tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1969 ניסו בין 200 ל-300 קציני צבא סעודים לבצע הפיכה צבאית נגד המלוכה.
קצינים אלה היו חלק מתנועת "חזית השחרור הלאומית", ארגון סעודי אשר נשא בזיקה בתנועות הבעת' והמרקסיזם.
ניסיון ההפיכה הצבאית כשל ובעקבותיו הורה המלך פייסל על סדרת מעצרים המוניים.
לערך 2,000 סטודנטים סעודים מחוץ למדינה נקראו לשוב אליה עבור חקירה על מעורבותם האפשרית בניסיון ההפיכה, האומות המאוחדות הביעו חשש בעניין היחס של הסוהרים לאסירים פוליטיים בסעודיה והיה חשש בחצר המלוכה כי ניסיון ההפיכה נבע מהתקוממות אשר מומנה בידי גורמים עיראקים או תימנים.
רוב הקצינים שהיו מעורבים בניסיון ההפיכה שירתו בתוך חיל האוויר הסעודי, ומודיעין אמריקאי היה בעל השפעה מכרעת על מניעת צליחתה של ההפיכה הצבאית.
עוד תחת שלטון אביו, כאשר ייצג פייסל את ערב הסעודית בוועידת השולחן העגול, הציג את התנגדותו לתוכנית חלוקה כל שהיא של ארץ ישראל המנדטורית.
ב-1948 תקף את מדינת ישראל וקרא לבני ארצו להזדהות עם העוול שנעשה לערביי ארץ ישראל במלחמת העצמאות.
במהלך 1963, כאשר נאם באומות המאוחדות, קרא להכרה בינלאומית ב"בעיה הפלסטינית", התנגד להכרה במדינת ישראל וקרא להתאחדות של העולם הערבי נגד ישראל והשמת יריבויות ומאבקים פנימיים בצד.
במהלך ישיבת הליגה הערבית באלכסנדריה ב-1964 הציע 5,000,000 פאונד לתרום להקמתה של מיליציה פלסטינית שתיאבק בישראל.
בזירה הבין-ערבית, פייסל פעל כדי למנוע ניסיונות חדירה מצרים לחצי האי ערב.
פייסל תמך צבאית, כלכלית, מוסרית ומדינית במלוכנים במלחמת האזרחים בתימן, שעה שמצרים סייעה לרפובליקנים.
במהלך המלחמה התנגשו כוחות סעודיים ומצריים בעדן, מה שתרם להסלמה משמעותית ביחסי המדינות.
פייסל, אשר סלד מהמשטרים החילוניים-שמאליים-רדיקליים בעולם הערבי כמו גם מהפאן-ערביות הנאצריסטית, ביקש לכונן ברית בין מדינות אסלאמיות שמרניות, אולם הרעיון לא נשא פרי עד 1969 (וגם אז, במתכונת שונה לחלוטין).
החל מאמצע שנות השישים פעל המלך כדי לשקם היחסים עם מצרים.
במלחמת ששת הימים התעלם מהמחלוקות הבין-ערביות והתייצב לצד מצרים מול ישראל, אף שלמרות הצהרותיו הקיצוניות המעורבות הסעודית במלחמה הייתה מזערית.
בתום המלחמה שככה האיבה הגלויה בין מצרים לערב הסעודית.
אף על פי כן, התבוסה שהנחילה ישראל לערבים זעזעה אותו, ולפי סעודים רבים "הוא לעולם לא חייך מאז".
במקביל, פייסל פעל על מנת לייצב את הסביבה הבינלאומית הקרובה.
מלחמת האזרחים בתימן הסתיימה (בתיווך סעודי), וביולי 1970 הכירה ערב הסעודית ברפובליקה התימנית.
שנה אחר כך כוננה יחסים רשמיים עם עומאן, וב-1974 הסדירה את מרבית גבולותיה עם איחוד האמירויות הערביות.
מסע הפיוס של פייסל הגיע עד לאיראן, ואולם נושאים רבים נותרו בלתי פתירים ביחסי המעצמות האזוריות הללו.
פעילותו הדיפלומטית הענפה של המלך הקנתה לו מעמד של מנהיג כל-ערבי ומכובד מאוד.
פייסל הצטייר כמתון בעיני המערב.
ארצות הברית ראתה בו בעל ברית נבון, למרות חרם הנפט שהוטל עליה ב-1973 (ביוזמתו של שר הנפט הסעודי אחמד זכי ימאני).
מזכיר המדינה קיסינג'ר נפגש עם פייסל פעמיים, ואילו הנשיא ניקסון ביקר אותו ב-1974. באותה שנה נחתם הסכם סיוע צבאי וכלכלי בין המדינות.
פייסל אף חתם חוזי נפט-תמורת-נשק עם צרפת, בריטניה ואף מערב גרמניה.
פייסל נבחר ל"איש השנה" של השבועון האמריקני "טיים" לשנת 1974.
ב-25 במרץ 1975 נרצח המלך פייסל בנסיבות שאינן ברורות על ידי אחיינו הנסיך פייסל אבן מוסאעד אבן עבד אל עזיז, שסבל כנראה מאי שפיות (אף שיש שטענו כי פעל כדי לנקום את מות אחיו הבכור ח'אלד, שנהרג בהיתקלות עם כוחות הביטחון הסעודיים ב-1966).
באותו יום המלך הסעודי קיבל אורחים בלשכתו, ובזמן שמשלחת כווייתית חיכתה למלך בחדר ההמתנה, הגיע אחיינו הנסיך וביקש לבקר את דודו.
כשנכנסו שניים מהמשלחת הנסיך נכנס עמם, וניגש לחבק את המלך.
כשהמלך התקרב כדי לתת לו נשיקה, הנסיך שלף אקדח שהסתיר בבגדו וירה במלך שלוש יריות מטווח קצר.
פייסל הובהל במהרה לבית החולים המרכזי של ריאד, שם נקבע מותו.
ראשו של הרוצח נערף בפומבי כעבור שלושה חודשים.
אחיו למחצה של פייסל, ח'אלד אבן עבד אל עזיז, הומלך תחתיו, לאחר שהאח המבוגר יותר – מוחמד – סירב ליטול את הכתר.
מאז 1979 מוענק פרס המלך פייסל על שמו, בתחומי קידום האסלאם, לימודי אסלאם, השפה הערבית וספרות ערבית, מדע ורפואה.
פְיֶיף (מצרפתית, fief או feud) הוא מונח מן התקופה הפיאודלית המציין אדמות, רכוש או נכסים מניבי הכנסות שהוענקו לאביר וסאל על ידי אדון, כתגמול על שירות צבאי כלשהו.
נוהג מתן הפייף התפתח בתקופת השושלת הקרולינגית והיה מן הגורמים שתרמו להתפתחותה של אריסטוקרטיה אירופית.
מקור המילה פייף במילה המוקדמת fieu, המגיעה מהמונח feudum בלטינית מאוחרת.
מילה זו האחרונה, שממנה נגזרה גם המילה "פיאודלי", מגיעה כנראה מן השורש הפרנקי fehu, שמשמעו "רכוש, בקר" (בגרמנית Vieh; באנגלית fee, "תשלום").
המילה הופיעה במחצית השנייה של המאה התשיעית בצורה fevum, ייתכן כתוצר של בלבול בין המילה פִיסְקוּם (fiscum), שבתקופה הקרולינגית ציינה את אחוזות המלך, ובנפיקיום, שהדהדה את המשמעות שניתנה לה כמענק עבור שירות לציבור (פובליקום).
המילה הצרפתית fief התקבלה גם באנגלית, בהגייה "פִיף".
בתקופה הטרום פיאודלית, היו מעניקים בנפיקיום (beneficium), כלומר מתנת קרקע (פרקריה), לרוב הייתה זו נחלה חקלאית לשימושו של מקבל המתנה למשך חייו או למשך חיי הנותן.
מתנה זו הוענקה עבור שירותים שניתנו, בעיקר בשדה הקרב ועבור שירותים שהנותן ציפה לקבל בעתיד.
הפייף שהוענק השתנה בהתאם למעמדו של מקבל הפייף, השירות שהוענק וההתחייבויות שנטל על עצמו הווסאל.
לרוב היה הפייף אדמה שהוענקה לווסאל באופן מותנה ונותרה להלכה בבעלותו של האדון.
לאדון לא הייתה, עם זאת, זכות לבטל את הפייף שהוענק, אלא אם כן הפר הווסאל את שבועתו, או לשנות את ההתחייבות שנדרשה מהווסאל בתמורה לה.
פייף בצורת אדמה הפך כמעט בכל המקרים לרכושו של הווסאל ולאחר מותו עבר ליורשיו.
צורות אחרות של פייף היו בדמות פייף בכסף (Fief de bourse) שכלל סכום כסף שהועבר לווסאל.
לרוב היה סכום זה רק אמצעי זמני, שאחריו הוענקה לווסאל אדמה; פייף רנטה (fief rente) שבו הוענק לווסאל סכום כסף שנתי קבוע בתמורה לשירותיו.
שיטה זו נפוצה במאה האחת עשרה באנגליה ובצרפת כשיטה לשמר וסאל נאמן וזמין תמיד, שאינו טרוד בניהול אדמותיו; ופייף אישי (Fief en l'air או fief incorporel) שכלל זכויות שהוענקו לווסאל, בלי הענקת אדמה.
מקבל הפייף נטל על עצמו התחייבויות שונות לתגמול בתמורה לו.
הפייפים השונים נחלקו לחמישה סוגים נפרדים:
תת-פייף (Arrière-fief): פייף כפוף לפייף של אדם אחר.
פייף ראשי (Fief dominant): פייף עצמאי.
פייף משרת (Fief servant או fief mouvant): פייף כפוף לפייף של אדם אחר .
פייף כבוד (Fief de dignité): פייף ראשי (מחוז, דוכסות, רוזנות).
פייף טיפוסי היה אחוזה ששטחה בערך ארבעה עד שמונה קמ"ר, שכללה מבנים, אסמים וגנים.
בפייף היה בדרך כלל אולם, אך לא תמיד בית אחוזה, מבנים דתיים (לרוב כנסייה), טחנת קמח, בית בד או בית יין.
סביבם השתרעו בדרך כלל אדמות ראויות לעיבוד, אפרים, שדות מרעה, בריכות דגים ויערות.
השדות עובדו על פי שיטת שלושת השדות, כששדה אחד מוקדש ליבולי חורף, אחד ליבולי קיץ והשלישי מוּבר בכל שנה.
