tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נפטר ב-1960 ברמת גן והובא למנוחות בחלקת השומר בבית העלמין של כפר גלעדי.
בנו, יריב שיינבוים, נולד ב-1923 בכפר גלעדי ונישא לאיה שטיינבוק (בתו של יהושע שטיינבוק).
יריב שירת כטייס בחיל האוויר וב-10 במאי 1948, בתקופת מלחמת העצמאות, נהרג כשמטוסו התרסק במהלך טיסת הפצצה בהרי ירושלים.
רחוב בעפולה נקרא על שמו.
בנימינו ג'ילי (באיטלקית: Beniamino Gigli, 20 במרץ 1890 – 30 בנובמבר 1957) היה זמר איטלקי שרבים רואים בו את אחד מגדולי הטנורים האופראיים שבכל הזמנים.
ניחן בקול יפה להפליא והטכניקה שלו הצטיינה בקלות ובזריזות, אבל בטעם ובסגנון היו שעלו עליו, בייחוד בשלבים המאוחרים בקריירה שלו, כאשר קולו היה בירידה.
ג'ילי נולד ברקנאטי, במחוז מרקה, בנו של סנדלר חובב אופרה.
בשנת 1914 זכה בפרס ראשון בתחרות זמרה בינלאומית בפארמה.
הופעתו האופראית הראשונה הייתה ב-15 באוקטובר 1914, בתפקיד אנצו ב"לה ג'וקונדה" של אמילקארה פונקיילי ברוביגו, הופעה שבעקבותיה היה לזמר מבוקש מאוד.
ג'ילי הופיע ברצף מהיר בהרבה תיאטראות חשובים, תמיד בתפקיד מפיסטופלה של אריגו בויטו: תיאטרו מאסימו בפלרמו (31 במרץ 1915), תיאטרו סן קרלו בנאפולי (26 בדצמבר 1915), תיאטרו קונסטנצי ברומא (26 בדצמבר 1916), לה סקאלה (19 בנובמבר 1918) ולבסוף, מטרופוליטן אופרה בניו יורק (26 בנובמבר 1920).
(בצוות הזמרים של המטרופוליטן בשנות ה-20' היו עוד שני טנורים איטלקים גדולים, שהיו יריביו של ג'ילי: ג'ובאני מארטינלי וג'אקומו לאורי-וולפי.)
בין התפקידים ששמו של ג'ילי נקשר בהם במיוחד בתקופה זו הו אדגרדו בלוצ'יה די למרמור של דוניצטי, רודולפו בלה בוהם של פוצ'יני והתפקיד הראשי ב"אנדראה שנייה" של ג'ורדאנו, שתי אופרות שיקליט בהמשך במלואן.
ג'ילי נסק לצמרת הבינלאומית אחרי מותו של הטנור האיטלקי הגדול אנריקו קארוזו ב-1921. הפופולריות שלו בקהל באי האופרה הגיעה לגבהים כאלה, שהצמידו לו את הכינוי "קארוזו סקונדו" (קארוזו השני), אף כי הוא עצמו היה מעדיף להיקרא "ג'ילי פרימו" (ג'ילי הראשון).
לאמיתו של דבר, ההשוואה לא הייתה במקומה, שכן לקארוזו היה קול גדול, כהה והרואי יותר משל ג'ילי.
ג'ילי עזב את המטרופוליטן ב-1932, למראית עין אחרי שסירב להשלים עם קיצוץ בשכרו.
ג'וליו גאטי-קאזאצה, המנהל הכללי של המטרופוליטן בשנים ההן, זעם על הזמר הפופולרי ביותר בלהקתו מקרב הגברים; הוא סיפר לעיתונות שג'ילי היה הזמר היחיד שלא קיבל את הקיצוץ בשכר.
למען האמת, היו עוד כמותו, לילי פונס ורוזה פונסל; ויש תיעוד לא מועט לכך שגאטי-קאזאצה העניק לעצמו תוספת שכר גדולה ב-1931, כך שלאחר הקיצוץ, משכורתו נשארה כשהייתה במקור.
יתרה מזו, גאטי הקפיד להסתיר מן העיתונות את הצעת-הנגד של ג'ילי, שבה הציע ג'ילי לשיר חמישה או שישה קונצרטים ללא שכר, הצעה שבמונחי חיסכון בדולארים הייתה שווה יותר מן הקיצוץ בשכר שכפה גאטי.
אחרי עזיבת המטרופוליטן, חזר ג'ילי לאיטליה ושר בבתי אופרה שם ובארצות אירופה אחרות ובדרום אמריקה.
בשנת 1939 ביצע הופעת משחק בסרט הקולנוע האיטלקי "מריונטה" לצד מרצ'לו מסטרויאני, שחקן צעיר אז.
העובדה שהיה הזמר החביב על הדיקטטור האיטלקי בניטו מוסוליני משכה אליו ביקורת שלילית, ולקראת סוף מלחמת העולם השנייה התאפשרו לו רק הופעות מעטות.
עם זאת, הוא שב לבמה מיד עם סיום המלחמה בשנת 1945 והקהל קיבל אותו בהתלהבות גדולה מבעבר.
בשנות חייו האחרונות היו הופעותיו של ג'ילי בקונצרטים רבות מהופעותיו על בימת האופרה.
לפני פרישתו ב-1955 יצא ג'ילי לסיור עולמי מתיש של מופעי פרידה קונצרטיים.
המסע המפרך פגע בבריאותו בשנתיים שנותרו לו, שבהן עזר להכין את ספר זכרונותיו (המבוסס בעיקר על ספר זכרונות קודם, שתוגבר בסדרת ראיונות).
הוא מת ברומא בשנת 1957.
ג'ילי, כמוהו כאמנים רבים, היה איש של סתירות וניגודים.
מצד אחד, הופיע בקונצרטים לגיוס תרומות, ובסכומי הכסף שהרים בקרוב לאלף קונצרטים למטרות צדקה הוא עולה על כל זמר אחר בהיסטוריה.
הוא היה מסור בכל לבו לאב פיו, הכומר המוודה שלו, שלו תרם סכום כסף גדול.
זאת ועוד, ג'ילי הרבה לשיר מוזיקת קודש (בייחוד בשנות ה-50 של המאה ה-20), מעבר למקובל אצל טנור אופראי מן השורה הראשונה.
נוסף לכך, הוא דבק במשך כל חייו במוזיקה הדתית של דון לורנצו פרוזי.
מצד שני, יחסיו של ג'ילי עם נשים היו כולם משובשים בשערוריות.
הוא שיקר בזכרונותיו, כשציין את תאריך נישואיו שישה חודשים לפני התאריך האמיתי.
הוא עשה זאת כדי להסוות את העובדה שאשתו קונסטנצה הייתה בהיריון כשנישאו.
היא ילדה לג'ילי שני ילדים, אנצו ורינה (זמרת סופרן נודעת בזכות עצמה).
בהמשך, ידוע שג'ילי הקים משפחה שנייה עם לוצ'יה ויגאראני, שילדה לו שלושה ילדים.
בנימין שפירא (10 ביוני 1913 – 30 באוקטובר 1993) היה פרופסור לביוכימיה, חתן פרס ישראל למדעי הרפואה.
שפירא נולד בגרמניה ובשנת 1926 עלה עם הוריו לארץ ישראל והתיישב עימם בעפולה.
את לימודיו התיכוניים סיים בבית הספר הריאלי ובין השנים 1933–1937 למד לתואר ראשון במדעי הטבע באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1940 הוענק לו תואר דוקטור והוא החל בעבודה כעוזר מחקר במעבדה לחקר הורמונים ולפיזיולוגיה פתולוגית, בין היתר תחת ברנרד צונדק.
במהלך לימודיו היה תלמידו של חיים ארנסט ורטהיימר, עמו החל לעבוד במהלך שנות הארבעים ומחקרם המשותף בנוגע לתפקיד הליפיד בבני אדם ובצמחים הביא לקביעה בנוגע להיות אדיפוציטים מקור להתפתחות שומן.
בשנת 1948 קודם לדרגת מרצה והחל לעבוד במעבדה לפיזיולוגיה פתולוגית וכמרצה לפיזיולוגיה כימית.
בשנת 1953 הוענקה לו דרגת פרופסור חבר ובשנת 1958 דרגת פרופסור מן המניין.
שפירא היה פרופסור לביוכימיה רפואית ונמנה עם סגל ההוראה של הפקולטה לרפואה ובית החולים הדסה.
עבודתו העיקרית נגעה לחקר חילוף חומרים בגוף האדם.
מחקרו המשותף עם שרה הסטרין-לרנר בנושא ספיגת גלוקוז זיכה אותם בפרס ישראל למדעי הרפואה לשנת 1955.
במשך שנים כתב ערכים עבור האנציקלופדיה העברית והיה עורך של מחלקת מדעי הטבע של האנציקלופדיה החל מכרך כ"א.
שפירא הלך לעולמו בשנת 1993. הוא הובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
שפירא היה נשוי לשולמית אבינרי (אחותו של הבלשן יצחק אבינרי) ואב לשניים.
בנין השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת מינכן (1972).
היא נעדרה מאולימפיאדת מונטריאול (1976), לאחר שהצטרפה לחרם שהובילו מדינות אפריקה על המשחקים בשל סירובו של הוועד האולימפי הבינלאומי להשעות את ניו זילנד, שנבחרת הרוגבי הפרה את הסנקציות שהוטלו על דרום אפריקה וקיימה משחק מול נבחרתה.
מאז אולימפיאדת מוסקבה (1980) משתתפת בנין במשחקים ברציפות.
היא מעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף
עד כה, אף ספורטאי מבנין לא זכה במדליה אולימפית, והשתתפותה במשחקים הייתה בעיקר סמלית.
להישגים הגבוהים ביותר הגיעו המתאגרף ברתלמי אדוקונו, שהעפיל לשלב שמינית הגמר באולימפיאדת מוסקבה, והאתלטית נואלי יוריגו, שהעפילה לשלב חצי הגמר בריצת 800 מטר באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016).
יוריגו סיימה חמישית במקצה שלה, בתוצאה ה-13 בטיבה בכלל המקצים.
הרב בנימין רבינוביץ' (תקע"ד, 1814 – ט"ז בחשוון תר"ל, 1869) היה רב ליטאי, רבן של פיקלין, שילעל, רוגולי ווילקומיר.
נולד בשקוד לרב יחיאל רבינוביץ', תלמיד הרב צבי הירש ברוידא מסלנט, ולרבקה, שהייתה צאצאית של הרב מרדכי יפה, בעל הלבוש.
