתח מיעוט בחברת הכישרונות והתוכן הדיגיטלית VS Media המבוססת בהונג קונג; דיסקברי תכננה לגרום ל-VS להפיץ תוכן של Discovery Digital Networks בסין, ולהציע משאבים משלהם ל-VS.
באוקטובר 2016, דיסקברי רכשה נתח מיעוט ב-Group Nine Media, חברת החזקות במדיה דיגיטלית המורכבת מהחברות Thrillist Media Group, NowThis, The Dodo והרשת הדיגיטלית של דיסקברי, Seeker; תמורת 100 מיליון דולר.
העסקה העניקה לדיסקברי אופציה לרכוש את רוב המניות במועד מאוחר יותר.
ב-31 ביולי 2017, דיסקברי הודיעה שתרכוש את Scripps Networks Interactive, הבעלים של רשתות כמו Food Network ,HGTV ו-DIY Network, תמורת 14.6 מיליארד דולר, עד לאישור הרגולציה.
ב-6 במרץ 2018, הרכישה הושלמה, כאשר לאחר מכן שונה שמה של החברה לחברת דיסקברי (.Discovery, Inc).
לאחר הרכישה, בעלי המניות של SNI החזיקו ב-20% ממניות דיסקברי.
דיסקברי שמרה על מרכז תפעולי בעירהּ של SNI, נוקסוויל, אך תכננה להעביר את המטה התאגידי שלה מסילבר ספרינג, מרילנד, שם היא פעלה מאז 2003, לעיר ניו יורק בשלהי 2019.
המותגים של דיסקברי אורגנו מחדש לשתי קבוצות תחת מנהלי מותגים ראשיים שונים: המתכנתת הראשית של SNI, קתלין פינץ', הפכה למנהלת המותג הראשי של Lifestyle, ומפקחת על TLC, ששת ערוצי SNI לשעבר ועל רשתות הלייף סטייל האחרות של דיסקברי.
ריץ' רוס, ששימש בעבר כנשיא הקבוצה של Discovery and Science, התפטר, ובמקומו יוחלף נשיאת TLC, ננסי דניאלס, כמנהלת המותג הראשית של Discovery & Factual.
ב-3 באוגוסט 2017, דיסקברי הודיעה שהיא תתרום את Velocity למיזם משותף עם TEN: The Enthusiast Network, חברת עסקים דיגיטליים, בעלת אירועי מדיה ועסקים ישירות לצרכן של מוציאים לאור בתחום הרכב.
דיסקברי תחזיק ברוב המניות במיזם; הוא לא יכלול את מותגי הדפוס של TEN, אבל יהיו הזדמנויות לקידום משולב.
באפריל 2018, הוכרז ששמה של TEN שונה ל-Motor Trend Group, וכי Velocity תמותג מחדש, כהרחבה של המגזין הנושא אותו השם, Motor Trend.
בדצמבר 2017, הודיעה דיסקברי כי תרכוש 24.5% נוספים בערוץ OWN שלא הייתה בבעלותה, תמורת 70 מיליון דולר.
אופרה וינפרי תישאר כמנכ"לית OWN, והאריכה את הסכם הבלעדיות שלה עם הרשת ועם דיסקברי עד 2025. להארפו הפקות יש "נתח מיעוט משמעותי" במיזם.
בפברואר 2018, דיסקברי מכרה את רוב המניות ב-Discovery Education לחברת ההון הפרטי Francisco Partners.
במהלך 2018, זאסלב הצהיר כי החברה מתמקדת כעת בשירות "מעריצים נלהבים וקהלים נלהבים", ומתכוננת להגביר את המיקוד שלה בהצעות ישירות לצרכן המכוונות לקהלים כאלו.
רכישת SNI, זכויות האולימפיאדה של יורוספורט ורשת המותג שהוזכרה לעיל, Motor Trend, תוארו כדוגמאות לאסטרטגיה זו.
גם Food Network אשר הושק ב-2019, עם התמקדות בשיעורי בישול בשידור חי ולפי דרישה.
ביוני 2018, הודיעה על הסכם ל-12 שנים לרכישת זכויות המדיה הבינלאומיות של PGA Tour, המארגנת טורנירים למשחקי גולף מקצועיים, עם תוכניות לפתח שירות סטרימינג בינלאומי שיספק את הזכויות הללו.
השירות הוכרז רשמית באוקטובר 2018 בתור GolfTV, כאשר סגן נשיא יורוספורט, אלכס קפלן, מונה לנשיא ומנכ"ל של דיסקברי גולף.