האדמה עובדה על ידי צמיתים, שזכויות העיבוד שלהם היו אף הן, בדרך כלל, מוּרשות.
נולד למשפחת אצולה במזרח אטיקה ונקרא, ככל הנראה, על שם פייסיסטראטוס מהמיתולוגיה, בנו של נסטור וחברו הקרוב של טלמאכוס.
האזור בו גדל היה הררי ורוב האוכלוסייה בו הייתה ענייה בגלל מחסור באדמות.
בצעירותו, בימי שלטונו של סולון, אשר היה דודנו מדרגה שנייה, התפרסם בזכות המלחמות עם מגארה וסלמיס.
השתתף באופן פעיל בפוליטיקה האתונאית ותואר כאדם השואף לשוויון, אשר נלחם לטובת העניים, אך מתון כלפי מתנגדיו.
באותה התקופה, השלטון הפך להיות טיראני ברוב ערי המדינה היווניות, לאחר מאות שנים של שלטון אריסטוקרטי.
במהלך 10 השנים שלאחר עזיבתו של סולון התערערה שוב יציבות השלטון באתונה.
נעשה ניסיון כושל של דמסיאס, להקים משטר טיראני.
בתוך 10 שנים אלו, היו שנתיים לא רצופות ללא ארכון - 'אנרכיה', מה שמעיד על משבר שלטוני חמור ששרר באותה התקופה.
תוך כדי כך, קמו באתונה שלושה פלגים יריבים.
פייסיטראטוס הנהיג את פלג "שוכני הגבעות", אשר היה מורכב מרועי צאן ומעניים חסרי אדמות והיה הגדול מהשלושה.
מולו עמדו שני הפלגים האחרים - האחד, "שוכני החוף", בהנהגת מגקלס, אשר היה מורכב מימאים, סוחרים ובעלי בתי מלאכה עשירים, אך לא אריסטוקרטים, אשר רצו לשמר את חוקי סולון.
השני, "שוכני השפלה", אריסטוקרטים בעלי קרקעות פוריות, אשר הונהגו על ידי ליקורגוס ורצו להחזיר את המצב לקדמותו, לימים שלפני הרפורמות של סולון.
פייסיטראטוס תפס את השלטון בפעם הראשונה בשנת 561 לפנה"ס, במרמה.
הוא פצע את עצמו וטען כי מתנגדיו מהמפלגות האחרות רוצים להרוג אותו ולכן יש לשים לו שומרי ראש.
אחד מהמתנגדים לכך היה סולון שחזר לאתונה בימיו האחרונים, אך למרות זאת נענתה הבקשה על ידי העם.
הוא קיבל משמר חמוש, אשר הורכב מתומכיו, ויחד איתם כבש את האקרופוליס ועלה לשלטון.
לאחר שנת שלטון אחת, גורש פייסיסטראטוס על ידי מגאקלס וליקורגוס שחברו נגדו.
אחרי שנה נוספת, בשנת 559 לפנה"ס, לאחר סכסוך נוסף בין ראשי המפלגות האחרות, קרא לו מגאקלס שישוב לאתונה.
פייסיסטראטוס חזר כשהוא רכוב על גבי מרכבה מפוארת כשלצידו יושבת אישה יפה המחופשת לאתנה, לתשואות העם המריע לחזרתו על ידי אלה.
מגאקלס קבע כי כתנאי לחזרתו של פייסיסטראטוס, ישא את בתו לאישה.
הם אכן התחתנו, אך פייסיטראטוס לא רצה להוליד איתה ילדים.
מאחר שההסכם ביניהם הופר, הוא נאלץ לגלות שוב אל מחוץ לאתונה.
בשנת 556 לפנה"ס, לאחר ההגלייה השנייה, עבר פייסיסטראטוס במקומות רבים ביוון, כשמטרתו היא לצבור כוח ורכוש על מנת לחזור ולשלוט באתונה.
את מסעו הוא התחיל באֶוּבּוֹיָה, משם עבר לצפון, שם עסק בכריית כסף ובינתיים יצר קשרים בארגוס, ארטריה, תבאי ונקסוס.
10 שנים לאחר מכן, בשנת 546 לפנה"ס, בעזרת צבא מארגוס ובעזרתו של ליגדאמיס מנקסוס, חזר לאתונה דרך מרתון עם כח גדול ותפס שוב את השלטון.
העם קיבל אותו בחזרה והפעם הצליח פייסיסטראטוס לשמור על שלטונו עד מותו, בשנת 527 לפנה"ס.
כצעד ראשון לאחר חזרתו לאתונה, על מנת להחזיק בשלטון, הוא אסף את כל רכושו וכוחותיו ושם משמר כבד על העיר, מפני מתנגדים.
לקח את בני מתנגדיו שנשארו בעיר, כבש את נקסוס, כלא שם את בני הערובה וכשליט הביא לשם את ליגדאמיס מנקסוס, שעזר לו לחזור לשלטון באתונה.
בתקופת שלטונו השלישית הצליח פייסיטראטוס לשמור על שקט יחסי בין שלושת המעמדות.
לעניים הלווה כספים ואדמות כדי שיתפרנסו ויתעשרו, יצר מקורות פרנסה חדשים, כמו בנייה ובנוסף ויתר להם על מס מעשר.
בצעד זה השיג שתי מטרות - זכה לתמיכת העניים, שהיוו חלק נכבד מהאוכלוסייה ובנוסף, הקל על הבעיה האגררית.
עם האריסטוקרטים - אלו שלא ברחו ואלו שלא כלא בנקסוס - הוא השלים ונתן להם תפקידים בשלטון.
בני מעמד הביניים - בעלי ממון, אך לא אריסטוקרטים, המשיכו לעבוד בבתי המסחר שלהם.
תקופת השקט וקשריו של פייסיטראטוס תרמו לפיתוח קשרי המסחר עם ערים נוספות, לכן הסוחרים באתונה היו מרוצים מהמצב.
פייסיסטראטוס שימר את חוקי סולון מבחינתם הארגונית - כל המוסדות שסולון קבע נשארו, אך צורת הבחירה שונתה - היה מעורב במינויים שנעשו כך שהנבחרים יהיו מקורביו, בעוד שעל פי חזונו של סולון, הבחירה אמורה הייתה להיות בהגרלה.
השלטון היה מורכב מתומכיו ומאריסטוקרטים שרצה להשתיק וכך מנע תסיסה נגדו.
השאיר אף את מועצת הזקנים, האריאופאגוס, שהייתה מורכבת מארכונטים קודמים.
מטרתה הייתה לשמור על חוקי סולון, אך בפועל, מאחר שהיה מעורב בבחירת הארכונטים, הייתה מורכבת מתומכיו בלבד.
צורת השלטון הפייסנית של פייסיסטראטוס, למרות שבבסיסה הייתה מבוססת על טיראניה ועל עלייה לשלטון בכח הזרוע, הייתה צעד מכריע לקראת הדמוקרטיה.
העניים הזדקקו פחות לפטרונותם של העשירים, ההבדל בין המעמדות הצטמצם ונוצר סדר קבוע אחרי שנים של אי סדר ותהפוכות.
כל זה יצר, גם אם תחת שלטונו של טיראן, רצון, שקט ופנאי אצל האזרחים לעסוק בפוליטיקה והיווה בסיס לדיאלקטיקה פוליטית של הרוב - מה שהביא בסופו של התהליך את הדמוקרטיה.
לאחר מותו של פייסיסטראטוס שלטו שני בניו, היפיאס והיפרכוס.
בימיהם נפלה הטיראניה ולשלטון עלה קלייסתנס.
תקופת הטיראניה באתונה הייתה תקופה של פריחה תרבותית.
חידוש פולחנים וטקסים דתיים ומפעלי הבניה הרבים ביניהם בולטת בניתם של מקדשים, נתנו פתרונות תעסוקה חדשים.
בנוסף, בימיו של פייסיסטראטוס נעשו צעדים חשובים מבחינה תרבותית: האחד, בתחום התיאטרון- הפרדת השחקן הראשי מהמקהלה, מה שתרם במאה ה-5 לפנה"ס להיווצרות הדרמה.
השני, המיוחס לפייסיטראטוס עצמו, אך לא הוכח- הוא איסוף כל דברי הומרוס והעלאתם לכתב.
פייסל אל-קאסם הוא עיתונאי דרוזי יליד סוריה.
הוא בעל אזרחות בריטית, ובעל תואר דוקטור בספרות אנגלית.
כיום הוא עובד ברשת אל-ג'זירה המשדרת מקטר, והוא ידוע כמנחה התוכנית "הכיוון ההפוך" ברשת זו.
פייסל אל-קאסם נולד בסוריה בשנת 1961. הוא למד ספרות אנגלית באוניברסיטת דמשק וקיבל תואר ראשון (BA).
הוא המשיך את לימודיו בבריטניה באוניברסיטת האל, וקיבל תואר דוקטור לספרות אנגלית ב-1990.
ב-1988 הוא הצטרף למחלקה הערבית של ה-BBC (רשת השידור הבריטית הציבורית), והחל לערוך תוכניות בענייני תרבות.
במקביל הוא החל לפרסם מאמרים בעיתונים "אל-חיאת" ו"א-שרק אל-אווסט", עיתונים ערביים היוצאים לאור בלונדון.
ב-1991 הגיש תוכניות בערוץ הלוויין הערבי MBC.
בין 1993 ל-1996 שימש כתב בלונדון של רשת השידור של איחוד האמירויות הערביות.
בין 1994 ל-1996 הגיש במסגרת השידורים בערבית של ערוץ הבי בי סי את התוכנית "מאחורי החדשות" (ما وراء الأخبار; תעתיק מדויק: "מא וראא' אלאח'באר").
פרסומו גבר כשהצטרף בספטמבר 1996 לערוץ הלוויין אל-ג'זירה המשדר מדוחה, בירת קטר.
משנת 1997 הוא מגיש בערוץ את התוכנית הפופולרית "הכיוון ההפוך" (الاتجاه المعاكس, "אלאתג'אה אלמעאכס").
בשנת 2001 נשאל אל-קאסם על אמונתו והוא ענה שהוא דרוזי, אך בשנים האחרונות (משנת 2019) העמדות שמציג פייסל אל-קאסם מבטאות השפעה איסלמית כלשהי, מה שגרם לאנשים רבים להאמין שהוא התאסלם.
פייסל עבד אל-קאדר אל-חוסייני היה פוליטיקאי פלסטיני, בן למשפחת חוסייני, אחת המשפחות הפלסטיניות העשירות של ירושלים.
