tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2018 עברה למכון השלוחה הישראלית של ישיבת הדר ובמקום מתקיימת פעילות לימוד ותפילה ברוח הישיבה, אך זו עזבה את המקום בשנת 2022.
משנת 2022 מתקיימים במכון שיעורים וקבלות שבת של מיזם "שיחתי" לבוגרי ישיבות ההסדר והמדרשות.
בשנת 2023 הוקם במכון כולל "שערי ציון", להכשרת רבני ערים בראשותו של הרב יצחק בן דוד.
הכולל הנושא את שמו של הכולל שפעל בראשות הרב עוזיאל, מכשיר רבני ערים מהציונות הדתית.
ספר הזיכרון להרב נסים (6 כרכים)
ספר השנה "אסופות" (15 כרכים)
יד התשעה (נקראת גם שביב) היא שכונה בצפון-מזרח הרצליה, הפרוסה על פני כמאה ועשרה דונם לערך.
השכונה ממוקמת בצפון-מזרח העיר, על גבול תחום השיפוט של רעננה (כביש 531 מפריד בין השכונה ובין רעננה).
מדרומה נמצאת שכונת נווה עמל.
ממזרחה נמצאים השטחים של רעננה והוד השרון.
גבולה המערבי של השכונה הוא דרך ירושלים.
השכונה הוקמה בשנת 1950 כמחנה מעבר לעולים ומעברה בשם "שובאקי", על שם השבט הבדואי שישב במקום לפני מלחמת העצמאות.
במקום היו כארבעה בתים שהיו שייכים לחמולת שובאקי (שמנתה כ-50 נפשות), על שטח של 300 דונם שהיה בבעלותם.
אנשי השבט היו ביחסי שכנות טובים עם תושבי הרצליה, הם אף סייעו ליהושע חנקין לרכוש את האדמות שעליהן הוקמה הרצליה.
עם תחילת מלחמת העצמאות, ב-20 בנובמבר 1947, נרצחו ארבעה מבני החמולה סמוך לביתם על ידי אנשי הלח"י, שחשדו שהעבירו מידע על אימוני הלח"י באזור לבריטים.
זמן קצר אחר כך ברחו מהמקום ונטשו את הבתים.
הבתים אוכלסו על ידי משפחות עולים.
בסוף שנת 1953, עוברת שם השכונה ל'שביב'.
המעברה הוקמה למען עולים חדשים, בעיקר מצפון אפריקה, שעלו באותן שנים לישראל.
לשכונה הגיעו יותר מאוחר גם עולים מטורקיה, מאתיופיה, מרוסיה ועולים רבים מתימן.
במקום הוקמו צריפונים ובדונים עבור העולים.
בשנת 1959 עברו כל תושבי המעברה לשיכוני קבע והמעברה חוסלה.
במקום הוקמו שיכונים בני קומה או שתיים לכ-200 תושבים.
באפריל 1969, שונה שם השכונה ל-'יד התשעה', על שמם של תשעה יהודים מבצרה שבעיראק שהואשמו בריגול לטובת ישראל ונתלו בפומבי ב-27 בינואר 1969.
בנובמבר 1963 צולמו סמוך לשכונה סצנות המעברה בסרט "סאלח שבתי".
לצורך צילומי הסרט הוקם סט צילום בחורשת אקליפטוסים, בה הוקם שחזור של מעברה הכולל צריפונים ופחונים (באותה עת כבר חוסלו כל המעברות באזור).
בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 הוקמו בשכונה מבני שיכון בני שלוש וארבע קומות, הכוללים דירות קטנות.
בתחילת שנות ה-80, במסגרת פרויקט שיקום שכונות, שוקמו התשתיות בשכונה והקם גן ציבורי.
בשנת 2001 הפקידה הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה בהרצליה תוכנית כוללת להרחבות כ-1,200 דירות בנות 50 מ"ר בשכונה.
התוכנית הסדירה את האפשרות להרחבת הדירות עד ל-120 מ"ר.
בסוף שנת 2015 הכריז ראש העירייה, משה פדלון, על כך ששכונת יד התשעה תשתתף כולה בתוכנית "התחדשות עירונית".
בסוף שנת 2016 הוכרזו החברות "NBS ישראל" וי.ח.
דמרי בניה ופיתוח לזוכות במכרז לביצוע פרויקט ה"פינוי בינוי".
על פי התוכנית, יפונו 1,500 דירות קיימות וייבנו כ-6,000 יחידות דיור, כ-100 אלף מ"ר של שטחי תעסוקה ומסחר בשטח כולל של כ-250 דונם.
באזור המערבי של השכונה, בקרבת כביש 531, יוקם אזור תעסוקה שבו ייבנו מגדלים מעל 40 קומות.
גם בשאר השכונה צפויים להיבנות בנייני מגורים מעל 40 קומות וכן בניינים של כ-5–10 קומות.
לטובת קידום הפרויקט, במרץ 2018 קמה בשכונה "מנהלת התחדשות עירונית", מטעם העירייה.
ביולי 2019 קרא ועד השכונה לתושבים לא לשתף פעולה עם העירייה, מאחר שהיא מעמידה את האינטרסים של היזמים לפני הרצון וזכויות התושבים.
בתגובה הודיע ראש העירייה פדלון כי הפרויקט מוקפא.
בפברואר 2020, החלה העירייה שוב לקדם את התוכנית, באמצעות קבוצת תושבים שאינה חלק מהוועד.
חינוך: בשכונה שני בתי ספר וכמה גני ילדים, בתי הספר – חטיבת הביניים "רעות", ובית הספר הדתי העל יסודי - תיכון אחי"ה.
לפני כשבע שנים, הגיעה לשכונה קומונת צופים מגרעין רעים, המתנדבת במסגרות השונות בשכונה ומפעילות שבט צופים למען הילדים והנוער.
בעבר פעל בשכונת בית הספר היסודי "הרצל", אשר נסגר בשנת 2015 בשל מיעוט נרשמים.
קהילה: בשכונה ישנו מתנ"ס, ספרייה עירונית.
שבט צופים "הרצל", שתי גינות ומגרשי משחקים.
תחבורה: בגבול המערבי של השכונה, בדרך ירושלים, עוברים האוטובוסים הנוסעים מהרצליה לרעננה, ולהפך.
סמוך לקצה הצפון מערבי של השכונה נמצאת תחנת הרכבת רעננה – מערב.
sarcodactylis) או אתרוג האצבעות, או היד של הבודהה, הוא אתרוג בעל צורה חריגה בה הפרי מחולק לחלקים המזכירים בצורתם אצבעות יד אדם ועל כך שמו, המקשר אותו לידו של גאוטמה הבודהה.
הפרי נקרא יד הבודהה בסינית (佛手柑), יפנית (仏手柑), קוריאנית (불수감), ובווייטנאמית (Phật thủ).
ישנו מגוון של צורות שונות לזנים והווריאציות השונות של אתרוג זה, החל מכאלו עם "יד פתוחה" בהן ה"אצבעות" משוכות כלפי חוץ, דרך וריאציות עם "יד סגורה", וכלה בזן בעל "חצאי אצבעות".
מקורו של אתרוג זה הוא במזרח הרחוק, כנראה צפון-מזרח הודו או סין, שם מקורם של מרבית פירות ההדר המבויתים.
sarcodactylis הוא עץ קטן עד בינוני וירוק עד, בדומה לפירות הדר אחרים.
העץ מאופיין בענפים ארוכים, לא סדירים ומכוסים קוצים.
עליו הגדולים והמוארכים בעלי גוון ירוק חיוור ומגיעים לגודל של כ-10 עד 15 סנטימטרים.
פרחיו הלבנים הם בעלי גוון סגלגל מבחוץ, וגדלים באשכולות ריחניים.
אצבעות הפרי מכילות רק את החלק הלבן של הפרי ולפעמים כמות קטנה של ציפה חומצית, אך רבים מהם חסרי מיץ לחלוטין וחלקם חסרי גרעינים (זרעים).
קליפת הפרי עשירה מאוד בשמנים אתריים, וריחו לימוני מתקתק.
הצמח רגיש לכפור, כמו גם חום עז ובצורת.
הוא גדל בצורה הטובה ביותר באקלים ממוזג.
אזורים כגון אזור החוף של דרום קליפורניה כמו גם העמקים היבשתיים נחשבים אידיאליים לשתילה.
בישראל, ניתן לגדל את העץ במישור החוף, בשפלה ואף באזורי הר הנמוך.
ניתן לגדל עצים מייחורים שנלקחים מענפים בני 2–4 שנים.
מאוד נפוץ להרכיבם על כנה מתאימה .
פרי יד הבודהה ריחני מאוד והוא משמש בעיקר בסין, מלזיה ויפן בשביל לבשם חדרים ופריטים אישיים כגון בגדים.
הפרי עשוי לשמש בתור מנחה דתית הניתנת במקדשים בודהיסטים.
על פי המסורת, בודהה מעדיף את "האצבעות" של הפרי כשהן במצב של "יד סגורה" ולא במצב של "יד פתוחה", שכן ידיים סגורות מסמלות בעיני הבודהה את פעולת התפילה.
בסין, פרי יד הבודהה מסמל אושר, אריכות ימים ומזל טוב.
הוא מנחה למקדש וגם מתנה לכבוד ראש השנה.
תלמידי ישיבת מיר אשר התגוררו בגטו שנחאי בתקופת מלחמת העולם השנייה, נאלצו לחפש תחליף לאתרוג המסורתי, זאת לאחר שעץ האתרוגים היחיד בשנגחאי נכרת עם השתלטות הצבא היפני על העיר.
משלחת שנשלחה על ידי הישיבה למסע חיפוש ברחבי סין איתרה לבסוף את אתרוג יד הבודהה.
בקרב הרבנים הייתה מחלוקת בנוגע לכשרותו, אך מרביתם אישרו להשתמש בו כאתרוג באופן הלכתי כאחד מארבעת המינים וליטלו ללא ברכה.
הרב עבדאללה סומך נשאל על ידי הקהילה היהודית בסין האם בשעת דחק ניתן לצאת ידי חובת נטילה באתרוג ידי הבודהה, שכן היה קיים קושי בהשגת אתרוג כשר (בדרך כלל האתרוגים היו מגיעים אליהם ממצרים, אך לעיתים היו נפגמים בדרך לשם).
לאחר דיון נרחב התיר הרב סומך את אתרוג האצבעות.
אולם לתשובה נוסף נספח ובה חוות דעתו של תלמידו, הרב יוסף חיים, שחלק על רבו וסבר שאתרוג האצבעות אינו כשר.
