tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חוסר התמיכה של בליז במידת החוק עשוי להיות נובע מתפיסתו כי בעוד שהוא תמך במלגות חינם, הוא חש ש"יש לחלק אותן בין האנשים ולא לרכזן בידי כמה משפחות בודדות."
בליז לא אהב את המשקאות הקלים המוגזים החדשים שפותחו.
בנאום ההשבעה שלו ב-1911, הוא אמר:
בשנת 1912 התמודד בליז מול איירה ב.
ג'ונס בבחירות המקדימות למושלות מטעם המפלגה הדמוקרטית וניצח בקושי, וכך זכה בכהונה נוספת כמושל.
ג'ונס, איש תנועת טילמן ונשיא בית המשפט העליון של המדינה, לא הצליח להתמודד מול בליז בזירה הציבורית.
ג'ונס טען כי "בליסיזם" מוביל לאנרכיה וקמפיין הבחירות שלו התבסס על "חוק וסדר".
הוא גייס את ראש עיריית צ'ארלסטון, ג'ון פ.
גרייס, לנהל מסע תעמולה נגד בליז באזור ההרים.
בנוסף, הוא טען שבליז גמל לחבריו במשרות בממשלה.
עם זאת, בליז הצליח לנצח במרוץ.
בליז עשה הסכם עם בן טילמן, שהתמודד לבחירה מחדש לסנאט, שהשניים יתמכו זה בזה.
עם זאת, טילמן בגד בהבטחה זו מספר ימים לפני הבחירות על ידי פרסום מכתב המכפיש את הבליסיזם.
קמפיין 1914 לסנאט של ארצות הברית
בשנת 1914, עוד לפני תום כהונתו כמושל, היה בליז כה בטוח שייבחר לסנאט של ארצות הברית אם יתמודד, עד שביקר במליאת הסנאט בוושינגטון כדי לבחור את שולחנו.
עם זאת, לאחר מספר טעויות משמעותיות, כולל נאומו בוועידת המושלים הלאומית בשנת 1912 בריצ'מונד, וירג'יניה, הפופולריות של בליז דעכה, והסנאטור המכהן, אליסון ד.
סמית', הצליח להיבחר מחדש בהפרש של 15,000 קולות.
במפגן של חרדה מהמושל הנבחר הפרוגרסיבי ריצ'רד אירווין מנינג השלישי, בליז התפטר חמישה ימים לפני תום כהונתו השנייה ב-14 בינואר 1915, כדי שלא יצטרך להשתתף בטקס ההשבעה של מנינג.
סגן המושל צ'ארלס אורליוס סמית' הפך למושל בפועל וביצע תפקידים טקסיים במהלך חמשת ימי כהונתו.
לאחר שסיים את כהונתו, העביר בליז את משרדו לעריכת דין פלילי מניוברי לקולומביה והמשיך לתקוף את יריביו הפוליטיים.
הוא העסיק את זמנו בנאומים בעיירות כפריות ובדיונים על שימושו בסמכות החנינה של המושל בפורומים לאומיים.
בנוסף, הביע התנגדות למדיניות היובש של המושל מנינג (בליז נהג לומר בפופולריות כי לא יאכוף את חוקי חלוקת האלכוהול בערים הרטובות, צ'ארלסטון וקולומביה) ולסוכנויות המנהליות החדשות שמנינג יצר, שאותן כינה חסרות תועלת.
בשנת 1916, התמודד בליז נגד המושל מנינג על כהונה נוספת.
מועמד שלישי, רוברט ארצ'ר קופר, זכה בתמיכת בעלי מפעלי הטקסטיל הרבים שחששו מתנועת "בליסיזם" ומהרפורמות הפרוגרסיביות של מנינג.
בליז החיה את הקואליציה הפוליטית שלו, שהורכבה מעובדי מפעלים וחקלאים שוכרי אדמות, וניצל פוליטית את השימוש שעשה מנינג בכוחות צבאיים לפינוי עובדים שובתים ממפעל בעיר אנדרסון.
טילמן הביע בגלוי את תמיכתו במנינג בבחירות.
בליז הגיע למקום הראשון בפריימריז הדמוקרטיים ב-29 באוגוסט, אך חסרו לו כמה אלפי קולות להשגת הרוב הנדרש כדי להימנע מסיבוב שני.
עם פרישתו של קופר מהמרוץ, בעלי המפעלים ורוב השמרנים האחרים העבירו את תמיכתם למנינג.
מנינג ניצח בקושי בסיבוב השני שהתקיים ב-12 בספטמבר, מה שהיה למעשה שווה ערך לבחירה לתפקיד.
קמפיין 1918 לסנאט של ארצות הברית
ב-1917 גינה בליז את כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה.
עם זאת, הוא חזר בו מעמדה זו בשנה שלאחר מכן.
אף על פי כן, הצהרותיו חזרו לרדוף אותו כאשר התמודד על המועמדות הדמוקרטית לסנאט ב-1918 לאחר מותו של טילמן.
הנשיא וילסון הכריז שבליז אינו ידיד של הממשל, ובני בריתו לשעבר של בליז לא הצליחו לתמוך בו, שתי ההתרחשויות הובילו את בליז להפסיד במירוץ.
לאחר הפסדו ב-1918, בליז לא היה פעיל פוליטית במשך שלוש השנים הבאות.
עם זאת, כאשר האקלים הפוליטי הפך ליותר ריאקציונרי לאחר 1919, כאשר המדינה והאומה סבלו מהסתגלות כלכלית לאחר המלחמה, הפופולריות של בליס חזרה לעלות.
בליז לא התמודד על אף תפקיד ציבורי בשנת 1920. עם זאת, ב-1922 הוא חזר לזירה והתמודד שוב על תפקיד המושל.
בליז לא הצליח להשיג רוב קולות והפסיד לתומאס גורדון מקלאוד בסיבוב השני בהפרש של למעלה מ-15,000 קולות.
בכמעט כל מסעות הבחירות שלו, בליז השתמש בסיסמת קמפיין קליטה, חסרת משמעות וקונקרטיות, שהפכה למוכרת כמעט לכל בוחר בקרוליינה הדרומית באותה תקופה.
לדוגמה, הוא השתמש בסיסמה: "קפלו את השרוולים, אמרו מה שתרצו...
האיש לתפקיד הוא קולי בליז!"
ברנס בפריימריז הדמוקרטי ונבחר לסנאט האמריקני.
מסע הבחירות שלו רמז על סגנונו כסנאטור.
ניצחונו של בליז על ברנס יוחס במידה רבה לקמפיין שמועות שטען כי ברנס, שגדל כקתולי בצ'ארלסטון, לא באמת עזב את אמונתו הקתולית.
טענה כזו, במדינה בעלת רוב פרוטסטנטי מובהק, בזמן שהקו קלוקס קלאן היה בשיא כוחו, חיסלה את תקוותיו הפוליטיות של ברנס באותה שנה.
כסנאטור, בליז המשיך להשמיע התנגדות חריפה לחינוך אפרו-אמריקאים במונחים גזעניים במיוחד.
בשנת 1925, הוא אמר לעיתון משארלוט, קרוליינה הצפונית: "אני חושב שהטעות הגדולה ביותר שגבר לבן עשה אי פעם הייתה להכניס את ידו לכיס כדי לחנך כושי.
אי אפשר לחנך סוס, פרד או פרה, ואי אפשר לחנך כושי.
הם לא נוצרו כדי להתחנך.
אנחנו לא צריכים אותם כעורכי דין או רוקחים וכל זה.
הם נועדו לכרות עצים, לשאוב מים ולעבוד בשדות." עם זאת, יש הטוענים שבליז היה מתון יותר במערכת הבחירות הזו בהשוואה לקמפיינים הפוליטיים הקודמים שלו.
בשנת 1926, הציע בליז תיקון נגד יחסי זוגיות בין-גזעיים לחוקת ארצות הברית כדי לחייב את הקונגרס לקבוע עונש לזוגות בין-גזעיים המנסים להתחתן ולאנשים המקיימים נישואים בין-גזעיים, אך הקונגרס מעולם לא הגיש זאת לאשרור המדינות.
ב-1929, במחאה על הזמנתה של הגברת הראשונה לו הובר את ג'סי דה פריסט, אשתו האפרו-אמריקאית של חבית הנבחרים מאילינוי אוסקר דה פריסט, לתה בבית הלבן, הציע בליז החלטה, "לבקש מהמנהיג לכבד בכבוד הבית הלבן", ודרש מהזוג הובר "לזכור שהבית שבו הם מתגוררים באופן זמני הוא 'הבית הלבן'".
כתמיכה בהחלטה, הקריא בליז במליאת הסנאט את השיר מ-1901 "Niggers in the White House" ("כושים בבית הלבן").
לאחר מחאות מיידיות של הסנאטורים הרפובליקנים הצפוניים וולטר אדג' והיירם בינגהאם, הוצא השיר מרשומות הקונגרס.
בינגהאם תיאר את השיר כ"גס, מגונה ולא הולם" אשר "פוגע במאות אלפי אזרחינו וב...
הצהרת העצמאות והחוקה שלנו." בליז משך את ההצעה אך ציין שעשה זאת "משום שזה פגע בחברו, הסנאטור בינגהאם, ולא משום שזה עלול לפגוע בגזע השחור".
באותה שנה, בליס תרם תרומה משמעותית לחוק ההגירה האמריקאי.
הוא תיווך פשרה בין פלגים יריבים והוביל הצעת חוק בקונגרס שהפכה את הכניסה הבלתי חוקית לארצות הברית לעבירה פלילית, ובכך סלל את הדרך לסעיף 1325.
תבוסה ב-1930 וקריירה לאחר הסנאט
ברנס ניצח את בליז בהתמודדות שלו ב-1930 לבחירה מחדש לסנאט.
בשנים שלאחר תבוסתו בבחירות, הוא המשיך להתבטא בנושאים פוליטיים.
במהלך השפל הגדול, הוא התבטא נגד סבלם של ילדים מורעבים, אך במקביל היה מבקר חריף של הניו דיל, הרחיק לכת ותמך ביריב הוותיק אליסון ד.
סמית' בשל עמדתו נגד הניו דיל.
בליז מת בקולומביה, קרוליינה הדרומית בליל ה-19 בינואר 1942, יום לאחר שעבר ניתוח.
קולנוע אוקראיני הוא שם כולל לסרטים שנוצרו באוקראינה ובידי בימאים אוקראינים גולים.
