tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר מכן לחם פוקס עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהארמייה הרביעית בחזית המערבית, ונטל חלק במערכה על הגבולות.
בסוף אוגוסט 1916 מונה פוקס למפקד קורפוס המילואים ה-10, ובאוקטובר מונה למפקד קורפוס המילואים ה-14. ב-5 במרץ 1917 מונה פוקס למפקד פלגת הארמייה C, ופיקד עליה עד ה-9 בנובמבר 1918. על הצלחתו בקרבות קיבל פוקס ב-22 באוגוסט 1917 את העיטור פור לה מריט.
לאחר הפסקת האש מונה פוקס לתפקיד בארמייה החמישית, ובאוקטובר 1919 פרש לביתו.
ב-30 בספטמבר 1939 מת פוקס במינסטר, והוא בן 83 שנים.
גאורג נידרמאייר הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת הבלם.
נידרמאייר גדל במחלקת הנוער של באיירן מינכן, ובעונת 2003/04 החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון.
בעונת 2007/08 מונה נידרמאייר לקפטן קבוצת המילואים, ואף ישב על הספסל של הקבוצה הבכירה במספר משחקים בבונדסליגה ובמשחק ליגת האלופות מול אולימפיק ליון, אך לא שיחק.
בינואר 2009 האריך נידרמאייר את חוזהו בבאיירן מינכן עד יוני 2012, ובמקביל הושאל לשטוטגרט עד תום עונת 2009/10, על מנת שיצבור ניסיון בבונדסליגה.
את הופעת הבכורה בשטוטגרט ערך בניצחון 2-0 על קרלסרוהה בבונדסליגה, אך שיחק רק עוד ארבעה משחקים נוספים באותה עונה, עקב פציעה.
בעונת 2009/10 חזר נידרמאייר לשחק, והבקיע את השער הראשון שלו בקריירה בתיקו 1-1 מול בורוסיה דורטמונד באוגוסט 2009. נידרמאייר אף השתתף באותה עונה עם שטוטגרט בליגת האלופות, בניצחון 2-0 בשלב הבתים על גלאזגו ריינג'רס ובתבוסה 4-0 לברצלונה בשמינית הגמר.
בפברואר באותה עונה חתם בשטוטגרט על חוזה קבוע, ולא חזר לבאיירן מינכן.
בעונת 2010/11 נידרמאייר הפך לשחקן מפתח בקבוצה תחת המאמן ברונו לאבאדיה, ושיתף פעולה בהגנה עם מתייה דלפייר וסרדר טשצ'י.
בעונה זו ערך את הבכורה בליגה האירופית, בניצחון 3-0 על יאנג בויז ברן.
בעונת 2012/13 הגיע נידרמאייר עם שטוטגרט לגמר הגביע הגרמני, שם הפסידה שטוטגרט 3-2 לבאיירן מינכן.
באותה עונה, האריך את חוזהו בשטוטגרט עד תום עונת 2016. בתום עונת 2015/16 היה נידרמאייר שותף לירידת ליגה של שטוטגרט, לראשונה מזה 39 עונות, והוא שוחרר מהקבוצה לאחר שפג חוזהו.
ב-31 באוגוסט 2016 חתם נידרמאייר בפרייבורג מהבונדסליגה.
בעונת הבכורה שלו במועדון, 2016/17, ערך נידרמאייר שש הופעות ליגה בלבד, משום שסבל מפציעה ארוכה.
בעונת 2017/18 נידרמאייר לא שיחק כלל בקבוצה הבכירה, וערך הופעות ספורות בקבוצת המילואים של פרייבורג.
ביולי 2018 חתם נידרמאייר במלבורן ויקטורי מליגת העל האוסטרלית בכדורגל.
נידרמאייר שיחק בנבחרות גרמניה הצעירות, אך לא זומן מעולם לנבחרת גרמניה הבכירה.
גנרל חיל הרגלים גאורג פון זודנשטרן היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
פון זודנשטרן נולד ב-15 בנובמבר 1889 בקאסל, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1909 הוא התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, הצטרף לרגימנט הרובאים ה-62 (שלזיה העילית ה-3), ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ב-25 בפברואר 1915 הועלה לדרגת אובר-לויטננט (סגן), וב-18 באוגוסט 1917 הועלה לדרגת האופטמן (סרן).
לאחר המלחמה נשאר פון זודנשטרן ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1920 מונה למפקד פלוגה ברגימנט הרגלים ה-6, ובשנת 1924 מונה לתפקיד מטה בקבוצת הארמייה השנייה.
בשנת 1928 הועלה לדרגת מאיור (רב-סרן), ובשנת 1932 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט (סגן-אלוף).
ב-1 בספטמבר 1934 הועלה לדרגת אוברסט (אלוף-משנה), וב-15 בספטמבר 1935 מונה למפקד הרגימנט ה-65. באוגוסט 1937 מונה לראש מטה הקורפוס ה-6, ב-1 במרץ 1938 הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-1 בדצמבר 1938 מונה לראש מטה קבוצת הארמייה השנייה.
עם פרוץ המלחמה היה פון זודנשטרן ראש מטה קבוצת ארמיות C, שהייתה פרוסה בחזית המערבית.
ב-1 בפברואר 1940 הועלה פון זודנשטרן לדרגת גנרל לוטננט, וב-6 בפברואר מונה לראש מטה קבוצת ארמיות A, והשתתף עימה במהלך המערכה על צרפת.
ב-1 באוגוסט 1940 הועלה פון זודנשטרן לדרגת גנרל חיל הרגלים, וב-22 ביוני 1941 הפך לראש מטה קבוצת ארמיות דרום, עימה השתתף במבצע ברברוסה.
ביולי 1942 מונה פון זודנשטרן לראש מטה קבוצת ארמיות B, ב-2 בינואר 1943 קיבל את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וביולי 1943 פרש מתפקידו והועבר לעתודת המילואים.
ב-14 באוגוסט 1943 מונה פון זודנשטרן למפקד הקורפוס ה-83, שהפך ב-26 באוגוסט 1943 לארמייה ה-19, שהייתה חלק מקבוצת ארמיות G.
ב-28 ביוני 1944 פרש מתפקידו, ועזב את הצבא.
לאחר המלחמה התגורר פון זודנשטרן בפרנקפורט, והוציא ספרים ומחקרים על המלחמה, עד למותו ב-20 ביולי 1955.
גאורג קולנקמפף היה כנר גרמני, אחד הווירטואוזים הנודעים של גרמניה בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20. קולנקמפף נודע בפרשנויותיו ליצירות מן התקופה הרומנטית.
קולנקמפף ניגן בביצוע בכורה של הקונצ'רטו לכינור של שומאן והיה הראשון להקליט יצירה זו; גם ביצועיו לקונצ'רטי לכינור של בטהובן, מנדלסון, גלאזונוב וברוך נמנים עם המשובחים ביותר שהונצחו בתקליטים.
רק העובדה, שקריירת ההקלטות שלו התנהלה בתקופת המשטר הנאצי, יחד עם מותו בגיל צעיר יחסית מדלקת המוח, אחראים לכך, ששמו אינו מוכר יותר למאזינים בני ימינו.
גאורג קולנקמפף נולד למשפחת סוחרים מבוססת.
בגיל צעיר מאוד גילה עניין בכינור ומשנת 1904, כשהיה בן שש, החל ללמוד אצל הנגן הראשי של התזמורת הפילהרמונית של ברמן, ובהמשך אצל מנצח התזמורת, ארנסט ונדל.
בהמשך קיבל הדרכה ועידוד מלאופולד אאואר (מורם של מישה אלמן, אפרם צימבליסט, נתן מילשטיין ועוד) בדרזדן.
הופעתו הראשונה כסולן בקונצרט הייתה בשנת 1912. לפי המלצת אאואר, נשלח ללמוד אצל וילי הס בבית הספר הגבוה למוזיקה בברלין ועם הזמן היה למנצח תזמורת בית הספר.
לקראת סוף מלחמת העולם הראשונה חזר קולנקמפף לעיר הולדתו לכהן שם בתפקיד הנגן הראשי של התזמורת הפילהרמונית של ברמן.
הוא המשיך להופיע כסולן ובשנת 1923 התמנה לפרופסור מן המנין בבית הספר הגבוה למוזיקה בברלין.
הוא לימד שם עד 1926, אז השתלטה קריירת הסולו שלו על כל עתותיו, אך חזר ללמד שם ב-1931 עד ליציאתו מגרמניה ב-1944. במקביל להוראה המשיך להופיע בקונצרטים ברחבי גרמניה וכן, יותר ויותר, בחלקים שונים של אירופה והרבה לנגן בשידורי רדיו.
בשנת 1927 ביצע את הקונצ'רטו הכפול ברה מינור של באך עם אלמה מודי (תלמידה של קרל פלש וכנרת בפילהרמונית של ברלין).
ב-1935 הקים שלישייה עתירת מוניטין עם הפסנתרן אדווין פישר והצ'לן אנריקו מיינרדי, שבה התמיד לנגן עד 1948. לאחר מותו החליף אותו הכנר וולפגנג שניידרמן.
פישר ניגן גם בדואו עם פסנתר, בעיקר עם גאורג שולטי ווילהלם קמפף.
עם שולטי הקליט את הסונאטות של ברהמס, את 20 הסונאטות של מוצרט ואת סונאטת קרויצר של בטהובן, לחברת דקה.
יש גם הקלטה של סונאטת קרויצר עם קמפף (DGG, 1935).
עוד הקליט בחברת דקה עם הקונצ'רטו הכפול של ברהמס
עם מיינרדי, בניצוחו של קרל שוריכט.
ב-1937 ניגן בביצוע בכורה את הקונצ'רטו לכינור ברה מינור של שומאן, שיוזף יואכים עיין בו ודן אותו לשיכחה, אך קולנקמפף גילה אותו והשיבו לחיים בעזרת המנהל מטעם הנאצים של "ספריית המדינה הפרוסית", שם הוטמנה הפרטיטורה החתומה בידי שומאן, ופאול הינדמית, שיצירותיו נאסרו כבר להשמעה בצו המשטר הנאצי.
הוספת יצירה זו לרפרטואר הייתה פרשה חשובה ומוצלחת מאוד, וזמן קצר לאחר זאת הקליט אותה בפעם הראשונה.
