tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מערכות לידאר מורכבות ממספר רכיבים עיקריים:
לייזרים בטווח של 600–1000 ננומטר הם הכי נפוצים ליישומים שאינם מדעיים.
עוצמת הלייזר מוגבלת, ובשימושים אוויריים משתמשים במערכת כיבוי אוטומטית שמכבה את הלייזר בגבהים מסוימים, כדי להבטיח בטיחות לעיניים של האנשים בקרקע.
חלופה נפוצה היא שימוש בלייזרים בתדירות של 1550 ננומטר - הם בטוחים לעין ברמות עוצמה יחסית גבוהות מאחר שהגלאי הזה אינו נספג בעין בצורה חזקה.
טכנולוגיית החיישן פחות מתקדמת, ולכן בדרך כלל משתמשים בגלאים אלו בטווחים ארוכים יותר עם דיוקים נמוכים יותר.
הם גם משמשים ליישומים צבאיים כיוון שגלאי 1550 ננומטר אינו נראה באמצעי ראיית לילה, להבדיל מלייזר תת-אדום בתדירות 1000 ננומטר הנראה בהם.
מערכות לידאר למיפוי טופוגרפי באוויר נהוגות להשתמש בלייזרים באורך גל 1064 ננומטר, מסוג YAG המופעלים באמצעות דיודה.
לעומתן, מערכות מחקר בעומק המים נוהגות להשתמש בלייזרים באורך גל של 532 ננומטר, המכפילים את התדירות של הדיודה, מסוג YAG.
זאת עקב היכולת הגבוהה של גלאי 532 ננומטר לחדור למים עם הנחתה פחות מאשר גלאי 1064 ננומטר.
הגדרות הלייזר כוללות תדירות חזרה של הלייזר (המשפיעה על מהירות איסוף הנתונים).
אורך הדופק בדרך כלל תלוי באורך המהוד האופטי של הלייזר, מספר המעברים הנדרשים דרך החומר המרווח (YAG, YLF וכולי) ומהירות ה-Q.
אבחנת מטרה טובה יותר מושגת עם דפקים קצרים יותר, בהנחה שיש למקלטי הלידאר ולמערכת האלקטרוניקה המתאימה רוחב פס מספיק.
מערך מופע מאפשר הארה בכל כיוון על ידי שימוש במערך מיקרוסקופי של אנטנות יחידות.
באמצעות שליטה על הפאזה של כל אנטנה, ניתן להפנות את האות המאוחד בכיוון מסוים.
המערכות משמשות במכ"ם מאז שנות ה-40 של המאה ה-20. באותה טכניקה ניתן להשתמש גם עם אור.
מיליון אנטנות אופטיות נמצאות בשימוש כדי לראות את דפוס הקרינה בגודל ובכיוון מסוימים.
שבב יחיד (או מספר מועט) מחליף מערכת אלקטרו-מכנית בעלות של 75,000 דולרים, מה שמפחית את העלויות בצורה משמעותית.
מספר חברות עובדות על פיתוח יחידות לידאר מסחריות בטכנולוגיית מצב מוצק.
מערכת השליטה יכולה לשנות את צורת העדשה כדי לאפשר פונקציות זום אינטראקטיביות.
תת-אזורים ספציפיים יכולים להיות ממוקדים במרווחים של פחות משנייה.
יחידות לידאר אלקטרו-מכני פועלות בין 1,000 ל-2,000 שעות.
בניגוד לכך, לידאר מוצק יכול לפעול עד 100,000 שעות.
מערכות מיקרו-אלקטרו-מכניות (MEMS) אינן לחלוטין מצב מוצק.
עם זאת, גודלן המיקרוסקופי מספק הרבה מהיתרונות הכלכליים הדומים.
לייזר יחיד מופנה אל מראה יחידה שניתן לשנות את כיוונה כדי לצפות בחלק מכמות המידע הרצויה.
מערכות MEMS עשויות להיפגם מתזוזה חולפת/רטט ועשויות לדרוש כיול חוזר כמה פעמים.
מהירות פיתוח התמונה מושפעת ממהירות הסריקה שלהן.
בחירת האופטיקה משפיעה על האבחנה הזוויתית והטווח שניתן לזהות.
ישנן שתי טכנולוגיות עיקריות לחיישני תמונה שמשמשים בלידאר: חיישני תמונה מצב מוצק כגון דיודות, פוטו-דיודות סיליקון במצב קריסה, או מגברי תמונה.
רגישות המקלט היא פרמטר נוסף שיש לאזן בעיצוב של לידאר.
חיישני לידאר המותקנים על פלטפורמות ניידות כמו מטוסים או לוויינים דורשים ציוד לקביעת מיקום והתמצאות מוחלטים של החיישן.
כלים כאלה כוללים בדרך כלל GPS ו-IMU.
לידאר משתמש בחיישנים פעילים המספקים מקור תאורה משל עצמם.
מקור האנרגיה מגיע לעצמים והאנרגיה המשתקפת מוחזרת ונמדדת על ידי החיישנים.
המרחק לעצם נקבע על ידי רישום הזמן בין הדפקים הנשלחים והמשובצים, ועל ידי שימוש במהירות האור לחישוב המרחק שעבר.
פלאש לידאר מאפשר תמונה בתלת-ממד בזכות יכולת המצלמה לשדר פלאש גדול ולקלוט את היחסים המרחביים והממדים של אזור העניין עם האנרגיה המוחזרת.
זה מאפשר תמונה מדויקת יותר מכיוון שלמסגרות שנלכדות אין צורך להתפשט יחד, והמערכת אינה רגישה לתנועת הפלטפורמה.
זה מוביל לתמונה פחות איכותית.
ללידאר מגוון רב של יישומים שניתן לחלקם למערכות מוטסות ולמערכות קרקעיות.
על פי סוג היישום נקבעים מאפייני הגלאי, הנדרש להיות מותאם לסוג המידע הדרוש, גודל העצם הנסרק, מרחק המדידה, הדיוק, עלות הציוד וכולי.
במסגרת שימוש זה הלידאר מחובר למטוס במהלך טיסה, ויוצר ענן נקודות בשלושה ממדים של הנוף.
זו השיטה המדויקת והמפורטת ביותר ליצירת מודלים דיגיטליים של גובה השטחים, והיא מחליפה את הפוטוגרמטריה.
אחד מהיתרונות המרכזיים של הלידאר המוטס בהשוואה לפוטוגרמטריה הוא היכולת לסנן את התגובות המתקבלות מהצמחייה, כך שניתן ליצור מודל גבול דיגיטלי המייצג במדויק משטחים כמו נהרות, נתיבים, אתרים תרבותיים ועוד, ללא הפרעה מהצמחייה.
לעיתים מבצעים הבחנה בין יישומים בגובה גבוה ובגובה נמוך, אך ההבדל העיקרי הוא ירידה בבטיחות ובצפיפות הנקודות של הנתונים שנרכשים בגבהים גבוהים יותר.
לידאר מוטס יכול גם לשמש ליצירת מודלים מימיים במים רדודים.
המודלים העיקריים של לידאר מוטס כוללים מודלים דיגיטליים של גובה (DEM) ומודלים דיגיטליים של פני השטח (DSM).
לטובת פענוח חריצי שפת האדמה הסמויים, כמו תעלות סלע, סדקי מתח או עצים מוטים, משתמשים בלידאר תלוי תעופה.
מודלים דיגיטליים של גובה בלידאר מוטס מאפשרים לצפות דרך צמחיית היערות, לבצע מדידות מפורטות של תעלות סלע, חרישה והטיה של עמודי חשמל.
יישומי לידאר קרקעיים הנעשים על פני כדור הארץ ויכולים להיות נייחים או ניידים.
יישומים קרקעיים נייחים נפוצים במדידות ומיפוי, סריקות ארכאולוגיות וזיהוי פלילי.
יישומים ניידים מאפשרים מיפוי נתיבי תנועה, רחובות, קווי חשמל, גבהי גשרים, גבולות צמחייה וכולי.
עומק המים שניתן למדוד בעזרת לידאר תלוי בצפיפות המים ובהנחתת אורך הגל בו משתמשים.
המים הם הכי שקופים לאור ירוק וכחול, לכן אלה יחדרו לעומק הכי גדול במים נקיים.
עוצמת הדופק מתערערת בצורה מעריכית כתלות במרחק שהוא עובר במים.
לידאר יכול למדוד עומקים בטווח של כ-0.9 עד 40 מטרים, עם דיוק אנכי בסדר של 15 ס"מ.
ישנן מגוון רחב של יישומים לטכנולוגיית לידאר, בנוסף ליישומים שמפורטים למטה.
היישומים הללו נקבעים במידה רבה על ידי טווח הגילוי היעיל של עצמים, האבחנה, שהיא היכולת של הלידאר לזהות ולסווג עצמים במדויק, והחסינות של המכשיר מרעש, כלומר כמה הלידאר יכול לראות משהו בנוכחות עצמים מבריקים, כמו לוחות שמש מצופים מחזירים או אור שמש בהיר.
חברות לידאר פועלות להפחית את מחיר החיישנים.
מחירים נמוכים יכניסו את הלידאר לשווקים חדשים.
רובוטים חקלאיים נמצאים בשימוש למגוון מטרות החל מפיזור זרעים וחומרי דשן, דרך טכניקות חישה ועד משימות בקרת מזיקים.
לידאר יכול לעזור לקבוע איפה לדשן.
זה יכול ליצור מפה טופוגרפית של השדות, לחשוף מדרונות וחשיפת שמש של האדמה החקלאית.
חוקרים בשירות המחקר החקלאי השתמשו בנתוני הטופוגרפיה הזו יחד עם תוצאות היבול של השדות משנים קודמות, כדי לסווג את האדמה לאזורים של תוצאות גבוהות, בינוניות או נמוכות.
זה מציין איפה להחיל דשן כדי למקסם את התוצאות.
לידאר משמש כיום למעקב אחר חרקים בשדה.
שימוש בלידאר מאפשר לזהות את תנועת והתנהגות החרקים המעופפים באופן יחידני, עם אפשרות לזיהוי לפי מין וזן.
בשנת 2017 פורסמה בקשה לפטנט בארצות הברית, באירופה ובסין לטכנולוגיה זו.
יישום נוסף הוא מיפוי נגעים בפרדסים ובכרמים, הצורך בגיזום או תחזוקה נוספת, לזיהוי שינויים ביצירת פירות או ספירת צמחים.
