tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לחץ הסוחרים ובעלי האוניות על הפרלמנט הוביל בסופו של דבר לאישור חוק "קו האורך" ב־1714, שהורה על הקמת ועדת קו האורך והציע פרס כספי גדול לכל מי שימצא שיטה מדויקת לחישוב קו האורך בים.
הבעיה מצאה לימים את פתרונה עם פיתוח שיטת המרחקים הלונאריים והמצאת הכרונומטר הימי .
עם זאת, אין כל ביטחון כי טעות הניווט שגרמה להיטרפות הצי האנגלי קשורה ישירות בקו האורך.
חלק מן העיתונים בני התקופה דיווחו, כי האסון נגרם בשל טעות בקביעת קו הרוחב ולאו דווקא בשל חישוב שגוי של קו האורך.
ויליאם מיי, בספרו על תולדות הנווטות הימית, מציין כי האורך והרוחב הגאוגרפי של איי סילי לא היו ידועים במדויק.
הוא מוסיף וכותב, כי חקירתו את 40 יומניהן של 21 אוניות הצי מעלה כי השגיאה בחישוב קו האורך לא הייתה משמעותית יותר מן השגיאה בקביעת קו הרוחב.
קרוב ל־260 שנים נחו אוניותיו של סר קלודסלי שובל על קרקעית הים באין מפריע, זולת ניסיונות בודדים למשות מאוניית הדגל מטען מטבעות יקרות ערך, שלל מלחמה שנלקח בקרבות אחדים, כלי נשק וחפצים אישיים.
אוניית הדגל של אדמירל שובל התגלתה ביוני 1967 על ידי קבוצת צוללים ממועדון הצלילה של פיקוד אוויר של הצי המלכותי (Naval Air Command Sub Aqua Club) בפיקודו של לפטננט רוי גרהם.
שנה קודם לכן צללו גרהם וחבריו באזור בניסיון למצוא את "אסוסיאיישן", אך לא גילו דבר בשל מזג האוויר הסוער.
בניסיונם השני, בקיץ 1967, נעזרו בשולת המוקשים אה"מ "פאטנם" ובאוניית עזר של הצי, והצליחו לבסוף לאתר את אוניית הדגל נחה על קרקעית הים ליד ג'ילסטון לדג'.
חלקים מן הטרופת נמצאו בעומק 30 רגל ואחרים בעומק שבין 90 ל־120 רגל.
תחילה גילו הצוללים תותח, ובצלילה השלישית הבחינו במטבעות כסף וזהב מתחת לאותו תותח.
משרד ההגנה אסר לפרסם את התגלית מחשש כי ימשוך ציידי אוצרות, אך השמועה פשטה עד מהרה ועוררה עניין ציבורי עצום.
איי סילי משתייכים על פי המסורת לדוכסות קורנוול, ולכן זכות הטרופת (right of wreck) על כל האוניות שנטרפו לחופיהם שמורה לדוכס קורנוול (כיום יורש העצר הנסיך צ'ארלס).
למעלה מאלפיים מטבעות וממצאים אחרים נמשו ממקום הטביעה של "אסוסיאיישן" והוצאו למכירה פומבית ביולי 1969 על ידי חברת סותבי'ס.
מכירה נוספת, שנערכה בינואר 1970, הניבה הכנסה של 10,175 ליש"ט.
בין החפצים שנמכרו היה גם סיר הלילה של שובֶל, שנמכר תמורת 270 ליש"ט.
צלחת חבוטה, שנתגלתה באחת הצלילות ב־1968, נמכרה ב־2,100 ליש"ט.
טרופת האונייה "פיירבנד" התגלתה ב־1982, וממצאים אחדים נמשו ממנה ובהם תותחים, עוגנים, נוֹקְטוּרְן עץ (לקביעת השעה בלילה) , פעמון ופסל מלאך מגולף בעץ.
Admiral Shovell's treasure 1999. (.בספר תיאור מפורט של הטרופת והחפצים שנמשו ממנה)
דָוָוה סוֹבֶּל, קו האורך - סיפורו האמיתי של הגאון הבודד שפתר את הבעיה המדעית הגדולה ביותר של זמנו.
בום-בום היא דמות בדיונית של גיבורת-על מוטאנטית המופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן ביקום מארוול קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Secret Wars II #5 מנובמבר 1985, ונוצרה על ידי הכותב ג'ים שוטר והמאייר אל מילגרום.
בום-בום היא האלטר אגו של טביתה סמית', מוטאנטית המסוגלת לייצר כדורי אנרגיה יונית מתפוצצים.
היא הייתה חברה בקבוצות אקס פורס, המוטאנטים החדשים ואקס פקטור (כחניכה).
היא אחת מהמוטנטים אשר שמרו על כוחותיהם בעקבות אירועי "בית אם".
היא הייתה חברה בקבוצת האקס-מן בצוותו של סייקלופס לפני שהצטרפה לקבוצת אקס פורס החדשה של קייבל בהרצה המחודשת של כותרי מארוול.
טביעת נעל היא צורה דו-ממדית או תלת־ממדית המושארת על גבי משטח בעקבות דריכת נעל.
טביעות נעליים משמשות בזיהוי פלילי לאיתור חשודים והוכחת הימצאותם באתר פשע.
בעוד קיימת הסכמה לגבי היעילות של טביעות נעל לזיהוי סוג הנעל והמידה שלה, הדעות חלוקות לגבי המהימנות של זיהוי חד משמעי של טביעת נעל כמגיעה מנעל מסוימת.
טביעות נעליים מחולקות לשלושה סוגים עיקריים:
טביעות נראות - טביעות של חומר צמיג כמו דם, צבע ובוץ המוטבעות על משטח ונראות עליו.
טביעות אלו מצולמות לצורך ניתוח עתידי.
טביעות פלסטיות - טביעות של הנעל בחומר רך היוצרות טביעה תלת־ממדית במשטח.
טביעות אלו נהוג לצלם ואחר כך להכין מהם תבנית גבס.
טביעות סמויות - טביעות בחומר בלתי נראה כמו שמן, הנמצאות על משטח.
טביעות אלו נאספות על ידי פיזור אבקה ואיסוף התבנית על נייר דביק.
הטביעות הן לרוב מטושטשות וקשות לקריאה וזיהוי.
לעיתים ניתן לזהות מטביעת נעל את סוג הנעל.
אחד המקרים המפורסמים היה זה של רצח גרושתו של או.
סימפסון בו טביעת נעל בזירה זוהתה כשייכת לסוג מסוים ודי נדיר.
במקרים רבים מנסים חוקרי משטרה לא רק לזהות מטביעת נעל את סוג הנעל אלא גם למצוא התאמה בין טביעת נעל לבין נעל ספציפית של חשוד.
הדעות חלוקות לגבי הדיוק של זיהויים אלו.
בדצמבר 2013 קבע בית המשפט העליון של ישראל שהמשקל הראייתי של עדות על התאמה בין נעל לטביעת נעל הוא אפסי, משום שאין גוף מידע סטטיסטי המגבה את הטענות על מידת התאמה.
טבלן השמש (שם מדעי: Heliornis fulica) הוא מין יחיד בסוג Heliornis במשפחת הטמשניים.
הוא מצוי באמריקה הצפונית, המרכזית והדרומית, ממקסיקו בצפון עד לצפון-מזרח ארגנטינה ודרום ברזיל בדרום.
טבלן השמש ייחודי בכך שזהו מין העוף היחיד הידוע בו לזכר יש "כיסים", מעין כפלי עור מתחת לכנפיו, בעזרתם הוא מסוגל לשאת את גוזליו בזמן השחייה, מרגע בקיעתם ועד שהם מסוגלים לשחות בעצמם.
בתי הגידול הטבעיים שלו הם נחלים עם זרם איטי ונתיבי מים מבודדים.
הזכר והנקבה זהים במראם מלבד בצבע הלחיים: לבן אצל זכרים וחום בהיר אצל הנקבות.
ישנו מידע מועט מאוד על תזונתו של טבלן השמש; אך הוא נצפה אוכל חלזונות, חרקים, עכבישים קטנים, סרטנים, צפרדעים קטנות, לטאות, דגים, רכיכות, דו-חיים, מרבי רגליים, עלים וזרעים.
טבלן השמש מחפש לרוב את מזונו על הצמחייה הצפה או על גדת מקווה המים.
הוא אוכל בעיקר במים ועל הצמחייה שבסמוך להם.
עונת הרבייה של טבלן השמש מתחילה באמצע אפריל.
הזכר והנקבה בונים קן שעשוי מסוף, זרדים ועלים יבשים, והוא ממוקם על צמחייה צפה.
הנקבה מטילה 2–4 ביצים בצבע חום עם נקודות סגולות בכל תטולה.
הזכר והנקבה דוגרים על הביצים (הזכר בשעות הצהריים והנקבה בשעות הבוקר והלילה), והן בוקעות לאחר 10–11 ימים; תקופת דגירה קצרה מאוד ביחס לעופות אחרים.
טבלן גמדי (שם מדעי: Tachybaptus ruficollis) הוא מין של עוף מים ממשפחת הטבלניים.
שם הסוג מורכב מהמילים Takhus ("מהר") ו-bapto ("מתחת/שוקע").
שם המין הוא הרכבה של המילים rufus ("אדום") ו- collis ("צוואר").
כך שפירוש השם המדעי כולו הוא "שוקע-זריז אדום-צוואר".
שמו בערבית - ע'טאס זע'יר.
הוא מצוי במקווי מים מתוקים באסיה, אפריקה, אירופה, אוקיאניה ומדגסקר, ונפוץ גם בישראל.
צבעים: בעונת הרבייה צוואר ולחיים בצבע ערמוני, ראש אפור כהה וגוף אפור-חום.
בעונה זו נראה בסיס המקור צהוב.
בשאר ימי השנה הצבע הערמוני מתחלף לאפור.
כך נראה גם גוף הצעירים, אך אצלם הלחיים והצוואר מפוספסים בשחור-לבן, המקור צהוב ורק קצהו שחור.
ככל שהצעיר מתבגר, צבע המקור משתנה מצהוב לשחור.
מבנה גופו של הטבלן הגמדי מעוגל וגוצי, והוא הקטן מכל עופות המים, אשר נצפים בשחייה בישראל.
בדומה לרוב הטבלנים, רגליו של טבלן זה ממוקמות באחורי הגוף, ולכן הוא מסורבל בהליכתו על הקרקע.
הטבלן הגמדי ניזון בעיקר מנימפות של בריומאים ושפיראים, חיפושיות, רכיכות, סרטנים ודו-חיים.
