tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-18 ביוני הוכרזה מצרים כרפובליקה על ידי המועצה המהפכנית, וכך, באופן רשמי, הגיע הקץ לשלטון המלוכני.
נגיב מונה לנשיא הרפובליקה הראשון ולתפקיד ראש הממשלה.
נאצר מונה להיות סגנו, וכן קיבל את תפקיד שר הפנים.
בשנת 1954 הוצאה תנועת האחים המוסלמים, שזכתה לתמיכה עממית רחבה, אל מחוץ לחוק, בגלל הסיכון הפוטנציאלי שהיוותה כלפי השלטון.
התנועה דוכאה ומנהיגיה נרדפו, אך היא ממשיכה לפעול במחתרת ולהוות גורם רב השפעה במצרים.
בסוף אותה שנה ניטש מאבק כוחות בין נגיב לנאצר, מאבק ממנו יצא נאצר כשידו על העליונה ונגיב הושם במעצר בית לשנים רבות.
הוא תפס את תפקיד ראש הממשלה וראש מועצת הפיקוד המהפכנית.
ב-16 בינואר 1956 אושרה חוקה חדשה, על פיה עומד בראש המדינה נשיא שביכולתו למנות או לפטר את ממשלתו כראות עיניו.
חוק הבחירות שנחקק ב-3 במרץ העניק זכות בחירה לנשים, לראשונה בתולדות מצרים.
בבחירות שנערכו בתאריך 23 ביולי של אותה שנה זכה המועמד היחיד, נאצר, והפך לנשיאה השני של הרפובליקה.
בתקופת השלטון המלוכני במצרים הייתה השכבה השולטת במדינה מורכבת מבעלי קרקעות עשירים, שהחזיקו בידם נתח גדול מקרקעות המדינה.
לאחר המהפכה, וחקיקת חוק רפורמת הקרקעות, ירדו בעלי הקרקעות מגדולתם.
מצבם הכלכלי של איכרים רבים, שהיה בשפל המדרגה, השתפר והביא לאהדה כלפי השלטון החדש.
גם בנייתו של סכר אסואן והרחבת התעשייה תרמו לשיפור מצבה הכלכלי של מצרים.
המשטר במצרים היה טוטאליטרי - קיומן של מפלגות פרט למפלגת השלטון נאסר.
חופש הביטוי הוגבל, הוקם תחנת הרדיו קול ערב, ונאסרו ביטויי התנגדות לשלטון.
הונהג פולחן אישיות, והשליטה בכל אמצעי התקשורת ומערכת החינוך הייתה בידי הממשלה.
מצרים, שעד המהפכה הייתה תחת השפעה בריטית חזקה, נחלצה ממנה באופן סופי תחת הנהגתו של נאצר.
מצרים החלה את התקרבותה לגוש המזרחי בשנת 1955, כשחתמה על עסקת נשק גדולה עם צ'כוסלובקיה.
בשנת 1956, עם סירובן של ארצות הברית ובריטניה לסייע בבניית סכר אסואן, אל מול נכונותה של ברית המועצות, עברה מצרים לקו פרו-סובייטי מובהק, זאת למרות שבאופן רשמי השתייכה, ואף הובילה, את קבוצת המדינות הבלתי-מזדהות, שלכאורה לא נטלו צד במלחמה הקרה.
על פי ספר שפרסם נאצר, "הפילוסופיה של המהפכה", צריכה מצרים לתפוס מקום מרכזי בשלושה מעגלים בהם היא נמצאת: המעגל הערבי, המעגל האפריקאי, והמעגל המוסלמי.
מדיניות זו הובילה לניסיון איחוד עם סוריה בשנת 1958, תחת השם "הרפובליקה הערבית המאוחדת".
הישות שהוקמה שרדה עד שנת 1961. רצונה של מצרים להוביל במעגל הערבי הוביל, בשנת 1962, להתערבות במלחמת האזרחים בתימן, התערבות שגררה את מצרים למלחמה שנמשכה עד שנת 1967 ועלתה למצרים במשאבים רבים.
מדי שנה נחגג במצרים יום המהפכה ב-23 ביולי.
ההפיכה המוצלחת במצרים נתנה השראה לקבוצות שונות ברחבי העולם הערבי במשך שנים רבות.
במספר מקרים נטלו התארגנויות שונות את השם "הקצינים החופשיים", אף על פי שלא היה קשר בין פעילותן לפעילותה או למטרתה של הקבוצה המקורית.
ההפיכות בסוריה ובעיראק בשנת 1961 ובלוב בשנת 1969 התרחשו בצורה דומה, כשקבוצת קציני צבא השתמשה בצבא כדי להשתלט על המדינה.
בשנת 2000 פעלה ברשות הפלסטינית קבוצה שפרסמה תחת השם "הקצינים החופשיים" מכתב גלוי בו האשימה את ראשי הרשות בשחיתות.
חברי הקבוצה נעצרו ולאחר זמן מה שוחררו.
כמו כן, מספר קבוצות כינו עצמן כך בתקופת "האביב הערבי".
מהפכת הנשים או אספת הנשים הוא מחזה יווני שנכתב על ידי המחזאי היווני אריסטופאנס בשנת 392 לפנה"ס.
המחזה הוא קומדיה הדנה ביחסים בין גברים לנשים ובפוליטיקה.
המחזה מהווה דוגמה לשינוי שחל בתיאטרון היווני לאחר תקופת האוליגרכיה של המלחמה הפלופונסית.
המחזה מתאר קבוצה של נשים שבראשן עומדת פראקסאגורה, המחליטה לתפוס את השליטה באתונה מידי הגברים.
הנשים, בתחפושת של גברים, מגיעות לאספת העם ומשכנעות גברים להצביע עימן למען העברת השלטון לידי הנשים, בטענה שהדבר טרם נוסה ויש לנסותו.
הנשים מקימות ממשלה שיתופית (מעין קומוניזם) בה המדינה אחראית להאכיל, לספק מגורים ועבודה לכל תושבי אתונה.
כמו כן הממשל של הנשים כופה "שוויון" על הגברים בכך שהוא מתיר לגבר לקיים יחסי מין עם אישה צעירה ויפה רק לאחר שקיים יחסי מין עם אישה מבוגרת ומכוערת ממנה.
בכך הקומדיה בוחנת את הרעיון לפיו הנשים, שאינן מורשות להחזיק רכוש ביוון העתיקה, תעדפנה מצב בו הרכוש מחולק באופן שווה בין כולם.
במחזה מתואר דיאלוג בין שני גברים - האחד מקבל את השלטון החדש ומסכים להעביר לנשים את רכושו ולציית להן, והשני מתנגד לכך, אולם אינו מתנגד לאוכל שניתן בחינם לכל האוכלוסייה על ידי ממשלת הנשים.
המחזה מהווה ביקורת על השלטון האוליגרכי של תקופת המלחמה, והרצון להשיב את הדמוקרטיה לאחריה, תוך הרחבתה לכלול את הנשים (אף שהמחזה לועג לאלה שרצו להרחיבה יותר ממה שהייתה קודם למלחמה).
המחזה כולל את המילה הארוכה ביותר בשפה היוונית:
שמשמעה: "מאכל המורכב מכל מיני מתאבנים, דגים, בשר, עופות ורטבים".
אהרן שבתאי, הוצאת שוקן, 2003.
מהפכת הוורדים (בגאורגית: ვარდების რევოლუცია, וַרדֶבּיס רֶבוֹלוּציה) הוא השם המיוחס למהפכה ללא שפיכות דמים שהתרחשה בגאורגיה בשנת 2003. היא התרחשה בסיומה של מחאה על בחירות שנויות במחלוקת, שגרמה להתפטרותו של הנשיא אדוארד שוורדנדזה וסימנה את סוף עידן ההנהגה הסובייטית במדינה, כעשור אחרי התפרקות ברית המועצות.
שמה של המהפכה נובע מאחד מרגעי השיא שלה, כשהמפגינים בהנהגת מיכאיל סאקשווילי הסתערו על הפרלמנט בזמן דיון כשהם אוחזים בוורדים אדומים.
המהפכה הסתיימה בבחירות חדשות לפרלמנט ולנשיאות, ובניצחון התנועה הלאומית הדמוקרטית של סאקשווילי, אך גיאורגיה המשיכה לסבול מחוסר יציבות וממשברים בשנים שלאחר מכן.
גאורגיה נשלטה על ידי אדוארד שוורדנדזה משנת 1992 (נשיא גאורגיה משנת 1995).
ממשלתו ומשפחתו האישית היו שותפים במידה הולכת וגוברת בשחיתות שלטונית, שמנעה את צמיחתה הכלכלית של גאורגיה.
המדינה נותרה ענייה מאוד בסטנדרטים האירופאיים.
שני המחוזות המנותקים הנתמכים על ידי רוסיה (אבחזיה ודרום אוסטיה) נותרו מחוץ לשליטת הממשלה בטביליסי, והרפובליקה האוטונומית של אג'ריה נשלטה על ידי שליט חצי-בדלני, אסלן אבשידזה.
ב-2 בנובמבר 2003 התקיימו בחירות פרלמנטריות בגאורגיה.
הבחירות הוקעו על ידי משקיפים בינלאומיים בתואנה שהיו נגועים במשוא פנים של שוורדנדזה.
מיכאיל סאקשווילי טען כי ניצח בבחירות (טענה שנתמכה בסקרים בלתי תלויים).
טענה זו אושרה גם על ידי הצבעה מקבילה בלתי תלויה בבחירות מקומיות של קבוצה מקומית קטנה שבוצעה על ידי האגודה הבינלאומית למען בחירות דמוקרטיות הוגנות - ISFED.
סאקשווילי והאיחוד של האופוזיציה קיבלו את התוצאות כאילו היו תוצאות הבחירות הרשמיות, ודחקו בעם הגאורגי למחות כנגד ממשלת שוורדנדזה, וארגנו אי-ציות ללא אלימות, כנגד שלטונות.
המפלגות הדמוקרטיות העיקריות של האופוזיציה, התאחדו בתביעה לסילוקו של שוורדנדזה וקיום בחירות חוזרות.
באמצע נובמבר, החלו הפגנות אנטי-ממשלתיות מאסיביות ברחוב המרכזי של טביליסי, שדרות רוסתוולי.
תוך זמן קצר, השתתפו בהפגנות כמעט כל הישובים העיקריים של גאורגיה.
ארגון הצעירים קמארה ("די!"), העמיתים הגאורגים של התנועה הסרבית, אוטפור ("התנגדות!"), ומספר ארגונים שאינם ממשלתיים, כמו מכון החופש, היו פעילים בכל ההפגנות והפעילויות.
