tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אלו קובעות, לדוגמה, כי הכונס חייב לתת עדיפות לחובות בדין קדימה (של נושים בלתי-מובטחים מסוגים שונים, כגון עובדים) בטרם יחלק את כספי הכינוס לנושים המובטחים בשעבוד צף.
כונס הנכסים הוא נאמן לטובת הזכאים ליהנות מתמורת נכסי הכינוס.
בניגוד למפרק, כונס הנכסים אינו תופס את אישיותה המשפטית של החברה, אלא רק את נכסיה.
התקנות קובעות כי רק רואה חשבון או עורך דין יכול להתמנות על ידי בית המשפט לתפקיד של כונס נכסים בדיני החברות.
שכר הכונס נקבע על ידי בית המשפט הדן בתיק, בדרך כלל לפי אחוז מסך תקבולי המימוש או החלוקה בפועל שביצע.
כונס הנכסים עשוי לקבל תוספת שכר בעבור מאמץ מיוחד.
לחלופין, שכרו גם יכול להיות מופחת, אם החישוב לפי אחוזים מביא לשכר גבוה מדי ביחס למאמץ שהושקע בתיק.
כינוס הפועל היה אירוע ספורט לאומי ובינלאומי שהיה נערך אחת לארבע שנים בחסותו של נשיא מדינת ישראל.
בראשית, היה "כינוס הפועל" מפגש ארצי של כל חברי "הפועל" ספורטאים במגוון ענפים, קיימו מפגשים ותחרויות שנמשכו ימים אחדים.
ככל שגדל מספר חברי "הפועל" השתנה גם אופיו של האירוע, והוא הפך לסיכום הפעולות של התאגדות הספורט הגדולות בישראל הנחוג במאות אירועים ברחבי הארץ.
במוקד הכינוס – אירועים בינלאומיים ולאומיים.
הכינוס הראשון נערך ב-29 בספטמבר 1928, בתל אביב במגרשה שגבל בשכונת מכבי (בסמוך לדרך יפו-תל אביב).
בכינוס השתתפו 780 ספורטאים מ-18 סניפים.
הכינוס נפתח במצעד של המשתתפים מרחוב אלנבי למגרש, שם מסרו נציגי מועצת הפועלים לאיגוד דגל אדום שבתוכו עיגול גדול לבן-תכלת.
כל פלוגה צעדה עם תלבושתה ודגליה, שנשאו סמלים עבריים.
בערב חזרה התהלוכה העירה לאור לפידים.
בכינוס נערכו תחרויות במספר ענפים: התעמלות, אתלטיקה קלה, כדור יד, כדורגל, היאבקות, ג'ו ג'יטסו, אופניים וחתירה.
סניף הפועל תל אביב זכה בגביע בתחרות שיוט (חתירה) על הירקון.
ציבור הפועלים קבל את הכינוס בהתלהבות, ובמשך יומיים נמשכו הריקודים ברחובות תל אביב עד אור הבוקר.
בסיום נערך נשף התעמלותי-אמנותי שכלל ריקודים, תרגילים על מקבילים ופירמידות של מתעמלים.
הכינוס השני נערך בשנת 1930 בתל אביב.
במהלך הכינוס נערך כינוס החומש הראשון לפעולות "הפועל".
בכינוס, שנמשך שלושה ימים, לקחו חלק כ-1,200 ספורטאים שהתחרו בשבעה ענפי ספורט.
הכינוס השלישי נערך בשנת 1932 ובאותה שנה נערך גם הכינוס הימי הראשון של הפועל בחיפה.
הכינוס הרביעי נערך בשנת 1935 והשתתפו בו קרוב ל-10,000 ספורטאים, מה שהקנה לו את הכינוי "כינוס הרבבה".
שלטונות המנדט הבריטי אסרו על קיום תהלוכת הפתיחה של האירוע.
בכינוס נערך טורניר כדורגל בהשתתפות קבוצת המשטרה הבריטית ונבחרת מכבי.
הכינוס החמישי נערך בשנת 1952, שהיה הראשון מאז קמה מדינת ישראל.
הוזמנו אליו לראשונה, גם ספורטאים מארגוני ספורט הפועלים בחו"ל.
המימד הבינלאומי האדיר את הכינוס, ועורר התעניינות רבה בקרב הציבור בישראל ומחוצה לה.
מאז, מוזמנים להשתתף בכינוסי "הפועל" ספורטאים מצטיינים, ל"תחרויות הזמנה" מיוחדות.
כינוס "הפועל", הנקרא בלועזית "משחק הפועל", הפך להיות שם דבר בזירת הספורט העולמית.
כינוס "הפועל" נכלל בלוח האירועים של רוב התאחדויות הספורט הבינלאומיות וראשי הספורט העולמי מבקרים במשחקי "הפועל" ומוסיפים לאירוע משקל בינלאומי חשוב.
טקס הפתיחה לאירוע התקיים באצטדיון הלאומי ברמת גן.
הכינוס השישי נערך במאי 1956. טקס פתיחת הכינוס נערך לראשונה בבית הבימה בתל אביב.
אירוע תחרותי חדש היה מרוץ אופני כביש דן-באר שבע, שנמשך שישה ימים.
במקום הראשון זכה ג'ף מוריס מאנגליה.
קבוצת הכדורגל האורוגוואית רמפלה ג'וניירס ערכה משחק ראווה מול נבחרת הפועל.
המשחק התקיים באצטדיון רמת גן והסתיים בתוצאה 1-2 לטובת הקבוצה האורחת.
נשיא המדינה, יצחק בן-צבי, שרים וחברי הוועד הפועל של ההסתדרות ואורחים רבים חזו בטקס הסיום של הכינוס באצטדיון רמת גן.
כ-16,000 ספורטאים ומחוללים השתתפו באירוע.
הכינוס השביעי נערך בשנת 1961, בהשתתפות כשלוש מאות ספורטאים מחו"ל.
לראשונה בכינוסים נקבע שיא עולם חדש, בתחרות הרמת משקולות, יצחק ברגר מארצות הברית שיפר את שיא העולם בדחיקה בקטגוריה של עד 60 ק"ג, בתוצאה של 148.5 ק"ג.
בין הספורטאים הבולטים בכינוס היו: דון ברג האלוף האולימפי (רומא 1960) בקפיצה במוט, האלופה האולימפית וכוכבת תחרות השחייה שיאנית העולם כריס וון סלטצה מארצות הברית.
סגניתה האולימפית יין קדרקוויסט משוודיה, ניצחה במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אירופי חדש של 4:46.9 דקות ותוך כדי המשחה היא הציבה גם במשחה ל-200 מטר חופשי שיא אירופי חדש של 2:20.2 דקות.
הכינוס השמיני נערך בשנת 1966. נוסף לתחרויות הספורט ומפגנים המוניים, התקיימו במהלכו ערבי-עמים עם מופעים עם תנועה, צליל ופולקלור.
בין הספורטאים הבולטים בכינוס היו: מרי ראנד האלופה האולימפית (טוקיו 1964) ושיאנית העולם בקפיצה לרוחק, יולנדה באלאש מרומניה האלופה האולימפית ושיאנית עולם בקפיצה לגובה, ג'ון תומאס מארצות הברית סגן אלוף אולימפי ושיאן עולם בקפיצה לגובה, השחיינית קתלין אליס מארצות הברית שיאנית עולם ואלופה אולימפית (טוקיו 1964)
הכינוס התשיעי נערך בשנת 1971, בסימן חגיגות יובל ההסתדרות בהשתתפות ספורטאים מכלל ההתאגדויות בארץ, ובהשתתפות כ-250 ספורטאים מצטיינים מחו"ל.
הספורטאים הבולטים בכינוס היו: צ'ארלס גרין מארצות הברית, אלוף אולימפי בריצת שליחים 4x100 מטר (מקסיקו סיטי 1968), קיפצ'וגה קיינו מקניה האלוף האולימפי בריצת 1500 מטר.
מייק ברטון מארצות הברית האלוף האולימפי במשחים ל-400 מטר חופשי ול-1500 מטר חופשי (מקסיקו סיטי 1968)
בין היתר שימש הכינוס לספורטאים הטובים בעולם תחרות הכנה למשחקים האולימפיים: ג'ון אקיאי-בואה מאוגנדה זכה שנה לאחר מכן, במדליית זהב אולימפית בריצת 400 מטר משוכות תוך כדי קביעת שיא עולם חדש (מינכן 1972).
סנדרה נילסון מארצות הברית אף היא זכתה שנה לאחר מכן במדליית זהב אולימפית במשחה יוקרתי ביותר ל-100 מטר חופשי (מינכן 1972), ריקי ברוש משוודיה שיאן העולם בזריקת דיסקוס ומירוטס איפטר מאתיופיה, אלוף אולימפי בריצת 5000 מטר וריצת 10000 מטר (מוסקבה 1980)
הכינוס העשירי נערך בשנת 1975. טקס הפתיחה שנערך באצטדיון בלומפילד בתל אביב נפתח בטקס זיכרון לחללי טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן.
הכינוס היה בסימן חגיגות היובל להקמת התאגדות "הפועל", והשתתפו בו כאלפיים ספורטאים מהארץ ומחו"ל, שייצגו 18 מדינות, נוסף על ישראל.
בתום הכינוס נערך קונגרס אינטרנציונל ספורט הפועלים בירושלים.
הכינוס ה-11 נערך בשנת 1979 והיה הגדול במשחקים.
נטלו בו חלק אלופים וטובי הספורטאים בעולם במקצועות רבים.
העובדה שהמשחקים נערכו שנה אחת לפני המשחקים האולימפיים אפשרה לספורטאים רבים הכנה טובה לקראת ההתמודדות האולימפית.
התאגדות "הפועל" מסונפת לארגון ספורט הפועלים הבינלאומי (CSIT).
בין השחייניות והשחיינים שהשתתפו בכינוס היו: ננסי הוגסהד, סינתיה וודהד, ג'יל סטרקל, ראודי גיינס, דייוויד לארסון, דייוויד מקאג כולם מארצות הברית וג'רלד מרקן מגרמניה המערבית.
הכינוס ה-12 נערך בשנת 1983 בסימן 60 שנות קיומה של התארגנות "הפועל".
במסגרתו התקיימו חמש אליפויות עולם של ספורט הפועלים, בענפים: התעמלות, כדוריד, כדורעף, טניס וכדורמים.