בנוסף, בדומה לרוב הטבלנים, הוא אוכל את נוצותיו שלו ואף מאכיל בהן את אפרוחיו.
משערים כי מנהג זה מרפד את מערכת העיכול ומקל על עיכול עצמות קטנות.
בדומה לשאר הטבלנים, גם לטבלן הגמדי מנהגי חיזור מיוחדים.
ככל מיני הטבלנים, הטבלן הגמדי מקנן על גדות מקווי מים.
ההורים עוזבים לפרקים את הקן כדי לאכול, ואז הם מכסים את הקן בצמחייה כדי להסתירו מטורפים.
האפרוחים יכולים ללכת ולשחות כמעט מיד לאחר הבקיעה, והבוגרים בדרך כלל נושאים אותם על גבם.
זהו המין הקטן ביותר במשפחת הטבלניים.
בישראל הוא יציב ומקנן מצוי למדי.
הטבלן שחיין וצולל מצוין, ותופס את טרפו - חסרי חוליות ודגיגים - מתחת למים.
הוא משתמש בצמחייה שצומחת ליד מים כמקום מחבוא.
טבלן זה מתאפיין בתכונת התחמקות מיוחדת: הוא נוהג לצלול תכופות במים, ולצוץ לאחר כמה שניות במקום בלתי צפוי, מרוחק ממקום צלילתו.
טבלן בינוני (שם מדעי: Podiceps nigricollis) הוא מין של עוף מים ממשפחת הטבלניים.
משמעות שמו הלטיני היא "בעל רגליים אחוריות שחור-צוואר".
בעונת הרבייה, בקיץ, הוא צבעוני למדי: ראש, צוואר, חזה וגב שחורים; צדי הגוף בגוונים של אדום-חום עד ערמוני-צהבהב ובטן לבנה; הראש מקושט משני צדיו בציצת נוצות בגוון צהוב-אוקר, המשתרעת מקצה כל עין עד לאחורי כיסוי האוזן.
בחורף מראהו אפרורי למדי: נוצותיו בעיקר לבנות, ועל ראשו יש "כיפה" שחורה.
הטבלן הבינוני ניזון בעיקר מדגים, אך גם מפגיות ומסרטנאים.
הוא מעדיף בדרך כלל להימלט מסכנה על ידי צלילה למים ולא על ידי תעופה, למרות שהוא יכול להמריא מהמים בקלות.
הטבלן מקנן על גדות מקווי מים, מכיוון שרגליו ממוקמות באחורי גופו והוא אינו הולך טוב.
הנקבה מחזרת אחרי הזכר על ידי השמעת קריאות.
הנקבה מטילה שתי ביצים, והאפרוחים המפוספסים נישאים לעיתים על גב ההורה.
במעוף נגלה פס לבן על אברות האמה ואברות היד הפנימיות.
כשמדובר בלבוש חורף, הטבלן הבינוני דומה מאוד לטבלן לבן-לחיים.
אבל אצל הטבלן לבן-הלחיים הכתם הכהה אינו מגיע ללחי והשיא של הכיפה נמצא באחורי הראש.
פרט נוסף, שיש להביא בחשבון, הוא, שטבלן לבן-לחיים נדיר ביותר בארץ, עם תצפיות ספורות בלבד.
מוכרים שלושה תת-מינים של טבלן בינוני:
californicus - נפוץ בצפון אמריקה.
2. P .n .gurneyi - מצוי בדרום יבשת אפריקה.
nigricollis - מצוי באירואסיה ובישראל.
לטבלן הבינוני תפוצה רחבה מאוד.
למעשה, הוא נמצא בכל היבשות חוץ מאוסטרליה ואנטארקטיקה.
הוא מצוי באירופה, מרכז אסיה, אפריקה הדרומית וארצות הברית.
תת-המין הצפון-אמריקני נודד בחורף, בדרך כלל אל אזור חוף האוקיינוס הפסיפי.
הטבלנים מהאוכלוסייה האירופאית שמצויים באזורים ממוזגים יותר נודדים גם הם בחורף, אל אזור הים התיכון.
בישראל הטבלן הבינוני הוא חורף וחולף מצוי למדי.
נצפה בעיקר במאגרים במרכז הארץ ןצפונה.
בעבר נצפו גם קינונים בצפון הארץ.
בין השנים 1970 - 1990 חלה ירידה משמעותית בגודל האוכלוסייה, בעיקר כתוצאה משינויים בבתי גידול טבעיים.
עם זאת, הטבלן הבינוני התגלה כמין שיודע להתמודד עם שינויים, ואפילו לנצל אותם לטובתו.
כיום (2024) האוכלוסייה יציבה למדי ומצב השימור מוגדר ללא חשש.
עם זאת, יש צפי לשינויים כתוצאה מהתהליכים הדינמיים בבתי הגידול.
לדוגמה: ייבוש מקווי מים ומאגרים, הפרעות בשטחי הקינון ועוד.
טבלוס (המאה ה-6 לפנה"ס) היה הסטרפ הראשון של לידיה.
לאחר שלידיה נכבשה בידי כורש וסופחה אל ממלכת פרס האחמנית, מינה כורש את טבלוס כסטרפ של האזור.
טבלוס קבע את מושבו בסרדיס, כורש הפקיד בידי אדם בשם פקטיאס אוצר של זהב שהיה אמור להגיע אל טבלוס, אולם פקטיאס ניצל את הזהב כדי לשכור שכירי חרב ועורר את הערים השונות באסיה הקטנה למרד כללי נגד פרס.
המורדים הטילו מצור על סרדיס וטבלוס הגן עליה בחרוף נפש.
כורש מיהר ושלח את מזרס לדכא את המרד.
מכאן ואילך לא ידוע על טבלוס דבר.
טביעת ספינות המהגרים מאפריקה היא סדרה של אסונות ימיים שהתרחשו בים התיכון במאה ה-21, ובכל אחד מהם טבעה ספינה שהובילה מהגרים שיצאו מצפון אפריקה (בעיקר מלוב) לאירופה.
בין השנים 2008 ו-2012 חצו מהגרים רבים מהמזרח התיכון ומאפריקה את הים התיכון לעבר אירופה, בעיקר לחופי איטליה, יוון וטורקיה.
הגירה זו, שהתגברה עם אירועי האביב הערבי והמהפכות במדינות צפון אפריקה שהחלישו את משמרות הגבולות בארצות המוצא, הביאה את המדינות האירופיות להגביר את הפיקוח על הגבולות ואת מניעת ההגירה הלא-חוקית.
במקביל התגבר זרם המהגרים בשל המצוקה והמלחמות במדינות כמו סוריה, אריתריאה וסומליה.
השיט מחופי צפון אפריקה לחופי אירופה נעשה בסירות או בספינות שאינן מתאימות למטרתן.
אף שרק מעטות מהספינות טובעות בדרכן, מדובר באסונות הגובים את חייהם של מאות ואף אלפי מהגרים מדי שנה.
ב-21 במאי 2007 סירה שעליה שטו בצפיפות 53 מהגרים נצפתה על ידי מטוס של חיל האוויר של מלטה, כ-150 ק"מ מדרום למלטה.
מאז נעלמו עקבותיהם של הסירה ונוסעיה.
ב-28 באוגוסט 2008 טבעה סירת מהגרים כ-70 קילומטרים מחופי מלטה.
שמונה מנוסעיה ניצלו בידי ספינת דייגים מלטזית, וכ-70 טבעו.
ב-27 במרץ 2009 טבעה ספינה שהפליגה מלוב לאיטליה ועליה כ-250 מהגרים, שמוצאם ממצרים, תוניסיה, ניגריה והרשות הפלסטינית.
מחלצים הצילו 21 מהנוסעים ומשו 21 גופות.
77 גופות נוספות נסחפו לחופי לוב.
טביעת שתי סירות מהגרים באוקטובר 2013 סמוך לחופי האי האיטלקי למפדוזה בהן נהרגו כ-400 מהגרים מאריתריאה, סומליה, גאנה, סוריה והרשות הפלסטינית, הביאו את ממשלת איטליה לפתוח במבצע אכיפה מוגבר שכלל גם כוחות חיפוש והצלה ימיים, בשם "מארה נוסטרום".
התוכנית הופסקה משיקולי תקציב ב-2014, איטליה סירבה להמשיך לשאת בעלויות התוכנית לבדה בלי שיתוף פעולה כולל של מדינות האיחוד האירופי.
ב-11 בספטמבר 2014 טבעה סמוך לחופי מלטה ספינה שעליה כ-500 מהגרים, שמוצאם מסוריה, מצרים, סודאן והרשות הפלסטינית.
הספינה יצאה לדרכה חמישה ימים קודם לכן מדמיאט שבמצרים.
ב-15 בספטמבר 2014 טבעה סמוך לחופי לוב ספינה ועליה קרוב ל-250 מהגרים.
36 מהמהגרים ניצלו, וכ-200 לא נמצאו.
ב-11 בפברואר 2015 נעלמו בים התיכון שלוש סירות ובהן כ-300 מהגרים שהיו בדרכם מלוב לאיטליה.
ב-13 באפריל 2015 טבעה במים הטריטוריאליים של לוב ספינה שעל סיפונה כ-550 מהגרים בדרכם לאיטליה, כ-150 מהם חולצו בשלום והשאר לא נמצאו.
ב-14 באפריל 2015 נזרקו לים אל מותם, 12 מהגרים נוצרים על ידי מהגרים מוסלמים מסיפונה של סירת מהגרים שהייתה בדרכה מלוב לסיציליה.
המשטרה האיטלקית עצרה בפלרמו 15 אנשים שהיו אחראים לרצח.
ב-19 באפריל 2015 טבעה ספינה כ-210 קילומטרים מהאי למפדוזה, כשעל סיפונה כ-700 מהגרים.
ב-28 במרץ 2017 טבעה סירה שיצאה מסבראתה.
147 מהגרים טבעו ורק כ-1 ניצל.
ב-2 בפברואר 2018 טבעה ספינה בחופיה המערביים של לוב, בקרבת הבירה טריפולי, כשעל סיפונה כ-90 מהגרים מפקיסטן אשר טבעו.
ככל הנראה רק כ-3 ניצלו.
ב-10 במאי 2019 טבעה סירה סמוך כ-65 ק"מ מהעיר ספקס בדרכה לאיטליה.
כ-70 מהגרים טבעו וכ-16 חולצו בשלום..
ב-4 ביולי 2019 טבעה סירה בה 86 מהגרים רק שלושה מנוסעיו שרדו.
ב-26 בפברואר 2023 טבעה סירה בה כ-150 מהגרים מול חופי קלבריה, ועשרות טבעו.
