tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מרדכי שהיה ראש המועצה האזורית באר טוביה, עסק בקליטת העולים במסגרת תפקידו ורבקה גובר ניהלה את בית הספר במעברת קסטינה.
תחת ניהולה זכה בית הספר לשמור על "דגל ירושלים", אות הצטיינות מטעם הקרן הקיימת.
בשנת 1955 החלה הסוכנות היהודית בביצוע תוכנית התיישבות רבתי בחבל לכיש.
מרדכי ורבקה העמידו עצמם לרשות המפעל.
שלוש שנים ישבו בין העולים החדשים ושיתפו עצמם בקשייהם ובהצלחותיהם.
בשנה השנייה לשבתם בלכיש ומתוך רצון להשתוות בכל לעולים (אשר הגיעו ארצה בחוסר כל) הקדישו ל"קרן המגן" את משקם בכפר ורבורג.
בתקופה זו שימש מרדכי כראש המועצה האזורית לכיש ורבקה כמדריכת העולים, מורה במעברת קסטינה, מנהלת בית ספר ומתנדבת.
גובר עודדה את המושבניקים מכפר ורבורג ובאר טוביה לקבל את העולים מהמעברה לעבודה.
היא פעלה לארגון מסגרת לימודית לעולים וסייעה בהנחת התשתית החינוכית של קריית מלאכי.
בשנת 1961 פרסמה את סיפרה "אל משואות לכיש", המתאר את השלבים השונים של מפעל קליטת העולים ופיתוח הארץ מתוך חוויותיה ועבודתה עם העולים בדרום.
הספר זיכה אותה בפרס חיים גרינברג מטעם פיוניר וימן.
בשנת 1962 שונה שמו של בית ספר קסטינה לבית ספר "האחים" לזכרם של שני בניה שנהרגו.
גובר רחשה כבוד לדרי מעברת האוהלים ונהגה לומר כי: "יותר מאשר המדינה קלטה אותה – קלטה עלייה זו את המדינה".
בשנת 1967 עברו בני הזוג גובר לכפר אחים, שנקרא על שם שני בניהם שנהרגו.
גובר הוציאה לאור את "ספר האחים", המכיל לקט של כתבי שני בניה, ואת הספר "עם הבנים", שבו כתבה על חייה ובניה.
"ספר זה לא נכתב - הוא נעשה", כתבה בהקדמה לספר, "נעשה בין כל שאר העשיות והמלאכות המרובות אשר אמהות בעולם כולו יודעות לעשותן יחד, בעת ובעונה אחת".
בשנת תשל"ו (1976) זכתה בפרס ישראל על מפעל חייה בקליטת עלייה.
בספטמבר 1978 נפטר מרדכי, בעלה.
במרץ 1979 הוזמנה גובר על ידי ראש הממשלה מנחם בגין, כמחווה של כבוד, לטקס החתימה על הסכם השלום עם מצרים בקמפ דייוויד.
בספטמבר 1981 שמה קץ לחייה.
נטמנה לצד בניה בבית העלמין בכפר ורבורג.
בלווייתה השתתפו אלפים, בהם נשיא המדינה יצחק נבון, יו"ר הכנסת מנחם סבידור, הרב הראשי לישראל שלמה גורן, חברי הכנסת, ראשי יישובים, סופרים ואמנים.
הותירה בת, חיה, ונכד פעוט, יונתן.
בני הזוג גובר הורישו את משקם למדינה.
על שמה נקרא בית ספר בנהורה, ורחובות בתל אביב, ברעננה, בכפר סבא, בפתח תקווה, בהרצליה, בראשון לציון ובקריית מלאכי.
ב-18 בפברואר 1992, הנפיק השירות הבולאי בול דאר לזכרה, עליו שלושה דיוקנאות של רבקה גובר, ובשובל נראה נוף חבל לכיש ועליו כיתובית של אימרה של גובר: "השלום ככל שרבים יותר מתחלקים בו כך יש ממנו יותר לכולם".
ספר האחים: מעזבונם של אפרים וצבי גובר, תל אביב: מסדה ותנועת המושבים, תש"י.
עם הבנים, תל אביב: מסדה, תשי"ג.
אל משואות לכיש, תל אביב: דבר, תשכ"א 1961. (מהדורה ב: רישומיו: אבא פניכל, תשכ"ב 1962; הופיע במהדורות נוספות) (תיאור חבלי לידתו של חבל לכיש) (ראה אור בתרגומים לאנגלית ולספרדית ב-1964, ליפנית, לגרמנית ב-1974 ולרוסית ב-1975)
לכיש: מקראה ספרותית היסטורית, לעשור ההתנחלות בחבל; המביאה לבית הדפוס: רבקה גובר, תל אביב: עם הספר, 1965.
רק שביל, רמת גן: מסדה, 1970. (רשימות על דמויות, ספרים ומאורעות) (ראה אור בתרגום לאנגלית ב-1972)
אלה תולדות כפר-אחים: לפי סיפוריהם המוקלטים של חברי כפר-אחים; ליקטה והביאה לדפוס: רבקה גובר, ערך: יוסף מרגלית, תל אביב: מלוא, תשל"ד.
(ראה אור בתרגום לאנגלית ב-1979)
מורשה להנחיל, ירושלים: קרית ספר, תשל"ט.
לכיש: במחצית היובל להתנחלות בחבל (תשט"ו-תש"מ); הביאה לבית הדפוס: רבקה גובר, תל אביב: עם הספר, תש"מ 1980. (לזכרו של מרדכי גובר, מחלוצי תחייתה של לכיש) (מקראה ספרותית היסטורית מחודשת ומעודכנת)
רבקה גור (נולדה ב-12 בינואר 1935) היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה, מחזאית וסופרת ישראלית.
מהשחקניות הבולטות בתיאטרון הישראלי, כאשר שנותיה על הבמה מתפרשות על פני שבעה עשורים.
רבקה גור (לבית שמשון) נולדה בירושלים.
לדבריה, כבר מגיל ארבע ידעה שהיא שחקנית.
הבמה הראשונה שלה, הייתה שלושה ארגזים בשוק מחנה יהודה, ה"אמרגנית" הראשונה, סבתה נוסראת והקהל, באי השוק שערכו בימי רביעי את הקניות לשבת.
ה"" שהציגה בפניהם מנו קטעי שירה וריקוד משל השחקנית והזמרת כרמן מירנדה.
בשנת 1952, בגיל 17, הצטרפה לגרעין המייסד של תיאטרון החובבים הירושלמי "מסך", בהנהלתו של שאר-ישוב אולסבאנגר.
במסגרת "מסך", השתתפה במבחר הצגות, ביניהן: "פעמי אביב", "טרטיף", "אי הבנה", "מקצועה של הגברת וורן".
ב-12 בינואר 2019, יום הולדתה ה־84, יצא לאור ספרה "היה הייתה ילדה" – סיפור חייה בדרכה אל בימת התיאטרון.
במהלך השנים גילמה גור למעלה ממאה תפקידים בתיאטרון הרפרטוארי, הפרטי והפרינג', למבוגרים ולילדים.
בשנת 1958 עברה לתל אביב והתקבלה לתיאטרון "אוהל", בו שיחקה שבע שנים.
בד בבד שיחקה בתיאטרונים קטנים, ביניהם "התיאטרון הריאליסטי", בימת משה הלוי, תיאטרון "זוטא", התיאטרון של שחקן "אוהל", יהודה שחורי ואחרים.
בשנת 1969 הקימה יחד עם אביבה גלי את תיאטרון "כיס", אותו ניהלו יחדיו.
הצגתו הראשונה של התיאטרון הייתה "אוקסן וניקולט", מחזה מימי הביניים בעיבודה ובתרגומה של לאה גולדברג ובהשתתפותן של השחקניות פני ליוביץ ודבורה קסטלניץ והצמד סוזן ופרן.
בין היוצרים שעבדו בתיאטרון "כיס": הבמאי פיטר פריי, השחקנית מרים ברנשטיין כהן והמוזיקאי שלמה גרוניך.
בשנת 1963 נתבקשה להחליף את השחקנית ליא קניג בהצגה "סוף המירוץ" מאת פיטר יוסטינוב בתיאטרון הבימה.
משנת 1982 גור היא שחקנית תיאטרון הבימה.
על הישגיה בתחום המשחק זכתה בפרסים על שם השחקנים שמעון פינקל ורפאל קלצ'קין.
במסגרת תיאטרונטו 1999 כתבה וביצעה את הצגת היחיד "פרחים לבתיה", עבורה קיבלה ציון לשבח מטעם תיאטרון הבימה.
בהמשך כתבה וביצעה את "יום הולדת 42" בשיתוף עם השחקנית מיכל ורד (ציון לשבח מטעם תיאטרון "בית ליסין").
בשנת 2023 השתתפה בפסטיבל עכו עם הקומדיה השחורה "שעון החול", אותה גם כתבה.
למדה בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב אצל פרופ' נורית יערי, בחוגים בתולדות התיאטרון, דרמה יוונית והתיאטרון במאה ה-20.
לאורך השנים, השתתפה גור בסרטי קולנוע רבים.
ביניהם: "הרשלה", "חתונה מאוחרת", "סיפור קצר", "חיים זה חיים" ו"הדקדוק הפנימי".
כמו כן, בסרט הקצר "המשורר הלאומי" המבוסס על התסכית "תפסו את המרגל" מאת חנוך לוין.
ב-2012 כיכבה בתפקיד ראשי בסרט "חיותה וברל" ("נורמה הפקות"), לצד יוסף כרמון, עבורו זכתה בפרס השחקנית הראשית המצטיינת בפסטיבל הקולנוע ירושלים והייתה מועמדת לפרס אופיר בקטגוריית השחקנית הראשית הטובה ביותר לשנה זו.
ב-2018 הופיעה בתפקיד ראשי בסרטו של עמיחי גרינברג "העדות".
באותה שנה הופיעה בתפקיד ראשי בסרטו של יצחק צפל ישורון "אלסקה".
בשנת 2002 גילמה את אמו של ישעיהו טנצר המניאק (גדי רבינוביץ') בסדרה "שמש".
החל משנת 2003 השתתפה בסדרת הילדים "הפיג'מות" בתפקיד גברת ברכה, עד לסיומה ב־2015. בנוסף, שיחקה בסרט הטלוויזיה "הדמעות של אמסלם".
הופיעה עם יהונתן גפן בסדרת הילדים משיריו "איך שיר נולד".
בשנת 2016 הוענק לרבקה גור פרס מפעל חיים מטעם אמ"י – איגוד אמני ישראל.