בשנות ה-90 היה מהבולטים במנהיגי הפלסטינים, והיה מעורב במשא ומתן עם ישראלים, לקידום היעדים הלאומיים הפלסטינים.
לאחר הקמת הרשות הפלסטינית, כיהן כממונה על ענייני ירושלים ברשות, כשלשכתו בבניין האוריינט האוס.
פייסל חוסייני היה בן למשפחת חוסייני, מהעשירות והמיוחסות במשפחות הפלסטיניות של ירושלים, שרבים מבניה כיהנו בתפקידי הנהגה פוליטיים ודתיים.
אביו היה עבד אל-קאדר אל-חוסייני, מנהיג צבאי בולט בימי המרד הערבי הגדול ומפקד הכוחות הערביים באזור ירושלים בזמן מלחמת העצמאות, ובן-דודו של אביו היה המופתי חאג' אמין אל-חוסייני.
סבו, מוסא כאט'ם אל-חוסייני, כיהן כראש עיריית ירושלים וכמנהיג התנועה הלאומית הפלסטינית.
פייסל חוסייני עצמו נולד בבגדאד שבעיראק במהלך גלות ששלטונות המנדט הבריטי גזרו על משפחתו בשל מעורבותה בהנהגת המרד הערבי.
משם עברה המשפחה לערב הסעודית, ובתחילת 1946 השתקעה בקהיר שבמצרים.
ב-1948, כשהיה פייסל בן 8, נהרג אביו בקרב על הקסטל שבמבואות ירושלים במהלך קרבות מלחמת העצמאות.
חוסייני גדל והתחנך בקהיר, ואת חופשות הקיץ בילה בבית המשפחה במזרח ירושלים (אז תחת שלטון ירדן).
במהלך לימודיו התיכוניים בקהיר הכיר את יאסר ערפאת, שהיה בן-דוד רחוק שלו והפך לידידו הקרוב ושותפו לדרך לאורך שנים.
ב-1957 הצטרף לתנועה הלאומית הערבית, וכסטודנט החל להתבלט בפעילות פוליטית שניסתה לארגן את הסטודנטים הפלסטינים בפזורות ערב.
בשנת 1959 הוא היה בין מקימי האיגוד הכללי של סטודנטים פלסטינים, והצטרף לשורות ארגון הפת"ח בהנהגת ידידו, ערפאת.
עם הקמת הארגון לשחרור פלסטין ב-1964 הצטרף לשורותיו, ובתקופת פעילותו הראשונה מילא תפקיד מנהלתי בארגון ממקום מושבו במזרח ירושלים הירדנית, שאליה שב לאחר היעדרות ארוכה.
ב-1967 צורף לצבא השחרור הפלסטיני ונשלח למחנה אימונים של המכללה הצבאית בדמשק, שם הוכשר כמומחה לחבלה.
זמן קצר לאחר המלחמה חזר חוסייני דרך ירדן לירושלים, שכבר הייתה אז תחת שלטון ישראלי.
בדרכו חצה בשחייה את נהר הירדן שטרם הוקמו לאורכו ביצורי גבול.
יאסר ערפאת, שהסתנן אף הוא בתחפושת לשטחי הגדה המערבית, מינה את חוסייני למפקד הפת"ח בירושלים.
באוקטובר 1968, בטרם הספיק חוסייני לבצע פעילות חתרנית כלשהי, נעצר בידי ישראל לאחר שנמצאו ברשותו רובים, שלדבריו הפקיד יאסר ערפאת בידיו.
הוא נאסר לשנה, ולאחר שחרורו הקפיד על שמירת פרופיל נמוך.
ביולי 1969 חתם המושל הצבאי של עזה, מוטה גור, על צו גירוש לחוסייני מעזה.
במהלך השנים הבאות ביסס חוסייני את מעמדו כאחד הדוברים הבולטים של התנועה הלאומית הפלסטינית בירושלים ובגדה המערבית, בעוד מנהיגים אחרים בני דורו פעלו בגלות.
הוא הסתבך תדיר עם השלטונות הישראליים שעקבו אחר תנועותיו, הגבילו את נסיעותיו ועצרו אותו חדשות לבקרים במעצר מנהלי או מעצר בית.
ב-1979 ייסד בירושלים את המכון ללימודים ערביים, על פי הגדרתו המוצהרת "מכון מחקר ואיסוף נתונים", ועמד בראשו.
ב-1983 העביר את משרדי המכון לבניין האוריינט האוס במזרח ירושלים, שמאז התפתח בהדרגה להיות מטה אש"ף בעיר.
חוסייני קיים מגעים עם אישים ישראלים מחוגי השמאל, שמצאו בו פרטנר ראוי, משכיל ורהוט, שניתן להידבר איתו על הסכם שלום.
באותה עת עוד נחשבו מגעים עם נציגי אש"ף כבלתי חוקיים בישראל, אך מגעיו של חוסייני עם ישראלים הלכו ורבו.
הוא דיבר עברית טובה, אותה למד בכלא הישראלי, והחל מתראיין בכלי התקשורת הישראליים תוך הצגה מתונה של העמדה הפלסטינית וקריאה להגעה לפשרה ולדו-קיום בשלום.
לקראת סוף שנות ה-80 החל חוסייני להתעניין באפיקים של משא ומתן עם ישראל כדרך להשגת היעדים הלאומיים של העם הפלסטיני, כאלטרנטיבה למאבק המזוין.
באוגוסט 1987 קיים סדרת פגישות עם משה עמירב, אז חבר מרכז הליכוד, במה שהתפרסם מאוחר יותר כפרשת עמירב.
במהלך הפגישות גובש מזכר הבנה, שנועד לשמש מצע להסדר ביניים בין ראש ממשלת ישראל יצחק שמיר וראש אש"ף יאסר ערפאת.
המגעים הובאו לידיעת שני המנהיגים, והוסתרו מידיעת ראשי המערך, שכן הם נועדו להציג חלופה להסכם לונדון (1987) בין שמעון פרס לחוסיין מלך ירדן.
המזכר נוסח ב-26 באוגוסט 1987, אך לא נחתם.
השיחות על הסדר סופי אמורות היו להידחות לשלב השני.
אולם באותו ערב עצרו כוחות הביטחון הישראלים את חוסייני במעצר מינהלי ממושך - והיוזמה קרסה.
ערפאת לא היה מוכן לאמץ את ההסכם בשלמותו, ואילו שמיר התנער ממנו.
כמה חודשים מאוחר יותר העניק חוסייני בצורה מופגנת גיבוי ותמיכה לאינתיפאדה הראשונה.
ב-31 ביולי 1988 בלילה, שוב נעצר על ידי המשטרה, ובהזדמנות זו נערך חיפוש במשרד "האגודה ללימודים ערביים", שם נמצא קובץ עמודים מודפסים, שכותרתו "תוכנית ההכרזה על מסמך העצמאות".
לפי המסמך, התכנית הייתה להכריז בירושלים על כינון מדינה פלסטינית בגבולות החלוקה מ-1947, שלה תהיה ממשלה זמנית, שחלקה בגולה – בהשתתפות ראשי אש"ף ובראשות ערפאת, ויתר חבריה ימונו מקרב תושבי השטחים.
בתוכנית נאמר כי תוך כדי הסלמת האינתיפאדה, יורכבו מנגנוני המדינה על בסיס "הוועדות העממיות", ו"המפקדה המאוחדת" תפרסם את שמות האישים המקומיים שיכהנו ב"רשות תחוקתית כללית", ומתוכם ייקבעו חברי הנהלה, שיודיעו על נכונות לפתוח במשא ומתן עם ישראל על פתרון סופי לסכסוך.
תוכנן כי תושבים בשטחים ייקראו להחליף את תעודות הזהות הישראליות בתעודות פלסטיניות שינפיקו "הוועדות העממיות", וכי עיתונאים זרים ותיירים יחויבו לשאת רישיונות מעבר מטעם "הממשלה הזמנית".
בכך הועיד "מסמך חוסייני" תפקיד מרכזי לפעילים שבתוך השטחים (לעומת אנשי ה"חוץ" שבגולה).
ההכרזה על העצמאות נשמרה ל"מפקדה המאוחדת", ואילו "המועצה הלאומית הפלסטינית" אמורה הייתה רק לאשר אותה כעבור שבוע.
"הגוף המחוקק" אמור היה לכלול רק 150 תושבים של הגדה המערבית ורצועת עזה, מכל הסיעות הפוליטיות בשטחים, וגם ניהול הממשל נועד להימסר לידי תומכי אש"ף שבארץ.
חוסייני ושותפיו לתוכנית העריכו כי יזמה כזו תעמיד את ישראל במבוכה ותקנה לאינתיפאדה "לבוש חדש, שבאמצעותו יתחילו להתגלות קווי ההיכר של המדינה הנולדת".
מחברי המסמך צפו שבישראל ייווצר פילוג, מפני שרבים בה ירצו להכיר בישות הפלסטינית החדשה.
בתוכנית נאמר כי "אופי המדינה החדשה יאשר, שאין היא תוקפנית ושאין העם הפלסטיני מצפה לחיסול ישראל – אלא לחיות בשכנותה בשלום".
ראשי מפלגת העבודה תקפו את שירותי הביטחון, בטענה כי הדליפו את תוכן המסמך לעיתונות.
מיד לאחר מעצרו של חוסייני, הבהירה ישראל שלא תאפשר עריכת עצרת על הר הבית כדי להכריז על עצמאות פלסטינית, ולא תאפשר לזמן מסיבת עיתונאים.
בנוסף לכך, אישים רבים נקראו לשיחות אזהרה מפני הצטרפות ליזמה זו.
מלחמת המפרץ בתחילת 1991 הותירה את הפלסטינים במצב קשה בזירה הבינלאומית בעקבות התייצבותם החד-משמעית לצד סדאם חוסיין.
בד בבד, גוועה האינתיפאדה הראשונה.
חוסייני עסק בניסיונות לשיקום מעמדו הבינלאומי של העם הפלסטיני, שספג פגיעה אנושה בעיקר בזירה האמריקנית.
בין היתר פעל נמרצות לדרישה בינלאומית לפתיחתו מחדש של המרכז ללימודים ערביים באוריינט האוס, שנסגר בידי ישראל בעת האינתיפאדה.
חוסייני עמד בראש משלחת פלסטינית שנפגשה עם מזכיר המדינה האמריקני ג'יימס בייקר והציגה לפניו את עקרונות היסוד הפלסטינים לשיחות שלום עם ישראל, ובהמשך ייצג את הפלסטינים במסגרת המשלחת הירדנית-פלסטינית בוועידת השלום במדריד (1991), למורת רוחה של ישראל שהתנגדה לשיתוף תושבי מזרח ירושלים כנציגי הפלסטינים.