טביעת ספינת המהגרים במיסיניאה: ב-14 ביוני 2023 טבעה סירה בה כ-750 מהגרים מול חופי מסיניאה.
במאמצי החיפוש וההצלה של יוון חולצו 104 ניצולים, בהם מצרים, סורים, פקיסטנים, אפגנים ופלסטינים, וכן נמצאו 78 גופות.
מאות בני אדם עדיין נעדרים.
טביתא באביט הייתה ממציאה ועושת-כלים אמריקאית שהשתייכה לכת השייקרים.
בין המצאותיה היו המסור הסובב, שיפורים לראש גלגל הטוויה, ושיפורים לשיניים תותבות.
לגבי המסור הסובב, לא ברור אם ההמצאה שלה או של שייקר אחר בסביבתה.
היא השתייכה לקהילת השייקרים של הרווארד במדינת מסצ'וסטס.
שרה (טביתא) באביט נולדה בהארדוויק אשר במדינת מסצ'וסטס.
ב-12 באוגוסט 1793 הצטרפה לקהילת השייקרים בעיירה הרווארד.
לבאביט מיוחסת התובנה שלהב עגול יהא יעיל יותר מלהב ישר, והמצאת המסור הסובב הראשון, אשר שימש במנסרה החל משנת 1813. המסור היה מחובר למנוע שהופעל בכוח מים, כדי להקל על ניסור עצים.
ככל הנראה, צפתה באביט בגברים מנסרים עץ, ועלה בדעתה שמחצית התנועה שלהם מבוזבזת.
המסור הסובב הראשון שייצרה מצוי באולבני במדינת ניו יורק.
בהיותה שייקרית, לא ניסתה לרשום פטנט על אף אחת מהמצאותיה.
שלוש שנים לאחר המצאת המסור הסובב, רשמו שני צרפתים פטנט על ההמצאה, עליה למדו מקריאת עיתונות שייקרית.
ההיסטוריון מ' סטיבן מילר גורס שבאביט לא הייתה הממציאה הראשונה של המסור הסובב, לפי מועד הצטרפותה לשייקרים.
לדבריו, המסור הסובב הומצא בכפר השייקרים מאונט לבנון, בידי איימוס בישופ או בנג'מין ברוס, בשנת 1793, או לחלופין שלא היה המצאה שייקרית כלל.
כמו כן מיוחסת לבאביט המצאה לייצור שיניים תותבות, וראש גלגל טווייה משופר.
בנוסף היא חולקת את המצאת המסמרים החתוכים עם איליי וויטני.
טבלן לבן-לחיים (שם מדעי: Podiceps auritus) הוא מין של טבלן מהסוג Podiceps, שמצוי באירואסיה ובצפון אמריקה.
בתי הגידול של הטבלן בעונת הרבייה הם בריכות וביצות.
באזורי החריפה, הטבלנים מצויים בחופים ובמקווי מים גדולים.
בניצוי הרבייה הצוואר, הבטן ואזור הצלעות אדומים; הגב, הגרון, המקור והראש שחורים, והבטן לבנה.
מכל אוזן יוצאת מעין "ציצת" נוצות בצבע חום-צהבהב.
בניצוי חורף, הלחיים, הגרון והבטן לבנים, הכיפה, הצוואר והגב שחורים, והמקור בהיר יותר.
הזכרים והנקבות דומים יחסית, אך הזכר גדול מהנקבה, וצבעוני מעט יותר ממנה.
הטבלן ניזון בעיקר מדגים, סרטנים, וחרקים שאותם הוא מוצא על פני המים.
הטבלן צולל על מנת לתפוס דגים, ושוחה מתחת לפני המים בעזרת רגליו.
כשאר מיני הטבלנים, הוא לעיתים בולע נוצות שאותן הוא מסיר מגופו.
פעולה זו נועדה לשיפור העיכול של בני משפחת הטבלנים.
בישראל הוא מזדמן נדיר ביותר.
תוחלת החיים של רוב הטבלנים בטבע היא כ-5 שנים.
הטבלנים לבני-הלחיים מגיעים לבגרות מינית בגיל שנה; דפוס הרבייה הוא מונוגמיה.
הקן בנוי מעשבים, ונבנה על ידי שני בני הזוג.
צורתו דמוית קערה, והוא מוצב בדרך כלל על צמחייה מימית או על סלעים.
הנקבה מטילה 3-8 ביצים לבנבנות בכל תטולה, בעלות גוון ירוק בהיר או חום בהיר.
בדרך כלל ביצה אחת מוטלת בכל יום.
הזכר והנקבה דוגרים על הביצים במשך 23-24 ימים.
האפרוחים מסוגלים לשחות ולצלול זמן קצר לאחר בקיעתם מהביצה, אך הם מבלים את השבוע הראשון לחייהם על גב הוריהם.
ההורים ממשיכים להאכיל את האפרוחים כ-14 ימים לאחר בקיעתם.
האפרוחים נעשים עצמאיים בגיל 20 עד 25 ימים, אך הם אינם יכולים לעוף עד גיל 41-50 ימים.
בדרך כלל יש תטולה אחת בשנה.
אם יש שתי תטולות, הצאצאים של התטולה הראשונה מסייעים להורים לגדל את הצאצאים מהתטולה השנייה.
טביעת חותם היא סימן שנשאר על גבי טין רך אחרי שהוחתם בחותם מגולף.
הסימן מושאר על גבי כלי או בתוך בולה עשויים טין לפני צריפתם בתנור.
טביעת החותם הייתה בשימוש בעת העתיקה.
החותם עצמו, שבו משתמשים להטבעה, עשוי מחומר קשה: אבן, חרס או מתכת.
על גבי החותם מגולפים סימנים שונים כגון סימני כתב, איורים גרפיים וסמלים ייחודיים או אחד מהם.
ההטבעות נעשו לצרכים מנהליים כדי לסמן את הכלים או המסמכים, בעיקר מסמכים משפטיים, תקבולי מיסים, חוזים, צוואות וצווים.
טביעות החותם היו בשימוש כבר באלף השישי לפנה"ס.
טביעות חותם נמצאו עוד לפני המצאת הכתב, באתרים ארכאולוגים של תרבות חלף, שהתקיימה בצפון מסופוטמיה כגון תל זיידאן ואתרים נוספים, וכן אתרי תרבות עובייד כמו אתר תבה ע'אורא ועוד.
פעמים רבות נמצאות באתרים טביעות החותם עצמן, כשהחותמות לא שרדו.
ניתן לשחזר את הציור והטקסט שהיו על גבי החותם מתוך הטביעה.
אחד הסוגים הנפוצים של חותמות ששימשו לטביעות חותם, היה חותם גליל מעוצב בצורת גליל קטן, ששימש בעת העתיקה והיה נפוץ בעיקר במסופוטמיה מסוף האלף ה-4 לפנה"ס בתקופת ג'מדת נצר ועד התקופה הפרסית.
טביעות חותם מהעיר האראפה מעמק האינדוס, שנמצאו באתרים במסופוטמיה כמו אור ואתרים נוספים, מעידות על סחר שהתקיים בעת העתיקה בין תרבות עמק האינדוס, דילמון (באזור בחריין של ימינו) ומסופוטמיה.
בחפיות הכותל המערבי התגלה טביעת חותם לשר העיר מלפני 2700 שנים.
בממלכת יהודה, במאה ה-8 וה-7 לפנה"ס, היה נהוג לסמן בהטבעה ידיות קנקני אגירה עם הכתובת "למלך".
הם ידועים במחקר בשם חותמות למלך.
החוקרים סבורים כי הכדים הכילו שמן או יין אשר הובאו כמיסים לאוצר המלך ונשלחו למקומות שונים לצורכי הצבא או לשימוש המינהל שהיה באותם הערים.
הניצנים הראשונים של מערכת ההטבעה הממלכתית ביהודה מופיעים בחורבת קייאפה, במאה ה-10 לפנה"ס, בצורה של טביעת אצבע על ידית הקנקנים.
הצבא הרומי נהג להשתמש בטביעות חותם לסימון על גבי לבנים ורעפים שייצר כחלק מתפקידו בעת שהותו בארץ ישראל במאות ה-2 וה-3 לספירה.
לבנים ורעפים עם טביעות חותם של הלגיון השישי פראטה התגלו בצפון הארץ, בעיקר בלגיו, וכן במקומות לא רבים בארץ ישראל בשימוש משני.
בארץ ישראל נמצאו גם טביעות חותם של הלגיון העשירי פרטנסיס שהותיר הלגיון הרומאי על גבי לבנים ורעפים שייצר כחלק מתפקידו מעת שהותו בפרובינקיית יהודה במאות הראשונה עד השלישית לספירה.
לבנים ורעפים עם טביעות חותם של הלגיון העשירי התגלו בעיקר בירושלים וסביבתה, קיסריה וכן במקומות לא רבים בארץ ישראל בשימוש משני.
טביעות חותם נמצאו באתרים רבים בארץ ישראל.
בדצמבר 2015 פורסם כי בחפירות ארכאולוגיות המתקיימות בירושלים ליד הר הבית למרגלות הכותל הדרומי התגלו 33 טביעות חותם, אחת מהן נשאה את שמו של המלך חזקיהו, שמלך בין השנים 726 או 715 עד 696 לפנה"ס.
על החותמת נכתבו המילים "לחזקיהו [בן] אחז מלך יהדה", ובמרכזה סמל שמש עם כנפיים נטויות מטה ושני סמלי ענח' (סמל החיים).
ייחודה של טביעת החותם הזו, שהיא נמצאה באתרה בעת חפירה.
טבלן (שם מדעי: Podiceps) הוא סוג של עופות מים ממשפחת הטבלניים.
בני סוג זה חיים באירופה, אסיה ואמריקה הצפונית והדרומית.
הטבלן הוא עוף קטן בעל קרומי שחייה גדולים ובעל צוואר קצר שמזכיר מעט ברווז אך קטן יותר, בעל מקור מוארך ובולט.
להרבה טבלנים נוצות צבעוניות ולחלקם ציצה מאחורי ראשם.
הוא מצוי רוב הזמן בנהרות, נחלים אגמים וביצות מעליהם הוא שוחה בדומה לברווזים.
למזונו הוא צולל לעומקים בחיפוש אחרי דגים וחסרי חוליות מימיים.
הזכר מגדל את צאצאיו על גבו בעודו שט ומלמד אותם לשחות.
טבלן קולומביאני (Podiceps andinus) - נכחד
טביעת הצוללת האמריקאית "ת'רשר" (מספר צי 593) התרחשה ב-10 באפריל 1963. בטביעה נספו כל 129 אנשי הצוות ומפליגים נוספים ממספנת הצי שהיו בה.
