tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תחנת הרכבת הראשית של העיר היא תחנת לוקסמבורג (Gare de Luxembourg), המשמשת כמרכז רשת מסילות הרכבת של המדינה, וכטרמינל עבור כל קווי הרכבת העוברים בלוקסמבורג, מלבד אחד.
התחנה נחשבת לתחנת הרכבת הלאומית של המדינה, וניתן להגיע ממנה ליעדים שונים במדינות המקיפות את לוקסמבורג.
התחנה שכנה במקור במבנה עץ שהוקם ב-1859 והוחלף במבנה הנוכחי בתחילת המאה ה-20. היא נמצאת כשני ק"מ דרומית למרכז העיר, ורובע גאר ("תחנה") נקרא על שמה.
החל מה-10 ביוני 2007 מחוברת העיר ל-TGV מזרח, ומאז התקצר זמן הנסיעה לפריז וממנה מ-3:35 שעות ל-2:05 שעות בממוצע.
משרדיה של חברת הרכבות הלאומית של לוקסמבורג (Société nationale des chemins de fer luxembourgeois או CFL) נמצאים גם הם בעיר.
בשל חשיבותה של העיר והודות למיקומה הגאוגרפי במרכז המדינה, שוכנת לוקסמבורג בליבה של רשת הכבישים הלאומית, הנפרסת ממנה לכל הכיוונים.
העיר מקושרת בסדרה של מספר כבישים מהירים לגרמניה במזרח (A1), לצרפת בדרום (A3 ו-A4) ולבלגיה במערב (A6).
הכביש המהיר A7 הנמצא בסלילה, יקשר את העיר, לכשיושלם, לצפונה של המדינה.
הכבישים A1 ו-A6 משמשים ככביש טבעת לעיר, ומקיפים אותה ממזרח, מדרום וממערב.
בעיר מספר גשרים, שהחשובים שבהם:
גשר אדולף (Pont Adolphe) בדרום העיר הוא גשר קשתי החוצה את נהר הפטרוס, ומחבר את שדרות רויאל עם שדרת החירות.
רוחב הגשר הוא 17.2 מטרים, ויש בו ארבעה נתיבי תחבורה מדרכות להולכי רגל.
הגשר נחשב לאחד מסמליה הלאומיים של לוקסמבורג, והוא מייצג את עצמאותה ואת הפיכת העיר לאטרקציה תיירותית.
האדריכלים שתכננו את הגשר היו פול סז'ורן הצרפתי ופאול רודאנג' הלוקסמבורגי, והוא נבנה בין 1900 ל-1903. על אף שהגשר הוקם לפני למעלה ממאה שנים, הוא מכונה על ידי תושבי העיר "הגשר החדש".
הפסרל (Passerelle) עובר גם הוא מעל עמק פטרוס מדרום למרכז העיר, ומוליך מהעיר העילית לכיוון תחנת הרכבת.
אורכו של הגשר הוא 290 מטרים, יש בו 24 קשתות, והוא נישא לגובה של 45 מטרים מעל קרקעית העמק.
הגשר נבנה בין 1859 ל-1861, מתוך מטרה לחבר את מרכז העיר עם תחנת הרכבת החדשה ששכנה במרחק רב ממרכז העיר.
גשר ידוע נוסף בעיר הוא גשר הדוכסית הגדולה שרלוט (Pont Grand-Duchesse Charlotte) שמצפון למרכז העיר.
הגשר חוצה את האלזט, ומחבר את שדרת ג'ון קנדי בקירשברג עם שדרת רוברט שומאן בלימפרטסברג.
הגשר ידוע גם בשם "הגשר האדום" (Pont Rouge) בגלל צבעו האדום העז.
הגשר הוא נתיב התחבורה העיקרי המחבר את מרכז העיר עם קירשברג, שבה נמצאים מוסדות האיחוד האירופי ואטרקציות תיירותיות נוספות.
מתחת למרכז ההיסטורי של העיר נחפרה מנהרת רנה קונן (Tunnel René Konen) המכונה גם מנהרת רוח הקודש.
אורכה של המנהרה הוא 655 מטר והתנועה בה היא חד-סטרית מהפסרל שמדרום לה לכיוון צפונה של העיר.
המנהרה נחנכה בשנת 1988, והיא נקראת על שמו של השר לעבודות ציבוריות אשר יזם את הקמתה.
התחבורה הציבורית בלוקסמבורג מבוססת על אוטובוסים ומופעלת על ידי העירייה (Autobus de la Ville de Luxembourg או AVL).
אורכה של רשת הקווים הוא 147 ק"מ, והיא מופעלת באמצעות 143 אוטובוסים.
בשנת 2006 עשו 26,685,000 איש שימוש בשירותי התחבורה הציבורית העירוניים.
בעיר יש נתיבי תחבורה ציבורית באורך כולל של 23.2 ק"מ.
לוקסמבורג היא מרכז הניהול והבנקאות הראשי של הדוכסות הגדולה.
בעיר עובדים כ-100,000 איש המתגוררים בה או בערים אחרות.
כלכלת העיר מתבססת על הבנקאות, על מכרות ברזל, על תעשיית ייצור פלדה וכן על ייצור רהיטים וטקסטיל.
כלכלתה של העיר מבוססת ויציבה, והיא מאופיינת בצמיחה מתונה, אינפלציה נמוכה, ואבטלה נמוכה.
המגזר העסקי, שעד לשנות ה-60 עסק בעיקר בפלדה, עבר לעסוק גם בכימיקלים, גומי ומוצרים אחרים.
בעשורים האחרונים פיצתה התפתחותו של המגזר הבנקאי על הדעיכה בתעשיית הפלדה, ובעיר יש ריכוז גדול של בנקים ומוסדות פיננסיים חשובים אחרים, כאשר השירותים הפיננסיים השונים אחראים לרוב התפוקה הכלכלית.
החקלאות מבוססת על חוות משפחתיות קטנות.
כיוון שהמדינה היא חלק מהאיחוד האירופי, נהנית העיר מכלכלת השוק החופשית האירופית.
רמת החיים וההכנסה בעיר הן גבוהות מאוד, ובשנת 2006 עמד שיעור האבטלה בכל המדינה על 4.8%.
לוקסמבורג סבלה מגירעון כספי בשנה הפיסקלית 2005, בגלל הצמיחה הכלכלית האיטית ברחבי העולם.
העיר לוקסמבורג מדורגת במקום החמישי בעולם מבחינת איכות החיים.
עבור אירופאים רבים, לוקסמבורג סיטי ידועה גם בזכות תחנות הטלוויזיה והרדיו הנמצאות בה, ובהן רדיו לוקסמבורג וקבוצת RTL שהיא חברת הרדיו-טלוויזיה וההפקות הגדולה באירופה.
העיר ידועה גם כמרכז שירותי לוויינות עבור גרמניה והממלכה המאוחדת.
לוקס פוס היה מלחין ומנצח יהודי אמריקאי ממוצא גרמני.
בשנת 1933 עבר לפריז, שם למד פסנתר אצל לאזאר לוי, חליל צד אצל לואי מואיז, קומפוזיציה אצל נואל גאלון ותזמור אצל פליקס וולפס.
בשנת 1937 עבר לארצות הברית ולמד במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה, אצל סרגיי קוסביצקי במרכז המוזיקה ברקשייר (כיום טנגלווד) בעונות הקיץ משנת 1939 עד 1943 וכן, כסטודנט מיוחד, קומפוזיציה אצל פאול הינדמית באוניברסיטת ייל מ-1939 עד 1940.
פוס התמנה לפרופסור למוזיקה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס בשנת 1953, במקום ארנולד שנברג.
בתקופת עבודתו שם ייסד את הרכב האלתור הקאמרי.
הוא הקים את המרכז לאמנויות היצירה והביצוע בשנת 1963 כשעבד באוניברסיטת באפלו.
הוא מכהן כפרופסור למוזיקה, תאוריה וקומפוזיציה באוניברסיטת בוסטון מאז 1991.
יצירותיו כוללות "וריאציות בארוק", "מחזור זמן" (1960), "שלוש עשרה דרכים להביט בשחרור" (1978),
יצירותיו המוקדמות נכתבו בסגנון נאו-קלאסי, כשהחל להשתמש באלתור מבוקר ובנהלים מקריים בטכניקת שנים עשר הטונים וסריאליות, בעוד שיצירותיו המאוחרות הן רב-סגנוניות.
הוא נמנה עם אסכולת בוסטון, יחד עם ארתור ברגר, אירווין פיין, אלכסי הייף, הרולד שפירא וקלאודיו שפיס.
בין תלמידיו אורית וולף ושולמית רן.
לוקסאייר היא חברת התעופה הלאומית של לוקסמבורג.
היא מפעילה טיסות ל-50 יעדים באירופה, צפון אפריקה, הים התיכון והמזרח התיכון.
בסיסה נמצא בנמל התעופה לוקסמבורג-פינדל.
לוקסאייר נוסדה בשנת 1961 והחליפה את חברת התעופה של לוקסמבורג שנוסדה בשנת 1948. החברה הוקמה כדי לעמוד בדרישות לטיסות מלוקסמבורג לבירות אירופאיות שונות.
בשנת 1962 לוקסאייר ביצעה את הטיסה הראשונה שלה מלוקסמבורג לפריז עם מטוס פוקר F27. עד 1967 היו בבעלותה של לוקסאייר שלושה מטוסי פוקר ומטוס ויקרס ויקונט אחד.
מטוס הוויקרס הוחלף ב-1970 ובמקומו הובא מטוס הסילון הראשון של החברה, Sud Aviation Caravelle.
מטוס הבואינג הראשון של החברה, בואינג בואינג 737-200, נרכש ב-1977. במהלך השנים, לוקסאייר החליפה את המטוסים במטוסי סילון מודרניים כבואינג 737-400 ובואינג 737-500. החברה רכשה גם מטוסי פוקר 50 ומטוסי סילון של החברה אמבראר.
בשנת 2003 לוקסאייר הזמינה שני מטוסי בואינג 737-700 כדי להחליף את הצי המזדקן שלה.
ראשון המטוסים הגיע ב-18 בפברואר 2004.
ב-1969 מטוס מסוג ויקרס ויקונטשל של החברה, פגע בשלג בנחיתה בשדה התעופה של לוקסמבורג.
אף נוסע לא נפגע אבל המטוס נהרס.
ב-2002 מטוס פוקר 50 של החברה שטס מברלין התרסק בשדה ליד כפר והרג 20 נוסעים.
זאת הייתה התאונה הקטלנית הראשונה של לוקסאייר ב-40 שנותיה.
