tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנובמבר 2021 נעצר בחשד לעבירות מין, מרמה במאות מיליוני שקלים, והונאת משקיעים במסגרת פרשת "המשחק הגדול".
אחרי קרוב לחודש שוחרר למעצר בית.
ב-26 ביולי 2022 נעצר שוב, לאחר שהפר את תנאי הערבות עליהם התחייב לאחר שחרורו.
באוגוסט 2023 קבעה המשטרה שהתבססה תשתית ראייתית נגדו על קבלת דבר במרמה, גניבה ועבירות נוספות, אך לא עבירות מין.
חוגג נשוי לענבל ואב לשני בנים ובת.
מתגורר במגדל רמז בתל אביב.
בעונת 2021/2022 נרשם רשמית כשחקן בהתאחדות והחל לשחק בקבוצת המכתש גבעתיים מליגה ג', המורכבת ברובה משחקני עבר של הפועל רמת גן.
בעונת 2022/2023 עבר לשחק בקבוצת מ.כ טומי תל אביב באותה הליגה.
הרב היה תלמידו של הרב עבדאללה סומך במדרש בית זלכה.
בשנת 1890 הרב נשפט למאסר של שנה יחד עם הרבנים נסים הלוי, אברהם אליעזר ואברהם כהן בגין קבירת רבו עבדאללה סומך בקבר יהושע כהן גדול.
הקבר נחשב על ידי השלטונות קדוש רק למוסלמים ולא ליהודים, ולכן קבירת הרב נחשבה על ידי השלטונות כחילול הדת המוסלמית.
הרב נשא לאישה את הרבנית אסתר, בתו של הרב יעקב בר יוסף הרופא; והחזיק בכתב חידושי תורה והלכה, שהרב יעקב הרופא לא הספיק להדפיס בחיי חיותו.
במשך שנים שימש בדיינות יחד עם הראב"ד יחזקאל משה הלוי והרב עזרא צאלח אדם.
לאחר שהרב יחזקאל הלוי נפטר בשנת ה'תרע"ד (1914), הרב החליפו בתפקיד.
בשנת ה'תרע"ח (1918) הרב משה שמאש החליף את הרב ירוחם אלישר במשרת החכם באשי ושימש בתפקיד עד לשנת ה'תרפ"ג (1923).
באותן שנים שבהם כיהן כחכם באשי, התקומם העם העיראקי כנגד האנגלים ודרש עצמאות, הרב ידע להוציא את הקהילה היהודית מהסבך.
על התנהלותו המתונה כבדו אותו העיראקים והאנגלים.
לאחר שהאנגלים החליטו להמליך את המלך פייסל הראשון, הרב משה הזמין אותו לביקור בבית הכנסת אליהו לפני הכתרתו.
הרב בירך אותו ונתן לו קמע מזהב.
המלך נישק את זקנו, נאם ניאום בשבח העדה והבטיח לשמור על זכויותיה.
בשנת 1922 נתבקש הרב להצהיר בעניין הציונות, הוחלט באספת הקהילה להצהיר נגד הציונות, דבר שהיה למורת רוחו של אהרן ששון (המכונה "המורה").
לאור זאת הרב משה חיים גמר אומר להתפטר מתפקיד חכם באשי.
משה ירמיהו חן (י"ז בסיוון ה'תרצ"א, 2 ביוני 1931 – כ"ו בסיוון ה'תשפ"ד, 2 ביולי 2024) היה סופר, עורך ועיתונאי ישראלי.
שימש שנים רבות כעורך תוכניות רדיו בקול ישראל, מנהל הסרטייה והתקליטייה, וכתב למעלה מ־10 ספרים בנושא מסורת יהודית, עליהם זכה בשנת התשע"ד – 2014 בפרס יקיר ירושלים.
חן נולד בירושלים למשפחת חבה הענפה, משפחת מקובלים ידועה שעלתה מעיראק.
הוריו מנשה ולולו, עלו לארץ ישראל מבגדד דרך הודו, חלב שבסוריה, עד להגיעם ארצה שם קבעו את מושבם במושבה מגדיאל.
מנשה היה אחד ממייסדי המושבה.
בהיותו בן שבע עברה משפחתו לירושלים והשתכנה בשכונת שמואל הנביא, שם פתח אביו חנות מכולת, מול המכולת של יעקב עובדיה אביו של הרב עובדיה יוסף.
חן למד בישיבה פורת יוסף שבעיר העתיקה כחמש שנים.
בגיל 16 התנדב כלוחם וכחבר בתנועה המחתרתית האצ"ל.
נעצר פעמיים על ידי שלטונות המנדט הבריטי במהלך הדבקת כרוזים בעיר העתיקה, וישב בבית המעצר "הקישלה" המשמש כיום את מטה מרחב דוד של משטרת ישראל.
חן התגייס לצה"ל בגיל 17. בשנת 1948, באחת הפעולות נפצע ברגלו מיריות צלף, שעמד על החומה בצאתו מן המנהרה שליד ימין משה.
משנת 1949 ועד צאתו לגמלאות בשנת 1997 כתב הגיש וביים מאות תוכניות רדיו בקול ישראל.
בתחילה כמעטר מוזיקלי וככותב תסכיתים לבני נוער וילדים במחלקת הנוער, בעיקר בתוכנית המיתולוגית ששודרה ברשת א', בימי טרום טלוויזיה, התוכנית "לאם ולילד".
חן עיטר את המוזיקה למאות תוכניות ותסכיתים ובחלקם אף השתתף.
דן כנר, מגדולי המגישים ברדיו כותב על חן כי "המוטו המרכזי בעבודתו היה ליזום תוכניות המשלבות ידע, היסטוריה של עם ישראל ומורשת ישראל אולם בשפה השווה לכל נפש כזו שתתאים גם לדור הצעיר".
בהמשך, עבר לעבוד במדור להווי דתי ומסורת בקול ישראל, שהיה אז חלק בלתי נפרד מן התרבות היהודית ולא מדור נפרד לציבור הדתי והחרדי.
לצד תוכניות הדגל בנושא יהדות אותן ערך כגון: "קבלת שבת" או "מלווה מלכה" הוא החל בתחילת שנות השמונים בסדרת תוכניות שהיו אז פורצות דרך.
כך למשל, התוכנית "אזמר בשבחין" שכללה תיעוד והקלטה של שירי עדות, פרקי חזנות ופיוטים ספרדיים שלא היו אז מצויים כלל בארכיון קול ישראל ולכן גם לא הושמעו ברשתות הרדיו.
חן יזם, כתב וביים תוכנית בשם "מי ומה מאחורי התשבץ", תוכנית שכולה אוסף חידונים ותשבצים בנושא מסורת ישראל, מורשת העם היהודי ופרקים בתולדות הציונות.
תוכנית זו זכתה לפופולריות רבה בקרב מאזיני קול ישראל באותה התקופה ובכל שבוע קיבל עשרות רבות של מכתבי מאזינים שביקשו להודות לו וכן לבקש ממנו הרחבה והעמקה לכתבי החידה שהוצגו בתוכנית.
עבודתו בקול ישראל זיכתה אותו בפרסים בהם פרס רשות השידור על שימור וקטלוג מאות שירים ופיוטים וכן בפרס זיו לעיתונאים על "עיתונאות חיובית".
חן שימש הסרטייה והתקליטייה של קול ישראל ועל עבודה זו זכה לאות מיוחד ממנהלת חטיבת התוכניות הקלות המיתולוגית של קול ישראל דרורה בן אב"י.
במקביל לעבודתו בקול ישראל, חן החל להתנדב בתחילת שנות ה-80 בפעילות ציבורית הקשורה בהנחלת מורשת ישראל לדור הצעיר.
הוא שימש כחבר המועצה הציבורית מטעם "מכון רננות" החוקר ומתעד את המוזיקה היהודית ממגוון העדות וכן היה שותף להקמת מרכז חיב"ה – התנועה למורשת ישראל שחרתה על דגלה ליצור דיאלוג תרבותי בחברה הישראלית.
חן כתב, תיעד והפיק עשרות שירים וקלטות וידאו ואודיו הכוללים שירים, פיוטים, וקטעי נגינה החל מן המאה ה-16 ועד לסוף המאה ה-19 ולחלקם אף חיבר מילים בעצמו וזאת כדי לשמר את הלחנים האותנטיים והנעימות המסורתיות שהפכו במהלך הזמן לנכסי צאן ברזל בהווי הספרדי הירושלמי טרום העידן האינטרנטי.
עם צאתו לגמלאות בשנת 1997 הקים חן בית מדרש לגמלאים בבית הכנסת "קהילת יעקב" בשכונת בקעה בירושלים ועמד בראש בית הכנסת למעלה מעשור.
הוא המשיך להתנדב בפורומים שונים לחיזוק המורשת היהודית ובשנת תשע"ד (2014) העניקה לו עיריית ירושלים את התואר "יקיר ירושלים".
היה נשוי ואב לארבעה ילדים, בהם העיתונאי ומנהל לשכת העיתונות הממשלתית, ניצן חן.
פרסם מאמרים ורשימות בשבועונים וירחונים לרבות ספרים וספרונים על המורשת היהודית, מנהגי העדות והתרבות המוזיקלית הספרדית הבבלית והירושלמית.
מפי אבי – מקבץ מעשיות וסיפורים ממורשת אבות.
אמרי חן – (שני כרכים) פרשנות לתורה בסגנון חדש תוך שימוש במושגים עדכניים.
הפתגם ומקורו – כמאתיים וחמישים פתגמים, אמרות וביטויים מובילים בשפה העברית
זאת ועוד – שבעה שערים ביהדות מקרבת ומסבירת פנים.
פסוקו של שבוע – אסופת רעיונות, פרפראות, גימטרייאות ושעשועי תורה.
סוגיות מובחרות מן התלמוד – מקבץ דילמות מהעולם היהודי הישן והחדש.
משה (אלן) חורין (1 באוגוסט 1914 – 7 בינואר 1985) היה קצין צה"ל בדרגת סגן אלוף, שפיקד על גדוד 13 בחטיבת גולני ועל חטיבת עודד.
חורין נולד בגרמניה בשם אלן פרנק.
היה חבר בברית חלוצים דתיים וב-1935 עלה לארץ ישראל והתיישב בכפר יעבץ.
ב-1937 היה ממייסדי הקיבוץ הדתי טירת צבי.
היה חבר בנוטרות ובמשטרת היישובים העבריים והגיע לדרגת סרג'נט-מייג'ור.
במקביל שירת בארגון ההגנה תחת הכינוי "ישי".
הוא שימש מפקד מחלקת חי"ש בטירת צבי, מפקד קורסי מ"כים של ההגנה בעמק בית שאן, ומדריך נפתי של ההגנה ביישובי העמק.
