tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנות חייו האחרונות התגורר בדלות, בדירה ללא מעלית, כשהוא נעזר בכסא גלגלים.
נפטר ב-31 במרץ 2019 ונטמן בבית העלמין החדש "ארץ החיים" בקריית אתא.
זמן קצר טרם מותו הושלמה הפקת סרט דוקו-דרמה על חייו בשם "ברנשטיין - הפרטיזן האחרון" בהפקת כאן 11.
לֵאוֹנִיד אִילִיץ' בּוּבֶּר היה יהודי סובייטי, שעוטר כגיבור ברית המועצות על פועלו בהתקפה במהלך מלחמת החורף (היה אז בדרגת לויטננט).
נולד כ"אברהם" בעיר ניקולאייב של האימפריה הרוסית במשפחתו של עובד.
סיים בית ספר של שבע שנים ובית הספר המקצועי מטעם מפעל לבניית הספינות בעיר.
בהמשך עבד כרתח ב של העיר.
התגייס לצבא האדום ב-1935, סיים בית הספר לחיל רגלים של אודסה.
במהלך הקרבות הללו נפצע שלוש פעמים ועוטר בעיטור "גיבור ברית המועצות".
לאחר השיקום מן הפציעות הגיע כסגן מפקד הקורסים לפיקוד במכללה הצבאית-פוליטית של העיר לנינגרד והועבר איתה בתחילת המלחמה לעיר שויה במחוז איוונובו בעורף.
מדצמבר 1941 נשלח לעסוק בהרכבת רגימנט מס' 167 של דיוויזיית הרגלים ה-16 וב-1942 הגיע כסגן מפקד לחזית מלחמת העולם השנייה.
בקרב קורסק נפצע במהלך הדיפת מתקפה וורמאכט ב-5 ביולי 1943 והועבר לבית החולים במוסקבה.
היה חבר הוועד היהודי האנטי-פשיסטי עד לפיזורו ב-1948 אחרי המלחמה המשיך את השירות בצבא האדום באסיה התיכונה במחוז הצבאי של טורקמניסטן (יש עדיות שהודות לכך שרד את חיסול הוועד) ובמוסקבה.
מינואר 1944 עד ל-1946 האזין לקורסי האקדמיה הצבאית על שמו של פרונזה.
ב-1957 חזר למוסקבה וב-1958 שוחרר מן השירות הפעיל.
לאחר שחרורו עבד כמורה בשיעורי הכנה לצבא של בית הספר מס' 354. התגורר ועבד במוסקבה.
היה נשוי לחנה רויאק, ולהם בת ליובוב.
לאוניד אברמוביץ' יוזפוביץ' הוא סופר, תסריטאי והיסטוריון רוסי ממוצא יהודי.
מחברם של רומנים היסטוריים ובלשים.
יצירותיו המפורסמות ביותר הן טרילוגיית הספרים על דמותו של איוואן פוטילין.
נולד במוסקבה לאב רוסי ואם יהודיה.
אמו התחתנה בשנית עם אברהם יוזפוביץ', אשר אימץ את לאוניד באופן רשמי.
את ילדותו ונעוריו בילה לאוניד יוזפוביץ' בעיר פרם, שם עבד אביו המאמץ כמהנדס במפעל לייצור נשק.
בגיל 20 הוא עבד בהוצאת ספרים בשם "בני דור", שבסיסה בפרם.
ב-1970 היה לבוגר המחלקה לפילולוגיה באוניברסיטת פרם.
הסופר העתידי למד עם המחזאי אנטולי קורוליוב והאמנית והסופרת נינה גורלנובה.
בין 1970 ל-1972, ליאוניד יוזפוביץ' שירת שירות חובה בצבא הסובייטי באזור עבר הבאיקל.
שם התעניין לראשונה במונגוליה, בבודהיזם ובביוגרפיה של הברון רומן פון אונגרן-שטרנברג.
במקביל כתב יוזפוביץ' את הרומן ההיסטורי הראשון שלו, אשר, עם זאת, עדיין לא פורסם.
בשנים 1975 עד 2004 עבד ליאוניד יוזפוביץ' כמורה להיסטוריה בבתי ספר שונים.
הוא הגן על התזה שלו בנושא נימוסים דיפלומטיים מקומיים בימי הביניים.
באמצע שנות ה-80 נסע למוסקבה ולסנקט פטרבורג, שם המשיך לעבוד כמורה להיסטוריה.
ספרו הראשון של ליאוניד יוזפוביץ' פורסם כאשר התגורר בפרם.
הסיפור שכותרתו "אירוסי חירות" (Обручение с вольностью) פורסם במגזין "אוראל".
יתר על כן, הקריירה היצירתית שלו התפתחה באופן מאוד לא אחיד, כאשר במחצית השנייה של שנות ה-80 הוא פרסם ספרים רבים.
בשנת 1993 יצא הרומן התיעודי שלו והמחקר ההיסטורי המקיף: "שליט המדבר".
כמו ויקטור פלבין הוא הודה מאוחר יותר, שהשתמש בעבודה זו בעת כתיבת הרומן "צ'פאייב והריק", שבו אחת הדמויות היא הברון פון אונגרן-שטרנברג.
מחקר זה הוקדש לאחת הדמויות המבעיתות ביותר של התנועה הלבנה ברוסיה.
הספר מספר על מוצאו, שירותו במלחמת העולם הראשונה בשנים 1914–1917 ובקרבות מלחמת האזרחים הרוסית.
הפופולריות של הסופר הגיעה בשנת 2001, כאשר הוא שחרר סדרה של רומנים בלשים היסטוריים, שבהם הדמות הראשית הייתה הבלש איוואן פוטילין.
מבקרי הספרות מדברים רבות על עבודה זו ומשווים את יוזפוביץ' עם אקונין.
ב-2002 פרסם רומן בלשי בשם "קזרוס", שעלילתו מתרחשת בפרם של שנת 1920. הוא אפילו הגיע לגמר הפרס היוקרתי הרוסי "Russian Booker".
בשנת 2009, יוזפוביץ' קיבל את פרס "הספר הגדול" על עבודתו "מנופים וגמדים".
עלילת הספר מתרחשת בו זמנית בשלוש שכבות זמן שונות: באירופה של המאה ה-17, במוסקבה של 1993 ובמונגוליה של 2004. היסטוריון בשם שובן כותב סדרת מאמרים על מתחזים, למשל, טימופיי אנקודינוב, מתחזה שהעמיד פנים שהוא בנו של שויסקי.
ידיד ההיסטוריון, הגאולוג ז'וכוב, שלאחר קריסת ברית המועצות, מנסה להרוויח כסף על עסקאות מסחריות.
עם זאת, לאחר מכשול נוסף, הוא מסתתר מחוץ לעיר ועד מהרה נעלם באופן מסתורי.
כעבור כמה שנים מגיע שובין עם משפחתו למונגוליה כדי לבקר במנזר הישן של ארדן-דזו, שם נפגש עם אדם הדומה בו-זמנית לז'וחוב ולאנקודינוב.
בשנת 2015 פורסמה עבודה חדשה.
זהו רומן תיעודי בשם "כביש החורף", המתאר את אחד הפרקים הנשכחים של מלחמת האזרחים שהתרחשו במזרח הרחוק הרוסי.
ליאוניד יוזפוביץ' בספר "חומת החורף" מתאר עימות אפי בין אחד הגנרלים של הצבא הלבן, יבגני פפליאייב, לבין הפרטיזן הקומוניסטי, יאן סטרוד, שהתפתח בשנים 1922–1923. זהו מסע בלתי ידוע של בני זמננו לקבוצת המתנדבים הסיבירית, שהתקדמה ליקוטיה מולדיווסטוק.
המחבר והמבקרים הצביעו על כך שהרומן מבוסס על מקורות ארכיוניים אמיתיים, שיוזפוביץ' עצמו אסף במשך השנים.
שני הגיבורים הם דמויות היסטוריות יוצאות דופן למדי אפילו בהיסטוריה הלאומית המגוונת.
הגנרל הלבן פפלייב ידוע כמשורר ומחפש האמת, והמפקד האדום איוואן סטרוד הוא אנרכיסט שהפך מאוחר יותר לסופר.
העימות הטראגי שלהם מתפתח באמצע יאקוטיה המושלגת, זהו סיפור אמיתי של אהבה, חיים ומוות, שבאמת התרחש באותה עת ואינו בדיוני.
בשנת 2016, הרומן שלו בפעם השנייה זכה בפרס "הספר הגדול" והפך לרב מכר.
ספריו תורגמו לגרמנית, איטלקית, צרפתית, פולנית וספרדית.
בשנים 2009 ו-2016 הוא זכה בפרס בולשאיה קניגה.
1990 — מועדון אספרו (Клуб «Эсперо»)
ב-2012 יצא במהדורה חדשה, מתוקנת ומורחבת.
1994 — ניצחונה של ונוס (Триумф Венеры)
1994 — חותם שבעת הכוכבים (Знак семи звёзд)
2011 — דרך השגריר (Путь посла)
2018 — המגדלור על הייומאה (Маяк на Хийумаа)
עבודותיו של יוזפוביץ' צולמו ועובדו לטלוויזיה שוב ושוב.
1991 — בלש המשטרה הפטרבורגית (Сыщик Петербургской полиции), בהפקת אולפני הקולנוע סברדלובסק.
2005 — קזארוזה (Казароза), 3 פרקים, בהפקת DAGO-film.
2005 — מותה של האימפריה (Гибель империи), 10 פרקים, בהפקת אולפני T3.
2007 — הבלש פוטילין (Сыщик Путилин), 8 פרקים, בהפקת סנטרל פרטנרשיפ.
2007 — סמוראי הכסף (Серебряный самурай), סרט קולנוע בהפקת אולפני יוניפורס.
2016 — שילומים (Контрибуция), סרט קולנוע בהפקת לנפילם.
יוזפוביץ' נשוי לסופרת ומשוררת יהודיה אנה ברדיצ'בסקי.
לזוג שני ילדים שהפכו לאנשים מפורסמים בעצמם.
בנו, מיכאיל וינוגרדוב, הפך למוזיקאי ובתו, גלינה יוזפוביץ', מבקרת ספרות מפורסמת.
היא בוגרת האוניברסיטה ההומניטארית במוסקבה.
ביקורות ספרותיות החלה לכתוב בשנת 1999 בעיקר על דפי העיתונים Ogonyok, Vedomosti, Itogi, Oktyaber ו-Znamia.