בשנת 2018 החלה לגלם את סוניה טיטינסקי, אמו של אמנון טיטינסקי (דב נבון), בסדרה "קופה ראשית".
בשנת 2020 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "חזרות".
גור נישאה למעצב הבמה אנטול גורביץ', בהמשך השניים התגרשו.
"קח את אבא שלך ולך לעזאזל"
"קולונל שאבר" - "התיאטרון הריאליסטי"
"צימוק בשמש" - בימת משה הלוי
"מחיר הקרן" - תיאטרון זוטא
"בית במצב טוב" - תיאטרון זווית
"מחלקת התה" - "התיאטרון המודרני"
"תום סוייר" - התיאטרון מארץ עוץ
"האם הטובה" - תיאטרון "החאן"
"ידידות" - תיאטרון "הקומה השלישית"
"התוכים של יחזקאל" - פסטיבל עכו 1993
"פרחים לבתיה" - הצגת יחיד (צל"ש מטעם ת.
"מחכה לטלפון" - הצגת יחיד (שאולי בסקינד)
"גן עדן טרום חובה" - תיאטרון "קרוב"
"שעון החול" - פסטיבל עכו
"ערוגות החשק" (הפרקים: "אוכלים ונוכלים" ו"חישוק ונישוק")
פרס פינקל מטעם תיאטרון "הבימה" (1989)
פרס קלצ'קין מטעם תיאטרון "הבימה"
פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה (1990)
ציון לשבח עבור כתיבה והעלאת המחזה ליחיד "פרחים לבתיה" מטעם פסטיבל תיאטרונטו להצגות יחיד (1999)
ציון לשבח מטעם תיאטרון בית ליסין במסגרת "פותחים מסך" 2 עבור קריאת המחזה "יום הולדת 42" (2001)
פרס השחקנית הראשית המצטיינת בפסטיבל הקולנוע בירושלים, עבור תפקידה בסרט "חיותה וברל" (2012)
רבקה בַּסמַן בן-חיים (בכתיב יידי: רבֿקה באַסמאַן בן־חיים; 20 בפברואר 1925 – 22 במרץ 2023) הייתה משוררת יידיש ומורה ישראלית.
רבקה בסמן בן-חיים נולדה בעיירה וילקומיר (בימינו אוקמרגה) שבליטא.
היא למדה בבית הספר היהודי היידי, והשלימה לימודיה בגימנסיה ליטאית.
עם הכיבוש הנאצי של ליטא נכלאה רבקה בסמן בן-חיים בגטו וילנה, ואחר כך שהתה במחנות כפייה נאציים לנשים.
כך זכתה לשרוד את ההשמדה.
משנת 1945, לאחר המלחמה, הצטרפה לפעילי "הבריחה", ועסקה בהצלה ובכיוון העקורים לארץ ישראל, דרך מחנות זמניים באירופה.
בשנת 1947 עלתה ארצה, והצטרפה לקיבוץ המעפיל.
בקיבוץ, שהיה אז בחזית היישוב היהודי אל מול קאקון וטולכרם, היא השתתפה במלחמת העצמאות.
לאחר מלחמת העצמאות יצאה בסמן בן-חיים ללימודים, וסיימה את הסמינר למורים.
היא עבדה בקיבוץ כמורה וכתבה ופרסמה בה בעת את שיריה ביידיש.
בשנת 1959 פרסמה את ספר שיריה הראשון טויבן ביים ברונעם – יונים עלי באר.
הספר יצא לאור בהוצאת היידיש ע"ש י"ל פרץ, שבתל אביב.
בשנת 1961 יצאה בסמן בן-חיים עם בעלהּ הצייר מולה בן-חיים לניו יורק.
למדה בקורסים ללשון אנגלית וספרות באוניברסיטת קולומביה.
בשנת 1962 שבה עם משפחתה לארץ והשתקעה בעיר הרצליה.
בשנת 1965 יצאה בסמן בן-חיים עם בעלה לשליחות במוסקבה, ושירתה שם גם כנספח לענייני תרבות בשגרירות וגם כמורה.
רבקה בסמן בן-חיים נמנתה עם מייסדי החבורה הספרותית "יונג ישראל" (יידיש: "ישראל הצעירה"), חבורת יוצרי יידיש שעלו לישראל והמשיכו בה את יצירתם.
היא כתבה ופרסמה תשעה ספרי שירה ביידיש.
רבים משיריה תורגמו גם ללשונות אחרות, כגון: לעברית, לאנגלית, לצרפתית, לפולנית, לגרמנית, ואפילו לפלמית.
בשנת 2006 ראו אור כל ספרי שיריה, בשני כרכים, בעיצובו של בעלהּ, מולה בן-חיים.
על עבודתהּ הספרותית זכתה בסמן בן-חיים בפרסים רבים: פרס איציק מאנגר, פרס פיכמן, פרס דוד הופשטיין, פרס אריה שמרי, פרס פולק מטעם בית שלום עליכם בתל אביב, ופרס ז'יטלובסקי בניו יורק, פרס על מפעל חיים מטעם הקרן על שם המשורר יעקב גרופר.
בנובמבר 2015 זכתה בפרס "הרשות הלאומית לתרבות היידיש" לשנת תשע"ו – 2015.
בלעטער פון וועגן, תל אביב: ישראל בוך, תשכ"ח-1967.
צעשאטענע קרעלן, שירים, תל אביב: ישראל בוך, 1982.
אנרירן די צייט: לידער [שירים], איור : מולה בן-חיים, תל אביב: ישראל בוך, תשמ"ח-1988.
די שטילקייט ברענט: לידער [שירים], תל אביב: ישראל בוך, 1992.
מולה בן חיים – צייר ויצירתו (עורך: דוד גלעדי; עיצוב והפקה: חיים רון), הרצליה, 1997.
די ערד געדענקט: שירים, תל אביב: ישראל בוך, 1998.
אויף א סטרונע פון רעגן: לידער [שירים], איור: מולה בן-חיים, תל אביב: ישראל בוך, תשס"ג-2002.
לכבוד איך און דו: לידער ["לכבוד אני ואתה": שירים], (א ווארט פריער [הקדמה]: אלכסנדר שפיגלבלאט); (הילע און אילוסטראציעס [עטיפה ואיורים]: מולה בן-חיים), תל אביב, בית ליוויק, 2006.
על מיתר הגשם, איור: מולה בן-חיים, תל אביב: קשב לשירה, 2010.
אייביקע וועגן: לידער [שירים], איור : מולה בן-חיים, תל אביב: ה.
רבקה (בקי) ברגמן (13 ביולי 1919 - 3 ביולי 2015) הייתה מחלוצות תחום הסיעוד במדינת ישראל.
כלת פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
ברגמן נולדה ב-13 ביולי 1919 בקנדה כבת זקונים בין שבעה ילדים.
משפחתה הייתה היהודייה היחידה בעיר מגוריה.
בשנת 1936 עלתה לארץ ישראל והחלה הכשרה בבית הספר הממשלתי הבריטי לאחיות מוסמכות שבירושלים.
עקב רמת הלימודים הנמוכה לטעמה היא הועברה על ידי הוריה להסמכה בבית החולים "הדסה".
בשנת 1941 סיימה את לימודיה ועל אף שהוזמנה לקבלת מלגה לקורס מיילדות, בחרה בשנת 1942 לצאת ולעבוד במחנות פליטים באזור תעלת סואץ, שבהם שוכנו פליטים מיוגוסלביה ומיוון.
עבודתה בבית החולים המרכזי נמשכה עד תום מלחמת העולם השנייה, עת יצאה לסייע במחנות הפליטים בגרמניה.
כשנה וחצי עבדה באזור רגנסבורג, בטרם עברה למינכן ושימשה אחות ראשית מטעם הג'וינט.
קשריה עם הצבא האמריקני הביאו להגברת הסיוע לניצולים ולפליטים.
בשנת 1947 ליוותה קבוצה של שמונים ילד בדרכם מאירופה למשפחות מאמצות ולקרובי משפחה בקנדה.
בסיום השליחות שבה לישראל וכעבור ימים ספורים התגייסה למאמצי מלחמת העצמאות.
בתקופת המלחמה שימשה אחות ראשית בבית החולים הצבאי "זיו" משך כחצי שנה, ולאחר קום המדינה שימשה אחות ראשית בבית החולים "אסף הרופא".
בסיוע מלגה למדה ברגמן לימודי תואר ראשון ושני באוניברסיטת ניו יורק ועמדה בחובותיה במשך שתי שנות לימוד בלבד, עד 1952. בשובה מונתה לאחות הראשית של מוסדות מלב"ן ובהם פגשה את פרופ' שמעון ברגמן, ונישאה לו בשנת 1953. בשנת 1961 יצאו יחד ללימודים בארצות הברית.
ברגמן למדה לימודי דוקטורט באוניברסיטת קולומביה ועסקה בחיפוש אחר מודל שיאפשר לאחיות מעשיות לעבוד בשיתוף פעולה עם אחיות מוסמכות.
כעבור שנתיים, שבה לישראל והייתה ממונה על הסיעוד בבריאות הציבור במרכז "הדסה" בקריית יובל, ירושלים.
בשנת 1968 פתחה אוניברסיטת תל אביב את החוג לסיעוד, הראשון מסוגו בארץ, וברגמן הוזמנה לעמוד בראש צוות ההיגוי של תוכנית הלימודים.
ברגמן עסקה בחקר הסיעוד ונותרה פעילה בסגל החוג, בדרגת פרופסור.
בשנת 1999 הוענק לברגמן פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
רבקה אליצור (כ"ו בחשוון ה'תרפ"א, 7 בנובמבר 1920 – כ"ו בתשרי ה'תש"ם, 17 באוקטובר 1979) הייתה משוררת, סופרת ומחנכת ישראלית.
רבקה שמידט נולדה בפרשבורג למשפחה ציונית דתית.
עלתה לארץ עם הוריה בגיל 7 ומאז ועד מותה התגוררה בירושלים.
סיימה את בית המדרש למורות "מזרחי" (כיום "מכללת אפרתה").
ב-1942 נישאה לפרופ' יהודה אליצור, שהיה אחד ממוריה בסמינר למורות וגננות של תנועת המזרחי.
אליצור עסקה בהוראה במשך למעלה מ-10 שנים וחינכה דורות של תלמידים לאהבת התורה והארץ.
אליצור ראתה בהקמת המדינה את התגשמות דברי התורה והנביאים, והדבר בא לידי ביטוי בספריה וחיבוריה.
אליצור חיברה ספרי ילדים רבים.
