tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קולונל גנרל גוסטב יאן (נולד כגוסטב האוצינגר ; 21 באוקטובר 1883 – 26 בנובמבר 1947) היה קצין הונגרי במהלך מלחמת העולם השנייה, אשר פיקד על הארמייה ההונגרית השנייה בקרב סטלינגרד.
לאחר המלחמה הוא נמצא אשם בפשעי מלחמה והוצא להורג על ידי כיתת יורים.
הוא זוכה לאחר מותו בשנת 1993 על ידי בית המשפט העליון של הונגריה.
יאני נולד כגוסטב האוצינגר ב-21 באוקטובר 1883 בראיקה, שהייתה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, למשפחה ממוצא גרמני-פולני.
אביו, שאנדור (אלכסנדר) האוצינגר, היה חנווני וחקלאי.
בשנת 1896 עברה המשפחה לבודפשט.
בשנים 1902–1905 למד האוצינגר באקדמיה הצבאית של פשט לודוביקה.
לאחר סיום לימודיו, הוא הפך ללויטננט בצבא האימפריה האוסטרו-הונגרית.
מ-1909 עד 1912 האוצינגר למד באקדמיה הצבאית הטרזיאנית בווינר נוישטאדט.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, האוצינגר שירת בעיקר בתור קצין מטה בגליציה והועלה לדרגת האופטמן בנובמבר 1914. בשנת 1918 הועבר למשרד המלחמה.
מפברואר 1919 האוצינגר השתתף במלחמת הונגריה-רומניה תחת פיקודו של קולונל קארוי קראטוצ'וויל.
הדיוויזיה נכנעה ב-29 באפריל 1919 ונלקחה בשבי הרומנים.
האוצינגר לא שב מהשבי עד סוף אוגוסט 1920.
באוקטובר 1920 מונה לראש מטה הדיוויזיה שהוצבה בדברצן.
ב-17 ביוני 1924 הוא קיבל את תואר האצולה ויטז (אביר), ובאותה תקופה הוא שינה את שם משפחתו לשם נעוריה של אמו, יאן.
בספטמבר 1931 חזר יאן לאקדמיה לודוביקה כמדריך והיה מפקד האקדמיה הצבאית בין השנים 1932–1936. את השנים שנותרו עד למלחמת העולם השנייה בילה יאן בשירות החיילים ובקנצלרית הצבאית של העוצר אדמירל מיקלוש הורטי.
במרץ 1940 מונה יאן למפקד הארמייה השנייה.
הפעולה הצבאית הראשונה של צבא זה הייתה כיבוש טרנסילבניה בספטמבר 1940 לאחר הבוררות השנייה בווינה.
בראשית אפריל 1942 נשלחה הארמייה לחזית המזרחית, וסופחה לקבוצת ארמיות דרום הגרמנית.
בסוף יוני וראשית יולי 1942 השתתפה הארמייה בשלב הראשון של מתקפת הקיץ הגרמנית בדרום רוסיה (מבצע כחול), ונטלה חלק בקרבות סביב העיר וורונז' על נהר הדון, ביחד עם ארמיית הפאנצר הרביעית הגרמנית.
לאחר מכן הוצבה הארמייה להגן על האגף השמאלי של קבוצת ארמיות B מפני התקפת נגד סובייטית, ותפסה עמדות על נהר דון מצפון-מערב לארמייה האיטלקית השמינית, בין נוביה-פוקרובקה לרוסשה.
ב-16 בדצמבר 1942 פתח הצבא הסובייטי במבצע סטורן קטן, והבקיע את החזית הגרמנית בנקודת התפר בין הארמייה האיטלקית השמינית והארמייה ההונגרית השנייה.
ב-13 בינואר 1943 פתח הצבא הסובייטי במתקפה גדולה נוספת, שנועדה לשחרר את העיר חרקוב, בהשתתפות כוחות משלוש חזיתות (וורונז', בריאנסק והדרום-מערבית).
הארמייה ההונגרית השנייה, שהותקפה על ידי כוחות עדיפים בהרבה, כותרה באזור סוובודה והושמדה כמעט לחלוטין.
היא ספגה כ-200 אלף אבדות (100 אלף הרוגים, 35 אלף פצועים ו-60 אלף שבויים) וחדלה מלהתקיים ככוח לוחם.
בסוף מאי 1943 הוחזרו שרידי הארמייה (40 אלף חיילים מתוך מצבה מקורית של כ-250 אלף) להונגריה והארמייה פורקה באופן רשמי.
ב-31 במרץ 1943 קיבל יאן את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל על פעולותיו.
במאי 1943 הוא חזר עם שרידי הארמייה מרוסיה.
הוא התקבל בטקס בבית, אך הוחלף כמפקד.
יורשו כמפקד הארמייה השנייה היה גזה לקאטוש.
יאן כבר לא קיבל תפקיד חדש, ובסתיו 1943 הוא פרש לבקשתו.
יאן חי בבודפשט עד נובמבר 1944 ואז ברח מהחזית המתקרבת עם אשתו החולה לגרמניה, שם נכנע לחיילי הצבא האמריקאי באיכנדורף ב-1 במאי 1945 והפך לשבוי מלחמה.
ב-19 ביוני 1945 גורש יאני מהצבא ההונגרי בהיעדרו.
הוא שוחרר מהשבי האמריקני בשנת 1946 ועבד כסנדלר בבוואריה.
לאחר מותה של אשתו, הוא חזר מרצון להונגריה באוקטובר 1946, אם כי האמריקאים הציעו לו להישאר בגלות במערב אירופה והוא הוזהר מפני משפט.
בית המשפט העממי בהונגריה גזר עליו מוות בגין פשעי מלחמה בספטמבר 1947. יאן ויתר על עתירת חסד והוצא להורג בירי ב-26 בנובמבר 1947.
בראשית שנות התשעים הועלו טענות לפיהן יאן אחראי באופן אישי לסבלם ורציחתם של רבבות צעירים יהודים הונגרים.
עם זאת, יש ראיות כי יאן מחה בפני גנרל-אוברסט הנס פון זלמות נגד ההתעללות והרצח של עובדי הכפייה היהודים על ידי האס אס.
בשנת 1993 יאן זוכה לאחר מותו על ידי בית משפט צבאי בהונגריה.
גוסטב לאבס היה מפקד אס אס גרמני בתקופת הנאצים.
במהלך מלחמת העולם השנייה עבד כמפעיל משאית גז במחנה ההשמדה חלמנו בוורתגאו.
בתפקידו היה לאבס מעורב ישירות ברצח עם של למעלה מ-100,000 גברים, נשים וילדים, רובם יהודים.
בנובמבר 1963, הוא נשפט והורשע על פשעים נגד האנושות, ונידון ל-15 שנות מאסר (לאחר מכן הופחת העונש ל-13 שנות מאסר) על ידי בית משפט אזורי בבון (Landgericht Bonn), גרמניה.
לאבס הצטווה להגיע למחנה הריכוז חלמנו, שם שירת בין אפריל 1942 לינואר 1945, והחל לנהוג במשאית הגז לאחר מספר ימים.
הוא עבד קודם לכן במוסך הרכב במשרד הראשי לביטחון הרייך והועבר ליחידת אס-אס "זונדרקומנדו" בפוזנן.
הוא הצטווה לשמור על סודיות באשר לעבודתו שם.
במטה הגסטפו בפוזן הצטווה לעבוד בזונדרקומנדו בחלמנו.
למחרת פגש את ולטר בורמייסטר, שהסיע אותו ואיש אס אס אחר, אוסקר הרינג, לחלמנו.
המחנה, הממוקם בחלמנו על הנר, כלל מבנה אחוזה ישן ושטח של כ-3–4 קילומטרים של חורש מצפון-מערב למבנה האחוזה.
למחרת, איש האס אס ארווין בורסטינגר, שהיה אחראי לכלי הרכב, הראה ללאבס ולהרינג את המחנה ואמר להם לבצע נסיעת מבחן במשאיות הגז.
לימים בבית המשפט דיבר לאבס על האופן שבו בוצעו הרציחות בגז.
הוא נהג במשאית הגז לצד בניין האחוזה וכחמישים יהודים הוכנסו למשאית בכל פעם.
כשהיא הייתה מלאה, הדלת האחורית ננעלה.
בין צינור הפליטה של משאית הגז לפתח האחורי של המשאית חובר צינור.
לאחר מכן נאמר ללאבס להתניע את המנוע ולתת לו לפעול; לאחר כ-30 דקות כל הקורבנות מתו.
