tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טאוסיג שוחרר על ידי האמריקנים וחזר לסלובקיה, שם שינה את שמו, מאחר ששמו המקורי היה על שמה של עיירה גרמנית, כדי שלא יהיה לו שום קשר לנאצים.
לאחר מכן בשם Tesar (נגר) חזר להיות שוער ראשי של ליגת קבוצת הכדורגל הסלובקית וגם לאחד משוערי ההוקי הטובים ביותר.
ב-1947 פגש את אשתו לעתיד האבלובה אליס בזמן אימון בהוקי קרח.
בשנת 1948, בדיוק כשהגיע לשיא הקריירה הספורטיבית שלו והיה מועמד לקבוצת ההוקי האולימפית, השתלטו הקומוניסטים על המדינה.
טאוסינג ואשתו ערקו לפריז והתגוררו שם במשך שמונה חודשים עד שקיבלו ויזה לארצות הברית.
המעבר לאמריקה סימל את סיומה של הקריירה האתלטית שלו.
הוא שינה את שמו הפרטי לג'ורג' והקים חנות ומשפחה.
נולדו לו שלושה ילדים ותשעה נכדים.
ב-24 ביולי 2010 נפטר יירקה טאוסיג בלוס אנג'לס.
באתר של בית טרזין ספד לטאוסיג ניצול השואה, ומי ששיחק עימו בליגת טרזין, פטר ארבן, שכתב: "הלך מאיתנו אחד האחרונים ולבטח הכי טוב מכדורגלני ליגה טרזין.
אני נפרד בזה מחבר נאמן אשר תמיד זכר את הגטו".
יִישובי מִשלט הם יישובים (רובם קיבוצים) שהוקמו במהלך מלחמת העצמאות (1948–1949) או בשנה שלאחריה.
רוב היישובים הוקמו על ידי לוחמי מלחמת העצמאות בגבולות המדינה כדי להגן עליה מפני צִבאות האויב.
בימי המאורעות לאחר החלטת האו"ם (1947), ובזמן מלחמת העצמאות (1948), פרט ליישובים בודדים (בית לחם הגלילית, ברור חיל), נפסקה לזמן מה פעולת ההרחבה והפיתוח של היישוב החקלאי היהודי בארץ ישראל.
עיקר המאמץ של המדינה היה מכוון לביצור של היישובים ולהגנה עליהם.
בראש ובראשונה עסקו הצבא, המדינה והיישובים עצמם בחיזוק יישובי הספר והכפרים המבודדים החדשים, שנוסדו עתה זה בנגב.
במשקים רבים, העבודה החקלאית הרגילה הופסקה כמעט לגמרי, ובמקומה באו פעולות ההכנה להגנה על היישוב ועל הפעילות החקלאית שבו, אם ינותק משאר היישובים בגלל המלחמה.
היו שבועות וחודשים, שבהם כמה מיישובי-הספר חדלו כמעט כליל להיות יישובים חקלאיים.
ילדים ונשים, שלא יכלו לתרום להגנה, הורחקו מהם למקומות בטוחים יותר.
כפרים אלו הפכו למשלטים צבאיים.
עוד בזמן מלחמת העצמאות ובמיוחד לאחריה, התחילו לחשוב על הפיכת חלק מהמשלטים חזרה ליישובים.
התחילו להקים יישובי משלט נוספים בארץ מיד עם סיום המלחמה, כדי לנצל כל חלקת אדמה שתושביה ברחו ושנכבשה עם המלחמה.
חלק מהיישובים הוקמו על ידי גרעיני התיישבות של עולים חדשים וחלק מהיישובים החדשים הוקמו במקומות שבהם הוצבו משלטים במלחמה.
בתחילה הוקמו היישובים כהיאחזויות (יישובים קהילתיים קטנים וארעיים שהוקמו על ידי חיילים בשליחות המדינה באזורים בעלי רגישות ביטחונית), ואלה התפתחו במהלך השנים ליישובים קבע אזרחיים וחקלאיים רגילים: כשלושה רבעים מהם קיבוצים, והשאר - מושבים.
בשנתיים הראשונות של הקמת המדינה הוקמו כ-80 יישובים כאלה, והם תרמו רבות לביטחון המדינה, בעצירת הסתננויות ובייצוב הגבולות.
תרומה פוטנציאלית, התבטאה באפשרות עצירת התקפת צבאות האויב על הגבולות, באופן שיכול לאפשר לצה"ל לגייס את כוחות המילואים ולהתרכז בהתקפה, בפריצה ובהכרעה בחזיתות השונות.
הרעיון להקים יישובי משלט עלה בישיבה של הוועדה לבעיות ההתיישבות וההשקעה במדינה.
בחבריה אנשי המוסדות המיישבים (קק"ל והמרכז החקלאי), אנשי מזכירות מפא"י ואנשים ממפקדת ההגנה.
הרעיון עלה ביום 19 בינואר 1948 על ידי יוסף וייץ.
הוצע להקים 162 יישובים שמטרתם העיקרית הייתה להבטיח את גבולות החלוקה, שעליה החליטו באו"ם בתוכנית החלוקה.
162 היישובים שהוזכרו למעלה חולקו ל-15 קווים.
תפקידו של כל קו היה לבסס קטע אחר בגבולות המדינה שהוצעו בתוכנית החלוקה.
קו א' הורכב מ-22 יישובים ועבר בין מטולה לסג'רה, ותפקידו היה להבטיח את הגבול שהוצע בתוכנית החלוקה ממערב לצפת.
קו ט' הורכב מ-8 יישובי משלט, ועבר בין פאתיה המערביים של נצרת (כפר החורש) לעמק זבולון.
תפקידו היה להבטיח את הגבול הצפוני של גזרת עמק יזרעאל המערבי ועמק זבולון.
קווים י' וי"א הורכבו מ-17 יישובים יחד.
תפקידם היה לחזק את הגבול המוצע שנמשך מהרי אפרים עד כפר סבא.
קווים י"ד וט"ו הורכבו מ-78 יישובים יחד.
מטרתם הייתה לחזק את המסדרון המוצע, מדרום לבאר טוביה, בין שני חלקיה של המדינה היהודית, כפי שהותוו בתוכנית החלוקה של האו"ם, וגם לצופף את ההתיישבות הדלה בנגב המערבי.
במהלך המלחמה נדרשה גמישות רבה כדי להתאים את ההצעות החדשות לקווי החזית שהשתנו במהלך הקרבות בין הצבא לבין הגופים המיישבים.
לא תמיד תאמו הצעות ההתיישבות מטעם הצבא להצעות ההתיישבות מטעם הגופים המיישבים, בעיקר משום שהגופים המיישבים ראו לאורך כל המלחמה גם את התמונה הגאופוליטית, היישובית והמשקית הכוללת.
הם שאפו להקים יישובים שיתאימו לא רק לזמן מלחמה, אלא גם להתפתחות וחקלאות בארץ, ואילו הצבא הסתפק ברוב המקרים בראיית ההקמה של יישובים כחלק ממנגנון המלחמה.
היום חלק מישובי המשלט התפרקו כיוון שלא היה בהם צורך עוד, ויתר היישובים חזרו או הפכו ליישובי מחיה או לקיבוצים.
יישוב סחר הוגן הוא מסע פרסום שנולד מתוך תנועה חברתית עממית שקמה בבריטניה בשנת 2001. כך מוגדר רעיון "יישוב סחר הוגן" במסמך "fairtrade towns action guides"- רעיון ה"סחר הוגן" הוא לקרב בין העובדים בשרשרת הייצור לבין הצרכנים, לשים את האנשים בלב המסחר ולא את הסחורות.
הפיכת יישוב ל"יישוב סחר הוגן" שולחת מסר רב עוצמה של הקהילה שלך על הדרך בה היא רוצה שסחר יעבוד כך שישפיע לטובה באופן ישיר על חייהם של החקלאים והעובדים העניים ביותר בעולם.
מחקר שמומן על ידי מועצת המחקר הכלכלית חברתית (ESRC), מצא כי הקמפיינים היעילים ביותר לעידוד קניות אתיות הם אלו המתרחשים ברמה קולקטיבית (קבוצתית, קהילתית), כמו הרעיון של יישובי "סחר הוגן" ולא אלה המכוונים רק לאנשים יחידים." (תורגם מאנגלית).
הקמפיין מאפשר לאזרחים בכל מקום להתאגד כדי להתחיל פרויקט ביישוב (או אזור גאוגרפי אחר) ולנסות לעמוד במספר קריטריונים כלליים שנקבעו ל"יישוב סחר הוגן" (הקריטריונים יכולים להשתנות ממדינה למדינה אבל צריכים לשמור על המרכיבים המרכזים בהם) וכך לקבל את ההכרה הרשמית בתור "יישוב סחר הוגן".
בחלק מהמדינות "יישוב סחר הוגן" הוא תואר רשמי שאפשר לקבל מארגוני "סחר הוגן" שונים שמתאר אזור שמחויב לערכי ה"סחר הוגן" בצריכה שלו ולמוצרים שמסומנים ב"סחר הוגן".
קמפיין "יישוב סחר הוגן" הראשון יצא לדרך ב-2001 בגרסטאנג, לנקשייר, תחת היוזמה של ברוס קרואטר וקבוצת האוקספם של גרסטאנג.
היוזמה שמטרתה קידום מוצרי "סחר הוגן" בעיירה זכתה להצלחה אדירה: תוך כמה חודשים, המודעות לתווית "סחר הוגן" קפצה למעלה מ-70% מהאוכלוסייה בעיירה וכמו כן המכירות של מוצרים שמסומנים בתווית "סחר הוגן" צמחו בצורה מדהימה.
יותר מכך, במהלך הקמפיין, גרסטאנג פיתחה קשרים עם קהילות של חקלאים שמגדלים קקאו שמסומן ב "סחר הוגן" במערב אפריקה, מה שהוביל לפיתוח יחסים של עיר תאומה עם קופוריואה החדשה, גאנה.
כשהפעילות בגרסטאנג קיבלה תשומת לב רחבה, ארגון fairtrade foundation השיק את המטרות הכלליות של "יישוב סחר הוגן" ומדריך פעולה מפורט כדי לעודד אחרים ללכת בעקבות ההצלחה בגרסטאנג.
בין 2001 ל-2006 יותר מ-209 יישובים בבריטניה זכו בתואר "יישוב סחר הוגן" בידי fairtrade foundation.