רבים מסיפוריה ושיריה מסופרים מנקודת מבטם של ילדים, ומדברים על היום-יום ועל השבתות והחגים בהווי החיים היהודי.
ספרים נוספים ("ענן במדבר" ו"על אבות לילדים") עוסקים במדרשים, וכתיבתם בשפה הנגישה לילדים, ובהם מוצגים אבות האומה כאנשים קרובים ואהובים.
בנוסף, פרסמה אליצור טור קבוע בעיתון הצופה לילדים, כאשר חלק מהטורים נכנסו מאוחר יותר לספריה.
לאחר מותה נמצא בכתביה גם סיפור לילדים בוגרים יותר, שהחלה בכתיבתו אך לא סיימה.
בסוף שנות ה-90 הופיעה קלטת הווידאו שלום לך אורחת, הכוללת אחדים משיריה.
בשנת תש"פ (ארבעים שנה אחרי מותה) יצא לאור הספר "אגדה שהיא אמת", העוסק בעיקר בסיפורים המתרחשים בימי הקמת המדינה.
הייתה נשואה לפרופ' יהודה אליצור, ולהם חמישה ילדים:
אורי אליצור - עורך העיתון "מקור ראשון".
פרופ' יואל אליצור - חוקר התנ"ך.
פרופ' ורד נעם - חוקרת תלמוד וכלת פרס ישראל בתחום חקר התלמוד.
נעמה הנעימה (1946) – סיפור אגדי על ילדה המביאה מרפא לאמה.
מועדים לילדים (1954) – סיפורים סביב מעגל השנה (הודפס מאוחר יותר בשם על מועדים לילדים).
עלי עשור (1958) – שירים וסיפורים לשנת העשור.
שלום לך אורחת (1966) – סיפורים ושירים לשבת ולמועד (בשנת 1999 יצאה קלטת ילדים מהשירים שבספר, בבימוי ובלחן של תמר קרשנבוים).
מתנת-חיים קטנה (1969) – סיפור על רקע מלחמת ששת הימים.
נדפס בספר אגדה שהיא אמת.
בלילה ההוא (1972) – מחזה בחרוזים על גיבורי מגילת אסתר.
על אבות – לילדים (שני חלקים, 1972) – אגדות חז"ל בלבוש קל.
נחמד מכל ימים (1976) – שירים וסיפורים לשבת ולחג.
מעשה בקטן אברהם יצחק (1978) – סיפור על ילדותו של הרב קוק.
הארמון על ההר (1979) – חמישה סיפורי דמיון.
ענן במדבר (1980) – סיפורים על נדודי בני ישראל בסינַי.
טעם של שבת (1981, עם שרה רוזן) – חוברות והקלטות של סיפורים, משחקים ושירי שבת.
יום העצמאות של יעל (2011) – פורסם כסיפור בספר שלום לך אורחת, יצא כחוברת עצמאית בהוצאת ספריית פיג'מה.
אגדה שהיא אמת (2019) – אספת סיפורים שחלקם פורסמו בבמות שונות וחלקם טרם ראו אור.
בעיקר סביב הקמת המדינה, העלייה לארץ והגאולה.
רבקה אַלפֶּר (אלפרוביץ'; חנוכה תרס"ג, דצמבר 1902 – 18 ביוני 1958) הייתה סופרת ועורכת ישראלית.
אלפר נולדה בסוף שנת 1902 בעיירה באביצי שבפלך וילנה, בת למשפחת אלפרוביץ'.
בגיל צעיר עברה לפלך פולטבה (אוקראינה), ושם גדלה.
אביה היה שוחט ומורה עברי ללימודיים כלליים, תחתיו למדה עד מעברה בגיל 14 ללימודים בחרקוב.
בשנת 1926 עלתה לארץ ישראל, בעקבות עליית אחיה ואחותה לפניה, והתיישבה בקבוצת גבעת השלושה.
סיפוריה, שחלקם עדיין לא ראו אור, מתארים את קשיי החיים בקיבוץ, ובעיקר את קשייהן של הנשים.
כעבור שנתיים עזבה את הקבוצה, אך המשיכה לעבוד בעבודה חקלאית והוכשרה כאורזת.
שנים ספורות לאחר מכן נפגעה בידה ונאלצה לחדול מעבודה חקלאית.
עבדה במטבח במוצא, ולאחר שהכירה את משפחת לאה ויצחק כהן, כתבה את "המתנחלים בהר" על ימיה הראשונים של מוצא.
בשנות השלושים החלה לפעול במסגרת מועצת הפועלות והייתה מורה לספרות ותנ"ך במשקי הכשרה לפועלות.
היא עודדה נשים בהתיישבות העובדת, ופעלה להוצאת "דברי חברות" המעלה את לבטי עולמן וקשייהן של הנשים.
בשנת תר"ץ הוציאה את ספרה הראשון, "פרפורי המהפכה".
בשנת 1944 הצטרפה למערכת עיתון "דבר הפועלת".
בראשית שנות ה-50 ערכה את "ספר האחים" על בניה של רבקה גובר.
פרסמה שני ספרים היסטוריים עד לפטירתה: "המתנחלים בהר" לסיפור תולדות משפחות מתיישבים במוצא, וספרה "קורות משפחה אחת" על תולדות משפחת דנין (זוכה פרס הספרות על שם חיים גרינברג לשנת 1957).
זמן ניכר הקדישה לחקר תולדות יהודי פקיעין, אך נפטרה בטרם השלמת הכתיבה.
רבקה אלפר נפטרה בקיץ 1958, לאחר מחלה ממושכת.
נקברה בחלקת הסופרים בבית העלמין קריית שאול.
בשנת 1959 נחנכה על שמה ספריה בקריית גת.
מיום השנה הראשון למותה נקבע על שמה פרס ספרות לסופרות ועיתונאיות צעירות מטעם מועצת הפועלות, שהוענק במשך שנים ארוכות.
גיסהּ, אריה חצרוני (האפוטרופוס על עזבונה, במשותף עם זלמן שזר), הוציא במלאת שבע שנים למותה חוברת על חייה, ובשנת תשל"ח פרסם בהוצאת הקיבוץ המאוחד ביוגרפיה שלה, בשם "כאש עצורה".
פרפורי מהפכה: ספור, תל אביב: מצפה ('ספרית פרוזה מקורית'), תר"ץ.
מפי חברות חולדה ורמת הכובש; רשמה וצירפה ר"א, חולדה: חמו"ל, תש"ד.
המתנחלים בהר: מפי אחת הראשונות; הציורים א.
גלעדי, תל אביב: עם עובד ('ספרית שחרות'), תש"ד.
(מהדורה ב מתוקנת, ערוכה בידי אריה חצרוני: תשכ"ג 1962; מהדורה נוספת: הקדמה: רן אהרנסון, ירושלים: אריאל, תש"ס 2000.)
בנות בניר: קורות משקי-הפועלות וחוות-הלימוד; ליקטה ועיבדה רבקה אלפר, תל אביב: עם עובד, תש"ו.
קורות משפחה אחת; הציורים: צלה בינדר, תל אביב: דבר, תשט"ו.
(תולדות משפחת דנין) (מהדורה ב: תשט"ז; מהדורה ג: ירושלים: מ' ניומן, תשכ"ז; מהדורה מצולמת: ירושלים: אריאל, תשנ"ג)
אנשי פקיעין: סיפור; הביא לבית הדפוס אחרי מות המחברת: אריה חצרוני, תל אביב: עם עובד ('ספרית ילקוט'; 'ספריה לעם'); מועצת פועלי חיפה – ועדת התרבות, תשכ"א 1960. (מסכת חיי משפחת זינאתי מפקיעין)
חומרים משלה נמצאים בארכיון גנזים בבית אריאלה בתל אביב.
רבקה בת מאיר טִיקְטִינֶר (בכתיב יידי: טיקטינער; נפטרה בפראג בכ"ה בניסן ה'שס"ה, אפריל 1605) הייתה מחברת ספרים, מתרגמת, משוררת יידיש, דרשנית לנשים, והאישה היהודייה הראשונה שידוע כי חיברה ספר שלם.
ספרה, "מֵינֶקֶת רבקה", ספר מוסר ביידיש המכוון לנשים יהודיות נשואות, חובר אחרי 1581 ופורסם רק לאחר מותה: מהדורה ראשונה בפראג ה'שס"ט (1609) ומהדורה שנייה בקרקוב ה'שע"ח (1618).
כמו כן היא חיברה שיר לשמחת תורה, לשימוש ליטורגי נשי: "שמחת תורה לִיד".
שנת לידתה של טיקטינר לא ידועה.
אביה, שרק שמו הפרטי ידוע - מאיר - הגיע, כנראה, מהעיר טיקטין ליד ביאליסטוק.
מועד הגעתה לפראג אינו ידוע, וייתכן שספרה נכתב בפולין.
ספרה מתייחס למציאות של המאה ה-16 בפולין.
היא כונתה, גם בספרה וגם בתפילת היזכור לעילוי נשמתה, "רבנית", אך לא ידוע אם הייתה נשואה לרב, כמשמעות הביטוי בימינו.
ייתכן שהתואר ניתן לה בשל למדנותה הגדולה ופעילותה כדרשנית.
במצבתה נכתב: "הייתה דורשת יום וליל לנשים בכל קריה נאמנה".
ידוע על עוד נשים למדניות בפראג, ואף הכינוי "דרשנית" נזכר בקשר לנשים נוספות.
ילדים לא מוזכרים במצבתה או בתפילת היזכור עליה, וייתכן שהייתה חשוכת ילדים.
לא ידוע מתי חובר הספר, אך היות שמוזכר בו הספר "אורחות צדיקים" שנדפס בה'שמ"א (1581), ידוע שכתיבתו הסתיימה לאחר שנה זו.
הספר מכוון, כאמור לעיל, לנשים נשואות.
הספר כולל שבעה שערים (פרקים):
השער הראשון: איך צריכה האישה להתנהג ואיך תקשט את גופה כדי שנשמתה לא תאבד.
השער השני: איך אישה צריכה להתנהג עם בעלה כדי שיחיו יחד בכבוד.
השער השלישי: איך אישה צריכה להתנהג עם הוריה.
השער הרביעי: איך אישה צריכה להתנהג עם חמיה וחמותה.
השער החמישי: איך אישה צריכה להיות חרוצה כדי לחנך את ילדיה לתורה ומעשים טובים.
השער השישי: איך חמות צריכה להתנהג עם כלתה והחתנים.
השער השביעי: אישה צריכה להשגיח על בני ביתה.
שם הספר לא ניתן על ידה כי אם על ידי המדפיס שהתלהב מאוד מהעובדה שאישה חיברה ספר: "מי שמע או ראה חידוש כזה.