בד בבד עם אירועי הספורט התחרותיים והייצוגיים, נערכו אירועי ספורט עממיים, בהם השתתפו רבבות בני נוער ומבוגרים: צעדות ומרוצים עממיים, טורנירים מיוחדים לספורטאים ממקומות עבודה, פעילות ספורט בחיק הטבע, מבחני כושר גופני ועוד אירועים בהשתתפות תנועות הנוער החלוציות, תלמידי רשת עמל, חוגי נעמת, פנסיונרים, מתנ"סים ועוד.
במסגרת הכינוס נערכו "ערבי עמים" ובהם הוצגו מופעי פולקלור, מחול והתעמלות.
הכינוס חנך את אצטדיון האתלטיקה הלאומי החדש בהדר יוסף שבתל אביב, והתחרו בו 1630 ספורטאים מ-34 מדינות ב-27 ענפי ספורט.
הכינוס הסתיים בגירעון של 10 מיליון שקל.
הכינוס ה-13 נערך בשנת 1987, בהשתתפות כ-2000 ספורטאים מ-36 מדינות אשר התחרו ב-26 ענפי ספורט.
בשנה זו הוחלט לשנות את שם האירוע מ"כינוס הפועל" ל"משחקי הפועל".
הכינוס ה-14 נערך בשנת 1991 במתכונת מצומצמת מסיבות תקציביות, בהשתתפות 600 ספורטאים אורחים מ-20 מדינות ב-13 ענפי ספורט.
הכינוס ה-15 נערך בשנת 1995 בהשתתפות כ-2,300 ספורטאים מ-42 מדינות, שהשתתפו ב-21 ענפים ב-15 מקומות ברחבי הארץ.
במסגרת הכינוס, ארגון ספורט הפועלים הבינלאומי ערך תחרויות אליפות עולם בשמונה ענפים, ביניהם אליפות העולם בהרמת משקולות לקדטים עד גיל 20 וכן לנשים.
כינוס "הפועל" כלל בשיאו 24 ענפי ספורט:
כינורו של רוטשילד הוא סיפור קצר מאת הסופר הרוסי אנטון צ'כוב.
הסיפור התפרסם לראשונה בגיליון 37 של העיתון "רוסקייה וידומוסטי" (Русские ведомости) ב-6 בפברואר 1894 (יוליאני), ובאותה שנה נכלל בקובץ יצירותיו "נובלות וסיפורים" (Повести и рассказы).
הסיפור תורגם לעברית מספר פעמים והוא נלמד כיום בבתי ספר בישראל כחלק מבחינת הבגרות בספרות.
הדמות הראשית היא יעקב איבאנוב המכונה "ברונזה", איש קר, ממורמר ומנוכר לסביבתו.
הוא בן שבעים וחי עם אשתו, מַארפָה, בדלות ועוני בעיירה קטנה, ומתפרנס משני עיסוקים: בניית ארונות מתים ונגינה בכינור.
יעקב מחשב כל הזמן את רווחיו והפסדיו מעבודתו, כשהחיסכון הופך מטרה בפני עצמה.
אהבתו היחידה היא נגינה בכינור.
למרות היותו אנטישמי, הוא מנגן לפרנסתו באירועים יהודיים, בלית ברירה.
יום אחד חולה מארפה, וגוססת.
גסיסתה גורמת לו למחשבות של חרטה וצער על התנהגותו המזלזלת, הקרה והאדישה כלפיה.
ערב מותה, היא מזכירה לו את עברם המשותף ואת התינוקת המשותפת שהייתה להם, אך יעקב אינו זוכר, ואומר למארפה שהיא הוזה.
לעת בוקר, מתה מארפה, ויעקב ממשיך בחשבון הנפש שלו כאשר הוא נזכר כמה הייתה מסורה כלפיו.
בלווייתה של מארפה חוזר יעקב שוב לדפוס הקבוע של מחשבה על ההפסד, כשדואג לכל הוצאות הלוויה בעצמו כדי שלא יצטרך לשלם, ואף שמח על ארון הקבורה האיכותי שבנה בעודה בחיים.
כשהוא מגיע הביתה הוא חווה לראשונה את הבדידות ומתחיל לחשוב ולהרהר על מארפה ולהצטער על מותה.
תוך כדי הרהורים אלו, נקלע בדרכו יהודי בשם רוטשילד, שבא להזמינו לנגן בתזמורת ולהחליף נגן אחר אשר חלה.
יעקב כל כך שקוע בחשבון הנפש שלו, שהוא תופס את רוטשילד כקורבן ומתנפל עליו בקללות ובמכות, עד אשר רוטשילד בורח.
יעקב הולך לנהר, שם הוא מתרכך ונזכר באשתו ובתינוקת.
הוא מתחיל לחשוב על הנהר ועל השימושים הרבים שהיה יכול לעשות בו, במקום לעבוד בבניית ארונות מתים.
ההרהורים על ההפסדים האלה גורמים לו לחשוב גם על האופן שבו הוא התייחס לאשתו ולרוטשילד, והוא מגיע למסקנה שהשנאה והרשעות בעולם גורמים להפסדים נוראיים.
מאוחר יותר בסיפור, מגיע לביתו רוטשילד, אשר נשלח לקרוא ליעקב שינגן בחתונה.
רוטשילד, שעדיין מבולבל ממפגשו הקודם עם יעקב, חושש להתקרב אליו ומתחנן שלא יכה אותו, אך יעקב מפתיע אותו בחביבותו ומתנצל בפניו על כך שלא יוכל לנגן באירוע המתוכנן מכיוון שהוא חולה.
מחלתו של יעקב מחמירה, וכשהוא שוכב על ערש דווי, בקשתו האחרונה היא לתת את הכינור לרוטשילד, לאות פיוס.
בקשה זו מביעה למעשה את כל התהליך שעבר יעקב במהלך הסיפור: את חשבון הנפש שלו, את כאב ההחמצה שלו, ואת התחברותו מחדש לטבע ולאנושות.
מאז, הכינור הופך לכלי הנגינה של רוטשילד.
הסיפור הופיע במספר תרגומים לעברית:
בתרגומו של לוי אריה אריאלי (אורלוף) ב"הפועל הצעיר", שנה י"ז, גיליון 12–13 (ינואר 1924);
בתרגומה של לאה גולדברג, בקובץ סיפוריו של צ'כוב "סיפורים" בהוצאת ספרית פועלים – 'דורון' (תש"ד-1944);
בתרגומו של זאב זמירי, בקובץ "מבחר סיפורי צ'כוב: לבתי הספר התיכוניים" בהוצאת נ' טברסקי (תשכ"ו);
בתרגומו של יוסף כרוסט, בקובץ סיפוריו של צ'כוב "סיפורים" בהוצאת אור עם (תשל"ו).
המלחין היהודי-רוסי הצעיר וֶניאמין (בנימין) פליישמן , שלמד בשנים 1939–1941 אצל דמיטרי שוסטקוביץ' בקונסרבטוריון של לנינגרד, חיבר בהשפעת מורו אופרה במערכה אחת בשם "כינורו של רוטשילד" , המבוססת על סיפורו של צ'כוב, ובה עשה שימוש מסוים במוטיבים מוזיקליים יהודיים.
פליישמן נהרג בקרב בספטמבר 1941, וכששמע שוסטקוביץ על מותו, במאי 1941, הזמין מהוריו של פליישמן עותק של יצירתו, ובפברואר 1944 סיים אותה ותזמר אותה.
בשנת 1964 הועלה הסיפור בתיאטרון העונות במסגרת התוכנית "עסקי נישואים", שכללה ארבעה מערכונים המבוססים על סיפורי צ'כוב בעיבודו של נסים אלוני.
מחזהו המאוחר של חנוך לוין "אשכבה" מבוסס על שלושה מסיפוריו של צ'כוב: "כינורו של רוטשילד", "יגון" (מועקה) ו"בבקעה".
הזקן והזקנה שמופיעים במחזה הם פרפרזה על יעקב ברונזה ומארפה.
כינוי מקור מבוקר הוא תו התקן הצרפתי הניתן לאזורים גאוגרפיים מסוימים בצרפת עבור ייצורם של יינות, גבינות, חמאה ומוצרים חקלאיים נוספים, שכולם תחת חסותו של המכון הלאומי לכינויי מקור (INAO).
התקן מבוסס על עקרון ה"טרואר", המתייחס למאפייניה הייחודיים של סביבה גאוגרפית מסוימת.
ראשיתו של כינוי המקור המבוקר במאה ה-15, כשגבינת רוקפור זכתה לפיקוח לפי צו של הפרלמנט.
החוק הצרפתי הראשון לגבי גידול גפנים לפי מקום גידולן נקבע ב-1 באוגוסט 1905. החוק המודרני הראשון לעומת זאת, נחקק ב-6 במאי 1919, עת הועבר החוק להגנה על מקום הייצור, תוך פירוט האזור והקומונה שבהם מוצר נתון צריך להיות מיוצר.
ב-30 ביולי 1935, הוקם המכון הלאומי לכינויי מקור, כחלק ממשרד החקלאות הצרפתי, במטרה לפקח על תהליכי הייצור של היין.
ביין עמק הרון, הברון פייר לה רואה, עורך-דין וכורם של יין שאטונף-די-פאף, השיג הכרה רשמית באפלאסיון (האזור הגאוגרפי עליו חלות תקנות ייצור המוצרים החקלאיים) "קוט די רון" ב-1937.
חותמת כינוי המקור המבוקר נוצרה והוענקה במסגרת החוק הצרפתי בשנות החמישים, שנות השישים ושנות השבעים.
ב-2 ביולי 1990, הורחבו תחומי אחריותו של המכון הלאומי לכינויי מקור מעבר ליינות וחלו על מוצרים חקלאיים נוספים.
האזורים שקיבלו את כינויי המקור המבוקרים שונים בגודלם.
כמה מהם משתרעים על-פני אזורי אקלים וסוגי אדמה שונים, בעוד אחרים קטנים ואחידים באופיים.
לדוגמה, אפלאסיון קוט די רון מכסה כ-400 קילומטרים מרובעים.
אך בתוך אזור זה ניתן למצוא את אחד האפלאסיונים הקטנים ביותר, שאטו גרייה, ששטחו נמוך מ-4 הקטאר (9.8 אקרים).
המכון הלאומי לכינויי מקור ערב לכך שכל מוצרי האפלאסיון ימלאו אחר כללים קפדניים ואמות מידה מוגדרות היטב.