לפני המלחמה הקליט את הקונצ'רטו לכינור של בטהובן (הפילהרמונית של ברלין בניצוח הנס שמידט-איסרשטדט ואת הקונצ'רטו לכינור של מנדלסון: הוא לא ויתר על ביצוע הקונצ'רטו של מנדלסון על אף האיסור על יצירותיו, והשתמש בקדנצות של פריץ קרייזלר.
קולנקמפף הופיע בעוד ביצועי בכורה עולמיים, בעיקר יצירות מאת אוטורינו רספיגי (סונאטה לכינור מס' 2) וז'אן סיבליוס.
הוא היה מבוקש ועסוק מאוד בתקופה הנאצית, כמוזיקאי בן "הגזע הארי", אף כי לא צידד בתורת הגזע והודות לחשיבותו כנגן גרמני, יכול היה לקיים ברפרטואר יצירות מוחרמות.
בשנת 1940 עבר לפוטסדאם וב-1944, לנוכח דרישות השלטון שהעיקו עליו יותר ויותר, עזב את גרמניה והיגר לשווייץ.
משנת 1943 קיימת הקלטה מקונצרט חי של הקונצ'רטו לכינור של סיבליוס, עם הפילהרמונית של ברלין בניצוח וילהלם פורטוונגלר.
משווייץ המשיך לפתח את קריירת הסולו הבינלאומית שלו, והיה לממשיכו של קרל פלש בקונסרבטוריון של לוצרן.
משנת 1944 היה כינור ראשון ברביעיית קולנקמפף.
קולנקמפף מת בשפהאוזן, שווייץ, מאנצפליטיס (שיתוק בעמוד השדרה) בגיל 50 בסך הכל, לאחר הידרדרות מהירה זמן קצר אחרי הקונצרט האחרון שלו.
עם מותו בגיל צעיר יחסית איבד עולם המוזיקה בכלל והכינור בפרט נגן מכובד, בעל סגנון אישי ואישיות בולטת, הן כמבצע והן כמורה.
הקלטת הקונצ'רטו לכינור של בטהובן בביצועו, עם הפילהרמונית של ברלין בניצוח הנס שמידט-איסרשטדט משנת 1936 עודנה נחשבת למשובחת ביותר.
כתביו הופיעו לאחר מותו בשנת 1952, תחת הכותרת "תצפיות של כנר" (Geigerische Betrachtungen).
אובר-גרופנפיהרר גאורג קפלר היה מפקד בכיר בוואפן אס אס שפיקד על קורפוסים במלחמת העולם השנייה.
קפלר נולד ב-1 בספטמבר 1899 בעיר מיינץ, שהשתייכה אז לקיסרות הגרמנית.
אביו אוטו קפלר, היה אוברסט בצבא הפרוסי.
אמו הייתה אמליה אליזבת הייק.
ב-28 בפברואר 1913 התגייס כצוער לצבא הקיסרות הגרמנית.
הוא החל את דרכו במסגרת הרגימנט ה-73 (הנובר - פלדמרשל אלברכט, נסיך פרוסיה).
ב-18 ביוני 1914 הועלה לדרגת לויטננט.
הוא לחם בשורות הרגימנט בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה, וב-29 באוגוסט 1914 נפצע קשה.
ב-16 באוקטובר 1917 הועלה לדרגת אובר-לויטננט.
חוץ משתי המחלקות של צלב הברזל, קיבל קפלר גם את אות הפציעה בכסף, ועיטורים נוספים.
לאחר המלחמה עבר לשרת ברייכסווהר, ושובץ ברגימנט ה-19. בתחילת אוגוסט 1919 פרש מהצבא ועבר לשרת במשטרת פרוסיה.
ב-1 ביולי 1926 התפטר מתפקידו במשטרת פרוסיה עקב חילוקי דעות אישיים, ועבר למשטרת תורינגיה.
הוא מילא תפקידים בכירים במשטרה, ובין היתר היה הדובר לענייני משטרה ומפקד משטרת העיר יינה.
ב-1 באוקטובר 1930 הצטרף למפלגה הנאצית, ולאחר תקופה קצרה בה חזר לשרת ברייכסווהר בדרת מיור, עבר ב-10 באוקטובר 1935 לאס אס.
הוא קיבל דרגת שטורמבאנפיהרר, ומונה למפקד גדוד.
לאחר מכן קיבל פיקוד רגימנט הפאנצרגרנדיר ה-4 "הפיהרר".
קפלר פיקד על הרגימנט שלו במהלך המערכה בבלקנים ומבצע ברברוסה, ובאוגוסט 1940 הוענק לו צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-1 באפריל 1941 קיבל את הפיקוד על דיוויזיית האס אס השלישית "טוטנקופף", ופיקד עליה במהלך הקרבות בפסקוב ודמיאנסק.
ב-19 בנובמבר מסר את הפיקוד על הדיוויזיה לתאודור אייקה.
לקראת סוף השנה אבחן אצלו גידול במוח, והוא נאלץ לעבור שלושה חודשים תחת השגחה רפואית.
בינואר 1942 הועלה לדרגת גרופנפיהרר וקיבל פיקוד על דיוויזיית אס אס "דאס רייך".
בעצת רופאיו, בפברואר 1943 העביר את הפיקוד על הדיוויזיה לוולטר קריגר, והוא קיבל תפקידי מטה שונים שלא הפריעו לבריאותו.
כאשר הורגש שיפור במצבו, הועלה לדרגת אובר-גרופנפיהרר, וב-9 באוגוסט 1944 קיבל את הפיקוד על קורפוס הפאנצר אס אס הראשון מידי יוזף דיטריך.
הוא פיקד על הקורפוס במהלך הניסיונות לעצירת הבקעת הכוחות האמריקניים לאחר הפלישה לנורמנדי, ולאחר מכן לקח חלק בקרב פאלז.
באוקטובר נשלח הקורפוס למנוחה, וב-30 באוקטובר קיבל קפלר את הפיקוד על קורפוס הפאנצר אס אס השלישי מידיו של פליקס שטיינר.
הקורפוס שלו לחם בחזית המזרחית כחלק מהארמייה ה-18 שהייתה חלק מקבוצת ארמיות צפון.
לאחר מבצע בגרטיון נסוגה הקבוצה כולה אל חצי האי קורלנד בלטביה, והיטלר שינה את שם הקבוצה לקבוצת ארמיות קורלנד.
היטלר לא הסכים בשום אופן שהקבוצה תתפנה, אם כי את הקורפוס של קפלר כן נאלץ לפנות לגרמניה כדי שיעזור בהגנת ברלין.
ב-4 בפברואר העביר קפלר את הפיקוד על הקורפוס למתיאס קליינהייסטרקאמפ, וב-12 בפברואר הועבר לפקד על קורפוס האס אס ה-18, שבמקור היה חלק מהארמייה ה-19 שהייתה חלק מקבוצת ארמיות אוברריין של היינריך הימלר.
עוד באותו החודש פורקה קבוצת ארמיות אוברריין, והקורפוס נכלל במסגרת קבוצת ארמיות G.
מפקד הארמייה ה-19 אריך ברנדנברגר נכנע לכוחות צבא ארצות הברית ב-21 באפריל 1945, אולם קפלר סירב להיכנע והמשיך להילחם באזור גבול שווייץ עד שנכנע ב-8 במאי עם כניעת גרמניה.
קפלר שוחרר מהשבי האמריקני ב-26 באפריל 1948, ונפטר בהמבורג ב-16 ביוני 1966 בגיל 72.
גאורג 'שורש' פולקרט היה כדורגלן גרמני, ששיחק בעמדת החלוץ.
פולקרט החל את הקריירה בנירנברג עמה זכה באליפות הבונדסליגה, אך זוהה במיוחד עם המבורג, עמה זכה בתארים במהלך שנות ה-70. לפולקרט 12 הופעות ושני שערים במדי נבחרת גרמניה המערבית.
פולקרט הבקיע 125 שערים בבונדסליגה, בה שיחק 14 עונות, והוא מדורג במקום ה-27 בדירוג שיאני ההבקעות של הבונדסליגה בכל הזמנים.
הוא החל את קריירת הבוגרים בנירנברג בשנת 1965, וערך בעונתו הראשונה בקבוצה, 1965/66, 13 הופעות, בהן הבקיע שני שערים.
בשלוש העונות הבאות, הפך פולקרט לשחקן הרכב קבוע בנירנברג, ושיתף פעולה עם פרנץ ברונגס והיינץ שטרהל בהתקפה.
בעונת 1966/67 הבקיע מורלוק תשעה שערים ונירנברג סיימה עשירית.
בעונת 1967/68 שוב הבקיע מורלוק תשעה שערים, והוביל את נירנברג לאליפות היסטורית.
בעונת 1968/69 השתתפו נירנברג ופולקרט בגביע אירופה לאלופות, ובסיבוב הראשון סיימו בתיקו 1-1 ביתי מול אייאקס אמסטרדם, בו פולקרט הבקיע את השער לנירנברג, אך הודחו לאחר תבוסה 0–4 במשחק הגומלין.
בתום עונת 1968/69, עונה אחת בלבד לאחר הזכייה באליפות, נשרו נירנברג ופולקרט מהבונדסליגה, לאחר שסיימו במקום ה-17, בעונה בה פולקרט הבקיע שבעה שערים.
בתום עונה זו עזב פולקרט את נירנברג וחתם בפ.צ.
בעונת 1969/70 הבקיע פולקרט תשעה שערי ליגה, סיים עם פ.צ.
ציריך במקום השלישי בליגת העל השווייצרית, וזכה עמה בגביע השווייצרי, לאחר ניצחון 1–4 בהארכה על פ.צ.
בעונת 1970/71 הבקיע פולקרט שישה שערי ליגה, וסיים עם הקבוצה במקום החמישי.
בתום עונה זו, עזב פולקרט את פ.צ.
בעונת הבכורה שלו בהמבורג, 1971/72, הבקיע פולקרט ארבעה שערי ליגה, וקבוצתו סיימה במקום העשירי.
בעונה זו שיתף פולקרט פעולה בהתקפה עם אובה זלר, לו זו הייתה העונה האחרונה בקריירה.
בעונת 1972/73 הבקיע פולקרט עשרה שערי ליגה, והמבורג סיימה את העונה במקום ה-14. באותה עונה, זכה פולקרט עם המבורג בגביע הליגה הגרמנית, שהתפרס על פני עונה שלמה, לאחר ניצחון 0–4 בגמר על בורוסיה מנשנגלדבך, בו פולקרט שיחק 90 דקות.