ממשלת שוורדנדזה גובתה על ידי אסלן אבשידזה, מנהיג חצי-בדלני של המחוז האוטונומי אג'ריה, ששלח אלפים מתומכיו להפגנות פרו-ממשלתיות כמשקל נגדי להפגנות בטביליסי.
הפגנות האופוזיציה הגיעו לשיאן ב-22 בנובמבר, יום פתיחת עונת הדיונים בפרלמנט החדש, שנחשב לבלתי חוקי.
באותו יום, תומכי האופוזיציה, שהונהגו על ידי סאקשווילי, עם ורדים בידיהם (משום כך נקראה מהפכת הוורדים) לכדו את בנין הפרלמנט, כשהם מפריעים לנאומו של הנשיא אדוארד שוורדנדזה, ומכריחים אותו לברוח עם שומרי ראשו.
הוא מכריז מאוחר יותר על מצב חירום במדינה, ומתחיל להניע כוחות ושוטרים ליד מקום מושבו בטביליסי.
למרות זאת, היחידה העילית של הצבא סירבה לתמוך בממשלה.
בערב 23 בנובמבר (שהיה גם יום גיאורגי הקדוש), שוורדנדזה נפגש עם מנהיגי האופוזיציה סאקשווילי וז'ווניה, כדי לדון במצב.
פגישה שאורגנה על ידי שר החוץ הרוסי, איגור איוונוב.
לאחר הפגישה, הנשיא הודיע על פרישה.
הדבר גרם לתחושת אופוריה ברחובות טביליסי.
מעל ל-100,000 מפגינים חגגו את הניצחון כל אותו לילה.
יושבת הראש היוצאת של הפרלמנט, נינו בורג'נדזה, מונתה לנשיאה עד לבחירות החדשות שהיו צריכות להתקיים.
בית המשפט העליון של גאורגיה ביטל את תוצאות הבחירות הפרלמנטריות.
ב-4 בינואר 2004 התקיימו בחירות לנשיאות גאורגיה בהן ניצח מיכאיל סאקשווילי ניצחון גדול, וב-25 בינואר הוכתר כנשיא החדש של גאורגיה.
ב-28 במרץ 2004, התקיימו בחירות חדשות לפרלמנט, שהסתיימו ברוב מוחץ של תומכי סאקשווילי, התנועה הלאומית הדמוקרטית, והמיעוט שמיוצג על ידי האופוזיציה הימנית.
(במקום התשיעי ברשימה נכללה היהודיה, מזיה פטרקצישווילי תורתלדזה).
במאי 2004 התרחשה מה שמכונה "מהפכת הוורדים השנייה" בבתומי, אג'ריה.
אחרי חודשים של מתיחות קיצונית בין ממשלת סאקשווילי לבין אסלן אבשידזה, הדיקטטור בפועל של המחוז האוטונומי.
אלפי אג'רים נשלחו על ידי התנועה הלאומית המאוחדת וקמארה להפגין נגד מדיניותו של אבשידזה של בדלנות ומיליטריזציה.
אבשידזה עשה שימוש בכוחות הביטחון ובכוחות הפרלמנט לפיזור ההפגנות שברחובות בתומי וכובולתי.
הוא נכשל בדיכוי ההפגנות, שמאוחר יותר יתגברו.
הגשר על נהר הצ'לוכי, שנמצא על הדרך הראשית המחברת בין אג'ריה לבין יתר גאורגיה, פוצץ ב-2 במאי 2004 בהוראת המנהיגות הגולה של אג'ריה בראשות אסלן אבשידזה, אשר קרא להחלטה להפציץ את הגשר שנמצא בנפת כובולתי "אמצעי מניעה כנגד פעולות צבאיות אפשריות של ההנהגה המרכזית הגאורגית".
ב-6 במאי 2004 (שוב יום גיאורגי הקדוש), מפגינים מכל אג'ריה התקבצו בבתומי, למרות שפוזרו בכוח ביום שלפני כן.
ראש ממשלת גאורגיה, זוראב ז'ווניה, ושר הפנים, גיאורגי ברמידזה, קיימו משא ומתן עם שר הפנים האג'רי ג'מאל גוגיטידזה, לנסיגת כוחותיו מהגבול האדמיניסטרטיבי על נהר הצ'לוכי, והנהיג את הכוחות המיוחדים של גאורגיה לתוך אג'ריה.
מהפכת הצבעונים היא הפיכה בקירגיזסטן שפרצה במרץ 2005 והביאה לסילוקו של נשיא הרפובליקה, אסקר אקייב והחלפתו בראש האופוזיציה, קורמאנבק באקייב.
האופוזיציה הקירגיזית מעולם לא הייתה מאורגנת והורכבה מקבוצות ומנהיגים פוליטיים שונים, שהפסידו במערכות הבחירות השונות מאז 1990. בבחירות הפרלמנטריות זכתה מפלגת השלטון בתמיכת הנשיא אסקר אקייב ואנשי האופוזיציה טענו לזיופים.
חוסר הודאתו של השלטון בזיופים הביאו לקריאות חוזרות ונשנות של האופוזיציה שדרשה בחירות חוזרות והמפגינים יצאו לרחובות.
ב-24 במרץ 2005 הסתערו מפגינים על הבית הלבן בבישקק, ארמון הנשיאות בעיר הבירה בישקק והשתלטו עליו.
לאחר התנגשות עם היחידה לפיזור מהומות של המשטרה קירגיזית ושירות הביטחון הלאומי במהלך הפגנות גדולות של האופוזיציה בהן הועלו טענות על מרמה בבחירות.
תומכי האופוזיציה השתלטו אף על ערי מפתח בדרום הארץ, ודרשו את התפטרותו המיידית של הנשיא אקייב, בטענה כי זייף את תוצאות הבחירות בצורה בוטה.
הפרלמנט מינה את מנהיג האופוזיציה אישנבאי קאדירבקוב לממלא מקום נשיא המדינה.
ב-4 באפריל 2005 נפגש אקייב ברוסיה עם מנהיגי הפרלמנט הקירגיזי, ומסר להם את התפטרותו.
כעבור זמן קצר מונה ראש האופוזיציה קורמנבק בקייב לנשיא המדינה.
הדפוס בשפות האסלאמיות, בעיקר ערבית וטורקית, הצליח לחדור אל המרחבים המוסלמיים רק במאה ה-18, ולהתבסס בהם דיו במהלך המאה ה-19 והמאה ה-20.
האיסור על הדפוס במרחב המוסלמי
לאחר הגעת הידיעה בדבר המצאת הדפוס של יוהאן גוטנברג אל מרחבי האימפריה העות'מאנית, פרסם בשנת 1485 הסולטאן העות'מאני באיזיד השני צו האוסר את השימוש בדפוס בשפות האסלאמיות – כלומר ערבית וטורקית שנכתבו באותן האותיות עד המאה העשרים – ברחבי האימפריה.
בתור אימפריה ריכוזית מאוד, שבה לעלמאא' הייתה השפעה אדירה על התנהלות האימפריה ואכיפת חוקיה – הצו נשמר ונאכף בכל רחבי העולם המסלמי, גם במחוזות שאינם שייכים לאימפריה.
הצו לא כלל את בני המיעוטים הדתיים: טכנולוגיית הדפוס הגיעה אל האימפריה העות'מאנית על ידי פליטים יהודים מספרד (במסגרת גירוש ספרד), והותר להם ולשאר המיעוטים הדתיים באימפריה – נוצרים, יוונים וארמנים – להשתמש בדפוס בשפות שלהם, באותיות לא ערביות.
מנהגים אלו – הם המהווים בעיני הסונים את הקריטריון היחיד לחוק ולאמת, ואי התאמה בינם ובין חידושים באורחות החיים מביא את אלו האחרונים לכדי פסילה.
בנוסף, קיימת טענה לפיה האיסור הדתי נעוץ גם במפרט הטכני של מכונת ההדפסה.
לפי טענה זו, חלק מן הסלידה מטכנולוגיית ההדפסה קשורה בעובדה, שנהוג היה השימוש במברשת העשויה משערות פרוות חזיר כדי לנקות את לוחות ההדפסה.
במצב עניינים שכזה, הרי שדבר טמא נוגע בשמו של אללה, ואין חילול קודש גדול מכך.
בהיבט הפוליטי, הרי שהאליטה העות'מאנית, שכללה את הסולטנים והעלמאא', היוותה את המקור הבלעדי לצווים, הוראות והנחיה רוחנית-דתית באימפריה.
בתור שכאלו – השולטים בתוכן, טיב ומנגנון העברת המסרים המופצים לנתיני האימפריה – אך טבעי שהיה להם אינטרס מובהק למנוע מציבור הנשלטים גישה לטכנולוגיה המאפשרת שיתוף בתקשורת המונית.
קבוצת לחץ פוליטית נוספת הייתה גילדת מעתיקי הספרים והקליגרפים, הפקידים והמזכירים.
אליטת האימפריה העת'מאנית, כמו חברות רבות נוספות טרם מהפכת הדפוס, טפחה והכשירה בעלי תפקידים שונים שהתפרנסו מכישורי כתיבה לטובת עריכת כתבי יד, כמו גם לניהול הבירוקרטי של האימפריה.
ההכרה באיום שמביאה עמה מכונה, שיש בכוחה להחליף את בעלי המשרות בתחום הכתיבה ולנשל אותם מפרנסתם, הביאה את כלל העוסקים בכתיבה להתאגד ולמנוע את העברת הטכנולוגיה מאירופה למחוזות האימפריה.
בהיבט החברתי, חוקרים מצביעים על כך שחברות אסלאמיות ניהלו מאז ומעולם תקשורת בעל-פה והעדיפו אותה על פני זו שבכתב.
ההכרה המסורתית בכך שהגילויים האלוהיים עברו בראשיתם לנביא מחמד באמצעות דיבור, חלחלה בתודעה החברתית, זוהתה כדרך הנכונה והמקובלת להעברת מידע מכל סוג שהוא והתפשטה לכל תחומי החיים.
אמנם שימור ידע בכתב יד היה נוכח בשפה הערבית ובשפות האסלאמיות האחרות, ולהקפדה על דייקנותו הייתה חשיבות גדולה, אך הוא היה נגיש בצורתו הכתובה רק למעטים – חברי האליטות ובהם חכמי הדת, אנשי המנהל והשלטון וקבוצת משכילים.