בתקופת המרד הערבי הגדול היה ממפקדי הכוחות בקיבוץ שהדפו בפברואר 1938 את מתקפת הפורעים הערבים על היישוב.
במלחמת העצמאות השתתף בקרב טירת צבי להדיפת צבא ההצלה.
הוא היה ממקימי חטיבת גולני ושימש קצין מבצעים של גדוד 13. לאחר פציעתו של אברהם יפה מונה למפקד הגדוד במקומו והיה בכך למפקד הגדוד הדתי הראשון בצה"ל.
הוא לחם עם הגדוד בכיבוש הכפר כאוכב אל הווא, בקרבות הגליל ועמק בית שאן ובמבצע אסף.
במבצע חורב השתתף הגדוד תחת פיקודו בקרב העקוב מדם על משלט 86 ובמבצע עובדה הוביל את הגדוד עד לכיבוש אום רשרש.
ב-1951 השתחרר משירות הקבע לאחר ששימש סגן מפקד החטיבה.
בשירות המילואים פיקד על חטיבת עודד.
לאחר שחרורו עבד במשק הקיבוץ.
שימש דייג, מנהל הייצור במפעל הנקניק "טיב" ומזכיר הפנים של הקיבוץ.
היה נשוי לאילזה ואב לשלושה.
נפטר בשנת 1985, והובא למנוחות בבית העלמין שבקיבוצו טירת צבי.
אשתו אילזה נפטרה בשנת 2013 בגיל 98, ונקברה לצידו.
משה חיים זקס (נולד בי' בכסלו ה'תרפ"ז, 16 בנובמבר 1926) הוא דוקטור לבוטניקה, אגרונום, ממקימי קיבוץ שעלבים וממייסדי המכון לחקר החקלאות על פי התורה.
משה חיים זקס נולד בשכונת הבוכרים שבירושלים להוריו הרב יהושע פישל זקס, איש חינוך מאנשי היישוב הישן, וחיה-סימה (לבית בלומנטל).
אחיו הוא ד"ר יצחק זקס.
למד בתיכון חורב ולאחר מכן בישיבות חברון בירושלים ופוניבז' בבני ברק.
היה חבר בתנועת הנוער ברית חשמונאים ולאחר מכן התגייס להגנה.
בשנת 1946 הצטרף לגרעין של תנועת "עזרא" והיה רכז הגרעין שהקים בי"א באב ה'תשי"א את קיבוץ שעלבים.
בשנת תשי"ב, החל את לימודיו לתואר השני באוניברסיטה העברית בירושלים ובפקולטה לחקלאות, וכשסיים, בשנת 1957 ייסד עם כמה מחבריו את המכון לחקר החקלאות על פי התורה שהוקם במטרה לתת מענה הלכתי־מחקרי לחקלאים ועמד בראשו עד לשנת 1987 בשיתוף עם משקי פועלי אגודת ישראל ובעידוד רבניהם.
בשנת תשי"ז נישא לחברתו לגרעין, יוכבד (יוליקה) לבית שטיינברג, ניצולת השואה.
בשנת 1957 סיים תואר שני בנושא: "השפעת חומרי צמיחה על אגוזי-אדמה" והתקבל כעובד מחקר במכון לגידולי שדה במכון וולקני.
תואר דוקטור הוענק לו בשנת 1983 מטעם האוניברסיטה העברית בנושא: "השפעת נזקי צינה בגידול דו-שנתי של שיחי כותנה".
המכון לחקר החקלאות על פי התורה
לאחר סיום לימודי התואר השני בשנת 1957 הקים את המכון לחקר החקלאות על פי התורה.
זקס מצא פתרונות מקובלים הלכתית ומתאימים חקלאית לקיום משק סביב שנת שמיטה.
במסגרת המכון פעל למציאת פתרונות הלכתיים לחקלאי הדתי.
נושאים כמו - חשש עורלה, השמדת פריחה, קביעת עורלה במיני שיחים, איסור כלאיים, וגם נושאים כמו - חליבה בשבת, איסוף ביצים, זריעה מוקדמת של גידולי חורף, גידולים דו שנתיים ודו עונתיים, גידול סורגום, ירקות, זמירת גפנים, מצע מנותק ועוד נושאים רבים.
תחילה ניהל את המכון בעזרת מזכיר במשרה חלקית ואחרי כ-20 שנה הצטרף אליו מנהל ארגוני.
במקביל לעבודה במכון שימש במשך 30 שנה חוקר בתחנת הניסיונות הממשלתית ברחובות שבהמשך הפכה ל"מינהל המחקר החקלאי (מכון וולקני)" בבית דגן.
פרסם עבודות מחקר בנושאים כמו בעיות ההלכה בחקלאות ו"שמיטה ממלכתית".
המכון לחקר החקלאות בראשותו זכה בשנת 2022 בפרס כץ המוענק לאישים ומוסדות העוסקים ביישום ההלכה בחיים המודרניים, ביצירות הלכתיות ובמפעלים מעשיים.
פרש לגמלאות בשנת 1991 והמשיך לעסוק בנושאי החקלאות על-פי ההלכה.
בזמנו הפנוי הוא גם צייר חובב בנושאי נופי ישראל.
במהלך השנים ערך מספר תערוכות וצייר קרוב ל-1,000 ציורים.
זקס הפסיק לצייר בגיל 90.
ושבתה הארץ לה' - דפי הדרכה בתחומי החקלאות לקראת השמיטה.
עוד ינובון בשיבה - פרקי חיים והרהורים - אוטוביוגרפיה, שבו מגולל את סיפור חייו ומחשבות.
הספר הוקדש לזכר נכדו החייל , שנרצח בפיגוע דריסה סמוך לעפרה.
שכתב והגיה את הספר יוליקה שנכתב על אשתו לאחר פטירתה.
תימצות ספר התניא ליקוטי אמרים, עם באור שטייינזלץ ונקודות משיעורי שג"ר.
ערכים ביהדות - אנציקלופדיה של ערכי ונוהגי היהדות, בהוצאת מוסד הרב קוק.
בשנת ה'תשי"ז, 1957, נישא ליוכבד, להם חמישה ילדים.
גיסו, הרב חיים בנימיני, היה מחשובי רבני ברזיל וזקן חסידי חב"ד.
בתו אביטל היא אשתו של הרב אהד טהרלב, ראש מדרשת לינדנבאום.
הרב משה חיים מבגדאד (1752, ה'תקי"ב – 11 ביוני 1836, ח סיוון ה'תקצ"ו) היה פוסק ודרשן ממנהיגי הקהילה היהודית בעיראק בשלהי המאה ה-18 וראשית המאה ה-19. שימש ברבנות בערים בצרה ובגדאד.
נכדו הוא רבי יוסף חיים בעל ה"בן איש חי".
משה חיים נולד בעיר בגדאד שבעיראק לאביו רבי חיים משה עבדאללה.
בתקופה זו החל פריחתו של לימוד התורה בבגדאד בעקבות מינויו של רבי צדקה חוצין, מחכמי ארם צובא, לרב העיר, ורבי משה חיים למד בישיבותיה של העיר וקנה לעצמו ידיעה נרחבת בש"ס ופוסקים.
לפי מסורת עממית, בצעירותו הוא נחלק בהלכה עם רבה של בגדאד רבי יחזקאל אליה, ולאחר שנשיא הקהילה היהודית בבגדאד התערב לטובתו של רבי יחזקאל, נאלץ רבי משה חיים הצעיר לעקור עם משפחתו לעיר בצרה שבדרום עיראק.
יהודי בצרה שהכירו בגדולתו של הרב הצעיר שנקלע לעירם שמחו על בואו ומינו אותו לרב העיר.
לאחר כמה שנים הסתפקו חכמי בגדאד בעניינה של עגונה אחת, והם פנו לחכמי ירושלים שיחוו את דעתם בסוגיה.
רבי משה חיים ששמע על הדיון כתב פסק ארוך ומנומק ושלח אותו לחכמי ירושלים, שהתפעלו מגדולת רבה של בצרה, ושלחו חזרה לבגדאד את תשובתו של רבי משה חיים בצירוף הסכמה נלהבת לדבריו שבה שיבחו אותו וכתבו עליו "ממשה עד משה לא קם כמשה".
לאחר שראו חכמי בגדאד את הערכתם של חכמי ירושלים לרבי משה חיים הם קראו לו לחזור לבגדאד ולכהן כרב העיר.
בשנת ה'תקמ"ז הוא מונה לרב העיר בגדאד ואב בית הדין שלה.
הוא שימש בתפקיד רב העיר כמעט חמשים שנה עד לפטירתו באסרו חג שבועות של שנת ה'תקצ"ו.
משנת ה'תק"ע, הוא לא היה יכול עוד לבוא כל יום לבית הדין, בגלל זקנותו וצורכי הציבור הרבים, ולכן מינה את תלמידו רבי ראובן נאווי, להחליפו בתפקידו כאב בית דין ברוב ימות השבוע, חוץ מיום חמישי שבו רבי משה חיים המשיך להגיע לבית הדין.
רבי משה חיים היה דרשן מומחה.
כל יום לאחר תפילת שחרית היה מעביר שיעור על הספרים שולחן ערוך ועין יעקב.
כמו כן, בכל שבת היה דורש על פרשת השבוע למתפללי בית הכנסת צאלת אל-זגירי בו נהג להתפלל.
אולם עיקר פרסומו כדרשן בא לו מדרשותיו בשלוש השבתות החשובות בשנה- שבת שובה, שבת זכור ושבת הגדול.
בשבתות אלה היה רבי משה חיים הדרשן היחיד בבגדאד כולה.
כל הדרשנים של בתי הכנסת האחרים לא דרשו כלל, וכל יהודי בגדאד היו מתכנסים לבית הכנסת "צאלת אל-כבירי" לשמוע את דרשתו של רבי משה חיים.
את החזקה להיות הדרשן היחיד בשבתות שובה, זכור והגדול הוריש רבי משה חיים לבנו רבי אליהו בן משה חיים.
צאצאיו החזיקו בתפקיד זה במשך כ-135 שנה, עד עזיבתו של רבי דוד חיים את עיראק.
יהודי בגדאד העריצו את רבם וכינו אותו "אל חכם" (כלומר "החכם" בה"א הידיעה) וגם צאצאיו כונו בפי ההמון בשם "בית אל חכם" (כלומר "משפחתו של החכם").
בשנת ה'תקמ"ט כשביקר רבי משה חיים בקבר יחזקאל הנביא שבכפר אל כיפל, שלח אליו חברו המשורר רבי ניסים בן רבי צאלח מצליח שיר שחיבר לכבודו.