הארגון מדגיש שמוצרי האפלאסיון ייוצרו באופן מסורתי ועקבי בעזרת חומרי גלם מיצרנים מסוימים ובאזורים גאוגרפיים המיועדים לכך.
על פי החוק הצרפתי, אין זה חוקי לייצר ולמכור מוצר תחת אחד מהאפלאסיונים המפוקחים, מבלי שהם עמדו בכל התקנות הנדרשות מהאפלאסיון.
ניתן לזהות את מוצרי האפלאסיון לפי החותמת המודפסת על תווית היינות או בגבינות, על הקליפה.
מדיניות התווית המחמירה יכולה להוביל לבלבול, במיוחד במקרים שערים חולקות את אותו שם שניתן לאפלאסיון.
אם שמו של אפלאסיון נקרא כשם עיר שהיא מקור אותו מוצר, אסור ליצרן, שחייב לפי החוק לכתוב את מקום ייצורו של המוצר על-גבי התווית, לכתוב את שמה המלא של העיר אם לא עמד בכל התקנות של האפלאסיון.
בנוסף למקור הייצור נדרש היצרן המבקש לקבל את שם האפלאסיון, למלא גם את התקנות של סוג חומרי הגלם, תהליכי הייצור, כמות הייצור וכך הלאה.
הוא נדרש גם לכתוב על התווית מיקוד דואר מסוים בלבד.
לדוגמה, קיימות תריסר ערים במחוז אוד שבשמן כלולה המילה קאבארדס (Cabardès), אחדות מהן אינן נמצאות אפילו בגבולות הגאוגרפיים של אפלאסיון קאבארדס.
כל כרם שמייצר יין באחת מהערים הללו אסור שיזכיר את שם העיר על-גבי תווית המוצר.
ב-1981, ניתן סיווג האפלאסיון ל"אוט-פרובאנס לבנדר אסנטיאל אויל" (Haute-Provence Lavender Essential Oil).
הוא מתייחס רק לשמן האתרי של אזוביון רפואי באיכות גבוהה.
השדות חייבים להיות ממוקמים באזור ששוכן בגובה של לפחות 800 מטרים.
השטח הגאוגרפי כולל 284 קהילות באזורי האלפים של פרובאנס עילית, האלפים העליונים, דרום וווקלוז.
דבש מהאי קורסיקה זכה למעמד של אפלאסיון.
חרדל דיז'ון לא זכה במעמד של אפלאסיון.
ב-1925 הפכה הרוקפור לגבינה הראשונה שזכתה לסיווג אפלאסיון משלה, ומאז קיבלו יותר מ-40 גבינות מעמד של אפלאסיון.
החמאות שזכו למעמד של אפלאסיון הן מהאזורים הגאוגרפיים: שראנט, השראנט הימי, ויין, דה-סוור וונדה.
חמאת פואטו-שאראנט זכתה למעמד של אפלאסיון ב-1979.
קיימים כיום 300 אזורי יין בצרפת שקיבלו אישור להשתמש בכינוי מקור מבוקר ורשאים לשאת את שם האפלאסיון על תווית הבקבוק.
החקיקה הנוגעת לשמות הכרמים המקבלים את חותמת האפלאסיונים מהווה אתגר לחובבי יין שאינם בקיאים היטב בשיטה.
לעיתים, סיווגים מיוחדים או אופייניים דורשים ידע בחוקי תוויות אזוטריות.
מאידך, בעוד שתהליך האישור לשימוש בשם האפלאסיון על התווית נאכף עד למילימטר, הפיקוח על איכות היין בבקבוק פחות קפדני.
בעוד שהטועם העיוור מאשר את היין כדי לקבל את סיווג האפלאסיון, הטעימה מתבצעת לעיתים קרובות לפני שהמוצר מבוקבק, ובידי מומחה מקומי שייתכן שיש לו קשרים עם סוחרי היינות המקומיים.
אפילו אם הטועם הוא אובייקטיבי, ייתכן שדוגמית היין לא נלקחה מהמוצר המקורי ואין כמעט שום דרך לוודא שהיין הסופי שמבוקבק הוא זהה לדוגמית של האפלאסיון המקורי.
עדשים מלה פוי-אן-ולה קיבלו מעמד של אפלאסיון.
ב-15 באוגוסט 1957, האספה הלאומית העניקה מעמד של אפלאסיון לעוף ברס.
ארצות רבות מבססות את מערכת בקרת שמות המקומות שלהן על סיווג כינוי המקור המבוקר הצרפתי.
השיטה הספרדית Denominación de Origen של ספרד דומה מאוד, הסיווג של יין ריוחה ב-1925 ושרי ב-1933 קדמו למערכת האפלאסיונים הצרפתית במספר שנים והראו שמערכת הסיווגים הספרדית התפתחה במקביל במידה מסוימת.
בדומה לכך, Qualitätswein bestimmter Anbaugebiete הגרמנית היא מערכת כללים לסיווג יינות שמבוססת על אזורים גאוגרפיים, אולם היא שונה ממערכת האפלאסיונים הצרפתית במידה רבה.
השיטה הגרמנית נחשבת בדרך-כלל כפחות יוקרתית ודומה יותר ל-Vin de pays או ל-VDQS הצרפתיות.
Denominação de Origem Controlada של פורטוגל, Districtus Austria Controllatus של אוסטריה, שיטת סיווג היינות של דרום אפריקה ו- AOC-IGP של שווייץ הן כולן דומות למערכת האפלאסיונים הצרפתית.
מסתבר ששיטת האפלאסיונים השפיעה גם על מערכת חוקי המעמד הגאוגרפי המוגן של האיחוד האירופי.
סימול AVA על-גבי התווית מציין ש-75% מהיין מגודל במקום המוזכר.
בדרך-כלל האפלאסיון של היין פשוט מציין מה מקורם של הענבים, אף על פי שיש מקרים מיוחדים.
אם האפלאסיון הוא מדינה, 100% מהענבים שמרכיבים את היין חייבים לבוא מהמדינה המצוינת.
אם יין מקבל את הענבים ממדינה שכנה (לדוגמה, סוחר יינות קליפורני משיגים את הקברנה סוביניון שלו ממדינת וושינגטון, האפלאסיון המותר היחידי הוא "אמריקני".
בקנדה הממשלה מפקחת על תקינת יין שנקראת Vintners Quality Alliance (VQA).
מיישמים אותה רק לגבי יינות קנדים, ורק בפרובינציות של אונטריו וקולומביה הבריטית.
מחוץ לארצם, ההגנה על מעמד האפלאסיונים של מוצרים מקומיים קשה, במיוחד מנקודת ראות משפטית.
כמה ארצות לא משמשות בשיטת סיווג גאוגרפית לגבי המוצרים שלהן, ולכן מוצרים שמצוינים ככינוי מקור מבוקר בצרפת, לדוגמה, יכולים להתנגש עם מוצרים זרים שטוענים למקור גאוגרפי דומה, אפילו שהם לא מוכרים ככאלה בידי מערכת האפלאסיונים הצרפתית.
במקרים כאלה, צרפת (או כל מדינה אחרת) חותמת על הסכמים דו-צדדיים עם מדינות אחרות, שלפיהן החותמים מסכימים להכיר במעמד מיוחד של רשימת מוצרים, או שהן יכולה לחוקק חוקים או הסכמים ברמת ארגון הסחר העולמי.
מאחר שלכל מדינה יש מערכת חוקית והחקלאית משלה, כך גם יחסי המסחר הספציפיים שונים ממקרה למקרה.
כמו כן, לפעמים נוצרות סתירות בין סימנים מסחריים או אמות מידה גאוגרפיות.
לדוגמה, בקנדה רק יינות קנדיים יכולים לקבל את התווית של VQA, אולם ניתן לרשום סימנים מסחריים אחרים תחת זכויות קניין רוחני.
הבעלים של הסימן המסחרי מורשה למכור רישיונות ולהשתמש בהם למוצרים מסוימים העומדים בקריטריונים שלו.
מכאן שבמקרה של יינות, סימן מסחרי של שיטת האפלאסיונים הצרפתית היא בבעלות רפובליקת צרפת, בעוד סימן מסחרי אחר הוא בבעלות מזון דה פוטאיי, יצרן יין ששותפה בו החברה הממשלתית "תאגיד האלכוהול של קוויבק" (Société des alcools du Québec).
כינוס השלוחים העולמי הוא אירוע המתקיים אחת לשנה בו מתאספים כל שלוחי חב"ד בשכונת קראון הייטס בברוקלין שבניו יורק.
הכינוס כולל מגוון פעילויות ובין השאר מתקיימות בו סדנאות שונות על מנת להעשיר את פעילות השלוחים ולהקל את עבודותיהם השונות, צילום קבוצתי שנערך ברחבת 770, עלייה לאוהל הרבי ועוד.
את הכינוס מנהל הרב חיים יהודא קרינסקי, הדובר הרשמי ויו"ר המוסדות המרכזיים של חסידות חב"ד העולמית, יחד עם הרב משה קוטלרסקי (נפטר באייר תשפ"ד), על ידי ועדה מיוחדת "הנהלת כינוס השלוחים העולמי" של המרכז לענייני חינוך שמתכננת את הכינוס חודשים ספורים קודם לכן.
בסיום הבאנקט נערך אירוע ה'רולקול', בו מכריז המנחה את המדינות בהם פועלים שלוחי חב"ד ושנת היציאה למדינה ומספר השלוחים באותו מקום.
לכינוס יש משרד מיוחד הפעיל כל השנה הממוקם בבנין המשרדים של אגודת חסידי חב"ד העולמית שבסמיכות למרכז חב"ד העולמי - 770. בנוסף לכינוס השלוחים העולמי, מארגן המשרד כינוסים נוספים קשורים: כינוסי התומכים של חב"ד, כינוס השלוחות העולמי, קעמפ לילדי השלוחים וכן כינוסי שלוחים אזוריים לאורך השנה ברחבי העולם.
כינוס השליחות העולמי, כפי שמכונה בחסידות חב"ד 'כינוס השלוחות'.
מיועד לנשות שלוחי חב"ד הפזורים בעולם והוא מתקיים במתכונת דומה לכינוס השלוחים.
שלוחות חב"ד משתתפות בכינוסים, סדנאות והרצאות שמתקיימות במשך כחמישה ימים.
(כמו בכינוס השלוחים) השלוחות מדברות כיצד להיות עזר ותמיכה בפיתוח ושגשוג בתי חב"ד והקהילות היהודיות שבראשות בעליהם.