הטעם לפסול הוא שמדובר בפרי משונה במראה שאינו דומה לטיפוסי האתרוגים המקובלים, ובשל העדר מסורת וקבלה על כשרותו לא ניתן להתירו.
אתרוג האצבעות מגודל כעץ נוי בגינות, ובמכלים (עציצים גדולים) על מרפסות ובפטיו.
בניגוד לפירות הדר אחרים, רוב הזנים של יד הבודהה אינם מכילים ציפה (החלק הבשרני של הפרי) או מיץ.
על-אף שהפרי מוערך בעיקר בזכות צורתו והארומה שלו, את פירות יד הבודהה אפשר גם לאכול (לרוב בצורת גרידה של הקליפה או כתיבול) בקינוחים, מאכלים מלוחים, משקאות חריפים (כגון וודקה) או כממתקים (פירות מסוכרים).
ברפואה עממית מסורתית קליפה של פירות לא בשלים, כשהיא פרוסה ומיובשת, ניתנת כטוניק (משקה המכיל צמחי מרפא).
יד המת היא יד פוקר מסוימת, שהיא זוג של אסים שחורים וזוג שמיניות שחורות, אף על פי שהגדרות היד השתנו לאורך השנים.
נאמר על יד כזו כי הוחזקה על ידי ביל היקוק הפראי כאשר הוא נרצח.
אין מקור עכשווי המתעד את הקלפים המדויקים של היד, אבל ספרו של פרנק וילשטך משנת 1926, Wild Bill Hickok הוביל לתפיסה המודרנית של "יד המת" כזוג של אסים שחורים ושמיניות שחורות.
במקרה של היקוק היו אלה משולבים עם קלף נוסף לא ידוע.
הביטוי "יד המת" ככל הנראה הופיע בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, אם כי אף אחד לא קישר אותו להיקוק עד 1920.
ההתייחסות המוקדמת ביותר לכך הייתה ב-1886, שם תוארה יד המת כ"פול האוס המורכב משלושה נסיכים וזוג עשרות".
ב-1903 ב"אנציקלופדיה של אמונות טפלות, פולקלור ומדעי הנסתר" (Encyclopaedia of Superstitions, Folklore, and the Occult Sciences), נסיכים ושביעיות נקראו "יד המת".
ב-1907 התייחס אדמונד הויל אל היד כאל נסיכים ושמיניות.
מה שנחשב כיום לשילוב הקלפים "יד המת", קיבל את המוניטין שלו מן האגדה שזו חמישיית הקלפים שהייתה בידו של ג'יימס באטלר היקוק (הידוע יותר בשם "ביל היקוק הפראי") כאשר נורה בחלק האחורי של ראשו על ידי ג'ק מק'קאל ב-2 באוגוסט 1876, בסלון של נוטל & מאן בדאדווד, בטריטוריית דקוטה .
לפי הדיווחים, היד של היקוק הורכבה מזוג של אסים שחורים ושמיניות שחורות וקלף נוסף לא ידוע.
על פי ספרו של ההיסטוריון המערבי קרל וו.
ברייאן, הקלפים נלקחו מהרצפה על ידי אדם בשם ניל כריסטי, שהעביר אותם לבנו.
והבן, בתורו, אמר למר בריאן על הרכב היד.
"הנה הזהות המדויקת של הכרטיסים האלה כפי שנמסרה לי על ידי בנו של כריסטי: אס יהלום עם סימן עליו, אס תלתן, שתי שמיניות שחורות, עץ, ותלתן, ומלכה לב עם טיפה קטנה של דמו של היקוק עליה ".
ג'וזף רוזה, ביוגרף וחוקר על היקוק, כתב על ידו של היקוק כך: "הגרסה המקובלת היא שהקלפים היו אס-עץ, אס-תלתן, שתי שמיניות שחורות ומלכה תלתן כKicker".
עם זאת, רוזה אמר כי אין מקור מאותו הזמן שמאשר את היד המדויקת.
ההתמצקות בלשונם של שחקני קלפים על ידו של המת כשני זוגות, אסים ושמיניות, קרה רק לאחר פרסום ספרו של פרנק וילסטך, Wild Bill Hickok, ב-1926, 50 שנה לאחר מותו של היקוק.
בסרט "הבלדה על באסטר סקראגס", כשבאסטר מגיע למסבאה הוא מצטרף למשחק של פוקר לאחר ששחקן עזב פתאום, אבל מגלה שהשחקן פינה את המושב לאחר שהוא קיבל את קלפי יד המת.
יד הכאוס הוא הספר החמישי בסדרה מחזור שער המוות, שנכתב על ידי מרגרט וייס וטרייסי היקמן.
הספר עוסק במאבקו של האפלו כנגד דרקוני הנחש, שפלשו לאריאנוס.
הספר חוזר לכל הדמויות המופיעות בספר כנף הדרקון.
האפלו ממתין למי הים, לשטוף את הרונות מעל תא כלאו.
כאשר הוא משתחרר, הוא רואה שהמנצ'ים הצליחו להנחית את אנשיהם על היבשה, וכי הם בשליטה.
שמח על כך, הוא פונה לדרקנור שם נמצאת הספינה שהכין עבור המעבר בשער המוות.
הוא מצפה לפגוש שם את הנחשים, אך הם כולם אינם.
האפלו לא מבין זאת, עד שעובר בשער המוות, ומגלה כי סאמה פתח אותו.
הוא מגיע לנקסוס, ומייד מדווח על המאורעות לקסר.
הוא לא מאמין לו, כשהוא מתאר את עוצמתם של דרקוני הנחש.
קסר מאמין כי הנחשים ישרתו אותו ואת מטרתו.
קסר דורש מהאפלו לחזור לאריאנוס, יחד עם ביין.
שם יהיה עליו לסייע לביין להפעיל את הבעט מקרקשת ולהמשיך לעורר כאוס.
ביין ערמומי ושונא את האפלו.
קסר דורש מביין להרוג את האפלו כשלא יהיה בו עוד צורך.
בינתיים הקיסר של אימפריה טריבוס, אגחראן רוצח את בני משפחתו כדי שנשמותיהם יסייעו לו במאבק.
מצבו של הקיסר חמור במיוחד לאור העובדה כי בני האדם עמדו לחתום על הסכם שלום עם רישחאן בנו.
הקנקארי שהם השבט שמקבל את נשמות המתים סוגר את הכנסייה כדי לעצור את הקיסר.
אירידל מנסה למצוא את האפלו, ואת ביין.
היא מצליחה לגייס את הוגו היד שהיה מת וחזר לחיים בגלל קסם לא ברור של אלפרד.
כשהיא שומעת שמועה על כך שבנה הופיע מחדש, היא מנסה להצילו.
לימבק מנהיג הגג'ים בדרבלין עבר שינוי מהותי מלימבק שהיה.
הוא מנהל קרב ארוך ומכוער עם האלפים מהממלכה התיכונה.
ג'אר מנסה לסייע לו, אבל גם מלאה ספקות לגבי דרך הלחימה.
המצב עמד להחמיר מאוד, כיוון שהבעט מקרקשת הפסיקה לעבוד.
עבור הגג'ים היה זה סימן אלוהי לחילול הקודש.
עבור בני האדם והאלפים מדובר בהפסקה של מקור המים המרכזי שלהם.
לתוך המצב הפוליטי הזה האפלו וביין מגיעים לדרבלין.
האפלו מגיע יחד עם ביין לדרבלין ומדבר עם לימבק.
הוא מסתייע בג'אר והם מגיעים לאזור שבו יש אוטומטון המחכה לפקודות.
מתברר כי הבעט מקרקשת הפסיקה לעבוד בגלל פתיחת שער המוות.
ביין לא כל כך בטוח איך להפעיל את המכונה מחדש.
בינתיים הם צריכים להימלט בגלל הופעת של דרקוני הנחש.
הדרקונים מופיעים בעולם הזה בדמות של אלפים בני אדם וגמדים.
אחד מהם, בדמות של אלף קורא לעצמו סנאג-דרקס, מנהיג אותם.
ביין משתף פעולה עם הנחשים והם לוקחים את ג'אר והאפלו כבני ערובה.
ביין "נמלט" מהשבי של האלפים, על מנת שיתפוס את מקומו על כס המלכות האנושי.
היא תחלץ את ביין בעצמה בעזרתו של הוגו.
המשא ומתן בין האלפים לבני האדם מתקדם מהם מחליטים להפגש לחתום על ההסכם.
בינתיים הוגו היד מסייע לאירידל להגיע ללב הארמון.
שם הוא מבקש את עזרתם של הקנקארי.
הוגו נתקל בהאפלו ומבין כי ביין הוא הסכנה האמיתית.
הוא מצליח לשכנע את אירידל לא לבגוד בקנקארי.
הוגו נתפס, ואילו האפלו ואירידל מבקשים מהקנקארי עזרה.
הקנקארי עם ההתייעצות עם רוחות המתים מביאים להאפלו ספר הוראות הפעלה לבעט המקרקשת.
המתים יוצרים דרקון רפאים הנושא את האפלו לספינת אוויר בה נמצאת ג'אר, ואת אירידל למוקד חתימת ההסכם, שבעה שדות, שם ביין זומם להרוג את סטפן.
הוגו על מנת להגן על אירידל, מזייף ניסיון התנקשות בסטפן.
ביין שלא היה מוכן לוותר דקר את סטפן עם חרב בעצמו.
אירידל עוצרת בעדו והוא מת בזרועותיה.
האפלו מצליח להגיע לדרבלין עם ג'אר כשהנחשים מסכסכים בין כולם.
במהלך הקרב המתנהל, לימבק מבין כי יהיה עליהם להפסיק להאבק אחד בשני.
הוא מכריז על הפסקת אש.
הנחשים מבינים כי הם לא יצליחו למנוע מחתימת הסכמי שלום, ומנסים להרוס את הבעט מקרקשת.
שלושת הגזעים מאחדים כוחות כדי להציל את המכונה שחייהם תלויים בה.
האחדות בין הלוחמים פוגעת אנושות בנחשים והם נסוגים.
נחתם ההסכם בין האלפים לבני האדם והאימפריה האלפית קרסה.
הוגו חוזר אל הקנקארי, והם מזכירים לו, שהסכים לקחת על עצמו חוזה נוסף, להרוג את האפלו.
בית יָד לַבָּנִים פתח תקווה הוא מבנה ציבור הנמצא בפארק יד לבנים שבפתח תקווה, ומשמש כסניף ארגון יד לבנים בעיר.
סניף זה הוא בין היכלי ההנצחה הראשונים בישראל שהוקדשו מראשיתם לתכלית הנצחת זכר הלוחמות והלוחמים של מלחמת העצמאות.
