tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בגלל הגידול המתמשך בתנועה בתעלת אודר-הבל, הוחלט ב-1997 כי יש לבנות מעלית חדשה וגדולה יותר לצד הנוכחית.
עבודות העפר החלו בסתיו 2006. המעלית החדשה, אשר נבנתה על ידי חברת בילפינגר ברגר ופותחה בשיתוף עם יוהאן בונטה, נחנכה באוקטובר 2022.
אורך התיבה 125.5 מטרים ורוחבה 15 מטרים.
המידות הפנימיות הן אורך × רוחב × עומק מים.
עלות הבניה הייתה 520 מיליון יורו, כמעט פי שניים מהתכנון המקורי.
המעלית הישנה תישאר בשימוש עד שנת 2025 לפחות.
"מעלות" הוא פסל מאת עזרא אוריון המוצב בירושלים.
הפסל "מעלות" הוקם בשנים 1980-1979 בכניסה לשכונת גבעת מרדכי, על ציר רחוב הרצוג.
היוזמה לפסל הייתה של מיכה לוין, בתוקף תפקידו כיועץ ראש העיר ירושלים לאמנות.
האזור, שנקרא "גן אלסי ברנדט", הוקם מכספי נדבן אמריקאי שביקש להנציח את רעייתו.
חלק מן הכספים שתרם הוקדשו ליצירת הפסל.
הפסל, העשוי בטון בגובה של 18 מ', במשקל של כ-30 טון.
מציג גרם מדרגות אלכסוני הפונה לעבר הרקיע.
כבמעיין ניסיון לחיבור של האדם לטבע ולשמים.
לעומת זאת, המדרגות עצמן מעוצבות כשהן פונות אל הקרקע.
בתחילה, נשתלו סביב הפסל שיחי ורדים, על מנת למנוע מהציבור לטפס על הפסל, אולם במהלך הזמן הם הוסרו.
מעמד האישה ביהדות עבר שינויים במהלך הדורות, והושפע הן מתהליכים פנימיים ביהדות והן מתהליכים חיצוניים.
נשים מעטות מוזכרות כדמויות משמעותיות בסיפור המקראי.
תלותה של האישה בגברים במשפחתה (לרוב אב או בעל) אשר קובעת את חובותיה וזכויותיה, אופיינית למעמד רוב הנשים בעולם בתקופת המקרא.
יוצא דופן נמצא במקרה של בנות צלפחד אשר הותר להן לרשת את אביהן.
עם התפתחות הממסד הרבני חלו שינויים במעמדה המשפחתי של האישה, ובפרט עיגון חובות הבעל לאשתו בכתובה, חרם דרבנו גרשום, שאסר על גברים לגרש את נשותיהן בעל כורחן או לשאת יותר מאישה אחת.
עד העידן המודרני נשים לא מונו לתפקידי הנהגה ותפקידים ציבוריים.
שינויים משמעותיים במעמד האישה התחוללו בכל הזרמים ביהדות במהלך המאה העשרים.
אלו כללו אימוץ שוויון הדרגתי בחיי הדת בקרב הזרמים הליברליים, והנהגת חינוך סדור לנשים כמעט בכל החוגים האורתודוקסיים.
מתוך רשימה זו, חולדה הנביאה אומנם ניבאה לבכירי העם, אך היחידות שמסופר כי שימשו בתפקידים ציבוריים משמעותיים הן עתליה – המתוארת בתנ"ך כ"מרשעת" שתפסה את השלטון ביהודה בכוח, תוך הרג משפחת המלוכה, ודבורה הנביאה, ששימשה כשופטת.
עם זאת, מלכת שבא לא הייתה ישראלית, ואינה מתוארת בהקשרים נוספים.
מאפיין מינני בולט במיוחד במקרא הוא אזכור בנים בלבד ברשימות ייחוס משפחתיות ('בתי אב').
במקרים בהם מוזכרות בנות, אזכורן צדדי ואסימטרי.
כנגד מאות רבות של אזכורים של גברים במקרא, מוזכרות בו פחות ממאה נשים.
במקרים רבים משמיט התנ"ך את שמות הנשים המוזכרות בסיפוריו, כמו אשתו ובנותיו של לוט, בת יפתח ואשת מנוח.
חוקרת המקרא האמריקאית קרלה בומבך מציינת שיש שהציעו שהאנונימיות של דמויות מקראיות משמשת למניעת הזדהות ותהילה מוגזמת, להדגשת תפקידן המשפחתי או המקצועי, למיקוד תשומת הלב בדמויות בעלות השם, או דווקא לסייע לקוראים להזדהות עם הדמות האנונימית.
לדינמיקה שבין בעל לאשתו יש במקרא מודלים שונים: מצד אחד נשים כשרה ומיכל מתבטאות לעיתים כלפי בעליהן בחריפות.
לדוגמה, בספר בראשית מצווה הקב"ה את אברהם בעניין ישמעאל: "כֹּל אֲשֶׁר תֹּאמַר אֵלֶיךָ שָׂרָה שְׁמַע בְּקֹלָהּ" (בראשית כא, יב), ומכאן למדו חז"ל ששרה אמנו עלתה על אברהם בנבואה.
מצד שני נשים אחרות מפגינות נחיתות חברתית ופאסיביות.
התייחסות ישירה ליחס בין האיש והאישה אנו מוצאים כבר בסיפורי בריאת האישה.
פרק א' בבראשית מתאר בריאה משותפת ושוויונית של הגבר והאישה, וגם ייעוד משותף.
לעומתו, בפרק ב' האישה נבראת לאחר האדם, מצלעו, כדי להיות עזר כנגדו.
לאחר חטא עץ הדעת, במהלכו פיתתה חוה את אדם לאכול מפרי העץ, עונש האישה היה, בין השאר, שאישה ימשול בה: "אֶל הָאִשָּׁה אָמַר: "הַרְבָּה אַרְבֶּה עִצְּבוֹנֵךְ וְהֵרֹנֵךְ, בְּעֶצֶב תֵּלְדִי בָנִים.
ברם בהמשך חוזרת ומוצגת תפיסת הבריאה השוויונית: "זֶה סֵפֶר תּוֹלְדֹת אָדָם, בְּיוֹם בְּרֹא אֱלֹהִים אָדָם, בִּדְמוּת אֱלֹהִים עָשָׂה אֹתוֹ.
כך נעים סיפורי הבריאה בפרקים הראשונים של ספר בראשית בין שתי תפיסות שונות של מעמד האישה.
אמביוולנטיות דומה כלפי נשים ניכרת לאורך המקרא כולו ובולטת במיוחד בספר משלי.
לאורך הספר נזכרת שוב ושוב אישה מסוכנת לבעלה, "זרה", "נוכריה" ו"זונה", אבל בסופו נחתם הספר בשיר הלל בן 22 פסוקים ל-"אשת חיל", המשבח אותה בעיקר על עמלה לפרנסת משפחתה ומסירותה לבעלה, אך גם על חכמתה ויראת השמיים שלה.
במאה ה-16 הונהג לשיר שיר זה בליל שבת לפני הסעודה והמנהג התפשט בכל תפוצות ישראל.
האישה בחוקי המקרא ובהלכה לאורך הדורות
ההתייחסות הראשונה לחיי נישואין בתורה מופיעה בפסוק "על כן יעזוב איש את אביו ואמו ודבק באשתו והיו לבשר אחד".
והרמב"ן מפרש: "...והנה יעזוב שאר אביו ואמו וקורבתם ויראה שאשתו קרובה לו מהם".
המקרא לא מזכיר הליך נישואין מסודר.
ההליך המקובל בימינו, שכולל את הכתובה כמסמך המגדיר את חובות וזכויות האישה ואת הפיצוי הכספי שייתן לה בעלה אם יחליט לגרשה, נוסח והוגדר על ידי חז"ל במשנה ובתלמוד.
מפסוק זה עולה כי לקיחת אשה ובעילתה מסמלים את הנישואין, בעוד הגירושין, הנעשים על פי רצון האיש בלבד, מותנים במתן 'ספר כריתות', הוא הגט.
חז"ל לומדים מהפועל 'יִקַּח' שמשמעות הנישואין הם לקיחה, כלומר קניית האישה, ועל כן הם צריכים להתבצע תמורת סכום כספי או שווה ערך כלשהו.
כך נפתחת מסכת קידושין במשנה, העוסקת בנישואין, בהגדרתם למעשה כקניין: 'האשה נקנית בשלש דרכים, וקונה את עצמה בשתי דרכים.
לפי דעת הרמב"ם, ההולך בעקבות חז"ל, הוא מחויב מהתורה לספק לה מזון, ביגוד, ואת צרכיה המיניים, ובנוסף מדברי חכמים: כסף הכתובה, רפואה, פדיה משבי, קבורה .לפי דעת הרמב"ן הציווי המקראי כולל במקור את צרכיה המיניים בלבד, אותם אישה נשואה מנועה מלספק באמצעות גבר אחר, ושאר חובות הבעל הן מדברי חכמים.
מצד האיסור, הנישואין אוסרים על קיום יחסי אישות בין האישה לבין כל גבר שאינו בעלה.
מאידך הגבר אינו מתקדש לאשתו, ואין איסור על קיום יחסי אישות בינו ובין נשים אחרות .
בדין המקראי לא פורטו חובותיה של האישה לבעלה, אבל בהמשך הוגדרו חובותיה לבעלה במשנה ובכל הפסיקה שלאחריה.
כך מוגדרות חובותיה בשולחן ערוך: 'וכן כל אשה רוחצת לבעלה פניו ידיו ורגליו, ומוזגת לו את הכוס, ומצעת לו את המטה, ועומדת ומשמשת בפני בעלה, כגון שתתן לו מים או כלי או שתטל מלפניו, וכיוצא בדברים אלו.
אבל אינה עומדת ומשמשת בפני אביו או בפני בנו.
מלאכות אלו עושה אותן היא בעצמה, ואפלו היו לה כמה שפחות אין עושין מלאכות אלו לבעל, אלא אשתו', ו'כל אשה שתמנע מלעשות מלאכה ממלאכות שהיא חיבת לעשותן, כופין אותה לעשות'.
על פי הרמב"ם, כל אישה חייבת לבעלה במספר מלאכות, שמחלקן היא נפטרת במקרה שיש ביכולתם לרכוש שפחות.
אולם גם אז, אין היא נפטרת מחמש מלאכות: טוויה, רחיצת פניו, ידיו ורגליו, מזיגת הכוס, הצעת המיטה, ולעמוד ולשמש אותו בהבאת ולקיחת דברים.
