tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הערכתו של זה התממשה וישיבתו הראשונה של הבית החדש, ב-12 בספטמבר, הוקדשה להצעת אי אמון של הקומוניסטים אשר הנאצים ומפלגות אחרות תמכו בה מטעמי טקטיקה.
ממשלתו של פון פאפן הפסידה ברוב של 513 צירים אל מול 42. למרות שהצבעה זו נפסלה מאוחר יותר (היות שפאפן הציג צו לפיזור הרייכסטאג שממנו התעלם גרינג עד לאחר ההצבעה), בחירות חדשות נקבעו ל־6 בנובמבר.
בינתיים האלימות ברחובות נמשכה; לאחר רצח קומוניסט על ידי 5 אנשי ס"א בעיירה פוטמפה בהמבורג, גזר בית משפט על הרוצחים עונש מוות לפי צו נשיאותי חדש.
אולם פאפן נכנע ללחץ הנאצים והמיר את עונש המוות במאסר עולם (לאחר חודשים ספורים שוחררו הרוצחים בחנינה שקיבלו מהשלטון הנאצי לאחר שעלו לשלטון).
בבחירות אלו ספגה המפלגה הנאצית מפלה, הם איבדו 34 מקומות ברייכסטאג ועל אף שעדיין לא היה ניתן להקים ממשלת ימין יציבה בלעדיהם, הרי שהיה מדובר במכה לתוכניותיהם לתפיסת השלטון.
פאפן ניסה שוב להציע להיטלר שותפות זוטרה בקואליציה.
אולם המגעים עם היטלר נכשלו שוב ומהעדר תמיכה פאפן נאלץ להתפטר מתפקידו ב-17 בנובמבר.
כעבור שבועיים נערכה פגישה גורלית אצל הינדנבורג שבה נכחו הוא ושלייכר; פאפן הגה תוכנית חדשה - הרייכסטאג יפוזר שוב, ללא בחירות חדשות והשלטון יסתמך מעתה על סמכויות הנשיא והצבא, ככל הנראה בדרך להחזרת המונרכיה הפרוסית.
שלייכר מצידו טען שבמקרה כזה תפרוץ מלחמת אזרחים שעליה הצבא לא יוכל להשתלט, בייחוד אם תפרוץ במקביל מלחמה בגבול המזרחי.
הוא גם טען שהוא יוכל להקים ממשלה חדשה שתזכה לתמיכה בפרלמנט.
הינדנבורג היה בשלב זה זקן וחלש מכדי להכריע, היסס בכל הנוגע לשינויים מרחיקי לכת, ולא רצה לשנות את החוקה של רפובליקת ויימר שהייתה מקור כוחו.
ב־4 בדצמבר 1932 הטיל הינדנבורג את תפקיד הקנצלר על שלייכר, מתוך תקווה כי הוא יוכל להקים ממשלה רחבה, בהשתתפותו של היטלר, וכן בהשתתפות גורמים מתונים מן המרכז ומן השמאל.
מכאן ואילך הפכו שלייכר ופאפן ליריבים.
פאפן לא הסכין עם אובדן משרתו, ובמוחו עלתה מחשבה חדשה - היטלר ימונה לקנצלר, ופאפן לסגנו.
המפלגה הנאצית "המוחלשת" ממילא, תרוסן על ידי גורמים שמרניים בקבינט, שישמרו את צעדיו של היטלר, אשר יהפוך לבסוף לבובה של פאפן ושל השמרנים במפלגה.
הינדנבורג לא היה אדם שקל לשכנעו בנקודה זו, ותמיד רחש בוז להיטלר אותו כינה "הקורפורל הבוהמי".
אך לאחר ששלייכר שב ונכשל בהקמת הקואליציה, הצליח פאפן לבסוף, בסיוע מבנו של הינדנבורג, אוסקר, לשכנע את הנשיא הינדנבורג כי יש להטיל על היטלר את תפקיד הקנצלר.
ב־30 בינואר 1933 קיבל היטלר את תפקיד הקנצלר ומינה את פאפן לסגנו.
פאפן הבין עד מהרה את גודל הטעות שטעה.
לאחר שריפת הרייכסטאג ב־27 בפברואר 1933, קיבל היטלר מן הרייכסטאג סמכויות דיקטטוריות בלתי מוגבלות (העולות בהרבה על אלו שציפה פאפן לקבל מן הנשיא באמצעות "צווי חירום").
בשלב זה לא היה לו כל צורך בחבורת השמרנים שהרכיבה את ממשלתו (אם כי רבים מהם כקונסטנטין פון נויראט המשיכו לשרת עוד זמן רב את הממשלה ואת המשטר הנאצי).
פניו האמיתיות של הנאציזם נתגלו עד מהרה - רדיפת מתנגדים פוליטיים, פרעות ביהודים, הקמת מחנות ריכוז, בקרה על אמצעי התקשורת.
פאפן, על אף שרשמית היה עדיין סגנו של היטלר, לא היה בכל עמדה שיכלה להשפיע על הנעשה.
בינתיים חל שינוי לרעה בבריאותו של הנשיא הינדנבורג והיה ברור כי ימיו ספורים.
כל הגורמים בעלי הנגיעה לשלטון החלו לחשוב על היום שלאחר פטירתו של הינדנבורג.
זה מכבר היה האס.אה., בראשות ארנסט רהם ממורמר על בריתו של היטלר עם השמרנים, ועל דחיקתם של אנשי האס.אה.
רהם תמך במהפכה תמידית, ועמידתו של היטלר לצד התעשיינים, בעלי ההון, הצבא והשמרנים, לא הייתה לפי רוחו.
משום מתחרה בלתי רצוי, ולחץ לרסן את רהם ואנשיו.
נאצים בכירים כהרמן גרינג והיינריך הימלר אף הם חששו למעמדם, וידעו כי בין אם יצא הצבא במאבק כשידו על העליונה, או שיצא האס.אה.
מנצח, הרי שהם מצויים בסכנה.
כאן עמד פאפן בנקודה בה היה חייב לפעול.
אם ימות הנשיא, הרי שנקודת המשען האחרונה של השמרנים תאבד, ויחד עמו תרד לטמיון תוכניתו הגדולה של פאפן, להפנות את המשטר הנאצי למסלול מתון ושמרני.
ב־17 ביוני 1934 נשא פאפן נאום באוניברסיטת מרבורג.
הוא יצא בתוקף כנגד המהפכנים הנאצים, וטען כי מדינה אינה יכולה להתקיים במצב של מרידה מתמדת מלמטה, וכי על החברה להיות נשענת על בסיס מוצק.
הוא גינה את "האיומים כלפי גורמים חסרי ישע באוכלוסייה", ואת הכרזת כל מי שמשמיע ביקורת כאויב המדינה.
היה זה נאום נועז, אשר זכה לתגובות נסערות, אך פאפן לא היה האיש אשר ירכז את ההתנגדות למשטר הנאצי.
תפקיד היסטורי זה ניתן לאחרים.
ב־30 ביוני הכה היטלר במתנגדיו, והורה על הטבח המכונה "ליל הסכינים הארוכות".
בטבח של מאות אנשים חיסל היטלר את הנהגת האס.אה.
אך לא שכח גם את השמרנים.
שלייכר נרצח בביתו, מקורבו של פאפן, אדגר יונג, אשר כתב לו את "נאום מרבורג", נרצח, ויחד עמו רבים מן המקורבים לחוגי השמרנים.
פאפן עצמו הושם במעצר בית.
כפי הנראה נרתע היטלר מלפגוע בו אישית, בשל קרבתו לנשיא הינדנבורג שעדיין היה בחיים.
לאחר כל אלו, התפטר פאפן מתפקיד סגן הקנצלר, והשפעתו הפעילה על הפוליטיקה הגרמנית נפסקה.
פאפן נשלח לשורת תפקידים דיפלומטיים, בהם שירת נאמנה את המשטר הנאצי.
בתחילה כשגריר באוסטריה בין השנים 1934 עד 1938 - היו אלו השנים שבהן ערערו הנאצים את המשטר באוסטריה ולבסוף סיפחו אותה, בפעולה שנקראה "אנשלוס".
לפי אחת מהתוכניות הנאציות לסיפוח היה עליהם להתנקש בפון פאפן ולהשתמש בכך כעילה לסיפוח.
לאחר מכן, בין 1939 ו־1944, שירת פאפן כשגריר בטורקיה.
בהיותו שגריר בטורקיה לקח פאפן חלק בהפעלתו של אחד מהמוצלחים שבסוכנים החשאיים הגרמנים במלחמת העולם השנייה, האלבני אלישע בנזה, המכונה "ציצרו", אשר שימש כמשרתו האישי של השגריר האנגלי בטורקיה, צילם בחשאי את כל המסמכים הסודיים בשגרירות, והעבירם לידי פאפן.
מכיוון שחלק מאסטרטגית ההונאה שקדמה למבצע "אוברלורד" (הפלישה לנורמנדי בשנת 1944) הייתה ניסיון ליצור רושם כי הפלישה תגיע ממקומות אחרים, למשל מן הבלקן, הייתה למסמכים אלו חשיבות עליונה.
פאפן נתפס על ידי בעלות הברית לאחר המלחמה והועמד למשפט כחלק ממשפטי נירנברג על חלקו במשטר הנאצי.
בשנות החמישים ניסה להמשיך בקריירה הפוליטית שלו, אך כשל.
פֶרֶנְץ פּוּשְׁקַשׁ (בהונגרית:Ferenc Puskás, שמו במקור "פרנץ פורצלד" (Franz Purczeld); 1 באפריל 1927 – 17 בנובמבר 2006) היה כדורגלן הונגרי ששיחק כחלוץ.
פושקש הפך לנערץ בארצו ומחוצה לה בשל משחקו בנבחרת הונגריה ובפרט במשחק הניצחון ההיסטורי שלה על נבחרת אנגליה בביתה, כשניצחה אותה בתוצאה 6:3 באצטדיון ומבלי.
כמו כן, נודע בשל התקופה בה שיחק במדי ריאל מדריד.
פושקש כבש 746 שערים במדי הקבוצות והנבחרות בהן שיחק, נתון המציב אותו במקום ה-5 בטבלת הכובשים בכל הזמנים והופך אותו גם לאחד החלוצים הגדולים בכל הזמנים.
פושקש הבקיע 352 שערים בליגת העל ההונגרית.
שני לאימרה שלוסר, שהבקיע 411. בנוסף, במדי ריאל מדריד הבקיע 242 שערים, שישי לכריסטיאנו רונאלדו (450), כרים בנזמה וראול גונזלס (323), אלפרדו די סטפנו (308) ששיחק בקבוצה יחד עם פושקש, וסנטיאנה (290).