חוסייני לא היה חלק מהצוות הפלסטיני שגיבש במגעים חשאיים עם ישראל את הסכמי אוסלו, ואף לא ידע על קיומם בשעת התרחשותם.
בעקבות הסכמי אוסלו ב-1993 והקמת הרשות הפלסטינית, מונה חוסייני רשמית כממונה על ענייני ירושלים ברשות הפלסטינית, כשלשכתו בבניין האוריינט האוס שנפתח מחדש.
מעמדו של חוסייני בזירה הבינלאומית עלה מאוד, ומשרדיו שבאוריינט האוס הפכו באופן לא-רשמי ל"משרד החוץ" הפלסטיני.
פוליטיקאים ודיפלומטים מרחבי העולם פקדו את המקום בקביעות, וכן אנשי תקשורת ופוליטיקאים ישראלים מן השמאל.
פייסל חוסייני זכה להכרה כמנהיג פלסטיני מתון ומוערך, בעל סיכויים טובים לרשת את ערפאת כמנהיג העם הפלסטיני ולהובילו לעבר שלום ודו-קיום עם ישראל.
ערפאת ראה לצנינים את התחזקות מעמדו, וניסה לקצץ בסמכויותיו.
ממשלת ישראל ראתה בחיוב את מנהיגותו כאלטרנטיבה מתונה, אך הוטרדה מביסוס מעמד לשכתו שבאוריינט האוס כמוסד פלסטיני רשמי בלב ירושלים.
פעמים מספר איימה ישראל לסגור את הבניין על פעילויותיו, אך מעמדו הציבורי והבינלאומי האיתן של חוסייני לא איפשר זאת.
חוסייני נפטר באופן פתאומי מהתקף לב ב-31 במאי 2001 במהלך ועידה בכווית, שבה השתתף בשאיפה לאחות את הקרע שנוצר בין כווית לפלסטינים מאז מלחמת המפרץ, ולצנן את הנורמליזציה בין מדינות המפרץ לישראל.
גופתו הועברה לעמאן במסוק של עבדאללה השני, מלך ירדן, ומשם הובאה לקבורה במבנה במערב הר הבית בירושלים, לצד קבר אביו.
זמן קצר לאחר מותו, ועל רקע פיגועי דמים בירושלים במהלך האינתיפאדה השנייה, סגרה ישראל את מטהו באוריינט האוס ומוסדותיו.
לפי ספרם של זאב שיף ואהוד יערי (1990), בשנות ה-80 הגיע חוסייני למסקנה שהליכוד הוא הגורם היחיד המתאים להידברות, וקיווה לניצחונו בבחירות לכנסת, בעוד שזלזל בחיזוריו של שמעון פרס אחרי חוסיין מלך ירדן.
אף שבשיחותיו עם ישראלים נהג חוסייני להציג מסרים מתונים של פיוס ופשרנות, הרי שבאוזני ציבורים פלסטיניים וערביים נקט קו תקיף יותר.
בנאומיו, ראיונותיו ומאמריו שיועדו לקהלים אלה הצהיר בהזדמנויות מספר כי ההנהגה הפלסטינית לא נטשה ולא תיטוש לעולם את חזון המדינה הפלסטינית על כל שטחי ארץ ישראל – מהנהר עד לים.
הוא הדגיש כי יש להפריד בין הטקטיקה קצרת הטווח, במסגרתה ייתכנו ויתורים ופשרות שלביים, לבין האסטרטגיה ארוכת הטווח, במסגרתה יש לחתור להשגת כל היעדים, ללא פשרות.
התבטאות שעוררה תשומת לב מיוחדת הייתה כאשר הישווה, בריאיון לעיתון המצרי "אל-ערבי" בשנת 2001, את הסכמי אוסלו לסוס טרויאני, אותו הניחו הפלסטינים לפתחה של ישראל כדי לפתותה לפתוח את שעריה בפני הדרישות הלאומיות הפלסטיניות.
אישי ימין בישראל ובראשם בני בגין, עקבו בדאגה אחר התבטאויות אלה של חוסייני והציגו אותם כראיה לכך שפיו וליבו אינם שווים.
הם ראו אותו כטקטיקן ערמומי ומסוכן, שמוליך שולל בחזותו המלוטשת וביכולתו להציג עצמו כיונת שלום מתונה ושלווה כדי להערים על שומעיו.
ידידיו של חוסייני מן השמאל הישראלי, לעומתם, ראו בהתבטאויות אלה של חוסייני דברים שנאמרו לצרכים פנים-פלסטיניים, ונועדו לאפשר לו לבסס את מעמדו כמנהיג לאומי ולקבל מנדט להידברותו הפייסנית עם ישראל.
פייסון היא עיר במחוז יוטה ביוטה, ארצות הברית.
היא חלק מהמטרופולין של פרובו.
במפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2000 בארצות הברית מנתה אוכלוסיית פייסון 12,716 נפש.
נכון ל-2024 ראש העיר הוא ווילם רייט.
פייסלאבאד (באורדו ובפנג'אבי: , תעתיק מדויק: פיצל אאבאד) היא עיר בפרובינציית פנג'אב שבפקיסטן.
העיר, שהוקמה בסוף המאה ה-19 על ידי השלטון הבריטי בהודו, נודעה בעבר בשם ליאלפור (Lyallpur).
בשנת 1977 שונה שמה והיא נקראת עתה על שם פייסל, מלך ערב הסעודית.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון של פקיסטן משנת 2023, התגוררו בפייסלאבאד כ-3.692 מיליון בני אדם, מה שהופך אותה לעיר השלישית בגודלה בפקיסטן, אחרי קראצ'י ולאהור.
העיר, הנמצאת ממערב ללאהור, בירת פרובינציית פנג'אב, מהווה מרכז כלכלי ותעשייתי חשוב בפקיסטן.
פייסלאבאד הייתה בעבר חלק מהמחוז העתיק ג'אנג וסנדל בר , אזור בשטח של כ-50 קילומטרים רבועים שבו היו יערות עבותים ושבטים פראיים.
העיר במיקומה הנוכחי נוסדה על ידי סגן המושל הבריטי של פנג'אב, צ'ארלס ג'יימס ליאל ונקראה בתחילה על שמו, ליאלטאון, ואחר כך ליאלפור.
שמו נשמר בשטח עירוני בפייסלאבאד הנקרא גם כיום ליאלפור טאון.
בתחילה היה השטח בו נוסדה העיר בעל אופי כפרי והיה משובץ במספר כפרים.
חפירת תעלות באזור אפשרה השקיית השדות ופיתוח האזור.
עם יסוד העיר הוצע לכפריים לעבור אליה והובטח להם כי יקבלו חלקות אדמה לבעלותם אם יעבדו אותן.
הליך זה הביא לגידולה המהיר של העיר.
ב-1880 נוסדה העיר רשמית לאחר שתוכננה על ידי פופאן יאנג.
הוא עיצב את מרכז העיר בצורת דגל היוניון ג'ק: שמונה רחובות סימטריים היוצאים לכיוונים שונים מכיכר בה היה מגדל שעון.
הרחובות שהוגדרו כבאזארים חוברו בכביש ריבועי מקיף.
בשנת 1901 מנתה אוכלוסיית העיר 9,171 תושבים וב-1904 הוכרז מחוז ליאלפור לאחר שבתקופה קודמת השתייכה העיר למחוז ג'אנג.
שנה קודם לכן כבר הוחל בהקמת קולג' לחקלאות במקום.
ב-1906 כמעט והושלמו הרחובות והבזארים והכביש המקיף והעיר כבר החלה להתפשט מעבר לכביש המקיף.
ב-1909 נתמנה סגן המפקח המקומי לראש העיר הראשון וב-1916 החל שוק החיטה המקומי לפעול.
באותה שנה אף הורחב בית החולים האזרחי שבמקום.
עם התקדמותה של מלחמת העולם השנייה, החלה בעיר התעוררות פוליטית ונערכו ישיבות בעלות אופי מהפכני שהביאו לנאומים נלהבים ולכתיבת סיסמאות על קירות הבתים.
ב-1943 נאם מנהיג הליגה המוסלמית בהודו, מוחמד עלי ג'ינה, בפני קהל של כשני מיליון איש שנאספו בליאלפור .
באוגוסט 1947, בעת שהוכרז על ייסוד פקיסטן, קיימו תושביה המוסלמים תפילות וציינו יום זה בחלוקת ממתקים ומזון לעניי העיר.
בשנים שאחרי ייסוד פקיסטן גדלה העיר במהירות והפכה למרכז תעשייתי וחקלאי.
במיוחד נודעה העיר בזכות שוק החיטה שלה.
עם הפיכתה לכרך גדול התרחבו ושופרו בה שרותי הבריאות והחינוך.
ב-1977, שונה שם העיר מליאלפור לפייסלאבאד, על שם פייסל, מלך ערב הסעודית שמת שנתיים קודם לכן.
פייסלאבאד ממוקמת בחלקה הצפוני של פרובינציית פנג'אב, בין שני הנהרות ראווי וצ'נאב הזורמים מצפון-מזרח לדרום-מערב ונשפכים בהמשכם לנהר האינדוס.
מרחק העיר מהראווי הוא כ-40 קילומטר ומרחקה מהצ'נאב הוא כ-30 קילומטר.
הצ'נאב הוא מקור המים העיקרי לשטחים החקלאיים במחוז ומספק מים, באמצעות תעלת הצ'נאב התחתית, ל-80% מהשטחים המעובדים במחוז.
אופי שטח העיר והשטחים הסובבים אותה הוא מישורי וגבעי מתון.
אדמת האזור היא בעלת מאפיינים גירניים ומורכבת ממשקעי סחף המעורבים באדמת לס.
האדמה במחוז היא פורייה ברובה והחקלאות מפותחת.
שטח העיר הוא 58.56 קילומטרים רבועים וגובהה הממוצע הוא 184 מטרים מעל פני הים.
מחוז פייסלאבאד גובל בצפון במחוזות גוג'ראנוואלה ושייחאופורה .
במזרח הוא גובל במחוז שייוואל , בדרום במחוז טובה טק סינג ובמערב במחוז ג'אנג.
אקלים אזור העיר נע בין טמפרטורות קיצוניות.
בקיץ עשוי החום להגיע ל-50 מעלות צלזיוס בעוד שבחורף הטמפרטורה עשויה להתקרב ל-0 מעלות.