בשנת תקצ"ב, בהיותו בן שמונה עשרה, התמנה לרב בפיקלין וכיהן בה במשך עשרים שנה.
בשנת תרי"ב התמנה לרב בעיר שילעל, וכעבור שבע שנים, בשנת תרי"ט, התמנה לרבנות בעיר רוגולי.
את מקומו ברבנות שילעל מילא חתנו הרב דובער רבינוביץ'.
בשנת תרכ"א עזב את רוגולי והתמנה לרב בווילקומיר, שם כיהן ברבנות עד פטירתו.
היה נשוי לטויבה (בתו של ר' שלמה ש"ץ -קנטור), איתה התחתן בגיל צעיר בהיותה בת אחת עשרה.ילדיהם:
רבקה - נישאה לרב דובער רבינוביץ', רבה של שילעל ופיאטניצה (בנם הוא הרב אליהו עקיבא רבינוביץ' מפולטבה)
בחג השבועות תר"ג (1843) נולדו שני בניו התאומים אליהו דוד (האדר"ת) וצבי יהודה.
בשנת תר"ח נפטרה אשתו והוא נישא בשנית לאלמנה קרובת משפחתו.
מנישואיו השניים נולדה בתו שרה-חנה, שנישאה לראובן זילבר, מאמידי וילקומיר.
משנת ר' בנימין – פירוש על המשנה, החלק על סדר זרעים, ירושלים, תרס"ה
משנת ר' בנימין על סדר מועד, פולטווה, תרע"ב
הרב אלתר בנימין צבי יהודה רבינוביץ' תאומים (ראש השנה תרס"א, 1900– ז' באלול תשל"ד, 24 באוגוסט 1974) היה חוקר ועורך תורני, מעורכי האנציקלופדיה התלמודית.
נולד ברוגולי לרב העיירה הרב יעקב רבינוביץ', שהיה בנו של הרב צבי יהודה רבינוביץ' תאומים.
אמו, שרה מלכה, הייתה בתו של דוד-אביו הרב דובער רבינוביץ'.
למד בישיבת סלובודקה בקובנה, וכונה בישיבה "אלתר רוגולער" על שם עיירת מוצאו.
בשנת 1924 עלה לארץ ישראל והיה מראשוני הלומדים בישיבת מרכז הרב אצל דודו הרב אברהם יצחק הכהן קוק שנשא לאישה בנישואיו השניים לאחות אביו, מרת רייזה-רבקה.
בשלב מסוים נסע ללמוד משפטים ופילוסופיה באוניברסיטת המבורג בגרמניה, ושב לארץ ב-1929.
בשנות ה-30 החל לעסוק בכתיבה ועריכה תורנית.
בשנת תרצ"ט (1939) ערך, יחד עם יצחק ורפל (לימים: רפאל), את המאסף "אמנה".
בשנות ה-40 יסד את "בית המדרש למשפט התורה", שאליו כינס תלמידי חכמים שעסקו בנושאי הלכה ומשפט על פי התורה.
במשך שנים בית המדרש פעל מביתו.
בשנות ה-50 ביקשו הרב הראשי יצחק אייזיק הלוי הרצוג להעביר את בית המדרש לבניין של מכון הרי פישל, אולם דרש שבית המדרש יתקיים כמוסד עצמאי.
במסגרת בית המדרש הוציא הרב רבינוביץ' תאומים את סדרת הספרים "חוקת המשפט" על הלכות מכירה והלכות ירושה ועזבון.
בשנת תש"ט היה מחברי ועדת פרס הרב קוק.
היה מראשוני העורכים של האנציקלופדיה התלמודית, וערך ערכים רבים בנושאים שונים.
כמו כן עסק בההדרת ספרי ראשונים, והתמחה בספרי המאירי.
הוציא לאור (יחד עם הרב שמעון סטרליץ) את הספר בית הבחירה למאירי על מסכת מועד קטן, בתוספת הערות והגהות.
בשנת תש"ה (1945) הוציא קובץ הלכתי על מצוות "הקהל".
חיבר את "קונטרס הכנה", שסופח למסכת ביצה של סדרת הלכה ברורה ובירור הלכה.
קיבל מהרב גורן חוברת עם פרטי פרשיית האח והאחות (מתוך מאת הרבנים שנשלח להם חוברת זו) כדי להשתתף בהרכב הדיינים המתירים, אך כמו רובם, לא השיב תשובה.
נפטר בשנת תשל"ד, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
אחותו צפורה - אשת משורר שמעון כשר.
בנו הרב יעקב רבינוביץ' תאומים
בתו אלישבע - נישאה לקרוב משפחתה רבי אלעזר מאיר טייץ אב"ד אליזעבט, בנו של רבי פנחס טייץ.
בתו שרה מלכה - אשת הרב אליהו הורביץ, רב המדרשייה בפרדס חנה.
בתו מוריה - אשת פרופסור יהודה בלום
בנימין שטמפפר (1905 – 25 באפריל 1974) היה ממייסדי נתניה והמוכתר הראשון שלה.
שטמפפר (עברת את שמו לצעדי) נולד בפתח תקווה לשלמה יצחק שטמפפר, שהיה ראש העיר הראשון של פתח תקווה.
למד בבית הספר הדתי המקומי, ולאחר מכן בישיבת עץ חיים בירושלים.
למד גם באוניברסיטה העברית בירושלים.
במשך תקופה היה מזכיר ארגון ההתיישבות בני בנימין.
היה בין הפעילים לגאולת אדמות נתניה ונמנה עם מייסדי העיר.
שימש כמוכתר הראשון של נתניה.
היה מזכיר הוועד וראש הוועד בפועל של העיר בימיה הראשונים.
בניו הם שמעון-אשר ואליהו שטמפפר.
אחד מחתניו הוא יוסף דור, שהיה ממונה על החינוך הלא-מוכר במשרד החינוך ומשורר.
בנימין (בני) קריתי (נולד ב-31 באוגוסט 1952) היה ראש עיריית טבריה בין השנים 1998–2003, נווט בדרגת אלוף-משנה בדימוס.
היה נווט קרב בחיל האוויר הישראלי.
שירת בטייסת 201. ב-19 באפריל 1974, בעת תקיפת סוללת טילים במהלך מלחמת ההתשה במובלעת הסורית, הופל מטוסו מדגם F-4 פנטום באש מהקרקע והוא נפצע קשה ונשבה.
ב-1 ביוני 1974 שוחרר מהשבי והוחזר לישראל.
לאחר שחרורו מהשבי הסורי למד משפטים, סיים בהצטיינות לימודי תואר ראשון באוניברסיטת תל אביב וסיים בהצטיינות לימודי תואר שני במסלול המשולב של אוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת ברקלי בקליפורניה.
כמו כן היה חבר בסגל ההוראה באוניברסיטת תל אביב.
שימש יועץ משפטי במפקדת הפרקליטות הצבאית ובתפקידים מבצעיים בחיל האוויר והשתחרר בדרגת אלוף-משנה.
לאחר שחרורו הקים משרד עורכי דין.
התמחה בחדלות פרעון ושימש כמנהל מיוחד, כונס, מפרק, נאמן בשורה ארוכה של תיקים לרבות - קלרין (כולל טבריה קלאב הוטל), גינדי, אחים הורוביץ, אבני מרום, א.פ.פ.
התמחותו העיקרית היא בנייה והשלמה של מיזמי בנייה מורכבים במטרה לסייע לרוכשי דירות שנפגעו בעקבות קריסות של חברות בניה.
במסגרת זו נבנו והושלמו על ידו אלפי דירות מגורים ויחידות נופש של חברות שקרסו.
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות בשנת 1998, הקים רשימה עצמאית בשם "טבריה אחת" ורץ מטעמה לראשות עיריית טבריה.
רשימתו זכתה ל-2 מנדטים במועצת העיר וקריתי ניצח את צביקה כהן במירוץ לראשות העיר עם 57.5% מקולות הבוחרים לעומת 42.5% לכהן.
בזמן כהונתו כיהן כיושב ראש הוועדה המקומית לתכנון ובניה וכחבר הוועדה המחוזית צפון לתכנון ובניה.
כמו כן שימש כיושב ראש אס"פ טליה וכחבר במועצת המנהלים של החברה למשק וכלכלה.
בשנת 2000 נפגעה העיר באופן קשה מהעימות עם ערביי ישראל, אולם הוא הצליח לשקם אותה.
במסגרת תפקידו הצליח להגדיל את שטח השיפוט של טבריה בקרוב ל-50 אחוזים.
תקופת כהונתו התאפיינה בדו-שיח חיובי ומכבד עם הציבור הדתי שאפשר את תפקודה של העיר כעיר תיירות גם בסופי שבוע.
לאחר סיום כהונתו מתמקד בפעילות ציבורית וחברתית, בגינה קיבל בשנת 2008 את אות הנשיא למתנדב מידי הנשיא שמעון פרס.
בשנת 2003 יזם והקים את "קרן ילדי ישראל", שמטרתה לספק ארוחות חמות לילדים ולנזקקים ולתמוך במוסדות שמסייעים לאוכלוסיות מוחלשות.
שימש כיושב ראש הנהלת "מפעל-חיים", שמפעילה כ-15 בתי תמחוי בכל רחבי ישראל וכיושב ראש פרויקט "ארוחה-חמה" עבור ילדים.
משמש שנים רבות כחבר ועד מנהל באגודת הידידים של בית החולים פדה-פוריה, ושימש שנים רבות כחבר ועד מנהל של מכללת כנרת בעמק הירדן, פעיל בעמותת בית חיל האוויר, מתנדב בשיטור הימי וממשיך לשרת באופן פעיל במילואים.
כמו כן התנדב לחנוך ראשי רשויות במגזר הערבי ולסייע להם בקשר עם רשויות המדינה.
בשנת 2013 נישא לדנה ריבס.
הוא אב לחמישה ילדים, מתוכם שניים שאומצו על ידו.
לקראת בחירות 2018 הופעלו עליו לחצים מצד תושבים רבים בטבריה לחזור ולהתמודד על ראשות העיר.
קריתי הצהיר על כוונתו להתמודד אך בהמשך חזר בו והביע תמיכה בראש העיר המכהן דאז יוסי בן דוד.
עם זאת הוא ממשיך להיות פעיל ציבורית בטבריה והוא חבר בוועד המנהל של הקרן לפיתוח טבריה.
בנין השתתפה לראשונה ב של סידני (2000) ומשתתפת במשחקי הקיץ הפאראלימפיים מאז בקביעות.