פושקש נולד בקישפשט שבקרבת בודפשט, כבן לפרנץ פורצלד-פושקאש, ממוצא גרמני ולאם הונגרייה, מרגיט בירו.
התחיל את הקריירה שלו בקישפשט בודפשט, שם התחיל לשחק מגיל 16, ובנבחרת שיחק מגיל 18. מקישפשט עבר לבודפשט הונבד שהיה מועדון צנוע, עם מספר צופים קטן, אבל ב-1948 הפך אותו הצבא ההונגרי לקבוצת הדגל שלו.
פושקש היה הקפטן, אביו היה המאמן, והקבוצה זכתה בארבע אליפויות בחמש שנים.
בעונת האליפות הראשונה הבקיע פושקש 50 שערים.
גביע אירופה לא היה קיים עדיין, אך הקבוצה ההונגרית נחשבה לטובה ביותר ביבשת.
הישגיה של הנבחרת ההונגרית בראשותו של פושקש היו מצוינים.
נבחרת הונגריה זכתה באולימפיאדת הלסינקי ב-1952. מאביב 1950 ועד פברואר 1956 הפסידה הנבחרת ההונגרית רק במשחק אחד - גמר הגביע העולמי ב-1954, בו גברה גרמניה על הונגריה בתוצאה 3–2. פושקש שיחק במשחק זה כשהוא פצוע לאחר שנפצע במשחק מול גרמניה בשלבים המוקדמים על ידי ורנר ליבריך.
בסך הוא כבש 4 שערים כולל את שער הפתיחה במשחק הגמר, ונבחר לשחקן המצטיין של הטורניר.
דרכו של פושקש בהונגריה, אשר לזכות נבחרתה כבש 83 שערים ב-84 משחקים, הגיעה לסופה ב-1956. ב-1956 ברית המועצות פלשה להונגריה ופושקש החליט לערוק ועבר לשחק בספרד בקבוצת אספניול.
ההתאחדות לכדורגל בהונגריה השעתה אותו ל-18 חודשים, כשנגמרה ההשעיה פושקש היה בן יותר משלושים.
להפתעת רבים, החליט פושקש לחתום ב-1958 בריאל מדריד.
בריאל מדריד פושקש כיכב, היה מלך השערים של הליגה הספרדית ארבע פעמים וכבש 34 שערים.
ב-1960 זכה איתה בגביע אירופה לאלופות.
במשחק הגמר, בו ניצחה ריאל מדריד את איינטרכט פרנקפורט בתוצאה 3–7, כבש ארבעה שערים ובכך הוא השחקן שכבש הכי הרבה שערים במשחק גמר של הטורניר עד היום.
פושקש סיים בעונת 1961/62 ככובש המצטיין בגביע אירופה לאלופות עם שבעה שערים, כולל שלושער בהפסד 5–3 במשחק הגמר לבנפיקה ליסבון.
בשנת 1962 קיבל פושקש אזרחות ספרדית וייצג את ספרד במשחקי גביע העולם שנערכו באותה השנה בצ'ילה.
חוסר הצלחתו בגביע העולם הביא לפרישתו.
לאחר פרישתו, הפך למאמן, ואימן בעיקר ביוון.
הוא הוביל את פנאתינאיקוס עד לגמר גביע אירופה לאלופות 1971, אז הפסידה לאייאקס אמסטרדם.
לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי בהונגריה חזר פושקש למולדתו, שם היה גיבור נערץ.
פושקאש מת בבוקר ה-17 בנובמבר 2006 בעקבות מחלת אלצהיימר בגיל 79 ונקבר בבזיליקת אישטוון הקדוש בבודפשט.
בשנות ה-50 היה פושקש מפורסם כאחד משחקני הכדורגל הטובים בעולם והוא מוזכר ב"שיר השכונה" של חיים חפר בשורה "חבר'ה, חבר'ה, רגע, רגע, מנדל, צביקי ופושקש משחקים בכדורגל כאן אצלנו במגרש".
באותן שנים הדמויות של שחקנים נערצים כמו פלה ופושקאש הופיעו על עטיפות של גומי לעיסה (מסטיק) ונחשבו בעיני הילדים בעלי חשיבות רבה
בהונגריה מתקיים "פולחן פושקש", ובחנויות מזכרות רבות נמצאת פינה ובה ניתן לרכוש פריטים רבים עם דיוקנו בהם חולצות, כדורי-רגל, ספלים, דגלים וכדומה.
כן יצאו לאור ספרים וסרטים רבים אודותיו.
פֶרֶנץ סאלאשי (בהונגרית: Szálasi Ferenc; 6 בינואר 1897 – 12 במרץ 1946) היה ראש ממשלת הונגריה בשלהי מלחמת העולם השנייה.
הנהיג את מפלגת "צלב החץ" ואת התנועה ה"הונגריסטית".
היה פשיסט ואנטישמי, עושה-דברם של הנאצים, ובין האחראים לשואת יהודי הונגריה.
סאלאשי היה בנו של איש צבא בעיר קאשה (כיום קושיצה, העיר השנייה בגודלה בסלובקיה).
אביו היה ממשפחה הונגרית רומית-קתולית בעלת שורשים ארמנים, משפחת סלושיאן, מבין הארמנים שהתיישבו במאה ה-17 בנסיכות טרנסילבניה, בתקופת השליט מיכאי אפאפי.
אמו הייתה בת למשפחה ממוצא סלובקי ורוסיני, שהשתייכה לדת הנוצרית יוונית-קתולית.
בצעירותו החליט סאלאשי ללכת בדרכי אביו, והתגייס לצבא.
הוא למד באקדמיה צבאית על שם הקיסרית מריה טרזה, שם הוסמך לקצונה ושירת בצבא האוסטרו-הונגרי במלחמת העולם הראשונה.
לאחר התפרקות האימפריה האוסטרו-הונגרית ב-1918 הצטרף לצבא ההונגרי שזה עתה הוקם.
ב-1925 צורף למטה הכללי, והגיע ב-1933 לדרגת מאיור (המקבילה לרב-סרן בצה"ל).
ב-1930 הצטרף לארגון הגזעני הקיצוני "ליגת החיים ההונגריים".
עיסוקו בפוליטיקה הפך מאז למרכז חייו; ב-1935 עזב את הצבא, והקדיש לפוליטיקה את כל זמנו.
על בסיס תורות הגזע של הפשיזם והנאציזם הגה תאוריה גזענית ופשיסטית, לפיה על הונגריה להרחיב שטחה, להתפשט ולהפיץ את התרבות והעוצמה ההונגרית באירופה כולה.
ב-1935 ייסד את מפלגת "רצון העם", שהטיפה לעקרונות "תורתו".
המפלגה לא זכתה להצלחה, ולאחר זמן נאסרה פעילותה על ידי השליט השמרן בעל תואר "העוצר" - מיקלוש הורטי, שאסר על כל פעילות פוליטית קיצונית, הן מימין והן משמאל.
ב-1937 שב לפעילות וייסד את "המפלגה הנציונל-סוציאליסטית של הונגריה", שאף פעילותה נאסרה.
בשלב זה הצליח סאלאשי לגייס תמיכה מסוימת בקרב המעמדות הנמוכים והפועלים.
ב-1938, לאחר האנשלוס (כיבושה של אוסטריה על ידי גרמניה), הפך סאלאשי לקולני יותר והחל מטיף לאלימות ולפעולות רדיקליות.
הוא נעצר על ידי המשטרה החשאית ההונגרית, ונכלא.
מתוך כותלי הכלא המשיך להיות דמות בעלת כוח בפוליטיקה ההונגרית, והוכרז כמנהיגה של מפלגת צלב החץ - איגוד של תנועות גזעניות, ימניות-קיצוניות, שקמו באותה העת.
המפלגה זכתה להישג משמעותי בבחירות ב-1939, וקיבלה יותר מרבע מהקולות, ושלושים מושבים בפרלמנט, אם כי נותרה באופוזיציה.
חנינה כללית שהוענקה בשנת 1939 בעקבות הצלחתה של הונגריה לקבל בחזרה (בעקבות הסכמה עם היטלר) מעט מן השטח שנקרע ממנה בחוזה טריאנון, הביאה אף לשחרורו של סאלאשי, אך פעילות מפלגת צלב החץ נאסרה על ידי ראש הממשלה פאל טלקי, שחשש מהשפעתה ובכלל מהתקרבותה של גרמניה להונגריה.
ואכן, עם שחרורו מן הכלא החל סאלאשי בקשרים ובמגעים עם הגרמנים, דבר ממנו נמנעו הצדדים קודם לכן, בשל תמיכתו של סאלאשי ב"הונגריה הגדולה".
טלקי התאבד בשנת 1941, שכן התנגד לפלישה הגרמנית ליוגוסלביה שנעשתה דרך שטחה של הונגריה.
יורשיו בתפקיד ראש הממשלה דרדרו את הונגריה במורד, אל עבר מעורבות פעילה במלחמתם של הנאצים.
ב-19 במרץ 1944 נכנסו הגרמנים לשטחה של הונגריה, והקימו ממשלה בראשותו של דמה סטויואי, אשר היה זמן רב שגריר הונגריה בברלין.
ממשלה זו אישרה את פעילות צלב החץ.
כאשר הסתבר כי מעורבותה במלחמה לצד גרמניה מובילה את הונגריה לתבוסה ולאסון, באוגוסט 1944 הדיח הורטי את סטויואי, ומינה במקומו את הגנרל גזה לקאטוש.
הורטי ולקטוש החלו לחפש דרכים להוציא את הונגריה מן המלחמה, אשר הגיעה עתה אל גבולות הונגריה.
כאשר עמד הורטי על סף ההודעה כי הונגריה פורשת מן המלחמה לצד גרמניה, ותומכת בצדן של בעלות הברית, הדיחו הנאצים את הורטי ב-15 באוקטובר 1944, ומינו את סאלאשי לראש הממשלה, ולמעשה לשליט הבלעדי במדינה.
בחודשים מרץ עד יולי 1944 גורשו רוב יהודי הונגריה אל מחנה המוות אושוויץ.
הונגריה כולה התרוקנה מיהודיה, פרט לעיר בודפשט, שם חיו למעלה ממאה וחמישים אלף יהודים בבטחה יחסית, תחת חסותו של הורטי, שראה בהם ובגורלם קלף מיקוח אל מול בעלות הברית.
עם עלייתו של סאלאשי לשלטון תמה הגנת השלטונות ליהודים אלו.
כנופיות צלב החץ השתוללו ברחובות בודפשט.