באוקטובר 2009, 448 יישובים בבריטניה ו-312 יישובים בעולם קיבלו את התואר "יישובי סחר הוגן".
כיום יש מעל 2000 יישובים בכל העולם כולל ערים מרכזיות כמו לונדון ומדריד.
בניסיון להגביר את ההצלחה של קמפיין "יישובי סחר הוגן", תוכנית אירופאית רחבה שנקראת "יישובי סחר הוגן באירופה", ממומנת בחלקה בידי 'הנציבות האירופאית', הושקה בשיתוף של מספר ארגונים שעוסקים ב"סחר הוגן".
בנובמבר 2006, כנס "ערי הסחר הוגן האירופי" הראשונה התכנס באוניברסיטת "סאותבנק" בלונדון.
לזהות ולפתח נהלים לחיזוק הקשרים בין קהילות מקומיות לאגונים פרטיים וציבוריים.
פיתוח אסטרטגיה לעשות התאמה בין המודל של "ערי סחר הוגן" בבריטניה להנחיות של "עיר סחר הוגן" בשאר הארצות.
בעקבות ההצלחה של הכנס הראשון, כנס שני נערך בבריסל בינואר 2008. הכנס השישי בפוזנן, פולין והכנסים של 2013, 2014 נערכו באוסלו ובקומאמטו (יפן).
יש כרגע ערי סחר הוגן באוסטרליה, אוסטריה, בלגיה, ברזיל, קנדה, דנמרק, פינלנד, צרפת, אירלנד, איטליה, נורווגיה, ניו זילנד, ספרד, שוודיה, הולנד, גרמניה, בריטניה, לבנון וארצות הברית.
כדי לקבל את המעמד של "יישוב סחר הוגן" הוחלטו בשיתוף פעולה בין ארגוני "סחר הוגן" שונים על 5 הנחיות שצריך לעמוד בהן:
העירייה מעבירה החלטה שתומכת ב-"סחר הוגן" ומסכימה להשתמש במוצרים של "סחר הוגן" לדוגמה, בישיבות, ובמשרדים, של העירייה.
מספר של מוצרי "סחר הוגן" (לפחות 2) זמינים בחנויות שבעיר (סופרמרקטים, תחנות דלק) ומוגשים בבתי קפה, מסעדות ופאבים (על כל 10,000 איש, חנות אחת).
מקומות עבודה מקומיים וארגוני קהילה (ארגונים חברתיים, בתי ספר, אוניברסיטאות, מכללות וארגונים קהילתיים אחרים) תומכים באופן פומבי ברעיון הסחר ההוגן ומשתמשים כמה שניתן במוצרי "סחר הוגן".
בעיר שאוכלוסייתה מונה לפחות 100,000 תושבים, נדרש מעסיק אחד שישמש כ'חוד החנית' של התהליך בכך שיאמץ בצורה בולטת את הקריטריונים של סחר הוגן.
סיקור תקשורתי ואירועים ציבוריים מתוקשרים להעלאת המודעות לחשיבותו של "סחר הוגן" בקרב כל אוכלוסיית היישוב.
קבוצת הנהגה מקומית מתכנסת כדי להבטיח שהתוכנית של יישוב "סחר הוגן" ממשיכה להתפתח ולהשיג תמיכה חדשה.
ב-2002 הפורום של ווילס ל"סחר הוגן" (שכלל מספר ארגונים לא ממשלתיים ופעילי "סחר הוגן") התחיל לעבוד להפוך את ווילס ל"מדינת סחר הוגן" הראשונה בעולם.
ב-2005 ממשלת ווילס הסכימה לתמוך ברעיון וב-2006 קבוצות פעילים מסקוטלנד ומוויילס הסכימו על קריטריונים לקבלת מעמד של "מדינת סחר הוגן" ואלו הקריטריונים:
75% מהאוכלוסייה רוכשים מוצר מסומן ב"סחר הוגן" בכל שנה.
40% מהאוכלוסייה קונים ביום יום מוצרים מסומנים ב"סחר הוגן".
בכל הרשויות המקומיות יש קבוצה פעילה של פעילי "סחר הוגן" שעובדים לקבלת מעמד של "יישוב סחר הוגן".
55% מהרשויות המקומיות קיבלו מעמד של "יישוב סחר הוגן" ויש צמיחה של 10% בכל שנה.
ווילס הראשונה שקיבלה את מעמד "מדינת סחר הוגן" ביוני 2008.
לאחרונה קמו מספר יוזמים להפיכת חיפה ל"עיר סחר הוגן" הראשונה בישראל.
יירן די מיליוס (בדנית: Jørgen de Mylius; נולד ב-5 במרץ 1946) הוא מנחה טלוויזיה דני.
די מיליוס נולד בפרדיקסברג שבדנמרק.
לאחר סיום התיכון למד עיתונאות.
ב-1963 החל לעבוד ברדיו הציבורי של DR.
הוא הגיש מספר תוכניות ובנוסף שימש ככתב הרשת בארצות הברית, בצרפת ובלוקסמבורג.
ב-1977 עבר לעבוד באגף הטלוויזיה של הרשת, וב-1978 הנחה לראשונה את "Dansk Melodi Grand Prix", תחרות קדם-האירוויזיון של דנמרק.
לאחר מכן הנחה את התחרות פעמים נוספות.
הוא שימש באופן קבוע כפרשן הטלוויזיה הדנית של תחרות האירוויזיון.
באירוויזיון 1980 הציג את השיר הדני בתחרות, ובאירוויזיון 2006 הציג את תוצאות הניקוד של דנמרק.
בין 1990–1991 הוא למד קולנוע באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
הוא כתב ביוגרפיות של מספר מוזיקאים, בהם אלביס פרסלי.
ב-2008 זכה בפרס מטעם "איגוד הפזמונאים הדני".
יישוב אירלנד היה תהליך הפקעת אדמותיהם של תושבי אירלנד בידי השלטון האנגלי במדינה במאות ה-16 וה-17. אדמות אלו יושבו מחדש במתיישבים מבריטניה הגדולה, עיקרם פרוטסטנטים ותושביהן המקוריים שועבדו או גורשו.
הגירה מבריטניה הגדולה לאירלנד החלה בקנה מידה מצומצם כבר במאה ה-12, וזו הובילה ליצירת מעמד חברתי חדש באי - "האנגלים הוותיקים" או היברנו-נורמנים, אשר נטעמו בתוך התרבות והאוכלוסייה האירית המקומית.
חלק מהיישוב באירלנד בוצע באופן ממוסד, על ידי השלטון האנגלי, אך חלקו בוצע באופן פרטי על ידי בעלי האדמות החדשים שמונו על ידי האנגלים, כמו היישוב במחוזות אנטרים ודאון.
יישוב אירלנד החל במאה ה-16, כשהאנגלים החרימו אדמות מהשבטים הקלטים ובעלי האדמות ההיברנו-נורמניים הוותיקים, בעיקר בפרובינציות מנסטר ולנסטר.
היישוב הראשוני היה בקנה מידה מצומצם ומטרתו הייתה לשלוט באוכלוסייה האירית, כאשר הכתר האנגלי העביר את הבעלות על אדמותיה למתיישבים מאנגליה ומוויילס.
הליך זה החל בתקופת שלטונו של הנרי השמיני, מלך אנגליה והמשיך בתקופתם של מרי הראשונה ואליזבת הראשונה.
היישוב התגבר בתקופתו של ג'יימס הראשון, לאחר סדרה של מרידות וחיכוכים בין האנגלים לאירים וביתר שאת בתקופתם של צ'ארלס הראשון ואוליבר קרומוול.
בתקופה זו, אדמות הוחרמו בקנה מידה עצום ויושבו באלפי מתיישבים ועובדים מאנגליה, ויילס וגם מסקוטלנד.
מהלך היישוב הממוסד האחרון בוצע בתקופת שלטונו של אוליבר קרומוול במהלך שנות ה-50 של המאה ה-17, כשאלפי חיילים פרלמנטרים אנגלים התיישבו או אולצו להתיישב באירלנד.
ההגירה הלא ממוסדת נמשכה באופן משמעותי עד למאה ה-18, בעיקר מבריטניה הגדולה, אך גם מאירופה הקונטיננטלית.
יישוב אירלנד שינה באופן מהותי את הדמוגרפיה באירלנד ויצר קהילות גדולות של בריטים ופרוטסטנטים בתוך האוכלוסייה האירית הקתולית.
המעמד השולט של הקהילות החדשות החליף את מעמד השלטון הישן באירלנד, אשר היה נציגו של הרוב הקתולי.
מעמד שלטון חדש זה ייצג את האינטרסים הבריטים באי ואת האינטרסים של קהילותיו, והתעלם והזניח את התושבים המקוריים של האי, אשר נדחקו למעמד של עובדי אדמה נטולי זכויות.
שינויים אלו הובילו ליצירתה של אצולה פרוטסטנטית באי, אשר שמרה במהלך המאות הבאות על האינטרסים של הכתר ושינתה באופן מהותי את ההיסטוריה של אירלנד ואת היחסים שבין האוכלוסיות השונות באי ובינן לבין השלטון באנגליה.
ההתיישבות האנגלית המוקדמת באירלנד הייתה חלק מהכיבוש הטיודורי של אירלנד במאה ה-16. הממשל האנגלי, ממושבו בדבלין, ביקש לפייס את תושבי האי ולשלב את מעמדותיו הגבוהים באריסטוקרטיה האנגלית החדשה שביקש ליצור, ובכך לקרבם לתרבות האנגלית.
הממשל ציפה שהשליטה באירלנד תהיה נוחה לאינטרסים האנגליים, ולא חשש ממרידות או פלישות חיצוניות בשלבים הראשונים.
על מנת לשמור על אינטרסים אלו, האנגלים הגו שיטת שלטון שנקראה בפיהם "היכנעו ושלטו" - כלומר, אם מנהיגי השבטים הקלטים וההיברנו-נורמנים באירלנד יסכימו להיכנע למרותו של השלטון האנגלי, תתאפשר להם המשך השליטה באדמותיהם ואנשיהם.
אם סירבו להכיר בעליונות האנגלים, אדמותיהם הופקעו, ובעלי אדמות ועובדים חדשים הובאו לשטחי שליטתם מאנגליה.
התיישבויות מוקדמות נוספות היו מסוג "מושבות לדוגמה", במסגרתן הוקמו התיישבויות אנגליות קטנות בתוך שטחי השליטה האיריים, ומטרתן הייתה להוות מודל להתיישבויות החקלאיות-פיאודליות אותן ביקשו האנגלים שיאמצו האירים תחת שליטתם.