בעונת 1973/74 סיימו המבורג ופולקרט במקום ה-12, כשפולקרט מבקיע שמונה שערי ליגה.
בתום עונה זו, הגיעו המבורג ופולקרט לגמר הגביע הגרמני, והפסידו 1–3 לאיינטרכט פרנקפורט, במשחק בו פולקרט שיחק 90 דקות.
בעונת 1974/75 פולקרט הבקיע שבעה שערי ליגה, והמבורג סיימה במקום הרביעי.
עונת 1975/76 הייתה עונת שיא עבור פולקרט בהמבורג, כאשר הוא הבקיע שבעה שערי ליגה, וסיים עם הקבוצה במקום השני בבונדסליגה, כשהוא משתף פעולה בהתקפה עם אולה ביורנמוסה ועם וילי ריימן.
בתום עונה זו, זכה פולקרט עם המבורג בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 0–2 בגמר על קייזרסלאוטרן.
גם בגמר זה פולקרט פתח ושיחק 90 דקות.
בעונת 1976/77 פולקרט הבקיע 13 שערי ליגה והמבורג סיימה שישית.
באותה עונה השתתפו פולקרט והמבורג בגביע אירופה למחזיקות גביע, וזכו במפעל, לאחר ניצחון 0–2 בגמר על אנדרלכט.
פולקרט הבקיע את השער הראשון להמבורג, והשני הובקע על ידי שותפו החדש בהתקפה, פליקס מגאת.
עונת 1977/78 הייתה האחרונה של פולקרט בהמבורג.
בעונה זו הוא הבקיע שוב 13 שערי ליגה, אך המבורג סיימה רק עשירית בבונדסליגה.
בתום העונה, עזב פולקרט את המבורג וחתם בשטוטגרט לאחר שבע עונות, בהן ערך 214 הופעות ליגה והבקיע 62 שערים.
פולקרט מדורג נכון לשנת 2016 במקום השישי בדירוג שיאני ההבקעות של המבורג בכל הזמנים, בצוותא עם פרנץ-יוזף הוניג.
בקיץ 1978 חתם פולקרט בשטוטגרט, ובעונתו הראשונה בקבוצה, 1978/79, הבקיע 14 שערי ליגה, שהיו עבורו שיא הבקעות אישי לעונה אחת, והוביל את קבוצתו לסיים במקום השני בבונדסליגה, מרחק נקודה אחת מקבוצתו הקודמת המבורג.
בעונה זו, שיתף פולקרט פעולה בהתקפה עם הנזי מילר, ואלטר קלש ודיטר הנס.
בעונת 1979/80 הבקיע פולקרט 12 שערי ליגה, ושטוטגרט סיימה רביעית.
באותה עונה הגיע פולקרט עם שטוטגרט לחצי גמר גביע אופ"א, בו הודחה הקבוצה על ידי בורוסיה מנשנגלדבך.
בתום עונה זו, עזב פולקרט את שטוטגרט לאחר שתי עונות מוצלחות, וחזר לעונת פרישה בנירנברג, הקבוצה בה החל את קריירת הבוגרים.
פולקרט הבקיע עשרה שערים בעונה זו, 1980/81, וסיים עם נירנברג במקום ה-14 בבונדסליגה.
בתום עונה זו, פרש פולקרט ממשחק פעיל.
פולקרט ערך את הופעת הבכורה במדי נבחרת גרמניה המערבית במרץ 1968, והבקיע צמד בהופעה זו, בה ניצחה גרמניה המערבית את נבחרת בלגיה בתוצאה 1–3. בדיעבד, שערים אלו היו האחרונים של פולקרט במדים הלאומיים.
לאחר מכן ערך פולקרט ארבע הופעות נוספות בשנה זו והופעה נוספת במאי 1969 במסגרת מוקדמות מונדיאל 1970, במשחק בו ניצחה גרמניה המערבית את נבחרת אוסטריה בתוצאה 0–1. פולקרט לא זומן למונדיאל 1970 עצמו, ולמעשה, לאחר המשחק מול אוסטריה לא שיחק כלל בנבחרת במשך שמונה שנים רצופות.
גביע אירופה למחזיקות גביע: 1976/77
גנרל גאורג פייפר היה מפקד בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
פייפר נולד ב-5 במאי 1890 בונדסן, שהשתייכה לקיסרות הגרמנית, לקרל פייפר, שהיה מנהל מפעל סוכר, ולאנה לבית ברנדאל.
בשנת 1908 התגייס פייפר לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-4 (מגדבורג), ובשנת 1912 הועבר לרגימנט הארטילריה ה-20 (לאוונבורג), עמו לחם במלחמת העולם הראשונה.
ב-25 בפברואר 1915 הועלה לדרגת אובר לוטננט, וב-27 בינואר 1918 הועלה לדרגת האופטמן.
על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה שנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה פרש פייפר מהצבא, והצטרף למשטרת הביטחון בבראונשווייג, שם מילא תפקידי פיקוד ומטה.
בתחילת שנות ה-30 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, ומונה לראש מטה המחוז הצפוני של המשטרה.
ב-1 באוקטובר 1935 הוא הצטרף לוורמאכט, ומונה למפקד רגימנט הארטילריה הכבדה ה-64 בברסלאו.
ב-1 באוגוסט 1936 הוא הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 באוגוסט 1937 הוא מונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-23 בפוטסדאם.
בפרוץ המלחמה פיקד פייפר על רגימנט הארטילריה ה-23, ולחם עמו במהלך המערכה בפולין כחלק מהדיוויזיה ה-23. ב-1 באוקטובר 1939 הוא מונה למפקד אגד הארטילריה ה-105, ולחם עמו במהלך המערכה על צרפת, וב-1 ביוני 1940 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-1 בספטמבר 1940 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-94, ובמהלך מבצע ברברוסה לחם עם הדיוויזיה שבפיקודו בתחילה בעתודת הOKH כחלק מהקורפוס הממונע ה-40 במסגרת הארמייה השנייה, ולאחר מכן תחת פיקוד הארמייה ה-17, עמה לחם בגזרה הדרומית.
ב-1 ביוני 1942 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט, ובמהלך מבצע מקרה כחול הוא לחם עם הדיוויזיה בתחילה כחלק מהארמייה ה-17, ולאחר מכן כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית.
בהמשך לחמה הדיוויזיה כחלק מהארמייה השישית בקרב סטלינגרד, וב-11 בדצמבר 1942 הוא הוטס אל מחוץ לכיס סטלינגרד, ומונה במקביל גם למפקד הדיוויזיה ה-306. פייפר לחם עם כוחותיו במהלך מבצע סופת חורף כחלק מפלגת הארמייה הולידט, וב-16 בינואר 1943 הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-29 בינואר 1943 נכנעו שרידי הדיוויזיה ה-94 לכוחות הסובייטים, וב-1 במרץ אותה שנה הוא מונה להקים את הדיוויזיה מחדש.
בדצמבר 1943 הועברה הדיוויזיה לאיטליה, שם לחמה כחלק מהארמיות העשירית וה-14, ובכלל זה בקרב מונטה קאסינו.
ב-1 במאי 1944 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-6, וב-20 במאי 1944 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל התותחנים.
פייפר פיקד על הקורפוס במהלך מבצע בגרטיון, וב-28 ביוני 1944 נהרג במתקפה אווירית במהלך מתקפת מוהילב.
ד"ר יוהאן גאורג פרידריך קיסל היה משפטן וקצין גסטפו ואס אס בדרגת אובר-שטורמבאנפיהרר, אשר כיהן כסגן ראש המנהל האזרחי במנגנון הממשל הצבאי בסרביה בתקופת הכיבוש הנאצי, ונמנה עם האחראים להשמדת יהדות סרביה ובתוכה יהדות בלגרד.
לאחר המלחמה הוסגר ליוגוסלביה, נשפט בעוון פשעי מלחמה, הורשע והוצא להורג.
הוא רכש השכלה אקדמית במדע המדינה ובמשפטים וב-1930 קיבל דוקטורט מאוניברסיטת ארלנגן-נירנברג.
ב-1934 הצטרף למפלגה הנאצית ובאוקטובר 1935 הצטרף ל-אס אס.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוצב במנגנון המנהל האזרחי בפריז ובהמשך, לאחר כיבוש יוגוסלביה מונה לסגן ראש המנהל האזרחי במנגנון הממשל הצבאי בסרביה, תחת האראלד טורנר.
הוא הוצב בבלגרד וכיהן בתפקידו עד נובמבר 1942. נטל חלק מרכזי בהשמדת יהודי סרביה אם באמצעות הוצאתם להורג על ידי כיתות יורים או ברכישה והפעלה של משאיות גז להשמדת נשים וילדים, בעיקר באזור בלגרד.
לאחר סיום תפקידו של טורנר, סיים גם קיסל את תפקידו ביוגוסלביה.
בינואר 1943 הצטרף לוואפן אס אס ובאמצע 1944 הועבר למשרד הראשי לביטחון הרייך.
בדצמבר 1944 מונה לראש הגסטפו בבידגושץ', אך בינואר 1945 עם כיבוש האזור על ידי הצבא האדום, הועבר לברמן ומונה למפקד משטרת הביטחון המקומית.
בהמשך, נפל בשבי כוחות הצבא הבריטי.
הוא הוסגר ליוגוסלביה והועמד לדין על פשעי מלחמה.
ב-7 במרץ 1947 נגזר דינו למוות, וב-30 בדצמבר 1950 הוא הוצא להורג בבלגרד בתלייה.
גאורג מוריץ, נסיך הכתר של סקסוניה-אלטנבורג היה נסיך הכתר האחרון וראש בית סקסוניה-אלטנבורג, אשר הקדיש את מרבית חייו כדי לקדם את האנתרופוסופיה.
גאורג מוריץ נולד ב-13 במאי 1900 בפוטסדאם, ממלכת פרוסיה, הוא היה הבן הבכור של ארנסט, נסיך סקסוניה-אלטנבורג ואדלהייד, נסיכת שאומבורג-ליפה, בתם של וילהלם, נסיך שאומבורג-ליפה ובטילדיס, נסיכת אנהלט-דסאו.
בעת לידתו היה אביו השלישי בסדר הירושה של הדוכסות, והוא חי עם אשתו בפרוסיה כקפטן ומפקד הגדוד ה-1 של רגימנט המשמר.