אלפי יהודים נרצחו ברחוב והושלכו אל נהר הדנובה, אשר האדים מדם.
אלפים נשלחו למסעות מוות ולעבודת כפייה.
היהודים שנותרו רוכזו בגטו בתנאים קשים.
אומנם את עיקרה של שואת יהודי הונגריה ביצעו הגרמנים ועושי דברם בהונגריה בתקופה שקדמה לשלטונו, אולם סאלאשי אחראי לרציחתם במקום הימצאם, באכזריות שאינה פחותה מאכזריותם של הנאצים, של אלפי יהודים.
ממשלתו של סאלאשי הייתה כושלת וקצרת ימים.
האזרח ההונגרי איבד את מעט הביטחון האישי שנותר, כאשר כנופיות צלב החץ עסקו בביזה וברצח.
ככל שהתקדמו צבאות רוסיה לתוככי הונגריה כן גבר ההרס והחורבן שהמיטו הכנופיות, אשר נקטו בשיטת "האדמה החרוכה", דהיינו שוד כל העומד בדרכם, פירוקו ומשלוחו בעקבותיהם אל תוככי הארץ ואל גרמניה.
משפטים מהירים והוצאות להורג ניסו למנוע את המרידה האזרחית של ההונגרים כנגד משטר פושע זה, אך הפעילות הפרטיזנית הייתה רבה וההתנגדות העממית גברה והלכה.
ב-24 בדצמבר 1944 הגיעו הרוסים לבודפשט והטילו עליה מצור.
סאלאשי ואנשיו המשיכו לפעול, עד לכיבושה הסופי של הארץ באפריל 1945. סאלאשי נמלט לאוסטריה.
הוא נתפס בגרמניה על ידי צבא ארצות הברית והוסגר להונגריה, שם נשפט על ידי בית דין של העם ונידון למוות על פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות.
הוא הוצא להורג בבודפשט בשנת 1946.
פרנץ פרידריך וילהלם, פרייהר פון פירסטנברג (גרמנית: Franz Friedrich Wilhelm von Fürstenberg; 7 באוגוסט 1792 - 16 בספטמבר 1810) היה האישיות הבכירה ביותר בדיוקסיה הנסיכותית של מינסטר במחצית השנייה של המאה ה-18.
פירסטנברג נולד למשפחת אצולה וסטפאלית.
בשנת 1746, כשהיה בן 17, הוא נשלח ללימודים בבית הספר של הישועים בקלן, שם הוא נשאר שנתיים.
לאחר מכן הוא למד במשך שנה באוניברסיטת זלצבורג ובין השנים 1751 ו-1753 הוא למד ברומא.
בשנת 1748 הוא צורף למועצת הקתדרלה (Domkapitel, ועד אנשי כמורה שאמור לעזור להגמון בניהול הדיוקסיה) של מינסטר ופאדרבורן.
במועצת הקתדרלה של מינסטר ישבו כמרים ממשפחות האצולה של האזור.
בשנת 1762 הכתיר אותו הקורפירסט של קלן ובישוף מינסטר כשר לענייני הנסיכות ההגמונית מינסטר, ובשנת 1770 כסגנו בניהול הדיוקסיה (Generalvikar).
העיר אותה קיבל פירסטנברג הייתה מוכת קרבות ועוני.
בסופו של דבר הצליח המדינאי הממולח להוציא את העיר מהגרעון המצטבר.
הוא קידם את החקלאות ואת בתי המלאכה.
שיפר את מערכת המשפט ואת מבנה המשטרה.
הוא העביר רפורמות בכנסייה עצמה; למשל, הקבלה למנזר הפסיקה להיות תלויה במעמד הכלכלי, אלא רק במוטיבציה הדתית של המועמד.
הוא חיזק את הצבא ובנה אקדמיה צבאית בעיר.
הוא החליט על הקמת מערכת הבריאות במינסטרלנד, שנחשבה למודרנית ביותר בימיו.
עקב סכסוך על מיקום כוחות צבא הודח פירסטנברג בשנת 1780 מתפקידו כשר, אך הוא נשאר בתפקיד סגן הבישוף עד שנת 1807.
בתור סגן ההגמון, נשאר פירסטנברג אחראי על מערכת החינוך, בה הוא העביר רפורמות רבות.
הוא שינה את מערכת החינוך מיסודה כך שהלימודים התבססו יותר על ידע מתמטי ומדעי מאשר על לימודי הדת.
הוא הרחיב את חוק לימוד החובה.
הוא יסד סמינר חדש לפרחי כמורה והיה מראשוני המייסדים של אוניברסיטת מינסטר.
פרנץ פון סופה , נודע גם בשם פרנצ'סקו סוּפֶה דֶמֶלִי, היה מחבר אופרטות אוסטרי.
סוּפּה, בן לאב ממוצא איטלקי-בלגי ולאם וינאית, נולד בעיר הקרואטית ספליט - אז, בשטח האימפריה האוסטרו-הונגרית.סופה הוא קרוב-רחוק של המלחין הנודע גאטנו דוניצטי.
סופה החל ללמוד מוזיקה וקומפוזיציה בגיל צעיר.
הוא למד משפטים בפדובה אך המשיך את לימודי המוזיקה.
הוא הוזמן לווינה כמנצח הצגות תיאטרון.
סופה הסכים לעבוד כמנצח ללא שכר בתנאי שיוכל להעלות אופרטות שכתב.
את ילדותו בילה בזארה, כיום זאדאר, שם עשה את שיעורי הנגינה הראשונים שלו והחל להלחין כבר בגיל צעיר.
כילד היה לו עידוד במוזיקה ממנהל תזמורת מקומי וממנהל המקהלה של קתדרלת זארה.
סופה כתב עשרות אופרטות וכן מספר אופרות.
הוא היה מפורסם מאוד בזמנו בדומה ליוהאן שטראוס וז'אק אופנבך.
רוב יצירותיו נשכחו ואינן מועלות על הבמה אבל מספר פתיחות שלו מפורסמות מאוד ומושמעות לעיתים תכופות בקונצרטים למוזיקה קלאסית קלה.
סופה כתב גם כמה יצירות דתיות, החשובה שבהן היא הרקוויאם שכתב והועלה על הבמה בשנת 1855. בתחילה זכה הרקוויאם להצלחה, אך עם השנים היה ליצירה נשכחת.
סופה נפטר בווינה ב-21 במאי 1895 ונקבר בחלקת המוזיקאים שבבית הקברות המרכזי בווינה, בסמוך ליוהאן שטראוס האב, יוהאן שטראוס הבן, יוזף שטראוס, אדוארד שטראוס, לודוויג ואן בטהובן, יוהנס ברהמס, פרנץ שוברט ועוד.
פרנץ פישלר הוא פוליטיקאי אוסטרי מטעם מפלגת העם האוסטרית.
כיהן כנציג האוסטרי באיחוד האירופי הממונה על חקלאות, פיתוח כפרי ודיג.
פישלר נולד בכפר אבזאם במדינת טירול שבאוסטריה.
למד חקלאות באוניברסיטת וינה לחקלאות, וסיים שם את חוק לימודיו, וב-1978 קיבל תואר דוקטור.
בשנים 1973-1979 עבד כמסייע באוניברסיטה לחקלאות, לאחר מכן עבד בלשכת החקלאות של טירול ולבסוף כמנהל הלשכה בשנים 1985-1989.
בין 1989 ו-1994 כיהן כשר החקלאות והייעור, ומאז 1990 היה חבר המועצה הלאומית של אוסטריה.
ב-1995 מונה לנציג האוסטרי באיחוד האירופי, כממונה על החקלאות והפיתוח כפרי (בשנת 2004 חילק את התפקיד עם סנדרה קלניאטה).
ב-1999 מונה גם לממונה על הדיג.
בין השנים 1999-2004 היה חבר בהנציבות האירופית בראשות רומאנו פרודי.
הוא היה פעיל בהכנה ואישור של Agenda 2000 - תוכנית רפורמה של מדיניות בתחום החקלאות של הקהילה האירופאית.
פרנץ פלאקטו קופילץ (בהונגרית: Kopiletz Franz Platko; 2 בדצמבר 1898, בודפשט, הונגריה – 2 בספטמבר 1982, סנטיאגו דה צ'ילה) היה שחקן ומאמן כדורגל הונגרי, ששיחק כשוער.
פלאטקו היה פעיל בסוף העשור השני ובשנות ה-20 של המאה ה-20, ושיחק, בין היתר, בקבוצות מ.ט.ק.
הונגריה, ברצלונה ורקראטיבו ולבה ובנבחרת הונגריה.
לאחר פרישתו ממשחק אימן מספר קבוצות, והבולטות בהן היו ברצלונה, קולו-קולו, ריבר פלייט, בוקה ג'וניורס ונבחרת צ'ילה.
פלאטקו החל את קריירת הכדורגל שלו בעיר מולדתו, בודפשט, במועדון מקומי.
ב-1920 שיחק לתקופה קצרה בווינה.
בשנותיו בהונגריה, בין 1917 ל-1923, שיחק 6 פעמים במדי נבחרת הונגריה.
פלאטקו שותף בשני משחקי ידידות של קבוצתו מול ברצלונה, ובזכות הצגת יכולת מרשימה הוצע לו חוזה במועדון.
פלאטקו הובא כמחליפו של ריקרדו זאמורה, אך במהרה הוא ביסס את מעמדו בקבוצה בזכות עצמו.
הוא שיחק שבע שנים בברצלונה, בין 1923 ל-1930. בזמנו בקבוצה זכה עמה בשש אליפויות קטלוניה, שלושה גביע המלך ובאליפות ספרד הראשונה.
גבורתו במשחק הגמר של גביע המלך ב-1928 הרשימה את המשורר רפאל אלברטי שכתב אודותיו שיר.
פלאטקו עבר לרקראטיבו ולבה ב-1931 ופרש לאחר שנה.
מיד לאחר פרישתו החל לעבוד כמאמן.
הוא אימן בצרפת בשתי קבוצות שונות בין 1932 ל-1934, לפני שחזר לברצלונה להיות מאמן הקבוצה בעונת 1934/35. על אף זכייה באליפות קטלוניה הוא הוחלף על ידי פטריק אוקונל.
פלאטקו עבר לדרום אמריקה, בה זכה להצלחה רבה כמאמן.
ב-1939, בראשונה מבין שלוש קדנציות שונות בקולו-קולו הוביל את הקבוצה לאליפות.
ב-1940 אימן לתקופה קצרה את ריבר פלייט הארגנטינאית, לפני שחזר לקדנציה שנייה בקולו-קולו, שגם בה זכה באליפות הליגה.
ב-1941 מונה למאמן נבחרת צ'ילה.