רבי משה חיים לא הדפיס את תשובותיו ודרשותיו, אבל נכדו רבי יוסף חיים הדפיס בסוף ספרו "רב ברכות" קונטרס בשם "דבר משה" הכולל תשובות של רבי משה חיים בהלכות עגונות.
בנוסף, בשו"ת רב פעלים הדפיס רבי יוסף חיים תשובה שכתב סבו ונמצאה בעיר בצרה.
כמו כן אחת מדרשותיו נדפסה על ידי רבי שלמה תווינא בשבועון "מגיד מישרים" שיצא לאור בעיר כלכולתה שבהודו.
בנוסף לתשובותיו ודרשותיו שנדפסו, אצל תלמידיו ותלמידי תלמידיו נשארו דרשות חידושים ופסקים שלא נדפסו והם הביאו אותם בתוך ספריהם.
חידושים בשמו וחלקים מדרשותיו הובאו בספרים "נאוה תהילה" ו"שמן הטוב" שכתב תלמידו רבי יעקב בר יוסף הרופא.
וכן חלק מפסקיו מובאים גם בספר השו"ת "זבחי צדק" שכתב רבי עבדאללה סומך שהיה תלמיד תלמידו רבי יעקב בר יוסף הרופא.
בתור רבה של בגדאד הנהיג רבי משה חיים כמה וכמה תקנות ומנהגים שנשארו בקרב בני הקהילה היהודית בעיראק עד לעלייתם ארצה.
נציין כאן כמה מתקנותיו ופעולותיו המשמעותיות.
רבי משה חיים הורה ליהודי בגדאד לקבל עליהם את פסקיו של החיד"א.
כמו כן, רבי משה חיים קבע שיש לפסוק בדך כלל כמו השולחן ערוך, אלא אם המנהג הוא כמו פוסקים אחרים שאז עושים כמו המנהג או כשיש פוסק שמחמיר נגד השולחן ערוך בהלכות גיטין וקידושין החמורות שאז מחמירים כמותו.
במשך שנים רבות לא היה ליהודי בגדאד את הידע הטכני הדרוש כדי לייצר תפילין מרובעות לחלוטין כפי שההלכה דורשת ובלית ברירה נאלצו להסתפק בתפילין לא מרובעות.
בזמן כהונתו של רבי משה חיים הגיע לבגדד יהודי בשם רבי יהודה אשכנזי, שנולד באחת מערי האשכנזים באירופה ונדד משם לכמה מדינות ובסוף התיישב בדמשק ולאחר כמה שנים היגר לבגדאד ונשא בה אישה מבנות הקהילה.
רבי יהודה אשכנזי ידע כיצד ליצר תפילין מרובעות, אבל לא כל בני העיר מיהרו לקנות ממנו תפילין וחלקם העדיפו להישאר עם התפילין הקודמות שלהם.
כשראה רבי משה חיים את המצב הוא הכריז שכל התפילין בבגדאד פסולות ואסור לברך עליהם וכך גרם לכולם לא להתעצל ולקנות תפילין מרובעות כפי ההלכה.
עד זמנו נהגו שהשוחטים בבגדאד מקבלים חלק מהבהמות הכשרות שנשחטו על ידם, ונוצר חשש שהשוחטים ירמו ויטענו על בהמות טרפות שהם כשרות כדי לקבל חלק בבהמה.
בשל חשש זה, תיקן רבי משה חיים שהשוחטים לא יקבלו חלק מהבהמה שהם שוחטים ובמקום זאת הם יקבלו משכורת קבועה מקופת הקהילה לפי כמות הבהמות שנשחטו ולא לפי כמות הבהמות הכשרות, וכך לא היה לשוחטים אינטרס לטעון שהבהמה ששחטו היא כשירה כי הם בכל מקרה מקבלים משכורת על שחיטתם.
קשריו עם חכמים מארצות אחרות
לרבי משה חיים היו קשרים גם עם חכמים מחוץ לעיראק, בעיקר בחלב ובארץ ישראל.
רבי יהודה בורלא מגדולי רבני ירושלים, כתב בשנת ה'תק"ס הסכמה לפסק שפרסם רבי משה חיים.
רבי אליהו שמאע הלוי, רבה של העיר חלב, חיזק פסק שכתב רבי משה חיים נגד חכם שהתיר לאישה שבעלה נפטר ללא ילדים להינשא ללא חליצה.
בשנת ה'תקס"ו נוצר סכסוך בין שני שותפים יהודים שאחד גר בבגדאד ואחד גר בהודו, ורבי משה חיים הכריע לטובת אחד מהם.
לאחר כשלושים שנה פנו יורשיהם של שני הצדדים לרבה של חלב, רבי אברהם ענתיבי ובקשו לדון חזרה בנושא אך הוא סירב וכתב שרבי משה חיים הוא .
בשנת ה'תקצ"א כתב רבי משה חיים הסכמה לספר פאת השולחן שחיבר רבי ישראל משקלוב, תלמידו של הגר"א שעלה לארץ והיה ממנהיגי קהילת הפרושים בצפת.
כהקדמה וכותרת להסכמתו של רבי משה חיים כתב רבי ישראל משקלוב:
דוגמה לקשריו של רבי משה חיים עם חכמי ארצות אחרות ניתן למצוא בדיון ההלכתי שהתנהל בקשר להתרת עגונתו וירושת ממונו של יהודי בשם יעקב הירש הכהן.
יעקב הירש הכהן היה יהודי שנולד בעיר קרמניץ שבגליציה ונאלץ לברוח מארצו והתגלגל למצרים ומשם נסע יחד עם יהודי בשם יחיאל מיכל לבנגל שבהודו, ולאחר זמן הגיעו מכתבים לגליציה שנכתב בהם שיהודי בשם יעקב מת בעיר בנגל.
יחיאל מיכל העיד שהיהודי בשם יעקב שנסע אתו ממצרים לבנגל הוא יעקב הירש הכהן מקרמניץ, ויהודי אחר בשם אברהם גריבלי העיד שיעקב שמת בבנגל הוא אותו יעקב שהגיע עם יחיאל מיכל ממצריים לבנגל.
על בסיס עדויות אלה פסק רבי אפרים זלמן מרגליות להתיר לאשתו של יעקב הירש הכהן מקרמניץ להינשא בשנית.
לאחר זמן, הגיעה שמועה לאשתו ובניו של יעקב הירש הכהן שבדרכו ממצריים להודו השאיר יעקב את מעותיו אצל גוי אחד בבבל והוא מת בהודו לפני שהספיק לחזור לבבל ולקחת את מעותיו.
בעקבות שמועה זו מינו האישה והילדים אדם שיטפל בעבורם בנכסיו של יעקב בבבל וישלח להם את כספם.
הראשון לציון רבי חיים אברהם גאגין נשאל האם טענתו של רבי משה חיים מועילה למנוע מקרוביו של יעקב הירש הכהן את השימוש בממון שהופקד אצל הגוי בבבל.
רבי חיים אברהם גאגין פסק שאף על פי שכדי להתיר את אשת יעקב הירש מעגינותה הספיק עד אחד, אבל לעניין הממון רבי משה חיים צודק שייתכן שיש שני אנשים באותו שם.
לכן, אין לקרוביו של יעקב הירש הכהן שום זכות בממון עד שיביאו שניים העדים לכך שהממון המופקד אצל הגוי בבבל הופקד דווקא על ידי יעקב הירש הכהן מקרמניץ ולא על ידי אדם אחר בעל שם דומה.
רבי משה חיים נישא למרים לבית שנדוך אחייניתו של רבי ששון שנדוך מחבר הספר "קול ששון".
לרבי משה חיים ומרים נולדו שלושה בנים ובת- ראובן, רבי עבדאללה, רבי אליהו ורחל.
רבי עבדאללה היגר לדמשק ומשם עלה לירושלים והקים שם ישיבה בשם כנסת יחזקאל ועמד בראשה עד פטירתו בשנת ה'תרכ"ה.
בנו הצעיר רבי אליהו המשיך אותו בהנהגת הקהילה בבגדד עד פטירתו בשנת ה'תרי"ט.
ביתו רחל נשאה לגביר יחזקאל יהודה ונפטרה בצעירותה בשנת ה'תקפ"ד כשהיא משאירה שלושה יתומים, שגודלו על ידי סבם רבי משה חיים.
צאצאו המפורסם ביותר הוא רבי יוסף חיים, (המכונה גם "הבן איש חי" על שם ספרו העיקרי), שהיה נכדו של רבי משה חיים (בנו של הבן הצעיר רבי אליהו).
רבי יוסף חיים המשיך את סבו ואביו כדרשן וכמנהיגם של יהודי עיראק וספריו ופסקיו התקבלו בקרב חלק נכבד מקהילות הספרדים ועדות המזרח.
רבי יוסף חיים נפטר בשנת ה'תרס"ט ובנו רבי יעקב חיים המשיך אותו בתפקיד הדרשן עד פטירתו בשנת ה'תרפ"א.
האחרון מצאצאי רבי משה חיים ששימש במשרת הדרשנות הוא בן נינו רבי דוד בן יעקב חיים ששימש כדרשן במשך כחמישים שנה, מפטירת אביו ועד עזיבתו את עיראק בשנת ה'תשל"ב.
נכד אחר, רבי שלמה יחזקאל יהודה (בן ביתו רחל) עלה לארץ בשנת ה'תרט"ז ועמד בה בראש ישיבת "חסד אל".
ביתו שרח נישאה ליהושע ילין.
בנם של שרח ויהושע היה המחנך, הבלשן והפעיל הציוני דוד ילין, ממנהיגי היישוב, וממחדשי השפה העברית.
בן נוסף של רבי שלמה היה רבי בנימין שהמשיך אותו בראשות ישיבת חסד אל.
בניו של רבי בנימין היו הפרופסורים אברהם שלום יחזקאל יהודה ויצחק יחזקאל יהודה.
בנו רבי עבדאללה - שימש כראש ישיבת "כנסת יחזקאל" בירושלים.
בנו רבי אליהו - המשיך את אביו כדרשן ומנהיג הקהילה בבגדאד.
נכדו רבי שלמה יחזקאל יהודה- שימש כראש ישיבת "חסד-אל" בירושלים.
רבי ראובן נאווי - המבוגר שבתלמידי רבי משה חיים.
בשנת ה'תק"ע מינה אותו רבי משה חיים להחליפו בתפקיד אב בית הדין ברוב ימות השבוע (חוץ מיום חמישי) כדי שיוכל להתפנות להנהגת הקהילה.
נפטר בחיי רבו בשנת ה'תקפ"א.
רבי יעקב בר יוסף הרופא - שימש כדיין ופוסק בבגדאד.
בספריו מובאים פסקי רבו רבי משה חיים.
רבי אליהו יהושע עובדיה - שימש כדיין בבגדאד.