לשאר רובדי האוכלוסייה המידע הופץ בעל פה, בין אם המדובר הוא בספרי משפט, צווים שלטוניים, ספרות או שירה.
לטענת עמי אילון, הרי שחברה – שתפקדה היטב באמצעות העברה בעל-פה של מידע, תוך השענות על כתבי יד לצורך שימורו – סביר שתתקשה למצוא טעם באימוץ טכנולוגיה, שעיקר תכליתה שכפול טקסטים כתובים בהיקף המוני.
חדירת הדפוס אל המרחב המוסלמי
חדירתו של הדפוס אל המרחב המוסלמי, שזוהה בעיקר עם האימפריה העת'מאנית ונשלט ברובו על-ידה, מתוארכת לעשור השלישי של המאה השמונה עשרה.
ניתן לזהות ניצנים ראשונים של הכרה בצורך להשתמש בדפוס מדיווח שמסר סיד אפנדי (Said Effendi), בנו של מהמט אפנדי (Mehemet Effendi), השגריר העת'מאני בפריז, עם חזרתו לקונסטנטינופול בשנת 1721; זה האחרון, שנחשף באירופה ליעילותה ונחיצותה של טכנולוגיית הדפוס, שבח בדבריו את היתרונות שבהדפסת ספרים, ובמיוחד מפות ותרשימים.
ואולם, הסמל המובהק ביותר לחדירה של הדפוס אל מרחבי האימפריה העות'מאנית נעוץ ומזוהה ביתר שאת עם יוזמתו של אבראהים מתפרקה (Ibrahim Muteferrika).
בשנת 1726 שלח אבראהים מתפרקה מנשר, תחת הכותרת "אמצעי ההדפסה", לתפוצה שכללה את המופתי הגדול, הוזיר הגדול והעלמאא', בו שטח בפניהם את היתרונות והיעילות שאותם זיהה בשימוש בדפוס.
במקביל, שלח מתפרקה בקשה פורמלית אל הסולטאן אהמט השלישי בו הוא בקש צו המאשר לו להקים בית דפוס להפצת כתבים מדעיים, בתחומים שונים ומגוונים, בהם: לוגיקה, פילוסופיה, אסטרונומיה ומילונאות; זאת, כמובן, בהוצאה מן הכלל של כתבים דתיים, בהם הקוראן עצמו, פירושים לקוראן, ספרי מסורות וחדית' וספרי הלכה.
בחמישה ביולי 1727, ולאחר התייעצות בין הסולטאן אהמט השלישי והמופתי הגדול של האימפריה, שיח' עבדאללה (Abdullah) סביב ההיתכנות ההלכתית של בקשתו, קיבל מתפרקה צו רשמי ופתווה, אשר העניקו לו הרשאה לערוך הדפסה שכזו.
בית הדפוס של אבראהים מתפרקה
עם קבלת הצו הרשמי והפתווה המתירים הדפסה בשפה הערבית, פתח אבראהים מתפרקה את בית הדפוס הראשון בקונסטנטינופול.
תחילה נעשה שימוש במכונות הדפוס בהם השתמשו המדפיסים היהודים והנוצרים שכבר פעלו בקונסטנטינופול, ובהמשך הובאו מכונות מאירופה – בעיקר מליידן ומפריס, בהם התנהלו בתי דפוס בערבית.
בשנת 1729 יצא לאור הספר הראשון שהודפס באותיות ערביות בתחומי האימפריה העת'מאנית – מילון ערבי-טורקי, בן שני כרכים שתורגם על ידי מהמט אבן מצטפא אלואני Mehemet Ibn Mustafa al-vani)).
הכרך הראשון של המילון נפתח בהקדמת העורך, אליה צורפו הפתוא של המופתי הגדול שקבע כי הדפוס מותר, הצו האימפריאלי המתיר את הקמת בית הדפוס, ומסה על תועלתו של הדפוס.
מהדורת המילון הראשונה שהודפסה זכתה אף לסבסוד מיוחד כתמריץ מטעם הרשויות האימפריאליות: כך, למשל, עלות המילון על שני כרכיו לתלמיד מדרסה עמדה על 35 קורוש, שנחשבה זעומה במיוחד.
עד שנת 1741 הוצאו לאור כשבעה עשר כותרים שונים בשפה הטורקית – בעיקר בתחום ההיסטוריה, הגאוגרפיה והדקדוק – וכל מהדורה הוגבלה להדפסה קטנה בת 500–1000 עותקים.
לטענת פרנסיס רובינסון, במקומות שבהם האסלאם לא היה בשלטון כמו באימפריה העות'מאנית, ומוסלמים חיו תחת שלטון זר קולוניאלי ובחשש מתמיד מהמערב – הדפוס התפשט באופן נרחב ומהיר יותר.
כך, למשל, כבר בראשית המאה התשע עשרה מוסלמים תחת שלטון רוסיה החזיקו בכשבעה עשר בתי דפוס, ומוסלמים תחת הודו הבריטית הדפיסו באופן נרחב כתבים שונים, בהם את הקוראן עצמו, וכשבע מאות עיתונים ומגזינים שונים בשפת האורדו.
השפעות העיכוב בכניסת הדפוס לעולם המוסלמי
ואולם, לעובדה שהמרחבים האסלאמיים זכו למהפכת דפוס כשלוש מאות שנה לאחר פריצת טכנולוגיית הדפוס באירופה, תתכנה השפעות מכריעות בעיצוב דמותו וכוחו של העולם המוסלמי – ובמיוחד לעומת אירופה – גם עד ימינו אנו.
כך, למשל, בעוד שתחום החינוך והאוריינות התפתח בקצב מהיר באירופה, ובתחילת המאה העשרים עמד פלח האוכלוסייה שידע קרוא וכתוב על בין כ-70-80%, הרי שבתקופה המקבילה רוב אוכלוסיית המרחבים המוסלמים הקיימים נותרה אנאלפביתית, ונמצאת גם במאה העשרים ואחת בתחתית המדרג.
לא מן הנמנע, אפוא, שלכניסה המאוחרת של הדפוס יש לכך קשר והשפעה ישירים.
המרד ההונגרי של 1848 (בהונגרית מכונה: Az 1848–49-es magyar polgári forradalom és szabadságharc, כלומר "המהפכה האזרחית והמאבק למען החירות בשנים 1849-1848") היה מרד שפרץ בהונגריה ב-15 במרץ 1848, במטרה להשתחרר משלטון האימפריה האוסטרית.
המרד התפתח למלחמת עצמאות, אשר בה לחמו ההונגרים לא רק נגד הכוחות הקיסריים האוסטריים כי אם גם נגד כוחות צבאיים ופארא-צבאיים של עמים אחרים בשטחי הממלכה ההונגרית, אשר דרשו אף הם את חירותם הלאומית וחלקם כרתו ברית עם הקיסר ההבסבורגי.
לאחר שנכשל בדיכוי המרד, ביקש פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה סיוע מניקולאי הראשון, קיסר רוסיה.
הצבא הרוסי פלש להונגריה ממזרח, והמרד דוכא.
על ידי הרפורמות החברתיות שנערכו על ידי השלטון המהפכני מ-1848–1849 היוותה המהפכה ההונגרית נקודת מוצא לשינויים הבורגניים-דמוקרטיים בחברה ההונגרית.
היא הייתה חלק אורגני מגל אביב העמים והתלוותה בעימות צבאי ממושך.
בזמן השלטון המהפכני באפריל 1848 הונגריה הפכה לארץ השלישית באירופה היבשתית (אחרי צרפת - ב-1791, ובלגיה, ב-1831) שאימצה חוק לבחירות פרלמנטריות דמוקרטיות.
חוק הבחירות החדש ("המסמך החמישי מ-1848") הפך את הפרלמנט הפאודלי הישן של ממלכת הונגריה (המעמדות הכלליים) לפרלמנט דמוקרטי ייצוגי.
החוק העניק את זכות הבחירה הרחבה ביותר באירופה באותה התקופה.
רבים מממנהיגי המהפכה, כולל המדינאים לאיוש קושוט ואישטוון סצ'ני, המשורר שאנדור פטפי וכן יוז'ף בם, הפכו לגבורים לאומיים ויום פריצת המהפכה, 15 במרץ, הפך לאחד משלושת החגים הלאומיים של האומה ההונגרית.
כעונש אחרי המרד, הונגריה פוצלה על ידי השלטון האוסטרי לחמישה מחוזות, בהם משל ממשל צבאי אוסטרי.
עם זאת, ב-1867 הכיר קיסר אוסטריה בכך שהבעיות הלאומיות בארצו לא תיפתרנה מעצמן, ולפיכך הגיע עם ההונגרים ל"הסכם הפשרה" אשר בעקבותיו קמה האימפריה האוסטרו-הונגרית.
בימי הביניים הייתה אוסטריה מדינה עצמאית למחצה בתוך האימפריה הרומית הקדושה אשר נשלטה בידי בית הבסבורג.
ב-1547 הושג הסכם על פיו חולקה הונגריה לשלושה חלקים: חלק אחד נשלט בידי בית הבסבורג, חלק אחר בידי העות'מאנים, ובחלק השלישי - טרנסילבניה התארגנה נסיכות אוטונומית כמעט עצמאית בקשרי חסות עם האימפריה העות'מאנית.
בעקבות קרב וינה ב-1683 התחזק מעמדם של האוסטרים באזור, ובשנים שלאחר מכן הם כבשו את הארץ כולה, פרט לעיר טמשוואר וחבל באנאט.
הסכם קרלוביץ ב-1699 נתן תוקף לשינויים טריטוריאליים אלו, וב-1718 נכבשה מידי העות'מאנים גם הטריטוריה ההונגרית האחרונה - חבל באנאט עם בירתו, בטמשוואר.
העיר ברטיסלאבה הפכה לבירה החדשה של ממלכת הונגריה, ומושב הדיאטה (הפרלמנט) ההונגרית, אשר הכריזה ב-1687 על בית הבסבורג כמלכי הונגריה כולה.
ב-1804, פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ערך ארגון מחדש של המנהל בארצו, וכתוצאה מכך, הוענק תוקף רשמי למעמדה של הונגריה כנחלה נפרדת של הכתר ההבסבורגי אשר אינה קשורה לאוסטריה עצמה.
הונגריה נוהלה בידי דיאטה משלה אשר התכנסה בברטיסלבה (בהונגרית: פוז'ון), תוך התערבות מועטת של הממסד הקיסרי בענייניה הפנימיים.