בסוף שנת 2002, מטוס של חברת לוקסאייר איבד שליטה בעת הנחיתה וירד מהמסלול אל הדשא, המטוס נעצר בגדר אך לא היו נפגעים.
בניווט, לוקסודרום הוא קו ישר על פני כדור בכלל וכדור הארץ בפרט, שחותך את כל המרידיאנים באותה זווית.
נגדיר את כקו האורך של נקודה כלשהי על הכדור, ואת כקו הרוחב של אותה נקודה.
לאחר מכן, אם נגדיר את קואורדינטות המפה של היטל מרקטור כ:
ואז לוקסודרום שיחתוך את המרידיאנים בזווית יהיה קו ישר כי:
ניתן למצוא את הלוקסודרום בין שתי נקודות באמצעות מפה מרקטורית, או באמצעות פתירת מערכת המשוואת עם שני הנעלמים ו-.
ישנם אינסוף פתרונות למשוואה זו, והאחד הקצר ביותר הוא זה שמכסה את הפרש קו האורך בפועל, כלומר אינו עושה סיבובים נוספים, ואינו הולך "לכיוון הלא נכון".
המרחק בין שתי נקודות לאורך הלוקסודרום יהיה:
כאשר הוא המרחק בין קווי הרוחב של הנקודות, ו-R הוא רדיוס הכדור (כדור הארץ).
הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג (בלוקסמבורגית: Groussherzogtum Lëtzebuerg, בצרפתית: Grand-Duché de Luxembourg, בגרמנית: Großherzogtum Luxemburg) ובקיצור לוקסמבורג (בלוקסמבורגית: Lëtzebuerg - , בצרפתית: Luxembourg - לוקסמבור, בגרמנית: Luxemburg - לוקסמבורק) היא דוכסות גדולה במערב אירופה שגובלת בבלגיה, בצרפת ובגרמניה.
האוכלוסייה במדינה מונה כ-671 אלף נפש ושטחה קטן - 2,586 קמ"ר.
אף על פי שלפי מספר עדויות, ההיסטוריה הלוקסמבורגית התחילה בזמן האימפריה הרומית, מקובל להתייחס לשנת 963 כנקודת ההתחלה שלה.
בחמש מאות השנים שלאחר מכן עלה כוחו של בית לוקסמבורג בדוכסות, וחיסולו גרר את ביטול עצמאותה של לוקסמבורג.
לאחר תקופה קצרה של שלטון דוכסות בורגונדיה, עברה לוקסמבורג לשלטון בית הבסבורג ב-1477.
לאחר מלחמת שמונים השנים הפכה לוקסמבורג לחלק מארצות השפלה הדרומיות (הספרדיות), שחזרו לחזקתה של שושלת הבסבורג (הפלג האוסטרי) ב-1713. לאחר הכיבוש בזמן המהפכה הצרפתית, ולפי חוזה פריז מ-1815, הוענק ללוקסמבורג מעמד של דוכסות גדולה הנמצאת באוניה פרסונלית עם הולנד.
לפי ההסכם, חולקה לוקסמבורג, דבר שנעשה קודם לכן ב-1659 ופעם נוספת ב-1839. אף כי ההסכמים הללו גרמו להקטנת שטחה של לוקסמבורג, הם חיזקו את מידת עצמאותה.
עצמאות זו של לוקסמבורג נקבעה סופית לאחר משבר לוקסמבורג ב-1867.
בעשורים שלאחר מכן, נכנסה לוקסמבורג למעגל ההשפעה של גרמניה, בייחוד לאחר שנפרדה מהולנד ב-1890. לוקסמבורג הייתה תחת כיבוש גרמני בין 1914 ל-1918 (בזמן מלחמת העולם הראשונה) ומאוחר יותר תחת שלטון גרמניה הנאצית בין 1940 ל-1944 (במהלך מלחמת העולם השנייה).
לאחר מלחמת העולם השנייה, הפכה לוקסמבורג לאחת המדינות העשירות בעולם, כאשר היא נשענת על מערכת בנקאית מפותחת, יציבות פוליטית ואינטגרציה אירופית.
המשטר בלוקסמבורג הוא במהותו מונרכיה חוקתית, שבה ראש המדינה מקבל את תפקידו בירושה, אך סמכויותיו מוגבלות וטקסיות בעיקרן, ועיקר הכוח הפוליטי מצוי בידי נציגים הנבחרים באופן דמוקרטי.
בניגוד למדינות אחרות בעלות משטר דומה, כגון בריטניה והולנד, לוקסמבורג מוגדרת כדוכסות גדולה, והעומד בראשה נושא בתואר דוכס גדול.
החל משנות האלפיים, לוקסמבורג היא הדוכסות היחידה בעולם.
סדרי השלטון במדינה מוגדרים בחוקת לוקסמבורג, שנכנסה לתוקפה בשנת 1868 ועברה מאז מספר שינויים.
בית הנבחרים מורכב מ-60 צירים, הנבחרים על ידי האזרחים לתקופה של חמש שנים, ומושבי הפרלמנט מוקצים לפי ייצוג יחסי ואחוז החסימה.
מועצת המדינה מורכבת מ-21 חברים, הנבחרים על ידי הדוכס לכל חייהם, ותפקידה הוא לחוות דעה על הצעות חוק.
מדיניות החוץ של לוקסמבורג מעודדת אינטגרציה אירופית ושיתוף פעולה בין מדינות המערב בכלל.
לוקסמבורג הייתה שותפה-מייסדת של קהילת הפחם והפלדה האירופית, שקדמה לאיחוד האירופי, ושל האיחוד עצמו.
כמו כן הייתה מן החברות המייסדות בארגון נאט"ו.
למדינה שיתוף פעולה הדוק במיוחד עם בלגיה והולנד, תחת המסגרת המשותפת של בנלוקס.
לוקסמבורג העיר היא אחד משלושת מקומות המושב הרשמיים של האיחוד האירופי, ובה פועלים כמה ממוסדותיו, בהם בית הדין האירופי לצדק, בית המשפט האירופי לביקורת, ובנק ההשקעות האירופי.
ללוקסמבורג יש יחסים תקינים עם ישראל.
הדוכסות הקטנה צידדה בקשירת ישראל לשוק האירופי המשותף.
לוקסמבורג נמנית עם המדינות המעטות המצדדות בישראל ברוב ההצבעות נגדה באו"ם.
עם זאת, בהצבעה שנערכה בדצמבר 2014 באשר להצעה הפלסטינית לסיום הכיבוש, היא הצביעה בעד ההצעה.
לוקסמבורג נמנית עם מייסדות ברית נאט"ו ב-1949, חרף העובדה שצבאה נמנה עם הצבאות הקטנים בעולם.
בצבא משרתים כ-450 חיילי קבע בלבד, ולצידם 340 טירונים שהתגייסו ו-100 אזרחים (סה"כ, 990 חיילים).
למרות גודלו הקטן, הוא מתוקצב ב-369 מיליון דולר, משמע מעל ל-370,000 דולר לחייל בממוצע.
בראש הצבא עומד ראש ההגנה (הכפוף לשר ההגנה בממשלה), והוא, יחד עם הדוכס הגדול, הם הגנרלים היחידים בצבא.
לצבא אין חיל ים או חיל אוויר, אף על פי שיש ברשותו כלי טיס.
הגיוס לצבא לוקסמבורג הוא התנדבותי מאז 1967, והוא מורכב מארבע פלוגות: שתי פלוגות רובאים, פלוגת אימון והדרכה ופלוגה רביעית, האחראית על הכנת מתנדבים לחזרה לחיים האזרחיים.
כחברה בנאט"ו, צבאה של לוקסמבורג השתתף במבצעים רבים, חרף גודלו המזערי בהשוואה לצבאותיהם של בנות הברית האחרות, כדוגמת ארצות הברית ובריטניה.
החל משנת 2015 לוקסמבורג מחולקת ל-12 קנטונים.
תל"ג88.533 מיליארד דולר (99 בעולם)תל"ג לנפש132,400 דולר (1 בעולם)צמיחה שנתית1.1%− (201 בעולם)אבטלה5.19% (98 בעולם)כוח העבודה352,000 (166 בעולם)אינפלציה3.74% (75 בעולם)מדד ג'יני33.4 (55 בעולם)אוצרות טבעברזלחקלאותמשק חי, מוצרי חלב, יין, דגנים, תפוחי אדמהיצוא176.133 מיליארד דולר (36 בעולם)יבוא146.807 מיליארד דולר (39 בעולם) הנתונים נכונים לשנת 2023, לפי ספר העובדות העולמי
אף על פי שלוקסמבורג היא מדינה קטנה ומעוטת משאבים, היא נמנית עם העשירות שבמדינות העולם: שיעור האבטלה בה הוא הנמוך באיחוד האירופי והתוצר הלאומי לנפש של לוקסמבורג הוא הגבוה בעולם נכון לשנת 2021.
עד שנות ה-70 התבססה הכלכלה על תעשיית פלדה, אך עם הירידה בביקוש והתחרות הקשה מצד מדינות המזרח הרחוק השתנה הבסיס הכלכלי.
הענף המרכזי הוא פעילות פיננסית, בנקאות וביטוח (25.1%).
קיימת פעילות רחבה בענף המסחר הסיטונאי והקמעונאי, שירותי תחבורה, אירוח ומזון (14.9%) ומינהל ציבורי, ביטחון, פעילויות חינוך, בריאות אדם ועבודה סוציאלית (17.5%).
גם תעשיות הכימיקלים, הפלסטיק וההיי-טק משגשגות.
ענפים חשובים נוספים הם תיירות, שירותי אירוח והאכלה ומינהל ציבורי (חינוך, בריאות ושירות סוציאלי).
הכלכלה נהנית מחברותה של המדינה באיחוד האירופי ובאיחוד בנלוקס, כמו כן לוקסמבורג היא אחד משלושת המרכזים של האיחוד האירופי, ובה נמצאים בנק ההשקעות האירופי ומזכירות הפרלמנט האירופי.
לוקסמבורג משמשת מקלט מס לתאגידים רב-לאומיים, חברות הרשומות במדינה משלמות מס של 1% בלבד.
באפריל 2009, החשש מחוקי הסודיות הבנקאית של לוקסמבורג, כמו גם מהמוניטין שלה כמקלט מס, הוביל לכך שמדינות ה-G-20 הוסיפה אותה ל"רשימה אפורה" של מדינות עם הסדרים בנקאיים מפוקפקים.
בתגובה, המדינה אימצה זמן קצר לאחר מכן את תקני ה-OECD.
