tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אביו היה הוקון השישי, מלך נורווגיה, בנו של מגנוס הרביעי, מלך שוודיה.
אמו הייתה מרגרטה הראשונה, מלכת דנמרק, בתו של ולדמר הרביעי, מלך דנמרק.
בנוסף לטענתו לכתר דנמרק ומאוחר יותר לכתר נורווגיה, הוא היה בקו ישיר בסדר הירושה לכתר שוודיה.
אולף הוכתר כמלך דנמרק כאשר מלאו לו חמש שנים ומאוחר יותר הוא ירש את אביו על כס המלכות הנורווגי.
מכאן והלאה, במשך יותר מ-400 שנים, נמשלה נורווגיה על ידי דנמרק, עד היפרדותה ממנה ב-1814.
כאשר מת סבו של אולף, ולדמר השני, מלך דנמרק, הוא היה בן חמש שנים בלבד.
הוא הוכרז כמלך דנמרק בשנה שלאחר מכן.
אמו, המלכה מרגרטה, שימשה כעוצרת עקב גילו הצעיר.
הכרזתו כללה את התואר "היורש האמיתי של שוודיה", שהוסף בהתעקשותה של אמו, מאחר שסבו היה מלך שוודיה עד שאולץ להתפטר.
אולף היה מלך סקונה, כולל הערים שנשלטו על ידי ברית ערי הנזה, על פי חוזה שטרלזונד מ-1370. מרגרטה חתמה על כתב הזכויות בשמו של בנה.
בכתב הזכויות הסכים אולף להיפגש עם האספה הלאומית אחת לשנה לכל הפחות ולהשיב את הנחלות שסבו, ולדמר הרביעי, החרים במהלך תקופת מלכותו.
עם מות אביו ב-1380 הוכתר אולף כמלך נורווגיה.
גם כאשר מלאו לו 15 שנים והוא הגיע לבגרות, המשיכה אמו למשול בשמו.
כעת, כאשר הוא מלך גם על דנמרק וגם על נורווגיה, אוחדו שתי הממלכות באוניה פרסונלית, מצב שלמעט תקופות קצרות של אינטררגנום, נמשך עד ל-1814.
למרות כל התקוות שתלו לעתידו אמו ועמי דנמרק, נורווגיה ושוודיה, הן מעולם לא התממשו.
אולף מת באופן בלתי צפוי באוגוסט 1387 בגיל 16. הוא נקבר במנזר סורו שבאי זילנד.
עד מהרה צצו שמועות על כך שהוא הורעל.
לאחר מותו הוכרזה אמו כ"הגבירה הכול יכולה של ממלכת דנמרק".
על פי חוקת דנמרק באותה תקופה לא היה באפשרותן של נשים למלוך בזכות עצמן.
בשנה שלאחר מכן הכריזה עליה נורווגיה כעל "מלכה מושלת".
ב-1389, לאחר תבוסתו והדחתו של אלברכט, מלך שוודיה, היא הוכרזה כ"הגבירה הכול יכולה של שוודיה".
ב-13 ביוני 1397 היה באפשרותה לאחד את כל שלוש הממלכות הסקנדינביות באוניה פרסונלית תחת כתר אחד של יורשה, אריק מפומרניה, במסגרת איחוד קאלמאר.
ב-550 השנים הבאות לא מלך על נורווגיה שום מלך שנולד על אדמה נורווגית, עד ללידתו של הנסיך האראלד (לימים האראלד החמישי, מלך נורווגיה) ב-1937. מותו של אולף השני שם גם קץ לקו הירושה הזכרי של שושלת ביילבו בשוודיה.
ב-1402 דיווח ההיסטוריון הפרוסי, יוהאן פון פוסליג על אדם חולה ועני שהתאכסן בכפר ליד העיר גרודז'ונדז שפולין.
קבוצה של סוחרים מדנמרק שאלו אותו אם הוא לא אדם ידוע בארצם, מאחר שהוא נראה דומה מאוד למלך אולף המנוח.
הסוחרים יצאו כדי למצוא אדם שראה והכיר את מראהו של המלך ושבו איתו לשם.
כאשר הגיע אותו אדם וראה את מי שהסוחרים חשבוהו לאולף, הוא פרץ בזעקות "אדוני המלך!".
רבים, בעיקר בנורווגיה, לא האמינו שאולף השני אכן מת.
הם סברו שהמלכה מרגרטה הרעילה את המלך הצעיר כדי להסירו מדרכה וכדי שהיא תוכל למלוך.
על פי השמועות, אולף הצעיר נמלט והתחבא.
החדשות על הבחור שהתגלה בגרודז'יונדז הגיעו לאוזניו של הסוחר טים ון דר נלו, שלקח אותו לגדנסק.
אצולת העיר קידמה אותו בברכה כמלכן של דנמרק ונורווגיה והעניקה לו מתנות ובגדים ראויים.
חותם הוכן עבורו והוא כתב למלכה מרגרטה כדי להודיע לה שהוא בנה ודרש את החזרתם של תאריו ונחלותיו.
המלכה השיבה לו במכתב שאם הוא יוכל להוכיח שהוא בנה, היא תקבל אותו בשמחה.
הריבון הגדול של המסדר הטבטוני ליווה את הבחור לקאלמאר כדי שייפגש עם המלכה.
מיד עם הגיעו היה ברור שהוא מתחזה.
הוא לא היה מסוגל לדבר מילה אחת בשפה הדנית וכאשר הוא נחקר, הוא הודה שהוא פרוסי, בנם של איכרים.
אולף המתחזה נלקח ללונד שבסקונה.
שם הוא הודה בחתרנותו כנגד המלוכה והוא נדון למוות בשריפה.
המכתבים שהוא כתב למלכה נתלו סביב לצווארו וכתר מדומה הונח על ראשו לפני שהוא הועלה על המוקד.
רכושו הועבר למנזר והמלכה דאגה להשמיד את חותמו המדומה.
המועצה המלכותית הדנית פרסמה הסבר מפורט על נסיבות מותו של אולף האמיתי ב-1387 כדי לסתור את הסיפור על המתחזה שנפוץ ברחבי ארצות הים הבלטי.
אולף תון הוא כדורגלן עבר גרמני.
שיחק בשאלקה 04 ובבאיירן מינכן בעיקר בעמדת הקשר.
תון שיחק בילדותו בהורסט-אמשר ובהמשך בקבוצת הנוער של שאלקה 04. בגיל 17 עלה לבוגרים של שאלקה, שם השפיע באופן מיידי על הקבוצה, וסייע לה כבר בעונתו הראשונה בבוגרים להעפיל לבונדסליגה עם 14 שערים ב-38 משחקים.
תון התפרסם בשלושער שכבש במשחק חצי גמר הגביע מול באיירן מינכן שהסתיים בתוצאה 6-6. השלושער לא סייע לשאלקה, שהפסידה לבאיירן מינכן במשחק הגומלין.
בשנת 1988, לאחר חמש עונות ו-56 שערים בבוגרים של שאלקה 04, חתם תון בבאיירן מינכן, במקום לותר מתאוס שעזב לאינטר מילאנו.
תון הפך לבורג מרכזי בקבוצה הבווארית, ושיחק בה במשך 6 עונות, בהן זכה בשלוש אליפויות והבקיע 30 שערים.
בשנת 1994 חזר תון לשאלקה 04, ועבר לתפקיד הגנתי יותר, דבר שהתבטא בירידה במספר השערים, 10 שערים בשמונה עונות.
עם זאת, הפך לבורג חשוב בקבוצה, וזכה עמה בגביע אופ"א בשנת 1997, כשהוא מבקיע בבעיטות ההכרעה מ-11 מטרים בגמר נגד אינטר מילאנו.
בעונותיו האחרונות בשאלקה סבל מפציעות רבות ומיעט לשחק, ובשנת 2002 פרש מכדורגל, והשתלב במחלקת השיווק של שאלקה.
תון החל לשחק בנבחרת גרמניה בכדורגל במוקדמות מונדיאל 1986, והיה חלק מהסגל הגרמני במונדיאל 1986, יורו 1988 ובמונדיאל 1990, בו זכתה הנבחרת הגרמנית.
תון החמיץ את שלושת הטורנירים הגדולים הבאים, יורו 1992, מונדיאל 1994 ויורו 1996 מסיבות שונות כמו פציעות וסכסוך עם מאמן הנבחרת ברטי פוגטס.
במונדיאל 1998 חזר תון לייצג את גרמניה, שהודחה ברבע הגמר.
לתון יש 52 הופעות ושלושה שערים במדים הלאומיים.
תון התנסה באימון בעונת 2010/2011, כשאימן את VFB הולס.
אולף קירסטן הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בדינמו דרזדן ובבאייר לברקוזן בעמדת החלוץ, וערך 100 הופעות בינלאומיות במדי נבחרות גרמניה המזרחית וגרמניה.
קירסטן הוכתר שלוש פעמים כמלך השערים של הבונדסליגה, והוא נחשב אחד החלוצים הגרמנים המובילים בכל הזמנים.
קירסטן שיחק בקבוצות הנוער של דינמו דרזדן, ובשנת 1983 עלה לקבוצה הבוגרת, ששיחקה אז בליגת העל המזרח-גרמנית.
קירסטן זכה להצלחה רבה בקבוצה, ובמשך שבע עונות הבקיע 57 שערים ב-154 הופעות, וזכה בשתי אליפויות ובשני גביעים מקומיים של גרמניה המזרחית.
בעונת 1989/90, שהייתה עונתו האחרונה של קירסטן בדינמו דרזדן, הוא נבחר לכדורגלן המזרח גרמני של השנה.
בשנת 1990, מיד לאחר איחוד גרמניה, היה קירסטן מראשוני הכדורגלים המזרח-גרמנים שעברו לקבוצה מערב-גרמנית, וחתם בבאייר לברקוזן.
קירסטן כבש 182 שערים ב-350 הופעות בבונדסליגה במהלך 13 עונות בבאייר לברקוזן.
נתונים אלו ממקמים את קירסטן במקום הראשון בדירוג המבקיעים של באייר לברקוזן בכל הזמנים, במקום השני בטבלת שיאני ההופעות של באייר לברקוזן בבונדסליגה בכל הזמנים, לאחר השוער רודיגר פולבורן, ובמקום השישי בטבלת המבקיעים של הבונדסליגה בכל הזמנים.