האריך ימים ונפטר בשנת ה'תרנ"ה כשהוא בגיל 107.
רבי משה חיים מצליח (?
נולד לרבי יצחק מצליח באיזמיר, למד בישיבת "מגן שאול", מפי רבי יצחק רבינו אלבעלי, מחבר ספר פרי העץ.
מתואר כעני מרוד שסבל מייסורים והיה "הולך ומצטמק".
דבריו מוזכרים בספרי חכמי דורו, וביניהם בספר "בן אברהם" מרבי יום טוב קריספין שכתב על רבי משה: .
רבה של איזמיר, רבי אברהם פלאג'י כתב עליו: .
נפטר בג' באלול ה'תר"ה בגיל צעיר .
לאחר פטירתו נישאה בשנית ונפטרה בי"ג בסיון התרל"ו.
בנם היה הגביר בן ציון אברהם מצליח.
כתב ספר בשם אם הבנים (ר"ת (בהיפוך אותיות) של אני הצעיר משה בן יצחק מצליח נר"ו), הכולל דרושים על סדר התורה.
בנוסף, בסוף הכרך הראשון (בראשית שמות, תרל"ג) הובאו חידושים ונימוקים על משנה תורה לרמב"ם, ובסוף הכרך השני (ויקרא-דברים, תרמ"ב) הובאו דרושים מלוקטים, ביניהם לנישואים, להספד (על יונה נבון; על שני אחיו היחידים, עמנואל ואברהם מצליח, שמתו במגפה), ושני דרושים לשבת הלבשה.
לספר הסכמה מאת הרב אברהם פאלאג'י ורבי יהושע שלמה ארדיט.
את הספרים רבי בן ציון בנימין רודיטי.
רבי משה חפץ (באיטלקית: Moses Gentili; ה'תכ"ד, 1663 - ל' בחשוון ה'תע"ב, 11 בנובמבר 1711) היה רב, מחבר ומשורר יהודי שחי במאה ה-17 באיטליה.
נולד לרב גרשום חפץ בשנת ה'תכ"ד (1663) בעיר טריאסטה שבאיטליה.
למד אצל הרב שלמה בן ישעיה ניצה בוונציה.
בשנת ה'תל"ח (1678) נדפס אחד משיריו בעמודו הראשון של תנ"ך שהודפס בוונציה, ובשנת ה'תמ"ח (1688) הוציא ספר שירים בעברית ובאיטלקית בשם "מזמור שיר".
בשנת ה'תנ"ו (1669) הוציא לאור ספר בשם "חנוכת הבית", על צורת בית המקדש, ובשנת ה'ת"ע (1710) הוציא לאור את ספרו "מלאכת מחשבת" על התורה.
בשנת ה'ת"ס (1699) נפטר בנו גרשום במגפה, ובאותה שנה הרב חפץ הוציא לאור את ספרו של בנו "יד חרוזים".
רבי משה חפץ נפטר בל' בחשוון בשנת ה'תע"ב (1711).
"מלאכת מחשבת", פירושו על התורה בדרך הפשט, זמין לעיון באתר על-התורה.
רבי משה חיים חריף (מכונה: ר' חיים ר' לייזרס; נפטר בין השנים ה'תקי"א-ה'תקכ"ז, 1751-1767), מרבני גליציה, רבה של לבוב לאחר הדחתו של רבי יעקב יהושע פלק, תוך מחלוקת עם ראשי הקהילות שבסביבות לבוב, נמלט לבסרביה במהלך משפט האחים רייצס.
נולד לרבי אליעזר לייזר מלבוב (בן רבי זכריה מנדל בן אריה לייב) ולבתו של רבי פנחס משה חריף מלבוב.
נשא את גיטל שרה בת רבי יהודה לייב ר"מ בלבוב.
בצעירותו כיהן כאב"ד קומרנא ומשנת ה'תע"ט כרבה של זלוטשוב.
בקיץ שנת ה'תפ"ד (1724) פעל קנצלר הכתר יאן סטניסלב יבלונובסקי להדחת רבי יעקב יהושע פלק ממשרת הרבנות בלבוב, לפי בקשת חלק מראשי הקהילה שהיו קרובי משפחתו של רבי משה חיים חריף, ובמקומו קיבל את המשרה רבי משה חיים חריף, שהיה יליד העיר ונכד לרבניה הקודמים.
רבי משה חיים חריף נדרש לשלם סכום כסף גדול לרשויות על מנת שלא יודח גם הוא.
רבי יעקב יהושע פולק עזב לבוטשאטש, שם מחותנו רבי לייבוש, "ראש מדינה" של גליל לבוב מטעם ועד ארבע ארצות, כינס את מנהיגי ועד המדינה בקוליקוב בחודש תמוז ה'תפ"ד.
13 ממנהיגי ועד המדינה חתמו בכינוס זה על הצהרה לטובת רבי יעקב יהושע פלק, ובה נאמר כי הקהילות שבגליל לבוב מכירות בו כרב המדינה, והן אף דורשות מאנשי לבוב לפצות את הרב המודח בסכום של 30,000 זהובים.
כתוצאה מכך כיהן רבי משה חיים ברבנות קהילת לבוב בלבד, ואילו כרב המדינה של גליל לבוב, היא רוסיה האדומה, רק רבי יהושע הוכר על ידי הקהילות שבמחוז.
בפסח תפ"ח, לקראת משפט האחים רייצס, נאסרו רבני וראשי הקהילה בלבוב בחשד לשכנוע מומר לשוב ליהדותו.
רבי משה חיים שהה בעת המאסר בז'ולקייב, והוא הצליח להימלט באישון לילה בסיוע ידידיו לבסרביה שהייתה בשליטת האימפריה העות'מאנית.
בשארית חייו התגורר בחאטין, ובה נפטר בין השנים תקי"א לתקכ"ז.
אשתו גיטל שרה עברה להתגורר אצל בנה רבי יעקב יצחק בזמושץ' ושם נפטרה בט"ו בטבת ה'תקכ"ז.
בנו הבכור (לא ידוע שמו) - נשא את לאה בתו הרביעית של החכם צבי בזיווגה הראשון.
בנו רבי אברהם - חותנו של רבי זאב דב שיף, בעל "מנחת זיכרון".
בנו רבי יעקב יצחק הוכגלרנטר מזאמושץ'.
הרב משה חי אהרוני (תרנ"ו - י"ג תשרי תשי"ח, 1957-1896) היה רב, סופר ומתרגם, איש ציבור ופעיל ציוני בקהילה היהודית בכרמאנשאה שבכורדיסטן האיראנית.
אהרוני נולד למרים וליצחק אשר היו בתהליך עלייה מיזד לארץ ישראל ושהתמקמו בכרמאנשאה.
בשנת 1904 היה אהרוני לאחד התלמידים הראשונים שלמדו בבית הספר של "כל ישראל חברים" בעיר.
בצעירותו הוסמך לרבנות והפך למקורב למנהיג המקומי, הרב הרופא חכים אגא ג'אן.
במקביל לעיסוק בתורה, אהרוני התפרנס ממסחר סיטונאי ובניהול חשבונות.
בשלב מסוים אף עבדו תחתיו כעשרות עובדים.
למד ושלט בשפות רבות, ובהן פרסית, ערבית, אנגלית, צרפתית וגרמנית.
השכלתו כללה גם זיקה ציונית, והוא היה מנוי לשבועון העולם של ההסתדרות הציונית העולמית.
הוא אף החל לעסוק בהנהגה ציבורית ודתית, והוביל את ועד הקהילה היהודית בעיר.
בשנת 1934 פורסם בירושלים ספר הדרשות שלו "פרדס הדת".
בשנת 1922 התחתן עם מאהי חכימזאדה, צאצאית למשפחת אנוסי משהד.
ב-9 בינואר 1953 עלה לארץ והתיישב עם משפחתו בתל אביב-יפו ובחולון.
בשנותיו האחרונות היה פעיל בקהילת עולי פרס, אך התקשה למצוא פרנסה.
במקביל, עבד על כתיבת מילון עברי-פרסי אך לא זכה לסיים את כתיבת המילון.
הוא נפטר בשנת 1957, ונקבר בבית העלמין קריית שאול שבתל אביב.
הארכיון האישי של אהרוני כולל כתבי יד, תצלומים אישיים וקהילתיים, מפת הקהילה, פנקסים וכתובות, ומכתבים אישיים.
משה חיים ויילר היה רב דרום אפריקאי יליד לטביה ומייסד היהדות הרפורמית במדינה.
הוא היה ראש הקהילה היהודית הפרוגרסיבית המאוחדת (לימים האיחוד הדרום אפריקאי ליהדות מתקדמת) ושימש כרב בית הכנסת טמפל ישראל בהילברו, יוהנסבורג, בית הכנסת המרכזי של התנועה הרפורמית במדינה.
ויילר הוביל את פיתוח התנועה הרפורמית, והקמתם של 25 קהילות ברחבי דרום אפריקה במהלך כהונתו.
הוא עלה לישראל ב-1958, שם בילה את המחצית השנייה של חייו.
בישראל היה ממקימי קהילת מבקשי דרך בירושלים.
הרב ויילר שכל את שני בניו ו במלחמות ישראל.
ויילר נולד בריגה, לטביה לזלמן דב בער ויילר וחנה ויילר (לבית הורביץ).
אביו, סביו וסבו היו רבנים אורתודוקסים.
אביו היגר לארץ ישראל המנדטורית ולאחר שלא מצא עבודה מתאימה כרב, נכנס לעולם העסקים.
הוא הבחין במחסור בשוקולד זמין בארץ ישראל והחליט להקים מפעל שוקולד ולייבא פולי קפה מברזיל.
בנו למד בינתיים בגימנסיה העברית הרצליה.
הוא היה תלמיד מוכשר וסיירוס אדלר הציע לו מלגה ללמוד בארצות הברית.
הוא סיים תואר ראשון באוניברסיטת דלאוור ולימד עברית בבית ספר מקומי.
לאחר מכן למד בהיברו יוניון קולג' בסינסינטי, שבו הוסמך כרב רפורמי בשנת 1933. ויילר דחה את האורתודוקסיה של אבותיו שכן האמין שהיהדות הרפורמית מציעה את הדרך הטובה ביותר לשמור על קשר בין צעירים לאמונתם.
מנהיג הקהילה הרפורמית בדרום אפריקה
הוא היגר לדרום אפריקה ב-1933, בגיל 26, לאחר שנשכר על ידי לילי מונטגו ואברהם צבי אידלסון לייסד את הקהילה הרפורמית הראשונה במדינה.
הוא פיתח במהירות מוניטין של נואם מחונן ויכול היה לשאת הרצאות ודרשות באנגלית, עברית, יידיש וגרמנית.