תהליך בקרת הזנים מחייב זיהוי מיני הצמחים.
ניתן לבצע זאת באמצעות לידאר תלת-ממד ולמידת מכונה.
לידאר מייצר קווי צורות של הצמחים כמו ענן נקודות עם ערכים של מרחק והחזרה.
הנתונים הללו נאספים ומתוכם מופקים מאפיינים.
אם המין מוכר, המאפיינים מתווספים כנתונים חדשים.
שיטה זו יעילה מכיוון שהיא משתמשת בלידאר באבחנה נמוכה ובלמידה מודרכת.
היא כוללת סט של תכונות שניתן לחשב בקלות עם תכונות סטטיסטיות נפוצות שאינן תלויות בגודל הצמח.
ללידאר יש הרבה שימושים בארכאולוגיה, כולל תכנון של מבצעי שטח, מיפוי של מאפיינים תחת קרקע וסקירה של מאפיינים רחבים ורציפים שאי אפשר להבחין בהם מהקרקע.
את תוצרי הלידאר ניתן לשלב בקלות במערכת מידע גאוגרפי (GIS) לניתוח ופרשנות.
לידאר יכול גם לעזור ביצירת מודלים דיגיטליים ברזולוציה גבוהה של אתרים ארכאולוגיים, שיכולים לחשוף מיקרו-טופוגרפיה שמוסתרת בתוך הצמחייה.
עוצמת האות שמתקבל מלידאר יכולה לשמש לזיהוי מאפיינים טמונים מתחת למשטחים המכוסים בצמחייה שטוחה, כמו שדות, במיוחד כאשר מבצעים מיפוי באמצעות הספקטרום התת-אדום.
קיומם של מאפיינים אלו משפיע על גידול הצמחים ולכן על הכמות של האור התת-אדום המוחזר.
לדוגמה, באתר היסטורי-לאומי של מבצר בוסז'ור בקנדה, נמצאו באמצעות לידאר מאפיינים ארכאולוגיים הקשורים למצודת המבצר בשנת 1755. מאפיינים שלא ניתן היה להבחין בהם בקרקע או באמצעות תמונות אוויריות זוהו על ידי שילוב של גוני גבעה במודל שנוצר עם תאורה מלאכותית מזוויות שונות.
דוגמה נוספת היא המחקר באתר קרקול של ארלן צ'ייס ואשתו דיאן זאינו צ'ייס.
בשנת 2012 נעשה שימוש בלידאר כדי לחפש את העיר האגדית לה סיודאד בלאנקה באזור לה מוסקיטיה בג'ונגל ההונדורסי.
במהלך תקופת מיפוי של שבעה ימים נמצאו ראיות למבנים ידניים.
ביוני 2013 הוכרז על הגילוי מחדש של העיר מהנדרפרווטה .
כלי רכב אוטונומיים יכולים להשתמש בלידאר לזיהוי ומניעת מחסומים על מנת לנווט בבטיחות בסביבה.
ההכנסה של לידאר הייתה אירוע מפתח שהיה הגורם המאפשר המרכזי מאחורי סטנלי, הרכב האוטונומי הראשון שהצליח להשלים בהצלחה את מרוץ האתגר הגדול של דארפ"א.
פלט ענן הנקודות שמתקבל מחיישן הלידאר מספק את המידע הנדרש לתוכנה של הרובוט לקביעת מיקומם של מחסומים אפשריים בסביבה ולקביעת מיקומו של הרובוט ביחס למחסומים האפשריים הללו.
כיום ברור כי הלידאר יהווה חלק בלתי נפרד מהרכב האוטונומי בעתיד וישנן חברות טכנולוגיה רבות בשוק זה.
זיהוי עצמים לטובת מערכות תחבורה
במערכות התחבורה, כדי להבטיח בטיחות הרכב והנוסעים ולפתח מערכות אלקטרוניות שמספקות עזרה לנהג, ישנה חשיבות מרכזית להבנת הסביבה הסובבת את הרכב.
מערכות הלידאר משמעותיות בבטיחות מערכות התחבורה.
מערכות אלקטרוניות רבות שמשפרות את הסיוע לנהג ואת בטיחות הרכב, כמו בקרת שיוט, סטייה מנתיב, מערכת הבלמים למצבי חירום ומערכת ABS, תלויות בזיהוי סביבת הרכב כדי לפעול באופן אוטונומי או חצי-אוטונומי.
מיפוי והערכה באמצעות הלידאר משיגים זאת.
השימוש בחיישן מבטיח עמידות במזג אוויר גרוע ויכול לזהות את העצמים גם בתנאים קשים.
לידאר מסוגל לזהות נתוני גובה מפורטים של הקרקע וכך גם את גבול הכביש.
לידאר מספק טווח טוב יותר ושדה ראייה רחב שמסייע בזיהוי מכשולים.
זהו יתרון מרכזי על מערכות מכ"ם שיש להן שדה ראייה צר יותר.
הצירוף של מדידות לידאר עם חיישנים שונים הופך את המערכת לעמידה ושימושית ביישומים בזמן אמת, מאחר שמערכות המבוססות על לידאר אינן מסוגלות לאמוד את המידע הדינמי אודות העצם שזוהה.
מפות גובה דיגיטליות באבחנה גבוהה המופקות באמצעות לידאר המותקן על גבי כלי טיס הביאו להתקדמויות משמעותיות בגאומורפולוגיה (הענף של המדע הגאולוגי המתעניין במקור ובאבולוציה של טופוגרפיית המשטח הארצי).
היכולות של הלידאר לזהות תכונות טופוגרפיות סבירות כמו טרסות וגדות נהר, תופעות גלים קרחיות, למדוד את גובה משטח האדמה מתחת לגידולים, לפתור נגזרות מרחביות טובות יותר של הגבהה ולזהות שינויי גובה בין סקרים חוזרים, אפשרו מחקרים חדשים על התהליכים הפיזיים והכימיים שיוצרים את הנוף.
בשנת 2005, הר טור רונד בהרי האלפים הפך להר האלפי הראשון שבו נעשה שימוש בלידאר למעקב אחר ההופעה המתמשכת של מפולת סלעים חזקה על מרפסות סלע גדולות הנגרמת כנראה על ידי שינויי האקלים והירידה של הקרחונים בגובה רב.
לידאר משמש גם בגאולוגיה מבנית וגאופיזיקה כשילוב בין לידאר מוטס ומערכת ניווט לוויינית לשם איתור וחקירת העתקים ולמדידת הרמה.
פלט השניים יכול ליצור מודלי גובה מדויקים מאוד לפני השטח - מודלים שיכולים אפילו למדוד את הגובה של הקרקע בין עצים.
מערכות לידאר מוטסות משקיפות לקרחונים ויש להן יכולת לזהות מגמות עדינות של צמיחה או ירידה.
מערכת מבוססת לידאר של נאס"א בשם ICESat כוללת תת-מערכת לידאר למטרה זו.
מערכת ה-NASA Airborne Topographic Mapper נמצאת בשימוש נרחב גם למעקב אחר קרחונים ולביצוע ניתוח שינויים בחוף.
השילוב משמש גם את מדעני הקרקע בעת חקירת יצירת הקרקע.
בהתחלה, על סמך לייזר אודם, בנו לידאר ליישומים מטאורולוגיים מיד לאחר התגלית של הלייזר והצגת היישומים הראשונים של טכנולוגיית הלייזר.
טכנולוגיית הלידאר התרחבה במידה רבה מאז ומערכות לידאר משמשות לביצוע מגוון מדידות הכוללות פרופילים של עננים, מדידת רוחות, חקר אירוסולים ומדידת מרכיבים אטמוספיריים שונים.
מרכיבים אטמוספיריים יכולים לספק מידע שימושי הכולל לחץ משטח (על ידי מדידת הספיגה של חמצן או חנקן), פליטות גזי חממה (פחמן דו-חמצני ומתאן), פוטוסינתזה, שריפות (פחמן חד-חמצני) ולחות (אדי מים).
לידארים אטמוספיריים יכולים להיות מותקנים על גבי הקרקע, מטוס או על לוויינים, תלוי בסוג המדידה.
טכנולוגיית הלידאר לחישה מרחוק באטמוספירה פועלת בשתי דרכים:
מדידת החזרת האור ממשטח הקרקע (כאשר הלידאר נמצא באוויר) או משטח קשה אחר.
החזרת האור מהאטמוספירה מאפשרת מדידה ישירה של עננים ואירוסולים.
מדידות אחרות שנגזרות ממדיה זו, כגון רוחות או גרגירי קרח צירוס, דורשות בחירה זהירה של אורך הגל ו/או הקוטביות הנמדדת.
לידאר דופלר ולידאר ריילי דופלר משמשים למדידת טמפרטורה ומהירות הרוח לאורך הקרן, על ידי מדידת תדירות האור המתקבלת מההחזרה.
הרחבה דופלרית של גזים בתנועה מאפשרת לקבוע מאפיינים על פי השינוי בתדירות הגל האלקטרומגנטי.
לידארים סורקים, כמו ה-HARLIE (הסוקר החרוטי של נאס"א) משמשים למדידת מהירות הרוח האטמוספירית.
משימת הרוח ADM-Aeolus של המשרד לחלל האירופי תכלול מערכת לידאר דופלר על מנת לספק מדידות גלובליות של פרופילי הרוח האנכיים.
מערכת לידאר דופלר שימשה באולימפיאדת בייג'ינג (2008) למדידת שדות הרוח במהלך מרוצי הסירות.
השתקפות הקרקע של לידאר מתוך מטוס מספקת מדידה של החזר פני האדמה (בהנחה שהחדירה האטמוספירית ידועה היטב).
בדרך כלל נעשה שימוש בהשתקפות הקרקע למדידות ספיגה של האטמוספירה, וכך ניתן לגלות אלו גזים ובאיזה ריכוז מרכיבים את האטמוספירה.
שוטרים משתמשים ברובי לידאר כדי לקבוע מהירות של כלי רכב לצורך אכיפת מגבלות המהירות.
בנוסף, הוא משמש כדי לסייע בחקירות מקום הפשע.
נערכות סריקות של המקום כדי לרשום פרטים מדויקים של מיקומם של עצמים, דם ומידע חשוב אחר לצורך בדיקה מאוחרת.
סריקות אלו יכולות גם לשמש לקביעת מסלול הקליע במקרים של יריות.