התיישבות ראשונה מסוג זה הוקמה בשנות ה-60 של המאה ה-16 בקריקוריהי, בקרבת העיר קורק, על אדמותיו של רוזן דזמונד האירי.
היישוב הראשון מהסוג הראשון שצוין - אדמות שהופקעו עקב אי-קבלת המרות האנגלית - התרחש ב-1556, בשטחי שליטתם של שבטי או'מור ואו'קונור.
שבטים אלו סירבו להכיר בעליונות השלטון האנגלי, ולא פסקו מניסיונותיהם לפשוט על שטחי התחום האנגלי.
שטחי שליטתם הופקעו בהוראת לורד אירלנד והפכו למחוזות אנגליים בשמות "מחוז המלך" (כיום מחוז אופאלי) ו"מחוז המלכה" (כיום מחוז ליש), על שמם של מלכי אנגליה החדשים - פליפה השני, מלך ספרד ומרי הראשונה, מלכת אנגליה.
כמו כן, ערי המחוז החדשות כונו על שמם "פיליפסטאון" (כיום דנגן) ו"מריבורו" (כיום פורט ליש) בהתאמה.
אולם, השבטים המקומיים התנגדו בחריפות להתיישבויות החדשות, נסוגו להרים ולביצות והחלו במרד מקומי כנגדן במשך 40 השנים הבאות.
ב-1578 האנגלים הצליחו להכניע את שבט או'מור, בכך שרצחו את רוב מנהיגיו במולמסט שבמחוז ליש.
רורי או'מור, מנהיג המרד, נלכד והוצא להורג מאוחר יותר באותה השנה.
בעקבות אלימות זו מצד השבטים המקומיים, השלטונות האנגליים התקשו למצוא אנגלים שיסכימו להגיע להתיישב במקום, ובסופו של דבר ההתיישבות נאלצה להתגודד סביב שורה של ביצורים צבאיים.
יישוב נוסף בוצע במזרח פרובינציית אלסטר בשנות ה-70 של המאה ה-16. השלטון האנגלי תכנן ליישב את מזרח הפרובינציה, שהייתה נתונה לשליטתם של שבטי מק'דונל ואו'ניל, וזאת על מנת ליצור חוצץ בין הקלטים שבאירלנד לבין אלו שבסקוטלנד, ביניהם הייתה תחלופה שוטפת של שכירי חרב.
על מנת להתנגד ליישוב זה, הצטרפו למאבק באנגלים במזרח הפרובינציה גם חברי שבט או'ניל מאזור המחוז המודרני של טיירון ושבטי מק'דונל מההיילנדס וההיברידים החיצוניים הסקוטים.
בסופו של דבר יישוב האנגלים באזור לא צלח, לא לפני שבוצעו מעשי זוועה באוכלוסייה המקומית.
לדוגמה, 200 מחברי שבט או'ניל נרצחו בשנת 1574 על ידי רוזן אסקס וב-1575 הפלגה בהשתתפותו של פרנסיס דרייק השתתפה בטבח של 500 מחברי שבט מק'דונל באי ראת'לין.
בשנה שלאחר מכן, הורתה אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה להפסיק את היישוב בשל תקריות אלו.
היישוב בפרובינציית מנסטר החל בשנות ה-80 של המאה ה-16 והיה היישוב ההמוני הראשון באירלנד.
היישוב היווה צעד ענישה בעקבות מרד דזמונד, שלאחריו שושלת דזמונד כולה הוצאה להורג ואדמותיה הופקעו על ידי הכתר האנגלי.
הרשויות ניצלו את ההזדמנות ויישבו את שטחי הרוזנות במתיישבים מאנגליה ומוויילס, אשר לפי תקוותיהם יהוו "סוללת מגן" כנגד מרידות דומות בהמשך.
ב-1584 ועידה אנגלית הוקמה להקצאת שטחים בעבור בעלי אדמות אנגלים עשירים, שהסכימו להעביר אריסים שיעבדו את השטחים החדשים.
בעלי האדמות התחייבו להקים עיירות חדשות ולדאוג להגנה של תחומי היישוב.
בנוסף לשטחים שנלקחו מרוזנות דזמונד, המתפרסים על שטחים ממחוזות לימריק, קורק, קרי וטיפררי המודרניים, הוועידה החרימה גם את אדמותיהן של משפחות ושבטים נוספים שסייעו במרידה.
השבט ששלט במשפחות אלו, שבט מק'ארתי, שהיה מקורב לאנגלים, התנגד בחריפות להפקעת האדמות וערער על כך בפני האנגלים בטענה כי האדמות שייכות להם.
בשל כך, היישוב מחוץ לשטחי רוזנות דזמונד היה מצומצם.
אף על פי כן, שטח בהיקף של כ-2025 קמ"ר הופקע ויושב על ידי האנגלים.
השלטונות קיוו שיגיעו אליו כ-15,000 מתיישבים, אך דוח משנת 1589 מעיד כי בעלי האדמות הצליחו להביא רק כ-700 אריסים.
הפרשנות לדוח טוענת כי כל אריס היה ראש משפחה, ועל כן ייצג כ-4–5 בני בית, מה שאומר שבערך כ-3,500 איש התיישבו באזור, אך עדיין לא כפי שציפו האנגלים.
ההתיישבות הייתה אמורה להוות קו מבוצר כנגד התקוממויות איריות, אך בסופו של דבר הפכה לכיסי התיישבות מצומצמים ברחבי הפרובינציה.
האנגלים תחילה סיפקו ליישובים חיילים להגנתם, אך בשנות ה-90 של המאה ה-16 הוחלט לפזרם.
כתוצאה, במהלך מלחמת תשע השנים, שהייתה מרידה אירית משמעותית כנגד השלטון האנגלי, רוב המתיישבים נסו מאדמותיהם החדשות ללא קרב - הם נמלטו לערים המבוצרות בפרובינציה או שבו חזרה לאנגליה.
כשהמרידה דוכאה בסופו של דבר ב-1603, ההתיישבויות הוקמו מחדש על ידי מושל מנסטר, ועימן שבו האריסים מאנגליה.
טרם מלחמת תשע השנים, הייתה אלסטר לפרובינציה בה שלטו המנהיגים האיריים בחופשיות והייתה לנטולה מהשפעה אנגלית.
כתוצאה מהמלחמה, שבטי או'ניל ואו'דונל נאלצו להיכנע לכתר האנגלי, עבורו הייתה המלחמה יקרה מאוד ורצופת כישלונות.
גם סיכום המלחמה לא נחשב להצלחה אנגלית - אמנם השבטים העיקריים בצפון אירלנד נכנעו, אך הם הורשו להמשיך ולהחזיק באדמתם ורכושם, בכפוף להכרה בשלטון האנגלי.
אף על פי כן, מספר שנים לאחר מכן, בעקבות עזיבתם את אירלנד של מנהיגי שבט או'ניל ורוזנים נוספים לספרד באירוע שנקרא "בריחת הרוזנים", החליט מושל אירלנד לנצל את היעדר המנהיגות והפקיע את אדמות השבטים שנכנעו.
תחילה, תכננו האנגלים ליישב את השטחים בצמצום ולחלקם מחדש בין בעלי אדמות מקומיים הנאמנים לכתר, על מנת שינהלו בעצמם את חיי האזרחים.
אולם, מרידות מקומיות נוספות של בעלי אדמות ולורדים הובילו את הממשל האנגלי באירלנד להחליט כי כל בעלי האדמות בשטחים שהופקעו יוסרו מעמדותיהם.
ב-1603, הפך ג'יימס השישי, מלך סקוטלנד גם לג'יימס הראשון, מלך אנגליה ואירלנד, מאחר שאירלנד הייתה לממלכת חסות אנגלית באותה התקופה.
בזאת, לראשונה, מלך מונרך יחיד על כל האיים הבריטיים.
המלך החדש החליט כי יישוב אלסטר יהיה פרויקט "בריטי" משותף וכי מתיישבים יובאו גם מאנגליה וגם מסקוטלנד על מנת לתרבת ולהשכין שלום בפרובינציה.
האדמות שהופקעו חולקו לשישה מחוזות רשמיים - ארמה, פרמנה, קאוואן, קולריין (כיום חלק מלונדונדרי), דניגול וטיירון.
על מנת להימנע מהרס המושבות החדשות, כפי שקרה במנסטר, החליט הכתר האנגלי להימנע מהשיטה של יישוב בכיסי אדמה מבודדים.
המדיניות החדשה הייתה הפקעת האדמות כולן, מלבד מעטים יוצאים מן הכלל - אירים נאמנים לכתר אשר בבעלותם נותרו כ-25% מהשטח בלבד.
הבעלות על השטחים החדשים התחלקה מחדש בין בעלי אדמות אשר התחייבו לא להעסיק אריסים אירים, אלא אנגלים או סקוטים בלבד ועליהם נאסר למכור את אדמתם החדשה לאירים לעולם.
לכל בעל אדמות הוענקו 12 קמ"ר של אדמה, בהם היה עליהם ליישב לפחות 48 גברים (להם לפחות 20 משפחות) פרוטסטנטים ודוברי אנגלית.
פשוטי העם האירים נעקרו מבתיהם ושוכנו מחדש בקרבת בסיסי המשמר האנגלים או הכנסיות הפרוטסטנטיות החדשות שהוקמו.
גם ליוצאי מלחמת תשע השנים הוענקו אדמות באלסטר, אולם בשל הקושי שלהם לממן את ההתיישבות באדמות החדשות, הם מומנו על ידי הסיטי של לונדון.
הסיטי קיבלה בשל מימון זה בעלות על אדמות נרחבות באלסטר, וביניהן העיר דרי (אשר שמה שונה בשל כך ללונדונדרי).
כמו כן, גם כנסיית אירלנד הפרוטסטנטית קיבלה אדמות כתוצאה מהחלוקה מחדש של אלסטר, ובעיקרן היו כלל מוסדות הכנסיות והאדמות שהיו בבעלות הכנסייה הקתולית.
כחלק מהליך היישוב, תכננו האנגלים כי אנשי דת וכמרים מאנגליה ומהתחום ימירו את דת האוכלוסייה המקומית מהנצרות הקתולית לנצרות הפרוטסטנטית.
עד שנות ה-30 של המאה ה-16 כבר היו באלסטר כ-20,000 גברים אנגלים וסקוטים, כך שבצירוף משפחותיהם ההערכות מגיעות לבין 80,000 ל-150,000 מתיישבים בסך הכל.