על פי הרמב"ם, כופים דייני בית הדין את האישה לעשות מלאכות אלו "ואפילו בשוט" הראב"ד כתב באותו מקום על דברי הרמב"ם: "מעולם לא שמעתי ייסור שוטים לנשים, אלא שממעט לה צרכיה ומזונותיה".
למעט החיוב בעונת האישה, סכום הכתובה המינימלי וירושת האישה, יכולים הן הבעל והן האישה להסכים, קודם הנישואין או במהלכן, לוותר על חלק מחיובי הצדדים או אף על כולם.
האישה גם רשאית להתנות חד-צדדית בכל שלב: "איני ניזונת ואיני עושה", ובכך להיפטר מלתת את הכנסותיה לבעלה, שמצידו ייפטר מלזון אותה.
בהלכות איסורי ביאה, העוסקות באסור ובמותר בכל הנוגע לקיום יחסי מין מצד המצוות שבין אדם למקום, הרמב"ם (בעקבות התלמוד, ולמרות ההתנגדות המובעת שם), מתיר לבעל לבעול את אשתו באיזה אופן שירצה: "אשתו של אדם מותרת היא לו.
ואף על פי כן מדת חסידות שלא יקל אדם את ראשו לכך..." הטור והרמ"א הולכים בעקבותיו.
אישה חייבת בקיום יחסי מין עם בעלה ואם היא מסרבת בהתמדה, זכאי בעלה לגרשה ללא כתובה לכאורה.
על הבעל מוטלת חובה מהתורה לקיים יחסי מין עם אשתו.
חיוב זה הוא חיוב לטובתה של האישה כדי שהגבר לא ימנע מיחסי אישות ללא סיבה.
הגבר מוכרח להתחייב בכתובה לקיים יחסים אלו בתדירות הנקבעת מראש על פי עיסוקיו ויכולתו וכן ברצון האישה.
חיוב או מצווה זו נקראים 'עונה'.
מניעת קיום חובה זו לאורך זמן, אפילו מאונס, מאפשרת לאישה לדרוש מבעלה גט וכתובה.
לפי החוק המקראי לגבר היה מותר להתחתן עם כמה נשים.
אף שראוי לשאול בעצתה של האישה הראשונה לפני לקיחת אישה נוספת (הנקראת "צרה"), כמו במקרה של אברהם אבינו ויעקב אבינו, אין הדבר מעיקר הדין .
חוק המלך אוסר על המלך להרבות נשים, והמקרא מסתייג מהפוליגמיה של שלמה המלך לו היו "נָשִׁים, שָׂרוֹת שְׁבַע מֵאוֹת, וּפִלַגְשִׁים, שְׁלֹשׁ מֵאוֹת", הן בשל ההגזמה הרבה העוברת על דין שמגביל את המלך ל-18 נשים, והן בשל העובדה שהן הטו את לבבו לעבודת אלילים.
לעומת זאת, המקרא אינו מסתייג מהפוליגמיה של דוד המלך ומנהיגים רבים אחרים להם היו נשים רבות, ולפי פרשנות חז"ל זה מכיוון ששמרו על האיסור של 18 נשים.
בתקופת חז"ל הומלץ שלא לשאת יותר מארבע נשים.
בפועל הפוליגמיה לא היה נהוגה בעם בתקופת המשנה, וכן לא מוזכרת אישה נוספת כמעט לאף תנא או אמורא המופיעים בתלמוד.
כך מתקבל הרושם כי חז"ל לא ראו בעין יפה ריבוי נשים.
לאחר חרם רבינו גרשום מאור הגולה (לפני כאלף שנה) נאסר בקהילות אשכנז לשאת שתי נשים.
עם זאת, במקרים קיצוניים כדוגמת אישה שהגיע למצב תרדמת, יכול בעלה לקבל 'היתר מאה רבנים' ולשאת אישה נוספת.
בשאר הארצות ידועים מקרים ספורים של נשיאת מספר נשים אף על ידי רבנים, עד לדור הקמת המדינה.
השולחן ערוך, הפוסק הספרדי המקובל, התיר לשאת מספר נשים, והרמ"א, הפוסק האשכנזי המקביל, העיר על דבריו "ומכל מקום בכל מדינות אלו (הכוונה למדינות האשכנזים) התקנה והמנהג במקומו עומד, ואין נושאין ב' נשים, וכופין בחרמות ונדויין מי שעובר ונושא ב' נשים, לגרש אחת מהן".
בתימן היהודים נהגו לשאת יותר מאישה אחת במקרים נדירים, בדרך כלל במקרה בו האישה לא ילדה לאחר 10 שנים (שאז לכאורה על הבעל לשאת עוד אישה או לגרש את הנוכחית כדי שיוכל לקיים מצוות פריה ורבייה).
היתר מאה רבנים ממשיך לשמש בפועל בישראל.
לדוגמה, בשנת 1996 ניתנו 11 היתרי נשיאת אישה שנייה כאלה, וגם במאה העשרים ואחת ממשיך השימוש בהיתרים אלה.
במקרא אין שום איסור לקחת פילגש, שהיא אישה איתה מקיים הגבר קשר מיני קבוע ללא מעמד חוקי של קידושין וכתובה.
על פי המקרא, לאברהם היו פילגשים, וצאצאיהן של בלהה וזלפה, פילגשיו של יעקב אבינו, נכללו בעם ישראל.
סיפור פילגש בגבעה נסוב סביב פילגש.
בין הגברים שהחזיקו בפילגש נמנים השופט גדעון, שאול, ודוד.
הפילגש, כמו גם הסוטה, הנאנסת והשבוייה יפת התואר, הם מושגים חברתיים שהתקיימו בלשון נקבה בלבד וחלו רק על נשים והם מבטאים את יחסי הכוחות הפטריארכליים שהתקיימו במסגרת המשפחתית.
אם גבר חושד שאשתו קיימה יחסי מין עם גבר אחר מרצונה (בגדה בבעלה), אסור שיתקיימו יחסי מין בינה ובין בעלה.
במקרה שהבעל קינא לאשתו והזהיר אותה שלא להתייחד עם אדם מסוים, ולאחר מכן היא התייחדה עמו, היא נחשבת לסוטה על צד הספק מאחר שיש 'רגליים לדבר'.
בזמן המשכן ובית המקדש, אם האישה הכחישה את החשד, וביקשה להוכיח את דבריה, היה טקס שהתורה הבטיחה שיאמת או יכחיש את החשד.
במהלך הטקס הכהן פרע את שער ראש האישה, השביע אותה, והשקה אותה ב'מים מאררים' שהכילו עפר מהמשכן.
ורבי עובדיה ספורנו מפרש בעקבות חז"ל "שאם נטמאת תמות ואם לא נטמאת תתבזה לעין כל על שהעיזה פניה לעבור על התראת בעלה ונסתרה".
המשנה מוסיפה "כשם שהמים בודקים אותה, כך המים בודקים אותו" (), דהיינו את הבועל, ו"באותה שעה שתמות היא, ימות הנואף בכל מקום שהוא, ויארעו לו מאורעות שאירעו לה, לצבות בטן ולנפיל ירך ().
כשם שהמים בודקים אותה על כל ביאה וביאה של איסור עם הבעל, כך בודקים אותו על כל ביאה וביאה.
בנוגע לכל הטקס ועניינו, אומרים חכמים: "גדול שלום שבין איש לאשתו, שהרי אמרה תורה: שמו של הקב"ה שנכתב בקדושה ימחה על המים".
לפי המשנה, בטלו טקסי בדיקת הסוטה עוד לפני חורבן בית המקדש.
במקרה שנמצא שכלתו הייתה בתולה והחתן הוציא שם רע, היו מלקים אותו, קונסים אותו במאה שקלים מקראיים (סכום גדול), והזכות לגרש את הנערה הייתה נשללת ממנו לעולם.
אישה שבגדה בבעלה: דין אישה שאינה בת כהן שבגדה בבעלה היה מוות בחנק.
כמו כן, גם המאהב שעמו בגדה היה נידון למוות בחנק.
בת כהן שבגדה בבעלה היה דינה מוות בשריפה.
דינו של המאהב שעימו בגדה היה מוות בחנק.
חז"ל פירשו שיהודה ציווה להוציא להורג בשריפה את תמר שהתחפשה לזונה וכך הרתה ליהודה, משום שהייתה בת כהן שזנתה.
לפי המקרא הגבר היה יכול לגרש את אשתו בכפייה אם מצא בה 'ערוות דבר': להלכה נפסקה פרשנותם של בית הלל לפיה ערוות דבר זו יכולה להיות כל פגם שהבעל מוצא באשתו.
עם זאת, בחרם דרבנו גרשום נאסר לגבר לגרש את אשתו בכפייה, וכיום חייבת גם האישה לתת את הסכמתה לגירושין, כך שנוצר מעמד של סרבנות גט.
מספר מסורבי הגט ומסורבות הגט כמעט שווה, אבל עדיין יש הבדל הלכתי: כיוון שללא הגט ייחשבו ילדיה של המסורבת שנולדו לה מבן זוג אחר לממזרים, בעוד ילדיו של מסורב הגט מאישה אחרת ייחשבו כחוקיים.
בנוסף, גברים מסורבי גט יכולים לקבל 'היתר מאה רבנים' ולשאת אישה שנייה.
לאחר הגירושין, לאישה יש עדיפות בנושא המשמורת והמזונות, מכיוון שניתנת לה עדיפות לקבלת הילד וגם חובת המזונות על האב גדולה יותר.
מרות האב על בתו חלה כל עוד הבת חיה בבית אביה ועד שימסור אותה לגבר אחר.
לפי חז"ל, זכויות אלו נאמרו רק ביחס לבת קטנה, אך בבת גדולה (מגיל 12 או 12 וחצי) הבת נחשבת לבוגרת, אין לאב זכות למכרה או להשיאה בניגוד לרצונה.
האב (ולא הבת עצמה) גם זכאי לפיצויים במקרה שמישהו אנס או פיתה את הבת.
סמכות השאת הבת הקטנה ניתנת גם לאם ולאחים במקרה שהאב מת, אך נישואין אלו הם מתקנת חכמים בלבד, ומשאירים לבת אפשרות למאן בעודנה קטנה, ואז הנישואין מבוטלים בלא גט.
חכמים אסרו על האב להשיא את בתו בקטנותה: "אסור לאדם שיקדש את בתו כשהיא קטנה, עד שתגדל ותאמר: 'בפלוני אני רוצה'" (קידושין מ"א).
הרמב"ם מוסיף בפירושו למשנה שם- "כי נשואי קטנה הם דבר מכוער".