מותו של סבו מוריץ, נסיך סקסוניה-אלטנבורג בשנת 1907, הפך את אביו לנסיך הכתר של הדוכסות, ועם מותו של דודו, ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-אלטנבורג הוא הפך לשליט החדש של דוכסות סקסוניה-אלטנבורג, ובעקבות כך עברה המשפחה מפוטסדאם לאלטנבורג.
גאורג מוריץ התגורר עם משפחתו עד מרץ 1913, ולאחר מכן אביו שלח אותו לדרזדן להמשיך את לימודיו בתיכון המלך גאורג (גרמנית: König-Georg-Gymnasium).
בנוסף לכך, הוא קיבל הכשרה צבאית ברגימנט הרגלים ה-153 (תורינגיה ה-8).
לאחר המלחמה התגוררה המשפחה בברלין, ובשנת 1920 התגרשו הוריו.
אפילו בצעירותו, התעניין גאורג מוריץ באנתרופוסופיה.
בתחילת 1930 הוא נפגש עם , מה שהיה נקודת מפנה בחייו.
החל מ-1931, הוא היה פעיל, לימד וקידם אנתרופוסופיה.
בשנת 1936 הוא שכר את החווה, ליד הטירה.
אף על פי שהמשטר הנאצי אסר על אנתרופוסופיה, מחקר עם ילדים נכים הורשה להמשיך בטירת האמבורן עד יוני 1941, הודות לתיווך של גאורג מוריץ.
הוא סמך על ההגנה של רודולף הס אשר עד 1941 היה אוהד של אנתרופוסופיה.
עם זאת, בסופו של דבר אנשי הגסטפו עצרו את המחקר ואת גאורג מוריץ, יחד עם מנכ"ל המוסד אדולף אמרשלאגר, נעצרו וישבו בכלא במשך תשעה חודשים וחצי.
בשנת 1946 גאורג מוריץ חזר לטירת האמבורן, שם הוא ניהל שוב את פעילותם למען העובדים והאורחים בבית ההבראה ובמיוחד לאלה המתגוררים בפנימיית הנוער.
בין היתר הוא עבד במועצת הצדקה החברתית המקומית עד 1968. הוא חי בצניעות בדירה קטנה בארמון, מוקף ספרייה נרחבת.
בשנת 1955 מת אביו, וגאורג מוריץ הפך לראש בית סקסוניה-אלטנבורג.
הוא מעולם לא התחתן וגם אחיו היחיד מת רווק בשנת 1985.
ב-13 בפברואר 1991 מת גאורג מוריץ כתוצאה מדלקת ריאות, בבית החולים ברנדסבורג.
עם מותו בית סקסוניה-אלטנבורג נכחד, למרות ששם המשפחה המשיך בשל אימוץ ב-1942 של פרנץ, רוזן פראשמה על ידי מריה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג, בתו השנייה של אלברט, נסיך סקסוניה-אלטנבורג.
בעקבות מותו עברה זכות הטענה על כתר הדוכסות לסקסוניה-ויימאר-אייזנך.
גאורג מוריץ היה הסנדק של העיתונאי הגרמני רולף זילמן-אגברט.
גאורג פרידריך פון קלייסט היה גנרל פרשים גרמני, ומפקד קורפוס המילואים ה-23 בתחילת מלחמת העולם הראשונה.
פון קלייסט נולד ב-25 בספטמבר 1852 בריינפלד , פרוסיה המערבית.
בשנת 1869 הוא התגייס ל, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-52 (ברנדנבורג ה-6 - פון אלפנסלבן).
במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה לחם פון קלייסט בקרב גרבלוט, ואף נפצע במהלך הקרב, ולאחר החלמתו עבר לחיל הפרשים.
בשנת 1887 הוא מונה לקצין מטה בדיוויזיה ה-3, ובשנת 1892 מונה למפקד רגימנט האולנים ה-3 (ברנדנבורג ה-1 - אלכסנדר השני, קיסר רוסיה).
בשנת 1899 הועלה קלייסט לדרגת גנרל מיור, ובשנת 1901 מונה למפקד פיקוח הפרשים הראשון.
בשנת 1902 הועלה לדרגת גנרל לויטננט, ושנה לאחר מכן הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-38 בארפורט.
ב-27 בינואר 1907 מונה קלייסט למפקח הכללי של חיל הפרשים והועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים.
בשנת 1909 העניק לו וילהלם השני את עיטור הצלב הגדול של מסדר העיט האדום עם עלי אלון וכתר, ובשנת 1912 הוא פרש לביתו.
ב-25 באוגוסט 1914 מונה קלייסט למפקד קורפוס המילואים ה-23, אשר הוקם כחלק מהגל השני של הגיוס במלחמת העולם הראשונה, וכלל את דיוויזיות המילואים ה-45 וה-46. הקורפוס נערך בחזית המערבית כחלק מהארמייה הרביעית בפיקוד אלברכט, דוכס וירטמברג.
הקורפוס נטל חלק בקרב איפר הראשון, וב-19 בדצמבר 1914 הוא נאלץ להתפטר מתפקידו עקב בעיות לב.
בשנים 1910–1918 הוא היה יו"ר האגודה המשפחתית של קלייסט, חבר בית האחוזה הפרוסי, ומסתיו 1918 היה יו"ר "הליגה הפרוסית", שפעלה למען השבת המלוכה.
לאחר המלחמה התגורר קלייסט בווסקן , עד מותו ב-29 ביולי 1923.
פון קלייסט התחתן עם אנה ברברה פון נטוסיוס, ממנה נולדו לו 5 ילדים.
גאורג פון ביסמרק היה גנרל גרמני במלחמת העולם השנייה.
ביסמרק נולד ב-15 בפברואר 1891 בקיסטרין, לאדון היער הממלכתי קלאוס פון ביסמרק וואלי וייט (לבית בריסטר).
בשנת 1910 הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט ההוסארים ה-6 (שלזיה ה-2 - הגראף גצן), עמו לחם במלחמת העולם הראשונה.
על פעולותיו בקרבות הוא עוטר בעיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הוא נותר ברייכסווהר, מילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1938 הוא הועלה לדרגת אוברסט, ומונה למפקד רגימנט רובאי הפרשים ה-7.
בשנת 1941 הוא מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-20 החדשה.
הוא הוביל את האוגדה במבצע ברברוסה בחזית המזרחית כחלק מקבוצת ארמיות מרכז.
בינואר 1942 הוא הועבר לאפריקה לשרת באפריקה כמפקד דיוויזיית הפאנצר ה-21, כאן שירת שוב תחת רומל, וב-1 באפריל אותה שנה הוא הועלה לדרגת גנרל מיור.
ביסמרק נהרג על ידי מוקש בעת שהוביל את דיוויזיית הפאנצר ה-21 בקרב עלאם אל חלפה, ב-31 באוגוסט 1942, ולאחר מותו הוא הועלה לדרגת גנרל לויטננט.
גאורג קולבה (גרמנית: Georg Kolbe; 15באפריל 1877 – 20 בנובמבר 1947) היה הפסל הגרמני המוביל בדורו, בסגנון קלאסי נמרץ, אך גם מודרני ומופשט.
הוכשר כצייר בדרזדן, במינכן ובפריז, והחל לפסל במהלך שהותו ברומא בתחילת המאה בהדרכתו הטכנית של הפסל לואי טואיון .
בשנת 1905 הצטרף קולבה ל"זצסיון הברלינאי ", ובשנת 1913 עזב כדי להצטרף לקבוצה הפורשת החדשה.
פריצת הדרך האמנותית שלו הגיעה בשנת 1912 עם יצירת המופת בפיסול שלו "Die Tänzerin", יצירתו המפורסמת ביותר.
מכיוון שהתעניין מאוד בפרצופים אסייתיים, אביה של הסופרת ההודית אניטה דסאי שימש לו כמודל וכתוצאה מכך יצר פסלים שלו.
בשנת 1929 הוא שיתף פעולה גם עם לילי רייך ומיס ואן דר רוהה לפסלו בביתן בברצלונה.
מיס הציב את "הבוקר" של קולבה באגן מים קטן.
כנשיא האחרון של הארגון האמנים הגרמניים, הוא הקדיש את עצמו לקידום אמנים עמיתים שסווגו "מנווונים".
קולבה גם עשה תשעים ותשעה הדפסים, כשהתחיל בליטוגרפיות בסביבות 1900, בעיקר איורים ספרותיים.
בשנים 1919–1920 כמעט ולא עבד קולבה כפסל.
במהלך תקופה זו פסלים ורישומים קטנים הפכו למרכזיים בעבודותיו.
בשנות העשרים של המאה העשרים, בעידודו של פאול קסירר, הוא הציג הדפסים של רקדנים ועירום בתנועה, נושאים שהעדיף בפסליו.
עבודתו הייתה חלק מאירוע הפיסול בתחרות האמנות באולימפיאדת הקיץ ב-1928.
קולבה ביצע הזמנות חשובות לאורך הקריירה הארוכה (ורבת התהפוכות), כולל רבות עבור הנאצים במהלך 15 השנים האחרונות לחייו, אם כי על פי הדיווחים הוא סירב להזמנה לפסל דיוקן של אדולף היטלר.
הנאצים ניכסו את סגנונו המאוחר של עירום אתלטי מונומנטלי, כסגנון אידיאלי.
בשנים 1937–1944 השתתף קולבה באופן קבוע בתערוכות במינכן.
בהזמנת הארגון הכלכלי הגרמני-ספרדי בשנת 1939, יצר קולבה חזה דיוקן של הדיקטטור הספרדי פרנסיסקו פרנקו, שהוענק להיטלר כמתנת יום הולדת באותה שנה.
בשנת 1944, בשלבים האחרונים של מלחמת העולם השנייה, כללו היטלר ויוזף גבלס את קולבה ברשימה של שנים עשר האמנים החשובים ביותר.
רק לאחר מותו של קולבה הותקנו בפרנקפורט אנדרטת בטהובן (1926−47) ו"מעגל הפסלים".
מימוש אנדרטת פרידריך ניטשה בוויימאר נכשלה על פי בקשתו של היטלר.
קולבה נפטר מסרטן שלפוחית השתן בברלין ב־20 בנובמבר 1947.
גאורג סאוטר היה צייר, ליטוגרף ושרטט גרמני-אנגלי.
בשנת 1880 החל גאורג סאוטר להתאמן כצייר בבית ואז עבד במינכן אצל אמן צייר.
בהמשך למד שיעורי ציור, מאוקטובר 1884 בכיתה הוותיקה של האקדמיה המלכותית לאמנויות יפות במינכן.