המתיישבים הפכו לרוב בעמקי הפין והפויל, בעיר דרי, במזרח מחוז דניגול, בצפון מחוז ארמה ובמזרח מחוז טיירון.
היישוב חרג מתחומי השטח המופקע וחדר לתחומי צפון מחוז דאון ודרום מחוז אנטרים המודרניים.
אוכלוסיית המתיישבים המשיכה לגדול במהרה בשנים הבאות.
אולם, כוונת האנגלים לסלק את האוכלוסייה האירית המקומית או "להפוך אותה לאנגלית" עלו בתוהו.
גם התחייבותם של בעלי האדמות שלא להעסיק אריסים אירים לא התקיימה באף מחוז.
ב-1609 גירש מושל אירלנד כ-1,300 חיילים אירים לשעבר לשירותו של צבא שוודיה על מנת להרגיע את המרי האזרחי בפרובינציה.
אולם, המתקפות והפשיטות האיריות על המתיישבים החדשים נמשכו ביתר שאת.
גם הניסיון להמיר את דתם של האירים המקומיים לא עלה בידם, והסיבה העיקרית לכך הייתה שרוב אנשי הדת שהגיעו מאנגליה היו דוברי אנגלית, ואילו האירים המקומיים דיברו אך ורק באירית.
יישובים נוספים התבצעו ברחבי האי בתקופתם של ג'יימס הראשון וצ'ארלס הראשון במהלך ראשית המאה ה-17. היישוב הראשון מחוץ למנסטר או לאלסטר במאה ה-17 היה בצפון מחוז וקספורד ב-1610, על אדמות שהופקעו מידי שבט מק'מורו-קבאנה.
מאחר שהשיטה הפאודלית לא פשטה באירלנד, למעטים מבעלי האדמות האירים היו תארים חוקיים תקניים שיבטיחו את החזקה באדמותיהם.
כתוצאה מכך, האנגלים החליטו על מדיניות חדשה - בעל אדמות שיבקש לקבל תואר להכרה בבעלות על שטחו, יצטרך לקבל על כך את אישור הממשל האנגלי ולוותר על בין רבע לשליש מהאדמה.
במדיניות זו ביקשו האנגלים להקטין משמעותית את שטחי השליטה שיוותרו בידי האירים וכן להחליט מי מהם יוכל להמשיך להחזיק באדמתו.
בעקבות היישוב בווקספורד נערכו יישובים נוספים על אדמות שהופקעו במחוזות אופאלי, לונגפורד, ליטרים וצפון טיפררי.
היישובים הקטנים הוותיקים באופאלי ובליש צמחו במהלך תקופה זו ומשכו אליהם מספר גדול יחסית של בעלי אדמות ואריסים מבריטניה הגדולה.
היישובים במנסטר משכו אליהם אלפי מתיישבים חדשים מאנגליה ומוויילס ואף הורחבו בעקבות המדיניות האנגלית החדשה לערי החוף בדרום הפרובינציה - יול, בנדון, קינסייל וקורק.
ביישובים חדשים אלו השתתפו גם וולטר ראלי ואדמונד ספנסר.
המעמדות האירים הגבוהים לא הצליחו למנוע את שטף היישובים והמתיישבים החדשים שהגיעו לארצם, וזאת מאחר שנאסר עליהם להחזיק בעמדות השפעה ציבוריות בשל דתם הקתולית.
גם מהפרלמנט האירי רגליהם נדחקו בשל יצירת מחוזות בחירה חדשים על ידי האנגלים, כאלו שהרוב בהם כלל את המתיישבים החדשים שיובאו למדינה.
מהלכיהם הפוליטיים של האירים מול הבריטים עלו בתוהו או שהניבו הצלחות זמניות בלבד.
בנוסף ליישובים המאורגנים, אלפי מתיישבים עצמאיים הגיעו בתקופה זו לאירלנד מבריטניה הגדולה, הולנד וצרפת.
חלקם הפכו לאריסים של בעלי אדמות מקומיים או חדשים וחלקם התיישבו בערים הגדולות ועבדו כבנקאים או כלכלנים.
ב-1641 חיו באירלנד כ-125,000 מתיישבים פרוטסטנטים, אך אלו עדיין היו למיעוט, ועל כל מתיישב פרוטסטנטי היו כ-15 אירים קתולים.
בנוסף למתיישבים הפרוטסטנטים הרבים, גם מתיישבים קתולים הגיעו מאנגליה לאירלנד - בתקופתם של ג'יימס הראשון ואליזבת הראשונה סבלו הקתולים באנגליה מרדיפות יותר מאלו שבאירלנד.
חיי הקתולים באנגליה, בה הפכו למיעוט, היו לבלתי נסבלים ורבים מהם העדיפו למצוא מקלט באירלנד, בה הרוב המוחץ היה קתולי.
מתיישבים מסוג זה התיישבו בעיקר במחוז קילקני, שם היו לבערך כמחצית מכמות המתיישבים.
מהלכי היישוב היו עתידים להחריף ב-1632, עם מינויו למושל אירלנד של תומאס ונטוורת', שהיה יועצו של צ'ארלס הראשון.
צ'ארלס מינה את ונטוורת' לתפקיד על מנת שיגדיל את התפוקה הכלכלית באירלנד ועל מנת שימשיך במהלך נישול האירים מכוחם הפוליטי - שתי מטרות אלו היו אמורות להיות מושגות באמצעות יישובים נוספים.
אחד ממהלכיו הראשונים של ונטוורת' היה הפקעת האדמות במחוז ויקלו, שהייתה אמורה להיות תחילתו של יישוב רחב היקף בפרובינציית קונכט.
הוא תכנן להפקיע את אדמותיהם של בעלי אדמות בפרובינציה שלא יסכימו להכיר בעליונות הכתר האנגלי ומאלה שיסכימו תכנן להפקיע כמחצית מהשטח שבבעלותם.
בעלי האדמות המקומיים נאלצו לקבל את ההסדר החדש של ונטוורת' ואלו שהתנגדו לו - נאסרו.
כמו כן, תכנן ונטוורת' לבצע מהלכים דומים בפרובינציית לנסטר.
אולם, המהלך יצא אל הפועל במחוזות רוסקומון וסלייגו בקונאכט בלבד בשל פרוץ מלחמת הבישופים בסקוטלנד.
המלחמה התפתחה למלחמת שלוש הממלכות באיים הבריטיים בין תומכי הפרלמנט לתומכי המלוכה, וונטוורת' הוצא במהלכה להורג בידי הפרלמנט האנגלי.
אף על פי כן, מדיניותו של ונטוורת' וההתפתחויות הפוליטיות היו מספיק חריפות בשביל להוביל בהמשך לפרוץ המרד האירי של 1641.
באוקטובר 1641, לאחר עונת קציר לא מוצלחת ומה שהיה נראה כתחילתו של רעב באירלנד, האקלים הפוליטי במדינה החל להתערער.
פלים או'ניל ואצילים אירים נוספים פתחו במרידה כנגד השלטון האנגלי, במסגרתה קיוו לתקן את העוולות החברתיות שנוצרו ולהביע מחאה על היחס האנגלי לבעלי האדמות והאריסים האירים.
אולם, משהחלה המרידה, התרעומת והטינה שרחשו האירים באלסטר לשליטיהם האנגלים הביאו למתקפות חסרות הבחנה על אוכלוסיית המתיישבים.
היישובים האנגלים הותקפו בכל רחבי האי, אך בייחוד באלסטר.
האירים הקתוליים הקימו ממשל חדש - הקונפדרציה האירית, וזו נלחמה באנגליה במשך 11 שנים בסדרת המלחמות שפרצו בעקבות המרידה - מלחמות הקונפדרציה האירית.
במשא ומתן שערכו עם צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה, הם דרשו בין היתר את הפסקת היישוב ואת השבת המצב החוקי לקדמותו - הם הסכימו להשבה חלקית בלבד של היישובים שכבר הוקמו.
משא ומתן זה עלה בתוהו.
במשך מלחמות הקונפדרציה, קרבות קשים נערכו בין הצדדים השונים שנחלקו ביניהם על רקע פוליטי, דתי, אתני ולאומי.
הקונפדרציה האירית בוטלה והמרד דוכא לחלוטין ב-1653 על ידי צבאו החדש של אוליבר קרומוול, במה שנודע לימים ככיבוש הקרומווליאני של אירלנד.
אלסטר הושפעה במיוחד מהמרד, המלחמות והכיבוש האנגלי המחודש שהגיע לאחריהן.
רבים מאזרחיה איבדו את חייהם ורבים נאלצו לעקור מבתיהם - משני צדי המתרס.
מעשי הזוועה שבוצעו במסגרת האירועים הרעו את היחסים שבין הקהילות בפרובינציה - הקהילה האירית המקומית והקהילה המתיישבת, שהייתה לגדולה ביותר באירלנד בשלב הזה.
המורכבות ביחסים הביאה לסכסוכים רבים והשפיעה באופן מהותי על עתידה של הפרובינציה - שרידיה עוד נוכחים באקלים הפוליטי בצפון אירלנד כיום.
היישובים במנסטר נחרבו לחלוטין במהלך האירועים, בדומה להרס שחוו במלחמת תשע השנים.
אולם, הסכסוך היה פחות עיקש מאשר באלסטר מאחר שחלק מהמתיישבים המוקדמים היו קתולים או המירו את דתם מאז המעבר לאירלנד, ועל כן צידדו באוכלוסייה האירית, וחלק מהרוזנים האירים המירו את דתם לנצרות הפרוטסטנטית ועל כן צידדו בשלטון האנגלי.
הקונפדרציה האירית תלתה את תקוותיה בניצחונם של הרויאליסטים במלחמות שלוש הממלכות, וזאת על מנת שיוכלו לנצל את נאמנותם לצ'ארלס הראשון, מלך אנגליה ולהגשים את שאיפותיהם הפוליטיות - סובלנות ושוויון דת לאירים הקתוליים, ממשל עצמי וסיום מדיניות היישוב.
אולם, נאמני המלוכה וצ'ארלס הראשון הפסידו במלחמה לפרלמנטרים והמלך הוצא להורג.
שלטון הפרלמנט והקומונוולת' החדש באנגליה שם לעצמו למטרה לכבוש את אירלנד מחדש, לבסס בה את מרותו ולהעניש את מתנגדיו.