הוא היה מאמנה בטורנירי קופה אמריקה לשנים 1942 ו-1945. במקביל, בשנת 1942, אימן שני מועדונים צ'ילאנים נוספים.
ב-1949 אימן את בוקה ג'וניורס.
ב-1953 חזר לקדנציה שלישית ואחרונה בקולו-קולו.
פעם נוספת זכה עם הקבוצה באליפות הליגה.
לאחר שני עשורים הרחק מברצלונה, חזר פלאטקו לאימון מועדון הכדורגל ברצלונה בעונת 1955/56. בעונה זו, עם שחקנים כגון לאזלו קובאלה ולואיס סוארס, ניצחה הקבוצה בעשרה משחקי ליגה רצופים.
השיא לא נשבר עד 2005. למרות רצף הניצחונות, סיימה הקבוצה במקום השני, מאחורי אתלטיק בילבאו.
פרנץ ריטר פון היפר היה אדמירל בצי הקיסרי הגרמני של הקיסרות הגרמנית.
הוא התפרסם כמפקד שייטת סיירות המערכה בקרב יוטלנד במלחמת העולם הראשונה, אחד מן הקרבות הימיים הגדולים בהיסטוריה.
היפר נולד בבוואריה ב-13 בספטמבר 1863, לאנטון ולאנה היפר בויילהיים באוברבאיירן, כ-40 מייל (64 ק"מ) דרומית למינכן.
לאחר שסיים את לימודיו הצטרף באפריל 1881, בגיל 18, לצי הקיסרי הגרמני כקדט, כאשר בין חבריו לכיתה היה וילהלם סושון, מפקד פלגת הים התיכון בתחילת מלחמת העולם הראשונה.
באוקטובר 1884 נשלח היפר לבית הספר לקציני ים, ולאחר סיום לימודיו באפריל 1885 מונה לקצין הדרכה בקיל.
באוקטובר 1885 נשלח היפר לבית הספר לקצינים בקיל, אותו סיים ב-16 בדצמבר.
ב-4 בינואר 1886 הוצב היפר כקצין פלגה של דיוויזיית ארטילריית הצי השנייה, ארטילריה להגנת החוף.
הוא נשאר בתפקיד זה עד 3 במרץ 1887, אז הוא הוצב כקצין השמירה על סיפון "פרידריך קרל".
בכך החל קדנציה של שלוש וחצי שנים בשירות כקצין שמירה על סיפון מספר ספינות, כולל הקורבטות "שטוש" ו"שטיין", הפריגטה המשוריינת "פרידריך דר גרוסה", והאביסו "ואכט".
היפר השתתף בקורס קציני טורפדו על סיפון הקורבטה "בליכר" מאוקטובר 1890 עד ינואר 1891. לאחר מכן הוא הוגדר כמומחה לטורפדו; הוא חזר ל"פרידריך דר גרוסה" כקצין טורפדו באוקטובר 1891. באפריל 1892, הוא הלך להצטרף לצוות ספינת ההגנה על החוף החדשה, "ביוולף", שוב כקצין טורפדו.
הוא שירת בתפקיד זה רק לזמן קצר, לפני שהוצב מחדש כמפקד הפלגה של יחידת הטורפדו השנייה, שבסיסה בוילהלמסהאפן, באוקטובר 1892. לאחר מכן לקח היפר חלק בהדרכת סירות טורפדו מינואר עד פברואר 1893.
בשנים 1894–1895 שירת היפר כקצין השמירה הבכיר על סיפון אוניית המערכה החדשה "ורת", בפיקודו של הנסיך היינריך.
בהיותו על סיפונה של ורת, הועלה היפר לדרגת קפיטן-לויטננט וזכה במדליית שירות ההגנה הלאומית של בוואריה ב-29 באוגוסט 1895. בספטמבר 1895 הוצב היפר כקצין המפקד של פלגת המילואים השנייה של סירות טורפדו.
בתפקיד זה מילא במשך 21 חודשים, במהלכם החליף פיקוד על ארבעה כלי שיט של יחידות הפעילות והמילואים בפלגתו.
ביוני 1897, היפר השתתף בשייט של צוות האדמירליות בן 17 ימים על סיפון האביסו "גרילה".
לאחר שחזר משייטת המטה הועלה היפר לשרת כמפקד שייטת הטורפדו השנייה של המילואים, תפקיד בו כיהן במשך 15 חודשים.
היפר הועבר לאוניית המערכה "קורפירסט פרידריך וילהלם" ב-1 באוקטובר 1898, שם שימש כנווט.
היפר שירת במשך 11 חודשים כנווט על סיפון אוניית המערכה לפני שהועבר ליאכטה הקיסרית "SMY הוהנצולרן" ב-19 בספטמבר 1899. בזמן ששירת על היאכטה הקיסרית, היפר נכח בנסיעה לאנגליה להלוויית המלכה ויקטוריה ב-1901 ושייט לאמריקה בשנה שלאחר מכן.
להיפר הוענקו מספר מדליות במהלך שירותו על סיפונה של הוהנצולרן, כולל מסדר העיט האדום הפרוסי, מסדר השירות הצבאי הבווארי ומסדר סטניסלאוס הקדוש - שהוענק על ידי הצאר ניקולאי השני, קיסר רוסיה.
היפר הועלה לדרגת קורבטנקפיטן ב-10 ביוני 1901.
לאחר שעזב את היאכטה הקיסרית, הוצב היפר לפקד על יחידת הטורפדו השנייה ב-1 באוקטובר 1902. הוא החזיק בפיקוד עד 30 בספטמבר 1905. ספינת הדגל שלו בששת החודשים הראשונים לפיקודו הייתה הסיירת החדשה "ניובה"; לאחר מכן העביר את דגלו לסירת הטורפדו הגדולה "D8".
במהלך תפקיד זה, הוענקו להיפר ציונים לשבחים נוספים, כולל צלב השירות הפרוסי ומסדר הכתר המלכותי הפרוסי.
הוא הועלה לדרגת פריגטנקפיטן ב-5 באפריל.
בינואר 1906, היפר למד בבית הספר לתותחנים של 10 ימים בסיירת המשוריינת החדשה "פרינץ אדלברט".
באפריל 1906, הוא השתתף בקורס התותחנים של אוניות המערכה שנערך על סיפון אוניית המערכה "שוואבן".
ב-20 באפריל, היפר קיבל את הפיקוד על הסיירת הקלה "לייפציג", אם כי כהונתו כמפקד הייתה קצרת מועד.
לייפציג יצאה לשייטת מזרח אסיה בספטמבר 1906, ואז הועבר היפר לפקד על הסיירת המשוריינת החדשה "פרידריך קרל".
היפר קיבל את הפיקוד על הספינה ב-30 בספטמבר.
בהנהגתו של היפר זכה הצוות של פרידריך קרל בפרס הקייזר על הירי הטוב ביותר בצי בשנת 1907. אדמירל הוגו פון פול נאמר בדוח שלאחר מכן:
ב-6 באפריל 1907 הועלה היפר לדרגת קפיטן צור זי.
ניקולאי השני העניק להיפר ציון לשבח נוסף, מסדר אנדריי הקדוש, באותה שנה במהלך פגישה עם וילהלם השני.
במהלך הטקס הצטרף היפר לווילהלם השני כאחד מ"הקפטנים הקיסריים" שלו.
ב-6 במרץ 1908, היפר קיבל את הפיקוד על הסיירת החדשה "גנייזנאו".
הוטלה עליו המשימה לערוך את שיוט הנסויים, ולאחר מכן יצאה הספינה לשייטת מזרח אסיה.
היפר שוב נשאר בגרמניה; הוא קיבל את הפיקוד על פלגת סירות הטורפדו הראשונה, שבסיסה בקיל.
כאן הוא היה אחראי לאימון יותר ממחצית מסירות הטורפדו בכל הצי הגרמני.
היפר החזיק בתפקיד שלוש שנים, עד שחזר לשירות הצי.
ב-1 באוקטובר 1911 קיבל היפר את הפיקוד על הסיירת המשוריינת "יורק", יחד עם התפקיד כראש המטה של קונטר-אדמירל גוסטב באכמן, סגן קצין הדגל של כוחות הסיור.
בינואר 1912 מונה קונטר-אדמירל באכמן למפקד כוחות הסיור; ב-26 בינואר היפר ירש אותו כסגן המפקד.
למחרת, הוא הועלה לדרגת קונטר-אדמירל.
לאחר ששימש כסגן המפקד במשך יותר משנה וחצי, היפר שוב ירש את האדמירל באכמן.
אדמירל באכמן הועלה לראש התחנה הבלטית והיפר קיבל את תפקידו כמפקד שייטת סיירות המערכה הגרמניות.
שייטת זו היוותה את כוחות הסיור של צי הים הפתוח, הצי העיקרי ועיקר עוצמתו של הצי הקיסרי, שנועד להתמודד מול הצי הבריטי.
ב-1 באוקטובר 1913. אריך רדר מונה לראש מטהו של היפר.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 הוביל היפר את סיירות המערכה לכמה פשיטות על החוף הבריטי, החשובה שבהן הייתה הפשיטה על סקרבורו, הרטליפול וויטבי, בדצמבר 1914. בשל פשיטות אלה כונה היפר בבריטניה "רוצח התינוקות" (Baby Killer).
ב-24 בינואר 1915 הופתע היפר על ידי הבריטים, בפיקודו של דייוויד ביטי: היפר ניסה לבצע פשיטה נוספת, אך הבריטים ידעו על כך מראש לאחר שפענחו את התשדורות הגרמניות, והיו מוכנים מבעוד מועד.
הקרב שהתפתח נודע כקרב שרטון דוגר, ובו איבדו הגרמנים סיירת משוריינת אחת; סיירת מערכה אחת ניזוקה קשות.
בצד הבריטי נפגעו שתי אוניות, אך לא הוטבעו.
היפר הצליח להציל את רוב הכוח שבפיקודו, במיומנות ועם לא מעט מזל.
בקרב יוטלנד הצליחה השייטת בפיקודו של היפר להטביע שלוש סיירות מערכה בריטיות, ולהציל את עיקר הכוח הגרמני בעזרת מתקפת התאבדות על הצי הבריטי, מתקפה שבה נפגעו קשות רוב אוניותיו של היפר, ואחת מהן טבעה בסופו של דבר.
מבין ארבעת האדמירלים שפיקדו על הקרב (ג'ון ג'ליקו ודייוויד ביטי מן הצד הבריטי, ריינהרד שר והיפר בצד הגרמני), רק היפר נחשב על ידי ההיסטוריונים כמי שתפקד ללא טעות.