עם זאת, בעלי התוספות כתבו שאיסור זה נדחה מחמת כורח הנסיבות: "ועכשיו שאנו נוהגים לקדש בנותינו אפילו קטנות, היינו משום שבכל יום ויום הגלות מתגבר עלינו ואם יש סיפק ביד אדם עכשיו לתת לבתו נדוניא שמא לאחר זמן לא יהיה סיפק בידו ותשב בתו לעולם".
במקרה שגבר פיתה נערה בתולה ושכב עימה, היה עליו להתחתן איתה ולפרנסה כל ימי חייה.
אם אביה לא היה מעוניין בנישואין אלו, היה על המפתה לשלם סכום כסף כמוהר הבתולות לאבי הנערה, על ששכב עם בתו ופגם את בתוליה (), וכן לשלם בושת וקנס.
במקרה של אונס בתולה, היה על הגבר שאנס לשלם לאבי הנערה חמישים כסף קנס ובושת וגם "כמוהר הבתולות" סכום גבוה במיוחד על כך שהוא פגם אותה, ולשאתה לצמיתות.
כלל זה בא למנוע מגברים לאנוס נשים פנויות, שאחרי מעשה כזה הם היו צריכים לפרנס אישה זו כל חייה.
באותה תקופה, הייתה חשיבות גדולה לבתוליה של נערה וגברים סירבו להתחתן עם נערה שאיבדה את בתוליה, ומכאן שלאונס בתולה היו בנוסף להשלכות הפסיכולוגיות גם השלכות חברתיות וכלכליות איומות על עתידה.
בנוסף לקנס של 50 השקלים, על האונס לשלם על פי חז"ל גם פגם (הפער בין שווי הנערה לעבדות בתור אישה בתולה לבין שוויה לאחר בעילתו אותה), צער ובושת (אומדן כספי של הכאב והבושה שנגרמו לנערה) שבת (אובדן ימי עבודה) ורפואה (חשבונות רפואיים).
אף על פי שהחוק אינו מזכיר עונש מעבר לקנס הכספי, בשני המקרים שבהם מתואר במקרא אונס, התגובה הייתה קשה: לאחר ששכם בן חמור אנס את דינה הגיבו אחיה: "הכזונה יעשה את אחותינו", והרגו את שכם ואת כל בני עירו.
גם כשאמנון בן דוד אנס את אחותו תמר הוא נהרג בתגובה.
לכן ייתכן שהקנס הכספי המתואר מגדיר רק את הסנקציה הכלכלית הכרוכה באונס.
לאב הייתה זכות להפר את נדריה של בתו הנערה, ולבעל הייתה זכות להפר את נדריה של אשתו במקרה שיש בנדר עינוי נפש לאישה, או שהוא נוגע ליחסים האינטימיים בינה לבין בעלה.
עם זאת, זכות זו הייתה רק "ביום שמעו", ואם עברה יממה מאז ששמע האב או הבעל על השבועה אין בידיו יכולת לבטל את נדר הבת או האישה.
כנהוג במבנה פטריארכלי, בנים בלבד היו יורשים את נחלת האב או את רכושו, אך במקרה שמת האב ללא בנים, כמקרה בנות צלפחד, הבנות היו יורשות את אביהן.
במקרה של בנות צלפחד היה חשש שמא תצטמצם נחלת השבט אליו השתייכו, שבט מנשה, אם הן יתחתנו עם גבר משבט אחר, מאחר שהוא זה שיקבל את הבעלות על הנחלה.
לפיכך הבנות נצטוו לשאת גברים מהשבט להם שייכת נחלת אביהם כדי שקרקע לא תעבור משבט לשבט, ואכן בנות צלפחד נישאו לבני דודיהן.
מאחר שהאישה אינה יורשת והיא עצמה קנויה על ידי בעלה, לפי ההלכה אין לה רכוש משלה וכל רכושה שייך לבעלה.
על כן אם נתנה האישה צדקה - יש לוודא שבעלה מאשר זאת, שהרי תרומתה שייכת לו.
כך מסביר השולחן ערוך: 'גבאי צדקה אין מקבלין מהנשים ומהעבדים ומהתינוקות אלא דבר מועט אבל לא דבר גדול שחזקתו גזול או גנוב משל אחרים'.
לפי הרמב"ם, הבעל זוכה בארבע הטבות ממוניות, שבכללן קבלת הכנסות האישה, לרבות תשואת כל נכסיה (מלבד נכסי צאן ברזל).
במקרה של מות הבעל נלקחים מכספי הירושה מזונות לה ולבנותיה שממנו שלא נישאו, וניתנות זכויות יתר לבניה שממנו בירושה.
ערכה הכספי של האישה: בטבלת הערכים הכספיים של זכרים ונקבות בפרשת נדרי נפשות, ערכה של הנקבה הוא בין מחצית לשני שלישים מערכו של הזכר, בתלות בגילם.
אפשר לטעון שהפער בין הערכים מבטא את פערי המגדר בתפיסה החברתית בכללה, ואפשר לטעון שהוא נובע מכך שהערכים נקבעים על פי שווי האדם לו היה נמכר לעבד, ושווי העבודה של האישה הוא שהיה נמוך משל הגבר.
במשנה ובתוספתא כבר מוגדר במפורש ערך חייה של האישה כנמוך מזה של הגבר.
המשנה קובעת כי 'האיש קודם לאשה להחיות', כלומר חייו בעלי ערך רב יותר מחייה, כפי שמסבירים כל הפרשנים, כגון רבי עובדיה מברטנורא שכותב: 'שהוא מקודש ממנה, שהאיש חייב בכל המצות והאשה אינה חייבת במצות עשה שהזמן גרמא', וכך פסק גם הרב אבינר בן זמננו.
התוספתא קובעת את מטבע התפילה '...שלא עשני אשה', שהוכנסה לסידור התפילה ונאמרת בברכות השחר.
התוספתא שם מסבירה שטעם הברכה הוא ש'אין אשה חייבת במצות', ובהמשך תיקנו הגאונים שהאשה המתפללת תאמר במקביל 'שעשני כרצונו'.
אבודרהם נתן שני נימוקים ליתרון הגברי: "...מפני שאינה מצווה במצות עשה שהזמן גרמה כמו שפירשנו בהקדמת הספר הזה.
האיש דומה לפועל שנכנס לשדה חבירו ונטעה ברשות, והאשה דומה לנכנס שלא ברשות, ועוד שאימת בעלה עליה ואינה יכולה לקיים אפי' מה שנצטוית.
והנשים נוהגות לברך במקום שלא עשני אשה שעשני כרצונו, כמי שמצדיק את הדין על הרעה הבאה עליו".
המשותף לכל הנימוקים שנתנו פרשני ימי הביניים לנחיתות הנשית הוא הפטור ממצוות עשה שהזמן גרמן, שנקבע כבר במשנה: '...וְכָל מִצְוַת עֲשֵׂה שֶׁהַזְּמָן גְּרָמָהּ, אֲנָשִׁים חַיָּבִין וְנָשִׁים פְּטוּרוֹת.
לבד ממצוות עשה שהזמן גרמן, מחויבת האישה ברוב המצוות, עשה ולא תעשה, למעט שלוש מצוות לא תעשה ("בל תקיף", "בל תשחית" ו"בל תיטמא למתים") וכן ממספר מצוות עשה.
דברי הפרשנים, שהאישה נחותה מהאיש בגלל הפטור הניתן לה מחלק מהמצוות, מבטאים את התפיסה הרווחת בדברי חז"ל לדורותיהם שלפיה, ככל שאדם מצוּוה על מצוות רבות יותר ומקיימן, כך עולה מדרגתו הרוחנית והוא מתקדש.
מנת מצוות מופחתת היא אפוא מחסום שאין לעברו, לכאורה, הממקם את האישה בדרגה נמוכה יותר בסולם ההתקדשות ומבסס את ההיררכיה המגדרית העקרונית.
אף-על-פי שכבר התלמוד קבע שכלל זה אינו גורף ומנה יוצאים מן הכלל רבים, נותרה בעינה העובדה שנשים שוחררו מקטגוריה שלמה של מצוות בולטות ואקטיביות, המובאת לעיל כנימוק שהפרשנים נתנו לערך המופחת שלהן בעולם.
אמנם לכאורה נשים יכולות לקיים את המצוות מהן קיבלו פטור, ולפי הפוסקים האשכנזים הן יכולות אף לברך עליהן את ברכת המצוות, ("...אשר קדשנו במצוותיו וציוונו...".
לפי הפוסקים הספרדים אין להן רשות לעשות זאת), אך הנורמה החברתית מונעת בפועל אפשרות זו פעמים רבות.
התפיסה המובאת בספרות ההלכה סוברת כי האישה פטורה ממצוות עשה שהזמן גרמן משום "שלום בית", כדי שלא ייווצר קונפליקט בין ציוויו של בעלה לציוויו של הקב"ה, כפי שמצוטט לעיל מדברי האבודרהם למשל.
אחת ההנמקות לפטור אישה ממצוות עשה שהזמן גרמן, שמקורו ברש"ר הירש, הוא שלאישה התלהבות קודש, ולפיכך אין לה צורך במצוות עשה אלו.
בתלמוד ישנה מחלוקת האם צלע האדם הראשון ממנה נבראה חוה הייתה "פרצוף" או "זנב", ותפיסת ה"פרצוף" משמעה שאדם הראשון היה בעצם מורכב מצד זכרי וצד נקבי שהופרדו (זכר ונקבה ברא אותם).
המחלוקת מבוססת על שני תיאורי הבריאה בפרקים הראשונים של ספר בראשית, שנידונו למעלה, ויש המקשרים אותה למעמד האישה בעיני חז"ל, האם היא טפלה לגבר או שווה לו.
ואכן, ניתן למצוא בתלמוד בפרט ובספרות התלמודית בכלל הדים לשתי התפיסות:
דוגמאות לתפיסה חיובית ואף שוויונית הן למשל דברי חז"ל כי "השווה הכתוב אישה לאיש לכל עונשים שבתורה...
השווה הכתוב אישה לאיש לכל דינים שבתורה".
עוד אמרו: "נתן הקב"ה בינה יתרה באישה יותר מבאיש", והוסיפו, "כל אדם שאין לו אישה שרוי בלא שמחה, בלא ברכה, בלא טובה.
במערבא (כלומר, בארץ ישראל) אמרו: בלא תורה ובלא חומה (בלא מגן ומחסה), רבא בר עולא אמר: אף בלא שלום".