ב-1649 אוליבר קרומוול עצמו נחת באירלנד בראש צבאו החדש, החל בסדרת קרבות ומבצעים לכיבוש האי, אותם השלים ב-1652. הפרלמנט האנגלי חוקק חוקי עונשין לתושבי אירלנד הקתולים והרויאליסטים, אשר הביאו להפקעתן של מרב האדמות באי שעוד נותרו בשליטתם.
בעיני קרומוול, היו כל האירים הקתולים אשמים במרד של 1641 - אלו שהרימו את נשקם כנגד כוחות הפרלמנט איבדו את אדמתם כליל, ואלו שלא השתתפו במלחמה איבדו שלושה רבעים משטחם, אך קיבלו בתמורה שטחים בפרובינציית קונאכט.
מטרת הפיצוי הייתה לרכז את שארית בעלי האדמות האירים הקתוליים בפריפריה, שם לא יהוו עוד איום צבאי או אזרחי.
בעלי האדמות הפרוטסטנטיים, גם אם תמכו ברויאליסטים, יכלו להימנע מהפקעת אדמותיהם באמצעות תשלום קנס לקומונוולת', אך מעמד בעלי האדמות הקתולי נעלם כמעט לחלוטין.
האדמות שהוחרמו ברחבי האי הוענקו לתומכי פרלמנט אירים או בעלי אדמות חדשים שהגיעו מאנגליה.
במובנים שונים, הפקעת האדמות המאסיבית וגירוש בעלי האדמות לקונאכט בתקופת קרומוול היוו את השלמת תהליך יישוב אירלנד אליו שאפו האנגלים.
מעל ל-12,000 מחייליו של קרומוול קיבלו בעלות על אדמות באירלנד כתחליף למשכורתם, אותה לא היה יכול הקומונוולת' לשלם להם.
7,500 מהם החליטו לשמור על נכסיהם החדשים, אך רבים אחרים מכרו אותה לבעלי אדמות פרוטסטנטים מאחר שהעדיפו שלא להתיישב באירלנד מוכת המלחמות.
בסך הכל מוערך שכ-10,000 בעלי אדמות חדשים היגרו לאירלנד במהלך תקופה זו, רובם נדרשו לשמור על נשקם האישי, על מנת שיוכלו לשמש רזרבה צבאית במקרה הצורך.
בנוסף, אלפי חיילים סקוטים שהוצבו באלסטר במהלך המלחמה החליטו להשתקע באזור בשוך הקרבות.
אם טרם המלחמה היו בבעלות האירים הקתולים כ-60% מאדמות האי, לאחריה נותרו בידם כ-9% בלבד.
חלק מתומכי הפרלמנט טענו כי יש לגרש את האירים כולם ממערב לנהר שאנון ולהחליפם במתיישבים אנגלים.
אולם, פעולה כזו הייתה דורשת ממאות אלפי מתיישבים אנגלים לעזוב את מולדתם ולהגר לאירלנד, דבר שהיה בלתי סביר באותה התקופה.
בתום תקופת הפקעת האדמות הקרומווליאנית, באלסטר לא נותר אף בעל אדמות אירי וכולם היו פרוטסטנטיים מהאיים הבריטיים.
במנסטר ובאלסטר שלטו הפרוסטנטיים ברובן של האדמות, אך בקונאכט רובן נותרו בידי הקתולים.
תחת משטר הקומונוולת', כ-12,000 אירים נמכרו לעבוד כמשרתים חוזיים במושבות האנגליות בקריביים ובצפון אמריקה, ו-34,000 אירים נוספים גלו לארצות הקתוליות באירופה - בעיקר ספרד וצרפת.
בשלהי המאה ה-17 ניסו האירים הקתולים לבטל את גזירות וחוקי התקופה הקרומווליאנית.
ניסיונותיהם צלחו לתקופה קצרה תחת שלטונו של ג'יימס השני במהלך המלחמה הוויליאמית.
אולם, היעקוביטים, תומכיו של ג'יימס השני, הפסידו במלחמה וגל נוסף של הפקעת אדמות יצא לפועל לאחריה.
במהלך שני העשורים האחרונים של המאה, גל משמעותי של מתיישבים פקד את האי מבריטניה הגדולה, אך בעיקר מסקוטלנד.
עשרות אלפי סקוטים נמלטו מהמדינה לאלסטר בעקבות רעב קשה שפקד את אזורי השפלה והסקוטיש בורדרס.
הגירה זו הביאה לראשונה למצב שבו רוב תושבי פרובינציה באירלנד הם פרוטסטנטיים.
כ-10,000 הוגנוטים צרפתים פרוטסטנטיים גם היגרו לאירלנד באותה התקופה, בעקבות גירושם מצרפת בעקבות ביטול האדיקט של נאנט.
רבים מהם היו חיילים לשעבר שלחמו בצד הוויליאמי (פרוטסטנטי) במלחמה הוויליאמית ורובם התיישבו בדבלין.
ליישוב אירלנד היו השפעות עמוקות על ההיסטוריה והחברה באירלנד.
מעמדה החוקי של אצולה זו עוגן בחוקי העונשין שנחקקו במהלך תקופת היישוב.
יצירתו של מעמד זה הביאה לנישולם של האירים הקתולים, תושבי האי, מכוחם הפוליטי ומהבעלות על אדמותיהם לטובת שליטיהם החדשים.
הדומיננטיות של מעמד האצולה הפרוטסטנטי באירלנד נמשכה עד שלהי המאה ה-18, אז אולץ לתמוך בחוק האיחוד של 1800, אשר הביא לאיחוד הפרלמנטים של שתי המדינות והעברת הסמכויות השיפוטיות שהיו לו לידי הממשלה הבריטית בלונדון.
החלוקה המודרנית בין הרפובליקה של אירלנד לבין צפון אירלנד יכולה להיחשב לתוצאה ישירה של דפוסי היישוב האנגליים באירלנד במאה ה-17. האוכלוסייה הפרוטסטנטית המאסיבית שהתיישבה בפרובינציית אלסטר במהלך תקופת היישוב הייתה לאוכלוסייה המשמעותית היחידה ששרדה באירלנד את מבחן הזמן.
צאצאי אוכלוסייה זו הם שהחליטו בבוא הזמן על רצונם להיוותר חלק מהממלכה המאוחדת ולא להצטרף למדינה האירית שהוקמה ב-1922 ובה רוב קתולי מובהק.
בניגוד לרוב מחוזות אירלנד, היו היוניוניסטים, תומכי האיחוד עם הממלכה המאוחדת, הרוב בארבע מתשעת המחוזות המסורתיים של פרובינציית אלסטר.
על כן, במסגרת האמנה האנגלו-אירית, הוחלט כי ארבעת המחוזות הללו, בנוסף לשני מחוזות בהם היוו הפרוסטנטיים כ-50% בערך מן האוכלוסייה, יהפכו לצפון אירלנד וחלק מהממלכה המאוחדת.
במדינה החדשה היה מיעוט קתולי משמעותי, אשר רבים מתוכו החשיבו עצמם לצאצאי בעלי האדמות המקוריים של הפרובינציה, אותם נישלו האנגלים מאדמותיהם במהלך תקופת היישוב.
הסכסוך בצפון אירלנד או "הצרות" נחשבים בעיני רבים להמשך ישיר של הסכסוך בין בעלי האדמות האירים לבין שליטיהם האנגלים בתקופת היישוב והכיבוש האנגלי המתמשך של אירלנד.
ליישוב אירלנד היו גם השפעות תרבותיות בולטות.
על אף שב-1700 השפה האירית עוד היית שפת הרוב באי, השפה האנגלית כבר שלטה במוסדות השלטון, החוק והכלכלה.
תחילה שלטה השפה במזרח האי, בעיקר באזור התחום ובאלסטר, אך לאורך שתי המאות הבאות, היא התפשטה דרומה ומערבה.
בעקבות רעב תפוחי האדמה הגדול של שנות ה-40 של המאה ה-19 קהילות איריות רבות הושמדו, ורבות אחרות היגרו מהאי - הדבר האיץ את הכחדתה של השפה האירית ברוב שטחי המדינה.
היישוב שינה גם באופן מהותי את האקולוגיה והמראה הפיזי של אירלנד בעקבות ההתפתחות העירונית והחקלאית שהביא עימו.
ב-1600 הייתה אירלנד מיוערת ומכוסה בביצות - רוב האוכלוסייה התגוררה בעיירות קטנות ובכפרים, חלקם רועי צאן נוודים.
ב-1700, בעקבות היישוב, יערות אירלנד כמעט והושמדו כליל - רובם נכרתו בידי המתיישבים החדשים למטרות מסחריות כמו הסקה או בניית ספינות או למטרת בירוא.
מיני בעלי חיים שונים ניצודו עד להכחדה, דוגמת הזאב המצוי.
רוב המתיישבים החדשים היו עירוניים וחיו בעיירות ובערים, כלכלתם הייתה כלכלת שוק והם חיו בקביעות באותו המקום.
האירים המקומיים שהיו נוודים, כפריים וכלכלתם עודנה הייתה סחר חליפין נטמעו במשך המאות לתוך דפוסי המחייה והכלכלה האנגליים.
יירס אנד יירס היה הרכב יחיד, בו היה חבר הזמר והשחקן הבריטי אולי אלכסנדר.
ב-26 בספטמבר 2014, הלהקה התארחה בסינגל "Sunlight" של The Magician .
ב-23 בנובמבר 2014, הלהקה הוציאה את הסינגל "Desire".
גרסת רמיקס לשיר, בשיתוף פעולה עם טובה לו, יצאה ב-4 במרץ 2016.
ב-3 בפברואר 2015, הלהקה הוציאה את הסינגל "King".
ב-5 ביולי, הלהקה הוציאה את הסינגל "Shine".
ב-10 ביולי 2015, הוציאה הלהקה את אלבום המוזיקה הראשון שלהם, Communion.
ב-13 בנובמבר, הלהקה הוציאה את הסינגל "Eyes Shut".
ב-13 בספטמבר 2016, הלהקה הוציאה את הסינגל "Meteorite".
ב-7 במרץ 2018, הלהקה הוציאה את הסינגל "Sanctify".
ב-10 במאי 2018, הלהקה הוציאה את הסינגל "If You're Over Me".
ב-27 ביוני, הלהקה הוציאה את הסינגל "All for You".
ב-6 ביולי, הלהקה הוציאה את אלבום המוזיקה השני שלהם, Palo Santo.