"ת'רשר" הייתה ראשונה בסדרה של צוללות תקיפה של צי ארצות הברית.
היא תוכננה ונבנתה למטרת לוחמה נגד צוללות הצי הסובייטי.
אופיינה להיות מהירה ולצלול לעומק גדול.
לאחר שנה של ניסויי ים, כולל השתתפות בתרגילי צוללות גרעיניות, הוחזרה למספנה לשיפורים ותיקונים.
במהלך בדיקת עמידות בעומק מרבי אירעה תקלה קטלנית.
הצוללת לא הצליחה לעלות לפני השטח, ותוך מספר דקות טבעה.
הצוללת הושקה ב-3 באוגוסט 1961 בפיקודו של סא"ל דין ל.
המשיקה הייתה גב' מרי ב.
וורדר, אלמנתו של מפקד צוללת במלחמת העולם השנייה.
הצוללת קיבלה את שמה מצוללת קודמת שהייתה הצוללת המצוינת לשבח ביותר מצוללות ארצות הברית במלחמה.
שתיהן נקראו על שם הכריש
לאחר הכנסתה לפעילות עסקה הת'רשר בהפלגות "התנערות" והוכחת יכולת שונות.
היא השתתפה בתרגילי הצוללות הגרעיניות בצי ארצות הברית והפליגה לאיים הקאריביים.
כנהוג לגבי כלי שיט ראשונים בסדרה, חזרה הת'רשר ב-16 ביולי 1962 למספנת הצי לצורך תיקונים ושיפורים.
תקופת התיקונים התארכה, וב-8 באפריל 1963 אושרה וירדה מהמבדוק.
ב-9 באפריל 1963 יצאה "ת'רשר" להפלגת בדיקה בפיקוד רס"ן ג'ון ווסלי הארווי.
ההפלגה נעשתה כחלק מטיפול במספנה לצורך בדיקת צלילה לעומק מרבי.
הניסוי לווה על ידי אוניית הצלה לצוללות "סקיילארק"
במהלך הצלילה אירעה תקלה של פקיעת ריתוך בצינור המוביל מים בלחץ אל הכור האטומי.
אפשרות שנייה, המועלית על ידי מומחה לצוללות אטומיות, היא כי תקלה חשמלית הפסיקה את פעולות משאבות המים.
צוללות אטומיות עולות לפני המים בתנועה מהירה ובהפניית הגאי העומק.
הצוללת איבדה את כושר התנועה ולא הצליחה לשוט אל פני השטח.
צורה אחרת של עליה אל פני השטח המקובלת בכלל הצוללות היא הזרמת אוויר דחוס אל מכלי הציפה.
ההתפשטות האוויר גורם להוצאת המים והקלת משקל הצוללת.
נראה שהאוויר הדחוס בהתפרצותו לחלל התקרר במהירות ויצר קרח שסתם את צינור האוויר.
מומחי הצי ואנשי ועדת החקירה שהוקמה לאחר הטביעה בדקו סימני מקליטת רעש הידרופוני וניסו לתת ניחוש מושכל מקטעי דברים שנשנמעו בטלפון תת-מימי
הערכת ועדת החקירה הייתה פקיעת ריתוך בצינור מים של מערכת הקירור, בקרבת לוח החשמל הראשי.
ריסוס המים גרם קצר למעגלים חיוניים ושיתק את מערכת התמרון.
אפשרות אחרת מועלית על ידי ברוס רול מומחה לאקוסטיקה על סמך ניתוח התקשורת עם ספינת ההצלה "סקילארק" וקליטת המערכת ההידרופונית כי תקלה חשמלית הפסיקה את פעולות משאבות המים.
ההתרסקות התת-מימית אירעה בקרבת אניית ההצלה 'סקיילארק' והאזור היה ידוע.
אוניית מחקר עומקים 'USNS מיזאר' סרקה את האזור עם מגנטומטרים ומצלמותואתרה את השברים, בשש קבוצות, בעומק כ-2,600 מטר.
צוללת המעמקים 'טריאסט' הועברה מסן דייגו דרך תעלת פנמה והורדה לסריקה באזור.
מצלילות אלה נלמדו לקחים שיושמו בצוללות מחקר עומקים מתקדמות יותר.
שנה מאוחר יותר הועברה צוללת מחקר משופרת טריאסט 2 שנבנתה בקליפורניה וסרקה שוב את האזור.
טביעת הצוללת נעשתה אבן דרך חשובה בבניית צוללות.
נערכו שינויים במערכות הצנרת של מי הקירור.
נערכו שינויים במערכת הזרקת האוויר למכלי הכובד כדי למנוע תופעת קרח.
מעגלי חשמל הורחקו מצינורות הקירור.
אדמירל היימן ריקובר האחראי לנושא הנעה אטומית קבע שהפתרון לא יהיה מקומי אלא שיטתי שיכלול מערך אבטחת איכות לצוללות שיארגן מחדש את כל נושאי בניית הצוללות האמריקאיות כולל מבדקים ואישורים.
המערכת הנקראת יושמה בכל בניית הצוללות האמריקאיות.
מאז תאונת ה"ת'רשר" קרה בצי ארצות הברית רק מקרה טביעה אחד טביעת הצוללת סקורפיון ב-22 במאי 1968. צוללת זאת נבנתה לפני "הת'רשר" ולפני כניסת מערכת אבטחת האיכות לתוקף.
מצבות לזכר קורבנות הטביעה מוצבות בקרבת בסיסי הצי בכמה ערים בארצות הברית.
במספנת הצי בפורטסמות שונה שם הכנסייה שבתוך הבסיס לשם "ת'רשר"
שנים רבות אחרי האירוע מנסה קבוצת ידידי משפחות חללי הצוללת טרשר להציב מזכרת בבית הקברות הלאומי בארלינגטון,
הצוללת האמריקאית "סקורפיון" מספר צי 589 הייתה צוללת אטומית מסדרת "סקיפג'אק", כלי השיט ה-6 לשאת שם זה בצי ארצות הברית.
היה זה אחד מארבעת אירועי טביעה מסתוריים באותה שנה: טביעת הצוללת דקר, הצוללת הצרפתית "מינרב" וצוללת הצי הסובייטי K-129.
הצוללות מסדרת "סקיפג'ק" נבנו כצוללות לחימה בצוללות סובייטיות.
המאפיין סדרה זאת לראשונה בחתך דמעה.
הותקן בהן הכור האטומי S5W של חברת וסטינגהאוז.
היו אלה צוללות מהירות ביותר בצי ארצות הברית.
נבנו 6 כאשר הסקורפיון השלישית בהן.
הצוללת נבנתה במספנת אלקטריק בואט של גנרל דיינמיקס בגרוטון.
ב-19 בדצמבר 1959 קיבלה את שמה והושקה למים.
המשיקה הייתה גב' אליזבת ס.
מוריסון בתו של מפקד הצוללת "סקורפיון" SS-278 שאבדה עם כל אנשיה בשנת 1944 במלחמת העולם השנייה.
לאחר ההשקה נמשכו עבודות החימוש והרכבת המתקנים הייעודיים.
הצוללת הוכרזה כמבצעית ב-29 ביולי 1960.
לאחר תקופה קצרה של אימונים עם הצי השישי של ארצות הברית והשתתפות בתרגילים של נאט"ו.
חזרה ה"סקורפיון" לחוף המזרחי של ארצות הברית והתבססה בנורפוק (וירג'יניה).
משם יצאה לאימונים בים הקאריבי ולאורך החוף האטלנטי כולל ברמודה ופוארטו ריקו.
בין 4 באוגוסט עד 8 באוקטובר 1964 ערכה סיור הכולל חציית האוקיינוס האטלנטי.
ובאביב 1965 עשתה סיור במימי צפון אירופה.
בשנת 1966 קיבל מפקד הצוללת וחלק מהקצינים מדליה על מנהיגות ויכולת מקצועית.
ה"סקורפיון" תצפתה וצילמה ניסוי טילים של הצי הסובייטי שנערך במימי החופים בים הצפוני.
ב-1 בפברואר 1967 נכנסה 'סקורפיון' לשיפוץ במספנת הצי בנורפוק (וירג'יניה).
אך לא נערך שיפוץ מלא שמאוד היה נחוץ.
היא קיבלה סדרת תיקונים הכרחיים וחזרה לפעילות שהייתה מאוד נחוצה.
בבניית הצוללת וגם בתקופת השיפוץ לא הוחלו עליה התנאים המחמירים בבטיחות צוללות שנקבעו לאחר טביעת הצוללת ת'רשר.
הצוללת בפיקודו של סגן אלוף פרנק אטווד סלאטרי הגיעה לים התיכון בפברואר 1968 וביצעה סיור מבצעי במעקב על הצי הסובייטי בקרבת מצריים.
כן השתתפה אימונים עם הצי השישי של ארצות הברית.
בחודש מרץ שלח מפקד הצוללת בקשה לתיקונים דחופים בנוגע לשסתומים דולפים, מה שהגביל את עומק הצוללת ל-300 רגל.
במאי החלה בדרכה חזרה מסיור מבצעי נכנסה לבסיס הצי רוטה בספרד ומשם יצאה לנמל הבית בנורפוק (וירג'יניה).
הצוללת הייתה לפני טיפול תקופתי וסבלה מתופעה שבמהירות 22 קשר החלו רעידות בחרטום.
ב-21 במאי 1968 יצאה סקורפיון מבסיס הצי רוטה לשייט של 3,000 מייל ימי לנורפוק, צפי הגעה 27 במאי.
הצוללת מפליגה בשיוט תת-מימי בעומק כ־110 רגל, בדרך הביתה מהירות כ-18+ קשר.
מדי פעם רעידות בחרטום כתוצאה מהמהירות.
ב-22 במאי, טורפדו מופעל במדור האחסון.
צוללת פונה ב-180 מעלות מקורס מערבי למזרחי.
סגירת דלתות אטימה במדורים ומכינים את הטורפדו לקראת הכנסה לצינור והטלתו לים.
הטורפדו מופעל באוויר מתחמם ולאחר כמה דקות מתפוצץ במדור.
כמה שניות לאחר מכן מתפוצצים טורפדות נוספים במדור, חור גדול נפער בחרטום צד ימין.
הכור האטומי מבצע הדממת חרום אוטומטית.
בדיעבד מוצלחת היות שאין ממנו קרינה.
ה'סקורפיון' מוצפת בחרטום לא מצליחה להשתלט על המשקל האדיר ושוקעת במהירות למעמקים פוגעת בקרקעית בעומק 3,000 מטר ומתפרקת חלקית.
