tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משלחות החיפוש מצאו חפצים השייכים לילדים כמו בקבוק שתייה של ילד, ועקבות של מקלט מאולתר, המצביעים על סיכוי שהילדים עדיין בחיים.
כשבוע לאחר מכן, נמצאה באזור טביעת רגל קטנה.
משלחות החיפוש פיזרו רמקולים ברדיוס של 1.6 ק"מ (1 מייל) אשר שימשו לשידור הודעות בשפת ויטטו הממליצים לילדים להישאר במקום אחד כדי שהמחפשים יוכלו למצוא אותם.
ראש המכון הקולומביאני לרווחת המשפחה אמר שהעובדה ש"הג'ונגל היה בקציר" סייעה לילדים למצוא ולאכול פירות בשלים.
ב-10 ביוני 2023, כ-40 יום לאחר ההתרסקות, נמצאו ארבעת הילדים ופונו לבוגוטה בירת קולומביה לקבלת טיפול רפואי.
לדברי המחלצים, הילדים סבלו מתת-תזונה ומעקיצות חרקים רבות, אך ללא בעיות בריאותיות משמעותיות.
בחיפושים אחר הילדים השתתפו כ-150 חיילים ומחלצים ו-200 מתנדבים מקבוצות ילידים מקומיות, כאשר הילדים נמצאו על ידי כלבי חיפוש והצלה.
נשיא קולומביה פטרו אמר שזו "דוגמה להישרדות שתישאר בהיסטוריה".
לאחר חילוץ הילדים, סבם מצד אמם, נרסיסו מוקוטוי, ביקש להעביר את הילדים קרוב יותר למשפחתם בווילאביצ'נסיו.
מאבק משמורת התפתח בין אביהם של שני הילדים הצעירים, מנואל ראנוק, לבין סבם, שהגיש טענות לאלימות במשפחה נגד אביהם.
לשני הילדים הגדולים יש אב אחר ולראנוק לא ניתנה גישה אליהם בעקבות התאונה.
החל מ-13 ביוני, הסוכנות להגנה על ילדים החלה לראיין קרובי משפחה כדי לקבוע מהו הסדר המשמורת המתאים ביותר לילדים, וציינה שהיא חוקרת את הטענות להתעללות במשפחה.
התרסקות מטוס איליושין Il-76 במחוז בלגורודי התרחשה ב-24 בינואר 2024. בסביבות השעה 11:15 התרסק מטוס תובלה צבאי של חיל האוויר הרוסי מסוג איליושין Il-76 בסמוך לגבול האוקראיני ברובע קורוצ'נסקי הנמצא במחוז בלגורוד שברוסיה, וכל נוסעיו נהרגו.
רוסיה הצהירה כי המטוס הופל על ידי אוקראינה כשעליו 65 שבויי מלחמה אוקראינים שנתפסו במהלך מלחמת אוקראינה–רוסיה, כמו גם שישה אנשי צוות ושלושה שומרים, וכי השבויים היו אמורים להיות מוחלפים בעסקת חילופי שבויים.
המטה הכללי של הכוחות המזוינים של אוקראינה התנער חלקית מהאחריות להפלת המטוס, אך הצהיר עם זאת כי מדובר ביעד צבאי לגיטימי, שכן המטוס נשא לטענתם טילי קרקע-אוויר מסוג S-300.
מטה התיאום של אוקראינה לטיפול בשבויי מלחמה העריך כי יותר מ-8,000 אזרחים ואנשי צבא אוקראינים נתפסו בשבי על ידי רוסיה מאז פלישתה לאוקראינה ב-2022, בנוסף לעשרות אלפים שעדיין אינם ידועים.
ב-3 בינואר, טרם ההתרסקות, החזירה אוקראינה 248 שבויי מלחמה לרוסיה בתמורה ל-230 מאזרחיה במסגרת עסקת חילופי שבויים שהתבצעה בתיווך איחוד האמירויות הערביות.
מחוז בלגורוד, שבו אירעה ההתרסקות, היה זה מכבר זירת קרבות חוצי גבולות עם אוקראינה.
ב-30 בדצמבר 2023 הותקפה העיר בלגורוד בטילים, 25 בני אדם נהרגו ולמעלה מ-100 נפצעו.
איליושין Il-76 הוא מטוס רב תכליתי, שיש לו גרסה צבאית לנשיאת חיילים, ציוד ותחמושת.
גורמים רוסיים אמרו כי בין נוסעי המטוס היו 65 שבויי מלחמה אוקראינים, שישה אנשי צוות רוסים ושלושה שומרים.
משרד ההגנה הרוסי מסר כי ההתרסקות אירעה "במהלך טיסה שיגרתית" שבה הועברו 65 חיילים אוקראינים למחוז בלגורוד לצורך מימוש עסקה לחילופי שבויים שהייתה אמורה להתבצע במעבר הגבול בקולוטילובקה השוכנת 100 ק"מ מערבית לעיר בלגורוד.
הצבא הרוסי מסר כי הטיסה יצאה מבסיס חיל האוויר צ'קלובסקי הסמוך למוסקבה.
המטוס והצוות השתייכו לרגימנט התעופה הצבאי ה-117 (בסיס צבאי מס '45097) שכלי הטיס שלו מוצבים בשדה התעופה אורנבורג.
משימות הרגימנט כוללות שירות לכלי רכב צבאיים המובילים מטענים מיוחדים לתמיכה חומרית בצבא הרוסי.
התקשורת הרוסית דיווחה על הרכב הצוות שאייש את הטיסה: קפטן סטניסלב אלכסייביץ 'בזובקין, טייס המשנה ולדיסלב ואדימוביץ' צ'מירב (24), הנווט אלכסיי אנטוליביץ 'ויסוקין (31), מהנדס הטיסה אנדריי לאונידוביץ' פילואב (38), הטכנאי סרגיי ניקולאביץ 'ז'יטנייב ומפעיל הרדיו איגור ויאצ'סלבוביץ 'סבלינסקי.
על פי תיעודים שפורסמו ברשתות החברתיות נצפה מטוס גדול צולל מהשמיים לעבר הקרקע בטרם הפך לכדור אש גדול., ההתרסקות התרחשה בשדה במרחק של 5-6 ק"מ (3.1-3.7 מייל) מיבלונובו, מחוז בלגורוד.
שובלי עשן שנצפו בשמיים הצביעו על האפשרות שהמטוס התרסק כתוצאה מפגיעת טילים.
ויקטור בונדארב, מפקד חיל האוויר והחלל הרוסי לשעבר, אמר כי צוות המטוס הספיק לדווח כי הייתה פגיעה חיצונית בגוף המטוס טרם ההתרסקות.
העיתון המקוון The Moscow Times, שציטט ניתוח סרטונים של ההתרסקות שהופיעו ברשתות החברתיות, דיווח כי המטוס הצבאי טס הרחק מהגבול עם אוקראינה בעת התרסקותו.
בשעה 10:35 דיווח מושל מחוז בלגורוד, ויאצ'סלב גלדקוב, כי מערכת ההגנה האווירית של מחוז בלגורוד הפילה מל"ט מעל הכפר בליז'נה, 75 ק"מ דרום-מערבית ליבלונובו.
בשעה 11:12 הודיע שוב כי הופעלה "התרעת טילים" באזור והפציר בתושבים למצוא מחסה ובשעה 11:43 דיווח כי ההתרעה בוטלה.
הדיווחים הראשונים אודות ההתרסקות הופיעו בתקשורת בשעה 11:48.
משרד החוץ הרוסי האשים את אוקראינה בהפלת המטוס וכינה זאת "מעשה ברברי" וכן הצהיר כי המטוס הופל על ידי אחד מהטילים - פטריוט או איריס - ששוגרו לעברו על ידי אוקראינה.
שר החוץ סרגיי לברוב האשים את אוקראינה כאחראית למעשה ה"נפשע" וקרא לכינוס דחוף של מועצת הביטחון של האו"ם כדי לדרוש הבהרות מאוקראינה.
משרד ההגנה הרוסי מסר כי המטוס הופל על ידי שלושה טילים שנורו מאזור ליפצי, הנמצא 100 ק"מ מעבר לגבול במחוז חרקוב, תוך ציון מערכות המכ"ם שלו.
אנדריי קרטאפולוב, יו"ר ועדת ההגנה של הדומה הממלכתית, אמר כי מטוס שני שהיה בדרכו להעביר 80 שבויי מלחמה אוקראינים חזר על עקבותיו בשל התקרית והוסיף כי "כעת לא ניתן לדבר על עסקת חילופי שבויים חדשה".
מאוחר יותר אמר קרטפולוב כי רוסיה הזהירה את אוקראינה מפני התקרבות המטוס לפחות 15 דקות לפני התקרית, אך גורמים אוקראינים הכחישו זאת.
יו"ר הדומה הממלכתית, ויאצ'סלב וולודין, הודיע כי הלשכה תפנה באופן רשמי לקונגרס האמריקני ולבונדסטאג הגרמני ותדרוש כי אוקראינה תיטול אחריות על התקרית.
דוברו של נשיא רוסיה דמיטרי פסקוב כינה את התקרית "מעשה מפלצתי" של "המשטר בקייב" ואילו הנשיא ולדימיר פוטין פסק כי "אין ספק" שאוקראינה הפילה את המטוס, וכי קייב ידעה מראש על התוכנית להעברת השבויים.
הוא התחייב גם לפרסם את תוצאות החקירה הרוסית "כדי שאנשים באוקראינה ידעו מה אירע באמת".מאוחר יותר אמר פוטין כי המטוס הופל על ידי מערכת טילי פטריוט.
ב-25 בינואר החלה ועדת החקירה של רוסיה לחקור את אירוע ה"טרור" ופרסמה תיעוד של אתר ההתרסקות, שבו נראו עקבות דם
וחלקים משרידי אדם הכוללים קעקוע של טריזוב.
לאחר מכן, פרסם הארגון סרטון מטושטש שבו נראים לכאורה שבויים מועברים למטוס.
ב-30 בינואר ציטטה סוכנות הידיעות הרוסית טאס"ס מקור מסוכנות הביטחון שאמר בעקבות ניתוח הקופסאות השחורות שנמצאו, כי המטוס הופל כתוצאה מ"פגיעה חיצונית".
סוכנות הידיעות האוקראינית "אוקראינה פראבדה" דיווחה מפי מקורות צבאיים כי המטוס נשא טילי S-300, וכי אוקראינה הפילה את המטוס.
מאוחר יותר היא שינתה את הדו"ח ודיווחה כי אין בעובדה זו כדי להצביע על מעורבות אוקראינית.
מטה התיאום לטיפול בשבויי מלחמה, האשים את רוסיה בהפצת מידע כוזב נגד אוקראינה, במטרה לערער את היציבות באוקראינה.