במקום אחר נאמר "אמר רבי חמא בר חנינא כיון שנשא אדם אישה עונותיו מתפקקין (כלומר, עוונותיו נמחלין), שנאמר: 'מצא אישה מצא טוב ויפק רצון מה'".
הרמב"ם כתב: "וכן צוו חכמים שיהא אדם מכבד את אשתו יותר מגופו ואוהבה כגופו.
ואם יש לו ממון מרבה בטובתה כפי הממון.
ולא יטיל עליה אימה יתירה ויהיה דבורו עמה בנחת ולא יהיה עצב ולא רוגז".
מאידך, דוגמאות לתפיסה שהאישה טפלה לגבר הן, ראשית כאמור לעיל, החיוב החלקי שלה במצוות, הנתפס כהפחתה בערכה.
בנוסף, חז"ל אסרו לגבר להרבות בשיחה עם האישה ואמרו במסכת אבות "שכל המרבה שיחה עם האישה, גורם רעה לעצמו, ובטיל מדברי תורה, וסופו יירש גיהינם." במקום אחר הם הרחיבו, "לא תרבה שיחה עם האישה, שכל שיחתה של האישה אינה אלא דברי ניאופים".
עוד אמרו שהאישה מעדיפה קב ותפלות מאשר עשרה קבים ופרישות, ועוד אמרו במסכת אבות בציטוט בשמו של הלל הזקן "מַרְבֶּה נָשִׁים – מַרְבֶּה כְשָׁפִים".
עוד אמרו בעניין נשים "נשים דעתן קלה" ועוד התייחסויות שונות לאשה שיש הרואים בהן גנות.
חז"ל גם ביקרו את מי שנותן לאשתו להנהיג, או שהולך אחר עצתה בתחומים מסוימים ששייכים דווקא לגבר.
על פי תורת הקבלה, האישה מקושרת לספירה העשירית – ספירת מלכות, שהיא בבחינת השכינה.
האמורא רב יוסף, כאשר היה שומע את קול פסיעות אמו המתקרבת היה אומר: "איקום מקמי שכינה דאתיא" (אקום לפני השכינה שבאה).
האישה מושווית בקבלה לאדמה ואילו הגבר לשמיים, האדמה מקבלת מהשמיים מים וחיות וכך מצמיחה ויולדת.
האות י' במילה 'איש' מסמלת שמים והאות ה' באישה מסמלת אדמה.
לכן תיקונו של האיש בלימוד תורה בחינת שמים, ואילו תיקונה של האשה הוא בעשיה, בחינת אדמה.
כלומר, כל נשמה לפני שבאה לעולם מכילה חלק זכרי וחלק נקבי, כשמגיע זמן ירידת הנשמה לעולם היא מתפצלת לשני חלקים, החלק הנקבי יורד לתוך גוף אישה ואילו החלק הזכרי יורד לגוף זכר.
חלקי הנשמות חיות לבדן בשנותיהם הראשונות, אך משום שכל אחד מהם הוא רק חצי הם חשים חסר ומחפשים להתאחד.
בשעת החופה מתאחדות הנשמות והופכות חזרה לנשמה אחת.
נשים ובית המדרש: חינוך ולימוד תורה
במשנה בן עזאי מחייב לימוד תורה לנשים, לעומת רבי אליעזר שמתנגד, בטענה ש"כל המלמד את בתו תורה, כאלו מלמדה תפלות".
תפלות משמעותה דברי הבאי והבל לדעת כמה פרשנים (כגון הרמב"ם והמאירי), או פריצות מינית לדעת התלמוד (), ובעקבותיו רוב הפרשנים (רש"י והתוספות שם ועוד רבים).
אם אישה רוצה ללמוד תורה היא רשאית, אבל מאחר שנשים אינן מחויבות ללמוד, בעבר לא הקפידו ללמדן קרוא וכתוב באופן מסודר, והדבר נעל בפניהן שערים רבים.
לדעת הרמב"ם, אסור לאב ללמד את בתו תורה, מפני שרוב הנשים יפרשו שלא כשורה את הדברים כיוון שאינן מוכשרות ללימוד.
במהלך ההיסטוריה היהודית, היו מקרים של נשים מיוחדות בלמדנותן שתפסו מקום של כבוד, והיו יוצאות דופן.
כמו כן, ידוע על שתי נשים ששימשו כראש ישיבה: מרים שפירא באלזס במאה ה-14, ואסנת ברזאני בכורדיסטן במאה ה-17, שירשה את מקומו של אביה אחר פטירתו.
בספרי הלכה שונים, הובאו דעות של נשים מלומדות, כמו הרשב"ץ בח"ג סי' ע"ח, שמביא תירוץ של רבנית לקושיית התוספות.
מהר"ר יוזפא, בנו של הגאון סמ"ע בהקדמתו לפרישה, מביא שני דינים שחידשה הרבנית אמו.
מסופר שהרב יוסף חיים זוננפלד קבע שיעור עם אשתו ב'שולחן ערוך' בכל יום.
וכן מסופר על החת"ם סופר, מגדולי הרבנים במאה ה-19, שלמד עם בנותיו מדרשי חז"ל.
פרופ' נחמה ליבוביץ התפרסמה בעקבות בקיאותה בתנ"ך ובמפרשיו.
פרס ישראל בתלמוד ניתן לראשונה לאישה, פרופ' ורד נעם.
בנוסף, מתרבות תלמידות חכמים המלמדות במדרשות ומפרסמות מחקרים תלמודיים מעמיקים.
כאשר הוקמו מוסדות "בית יעקב" ללימוד בנות על ידי שרה שנירר, הם נתקלו תחילה בהתנגדות, אך גם בתמיכה מצד חוגים חרדיים, והפכו תוך פרק זמן קצר לנורמה במגזר החרדי.
נשים ובית הכנסת: תפילה וקריאה בתורה
כפי שנמנעה שותפותן של נשים בבית המדרש, כך נמנעה במרוצת הדורות שותפותן האקטיבית בבית הכנסת.
ראשית, נשים פטורות כאמור ממצוות עשה שהזמן גרמן, ולכן לכאורה הן פטורות מכל התפילות בבית הכנסת, שתלויות כולן בלוח השנה ובשעות היום.
נשים חייבות אפוא בתפילה, אך למרות החיוב העקרוני במשנה והחיובים החלקיים לאורך הדורות, פטורות הנשים מהתפילה הציבורית בבית הכנסת ומכל המערכת הטקסית הנלווית אליה.
המקורות התלמודיים אינם חד משמעיים בנושא זה.
כך למשל נכתב במסכת מגילה בתלמוד הבבלי כי בשל כבוד הציבור אישה איננה יכולה לעלות לתורה: לדעת החוקרים, הברייתא מעידה גם על השתתפותן הפעילה של הנשים בקריאת התורה בעת העתיקה, וגם על הפסקת הנוהג הזה וחסימת מעורבותן הפעילה של הנשים בבית הכנסת בתקופת התלמוד.
האמביוולנטיות שבתלמוד ניכרת גם בפסיקה הבתר-תלמודית, שבה הלכה ונוצרה מחלוקת ארוכה וסבוכה סביב ההבחנה המגדרית של המניין והעליות לתורה.
אבל בפועל, מתום תקופת התלמוד ואילך הדרת הנשים מן הריטואל בבית הכנסת נעשתה כה טבעית וכה מובנת מאליה, עד שהייתה לאחד מסימני ההיכר המובהקים של האורתודוקסיה.
מכיוון שכבר נשתגר שנשים פטורות מתפילה, אישה גם אינה יכולה לשמש כחזנית ולהוציא גברים ידי חובת תפילות שהיא עצמה הוגדרה כפטורה מהן.
כמו כן, נשים וגברים אינם מצטרפים למניין הנדרש לזימון, אף על פי שכולם חייבים בברכת המזון.
לפי שולחן ערוך כך נפסק על מנת למנוע קרבה של פריצות בין הגברים לנשים.
כמו כן, אף על פי שלא נפסקה הלכה על כך, ישנה דעה שאסור לנשים להניח תפילין.
התוספות כותבים שהטעם לדעה זו הוא שתפילין מחייבים גוף נקי ונשים אינן "זריזות ליזהר" בניקיון גופן.
כך בספרות חז"ל מסופר על מיכל בת שאול שהניחה תפילין ולא מיחו בה חכמים, ניסוח ממנו משתמע שהמעשה לא היה ראוי.
דומה שבכל הקשור לתפילה, יותר משההלכה הדירה את הנשים, הדירה אותן הנורמה החברתית.
על הפטורים והאיסורים החברתיים הללו נוסף גם הנוסח שכבר הוזכר למעלה: בברכות השחר שבתפילת שחרית, הגבר מברך לאחר הברכות "ברוך שלא עשני גוי" ו"ברוך שלא עשני עבד", גם "ברוך שלא עשני אישה", בעוד האישה מברכת: "ברוך שלא עשני גויה", "ברוך שלא עשני שפחה" ו"ברוך שעשני כרצונו".
הפרשנות המקובלת היא כי המצוות היתרות המוטלות על הגבר הן הסיבה לברכות אלו, כפי שמוסבר כבר בתוספתא במסכת ברכות, בה מובא המקור הקדום ביותר לברכה זו.
רבי יהודה מציע לראשונה את נוסח הברכות ומסביר: 'שלש ברכות צריך לברך בכל יום: 'ברוך שלא עשני גוי, ברוך שלא עשני אישה, [ברוך] שלא עשני בור.
גוי – כל הגוים כאין נגדו, אישה – אין אישה חייבת במצות'.
אף על פי שבתחום התפילה התזוזה איטית יותר מאשר בתחום לימוד התורה, גם כאן ניכרים יוזמות חדשות ושיח ער סביב מקומן של נשים בבתי הכנסת האורתודוקסיים בישראל, כך לדוגמה בהקמת מניינים שוויוניים, כדוגמת שירה חדשה בירושלים.
נשים ובית הדין: מתן עדות ותפקידי דיינות
מצבן של נשים בבית הדין דומה למצבן בבית הכנסת: במשך הדורות יכלו נשים להיכנס לבתי הדין כבעלות דין בלבד, כלומר כמי שנזקקות לשירותי בית הדין, אך לא כמי שמשתתפות בהליך המשפטי, לא כעדות ובוודאי לא כדיינות.
על פי ההלכה אישה איננה יכולה לתת עדות קבילה בבית דין רבני, בין בדיני ממונות ובין בדיני נפשות, מלבד במקרים מסוימים.
האיסור על מתן העדות מופיע כבר בספרות התנאית ללא נימוק כלשהו, והאיסור על הדיינות משתלשל ממנו.