לאוניד אברמוביץ' ויכמן הוא יהודי סובייטי (בלארוסי), שעוטר על פועלו בחצי האי קרים כחייל וכפרטיזן במהלך מלחמת העולם השנייה.
נולד בעיר הומל (כיום בלארוס), למשפחה יהודית.
ב-1937 סיים בית ספר תיכון בג'נקוי, שבחצי האי קרים.
התגייס לצי הסובייטי בשנת 1939 ובשנת 1941 סיים את המכללה הימית בעיר באקו.
עם תחילת מבצע ברברוסה השתתף כלויטננט משנה בהגנה על אודסה ובהגנה על , בשייטת בפיקודו של יאקוב אוסיפוב במסגרת ארמיית החוף.
בהמשך נלחם מול כוחות ורמאכט בסמוך ל ליד הכפר אישון, כחלק מאוגדה מס' 421 שהגנה על קו סבלי-קאראגאץ'-לסניצ'סטבו.
יחידתו כותרה, אך הוא הצליח להימלט מן הכיתור והצטרף לפרטיזנים, לא לפני שמפקדם של הפרטיזנים, עשה לקבוצת חיילי השייטת עליה פיקד, מבחן כניסה.
בהמשך מונה לסגנו של מפקד חטיבה 1 פיודור פדורנקו וב-1 בפברואר 1944 היה למפקד חטיבה 7, שנלחמה באיחוד הדרומי של פרטיזני קרים בפיקודו של מיכאיל מקדונסקי וקומיסר מוסטפא סלימוב.
ב-15 באפריל 1944 הצילה חטיבתו את ארמונות ו ומחסני היין במסנדרה, מהשמדה.
לאחר המלחמה עבר או הוגלה לאזור בצפון מזרח ברית המועצות, שם עסק במערכת אספקה ביישוב וב-1956 עבר בעצמו ליחידה המחוזית של מנהלת האספקה במגדן, שם עסק בהבאת מוצרי צריכה לתושבי הצפון של ברית המועצות.
החל מסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 התגורר במוסקבה.
היה נשוי לאסיה קובאטובנה סיידובה, מורה לאנגלית, מנהלת בית הספר הראשון של מגדן בשנים 1953-1967. הייתה להם בת - אלנה ליאונידובנה ויכמן.
לאוניד אפאנאסייבִיץ' ברדיצ'בסקי היה יהודי סובייטי, שעוטר כגיבור ברית המועצות לאחר מותו על פועלו כמפקד רגימנט של טנקים במהלך מלחמת העולם השנייה.
נולד בעיר אומן באימפריה הרוסית במשפחת פקיד.
גויס לצבא האדום והצטרף למפלגה הקומוניסטית בשנת 1930. עבד כממונה על קולחוזים מטעם מחוז שפטובקה.
לאחר הגיוס לצבא סיים ב-1933 את המכללה לשריון בחרקוב.
השתתף בפלישת ברית המועצות לפולין ובמלחמת החורף.
נלחם כנגד ורמאכט מאז תחילת מבצע ברברוסה.
על לחימתו בקרב סטלינגרד קיבל את עיטור הכוכב האדום.
במהלך הקרב על ילגבה בין 27 ל-31 ביולי 1944 יחידתו חיסלה טנק, 15 תותחי נ"מ ושבעה תותחי שדה.
הטנק בפיקודו נדלק אך הצליח לחסל תותח נ"מ אחד.
הוא עצמו נהרג בעקבות הדליקה.
בצו נשיאות ברית המועצות מ-24 במאי 1945 הוענק על פועלו עיטור "גיבור ברית המועצות" בתוספת לאחר מותו.
לאונטין סלז'אן (ברומנית: Leontin Sălăjan; 19 ביוני 1913, סנטאו – 28 באוגוסט 1966, בוקרשט) היה איש צבא רומני בדרגת גנרל, שר ההגנה של רומניה.
לאונטין סלז'אן נולד בשם לאון סילאניה למשפחה הונגרית בטרנסילבניה, אז בשטח של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
הוא עבד במסגרות ובשנת 1934 גויס לצבא הרומני.
בשנת 1939 לאונטין סלז'אן הצטרף לשורות של המפלגה הקומוניסטית הרומנית.
בשנת 1948, כאשר המפלגה הגיע לשלטון, הוא מונה לסגן שר הבריאות ובשנת 1949–1950 כיהן כשר הבינוי.
בשנת 1950, למרות העדר ניסיון צבאי ממשי הוא הועלה לדרגת גנרל ומונה לראש המטה הכללי.
לאונטין סלז'אן היה מקורב לניקולאי צ'אושסקו.
בעקבות כך, הוא התקדם גם בתפקידי ניהול בתוך המפלגה.
בשנת 1956 הוא לקח חלק פעיל בדיכוי המרד ההונגרי.
בשנת 1958, בעקבות עזיבת צבא ברית המועצות של שטח רומניה הוא יזם הענקת מדליה לכל צוות יחי'דות סובייטיות.
לאונטין סלז'אן נפטר בשנת 1966 בעקבות סיבוכי ניתוח.
במהלך כהונתו הוענקו לו מספר עיטורים רומנים.
לאונטיוס היה קיסר האימפריה הביזנטית משנת 695 עד 698.
מעט מאוד ידוע על ילדותו או בחרותו, הוא נולד באסיה הקטנה התקדם בסולם הדרגות של הממשל הביזנטי ו הוא היה סטרטגוס כלומר מושל צבאי של הפרובינציה אנטוליה ובשנת 682 הגיע לדרגה הגבוהה של "פטריקוס" (Patricus) מידי קונסטנטינוס הרביעי שמשמעותו קרבה מיוחדת לקיסר.
החל משנת 680 הדרדרה הח'ליפות של בית אומיה למלחמת אזרחים קשה שהפכה למלחמת כל בכל.
לאחר קרבות מרים הצליח עבד אל-מלכ להשליט את מרותו על האימפריה המוסלמית אך רק באוקטובר 692 חיסל כוח אומיי את שארית המרד במכה והרג את עבדאללה אבן אל זובייר בכך השלים עבד אל-מלכ את איחוד ממלכתו.
יוסטיניאנוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית החליט לנצל את חולשת האומיים ותחת פיקודו של לאונטיוס ערכו החל משנת 686 סדרה של מהלכים צבאיים בארמניה וכפו על עבד אל-מלכ להיכנס למשא ומתן וחתימה על הסכם שלום שעיקרו התחייבות של האומיים לשלם לביזנטים מס שנתי.
בשנת 692 ניסה יוסטיניאנוס שוב להכות באומיים, צבא ביזנטי שגודלו לא ידוע, שכלל על פי המקורות הביזנטיים 30,000 שכירי חרב סלאבים ובפיקודו של לאונטיוס נכנס לשטח בשלטון בית אומייה דרך קיליקיה - חבל ארץ בקצה הדרומי של אסיה הקטנה, הגובלת עם קפדוקיה מצפון.
בקרב שנערך ככל הנראה ליד העיר אלאיוסה סבסטה נטה הקרב תחילה לצד הביזנטים אך משערקו השכירים הסלבים לצד המוסלמי הובס הצבא הביזנטי ושרידיו נסוגו בבושת פנים לאונטיוס שילם על הכישלון באופן אישי ונשלח לכלא על ידי הקיסר.
הוא שוחרר בשנת 695 וקיבל את התואר סטרטגוס של הפרובינציה של דרום יוון.
לאונטיוס ניצל את שחרורו מהכלא ואת עמדת הכוח שבה היה על מנת למרוד כנגד יוסטיניאנוס ולתפוס את השלטון ולאחר שכרת את אפו של יוסטיניאנוס הוא הוגלה לחרסון שבקרים.
תקופת שלטונו של לאונטיוס הייתה קצרה ולא מספקת, הוא עסק בעיקר ביוזמה של פשיטות מהירות אל מעבר לקווי הגבול ונסיגות מהירות באותה מידה על מנת להימנע מעימותים וקרבות.
הם הכריזו על אחד הקצינים, אדם בשם אפסימר (Apsimar) לקיסר והוא הכריז על עצמו כטיבריוס השלישי.
המורדים אספו את כוחות הצבא שעמדו תחת פיקודם והפליגו לקונסטנטינופול ושמו את העיר תחת מצור.
בשנת 705 חזר יוסטיניאנוס השני לזירה הפוליטית, הוא הצליח לכבוש את קונסטנטינופול בעזרת בני בריתו הבולגרים וחגג את ניצחונו בכך שהביא את יריביו לאונטיוס וטיבריוס להיפודרום המפורסם של העיר שם הוא שם אותם ללעג בפני תושבי העיר ולאחר מכן, הוציא אותם להורג.
על פי כרוניקון אלטינטה , גופותיהם של לאונטיוס וטיבריוס נזרקו ביחד לים אך נמצאו מאוחר יותר מחדש ונקברו באי קינליאדה.
ליאוניד מיכאילוביץ' וולקוב הוא פוליטיקאי ואיש ציבור יהודי-רוסי, מומחה לטכנולוגיית מידע, ראש מטה קמפיין הבחירות של אלכסיי נבלני לבחירות לנשיאות רוסיה בשנת 2018, ולאחר מכן ראש המטה של "שביתת מצביעים", שבתום הבחירות עשה הכשרה מחדש לרשת המטה האזורי של נבלני, מייסד שותף של החברה להגנת האינטרנט.
מ-1 במרץ 2009 עד ספטמבר 2013 כיהן וולקוב כחבר בדומה העירונית של יקטרינבורג.
בשנת 1997 שימש כקפטן נבחרת רוסיה-אורל בטורניר הבינלאומי ה-10 של פיזיקאים צעירים "IYPT", והשתתף באליפות העולם בתכנות 2001, בה זכה במקום ה-14.
בינואר 2021, ועדת החקירה של רוסיה האשימה אותו שלא בפניו ב-"השראת קטינים לבצע מעשים בלתי חוקיים ברשתות מידע ותקשורת" והכניסה אותו לרשימת המבוקשים במדינה.
ב-10 באוגוסט 2021, ועדת החקירות פתחה בתיק פלילי נגד וולקוב באשמת "מימון ארגון קיצוני" וב-14 בינואר 2022 צירף השירות הפדרלי לפיקוח פיננסי של רוסיה את וולקוב לרשימת האנשים שלגביהם יש מידע על "מעורבותם בפעילות קיצונית או טרור".
וולקוב נולד ב-10 בנובמבר 1980 ביקטרינבורג (סברדלובסק לשעבר).