בהודעה שפרסם דובר מנהלת המודיעין הראשית של אוקראינה (GUR), נכתב כי בניגוד לעסקאות שבויים קודמות שהתבצעו בין רוסיה לאוקראינה, מוסקבה לא ביקשה בפעם זו מקייב להבטיח את המרחב האווירי של האזור ולהימנע מתקיפות במרחב האווירי של בלגורוד במועד קיום העסקה.
כמו כן נכתב בהודעה כי מוסקבה לא עדכנה את אוקראינה באילו אמצעי תחבורה יובלו השבויים למקום החילופים ודרך אילו נתיבים יובאו לשם, כדי שתימנע מפגיעה בהם.
בהודעת ה-GUR נטען כי על בסיס זה "ייתכן שמדובר במעשים מכוונים מצד רוסיה שמטרתם לערער את המצב באוקראינה ולהחליש את התמיכה הבינלאומית במדינה שלנו".
עוד נאמר כי ייתכן שהמטוס הופל בזמן שההגנה האווירית הרוסית ניסתה ליירט מל"ט.
כמו כן נמסר בתגובה לטענה הרוסית על הימצאות שבויים במטוס, כי ייתכן שרוסיה משתמשת בשבויי מלחמה אוקראינים כמגנים אנושיים להעברת נשק ותחמושת.
בנאומו באותו ערב אמר הנשיא וולודימיר זלנסקי כי "ברור שהרוסים משחקים בחיי השבויים האוקראינים, ברגשות קרוביהם וברגשות החברה שלנו", אך לא אישר את נוכחותם של שבויים על סיפון המטוס, ואמר כי שירות הביטחון של אוקראינה חוקר אף הוא את ההתרסקות.
התרסקות מַסוק נְשיא איראן הייתה התרסקות מסוק שאירעה ב-19 במאי 2024. על המסוק, מדגם בל 212, היו תשעה נוסעים, ובכללם נשיא איראן אבראהים ראיסי ושר החוץ האיראני חוסיין אמיר עבדאללהיאן.
המסוק נחת נחיתת חירום בוורזקאן, בדרכו לטהראן.
מיד לאחר הנחיתה אבד עמו הקשר.
לאחר לילה של חיפושים, צוותי החילוץ איתרו את גופותיהם של הנוסעים.
בבוקר 19 במאי 2024 יצאו נשיא איראן אבראהים ראיסי, שר החוץ האיראני חוסיין אמיר עבדאללהיאן ואישים איראנים אחרים לפגישה עם נשיא אזרבייג'ן אילהם אלייב בגבול בין המדינות, לרגל חנוכת סכר במקום.
לאחר הפגישה עלו על מסוק בל 212 שנועד להשיבם לטהראן.
סביב השעה 16:30 שעון איראן החלו דיווחים כי בהגיע המסוק לוורזקאן שבאזור מזרח אזרבייג'ן בצפון-מערב איראן, הוא נחת נחיתת חירום והקשר עימו אבד.
שני מסוקים אחרים, שהיו חלק מהשיירה, נחתו בשלום.
בהמשך התברר כי המסוק התרסק ביער.
אבראהים ראיסי – נשיא איראן
חוסיין אמיר עבדאללהיאן – שר החוץ האיראני
מוחמד עלי אל-האשם – נציג המנהיג העליון בפרובינציית מזרח אזרבייג'ן, האימאם של יום שישי של העיר תבריז
ד"ר מאלכ רחמתי – מושל פרובינציית מזרח אזרבייג'ן
הגנרל סייד מהדי מוסווי – אחראי אבטחת הנשיא
עוזר טייס אל"ם מוחסן דאריאנוש
מכונאי המטוס רס"ן בהרוז קדימי
שומר ראש נוסף ששמו לא פורסם
לפי התחקיר באיראן, המסוק התרסק כתוצאה מהתנגשות בצלע הר, וזאת בשל מזג האוויר הקשה והערפילי באזור.
על רקע שמועות כי ישראל אחראית לאירוע, גורמים בישראל הכחישו מעורבות בפרשה.
לאחר מבצע התפוצצות זימוניות חזבאללה, בכירים באיראן טענו כי ראיסי החזיק זימונית וייתכן שהתרסקות המסוק נבעה מפיצוץ הזימונית.
לאחר שנותק הקשר עם המסוק הגיעו לאזור הנחיתה צוותי חילוץ של הסהר האדום וכן כוחות צבא ומשטרה כדי לחפש את המסוק ואת מי שהיה על סיפונו.
ערפל כבד ששרר במקום ההתרסקות הקשה על צוותי החילוץ לאתר את המסוק.
ערוץ משמרות המהפכה העלה דגל שחור לשידורי הטלוויזיה.
סוכנות הידיעות האיראנית ISNA דיווחה על ידיעות לא מאומתות שלפיהן המסוק לא היה בתמונת המכ"ם במשך זמן מה.
עוד דווח כי המסוק שנשא את ראיסי ושאר חברי המשלחת התרסק ביערות "בלתי נגישים" של פירדאווד.
בשל ניתוק הקשר הממושך עם המסוק, וכן התנאים המטאורולוגיים והטופוגרפיים הקשים, דווח על חשש כבד לחייו של הנשיא.
לאחר מכן, בשעות הבוקר המוקדמות של 20 במאי 2024, הודיעה איראן שהמסוק נמצא, וכי כל נוסעיו נספו בהתרסקות.
גופותיהם של ראיסי ושל עבדוללהיאן נשרפו מעבר ליכולת לזהותם על-פי המראה שלהם.
ראיסי זוהה על-פי הטבעת שלו, ועבדוללהיאן זוהה על-פי השעון שלו.
בעקבות התרסקות מסוקו של נשיא איראן, הכריז המנהיג העליון של איראן, עלי ח'אמנאי, על חמישה ימי אבל ברחבי איראן.
בסוריה ובלבנון הוכרזו שלושה ימי אבל.
מנגד, איראנים רבים ממתנגדי המשטר האיראני, שעזבו את המדינה, הביעו שמחה על מותו.
בין השאר, איראנים גולים חגגו את מותו של ראיסי ליד שגרירויות איראן בברלין ובלונדון.
גם באיראן רבים ממתנגדי המשטר חגגו בסתר את מותו.
כוחות לדיכוי הפגנות נפרסו ברחבי המדינה.
התרסקות מטוס לירג'ט בפילדלפיה התרחשה ב-31 בינואר 2025, מעט אחרי השעה 18:00 שעון מקומי (01:00 שעון ישראל), כאשר התרסק מטוס לירג'ט 55 בפילדלפיה, פנסילבניה, במהלך טיסת פינוי רפואי אשר המריאה מנמל התעופה צפון מזרח פילדלפיה לנמל התעופה הבין-לאומי של טיחואנה עם עצירה מתוכננת בנמל התעופה הלאומי ספרינגפילד-ברנסון.
שישה אנשים, כולל מטופלת צעירה ואמה, היו על המטוס.
המטוס פגע במספר מבנים וכלי רכב במהלך התקרית, וגרם לשריפה ופיצוצים.
ששת הנוסעים שהיו על המטוס, ואדם אחד עובר אורח נהרגו.
המטוס המעורב בתאונה הוא לירג'ט 55 עם מספר הזנב XA-UCI אשר יוצר בשנת 1982, ושימש כאמבולנס אווירי.
מזג האוויר שנרשם זמן קצר לפני ההמראה העיד על גשם קל, ערפל ורוחות של כ-50 קמ"ש.
על המטוס היו 6 אנשים, בהם 4 חברי צוות, מטופלת צעירה ואמה המלווה.
כל ששת הנוסעים היו ממקסיקו, והיו בדרכם חזרה מטיפולים רפואיים אשר הצעירה עברה בפילדלפיה.
ב-31 בינואר 2025, בשעה 18:06, התרסק המטוס בסמוך למרכז הקניות רוזוולט בפילדלפיה.
חלקים מהמטוס פגעו במספר מבנים בסביבת התרסקותו.
המטוס נעלם ממסכי המכ"ם שניות לפני ההתרסקות, והתרסק כ-40 שניות לאחר ההמראה משדה התעופה, שנמצא כ-5 קילומטרים ממקום ההתרסקות.
על פי נתונים מהאתר פלייטרדאר24, המטוס הגיע לגובה של 1,275 רגל (389 מטרים) במהירות של 242 קשר (448 קמ"ש).
מספר בני אדם על הקרקע נפצעו בתקרית, בהם שישה שאושפזו עם כוויות בדרגות חומרה שונות.
שלושה מהפצועים שוחררו מבית החולים באותו יום.
בין הפצועים היה אדם שסעד במסעדה סמוכה ונפגע בראשו מהריסות שהתעופפו כתוצאה מההתרסקות.
סיבת ההתרסקות עדיין אינה ידועה.
רשות התעופה הפדרלית (FAA) מובילה את החקירה יחד עם המועצה הלאומית לבטיחות בתעבורה (NTSB).
ב-6 במרץ הודיע צוות החקירה בדו"ח ראשוני, כי מקליט הקול בתא הטייס לא פעל בזמן הטיסה וההתרסקות, וכי ייתכן שלא פועל כבר שנים רבות.
התרסקות מפציץ הוולקן בנמל התעופה לונדון הית'רו התרחשה ב-1 באוקטובר 1956. מפציץ סילוני מדגם אוורו וולקן של חיל האוויר המלכותי ששב ממסע בחוץ לארץ וניסה לנחות בנמל התעופה לונדון הית'רו בתנאי מזג אוויר גרועים התרסק על מסלול הנחיתה.
בתאונה ניספו ארבעה מתוך שישה אנשי צוות המטוס.
מפציץ הוולקן היה אחד משלושה דגמים של מפציצים אסטרטגיים שפותחו בבריטניה בתחילת שנות ה-50 ונועדו להוות את כוח ההרתעה הגרעיני שלה כשהם נושאים פצצות גרעיניות (הדגמים האחרים היו הויקרס ואליאנט וההנדלי פייג' ויקטור).
דגם הוולקן נכנס לשירות בחיל האוויר המלכותי ב-1956. בסתיו באותה שנה נשלח המטוס הראשון בשירות למסע בין-לאומי, שנועד להציגו לראווה במאחזי בריטניה בדרום מזרח אסיה וכן באוסטרליה ובניו זילנד.
לאחר שביקרו במדינות אלה יצאו המטוס וצוותו בדרכם חזרה לבריטניה, דרך סינגפור, סרי לנקה ועדן.
ב-1 באוקטובר 1956 בשעה 02:50 לפי שעון גריניץ' המריא המטוס מעדן שבתימן לקטע האחרון של מסעו חזרה לבריטניה.