האם קרה אי פעם שאישה חיברה דבר מה מראשה והקריאה פסוקים ומדרשים בבתים".
נראה מהספר שהיה לטיקטינר ניסיון בנשיאת דרשות, כמתואר במצבתה.
המחברת הייתה בקיאה בספרות המוסר, כולל הספרים העבריים בתחום זה כגון "ראשית חכמה", "ספר חסידים" וכן את "פרקי אבות" וספרות המדרש.
טיקטינר התייחסה בספרה גם אל בעיות חברתיות מתקופתה, ודאגה לבחורים שאכלו אצל בעלי בתים בזמן לימודיהם בישיבות מרוחקות.
היא תיארה את סבלם אצל בעלות בית שניצלו אותם לעבודות בית וטיפול בילדים במקום לאפשר להם ללמוד.
טיקטינר יצאה נגד אמונות טפלות ופניות למכשפות וטענה שמדובר בעבירות על חוקי התורה.
היא ממליצה לפנות לרופאים, "כפי שקיבלתי מהדוקטור היקר מהר"ר שמואל".
זהו השיר הקדום ביותר ביידיש מסוגו שהגיע לידינו מפולין.
אין שם לשיר וקישורו לשמחת תורה הוסק ממספר שורות בו, בהן מובעת הודיה על מתן התורה.
השיר נועד לשירה על ידי נשים כאשר קישטו את ספר התורה לקראת שמחת תורה, ומחולק לשני חלקים: בראשון אקרוסטיכון באלף בית עברי ובשני אקרוסטיכון בו נמצא שמה של המחברת: "רבקה דבת מאיר זצל".
מבנה זה של שני אקרוסטיכונים הופיע גם בשיר מוקדם יותר, שיר על יוסף הצדיק שנמצא בכתב יד משנת 1382 ומהווה את ראשית השירה ביידיש הידועה לנו.
בשיר 80 שורות חרוזות ותוכנו שבח והלל לבורא עולם, הודיה על מתן תורה ותיאור הגאולה לעתיד לבוא.
ספרה ודמותה כמעט נשכחו בקרב היהודים דוברי יידיש והיא מוזכרת ונדונה דווקא בקרב לא יהודים.
מנקת רבקה / הרבנית הדרשנית מרת רבקה בת הגאון מהר"ר מאיר טיקטינר, [ירושלים: המכון להנצחת יהודי גליציה, תשנ"ב].
מינקת רבקה - מאת הרבנית הדרשנית רבקה בת מאיר טיקטינר, הוצאת כרמל, 2024 (תרגום, מבוא והערות: ימימה חובב).
שמחת תורה ליד / לרבקה טיקטינר (ההדירה והוסיפה מבוא: יעל לוין), ירושלים: י.
רבקה ניוברגר גולדסטיין היא סופרת ופילוסופית של המדע, יהודיה-אמריקאית.
כתבה חמש נובלות ושתי ביוגרפיות - על ברוך שפינוזה וקורט גדל ("ההוכחה והפרדוקס - משפטי האי שלמות של קורט גדל", תורגם לעברית).
נולדה כרבקה ניוברגר למשפחה יהודית אורתודוקסית בווייט פליינס שבמדינת ניו יורק.
יש לה אחות ואח המשמש כרב.
בגיל 19 נישאה לשלדון גולדסטיין, יהודי אורתודוקסי אף הוא, עמו חיה שלושים שנה, במהלכן שמרה על ההלכה למרות הפיכתה לאתאיסטית, כדי לא להיראות כופרת בעיני ילדיה.
את לימודי התואר הראשון עשתה בסיטי קולג' של ניו יורק, אוניברסיטת קולומביה ו-Barnard College - שם סיימה לימודיה בהצטיינות בשנת 1972. בשנת 1977 קיבלה דוקטורט בפילוסופיה על עבודה בנושא "Reduction, Realism and the Mind", עליה עבדה באוניברסיטת פרינסטון בהנחיית תומאס נייגל.
לאחר מכן חזרה ל-Barnard College כמרצה לפילוסופיה.
ב-1999 נפרדה מבעלה הראשון וב-2006 התגרשה, נישאה שנית בסוף 2007 לסטיבן פינקר, פרופסור לפסיכולוגיה בהרווארד ומחבר ספרי מדע פופולרי.
בעת לימודיה בפרינסטון קיבלה מלגה של הקרן הלאומית למדע.
זכתה בפרס הלאומי לספרים יהודיים על ספרה Strange Attractors.
בשנת 1996 קיבלה את מענק עמיתי מקארתור.
בשנת 2005 נבחרה לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
בשנת 2006 הוענקה לה מלגת גוגנהיים.
בשנת 2014 זכתה בפרס ריצ'רד דוקינס.
ההוכחה והפרדוקס - משפטי האי שלמות של קורט גדל, בהוצאת אריה ניר, בתרגום עמנואל לוטם, 2006.
רבקה בלאק היא זמרת פופ אמריקאית, הידועה בזכות הסינגל שלה "Friday".
רבקה בלאק נולדה באנהיים הילס שבקליפורניה, אביה ג'ון ג'פרי בלאק ואמה ג'ורג'ינה מרקוז קלי עובדים שניהם כוטרינרים.
בלאק למדה ריקוד בבית הספר והופיעה במופעי בית ספרה ובמחנות קיץ.
בשנת 2008 החלה בקריירה מוזיקלית.
בשנת 2010 הופיעה לראשונה רבקה בקליפ של זמר הפופ הצעיר ג'סטין ביבר "baby" ולאחר מכן פנתה אמה של בלאק לחברת התקליטים ARK Music Factory ושילמה להם 4,000 דולרים כדי שיפיקו את הקליפ של בתה, לשיר Friday.
הוא הועלה ל-YouTube ב-10 בפברואר 2011 וזכה ל-1,000 צפיות בחודש הראשון.
לקראת סוף פברואר החלה בלאק לקבל איומים על חייה בטלפון ובאימייל.
הסינגל דורג במצעדי להיטים רבים, בהם בילבורד 100 בארצות הברית ומצעד הסינגלים הבריטי.
השיר נכתב על ידי קלארנס ג'יי ופטריק וילסון, ומבוצע על ידי בלאק וילסון.
לאחר העלאתו ל-YouTube קיבל השיר ביקורות שליליות רבות, והיו שכינוהו "השיר הגרוע בהיסטוריה".
לאחר מכן פורסם השיר בגרסת mp3 בחנויות המוזיקה של אמאזון ו-iTunes.
בשתיהן זכה להצלחה יחסית, ודורג בין 100 השירים הנמכרים ביותר, דבר אשר הקנה לבלאק על פי הערכות רווחים בסך של כ-24 אלף דולר בשבוע.
ב-18 ביולי 2011 יצא הסינגל My Moment, בביצועה של בלאק שנכתב על ידי ברנדון האמילטון וקווינטון טולברט.
השיר קיבל ביקורות מעורבות, הוא תואר כשונה מאוד מהסינגל הקודם של בלאק, Friday.
לאחר סכסוך בין בלאק לחברת התקליטים ARK Music Factory שהוציאה את הסינגל הראשון של בלאק, Friday, הקימה בלאק חברת תקליטים עצמאית הנקראת RB Records.
הסינגל הראשון שייצא דרך חברה זו הוא הסינגל השני של בלאק, My Moment.
2016: Baby, It's Cold Outside (גרסת כיסוי עם מקס אהריך)
2018: The Middle (גרסת כיסוי)
רבקה קלייר גילמן היא מחזאית אמריקאית ממוצא יהודי, מחזותיה מבוססים על דמויות בעלות אישיות מיוחדת שמוצאות עצמן במצבים קשים, לפעמים איומים.
הם דנים בנושאים שנויים במחלוקת ומשקפים את ההתנהגות האנושית ללא כחל ושרק.
רבקה גילמן נולדה וגדלה בטראסוויל, עיירה על יד ברמינגהאם (אלבמה), בתם של אב יהודי ואם "דרומית" נוצריה, בת למשפחה בפטיסטית.
בילדותה אהבה לקרוא מחזות והעריצה במיוחד את אומנותו של ג'ורג' ברנרד שו.
למדה במכללת מידלברי במדינת ורמונט ואחר כך החל משנת 1987 במכללת ברמינגהם-סאות'רן.
כתבה מחזות עוד מימי המכללה.
בהמשך למדה לתואר שני שפה וספרות באנגלית באוניברסיטת וירג'יניה.
אחר כך סיימה תואר שני גם באמנויות בסדנה למחזאים של אוניברסיטת איווה (1991).
היא עברה לגור בשיקגו, בה התפרנסה בהתחלה מעבודות פקידותיות.
היא חברה בהנהלת אגודת המחזאים של אמריקה (Dramatists Guild of America).
הייתה המחזאית האמריקאית הראשונה שזכתה בפרס העיתון "איבנינג סטנדרד" ובשנת 2008 זכתה בפרס הרפר, כמו כן שלוש פעמים בפרס ג'וזף ג'פרסון.
יצירותיה הידועות ביותר הן "במערבולת" ("Spinning Into Butter") 1999, הדנה בנושאי ה"תקינות הפוליטית" והזהות הגזעית ו"בן לוקח בת" (Boy Gets Girl) 2000, שנכללה בשנת 2001 ברשימת ה"טיים מגזין" של המחזות ומחזות הזמר הטובים ביותר של העשור.
רבקה גילמן מכהנת כמרצה בחוג לקולנוע ורדיו-טלוויזיה ובתוכנית לתסריטאות באוניברסיטת נורת'ווסטרן בשיקגו.
בריאיון לכתב העת "אמריקן ת'יאטר" בשנת 2002 סיפרה שהמחזאים האהובים עליה הם ואלאס שון, כמו כן דונלד מרגוליס, קנת' לונרגן, קונור מקפרסון, קריל צ'רצ'יל, קייה קורתרון וג'יימי פצ'ינו משיקגו.
לדבריה היא הושפעה במידה רבה בקריירה שלה על ידי הבמאים בוב פולס מתיאטרון גודמן בשיקגו וסוזן בות' מתיאטרון אליאנס.
ב-2006 לקחה חלק בכתיבת התסריט לסרט הקולנוע "במערבולת", בכיכובם של שרה ג'סיקה פרקר ובו ברידג'ס.
Dollhouse עיבוד של "בית הבובות" מאת איבסן
Spinning Into Butter - 1999 -ׁבמערבולת -זכה בשנת 2000 בפרס ע"ש רוג'ר ל.