אימפריה זו, הייתה נתונה תחת השפעתו של ממשל בראשות הנסיך מטרניך, אשר בשיטות של צנזורה, משטרה חשאית ומאסרים של מתנגדיו, ניסה להשאיר על כנם את המשטר האבסולוטי שטחי האימפריה וגם בשאר אירופה, ברוח ה"רסטורציה", תוך דריסת הישגי המהפכה הצרפתית.
עקב כך, ולנוכח התעוררות הרגשות הלאומיים בכל רחבי אירופה, החלה תודעתם הלאומית של ההונגרים להתעורר.
ב־24 בפברואר 1848 הדיחו ההמונים בפריז את המלך לואי פיליפ.
היה זה האות לפרוץ מהפכות אביב העמים בכל רחבי אירופה.
ב־3 במרץ התקוממו ההמונים בווינה נגד פרדיננד הראשון, קיסר אוסטריה.
באותה עת שהה בווינה המהפכן ההונגרי לאיוש קושוט.
קושוט נשא נאום בגרמנית בו דרש ממשלה פרלמנטרית להונגריה, וממשלה חוקתית לקיסרות.
ב־15 במרץ התכנסו בבית הקפה "פילווקס" בפשט קבוצה של אינטלקטואלים הונגרים והכריזה על מהפכה.
המשורר שנדור פטפי ניצב בפתח המוזיאון הלאומי של הונגריה והקריא באוזני ההמון את "" ואת שירו "" ("שיר לאומי").
אלפים החלו לשיר את השיר ברחובות, תוך שהם מכריזים על ביטול הצנזורה.
הם התפרצו לבתי הדפוס והדפיסו את השיר ואת 12 הנקודות.
בודפשט כולה נפלה בידי המורדים ללא שפיכות דמים.
קושוט מיהר לחזור אל העיר.
משלחת הונגרית בהנהגת לאיוש בתיאני הופיעה בפני הקיסר פרדיננד בווינה כדי להביע את בקשת ההמונים לאוטונומיה עבור הונגריה.
הקיסר היה שקוע בבעיות משלו, וב־17 במרץ נענה לבקשות, והעניק אישור להקים ממשלה הונגרית.
הוא מינה את בתיאני לראש הממשלה.
ב־23 במרץ כבר הורכבה הממשלה החדשה.
בתיאני מינה את קושוט לשר האוצר, את לשר הפנים, את פרנץ דיאק לשר המשפטים, את לשר המלחמה, את לשר החקלאות, התעשייה והמסחר, את אישטוון סצ'ני מינה לשר העבודה, התשתיות והתחבורה, את יוז'ף אטווש מינה לשר החינוך, המדע והתרבות ואת לשר החוץ.
ב־10 באפריל אומצו 12 הנקודות בידי הממשלה, והונגריה הפכה למדינה עצמאית ודמוקרטית, והייתה קשורה לאוסטריה רק באמצעות הפלטין שנותר בה.
כמו כן, אישרה הממשלה רפורמות מקיפות, אשר כללו שינויים ליברליים מרחיקי לכת בכל תחומי החיים, וכונו "".
בתיאני אף פנה לקיסר בדרישה לנצל את כספי המיסים מהונגריה בהונגריה בלבד, ושהגדודים ההונגריים בצבא הקיסרי יוכפפו למרותה של הממשלה.
ביוני בוטלה המערכת שהעניקה ייצוג פרלמנטרי לאצילים הפאודליים ההונגרים, ונערכו בחירות עממיות לפרלמנט.
כמו כן האצילים איבדו רבות מזכויות היתר שלהם, את חסינותם ממיסוי ובוטלה הצמיתות.
ההחלטה הראשונה והחשובה ביותר של בתיאני הייתה לארגן צבא הונגרי ומינהלים מקומיים.
בתיאני עמד על כך שהצבא האוסטרי שהוצב באותם הימים בהונגריה, יקבל את מרותו של השלטון האוטונומי ההונגרי וכך היה.
בתיאני עשה מאמצים להחזיר למולדת את החיילים ההונגרים ששירתו מחוץ להונגריה ולהקים מיליציה הונגרית שתהיה אחראית על ביטחון הפנים.
בתיאני היה אמנם מסור בכל מאודו לקיסרות, ורצה שהונגריה תישאר חלק ממנה, רק בצורה אוטונומית יותר, אולם הקיסר לא היה שבע רצון מצעדיו.
מנגד, גם רבים מעמיתיו לממשלה לא היו מרוצים, כיוון שחפצו בהתנתקות מוחלטת מאוסטריה.
בעיה גדולה יותר הייתה בעיית העמים האחרים שחיו בשטחי הונגריה רבתי.
המדיארים (ההונגרים) היוו כ־40% בלבד מתושבי המדינה ואילו שאר האוכלוסייה השתייכה לעמים שונים ובהם הסלובקים, הסרבים, הרומנים, הקרואטים והרוסינים.
מנהיגי המהפכה היו מדיארים או הונגרים אתניים, ועל אף שדרשו חופש לעצמם, לא אבו להעניק אותו לקבוצות הלאומיות האחרות בשטחם.
עוד במרץ השתלט על קרואטיה יוסיפ ילאצ'יץ', וב־19 באפריל הוא הכריז על הפרדת קרואטיה מממלכת הונגריה, והצהיר על נאמנות ללא סייג לאוסטרים.
ילאצ'יץ' טען שממשלתו של בתיאני אינה חוקית, ושהיא מנסה לערער את האימפריה.
בתיאני פנה הן לקיסר והן לילאצ'יץ' בניסיון לפתור את המשבר, אולם מאמצים אלו עלו בתוהו.
בפגישה האחרונה שלהם, אמר בתיאני לילאצ'יץ: "נראה אותך על הדראווה".
ילאצ'יץ' השיב לו: "אין צורך שתטריח את עצמך, ניפגש על הדנובה".
ב־11 בספטמבר חצו הקרואטים את הדראווה ופלשו לשטח הונגריה.
ב־13 בספטמבר הודיע בתיאני לארכידוכס שטפן, פלטין הונגריה שבקרוב יפרוץ מרד, וביקש ממנו לקחת את השלטון במדינה לידיו.
בהוראת הקיסר, שטפן סרב, וב־24 בספטמבר התפטר מתפקידו ועזב את הונגריה.
כעת פרץ המרד באופן גלוי בחלקים מהונגריה, כאשר המורדים דורשים התנתקות סופית מאוסטריה.
ממשלת הונגריה נמצאה במצב קשה מאוד: מדרום התקדמו הקרואטים במהירות, ממזרח התקוממו הרומנים בטרנסילבניה בהנהגת אברם ינקו, וממערב איימו האוסטרים.
ב־19 בספטמבר התקוממו גם הסלובקים בהנהגת ליודוביט שטור נגד השלטון ההונגרי.
בהוראתו של בתיאני, קושוט החל לעבור מעיר לעיר, כשהוא מלהיב את האנשים למלחמה.
הודות לכושר הנאום המבריק שלו, הפך עד מהרה הצבא המהפכני ההונגרי לכוח משמעותי.
עם זאת, המרד טרם פרץ בגלוי, וב־25 בספטמבר מינה הקיסר את למפקד הצבא ההונגרי.
ב־28 בספטמבר נרצח למברג בפשט בידי המורדים.
בתיאני עדיין קיווה לשלום עם האוסטרים, ונסע מיד לווינה להיפגש עם הקיסר.
עם זאת, יום למחרת הביסו ההונגרים את הקרואטים ב, מה שהעלה את המורל בכל רחבי הונגריה.
בתיאני הבין שנכשל במשימתו, וב־2 באוקטובר התפטר מתפקידו וממושבו בפרלמנט.
המרד, והממשל ההונגרי בראשות קושוט
במקביל להתפטרותו של בתיאני, התפטרו כל תומכיו בפרלמנט, והבדלנים של קושוט השתלטו עליו.
הוכרז על הדחת שושלת הבסבורג מראשות הונגריה.
קושוט מונה למנהיג המדינה בפועל ("מושל יושב ראש"), וברטלן שמרה מונה לראש הממשלה.
לקושוט לא היה כל ניסיון צבאי קודם, ומפקדי צבאו, ובמיוחד הגנרל , סירבו לציית לו.
בשלב זה הפך המרד נגד האוסטרים לגלוי, וצבא אוסטרי בפיקודו של אלפרד הראשון, נסיך וינדיש-גרץ פלש להונגריה.
במקביל המשיכו הקרואטים בהתקדמותם, והצבא האיכרים הרומנים החל להשתלט על חלקים אחדים של טרנסילבניה.
ב־30 באוקטובר ספגו ההונגרים תבוסה מכרעת ב מידי כוח משולב אוסטרי-קרואטי.
האוסטרים התקרבו לפשט, קושוט וממשלתו נאלצו להימלט לדברצן.
קושוט לקח עמו מבודפשט את הכתר הקדוש ההונגרי, ופנה לארצות הברית בבקשה לתווך בינו לבין האוסטרים.
האוסטרים דחו את הצעות התיווך האמריקניות משום שהיו בטוחים בניצחונם.
ב־2 בדצמבר של אותה שנה התפטר הקיסר האוסטרי פרדיננד, והעביר את הכתר לאחיינו בן ה־18 פרנץ יוזף.
הקיסר החדש החל את כהונתו בכך שהכריז על ביטול כל המחויבויות של קודמו לעם ההונגרי, ועל הוצאתם של קושוט וממשלו מחוץ לחוק.
ב־30 בדצמבר הובסו ההונגרים בשנית ב ובינואר 1849 השתלטו על פשט.
בפברואר הובסו ההונגרים ב, מול כוח אוסטרי־קרואטי קטן יותר.
הנסיך מווינדיש־גרץ האמין ביהירות שכבר דיכא את המרד, וכתב לווינה: "ניפצתי את המורדים ותוך כמה ימים אהיה בדברצן".
הכוחות ההונגריים נערכו ממזרח לנהר טיסה.
וינדיש־גרץ לא תקף, כיוון שלא היה לו עדיין מידע על גודל צבאם.
בינתיים, החליטו הקצינים ההונגרים שאינם מרוצים מתפקודו של המפקד העליון של הצבא, הגנרל הפולני , ופתחו במרד נגדו.
דמבינסקי הודח, וארתור גרגיי מונה למפקד במקומו.
חרף העובדה שגרגיי היה מפקד מוכשר, הרי שכאמור הוא לא הסתדר עם קושוט, אשר סירב לאשר את המינוי והעדיף עליו את .
אלא שב־28 במרץ חלה וטר, ולאחר יומיים נאלץ קושוט לאשר את המינוי של גרגיי.
