tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לצד עבודתו החינוכית כמנהל בית ספר גדול, היה פרידמן עסקן פעיל בתנועות הנוער היהודיות הציוניות – היה ממנהיגי "השומר הצעיר" בליטא מהיווסדו ועד עלייתו, וכיהן כראש הסתדרות הצופים; ומפעילי העסקנים התרבותיים – חבר הוועד המרכזי של רשת החינוך העברית הציונית "תרבות" בליטא, ומיוזמי הסטודיו הדרמטי העברי בקובנה ומנהלו הספרותי.
פרידמן תואר כ"איש אציל-רוח", ש"הצטיין בטוהר מידותיו, באצילותו והליכותיו, והיה חביב ונערץ על כל חניכיו וחבריו".
המחנך מרדכי אלישיב (פרידמן), שהיה עמיתו לסגל הגימנסיה הריאלית העברית בקובנה, מספר כי פרידמן היה "איש עדין הנפש, סופר ומשורר, ידע לרכז סביבו חבר מורים מסור ומלוכד...
לימד ספרות עברית, שחיבב אותה על תלמידותיו; היה אדם צנוע, שקט, נחבא אל הכלים ונעים הליכות.
(ביתם של יהושע ומרים פרידמן היה בית פתוח, מכניס אורחים, וביחוד זכורים לטובה ערבי-שבתות שלו.)"
פרידמן היה מתרגם-אמן של השירה הרומית הקלאסית.
לדברי המשורר והמתרגם העברי אשר רייך, פרידמן "היה המתרגם המוכשר ביותר מרומית לעברית בפולין שבין מלחמות העולם.
המתרגם וחוקר הספרות עמינדב דיקמן הגדירו כמתרגם מחונן, "אחד האמנים הגדולים בעיצוב הֶקסָמטרים דַקטיליים עבריים" ו"אחד המתרגמים הגאונים מלאטינית".
חיים נחמן ביאליק, שהכיר את פרידמן עוד מהיותו נער, סיפר בלווייתו: "בצעדיו הראשונים ניכר כי היה צעיר עילוי.
ביצירות הביכורים היה כבר הרבה מסימניו של הבשל המבוגר...
אני זוכר באיזה קלות היה כותב פיליטונים ב"הצופה".
היה מתיחד שעה קלה בחדרו ומוציא משם פיליטון או מאמר מלא חן ותוכן.
אכן, מאחורי החן הפיליטוני היה מסתתר כובד ראש ורצינות.
אולם הוא לא בחר בדרך קלה זו והעדיף עמלה של תורה, דחה את הכתיבה הקלה מפני הרכוש הרוחני ואסף חכמה ודעת".
על תרגומיו אמר כי "בפינה זו הגיע למדרגה גבוהה ביותר.
תמהני אם יש לו דומה בתרגום הספרות הקלסית העתיקה לעברית באופן שיעמוד בה טעמה".
בשנות חייו האחרונות חלה פרידמן במחלת לב קשה.
בסתיו 1933 עלה לארץ ישראל מקובנה עם משפחתו.
כעבור כחצי שנה, באביב 1934, נפטר ממחלתו, בגיל 49.
נקבר בשורת הסופרים בבית הקברות טרומפלדור.
אביו, שנפטר אחריו, ב-1936, נקבר לצדו.
אביו של פרידמן שלח לקק"ל שיר שכתב בנו על פועלה של הקרן – "דונם פה ודונם שם" ("אספר לך הילדה, וגם לך הילד, איך בארץ ישראל אדמה נגאלת: דונם פה ודונם שם, רגב אחר רגב – כך נגאל אדמת העם מצפון עד נגב").
פרידמן הותיר אישה ובן (בנו הבכור, בן-נעם, נפטר בגיל שנה).
אלמנתו מרים נפטרה בחודש מרץ 1946. נקברה בחיפה.
בנו גדעון (1917–2003) סיים לימודי הנדסה בטכניון (במגמת כימיה-חשמל), וכאביו עסק בהוראה.
תחילה היה מורה בגימנסיה ביאליק בחיפה, ולאחר מכן הצטרף לסגל הטכניון והיה פרופסור חבר לגאומטריה תיאורית.
בקיץ 1945 נישא לשושנה בורקובסקי.
התגורר ברחוב בן יהודה שבהדר הכרמל.
אחותו אסתר נישאה לד"ר יוסף פעמוני (גלוקמן), ממקימי מערכת הבריאות בישראל, מאנשי התנועה הרוויזיוניסטית ובית"ר.
בתה, יעל העליון, ייסדה וניהלה את בית הספר לאמנויות תל אביב, והייתה נשואה ליעקב העליון, עיתונאי "מעריב" לשעבר.
מבחר השירה הרומית / אובידיוס, ורגיליוס, הורציוס; בתרגומו של יהושע פרידמן; ערוך ומבואר בידי אלכסנדר פוקס, חיפה: בית הספר הריאלי העברי ('ספרי מופת לבתי ספר'), תשי"ב 1952.
נולד בשנת 1907 בעיר דובנו שבפולין (כיום באוקראינה) לסוחר יוסף, ולשרה לבית פרנס.
בילדותו למד ב"חדר" ובבית ספר רוסי.
בהמשך התגורר בקלבאן (Klewan), בפלך רובנו, ווהלין, שסבו יהושע, אביו של יוסף, היה רבה עד 1883.
היה פעיל ציוני, בקק"ל וב"החלוץ".
בעיתונות החל לעסוק כשהיה בן כשבע עשרה.
משולח כתב בעיתון היידי הווהלינאי "וואלינער לעבן" מאז שנת 1924. בשנת 1926 עלה לארץ ישראל והתגורר בתל אביב.
עבד בבית חרושת לזבל כימי, ואחר כך בבית מלאכה לספרים שהפיץ ספרים וספרות בעברית.
החל לכתוב ב-1929 בעיתונות הארצישראלית, ב"הארץ", "דבר", "תשע בערב" ("העולם הזה" בראשית דרכו), וגם בעיתונים הומוריסטיים שונים.
בקיץ שנה זו שוטט בכפרים ובערים ערביים בדרום ישראל, וישב כמה שבועות בחברון.
בדיווחיו מתקופה זו הוא מתאר את שאירע טרם מאורעות תרפ"ט.
משנת 1945 ועד קום המדינה ב-1948 היה עורך מדור ביקורת הרדיו, "בשולי התוכניות", בעיתון "הגלגל", שבועון תחנת הרדיו המנדטורית "קול ירושלים".
הוא הציע להקריא ב"קול ירושלים", שהיה פעיל בה, פרק יומי מן התנ"ך.
כמו כן כתב ביקורות רדיו ב"דבר" מ-1936 ועד קום המדינה, וערך את המדור שנושאו היה רדיו ב"דבר לילדים".
כתב גם בעיתון "המדינה" שפורסם למשך תקופה לא ארוכה בשנת 1948. מאז החל להופיע "הדור", בנובמבר 1948, היה משולח חבר מערכת העיתון, וכתב במדורי העיתון השונים.
שימש חבר בוועדת השירותים של אגודת העיתונאים.
בשנות ה-50 הצטרף למערכת "דבר" והיה כתבה הכלכלי והכתב לענייני תיירות.
הוא ניהל מאבקים ציבוריים רבים עליהם כתב בכתבותיו השבועיות ודיבר בהרצאותיו, ביניהם למען שיפור הבטיחות בדרכים, שהגיע אף לכנסת, בנושא "שוק יהודי משותף" (על משקל "שוק אירופי משותף"), עליו יצא ספר זמן קצר לאחר מותו, להגדלת הצריכה של פירות וירקות, וכו'.
בשנת 1963 הוענק למשולח ולעמי שמיר "פרס אילת" על ידי עיריית אילת ולשכת התיירות לאילת.
לקראת סוף חייו התגורר בפלורידה.
גם בארצות הברית קידם את המיזמים שלו.
בשנת 1980 נפטר משולח בתל אביב מהתקף לב, והוא בן 73. נקבר בבית העלמין הדרום לצד אשתו.
היה נשוי לשרה בת אברהם יעקב ודינה אלבלינג (נפטרה ט"ו בחשוון תשנ"ה), משוררת שכתבה שלושה ספרי שירה ("שירים של סבתא", "מיתרי כינורי" ו"שירי תפילתי"), ואב לשניים.
שוק יהודי משותף: מבצע מיאמי, ספריית מן המוקד, תל אביב: עם עובד תש"מ
הרב יְהוֹשֻׁעַ סִיגֶל (בכתיב היידי, שנהג בזמנו: סיגעל; באנגלית: Joshua Siegel; כ"ו באב ה'תר"ו, 18 באוגוסט 1846 - י"ג באדר א' ה'תר"ע, 22 בפברואר 1910) היה רב ופוסק הלכה פולני-אמריקאי שפעל בניו יורק.
נולד בקוצ'בורק (Kuczbork) שבפלך פלוצק בפולין הרוסית, לרב משה יוסף סגל חתנו של רבי מרדכי הכהן גרינבוים רבה של שרפץ (שֶעפס).
בגיל עשר כבר התפרסם כבעל ידיעות רחבות בתלמוד, הוא נסמך לרבנות בידי ר' לייבוש חריף מפלוצק ורבי יהושע מקוטנא.
לאחר פטירת סבו הרב גרינבוים, התפצלה הקהילה בשרפץ ואביו היה לרבם של המתנגדים והמשכילים במקום, קהילה זו כונתה "קולהקוט".
לאחר פטירת אביו בשנת 1871, התמנה במקומו והוא בן 25 בלבד כרב העיירה מטעם הקולהקוט, ומאז נקרא בתואר "דער שֶרפצֶר רב" ("הרב משרפץ").
בתקופת שהותו בפולין נקרא שם משפחתו כשם אביו "סגל".
הוא פרש מתפקידו בסביבות שנת ה'תרמ"ד, 1884, כדי להגר לארצות הברית.
עם פרישתו, התאחדה הקהילה בשרפץ תחת רב חסידי אחד.
עם הגיעו לארצות הברית התיישב בניו יורק.
הוא היה למדן גדול ובקי בפוסקים ובדברי הראשונים והאחרונים, בני קהילות אחדות של יוצאי פולין בניו יורק הכירו בו כרבם, ולכן נקרא לעיתים "הרב הכולל דקהלות ישראל בניו יורק", אף שבפועל לא כיהן איש בתפקיד "הרב הכולל" בניו יורק מלבד הרב יעקב יוסף.
בית הכנסת שבו התפלל ודרש היה "חברה תהלים אנשי וישקובה".
הרב סיגל התפרסם כרב הראשון שהתיר את הטלטול ברשות הרבים ובין בתים בשבת במנהטן בהסתמך על מחיצות עירוב שהתבססו על המחיצה הטבעית של הנהרות והים משלושה צדי האי, ועל צורת הפתח של גשר רכבת בצד הרביעי.