סניף זה הוא חלק מקריית המוזיאונים של פתח תקווה לצד מוזיאונים אחרים.
בנוסף, פארק יד לבנים השוכן בצמוד למבנה, נקרא על שמו של המבנה.
ההחלטה על בנייתו התקבלה ב-1951 בעקבות יוזמה של אימהות שכולות תושבות פתח תקווה, והמבנה נחנך באפריל 1953, כשמנהלו הראשון היה ברוך אורן.
בין השאר פעלו בו אולם הרצאות וכנסים, חדר עיון וספריית אמנות ומדעים לשימוש הציבור.
עוד התקיימו בו מפגשים של תנועות ומועדוני נוער, סדרות חינוך לחיילים ולחניכי קורס קצינים של צה"ל, וליווי צמוד של המשפחות השכולות, הנצחת שמות הנופלות והנופלים, ואיסוף ותיעוד של סיפורי חייהם.
במקביל הרחיב אורן את הבית והקים בו אולמות להצגת אוסף אמנות, ותערוכות של אמניות ואמנים ישראלים.
שילוב ייחודי זה היווה מודל לבתי יד לבנים הרבים שנבנו מאז ברחבי הארץ, וב-1980 זכה בית יד לבנים זה ומנהלו בפרס ישראל.
יד האלוהים (באיטלקית: È stata la mano di Dio) הוא סרט דרמה איטלקי משנת 2021 שכתב, ביים והפיק פאולו סורנטינו.
מככבים בו פיליפו סקוטי, טוני סרבילו, תרזה ספונאנג'לו, מרלון ז'וברט, לואיסה ראניירי, רנאטו קרפנטירי, מסימיליאנו גאלו, בטי פדרצי, ביאג'ו מאנה וצ'ירו קאפאנו.
הסרט התחרה על פרס אריה הזהב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-78 של ונציה, שם זכה בפרס הגדול של חבר השופטים ושם קיבל פיליפו סקוטי את פרס מרצ'לו מסטרויאני.
הסרט הופץ במהדורה מוגבלת ב-24 בנובמבר 2021, ולאחר מכן עלה לצפייה דיגיטלית בנטפליקס ב-15 בדצמבר 2021. הוא נבחר כנציג איטליה לפרס אוסקר לסרט הבינלאומי הטוב ביותר בטקס האוסקר ה-94.
נאפולי, שנות ה-80. פבייטו סקיזה הוא נער בגיל ההתבגרות חסר דאגות החי עם הוריו סבריו ומריה והאחים מרקינו ודניאלה בדירת שני חדרים.
במקביל מתרחש אירוע היסטורי: הכדורגלן דייגו ארמנדו מראדונה נרכש על ידי נאפולי; השמחה והציפייה לחדשות האלה מערבות אותם, את חבריהם ואת נאפולי כולה.
עבור פבייטו, מחונן ברגישות קיצונית, אירוע זה הופך למעוז הרגשי להיאחז בו כדי להתגבר על כל עצב.
סבריו ומריה מתפייסים וקונים בקתה ברוקארזו שבה הם יכולים לבלות את החגים עם המשפחה.
יום אחד הם מציעים לפבייטו להצטרף לשם לסוף שבוע בהרים, אך הנער מסרב כי באותו יום ראשון ייערך המשחק בין נאפולי לאמפולי, בו ישתתף האליל שלו מראדונה משחק.
באותו יום, סבריו ומריה מתים מדליפת פחמן חד-חמצני.
האירוע מכניס את האחים ליאוש ולכאב; פבייטו במיוחד יעמוד בסימן העובדה שהרופאים מונעים ממנו לראות את גופות הוריו.
במקביל, הנער מתוודע לכך שאם לא היה נשאר למשחק, כנראה גם הוא היה מת: לכן היה זה מראדונה שהציל אותו.
חסר התמצאות וללא נקודות התייחסות, פבייטו מנסה להתגבר על האבל ולמצוא את דרכו.
הוא מקיים יחסים מיניים בפעם הראשונה שלו עם שכנתם הברונית המזדקנת פוקאלה שמשכה אותו בעורמה למיטתה, מתיידד עם המבריח ארמנדו שיוביל אותו לגלות את הסבך של הפשע הנפוליטני; בינתיים הוא חולם ללמוד קולנוע, מוקסם מסרט סוריאליסטי של אנטוניו קפואנו ושל השחקנית הדרום אמריקאית יוליה.
בינתיים, הדודה פטריציה מאושפזת בבית חולים פסיכיאטרי: כשהוא הולך לראות אותה, האישה מגלה לו שלאחר הפגישה עם סן ג'נארו והנזיר הקטן היא נכנסה בנס להריון, אך בעקבות מכותיו של בעלה היא הפילה, וביקשה להכלא כדי להימלט מהחיים שדיכאו אותה; כתוצאה מכך, הרעיון לעבור לרומא מתחיל להתפתח גם אצל הילד.
בינתיים פבייטו גם רואה את ההידרדרות ביחסיו עם מרקיינו, המגיב לכאב בהימנעות מדאגה לעתיד, ועם דניאלה, שחושפת בפניו את קיומו של אח למחצה לא חוקי שהיה לו מאביו עם אהובתו.
במהלך הצגה של שחקנית מזרח־אירופאית יוליה, פבייטו רואה את אנטוניו קפואנו עצמו מתערב ומרסק את השחקנית, ומדגיש את כל הפגמים שלה.
בעקבות הפגישה עם הבמאי פבייטו מבין שהוא כבר לא יכול לעמוד בכאב, ולכן מחליט לשמור אמונים מתוך כוונה לנסוע לרומא.
לאורך הדרך ברכבת, בתחנה שוממה, פבייטו רואה את הנזיר הקטן מופיע, מסיר את כובע הגלימה ומחייך אליו.
פיליפו סקוטי - פביאטו סקיזה
טוני סרווילו - סאבריו סקיזה
תרזה ספונאנג'לו - מריה סקיזה
מרלון ז'וברט - מרקינו סקיזה
בטי פדרצי - הברונית פוקאלה
אנצו דקארו - סן ג'נארו
כריסטיאנה דל'אנה - אחותו של ארמנדו
אדריאנו סלרי - עוזרו של פליני
ביולי 2020 הוכרז שפאולו סורנטינו יכתוב, יביים ויפיק את הסרט, עם נטפליקס שתמשמש כמפיצה רשמית.
בספטמבר 2020, טוני סרווילו הצטרף לצוות השחקנים של הסרט, כאשר הצילומים החלו באותו חודש, בנאפולי, איטליה.
ביולי 2020, עורך דינו של דייגו מראדונה הצהיר שהוא בוחן הליכים משפטיים נגד הסרט על שמו, שכן מדובר בהתייחסות לשער של מראדונה במונדיאל 1986 נגד אנגליה והשימוש בתמונה של מראדונה נעשה ללא רשות.
מנטפליקס נמסר בתגובה כי הסרט אינו סרט ספורט או על מראדונה ובמקום זאת סיפור אישי בהשראת נעוריו של סורנטינו.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-78 של ונציה ב-2 בספטמבר 2021. הופץ ישודר ברחבי העולם לצפייה בשרתי נטפליקס ב-15 בדצמבר 2021.
יד ושם: שימור העבר כדי להבטיח את העתיד הוא סרט תיעודי קצר אמריקאי משנת 1989 שהופק על ידי ריי ארול פוקס על יד ושם.
פוקס התמקד במיליון וחצי הילדים היהודים שנספו בשואה ובתפקידו של יד ושם בהנצחת זכר השואה, בין השאר במוזיאון יד ושם בירושלים ובאנדרטת יד לילד המצויה במתחם יד ושם.
פוקס הצמיד בסרטו צילומים של מעשי אלימות גזענית ואנטישמית נגד יהודים לצד שירה כתובה ויצירות אמנות של ילדים שנרצחו בשואה.
בית יד לבנים קריית גת הוא מבנה ציבור הנמצא בכיכר פ"ז בקריית גת המשמש את ארגון יד לבנים בעיר.
המבנה נחנך בשנת 2023, ומשמש אנדרטה ויד זיכרון לחללי מערכות ישראל בני העיר וסביבתה.
הבניין תוכנן על ידי האדריכל דן ישראלביץ, ממשרד ישראלביץ אדריכלות, עיצובו החיצוני של המבנה כולל חלקים עקומים ו"נוטים ליפול" המסמלים את השבר שבעקבות האובדן, בכניסה למבנה מוצבת פרגולת ברזל המעוצבת בצורת מגן דוד שצורתו משתנה ומתעוותת במהלך היום, מה שנועד לסמל את השבר וגם את הזיכרון המשתנה עם השנים.
מצידו הימני המבנה מוקף בתעלת מים, המסמלת את החיים הממשיכים.
המבנה שוכן בכיכר פ"ז בקריית גת, שסביבה שוכנים משרדי העירייה, התחנה המרכזית, הספרייה העירונית, קניון לב העיר, והמרכז המסחרי הוותיק.
(שמה של הכיכר מנציח את זכרם של 89 הנופלים במבצע חיסול לוחמי פלוגה ג' ("הפלוגה הדתית") בחטיבת אלכסנדרוני שנפלו בקרב בכיס פאלוג'ה באזור שבו שוכנת כיום העיר קריית גת).
מיקומו של המבנה נקבע בצמוד לספרייה העירונית, זאת על מנת להזמין את תושבי העיר ותלמידיה לבקר במבנה.
בשנת 2017 הונחה אבן הפינה למבנה, על ידי החברה הכלכלית לקריית גת, והוא נחנך בשנת 2023,
המבנה בבעלותה של עיריית קריית גת, ומופעל על ידה, בשיתוף עם המתנ"ס העירוני, ומנוהל על ידי שושי ברבי.
בשנים 2023 ו-2024 הקצתה העירייה 100,000 ש"ח מתקציבה השנתי להפעלת בית יד לבנים בעיר.
יד ימין, יד שמאל: מקורותיה של אסימטריה במוח, בגופים, באטומים ובתרבויות (Right Hand, Left Hand The Origins of Asymmetry in Brains, Bodies, Atoms and Cultures) הוא ספר מדע פופולרי מאת כריס מקמנס שיצא לאור בשנת 2002. הספר זכה בפרס החברה המלכותית לספרי מדע לשנת 2003.
הספר בוחן את ההיסטוריה ואת היקום כדי להבין את המקורות של יד דומיננטית, ואת השלכות הנושא של א-סימטריה בטבע ובתרבות.