יש הטוענים כי הנימוק ההלכתי הרווח אינו תולה דבר זה בחוסר אמינותה של האישה, שהרי לגבי איסורי עריות, הנחשבים חמורים יותר, היא נאמנת.
מבין שלושת המוסדות המסורתיים של הקהילה היהודית - בית המדרש, בית הכנסת ובית הדין - הדרת הנשים מבית הדין היא הנוקשה ביותר.
עם זאת, נשים פועלות בבתי הדין כעורכות דין, ומאז שנות ה-90 גם כטוענות רבניות, שמסייעות ללקוחותיהם בכלל ולנשים בפרט בהגנה על זכויותיהם במקרי גירושין, גיור ועוד.
במדינת ישראל מערכת בתי הדין הרבניים היא אורתודוקסית ואף אישה לא נסמכה לדיינות.
מאחר שהרבנים בוועדה למינוי דיינים הם בהכרח גברים, המחוקק ניסה לאזן זאת באמצעות קביעת חובת מינוי נשים מבין נציגי הציבור בוועדה.
בספר שופטים מוצגת דבורה הנביאה כמנהיגת הדור, ובכך מוצג תקדים מקראי המעניק לגיטימציה למנהיגות נשית.
הספרות הרבנית ראתה זאת כחיסרון.
את הצגתה כשופטת פירשה בכמה אופנים.
את הפסוק: "ויעלו אליה בני ישראל למשפט", הסביר הטור בעקבות הרמב"ן, שדבורה שימשה כיועצת ולימדה את שופטי ישראל.
מאידך, הרמב"ן פירש שהייתה שופטת של ממש, אך במשמעות של יושבת בדין, על פי ההלכה שגם פסולים יכולים לדון במקרה שבעלי הדין הסכימו לכך שתדון אותם ().
ואכן כל הפוסקים הסכימו שאישה יכולה לדון כאשר בעלי הדין מסכימים לכך.
התוספות בבבא קמא שם סובר שניתן ללמוד מהכלל שאישה כשרה לדון גם ללא הסכמה, אולם רק מעטים פסקו כמוהו: לפי הרב עוזיאל אישה יכולה לשמש כשופטת כאשר נבחרה על ידי הציבור, מדין "קבלוה עליהם".
והרב חיים דוד הלוי פסק בדעת מיעוט, על פי התוספות, שאישה יכולה לשפוט.
"אִישׁ נָכְרִי" – מיכן אמרו האיש ממנים פרנס על הציבור ואין ממנים האישה פרנסת על הצבור'
בקטע זה מהספרי (שלא נזכר בתלמוד), נקבע כי אישה איננה יכולה להתמנות למלוכה.
הרמב"ם פסק זאת להלכה וחידש שדין זה מתייחס לכל תפקיד הנהגתי שיש בו שררה ואחריות.
דין זה לא נמצא בשום ספר הלכתי ידוע אחר ורוב הראשונים חלוקים על הרמב"ם בנקודה זו.
ספרי ההלכה המקובלים האחרים מציינים רק איסור על כהונה כדיינות.
וראוי להזכיר כאן שוב את הרב עוזיאל שחלק על הרב אברהם יצחק הכהן קוק, ופסק בשנות השלושים של המאה הקודמת שההלכה האוסרת פעילות ציבורית לנשים היא "הלכה דחויה", ובימינו השתתפותן של נשים בבחירות מותרת הן כבוחרות, הן כנבחרות.
בעקבות הרב עוזיאל צעדו רבים.
כאשר התמנתה גולדה מאיר לראשות ממשלת ישראל, אמר ח"כ יצחק מאיר לוין, כנבחר הסיעה החרדית אגודת ישראל בכנסת: "רבים בעולם, יהודים ולא-יהודים, יביעו לבטח את תמהונם על כך שדווקא עכשיו מצאו לנכון להעמיד אישה בראש הממשלה.
למרות זאת, לא נמנעו החרדים מלהשתתף בממשלתה של גולדה מאיר וקיבלו את מרותה בכל דבר ועניין.
המפלגות החרדיות מתנגדות גם כיום להצבת נשים מטעמן בכנסת בשל נימוקים הלכתיים וטעמי צניעות.
בשנת 2012 הקימו מספר נשים חרדיות את קבוצת "לא נבחרות - לא בוחרות" שפועלת לשילוב נשים חרדיות כחברות כנסת.
הקבוצה הריצה בבחירות לכנסת ה-20, בשנת 2015, את מפלגת 'בזכותן', שקיבלה כ-1,800 קולות, מתוכם כ-400 מריכוזים חרדיים.
בציבור הציוני-דתי מאפשרים לאישה לכהן כחברת הכנסת, ראש עירייה וכדומה, אם כי לא לתפקידי רבנות ודיינות.
אף שרבים מפוסקי דורנו סוברים שבעת הזאת שוב אין קושי הלכתי במינוי נשים לתפקידים ציבוריים, המציאות הישראלית מוכרת היטב: נשים הן עדיין מיעוט בדרגים הגבוהים בכל המערכות הציבוריות, ובוודאי במערכת הפוליטית.
במערכות דתיות לאומיות מספרן מצטמצם, ובמערכות החרדיות הן נעלמות כליל.
תמונה זו מעידה על כך שהדרת נשים מתפקידים ציבוריים בכירים אינה נובעת מכוח ההלכה בלבד, שכן היא רווחת גם במרחב הציבורי החילוני.
עם זאת, במרחב החילוני יש מגמת שיפור מתמדת, המעידה על תהליך ממושך של היחלצות ממנגנוני ההדרה המסורתיים.
במרחב הדתי-הלאומי, ועוד יותר – במרחב החרדי, התהליך איטי הרבה יותר ונתקל בהתנגדות רוחנית מגובשת.
ההתנגדות למנהיגות נשית מבוססת פעמים רבות על הנימוק של צניעות האישה.
אף שגברים ונשים כאחד נדרשים ללכת בצניעות ללא הדגשת הגוף והמיניות, ההלכה מקפידה יותר על גברים באיסורים הקשורים בראיית נשים (איסור הסתכלות בערווה) ובשמיעתן (קול באישה ערווה), בשל הגירוי המיני והאיסורים העלולים להיגרם מכך.
כך למשל מנסח זאת השולחן ערוך: 'צריך אדם להתרחק מהנשים מאד מאד...
פגע אשה בשוק, אסור להלך אחריה, אלא רץ ומסלקה לצדדין או לאחריו...
והמסתכל אפילו באצבע קטנה של אשה ונתכוין ליהנות ממנה, כאִלו נסתכל בבית התורף [=ערווה] שלה.
ואסור לשמוע קול ערוה או לראות שערה.
והמתכוין לאחד מאלו הדברים, מכין אותו מכת מרדות.
מימושם של איסורים והמלצות אלו קשה מאוד במרחב שבו מצויות גם נשים, וכך מתבקש גם מהנשים צמצום של נוכחותן למינימום האפשרי והפרדתן מן הגברים ככל הניתן.
צמצום זה נעשה אגב שימוש מדרשי נרחב בפסוק מתהלים: "כָּל כְּבוּדָּה בַת מֶלֶךְ פְּנִימָה" (תהלים מה, יד).
כך למשל כותב הרמב"ם: '...לפי שכל אשה יש לה לצאת ולילך לבית אביה לבקרו, ולבית האבל, ולבית המשתה לגמול חסד לרעותיה ולקרובותיה, כדי שיבואו הם לה, שאינה בבית הסוהר עד שלא תצא ולא תבוא.
אבל גנאי הוא לאשה שתהיה יוצאה תמיד, פעם בחוץ, פעם ברחובות, ויש לבעל למנוע אשתו מזה, ולא יניחנה לצאת אלא כמו פעם אחת בחודש, או פעמים בחודש כפי הצורך, שאין יופי לאשה אלא לישב בזווית ביתה, שכך כתוב: כל כבודה בת מלך, פנימה'.
בכך נדחקים רגליהן, קולותיהן ונוכחותן של הנשים מן המרחב הציבורי כולו.
בנוסף, ההלכה מקפידה יותר על נשים בלבושן והנהגתן בפני גברים במטרה לשמור על צניעותן.
היא עוסקת בהרחבה באופי בגדי הנשים הנחשבים צנועים ואוסרת שירת סולו או ריקוד של נשים בפני גברים.
ישנן קבוצות בציבור החרדי שבהן מקובל כי אישה אינה מדברת בפני ציבור גברים.
חז"ל פסקו שאישה לא תהיה מורה לילדים קטנים כדי שלא תגיע למפגש עם אבותיהם של התלמידים באופן שעלול להוביל לפריצות.
איסור זה חל אף על גבר, אך רק אם הוא רווק.
אולם רבנים והוגים דתיים כתבו, בעיקר על דברי הרמב"ם הכותב את דעתו על ההרגל הראוי לאישה אך גם בנוגע לגבר, כי בכל מה שאינו נתון לקביעה הלכתית מובהקת - הרי שהוא נתון לפי האופי התרבותי של הזמן והמקום הנוכחיים, ואין להלכה מטרה להדחיק את הנשים או למנוע מהן נוכחות.
על פי התלמוד הבעל חייב לפרנס את אשתו, אך מאידך מחזיק ברכושה וקובע כיצד להשתמש בו.
רכוש האישה מלפני נישואיה נותר שלה, ואילו הרווחים מהקרן של אותו רכוש שייכים לבעלה וכן משכורת האישה שייכת לבעלה.
ביכולתה של האישה לוותר על הסדר זה ולא למסור לבעלה את משכורתה ומעשי ידיה, ובמקביל בעלה לא יהיה חייב לפרנס אותה ('איני ניזונת ואיני עושה').
כאמור בתקופת התנ"ך בנים בלבד היו יורשים את נחלת האב או את רכושו, אך במקרה שמת האב ללא בנים, כמקרה בנות צלפחד, הבנות היו יורשות את אביהן.
אישה אינה יורשת כלל את בעלה וילדיה.
מתקנת חכמים, כאשר אב המשפחה נפטר, הבנות מקבלות מהירושה קצבת קיום עד לנישואיהן.
במקרה של בת רווקה מחויבים אחיה לספק את כל צרכיה מתוך העיזבון, עד לחתונתה, כולל נדוניה.
החובה לדאוג לפרנסת הבנות ולצרכיהן קודמת לדאגה לפרנסת הבנים ולחלוקת הירושה בין הבנים.
במקרה של ירושה קטנה, היא משמשת לפרנסת הבנות והבנים נאלצים לדאוג לעצמם, גם אם יצטרכו לקבץ נדבות.