במשחקי החורף לא נטלה בנין חלק מעולם.
כל משלחות הספורטאים אותן שלחה בנין למשחקים הפאראלימפיים היו משלחות קטנות, ומעולם לא עלו על שני אתלטים.
הספורטאים הנכים שייצגו את בנין במשחקים מעולם לא זכו במדליה פאראלימפית.
בנימין שִימִין (בפולנית: Benjamin Szymin; 1880, שקלוב, פלך מוהילב, האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה) – 12 באוגוסט 1942, גטו אוטבוצק, פולין הכבושה) היה מחלוצי המו"לים של ספרות יידית ועברית מודרנית בפולין.
שימין" בוורשה ושותף בהוצאה המאוחדת "צֶנטרַל".
בנימין שימין נולד בשנת 1880 בעיירה שְקְלוֹב שבפלך מוהילב של האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה, בתחום המושב היהודי; כיום בבלארוס).
אביו היה סוחר תבואה, שנסע לעיתים קרובות למוסקבה לצורך עסקיו.
בראשית שנות ה-90 של המאה ה-19 עברה המשפחה מתחום המושב למוסקבה (דבר נדיר יחסית, שהורשה אז רק לסוחרים בולטים, עשירים מופלגים או יהודים ששירתו בצבא הצאר).
כעבור זמן לא רב עברה המשפחה מערבה והתיישבה בעיר ורשה שבפולין הרוסית, שבה הייתה אז קהילה יהודית גדולה.
שימין קיבל חינוך יהודי מסורתי.
בצעירותו הגיע על דרך המקרה לעבודה בהוצאת הספרים "אחיאסף" בוורשה, והמשיך לעסוק לאורך כל חייו בממכר ספרים והוצאה לאור.
שימין החל את דרכו במסחר ספרים בקנה מידה גדול בעיר אודסה, שם היה שותפו של י"ח רבניצקי.
את דרכו העצמאית בהוצאה לאור החל בתקופה הסוערת של מהפכת 1905 ברחבי רוסיה, עם פרסום פמפלטים פוליטיים רדיקליים.
הוא אף נעצר לזמן קצר בשל כך.
כעבור זמן קצר נישא לה.
מאחר שהרגיש בביקוש ההולך וגדל של קוראי היידיש, החליט להיות למו"ל.
מיד לאחר נישואיו ייסד הוצאת ספרים ובית ממכר ספרים ברחוב נָאלֶבְקי 33 – מרכז החיים היהודיים בוורשה.
החומרים הראשונים שהוציא לאור היו סדרת חוברות פופולריות, בעיקר כאלה שעסקו בסוגיות סוציאליסטיות, תחת השם "צייט-ביבליאָטעק" ('ספריית הזמן').
מאז ובמשך כל פעילותו כמו"ל הוציא ספרים בסדרות של "ספריות" כאלה.
ב-1908 הוציא את סדרת "אוניווערסאַל ביבליאָטעק" ('הספרייה האוניברסלית'), שבמסגרתה ראו אור ספרונים קטנים שהציעו תרגומים ליצירותיהם של טובי סופרי העולם, בהם גי דה מוֹפָּסָן.
הצלחת ה"אוניווערסאַל ביבליאָטעק" דרבנה את שימין ליזום פרויקט שאפתני יותר, וכך בשנת 1909 פתח בהוצאת הסדרה "שימין'ס גרויסע וֶועלְט-בִּיבְּלִיאָטֶעק" ('הספרייה העולמית הגדולה של שימין'), בעריכת בער קרלינסקי.
הסדרה, שנוסדה בהשראת ההוצאה העברית החלוצית "תושיה" של הסופר בן אביגדור (אברהם ליב שלקוביץ) בוורשה, נועדה להביא את מיטב הספרות האירופית ("ספרות העולם") לקוראי היידיש במהדורות בכריכה קשה ובמחיר הוגן.
המחיר אכן היה שווה לכל נפש: כל ספר עלה 25 קוֹפִּיקות, ומנוי שנתי ל-24 ספרים עלה רק 3.5 רוּבְּל.
אף שהוצהר כי הסדרה תביא לקוראי היידיש ממבחר ספרות העולם, הרי רובם המכריע של הספרים שהופיעו בה היו פרי עטם של מחברים יהודים (בהם, אגב, גם היינריך היינה, למרות התנצרותו).
ניתן לתלות עניין זה בחששם של המו"ל והעורך לרחוק מדי מדרישת השוק, ואולי אף בטעמים עמוקים יותר, כמו ההשקפה ש"ספרות העולמית" המודרנית – ספרות אנושית-כללית, קוסמופוליטית, שאינה תחומה בגבולות של תרבות ספציפית – היא בהגדרתה ספרות יהודית.
מכל מקום, בפרסומות הוטעם במפורש כי "המקום הראשון יינתן כמובן לספרותנו המקורית", היינו ליצירותיהם של יהודים שכתבו בשפות אחרות, בעיקר בעברית ובגרמנית.
בשנה הראשונה ראו אור יצירותיהם של 11 סופרים, מהם רק אחד לא-יהודי: רודיארד קיפלינג.
רק ארבעה מ-48 הספרים שראו אור בשנה זו ובשנה שאחריה נכתבו על ידי לא-יהודים.
ה"וֶלט ביבליוטק" הוציאה ספרות יפה וכן ספרות פופולרית.
מרבית הסופרים שספריהם ראו אור בסדרה היו סופרים בולטים וחשובים, אך לצדם נדפסו גם יצירותיהם של סופרים עכשוויים; בין השמות: ז"י אנוכי, מרדכי זאב פַיֶארברג, יהודה שטיינברג זלמן שניאור.
עוד בספרייה זו ראה אור המאסף של מיטב השירה היידית "די יוּדישע מוּזע" ('המוזה היהודית'), בעריכת יעקב פיכמן (תרע"א).
במרוצת שלוש השנים שבהן התקיימה הסדרה (1909–1911) יצאו במסגרתה 66 כותרים, רובם מתורגמים וחלקם ספרות מקור.
בין המתרגמים היה גם עורך הסדרה קרלינסקי, שתרגם עבורה מכתביהם של ארתור שניצלר, קנוט הַמסוּן, מקס נורדאו, יהודה שטיינברג והלל צייטלין.
גם לאחר שפסקה הסדרה מלהתקיים הוסיף שימין להוציא תרגומים מספרות העולם, תחת השם "ב.
ההוצאה שמרה על דגש ניכר על נושאים יהודיים, אך הרחיבה משמעותית את מסגרת ההתייחסות ליצירותיהם של יוצרים לא-יהודים: מחזות מאת איבְּסֶן ואוגוסט סטרינדברג, רומנים של ויקטור הוגו, כתביהם של הרברט ספֶּנסֶר, מוריס מֶטֶרלינק ועוד.
בשנת 1911 היה שימין בין המו"לים היידיים והעבריים הגדולים באימפריה הרוסית שהחליטו לייסד סינדיקט הוצאה-לאור בשם "צענטראַל" (צֶנטרָל, נקראה גם בעברית: "מרכז").
בהוצאה המאוחדת, שישבה ברח' נוֹבוֹליפּקי 7, ראו אור יצירותיהם של גדולי הסופרים, ההיסטוריונים והפדגוגים העבריים והיידיים, כמו גם סדרת ספרי ילדים, סדרת ספרי נוער וכן ספרי לימוד ומקראות.
"צנטרל" הייתה ההוצאה לאור היהודית הראשונה שקשרה קשרים עם קהילות יהודיות מחוץ לרוסיה (כולל בארצות הברית), והביאה להפצת ספריה ברחבי העולם.
מלבד ספרים הוציאה "צנטרל" דברי דפוס שונים, כמו לוח שנה שבו הופיעו ציורים בנושאים מקראיים, תצלומים של ארץ ישראל ואישים ידועים וכדומה, ואשר היה פופולרי ברחבי העולם היהודי במשך יותר מרבע מאה, וכן הגדות של פסח ואף כרטיסי "שנה טובה" אמנותיים שזכו להצלחה.
בשנת תרע"ג (1912) נוסדה במסגרת "צנטרל" חברת "אחיספר" להוצאת ספרים עבריים, ביוזמתם של בעלי "תושיה", בן אביגדור ויעקב ראמברג.
באותה שנה הוציאה "אחיספר" את המאסף "נתיבות" ("בימה חפשית לענייני החיים והספרות").
בראשית שנת 1914 לקחה ההוצאה תחת כנפיה את הוצאת היומון היידי הנפוץ "דער פריינד" (או "דאָס לעבן") בוורשה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נפסקה פעילות ההוצאה.
לאחר מכן התארגנה מחדש בשנת 1923 ופעלה עד שנות ה-30.
ביתו של שימין היה בית ועד לסופרים יהודים, ודיונים ספרותיים נערכו בו כדבר שבשגרה.
בשנים שלפני מלחמת העולם הראשונה, בטרם נוסדה אגודת הסופרים והעיתונאים בוורשה (שישבה ברחוב טלוֹמַצקיֶיה 13, Tłomackie 13), היה ביתו אבן שואבת לסופרים צעירים שהגיעו לוורשה לא מכבר והרגישו בה זרים, בהם ההומוריסטן יוסף טוּנקֶל ("דער טונקעלער"), שהגיע מבוברויסק להזמנתו של שימין לערוך גיליון חג.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, נסעה המשפחה מזרחה לקרוביו של שימין באוֹרשָה שברוסיה הלבנה, ונותרה במזרח במשך כל המלחמה.
במשך שנה גרו במינסק, ובשלוש השנים האחרונות באודסה שבדרום רוסיה (אוקראינה).
תקופה קצרה החזיק שימין בעיר חנות קטנה לספרי יידיש.
ב-1917 נקרא לקייב, לקחת על עצמו את ניהול העיתון החדש "דער טעלעגראַף" בעריכתו של מנהיג הפועלים הציוני נחמן סירקין.
חרף התנאים הקשים ששררו בעיר עקב המהפכה, העיתון זכה להצלחה ולתפוצה רחבה.
בשנת 1919, לאחר תום המלחמה, שב שימין לוורשה עם הגל הראשון של הפליטים החוזרים, וחידש את הוצאת הספרים.
ב-1922 הגיע גם שלמה שרברק מווילנה, כשבאמתחתו מבחר פרסומים, בהם כל כתבי ש.
אנ-סקי, וההוצאה המאוחדת "צנטרל" והוצאת-הבת "אחיספר" התגבשו מחדש בבעלותם של שימין, קפלן ושרברק (בן אביגדור נפטר ב-1921, ושלמה שרברק רכש את "תושיה" ומיזג אותה לתוך הוצאתו).