מקמנוס הוא פרופסור לפסיכולוגה ולחינוך רפואי ביוניברסיטי קולג' לונדון.
הוא סוקר עדויות מתחומים שונים כמו אנתרופולוגיה, תולדות הרפואה, פיזיקת חלקיקים, מחברות של לאונרדו דה וינצ'י, כימיה, אמבריולוגיה ונוירולוגיה כדי לענות על שאלות כמו מדוע רוב האנשים הם ימנים?
האם אנשים שמאליים הם בעלי שונות מבחינה קוגניטיבית?
מדוע לרוב הלב נמצא בחלק השמאלי של הגוף?
מדוע הכתב האירואפי הוא בכיוון משמאל לימין ואילו הכתב העברי והערבי נכתב מימין לשמאל?
ומדוע סופות טורנדו מסתובבות נגד כיוון השעון בחצי הכדור הצפוני ועם כיוון השעון בחצי הכדור הדרומי.
הספר בוחן גם את ההבחנה התרבותית שקיימת בין ימין ושמאל בחברות שונות לאורך ההיסטוריה ואת המשמעות המוסרית והדתית שהועקנה להבדלים אלה.
הספר מציע שהעיסוק שלנו ברוחביות עשוי להיות מקורו בגוף הא-סימטרי שלנו, שצמח מ-550 מיליון שנים של אסימטריה הקיימת באבולוציה של בעלי חוליות, ואולי אפילו קשורה למבנה הא-סימטרי של החומר.
בית יד לבנים רעננה הוא מרכז תרבות והנצחה רב-תחומי, הממוקם ברחוב אחוזה 147 בעיר רעננה.
המבנה משמש הן כאתר להנצחת בני העיר שנפלו במערכות ישראל ובפעולות איבה, והן כמרכז לפעילות תרבותית ענפה.
המקום מהווה שלוחה של ארגון "יד לבנים" הארצי, ופועל בשיתוף עם עיריית רעננה.
ארגון "יד לבנים" הוא עמותה התנדבותית שהוקמה ב-1949, לאחר מלחמת העצמאות.
מטרתה להנציח את זכר חללי מערכות ישראל ולספק תמיכה למשפחות השכולות.
הארגון פועל בפריסה ארצית ומעניק ליווי רגשי, חברתי ומעשי לבני המשפחות.
בשנת 1982 נרשם כעמותה רשמית.
בית יד לבנים ברעננה נחנך בשנת 1987, בשיתוף עיריית רעננה, ארגון ההגנה ועמותת יד לבנים.
המבנה נבנה לשמש הן כמרכז תרבות והן כמוקד להנצחת בני העיר שנפלו בעת שירותם.
במקום הוקם אולם הנצחה ייחודי, הכולל מערכת ממוחשבת המספקת מידע אישי והיסטורי על הנופלים.
היכל התרבות העירוני – 440 מקומות ישיבה
אודיטוריום יד לבנים – 145 מקומות
מרכז מבקרים – 80 מקומות
הספרייה העירונית, הכוללת אוסף מגוון של ספרים וסרטים.
הגלריה העירונית, המציגה תערוכות אמנות מתחלפות.
שילובם של מתקנים אלה מעצים את אופיו של המרכז כמרחב תרבות רב-תחומי.
המוזיאון ממוקם בתוך בית יד לבנים ומתאר את תולדות רעננה מימי הקמתה על ידי חברת "אחוזה א' ניו-יורק" (1912), דרך העלייה לקרקע ב-1922, ועד לקבלת מעמד מושבה על ידי המנדט הבריטי ב-1936. המוזיאון מהווה נדבך בחיזוק הזהות המקומית של העיר.
אולם ההנצחה כולל מערכת מידע ממוחשבת המציגה פרטים אודות הנופלים ומורשת הקרב שלהם.
לצד זאת מוצג פסל של האמנית אילנה גור, וכן ספרי נופלים, שכל אחד מהם מוקדש לנופל אחר ומכיל את סיפור חייו.
ברחבת הבניין ניצבת "אנדרטת הבנים", שהוקמה לזכר 290 בני ובנות העיר שנפלו.
האנדרטה עוצבה על ידי האמן לב אברמזון, ומשלבת סמלים כמו שלהבות "נר יזכור", כדור מתכת ומגן דוד.
לצד האנדרטה מוצב קוד QR המפנה לאתר "גלעד לזכרם", בו מוצגים פרטים אישיים על הנופלים.
לפני הקמת האנדרטה הנוכחית, הייתה קיימת אנדרטה בצורת אובליסק מול בית הנוער ברחוב אחוזה 157. המעבר לאנדרטה אינטראקטיבית מדגיש את השינוי בתפיסת ההנצחה בישראל – ממבנה פיזי סטטי לחוויית זיכרון נגישה ודיגיטלית.
בית יד לבנים מארח מופעי תיאטרון, קונצרטים, שירה בציבור, הרצאות, סדנאות ומופעי סטנד-אפ.
המקום מציע מנויים לפעילויות תרבות מגוונות, והוא משמש מוקד לפעילות קהילתית ותרבותית מרכזית בעיר.
בעבר שימש המקום בתור משכנה של תזמורת סימפונט רעננה.
במתחם מתקיימות עצרות הזיכרון העירוניות לחללי מערכות ישראל ונפגעי פעולות האיבה.
האירועים נערכים ברחבת האנדרטה, במעמד ראש העירייה ותושבים.
המתחם מהווה מוקד עירוני חשוב לטקסי זיכרון, ומעמדו הסמלי בעיר משקף את מקומו המרכזי בזיכרון הקולקטיבי של הקהילה.
כבית שלוחה של "יד לבנים", המרכז פועל כנקודת קשר ותמיכה למשפחות השכולות ברעננה.
התמיכה מתבטאת בין היתר באירועי הנצחה קהילתיים, המאפשרים לבני המשפחות להתייחד עם זכר יקיריהם במסגרת קהילתית תומכת.
יד זיכרון לנספים באסון אגדיר היא אנדרטה שהוקמה בעיר אשדוד לזכר קורבנות רעידת האדמה שהחריבה את העיר אגדיר שבמרוקו בשנת 1960. האנדרטה נחנכה בפארק אשדוד-ים במעמד ראש העיר ד"ר יחיאל לסרי, ובהשתתפות בני הקהילה יוצאי אגדיר, משפחות הנספים ואורחים רבים.
רעידת האדמה באגדיר התרחשה בליל 29 בפברואר 1960 (ראש חודש אדר), בעוצמה של 6.7 בסולם ריכטר, וגרמה להרס כבד ולעשרות אלפי קורבנות.
בין 12 ל־15 אלף איש מצאו את מותם, ובהם כ־1,500 מבני הקהילה היהודית, מתוך אוכלוסייה של כ־2,300 נפש.
העיר נחרבה כליל, והאירוע הותיר צלקת עמוקה בקרב יהדות מרוקו.
רבים מהניצולים עלו לישראל וקבעו את מושבם באשדוד, שם התגבשה יוזמה להנצחת יקיריהם.
העירייה, בראשות ד"ר יחיאל לסרי, נענתה לבקשתם ויזמה את הקמת האנדרטה, כחלק ממדיניותה לכבד את קהילות העיר ולשמר את מורשתן.
האנדרטה עוצבה בידי האמן והאדריכל מוריס חיון, בן למשפחה יוצאת אגדיר המתגורר באשדוד.
היא מורכבת משתי קשתות מתכת גדולות, המתוחות זו מול זו מעל תלולית עפר תחומה במסגרת עגולה, המשמשת כבסיס הקומפוזיציה.
במרכז התלולית נבנה גרם מדרגות אבן קצר, המטפס אל ראשה ויוצר תנועה אנכית המסמלת את העלייה והתקווה שלאחר החורבן.
החומריות הפשוטה והצורה הגאומטרית המזוקקת מעניקות לאנדרטה מראה מודרני ונקי, תוך שימור מבע טקסי של מקום זיכרון.
מיקומה של האנדרטה בצדו הדרומי של פארק אשדוד-ים, בסמוך לשביל ההליכה המרכזי, מאפשר לעוברים ולמטיילים להיחשף אליה כחלק בלתי נפרד מנוף העיר.
על פי יוצרה, היא נועדה לשלב את סיפור קהילת אגדיר בלב המרחב הציבורי, כך שהזיכרון יהיה נוכח בחיי היומיום.
חיון, שיצר גם את אנדרטת חללי אגוז, שילב ביצירה אלמנטים של תקומה וזיכרון - חיבור בין הכאב על האובדן לבין תחושת ההמשכיות של בני הקהילה בעיר אשדוד.
בטקס החנוכה השתתפו בני קהילת יוצאי אגדיר, נציגי ציבור, משפחות הנספים וחברי הוועדה להנצחת קורבנות האסון.
ראש העיר יחיאל לסרי הדגיש בדבריו את הקשר שבין הזיכרון הלאומי להיערכות מעשית לאסונות עתידיים, וציין כי אשדוד משמשת מודל ארצי להיערכות לרעידות אדמה.
עוד הוסיף כי העיר רואה חשיבות בהנצחת כל קהילותיה - ובהן יוצאי ברית המועצות, רומניה, המעפילים באוניות סטרומה ומפקורה, הנספים בפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה, ופעילי המחתרות ממרוקו.
בסיום הטקס הודה לסרי לקרן אשדוד, לוועד המנהל ולוועדה להנצחת הנספים, אשר ליוו את הפרויקט והובילו את גיוס המשאבים למימושו.
יַד-רַמְבַּ"ם הוא מושב במועצה האזורית גזר, כ-3.5 קילומטר דרומית מזרחית לעיר רמלה.
מצפון למושב מחלף נשרים וממזרח לו כביש 424. ממערב לו כביש 44. מדרומו מושב עזריה.
המושב נקרא על שמו של הרמב"ם (רבי משה בן מיימון) במלֹאת 750 שנים לפטירתו.
מקימיו היו 75 משפחות אמידות מהערים פאס וצפרו שבמרוקו.
יצחק קדמון וחיים מויאל, אנשי הפועל המזרחי, היו מעורבים בייסוד המושב והיו בקשר עם תושביו דוד לוי, שמעון מונסנגו וגב' אלקסלסי, גם בשנות ה-60.
באוקטובר 1956 היו במושב 77 משפחות.
בכל משק חקלאי היו 25 דונם והמושב ניהל במשותף גן ירק ופרדס.
תושבי המושב התפרנסו בעבר מחקלאות, אך חלק ניכר מאדמות המושב (כ - 1,100 דונם) הופקעו ויועדו לבניית כביש חוצה ישראל.