לאחר מכן נצטווה לאבס לנסוע לאזור מיוער בכפר קולו כדי לפרוק את הגופות.
שוטר הלך עם לאבס כדי להראות לו היכן לפרוק אותן: בקבר אחים כשלושה קילומטרים במעמקי היער.
כל מי ששרד את הגז נורה.
בתחילת 1942, שטנדרטנפיהרר פאול בלובל נצטווה על ידי ריינהרד היידריך להוביל את מבצע 1005, בו נחפרו הקברים ההמוניים כדי לשרוף את הגופות.
היידריך נרצח כמה חודשים לאחר מכן והתוכניות נעצרו.
בשנה שלאחר מכן הורה הרייכספיהרר אס אס היינריך הימלר להשמיד את כל קברי האחים בפולין ובברית המועצות, מבלי להשאיר עקבות לרצח ההמוני.
עבודתו של בלובל החלה בחלמנו, שם ניסו להשמיד את הגופות שנחתכו בפיצוצים.
שיטה זו התגלתה כלא יעילה ובלובל החליט לשרוף את הגופות על מוטות ברזל במדורה.
לאבס סיפר לימים בבית המשפט כי מנהלי המחנה הזמינו מכונה כדי לטחון את העצמות בעקבות השריפה.
אפר הגופות נשפך לנהר נר.
שטח קברי האחים נהרס ונשתלו עצים חדשים.
בסוף נובמבר 1963, לאבס ואנשים עשרה אחרים ממחנה הריכוז חלמנו נשפטו בבית דין אזורי בבון.
נגד לאבס הוגש כתב אישום בגין רצח של 100,000 בני אדם במשאית גז ובירי בניצולים המעטים.
ב-30 במרץ 1964 נידון לאבס ל-15 שנות מאסר ואיבד 10 שנות זכויות אזרחות בגין חלקו בשואה.
מאוחר יותר הופחת עונשו ל-13 שנים.
כשגוסטב צוקר נולד באויפשט, העיר הייתה עצמאית ועדיין לא הייתה חלק מבודפשט (כיום רובע 4 של בודפשט).
הוריו היו פירושקה טושאק (1904–1945) ובלה צוקר (1904–1945), שניהם ניספו בשואת יהודי הונגריה.
זולטאי שירת בצבא בנמל התעופה של קצ'קמט במהלך המרד ההונגרי (מכונה בהונגריה: המהפכה של 1956).
לאחר מכן הפך חבר ב"משמר הפועלים" במפעל הטקסטיל קבניה (משמר הפועלים היה ארגון חצי-צבאי שהוקם בהונגריה תחת השליטה הישירה של המפלגה הקומוניסטית כדי לתמוך במערכת השלטון הסוציאליסטית לאחר המרד ההונגרי ב־1956) וכן הצטרף למפלגת הקומוניסטית ההונגרית (שמה הרשמי היה מפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית – MSZMP).
בין השנים 1959–1967 היה מנהל האגף של "הפרסום ההונגרי".
בשנים 1968–1976 היה המזכיר האמנותי של יאנוש קומלוש בתיאטרון בימת מיקרוסקופ.
בין השנים 1976–1987, היה המזכיר הכללי האמנותי של "תיאטרון הטירה", מנהל העסקים של תיאטרון "במת המשחק" וכן המנהל האמנותי של ה"ויגאדו של בודפשט" שפירושו ה"מקום לשמחה של בודפשט" (Pesti Vigadó).
משנת 1987 היה מזכיר "קרן עמנואל" ובשנים 1987–1991 היה מנהל מרכז התרבות של הקהילה היהודית של בודפשט.
ומשנת 1989 היה חבר הנהלת מאז 1989. בשנת 1991 גוסטאב זולטאי נבחר למנכ"ל התאחדות הקהילות היהודיות בהונגריה (MAZSIHISZ).
הוא התפטר מתפקידו זה בגיל 79 באפריל 2014. משנת 1992 היה חבר בהנהלת הקונגרס היהודי העולמי, ויו"ר משותף של הקרן הציבורית למורשת יהודי הונגריה (MAZSÖK) מאז 1997.
בתקופה מסוימת היה חבר בוועד הפועל של הקונגרס היהודי האירופי.
ב־1992 השתתף בראיון (לצד הרב הראשי של בודפשט ג'רג' לַנְדֶסְמַן), שכונה לאחר מכן "הגטקס הרחבים ושנאפס המשמשים".
מהראיון השתמע לעג מצד הרב לנדסמן מהשילוב התרבותי של יהודים והונגרים ביחד, אמירה שמשמשת עד היום את חוגי הימין האנטישמים נגד יהודי הונגריה.
כאחד המנהיגים המרכזיים של הקהילה היהודית בהונגריה.
זולטאי התנער לאחר מכן מחלקים בראיון.
זולטאי היה כנראה גם בעל אזרחות ישראלית.
בנוסף לקולות האנטישמיים, היו כלפיו ביקורות גם מתוך הקהילה היהודית שלפיהן MAZSIHISZ בניהולו הפך למונופול בייצוג היהודים בחיים הציבוריים בהונגריה ותדמית יהודי הונגריה באמצעות הארגון היא חד-צדדית, רדודה ודי שלילית.
רבים הצביעו גם על עברו במשמר הפועלים ועברו ב-MSZMP.
צלב אמצעי של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של הונגריה עם הכוכב (2005)
מדליית מסדר הכבוד של פרו פידליה (2006)
אזרחות כבוד של בודפשט (2009)
ז'אן-בטיסט גוסטב לה גרה היה צייר, שרטט, פסל, יוצר הדפסים וצלם צרפתי.
הוא כונה "הצלם הצרפתי החשוב ביותר של המאה התשע-עשרה" בגלל חידושיו הטכניים, הוראתו של צלמים ידועים אחרים ו"הדמיון יוצא הדופן שהביא ליצירת תמונות."
גוסטב לה גרה נולד ב-30 באוגוסט 1820. הוא היה בן יחיד, והוריו עודדו אותו להיות פקיד אצל עורך דין, אבל מגיל צעיר הוא שאף להיות אמן.
הוא הוכשר במקור כצייר, ולמד אצל פרנסואה-אדואר פיקו ופול דלארוש.
הוריו מימנו טיול לשווייץ ולאיטליה כדי שילמד אמנות, והוא חי באיטליה בין השנים 1843–1846 וצייר דיוקנאות וסצנות כפריות.
ב-1844, הוא הכיר והתחתן עם פלמירה מדלנה גרטרוד לאונארדי, כובסת שאיתה נולדו לו שישה ילדים, אבל רק שניים שרדו לבגרות.
לה גרה הציג את ציוריו בשנים 1848 ו-1853. לאחר מכן עבר לצילום בשנים הראשונות להתפתחותו.
הוא עשה את הדגרוטיפ הראשון שלו עד 1847. הצילומים המוקדמים שלו כללו דיוקנאות; סצנות טבע כמו יער פונטנבלו; ומבנים כגון טירות של עמק הלואר.
ב-1851, הוא הפך לאחד מחמשת הצלמים הראשונים שנשכרו כדי לתעד אנדרטאות ומבנים צרפתיים.
באותה שנה הוא עזר לייסד את "החברה ההליוגרפית" (Société Héliographique), "ארגון הצילום הראשון בעולם." לה גרה פרסם חיבור על צילום, שיצא בארבע מהדורות, ב-1850, 1851, 1852 ו-1854.
ב-1855 פתח לה גרה סטודיו "מרוהט בפאר".
באותה תקופה, בהיותו לצלם הרשמי של נפוליאון השלישי.
בהדרגה הוא הפך לצלם פורטרטים מצליח.
יצירתו המפורסמת ביותר מתוארכת לתקופה זו, 1856 עד 1858, במיוחד נופי הים שלו.
הסטודיו היה מקום מפואר, אך למרות הצלחתו האמנותית, עסקיו היו כישלון כלכלי: העסק נוהל בצורה גרועה ונקלע לחובות.
לכן הוא "סגר את הסטודיו שלו, נטש את אשתו וילדיו, וברח מהארץ כדי להימלט מהנושים שלו".
הוא החל לסייר בים התיכון ב-1860 עם הסופר אלכסנדר דיומא.
הם פגשו בג'וזפה גריבלדי במהלך הטיול ולה גרה צילם את גריבלדי ופלרמו.
תמונותיו המדהימות של ג'וזפה גריבלדי ופלרמו תחת הפצצה סיציליאנית הפכו מיד למפורסמות ברחבי אירופה.