התוכנית הגדולה הראשונה שפעל שימין לממש מיד לאחר המלחמה הייתה הוצאת סדרת ספרים לבני הנעורים.
הספרים התפרסמו לאורך שנים רבות במסגרת שלוש "ספריות" – "יוּגֶנט-ביבליאָטעק" ('הספרייה לנוער'), "היסטאָרישע יוּגֶנט-ביבליאָטעק" ('הספרייה ההיסטורית לנוער') ו-"קינדער-ביבליאָטעק" ('הספרייה לילדים').
עורך הסדרות היה הסופר דוד קָאסֶל (קאסעל), שאז כבר עשה לעצמו שם כמחבר רומנים וספרים ילדים וכחלוץ בתחום ספרי לימוד ביידיש.
במסגרת 'הספרייה לנוער' הופיעו 16 ספרונים – מבחר מספרי הנוער הקלאסיים מספרות העולם, בהם סוֶון הֶדין תומאס מיין ריד, מארק טוויין.
ב'ספרייה ההיסטורית לנוער' הופיעו רומנים היסטוריים יהודיים, מאת סופרים כאברהם מאפו, בנימין ד'יזרעאלי ולייב לבאנדה.
ב'ספרייה לילדים' ראו אור 32 ספרונים, בהם "אוהל הדוד תום" להארייט ביצ'ר סטואו, מעשיות האחים גרים, וסיפורי ילדים מאת שלום עליכם, זלמן רייזן, י"ל פרץ ורפאל גוטמן.
מיזם זה היה קרוב במיוחד ללבו של שימין.
סדרות הספרים לילדים ולנוער, שהיו חידוש בשדה ספרות היידיש, זכו להצלחה ולתפוצה רחבה ברחבי העולם היהודי.
הקטלוגים של הוצאת "צנטרל" מהשנים 1922–1925 מונים יותר מ-500 פרסומים ביידיש, בהם מגוון של ספרי לימוד לבתי הספר היהודיים, ספרי לימוד שפות (פולנית, אנגלית, ספרדית), מילונים, אנתולוגיות, מחזות לתיאטרון חובבים, עשרות חוברות של שירי יידיש עם תווים, כרזות, גלויות הנושאות תמונות של סופרים וידוענים יהודים, וכן לוחות שנה וכרטיסי ברכה.
עם התפתחות המו"לות היהודית במרוצת שנות ה-20, עלה הצורך לפתח שיטות הפצה חדשות.
פעולה חשובה שנעשתה במטרה לחזק את מערך ההפצה של הספרים היהודיים הייתה ייסודו של הקואופרטיב "ביכער" ('ספרים') בשנת 1926 על ידי ההוצאות "צנטרל" וב.
קלעצקין, בשיתוף פעולה עם הוצאות יהודיות ברחבי העולם.
הקואופרטיב היה מרכז ההפצה של ספרים יהודיים החשוב ביותר בפולין.
הקטלוג המאויר הגדול של "ביכער", שיצא מדי רבעון, הופץ בכל רחבי העולם היהודי, וכלל פרסומים של עשרות הוצאות לאור יהודיות מפולין, מאמריקה ומארצות נוספות של התפוצה היהודית.
בקטלוג משנת 1931 נטען כי הוא מציג כ-90% מהפרסומים ביידיש שראו אור באותה שנה.
בשנת 1928 פרסמה ההוצאה מהדורה חדשה של כל כתבי מנדלי מוכר ספרים (במהדורה הקודמת שראתה אור נפלו כמה שגיאות).
מלאכת העריכה נמסרה לנחמן מייזל, עורך כתב העת הספרותי "ליטעראַרישע בלעטער", שכתב מבוא לכל אחד מ-20 הכרכים, והוסיף שני כרכים שבהם קיבץ מאמרים על אודות הסופר.
עוד ראו בהוצאה כל כתביהם של ש.
אנ-סקי, "בעל מחשבות" (ישראל איסידור אלישיב), יעקב דינזון, שמואל ליב ציטרון, אברהם קוראלניק, "דער טונקעלער" (יוסף טונקל) ודער לעבעדיקער" (חיים גוטמן).
"צנטרל" התמקדה אפוא בקלאסיקה של ספרות יידיש ובביקורת, ותפסה נישה שמרנית יחסית, בעוד הספרות היפה והשירה המודרניות ביידיש ראו אור בהוצאות המתפתחות בוורשה, ובראשן "קולטור-ליגע" וב.
במחצית השנייה של שנות ה-20 הלך שימין והתקרב לתנועה הציונית, והיה חבר בסיעת השמאל הציונית הרדיקלית "על המשמר" בהנהגת יצחק גרינבוים.
בתוך כך התעורר עניינו בשפה העברית.
המהדורה, שראתה אור בהוצאה העברית "אחיספר" שעל יד "צנטרל", החלה להופיע בשנת תר"ץ-1930 בצורת חוברות שראו אור על בסיס שבועי, ולבסוף, עם סיומה בתרצ"א-1931, מנתה שישה כרכים (או כמה עשרות חוברות).
התרגום, בסגנון עברי מודרני, נעשה על ידי שמואל ליב ציטרון (כרכים א–ב), ד"ר אברהם שלום קָמֶנֶצקי (כרכים ג–ד) ואברהם בן-אורי (כרכים ה–ו), בעריכתו המדעית ובלוויית הערותיו של קמנצקי.
צורפו לו מבוא וביוגרפיה של גרץ מאת פישל לחובר, והמאמר "ההיסטוריון כאמן וכסופר" מאת יעקב פיכמן.
המהדורה נועדה להיות מפוארת ועממית כאחד: הספר כולל יותר מ-600 איורים ותמונות, מהם כמה עשרות בצבע, והוא מנוקד כולו.
שימין עצמו הוא שמיין ובחר את מאות האיורים.
בנוסף, עלה בידו להשיג גופן עברי הכולל ניקוד מובנה (חידוש, באותה עת), אשר הקל את הקריאה ותרם לעיצוב הכללי.
שימין תכנן להשתמש בגופן ובאיורים כדי להכין מהדורה מקבילה ביידיש.
בכוונתו היה להוסיף לה נספח שישלים את דברי ימי ההיסטוריה היהודית מאז גרץ, והמשימה הופקדה בידי ההיסטוריון היהודי-פולני הנודע יצחק שיפֶּר.
הפרויקט נועד להימשך שנה, שבמהלכה יקבל שיפר מ"צנטרל" שכר חודשי קבוע.
אולם שיפר חרג מלוח הזמנים, ולאחר שנתיים הודה כי כתב היד היחיד שהספיק להשלים הוא דיון בהיסטוריה הכלכלית של היהודים בימי הביניים, מה שכמובן לא יכול היה לשמש כהשלמה לחיבורו של גרץ.
בראשית שנות ה-30 הלך והידרדר מצבה הכלכלי של "צנטרל".
על רקע המשבר הכלכלי העולמי, שפגע בפולין בכלל ובמיוחד בתושבי העיירות היהודיות, ובעקבותיו הצמצום שחל בקניית הספרים היהודיים, סבלה ההוצאה מהפסדים ניכרים.
דווקא בתקופה זו רכשה ההוצאה מערך דפוס משלה, עם מיכון מודרני, שבאופן פרדוקסלי הגדיל את הוצאות הייצור, והיה מעבר למשאביה של הוצאת ספרים יהודית.
באמצע שנות ה-30 עברו בני הזוג שימין להתגורר בעיר אוֹטבוֹצְק שליד ורשה, שם ישבה קבוצה של סופרים ומשוררים יידיים, בהם המשורר יעקב פרֶגֶר (פרעגער), אהרן איינהורן עורך העיתון "היינט", המשורר קלמן ליס והסופר אורקה נַחַלניק (יצחק פַרבָּרוֹביץ').
באוטבוצק, שם גרו עד סוף ימיהם, נכנסו כשותפים בבעלות על הפנסיון "זאַכענטאַ–Zachęta" (זָאכֶנטָה), בניהול אחותה של רבקה, מלכה פְלינט.
בפנסיון נהגו להתגורר ולבקר דרך קבע סופרים ושחקנים יהודים.
הסופר והעסקן חיים שוֹשקֶס מספר כי הפנסיון היה "נקודת כינוס מאירה של אנשי האינטליגנציה היהודית, בית-ועד לחכמים וסופרים.
בטרקליניו הגדולים הדהדו הוויכוחים הנצחיים של ההוויה היהודית, ומעל כולם נישאה דמותו העדינה הקטנה והמחויכת-תמיד של המשכיל ב' שימין".
בעת הפלישה הגרמנית לפולין בסתיו 1939 הוחרם הפנסיון, ובנימין ורבקה שימין גורשו עם יתר יהודי העיר לגטו אוטבוצק.
השניים נספו במהלך חיסול הגטו ב-12 באוגוסט 1942.
בתו של שימין, הָלָה (הלינה) שִימִין (Szymin; לימים איילין (Eileen); 1908–2004), נישאה באביב 1933 לעיתונאי והסופר שמואל לייב שניידרמן (1906–1996), ולקחה חלק מרכזי במחקר ובעריכת חומריו.
בני הזוג עברו בראשית שנות ה-30 לפריז, שם שימש שניידרמן כתב שטח לעיתונים יהודיים בפולין, ובשנת 1940, בעת מלחמת העולם השנייה, היגרו לארצות הברית, השתקעו בניו יורק והתאזרחו בה.
(בנם הצעיר, בן שניידרמן , הוא פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטת מרילנד.)
ילדו השני היה צלם העיתונות הנודע דוד סימור ("שִים") (1911–1956), שנהרג בעת ששסיקר את שביתת הנשק לאחר מבצע קדש.
מבנה הפונדק באוטבוצק לאחר סיום הכיבוש הגרמני: בית הילדים היהודים
החייל הפנה אותה למבנה נטוש – הבית שברחוב פְּרוּסָה 11, שבו פעל עד הפלישה הגרמנית פנסיון "זָאכֶנטָה".
בנימין זאב ריצ'לר , חוקר ומומחה לכתבי יד עבריים, מנהל המכון לתצלומי כתבי יד עבריים בספרייה הלאומית לשעבר.
בנימין ריצ'לר נולד במונטריאול שבקנדה, בן בכור ליוסף אביגדור ושרה רבקה ריצ'לר, מצאצאי רבי יהודה ליב הלוי עד"ל.