סטיבנס של קרן המרכז קנדי למחזות אמריקאים חדשים ובפרס ג'ף
The Glory of Living - היה מועמד לפרס פוליצר בשנת 2002 וזכה בפרס אוסבורן מטעם אליזבת אוסבורן בשנת 2001
בפרס "After Dark", דיפלומה ג'ף, פרס ג'ורג' דיוויין, ובפרס של העיתון "איבנינג סטנדרד" למחזאים מבטיחים ביותר
The Boys are Coming Home מחזמר על מוזיקה ופזמונים מאת לזלי אדמס
2012 - "בן לוקח בת" הוצג בסטודיו של יורם לווינשטיין בתרגומו ובבימויו של נועם שמואל, שיחקו בו הסטודנטים אז רז הראל, עידו וולפוביץ' ואחרים.
רבקה (ריטה) גולדברג היא ציירת ומשוררת ישראלית.
נולדה בשנת 1950 בלונדון, אנגליה, ועלתה ארצה בשנת 1975. מאז מתגוררת בירושלים.
בעלת דוקטורט בביוכימיה (אוניברסיטת קיימברידג').
למדה ציור בקיימברידג' וכן באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, בירושלים.
חברת האגודה לאומנות חזותית בישראל מאז 1999.
"נפש נופי ירושלים", גלריית שרה איינשטיין, ירושלים (1996)
"מראה ירושלים", גלריית יקר, ירושלים (1997)
גלריה טובה אוסמן, תל אביב (2000)
"צבעי נחמה", תיאטרון שרובר, ירושלים (2002)
"פני ירושלים" בית האמנים, ירושלים (2010)
תערוכה לכבוד 50 שנה לעצמאות מדינת ישראל (גלריית ז'רר בכר, 1998)
תמונות מקומיות" (מוזיאון ישראל, 2001)
תערוכה לכבוד יום ירושלים במתחם ממילא החדש (עיריית ירושלים, 2008)
עבודותיה כלולות באוספים פרטיים בישראל ובעולם.
עובדת בכתיבה ועריכה אקדמאית ומחברת שירה אנגלית.
אם לשתים וסבתא לשמונה נכדים, כולם מתגוררים בירושלים.
רבקה גְּוִילי-ברוידא (23 באוגוסט 1910 – 14 בספטמבר 1999) הייתה מלחינה, פסנתרנית ומורה למוזיקה ישראלית.
ידועה במיוחד בלחניה לשירי ידידתהּ לאה גולדברג, ובהם בפרט "פזמון ליקינתון" (1940).
רבקה גוילי נולדה בשם רנה גריפְל ב-1910 בטרנסילבניה שבהונגריה, בת למשפחה יהודית אמידה.
כעבור שנים ספורות עברה עם משפחתה לבירת האימפריה האוסטרו-הונגרית וינה.
שם גדלה ולמדה נגינה בפסנתר, הרמוניה וקונטרפונקט, וקיבלה תעודת גמר ממלכתית להוראת פסנתר.
בנעוריה הצטרפה לתנועת הנוער "השומר הצעיר", ובאביב 1930, לאחר סיום לימודיה, בטרם הייתה בת עשרים, עלתה לארץ ישראל כחלוצה.
בארץ הצטרפה לגרעין שישב במושבה כנרת והתכונן להתיישבות בקיבוץ אפיקים.
לצד העבודה הפיזית בגרעין נהגה מפעם לפעם לצעוד לקיבוץ דגניה לנגן בפסנתר.
לאחר שנה וחצי רכש הגרעין פסנתר.
רבקה נישאה לבן הגרעין אריה גוילי (וולף לייב פֶּרגַמניק; 1907–1997).
כעבור ארבע שנים בקיבוץ החליטו השניים לפרוש ממנו ועברו לצפון תל אביב עם בנם בן השנה.
בעיר התפרנסה מעבודות מוזיקליות שונות: היא הורתה מוזיקה – זמרה וריתמיקה בגני ילדים, מוזיקה מקהלה בבתי ספר, והרמוניה בקונסרבטוריון שבהנהלת דוד שור – לימדה שיעורים פרטיים בפסנתר ועבדה עם זמרות וליוותה אותן בנגינה בקונצרטים.
בהמשך עברה לירושלים, ומשנות ה-60 ועד מותה התגוררה ברמת השרון.
היא התגרשה ונישאה בנישואים שניים לאלכסנדר ברוידא, מנכ"ל הוצאת דביר.
כתוצר לוואי של עבודתה המוזיקלית הלחינה שירים – שירי ילדים לגנים ולבתי ספר (שרובם לא השתמרו), שהלחינה כדי שיתאימו לקולות ילדים; ושירים אמנותיים, שהלחינה לבקשת זמרות שעבדה איתן.
ידועים במיוחד שיריה של לאה גולדברג, חברתה הטובה, שגוילי הלחינה לבקשתה של המשוררת, בהם "פזמון ליקינתון", שנדפס לראשונה ב"דבר לילדים" (1940) "הירח הצהוב" (1940), "האווזים" (1944), ו"מזמור לילה", "יום יפה" ו"שיר קטן" (סוף 1959).
ב-1953, בעת ששהתה בהשתלמות ארוכה בארצות הברית, ביצעה רסיטל בוושינגטון שזכה לביקורות אוהדות, וכששבה הופיעה ב-18 בנובמבר 1953 במוזיאון תל אביב ברסיטל באותה מתכונת, שכללה יצירות מאת באך, מוצרט, בטהובן, ראוול ופאול בן-חיים, ובמרכזה סונטה בלה מז'ור עם וריאציות מאת מוצרט (KV.
בביקורתו על הרסיטל כתב המוזיקאי יהושע שור:
ואולם, כעבור זמן קצר ויתרה גוילי על הנגינה וחזרה אל ההוראה.
הותירה את אלמנהּ אלכסנדר (שנפטר כ-5 שנים אחריה), את בנהּ, ונכדות.
אחייניתה, מיקי גוריון, היא אשתו של ישראל גוריון.
אחיינה (מנישואים) שאול (אוּלִי) ברוידא הוא עורך, עיתונאי ומתרגם.
"פזמון ליקינתון", שנכתב בסוף שנות ה-30, הוא לחנה הידוע ביותר של גוילי, והוא גם משירי הילדים הידועים ביותר של גולדברג.
חוקר הספרות אריאל הירשפלד כתב לאחר מותה של גוילי ב"הארץ" כי השיר הוא .
בשנת 2015 ראה אור בהוצאת כנרת הספר "יקינתון: סיפור על חברות ושיר" מאת שהם סמיט, עם איוריה של רוני פחימה, אשר מביא את סיפורי חייהן והיכרותן של המשוררת והמוזיקאית, שגולת הכותרת היצירתית שלו הייתה השיר "פזמון ליקינתון".
1997 – יקינתון: עשרים ושניים שירים בהלחנת רבקה גוילי: שירים לקטנים ושירים לגדולים, NMC.
רבקה בכר (נולדה ב-10 ביולי 1946) היא שחקנית וציירת ישראלית.
בכר נולדה במצרים ועלתה לישראל בשנת 1953. בשנת 1966 החלה ללמוד משחק בסטודיו למשחק של ניסן נתיב.
בכר היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה וכן עוסקת בציור.
במהלך השנים השתתפה בכר בסרטי קולנוע ישראלים ובסדרות טלוויזיה.
בשנת 1976 שיחקה בסרטה הקולנועי הראשון, "משפחת צנעני" של הבמאי בועז דוידזון, ושיחקה לצידם של גבי עמרני, לבנה פינקלשטיין, יוסף שילוח ואחרים.
בשנת 1986 גילמה את מזל אלמליח בסרט הטלוויזיה "לחם" ששודר בערוץ הראשון.
בשנת 1988 שיחקה בסרט הטלוויזיה "לגנוב את השמיים", לצדם של בן קרוס, אתי אנקרי, מיכאל שילה, ראובן בר יותם ועוד.
בשנת 1989 גילמה את מסעודה בסרט הקולנוע "אלף נשותיו של נפתלי סימן טוב" בבימויה של מיכל בת-אדם.
בשנת 1990 שיחקה בסרט הקולנוע של רוני ניניו "המחצבה", לצדם של אורי גבריאל, ששון גבאי וחנה אזולאי-הספרי.
באותה שנה שיחקה בסדרת הטלוויזיה "סיפורים לשעת לילה מאוחרת", בפרק "העגיל", גילמה את סימונה רוכלת זקנה בשוק המציעה עגילים לדוגמנית מפונקת בשם אוסי (טל קרסלניק), סירובה לקבל את העגילים גורר תגובה מבהילה ולא צפויה.
בשנת 1993 שיחקה בתפקיד קטן בסרט האמריקאי של הבמאי הישראלי דרור שורף, "המטבע השביעי" בכיכובו של פיטר או'טול.
בשנת 1994 שיחקה בסרט הקולנוע של דינה צבי-ריקליס, "סיפור שמתחיל בלוויה של נחש" לצידם של ריטה שוקרון ומשה איבגי.
בשנת 1997 שיחקה בתפקיד אורח בסדרת הדרמה "האישה באפור" ששודרה בערוץ הראשון.
ושנה לאחר מכן, בשנת 1998 שיחקה בסרט הקצר "סוסי ים" של הבמאי ניר ברגמן.
ושיחקה בסרט הגמר של הבמאי שרון עמרני "ל"ג בעומר".
בשנת 2003 שיחקה בסדרות: "פרנקו וספקטור" (ערוץ 2) של הבמאי יוסף פיצ'חדזה, "ג'וני" (ערוץ 2) של הבמאי איתן ענר, "תיק סגור" (ערוץ 10) של הבמאים שי כנות ונתי אדלר ו"להיות כוכב" בבימויו של ארנון צדוק.
בשנת 2004 שיחקה בסרט הקולנוע "משהו מתוק" שביים דן תורג'מן.
וכן, באותה שנה שיחקה בעונה החמישית של סדרת הדרמה "שבתות וחגים" של הבמאי רני בלייר.
בשנת 2006 גילמה את מרסדס בסרט הקולנוע זוכה 6 פרסי אופיר של הבמאי שמי זרחין "אביבה אהובתי" לצידם לבנה פינקלשטיין, רותם אבוהב, אסי לוי ואחרים.
בשנת 2007 שיחקה בסרט הקולנוע "רק כלבים רצים חופשי" בבימויו של ארנון צדוק.
שנה לאחר מכן, בשנת 2008 גילמה את דמותה של מרים בדרמה הטלוויזיונית זוכה פרס הדרמה הטובה ביותר באקדמיה לטלוויזיה "מרחב מוגן" ששודרה בערוץ הראשון.