בעת החדשה הונהג ביהדות אשכנז להקנות לבת מחצית מירושתו של בן זכר, באמצעות שטר חצי זכר, וכן שהבעל והאישה יתחייבו לנהל את רכושם באופן שוויוני.
בחלק מהקבוצות החרדיות, במיוחד הליטאית בישראל, לומדים הגברים שנים רבות בכולל ואינם עובדים, בעוד שנשותיהן, בעיקר בצעירותן, נושאות בעיקר עול פרנסת המשפחה.
בציונות הדתית הנוהג נפוץ פחות.
באופן היסטורי, וכמו בשאר התרבויות, לנשים לא הייתה זכות לבחור ולהיבחר לגופים ציבוריים ייצוגיים.
מתנגדי ההחלטה איימו בהקמת מוסדות ייצוגיים נפרדים שהיו עשויים לזכות לתמיכת רוב היישוב היהודי.
הבחירות עצמן נדחו שוב ושוב.
ועידת המזרחי באמסטרדם החליטה להשתתף בבחירות, חרף התנגדות רבנים רבים.
הבחירות הראשונות לאספת הנבחרים של כנסת ישראל היו בשנת 1920. באפריל הן נערכו בכל הארץ, אך בירושלים הן נדחו על רקע החשש מהחרמתן, והתקיימו במאי כשהן כוללות שני סוגי קלפיות, קלפי "כשרה" וקלפי רגילה.
בקלפיות הכשרות הצביעו גברים בלבד וקולם נספר פעמיים - גם עבור הנשים.
בבחירות אלו התמודדו נשים הן ברשימות נפרדות והן ברשימות מעורבות וזכו לראשונה לכוח פוליטי רשמי.
ב-1926 התקיימו הבחירות לאספת הנבחרים השנייה על בסיס שוויון זכויות מלא, ובמושב הראשון של אספת הנבחרים החדשה הוכרז רשמית על שוויון זכויות לנשים בכל התחומים.
בפולמוס זה התבטאו רבנים רבים נגד מתן זכות בחירה לנשים, ובראשם הרב חיים עוזר גרודזנסקי והרב קוק.
נימוקיו של הרב קוק הסתמכו על שיקולים הלכתיים, לאומיים ומוסריים.
הוא גרס שהמסורת משקפת נורמה שלפיה יש למנוע עירוב בין נשים לגברים באספות ציבוריות, וכן שעשייה ציבורית נועדה לגברים בלבד.
לאומית, הוא גרס שרוח האומה משתקפת בתנ"ך, שהציונות נסמכת עליו בתובעה זכות לחידוש חייה הלאומיים בארץ ישראל, וחידוש זכות בחירה לנשים יחזק את טענת מתנגדי הציונות שהיהדות התנתקה ממורשתה.
מוסרית, הוא טען שהפוליטיקה 'רקובה' ועירוב נשים בה יעכב את מימוש האידיאל של חברה שבה יחסי אנוש תקינים.
בנו של הרב קוק, הרב צבי יהודה, ציין כי שני רבנים אלה ורוב האחרים לא השתמשו במילה "אסור" אלא ב"לא ראוי" וכדומה.
לאחר מאבק ממושך, ואחרי שעמדתם לא התקבלה וניתנה זכות בחירה לנשים, גם הפוסקים שהתנגדו לנתינתה תמכו בכך שנשים יממשו אותה כמו הגברים.
לעומתם, הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, שהיה נשיא תנועת המזרחי ובהמשך הרב הספרדי הראשי לארץ ישראל, והרב חיים הירשנזון צידדו לכתחילה בזכות בחירה לנשים, ואף בזכותן להיות נציגות נבחרות.
כך כתבו בהמשך רבנים דתיים לאומיים בולטים נוספים, כדוגמת הרב יעקב אריאל והרב זלמן מלמד.
תומכי זכות הבחירה לנשים טענו כי בדמוקרטיה אין איסור שררה לנשים מפני שהציבור מקבל אותן בהסכמה ושחשש לפריצות אינו קיים בחברה מתוקנת.
חז"ל פסקו שאישה לא תישא כלי נשק ולא תשתתף במלחמה, מפני שאין דרכה בכך, אלא אם כן מדובר במלחמת מצווה.
המשנה קובעת שבמלחמת מצווה יוצאים "חתן מחדרו וכלה מחופתה".
רוב הפוסקים הבינו שכלות מסייעות באופן לוגיסטי, ויש שפירשו שיוצאות לקרב, אך ב"מלחמת רשות" מוסכם על כולם שאין לאישה לצאת למלחמה.
רוב הרבנים אוסרים על גיוס בנות לצה"ל על פי התפיסה המבוטאת במאמר חז"ל בתלמוד: "איש דרכו לכבוש ואין אישה דרכה לכבוש".
כלי נשק מוגדרים בהלכה כלבוש גברי ואסור לאשה ללבוש לבוש גברי, כפי שלאיש אסור ללבוש לבוש נשי.
לכך מתווספות בעיות הכרוכות בשירות עם גברים, כגון ייחוד, קלות ראש עם נשים, שיחות חיבה בין גברים לנשים ועוד.
מיעוט של רבנים מהציבור הדתי לאומי, כגון רבני בית הלל, מתיר לבנות ללכת לצבא.
הרב שלמה גורן התיר לנשים מסוימות להתגייס.
בעשור השני של המאה ה-21 הוקם ארגון "אלומה", במטרה לעזור למתגייסות דתיות לעבור את השירות הצבאי תוך שמירת תורה ומצוות והוקמה מכינה קדם צבאית לבנות דתיות בשם צהלי.
בכל אופן בציונות הדתית מופנות הבנות בעיקר לשירות לאומי.
רבני הציבור החרדי אוסרים באופן גורף גם שירות לאומי.
אלימות נגד נשים היא תופעה חברתית הכוללת אלימות פיזית, אלימות מילולית, התעללות נפשית, תקיפה מינית ועוד.
בתנ"ך אין מקרים של הכאת אישה בידי בעלה.
עם זאת, בפרשת פילגש בגבעה גבר שחשש לחייו הציע להמון את פילגשו כקורבן חלופי.
בתלמוד ובמקורות מאוחרים יותר תועדו מקרי אלימות פיזית כנגד נשים.
מתועדים גם מקרים של רצח נשים בידי בעליהן.
לפי ההלכה, ה באדם אחר, חייב לפצותו.
מעמד האישה בזרמים היהודיים בימינו
ביהדות האורתודוקסית, בהמשך למקורות היהדות, מיועדים לאישה תפקידים שונים מתפקידיו של האיש.
תפילות ואירועים נוספים מתקיימים בהפרדה מגדרית על מנת למנוע הסחת דעת וקלות ראש.
האישה אינה חייבת בתפילה במניין, ונוכחות נשים בבתי הכנסת נמוכה יותר מזו של גברים.
חוסר הסימטריה בין מקום הגברים למקום הנשים בתפילה מודגם בעזרת הנשים בבתי הכנסת.
בשלהי המאה העשרים החלה בישראל פעילות של פמיניזם דתי (בעיקר בקרב הציבור הדתי-לאומי) במטרה להביא לשינוי במעמד האישה ביהדות האורתודוקסית.
את המאבק לשיפור מעמדה של האישה ביהדות מובילים כיום ארגונים העוסקים בהיבטים שונים של מעמד האישה בישראל ומאבק בהדרת נשים.
הגדול והבולט שבהם הוא 'קולך'.
ארגונים אלה עוסקים בעיקר בטיפול בסרבות גט, בתלמוד תורה לנשים במדרשות תורניות לנשים ובמסגרות אחרות.
הם עוסקים גם בהצמחת טוענות רבניות ופוסקות (או יועצות) הלכה ובניסיונות להכשיר נשים אורתודוקסיות לתפקידי רבנות.
כמו כן מוקדשות לנושא כמה קבוצות פייסבוק.
במחצית השנייה של המאה ה-20 חל שינוי גדול במעמד האישה בקרב הזרמים הלא-אורתודוקסיים.
ביהדות הקונסרבטיבית וביהדות הרפורמית נוטלות נשים חלק במגוון פעילויות שאסורות או אינן מקובלות בדרך-כלל ביהדות האורתודוקסית כמו: להיות חלק ממניין, לעלות לתורה, להתעטף בטלית ולהניח תפילין, להיות חזנית (שליחת ציבור) וקוראת בתורה (בעלת קורא).
בארצות הברית הונהגה בקרב הרפורמים ישיבה מעורבת (או "משפחתית") בבית הכנסת כבר בשנות ה-50 של המאה ה-19, אם כי גם הקיצוניים ביותר מבין חברי הזרם בגרמניה שמרו על עזרת הנשים עד מלחמת העולם השנייה.
התפתחות ההתייחסות השיוונית לנשים בהמשך ליוותה את התפתחות הפמיניזם בחברה הכללית.
נשים ראשונות הוסמכו לרבנות בשנות ה-70 של המאה ה-20. כיום נשים משמשות כרבות בכל הזרמים הלא-אורתודוקסיים, ובכלל זה הן משיאות זוגות, ובזרמים שבהם הדבר מקובל, פוסקות הלכה.
ביהדות הקראית, זרם המסתמך על המקרא בלבד, נשים נחשבו כשוות לגברים מבחינת הזכויות והחובות הדתיות, וחכמי הקראים הביעו יחס חיובי לנשים.
אמנם ישנן מצוות בתורה שמיועדות רק לגברים ואחרות שמיועדות רק לנשים, אך בנוגע לכל שאר המצוות מעמדן שווה לגברים.
מובן שכל הנושאים הנוגעים ליחס השונה לנשים ולגברים במקרא תקפים עד ימינו ביהדות הקראית, משום שמקורם בפשט של התורה.
הקראים חידשו בדורות האחרונים הלכה שלפיה בית דין יכול לתת גט במקום הבעל במקרים מסוימים של עגינות.
הקראים מחמירים בדיני טהרה, לנשים ולגברים כאחד, והטמאים אוכלים בשולחן נפרד וצריכים לשמור על בידול ולא להיכנס לבית הכנסת.
עיקרון אחיד זה מקשה במיוחד על האישה, שמדי חודש יש לה טומאת נידה הנמשכת שבעה ימים.
התמונה שמצטברת מהסקירה למעלה על מעמד האישה ביהדות; החל מתקופת המקרא, דרך חז"ל, ימי הביניים ולאורך דורות רבים; אופיינית לעולם כולו עד למאה האחרונה.
האישה היהודייה, כמו נשים נוצריות, מוסלמיות ואחרות, נעדרה ממוקדי היצירה וההשפעה התרבותית.