בסוף אותו החודש, החליט גרגיי להחזיר את היוזמה לידיים הונגריות, ותכנן לתקוף את הצבא האוסטרי ממערב לטיסה.
בסך הכל כלל הצבא ההונגרי 47,000 חיילים מאורגנים ב־4 קורפוסים.
מולם היו לווינדיש-גרץ 55,000 חיילים.
המתקפה ההונגרית נפתחה בתחילת אפריל, וזכתה להצלחה מסחררת.
האוסטרים נסוגו בהתמדה, וב־13 באפריל כבר היה יכול קושוט להכריז על שחרור הונגריה כולה מידי האוסטרים.
ההונגרים ניצחו במספר קרבות, ובתחילת מאי כבר הטילו מצור על בודה.
המפקד האוסטרי של מבצר בודה, , הפציץ באכזריות את פשט.
כעת עמדה סכנה שההונגרים יחליטו לפלוש לאוסטריה עצמה.
לפיכך הוחלט לבקש מהאימפריה הרוסית לכבד את הסכמי הקונצרט האירופי, אשר חייבו את אוסטריה ורוסיה לסייע זו לזו אם ריבונותה של אחת מהן מאוימת.
עד אז נמנעה אוסטריה מהצעד משום שהכירה בנזק התדמיתי העצום שהוא יגרום, אולם כעת לא נותרה דרך אחרת לדכא את המרד.
עוד ב־23 באפריל פנתה ממשלת אוסטריה לממשלת רוסיה בבקשה לסיוע צבאי, ומאוחר יותר שלח קיסר אוסטריה מכתב אישי לצאר ניקולאי הראשון.
סוכם כי 280,000 חיילים רוסיים שנמצאו בפולין תחת פיקודו של הנסיך פסקביץ' יכנסו להונגריה דרך הקרפטים.
באמצע מאי, פלשו הרוסים להונגריה.
במקביל, הדיחו האוסטרים את מפקדם בזירה הנסיך מווינדיש־גרץ, ומינו במקומו את יוליוס יאקוב פון היינאו.
הכוח האוסטרי-רוסי היה גדול פי שניים מהכוח ההונגרי, ועד מהרה החלו אלו האחרונים נוחלים תבוסות.
פניות למנהיגי מדינות המערב נכשלו.
ב־11 ביולי הובסו ההונגרים, לראשונה מתחילת השנה, ב, וב־31 ביולי הוכו כוחותיהם בטרנסילבניה שוק על ירך ב.
ב־9 באוגוסט הם ספגו תבוסה ב.
ב־11 באוגוסט בעקבות קרב זה, התפטר קושוט מתפקידו והעביר אותו לגרגיי בנימוק שרק הוא יוכל להציל את האומה.
גרגיי, שמלכתחילה התנגד לגישתו הבדלנית של קושוט ורצה להשיג הסדר עם האוסטרים, נכנע כעבור יומיים לכוחות הרוסיים בו.
הרוסים בתורם העבירו אותו לאוסטרים.
עם זאת, מספר מבצרים הונגריים המשיכו להילחם ונכנעו רק באוקטובר.
האוסטרים חסו על גרגיי, אך הוציאו להורג שלושה עשר מפקדים הונגרים, ואת לאיוש בתיאני.
קושוט נמלט לאימפריה העות'מאנית והעביר את שארית חייו בגלות.
על הונגריה כולה הוטל שלטון צבאי.
הפרלמנט האוסטרי, אשר בו לא היה להונגרים ייצוג, ואשר באופן מסורתי לא היה הגוף הקובע בהונגריה, הודיע על ביטולן של הדיאטה ההונגרית והחוקה ההונגרית, והונגריה נאלצה לקבל את החוקה האוסטרית.
לתנועה לעצמאות הונגריה קמו שני מנהיגים נבונים ומתונים יחסית: פרנץ דיאק ודיולה אנדראשי.
הם החליטו לזנוח את הרעיון של עצמאות מוחלטת, על אף שרובה המכריע של האוכלוסייה חפץ בו.
פרנץ דיאק החליט שהונגריה נהנית משלטונה של אוסטריה ביחסי החוץ, ומניסיון המרד למד שהעצמאות המלאה תצית סכסוכים בין המדיארים לשאר העמים בממלכה.
במקביל, בעקבות התבוסה האוסטרית במלחמת שבעת השבועות ובמלחמות העצמאות של האיטלקים, הפסידו האוסטרים את שלטונם הן בגרמניה והן באיטליה.
למנהיגי אוסטריה היה ברור שאם גם הונגריה תאבד, יקיץ הקץ על האימפריה, ולפיכך החליטו לפתור אחת ולתמיד את הבעיה ההונגרית.
הקיסר נפגש עם אינטלקטואלים הונגרים, וקיבל את המתווה של דיאק ואנדראשי.
ב-29 באפריל 1867 נחתם "הסכם הפשרה" אשר הפך את האימפריה האוסטרית ל"אימפריה האוסטרו-הונגרית".
אנדראשי מונה כראש הממשלה החדש בהונגריה, אולם הפשרה התקבלה באכזבה בידי ההמונים שלא היו מוכנים להתפשר על פחות מעצמאות מלאה, ורבים ראו בה בגידה במורשת ההונגרית.
רק ב-1918, בעקבות מלחמת העולם הראשונה, התנתקה הונגריה מאוסטריה סופית.
מהפכת 1848 בסיציליה הייתה התקוממות של תושבי האי סיציליה נגד השלטון של ממלכת שתי הסיציליות.
המרידה החלה ב-12 בינואר 1848, ובכך הייתה ראשונת המהפכות של אביב העמים.
המורדים הצליחו לנהל ממשל עצמי במשך 16 חודשים, במהלכן אומצה חוקה שנחשבה מתקדמת לתקופתה, אולם לבסוף הצליח פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות לדכא את המרד.
זרעי המהפכה נזרעו במהלך המלחמות הנפוליאוניות, כאשר פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות נמלט מנאפולי לפלרמו שבסיציליה, בה המשיך לשבת על כיסא המלוכה הודות להגנה של הצי הבריטי.
חולשתו של פרננדו הראשון אפשרה לאצילי סיציליה לכפות עליו אימוץ של חוקה המסדירה שלטון פרלמנטרי דומה לשיטה הבריטית.
אולם לאחר קונגרס וינה ושיבתו לנאפולי, ביטל פרננדו הראשון את החוקה.
תושבי סיציליה לא השלימו עם השלטון האבסולוטי של בית בורבון והמתינו להזדמנות להשתחרר משלטונם.
בספטמבר 1847 תקפו כ-60 איש את המצודה במסינה, אך לא הצליחו לגבור על החיילים שהוצבו במצודה.
ראשי המתקפה נעצרו או נמלטו מסיציליה.
מועד המהפכה נבחר כ-12 בינואר 1848, יום הולדתו של פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות.
למלך נשלח אולטימטום שקבע את מועד פרוץ המהפכה אם לא ייענה לדרישות.
מוקד המהפכה היה בפלרמו בה הופצו כרוזים המודיעים על המהפכה מספר ימים לפני המהפכה.
תושבי סיציליה קמו עם מעט הנשק שבידם והתגברו על כ-7000 חיילי ושוטרי המלך באי.
תגבורת נוספת של כ-5000 חיילים שהגיעה מנאפולי כדי לדכא את המרידה הובס.
התערבות של קונסולים של המעצמות מנעה הפגזה ארטילרית של פלרמו ועד סוף מרץ השתלטו המורדים על כל סיציליה, למעט המצודה של מסינה אותה המשיכו להחזיק חיילי בית בורבון.
המורדים הקימו ממשלה זמנית בראשות רוגרו סטימו (Ruggero Settimo).
ב-29 בינואר 1848 הוציא פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות כתב זכויות לתושבי סיציליה, ונפתחו שיחות בינו לבין המורדים דרך מתווך אנגלי.
המלך הסכים להכיר בפרלמנט ובחוקה של 1812 אך דרש לשמור בידיו את הפיקוד על הצבא.
המורדים, שזכרו את ביטול החוקה בשנת 1816 לא הסכימו לתת בידי המלך שליטה בלעדית בצבא והשיחות הגיעו למבוי סתום בסוף מרץ 1848. ב-13 באפריל 1848 החליט הפרלמנט הסיציליאני, בנשיאות ווינצנזו פרדלה, על התנתקות מבית בורבון.
ב-11 ביולי 1848 הצביעה האספה הלאומית של סיציליה פה אחד להציע את הכתר לנסיך פרדיננדו, דוכס ג'נובה.
פרננדו שלח כוח בן 20,000 חיילים תחת פיקוד קרלו פילנג'יארי, שנחתו במסינה בספטמבר 1848 ולאחר תשעה חודשים, ב-15 במאי 1849 הם השלימו את ההשתלטות המלאה על סיציליה וראשי המהפכה נמלטו מסיציליה.
מהפכת ה-ACES הוא מונח המתאר שילוב של 4 יכולות טכנולוגיות: אוטונומיות, חיבוריות, הנעה חשמלית, ושיתוף.
ראשי התיבות של מילים אלו באנגלית (Autonomous, Connected, Electric, Shared) יוצרים יחדיו את המילה ACES.
מונח זה הפך לקו המוביל את התפתחות תעשיית הרכב השואפת לאחד 4 מהפכות טכנולוגיות נפרדות שיוצרות רכב שהוא כאמור אוטונומי, מקושר, חשמלי ושיתופי.
מהפכות טכנולוגיות אלו התפתחו ונעו בקצב שונה, ואולם הן מתכנסות יחדיו לשנת 2021 בה רוב יצרני הרכב הגדולים מתכוונים להתחיל יצור סדרתי מסחרי של הרכב האוטונומי, כאשר במקביל השיפורים בסוללות החשמליות צפויים ליצור כבר ב-2020 מצב בו רכב עם הנעה חשמלית יהיה כדאי כלכלית יותר מרכב עם מנוע בעירה פנימית.
השתלבות ארבע המהפכות למהפכה אחת כוללת, מהפכת ה-ACES, צפויה ליצור מצב בו ליצרני הרכב ישתלם יותר להשקיע ברכבים המשלבים את ארבעת הרכיבים והשוק צפוי לעבור ממצב של מכונית כמוצר למודל עסקי של מכירת שירותי תחבורה (MaaS – Mobility-as-a-Service) אשר תשנה את כל תפיסתנו לגבי קנייה ושימוש ברכב פרטי.