כמה יישומים צבאיים ידועים למערכות לידאר אך הם מסווגים (כמו מדידת המהירות באמצעות לידאר של טיל השיוט הגרעיני AGM-129 ACM).
מערכות באבחנה גבוהה מספקות מספיק פרטים כדי לזהות מטרות כמו טנקים.
דוגמאות ליישומים צבאיים של לידאר כוללות את מערכת הגילוי של מוקשים באמצעות לייזר בשיטת ALMDS (Airborne Laser Mine Detection System) של חברת Areté Associates לצורך לחימה נגד-מוקשים.
רשת עולמית של מצפים משתמשת בלידארים כדי למדוד את המרחק למחזירי אור המונחים על פני הירח, וזאת מאפשרת מדידה בדיוק של מילימטר את מיקומו של הירח.
בנוסף, מערכת לידאר שהותקנה על גבי לוויין של נאס"א ייצרה סקר טופוגרפי גלובלי מדויק ביותר של מאדים.
טכנולוגיית לידאר משמשת ברובוטיקה לשם תפיסת הסביבה וסיווג עצמים.
היכולת של טכנולוגיית הלידאר לספק מפות גובה תלת־ממדיות של הקרקע, מרחק בדיוק גבוה לקרקע ומהירות גישה יכולה לאפשר תנועה בטוחה של רכבים רובוטיים ומאוישים בדיוק גבוה.
התפתחויות טכנולוגיות אחרונות מאפשרות מיפוי תלת־ממדי גם באור רגיל או תת-אדום.
המידע המרחבי מתקבל על ידי צילום היעד מספר פעמים באמצעות מצלמה רגילה שלרוב היא מצלמה דיגיטלית מכוילת היטב.
גם ההתפתחויות האחרונות בטכנולוגיית המכ"ם האופטי קוהרנטי מהוות מתחרה לטכנולוגיות הלידאר.
זו מהווה אלטרנטיבה הוליסטית לתהליך הלידה המקובל בבתי חולים.
ג'נט בלאסקאס כתבה את הספר 'לידה פעילה' בשנת 1992. לאחר חוויות אישיות ומחקר ארוך ורחב שערכה בלאסקאס היא מסבירה כי לידה פעילה היא לידה טבעית, שבמהלכה נענית היולדת לאינסטינקטים הטבעיים שלה ולהיגיון הפיזיולוגי של גופה.
הספר שכתבה מציע ליולדות, מלוויהן ואנשי המקצוע מידע עדכני, ייחודי ומקיף, תוך התייחסות למציאות הקיימת בישראל, לאפשרויות ליישום לידה פעילה בארץ (כולל מרכזים, קורסים ואתרי אינטרנט) ולמחקרים עכשוויים.
בנוסף מציע הספר הסברים על היתרונות והחסרונות של ההתערבויות הרפואיות המקובלות בלידה, עצות ליצירת סביבה נוחה ותומכת ללידה, בבית החולים או בבית, הצעות לתנוחות שיסייעו להתקדמות הלידה ולהתמודדות טובה יותר עם הכאב, ומידע על אמצעי טיפול הוליסטיים להיריון וללידה.
רקע לצמיחתו של המושג לידה פעילה
ישנן עדויות ללידות בימי קדם בהן נשים ילדו בתנוחות זקופות, נתמכות על ידי נשות מקצוע ובנות משפחתן.
מתגליפים ופסלים ניתן לראות כי נשים נהגו ללדת בתנוחות זקופות תוך היעזרות בכבידה ובתנועה.
בעדויות מתרבויות שונות נראות יולדות הנתמכות בנשים נוספות סביבן, ונתגלו עדויות לפולחנים שמעידים על תפיסה חיובית של מעגל הפוריות הנשי, ובשיאו הלידה.
עם התרחקות האדם מהאדמה והשבטיות, וכניסתה של המודרנה ההתייחסות ללידה ולנשים בכלל החלה להשתנות.
התיעוש ההולך וגובר, והתפתחות הכלכלה הקפיטליסטית חוללו שינויים מרחיקי לכת במשפחה הגרעינית ובחברה המסורתית.
תהליך הלידה מבחינה פיזיולוגית מתואר לרוב בחלוקה לשלושה שלבים:
שלב ראשון מתחיל כאשר הרחם מתחיל להתכווץ עד לפתיחת צוואר הרחם לקוטר של כ-10 ס"מ.
זהו בדרך כלל השלב הממושך ביותר בלידה.
שלב שני מתחיל כאשר צוואר הרחם כבר נפתח לפתיחה מלאה והוא מחוק לגמרי כך שאין שוליים והוא מסתיים בצאת התינוק דרך צוואר הרחם אל מחוץ לנרתיק.
זהו בדרך כלל שלב קצר יותר מהשלב הראשון.
שלב שלישי מתחיל סמוך לאחר הלידה, כאשר התינוק כבר יצא לאוויר העולם ומסתיים בהתנתקות השלייה מרירית הרחם.
מחקרים רבים מצביעים על כך שתהליך הלידה מעורר ומווסת על ידי פעילות גומלין הורמונלית, בגופם של האם והתינוק גם יחד.
הורמונים אלו משדרים אותות כימיים אשר מגרים את פעילות הרחם ומווסתים אותה לאורך הלידה כולה.
אותם הורמונים השולטים בפעילות הרחם בעת הלידה ומקדמים אותה, הם שמעוררים את התנהגותה האימהית של האישה לאחר הלידה.
במהלך הלידה ולאחריה מציפות את האם והתינוק כמויות גדולות של הורמון האוקסיטוצין.
אותו הורמון אשר מווסת את כיווצי הרחם, מופרש גם בהנקה ובעונג מיני, ומשפיע על ההתאהבות הראשונית בין אם לתינוק.
לצד מערכות הגוף השונות אשר פועלות בתיאום במהלך הלידה, ישנן התרחשויות פנימיות בעולם הרגש אשר משפיעות על התהליך.
לידה היא אירוע אחד ברצף של אירועים ההופכים אישה לאם.
במהלך ההיריון, לקראת צאתו של תינוק אל העולם, מגוון עצום של רגשות יכול להתגלות – פחד, התרגשות, שמחה, עצב, ציפייה, חשש ואף חרדה.
רגשות אלה הם לגיטימיים וחשוב להכיר בכל אחד מהם ולא לשלול אותם.
הפרשת ההורמונים מקדמי הלידה תלויה, בין היתר, בתחושותיה של האישה.
באם תרגיש בטוחה ונתמכת תהיה חופשייה לשחרר את המתח בגופה ולאפשר לו להפריש את ההורמונים הדרושים.
קרוב לוודאי שאישה תחוש בעת הלידה טלטלה של רגשות עזים – מייסורים לאקסטזה, מייאוש וחולשה לאומץ ועוצמה, מתשישות לכוחות שלא ייאמנו.
הלידה היא תהליך של התרוקנות והתמלאות ועל כן המקצבים הטבעיים של הגוף נעים יחד עם גלי הרגשות.
ישנה חשיבות עצומה לתמיכה והכרה ברגשות אלו.
פרטיות וסביבת לידה שלווה הכרחיים כדי לאפשר לאם לייצר באופן טבעי רמות גבוהות של הורמונים החיוניים הן לצירים יעילים והתקדמות הלידה, והן ליצירת הקשר הראשוני החזק בין אם לתינוק מיד לאחר הלידה.
בספרה "לידה פעילה" טוענת ג'נט בלאסקאס כי כאשר מאפשרים לנשים למצוא את תנוחת הלידה הנכונה להן מאפשרים להן לעבור ממצב של מטופלות סבילות ליולדות פעילות.
זוהי גישה שונה במהותה מן הגישה הרפואית השלטת להיריון ולידה, גישה שאינה רואה בהיריון מחלה ובלידה אירוע רפואי.
גישה זו שמה דגש על מספר דברים: לכל אישה יש אינסטינקט טבעי בזמן הלידה ועליה להיות קשובה לעצמה ולהנחות את מהלך הלידה.
בזמן מהלך הצירים והלידה עצמה, מדגישה גישת לידה פעילה שימוש בתנוחות המאונכות לקרקע בזמן דחיפת התינוק מטה בתעלת הלידה – עד הגעת הראש אל פתח הנרתיק, ועל ידי כך העזרות בכוח הכובד.
השימוש בתנוחות מאונכות בזמן הצירים והלידה מעודד זרימת דם טובה יותר אל השלייה והתינוק ומאפשר לתינוק להתקדם באופן הטוב ביותר במורד תעלת הלידה.
בנוסף תנוחות זקופות בעת הלידה מגדיל בשליש את נפח חלל האגן, יחסית לנפחו בעת לידה פסיבית.
מאפייני לידה טבעית ולידה פעילה
לידה פעילה היא תהליך פיזיולוגי טבעי, שבמסגרתו רצף שלבי הלידה, מתפתח באופן ספונטני וללא הפרעות.
לידה המתרחשת באופן כזה מובילה בדרך כלל לאם ותינוק בריאים, להנקה מוצלחת ולקשר קרוב בין האם לתינוק מהרגעים הראשונים אחרי הלידה.
בלידה פעילה קטנים הסיכויים לסיבוכים והתערבויות, וגדלים הסיכויים לתוצאות טובות, במישורים פיזיים ורגשיים, גם לטווח הארוך.
בתחילת המאה העשרים התוודע הרופא מיילד האנגלי ד"ר גרנטלי דיק-ריד לנשים שילדו בצורה שונה מהדרך שהכיר.
הוא פגש נשים באזורים דלים ומוכי עוני בלונדון עצמה וכן בשדה הקרב בו לחם במלחמת העולם הראשונה.
הנשים פשוטות העם שראה בעת צירי לידה שלהן לא היו מעוניינות בשיכוך הכאבים שהציע והביאו ללידותיהן פשטות ומשהו שנראה לדיק-ריד כחוסר בכאב.
דיק-ריד שב לחקור את חוויות הלידה של נשים לונדוניות עתירות ממון וראה כיצד הן חוות ייסורים וסבל בציריהן ומבקשות סיוע רפואי לשיכוך כאבים.
מתוך התנסויות אלו פיתח דיק-ריד תאוריה שלפיה, כאשר הפחד אינו נוכח בלידה – גם הכאב אינו נוכח.
הפחד גורם לעורקים המובילים אל הרחם להתכווץ ולהימתח ובכך מייצר כאב.