נמצא בו צוות של שישה אנשים – חמישה אנשי חיל האוויר המלכותי שאליהם הצטרף נציג אזרחי של חברת אוורו, יצרנית המטוס.
קברניט המטוס היה מפקד הטייסת דונלד הווארד (Donald Howard).
כטייס המשנה שלו שימש קצין בכיר של החיל – מרשל האוויר הארי ברודהרסט .
שני הטייסים היו מנוסים ומוותיקי מלחמת העולם השנייה.
המטוס היה יכול לנחות בבסיס חיל האוויר המלכותי בוודינגטון , אך הוחלט להנחיתו בנמל התעופה הית'רו שבלונדון לעיני כתבים וצלמים אזרחיים, כאקט של יחסי ציבור של חיל האוויר המלכותי.
המטוס התקרב לנמל לקראת השעה 10:00 והחל בתהליך של נחיתה במסלול 10R בהנחיה מהקרקע.
תנאי מזג האוויר היו גרועים – עננות, גשם וראות מוגבלת, שהלכה והחמירה עד כדי אפס.
בפועל הנמיך המטוס בצורה תלולה מדי ומסוכנת מבלי שטייסיו הבחינו בכך או הוזהרו על כך מן הקרקע.
לבסוף ברודהרסט הזהיר בדחיפות את הווארד כי המטוס נמוך מדי ושעליו לנסוק.
הווארד הגיב מיד, הגביר את כוח המנועים והרים את אף המטוס, אך כבר היה מאוחר.
המטוס פגע בשדה חקלאי כ-940 מטר לפני קצה המסלול.
כני הנסע הפתוחים שלו נשברו.
המטוס החליק על הקרקע ואז התרומם ללא שליטה וטס עד שהתרסק על המסלול, התפרק ועלה באש.
שני הטייסים הצליחו להפעיל ברגע האחרון את כיסאות המפלט שלהם ונחלצו מהמטוס בשלום.
ברודהרסט נפצע לאחר שצנח ונחת על משטח בטון.
ליתר ארבעת האנשים שבמטוס לא היו כיסאות מפלט, וכוחות התאוצה החזקים בעת התאונה לא אפשרו להם לעזוב את מושביהם ולצאת מהמטוס דרך צוהר החירום.
אתר ההתרסקות נזרע בשברים והיה אפוף באש ותמרות עשן.
היה זה סיום טראגי למסע הבין-לאומי של המטוס.
ועדת חקירה וחקירת מהנדס שנערכו לאחר האסון קבעו כי גורמים שונים הביאו להתרחשותו.
בין היתר נקבע כי מד הגובה של המטוס לא כוון כהלכה באופן שהמטוס טס בגובה נמוך מכפי שציין המכשיר.
כמו כן נקבע כי פקח הטיסה שהנחה את המטוס מהקרקע לנחיתה לא הזהיר את הצוות במועד כי המטוס נמצא בגובה נמוך מדי.
בנוסף ציינה החקירה את הטעות שבהחלטה להנחית את המטוס בהית'רו למרות תנאי מזג האוויר הגרועים ששררו בו, בפרט לאור העובדה שאתרי נחיתה חלופיים נקבעו עבור המטוס.
נקבע כי התאונה הייתה ניתנת למניעה.
בעקבות התאונה וחקירתה הוכנסו שינויים רבים בנוהלי חיל האוויר המלכותי בנוגע להפעלת מטוסי הוולקן, ושופר השימוש במד הגובה כמו גם האימונים בנחיתה בהנחיה מן הקרקע.
התשובה לחיים, היקום וכל השאר היא מושג המופיע בספר המדע הבדיוני "מדריך הטרמפיסט לגלקסיה" של דאגלס אדמס.
לפי הספר, התשובה, 42, ניתנה על ידי המחשב "הרהור עמוק", המחשב הגדול ביותר שנבנה עד אותו הזמן, אחרי 7.5 מיליוני שנות חישוב, לקבוצה של חייזרים שחיים ביקום מקביל, שבנו את המחשב כדי שימצא את התשובה לחיים, היקום וכל השאר.
התשובה מובילה את גיבורי הספר לחפש את השאלה של החיים, היקום וכל השאר – כי אי אפשר להבין את פשרה של התשובה מבלי לדעת מהי השאלה.
מובן שכדי להבין את המובן של התשובה, צריך לדעת מה השאלה.
הבעיה הייתה, שהחייזרים לא ידעו כלל מה השאלה.
כדי למצוא את השאלה, המחשב "הרהור עמוק" עיצב מחשב חדש, המחשב הגדול ביותר בכל הזמנים, מחשב כל כך מתוחכם עד שלפעמים זוהה בטעות ככוכב לכת.
השם של המחשב שאמור למצוא את השאלה, הוא כדור הארץ.
יוצרי המחשב נותרו עליו על מנת לתחזק אותו, ולבשו צורה של עכברים.
לרוע המזל כדור-הארץ הושמד דקות ספורות לפני שנמצאה התשובה, ובלית ברירה החליטו מנהיגי החייזרים להמציא את השאלה: "בכמה דרכים על אדם ללכת?" () (הלקוחה מתוך שירו של בוב דילן "Blowin' in the Wind").
בספר השני בסדרה – "המסעדה שבסוף היקום", מנסה ארתור דנט למצוא את השאלה, אך מצליח למצוא רק גרסה מעוותת ומקורבת שלה.
גרסה זו היא "מה תקבל אם תכפיל 6 ב-9?".
בסוף הספר השלישי – "החיים, היקום וכל השאר", פוגשות הדמויות הראשיות את פראק שאומר להם שיש תאוריה הגורסת כי אם מישהו ידע בו זמנית גם את השאלה וגם את התשובה, יקרוס היקום ויתחלף במשהו הרבה יותר מוזר ובלתי מובן.
כמו כן יש תאוריה הגורסת כי כל זה כבר קרה.
המסר עצמו קצר למדי – "אנו מתנצלים על התקלה" (במקור "We apologize for the inconvenience", אנו מתנצלים על אי הנוחות).
מעריצים רבים חיפשו את הסיבה שבגללה בחר דאגלס אדמס דווקא במספר 42 כתשובה לחיים היקום וכל השאר.
בין השאר עלו האפשרויות הבאות:
בבסיס בינארי המספר 42 מיוצג כ-101010
בבסיס 13, המכפלה של 6 ב-9 שווה ל-42. (כשנשאל על כך אדמס, ענה "אני לא כותב בדיחות בבסיס 13.")
42 הוא מספר האותיות במשפט "Douglas Adams The Hitchhikers Guide to the Galaxy" (דאגלס אדמס, מדריך הטרמפיסט לגלקסיה)
42 הוא הכתובת של המועדון של סטברו והמקום שארתור נמצא בו בזמן שהעולם מושמד
42 הוא מספר השעות בו פעל שיקוי השיתוק על יוליה (במחזה "רומיאו ויוליה").
ב־2 בנובמבר 1993 סיפר דאגלס אדמס מדוע בחר דווקא במספר 42:
התשובה לחיים, היקום וכל השאר זכתה להיות נושא לבדיחות במספר תחומי דעת.
הבדיחה באה להסביר מדוע המחשב החזיר את התשובה השגויה 42 במקום הערך הנכון למכפלה 6*9 = 54.
לפי הבדיחה, המחשב "הרהור עמוק" השתמש בתוכנית הבאה, הכתובה בשפת התכנות C.
התוכנית מכילה באג בשל השימוש במקרו ללא סוגרים מתאימים, והוא הסיבה לערך השגוי, המתקבל כתוצאתו של הביטוי 1 + 5 * 8 + 1.
גם במערכת הפיתוח ויז'ואל סטודיו של מיקרוסופט יש התייחסות שבקריצה למספר זה.
כדי להגיע לכך, יש לייצר פרויקט חדש מסוג Native DLL עם התכונה Export some symbols.
הפונקציה שנוצרת על מנת להדגים החזרה של ערך מספרי מכילה את הקוד הבא:
הבדיחה הבאה באה להסביר למה 42 אכן שווה להכל, בעזרת המשתנה "everything" ("הכל").
במבט ראשון נראה שהחשבון כולו נכון, אבל כיוון ש-, , ולכן בשורה 4 מתבצעת פעולה לא חוקית של חילוק באפס, והיא שגורמת לתוצאה האבסורדית וממילא .
למעשה ניתן לבצע את אותו תהליך על כל מספר אחר ולהגיע למסקנה שהוא שווה everything.
ו' (שם האות: וָיו) היא האות השישית באלפבית העברי.
בהתאם לחלוקתן של אותיות האלפבית העברי לחמשת מוצאי הפה, ו' נמנית עם ארבע האותיות השפתיות: בומ"פ.
הדעה המקובלת במחקר גורסת כי בהגייה המקורית שלה ייצגה האות ו' עיצור וילוני משופתת, מקורב (/w/ :IPA), וכך היא משמשת עד ימינו בהגייה התימנית ובקרב חלק מעדות המזרח, בעיקר לצרכים ליטורגיים.
בעברית הישראלית שהושפעה מההגייה האשכנזית ומההגייה הספרדית, היא מציינת עיצור שפתי-שיני, חוכך, קולי (/v/ :IPA).
ישנן עדויות שגם בארץ ישראל בימי הביניים נהגתה ו' באותה צורה.
ו' משמשת גם כאם קריאה לתנועת /o/, ומוצגת בסימון חולם מלא – וֹ, ולתנועת /u/, ומוצגת בסימון שורוק – וּ.
משום כך, היא נכללת בקבוצת אותיות אהו"י.
שם האות וצורתה העתיקה מתייחסים לוו לתלייה.
ו' (וַו) באלפבית הפרוטו-כנעניו' באלפבית הפיניקיו' באלפבית הארמי
בקוד ASCII מיוצגת האות ו' בערך E5, ובקוד Unicode היא מיוצגת בערך 05D5.
בקוד מורס מיוצגת האות ו' באמצעות הרצף: .
סימן קצר במיוחד זה משקף את תפוצתה הגבוהה של האות ו' בטקסטים עבריים.
הוא ייצוגה של האות ו' העיצורית בכתב ברייל.
באלפבית צלילי מיוצגת האות ו' באמצעות המלה "וו".
באיתות בדגלי סמפור ו' מיוצגת על ידי דגל אחד הפונה דרומה (כלפי מטה) ודגל שני הפונה מזרחה (ימינה).
לפי כללי הכתיב המלא העוסקים באות ו', בכל מקום שבו בכתיב מנוקד יש חולם חסר או קובוץ, תתווסף האות ו' בכתיב מלא (דוגמאות: חוק, מוגש).
כמו כן, ו' עיצורית נכפלת כשהיא באמצע מילה (דוגמאות: תקווה או זווית).