דיומא נטש את לה גרה ואת המטיילים האחרים במלטה והצטרף לכוחות המהפכניים כתוצאה מסכסוך אישי .
לה גרה נסע ללבנון, אז סוריה, שם סיקר את תנועות הצבא הצרפתי עבור מגזין בשנת 1861. פצוע, הוא נשאר שם לפני שיצא למצרים.
באלכסנדריה הוא צילם את אנרי ד'ארטואה ואת אדוארד השביעי בעתיד מלך בריטניה.
בשנת 1862 חזרה אשתו ליאונרדי לרומא, ביקשה וקיבלה 150 פרנק לסיוע כספי.
ב-1863 ביקשה ליאונרדי מלה גרה לספק לה פנסיה חודשית של 50 או 60 פרנק.
הוא התבסס בקהיר ב-1864; התפרנס כפרופסור לציור, תוך שמירה על חנות צילום קטנה.
הוא שלח תמונות לתערוכה העולמית ב-1867 אבל הן לא ממש משכו את תשומת לב.
הוא קיבל עמלות מסגן המלך אסמאעיל פאשא.
מתקופה מאוחרת זו נותרו 50 תמונות.
בשנת 1868, אוסף של נופי ים מצולמים מאת גוסטב לה גרה נתרם על ידי אספן האמנות המיליונר צ'אונסי האר טאונסנד למוזיאון ויקטוריה ואלברט.
(הוא שמר אותם בתיקים יחד עם צבעי המים והתחריטים שלו.
לכן הם נשארו במצב מצוין, נשמרו בסטנדרטים של מוזיאון כמעט מאז יצירתם.)
ב-16 בינואר 1883 נולד לו בן מאנאיס קנדוניה בת ה-19. רישום לידת בנם בוטל עקב היעדר הוכחה למותה של ליאונרדי.
ילדו היחיד שנותר בחיים מנישואיו לליאונרדי, אלפרד, הוגדר כיורש שלו.
לה גרה תיעד אנדרטאות צרפתיות בשליחות ממשלת צרפת עם צלמים צרפתים אחרים.
הוא היה צלם פורטרטים מצליח, צלם דמויות כמו נפוליאון השלישי ואדוארד השביעי.
הוא גם התפרסם בזכות נופי הים שלו.
הוא בילה 20 שנה בקהיר, מצרים, אך יש מעט יצירות מתקופה זו.
באוקטובר 1999, סותביס מכרה לקונה אנונימי את הדפס האלבומים של לה גרה "עץ אשור, פונטנבלו" תמורת 419,500 ליש"ט, שהיה שיא עולמי לתצלום היחיד היקר ביותר שנמכר אי פעם במכירה פומבית.
באותה מכירה פומבית, נמכר הדפס אלבומי של "הגל הגדול, סטה" מאת לה גרה במחיר שיא עולמי חדש של 507,500 ליש"ט או 840,370 דולר ל"אותו קונה אנונימי" שהתגלה מאוחר יותר כשייח סעוד אל-ת'אני מקטר.
השיא נמשך עד מאי 2003 כאשר אל-ת'אני רכש דאגרוטיפ מאת ג'וזף-פיליבר ז'ירו דה פראנגי תמורת 565,250 ליש"ט או 922,488 דולר.
גוסטב יונסון (באסטונית: Gustav Jonson; 7 בינואר 1880 – 15 בנובמבר 1942) היה איש צבא אסטוני, אשר מונה בידי ברית המועצות למפקד הצבא האסטוני למשך שנה בין יוני 1940 ליוני 1941. לאחר כיבוש אסטוניה בידי הגרמנים במבצע ברברוסה, הוציאו אותו הסובייטים להורג.
ב-1901 הוא התגייס לצבא האימפריה הרוסית, ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ב-1917 נשלח לאסטוניה במטרה להקים גדוד פרשים אסטוני שיילחם בשורות הצבא הקיסרי.
הוא המשיך לפקד על הגדוד שלו גם לאחר שאסטוניה הכריזה על עצמאותה מהאימפריה, ופיקד עליו במהלך מלחמת העצמאות האסטונית כנגד ברית המועצות.
הוא המשיך לפקד על הגדוד עד 1924. ב-1927 הוא מונה למפקד האקדמיה הצבאית האסטונית.
בין 1934–1939 הוא שימש כעוזרו הצבאי של נשיא אסטוניה קונסטנטין פטס.
ב-1939 פרש יונסון מהצבא בדרגת גנרל מאיור.
ב-16 ביוני 1940 פלשו הסובייטים לאסטוניה, וכבשו אותה תוך יום.
הסובייטים אילצו את מפקד הצבא האסטוני יוהאן ליידונר להתפטר מתפקידו, ומינו את יונסון למפקד במקומו.
ב-3 בספטמבר של אותה שנה, סיפחו הסובייטים את כל הצבא האסטוני לתוך הצבא האדום במסגרת "קורפוס הרובאים הטריטוריאלי האסטוני ה-22".
יונסון מונה למפקד הקורפוס בדרגת גנרל לייטננט.
במהלך מבצע ברברוסה ביוני 1941, כבשו הגרמנים את אסטוניה.
בעקבות כך, איבדו הסובייטים את האמון באסטונים, ופיטרו את כל הקצינים האסטונים מהצבא האדום.
יונסון נשלח למוסקבה בתואנה של השלמת הכשרתו באקדמיית המטה הכללי.
ב-19 ביולי הוא נעצר בידי הנ.ק.ו.ד.
גזר הדין בוצע בצ'ליאבינסק ב-15 בנובמבר 1942.
גוסטב יוהאן לוֹיֶירבִּיאֱלְקֶּה (בשוודית: Gustaf Johan Lagerbielke; נולד ב-10 באפריל 2000 בסטוקהולם שבשוודיה) הוא כדורגלן שוודי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת ספורטינג בראגה מליגת העל הפורטוגלית ובנבחרת שוודיה.
לויירביאלקה גדל במחלקות הנוער של IFK סטוקסונד ו-FC יורשהולם.
הוא ערך חמש הופעות ליגה במדי הקבוצה הבוגרת של FC יורשהולם במסגרת הליגה השוודית השישית.
ב-15 ביולי 2017 חתם לויירביאלקה בא.י.ק סולנה מליגת העל השוודית, והחל לשחק במחלקת הנוער של המועדון.
הוא הושאל מא.י.ק סולנה לסולנטונה FK מהליגה השוודית השלישית, ובהמשך חתם על חוזה קבוע במועדון.
בסך הכל ערך 47 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד.
ב-1 בינואר 2021 חתם לויירביאלקה בווסטרוס מליגת המשנה השוודית.
הוא ערך 15 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שלושה שערים.
ב-10 באוגוסט 2021 חתם לויירביאלקה באלפסבורג מליגת העל השוודית.
ב-21 ביולי 2022 הושאל לויירביאלקה לדגרפורס מליגת העל השוודית עד לתום עונת , וערך 14 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שלושה שערים.
לקראת עונת חזר לויירביאלקה לאלפסבורג.
בסך הכל ערך 24 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שני שערים.
ב-16 באוגוסט 2023 חתם לויירביאלקה על חוזה לחמש שנים בסלטיק מליגת העל הסקוטית.
ב-20 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1-0 לקילמרנוק במסגרת הסיבוב השני של גביע הליגה הסקוטית לעונת .
ב-26 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בתיקו 0-0 נגד סט.
ג'ונסטון במסגרת המחזור השלישי בליגה לעונת 2023/2024.
ב-27 באוגוסט 2024 הושאל לויירביאלקה לטוונטה מליגת העל ההולנדית לעונה אחת.
ב-8 ביולי 2025 חתם בספורטינג בראגה מליגת העל הפורטוגלית.
ב-12 בינואר 2023 ערך לויירביאלקה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת שוודיה, בניצחון 2-1 על נבחרת איסלנד במשחק ידידות.
גוסטב ויניקן היה איש חינוך, אבי המונח "תרבות נוער" ומאבות החינוך הבלתי פורמלי.
גוסטב ויניקן (1875–1964) היה פדגוג גרמני ומייסד קהילת בית הספר החופשי ויקרסדורף.
ממנהיגיה הרוחניים של תנועת הנוער הגרמנית בראשית דרכה ותרם לזמן קצר למדיניות בית הספר במהלך התקופה המהפכנית הגרמנית שלאחר מלחמת העולם הראשונה.
ויניקן נולד ב-19 באפריל 1875 בסטאד שבצפון גרמניה, כבנו של כומר לותרני.
הקדיש את מרבית חייו האישיים והמקצועיים לחינוך.