מתקיימת עליה משותפת על קבר הרבי והרבנית, בסיום הכינוס נערך "באנקט", אירוע סיום בו משתתפות כל השלוחות, אחד הרגעים המיוחדים בבאנקט הוא ה'רולקול', בו קמות השלוחות על פי הכרזת המנחה שמקריאה את מקום שליחותן.
הכינוס מתקיים בכל שנה בסמיכות לתאריך כ"ב בשבט - יום הסתלקותה של הרבנית חיה מושקא שניאורסון אשת הרבי מנחם מנדל שניאורסון.
כינוסי השלוחים החלו בשנות השמונים המוקדמות, כאשר בשנת ה'תש"ם (1980) התקיים כינוס השלוחים לשלוחים בארץ ישראל, בשנים שלאחר מכן התקיימו כינוסים אזוריים בהם השתתפו שלוחים ממדינות ארצות הברית בלבד.
בשנת ה'תשמ"ח (1987) נערך לראשונה הכינוס במתכונת עולמית על פי בקשתו של הרבי מנחם מנדל שניאורסון יוזם מפעל השלוחים, ומאז הוא נערך מדי שנה בשבוע של שבת מברכים חודש כסלו.
בחייו של הרבי, רגע השיא של הכינוס היה בהתוועדות ביום השבת, שבה היה נואם לפני קהל המשתתפים.
הכינוס מסתיים באירוע חגיגי ("בנקט") בו משתתפים תומכים רבים של הפעילות וכן הורי השלוחים ומשפחותיהם.
במשך מספר שנים נערך הבנקט באולם פייר 94 במנהטן, משטח רחב ידיים שהומר לאולם מפואר למען הכינוס.
בשנת ה'תש"ע נערך באולם בשכונת קראון הייטס עצמה מאז נערך בכל שנה במקום אחר.
בשנת 2016 נערך הבנקט במחסן מטוסים גדול שהוסב⁦ לאולם.
הבנקט מועבר בשידור חי באינטרנט.
בשנת תשע"ד נערך לראשונה במהלך כינוס השלוחים הכנסת ארבעה ספרי תורה לזכות השלוחים לבתי חב"ד בעולם הזקוקים לספר תורה, בשנת תשפ"ג נערך בסיום מעמד הבנקט סיום 36 ספרי תורה שנכתבו במשך השנה החולפת לשלוחים בעולם שהיה חסר להם ספר תורה משלהם.
בשנת תשפ"א בעקבות התפרצות נגיף קורונה נערך הכינוס והבנקט בזום שהיה לזום הארוך שהיה במשך למעלה מ-130 שעות ברצף.
בשנת תשפ"ב בעקבות נגיף קורונה לא נערכה התמונה המשותפת של כלל השלוחים והעלייה לאוהל חב"ד התקיימה ביום ראשון בבוקר.
בשנת תשפ"ג במהלך הבנקאט של כינוס השלוחים נערך סיום של 36 ספרי תורה שפוזרו לבתי חב"ד ברחבי העולם וחזרה התמונה הקבוצתית של השלוחים בחזית מרכז חב"ד העולמי, לאחר שלא התקיימה במשך שנתיים בעקבות נגיף הקורונה.
בשנת תשפ"ד, בזמן מלחמת חרבות ברזל, נערך הכינוס בשני אירועים במקביל, הכינוס העולמי התקיים בניו ג'רזי והכינוס הישראלי התקיים בבניני האומה בירושלים עבור השלוחים שנשארו עם קהילותיהם בישראל.
כינויי הרמז הם תת-קבוצה של שמות גוף, המשמשים תחליף לשם ומציינים עצם שכבר הוזכר.
כינוי רמז הוא כינוי המצביע על שם עצם מסוים.
קרוב רחוק יחיד רבים יחיד רבים נקבה זו / זאת אלו / אלה ההיא ההן זכר זה אלו / אלה ההוא ההם
מקורן של צורות הנקבה וצורות הרבים השונות מצוי בהבדלים שבין לשון המקרא ללשון חכמים.
בלשון המקרא מקובלות הצורות 'זאת' ו'אלה', בעוד שבלשון חכמים רווח השימוש בצורות 'זו' ו'אלו'.
בעת הוספת יידוע מקובל להוסיף יידוע לצורות מלשון המקרא ולא לצורות מלשון חכמים (הילדה הזאת, או ילדה זו; אך לא: הילדה הזו).
כינויי רמז נוספים עשויים לשמש הביטויים 'הלז' (ליחיד) 'הללו' (לרבים).
לדוגמה: הנרות הללו אנו מדליקים.
כינוי הרמז יכול לבוא לפני או אחרי השם שהוא רומז עליו.
כאשר כינוי הרמז בא אחרי השם ומתאים לו ביידוע, הוא משמש כלוואי במשפט.
לדוגמה: בית זה נבנה במאה ה-19. החוקרים האלה ידועי שם.
אולם כאשר כינוי הרמז בא לפני השם שהוא רומז עליו, הוא אינו מיודע ומשמש כנושא במשפט.
במשפט (שמני) השם יכול להיות מיודע או בלתי מיודע.
לדוגמה: זה בית מן המאה ה-19 / זה הבית מן המאה ה-19. אלה חוקרים ידועי שם / אלה החוקרים ידועי השם.
כינויי הרמז לקרוב ולרחוק קיימים גם בשפות נוספות.
כינוי הרמז בערבית לעולם יבוא לפני השם שהוא רומז עליו, זו הילדה تِلْكِ البنت, ההם הילדים أَولَئِكَ الولاد...
אך מבחינה תחבירית השימוש בו זהה לעברית (יכול לשמש כלוואי או כנושא במשפט).
هي رايت تِلْكِ البنت היא ראתה את זו הבת.
"כינורות ינגנו" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית שרית חדד, מתוך אלבומה ה-22, שרית חדד.
השיר יצא לאור ב-11 במאי 2015, כסינגל השלישי מתוך האלבום, על ידי חברת התקליטים אבי גואטה הפקות בע"מ.
בשנת 2018, הפך השיר לנצפה ביותר מתוך האלבום שרית חדד.
השיר הגיע למקום השני במצעד של רדיו אמצע הדרך.
השיר נכתב והולחן על ידי אופיר כהן, והופק על ידי תמיר צור.
השיר בדומה לשאר שירי האלבום, הוא שיר בסגנון הפופ המשלב בתוכו גם את סגנון המוזיקה הים-תיכונית.
השיר בוצע על ידי עדן ענקי בתוכנית "אייל גולן קורא לך".
בנוסף לכך, עלה השיר לרשתות הסטרימינג בסמוך לצאת האלבום.
טרם הוציאה את הווידאו קליפ המלא של השיר, העלתה שרית חדד לערוץ היוטיוב שלה אודיו של השיר, המציג את עטיפתו של הסינגל ומילותיו.
נכון ל-22 באוגוסט 2018, מונה הצפיות שלו עומד על קרוב ל-5 מיליון צפיות.
כינורית כדת-ראש (שם מדעי: Rhina ancylostoma) היא מין של דג סחוס ממשפחת הכנוריתיים שבסדרת הגיטרנאים והיא המין היחיד בסוגה.
הכינורית חיה ברחבי הימים הטרופיים של האזור האינדו פסיפי ומצויה גם במפרץ אילת.
הכינורית היא בטאי מגודל הקרוב לגיטרנאים ולתריסנאים והיא קרובת משפחתו של הכינורן הלבן הנקוד.
הכינורית היא דג גדול מאוד באורך של 2.7 מ' ומשקל 135 ק"ג.
היא בעלת סנפירים שטוחים הדומים לכינור ומהם קיבלה את שמה.
צבעה חום-אפור ועל גופה נקודות לבנות דהויות.
מראה הגוף מזכיר גוף של כריש לווייתני, והראש הגדול בעל כמה תלמים מוגבהים עם סימונים בצבע שחור.
בניגוד לכריש הכינורית בעלת פה המצוי מתחת לגופה.
היא שוחה במים בעומק נמוך מעל הקרקעית במים עד לעומק 90 מ', בדרך כלל בשוניות אלמוגים, שוניות סלעים, חוליות ואדמות בוץ ימיות.
הכינורית מחפשת בחול טרף קטן כמו דגי גרם, סרטנים ורכיכות.
היא חיה בבדידות והנקבה משריצה 2-11 צאצאים, הניזונים מחלמון בבטנה.
הכינורית נמצאת בסכנה בטבע עקב דיג למאכל, הסתבכות ברשתות דיג גדולות ועקב פגיעה במישורים בהם היא אוכלת.
כינורית זו נמצאת לעיתים באקווריומים ציבוריים גדולים.
אוסף כינורות של תקווה הוא אוסף כלי מיתר פרטי שנאסף החל מסוף מלחמת העולם השנייה.
כל כלי הנגינה היו שייכים ליהודים לפני או במהלך המלחמה.
חלק מהכלים היו שייכים ליהודים שנרצחו בשואה.
הכלים משמשים לחינוך ולהנצחת חייהם של אסירים במחנות ריכוז באמצעות קונצרטים, תערוכות ופרויקטים אחרים.
האוסף נמצא בתל אביב-יפו בבעלות אמנון ואבשלום וינשטיין, אב ובנו, שניהם בוני כינורות.
משפחתו של אמנון ויינשטיין נשארה באירופה ונספתה בשואה.
קשר זה הביא את אמנון לאיתור כינורות של יהודים שלקחו אתם את כלי הנגינה למחנות הריכוז הנאציים.
כינורות אלה, רובם כלים פשוטים ששימשו לנגינה בשמחות, סומנו במגן דוד על גב הכינור, ואמנון ויינשטיין הציב לעצמו כמשימה את תיקון הכינורות האלה והבאתם לנגינה בקונצרט סימפוני, שיסגור את חגיגות שנת ה-60 למדינת ישראל.
בעשור הראשון של שנות ה-2000 החל ויינשטיין להשתמש בכלי האוסף "כינורות של תקווה" ליזום קונצרטים בשילוב אירועים חינוכיים המלמדים על השואה.
שנה מיקום ומוזיקאים 2008 ירושלים, ישראל: סימפונט רעננה והתזמורת הסימפונית הממלכתית של איסטנבול עם הכנר שלמה מינץ 2010 שווייץ, פסטיבל סיון הבינלאומי למוזיקה.