להיתרו קיבל הסכמות מחשובי הפוסקים באירופה: המהרש"ם מברז'אן, הרב משה נחום ירושלמסקי מקילץ, הרב אריה לייב הורוויץ מחבר "הרי בשמים" והרב משה מייזליש מפשמישל.
על פי ההיתר של הרב סיגל נהגו בני הקהילות החסידיות בניו יורק לטלטל בשבת את טליתותיהם, סידורי התפילה והחומשים שלהם לבתי הכנסת בימי שבת.
היתר זה עורר התנגדות: בשנת 1910, התריע הרב יהודה דוד ברנשטיין כי על בעיית הטלטול בשבת במנהטן בשל הגשרים המחברים אותה לסביבותיה.
הקונטרס שהדפיס בנושא זה נועד בעיקרו למתוח ביקורת על העירוב שהסדיר הרב סיגל.
סביב בעיה זו התרכז פולמוס הלכתי גדול בשנים הבאות, הפולמוס התחדש מעת לעת גם עשרות שנים רבות לאחר כתיבת הקונטרס.
קולות אחרות של הרב סיגל בספר השו"ת שלו, שימשו את מתנגדי העירוב לניגוח תומכיו שעשו שימוש בקונטרס ההיתר שלו, בין פסקיו המקלים שנמנו: 1. התיר באופנים מסוימים להשתמש למילוי המקוואות לטבילת נשים, במים שעברו דרך מונה מים.
דבר זה נאסר בידי רבנים אחרים משום שחלק הצינור בו מותקן המונה נחשב לכלי, ודין המים שעוברים בו נחשב לשיטתם כמים שאובים.
2. התיר למחלל שבת בפרהסיא להנאתו (להוציא מחלל שבת "להכעיס") לגעת ביין ולקדש עליו, בעוד לדעת רבנים אחרים, יין כזה נעשה אסור לשתייה כיין נסך, וודאי שאין לקדש עליו.
בנושא אחר התעמת הרב סיגל עם עמיתיו הרבנים בניו יורק; הוא העניק תעודת כשרות לשוחט שרבנים אחרים העידו ש"הוציא טרפות מתחת ידו במזיד".
מודעת תמיכה שלו בשוחט התפרסמה לצד מודעת איסור שעליה חתמו: "הרב הכולל" לניו יורק, הרב יעקב יוסף יוזף והרב הלל קליין, בעיתון היהודי יידישע גאזעטען.
בשל יריבויות אלו, החליט לאחר פטירת אשתו לעלות לארץ ישראל, הוא מימש את החלטתו בשנת 1908, ה'תרס"ח, אך זמן מה לאחר הגיעו לירושלים עם בתו בלה וידידו הרב אברהם יעקב לואיס, חלה בקדחת ובתו שטיפלה בו נדבקה אף היא במחלה.
הם חזרו לניו יורק ומצבו השתפר.
הוא חזר לעבודתו בעריכת כתביו, וסידר שני ספרי הלכה בהלכות חלה והלכות אחרות התלויות בארץ.
הוא נפטר בפתאומיות בי"ג באדר א' ה'תר"ע, 22 בפברואר 1910, בעודו יושב אל שולחן הכתיבה שלו.
בניו מצאו אותו ללא רוח חיים, ורופא קבע את מותו.
הוא נקבר באותו יום בהלוויה המונית.
לאחר פטירתו הדפיסו מקורביו חלק מכתביו בספר השו"ת "אוזני יהושע" (ירושלים תרע"ד).
כמה אלפי דפים מחידושיו בכתב-יד עדיין לא נדפסו.
– 2 באוגוסט 1878) היה מילונאי, בלשן וסופר יהודי יליד רוסיה.
ליפשיץ היה אבי היידישיזם והראשון שקרא להעניק לניב היהודי-גרמני מעמד של שפה בפני עצמה.
ליפשיץ נולד ככל הידוע בברדיצ'ב שבתחום המושב.
מעט ידוע על ראשית חייו, אך ברור שהשתייך לתנועת ההשכלה, שאנשיה הקפידו על כתיבה בעברית צחה ובזו לניב היהודי כז'רגון בלול.
במקביל רכש חינוך כללי מקיף במדעים ובשפות זרות, והשתלם בכימיה, פיזיקה, מתמטיקה, צרפתית, גרמנית ורוסית.
הוא אף ערך ניסויים מדעיים בביתו, ופעם כמעט התעוור בפיצוץ.
עוד בשלהי שנות ה-50 הפגין עמדה שחרגה מאוד מהיחס המשכילי המזלזל ללשון המדוברת בפי היהודים.
משכילים אחרים השתמשו ביהודית אף הם לצרכים כאלו, אך הקפידו להדגיש כי הם עושים זאת מחוסר ברירה.
ב-1861 ניסה להשיג רישיון להדפסת עיתון בלשון, ושלח איגרת לכמה משכילים על חשיבות הניב.
באותה תקופה הגיע לברדיצ'ב הסופר המשכילי הצעיר שלום יעקב אברמוביץ'; ידוע שהיה זה ליפשיץ ששכנע אותו להרפות מן הכתיבה העברית ולהקדיש מקום גם ללשון העם, שאברמוביץ' הפך לאבי הספרות המודרנית שלה.
אז חברו שניהם ללחוץ על אלכסנדר הלוי צדרבוים, עורך עיתון "המליץ", להוציא מוסף בניב היהודי.
צדרבוים השתכנע שלדבר היה פוטנציאל כלכלי ניכר וב-1862 החל לצאת המדור "קול מבשר", שאכן היה להצלחה גדולה.
ב-18 ביוני 1863 פרסם בו ליפשיץ מאמר סמינלי, "דיא 4 קלאסען" ("ארבע הממלכות", במובן של מיון עולם הטבע).
הוא קבע שם , "הלשון היהודית היא שפת אמנו", והדף את הטענות שמדובר בדיאלקט נשחת בנימוק שלפי קו מחשבה זה, הצרפתית היא לטינית וולגרית משובשת.
כך הפך ליפשיץ, כדברי דוד כ"ץ, ל"יידישיסט המודע הראשון."
לפני ואחרי "קול מבשר" היה ליפשיץ פעיל כמעט יחיד להפיכת הלשון לשפה תקנית, שהוא גם היה הראשון לכנות "יודיש" באופן שיטתי (קודם נקראה בשלל שמות כולל "עברי-טייטש", "לשון אשכנז" וכו').
במאמציו לשם כך סקר את היידיש המדוברת בחבל הולדתו ווהלין וניסה להפוך אותה לבסיס לשפה המְתוּקנֵנֶת ששאף לזקק.
הוא חקר את הדקדוק וביקש לנסח איות אחיד.
ב-1867 הוציא לאור את עבודתו המקיפה במילון גרמני-יידי, המילון המודרני הראשון לשפה.
ב-1869 חיבר גם מילון רוסי-יידי.
שנות ה-70 עמדו בסימן התחדדות המתח בין קנאי תחיית השפה העברית והיידישיסטים הקיצונים, ששללו איש את מפעל רעהו.
בהקדמה למילונו היידי-רוסי מ-1876 תקף ליפשיץ בשצף את מחיי העברית והכריז עליה כשפה ספרותית מתה ומנוונת.
הוא היה פרוגרסיבי והתקרב לרעיונות הסוציאליזם, ופתח מתפרה בעירו כשהוא חולק ברווחים עם הפועלות העניות.
ליפשיץ נפטר מסרטן בברדיצ'ב ב-1878.
יהושע זאב נסיהו (1900 – 28 ביוני 1978) היה מזכיר הכספים, מנהל החשבונות, המנהל האדמיניסטרטיבי והגזבר של הטכניון, מתחילת פעילות הטכניון בשנת 1924 ובמשך חמישים שנות פועלו בארגון.
הוא אסף חומרים היסטוריים על הטכניון, ולאחר פרישתו לגמלאות הקים את הארכיון ההיסטורי של הטכניון בספרייה המרכזית ע"ש אלישר.
לאחר מותו נקרא הארכיון על שמו.
השם הרשמי של הטכניון כיום ("הטכניון - מכון טכנולוגי לישראל") מתבסס על הצעתו.
נסיהו נולד בשנת 1900 בעיירה שבמזרח גליציה, אז באימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום באוקראינה, למשפחת זוכמן.
במאי 1920, לאחר לימודים של סמסטר אחד באוניברסיטה וינאית, החליט לעלות לארץ ישראל, ונמנה עם עולי העלייה השלישית.
בהגיעו לארץ הוא נשלח על ידי פעיל השומר הצעיר צבי ליבנה למושבה יבנאל והיה ממייסדי קבוצת הפועלים החקלאיים של המושבה.
לקבוצה היו שלוש מטרות: עבודת חקלאות, הרחקת האריסים הערבים והשתלבות במערכת ההגנה של המושבה, שהוקמה בעקבות מאורעות תל חי.
הוא נבחר על ידי פועלי המושבה לשמש כשליח לוועידות היסוד של ההסתדרות.
בהמשך שנות ה-20 של המאה ה-20 הוא הצטרף ל"חבורת העמק", חבורת חלוצים בעמק יזרעאל, שייסדה את קיבוץ משמר העמק.
הוא עבד יחד עם החבורה בייבוש ביצות ובסלילת כבישים בין נצרת לעפולה.
בשנת 1924 הוא עבר עם עמיתיו החלוצים לחיפה והגיע לחצר בניין הטכניון ההיסטורי בהדר הכרמל לצורך טיפול בבעיית ניקוז מי השופכין של בית הספר הריאלי הסמוך.
הוא חלק בניין אבן קטן, אשר שימש משרד של הטכניון בבנייתו, עם שותפיו, שאיתם חלק גם מזון וימי עבודה בחצר ובבניין הטכניון.
הוא עבד בעבודות מזדמנות נוספות כמו סבלות, פריקת מִטענים, בניית טרסות בגן וניקוי אבן בבתי המלאכה של הלוקומובילים.
במהלך התקופה הוא הכיר את מנהל בית הספר הריאלי ד"ר ארתור בירם, שהתרשם ממנו כחלוץ צעיר ונמרץ והמליץ עליו כעובד למהנדס מקס הקר, כאשר זה הגיע מחוץ לארץ לקראת ההכנות לפתיחת הטכניון.
כתוצאה מכך, ביוני 1924 נסיהו החל את עבודתו בטכניון כסגן מזכיר המוסד.
זאת לאחר שהתקבל ללימודי רפואה באוניברסיטת רומא.
בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20, כאשר הטכניון נקלע למשבר כלכלי, הסוכנות היהודית החליטה לסגור את הטכניון.