מנכ"ל אמזון לשעבר, פיטר פאריסי, שמונה למנכ"ל פעילות הגלובלית ישירות לצרכן של דיסקברי באוגוסט 2018, ראה בשירות הסטרימינג GolfTV, כתואמת לאסטרטגיה האמורה, שכן גולף היה אחד מכמה ענפי ספורט "שבו התשוקות של אנשים והעניין שלהם להשתתף וללמוד יותר הופך לחלק מרכזי בחייהם".
עם הבחירה בהשדרה הרביעית כמטה החדש שלה בניו יורק, דיסקברי מכרה את המטה הקודם שלה שממוקם בעיר סילבר ספרינג, מרילנד, ל-Cerberus Capital Management ו-Foulger-Pratt בספטמבר 2018, ושכרה שטח קטן יותר באזור הסמוך.
בנובמבר 2018, צ'יפ וג'ואנה גיינס, כוכבי תוכנית הריאלטי Fixer Upper של רשת HGTV, הודיעו בתוכנית הלילה של ג'ימי פאלון, שהם נמצאים במגעים מוקדמים להקמת "רשת מדיה המתמקדת בלייף סטייל" יחד עם דיסקברי, על שם החברה האישית שלהם Magnolia.
דווח כי דיסקברי שקלה מיתוג מחדש או לרשת הטלוויזיה DIY Network או ל-Great American Country, אשר ישמש כהערוץ החדש.
באפריל 2019, דיסקברי אישרה את המיזם המשותף שלה Magnolia, אשר תוכנן להיות מושק בשנת 2020 ולהחליף את DIY Network, עם OTT מצטבר שיושק מאוחר יותר.
Magnolia Network הייתה אמורה לעלות במקור ב-4 באוקטובר 2020, אך היא נדחתה לשנת 2021 עקב מגפת הקורונה בארצות הברית.
כמו כן, הוכרז כי התוכנית Fixer Upper, התוכנית של צ'יפ וג'ואנה גיינס, תשוב עבור הערוץ החדש.
בינואר 2019, החברה הגדילה את הבעלות שלה על חברת Play Sports Group, מפעילת ערוץ היוטיוב Global Cycling Network, ל-71%.
בעבר דיסקברי רכשה נתח של 20% בשנת 2017. הקבוצה מהווה את הבסיס לפיתוח שירות OTT גלובלי לרכיבת אופניים.
בנוסף, דיסקברי ו-BBC הגיעו להסכמה לפירוק המיזם המשותף שלהם UKTV (אשר עבר לבעלותה לאחר רכישת SNI), כאשר דיסקברי תרכוש את המניות של BBC בערוצים Good Food, Home ו-Really, בעוד אולפני BBC רוכשים את מניות דיסקברי בשבעת הערוצים שנותרו ואת פלטפורמת הסטרימינג שלה, UKTV Play.
מאוחר יותר, Home מותג מחדש כגרסה מקומית של HGTV, ו-Good Food נסגר לטובת הגרסה המקומית של Food Network.
במרץ 2020, החלה לפרוס מותג חדש ישירות לצרכן הידוע בשם דיסקברי פלוס (+Discovery), תחילה בהודו, שיתמקד בתוכן מכל מותגי הטלוויזיה שלה גם התיעודיים וגם הלייף סטייל, כמו כן גם BBC.
בדצמבר 2020, הודיעה כי תשיק את דיסקברי פלוס בארצות הברית ב-4 בינואר 2021, אשר יכלול תוכניות בלעדיות חדשות מכל המותגים של דיסקברי ותצוגה מקדימה של Magnolia Network (שהשקתה הליניארית נדחתה מאז לשנת 2022).
ב-17 במאי 2021, AT&T הודיעה כי הגיעה להסכמה למיזוג חברת-הבת שלה, וורנר מדיה (לשעבר טַיְים ווֹרְנֶר, ש-AT&T רכשה ב-2018 תמורת קצת יותר מ-85 מיליארד דולר בניסיון להפוך לקונגלומרט מדיה בעל אינטגרציה אנכית) עם חברת דיסקברי כדי להקים חברה חדשה, בכפוף לאישור רגולטורי.
המיזוג מתוכנן להסתיים באמצע 2022, כשבעלי המניות של AT&T יחזיקו ב-71% במניות החברה החדשה וימנו שבעה חברי דירקטוריון, ובעלי מניות דיסקברי יחזיקו ב-29% וימנו שישה חברי דירקטוריון.
AT&T תקבל 43 מיליארד דולר במזומן וחוב מהספין-אוף.