טמפרטורות המקסימום והמינימום הממוצעות בקיץ הן 40° ו-27° ובחורף 19° ו-4° בהתאמה.
הקיץ מתחיל באפריל ומסתיים באוקטובר והחודשים החמים ביותר הם מאי, יוני ויולי.
החורף מתחיל בנובמבר ומסתיים במרץ והחודשים דצמבר, ינואר ופברואר הם הקרים ביותר.
עונת הגשמים מתרכזת בחודשי האביב והקיץ כשהחודשים הגשומים ביותר הם יולי ואוגוסט.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על 367 מילימטרים.
בעבר חולקה פייסלאבאד לשש חטיבות משנה: פייסלאבאד סיטי, פייסלאבאד סאדר, צ'אק ג'ומרה, ג'אראנוואלה, סמונדרי וטנדיאנוואלה.
ב-2005 אורגנה העיר מחדש וחולקה לשמונה ערי משנה (Towns):
פייסלאבאד זכתה לכינוי "מנצ'סטר של פקיסטן" בשל תעשיית הטקסטיל המפותחת בה.
לפני יסוד פקיסטן היו בעיר חמישה מפעלי טקסטיל וכיום יש כמה עשרות.
לעיר בסיס תעשייתי חזק הכולל גם יצרני תכשיטים, ריהוט, שטיחים, דפוס ותרופות.
תעשיות אלו נעזרות ברשת תחבורתית מפותחת הכוללת כבישים מהירים שנסללו לאחרונה ללאהור ולרוואלפינדי.
בעקבות צמיחת העיר, שהביאה לגידול בהיקף המעמד הבינוני, הוקמו בה מרכזי קניות על ידי משקיעים מאיחוד האמירויות ומאירופה.
גם כעת, נמצאים בעיצומם מספר מיזמי נדל"ן גדולים בעיר.
העיר משמשת גם כמרכז לחקלאות המפותחת באזור.
פרובינציית פנג'אב אחראית לייצור 80% מיבול החיטה השנתי בפקיסטן.
מלבד שוק החיטה, קיימים בעיר גם שווקים בהם נסחרים גידולים חקלאיים אחרים כגון: אורז, מש ועדשים.
נמל תעופה פייסלאבאד נמצא כ-10 קילומטרים ממרכז העיר ומהווה נקודה מרכזית למעבר סחורות לשאר חלקי פקיסטן ואל מחוץ למדינה.
טיסות לנוסעים מופעלות על ידי חברת התעופה הלאומית, נתיבי אוויר פקיסטניים ועל ידי מספר חברות תעופה פרטיות.
בתוך העיר מופעלת תחבורה ציבורית על ידי אוטובוסים מוניות וריקשות ממונעות.
פייסלאבאד מחוברת לשאר ערי ואזורי פקיסטן בכבישים מהירים.
הכביש המהיר M3 מחבר את העיר לכביש המהיר M2 אשר מחבר את לאהור לרוואלפינדי.
כביש נוסף מוביל ללאהור ולערים שייחאופורה ומנאנוואלה.
כביש פייסלאבאד - סרגודה מחבר את שתי הערים והכביש המהיר M4 הנמצא עדיין בסלילה יחבר את העיר עם מולטאן.
תחנת הרכבת המרכזית נבנתה עוד במאה ה-19 בזמן השלטון הבריטי.
כיום, מחוברת העיר ברשת רכבות לכל חלקי פקיסטן כולל לעריה המרכזיות: קראצ'י, לאהור, רוואלפינדי, אסלאמאבאד, כוויתה ופשאוור.
בעיר מספר אתרים בעלי עניין הכוללים מספר מבנים מהתקופה הקולוניאלית, שני אצטדיוני ספורט מרכזיים, מספר פארקים ציבוריים ופארקי שעשועים.
האתר הבולט בעיר הוא כיכר ומגדל השעון במרכזה.
המגדל, שנבנה על ידי השלטון הבריטי בתחילת המאה ה-20, מכונה על ידי המקומיים "גנטה גאר" (Genta Ghar, באורדו: בית השעה).
ממנו יוצאים בצורה סימטרית שמונה רחובות המשמשים כבזארים, כל בזאר בעל אופי שונה.
בפייסלאבאד נמצאות מספר אוניברסיטאות ומרכזי מחקר.
מכון NFC למחקר הנדסי ולדשנים
פייסל אל-פאיז הוא פוליטיקאי ירדני המכהן כנשיא הסנאט הירדני.
אל-פאיז נולד ב־20 בדצמבר 1952 בעמאן לעאכף אל־פאיז, שיח' אל־משיאח' (שיח' השיחים) של שבט בני שאכר הבדואי.
למד במכללת דה לה סאל בעמאן ולאחר מכן המשיך באוניברסיטת קרדיף, שם הוא קיבל תואר במדעי המדינה ב-1978. הוא קיבל את התואר השני ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת בוסטון בשנת 1981.
אל-פאיז שימש כקונסול הירדני בבריסל, ולאחר מכן מילא תפקידים שונים בארמון המלוכה הירדני.
לאחר מינויו של עבדאללה השני למלך ירדן ב־1999 מונה לראש הטקס המלכותי, וב־2003 מונה לשר החצר.
אל-פאיז מונה באוקטובר 2003 לראש ממשלת ירדן, בעקבות התפטרותו של עלי אבו א-ראע'ב.
אל-פאיז התפטר מהתפקיד בעצמו באפריל 2005, לאחר שנמתחה עליו ביקורת על כך שלא היה מספיק רפורמיסטי.
לאחר התפטרותו מונה בידי עבדאללה לראש הלשכה המלכותית, ומספר חודשים לאחר מכן מינהו עבדאללה לחבר הסנאט.
אל-פאיז נבחר ב־2010 לחבר בבית הנבחרים של ירדן, ושימש כיושב ראש הבית מנובמבר 2010 עדאוקטובר 2011.
באוקטובר 2015 מונה ליושב ראש הסנאט הירדני.
פייסנדרוס היה מצביא ספרטני שלחם במלחמה הקורינתית.
ב-395 לפנה"ס נבחר על ידי אגסילאוס השני, מלך ספרטה, למפקד הצי הספרטני אף שלא היה לו כל ניסיון מתאים.
פלוטרכוס כותב, כי אגסילאוס "טעה, כפי שסברו, כשמינה את פייסנדרוס למפקד-הצי, שכן היו קשישים ומומחים ממנו שהיו ראויים לשררה זו.
והוא מסר לו את השלטון על הצי לא מדאגה לטובת המולדת, אלא מתוך חשבונות של קשרי-משפחה, ומפני שרצה לעשות נחת-רוח לאשתו, שהייתה אחותו של פייסנדרוס." שנה לאחר מכן, ב-394 לפנה"ס, התייצב עם אוניותיו לקרב ים ליד קנידוס מול הצי האתונאי בפיקודו של קונון.
הצי הספרטני ניגף ופייסנדרוס עצמו נהרג.
הנסיך פייסל בִּן חוסיין הוא בנו של המלך חוסיין מאשתו מונא אל-חוסיין.
פייסל הוא אחיו הצעיר של מלך ירדן הנוכחי, עבדאללה השני.
הנסיך פייסל נולד בעמאן בירת ירדן, כבנו הצעיר של חוסיין, מלך ירדן, ונינו של עבדאללה הראשון, מלכהּ הראשון של הממלכה הירדנית.
אמו הייתה אנגלייה בשם טוני גארדינר, בתו של קצין בריטי ששירת בירדן, ועם נישואיה בשנת 1961 למלך חוסיין, התאסלמה ושינתה את שמה "מונא אל-חוסיין".
בהתאם למקובל בקרב משפחת המלוכה הירדנית, הנסיך פייסל נשלח לבריטניה בשנת 1970, בגיל 7, על מנת ללמוד בבית הספר הפרטי היוקרתי St Edmund's School, הנמצא במחוז סארי.
בהמשך עבר הנסיך לארצות הברית, והמשיך את לימודיו בבית הספר הפרטי Bement School.
במהלך שנת 1978, בגיל 15, החל הנסיך פייסל את לימודיו התיכוניים בבית הספר St.
Albans School, אשר ממוקם באזור וושינגטון, ולאחר סיום לימודיו בגיל 18 החל לימודי תואר באוניברסיטת בראון, אותם סיים בשנת 1985 עם תואר ראשון בהנדסת חשמל.
במהלך לימודיו האקדמיים, הנסיך פייסל גם השתתף בשיעורי טיסה פרטיים, וזכה לקבלת רישיון טיסה אישי.
במהלך לימודיו באוניברסיטת בראון, הנסיך פייסל השתתף במספר אימונים צבאיים במסגרת חיל האוויר המלכותי הירדני, במהלכם זכה לאימוני טיסה על מסוק.
בהמשך הוא קודם לתפקיד קצונה בחיל האוויר הירדני, והמשיך בקריירה צבאית במסגרת הצבא הירדני.
בשנת 2004 קודם הנסיך לדרגת לוטננט גנרל בחיל האוויר המלכותי הירדני.
החל משנת 2003, הנסיך פייסל מכהן כנשיא הוועדה האולימפית הירדנית.
כמו כן, הנסיך פייסל הוא המייסד והנשיא של ארגון "Generations For Peace", ארגון שלום שלא למטרת רווח אשר הוקם בשנת 2007. בהמשך, ובעקבות פועלו המתמשך לקידום אידיאל השלום באמצעות ספורט, הנסיך פייסל נבחר בשנת 2010 כחבר בוועדה האולימפית הבינלאומית.
הנסיך פייסל נישא לעאליה טאבה במהלך אוגוסט 1987. עאליה היא בתו של סעיד טוופיק א-טאבה, מייסדו של חיל האוויר המלכותי הירדני.
לבני הזוג נולדו 4 ילדים:
הנסיכה עאליה (נולדה בשנת 1990)
הנסיך עומאר (נולד בשנת 1993)
הנסיכות התאומות סארא ואיישה (נולדו בשנת 1997)
במהלך שנת 2008, בני הזוג התגרשו.
בהמשך, ובמהלך שנת 2010, נישא הנסיך מחדש לסארא באסם.
במהלך שנת 2013, הוכרז בעמוד הפייסבוק של הנסיך כי בני הזוג התגרשו, לאחר שלוש שנים מיום נישואיהם.
לבני הזוג לא היו צאצאים.
פייסל עזאיזה הוא פרופסור לעבודה סוציאלית, המכהן כנשיא מכללת סכנין.