ב-28 בנובמבר 2018, הלהקה הוציאה, בשיתוף פעולה עם ג'קס ג'ונס, את הסינגל "Play".
ב-15 בפברואר 2019, הלהקה הוציאה, בשיתוף פעולה עם MNEK, את הסינגל "Valentino".
ב-11 בספטמבר 2019, הלהקה התארחה בסינגל "Dreamland" של פט שופ בויז.
ב-22 בינואר 2021, הלהקה הוציאה גרסת כיסוי לשיר "It's a Sin" של פט שופ בויז.
מאוחר יותר, ב-11 במאי 2021, יצאה גרסה מחודשת בשיתוף פעולה עם אלטון ג'ון.
ב-18 במרץ 2021, הודיעו הלהקה ברשתות החברתיות שלהם כי הלהקה תמשיך כפרויקט סולו של סולן הלהקה אולי אלכסנדר.
השיר הראשון שיצא כפרויקט הסולו של אולי אלכסנדר היה הסינגל "Starstruck", שיצא ב-8 באפריל באותה שנה.
ב-28 בספטמבר, הוא הוציא את הסינגל "Crave".
ב-6 באוקטובר, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם קיילי מינוג, את הסינגל "A Second to Midnight".
ב-24 בנובמבר, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם גלנטיס, את הסינגל "Sweet Talker".
ב-18 בפברואר 2022, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם רגארד, את הסינגל "Hallucination".
ב-1 בנובמבר, הוא הוציא גרסת כיסוי לשיר "" של קריסטל ווטרס .
ההתיישבות הקדומה באמריקה החלה כאשר ציידים-לקטים מהתקופה הפלאוליתית נכנסו לצפון אמריקה מעַרְבָת הממותות של צפון אסיה דרך הגשר היבשתי בֶרינג, שנוצר בין צפון מזרח סיביר למערב אלסקה, עקב ירידת פני הים במהלך סוף עידן הקרחון המקסימלי האחרון (מ-26,000 שנה עד 19,000 שנה לפני ההווה).
אוכלוסיות אלה התרחבו מדרום לרצועת הקרח של לורנטייד והתפשטו במהירות דרומה, וכבשו את צפון ודרום אמריקה, לפני 14,000 עד 12,000 שנים.
האוכלוסיות המוקדמות ביותר ביבשת אמריקה, שלפני 10,000 שנים, ידועות בשם פליאו-אינדיאנים.
עמים ילידים של אמריקה נקשרו לאוכלוסיות סיביר על ידי גורמים לשוניים, התפלגות סוגי הדם וההרכב הגנטי שלהם, כפי שמשתקף בנתונים מולקולריים, כגון DNA.
אמנם ישנה הסכמה כללית כי יבשת אמריקה יוּשבה לראשונה מאסיה, אך דפוס ההגירה ומקומות המוצא באירואסיה של העמים שהיגרו ליבשת אמריקה נותרו לא ברורים.
התיאוריה המסורתית היא שהבֶּרינגיאנים הקדומים נעו כאשר מפלס הים ירד באופן משמעותי, עקב הקרחון הרבעוני , דרך מסדרונות נטולי קרח שנמתחו בין רצועות הקרח הלורנטיידית וקורדילרית , וזאת כשנעו בעקבות עדרים של מגפאונה פליסטוקנית שנכחדה.
נתיב נוסף שהוצע הוא שבין אם בנדידה רגלית, או באמצעות סירות פרימיטיביות, הם נדדו לאורך חוף האוקיינוס השקט לדרום אמריקה עד לצ'ילה.
כל עדות ארכאולוגית לכיבוש חופִי בתקופת הקרח האחרונה, מכוסה כיום במי ים, עקב עליית פני הים, עד מאה מטרים מאז.
התאריך המדויק ליישובה הקדום של אמריקה היא שאלה פתוחה ארוכת שנים, ולמרות ההתקדמות בארכאולוגיה, בגאולוגיה פליסטוקנית, באנתרופולוגיה פיזית ובבדיקות סקר DNA ששופכים בהדרגה יותר אור על הנושא, שאלות משמעותיות נותרו בלתי פתורות.
"תאוריית קלוביס תחילה" מתייחסת להשערה שתרבות קלוביס, שהתקיימה לפני כ-13,000 שנים, מייצגת את הנוכחות האנושית המוקדמת ביותר ביבשת אמריקה.
עדויות על תרבויות "פְּרֶה-קלוביס": הצטברו ודחקו את התאריך האפשרי של העם הראשון של אמריקה.
מחקרים אלה מציגים, שבני אדם הגיעו לצפון אמריקה דרומית לרצועת הקרח של לורנטייד בשלב כלשהו בין 20,000 ל-15,000 שנה לפני ההווה.
כמה עדויות ארכאולוגיות מצביעות על האפשרות, שהגעת האדם ליבשת אמריקה התרחשה לפני עידן הקרחון המקסימלי האחרון, קרי; לפני יותר מ-20,000 שנה.
העמים הילידים של אמריקה, גילו "נוכחות ארכאולוגית" ביבשת כבר לפני כ-15,000 שנה.
אולם, מחקר עדכני יותר מצביע על נוכחות אנושית לכאורה המתוארכת לבין 26,000 ל-18,000 שנים לפני ההווה, במהלך עידן הקרחון המקסימלי האחרון (להלן: "LGM").
עדיין קיימת אי ודאות לגבי תיארוך מדויק של אתרים ומשמעותם, ולגבי מסקנות שהוסקו ממחקרי גנטיקה של אוכלוסיית האינדיאנים בני זמננו.
בתחילת המאה ה-21, המודלים של הכרונולוגיה של ההגירה מחולקים לשתי תיאוריות כלליות:
התיאוריה הראשונה היא תאוריית הכרונולוגיה הקצרה, לפיה ההגירה הראשונה התרחשה לאחר ה-LGM אשר דעכה לאחר 19,000 שנה לפני ההווה, ולאחר מכן הגיעו גלים רצופים של מהגרים.
התיאוריה השנייה היא תאוריית הכרונולוגיה הארוכה, המציעה שקבוצת האנשים הראשונה נכנסה לברינגיה, כולל חלקים נטולי קרח של אלסקה, במועד הרבה יותר מוקדם, אולי לפני 40,000 שנה, ואחריה גל שני של מהגרים הרבה יותר מאוחר.
התיאוריה של תרבות קלוביס, ששלטה בחשיבה על האנתרופולוגיה של העולם החדש במשך רוב המאה ה-20, אותגרה בשנות ה-2000 על ידי תיארוך של אתרים ארכאולוגיים ביבשת אמריקה קודם ל-13,000 שנה.
האתרים הארכאולוגיים ביבשת אמריקה עם התאריכים העתיקים ביותר שזכו להכרה רחבה, תואמים כולם לגיל של כ-15,000 שנה.
זה כולל את מתחם ה-Buttermilk Creek בטקסס , את אתר Meadowcroft Rockshelter בפנסילבניה ואתר מונטה ורדה בדרום צ'ילה .
עדויות ארכאולוגיות של אוכלוסיית הפְּרֶה-קלוביס מצביעות על כך שאתר Topper בדרום קרוליינה הוא בן 16,000 שנה, תקופה שבה המקסימום הקרחוני אפשר באופן תאורטי קווי חוף נמוכים יותר.
עדויות לנוכחות אנושית לפני ה-LGM
הסוגיה הזו עדיין נתונה במחלוקת אודות משמעות הממצאים: האם הם מעידים על הגירה שקדמה לתרבות קלוביס שגילה כ-13,000 שנה או לא.
גיל זה מבוסס על תיעוד סטרטיגרפי בעל טווח זמן מוגבל היטב, ותיארוך פחמן 14 של זרעים במשקעי האגם.
הגירה טרום LGM ברחבי ברינגיה הוצעה גם כדי להסביר עידן טרום LGM לכאורה של אתרים ארכאולוגיים ביבשת אמריקה כגון: Bluefish Caves ו-Old Crow Flats בטריטוריית יוקון, ו-Meadowcroft Rock Shelter בפנסילבניה.
ב-Old Crow Flats נמצאו עצמות ממותה שבורות בדרכים ייחודיות המעידות על צייד אנושי.
כמו כן, נמצאו פתיתי אבן באזור המעידים על ייצור כלי עבודה.
גם תיעוד של משקעי שני אגמים בצפון אלסקה, וניתוחי סמנים ביולוגיים ומיקרו מאובנים של משקעים אלה, מציעים נוכחות אנושית במזרח ברינגיה כבר לפני 34,000 שנה.
ניתוחים אלה מאששים את המסקנות שהתקבלו מאתרי מערת Bluefish ו-Old Crow Flats.
בשנת 2020, הופיעו עדויות לאתר נוסף פרה LGM בצפון-מרכז מקסיקו.
פעילות אנושית במערת Chiquihuite - אתר ארכאולוגי במדינת סקטקס, תוארכה ל-26,000 שנה לפני ההווה בהתבסס על חפצי אמנות רבים שהתגלו שם.
מחקר משנת 2003 תיארך עדויות לשימוש מבוקר באש לפני 40,000 שנה במערה בברזיל.
תומכי תאוריית "קלוביס תחילה" לא קיבלו את אמיתות הממצאים הללו.
בשנת 2022 הם טענו: שהעדויות העתיקות ביותר לאתרים ארכאולוגיים בעולם החדש עם מספר רב של חפצים עם הקשרים סטרטיגרפיים המופרעים באופן מינימלי, קיימות במזרח ברינגיה בין 14,200 ל-13,000 לפני ההווה.
לטענתם, אם בני אדם הצליחו לפרוץ את יריעות הקרח היבשתיות באופן משמעותי קודם ל-13,000 שנים לפני הווה, צריכות להיות לכך הוכחות ברורות בצורה של לפחות כמה רכיבים ארכאולוגיים נפרדים מבחינה סטרטיגרפית, עם ספירת חפצים גבוהה יחסית.
עד כה לדבריהם, לא קיימות ראיות כאלה.
מחקרים גנטיים השתמשו בטכניקות אנליטיות ברזולוציה גבוהה המיושמות על דגימות DNA מאוכלוסיות אינדיאניות מודרניות ומאוכלוסיות אסיה, הנחשבות כאוכלוסיות המקור שלהן, כדי לשחזר את ההתפתחויות הגנומיות האופייניות לאוכלוסיות אינדיאניות.