כאשר הפחד אינו נוכח, כפי שראה בלידותיהן של הנשים הכפריות הפשוטות, השרירים נרגעים ומתגמשים בעוד הגוף פועם, נפתח ומקדם לידה.
דיק-ריד פרסם מאמר פורץ דרך שהציע הנחת יסוד לפיה הפחד הוא שגורם למתח בגוף, בעיקר ברחם, בולם את תהליכי הלידה הטבעיים אשר מתחוללים בגוף, מאריך את משך זמן הלידה וגורם לכאב.
הוא טבע את השם סינדרום פחד-מתח-כאב (FTP).
בספרו "לידה טבעית" שהתפרסם בשנת 1933 הציג דיק-ריד את הרעיון כי הגוף מצויד בכל שדרוש על מנת להפחית אי נוחות וכאב בלידה אם יניחו לו.
לידה פעילה מפחיתה את הסיכוי להתערבויות כגון לידה מכשירנית, ניתוח קיסרי, וחתך חיץ.
בלידה פעילה נשים מרגישות מחוזקות יותר ביכולת הבחירה שלהן, חשופות פחות להתערבויות ולאלימות כלפי יולדות, והגעתו של התינוק לעולם וחיבורו לאם נעשים בצורה המיטבית עבור האם והתינוק.
ד"ר מישל אודן כותב במבוא לספר "לידה פעילה": "היום שבו טבעה ג'נט בלאסקאס את הביטוי 'לידה פעילה' הוא היום החשוב ביותר בתולדות הלידה באירופה, מאז השתלט הרופא הצרפתי מוריסו במאה השבע עשרה על תהליך הלידה, והשכיב את האישה היולדת על גבה."
לפעמים יש בלבול בין המונחים לידה טבעית, ולידה פעילה.
המונחים אכן דומים, אך הדגשים בהם שונים.
הדגש בלידה טבעית היא מניעת התערבות רפואית (ללא אילחוש, התערבות הורמונלית, או חתך חיץ).
הדגש בלידה פעילה הוא על האישה.
בלידה פעילה, האישה היא האחראית לתהליך.
היא בוחרת את התנוחות, את הקצב, ואת מהלך הלידה.
על פי השיטה, שליטה זו מקלה על החרדות האופייניות בלידה, ומאפשרות לידה קלה יותר.
התמודדות עם כאב בלידה פעילה
לידה מלווה לרוב בצורך להתמודד לאורך זמן עם כאב הצירים.
ישנן גישות להכנה ללידה המלמדות נשים ובני/ בנות זוגות טכניקות שונות להקלה על הכאב.
חלק מהיולדות מבקשות להקל את הכאבים על ידי תרופות מאלחשות כגון אלחוש אפידורלי המאלץ שכיבה על הגב, או שימוש בגז צחוק המטשטש ומפחית את הכאב.
בלידה פעילה ישנן דרכים שונות ומגוונות להתמודדות עם הכאב המעודדות את הגוף להיעזר במנגנוני הפחתת הכאב הטבעיים המועברים במערכת ההורמונלית.
ההורמונים מקיימים מנגנון תקשורת בגוף.
תהליכים שונים בהריון ובלידה תלויים בתזמון מדויק ומתואם של תהליכים הורמונליים שונים.
באמצעות זרם הדם מועברים ההורמונים לכל חלקי הגוף ומגיעים אל איבר המטרה.
מערכת של ויסות ובקרה מתאמת בין התהליכים האלה, ומורכבת משתי מערכות הפועלות יחד – המערכת ההורמונלית והמערכת העצבית.
מבנה גוף האישה נועד להתמודד עם כאבי הלידה.
מערכת השרירים והשלד עובדים בתיאום עם המוח שמפריש הורמונים לפי דרישה.
אוקסיטוצינים מקדמי לידה (המכונה גם הורמון האהבה או ההורמון הביישן), ואנדרופינים שהם משככי הכאב הטבעיים.
אנדרופינים מופרשים בלידה בצורה המיטבית כאשר מאפשרים לגוף להרפות ולאישה להתכנס פנימה לתוך עצמה.
ישנן דרכים טבעיות לתמוך בהרפיה זו ובהפרשת האנדורפינים תוך כדי הלידה.
נשימה – נשימות עמוקות ואיטיות מעודדות חילוף חומרים בגוף ומשרות רוגע.
נשימה עמוקה תחמצן את גוף היולדת וגוף התינוק שבבטן, תעודד הפרשת אנדרופינים ותקל על התכנסות פנימה והתמסרות לתהליך הלידה
תנועה – בזמן צירי לידה תנועה יכולה להקהות את תחושת הכאב.
באותו זמן יסייע כוח המשיכה לרחם להמשיך לעבוד ביעילות ולתינוק להתברג נכונה בתעלת הלידה.
תנועה ותנוחות זקופות עוזרים למערכת השרירים לעבוד בצורה יעילה.
לעומת זאת חוסר תנועה ותנוחות מאוזנות עלולים להאט את התקדמות הלידה, משום שהשכיבה מונעת מהתינוק להילחץ מטה עם הצירים לכיוון צוואר הרחם.
תמיכת בן או בת הזוג – אשר יכולים להפוך לשותפים פעילים ובעלי ידע על מתן תמיכה פיזית ורגשית.
הם יכולים להוות משענת משמעותית ולסייע להרפות, לנוע, ואף להגן על תוכנית הלידה אשר טוו יחד מפני התערבויות מיותרות.
חשוב לעבור יחד סוג כלשהו של הכנה ללידה כדי לברר את הרצונות המשותפים ולדעת כיצד ניתן לתמוך ביולדת בשלבים השונים של הלידה.
תמיכה חיובית של בן או בת זוג יאפשרו לאישה היולדת להיזכר בכוחותיה, להרגיש בטוחה ונתמכת, ולהיעזר במגע ובעיסוי הנכונים לה.
תמיכה כזו מכירה בנוכחותו של הכאב ונותנת תוקף ותמיכה לחוויה של האישה.
טבילה במים – יש נשים המבלות זמן רב במקלחת או באמבטיה ומוצאות שזה מקל עליהן לעבוד עם, ולא כנגד, הצירים.
זרם מים על הגב התחתון או על הבטן התחתונה יכול להקל על הכאב ולשחרר את השרירים המכווצים.
על המים להיות חמימים אך לא חמים מידי ועמוקים ככל האפשר על מנת לאפשר שינוי תנוחות.
דמיון מודרך – לעיתים השימוש בדמיון מודרך, בצורה עצמית או בהנחיה, תורמים ליכולת להרשות לראש להרפות.
שימוש בדמיון ובמשפטים חיוביים לפני ותוך כדי לידה מחזק את אמונתה של היולדת ביכולתה להתמודד עם כאבי הצירים ולהתכנס לתוך בועת האוקסיטוצין אשר נדרשת לקידום הלידה.
תומכת לידה (דולה) – מחקרים מראים כי נוכחות של אישה תומכת ומנוסה בלידות לצד אישה היולדת מפחיתה את אורכה הממוצע של לידה, מסייעת בהתמודדות עם כאבי הצירים ותורמת לחוויה טובה יותר של האישה.
עיסוי ומגע – מגע מעודד הפרשת אנדרופינים ויכול לעזור בהתמודדות עם כאב הצירים.
מגע בגב התחתון, בייחוד באזור הסקרום ידוע כמקל ותומך באישה בעת הלידה.
שינוי תנוחות – ההתמודדות עם כאב תוך כדי תנועה ושינוי תנוחות קלה יותר מן ההתמודדות עם הכאב בלידה המתנהלת בשכיבה ללא שינויי תנוחה.
כריעה זקופה או הליכה ושינוי זווית במפרקי האגן מכוונים את התינוק טוב יותר לכיוון האגן, התכווצויות הרחם אפקטיביות יותר והלידה עשויה להתקדם מהר יותר.
הזכות לחירות, פרטיות ובחירה שרירה גם בכל האמור בלידה: במקום הלידה, תנוחת הלידה, ההתערבויות הרפואיות אשר יופעלו על האישה ועל התינוק, וסגנון הלידה הרצוי.
בכל שלב והליך בהריון ובלידה יש לאישה היולדת זכות לבחור.
עליה לבחון סיכונים יחסיים לצד יתרונות יחסיים של הברירות השונות, ולבחור מתוך ידע ועצמה ולא מתוך חוסר ברירה.
בישראל קיימת מודעות הולכת וגוברת לזכויות היולדת.
ישנן קבוצות ברשתות החברתיות המעודדות בחירה מושכלת במקום הלידה, בצורת הלידה וכן בחשיפת נשים בהריונות הנחשבים בסיכון (תאומים, לאחר קיסרי, מנח עכוז) לאפשרויות העומדות בפניהן.
ישנו מאבק ציבורי התומך בקידום זכויות הביטוח הלאומי של יולדות הבוחרות בלידת בית.
גם ארגוני נשים כגון עמותת נשים לגופן ועמותת נשים קוראות ללדת פועלות לקידום זכויות נשים בהריון ובלידה.
החל בסוף שנות התשעים, מרבית בתי החולים בישראל מאפשרים ומשתפים פעולה עם יולדות המעוניינות בפרקטיקה של לידה פעילה.
בבתי חולים ברחבי הארץ קיימות מחלקות המעודדות לידה טבעית ופעילה וכן מחלקות התומכות בהנקה ובאפס הפרדה לאחר הלידה בין האם לתינוק.
לידה במים היא לידה אשר בה לאורך כל התהליך או לאורך שלב הלידה הראשון היולדת נמצאת בתוך בריכה רדודה, אמבטיה או ג'קוזי המלאים במים חמימים.
התינוק יוצא מרחם אמו אל המים ולאחר מכן מוציאים אותו מן המים לאוויר העולם.
תרבויות שונות השתמשו במים בלידות מזה אלפי שנים, ביניהן תרבויות מצרים ויוון, שבטים באפריקה והמאורים בניו זילנד.
גם בשטחי השבטים האינדיאנים נמצאו בריכות ריפוי ליולדות שהיו פעילות כנראה בין השנים 1600–1700.
אמנם, השימוש במים בזמן הלידה פחת בהדרגה בזמן התבססות מערכת הבריאות המודרנית.
שובו של תהליך הלידה במים החל כבר בשנות ה-70 המוקדמות בדרום גרמניה, צרפת והולנד, בעיקר באזורים בהם תרבות מרחצאות המים חמים והספא קיימות כבר מאות שנים.