יוצרי קולנוע פעלו באוקראינה עוד בשלהי המאה ה-19. בין הבימאים האוקראינים החשובים נמנים אלכסנדר דובז'נקו, קירה מוראטובה, לריסה שפטקו, לאוניד ביקוב, סרגיי לוזניצה, ואלכסנדר רודניאנסקי.
הבמאי דזיגה ורטוב יצר מספר סרטים תיעודיים מוכרים במסגרת הסטודיו האוקראיני VUFKU, ביניהם "איש עם מצלמת הקולנוע", המתעד את החיים בקייב ואודסה, והוכר בידי המגזין הבריטי Sight & Sound כסרט התעודה הטוב בכל הזמנים.
הבמאי הארמני סרגיי פרז'נוב היה בעל חלק מרכזי בפיתוח הקולנוע הארמני, הגאורגי והאוקראיני, והמציא סגנון קולנועי משלו, המכונה הקולנוע הפואטי האוקראיני, אשר אתגר את הנחות היסוד של הריאיליזם הסוציאליסטי.
בשנות התשעים של המאה התשע עשרה המכונאי הראשי של אוניברסיטת אודסה יוסיפ טימצ'נקו בנה אבטיפוס של מכונה לצילום והקרנת סרטים, וצילם שני סרטים קצרים שהוקרנו במלון פראנס באודסה.
המצלמה מוצגת במוזיאון הפוליטכני במוסקבה.
בספטמבר 1896 הוקרנו באודסה, לבוב ובערים נוספות סרטים של האחים לומייר.
בספטמבר של אותה שנה יצר הצלם אלפרד פדצקי סרטים קצרים המתעדים טקסי כנסייה, קוזאקים רוכבים על, וכן את חיי היום יום בעיר חרקיב.
ב-2 בדצמבר 1896 הקרין פדצקי סרטים אלה בבית האופרה בחרקיב.
אחד מחלוצי הקולנוע האוקראיני היה הצלם והבמאי דנילו סאחננקו, שחי בדניפרו (שנקראה אז יקטרינוסלב).
בשנת 1911 צילם סאחננקו בפרברי העיר את הסרט הסיץ' הזפורוז'י, אשר נחשב לסרט העלילתי האוקראיני הראשון.
בראשית המאה העשרים נוצרו באוקראינה עיבודי ראינוע להצגות תיאטרון פופולריות, ובמקביל, נעשה ניסיון ליצור סרטים על נושאים הקשורים בהיסטוריה של אוקראינה, לעיתים גם על בסיס הצגות.
בסרטים אלה השתתפו שחקנים מוכרים רבים, ביניהם ורה חולודנאיה ומריה זנקובצקה.
באוגוסט 1918 הוציא פבלו סקורופדסקי, מנהיג המדינה האוקראינית העצמאית, שהתנתקה מהבולשביקים והתקיימה באותן שנים בגיבוי מעצמות המרכז, הוראה לקידום התרבות והקולנוע האוקראיניים.
בהתאם לצו, ניתנה תמיכה ממשלתית לחברת הקולנוע הפרטית "אוקראינפילם".
החוקר רומן רוסליאק למדעים טוען כי סביר להניח שסרטי האולפן אכן הוקרנו, בשל זמני ההפקה הקצרים באותה תקופה.
דיווחי העיתונות מאותם ימים מאששים את דבריו של רוסליאק.
לדוגמה, העתיון "אוקראינסקאייה סטאבקה" דיווח על הקנת הסרט "כניסת הדירקטורים" מבית "אוקראינפילם" בקולנוע "שנצר" ברחוב חרשצ'אטיק שבקייב, ב-30 בדצמבר 1919.
לאחר כיבוש אוקראינה על ידי הבולשביקים ונפילת ממשלת הרפובליקה העממית של אוקראינה, הועבר רכוש האולפן בכוח לקואופרטיב "דניפרוסויוז".
במשך 70 שנה, הקולנוע האוקראיני היה חלק מהקולנוע הסובייטי.
במהלך תקופה זו, הפקת סרטים באוקראינה חוותה כמה גלי שגשוג, בעיקר במהלך קיום הארגון "מנהלת הקולנוע והצילום הכל אוקראינית" בשנות העשרים והתנועה האמנותית המכונה "הקולנוע הפואטי האוקראיני" בשנות השישים.
כתוצאה מתהליכי הרוסיפיקציה שהתחוללו באוקראינה, הופסקה בהדרגה הפקת סרטים בשפה האוקראינית באולפני הקולנוע ביאלטה, אודסה וקייב, והם הפיקו כמעט אך ורק סרטים ברוסית.
בשנות השמונים, השפה האוקראינית נדחקה כמעט לחלוטין משימוש בקולנוע.
אפילו הסרטים שצולמו באוקראינית הוקרנו לרוב עם דיבוב רוסי.
כך, בשנת 1989, הוקרנו 280 סרטים חדשים בבתי קולנוע אוקראינים, ורק אחד מהם הוקרן באוקראינית.
אולפן הסרטים ביאלטה שבחצי האי קרים הוקדש במשך רוב תולדותיו לסרטים ברוסית, ושימש בתקופות שונות כסניף של האולפנים הרוסיים מוספילם ואולפני הקולנוע על שם מקסים גורקי.
באולפן צולמו סרטים שזכו בברית המועצות למעמד קלאסיקה - כגון "האדם האמפיבי", "השבויה מקווקז", "ילדי רב החובל גרנט" גברת עם כלב", ו-"אסא".
באולפני דובז'נקו שבקייב נוצרו כמה עשרות סרטים באוקראינית, אך הם היו מעטים ביחס למאות הסרטים ברוסית.
בשלהי ברית המועצות האולפן יצר כמעט אך ורק סרטים ברוסית, כאשר הדמויות האוקראיניות קיבלו בעיקר תפקידי משנה קומיים..
בשנת 1919 אוקראינה צורפה אל ברית המועצות.
קומיסריאט החינוך העממי של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית הקים את ועדת הקולנוע הכל-אוקראינית, והוכרזה תחרות של תסריטים על חייו של טאראס שבצ'נקו, אך בשל המלחמה הפולנית-סובייטיתמבצע קייב של הצבא הפולני, הופסקה העבודה על סרטו של מיכאילו בונץ'-טומאשבסקי על פי התסריט הזוכה.
בתקופה זו החלה להתפתח תעמולה קולנועית.
ב-13 במרץ 1922 נוסדה מנהלת הפוטו קולנוע הכל־אוקראינית, ארגון שניהל מונופול על כלל תעשיית הקולנוע, כולל יצירה, הפקה והפצת סרטים ברפובליקה הסובייטית האוקראינית.
מינהלת הקולנוע שחזרה ושיפצה את אולפני הקולנוע באודסה ויאלטה.
בשנת 1928 המינהלת הקימה בקייב אולפן קולנוע, שהיה הגדול באוקראינה באותה תקופה.
בשנת 1957 שינה האולפן את שמו ל-"סטודיו דובז'נקו", על שם אלכסנדר דובז'נקו.
בשנות ה-20 נוצרו באוקראינה סרטים ששילבו תמות מהפכניות וסוציאליסטיות עם ז'אנרים מסורתיים של מלודרמה והרפתקאות, כגון "אוקראזיה" של פיוטר צ'ארדינין; "מזוודת השליח הדיפלומטי", ו-"פרי אהבה", סרטיו המוקדמים של אלכסנדר דובז'נקו.
עיבודים קולונועיים לספרות אוקראינית המשיכו להיווצר, כגון "טאראס טריאסילו", "מיקולה דז'ריה", ו"בוריסלב צוחק".
אודסה הייתה מיקום מרכזי בסרטים רבים שנוצרו בברית המועצות, ביניהם אוניית הקרב פוטיומקין לסרגיי אייזנשטיין, ובה צולמה סצנת מדרגות פוטיומקין.
בסוף שנות ה-20 החלה לקום באוקריאינה תנועת אמנים ששאפה ליצור קולנוע מודרניסטי ואוונגרדי.
מוביליה היו הבמאי לס קורבס ששיתף פעולה עם הסופרים מאיק יוהנסן יורי ינובסקי.
במאי נוסף בתנועה זו היה איוון קאבאליירדזה.
במקביל, דזיגה ורטוב הגיע לעבוד באוקראינה וביים סרטים דוקומנטריים אוונגרדיים, כגון האיש עם מצלמת הקולנוע ו-"התלהבות: סימפוניית הדונבאס".
סרטיו של אולכסנדר דובז'נקו "זבניהור" (1928), "ארסנל" (1929), ו"אדמה" (1930) נעשו מוכרים בעולם, ומילאו תפקיד מפתח בהתגבשות הקולנוע האוקראיני.
הסגנון שיצר דובז'נקו מאופיין בקומפוזיציה מהודקת, בהסתכלות מפורטת על כל פריים, ובהעידר דגש אידאולוגי.
אלו מאפיינים של מה שיכונה בהמשך "קולנוע פואטי אוקראיני".
הקרנות הסרטים הראשונות על האדמות האוקראיניות שהיו חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית התקיימו ב-13 בספטמבר 1896 בלבוב.
עם השנים, הפכה לבוב למרכז תעשיית הקולנוע במערב אוקראינה.
בשנות ה-20 היו בעיר 15 בתי קולנוע.
בין שתי מלחמות העולם, תחת שלטון פולני, קמו בעיר מועדונים רבים עבור חובבי קולנוע.
בפרט, זכו לחשיבות מועדון הסרטים "אוונגרד" סדנת הצילום "אוריון", וקבוצות האמנים "קאווינה" ו-"ארטס".
הסופרת סופיה קוליק פרסמה בשנות השלושים את המגזין "קינו" ויצרה את אולפן הסרטים "סוניה-פילם", בו צילמו את הסרטים "חג הנעורים", "עם מצלמה בלבוב", "חגים ירוקים", ו"הוצולשצ'ינה", שהופצו בידי חברות גרמניות, צרפתיות ואמריקאיות.
הסרט הראשון שצולם והוקרן באוקרינה בו היה צליל הוא סרטו התיעודי של דזיגה ורטוב "התלהבות: סימפוניית הדונבאס".
בסרט, הקול האנושי משחק תפקיד משני בלבד, כאשר הבמאי שילב את צלילי המפעלים, התעשייה והמכונות.
שנה לאחר מכן, נוצר גם סרט הקולנוע "חזית" של אולכסנדר סולוביוב, וגם בו שולב צליל.