עם זאת, באייר לברקוזן לא זכתה בתארים בתקופתו של קירסטן, למעט גביע מקומי בשנת 1993. קירסטן הגיע עם באייר לברקוזן לגמר ליגת האלופות בשנת 2002, בו הפסידה באייר לברקוזן 1–2 לריאל מדריד, במשחק בו נכנס כמחליף.
בשנת 2003, פרש קירסטן ממשחק פעיל.
קירסטן זכה במספר תארים אישיים במדי באייר לברקוזן.
שלוש פעמים סיים קירסטן כמלך השערים של הבונדסליגה.
בעונת 1993 סיים כמלך השערים עם 20 הבקעות, בצוותא עם טוני יבואה מאיינטרכט פרנקפורט.
את עונות 1997 ו-1998 סיים קירסטן כמלך השערים לבדו, בשתי העונות עם 22 הבקעות.
קירסטן סיים לבדו כמלך השערים גם בגביע אופ"א בשנת 1995 עם 10 הבקעות.
את עונת 1994 בגביע אירופה למחזיקות גביע, סיים קירסטן כמלך השערים עם חמש הבקעות, בצוותא עם איבאילו אנדונוב מצסק"א סופיה, אלון מזרחי ממכבי חיפה ואואן ג'ס מאברדין.
לקירסטן יש 100 הופעות בינלאומיות בדיוק.
49 הופעות במדי נבחרת גרמניה המזרחית, בהם כבש 14 שערים ו-51 הופעות במדי נבחרת גרמניה המאוחדת, בהן כבש 21 שערים, ו-35 שערים בסך הכל בשתי הנבחרות.
עם נבחרת גרמניה המזרחית לא הגיעה קירסטן לטורנירים גדולים, אך עם נבחרת גרמניה שיחק במונדיאל 1994 ומונדיאל 1998, בהם הודחה גרמניה בשלב רבע הגמר, וביורו 2000, בו הודחה גרמניה כבר בשלב הבתים.
לאחר יורו 2000 פרש קירסטן מהנבחרת.
קירסטן שימש לאחר הפרישה כעוזר מאמן בבאייר לברקוזן, והחל משנת 2005 אימן את קבוצת המילואים של המועדון, עד לשנת 2011.
קירסטן מכונה "der Schwatte", עיוות של "der Schwarze", שפירושו "השחור".
קירסטן נהג לגדל זקן, ולכן נבחר כפרזנטור של מותג מכונות הגילוח בראון.
בנו של קירסטן, בנימין קירסטן, אף הוא היה כדורגלן מקצועי ששיחק כשוער בעיקר בדינמו דרזדן.
מלך השערים של גביע אירופה למחזיקות גביע: 1993/94
כדורגלן השנה בגרמניה המזרחית: 1990
אולף מארשל הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעיקר בלוקומוטיב לייפציג ובקייזרסלאוטרן בעמדת החלוץ.
מארשל נולד וגדל בגרמניה המזרחית, ושיחק בקבוצת הנוער של לוקומוטיב לייפציג.
בשנת 1983 עלה לקבוצה הבוגרת, ששיחקה בליגת העל המזרח-גרמנית.
מארשל שיחק שבע עונות בלוקומוטיב לייפציג, בהן צבר 135 הופעות והבקיע 43 שערים, ונודע כבר אז במשחק ראש מצוין וביכולת החזקת כדור, כישורים שגררו התעניינות ממועדונים אחרים.
בשנת 1990 חתם מארשל באדמירה ואקר מהבונדסליגה האוסטרית, שם שיחק שלוש עונות, וכבש 40 שערים ב-97 הופעות.
בשנת 1993, לאחר איחוד גרמניה שהוביל לפירוק ליגת העל המזרח גרמנית, חתם מארשל בדינמו דרזדן, שעברה מליגת העל המזרח-גרמנית אל הבונדסליגה והייתה שקועה במאבקי תחתית.
מארשל שיחק עונה אחת בדינמו דרזדן, כבש 11 שערים ב-32 הופעות, וסייע לקבוצה להינצל מירידה אל הבונדסליגה השנייה.
בשנת 1994 חתם מארשל בקייזרסלאוטרן, שם הפך עד מהרה לשחקן מפתח.
בשנת 1996 זכה מארשל עם קייזרסלאוטרן בגביע מקומי, לאחר ניצחון 1-0 בגמר על קרלסרוהה.
למרות הזכייה בגביע, באותה עונה נשרה קייזרסלאוטרן אל הבונדסליגה השנייה, אך שבה אל הבונדסליגה תוך עונה אחת בלבד, כשמארשל מבקיע בעונת העלייה עשרה שערים.
כבר בעונת החזרה של קייזרסלאוטרן לבונדסליגה, בשנת 1998, זכתה הקבוצה באליפות, בעונת שיא של אולף מארשל, שהבקיע 21 שערים וסיים כסגן מלך השערים, אחרי אולף קירסטן, שהבקיע 22 שערים עבור באייר לברקוזן.
הישג זה הקנה לקייזרסלאוטרן כרטיס לליגת האלופות בעונת 1999, שם נעצרה ברבע הגמר על ידי באיירן מינכן, כאשר מארשל היווה חלק משמעותי בהגעת הקבוצה להישג זה.
מארשל שיחק בקייזרסלאוטרן עד לשנת 2002, וצבר 160 הופעות בשמונה עונות, בהן הבקיע 59 שערים, ופרש באותה עונה ממשחק פעיל בגיל 36, אחרי תקופה קצרה באל איתיחאד מליגת העל הקטרית.
מארשל הופיע ארבע פעמים במדי נבחרת גרמניה המזרחית, ו-13 פעמים במדי נבחרת גרמניה, בהן כבש שלושה שערים.
מארשל השתתף עם נבחרת גרמניה במונדיאל 1998 בו הודחה הנבחרת ברבע הגמר לאחר הפסד 3-0 לנבחרת קרואטיה, ובגביע הקונפדרציות 1999.
בין השנים 2005-2007 שימש מארשל עוזר מאמן בקייזרסלאוטרן.
אולף האראלדסון (בנורדית עתיקה: Óláfr Haraldsson, בנורווגית: Olav Haraldsson) ידוע גם בכינוי אולף שירה (בנורדית עתיקה: kyrri, בנורווגית: Kyrre) "השלו" (1050 – 22 בספטמבר 1093) היה מלך נורווגיה, תחת השם אולף השלישי, מ-1067 ועד מותו.
ב-1066 השתתף אביו האראלד השלישי בקרב גשר סטמפורד באנגליה, בו הובס ונהרג, אירוע שבעקבותיו עלה אולף לכס המלוכה.
בתקופת מלכותו השכין אולף יחסי שלום עם הכנסייה, שבדורות קודמים היו עימותים בינה לבין המלוכה, חיזק את הסמכות המלכותית, ומקובל שהוא זה שייסד את העיר ברגן ב-1070.
אולף היה בנם של האראלד השלישי, מלך נורווגיה, ושל תורה תורברגסדאטר.
הוא הצטרף לאביו בפלישתו לאנגליה ב-1066. בעת קרב גשר סטמפורד היה אולף בן 16, הוא נשאר בספינות של צי הפלישה שעגנו על החוף ולא השתתף בלחימה.
לאחר התבוסה הנורווגית הפליג עם שארית הצבא הנורווגי המוכה בחזרה לאורקני, שם העביר עם אנשיו את החורף.
רק בקיץ 1067 שבו לנורווגיה.
לאחר מות אביו חלק אולף את המלוכה עם אחיו מגנוס השני, שהוכתר כמלך שנה קודם לכן.
ב-1069 מת מגנוס ואולף היה למלך היחיד של נורווגיה.
בתקופת מלכותו התנסתה האומה הנורווגית בתקופה ממושכת ונדירה של שלום.
הוא ויתר על כל גישה תוקפנית במדיניות החוץ והגן על שלום הממלכה באמצעות הסכמי שלום ונישואים פוליטיים.
בתחום מדיניות הפנים שם את הדגש על בניין מבנה הכנסייה ועל מודרניזציה של הממלכה.
המודרניזציה התבטאה, בין השאר, בארגון מחדש של שומרי ראשו ובאמצעים שננקטו להפיכתן של ערי מפתח, במיוחד ברגן, למקום מגורים מלכותי ולמקום משכן הבישוף.
מקובל לחשוב שאולף ייסד את ברגן ב-1070.
התבוסה הקשה שספג האראלד השלישי פיתתה את סוון השני, מלך דנמרק לתכנן מתקפה על נורווגיה.
סוון לא ראה עצמו כבול להסכם הפסקת האש שנחתם עם האראלד ב-1064, שכן הסכם זה היה תקף רק לתקופת חייהם של שני המלכים שחתמו עליו.
אולף כרת שלום עם סוון ונשא לאישה את בתו, אינגריד.
מאוחר יותר, נישאה אחותו-למחצה של אולף לבנו של סוון, לימים אולף הראשון, מלך דנמרק.
על אף שהיו כמה התקפות על אנגליה על ידי כוחות דנים, שרר שלום בין דנמרק לבין נורווגיה.
אולף גם כרת ברית שלום עם ויליאם הראשון, מלך אנגליה.
אולף שינה את מערכת היחסים של המלוכה עם הכנסייה בהשוואה לזו של אביו.
האראלד השלישי קרא תיגר על הארכיבישופות של ברמן ועל סמכותה כלפי הכנסייה הנורווגית.
אולף הכיר בסמכות זו במלואה.
ניתן להסביר גישה פייסנית זו בשיקולים פוליטיים.
אולף עסק גם בשינויים במבנה הארגוני של הכנסייה.
עד לתקופתו היו הבישופים חלק מחצר המלכות ונסעו עם המלך ברחבי הארץ כדי לדאוג לעניינים הכנסייתיים, הרוחניים, בעוד שהמלך דאג לנושאים הגשמיים.
הבישופים ישבו באוסלו, נידארוס (טרונדהיים) ובברגן.
אולף יזם את בנייתן של כנסיות, כולל כנסיית המשיח בברגן, וקתדרלת נידארוס בטרונדהיים.
אולף חיזק את מעמד המלוכה והקים מערכת של גילדות בנורווגיה.
ישנן עדויות על כך שממשלתו חוקקה חוקים בהיקף נרחב והעלתה אותם על הכתב.
אולף השלישי מת ממחלה ב-22 בספטמבר 1093. הוא נקבר בקתדרלת נידארוס.
מנישואיו לאינגריד לא נולדו צאצאים, אך בנו הבלתי חוקי, מגנוס השלישי ירש אותו ובכך המשיך את שושלתו.
בשנת 1225 לערך כתב סנורי סטורלוסון סאגה על אולף ב"מחזור העולם", החיבור ההיסטורי על מלכי נורווגיה.