זמן קצר לאחר הקרב העניק מלך בוואריה, המלך לודוויג השלישי, אות אבירות להיפר.
באוגוסט 1918 קודם היפר לדרגת אדמירל, וקיבל את הפיקוד על צי הים הפתוח, במקום ריינהרד שר, שהפך למפקד הצי.
שֶר ומטה הצי היו נחושים בדעתם לנסות ולעשות ניסיון אחרון לתקוף את הצי הגדול הבריטי.
כמו בתוכנית המקורית של יוטלנד, הרעיון היה למשוך את הצי הבריטי מנמליו; ואולם הפעם ימתין לו במארב כל צי הצוללות הגרמני.
במקביל, ייצא צי הים הפתוח כולו לקרב מול הצי הבריטי, ללא התחשבות באבדות.
המטרה הייתה להסב לבריטים אבדות קשות ככל האפשר לפני חתימת הסכם שביתת נשק; הקיסר והקנצלר לא ידעו על התוכנית, אם כי הקנצלר אמר מאוחר יותר שהיה מאשר תוכנית כזו.
התוכנית נועדה להתבצע ב-30 באוקטובר, והייתה אמורה להיפתח בהפגזה של סיירות המערכה הגרמניות באזור תמזה והפגזה של צי הים הפתוח בפלנדריה.
לאחר ההפגזות יצטרפו סיירות המערכה לצי הים הפתוח, וימתינו לצי הבריטי שהיה צפוי להגיע מבסיסיו בסקוטלנד.
הגרמנים קיוו שאם יצליחו להסב לבריטים נזק כבד, יסייע הדבר לגרמנים בשיחות שביתת הנשק.
ואולם, בשורות הצי הגרמני פשטה תסיסה נרחבת, שהפכה למרד גלוי עם קבלת ההודעה על המבצע המתוכנן.
מלחים נטשו את האוניות במאותיהם, וצוותים רבים סירבו להפליג.
המרד התפשט בכל הצי והיה חלק מניסיון המהפכה הקומוניסטית בגרמניה בתחילת 1919. היפר ושֶר נאלצו לוותר על תוכניתם; המלחמה הסתיימה, והגרמנים אולצו למסור את כל אוניותיהם לבריטניה, להסגר.
זו הייתה משימתו האחרונה של היפר.
מדינות ההסכמה תכננו לחלק ביניהן את האוניות כשלל מלחמה, אך הצוותים הגרמניים הטביעו את כולן.
היפר פרש מן השירות ב-30 בנובמבר 1918, ובילה את שארית ימיו באוטמארשן, ליד המבורג.
הוא מת באלטונה ב-25 במאי 1932. אפרו הושב לעיר מולדתו לאחר מותו.
הסיירת הכבדה "אדמירל היפר", שלחמה בשורות הקריגסמרינה במלחמת העולם השנייה, נקראה על שמו.
פֶרֶנץ אָאוּרֶל ונצל עמנואל פּוּלסקי צֶ'לפאלווי אש לובוצי (הונגרית: Cselfalvi és lubóczi Pulszky Ferenc Aurél Vencel Imanuel, 9 בספטמבר 1814 פרשוב – 17 בספטמבר 1897 בודפשט) היה מהפכן, פוליטיקאי, עיתונאי וסופר, אוצר ואספן עתיקות ואמנות הונגרי.
טבע את המושג "תקופת הנחושת" אותו הציע בשנת 1876 כעדכון לסיווג של תומסן לתקופות הפרהיסטוריה.
מלומד רב-אופקים, תומך עקבי בהקמת דמוקרטיה מתקדמת בארצו, נחשב גם לאחד מאבות המוזאולוגיה ההונגרית.
פרנץ פולסקי נולד בשנת 1814 בעיר פרשוב, היום בסלובקיה, אז ב"הונגריה העליונה", חלק מהממלכה ההונגרית שבתוך האימפריה האוסטרית.
היה בן למשפחת פולסקי המבוססת, ככל הנראה בעלת שורשים פולנים, שהתיישבה בהונגריה במאה ה-18 וקיבלה תוארי אצולה מהקיסרית מריה תרזה והקיסר פרנץ הראשון (מבין בני המשפחה הזאת הייתה מפורסמת, למשל, במאה ה-20, רומולה דה פולסקי, אשתו של רקדן הבלט ואצלב ניז'ינסקי).
אביו היה קארוי פולסקי, "מפקח" של המכללה האוונגלית בפרשוב בעיר, ואמו הייתה אפולוניה פיירווארי, בת לבעל קרקעות וסופר מ"הונגריה העלית" קארוי פיירווארי.
מגיל קטן ידע פולסקי לדבר בארבע שפות: הונגרית, גרמנית, סלובקית ולטינית.
אחרי שנת לימודים במישקולץ בגיל 12 חזר ללמוד בעיר הולדתו במכללה הלותרנית היוקרתית שהייתה בפיקוח אביו.
לאחר מכן נסע ללמוד משפטים באוניברסיטת פשט.
עוד מנעוריו קשר ידידות אמיצה לכל החיים עם יוז'ף אטווש, לימים שר החינוך והדתות המפורסם של הונגריה.
השפעה גדולה הייתה על פולסקי לדודו מצד האם, גאבור פיירווארי (1780–1851) שלקח אותו איתו למסעות ברחבי אירופה - בעיקר בצרפת, בבריטניה וברוסיה.
ממנו ינק פולסקי הצעיר את האהבה לספרים, ואת העניין בעתיקות ובאיסוף אמנות.
כמתמחה במשפטים על יד הפרלמנט ההונגרי שהתכנס לעיתים בברטיסלבה, הכיר פולסקי את הדמויות החשובות של התנועה הלאומית והמהפכנית של עמו: פרנץ דיאק, פרנץ קלצ'יי ואחרים.
בעיר פשט (לימים בודפשט, בירת הונגריה) התוודע גם למיהאי ורשמארטי ולסופרים ומשוררים הונגרים אחרים.
אחרי סיום בחינת ההסמכה כעורך דין כבר בגיל 20, בשנת 1834, היה פולסקי לנוטריון ראשי של מחוז הולדתו "שארוש" (כיום "שאריש").
אחרי מסע נוסף יחד עם דודו למערב אירופה ב-1837, ב-1839 נבחר להיות נציג של המחוז שארוש בפרלמנט ההונגרי.
התחיל באותה תקופה לכתוב מאמרים פוליטיים וכלכליים בעיתונים ההונגרים ובשנת 1839 היה לכתב העיתון הגרמני החשוב באותם הימים "אלגמיינה צייטונג" מאאוגסבורג.
בשנת 1841 היה פולסקי חבר בוועדה שדנה בקביעת החקיקה הפלילית בהונגריה.
בנושא זה פולסקי התכתב באותה תקופה עם המשפטן קארל יוזף אנטון פון מיטלמאייר מהיידלברג.
בשנת 1844, בעת שהותו בווינה, נשא פרנץ פולסקי לאשה את תרזיה ואלטר (1819–1866), בת של בנקאי וינאי, אם ארבעת ילדיו, שלמדה הונגרית למענו.
פעילותו המהפכנית בהונגריה ובגלות לונדון
במהלך אירועי אביב העמים בהונגריה - מהפכת 1848–1849, פולסקי פעל בממשלה ההונגרית של לאיוש בתיאני כמזכיר מדינה במשרד שר האוצר לאיוש קושוט ואחר כך על יד שר החוץ, פאל אנטאל אסטרהאזי בווינה.
בהמשך, רדוף בעת דיכוי המהפכה בווינה על ידי הכוחות של הנסיך וינדיש-גרץ ברח דרך גליציה לפשט והודות לקשרים הצליח להתחמק ממעצר.
בהמשך לקח חלק במהפכה בבודפשט כחבר ב"ועד הלאומי להגנה" שבהנהגתו של קושוט.
ב-1849 נשלח על ידי קושוט כעין שגריר ללונדון על מנת לנסות לגייס שם תמיכה לעניין ההונגרי.
(הוכר על ידי השלטונות ב-15 מרץ 1848) בעקבות דיכוי המהפכה ההונגרית מ-1848–1849 פולסקי הצטרף לקושוט בבריחה לטורקיה ואחר כך ליווה אותו במסעותיו באירופה ו-1851–1852 בארצות הברית.
פולסקי נשאר בגלות בלונדון בין השנים 1849–1860. הוא הקים יחד עם הגנרל גיירג' קלאפקה את ועד הפליטים ההונגרים בלונדון.
עקב פעילותו המהפכנית בעבר בעת מהפכת 1848 בווינה ובהונגריה, בשנת 1852 פולסקי נידון למוות שלא בנוכחות על ידי בית דין צבאי אוסטרי.
בעת שהותו בלונדון כבש בכישוריו (דיבר, למשל, אנגלית מצוינת, כמעט ללא מבטא), ובידענותו את לבבות האליטה האינטלקטואלית המקומית וגם את ליבותיהם של הגולים בבירה האנגלית - מציני, לואי בלאן, הרצן, לדרי-רולן ואחרים.
פגש את תאקרי ואת קולרידג', התכתב עם דיקנס, בביתו של הגאולוג צ'ארלס לייל הכיר את דרווין.
בזמן הפנוי למד סנסקריט אצל תיאודור גולדשטוקר.
קרל מרקס, מצידו, היה משוכנע כי הזוג פולסקי הם יהודים המרגלים למען השלטונות האוסטרים.
פולסקי התעניין מקרוב במאבק האיטלקי לעצמאות ולאיחוד לאומי.
יחד עם קושוט הכיר את ג'וזפה מציני והתכתב איתו.
בשנת 1860 השתקע באיטליה ככתב של העיתון הבריטי "דיילי ניוס".
הציג בבניין ברג'לו בפירנצה תערוכה עם חפצי אמנות מימי הביניים שבאוספו.
התגורר ב"סנטה מרגריטה א מונטיצ'י" בווילה שהפכה למוקד פגישות של כל המי ומי בחיי התרבות הקוסמופוליטיים בעיר.
באותה תקופה קשר ידידות עם הסופר פרנצ'סקו דאל אונגארו.
בטורינו ביקר כנציג של קושוט את ראש ממשלת סרדיניה ופיימונטה, הרוזן קאבור.
מתוך הערצה לגיבור הלאומי של האיטלקים, ג'וזפה גריבלדי, פולסקי קרא לבנו הקטן בשם הפרטי "גריבלדי".
ב-1862, השתתף פולסקי יחד עם מתנדבים הונגרים אחרים במסע הלא מוצלח של גריבלדי לעבר רומא.
אחרי התבוסה באספרומונטה נעצר זמנית כשבוי מלחמה בנאפולי.