דייוויד זאסלב, אשר יוביל את החברה החדשה, הצהיר שהמטרה של החברה תהיה "לספר את הסיפורים המדהימים ביותר ולעשות המון כיף תוך כדי", והוא הדגיש ששתי החברות מוציאות יותר מ-20 מיליארד דולר מדי שנה על תוכן (עוקפים את דיסני, נטפליקס ואפילו אמזון).
החברה תשאף להרחיב את שירותי הסטרימינג שלה (הכוללים את שירות HBO Max של וורנר מדיה) כדי להגיע ל-400 מיליון מנויים גלובליים.
ב-1 ביוני 2021, הוכרז רשמי שהחברה הממוזגת תיקרא בשם האחים וורנר דיסקברי , וסמליל מילים זמני נחשף יחד עם הכותרת סלוגן "The stuff dreams are made from" (החומר ממנו עשויים חלומות), שורה מתוך הסרט של האחים וורנר משנת 1941, הנץ ממלטה.
חברת Electronic Arts, שהייתה בין המציעים בהצעת המכירה של Warner Bros.
Interactive Entertainment תמורת 1.4 מיליארד דולר באותו חודש.
בספטמבר 2021, Fox Corporation רכשה את TMZ מוורנר מדיה בעסקה בשווי של כ-50 מיליון דולר, כאשר TMZ מופעלת תחת חטיבת Fox Entertainment.
בנובמבר 2021, דיסקברי ו-וורנר מדיה דנו בתוכנית לשלב את שני שירותי הסטרימינג, HBO Max ודיסקברי פלוס, לכדי שירות סטרימינג אחד בשני שלבים: שלב ראשוני המאפשר חיבור מהיר של השירותים ושלב שני המאפשר חיבור משותף בשירות פלטפורמה טכנולוגית אחת.
באותו החודש, הוכרז שדיסקברי תשנה את שמה להאחים וורנר דיסקברי, תסווג עצמה מחדש ותמיר את המניות שלה למלאי של Warner Bros.
ב-22 בדצמבר 2021, פורסם כי העסקה אושרה על ידי הנציבות האירופית והיא צפויה להסתיים באמצע שנת 2022, בכפוף לאישור בעלי המניות של דיסקברי ולתנאי סגירה נוספים.
החדשות הובילו לספקולציות שאם תתרחש מכירה, בעלות חדשה יכולה לנתב את הרשת לכיוון חדש, ולהפוך את The CW מרשת המכוונת לצעירים בוגרים, לרשת שמציגה יותר תוכניות ללא תסריט ואפילו חדשות ארציות.
עם זאת, דיווחים גם הצביעו על כך שהחברות ViacomCBS ו-וורנר מדיה יכולות לכלול התחייבות חוזית שתחייב כל בעלים חדש לקנות תכנות חדשות מאותן חברות, מה שיאפשר להם לקצור הכנסות מתמשכות דרך הרשת.
נשיא/מנכ"ל הרשת, מארק פדוביץ', אישר את הדיבורים על מכירה אפשרית בתזכיר לעובדי CW, אך הוסיף כי "מוקדם מדי לשער מה עלול לקרות" וכי הרשת "חייבת להמשיך לעשות את מה שאנחנו עושים הכי טוב".
ב-26 בינואר 2022, דווח כי המיזוג בין וורנר מדיה וחברת דיסקברי יהיה צפוי להיסגר מתישהו במהלך הרבעון השני של 2022.
ב-1 בפברואר 2022, דווח כי AT&T בחרה לבנות את המיזוג כספין-אוף לוורנר מדיה, ולאחר מכן מיזוג עם חברת דיסקברי כדי להקים את החברה החדשה.
החברה שקלה לבנות את העסקה כפיצול (שבמסגרתו תינתן לבעלי המניות של AT&T אפשרות האם להחליף את מניותיהם במניות של החברה החדשה, במקום לקבל אותן באופן יחסי).
ב-7 בפברואר, המיזוג אושר על ידי רגולטור ההגבלים העסקיים הברזילאי Cade.
וזה אושר על ידי מחלקת המשפטים של ארצות הברית יומיים לאחר מכן.
ב-23 בפברואר 2022, הוכרז כי מיזוג וורנר מדיה-דיסקברי ייסגר ב-8 באפריל.
AT&T התפרדה מוורנר מדיה ב-5 באפריל, וכך סימנה את היציאה הרשמית שלה מעסקי הבידור.
ב-11 במרץ 2022, בעלי המניות של דיסקברי הצביעו על מיזוג וורנר מדיה, אשר במהלכו אישרו אותו.