אולף מגנוססון (בנורווגית: Olaf Magnusson; 1099 – 22 בדצמבר 1115) היה מלך נורווגיה מ-1103 ועד מותו.
הוא היה בנם של מגנוס השלישי, מלך נורווגיה ושל רעייתו זיגריד.
אולף היה למלך יחד עם שני אחיו-למחצה, זיגורד ואייסטיין, לאחר מות אביהם ב-1103. הוא מלך על נורווגיה במשך 12 שנים, אך שלא כמו אחיו, לא הותיר רושם על האומה הנורווגית.
מאחר שהיה צעיר מאוד כאשר עלה לכס המלוכה, ואחיו פעלו כעוצרים מטעמו בחלק שלו בממלכה.
ב-1107 הנהיג זיגורד מסע צלב כדי לתמוך בממלכה הצלבנית החדשה, ממלכת ירושלים וב-1111 הוא שב לנורווגיה.
במהלך תקופה זו, שימש אייסטיין כעוצר של אחיו הצעיר ועשה כמיטב יכולתו לייצב את השלטון במדינה.
ב-1115 נפל אולף למשכב ומת כשהוא בן 17 שנים בלבד.
עד 1957, כאשר אולף החמישי עלה לכס המלוכה, הוא כונה "אולף הרביעי", אז הוא הוצא מרשימת המספור המלכותי של מלכי נורווגיה.
אולפילס (בעיבוד לטיני לפי גותית: Ulfilas, Ulphilas או Orphilas; בגותית: ככל הנראה Wulfila 𐍅𐌿𐌻𐍆𐌹𐌻𐌰, וולפילה או אולפילה - "זאב קטן"), שכונה "השליח אל הגותים", היה כומר, תאולוג ומתרגם גותי, שכיהן במחצית השנייה של המאה ה-4 כמיסיונר אריאני ובהמשך כבישוף הגותים הטרווינגים.
אולפילס המציא את האלפבית הגותי, לימד את אנשיו קרוא וכתוב ותרגם לגותית את התנ"ך והברית החדשה (התרגום מכונה גם הביבליה הגותית, או הביבליה של אולפילס) וקטעי תפילה.
אולפילס נודע כמי שניצר את הגותים לנצרות האריאנית, שכן על אף שכבר בשנת 264 לערך התוודעו הגותים לנצרות האריאנית, זו קנתה אחיזה בקרבם רק בתקופת אולפילס והודות לתרגומו את כתבי הקודש הנוצריים לשפתם.
פרטים ביוגרפיים רבים של אולפילס נתונים במחלוקת.
מקובל לומר כי הוא נולד בשנת 310 בדאקיה ונפטר בשנת 383 בקונסטנטינופול.
אולפילס נולד כגותי, דיבר גותית כשפת אם ושמו גותי, אך מוצאו היה ככל הנראה מעורב.
הוא היה צאצא של נוצרים מקפדוקיה שנשבו על ידי הגותים באחת מפשיטותיהם לקפדוקיה הרומית בזמן שלטון הקיסר גליאנוס (218–268).
אולפילס קיבל חינוך נוצרי ולמד יוונית.
את מרבית ילדותו בילה בקונסטנטינופוליס.
תאריך מינויו לבישוף ותחילת פועלו כמיסיונר שנויים במחלוקת, אם כי מקובל לומר כי הוכתר כבישוף בשנת 341 על ידי הפטריארך האריאני אוסביוס מניקומדיה (כיום איזמיט שבטורקיה) ובישופים נוספים.
עם זאת, שליחותו המיסיונרית בקרב הגותים החלה, כנראה, כעשור קודם לכן.
זמן קצר לאחר שמונה לבישוף שב למולדתו על מנת להפיץ את הנצרות האריאנית.
שליחותו אל הגותים נקטעה בשנת 348 כאשר מנהיגי הגותים שראו בניצור אנשיהם אקט כוחני-אימפריאליסטי, החלו ברדיפות אנטי-נוצריות.
אולפילס ברח עם חלק מתלמידיו אל מואסיה שבשטח האימפריה הרומית ובשל כך זכה לכינוי "משה החדש".
במקורות ההיסטוריים קיימת מחלוקת בנוגע לתפקיד שמילא אולפילס בניצור הגותים, שכן לא ברור האם הוא יזם את ניצורם, או שהקיסר האריאני ואלנס התנה את התיישבות הוויזיגותים בשטח האימפריה הרומית בהתנצרותם ואילו אולפילס רק שימש כעושה דברו.
בכל אופן, כנראה השלים אולפילס את ניצור הגותים לפני שחצו את הדנובה והתיישבו בשטח האימפריה הרומית בשנת 375.
אולפילס היה מעורב כנראה בפוליטיקה הרומית ונחשב לסמכות תאולוגית מובילה שנים רבות לאחר מותו בשנת 383. ייתכן אף כי השתתף בוועידת קונסטנטינופוליס לפני מותו.
הידע אודות אולפילס שאוב משתי מסורות מרכזיות: האריאנית והקתולית (מכונה גם המסורת הניקיאנית על שם ועידת ניקיאה בה הוקעה תפיסתו הנוצרית-תאולוגית של אריאנוס).
אוקסנצ'יוס (Auxentius) היה בן זמנו ותלמידו של אולפילס ופילוסטורגיוס (368–425) אשר כתב בהיסטוריה הכנסייתית שלו (Historica ecclesiastica), שגורסים כי אולפילס נולד נוצרי אריאני.
עם זאת, במחקר כיום מקובל לומר כי אולפילס קיבל חינוך נוצרי אורתודוקסי ולא אריאני, וכי קיבל עליו את האריאניזם בבגרותו.
על פי גרסת תאודורטוס , אליה מתייחסים היסטוריונים מודרניים בחשדנות, הגותים קיבלו על עצמם את האריאניזם במסגרת הסכם עם הרומים.
לדידו אודוקסיוס, הבישוף של קונסטנטינופול (360–370) שהיה אריאני בעצמו, הציע לקיסר ואלנס לנצר את הגותים ובכך לחזק את הסכם השלום שבין האימפריה ובין הגותים.
הגותים, לדברי תאודורטוס, סירבו להצעה.
משכך נפגש אודוקסיוס עם אולפילס, בישוף הגותים, ובעזרת טובות הנאה והצגה שקרית, לפיה השתמע כי אין הבדל משמעותי בין התפיסה האריאנית ובין התפיסה הקתולית, שכנע אותו לדבר על לבם של בני עמו.
אולפילס עשה זאת ואכן הגותים הלכו בעקבותיו וקיבלו עליהם את הנצרות האריאנית.
על פי תאודורטוס ניצור הגותים על ידי אולפילס מתוארך לסביבות שנת 375 ולא לשנים 340–350 כפי שמקובל לומר.
סוקרטס מקונסטנטינופול גורס כי הוויזיגותים בראשות פריטיגרן קיבלו על עצמם את האריאניזם כאות תודה לקיסר הרומי שעזר להם לנצח את מחנה אתנריך, אף הוא גותי.
על פי גרסה זו חלקו של אולפילס בניצור הגותים קטן יחסית - עליו היה לסייע ללמד את הגותים אמונה חדשה שקיבלו עליהם מרצונם.
לדברי סוקרטס אולפילס היה במקור קתולי ורק בוועידת קונסטנטינופול של שנת 360 הוא שינה את עמדותיו לאריאניזם.
הוא לימד את הגותים את התורה האריאנית בשנת 370, שש שנים לפני שחצו את הדנובה.
סוזומנוס נתפס פעמים רבות כמי שלא הבין או הוציא מהקשרם אירועים היסטוריים מהמאה הרביעית.
לדבריו, הגותים שלחו את אולפילס בראש משלחת בשנת 376 לקיסר ואלנס כדי לבקש אישור להתיישב בשטח האימפריה הרומית.
כמו סוקרטס הוא טוען שהיה ריב בין שני השליטים הגותים פריטיגרן ואתנריך ובמסגרת הריב שהתגלע אחרי שהתיישבו בשטח הרומי קיבל פריטיגרן על עצמו את האריאניזם מסיבות פוליטיות גרידא של הכרת תודה לוואלנס וכערבות לכך שיהיה בעל בריתו.
לטענת סוזומנוס, אולפילס המיר את דתו לאריאניזם רק כדי לקבל תמיכה ממנהיגים אריאנים שתאפשר לו להמשיך בשליחותו המיסיונרית.
אולפילס המציא את האלפבית הגותי וביסס אותו על השפה היוונית.
עם זאת הוא כלל אותיות חדשות שיכולות לייצג צלילים שלא קיימים בשפה היוונית.
מטרתו המרכזית בהמצאת האלפבית הייתה תרגום התנ"ך והברית החדשה לגותית, על מנת לסייע לו לנצר את הגותים.
הדעה הרווחת היא שאולפילס תרגם את התנ"ך והברית החדשה לבדו, אם כי יש הסבורים שנעזר באחרים.
ככל הנראה התנ"ך הגותי נכתב בתקופה בה מצא אולפילס מקלט עם תלמידיו במואזיה.
כל כתבי היד של תרגום כתבי הקודש לגותית שהגיעו לידינו הועתקו בתקופת ההתיישבות האוסטרוגותית בצפון איטליה (המאה ה-5 וה-6).
כמעט כל מה שנותר בידינו הוא מהברית החדשה בעוד רק פרגמנטים אחדים מהתנ"ך היהודי שרדו.
טקסטים אלו הם העדות המוקדמת ביותר עבור המורפולוגים והבלשנים של השפות הגרמאניות ומהוות נכס חשוב עבור פילולוגים מודרניים.
זהו המקור העיקרי לשפה הגותית, הבכירה מבין השפות המערביות הגרמאניות.
העובדה שמרבית הגותית הידועה כיום היא בעצם תרגום גותי משפות אחרות מציבה אתגר לתחום המורפולוגיה.
ניתן לקבוע כי תרגום הברית החדשה לגותית נעשה מהשפה היוונית ומקובל לומר שהושפע גם מלטינית עתיקה.
לא ניתן לזהות בוודאות את המקור על פיו תרגם אולפילס את התנ"ך והברית החדשה.
קשה לקבוע מה היה המקור לתרגום התנ"ך על ידי אולפילס שכן רק כשלושה דפים ממנו שרדו.
עם זאת, יש להניח כמעט בוודאות שהתרגום נעשה מתרגום לטיני מוקדם של התנ"ך ולא מעברית.