תערוכת כלים נבחרים וקונצרט עם שלמה מינץ 2011 מדריד, ספרד, קונצרט לרגל יום הזיכרון הבינלאומי לשואה עם שלמה מינץ, סיחאת אסקין, הלל זורי, סנדר סיטיג, אנריקה פרז ואמיליו נבידד מאסטריכט, הולנד: קונצרט עם אנסמבל אמאתי ותערוכת תמונות 2012 שארלוט, קרוליינה הצפונית: תוכנית מקיפה ב-UNC שארלוט עם קונצרטים, תערוכות והקרנת סרטים.
2013 מונקו: התזמורת הפילהרמונית של מונטה קרלו, בניצוחו של ג'אנלואיג'י גלמטי, עם שלמה מינץ 2014 רומא, איטליה, וילה מוזיקה נויוויד: תערוכה וקונצרטים עם גיל שרון ואלינה גורביץ 2015 ברלין, גרמניה: תערוכה וקונצרט עם התזמורת הפילהרמונית של ברלין בניצוחו של סיימון ראטל
קליבלנד, אוהיו: תערוכות וקונצרט עם חברי תזמורת קליבלנד, פרויקט מתמשך 2016 מונטריי, מקסיקו: קונצרט עם תזמורת אספרזה אסתרקה בניצוחו של יואל לוי עם שלמה מינץ וסיאת אסקין
יוסטון, טקסס 2017 ג'קסונוויל, פלורידה: קונצרט עם חברי הסימפוניה של ג'קסונוויל, כחלק מתערוכת אנה פרנק בת חודש
לונדון, אנגליה: קונצרט וגיוס תרומות
בוקרשט, רומניה: קונצרט עם, בין היתר, גיל שרון והלל זורי 2018 סינסינטי, אוהיו: התזמורת הסימפונית של סינסינטי בניצוחו של לואי לאנגרה; התזמורת הקאמרית של סינסינטי בניצוחו של אקארט פרו
דורטמונד, גרמניה 2019 נוקסוויל, טנסי: תערוכה והופעה עם התזמורת הסימפונית של נוקסוויל
פיניקס: תערוכות והופעות בפברואר עד מרץ
אושוויץ, פולין: הופעות מוזיקליות הושמעו בכלי נגינה נבחרים במהלך טקס פתיחת התערוכה "מבעד לעדשת האמונה"
כינוי גוף מגדרי הוא כינוי הגוף שבו אדם מעוניין להיקרא, כדי שישקף את זהותו המגדרית.
כינויי גוף מגדריים נכנסו לשימוש כדרך לקידום שוויון והכלה עבור טרנסג'נדרים וג'נדרקווירים.
עובדים סוציאליים, מחנכים, ואנשי מקצוע רפואיים משתמשים בכינויי הגוף המגדריים כשיקול מעשי ואתי כאחד.
מדריכי כתיבה, איגודי עיתונאים ואיגודים רפואיים מייעצים להשתמש בכינוי שנבחר או נחשב מתאים על ידי האדם הנדון.
בעת התמודדות עם לקוחות או מטופלים, מומלץ לעוסקים בתחום הבריאות לשים לב לכינויי הגוף בהם משתמשים האנשים עצמם, אשר עשוי להיות כרוך בשימוש בכינויי גוף שונים בזמנים שונים, כולל שמו הנבחר של האדם הנוגע בדבר.
קבוצות הסברה להט"ביות מייעצות להשתמש בכינויי גוף ובשמות שנבחרו או נחשבים מתאימים על ידי האדם הנוגע בדבר.
בנוסף, הם ממליצים להימנע מבלבול מגדרי כאשר מתייחסים לרקע של טרנסג'נדרים, כגון שימוש בתואר או בדרגה, כדי להימנע מכינוי או שם מגדר לא מתאים.
הדיקנית במכללת פומונה , רייצ'ל נ.
לוין, המליצה לפרופסורים לא לבקש מסטודנטים לחשוף את כינויי הגוף של הסטודנטים במהלך ההיכרות בכיתה, מאחר שזה עלול להרגיז את אלו שהשימוש בכינויי הגוף המגדריים אמור לתמוך בהם.
שתי הדוגמאות שלוין הביאה כללו תלמיד/ה אחד שהביטוי המגדרי שלו/שלה לא ברורה לאנשים סביבו/סביבה, ותלמיד/ה אחר/ת שלא יודע/ת באיזה כינוי גוף מגדרי להציג את עצמו/עצמה.
ארגון הצדקה הלהט"ב הבריטי, סטונוול , מייעץ גם הוא לנקוט משנה זהירות בטענה שסיסג'נדרים וטרנסג'נדרים עשויים שלא להרגיש בנוח עם כך.
הארגון מייעץ שיש לעודד אותם לגלות את כינויי הגוף שלהם, אך לא לחייב אותם.
שיתוף כינויי גוף מגדריים נעשה בקהילה הגאה כבר עשרות שנים, ונהיה לנוהג נפוץ במסגרת הרשתות החברתית המקוונות.
המשפט הפלילי ב-2018 של הפעילה הטרנסית, טרה וולף, מספק דוגמה לשימוש מאולץ בכינוי גוף מגדרי.
וולף הורשעה בתקיפת הפמיניסטית הרדיקלית, מריה מקלכלן.
במהלך המשפט, הורה השופט למקלכלן: "הנאשמת ביקשה שיתייחסו אליה כאישה, אז אולי תוכלו להתייחס אליה כ-'היא' לצורך ההליך".
"כינוֹרוֹת" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית עדן בן זקן.
הוא יצא לאור ב-7 בנובמבר 2022, בהוצאת חברת התקליטים שרית הפקות והליקון ארומה מיוזיק.
"כינורות" יצא לאור מספר חודשים לאחר שהסינגל השמיני והאחרון "מה איתי" מתוך אלבום האולפן השישי שלה, עם או בלי לאהוב (2022), יצא לאור ביולי באותה השנה.
"כינורות" דורג במקום הראשון במדיה פורסט והפך לשירה השמיני של בן זקן שעשה זאת.
ב-30 באוגוסט 2022 פרסמה בן זקן ברשתות החברתיות שלה פוסט עם עטיפתו של "כינורות", בתוספת הכיתוב "בקרוב...".
בהמשך לכך, פרסמה את ההודעה: .
את השיר כתב אבי אוחיון, שהלחין אותו לצד מור אוזן ומתן דרור, שהפיק אותו.
על סמך נתונים שנאספו בין 6 ל-12 בנובמבר 2022 הושמע השיר 134 פעמים בתחנות הרדיו בישראל, בראשן רדיו דרום שם הושמע 23 פעמים בסך הכול.
כתוצאה מכך, דורג במקום השני במצעד העברי של מדיה פורסט, מאחורי "בפרק הבא" של בר צברי.
בשבוע העוקב, הושמע השיר 167 פעמים בתחנות הרדיו, בראשן רדיו קול הים האדום שם הושמע 36 פעמים בסך הכול; הוא דורג במקום הראשון במצעד והפך לשירה השביעי של בן זקן שעשה זאת במהלך הקריירה שלה.
ביוטיוב, דורג במקום הראשון בסרטונים החמים בישראל.
בין 20 ל-26 בנובמבר הושמע השיר 145 פעמים בתחנות הרדיו, בראשן רדיו קול הים האדום בשנית, שם הושמע 29 פעמים בסך הכול; דבר שהוביל לכך שהוא שהה שבוע נוסף בראש המצעד של מדיה פורסט.
במצעד המקביל, העשירייה, דורג השיר במקום השני בשיאו וכמעט הגיע לפסגה.
בספוטיפיי זכה להצלחה רבה גם כן, כאשר הצליח לצבור בפחות משבועיים למעלה מ-200,000 השמעות בסך הכול.
במצעד הרשמי של גלגלצ דורג בעשירייה הפותחת והפך לראשון של בן זקן מאז "ממתק" (2021) שהצליח לעשות זאת.
בין 27 בנובמבר ל-3 בדצמבר שבר את שיאו האישי, כאשר הושמע 168 פעמים בתחנות הרדיו, בראשון רדיו 101.5FM לראשונה; הוא שהה שבוע שלישי בראש המצעד של מדיה פורסט.
לקראת סוף שנת תשפ"ג פורסם מטעם מדיה פורסט שהשיר הושמע 1,548 פעמים בתחנות הרדיו באותה השנה, מה שהפך אותו לשיר השנים-עשר המושמע ביותר בישראל.
במצעד השנתי של רדיו דרום וגלי ישראל דורג "כינורות" במקום ה-17, בעוד שמתחתיו דורג "הפשע המושלם", אותו הקליטה בן זקן ביחד עם הזמר סטטיק.
ב-7 בנובמבר 2022, פרסמה עדן בן זקן בערוץ היוטיוב הרשמי שלה את הווידאו קליפ הרשמי של "כינורות".
נכון למרץ 2023 עומד מונה הצפיות של הקליפ על כ-8 מיליון צפיות.
אזורתאריך יציאהפורמטחברות תקליטיםמקורכלל העולם7 בנובמבר 2022הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטליתשרית • הליקון ארומה
"כינור דוד" הוא שיר בביצוע הזמר הישראלי שימי תבורי, שביצע אותו לראשונה בפסטיבל הזמר המזרחי התשיעי, שנערך ב־1978, והגיע איתו למקום השני.
אביהו מדינה כתב את מילות השיר, והלחין אותו עם יהודה בדיחי.
שימי תבורי ביצע לראשונה את "כינור דוד" – משיריו המפורסמים – בפסטיבל הזמר המזרחי התשיעי, שהתקיים ב־30 בדצמבר 1978 בחיפה, בחג חנוכה (ה'תשל"ט), והועבר בשידור ישיר ברדיו ובטלוויזיה.
יהודה בדיחי הלחין את בתי השיר 10 שנים קודם לכן, אך עם פזמון אחר מזה המוכר כיום.
היה זה פזמון לא קליט שאותו בדיחי תיאר במילים "אומנותי" ו"גבוה", שהמנגינה שלו "לא נועדה למצעדי פזמונים".
10 שנים לאחר מכן הוא נפגש עם ידידו אביהו מדינה.
השניים נהגו להיפגש למפגשים מוזיקליים שבהם מדינה שר ובדיחי ליווה אותו בגיטרה.
באחד מהמפגשים השניים שוחחו על שירים מתאימים לפסטיבל הזמר המזרחי, ובדיחי השמיע למדינה את המנגינה שכתב.