עם זאת, האות אינה נכפלת בראש המילה ובסופה (דוגמאות: ויקיפדיה, ורד, ותיק, צו), אך כן נכפלת כאשר לפניה מצטרפת אחת מאותיות השימוש, למעט ו' החיבור.
לכן, מהמילה "ויקיפדיה" נקבל "בוויקיפדיה", אך "וויקיפדיה" (כלומר וּוִיקיפדיה) ומהמילה "וֶרד" נקבל "הוורד", אך "וורד" (כלומר וּוֶרד).
סייג נוסף להכפלה הוא כי אין כופלים ו' עיצורית כאשר אחריה באה ו' אחרת (כלומר שורוק או חולם מלא), ולכן יש לכתוב תיווך, למשל.
המילה הנכתבת בניקוד "וּוָווֹ" (במשמעות "והוו שלו") תיכתב בצורה דומה בכתיב מלא, "וווו", בהתאם לכללים המונעים הכפלה לאחר ו' החיבור ולפני ו' אחרת.
העיצור הווילוני-שפתי המקורב (כאמור, /w/) מיוצג בכתיב מלא באות ו', בדיוק כמו העיצור השפתי-שיני החוכך הקולי (כאמור, /v/), וזאת בניגוד לעיצורים אחרים שאינם קיימים בעברית המקבלים ייצוג של אות קיימת בתוספת גרש.
לכן, השם האנגלי Winston ייכתב בעברית "וינסטון", ובצירוף אות שימוש תוכפל הו' (לדוגמה, לווינסטון).
זאת על אף שלעיתים ניתן לראות שימושים לא-תקינים, שבהם מוכפלת הו' בניגוד לכללים.
שמות גרמניים ופולניים, שמקורם בשפות המשתמשות באות w כדי לציין עיצור חוכך שפתי קולי, על אחת כמה וכמה יתועתקו לפי כללי הכתיב המלא העוסקים באות ו'.
נראה כי העיצור /w/ קיבל במהלך השנים את מעמדו בעברית בחזרה.
אם בעבר המילה הערבית "ואדי" הפכה מ-wadi ל-vadi ו-hollywood נהגתה כ-h)ollyvood), היום מילים לועזיות בעלות w שומרות על העיצור ולא הופכות אותו ל-v.
לכן נוצרה התופעה של סימון w בוי"ו כפולה בראש מילה.
הכתיב הזה נובע מהבנה מוטעית של חוקי הכתב הלא מנוקד.
הציבור רואה את הכפלת הוי"ו באמצע מילה ומפרש את זה כסימן ל-w (אף שגם וי"ו הנהגית כ-v מוכפלת באמצע מילים) ולכן מכפיל את הוי"ו גם בראש מילה.
כתיב זה בעייתי כי הוא יכול להתפרש בכמה דרכים.
למשל voynich שנכתב וויניץ' יכול להיקרא גם vinich winich.
השיטה המקובלת בציבור סובלת מחוסר עקיבות ויוצרת בלבול.
למשל, כשבאים אחרי הכפלת הוי"ו שורוק או חולם נוצר לכאורה רצף של שלושה וי"וים אבל מקובל להימנע ממנו ולכתוב לדוגמה וודי במקום ווודי.
לכן הוצע הרעיון להוסיף גרש לוי"ו כדי לפתור את הבעיות הללו.
האקדמיה ללשון העברית דנה ברעיון ופסלה אותו.
חנניה רייכמן יצר את חידוד הלשון הבא: "וָו וּוָו וּוָו וּוָו, כמה ווים יהיו יחדיו?", שבו מדובר בארבעה ווים, אך האות ו' מופיעה בו 11 פעמים ברציפות.
בשפה העברית המודרנית שכיחות השימוש באות ו' היא כ־10.00% מכלל אותיות האלף-בית.
האות ו' מציינת חיבור בין מילים או בין חלקי המשפט בבואה כתחילית לפני מילה.
לדוגמה, "אני ואתה נשנה את העולם" (מחברת בין שני שמות עצם, נושאים או מושאים) או "אני הלכתי הביתה, ו'''אתה נשארת בגינה" (מחברת בין שני חלקי משפט מחובר).
כאשר החיבור הוא בין מילים לא יבוא לפני הו' פסיק, ואילו כאשר החיבור הוא בין חלקי משפט יבוא לפני הו' פסיק.
ניקודהּ היסודי של ו' החיבור הוא שווא, אך לפני עיצור המנוקד בשווא (למעט י') או אחת מאותיות בומ"פ, תנוקד הו' בשורוק.
בנוסף, לפני י' המנוקדת בשווא תנוקד הו' בחיריק (השווא שעל הי' נופל בשל כללי הדיפתונג), לפני אות המנוקדת בחטף תנוקד הו' כניקוד החטף ולפני הברה מוטעמת תנוקד הו' בקמץ.
דוגמאות: אמנון וְתָמר, עשרים וּשְׁתיים, חמץ וּמַצה, פירות וִירקות, ברנשים וַחֲתיכות, שלושים וָשֵׁש.
מילה המתחילה באחת מאותיות בג"ד כפ"ת מאבדת את הדגש הקל אחרי ו' החיבור.
לעיתים, כאשר ו' מופיעה לפני פועל, היא מציינת את היפוך זמן הפועל, מעתיד לעבר או מעבר לעתיד.
שימוש זה נפוץ בעיקר בעברית המקראית ופחות בתקופות אחרות של העברית.
ניקודה של ו' ההיפוך מעבר לעתיד כניקודה של ו' החיבור, על גרסאותיו השונות.
מנגד, ניקודה היסודי של ו' ההיפוך מעתיד לעבר הוא פתח ובאות שאחריה בא דגש חזק, אך בי' המנוקדת בשווא לא יבוא דגש.
כמו כן, לפני א' מאותיות האית"ן מנוקדת ו' ההיפוך מעתיד לעבר בקמץ ללא תוספת הדגש בא' שאחריה.
בחלק מן המקרים ו' ההיפוך משנה את הטעמת המילה.
בבואה כסופית לשם, משמשת ו' המנוקדת בחולם מלא ככינוי שייכות לנסתר, או בּצירוף "נוּ" ככינוי שייכות למדברים.
בבואה כסופית לפועל, מציינת ו' המנוקדת בחולם מלא ככינוי מושא לנסתר, ואילו ו' עם שורוק מציינת הטיית נסתרים בזמן עבר, או, כתלות בתחילית, נסתרים ונוכחים בזמן עתיד.
הצירוף "נוּ" כסופית לפועל מציין הטיית מדברים בזמן עבר או כינוי מושא למדברים.
דוגמאות: ידוֹ, ידנוּ, כתבוֹ, כתבוּ, יכתבוּ, כתבְנוּ, ישמרנוּ.
בעבר שימשה האות ו' גם לפתיחת פסוקיות ויתור, במשלב השירה.
בצירוף "הואיל ו" משמשת הו' כפותחת פסוקית סיבה.
בגימטריה ערכה של ו' הוא 6, ובהתאם לכך "יום ו'" הוא יום שישי וכיתה ו' היא הכיתה השישית בבית הספר.
בקבלה מסמלת האות ו' את החומר.
הַתָּרַת נְדָרִים או הֶתֵּר נְדָרִים הוא הליך בהלכה, שבו אדם שנדר נדר ומתחרט עליו יכול לבטל את נדרו.
ההתרה נערכת על ידי חכם או על ידי שלושה הדיוטות הנחשבים לעניין זה כבית דין.
התרת נדרים יכולה להתיר גם שבועה והקדש.
כיום קיים מנהג לערוך "סדר התרת נדרים" בערב ראש השנה, ויש הנוהגים בערב יום הכיפורים (ויש שנהגו גם ב-כ' באב).
ההתרה כוללת ביטול מראש של כל הנדרים לעתיד, והיא נערכת על ידי שלשה אנשים.
באופן דומה נועדת תפילת כל נדרי בערב יום כיפור להתיר את הנדרים שנעשו שלא במכוון או מתוך הכרח, אך קיימות מוגבלויות ומחלוקות הלכתיות באשר לתועלת המעשית של המנהג.
פירוש "התרה" נתונה במחלוקת ראשונים - יש המפרשים התרה כהתרת הקשר, ויש המפרשים לשון איסור והיתר.
יש להבדיל בין התרת נדרים להפרת נדרים שהוא כשאב מפר נדרי בתו, או אשתו, ללא צורך בשלושה או בחכם.
לפי תנא קמא במסכת חגיגה "התר נדרים פורחים באוויר ואין להם על מה שיסמוכו", כלומר שאין לה מקור בתורה שבכתב אלא חודשה על ידי חז"ל בתורה שבעל פה.
רבי אליעזר אומר שיש לו מקור בתורה - שנאמר פעמיים , אחת הפלאה לאיסור - שבועה, ואחת הפלאה להיתר - התרה.
רבי יהושע אומר שהמקור הוא כלומר שהשבועה נעשתה מתוך כעס ובלא ידיעה, ודרשו על כך: באפי נשבעתי וחזרתי בי.
רבי יצחק מביא דעה נוספת - נאמר , אם ליבו נודבו יביא את הקרבן שנשבע להביא ואם לא מתיר את הנדר.
דעה חמישית היא של חנניה אחיינו של רבי יהושע - נאמר , משאמר ואקיימה היינו שאם לא רוצה אינו מקיים.
דעת רב יהודה בשם שמואל - כתוב , הוא עצמו אינו מיחל אך אחרים יכולים להחל את דיבורו.
הראשונים חיקו את השיטה שלפיה התרת נדרים היא חידוש של חז"ל, אך למדוה מהנהגת משה רבינו.
לדעת רב אשי קיימת מחלוקת תנאים האם יש התרה על ידי חכם מדרבנן.
לבית שמאי אסור ולבית הלל מותר.
לדעת הבית יוסף והש"ך על מנת להתיר את הנדר, על הנודר מוטל להופיע בפני תלמיד חכם מומחה בדיני נדרים או לחלופין באפשרותו לקבץ שלושה הדיוטות ולמנותם לבית דין להתיר את נדרו.
הנודר חייב להופיע בעצמו ואין באפשרותו למנות שליח.
הנודר מפרט את הנדר, ומנמק מדוע הוא מתחרט עליו ורוצה להתירו.
המתיר שואל "ניחמת בך מנדרך" (התחרטת) ?
וכאשר הוא עונה בחיוב, אומר לו "מותר לך" (או בלשון דומה).
נחלקו רבי יהודה ורבנן מי צריך כדי להתיר את הנדר.
לדברי רבנן אחד מומחה או שלשה הדיוטות במקום שאין חכם ולרבי יהודה צריך שיהא אחד מהשלשה מומחה.