מהתנ"ך השתמרו קטעים קצרים מהספרים בראשית, עזרא ונחמיה.
מהברית החדשה השתמרו מרבית הבשורות, שתי האיגרות אל הקורינתיים ועוד פרגמנטים אחדים.
על פי פילוסטורגיוס, אולפילס בחר לתרגם את כל התנ"ך למעט ספרי מלכים מפני שספרים אלו מכילים היסטוריה של מלחמות, בעוד העם הגותי, אוהבי מלחמות, זקוקים למשהו שירסן את תשוקתם למלחמות ולא לספר שיבעיר בהם את התשוקה הזו.
קודקס הכסף (Codex Argenteus) הוא עמוד מכתב יד גותי מרוונה (צפון-מרכז איטליה).
עמוד זה הוא העתק ששרד מהמאה ה-6 ובו ארבע הבשורות בתרגומו של אולפילס.
ייתכן שהעתק זה, הכתוב באותיות כסף וזהב על רקע קלף צבוע ארגמן, הוכן בשביל תיאודריך הגדול.
מקודקס הכסף שרדו 187 עמודים, קצת יותר מחצי, והוא שמור בספריית אוניברסיטת אופסלה בשוודיה.
אולף קריסטרסון (בשוודית: Ulf Kristersson; נולד ב-29 בדצמבר 1963) הוא ראש ממשלת שוודיה.
קריסטרסון מכהן כמנהיג מפלגת המתונים והוא חבר בית הנבחרים השוודי מטעם מחוז סדרמנלנד.
קריסטרסון נולד בלונד שבמחוז סקונה בדרום שוודיה.
בשנים 1983–1984 שירת כמפקד מחלקת חי"ר בצבא שוודיה.
ב-1988 סיים תואר ראשון במנהל עסקים וכלכלה באוניברסיטת אופסלה.
בשנים 1988–1992 כיהן כיו"ר צעירי מפלגת המתונים.
שימש כחבר מועצת העיר סטוקהולם.
ב-1994 נבחר לכהן כנציג מחוז סטוקהולם בבית הנבחרים השוודי וב-1998 נבחר לתקופת כהונה שנייה.
בשנת 2000 התפטר ופרש מבית הנבחרים.
ב-2002 מונה לגזבר בקומין Strängnäs וב-2006 מונה לסגן ראש עיריית סטוקהולם.
באוקטובר 2010 מונה לשר לענייני ביטחון סוציאלי בממשלתו של פרדריק ריינפלט.
בבחירות הכלליות בשוודיה 2014 נבחר לנציג בית הנבחרים מטעם מחוז סטוקהולם, בעקבות מפלת מפלגת המתונים, התפטר ריינפלט וממשלתו פוזרה.
קריסטרסון מונה על ידי מנהיגת המפלגה החדשה אנה קינברג בטרה לשר האוצר בממשלת הצללים שלה.
באוקטובר 2017 נבחר פה אחד באספת המפלגה, למנהיג מפלגת המתונים ולראש האופוזיציה בעקבות התפטרותה של בטרה.
בבחירות הכלליות ב-2018 זכתה המפלגה בראשותו ב-70 מושבים, ירידה מ-84 המושבים במושב הקודם, בבחירות לא זכה אף גוש במספר מושבים מספק להקמה ממשלה שאינה ממשלת מיעוט.
לאחר הצלחת הצבעת אי-אמון בראש הממשלה המכהן סטפן לוון, הוטלה בתחילת אוקטובר מלאכת הרכבת הממשלה החדשה על קריסטרסון, אך הוא לא צלח במשימה.
במהלך הקדנציה הודיע קריסטרסון כי הוא פתוח לשיתוף פעולה עם הסיעה השוודים הדמוקרטים שהייתה עד אז מוקצת על ידי כלל הסיעות האחרות בבית הנבחרים.
ב-2021 שוב צלחה הצבעת אי-אמון בראש הממשלה לוון, אך גם הפעם לא הצליח קריסטרסון להציג ממשלה חלופית.
לאחר הבחירות בשנת 2022, הקים ממשלת מיעוט המורכבת ממפלגתו, מפלגת הנוצרים הדמוקרטים והמפלגה העממית הליברלית.
ממשלה זו נשענה מבחוץ על השוודים הדמוקרטים.
הוא הצהיר כי מספר מבקשי המקלט שיורשו להיכנס לשוודיה יצומצם, כמות הסיוע הבינלאומי שהמדינה תספק תקוצץ, ושאיפתה להיות פורצת דרך במעבר העולמי לאנרגיה מתחדשת תתמתן.
ב-17 באוקטובר 2022 אישר הפרלמנט השוודי את מינויו של קריסטרסון לראש הממשלה ה-35 של שוודיה, והוא הוסמך לתפקיד על ידי מלך שוודיה בארוחת צהריים חגיגית שנערכה למחרת, לאחר שהציג את ממשלתו החדשה.
קריסטרסון נשוי לבירגיטה והם הורים לשלושה ילדים מאומצים מסין.
שולץ נולד ב-14 ביוני 1958 בעיר אוסנבריק שבמדינת סקסוניה התחתונה של גרמניה המערבית.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון ב-1977, החל ללמוד משפטים באוניברסיטת המבורג בשנת 1978, במסגרת קורס הכשרה משפטית חד-שלבית.
מאוחר יותר מצא עבודה כעורך דין המתמחה בדיני עבודה והעסקה.
בגיל 17 הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
משפחתו של שולץ היא לותרנית מסורתית, והוא הוטבל בכנסייה האוונגליסטית בגרמניה.
הוא מחזיק בדעות חילוניות ברובן, ובבגרותו עזב את הכנסייה, אך קרא להעריך את המורשת והתרבות הנוצרית של המדינה.
בשנת 1998 נבחר לראשונה לבונדסטאג מטעם מחוז במערב העיר.
בין שתי כהונותיו בפרלמנט (מאי–אוקטובר 2001) כיהן שולץ כשר הפנים של עיר-המדינה המבורג.
הוא גם שימש כחבר בוועדת הפיקוח הפרלמנטרית המפקחת על שירותי המודיעין הגרמניים (שירות הביון הפדרלי, השירות לסיכול ריגול צבאי והמשרד הפדרלי להגנת החוקה).
נוסף על כך, היה חבר בוועדה למינוי שופטים.
ב-20 בפברואר 2011 ניצחו שולץ ומפלגתו בבחירות המקומיות שנערכו בהמבורג, עם כ-48.3% מקולות הבוחרים, תוצאה שהביאה ל-62 נציגים מטעם המפלגה בפרלמנט המקומי (מתוך 121).
בעקבות זאת התפטר שולץ מהבונדסטאג וב-7 במרץ היה לראש עיריית המבורג.
לאחר הבחירות שנערכו בשנת 2013 היה שולץ שותף בתהליך הרכבת הממשלה בין מפלגתו לבין המפלגה הנוצרית-דמוקרטית, אשר ניצחה בבחירות.
בשנת 2015 נבחר שנית למשרתו בהמבורג, עם כ-47% מהקולות.
הוא הקים את ממשלתו בשיתוף עם מפלגת הירוקים והושבע בשנית לתפקיד ב-15 באפריל.
באותה השנה הוביל קמפיין למען אירוח אולימפיאדת 2024 בעיר, אך לבסוף דחו אזרחי העיר את ההצעה במשאל עם.
במרץ 2018 עזב שולץ את עיריית המבורג על מנת לשמש כשר האוצר הפדרלי וסגן הקנצלרית.
שולץ נחשב לשמרן ביחס לשאר חברי מפלגתו.
בעבר שימש בחבר הנאמנים של בנק ההשקעות האירופי והבנק האסייני להשקעות בתשתיות.
כשר אוצר, תמך במדיניות תקציבית שנועדה לשמור על גרעון אפסי.
בשנת 2019 הודיע שולץ כי הממשלה מוכנה לשקול השקעה ממשלתית (שתהיה כרוכה בגירעון) במקרה של מיתון.
במהלך מגפת הקורונה בגרמניה, הממשלה ויתרה על מדיניות זו במטרה להתמודד עם השפעת מגפת הקורונה על הכלכלה ולספק סיוע כלכלי.
ב-8 בדצמבר 2021 נבחר שולץ על ידי הבונדסטאג לקנצלר גרמניה, עם 395 קולות בעד ו-303 נגד.
ממשלתו החדשה מונתה באותו היום על ידי נשיא גרמניה פרנק-ואלטר שטיינמאייר.
בשעה שהיה בן 63 ו-177 יום, שולץ הוא האדם המבוגר ביותר שהפך לקנצלר גרמניה מאז לודוויג ארהרד שהיה בן 66 ו-255 יום כשנכנס לתפקידו ב-17 באוקטובר 1963.
הקואליציה כללה את מפלגתו, מפלגת הירוקים והמפלגה הדמוקרטית החופשית, קואליציה שנקראת לעיתים קרובות בתקשורת "קואליציית רמזור" בשל הצבעים בהן משתמשות המפלגות (אדום למפלגתו של שולץ, צהוב למפלגה הדמוקרטית החופשית וירוק למפלגת הירוקים).
באותו חודש, שולץ נפגש בוורשה עם ראש ממשלת פולין מתאוש מורבייצקי.
הם דנו בצינור הגז נורד סטרים 2, ובמחלוקת של פולין עם האיחוד האירופי בעניין שלטון החוק ועליונות החוק של האיחוד האירופי.
שולץ תמך במאמציה של פולין לעצור את זרם המהגרים המבקשים להיכנס מבלארוס.
בפברואר 2022, במהלך המשבר האוקראיני-רוסי (2021–2022), השהה את פרויקט נורד סטרים 2. ממשלתו סירבה להעביר נשק התקפי לאוקראינה בניגוד למדינות מערביות אחרות במהלך המשבר.
בהמשך הצהיר שיועברו נ"ט ואף אושרה העברת טנקים.
בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה, שולץ הצהיר גם על השקעה ביטחונית עצומה בצבא הגרמני.
צעד זה נחשב כמהפך במדיניות גרמניה לאחר שנים רבות.
באותו החודש, אישרה הממשלה הגדלה של שכר מינימום וכך קיימה את אחת מהבטחותיו המרכזיות של שולץ במערכת הבחירות.
באוקטובר 2023, הכריז כי "הגיע הזמן" לגרש מהמדינה "באופן מסיבי" את מי שבקשת המקלט שלו נדחתה, או שלא היה זכאי להגיש אחת.
מדובר על מאות אלפי בני אדם, שהיו במעמד מעורפל.