שם הוא היה תלמידו של צייר הנוף לודוויג פון לופץ (1845-1910) וגם קיבל הדרכה מאת צייר הדיוקנאות פרנץ פון לנבאך (1836-1904).
גאורג סאוטר ערך מסעות לימוד להולנד, בלגיה, צרפת ואיטליה, ואחריהם התגורר בלונדון משנת 1889 כצייר וליטוגרף, שם התחתן בשנת 1894 עם ליליאן גלסוורתי (1864–1924), אחותו של הסופר האנגלי ג'ון גלסוורתי.
סאוטר נכנס לחוג האמנים שכלל את הציירים הוברט פון הרקומר, ג'ון לאברי וג'ורג' פרדריק ווטס, הסופר ג'וזף קונרד והמשורר ג'ון מספילד.
הוא פגש גם את הציירים האמריקאים ג'וזף פנל וג'יימס אבוט מקניל ויסלר, שניהם הפכו לחברים קרובים.
[3] עבודותיו מראות את השפעתו של ג'יימס ויסלר.
ציורו "הכלה בבוקר", שהונפק בשנת 1909, זכה בפרס שני בתערוכה השנתית של המכון לאמנות קרנגי בפיטסבורג, פנסילבניה, אך גרם לשערורייה בגלל הנושא האירוטי.
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה סאוטר, אף שהיה נשוי לאנגליה, נכלא כאויב בשנת 1916 בארמון אלכסנדרה וגורש מאוחר יותר.
[5] תחילה נסע לינה בגרמניה.
כאן קיבל תמיכה ממשפחותיהם של תעשיין הזכוכית אוטו שוט וחתנו היינריך גרלנד, עורך דין ופרופסור באוניברסיטת ינה.
הידידות עם גרלנד נוצרה בשנת 1906, כאשר גרלנד, מלווה באשתו אווה, ערך מסע לימוד לאנגליה ופגש שם את האמן.
סאוטר הפיק סדרת פורטרטים עבור משפחת שוט.
בהמלצת גרלנד, יצר סאוטר סדרה של 30 פורטרטים של פרופסורים באוניברסיטת ינה בין השנים 1922 ל־1923, אותם ביצע כציורי פחם.
על עבודתו מונה גאורג סאוטר לאזרח הכבוד של אוניברסיטת ינה בשנת 1936.
מקום מגוריו של סאוטר ברומא היה בתחילת שנות השלושים.
במהלך שהותו בקלן בשנת 1930/31 תיאר סאוטר את ראש עיריית קלן קונרד אדנאואר ואת רעייתו השנייה.
אדנאואר המליץ עליו אז למכרים אחרים, כולל התעשיין קרל דויסברג.
הוא חזר לגרמניה והתיישב בשנת 1933 במושבת האמנים ברננבורג.
בשנת 1898 סאוטר היה אחד המייסדים וחבר המועצה של האגודה הבינלאומית לפסלים וציירים.
הוא היה גם חבר מקביל לזצסיון הווינאי וב- Société Royale des Beaux Arts בבריסל וחבר באגודת האמנים הגרמנים.
גאורג סאוטר נישא בשנית ב-1926 לוואלדה ברוד (נפטרה בדצמבר 1937).
בנו רודולף סאוטר (1895–1971) היה גם צייר פורטרטים, שרטט ואמן גרפי.
בין היתר הוא אייר את עבודותיו של דודו ג'ון גלסוורתי.
יוהאן גאורג אוטו פון רוזן היה צייר שוודי, שהתמחה בציורי היסטוריה ודיוקנאות.
כשהיה בקושי בן חמש חזרה משפחתו לשוודיה כתוצאה מהמהפכה הצרפתית בשנת 1848. אביו היה הקונסול הכללי, אדולף יוג'ין פון רוזן (1797–1886) שעבד עבור רשויות ציבוריות וממלכתיות בבניית רכבת שוודית.
בין השנים 1855–1861 למד באקדמיה השוודית המלכותית לאמנויות.
לאחר שסיים את לימודיו, ביקר בלונדון כדי לראות את התערוכה הבינלאומית בשנת 1862, שם הושפע מהציורים על נושאי ימי הביניים והרנסאנס שנוצרו על ידי הנדריק לייס.
מאוחר יותר הוא העיר שכשעזב את לונדון הוא היה "מבוגר ב -300 שנה".
בשנה שלאחר מכן בילה זמן מה בסטודיו של לייס באנטוורפן.
בהשראת חוויה זו, כשחזר הביתה הוא צייר סצנה היסטורית של "כניסת המהפכן סטן סטור הזקן" לסטוקהולם.
הוא זכה לשבחים על ידי המלך אוסקר השני וקיבל "מדליה מלכותית".
זמן קצר לאחר מכן יצא לסיור בים התיכון - ביקור במצרים, ארץ ישראל, סוריה ויוון וחזרה דרך הונגריה.
בשנת 1866 הוא ביקר ברומא, ואז נסע לאנטוורפן, שם התגורר עם לייס עד מותו בשנת 1869. לאחר מכן עבר לעבוד עם האמן קרל פון פילוטי במינכן.
לאחר חזרתו לשוודיה, בשנת 1872 הוא התקבל כחבר באקדמיה המלכותית השוודית.
הוא הועלה לפרופסור בשנת 1874 והיה פרופסור מן המניין בשנת 1880. הוא שמר על התפקיד עד 1908. הוא כיהן גם שתי קדנציות כמנהל האקדמיה; 1881-1887 ו-1893–1899. במהלך הקדנציה הראשונה שלו, הוא הסתכסך עם קבוצת סטודנטים מתנגדים לשיטות האקדמיה.
בשנים 1892 עד 1900 הוא היה יו"ר ארגון זכויות בעלי החיים (Djurens Rätt) שהתנגד לניסויים בבעלי חיים.
הוא קיבל מספר רב של אותות הצטיינות, כולל מסדר כוכב הקוטב (1891) ומסדר ואסה (1897).
בשנת 1915 הוא קיבל כמה אותות הצטיינות שקשורות למאמץ המלחמתי: מסדר איזבלה הקתולית, מסדר מסדר הדנברוג, מסדר ליאופולד ולגיון הכבוד הצרפתי.
ניתן לראות את עבודותיו במוזיאון הלאומי, ספריית אוניברסיטת אופסלה ובמוזיאון גטבורג.
גיאורג פון בקשי (בהונגרית: Békésy György, מבוטא ; 3 ביוני 1899 - 13 ביוני 1972) היה ביופיזיקאי אמריקאי יליד הונגריה.
פון בקשי היגר לארצות הברית בשנת 1947. על מחקריו בתחום תפקוד השבלול באיבר השמיעה של היונקים, הוענק לו ב-1961 בפרס נובל לפיזיולוגיה או רפואה.
גאורג פרידריך, מרקיז באדן-דורלאך היה מרקיז באדן-דורלאך משנת 1604 ועד להתפטרותו ב-1622. הוא גם שלט בבאדן-באדן.
הוא היה בנם השלישי של קרל השני, מרקיז באדן-דורלאך ואשתו השנייה, אנה מוולדנץ.
הוא היה הצעיר מבין שמונה ילדים והיה רק בן ארבע כשאביו נפטר.
הוא ירש את אחיו ארנסט פרידריך ב-1604. הוא גם המשיך בכיבושיו של אחיו בבאדן-באדן.
גאורג פרידריך היה חבר בולט באיחוד הפרוטסטנטי.
הוא גייס צבא של 12,000 איש בתחילת מלחמת שלושים השנים ב-1618. כאשר כוחות הליגה הקתולית בפיקודו של גנרל טילי התקרבו לבאדן ב-1622 המערכה בפפאלץ), הוא צעד נגדם, אך הגיע מאוחר מדי לקרב מינגולהיים.
לאחר שיצא לרדוף אחרי הקתולים הנסוגים, הוא הובס בקרב וימפפן, וצבאו הושמד, כמה ימים לאחר מכן.
בשנת 1627 הצטרף לצבא הדני.
גאורג פרידריך נולד בבאדן לקרל השני, מרקיז באדן-דורלאך ואנה מוולדנץ.
גאורג פרידריך היה רק בן ארבע כאשר ירש את מרקיזות באדן-זאוזנברג, והזדקק לעוצר.
העוצרים היו אמו אנה, לודוויג השישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ (עד 1583), פיליפ לודוויג, רוזן פפאלץ-נויבורג ולודוויג השלישי, דוכס וירטמברג.
בשנת 1584, אחיו הגדולים ארנסט פרידריך ויאקוב (נפטר 1590) ואמו (נפטר 1586) לקחו על עצמם את האפוטרופסות.
בשנת 1595, גאורג פרידריך הוכרז כמבוגר, והוא נכנס לממשלה בעצמו.
גאורג פרידריך למד את השפות הלטינית, הצרפתית והאיטלקית וקיבל את השכלתו הגבוהה בשטרסבורג, שם למד אחיו יאקוב קודם לכן.
הוא יצא לטיול הגדול לבזנסון, דול, בזל וסיינה.
אחיו הגדולים הוכרזו כבוגרים ב-1584. ארנסט פרידריך ויאקוב רצו לחלק את הירושה, אם כי צוואתו של אביהם אסרה זאת.
עם זאת, הצוואה לא נחתמה ונחתמה כראוי, והאפוטרופוסים הנותרים קבעו כי משמעות הדבר היא שהם יכולים לאפשר לאחים לחלק את המרקיזות.
ארנסט פרידריך קיבל את באדן התחתית, כולל העיירות הראשיות דורלאך ופפורצהיים.
יאקוב קיבל את מרקיזות באדן-הכברג.
גאורג פרידריך שמר על החלקים הדרומיים של באדן-דורלאך, הלורדיות של רוטלן ובאדנוויילר ומחוז זאוזנבורג.
בעקבות כך, המרקיזות פוצלה עוד יותר, לאחר הפיצול המוקדם יותר לבאדן-באדן ובאדן-דורלאך.
כאשר אחיו הבכור של גאורג פרידריך, יאקוב מת ב-1590, באדן-הכברג נפלה בחזרה לאחיו הבכור ארנסט פרידריך, שנתן אותה לגאורג פרידריך ב-1595.
בהגיעו לבגרות, הפך גאורג פרידריך לשליט באדן-הכברג (באדן העליונה).
בהתחלה הוא שלט מטירת רוטלן.