לאחר שעבר את מבחן המורים שלו, הוא הפך למורה בבית הספר הפרוגרסיבי של הרמן ליץ באזור הכפרי אילסנבורג שבמרכז גרמניה.
ב-1901 הפך למנהל של בית הספר ובסופו של דבר עזב עקב חילוקי דעות עם ליץ והקים את בית הספר החופשי בויקרסדורף.
ויניקן פעל כיועצם של פוליטיקאים גרמנים בעלי תפיסות סוציאל-דמוקרטיות בפרוסיה ובבוואריה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
לאחר מלחמת העולם השנייה המשיך לעבוד כסופר עצמאי, ניסה להיכנס מחדש לדיון בנושא מדיניות בית הספר והנוער של מערב גרמניה ללא הצלחה.
תפיסתו החינוכית והביקורת על בית הספר
לויניקן ביקורת קשה על בית הספר ומה הוא גורם לתלמידיו.
בית הספר המסורתי מבוסס על שני מחנות מנוגדים – תלמידים ומורים.
הם לא מגלים התעניינות זה בזה, ואף שוררת לעיתים איבה, הנובעת הן מניגוד המטרות הן מטבעם השונה של המשתתפים.
ויניקן תקף בספריו את הגישה הסמכותנית והנוקשה שהייתה נהוגה בבתי הספר הגרמניים בתקופתו ואף הגדיל לעשות כאשר דחה את המשפחה ואת בית הספר כמעניקים המרכזיים של חינוך הנער.
המשפחה בגלל צרות אופקיה והמדינה בגלל שהיא מובלת על ידי אינטרסים פוליטיים.
בבית הספר יש מלחמה באופי הילד והפיכתו למבוגר, אזרח ועובד תקין כך שחיי התלמידים מוקרבים למטרות חברתיות, כלכליות ולאומיות.
עם זאת, השינוי המבוקש אינו בפירוקו, אלא בהפיכתו של בית הספר למוסד המסוגל לעשות את השינוי המהותי בחייהם של בני נוער.
האידיאל שהנחה את ויניקן היה חינוך חופשי של הנוער מתוך עצמו ובשביל עצמו, וכך הגדיר את החינוך: "...זוהי הכשרת התודעה של היחיד להשתתפות בתודעה הכללית של האנושיות.
חינוך במובן יותר מוגדר זהו שילוב רצונו של הפרט לתוך כלל הרצון החברתי" וגם "החדרת האינטלקט הסוציאלי למחשבתו של היחיד – זוהי ההוראה וכוון הרצון הבודד במגמת הרצון החברתי" (אצל אדלר 1926: 101-102).
בספרו "בית הספר ותרבות הנוער (Schule und Jugendkultur 1913), טען ויניקן כי לאורך ההיסטוריה קולם של בני הנוער לא נשמע.
הם לא השתתפו מבחינה תרבותית, ובחיים הרוחניים.
ב"תרבות נוער" הוא התכוון לתרבות המעוצבת על ידי נוער.
לא תרבות נעורים פנימית, אלא כזו שיש בכוחה לתרום לאידיאל התרבות הכללי, ברוח הבילדונג הגרמני.
ויניקן הדגיש את חשיבותו של גיל הנעורים, אשר נמשך על פי תורתו בין גילאים 15–25. הוא ראה בתרבות הנעורים "אחדות, רגישות משותפת, סגנון, אינסטינקט משותף, המתבטא ביצירה...
הנעורים אינם תקופת הכנה, אלא יש להם ערך עצמי, שאיננו ניתן לתחליף, יופי עצמי, וממילא – גם זכות לחיים עצמאיים ולאפשרות של ביטוי העצמאות" (אצל אדן 1951: 151).
לטענת ויניקן הנוער לא מקבל זכות זו, אלא כפוף לרצונות וצרכי המבוגרים וזאת על אף שחייהם הרוחניים גבוהים ונעלים יותר משל המבוגרים; הם עולים על הזקנים לא רק מבחינה פיזית אלא גם ביציבות האינטלקטואלית והמוסרית והכישרון לאמונה חזקה והתלהבות.
בדומה לתפיסות שרווחו באותה תקופה, תפס ויניקן את הנוער החופשי כאמצעי הטוב ביותר לתיקונה של החברה.
מרטין בובר, פילוסוף גרמני-יהודי נודע בהרבה מויניקן, ביטא תפיסה זו במאמרו ציון והנוער משנת 1918, הפותח במילים: "הנוער הוא הסיכוי הנצחי של האושר לאנושות".
באחד בספטמבר 1906 פתח את בית הספר החופשי בויקרסדורף שבחבל תורינגיה.
בית הספר התחיל כקהילה קטנה המונה 20 בנים ובנות מגיל 12 ומעלה, אך הלך וגדל עם השנים.
קהילת בית הספר הורכבה ממורים, הורים ותלמידים אשר לקחו החלטות במשותף.
ויניקן ראה את בית הספר כ"קהילה בלימוד-עצמי".
חיי בית הספר שאבו ממודל בית הספר הכפרי המתקדם ומפיתוח של קהילת בית ספר שכללה דיון על ידי אספה כללית דמוקרטית של מורים ותלמידים כאחד.
תוך הדגשת תפקידה של האמנות בביטוי הרוח, תוכנית הלימודים תמכה גם בחינוך מוזיקלי ובתיאטרון קהילתי.
הלימודים העיוניים כללו הדגשת השכלה כללית, ערכי התרבות האנושית.
תפיסת בית הספר הסתייגה מהגישה האנציקלופדיסטית, ולא הייתה מעוניינת בפרטים אלא בהבנת השלימות והכרת העולם.
הילדים גרו בחדרי שינה משותפים.
הקהילתיות ניכרה בחיבור בין הגדולים והקטנים והבעת סולידאריות, בה העריכו לא לפי הגיל אלא על פי המעשים, והמוכנות לתרומה לקבוצה.
לא היו בעיות משמעת, בשל הנאמנות הגבוהה למוסד ולתרבותו.
היו מורים שהנהיגו קבוצות, אם היו ברוח המקום והזדהו עמו, אך היו גם מורים מקצועיים שהיו למעשה מחוץ למעגל החיים הפנימיים של העדה (גרטל 2010).
דברים שבין המורים לתלמידים, או בין התלמידים לבין עצמם היו מבוררים ב"אספה הכללית" בה משתתפים כולם, ולא נעשה מאחורי גבם של התלמידים.
זכויות ההצבעה שוות לתלמידים, אך מדורגות על פי גיל.
סדר היום התחיל ב-6:30 והסתיים באורחת הערב ב-19:00, וכלל בין היתר שיעורים, אימון גופני, רחצה, מקהלה, ניקיון חדרים, ועבודה מעשית (מתכת, נגריה, ציור) וטיול בערב.
היה ועד של התלמידים, שהתכנס אחת לשבוע בו בעיקר דאגו המבוגרים לצעירים יותר (סדר בארונות, רחצה).
לכל חבר ועד היה תחת חסותו כמה ילדים להם דאג.
כל תלמיד היה שייך ל'קבוצה', אם כי היה ניתן לעבור בין קבוצות פעמיים בשנה.
בית הספר לא ביקש להיות חברת מבוגרים בקטן, אלא חיים מלאים ואמיתיים עבור הקהילה השותפה בהם.
אישיותו הכריזמטית אך הבעייתית גרמה להסתכסכות נמשכת למול מוסדות המדינה, שראתה בחינוך שהוא נותן כ"גורמת להתבגרות מוקדמת של הנוער ומחדירה בו רוח של ביקורת הרסנית" (אדן, 1951: 148).
בעקבות כך, לא ניתן לו רישיון לנהל את בית הספר והוא סיים את תפקידו ב-1910. ויניקן הפיץ את דעותיו דרך תנועת "עדת בית הספר החופשי" וכן בהקמת כתב העת "ההתחלה" der Anfang, עיתון הנוער בו התנהלה מלחמה גלויה כנגד מעשיהם הבלתי ישרים ואורח חייהם של המורים והמבוגרים.
פוליטיקאים ואחרים התקוממו באופן חריף כנגד בית הספר החופשי והוא הורחק מבית הספר.
בשנת 1919 חזר ויניקן להנהיג את בית הספר, אך הוא הודח בשנה שלאחר מכן לאחר שנמצא אשם במגע הומוסקסואלי עם תלמידים.
ויניקן המשיכה להתגורר בקרבת מקום ולהשפיע על ויקרסדורף באופן אישי ובכתב.