בנובמבר 1930, מנהלת הפוטו קולנוע הכל־אוקראינית אורגנה מחדש תחת הארגון "אוקראינפילם", שהיה כפוף לזרוע הממשלתית "סויוזקינו".
תהליך זה גרם גם לחזרתן של תמות לאומיות והיסטוריות לסרטים האוקראינים, בניגוד לגישה המהפכנית והמודרניסטית שאפיינה אותם קודם לכן.
הסרטים "שצ'ורס" (1939) לדובז'נקו ו"בוגדן חמלניצקי" (1941) של סבצ'נקו מדגימים מגמה זו.
במלחמת העולם השנייה נכבשה אוקראינה בידי הגרמנים.
אחדים מהבמאים נותרו באוקראינה הכבושה, ואילו אחרים נמלטו אל האזור שנותר תחת שליטה סובייטית.
בקרב, הפקת הסרטים הייתה כפופה למשימות האידאולוגיות של תקופת המלחמה.
בשטח שנכבש בידי הנאצים, הקולנוע הוכפף לפיקוד העליון של הוורמאכט ולנציבות הרייך אוקראינה.
בנובמבר 1941 פתחה אגודת הסרטים הגרמנית "מזרח" סניף בקייב - Ukraine Film GmbH.
בתי קולנוע, השכרת סרטים, מפעלים להעתקת סרטים הוכפפו לסניף זה.
אולפן הקולנוע של קייב הפך לבסיס ההפקה של "אוקראינה-פילם".
בראשו עמד איוון ניקיטין, שבמקביל עבד כראש מדור הסרטים של מחלקת התרבות והחינוך של הנהלת העיר.
בראש מחלקה זו עמד המנהל איוון קוואלרידזה.
חברת "אוקראינה-פילם" יצרה כמה סרטי תעמולה ויומני חדשות, כולל הסרטים "קייב", "יום עבודה של איכר אוקראיני", "יציאה מרצון של צעירים אוקראינים לעבודה בגרמניה", "לוויות קורבנות הטרור הסובייטי בויניצה", "הקמת אוקראינה-פילם", וכן סרטי תעודה בנושאי מדע וטכנולוגיה.
חלק מהסרטים מעולם לא הושלמו, בפרט הסרטים "קיץ באוקראינה", "החוזר", "חיים חדשים".
בשטחי אוקראינה צולמו גם סרטי תעמולה בגרמנית, שהוקרנו בגרמניה.
במקביל, נוצרו באזור הסובייטי סרטי תעמולה.
חלקם זכו להערכת המבקרים ולפרסים בינלאומיים בשל ערכם האמנותי.
ביניהם נמנה הסרט "קשת בענן" למארק דונסקי על פי התסריט של וונדה ואסילבסקה, המעביר את הטרגדיה של כפר אוקראיני שנכבש על ידי הנאצים.
התסריט של אולכסנדר דובז'נקו "אוקראינה בוערת", שסטלין אישר בתחילה, ספג בזמן המלחמה ביקורת בידי פקידים קומוניסטיים אוקראיניים, ביניהם ניקיטה חרושצ'וב, שטענו כי בסרט קיימים מסרים לאומניים.
לפי דובז'נקו, אחת הסיבות לביקורת הייתה כי בתסריט לא נאמר דבר על תפקידו המכריע של סטלין בהבסת הגרמנים.
התסריט פורסם בשנת 1966, בפורמט של ספר, תוך שינויים רבים.
לאחר המלחמה ועד מותו של סטלין ב-1953, כלל הקולנוע האוקראיני נוצר תחת השפעת הריאליזם הסוציאליסטי, תוך הקפדה על רמה גבוהה של משחק וצילום.
בסרטים אלה הופיעו לראשונה שחקנים ובימאים רבים, ביניהם סרגיי בונדרצ'וק.
ההפשרה של חרושצ'ב (שנות החמישים עד שנות השישים)
במהלך ההפשרה הפוליטית שהתקיימה בברית המועצות בין אמצע שנות החמישים לאמצע שנות השישים, גדלה הפקת הסרטים האוקראינית.
הסרטים "אביב ברחוב זרצ'נויה" (1956, מרלן חוצייב ופליקס מירונר), "איוואנה" (1960, ויקטור יאבצ'נקו), נצפו בתקופת הקרנתם בידי עשרות מיליונים.
הופקו באותה תקופה גם סרטים דוברי אוקראית, ביניהם "אחרי שני ארנבים" (1961, ויקטור איוואנוב).
בשנות השישים והשבעים התפתחה תנועת הקולנוע הפואטי האוקראיני, שהחלה כתגובה למדיניות הריאליזם הסוציליסטי.
יוצרי תנועה זו דגלו באקספרסיביות חזותית, ושימוש במוטיבים עממים וסוריאליסטיים.
התנועה הושפעה מהפולקלור האוקראיני ומסרטיו המוקדמים של דובז'נקו.
בימאים מוכרים מתקופה זו הם סרגיי פאראדז'אנוב, יורי אילנקו , וליאוניד אוסיקה .
הסרט "צללים של אבות נשכחים" של פאראדז'אנוב, שיצא ב-1964, נחשב לסרט שהתחיל את התנועה.
הסרט זכה בפרס השני בפסטיבל הסרטים מאר דל פלאטה בארגנטינה.
בנוסף מוכרים הסרטים "באר לצמאים" של יורי אילינקה,"צלב האבן" של ליאוניד אוסיקה, ו"נאמנות" של פיוטר טודורובסקי.
הדעיכה (שנות השבעים - שנות השמונים)
עם דעית ההפשרה החלו רדיפות של היוצרים האוקראינים בידי השלטונות.
סרטה של קירה מוראטובה משנת 1971,"פרידה ארוכה" צונזר.
גורל דומה פקד את הבמאי יורי אילינקה.
סרטו, "ציפור שחורה עם סימן שחור", (1971) נאסר להקרנה במהלך הקונגרס ה-24 של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, אך יצא לציבור לאחר שזכה בפרס ראשון בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי במוסקבה.
לאחר עלייתו של ליאוניד ברז'נייב לשלטון ירדה קרנם של המוטיבים האוקראיניים בקולוע.
לפי היסטוריונית הקולנוע לריסה בריוחובטסקה, מחצית מתוך 300 הסרטים העלילתיים שצולמו באולפני הקולנוע בשטחי אוקראינה בשנים 1976-1989, התתבסו על יצירות ספרות רוסיות ותסריטים שכתבו תסריטאים רוסים.
עם זאת, באותה תקופה צולמו באוקראינה סרטים רבים שזכו לפופולריות בכל העולם הסובייטי, ביניהם "ד'ארטניאן ושלושת המוסקטרים", "מקום המפגש אינו ניתן לשינוי", ו-"העגלה הירוקה".
שנות ה-70 וה-80, היו ימי פריחה עבור קולנוע הדוקומנטרי האוקראיני.
אולפן סרטי המדע הפופולרי "קייבנאוקפילם" בקייב צילם מספר עצום של סרטים, ביניהם "שפת החיות", "האם חיות חושבות?, "שבעה צעדים מעל האופק" בבימויו של pליקס סובולב ואחרים.
בתקופת הפרסטרויקה, אולפני הקולנוע האוקראינים כמעט הפסיקו לצלם סרטים באורך מלא בשפה האוקראינית להפצה בקולנוע.
אך הסרטים שהופצו בשפה הרוסית, כללו ביקורת חברתית רבה.
ביניהם הסרט הסינדרום האסתני של קירה מוראטובה, "מכת אלוהים" מאת אולגה פיאלקה (1988 ר.); "דעיכה" מאת מיכאילו בליקוב ואחרים.
סרטו של יורי אילינקו אגם הברבורים.
אזור (1989) זכה להצלחה בינלאומית, ונעשה מוכר כסמל לקולנוע אנטי-טוטליטרי.
מספר הסרטים העלילתיים שצולמו באוקראינה ירד בחדות בשנות ה-90. 45 סרטים צולמו באוקראינה בשנת 1992, ובשנת 2000 צולמו ארבעה בלבד.
עיסוקם העיקרי של אולפני הקולנוע בזמן זה היה צילום סרטי טלוויזיה שלא הופצו במסכי הקולנוע.
מתוך 136 סרטים שצולמו באוקראינה בשנות ה-90, 82 צולמו ברוסית ורק 54 - באוקראינית.
תקופה זו עמדה בסימן עליית הקולנוע המסחרי.
הופיעו לראשונה ספונסרים פרטיים לסרטים, כאשר הסוגות העיקריות בהן סרטים אלו הופקו היו קומדיות, דרמות פשע, הרפתקאות וסרטים אירוטיים.
למרות חוסר הרווחיות של תעשיית הקולנוע בשלב זה, מספר סרטים אוקראינים זכו בשנות האלפיים להצלחה בפסטיבלי קולנוע בינלאומיים.
בשנת 2003, הסרט המצויר "חשמלית מספר 9" זכה בפרס דוב הזהב.
בשנת 2005 זכה הסרט "נוסעים" של הבמאי האוקראיני איהור סטרמביצקי בפרס דקל הזהב.
בשנת 2007 התקיימה הבכורה העולמית של "מנינה" בבימויו של איהור פודולצ'ק בתוכנית התחרות של פסטיבל הסרטים הבינלאומי ברוטרדם.
ב-2011 קיבלה מרינה וורודה את דקל הזהב בפסטיבל קאן על הסרט הקצר "צלב".
בשנת 2014, סרטו העלילתי של מירוסלב סלבושפיטסקי "שבט" השתתף בתוכנית התחרות "שבוע המבקרים" של פסטיבל קאן וקיבל שלושה פרסים בבת אחת - פרס קרן גן, פרס דיסקברי והגראנד פרי.
הקולנוע דובר האוקראינית חווה תחייה משמעותית החל משנת 2014, לאחר תום אירועי היברומאידאן.
יציאת הסרט "המדריך", מסמנת מגמה זו, בשנת 2018, לראשונה בהיסטוריה, סרטים אוקראינים ששפתם אוקראינית נכנסו לרשימת 20 הסרטים הרווחיסים ביותר של הפצת הקולנוע האוקראיני בשנת 2018; בפרט, הסרטים האוקראינים הרווחיים ביותר ב-2018 היו הסרטים "סקס ושום דבר אישי", "סווינגרס", "דז'דזיו הפעם הראשונה", "חתונה מטורפת" ו"אני, אתה, הוא, היא".
ב-2014 החלה קריאה לחרם על הקולנוע הרוסי, שמטרתו לצמצם את כמות המידע הרוסי המוקרן על מסכי הקולנוע והטלוויזיה האוקראיניים.