מחקר שהתפרסם ברבעון האחרון של 2018 מעריך ששוק ה-MaaS צפוי לגדול בצורה ניכרת ולהגיע לשווי שוק של 1.75 טריליון דולר עד שנת 2028.
ההשפעות של מהפכת ה-ACES צפויות להיות מרחיקות לכת וייגעו כמעט בכל סקטור אותו אנו מכירים כגון: הבנקאות, הביטוח, הרשויות המקומיות, משרדי הממשלה השונים, נדל"ן, שוק התעסוקה, אנרגיה, תקשורת ועוד.
בנוסף, עליה של רכב אוטונומי על הכבישים מעלה שאלות אתיות לא פשוטות אשר הרגולציה תצטרך לתת עליהן מענה.
למשל, כאשר עומדת להתרחש תאונה, מחשב הרכב עלול לעמוד בפני מצב בו הוא נדרש לקבל החלטה את מי להעדיף - את נוסעי הרכב או את הולך הרגל אשר זינק לכביש.
מחקר של MIT שפורסם ב-2018 מצא מספר העדפות אוניברסליות לנושא זה (כמו העדפת רבים על מעטים, ילדים על מבוגרים ובני אדם לעומת חיות) לצד לא מעט הבדלים תרבותיים בין מדינות שונות.
מכונית אוטונומית היא מכונית המסוגלת לנסוע, לנווט ולהתגבר על מעבר מכשולים ללא עזרת נהג אנושי.
איגוד מהנדסי הרכב העולמי (SAE - Society of Automotive Engineers) הגדיר 5 רמות של רכב אוטונומי:
רמה 0 - בה הנהג אחראי ומבצע את כל הפעולות.
רמה 1 - בה המכונית עוזרת לנהג בהיבטים מסוימים אך עדיין הוא נדרש למלוא תשומת הלב בנהיגה (למשל על ידי Cruise control).
רמה 2 - בה המכונית עוזרת לנהג במספר היבטים (כמו למשל מניעת התנגשות או מעקב אחר המכונית שמלפניו בעומס תנועה).
מכוניות רבות נמצאות היום ברמה 2.
רמה 3 - בה המכונית יודעת לנסוע באופן עצמאי ברוב האזורים, אך עדיין הנהג נדרש לערנות וללקיחת השליטה אליו במידת הצורך.
מספר יצרנים כמו טסלה ואאודי הכריזו שהם יציגו רכב בדרגה 3 במהלך 2018.
רמה 4 - בה המכונית יודעת לנסוע באופן עצמאי בכל סוגי הדרכים, אך עדיין יש הגה ודוושות למקרה הצורך שהנהג יידרש להתערב.
רמה 5 - בה המכונית ללא הגה ודוושות והמכונית מבצעת באופן עצמאי את כל הפעולות הנדרשות.
בעשור השני של המאה ה-21 רוב יצרני הרכב משקיעים משאבים רבים על מנת להיות הראשונים להציב על הכביש רכבים אוטונומיים מדרגה 4 ו-5, כאשר רובם הכריזו על 2021 כשנת היעד, אך מספר יצרנים מנסים להקדים את שנת היעד
מהפכת הרכב האוטונומי היא מהפכה אשר צפויה לבטל את הצורך בידיעת נהיגה, ועקב כך לאפשר לאוכלוסיות רבות אשר לא מסוגלות לנהוג כיום להיות ניידות.
למשל, ילדים, זקנים ואנשים עם מוגבלויות שונות.
בנוסף, יכולתו של הרכב לנסוע באופן עצמאי תאפשר ניצול טוב יותר של זמן הרכב כאשר לאחר הבאת בעל הרכב לעבודה הוא יוכל לנסוע ולהסיע את הילדים לבית הספר, להביא משלוח מהסופרמרקט או להסיע אנשים אחרים.
שינויים אלו ואחרים צפויים להביא לכך שאנשים רבים יעדיפו לא לרכוש רכב שמחירו יקר אלא להשתמש ברכב כשירות, אשר יוזמן וישולם באמצעות אפליקציה ייעודית.
כתוצאה מכך צפויים שינויים בדפוסי השימוש ברכב, כאשר לדוגמה לא תהיה חובה להחזיק חניה פרטית בגלל שלאחר הגעה למקום העבודה או למקום המגורים כלי הרכב יוקצה לביצוע נסיעה עבור נוסעים אחרים ולא יוכנס לחניה פרטית.
מכונית מקושרת היא מכונית המצוידת בגישה לאינטרנט, ובדרך כלל גם עם רשת תקשורת מקומית אלחוטית.
היתרונות של הפיכת הרכב למקושר הם ביכולת של הרכב להעביר מידע לרכבים אחרים (V2V), לתשתיות בצידי הכביש (V2I) ולמעשה לכל ישות מקושרת אחרת (V2X).
המשמעות היא העברת מידע בהיקפים נרחבים ביותר, דבר אשר יחייב תשתיות תקשורת מתאימות אשר יישענו על רשתות סלולר מדור 5 (5G) או לחלופין על תקשורת Wi-Fi.
מהפכת הרכב המקושר מביאה לתוך הרכב חלק מן הטכנולוגיות הכי חמות היום – Big Data ו-IoT.
טכנולוגיות אלו בהקשר של הרכב, בצירוף הקישוריות של הרכב לאינטרנט מאפשרות ליצור שני תחומים מאוד משמעותיים לנוסעים ולציי הרכב, לתעשיית הרכב ולרשויות שאחראיות על ניהול התחבורה והתשתיות – Telematics ו-Infotainment.
המשמעות של שני התחומים הללו היא שרכב מקושר מייצר כמות גדולה מאוד של מידע, שבעזרת טכנולוגיות של Big Data מאפשר לגורמים שונים להסיק תובנות רבות.
השימוש ב-Data Analytics מאפשר לא רק ניתוח דפוסים ותבניות קיימות, אלא גם לחזות התרחשויות עתידיות.
Telematics – מתייחס למידע לגבי הרכב ואופן נסיעתו, כולל מידע לגבי מהירות ועצירות, ביצועי מנוע, מצבי חירום וקריאה לעזרה, מידע מה- GPS ודיאגנוסטיקה של הרכב.
Infotainment – מתייחס למערכות מידע ובידור, כגון מוזיקה, סרטים ומידע ניווט, וכן התייחסות לנקודות תקשורת כגון קישוריות Bluetooth ו-Wi-Fi, יכולת לקבל ולהוציא שיחות והודעות ללא מגע יד וכדומה.
רכב מקושר אינו חייב להיות אוטונומי, כאשר שימוש באפליקציות ניווט כדוגמת Waze הופכות למעשה רכב אשר נהוג על ידי בני אדם לרכב מקושר במידה מסוימת.
אחד היתרונות של יכולת הקישוריות של הרכב היא ביכולתו להעביר מידע רב, החל ממידע על מפגעי כביש או עומסים למכוניות אחרות או לבקרת התנועה, המשך בהעברת תקשורת נתונים לנוסעים לצורכי צפייה בסרטים או ביצוע שיחות וידאו, וכלה בנתונים של מאפייני הנוסעים לטובת חברות צרכנות שונות שיוכלו להציע שירותים בהתאם.
עם זאת, על מנת שרכב אוטונומי יוכל למצות את מלוא הפוטנציאל הטמון ביכולותיו, יש לשלב בו גם יכולת לתקשר ביעילות עם רכבים אחרים ועם תשתיות לצורך הניווט וההשתלבות בתנועה.
מהפכת הרכב המקושר צפויה לאפשר למכוניות לנסוע באופן יעיל יותר תוך תיאום משופר עם המכוניות האחרות שעל הכביש, ולאפשר לנוסעים מגוון שירותים אשר כיום אין להם גישה אליהם במהלך הנסיעה.
במאמר שפורסם באתר Igniteמוצגים שירותים אפשריים של הרכב המקושר בעידן הטרום אוטונומי כוללים בין השאר ניווט משופר, התראות לנהגים וביטוח מותאם לדפוסי הנהג.
בשלב בו ייכנסו רכבים אוטונומיים, שירותים אלו צפויים להתרחב במידה משמעותית ולכלול בין השאר בקרת תחבורה מתקדמת, שיפור כלי הרכב, שיפור ניהול ציי רכב, שיווק ממוקד לנוסע הרכב, נקודות Wi-Fi עבור המשתמשים, המכונית כנקודת תשלום, אינטגרציה עם הרשת הביתית ועוד.
רכב חשמלי מונע מצבר אינו המצאה חדשה, ורכבים כאלו היו מראשית התפתחות המכוניות, אך יעילותם לא השתוותה לזו של רכבים עם מנועי בעירה פנימית.
התפתחות של סוללות המצבר בתחילת המאה ה-21 אפשרה להגדיל את טווח הנסיעה בין טעינה לטעינה.
עם תחילת שיווק רכבים אלו לא נרשמה עליה משמעותית בקניית הרכב החשמלי ברוב מדינות העולם, מהסיבה שהוא עדיין יקר בהשוואה לרכב מונע מנוע בעירה פנימית.
בנוסף, נוחות השימוש בו תלויה בפריסה של עמדות טעינה ברחבי המדינה, ומעט מדינות השקיעו בפריסה ארצית של מערכות טעינה (למשל, נורווגיה).
עם זאת, בשנים האחרונות ניכרת מגמה לעידוד מעבר לרכבים חשמליים כחלק מהמאבק של מדינות להפחתת זיהום האוויר, מתוך כוונה שבעתיד כל הרכבים יהיו חשמליים וללא מנועי בעירה פנימית.
במסגרת זו ישנן מדינות אשר הודיעו על כך שהחל משנה מסוימת לא ניתן יהיה עוד למכור מכוניות עם מנועי בעירה פנימית.
בנוסף, ההתקדמות בטכנולוגיית הסוללות בשנים האחרונות, עלייה בקיבולת שלהן והפחתה בעלויות ייצורן, צפויה להביא בקרוב לנקודת השוויון (Break-Even) בה עלות הרכישה של רכב חשמלי תשתווה ובהמשך תרד מתחת למחיר הרכישה של רכב מונע מנוע בעירה פנימי.
זאת בנוסף לכך שעלויות התפעול של רכב חשמלי נמוכות מאשר של רכב מונע בעירה פנימית.
במצב כזה לצרכן הסופי ישתלם כלכלית לקנות רכב חשמלי ולא רכב עם מנוע בעירה פנימית.