בעקבות תביעתם של התושבים את הוועדה המחוזית של המועצה האזורית, הוענק להם ב-2009 פיצוי של כ-300,000 שקל לכל חקלאי, ובסך הכל כ-31 מיליון שקל, פיצוי גבוה משהיה מקובל בעבר על האדמות שהופקעו.
האישים הבאים קשורים למושב יד רמב"ם:
ג'ו עמר - היה זמר, חזן, פזמונאי, מלחין ופייטן ישראלי, מחלוצי הזמר המזרחי והים-תיכוני בישראל.
עלה לארץ בשנת 1956 והתיישב ביד רמב"ם.
יעקב אפרתי - מנהל ישראלי במגזר הציבורי.
היישוב מעורב - תושביו דתיים וחילונים.
כיום עוסקים רק חלק מהתושבים בחקלאות, והאחרים במקצועות חופשיים ועבודות מחוץ ליישוב.
ביד רמב"ם נמצא תיכון לאומנויות בית-אקשטיין יד-רמב"ם, בית ספר חינוך מיוחד המיועד לבני נוער בכיתות י' עד גיל 21 עם קשיים נפשיים ורגשיים.
בית הספר מכיל 16 כיתות ו- 128 תלמידים.
יַד-מָרְדְּכַי הוא קיבוץ השוכן במישור החוף הדרומי, כעשרה קילומטרים מדרום לאשקלון.
הקיבוץ נוסד על ידי חברי תנועת השומר הצעיר מפולין.
הקיבוץ שייך למועצה אזורית חוף אשקלון.
קיבוץ יד-מרדכי עלה להתיישבות בדצמבר 1943. כמה חודשים קודם לכן פרץ מרד הלוחמים היהודיים בגטו ורשה, וחברי הקיבוץ החליטו לקרוא לקיבוץ על שם אחד ממנהיגיו, איש השומר הצעיר, מרדכי אנילביץ' שנפל במהלך המרד.
סיפור עמידתו של הקיבוץ במשך שישה ימים בקרב יד מרדכי מהווה את אחד מסיפורי הגבורה של מלחמת העצמאות.
חברי הקיבוץ הראשונים הגיעו משני גרעיני הכשרה בפולין.
הם עלו לארץ-ישראל כבודדים בשנים 1933–1938 והתארגנו יחדיו בקיבוץ שנקרא "מצפה הים", סמוך לעיר נתניה, על מצוק הצופה אל הים.
כיום נמצא שטח זה בתוך תחום העיר.
הקיבוץ שכן שם בין השנים 1936 עד 1943. שטח הקרקע שהוקצה לקיבוץ – 14 דונם - היה זעיר ולא אפשר את התפתחותו.
חברי הקיבוץ עסקו בלימוד דייג ימי, גידול ירקות וגידול דבורי דבש.
עבדו בפרדסי נתניה, בסלילת כבישים באזור, במאפיות בנתניה וכדומה.
מטרת החברים הייתה להגיע לשטח שיאפשר פיתוח משק חקלאי.
ואכן, בדצמבר 1943 עבר הקיבוץ לאזור שהוקצה לו על ידי המוסדות המיישבים, כ־10 ק"מ מדרום לאשקלון של היום, בסביבות הכפר הערבי סומסום.
הקמת הקיבוץ במיקומו הנוכחי היוותה השלמה למפעל ההתיישבות בנגב המערבי, בשכנות לקיבוצים גברעם וניר-עם.
אחרי עלותו על הקרקע בדצמבר 1943, בסמיכות אירועים למרד גטו ורשה, החל הקיבוץ בתקופה של בנייה והתרחבות: נבנו בתי ילדים ובתים ראשונים למגורי חברים, ענפי החי והשדה גדלו והונח יסוד למפעל שימור ירקות.
על ראש הגבעה הוקם מגדל מים גבוה.
במשך קרוב ל-5 שנים התנהלו חיי הקיבוץ על מי מנוחות תוך קיום יחסי שכנות טובה עם ערביי הסביבה.
מסכת יחסים מיוחדת נרקמה עם הכפרים הערביים השכנים: בית ג'ירג'יה ודיר סניד.
היה רצון כן לפתח יחסי שכנות טובים, ובין שאר תפקידי ה"מוכתר", היו ייצוג הקיבוץ כלפי שלטונות המנדט וערביי הסביבה.
בשער הקיבוץ הוקם צריף מיוחד לרופא הקיבוץ, שהעניק טיפולים בחינם לערביי הסביבה.
טרקטור זחל קטרפילר 22 ביצע עיבודים בתשלום לערביי הכפרים השכנים.
בסוף 1944 חובר היישוב לרשת החשמל.
בסקר הכפרים בארץ ישראל שערכה ממשלת המנדט בשנת 1945, האוכלוסייה ב"מצפה הים" נספרה כחלק מהעיירה הרביא, שבה היו בסך הכל 2,300 תושבים, 2,200 מוסלמים, 40 נוצרים ו-60 יהודים (תושבי מצפה הים).
באפריל 1946 הוחלף שם הקיבוץ מ"מצפה הים" ל"יד מרדכי".
מהחלטת האומות המאוחדות ועד הפלישה המצרית
בכ"ט בנובמבר 1947 נערכה בעצרת האומות המאוחדות ההצבעה על חלוקת ארץ ישראל.
על פי מפת החלוקה, שטח הקיבוץ אמור היה להיכלל בשטח המדינה הערבית שתוקם.
האזור שמסביב לקיבוץ, לרבות העיר מג'דל (לימים תוקם בה אשקלון) היה בשליטה ערבית.
הנסיעה לתל אביב נעשתה קשה יותר ויותר.
יריות ומחסומים של פורעים ערביים הפכו לעניין של שגרה.
היחסים הטובים עם השכנים פסקו לחלוטין.
הקיבוץ נכנס למצב של מצור וניתוק ממרכז הארץ.
מעתה התנהל הקשר עם המרכז באמצעות שיירות שאורגנו על ידי חטיבת הנגב, פלמ"ח.
מדי יום היו הפורעים במכוניות העוברות בכביש הראשי יורים לעבר הקיבוץ.
מסגריית הקיבוץ מיגנה את הקבינות של נהגי המשאיות בלוחות שריון.
במשך כ־6 חדשים עד לפלישה (15 במאי 1948) חיו הנהגים תחת סכנה מתמדת של היפגעות ממוקשים וממארבים בכבישים ובדרכים.
בערב ליל הסדר בפסח תש"ח, הצליחה שיירה של משאיות, שהייתה מלווה על ידי משוריינים של הפלמ"ח, לפרוץ את הדרך ליד מרדכי.
השיירה הביאה עמה מצות ומצרכים לליל הסדר וגם שבעה רובים צ'כיים.
הייתה זו השיירה האחרונה שהצליחה לחדור את המצור על הנגב ולהגיע לקיבוץ עד תחילת הפלישה.
מיקומו של הקיבוץ על אם הדרך לתל אביב הפך אותו ליעד לאויב.
חברי הקיבוץ היו מודעים לסכנה ועסקו כל העת בביצורו, אגירת מזון, מים והתחפרות.
כשבוע לפני הקרב תוגבר הקיבוץ במחלקת פלמ"ח.
בתחילת מלחמת העצמאות נערך בגבול הקיבוץ קרב בלימה, בניסיון לעצור את הצבא המצרי הסדיר שנע צפונה לעבר תל אביב.
במשך שישה ימים החל מ-18 במאי ועד ל-23 במאי נערכו ניסיונות של חטיבה מצרית סדירה לכבוש את קיבוץ יד מרדכי עליו הגנו 150 לוחמים עם 75 כלי נשק קלים.
באוקטובר 1948 במסגרת מבצע יואב תקף הגדוד השלישי מחטיבת יפתח בפיקודו של גדעון (גידי) אילת מכיוון ניר עם מערבה, תפסו משלטים ובכך תקעו את טריז בית חנון.
מפקד החטיבה המצרית שישב באזור יד מרדכי – מג'דל וחשש מכיתור נוסף לכיתור כיס פלוג'ה, החליט לפנות את האזור.
עם נסיגתו של הצבא המצרי מהאזור, נעו מצפון והגיעו ב-5 בנובמבר 1948 לוחמי גדוד 55 גבעתי לקיבוץ ששוחרר.
כעבור יום ב-6 בנובמבר חזרו אליו החברים והחלו בשיקומו.
באותה שנה הצטרף לקיבוץ גרעין של חברי השומר הצעיר מבולגריה וזמן קצר לאחר מכן הגיע גרעין נוסף של צעירים מאורוגוואי.
במהלך טבח שבעה באוקטובר הותקף הקיבוץ על ידי חוליות מחבלי חמאס רכובים על אופנועים ועל גבי טנדר טויוטה.
כיתת הכוננות של הקיבוץ ביחד עם תגבורת של חוליית מג"ב הצליחה למנוע מהם לחדור לקיבוץ והחזיקה מעמד עד שהגיע כוח ימ"מ שהרג את המחבלים ושבה אחד מהם.
לא דווח על נפגעים מהקיבוץ.
שני לוחמי חטיבת הצנחנים- איתי אליהו מרציאנו ואילי גמזו מגדוד 890 נהרגו בקרבות בצומת יד מרדכי.
למרגלות בית הביטחון של הקיבוץ הוקם קבר אחים לחללי קרב יד מרדכי.
האתר תוכנן על ידי אדריכל הנוף יוסף סגל בשנת 1948 אבל המצבות הקבועות על קברי החללים הונחו רק כמה שנים לאחר מכן, לאחר ההחלטה על צורת המצבה הצבאית האחידה.
במרכז הקיבוץ, ליד מגדל המים שהופגז וקרס עם תום מלחמת העצמאות הוקמה ב-1951 אנדרטה לזכרו של מרדכי אנילביץ'.
את האנדרטה יצר הפסל נתן רפופורט וזהו פסלו הראשון בארץ.
לרגלי גבעת האנדרטה נערכת מדי שנה עצרת גדולה הנועלת את אירועי יום הזיכרון לשואה ולגבורה, ואשר אליה מגיעים אלפי אזרחים מכל רחבי ישראל.
באופן היסטורי העצרת היא פרי יוזמה של "הקיבוץ הארצי השומר הצעיר", אשר הוביל המשורר אבא קובנר.
בעצרת נושאים דברים נציגי הממשלה, צה"ל, תנועת השומר הצעיר, התנועה הקיבוצית, קבוצת חבצלת, הקיבוץ, נציג מורשת ואישי ציבור נוספים.
ב-1965 נפתח למבקרים אתר שחזור הקרב מ-1948, אתר ייחודי בו מדמות דמויות מתכת את הצדדים הלוחמים בשדה הקרב.