ביוני 1931 היא שלחה מכתבי פיטורין לעובדיה בהודעה על סיום עבודתם בתאריך ה-30 בספטמבר 1931. נסיהו ושאר העובדים והמורים מחו על כך.
נסיהו הצליח לשכנע אותם לוותר על משכורתם עד יחלוף זעם וב-22 בנובמבר באותה שנה הם שלחו מכתב לוועד המנהל של חברת עזרה בו הם דרשו לבטל את ההחלטה והודיעו כי לא ידרשו שכר במשך שנה.
למעשה, במשך חמש שנים הם קיבלו רק חלק משכרם כשבשנה החמישית שולמו להם ההפרשים.
בשנת 1942, עם הארגון מחדש בטכניון והקמת המזכירות האקדמית ומזכירות הכספים, האדמיניסטרציה וניהול כוח האדם, נסיהו התמנה למזכיר הכספים, מנהל החשבונות והמנהל האדמיניסטרטיבי של הטכניון, ולאחר מכן היה גם הגזבר.
בנוסף הוא היה חבר בקופת התמלוגים של הטכניון ואחד ממקימיה.
בשנות ה-50 של המאה ה-20, בזמן שנסיהו היה הגזבר, הטכניון נקלע שוב למשבר כלכלי, ונסיהו ניסה להשיג כספים לתשלומי שכר העובדים, והלוואות כספיות לטובת תחילת פיתוח הקמפוס בנווה שאנן.
נסיהו היה בין יוזמי ומקימי "הקרן לזכר חללי הטכניון ובני המורים והעובדים שנפלו במערכות ישראל", קרן שקמה בתחילת שנות ה-50 ושהעניקה מלגות לבני מורים ועובדים שנפטרו בזמן עבודתם בטכניון.
במהלך שנות ה-50 התעוררה מחלוקת בין נסיהו לבין נשיא הטכניון דאז יעקב דורי כאשר התפרסם בביטאון הפנימי "בית הטכניון" שנסיהו הציע את שמו הנוכחי של הטכניון: "מכון טכנולוגי לישראל".
דורי התרעם על כך בטענה שהוא ופרופסור סידני גודלסטין, המשנה לנשיא הטכניון לעניינים אקדמיים וחבר האגודה למדעי החלל והתעופה בישראל, הם אלה שהציעו את השם בשנת 1953. נסיהו הראה שעוד בשנת 1950 היה זה הוא שהציע את השם במכתב שכתב לנשיא הטכניון הקודם שלמה קפלנסקי.
השם שהציע נסיהו, "הטכניון, מכון לטכנולוגיה בישראל", היווה את הבסיס לשמו הרשמי של הטכניון כיום: "הטכניון - מכון טכנולוגי לישראל".
בשנת 1967 נסיהו פרש לגמלאות, אך המשיך לשמש כיועץ פיננסי להנהלת הטכניון.
בשנת 1968 הוא הקים בספרייה המרכזית של הטכניון את הארכיון ההיסטורי של הטכניון, לאחר שצבר ידע רב ואסף במשך עשרות שנים חומרים היסטוריים הקשורים במוסד.
החל משנת 1979 קרוי הארכיון על שמו ולזכרו.
ב-12 באוגוסט 1970 פרסם נסיהו מאמר בעיתון "דבר" נגד הצעתו של שר הקליטה שמעון פרס לשימוש בשפה האנגלית כשפת הוראה במוסד להשכלה גבוהה שתוכנן בירושלים.
נסיהו התייחס לנימוקיו של פרס בכתבה שהתפרסמה כשבועיים לפני כן.
כוונתו של פרס הייתה להקים אוניברסיטה עבור עולים יהודים מחוץ לארץ שיוכשרו כמדענים וייקלטו בישראל.
נסיהו חלק על עמדה זו בטענה שסטודנטים אלה יהיו "אורחים פורחים" כלשונו, ורק קומץ מהם יישאר, ובטענה שמימון המוסד יהיה ממשלתי, כלומר על חשבון משלם המיסים הישראלי, במקום שיגיע מהסטודנטים עצמם.
בכתבה נסיהו מזכיר את מלחמת השפות שהתקיימה בארץ ישראל בעשור הראשון של המאה ה-20, כשאז המאבק היה על השימוש בשפה העברית לעומת השפה הגרמנית בטכניון ובמוסדות חינוך אחרים בארץ, כשבסופו של דבר העברית נבחרה כשפת ההוראה.
כשבוע לאחר מכן, ב-20 באוגוסט, התפרסמה כתבת ביקורת מאת דוד הכהן המצדדת בנימוקיו של פרס.
נסיהו פרש סופית מעבודתו בטכניון בשנת 1974. ב-29 בספטמבר בשנה זו נערכה לכבודו מסיבת פרידה על ידי נשיא הטכניון דאז עמוס חורב בציון חמישים שנות פעילות בטכניון.
נסיהו עבד במשרה חלקית, במשך 19 שנה, בהוראת כתבנות ותכתובת בבית הספר לפקידות, שהיה שותף להקמתו.
כתחביב הוא פיתח מכונת כתיבה עם מקלדת עברית בה הוא שינה את סדר האותיות הנהוג לפי השכיחות והסידריות שלהן, דבר שהביא למהירות גבוהה יותר בהדפסה.
בשנת 1972 הוא נמנה עם חבר השופטים בתחרות לכתבנות מטעם המחלקה להשכלה ולחינוך מקצועי של הסתדרות הפקידים, בשיתוף משרד העבודה ונציבות שירות המדינה.
תחביב נוסף שהיה לנסיהו היה איסוף קריקטורות, בעיקר בנושאי פקידות ועבודת משרד, שאותו הוא התכוון להוציא לאור.
לאחר שהחל לעבוד בטכניון נסיהו נישא לאסתר לבית בלום הכהן מיבנאל.
בנם היחיד, יצחק נסיהו, היה מצביא בצה"ל והמזכיר הצבאי של ראש הממשלה לוי אשכול.
לנסיהו היה אח אחד, נפתלי.
בנו יחידו, מרדכי נסיהו, היה פעיל מפלגת העבודה, איש חינוך וסופר.
אשתו של מרדכי הייתה סוכנת המוסד יהודית נסיהו.
באמצע שנות ה-40 של המאה ה-20 נסיהו ובני משפחתו שינו את שם משפחתם מ"זוכמן" ל"נסיהו".
נסיהו נפטר ב-28 ביוני 1978 בעיר מגוריו, חיפה.
יהושע סירקין (1838 – 1922) היה סופר עברי ופעיל ציוני, מראשוני חובבי ציון, יו"ר אגודת "דורשי ציון" במינסק, יוזם הספרייה הלאומית בירושלים, ממקימי ההתיישבות עין זיתים בארץ ישראל.
נולד ברוסיה הלבנה, בנו של יעקב סירקין.
בשנת 1869 הוציא את ספרו "מערכת הדומם" על מינרלוגיה - "לתועלת סוחרים באבנים יקרות ומחצבים אחרים, צורפים, חרשי אבן ומתכות, ומבקשי בינה להשכיל".
היה מראשי הקהילה היהודית של מינסק, בעל עמדה בכירה בהנהלת מסילת הברזל ליבוי-רומני.
עם התעוררות התנועה הלאומית היהודית נרתם סירקין לפעילות ציונית אינטנסיבית.
הוא עמד בראש אגודת "דורשי ציון" ("אגודת האלף") במינסק, כמו כן היה ממייסדי ומראשי האגודה "קיבוץ נדחי ישראל" במינסק.
במאי 1890 השתתף באספה הראשונה של הוועד האודסאי בווילנה, שבחר מחליף ליהודה לייב פינסקר שהתפטר מראשות תנועת חיבת ציון.
בקונגרס הציוני השני, שהתקיים בבזל, בשנת 1898, נבחר סירקין כחבר הוועד הפועל של ההסתדרות הציונית, לצד מנהיגים ציוניים בולטים ובהם מנחם אוסישקין, יחיאל צ'לנוב ויעקב ברנשטיין-כהן.
סירקין היה ממקימי ההתיישבות עין זיתים בארץ ישראל.
בראשית 1891 הגיע לארץ ישראל יחד עם שני חבריו מראשי אגודת "דורשי ציון" (המכונה גם "אגודת האלף") ממינסק לצורך הקמת התיישבות חקלאית בארץ ישראל.
הם פנו לפקידי הברון רוטשילד ובהם אל יהושע אוסוביצקי.
אוסוביצקי הציע את אדמות ביריה ועין זיתים.
אנשי אגודת "דורשי ציון" רכשו מידיו של אוסוביצקי 5,600 דונם קרקע בעין זיתון ובביריה.
האוכלוסייה הערבית השכנה החלה מעלה תביעות על פיהן אוסוביצקי לא רכש את כל האדמות שהוא מכר לאגודה אלא רק מקצתן והגישו תביעה לבית הדין העות'מאני שאף הוציא צו האוסר על המשך העבודות במקום.
אוסוביצקי פעל בביירות לביטול הגזירה וסירקין יצא בטענות קשות מאוד כנגדו.
סירקין נסע לפריז וקיבל את תמיכת הברון באגודה.
הריחוק של אנשי "אגודת האלף" שנשארו במינסק לא אִפשר ניהול של המקום.
סירקין, יושב ראש האגודה, היה עסוק בפעילות ציבורית מקיפה ובעסקיו הפרטיים ולא היווה מנהיגות מקומית ראויה בפיתוח המושבה.
באוגוסט 1894 פוטרו כל הפועלים השכירים וחמישה עשר הפקידים שניהלו את המקום חזרו לרוסיה.
בשנת 1894 יזם את הקמת הספרייה הלאומית בירושלים, על בסיס מדרש אברבנאל שהייתה רק ספרייה ירושלמית.
הוא ביקר בירושלים וכינס את חברי "ועד בית הספרים" וכן את בן יהודה ומשכילים אחדים מתושבי העיר.
הוא ישב בראש הישיבה, שהתקיימה בח' בסיוון תרנ"ד.
סירקין רכש ספריות שלמות בחו"ל כדי להעבירן לארץ ישראל.
במחצית השנייה של המאה ה–19 נעשו ניסיונות לחדש מילה עברית ל-Kultur.
תחילה השתמשו בתעתיק המילה לעברית — "קולטור".
בשנת 1894 הציע סירקין את המונח "פקח־קח", אולם ההצעה לא נקלטה, ובתחילת המאה ה-20 התקבעה המילה "תרבות".
מערכת הדומם על מינרלוגיה, 1869
שארית יעקב: דבר בעתו, 1891
חזיונות לילה :משעפים בדברי ימי ישראל, 1903
נולד בהרי אורל שברוסיה וגדל בפולין.