"הבתים קליטים מאוד, אבל הפזמון לא ממש פסטיבלי", אמר לו מדינה.
בדיחי הציע למדינה להלחין פזמון חדש ואף ביקש ממנו לכתוב מילים, משום שהוא לא הצליח להתאים מילים למנגינה.
מדינה הלחין את הפזמון המוכר לשיר וכתב מילים על דוד המלך.
בדיחי אהב את התוצאה ואישר למדינה לשלוח את השיר לפסטיבל.
בשלב זה נותר למצוא מבצע לשיר.
מלכתחילה בדיחי העדיף שאת שיריו בפסטיבל יבצעו מבצעים שאינם מזוהים עם הזמר המזרחי, והוא הביע בפני יוסף בן ישראל (הוגה הפסטיבל והמפיק שלו בשנותיו הראשונות) את רצונו שרותי נבון תהיה המבצעת.
נבון לא הייתה פנויה, ומדינה הציע לשימי תבורי לבצע את השיר.
בביצוע השיר בפסטיבל הייתה תקלה טכנית.
לדברי שמעון כהן, המנהל המוזיקלי של הפסטיבל, "באמצע השיר הייתה הפסקת חשמל, כל האורות כבו והתזמורת הפסיקה לנגן.
שימי המשיך לשיר בא־קפלה ובהמשך שרנו שירי חנוכה יחד עם הקהל, עד שהחשמל חזר ושימי ביצע מחדש את השיר, והגיע עמו למקום השני".
הביצוע המקורי של השיר בפסטיבל הזמר המזרחי נכלל באלבום שתיעד את שירי המופע, "למנצח שיר מזמור: פסטיבל הזמר והפזמון הישראלי בסגנון עדות המזרח – תשל"ט".
עיבודים אחרים נכללו גם באלבומו השלישי של תבורי, "זכרונות" (1979), וכן בכמה אלבומי אוסף של הזמר.
אביהו מדינה, שתיאר את המוזיקה שלו במילים "פחות מזרח ויותר רוק מערבי" הביא את "כינור דוד" כדוגמה לשיר שלו שאין בו "שום דבר" מזרחי.
השיר נכנס למצעד רשת ג' ב־8 בינואר 1979, זכה להצלחה וצעד 13 שבועות עד 25 באפריל 1979. בשיאו הוא הגיע למקום השני ב־21 במרץ 1979. במצעד הפזמונים העברי השנתי (תשל"ט) של התחנה הוא דורג במקום ה־13.
'כימרת הרפאים קהה (שם מדעי: Hydrolagus novaezealandiae) הוא דג סחוס השייך למשפחת כימרות קצרות חוטם, המצויה סביב האי הדרומי של ניו זילנד.
ביוני 2018 מחלקת השימור של ניו זילנד סיווגה את כימרת הרפאים כ-"לא מאוימת" תחת מערכת סיווג סכנות ההכחדה בבעלי חיים, של ניו זילנד.
הכימרה חיה בעומק של בין 100 ל-600 מטרים מתחת לפני הים ואוכלת חסרי חוליות ודגים קטנים שמוצאת.
לכימרה עוקץ בעל ארס הממוקם בסנפיר העליון.
בניגוד לשאר דגי הסחוס, לכימרה יש מכסה זימים (בדומה לשאר הכימרות).
בוגרים מגיעים לגודל 55 סנטימטרים, והצעירים מתחילים בגודל של עשרה סנטימטרים.
כינוי מקור מוגן הוא סוג של מעמד גאוגרפי מוגן של האיחוד האירופי ובריטניה שמטרתו לשמר את כינויי המקור של מוצרים הקשורים למזון.
הכינוי נוצר בשנת 1992 ומטרתו העיקרית היא לייעד מוצרים שיוצרו, עובדו ופותחו באזור גאוגרפי מסוים, תוך שימוש בידע המוכר של יצרנים מקומיים וחומרי גלם מהאזור הנוגע בדבר.
המאפיינים של המוצרים המוגנים קשורים בעיקרם לאזור שלהם.
הלוגו האירופי או הבריטי PDO, שהשימוש בו הוא חובה במקרים הרלוונטיים, מתעד את הקישור הזה.
תקנה 510/2006 האירופית מיום 20 במרץ 2006 מכירה בעדיפות להקמת מערכת הגנה קהילתית המבטיחה תנאים שווים של תחרות בין היצרנים.
תקנה אירופית זו נועדה להבטיח את המוניטין של מוצרים אזוריים, להתאים את ההגנות הלאומיות הקיימות כדי לגרום להן לעמוד בדרישות של ארגון הסחר העולמי, וליידע את הצרכנים כי מוצרים הנושאים את לוגו "כינוי מקור מוגן" עומדים בתנאי הייצור והמקור המצוינים על המוצר.
התקנה חלה על מוצרים חקלאיים ומזונות מסוימים שיש לגביהם קשר בין מאפייני המוצר או המזון לבין מקורו הגאוגרפי: הם עשויים להיות יינות, גבינות, מוצרי בשר חזיר, נקניקים, זיתים, בירות, פירות, ירקות, לחמים או מזון לבעלי חיים.
מזונות כגון פרמזן, גורגונזולה, גבינת אסיאגו, קממבר דה נורמנדי ושמפניה יכולים להיות מסומנים ככאלה רק אם הם מגיעים מהאזור המיועד.
הלוגו של PDO זמין בכל שפות האיחוד האירופי, וחברות המזון חופשיות להשתמש בלוגו ובקיצור של כל אחת מהגרסאות.
דוגמאות לגרסאות בשפות שונות מוצגות להלן:
כימרת רפאים שחורה (Hydrolagus homonycteris), היא מין במשפחת הכימריים.
המין חי בסמוך לחופי אוסטרליה וניו זילנד, בדרום-מערב האוקיינוס השקט.
למרות שלעיתים הכימרה נתפסת ברשת, אינה בסכנה והיא מוגדרת כ"ללא חשש" על ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע (IUCN).
כימרת הרפאים השחורה תוארה על ידי דומיניק א.
דידייה בשנת 2008. שם הסוג שלו, Hydrolagus, מגיע מהמילים היווניות הידרו, שפירושן "מים" ולגוס, שפירושו "ארנבת".
השם הספציפי, homonycteris, מורכב מהמילה homo, המילה הלטינית לאדם, ו-nycteris, עטלף.
שמו נלקח על שם תומאס א.
גריפית'ס, פרופסור באוניברסיטת וסליאן באילינוי, שתלמידיו כינו אותו "איש עטלף".
לכימרה קירבה טקסונומית לכימרת התהומות.
צבעה נע בין שחור לחום כהה וקוץ בעל ארס בסנפיר הגב.
נקבות- בין 4 ל-6 שנים ומגיעות ל-70 סנטימטרים.
זכרים- בין 2 ל-3 שנים ומגיעים ל-60 סנטימטרים.
כימרת הרפאים השחורה חיה בדרום-מערב האוקיינוס השקט מול חופי דרום-מזרח אוסטרליה, בניו זילנד מרכס מערב נורפוק ועד למישור קמפבל.
כימרת הרפאים הכחולה (שם מדעי: Hydrolagus trolli), היא מין במשפחת כימרות קצרות חוטם.
היא ניזונה מחסרי חוליות שונים כמו רכיכות וסרטנים.
כינור ותחריט הוא ציור שמן מאת האמן הספרדי חואן גריס, שנוצר בשנת 1913. יצירה זו נחשבת לדוגמה נדירה לניסיונותיו הראשונים של גריס בטכניקת הפאפייה קולֶה (papiers collés), לפני פריצתו המשמעותית בשנת 1914. היצירה נמצאת ברשות מוזיאון המטרופוליטן לאמנות.
גריס עזב את מדריד ועבר לפריז בשנת 1906, שם התיישב בבאטו-לאוואר שבמונמארטר, בניין ששימש בית וסטודיו לאמנים שונים, ובהם פבלו פיקאסו.
בתקופה זו חווה גריס מקרוב את התפתחות הקוביזם, בעודו מתפרנס כמאייר.
עד 1911 החל לרכוש מוניטין כאחד מחלוצי הקוביזם, ובשנה שלאחר מכן פיתח סגנון ייחודי שהתאפיין ברשתות של פסים אנכיים משתנים, אשר בהמשך הפכו לאלכסוניים או בצורת מניפה.
מבנים אלו אפשרו לו ליצור קומפוזיציות מתוחות אך דינמיות, המציעות מבט רב-כיווני על האובייקטים המוצגים.
ביצירותיו המוקדמות של 1912 ו-1913 שילב גריס אזורים בצבע אחיד או בעלי טקסטורות משורטטות יחד עם דוגמאות מזויפות, כגון דמוי עץ או טפטים.
מאפיינים אלו הפכו בהמשך לחלק מהותי מטכניקת הפאפייה קולֶה.
אף שפיקאסו וז'ורז' בראק היו הראשונים שפיתחו טכניקה זו, גריס היה זה שהציג לראשונה יצירה עם מרכיב פאפייה קולֶה, The Washstand (1912, אוסף פרטי), בתערוכת "Section d'Or" בגלריית לה-בואטי שבפריז בשנת 1912, וזכה לתשומת לב רבה בזכות "המקוריות הסקרנית של דמיונו".
"כינור ותחריט" הוא ככל הנראה היצירה הרביעית או החמישית שבה השתמש גריס בפאפייה קולֶה.
כמו בעבודות קודמות, בהן שולב אלמנט מחיי היום-יום (מראה, קלף משחק או דף מספר), גם כאן הוא שילב מרכיב המייצג את עצמו במציאות – תחריט.
היצירה יוצאת דופן בשל החקירה הקונספטואלית שהאלמנט המודבק מעורר: התחריט הוא העתק של יצירת האקוורל View of Saint Germain en Laye and its Chateau מאת הצייר הבריטי ג'וזף מלורד ויליאם טרנר (1830 לערך, הלובר, פריז).
התמונה מציגה טירה ברקע עם דמויות פעילות לאורך גדות הסן.
לא ברור אם גריס ראה ישירות את הדימוי, אך ייתכן שהכיר אותו דרך פרסומו הראשון ב-1832 באסופת הספרות המאיירת The Keepsake.
היא דוגמה מובהקת לסגנון הקוביסטי הסינתטי.
היצירה מציגה קומפוזיציה מורכבת של אלמנטים גאומטריים חופפים ומרובדים, היוצרים דימוי מפורק ומופשט של כינור.