היא נעדרה לחלוטין מן היצירה, המשפט, הפסיקה וההנהגה הציבורית, וכן מכל מנגנוני השיח הציבורי וקבלת ההחלטות.
התמונה הזאת משתנה בדורות האחרונים, ובייחוד בדור שלנו, ככל שהמציאות המודרנית והפוסט מודרנית הכלכלית והחברתית מאפשרת או כופה על כל הציבורים היהודיים בישראל (ובעולם המערבי כולו) התנהלות שונה במרחב הציבורי הכללי.
בכל אחד מן התחומים שנמנו לעיל מתנהלת פעילות עיונית וציבורית ערה ובלתי פוסקת, התובעת את שינוי המצב.
אמנם התביעה לתיקונים והפעילות סביבם יוצרת גם גלי התנגדות ותופעות רבות של הקצנה וניסיון להחזיר את הגלגל לאחור, אך למעשה בכל אחד מן התחומים הללו כבר הושגו שינויים נקודתיים רבים, ההולכים ומכרסמים בתמונת ההדרה הכללית.
השינויים הנקודתיים נחווים לא פעם כסחף בלתי פוסק המאיים על המשך קיומו של עולם התורה בפרט, ושל הקיום היהודי ההלכתי בכלל, ולא בכדי.
בסופו של דבר, הם מתחברים למה שעלול להיות ניסיון גורף לקעקע את תמונת העולם המוצקה והקוהרנטית, כפי שהציעה אותה המסורת היהודית במשך מאות בשנים.
ישעיהו לייבוביץ', גרס כי: "הנושא המכונה "האשה ביהדות" הוא עניין חיוני ליהדות היום, יותר מכל הבעיות המדיניות של העם ומדינתו.
ההימנעות מטיפול רציני בו מסכנת את המשך קיומה של יהדות התורה והמצוות בעולמנו".
ניצניו של השינוי כבר החלו להיראות, להישמע ולהיכתב בשנים האחרונות, ושלא כשינויים הנקודתיים, הם בוחנים את המבנה כולו ומציעים חלופה כוללת למערך שתואר במאמר זה.
דוגמאות בולטות להגות תאולוגית פמיניסטית הן עבודותיה של פרופ' רחל אדלר האמריקאית ובישראל פרופ' תמר רוס והרב שג"ר יחד עם רבנים נוספים בישיבת שיח יצחק.
תמונת המצב המסורתית של האישה משתנה כעת גם על ידי תהליכים שכופה המציאות המודרנית, גם על ידי מאבקים נקודתיים לתיקון ולשינוי, וגם על ידי הגות חדשה המתמודדת עם הפמיניזם בכלים תאולוגיים.
מעמד האישה בחברה הסעודית מיוחד, כיוון שזו חברה המקיימת הפרדה נוקשה בין המינים.
על נשים סעודיות מוטלים איסורים רבים.
אסור לאישה לצאת מביתה שלא בלבוש מלא הכולל עביה ורעלה, אסור לאישה לצאת מביתה ללא אישור מהמופקד עליה (מחרם), אסור לה לעבוד במחיצת גברים.
ועד יוני 2018 נאסר עליה לנהוג במכונית.
החל מספטמבר 2019, הנשים הסעודיות רשאיות להתגייס לתפקידי לוחמה שונים בצבא הסעודי.
מאז שנות ה-60, השתנה מעמד האישה רבות, ידע עליות ומורדות והוא עדיין משתנה מעת לעת.
עונש על האונס בערב הסעודית מוסדר בחוק האסלאמי, השריעה, המהווה את הבסיס למערכת המשפטית של ערב הסעודית .
בשנות ה-50 הוקמה מערכת החינוך הסעודית.
ראשית היו אלה הגברים שקיבלו חינוך ממלכתי בבתי-ספר יסודיים, חטיבות ביניים ותיכונים.
חלקם המשיך אחר-כך לתארים אקדמיים בארצות זרות, בעיקר במדינות ערביות כמצרים ולבנון, אך גם באירופה ובארצות הברית.
חלק מהלומדים במדינות השונות פגשו נשים זרות ומשכילות, התחתנו וחזרו עמן לממלכה.
מעמד האישה הסעודית הלא-משכילה ירד ומעמדה הפך ללא אטרקטיבי בעבור הגברים המשכילים שלא מצאו שפה משותפת עמן.
מצב זה, שהיה בלתי-נסבל בעבור משפחת המלוכה עודדה להקים בתי-ספר לבנות.
בית הספר הראשון לבנות נפתח ב-1962. מטרת בית-הספר הייתה להכין את הנערה הסעודית להיותה אם ורעיה.
פתיחת בית-הספר לוותה בהפגנות מצד מתנגדי הרעיון; היו כאלה שקראו להורים שלא לשלוח בנותיהם לבתי-הספר והיו אחרים שעמדו בשערי בית-הספר ואיימו להרוג כל מי שינסה להיכנס למתקן.
משום ההפרדה בין המינים, דרשה הקמת מערכת החינוך לבנות, הכשרת נשים מקצועיות להעסקה בתחום ההוראה ובמקצועות תומכי הוראה.
ראשית, הובאו מורות זרות, בעיקר מצריות ובמקביל החלו בהכשרת מורות מקומיות.
ב-1965 החלה לעבוד המורה הסעודית הראשונה.
הנשים החלו ללמוד ובמספרים הולכים וגדלים.
הן התקדמו במעלה מערכת החינוך ואף למדו באוניברסיטאות.
מאז עלייתו של המלך עבדאללה בשנת 2005, קידם המלך רפורמות במוסדות הדת, החינוך והמשפט, במטרה לשחרר את הממלכה, ולו במעט, מכבליו של הממסד הדתי הוואבי, הנחשב לאחד השמרנים באסלאם.
בעידוד בתו, הנסיכה עאדלה הידועה בפעילותה למען הנשים, הוכנסו שיעורי חינוך גופני לבתי הספר הציבוריים והפרטיים לבנות.
כמו כן, הוקמו מועדוני ספורט ובריאות לנשים והותר לנשים להשתתף בתחרויות ספורט מקומיות ובחו"ל.
ב-2009 חנך המלך ליד העיר ג'דה אוניברסיטה למדעים ולטכנולוגיה, המאובזרת בציוד העדכני ביותר הקיים בתחומי המדעים ומיועדת לשני המינים הלומדים יחדיו.
נאמר אף כי באוניברסיטה החדשה סטודנטיות תוכלנה לנהוג בעצמם במכוניותיהן ברחבי הקמפוס.
בשנת 2007 פורסם ספר "בנות ריאד" של סופרת סעודית והוא מתאר את חיי האישה במדינה.
הספר זכה להצלחה ותורגם ל-40 שפות, אך הפצתו בסעודיה בערבית נאסר וניתן לרכוש רק את התרגום שלו.
בספטמבר 2011 הודיע המלך עבדאללה כי נשות המדינה תהיינה רשאיות להצביע בבחירות שיתקיימו בסעודיה ב-2015.
עד אולימפיאדת לונדון הייתה סעודיה המדינה היחידה בעולם שאסרה על נשים להשתתף באולימפיאדה.
אבל רק לאחר שהוועד האולימפי הבינלאומי איים שיבטל את השתתפות הסעודים, אם לא יתירו לנשים להתחרות, הסעודים צרפו שתי ספורטאיות למשלחת שלהם למשחקים האולימפיים.
ב-2015 אושר לראשונה לנשים סעודיות להצביע ולהיבחר בבחירות המקומיות, ואף מספר נשים נבחרו לתפקידים ברשויות במקומיות.
ב-2017 הוחלט כי החל מ-2018 יבוטל האיסור על נהיגת נשים בערב הסעודית, ואיסור זה בוטל רשמית ב-24 ביוני 2018. כמו כן החל מ-2018 הותר לנשים להיכנס לאירועי ספורט בשלושה אצטדיונים ברחבי המדינה.
ב-2019 הוחלט לאפשר לנשים סעודיות להוציא דרכון ולטוס לחו"ל ללא אישור גבר.
בהתאם לדעתה של עיתונאית סבריה ג'וואר זכויות הנשים בממכלה מוגבלות על ידי המסורת יותר מאשר על ידי דרישות הקוראן
לצד חוקים המקדמים את זכויות האישה מתקיים תהליך הפוך, שבו שלטונות ערב הסעודית מונעים מנשים להתבטא בנושאי זכויות האישה ברשתות חברתיות, ומתייחסים להתבטאויות אלה כאלה סוג של טרור נגד משפחת המלוכה.
משנת 2020 נדונו מספר נשים לתקופות מאסר ארוכות, בין 27 ל-45 שנה, עקב התבטאויות מסוג זה ברשתות חברתיות.
בינואר 2024 נדונה צעירה בת 29 ל-11 שנות מאסר על "אופן לבושה וניסיונה לקדם זכויות נשים".
מעמד הביניים (או המעמד הבינוני) הוא מונח במדעי החברה המתאר קבוצה חברתית וכלכלית של אנשים בעלי יכולת כלכלית סבירה, אשר אינם בעלי השפעה או עושר יוצאי דופן או ניכרים לעין.
ההגדרה המצמצמת של מעמד הביניים על פי משקי בית שהכנסתם ברוטו נעה בין 75% ל-125% מההכנסה הממוצעת.
לפי אופן חישוב מקובל אחר, מעמד הביניים מוגדר על פי משקי בית שהכנסתם נעה בין 75% ל-125% מההכנסה החציונית (קו ההכנסה שמחצית מהשכירים משתכרים מעליו ומחצית משתכרים מתחתיו).
בישראל 2010 כוללת קבוצה זו את משקי הבית מן העשירון הרביעי עד השביעי, כשליש מהאוכלוסייה.
ההגדרה המרחיבה של מעמד הביניים נובעת מחלוקה של אוכלוסייה לפי מעמדות סוציו-אקונומיים.
חלוקה זו מבחינה בין מעמד גבוה (למשל 1% העשירים), ומעמד הפועלים, כשבתווך נמצא מעמד הביניים.
חלוקה זו מגדירה את החלוקה המצמצמת כ"מעמד בינוני-נמוך".
מעמד הביניים הוא המעמד עליו מתבססת החברה המתועשת.
התושבים במעמד זה הם, בדרך כלל, העובדים המאיישים את מרבית המערכות במגזר העסקי והציבורי, והם גם הצרכנים העיקריים של מוצרי הצריכה השונים בשוק.