בשנת 1956 החל ללמוד בישיבה יוניברסיטי בניו יורק וב-1960 סיים וקיבל תואר ראשון בספרות אנגלית.
לאחר סיום לימודיו נסע לראשונה לישראל והתמקם ראשית בקיבוץ שעלבים.
במהלך השנים 1961–1962 לימד אנגלית במדרשית נעם בפרדס חנה.
למד ספרנות בבית הספר לספרנות של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1963, לקראת סיום לימודיו, החל לעבוד כסטודנט במסגרת המכון לתצלומי כתבי יד עבריים.
בשנת 1964 התגייס לשירות צבאי במסגרת המח"ל (מתנדבי חוץ לארץ).
בשנת 1965 לאחר שהשלים את השירות הצבאי, חזר בנימין ריצ'לר אל המכון לתצלומי כתבי יד עבריים, הפעם כעובד מן המניין.
בשנת 1968 נשא את כרמלית רביבי (נפטרה ב-2021), ולהם נולדו שלושה ילדים.
ב-1997 מונה למנהל המכון לתצלומי כתבי יד עבריים.
הוא שימש בתפקיד עד פרישתו לגמלאות ב-2008.
בשנת 2006 עבד על קטלוג כתבי היד העבריים שבספריית הקונגרס בוושינגטון, ארצות הברית.
ב-28 ביוני 2011 קיבל מר בנימין ריצ'לר תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בולוניה באיטליה, על תרומתו לחקר כתבי יד עבריים.
בנימין (בני) שמר (15 בדצמבר 1925 - 28 באוגוסט 2013) היה לוחם האצ"ל מפורצי כלא עכו ויקיר העיר תל אביב-יפו.
נולד בבית החולים "משגב לדך" בעיר העתיקה בירושלים.
הוריו היו בתיה (רבינוביץ) ודב (ברל) שמעיה.
השלישי מבין ארבעה אחים - ישראל, שרה וציפורה.
הוא גדל בשכונת ימין משה, שם למד ב"חדר".
בהיותו בן 8 עקרה משפחתו ליפו ובה למד בבית הספר המקומי של כי"ח אליאנס.
בגיל 12 הצטרף לתנועת בית"ר וכבן 15 החל לעזור בפרנסת המשפחה.
כעבור שנתיים ב-1942 היה לחבר באצ"ל ופעל בהפגנות נגד הספר הלבן ובהדבקת כרוזים בחוצות הערים.
לאחר הפילוג בין האצ"ל ללח"י התנדב כנוטר במשטרת היישובים העבריים ושירת ברמת דוד שבעמק יזרעאל, שם השתלם בשימוש בנשק ובקרב פנים אל פנים.
בזמן מלחמת העצמאות בפסח 1948, השתתף בקרב על מנשייה בשערי יפו, שבו נפצע ואושפז.
לאחר פירוק האצ"ל התגייס לצה"ל והתמנה למפקד בסיס קליטה ומיון של עולים.
ב-1948 סולק מהצבא לאחר שנאשם כי תחת פיקודו צוירה על קיר המחנה הכתובת "להעמיד לדין את רוצחי אלטלנה".
בתקופה זו התחתן עם יהודית רוטשטיין להם נולדו שני ילדים - דרור ונורית, הם התגוררו בתל אביב.
עם שחרורו, נתקבל לעבודה בעיריית תל אביב-יפו כמפקח, ולאחר מכן שימש כמנהל יחידת תברואה מונעת.
לאחר 32 שנות עבודה בעירייה פרש לגמלאות.
ב-1982 נהרג בנו במלחמת שלום הגליל.
לאחר מכן נבחר להנהלת יד לבנים בתל אביב ולהנהלה הארצית.
ובנוסף נבחר למועצה הציבורית להנצחת החייל במשרד הביטחון.
במסגרת פעילותו ביד לבנים העביר בקשה להשמעה ושירת המנון המדינה בטקסי יום הזיכרון, בקשתו התקבלה ומונהגת בכל הטקסים בארץ.
היה מיוזמי אתר זיכרון באוניברסיטת תל אביב להנצחת תלמידיה ומוריה שנהרגו במערכות ישראל.
ב-1984 נתמנה כמזכיר הארצי של "ברית חיילי האצ"ל" אשר בבית ז'בוטינסקי (מצודת זאב) ושימש בתפקיד זה עד שנת 2005.
ב-1989 התחיל בנימין פרק ב' בחייו עם חיה שמיר אשר עבדו יחדיו כפעילי ליכוד במצודת זאב.
בנימין שימש כיושב ראש סניף הליכוד בצפון ת"א.
היה בקשר הדוק עם ראשי ושרי ממשלות למיניהם.
ב-2002 קיבל את אות יקיר העיר תל אביב-יפו.
באוגוסט 2013, בכ"ב באלול תשע"ג, הלך לעולמו.
בנימין (בני) שבילי (נולד ב-24 במרץ 1956) הוא משורר, סופר ועורך ישראלי.
בנימין שבילי נולד בירושלים בשנת 1956, גדל בשכונת ימין משה.
למד ספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים.
בתחילת שנות ה-80 יזם וערך את כתב העת הירושלמי לספרות "מראות".
מאז שנת 2014 משמש כעורך הראשי של 62 הוצאה לאור.
שלושת ספריו: "קסטוריה" "הירידה מן הצלב'" ו"פה לין הלילה", הם טרילוגיה ספרותית של תיאור מסעות.
שבילי נשוי לנעמי, בתו של חוקר היהדות פרופ' אפרים אלימלך אורבך, ומתגורר ביישוב צור הדסה.
פרס הארי הרשון לשירה של האוניברסיטה העברית
פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים לשנת 1998 (תשנ"ח).
פרס ירושלים לספרות על שם עגנון לשנת 2002.
פרס ברנשטיין על ספר שירה עברי מקורי לשנת 2006.
פרס דוליצקי של האוניברסיטה העברית על מכלול יצירותיו לשנת 2013.
פרס היצירה מקרן ראש-הממשלה ע"ש לוי אשכול לשנת 2017 (תשע"ז).
משפחה שחורה: ספר השירים תשל"ח-תשמ"ב (מראות, 1983)
ילד מעיף עפיפון במאה הי"ז: שירים (איכות, 1988)
שירי געגועים למכה (תמוז - אגודת הסופרים, 1992)
שירי התייר הגדול (הוצאת שוקן 1999)
הירידה מן הצלב (הוצאת שוקן 2000)
פה לין הלילה (הוצאת שוקן 2002)
מילון חדש של ייסורים (הוצאת שוקן 2004)
שביל החלב (הוצאת שוקן, 2005)
ספר יסירה (סדרת כבר לשירה, הוצאת מוסד ביאליק, 2012)
ביום שנולד הבעש"ט נשרף הגיהנום - אנתולוגיה של הסיפור החסידי (62 הוצאה לאור, 2015)
שירים ליוה (הוצאת מקום לשירה, 2022)
אבישר הר-שפי, אל אשר לו אחוזת הארץ (62 הוצאה לאור, 2015)
חיה אסתר, הבלנדר במוח שלי תנור (62 הוצאה לאור, 2016)
רבי בנימין רבינוביץ (כ' באב תרע"ב (1912) – א' בשבט תשס"ב (2002) היה רב ודיין, ראש ישיבת תולדות אהרן וחבר הבד"ץ של העדה החרדית, מייסד חסידות "משכנות הרועים".
נולד בעיר העתיקה בירושלים לאריה מרדכי רבינוביץ, חסיד בויאן, ולבת שבע.
אביו היה נכד של האדמו"ר רבי יהושע מפוריסוב, בנו של "היהודי הקדוש" מפשיסחה.
אמו הייתה בתו של הרב בנימין יהודה לייב ברנשטיין, ראש ישיבת חיי עולם, אף היא צאצאית "היהודי הקדוש".
למד בתלמוד תורה חיי עולם ובבית המדרש תפארת ישראל של חסידי רוז'ין.
בי"ג באלול תרצ"ד נשא את רוחמא ליבא הכהן, נכדתו של הרב עקיבה יוסף שלזינגר.
לאחר נישואיו שימש כר"מ בישיבת חיי עולם ולאחר מכן מונה לראש ישיבת תולדות אהרן.
בשנת תשל"ו מונה לדיין בבד"ץ העדה החרדית.
בסוף ימיו הקים את "ועד משמרת סת"ם של העדה החרדית".
בשנת תשל"ט ייסד את חבורת "משכנות הרועים" לבני ירושלים שמוצאם ממשפחות חסידיות ואינם נמנים עם קהילה מסוימת.
לאחר שנים של נדודים קבע את משכן הקהילה בבית המדרש "קהל יראים – חסידים" ברחוב מאה שערים.
נפטר בראש חודש שבט תשס"ב ונטמן בהר המנוחות.
היה פעיל בהפגנות נגד חילול שבת, ניתוחי מתים וכדומה.
בעקבות ההפגנות נגד 'מועדון המריבה' של ההסתדרות במאה שערים שהה עשרה ימים במעצר עם עמרם בלוי ואחרים.
באחת ההפגנות על חילולי השבת ספג מכת אלה בראשו שממנה סבל כאבים כמה שנים.
אחיו הוא רבי אפרים פישל רבינוביץ ראש ישיבת רוז'ין.
רבי חיים רבינוביץ ממלא את מקומו באדמו"רות משכנות הרועים.
רבי יהושע אשר, משפיע במשכנות הרועים.
רבי מאיר שלום, האדמו"ר מקאלשין.
חתנו רבי אלימלך כהנא האדמו"ר מספינקא בבני ברק.
חתנו רבי יהודה ניישלאס גאב"ד סערדעהלי ודומ"ץ בעדה החרדית
חתנו רבי צבי דירנפלד ראש כולל נחלת בנימין
בנין משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
עד כה, אף ספורטאי נוער מבנין לא זכה במדליה אולימפית לנוער, והשתתפותה במשחקים היא בעיקר סמלית.
המשלחת הראשונה של בנין למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור.
הספורטאים שהתחרו באתלטיקה, טאקוונדו והיאבקות קיבלו את כרטיס הכניסה למשחקים באמצעות הוועדה המשולשת.
בענף הקשתות השיגה מרוילה זינסו את הקריטריון האולימפי בתחרות המוקדמות היבשתית.
ארבעת הספורטאים הנוספים, שניים בענף האתלטיקה ושניים בענף השחייה, קיבלו את כרטיס הכניסה באמצעות הוועדה המשולשת.
רבי בנימין ריבלין (ריבלעס) משקלוב (תפ"ח 1727–1728 – תקע"ג 1812) היה תלמידו של הגאון מווילנה.