ב-1599 העביר את מקום מגוריו ואת כל המינהל הלאומי לזולצבורג.
לאחר המרתם של אחיו ארנסט פרידריך לקלוויניזם קפדני ויאקוב לקתוליות, נשאר גאורג פרידריך לותרני והקים בית ספר לטיני משלו במעונו הקטן בזולצבורג, כך שלא יצטרך לסמוך על חינוך הכמרים מהאסכולה הקלוויניסטית בדורלאך.
הוא בנה כמה מבנים בסולצבורג, ביניהם אולם טניס אמיתי.
בין 1600 ל-1610 הוא בנה את כנסיית הטירה בזולצבורג.
מרקיזות באדן-דורלאך נשארה לותרנית מאחר שגאורג פרידריך שרד את הזמן הארוך ביותר מבין אחיו.
גאורג פרידריך חי בצורה סגפנית.
מההערות בכתב יד בתנ"ך האישי שלו, ניתן להסיק שהוא קרא אותו במלואו לפחות 58 פעמים.
זמן קצר לאחר שנכנס לתפקידו בבאדן העילית, הציג גאורג פרידריך את יוהאן וינינגר כמפקח הכללי החדש בסינוד רוטלן.
בהזדמנות זו נשא נאום שדמה לדרשה.
בשנת 1601, הוא הבטיח לאזרחי פפורצהיים, שהתנגדו למינוי אנשי דת רפורמים על ידי אחיו ארנסט פרידריך, שיתמוך בהם כאשר התיק יגיע בפני ה- Reichskammergericht.
בשנת 1603, הוא הוציא תקנת ייעור עבור המרקיזות של סוזנברג והלורדות של רוטלן.
כאשר ארנסט פרידריך מת ב-1604, גאורג פרידריך ירש את באדן-דורלאך, ואיחד אותה מחדש עם באדן-הכברג.
הוא יזם מערך רחב של רפורמות משפטיות, מנהליות ודתיות.
הוא הקים בית משפט גבוה והנהיג צו כנסייה.
גאורג פרידריך היה מודע לכך שיוכל להשיג את מטרתו של מרקיז לותרני מאוחד של באדן רק בתמיכת העם.
בתמורה לאישור מיסים למימון מדיניות ההגנה שלו, הוא נתן לאצולה את הזכות להביע דעה בשאלות דתיות.
כבר ב-1603 ייסד גאורג פרידריך, בשיתוף עם אצילי באדן העליונה, בנק חליפין, שניהל גם פנסיות יתומים ולאחר מכן התפתח לבנק פיקדונות.
בנק זה נועד גם לארגן את הסחר ביין ובתבואה ולחסל סוחרים יהודים.
זה גם עזר למרקיז להתגבר על משבר השוק של תקופת "קיפר אונד ויפר".
הוא יזם את הקודיפיקציה של הקוד האזרחי של באדן.
החוק שהתקבל תואר כ"היסודי ביותר מבין כל המדינות הטריטוריאליות הגרמניות".
הוא פורסם בשנת 1622, אך בשל מלחמת שלושים השנים, לא ניתן היה להכניסו לתוקף עד 1654, תחת בנו ויורשו פרידריך החמישי.
הוא נשאר בתוקף עד 1809.
בשנת 1613, היה לו מחלוקת דתית עם פרנץ השני, דוכס לורן.
הוא התכוון לטעון את הנושא בעצמו.
אולם זה נכשל כאשר פרנסיס, בניגוד להסכם קודם, שלח ישועים להתווכח על הצד הקתולי של המחלוקת.
גאורג פרידריך ראה את המצב המידרדר באימפריה, ובנסיכות שלו בפרט, ולמד לא רק תאולוגיה, אלא גם נושאים צבאיים.
הודיעו לו על אקדמיית האבירים שיוהאן השישי, רוזן נסאו-דילנבורג ייסד בזיגן ב-1616. בין 1614 ל-1617 כתב גאורג פרידריך חיבור על לוחמה מודרנית עבור בניו פרידריך, קרל וכריסטופר; חיבור זה מעולם לא פורסם בדפוס.
תחת השפעה קתולית, התיק המתנהל בפני ה- Reichskammergericht על הכיבוש המתמשך של באדן העליונה איים נגד גאורג פרידריך ב-1622. הוא הגיב בהתערבות מזוינת במרד הבוהמי, סכסוך שהיווה את השלב הראשוני של מלחמת שלושים השנים.
בשנת 1608, גאורג פרידריך הצטרף לאיחוד הפרוטסטנטי.
הוא מונה לגנרל של האיחוד, תפקיד שמילא עד לפירוקו במאי 1621.
ב-19 באוגוסט 1612 חתם גאורג פרידריך ברית הגנה עם הערים הפרוטסטנטיות ברן וציריך, שבאמצעותה רצה להגן על באדן העליונה, שכן היא הייתה תחומה בשטחים השייכים לאוסטריה הנוספת.
כשפרצה המלחמה, לא הצליחו בני בריתו לספק סיוע צבאי.
עם זאת, הברית אפשרה לגאורג פרידריך לגייס שכירי חרב בשווייץ בשנים 1621 ו-1622.
הבישוף של שפייר, פיליפ כריסטוף פון זטרן, חש מאוים על ידי המעצמות הפרוטסטנטיות שמסביב, ובשנת 1615, הוא החל להרחיב את מקום מגוריו באודנהיים למצודה.
הוא שינה את השם אודנהיים לפיליפסבורג והחל בבניית מבצר פיליפסבורג, למרות הפגנות של העיר הקיסרית שפייר, ציבור הבוחר של פאלץ ומרקיזות באדן.
בשנת 1618 החליטו פרידריך החמישי, גאורג פרידריך והעיר שפייר להרוס את המצודה.
בכל זאת היא הושלמה בשנת 1623.
ממרץ עד יוני 1620 גאורג פרידריך חסם את הדרך מברייזאך לפרייבורג בפקודת האיחוד הפרוטסטנטי, שפעל ממחנה מבוצר באיהרינגן.
המטרה הייתה למנוע מעבר של חיילי שכירי חרב של בוואריה והליגה הקתולית מאלזס לנקודות הכינוס שלהם בלאוינגן ודילינגן שעל הדנובה.
אף על פי כן, לאחר שהקיסר פרדיננד השני הבטיח שחיילים מסוימים גויסו עבורו ולא עבור צבא הליגה הבווארית/קתולית, גאורג פרידריך אפשר לשלושת הרגימנטים לעבור ונאלץ להשלים עם המצב כאשר הגדודים הללו הצטרפו לצבאו של הדוכס מקסימיליאן הראשון מבוואריה.
ב-1621, גאורג פרידריך החל לגייס חיילים למערכה נגד הכוחות הקתולים, שהחלו בהתקדמות מוצלחת ב-1620. כדי לא לאבד את המרקיזות שלו לחרם קיסרי על ניהול מלחמה בקיסר, הוא התפטר ב-1622, לטובת בנו, פרידריך החמישי.
באביב 1622, לאחר שהאצילים העניקו לו מס מלחמה מיוחד לשלוש שנים, עמדו לרשותו בין 11,000 ל 12,000 שכירי חרב, עם כמות גדולה יחסית של ארטילריה, בנוסף לרגימנט שנשאר מאחור כדי להגן על באדן.
ב-24/25 באפריל 1622, הוא החל במסע נגד הקיסר ובני בריתו הקתולים.
עם זאת, הוא הגיע מאוחר מדי כדי להשתתף בקרב על מינגולהיים ב-27 באפריל, שם ניצח מפקד כוחות הפפאלץ הרוזן ארנסט פון מנספלד בצורה מוחצת את לוטננט גנרל טילי מהליגה הקתולית.
ב-27 באפריל הכריז גאורג פרידריך מלחמה על ההבסבורגים ושילב את כוחותיו עם אלו של מנספלד, כדי להילחם יחד בליגה הקתולית.
כשהם הופרדו באופן בלתי מוסבר כמה ימים לאחר מכן, גאורג פרידריך ספג מתקפה של טילי, שנעזר בכוחות ספרדים תחת פיקודו של קורדובה.
גאורג פרידריך הובס בקרב וימפפן ב-6 במאי 1622. הוא נפצע בפניו ונמלט בקושי לשטוטגרט, שם התפטר לטובת בנו הבכור.
כבר ב-13 במאי 1622 חזר גאורג פרדריק לדורלאך וניסה לשווא להקים צבא חדש.
צבא קתולי של כ-12,000 חיילים פלש לבאדן והרס אותה ביסודיות.
גאורג פרידריך ברח בתחילה למעוז באמנדינגן אותו ביצר בכבדות בתחילת המאה.
ב-26 באוגוסט 1622, הקיסר מינה את וילהלם, בנו של אדוארד פורטונאט, בבאדן-באדן.
משמעות הדבר היא שבאדן שוב פוצלה לבאדן-באדן קתולית ולבאדן-דורלאך פרוטסטנטית.
פיצול זה נמשך עד שבאדן התאחדה מחדש ב-1771 תחת קרל פרידריך, הדוכס הגדול של באדן.
בשנת 1625 נסוג גאורג פרידריך לז'נבה, שם הגיע עד מהרה לעימות עם הממשלה הקלוויניסטית, משום שערך בדירתו טקסי כנסייה לותרנית.
בשנת 1626 הוא עבר לתורן, שם צ'ארלס עמנואל מסבויה אפשר לו לקיים טקסי כנסייה לותרנית.
בקיץ 1627 הוא מונה ללוטננט גנרל של הצבא הדני על ידי כריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק, שהיה מעורב במלחמת שלושים השנים בסקסוניה התחתונה והטיל על גאורג פרידריך לעצור את התקדמותו של ולנשטיין לצפון גרמניה.
כשוולנשטיין התקרב, גאורג פרידריך נסוג לאי פול ולאחר מכן להייליגינהאפן בהולשטיין.
חייליו משם צעדו לאולדנבורג בהולשטיין, שם נמחק כמעט לחלוטין בקרב על אולדנבורג על ידי צבא קיסרי בפיקודו של היינריך שליק ונאלץ להיכנע ב-24 בספטמבר 1627. באוקטובר התפטר גאורג פרידריך מהשירות הדני, לאחר מחלוקת עם המלך הדני, שרצה להביא את הנושא בפני בית משפט צבאי.
גאורג פרידריך פרש לביתו בשטרסבורג והתמסר בעיקר ללימודי ספרות דתית.