עלה לישראל ב-1957. תשוקתו לאמנות החלה כבר בילדותו, כשהוריו לקחו אותו לבקר במוזיאון הלאומי בוורשה, צפה לראשונה ביצירה גדולת ממדים המוצגת שם ונקראת "קרב גרונוולד" Battle of Grunwald של הצייר הלאומי פולני מהמאה ה-19 יאן מטייקו Jan Matejko.
היצירה מתארת את הניצחון בקרב של הצבא המאוחד של ממלכת פולין והדוכסות הגדולה של ליטא בפיקוד המלך ולדיסלב השני יגיילו והדוכס הגדול ויטאוטאס, על צבא מדינת המסדר הטבטוני.
מרגע זה ידע בדיוק מה הוא רוצה להיות כשיגדל ומחברותיו התמלאו בציורי סוסים ואבירים במקום בחומר הנלמד.
לאחר שעלה לישראל, למד בתיכון במגמת אמנות בתיכון ויצו צרפת בתל אביב אצל אביגדור לואיזדה ואצל פרופ' יוסף שוורצמן מהאסכולה הגרמנית.
בשנים לאחר מכן השתלם תוך קשרי הדרכה וביקורת עם אמנים חשובים, וביניהם אביגדור סטימצקי ומשה רוזנטליס.
יהושע פרונט כתב – "כל חיי למדתי ציור, ציירתי, חייתי ונשמתי אמנות, התעניינתי בענפים אחרים של אמנות ודעת, חיי לא היו, ועדיין אינם סלולים ולעיתים שילמתי מחיר כבד.
עד היום אני חווה את עצמי כאמן, וגם כאביר – לוחם על אמונותיי ועל עקרונותיי.
לראות אנשים חסרי ישע, משוללי כבוד בסיסי, חסרי עתיד, אשר הופכים להיות עם הזמן יותר ויותר שקופים, גורם לי כאב וכעס.
האמצעי היחידי שלי לבטא כל זה, הוא להציג אותם בציורי, להתריס.
בעקבות המחאה החברתית שהתפרצה ביולי 2011 במאהלים והפגנות בכל הארץ ויצאה נגד בעיית יוקר המחיה בישראל צייר פרונט סדרה של ציורים העוסקים בנושא המחאה בה מופיעים מקבצי נדבות, חסרי בית, נידחי החיים, מחטטים בפחי אשפתות ודמויות שוטרים ללא ראש אך עם אקדח ואזיקים.
סדרת ציורים נוספת של פרונט עוסקת בנושא עקדת יצחק.
בציורים אלה סוקר פרונט את נושא העקדה מאספקטים שונים המשתנים עם הזמן ומתריסים כנגד הגישה המקובלת.
בין היתר משווה פרונט את עקדת יצחק לצליבת ישו.
אהבתו הגדולה של פרונט היא הארץ ונופיה והוא מרבה לצייר ציורי נוף בזמן הטיולים שלו ברחבי ישראל "בצאתי לטיולים בנופי הארץ אני חש חגיגה של תנועה, צבע ומרחב ואור.
היום, עבורי זה הנאה צרופה, ללא שום יומרות."
הציג תערוכות יחיד בגלריות שונות בארץ ובמוזיאון לאמנות ישראלית רמת גן תערוכה של אוטופורטרטים באצירת אדם ברוך.
עבודותיו ראו אור על כריכות ספרי עגנון בהוצאת שוקן, כמו כן על כריכות של ספרי שירה בהוצאת מוקד.
האוצר ומבקר האמנות אדם ברוך שאצר את תערוכת היחיד הראשונה שלו כתב: "מבלי לאבד כהוא זה מאישיותו האמנותית הפרטית, יהושע פרונט משתייך למסורת הגדולה של ציור המתאר-חווייתי (אקספרסיוניסטי).
הפורטרטים של פרונט מנשבים את קסם הציור ואת כאבו.
פרונט מפענח את המשותף לנפשיות ולפיזיות שלו.
באותה השעה, הנפשי והפיזי אינם רק אלה של פרונט המסוים אלא של "כל אדם".
הציור נע בין ריאליזם להפשטה מתונה, נפער פסיכולוגית, נתחם למצבי חיים מוכרים (בית, אוכל, מעט טבע).
הוא עשוי באנרגיה גבוהה, תאוותנית, כמעט בספונטניות, ובאותה שעה הוא פרי של רישומי הכנה לעבודות על הבד."
ציוריו מאופיינים ביחס ישיר לסובייקטיביות ולאמת המובעת במשיכת מכחול בוטחת וחד משמעית.
שפתו האמנותית הייתה מיושנת, אך טעונה בידע ברוח המודרניזם המוקדם ואסכולת האקספרסיוניזם כפי שבאה לידי ביטוי בציור הגרמני והישראלי וכמו כן בציור הפולני של תחילת המודרניזם.
לא היה מהבולטים בציירים הישראליים, אך מציג שפת ציור נחרצת תוך אמונה מלאה בצדקת דרך ציורית ואמונה בציור כדרך לדעת את העולם הנחווה.
הזנחת עבודתו על ידי מוסדות האמנות המרכזיים בארץ, נובעת בחלקה מכך שלא עדכן את שפתו האמנותית בעקבות התפתחויות שחלו באמנות הישראלית עם תנועות האמנות שעברו בה תוך התרחקות ממוקדי השפעה פוליטיים מבחינה אמנותית וניכור ביחס לקהילה האמנותית המרכזית.
עבודתו בצללי האמנות הישראלית, אינם מפחיתים מאיכות ציורו, אך ממקמים אותו מחוץ לציר הזמן הרשמי שלה במידה מסוימת וגוזרים עליו בדידות אמנותית.
עבודתו כמורה חיברה אותו במידת מה אל ציירים צעירים, אך בדידות משוועת זו בה הוא עבד לאורך רוב השנים, השוותה לעבודתו תחום עבודה אישי, שאינו מתחכך בזרם הראשי של האמנות בארץ.
1997 – "בדרך לתלת־ממד", גלריה הכיכר, תל אביב
2003 – "אוטופורטרטים", המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן.
2004 "הומלס", מוזיאון בת-ים לאמנות עכשווית.
2013 – "בכל זאת יש בה משהוא" בית האמנים תל אביב ע"ש זריצקי, אוצר – אריה ברקוביץ' (עבודות שמן)
אוצרת – הדסה גורוחובסקי (ציורי ילדים)
2013 – "הצייר שיצא אל שולי העיר", מוזיאון לאמנות ישראלית רמת גן.
2015 – "קלידוסקופ", גלריה משרד בתל אביב.
1979 – גלריה ישראליס – תל אביב
1982 – גלריה טובה אוסמן - תל אביב
1986 – אקוורלים, גלריה טובה אוסמן – תל אביב
1988 – המשכן לאמנות חולון
1991 – גלריה אפרת תל אביב
1995 – המרכז לאמנות הבמה – תל אביב
1996 – "מורים אמנים", בנייני האומה, ירושלים
2003 – "אוטופורטרטים" מוזיאון לאמנות ישראלית רמת גן אוצר – אדם ברוך
2004 – "הומלס" מוזיאון בת-ים לאומנות האוצרת, אוצרת – הילה גברין
2004 – "מזרח ומערב ומה שביניהם", מרכז לאמנות יבנה (חלק מהתערוכה הנודדת "הומלס").
2008 – "רשמים 3" הביאנלה הארצית לרישום, בית האמנים ירושלים.
2009 – "פריחה" הסדנה לאמנות ביבנה.
הרב פרג'י יהושע פיטוסי (נקרא גם ישועה, וכן פיתוסי.
ה'תרס"ט – כ"ט בסיוון ה'תשל"א; 1909–1971) היה דיין, רבה הספרדי של צפת וחבר מועצת הרבנות הראשית.
דברי תורתו נדפסו בספר "שערי ישועה".
נולד בתוניס, תוניסיה נולד בשלהי ה'תרס"ט (1909; יש שמקדימים לידתו ל-1907) למרדכי פיטוסי, מצאצאי רבי יעקב פיטוסי, מחבר הספר "ירך יעקב".
למד אצל הרבנים ישועה אלמליח ודוד כטורזה, והוסמך על ידם לרבנות.
עסק גם בלימודי אסטרונומיה (בהיבטים הלכתיים), דקדוק וקבלה.
בסיוע מורה פרטי למד ערבית וצרפתית.
לאחר נישואיו לבת העיר סלימן פתח ישיבה בעיר חמאם-ליף .
לאחר מכן, בשנת ה'תרצ"ז, שב לסלימן, שימש בה ברבנות, פתח בה ישיבה גדולה שנקראת "ישיבת ר' פראג'י", והעמיד תלמידים רבים.
באותה התקופה נוצרו קשרי ידידות בינו לבין רבה של ג'רבה, רחמים חי חויתה הכהן, שבא לרחוץ במעיינות המרפא בחמאם-ליף.
בניסן ה'תש"ח (1948), סמוך לקום המדינה, עלה ארצה.
נע ונד בארץ, מיבנאל אל כרם בן זמרה ולבסוף לבאר יעקב.
הראשון לציון הרב בן ציון מאיר חי עוזיאל שלח אותו לרב יעקב עדס, כדי שיתהה על קנקנו, והלה המליץ למנות את הרב פיטוסי לרב בארץ.
בשנת ה'תש"י (1950), במעמד הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, נתמנה הרב פיטוסי בידי הרב עוזיאל לרב ודיין בעיר צפת, במקומו של הרב אהרון בן שמעון שכיהן כרב העיר.
כן ישב בדין בטבריה ולעיתים בחיפה.
מעמדו כרב העיר הספרדי, לצד הרב שמחה קפלן האשכנזי, קיבל תוקף רשמי רק בשנת ה'תשי"ט (1958), בידי מועצת הרבנות הראשית ושר הדתות הרב יעקב משה טולידאנו.
בראשית דרכו בצפת אסף סביבו את עולי תוניסיה בעיר, וחיפש מקום למניין תפילה.
עמיתו הרב שמחה קפלן הציע לו להשתמש במבנה בית הכנסת של חסידות ויז'ניץ, ומאז מתקיים במבנה מניין של יוצאי תוניסיה, בשם הייחודי "בית כנסת ויז'ניץ-תוניס".
לצד הרב משה דריהם, הרב פיטוסי הוא אחד משני רבני תוניסיה היחידים שכיהנו בדיינות בארץ.
בשנת 1956 נבחר הרב פיטוסי לכהן כחבר בוועד ארגון רבני הצפון, ובשנת ה'תשכ"ד (1964) נבחר במינוי זמני כחבר בבית הדין הרבני לערעורים, לצד הרב עובדיה יוסף.
באותה שנה נבחר כחבר במועצת הרבנות הראשית.