באותן השנים עזר פולסקי לקושוט בניסוח תוכניות פדרטיביות שתוכלנה לפתור את הסכסוכים בין ההונגרים ובינלאומיים אחרים באימפריה האוסטרית ובממלכה ההונגרית - בעיקר עם הרומנים, הסרבים והקרואטים.
אם כי בעבר, כהיותו בן לחבל ארץ שבו גרו סלובקים על יד ההונגרים, ראה דווקא בהונגריזציה שלהם פתרון ליציאתם מנחשלות חברתית וכלכלית.
אולם בשנת 1862 התערערו יחסיו עם קושוט (שב-1865 התיישב גם הוא באיטליה) בגלל חילוקי דעות פוליטיים.
בדומה להרבה מהמהפכנים ההונגרים והאיטלקים, פולסקי היה מנהיג בכיר בארגוני הבונים החופשים ובזמן שהותו באיטליה נבחר אף למגיסטר של לשכת בונים חופשיים "גראן אויריאן דה הונגרי" של הגולים ההונגרים.
בין השנים 1864–1865 אירח בביתו את ההוגה האנרכיסטי הרוסי מיכאיל בקונין.
אף על פי שעיניינו בפוליטיקה לא חלף, אחרי 1862 הקדיש יותר זמן לחקר האמנות והעתיקות באיטליה.
בשנת 1866 הוכה פולסקי באובדן קשה ומשולש: של אשתו, של בתו הרייט ושל בנו גאבור, שמתו במגפת כולרה בזמן שביקרו במרחצאות במולדת.
זאת אחרי ששלוש שנים קודם לכן, בשנת 1863, פולסקי שכל באיטליה בן אחר, גיולה, בגיל 14, ושקברו נמצא ב"בית העלמין האנגלי" בפירנצה.
בעקבות הטרגדיה המשפחתית, בהתערבותו ידידו, הברון אטווש, בשנת 1866 קיבל פולסקי חנינה מהקיסר פרנץ יוזף והורשה לחזור להונגריה ב-1867, זמן קצר לפני השכנת השלטון הדו-ראשי באימפריה.
פולסקי הורשה לחזור גם לחיים הפוליטיים אך התבקש שלא להפריע לתהליך הפיוס שהוביל פרנץ דיאק בין הונגריה ובין אוסטריה.
למעשה פולסקי אכן תמך בהקמת הדואליזם האוסטרי-הונגרי שהתחוללה בשנת 1867 (בעת מגעיו עם תושבי הערים סנטש וסצ'ני למשל) ובין 1867 ל-1876 ואחר-כך שוב ב-1884 נבחר כחבר בפרלמנט בבודפשט מטעם מפלגתו של דיאק.
כפרלמנטר פולסקי הצטיין בפעילות נמרצת בדיוני בית הנבחרים.
גישתו הפוליטית הייתה פרו-דמוקרטית מובהקת ומנוגדת ללאומנות הצרה של הרבה מעמיתיו.
בשנת 1870 בתמיכת קושוט הגולה, נמנה עם מובילי המאבק להלאמת נכסי הכנסייה הקתולית בהונגריה.
לבסוף הצעת החוק שלו ושל קלמן גיצי בנושא זה נדחתה על ידי הפרלמנט בהפרש קטן של קולות.
האידיאלוגיה ההומניסטית שלו השתקפה גם בהסתייגותו המוצהרת, למשל בזכרונותיו, מהעוינות של האריסטוקרטיה ההונגרית, כולל אביו, כלפי היהודים.
גישה פתוחה זו כלפי עמים אחרים, כולל היהודים, תאמה את ההשקפה הליברלית של דודו המנוח, פיירווארי.
בשנת 1833 הוא ודודו לקחו איתם למסעם בן חמישה חודשים לאיטליה גם את הצעיר היהודי לאו הולנדר, חובב היסטוריה ועתיקות, שהיה לימים אחד ממנהיגיהם של יהודי הונגריה בדרך למודרניזציה.
עוד בשנים 1839–1840 תמך פולסקי ביוזמה של נציג פשט בפרלמנט ההונגרי, שימון דוברביצקי, לטובת זכות היהודים לשוויון.
גם בימי הפרעות נגד היהודים באביב 1848 פולסקי נשלח לעיר סקשפהרוואר ושכנע את רשויות העיר לבטל את צו גירוש היהודים מהעיר ולהחזיר את המגורשים לבתיהם.
בשנת 1878 התנגד לכיבושה של בוסניה ולסיפוחה על ידי אוסטרו-הונגריה ואף עזב את מפלגתו בסימן מחאה משום כך.
ראה בכך זרעי אסון העתיד לבוא.
גם בהונגריה היה פרנץ פולסקי דמות חשובה בקרב הבונים החופשיים.
בין השנים 1870–1886 כיהן כמגיסטר הגדול של "הלשכה ההונגרית לפי סדר יוחנן" והחל משנת 1886 מגיסטר גדול של "הלשכה הגדולה הסמלית של הונגריה".
אוסף פיירווארי ופעילותו של פולסקי בתחום חקר העתיקות, האמנות וההיסטוריה
בשנת 1829 החליט דודו, גאבור פיירווארי, איש עסקים ואספן עתיקות ודברי אמנות מכל היבשות, לפרוש לאחוזתו שבפרשוב (אפרייש) ולהתגורר שם יחד אחותו ומשפחתה, משפחת פולסקי.
פרנץ, אז בן 15, הפך לבן טיפוחיו של הדוד חסר הילדים.
הוא סייע לפיירווארי בהעברת האוסף הגדול שלו מפשט לפרשוב.
פיירווארי הכניס אותו לרזי חקר החומר הארכאולוגי ולימד אותו את מלאכת איסוף העתיקות, והעביר לו את הידע העצום שהיה לו בתחום תולדות האמנות הקדומה ושל אמנות ימי הביניים וכמו כן על התרבויות החוץ-אירופיות הקרובות והרחוקות.
כאמור לעיל חניכותו במחיצת הדוד הידען נמשכה בעת מסעות ארוכים ברחבי אירופה שהתלוו בפגישות ומעין סדנאות לימוד אצל מומחים בענפים שונים של חקר האמנות והעתיקות.
מדפולטי למד פולסקי, למשל, את מלאכת בנייתם ושחזורם של הכדים העתיקים, מצאהן את טכניקות ציורי הקיר, מבהם את זיהוי הזיופים המודרניים של המטבעות, וכו'.
פולסקי השתתף בסיווג פריטי האוסף פיירווארי ושירטט הרבה מהם בעבודות שזכו להערכת המכון הארכאולוגי שברומא.
בזכות עבודות אלו הוא נבחר בגיל 20 בלבד כחבר של אותו מכון שהפך לימים "המכון הארכאולוגי הגרמני" ברומא.
כאיש שהיה מראשי התנועות המהפכניות של "אביב העמים" במרכז אירופה, וכבר כתב ספרי היסטוריה, למשל על ה"יעקובינים ההונגרים" (על איגנאץ מרטינוביץ' ואחרים) בביקורו בשנות ה-1850 בארצות הברית הוצעה לפולסקי משרת פרופסור להיסטוריה מודרנית באוניברסיטת הרווארד אך לבסוף העדיף לדחותה ולשוב לאנגליה.
בעת שהותו באנגליה התמחה בין השאר בתחום הגליפטיקה והשתתף במשך שנים בישיבות של המוזיאון הבריטי.
את אוסף תכשיטי הזהב מכר למוזיאון הבריטי.
קרוב ללבו היה במיוחד תחום המוזיאוגרפיה ובשנת 1851 הרצה הרצאה שנשארה למופת בתולדות המוזיאון הבריטי בגלל העקרונות שהציג והבקורת שמתח לגבי ארגון מוסד זה באותם הימים.
בנוסף למעורבותו הפוליטית בלט פולסקי בפעילותו הספרותית ובמישור איסוף אמנות.
כונה משום כך "האפיפיור התרבותי של הדואליזם האוסטרו-הונגרי".
התפרסם בגיל צעיר ביומני הנסיעות שלו באנגליה - Aus dem Tagebuch eines in Grossbritannien reisenden Ungarns (Pest, 1837-("מיומנו של הונגרי בטיוליו בבריטניה") שבגינו התקבל כחבר בהתכתבות של האקדמיה ההונגרית למדעים, ומאוחר יותר יחד עם אשתו המוכשרת, תרזה, פרסם יומן מסע בארצות הברית.
כתב גם עבודות היסטוריות על "היעקובינים ההונגרים" (1851, ליפציג) ובערוב ימיו ספר זכרונות (חיי ותקופתי, 1880).
מילא תפקיד של יושב ראש המחלקה לספרות של האקדמיה.
היה חבר באגודות הספרותיות ע"ש פטפי וקישפלודי.
כמו בלונדון ובפירנצה גם ביתו בבודפשט היה למוקד מפגשים חברתיים ("מפגשי שבת" הנודעים) של האליטה התרבותית.
פולסקי נהג לכתוב מאמרים על שאלות שונות הנוגעות לתולדות ארצו ותרבותה במיוחד בפרסומי האקדמיה ההונגרית למדעים.
אבל שמו יצא לפניו כמקדם כריזמטי של המוזואולוגיה בארצו.
אחר כך פרסם את מסקנותיו בספר שפורסם בהונגרית, גרמנית ואנגלית - "תקופת הנחושת בהונגריה" (1884).
ב-1869 התמנה פולסקי למנהל המוזיאון הלאומי של הונגריה בבודפשט (שהיה קיים משנת 1808) וכיהן בתפקיד זה במשך 25 שנה.
אחרי פרישתו לפנסיה מילא את התפקיד של מפקח המוזיאונים והספריות בהונגריה.
בתוקף תפקיד המפקח עודד הקמת מוזיאונים המחוזות רבים של מולדתו.
תמך בפתיחת גלריית אסטרהאזי לאמנות ועשה רכישות רבות של חפצי אמנות מחוץ למדינה למען הציבור ההונגרי.
על ידי כך עזר בשנות ה-1870 בהקמת המוזיאון לאמנויות דקורטיביות בבודפשט ובשנות ה-1880 בארגון מה שעתיד היה להיות המוזיאון לאמנויות יפות שהוקם לבסוף ב-1906.
נפטר בבודפשט בספטמבר 1897. ארונו הונח ב-11 בספטמבר במוזיאון הלאומי, משם יצא בהמשך הלווייה אל בית הקברות קרפשי שבו נקבר.
בלווייה השתתפו שרים בממשלה ונציגי מועצת העיר בודפשט, לורנד אטווש, פאל דיולאי, דיולה בנצור ואחרים.
מצבתו בקבר המשפחתי עוצבה על ידי דיולה דונאט.