לאחר הגעתו למדינה נרכשה מגרש באמפייר רואד, והאדריכל הרמן קלנבאך נשכר כדי לתכנן בית כנסת מפואר, עם גן רחב היקף שבו ישמש ויילר כרב.
אלא שעם תחילת עבודות הבנייה, הופצה עצומה שכונתית נגד התוכנית להקמת בית כנסת באזור מגורים.
בסופו של דבר התקבלה החלטה למכור את המגרש ולקנות מגרש קטן יותר ברחוב פול נל בהילברו, שם היו כבר כמה בתי כנסת אורתודוקסים, כמו בית הכנסת הגדול ובית הכנסת פוסוול.
קלנבך השתמש באותו עיצוב בסגנון ארט דקו שתכנן למבנה המקורי, אך הפחית אותו בהתאם לגודל המגרש הקטן יותר.
ויילר היה חסיד מוקדם של שוויון מגדרי, כיוון שהתעקש לקיים את תפילת השבת בשישי בערב בשעה מאוחרת, החל מ-20:15. הוא הבין שהרבה פעמים הכנת ארוחת שבת מונעת מנשים להגיע לתפילה, ובעקבות דחיית שעת התפילה הן יכלו להגיע לאחר הארוחה.
זמן קצר לאחר הגעתו לדרום אפריקה הוא יזם את הקמתו של ארגון נשים, שייקח אחריות על הסעדה, טיפול בחולים וארגון צדקה בקהילה.
ארגון זה גם היה רשאי לבחור שתי נשים להנהלה ועד הקהילה.
הוא גם היה חלוץ בארגון טקסי בת מצווה.
הוא לא ראה חובה על בני הקהילה להקפיד על כשרות (עקב הקשיים בהשגת מזון כשר במדינה), עם זאת, עודד שמירה על מצוות.
הוא גם כלל דגש חזק על ציונות, וקהילתו הייתה הראשונה במדינה שבה עברית דוברה בהגייה ספרדית בסגנון ישראלי ולא בהגייה אשכנזית.
הוא ניסה לקדם מודל חברות חינם, לפיו בית הכנסת ימומן במלואו על ידי היהודים העשירים ביותר בעיר, כגון אילי מכרות.
המודל לא הצליח עקב חוסר שיתוף פעולה מצד עשירי העיר, בין השאר נעשתה פנייה לאיל היהלומים ממוצא יהודי ארנסט אופנהיימר, אך הוא לא התעניין ביהדות ולא הסכים ליוזמה.
בשנת 1945 הוא ביקר בעיירת השחורים אלכסנדרה, שם זיהה את צורך בבית ספר.
הוא עבד עם אשתו אונה ועם ארגון הנשים של היהדות המתקדמת כדי לישם את חזונו.
בית הספר נפתח באופן רשמי על ידי ראש עיריית יוהנסבורג ונקרא בית הספר ויילר, לכבודו.
למרות שהוטל על ויילר להקים תנועה רפורמית כלל ארצית, הוא התנגד להקמת קהילות נוספות מחוץ להילברו במהלך עשר שנותיו הראשונות.
הוא הרגיש שחשוב יותר היה לבנות קהילה משמעותית בטמפל ישראל לפני התרחבות ארצית.
בשנת 1943, הוא הסכים לסייע בהקמת הקהילה הפרוגרסיבית הראשונה בקייפטאון, טמפל ישראל בגרין פוינט.
ויילר הופתע מהצלחתה המהירה, כשקצת פחות מ-25% מקהילת יהדות קייפטאון התחברו ליהדות הרפורמית תוך זמן קצר.
לשם השוואה, אחוז יהודי יוהנסבורג המזוהים עם הסניף הרפורמי היה תמיד מתחת ל-10%.
בין שנות ה-40 ל-1960 היה פיצול בין הקהילות הרפרומיות של יוהנסבורג וקייפטאון כאשר ההנהגה היהודית הפרוגרסיבית בקייפטאון דחתה הצעה להקמת ארגון גג משותף בהנהגת הרב ויילר, שבסיסו ביוהנסבורג.
עם זאת, קהילת קייפטאון רצתה פדרציה רופפת יותר שבה כל קהילה תקבל החלטות משלה ודחתה את הרעיון, בטענה שהוא נוגד את העקרונות הדמוקרטיים של היהדות הרפורמית.
ויילר גם עסק בקידום ותמיכה בקהילות רפורמיות ברחבי העולם, בין השאר ב-1953 ערך סיור באירופה, במהלכו ביקר באירלנד, לתמוך ב שהוקמה רק כמה שנים קודם.
הוא גם נפגש עם ראש ממשלת אירלנד איימון דה ואלירה וחבר הפרלמנט היהודי רוברט בריסקו.
ויילר היה מאוכזב מאוד מהפילוג עם קהילת קייפטאון והוא עלה לישראל ב-1958, כפי שגם אביו וסבו עשו לפניו.
בשנת 1960 התקבל לעבודה על ידי שמואל ברונפמן כיו"ר הוועד המנהל של "בית התפוצות".
שנתיים לאחר מכן מינתה הקרן הקיימת לישראל את ויילר כיועץ אישי ליו"ר הוועד המנהל של קק"ל.
ויילר עסק במיוחד בעניינים הנוגעים לארגונים היהודיים הבינלאומיים וליהדות ביבשת אמריקה.
מאז שהגיע לארץ, ויילר כבר כיהן כחבר הנהלת הקונגרס היהודי העולמי הוא גם נרשם ללימודי יהדות מתקדמים בירושלים ובשנת 1962 היה מעורב בהקמת קהילה חדשה, עצמאית ושוויונית, קהילת מבקשי דרך.
כמו כן כיהן כרב בבית הכנסת של הקהילה המתקדמת בתל אביב.
בהמשך, שימש כמרצה בהיברו יוניון קולג' – ירושלים, היה שליח של המגבית היהודית המאוחדת בעולם, והוא ליווה את מנחם בגין כשערך את מסע השלום ההיסטורי שלו למצרים ב-1979.
באוגוסט 1983 טס ויילר ליוהנסבורג כדי להשתתף בטקס במלאת 50 שנה לקהילתו לשעבר, טמפל ישראל בהילברו.
עם זאת, מוקש התפוצץ מחוץ לבית הכנסת, ארבע שעות לפני שנשיא המדינה מרה פיליון וויילר היו אמורים להשתתף בטקס.
לא היו נפגעים אך הפיצוץ הרס קירות, תלש חלונות ומושבים והפך ארונות ורהיטים.
אף על פי כן, הטקס התקיים בנוכחות פיליון ווילר.
מחומד איקבל שייק מיחידת הדולפינים של אומחונטו וסיזווה קיבל לאחר מכן אחריות על המעשה, במהלך דיוני ועדת האמת והפיוס והוא זכה לחנינה.
ביקורו האחרון בדרום אפריקה היה בשנת 1995 בגיל 88, שם הוזמן למלאת 50 שנה לבית הספר ויילר באלכסנדרה.
בשנת 1941 הוא נשלח לבולאוואיו שבדרום רודזיה, על ידי הפדרציה הציונית של דרום אפריקה כדי לגייס תמיכה.
את אשתו לעתיד, אונה גלמן, הכיר בהרצאה שנשא.
עם העלייה לישראל בשנת 1958, התגוררה המשפחה בקיבוץ אושה במשך שנתיים, לפני שעברה לחיפה והתיישבה לבסוף בשכונת אבו תור בירושלים.
שנים מבניו, אדם וגדעון, נהרגו במסגרת שירותם הצבאי.
מספר מלגות קיימות גם על שמם של האחים באוניברסיטת סאסקס ובאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
האחים קבורים בבית העלמין הצבאי בהר הרצל.
ויילר הפך ליועץ לאחר מותם, ותמך באלו שאיבדו את יקיריהם במהלך השואה והמלחמות בישראל.
בן אחר שלו הוא , פרופסור למשפטים באוניברסיטת ניו יורק.
בשנת 1978 קיבל את אות יקיר ירושלים שהוענק על ידי ראש עיריית ירושלים.
רבי משה חלאיו היה הוגה ופרשן המקרא, חי באירופה הנוצרית ב.
מכיוון שהוא מצטט את רד"ק דב וולפיש שיער שהוא חי ב.
הוא קבע את אזור מגוריו למרחב האירופי המשתרע ממערב אירופה ועד לביזנטיון.
כך מפירושו לאיכה משתמע שהיה תחת שלטון נוצרי: "ורומי עדיין לא ראינו במפלתם".
בפירושו לשיר השירים הוא מביא שמועה ששמע מפי חכם אחד ברומי.
לפי מלכה שנוולד סגנון הגותו בפירושו לרות נראה כמושפע מתרגום רלב"ג לקיצור 'ספר הנפש' של אבן רשד וייתכן שגם מדברי משה נרבוני, מה שמאחר את תקופת חייו למאה ה-14.
בכתביו עסק במיוחד בפילולוגיה ודקדוק, ובלשנות בכלל.
צורת פירושו היא על כל פסוק ופסוק תוך דיון נרחב עם הפרשנות המוקדמת, הסברים פילוסופיים, לשוניים והיסטוריים, לצד מדרשי חז"ל.
ממקורותיו: רס"ג, רבי דונש בן תמים, רבי יונה אבן ג'נאח, רבי יצחק הישראלי, רש"י, ראב"ע, רמב"ם, ר' יוסף קמחי ורד"ק.
פירוש למגילת אסתר, נדפס בתנ"ך "תורת חיים" מוסד הרב קוק 2006
פירוש למגילת רות, החלק הפילוסופי נדפס על ידי מלכה שנוולד ב-2022 החלק המדרשי נדפס בירחון האוצר קג
פירוש למגילת איכה, נדפס בירחון האוצר קה
פירוש זה נכתב בשתי דרכים, פשט ו"נסתר" – אלגוריה.
לדבריו פרשנות הפשט דחוקה מאוד ועל כן כתב גם פירוש אליגורי העוסק בהשגת השלמות האנושית, ברוח נאופלאטונית.
פירוש לספר איוב, כתב יד אבוד, ככל הנראה עסק בתורת הגמול.
פירוש לשיר השירים, כתב יד, מציג גישות שונות בנושא הישארות הנפש.
משה (משה'לה) טבנקין (מאי 1917, ל"ג בעומר ה'תרע"ז – 4 במאי 1979) היה משורר עברי, חוקר ספרות, מחנך ולוחם.
טבנקין נולד במושבה כנרת לחוה (לבית סטאשבסקי) ויצחק טבנקין, ממנהיגי הקיבוץ המאוחד.
אחיו הם: לוחם הפלמ"ח יוסף (יוספל'ה) טבנקין, חנה טבנקין, אדריכלית במקצועה, ואהוביה טבנקין, שהיה פעיל למען ארץ ישראל השלמה.