הכינור, אחד המוטיבים החוזרים באמנות הקוביסטית, מופיע כאן לצד תחריט דקורטיבי, המספק ניגוד בין המשטחים המצוירים והמודפסים.
גריס משלב בטכניקה שלו צבעי שמן עם קולאז' של נייר מודפס, אשר מחקה את מרקם התחריט, ובכך מטשטש את הגבולות בין המציאות לאמנות.
השימוש בצבעים מאופקים ובקומפוזיציה הדוקה משווה ליצירה תחושת סדר והרמוניה, בניגוד לפירוק הצורני האופייני לקוביזם האנליטי.
השילוב של חפצים יומיומיים עם אלמנטים אמנותיים מייצג את הגישה החדשנית של הקוביזם הסינתטי, אשר שאף לשלב בין המציאות המוחשית לבין ייצוגים חזותיים מופשטים.
גריס בחר את הדימוי בקפידה וגזר אותו כך שידגיש את הדמות המרכזית המראה ציורים ממוסגרים לאישה ובנה הקטן.
הקומפוזיציה בנויה כך שהתחריט עצמו ממוסגר על גבי הבד, מה שיוצר משחק עם מושגים של שכפול, ייצוג והצגת אמנות.
השימוש בדימויכחלק מקולאז' מאפשר לגריס לחקור אפשרויות טכניות של טרומפ-לויל (trompe-l'œil) ודו-משמעות חזותית.
במכתב משנת 1913 לסוחר האמנות שלו, דניאל-הנרי קנוויילר, כתב גריס בתגובה לשאלה שהעלה הרוכש הראשון של הציור, מייקל ברנר מהגלריה Brenner and Coady שבניו יורק:
"אתה צודק; למעשה, באופן עקרוני, יש להשאיר את התמונה בדיוק כפי שהיא.
אך ברגע שמר ברנר הוא הבעלים של התמונה, הוא חופשי להחליף את התחריט בכל דבר אחר – אפילו בדיוקנו, אם ירצה.
אולי זה ייראה טוב יותר, ואולי גרוע יותר, כפי שקורה כשבוחרים מסגרת לתמונה, אך זה לא יפגע באיכויותיה של היצירה."
בהתחשב בבחירת התחריט, עריכתו הקפדנית ומיקומו, נראה כי תגובתו של גריס הייתה מלאה באירוניה.
היחס בין דימוי, מסגרת וקומפוזיציה, כמו גם הרעיון של שכפול והחלפה, המשיך להוות חלק מרכזי ביצירותיו המאוחרות בטכניקת הפאפייה קולֶה.
היצירה "כינור ותחריט" הייתה חלק מאוספו של אלפונס קאן, אספן אמנות צרפתי ידוע.
במהלך מלחמת העולם השנייה, כאשר קאן נמלט מפריז עקב רדיפות הנאצים, אוספו נבזז על ידי הכוחות הנאצים.
לאחר המלחמה, חלק מהיצירות מאוספו של קאן התגלו במקומות שונים, כולל מוזיאונים ובאוספים פרטיים.
כינור וקלפי משחק על שולחן היא ציור שמן על בד מאת הצייר הספרדי חואן גריס, שנוצר בשנת 1913. היצירה משתייכת לסגנון הקוביסטי, ומאופיינת בשימוש במישורים גאומטריים רחבים, חפיפות זוויתיות, ופלטת צבעים עשירה.
הציור נוצר במהלך שהות של כשלושה חודשים של גריס בכפר סרה שבפירנאים, תקופה שבה הפיק סדרת טבע דומם בסגנון קוביסטי צבעוני.
אף שהיצירה אינה חתומה או מתוארכת, סגנונה האופייני מאפשר לייחס אותה בוודאות לתקופה זו.
במרכז הציור מופיעים שולחן בעל מרקם דמוי עץ, שלושה קלפי משחק (לב, יהלום ותלתן), כינור, וגזיר עיתון Le Journal.
ברקע מופיע דגם גאומטרי בגוון חלודה-אדום, המזכיר טפט, אשר מעניק לתמונה עומק וחלוקה מקוטעת של המרחב.
היצירה מהווה דוגמה מובהקת לתרומתו של גריס להתפתחות הקוביזם, במיוחד בתחום טבע הדומם, שבו שילב אלמנטים מהמציאות היום-יומית עם קומפוזיציות פורצות דרך מבחינה צורנית וחזותית.
הציור נמצא באוסף של מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק.
הציור מדגים את הגישה הקוביסטית של גריס לשבירת הצורה ולבניית מרחב חזותי דרך שכבות חופפות של מישורים גאומטריים.
הבחירה בחפצים כגון כינור, קלפי משחק ועיתון מדגישה את נטייתו להתמקד באלמנטים מתוך חיי היומיום, ולשלבם בקומפוזיציות מופשטות.
תבנית היהלומים האדמדמה ברקע מחקה טפט, ומשמשת כאלמנט צורני היוצר תחושת עומק בתוך מבנה חזותי מקוטע, ובכך מגשרת בין דו־ממד ותלת־ממד באופן טיפוסי לקוביזם הסינתטי של ראשית העשור השני של המאה ה-20.
כינור מסמרים (גרמנית: Nagelgeige) הוא כלי נגינה המורכב מתיבת תהודה מעץ, בה תקועים מסמרים באורכים שונים המסודרים באופן היוצר סולם כרומטי בנגינה באמצעות קשת.
הכלי הומצא בשנת 1740 על ידי הכנר הגרמני יוהאן ויילד.
כלי הנגינה משתייך למשפחת האידיופונים-חיכוך.
הקשת בה נעשה שימוש היא קשת עם שיער סוס.
דגם משוכלל יותר של הכלי, עשוי שתי תיבות תהודה הבנויות זו מעל זו בצורת טרסות, כשבתיבה העליונה מסודרים מסמרים היוצרים את הסולם הדיאטוני, ובתחתונה מסמרים היוצרים את חצאי הטונים הכרומטיים שאמורים לבוא ביניהם.
לכלי צליל מתקתק המזכיר פעמונים, אולם הוא מוגבל מבחינה טכנית.
ויילד היה נגן כינור בתזמורת האימפריאלית בסנקט פטרבורג.
הוא קיבל את ההשראה ליצירת הכלי לאחר שבטעות העביר את הקשת שלו על גבי יתד ממתכת שהפיקה צליל מוזיקלי.
ישנו תיעוד היסטורי של נגן וירטואוזי בכלי, מוזיקאי בוהמי בשם סנל (Senal) שנדד עם הכלי ברחבי גרמניה בשנים 1780-1790.
מספר שינויים נוספים בעיצוביו של ויילד כוללים שימוש במוטות זכוכית או עץ במקום מסמרי מתכת.
טראגר מברנבורג (סקסוניה) יצר גרסת קלידים של הכלי המופעלת על ידי דוושה בשנת 1791. האדיאפונון, שנוצר על ידי פרנץ שוסטר בשנים 1818-1819, היה דומה לכינור המסמרים אך השתמש במוטות פלדה עם קשת והיה בעל טווח של שש אוקטבות.
גרסה מהמאה ה-19 בשם Stockspiel או Melkharmonica שילבה מוטות עץ, והנגינה בה נעשתה באמצעות כפפות מצופות ברוזין.
ביל וסלי המציא כינור מסמרים עליו מנגנים באצבעות, האגודלים וכפות ידיים מרוחות ב ברזין של רקדנים.
כינים (שם מדעי: Phthiraptera) הם סדרה של חרקים בעלי גלגול חסר המונה כ-5,000 מינים.
הכינים הן טפילים חיצוניים של בעלי דם חם.
רוב מיני הכינים הם טפילי עופות ומיעוטם טפילי יונקים.
סדרת הכינים מתחלקת לשתי תת-סדרות: כינים כוססות וכינים מוצצות.
הכינים הכוססות ניזונות מפיסות עור, ופסולת אורגנית, ואילו הכינים המוצצות ניזונות מדם הפונדקאי.
עם הכינים המוצצות נמנים שני מינים טפילי אדם: Pediculus humanus (הכולל 2 תת-מינים: כינת הראש, כינת הגוף) וכינת הערווה.
הכינים הן חרקים חסרי כנפיים, בעלי גוף שטוח.
למינים רבים יש לוחות קשיחים בגב, בבטן או בצדדים, התומכים בבטן כשהיא מתמלאת במזון.
לחלק מהמינים אין עיניים או שהן מנוונות.
גפי הפה מורכבות משלושה דוקרנים: העליון משמש למציצה והתיכון להפרשת רוק.
החדק נוצר מהשפה העליונה שעליה שיניים קטנות האוחזות בפונדקאי בעת המציצה.
הכינה מותאמת לסוג פונדקאי מסוים, ונדיר למדי שזן אחד של כינה יהיה טפיל לכמה מיני יונקים בהם האדם.
לעיתים מותאמות הכינים גם לאזור מסוים בגופו של הפונדקאי, כגון: ראש (הנקראת גם כינת הראש) או ערווה.
ביצי הכינים מודבקות לשיער הפונדקאים.
השלב הצעיר של הכינה, זה הבוקע מהביצה, נקרא נימפה, הוא דומה לבוגרים, מלבד שינויים גופניים קטנים כמו אברי מין לא מפותחים.
ישנם סוגים רבים של כינים.
בין הסוגים הידועים ניתן למנות את כינת הראש (Pediculus humanus capitis) הנטפלת לקרקפת של בני אדם, כינת הגוף וכינת הערווה, הנטפלת לאיברי המין, ולעיתים אף לגבות, לריסים, לשפם או זקן, ולבית השחי.
כיס המרה הוא איבר קטן בחלק הצדי הימני והעליון של הבטן הממוקם בצמוד לכבד, שהפרשותיו מסייעות בתהליך העיכול: בכיס המרה נאגר נוזל המרה, אשר מיוצר בכבד, ומלבד זאת, כיס המרה אחראי לספיגת מים ומלחים ולהפרשת יוני מימן וגליקופרוטאינים לנוזל המרה.
אחר אכילה, כיס המרה מתכווץ והמרה מופרשת אל דרכי המרה ומשם לתריסריון.
תפקיד נוזל המרה לפרק שומנים, קפאין וכלורופיל.
בנוסף, בהיותו של נוזל המרה בסיסי, הוא מסייע בסתירת החומציות הרבה שנמצאת בקיבה, לפני המעבר למעי.