בתקופתו, אסכולת ויקרסדורף נתפסה כמתקדמת בתקופה של מדיניות תרבותית ניסיונית בשל התנגדותה למודלים של חינוך קיימים.
השפעה על תנועת הנוער הגרמנית ועל תנועות הנוער הציוניות
למרות ההתקפות עליו (ואולי בזכותן) הייתה לויניקן השפעה גדולה על הנוער הגרמני ובייחוד על חברי תנועת הנוער הוונדרפוגל.
הם ראו בו את המורה הרוחני שלהם, על אף שלא לקח חלק פעיל בפעילותה.
התנועה מצאה ברעיונותיו של ויניקן מניפסט לחקירה עצמית ולהפסקה מאחיזתו הסמכותית של הדור המבוגר.
התאמה זו עם הפילוסופיה של ויניקן הניעה את התנועה לחזית הרפורמה התרבותית והחינוכית בגרמניה.
הוא הוזמן כנואם למפגש השיא של התנועה ב-1913, שם הכריז כי הוא רואה בשילוב בין בית הספר שהקים ותנועת הנוער כמובילים ל"תרבות נוער" חדשה.
הפילוסופיה החינוכית של ויניקן ששמה דגש על חיי קהילה, ממשל עצמי והתפתחות הוליסטית השפיעו, דרך תנועת השומר הצעיר, על עקרונות היסוד של המודל הקיבוצי.
המערכת הקיבוצית, הידועה בגידול הילדים הקולקטיבי שלה, חולקת את האידיאלים של ויניקן של חינוך קהילתי ויצירת סביבות המטפחות עצמאות, אחריות חברתית ותחושת קהילה חזקה.
למשנתו של ויניקן השפעה משמעותית על תנועות הנוער היהודיות שקמו באותה עת באותו מרחב תרבותי-חינוכי (שצקר), כגון תכלת-לבן (בלאו-וייס), השומר הצעיר, וכן על רעיון "חברת הילדים" של תנועת הקיבוץ הארצי (אדן).
גוסטב מַאהלֶר היה מלחין ומנצח אוסטרי ממוצא יהודי.
הוא השתייך לזרם הרומנטי המאוחר (או הפוסט-רומנטי), בתקופת המעבר מהמוזיקה הרומנטית למוזיקה המודרנית.
את מקומו כמלחין קנה בעיקר בזכות תשע הסימפוניות שכתב, הנחשבות מהעמוקות, המורכבות והעשירות בז'אנר, ובזכות הלחנת "השיר על הארץ", מחזור שירים סימפוני המבוסס על שירי משוררים סיניים.
על פי משאל שערך BBC Music Magazine ב־2016 בקרב 151 מנצחים, דורגו שלוש מבין הסימפוניות שלו ברשימת עשר הסימפוניות הגדולות בכל הזמנים.
שורשיה של משפחת מאהלר במזרח בוהמיה.
שני הוריו היו דוברי גרמנית.
אביו, ברנרד ברוך – בנם של שמואל שמעון מאהלר (1793–1865) ומארי מאהלר לבית בונדי (1805–1883) – טיפס בסולם החברתי עד שהצטרף אל הבורגנות הזעירה.
גוסטב מאהלר, הילד השני, היה הראשון מבין הילדים ששרד.
אחיו הבכור איזידור נפטר בהיותו תינוק.
מאהלר היה ער לחוויית מות אחיו.
יחסיו עם אחיו האחרים היו מעיקים וקשים, בפרט עם אחיו אוטו שחלה בדיכאון והתאבד.
אח נוסף ארנסט נפטר בגיל 13 בשנת 1875, אירוע שהשפיע רבות על גוסטב.
מבין אחיו ואחיותיו ששרדו עד בגרות, רק חמישה הגיעו לגיל מבוגר יחסית.
בשנת חייו הראשונה עברו הוריו של מאהלר לעיר איגלאו (כיום ייהלבה) שבמוראביה, שם עברה עליו ילדותו ושם למד בגימנסיה המקומית.
כישרונו המוזיקלי התגלה בגיל מוקדם וזכה לטיפוח.
לאחר הכשרה מוזיקלית בקונסרבטוריון ובאוניברסיטה של וינה, בין השאר אצל אנטון ברוקנר, פתח מאהלר בקריירת ניצוח.
לאחר שניצח על תזמורות חשובות בערים רבות, בהן קאסל, פראג, לייפציג, בודפשט (1887–1891) והמבורג, מונה בשנת 1897 לתפקיד המשפיע והיוקרתי של מנהל האופרה של וינה.
מעט לפני קבלת המשרה בווינה נטבל מאהלר לנצרות הקתולית, כדי להתגבר על מכשול אפשרי שהציבה יהדותו לקבלת המשרה.
בערוב ימיו הביע חרטה על כך וטען כי
בשנים 1898–1901 ניצח גם על הפילהרמונית של וינה.
מאהלר הושפע בנעוריו מהמוזיקה של ריכרד וגנר, ולימים היה מהפרשנים החשובים של האופרות של וגנר.
בשנת 1902 נישא מאהלר לאלמה שינדלר, שהייתה צעירה ממנו בעשרים שנה.
מנישואים אלו נולדו שתי בנות – מריה ואנה.
שלושה אסונות שניחתו עליו בקיץ 1907 הביאו לקץ פרץ יצירה נלהב (אלמה ראתה בשלוש מכות הפטיש שבסימפוניה השישית אות מבשר לשלושת האסונות).
האסונות היו מות בתו הבכורה האהובה עליו ממחלת האסכרה, מחלת הלב שאיימה על חייו, והאילוץ לפרוש ממשרתו באופרה של ווינה בגלל רדיפה ריאקציונית ואנטישמיות.
דברים אלו התישו את כוחו.
כשניחתו המכות דבקו גוסטב ואלמה זה בזה, אולם בהמשך חשה אלמה שמאהלר מאשים אותה במות בתם, "הסבל יצר בינינו ניכור וריחוק" כתבה.
בשנת 1910 פגשה אלמה את האדריכל ולטר גרופיוס, שעד מהרה התאהב בה, והשניים התראו מדי יום.
אמה של אלמה, אנה מול, נתנה את ברכתה לרומן ואף עודדה אותו.
אחד ממכתביו של גרופיוס לאלמה נפל לידיו של מאהלר, וחרדותיו של מאהלר הלכו וגברו.
באותה שנה פגש מאהלר את זיגמונד פרויד בהולנד והם טיילו יחדיו כארבע שעות, שבהן סיפר מאהלר לפרויד את סיפור חייו.
בשנת 1935 כתב פרויד לידידו תיאודור רייק (אנ') על המפגש עם מאהלר: "המפגש היה חיוני בעיניו, מכיוון שבאותה תקופה אשתו התרעמה על כך שהוא מונע ממנה את הליבידו שלו.
במסעותינו בנפתולי חייו גילינו את תנאי האהבה האישיים שלו, ובמיוחד את תסביך מריה הקדושה".
בארבע שנות חייו האחרונות הפליג מאהלר מדי חורף לארצות הברית וניצח על המטרופוליטן אופרה ועל הפילהרמונית של ניו יורק.
מדי קיץ חזר אל הרי הדולומיטים, שם עסק בכתיבת שלוש יצירותיו האחרונות, השיר על הארץ, הסימפוניה התשיעית והסימפוניה העשירית, שאותה לא זכה לסיים.
בשנת 1911 חלה ושב לווינה, שם מת באותה שנה.
לבקשתו נקבר ליד בתו מריה שנפטרה בילדותה.
בין האבלים בהלוויה (החילונית) היו ארנולד שנברג, ברונו ולטר והצייר גוסטב קלימט.
אלמה מאהלר האריכה ימים אחרי בעלה.
היא נישאה בשנית (בשנת 1915) לארכיטקט ולטר גרופיוס, ובשלישית (בשנת 1929) לסופר פרנץ ורפל.
היא מתה בשנת 1964. אנה, בתו השנייה של מאהלר, ברחה ב-1938 מאימת הנאצים מווינה ללונדון.
היא הפכה לפסלת מפורסמת וחייתה בלונדון עד מותה בשנת 1988.
מאהלר היה מהמנצחים הבולטים של זמנו.
תקופתו באופרה המלכותית של וינה הייתה מזהירה עבורו ועבור בית האופרה.
בזכות חזרות אינטנסיביות העלה את רמתן של התזמורת והמקהלה ויצר מכלול דרמטי, שלהגשמתו נעשו גם חידושים בבימוי ובתפאורה.
הפרשנות המוזיקלית שלו התאפיינה בנאמנות רבה ליצירה.