בשנת 2023 יצא לאקרנים הסרט המצויר מאווקה נסיכת היער, המבוסס על הדרמה "שיר היער" של לסיה אוקראינקה ומושפע מהמיתולוגיה העממית.
הסרט נעשה הסרט האוקראיני המצליח בכל הזמנים, והיה לאחד מסרטים העצמאים הגדולים ביותר בשנת 2023.
גופים ממשלתיים ואזרחיים בתעשיית הקולנוע
משרד התרבות האוקראיני אחראי על תעשיית הקולנוע במדינה, ועל אגודת הסינמטוגרפים האוקראינית.
הגוף המבצע בתחום הוא הסוכנות הממלכתית האוקראינית לקולנוע, שמספקת עידוד ותמיכה לסרטי קולנוע ואולפני קולנוע באוקראינה.
הסוכנות מהווה הרגולטור הממשלתי החשוב ביותר בתחום הפקות הקולנוע באוקראינה.
יחד עם קרן התרבות האוקראינית, הסוכנות מהווה המשקיעה הגדולה ביותר בתעשיית הקולנוע האוקראינית.
נכון ל-2019, שני הארגונים השקיען כ-500 מיליון הריבניה בשנה בהפקת סרטים אוקראיניים.
פרס האקדמיה האוקראינית לקולנוע מוענק מדי שנה על הישגים מקצועיים בפיתוח הקולנוע האוקראיני.
הפרס הוקם בשנת 2017 על ידי האקדמיה האוקראינית לקולנוע.
רשימת 100 הסרטים הטובים בתולדות הקולנוע האוקראיני
הארכיון הלאומי על שם אולכסנדר דובז'נקו - הארכיון הממלכתי של הקולנוע באוקראינה, פרסם ביוני 2021 את רשימת עשרת הסרטים, המוגדרים על ידו כסרטים האוקראיניים הטובים ביותר.
+מספרשם הסרטשנת יציאהשם הבמאי1צללים של אבות נשכחים 1964סרגיי פאראדז'אנוב2אדמה 1930אלכסנדר דובז'נקו3איש עם מצלמת קולנוע 1930דזיגה ורטוב4השבט 2014מירוסלאב סלאבושפיצקי5צלב האבן 1968לאוניד אוסיקה6הסינדרום האסתני 1989קירה מוראטובה7טיסות בחלומות ובמציאות 1982רומן באלאייאן8ציפור לבנה עם סימן שחור 1970יורי איליינקו9פרידות ארוכות 1971קירה מוראטובה10בבילון XX 1979איוואן מיקולאייצ'יק
במאי 2012 הוצגו סרטים אוקראינים בצורה מרוכזת בסינמטקים בישראל בנוכחותו של שגריר אוקראינה בישראל גנאדי נדולנקו.
באוקטובר 2015 נערך פסטיבל סרטים אוקראיני בישראל.
במאי 2016 הציגו סינמטקים ישראלים בשיתוף עם שגרירות אוקראינה בישראל והמרכז הלאומי על שם אלכסנדר דובז'נקו סרטים אוקראינים במסגרת ימי קולנוע אוקראיני.
הסינמטק הלאומי של אוקראינה (בעבר חלק מקייבנאוקפילם) (קייב)
אוקראנימאפילם (בעבר חלק מקייבנאוקפילם) (קייב)
בוזנג קולן קבינאצ'יפי הוא אתלט בוטסואני, אלוף העולם (טוקיו 2025) ומדורג במקום עשירי בכל הזמנים (43.53 שניות) בריצת 400 מטר.
סגן אלוף אולימפי (פריז 2024) בריצת שליחים 4x400 מטר.
באליפות העולם עד גיל 20 שנערכה בניירובי שבקניה באוגוסט זכה במדליית זהב בריצת שליחים 4x400 מטר בתוצאה של 3:05.22 דקות.
באליפות אפריקה שנערכה בסנט פייר שבמאוריציוס ביוני זכה בשתי מדליות זהב: בריצת שליחים 4x400 מטר בתוצאה של 3:04.27 דקות, ובריצת שליחים 4x400 מטר משולב בתוצאה של 3:21.85 דקות.
באליפות אפריקה עד גיל 20 שנערכה בנדולה שבזמביה באפריל-מאי זכה בשתי מדליות זהב: בריצת 400 מטר בשיא אליפות חדש של 44.91 שניות, ובריצת שליחים 4x400 מטר בתוצאה של 3:08.14 דקות.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט שבהונגריה באוגוסט סיים במקום 22 בריצת 400 מטר בתוצאה של 46.39 שניות.
בשלב המוקדמות קבע שיא אישי חדש של 44.80 שניות.
במשחקי אפריקה שנערכו באקרה שבגאנה במרץ זכה בשתי מדליות כסף: בריצת שליחים 4x400 מטר בתוצאה של 2:59.32 דקות, ובריצת שליחים 4x400 מטר משולב בשיא בוטסואנה חדש של 3:13.99 דקות.
באליפות אפריקה שנערכה בדואלה שקמרון ביוני זכה במדליית זהב בריצת שליחים 4x400 מטר בתוצאה של 3:02.23 דקות.
באולימפיאדת פריז שנערכה באוגוסט זכה במדליית כסף בריצת שליחים 4x400 מטר יחד עם באיאפו אנדורי, אנטוני פסלה ולטסיל טבוגו בשיא אפריקה חדש של 2:54.53 דקות, אחרי ארצות הברית (2:54.43 דקות) ולפני הממלכה המאוחדת (2:55.83 דקות).
בנוסף, סיים במקום תשיעי בריצת 400 מטר בשיא אישי חדש של 44.43 שניות, לאחר שבשלב המוקדמות קבע שיא אישי חדש של 44.45 שניות.
באליפות העולם שנערכה בטוקיו שביפן בספטמבר זכה במדליית זהב בריצת 400 מטר בשיא בוטסואנה חדש של 43.53 שניות, לפני ג'רים ריצ'רדס מטרינידד וטובגו (43.72 שניות) ובן ארצו באיאפו אנדורי (44.20 שניות).
התוצאה שקבע מדרגת אותו במקום עשירי בכל הזמנים.
כבר בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא לאומי חדש ואת תוצאת השנה בעולם של 43.61 שניות.
בנוסף, זכה במדליית זהב בריצת שליחים 4x400 מטר יחד עם לי אפי , באיאפו אנדורי ולטסיל טבוגו בתוצאה של 2:57.76 דקות, לפני ארצות הברית (2:57.83 דקות) ודרום אפריקה (2:57.83 דקות).
הקולנוע הישראלי הוא תיאור כולל ליצירה הקולנועית במדינת ישראל, החל מימי טרום הקמתה ועד ימים אלו.
תחילתו בסרטי תעמולה של המפעל הציוני אשר החל באותה עת בארץ ישראל, והמשכו ביצירות הקולנוע השונות אשר צולמו והופקו לאחר הקמת המדינה.
במהלך הזמן, עבר הקולנוע הישראלי תמורות ותהפוכות בתכנים, בסוגות ובאיכות ההפקה.
בראשיתו, הקולנוע הישראלי היה חלק מבניית האומה החדשה בארץ על ידי ביסוס של מיתוסים לאומיים וזיכרון קולקטיבי משותף, עם התפתחותו ובהתאם לאירועים שונים אשר התרחשו במדינה עם השנים, גם הקולנוע שינה את אופיו.
לאורך השנים, ניתן להצביע על נושאים אופייניים שחוזרים ועולים בסרטי הקולנוע הישראלי - יהודים וערבים, מזרחים ואשכנזים, מלחמה ושלום וגבריות ונשיות.
במשך הזמן גבר הגיוון של יוצרי הקולנוע השונים ואוכלוסיות ישראליות חדשות, שהיו ממודרות בעבר מהקולנוע בישראל, נכנסו לתחום הבימוי וההפקה.
במרביתו, השפה הדומיננטית בסרטי הקולנוע הישראלי היא עברית.
על כן, השוק המקומי הוא קטן מאוד, ומעטים הסרטים הישראליים שמגיעים כיום לרווחיות, הפקות רבות נסמכות על תרומות וקרנות קולנוע שונות.
במקביל לכך, סרטים רבים של הקולנוע הישראלי זכו להוקרה והערכה ברחבי העולם, זכו בפרסים בפסטיבלי קולנוע בעולם והיו מועמדים לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
סרטים צולמו בארץ ישראל החל מימי ראשית הראינוע עוד במאה ה-19. יעקב בן דוב היה חלוץ של סרטים תיעודיים ומפורסם ביותר הוא תיעודו של כניסת הגנרל אלנבי לירושלים.
סרטיו התיעודיים שימשו בעיקר את קרן היסוד וקק"ל.
בן דוב ביים גם את הסרט העברי הראשון שכלל דיאלוגיים בעברית בין השחקנים שנקרא: "מעשה בתייר אמריקאי בארץ-ישראל" (1923), אך מרבית הסרט אבד.
בשנות השלושים, ברוך אגדתי הפיק וביים את סרט הקולנוע הראשון באורך מלא בארץ ישראל שנקרא "זאת היא הארץ" (1935), על פי תסריט של אביגדור המאירי.
אגדתי ביים חלק מהסצנות ושילב בו גם צילומים תיעודיים של יעקב בן דוב.
בשנות ה-50 הוקמו אולפני קולנוע ישראלים כ"אולפני גבע" ו"אולפני ההסרטה בישראל" בהרצליה, ומספר סרטים עלילתיים נוצרו.
בשנת 1954 התקבל החוק לעידוד הסרט הישראלי.
בשנות ה-60 החלה להתפתח בישראל תעשיית קולנוע עצמאית.
מנחם גולן, אפרים קישון ואורי זוהר היו היוצרים הפעילים ביותר במהלך שנים אלו.
שני סרטים, "סאלח שבתי" ו"השוטר אזולאי" זכו בפרס גלובוס הזהב לסרט הזר.
סרטים אלו הצליחו בקופות אך נקטלו בביקורות.
בשנות השמונים חלה התרחקות של הקהל הישראלי מבתי הקולנוע.
ערוצי הטלוויזיה המסחריים וחברות הכבלים והלוויין חויבו בחוק לממן הפקת סרטי קולנוע תמורת זכויות שידור עתידיות.
החל משנת 2008, שישה סרטים ישראליים היו מועמדים לפרס האוסקר, אך לא זכו.
לפרס הסרט התיעודי היו מועמדים ב-2013 "חמש מצלמות שבורות" ו"שומרי הסף".