בשנת 2010 שיחקה בסרט הקולנוע "מאיה" בבימויה של מיכל בת-אדם.
שנה לאחר מכן, בשנת 2011 שיחקה בתפקיד אורח וגילמה את פורטונה בקומדיית המצבים שיצר גיורא חמיצר, "השועלים" ששודרה בYes.
באותה שנה שיחקה בסרט הקולנוע של ניסים נוטריקה, "רסיסי אהבה" שם גילמה את ג'מילה, לצד ריימונד אמסלם, יחזקאל לזרוב ולירית בלבן.
בשנת 2014 שיחקה בתפקיד אורח בעונה הרביעית של הקומדיה המצליחה "רמזור" במסגרת שידורי קשת בערוץ 2. בשנת 2015 שיחקה בדרמה הקומית של שירה גפן "בורג".
בשנת 2019 גילמה את סבתא של לירן (רועי אסף) בסרט "בשורות טובות" של ארז תדמור.
בשנת 2022 שיחקה את ציפי, אימו של שימי בסדרה "שנות ה-90".
בשנת 2023 שיחקה בסרטה של איילת מנחמי "שבע ברכות", לצד תיקי דיין וריימונד אמסלם.
לאורך השנים השתתפה בכר בעשרות הצגות בתיאטרון הממסדי וכן בתיאטרון הפרטי.
החלה את דרכה בתיאטרון הבימה והשתתפה בין היתר בהצגות "אצבע אלוהים", "אמא קוראז'", "מי תהום", "האוצר", "קערת העץ", "מלך מרוקאי", "השושנה המקועקעת", "חתונת הדמים" ו"החייל האמיץ שוויק".
לאחר מכן הופיעה בתיאטרון הקאמרי בהצגות "עלובי החיים" וב"בית ברנרדה אלבה".
בשנת 1987 העלתה בתיאטרון הסימטה הצגת יחיד, "גדולה כמו החדר", מחזה שנכתב במיוחד בשבילה
לאחר מכן היא הצטרפה לתיאטרון בית ליסין ושיחקה במחזה "על המדרכה", וכן שיחקה בכמה הצגות בתיאטרון הנוער כגון: "לואי פסטר", "יום הורים", "סבאים", "האי ברחוב הציפורים" ו"מהיום קוראים לך שרה".
היא שיחקה במחזה "בוזמימה", שהוצג בתיאטרון הוורוד.
כמו כן, היא הצטרפה לתיאטרון "בית היוצר" השייך למוטי אברבוך ושם שיחקה בהצגות: "ציפורים בראש", "נגמר הסוכר", "גדולה כמו החדר", "כובע", "כוכב הבכי", "החולה המדומה" ו"אלקטרה".
לאחר מכן היא שיחקה בהצגות "שמלה גדולה", "פרגודים" ו"בין החולות" שהוצגו בפסטיבל עכו.
כמו כן היא שיחקה במחזות הזמר "קזבלן" ו"זורבה".
בשנת 2006, שיחקה את התפקיד הראשי במחזה "סעדון המשוגע" מאת לנין ארמאלי בתיאטרון הערבי-עברי ביפו.
בשנת 2009, השתתפה במחזמר המבוסס על ספרו של בצלאל אלוני "מכתבים לעפרה" אשר שזורים בה 24 שירים המהווים את פסקול חייה של עפרה חזה.
החל מתחילת שנות ה-2000 בכר היא שחקנית תיאטרון חיפה, שם השתתפה בהצגות: "תופרות" ב-2002, "אנדורה", "גטו", "חצוצרה בוואדי" (בשתי ההפקות של המחזה שעלו בתיאטרון, ב-1998 וב-2016), "אנשים טובים" ו"יש רופא באולם" (קופרודוקציה עם תיאטרון הבימה).
בכר הייתה נשואה לבמאי והמחזאי מוטי אברבוך, מאוחר יותר השניים התגרשו.
בשנת 2013 קיבלה אות הוקרה בפסטיבל לבי במזרח.
רבקה בּוּרשטיין-אַרבֶּר (1894 – 13 באפריל 1993) הייתה פסנתרנית ומורה לפסנתר ישראלית, מראשוני הפסנתרנים והמורים למוזיקה בארץ.
רבקה בורשטיין נולדה בשנת 1894 באודסה, עיר הנמל שבדרום-מערב רוסיה, למשפחת מוזיקאים יהודים.
אמה, ג'ניה (שיינדל) בורשטיין (1869–1967), הייתה מורה לפסנתר; אביה, יעקב בורשטיין, היה נגן בסון, שזכה לעבוד במחיצתם של צ'ייקובסקי ורימסקי-קורסקוב; שתי אחיותיה ואחיה היו מוזיקאים אף הם (אחיה היה צ'לן).
הוריה עלו לארץ ישראל כמה שנים אחריה, בראשית שנות ה-30; אחיה נהרג במצור על לנינגרד.
בשנת 1909, כשהייתה בת 14, סיימה בהצטיינות את לימודיה בקונסרבטוריון בעירהּ אודסה, ומיד נסעה ללמוד בלייפציג שבגרמניה עם מלגה מאת אחות הקיסר וילהלם השני, שם למדה בקונסרבטוריון אצל הפסנתרן קארל וֶנדלינג .
בעודה תלמידה בת 16 וחצי זכתה בפרסים והופיעה כסולנית עם תזמורת הגֶוַונְדְהאוס שבניצוחו של ארתור ניקיש.
היא סיימה את לימודיה בזכייה בפרס שופן.
לאחר מכן המשיכה את לימודיה בברלין אצל ארתור שנאבל ואז'ן ד'אלבר.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נמצאה בגרמניה, ותוך מאמצים שבה לרוסיה, לבירה פֶּטרוגרד (סנקט פטרבורג), שם המשיכה ללמוד תוך כדי המלחמה והמהפכה בקונסרבטוריון אצל פליקס בלומנפלד ואלכסנדר גלאזונוב, וסיימה בזכייה בפרס רובינשטיין ובקבלת בפסנתר כנף.
לאחר המלחמה וסיום הכשרתה החלה בקריירה מצליחה של פסנתרנית קונצרטים, הופיעה באירופה ברסיטלים, עם תזמורות ובקונצרטים למוזיקה קאמרית וקנתה לעצמה שם אפילו בגרמניה.
לציונות נחשפה בקונצרט שערך מרדכי גולינקין בפטרוגרד באפריל 1918 במסגרת "שבוע ארץ ישראל" שארגנה ההסתדרות הציונית שבשיאו שר פיודור שאליאפין את "התקווה" בעברית.
לאחר מכן החלה לנגן בקונצרטים של מוזיקה יהודית עם המלחין יוסף אחרון, ולבסוף החליטה לוותר על קונצרטים בווינה וברומניה ולנסוע לארץ ישראל.
בשנת 1922 הגיעה לארץ לראשונה כתיירת, והחליטה לעלות ולהשתקע בה.
לאחר ששבה לאירופה והשלימה את התחייבויותיה המקצועיות, עלתה לארץ במחצית הראשונה של שנת 1924 והתיישבה בתל אביב הקטנה.
עם הגיעה החלה להופיע ובהמשך ללמד נגינה בפסנתר.
בארץ נישאה לאפרים ארבר (1887–1951), יליד אלכסנדרובסק שעלה ארצה ב-1907, בנם של התעשיין דוד דב ארבר ולאה בת אברהם זלמן איכילוב.
השניים היו הורים לשתי בנות.
באמצע שנות ה-20 הייתה למורה ראשית לפסנתר בבית הספר למוזיקה 'שולמית'.
לאחר שלוש שנים בתל אביב פתחה סטודיו, שבו עבדה 25 שנה, עד שהצטרפה לסגל האקדמיה הישראלית למוזיקה.
במשך עשרות השנים שלימדה העמידה תלמידים רבים, בהם מוזיקאים נודעים, פסנתרנים ומורים למוזיקה כמו מרדכי סתר, אליהו רודיאקוב (1908-1969), אילנה ורד, הדסה שרמן, ישראלה מרגלית ורות הילמן.
רבקה בורשטיין-ארבר הופיעה עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית תחת שרביטיהם של מיכאל טאובה, גאורג זינגר, הוגו ריגנולד ווולטר זוסקינד.
הופעתה האחרונה עם הפילהרמונית נערכה ב-1953, ובה ביצעה את הקונצ'רטו לפסנתר של גריג.
כמו כן, לאורך עשרות שנים הופיעה ברסיטלים, ניגנה רסיטלים ב"קול ישראל" והרבתה לנגן עם תזמורת קול ישראל.
לאחר הופעתה הראשונה בארץ, כתב המלחין יעקב ויינברג כי מה שמעניין בייחוד באישיותה הנגינתית של בורשטיין-ארבר הוא .
ב-1933 קבע מבקר המוזיקה מנשה רבינא (רבינוביץ) כי היא מגלה .
בביקורת בעקבות קונצרט שערכה ב-1945 עם התזמורת הארצישראלית (לימים הפילהרמונית), תיארה המבקרת אוליה זילברמן את נגינתה כבטוחה ווירטואוזית.
בשנת תשמ"ה-1985 הוענק לה תואר יקירת העיר תל אביב-יפו.
רבקה בורשטיין-ארבר האריכה ימים כאמהּ, ונפטרה באפריל 1993, בהיותה כבת 99. נקברה בבית העלמין ירקון.
בתה מיה אוריון אף היא פסנתרנית ומורה לפסנתר (בעבר הורתה, כאמהּ לפניה, באקדמיה למוזיקה שבאוניברסיטת תל אביב).
השניים ייסדו וניהלו את רשת מועדוני האִגרוף לנוער "כפפות הזהב".
רבקה אן "בקי" אליסון (נולדה ב-21 בדצמבר 1946) היא קרדיולוגית אמריקאית ופעילה למען טרנסג'נדרים, ששימשה כנשיאת האיגוד הרפואי ההומו-לסבי (GLMA) וכן כיושבת ראש הוועדה המייעצת של האיגוד הרפואי האמריקאי לנושאי הומואים, לסביות, ביסקסואלים, וטרנסג'נדרים.
אליסון נולדה במין זכר בגרינווד, מיסיסיפי לארול וורד אטקינסון ולמייבל בלקוול אטקינסון.
היא החליפה את מינה ב-1993, בעת שחיה בג'קסון, מיסיסיפי.
כתב עת מקומי בשם Phoenix Magazine נקב בשמה של אליסון בין "הרופאים המעולים ביותר בפיניקס" בשנים 2006, 2007 ו-2008.