הוקם צוות חקירה בראשות וייס אדמירל אוסטין ממפקדת הצוללות האסטרטגיות בפנטגון.
ראש המבצעים הימיים אדמירל בורק מינה את קרייבן להיות ראש הצוות לבדיקת הכשלים שגרמו לטביעה ולאיתור מיקום הצוללת הטבועה, כולל קביעת תהליך וציוד נדרש למציאת שברי הצוללת.
ד"ר ג'ון פינה קרייבן שהיה בעל ניסיון באיתור תת-מימי כמו בטביעת הצוללת ת'רשר ופיתח שיטת איתור תוך שימוש בהסתברות בייסיאנית.
קרייבן הקים שתי ועדות נפרדות.
אחת שתבדוק כשלים טכניים בחימוש ובמערכות ושנייה שתבדוק את מבנה הצוללת.
בוועדות השתתפו 16 מפקדי צוללת בדימוס.
נחקרו התהליכים בענף חימוש והיצור של הטורפדו והמצברים.
נבדקו כלי השיט ומטוסים בזירה למצוא קשר ל ולא נמצא קשר כזה.
על סמך דיווח ה'סקורפיון' מיום 21 במאי חישובי תנועה ונתוני מערך הסונר חישב קרייבן אליפסה באורך של כמייל ימי אחד.
ביוני 1969 יצא עם אניית החיפושים "מיזר" שהוכשרה במיוחד לעבודת איתור במים עמוקים.
ועליה הבתיסקף טרייסט 2 .
החיפושים נעשו עם מכשירי סונאר, על ידי אוניית המחקר האוקיינוגרפי של הצי "מיזר",
הסונאר של ה"מיזר" החל לסרוק לאורך הקו הארוך של האליפסה, בתנועה ממערב למזרח.
לאחר שלא נמצאו שברים בתחום האליפסה, הגיע קרייבן למסקנה שיש להתחשב בפניית הצוללת מזרחה.
והורה ל"מיזר" לחפש מזרחה מהאתר המחושב.
שברי ה'סקורפיון' נמצאו תוך שבוע ימים.
תצורת פעולת טורפדו רגילה היא: טורפדו מאוחסן במדור, מצבר לא פעיל, מחובר לכבל מדידת טמפרטורה.
לקראת השימוש מוכנס הטורפדו ל מחובר לכבל העברת נתונים דרכו יקבל פקודות והתקנות.
לקראת הירי מותקנים נתוני המטרה, חלל ה מוצף מים ונעשית השוואת לחצים עם הים בחוץ.
עם פקודת הירי – מכל האלקטרוליט נפרץ ושופך את החומצה לתוך המצבר.
תוך 2 שניות המצבר פעיל, המנוע מופעל, כבל ההתקנות נחתך והטורפדו יוצא לדרך.
הוועדה שבדקה את הנושא הטכני מצאה כי תחום המצברים היה בעייתי.
יצרן המצברים עבור טורפדו Mk37 התקשה לספק את הכמות הנדרשת עקב קושי בעמידה במפרט.
הוספת יצרן מצברים לא משפרת משמעותית.
בדיקות חדשות של מחלקת החימוש מחריפות את הפער.
דיווח יצרן החימוש התת-מימי למחלקת חימוש –ענף נשק תת-מימי.
ברעידות חזקות המצבר מפעיל את עצמו והופך ל"חם".
היו אירועי הפעלה לא רצוניים מהם פעמיים בצוללות.
טורפדו פעל במדור נתקבלה התרעת התחממות וקורר עם צינור מים.
במקרה אחר הופעל הטורפדו בתוך ה והוא נורה לים.
כשלים במצברים יצרו תובנה שקיימים בצי מצברים בצי "לא תקינים", נעשה תהליך החזרת מצברים לכל הסדרות עם תוצאות חשודות.
'סקורפיון' קיבלה מברק לים להחזיר מצברים לבדיקה כשהייתה בסיור בים התיכון.
נאמר לה שבחזרתה לנמל הבית תפרוק טורפדו "חשודים" לבדיקה.
מספר מצברי טורפדו בצוללות אחרות נפסלו לשימוש.
ניתוח חוזי של הקלטות מהסונאר הציג 3 אירועים:
פיצוץ ראשון של טורפדו בודד פוער חור בגוף לחץ צד ימין.
לאחר שניות בודדות פיצוץ גדול – הערכה מספר טורפדו מתפוצצים במדור
פיצוץ שלישי רעש הקריסה של הצוללת סקורפיון.
שלושת הפיצוצים הביאו את קרייבן למסקנה שאירע פיצוץ בחימוש הצוללת.
הסיבות נבדקו על ידי כחמש ועדות במשך מספר שנים ולא הגיעו למסקנה סופית.
באופן רשמי ה'סקורפיון' טבעה מסיבה לא ידועה.
הערכה הסבירה ביותר היא תקלה במצבר הטורפדו דגם 37 שנשאה.
נוזל האלקטרוליטי במצבר נמצא בנפרד ורק בעת הירי עובר וממלא את חלל המצבר.
הצוללת הפליגה לכיוון נמל הבית במהירות תת-ימית גבוהה, קרוב ל-20 קשר.
במהירות זאת התפתחו רעידות שגרמו למצבר באחד הטורפדות לעבור למצב פעיל.
הטורפדו פעל בעודו במחסן והתחמם.
ללא התנועה במים לא היה מה שיקרר אותו.
תהליך החירום למקרה כזה הוא הטלת הטורפדו עם מדחפים נצורים שיטבע.
הצוות לא הצליח להעביר את הטורפדו לצינור ההטלה.
המפקד הפנה את קורס הצוללת ב-180 מעלות ובכך ביטל את פעולת מרעום הטורפדו.
הטורפדו שפעל במחסן יצר שרפה ופיצוץ.
הפיצוץ גרם לטורפדות נוספים שהיו בקרבתו להתפוצץ.
הפיצוצים פתחו את גוף הלחץ.
מים חדרו לצוללת והיא שקעה במהירות.
ב 2 ניסויים בלתי תלויים שנערכו בצי, נמצא שכאשר מצבר מופעל בטורפדו באוויר ולא טבול במים לוחית ההפרדה בין המצבר לראש הקרבי מותכת והחום יוזם את פיצוץ מרעום הטורפדו.
לאחר הטביעה נעשה שינוי בטורפדות, המצבר הורחק מהראש הקרבי והועבר אחורנית לקרבת המנוע.
היו מי הגיעו למסקנה שהצוללת הוטבעה על ידי הסובייטים.
וכי הממשל בארצות הברית יודע על כך ונמנע מפרסום כדי לא ליצור עימות גלובלי.
ואף כתבו ספרים על כך.
ההנחה שהצי הסובייטי היה מסוגל באותה עת לגלות בלב האוקיינוס צוללת אטומית אמריקאית בתנועה תת-מימית.
ועוד להטביע אותה בלי שצי ארצות הברית ידע על כך, מתארת נחיתות מבצעית אמריקאית קיצונית בתחום החשוב ביותר של המלחמה הקרה.
החשש מזיהום רדיואקטיבי באזור השברים נובע מהכור האטומי של הצוללת ומשתי פצצות אטום שהיו חלק מחימוש הצוללת ונמצאות בין השברים.
אברהם פלג, מצגת והרצאה במוזיאון ההעפלה וחיל הים, 5 ביולי 2019.
טביעת הרגל של באדן פאוול היא יציקה, בדרך כלל מברונזה או פליז, של רגל ימין של רוברט באדן פאוול, מייסד תנועת הצופים ואגודת הצופות.
הרעיון הוא שאנשים עשויים להכניס את כף רגליהם ליציקה זו, כך שיוכלו לומר שהם "צעדו בעקבות באדן פאוול."
ועידת הצופים העולמית בשנת 1928 נפתחה רשמית ב-4 במאי בבודפשט.
למחרת יצאו משתתפי הוועידה לטיול באגם בלטון ובמקומות אחרים.
באותו ערב הגיעו באדן-פאוול, אשתו אוליב והלורד המפטון.
ב־6 במאי התקיימה עצרת בפארק ההכשרות Hárshegy בה השתתפו 9,647 מתוך 25,000 הצופים שהיו אז בהונגריה ועוד 20,000 אורחים מהציבור הרחב.
מאוחר יותר, כתב באדן פאוול על המפגש בהארשגי:
מתוך יציקה זו נוצרו שני עותקים מברונזה, האחד מיועד לפארק ההכשרות הארשגי והשני מתנה לבאדן-פאוול, אותה העביר למטה הצופים הבריטים.
כאשר הקומוניסטים השתלטו על הונגריה ואסרו את קיומה של תנועת הצופים ב-1948, הוחרם פארק ההכשרות ונבנו בתים על האדמה; לא נראתה מאז טביעת כף הרגל ולא "הברונזה המקורית ההונגרית".
ארגון צופי הבנים הנורווגי קיבל עותק של טביעת הרגל של באדן פאוול במתנה מפארק גילוול מאת ראש המחנה ג'ון תורמן בקיץ 1959. במקביל הוצגה קרן קודו.
טביעת הרגל הוצבה לפני הכניסה ל"שטח גילוול הנורווגי להכשרות" בחוות "סברווילי" בטלמרק, נורווגיה.
שם טביעת הרגיל נשארה 41 שנים, עד יוני 2010, אז נמכרה סברוולי.
טביעת הרגל הנורווגית של באדן פאוול עזבה את המקום והיא מהווה כיום חלק מהציוד שמשמש בקורסי ההדרכה השנתיים של קורסי תג היער הנורווגיים.
ביוני 2012, יציקת פליז נעשתה מטביעת הרגל הנורווגית בבית היציקה Østlandske Lettmetall באלברום, נורווגיה.
יציקה זו משמשת במהלך קורסי תג היער כסמל לרוח באדן-פאוול בהכשרות מדריכי התנועה.
לפני מלחמת העולם השנייה נוצר עותק של "הברונזה המקורית הבריטית" והוצב בפארק גילוול, המקור נשאר במטה הצופים בלונדון.
פארק גילוול הפך על ידי משרד המלחמה בין השנים 1940 - 1945 למרכז פיקוד, הכשרה וחימוש.
במהלך תקופה זו טביעת הרגל נותרה ללא הפרעה.
בשנת 1991 ביקרו באנגליה ארבעה חברים מצוות מטה הצופים ההונגרי וראו את טביעת הרגל של באדן-פאוול בגילוול.