כשהיה בן חמש עבר משה עם משפחתו לעין חרוד.
היה ילד פלא: כתב שירים ופזמונים בגיל מאוד צעיר, ובהיותו בר מצווה כבר ביים הצגת ילדים בעין חרוד.
אחדים משירי ילדותו הפכו לחלק מטקסי החגים בקיבוצו.
התנדב לפלמ"ח ושימש כקצין התרבות של חזית הצפון במלחמת הקוממיות.
בסיום המלחמה למד באוניברסיטה העברית בירושלים ולאחר מכן גם באוניברסיטת תל אביב.
שנים רבות היה מורה בקיבוצו ואף ניהל את בית הספר האזורי שהנה במקום.
הרצה על נושאי חינוך וספרות במסגרות שונות בארץ.
שיריו המוקדמים התחבבו מאוד על קהל הקוראים.
רבים מהם כונסו באנתולוגיות, הוקראו בטקסים שונים ואף הולחנו בידי מלחינים שונים כגון צבי סנונית, דני ליטני, שלמה ארצי ("שיר") ומתי כספי ("ביום מסה", "היד שלך").
שירתו המבוגרת היא בבחינת אכזבת מה לקוראים.
הוא לא הדביק את משוררי דורו הידועים, ושירתו נשארה פשטנית, אדולסצנטית, רומנטית מדי.
בשנותיו האחרונות עסק בעיקר בפעילות ציבורית, התמסר לתנועה למען ארץ ישראל השלמה, ונפטר ממש תוך פעילותו האינטנסיבית בתנועה.
ספר שיריו הראשון, "שירים", נדפס בתש"ג (1943).
הספר זכה לתהודה רבה ונדפס במהדורות רבות ובעשרות אלפי עותקים.
משה טבנקין נתפרסם בשעתו גם כסופר ילדים אהוד, ופרסם שירים סיפורים ומחזות לילדים ובני נוער.
בשנת 1972 כתב עבור הצמד מי הוא מי את השיר "צעדים ראשונים", שנכלל באלבום ניחוחי חציר 1971: בלדה לקיבוצניק.
טבנקין נפטר בקיבוצו עין חרוד מאוחד.
מכתבים, [אפעל]: יד טבנקין, המכון לחקר הקיבוץ ותנועת העבודה, תשמ"ד-[1984].
שירים: [עין חרוד]: הקיבוץ המאוחד, תש"ג 1943.
אפסרי הכסופים: שירים, [תל אביב]: הקיבוץ המאוחד, תשמ"א.
נגוהות אהבה ושכול, [תל אביב]: הקיבוץ המאוחד, תשל"ט.
עוד שירים, [תל אביב]: [הקיבוץ המאוחד, תש"ל].
ספר שירים, [תל אביב]: הקיבוץ המאוחד, תשכ"ד-1964.
השטח שמעבר לוואדי: מחזה בשלוש מערכות, [תל אביב]: הקיבוץ המאוחד, תש"ט.
אפורי והחבריא, [תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשי"ח].
אורי, גורי ושורי (ציר דני קרמן), [תל אביב]: הקבוץ המאחד, תשמ"ב.
התור והתורית- ספור בחרוזים מחיי הטבע לבני עשר, אף בני שבע, הוצאת הקיבוץ המאוחד.
אורי והארנבת (ציר דני קרמן), [תל אביב]: הקבוץ המאוחד, תשמ"ה-[1985].
עשרה סיפורים לקטנים, ביחד עם : נחום גוטמן, מרים ברטוב, דליה רביקוביץ, הוצאת הקיבוץ המאוחד, ספרית דרור, 1964.
אל נוכח פנינו: עיונים ורשימות, [תל אביב]: יד טבנקין, תשמ"ג 1982.
נושא החוץ בשירת אלתרמן, [תל אביב: חמו"ל, 1974].
עמד בראש גוף כשרות שהקים אביו, הרב יעקב לנדא, גוף המקובל על רבים בציבור החרדי.
נולד ברמתיים לרב יעקב לנדא, שכיהן אז כרב המקומי, ולחיה מינה.
אמו הייתה אחות-מאם של הרב אברהם אליהו קפלן.
נקרא משה יהודא ליב על שם סבו, רבה של העיירה קורניץ שברוסיה הלבנה.
כשנה לאחר לידתו התמנה אביו כרבה של המושבה בני ברק, והמשפחה עברה להתגורר במקום.
למד בישיבת אור ישראל בפתח תקווה, בישיבת פוניבז' בבני ברק, ובישיבת תומכי תמימים בלוד אצל הרב ברוך שמעון שניאורסון והמשפיע הרב שלמה חיים קסלמן.
בשנת תשט"ו התמנה לר"מ בישיבת "אחי תמימים" חב"ד בראשון לציון.
בי' באלול תשי"ח נישא למרים דויטש מלונדון.
בשנת ה'תשכ"ג, על פי הנחיית הרבי מלובביץ', החל לשמש כר"מ בישיבת תומכי תמימים המרכזית בכפר חב"ד, תפקיד שמילא במשך 23 שנה.
במקביל סייע לאביו בענייני הרבנות בעיר בני ברק.
בשנת תש"ם החל לנהל את מערכת הכשרות בעיר.
הרב לנדא שימש גם כנשיא כולל האברכים להוראה ומכון הוצאה לאור "פעמי יעקב".
פרשת מינויו לרבנות בני ברק
בכ"ו בשבט ה'תשמ"ו נפטר אביו, ובמהלך הלווייתו הכריז ראש העיר, משה אירנשטיין: "על פי צוואתו ובקשתו של הרב יעקב לנדא, אנו מכריזים על הכתרתו של בנו הרב משה יהודא ליב לנדא לכהן כרבה של עירנו בני ברק".
ההכרזה עוררה ויכוח סוער בעיר.
הרב אלעזר מנחם שך, מנהיג הציבור הליטאי, התנגד למינויו של הרב לנדא כרב העיר בשל היותו חסיד של רבי מנחם מנדל שניאורסון (שהרב שך התנגד לו) ותמך בכך שהרב שמואל הלוי ואזנר, רבה של שכונת "זיכרון מאיר" בעיר, ימונה לתפקיד.
הרב וואזנר הודיע כי הוא מקבל את מרותו של הבן כממשיך דרכו של אביו ברבנות העיר.
בפועל, חרף תמיכת חלק מקהילות החסידים ברב לנדא, הוא לא מונה לרבנות העיר באופן רשמי מטעם המדינה, אבל קיבל משכורת מהעירייה, היות שהוא היה רב מטעמהּ.
כתגובה למינוי, הקים הרב שך מערכת שחיטה נפרדת ממערך השחיטה העירוני בשם "קהל עדת ישראל" בראשותו של הרב נסים קרליץ.
כעבור כחודש מהקמת השחיטה החדשה, ניסה הרב קרליץ להוביל פשרה, לפיה יעמוד בית השחיטה הבני-ברקי תחת סמכות משותפת שלו ושל הרב לנדא.
הרב שך התנגד להסכם והוביל להקמתה של מערכת כשרות אלטרנטיבית לציבור הליטאי בשם "שארית ישראל", בראשותו של הרב חיים שאול קרליץ.
במהלך כל השנים עד לפטירתו של הרב לנדא, הקפידו בעיתון יתד נאמן להשמיט את השורה "רב אב"ד דבני ברק" מחותמת הכשרות שלו בפרסומות למוצרים.
עם זאת, היו רבנים ליטאים שלא תמכו בהקמת כשרות 'שארית ישראל', כמו הרבנים נסים קרליץ, דוב לנדו, דוד פוברסקי וברוך דב פוברסקי.
כן פורסם לאחר פטירת הרב לנדא תיעוד של הרב אהרן ליב שטינמן כשהוא אומר שההשגחה שלו טובה, ושהחזון איש סמך עליו.
אך למעשה רוב הליטאים תושבי בני ברק וחלק ניכר מהסרים למרותו של הרב שך גם במקומות אחרים, חדלו להשתמש במוצרים עם חותמת הכשרות של הרב לנדא.
למרות זאת, המשיך ההכשר להיות מהמובילים בתחום הכשרות, ומוצריו המשיכו לעלות גם על שולחנם של מנהיגים ליטאיים.
רוב החצרות החסידיות עמדו לצדו של הרב לנדא, אך למשל בד"ץ מחזיקי הדת של חסידות בעלז העניק הכשר לרשת של קונדיטוריות, שממנה הסיר הרב לנדא את השגחתו.
למרות ההתנגדות נותרה השגחתו של הרב לנדא הדומיננטית ביותר ברובן המכריע של חנויות המזון, הירקות והבשר בבני ברק, וגם ועד הכשרות של הבד"ץ של העדה החרדית נהג להימנע ממתן הכשרים לחנויות ומפעלים בתחומי העיר.
הרב לנדא פרסם תקנות כדי לפקח על צביון העיר.
יזם את הקמת מערך הפיקוח על המקוואות, על חדרי המחשבים ועל חנויות הבגדים.
כך גם היה מפרסם כל שנה קודם פורים קריאה לנשים שלא להסתובב ברחוב בליל פורים, המועד לפורענות.
לפני פסח היה מפרסם הוראות והנחיות לקראת החג; כך גם היו מוקדים בעיר של הגעלת כלים בהשגחתו ללא תשלום.
תחת סמכותו היה גם תחום העירובין בעיר.
הרב לנדא המשיך במסורת של אביו שלא לגבות אגרה על נתינת כשרות (מעבר להוצאות המינימליות; שאר ההוצאות ממומנות בידי עיריית בני ברק), וכן שלא לגבות שכר עבור פסיקותיו בדיני תורה.
מערכת הכשרות של הרב לנדא נחשבת לכשרות מהודרת.
עם החברות הגדולות המשתמשות בכשרותו נמנות החברה המרכזית לייצור משקאות קלים (יצרנית קוקה-קולה בישראל) וכן חלק ממוצרי המהדרין של גלידות שטראוס (תחום הגלידות שנמכר לחברת יוניליוור; עד תחילת 2010 היה תחום מוצרי החלב של שטראוס גרופ תחת השגחתו).
כמו כן מיובא בשר בקר בהשגחתו מחוץ לישראל.
מנגד, בתקופת רבנותו גברה פעילותם של גופי כשרות נוספים בעיר בני ברק, כמו בד"ץ שארית ישראל, בד"ץ מהדרין, בד"ץ בית יוסף ובד"ץ יורה דעה.
גם ועד הכשרות של בד"ץ העדה החרדית החל להעניק תעודות כשרות למאפיות ולאולמות בבני ברק.
במסגרת מתן הכשרות לקוקה-קולה נחשף הרב לנדא לרכיבי המשקה, שהחברה מקפידה לשמור על סודיותם.