כיס המרה הוא איבר באורך של 7.5-10 ס"מ, שמחובר לחלק התחתון של הכבד על ידי רקמת חיבור רפויה.
יכולת הקיבול שלו היא בין 30–50 מ"ל.
דופן כיס המרה מורכבת בעיקר משריר חלק.
כיס המרה מתחבר אל צינור הכבד המשותף (Common hepatic duct) על ידי צינור כיס המרה (Cystic duct).
כיס המרה משמש כמאגר של מיצי מרה.
מיצים אלו מיוצרים על ידי הפטוציטים בכבד בין הארוחות, בזמן שהסוגר ע"ש אודי (Oddi) סגור, וממנו עוברים אל כיס המרה.
בתוך כיס המרה מתרכז נוזל המרה פי 5–10 מריכוזו המקורי בכבד.
כאשר נכנס מזון לתריסריון מופרש ההורמון כולציסטוקינין (CCK) בתגובה לנוכחות של שומן וחומצות אמינו.
הורמון זה גורם לכיס המרה להתכווץ כמו גם להרפיית הסוגר ע"ש אודי הממוקם בצומת בין כיס המרה לתריסריון.
פעולות אלו גורמות להפרשת המרה על ידי כיס המרה ולפתיחת הדרך שבין כיס המרה לתריסריון.
מיצי המרה הם נוזלים המכילים בעיקר חומצות מרה (80%), לציטין (פוספוליפיד- 16%) וכולסטרול (4%).
ההפרשה של מיצי מרה מהכבד היא בערך 500–600 מ"ל ליום.
חומצות המרה מיוצרות מכולסטרול, והן מחולקות לחומצות מרה ראשוניות (כלומר, מיוצרות בכבד, כוללות את ה- cholic acid ואת ה- chenodeoxycholic acid), וחומצות מרה שניוניות (כלומר, מיוצרות במעי הגס על ידי חיידקים מחומצות מרה ראשוניות, וכוללות בין היתר את ה- deoxycholate acid, litocholate acid).
חומצות מרה פועלות כסוג של דטרגנט - הן יוצרות מבנה מיוחד הנקרא מיצלה - micelles, אשר מאפשר את המסיסות של כולסטרול ולכן את הפרשתו במרה כמו גם את ספיגתו וספיגת ויטמינים מסיסים בשומן מתוך המעי.
במילים אחרות, מיצלה זו מאפשרת לכולסטרול וכן לשומנים אחרים להפוך למסיסים וכתוצאה מכך להיספג בגוף.
זרימת המרה מן הכבד ומחזור המרה
המרה נוצרת באוניות הכבד, ומופרשת דרך רשת של תעלות מורכבות אשר מתאחדות ליצור בסופו של דבר את דרכי המרה אשר יוצאות מן הכבד - הנקראות common hepatic duct.
תעלה זו היוצאת משער הכבד מתאחדת עם התעלה מכיס המרה, ושתיהן יוצרות את ה- common bile duct - או בראשי תיבות - CBD.
תעלה זו המובילה את מיצי המרה, נכנסת לתריסריון לאחר איחודה עם צינור הלבלב המוביל הפרשות מן הלבלב.
זרימה תקינה של מיצי מרה דרך תעלות אלו תלויה במערכות שונות שפועלות בין היתר לצורך מעבר אקטיבי של חומצות מרה מתאי הכבד המייצרים אותן לתוך דרכי המרה עצמן.
מעבר אקטיבי זה מתווך על ידי משאבות שונות, כאשר כיום ידוע על פגמים גנטיים בכמעט כל המשאבות הללו המקושרים ביצירת אבנים או פגמים אחרים ביצור הפרשת המרה.
מיצי המרה ממוחזרים ברובם מדי יום דרך ספיגה מחדש, כאשר מנגנוני הספיגה-מחדש נחלקים למנגנון של דיפוזיה פסיבית לכל אורך המעי, וכן העברה אקטיבית שהיא משמעותית יותר ומתרחשת במעי הדק הסופי.
אותן חומצות מרה שנספגו מחדש עוברות דרך מערכת הדם הפורטלית, ותאי הכבד קולטים אותן בחזרה ומפרישים אותן שוב לדרכי המרה.
בדרך זו יש סירקולציה או מעגל תוך כבדי של הפרשת מיצי מרה וספיגתם מחדש.
ביום ממוצע, ישנם בין 5–10 מחזורים כאלו, כאשר במצבים נורמליים עד 95% מחומצות המרה הללו נספגות מחדש, והשאר מופרשות בצואה.
את האובדן בצואה משלים הכבד על ידי יצירה מחדש של הכמות החסרה - תאי הכבד מסוגלים לייצר עד 5 גרם ליום של חומצות מרה חדשות.
יכולת תאי הכבד לייצר חומצות מרה חדשות היא מוגבלת, ולכן במחלות שונות הקשורות בתת ספיגה, שבהן חומצות המרה לא נספגות היטב מחדש, לעיתים הכבד לא מצליח לפצות על כל האובדן וכתוצאה מכך יש בעיה בספיגה של שומנים והצואה הופכת שומנית (במקום להיספג מחדש, שומנים אובדים בצואה).
היווצרות אבנים (מרביתן מכילות כולסטרול) בכיס המרה שכיחה יותר בקרב נשים.
מנגנון היווצרות האבנים קשור בחוסר שיווי משקל בין המרכיבים השונים של נוזל המרה (למשל, עודף בכולסטרול), וכן ירידה בתנועתיות של כיס המרה עצמו.
אבנים בכיס המרה יכולות להיות שקטות ולא להוות בעיה כלשהי במהלך כל החיים, אולם הן עלולות להביא לסיבוכים שונים, ביניהם דלקת כיס המרה, דלקת דרכי המרה ועוד.
דלקת כיס המרה (באנגלית- Cholecystitis) היא דלקת של כיס המרה המתרחשת בדרך כלל לאחר חסימתו על ידי אבני כיס מרה.
אבן החוסמת את מוצא כיס המרה יכולה להביא למספר תגובות דלקתיות - אצל מרבית החולים, היווצרות הדלקת היא לאור זיהום חיידקי.
הטיפול בדלקת כיס המרה הוא ניתוח להסרת כיס המרה וכן טיפול אנטיביוטי.
מעבר של אבנים לדרכי המרה, או Choledocholithiasis, הוא מצב המתקיים אצל 10% עד 15% מן החולים שיש להם אבני כיס מרה.
מצב זה עולה עם הגיל, כשרוב האבנים הללו הן אבני כולסטרול, ויתרתן הן אבני פיגמנט המתפתחות מסיבות שונות.
במרבית המקרים, אבנים בדרכי המרה עצמן גורמות לסיבוכים.
דלקת בדרכי המרה יכולה להיות כרונית או חריפה.
במרבית המקרים מופיעים חיידקים בדרכי המרה, והחולה מסתמן עם כאב בטן, צהבת וחום שעולה בקפיצות יחד עם צמרמורות.
טיפול הבחירה הוא ביצוע ERCP לצורך אבחון וטיפול.
דלקת לבלב חריפה נגרמת פעמים רבות כתוצאה ממעבר אבני כיס מרה לדרכי המרה המביא לחסימה של הפרשות הלבלב, כאשר התסמינים הקליניים העיקריים הם כאב בצורת חגורה או כאב בבטן שמאלית, הקאות ממושכות ומבחינת בדיקות מעבדה עליה ברמות אנזימי הלבלב בדם.
כִינִין (נכתב גם חינין; בספרדית: Quinina) הוא תרכובת ארומטית המשמשת בעיקר כתרופה לטיפול בקדחת הביצות (מלריה).
הכינין מופק מקליפת עץ מהסוג צינכונה, עץ הכינין ממשפחת הפואתיים, שמקורו באמריקה הדרומית; ומכאן שמו: בלשון קצ'ואה המילה kina פירושה "קליפה".
הראשונים להשתמש בכינין כתרופה היו האינקה.
תרופה זאת הייתה מוּכּרת לרפואה האירופית כבר בשנת 1630, והיא נמכרה לראשונה באנגליה ב-1658.
הגרסה המודרנית של כינין נקראת כּינידין או כּינידוּראן (שם מסחרי).
הכינידין היא נגזרת של הכינין והיא נמצאת בשימוש משנות ה-20 של המאה ה-20.
שימושה העיקרי כיום בשמירת קצב לב סדיר באנשים הסובלים מפרפורי פרוזדורים, ומניעת הפרעות קצב בחדרי הלב.
בנוסף, משמש הכינין כחומר טעם בתעשיית המזון, בעיקר במשקאות מרירים, כגון ביטר למון ומי טוניק.
הכינין במינונים גבוהים שימש בעבר כטיפול למלריה.
בשל תופעות הלוואי שלו, השימוש בו פחת עם גילוייהן של תרופות חדשות למלריה.
במינונים נמוכים הכינין משמש למניעת התכווצויות שרירים.
במקרים רבים די בשתיית "מי טוניק" כדי להשיג הקלה משמעותית.
במינונים הנמוכים לא צפויות תופעות לוואי.
רק במקרים נדירים התרופה עלולה לגרום לדימום תת-עורי, בגלל ירידה במספר טסיות הדם.
מנהל המזון והתרופות האמריקאי, ה-FDA, הגביל את כמות הכינין במשקה שאינו למטרות רפואיות ל-83 מיליגרם לליטר, כמות המהווה בין רבע לחצי כמות לעומת המינון הרפואי המקובל.
כיום כמות הכינין במשקה קטנה בהרבה ועומדת על כ-60–70 מיליגרם לליטר, ונועדה רק להקנות מרירות למשקה הקל והממותק.
במינון גבוה כינין גורם להפלות, כינין נחשב גם לחומר טרטוגני, כלומר גורם לעיוותים בעובר.
כמו כן, הכינין גורם לתופעות לוואי נוספות: בחילות, כאבי ראש, חירשות, עיוורון, ובמקרים נדירים אפילו למוות.
התיאור הראשון של טיפול בעזרת הכינין כתרופה למלריה, בשנת 1633, מיוחס לאנטוניו דה לה קלנצ'ה.
לדבריו, מיסיונרים ישועים בפרו למדו איך לטפל במלריה בעזרת חומר אבקתי בצבע קינמון שהופק מקליפת העץ נקרא בספרדית El árbol de la calentura – עץ בצבע קינמון , המופיע בסמל פרו.
האבקה שקיבלה את השם "קליפת הישועים" ניתנה במשקה והקלה על החום ועשתה ניסים נגד המלריה.