בביאור מחלוקתם נחלקו הרמב"ן והרמב"ם, הרמב"ן סובר שלרבנן צריך אחד סמוך או שלשה הדיוטות (שבקיאין בהלכות נדרים).
ולרבי יהודה צריך או אחד סמוך, או שלשה שמתוכם אחד "גמיר וסביר" ושניים "אי מסברי להו סברי".
ואילו הרמב"ם סובר, שלא צריך סמוך ובין לרבי יהודה בין לרבנן די חכם מובהק להתיר את הנדר ונחלקו האם אפשר בשלשה הדיוטות.
ישנם ארבעה סוגי נדרים שאינם צריכים התרה, מכיוון ששיערו חכמים שאין הנודר מתכוין באמת לידור.
נדרי זירוזין - שבהם אין הנודר מתכוין אלא להראות שהוא מתכוין לדבריו ברצינות ואינו מתכוין באמת לנדור.
נדרי הבאי - שאינם אלא הבל.
כמו, דבר זה אסור עלי אם לא היו שם מיליון איש, שאינו מתכוין אלא שהיו שם הרבה אנשים ומדבר בגוזמה.
נדרי שגגות - שנדר בגלל פרט מידע שגוי.
שברור שלא נדר אלא בגלל שטעה.
נדרי אונסין - שנדר בתנאי כלשהו ונאנס להפר את התנאי.
וכיון שנאנס, לא על דעת זה נדר.
החכם מתיר על ידי "פתח", היינו קביעה שאילו הנודר היה מודע למלוא המשמעות של הנדר לא היה נודר כלל, והרי זה כאילו נדר בטעות.
כמובן הפתח מועיל רק באם הנודר אומר שאילו היה יודע לא היה נודר.
מחלוקת חכמים היא האם ניתן להתיר על ידי חרטה בלבד או רק "כעין ארבעה נדרים", כלומר "פתח".
להלכה ניתן להתיר גם על ידי חרטה.
נחלקו הראשונים, האם ההתרה היא למעשה בירור למפרע שהנדר לא חל מעיקרו, או שמדובר בחלות מכאן ולהבא, רק שההתייחסות מכאן ולהבא היא כאילו עד עכשיו הנדר היה בטל.
בהתרה על ידי שלושה הדיוטות, אומר רבי יהודה שצריך שאחד מהם יהיה חכם, והשניים האחרים יבינו מה שהחכם יסביר להם אבל שלא יהיו עמי הארץ.
חכמים מתירים אפילו שלשתם הדיוטות, והלכה כחכמים.
נדר על דעת רבים, כשהציבור הדיר אדם, אינו ניתן להתרה אלא לצורך מצווה.
כמו כן אין מתירים נדרים בשבת, אלא לצורך השבת עצמה.
(כגון שנדר שלא יאכל בשר, והנדר מפר את שמחת השבת שלו.)
אין אדם מתיר נדרי עצמו, שכתוב "לא יחל דברו" כשיטת רב יהודה בשם שמואל.
אין מתירים לאדם היתר שהוא דבר איסור, כגון שנדר שלא יעשה עבירה וחושש שמא יתקפנו יצר הרע וירצה לעשות את העבירה.
קיימת מחלוקת אמוראים אם צריך לפרט את כל פרטי הנדר – רב נחמן אומר שלא צריך, כי אם תצריכו לפרט יכול לחסר פרטים לפעמים והחכם אינו מתיר אלא על דעת מה ששמע, והוא אינו אמר את כל פרטיו.
רב פפא אומר שצריך לפרט, שמא נדר לדבר איסור כגון 'אם אעבור עבירה פלונית אאסור על עצמי לאכול פירות', וכל רצונו להתיר הוא כי רוצה לעבור את העבירה ובמקרה זה אין לו להתיר.
הראשונים כתבו שצריך לפרט גם הסיבה שבשבילה נדר, ואילו בין האחרונים ישנה מחלוקת אם מפרט את מה שחשב בליבו בשעה שחפץ לנדור.
השל"ה כתב לגבי הדין כי מנהג בני ארץ ישראל שמתאספים עדה בראש השנה ואומר בפניהם כנוסח, וטוב לעשות שני עניינים: א- שיתקן מה שקלקל, שהיא התרה על העבר.
ב- מסירת מודעה להבא, שלא ינדור.
דעת רבי מרדכי הכהן ופרשנים נוספים שההתרה האמורה במשנה נעשית בערב ראש השנה ולא בראש השנה עצמו.
כשמוסיף כי סופי התיבות של הפסוק "לא יחל דברו ככל" הם אלול, החודש הקודם.
הרבי מלובביץ' מסביר על פי פנימיות שטעם עריכת ההתרה בזמן זה במניין, הוא כי בראש השנה הוא בניין העולם מחדש, וההכנה לזה הוא תיקון העולם, אשר אפשרי על ידי הכללים האמורים.
לשיטת מטה אפרים ושולחן ערוך הרב יש לערוך את ההתרה בעשרה אנשים.
החיד"א כותב כי יש לאסוף יותר מעשרה אנשים ובכללם יהיו תלמידי חכמים ויראי שמים, ואם לא ימצא יעשה בשלושה.
וכן מובא שרבי חיים אליעזר שפירא ממונקטש ערך את התרת הנדרים בטלית ותפילין אל מול עשרה כנוסח הקבוע.
מנהג אדמו"רי בעלז להתיר בפני עשרים ושלושה אנשים, ומנהג קומרנא בפני יותר מעשרה, אך רוב הקהילות נוהגות בפני לא פחות מעשרה.
רבי אורי מרהטין היה מתיר בפני עשרה כהנים.
בחסידות טשרנוביל מתיר האדמו"ר בפני כל הציבור.
בחסידות סקווירה נוהג האדמו"ר כן, והציבור מתירים יחדיו בפני האדמו"ר והמניין שעמו.
בחסידות באבוב מתיר האדמו"ר בפני עשרה והציבור בפני שלושה, ואילו בחסידות גור נהוג להתיר בפני שלושה בלבד, וכך נהג רבי יצחק אייזיק מזידיטשוב.
המנהג הפשוט להתיר בערב ראש השנה אחר תפילת שחרית.
בספר "משמרת שלום" כתב על אבותיו שהתירו בערב ראש חודש אלול.
בחסידות קרלין ובמנהגי אליק מתירים לאחר אמירת הסליחות וקודם שחרית.
המנהג במרבית הקהילות להתיר בטלית ותפילין סמוך לתפילה, קודם חליצתם.
קטנים לפני בר מצווה לא אומרים התרת נדרים.
בשנת שמיטה עושים יחד עם התרת הנדרים את הפרוזבול.
הדעות החולקות, הם של רבי יצחק אייזיק ליבס בספרו שו"ת "בית אבי", שכתב כי אין זה עניין כפרה כי אין בכח העשרה לכפר כי אם להתיר נדר שנדר בינו לבין קונו, ומה עניין זכאי או חייב לזה.
גם בנטעי גבריאל שלל את החומרה בטענה כי אין לדבר סוף, וגם הראשונים יחזרו אחר שלושה שכבר הותרו.
יש האומרים גם 'סדר נזיפה' בהתרת הנדרים, שהוא קבלת נידוי וישיבה על הארץ ובסופה בית הדין מתירים את הנידוי.
במנהגים שונים מוסיפים להתרת נדרים גם סדר התרת קללות.
החיד"א כתב כי מנהג אנשי ירושלים ורבי שלום שרעבי שאומרים התרת קללות ואין אומרים 'סדר נזיפה', וכן הוא מנהג חב"ד.
בסידור יעב"ץ ובחסידויות גור וצ'רנוביל נהוג להשמיט סדר נזיפה.
בחסידות באבוב אומרים מקצתו, ובסקווירא וקרלין אומרים התרת הקללות.
בחסידות קוידנוב אין אומרים סדר נזיפה בערב ראש השנה, אך אם מתירים כמנהג רבותיהם הראשונים בערב ראש חודש אלול - אומרים אותו.
ה'תרנ"ז – תיאודור הרצל כותב ביומנו: "בבזל ייסדתי את מדינת היהודים"
ה'תרס"ג – בפרעות נגד היהודים בעיר הומל בבלארוס, התייצבה לראשונה הגנה יהודית מול הפורעים
ה'תרצ"ה – בחירת דוד בן-גוריון ליו"ר ההנהלה הציונית והסוכנות היהודית
ה'ת"ש – הפצצת חיל האוויר האיטלקי על תל אביב – הקשה בהתקפות שפגעו בישראל בזמן מלחמת העולם השנייה
ה'תשמ"ו – מגי אזרזר, שחקנית ישראלית
ה'תי"ד – רבי יום-טוב ליפמן הלר הלוי, בעל פירוש "תוספות יום טוב" על המשנה (נולד ה'של"ט).
ה'תקל"ט – הרב שמשון חיים נחמני מחבר ספר זרע שמשון (נולד בתס"ו).
ה'תקצ"א – הרב משה מינץ אב"ד אובן ישן היא אובודה, מחשובי רבני הונגריה בדורו (נולד ב-ה'תק"י).
ה'תרמ"ג – רבי יקותיאל יהודה טייטלבוים, רבה של סיגט והאדמו"ר הראשון מסיגט (נולד ב-ה'תקס"ח).
ה'תשכ"ט – הרב יחזקאל סרנא, ראש ישיבת חברון.
ה'תש"ל – יצחק גרינבוים, ממנהיגי יהדות פולין, מראשי התנועה הציונית והסוכנות היהודית, שר הפנים בממשלה הזמנית של ישראל.
ה'תשל"ב – רבי ישועה שמעון חיים עובדיה, רב העיר צפרו שבמרוקו ומחבר שו"ת ישמח לבב ועוד.
ה'תשנ"א – הרב מאיר האיתן, רב השומרון, וממקימי היישוב קרני שומרון.
ה'תשנ"ט – חנוך לוין, סופר ומחזאי ישראלי (נולד ה'תש"ד).
ה' באלול – ז' באלול
היום העשרים ואחד (שלושה שבועות מלאים) של ספירת העומר (לפי הלוח העברי הקבוע)
בשנה בה חל ו' באייר ביום שלישי בשבוע – מצוין בו יום העצמאות
ה'תר"פ (24 באפריל 1920) – בוועידת סן רמו אושר המנדט הבריטי על ארץ ישראל על פי הצהרת בלפור, הרברט סמואל נתמנה לנציב העליון הבריטי הראשון
ה'תש"ח (15 במאי 1948) – פקע המנדט הבריטי על ארץ ישראל וקמה מדינת ישראל
ה'תשס"ו – אהוד אולמרט מציג את ממשלת ישראל השלושים ואחת בפני הכנסת
ה'תרפ"א – הרב מרדכי ברויאר, חתן פרס ישראל, ההדיר את נוסח המקרא ופיתח את "שיטת הבחינות" לפרשנות התורה תוך התמודדות דתית עם ביקורת המקרא.