בסוציולוגיה המרקסיסטית, לעומת זאת, משמש הביטוי "מעמד הביניים" ככינוי למעמד בעלי הרכוש הבורגנים, המתפרנסים מבעלות על עסקים, מניהול וממקצועות חופשיים, בניגוד לפרולטריון - מעמד עובדי-השכר המתפרנס מעבודת כפיים.
מעמד הביניים בשיח הציבורי בישראל
חוסנו הכלכלי של מעמד הביניים תופס מקום מרכזי בשיח הציבורי והפוליטי בישראל.
נראה כי שיח זה איננו מכוון להגדרה מצמצמת של מעמד הביניים, אלא להגדרה רחבה יותר, הכוללת גם אוכלוסיות חזקות יותר.
אולם אין הסכמה בין החוקרים כיצד יש לנתח את ההתפלגות המעמדית של החברה הישראלית, ומהם גבולותיו של מעמד הביניים.
נראה כי דווקא בשל הקיטוב הגובר של ההתפלגות הכלכלית בישראל, ובניגוד לדימוי הספרותי והתקשורתי, רובד הביניים של ההכנסות בחברה הישראלית (125%-75% מההכנסה החציונית) דומה יותר במאפייניו לדימוי המקובל בקרב החוקרים עבור מעמד הפועלים.
ברור כי כאשר מעמד הביניים נתפס באופן אחר, למשל כמשקי בית שהכנסתם נעה בין 125%-200% מההכנסה החציונית, לקבוצה זו תהיה מאפיינים שונים בהרבה.
ב עברו חלקים בחברה החרדית תהליך אטי של אימוץ אורח חיים "בורגני", המתבטא יותר בקרב חרדים מודרניים אך קיים גם בקרב "המיינסטרים החרדי".
במאי 2017 שידר תאגיד השידור הציבורי כתבה מיוחדת שכותרתה "עלייתה של הבורגנות החרדית".
תופעת ה'בורגנות החרדית' מעוררת שאלה האם עצם קיומה מהווה סתירה לעקרונות בסיסיים של היהדות החרדית הכוללים התבדלות והסתפקות במועט, בוז ל'בינוניות' והתמסרות ללימוד התורה ולדקדוק במצוות - לצד העדר "מחויבות אזרחית".
לפי הרב יהושע פפר, בין מאפייניה הבסיסיים של החברה החרדים קיימים ביטויים "בורגניים" בולטים', בהם היוזמה הפרטית וחתירה ל'מצוינות' - שאפיינה את ה"בורגנות" בגרסתה המקורית והאידיאלית.
לפי הרב פפר, מיסוד והענקת לגיטימציה לתופעה המתרחבת של "בורגנות חרדית" תוך טיפוח "חתירה למצוינות" בתוכה, עשוי לפתור קשיים משמעותיים שהחברה החרדית מתמודדת איתם במאה ה-21, ובמקביל עשוי גם לפתור קושי מהותי בתפיסה ה'בורגנית' שבמידה רבה איבדה את "החתירה למצוינות" שאפיינה אותה בתחילת דרכה.
מעלית שבת היא מעלית שמנגנון הפעלתה מאפשר ליהודים שומרי שבת להשתמש בה בשבת בלא שיעברו על איסור חילול שבת.
את מעלית השבת תכנן ופיתח המהנדס דוד בנעט במסגרת מכון מדעי טכנולוגי להלכה של הרב לוי יצחק הלפרין בירושלים.
ההיתר לשימוש במעלית שבת איננו מוסכם על כל הפוסקים.
בתחילת 2017, פיתח המהנדס בנעט, בשיתוף פעולה עם חברת 'ויטור', מעליות שבת גם למעליות MRL (ללא חדר מכונות) וכיום ניתן להתקין מעלית שבת מסוג MRL גם לשיטת הרב הלפרין הנחשבת שיטה מחמירה.
ההלכה אוסרת שימוש במעלית רגילה בשבת וחג, כיוון שהשימוש בה כרוך בעשיית מלאכות האסורות מדאורייתא ומדרבנן.
מעלית שבת, לעומת זאת, פועלת בשעות קבועות הנקבעות על ידי מנגנון הפיקוד שלה.
המעלית נעה בין הקומות בצורה אוטומטית ועוצרת בכל תחנה ללא צורך בלחיצה על כפתורי הפעלה.
המעלית ממתינה זמן מה בכל קומה (או בכל קומה שנייה) לכניסת הנוסעים ומתריעה בזמזום כמה שניות לפני סגירת הדלתות.
בדרך כלל יש שילוט או נורית חיווי המציינת שהמעלית פועלת במצב שבת.
כדי לקצר את זמן התנועה של המעלית יש מעליות המתוכנתות לדלג על מספר קומות בעלייתן או עולות היישר לקומה העליונה, ואחר כך יורדות קומה קומה.
רוב המעליות שבהן מותקן פיקוד שבת מתוכננות על ידי חברת המעליות בשיתוף ובהנחיית רבנים ומהנדסים של מכוני הלכה כגון המכון המדעי להלכה בירושלים ומכון צומת.
האישור להשתמש במעלית שבת מותנה בבדיקה ואישור של המעלית על ידי טכנאים ומהנדסים של מכוני ההלכה.
הפולמוס ההלכתי סביב מעלית שבת
מעלית שבת קיבלה הסכמה מרבנים חשובים כגון הרב שלמה זלמן אוירבך והרב יהושע ישעיה נויבירט, אך איננה מוסכמת על כל פוסקי ההלכה, יש שאוסרים לרדת במעלית אבל מתירים לעלות וישנם הנמנעים בכלל משימוש במעלית זו בשבת.
בספטמבר 2009 קבוצה של רבנים חרדים פרסמה בשם הרב יוסף שלום אלישיב פסק הלכה האוסר בצורה גורפת שימוש במעלית שבת, אך מאוחר יותר פורסם כי הם עומדים לחזור בהם מדבריהם ולהתיר שימוש במעלית שבת, לפחות לבעלי צרכים מיוחדים, חולים ונשים בהריון.
במקביל פרסמו מכון צומת והמכון המדעי להלכה מכתבי תגובה להסבר ההיתר לשימוש במעלית שבת.
טיעון נגד מעליות השבת טיעונים בעד מעליות השבת האדם מסייע למנוע לדחוף את המעלית כלפי מטה, בבחינת 'שנים שעשו', ולכן הוא שותף לפעולה החשמלית העוצרת את המעלית בכל קומה, באמצעות מתג המופעל על ידי תנועת המעלית כלפי מטה.מדובר בהשפעה מזערית וזניחה שההלכה לא מתחשבת בה.
השפעת האדם איננה אקטיבית אלא פסיבית, בהיותו בעל 'כובד'.
בעת כניסתו למעלית לא מתרחש דבר, ולכן השפעה עקיפה כזו באמצעות הכובד מותרת.
יש מעליות מוסדיות כבדות (לא מצוי כלל בבתי מגורים) שבהן בעת עצירה לעיתים מתפרקת אנרגיה למשך חלקיק שנייה, מעין תופעה של 'ייצור חשמל'.
כמות האנרגיה פרופורציונית לעוצמת הבלימה המושפעת גם מן המשקל.
יצירת האנרגיה (באותן מעליות כבדות שאכן זה קיים.
בפועל כמעט תמיד המציאות היא ב'ספק') היא טפילית ולא נחשבת, מה גם שלאדם לא אכפת ממנה.
בשנים האחרונות יש מעליות מהירות שיש בהן מערכת בקרת מהירות שנועדה לווסת את התאוצה בעת התחלת הנסיעה ואת ההאטה בסיומה.
מערכת זו מושפעת גם ממשקלו של האדם.
ההשפעה של בקרת מהירות זו היא בדרך של 'שינוי זרם' (או מתח) בלבד, שהרבה רבנים כבר התירו.
בנוסף לכך, יש משמעות לבקרת המהירות רק במקצת מעליות ורק כשנוסעים קומות רבות בבת אחת, במהירות גבוהה.
מעלית שבת גורמת ל"זילותא דשבת" (הפחתה בערך השבת הקדושה) והיא "עובדין דחול" (מעשים של ימי חול) מעלית שבת תורמת לעונג שבת של הנצרכים לו, ואין זה שונה משאר דברים המופעלים על ידי שעון שבת המעלית מאפשרת גם לאנשים בעלי נכות להגיע לקומות גבוהות בשבת, ובכך עוזרת להגדלת הנגישות בשבת.
בשנת 2001 תוקן חוק התכנון והבניה ונוסף לו סעיף 158א, הקובע שבכל בניין מגורים ובניין ציבורי שיש בו יותר ממעלית אחת יש להתקין מנגנון פיקוד שבת באחת מהן.
בצעד נוסף נקבע בשנת 2011 שבבית משותף שבו אין מנגנון פיקוד שבת, "רשאים רוב בעלי הדירות להחליט על התקנת מנגנון פיקוד שבת, וכן על הפעלת המעלית או אחת המעליות, לפי העניין, כמעלית שבת".
הוצאות ההתקנה של מנגנון פיקוד שבת חלות על הדיירים הדורשים את התקנתו.
בסעיף 59ז (א) לחוק המקרקעין נקבע: "בבית משותף שבו דירות המשמשות למגורים, כולן או חלקן, ושבו מותקנת יותר ממעלית אחת ובאחת המעליות הותקן מנגנון פיקוד שבת, רשאי כל בעל דירה לדרוש כי המעלית שבה הותקן המנגנון תופעל כמעלית שבת; דרש בעל דירה כאמור, תופעל המעלית כמעלית שבת".
הוצאות ההחזקה וההפעלה הנובעות מהפעלת המעלית כמעלית שבת חלות על הדיירים הדורשים את הפעלתה בצורה זו.
ביולי 2023 נפסק על ידי רשם המקרקעין מעלית שבת לא חייבת לעצור בכל קומה (דבר הכרוך בסבל ועיכוב רב), אלא רק בקומות הדיירים המשתמשים בה.
מעמד האישה בעדה הדרוזית הוא נושא שהדת הדרוזית זו נתנה עליו את הדעת מאז ראשיתה.
דתם של הדרוזים מחייבת מונוגמיה, כלומר לכל דרוזי מותר לשאת אישה אחת ולכל דרוזית מותר לשאת גבר אחד.
הנישואים חייבים להיות בתוך העדה, עקב כך שהדת הדרוזית אינה-מקבלת נישואי תערובת עם בני זוג מדת אחרת.
באיסור זה קיים שוויון מגדרי, כך שהדת והחברה אינם סובלנים כלל כלפי נישואים שכאלו מחוץ לקהילה - בין אם המדובר בגבר דרוזי ובין אם מדובר באישה דרוזית.