המיילדות באזורים אלו גילו כי היולדת חשה במים הקלה בכאב, הנוחות גבוהה יותר, הלידה מתפתחת בעדינות וישנם פחות נזקים לרצפת האגן.
משם התפשט התהליך למדינות נוספות, כבריטניה, ארצות הברית, אוסטרליה, ניו זילנד ועוד, עד שהפך לתהליך מקובל ברוב חלקי העולם המערבי.
בישראל, פרסם משרד הבריאות ביוני 2007 מסמך עמדה המאפשר חוקית קבלת לידות במים בבתי חולים בישראל.
התהליך החל כשימוש במים במהלך לידות רגילות, כגון הנחת רטיות הספוגות במים חמים או קרים על הבטן או על הגב, שימוש במקלחת או אמבטיה לפני היציאה לבית החולים, שימוש במקלחת בבית החולים בשלב הקודם לפעולות המחייבות שהות במיטה, הנחת רטיות על פתח הנרתיק וחיץ הנקביים בזמן הצירים ועוד.
באופן כללי, מומלץ לאישה להיכנס למים בזמן שהיא רואה זאת לנכון.
עם זאת, ישנן מספר גישות שונות בנוגע לזמן האופטימלי לכניסה למים:
גישה אחת טוענת כי האישה יכולה לשהות במים מיד בזמן הציר הראשון, ובאפשרותה להעביר במים את כל הלידה, באם רצונה בכך.
גישה אחרת טוענת כי בשלב הלידה הראשון (פתיחה של כ-4–5 ס"מ) רצוי להסתפק במקלחות ולא להיכנס לבריכה, שכן השהות במים בשלב זה עלולה להאט את התהליך, ואף לעצור אותו.
גישה נוספת טוענת כי השלב הטוב ביותר להיכנס למים הוא שלב המעבר (פתיחה של כ-7–8 ס"מ).
ישנם הממליצים שלא לשהות במים יותר משעה וחצי ברצף, וכדאי לצאת מהם לסירוגין.
כמו כן, באם המים התלכלכו מאוד, לחץ הדם של היולדת עולה או שהיא חשה בסחרחורת וחולשה – מומלץ לצאת מן המים.
עם זאת, באם המיילדת מאפשרת זאת, ניתן לשהות במים ממש עד לסוף הלידה.
בכל מקרה, לקראת לידת השליה, כרבע שעה לאחר לידת העובר, חייבת היולדת לצאת מהמים, משום שבמים לא ניתן להעריך נכונה את מידת הדימום הנגרם כתוצאה מלידת השליה.
השהות במים הופכת את הגוף לנטול משקל, רפוי ורגוע.
הציפה אף מפחיתה את לחץ הדם ומעודדת זרימת דם לרחם, וכך גדלה כמות החמצן הזורם לעובר.
בנוסף, בטן היולדת הופכת לקלה יותר, בשל הפחתת כח המשיכה במים.
כח המשיכה מופעל בעיקר על אזור האגן וצוואר הרחם, וכך התינוק יוצא בקלות יתר.
כמו כן, העומס על המפרקים קטן יותר, והם יכאבו פחות לאחר הלידה.
המים משככים כאבים, ולכן כשהיולדת שוהה במים היא שקטה ורגועה יותר.
השקט והרוגע האלו מפחיתים את הפרשת הורמוני הלחץ, דוגמת האדרנלין, ומעודדים הפרשת הורמונים כאוקסיטוצין ואנדורפין, התורמים להתמודדות עם הכאב.
מחקרים שבדקו את הנושא גילו כי השהייה במים החמימים גורמת לצירי לידה אפקטיביים יותר, המקצרים בין 30% ל-40% ממשך שלב הלידה הראשון, בו צוואר הרחם נמחק ונפתח לקוטר של כ-10 ס"מ.
צירים אלו אף עוזרים בקיצור השלב השני של הלידה, בו התינוק יוצא לאוויר העולם.
עם זאת, צירים אלו לא גורמים לכאב חזק יותר, משום שלמים החמימים אפקט מרגיע ומשכך כאבים, ושכיחות השימוש בחומרים מאלחשים כאפידורל ובמקדמי לידה כפיטוצין בלידה במים היא נמוכה.
לידה במים יכולה להפחית את הסיכון לקרעים בחיץ הנקביים (הפרינאום) בזמן הלידה, ובכך מפחיתה את הסיכוי לדימום ומבטלת כמעט כליל את הצורך בחתך חיץ (אפיזיוטומיה) ואת הכאבים והתפרים הנלווים לחתך שכזה.
המים מגמישים ומרככים את רקמות האגן ותומכים בפרינאום בעת יציאת התינוק.
בשעת הלידה ניתן אף לבצע במים עיסוי של הפרינאום בשמן, או על ידי הנחת רטיות חמות, דבר המגמיש אותו ומפחית עוד את הסיכוי שיקרע.
המים גם מחממים את האזור ומפחיתים את תחושת השריפה והצריבה כשהתינוק יוצא.
חמימות המים מעודדת הרפיית שרירים, וכפועל יוצא – משככת את כאב הצירים, משום שלעיתים התקדמות פתיחת הרחם תלויה רק במוכנות להרפות, וההרפיה המגיעה על ידי החום מזרזת את התהליך.
בנוסף, החום תורם לזרימת דם טובה יותר כתוצאה מהתרחבות כלי הדם, ואף יוצר החזר ורידי טוב יותר, המסייע בפיזור בצקות ברגליים.
המים החמים אף תורמים להרפיית היולדת ולהפחתת המתח הנפשי.
תאוריה אחרת טוענת כי בגוף שלושה סוגי עצבים: מישוש, טמפרטורה וכאב.
המסרים שעוברים הכי לאט הם בעצבי הכאב.
בנוסף, הגוף לא יכול לעכל יותר מדי מסרים במקביל, והמסרים הראשונים מעמעמים את המסרים שמגיעים אחריהם.
לידה במים, באמצעות חום המים והגירוי התחושתי הנוצר מהם, מסייעת בהפחתת תחושת הכאב.
המים החמים מסייעים גם לחבל הטבור לפעום למשך זמן רב יותר, בו הוא מסיר את כדוריות הדם האדומות שניזוקו מתוך זרימת דם העובר ומחליף אותם בחדשות, תהליך המפחית משמעותית את סיכון העובר לחלות בצהבת יילודים ומגביר ייצור של תאי גזע עובריים.
איגוד המיילדות הבריטי ממליץ שטמפרטורת המים תהיה בין 27 ל-37 מעלות צלזיוס, שכן מים חמים יותר מעלים את דופק העובר, יכולים לגרום לו לכוויות ועשויים לגרום לסחרחורת ליולדת.
לעומת זאת, איגוד המיילדות הגרמני ממליצים על טמפרטורת מים שבין 28 ל-32 מעלות.
ארגון מיילדות הבית בישראל ממליץ על חום של 37 מעלות בשלב תחילת הצירים, כדי שעד שלב הלחיצות הטמפרטורה תרד ל-32–34 מעלות.
השהות במים מאפשרת חופש תנועה רב יותר ליולדת, ומעניקה לה את היכולת לבחור בתנוחה הנוחה והנכונה לה ביותר ללדת, תנוחות שייתכן ולא יתאפשרו במהלך לידה רגילה.
ישנם הסבורים כי המעבר בין הרחם, בו שוהה התינוק בתוך שק חשוך המלא במי שפיר חמימים, לבין העולם הקריר שבחוץ – הוא טראומטי ליילוד.
לידה במים מביאה את היילוד לסביבה "מוכרת" יותר, כך שהיציאה מן הרחם פחות קשה עבורו.
כיוון שריאותיו מלאות בנוזלים, גם הסיכון לשאיפת צואה עוברית (מקוניום) או הפרשות אחרות פוחת.
בלידה במים בן הזוג יכול להיכנס אף הוא למים עם היולדת, לשבת מאחוריה כדי להעניק תמיכה, להחזיק את ידיה, לשפוך מים על גבה או לבצע עיסוי.
כיום כמעט אין טענות מבוססות נגד לידה במים, משום שמחקרים מצאו כי לא קיימים סיכונים מיותרים הכרוכים בשהייה במים.
עם זאת, ישנם הטוענים כי אין מספיק מחקרים היכולים לאשש זאת.
ישנם מספר מחקרים הטוענים כי במקרים נדירים הרפלקס המונע מהתינוק לנשום לפני חשיפתו לאוויר עלול שלא לעבוד, ואז עשוי התינוק לסבול מקשיי נשימה ובליעת מים.
סיכון נוסף הוא במקרה של קריעת חבל הטבור, המצריכה נתינת עירוי דם לתינוק.
היו מקרים בהם התינוקות קיבלו זיהום ממי הבריכה.
קיים סיכון נדיר כי התינוק יבלע מים שבהם צואה עוברית, או צואה אימהית המופרשת לעיתים למים בזמן הלידה.
לא קיים חשש שהתינוק הנולד ייחנק במים ויטבע, משתי סיבות:
תינוק הנולד מוגן באמצעות "רפלקס הצלילה", הגורם לכך שהתינוק נושם את נשימתו הראשונה בכוחות עצמו רק כשפניו וחבל הטבור שלו נחשפים לאוויר, ולכן הוא מתחיל לנשום רק כשראשו עולה מעל המים.
במהלך הלידה המיילדת עוקבת אחרי התינוק במוניטור מיוחד המנטר את נשימות התינוק במים.
התינוק מקבל חמצן דרך חבל הטבור המחובר עדיין לשליה שברחם אמו.
ריאותיו מלאות בנוזל ובשליה מתבצע חילוף גזים בין מערכת הדם האימהית לזו העוברית, כך שהשליה מתפקדת כיחידת הנשימה של העובר.
רק כעבור מספר דקות מהלידה פוסקת זרימת הדם בחבל הטבור והתינוק נסמך על נשימתו העצמונית.
עם זאת, חשוב להקפיד שבשלב הלידה השני כל האגן יהיה בתוך המים, ואם בטעות נוצר מגע עם האוויר – אסור להחזיר את התינוק למים.
רצוי להוציא את התינוק מן המים לאחר כ-10–20 שניות, כדי למנוע מצב בו השליה מתנתקת ומפסיקה להזרים דם לפני שהתינוק מתחיל לנשום.