נהוג לחלק את תולדות הקולנוע הישראלי לתקופות מוגדרות בהן היה ריכוז סרטים גבוה בעלי מאפיינים דומים, דגם משותף.
התוצר של גופים אלו, סרטי תעודה, סרטים קצרים וסרטי עלילה, היה סרטים בעלי מסר ציוני, תעמולתי לרוב, המתעלמים מן הבעיות האמיתיות שעמדו בפני המדינה הצעירה בשנות ה-50, ומדגיש את המסרים של ממשלת ישראל, הסוכנות היהודית וההסתדרות.
המאבקים האמיתיים בהם נאבקה ישראל, מפירוק הפלמ"ח ועד לאירועי ואדי סאליב, המתחים הדתיים והאתניים והשאלות הדוחקות בדבר הזהות הישראליות והזהות היהודית - לא קיבלו ביטוי בסרטים אלו, אשר הציגו קו רשמי כמעט אחיד, פשטני ותועמלני.
כבר מתחילתו, היה הקולנוע הישראלי חלק מהקמתה של האומה החדשה בארץ.
הסרטים אשר הופקו לפני ואחרי הקמת המדינה קידשו מיתוסים ציוניים כמיתוס העבודה, מיתוס הצבר, מיתוס העלייה ועוד.
הנרטיב הדומיננטי במרבית הסרטים היה של הצבר החלוץ, הכובש את השממה ומקים את המדינה.
הסרטים נטו להדגיש את הפערים בין היהודי הגלותי לבין היהודי החדש - בתחילה, החלוץ עובד האדמה ולאחר מכן, היהודי הלוחם והמגן.
הערבים, הוצגו כמעט תמיד בצורה סטראוטיפית - המון ברברי אשר תוקף את היישוב היהודי.
סרט משמעותי ביותר שנוצר בתקופה זו הוא "גבעה 24 אינה עונה" (1955).
תפנית משמעותית בקולנוע הלאומי הירואי התרחשה לאחר מלחמת ששת הימים: הניצחון המהיר וכיבוש שטחי יהודה ושומרון, הגולן וסיני הביא את ליהירות לאומית ותחושת עצמה צבאית רבה.
בהתאם לכך, הסרטים אשר הופקו באותה התקופה היללו את הצבא והלוחם והפקתם הייתה רבת תקציב, לדוגמה: "הפריצה הגדולה" (1970), "עזית הכלבה הצנחנית" (1972) ו-"הוא הלך בשדות" (1967).
קולנוע הבורקס היא סוגה קולנועית עממית שהייתה נפוצה בקולנוע הישראלי משנות ה-60 וה-70 עד אמצע שנות ה-80. בסוגה זו הסרטים בנויים ממקטעים מתחלפים של מלודרמה וקומדיה, אשר במרכזה עומדות דמויות סטראוטיפית של יהודים ישראלים מעדות שונות.
דמות מזרחית מובילה את הסרט ובמרכז הסרט תיאור של משפחה, קהילה או שכונה מזרחית כסביבה יהודית פרה-מודרנית, ותיאור של הקונפליקט בינה לבין הישראליות העברית-אשכנזית, המוצגת כמודרנית.
לסרטי הסוגה יש סוף טוב, שלרוב מתקיימת בו חתונה בין בני העדות השונות.
במרכז הדיון בסרטי הבורקס עמדו סוגיית הפער העדתי והאפשרות של יוצאי עדות המזרח לחבור אל ההגמוניה הישראלית.
המרכיבים המאפיינים את הז'אנר הם דמות המזרחי הערמומי, המערים על האשכנזי הנאיבי, ואת המרכיבים המלודרמטיים של קונפליקט משפחתי (הנפתר בסוף על הצד הטוב), ודמויות בנוסח הקומדיה דל'ארטה.
גיבורי סרטי הבורקס חיו בשולי העיר הגדולה או בפריפריה ועסקו בשיפור תנאי מחייתם, תוך התעלמות מהחוק או מערכי הלאום.
מוקד ההתייחסות הוא המשפחה, וחיי הגיבורים התנהלו סביב טקסים - חתונות ולוויות.
בשיא פריחתם של סרטי הבורקס המשיכו הבמאים לספוג ביקורות רעות מהמבקרים ומהעיתונות, שטענו שרמת הסרטים ירודה והיא בגדר "תיאטרון מול מצלמה".
הקהל לעומת זאת הצביע ברגליים ושנים אלו היו חסרות תקדים בכל הנוגע לכמות הצופים שהגיעו לבית הקולנוע כדי לראות קולנוע ישראלי.
בפתחו של המהפך הפוליטי בישראל בשנת 1977 לא בוימו עוד סרטי בורקס בישראל, ובסוף שנות השמונים החלה הפופולריות של סרטים אלו לשקוע במידה רבה.
באמצע שנות השישים ואל מול סרטי "הריאליזם הציוני", סרטי הבורקס, וסרטי "הזרם המרכזי" קמה תנועת נגד של יוצרים שחשו כי דרכים אלו אינן מבטאות אותם, וכי ברצונם ליצור בישראל קולנוע ישראלי, אמנותי, איכותי, בנוסח סרטי "הגל החדש" הצרפתי.
יוצרי "הרגישות החדשה" באו מהבוהמה התל אביבית, מבתי הספר לקולנוע, ומחבורות השוליים שנוצרו, כגון "חבורת לול" שהתכנסה סביב אורי זוהר ("שלושה ימים וילד"), משה מזרחי ("הבית ברחוב שלוש", "אני אוהב אותך רוזה"), מיכל בת-אדם ("על חבל דק") ואברהם הפנר ("לאן נעלם דניאל וקס?").
קולנוע סאטירי התחיל עוד בשנות השישים עם יצירותיו של אפרים קישון אשר באו לגלג על מודל הצבר, הקיבוצים, ועל הפוליטיקאים ממפלגת השלטון את אלו אפשר לראות בארבעה מחמישה הסרטים שיצר: "סאלח שבתי", "ארבינקא", "תעלת בלאומילך" ו"השועל בלול התרנגולות".
לאחר מלחמת יום הכיפור, והשבר שחל בחברה הישראלית בעקבותיה, וכן בעקבות עליית הליכוד לשלטון חלו לצאת לאקרנים סרטים בעלי אופי ביקורתי כלפי החברה הישראלית וצה"ל.
סרט בולט מתקופה זאת הוא "רובה חוליות" (1978) לטענת שמוליק דובדבני הסרט מגחיך את קלישאות השיח הלאומי-הרואי ש"מתורגמות" לעולם הדימויים הנערי, ובעיקר מבקר את יחסה של החברה הישראלית אל שורדי השואה.
הקולנוע הפוליטי ביקורתי יצא כנגד ערכים ציוניים בולטים ו־"שחט פרות קדושות".
הסרטים עסקו בקונפורמיות המאפיינת את הציונות אל מול האינדיבידואליזם אשר מאפיין האמריקניזציה שעברה החברה הישראלית.
דמות הערבי הפלסטיני, שהקולנוע עד אז מיעט לעסוק בה, החלה להופיע בסרטים שונים, זאת אל מול דעיכת דמות הצבר הלוחם.
דוגמה לסרט בולט מקולנוע זה הוא "אוונטי פופולו" (1986), הסרט, מתרחש בשלהי מלחמת ששת הימים, ומהווה מעין ביקורת סוריאליסטית על המלחמה.
לדעת אדם צחי, מרצה לקולנוע בחוג לתקשורת במכללת הרצוג, עד אמצע שנות ה-70, הקולנוע הישראלי הממוסד האדיר את ערכי הלאומיות.
בשנות ה-80 החל זרם שפרופסור נורית גרץ "הקולנוע של הזר והחריג" שכלל סרטים א-לאומיים ואנטי-לאומיים שזכו לשבחי הביקורת ותוקצבו בידי "הקרן הממשלתית לעידוד סרטי איכות", אך נכשלו מסחרית בקופות.
לפי ד"ר רוני פרצ'ק משנות ה-60 עד 1995 הקולנוע הישראלי כמעט לא עסק בתכנים דתיים מהמאה ה-21 היה שינוי במגמה זו והחל גל של המציגים דמויות וסמלים דתיים.
לדעת צחי במאה ה-21 אין לקולנוע הטיה פוליטית ברורה בנושאי דת וכלכלה, אך הוא סבור שהסרטים ה"שמאליים" הם אלו שנותרים מרכזיים ומשפיעים יותר בתודעה.
מיכל פיק חמו בספרה מולדת פצועה, כותבת כי בשנות ה-20 עד ה-40 הקולנוע גילה זיקה חזקה למפעל הציוני, כאשר סרטים היו תלויים כלכלית באגודות וקרנות ציוניות והציגו דימוי אידיאליסטי והרמוני של החברה הישראלית.
משנות ה-60 המאוחרות ועד 1977 עסק הקולנוע בפירוק הקולקטיב, בהתעצמות האינדיבידואליזם ובהתייחסות לקבוצות אתניות שלא זכו לחשיפה, תוך ביקורת על הנורמות של הקולנוע הלאומי-הרואי.
משנת 1977 עד שלהי שנות ה-80, הקולנוע חזר לעסוק בקולקטיב הישראלי ובטראומות החברתיות, וטיפל בהן ללא ביקורת ישירה על המוסדות.
מתחילת המילניום, הקולנוע הישראלי אימץ גישה אוניברסלית שמתנתקת מהמציאות הפוליטית המקומית ומהיבטים קונפליקטים וגאופוליטיים, ומתמקד במרחב הביתי-משפחתי.
בתקופה זו למרות שהסרטים מעלים בעיות חברתיות, הם נמנעים ממתיחת ביקורת פוליטית ישירה כלפי ישראל או מדיניותה.
לדעת דר' יעל מונק, חוקרת קולנוע ותרבות ישראלית, קיים מעבר מקולנוע שעסק במוצהר בסכסוך הישראלי-פלסטיני בשנות ה-80, לקולנוע המנתח תהליך של התפוררות פנימית בחברה הישראלית.
היא סבורה כי קיים עיסוק באובדן הסולידריות, באי-שוויון כלכלי ובהפיכתם של אזרחים ישראלים ,במיוחד מהמעמד הבינוני והנמוך, לקורבנות של המערכת הקפיטליסטית האגרסיבית.
וכן סרטים המציגים אלימות המופנית פנימה, אל תוך החברה הישראלית ורואים בה השתקפות של הערכים המיליטריסטיים שחלחלו מהמרחב הציבורי אל המרחב הפרט.