הפעילות הבינלאומית של חברת אמזון רשומה בלוקסמבורג, ועל ידי ניתוב הכנסות שלה למדינה היא פועלת בפטור כמעט מלא ממס באירופה.
בשנת 2018, לוקסמבורג דורגה כמקלט מס השישי הבטוח בעולם.
ב-29 בפברואר 2020 הייתה לוקסמבורג למדינה הראשונה בעולם בה הנסיעה בתחבורה ציבורית (ברכבות, רכבות קלות ואוטובוסים) היא בחינם בכל רחבי המדינה.
עד אז ניתן היה לקנות כרטיס יומי ב-4 אירו וכרטיס שנתי למחלקה רגילה בכ-440 אירו, ולעומת זאת, כרטיס שנתי לנסיעות במחלקה ראשונה ימשיך לעלות כ-660 אירו.
ההחלטה נעשתה מטעמים סביבתיים, כדי להנמיך את פליטת הפחמן במדינה בה רבים מאוד מתניידים ברכב.
נכון ל-2021, לוקסמבורג הייתה המדינה עם הכי הרבה רכבים לנפש באירופה, ונכון ל-2022, לוקסמבורג הייתה המדינה עם הכי הרבה רכבי יוקרה לנפש בעולם (רכב יוקרה אחד ל-13 נפשות).
לוקסמבורג היא אחת המדינות הקטנות ביותר באירופה (2,586 קמ"ר בלבד), ומדורגת במקום ה-168 בגודלה מתוך 194 מדינות בעולם.
המדינה נמצאת בחלק המערבי של אירופה ממזרח לבלגיה, צפון לצרפת ומערבית לגרמניה.
טבע הארץ הוא קונטיננטלי בדרום, גבעות ועמקים נרחבים והצפון הררי.
בלוקסמבורג יש מספר מקווי מים והם: נהר מוזל, ויובלי הנהר זואר.
האקלים בה הוא ממוזג, מבלי טמפרטורות קיצוניות, כשהחורף קר, הקיץ קריר והגשם נפוץ.
בחלק מהאזורים, הגשם יכול להגיע עד ל-1,200 מילימטרים בשנה.
אוכלוסיית לוקסמבורג מונה כ-660,809 נפש.
על-פי נתוני מפקד אוכלוסין שנערך ב-2000, מתפלגת האוכלוסייה מבחינה אתנית באופן הבא: 66% הם לוקסמבורגים, 10% הם פורטוגלים, 5% איטלקים, 3.5% צרפתים, 2% גרמנים, ו-3% בלגים.
על פי דו"ח האושר העולמי השנתי שפורסם בסוף מרץ 2024, לוקסמבורג ממוקמת במקום השמיני במדד האושר בקרב האוכלוסייה הכללית, ובמקום השישי בקרב צעירים מתחת לגיל 30.
רוב האוכלוסייה של המדינה (87%) הם נוצרים קתולים וקיימות קהילות קטנות של יהודים, נוצרים פרוטסטנטים, יוונים ומוסלמים.
ידיעות ראשונות על קיומם של יהודים בלוקסמבורג קיימות משנת 1267. בית הכנסת הראשון הוקם בשנת 1823.
בשנת 1828 השתקעו בשלייפמיהל על גדות הנחל אלזט שני האחים גטשליק ושמשון גודשו (Godchaux) מהעיר
טיונוויל שבחבל לורן הסמוך, והקימו מפעל טקסטיל גדול.
הם נחשבים לחלוצי המהפכה התעשייתית בלוקסמבורג,
רחוב נקרא על שמם וב-2006 נחנך בנוכחות כמה עשרות מצאצאיהם (ביניהם אחדים החיים בישראל) מסלול הליכה לכבודם, שלאורכו מוצבים פאנלים מאוירים המספרים על פעולתם.
המטבח הלוקסמבורגי מושפע ממטבח של המדינות השכנות צרפת, בלגיה וגרמניה.
לוקסור היא עיר במצרים העליונה (דרום מצרים) ובירת המחוז הקרוי על שמה.
העיר משתרעת על פני 43 קמ"ר על הגדה המזרחית של נהר הנילוס כ-500 ק"מ דרום-מזרחית לבירה קהיר.
לפי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2023 אוכלוסיית העיר מנתה 284,952 בני אדם, ובכך היא העיר השנייה בגודלה במצרים העליונה, אחרי אסואן.
העיר לוקסור שוכנת במקומה של העיר העתיקה תבאי ומשום כך היא מכונה לעיתים "המוזיאון הפתוח הגדול בעולם".
בין השאר נמצאים בשטח העיר בת-ימינו אתרי המקדשים של כרנכ ומקדש לוקסור.
מעברו השני של נהר הנילוס, על הגדה המערבית, ניצבים המקדשים והקברים של הנקרופוליס של תבאי, הכוללים את עמק המלכים, עמק המלכות, הרעמסאום וכן את אתר דיר אל-בחרי, הכולל את מקדש חתשפסות.
אלפי תיירים מכל קצווי תבל פוקדים את האתרים הארכאולוגיים של העיר והתיירות מהווה מקור הכנסה חשוב לעיר המודרנית.
לעיר נודעה חשיבות החל ב: לאחר שהגיעה אליה אוכלוסייה עשירה ומבוססת, נודעה תבאי כמרכז החכמה, האמנות, הדת, התרבות והכוח הפוליטי של מצרים.
העיר המשיכה להוות את המרכז הדתי של מצרים עד ל, כשהאל הראשי היה אמון (לו מוקדש המקדש בכרנך שמצפון ללוקסור).
לאחר שהעיר נהרסה על ידי אשורבניפל מלך אשור, היא שוקמה ב.
אוכלוסיות נוצריות החלו להגיע לעיר ובנו בה מספר מנזרים.
ב-17 בנובמבר 1997 בוצע במקדש חתשפסות שבסמוך לעיר, פיגוע שנודע בשם "טבח התיירים בלוקסור", בו רצחה חוליה של ארגון הטרור אל-ג'מאעה אל-אסלאמיה 62 איש, כולל 58 תיירים.
בעקבות הפיגוע נפגעה מאוד התיירות בעיר בשנים שלאחר מכן, והממשלה המצרית תגברה משמעותית את מערך האבטחה בעיר ובאתריה.
כלכלתה של העיר, כמו גם ערים נוספות במצרים, תלויה במידה רבה בתנועת התיירות לעיר.
ענף תעסוקה עיקרי נוסף הוא חקלאות, במיוחד גידול קנה סוכר.
בסמיכות לעיר מצוי נמל תעופה בינלאומי.
לוקסמבורג היא בין המדינות היחידות שניצחו בתחרות, אך מעולם לא הגיעו למקום השני בגמר התחרות, יחד עם פורטוגל, סרביה, יוון, אסטוניה, לטביה, יוגוסלביה ואוסטריה.
לוקסמבורג נמצאת במקום השלישי בטבלת הניצחונות של התחרות עם חמישה ניצחונות כאשר יחד איתה נמצאות בריטניה, צרפת והולנד, מעליהן שוודיה ואירלנד, שיאניות הניצחונות, שתיהן עם שבעה ניצחונות בתחרות.
שניים מתוך חמשת ניצחונותיה של לוקסמבורג התרחשו בשנות ה-60, שניים נוספים היו בתחילת שנות ה-70 וניצחון אחד בתחילת שנות ה-80. בניגוד לשכנתה צרפת שניצחה פעם אחת בשלהי שנות ה-50, שניצחה שלוש פעמים בשנות ה-60 וניצחה פעם נוספת בשלהי שנות ה-70, רוב שיריה המנצחים של לוקסמבורג מוכרים עד היום.
כמו כן, לוקסמבורג היא בין שתי המדינות היחידות, יחד עם מונקו, שכל ניצחונותיה ולמעשה, רוב נציגיה בתחרות, נעשו על ידי אמנים שאינם לוקסמבורגים: ז'אן-קלוד פסקל, פראנס גל, אן-מארי דוד וקורין הרמס, המנצחים עבור לוקסמבורג בתחרות, הם כולם צרפתים, רק ויקי לאנדרוס, אשר נשלחה כנציגתה של לוקסמבורג פעמיים, היא יווניה.
אולם, השיר הלוקסמבורגי שנטל חלק בתחרות היובל, "Poupée de cire, poupée de son" אותו ביצעה פראנס גל, הגיע רק למקום ה-14 עם שלושים ושבע נקודות בסיבוב חצי-הגמר בהצבעה של השיר האהוב ביותר בתולדות תחרות האירוויזיון.
לוקסמבורג לא הצביעה ולא שידרה את התחרות במדינתה.
לוקסמבורג היא המדינה בעלת הכי הרבה ניצחונות שלא התמקמה מעולם במקום השני בתחרות.
יתר המדינות שניצחו בתחרות אך לא הגיעו מעולם למקום השני בגמר התחרות הן פורטוגל, סרביה, יוון, אסטוניה, לטביה, יוגוסלביה ואוסטריה.
לוקסמבורג התמקמה במקום השלישי פעמיים ב-1962 ו-1986 ובמקום האחרון שלוש פעמים ב-1958, 1960 ו-1970. לוקסמבורג התברגה כ-13 פעמים לאחד מחמשת המקומות הראשונים בגמר התחרות וכ-21 פעמים היא התברגה לאחד מעשרת המקומות הראשונים בתחרות.
ב-1972, לאחר ניצחונה של לוקסמבורג, נדרשה רשות השידור הלוקסמבורגית להפיק בשטחה את התחרות בשנה הבאה.
רשות השידור הלוקסמבורגית התקשתה להפיק אירוע כה מפואר ופנתה תחילה לרשות השידור המונגסקית שתסייע בהפקת וארגון התחרות.
אולם, רשות השידור המונגסקית הסכימה לסייע בהפקת התחרות בתנאי שהתחרות תחול בשטחה של מונקו.
רשות השידור הלוקסמבורגית סירבה והתעקשה על קיום התחרות בשטחה ולכן ביקשה מרשות השידור הבריטית שתסייע לה בארגון התחרות.
ב-1974, בחרה לוקסמבורג שלא לארח את התחרות בשטחה על אף ניצחונה אשתקד.
לוקסמבורג, בדומה להולנד וישראל ב-1960 ו-1980 (בהתאמה), לא הייתה יכולה לעמוד בנטל הכלכלי של אירוח התחרות בשטחה לאחר שאירחה את התחרות בשנה הקודמת.
לבסוף, על פי בקשת איגוד השידור האירופי, נערכה התחרות בשטחה של בריטניה.