אביו הוא מיכאיל ולדימירוביץ' וולקוב, פרופסור וחוקר ראשי של המעבדה לאלגברה קומבינטורית של אוניברסיטת אורל הפדרלית.
אימו, סוזנה בוריסובנה וולקובה (קופצ'יק), מרצה בכירה במחלקה לטכנולוגיות מידע חדשות בחינוך מטעם האוניברסיטה הפדגוגית של מדינת אורל.
בשנת 2002 סיים את לימודיו בפקולטה למתמטיקה ומכניקה של אוניברסיטת מדינת אורל.
בשנת 2005 סיים לימודי תואר שני באוניברסיטה ובשנת 2006 הפך למועמד למדעי הפיזיקה והמתמטיקה, לאחר שהציג את עבודת הדוקטורט שלו בנושא "מודלים ואלגוריתמים לעיבוד מידע במערכות תוכנה לניהול מסמכים אלקטרוניים".
משנת 1998 עבד כמתכנת בחברת "SKB Kontur" שפיתחה מערכות חשבונאות ודיווח אלקטרוניות לעסקים ולמגזר הציבורי.
בשנת 2004 לקח את תפקיד המנהל הכללי, ובשנת 2007 עמד בראש מחלקת הפרויקטים הפדרליים של החברה.
ב-1 במרץ 2009 נבחר לדומה העירונית של יקטרינבורג במחוז בחירות מס' 10 של מחוז קירובסקי (מינוי עצמי).
במהלך הקדנציה כיהן כחבר בוועדת המשנה הקבועה לכלכלה עירונית, תכנון עירוני ושימושי קרקע וסגנית הוועדה הקבועה לממשל עצמי מקומי, מדיניות תרבות והסברה.
בשנת 2013 עבר עם משפחתו מיקטרינבורג ללוקסמבורג, וחזר לרוסיה בסוף 2014.
בשנת 2018, וולקוב השלים מחקר בן שישה חודשים באוניברסיטת ייל במסגרת תוכנית העמיתים העולמית של מוריס ר.
באוגוסט 2019, עקב העמדה לדין פלילי באשמת "השראת קטינים לבצע מעשים בלתי חוקיים ברשתות מידע ותקשורת", וולקוב עזב את רוסיה והחל משנת 2020 מתגורר בבירת ליטא, וילנה.
משנת 2009 וולקוב הוא חבר בתנועת סולידריות.
ב-10 באפריל 2010 ארגן עצרת נגד בניית כנסייה בכיכר העבודה ביקטרינבורג.
האירוע כלל יותר מ-3,500 מפגינים והפך לפעולת המחאה הגדולה ביותר בעיר מאז הפרסטרויקה.
ב-24 באוקטובר 2010, הוא היה לאחד ממארגני עצרת תמיכה ביגור ביצ'קוב אשר הואשם לצד שני עובדי קרן יקטרינבורג ללא מטרות רווח "עיר ללא סמים" בחטיפת, מעצר ועינויים שלא כדין חולים של מרכז גמילה למכורים לסמים.
כמו כן בשנת 2010, יחד עם אנדריי אלשבסקי, פיודור קרשניניקוב, קונסטנטין קיסלב ודמיטרי גולובין, הוא הקים את ועדת זכות הבחירה ביקטרינבורג כדי להתמודד עם ניסיונותיו של המושל אלכסנדר מישארין לבטל את הבחירות לראשות העיר בבירת האזור.
ב-6 ביוני 2011, יחד עם מדען המדינה האופוזיציוני פיודור קרשניניקוב, הציג את הספר "דמוקרטיה בענן" על הסיכויים לפיתוח מוסד בחירות ועקרונות הדמוקרטיה בעזרת טכנולוגיות מידע.
בשנת 2011 השתתף בבחירות לאספה המחוקקת של מחוז סברדלובסק במחוז בחירה חד-חברי מס' 10 של אוקטיאברסקי.
בבית הדין האזורי של מחוז סברדלובסק זכה וולקוב בתיק נגד ועדת הבחירות, שסירבה להירשם אותו כמועמד על בסיס עודף ממספר החתימות הפסולות, אך הוצא מהבחירות על ידי בית המשפט העליון של רוסיה.
בשנת 2012, ארגן וולקוב גיוס כספים לבניית בית הקברות לאנדרטאות אדריכליות של יקטרינבורג, שנפתח ביום המוזיאונים הבינלאומי.
באוגוסט של אותה שנה החל לעבוד על ארגון בחירות למועצה המתאמת של האופוזיציה הרוסית כיו"ר ועדת הבחירות המרכזית.
יחד עם זאת, הוא הצהיר כי אינו רואה עתיד לעצמו כפוליטיקאי ציבור, אך הוא מעוניין ב-"פיתוח ופתרון של סוגיות ארגוניות, יצירת מערכות ומבנים עובדים, במיוחד בצומת של פוליטיקה".
בקונגרס ייסוד מפלגת הברית העממית ב-15 בדצמבר 2012, נבחר למועצה המרכזית של המפלגה, ובקיץ 2013 עמד בראש מטה הקמפיין של המועמד לראשות עיריית מוסקבה 2013, אלכסיי נבלני.
ב-2015 קרא וולקוב לקיום משאל העם ב-2014 על מעמדו של חצי האי קרים שנערך בניגוד לחוק והתעקש לקיים משאל עם שני בשליטה בינלאומית, תוך התחשבות ברצון תושבי קרים.
במקביל, לדברי רפאת צ'וברוב, יו"ר המג'ליס של העם הטטרי בקרים, במהלך ההפגנות ב-2021 לתמיכה באלכסיי נבלני, וולקוב סירב לתקן את המפה האינטראקטיבית ולהסיר את קרים ממפת הפדרציה הרוסית, בציטוט מספר טיעונים שצ'וברוב סירב להשמיע לכאורה.
ב-2015 עמד בראש מטה הבחירות של מפלגת החופש העממי בבחירות לאספה המחוקקת של אזור נובוסיבירסק.
לאחר הסירוב לרשום את רשימת המועמדים בהתבסס על תוצאות אימות החתימות במאגרי המידע של שירות ההגירה הפדרלי של רוסיה, אשר, לדבריו, מכיל מספר רב של שגיאות, פתח בשביתת רעב בעודו טען שהחתימות המזויפות נאספו על ידי אספנים רעילים.
באותה שנה עמד בראש מטה הבחירות של המפלגה בבחירות לדומא האזורית של קוסטרומה.
ב-2015 נפתח תיק פלילי נגד וולקוב לבקשת הכתב פוסטופינסקי מטעם חברת החדשות "Life" בבעלות המנכ"ל ארם גברליאנוב אשר על פי "The Moscow Times", השפעה על הצלחתו האחרונה הייתה "נאמנות לקרמלין", שטען כי ב-17 ביולי 2015 פגע וולקוב במיקרופון שלו במהלך סכסוך במטה הקואליציה הדמוקרטית בנובוסיבירסק.
מאוחר יותר, הכתב שינה את עדותו והחל להצהיר כי וולקוב תפס את ידו וגרם לו לכאב פיזי.
וולקוב הואשם בשיבוש עבודתו של עיתונאי באמצעות שימוש באלימות (חלק 3 של סעיף 144 של הקוד הפלילי של הפדרציה הרוסית).
שופט בית המשפט המחוזי המרכזי של נובוסיבירסק סייג את מעשיו של וולקוב על פי החלק הרך יותר של המאמר, ללא שימוש באלימות, ובאוגוסט 2016 גזר עליו קנס של 30 אלף רובל.
בסוף 2015, יחד עם הפוליטיקאי סרגיי בויקו, הקים את החברה להגנת האינטרנט, שנועדה להגן על האינטרנט ברוסיה מפני צנזורה, רגולציה מוגזמת ושרירותיות מנהלית.
ב-26 במרץ 2017, וולקוב ועובדים נוספים של הקרן נגד שחיתות, שארגנו שידור חי מהמחאות ברחבי רוסיה במשרדם, נעצרו על ידי משטרת מוסקבה.
נגד וולקוב ועובד נוסף של הקרן נכתבו פרוטוקולים, לפיהם הם סירבו, לבקשת גורמי אכיפת החוק, לעזוב את שטחי הקרן בעת פינויים על ידי המשטרה עקב דיווחים על "פיצוץ צפוי" לכאורה.
ב-27 במרץ, בית המשפט סימונובסקי במוסקבה גזר על וולקוב 10 ימי מעצר באשמת סעיף 19.3 לקוד העבירות המנהליות של הפדרציה הרוסית ("אי ציות לפקודה חוקית של שוטר").
בסך הכל, במהלך הקמפיין לתמיכה ברישומו של אלכסיי נבלני כמועמד לבחירות לנשיאות ברוסיה, הוא נעצר כ-5 פעמים ושהה 95 ימים במעצר מנהלי.
ב-12 ביוני 2017, וולקוב ועובדים נוספים של הקרן נגד שחיתות ערכו שידור בן תשע שעות מההפגנות ברחבי המדינה.
ב-21 במאי 2019 עוכב ולאחר מכן נעצר למשך 20 יום בגין שיתוף בארגון עצרת נגד העלאת גיל הפרישה ב-9 בספטמבר 2018.
בקיץ 2019, וולקוב עזב את רוסיה לאחר שנפתח תיק פלילי נגד הקרן נגד שחיתות במסגרת פרסום מאמרה על הלבנות הון ברוסיה והחל להתגורר בבירת ליטא, וילנה.
ב-28 בינואר 2021, מחלקת החקירות הראשית של ועדת החקירה הרוסית יזמה תיק פלילי נגד וולקוב בעילה של פשע על פי חלק 2, סעיף 151.2 של הקוד הפלילי של הפדרציה הרוסית ("השראת קטינים לבצע מעשים בלתי חוקיים ברשתות מידע ותקשורת"), וב-29 בינואר הכניסו אותו רשויות הפדרציה הרוסית לרשימת המבוקשים במדינה.
בתחילת פברואר 2021, ביקטרינבורג, ערכו חיפושים על סוזנה ומיכאיל וולקוב, הוריו של ליאוניד וולקוב.
לדברי אמו של וולקוב, ההחלטה הוצגה בטענה כי החיפוש קשור למקרה של "הפרת נורמות סניטריות ואפידמיולוגיות" (סעיף 236 לחוק הפלילי) במוסקבה ב-23 בינואר.
ב-10 בפברואר 2021, הוכנס וולקוב לרשימת המבוקשים הבין-מדינתית בחבר המדינות.
ועדת החקירה דרשה את מעצרו שלא בפניו, ובית המשפט בסמני, מוסקבה, נעתר לבקשה זו.