סרט בורקס הוא שמה של סוגה קולנועית שהייתה נפוצה בקולנוע ישראלי בשנות ה-60 וה-70. מרבית סרטי הבורקס עסקו בהתנגשויות בין תרבויות ועדות בישראל, ובמיוחד התנגשות בין עדות המזרח לעדות אשכנז.
גיבורם של סרטים אלה היה בדרך כלל בן עדות המזרח, לרוב עני, ערמומי ובעל חכמת חיים רבה, המתנגש במוסדות המדינה או דמויות ממוצא אשכנזי, שהוצגו לרוב כעשירות, יהירות, מתנשאות, אטומות לב ומנוכרות.
סרטי בורקס אופיינו בחיקויי מבטאים, ובמיוחד מבטאי יוצאי מרוקו, פרס ופולין, בדיחות סלפסטיק, חילופי זהויות ושילוב של קומדיה ומלודרמה.
הרגישות החדשה היא תנועה בקולנוע הישראלי, שהחלה בשנות ה-60, ונמשכה בערך עד לסוף שנות ה-70. התנועה ביקשה ליצור בארץ קולנוע מודרניסטי בעל ערכים אומנותיים ואסתטיים, בנוסח סרטי הגל החדש של הקולנוע הצרפתי.
עם זאת, התנועה מוגדרת יותר כתנועת נגד לז'אנר "הריאליזם הציוני" ששלט ביצירה הקולנועית הישראלית בשנות ה-40 וה-50, והמשיך בשנות ה-60 בעידודה הרשמי ובמימונה של המדינה, ואל מול סרטי הבורקס שנתפסו כעממיים ולא איכותיים.
בישראל מתרחשים אירועים הנתפסים בעיני תושביה ובעיני אנשים רבים מחוצה לה כאירועים היסטוריים חשובים.
קל להסריט סרטים על אירועים אלה משום שנכתב עליהם הרבה חומר בעברית, שיכול לשמש לכתיבת תסריטים בנושא, ומשום שקל ללהק בישראל צוות שמכיר הייטב את האירועים ההיסטוריים האלה מחוויה אישית.
במקרה שהאירוע ההיסטורי ממושך דיו, כמו מלחמת לבנון הראשונה, ניתן לצלם סרטים תעודרמטיים על אודותיו במקום ובזמן בו הוא מתרחש.
סרטי מתיחות עם מצלמה נסתרת היא סוגת קולנוע וטלוויזיה בה אנשים שנבחרים באקראי, מצולמים בלא ידיעתם במצבים מביכים.
זו אחת הסוגות הזולות ביותר להפקה משום שהיא אינה דורשת פעלולים או שיחזורים היסטוריים, הליהוק בה הוא חלקי וגם התסריט חלקי ביותר.
תעשיית הקולנוע הישראלית הפיקה, באופן יחסי, יותר סרטים מסוגה זו מאשר תעשיות קולנוע אחרות, בעיקר בשנות השמונים.
סרטים ישראלים רבים, מסוגות שונות כמו דרמה, תעודרמה וקומדיה, עוסקים בצה"ל ובהווי הצבאי.
ראשית, ענייני צבא וביטחון תופסים תפקיד מרכזי בחיי היום יום בישראל.
שנית, החזון הציוני רואה את היהודי החדש כאיש עמל וכלוחם.
הסרטים שנעשו בתקופת קום המדינה נעשו בהשראת חזון זה, וזו המסורת קולנועית שהם יצרו.
שלישית, קל להפיק בישראל סרטים על צבא: זמינותם של מתקנים צבאיים וציוד צבאי גבוהה בישראל וקל ללהק בישראל צוות שיודע להפעיל ציוד צבאי, לכתוב תסריטים אמינים יחסית על צבא וכיוצא בזה.
רביעית החוויות של יוצרי הסרטים משירותם הצבאי מהוות כר פורה לכתיבת תסריטים בנושא.
בולט ביוצרי סרטי הצבא בישראל הוא אורי ברבש.
רבים מהמסרים הפוליטיים המועברים בסרטים ישראלים קשורים בצבא בשל מרכזיות הצבא בפוליטיקה הישראלית.
מוטיב מרכזי בסרטים ישראליים הוא הצגת השונה.
סרטים על יחסים בין בני דתות, עמים, עדות ומסורות שונות, מאוד נפוצים במדינת ישראל, שהיא רב-תרבותית.
זאת משום שהנושא הוא חלק חשוב מחיי היום יום בישראל ולכן הוא מעסיק את הקהל בישראל ומוכר היטב לצוות ההפקה.
מעבר לזאת, קל למכור סרטים בנושא זה מחוץ לישראל.
יהדות העולם מתעניינת ביחסים בין אוכלוסיות שונות בתוך העם היהודי ואנשים רבים בעולם מתעניינים בסכסוך הישראלי-ערבי.
תעשיית הקולנוע הישראלי אינה יכולה להתחרות בתקציב הפעלולים של הפקות הוליוודיות גדולות.
לכן כמעט שלא מופקים בישראל סרטי מדע בדיוני, סרטי פעולה, סרטים על אגדות או סרטים הדורשים שיחזורים היסטוריים בני יותר מעשרות שנים.
הדבר נכון אפילו כשמדובר בנושאים שהמחקר ההיסטורי בהם או הספרות הנכתבת על אודותם, מפותחים מאוד בישראל.
בישראל לא מופקים כמעט סרטים על סיפורי המקרא או על התקופה הרומית.
דוגמה נדירה ובולטת היא הסרט "זוהי סדום" אשר מבוסס על סיפור מהפכת סדום ועמורה.
בעשור השני של המאה ה-21 חל שינוי, והקולנוע המקומי גילה פתיחות רבה יותר לסרטי ז'אנר.
זאת, בין היתר, הודות לשיפורים טכנולוגיים ומיומנויות שאפשרו ליוצרי קולנוע עצמאיים להגשים את חזונם.
חלק מסרטי הז'אנר זכו בהערכה, פרסים ופופולריות בקרב הקהל.
דוגמה לכך היא גל סרטי האימה הישראלים שהופיע במהלך עשור זה.
מוסדות וגופים העוסקים בקולנוע ישראלי
קופרו – קרן לשיווק תוכן ישראלי
קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב - פרויקט הקולנוע
סרטי גבע - חברה ישראלית להפקת סרטי קולנוע, פעלה עד שנות השישים.
אולפני הרצליה - חברה להפקות טלוויזיה הממוקמת בהרצליה.
קריית התקשורת נווה אילן - לשעבר "ג.ג.
פרס אופיר - פרס הניתן מדי שנה על ידי האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה עבור יצירה קולנועית מצטיינת.
פרס וולג'ין - מוענק בפסטיבל הקולנוע בירושלים
פסטיבל הקולנוע הבינלאומי לסרטים בים האדום
הפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטיות וסטודנטים תל-אביב
פסטיבל כרמל הבינלאומי לקולנוע קצר
קולנוע ביתי הוא שם נפוץ למכלול מכשירי האלקטרוניקה הביתיים המשמשים ליצירת "חוויה של קולנוע" בבית הפרטי.
בפרט, שימוש מקובל בשם זה הוא לתיאור מערכת האודיו מרובת הערוצים, בניגוד למערכת סטריאו ביתית רגילה.
מערכת האודיו מכילה בדרך כלל מערך רמקולים הקפי.
מבנה נפוץ הוא 5.1 - חמישה רמקולים (מרכז-קדמי, ימין-קדמי, שמאל-קדמי, ימין-אחורי ושמאל-אחורי) ורמקול נוסף עבור תדרי שמע נמוכים (באסים).
מבנה מקובל נוסף הוא 7.1 - דומה ל-5.1 בתוספת שני רמקולים צדדיים.
בשני העשורים הראשונים של המאה ה-21 נגני DVD היו מקור החוזי המקובל למערכות ביתיות, אולם כיום משתמשים בנגני וידאו בהבחנה גבוהה עקב איכות החוזי העדיפה שהם מאפשרים.
מערכות קולנוע ביתי כוללות בדרך כלל מגבר עם חיבורי כניסה ויציאה דיגיטליים SPDIF או אנלוגיים (6 כאלה בדרך כלל).
במערכות פשוטות יותר מוחלף המגבר במגבר הנמצא על רמקול אקטיבי מרכזי.
הסרט מוצג בדרך כלל על מסכים גדולים במיוחד, להשגת התחושה ה"קולנועית".
המסך משמש בדרך כלל גם לצפייה בטלוויזיה, ותקציב הרוכש קובע בדרך כלל את הטכנולוגיה - מסך טלוויזיה (CRT), מסך שטוח (פלזמה או LCD) או מקרן.
המערכות החדשות משלבות מחשב HTPC או נגני מדיית רשת שמאפשרים השמעה וגם הקלטה לרשת המחשבים.
במערכת HTPC ניתן להשתמש לא רק להשמעת מוזיקה וסרטים אלא גם להצגת תמונות כתחליף לאלבומי תמונות מסורתיים.
בניין קולנוע אסתר שבתל אביב נבנה בכיכר דיזנגוף בשנים 1938–1939. יזמי הבניין ובעליו היו הזוג אסתר ומשה נתנאל שעלו מהעיר עדן בשנת 1924 והם ומשפחתם בנו בתל אביב כ-25 בניינים שרובם הוכרזו כבתים לשימור.
בשנת 1998 הוסב הבניין לבית מלון בשם מלון סינמה.
מתכנני הבניין הם האדריכל יהודה מגידוביץ' ובנו המהנדס רפאל מגידו, שחרגו בתכנון מהקו המנחה שהציבה אדריכלית הכיכר ג'ניה אוורבוך.
הם יצרו בניין העומד על עמודים ובחזית קעורה כלפי פנים הבניין.
את המרפסות התחילו מגזע בניין "נקי" הצומח מפינת הבניין ברחוב זמנהוף והן עוטפות את הבניין לחזית הפונה לכיכר ולרחוב ריינס.
המרפסות היוו מעין תבליט וקישוט, ללא קשר למה שקורה בפנים הבניין.
חללי ענק ליוו את הנכנס ללובי הקולנוע: פואייה הכניסה, חלל גרם המדרגות המונומנטלי, וחללי הכניסה לאולם וליציע הקולנוע.
חלל מרהיב ודומה נבנה גם בבית הקפה שנקרא: "קפה אמנות" (כיום סניף של הבנק הבינלאומי), בשטחו הענק שכנה פינת ריקוד והוא שימש את מיוחסי העיר ואנשי הצבא הבריטיים במשך שנים.