מודלים של שיעורי התפתחות מולקולרית שימשו כדי להעריך את הגילאים שבהם שושלות DNA אינדיאניות הסתעפו משושלות האם שלהן באסיה, ולהסיק מכך את גילאי האירועים הדמוגרפיים.
מודל אחד מציע שההגירה לברינגיה התרחשה בין 30,000 שנים ל-25,000 שנים לפני ההווה, כאשר ההגירה אל אמריקה התרחשה לאחר בידוד בברינגיה שנמשך בין 10,000 ל-15,000 שנה.
מודל אחר מציע שההגירה לברינגיה התרחשה בערך 36,000 שנים לפני ההווה, ואחריה 20,000 שנות בידוד בברינגיה.
מודל שלישי מציע שהנדידה אל ברינגיה התרחשה בין 40,000 ל-30,000 שנים לפני ההווה, עם הגירה טרום LGM לתוך אמריקה, ולאחריה בידוד של האוכלוסייה הצפונית בעקבות סגירת המסדרון נטול הקרח.
בנוסף למחקרים גנטיים של בני אנוש, ניתן להשתמש בשושלת הדנ"א המגה-פאונלית, כדי להתחקות אחר תנועות של יונקים גדולים, כמו גם קבוצות האדם המוקדמות שצדו אותם.
ביזון - סוג של מגה-פאונה, זוהה כמועמד אידיאלי למעקב אחר הגירות אנושיות אל מחוץ לאירופה.
זאת בגלל השפע שלהם בצפון אמריקה, והן בגלל היותה אחת המגה-פאונות הראשונות שעבורן נעשה שימוש ב-DNA עתיק, כדי להתחקות אחר דפוסים של תנועת אוכלוסין.
בניגוד לסוגים אחרים של בעלי חיים שנעו בין אמריקה לאירואסיה (ממותות, סוסים ואריות), ביזון שרד את אירוע ההכחדה של צפון אמריקה שהתרחש בסוף הפלייסטוקן.
הגנום שלהם, לעומת זאת, מכיל עדויות לצוואר בקבוק - משהו שניתן להשתמש בו כדי לבדוק השערות על נדידות בין שתי היבשות.
קבוצות אנושיות מוקדמות היו ברובן נוודיות, והסתמכו על מקורות מזון להישרדות.
ניידות הייתה חלק ממה שגרם לבני אדם להצליח בכך.
כקבוצות נוודים, סביר להניח שבני אדם מוקדמים עקבו אחר המזון מאירואסיה ועד אמריקה - חלק מהסיבה לכך שמעקב אחר DNA מגה-פאוני מועיל כל כך להשגת תובנות לגבי דפוסי הנדידה הללו.
מאידך, מקורו של הזאב האפור הוא ביבשת אמריקה, ונדד לאירואסיה לפני ה-LGM, שבמהלכו שיערו ששאר האוכלוסיות של הזאב האפור המתגוררות בצפון אמריקה, עומדות בפני הכחדה, כשהן מבודדות משאר האוכלוסייה.
עם זאת, ייתכן שזה לא המקרה.
תיארוך פחמן 14 של שרידי זאב אפור קדום שנמצאו במרבצי קפאת-עד באלסקה, מראה חילופי אוכלוסייה מתמשכים מ-12,500 שנים לפני ההווה.
עובדה זו מצביעה על כך שהיה מעבר בר-קיימא עבור אוכלוסיות זאבים אפורים להחלפה בין שתי היבשות.
יכולתם של בעלי חיים אלה להחליף אוכלוסיות בתקופת ה-LGM, יחד עם עדויות גנטיות שנמצאו משאריות אנושיות מוקדמות ביבשת אמריקה, מספקות ראיות לתמיכה בהגירות טרום-קלוביס אל אמריקה.
קיימת הסכמה כללית בין אנתרופולוגים שאוכלוסיות המקור להגירה ביבשת אמריקה מקורן אי שם מזרחית לנהר יניסיי (המזרח הרחוק הרוסי).
ככלל, השכיחות הגדולה ביותר מבין הקבוצות האינדיאניות, מקורן באזור ימת באיקל שבדרום סיביר.
אחרות מקורן באוכלוסיות מונגוליות, אַמוּריות, יפניות, קוריאניות ו-איינומחקר משנת 2019 העלה שהאינדיאנים הם קרובי משפחה החיים הקרובים ביותר למאובנים בני 10,000 שנה שנמצאו ליד נהר קולימה בצפון מזרח סיביר.
ממצאים ממחקרים גנומיים מצביעים על כך שהאנשים הראשונים ביבשת אמריקה התפצלו ממזרח אסיה הקדומה לפני כ-36,000 שנה, והתרחבו צפונה לתוך סיביר.
שם הם נתקלו וקיימו אינטראקציה עם אוכלוסייה סיבירית פלאוליתית אחרת (הידועה בשם Ancient North Eurasian), מה שיצר את העמים הפלאוסיבירים וגם את האינדיאנים הקדומים, שהיגרו מאוחר יותר לכיוון ברינגיה.
שם הפכו מבודדים מאוכלוסיות אחרות, ולאחר מכן אכלסו את אמריקה.
יישובי חורשים הוא גוש התיישבות בשרון, בתחומי גוש דן המורחב, ממזרח לכביש 6.
הגוש נתחם מדרום על ידי כפר ברא וכפר קאסם, ומצפון על ידי הקו הירוק וכביש 55. מקור שמו הוא באחד היישובים בו, חורשים.
יישובי הגוש הם, מצפון לדרום: מתן, ירחיב, נירית וחורשים.
במרכז הגוש נמצאים יער חורשים ונחל קנה.
חלקי הגוש מחוברים זה לזה על ידי הכבישים 5232 ו-5235. היציאה מהגוש מתאפשרת רק מערבה, ורק באמצעות כביש 5233 מחורשים לכביש 444. כביש זה עובר על גשרים מעל לכבישים 6 ו-531 בדרכו לכביש 444, ולא מאפשר מעבר אליהם.
ההפרדה הכמעט מוחלטת של הגוש משאר מערכת הכבישים הארצית יוצרת מצב שבו, לדוגמה, נסיעה מהיישוב מתן לכביש 6, אשר מרחקם זה מזה קטן מקילומטר בקו אווירי, אורכה 10 קילומטר ועוברת בשני מחלפים: מחלף חורשים (שלמרות שמו הוא כלל לא מחובר לגוש) ומחלף ג'לג'וליה.
בעקבות בעיות התחבורתיות באזור, קיים שאטל בין יישובי חורשים לתחנת הרכבת ראש העין – צפון.
הגוש מייצר חוצץ טריטוריאלי בין כפר קאסם וכפר ברא, המהוות את הקצה הדרומי של המשולש, לבין שאר המשולש ולאזורים ערביים בשומרון.
בנוסף, הגוש חוצץ בין העיירה ג'לג'וליה לאותם אזורים ערביים, המרוחקים רק כקילומטר וחצי ביניהם.
בכך, הגוש מונע קשר ישיר בין יישובים ערביים משני צידי הקו הירוק, ומונע בפועל צירוף של יישובי המשולש למדינה פלסטינית, במידה ותקום.
שיטת הפרדה זו, הפועלת לכל אורך המשולש, נוצרה לראשונה בבניית יישובי הכוכבים, ופועלת בין היתר גם בגוש שקד.
יישוב סכסוכים הוא תחום הכולל שיטות ותהליכים שמקלים ומאפשרים סיום של סכסוכים ומעגלי נקמה.
הדבר כולל חברי קבוצה מחויבים מנסים לפתור קונפליקטים קבוצתיים על ידי העברת מידע פעיל על המניעים או האידאולוגיות הסותרות שלהם לשאר הקבוצה (למשל, כוונות; סיבות להחזקת אמונות מסוימות) ועל ידי השתתפות במשא ומתן קולקטיבי.
ממדי הפתרון מקבילים בדרך כלל לממדי הסכסוך שבו מדובר.
יישוב סכסוך קוגניטיבי נוגע לדרך בה הצדדים במחלוקת מבינים ורואים את הקונפליקט, וכולל אמונות, נקודות מבט, הבנות ועמדות.
יישוב סכסוך רגשי נוגע לאופן שבו מרגישים הצדדים לגבי קונפליקט, העוצמה הרגשית.
יישוב סכסכוך התנהגותי משקף את אופן הפעולה של בעלי המחלוקת, את התנהגותם.
בסופו של דבר קיים מגוון רחב של שיטות ונהלים לטיפול בסכסוך, כולל משא ומתן, גישור, גישור-בוררות, דיפלומטיה ובניית שלום.
יישוב סכסוכים מיושם במגוון הקשרים - סכסוכים בין מדינות, סכסוכים במקומות עבודה, סכסוכים בין ארגונים שונים וכן במשפחות.
ליישוב סכסוכים יש גם היבט חינוכי.
יש שפע של תיאוריות ומודלים שונים הקשורים לפתרון סכסוכים.
בעקבות דוגמאות רבות ליישוב סכסוכים בהיסטוריה, התקיים דיון על הדרכים ליישוב סכסוכים: האם כדאי לכפות פתרון כזה או להביאו בדרכי שלום.
פתרון סכסוכים ללא כפייה נתפס בדרך כלל כאפשרות עדיפה.
עקומת פתרון הסכסוכים נגזרת ממודל אנליטי המציע פתרון של שלום על ידי מתן מוטיביצה לישויות הנמצאות בסכסוך.
שכן פתרון כפוי של סכסוך עשוי לעורר סכסוך נוסף בעתיד.
עקומת פתרון קונפליקטים (Conflict resolution curve - CRC) מפרידה סגנונות קונפליקט לשני תחומים נפרדים: תחום של ישויות מתחרות ותחום של ישויות מפרגנות.
בעקומה זו יש מעין הסכמה בין מטרות לתוקפים.
השיפוטיהם שלהם ביחס לטוב ורע הם אנלוגים ב-CRC.
לכן, בשיטת CRC לפני בניית שלום חשוב להגיע לכך שישויות שנמצאות בקונפקליט יסכימו על כמה נקודות שניתן לקיים לגביהן משא ומתן .
CRC אינו קיים (כלומר, יחיד) במציאות אם התוקפנות של התוקפן היא דבר וודאי.
בנסיבות כאלה זה עלול להוביל לאפוקליפסה עם הרס הדדי.
העקומה מסבירה מדוע מאבקים לא אלימים רבים הפילו בסופו של דבר משטרים דכאניים ולעיתים אילצו מנהיגים לשנות את אופי הממשל.