ה'תש"ה – הרב ישראל הגר האדמו"ר מוויז'ניץ.
ה'תש"ה – אליעזר מזרחי, חסיד חב"ד נבחר לכנסת ה-12 מטעם אגודת ישראל, היה מאלה שסיכלו את התרגיל המסריח בשנת ה'תש"ן - 1990.
ה'תש"ח – יעקב עמידרור, אלוף במילואים וראש המטה לביטחון לאומי לשעבר.
היה המזכיר הצבאי של שר הביטחון יצחק מרדכי
ה'תשל"ו – איתמר בן-גביר, חבר הכנסת ה-24 והשר לביטחון לאומי
ה'ק"ד – רבי לוי בן גרשום (רלב"ג), פרשן המקרא, פילוסוף, מתמטיקאי ואסטרונום מחכמי פרובנס.
ה'תקכ"ז – רבי יצחק הלוי הורוביץ (ר' איציק'ל המבורגר), מרא דאתרא ואב"ד קהילות אה"ו, ברודי, וקהילות נוספות.
ה'תקל"ח – רבי צבי הירש אוירבך, ראש ישיבה, אC"ד ומרא דאתרא של יהדות וורמייזא.
ה'תקע"ט – הרב אברהם צבי הירש פצנובסקי, רבה של העיר פיליצה ואב"ד פיעטרקוב, מחבר ספר "ברית אברהם".
ה'ת"ר – רבי משה אייכנשטיין (תפלה למשה), רב ואדמו"ר בסאמבור.
ה'תרס"ט – רבי יוסף מאיר וייס, אדמו"ר בספינקא שברומניה, ומייסד חסידות ספינקא.
ה'תרע"ח – רבי חיים סתהון, רבה של צפת ומחבר "ארץ חיים" על מנהגי הספרדים בארץ ישראל.
תשי"ד – רבי מנחם מנדל הלברשטאם, האדמו"ר השני מסטרופקוב, (נולד תרל"ה).
תשס"ב – הרב רפאל בנימין לוין, בנו של הרב אריה לוין, דיין בבית דין צדק אשכנזים פרושים בירושלים, ורב בית הכנסת זהרי חמה בירושלים.
ה'תשע"א – הרב שבתאי בן חיים, מרבני יהדות כורדיסטן, רב המושב מנוחה ומועצה אזורית לכיש.
ה' באייר – ז' באייר
פרשת בר המצווה של ילד שנולד בו' אדר א', או שבר המצווה שלו חל בשנה פשוטה, היא ברוב השנים פרשת תצוה.
אם בר המצווה חל בשנה המתחילה בשבת או בשנה חסרה המתחילה ביום שני (שנה מקביעות בחג או בחה) פרשת בר המצוה היא פרשת תרומה.
אם חל ביום חמישי - בהרבה קהילות, יום צום של חברי החברה קדישא (מוקדם מז אדר עקב סמיכותו לשבת).
ה'תרפ"ד – הקמת "סולל בונה", חברת פועלים לעבודות ציבוריות
ה'תש"ג (אדר ב') – הנאצים מחסלים את גטו קרקוב.
ה'תש"ח (אדר ב') – שיירה שהובילה נשק ותחמושת לערביי חיפה הושמדה במבואות קריית מוצקין על ידי מארב של "ההגנה"
ה'תש"ח (אדר ב') – הוקם השירות הימי – חיל הים הישראלי בראשית ימיו
ה'תשט"ו – מבצע "חץ שחור", פשיטת צה"ל על מחנה צבאי מצרי בסמוך לעזה
ה'תשל"ח (אדר ב') – צה"ל פותח במבצע ליטני, שנועד להרוס את התשתית של המחבלים בדרום לבנון
ה'תשע"א (אדר ב') – הפיגוע באיתמר, שני מחבלים פלסטינים פרצו לבית משפחת פוגל, ורצחו בדקירות סכין ובירי את זוג ההורים ושלושה מילדיהם
ה'תש"ף – הבחירות לכנסת העשרים ושלוש
ה'תשפ"ג – פיגוע הירי בצומת בית הערבה - בו נרצח אזרח ישראלי עם אזרחות אמריקאית.
ה'תר"ס (אדר ב') – מליטה שיפר, אמנית, ממייסדי עין הוד (נפטרה ה'תשנ"ב)
ה'תרס"א – זפו מרקס, יהודי-אמריקאי, מהאחים מרקס (נפטר ה'תש"ם)
ה'תרס"ו – הרב מרדכי יהודה ליב זק"ש - רב שכונות בירושלים וראש מכונים תורניים (נפטר ה'תשכ"ג).
ה'תרע"א – הרב דוד חנזין, רב קהילת חב"ד בפתח תקווה, חבר בית הדין הרבני בפתח תקווה, וראש בית דין רבני חב"ד (נפטר ה'תשס"ג)
ה'תרצ"ד – דוד אבידן, משורר, צייר, פובליציסט ומחזאי ישראלי (נפטר ה'תשנ"ה)
ה'תרמ"ו (אדר א') – הרב יחזקאל אברמסקי, מחבר הפירוש חזון יחזקאל על התוספתא (נפטר ה'תשל"ו)
ה'תשכ"א – הרב יצחק אייזיק לנדא, רב העיר בני ברק וראש מערכת הכשר הרב לנדא
ה'תשל"ג (אדר א') – אביתר בנאי, זמר ויוצר ישראלי
ה'תרס"ז – אנרי מואסאן, כימאי יהודי-צרפתי, חתן פרס נובל לכימיה (נולד בה'תרי"ג)
ה'תר"ד – רבי משה סטניצר, צדיק חסידי מתלמידי החוזה מלובלין, שלא שימש כאדמו"ר בפועל.
ה'תר"ו – רבי דניאל פרוסטיץ, ראש בית הדין בפרשבורג בימי החתם סופר.
ה'תרע"ג (אדר ב') – יחיאל מיכל פינס, הוגה דעות ציוני, מאבות הציונות הדתית, איש חיבת ציון.
ה'תרע"ו – רבי נפתלי אמסטרדם, מראשי תנועת המוסר (נולד בה'תקצ"ב)
ה'תרפ"א – אברהם גרינבאום, עסקן חרדי יהודי- גרמני.
ה'תש"ב – שטפן צווייג, סופר יהודי-אוסטרי (נולד בה'תרמ"ב)
ה'תש"ח (אדר ב') – עמנואל לנדאו, חייל ישראלי, זכה לעיטור הגבורה לאחר מותו (נולד בה'תרפ"ט)
ה'תשכ"ג – הרב מרדכי יהודה ליב זק"ש רב שכונות בירושלים וראש מכונים תורניים (נולד בה'תרס"ו).
ה'תשמ"ט (אדר א') – הרב שמריהו גוראריה, חתנו של האדמו"ר השישי מחב"ד רבי יוסף יצחק שניאורסון.
ה'תשנ"ה (אדר א') – מירה לובה, סופרת יהודיה-אוסטרית (נולדה בה'תרע"ג)
ה'תשס"ה (אדר א') – דודו גבע, אמן, מאייר, מחבר קומיקס וקריקטוריסט (נולד בה'תש"י)
ה'תשס"ה (אדר ב') – גארי ברתיני, מנצח ומלחין ישראלי ממוצא בסרבי, חתן פרס ישראל (נולד בה'תרפ"ז)
ה'תשס"ז – הרב מרדכי ברויאר, חתן פרס ישראל לספרות תורנית, מהדיר נוסח המקרא ומחשובי המחנכים בתנ"ך (נולד בה'תרפ"א)
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצוה של ילד שנולד בו' באב היא, ברוב השנים, פרשת דברים.
ימי בין המצרים והיום השישי של תשעת הימים שמסתיימים במוצאי תשעה באב.
בימים אלה נהוג שלא לאכול בשר כחלק ממנהגי האבלות על חורבן שני בתי המקדש
ה'תשכ"ט – נחיתת האדם הראשון על הירח במסגרת אפולו 11
ה'תט"ז – הוטל החרם הרבני על ברוך שפינוזה
ה'תרס"ד – הרצל ברגר, חבר הכנסת ועיתונאי (נפטר ב-ה'תשכ"ב)
ה'תר"ף – אייזק שטרן, כנר (נפטר ב-ה'תשס"ב)
ה'תרצ"ט – גילה אלמגור, שחקנית ישראלית
ה'תשמ"ה – נוה דרומי, עיתונאית ישראלית
ה'תקנ"ו – רבי נתן מז, ראש ישיבה, דיין, וממלא מקום המרא דאתרא בפרנקפורט.
ה'תר"ן – רבי אלעזר משה הורוויץ, מגדולי רבני יהדות ליטא, רבה של פינסק, מחבר הספר "אהל משה" (נולד ב-ה'תקע"ח)
ה'תרפ"ו – הרב שלמה זלמן בּרוֹיֶאר, רב בפאפה, ורבה החרדי של פרנקפורט.
ממנהיגי היהדות האורתודוקסית במערב אירופה, חתנו וממשיך דרכו של רש"ר הירש ואבי משפחת ברויאר, חבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל (נולד ב-ה'תר"י)
ה'תשכ"ט – הרב יהושע גרינוולד, ראב"ד אונגוור ורבה האחרון של חוסט (נולד ב-ה'תרס"ט)
ה'תשס"ב – משה גלילי, איש בית"ר, מייסד עליית אף על פי (נולד ב-1906)
ה'תשס"ח – רלף קליין, כדורסלן ומאמן כדורסל ישראלי מצליח, נפטר מסרטן המעי הגס (נולד ב-ה'תרצ"א)
ה'תשע"ו – הרב אריה פינקל ראש ישיבת מיר מודיעין עילית וחבר מועצת גדולי התורה (נולד ב-ה'תרצ"א)
ה'תשפ"א – הרב יואל כהן, ה"חוזר" הראשי של רבי מנחם מנדל שניאורסון ומגדולי המשפיעים והבקיאים בתורות בחסידות חב"ד.
עוולת הרשלנות היא אחת העוולות המרכזיות ביותר בדיני הנזיקין, והיא נדונה בפסיקה יותר מכל עוולה אחרת.
העוולה מבוססת על הרעיון לפיו הגורם לחברו נזק תוך שהוא מתנהג באופן בלתי סביר צריך לפצותו בגין נזקיו.
העוולה מורכבת מורפולוגית משלושה יסודות: היסוד הראשון הוא יסוד ההתרשלות ובמסגרתו בוחן בית המשפט האם התנהגותו של המזיק חרגה מסטנדרט של התנהגות סבירה באותן נסיבות בהן פעל.