ב-10 באוגוסט 2021, ועדת החקירה של רוסיה פתחה תיק פלילי נגד וולקוב באשמת "מימון ארגון קיצוני".
ב-14 בינואר 2022 צירף השירות הפדרלי לפיקוח פיננסי של רוסיה את וולקוב לרשימת האנשים שלגביהם יש מידע על "מעורבותם בפעילות קיצונית או טרור".
ב-11 ביוני 2025 נידון וולקוב שלא בפניו על ידי בית משפט ברוסיה ל-18 שנות מאסר על קיצוניות.
במשך השנים, נישא וולקוב פעמיים, בשנת 2007 התחתן עם נטליה גרדינה, בנו בוריס (2009) ובתו מרגריטה (2012) נולדו בנישואים.
לאחר גירושיהם, ב-2015 נישא לאנה ביריוקובה, ראש השירות הסוציולוגי של הקרן נגד שחיתות, ממנה יש לו בן, מארק (2017).
בשנת 2020, לאחר גיורה של ביריוקובה, נישאו בני הזוג מחדש על פי הפולחן היהודי.
אחיו, יבגני וולקוב גר ביקטרינבורג, ועובד כאדריכל.
לאוניד יוסיפוביץ' בוריאק (באוקראינית: Леонід Йосипович Буряк; נולד ב-10 ביולי 1953) הוא כדורגלן עבר סובייטי-אוקראיני ששיחק בעמדת הקשר בקבוצות דינמו קייב, צ'רנומורץ אודסה ובנבחרת ברית המועצות.
בוריאק גדל במחלקת הנוער של המועדון צ'רנומורץ אודסה.
בגיל 18 קודם לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון.
מהר מאוד התבלט כשחקן מפתח של הקבוצה.
בתום עונת 1972/1973 קיבל הצעה לעבור לקבוצת הצמרת של הליגה הסובייטית - דינמו קייב.
בוריאק שיחק במדי דינמו 11 שנים, במהלכן זכה עם הקבוצה ב5 אליפויות, 3 גביעי ברית המועצות ובגביע אירופה למחזיקות גביע.
בשנת 1984 הסתכסך בוריאק עם המאמן האגדי של דינמו קייב - ולרי לובנובסקי.
בשל כך החליט לעזוב את דינמו - הוא חתם בקבוצת טורפדו מוסקבה וכעבור שנה עבר למטאליסט חרקוב.
בוריאק זכה עם קבוצתם החדשה בגביע הסובייטי - ב-1986 עם טורפדו וב-1988 - עם מטאליסט.
בשלהי הקריירה שלו עבר לפינלנד, שם שיחק בקבוצות מהליגה השנייה במדינה.
לאוניד בוריאק שיחק בנבחרת האולימפית של ברית המועצות, איתה זכה במדליית ארד באולימפיאדת מונטריאול - הוא השתתף בכל חמשת המשחקים של הנבחרת במהלך הטורניר.
שיחק גם בנבחרת ברית המועצות הרשמית.
משחקו הראשון במדי הנבחרת היה מול נבחרת צ'כוסלובקיה במאי 1974. בוריאק היה בסגל הנבחרת למונדיאל 1982, אך לא שותף באף אחד ממשחקי קבוצתו בטורניר.
לאחר פרישתו של בוריאק ממשחק פעיל עבר לאימון ואימן תחילה את קבוצת הכדורגל של אוניברסיטת אוונסוויל שב מדינת אינדיאנה.
בהמשך אימן את קבוצת ניבה טרנופול מליגת המשנה האוקראינית.
לאחר מכן אימן במשך 4 שנים את קבוצת נעוריו - צ'רנומורץ אודסה.
הוא זכה עם הקבוצה במקום שני בליגת העל האוקראינית בשתי עונות רצופות.
בשנת 1999 אימן במשך תקופה קצרה את הקבוצה הרוסית ארסנל טולה.
בשנת 2000 הצטרף אל סגל האימון של קבוצת דינמו קייב וב-2002 מונה למאמן הראשי של הנבחרת.
כעבור שנה פרש מאימון הנבחרת לאחר סדרה של הפסדים של הנבחרת.
מקום שלישי באולימפיאדת מונטריאול ב-1976
גביע אירופה למחזיקות גביע - 1975
לאונטוזאורוס (שם מדעי: Leontosaurus) הוא סוג נכחד של תראפסיד גדול ממשפחת הגורגונופסיים, אשר חי בסוף הפרם של דרום אפריקה, כ-260 עד 252 מיליון שנה מזמננו.
הסוג תואר ב-1950 בידי החוקר רוברט ברום והחוקרת מרג'רי גרינווד (Marjorie Greenwood) והכיל מין יחיד - Leontosaurus vanderhorsti.
הוא התגלה בתצורות בלפור שבמדבר קארו בדרום אפריקה.
סינאפסיד טורף זה היה קרובם של הרובידגיה והדינוגורגון וגם הגיע לגודל דומה של עד שלושה מטרים.
כמותם היה בעל מבנה גולגולת כבדה ומבנה לסתות חזקות בעלות ניבים מזדקרים ששימושו להרוג טרף כמו זוחלים קדומים וסינאפסידים אחרים.
היו לו גפיים ארוכות וזנב ארוך שעזר בייצוב וככל הנראה הוא היה טורף-על באזור מחייתו.
לאוניד אומנסקי (23 ביולי 1890, יוזובקה, האימפריה הרוסית – 3 באפריל 1957, סקנקטדי, ניו יורק, ארצות הברית) היה מהנדס חשמל יהודי בעל נתינות האימפריה הרוסית ואזרחות אמריקאית, ראש מחלקת ההנדסה והתעשייה של חברת ג'נרל אלקטריק, זוכה "מדליית אדיסון IEEE".
נולד ב-23 ביולי ביוזובקה במשפחתו של יליד באחמוט, המהנדס אברהם אומנסקי (1859–1913), לימים הבעלים של בית היציקה המכנית לברזל ומפעל המכונות החקלאיות בניקולייב.
אח (מנישואיו השניים של אביו) – הדיפלומט הסובייטי קונסטנטין אומנסקי.
המשפחה התגוררה בבית משלה ברחוב קוריירסקאיה מול מגדל המים שוחוב.
בשנת 1907 סיים את לימודיו בגימנסיה בניקולייב.
באותה השנה, התקבל למחלקה האלקטרומכנית של המכון הפוליטכני האימפריאלי של סנט פטרבורג.
לאחר סיום המכון נשלחה על ידי ועדת התותחנים ב-1915 לארצות הברית כדי לקבל פגזים עבור צבא האימפריה הרוסית.
לאחר מהפכת אוקטובר נשאר בארצות הברית ונהיה למהנדס בג'נרל אלקטריק.
עסק בחשמול תעשיית המתכות, מפעלי גלגול, תנורים, חלוקת אנרגיה.
מאז 1950, ראש מחלקת ההנדסה והתעשייה של ג'נרל אלקטריק.
בשנת 1956 הוענקה לו מדליית תומאס אדיסון IEEE "על תרומה יוצאת דופן לחשמול תעשייה" (מדליה זו מלבד לאוניד אומנסקי, הוענקה רק לעוד נתין של האימפריה הרוסית: ולדימיר זבוריקין).
בעלים של 18 פטנטים ומחברם של 30 מאמרים מדעיים.
לאוני אנטוניה בק היא שחיינית מים פתוחים גרמנייה, אלופת העולם (פוקואוקה 2023) ואלופת אירופה (רומא 2022) במשחה ל-10 ק"מ ואלופת העולם (פוקואוקה 2023) במשחה ל-5 ק"מ.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ביולי 2017 היא סיימה במקום שמיני במשחה שליחים משולב 4x1.250 ק"מ, במקום 24 במשחה ל-5 ק"מ בתוצאה של 1:01:26.4 שעות.
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית ביולי 2019 היא זכתה במדליית ארד במשחה ל-5 ק"מ בתוצאה של 57:58.0 דקות, ביחד עם האנה מור מארצות הברית, אחרי אנה מרסלה קוניה מברזיל (57:56.0 דקות) ואורלי מולר מצרפת (57:57.0 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום תשיעי במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:54:51.0 שעות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום תשיעי במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:57:32.6 שעות.
באולימפיאדת טוקיו ב-4 באוגוסט 2021 היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:59:35.1 שעות, 2.6 שניות ממדליית ארד.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט ביוני 2022 היא זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב במשחה שליחים משולב 4x1.250 ק"מ ביחד עם ליה בוי, אוליבר קלמט ופלוריאן ולברוק ומדליית כסף במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 2:02:29.7 שעות, אחרי, שרון ון רוונדאל מהולנד (2:02:29.2 שעות) ולפני אנה מרסלה קוניה מברזיל (2:02:30.7 שעות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-5 ק"מ בתוצאה של 57:56.2 דקות.
באליפות אירופה שנערכה ברומא, איטליה באוגוסט אותה שנה היא זכתה במדליית זהב במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 2:01:13.4 שעות, לפני ז'ינברה טדוצ'י מאיטליה (2:01:15.2 שעות) ואנג'ליקה אנדרה מפורטוגל (2:01:16.4 שעות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-5 ק"מ בתוצאה של 57:01.1 שעות ובמקום חמישי במשחה שליחים משולב.
באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה ביולי 2023 זכתה בשתי מדליות זהב, במשחה ל-5 ק"מ בתוצאה של 59:31.7 דקות, לפני שרון ון רוונדאל מהולנד (59:32.7 דקות) ואנה מרסלה קוניה מברזיל (59:33.9 דקות) ובמשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 2:02:34.0 שעות, לפני צ'לסי גובקה מאוסטרליה (2:02:38.1 דקות) וקייטי גריימס מארצות הברית (2:02:42.3 דקות).
בשנת 2023 זכתה בק בתואר שחיינית השנה במים פתוחים
לאונטי זכרוביץ' קוטליאר היה גנרל יהודי-סובייטי בחיל ההנדסה של הצבא האדום, גיבור ברית המועצות.
נולד בעיר טומסק שבסיביר במשפחה יהודית.
לאחר סיום בית ספר תיכון, עבד כפועל בחברת הרכבות.
נטל חלק בקרבות של המלחמה הפולנית-סובייטית.
לאחר המלחמה למד בבית ספר לקציני חיל ההנדסה בפטרוגרד.
לאחר סיום בית ספר שירת בתפקידי פיקוד ומטה שונים בחיל ההנדסה - מפקד מחלקה, קצין מבצעים גדודי, מפקד פלוגה.