כיהן בעבר כדקאן הפקולטה למדעי הרווחה והבריאות באוניברסיטת חיפה, וממלא מקום ראש הוועדה לתכנון ולתקצוב של המועצה להשכלה גבוהה.
עבודתו מתמקדת בתחום הרווחה והבריאות במגזר הערבי בישראל ושוויון מול המגזר היהודי.
עזאיזה נולד וגדל בדבורייה שבישראל.
ב-1981 סיים תואר ראשון בהצטיינות בעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית בירושלים, ב-1984 סיים תואר שני בהצטיינות בעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית.
שימש עוזר הוראה ומורה באוניברסיטה העברית ומורה באוניברסיטת אל-קודס.
ב-1992 קיבל תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית, עבודת הדוקטורט עסקה בדפוסי הנקה ותכנון משפחה בקרב נשים כפריות מוסלמיות בישראל ונעשתה בהנחיית יונה רוזנפלד וחוה פלטי.
את הפוסט-דוקטורט עשה בבית הספר לכלכלה של לונדון.
בשובו לישראל שימש מרצה בבית הספר לעבודה סוציאלית וב-1993 מונה למרצה בבית הספר לעבודה סוציאלית של אוניברסיטת חיפה.
ב-1998 מונה למרצה בכיר עם קביעות, ב-2007 לפרופסור חבר וב-2011 לפרופסור מן המניין.
בשנים 2006 עד 2009 עמד בראש התוכנית לתואר שני בעבודה סוציאלית ובשנים 2009 עד 2014 עמד בראש בית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת חיפה.
לאורך השנים מילא מגוון תפקידים ציבורים: ב-1991 היה ממייסדי עמותת סיכוי - לקידום שוויון אזרחי, בשנים 1995 עד 1998 שימש יועץ וסגן נשיא בקרן אברהם.
שימש חבר הנהלת הקרן החדשה לישראל.
בשנים 1998 עד 2001 כיהן כראש מועצת דבורייה, במקביל שימש דובר ועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל.
בשנים 2001 עד 2003 כיהן כיו"ר דירקטוריון החברה למתנ"סים, הוא היה בכך הערבי הראשון לכהן כיו"ר חברה ממשלתית.
בשנים 2002 עד 2009 עמד בראש המכון היהודי-ערבי באוניברסיטת חיפה.
משנת 2005 מכהן בחבר הנאמנים של מכון מופ"ת.
משנת 2007 מכהן בדירקטוריון בנק ערבי ישראלי.
שימש חבר ועדת פרס סוקולוב וחבר ועדת אות הנשיא למתנדב.
בשנים 2005 עד 2011 שימש חבר בוועדה לבדיקת מינויים בחברות ממשלתיות והיה בכך לערבי הראשון המכהן בוועדה.
בשנת 2013 מונה לחבר בוועדת המינויים בראשות נציב שירות המדינה.
משנת 2002 מכהן כחבר במועצה להשכלה גבוהה.
ב-2010 מונה לחבר בוועדה לתכנון ולתקצוב (ות"ת), ב-2014 מונה לסגן יו"ר, והיה בכך לערבי הראשון בתפקיד זה.
לאחר התפטרותו של מנואל טרכטנברג ב-2015 מונה לממלא מקומו.
בשנת 2016 נבחר לתפקיד דיקן הפקולטה למדעי הרווחה והבריאות באוניברסיטת חיפה.
בשנת 2021 משמש פרופ' פייסל עזאיזה כנשיא מכללת סכנין.
כיום משמש עזאיזה גם כמייסד ויו"ר משותף של מפלגת "כל אזרחיה" יחד עם אברום בורג.
רעייתו מפקחת במשרד החינוך ודוקטור להוראת מדעים.
עדיטל בן-ארי ופייסל עזאיזה, קווי מצוקה (ער"ן) בשפה הערבית, ירושלים, המוסד לביטוח לאומי, האגף לפיתוח שירותים, מנהל המחקר והתכנון, 2003.
פייסבוק ישראל בע"מ היא חברה פרטית שנוסדה בשנת 2010 בישראל, בשם "אונאבו" (Onavo) על ידי רואי טיגר וגיא רוזן, ונמכרה באוקטובר 2013 לחברת פייסבוק, ששינתה את שם החברה ל"פייסבוק ישראל".
החברה נמצאת בבעלותה המלאה של מטא אירלנד.
חטיבת אונבו העוסקת בפיתוח טכנולוגיית דחיסת נתונים ואפליקציות מובייל.
פעילות internet.org שמטרתה לחבר לאינטרנט את אוכלוסיית מדינות העולם השלישי.
פרויקט Safety Check המאפשר למשתמשים הנמצאים באזורי מוכי אסון לדווח על מצבם ולהתריע על התפשטותו לאזורים נוספים.
פיתוח אפליקציית Facebook Lite המאפשרת לאנשים להתחבר לפייסבוק באמצעות טלפונים סלולריים ישנים או בעלי חיבור איטי.
נכון ל-2016 האפליקציה תומכת במערכת ההפעלה אנדרואיד בלבד.
תחום השיווק, פרסום ומסחר, אשר מנוהל על ידי מנכ"לית החברה, עדי סופר תאני.
תחום מכירת המודעות בדף הבית (news feed) לחברות הגדולות במשק הישראלי, מנוהל על ידי אלעד ברינדט שביט, ענת אלחנני ונמרוד הלוי במשותף.
תחום קשרי ממשל, תקשורת ורגולציה בניהולה של ג'ורדנה קוטלר.
"אונבו מובייל" נוסדה בשנת 2010 בישראל על ידי גיא רוזן ורואי טיגר במטרה לעזור למשתמשי אנדרואיד ו-iOS לחסוך בצריכת התעבורה הסלולרית (תעבורת נתונים) שלהם באמצעות מערכת מחשוב מבוססת ענן שפיתחו.
הרעיון להקמת החברה ופיתוח המוצר נולד לאחר שאחיו של גיא חזר מביקור בחו"ל וקיבל חשבון מופקע עבור הגלישה הסלולרית שלו בלבד.
עם התפתחותה של החברה היא החלה לעסוק בין היתר באיסוף מידע על שימוש באפליקציות מובייל למטרות שיווק.
באפריל 2011 השיקה אונבו את אפליקציית onavo extend שניטרה אפליקציות שהשתמשו בצריכת נתונים מסיבית וביצעה להן דחיסת נתונים, מה שהביא לירידה של עד 80% בעלויות הגלישה.
במאי 2011 גייסה אונבו מקרנות ההון סיכון הישראליות, סקויה קפיטל ומאגמה, כ-3 מיליון דולר.
בינואר 2012 השלימה אונבו סבב גיוס שני בסך 10 מיליון דולרים בהובלתן של זרוע ההשקעות הפרטית של לי קה שינג Horizons Ventures, לצד Motorola Mobility Ventures.
בסך הכל הושקעו בחברה כ-13 מיליון דולרים עד שנרכשה על ידי פייסבוק תמורת כ-150 מיליון דולר, דבר המייצג רווח של עד פי 11.5 למשקיעיה.
באוקטובר 2012 השיקה אונבו את אפליקציית onavo count שמיועדת לעזור למשתמשיה לעקוב אחר תצרוכת הנתונים של האפליקציות השונות המותקנות על גבי הסמרטפון שלהם.
בפברואר 2013 חשפה אונבו את onavo insights, שירות לדירוג פופולריות ודפוסי שימוש ביישומי סמארטפון.
במאי 2013 השיקה אונבו את אפליקציית onavo protect שמסייעת בהגנה מפני אתרים הנגועים בווירוסים, חסימת אתרי פישינג ושמירה על הנתונים של משתמשיה במובייל.
באוגוסט 2013 חשפה אונבו את acquisition insights, שירות אשר מרחיב את onavo insights.
באמצעות שירות זה חברות המשווקות אפליקציות יכולות לקבל מידע שימושי אודות אופן הפרסום של מתחרותיהן בשוק, כגון אפשרות לצפות בחברות הפרסום השונות איתן הן עובדות ומי מהן מצליחה לייצר את כמות ההקלקות הגבוהה ביותר.
המסמכים נתפסו במסגרת חקירה כיצד החברה משתמשת במידע אישי על משתמשיה לשם עשיית רווח.
כל זאת בזמן שהחברה הצהירה כי היא מחויבת לשמור על פרטיות המשתמשים.
בינואר 2019, נחשף באתר TechCrunch כי הטכנולוגיה של אונבו שימשה את פייסבוק בהפעלת דלת אחורית באפליקציית Facebook Research שלה, שאיפשרה לה גישה נסתרת למידע רב על המשתמשים, שהיו ברובם קטינים (ופייסבוק אף שילמה להם כדי להשתמש ביישום של אונבו).
פייסבוק השתמשה באפליקציית VPN של אונבו, שנועדה לכאורה לספק אבטחה לגלישה של המשתמשים, כדי לאסוף מידע על נתוני הגלישה שלהם.
בדרך זו אספה פייסבוק נתונים של משתמשי סנאפצ'ט, יוטיוב ואמזון, במטרה ללמוד על דפוסי השימוש ולהתחרות בהן טוב יותר.
אונבו סייעה לפייסבוק לעקוף את הצפנת המידע של סנאפצ'ט ולאסוף מידע שעשוי היה לסייע לה להעתיק פיצ'רים מהאפליקציה המתחרה.
לאחר החשיפה פייסבוק הודיעה בתגובה כי הסירה את אפליקציות אונבו מחנות האפליקציות.
על פי התביעה במשפט שמתנהל בקליפורניה נגד מטא (לשעבר פייסבוק), במעשיה, פייסבוק עברה לכאורה על חוקי ההאזנות, והאפליקציה של אונבו שימשה ככלי ריגול עבור פייסבוק בניסיונה להשיג יתרון תחרותי, ובכך פגעו בתחרות.
מטא טענה מנגד שהטענות חסרות בסיס.
הגולשים בישראל החלו להשתמש בפייסבוק בשלב מוקדם באופן יחסי, במהלך 2007, בשנה לאחר שנפתחה לכלל הציבור (עד אז הייתה רשת לסטודנטים בלבד).
הקפיצה הגדולה במספר המשתמשים החלה בסוף 2007, שבין ספטמבר לנובמבר גדל מספר המשתמשים מ-50,000 ל-150,000. בשלב זה החלה הרשת לזהות גולשים לפי מדינות וכך נוצרה במהירות "תת-רשת" ישראלית.
באותה עת רשת הפרסום המקוון הישראלית "אורידיאן" החלה לאפשר פרסום באפליקציות של פייסבוק.