לפי בילד, למרות הכרזות אלו בשנת 2024 הייתה צפויה גרמניה להכניס לשטחה אף יותר מהגרים מבשנת 2023. מבחינת מאזן גורף, בשנת 2023 היגרו לגרמניה 1,933,000 איש, בהם 276,000 מאוקראינה ו-126,000 מטורקיה, בעוד 1,270,000 איש היגרו.
בנובמבר 2023, בית המשפט החוקתי בקרלסרוהה פסל את שיטת הקופסאות התקציביות של הממשלה שהונהגה בתקופת מגפת הקורונה, שניסתה לעקוף את האיסור על לקיחת חוב גרמני.
כתוצאה כך, התקציב הגרמני, שכלל הרבה מהבטחות המפלגות, קוצץ ואתו המימון.
חשד למעורבות שולץ בסקנדל העלמת המיסים CumEx-Files הטילה צל על חייו הפוליטיים.
לטענתו הוא לא זכר דבר שקשור בנושא, אך היו שפקפקו בכך.
התובעים של קלן, שפשטו פעמיים על רשות המיסים של המבורג, אמרו שאין מספיק ראיות כדי למנות את שולץ, אשר כיהן בתקופה הרלוונטית כראש העיר המבורג, כחשוד בחקירתם בעניין.
בנובמבר 2024, לאחר משבר סביב התקציב, פיטר את שר האוצר ממפלגת FDP והכריז על הצבעת אי אמון בינואר 2025.
לאחר טבח שבעה באוקטובר, גינה את המתקפה והכריז: עוצרים סיוע לפלסטינים עד לבחינת שימושיו, ביטחון ישראל הוא סיבת קיומנו.
כמו כן, הוא ביקר בישראל.
הוא אישר סיוע צבאי ורפואי גרמני משמעותי לישראל, וגינה את פעולות חמאס וקבוצות פלסטיניות אחרות.
במאי 2024 שלח שולץ תנחומים לאיראן על מות הנשיא ראיסי בהתרסקות מטוס, דבר שגרר ביקורת בחוגים התומכים בישראל בגרמניה אשר כינו את המעשה כ"מביש".
אשתו אף היא פוליטיקאית במפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
אולף נורדהגן (בנורווגית: Olaf Nordhagen; 16 במרץ 1883 – 6 בנובמבר 1925) היה אדריכל נורווגי שהתמחה בעיקר בבנייני כנסיות.
אולף נורדהגן נולד באוסלו למשפחת צייר יוהאן נורדהגן.
הוא למד בבית הספר הטכני באוסלו ולאחר קבלת ניסיון של מספר שנים עבר לקופנהגן להמשך לימודים באקדמיה לאמנויות.
אולף נורדהגן חזר לעיר הולדותו בשנת 1906 והתחיל לתכנן בניינים חדשים.
הפרויקט הראשון הגדול שלו היה בניין הספרייה הציבורית של ברגן.
הוא בנה אותו בסגנון אר נובו ועל פרויקט זה הוא זכה בפרס.
בהמשך הוא תכנן מספר בנייני תחנות כוח וכנסיות.
בשנת 1907 הוא זכה בתחרות לניהול המשך בנייה מחדש של קתדרלת נידארוס.
זה היה הפרויקט העיקרי בו הוא עסק עד לשנת 1925.
אולף פון אוילר (בשוודית: Ulf von Euler; 7 בפברואר 1905 – 9 במרץ 1983) היה מדען שוודי, זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1970, יחד עם ג'וליוס אקסלרוד וברנרד כץ, "על עבודתם בתחום מוליכים עצביים".
אוילר נולד ב-7 בפברואר 1905 בסטוקהולם שבשוודיה לשני הורים מדענים.
אביו היה הביוכימאי זוכה פרס נובל הנס פון אוילר-שלפין.
סבו היה פר תאודור קליב, פרופסור לכימיה באוניברסיטת אופסלה שגילה את היסודות הכימיים תוליום והולמיום.
בשנת 1922 אוילר החל ללמוד רפואה במכון קרולינסקה.
אוילר קיים את הפוסט-דוקטורט בלונדון בשנים 1930–1931 אצל הנרי דייל.
בשנת 1973 הפך אוילר לעמית זר בחברה המלכותית.
אולף המתחזה, או אולף הכוזב (מת בשנת 1402) היה אדם שהתחזה לאולף השני, מלך דנמרק, שמת למעשה בגיל 16, בשנת 1387.
ההיסטוריון הפרוסי יוהאן פון פוסילגה דיווח כי בשנת 1402 הגיע לארצות הנורדיות אדם חולה עני ושהה ליד הכפר גראודנץ (כיום גרודז'ונדז).
קבוצת סוחרים מדנמרק שאלה אותו אם הוא אינו מוכר היטב בדנמרק, שכן הוא דמה מאוד למלך אולף המנוח.
הסוחרים עזבו למצוא איש אחר שראה את המלך האמיתי בחייו וחזרו איתו.
כאשר ראה האיש את אולף, הוא צעק: "אדוני המלך!".
אנשים רבים, במיוחד בנורווגיה, לא האמינו שאולף מת.
הם חשבו שהמלכה מרגרטה הראשונה הרעילה את אולף הצעיר כדי להרחיקו מהכס וכדי שתוכל לשלוט במקומו על איחוד קאלמאר.
לפי השמועות שפשטו אז, אולף הצעיר הסתתר ונמלט.
הידיעה הגיעה לסוחר, טים פון דר נלו, שלקח את האיש לדנציג (כיום גדנסק).
ילידי העיר קיבלו את פני אולף כמלכה החוקי של דנמרק ונורווגיה והעניקו לו בגדים ומתנות משובחות לרוב.
נוצרה עבורו חותם רשמי והוא כתב אל המלכה מרגרטה והודיע לה שהוא בנה.
הוא דרש את השבת אדמותיו ותאריו כמו גם את תואר המלוכה.
המלכה מרגרטה כתבה אליו בחזרה שאם אכן יוכל להוכיח את עצמו בנה, היא תקבלו בשמחה.
המאסטר הגדול של האבירים הטבטונים ליווה את המתחזה לקאלמרר כדי שהמלכה תוכל לחקור אותו.
מהר מאוד האיש הגיע התגלה כמתחזה.
הוא לא ידע לדבר מילה אחת בדנית ובחקירה הודה שהוא פרוסי ובנם של איכרים: אדולף ומרגרט מארלאו (כיום אגר).
אולף הכוזב נלקח ללונד בסקונה.
שם הוא הודה בצעדיו הלא חוקיים נגד המלוכה בניסיונו להדיח את המלכה.
הוא נידון להישרף על המוקד.
המכתבים שכתב למלכה מרגרטה נתלו על צווארו וכתר מדומה הונח על ראשו לפני שהורד אל הלהבות.
רכושו נמסר למנזר והמלכה השמידה את החותם השקרי שהוכן עבורו.
מועצת הממלכה הדנית פרסמה הסבר מפורט על נסיבות מותו של אולף האמיתי בשנת 1387 כדי לסתור את הסיפור שהתפשט ברחבי הים הבלטי.
סיפורו עובד לסרט קולנוע דני משנת 2021 בשם "מרגרטה הראשונה".
את אולף גילם בסרט יאקוב אופטברו.
אולף דיטריך מרבולד הוא אסטרונאוט גרמני אשר לקח חלק בתוכניות חלל.
אולף מרבולד נולד בעיירה גרייץ בתורינגיה לזוג מורים.
במהלך מלחמת העולם השנייה אביו גויס לורמאכט, אחרי המלחמה הוא נפטר בשבי הסובייטי.
אמא שלו פוטרה מעבודה כמורה.
המשפחה עברה להתגורר בעיירה גראיץ בו התגוררו גם סבים.
בשנת 1960 הוא סיים לימודי בית ספר.
עקב כך שמרבולד לא היה חבר בארגון הנוער הקומוניסטי נמנע ממנו להתקבל ללימודי אוניברסיטה.
הוא קיבל תעודת סיום בית הספר והתכוון להתחיל את הלימודים.
בשנת 1961 נבנתה חומת ברלין ומרבולד לא היה יכול להיפגש עם אמא שלו שנותרה בגרמניה המזרחית.
מרבולד החל ללמוד באוניברסיטת שטוטגרט.
בשנת 1964 הוכרז על חנינה לאנשים שעזבו גרמניה המזרחית ואולף חזר לבקר את משפחתו.
בשנת 1976 הוא סיים עבודת דוקטורט בפיזיקה.
בשנת 1977 סוכנות החלל האירופית הכריז על פתיחת קורס לאסטרונאוטים.
לקורס נבחרו שלושה אנשים בלבד כולל מרבולד.
בשנת 1983 מרבולד טס לחלל על סיפון מעבורת החלל קולומביה במסגרת משימה STS-9. הוא היה מערב גרמני ראשון שטס לחלל ואסטרונאוט לא-אמריקאי ראשון שטס במעבורת החלל.
לאחר חזרה לכדור הארץ מרבולב ביצע מספר תפקידים בתוכנית הכנת טיסות לחלל במסגרת סוכנות החלל אירופאי.
בשנת 1985 הוא היה בגיבוי למשימה STS-61-A בה השתתפו אסטרונאוטים גרמנים.
בשנת 1992 מרבולד טס לחלל בפעם השנייה במסגרת משימה STS-42 על מעבורת החלל אטלנטיס (רונלד גרייב היה מפקד צוות).
בנובמבר 1992 סוכנות החלל האירופית החלה בשיתוף פעולה עם רוסיה בטיסות לחלל.
במסגרת זו מרבולד טס לחלל בחללית סויוז TM-20. החללית עגנה בתחנת החלל מיר בה פעלה משלחת מס' 16 בפיקוד יורי מלנצ'נקו.
מרבולד החל ביישום תוכנית ניסויים EUROMIR-94. ב-11 באוקטובר עקב קצר במערכת החשמל החלו בעיות באספקת החשמל והיה צורך לדחות מספר ניסויים.
התקלה תוקנה ב-15 באוקטובר ולוח זמנים של הפעילות המדעית עבר שינויים בהתאם.
מרבולד חזר מחלל בחללית סויוז TM-19. בסך הכול הוא היה בחלל 49 ימים, יותר מכל אזרח גרמני אחר.
בשנת 1995 מרבולד מונה לראש מחלקת האסטרונאוטים בסוכנות החלל אירופי במרכז הסוכנות בקולן.
בשנים 1999–2004 הוא עסק בעבודות מחקר במסגרת הסוכנות.
מרבולד עזב את סוכנות בשנת 2004.