1838 - חבר בהתכתבות של האקדמיה ההונגרית למדעים
1840 - חבר באקדמיה ההונגרית למדעים
1873 - מנהל באקדמיה ההונגרית למדעים -
1880 - דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת בודפשט
אזרחות כבוד של העיר טימישוארה
1894 - הפרס ע"ש ברודי לארכאולוגיה - (הונגריה)
1895 - סגן יושב ראש האקדמיה ההונגרית למדעים
האות "מג'ידייה" מטעם הסולטאן הטורקי
היה חבר בחברה ההונגרית לארכאולוגיה ובחברה ההונגרית לאמנויות יפות, כמו כן בחברות לאנתרופולוגיה מפריז ומינכן, של החברה לפילוסופיה מפילדלפיה בארצות הברית, בחברה לאנתרופולוגיה, אתנולוגיה ולהיסטוריה קדומה בברלין, בחברה למדעים בבלגרד, בחברה לפיזיקה למדעי כלכלה בקניגסברג.
1991 קמה החברה ההונגרית למוזיאונים, שקיבלה את שמו - חברת פולסקי.
היא מעניקה פרס ע"ש פולסקי לתערוכות מצטיינות
1997 לרגל מאה שנה למותו - אורגנה בבודפשט תערוכה לזכרו עם חפצים מהאוסף פיירווארי-פולסקי, כולל פסל מצרי של אמחותפ
White, Red, Black: Sketches of American Society in the United States, Redfield, N.Y., 1853 – ("לבן, אדום, שחור" באנגלית) - יומן מסע בארצות הברית - יחד עם אשתו - יצא לאור בהוצאת רדפילד, ניו יורק
Életem és korom I-IV., 1880-82 חיי ותקופתי - 4 כרכים - ספר זכרונות
1851-1852 השתתף בספר של אשתו תרזה -Tales And Traditions Of Hungary (מעשיות ומסורות מהונגריה - באנגלית)
Pulszky Ferenc kisebb dolgozatai 1914 ("מעבודות הקלצות של פרנץ פולסקי") - אחרי מותו
1842 Liber Antiquitatis קטלוג של פסלוני הברונזה וחלקים אחרים של האוסף פיירווראי
1884 Die Kupferzeit in Ungarn (תקופת הנחושת בהונגריה) (1883 -בהונגרית)
פרנץ פון מרסי היה גנרל מהאימפריה הרומית הקדושה שנחשב לאחד הגנרלים המוכשרים האחרונים של האימפריה במהלך מלחמת שלושים השנים.
פון מרסי נולד בלונגווי, ובשנת 1606 התגייס לצבא הקיסרי.
בשנת 1630 הוא הועלה לדרגה גבוהה, ובשנת 1631 הוא פיקד על רגימנט רגלים במהלך קרב ברייטנפלד (1631).
לאחר מכן הוא הועלה לדרגת גנרלפלדוואכטמייסטר, ובשנים 1635-1637 השתתף במערכות השונות באזור הריין.
בספטמבר 1638 הוא מונה לגנרל הכללי של נסיכות הבוחר מבוואריה, ולאחר מותם של שני הגנרלים האגדיים טילי וולנשטיין קיבל מרסי את הפיקוד על צבא הליגה הקתולית.
והדהים את כולם בניצחונו בקרב טוטלינגן, בקרב זה הוביל מרסי כוח משולב של גרמנים לוורנים ובווארים, והביס את הכוחות הצרפתיים של המרשל ז'וסיאה רנטזאו.
בנוסף על כך לקח מרסי את רנטזאו ו-7,000 מחייליו בשבי, והכריח את הנותרים לסגת חזרה אל אלזס.
בשנת 1644 הותקפו המבצרים הבוואריים בפרייבורג בפיקודו של מרסי בידי כוחות צרפתיים בפיקודם של לואי השני דה בורבון, נסיך דה קונדה ואנרי דה לה טור.
האבדות בקרב זה היו קשים יותר מכל קרב אחר במהלך המלחמה ובסופו כבשו הצרפתים את פרייבורג.
מרסי מת בגרמניה במהלך קרב נורדלינגן (1645) ב-3 באוגוסט 1645.
פרנץ סלבטור, ארכידוכס אוסטריה (שם מלא: פרנץ סלבטור מריה יוזף פרדיננד קרל לאופולד אנטון פון פדואה בפטיסט יונאריוס אלויס גונזגה ריינר בנדיקט ברנהרד פון אוסטריה-טוסקנה ; 21 באוגוסט 1866 - 20 באפריל 1939) היה חתנו של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה.
פרנץ סלבטור נולד ב-21 באוגוסט 1866 בעיר אלטמינסטר שבאימפריה האוסטרית.
פרנץ סלבטור למד באקדמיה הצבאית הטרזיאנית בווינר נוישטאדט, לפני שב-1881 התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי כלוטננט ברגימנט נושאי הרומח ה-6. ב-1895 הועבר ליחידות היגרים ולאחר מכן לחיל הפרשים.
ב-1911 הוא מונה למפקח הכללי של חיל הפרשים ולמפקד דיוויזיית הפרשים של וינה.
ב-1886 פגש פרנץ סלבטור את בת-דודתו מדרגה שנייה הארכידוכסית מריה ולריה, בתם של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה והנסיכה סיסי.
אחיה ואחותה הגדולים של מריה ולריה, נאלצו להינשא לבני שושלות מלוכה מרחבי אירופה.
רבים ציפו שמריה ולריה תינשא גם כן לנסיך כתר כלשהו, בין השמות שהועלו נמנו הנסיך פרידריך אוגוסט מסקסוניה, והאינפנטה קרלוש מפורטוגל.
רבים התאכזבו מכך שהיא בחרה להינשא לנסיך ממשפחה לא חזקה במיוחד וללא כסף רב.
עם זאת, אמה של מריה ולריה, הקיסרית סיסי, התערבה והודיעה שבתה תתחתן מאהבה בלבד, ואפילו למטאטא ארובות.
הם נישאו בבאד אישל ב-31 ביולי 1890.
בתחילה התגוררו בני הזוג בארמון ליכטנג, וב-1895 רכשו טירה ליד נהר הדנובה.
הנישואים היו מאושרים בתחילה, אולם פרנץ סלבטור הרבה לבגוד בה.
בין מאהבותיו הידועות נמנית הנסיכה שטפני פון הוהנלוהה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה פרנץ סלבטור למפקח הכללי של הטיפול הרפואי בצבא האוסטרו-הונגרי.
לאחר המלחמה וביטול המונרכיה ב-1918, ויתרו הוא ואשתו על כל תאריהם וזכויות היתר התורשתיות שלהם, ולפיכך הורשו לשמור על נכסיהם וממונם.
מנישואיו למריה ולריה, ארכידוכסית אוסטריה נולדו לו 10 ילדים:
מריה ולריה נפטרה ב-1924. עשר שנים לאחר מותה, ב-1934, נישא פרנץ סלבטור פעם נוספת בנישואים מורגנטיים למלאני ריסנפלס (1898-1984)
פרנץ פון דינְגֶלְשְטֶדט היה משורר, דרמטורג ומנהל תיאטרון ואופרה.
דינגלשטדט נולד בהלסדורף, הסן-קאסל, גרמניה.
הוא למד באוניברסיטת מרבורג הסמוכה.
בשנת 1856 לימד בליציאום בקאסל, משם הועבר בשנת 1838 לפולדה.
ב-1839 כתב את "מתחת לאדמה" (Unter der Erde), רומן שנחל הצלחה ניכרת.
שירים אלה, החדורים רוח של התנגדות מרה לכל שמץ של רודנות, העלו תרומה רבת-משמעות לשירה הפוליטית של תקופתו.
הפופולריות שלה זכה ספר זה הניעה את דינגלשטדט לבחור בקריירה ספרותית, ובשנת 1841 התמנה לצוות ה"אלגמיינה צייטונג" של אאוגסבורג.
בשנת 1843 התמנה לעבודה בספרייתו הפרטית של מלך וירטמברג.
באותה שנה נשא לאישה את זמרת האופרה הבוהמית המפורסמת, ג'ני לוצר (1877-1816).
ב-1845 פרסם ספר שירים, שעסקו בחיים המודרניים של תקופתו, מהם בעלי אופי ספרותי יותר מלירי מובהק.
קובץ שירים נוסף, שיצא בשנת 1852, לא עורר תשומת-לב ממשית.
כתוצאה מהצלחת הטרגדיה שלו, Das Haus der Barneveldt (1850) קיבל דינגלשטדט משרת מפקח בתיאטרון החצר במינכן ועד מהרה עמד במרכז החברה הספרותית בעיר.
ואולם, הוא משך אליו עוינות מצד החבורה הישועית בחצר, ובשנת 1856 פוטר בפתאומיות בעילה קלת-ערך ביותר.
משרה דומה הוצעה לו בוויימאר בהשפעת פרנץ ליסט, ושם נשאר עד 1867. תקופת כהונתו הייתה מוצלחת מאוד, ובעיקר התבלט בהעלאת מחזור שלם של מחזותיו ההיסטוריים של שקספיר.
בשנת 1867 התמנה למנהל אופרת החצר הווינאית, וב-1872 למנהל ההופבורגתיאטר, משרה בה החזיק עד מותו בווינה ב-15 במאי 1881. בשנת 1867 קיבל תואר אצולה ממלך בוואריה וב-1876 עיטר אותו פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה בתואר פרייהר.
הוא קבור לצד אשתו בבית העלמין המרכזי של וינה.
יתר יצירותיו כוללות את Münchener Bilderbogen (1879), תיאור אוטוביוגרפי של הקריירה שלו במינכן, "האמזונה", רומן אמנותי בעל ערך לא מבוטל (1869), תרגומים לכמה מן הקומדיות של שקספיר, וכמה כתבים העוסקים בסטוגיות של דרמטורגיה מעשית.
Sämtliche Werke של דינגלשטדט יצא ב-12 כרכים, (1878-1877), אבל הוצאה זו רחוקה משלימות.
פרנץ סומבטהיי (בהונגרית: Szombathelyi Ferenc; 22 בדצמבר 1890, גיור, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 4 בנובמבר 1946, פטרוורדין, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה) היה קולונל-גנרל הונגרי אשר כיהן בין 1941 ל-1944 כראש המטה הכללי של צבא ממלכת הונגריה.
סומבטהיי אישר את ביצוע הטבח בדרום באצ'קה ב-1942. לאחר מלחמת העולם השנייה נשפט, הורשע והוצא להורג על ידי כיתת יורים בגין פשעי המלחמה.