בשנים 1927–1930 למד באקדמיה צבאית של חיל ההנדסה במוסקבה.
בסיום הלימודים נשאר באקדמיה, תחילה כמדריך ובהמשך כמרצה בכיר וראש פקולטה.
בשנת 1937 עבר להיות ראש תחום הנדסה במשרד ההגנה.
ב־1938 מונה לקצין הנדסה ראשי של המחוז הצבאי קייב.
ביוני 1940 הועלה לדרגת גנרל מיור.
במרץ 1941 מונה לראש אגף ההנדסה במטה הכללי, למעשה לקצין הנדסה ראשי של הצבא האדום.
לאחר פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות במבצע ברברוסה במלחמת העולם השנייה ניהל ופיקד על בניית קווי ההגנה, בין היתר תכנן הצבת מכשולים הנדסיים סביב מוסקבה.
באפריל 1942 עבר לשרת בחזית הלחימה.
פיקד על כוחות ההנדסה של חזית וורונז' ולאחר מכן של החזית הדרום-מערבית (מאוקטובר 1943 - החזית האוקראינית השלישית).
לקח חלק ב:מערכה במרחב וורונז'-וורושילובגרד, מתקפת בלגורוד-חרקוב, קרב דנייפר, מבצע דנייפר-קרפטי, מבצע יאשי-קישינב, מבצע בלגרד, כיבוש בודפשט, מתקפת אגם בלטון וכיבוש וינה.
על תפקודו בקרבות אלו הוענק לו ב־28 באפריל 1945 תואר גיבור ברית המועצות.
לאחר המלחמה חזר לנהל את האקדמיה הצבאית של חיל ההנדסה במוסקבה.
נפטר בפתאומיות ב־28 בדצמבר 1953. נטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
לאונטי קוטליאר עוטר בעיטורים הבאים: תואר גיבור ברית המועצות, 4 עיטורי לנין, 4 עיטורי הדגל האדום, עיטור סובורוב מדרגה ראשונה, עיטור קוטוזוב מדרגה ראשונה, עיטור סובורוב מדרגה שנייה, עיטור בוגדן חמלניצקי מדרגה ראשונה כמו כן עוטר בעיטור אמריקאי לגיון ההצטיינות.
לאוניד גריגורייביץ' גיישטור הוא חותר בקאנו בעבר יהודי-סובייטי מבלארוס.
גיישטור נולד וגדל בהומל, בלארוס למשפחה יהודית.
באולימפיאדת רומא הוא זכה במדליית זהב בתחרות בקאנו זוגי ל-1000 מטר ביחד עם סרגיי מקרנקו בתוצאה של 4:17.04 דקות, לפני אלדו דצי ופרנצ'סקו לה מקיה מאיטליה (4:20.77 דקות) ואימרה פרקש ואנדראש טרה מהונגריה (4:20.89 דקות), לפני וילי מלברג וורנר אולריך מגרמניה המזרחית ולברנטה קאלינוב ואיגור ליפאליט מרומניה.
באליפות העולם שנערכה ביאיצה, באותה העת יוגוסלביה בשנת 1963 זכה במדליית זהב בקאנו זוגי ל-10,000 מטר.
לאוניד אברמוביץ' בונימוביץ' הוא מתמטיקאי סובייטי-אמריקאי ממוצא יהודי.
הוא מתמחה בתחום חקר מערכות דינמיות ותורת הכאוס.
אחיו של לאוניד הוא אלכסנדר בונימוביץ', מורה, מחבר ספרי לימוד וחבר מועצת העיר מוסקבה.
לאוניד בונימוביץ' נולד בשנת 1947 במוסקבה למשפחה יהודית.
אביו אברם בונימוביץ' היה פרופסור באוניברסיטת מוסקבה ואמו הייתה מורה למתמטיקה.
לאחר סיום בית ספר בונמוביץ' למד באוניברסיטת מוסקבה אותו סיים בשנת 1967 ובשנת 1973 סיים עבודת תואר שלישי.
לאוניד בונימוביץ' עבד במספר מוסדות מחקר במוסקבה ובקייב.
תקופה מסוימת הוא עבד במכון לחקר אוקיינוגרפיה של אקדמיה למדעים של ברית המועצות והשתתף במסעות מדעיות על אוניות המכון.
בשנת 1985 הוא סיים פוסט-דוקטורט.
בשנת 1989 בונימוביץ' הוזמן לארצות הברית והעביר כמה קורסים באוניברסיטאות.
בשנת 1990 הוא התחיל לעבוד באוניברסיטת בילפלד בגרמניה.
החל משנת 1991 בונימובי'ץ מכהן כפרופסור במכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה.
בונימוביץ' מתמחה בחקר מערכות דינמיות ובמיוחד בביליארד דינמי.
הוא פרסם מעל ל-130 מאמרים בתחום התמחותו.
לאוניד וייסברג היה מדען יהודי סובייטי - רוסי.
התמחה בחוזק מכונות ובניית מכונות לעיבוד מחצבים.
לאוניד וייסברג נולד בשנת 1944 בעיר פרבואורלסק שבמחוז סברדלובסק למשפחה יהודית.
לאחר סיום קרבות מלחמת העולם השנייה לאוניד עם משפחתו עברו לדנייפרופטרובסק בה הוא סיים לימודי בית ספר.
בשנת 1967 וייסברג סיים לימודי הנדסת מכונות במכון הפוליטכני של העיר.
לאחר סיום הלימודים וייסברג עבר ללנינגרד.
הוא התחיל לעבוד במכון לחקר עיבוד מכני של מכונות למחצבים.
במכון זה הוא התחיל כמהנדס צעיר וסיים בדרגת ניהול בכירה.
במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 וייסברג סיים עבודת תואר שלישי ובהמשך פוסט-דוקטורט.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 וייסברג היה יוזם הקמת חברת בת של המכון שעסקה ביישום בתעשייה של מידע מקצועי שנצבר במכון.
וייסברג היה מלמד באוניברסיטה למדעי הכרייה בסנקט פטרבורג וכיהן בדרגת פרופסור.
בשנת 2011 וייסברג נבחר לחבר בהתכתבות של האקדמיה הרוסית למדעים ובשנת 2016 קיבל מעמד של חבר בפועל.
וייסברג השתתף בתכנון מפעלים רבים לעיבוד מחצבים.
מפעלים אלו הוקמו ברחבי ברית המועצות ומחוץ לגבולותיה.
הוא כתב 266 מאמרים מדעיים ו-6 ספרים בנושא התמחותו.
הוא היה חבר מערכת של כתבי עת בתחום התמחותו.
על פעילתו לווייברג הוענק עיטור רוסי ופרסים רבים.
וייסברג היה פעיל בקהילה יהודית של העיר.
בשנת 2001 הוא יזם הופעה אמנותית מוקדשת לחנוכה שהפכה למסורת.
לאוניד (לאון) ביברמן Михайлович Биберман; 7 באפריל 1915 - 23 בספטמבר 1998) היה פיזיקאי סובייטי ממוצא יהודי.
הוא התמחה בחישובים של מעבר חום וחקר פלזמה.
לאוניד ביברמן נולד בשנת 1915 בפותי (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום בגאורגיה) למשפחה יהודית.
ביברמן סיים לימודי בית ספר ובשנת 1935 והחל לימודים במכון להנדסת אנרגיה במוסקבה.
בשנת 1940 הוא סיים לימודי הנדסה והחל לימודי תואר שלישי.
בשנת 1941 ביברמן התגייס לשורות הצבא האדום, סיים קורס קצינים ושירת ביחידת קשר.
בשנת 1945 ביברמן חזר למוסקבה וחידש לימודי תואר שלישי אותם סיים בשנת 1946. בשנת 1959 הוא סיים עבודת פוסט-דוקטורט.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 ביברמן שפיתח שיטות לחישוב חימום מעטפת חיצונית של חלליות בזמן כניסה לאטמוספירה.
פיתוח זה היה חשוב לבניית חלליות בעלות יחידת נחיתה וחלליות מאוישות.
בשנת 1966 ביברמן החל לעבוד במכון לחקר טמפרטורות גבוהות של אקדמיה למדעים של ברית המועצות.
הוא ביצע מספר מחקרים בתחום חקר פלזמה.
במקביל ביברמן המשיך ללמד במכון להנדסת אנרגיה בו כיהן בדרגת פרופסור.
בשנת 1979 ביברמן נבחר לחבר בהתכתבות לאקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בשנת 1998 ביברמן נפטר במוסקבה ונטמן בבית העלמין וגנקובסקויה.
לאונטיוס היה גנרל של האימפריה הרומית המזרחית וטוען לכס שהוביל מרד נגד הקיסר זנון בשנים 484–488.
לאונטיוס היה ממוצא סורי או איסאורי, והגיע מדליסנדוס.
תחת זנון הוא הפך ל-magister militum per Thracias (מפקד העליון של הצבא הקיסרי בתראקיה).
בשנת 484 ניתק הגנרל הרומי אילוס את יחסיו עם הקיסר זנון.
הקיסר שלח את לאונטיוס עם צבא נגד אילוס, אך אילוס הצליח לשכנע את לאונטיוס לעבור לצדו.
זנון לא היה פופולרי בקרב אנשי קונסטנטינופול, חלק מכריע מהפוליטיקה הרומית המזרחית, מכיוון שהוא היה איסאורי (אם כי באותה מידה יכול היה להיות סורי כפי שתאופנס מציין ישירות) וככזה הוא נחשב לברברי.
(בגלל זה הוא סבל מהטוען לכתר ב-475/476 בסיליסקוס); אילוס, שגם הוא היה איסאורי, החליט לא לקחת את תואר הקיסר לעצמו אלא להעלות את לאונטיוס לכס המלכות.
הכתרתו של לאונטיוס התקיימה בטארסוס ב-19 ביולי 484 – היום נבחר, בעקבות עצת כמה אסטרולוגים, ליום נוח – בידיה של הקיסרית האלמנה ורינה, ששלחה אז מכתב למושלי העיר.
מחוזות המזרח ושל מחוז מצרים והציעה לקבל את לאונטיוס כקיסר.
לאונטיוס הוכר באנטיוכיה, לשם נכנס ב-27 ביולי, ובכמה מקומות נוספים; הוא אפילו הספיק למנות קצינים ולהטביע מטבעות, לפני שהתמודד עם תגובתו של זנון.