לבקשתם, נלקחה תבנית פלסטיק של "הברונזה המקורית הבריטית" הראשונה, ששכנה עד אז בבית באדן-פאוול, וממנה יצקו ההונגרים טביעת רגל חדשה, שהותקנה בפארק ההכשרות הצופי החדש שלהם, שניתן להם ב 1991 על ידי ממשלת הונגריה.
ביום שישי, 3 באוגוסט 2012, הייתה ארוחת ערב לסגירת קורס תג היער הנורווגי ה-67 שהתקיים באי.
עותק של טביעת הרגל של באדן פאוול הוצג על ידי איש הצוות Øystein Gonsholt באי בראונסי, כסמל להוקרת התודה שחשו המשתתפים בקורס ואנשי הצוות, אך גם מטעם חניכי תנועת הצופים של נורווגיה בעבר, בהווה ובעתיד כמחווה לבאדן פאוול, לרעיון הצופיות שלו ולאי בראונסי - המקום בו היה מחנה הצופים הראשון.
בשנת 1963 פתחה קרן הנאמנות הלאומית (הבעלים של האי בראונסי) את האי בפני הציבור, בטקס שערכה אוליב באדן פאוול, המדריכה הראשית העולמית.
ב-13 במאי 2013, במסגרת החגיגות לציון 50 שנה לפתיחה, הותקנה טביעת הרגל של האי בראונסי לצד פסל קיים של לורד באדן-פאוול ונחשפה על ידי אחת מנכדותיו, ג'יליאן קליי, ביתה של בטי קליי, הבת של באדן פאוול.
רצונם של התורמים היה שהמתנה שלהם תועיל לאי בראונסי ותפיק שמחה ורוח טובה של באדן פאוול למבקרים באי בראונזי למשך שנים רבות.
+ מלבד אלה שהוזכרו לעיל, קיימים מספר עותקים ברחבי העולם, ביניהם: מדינה עיר מקום מקור הערות אוסטרליה ויקטוריה פוינט אפראפה העתק של הדפס משנת 1931, שנעשה על ידי באדן פאוול מביקורו באפרפה.
המקור נמצא עכשיו בפארק הצופים של באדן פאוול.
אל סלבדור סן סלבדור מטה איגוד הצופים של אל סלבדור מתנת ויליאם ד.
טבירה (בפורטוגזית: Tavira) היא עיירה הממוקמת במזרח אלגארבה שבחוף הדרומי של פורטוגל.
טבירה היא המקום בו נהר ז'ילאו נשפך אל האוקיינוס האטלנטי וכמו כן ידועה בזכות אקלים חמים וקל.
העיר נמצאת במרחק של כ-28 ק"מ מהעיר פארו, כ-75 ק"מ מהעיר ולבה כשהיא מערבית לנהר הגוודיאנה וכ-574 ק"מ מהעיר פורטו.
העיר הייתה בעבר מושבה פיניקית, אולי בלסה .
טבירה היא אחד ממרכזי התיירות הפופולריים באלגארבה בה ניתן לראות מבנים רבים מהמאה ה-18 לצד חופי ים מרהיבים.
כלכלת העיר מבוססת בעיקר על פעילויות דייג, יחד עם מגזר תעשייתי הכולל מרכזי מסחר ותיירות ותעשייה צבאית בבסיסים הנמצאים בערים סמוכות.
טבלו ניוקונג היא כימאית דרום אפריקאית ופרופסור באוניברסיטת רודס.
זוכת מדליית זהב של המכון הדרום-אפריקאי לכימיה בשנת 2012, והוכרזה כאחת הנשים המשפיעות ביותר במדע באפריקה על ידי IT news Africa .
נכון לשנת 2021, היא חוקרת תרפיה פוטו-דינמית - טיפול נגד מחלת הסרטן, שאמור לשמש אלטרנטיבה זולה יותר לכימותרפיה ובעלת תופעות לוואי פחותות.
טבלו ניוקונג נולדה בלסוטו ב-20 באוקטובר 1951, כבת בכורה לאבא בעל עסק בנייה מדרום אפריקה ואמא ממשפחת רועי צאן מלסוטו.
בשנות חייה המוקדמות גדלה בדרום אפריקה, ובגיל 8 נשלחה חזרה ללסוטו כדי לקבל חינוך.
היא נאלצה לעבוד כרועת צאן בחווה של סביה מצד אמה, וללכת לבית הספר לסירוגין.
כאשר התחילה ללמוד בבי"ס תיכון, בחרה ניוקונג ללמוד אומנות, מכיוון שעמיתיה לכיתה אמרו לה שמקצועות מדעיים יהיו קשים מדי.
לאחר מספר שנים היא החליטה לעבור למגמת מדעים.
היא סיימה את בית הספר התיכון לאחר שנתיים במהלכן למדה חומר של שלוש שנים בכימיה, ביולוגיה, פיזיקה ומתמטיקה מוגברת.
לאחר סיום לימודיה בבי"ס תיכון, רצתה ניקונג ללמוד מדעים באוניברסיטה.
אך הוריה, שראו בסיום בית הספר התיכון הישג גדול מספיק, רצו שתעבוד בעסק הבנייה של משפחתה במקום, כדי לסייע במימון החינוך של אחיה הקטנים.
לבסוף הגיעה לפשרה עם הוריה, שבמסגרתה עבדה בעסק המשפחתי במשך כשנה, עד סיום התיכון של אחותה, ולאחר מכן תתחיל ללמוד באוניברסיטה.
בשנת 1977, היא סיימה תואר ראשון בכימיה וביולוגיה באוניברסיטת לסוטו.
במסגרת הסכם מתן מלגות בין ממשלת לסוטו לממשלת קנדה, ניוקונג נבחרה להישלח ללימודים בקנדה, ובשנת 1981, היא השלימה תואר שני באוניברסיטת מקמסטר שבאונטריו.
בשנת 1987 היא קיבלה את תואר הדוקטורט באוניברסיטת מערב אונטריו.
לאחר סיום הדוקטורט, חזרה ניוקונג ללסוטו, שם עבדה כמרצה ב לתקופה קצרה.
לאחר מכן, המשיכה לפוסט דוקטורט באוניברסיטת נוטרדאם באינדיאנה, ארצות הברית במסגרת תוכנית פולברייט.
בשנת 1992 עברה לדרום אפריקה והצטרפה ל, שם הפכה למרצה בכירה.
בשנותיה הראשונות באוניברסיטת רודס, סבלה ניוקונג מהתנכלויות מצד תלמידים וקולגות, עקב היותה אישה שחורה, בתקופה בה מדיניות האפרטהייד עדיין התקיימה בדרום אפריקה.
בהמשך, קרן המחקר הלאומית של דרום אפריקה נתנה לניוקונג דירוג גבוה, ואפשרה לה להקים מעבדת מחקר באוניברסיטת רודס.
זמן קצר לאחר מכן היא קיבלה תואר פרופסור.
כיום היא גרה בדרום אפריקה, ולה שני ילדים.
המחקר של ניוקונג עוסק ביצירת מולקולת המאתרת תאים סרטניים בצורה יותר יעילה ובעלות יותר נמוכה מהאפשרויות הקיימות בשוק.
טיפול פוטו-דינמי, הוא סוג של פוטו תרפיה הכוללת אור ופוטוסנסיטייזר, המשמש בשילוב עם חמצן מולקולרי כדי לעורר מוות של תאים.
בנוסף לכך, ניקונג הייתה מעורבת במחקר לטיהור מים מחומרים רעילים.
הקרן הלאומית למחקר – פרס מפעל חיים- 2013
הקרן הלאומית למחקר- דירוג A
החברה הבינלאומית לאלקטרוכימיה (ISE), פרס על הצטיינות בתחומי ההוראה והמחקר – 2013
המכון הדרום אפריקאי לכימיה SACI, מדליית זהב – 2012
הלאומי לחקר אבולוציה אנושית CENIEH, שמה נכלל בתערוכה, נשים & מדע: 13 שמות שישנו את העולם - 2002
אוניברסיטת רודס- "פרופסור מחקר" (Distinguished professor )
האגודה המלכותית לכימיה (RSC)/ הרשת הפאן-אפריקאית לכימיה (PACN): נשים משפיעות בכימיה- 2011
הוזמנה על ידי אירינה בוקובה, מזכ"לית ארגון אונסק"ו להיות חברה בפאנל המדעים, הטכנולוגיה והחדשנות עבור פיתוח בר-קיימא העליון של אונסק"ו – יוני 2011
הכנס הבינלאומי על גבולות הפולימרים וחומרים מיוחדים, ICFPAM, פרס לציון 100 שנה לזכייתה של מארי קירי בפרס נובל לכימיה – 2011
הוכנסה להיכל התהילה של לסוטו על ידי וודאקום לסוטו- 2010
הוענק לה תואר דוקטור של כבוד מאוניברסיטת וולטר זלולו – 3 במאי 2010
הוענק לה תואר דוקטור של כבוד מאוניברסיטת דרום אפריקה – 11 במאי 2010
בין השנים 2002–2009 זכתה ניוקונג בפרסים נוספים
טביעת רגל של DNA היא שיטה לחקירת קישור חלבונים ספציפיים לרצף על DNA במבחנה.
ניתן להשתמש בטכניקה זו כדי ללמוד אינטראקציות בין חלבון ל- DNA הן מחוץ לתאים והן בתוך התאים.
ויסות השעתוק נחקר רבות, ובכל זאת יש הרבה דברים שלא ידועים.
גורמי שעתוק וחלבונים נלווים הקושרים פרומוטורים, אנזימים המקדמים להנעת שעתוק (פקטורי שעתוק) או לדחיקתם הם יסודיים להבנת הוויסות הייחודי של שעתוק ספציפיים בתוך הגנום.
טכניקות כמו טביעת רגל של DNA מסייעות להבהיר אילו חלבונים נקשרים לאזורי ה-DNA הקשורים ועוזרות לפענח את מורכבות השליטה בשעתוק.
בשנת 1978 פיתחו דייוויד גלאס ואלברט שמיץ את טכניקת טביעת הרגל ב- DNA כדי לחקור את הספציפיות הקושרת של חלבון הדיכאון הלאק.
במקור זה היה שינוי בטכניקת הרצף הכימי של מקסם-גילברט.
היישום הפשוט ביותר של טכניקה זו הוא להעריך אם חלבון נתון נקשר לאזור העניין בתוך מולקולת DNA.
תגובת שרשרת פולימראז (PCR) מגבירה (מכפילה) ומתייגת את אזור העניין המכיל אתר קישור לחלבונים פוטנציאלי, באופן אידיאלי אורך המקטע להגברה הוא בין 50 ל 200 זוגות בסיס.