ב-1968 נחנך מוזיאון יד מרדכי משואה לתקומה, המנציח את גבורת מגיניו וגבורת לוחמי גטו ורשה.
המוזיאון נבנה בסמוך לבית העלמין הצבאי בו טמונים 26 חברים ואנשי פלמ"ח שנפלו בקרבות מלחמת העצמאות ביד מרדכי.
קורות הקיבוץ במלחמת העצמאות ועמידת חבריו ומגיניו בקרבות הונצחו גם בספרה של הסופרת האמריקאית מרגרט לארקין , "השמש לא עמד דום".
ב-2011 נחנכה למרגלות גבעת הפסל יד הזיכרון לגרשון דובינבוים ולמבצע פינוי הילדים במלחמת העצמאות ובה משוריין משוחזר בו פונו.
התושבים עוסקים בחקלאות, תעשייה (הקיבוץ הוא הבעלים של כמחצית מכוורת יד מרדכי ושותף בה יחד עם קבוצת שטראוס), מסחר ותיירות.
בקיבוץ שני בתי ספר: "חופים" - בית ספר יסודי אזורי.
"שקמה" - תיכון אזורי שש-שנתי.
בקיבוץ ממוקם בסיס של משמר הגבול.
יַד לַשִּׁרְיוֹן הוא אתר הנצחה לחללי חיל השריון.
האתר כולל מוזיאון לתולדות השריון ואוסף של כלי שריון, ובמיוחד טנקים.
האתר נמצא בלטרון שבעמק איילון, וכולל את מצודת הטגארט של משטרת לטרון שהקימו שלטונות המנדט הבריטי בשנת 1940 ואת הגבעה עליה היא ניצבת.
האתר נפגע במהלך גל השרפות בישראל (2025).
ביולי 2025 פרצו למתחם כ-200 מפגינים חרדים וגרמו נזק.
בחודש מאי 1948 נערכו במתחם לטרון מבצע בן נון א' ומבצע בן נון ב', בהשתתפות כוחות מחטיבה 7 שאך זה הוקמה.
קרבות אלה נחשבים לראשיתו של חיל השריון הישראלי.
במלחמת ששת הימים כבש צה"ל את המתחם, שהחל לשמש כאתר למפגשי מורשת של חיל השריון.
בשנת 1978 החלה היוזמה להקמת "יד לשריון" במקום, והוקמה "העמותה להקמת יד לשריון".
מימוש היוזמה נמשך שנים אחדות.
ב-14 בדצמבר 1982, בעת שהאתר היה עדיין חשוד במיקוש, הונחה אבן פינה ל"אתר השריון".
בשנת 1990 החלו העבודות לפיתוח האתר שכללו הקמת תיאטרון פתוח ע"ש שאול אייזנברג.
בשנת 1995 הושלמה הקמתה של "כיכר השריון" שבמרכזה הצריח של מבנה משטרת לטרון וסביבה תצוגה מוזיאלית של אוסף הרק"ם המגוון ביותר בעולם.
הכיכר ספק נחצית ספק נשברת ע"י "כותל השמות" - קיר הנושא את שמות חללי השריון ומחלק את הכיכר לשניים - גן ירוק עד מקום השבר, ולמרגלותיו ככר מרוצפת באבן.
במקביל ל"כותל השמות" ובהמשכו נטועות שורות של עצי זית החוצות את הכיכר ואת טבעת הכלים המשוריינים המקיפה אותה.
האתר תוכנן על ידי האדריכלים קלמן כ"ץ וירון כ"ץ.
אתר "יד לשריון" זכה בתואר מגשים ישראל יפה לשנת תשנ"ו 1996. בחוברת המועצה לישראל יפה שנדפסה לכבוד טקס הענקת התואר, שנערך בבית הנשיא, נכתב: "התכנון היפה של האתר משתלב היטב בתוך הנוף ההררי ויוצר יחידה ארכיטקטונית מיוחדת במינה שאינה פוגעת ביפי ההרים העוטפים אותו מכל עבריו.
יחד עם זאת השכילו מתכנני האתר להמחיש למבקרים במקום את מורשת הקרב באמצעות תערוכות ותצוגות של כלי שריון שונים.
ראוי לציון מיוחד קיר ההנצחה של הנופלים שהינו מרשים במיוחד".
במהלך גל השרפות בישראל שפרץ ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ולחללי פעולות האיבה בשנת 2025, פרצה שרפה קשה שהסבה נזק קשה לטבע באזור.
טקס יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל הופסק, והאלפים שנכחו פונו בזמן.
המוצגים ההיסטוריים – למעלה מ-150 טנקים ובניין המוזיאון – שרדו כמעט ללא פגע.
באוגוסט 2025 כ־200 מפגינים חרדים פרצו לאתר ההנצחה, גרמו נזק וחיללו את כותל השמות, בעוד המשטרה לא מנעה את האירוע ואף לא עצרה את הפורעים.
בעמותת יד לשריון תקפו את המשטרה על אזלת ידה, וטענו שהאירוע היה ידוע מראש אך לא נערכו כראוי.
על "כותל השמות" שבאתר חקוקים שמותיהם של 5,027 חללי חיל השריון שנפלו בעת שרותם הסדיר ובמילואים.
ליד השמות לא מצוינת הדרגה הצבאית שכן כולם שווים בפני המוות.
את שמות החללים חותמת "נקודה", למעט מקרים בהם נפלו יחד אחים או הורה ובן - אלו כתובים שם לצד שם.
אתר ההנצחה כולל גם בית כנסת בו ניתן להתפלל לעילוי נשמות הנופלים.
בבית הכנסת ארון קודש שהיה בקהילת יהדות פיזה במאה ה-18 העשוי מעץ אגוז מגולף.
כן קיים מיצג הנצחה הבנוי בפינה הדרום-מזרחית של בניין המשטרה.
חצר אתר ההנצחה היא מוזיאון פתוח של טנקים ורכב קרבי משוריין אחר.
האוסף כולל טנקים, גשרים ניידים, זחל"מים, נגמ"שים ושריוניות.
אוסף זה הוא מהגדולים בעולם ומכיל למעלה מ-160 פריטים, בהם טנקי המרכבה (סימן 1–4) של צה"ל, כלי שלל שנתפסו מצבאות ערב במלחמות ישראל וכלים מיוחדים שנרכשו עבור התצוגה.
התצוגה מכילה כלים נדירים, בהם טנקים עתיקים וכלים שהשתתפו במלחמת העצמאות.
טנקים בשירות צה"ל: הוצ'קיס H39, קרומוול, M4 שרמן, סופר שרמן, AMX-13, שוט (צנטוריון), שוט קל, טיראן 5, טיראן 6, מגח 3, מגח 5, מגח 6, מגח 7, מרכבה סימן 1, מרכבה סימן 2, מרכבה סימן 3, מרכבה סימן 4.
תצוגות מיוחדות: טנק חצוי, טנק שקוף.
רכב קרבי משוריין (שאינו טנקים): נגמ"שי אכזרית ונמ"ר, רק"מ מבוסס שרמן, M-113, זחל"ם, ג'יפ של שועלי שמשון, שריוניות, BRDM , שטוג סימן 3, ארצ'ר, ISU-152, נימדע "שועט", M-107 ועוד.
גשרים: קטע מגשר הגלילים, טנקי גישור, דוברת "תמסח" (ז'ילואה).
רק"ם אמפיבי (ימבשתי) שיוצר על ידי ברית המועצות.
כלים שונים: גוררי טנקים "דיאמונד טי" וסקאמל.
אוסף טנקים ורק"ם (ראה סעיף קודם).
"אולם המרכבה": אודיטוריום המשמש לאירועים ובעתיד להקרנת הסרט החדש על חיל השריון.
חדר הדגמים - ובו עשרות דגמים ודגמים להרכבה של טנקים ודגם של אביר משוריין.
דגמים גדולים של מרכבות מצריות ואשוריות.
חדר מסלול בחיל השריון הישראלי.
תערוכת קריקטורות על חיל השריון.
ספרייה ובה ספרי מורשת קרב מישראל ומהעולם, גיליונות של ביטאון "השריון", כתב העת "מערכות" וספרות מקצועית בנושא רק"ם.
מלבד אתר ההנצחה קיימים במקום מספר מבנים אחרים בעלי שימושים שונים.
אמפתיאטרון המשמש לטקסים שונים, ביניהם סיום קורס קציני היבשה של צה"ל.
מוזיאון הלוחם היהודי במלחמת העולם השנייה.
המרכז הבינלאומי לחקר נדידת הציפורים בלטרון - מרכז צפרות המצויד במכ"ם מיוחד למעקב אחרי נדידת ציפורים (המכ"ם נראה כמו כדור ירוק וגדול).
קריית החינוך - שם משרתים חיילי יחידת ההסברה ללוחמים טירונים המעבירים סדרות חינוך ללוחמים באזור.
בסמוך ליד לשריון נמצא "פארק עוצבות השריון" שהוא פארק פתוח ובו אנדרטאות ואתרי זיכרון לעוצבות השריון העיקריות בצה"ל לכל אורך תולדות חיל השריון.
יַד נָתָן הוא מושב במישור החוף הדרומי ליד הערים קריית גת ואשקלון.
המושב נמצא בתחומי המועצה אזורית לכיש ומשתייך לתנועת התנועה הציונית.
המושב הוקם בשנת 1953 על ידי עולים מהונגריה ונקרא בשנותיו הראשונות "זיכרון נתן".
היישוב נקרא על שמו של נתן אוטו קומוי, מנשיאי ההסתדרות הציונית בהונגריה שנרצח בשנת 1945 על ידי אנטישמים.
במושב כשבעים בתי משק ומתגוררות בו כמאה משפחות נוספות בהרחבה.
היישוב הוקם במקום בו שכן הכפר הערבי בית עפה.
במלחמת העצמאות נתפס בית עפה על ידי צבא מצרים.
במקום התרחשו ביולי 1948 קרבות קשים בין צה"ל לצבא המצרי שפלש לתחומי המדינה היהודית הריבונית.
לאחר כיבוש משטרת עיראק סווידאן הסמוכה נכבש הכפר סופית.
תושביו, שנמלטו במהלך הקרבות, לא הורשו לחזור אליו לאחריהם, ורכושם הוכרז נכסי נפקדים.
בצפון המושב, מאחורי חלקת החממות, ישנה אנדרטה לחללי חטיבת גבעתי וחיל הים שנפלו בקרב על כיבוש הכפר.