כמו כן, מתודולוגיה זו יושמה כדי להתמודד עם סגנונות סכסוכים בחצי האי הקוריאני ודינמיקה של תהליכי משא ומתן.
מודל הדאגה הכפולה (dual concern model) של פתרון קונפליקטים הוא פרספקטיבה מושגית המניחה שהשיטה המועדפת על יחידים להתמודדות עם קונפליקטים מבוססת על שני נושאים או ממדים בסיסיים: דאגה לעצמי (אסרטיביות) ודאגה לזולת (אמפתיה).
על פי המודל, חברי הקבוצה מאזנים בדרכים שונות את הדאגה שלהם לסיפוק צרכים ואינטרסים אישיים עם הדאגה שלהם לסיפוק צרכים ואינטרסים של אחרים.
בסופו של דבר השילוב של שני הממדים הללו מוביל אנשים לקראת הצגת סגנונות שונים של פתרון סכסוכים.
המודל הכפול מזהה חמישה סגנונות או אסטרטגיות ליישוב קונפליקטים שבהם אנשים עשויים להשתמש, זאת בהתאם לנטיותיהם כלפי מטרות פרו-עצמיות או פרו-חברתיות.
מאופיין בבדיחות, שינוי הנושא או הימנעות מממנו, או אפילו הכחשה של קיום הבעיה.
סגנון הימנעות מקונפליקט משמש כאשר אדם נסוג מהתמודדות עם הצד השני, כאשר לאדם לא נוח עם קונפליקט, או עקב הקשרים תרבותיים.
במהלך עימות, מי שאוחז בסגנון זו מאמץ גישה של "נחכה ונראה", מתוך תקווה שלעיתים קרובות הקונפליקט יתפוגג מעצמו ללא כל מעורבות אישית.
על ידי הימנעות מטיפול במצבי קונפליקט עוצמתי, נמנעים מקונפליקט מסתכנים בכך שהסכסכוך יחריף או יצא משליטה.
בניגוד לגישה הקודמת, סגנונות קונפליקט וותרניים, "מפרגנים", מחליקים או מדכאים מתאפיינים ברמת דאגה גבוהה לזולת וברמה נמוכה של דאגה לעצמי.
גישה פרו-חברתית פסיבית זו מופיעה כאשר אנשים שואבים סיפוק אישי ממילוי הצרכים של אחרים ויש להם דאגה כללית לשמירה על קשרים חברתיים יציבים וחיוביים.
כאשר הם מתמודדים עם קונפליקט, אנשים בעלי סגנון קונפליקט מפרגן נוטים להסכים לדרישות של אחרים מתוך כבוד לקשר החברתי.
עם תחושה זו של כניעה לקונפליקט, אנשים חוזרים לכך שהם פתוחים לפעולות ורעיונות של אחרים במקום למצוא פתרונות עם החלטה אינטלקטואלית משלהם.
סגנון הקונפליקט התחרותי, ה"נלחם" או הכופה ממקסם את האסרטיביות האישית (כלומר, דאגה לעצמי או לחברי הקבוצה השותפים) וממזער אמפתיה (כלומר, דאגה לזולת).
קבוצות המורכבות מחברים תחרותיים נהנות בדרך כלל מחיפוש שליטה על אחרים, ובדרך כלל רואות בסכסוך מצב מסוכן של "לנצח או להפסיד".
לוחמים נוטים לאלץ אחרים לקבל את דעותיהם האישיות על ידי שימוש בטקטיקות כוח תחרותיות (ויכוחים, עלבונות, האשמות או אפילו אלימות) המעודדות הפחדה.
סגנון הקונפליקט המפייס, דוגל ב"פשרה", משא ומתן אופייני לאנשים שיש להם רמת דאגה בינונית הן לתוצאות האישיות והן לתוצאות של אחרים.
מתפשרים מעריכים הוגנות ובכך צופים אינטראקציות הדדיות של תן וקח.
על ידי קבלת דרישות מסוימות של אחרים, מתפשרים מאמינים שהסכמה זו תעודד אנשים אחרים להתקדם לעבר "דרך האמצע" ובכך לקדם פתרון סכסוכים.
סגנון קונפליקט זה יכול להיחשב כהרחבה של אסטרטגיות "מניבה" ו"שיתופיות".
הסיכון בגישה זו הוא שצד תוקפני עלול לראות בה וותרנות ולכן יקצין עוד יותר את דרישותיו.
סגנון קונפליקט של שיתוף פעולה
סגנון שיתוף הפעולה, האינטגרציה, העימות או פתרון בעיות קונפליקטים - סגנון זה מאופיין בדאגה אקטיבית להתנהגות פרו-חברתית ופרו-עצמית כאחד.
הסגנון משמש בדרך כלל כאשר לאדם יש אינטרסים גבוהים בתוצאות שלו כמו גם בתוצאות של אחרים.
במהלך סכסוך, מי שתומכים בגישה זו משתפים פעולה עם אחרים במאמץ למצוא פתרון ידידותי שישביע את רצון כל הצדדים המעורבים בסכסוך.
אנשים המשתמשים בסגנון קונפליקט מסוג זה נוטים להיות אסרטיביים מאוד וגם אמפתיים מאוד.
על ידי ראיית הסכסוך כהזדמנות יצירתית, משתפי הפעולה משקיעים ברצון זמן ומשאבים במציאת פתרון שבו יש "ניצחון לכולם" ("win-win").
על פי הספרות על יישוב סכסוכים, סגנון יישוב סכסוכים שיתופי מומלץ ביחס לכל השאר.
ניתן להשיג החלטה זו על ידי הורדת השמירה של התוקפן תוך העלאת האגו.
תאוריית הדיאלקטיקה היחסית (Relational dialectics theory - RDT), חוקרת את הדרכים שבהן אנשים במערכות יחסים משתמשים בתקשורת מילולית ובסתירות כדי לנהל קונפליקטים, במקום להתמקד בפסיכולוגיה.
הגישה הוצגה על ידי לסלי בקסטר וברברה מטגומרי ב-1988 תפיסה זו מתמקדת בשמירה על מערכת יחסים גם באמצעות סתירות המתעוררות וכיצד מערכות יחסים מנוהלות באמצעות דיבור מתואם.
RDT מניח שמערכות יחסים מורכבות מנטיות מנוגדות, משתנות כל הזמן וכי מערכות יחסים אינטימיות מובילות למתחים.
המושגים העיקריים של RDT הם:
סתירות - הרעיון הוא שלהפך יש מאפיינים של ניגודו.
אנשים יכולים לחפש להיות במערכת יחסים אבל עדיין צריכים את המרחב שלהם.
טוטאליות - הטוטאליות מגיעה כאשר הניגודים מתאחדים.
כך, מערכת היחסים מאוזנת עם סתירות ורק אז היא מגיעה לטוטאליות
תהליך - מובן באמצעות תהליכים חברתיים שונים.
תהליכים אלו ממשיכים במקביל בתוך מערכת יחסים באופן חוזר.
פרקסיס - מערכת היחסים מתקדמת עם הניסיון ושני האנשים מקיימים אינטראקציה ומתקשרים ביעילות כדי לענות על הצרכים שלהם.
פרקסיס הוא מושג צורך במעשי בקבלת החלטות בזוגיות למרות רצונות וצרכים מנוגדים
אסטרטגיית קונפליקט, מאת תומאס שלינג, היא חקר משא ומתן במהלך קונפליקט והתנהגות אסטרטגית שמביאה להתפתחות של "התנהגות קונפליקט".
רעיון זה מבוסס ברובו על תורת המשחקים .
ב-"A Reorientation of Game Theory", שלינג דן בדרכים שבהן ניתן לנתב מחדש את המוקד של קונפליקט על מנת להשיג יתרון על פני יריב.
סכסוך הוא סוג של תחרות.
התנהגות רציונלית, בתחרות זו, היא עניין של שיפוט ותפיסה.
אסטרטגיה מבצעת תחזיות באמצעות "התנהגות רציונלית" - התנהגות המונעת על ידי חישוב רציני של יתרונות, חישוב שבתורו מבוסס על מערכת ערכים מפורשת ועקבית פנימית.
שיתוף הפעולה הוא תמיד זמני, האינטרסים ישתנו.
פתרון סכסוכים בלימודי שלום וסכסוכים
במסגרת מחקרי שלום וסכסוכים הגדרה של פתרון סכסוכים מוצגת בספרו של פיטר ולנסטין Understanding Conflict Resolution :
"הצדדים המסוכסכים" הנוגעים להגדרה זו הם קבוצות מאורגנות פורמלית או בלתי פורמלית המעורבות בסכסוך פנים-מדינתי או בין-מדינתי.
"אי התאמה בסיסית" מתייחסת לאי הסכמה חמורה בין לפחות שני צדדים שבהם לא ניתן להיענות לדרישותיהם על ידי אותם משאבים בו זמנית.
תיאוריה אחת שנידונה בתחום חקר השלום והקונפליקטים היא מנגנוני יישוב סכסוכים: הליכים עצמאיים שעליהם הצדדים המסוכסכים יכולים לסמוך.
הם יכולים להיות הסדרים פורמליים או לא פורמליים מתוך כוונה לפתור את הסכסוך.
ב-Understanding Conflict Resolution שואב וולנסטין מיצירותיהם של לואיס א.
קוזר, יוהאן גלטונג ותומס שלינג, ומציג שבעה מנגנונים תאורטיים מובהקים ליישוב סכסוכים:
שינוי בסדרי העדיפויות של אחד הצדדים בסכסוך.
נדיר אמנם שמפלגה משנה לחלוטין את עמדותיה הבסיסיות, אבל היא יכולה להציג שינוי ביחס לדברים שזוכים לעדיפות עליונה.
במקרה כזה עשויות לצוץ אפשרויות חדשות לפתרון סכסוכים.
חלוקה של המשאב השנוי במחלוקת.
משמעות הדבר היא ששני הצדדים המסוכסכים מציגים מידה מסוימת של שינוי בסדרי העדיפויות, ולאחר מכן נפתחת אפשרות להסכם כלשהו ששוכלל "פגישה באמצע הדרך".
סחר בסוסים בין הצדדים המסוכסכים.
המשמעות היא שצד אחד מקבל את כל הדרישות שלו בנושא אחד, בעוד שהצד השני מקבל את כל הדרישות שלו בנושא אחר.
הצדדים מחליטים לחלוק שליטה, ולשלוט יחד על המשאב השנוי במחלוקת.