לוקסמבורג נטלה חלק בתחרויות האירוויזיון כשלושים ושבע פעמים כאשר רק תשעה נציגים היו לוקסמבורגים: קמילו פלגן ב-1960 ו-1962, כריס בלדן ב-1968, מוניק מלסן ב-1971, סופי קארלה ב-1984, להקת "פארק קפה" ב-1989, שרה בראיי ב-1991, מריון ולטר ב-1992, להקת "מודרן טיימס" ב-1993 וטלי גולרנט ב-אירוויזיון 2024 שהיא ישראלית ולוקסמבורגית למחצה.
חמשת האמנים המנצחים מטעם לוקסמבורג לא היו לוקסמבורגים; ארבעה מתוכם היו צרפתים ואחת מתוכם הייתה יווניה.
בעבור חלק מנציגיה של לוקסמבורג, היוותה נטילת החלק בתחרות קרש קפיצה לפרסום ברחבי אירופה ולעיתים למעמד בין-לאומי.
כך למשל, זכתה ג'ין מנסון האמריקאית, אשר נשלחה כנציגת לוקסמבורג ב-1979, בפרסום נרחב באירופה.
נציגתה המנצחת של לוקסמבורג ב-1973, אן-מארי דוד, הפכה במירוץ השנים לזמרת אהובה ומוכרת במדינות דוברות צרפתית ובכל רחבי אירופה, ואף שבה לתחרות כנציגת צרפת ב-1979. פראנס גל, שהייתה בת שבע עשרה בלבד ערב התחרות ב-1965, פתחה גם היא בקריירה בינלאומית לאחר ניצחונה.
אולם מהבחינות האלה לוקסמבורג אינה בהכרח שונה משאר המדינות; אמנים ולהקות רבות זכו להצלחה גדולה ולשם עולמי לאחר נטילת חלקם בתחרות.
מה שמבדיל את לוקסמבורג היא העובדה שלוקסמבורג כמעט ולא שלחה אמנים מקומיים, מה שגרם למאות אמנים אירופאים מכל רחבי אירופה לרצות ולנסות להפוך לנציגיה בתחרות.
ללוקסמבורג ישנן שלוש שפות רשמיות: צרפתית, גרמנית, ולוקסמבורגית.
באירוויזיון 1960 בוצע שיר בלוקסמבורגית, ובאירוויזיון 1993 בוצע שיר בצרפתית ולוקסמבורגית, ובשאר התחרויות שבהן השתתפה לוקסמבורג השירים בוצעו בצרפתית,
ולא נשלח אף שיר בגרמנית.
באירוויזיון 2024 בוצע שיר באנגלית וצרפתית.
בין השנים 1993 ל-2023, לא שבה לוקסמבורג להתחרות בתחרות מסיבות כספיות.
התחרות גדלה מאוד משנות ה-90, הן מבחינת מספר המדינות הנוטלות חלק בתחרות והן מבחינת התקציב הדרוש שכל מדינה בתחרות תשלם כדי ליטול בה חלק.
רשות השידור הלוקסמבורגית היא רשות שידור קטנה, חרף היותה של לוקסמבורג אחת המדינות העשירות באירופה, ובמקרה בו לוקסמבורג מחליטה ליטול חלק בתחרות היא צריכה למצוא מימון כספי.
העלויות הכספיות מחושבות לפי התל"ג, מדובר בהוצאה כבדה עבור דוכסות קטנה כמו לוקסמבורג ובנוסף, במקרה של ניצחון בתחרות, היא לא תוכל לארח את התחרות בשל בעיות כלכליות.
רשות השידור הלוקסמבורגית שעדיין חברה באיגוד השידור האירופי, הייתה אמורה לשוב להתחרות בתחרות ב-2004 לאחר היעדרות של כאחת עשרה שנה.
אולם, לאחר שנוצרו בעיות כספיות, לוקסמבורג החליטה לסוג מהחלטתה ולא לשוב להתחרות.
שמועות מסוימות הצביעו על כך שלוקסמבורג תחזור להתחרות בתחרות ב-2005, עם זאת, רשות השידור הלוקסמבורגית הודיעה כי היא "לא תחזור לעולם לתחרות".
ב-2008 רשות השידור חזרה שוב על חוסר העניין שלה לחזור לתחרות.
בספטמבר 2009, רשות השידור הלוקסמבורגית הודיעה כי הם נמצאים בעיצומם של שיקולים לגבי חזרה לתחרות אירוויזיון 2010. עם זאת, רשות השידור הלוקסמבורגית אמרה כי היא נאלצת לבטח עמלות לגבי הוצאותיו של האמן אותו תשלח לתחרות.
אולם, הדבר לא התרחש, ולוקסמבורג לא חזרה להתחרות בתחרות.
מאוחר יותר, היו שמועות שאמרו כי לוקסמבורג תחזור להתחרות בתחרות אירוויזיון 2012, אך רשות השידור הלוקסמבורגית הודיעה כי "אין בכוונתה לשוב להתחרות בתחרות בהווה".
ב-31 ביולי 2014, רשות השידור הלוקסמבורגית אישרה כי אין בכוונתה להתחרות בתחרות אירוויזיון 2015. כמה חודשים לאחר מכן, ב-26 באוקטובר 2014, דווח כי שרת התרבות של המדינה, מאגי נאגל, הביעה את רצונה שלוקסמבורג תחזור להתחרות בתחרות.
מאוחר יותר, שרת התרבות של המדינה, מאגי נאגל, אישרה כי התרחשה "אי הבנה" וכי "לוקסמבורג לא תחזור להתחרות בתחרות".
עם זאת, שיתוף פעולה עם רשות השידור הסן מרינית כבר הוצע על ידי רשות השידור הסן מרינית והזמר תיירי מרש, אך מאוחר יותר הובהר על ידי רשות השידור הסן מרינית כי התנהלו רק שיחות בין שתי המדינות וכי רשות השידור בוחנת אופציות אחרות.
ב-24 בנובמבר 2014, דווח כי הזמר תיירי מרש לא הצליח לגייס את הכספים הדרושים כדי לקדם את הפרויקט.
ב-21 ביוני 2016, קיבלה ועדת העצומות של לוקסמבורג חמש עתירות בעניינים שונים.
אחת מהעתירות הייתה בקשה שלוקסמבורג תחזור לתחרות בתחרות האירוויזיון.
הוחלט כי דוכסות לוקסמבורג, אם כן, אכן תקיים דיון בשיבתה האפשרית של המדינה לתחרות.
אף על פי כן, רשות השידור הלוקסמבורגית הודיעה ב-22 באוגוסט של אותה שנה כי "לוקסמבורג לא תשוב להתחרות בתחרות".
ב-12 במאי 2023, דווח כי לוקסמבורג תחדש את השתתפותה באירוויזיון 2024, כך לפי האתר הרשמי של תחרות האירוויזיון.
לוקסמבורג אכן שבה לתחרות באותה השנה והשתתפה עם השיר "Fighter" שבוצע על ידי טלי גולרגנט.
השירים שייצגו את לוקסמבורג באירוויזיון
שנה העיר המארחת מקום התחרות מנחים1962 לוקסמבורגאודיטוריום הגדול של RTLגמר: מיריי דלנואה1966 לוקסמבורגאודיטוריום הגדול של RTLגמר: ג'וסיאן שן1973 לוקסמבורגהתיאטרון החדש לוקסמבורגגמר: הלגה גיטון1984 לוקסמבורגתיאטרון עירוניגמר: דזירה נוסבוש
לוקסוויוס הוא אל המעיינות החמים של לוקסווי-לה-באן (Luxeuil-les-Bains) שבגאליה (בצרפת של ימינו), על פי המיתולוגיה הקלטית והדת הגאלית-רומית.
כמו כן, לוקסוויוס הוא האל המגן על שבט לוקסווי שהתגורר באזור.
זוגתו של לוקסוויוס הייתה האלה בריקטה.
באתר המעיינות החמים היה מקדש ללוקסוויוס, לצד אלי מרפא אחרים, ובהם סירונה.
באתר התגלו שתי כתובות המוקדשות לאל.
לוקסט M22 הוא הטנק הראשון שתוכנן לתובלה אווירית אל שדה הקרב.
בשל כך, הוא טנק קטן בעל שריון דק יחסית, צללית נמוכה, משקל נמוך וכוח אש מצומצם.
הטנק תוכנן לנשיאה באמצעות מטוס תובלה דאגלס C-54 סקיימאסטר וכן דאון בריטי מסוג Hamilcar Horsa.
הייצור החל באפריל 1943, אולם עקב תקלות טכניות התעכב הייצור עד סוף שנת 1943.
בסך הכול יוצרו 830 יחידות, 260 מהן נשלחו לאנגליה במסגרת "החכר והשאל".
מתוכן נשלחו 17 לדיוויזיה השישית.
עובי השריון בחזית היה 25 מ"מ.
העובי בצדדים היה רק 13 מ"מ.
הטנק צויד בשני פריסקופים מסוג m6, אחד לנהג ושני בצריח למפקד.
כמו כן היו לו ארבע טבעות נשיאה להרמה ותובלה (ללא הצריח) מתחת למטוס C54, או בדאון בריטי מסוג Hamilcar Horsa.
סיבוב הצריח נעשה בצורה ידנית כדי לחסוך במשקל שהיה גדל במקרה של שימוש והתקנת מערכת סיבוב מכנית.
זה היה הטנק האמריקאי בעל הפרופיל הנמוך ביותר והמשקל הקטן ביותר.
בפברואר 1941 הוציא הצבא האמריקאי הוראה לייצר טנק קל שיועד לתובלה אווירית.
התוכניות הועברו לשלוש חברות: GMC, מרמון הרינגטון וחברת וולטר ג.
חברת מרמון הרינגטון זכתה בחוזה.
מהנדסי החברה תכננו טנק בעל צללית נמוכה מאוד יחסית, מונע במנוע לייקומינג בן שישה צילינדרים עם קירור אוויר, ומזקו"מ מקורי.
הדגם הראשון סופק בסתיו 1941. למרות התוצאות הטובות הוחלט על הכנסת מספר שיפורים שנועדו בחלקם להפחית את המשקל הכללי.
הדגם השני המשופר סופק בפברואר 1942.
הטנק פותח בתחילת מלחמת העולם השנייה על ידי הצבא האמריקאי במטרה לייצר טנק קל שיהיה ניתן להטיס אותו באמצעות דאונים.
זה היה הטנק הקטן ביותר שהיה בשימוש צבאות בנות הברית במלחמת העולם השנייה.