טען שמשקה קוקה-קולה המיוצר באירופה וברשות הפלסטינית בעייתי.
בשבט תשע"ט עבר אירוע מוחי שבעקבותיו אושפז בלניאדו - מרכז רפואי צאנז ונפטר במוצאי שבת, ליל כ"ד באדר ב' ה'תשע"ט, 30 במרץ 2019.
הלווייתו יצאה בליל פטירתו מקריית צאנז בנתניה, שם ספד לו האדמו"ר מצאנז.
למחרת יצאה ההלוויה מבית מדרשו בבני ברק.
לפני יציאת ההלוויה ראש עיריית בני ברק, אברהם רובינשטיין, הכריז שעל פי בקשתו ינהלו את ענייני הכשרות והדת בעיר בנו, הרב חיים יצחק אייזיק לנדא, בשיתוף פעולה עם הרב שבח צבי רוזנבלט.
משם המשיכה ההלוויה לכפר חב"ד ועברה בישיבת תומכי תמימים המרכזית, בה לימד הרב עשרות בשנים, ומשם לירושלים.
נטמן בחלקת חב"ד בבית הקברות הר הזיתים סמוך לקבר אביו.
התנגד בחריפות לכתיבה לרבי מלובביץ' וקבלת תשובות באמצעות "אגרות קודש"
אסר לאכול תרנגול בראקל מכיוון שאין מסורת על תרנגול זה ומסיבות נוספות.
התיר לאכול דגי הערינג, אף על פי שייתכן שיש בהם תולעי אניסאקיס, כי סבר שאין איסור באכילת תולעים מסוג זה.
אסר לאכול דגי טונה משומרים בנימוק שהדגים הכשרים נכבשים בספינות עם דגים אחרים שאינם כשרים.
במשך תקופה העניק הכשר לטונה של חברה שפעלה על פי הוראותיו המיוחדות.
התנגד לנתינת אקונומיקה או כל חומר חריף אחר במים המשמשים להגעלת כלים כדי לפגום את טעם המאכלים היוצא מהכלים.
התיר שמן כותנה בפסח, משום שלדעתו אינו נכלל באיסור אכילת קטניות.
אחיו הרב אליהו לנדא הוא מראשי ישיבת תומכי תמימים המרכזית בכפר חב"ד.
הרב שלמה זלמן - משפיע בקהילות חב"ד-ליובאוויטש רעננה ובני ברק.
הרב חיים יצחק אייזיק לנדא - ממלא מקום אביו ברבנות בבני ברק ובמערך הכשרות
הרב ישראל - מו"צ ושליח חב"ד בקהילת דוברי העברית בטורונטו
הרב יוסף - רב קהילה בלונדון ומפקח כשרות לנדא באירופה
הרב מנחם - שליח חב"ד בפאלו אלטו, קליפורניה
הרב שניאור שמחה - שליח חב"ד בקמפוס בנתניה
חתנו הרב יוסף יצחק בלינוב - רב מרכז העיר בני ברק, ראש ישיבת תומכי תמימים המרכזית בכפר חב"ד וראש כולל "פעמי יעקב"
חתנו הרב נתן וינקלר ראש צוות ומפקח בתחום השחיטה של כשרות הרב לנדא.
משה (מושיק) טימור (לשעבר טרוים; נולד ב-24 ביוני 1936) הוא שדרן, קריין, פזמונאי ושחקן קולנוע ישראלי.
זוכה פרס מפעל חיים מאגודת העיתונאים (2022).
בצעירותו עברה משפחתו לתל אביב.
במסגרת שירותו הצבאי בלהקת פיקוד מרכז ביצע, בין השאר, את השיר "ויבן עוזיהו" ללחן של יוחנן זראי.
בשנת 1957 החל טימור את עבודתו בקול ישראל.
הוא היה שדר הטלוויזיה הראשון ששידר מאולפן הטלוויזיה במעגל סגור שהוקם במסגרת תערוכת היובל לתל אביב ב-1959, ובו אירח את שרי הממשלה לוי אשכול, פנחס ספיר ואחרים.
התחנה שידרה מדי ערב במשך חודש ימים חדשות, פרסומות חיות ושעשועונים בשיתוף קהל הצופים, שראו את השידור על מסכים ברחבי התערוכה בשידור חי.
מאחורי הפרויקט עמדו חברת "אמקור" ומשרד הפרסום "טל-אריאלי".
טימור שימש משך מספר שנים כקריין בטלוויזיה, והשתתף בשעשועוני הטלוויזיה בערוץ הראשון - "זה הסוד שלי", "שחק אותה", "צא מזה", "תשע בריבוע" ועוד.
כמו כן השתתף בתוכנית הטלוויזיה החינוכית "קשר משפחתי".
ובקטעי קריינות בתוכניות "בלי סודות" ו"בסוד העניינים", כשהוא עושה את הקול של מחשב המילים של עיתוניש (נתן נתנזון) ומחליף בחלק מקטעי הסיפורים את חנן גולדבלט בתור המספר.
ב-2024 נכנס לבית "האח הגדול" בתפקיד דוור המחלק לדיירים מכתבים מהבית.
במסגרת עבודתו ברדיו ערך והגיש תוכניות רבות, ביניהן: "בחצי היום", "במקצב יוצר", "כל צבעי הרשת", "טלרדיו", "משחקי לילה" (עם זאב ענר), "מחפשים את המטמון" (עם זאב ענר וגבי ינון) והתוכנית הסאטירית "לצון נופל על לצון".
לאחר פרישתו הרשמית מהגשת תוכניות ברדיו, המשיך להגיש בכל יום שישי ברשת ב' את התוכנית "שישי אישי" מחצות ועד שלוש לפנות בוקר.
עם סיום פעילותה של רשות השידור, עברה התוכנית להיות משודרת בכאן ב' של תאגיד השידור הישראלי.
ביוני 2021, ירדה התוכנית מהאוויר לאחר עשרים וחמש שנה, ובכך נפרד טימור מקול ישראל ומהתאגיד.
טימור השתתף בקולנוע, במספר סרטי מתיחות של יהודה ברקן כגון "ניפגש בחוף", "גברת תפתחי זה אני", "חייך אכלת אותה" ועוד, וכן בסרטים "חמש חמש", "הגלולה" ו"הגמל המעופף".
משמש כיושב ראש ועדת בית סוקולוב של אגודת העיתונאים, סגן יו"ר אגודת העיתונאים בתל אביב.
1991 פרס זיו מטעם צדק-מדות-מוסר לעיתונאים שהיטיבו לתאר את החיוב במציאות החיים בישראל.
2022 פרס מפעל חיים מאגודת העיתונאים
2024 מועמדות לפרס ישראל בתקשורת
טימור מגיש בהתנדבות, מדי חודש, את מגזין הטלוויזיה הקהילתית של נוה מונוסון, המשודר בערוץ 98 למנויי הטלוויזיה בכבלים ובלוויין.
טימור אלמן, אב לשתיים, ומתגורר בנוה מונוסון.
אשתו, עליזה טימור, הייתה חברת המועצה המקומית.
במשך עשרים שנה הפעילה בנוה מונסון תחנה לבדיקת סרטן השד.
לאחר מותה נקראה התחנה על שמה.
רבי משה טייטלבוים (ה"ברך משה", י"ב בחשוון ה'תרע"ה, 1 בנובמבר 1914 – כ"ו בניסן ה'תשס"ו, 24 באפריל 2006) היה האדמו"ר מסאטמר ונשיא התאחדות הרבנים משנת ה'תש"מ ועד לפטירתו.
לפני הגירתו לארצות הברית, שימש כאב"ד זנטה וסיגט בהונגריה.
נולד לרבי חיים צבי טייטלבוים בעל "עצי חיים", רבה ואדמו"רה של סיגט ולברכה סימה (בתו של רבי שלום אליעזר הלברשטאם) בעיר סיגט אשר בהרי מרמרוש ברומניה, ונקרא משה על שמו של זקנו בעל "ישמח משה".
מצד אמו הוא נין לר' חיים מצאנז וצאצא לר' שניאור זלמן מלאדי.
בן 11 שנים היה רבי משה טייטלבוים כשנפטר אביו וכעבור שלושה חודשים נפטרה גם אמו.
מאז התייתם גדל בבית סבו, האדמו"ר מרצפרט.
בהגיעו לגיל 13 נסע ללמוד בעיר קראלי אצל דודו רבי יואל טייטלבוים שלימים נודע כאדמו"ר מסטמאר.
בבחרותו הוסמך לרבנות על ידי רבי שאול בראך רבה של קאשוי.
לאחר תקופה הוכתר לרבה של הקהילה החרדית בעיר סנטה שביוגוסלביה, ובשנת ת"ש השתקע בה.
התחתן עם לאה, בת דודו רבי חנוך העניך מאיר אב"ד קערעצקי, חתן בעל הקדושת יום טוב, ונולדו להם שלושה ילדים.בימי השואה בחודש אייר תש"ד (אפריל 1944) נלכדו כל יהודי העיר והרב ומשפחתו עמם, ושוגרו למחנה ההשמדה אושוויץ.
הם הגיעו לשם ביום השני של חג השבועות ובו ביום נרצחו אשתו ושלושת ילדיהם.
הוא עצמו נשלח למחנה עבודה טרגליץ, שם עבד במפעל לזיקוק בנזין.
קרוב לשנה הועסק שם בעבודת פרך בתנאים קשים.
כאשר כוחות ארצות הברית הפציצו את המחנה, כדי לשבש את אספקת הדלק לגרמנים, ביקשו הגרמנים לחסל את שרידי האסירים והעלום על רכבת לטרזיינשטט, שהופצצה בידי מטוסים אמריקנים.
רבים מהאסירים נהרגו והאחרים המשיכו רגלית מהלך מספר ימים עד טרזיינשטט.
המחנה שוחרר באייר תש"ה (אפריל 1945) בידי הצבא האדום.
לאחר המלחמה שב לסיגט וניסה לארגן מחדש חיי דת בקרב שארית הפליטה.
במהלך התקופה בה שהה בסיגט נישא בשנית לבתו של רבי אהרן טייטלבוים מוואלווא.
הוא חשש מהשלטון הקומוניסטי החדש והיגר לארצות הברית.
שם נפגש עם דודו רבי יואל, שניצל אף הוא מהמלחמה.
התיישב בבורו פארק, והקים את בית הכנסת "עצי חיים סיגוט" על שם אביו.
אחר פטירתו של רבי יואל בשנת תשל"ט, 1979, ששלוש בנותיו מתו בחייו, הוא ירש את מקומו.
הוא נחשב פסיבי וקנאי פחות בהשוואה לאופיו הסוער של רבי יואל.
עם זאת הוא נטה לסגנון הנהגה ריכוזי, כשל אדמו"רים מחצרות אחרות.