כן נתמנה, לצד הרב יוסף שלום אלישיב, הרב שלמה שמשון קרליץ, הרב סלמן חוגי עבודי ועוד, לשמש כחבר ועדת הבחירות לדיינות של הרבנות הראשית.
לשם מילוי תפקידים אלה נדרש לעבור למרכז הארץ, אולם הוא העדיף להישאר בעירו צפת.
הרב פיטוסי הלך לעולמו ב-כ"ט בסיוון ה'תשל"א (יוני 1971).
כמנהג רבים מרבני תוניסיה, נמנע הרב פיטוסי מלהעלות את רוב חידושי תורתו על הכתב.
פסקי הדין שכתב בתקופה בה שימש כדיין בארץ ישראל נדפסו בידי צאצאיו בספר "שערי ישועה" (ירושלים תשע"ב).
לאחר שחרור ירושלים במלחמת ששת הימים, הציע בישיבת מועצת הרבנות הראשית לקבוע יום הודאה בג' בסיון, שבו "נחו היהודים מאויביהם", בדומה לפורים ולחנוכה.
הוא הציע לומר באותו היום הלל בברכה בלילה וביום, ולקרוא בתורה את פסוק ח' בפרק י"ז שבפרשת שמות ("ויבוא עמלק").
בנוסף, חיבר תפילת "על הנסים" חדשה לאמירה בתפילת שמונה עשרה ובברכת המזון.
בשנת 1962, בעקבות חוסר סדר באזור הישן בבית הקברות של צפת, פסק יחד עם הרב שמחה קפלן שאין לקבור בחלק זה.
בחירת הרב דוד דיין כרב הספרדי של צפת
בשנת 1963 בחרו חברי מועצת העיר צפת ברב דוד דיין לכהן כרבה הראשי של העיר, לאחר שסברו שמעמדו של הרב פיטוסי לא ברור.
בחודש מרץ 1964 (ה'תשכ"ד) הגיע הרב דיין לצפת והוכתר בידי מועצת העיר לרבהּ הספרדי.
הרב הראשי האשכנזי, שמחה קפלן, התנגד להליך וטען שלמועצת העיר אין סמכות חוקית לבחור רב לתפקיד, ללא מעורבות המועצה הדתית.
במשך 3 שנים ראתה המועצה ברב דיין כרבה הראשי של העיר.
הרבנות הראשית לישראל, וכך גם שר הדתות ד"ר זרח ורהפטיג, לא הכירו בבחירת הרב דיין, אלא רק ברב פיטוסי כרב הראשי הספרדי היחיד.
הרב קפלן בתגובה התנגד לכניסת הרב דיין לתפקיד ללא הסכמת הרב פיטוסי, וראה בכך תקדים בלתי ראוי.
לבסוף, לאחר פטירת הרב פיטוסי הסיר הרב קפלן, חלקית, את התנגדותו מכהונתו של הרב דיין, ובינואר 1972 הוכתר האחרון לכהן רשמית כרב העיר.
נישא לעזיזה לוי, בתו של ראש הקהילה בסלימן יוסף לוי, ממשפחה עשירה אשר סייעה בידו להתמסר ללימוד תורה.
עושרו סייע בידו לפרנס את הרב רחמים חי חויתה הכהן, בתקופה של כשנתיים בה שהה במעיינות רפואה בחמאם-ליף .
בתו היחידה, שמחה, נישאה לרב כמוס שוואט, מוהל, חזן ורב קהילת יוצאי תוניסיה בנתניה.
הרב יהושע (ברוך) משה יחזקאל (ט' בטבת ה'תר"ן, 1 בינואר 1890, בגדד - 29 בדצמבר 1978, גבעתיים) היה אב בית הדין האחרון של יהדות בגדאד, והרב הראשי הראשון של העיר גבעתיים.
נולד בבגדד, עיראק לאבי רבי משה בן יחזקאל ולצלחה.
האב היה תלמידו המובהק של רבי יוסף חיים, והעביר לבני ביתו הרבה מתורתו.
בצעירותו למד מפי הרב ראובן יוסף בלבול, ולאחר מכן במדרש תלמוד תורה מפי רבי מנשה שהרבני ובמדרש בית זלכה, והיה תלמידם של הרבנים יהודה פתיה ושמעון אגסי.
נשא את טובה, בת הרב ששון משה דנגור.
בשנת ה'תרע"ב (1912), בהיותו בגיל 22, הוסמך מפי הרב אברהם הלל ובית דינו.
למד והוסמך לשחיטה על ידי הרב אליהו כנוש.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, נמלט לבצרה כדי להימלט מגיוס, ושימש שם כדיין.
שב לבגדד בשנת ה'תר"ף (1920), וכיהן כסופר בית הדין וכשוחט.
בשנת ה'תר"ץ התמנה לדיין, להצטרף לוועד הרבני בבגדד.
בשנת ה'תש"ז נתמנה לאב בית הדין.
היה ידוע גם כמוהל מומחה, ורוב התינוקות היהודים, וגם רבים מהמוסלמים, נימולו על ידו.
בי"ב באייר ה'תשי"א עלה לישראל במסגרת מבצע עזרא ונחמיה, והתגורר בגבעת שאול בירושלים.
ב התמודד במקום ה-14 ברשימת "אמוני ישראל" של הרב אליהו כי טוב, אך הרשימה לא עברה את אחוז החסימה.
לאחר כשנה התמנה לרב העיר גבעתיים, משרה בה נשא עד לפטירתו.
בבחירות לכנסת השלישית ב-1955 שובץ במקום ה-41 ברשימת חזית דתית לאומית (שהורכבה מהמזרחי והפועל המזרחי) לכנסת.
ייסד בגבעתיים בית כנסת ספרדי "בית אל", לאחר שזמן רב התפילות היו נערכות בכיתת בית הספר, וכן את בתי המדרש "אמת ליעקב ותתפלל חנה" ו"פני יהושע".
היה סגן יו"ר "ועד הרבנים פליטי עיראק בישראל".
נפטר בכ"ט בכסלו ה'תשל"ט, 29 בדצמבר 1978, ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
קץ הימין - אנציקלופדיה אלפביתית לחכמי יהדות בבל, בעיקר בדורות האחרונים.
שם הספר רומז לכינוי שהדביק לו בצעירותו הרב צדקה חוצין, המבוסס על ראשי התיבות של שמו: יהושע משה יחזקאל.
אוזני יהושע - ליקוט מפסקי ספרות השו"ת לפי נושאים, חידושים על התלמוד ועל ספר "זבחי צדק" לרבי צדקה חוצין ועל התנ"ך ורמזים.
הרב יהושע ענבל (נולד ב־1977) הוא הוגה דעות חרדי ומחבר ספרי הלכה והגות.
ראש כולל לדיינות במודיעין עילית, חבר מערכת בכתב העת ישורון ובאנציקלופדיה תלמודית ופעיל בארגון ערכים ובאתר 'רציו'.
יהושע ענבל הוא בנו של הרב צבי ענבל, יליד רכסים.
למד בישיבת סלבודקה ומשתייך לחוג חזון איש.
הושפע מהרב דוב לנדו, מהרב חיים שאול גריינמן, מהרב יעקב ישראל פוזן וכן מהרב גדליה נדל וחוגו.
למד בכוללים הקשורים לחוג חזון איש.
ב-2006 הקים כולל המיועד לציבור זה, ועמד בראשו.
עם הזמן השתנה אופי הכולל והחל להתמקד בלימוד חושן משפט במגמה לדיינות.
במסגרת הכולל נכתבו ספריו על יורה דעה ואורח חיים.
התגורר במודיעין עילית והיה נשוי ליוכבד בת הרב שלום גילרנטר (נפטרה באייר תשפ"ג).
בסיוון ה'תשפ"ה נישא לנעמי יעקובסון ועבר להתגורר בירושלים.
הרב ענבל פרסם בתשע"ד (2013) שלושה כרכים על יורה דעה ואורח חיים, בשם "יורה דעה" (שני כרכים) ו"יורה אורח" (כרך אחד, אינו מקיף את כל החלק).
הספרים מחולקים לשני חלקים המשולבים במקביל: קיצור הספרות ההלכתית שנכתבה מזמן השולחן ערוך, לא כולל פוסקי זמננו; חידושי הלכות העוסקים בסוגיות ההלכתיות, לפי סדר סימני השולחן ערוך.
סגנון לימודו דומה לסגנון המקובל בחוג חזו"א (ואף העימוד שלהם דומה לעימוד הספר חזון איש).
הוא מכריע לעיתים במחלוקות הפוסקים.
בספר נדפסו מכתבי ברכה מראש ישיבת סלבודקה הרב ברוך רוזנברג, הרב נסים קרליץ, והרב שבח צבי רוזנבלט.
בתשפ"ג (2023) הוציא לאור חיבור במתכונת דומה לחלק חושן משפט, בשם "יורה משפט".
ענבל היה קשור לאבי חמיו, הרב אלתר פנחס גילרנטר, שהיה ראש ישיבת יחל ישראל, ורשם מפיו שמועות מהחזון איש והרב יצחק זאב סולובייצ'יק.
כן השתתף בעריכת כתביו שיצאו לימים כסדרת ספרים בשם 'אלף בינה'.
מקום מרכזי בספריו ובמאמריו, תופס החזון איש ובפולמוסים הלכתיים הוא בדרך כלל מצדד בעמדתו.
בספרו "תורה שבעל פה" הוא מכנה אותו "אבי היהדות של דורינו", ובמאמריו המחקריים הוא מרחיב בדרכי פסיקתו ובניתוח ספריו ותולדותיו, בנושא זה ניהל ויכוח נרחב מול בנימין בראון שחקר את תולדות החזון איש ושיטתו, במאמרים ומאמרי נגד.
לשם כתיבת מאמרו על דרכי החזון איש, השיג העתק ממחברת גנוזה של הרב שמריהו גריינמן בה תיעד גריינמן פרטים שונים מחיי החזון איש ואמירות שונות שלו.
פרסום פרטים ממחברת זו לא נתקבל בברכה על ידי בניו של הרב שמריהו.
ענבל הוא חבר מערכת בכתב העת "ישורון".
במסגרת זו כתב מספר מאמרים, חלקם תחת שם-העט "יהוסף יעבץ", בעיקר בתחום דרכי הפסיקה והלימוד של פוסקי הלכה בהיסטוריה ובדורנו ובפרט במשנת החזון-איש.
מפרסם מאמרים גם בכתבי העת המעין, האוצר, חצי גבורים ועוד.
כתב וביקר מספר ערכים באנציקלופדיה תלמודית בעיקר בכרך ל"ח.
בתשע"ה (2015) פרסם את הספר "תורה שבעל פה - סמכותה ודרכיה", אשר "מטרתו לברר מבחינה היסטורית את קדמותה של תורה שבעל פה, ואת הדרכים בהן נמסרה ונתחברה".