זה גם היה הטנק הראשון שתוכנן מראש לתובלה אווירית.
לכן היה בעל משקל קטן יחסית.
מטרתו הייתה להגביר את כוח האש של הגייסות המוטסים.
הניסיון היחידי שנעשה בו שימוש מבצעי היה במבצע ההצנחה שקדם לחציית הריין.
בזמן ההובלה האווירית היה הכרח לפרק את הצריח מגוף הטנק ולהובילו בנפרד.
לכן הייתה בנייתו שגויה מלכתחילה.
האמריקאים בכלל לא ראו בו טנק קרבי והסכימו למכור בזול 300 טנקים כאלה לבריטים.
בניגוד לבריטים, לאמריקאים לא היו דאונים גדולים מספיק להכיל אותו.
לאמריקאים היה דאון קטן בשם "WACO" .
דאון זה לא היה מסוגל להכיל את טנק הלוקסט.
לעומת זאת לבריטים היה דאון בשם: "Hemilcar Horsa" שהיה גדול פי שניים לעומת האמריקאי ולכן היה מסוגל להכיל בתוכו את הטנק ללא הצריח.
דאון זה תוכנן במקור לשאת חיילים וציוד כבד כגון תותח נגד טנקים, או שריונית קלה.
לדאון הבריטי היה מבנה כזה שבמקרה של תקלה היה חלקו האחורי מתוכנן להיפתח בקלות ולאפשר ללוחמים להימלט במהירות.
במרבית הנחיתות הקשות נפתח חלקו האחורי מעצם מכת הנחיתה.
12 טנקים הונחתו ב-24 במרץ 1945 במבצע לקראת צליחת הריין.
רק ארבעה טנקים הורכבו בצורה מלאה ונעשה בהם שימוש מבצעי.
מתוך ארבעה אלה רק שני טנקים הוכנסו לפעולה, בקרב השתתף רק טנק לוקוסט אחד שפגע והשמיד כ־100 חיילי אויב.
לאחר המלחמה נמכרו הטנקים, ללא הצריחים, לחוואים באנגליה ובארצות הברית שהשתמשו בהם כטרקטורים.
חלק מהם נמכרו גם למצרים לאחר שהתותחים שלהם הושבתו.
ב־1946 הגיעו טנקים שיצאו משימוש הצבא האמריקאי למאגרי ה-OFLC במצרים.
26 טנקים שנמכרו למצרים על ידי המפקדה של גנרל קרוקר (ללא אישור מלונדון), הוכנסו לשימוש בשלבים שונים של שלהי מלחמת העצמאות.
רוב התותחים של טנקים אלה הושבתו בכוונה תחילה.
הם שמשו את המצרים בכמה קרבות כסיוע שריון לחיל הרגלים תוך שימוש במקלעים בלבד.
כך למשל, סייעו שלושה טנקים מסוג זה להתקפת חיל הרגלים על משלט עיבדיס, כשהם משתמשים במקלעיהם.
באירוע אחר, בשבוע הראשון של דצמבר 1948, הופתעו כוחות צה"ל מהתקפת נגד של טור טנקים כזה שכלל כ-20 טנקים.
12 טנקים הוצאו מכלל פעולה, חלקם על ידי מטולים נגד טנקים וחלקם על ידי תותחים נגד טנקים.
כך למשל תותח 6 ליטראות רכוב על זחל"מ פגע בחמישה טנקים מצריים שנעו בטור תוך התקפת משלט שייח' נוראן (מבצע אסף).
אחת הסיבות להצלחה הייתה שהטנקים לא ירו בתותחיהם.
הטנק הראשון שעלה על מוקש בנגבה היה טנק מתוצרת איטלקית מסוג פיאט M13/40. הטנק נלקח למחנה בילו יומיים לאחר מכן ולמרות שהצבא הבטיח להחזירו – הוא לא הושב.
כעבור שנה כאשר פנו אנשי נגבה לצבא בבקשה לקבל את הטנק כזיכרון לקרבות ולנופלים, נאמר להם שהטנק אבד.
כפיצוי על הטנק שאבד נשלח טנק לוקסט M22 מבסיס ג'וליס.
נכון ל , זהו טנק הלוקסט היחידי בארץ.
לוקסמבורג השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באופן רשמי באולימפיאדת סטוקהולם (1912), אם כי ספורטאי לוקסמבורגי השתתף גם באולימפיאדת פריז (1900).
היא נעדרה מהמשחקים רק עוד פעם אחת, מאולימפיאדת לוס אנג'לס (1932), ומאז אולימפיאדת ברלין (1936) היא משתתפת במשחקים ברציפות.
בדומה למדינות מערביות רבות, השתתפה באופן חלקי בחרם על אולימפיאדת מוסקבה (1980), בכך שספורטאיה התחרו בה תחת הדגל האולימפי ולא תחת דגלהּ היא.
מאז אולימפיאדת סנט מוריץ (1928) השתתפה לוקסמבורג, לסירוגין, גם בשמונה אולימפיאדות חורף.
באולימפיאדת פריז (1900) השתתף ספורטאי לוקסמבורגי אחד, האתלט מישל תאטו, שזכה במדליית הזהב בריצת המרתון.
עם זאת, ברישומי הוועד האולימפי הבינלאומי נרשם תאטו כצרפתי, ולאומו האמיתי נחשף רק בשלהי המאה ה-20. באופן רשמי, נחשב הישג זה גם כיום להישג של המשלחת הצרפתית.
הופעתה הרשמית הראשונה של לוקסמבורג במשחקים הייתה באולימפיאדת סטוקהולם (1912), בה אף אחד מהספורטאים הלוקסמבורגים לא רשם הישגים גבוהים.
באולימפיאדת אנטוורפן (1920) זכה מרים המשקולות ז'וזף אלזין במדליית כסף, והיה ללוקסמבורגי הראשון שזוכה במדליה אולימפית באופן רשמי.
באותם המשחקים סיימה נבחרת השליחים ל-100X4 מטרים במקום השישי.
הפעם הבאה, והאחרונה עד כה, בה זכה ספורטאי לוקסמבורגי במדליה אולימפית הייתה באולימפיאדת הלסינקי (1952).
האתלט ז'וזי ברטל זכה במדליית הזהב בריצת 1500 מטר, תוך שהוא קובע שיא אולימפי חדש: 3:45.2 דקות.
מאז 1952, אף ספורטאי לוקסמבורגי לא זכה לעמוד על הפודיום במשחקי הקיץ, אך כמה מהם רשמו הישגים נאים.
לוקסמבורג השתתפה בשמונה אולימפיאדות חורף מאז אולימפיאדת סנט מוריץ (1928).
הספורטאי הבולט ביותר בשורותיה היה גולש הסקי האלפיני יליד אוסטריה מארק ז'יררדלי.
באולימפיאדת קלגרי (1988) סיים ז'יררדלי במקום התשיעי במקצה הגלישה במורד, ובאולימפיאדת אלברוויל (1992) זכה בשתי מדליות כסף, במקצי הסלאלום הענק והסופר G.
מדליות אלה הן היחידות בהן זכה ספורטאי לוקסמבורגי במשחקי החורף.
באולימפיאדת לילהאמר (1994) לא הצליח ז'יררדלי לשחזר את הישגיו, אך רשם תוצאות נאות כשסיים במקום הרביעי במקצה הסופר G, במקום החמישי בגלישה במורד ובמקום התשיעי במסלול המשולב.
לוקסור לאס וגאס הוא בית מלון וקזינו הממוקם בסטריפ שבלאס וגאס.
המלון בן ה-30 קומות, שמופעל על ידי רשת "MGM אתרי נופש בין-לאומיים", מכיל אולם קזינו בשטח 11,000 מ"ר הכולל מעל 2,000 מכונות הימורים ו-87 שולחנות משחק.
מאז השיפוץ שנעשה בין 2008 ל-2009, למלון יש עיצוב מודרני מאוד והוא כולל 4,400 חדרים מתוכם 442 סוויטות, המסמנות את הקירות הפנימיים של מגדל דמוי פירמידה ושני מגדלי זיקורת בני 22 קומות שנבנו מאוחר יותר.
המלון נקרא על שם העיר לוקסור (תבאי העתיקה) במצרים ומעוצב בסגנונה.
הוא המלון השני בגודלו בלאס וגאס (הראשון הוא ה-MGM גראנד) והשמיני בגודלו בעולם.
אבן הפינה ללוקסור הונחה ב-1992 והמלון נפתח רשמית לאחר 18 חודשים ב-15 באוקטובר 1993, לעיני 10,000 איש.
בזמן הפתיחה, הפירמידה, שעלות בנייתה עלתה 375 מיליון דולר, הייתה הבניין הגבוה ביותר בסטריפ, והכיל 2,526 חדרים וקזינו בשטח 9,300 מ"ר.
תיאטרון ושני מגדלי מלון הכוללים 2,000 חדרים נוספים נוספו ב-1998 בעלות של 675 מיליון דולר.
כשהאתר נפתח, הוא כלל את סיור נהר הנילוס, שהיה שיט לאורך נהר שלקח אורחים לחלקים שונים בפירמידה, עבר דרך יצירות אמנות שונות והקיף את הקזינו.
הקזינו כלל גם מוזיאון ואת קבר תות ענח' אמון, העתק של קברו כפי שנמצא בעמק המלכים סמוך ללוקסור, מצרים.
ביולי 2007, חברת MGM, שהמלון בבעלותה, הודיעה כי היא מתכוונת לעשות שיפוץ גדול למלון בהשקעה של 300 מיליון דולר, ולחדש 80% מהשטח הציבורי של המלון, כולל החלפה של רוב התמה המצרית במסעדות, לאונג'ים ומועדונים מודרניים המיועדים לקהל הבוגר.
לוקסור לאס וגאס כולל 1,900 מ"ר של שטח לכנסים, 4 בריכות שחייה ובריכת גלים, קפלת חתונות, ספא טבעי ו-29 חנויות.
לוקסור גם מחובר למפרץ מאנדליי דרך החנויות במאנדלי פלייס, הקניון של מפרץ מאנדליי, גשר אווירי באורך 94 מטרים הכולל חנויות מותגים רבות.
הלוקסור הוא ביתם של 5 הופעות שונות:
הקומיקאי קארוט טופ (Carrot Top)
ב-31 באוגוסט 2007, מועדון הלילה LAX נפתח רשמית במסיבה שאירחה את בריטני ספירס.
מספר ידוענים אחרים, כולל כריסטינה אגילרה אירחו ערבים במועדון.