בהמשך, במסגרת יסוד חובת הזהירות נקבע האם יעיל וראוי לחייב את המזיק שהתרשל לפצות את הניזוק, לאור היחסים בין הצדדים וההקשר בו אירעו הדברים.
לבסוף, במסגרת יסוד הקשר הסיבתי, נבדק האם התרשלות המזיק היא היא שגרמה לנזק.
המודל שתואר לעיל, המונה שלושה יסודות, הוא המודל המקובל לעוולת הרשלנות בעולם האקדמי ובארצות המשפט המקובל, אולם בפסיקה בישראל השתרש השימוש במודל מרובע.
המודל המרובע כולל גם הוא את יסודות ההתרשלות והקשר הסיבתי, אך הוא מפצל את יסוד חובת הזהירות לחובת זהירות מושגית וחובת זהירות קונקרטית.
במסגרת הדיון בחובת הזהירות המושגית נקבע האם באופן עקרוני, בין שני סוגי האנשים הרלוונטיים, חלה חובת זהירות, ובמסגרת חובת הזהירות הקונקרטית נקבע האם במקרה הספציפי שבו מדובר חלה חובת זהירות.
פיצול זה של חובת הזהירות, אשר יצר את 'המודל המרובע', יוצר השלכות על ניתוח יסוד ההתרשלות בפסיקה הישראלית.
במסגרת יסוד ההתרשלות בוחן בית המשפט האם התנהגות המזיק חרגה מסטנדרט של התנהגות סבירה בכך שיצרה סיכון בלתי סביר לסובבים אותו.
הואיל ועוולת הרשלנות היא 'עוולת מסגרת', אשר נועדה לחול על אינספור סיטואציות וסוגי התנהגות, על התנהגות המזיק להבחן במסגרת יסוד ההתרשלות באופן גמיש ולא נוקשה.
הדין אינו יכול לקבוע כללי התנהגות קשיחים אשר כל חריגה מהם תיחשב להתרשלות, ולפיכך נקבע סטנדרט אבסטרקטי של התנהגות 'האדם הסביר' באותן נסיבות שבהן פעל המזיק.
על בית המשפט מוטל לצקת תוכן ממשי לסטנדרט זה בהתאם לנתוני כל מקרה, ולקבוע האם התנהגות הנאשם חורגת ממנו.
בבחינת סבירותה של התנהגות, נלקחים בחשבון הערך החברתי שלה והשלכותיה על כל מי שמצוי בתחום השפעתה.
בסופו של דבר, ההחלטה בשאלת הסבירות מבטאת איזון בין אינטרסים ושיקולים מתחרים, והיא מבוססת על שיקולי מדיניות.
במסגרת זו יכול בית המשפט לפעול בהסתמך על אמות מידה קבועות יחסית או להתנגד לאמות מידה כאלה.
בנוסף יכול בית המשפט להתמקד בשיקולי רווחה תועלתיים או בשיקולי עשיית צדק בין המזיק לניזוק.
התרשלות היא התנהגות שיש בה סטייה מסטנדרט חברתי ראוי אך לא בהכרח מסטנדרט מוסרי, ולפיכך האשמה המיוחסת להתנהגות כזו היא "אשמה חברתית" (social fault) ולא בהכרח אשמה מוסרית.
רמת ההתנהגות הנדרשת על ידי החברה מגולמת בקביעת סטנדרט ההתנהגות של האדם הסביר במקרה שבו מדובר, ואליו מושווית התנהגות המזיק.
התפיסה היא כי מזיק שסטה מרמת התנהגות נדרשת זו התרשל, וזאת בדרך כלל גם במקרים שבהם תכונותיו המיוחדות וחולשותיו לא היו מאפשרות לו לעמוד בסטנדרט ההתנהגות של האדם הסביר.
במסגרת קביעת רמת ההתנהגות הנאותה מיוחסות לאדם הסביר ידיעותיו המיוחדות של המזיק, אולם על פי המשפט הנוהג ככלל אין להתייחס במסגרת זו לתכונות האופי של המזיק ולחולשותיו.
כך, אם אדם, הנוטה לאבד בקלות את תשומת הלב למתרחש סביבו ולשקוע במחשבות, התנגש בשל כך באדם אחר וגרם לו נזק, התנהגותו תושווה לסטנדרט של האדם הסביר והערני, ובמסגרת קביעת הסטנדרט לא תילקח בחשבון תכונת אופי זו.
גישה אובייקטיבית זו היא גישתו של המשפט המקובל, ממנו נקלטה עוולת הרשלנות במשפט הישראלי, ומביא אותה לידי ביטוי השופט Holmes:
הסבר זה מבטא היטב את הרעיון לפיו האשמה המיוחסת להתרשלות היא חברתית ולא מוסרית, שכן ההתמקדות היא בשאלה עד כמה חורג המזיק מן הסטנדרט החברתי בהתנהלותו המזיקה, ולא בשאלה המוסרית עד כמה המזיק יכול להימנע מהתנהגות זו.
קביעה דומה לכך קבע הנשיא ברק בפס"ד חמד נ' מדינת ישראל, בו ציין כי "המזיק עשוי לעשות כמיטב יכולתו ועדיין לפעול שלא בסבירות במקום שיכולתו של המזיק נופלת מהיכולת המצופה מן האדם הסביר".
עם זאת, קביעת סטנדרט ההתנהגות של האדם הסביר באופן האובייקטיבי המתואר לעיל כפופה לחריגים הנוגעים לגילו של המזיק ולנכות גופנית קבועה ממנה הוא סובל.
בפס"ד חמד שהוזכר לעיל קבע הנשיא ברק כי "כאשר המזיק הוא קטין, מתחשבים – לעניין קביעת אמת המידה האובייקטיבית – בגילו של המזיק.
כן מתחשבים בידיעותיו המיוחדות של המזיק".
בדומה לכך, הסטנדרט שיקבע עבור אדם הסובל מנכות קבועה, כגון עיוור או חירש, יהיה מותאם לנכותו.
כאשר בית המשפט נדרש לקבוע מהו סטנדרט ההתנהגות הסביר אובייקטיבית במצב מסוים, פעמים רבות הוא נעזר לשם כך בכללי-אצבע ובנתונים נוספים.
מעצם מהותו של מושג הסבירות, בית המשפט נוטה פעמים רבות להסתמך על הפרקטיקה הנוהגת בעת קביעת סטנדרט ההתנהגות, ונטייה זו בולטת במיוחד בתחום הרפואה.
בתביעות רשלנות רפואית נוהג בית המשפט להשוות את התנהלות הרופאים לפרקטיקה הרפואית המקובלת באותו זמן, הנתפסת כסטנדרט ההתנהגות של 'הרופא הסביר'.
עם זאת, קיימים פסקי דין שבהם בחר בית המשפט שלא להסתמך על הפרקטיקה הנוהגת בקביעת סטנדרט הסבירות.
בפסק דין שטרן נ' המרכז הרפואי שיבא ובפסק דין משה נ' קליפורד נקבע כי רופאים התרשלו על אף שפעלו בהתאם לפרקטיקה הנוהגת, וזאת משום שהיו מסוגלים סובייקטיבית לפעול בסטנדרט גבוה יותר, והוכח כי הפרקטיקה המקובלת באותו זמן לא הייתה יעילה.
עמדה דומה בתחום אחר הובעה על ידי השופטת דורנר בפסק דין חמד נ' מדינת ישראל, שבו הציעה כי סטנדרט ההתנהגות עבור שוטרים וחיילים במצבי לחץ צריך להיות גבוה מזה של האדם הסביר, שכן התמודדות עם מצבי לחץ והפרות סדר היא מיומנות מיוחדת לשוטרים וחיילים.
סטנדרט ההתנהגות אשר בהתאם לו פועלים שופטים בדרך כלל הוא הסטנדרט הקבוע בחוק.
במקרים רלוונטיים, שבהם המזיק הפר הוראת חוק מסוימת בהתנהלותו, עולה השאלה האם הסטנדרט הנקבע בחוק יחשב זהה לסטנדרט ההתנהגות הסבירה לעניין עוולת הרשלנות.
ניסוח אחר לאותה שאלה יהיה האם כל המקרים בהם חלה עוולת הפרת חובה חקוקה, העוסקת בנזק הנגרם כתוצאה מהפרת חוק של המזיק, יכללו בהכרח גם בעוולת הרשלנות.
בארצות הברית ובקנדה אכן מתייחסים לכל הפרת חיקוק במסגרת עוולת הרשלנות.
עם זאת, במשפט הישראלי נקבע בבירור כי אין זהות בין הסטנדרטים.
בפסק דין ליכטנשטיין נ' מדינת ישראל קבעה השופטת נתניהו כי הסטנדרט הקבוע בחוק מהווה אינדיקציה בלבד לסטנדרט ההתנהגות הסבירה בעוולת הרשלנות, ואין חפיפה ביניהם.
זאת משום שמחד, חזקה על החיקוק שהוא מבוסס על ניסיונם המצטבר של טובי המומחים, אך מאידך הסטנדרט בחיקוק מיועד תמיד למקרה הממוצע ולפיכך יש שהוא מחמיר מדי ויש שהוא מקל מדי ביחס לסיטואציה הרלוונטית.
בנוסף, במקרים רבים אין לדעת מהי מטרת החוק, והאם נועד למנוע סיטואציות כגון זו הרלוונטית.
עיקרון זה חזר ונשנה במספר פסקי דין, כאשר בפסק דין לרנר נ' מדינת ישראל נקבע במפורש כי על אף שהחיילים באותה סיטואציה הפרו את הוראות הפתיחה באש, המהוות חלק מחוק השיפוט הצבאי, הם לא התרשלו והמדינה לא נמצאה חייבת ברשלנות בגינם.
סטנדרט המבוסס על חישוב תועלתי-כלכלי
ניתן לראות קשר אינהרנטי בין מושג ההתרשלות לבין הגישה הכלכלית לדיני הנזיקין.
שכן, כפי שטוען ישראל גלעד, שאלת ההתרשלות נועדה לקבוע את ערכה של התנהגות המזיק מנקודת מבט חברתית, ולפיכך מתבקש להתייחס אליה באמצעות שיקולים כלכליים של רווחה חברתית.
קשר אינהרנטי זה, יחד עם העלייה בחשיבותה של הגישה הכלכלית למשפט, הובילו לשימוש נרחב בחישובים תועלתיים-כלכליים במסגרת קביעת סטנדרט הסבירות, כפי שאלה באים לידי ביטוי ב"נוסחת הנד".
הקשר בין מושג ההתרשלות לבין הגישה הכלכלית לדיני הנזיקין
באופן גס ניתן לחלק את הגישות למשפט לכאלה המתמקדות בשיקולי עשיית צדק בין הצדדים, אל מול הגישה הכלכלית למשפט, המתמקדת בשיקולי יעילות, ורואה במשפט כלי להגדלת הרווחה המצרפית של החברה כולה.