לפי המסורת המשפחתית היה הדמות המרכזית במימוש יוזמת עליית תלמידי הגר"א, כשלפי אותה מסורת לאחר מותו הנהיג בנו, רבי הלל ריבלין משקלוב, אליו מיוחס חיבור הספר "קול התור".
מסורות אלו אינן מקובלות במחקר.
רבי בנימין נולד לרבי שלמה זלמן ריבלין.
הוא היה ידוע מגיל צעיר כבעל כישרונות וכתלמיד מצטיין.
מלבד זאת, התמסר ללימודי שפות ומדעים מינרלוגיה, זואולוגיה ובוטניקה.
בבגרותו הקים, יחד עם קרובו הרב יהושע צייטלין, את בית המסחר לרפואות בעיר שקלוב.
בית המסחר התרחב וסניפים נפתחו במוהילב, מינסק, ויטבסק וכן בטורקיה.
באורחות חייו נהג שלא לאכול בשר ולשתות יין, אף לא בימים טובים, והיה מסתפק בפירות, זרעונים וקפה נטול דבש.
בשנת תקל"ב (1772) ייסד יחד עם רבי יהושע צייטלין את "ישיבת העילויים" בשקלוב.
במעמד ייסוד הישיבה נכח הגאון מווילנה.
האמצעים לקיומם הישיבה ולכלכלת תלמידיה סופקו על ידי בית המסחר ריבלין-צייטלין, ולאחר מכן גם על ידי עשירי שקלוב.
מלבד גמרא ופוסקים, הונהג בישיבה לימוד תנ"ך שיטתי על פי שיטת הגר"א, שיעור בעברית ודקדוק, הלכות רפואה אותן לימד ר' בנימין לקבוצת תלמידים.
מלבד שיעור זה, דרש אחת לחודש בבית המדרש לבעלי מלאכה.
עסקנותו של רבי בנימין הביאה לפיתוחה הנרחב של שקלוב, והוקמו בה כמה בתי דפוס (עד לסגירתם על ידי הממשלה).
להמחשת מרכזיותו בעיירה, בין היתר נאמר עליו ש"על ידו נבנתה עיר שקלוב וחכמיה".
לפי המסורת המשפחתית, בהשפעת הגר"א, משנת ה'תק"מ והלאה החלה תסיסה גדולה לקראת גאולה ויישוב הארץ.
תנועה זו זכתה לתמיכת עושרו של ר' בנימין.
ביום השני של ראש השנה תקמ"א, לאחר קריאת ההפטרה בספר ירמיהו (פרק לא), נשא רבי בנימין את דרשת .
בדרשה מנה כמה יעדים אסטרטגיים בקידום הגאולה השלישית, בהם רכישת אדמות והתיישבות בירושלים העתיקה.
דרשות נערכו גם בעיירות היהודיות שברוסיה, פולין וליטא ובאותה שנה הוקם הוועד "חזון ציון".
לצורך העלייה הקים קרן תמיכה בעולים לארץ ישראל, כספים שכונו "מעות ריבליס" וכן התכונן לקניית אדמות בירושלים והחלה הטפה לדיבור בלשון הקודש.
לצורך כך הוקם הוועד "חזון ציון", לאחר שהשם "שיבת ציון" נדחה על ידי הגר"א, למנוע התנכלות מצד השלטון הרוסי.
לעיתים נדרשה תנועת "חזון ציון" להשתמש בשמות חלופיים, כגון "קופת ארץ הקודש" מחמת חקירות הממשלה והצנזור.
מטעם תלמידי הגר"א נשלח רבי עזריאל משקלוב ללמוד את שאלות העלייה וההתיישבות.
רבי בנימין התכונן גם הוא לעלייה לארץ ישראל, אך השמועות על המגפות שפקדו את הארץ וקשיי העברת כספים מהמדינה, הביאו אותו להתעכב בשקלוב.
בערוב ימיו יצא עם קבוצה מתלמידי הגר"א לארץ ישראל, אך נפטר בדרכו בעיירה מוהילב בשנת תקע"ג.
פעילותו הרבה בהנעת מפעל עליית תלמידי הגר"א הקנתה לו את הכינוי "הסוכן הראשי של הגאון מווילנה" ("דער הויפט אגענט פון ווילנער גאון").
כאמור, מסורות אלו אינן מקובלות עוד במחקר.
הרב בנימין שלמה המבורגר (נולד בשנת ה'תשי"ד) הוא רב וחוקר תורני, הנחשב כמומחה למנהג אשכנז, ובפרט למנהגיהם של יהודי גרמניה ומערב אירופה וההיסטוריה שלהם.
הקים את מכון מורשת אשכנז ועומד בראשו.
נולד בבזל, שווייץ, להורים מיהודי גרמניה.
הוא נינו של רבי בנימין שלמה זלמן שפיצר רבו של בית הכנסת עדת ישראל בווינה וחתנו של החתם סופר.
לאחר שהתחנך במוסדות יהודיים של יוצאי מזרח אירופה, ובהם ישיבת גייטסהד, ישיבת לוצרן וישיבת באר יעקב, הוא בא לחקור את מורשת משפחתו לאחר שלמד יותר על אב משפחתו, החתם סופר (1762–1839).
המבורגר החל את מחקרו בשנות ה-70, ובתחילת שנות ה-90 הקים את מכון המחקר מכון מורשת אשכנז כדי להמשיך במחקרים אלה.
מספר קהילות שהוקמו על ידי המכון, בישראל ובארצות הברית, מתפללים היום לפי מנהג אשכנז המערבי.
כחלק מפעילותו במכון מורשת אשכנז, כתב סדרת ספרים בת חמישה כרכים בשם "שרשי מנהג אשכנז", וכרך מבוא על חשיבות הדבקות במנהג אשכנז הנקרא "גדולי הדורות על משמר מנהג אשכנז".
ספר נוסף הוא "משיחי השקר ומתנגדיהם" (1989), הכולל סקירה היסטורית על משיחי שקר שונים לאורך ההיסטוריה היהודית ורבנים בני אותו דור שנאבקו בהם.
ספר זה זכה לביקורות מגורמים חסידיים שראו את מטרת הספר כניגוח של החסידות, ובעיקר מחסידות חב"ד שראו את הספר כמתקפה על המשיחיות בחב"ד.
ביקורת נוספת נמתחה על הספר מגורמים בציונות הדתית, בשל הכללת הרצל ברשימת משיחי השקר.
הוא גם פרסם ספר בן שלשה כרכים על תולדות הישיבה בפיורדא ורבניה.
בנימין שנל נולד ללאה ואריה (לייב) בשנת 1927 בפולין, הוא שרד את השואה ועלה לארץ ישראל בשנת 1948 עם תנועת הנוער גורדוניה, בה היה חבר.
כשעלה ארצה התחיל לעבוד בנמל חיפה ובמקביל התנדב במועצה המקומית של קריית ים ובהסתדרות.
לאחר מכן שימש כמנהל הסוכנות היהודית בקריית ים ודאג למציאת פתרונות דיור ותעסוקה לעולים חדשים ובמיוחד לניצולי שואה.
בשנותיה הראשונות בקריית ים התגוררה משפחת שנל ב "קמפ", שהיה מחנה צבאי בריטי ואחרי קום המדינה הוסב למעברת עולים.
שנל נפטר ב-29 בינואר 2019, בגיל 92. הוא נקבר בבית העלמין צור שלום בקריית ביאליק.
בשנת 1959 הוצב במקום השני ברשימת מפא"י למועצת העיר.
הרשימה זכתה ב-5 מנדטים ושנל נבחר לכהן כחבר מועצה.
בשנת 1965 הוצב שנית במקום השני ברשימת המערך ונבחר גם לכהן כסגן ראש המועצה, לאחר שבנימין אפרת הרכיב קואליציה עם מפ"ם והמפד"ל.
גם בבחירות שלאחר מכן, בשנת 1969, הוצב במקום השני אחרי בנימין אפרת וכיהן במועצה תחתיו.
בבחירות 1973 ו-1978 הוצב במקום השני ברשימת המערך למועצה וכיהן כסגן ומ"מ ראש המועצה והחל משנת 1976 כסגן ומ"מ ראש העיר.
בשנים אלה כיהן גם כמזכיר ההסתדרות בקריית ים.
בשנת 1981 ראש העיר בנימין אפרת החליט לפרוש ושנל נבחר במקומו.
בבחירות בשנת 1983 התמודד בפעם הראשונה על ראשות העיר ועמד בראש רשימת "המערך" למועצת העיר.
רשימתו זכתה ב-7 מנדטים אך בקרב על ראשות העיר, שנל היה בקרב צמוד מול שמואל סיסו שביניהם הפרידו רק כ-800 קולות לטובת שנל.
לפני הבחירות השביט לכמה ימים את מועצת העיר בטענה שקופת העיר ריקה ועל העייריה חובות כבדים וגירעון גדול.
בבחירות 1989 הפסיד לסיסו בהפרש קטן של כ-400 קולות בלבד.
רשימתו זכתה ב-5 מנדטים לעומת 6 מנדטים של הליכוד בראשות סיסו.
סיעת המערך בראשותו נכנסה לקואליציה בראשות סיסו ושנל כיהן כסגן ראש העיר.
בבחירות 1993 לא התמודד וסיעתו חברה לליכוד ולמפד"ל ורצה ברשימה משותפת איתן בראשות סיסו.
מאז שנת 1993 לא חזר לפעילות ציבורית או פוליטית.
בֵּנְיָמִין שֶׁשְׁקוֹ (בסלובנית: Benjamin Šeško; נולד ב-31 במאי 2003 בראדצ'ה שבסלובניה) הוא כדורגלן סלובני המשחק בעמדת החלוץ במנצ'סטר יונייטד מהפרמייר ליג ובנבחרת סלובניה.
ששקו גדל במספר מחלקות נוער בסלובניה.
ב-3 ביוני 2019 חתם ששקו ברד בול זלצבורג מהבונדסליגה האוסטרית.
בשנים 2019–2021 הושאל ששקו לליפרינג מהליגה האוסטרית השנייה, במדיה ערך 44 הופעות ליגה והבקיע 22 שערים.
ב-30 בינואר 2021 ערך ששקו את הופעת הבכורה שלו במדי רד בול זלצבורג, בניצחון 3-0 על הארטברג במסגרת המחזור ה-15 בליגה לעונת 2020/2021. ב-1 באוגוסט 2021 הבקיע ששקו את שערי הבכורה שלו בבונדסליגה האוסטרית, צמד שערים בניצחון 7-1 על ריד במסגרת המחזור השני לעונת 2021/2022.