גם יצרני הרכב הגדולים מיישרים קו עם המגמה ומתכוונים להציע יותר ויותר מודלים של רכב חשמלי, כאשר במקביל מדינות נערכות לפריסת תשתית של עמדות טעינה מהירות (בין אם על ידי המדינה ובין אם על ידי חברות פרטיות).
גם בישראל ישנה היערכות להקמת עמדות טעינה חשמליות ברחבי הארץ.
משרד האנרגיה פרסם מכרז להתקנת 2,500 עמדות טעינה ציבוריות בחניונים ציבוריים ובמרכזי קניות, ו-60 עמדות טעינה מהירה ברחבי הארץ בסבסוד ממשלתי משמעותי.
מהפכת הרכב החשמלי צפויה תוך מספר שנים ליצור מצב בו רוב הרכבים על הכביש מונעים חשמלית, ובהחלט סביר שתוך מספר עשורים נגיע למצב בו לא יהיו יותר מכוניות עם מנועי בעירה פנימית.
בנורווגיה למשל, ב-2018, מתוך כ-150,000 רכבים חדשים שנמכרו, 31.2% היו רכבים חשמליים, 17.9% היו רכבי פלאג-אין ו-11% רכבים היברידיים רגילים.
כלומר, רק כ-40% מהרכבים החדשים שנמכרו היו מונעי מנוע בעירה פנימית.
מהפכת הרכב השיתופי היא למעשה מהפכה של תחבורה שיתופית.
היא מורכבת מהתפתחות של שני מודלים של שיתוף - בעלות שיתופית על כלי רכב ונסיעה משותפת.
מדובר על שירותי תחבורה ומשאבים המשותפים בין המשתמשים, בו זמנית או בזה אחר זה.
מהפכה זו מאפשרת לצמצם את מספר הרכבים על הכביש באמצעות ניצול טוב יותר של הרכבים הקיימים.
תחבורה שיתופית כוללת מודלים רבים ומגוונים:
תחבורה ציבורית - כוללת אפשרויות שונות של נסיעה משותפת.
זה יכול להיות ברכבת, אוטובוס, מונית שירות או כל כלי תחבורה אחר המספק תחבורה ציבורית.
שיתוף אופניים - מודלים שונים של השכרת אופניים אשר ניתנים לשימוש בעיר באמצעות הזמנה ותשלום באפליקציה.
אלו יכולים להיות אופניים אשר מחוברים לבסיס כלשהו או אופניים שמונחים ללא עגינה ברחבי העיר.
שיתוף מכוניות (Carsharing) - מיועד בעיקר ללקוחות שצריכים רכב לכמה שעות בלבד או לקוחות שלא צריכים רכב על בסיס יומי.
השירות מספק לחברים בו גישה לרכבים אשר מפוזרים במטרופולין והם מחויבים לפי זמן ומרחק.
שירות זה מספק את רוב היתרונות של רכב אישי אך ללא עלויות של בעלות על רכב פרטי.
בשנים האחרונות גם התפתח מודל בו אנשים משכירים את רכבם הפרטי באמצעות אפליקציה לטווחי זמן קצרים וכך מגדילים את הניצולת של רכבם הפרטי.
נסיעה משותפת (Carpooling/Ridesharing/Ridehailing) - במודל של Ridesharing מדובר על נסיעה משותפת ברכב, בין אם התארגנות קבוצתית לנסיעה לעבודה ובין אם התארגנות בזמן אמת בעזרת אפליקציה המחברת נוסעים לנסיעה ליעד משותף או במסלול משותף כך שעלות הנסיעה מתחלקת בין הנוסעים.
מודל זה מאפשר לנצל טוב יותר את פוטנציאל התפוסה ברכב.
במודל של Ridehailing מדובר על אפליקציות המקשרות בין נוסעים לבין נהגים המבצעים נסיעות ברכב הפרטי שלהם, למשל חברות כמו uber ו-Lyft.
במודל של Carpooling אנשים מתארגנים לנסיעה משותפת ברכב אחד על מנת להוזיל עלויות, למשל בנסיעה משותפת לעבודה או באמצעות אפליקציות אשר מחברים בין נהגים לבין נוסעים מזדמנים.
למעשה, מהפכת הרכב השיתופי מבטאת מעבר מרכישת רכב לצריכת נסיעות, כלומר מעבר מקניית מוצר לקניית שירות, דבר אשר ישפיע על יצרני הרכב, על ספקי שירותים שונים בעולם הרכב וכן על ענפים נוספים כמו מימון, ביטוח וכדומה.
שילוב 4 המהפכות למהפכת ה-ACES
כל אחת מן המהפכות הטכנולוגיות היא דרמטית בפני עצמה וכבר כיום חברות רבות עוסקות בפיתוח וייצור הקשורים לכל אחד מהרכיבים השונים של ה-ACES.
המשמעות המרכזית של התייחסות לארבע המהפכות כאל מהפכה אחת, מהפכת ה-ACES, היא ההבנה שהן משפיעות אחת על השנייה ושהשילוב שלהן יוצר מציאות חדשה מאשר התייחסות לכל אחת מהן בנפרד.
כך, בעוד שהרכב האוטונומי צפוי להיות יקר לרכישה אישית בגלל החיישנים והטכנולוגיות השונות אשר מותקנות עליו, הכנסתו במודל של תחבורה שיתופית יאפשר ניצול טוב יותר של כל רכב ועל ידי כך גם הפיכת השירות לרווחי למרות מחירו הראשוני של הרכב.
דוגמה לכך צפויה להיות באפריל 2019 כאשר יושק שירות הסעות אוטונומיות באוניברסיטת בר-אילן.
בנוסף, מכיוון שרוב היצרנים מוציאים יותר ויותר מודלים של רכב חשמלי, מתוך הבנה שזה הכיוון שהעולם נע לקראתו, סביר להניח שרוב הרכבים האוטונומיים יהיו חשמליים.
תחזוקת רכב חשמלי זולה יותר מכיוון שבניגוד למנוע בעירה פנימית מספר החלקים הנעים קטן בהרבה ולכן גם מספר התקלות הצפוי קטן יותר.
דבר זה מוזיל את התחזוקה שלהם ויאפשר גם כאן את הפיכת השירות לכלכלי יותר.
מהפכת הקישוריות תאפשר יותר ויותר העברת נתונים מהמכונית ואליה, דבר אשר יאפשר לשפר את יעילות הנסיעה שלה מבחינת סנכרון עם שאר המכוניות ובחירת הנתיב היעיל ביותר וכן הוספת יותר ויותר שירותי ערך מוסף מבוססי תקשורת עבור הנוסעים ברכב.
כמו בכל מהפכה טכנולוגית, גם במהפכת ה-ACES עוד צפויים קשיים רבים וקיימת אי ודאות רבה.
מכיוון שבניגוד למהפכות טכנולוגיות קודמות, (כמו המחשב האישי או הסמארטפון) מדובר על מהפכה טכנולוגית ידועה מראש ואשר יצרנים רבים מתכוננים אליה, כבר קיימים לא מעט תסריטים ותרחישים לגבי עולם התחבורה העתידית.
אך בצד זה, התפתחויות טכנולוגיות וחברתיות לא צפויות עשויות להשפיע ולשנות בצורה משמעותית את נתיב ההתקדמות של מהפכת ה-ACES.
מהפכת הדינוזאורים היא סדרת טלוויזיה מדעית דוקומנטרית-פלאונטולוגית' ששודרה בערוץ דיסקברי ובערוץ המדע (Science Channel) בספטמבר 2011.
הסדרה עוסקת בחיי הדינוזאורים בעידן המזוזואיקון, החל מעלייתם בתור הטריאס עד להכחדה הגדולה, לפני 66 מיליון שנה, אשר מוצגים בתוכנה Computer-generated Imagery.
לסדרה הופקו ארבעה פרקים באורך 42 דקות, בהם מופעי סיפורים משתנים, למעט שני פרקים המתרחשים באותו זמן ומקום.
קריין הסדרה הוא ריק רובלס (Rick Robles).
מצד אחד עקב המסרים החינוכיים והתוכן הכללי ומצד שני עקב האיכות הירודה ועקב הסיפורים הלא-רציניים שמשולבים בסדרה.
מנצחי האבולוציה: בפרק מתוארת עליית הדינוזאורים לאחר סוף הפרם, אז שלטו טורפים דמויי-יונק כמו האינוסטרנסביה ולאחר הכחדה הגדולה נוצרו יצורים חדשים.
בטריאס של ארגנטינה קבוצת אאורפטורים מתמודדים עם זוחלים גדולים כמו הזאורוסוכוס והאיסצ'יגואלסטיה ועם שודדי ביצים כמו הפרובלסודון.
לאחר שאאורפטור צעיר נרדף בידי זאורוסוכוס הוא בורח במורד תלול והתנין שרץ אחריו מתגלגל לקצהו.
אז הוא נלחם עם קבוצת איסצ'יגואלסטים שמצליחים להרוג אותו אך נפצעים בעצמם למוות.
דבר זה מציל את האאורפטור הצעיר.
הפרק עובר לקרטיקון של מונגוליה בו זכר גיגנטורפטור מחזר אחרי נקבה ופורש את רצועות העור שלו בעודו מרקד מעל מאורת יונקים קדומים הנמלטים ממנו.
הפרק ממשיך לקרטיקון בים הפנימי המערבי, בו נקבת טילוזאורוס משריצה צאצאים אך הללו נטרפים בידי כרישי סקואליקורקס.
לאחר שהאם מסיימת להשריץ היא מצילה את צאצאיה הנותרים על ידי טריפת הכרישים המתקרבים אליהם.
הפרק עובר ליורה של אנטארקטיקה, בו זוג קריאולופוזאורוסים נלחמים ביניהם על שטח.
אחד הקריאולופוזאורוס יוצא לצוד גלסיאליזאורוס ורודף אחריו מעל גזע נפול.
נחיל יתושים עוקצניים פוגע בגלסיאליזאורוס ומפיל אותו למים.
היתושים עוקצים את הקריאולופוזאורוס במקום והוא רץ משם לעבר להקת גלסיאליזאורוסים ומתנפל על מנהיג הלהקה, שהדיח את הגלסיאליזאורוס שנמלט לפניו.
בור ההשקיה: הפרק חל ביורה של פורטוגל לפני 150 מיליון שנה.
אלוזאורוס צעיר מתקרב לקבוצת זאורופודים מסוג דינהרוזאורוס אך נפגע מהצלפת הזנב של אחד החברים ושובר את לסתו.
למרות זאת הוא שורד ומתבגר ואף לומד לפגוע בזנב הדיפלודוקוס הענק ותולש את קצה זנבו.