מרבולד התחתן בשנת 1969 ומתגורר עם משפחתו בשטוטגרט.
בשנת 1984 הוא פגש את זיגמונד יאן, גרמני ראשון שטס לחלל (כחלק של שיתוף בין ברית המועצות לבין גרמניה המזרחית).
שניהם גדלו באותו אזור בגרמניה המזרחית.
לאחר איחוד גרמניה מרבולד עזר ליאן להתחיל עבודה במסגרת המרכז הגרמני לחקר החלל.
אולף מציג היא סדרת טלוויזיה קומית אמריקאית בהנפשה ממוחשבת, אשר בוימה על ידי הירום אוסמונד והופקה על ידי אולפני ההנפשה של וולט דיסני.
הסדרה עוקבת אחר איש השלג אולף מזיכיון "לשבור את הקרח", אשר בכל פרק מציג בהומור סרט קולנוע מונפש של חברת וולט דיסני.
הסדרה כוללת חמישה פרקים באורך 90 שניות, כאשר היא הופצה בשירות הסטרימינג דיסני+ ב-12 בנובמבר 2021. ב-16 ביוני 2022 הושק השירות בישראל, וסדרה זו בדיבוב עברי נכללה כאחד מתכני הבכורה שלו.
הסדרה זכתה לביקורות חיוביות, בעיקר על ההומור שבה.
בהשראת הסדרה הושקו מוצרים שונים, ביניהם קולקציית בובות פופ מבית Funko, אשר יצאה ב-6 באפריל 2022 באופן בלעדי עבור אמזון.
בכל פרק איש השלג אולף מציג בהומור סרט קולנוע מונפש של חברת וולט דיסני.
ישנם דברים שהוא מציג בצורה לא נכונה ומגזים באלמנטים מסוימים.
בהצגת הסרטים הוא משחק את רוב התפקידים בעצמו, ומשתמש בדברים שונים כדי לחקות דמויות נוספות, כמו כן לפעמים הוא נעזר באייל סוון, במפלצת השלג מרשמלו, באנשי שלג קטנים, בסלמנדרה ברוני ובמשב הרוח גייל.
המדבבים בדיבוב המקורי הם ג'וש גד בתור אולף, פרנק ולקר בתור סוון ופול בריגס בתור מרשמלו, כאשר כולם חזרו לתפקידם לאחר דיבובם במדיות השונות בזיכיון "לשבור את הקרח".
הדיבוב העברי בוים על ידי תמי ברק והופק על ידי עדי וולוצקי, כאשר הוא כולל את עידו רוזנברג כקולו של אולף ואמנון וולף.
מספר הפרק בסדרהשם הפרק באנגליתשם הפרק בעבריתתאריך שידור מקורי תאריך שידור בישראל 1The Little Mermaidבת הים הקטנה12 בנובמבר 202116 ביוני 20222Moanaמואנה3The Lion Kingמלך האריות4Aladdinאלאדין5Tangledפלונטר
במהלך הפקת סרט הקולנוע בהנפשה ממוחשבת "לשבור את הקרח 2", אולפני ההנפשה של וולט דיסני היו זקוקים לסצנה משעשעת ואינפורמטיבית כאחד, שתשבור את הטון הקשה מדי פעם של הנרטיב ותציג רגע של אבסורד מוחלט.
הם החליטו להשתמש בדמותו של איש השלג אולף, ויצרו סצנה בה הוא מציג בהומור את אירועי הסרט הקודם, "לשבור את הקרח".
הסצנה הפכה לפופולרית, ולכן הוחלט להפיק את סדרה זו, בה אולף מציג בהומור סרטים נוספים של חברת וולט דיסני.
בספטמבר 2021 נודע שהסדרה תעלה לשירות הסטרימינג דיסני+ ב-12 בנובמבר, כחלק מציון יום דיסני+.
טריילר הסדרה יצא ב-14 באוקטובר 2021, כשהוא כונה "לשבור את הקרח פוגש Drunk History" על ידי קורי צ'יצ'יזולה מאתר "CinemaBlend".
ב-16 ביוני 2022 הסדרה הושקה בישראל בדיבוב עברי, כאחד מתכני הבכורה של דיסני+ שהגיע לארץ.
ג'ואל קלר מאתר "Decider" ציין שהסדרה מצחיקה ומשעשעת על פני ההומור שלה, והצהיר שהיא תצפית מרעננת על כמה מהנכסים האינטלקטואלים של דיסני.
כמו כן הוא שיבח את ג'וש גד ופרנק ולקר על דיבובם בסדרה.
דרו טיילור מאתר "TheWrap" כינה את הסדרה כ"חגיגה מפתיעה של ההיסטוריה של דיסני" וכ"פריצת דרך בכך שהיא מעידה בבירור על כמה היבטים של קלאסיקות דיסני אהובות, אבל בצורה מכבדת, שאפתנית ואמנותית".
בנוסף הוא שיבח את דיבובו של גד ואת ההומור של אולף.
שיין רדינג מאתר "Screen Rant" שיבח את דיבובו של ג'וש גד ואת ההומור של הסדרה, וכתב "הסדרה היא שימוש נהדר ביכולות הקומיות של אולף כשהוא נוקט ומצביע על הבעיות עם כמה מהסיפורים המפורסמים ביותר של דיסני.
כשהוא מדגיש את הכאב של מותו של מופסה בגרסה שלו למלך האריות או שר "Part of Your World" בתור אריאל בשחזור של בת הים הקטנה, אולף מביא לחיים כמה סיפורי דיסני נהדרים בצורה שרק הוא יכול".
באתר "Common Sense Media" הסדרה דורגה ב-4 מתוך 5 כוכבים על ידי דיונדרה בראון, אשר שיבחה את ההומור שלה, תוך מחמאה לתיאור ערכים שונים, כגון סקרנות, התמדה ועבודת צוות, המתוארים דרך הדמויות.
שנהפרסקטגוריהמועמדתוצאהמקור2022Hollywood Creative Allianceסדרת ההנפשה הקצרה הטובה ביותר—פרסי אמי לתוכניות לילדים ולמשפחההעריכה הטובה ביותר בתוכנית הנפשהג'ף דראהיים
גנאיוס דומיטיוס אניוס אולפיאנוס היה משפטן רומי יליד העיר צור (לבנון).
הוא עבר לרומא ונחשב לאחד מברי הסמכא המשפטיים הגדולים של זמנו.
הוא היה אחד מחמשת המשפטנים שעליהם היו אמורות להתבסס החלטות לפי חוק הציטוטים (Lex citationum) של הקיסר ולנטיניאנוס השלישי (המאה ה-5), והוא סיפק לדיגסטה של יוסטיניאנוס (המאה ה-6) כשליש מתוכנה.
זמן ומקום הולדתו המדויקים אינם ידועים, אולם תקופת פעילותו הספרותית הייתה בין 211 ל-222 לספירה.
הוא הופיע לראשונה בחיים הציבוריים כשמאי באולם של המשפטן פפיניאנוס וחבר במועצה של הקיסר ספטימיוס סוורוס; תחת הקיסר קרקלה הוא נשא בתפקיד magister libellorum.
הקיסר אלגאבאלוס גירש אותו מרומא, אך עם עלייתו לשלטון של הקיסר סוורוס אלכסנדר (222) הוא הוחזר לתפקידו, ולבסוף הפך ליועצו הראשי של הקיסר ולפראיפקטוס פראיטוריו (praefectus praetorio).
בתקופת השושלת הסוורית, הייתה משרת הפראיפקטוס הפראיטוריאני באיטליה דומה יותר ויותר לתפקיד מינהלי כללי, והייתה נטייה למנות משפטנים כמו פפיניאנוס, שמילא את התפקיד משנת 203 ועד הוצאתו להורג עם עלייתו של קרקלה.
תחת סוורוס אלכסנדר הוחזקה הפראיפקטורה הפראיטוריאנית (praefectura praetorio) על ידי אולפיאנוס עד שהמשמר הפרטוריאני התנקש בחייו בנוכחות הקיסר עצמו.
צמצום הפריבילגיות שניתנו למשמר הפרטוריאני על ידי הקיסר אלאגבאלוס עורר את עוינותם של אנשי המשמר, והוא נמלט בקושי מנקמתם; בסופו של דבר, הוא נרצח בארמון על ידי המשמר, אולי במהלך מהומה בין החיילים לאספסוף.
הייתה לו וילה מפוארת בסנטה מרינלה על החוף מצפון לרומא.
סך כל כתביו סיפקו לדיגסטה של הקיסר יוסטיניאנוס הראשון (המאה ה-6) כשליש מתוכנה, והפרשנות שלו על "הצו" לבדו סיפקה כחמישית מתוכנה.
כסופר, הוא מתאפיין בהסבר דוקטרינרי בעל ערך גבוה, שיקול דעת של ביקורת ובהירות של סידור, סגנון ושפה.
גם נזקפת לו עריכת לוח תמותה (לוח התמותה של אולפיאנוס ) הראשון אי פעם.
אוסף "הפרגמנטים של דומיטיוס אולפיאנוס" (Domitii Ulpiani fragmenta), המורכב מ-29 כותרים, נערך לראשונה על ידי טיליוס (פריז, 1549).
מהדורות נוספות הן מאת הוגו (ברלין, 1834), בוקינג (Booking, בון, 1836), המכילות קטעים מהספר הראשון של "המוסדות" (Institutiones) שגילה אנדליכר (Endlicher) בווינה ב-1835, וב- Textes de droit romain של ז'יראר (Girard, פריז, 1890).
בחקר המשפט, ייתכן כי אולפיאנוס זכור בזכות הביטוי "עקרונות היסוד של החוק הם: לחיות בכבוד, לא לפגוע באף אדם אחר, לתת לכל אחד את גמולו" (Juris praecepta sunt haec: honeste vivere, alterum non laedere, suum cuique tribuere).
יוסטיניאנוס הראשון מייחס לאולפיאנוס בדיגסטה את ניסוח הכלל Nemo dat quod non habet (אין אדם יכול לתת יותר ממה שיש לו), שהוא כלל בסיסי בדיני הקניין במערכות משפט רבות.
ההנחה הייתה במשך זמן רב שאולפיאנוס היה מודל לאולפיאנוס של אתנאיוס בחיבורו "החכמים במשתה" .
אתניאוס עושה את 'אולפיאנוס' כמדקדק ופילולוג, המאופיין במנהג קריאות הביניים שלו: "היכן המילה הזו מתרחשת בכתב?".