ב-9 באוגוסט 2025 חתם לחמש שנים במנצ'סטר יונייטד מהפרמייר ליג תמורת 76 מיליון אירו.
ב-1 ביוני 2021 ערך ששקו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סלובניה, בתיקו 1-1 נגד נבחרת מקדוניה הצפונית במשחק ידידות.
נכלל בסגל נבחרת סלובניה ליורו 2024.
בנימין שימרון (1913 – דצמבר 1995) היה פרופסור להיסטוריה יוונית עתיקה, שלימד שנים רבות בחוג ללימודים קלאסיים באוניברסיטת תל אביב.
ב-1971 יזם את הקמתה של האגודה לקידום הלימודים הקלאסיים בישראל.
תרגומו לעברית את פוליביוס, היסטוריה, ספרים א–ו, ראה אור בהוצאת מוסד ביאליק בתשנ"א.
תרגומו, יחד עם רחל צלניק-אברמוביץ, את הרודוטוס, היסטוריה, ראה אור בהוצאת פפירוס של אוניברסיטת תל אביב ב-1998. כמו כן כתב ספר מבוא: "התרבות הקלאסית, שער להכרת תרבות יוון ורומא", שראה אור בהוצאת אוניברסיטת תל אביב ב-1993.
ד"ר בנימין שרשבסקי (גם שרשוסקי; 1857, בריסק דליטא, כיום בבלארוס – 1916) היה רופא וסופר, מחלוצי היישוב העברי בארץ ישראל.
שרשבסקי כתב ספרי מדע פופולרי, בהם חידש מונחים מדעיים עבריים.
בספרו "מסכת ניתוח" על גוף האדם הוא כלל מונחים כאלה.
הדוגמה הבולטת ביותר לתרומתו למינוח העברי המדעי הייתה בשישה יסודות כימיים שקיבלו את שמותיהם ב–1886, בשל שיתוף פעולה פורה בינו לבין הרב יחיאל מיכל פינס.
השניים, שנפגשו בירושלים, פרסמו ב–1886 ספר מבוא קצרצר לכימיה בשם "משנת עולם קטן: ברייתא דמרכבה" שכתב שרשבסקי.
בהקדמה לספר, כתב פינס לשרשבסקי: "המילות המלאכותיות שנבראו בספרך זה ברוח השפה העברית נבראו, כי לכל המילות המלאכותיות הבאות בחברתך יינתן משפט אזרח וישתמשו בהן כל סופרי החוכמה מהיום והלאה".
אחד מהחידושים של שרשבסקי ופינס הוא השימוש במשקל העברי קַטְלָן כחלופה עברית לסיומת הלועזית gen, המופיעה בשמות רבים של היסודות.
gen היא מוספית הגזורה מהפועל היווני המורה על הולדה, אך בטבלת היסודות משמעותה היא "יצירה".
המילה oxygen, למשל, שאותה חידש הכימאי הצרפתי אנטואן לבואזיה ב–1777, פירושה "יוצר חומצה" ומקורה במילה היוונית לחומצה, "אוקסוס".
את המילה הזאת תרגמו שרשבסקי ופינס למילה "חַמְצָן".
את hydrogen, שחידש לבואזיה ב–1783 בעזרת המילה היוונית למים, "הידרו", הם תרגמו ל"מֵימָן".
carbon, מילה שחידשו הצרפתים קלוד לואי ברטולה וגספאר מונז' ב–1786, ושמקורה במילה הלטינית לפחם, קַרְבּוֹ, תורגמה על ידיהם ל"פַּחְמָן".
את calcium, שחידש הבריטי האמפרי דייווי ב–1808 מהמילה הלטינית לגיר, קָלִיקְס, לא תרגמו שרשבסקי ופינס ל"גִּירָן", אלא למילה "שִׂידָן" (כיום נהוג לכתוב: "סִידָן").
מקורה במילה "שִׂיד" (כיום "סיד"), שכן גיר וסיד שניהם תרכובות של סידן.
את phosphorus, היסוד שגילה הכימאי הגרמני ב–1669 והעניק לו את שמו היווני של הכוכב ונוס (נוגה), שמשמעותו "נושא אור", הם תרגמו ל"זַרְחָן".
את היסוד שגילה ב–1772 דניאל רתרפורד הסקוטי, המכונה בגרמנית Stickstoff ("חומר חונק"), הם תרגמו למילה "חַנְקָן".
משנת עולם קטן: בריתא דמרכבה (PRINCIPIEN DER CHEMIE), ירושלם: אברהם משה לונץ, תרמ"ו (1885–1886)
הופיע גם במסגרת השנתון העברי הוורשאי "האסיף" עם מונחים עבריים חדשים.
מכניק: ענינו תנועת הגופים, אדעסא: אבא דוכנא, תרנ"ג (1892–1893)
חקות עולם, התוכן: חלק א.
בנימין שמואלי (נולד ב-1971) הוא משפטן וחוקר ישראלי, המתמחה בדיני נזיקין, דיני משפחה, משפט השוואתי ומשפט עברי.
שמואלי הוא פרופסור למשפטים, ופרופסור חבר בפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן מאז 2016.
סיים תואר ראשון ותואר שני במשפטים באוניברסיטת בר-אילן ב-1998 במסלול הישיר למצטיינים.
מאז ועד 2010 שימש מורה מן החוץ בפקולטות למשפטים באוניברסיטת תל אביב, המכללה האקדמית נתניה והקריה האקדמית אונו.
בין 2001 ל-2005 שימש יועץ לפיתוח הדרכה בבית הספר למודיעין של צה"ל.
ב-2005 קיבל מאוניברסיטת בר-אילן תואר דוקטור למשפטים, כאשר עבודת הדוקטורט שלו, בהנחיית יפה זילברשץ ושמואל אטינגר, עסקה בהתערבות משפטית ביחסי הורים וילדים.
בין 2004 ל-2010 עבד במכללת שערי משפט בתפקידים שונים, ביניהם יועץ אקדמי, מנהל קליניקה, חבר סגל ומנהל המרכז לזכויות הילד והמשפחה המכללתי.
בין 2006 ל-2007 שימש מרצה אורח באוניברסיטת דיוק שבארצות הברית לקורסים בנושא דיני משפחה ודיני נזיקין.
כמו כן, היה לעמית מחקר באוניברסיטת ייל לסירוגין בין 2013 ל-2019.
ב-2010 הצטרף לסגל הפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן כמרצה בכיר, וב-2016 מונה לפרופסור חבר.
ב-2020 פרסם יחד עם יובל סיני את הספר "Maimonides and Contemporary Tort Theory: Law, Religion, Economics, and Morality" בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג', המשווה בין תאוריות נזיקיות מודרניות לתאוריה הנזיקית של רמב"ם.
הספר פורסם במימונה של הקרן הלאומית למדע.
באוקטובר 2023 התמנה לדיקן הסטודנטים בפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן.
ב-2025 פרסם את הספר "זו המציאות, ילד!
: השתתפות ילדים בתוכניות מציאות (רֵאליטי): היבטים משפטיים, חברתיים, אתיים וכלכליים", בהוצאת אוניברסיטת בר-אילן ו"נבו הוצאה לאור".
פרסומיו בנושא דיני נזיקין ודיני משפחה צוטטו בבית המשפט העליון.
בֶּנֶלוּקְס (Benelux) הוא איחוד כלכלי ופוליטי במערב אירופה הכולל את המדינות בלגיה, הולנד ולוקסמבורג.
שם האזור נוצר מצירוף ההברות הראשונות של השם של כל מדינה (הולנד בהולנדית - Nederland, ומכאן: בלגיה, נדרלנד ולוקסמבורג), והוא נוצר כאיחוד כלכלי שיצרו המדינות (האיחוד הכלכלי של הבנלוקס).
היום משתמשים במונח באופן כללי יותר, ולא רק כשמתכוונים לאיחוד הכלכלי.
המילה "בנלוקס" נטבעה כפי הנראה על ידי כתב האקונומיסט בבלגיה באוגוסט 1946.
האיחוד הכלכלי של הבנלוקס הוקם בשנת 1958, והוא פעל לקידום התנועה החופשית של עובדים, שירותים וסחורות באזור.
כמו כן, הקמתו תרמה מאוחר יותר להקמת האיחוד האירופי.
אוכלוסייתו מונה כ-30 מיליון נפש.
הסכם ראשון בין הולנד, בלגיה ולוקסמבורג נחתם בשנת 1932 ונקרא הסכם אוצ'י.
בהסכם זה נקבע תהליך של הורדת מכסים בין המדינות.
באוקטובר 1943, במהלך מלחמת העולם השנייה, חתמו הממשלות הגולות של המדינות על הסכם לקביעת שער החליפין בין גילדן הולנדי ופרנק בלגי וקבעו מנגנוני תמיכה במטבעות במקרה הצורך.
בספטמבר 1944 חתמו הממשלות הגולות על הסכם ליצירת איחוד מכסים של המדינות.
ב-14 במרץ 1947 נוסף על ההסכם פרוטוקול האג וב-3 במרץ 1958 נחתם חוזה בנלוקס שקבע מעבר חופשי של עובדים, סחורות, שירותים והון בין המדינות.
ראשי המדינות ניסו גם לנהל יחסי חוץ מתואמים בנושאים שעמדו על סדר היום העולמי, כמו היחס לישראל ב-1948, ודיוני נאט"ו.
כן ניהלו חברות בנלוקס דיונים משותפים עם מדינות אחרות על הסכמי סחר ופטור מאשרות באופן משותף.
במקרים מיוחדים, מורשות רשויות השיטור של כל אחת מהמדינות לעבור למדינה אחרת ללא אישורים רבים.
בננה ספליט הוא קינוח עשוי גלידה המוגשת על בננה.
קינוח זה מוגש בדרך כלל בכלי מוארך המכונה "סירה" ומורכב מבננה החצוייה לאורכה, בין החצאים מונחים כדורי גלידה בטעמים שוקולד, וניל ותות שדה.
נהוג להוסיף רוטב אננס על גלידת הווניל, רוטב שוקולד על גלידת השוקולד, ורוטב תות על גלידת התות, וכן לקשט בבוטנים קצוצים, קצפת ועליה דובדבנים מסוכרים.