הרבנית האלמנה אלטא פייגא טייטלבוים התנגדה לירושה ונפתח סכסוך ממושך.
חלק מהממסד הוותיק ומעט מהחסידים התרכזו סביבה תחת הכינוי "בני יואל".
הרב משה התקבל על ידי עיקר הממסד והרוב הגדול של החצר, והתמנה לאדמו"ר ביום השנה למות דודו.
התנגשויות עם "בני יואל" הוסיפו להתחולל לאורך תקופת כהונתו.
חיבר את הספר "ברך משה" על התורה ומועדים.
שני בניו התעמתו ביניהם על הירושה הצפויה: הבכור הרב אהרן והצעיר הרב יקותיאל יהודה ("זלמן לייב").
הרב משה השיב את הצעיר מירושלים לוויליאמסבורג בתשנ"ט (1999), במה שהסתמן כמינוי ליורש העצר, אך תומכי הבכור טענו שהמהלך נבע מהאלצהיימר ומהשפעת הגבאי הראשי משה פרידמן ("משה גבאי").
רבי משה נפטר בכ"ו בניסן תשס"ו (24 באפריל 2006), והוטמן בעיר מונרו סמוך לדודו רבי יואל.
לאחר מותו הוכתרו שני בניו, הרב אהרן והרב יקותיאל יהודה לאדמו"רים.
בניו מזווג ראשון עם בת דודו מקרעצקי, נרצחו בשואה
בתו חיה (נפטרה בתשנ"ג), אשת הרב בעריש מייזליש רב "יטב לב" בבורו פארק
בנו האדמו"ר הרב אהרן טייטלבוים
בנו הרב חנניה יום טוב ליפא, רב בית המדרש "זענטא" בויליאמסבורג
בנו האדמו"ר הרב יקותיאל יהודה טייטלבוים
בנו הרב שלום אליעזר, רב בית המדרש "קהל יטב לב" בשדרה ה-15 בבורו פארק
בתו ברכה סימא, אשת הרב דוד דוב מייזליש, רב קהילת סאטמר במונטריאול
בתו הענדל, אשת הרב חיים יהושע הלברשטאם רב קהילת סאטמר במונסי
משה אהרון טוב (23 באפריל 1910, ארגנטינה – 2 במרץ 1989, ישראל), נולד בשם מויסס טוף (Moisés Toff), היה מראשוני הדיפלומטים במשרד החוץ הישראלי, אשר לקח חלק משמעותי בכינון וביסוס הקשרים הדיפלומטיים בין מדינת ישראל לבין רוב מדינות אמריקה הלטינית.
הוא נחשב לאחד מאבני היסוד של הדיפלומטיה המודרנית של מדינת ישראל, והיה בעל תרומה לקבלת החלטת החלוקה בעצרת האומות המאוחדות מיום כ"ט בנובמבר 1947.
משה טוב נולד בארגנטינה בשנת 1910, בשם מויסס טוף.
עוד בצעירותו נטל חלק פעיל בתנועות נוער ציוניות, בהן מילא תפקידי מפתח.
בכלל זה, היה נשיא תנועת הנוער "הציונים", ונשיא "איגוד המכבים".
כמו כן, נטל חלק במספר רב של אירועים וכינוסים בינלאומיים, וביניהם בקונגרס הבינלאומי הראשון של הדמוקרטיות, במונטווידאו שבאורוגוואי, והיה ציר בוועידה נגד הגזענות והאנטישמיות שהתקיימה בארגנטינה.
פעילות דיפלומטית לקידום הקמת מדינת ישראל
בשנת 1946, נקרא על ידי נחום גולדמן להקים בוושינגטון, את האגף הלטינו אמריקאי של הסוכנות היהודית, ולעמוד בראשו.
בתפקידו זה, ביקר ברוב מדינות אמריקה הלטינית, וקיים סדרה ארוכה של מפגשים עם שליטי ומנהיגי היבשת, וגם עם אנשי רוח, עיתונאים ומרצים באוניברסיטאות, במטרה לגייס את אהדת שכבות העילית ושל מקבלי ההחלטות לטובת רעיון הקמת מדינה יהודית ריבונית בארץ ישראל.
בד בבד ולאותה מטרה, יצר קשרים הדוקים עם הארגונים הציוניים באותן ארצות.
כמו כן יצר קשרים טובים עם שגרירי ונציגי מדינות אמל"ט באו"ם.
ב-1947, היה לאחד מנציגיה של הסוכנות היהודית, יחד עם אבא אבן, משה שרת ודוד הורוביץ, בפני חברי ועדת החקירה מטעם האו"ם למען פלשתינה, ועדת אונסקופ, אשר מונתה במטרה לבחון פתרונות לשאלת החלוקה של ארץ ישראל לשתי מדינות; ואשר הציעה בסופו של דבר את תוכנית החלוקה.
בתפקידו זה, השתתף משה טוב באופן פעיל בכל הפעילויות והדיונים שהתקיימו בארגון האומות המאוחדות למען הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל.
עם פרסום המלצות ועדת אונסקופ, יצא טוב בספטמבר 1947 לסבב פגישות נוסף עם שליטי מדינות אמריקה הלטינית, במטרה לשכנעם לתמוך בתוכנית החלוקה, ולהצביע בעדה בעצרת האומות המאוחדות.
בסופו של דבר, התקבלה התוכנית בהצבעה ההיסטורית מיום כ"ט בנובמבר 1947 בתמיכה של 33 מדינות, מתוכן 13 מנציגותיה של אמל"ט במליאת האו"ם, במידה מכרעת בזכות שתדלנותו של משה טוב וקשריו הטובים באזור.
לימים יכתוב אבא אבן בזכרונותיו על פעילותו הדיפלומטית הנמרצת של משה טוב: "כל היסטוריון רציני יעריך, שמשה טוב היה אחד האדריכלים המרכזיים של עצמאות ישראל".
במסגרת פעילותו באו"ם פעל טוב למען אימוץ השפה הספרדית כאחת השפות הרשמיות של הארגון.
נאומו בנושא הכה גלים במדינות דוברות ספרדית כגון ספרד והפיליפינים, ובזכותו וכאות הוקרה הוזמן טוב לשאת נאום לכבוד יום השפה הספרדית במחלקה ההיספנית באוניברסיטת קולומביה, ניו יורק.
בשנת 1959 ייסד משה טוב את המרכז ליחסי תרבות ישראל - איברו-אמריקה, ספרד ופורטוגל שבירושלים, ומילא בו את תפקיד סגן הנשיא.
ב-1968 שב לפעילותו הדיפלומטית במסגרת משרד החוץ, והוא מונה לשגריר ישראל בהונדורס, אל סלוודור וגואטמלה, מדינה שהעניקה לו עם תום שליחותו, ב-1971, את עיטור הקטסל ("Quetzal").
משנת 1971 ועד 1975 כיהן כשגריר ישראל בצ'ילה, אשר זיכתה אותו באות ה-Mérito de Chile.
במהלך כהונתו זו חילצה השגרירות בהובלתו כ-300 ממתנגדי הדיקטטורה הצבאית בצ'ילה שבראשות אוגוסטו פינושה.
בשנת 1977, כנציג של משרד התיירות של ישראל, ביקר טוב ב-24 ערים ב-7 ארצות באמריקה הלטינית, במטרה לקדם את נושא התיירות והצליינות לישראל.
עם שובו לארץ משליחותו האחרונה, שקד על כתיבת ספר זכרונותיו, אשר ראה אור בשפה הספרדית אך טרם תורגם לעברית.
משה טוב נפטר לאחר מחלה בשנת 1989, בגיל 79, ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
הוא הותיר אחריו 3 ילדים - אריאלה, דליה ודויד.
משה (מוריס) טלנסקי היה מיליארדר, סוחר נדל"ן, איש עסקים, נדבן ומתרים יהודי-אמריקאי.
נחקר בפרשת מעטפות הכסף, שבה הורשע אהוד אולמרט בקבלת כספים שלא כדין בסכום של מאות אלפי דולרים כאשר כיהן כראש עירית ירושלים וכשר התמ"ת.
טלנסקי שימש עד מרכזי בפרשה זו.
מוריס טלנסקי נולד ב-1933 ברובע ברוקלין שבניו יורק לרב דוד ורבקה טלנסקי, מהגרים מרוסיה.
בשנות החמישים למד בישיבה יוניברסיטי והוסמך לרבנות.
אחותו שושנה הייתה אשתו של הרב אברהם סילברט, ראש ישיבת בני עקיבא אהל שלמה בבאר שבע.
ב-24 ביוני 1956 נשא לאישה את מריון (מרים לאה) לבית קריגר, מורה ומנהלת חשבונות, אחותה של ציפי סידר, אשתו של פרופ' חיים סידר ואמו של הבמאי יוסף סידר.
לזוג נולדו שלושה ילדים, ששניים מהם עלו לישראל.
בשנת 1996, לאחר 40 שנות נישואים, התגרשו בני הזוג טלנסקי.
משה טלנסקי נישא בשנית להלן.
טלנסקי התגורר בוודמיר (Woodmere) , בלונג איילנד שבמדינת ניו יורק, והיה לו בית גם בשכונת שערי חסד בירושלים.
היה המנהל והבעלים של חברת "Global Resource Group Ltd" אותה ייסד בשנת 1998 בניו יורק.
במסגרת עסקיו נקלע, יחד עם משקיעים אחרים, לסכסוך עסקי עם חברת שירותי הלוויין אימאג'סאט אינטרנשיונל, והגיש נגדה ונגד התעשייה האווירית, השותפה בה, תביעה בבית משפט בניו יורק.
טלנסקי עסק בגיוס כספים לארגוני צדקה וצרכי ציבור רבים:
גייס תרומות לארגון אורט העולמי
יו"ר אגודת הידידים האמריקאים של המרכז הרפואי שערי צדק בירושלים (לאחר שבעבר כיהן כסגן יו"ר בעל סמכויות ביצוע).
ב-2004 קיבל מהאגודה שכר של 90 אלף דולר
כיהן בחבר הנאמנים של ישיבה יוניברסיטי.
נציג הקרן החדשה לירושלים בארצות-הברית.
יושב-ראש חבר הנאמנים של רשת מוסדות החינוך מגדל אור של הרב יצחק דוד גרוסמן שמרכזה במגדל העמק.
לטלנסקי תרם לפוליטיקאים אמריקאים למן שנות ה-80 של המאה ה-20, בין השאר לג'ורג' בוש, דיק צ'ייני, ביל קלינטון, רודי ג'וליאני, אדוארד קנדי, צ'אק שומר וגארי אקרמן.
בתחילת שנות ה-90 החלה היכרות בינו ובין אהוד אולמרט.