המועדון בן 2 הקומות בשטח של 2,400 מ"ר מכיל 78 שולחנות VIP ובר לילה, שנחשב לבר אולטרה-עלית, שעל בסיס הזמנה מראש בלבד.
המלון תוכנן על ידי האדריכל וולדון סימפסון ומעצב הפנים צ'ארלס סילברמן, וקיבל הערכה בתור אחד המלונות המזוהים ביותר בסטריפ בזכות עיצובו הייחודי.
החלק המרכזי של המלון הוא מבנה דמוי פירמידה בן 30 קומות בגובה 111 מטר.
חדרי האורחים ממוקמים בחלק החיצוני של קירות הפירמידה, וניתן להגיע אליהם על ידי מעליות מיוחדות הנעות בזווית של 39 מעלות.
המלון מכיל גם אטריום בנפח 820,000 ממ"ק, שהיה האטריום הפתוח הגדול בעולם כשנפתח בשנת 1993. המלון מסומן על ידי אובליסק בגובה 43 מטר ושחזור של הספינקס הגדול של גיזה בגובה 34 מטר.
קצה הפירמידה מכיל זרקור מובנה המכוון ישירות כלפי מעלה ונחשב כזרקור החזק בעולם בעל עוצמה של 42.3 מיליארד נרות.
לוקסוטיקה (Luxottica Group S.p.A) היא חברת ענק איטלקית למשקפיים.
בסיס החברה במילאנו, והיא חברת המשקפיים הגדולה בעולם.
החברה נקטה אסטרטגיה של מיזוג אנכי, כך שהיא מחזיקה בשליטה בכלל שלבי הייצור של משקפיים.
בפרט, לוקסוטיקה מעצבת, מייצרת, מפיצה, ומוכרת בחנויות במיתוגה את מותגיה.
בין מותגים אלה ניתן למנות את ריי באן, Sunglass Hut, Sears, Oakley, Persol ועוד.
היקף שליטתה בשוק המשקפיים העולמי איפשר לה רווחי עתק, אשר הביאו לה אפשרות לייצר משקפיים באיכות גבוהה בעלויות של דולרים בודדים, ולגבות עליהם מאות דולרים עם כ-1,000% רווחיות.
מייסד חברת המשקפיים LensCrafters, אדוארד דין באטלר, התייחס לתמחור משקפי השמש בפועל בעולם כרמאות גמורה.
החברה מוכרת רק מיעוט ממשקפייה תחת המותג שלה, ומייצרת תחת זאת משקפיים ועדשות עבור מותגים אחרים כדוגמת שאנל, פראדה, ג'יורג'יו ארמני, ברברי, ורסאצ'ה, דולצ'ה וגבאנה, DKNY ו-Tory Burch.
החברה נוהגת לשלב בתוכה את מתחריה (באמצעות קנייה, מיזוג או השתלטות עוינת), והואשמה לעיתים קרובות בהפקעת מחירים ומונופולין בשוק הבלתי תחרותי הנותר.
כניסתה לישראל הופרעה על ידי הממונה על ההגבלים העסקיים דוד גילה.
באוקטובר 2018 התאחדה חברת לוקסוטיקה עם חברת אסילור הצרפתית, ונוצרה חברת אסילור-לוקוסטיקה, בשווי שוק של כ-70 מיליארד דולר.
מקים החברה, לאונרדו דל וקיו היה האדם ה-37 בעושרו בעולם והשני בעושרו באיטליה עד למותו בשנת 2022, אז עברו נכסיו ליורשיו.
לאונרדו דל וקיו הקים את החברה בשנת 1961 בעיר אגורדו שבאיטליה.
מטה החברה עבר מאז למילאנו.
דל וקיו נכנס לתחום כשוליה ליצרן כלים במילאנו, אך החליט לבסוף להשתמש בכישורים אשר רכש בעבודת המתכת לבניית חלקי משקפיים.
לכן, עבר דל וקיו ל-Agordo, אשר הייתה מרכז תעשיית המשקפיים האיטלקית באותה העת.
החברה החדשה שהקים כונתה Luxottica s.a.s.
ושימשה לשיתוף פעולה בין כמה מקימים, בהם דל וקיו בשנת 1967, החל למכור מסגרות משקפיים תחת המותג לוקסוטיקה, והצלחתו גרמה לו להפסיק לייצר אותן עבור חברות אחרות.
דל וקיו האמין במיזוג אנכי (מיזוג חברות האחראיות על שלבי הייצור השונים של המשקפיים לחברה יחידה), ורכש בשנת 1974 את Scarrone, חברת הפצה.
בשנת 1981, החברה הקימה שלוחה בינלאומית ראשונה בגרמניה.
התרחבות זו הייתה הראשונה מבין רבות בתהליך התרחבות עולמי מהיר.
לוקסוטיקה קנתה בנובמבר 2007 את חברת Oakley, Inc.
Oakley בהתחלה ניסתה להתמקח ולדרוש מחיר גבוה יותר בעבור החברה, אך לוקסוטיקה הסירה את משקפיה מחנויותיה בתגובה, גרמה לקריסת מניות החברה, וביצעה השתלטות עוינת על החברה.
בינואר 2017, הסכימה החברה למיזוג בן 46 מיליארד יורו עם חברת Essilor.
העסקה צפויה גם לספק יורש לדל וקיו, מקים לוקסוטיקה.
באוגוסט 2011 ניסתה לקנות לוקסוטיקה את חברת אירוקה הישראלית בעבור 20 מיליון יורו.
אך, בעקבות הגבלות מרובות שהוטלו על העסקה על ידי הממונה על ההגבלים העסקיים דאז, דוד גילה, העסקה לא יצאה לפועל לבסוף.
בשנת 2022 השלימה קבוצת אסילור-לוקסוטיקה את רכישת חברת שמיר אופטיקה, חברה ישראלית לפיתוח וייצור עדשות, בעת כהונתה של מיכל כהן בתפקיד הממונה על ההגבלים העסקיים.
בסוף שנת 2022 רכשה את ניואנס הישראלית, המפתחת עזרי שמיעה, במטרה למזער אותם לשלבם במשקפי לוקסוטיקה.
שווי העסקה מוערך בעשרות מיליוני דולרים.
לוקסוטיקה הגישה בקשה לממונה על ההגבלים למזג את ניואנס עם שמיר אופטיקה.
שני מוצרי החברה העיקריים הם משקפי שמש ומסגרות למשקפי ראייה.
החברה עוסקת בייצור, במכירה סיטונאית ובמכירה קמעונאית.
החברה מייצרת משקפיים ברישיון עבור המעצבים הללו:
מותגים אלה נמכרים הן בחנויות לוקסוטיקה והן בחנויות עצמאיות ואופטיקאים.
לזרוע הקמעונאות של לוקסוטיקה כ-8,000 חנויות בארצות הברית, אמריקה הלטינית, קנדה, סין, אוסטרליה, ניו זילנד, דרום אפריקה, בריטניה ואיחוד האמירויות הערביות.
מטה מחלקת הקמעונאות יושב בעיר מייסון שבאוהיו בארצות הברית.
בין רשתות הקמעונאות המוחזקות בידי לוקסוטיקה ניתן למנות את:.
החברה סופגת ביקורת על מחירי המשקפיים הגבוהים אותם היא דורשת על משקפי מותגים כדוגמת Ray-Ban ו-Oakley.
בשנת 2012 עסק פרק של הסדרה 60 דקות בהשפעת נכסיה הנרחבים של החברה על שמירה על מחירי המשקפיים הגבוהים.
לוקסוטיקה מחזיקה הן במותגי משקפיים רבים, הן בקמעונאי משקפיים רבים, והן בחברות ביטוח אופטי.
(בהן רשת הביטוח השנייה בגודלה לאמצעי ראייה בארצות הברית) כמו כן, היא הואשמה בקיום מונופול, ובהפקעת מחירים.
(ואכן, מחירי המותגים השונים שנקנו על ידה עלו דרמטית לאחר מכן).
לוקמיה פרומיאלוציטית חריפה היא תת-סוג של לוקמיה מיאלואידית חריפה (AML).
ב-APML, תאים לבנים לא בשלים (פרומיאלוציטים) מצטברים במח העצם וגורמים לירידה במספרי התאים הלבנים הנורמליים וירידה ביצירת סוגים אחרים של תאים כגון תאים אדומים וטסיות דם.
APML קשורה בדרך כלל בחילוף מקטעים בין הכרומוזומים 15 ו-17 בו חלקים משני הכרומוזומים מתאחדים ליצירת גן חדש משותף המכונה PML/RARA.
במקרים נדירים החילוף נגרם בין חלקים של כרומוזומים אחרים הגורם בכך לסוג שונה של APML
התאים הממאירים מחליפים את התאים הנורמלים בלשד העצם, כמו גם בדם ההיקפי.
מרבית התסמינים של APML נגרמים בשל ירידה בספירת התאים האדומים, ירידה בספירת תאים לבנים, ירידה בספירת טסיות וגורמי קרישה לא תקינים.
הסימפטומים כוללים: אנמיה (ספירה אדומה נמוכה), זיהומים, ודימומים.
לחולים ב-APML ישנו סיכון מוגבר לפתח DIC) Disseminated Intravascular Coagulation-קרישה תוך-כלית מפושטת).
זהו מצב חמור ומסכן חיים בו נוצרים קרישים קטנים בתוך כלי הדם, וכתוצאה יש ירידה בגורמי קרישה וטסיות הדם, הגורמים לעליה בסיכון לדימומים.
במצב יש לנטר את רמות הטסיות וגורמי הקרישה, ולפי הצורך לתת עירויים של מוצרי דם כגון תאים אדומים, טסיות וגורמי קרישה, כמו גם הפרין למניעת הקרישה.
לחולים עם APML יש סיכוי גבוה יותר של הופעת דימום מסכן חיים מאשר לחולים אחרים עם AML (לויקמיה מיאלואידית חריפה) ומכאן החשיבות של תחילת טיפול כבר עם החשד לקיום המחלה.
הרמז הראשון לאבחנה של APML הוא בדרך כלל שטפי דם לא מוסברים הנובעים מקרישיות נמוכה ומתגלים לעיתים תוך כדי צחצוח שיניים או ממכה אקראית, החולה יגלה שטפי דם תת-עוריים על פני חלקים נרחבים בגוף.
בבדיקת דם ניתן להבחין בטסיות בלתי שלימות בדם.
APML מופיעה באופן זהה בגברים ובנשים כאחד.
ישנם פחות מ-30 מקרים של APML בישראל בכל שנה.