צבאו של זנון, שהורכב מחיילים רומיים ואוסטרוגותיים בפיקודו של תיאודריך הגדול ויוחנן הסקיתי, הביס את צבא המורדים ליד אנטיוכיה (8 באוגוסט).
אילוס ולאונטיוס נאלצו למצוא מקלט בתוך מבצר פאפוריוס, שם החזיקו המורדים מעמד במשך ארבע שנים.
בשנת 488 נפל המבצר בבגידה; לאונטיוס נהרג, ראשו נערף בסלאוקיה על הקליקדנוס, וראשו נשלח לזנון.
מכיוון שאילוס ולאונטיוס היו שניהם כלקדונים, הם זכו לתמיכתו של קלנדיון, הפטריארך של אנטיוכיה, אך חוץ מזה זכו לתמיכה מועטה.
גם כמה עובדי אלילים תמכו במרד, ביניהם היה המשורר, הפילוסוף וגיד העתידות פמפריוס.
לאונורה או'ריילי הייתה פמיניסטית, סופרג'יסטית ואשת איגוד מקצועי אמקריקנית.
נולדה ווגדלה בלואר איסט סייד של ניו יורק.
הוריה היו מהגרים אירים שהיגרו לארצות הברית בעקבות הרעב הגדול באירלנד.
אביה ג'ון היה דפס ובעל חנות מכולת, חבר 'מסדר אבירי העבודה'.
הוא נפטר כשלאונורה הייתה בת שנה, מה שאילץ את אמה, ויניפרד רוני או'ריילי לעבוד שעות נוספות בתעשיית הטקסטיל, ולהשכיר חדרים בדירתם כדי לפרנס את לאונורה ואת אחיה הצעיר.
בגיל 11 נאלצה לעזוב את בית הספר כדי להתחיל לעבוד כתופרת במפעל צווארונים בניו יורק.
השכר במפעל היה דולר אחד על כל תריסר צווארונים מוכנים, וכשהשכר ירד כעבור שלוש שנים ל-50 סנט, השתתפה בשביתה הראשונה שלה שאורגנה על ידי אבירי העבודה.
בגיל 16, או'ריילי הצטרפה ל-Comte Synthetic Circle, קבוצת חינוך עצמי בלואר איסט סייד של ניו יורק ולתנועת אבירי העבודה.
דרך הקבוצה הזו, פגשה או'ריילי את ויקטור דרורי, חבר של אביה ששימש לה כמנטור.
דרורי היה אינטלקטואל יליד צרפת, פעיל אבירי העבודה ואנרכיסט; הוא הכיר לאו'ריילי ספרים רבים שעזרו לפצות על חוסר ההשכלה הפורמלית שלה - בין היתר את הלאומן האיטלקי ג'וזפה מציני שהיווה עבורה מקור השראה.
או'ריילי מנתה בין הוגי הדעות שהשפיעו עליה גם את הכומר הקתולי הרדיקלי ותומך הצדק חברתי אדוארד מקגלין והאנרכיסט פטר קרופוטקין.
היא ואמה ויניפרד, התגוררו יחד בבית ההתיישבות 'בית אסקוג' (Asacog House) בברוקלין, שם הכירו נשים ממעמד גבוהה יותר שתמכו במאבקי נשות מעמד הפועלים לקידום זכויותיהן.
בשנת 1898, למדה או'ריילי קורסי אמנות במכון פראט בניו יורק וסיימה את לימודיה בשנת 1900. היא נתמכה בפעילויות על ידי הפילנתרופית לואיז פרקינס, אשר סיפקה לה משכורת שנתית, שאפשרה לה לעזוב את עבודה לצורך ארגון עובדים במשרה מלאה.
בשנת 1897 הייתה או'ריילי בין מקימות הסניף המקומי של איגוד עובדות תעשיית בגדי הנשים (IUGWA) ובשנת 1903 הצטרפה לליגת איגודי העובדות ושימשה בה כסגנית נשיאה של שלוחת העיר ניו יורק.
בשנת 1909 או'ריילי הייתה מעורבת עמוקות בשביתת עובדות ענף הטקסטיל בניו יורק, שנודעה בשם 'מרד ה-20,000'.
בשנת 1910 הצטרפה כחברה במפלגה הסוציאליסטית, בין היתר כתגובה למה שראתה כבגידה של נשים עשירות שתמכו במאבק העובדות.
בשנת 1909 הצטרפה גם ל-NAACP, שהוקמה באותה שנה ועסקה בקידום זכויותיהם של אפרו-אמריקנים.
בשנת 1912 הייתה או'ריילי בין מייסדות ליגת המשתכרות לזכות בחירה (לצד רוז שניידרמן), שהיוותה את הזרוע הפרוליטרית של התנועה לקידום זכות הבחירה לנשים, ואשר קראה להעלאת השכר של עובדות התעשייה.
במסגרת פעילותה קידמה או'ריילי את הרעיון של 'שכר שווה לעבודה שווה'.
היא שימשה בראשית ימי הליגה כנשיאה, ובתפקיד זה אף התנדבה בוועדת החקירה שהוקמה בעקבות השרפה במפעל החולצות טריאנגל ב-1911. בשנת 1912, מונתה או'ריילי ליושבת ראש הוועדה התעשייתית של מפלגת זכות הבחירה לנשים בעיר ניו יורק.
או'ריילי, שזכתה לכינוי 'המעוררת' ('the agitator'), לא תמכה רק במדיניות ובאינטרסים של נשים עובדות - אלא ביקשה להגביר גם את יכולתן להישמע בעצמן בתהליכי קבלת ההחלטות.
כשדיברה על נשים עובדות חסרות זכויות, הקפידה להדגיש כי מדובר בנשים אינטליגנטיות וחושבות.
זאת על אף הנורמות החברתיות הפטריארכליות של התקופה שהתייחסו לנשים בכלל, ולנשים ממעמד הפועלים בפרט, בצורה מזלזלת.
דבר זה בא לידי ביטוי בנאומיה, בהן שמה דגש על פיתוח תודעה מעמדית לעובדות מול התעשיינים הגדולים המנצלים את כוח עבודתן.
בשנים 1915 ו-1919, שימשה או'ריילי כנציגת האיגוד המקצועי בקונגרס הנשים הבינלאומי.
כסוציאליסטית נלהבת, הייתה צירה בוועידת הנשים בהאג לשלום ב-1915, אליה הגיעה כשהיא שטה במים עמוסי מוקשים על סיפון ה-MS Noordam.
היא גם שיתפה פעולה עם ארגוני עצמאות הודיים.
בסביבות 1918, התמסרה או'ריילי לחלק הרדיקלי של תנועת הלאומיות האירית האמריקאית שהתנגדה לשליטה הבריטית באירלנד - ובמסגרת זו קידמה חרמות על סחורות בריטיות.
בין היתר השתמשה בקשריה כדי לקדם חרם של עובדי נמל ברחבי ארצות הברית אשר סירבו לפרוק סחורה בריטית.
בשנים 1925-1926 לימדה או'ריילי קורסים בבית הספר החדש שהוקם למחקר חברתי בניו-יורק בנושא 'תורת תנועת העבודה'.
בגיל 45 החלה לסבול מהשלבים המוקדמים של מחלת לב, שהלכה והתגברה והגבילה את יכולתה לפעול במרץ.
בשנת 1927 נפטרה בגיל 56 כתוצאה ממחלת לב.
בשנת 1907 אמצה בת בשם אליס, אשר נפטרה בשנת 1911.
לאוניד ברונבוי היה שחקן סובייטי ורוסי ממוצא יהודי.
בשנת 1987 הוא קיבל תואר אמן העם של ברית המועצות.
הוא קיבל כל 4 דרגות של עיטור ההצטיינות למען המולדת.
לאוניד ברונבוי נולד בשנת 1928 בקייב (אז בתחומי ברית המועצות כיום באוקראינה למשפחה יהודית.
אביו סולומון ברונבוי (נולד כסלומון פקטורוביץ') עבד בק.ג.ב בו התחיל לעבוד בהמלצת אחיו.
בשנת 1937 הוא נעצר והואשם בתמיכה בלב טרוצקי.
הוא נשפט ל-5 שנות במחנה גולג.
אשתו התגרשה ממנו ולה ולבנ לאוניד לא היה קשר אתו.
בשנת 1949 הוא נעצר שנית.
שוחרר בשנת 1956 וטוהר מכל אשמה.
לאחר גירושים אמו החליפה שם האב של ברונבוי ל"סרגיי" ועברה להתגורר לעיירה קטנה באזור העיר קירוב.
הם חזרו לקייב בשנת 1941.בהתקרבות כוחות ורמאכט לקייב הם פונו לקזחסטן הסובייטית בה ברונבוי למד בבית ספר ועבד בעבודות מזדמנות.
כאשר אמו חזרה לקייב הוא נותר בקזחסטן.
בשנת 1950 ברונבוי סיים לימודי משחק במכון לאמנות בטשקנט.
מספר שנים הוא עבד בתיאטרון במגניטוגורסק ובאורנבורג.
בשנת 1953 הוא התקבל ללימודי שנה שלישית בבית ספר לשחקנים ליד תיאטרון מאלי במוסקבה.
בשנת 1955 עם סיום הלימודים הוא התחיל לשחק בתיאטרון בגרוזני לצד אשתו.
בשנת 1962, לארח פטירת שאתו הוא חזר למוסקבה וניסה להתקבל לעבודה.
משנת 1962 ועד ל-1988 הוא היה שחקן "תיאטרון הדרמה על מאלוי בבורנוי".
בשנת 1988 הוא עבר ללנקום.
חלק מהצגות תיאטרון בהם הוא השתתף צולמו והוצגו בטלוויזיה.
ברונבוי החל לשחק בסרטי קולנוע בשנת 1964. הוא זכה להכרה רחבה לאחר השתתפות בסדרת טלוויזיה "שבעה עשר רגעים של אביב של טטיאנה ליאוזנובה בה הוא שיחק בתפקיד מרכזי.
בסך הכול הוא שיחק בכ-20 סרטים.
בשנת 2008 על משחקו בסרט הוא קיבל פרס ניקה.
בשנת 2014 ברונבוי תמך באופן אקטיבי בסיפוח חצי האי קרים.
בעקבות כך נשלל ממנו תואר "אמן העם של אוקראינה" שהוא קיבל בשנת 2013.
על פעילותו בתחום התיאטרון וקולנוע ברונבוי קיבל מספר עיטורים ופרסים.
בשנת 1996 הוא קיבל פרס הפדרציה הרוסית.
ברונבוי נפטר בשנת 2017 במוסקבה לאחר מחלה ממושכת.