הוא מוצג כסימפוזיארך, היושב בראש המשתה (הסימפוזיון) לבדו על ספה; מותו עובר בשתיקה בספר 15 686c.
החוקרים כיום מסכימים שאולפיאנוס של אתנאיוס אינו אולפיאנוס ההיסטורי, אך אולי הוא אביו.
תאריך אפשרי של מותו של אולפיאנוס האמיתי, 228 לספירה, שימש באופן שגוי כדי להעריך את תאריך השלמת "החכמים במשתה".
אולם לא ניתן לקבוע בוודאות את שנת מותו.
רוברט לי קליב (Robert Lee Cleve) טוען שאולפיאנוס מת בשנת 223, על בסיס פפירוס שהתגלה ב-1966.
אולפני אבי רוד הם אולפני הקלטות בלונדון שבאנגליה, הידועים כאולפני ההקלטה של אמנים בולטים כגון הביטלס, קווין, פינק פלויד, קליף ריצ'רד והצלליות.
האולפנים הוקמו בנובמבר 1931 על ידי חברת EMI ונקראו בתחילה אולפני EMI (או EMI Recording Studios).
בשנת 1969 יצא האלבום של להקת הביטלס, "Abbey Road", שהוקלט באולפנים אלו ונקרא על שם הרחוב בו הם שוכנים.
גם עטיפתו המפורסמת של האלבום צולמה במעבר החצייה באותו הרחוב, בסמוך לאולפנים.
בעקבות ההצלחה הגדולה של האלבום, שונה ב-1970 שם האולפנים ל"אולפני אבי רוד".
אולפן מספר 2 באולפני EMI הפך למרכזה של מוזיקת הרוק בשנת 1958, כאשר קליף ריצ'רד והדייגים (מאוחר יותר שינו את שמם לקליף ריצ'רד והצלליות) הקליטו באולפן זה את מה שנחשב לסינגל הרוקנרול האירופי הראשון.
דבר זה בישר גם את העברת השרביט מהרוק אנד רול לרוק המוכר של שנות ה־60. בתקופה שבין 1958 ל-1963 קליף ריצ'רד והצלליות החיו את האולפנים, הנהיגו מקצה הקלטות של לילה אחד, והכניסו לאולפן טכניקות הקלטה חדשות.
בהקלטותיה, הלהקה פתחה את הדרך למוזיקה כבדה ורועשת יותר, עם צלילי גיטרה רועשים ונועזים יותר, וסללה את הדרך הבטוחה לצלילי הבכורה של להקת הביטלס.
גם הביטלס זכו להצלחה רבה עם הקלטותיה באולפן מספר 2, ובמהלך החצי הראשון של שנות ה-60, הביטלס וקליף ריצ'רד ולהקתו הפכו מעשית לבעלים של האולפנים, תוך שהם נאבקים על זמן הקלטה יקר באולפן זה.
בסטודיו מספר 2 הוקלט גם האלבום המפורסם ביותר של להקת פינק פלויד - The Dark Side of the Moon (כמו כן הקליטה הלהקה עוד מספר אלבומים באולפנים אלה).
בין האמנים הנוספים שהקליטו באולפנים אלה נמנים ההוליס, פלאסידו דומינגו, מנפרד מן, דוראן דוראן, ג'רי והפייסמייקרס, הלן שפירו, איירון מיידן רדיוהד המארס ולטה ואחרים.
באולפן מספר 1 הוקלטו רבים מהפסקולים של סרטי קולנוע ידועים כולל "מלחמת הכוכבים - פרק 6: שובו של הג'די", "הארי פוטר ואבן החכמים", "שר הטבעות", "שרק", ו"לב אמיץ".
הביטלס נהגו להקליט באולפן זה מקצי הקלטות גדולים כמו רצועות תזמורת ב-A Day In The Life.
טכנאי ההקלטה הבולט ביותר בשנות הזוהר של האולפן, הוא אלן פרסונס, שעבד על אלבומים כגון Abbey Road, The Dark Side of the Moon ו-The Year of the Cat של אל סטיוארט.
בפברואר 2010 הודיעה חברת EMI שבכוונתה למכור את האולפנים, אולם עקב פעולה ציבורית נמרצת שהתנגדה לצעד זה מתוך חשש כי הרוכש יהרוס את האולפנים הוכרז לבסוף הבניין כבניין רשום לשימור.
הגדר ליד האולפנים מלאה בכתובות שכותבים מעריצים רבים של הביטלס, והגדר נצבעת מחדש 6 פעמים בשנה.
במרץ 2015 נוסד "מכון אבי רוד" כבית ספר להפקת מוזיקה ולהנדסת סאונד.
בנוסף למיקום בלונדון, המכון מציע לימודים ברחבי העולם, עם סניפים באמסטרדם, פרנקפורט, יוהנסבורג, מיאמי, פריז וסידני.
בכל הקמפוסים נלמד אותו קורס – "דיפלומה מתקדמת בהפקת מוזיקה והנדסת סאונד" – אשר פותח בשיתוף עם מובילי התעשייה ועם צוות אולפני אבי רוד.
בחלק מהקמפוסים מוצעים גם קורסים קצרים נוספים, בהם: הכנת תיק עבודות, סדנת אמן בהפקת שירים, ויסודות תיאוריה מוזיקלית למפיקים, בין היתר.
באפריל 2021 הודיע המכון בלונדון על התרחבותו ועל מעברו לאולפני Angel Recording Studios, שנסגרו באותה תקופה, במהלך קיץ 2021. למכון יש שיעור השמה של מעל 90%.
אולפן קולנוע הוא מקום שבו מצלמים סרטים ופרסומות.
לרבות מחברות הפקת הסרטים בעולם יש אולפן קולנוע ואזורי הפקה ייעודיים משלה, כך למשל אולפני הוליווד של דיסני, או אולפני יוניברסל המפורסמים בארצות הברית.
בדרך כלל אולפן יכלול: חדרי הקלטת קול, חדרי איפור והלבשה, חדרי הלבשה וכביסה, חדרי הפקה, עריכה וניהול, חדרי עריכת סאונד וקול, ספרייה, אזורי צילום חיצוניים ופנימיים באזור האולפן, חדרי אוכל ושתייה, חדרי תצוגה בקדמתו.
לכל אזור צילום יש את העיצוב הייחודי לו, קירות מעוצבים לכל סט, תאורה ייחודית וחלקי צילום מסומנים.
"אולפן" לבדו, משמעותו "בית מלאכה" עבור אמנים, צלמים, שחקנים ורקדנים.
בהקשרו לעולם הקולנוע בית המלאכה מתקשר לעולם הסאונד, מוזיקה וההקלטה ולמעשה נקרא "במה".
כל בתי המלאכה יחד נקראים אולפן קולנוע.
אולפני הקולנוע התפתחו עם ראשית הקולנוע בתחילת המאה ה-20. אולפן הקולנוע הראשון נבנה על ידי תומאס אדיסון בניו יורק בשנת 1893 ונקרא "מריה השחורה".
על מנת לנצל את אור השמש (מנורות עוד לא היו זמינות) האולפן היה בנוי על ציר הידראולי מסתובב עם חלון בגג לקליטת אור השמש.
בתחילת המאה ה-20, חברות החלו לנוע ללוס אנג'לס, קליפורניה.
מקור התאורה הטוב ביותר לייצור ראינוע היה אור שמש טבעית, שכן בקליפורניה היו יותר ימי שמש מאשר ניו יורק.
באותן השנים החלה להיווצר התעשייה שהיום מכונה "הוליווד", על פי שם הכפר שבדרום קליפורניה.
בשנת 1905 נוצרה הטכנולוגיה לצילומי פנים (נורות מרקורי).
כיום אולפני הקולנוע משוכללים וכוללים אמצעים רבים כגון: מתקני דולי, תאורה ו"מסך ירוק".
החל משנות החמישים והלאה, אולפנים החלו ליצור גם תוכניות טלוויזיה.
אולפני קולנוע הם גם שם לחברות בתחום הפקת והפצת סרטים.
חמשת אולפני הקולנוע הגדולים בתעשיית הקולנוע ההוליוודית הם:
האחים וורנר - Warner bros
מלבדם קיימות חברות נוספות הנחשבות לאולפנים "עצמאיים", ובהם דרימוורקס, מירמקס, ואחרים.
אולפני האחים וורנר, ליבסדן - הממוקמים צפונית-מערבית לעיר לונדון, בממלכה המאוחדת.
בהם צלמו סרטי סדרת הארי פוטר ומספר סרטים מסדרת סרטי ג'יימס בונד.
אולפני אילינג - אולפני טלוויזיה וקולנוע הפועלים בשכונת אילינג במערב לונדון מאז בשנות ה-30 של המאה ה-20.
בוליווד - כינויה של תעשיית הסרטים הגדולה ביותר בהודו ומהגדולות בעולם.
תעשייה זו מפיקה סרטים בשפת הינדי ומיקומה בעיר מומבאי.
אולפני הנגדיאן וורלד - אולפנים הממוקמים בעיירה הנגדיאן שבג'ג'יאנג, סין.
זהו אתר הצילומים הגדול ביותר באסיה.
בישראל הוקמו במחצית השנייה של שנות ה-80 של המאה ה-20, אולפני הקולנוע "ג.ג.
אולפני ישראל - ירושלים" בנווה אילן.
אוּלְפָּנָה היא בית ספר תיכון לבנות בזרם הממלכתי-דתי, שבו ניתן תגבור של לימודי תורה ופעילויות חברתיות.
האולפנה מקבילה לישיבה התיכונית עבור בנים.
השם נבחר כדי להבדילו מבית ספר תיכון רגיל, מצד אחד, ומצד שני שלא להשתמש במונח ישיבה המיועד למוסדות לימוד לבנים.
במקור אולפנא נכתבה ב-א', אולם על פי כללי האקדמיה ללשון העברית, כיוון ש"שורה של שמות ארמיים בעלי סיומת םָא חדרו לעברית, והם נתפסו בה כשמות ממין נקבה בגלל זהות הצליל לסיומת הנקבה העברית...
לפיכך החליטה האקדמיה שמילים אלו ייכתבו בה"א, כדין כל מילה ממין נקבה המסתיימת בתנועת a".
באולפנה לומדות הבנות מקצועות יהדות עם מקצועות חול, במטרה לסיים את התיכון עם תעודת בגרות ועם הישגים בתחום הרוחני, מידות טובות ואהבת התורה, העם והארץ.
האולפנות גובות מההורים שכר לימוד שבין 2,000-17,000 שקלים בשנה, על מנת לתגבר את התלמידות בשיעורים נוספים ובפעילויות חברתיות.