טעמי הגלידה עשויים להשתנות בהתאם למסורת מקומית: כך למשל בדרום אמריקה לעיתים מחליפים את גלידת הווניל בגלידה בטעם ריבת חלב, ובאוסטרליה מחליפים את כל שלושת הטעמים בזיגוג קרמל ואבקת סוכר.
הבננה ספליט הומצא בשנת 1904 על ידי דייוויד אוונס סטריקלר (David Evans Strickler), רוקח מפנסילבניה.
את הגלידה הוא מכר באופן קבוע בבית המרקחת שלו, שבתחילת המאה ה-20 מכר מגוון דברי מתיקה בנוסף לתרופות.
גרסאות דומות של הקינוח הומצאו במקומות שונים בארצות הברית, אך אגודת קמעונאי הגלידה הלאומית בארצות הברית (National Ice Cream Retailers Association) קבעה רשמית כי המקור המוקדם ביותר הוא של סטריקלר.
הקינוח הפך לפופולרי ביותר לאחר שאומץ על ידי רשת וולגרינס בשיקגו.
במשך שנים ארוכות שודרה בהולנד תוכנית מתיחות ופספוסים בשם "בננה ספליט" שהוגשה על ידי ראלף ענבר.
בָּנָנָה (שם מדעי: Musa; בעברית בעבר: "מוֹז" או "תְּאֵנַת חַוָּה") היא צמח טרופי חד-פסיגי, דמוי עץ, השייך למשפחת המוזיים.
בשנות האלפיים, ידועים כ-200 זנים, השייכים לארבעים מינים שונים.
הבננה מוגדרת מבחינה בוטנית כ"עשב", משום שאין לה גזע מעוצה כמו לעצים רגילים, אלא גבעול מעובה, המורכב משכבות קונצנטריות של גלדים רבים (בדומה לבצל).
פירות הבננה המוארכים מכונים "אצבעות" וגדלים בקבוצות צפופות, המכונות "כפות".
הכפות מסודרות לאורך שדרה , ויוצרות אשכול.
צבע קליפת הפרי משתנה מירוק לצהוב עם ההבשלה, ובמקביל מתפרק העמילן הנמצא בפרי והופך לפרוקטוז.
בשלב הסופי, הופך צבע הקליפה לחום ולשחור, בשלב הזה היא תתאים לאפייה.
הבננה התרבותית, המשמשת למאכל, מוכרת לאדם מהתקופה הפרה-היסטורית.
מקורה של הבננה התרבותית בדרום-מזרח אסיה, משם היא הופצה על ידי האדם לכל האזורים הטרופיים והסובטרופיים.
ככל הנראה, הערבים היו אלה שהביאו את הבננה למערב אפריקה, ובמהלך המאה ה-16 העבירו אותה הספרדים לאמריקה.
כיום, עיקר יצוא הבננות לכלל ארצות העולם מקורו בארצות אמריקה הדרומית והתיכונה.
מוצא הזנים התרבותיים משני מיני בר, הגדלים עד ימינו ביערות דרום-מזרח אסיה: Musa acuminata ו-Musa balbisiana .
פירותיהם של מיני הבר, אבותיהם של הבננה התרבותית, אינם אכילים ומלאים בצפיפות בזרעים.
זרעים אלו גדולים למדי, וקוטרם מגיע לכעשרה מילימטרים ויותר.
מוטציות והכלאות טבעיות בין שני מינים יצרו את הזנים המתורבתים.
כל הזנים המתורבתים הם טריפלואידים, כלומר, תאיהם מכילים שלושה עותקים של כל כרומוזום.
כתוצאה מכך, זנים אלו עקרים ואינם מייצרים זרעים.
משום כך, ריבוי הבננה מתבצע באופן של רבייה וגטטיבית, ונוצר מנצרים , המתפתחים מבסיס הצמח.
עובדה זו הופכת את הבננה לפגיעה במיוחד, משום שבניגוד לריבוי מיני, בו יש מגוון גנטי ושינויים בין דוריים, כולל תהליך חיסוני נרכש.
בריבוי וגטטיבי אין לצמחים אפשרות לפתח עמידות בפני מחלות חדשות.
כיום, מרבית הבננות בשוק העולמי משתייכות לקבוצת זנים מצומצמת – קבוצת "קבנדיש" (Cavendish) .
בשל קיומה של קבוצת בננות אחת בלבד, היה קיים בעבר חשש רב, שהתפשטות של מחלה קטלנית כלשהי- עלולה להשמיד את כל מטעי הבננות המסחריים.
תופעה כזו כבר התרחשה בשנות ה-40 של המאה ה-20. דוגמה למחלה מסוג זה, היא "מחלת פנמה", הנגרמת על ידי פטריית קרקע.
באותה תקופה מרבית הבננות שגודלו היו מהזן המתורבת "גרוס מישל", המחלה התפשטה במהירות, והשמידה תוך כעשרים שנים את כל המטעים המסחריים באמריקה התיכונה.
מאוחר יותר נמצא, למזלם של המגדלים ושל הצרכנים חובבי הבננות, שהזנים מקבוצת "קבנדיש" אינם נפגעים מן המחלה, ותוך מספר שנים מועט הצליחו להחליף את זן בננות זה בזנים חדשים.
בשנות השישים, התגלה גזע חדש של הפטרייה השייכת ל"מחלת פנמה", העשוי לתקוף גם את בננות ה"קבנדיש", ומאז נעשים מאמצים למנוע את התפשטות המחלה.
במקביל, מנסים כיום לגלות או ליצור זני בננה עמידים למפגעים, באמצעות ניסויים ומחקרים.
ניסויים אלו מתבצעים בשני מישורים:
הכלאות עם מיני בר עמידים: תהליך זה קשה ומסובך, כיוון שהבננה התרבותית אינה מייצרת זרעים.
למרות הקשיים, הצליחו החוקרים ליצור כמה זנים עמידים של בננות לבישול, בתקווה שזנים אלו יצליחו להציל את מקור המזון העיקרי של הארצות הטרופיות.
בבננות אשר פותחו למטרת מאכל טרי, התוצאות שהתקבלו היו מוצלחות פחות משיטת ההכלאות: הזנים שנוצרו היו טעימים פחות מקודמיהם, והביקוש עבורם היה נמוך יותר.
הנדסה גנטית: העברה ישירה של גנים מבננות בר עמידות לזני בננות מבוקשים.
בתל עירני (ליד קריית-גת) אותרה עדות מוקדמת לבננות כבר במאה ה-11 לפנה"ס.
בשום מקום בעולם לא התגלו ראיות עתיקות יותר לבננות מחוץ לדרום-מזרח אסיה.
הבננה הובאה לארץ ישראל במהלך המאה ה-10. היה זה המוז הערבי, שפירותיו טעימים ועסיסיים.
כיום מגדלים את זן ה"מוז הנמוך" בכמויות מסחריות, בשפלת החוף ובעמק הירדן, אזורים שבהם הסיכוי לפגיעת הקרה ביבול בחודשי השנה הקרים נמוך.
בישראל מגדלים כ-20,000 דונמים של בננות, המניבים כ-60,000 טונות של בננות בשנה.
שיווק הבננות בארץ נמשך אמנם רוב חודשי השנה, אך שיאו בחורף ובאביב (בשלהי הקיץ קיים לרוב מחסור בבננות).
חלק הארי של היבול המתקבל נועד לצריכת השוק המקומי, ומיעוטו – מיוצא.
ענף הבננות בארץ מתבסס כמעט בלעדית על זן בשם "גרנד ניין" או על זנים דומים לו מבחינה גנטית.
בשנת 2017 החלה מועצת הפירות בתוכנית להגדלת מגוון זני הבננות בישראל, בדגש על זנים מתוקים וטעימים יותר מהגרנד ניין.
בחודש דצמבר 2019 הודיעה מועצת הפירות על השקה של שני זנים חדשים בשם "פיסאנג מאס" ו"פראתה אנה"
צמח הבננה גדל מפקעת תת-קרקעית הקרויה "עיקר".
הגבעול גדל במהירות ומגיע לגובהו המקסימלי (9 מטר) ולבגרות בתוך פרק זמן של כשנה – מרגע תחילת תהליך היווצרות הצמח מן הפקעת.
לאחר הגיעו של הצמח לבגרות הוא פורח, מניב פרי ומת.
לאחר מות הצמח הקודם, מתפתח מן הפקעת צמח חדש, שיניב פרי בתוך כשנה, לאחר שהגיע לבגרות, וחוזר חלילה.
באקלים טרופי מחזור חיים הוא כשנה.
בישראל, בה יש תנאי אקלים סובטרופי, מחזור חייו של צמח הבננה ארוך יותר, ונמשך שנה וחצי עד שנתיים.
בשל מחזור חייו הקצר של צמח הבננה, מווסת הגידול כך שבכל זמן נתון יהיו במטע צמחים מגילאים שונים, כדי לקבל יבול בכל שנה וכדי להימנע ממצב בו לא קיימים במטע, בכל זמן נתון, צמחי בננה מניבי פירות.
ככל שהמטע מזדקן, היבול הולך ופוחת.
אורך חיי המטע, כלומר משך הזמן שבו ניתן להמשיך ולגדל דורות נוספים של צמחי בננה באותו שטח, מוגבל ותלוי בתנאי האקלים והקרקע.
בארצות דרום אמריקה ניתן להמשיך ולגדל מטע במשך כעשרים שנה.
בישראל אורך חיי מטע בננות קצר בהרבה, ונע בין חמש לשבע שנים בלבד, ולעיתים רחוקות עד עשר שנים.
משום כך, קיים צורך קבוע לטעת מטעים חדשים.
בעבר נהגו החקלאים להשתמש בנצרים צעירים או "עיקרים", אשר נלקחו ממטע בוגר, לצורך נטיעה חדשה.
חסרונהּ של שיטה זו הוא שצמחים כאלו נגועים בדרך כלל במחלות ובמזיקים, ושתילת צמחים אלו במטע החדש מעבירה אליו את אותם הגורמים הפתוגניים.
כיום, רוב המטעים המסחריים החדשים נטועים בצמחים שמקורם בתרבית רקמה.
צמחים אלה מיוצרים ומגודלים במעבדות, בתנאים סטריליים, והם נקיים ממחלות וממזיקים.
בעקבות הקטנת יבולי בננות באפריקה, פלורנס ואמבוגו חקרה אפשרויות לשיפור המצב תוך שימוש בביוטכנולוגיה.
בישראל מגודלים אותם הזנים הגדלים באזורים הטרופיים, ומיוצאים לאירופה ולצפון אמריקה.
בשל מזג האוויר הקר, הפרי בארץ קטן מהמקובל בשוק העולמי.