יד לילד הוא אתר זיכרון המצוי במוזיאון יד ושם בהר הזיכרון שבירושלים, המנציח את זכר הילדים היהודיים שנרצחו על ידי הנאצים ועוזריהם בשואה.
אתר "יד לילד" הוקם בשנת 1987, לאחר שינוי שחל בתפיסת ההנצחה של מוסד יד ושם.
עד לשנות ה-80 התמקד המוסד בהנצחת זכר הגבורה וההתנגדות לנאצים, והמעיט בהנצחת האנשים שהושמדו.
האתר מנציח את כלל הילדים היהודים שנספו בשואה, אך כיוון שהוא הוקם במימון אידית ואברהם שפיגל, אשר בנם עוזיאל נספה במחנה ההשמדה אושוויץ, הוא אף מנציח את עוזיאל עצמו - תמונתו ושמו חקוקים בכניסה.
הכניסה לאתר היא שביל היורד לתוך גבעה.
על ראש הגבעה מצויים עמודים לבנים שבורים, אשר בשל שבירתם מגיעים לגבהים שונים.
עמודים אלה מסמלים את שבירת חייהם של הילדים וצבעם הלבן מסמל את טוהר הילדים.
מקשת האבן שמעל שביל הכניסה יוצאים חוטי ברזל שנועדו לתחזק את האבן למניעת התפוררות.
הם יוצרים הרגשה של מבנה שניזוק במלחמה, אך לא זו הייתה כוונת הבנאי.
שביל היורד לתוך הגבעה בין קירות אבן מזכיר ירידה לקבר עתיק או לבונקר.
שביל זה נועד לסמל את הירידה אל השאול או את ההליכה לתאי הגזים.
הכניסה לאתר מונעת כניסת אור מבחוץ, בשל הפניות החדות והקירות השחורים.
המבקרים נכנסים לאולם המרכזי של האתר ובו חמישה נרות זיכרון (נרות נשמה) מוכפלים על ידי מראות רבות המצויות בקירות האולם, והמבקר מרגיש שהוא הולך בין כוכבים - כל כוכב מסמל ילד.
קריין וקריינית מקריאים את שמות הילדים שנספו ואת גיליהם ומקומות מוצאם בשלוש שפות: עברית, אנגלית ויידיש.
האתר מנסה להראות מחד את ההמון הרב של ילדים שנספו, ומאידך לתת שם וגיל לנספים אינדיבידואלים.
היציאה מן האתר מובילה למרפסת בה רואים את שכונות ירושלים - יציאה המסמלת את התקומה, ואת האפשרות והיכולת להמשיך הלאה.
יד קנדי הוא אתר הנצחה לנשיא ארצות הברית ג'ון פ.
קנדי, שהוקם באזור עמינדב בהרי ירושלים.
האתר נחנך ב־4 ביולי 1966, במעמד עם רב ובנוכחות השופט ארל וורן, נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית.
האתר תוכנן על ידי האדריכל דוד רזניק וביצוע התוכנית נוהל בידי ידידיה איזנשטט, אדריכל קרן קיימת לישראל.
מהנדס האתר הוא אינג' אוסקר סירקוביץ'-סער.
הרעיון להקמת יער ההנצחה הקרוי על שם הנשיא, ובמרכזו אתר ההנצחה היה רעיון של מקס ברסלר, ראש הקרן הקיימת לישראל בארצות הברית בעת הרצחו של הנשיא.
צורתו של האתר ייחודית: הוא בנוי כגזע עץ כרות, הבא לסמל את הירצחו של הנשיא או כהר געש, המסמל את כוחו ומרצו של הנשיא.
המבנה בנוי מ-53 עמודי בטון, שגובה כל אחד מהם 7.2 מטרים - כל עמוד מייצג אחת ממדינות ארצות הברית גם על ידי סמל המדינה המוטבע על כל אחד מהעמודים, כולל מחוז קולומביה, ושני עמודים עם סמל הקק"ל.
שטח הרחבה שסביב המבנה כ-1,500 מ"ר והיא משמשת לאירועי הנצחה ואירועי ידידות בין ישראל וארצות הברית.
בתוך אתר ההנצחה דולק נר זיכרון לזכר הנשיא הבוער באש התמיד.
"יד ענוגה" (1975–1978) הוא מיצב מאת האמן הישראלי משה גרשוני.
העבודה הוצגה לראשונה בתערוכה קבוצתית גדולה בשם "אמן - חברה - אמן" שהתקיימה במוזיאון תל אביב לאמנות.
התצוגה במוזיאון כללה הגדלה של כתבה עיתונאית - "סיפורו של יוסף זיאד כפי שסופר לד"ר לרוי פריזן", שפורסמה ב-1 במאי 1976 בעיתון "הארץ", המתארת התעללות והשפלה שעבר יוסף זיאד, פלסטיני מחברון, בידי חיילי צה"ל.
לצד הכתבה הונח שולחן ועליו רשמקול ובו קלטת שבה שר גרשוני את שירו של זלמן שניאור "יד ענוגה".
ההקלטה שודרה אחת לשעה בעזרת רמקול אשר הונח על גגו של המוזיאון.
לתצוגת העבודה במוזיאון קדמה שורה של עבודות הכנה אשר הוצגו באירועים שונים.
כבר בשנת 1971 יצר גרשוני רישום שבו מופיע שם השיר על גבי דף מפנקס, כחלק מסדרה של עבודות העוסקות בזיכרון האישי של האמן.
בשנת 1975 הושמעה הקלטת השיר מראש גג מוזיאון ישראל בירושלים בתערוכה "סדנה פתוחה", ובשנה שלאחר מכן בבית האמנים בתל אביב.
השיר "יד ענוגה", שהתפרסם בפי הזמר יוסף שפינדל בשנות השלושים של המאה ה-20, שילב שיר אהבה נוגה עם מנגינה בדווית, באופן הדומה לשירים רבים מאותה תקופה.
השיר זכה לביצוע מחודש בשנות החמישים בידי אילקה רווה במועדון החמאם ביפו.
בקטלוג התערוכה הסביר גרשוני את בחירתו בשיר כנובעת ממניעים פוליטיים ורגשיים כאחד:
העבודה "יד ענוגה" שוחזרה על ידי האוצרת וחוקרת האומנות, אירית סגולי, לתצוגה בגלריה של בית הספר לאמנות "המדרשה" ברחוב דיזנגוף בתל אביב ומוצגת בתצוגת קבע שם.
בשנת 2008 הוצגה העבודה גם בתערוכה "גופי עצמי: שנות השבעים באמנות ישראל" במוזיאון תל אביב לאמנות.
יד למעפיל האלמוני היא אנדרטה בצורת סירה, המצויה על מסלעה בולטת בסמוך למחלף הסירה בכניסה להרצליה.
היא הוקמה ב-1964 לזכר המעפילים שסירותיהם הגיעו באישון לילה לחוף הרצליה, במטרה לעלות ארצה בניגוד לתקנות המנדט הבריטי שפורסמו בספר הלבן.
האנדרטה נקראת בקיצור יד למעפיל או בפשטות הסירה.
יד למעפיל היא אחת ממספר אנדרטאות לזכר ההעפלה לארץ ישראל בתחילת המאה ה-20. האחרות פרושות בערים לאורך מישור החוף, כגון תל אביב, ולאורך החוף הצפוני של ישראל, כגון חיפה ועתלית.
הרצליה הייתה אחד מיעדי המעפילים שניסו לעלות לארץ ישראל באופן לא חוקי בשנות ה-30 תחת שלטון המנדט הבריטי, אז עלו דרכה כ-4,000 מעפילים.
הספינה הראשונה ניסתה לעגון בחוף הרצליה ביולי 1934, היות שהאזור היה מבודד אז, טרם סלילת הכביש לרמת השרון ותל אביב-יפו ב-1941. לאחר שהפך חוף הרצליה לנקודת העפלה קבועה, מיקמו הבריטים מגדל תצפית בחוף סידנא עלי הסמוך.
מאמציהם היו מוגבלים, אך הם הצליחו למנוע עלייה של ספינות מעפילים ספורות כגון ה"ברל כצנלסון".
ב-1945 לוחמי הפלמ"ח התקיפו את מוצבי המשקיפים הבריטיים, כולל זה בחוף סידנא עלי, והשמידו אותו.
בעבר שכן בסמוך צומת הסירה, שנקרא על שם האנדרטה.
עם סלילת המחלף בשנות ה-90, הפך מיקומה של הסירה לבולט פחות (נמצאת בסמוך ליציאה לכביש 2, לכיוון חיפה).
הסירה המוצבת על הגבעה כיום אינה סירת המעפילים המקורית שהוצגה במקום, אלא העתק משופץ השונה מן המקור.
אנדרטה אחרת הנמצאת בסמוך למחלף ובולטת יותר היא מגדל המים שעליו צללית מעוטרת של בנימין זאב הרצל.
יד לילדי הגולה היא אנדרטת זיכרון לשואה הנמצאת במרכז קיבוץ משמר העמק, בתוך גן הנקרא פינת הגולה.
האנדרטה נוצרה על ידי הפסל הישראלי זאב בן-צבי, והיא מוקדשת ללוחמת במרד גטו ורשה, טוסיה אלטמן, ומשמרת את זכרם של מיליון וחצי הילדים שנרצחו בשואה.
לרבים מחברי הקיבוץ היו משפחות באירופה.
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, עם הגעת הידיעות על השואה, הועלתה בקשה להנציח את זכר יקיריהם.
חבר הקיבוץ יעקב חזן, ממנהיגי השומר הצעיר, קיבל אישור ממוסדות התנועה להקמת אנדרטת זיכרון בקיבוץ.
הוא פנה לפסל הירושלמי זאב בן-צבי, שהחל לבנות את האנדרטה בשנת 1945, והתיישב בקיבוץ עם משפחתו במשך שנתיים עד סיום העבודה.
במלחמת העצמאות נפגע הפסל מהפגזות תותחי קאוקג'י בקרב משמר העמק.
בן-צבי סירב לבקשת הקיבוץ לתקן את הפגיעה, ואמר שהיא מביעה את סבלו המתמשך של העם היהודי גם לאחר השואה.
עד היום נראית הפגיעה בפסל, ליד מרפק האישה.
במקום מתקיים בכל שנה טקס ביום הזיכרון לשואה ולגבורה.
במרכז האנדרטה, העשויה אבן ירושלמית, ניצב פסל גדול של ילד הנשען על אימו, ובזרועות פרושות הוא מבקש שתציל אותו, אך היא, בייאושה, מפנה ממנו את מבטה כי אינה יכולה לעזור לו.