עם זאת, לא היסס להכניס שינויים בפרטיטורות כאשר אלה שירתו את האפקט שביקש ליצור.
מאהלר היה דמות מופת לדור צעיר של מנצחים, בהם ברונו ולטר ואוטו קלמפרר.
לצד הצלחתו כמנצח וכמנהל מוזיקלי, חשיבותו של מאהלר כמלחין הייתה נתונה במחלוקת בחייו, וגם אחרי מותו.
אף שקיבץ סביבו חוג מעריצים נלהב, נתקלו יצירותיו בחוסר עניין, חוסר הבנה ודחייה בקרב קהל חובבי המוזיקה.
רק בשנות ה-60 של המאה ה-20 זכה מאהלר להערכה מחודשת ולהתגברות העניין ביצירתו.
בשינוי זה היה למנצח ליאונרד ברנשטיין תפקיד חשוב.
ברנשטיין גם היה הראשון שהקליט בהקלטת סטריאו את כל הסימפוניות של מאהלר.
כיום מנוגנת המוזיקה של מאהלר באולמות הקונצרטים לעיתים תכופות, ומיטב המבצעים מקליטים מיצירותיו.
מאהלר נתפס כדמות אמן אופיינית של תקופת מפנה המאה העשרים (Fin de Siècle).
מאהלר הקדיש את רוב מרצו לניצוח והלחין את יצירותיו בדרך כלל בחופשות הקיץ, אותן בילה באלפים האוסטריים.
היקף יצירתו צר למדי, ומכיל רק סוגים מעטים של יצירות.
החשובות בהן הן סימפוניות ושירים (Lieder).
שיריו של מאהלר נוקבים ונוגעים ללב.
מחזור השירים "שירי שוליה נודד" עוסק באהבה נכזבת, ו"שירים על מות ילדים" עוסק במוות.
השירים שואבים רבות מן השיר העממי (התרבות האוסטרו-הונגרית, התרבות המוראבית, התרבות היהודית), למשל במחזור "קרן הפלא של הנער" יש שירים שמילותיהם לקוחות מתוך אסופת שירים גרמנים עתיקים.
ראויים לציון מיוחד השיר Ich bin der Welt abhanden gekommen מתוך "שירי ריקרט", והשיר Der Abschied מתוך "השיר על הארץ", שבו נפרד המחבר מהחיים בכאב, בדידות, צער-עולם והשלמה.
המוזיקה של מאהלר אינה מוזיקה מופשטת, אלא מבטאת תכופות יחס לטבע ורעיונות על החיים והמוות, על רוח האדם, על התקוות ועל האכזבות.
לחלק מפרקי הסימפוניות שלו העניק מאהלר שמות מפורשים, המנחים את המבצע ואת המאזין ומכילים רעיונות חוץ-מוזיקליים, וגם לפרקים חסרי הכותרת שיווה אופי שמעבר למוזיקה עצמה.
אופיין התוכניתי של הסימפוניות בא לביטוי גם בשימוש בטקסטים – המושרים על ידי קולות סולניים, מקהלות מעורבות ומקהלות ילדים.
בסימפוניה הראשונה שלו (בודפשט 1889), המכונה טיטאן, ביקר מאהלר נושאים שונים והקהל לא ידע איך לקבל גישה זו.
הוא עשה שימוש בשיר הילדים "אחינו יעקב" כביקורת לאדישות שגילה הציבור לתמותת תינוקות.
לואיג'י דאלאפיקולה סבר, שפרק זה בסימפוניה של מאהלר נתן לאלבן ברג השראה לטכניקת הקולאז' שלו ולקורט וייל לשימוש בניבול פה ביצירותיו.
בקטע קצר זה ניבא מאהלר את התפתחות הזרמים העיקריים במוזיקה של המאה ה-20. הביקורות כלפי הסימפוניה הראשונה היו שליליות עד כדי כך, ש"חברים התחמקו ממני; איש לא העז להזכיר בפני את הביצוע או היצירה, והסתובבתי כמו מצורע או פושע".
בסימפוניה השנייה, (ברלין 1895), פנה מאהלר לשאלת החיים שלאחר המוות.
מאהלר האמין בגאולת האנושות, שלא תהיה תלויה בדת או באמונה.
הוא הגדיל את הממד המרחבי של המוזיקה בכך שהציב קבוצות כלים מאחורי הקלעים, במקומות מרוחקים מן התזמורת שעל הבימה.
הסימפוניה השלישית ברה מינור (נכתבה בין 1895 ל-1896 ובוצעה לראשונה ב-9 ביוני 1902), היא היצירה הארוכה ביותר שכתב.
משך נגינתה נע בין 90 ל-100 דקות, ואף יותר.
שלוש הסימפוניות הראשונות של מהלר חורגות מהממדים שהיו מקובלים עד אז לצורה זו, באורכן, במספר פרקיהן ובהרכב הגוף המבצע.
הסימפוניה הרביעית (מינכן, 1901) היא רגילה במידותיה.
היא בת ארבעה פרקים ומשך נגינתה הוא פחות משעה.
אך פעמוני המזחלות שבראשיתה וכינור הצוענים המזייף במתכוון, המשווה לסקרצו אופי של מחול מוות, הדהימו את קהל המאזינים.
בפרק האיטי, שמשולב בו קול סופרן זך וצלול, באים לביטוי תום ילדותי ואמונה בגן עדן (תוכן השיר, שיש בו מידה רבה של אירוניה ולגלוג, סותר במתכוון את הוראתו של מאהלר לבצעו ב"תום ילדותי").
בסימפוניה החמישית (קלן, 1904) מבצבצת, מתחת לחזית האופטימית, ראשיתה של טרגדיה.
נושא הגורל בסימפוניה החמישית של בטהובן מופיע בצורה מעוותת במרש האבל.
הפרק הרביעי, ה"אדאג'טו", הוא מן המוכרים ביותר במוזיקה של מאהלר, קטע חרישי ומופנם לנבל וכלי מיתר, המצטט בין השאר שיר שכתב מאהלר באותה תקופה למילים "אבוד אני לעולם" ("Ich bin der Welt abhanden gekommen").
אובדן ואהבה היו קשורים תמיד בעיני מאהלר, קשר שבא לביטוי גם ביצירתו "שירים על מות ילדים" (וינה, 1905).
גם בסימפוניה השישית, (אסן, 1906) "הטראגית", נמשכת תחושת האבדון הממשמש ובא.
פרק הסיום שלה הוא הפסימי ביותר בספרות הסימפונית, אף כי נכתב דווקא כשמאהלר היה שרוי באושר הרב ביותר שידע מעודו, לאחר נישואיו לאלמה.
בסימפוניה השביעית (פראג, 1910) משולבות, לראשונה בתזמורת קונצרטים, מנדולינה וגיטרה.
לאחר מאהלר החלו גם מלחינים חדשניים כמו ארנולד שנברג ופייר בולז לעשות שימוש בכלים אלה.
בסימפוניה השמינית, "סימפוניית האלף", שילב מאהלר יחדיו מזמור לחג השבועות הנוצרי ("בוא, רוח בורא", Veni Creator Spiritus), ואת סצנת הסיום של "פאוסט" מאת גתה, ולשם כך עשה שימוש בהרכב קולוסאלי של שמונה זמרים, שלוש מקהלות מעורבות ותזמורת ענק.
ההרכב העצום היה מעבר ליכולת השליטה של כל מנצח שהוא, אך הרעיונות שהובעו בפרטיטורה השפיעו על מלחינים כמו האנס פפיצנר באופרה "פלסטרינה" ובנג'מין בריטן ב"פיטר גריימס".
"השיר על הארץ" (מינכן, 1911) מבוסס של שירים סיניים מן המאה השמינית.
ששת פרקי היצירה נעים בין רגשנות להילולה פראית עד לסיום המרגיע.
מאהלר ביטא בשיחה עם ברונו ולטר את חששו, כי המוזיקה תהיה קשה מדי לשמיעה ואולי אף תדחף אנשים לאבד עצמם לדעת.
הסימפוניה התשיעית (וינה, 1912) מתנודדת בין השלמה עם הגורל לבין התקוממות נגדו.
יש בה טירוף ואיפוק, הומור ואימה, חיבה ולגלוג.
לתחושות הפלצות המאיימות באה הרווחה באדג'ו הנשגב, שאלבן ברג הגדירו כ"מוזיקה שלא מן העולם הזה".
ליאונרד ברנשטיין חיוה את דעתו, כי "המאה שלנו היא מאה של מוות ומאהלר הוא נביאה המוזיקלי".