לאחר קום המדינה שימש כסניף של הוועד למען החייל.
בפינת הבניין, פינת רחוב ריינס, נפתח בית הכלבו הראשון בעיר, "אקמן", שאותו הקים אריך אקמן.
הקולנוע היה בן 1,000 מקומות ישיבה, רובם באולם וחלקם ביציע הקולנוע.
היציע היה בעל תאים למכובדים ובהם כורסאות מרופדות עור (הכורסאות נמצאות היום בלובי המלון).
היה זה ראשון המבנים בארץ ישראל שהותקן בו מיזוג אוויר מרכזי, מתוצרת "קארייר".
הסרט הראשון שהוצג בקולנוע אסתר (בשנתו הראשונה הוא נקרא "קולנוע כיכר דיזנגוף") היה "שלגיה ושבעת הגמדים".
למעלה מחמישים שנה פעל הקולנוע תחת הנהלתם של בני משפחת נתנאל-גולדשמיד ושותפים נוספים.
מיטב הסרטים ההוליוודיים והאירופאיים הוצגו בבית הקולנוע, שנחשב לאחד מהטובים בארץ, ושימש כבית הקולנוע המרכזי לסרטי MGM (מטרו גולדווין מאייר).
בין הסרטים הידועים שהוקרנו בו היו: "בן חור", "נוסע עובר בגשם", "וודסטוק", "עמנואל", "הארי המזוהם", "טריניטי" "פנטסיה" ואחרים.
אולם הקולנוע שימש בשנותיו הראשונות גם בבית כנסת בימי החגים, וכאולם למופעי אגרוף ולכינוסים פוליטיים רבים.
בשנת 1998 הסבו בני משפחת המייסדים את בית הקולנוע לבית מלון, שהיה למלון הבוטיק הראשון בארץ שנבנה בתור שכזה.
המלון פתח את דלתותיו בשנת 2001. במלון 85 חדרי אירוח, חדר אוכל הפתוח לכיפת השמיים והמסמל את חלל אולם הקולנוע.
במרפסת הגג הפתוחה ששטחה למעלה מ-350 מ"ר נערכים אירועים רבים.
אריה דבילנסקי, אדריכל השימור והשינוי, בתיאום ובשיתוף עם היזם בן המשפחה, ההיסטריון דני גולדשמיד, עיצבו את המלון בהשראת קולנוע וארכיטקטורת באוהאוס.
הבניין הוא בניין לשימור מחמיר הן בחזיתות הפונות לרחוב והן בחלקיו הפנימיים.
באופן שכזה שומרו: לובי הכניסה וחלל חדר המדרגות של הקולנוע לשעבר.
בחללים אלו נתלו מחדש גופי התאורה המקוריים העשויים פליז ונחושת, הושאר המעקה הדקורטיבי ומאחז היד המתעגל במעלה המדרגות, החלונות הבלגיים המקוריים וויטרינות התצוגה של ה"בקרוב".
העולה בגרם המדרגות המהודר מרגיש את משק ההיסטוריה ואת השחיקה שנעשתה בשיש המדרגות במשך עשרות שנות עלייה לאולם הקולנוע.
בלובי המלון, בגלריה ובחלל חדר המדרגות ישנה תצוגה של תולדות "קולנוע אסתר".
התצוגה משלבת בין צילומי התקופה של הקולנוע והווי החיים של כיכר דיזנגוף.
כרזות הסרטים שהוצגו, הזמנות לפתיחתו של הקולנוע ולסרטים נוספים, חפצים אותנטיים: לוחות החשמל המיוחדים, כיסאות העץ המקוריים, כורסאות מתאי היציע ועל כולם שתי מקרנות הענק המקוריות משנות ה-30 ומשנות ה-40.
קולנוע אלהמברה הוא מבנה בסגנון אר דקו בשדרות ירושלים ביפו.
הוא היה אחד מבתי הקולנוע החשובים והמרכזיים ביפו בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20. המבנה קרוי על שם ארמון "אלהמברה" בספרד.
במשך השנים שימש המבנה במגוון רחב של שימושים שונים, וכיום פועל בו מרכז הסיינטולוגיה בישראל.
ההתקדמות ביצירת סרטי קולנוע בשנות ה-30 סחפה מדי ערב המונים לבתי הקולנוע, שהפכו למקום בילוי מרכזי.
הביקוש הוביל לבניית אולמות בקנה מידה חדש ובסגנון מודרני, בדומה למבנים דומים שנבנו באותה תקופה ברחבי העולם.
בשנת 1934 החלה החברה הערבית לקולנוע בהכנת תוכניות להקמת קולנוע ביפו והקולנוע, שנקרא אלהמברה, נפתח רשמית ב-16 במאי 1937 על ידי פאיק שוקרי כנא'אן (فائق شكري كنعان).
הקולנוע שכן בשדרות קינג ג'ורג' ביפו (בית מספר 39), לימים שדרות ירושלים, ותוכנן על ידי האדריכל הלבנוני איליאס אל מור.
המבנה הוחכר בשנת 1937 לממדוח חאפז נאבלוסי, יושב ראש חברת הקולנוע "סינמה פלסטין" (שניהלה את קולנוע אלהמברה ובצמוד אליו את "קולנוע פארוק" שהוקם בשנת 1940 ונהרס בחלקו לאחר קום המדינה).
בשנת 1938 נסגר הקולנוע באופן זמני בגלל המרד הערבי הגדול.
הקולנוע התחרה גם על לב הצופה היהודי ובעלי בתי הקולנוע התלוננו על מסי השעשועים בתל אביב המבריחים את הצופים לקולנוע ביפו.
ביוני 1942 איימו אמנים יהודיים שאם לא יאפשרו להם להופיע בליל שבת בתל אביב הם יופיעו באולם של אלהמברה.
הקולנוע היה אחד המפוארים והגדולים בארץ ישראל, ומוקד משיכה לתושבי פלשתינה הערבים, וכן היה בעל שם בינלאומי כהיכל לאירוח המופעים הגדולים ביותר של אותן שנים.
הקולנוע שימש גם כאולם תיאטרון ואירח את מיטב המופעים בעולם.
כן התקיימו בבניין כינוסים שונים.
בינואר 1941 התקיים בו כנס פרדסנים יהודי-ערבי.
באוגוסט 1941 התקיימה באולם אזכרה לראש העיר עבד אל ראוף אל-ביטאר: ובמאי 1943 התקיים באולם כנס של בעלי רכוש ערבים נגד הטלת מיסים חדשים.
באוקטובר 1945 התקיים באולם כינוס של המפלגות הערביות.
פרוץ מלחמת העצמאות בסוף 1947 הביא לסגירת בתי הקולנוע ביפו ולירידת מניות חברת אלהמברה ובסוף מרץ 1948 אירע פיצוץ סמוך למבנה ודווח שהוא נפגע.
עם החלת הממשל הצבאי על יפו נמסר המבנה לידי צבי בראונשטיין ורפאל ויינשטוק שפתחו בו בנובמבר 1948 את "קולנוע יפאור".
על אף שינוי שם המבנה, המשיך להתנוסס על חזיתו שלט הניאון "ALHAMBRA".
בשנות החמישים והששים היה קולנוע יפאור מרכז חיי החברה ביפו היהודית.
בתקופה שבה עוד לא הייתה טלוויזיה, הקולנוע היה אבן שואבת לקהל שצרך תרבות ויותר מכך, שימש הקולנוע נקודת מפגש לחבורות נוער, לזוגות ולקהל רחב.
בקולנוע יפאור הוקרנו המיטב של הוליווד, למשל, רשימה חלקית: שנות החמישים:
1950: שמשון ודלילה, כרמל התימני
1951: אוליבר טוויסט, בן-חור, שיר אשיר בגשם
1952: סינדרלה, שובי, שובי, סוזנה, ימים של תהילה
1953: חופשה ברומא, יהלום ירוק, קאן-קאן
1954: שבע כלות לשבעה אחים, על המים, חלון אחורי
1955: לא רק בלונדינית, מר וגברת סמית', המרד על הקיין
1956: ענק, סביב העולם בשמונים יום
1957: 12 המושבעים, עד כלות הנשימה, היפהפייה הנרדמת, הגשר על הנהר קוואי
1958: מה קרה לבייבי ג'יין?, סיפור הפרברים, אני שר
בשנת 1963 חכר גיורא גודיק את המבנה של הקולנוע, שיפץ אותו לאולם תיאטרון של 1200 מושבים ופתח בו את תיאטרון ג"ג (ראשי תיבות של שמו).
התיאטרון נחנך ב-24 באוקטובר 1964 בהופעה של המחזמר "גבירתי הנאווה".
המבנה זכה לתקופת זוהר חדשה בה הועלו בו מחזות הזמר המצליחים של התקופה שמשכו קהל רב והביאו לפריחה כלכלית בכל האזור.
סדרה של הפקות כושלות הביאה להפסדים לגודיק.
התיאטרון נסגר זמנית, נפתח מחדש בתחילת 1971 ובהמשך נסגר סופית בשנת 1973.
גבירתי הנאווה (הוצג ב"הבימה" בתל אביב)
לחיי הסוסים שיוציאו את עם ישראל מהבוץ
בסוף שנות ה-70 רכש את המבנה דוד זהביאן בעל חברת הנדל"ן מרכז השדרה במטרה להפכו לפסאז' מסחרי ומרכז אירועים.
המיזם נקטע והותיר את המבנה נטוש וחרב בחלקו.
ב-1982 עבר המבנה לידי חברת "נדבך לנדל"ן" שהשכירה ב-1984 את חלקו המערבי לסניף של בנק דיסקונט.
ב-1995 עבר המבנה לידי חברת "אלמוג יפו" וחלקו המזרחי ניתן (ללא תשלום) לתיאטראות "נוצר" ו"קליפה" שהעלו בו מופעים באולם מאולתר עבור 180 צופים בקומה העליונה.
בראשית 2008 רכש ארגון הסיינטולוגיה את המבנה, ובאפריל 2010 החל פרויקט שיפוץ ושימור מקיף של המבנה, במסגרתו סויד ונצבע חלקו החיצוני של המבנה, שוחזר השלט בשפה האנגלית, ופנים המבנה הוסב לייעוד מחודש עבור מרכז לתנועת הסיינטולוגיה.
במהלך השיפוץ הוציאה עיריית תל אביב צו הפסקת עבודה וכן צו הריסה בעקבות תוספת בנייה בלתי חוקית של כ־1,000 מ"ר במבנה.