בשנת 1998, יצרה אליסון אתר בשם drbecky.com, שריכז משאבים סביב הצרכים הרפואיים, המשפטיים, והרוחניים של טרנסג'נדרים.
האתר כולל אסופת חקיקה בעניין תיקון מין בתעודות לידה, פרוספקט לגבי טיפולים להפיכת פנים לנקביים מאת דאגלס Ousterhout, ביקורת על הספר השנוי-במחלוקת The Man Who Would Be Queen מאת ג' מייקל ביילי (יצא ב-2003), וכן אגף על רוחניות.
האתר של אליסון מצוּטט תדיר בהנחיות לשירותי בריאות ללהט"בים.
בשבתה כיו"ר הוועדה המייעצת לענייני להט"ב של איגוד הרפואה האמריקני, סייעה אליסון בהעברת החלטה 22 של האיגוד, שכותרתה "הסרת חסמים כספיים לטיפול בפציינטים טרנסג'נדרים." אליסון פעילה גם בארגון Soulforce, ומארגנת את "יום הזיכרון הטרנסג'נדרי" בפיניקס מדי שנה עם בת זוגה מרגו שייפר.
רבקה בנסון היא שחקנית סקוטית.
ב-2011 סיימה את לימודיה באקדמיה המלכותית הסקוטית למוזיקה ודרמה.
ב--2013 הופיעה בסדרות הפשע "ורה" ו"שטלנד".
ב-2015 שיחקה לצדו של מייקל פסבנדר בסרט "מקבת'".
ב-2016 השתתפה בנסון בעונה השישית של סדרת הטלוויזיה "משחקי הכס" של רשת HBO ושיחקה בתפקיד טאלה טארלי, אחותו של סאמוול טארלי.
בתיאטרון הופיעה בנסון בתפקיד "אלי" בהפקה של התיאטרון הלאומי של סקוטלנד של המחזה "Let the Right One In", שהוצג בינואר 2015 בארצות הברית בתיאטרון סנט אנ'ס ורהאוס שבברוקלין.
ב-2017 כיכבה בנסון בתפקיד מרגרט פול במיני-סדרה ההיסטורית "נסיכה לבנה".
רבקה קתרין גיבני היא שחקנית ניו זילנדית-אוסטרלית, הידועה בשל תפקידיה בסדרות הטלוויזיה האוסטרליות "Flying Doctors", ".Halifax f.p", "Packed to the Rafters", "Winter" ו"מבוקשות".
היא זוכת פרס לוגי הזהב, ואף הופיעה במספר סרטים אוסטרליים, כולל "Mental" ו"המלבישה".
גיבני נולדה בלוויין, ניו זילנד, הצעירה מבין שישה ילדים.
גיבני עברה לאוסטרליה בגיל 19 לאחר שסיימה את לימודיה בתיכון.
גיבני עבדה כדוגמנית, ואז הופיעה בטלוויזיה בניו זילנד בסדרה Sea Urchins מ-1980 עד 1984. היא פרצה לטלוויזיה האוסטרלית עם התפקיד של ג'ולי דייוויס בסדרת הילדים Zoo Family ב-1985. היא אז גלמה את אמה פלימפטון בסדרת הדרמה הפופולרית The Flying Doctors, וב-1990 כיכבה במיני-סדרה Come In Spinner.
ב-1991 היא כיכבה בסיטקום All Together Now, ועזבה את הסדרה ב-1993. לאחר עזיבתה, היא כיכבה בתוכנית Snowy.
דמות הכותרת ד"ר ג'יין הליפקס בסדרת .Halifax f.p נוצרה במיוחד עבורה על ידי מפיקה התוכנית הקודמת שלה, Snowy.
.Halifax f.p שודרה לראשונה ב-1994 עם הפרק "מעשים של בגידה", והמשיכה עם עוד 20 טלה-סרטים, עד 2002. הסדרה היה להצלחה עצומה, וקיבעה את הסטטוס של גיבני כשחקנית בעלת שם באוסטרליה.
ב-2002 ו-2003 לגיבני היה תפקיד ב-Stingers, ומ-2003 עד 2006 היה לה תפקיד בטרילוגיית סרטי הטלוויזיה Small Claims בתור כריסי.
היא הופיעה במיני-סדרה שעובד מהרומן של סטיבן קינג, "צל הרשע", אשר הוקרן בשנת 2004 ברשת הטלוויזיה TNT.
לאחר מכן ב-2006 במיני-סדרה המבוססת על ספריו, Nightmares and Dreamscapes.
ב-2006 היא שיחקה את התפקיד של לידיה, בעלת מסעדה היפית, בסדרת הדרמה Tripping Over.
ב-2007 היה לה תפקיד קטן בסרט Clubland, בכיכובה של ברנדה בלתין, וביומה של שרי נולן.
הסרט יצא בשם Introducing the Dwights בארצות הברית.
גיבני הייתה המפיקה בפועל וגם כיכבה בסרט הניו זילנדי The Map Reader בתפקיד אמיליה, לצד מייקל הרסט.
היא אירחה סדרה דוקומנטרית בטלוויזיה הניו זילנדית בשם Sensing Murder, בה מדיומים חוקרים מקרי רצח בלתי פתורים מניו זילנד ואוסטרליה.
מאוגוסט 2008 עד ל-2013 שיחקה את התפקיד הראשי ג'ולי ראפטר, בסדרת הדרמה הפופולרית Packed to the Rafters.
עבור תפקיד זה היא זכתה בפרס לוג'י הזהב ב-2009.
בשנת 2010 היא שיחקה את התפקיד הראשי בסרט הטלוויזיה Wicked Love: The Maria Korp Story.
גיבני כיכבה בסרט משנת 2012 Mental לצד טוני קולט.
ב-2014 גיבני שיחקה בלשית שחוקרת רצח בעיירה קטנה בסדרת הטלוויזיה The Killing Field.
הסדרה Winter, הייתה סדרת המשך ששודרה ב-2015.
ב-2016 התחילה לשחק בתפקיד הראשי בסדרה האוסטרלית Wanted, לצד ג'רלדין הייקוויל.
הסדרה, שהייתה מועמדת לפרס אמי לבידור בפריים טיים בשנת 2017, אושרה לעונה שלישית ב-2019.
גיבני הייתה נשואה פעמיים, בפעם הראשונה לזמר ארווין תומאס, לו נישאה ב-1992. בפעם השנייה, היא נישאה למעצב ההפקה ריצ'רד בל, בנובמבר 2001. יש להם בן, זאקרי אדיסון בל, שנולד באפריל 2004.
Wrongהמזכירה של קלייב1990Jigsawוירג'יניה יורק1994Lucky Breakגלוריה1997Joeyפני מק'גרגור2006Lost and Foundאמא של מאק2007קלאבלנדלאנה2008The Map Readerאמליה2009In Her Skinגייל2012Mentalשירלי2015המלבישהמיוריאל פראט
גיבני זכתה בפרסה הראשון ב-1990, כשזכתה בפרס AFI (מכון הקולנוע האוסטרלי) לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה ב-Come In Spinner.
היא גם זכתה בפרס הלוג'י ב-1991 עבור תפקידה בסדרה.
היא הייתה מועמדת גם לשחקנית הפופולרית ביותר בסרט טלוויזיה או מיני-סדרה על תפקיד זה.
ב-1992, היא הייתה מועמדת לפרס לוג'י על תפקידה בסיטקום All Together Now בשתי קטגוריות: השחקנית הפופולרית ביותר והשחקנית הקומית הפופולרית ביותר.
על התפקיד שלה ב-.Halifax f.p הייתה גיבני מועמדת לשלושה פרסים שונים, במספר שנים – פרס לוג'י לשחקנית הפופולרית ביותר (1996, 1997, 1998, 1999 ו-2001); הלוג'י לשחקנית הבולטת ביותר (1998, 1999 ו-2000), ופרס AFI להופעה הטובה ביותר של שחקנית בתפקיד ראשי בדרמת טלוויזיה (בשנים 1998 ו-2000).
תפקידה של גיבני בסרט הטלוויזיה Small Claims הוביל למועמדות לוג'י נוספת ב-2005 בקטגוריית השחקנית המצטיינת ביותר.
תפקידה של גיבני ב-Packed to the Rafters היה בין התפקידים הפופולריים ביותר שלה.
היא זכתה עבורו בפרס לוג'י הזהב, ובפרס הלוג'י לשחקנית הפופולרית ביותר ב-2009. היא גם הייתה מועמדת ללוג'י הזהב בשנים 2010 ו-2011, ולשחקנית הפופולרית ביותר בשנת 2010, 2011, ו-2012, לפרס השחקנית המצטיינת ביותר בשנת 2009. היא הייתה מועמדת לפרס AFI לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה בשנת 2009.
רבקה (ויסבורד) גולדגרט (1 באפריל 1903 – 2 בינואר 2002) הייתה כנרת ומורה לכינור ישראלית.
תלמידה המפורסם ביותר היה יצחק פרלמן.
רבקה גולדגרט נולדה בקובנה, ליטא.
למשפחה מוזיקלית, שהוציאה מקרבה פסנתרנים וכנרים.
אחיה, מישה ויסבורד וארמונד ויסבורד היו כנרים.
בילדותה למדה נגינה בכינור בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג.
לאחר מלחמת העולם הראשונה עברה משפחתה לחרבין שבסין, משם עלתה בשנת 1925 לארץ ישראל עם בעלה, מנדל מנחם גולגרט, שהיה תעשיין.
הם קבעו את מושבם בתל אביב ורבקה התקבלה לעבודה כמורה לכינור בקונסרבטוריון שולמית.
בהמשך עברה המשפחה לרמת השרון, ושם המשיכה בהוראת כינור ופסנתר.
בשנת 1946 עברו לחולון בעקבות מינויו של גולדגרט למנהל בבית החרושת לודז'יה, וכעבור שנים אחדות פנתה אליה משפחתו של יצחק פרלמן בבקשה ללמדו נגינה בכינור.
פרלמן, שהיה אז בן שש, נפגע שנתיים קודם לכן במחלת הפוליו, שפגעה ברגליו ובידיו.
גולדגרט לימדה אותו במשך שמונה שנים, שבסיומן גילה אותו אד סאליבן ובהמלצתו, התקבל ללימודים בבית הספר ג'וליארד, ניו יורק.
בשנת 1998 קיבלה את אות יקירת העיר חולון.
רבקה גולדגרט נפטרה בשנת 2002, והובאה למנוחות בבית העלמין ירקון.
רבקה גלנץ הייתה ממנהיגות המחתרת בצ'נסטוחובה, חברה פעילה בתנועת "פרייהייט".