הוא נטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה בלוויה צבאית.
משפחתו קיבלה תנחומים מולדימיר פוטין, דמיטרי מדבדב ואלכסנדר לוקשנקו.
לאוני (במראטהית: लावणी; באופן מילולי: "יופי") הוא ז'אנר מוזיקלי שפותח במהלך המאה ה-17 בהודו.
ז'אנר זה פופולרי בעיקר במדינת מהאראשטרה ובאזור ההיסטורי מאלווה שבהודו.
יצירות מהז'אנר משלבות שירה וריקודי עם הודים מסורתיים בשילוב נגינה על כלי ההקשה דולאק במקצב עוצמתי ומהיר.
יתר על כן, לשירי הז'אנר יש ליריקה בנושאי חברה, דת ופוליטיקה, והיא בדרך כלל רגישה, חריפה וסאטירית, ולעיתים אף מכילה תכנים מיניים, כמו ביצירה Lavani Songs מהאוסף Prakrit Gathas של הלה.
במקור, מופעי לאוני היו סוג של בידור וחיזוק מורל לחיילים העייפים.
מופעים אלו תרמו לפיתוחו של התיאטרון העממי המראטהי.
אמני הז'אנר מופיעים בדרך כלל באווירה תיאטרלית, בלבוש סארי ותכשיטים (בעיקר עגילים, חגורות, וצמידים) עם בינדי על המצח ושיער אסוף בתסרוקת קוקו.
מטר לאונידים הוא מטר מטאורים אשר מתרחש בכל שנה בין 13 בנובמבר ל-20 בנובמבר.
שיאו של המטר הוא בסביבות ה-17 בנובמבר, כאשר כדור הארץ חולף דרך שובל האבק שמותיר אחריו השביט טמפל-טאטל (Tempel-Tuttle).
הלאונידים קיבלו את שמם משום שנקודת ההקרנה (radiant) שלהם נמצאת בקבוצת הכוכבים אריה, שבלועזית שמה Leo.
בדרך-כלל הקז"ש של הלאונידים הוא בסביבות ה-20 מטאורים לשעה.
אך היות שהשביט טמפל-טאטל מקיף את השמש במחזור קצר יחסית, 33 שנה, הרי ששובל-האבק שלו מתחדש לעיתים קרובות.
אם כדור-הארץ חולף דרך השובל זמן קצר לאחר מעבר השביט, מתקבל מטר מרשים ביותר, "סופת מטאורים" של ממש.
בשנים שכאלה מגיע הקז"ש לאלפי מטאורים בשעה.
תחזיות שבישרו על היתכנותה של סופת לאונידים בשנת 2009 התמתנו ככל שתאריכי המטר התקרבו, ונכון לנובמבר 2009 הן עמדו על כ-200 מטאורים בשעת השיא.
המעברים הקרובים של טמפל-טאטל ליד השמש לא יניבו סופות לאונידים: כוח-הכבידה של צדק צפוי להטות את השביט מעט ממסלולו, ולפי החישובים הסופה הבאה תהיה רק בשנת 2099, אם כי צפויות בכל זאת חזרות של המטר בפעילות מוגברת (פחות מרמת סופה אך יותר מהקז"ש בשנים רגילות) גם סביב השנים 2032 ו-2065.
לאוֹנִיד בּוֹרִיסוֹבִיץ' נֶבְזְלִין הוא אוליגרך יהודי ישראלי-רוסי, מראשי חברת הנפט לשעבר יוקוס.
בעשור השני של המאה ה-21 הוא אופוזיציונר למשטרו של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
כאיש עסקים ישראלי, דורג במקום ה-14 ברשימת מאה עשירי ישראל של העיתון "מעריב" לשנת 2010 עם הון בשווי 4.9 מיליארד שקל.
נבזלין נולד במוסקבה שבברית המועצות (רוסיה של ימינו).
את השכלתו כמהנדס תוכנה רכש באוניברסיטה רוסית ממלכתית לנפט וגז ע"ש גובקין במוסקבה, והתחיל מייד לעבוד במשרד לגאולוגיה של ברית המועצות.
בשנת 1987 הכיר את מיכאיל חודורקובסקי והפך לסגן מנהל המרכז ההנדסי-מדעי לצעירים, שחודורקובסקי הקים.
בשנת 1991 סיים את לימודיו באוניברסיטה הרוסית לכלכלה על-שם פלחנוב והתמנה לנשיא בנק מנטפ, אחד הבנקים הפרטיים הראשונים שהוקמו ברוסיה, גם כן על ידי חודורקובסקי.
נבזלין המשיך לכהן בבנק בתפקידים בכירים עד 1996. באפריל 1996 התמנה לתפקיד סגן נשיא חברת הנפט יוקוס, שהייתה בבעלות בנק מנטפ.
נבזלין וחודורקובסקי נמנו על פמלייתו הקרובה של נשיא רוסיה דאז, בוריס ילצין, וסייעו לו להיבחר בבחירות לנשיאות ב-1996. בשנים 1999–2003 תמכה הקבוצה ומימנה את שתי המפלגות הדמוקרטיות ברוסיה (יאבלוקו ו-SPS).
ב-2001 התמנה נבזלין לנשיא הקונגרס היהודי ברוסיה, ובסוף אותה השנה נבחר כסנטור לבית העליון של הפרלמנט הרוסי, בו שימש סגן יושב ראש ועדת החוץ.
בין תפקידיו שימש גם כסגן מנכ"ל סוכנות החדשות הממשלתית של רוסיה ITAR TASS.
ב-2003 התמנה לרקטור אוניברסיטת רוסיה למדעי הרוח.
נבזלין הוא אחד ממתנגדיו החריפים של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
בין היתר טען למעורבות של השלטון ברוסיה במותו של סוכן הביון אלכסנדר ליטביננקו.
בשנת 2008 הרשיע אותו בית המשפט ברוסיה בניסיון לרצח וגזר עליו, בהיעדרו, עונש מאסר עולם.
נבזלין מצידו טען שמדובר במשפט ראווה ובניסיון להשתיקו מצד נשיא רוסיה, פוטין.
בקשות הסגרה שנשלחו לישראל נדחו על ידי הפרקליטות ובית המשפט העליון שקבעו כי אין מקום להסגיר את נבזלין לרוסיה, מכיוון שבקשת ההסגרה התבססה על ראיות שאינן קבילות בישראל.
בנוסף לבית המשפט העליון בישראל, גם בתי המשפט בבריטניה, הולנד, שווייץ, קפריסין, וליטא דחו את ההאשמות נגדו.
בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה, ויתר על אזרחותו הרוסית.
ב-23 ביוני 2023 פורסם שמשרד המשפטים של רוסיה הכניס את נבזלין לרשימה של "סוכנים זרים".
ב-12 בספטמבר 2024 נבזלין הואשם על ידי קרן נגד שחיתות בארגון שורה של תקיפות, ארגון תקיפה של לאוניד וולקוב שהתרחש לפני חצי שנה בווילנה, ושל הכלכלן מקסים מירונוב בבואנוס איירס ועוד.
בסוף שנת 2003 עלה נבזלין לישראל יחד עם משפחתו.
בארץ ייסד נבזלין את קרן נדב.
הקרן הוקמה בשנת 2004 במטרה לסייע במימון פרויקטים ללימודי יהדות, חינוך יהודי, יחסי ישראל והתפוצות והאומה היהודית, וכן פרויקטים לחיזוק הקשרים בין הנוער היהודי בישראל ובמדינות אחרות.
נבזלין שימש כיושב ראש חבר הנאמנים של בית התפוצות.
ביולי 2012 החלה בתו, אירינה נבזלין קוגן, לשמש כיושבת ראש דירקטוריון בית התפוצות ומאז הוא נושא בתואר "יו"ר מייסד" במוסד זה.
נבזלין מכהן כחבר בחבר הנאמנים של האוניברסיטה העברית בירושלים, כחבר מועצת המנהלים של המרכז ללימודי יהדות ברוסיה, כיושב ראש קרן השואה ועוד.
בשנת 2014 הודיע נבזלין על ייסוד המגזין "ליברל", בהשראת מגזינים פוליטיים מובילים כגון "האטלנטיק", "הניו יורקר" ו"האקונומיסט".
הגיליון הראשון ראה אור במאי 2014.
בתו מנישואיו הראשונים לאנה, אירינה נבזלין, נישאה ביוני 2016 ליולי אדלשטיין.
בפברואר 2008 נישא בשנית לאולסיה קנטור, ולהם שלושה ילדים משותפים.
באוקטובר 2017 נישא לטטיאנה גרינברג.
יחסי ציבור – מי צריך את זה
בוחרים במיעוט, הוצאת ידיעות ספרים, 2024
לאונידאס דה סילבה (פורטוגזית: Leônidas da Silva (מבטאים: 'לאונידאש', כאשר ההברה השנייה מוטעמת); 6 בנובמבר 1913 – 24 בינואר 2004) שנודע בכינויו היהלום השחור או איש הגומי היה כדורגלן ברזילאי.
לאונידאס החל את קריירת המשחק שלו במועדון הכדורגל סאו קריסטובאו (São Cristóvão).
אחרי שכבש צמד שערים בהופעת הבכורה שלו בנבחרת ברזיל הצטרף בשנת 1933 לקבוצת פניארול באורוגוואי.
אחרי שנה שב לברזיל כדי לשחק עבור ואסקו דה גאמה וסייע לה לזכות באליפות ריו דה ז'ניירו (קמפאונטו קריוקה).
אחרי ששיחק בגביע העולם בשנת 1934 הצטרף לקבוצת בוטפוגו וזכה עמה באליפות נוספת של ריו בשנת 1935. שנה מאוחר יותר הצטרף למועדון פלמנגו ובו שיחק עד שנת 1941 עם מועדון זה זכה לאונידאס פעם נוספת באליפות ריו בשנת 1939.
בשנת 1938 שיחק לאונידאס בגביע העולמי וזכה בו בתואר המבקיע המצטיין, על אף שברזיל הודחה על ידי איטליה בשלב חצי הגמר.
לאונידאס הצטיין במיוחד בניצחון 6–5 על פני פולין בו היה השחקן הראשון בתולדות הגביע שכבש ארבעה שערים במשחק אחד.
השחקן השני שזכה בכבוד היה ארנסט וילימובסקי מפולין, ששיחק מולו והגיע לרביעיית שערים חמש דקות אחריו.
לפי מקורות פולניים, עם זאת, ליאונידס כבש רק שלושה שערים באותו משחק.