ב-1902 החל בלימודיו באקדמיה הצבאית ההונגרית "לודוביקה" וב-1906, לאחר סיומם, הוצב ברגימנט רגלים.
בהמשך, נשלח ללימודים באקדמיה צבאית בווינה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוצב בטרנסילבניה.
לאחר המלחמה שירת בשורת תפקידים במטה הכללי ההונגרי, וב-1922 הועלה לדרגת לוטננט קולונל.
ב-1938 מונה לסגן ראש המטה הכללי ההונגרי, וב-1939 מונה למפקד הקורפוס ה-8 של הצבא.
במהלך מבצע ברברוסה פיקד על ארמיית הקרפטים ההונגרית אשר צורפה לקבוצת ארמיות דרום של הוורמאכט.
ב-6 בספטמבר 1941 מונה על ידי מיקלוש הורטי לראש המטה הכללי ההונגרי.
לסומבטהיי היה עניין בשימור הכוחות של צבא הונגריה, ולכן השתהה בשיגור הכוחות.
עם זאת, באפריל 1942 נאלץ לשלוח את הארמייה השנייה לחזית המזרחית.
בינואר 1942, בתגובה לדיווחים על פעילות מוגברת של כוחות הפרטיזנים של טיטו ושל צ'טניקים באזור באצ'קה, הורה סומבטהיי לגנרל פרנץ פקטהלמי-ציידנר לשגר כוחות לאזור ולהשליט סדר.
פעילות הכוחות באזור הפכה לטבח באזרחים, והאירוע נודע כטבח בדרום באצ'קה.
במרץ 1944, לאחר מבצע מרגרטה שבמהלכו נכבשה הונגריה על ידי גרמניה הנאצית, הודח סומבטהיי מתפקידו והושם במעצר בית.
באוקטובר נעצר של ידי השלטונות וגורש לגרמניה.
עם סיום המלחמה נשבה על ידי כוחות צבא ארצות הברית ובהמשך הועבר להונגריה.
ב-1946 נשפט בבודפשט על פשעי מלחמה ונדון למאסר עולם.
בהמשך, הוסגר ליוגוסלביה, ושם נשפט, הורשע ונידון למוות.
ב-4 בנובמבר 1946 הוצא להורג על ידי כיתת יורים.
ב-1994 ביטל בית המשפט העליון ההונגרי את גזר הדין מ-1946 וזיכה את סומבטהיי מכל אשמה.
הברון פרנץ (פרנצ'יסק) נוימן וגווארי Neumann Végváry; 1910–1996) היה תעשיין יהודי-רומני מטרנסילבניה, בעלי מפעלי הטקסטיל של אראד ומייסד מועדון כדורגל חשוב בארד, בן למשפחת יהודים מומרים, בעל תואר אצולה מטעם האימפריה האוסטרו-הונגרית, פעיל למען הצלת יהודים בתקופת שואת יהודי רומניה.
באמצע המאה ה-19 הגיעו מ היישוב "סאקה" שליד קושיצה, סלובקיה לארד, אז באימפריה האוסטרו-הונגרית, שלושה אחים יהודים צעירים.
בהמשך הקימו האחים גם טחנת קמח מודרנית, מופעלת בקיטור.
טחנת הקמח נשרפה, אך נבנתה מחדש עם חידושים.
מפעל הכוהל היה הגדול והמודרני ביותר באימפריה ובנוסף לשוק המקומי, הם ייצאו כוהל לארצות הבלקן, לאיטליה, לשווייץ ולספרד.
ב-1891, על בסיס הרווחים שהפיקו, האחים בנו בארד ארמון בן שתי קומות עם אולם אירועים גדול בקומת הקרקע - הארמון נושא את הכינוי "ארמון נוימן" והאולם הגדול נמצא בשימוש אוניברסיטה מקומית.
לכל אחד מהאחים היה בן, אדולף הצעיר, אלפרד וקרול.
ב-1909 ייסד קרול מפעל טקסטיל בשם ITA (ראשי תיבות של "מפעלי טקסטיל ארד").
המפעל התמחה במשי ולשם הקמתו ותפעולו הביא אלפרד בעלי מקצוע מומחים משלזיה ודאג לאזרח אותם בארד.
בהמשך המפעל עבר לעיבוד כותנה.
ב-1913 הוענק לאדולף, לדניאל ולאדולף הצעיר תואר של ברון.
לאחר מלחמת העולם הראשונה העיר והסביבה עברו לריבונות רומניה.
לאלפרד נוימן היו שלושה ילדים, אדוארד, פרנץ ומריה.
פרנץ נולד בארד ולמד בבית הספר התיכון הרומי-קתולי, שם השלים בגרות.
המשפחה סימנה את פרנץ, שדיבר ארבע שפות, גרמנית, אנגלית, צרפתית והונגרית, כמתאים ביותר לנהל בעתיד את מפעלי המשפחה.
ב-1928, בלחצו של דודו קרול, נסע ללונדון, באנגליה, כדי ללמוד הנדסת טקסטיל.
את לימודי ההנדסה לא השלים, אך בלונדון היה לחסיד של כדורגל וביקר במשחקי קבוצת ארסנל באדיקות.
פרנץ שב לרומניה מבלי לסיים את לימודיו ודודו, קרול, שלח אותו לעבוד במפעל הטקסטיל.
הוא עבד בעמדות שונות במפעל, לצד יתר העובדים, כדי ללמוד את כל המלאכות.
בסיום השתלמויותיו הוטל עליו ניהול המפעל ואחיו, אדוארד, ניהל את מפעל הכוהל והשמרים.
ב-1930 קרול נוימן היגר לארצות הברית וב-1935 היגר אחיו, אדוארד לקובה וברומניה נשאר רק פרנץ כנציג המשפחה וניהול כל המפעלים הוטל עליו.
פרנץ הצליח מאוד בניהול המפעלים, הוא היה מתחיל כל בוקר בביקור במחלקות השונות, בצהריים יושב לאכול עם העובדים בחדר האוכל של המפעל ואחרי האוכל שב לביקורים במחלקות.
פרנץ הכניס שינויים שהביאו להתייעלות, ניהול מדעי, בניית בתים עבור העובדים בקרבת המפעל, הפסקת אוכל של חצי שעה, קנטינה מוזלת, פעוטון וגן לילדי העובדים, מענקים לעובדים ולמשפחותיהם במקרים של תאונות, מחלות ומוות ומכל הסיבות האלה היה מאוד אהוד.
המפעלים גדלו בהתמדה והעסיקו אלפי עובדים.
פרנץ נוימן, שנדבק בחיידק הכדורגל באנגליה, המשיך להיות אוהד כדורגל גם לאחר שובו לרומניה, אך במקום ארסנל הרחוקה, אהד כעת קבוצת צמרת גרמנית והיה טס לראות אותה במשחקיה.
בנוסף לכל המתקנים והמוסדות, שהיטיבו עם עובדי המפעלים, הברון קיים גם קבוצת כדורגל מקומית, Indagrara Arad, בליגות הנמוכות, שייצגה את מפעל השמרים והכוהל.
נוימן שאף לרכוש קבוצת צמרת וב-1938 הציע זאת למועדון Vagonul Arad, אך נדחה.
ב-1945 החליט להקים מועדון משלו וב-18 באפריל קם המועדון UTA Arad (UTA או ITA היו ראשי התיבות של מפעל הטקסטיל המשפחתי) ורכש עבורו שחקני צמרת, בחלקם שחקני נבחרת הונגריה.
ב-1 בספטמבר 1946 נחנך אצטדיון הכדורגל במשחק נגד מכבי בוקרשט, שתחת לחץ השלטונות שינתה את שמה ל"צ'יוקנול" ("הפטיש").
האצטדיון נבנה במתכונת אצטדיון ארסנל, רק במידה קטנה יותר והקבוצה השתמשה בצבעי ארסנל, אדום-לבן.
בתקופת הקמתו נחשב האצטדיון לטוב ביותר ברומניה ובאזור וכבר בשנה הראשונה זכתה הקבוצה באליפות בהפרש של 11 נקודות מהקבוצה שהגיעה למקום השני.
קבוצת הכדורגל זכתה במהלך השנים להישגים רבים, שש אליפויות ארציות ושני גביעי מדינה.
אחרי הפיכת 23 באוגוסט 1944 הופעלו לחצים על פרנץ נוימן לתרום למדינה את מפעליו.
ב-1947 נעצר לתקופה של שמונה חודשים וביתו (ארמון נוימן) הוחרם.
לאחר שחרורו מהמעצר נלקח ל"שיחה" מחוץ לעיר, שם הוסבר לו שלמען בריאותו רצוי שיסתלק מרומניה ללא רכושו.
הוא עזב את רומניה ונסע לשווייץ, אל אחותו ולאחר מכן עבר לאוסטריה, שם הכיר את מי שעתידה להיות רעייתו ואם שני ילדיהם, Andrew Alfred ו-Mary-Louise ולאחר נישואיהם נסעו השניים לארצות הברית.
בארצות הברית יזם נוימן עסק חדש בתחום הטקסטיל והצליח בו.
בנוסף לכך גויס לפעילות ב-CIA.
ב-1948, ברומניה, הולאם כל רכושו.
לאחר המהפכה הרומנית (1989) נחקקו ברומניה חוקים המסדירים החזרת רכוש, שהולאם בתקופה הקומוניסטית, לבעליו המקורי או ליורשיו.
יורשיו של פרנץ נוימן הגיעו מארצות הברית וקיבלו לידיהם חלק מרכושו, אך את אצטדיון הכדורגל תרמו לרשות המקומית בתנאי מפורש, שישמש כאצטדיון כדורגל ויקרא על שמו של פרנץ נוימן.
בארד הוקם גם בית ספר תיכון טכנולוגי הנושא את שמו.
בין ממשלת גרמניה הנאצית ובין ממשלת רומניה התנהל משא ומתן לגבי הכללת יהדות רומניה בפתרון הסופי הגרמני.
הגרמנים היו מעוניינים להעביר את יהודי רומניה למחנה ההשמדה בבלז'ץ, שם שופצו המתקנים ושוכללו כך שיכלו להמית 1000–1200 איש (מחצית של משלוח יומי מתוכנן) תוך 20–30 דקות.
המחנה היה סמוך למסילת ברזל, אך יעילות התהליך הייתה תלויה בכך שהיהודים לא יידעו עד הרגע האחרון מה צפוי להם ויחשבו שהם נשלחים למחנות עבודה.
מסיבה זו התנגדו הגרמנים לגירוש האלים של היהודים לטרנסניסטריה, כשמטרתם להרגיע לקראת הפעלת הפתרון הסופי לפי הנוסח שלהם.