עם זאת, הוא עדיין היה בקשר עם צרפת ושוודיה, וניסה להגשים את חלומו על באדן רבתי הלותרנית.
הוא נפטר ב-24 בספטמבר 1638 בשטרסבורג.
גופתו הועברה כנראה לקריפטה הנסיכותית בכנסיית ס.
גאורג פרידריך התחתן שלוש פעמים.
נישואיו הראשונים היו ליוליאנה אורסולה מזאלם-נויוויל, בתו של פרידריך, רוזן זאלם-נויוויל, עימה התחתן ב-2 ביולי 1592, ממנה נולדו לו חמישה עשר ילדים:
אורסולה קתרינה (1593–1615), התחתנה עם אוטו, רוזן הסן-קאסל
אנה אמליה (1595–1651), התחתנה עם וילהלם לודוויג, רוזן נסאו-זארבריקן
זיבילה מגדלנה (1605–1644), התחתנה עם יוהאן, רוזן נסאו-אידשטיין
לאחר מותה של יוליאנה התחתן גאורג פרידריך בפעם השנייה, עם אגתה מארבאך-ברוברג, בתו של גורג השלישי, רוזן ארבאך ב-23 באוקטובר 1614, ממנה נולדו לו שלושה ילדים:
נישואיו השלישיים של גאורג פרידריך היו נישואים מורגנטיים.
ב-29 ביולי 1621 הוא התחתן עם אליזבת שטולץ, בתו של מזכירו, יוהאן תומאס שטולץ, אולם לא היו לו ילדים ממנה.
גֶאוֹרְג קַייזֶר היה סופר גרמני.
גאורג קייזר היה המחזאי המצליח ביותר של הזרם האקספרסיוניסטי.
כסופר הוא יצר 70 מחזות, שרבים מהם נשכחו.
הוא היה בן למשפחת סוחרים ויועד לנהל עסקים, אולם הוא העדיף לעסוק בכתיבה.
הוא היה פורה מאוד וכתב במספר סגנונות שונים.
כמחזאי אקספרסיוניסטי, הוא היה, יחד עם גרהרט האופטמן, המחזאי המבוצע בתדירות הגבוהה ביותר של רפובליקת ויימאר.
מחזותיו של גאורג קייזר כוללים את "שועי העיר קאלה" ( Die Bürger von Calais, 1913), מ"בוקר עד חצות" (Von morgens bis mitternachts, 1912), וטרילוגיה, הכוללת את האלמוג (Die Koralle , 1917), גז (Gas, 1918), גז II (Gas II, 1920).
הוא מת ב, בשווייץ, ונקבר ב ליד לוגאנו.
שועי העיר קאלה (Die Bürger von Calais), שנכתב ב-1913, בוצע רק ב-1917. זו הייתה ההצלחה הראשונה של קייזר.
המחזה צפוף מאוד מבחינה לשונית, כאשר הדיאלוג שלו כולל מונולוגים רגשיים רבים המושפעים מסגנונו של .
בדומה ליצירות אחרות של קייזר מהתקופה, הוא נושא את חותמה של הפילוסופיה של פרידריך ניטשה, הקוראת לפרט המודרני להתעלות מעל הבינוניות באמצעות פעולות יוצאות דופן; ה"אדם החדש" האקספרסיוניסטי הפך לנחלת הכלל של הסוגה.
הסרט "", שצולם על ידי ב-1920, נכתב כמחזה ב-1912 והוצג לראשונה ב-1917. אחת היצירות המוצגות בתדירות הגבוהה ביותר של התיאטרון האקספרסיוניסטי הגרמני, העלילה שלו מתייחסת לקופאי (בגילומו של בסרטו של מרטין) בבנק קטן ב-W (לכאורה ויימאר), אשר שם לב לכוחו של הכסף מביקורה של גברת איטלקייה עשירה.
הוא מועל ב-60,000 מארק ונעלם ל-B (ברלין) שם הוא מנסה למצוא חוויות טרנסצנדנטיות בספורט, רומנטיקה ודת, רק כדי להיות מתוסכל ולהתאבד בסופו של דבר.
המחזות האקספרסיוניסטיים הקלאסיים של קייזר, שנכתבו ממש לפני ובמהלך מלחמת העולם הראשונה, קראו לא פעם לאדם להתנתק לחלוטין מהעבר, ולחדש את החברה בת זמנו.
הוא נמנע מאפיון, ובמיוחד מפסיכולוגיית הדמויות, במקום זאת הפך את גיבוריו ודמויות אחרות לארכיטיפים, תוך שימוש בדיאלוג אנטי-נטורליסטי ביותר הכולל לעיתים קרובות נאומים אישיים ארוכים.
המחזה "Die jüdische Witwe" ("האלמנה היהודייה", 1920) עוסק בסיפורה של יהודית.
הצגת הבכורה של המחזה של קייזר "זֶה בְּצַד זֶה" (Nebeneinander, 1923), 'מחזה של אנשים' (Volksstück), נערכה בברלין ב-3 בנובמבר 1923, בבימויו של בעיצובו של ג'ורג' גרוס.
במחזה זה התרחק קייזר מהאקספרסיוניזם של יצירותיו הקודמות.
תוך ניצול אפיון מרוכך יותר ודיאלוג קומי קצר יותר מציאותי יותר כדי לספר סיפור קליל של משכונאי אידיאליסט שנקלע להיפר-אינפלציה שפקדה את גרמניה באותה תקופה (התייצבות המטבע הגיעה שבועיים לאחר הצגת הבכורה), ההצגה חנכה את תנועת האובייקטיביות החדשה בדרמה.
"קייזר עזב את הענן שנהג להקיף אותו", נכתב בסקירה של המחזה ב-Weltbühne, "ונחת עם שתי רגליו על הקרקע".
מחזותיו של קייזר, במיוחד "מבוקר עד חצות", השפיעו מאוד על המחזאים הגרמנים שפעלו במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20, כולל איוואן גול, ארנסט טולר וברטולט ברכט, שהסתמך על השימוש של קייזר בסצנות דמויות רביו ובמשלים, שהושפעו ממחזות גרמניים מימי הביניים ומ מהמאה ה-16.
קייזר שיתף פעולה עם המלחין קורט וייל באופרות בנות המערכה האחת "Der Protagonist" ("גיבור העלילה" 1926) ו-Der Zar lässt sich photographieren ("הצאר מרשה לעצמו להצטלם", 1928) וגם "Der Silbersee" ("אגם הכסף", 1933).
בשנותיו האחרונות, הוא פיתח ביקורת על עידן המכונות המודרני שאפיין את טרילוגיית הגז.
קייזר, שנכלא לזמן קצר ב-1923 בשל גניבת כיכר לחם במהלך המשבר ההיפר-אינפלציוני, ברח לשווייץ עם עליית הנאצים לשלטון בשנות ה-30 של המאה ה-20 (קייזר יצא לגלות ב-1938).
שם פנה לכתיבת מחזות בחרוזים בנושאים מיתולוגיים, כולל פיגמליון, אמפיטריאון ובלרופון, ומחזה פציפיסטי, "החייל טנאקה" (Der Soldat Tanaka, 1940).
רפסודת המדוזה (Das Floß der Medusa, 1945) הוא מחזה כתוב בחרוזים שהופך את האתוס של שועי העיר מקאלה לכיוון פסימי יותר; כדי להימנע ממזל רע, שלושה עשר ילדים על סירת הצלה מטביעים את הצעיר שבהם.
גֶאוֹרְג קֶרְשֶׁנְשְׁטַינֶר היה מחנך גרמני, מורה בתיכון למתמטיקה ופיזיקה ומייסד בית הספר העמלני.
בפרט, הוא תרם רעיונות חשובים לפיתוח בתי ספר יסודיים ובתי ספר מקצועיים בגרמניה.
הוריו של קרשנשטיינר היו בני הזוג הסוחרים העניים אנטון וקתרינה קרשנשטיינר.
מגיל שש למד בבית הספר של הקהילה הקתולית הייליגיסט במינכן.
הוא נעצר על גניבה כחלק מכנופיה כשהיה בן שמונה.
ב-1866, בהיותו בן שתים-עשרה, למד במכינה ובסמינר המלכותי למורים, ובין 1871 ל-1873 עבד כעוזר בבתי ספר כפריים ב וב.
בשנת 1874 עזב קרשנשטיינר את בית הספר לבקשתו ולקח שיעורים פרטיים, למד בשני הכיתות האחרונות של בית ספר תיכון והתפרנס משיעורי נגינה.
מ-1877 עד 1880 הוא למד מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטה הטכנית של מינכן, ומ-1880 עד 1883 באוניברסיטת מינכן עם דוקטורט סופי תחת .
נושא עבודת הגמר שלו היה: "על הקריטריונים לסינגולריות של עקומות רציונליות מסדר רביעי".
משנת 1883 היה קרשנשטיינר עוזר תיכון למתמטיקה ופיזיקה בבית הספר התיכון "מלנכתון" בנירנברג, משנת 1885 מורה למתמטיקה בבית הספר המסחרי בעיר, משנת 1890 מורה תיכון למתמטיקה ופיזיקה בגימנסיה גוסטב-אדולף בשוויינפורט, ומשנת 1893 בגימנסיה לודוויג (Ludwigsgymnasium) במינכן.
בשנת 1895 הוא נבחר לחבר במועצה העירונית של בתי הספר במינכן.
בתפקיד זה, כיו"ר חבר הנאמנים בשנת 1910, הוא הוביל את הקמת הקולג' המסחרי של מינכן.
ב-1918 הוא התפטר מתפקידו כחבר העירונית של בתי הספר והתקבל כפרופסור שלא מהמניין במינכן.
רפורמטור של בית הספר ותאורטיקן של החינוך
הבחירה למועצה העירונית של בתי הספר במינכן ב-1895 הפנתה את תשומת לבו לרפורמה בתוכנית הלימודים של בית הספר היסודי, למשל עם הוספת שנה שמינית ללימוד חובה.
לאחר מכן, בשנת 1900, יסוד כיתות עבודה ובתי ספר לעבודה, מבשרי בתי הספר המקצועיים של ימינו.
זמן קצר לאחר מכן צוידו בתי הספר לעבודה בסדנאות ובגן ירק.
פדגוגיית העבודה ביססה את מעמדה כמונח לעקרון ההוראה המוכר כיום כלמידה פעילה.
הדרישה לחינוך פוליטי הייתה חדשה לכולם.
המטרות החינוכיות השמרניות יותר היו עבודה קשה וצייתנות ללא תנאי.