מוסיפים את החלבון הפוטנציאלי לחלק מ- DNA התבנית שהוגבר וחלק משאירים ללא חלבון, לשם השוואה מאוחרת יותר.
מוסיפים חומר המעכל DNA ל2 המבחנות (עם וללא החלבון).
חומר זה הוא כימיקל או אנזים שיחתוך במקומות אקראיים באופן עצמאי ברצף.
התגובה צריכה להתרחש מספיק זמן כדי לחתוך כל מולקולת DNA במקום אחד בלבד.
חלבון הקושר אזור באופן ספציפי בתוך תבנית ה- DNA יגן על ה- DNA אליו הוא קשור מפני חומר המחשוף.
מריצים את שתי הדגימות זו לצד זו על ידי אלקטרופורזה בג'ל פוליאקרילאמיד.
החלק של תבנית ה- DNA ללא חלבון ייחתך במקומות אקראיים, וכך כאשר הוא מופעל על ג'ל, ייצור חלוקה כמו סולם לא יהיה "חורים" חלקים ריקים בסולם.
תבנית ה- DNA עם החלבון תביא להפצת סולם עם שבירה בתוכו מקטעים ריקים/חסרים, זוהי - "טביעת הרגל", באזורים אלו ה- DNA מפני החומר המעכל.
הערה: ניתן להריץ רצף DNA כימי של מקסם-גילברט לצד הדגימות על ג'ל הפוליאקרילאמיד כדי לאפשר חיזוי של המיקום המדויק של אתר קשירת הליגנד.
תבנית ה- DNA מתוייגת בקצה 3 'או 5', תלוי במיקום האתר / ים הקישור לתווית.
תוויות שניתן להשתמש בהן הן: רדיואקטיביות (radioactivity) ותווית זרחנית (fluorescence) .
לרוב משתמשים בתווית רדיואקטיביות לתיוג שברי DNA לניתוח טביעת רגליים (DNA footprinting), שכן השיטה פותחה במקור מטכניקת הרצף הכימי של מקסם-גילברט.
תיוג רדיואקטיבי רגיש מאוד ואופטימלי להדמיית כמויות קטנות של DNA.
תיוג פלואורסצנטי הוא שיטה מתקדמת יותר העדיפה בשל הסכנות שבשימוש בכימיקלים רדיו.
עם זאת, לעיתים קשה יותר להשתמש בשיטה הפלואורסצנטית מכיוון שהיא לא תמיד רגישה מספיק בכדי לזהות את הריכוזים הנמוכים של גדילי ה- DNA המשמשים בניסויים לזיהוי טביעת רגל DNA.
ניתן לבחור במגוון ריאגנטים לחיתוך.
ריאגנט רצוי הוא נייטרלי ברצף, קל לשימוש וקל לשליטה.
אין ריאגנטים זמינים העומדים בכל התקנים הללו, כך שניתן לבחור סוכן מתאים, בהתאם לרצף ה- DNA והליגנד שמעניין אותך.
ריאגנטים החיתוך הבאים מתוארים בפירוט: DNase I הוא חלבון גדול המתפקד כ-אנדונוקלא'ז כפול גדיל.
הוא קושר את התעלה הקטנה של ה- DNA ומבקע את עמוד השדרה הפוספודיאסטר.
זהו ריאגנט חיתוך טוב לטביעת רגל של DNA מכיוון שגודלו מאפשר לעכב אותו פיזית בקלות.
לפיכך סביר יותר שהפעולה שלו תחסם על ידי חלבון קשור ברצף DNA.
בנוסף, אנזים DNase I נשלט בקלות על ידי הוספת EDTA כדי לעצור את התגובה.
עם זאת ישנן מגבלות בשימוש ב- DNase I.
האנזים אינו חותך DNA באופן אקראי; פעילותו מושפעת ממבנה ה- DNA והרצף המקומי ולכן מביאה ליצירת סולם לא אחיד.
זה יכול להגביל את הדיוק של חיזוי אתר הקישור של חלבון למולקולת ה- DNA.
צורת חיתוך נוספת היא על ידי שימוש ברדיקלים של הידרוקסיל הנוצרים מתגובת פנטון, הכוללת חיזור Fe2 + עם H2O2 ליצירת מולקולות הידרוקסיל חופשיות.
מולקולות הידרוקסיל אלה מגיבות עם עמוד השדרה של ה- DNA, וכתוצאה מכך הוא נשבר.
בשל גודלם הקטן, לטביעת הרגל המתקבלת על ידי ה- DNA יש רזולוציה גבוהה.
בניגוד ל- DNase I אין להם תלות ברצף וגורמים לסולם המופץ בצורה הרבה יותר שווה.
ההיבט השלילי של שימוש ברדיקלים של הידרוקסיל כריאגנט חיתוך הוא שהם משתמשים זמן רב יותר בגלל תגובה איטית יותר.
שיטת חיתוך נוספת היא להשתמש בהקרנה אולטרה סגולה (UV) לריגוש חומצות גרעין וליצירת פעולות פוטו , מה שמביא לבסיסים פגומים בגדיל ה- DNA.
פעולות פוטו יכולות לכלול: הפסקות של גדילים בודדים, אינטראקציות בין גדילי DNA או בתוכו, תגובות עם ממיסים, או קישורים צולבים עם חלבונים.
לתהליך העבודה של שיטה זו יש שלב נוסף, לאחר שטופלו גם ה- DNA המוגן והלא מוגן שלך, מבצעים PCR לגדילים החתוכים.
ההכפלה תסתיים עם הגעה לבסיס פגום, וכך כאשר תוצרי ה- PCR מופעלים זה לצד זה על ג'ל; רצף ה- DNA המוגן יראה רצועה נוספת שבה היה ה- DNA מקושר בין חלבון קשור.
היתרונות בשימוש ב- UV הם שהוא מגיב מהר מאוד ולכן יכול לתפוס אינטראקציות שרק רגעיות.
בנוסף זה יכול להיות מיושם על ניסויים in vivo, כי UV יכול לחדור קרומי תאים כך שניתן להשתמש בתאים שלמים ולא רק בDNA נקי (in vivo).
חסרון הוא שקשה לפרש את הג'ל, מכיוון שהחלבון הקשור אינו מגן על ה- DNA, הוא רק משנה את פעולות התצלום בסביבה.
טביעת רגל in vivo היא טכניקה המשמשת לניתוח האינטראקציות בין חלבון ל- DNA המתרחשות בתא בנקודת זמן נתונה.
DNase I יכול לשמש כריאגנט חיתוך אם קרום התא היה פגוע.
עם זאת ריאגנט החיתוך הנפוץ ביותר המשמש הוא הקרנת UV מכיוון שהוא חודר לקרום התא מבלי לשבש את מצב התא (אין צורך בפגיעה בממברנה התא) וכך ניתן לבצע אינטראקציות בהתאם לשינויים תאיים.
ברגע ש- DNA נפגע על ידי UV, ניתן לסנן את התאים ולטהר את ה- DNA לצורך ניתוח אזור מעניין.
PCR בתיווך תיוג היא שיטה חלופית לטביעת רגל תוך תאית.
לאחר שנעשה שימוש בריאגנט חיתוך על ה- DNA הגנומי, וכתוצאה מכך מתקבלים גדילים בודדים, וה- DNA מבודד, הקישור של החלבון הנוסף על נקודות השבירה.
מהווה את האזור המוגבר בין המקשר לפריימר ספציפי לגן, וכאשר מריצים אותו על ג'ל פוליאקרילאמיד, תהיה לו טביעת רגל במקום בו נקשר חלבון.
ניתן להשתמש בטביעת רגל תוך תאית בשילוב עם אימונופרסיפיטציה כדי להעריך את הספציפיות לחלבון במקומות רבים ברחבי הגנום.
את ה- DNA הקשור לחלבון העניין משקיעים ביחד עם נוגדן לחלבון זה (אימונופרסיפיטציה), ואז ניתן להעריך את קשירת האזור הספציפי באמצעות טכניקת טביעת הרגל של ה- DNA.
ניתן לשנות את טכניקת טביעת הרגל של ה- DNA כדי להעריך את חוזק הקישור של חלבון לאזור של DNA.
באמצעות ריכוזים משתנים של החלבון לניסוי טביעת רגל, ניתן לראות את מראה טביעת הרגל כאשר הריכוזים גדלים ואז ניתן לאמוד את הזיקה המחייבת חלבונים.
כדי להתאים את טכניקת טביעת הרגל לשיטות זיהוי מעודכנות, שברי ה- DNA המסומנים מזוהים על ידי מכשיר אלקטרופורזה נימי במקום על ידי הרצה בג'ל פוליאקרילאמיד.
אם קטע ה- DNA המיועד לניתוח מיוצר על ידי תגובת שרשרת פולימראז (PCR), פשוט לקשר בין מולקולה פלואורסצנטית כמו קרבוקסיפלואורסצ'ין (FAM) לפריימרים.
בדרך זו, השברים המיוצרים על ידי עיכול DNaseI יכילו FAM ויהיו ניתנים לזיהוי על ידי מכונת האלקטרופורזה הנימית.
בדרך כלל, תקני גודל עם תווית carboxytetramethyl-rhodamine (ROX) מתווספים גם לתערובת השברים שניתחו.
אתרי קישור לפקטורי שעתוק זוהו בהצלחה בדרך זו.
ריצוף הדור הבא, ריצוף מתקדם (Next-generation sequencing) אפשר גישה רחבה לגנום לזיהוי טביעת רגל DNA.
מבחני כרומטין פתוחים כגון DNase-Seq ו- FAIRE-Seq הוכיחו שהם מספקים את המיפוי של פקטורים רגולטורים עבור סוגי תאים רבים.
עם זאת, מבחנים אלה דורשים כמה ניתוחים ביואינפורמטיקה במורד הזרם על מנת לספק עקבות DNA של הגנום.
ניתן לסווג את כלי החישוב המוצעים בשתי מחלקות: גישות מבוססות פילוח (segmentation-based) ומוקדות אתרים .
שיטות מבוססות פילוח מבוססות על יישום מודלים של מרקוב מוסתר או שיטות חלון הזזה כדי לפלח את הגנום לאזור כרומטין פתוח / סגור.
דוגמאות לשיטות כאלה הן: HINT, שיטת Boyle ושיטת Neph .
לעומת זאת, שיטות ממוקדות אתרים, מוצאות טביעות רגל בהתחשב בפרופיל הכרומטין הפתוח סביב אתרי קשירה הנחזים-למוטיב (motif-predicted), כלומר אזורים רגולטוריים שנחזו באמצעות מידע מקדים על רצף DNA- חלבון (מקודדים במבנים כגון מטריצת משקל מיקום).