ב-8 באפריל 2022 הושלם המיזוג בין דיסקברי לוורנר מדיה.
חברת בתי קפה היה התיאור של "האנשים היפים" ושל "הדברים הצעירים הבהירים" שהתכנסו בבתי קפה ובמסעדות אופנתיים בניו יורק, בפריז ובלונדון החל מסוף המאה ה-19. העיתונאי האמריקאי בעל הטור ה"חברתי-רכילותי" מורי הנרי בידל פול טבע כנראה את הביטוי "חברת בתי בקפה" בשנת 1915.
החברים השתתפו בארוחות הערב ובנשפים הפרטיים זה של זה ובילו חופשות משותפות במקומות אקזוטיים או באתרי נופש אלגנטיים.
בארצות הברית, "חברת בתי הקפה" באה לידי ביטוי במיוחד עם סיום תקופת היובש בדצמבר 1933, ועליית קרנו של צילום העיתונות, כדי לתאר את קבוצת האנשים שנטו לעשות את הבילויים והשעשועים שלהם פומביים למחצה - במסעדות ובמועדוני לילה - ואשר כללו ביניהם כוכבי קולנוע וסלבריטאי ספורט.
חלק ממועדוני הלילה האמריקאיים והמסעדות בניו יורק, אותם פקדו יושבי חברת בתי הקפה, כללו את: 21Club, El Morocco, Restaurant Larue ו-Stork Club.
חברת אשדוד בע"מ היא חברה פרטית ישראלית שהוקמה בשנת 1957 במטרה לתכנן ולהקים את העיר אשדוד, בשותפות ציבורית-פרטית עם ממשלת ישראל.
החברה נוסדה על ידי עובד בן עמי, יזם ישראלי וממייסדי נתניה, ופיליפ קלוצניק, פעיל ציוני יהודי אמריקאי ונשיא ארגון "בני ברית".
חברת אשדוד היא חברה בת של קי.בי.ע קבוצת בוני ערים בע"מ.
בשנים הראשונות להקמת מדינת ישראל, נשלחו קבוצות של מודדים ומתכננים לאזור סוכריר (נחל לכיש) כדי לבחון אתר להקמת תחנת כוח ונמל חדשים בדרום המדינה.
בחגיגות חצי היובל לעיר נתניה ב-1954, העביר ראש הממשלה דוד בן-גוריון באמצעות שר האוצר, לוי אשכול, מכתב לעובד בן עמי, ובו ביקש: , בהתייחסו להקמת העיר.
על כן, הוחלט על הקמת העיר אשדוד בשותפות ציבורית-פרטית של ממשלת ישראל עם יוזמת יהדות ארצות הברית.
בן עמי חבר לפיליפ קלוצניק, שכיהן כנשיא ארגון "בני ברית" וכנשיא מועצת בוני השכונות בארצות הברית, ואלו הצליחו בעסקה סיבובית להבטיח מימון להקמת הנמל על ידי הבנק העולמי.
ב-1 במאי 1956 נתן אשכול אישור לתוכנית הקמת העיר אשדוד, וב-15 במאי, נחתם ההסכם בין מדינת ישראל לעובד בן עמי ופיליפ קלוצניק.
לקראת סוף אותה השנה הוקמה חברת אשדוד בע"מ כחברה בת של קי בי ע קבוצת בוני ערים בע"מ על ידי שני היזמים.
בתמורה למימון הנמל קיבלה חברת אשדוד הבטחה לשטח של כ-50 אלף דונם במחיר של דולר לדונם, והוטלה עליה האחריות לתכנון העיר ובנייתה.
העיר העתידית הוזכרה בהסכם כ"עיר הדרום" – על אף החלטת ועדת השמות הממשלתית קודם לכן על השם "אשדוד ים" ב-27 באוקטובר 1955, בהשראה מכתובת סרגון מלך אשור.
לאחר שנמתחה ביקורת ציבורית על היקף הזיכיון, השטח שהוקצה ל"חברת אשדוד" ירד ל-24 אלף דונם בלבד.
השטח המתאים ביותר להקמת מרכז עירוני בדרום הארץ, הוא בין אשדוד העתיקה (תל אשדוד) בדרום לשפת הים התיכון, ועד חולות יבנה בצפון.
נקודות נוספות שהועלו, הן פיזור יעיל של אוכלוסייה באזורים לא מיושבים והיתכנות להקמת נמל עמוק-מים אזורי תעשייה כבדה וכימית.