לאורידיאן לא היה הסכם בלעדיות עם פייסבוק, אך תחילה הייתה החברה הישראלית היחידה שקיבלה מפייסבוק ההרשאה לשבץ פרסומות באתר.
בינואר 2008 הייתה פייסבוק לרשת החברתית הפופולרית בישראל והאתר ה-11 ברשימת אתרי האינטרנט הפופולריים בישראל.
בנובמבר 2009 עבר מספר המשתמשים בישראל את רף ה-2 מיליון.
וגם זמן הגלישה הממוצע של משתמש גדל מכ-20 דקות בסוף 2007 לכ-55 דקות באותה עת.
בתקופה זו החלה גם להיות גורם משמעותי בשוק הפרסום בישראל, החברות הגדולות במשק, בהן: סלקום, בנק הפועלים, שטראוס, בנק המזרחי וקוקה קולה החלו לפרסם באתר.
במהלך 2010 גם גופים ציבורים וממשלתיים בישראל החלו להשתמש בבפייסבוק.
בינואר 2010 חברת פייסבוק החלה בשיתוף פעולה במכירת פרסום גם קבוצת MASA, שהייתה גוף מכירות פרסום משותף של האתרים נענע10 ו-MSN של מיקרוסופט.
במרץ 2012 הסתיים הסכם שיתוף פעולה זה, והמחלקה הישראלית שבפייסבוק אירלנד החלה לנהל בעצמה את פעילות הפרסום של פייסבוק בישראל.
במרץ 2014 פייסבוק השיבה פעילות זו למשרדיה בישראל יחד עם עובדיה הישראלים ומינתה את עדי סופר תאני למנכ"לית החברה.
במהלך גל הטרור שאירע באוקטובר 2015, וכלל הסתה של פלסטינים למעשי טרור ברשת החברתית פייסבוק, סירבה פייסבוק ישראל להתייחס לפניות עיתונאים בנושא זה.
בספטמבר 2015 פייסבוק הביאה לישראל את האפשרות לקבוע מי יהיה איש הקשר אשר ינהל את פרופיל הפייסבוק של משתמשיה במקרה והמשתמש מת.
עם זאת איש הקשר אינו מקבל אפשרויות שליטה מלאות על הפרופיל, אלא מוגבלות מאוד המוגדרות לעמודי הנצחה בלבד.
ביוני 2016 פייסבוק הביאה לישראל את האפשרות לדיווח על תכנים אובדניים הנכתבים באתר.
במסגרת אפשרות זו יכול המדווח לפנות אל העמותות ער"ן וסה"ר המשתפות פעולה עם פייסבוק, על מנת שאלו יוכלו לפנות אל מעלה הפוסט האובדני.
עם זאת, פייסבוק עדיין נמנעת מלטפל במקרים אובדניים המתרחשים באתר ואין מי שייקח אחריות.
באוקטובר 2016 פייסבוק ישראל פרסמה כתובות מייל אשר מיועדת לקבלת תלונות משפטיות וכתבי תביעה ממשתמשיה הישראלים.
בפברואר 2017 הושקה אפליקציית פייסבוק לייט בישראל.
פייסבוק ישראל איננה מספקת שירות לקוחות למשתמשי פייסבוק ולשם כך מפנה את הגולשים לדפי העזרה של פייסבוק.
כמו כן היא אינה עוסקת בהסרת תכנים פוגעניים מאתר פייסבוק, ובשביל כך מפנה את נפגעי הבריונות ברשת לכפתור ה"דווח" שעובד לעיתים נדירות.
בדיון בתובענה ייצוגית נגד פייסבוק שהוגשה לבית המשפט המחוזי מרכז נדחתה טענה זו.
בבקשת רשות ערעור של פייסבוק הערעור התקבל חלקית ונקבע שאף כי לא ניתן להתנות בתנאי השימוש נגד האפשרות לתבוע את החברה בישראל, כן ניתן לקבוע שהתביעה תתנהל בהתאם לדין המהותי של מדינת קליפורניה.
פייסבוק, כמו גוגל, ששרתיה ממוקמים בארצות הברית ובאירלנד, אינה משלמת מסים בישראל על הכנסותיה מפרסום.
על כך נמתחת ביקורת בעיתונות הכלכלית בישראל.
ב-2016 מונתה ג'ורדנה קטלר, לשעבר מנהלת לשכת השגריר רון דרמר וכן יועצת לשעבר של ראש הממשלה בנימין נתניהו, למנהלת קשרי ממשל ותקשורת של פייסבוק ישראל.
בספטמבר 2016 יזמו שרת המשפטים איילת שקד והשר לביטחון פנים גלעד ארדן הצעת חוק שמטרתה הייתה למנוע מקרי הסתה ולהטיל מגבלות על פרסום תוכן לא חוקי ופוגעני באינטרנט וברשתות החברתיות.
ההצעה זכתה בתקשורת לכינוי "חוק הפייסבוק".
הצעת החוק זכתה לתמיכה רחבה בממשלה, ובמהלך השנים 2016–2018 הצעת החוק אושרה בוועדת השרים לחקיקה, לאחר מכן עברה בקריאה טרומית וקריאה ראשונה והגיעה לוועדת החוקה, חוק ומשפט, שם אושרה ביולי 2018 לקריאה שנייה ושלישית, לקראת אישורו הסופי של החוק במליאת הכנסת.
אולם ברגע האחרון המהלך נבלם במפתיע על ידי ראש הממשלה נתניהו.
בתגובה לכך, יו"ר ועדת החוקה, חוק ומשפט, ניסן סלומינסקי, טען כי הסיבה להחלטה ברגע האחרון הייתה לחץ של בעלי אינטרסים.
בתקשורת התפרסמו טענות כי ג'ורדנה קטלר, היועצת לשעבר של נתניהו המועסקת בתפקיד בכיר בפייסבוק, הייתה זו שפעלה מול ראש הממשלה כדי לבלום את החוק.
עורך הדין איתי לשם טוען מאז 2019, כי מדובר היה בחלק מעסקת שוחד לכאורה בין נתניהו לפייסבוק.
במהלך הבחירות לכנסת העשרים ושתיים גבר שיתוף הפעולה בין הליכוד לפייסבוק, ולמרות דרישה של יו"ר ועדת הבחירות המרכזית לכנסת לסימון מודעות פוליטיות ולמחיקת פרסומים אנונימיים בפייסבוק, היא אפשרה לנתניהו ולליכוד להפיץ תכנים אסורים לפי חוקי התעמולה.
במרץ 2018 פתחה הרשות להגנת הפרטיות בחקירה מנהלית נגד החברה בעקבות פרשת קיימברידג' אנליטיקה, חברה בריטית ששילבה כריית נתונים, מסחר בנתונים, ניתוח מידע ואסטרטגיה תקשורתית לצורך השפעה על תהליכי בחירות במדינות ברחבי העולם.
זאת עקב חשד לביצוען של הפרות חוק בכל הנוגע למידע אישי של משתמשי פייסבוק בישראל, כולל שימוש במידע אישי שנמסר לגורם אחר ללא הסכמה.
בעקבות החקירה הודתה פייסבוק ישראל כי מתוך 87 מיליון משתמשים שהמידע שלהם נאסף על ידי האפליקציה שפיתחה חברת קיימברידג' אנליטיקה נכללים יותר מ-47 אלף ישראלים.
עם זאת, רק 28 ישראלים התקינו את האפליקציה עצמה ואישרו את תנאי השימוש בה, והיתר היו חברי פייסבוק שלהם, שלא התבקשו לאשר דבר ולא ידעו כי נעשה שימוש במידע שלהם.
בנוסף נחשף כי בפעילות שלה קיימברידג' אנליטיקה שיתפה פעולה עם החברה הישראלית Psy-Group.
מרכז הפיתוח של פייסבוק בישראל הוא השני שפייסבוק הקימה מחוץ לגבולות ארצות הברית (המרכז הראשון הוקם בלונדון).
המרכז בתל אביב עוסק בפיתוח פרויקטים הנחשבים כפרויקטי דגל של חברת פייסבוק העולמית.
הוא הוקם על בסיס מספר רכישות של חברות טכנולוגיה בישראל.
פייסבוק מחזיקה בישראל כ-18 סימני מסחר.
לאחר רכישת אונבו החלה להחזיק גם במספר פטנטים הרשומים על שמה.
במרץ 2011 פייסבוק הקימה בישראל את חברת "פב ישראל אחזקות בע"מ" ורכשה באמצעותה את חברת סנפטו.
לאחר הרכישה סנפטו עברה למטה האמריקאי של פייסבוק ונסגרה, ופב ישראל נותרה ללא פעילות.
באוקטובר 2013 חברת אונבו נרכשה על ידי חברת פייסבוק תמורת כ-150 מיליון דולר, והייתה לרכישה השלישית של פייסבוק בישראל, והגדולה ביותר.
במסגרת הסכם הרכישה, אונבו שינתה את שמה לפייסבוק ישראל ופעילותה הפכה לחטיבה נפרדת בחברה שהיא בעצם מרכז הפיתוח של פייסבוק בישראל (ברכישותיה הקודמות של פייסבוק בישראל החברות הנרכשות עברו למנלו פארק).
לאחר רכישתה, אונבו החלה לעסוק גם בפרויקט internet.org שמטרתו לחבר לאינטרנט אנשים ממדינות העולם השלישי (כשני שלישים מאוכלוסיית העולם איננה מחוברת לאינטרנט).
במרץ 2014 גיא רוזן שפרש מניהול המרכז ומונה למנהל פיתוח מוצר בפייסבוק העולמית.
רואי טיגר נשאר בישראל וקיבל את תפקיד מנהל מרכז המחקר והפיתוח המקומי.
עם זאת, רוזן וטיגר החלו להוביל במשותף את מיזם Internet.org.
באוקטובר 2014 חטיבת הפיתוח של פייסבוק ישראל השיקה את כפתור ה-Safety Check, המאפשר למשתמשי הרשת החברתית הנמצאים באזור מוכה אסון לדווח בזמן אמת על מצבם.
בדצמבר 2014 משרדי החברה עברו ממתחם הבורסה ברמת גן למגדל רוטשילד 22 בתל אביב.
ביולי 2015 פייסבוק רכשה את חברת פבלס (Pebbles Interfaces) הישראלית שעוסקת בטכנולוגיית זיהוי מחוות גוף, תמורת 60 מיליון דולר.
בספטמבר 2015 פייסבוק ישראל קיימה את אירוע ההאקתון הראשון הרשמי שלה במשרדיה בתל אביב.