עבור קרשנשטיינר, "תעודת היסוד" הזו של בית הספר המתקדם לאימון (או מאוחר יותר בית הספר המקצועי) הייתה תרומה לפתרון .
במינכן הוא עיצב מחדש את מערכת הלימודים והיו לו חקיינים רבים מבית ומחוץ.
מאז 1918 לימד כפרופסור מחוץ למניין באוניברסיטת מינכן ובזקנתו זכה בהצטיינות ופרסים רבים מבית ומחוץ.
בשנת 1920 הוא השתתף בוועידת החינוך של הרייך, והתנגד ל, במיוחד במחלוקת על הכיוון הנכון של החינוך לעבודה.
באותה שנה הוא הפך לפרופסור מן המניין במינכן ובשנת 1921 פרסם עבודה על הכשרת מורים, "נשמתו של המחנך" (Die Seele des Erziehers).
קרשנשטיינר גם התבלט כדידקטיקן בהוראת האמנות ופרסם את "התפתחות כישרון הרישום" (Die Entwicklung der zeichnerischen Begabung) ב-1905 לאחר שניתח כשלוש מאות אלף ציורי ילדים.
קרשנשטיינר היה אחד המחנכים המוכרים הראשונים שהעמידו את חשיבות הדת בפרספקטיבה.
"צריך להתייחס לזה יותר כאמצעי חינוך מאשר כיעד חינוכי".
הוא שמר על מרחק מהכנסייה.
מ-1912 עד 1918 היה קרשנשטיינר חבר ברייכסטאג מטעם מפלגת העם הפרוגרסיבית (Fortschrittliche Volkspartei, לימים המפלגה הדמוקרטית הגרמנית) ובמחוז הבחירה של הרייכסטאג של בוואריה עילית 1. במהלך מלחמת העולם הראשונה גילה עמדה לאומנית חזקה.
הוא אוים במהלך מהפכת נובמבר במינכן ב-1918.
עבור קרשנשטיינר – כמו עבור יוהאן היינריך פסטלוצי וג'ון דיואי – היה חיוני ללמד ילדים יותר רצון ויכולת במקום שפע של ידע, ולקדם את השקפתם ועצמאותם בילדות ובהתבגרות במקום פשוט להכפיף אותם להוראה פסיבית.
"מהותם של בני האדם בזמן זה היא לעבוד, ליצור, לעבוד, להתנסות, לחוות, להתנסות, כדי ללמוד בלי הפסקה במדיום המציאות." (בתוך: "בית הספר של העתיד הוא בית ספר לעבודה" (Die Schule der Zukunft eine Arbeitsschule).
עמ' 27 ו') ספונטניות ופעולה ידנית הם חלק מהעשייה החינוכית.
בנוסף להכנסת שיעורי פיזיקה וכימיה ידידותיים לילדים, הקים קרשנשטיינר סדנאות עץ ומתכת, מטבחים בבתי הספר וגינות ירק.
לדבריו, העבודה החינוכית חייבת להיות ידנית, מעשית ואינטלקטואלית בו זמנית.
כתומך בהערכה עצמית של ביצועי בית הספר, הוא הציע שכל תלמיד ישפוט את עצמו.
מטרתו הייתה חינוך, אותו הבין במקביל לפיתוח אופי וחינוך לאזרחות; לדעתו ניתן להשיג זאת גם באמצעות הכשרה מקצועית.
בשנת 1918 הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה הטכנית של מינכן וב-1928 מהאוניברסיטה הטכנית של דרזדן.
בשנת 1921 הפך קרשנשטיינר לחבר בהנהלת המוזיאון הגרמני.
גישתו לעבודת גישור מכוונת מבקרים עם מודלים רבים (פונקציונליים) יכולה להיחשב פורצת דרך עבור מודרני.
מתקן המחקר המקיים סמינרים וקורסי הכשרה מומחים במוזיאון הגרמני נקרא Kerschensteiner Kolleg (עמית קרשנשטיינר) לכבודו.
מעניקה מדי שנה את "פרס גאורג קרשנשטיינר" (Georg-Kerschensteiner-Preis) למורים מצטיינים לפיזיקה.
מאז 1995, מינכן מעניקה את מדליית קרשנשטיינר (Kerschensteiner-Medaille) לאישים שתרמו במיוחד לחינוך.
בשנת 1956 נקראת סימטת קרשנשטיינר (Kerschensteinergasse) בווינה על שמו.
רחובות בערים רבות כמו אשפנבורג, ברלין, ברמן, המבורג ועוד נושאים את שמו.
כמה בתי ספר, בעיקר מקצועיים, נקראים על שם קרשנשטיינר.
גיאורג קֶרשנשטַינר, מהות בית הספר העמלני: עם חמישה לוחות וששה ציורים בגוף הספר; תרגמו מגרמנית: א[ריה] אילן וי[הודה] דבוסיס [=דביר], ירושלים: הסתדרות המורים העברים בא"י ('ספרית הד החנוך'), תרפ"ט.
גיאורג קֶרשנשטַינר, מושג וחינוך באופי, תרגמו מגרמנית: א[ריה] אילן וי[הודה] דבוסיס [=דביר], כרך 8 מתוך אוצר המורה, הוצאת הסתדרות המורים העברים בארץ-ישראל, 1929
גיאורג קרשנשטיינר, נפש המחנך ובעיית הכשרת המורים; תרגם יהושע עמיר; בעריכת יוסף ולק; עורך כללי ברוך שראל, ירושלים: בית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית ושל משרד החינוך והתרבות, תשכ"ה.
גאורג פון דרפלינגר היה גנרל-פלדמרשל בצבא ברנדנבורג-פרוסיה במהלך ואחרי מלחמת שלושים השנים (1618–1648).
דרפלינגר נולד ב-1606 בנויהופן על הקרמס באוסטריה, למשפחה של איכרים פרוטסטנטים עניים, דרפלינגר נאלץ לעזוב את ביתו עקב רדיפות דתיות תחת שושלת ההבסבורג הקתולית במהלך הקונטרה-רפורמציה.
הוא כנראה נלחם זה לצד זה עם אצילים בוהמיינים מורדים בראשות היינריך מתיאס פון תורן ושירת בכוחות המזוינים של מעצמות לוחמות פרוטסטנטיות שונות, תחילה בצבא הסקסוני, אך רוב הזמן בצבא שוודיה.
עד לשלום וסטפאליה ב-1648 הוא התבלט כמנהיג פרשים מוכשר ונועז וזכה למוניטין של זוהר ואומץ, מה ששכנע ב-1654 את פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג להציע לדרפלינגר תפקיד בכיר בצבאו.
דרפלינגר היה כביכול שיכור ידוע לשמצה ששתה כל הזמן שנאפס, אבל חיבתו לאלכוהול לא הפריעה ליכולותיו הצבאיות.
נישואיו ב-1646 ליורשת של אצולת ברנדנבורג כבר הבטיחו לו מספר נחלות, שאותם הצליח להגדיל באחוזות שהוענקו לו על מעלליו הצבאיים.
דרפלינגר, חייל לכל חייו, לא היה בעל השכלה פורמלית, אך הופקד על ידי הנסיך הבוחר על מספר רב של משימות צבאיות חשובות ושיחק תפקיד מרכזי ברפורמה של הפרשים והתותחים הברנדנבורגיים.
הייתה לו מערכת יחסים סוערת מאוד עם פרידריך וילהלם והתווכח איתו ללא הרף, בשלב מסוים עזב.
כדי לחזור לשירותו של הנסיך הבוחר, הוא מסר רשימה של דרישות מדהימות, שכללה סעיף הקובע שאף אדם לא יגיע לקרב לפניו ושהוא ייקח אחוז מסוים של שלל וקצינים שבויים מכל קרב.
ב-1674 הועלה דרפלינגר לרייכספרייהר על ידי הקיסר לאופולד הראשון.
שנה לאחר מכן, הוא מילא תפקיד מכריע בהבסה של השוודים וגרש אותם מברנדנבורג.
הוא התחזה לקצין שוודי (הישג שהצליח לעשות כי שירת בצבאות שוודיה), והצליח לשכנע את השוודים לפתוח את שערי רתנוב, ולאפשר לו ול-1,000 דרגונים סמוכים להסתער על המבצר.
הוא גם היה מפקד בקרב פרבלין, שם זכה בניצחון מכריע על השוודים בפיקודו של קרל האחד עשר, שכבשו את ברנדנבורג, בזזו את האזורים הכפריים והתעללו במקומיים.
המערכה הצבאית האחרונה שלו הייתה ב-1690 נגד לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, כשהיה בן 84. דרפלינגר מת באחוזותיו בגוסוב ב-14 בפברואר 1695.
סיירת המערכה של הצי הקיסרי הגרמני SMS דרפלינגר נקראה על שמו.
יוהאן גאורג אדם פורסטר , הידוע גם כגאורג פורסטר (27 בנובמבר 1754 – 10 בינואר 1794), היה גאוגרף, חוקר טבע, אתנולוג, סופר מסעות ועיתונאי גרמני.
בגיל צעיר ליווה את אביו, יוהאן ריינהולד פורסטר, במספר משלחות מדעיות, כולל המסע השני של ג'יימס קוק לאוקיינוס השקט.
הדיווח שלו על המסע, "מסע מסביב לעולם" (A Voyage Round the World), תרם רבות לאתנולוגיה של עמי פולינזיה ונשאר עבודה מוערכת.
כתוצאה מהדיווח, התקבל פורסטר להחברה המלכותית בגיל צעיר של עשרים ושתיים, ונחשב לאחד ממייסדי ספרות המסעות המדעית המודרנית.
לאחר שחזר ליבשת אירופה, פנה פורסטר לאקדמיה.
הוא לימד היסטוריה של הטבע בקולגיום קרולינום באוטונאום בקאסל (1778–1784), ולאחר מכן באוניברסיטת וילנה (1784–1787).
בשנת 1788 הפך לספרן הראשי באוניברסיטת מיינץ.
רוב עבודתו המדעית בתקופה זו כללה מאמרים על בוטניקה ואתנולוגיה, אך הוא גם כתב הקדמות ותירגם ספרים רבים על מסעות וחקירות, כולל תרגום גרמני של יומני קוק.
פורסטר היה דמות מרכזית בעידן הנאורות בגרמניה, והתכתב עם רוב חסידיה, כולל חברו הקרוב גאורג כריסטוף ליכטנברג.