הקמת תוכנית בניין עיר (תב"ע) ליישוב, שאוכלוסייתו 100,000–150,000 תושבים תוך 20 שנה, כאשר את תשתיות היסוד תקים חברת אשדוד על חשבונה, או על ידי יזמים אחרים בעידודה.
תשתיות אלו כוללות שירותי מים, חשמל, כבישים, גנים, ביוב, מוסדות חינוך, בתי חולים, מרכז מסחר, מגרשי ספורט, בתי כנסת ומוסדות ציבור נוספים.
הממשלה תעניק תנאי עדיפות למרכזים המסחריים והתעשייתים כבאזורי הפיתוח בעיר העתידית, ותפתח בה מוסדות (דואר, תחנת רכבת, משרדים מחוזיים) בשלבי הפיתוח המוקדמים.
כמו כן, תהיה מוכנה לסלול כביש חוף לתל אביב על חשבון היזמים, במימון היטל דרכים או דרך אחרת.
לחברה תוקצה קרקע לא-חקלאית שלא עברה פיתוח או יושבה, בשטח של 40 אלף דונמים לפחות, לתקופה של 199 שנה.
החברה תספק בתוך 13 חודשים תב"ע לעיר, על חשבונה, שתהיה טעונה לאישור הממשלה, שיהפוך את התוכנית למחייבת.
החברה תשקיע כ-400 אלף ל"י בתכנון תשתיות העיר והנמל.
לאחר אישור התב"ע: החברה תגייס הון במטבע ישראלי וזר להשקעות בביצוע התוכנית בסך 10 מיליון ל"י, ותביא לבניית 8,000 יחידות דיור לפחות, ותפתח את התשתיות החיוניות בתוך ארבעה שלבים שאורכם 5 שנים כל אחד, כאשר בתום השלב הראשון – יעמדו 1,000 יחידות דיור.
בהתאם, הממשלה תחכיר בארבעה שלבים את השטח לחברה.
באוקטובר 1956, זמן קצר לאחר חתימת ההסכם – פרצה מלחמת סיני בין ישראל למצרים.
סיעת מפ"ם, שהייתה אז חברה בקואליציה של הכנסת השלישית, על אף שהתנגדה למלחמה, דרשה כי הנמל העמוק יוקם בעזה ולא באשדוד, ושכנעה את הממשלה.
בן עמי פעל לשכנע את שרי מפ"ם כי מוטב להקימו באשדוד מטעמים ביטחוניים וכלכליים.
הצדדים קיימו ביניהם משא ומתן קשה, שבסופו התפשרו כי אם לא תקים הממשלה את הנמל בעזה בתוך שנתיים, היא תתחייב להקימו באשדוד.
זיכרון דברים זה זכה לכינוי "זיכרון עזה", והוא נחתם על ידי שר האוצר אשכול ב-4 בדצמבר.
לימים עזה נפסלה למטרת הקמת נמל עמוק מים, וב-4 באוגוסט 1957, הצדדים חתמו על חוזה שהחליף את זיכרון הדברים, ובו הוחלט להעניק לבן עמי וקלוצניק את הזיכיון על שטח העיר, והממשלה התחייבה מצידה להקים את הנמל.
בפברואר 1961, התפרסמה כתבה בעיתון "הארץ" מאת שבתי טבת בנושא, ובה כינה את אשדוד "העיר הפרטית הראשונה".
טבת תיאר את ההתקשרות בין קי.בי.ע לממשלת ישראל כ"זיכיון ללא תמורה", והצביע על כך שדמי החכירה לשנה בסך דולר לדונם, הם קבועים לכל אורכו (99 שנה).
כך גם דמי הרכישה בסך 50 דולר לדונם (למשך 20 שנה).
ביוני, הודיע קלוצניק לממשלה על פרישתו מקי.בי.ע, לאחר שנתמנה לחבר משלחת ארצות הברית במועצה הכלכלית-חברתית של האומות המאוחדות ב-1960. בכך, נשאר בן עמי הבעלים היחיד של החברה.
ב"קול העם" נטען באוקטובר כי הממשלה מכרה את הקרקע לחברה במחיר סמלי, ואילו זו מוכרת אותה ביוקר, וכי החברה לא השקיעה בהקמת העיר את ההון שהתחייבה.
הביקורת שנמתחה ב"הארץ" הביאה למשא ומתן מחודש בין הצדדים.
משרד האוצר דרש להגדיל את מחיר הרכישה ל-300 דולר לדונם, ולהגדיל את חלקה של הממשלה בקרקע העירונית מ-30% ל-50%.