הוא עוסק בההדרת פירושו המדעי של הרב דוד צבי הופמן לתורה, מטעם מוסד הרב קוק.
בשנת 2024 הוציא לאור כמה ספרים, ביניהם, 'אחד היה אברהם' - ספר זיכרון למרן החזו"א, 'נאורות והשכלה' - בהוצאת מוסד הרב קוק, ו'בבות עיני' - שלושה כרכים של אסופת מאמרים ושיעורים בתחומים מגוונים, לזכרה של אשתו יוכבד עינבל.
ענבל כתב מאמרים רבים באתרי האינטרנט שלו, העוסקים בביקורת המקרא, בביקורות על מבקרים של הדת והאמונה, וכן בביקורת ספרים.
ב-2007 נתבקש על ידי פעילים מתחום ההחזרה בתשובה לכתוב תגובה לחומר הסברה של פעיל ליציאה בשאלה בשם ירון ידען, שאותו הכיר ענבל מתקופת לימודיו בישיבת כנסת חזקיהו, ובעקבות זאת הוקם האתר 'תיק ידען'.
ב-2009 ריכז ענבל את מאמריו בתחום התנגדות לביקורת המקרא, התנגדות לתורת האבולוציה, וביקורת על התרבות המערבית, באתר שנקרא 'האקדמיה ליהדות' ובאתר נוסף בשם 'מוצא החיים'.
שלושת האתרים היו בפלטפורמה שנסגרה מאז.
במהלך השנים השתתף בדיונים וויכוחים בנושאים אלו במספר במות.
ב-2015 הצטרף באופן רשמי לצוות של ארגון ערכים.
במסגרת זו פיתח גרסה משלו לטיעון העד העוסק במידת ההיסטוריות של הסיפור המקראי.
ענבל מרצה ומדריך בקורסים של הארגון, בעיקר בהדרכת מרצים.
ב-2016 הקים מטעם ארגון ערכים אתר בשם 'ערכים בחזית', שנקרא כיום 'רציו - אמונה, מחקר ומדע'.
באתר מאמרים בתחומים של: תורה ומדע, גיל היקום, ארכאולוגיה, מטריאליזם, התרבות המערבית וביקורת המקרא.
חלק מהמאמרים הם משל ענבל וחלק משל כותבים נוספים, כולל תרגום מפרסומים לועזיים.
ב-2010 הצטרף לארגון "בית מדרש הגר"א" של אחיו, הרב אוריה ענבל, והוא מוסר שיעורים במסגרות שונות של בית המדרש.
ב-2016 הקים פורום בשם 'בית ועד לחכמים - פורום סגור לתלמידי חכמים', שהמשתתפים בו פעילים בשמם המלא.
בנוסף היה פעיל בתקופות שונות בפורומים תורניים נוספים, ביניהם פורום אוצר החכמה ועצור כאן חושבים.
, סיכום השיטות ועיונים על סדר שולחן ערוך יורה דעה, שני כרכים, הכרך השלישי: "יורה אורח" על אורח חיים, מודיעין עילית ה'תשע"ג
, מוסד הרב קוק, ירושלים ה'תשע"ה
תוקף השטר (באתר היברובוקס) תוקפו ההלכתי של השטר וגדריו, מודיעין עילית ה'תשע"ו
גבורת אנשים (זמין לצפייה והורדה בכונן גוגל), בענייני הזרעה מלאכותית, השתלת איברים, פרייה ורבייה ועוד, מודיעין עילית ה'תשע"ז
חזקה בתרייתא (זמין לצפייה והורדה בכונן גוגל), בענייני ספק מוחזק, מודיעין עילית ה'תשפ"א
יורה משפט, מוסד הרב קוק, ירושלים ה'תשפ"ג
נאורות והשכלה, מוסד הרב קוק, מחקר מקיף על תנועת ההשכלה ביהדות אירופה, ירושלים ה'תשפ"ד
בבות עיני, מוסד הרב קוק, שלושה כרכים: כרך ראשון מאמרים במשנת החזון-איש; כרך שני מאמרים על דרכי הפוסקים ועל חקרי קדמוניות ודרכי חז"ל; כרך שלישי שיעורים בנושאים תורה ומצוות, נביאים, מועדים וזמנים ועבודת השם, ירושלים ה'תשפ"ד
המאבק על תורה שבעל פה, מוסד הרב קוק, ירושלים תשפ"ה
אחד היה אברהם, ספר זיכרון לחזון איש, חשוון תשפ"ד (עריכה יחד עם אברהם שפירא כולל מספר מאמרים פרי עטו).
הרב דוד צבי הופמן, "על התפילה", מאמרים בנושאי תפילה, מוסד הרב קוק, תשע"ז.
רד"צ הופמן - פירוש לספר ויקרא, מאמרים בנושא ביקורת המקרא, מוסד הרב קוק, תשפ"ג.
הרב יהושע נתן גְנֶסִין (ביידיש: גנעסין או גנעשִׂין; ה'ת"ר – ה'תרפ"א), היה רב וראש ישיבה, מחסידי חב"ד.
יהושע נתן גנסין נולד בשנת ה'ת"ר לאביו ר' אורי ניסן.
התחתן עם אסתר בת הרב שניאור זלמן באסין.
היה ראש ישיבת סטארודוב, והיא נסגרה בשנת תרמ"א על־יד השלטונות, עקב דיווח כי בישיבה נמצאים משתמטים.
בשנת תרמ"ג עבר לשמש כרבה של הקהילה היהודית בקריצ'ב, ובתרמ"ו-תרמ"ז עדיין כיהן שם ברבנות.
אחר כך מונה לרב בעיר פוצ'פ, והצטרף לניהול ולראשות הישיבה שהקים חותנו שהייתה לשם דבר ברמתה הלימודית, ותלמידים רבים שיצאו ממנה היו מפורסמים ברבנותם.
בישיבה זו למדו אצלו יעקב מלכוב, יוסף חיים ברנר, הלל כדורי ועוד.
ברנר הוסיף להיות איתו בקשר גם לאחר סיום לימודיו בישיבה, וכך כתב לו באחת ממכתביו: .
רבים מתלמידיו המשיכו ללמוד בישיבת תומכי תמימים, והיו המצטיינים בלימודם.
על שיטתו בלימוד הגמרא נכתב:
בצוואתו ציווה למנות כרב במקומו את הרב משה מרדכי עמרמי (פוגורלסקי).
הרב גנסין הוא אביהם של אורי ניסן גנסין ומנחם גנסין.
שמואל נח גוטליב, אהלי שם, פינסק תרע"ב, עמ' 147.
הרב יהושע משה מרדכי קריספין (קרישפין) (ה'תקמ"ו, 1786 - י"ז באב ה'תקצ"ח, 8 באוגוסט 1838) היה דיין, רב ופוסק במאה התשע עשרה באזמיר.
נולד לרבי יצחק, וסבו היה רבי מרדכי קריספין מרודוס, בעל ספר מאמר מרדכי וספר דברי מרדכי.
השם יהושע נוסף לרב כשחלה, ושמו הראשון המקורי היה משה.
רבי ר' יצחק פיג'ון כותב על הרב: .
התכתב בהלכה עם בני דורו וביניהם הרב חיים פאלאג'י.
היה מומחה בהלכות שחיטה וטריפות, וכן בקי בטיב גיטין וקידושין מאין כמוהו.
בנוסף היה מבין בחכמת הדקדוק ועם כל זה: .
נפטר בן 52 שנים בשנת תקצ"ח.
בניו של רבי יהושע הם: רבי חיים יצחק; רבי יאודה, שהביא לדפוס את הספר "ולא עוד אלא" של אליהו הכהן האתמרי; רבי יעקב; ורבי נסים.
כתב כעשרה ספרים, אך כמעט כל כתבי היד אבדו בשריפה באזמיר לאחר מותו טרם ירדו אל מכבש הדפוס.
בניו ליקטו מתורתו "רק אחת ממאה", והדפיסו את ספר מים קדושים ובו מעט מתשובותיו, פסקיו ודרשותיו אשר נותרו אצל רבי מרדכי יעקב ישראל, ריש מתיבתא בעיר רודוס.
הרב יהושע פישל זקס (ד' בטבת ה'תרנ"ח, 29 בדצמבר 1897 – י"ב בשבט ה'תשמ"א, 16 בינואר 1981) היה איש חינוך, רב, מנהל חינוכי בבית היתומים ציון בלומנטל, רב בית הכנסת הראשון שמחוץ לחומות; נחלת יעקב שבשכונת נחלת שבעה, ממקימי הישיבה התיכונית הראשונה, אַלֻמָה.
נולד בעיר העתיקה בירושלים לאביו הרב דב בער זקס, בנו של ראש כולל הו"ד הרב אברהם אלקנה זקס ונכדו של השד"ר משה זקס ולאמו יוכבד דבורה לבית כהנא שפירא, בתו של המקובל הרב צבי אשר כהנא שפירא ונצר למשפחות לעווי וריבלין.
למד בתלמוד התורה עץ חיים ונבחן שם אצל רבה האשכנזי של ירושלים הרב שמואל סלנט.
עם הגיעו למצוות עבר לישיבת שיבת ציון ולאחר מכן לישיבה הגדולה תורת חיים.
באלול ה'תרע"ח נישא לחיה סימה לבית בלומנטל, בתו של הרב אברהם יוחנן בלומנטל מנהל בית היתומים ציון-בלומנטל, ושימש כמנהל חינוכי בבית היתומים.
אשתו חיה סימה עסקה בעסקי מלונאות ומסחר ובשנת 1935 הקימה את מלון ציון במרכז העיר ירושלים, שלשם עברו להתגורר, הרב זקס שימש כמנהל החשבונות של המלון.
משהתגוררו שם שימש הרב כרב בית הכנסת הראשון שמחוץ לחומות: נחלת יעקב שבשכונת נחלת שבעה.
בשנת 1937 הצטרף לרב בנימין מנשה לוין, חוקר תלמוד ומחבר הספר אוצר הגאונים, לייסוד הישיבה התיכונית הראשונה אַלֻמָה, ושימש בתחילה בעל תפקיד בהנהלת הישיבה.
ייסד את "תלמוד תורה רחביה" שבהתאם לחזונו לחינוך המשלב תורה עם לימודי חול, באופן חריג לאותה התקופה כלל חוץ מלימודי הקודש גם לימודי חול ברמה גבוהה.
לאחר התפתחות וצמיחת תלמוד התורה הוא התאחד עם אחר, תלמוד התורה המאוחד נקרא שילה והוא שכן ברחוב הנביאים בירושלים.