ליד בור המים באזור מתאספים צמחונים שונים כגון מירגאיה והענק לוסוטיטן, טורפים קטנים כגון אורניתולסט ועפים מעליו רמפורינקוסים.
באחד הימים שהאלוזאורוס מתקרב לבור המים הוא מוצא טורף חדש באזור - טורווזאורוס.
כשהאלוזאורוס מתקרב לאיים עליו הוא פוצע אותו ברגל ונמלט משם.
הטורווזאורוס שולט באזור ומתנפל על צעירי הדינהרוזאורוסים והמירגאיות ביעילות.
ואולם יום אחד הוא ניסה לטרוף צעיר של דינהרוזאורוס וכמעט הרג אותו אך נאלץ להתעמת עם האלוזאורוס שבור-הלסת.
בעוד הטורווזאורוס עמד לנשוך ולהרוג את האחרון, ההורה הדינהרוזאורוס מזדקף על רגליו ונוחת היישר על הטורווזאורוס וכך הורג אותו.
טקטיקות הישרדות: הפרק נפתח בלהקת יוטרפטורים שמנסה לצוד צעיר צדארוזאורוס.
היא מצליחה לבודד אותו אך תנין היוצא מהמים כמעט חוטף להם אותו.
הם מצליחים להרחיק את התנין אבל אז הורי הצעיר מעיפים את הלהקה שנותרת חסרת כל.
הפרק ממשיך למדגסקר עם פרטי רהונאביס המעופפים בלילה ופוגשים ברפטוזאורוס.
מג'ונגזאורוס שמגיע למקום צד וטורף את הזאורופוד והרהונאביס מוצא את זוג צעיריו הרעבים.
אך לפני שהם מצליחים לטרוף משהו הם נחטפים בידי שני קרפדות בילזבופו גדולות שאחת מהם נמעכת תחת רגלי רפטוזאורוס נוסף.
בסין של היורה עדר שונוזאורוסים עוברים לצד פטריות ופרט צעיר טועם מהם.
הוא נתקף בהזיות, דבר שמאותר בידי זוג סינרפטורים רעבים שמחליטים לרדוף אחריו.
השונוזאורוס הצעיר בורח לעבר מדרון סלעים ואחד הסינרפטורים נושך אותו בבטנו, אך בעודם במדרון הזאורופוד נופל ונוחת על גולגולת הסינרפטור, הורג אותו ומבריח את חברו.
באותם יערות שני גואלונגים מחפשים מזון.
הם רודפים אחרי קסטרוקאודה אך הוא פולט צחנה מאחוריו והם נסוגים.
כשהם רואים וולטיקותריום דואה הם מנסים לרדוף אחריו, היישר לאגם בו ממנצ'יזאורוס גדול שוחה והם מטפסים עליו בטעות.
זוג הטורפים נתקעים לבסוף על אי באגם ומושכים תנינים רעבים.
הפרק עובר למדבר גובי הקרטיקוני בו פרוטוצרטופס צעיר יתום נרדף בידי ולוצירפטורים רעבים, אך ניצל בידי פרוטוצרטופס בוגר והללו נודדים במדבר ומצליחים לשרוד.
הפרק עובר משם לחופי ברזיל, שם צעירי אנהגוארה ממריאים לראשונה.
בניסיונם לעוף הם נופלים לעבר האבנים ונאלצים לברוח מתנינים רעבים ומסרטנים אך אנהגוארה בוגר טורף את הסרטנים המתקרבים.
סוף המשחק: הפרק חל בקרטיקון האמריקאי, בו טירנוזאורוס קניבל טורף צעירים של זוג טירנוזאורוסים החיים לצידו.
בעת שהשניים צדו טריצרטופס הוא מגיח ומתקיף את אחד מהם, אך השניים מצליחים להטיח אותו בקרני הטריצרטופס למותו.
בהמשך הם מטילים שוב ביצים ושומרים עליהם מטרודונים אך יונקים קטנים הצליחו להשמיד את כל הביצים למעט אחת.
הביצה בוקעת והצעיר מתבגר ויוצא לשחק בשטח בו פרטי אנקילוזאורוס משוריין, טרודונים זריזים וספיירות'ולוס בעל ראש עבה.
ברגע זה חלה הכחדת הקרטיקון הגדולה והפגיעה והקור שאחריה משמידים את מרבית הדינוזאורים, לרבות ההורים הטירנוזאורוסים.
הצעיר הצליח לשרוד אך מעד ונהרג במהלך מרדף אחר יונק קטן.
טרודונים שהצליחו לשרוד באקלים קוטבי שנוצר מקננים בקרבת מקום, אך רק ביצה אחת שלהם שורדת.
זכר הטרודון האחרון שנותר מקנן איתה בתוך גופתו של הטירנוזאורוס המת.
מביצים אלה אולי יבקעו העופות המודרניים, כמו יונים או אווזים, הממשיכים את מהפכת הדינוזאורים עד היום.
מהפכת אוקטובר הייתה הפיכה שהתרחשה בפורטוגל ב-5 באוקטובר 1910 שהובילה להחלפת בית המלוכה הפורטוגזי ששלט בממלכה במשך שמונה מאות שנים ברפובליקה הפורטוגזית.
לתהליך הבלתי נמנע של שחיקת המעמד של בית המלוכה הפורטוגזי תרמו הכפפתה של פורטוגל לאינטרסים הקולוניאליים הבריטים, הוצאות גבוהות של משפחת המלוכה הפורטוגזית, אי-יציבות פוליטית וחברתית, רצח המלך ויורשו ב-1908, הדיקטטורה של ראש הממשלה , וחוסר היכולת של המשטר להסתגל לעידן המודרני.
מנגד, הציגה עצמה המפלגה הרפובליקנית כמפלגה היחידה שמציעה תוכנית שמסוגלת להחזיר לפורטוגל את היוקרה שאבדה לה ולקדם את המדינה.
לאחר שכוחות הצבא סירבו לדכא התקוממות נרחבת ב-3 וב-4 באוקטובר 1910, בה נטלו חלק כאלפיים חיילים ומלחים, הוכרזה הרפובליקה הפורטוגזית הראשונה מהמרפסת של עיריית ליסבון.
לאחר ההפיכה, הנהיג הממשל הזמני בראשות תיאופילו בראגה את המדינה עד לאישור החוקה בשנת 1911. בעקבות הקמתה של הרפובליקה הפורטוגזית הראשונה שונו ההמנון הלאומי, הדגל והמטבע של פורטוגל.
במהלך ההפיכה נהרגו 37 בני אדם ועשרות נפצעו.
לפחות 14 מהפצועים נפטרו בימים שלאחר מכן.
האולטימטום הבריטי ומרד 31 בינואר
ב-11 בינואר 1890 שלחה ממשלת בריטניה בראשות הלורד סולסברי לממשלת פורטוגל אולטימטום בצורת "מזכר", בדרישה לנסיגה של כוחות הצבא הפורטוגזיים בראשות סרפה פינטו מהשטח שבין המושבות אנגולה ומוזמביק.
(בזימבבואה ובזמביה כיום), אזור שנתבע על ידי פורטוגל תחת המפה הוורודה.
ההיענות המהירה של ממשלת פורטוגל לדרישות הבריטיות נתפסה כהשפלה לאומית על ידי חלקים נרחבים בציבור ובאליטה.
תחושות אלו לובו באי-שביעות רצון גוברת מן המלך החדש, קרלוש, ממוסד המלוכה וממשפחת המלוכה בכלל, שכולם נחשבו אחראים לתהליך מדאיג של "הידרדרות לאומית".
המצב החריף לנוכח משבר פיננסי חמור שהתחולל בשנים 1890–1891, כאשר היקף ההעברות הכספיות מפורטוגזים שהיגרו לברזיל צנח בשיעור של כ-80%.
המשבר, שכונה "ה", נגרם בעקבות הכרזת הרפובליקה בברזיל כחודשיים קודם לכן — אירוע שעורר חשש בקרב השלטון המלוכני בפורטוגל, ושמחה בקרב תומכי הרפובליקה.
הרפובליקנים ניצלו את תחושות האכזבה והמרמור, והחלו להרחיב את בסיס התמיכה הציבורי שלהם — תהליך שהוביל, בסופו של דבר, לקריסת המשטר המלוכני.
ב-14 בינואר נפלה הממשלה הפרוגרסיבית ומנהיג מפלגת הרגנדור, אנטוניו דה סרפה פימנטל, נבחר להקים את הממשלה החדשה.
לאחר מכן החלו הפרוגרסיביים לתקוף את המלך, הצביעו עבור מועמדים רפובליקנים בבחירות במרץ של אותה שנה, והטילו ספק בהסכם הקולוניאלי שנחתם באותה העת עם הבריטים.
באווירה של כמעט התקוממות, ב-23 במרץ 1890, אנטוניו ז'וזה דה אלמיידה, שהיה סטודנט באוניברסיטת קוימברה ומאוחר יותר נשיא הרפובליקה, פרסם מאמר שכותרתו "Bragança, o último", אשר נחשב לשון הרע כלפי המלך והוביל למאסרו של אלמיידה.
ב-1 באפריל 1890, החוקר סילבה פורטו העלה את עצמו באש עטוף בדגל פורטוגל בקוויטו, אנגולה, לאחר משא ומתן כושל עם המקומיים, בהוראת פאיבה קוסיירו, שאותה ייחס לאולטימטום.
מותו של מגלה הארצות הידוע של יבשת אפריקה יצר גל של סנטימנט לאומי, ולאחר הלווייתו הגיעה המון בפורטו.
ב-11 באפריל יצאה למכירה יצירתו הפואטית של גוארה ג'ונקיירו Finis Patriae, סאטירה המבקרת את המלך.
בעיר פורטו, ב-31 בינואר 1891, התרחשה התקוממות צבאית נגד המלוכה, שהורכבה בעיקר על ידי סמלים ודרגים מגויסים.
המורדים, ששרו את ההמנון הלאומני A Portuguesa במהלך הצעידה שלהם, כבשו את Paços do Concelho, שממרפסתו הכריז העיתונאי והפוליטיקאי הרפובליקאי אוגוסטו מנואל אלבש דה ויגה על הקמת הרפובליקה בפורטוגל והניפו דגל אדום וירוק השייך למרכז הפדרלי הדמוקרטי.
התנועה דוכאה זמן קצר לאחר מכן, על ידי יחידה צבאית של המשמר העירוני שנשאר נאמן לממשלה, וכתוצאה מכך נפגעו 40 פצועים ו-12 הרוגים.