בנוסף לפסל זה נמצאים במקום עוד שלושה פסלים:
במקום נמצא קטע ממכתבה האחרון של טוסיה אלטמן לקרוביה בארץ ישראל:
טוסיה אלטמן נלחמה עם מרדכי אנילביץ במרד גטו ורשה בבונקר ברחוב מילא 18. היא הוסגרה לבסוף לגסטפו כשהיא סובלת מכוויות בכל חלקי גופה, ומתה כעבור יומיים לאחר עינויים.
יד עזר למוגבל או תופסנגיש הוא מכשיר טכנולוגיה מסייעת המאפשר לאנשים בעלי לקות לאחוז בחפצים שאינם בהישג ידם ומונע מאנשים חסרי לקות לרכוש פציעת מאמץ חוזרני בשל אחיזה חוזרת ונשנית בחפצים המצויים בטווח לא נוח לאחיזה.
משחקייה המעסיקה אנשים שאוספים צעצועים מן הרצפה עשויה לצייד אותם ביד עזר למוגבל כדי לחסוך מהם התכופפות חוזרת ונשנית – פעולה בה לא יעמדו אנשים עם כאבי גב כרוניים ומשתמשי כיסאות גלגלים.
פעולה זו גם מסכנת את העובדים חסרי הלקות בפריצת דיסק.
מחקרים מצאו שהשימוש הנפוץ ביותר ביד עזר למוגבל בקרב זקנים הוא אחיזה בצנצנות המצויות בארונות מטבח גבוהים.
מבחינה מכנית מבנה המכשיר פשוט וניתן לייצרו בקלות בבתי מלאכה רבים.
המכשיר בנוי ממוט אלומיניום קל וחלול המכיל בתוכו שרוך וקפיץ, שבקצהו האחד של המוט מצויים ידית אחיזה עבור ידו של המשתמש והדק ובצידו השני מצוי צבת האוחז בחפצים שמשתמש המכשיר צריך לתמרן אותם.
צבת המכשיר מצופה לרוב גומי או עשוי מחומר היכול למנוע מעיכה של החפצים הנאחזים, במקרה של הפעלת כוח מוגזם.
הדגמים השונים של המכשיר נבדלים זה מזה בצורת ידית האחיזה וההדק, באורך המוט, בקיום או אי קיום ציר קיפול במוט (לצורך נשיאה נוחה בתוך תיק) ובייעוד ומבנה הצבת.
יעוד ומבנה הצבת מכתיבים את תפקידו המדויק של המכשיר.
איסוף פסולת – כושר האחיזה של המכשיר טוב יותר על חשבון ההגנה על החפצים הנאחזים.
במקרה זה, המכשיר יכול לחסוך לפועל ניקיון את ירידה מרכב קל.
יעודי דגמים שאינם קשורים לתחום הטכנולוגיה המסייעת:
אחיזה בחתולי רחוב מתפרעים ובכלבי רחוב קטנים.
הכנסה והוצאה של חפצים אל כלי הקירור בחנקן נוזלי במעבדה – הצבת עשוי מחומרים שאינם מתפוררים בקור רב.
השימוש ביד העזר למוגבל עשוי להיראות טריוויאלי אולם מחקרים מצאו כי אנשים חסרי לקות צריכים לעבור אימון כדי להגיע לשימוש יעיל במכשיר, גם אם בחלק מהמקרים אימון זה עשוי להיות קצר.
מעבר לזאת, ממצאיהם נתנו חיזוק חלש לסברה כי אנשים עם לקות תנועה בגפיים העליונות זקוקים לזמן אימון ארוך באופן משמעותי מזה של האוכלוסייה הכללית עד להגעה לשימוש יעיל במכשיר.
טוענים כי יש לעשות התאמה של מבנה המכשיר הן לחפצים שהוא אמור לעזור באחיזתם והן ליכולות של המשתמשים במכשיר.
מחקרים הראו כי אנשים שונים המשתמשים במכשיר בהצלחה, אינם בהכרח מצליחים לאחוז בעזרתו באותם חפצים – חלקם מצליחים לאחוז דווקא בחפצים מסוימים ואחרים דווקא בחפצים אחרים.
מחקרים הוכיחו כי הארכת המכשיר במהלך התאמה כזו אינה יוצרת אפקט מנוף משמעותי המכביד על המשתמש.
מוט אחיזה – מוט שבקצהו מגנט, מסמר או וו.
מכשיר משולב בין יד עזר למוגבל לבין מוט אחיזה – יד עזר למוגבל שבקצה הצבת שלה יש מגנט, מסמר קטן או וו קטן.
מלקחיי הרמה - מכשיר שמתפעלים בשתי הידיים והוא מורכב משני מוטות המחוברים בציר שבקצה האחד של כל אחד מהם יש ידיות ובקצה השני של כל אחד מהם יש חצי צבת.
שני חצאי הצבת יוצרים צבת אחיזה שלם בהתקרבם זה לזה.
בהלכות טומאה וטהרה, יד (ברבים: ידות) היא ידית המחוברת לחפץ ומשמשת לאחיזתו, והיא נחשבת טפלה לו וחלק ממנו מבחינה הלכתית.
להגדרה זו ישנן מספר השלכות הלכתיות: היד יכולה להוציא טומאה מהחפץ לדברים אחרים, להכניס טומאה מדברים אחרים לחפץ, ואף להכשיר את החפץ לקבל טומאה.
לדוגמה, עצם המחוברת לבשר נחשבת ליד שלו, ולכן אם הבשר נטמא, אדם אחר יכול להיטמא ממנו על ידי נגיעה בעצם בלבד; וכן אם העצם לבדה נגעה בדבר טמא - גם הבשר נטמא.
כמו כן, אם נשפך אחד משבעת המשקים על העצם, הבשר הוכשר לקבל טומאה.
המקור בתורה הוא מספר פסוקים בפרשת שמיני הכוללים את המילה "לָכֶם":
שני הפסוקים הראשונים מתייחסים לטומאת שרץ; הפסוק הראשון מתאר את הדין של כלים שנטמאו בשרץ, והפסוק השני עוסק בטומאת אוכלים על ידי הכשר.
הפסוק השלישי עוסק בטומאת נבלה.
לפי דרשת חז"ל בתלמוד הבבלי, המילה 'לכם' מתפרשת - לכל צרכיכם; ומכאן שלא רק האוכל הנוגע בשרץ נטמא, אלא גם כל חלק הנטפל אליו ומשמש לצורך האוכל.
התלמוד מבצע צריכותא מורכבת בין שלשת הפסוקים, ומסיק ששלושת הפסוקים יחד מלמדים שהיד פועלת להכניס ולהוציא בין בטומאת נבלה ובין בטומאת שרץ, בין בכלים ובין באוכלים.
האמוראים נחלקו האם בנוסף ליכולתה של היד להכניס ולהוציא טומאה, היא נחשבת טפלה לחפץ בנוגע לדיני הכשר לקבל טומאה, כך שנפילת משקה על ידו של מאכל, תכשיר אותו לקבל טומאה.
סוגיה זו תלויה באופן דרישת הפסוקים שמהם נלמד דין יד, וביחס בין דין קבלת טומאה לדין הכשר לקבלת טומאה.
כאמור, המופע השני של המילה 'לכם' הוא הפסוק המטמא זרע שנגע בשרץ לאחר שהוכשר.
אף על פי כן, לפי רב "מקרא נדרש לפניו, ולא לפני פניו", כך שלדעתו הדרשה מהמילה 'לכם' מוסבת רק על ההוראה "טמא הוא", המופיעה לפניה, ואי אפשר ללמוד ממנה שהיד נחשבת טפילה לזרע גם בנוגע להכשר הזרע, המוזכר בתחילת הפסוק ("וכי יותן מים על זרע").
לכן לדעתו אוכל אינו מוכשר לקבל טומאה אם נשפך על היד שלו משקה, אלא רק אם נשפך על גופו של האוכל.
רבי יוחנן, לעומת זאת, סבר ששפיכת מים על יד המאכל מכשירה אותו לקבל טומאה.
התלמוד מציע שתי דרכים להסביר את שיטתו:
לפי רבי יוחנן "מקרא נדרש לפניו ולפני פניו", כך שלדעתו הדרשה שמלמדת שהיד נחשבת טפלה לזרע, מוסבת גם על תחילת הפסוק, העוסק בהכשר הזרע לקבלת טומאה.
אף על פי שרבי יוחנן הסכים לכך שהדרשה שלפיו היד נחשבת טפלה אינה מוסבת על תחילת הפסוק אלא רק על קבלת הטומאה, יש להרחיב אותה גם לעניין הכשר לקבלת טומאה; הסיבה לכך היא שההכשר נחשב לחלק מהתהליך של קבלת הטומאה, כיוון שהוא תחילת התהליך והמניע שלו.
בשפת התלמוד נקראת סברא זו בשם "הכשר תחילת טומאה".
אמנם, רב חלק על סברא זו, ולדעתו ההכשר אינו נחשב לתחילת תהליך קבלת הטומאה, ואין להחיל עליו את דין יד, שנאמר רק לגבי קבלת טומאה.
לפי פירושו של רבא ל, מחלוקת זו התקיימה כבר בין התנאים, שלדעת רבי מאיר דין יד קיים גם בהכשר (כרבי יוחנן), בעוד שלדעת רבי שמעון אין דין יד בהכשר (כרב).
בתלמוד מובא סיוע לדעתו של רבי יוחנן מברייתא הקובעת: , וכך פסק הרמב"ם.
לעיתים נדירות, משמש גם העור כ"יד", ולא רק כ"שומר".
דוגמה לכך, היא בנוגע לאדם המפשיט עור של בעל חיים לאחר מיתתו, כדי להשתמש בו כשטיח, על הרצפה, על השולחן או על מיטה.
השאלה היא, האם העור, במהלך ההפשטה, נחשב כ"יד", או רק כ"שומר".
במשנה נפסק שתלוי במצב ההפשטה: אם הפשיט רק כדי אחיזת יד, אז גם העור שהופשט נידון כ"יד", מכיוון שהוא משמש כיד לאחיזת בעל החיים.
אך משהופשט ממנו העור יותר מכדי אחיזה, אין העור נחשב יותר כ"יד".
החילוק לכך מוסבר בתוספות בשלושה אופנים:
אחר שהופשט העור יותר מכדי אחיזה, הוא יכול לאחוז גם בבשר עצמו כדי להזיזו, ואין העור משמש יותר כ"יד".
אך כאשר הוא כבר הפשיט מהעור כדי אחיזה, אין העור משמש יותר לטלטול בעל החיים, אלא לשמש כחפץ לעצמו.