באופן רשמי הוא כיהן בתור המנהל אך למעשה ניהל אותו הרב אליהו כי טוב, מנהל תלמוד התורה השני.
הקים יחד עם ברל זוננפלד, נכדו של הרב יוסף חיים זוננפלד, ועוד שותפים, גמ"ח בשם "בנק ישראל", לאחר קום מדינת ישראל המדינה רכשה את הזכויות להשתמש במותג עבור הבנק המרכזי של המדינה.
הקים בין השאר גם עמותה לעידוד וייזום מפעלי תורה וחסד לצרכים משפחתיים בשם "קרן עידוד", נשיא העמותה היה ראש ישיבת מרכז הרב והרב הראשי לישראל, הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא, העמותה קיימת עד היום, יושב ראש העמותה הוא הרב אהד טהרלב, חתן בנו של הרב זקס, ד"ר משה זקס.
ניסה להקים מפלגה שתשתייך לכל גוני היהודים הדתיים ותתחרה במפלגות אחרות, שם המפלגה היה "איחוד בתי כנסת", אך בסופו של דבר היא לא התמודדה בבחירות.
לקראת הבחירות לכנסת השלישית, ניסה לעזור לרב שלמה יוסף זוין להקים מפלגה דתית-מאוחדת, גם הניסיון הזה כשל.
כיהן כיושב ראש הנהלת מכון מהרש"ל בירושלים, מוסד תורני להכשרת אברכים לרבנות, דיינות והוראה, שפעל גם בתחום המחקר התורני וההוצאה לאור של כתבי גאונים ראשונים ואחרונים.
התנדב ושימש כיו"ר זמני של המרכז הארצי לטהרת המשפחה לאחר שנקלעו חלק מאנשי הארגון למריבות פנימיות, הרב יהושע פישל שימש כיו"ר הארגון עד להרגעת הרוחות.
תרם יחד עם אשתו למכון וולקני את מבנה המעבדה.
בשנת ה'תשל"ה עבר להתגורר אצל בנו, הד"ר משה חיים זקס בקיבוץ שעלבים, והתגורר שם עד לפטירתו בי"ב בשבט ה'תשמ"א.
בשנת ה'תשס"ג דרש הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא בתור נשיא עמותת "עידוד" להוציא ספר על תולדותיהם של אבי המשפחה משה זקס ועל הרב יהושע פישל זקס.
לחשבון עולמה של היהדות הנאמנה: דרכים ותפקידים
עת לעשות לחשבון עולמם של בני תורה
הטהרה בישראל: ראשי פרקים מן המחקר המדעי החדיש וקיצור דינים
טהרת המשפחה והקף השפעתה (יחד עם הרב איסר יהודה אונטרמן)
אב אביו הוא ראש כולל הולנד ודויטשלנד, מייסד ומנהל מושב הזקנים הכללי המאוחד, הרב אברהם אלקנה זקס.
סב אביו הוא השד"ר והעסקן הירושלמי משה זקס (חמיו הוא רבי צדוק הלוי קרויז).
אחיו הבכור הוא הרב מנחם בן ציון זקס מחשובי רבני שיקגו.
בן דודו מצד אמו הוא הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא, ראש ישיבת מרכז הרב והרב הראשי לישראל.
לרב יהושע פישל ישנם שבעה ילדים.
בנו משה חיים זקס הוא ד"ר לבוטניקה ואגרונום.
בנו יצחק זקס, הוא ד"ר לגאוגרפיה, בעל תואר יקיר ירושלים, ממשחררי ירושלים וחברון, ממייסדי ענף התיירות בישראל.
יהושע עמיר (נולד בשם: Hermann Falk Neumark; 1911–2002) היה רב קונסרבטיבי, היסטוריון ומתרגם ישראלי ממוצא גרמני.
עיקר מחקרו עסק בהגות היהודית מול דתות העולם בעת העתיקה ובתקופה המודרנית.
תרגם רבים מספרי הפילוסופיה היהודית לעברית ובתוכם - ספריהם של מרטין בובר ופרנץ רוזנצוויג.
יהושע עמיר נולד בשם צבי יהושע נוימרק (או בשמו הלועזי הרמן פלק) כבן שני מתוך ארבעה ילדים לרב מנחם נוימרק ואשתו.
אימו נפטרה עת מלאו לו 13 והוא גדל יתום מאם.
בשנת 1930 החל ללמוד לימודים קלאסיים באוניברסיטה של בון ושנה לאחר מכן החל ללמוד בבית המדרש הליברלי לחכמת ישראל בברלין.
הוא הושפע בשנים אלה מליאו בק ומיוליוס גוטמן.
בשנת 1937, לאחר מספר שנים באוניברסיטת וירצבורג, הוא הגיש את עבודת הדוקטורט שלו על יצירתו של פילון האלכסנדרוני, זמן קצר לפני הגבלות הנאצים על יהודים באקדמיה.
הוא חזר לברלין וקיבל היתר הוראה ורישיון עלייה לארץ ישראל.
פרידתו מן הקהילה הסתכמה בדרשה שהוא נושא בבית הכנסת בקלן, לפני שהקהילה, כולל אביו, נשלחת למחנה טרזנישטט.
עמיר הגיע לארץ ישראל ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בעשר השנים הבאות הוא עבד במשרות הוראה זמניות, שיעורים פרטיים, עבודות ארכיון, תרגום ועריכה.
תוך כדי כך הוא המשיך ללמוד באוניברסיטה העברית.
באותה תקופה עמיר גם התנדב לצבא הבריטי ולאחר מכן עבר לפעול בארגון ההגנה.
בשנות המדינה הראשונות עסק עמיר בהוראת עברית, היה חבר בסגל ההוראה של אולפן העברית הראשון.
הוא לקח חלק בפעילות הקהילתית של "אמת ואמונה", קהילה קונסרבטיבית.
בשנות השישים, כאשר הוא כבר בשנות החמישים לחייו, החל יהושע עמיר ללמוד באוניברסיטת תל אביב בחוג לפילוסופיה ובחוג ללימודים קלאסיים.
יהושע עמיר הוא אביו של יהוידע עמיר.
כתבי פילון האלכסנדרוני (תורגם מיוונית)
כוכב הגאולה, פרנץ רוזנצוויג (תורגם מגרמנית) - המקור בגרמנית הוא פרי עבודתה של ד"ר רחל פרוינד, בוגרת אוניברסיטת בדרנגפורט ואוניברסיטת " פרידריך וילהלם" שבברסלאו, שבשנת 1932 הגישה עבודה על הפילוסופיה הקיומית של פרנץ רוזנצוויג עליה קבלה תואר דוקטור בפילוסופיה.
העבודה יצאה כספר בשנת 1933. [התזה המקורית מצויה בארכיון לאו בק בירושלים].
פרופ' פול מנדס פלור באוניברסיטת שיקגו תרגם ב-1959 את ספרה של פרוינד לאנגלית.
התרגום לעברית נעשה מגרמנית שנעשה על ידי יהושע עמיר יצא לאור תחת הכותרת: הפילוסופיה הקיומית של פראנץ רוזנצוייג : לנתוחו של "כוכב הגאולה".
על תרגומו זה, זכה בפרס טשרניחובסקי לתרגום בשנת 1972.
הרב יהושע פאליק זאב וולפסון (ה'תקצ"ה 1835 – כ"ו באלול ה'תרע"ה, 1915) היה רב רומני ששימש כרבן של ופלטיצ'ן.
מחבר תורני, פעיל ציוני ומרבני תנועת המזרחי.
נחשב לאחד מגדולי רבני רומניה, היה בקי בתורת הנסתר ובעל השכלה כללית.
יהושע פאליק (Osias Falik או Oișe Falik; פעמים רבות פאלליק) נולד בשנת ה'תקצ"ה (1835) במוינשט ליוסף צבי, למד בבית המדרש בעירו והצטיין בלימודיו התורניים.
נסמך לרבנות בידי הרב ישעיהו שור רבה הכולל של יאשי, הרב משה אריה לבל רבה של בקאו, והרב יוסף שאול נתנזון מלבוב ("שואל ומשיב").
בספרו הראשון, "נהורא דאורייתא", שיבח את חברי קהילתו "אשר משכוני בעבותות אהבה ממקום חנותי, להיות להם לרב ומורה הוראה.
לא אשכח לנצח חסדם וטובם עלי".
בשבט תרל"ה (1875) החל הרב פאליק לכהן כרבה של פלטיצ'ן (פאלאטיציאני), עיר גדולה וחשובה שבה כיהנו רבנים מפורסמים.
לאחר שפירט את תולדות הרבנות בעיר, כתב על כהונתו במקום: "משכוני בעבותות אהבה הגבירים מפה, ונתקבלתי לרב פה בחסד הבורא יתברך כולם ובשלום, כי כבר קצרה נפשם ברוב המחלוקות שהיו בעיר מן זמן פטירת רבי אפרים".
בתרמ"ג (1883) ייסד בעירו חברה להכנסת אורחים.
הרב פאליק שימש כרבה של פלטיצ'ן במשך כארבעים שנה, עד פטירתו בכ"ו באלול ה'תרע"ה (1915).
הרב פאליק נחשב לאחד מגדולי רבני רומניה.
בספר על תולדות יהודי פלטיצ'ן תואר הרב פאליק כך: .
התכתב בשאלות הלכתיות עם רבנים רבים, ביניהם הרבנים חיים מצאנז ("דברי חיים"), שלום מרדכי שבדרון (המהרש"ם), הלל ליכטנשטיין, אברהם מנחם הלוי שטיינברג ("מחזה אברהם"), מאיר אריק, משה תאומים, יעקב ויידנפלד ("כוכב מיעקב") ידידו, משה גרינוולד ("ערוגת הבשם"), יקותיאל יהודה טייטלבוים ("ייטב לב"), ועוד .
לרב פאליק תלמידים רבים, ביניהם הרב מרדכי שפירא רבה של בורדוז'ני וכן אחיינו הרב נחום שמריהו שכטר רבן של הוש ודאראבאן.
במכתב ששלח אליו הרב בצלאל זאב שפרן כינהו הרב שפרן: "אביר הרועים, זקן ויושב בישיבה".
חיבוריו רצופים בדברי קבלה, דקדוק הלשון (מכתביו נותר בכתב יד "ספר השורשים") וכן הגות פילוסופית יהודית ואף חידות.
הרב פאליק היה "חובב ציון", פעיל ציוני ומראשי רבני תנועת המזרחי ברומניה.
ראה בעלייה הראשונה וביישוב ארץ ישראל בידי עולים מהעיר מוינשטי בה נולד את תחילת קיבוץ הגלויות.
הצטרף לתנועת המזרחי עם הקמתה, ולאחר ועידת פרשבורג בתרס"ד (1904) נבחר לחבר הוועד הזמני שלה.