הטיפול ב-APML מתחיל בהקדם בעת החשד למחלה והוא באמצעות מתן ATRA (All Trans Retinoic Acid) כלומר חומצה רטינואית שהיא נגזרת של ויטמין A.
התאים שבבסיס מחלת ה-APML, הפרומיאלוציטים, אינם מסוגלים לספוג חומצה רטינואית ולהפוך לתא לבן בשל ונורמלי.
ATRA אינה תרופה כימותרפית, אלא תרופה המעלה את הרמה בגוף של החומצה הרטינואית ובכך גורמת לפרומיאלוציטים לספוג חומר זה, להבשיל, להתפתח ולמות כמו כל תא אחר מבלי להצטבר בצורה הלא בשלה.
לפני גילוי ה-ATRA הייתה המחלה בדרך כלל קטלנית כי עד שהטיפול הכימי היה משפיע, הייתה הקרישיות של הדם פוחתת לרמה קטלנית והחולה היה נפגע משטפי דם במוח.
עם גילוי ה-ATRA הפכה המחלה ליחסית הפחות קטלנית מבין סוגי הלוקמיה, ועיקר הסיכון הוא מהסתגלות החולה ל-ATRA.
כ10 אחוז מהחולים מפתחים תנגודת ל-ATRA עד כדי בצקות נרחבות באזורים שונים בגוף העלולים להיות קטלניים, אחרי תקופת ההסתגלות לתרופה נעלמת הסכנה והמחלה מתפתחת כמו כל לוקמיה אחרת.
ה-ATRA אינו מרפא את המחלה אלא מונע את תופעות הלואי שלה, בשביל לרפא את המחלה נזקקים לטיפול כימותרפי.
הטיפול מבוסס על תרופות כימותרפיות.
ומטרת הטיפול ההתחלתי המכונה אינדוקציה היא להביא קודם כל למצב של הפוגה (אחרי הגעה למצב של הפוגה ניתן טיפול שהורג את יתרת התאים הממאירים הנסתרים, המכונה consolidation therapy .
בדרך כלל בלוקמיה מסוג APML אין צורך בהשתלת מח עצם והטיפול מחסל את הסרטן לגמרי.
מחלת הלוקמיה עשויה לחזור ולתקוף את החולה, גם אחרי החלמה.
חזרה כזו של מחלה מכונה בלשון המקצועית relapse.
במקרה של הישנות המחלה יבחר הרופא ההמטואונקולוג את הטיפול לפי הפרוטוקול המקובל.
בספר שומרת אחותי חולה קייט בלוקמיה מסוג APL ומטופלת ב-ATRA
לוקסמבורג הוא המחוז הדרומי ביותר ממחוזות ולוניה בבלגיה.
הוא גובל (בכיוון השעון ממזרח) בלוקסמבורג, צרפת, ובמחוזות הבלגים נמור וליאז'.
בירתו היא ארלון, בדרום-מזרח המחוז.
המחוז הוא בגודל 4,443 קמ"ר, מה שהופך אותו למחוז הבלגי הגדול ביותר.
חיים בו בסביבות 250,000 תושבים, מה שהופך אותו למחוז הכי פחות צפוף במדינה.
המחוז גדול יותר באופן משמעותי (70%), והרבה פחות מאוכלס מאשר המדינה השכנה - הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג.
כ-80% מהמחוז מיוערים בצפיפות, והם חלק מהרי הארדנים.
האזור הדרומי ביותר של המחוז נקרא גומה או לורן הבלגית (העיר הראשית: וירטון).
תושבים רבים במחוז מדברים לוקסמבורגית, וקשורים באופן הדוק לגרמנים, בעוד הוולונית שהיא ניב של הצרפתית מדוברת במקומות אחרים במחוז.
המחוז הופרד מלוקסמבורג במהלך החלוקה השלישית של לוקסמבורג, בשנים 1830–1831 על ידי ועידת לונדון, אשר התכנסה בעקבות המהפכה הבלגית ב-1830, ואושרה דה פקטו בשנת 1839, לאחר שווילם הראשון, מלך הולנד, והדוכס הגדול של לוקסמבורג, הסכים להחלטותיו, ובכך המחוז החדש שנוצר הועבר לממלכת בלגיה.
לוקסמבורג משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
לוקסמבורג משתתפת גם במשחקי החורף האולימפיים לנוער.
לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער הלוקסמבורגים מדליית כסף יחידה באופניים.
עם זאת, ההשתתפות של ספורטאי הנוער הלוקסמבורגים היא סמלית.
המשלחת הראשונה של לוקסמבורג למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור.
המשלחת כללה חמישה ספורטאים שהתחרו בשני ענפי ספורט.
ספורטאי המשלחת העפילו בענף השחייה לגמר במשחה 50 מטר בסגנון שחיית גב לנערות וסיימו במקום השישי.
בענף האתלטיקה המשלחת לא הצליחה להעפיל לגמרים.
ספורטאי המשלחת הגיעו להישגים בענפים האתלטיקה עם העפלה לגמר בקפיצה לגובה בה היא דורגה במקום החמישי ובשחייה עם העפלה לגמר ודירוג במקום הרביעי במשחה 50 מטר בסגנון שחייה חופשית לנערות, במקום השישי במשחה 100 מטר בסגנון שחייה חופשית לנערות ובמקום התשיעי במשחה 800 מטר בסגנון שחייה חופשית לנערות.
בענף הג'ודו ספורטאי המשלחת לא הגיעו להישגים משמעותיים.
לוקסמבורג השתתפה לראשונה במשחקי החורף האולימפיים לנוער באולימפיאדת הנוער אינסברוק ושלחה משלחת המונה ספורטאית יחידה שהתחרתה בענף הסקי אלפיני ודורגה לא במקומות גבוהים אך גם לא במקומות האחרונים.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער לילהאמר כללה ספורטאי יחיד שהתחרה בענף הסקי אלפיני ודורג לא במקומות גבוהים אך גם לא במקומות האחרונים.
לוקסו ג'וניור הוא סרט האנימציה הראשון שנוצר על ידי חברת פיקסאר.
ב-17 באוגוסט 1986 הסרט הוקרן לראשונה בכנס SIGGRAPH בדאלאס, טקסס.
בשנת 1999 הסרט חודש (הופק מחדש) והופץ בבתי הקולנוע יחד עם הקרנת הסרט "צעצוע של סיפור 2".
בסרט הקצר מוצגת מנורה המשמשת כסמלה הידוע של חברת "פיקסאר" ומהווה את ה"I" ב-PIXAR.
בחדר חשוך, מנורת שולחן גדולה ומוארת בעלת זרוע מאוזנת בשם לוקסו רואה כדור צהוב קטן עם פס כחול וכוכב אדום מתגלגל אליו.
הוא מביט בכדור בסקרנות ודוחף אותו משם, אך הכדור חוזר אליו.
והכדור חוזר אליו, אבל הפעם, הוא מתגלגל על פניו.
מנורת שולחן קטנה יותר, בשם לוקסו ג'וניור, מדלג וממשיך לשחק עם הכדור.
אז לוקסו ג'וניור מאזן את עצמו מעל הכדור, אך קופץ חזק מדי וגורם לכדור להתפוצץ.
לוקסו ג'וניור מעיף את הכדור על צדו ומביט אל לוקסו, שמפנה בעדינות את בנו.
אז לוקסו ג'וניור מדלג מחוץ למסך ונראה מאוחר יותר משחק עם כדור חוף.
לוקסו מביט במצלמה ואז מנענע את ראשו במבוכה.
הסרט נכתב, בוים והופק על ידי ג'ון לאסיטר.
מפיק נוסף לסרט היה ויליאם ריבס.
הפסקול של הסרט הופק על ידי בריאן בנט וצ'יק קוריאה.
לוקמיה של תאים שעירים היא מחלה המטולוגית ממאירה נדירה המאופיינת בהצטברות לא תקינה של לימפוציטים מסוג B.
לוקמיה של תאים שעירים מסווגת בדרך כלל כתת-סוג של לוקמיה לימפוציטית כרונית, והיא מהווה כ-2% מכלל סוגי הלוקמיה, עם פחות מ-2,000 מטופלים מאובחנים בצפון אמריקה ומערב אירופה יחדיו.
בלוקמיה של תאים שעירים מצטברים "התאים השעירים" (לימפוציטים מסוג B ממאירים) במח העצם, ומפריעים לייצור כדוריות דם לבנות תקינות, כדוריות דם אדומות וטסיות דם.
כתוצאה מכך, מטופלים עלולים לפתח זיהומים הקשורים לספירה נמוכה של תאי דם לבנים, אנמיה ועייפות עקב מחסור בכדוריות דם אדומות, או דימום קל עקב ספירה נמוכה של טסיות דם.
תאים סרטניים עלולים להתקבץ בטחול ולגרום לו להתנפח, דבר זה עלול לגרום לתופעת לוואי של שובע גם כאשר המטופל לא אכל הרבה.
מחלה זו נדירה, עם פחות מ-1 מתוך 10,000 אנשים שאובחנו כחולי לוקמיה של תאים שעירים במהלך חייהם.
גברים הם בעלי סיכון מוגבר לפתח את המחלה, בארצות הברית השכיחות השנתית היא כ-3 מקרים ל-1,000,000 גברים בכל שנה, ו-0.6 מקרים ל-1,000,000 נשים בכל שנה.
לוקמיה של תאים שעירים מאובחנת בדרך כלל לאחר שספירת דם שגרתית מראה מספר נמוך באופן בלתי צפוי של סוג אחד או יותר של תאי דם תקינים, או לאחר הופעת חבורות בלתי מוסברות או זיהומים חוזרים ונשנים אצל חולה בריא.
מטופלים עם גידול רחב עשויים גם להיות בעלי רמות נמוכות יותר של כולסטרול, במיוחד במטופלים עם טחול מוגדל.
רמות הכולסטרול חוזרות לערכים נורמליים לאחר טיפול מוצלח בלוקמיה.
אצל כל המטופלים, השנתיים הראשונות לאחר האבחנה הם בעלות הסיכון הגבוה ביותר לתוצאה קטלנית.
אך, עם טיפול מתאים, אורך החיים הכללי הצפוי למטופלים עם לוקמיה של תאים שעירים הוא נורמלי או כמעט נורמלי.
מדידת ההישרדות המדויקת של מטופלים עם לוקמיה של תאים שעירים היא מסובכת מכיוון שהגיל החציוני הוא גבוה יחסית (70 שנים) בזמן האבחון.