ברבות מהאולפנות פועלת פנימייה חלקית או מלאה.
התגבור בלימודי היהדות באולפנה מתבטא בלימוד מוגבר לבגרות (5 יחידות תורה שבעל פה, 5 יחידות תנ"ך), שעות של למידה עצמית בזוגות (המכונות פרקא, חברותא או מוסר, בהתאם לאולפנה), וכן יוזמות העשרה שונות כשיעורי בחירה למתמידות ושעות לימוד עם רב.
מנהל האולפנה הוא לרוב רב, המקרין מבחינה חינוכית על הכיוון של האולפנה.
נוסף לפן הלימודי, האולפנות שמות דגש רב על קשר עם הבנות והמחנכות מצופות להעביר שיעורי חינוך רבים וליצור קשרים אישיים עם התלמידות.
אולפנות בתנאי פנימייה נשארות בדרך כלל לשבתות פעם בשבועיים או שלושה, אך גם אולפנות אקסטרניות מקפידות להוציא את הבנות כמה פעמים בשנה לשבתות משותפות.
יוזמה ראשונה להקמת אולפנה הייתה במרחשוון תש"ג (1943), בעין גנים ליד פתח תקווה, במתכונת דומה לזו של הישיבה בכפר הרואה.
באולפנה היו שבע תלמידות ששילבו לימודי קודש עם עבודה חקלאית.
האולפנה הראשונה במתכונתה הנוכחית היא אולפנת כפר פינס כחלק ממרכז ישיבות בני עקיבא, המכונה "אם האולפנות".
היא נוסדה בשנת תש"ך (1960) כדי למלא את הצורך של הורים לתת לבנותיהם חינוך תורני, מעבר לזה הניתן בתיכון המקיף הדתי, שיתאים לבנות הציונות הדתית.
בהמשך שנות השישים נוסדו עוד שלוש אולפנות: אולפנת אמנה בכפר סבא שנוסדה בתשכ"ד (1964), אולפנת סגולה בקריית מוצקין שנוסדה בשנת תשכ"ה (1965), ואולפנת צפירה במושב צפריה שנוסדה בתשכ"ה (1965).
אולפנות אלו שימשו קבוצה קטנה של בנות שיצאו לחינוך פנימייתי, כאשר רוב הבנות הדתיות נשארו ללמוד בבתי ספר תיכוניים דתיים במקומות מגוריהן.
בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 החלה התעוררות בחינוך הדתי לכיוון של הקמת אולפנות נוספות.
בדרום הארץ, שבו לא היו אולפנות, הוקמו אולפנת ערד בתשל"ח (1978) ואולפנת אבן שמואל במושב אבן שמואל בשנת תש"מ (1980).
במקביל נפתחה אולפנית טבריה גם היא באותה שנה, ללא פנימיה, לאחר פיצול התיכון הדתי בעיר לישיבה תיכונית ואולפנה.
בשנת תשל"ח (1978) הוקמה האולפנית בתל אביב שנועדה להיות אולפנה לימודית בעיקרה, ללא פנימייה וללא הפעילויות הרבות בערבים.
אולפנה זאת ענתה על הרצון של תלמידות והוריהן למסגרת לימודית תורנית ללא פנימייה.
בהמשך, הוקמו אולפנות של רשת צביה ברחבי הארץ, גם הן ללא פנימייה.
עם הקמת ההתנחלויות ברחבי יהודה ושומרון, הוקמו בהן מספר אולפנות, בהן האולפנה בקריית ארבע, אולפנת השומרון באלקנה, אולפנת עפרה ואולפנת להב"ה בקדומים בשנת תשמ"ב.
אולפנה נוספת, נווה חנה בגוש עציון, הוקמה בשנת תשמ"ד (1984).
בשנות ה-90 של המאה ה-20 הפך המושג אולפנה למותג ורבים מבתי הספר התיכוניים לבנות במגזר הציוני דתי שינו את שמם לאולפנה או הקימו נתיב אולפני.
הדבר חייב במקרים מסוימים הוספות שיעורי לימודי קודש על מנת לעמוד במינימום הנדרש על מנת להקרא אולפנה.
כמו כן, הוקמו אולפנות נוספות ברחבי הארץ.
גם בפריפריה התרבו האולפנות, בסוף שנות התשעים ובתחילת שנות האלפיים.
כך למשל, באזור הצפון הייתה רק אולפנה אזורית אחת - אולפנית טבריה, ובשנים האחרונות היא מתחרה עם אולפנות נוספות שקמו באזורה - אולפנת רגבים, אולפנת מירון ואולפנת הגולן.
הוקמו מספר אולפנות לבנות המתקשות בלימודים, בהן האולפנה בדולב והאולפנה בנוב.
בנוסף, בשנת התשס"ט הוקמה אולפנת טליה בירושלים, המיועדת לבנות מחוננות ומצטיינות.
ביולי 2022 זכתה רויטל וולך תלמידת אולפנת הרב בהר"ן בגדרה, שמתגוררת ביישוב מורשת, במדליית הזהב באולימפיאדת הפיזיקה הבין-לאומית.
וולך התמודדה מול 370 משתתפים מ־74 מדינות.
כמו כן זכתה גם בתואר "המנצחת המוחלטת" (Absolute Female Winner), כלומר "התלמידה המצטיינת בעולם בפיזיקה".
אולפן שישי היא תוכנית של חברת החדשות, המשודרת כיום בקשת 12 מדי ערב שישי בהגשתו של דני קושמרו ולצידו צוות הפרשנים הבכירים של חברת החדשות בהם: אמנון אברמוביץ', גיא פלג, קרן מרציאנו, דנה ויס וניר דבורי.
התוכנית, שעלתה לאוויר ב-18 באוגוסט 1995, נפתחת בקטע המסכם את אירועי השבוע החולף מזווית המגיש,לאחריו פרק חדשות ומיד אחר כך פרק מגזין נרחב שבו כתבות תחקיר, כתבות דוקומנטריות, פאנל הפרשנים וראיונות.
עורך התוכנית הוא רון ירון.
כיום משודרת התוכנית מקריית התקשורת נווה אילן.
לפני כן שודרה התוכנית באולפני הבירה ירושלים.
בשנת 2001 המציא רם לנדס את פורמט הפרשנים של אולפן שישי - שמתקיים מאז בצורות שנות בכל הערוצים.
הפורמט המקורי של לנדס היה מהודק ושיחת הפרשנים הייתה מתוזמנת בשעון עצר לשני מקבצים של לא יותר מ-4 דקות
עד ראשית שנת 2012 הנחה את התוכנית יאיר לפיד, שכיהן בתפקיד המגיש ארבע שנים עד שהחליט לפרוש לפוליטיקה ולימים הפך לראש ממשלת ישראל.
בכל שנותיה הובילה התוכנית בנתוני הרייטינג על מתחרותיה: "יומן" בערוץ הראשון, "שישי" של חדשות 13, ו"חדשות שישי" של תאגיד השידור הישראלי.
במרכז הישגיה העיתונאיים של התוכנית בשנים האחרונות:
חשיפת "מסמך גלנט", על ידי פרשני התוכנית אמנון אברמוביץ' ורוני דניאל, שהובילה לטלטלה חסרת תקדים במערכת הצבאית והפוליטית בישראל.
ריאיון ראשון עם רונה רמון, רעייתו של האסטרונאוט הישראלי הראשון, אילן רמון, ימים מעטים לאחר נפילת בנה אסף בהתרסקות מטוסו.
בריאיון מתחה רמון ביקורת קשה על התקשורת הישראלית, שדרך אנשיה נודע לה על דבר מותו של בנה.
כתב התוכנית, חיים ריבלין, חשף פרקים נרחבים בפרשת הולילנד, שנקשרה בשמו של ראש הממשלה לשעבר, אהוד אולמרט.
ריאיון ראשון עם ניצב בדימוס זאב אבן-חן, ששכל את בתו טופז באסון אוטובוס צוערי השב"ס בכרמל, והיווה למעשה ראשיתו של מאבק ציבורי נגד האחראים למחדל.
ריאיון מיוחד עם עומאר אוסאמה בן לאדן, בנו של מנהיג "אל-קאעידה", אוסאמה בן לאדן.
ריאיון עם עבד אל-חלים ח'דאם, מי ששימש סגן נשיא סוריה ושר החוץ, היה למעשה המקורב ביותר לחאפז אל-אסד והפך לאחד ממובילי המחאה נגד בנו בשאר, הריאיון עורר סערה בסוריה ובלבנון עקב היותו בכיר ממשל סורי לשעבר שהתראיין לתקשורת של מדינת אויב.
חשיפה של הכתב שי גל של שורת מקרי הדרת נשים בעיר בית שמש, ובראשם תיעוד חששה של הילדה נעמה מרגוליס בת ה-8, תושבת העיר, לשוב מבית הספר לביתה לאחר שבעבר חרדים קיצוניים ירקו עליה וקיללו אותה משום שלא הייתה לבושה באופן מספיק צנוע, לדעתם.
הכתבה הובילה למחאה ציבורית נרחבת.
חשיפת שורת הטרדות מיניות לכאורה שנעשו על ידי תת-אלוף שי אלבז, המועמד לתפקיד מפקד חיל הים ומפקד שייטת 13 בעבר.
אלבז סיים את דרכו ופרש מצה"ל בעקבות הפרסומים.
ריאיון עם יונה אברושמי, רוצחו של פעיל שלום עכשיו אמיל גרינצווייג.
במהלך הריאיון הצדיק אברושמי את מעשיו וכינה את המפגינים נגד הממשלה במשבר הקורונה "חיידקים" ואמר שגם אחד מהם ירצח.
בשנות ה-90, נעימת הפתיחה והסגירה של התוכנית הייתה Newsday של ריצ'רד מייהיל, אשר שימשה שנים לאחר מכן כפתיח לתוכנית "הסיפור שלי" ששודרה בערוץ 10.
בין השנים 1997 - 2000 נעימת הפתיחה של התוכנית הייתה Reporter של מוראי מונרו מתוך הדיסק "News Media 2".
בין התאריכים יוני - אוקטובר 2000 התוכנית השתמשה, ככל הנראה בשוגג, במנגינה של חדשות ערוץ 4 הבריטי שנכתבה על ידי אלאן הוקשאו, ללא אישור הערוץ.
כעבור ימים ספורים, הנעימה הוחלפה בנעימה הנוכחית כאשר דן שילון התחיל להגיש את התוכנית.