במהלך העבודות סבל המבנה מניסיונות חבלה.
במקרה אחד נעשה ניסיון לפוצץ את המבנה באמצעות ריכוז גבוה של גז בישול, ובמקרה שני הוצת המבנה, ככל הנראה בזדון.
בניסיונות אלו נגרם למבנה נזק בהיקף של כמיליון דולר.
בקיץ 2011 נעצר עו"ד גור פינקלשטיין בחשד למערבות בפעילות פלילית הקשורה לעסקה.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל הלבנוני איליאס אל מור (Ilyas Al-Murr) שתכנן גם את קולנוע רוקסי הידוע בביירות.
מור, בוגר MIT בארצות הברית, בחר בקווי העיטור המופשטים של האר דקו המשתלבים בקנה המידה המונומנטלי של הבניין כסגנון הבנייה המתאים ביותר לבית קולנוע חדש ביפו, עיר שצברה ופיתחה סגנונות ומסורות אדריכליות לאורך ההיסטוריה.
התוצאה היא מבנה חריג וייחודי בהשוואה לסביבתו הקרובה בשדרה.
החזיתות המערבית (הפונה לשדרה) והצפונית חופו בשיש לבן ושחור שיובא מאיטליה (לימים פורקו אריחי השיש ונמכרו).
החזית העשירה מזוהה עם סגנון האר דקו הנבחן באמצעות מסות פשוטות, דירוגים, שלט ניאון בולט, מגדל גבוה, סימטריה ופרטים כגון חלונות עץ ודלתות מתכת המעוצבים בצורות השאובות מהעולם הצורני של הסגנון.
אותיות הניאון הגדולות הרכיבו את המילה "ALHAMBRA" באנגלית ופנו צפונה.
השלט המקורי הוחלף עד שנות ה-70 בשני שלטים צנועים יותר שנתלו על מגדל החזית המערבית.
אחד פונה דרומה בשפה האנגלית, ואחר צפונה בשפה העברית.
במסגרת עבודות שיפוץ המבנה פורק השלט בשפה העברית והשלט בשפה האנגלית חודש.
האולם הגדול הכיל 1,095 מושבים, מהם 337 ביציע עליון.
המושבים רופדו בבד קטיפה אדום, וכך גם הווילונות שסבבו את קירות האולם והיציע.
שליטת הצבע האדום שזורה בשמו של המבנה ("אלהמברה" מקורו בערבית: "האדום").
את הבימה מסגר קרניז מפוסל שטיפס מעלה אל התקרה והמשיך על קירות המבנה עד אחורי היציע.
לתקרת האולם צורה אליפטית מדורגת ומעוטרת.
בשנות ה-70, בשלב הפיכת המבנה לפסאז', נהרס האולם המקורי לגמרי ובמקומו נוצקו קומות בטון שחילקו אותו באופן גס לשלושה מפלסים.
כל שנותר מהאולם הם התקרה המקורית וחלק מהקרניז שעל התקרה וסביב הבימה.
קולנוע אמריקאי הוא מונח הכולל את מגוון התוצרים הקולנועיים המופקים בארצות הברית; נודע גם בשם "קולנוע הוליוודי" על שם השכונה "הוליווד", בה קמו האולפנים הגדולים הראשונים במדינה.
הקולנוע האמריקאי הוא אחד מענפי הסרטים המפותחים והמצליחים ביותר בעולם, ותעשיית הסרטים בארצות הברית מפיקה מאות תוצרים מדי שנה, לקולנוע ולטלוויזיה.
אף על פי שלא כל הסרטים האמריקאים מופקים בהוליווד – הפך המחוז המפורסם בלוס אנג'לס לשם נרדף לתעשיית הסרטים המקומית.
לקולנוע האמריקאי נודעת השפעה רבה על הקולנוע העולמי מראשית שנות ה-20 של המאה ה-20, וההיסטוריה של הקולנוע שזורה בסיפורו של הקולנוע האמריקני ובהיסטוריה של ארצות הברית.
בשנת 1878 הציג לראשונה הצלם האמריקני אדוארד מויברידג' את שיטת הצילום החדשה שפיתח, בעזרתה הצליח להפיק סדרת תמונות של סוס בתנועה.
הוא צילם את התמונות בפאלו אלטו שבקליפורניה באמצעות מערך של מצלמות סטילס, אותן הציב בשורה זו אחר זו.
ההישג של מייברידג' הניע ממציאים רבים נוספים לנסות וליצור התקנים דומים, שיהיו מסוגלים ללכוד תנועה באותו האופן.
בארצות הברית, תומאס אלווה אדיסון היה בין הראשונים שייצר מכשיר מסוג זה.
לדברי אן מורה, אוצרת המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, הקולנוע האמריקאי נולד בשנת 1893, עם הופעתו של סרט סצנת הנפחות, סרטון בן שלושים שניות, שתיעד שלושה נפחים בעבודתם.
זהו הסרט המוכר המוקדם ביותר.
ההקרנות הראשונות של סרטים בפני קהל גדול התבצעו בארצות הברית, לרוב במהלך ההפסקות בין מופעי בידור שונים של זמרים, להטוטנים, בדרנים וכדומה.
בהמשך, יזמים שונים החלו להקרין ברחבי העולם את הסרטים אותם צילמו.
סרט הקולנוע האמריקאי הראשון שזכה להצלחה משמעותית נקרא: "שוד הרכבת הגדול", שבוים על ידי אדווין סטנטון פורטר.
לפני מלחמת העולם הראשונה, הופקו הסרטים במספר ערים שונות בארצות הברית.
ככל שתעשיית הקולנוע האמריקנית התפתחה, החלו יוצרי הסרטים להימשך אל דרום קליפורניה, זאת בזכות מזג האוויר הנוח שאפשר לצלם בחוץ במהלך כל עונות השנה, וכן בשל מגוון סוגי הנוף באזור.
בהמשך החלו להיפתח אולפני סרטים ברובע שקט של העיר לוס אנג'לס שבקליפורניה בשם הוליווד.
בתחילת העשור הראשון של המאה ה-20, כאשר תעשיית הקולנוע עדיין הייתה בתחילת דרכה, מהגרים רבים, בעיקר יהודים, מצאו בה תעסוקה.
רבים מהם לא הצליחו להשתלב בתעשיות אחרות, בשל אפליה שהייתה נפוצה אז במקומות עבודה בארצות הברית.
תחילה התקיימו הקרנות הסרטים בעיקר בתיאטראות שזכו לכינוי "ניקלאודיאונים" (Nickelodeons), משום שמחיר הכניסה לסרט היה ניקל אחד בלבד (חמישה סנט).
ראשי האולפנים סללו בהמשך גם את הדרך עבור יוצרי סרטים רבים שהיגרו לארצות הברית ממדינות אחרות על מנת לעבוד בתעשיית הקולנוע האמריקאית.
בשנת 1924, רכש מרקוס לואו שלושה אולפני קולנוע מהוליווד: סרטי מטרו, סרטי גולדווין (של סמואל גולדווין ואדולף צוקור) ואולפני מאייר (של לואי ברט מאייר), זאת מתוך רצון לשלוט על כל שרשרת התעשייה: הפקה, הפצה והקרנה של סרטי קולנוע.
כך נוצרה חברת ההפקה מטרו גולדווין מאייר (MGM), כחברה בת של רשת בתי קולנוע לואוס.
הדבר יצר שינוי מבני בתעשיית הקולנוע האמריקאית והפך אותה לאוליגופול, הנשלט על ידי קבוצות ענק של חברות אולפנים שיש להן זרוע הפצה ורשת בתי קולנוע בבעלותן.
ב-1948 החל הממשל הפדרלי להיאבק בתופעה, המנוגדת לחוקי ההגבלים העסקיים.
על פי פסק דין של בית המשפט העליון של ארצות הברית United States v.
131 (1948) שנקרא גם Hollywood Antitrust Case of 1948), פורקה ב-1959 חברת ההקרנה - בתי הקולנוע לואוס - מחברת ההפקה וההפצה MGM.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הגיעו מאירופה יוצרי קולנוע שונים, בהם הבמאים ארנסט לוביטש, אלפרד היצ'קוק, פריץ לאנג, וז'אן רנואר והשחקנים רודולף ולנטינו ומרלן דיטריך.
הם הצטרפו לשורה ארוכה של שחקני קולנוע ילידי ארצות הברית, שחלקם הגדול נהר לאזור דרום קליפורניה מאזור מערב ניו יורק, לאחר שהוצגו בה הסרטים המדברים הראשונים.
שנות ה־30 וה־40 – תור הזהב של הוליווד ודעיכתו
בשנות השלושים ושנות הארבעים, במהלך התקופה שזכתה לכינוי "עידן הזהב של הוליווד", הפיקו אולפני הסרטים בהוליווד בעיקר סרטי מערבונים, סרטי סלפסטיק, סרטי "פילם נואר", סרטים מוזיקליים, סרטי אנימציה וסרטים ביוגרפיים.
בבעלותם של אולפני הסרטים היו מאות בתי קולנוע בערים שונות ברחבי ארצות הברית, בהם הוצגו הסרטים שלהם.
נקודת השיא של תעשיית הסרטים האמריקאית הייתה באמצע שנות הארבעים, כאשר אולפני הקולנוע הפיקו באותה העת כ-400 סרטים בשנה, שהוצגו בפני קהל של 90 מיליון צופים אמריקאים מדי שבוע.
סרטים בולטים במיוחד שהופקו במהלך תקופה זו, הם "הקוסם מארץ עוץ", "חלף עם הרוח", "מר סמית הולך לוושינגטון", "קזבלנקה", "אלו חיים נפלאים", "קינג קונג" ו"אורות הכרך".
לקראת סוף שנות הארבעים של המאה ה-20 תם "עידן הזהב" של הוליווד בעקבות שני גורמים מרכזיים:
חקיקת חוקים אנטי מונופוליסטיים, שהפרידו בין פעילות הפקת הסרטים לעסקי הקרנות הסרטים.
מספר הסרטים שהופקו ירד באופן ניכר, אפילו כאשר תקציב ההפקה הממוצע לכל סרט עלה באופן משמעותי.
כתוצאה מכך התעשייה נאלצה לשנות את האסטרטגיה העסקית שלה.
האולפנים החלו להתמקד בעיקר בהפקת תוכני בידור, אותם לא יכול היה המדיום הטלוויזיוני לספק לצופים - הפקות גדולות ומרהיבות.