דוגמאות לשיטות אלה הן שיטת CENTIPEDE ו- Cuellar-Partida.
טביעתה של האונייה סולטנה התרחשה ב-1865 בנהר המיסיסיפי בעקבות פיצוץ במנועי הספינה.
באירוע זה מצאו את מותם 1,169 נוסעים ונכון ל-2023 זהו עדיין האירוע הימי רב הנפגעים ביותר בארצות הברית.
האירוע התרחש זמן קצר לפני סיום מלחמת האזרחים האמריקנית ורובם הגדול של הקורבנות השתייך לחיילי צבא הצפון ששוחררו ממחנות שבויים של צבא הקונפדרציה והיו בדרכם לביתם.
מתחילת ההיסטוריה של ארצות הברית שימש נהר המיסיסיפי נתיב תעבורה בין קנדה וצפון ארצות הברית לדרומה להובלת נוסעים וסחורות.
אחד הדגמים הפופולרים בו נעשה שימוש בנהר היה אוניית משוטה בה מנוע קיטור מבוסס פחם הניע גלגל משוטים.
אוניות מדגם זה נחלקו בין כאלו שצוידו בגלגל משוטים אחורי ובין כאלו שצוידו בגלגלי משוטים צידיים.
האונייה סולטנה נבנתה כאוניית משוטה צידית במספנת ג'ון לית'רברי (John Litherbury Boatyard) שבסינסינטי, אוהיו והושקה ב-3 בינואר 1863. האונייה, שנבנתה מעץ, יועדה במקור לשמש להובלת כותנה ובהתאם לכך הותאמה לשאת מספר מצומצם של אנשים בהיקף של כ-380 נוסעים וכ-85 אנשי צוות.
את גלגלי המשוטים משני צידי האונייה הניעו 4 מנועי קיטור.
מנועים אלו היו מדגם מתקדם, שפותח ב-1848, ואיפשרו יעילות תרמית גבוהה אולם דרשו תחזוקה תדירה יותר לניקוי הדוודים וצינורות הקיטור וכן השגחה קפדנית על מפלס המים כדי למנוע התכה של צנרת הברזל.
לאחר השקתה שימשה האונייה להובלת מטענים בין סנט לואיס לניו אורלינס אולם בגלל צורכי הצבא, במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, היא שמשה לעיתים להובלת נוסעים בלבד כשבמקרים רבים הועמסה הספינה מעבר לקיבולת שלה.
ב-13 באפריל 1865 יצאה סולטנה מנמל סנט לואיס תחת פיקודו של קפטן ג'יימס קס מייסון (Captain James Cass Mason) כשפניה לניו אורלינס.
לאחר יומיים, ב-15 באפריל, בזמן ההפלגה הגיעו חדשות לאוזני צוות הספינה שהתייחסו לרצח אברהם לינקולן (15 באפריל) ולסיומה הקרוב של מלחמת האזרחים.
עם הגעתה של הספינה לנמל ויקסבורג , מיסיסיפי קיבל מפקד הספינה, מייסון, הצעה מהמפקד המקומי בעיר לקחת בספינה חיילי צבא האיחוד ששוחררו ממחנה שבויים של צבא הקונפדרציה.
בקשה זו לוותה בתמריץ כספי שהציעה הנהגת צבא הצפון לכל ספינה שתשיט את חיילי הצפון לביתם.
מייסון הסכים להשיט את החיילים המשוחררים לאחר שיחזור מניו אורלינס.
בדרכה חזרה מניו אורלינס לויקסבורג, לאיסוף המשוחררים, התגלתה דליפה באחד מארבעת הדוודים של הספינה ומהירותה הואטה.
בהגיעה לויקסבורג נבדק הנזק והוערך שתיקונו יארך מספר ימים.
מייסון, שחשש שיפסיד את הפרס על ההובלה, דרש מהצוות הטכני לבצע תיקון מאולתר מהיר ובמקביל התיר העמסת האונייה בחיילים.
בניגוד למידע הראשוני שמסר המפקד המקומי על כ-1,400 אסירים משוחררים עלו על סולטנה בפועל כ-2,130 נוסעים כשמתוכם כ-1,950 אסירים משוחררים.
כמו כן עלו על סיפון האונייה חיילים מצבא הדרום.
עם מטען חורג זה ועם דוד שתוקן באלתור יצאה סולטנה ב-24 באפריל מנמל ויקסברג.
האונייה ששטה צפונה, כנגד הזרם, נאלצה להתמודד כנגד זרם חזק בנהר המיסיסיפי שנבע מגשמים חזקים במיוחד.
ב-26 באפריל עגנה סולטנה בנמל ממפיס, טנסי שם פרקה סחורה וכ-200 מהנוסעים.
בשעה 02:00 ב-27 באפריל, כשסולטנה שייטה כ-11 ק"מ צפונית לממפיס התפוצץ אחד מארבעת הדוודים דבר שגרם למותם המיידי של כ-500 נוסעים.
מייד לאחר מכן התפוצצו שני דוודים נוספים והרסו את חדר הפיקוד של האונייה ואת כל השוהים בו לרבות מפקד האונייה מייסון.
הפיצוץ החזק קרע את הסיפון העליון וגרם לקריסת החלקים העליונים של האונייה לתוך הסיפונים התחתונים, שהיו גם הם מאוכלסים בצפיפות, ותוך זמן קצר הצית הפיצוץ את העץ ממנו נבנתה האונייה וכל הספינה החלה לבעור.
הנוסעים שנחלצו מהתופת קפצו למים ונאלצו להתמודד עם זרמים חזקים ומי הפשרת שלגים קרים ולאחר תקופת שבי ארוכה המצב המצב הפיזי של רבים מהם היה ירוד וחלק גדול מהניצולים טבעו.
האונייה הבוערת משכה תשומת לב של אוניות רבות ששייטו בנהר כך שהאונייה הראשונה הגיעה לזירת האסון תוך 30 דקות מהפיצוץ והחלה לאסוף ניצולים מהמים.
חלק מהניצולים נסחפו דרומה עד נמל ממפיס שם נימשו על ידי אוניות שיצאו מנמל זה.
הספינה הבוערת, שאיבדה את יכולת ההיגוי שלה, נסחפה דרומה ובשעה 07:00 (5 שעות לאחר הפיצוץ) טבעה בחוף המערבי של הנהר בקרבת העיר מריון , ארקנסו.
לא נערכו רשימות מסודרות של העולים לספינה לכן אין מספר מדויק של הנספים באסון.
לאורך השנים חקרו מספר ועדות את הנושא וכל ועדה נקבה מספר אחר.
המחקר האחרון נקב במספר של 1,169 חללים.
גופות החיילים שנמצאו נקברו תחילה במבצר פיקרינג שבדרום ממפיס ולאחר שנה נחנך בממפיס בית קברות צבאי והגופות הועברו לשם.
גופות האזרחים הובאו לקבורה בבית הקברות האזרחי של ממפיס.
גם בנוגע לניצולים אין מספר מוסכם והמחקר האחרון נקב במספר של 961 ניצולים.
למזלם של רבים מהניצולים הייתה ממפיס ערוכה מבחינה רפואית לאירוע כזה לאחר שצבא הצפון, שכבש אותה ב-1862, הפך אותה למרכז לוגיסטי ורפואי.
מערך רפואי זה טיפל בכ-760 ניצולים וגרם לכך שרק 31 ניצולים נפטרו מהפציעות.
מספר ועדות חקרו את הגורמים לאסון.
כל הוועדות הסכימו שהיקף ההרוגים הגדול נבע מכך שהאונייה הועמסה מעבר לקיבולת שלה בגלל בצע כסף של הקברניט מייסון לכן הן התרכזו בגורמים הטכניים שגרמו לפיצוץ.
החוקרים הצביעו על שרשרת האירועים שלדעתם גרמו לאסון:
הזרמים החזקים גרמו לאונייה להיטלטל מצד לצד.
מערכת הזנת המים לדוודים תוכננה לא נכון והייתה משותפת לארבעת הדוודים ולכן תנודות האונייה גרמו כל פעם לירידת המפלס באחד מהדוודים הקיצוניים.
ירידת מפלס המים גרמה לחשיפת הדוד לאש ולחימום יתר.
חזרת המים בטלטול הבא גרמה למגע בין המים לבין המתכת הלוהטת דבר שגרם לעליית מהירה של לחץ הקיטור ולפיצוץ הצנרת והדוד הראשון.
הבנייה של הדודים בקרבה אחד לשני גרמה לפיצוץ המשני של הדוודים האחרים.
כמו כן הצביעו החוקרים על מספר נושאים בעייתיים נוספים:
השימוש במי הנהר המזוהמים גרם לשקיעת אבנית על גבי צנרת המים ולצמצום היכולת לקרר את הדוודים.
תהליך שקיעת אבנית הואץ בגלל צפיפות יתר של צנרת המים בדוודים שנגרמה מתכנון לקוי.
אבנית זו לא נוקתה כמו שצריך במסגרת עבודות האחזקה.
התיקון המאולתר שנעשה בויקסברג יום לפני האירוע תרם גם הוא לפיצוץ.
בנוסף להיבטים הטכניים נערכו חקירות מדוע הועמסה האונייה מעל ומעבר לקיבולת שלה.
מעבר למייסון שנהרג, ראשון החשודים היה המפקד חיל המצב בויקסברג, קפטן רובן בנטון האצ' (Capt.
Reuben Benton Hatch) שהגיע להסכם הכספי עם מייסון ודחף להעמסת מרב האנשים שניתן.
האצ' סירב שלוש פעמים להופיע בפני ועדת חקירה לנושא האסון.
בתחקיר על האצ' שערכה רשת PBS האמריקאית ב-2014 נחשף שהיה קצין חסר יכולת, רמאי ומושחת שהיטיב להתחבר לבעלי שררה שהגנו עליו.
האצ' נפטר ב-1871 מבלי שנתן דין וחשבון על מעשיו.
קצין נוסף שנחקר והואשם היה מפקד מחנה המעצר בו הוחזקו חיילי הצפון, קפטן פרדריק ספיד (Captain Frederic Speed).
ספיד הואשם שהוא זה ששילח מעל 1,900 שבויים לנמל ויקסברג אך בסופו של דבר זוכה לאחר שהתקבלה טענתו שלא יצא כלל מתחומי מחנה המאסר ולכן לא ידע מה קורה הנמל.
גם קפטן ג'ורג' ויליאמס (Captain George Williams), שניתב מהמזח את העולים לאונייה, נחקר אך הצבא התנגד שיועמד למשפט.