נשים הסובלות מבעיות מסוימות לא יכולות ללדת במים, כדלהלן:
הבריכה צריכה להיות בעלת דפנות קשיחות, על מנת להעניק יציבות ליולדת.
כמו כן מומלץ לרפד את תחתית הבריכה, לשיפור הנוחות ומניעת הסחות דעת.
המים צריכים להיות טריים ומסוננים, ומומלץ כי המים יגיעו עד לגובה החזה, משום שזו הדרך שההשפעות הפיזיולוגיות מגיעות לשיאן.
חשוב להקפיד שהמים יהיו נקיים, אך אסור להשתמש בחומרים מחטאים ורעילים, כגון כלור.
ישנם המחטאים את המים באמצעות מלח, שהוא חומר חיטוי טבעי.
הם מוסיפים כף מלח לכל ארבעה ליטרים וחצי של מים, כדי להגיע לרמת מליחות הקרובה לזו של מי השפיר.
בשל עובדה זו יש נשים המעדיפות ללדת בים, באם דבר זה מתאפשר, משום שבו רמת המליחות גבוהה באופן טבעי.
מי השפיר והדם אינם מהווים גורם לזיהום, ואין בעיה להישאר במים אלו.
גם צואה אינה מהווה בעיה, אך אישה הנרתעת מכך יכולה לבצע קודם התחלת הלידה חוקן, או להשתמש בחומרים משלשלים.
יש להקפיד שהיולדת תרבה בשתייה קרה בעת הלידה, משום שהשהייה במים חמים עלולה לגרום להתייבשות.
בישראל כמעט ולא מבצעים בפועל לידות במים בבתי חולים, למעט בבית חולים אסף הרופא, בית החולים תל השומר, לניאדו - מרכז רפואי צאנז, בית חולים אסותא אשדוד, בית החולים סנט ג'וזף בירושלים ובית החולים שערי צדק בירושלים, אף על פי שבאופן עקרוני דבר זה מותר חוקית.
אמנם, בחלק מבתי החולים ישנו חדר לידה מיוחד שבו מתאפשר ליולדת לשהות בתוך המים מזמן הצירים עד לתחילת השלב הפעיל של הלידה (פתיחה מלאה), כדי להקל על הצירים.
עם זאת, ניתן לבצע לידה במים במרכזי לידה חוץ אשפוזיים בליווי מיילדות.
ניתן גם ללדת בבית בסיוע מיילדת מוסמכת, כשאפשר להשתמש בבריכה גדולה או להשתמש בג'קוזי ביתי.
מחוז משנה לידא (בבלארוסית: Лідскі раён) הוא אחד מ-17 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז הורדנה בבלארוס.
מרכזו המנהלי היא העיר לידא.
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) , מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה לידא 135,096 בני אדם.
לידה מוסר הייתה צלמת וסופרת יהודיה אמריקאית, שפעלה במשך יותר משישה עשורים עד פרישתה בשנות ה-90 לחייה.
היא הייתה חברה בליגת הצילום הניו יורקית, ונודעה בזכות צילומי העיתונות וצילומי הרחוב שלה.
עבודתה, שממשיכה להשפיע עד היום, כוללת צילומים בשחור-לבן, צילום דוקומנטרי וצילומי דיוקן.
ליגת הצילום הניו יורקית הייתה מוקד של צילום תיעודי אמריקני בשנים הראשונות לאחר מלחמת העולם השנייה, וכמה מהצלמים החשובים ביותר במאה ה-20 היו חברים בה.
בתערוכת רטרוספקטיבה בגלריית פרייזר שבוושינגטון היא תוארה כחלוצה בתחום הצילום.
היא גם תוארה, למורת רוחה, כ"סבתו של הצילום העיתונאי האמריקאי".
מוסר נולדה ב-1920 בניו יורק להורים יהודים שהיגרו לארצות הברית מרוסיה.
הקריירה שלה החלה ב-1947 כעוזרת בסטודיו של ברניס אבוט.
ב-1949, תוך נסיעתה ברחבי קנדה, היא קיבלה את משימתה הראשונה מווג.
מגזינים אחרים שהציגו את עבודותיה כוללים את הרפרס בזאר, אסקווייר, ולוק.
היא כתבה מספר ספרים על עבודתה, וכן הייתה שותפה לכתיבה של מספר ספרים העוסקים בטכניקות צילום.
מאמרים וטורים פרי עטה הופיעו בפרסומים רבים, כגון הניו יורק סאנדיי טיימס, "מדריך אמפוטו לאפקטים מיוחדים", "הכיף בצילום", "צילום קריירה", "נשים רואות גברים", "נשים של חזון", ו"זו הייתה ליגת הצילום".
על אף שמוסר הכירה רבים ששויכו בדיעבד לאסכולת ניו יורק לצילום, עבודתה לא מוזכרת בספרות על אסכולה זו, ולא נראה שהיא שיתפה פעולה עם חבריה.
אליזבת לי משערת שמוסר לא נכנסה לקבוצה זו, הן כיוון שהיא התמקדה בצילום מסחרי, בעוד שחברי האסכולה התייחסו לאומנות הצילום ולצילום מסחרי כאל תחומים נפרדים, והן בגלל אתוס "הגבר הקשוח", שאפיין את חברי הקבוצה ואת עבודתם והיה זר למוסר.
סדרת המאמרים של מוסר בנושא צילום, "Camera View", הופיעה בניו יורק טיימס בשנים 1974-1981. עבודות הצילום המוקדמות של מוסר מושפעות מהצלם הצרפתי אז'ן אטז'ה, וכן מהצלם האמריקאי ווקר אוונס.
ניתן לראות זאת בצילומים של אדינבורו.
מוסר הלכה לעולמה ב-12 באוגוסט 2014, חמישה ימים לפני יום הולדתה ה-94.
ספרה "בנייתו של בניין אקסון, ניו יורק" (1971) כולל תמונה של מנקי חלונות, אשר שוחזרה בלגו בפארק לגולנד בפלורידה.
הסרט "הצלמת לידה מוסר: אודיסיאה בשחור לבן" על מסעותיה ועבודות הצילום שלה בקנדה נכתב ובוים על ידי ג'ויס בורנשטיין ויצא ב-2017.
בעבודתה "הלובי בבניין משרדים, ניו יורק" עשתה מוסר שימוש בחשיפת יתר מוגזמת שגרמה לגברים להיראות כמעט כמו דמויות מקל ולובי להיראות כגוש בלתי מוגדר.
בכך היא הקדימה בכמה שנים את העיוותים החזותיים של 2001: אודיסיאה בחלל
עבודתה נמצאת באוספים של המוסדות הבאים:
דיוקנה של מוסר, על ידי הציירת אליס ניל, תלוי כעת באוסף הקבוע של מוזיאון המטרופוליטן בניו יורק.
הארכיון הלאומי של קנדה, אוטווה, קנדה
גלריית הדיוקן הלאומית, וושינגטון, DC
ניו יורק היסטוריקל סוסייטי, ניו יורק
לידה בארובה (Lída Baarová, נולדה -Ludmila Babková; 7 בספטמבר 1914 - 27 באוקטובר 2000) הייתה שחקנית קולנוע צ'כית, אשר התפרסמה בעיקר בשל קרבתה לפושע מלחמה הנאצי יוזף גבלס בתקופת השלטון הנאצי בגרמניה.
היא למדה משחק בקונסרבטוריון העירוני, הקליטה מספר תקליטים וקיבלה את תפקידה הראשון בסרט בגיל 17. גם אחותה הצעירה ממנה הייתה שחקנית קולנוע.
בשנת 1934 למדה גרמנית, ולאחר שזכתה בתחרות שאורגנה על ידי אולפני הקולנוע הגדולים בגרמניה UFA, עברה להתגורר בברלין.
בשנת 1935 השתתפה לצידו של השחקן הגרמני המפורסם גוסטב פרוליך (Gustav Fröhlich) בסרט "ברקרולה" (Barcarole) אשר זכה להצלחה רבה, והשניים הפכו לזוג גם בחייהם הפרטיים (עד לשנת 1933 פרוליך היה נשוי לגיטה אלפאר).
הם השתתפו יחד במספר סרטים נוספים, בעיקר בתפקידים בהם גילמה בארובה דמות נשית אקזוטית ומפתה.
בתקופה זו הופיעה בארובה גם על בימות התיאטרון וקיבלה הצעה לחוזה בן שבע שנים להופיע גם בהוליווד.
בלחץ השלטון הנאצי סירבה להצעות אלה.
בארובה התגוררה עם בן זוגה באי שוואננוורדר (Schwanenwerder) שבפאתי ברלין בקרבת ביתו של שר התעמולה הנאצי יוזף גבלס שהיה כבר אז בעל השפעה משמעותית על תעשיית הקולנוע בגרמניה.
השניים נפגשו בשנת 1936 לאחר ביקור שערך גבלס בביתם, ובארובה הפכה למאהבת שלו למשך תקופה של כשנתיים.
מערכת יחסים זו הפכה בהדרגה לגלויה ועוררה את זעמה של מגדה גבלס, אשתו, אשר פנתה להיטלר עצמו בבקשה לאישור הגירושין ביניהם.
להיטלר הייתה ידיעה מוקדמת על מערכת היחסים מתוך תיק מעקב שנאסף על ידי הגסטפו לדרישתו של הרמן גרינג, יריבו המושבע של גבלס, אך בשלב הראשון העדיף להתעלם.
לטענתה של בארובה בראיונות מאוחרים שנערכו עמה, היא עצמה כלל לא הייתה מעוניינת במערכת היחסים עם גבלס שהייתה אפלטונית בלבד, ונעתרה לו רק מתוך החשש שלה מעוצמתו הפוליטית בתחום עיסוקה וכי אם לא תיענה לו היא עלולה להפגע מבחינה מקצועית.
היטלר, אשר ראה במשפחת גבלס דוגמה ומופת למודל המשפחה הרצוי בהתאם לאידאולוגיה הנאצית, ועל רקע הסיפוח המתקרב של חבל הסודטים בצ'כוסלובקיה, מצא לנכון להתערב, וב-16 באוגוסט 1938 נזף בשר התעמולה שלו ודרש ממנו באופן חד משמעי להפסיק את יחסיו עם בארובה ולחזור ולנהל חיי משפחה נאותים עם מגדה.