בעקבות המשחק, החליט מאמן נבחרת ברזיל, אדמר פימנטל, לתת לכוכבו לנוח בחצי הגמר, החלטה שהתבררה אחר כך כמקח טעות, משום שהנבחרת האיטלקית ניצחה במשחק זה 2–1.
בשנת 1942 עזב ליאונידס את פלמנגו והצטרף למועדון סאו פאולו, שם שיחק עד פרישתו בשנת 1950. שלוש שנים מאוחר יותר הצטרף לסאו פאולו כמנהל ואחר כך עבר לשמש כשדר רדיו ובעל חנות רהיטים בעיר סאו פאולו.
רבים ייחסו לליאונידס את המצאת בעיטת המספרת.
ליאונידס עצמו ייחס את ההמצאה לשחקן פטרוניליו דה בריטו וטען שהוא רק שכלל אותה.
כדור הזהב בגביע העולם: 1938
נעל הזהב בגביע העולם: 1938 (7 שערים)
הכדורגלן הברזילאי ה-8 הטוב ביותר במאה ה-20.
לאוניד בוריסוביץ' קוגן היה כנר וירטואוז רוסי-יהודי.
קוגן היה בין הכנרים הסובייטיים המפורסמים ביותר.
יחד עם דוד אויסטרך ואדוארד גראץ', ליאוניד קוגן הוא אחד מטובי מייצגיה של מסורת הכינור הרוסית-יהודית.
קוגן התרחק מפרסום וכתוצאה מכך עמדה הקריירה שלו בצל זו של חברו הטוב דוד אויסטרך, שזכה לקידום נמרץ מצד השלטונות הסובייטיים.
קוגן נולד בדנייפרופטרובסק, אוקראינה, בן לצלם, שהיה כנר חובב.
מאחר שקוגן גילה כבר בגיל צעיר עניין וכישרון לנגינה בכינור, עברה המשפחה למוסקבה, שם היה יכול ללמוד.
בגיל עשר למד אצל הכנר אברהם ימפולסקי ובבית הספר המרכזי למוזיקה במוסקבה ואחר המשיך ללמוד בקונסרבטוריון של מוסקבה (1943 - 1948), שם גם השתלם בלימודי המשך בשנים 1948 - 1951.
בגיל 17, עדיין כתלמיד, יצא למסע קונצרטים בכל רחבי ברית המועצות.
הוא גם זכה בפרס ראשון בפסטיבל הנוער העולמי בפראג.
בשנת 1951 זכה בפרס ראשון בתחרות המלכה אליזבת בבריסל, בביצוע מזהיר של
הקונצ'רטו הראשון של פגניני, שכלל פרשנות יוצאת דופן לקדנצה של סורה.
הופעת הבכורה הרשמית שלו הייתה בשנת 1941, כאשר ניגן את הקונצ'רטו של ברהמס עם הפילהרמונית של מוסקבה באולם המופעים של הקונסרבטוריון המוסקבאי.
סיורי הסולו שלו בעולם הביאוהו אל פריז ולונדון בשנת 1955, ואחרי כן אל דרום אמריקה וארצות הברית בשנים הבאות.
הרפרטואר של קוגן הקיף יותר מ-18 קונצ'רטי ומספר מלחינים מודרניים הקדישו לו קונצ'רטי.
בשנת 1952 התחיל ללמד בקונסרבטוריון של מוסקבה.
בשנת 1980 הוזמן ללמד באקדמיה קיאניה בסיינה, איטליה.
השלטונות הסובייטיים העניקו ללאוניד קוגן עיטור כבוד בשנת 1955, את התואר "אמן העם של ברית המועצות" בשנת 1964 ואת פרס לנין בשנת 1965.
קוגן נשא לאישה את יליזווטה גיללס (אחותו של הפסנתרן המפורסם אמיל גיללס), גם היא כנרת קונצרטים.
בנו, פאבל קוגן, יליד 1952, היה לכנר ומנצח מפורסם.
קוגן מת מהתקף לב כשהיה ברכבת בין ירוסלבל למוסקבה, בדרכו לקונצרט שבו היה צריך להופיע עם בנו פאבל, בשנת 1982.
קוגן נחשב לאחד מגדולי הנגנים הטכניים והפרשנים.
סגנונו נחשב למודרני יותר ובה בשעה פחות מובהק בצביונו משל בני דורו, כמו אויסטרך.
נגינתו תוארה כרזה, גרמית ותוקפנית, בעלת ויבראטו מהיר וטהור יותר.
הוא שמר על צליל שווה ומלא על כל המיתרים ובכל הפוזיציות, ללא דעיכה בפוזיציות הגבוהות.
אולי כתוצאה מן הטכניקה של זרוע ימין שלו, לא הניח למיתר סול להישמע רך ועדין שלא לצורך.
קוגן החזיק ברשותו שני כינורות גוארנרי דל ג'זו, כינור קולין לשעבר משנת 1726 וכינור בורמסטר לשעבר משנת 1733. הוא ניגן בקשתות צרפתיות שבנה דומיניק פקאטה.
ברור, ששום כלי כזה לא היה מעולם ב"בעלותו" של קוגן.
כינור כזה שווה כיום מעל 4 מיליון דולר.
כלים בסדר גודל כזה הושאלו כולם על ידי ממשלת ברית המועצות לנגנים נבחרים, להשתמש בהם לזמן מה.
(זאת מפי כנר קונצרטים רוסי).
קוגן הקים שלישייה עם הפסנתרן אמיל גיללס והצ'לן מסטיסלב רוסטרופוביץ' והקליט עמה את שלישיית הארכידוכס של בטהובן, את השלישייה ברה מינור של שומאן, שלישיות של צייקובסקי ושל קמיל סן-סאנס, את שלישיית הקרן של ברהמס ואת הרביעייה בדו מינור של פורה.
בהמשך הקים קוגן שלישייה אחרת עם המנצח סווטלאנוב כפסנתרן והצ'לן לוזאנוב.
קוגן היה הכנר הסובייטי הראשון שניגן והקליט את הקונצ'רטו לכינור של אלבן ברג.
חברת ארלקינו הקליטה יותר מ-30 אלבומים שלו.
לאוניד קאופמן (נולד ב-26 באוגוסט 1958) הוא המאמן הראשי של פנימיית המחוננים בשחייה במכון וינגייט, מאמן נבחרת ישראל (1994–2002, 2007–2016) והמנהל המקצועי של איגוד השחייה בישראל.
קאופמן נולד בבלארוס הסובייטית, אז חלק מברית המועצות, והחל לשחות בגיל שש.
כשהיה בן 17 החל ללמוד לתואר ראשון בחינוך גופני וכשסיים את לימודיו בגיל 21 הצטרף לצבא האדום כמאמן של ספורטאים מצטיינים.
בשנת 1984 החל לעבוד כמאמן שחייה.
בין השנים 1987-1991 שימש כמאמן נבחרת השחייה של ברית המועצות.
בין השאר אימן את ילנה רודקובסקאיה, האלופה האולימפית במשחה ל-100 מטר חזה מברצלונה.
באוגוסט 1991 גייס גלעד ויינגרטן (ששימש אז כמנהל מכון וינגייט) את קאופמן כמאמן השחייה של המרכז לטיפוח מחוננים בספורט, שפועל במכון וינגייט, והחל משנת 1994 הצטרף למסגרות השונות באיגוד השחייה בישראל.
במקביל השלים תואר שני ושלישי.
השחיינים הישראליים הגיעו גם לגמר באליפות העולם בפעם הראשונה במהלך כהונתו וזכו במדליות באליפויות אירופה רבות.
בין השחיינים הבולטים שאימן קאופמן, נמנים: מיקי חליקה, איתן אורבך, יואב גת, יואב ברוק, שילו איילון, קרן רגאל, עדי ביכמן, אניה גוסטומלסקי, רותם פלד, יעקב טומרקין, גיא ברנע, גל נבו, אנדראה מורז, קרן זיבנר, שי לבנת ועוד.
נבחר למאמן השנה לשנת 2011, על ידי הוועד האולימפי בישראל.
לאוניד מאסין היה רקדן וכוריאוגרף רוסי שפעל בארצות הברית ובעיקר בצרפת.
מאסין נולד כלאוניד מיאסין במשפחה של מוזיקאים.
אביו, פיודור אפאנסייביץ' מיאסין ניגן בקרן יער בתזמורת התיאטרון מאלי, ואמו, יבגניה ניקולאייבנה, הייתה שרה במקהלת התיאטרון בולשוי.
כילד, גילה לאוניד כישרונות אמנותיים רב-גוניים והתקבל כבר בגיל 8 (בשנת 1903) במחלקת הבלט של בית הספר לתיאטרון במוסקבה.
היה בהתחלה תלמידה של נ.
דומשובה ובתקופת סיום הלימודים תלמידו של א.
בעת לימודיו הופיע הרבה על במת הבולשוי, לרבות בתפקידו הראשון כצ'רנומור באופרה "רוסלאן ולודמילה" מאת גלינקה.
השתתף באותו זמן גם כשחקן בהצגות של התיאטרון מאלי, למד ציור בבית הספר של א.
בשנת 1912 בתום הלימודים הצטרף ללהקת הבלט של הבולשוי, אך עדיין התלבט באשר לבחירת המקצוע.
התקבל גם כשחקן מתלמד מדרגה בתיאטרון מאלי.
זכה בהצלחה רבה בתפקידים של תיכוניסטים במחזות על יד שחקנים מפורסמים כמו יוז'ין, לשקובסקאיה, רושצ'ינה - איבארובה.
פרשת דרכים בקריירה שלו הייתה פגישתו עם מפיק הבלט סרגיי דיאגילב בסוף שנת 1913, כשהמפיק הגדול ראה אותו רוקד באגם הברבורים.
בדיוק באותו זמן דיאגילב חיפש סולן ראשי חדש במקום ואצלב ניז'ינסקי שאיתו הסתכסך.
עזב את רוסיה בינואר 1914 והצטרף לבלט רוס של דיאגילב.
כאן השתלם אצל אנריקו צ'יקטי ורקד בתפקיד הבכורה שלו - שומר הלילה בפטרושקה מאת סטרווינסקי לפי כוריאוגרפיה של פוקין.
לאחר מכן הופיע בתפקיד הראשי בבכורת בבלט של ריכרד שטראוס, לפי הכוריאוגרפיה של אותו פוקין, "אגדת יוסף" וקטף הצלחה רבה.
ב-1948 הופיע בסרט נעליים אדומות לצידה של מוירה שירר.