עם זאת, מטופלים עם לוקמיה של תאים שעירים שורדים באופן שגרתי יותר מ-10 שנים, ומטופלים צעירים יותר עשויים לצפות לחיים ארוכים.
ברחבי העולם צפויים למות כ-300 מטופלים עם לוקמיה של תאים שעירים בשנה.
כמו במקרים רבים של סרטן, הגורם ללוקמיה של תאים שעירים אינו ידוע.
נראה כי חשיפה לעשן טבק, קרינה מייננת או כימיקלים תעשייתיים (למעט סולר) לא מגדילה את הסיכון לפתח לוקמיה של תאים שעירים.
בחלק מהמחקרים, חקלאות וגינון נקשרו לסיכון מוגבר לפתח לוקמיה של תאים שעירים שלא מרמז בהכרח על סיבתיות.
לוקסמבורג באירוויזיון 1956 השתתפה עם השירים, "Ne crois pas" ו-"Les amants de minuit" שבוצעו על ידי הזמרת הצרפתייה, מישל ארנו.
בניגוד לרוב המדינות שהשתתפו באירוויזיון 1956, רשות השידור הלוקסמבורגית (RTL-CLT), הקימה ועדה מיוחדת הממונת על בחירת שני השירים שייצגו את לוקסמבורג בתחרות.
מספר השירים שנשלחו אל הוועדה אינו ידוע.
לבסוף, הכריזה הוועדה כי השירים שנבחרו לייצג את לוקסמבורג באירוויזיון הם, "Ne crois pas" ו-"Les amants de minuit".
השיר "Ne crois pas" הושר שישי בסדר ההופעות, לפני איטליה ואחרי צרפת.
השיר "Les amants de minuit" שובץ במקום ה-13 בסדר ההופעות, לפני איטליה ואחרי צרפת.
לוקסמבורג באירוויזיון 1957 השתתפה עם השיר "", שבוצע על ידי הזמרת הצרפתייה, דניאל דופרה.
בשנת 1957, רשות השידור הלוקסמבורגית הכריזה כי דופרה נבחרה לייצג את לוקסמבורג באירוויזיון.
דופרה, שהייתה באותה העת בצרפת, הוטסה במהירות ללוקסמבורג.
דופרה התאמנה על השיר רק פעם אחת, בחזרה הגנרלית לפני הופעתה בתחרות.
לסחירות השיר, נשלחו מספר שירים לרשות השידור הלוקסמבורגית.
רשות השידור בחרה את השיר "(Amours mortes (tant de peine", אותו דופרה תבצע באירוויזיון.
דופרה שובצה שנייה בסדר ההופעות, לפני הממלכה המאוחדת ואחרי בלגיה.
השיר זכה במקום הרביעי עם שמונה נקודות.
לוקסמבורג באירוויזיון 1958 השתתפה עם השיר "Un Grand Amour" שבוצע על ידי הזמרת הבלגית, סולנז' ברי.
זוהי השתתפות השלישית של לוקסמבורג באירוויזיון.
בשנת 1958, רשות השידור הלוקסמבורגית הכריזה כי סולנז' ברי נבחרה לייצג את לוקסמבורג בתחרות האירוויזיון לשנת 1958. מאוחר יותר, רשות השידור חשפה כי ברי תבצע את השיר "Un Grand Amour" שנכתב על ידי מוניק לניס וריימוד רוש והולחן על ידי מישל אריק.
על פי סדר ההופעות, ברי עלתה רביעית, לפני שוודיה ואחרי צרפת.
בתום ההצבעה, לוקסמבורג זכתה במקום התשיעי והאחרון עם נקודה אחת.
זוהי הייתה הפעם הראשונה בה לוקסמבורג הגיעה למקום האחרון.
לוקסמבורג באירוויזיון 1961 השתתפה עם השיר "Nous les amoureux", שבוצע על ידי ז'אן-קלוד פסקל.
האירוויזיון של אותה שנה התקיים ב-18 במרץ, בקאן, צרפת.
זוהי ההשתתפות החמישית של לוקסמבורג והניצחון הראשון שלה באירוויזיון.
השיר נבחר על ידי Télé Luxembourg באמצעות בחירה פנימית.
Télé Luxembourg, רשות השידור הלוקסמבורגית, בחרה את האמן ואת השיר שייצגו את לוקסמבורג באירוויזיון 1961 באופן פנימי.
במהלך בחירה זו נבחרו הזמר הצרפתי ז'אן-קלוד פסקל והשיר Nous les amoureux.
בליל הגמר, ז'אן קלוד פסקל שובץ ארבעה-עשר בסדר ההופעות, אחרי דנמרק ולפני יוגוסלביה.
בכל מדינה היה צוות שופטים המונה עשרה אנשים.
מעורבותה של לוקסמבורג במלחמת העולם השנייה החלה בפלישת גרמניה הנאצית ב-10 במאי 1940, ונמשכה עד שחרורה על ידי כוחות בעלות הברית בסוף 1944 ובתחילת 1945.
לוקסמבורג סופחה לגרמניה בשנת 1942. במהלך הכיבוש יזמו השלטונות הגרמניים תוכנית של "גרמניזציה" של המדינה, דיכוי שפות ומנהגים שאינם גרמניים וגיוס לוקסמבורגים לווארמאכט, מה שהוביל להתנגדות נרחבת, שהגיעה לשיאה בשביתה כללית באוגוסט 1942 נגד הגיוס.
זמן קצר לפני הכניעה לנאצים, ברחו חברי הממשלה מהמדינה יחד עם הדוכסית הגדולה שרלוט, ובסופו של דבר הגיעה ללונדון, שם הוקמה ממשלת-גלות.
חיילים לוקסמבורגים נלחמו גם ביחידות בעלות הברית עד השחרור.
ממשלת לוקסמבורג נקטה מדיניות של נייטרליות מאז משבר לוקסמבורג בשנת 1867, לאור פגיעותה של המדינה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נותרו 400 איש מהצבא המקומי במהלך הכיבוש הגרמני.
בנאום בפני הרייכסטאג במרץ 1939, הבטיח אדולף היטלר כי ריבונותה של לוקסמבורג לא תיפגע.
כוחו של הצבא גדל בהדרגה ככל שהמתח הבינלאומי עלה בתקופת הפיוס ולאחר פלישת גרמניה הנאצית לפולין בספטמבר 1939. עד 1940 מנה צבא לוקסמבורג כ-13 קצינים, 255 שומרים חמושים ו-425 חיילים.
תחנת הרדיו הפופולרית בשפה האנגלית, "רדיו לוקסמבורג", עלתה לאוויר בספטמבר 1939. מלבד זאת, החיים הנורמליים נמשכו בלוקסמבורג במהלך המלחמה המדומה.
לא התקיימה שום האפלה והרכבות הרגילות לצרפת ולגרמניה המשיכו לנסוע.
באביב 1940 החלו העבודות על סדרת מחסומים לאורך לגבול המזרחי של לוקסמבורג עם גרמניה.
ב-9 במאי 1940, לאחר הגברת תנועות הכוחות סביב הגבול הגרמני, נסגרו מחסומי קו שוסטר.
הפלישה הגרמנית ללוקסמבורג החלה בשעה 04:35 במקביל להתקפות על בלגיה והולנד.
הכוחות הפולשים נתקלו בהתנגדות מועטה של צבא לוקסמבורג.
בשעה 08:00 חצו כמה דיוויזיות צרפתיות את הגבול מקו מאז'ינו והתעמתו עם הכוחות הגרמניים לפני שנסוגו.
הפלישה גרמה לפציעתם של 7 חיילים בלוקסמבורג ולמותם של שישה מחיילי בעלות הברית.
עזיבת הממשלה הותירה את השלטון המקומי בלוקסמבורג בכאוס.
מועצה ניהולית בהנהגת אלברט והרר הוקמה כדי לנסות להגיע להסכם עם הכובשים לפיו לוקסמבורג תוכל להמשיך ולשמור על עצמאות מסוימת תחת הנאצים, וקראה לשובה של הדוכסית הגדולה.
כל האפשרויות לפשרה אבד בסופו של דבר כאשר לוקסמבורג סופחה לגרמניה וכל תפקידי הממשלה בוטלו מיולי 1940. זאת בניגוד לבלגיה והולנד ששמרו על תפקוד פוליטי אוטונומי חלקי תחת שליטה גרמנית.
מאוגוסט 1942 ועד לסוף המלחמה לוקסמבורג הייתה חלק רשמי מגרמניה.
מאוגוסט 1940, הדיבור בצרפתית נאסר על מנת לעודד את השתלבות המדינה בגרמניה.
מהלך זה הוביל לתחייה עממית של השפה הלוקסמבורגית המסורתית (שלא נאסרה) כסוג של התנגדות פאסיבית.
מאוגוסט 1942 גויסו כל הגברים הלוקסמבורגים לצבא הגרמני.
בסך הכל שירתו 12,000 לוקסמבורגים בצבא הגרמני, מתוכם כמעט 3,000 מתו במהלך המלחמה.
בשנת 1936 הוקמה תנועת הנוער הנאצית, "לוקסמבורגר פולקסג'וגנד" (LVJ) שהתמזגה מאוחר יותר לנוער ההיטלראי.
ההתנגדות החמושה לכובשים הגרמנים החלה בחורף 1940–1941 כאשר נוצרו מחתרות קטנות ברחבי הארץ.
לכל אחת מהן היו יעדים פוליטיים שונים וחלקן היו קשוריות ישירות למפלגות פוליטיות מלפני המלחמה.
חלק מהמחתרות היו קשורות לקבוצות חברתיות (כמו הצופים) או לקבוצות של סטודנטים או עובדים.
בגלל גודלו הקטן של הצבא הלוקסמבורגי טרם המלחמה, קשה היה להשיג נשק.
אף על פי כן, המחתרת הדפיסה עלונים אנטי-גרמניים, ומשנת 1942 הסתירה את אלו שנמנעו משירות בוורמאכט (ואף הבריחה אותם מחוץ למדינה).
לוקסמבורגי אחד, ויקטור בודסון (שהיה גם שר בממשלת הגלות) הוכר כחסיד אומות העולם על לאחר שסייע ל-100 יהודים להימלט מלוקסמבורג.
המידע שנאסף על ידי המחתרת היה חשוב ביותר.
אחד מחברי המחתרת, ליאון הנרי רוט, הודיע לבעלות הברית על קיומו של מרכז המחקר הסודי של הצבא הגרמני בחוף הבלטי, מה שאפשר לבעלות הברית להפציץ אותו מהאוויר.
בסתיו 1944 התמזגו ארגוני התנגדות רבים והקימו את "איחוד המחתרות".