מאהלר, שמת בגיל 50, לא זכה לשמוע ביצוע של "השיר על הארץ" ושל הסימפוניה התשיעית.
את הסימפוניה העשירית לא הספיק מאהלר להשלים.
המוזיקאי הבריטי דריק קוק פרסם בשנת 1960 גרסה של הסימפוניה, שהושלמה על סמך הטיוטות של מאהלר.
גרסתו של קוק בוצעה לראשונה בשנת 1964. קוק המשיך לעבוד על גרסתו, בעזרת שותפים, וגרסה סופית של הסימפוניה בעריכתו פורסמה בשנת 1976. בפיתוח הטונאלי של האדג'ו (הפרק הפותח את הסימפוניה העשירית) יש רמזים להינתקות מהטונאליות, ויש הרואים פרק זה כהקדמה לכתיבתו של שנברג.
הסימפוניה בכללותה היא הישג מוזיקלי מופתי, המבטא ייסורים והשלמה.
סימפוניה – כפי שאמר מאהלר לסיבליוס – "כמוה כעולם: היא חייבת לחבוק הכול".
כתיבתו של מאהלר נועדה, לדבריו, לא לתקופתו אלא לדורות הבאים, והוא אכן הקנה לסימפוניה אופקים רחבים מכל מה שנודע עד אז מבחינת ההיקף, מספר הפרקים, ההרכב המבצע ותחומי הנושאים.
לאחר תקופה של אלמוניות יחסית בכל הנוגע לקהל הרחב, ולאחר האיסור שהטילו הנאצים על השמעת המוזיקה שלו, הגיעה שעתו בחגיגות המאה להולדתו.
מחזור הסימפוניות שלו הוקלט שוב ושוב על ידי טובי הגופים המבצעים, וברפרטואר הסימפוני של אולמות הקונצרטים הוא היה למלחין סימפוניות מהמקובלים ביותר.
בשנת 1902 נישא מאהלר לאלמה שינדלר, ממנה נולדו שתי בנותיו: מאריה אנה מאהלר (1902–1907) שנפטרה בילדותה ואנה מאהלר (1904–1988).
מבתו אנה נולדו שתי נכדותיו: אלמה זולנאי (1930–2010) ומרינה פיסטולארי (ילידת 1943).
גוסטב פְלוֹבֵּר היה סופר צרפתי.
גוסטב פלובר נולד בעיר רואן שבנורמנדי, לאב שהיה רופא מנתח (עליו ביסס פלובר את דמותו הבדיונית של שארל בוברי).
אמו הייתה נצר לכמה מהמשפחות הנורמניות העתיקות ביותר.
פלובר התחנך בעיר הולדתו רואן.
בילדותו התקשה בלימוד הקריאה והכתיבה והתפתחותו נחשבה איטית, אך לאחר שגילה את הספרות הוא הפך לקורא ספרים נלהב והתגבר בקלות על הפיגור הזמני.
בשנת 1840 נסע לפריז ללמוד משפטים.
ב-1846, משנותרה אמו לבדה לאחר מות אביו ואחותו קרולין, עזב פלובר את פריז ואת לימודי המשפטים על מנת להקים לאמו בית בקרואסה (Croisset), על-יד רואן.
באחוזה זו התגורר פלובר בהמשך חייו.
בשנים 1846–1854 ניהל מערכת יחסים עם המשוררת לואיז קולה, המבוגרת ממנו באחת עשרה שנים.
הוא סירב להצעתה להביא ילד משותף.
הוא טייל עם חברו מקסים דו קאן בברטאן ב-1846 ובמזרח (מצרים, ארץ ישראל, סוריה, טורקיה, יוון ואיטליה) ב-1849–1851.
ליוון ומצרים הייתה השפעה עמוקה על דמיונו של פלובר בעוד ירושלים חילצה מעטו רק התרשמויות של צחנה, כיעור וגועל.
עם שובו מהמזרח ב-1850 החל לכתוב את "מאדאם בוברי".
כתיבת הרומן ארכה כשש שנים.
ב-1857 פורסם "מאדאם בובארי", בחלקים, ב"רוויו דה פאריז".
הממשלה תבעה את הסופר ואת המוציא לאור על פריצוּת, אך שניהם זוכו, והספר הפך לפופולרי.
ב-1858 החל פלובר בכתיבת הרומן ההיסטורי "שלמבו", אותו סיים רק ב-1862. הרומן עוסק במרד שכירי החרב כנגד קרתגו במאה ה-3 לפנה"ס.
בשנים 1862–1869 כתב את "החינוך הסנטימנטלי".
ברומן זה השתמש פלובר בזכרונות רבים מילדותו.
בשנת 1870 החל לסבול ממחלת עצבים.
ב-1872 מתה עליו אמו, ומקורותיו הכספיים הדלדלו.
אחייניתו, מאדאם קומונוויל, שמרה עליו.
הוא קיים חברות קרובה עם ז'ורז' סאנד, שאיתה ניהל התכתבות בעלת עניין אמנותי רב, ולעיתים התראה עם חבריו הפריזאים – אלפונס דודה, טורגנייב, ז'יל ואדמון דה גונקור, ואמיל זולא.
זולא סיפר על פגישתו עם פלובר: "מצאתי זקן אימתני, בעל נפש פרדוקסלית, רומנטיקן ללא תקנה, שבמשך שעות המם אותי במבול של תאוריות משונות.
חזרתי הביתה בערב, חולה, הרוס, נבוך, אומר בלבי שפלובר האיש נחות מפלובר הסופר".
שנותיו האחרונות היו עצובות ובודדות; לידידתו סאנד הוא כתב: "ההתרופפות שלי נובעת אל נכון מאיזו סיבה נסתרת.
אני חש עצמי זקן, בלה, מיואש מהכל.
האחרים משעממים אותי כשם שאני משעמם את עצמי.
ובכל זאת אני עובד, אלא שבלי התלהבות, כמו נידון לעבודת פרך".
הוא השלים את "פיתויו של אנטוניוס הקדוש" ב-1874. באותה שנה הוא נחל אכזבה בשל כישלון הדרמה שלו, "המועמד".
ב-1877 פרסם פלובר ספר הכולל שלושה סיפורים, "לב תמים", "אגדת הקדוש יוליאנוס מכניס האורחים" ו"הורודיה".
עד מותו עסק בכתיבת סאטירה ארוכה על חוסר התוחלת שבידע האנושי, שאותה לא השלים, אך לאחר מותו, בשנת 1881, פורסמה היצירה בשם "בּוּבאר ופקושה".
פלובר מת בקרואסה ב-1880, ונקבר בחלקת המשפחה בבית הקברות של רואן.
שפו יצר אנדרטה לזכרו, המוצבת במוזיאון ברואן.
סיבת מותו הרשמית של פלובר הייתה דימום תוך-גולגולתי, אולם ייתכן כי הדימום נבע כתוצאה ממחלת העגבת, בה נדבק בעת ביקורו במזרח התיכון או מהאפילפסיה שלו.
פליבר היה אנטי-נטליסט, הוא שנא את בני האדם השייכים להמון, את הרגליהם, את חוסר האינטליגנציה שלהם ואת חוסר ההבנה שהם מפגינים כלפי יופי.
מקובל כיום כי היה אחד מהסופרים הגדולים ביותר שידעה צרפת, וגדולתו מתבססת בעיקר על הכוח יוצא הדופן והדיוק של סגנונו.
פלובר מדייק תמיד, ולעולם לא מדבר בצורה מופשטת או לא ברורה, יותר מכל סופר אירופאי אחר.
הוא מעולם לא הרשה לביטוי שכמעט ביטא את מה שרצה להישאר על הנייר, אלא תמיד חיפש את המושלם ביותר.
הוא מהווה תערובת, כמעט בחלקים שווים, של רומנטיקן וריאליסט, ולכן סגנונו היה לעזר רב לסופרים משתי אסכולות אלה.
הדיוק המושלם שלו מתבלט בעיקר בדיוקנאות שהוא משרטט ברומנים העיקריים שלו.
האופן שבו פרסומו הולך וגדל מאז מותו, הוא פרשה מעניינת בהיסטוריה ספרותית.
מורכבות אישיותו תרמו רבות לצורות המעניינות ביצירתו של פלובר.
הוא עבד בבדידות מזהירה, ולפעמים עבד שבוע שלם על דף אחד, לעולם אינו מרוצה ממה שכתב, מחפש בצורה נואשת את הביטוי הטוב ביותר, את התיאור הקולע ביותר.