תחילה הייתה בהכשרה חלוצית בעיר פלוצק בפולין, בפלוגה קטנה שלחמה קשה על קיומה, אחרי כן בקיבוץ בורוכוב, בלודז'.
גלנץ השתתפה בסוף 1935 בסמינר הגלילי של החלוץ על־יד לודז'.
הייתה בין אלה שהלכו לפלוגת גדיניה.
שם גם נשארה בימים שלאחר פרוץ המלחמה בספטמבר 1939, עד שנקראה על ידי התנועה לבוא לורשה.
בשנת 1941 נשלחה על ידי התנועה להקים נקודת הכשרה בצ`נסטוחובה ושם הפכה לדמות הדומיננטית במחתרת ואחת ממנהיגיה.
גלנץ דגלה בשיטת המאבק המזוין נגד הגרמנים ולקחה חלק פעיל בהכנות לקראת יום המבחן.
נולדה בשנת 1915 בקונין, הייתה פעילה בתנועת "פרנהייט" עוד מילדותה.
עברה מספר הכשרות, תחילה בפלוצ'ק בפלוגה קטנה שנלחמה קשה על קיומה, לאחר מכן בלודז' בקיבוץ בגרוכוב.
בסוף שנת 1935 השתתפה בסמינר הגלילי של החלוץ על ידי לודז'.
עם החלטה של פיתוח הכשרה ימית גלנץ הייתה בין אלה שהלכו לפלוגת גדיניה שבה הכינו אנשים להתיישבות בארץ ישראל על סמך הבסיס האידאולוגי הציוני-הסוציאליסטי.
גלנץ הייתה מבין הראשונים שעברו את ההכשרה.
גדיניא בעת המלחמה הייתה בחזית האש הראשונה, ולכן כולם חוץ מגלנץ ועוד שלושה אנשים ברחו.
כאשר המקום וכל רכוש הקיבוץ נשדד עם כניסת הנאצים חזרה גלנץ ללודז' והחלה את קשריה עם מרכז התנועה בוורשה.
שם מטילים עליה את תפקיד הקשרית.
בעת שהיהודים נכנסו לגטאות, ולא היה ניתן לצאת מהם אבלי להיות נידון למוות, גלנץ נסעה לערים ועיירות כדי לארגן את הנוער אותו היא עוררה לפעולה.
גלנץ ידעה להיחלץ ממצבים מסוכנים, מהתנפלויות פתאומיות של הגרמנים, מביקורות בדרכים וכו'.
גלנץ הגיעה לצ'נסטוחובה בשנת 1941 במטרה לארגן, להכשיר ולהדריך את הקיבוץ, וצלחה אתגרים שאחרים לפנייה לא צלחו ובכך רכשה את כבודם של המוסדות היהודיים.
לאחר הגירוש הגדול מגטו צ'נסטוחובה בשנת 1942 גלנץ החלה בהקמת הארגון הלוחם.
היא הייתה הרוח החיה של הארגון.
היא עשתה רבות למען הקמת הארגון, נסעה להמון ערים אחרות כמו ורשה או לזגלמביה, על מנת לפתח קשרים עם ארגוני לוחמים נוספים ולבנות בסיס ועזרה נוספת לארגון הלוחם שרק עכשיו קם על רגליו.
גלנץ הביאה איתה נשק וחילקה חוברות מחתרתיות, על מנת להגביר את ההכרה בארגון.
בוויכוח על דרכי הלחימה ועל פעולות הארגון גלנץ צידדה בריכוז כל הלוחמים בתוך הגטו ללחימה עם נשק ביד עד הסוף.
היא הייתה גאה על כל המוכנות והדריכות לקרב.
בכל מקום נראתה גלנץ בעלת השיער הבלונדיני והפנים המחייכות לבושת מעיל עור קצר, מעודדת ומעוררת רצון ומרץ אצל החברים, אשר ראו בה דוגמה והלכו אחריה.
ביום של חיסול הגטו נמצאה גלנץ בבונקר המרכזי יחד עם מרק פולמן, השליח מוורשה.
בעודם כל הלוחמים בעמדות, בכוננות גבוהה, נערך בבונקר מפקד ומרק דיווח על הקרבות, על חיסול גטו ורשה, על הלוחמים שנפלו ואלה אשר נותרו וממשיכים להיאבק.
אחרי שבוטלה הכוננות וכל הלוחמים, פרט לשניים, עזבו את הבונקר, התנפלו הגרמנים על הגטו והרסו אותו לחלוטין.
גלנץ יצאה דרך מנהרה אשר לא התגלתה עדיין ועברה ביחד עם מרק ועוד חברים דרך התעלה לצד השני.
הם הצליחו להגיע לבית עזוב ולהסתתר שם, אך, כעבור זמן קצר הם התגלו על ידי הגרמנים ובמקום התפתח קרב.
מרק הטיל רימון והצליח להימלט.
גלנץ ירתה מהאקדח הקטן שלה עד הכדור האחרון ונורתה על סף הגטו.
חייל גרמני אחד נהרג וכמה מהם נפצעו במהלך הקרב.
רבקה גלנץ נלחמה עד הסוף ונפלה על המשמר בגטו צ'נסטוחובה.
בעבור גילויי הגבורה של הלוחמת גלנץ, העניקה לה ממשלת פולין את אות הגבורה "וירטוטי מיליטרי".
רבקה אוקסמן (6 באפריל 1948 – 16 במרץ 2025) הייתה אדריכלית וחוקרת בתחום אדריכלות ישראלית-אמריקאית.
אוקסמן היא בתו של המהנדס פרופ' יוסף (יוסקה) אידלמן.
היא סיימה את לימודי התיכון בבית הספר הריאלי בחיפה, כשאת השכלתה המקצועית רכשה בטכניון, בו למדה אדריכלות וסיימה עם תואר באדריכלות ותכנון עירוני.
עם סיום הלימודים המשיכה במחקר והוראה והתמקדה בתאוריית אדריכלות, מחקר העיצוב, השפעת עולם הדיגיטלי על אדריכלות מודרנית והשפעת דרישות לשימור הסביבה על אדריכלות.
במהלך עבודתה בטכניון היא התקדמה לתואר פרופסור והייתה סגן דקאן הפקולטה לאדריכלות.
בנוסף לטכניון לימדה אוקסמן באוניברסיטת סטנפורד וביצעה מחקרים עם חוקרי המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
בעקבות עיסוקיה התקבלה ל"אגודת מחקר העיצוב" שמרכזה בלונדון ופעלה כעורכת של הירחון Design Studies.
במשותף עם בעלה רוברט אוקסמן ערכו מהדורה מיוחדת של ירחון Architectural Design שהייתה מוקדשת לאדריכלות מודרנית.
רבקה אוקסמן התחתנה עם אדריכל ופרופסור בטכניון רוברט אוקסמן ולזוג שתי בנות: נרי אוקסמן וקרן.
רבקה בר-יוסף (21 בינואר 1919 [או 1920] - 10 באפריל 2021) הייתה פרופסור לסוציולוגיה במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה חברתית באוניברסיטה העברית וכיהנה גם כראש המחלקה.
בר-יוסף נולדה בעיר סטמאר (סאטו מארה) ברומניה, ליוזפינה (יוזה) ונפתלי ויינברגר.
עלתה לישראל בגיל 19 ממניעים ציוניים כדי ללמוד באוניברסיטה העברית בפקולטה למדעי הרוח, ולמדה שנה היסטוריה ולשון עברית.
לאחר שנה הצטרפה לחבריה בגרעין של תנועת הבונים בחצר כנרת (חברי הגרעין הקימו, מאוחר יותר, ב-1949, את קיבוץ מעגן לחוף הכנרת).
לאחר מלחמת העולם השנייה היא התנדבה דרך ההגנה לצבא הבריטי כדי לעזור לניצולי שואה באירופה.
היא הצטרפה לשורות מינהל הסעד והשיקום של האו"ם כקצינה במחנה עקורים באיטליה.
בתקופה זו, הייתה פעילה גם בהעלאת מעפילים לארץ, בשיתוף פעולה הדוק עם אריה לובה אליאב.
לאחר שירות בן שנתיים היא שבה לישראל ולקיבוץ מעגן.
במלחמת העצמאות נפל אחיה היחיד (והצעיר ממנה) בקרב על מלחה.
לאחר מות יוסף, שינו היא וגיסתה (אלמנת אחיה) את שם משפחתן מויינברגר לבר-יוסף, כדי להנציח את זכרו.
ב-1949 עברה בר-יוסף להתגורר על יד הוריה בירושלים, שבה ללימודים באוניברסיטה העברית בחוג למדעי החברה, והשלימה תואר שני בסוציולוגיה, פסיכולוגיה וחינוך.
נסעה לשנה לאוניברסיטת הרווארד בארצות הברית, ואז שבה לישראל והמשיכה את לימודיה לתואר שלישי באוניברסיטה העברית.
את הדוקטורט, שעסק בנושא קליטת עולים חדשים בתעשייה, כתבה בהנחייתו של פרופסור שמואל נח אייזנשטאדט.
מ-1964 שימשה בר-יוסף כמרצה בחוג לסוציולוגיה באוניברסיטה העברית עד פרישתה לגמלאות ב-1991.
בשנים 1968–1971, כיהנה בר-יוסף כראש המחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה חברתית באוניברסיטה העברית - האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד זה.
ב-1970 עמדה בר-יוסף בראש ועדה לניסוח חוק ביטוח אבטלה.
ב-1971, בעזרת מימון עצמאי שגייסה מקרן ברטלסמן הגרמנית, הקימה בר-יוסף באוניברסיטה העברית את המכון לחקר העבודה והרווחה שקידם מחקר נרחב בתחום זה (תחום שלא זכה עד אז לתשומת לב משמעותית בסוציולוגיה הישראלית), והיא עמדה בראש המכון עד פרישתה.
בראשית שנות ה-70 סייעה יחד עם עמיתה, פרופ' עוזר שילד, להקים את המחלקה למדעי ההתנהגות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ב-1977 הייתה בר-יוסף יו"ר ועדה לניסוח חוק לשיתוף עובדים בדירקטוריונים במפעלים ממשלתיים.
בשנים 1978–1979 נענתה בר-יוסף לפנייתו של סגן ראש הממשלה, יגאל ידין, וקיבלה על עצמה את תפקיד יועצת ראש הממשלה לענייני מעמד האישה במשרד ראש הממשלה, תפקיד שלא היה קיים לפני כן וממשיך להתקיים עד היום.
בר יוסף שימשה במשך השנים מדריכה לעשרות תלמידי תואר שני ותואר שלישי בכתיבת עבודות המ.א.