היה חבר בוועדה להפקת כנס רבנים ציוניים "ברומניה הישנה".
בספרו "מזכרת משה וירושלים" – שנכתב בשנת תרמ"ה, לרגל מאה שנה להולדת השר משה מונטיפיורי – פרש הרב פאליק בהרחבה ובתוקף את משנתו הציונית, מתוך מקורות היהדות ותורת הנסתר, וכן על פי ניתוחו למאורעות ימיו.
בעיכוב העלייה לארץ מצד יהודי התפוצות ראה חולשה גדולה.
בצוואתו כתב: "בני אהובי, תשוקתכם יהיה בתמידות ליסע לארץ הקדושה".
אחיו הרב חיים יעקב פאלליק עלה ארצה בשנת תר"ם, שימש כרב הראשון של זכרון יעקב, ונפטר ביפו.
בנו משה סייע לו להדפיס את ספרו "פליאות חכמה".
נישא לליבא, נכדתו של הרב ישעיה יוסף וילף מדרוהוביץ'.
נכדו הוא הרב יוסף ישראל רבינוביץ (תרמ"ד-תשכ"א, 1884–1961).
אחיינו ותלמידו הוא הרב נחום שמריהו שכטר ששימש כרבן של הוש ודאראבאן.
אשתו הראשונה סבלה ממחלות, הייתה עקרה והתעוורה במשך השנים.
לאחר עשר שנות נישואים ללא ילדים, בהתאם להלכה, התרצה הרב להתגרש מאשתו, ונישא בשנית.
קהילתו סייעה לאשתו הראשונה לעלות לארץ ולהשתכן בירושלים.
נהורא דאורייתא יקר אורייתא – על הלכות תלמוד תורה, הלכה ואגדה (לבוב תרל"ד; ובמהדורה חדשה בשנת תש"ע)
אנייה בלב ים – קינם והגה על מות השר יצחק כרמייה (פלטיצ'ן תר"ם)
מזכרת משה וירושלים – מאה שנה להולדת השר משה מונטיפיורי (צ'רנוביץ' תרמ"ד)
מעיני הישועה – שני חלקים (למברג תרמ"ז)
פליאות חכמה – חלק א – לשון זהב; חלק ב – שרשרות זהב (על מבטא השפה העברית) (דרוהוביץ' תרמ"ט)
מלון אורחים – על מצוות הכנסת אורחים (דרוהוביץ' תרנ"ו)
תורת האדם –תורת האמונה הדעות והמידות (חלק א, מונקאטש תרס"ד; חלק ב, ירושלים תרע"ב; חלק ג, ירושלים תרע"ג; חלק ד, ירושלים תרע"ג)
ספר המידות – ארבעה ראשים: משלי, אבות, הרמב"ם ובעל העקידה (מונקאטש 1880)
יהושע פס (נולד ב-9 ביולי 1973) הוא רב ישראלי-אמריקאי ומייסד-שותף ומנכ"ל של ארגון נפש בנפש.
הוא למד לתואר ראשון בביולוגיה ובחינוך בישיבה יוניברסיטי.
לאחר שסיים את התואר הראשון, הוא בילה שנה בלימודי יהדות בניו יורק ובניו ג'רזי ולבסוף החליט ללכת לעתיד בתחום החינוך.
הוא סיים תואר שני בחינוך והוסמך לרבנות באמצעות ישיבת רבינו יצחק אלחנן בישיבה יוניברסיטי.
פס היה עמית ללימודי יהדות של תוכנית מלגות היהדות בבוקה רטון, פלורידה.
18 חודשים לאחר תחילת התוכנית, מונה פס לעוזר רב ולאחר מכן לרב מן המניין של בית הכנסת בוקה רטון.
הוא היה חבר במועצת הרבנות האורתודוקסית 'בית דין', והיה זה שפתח וכיהן כמנהל המכון למדעי היהדות ע"ש הלן יוליוס רייטר.
בשנת 2000 קיבל פס את פרס המנהיגות הרבנית מטעם הקהילות היהודיות המאוחדות בשיקגו.
הוא גם שימש כמנהל החינוכי של מצעד החיים.
במרץ 2001 נרצח נפתלי לנצקורן, בן דודו של פס, בפיגוע טרור בישראל בגיל 13. הטרגדיה האישית הזו דרבנה אותו להגשים את חלום חייו לעלות לישראל.
פס חבר לאיש העסקים, טוני גלברט, ויחד השניים החלו בפרויקט מחקר שוק כדי לגלות מדוע יהודים מצפון אמריקה הביעו רצון לעבור לישראל אך לא מימשו זאת.
יחד הם גילו את ארבעת האתגרים העיקריים העומדים בפני מי שרוצים לעלות לארץ – כלכלה, בירוקרטיה, תעסוקה וקהילה.
עם הגדרת האתגרים הללו, פס וגלברט הקימו יחד את נפש בנפש, ארגון אשר מטרתו לאפשר ולסייע ליהודי צפון אמריקה לעלות לישראל.
בשנת 2011 קיבל פס את פרס מוסקוביץ' לציונות.
בשנת 2013 ישיבה יוניברסיטי העניקה לפס ולגלברט תוארי דוקטור לשם כבוד.
בשנת 2017 פס נמנה בין 50 היהודים המשפיעים של הג'רוזלם פוסט.2024 פס זכה לכבוד באירוע התרומות המיוחדות של הדסה-ישראל, שבו הוענק לו פרס "בונה ישראל".
פס עלה לישראל בשנת 2002 עם טיסת הצ'רטר הראשונה של "נפש בנפש".
הוא מתגורר בבית שמש עם אשתו ושבעת ילדיו.
יהושע פיינזינגר (בלועזית: Joshua Feinsinger; ה'תקצ"ח, 1838 – י"א באייר ה'תרל"ב, 19 במאי 1872) היה אחד מחשובי החזנים בליטא ובפולין במחצית הראשונה של המאה ה-19. נודע בקולו הטנורי יוצא הדופן, בכישרונו המוזיקלי ובסגנונו הלירי והחודר לבבות.
בתקופתו נחשב לאחד מגדולי עולם החזנות בפולין, ויצירותיו לתקופת הספירה זכו לפרסום רב.
יהושע נולד בשנת 1839 בעיר פלונגיאן שבליטא, אז בתחומי האימפריה הרוסית להחזן המקומי אליעזר פיינזינגר, שחנכו וגדלו ברוח אורתודוקסית.
אביו הבחין כבר בילדותו בכישרונו הגדול לנגינה ולשירה, לימדו תווי נגינה ואת יסודות המוזיקה, והכניסו כמשורר צעיר במקהלתו.
בשנת 1858 התקבל יהושע למשרתו הראשונה כחזן בעיר לונטשיץ שבפולין, ונשאר שם כשנתיים.
לאחר מכן עבר לכהן בעיר קולו, ובעוד מקום שבפלך קליש, אך לא נשאר שם זמן רב.
זמן קצר אחר כך נתקבל כחזן בבית הכנסת העירוני בעיר ולוצלבק, ושם נודע שמו ברבים.
בתקופת כהונתו בעיר זו קנה לו פיינזינגר מוניטין רב, ויצירותיו החלו להתפרסם ברחבי פולין ומחוצה לה.
ב-1868 הוזמן לכהן כחזן בבית הכנסת העירוני בווילנה, לאחר שהחזן הנודע חיים וסרצוג עזב את העיר והתמנה לחזן בלונדון.
פיינזינגר נחשב מראשי הכוכבים העולים בעולם החזנות בראשית המאה ה-19. הוא היה יודע נגן וירא אלוקים, ובשעתו "הרעיש את בתי הכנסת בפולין בניגוניו" ל"גאולות" שבין פסח לשבועות — "יקוש בעניו", "שביה עניה", "שכולה אכולה" ואחרות.
ניגוניו הצטיינו ב"קמטים יהודיים" מקוריים ובפירוש מדויק של המילים.
בחורף תרל"ב בעת ביקור שערך אצל אחיו בוולוז'ין, נענה לבקשת הרב המקומי, לשיר בבית העלמין את "אל מלא רחמים", ושם הצטנן, חלה במחלה קצרה ומותו אירע בבית החולים היהודי בברלין ב-19 במאי 1872. הוא בן כ-35 שנים בעת מותו.
נקבר בבית הקברות היהודי בשונהאוזר אלה בברלין.
והחזן המקומי אברהם גולדברג הקים, בסיוע חברים ועמיתים, מצבה למורה ולמאסטר הנערץ שלו, שעליה נחרתה הכתובת הבאה:
שמו של פיינזינגר נזכר בעדויות ככוהן בחזנות שהשפיע על התפתחות סגנון החזנות במזרח-אירופה.
לחניו הועברו במסורת בבתי הכנסת בפולין וליטא ואף לאחר מותו נמשכה ההאזנה להם ולביצועיהם.
הרב אברהם יהושע צוקרמן (9 ביולי 1938, י' בתמוז ה'תרצ"ח – 11 באוגוסט 2021, ג' באלול התשפ"א) היה רב דתי לאומי, מרבני מרכז הרב ישיבת הר המור ומייסדיה, לימד במדרשת הרובע.
נולד וגדל בבלגיה, למשפחה שהיגרה מגרמניה.
למד בבית ספר ציבורי ובנערותו היה פעיל בבני עקיבא.
בשנות ה-60 עלה לישראל ולמד בישיבת מרכז הרב.
שם למד אצל הרב צבי יהודה הכהן קוק, ומונה על ידו לר"מ לבוגרי צבא בישיבת מרכז הרב.
בשנות לימודיו סירב להיתמך כלכלית באמצעות לימוד תורה, והתפרנס מהוראה ועבודות שונות, בין השאר כפועל בניין.
כן היה בעל פרדס רימונים סמוך לקיבוץ מירב.
בשנת 1968 נסע לצרפת והעביר בפריז סמינר ציוני-דתי, בניהולו של הרב יהודה ליאון אשכנזי.
ומאז פעל בשליחויות, הפעיל שליחים לפעילות תורנית-ציונית בקרב קהילות דוברות צרפתית בגולה, וליווה יוזמות עלייה שלהם לאורך שנים רבות.
העלה ארצה בעצמו אישים ומשפחות רבים.
החל משנות ה-80 של המאה ה-20, נהג עם תלמידיו ובני משפחתו לערוך את יום הכיפורים בקיבוץ גונן, ולקיים את התפילות עם חברי הקיבוץ.
הקים את תנועת אל עמי ועמד בראשה.
במסגרת תנועת אל עמי, פעל ביישובים רבים של ההתיישבות העובדת לאורך השנים.
יזם הקמת כולל אברכים ומדרשה ללימודי יהדות באילת, מהם התפתחה ישיבת איילת השחר.