בארובה עצמה נדרשה על ידי מפקד משטרת ברלין עצמו להפסיק את קשריה עם גבלס ואף נאסר עליה להופיע כשחקנית בהוראתו הישירה של היטלר.
סרטה האחרון אשר תיאר סיפור אהבה בין וילהלם הראשון והנסיכה הפולנית אליסה רדזיוויל ואשר רמז ליחסיה שלה עם גבלס, הוחרם ונאסר להקרנה.
בהקרנה של סרט אחר שלה זכתה לגידופים מצד מפגינים בשכר, אשר כינו אותה "זונת השר" ודרשו את סילוקה מגרמניה.
בעקבות אירועים אלה לקתה בארובה בהתמוטטות עצבים.
היא ניסתה לחדש את קשריה עם חברים בהוליווד בכוונה לנסות ולעבור לשם אך בהוראתו של היטלר נאסרה יציאתה מגרמניה.
בארובה הייתה נתונה למעקב מתמיד של הגסטאפו ובלחץ חבריה חזרה בסוף שנת 1938 להתגורר בפראג ולהופיע שם.
בשנת 1942 עברה לאיטליה שם כיכבה בשלושה סרטים נוספים.
לאחר שחרור איטליה על ידי כוחות בעלות הברית בשנת 1945, חזרה שוב לפראג ובה נתפסה על ידי כוחות אמריקנים.
היא הושמה במעצר במינכן שלאחריו גורשה לצ'כוסלובקיה.
לאחר סיום המלחמה נעצרו בארובה ומשפחתה בידי השלטונות הצ'כים והואשמו בשיתוף פעולה עם הנאצים.
אמה נפטרה במהלך החקירות ואחותה התאבדה בשנת 1946. היא עצמה שוחררה מחוסר הוכחות לאחר 18 חודשי מעצר מבלי שהואשמה בדבר.
בשנת 1947 נישאה לאמן בובות צ'כי.
לאחר שהנישואין לא זכו להסכמה מצד משפחת בעלה וזה פוטר מעבודתו, היגר בעלה לארגנטינה.
בארובה עברה לאוסטריה וניסתה לחזור ולהופיע, אך נדחתה על ידי עמיתיה וזכתה לסיקור תקשורתי עוין.
היא הצטרפה לבעלה בארגנטינה, אך בשנת 1956 הם התגרשו.
בארובה עברה לאיטליה בניסיון נוסף לחדש את קריירת המשחק שלה.
באיטליה הופיעה במספר סרטים ובשנת 1958 עברה להתגורר בזלצבורג, הופיעה בתיאטרון ונישאה לרופא אוסטרי.
לאחר מותו של בעלה בשנת 1972 ירשה בארובה את הונו ושקעה באלמוניות.
בשנת 1991 פרסמה בארובה את ספר האוטוביוגרפיה שלה בשם "חיי המתוקים-מרים".
בארובה נפטרה בשנת 2000 לאחר שבשנותיה האחרונות סבלה ממחלת פרקינסון ונקברה בפראג לצד בני משפחתה.
בסך הכל השתתפה בארובה ב-63 סרטים לאורך קריירה שנמשכה למעלה מ-60 שנה.
בשנת 2015 יצא סרט צ'כי בשם "פילגשו של השטן" המתאר את סיפור חייה של בארובה.
ליד הכותל המערבי (1905) הוא שמם של שני הדפסים שיצר האמן הרמן שטרוק.
שני ההדפסים "ליד הכותל המערבי" מתארים דמות של יהודי לבוש בקאפטן וחבוש בשטריימל המתפלל ליד הכותל המערבי.
הדימוי כנראה מבוסס על ביקורו של שטרוק בארץ ישראל בשנת 1903. שני התחריטים מדגישים את קווי המתאר של הדמות ואת הצל שהיא מטילה על הכותל.
בנוסף, שטרוק בחר לשוות לקאפטן מראה הדומה לאבני הכותל, אלמנט המדגיש את האיחוד בין הדמות למקום, חיבור המועצם על ידי הישענות ידיו של היהודי נשענות על אבני הכותל.
בהדפס הקטן, שגובהו 23.1 ס"מ ורוחבו 19 ס"מ, עשה שטרוק שימוש בטכניקת התצריב.
בהדפס הגדול יותר, שגובהו 33.7 ס"מ ורוחבו 27.4 ס"מ, עשה שטרוק שימוש בתצריב ובטכניקה של שעווה רכה.
על הדפס זה הוסיף שטרוק את הכתובת בעברית - "כל המתאבל על ירושלים, זוכה לראות בשמחתה", ציטוט מתוך התלמוד הבבלי (תענית ל, ע"ב).
לידה הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2019 והחלק השלישי ב"טרילוגיה על אהבה" שכתב, ביים וערך ירון שני.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל בוסאן ובבכורה ארצית בפסטיבל חיפה, בו זכה בשלושה פרסים עבור הסרט הטוב ביותר (ביחד עם "אפריקה"), השחקנית הטובה ביותר (שהוענק במשותף לשלוש השחקניות הראשיות) והצילום הטוב ביותר.
אביגיל (סתיו אלמגור) עוברת טיפולי פוריות וניצבת חסרת אונים בין בעלה הכוחני ובתה המורדת.
היא פוגשת שתי אחיות החולקות מערכת יחסים מורכבת: יעל (אורי שני) מלווה נשים ללידה, שטראומת הנטישה של אמה מונעת ממנה להפוך לאם; נעמה (לאה טוניק) המאבדת אחיזה בחייה כאשר אביה המאמץ מתאשפז במוסד סיעודי.
ירון שני עובד עם צוות שחקנים-לא-מקצועיים (Non-Actors) אשר אינם מקבלים תסריט ומאלתרים את הסצנות שלהם במקום.
הצילומים בסרט נעשו בטייק אחד וללא חזרות.
פרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה הוענק במשותף לשלוש השחקניות הראשיות - סתיו אלמגור, אורי שני ולאה טוניק.
שם דמות סתיו אלמגור אביגיל מלכה אורי שני יעל אפרתי לאה טוניק נעמה אפרתי דינה סופר נטעטיה שלם מאשהלנה דה-לו אנהשרית מיכל ללוש מיכל סתיו פטאי יסמין ערן נעים רפי "רשי" מלכהדוד ירושלמי גדעון
שנהארגוןקטגוריהפרסמועמד/יםתוצאהסימוכין 2019פסטיבל בוסאןWorld Cinemaהסרט הטוב ביותרלידהפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפהעלילתי ארוךהסרט הטוב ביותרלידההתסריט הטוב ביותרירון שניהשחקנית הטובה ביותרסתיו אלמגור, אורי שני, לאה טוניקהעריכה הטובה ביותרירון שניהצילום הטוב ביותרניצן לוטן, שי סקיףUK Jewish Film Festivalהתחרות הרשמיתהסרט הטוב ביותרלידה
הסרט הוא קופרודוקציה ישראלית-גרמנית שהופקה על ידי נעמי לבארי וסער יוגב מחברת בלאק שיפ בשיתוף עם מייקל רוטר מחברת The post republic.
הסרט יצא בתמיכת קרן הקולנוע הישראלי, קרן גשר לקולנוע רב תרבותי, ARTE ,yes ו-מועצת הפיס לתרבות ולאמנות.
הוא מופץ על ידי חברת Alpha Violet.
לידה מוקדמת היא לידה המתרחשת לפני שבוע 37 להיריון.
לידה מוקדמת היא הסיבה העיקרית, מלבד מומים מולדים, לתחלואה ולתמותה של עוברים ופגים.
לידה מוקדמת טבעית יכולה להתרחש בשל סיבות שונות, ביניהן סיבוכי היריון, רפואיים או כירורגיים.
עם זאת, בהריונות מרובי עוברים קיים סיכוי רב יותר ללידה מוקדמת: בלידות תאומים למשל, יש סבירות של יותר מ-50% שהלידה תתרחש לפני שבוע 37 להיריון.
לידה מוקדמת יכולה להתרחש בצורה טבעית או על ידי זירוז.
הסימנים העיקריים לכך שלידה מוקדמת טבעית עתידה להתרחש, הם צירים המופיעים באופן תכוף ותדיר – מספר פעמים בשעה.
בנוסף, דימום וגינאלי בשליש האחרון להיריון, לחצים חזקים באגן או בבטן התחתונה, כאבי בטן או כאבי גב יכולים גם הם להעיד על כך שלידה מוקדמת עתידה להתרחש.
סימפטום נוסף הוא ירידת מים, העשוי להעיד על היפרדות מוקדמת של הרקמות העוטפות את העובר.
אם כי היפרדות מוקדמת של הרקמות לא בהכרח תעיד על לידה מוקדמת.
סימנים אלו מצריכים בדיקה רפואית מידית על מנת לשלול לידה מוקדמת.
במקרים מסוימים, צוואר הרחם מתרחב או מתקצר ללא כאב או צירים מורגשים, כך שלאם לא יהיו סימני אזהרה עד שלב מתקדם בתהליך הלידה.
על כן, במקרים בהם ישנו קיצור או מחיקה של צוואר הרחם לפני השבוע ה-37, יש לנהל מעקב אחרי היולדת, ובמקרים בהם מתעורר החשש ללידה מוקדמת לבצע מספר פעילויות רפואיות שיסייעו לעובר.
מחקר שבדק שימוש במוניטור בייתי לאבחון צירים ולידה מוקדמת בנשים בעלות סיכון, מצא ששימוש במוניטור לא הפחית את מספר הלידות המוקדמות.
קשה לקבוע מהו הגורם ללידה מוקדמת וייתכן כי מדובר משילוב של מספר גורמים.
לידה זהו תהליך מורכב המערב גורמים רבים.
ישנם ארבעה מסלולי לידה שונים בעלי ראיות לכך שהם עתידים להיגמר בלידה מוקדמת: פעילות אנדוקרינית עוברית מפותחת, תזוזת יתר של הרחם (היפרדות שליה), דימום מסיבי, דלקת\זיהום תוך רחמי.
זיהוי נשים בסיכון גבוה ללידה מוקדמת יאפשר לשירותי הבריאות לספק טיפולים ייעודיים לעיכוב הלידה או להבטיח את נוכחותן במקום הטוב ביותר ללידה (למשל בית חולים עם מחלקה מיוחדת לטיפול בפגים).
מערכת לזיהוי סיכונים הועלתה כאפשרות לזיהוי נשים אלו.