שתי גישות אלה באות לידי ביטוי גם ביחס לדיני הנזיקין עצמם, כאשר גישה אחת רואה בהם כלי להשגת צדק בין הצדדים, ואילו הגישה השנייה, הגישה הכלכלית, רואה בהם מכשיר להגדלת הרווחה המצרפית של החברה כולה.
על פי הגישה הכלכלית, הדרכים להגדלת הרווחה המצרפית הן הרתעה, פיזור הנזק וצמצום העלויות הכרוכות בהליכים המשפטיים.
בין הדרכים הללו, הדרך הרלוונטית לענייננו היא דרך ההרתעה.
דרך זו שואפת לשנות את מחירן של הפעילויות המתנגשות של המזיק והניזוק הפוטנציאלים באופן שייצור עבורם תמריץ להקטנת העלות הכוללת על ידי מניעת נזקים בלתי-יעילים.
מושג ההתרשלות מבוסס על אי-סבירותה של התנהגות המזיק, הנבחנת מנקודת מבט חברתית.
בסיס זה יוצר זיקה חזקה מאוד בין מושג ההתרשלות לבין הגישה הכלכלית לדיני הנזיקין, שכן שאלת סבירותה של ההתנהגות 'מזמינה' עיסוק בשיקולים כלכליים של רווחה חברתית.
מנקודת מבטה של הגישה הכלכלית, השאלה האם התנהגות היא סבירה או לא, תוכרע על פי היחס בין עלותה החברתית של ההתנהגות לבין הערך החברתי שלה, כפי שהם נמדדים במונחי נכונות ויכולת לשלם.
ביטוי למבחן היחס הזה ניתן לראות בנוסחה המפורסמת שנטבעה על ידי השופט האמריקאי לרנד הנד וכונתה לימים על שמו "נוסחת הנד".
Carroll Towing, השתמש השופט האמריקאי לרנד הנד (Learned Hand) לראשונה בנוסחת הרשלנות הכלכלית אשר כונתה לימים על שמו "נוסחת הנד".
נוסחה זו קובעת את סטנדרט הסבירות לבחינת התנהגות המזיק, אם תחשב זו להתרשלות אם לאו, במונחים אלגבריים:
ההסתברות להתרחשות הנזק [P for Probability].
שיעור הנזק הצפוי [L for Loss].
תוחלת הנזק – עלותו החברתית של הסיכוי להתממשות הנזק [PL].
עלות מניעת הנזק – התועלת החברתית בהתנהלות כפי שהיא [B for Burden].
נוסחת הנד למעשה שוקלת זה מול זה את העלות החברתית בפעילותו של המזיק, המגולמת בתוחלת הנזק, אל מול התועלת החברתית בהתנהלות כפי שהיא, המגולמת בעלות שינוי הפעילות.
במסגרת עלות מניעת הנזק ניתן לקחת בחשבון את עלותם של אמצעי זהירות (כפי שהוגדר פרמטר זה במקור על ידי השופט הנד - the burden of adequate precautions), או חלופות אחרות לשינוי הפעילות או ביטולה כך שהנזק ימנע.
הנוסחה בוחנת את היחס בין תוחלת הנזק לעלות מניעתו לפני שאירע הנזק.
כאשר תוחלת הנזק גדולה מעלות מניעת הנזק (PL > B), אזי מדובר בנזק בלתי יעיל שיש למנעו וההתנהגות תחשב להתרשלות.
לעומת זאת, כאשר תוחלת הנזק קטנה מעלות מניעתו (PL < B), אזי מדובר בנזק יעיל, ואין טעם לקבוע כי המזיק התרשל.
לפי הגישה הכלכלית לדיני הנזיקין, שימוש כזה בנוסחה ייצור הרתעה עבור המזיקים הפוטנציאלים, הואיל ויצירת נזקים לא יעילים תהפוך ללא-כדאית עבורם.
לעומת זאת, כאשר מדובר בנזק יעיל, אין טעם לתמרץ את המזיק לנקוט באמצעי זהירות, שבסופו של דבר יקטינו את הרווחה המצרפית במקום להגדילה.
דוגמה לשימוש בנוסחה בפועל ניתן לראות בפסק הדין United States v.
Carroll Towing, שבו השתמש השופט הנד בנוסחה לראשונה.
פסק דין זה עסק בדוברה שהשתחררה מן המזח וטבעה בעת שרב החובל שלה לא היה על סיפונה.
במסגרת השאלה מה מידת האשם התורם שיש לייחס לבעלי הדוברה שטבעה, בחן השופט הנד האם היעדרותו של רב החובל מן הדוברה מהווה התרשלות של הבעלים.
לאחר שסקר את הפסיקה הקודמת קבע השופט הנד כי לא ניתן לקבוע סטנדרט התנהגות קבוע בשאלה זו, שכן הסטנדרט תלוי בשלושה גורמים:
חומרת הנזק הצפוי אם תשתחרר.
הואיל והמקרה אירע בימי מלחמה שבהם הפעילות במזח הייתה רבה, נקבע כי תוחלת הנזק הייתה גבוהה.
לעומת זאת, עלות נקיטת אמצעי הזהירות המתאימים – נוכחות איש צוות על גבי הספינה במהלך שעות היום – לא הייתה גבוהה.
הואיל ותוחלת הנזק גבוהה מעלות המניעה, נקבע כי בעלי הדוברה התרשלו בכך שלא דאגו לאיש צוות שיאייש אותה בשעות היום.
לצורך דוגמה סכמטית נוספת לשימוש בנוסחה, נניח כי קיים מפעל אשר פעילותו יוצרת סיכון לזיהום סביבתי מסוים.
ההסתברות להיווצרות הזיהום היא של 1% ועלות הטיפול בו היא 1,000 שקל.
הזיהום התרחש, ותושבי הסביבה תובעים את המפעל על שלא ננקטו אמצעי זהירות.
אם היו בנמצא אמצעי זהירות במחיר נמוך מ-10 שקלים, אזי התנהלות בעלי המפעל תחשב להתרשלות.
לעומת זאת, אם היו בנמצא רק אמצעי זהירות במחיר של 100 שקלים, אזי התנהלות בעלי המפעל לא תחשב להתרשלות.
מאז היווצרותה התבססה נוסחת הנד כאחד השיקולים המרכזיים בתחום ההתרשלות בכל ארצות המשפט המקובל, ואף בישראל.
הנוסחה הוזכרה במפורש בפסקי דין כגון ע"א חמד נ' מדינת ישראל וע"א גרובנר נ' עיריית חיפה, אך גם קודם לכן הופעלה הלכה למעשה פעמים רבות.
פרטיהם של פסקי דין אלה יובאו בשלב סקירת הדין.
נוסחת הנד נתפסת בדרך כלל כביטוי מובהק לגישה הכלכלית לדיני הנזיקין, ולפיכך כביטוי לשיקולי יעילות ותועלת בלבד.
זאת לאחר שמלומדים מרכזיים בתחום הגישה הכלכלית למשפט אימצו אותה כמייצגת הגישה הכלכלית לדיני הנזיקין ויצקו לתוכה תוכן ומשמעות כלכליים.
שבל בספרו יצק למונחים עלות חברתית וערך חברתי משמעות של רווחה מצרפית, ופוזנר ולנדס גם הם העניקו לנוסחה אינטרפרטציה של יעילות כלכלית.
לפי מלומדים אלה, PL הוא אובדן הרווחה הכרוך בפעילות היוצרת-סיכון, ו-B הוא תרומת הרווחה של הפעילות או אובדן הרווחה הכרוך בשינוייה.
לפי פרשנות זו, נוסחת הנד היא נוסחה לבדיקת יעילותה הכלכלית של הפעילות יוצרת הסיכון, באופן מקביל לחלוטין לקריטריונים כלכליים-טהורים אחרים (כגון קריטריון קלדור-היקס, הבוחן את הגדלת הרווחה המצרפית במונחי נכונות ויכולת לשלם).
עם זאת, יש הרואים בנוסחה אמת מידה המשקללת בתוכה גם שיקולים ערכיים ולא שיקולים כלכליים בלבד.
העימות בין תפיסה זו לתפיסה הכלכלית של נוסחת הנד בא לידי ביטוי בגישותיהם של הנשיא ברק ושל השופט ריבלין בפסק דין חמד נ.
בפס"ד זה מתאר הנשיא ברק את האדם הסביר על פי נוסחת הנד כ"אדם היעיל", בניגוד ל"אדם הצודק, ההוגן והמוסרי".
לעומתו, מציין השופט ריבלין כי הנוסחה "אינה חייבת לצמצם עצמה אך ורק לשיקולי יעילות כלכלית".
בעיני השופט ריבלין, נוסחת הנד מהווה מסגרת רעיונית אשר בית המשפט יכול לצקת אליה ערכים מתחום ה"צדק" לצד ערכים "כלכליים".
במהלך השנים הועלו נגד נוסחת הנד ביקורות מגוונות, בהתבסס על גישות שונות לדיני הנזיקין ולעוולת הרשלנות.
מנקודת מבטה של גישת הצדק, טוען ויינריב כי לא ראוי כלל להתחשב בשיקולי רווחה חברתית מעבר ליחסים שבין הצדדים, שכן לא ראוי לעשות מן המזיק והניזוק כלי להשגת מטרות חברתיות.
מתוך גישה זו טוען גם פלמינג כי המסורת המשפטית של המשפט המקובל בדיני הנזיקין נטועה עמוק בגישת הצדק בין הצדדים ולא בגישה המתמקדת במדיניות חברתית רחבה.
עוד טוען פלמינג כי יסוד ההתרשלות טומן בחובו מושגים שאינם ניתנים לכימות כגון בריאות, חיים ופרטיות.
נוסף על כך מזכיר פלמינג את התחושה החזקה לפיה לא צודק שמעט אנשים יסבלו מנזקים הנגרמים על ידי התנהלות שבסופו של דבר מגדילה את הרווחה החברתית ('נזקים יעילים' לדוגמה, שעלות מניעתם גדולה מתוחלתם).
לבסוף מציין פלמינג כי בתי המשפט אינם מסוגלים בפועל לבצע ניתוח כלכלי, בהיעדר מידע מדויק שיאפשר לכמת את הערכים הרלוונטיים.
מנקודת מבט נייטרלית יותר, טוען אריאל פורת כי קיים קושי עצום בכימות והצבת ערכים בנוסחה, שכן מעבר לצורך בכימותם של ערכים מופשטים כגון אי-נוחות, הנוסחה דורשת את חישוב תוחלותיהם של כלל הנזקים העלולים להיגרם על ידי ההתנהגות יוצרת הסיכון.