עד אז קיימה 4 תחרויות האקתון פנימיות שיועדו לעובדי החברה בלבד.
בינואר 2016 קיימה החברה האקתון נוסף.
במרץ 2016 מונה ג'ואי שמחון למנהל ההנדסה של המוצר פייסבוק לייט המאפשר לתושבי מדינות מתפתחות להתחבר לפייסבוק באמצעות טלפונים ישנים.
ביוני 2016 מונה שמחון למנכ"ל המרכז המחקר והפיתוח של פייסבוק ישראל, והחליף את רואי טיגר בתפקיד אשר קודם לתפקיד בכיר יותר במטה האמריקאי של פייסבוק.
ביוני 2019 עבר שמחון למטה החברה בקליפורניה.
בתקופת כהונתו צמח מרכז המו"פ מ-85 אנשי פיתוח ללמעלה מ-250.
בסוף 2021 רכשה מטא את פעילות חברת אינומייז הישראלית, שעסקה בפיתוח שבבים, עובדי אינומייז שולבו בפעילות Reality Labs בתל אביב לפיתוח שבבים למשקפי מציאות רבודה.
בשנת 2024 נסגרה פעילות זו, כחלק מקיצוצים בפעילות פיתוח השבבים של מטא.
באפריל 2022 הודיעה פייסבוק כי תשכור 20 קומות במגדל לנדמרק בתל אביב, בעת שהיה בבנייה, זאת תמורת כ-700 מיליון שקל ל-7 שנים.
על פי התכנון, משרדי החברה בישראל יעברו למגדל בתחילת 2025.
פייסל מוליץ' (בסרבית: Фејсал Мулић; נולד ב-3 באוקטובר 1994) הוא כדורגלן סרבי המשחק בעמדת החלוץ בסוואן בלווינגס.
מוליץ' התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של נובי פאזאר מעיר הולדתו.
ב-20 במאי 2012 שיחק את משחקו היחיד בקבוצה הבוגרת של המועדון, בהפסד 0–1 ליאגודינה.
בשנת עבר מוליץ' עם משפחתו למינכן שבגרמניה והצטרף לקבוצת מינכן 1860, לאחר שנבחן בשורות המועדון במשך ארבעה חודשים.
תחילה שיחק בקבוצת המילואים של המועדון, וב-7 בספטמבר 2013 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 2–1 נגד שאלדינג-היינינג.
בסך הכל שיחק שנתיים וחצי במינכן, ובמדי הקבוצה הבכירה של המועדון ערך 13 הופעות בבונדסליגה השנייה.
בינואר חתם מוליץ' במוסקרון מליגת העל הבלגית.
ב-23 בינואר 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, בתיקו 1–1 נגד לוקרן, ובאותו משחק גם כבש את שערו היחיד במועדון.
ב-6 בפברואר 2016 הורחק בהפסד 0–1 לגנק, ובסך הכל ערך 16 הופעות ליגה במוסקרון עד תום העונה.
ב-13 ביולי 2017 הגיע מוליץ' לישראל וחתם בקבוצת הפועל עכו.
ב-30 ביולי 2017 ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בהפסד 0–4 לעירוני קריית שמונה בגביע הטוטו.
ב-13 באוגוסט 2017 הבקיע את שערו הראשון בתיקו 2–2 נגד מכבי חיפה בגביע הטוטו.
במחזור הראשון של עונת 2017/2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, כשפתח בהרכב הפועל עכו בהפסד 1–2 לבני סכנין.
את שערו הראשון בליגת העל כבש במחזור השלישי, בניצחון 2–0 על מכבי חיפה.
בסך ערך בחצי עונה 21 הופעות במדי הפועל עכו בכל המסגרות, בהן כבש שני שערים.
ב-31 בינואר 2018 חתם בהפועל תל אביב מהליגה הלאומית עד לסוף העונה.
חמישה ימים מאוחר יותר כבש את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 3–0 על עירוני נשר באצטדיון רמת גן.
בסך הכל כבש מוליץ' שבעה שערים ב-16 הופעות עד תום עונת 2017/2018, ועלה עם הקבוצה לליגת העל.
בתחילת עונת 2018/2019 התקשה מוליץ' לתפוס מקום בהרכב לאחר חזרתו של עומר דמארי למועדון, אך הבקיע שער אחד בניצחון 2–1 על הפועל קטמון ירושלים בגביע המדינה, ובינואר 2019 הוחלט על שחרורו מהקבוצה.
ב-5 בפברואר 2019 הושאל מוליץ' לקבוצת בני יהודה תל אביב עם אופציה לרכישתו בתום העונה.
ב-5 במאי 2019 כבש את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 3–2 על מכבי תל אביב.
ב-12 ביולי 2019 מוליץ' חתם במורה מליגת העל הסלובנית.
ב-16 ביולי 2020, מוליץ' חתם בוולז' מוסטאר מליגת העל של בוסניה והרצגובינה.
ב-19 בינואר 2021 חתם בסונגנאם הקוריאנית.
ב-7 בפברואר 2023 חתם בסוואן בלווינגס הקוריאנית.
הנסיך פייסל בן פרחאן בן עבדאללה בן פייסל בן פרחאן אַאל סעוד הוא דיפלומט ופוליטיקאי סעודי ובן למשפחת בית סעוד, המשפחה השלטת בערב הסעודית.
הנסיך פייסל מכהן כשר החוץ של ערב הסעודית, מינוי מ-23 באוקטובר 2019 בצו מלכותי מטעם המלך סלמאן.
כמי שנולד בפרנקפורט, גרמניה ובילה חלק מילדותו ונעוריו שם, הוא דובר גם גרמנית שוטפת.
פרחאן נחשב מקורב ליורש העצר מוחמד בן סלמאן.
הנסיך פייסל הוא בן למשפחת בית סעוד, השלטת בערב הסעודית.
הוא בנו של הנסיך פרחאן.
הוא נולד ב-1 בנובמבר 1974 בגרמניה והתחנך בארצות הברית.
שימש כיועץ בשגרירות ערב הסעודית בארצות הברית בין השנים 2017–2019.
פייסל מילא תפקידים בכירים בחברות סעודיות ובין-לאומיות, בעיקר בתחום החלל ומגזר הנשק.
הוא היה, לפחות עד מינויו לשגריר בגרמניה, חבר הנהלת חברת הנשק של התעשיות הצבאיות של ערב הסעודית (SAMI).
לאחר מכן עבד בשגרירות ערב הסעודית בארצות הברית.
כמומחה בתעשייה הביטחונית, הוא עמד גם בראש מיזם משותף אמריקאי וסעודי עם חברת התעופה והחלל בואינג.
הנסיך פייסל שימש גם כיועץ לבית הדין המלכותי בסעודיה.
בנובמבר 2017 החזירה ערב הסעודית את שגרירה בגרמניה, ח'אלד בן בנדר בן סולטאן אַאל סעוד, במחאה על הצהרתו של שר החוץ הגרמני זיגמר גבריאל.
גבריאל ביקר את השפעתה הפעילה של הממלכה על קבוצת הכוח הפוליטית בלבנון.
לאחר כמעט שנה של משבר דיפלומטי והיעדר שגריר, שלחה ערב הסעודית את שגרירה חזרה לברלין, ולאחר מכן הוחלף על ידי פייסל בן פרחאן.
מתנגדי המשטר בערב הסעודית המתגוררים בגרמניה לא היו מרוצים מהמינוי של פרחאן.
מתנגד השלטון חאליד בן פרחאן אאל-סעוד, קרוב משפחה רחוק של השגריר העתידי, חשש שהדיפלומט יכול גם ללחוץ על נציגי האופוזיציה.
הוא אמר לרדיו דויטשה ולה שהוא לא פוסל כי פייסל בן פרחאן נשלח לגרמניה כדי לרדוף אחר האופוזיציה הסעודית בגרמניה.
ב-27 במרץ 2019 מונה לשגריר ערב הסעודית בגרמניה, וב-23 באוקטובר 2019 מונה לשר לענייני חוץ של ערב הסעודית.
ב-19 באוגוסט 2020 אמר הנסיך פייסל כי ערב הסעודית רואה בחיוב את בהסכם השלום בין ישראל לאיחוד האמירויות הערביות, אך סעודיה לא תסדיר את היחסים עם ישראל עד שייחתם שלום עם הפלסטינים על בסיס יוזמת השלום הערבית.
בנובמבר 2020 הצהיר כי ערב הסעודית תומכת זמן רב בנורמליזציה עם מדינת ישראל.
פייסרב פורום היא זירה רב-תכליתית הממוקמת במרכז העיר מילווקי, ויסקונסין, המשמשת כביתן של קבוצת ה-NBA מילווקי באקס ושל קבוצת כדורסל המכללות מרקט גולדן איגלס של אוניברסיטת מרקט.
הבנייה החלה ב-18 ביוני 2016, והאולם קיבל את תעודת האכלוס שלו ב-5 ביוני 2018. הזירה נפתחה ב-26 באוגוסט 2018.
הכספים לבניית בראדלי סנטר נתרמו על ידי ג'יין בראדלי פטיט ובעלה לויד פטיט ללא כל הפרשה לצורכי ההון ארוכי הטווח של הבניין או להוצאות התפעול השנתיות.
אף על פי שהמתקן היה עצמאי, השוכרים שלו, כמו הבאקס, היו בעמדת נחיתות בהשוואה לקבוצות NBA אחרות בגלל ההסדר.
הבעלים לשעבר של באקס והסנאטור לשעבר הרברט קוהל הציע לבנות זירה חדשה במרכז העיר שתחליף את בראדלי סנטר.
באזור התקיים דיון לא מבוטל על הרעיון של זירה במימון ציבורי ובסופו של דבר לא הושגה החלטה.
בשנת 2009, מושל ויסקונסין, ג'ים דויל, כלל הפרשה בתקציב ההון של המדינה המבקשת תמיכה של 5 מיליון דולר בגיוס המדינה לשיפוץ בראדלי סנטר.
מועצת המנהלים של בראדלי סנטר אמר לגורמים רשמיים במדינה שהבניין זקוק לשיפוצים בשווי 40 מיליון דולר, אז לפי הדיווחים הם הסכימו לגייס את 35 מיליון הדולרים הנותרים בעצמם.
ב-18 בספטמבר 2013, סגן הנציב של ה-NBA אדם סילבר, סייר בזירה ואמר שחסרים לה כמה אלפי מטרים רבועים מהסטנדרטים של ה-NBA, וגם חסרים בה מתקנים רבים.