עם זאת, אין שום מחקר בתחום זה כך שלא ברור האם מערכת זו מסוגלת להאריך הריונות ולהפחית את מספר מקרי הלידות המוקדמות או לא.
זוהו מספר גורמי סיכון ללידה מוקדמת הקשורים באם למשל היותה צעירה מדי או מבוגרת מדי.
גם גובהה ומשקלה של האם עשויים להשפיע.
מרווח זמן בין הריונות של שישה חודשים או פחות מגדיל פי שניים את הסיכון ללידה מוקדמת.
מחקרים על סוג העבודה והפעילות הפיזית של האם הראו תוצאות סותרות, אך הדעה המקובלת היא שמצבים מלחיצים ועבודה פיזית מאומצת, הם גם גורמי סיכון.
היסטוריה של הפלות טבעיות או כירורגיות נמצאה כמגדילה מעט את הסיכויים ללידה מוקדמת, והסיכויים גדלים כמספר ההפלות.
עם זאת, לא ברור האם הסיכויים גדלים בשל הפלות או בשל אמצעי סיכון המתגלים יחד איתן.
לא נימצא סיכון גבוה אצל נשים שסיימו את הריונן בעזרת התערבות רפואית.
גם הריונות בלתי רצויים או שללא כוונת תחילה הם גורם סיכון ללידה מוקדמת.
זיהום אוויר מגדיל את הסיכון ללידה מוקדמת.
מחקר מסוים, ייחס 18% מהלידות המוקדמות בכל העולם לזיהום האוויר.
המדינות עם שיעור הגבוהה ביותר של לידות מוקדמות הקשורות בזיהום האוויר היו בדרום מזרח אסיה, המזרח התיכון, צפון אפריקה ודרום סהרה שבאפריקה.
התגוררות באזור בעל שיעור גבוה של זיהום אוויר היא גורם סיכון מרכזי, הכולל מגורים ליד כבישים ראשיים בהם פליטת העשן היא גבוהה בשל עומס ברכבים ומשאיות המתודלקות בדיזל אשר נוטות לפלוט יותר עשן מזוהם.
צריכת טבק, קוקאין ואלכוהול במהלך ההיריון מגדילה את הסיכויים ללידה מוקדמת.
טבק הוא הסם השמיש ביותר במהלך הריון ותורם משמעותית ללידת תינוקות במשקל נמוך ובשלב מוקדם מידיי.
תינוקות בעלי פגמי לידה צפויים יותר להיוולד בלידה מוקדמת.
ארגון הבריאות העולמי פרסם מחקר בינלאומי במרץ 2014 על כך שעישון פסיבי או עישון לפני ההיריון משפיעים על הסבירות שתתרחש לידה מוקדמת.
תדירות הזיהומים בלידות מוקדמות קשורה בקשר הפוך לגיל ההיריון.
זיהום מיקופלסמי באיבר המין קשור גם הוא לסיכון מוגבר ללידה מוקדמת ולהפלה טבעית.
זיהום פטרייתי שאינו מטופל הוא גורם סיכון נוסף ללידה מוקדמת.
קיימת סברה לפיה גנים אימהיים הם רכיב המשפיע על לידה מוקדמת.
התורשה המשוערת בתזמון לידות בנשים הייתה 34%.
עם זאת, ללידות מוקדמות בתוך אותן משפחות אין מוטיב חוזר ברור, זה תומך ברעיון כי לידות מוקדמות אינן מושפעות מתכונות גנטיות.
בכ-50% מן המקרים הסיבה ללידה מוקדמת אינה ידועה.
הסיבות הידועות מרובות וניתן לסווגן כ:
סיבוכי היריון – דוגמת בעיות הקשורות בשליה כמו היפרדות שליה, שליית פתח, אי ספיקה של השליה, ירידת מים מוקדמת, ריבוי מי שפיר או מיעוט מי שפיר, היריון מרובה עוברים או אם גיל האם נמוך מ-18 שנים או גבוה מ-40 שנים.
בנוסף, משקל אם נמוך ועוד.
סיבוכים רפואיים – מחלות סיסטמיות מהן סובלת האם כמו מחלת לב, מחלת כליות, זיהומים כגון זיהום בדרכי השתן, זיהום נרתיקי, זיהום של העובר, דלקת ריאות, שפעת, אפנדיציטיס, עישון סיגריות, אלכוהוליזם, אנמיה חמורה, תסביב שחלתי, טראומה ועוד.
סיבוכים כירורגיים – ניתוחים בטניים בעבר, קוניזציה של צוואר הרחם.
אנומליות הקשורות במערכת הרבייה – רחם דו קרני, חד קרני, אי ספיקה של צוואר הרחם.
עבר מיילדותי – לאישה בעלת היסטוריה קודמת של לידות מוקדמות (או הפלות מאוחרות) גדל הסיכון ללידה מוקדמת נוספת.
דלקת בדרכי השתן – אחד הגורמים ללידה מוקדמת, אשר ניתן לטיפול.
הימצאות חיידקים בדרכי השתן אצל נשים שהן אסימפטומטיות (ללא תלונות קליניות) קיימת בכעד 8% מן הנשים ההרות, ומהווה גורם סיכון להתפתחות של פיילונפריטיס הקשורה בלידה מוקדמת.
על כן יש לטפל בכל מקרה בו נמצאים חיידקים בדרכי השתן במהלך ההיריון, גם אם אין תלונות קליניות על תכיפות או צריבה במתן שתן.
זיהום מי שפיר – קיימים מזהמים שונים, חיידקים אנארוביים, כלמידיה, מיקופלסמה, סטרפטוקוק B ועוד, הקשורים לזיהום מי השפיר ולעליה בשכיחות לידות מוקדמות.
אי ספיקה של צוואר הרחם – פתיחה ומחיקה של צוואר הרחם בעקבות חולשה של הצוואר מסיבות שונות.
באופן כללי, פתיחה של 2 ס"מ היא דיאגנוסטית.
בדיקות כלליות – כאשר אישה הרה מגיעה עם חשש ללידה מוקדמת (המלווה בפתיחת צוואר או צירים) יש לקחת בדיקות דם (ספירה מלאה).
בנוסף לכך, יש לקחת בדיקת שתן על מנת לבחון הימצאות חיידקים ועדות לדלקת.
יש לבצע בדיקת אולטראסאונד ולהעריך את מצג העובר, גודלו ומיקום השליה.
משטח מצוואר הרחם – נלקח על מנת לבדוק נוכחות זיהום על ידי סטרפטוקוק, גונוריאה ומזהמים נוספים.
דיקור מי שפיר – נעשה כדי להעריך את בשלות הריאות של העובר במקרים בהם גיל ההיריון אינו ברור.
בבדיקה זו נבדק היחס בין לציטין לספינגומיילין ונוכחות של גופיפים למליים וכן חלבונים נוספים המעידים על מידת בשלות הריאתית.
בדיקת פיברונקטין עוברי – פיברונקטין עוברי הוא פוליפפטיד המיוצר על ידי תאים שונים, כולל אמניוציטים (תאים שמקורם במי השפיר).
תבחין פיברונקטין נלקח מהפרשות הנרתיק והצוואר, כאשר תבחין שלילי מעיד בכ־95% מן המקרים על כך שככל הנראה לא תתרחש לידה בשבועיים הקרובים.
תבחין פיברונקטין חיובי, לעומת זאת, הוא בעל רגישות נמוכה יותר, כאשר בכ־50% מן המקרים תתפתח לידה ובכ־50% מן המקרים לא תתפתח לידה בזמן הקרוב.
יש לערוך בדיקה זו לפחות 24 שעות לאחר בדיקה וגינלית של הנרתיק (אשר מעלה את הסבירות ל-false positive).
ניתן להקטין את הסיכון ללידה מוקדמת על ידי נקיטת מספר פעולות, כגון:
עריכת בדיקה כללית בקופת החולים טרם ההיריון.
לאישה עם רקע של מחלות כרוניות מומלץ להיות תחת השגחת רופא וצוות מטפל לצורך בקרה טרם ההיריון.
מומלץ להתחיל לצרוך חומצה פולית לפחות שלושה חודשים לפני ההיריון.
מכיוון שלא תמיד ההיריון מתוכנן, משרד הבריאות ממליץ לכל הנשים בגיל הפריון ליטול תוסף חומצה פולית אחת ליום על בסיס קבוע.
הטיפול למניעת לידה מוקדמת מסתמך בין היתר על הערכת גודל העובר וגיל ההיריון.
לרוב, לא ייעשה ניסיון לעכב לידה מוקדמת המתרחשת לאחר שבוע 34 להיריון.
הסיבה קשורה לסיכוי הנמוך יחסית לסיבוכים אליהם חשוף הפג.
בהריונות שהם בין שבוע 24–34, הטיפול מתחלק למתן טיפול תרופתי, מנוחה, וכן מעקב אחר ההתקדמות.
1. אישה עם עבר של לידה מוקדמת ספונטנית או אישה בעלת מומי רחם, צריכה להיות במעקב היריון רציף ומסודר.
המעקב כולל ניטור עוברי, ניטור של פעילות רחמית ובדיקה של אורך צוואר הרחם על ידי בדיקת אולטראסאונד שהיא בעלת כושר ניבוי גבוה ללידה מוקדמת.
2. בנשים בעלות היסטוריה של לידה מוקדמת ספונטנית, ניתן להזריק את ההורמון הנשי פרוגסטרון כטיפול מונע שביכולתו לעכב לידה מוקדמת.
הזריקה ניתנת על בסיס שבועי, החל משבוע 16 להיריון ועד לשבוע 36. בנוסף, טיפול זה מונע לידה מוקדמת בנשין שאובחן אצלן קיצור צוואר הרחם.
3. מתן תוספי ויטמינים לנשים הרות עשוי להפחית את הסיכון ללידה מוקדמת.
בין הוויטמינים המומלצים נמנים מולטי ויטמין, סידן, ויטמין D, אומגה 3 וברזל.
תוספים אלו יכולים לסייע להתפתחות עובר תקינה ומניעת סיבוכי היריון, ביניהם לידה מוקדמת.
4.זריקה להבשלת ריאות, הניתנת לאם על מנת שתעבור לעובר ומאיצה את הבשלת ריאותיו במקרה של חשש ללידה מוקדמת.
טיפול זה משפר את בשלות הריאות ומקטין את שיעור סיבוכי הפגות במקרה של לידה מוקדמת.