לא ניתן לומר שיגעו היה לשווא.
מכתביו הפרטיים מראים כי היה אדם המתנסח היטב ובקלות; הוא הצליח להשיג את השלמות המיוחדת לו רק על ידי עבודה רבה.
אחד מהמבקרים החריפים ביותר שלו מודה כי ניתן להחשיב כל עמוד שכתב פלובר כמודל לסגנון ספרותי.
הפרסום של "מאדאם בוברי" ב-1857 היה מלווה יותר בסקנדל מאשר בהערכה; רק לאחר זמן הוכרה כאחת מהיצירות פורצות הדרך בסוגת הריאליזם שבספרות המודרנית.
בשעת מותו היה מפורסם כריאליסט.
ככזה, הייתה לפלובר השפעה מכרעת על אדמונד דה גונקור, אלפונס דודה וזולה.
אך גם לאחר ירידת קרנה של האסכולה הריאליסטית, היוקרה של פלובר לא פחתה, והוכרו פנים אחרים של גאוניותו, כגון ראייתו החודרת.
פלובר הוא סופר שאהוד על סופרים אחרים ולא רק על הקוראים, מכיוון שאמנות הכתיבה, החיפוש המתמיד אחר הדיוק המושלם, הייתה תמיד נר לרגליו.
אפשר לומר שהוא הפך את הציניות לאומנות, כפי שאפשר לראות מאמירה זו מ-1846: "להיות טיפש, אנוכי ובריא הם שלושת התנאים לשמחה.
אך אם הטיפשות חסרה, השאר חסרי תועלת".
פעמים רבות ייחסו לו גם את המשפט: "Madame Bovary, c'est moi" (מאדאם בוברי היא אני) אך אין עדות לאמירה זו בכתביו, ואין היא גם מתאימה לדמותה של גיבורת הספר הידוע.
מהדורת כל כתביו (8 כרכים, 1885) הודפסה מכתבי היד המקוריים, וכללה, מלבד מה שהוזכר לעיל, עוד שני מחזות, ה"מועמד" ו"הארמון של אבורס".
מהדורה אחרת (10 כרכים) יצאה לאור בין השנים 1873 – 1885. התכתבותו של פלובר עם ז'ורז' סנד פורסמה ב-1884, עם הקדמה של גי דה מופאסאן.
כמעט כל אישיות ספרותית רצינית במאה העשרים כתבה עליו, וכן פילוסופים רבים.
פלובר הותיר אחריו כארבעת אלפים מכתבים, בהם קרא דרור לעטו ולמחשבותיו, בניגוד לדרך שבה ליטש כל מילה ומשפט ביצירתו הספרותית.
במכתביו הוא מרבה לנתח את נפשו בגילוי לב וללא כל הנחות.
לעיתים הוא חושף זעם ולעיתים הומור וציניות.
זאת בניגוד לרצונו הידוע לטשטוש אישיותו של הסופר.
מכיוון שרוב חייו התגורר בביתו בכפר שבנורמנדי, מיעט ליצור קשר פרונטלי עם מכריו וידידיו ועשה זאת באמצעות מכתביו.
המכתבים חושפים איש בעל סתירות והפכים, כפי שהעיד על עצמו כבר בגיל 19. "אני אוהב בעת ובעונה אחת את המותרות, את השפע, את הפשטות, נשים ויין, בדידות וחברה, הסתגרות ומסעות, חורף וקיץ, שלג ושושנים, שלווה וסופה; אני אוהב לאהוב, אוהב לשנוא.
יש בתוכי את כל הניגודים כל אבסורד, כל שטות".
מכתביו חשפו את אישיותו תאבת החיים והמגוונת.
מאריו ורגס יוסה כתב עליהם: "אני מאמין שהמכתבים של פלובר הם הידיד הטוב ביותר לסופר מתחיל.
הם חושפים כיצד כישרונו היה כיבוש סבלני, אטי ומפרך [...].
בתקופות שבהן התקשיתי ביותר בכתיבה, חזרתי שוב ושוב למכתבים של פלובר, והם תמיד היו לי תרופה משככת כאבים".
בובאר ופקושה, תרגם יהושע קנז, עם עובד, תל אביב, 1997
החינוך הסנטימנטלי, קורות אדם צעיר, תרגם מנשה לוין, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1961
החינוך הסנטימנטלי, תרגם משה רון, הספריה החדשה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2023
מאדאם בובארי, תרגמה אירית עקרבי, הספריה החדשה, ספרי סימן קריאה / הקיבוץ המאוחד, 1991
מאדאם בובארי, תרגמה דבורה בארון, הוצאת שטיבל, 1932
שלמבו, תרגם אריה חשביה, עיטורים: אלפרד לומבארד, תל אביב, הוצאת לדורי, 1986
שלמבו, תרגם נחום סלושץ, הוצאת שטיבל, 1922
מכתבים ללואיז קולה, תרגם דורי מנור, תל אביב, הוצאת המעורר, 1999
מכתבים, תרגם דורי פרנס, ידיעות ספרים, 2006
אגדת יולינוס הקדוש מכניס האורחים; לב פשוט, תרגם יעקב רבינוביץ, ספריית תרמיל, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1967
זכרונותיו של מטורף ; הלווייתו של דוקטור מתורן, תרגם בני מר, הוצאת כרמל, ירושלים, 2001
שלושה סיפורים, תרגמה אילנה המרמן, עם עובד, תל אביב, 1992
שלושה סיפורים, תרגם יעקב רבינוביץ, הוצאת מצפה, ירושלים, 1928
להריח בושם, תרגמה אביבה ברק-הומי, הוצאת נהר ספרים, 2016
הופמן, ניקולאי גוגול, "גוסטב פלובר", הרמן מלוויל, שלום יעקב אברמוביץ, הנרי ג'יימס, תרגום : נילי מירסקי, אילנה המרמן, אברהם יבין, הוצאת עם עובד, (פרוזה אחרת), 2006.
גוסטב רוברט קירכהוף היה פיזיקאי גרמני שתרם רבות להבנת המוליכות החשמלית, המעגל החשמלי (חוקי קירכהוף) והאנליזה הספקטרוגרפית.
קירכהוף נולד בקניגסברג שבפרוסיה, לפרידריך, שהיה עורך דין, וליוהנה הנרייטה ויטקה.
בגיל 18 התחיל את לימודיו באוניברסיטת קניגסברג.
הוא הושפע מאוד מהפיזיקאי פרנץ ניומן ולמד, בין השאר, אצל המתמטיקאי קרל פרידריך גאוס.
את הדוקטורט, בהנחייתו של לודוויג אוטו הסה, סיים בשנת 1847, ואז עבר לכהן כמרצה באוניברסיטת הומבולדט בברלין.
לאחר שלוש שנים, בשנת 1850 קיבל משרת פרופסור בברסלאו (ורוצלב של ימינו).
בהיותו בברסלאו פגש את רוברט בונזן, שהיה פרופסור לכימיה ויחדיו עסקו בספקטרוסקופיה.
בשנת 1852 עבר בונזן לאוניברסיטת היידלברג והוא דאג כי גם לקירכהוף תמצא שם משרה, כדי שיוכלו להמשיך בעבודתם המשותפת.
קירכהוף ובונזן עסקו בתצפיות ספקטרוסקופיות של גופים חמים ושל השמש ויחדיו גילו את הצסיום במים מינרליים ואת הרובידיום במינרל לפידוליט.
בשנת 1862 קיבל קירכהוף את מדליית רמפורד על עבודתו הספקטרוסקופית.
ב-1875, קיבל משרה בפיזיקה תאורטית באוניברסיטת ברלין.
בשנת 1877 היה לזוכה הראשון (יחד עם רוברט בונזן) במדליית דייווי מטעם החברה המלכותית בלונדון.
בשנת 1856 נשא לאישה את קלרה ריכלוט, בתו של פרופסור פרידריך ריכלוט, שהיה מורהו למתמטיקה.
עוד בשנת 1845, בהיותו תלמיד, ניסח את עקרונותיו בדבר התנהגות הזרמים החשמליים במעגל, הידועים כחוקי קירכהוף.
בשנת 1857 גילה כי מהירות השידור על קווי הטלגרף שווה למהירות האור.
בשנת 1859 הציע את חוק קירכהוף לקרינה תרמית הקובע שוויון בין נצילות הקליטה ונצילות הפליטה של קרינה מגוף חם.
בשנת 1861 הוכיח את החוק על סמך שיקולי שיווי משקל תרמודינמי.
על שמו נקרא גם משפט קירכהוף בתורת הגרפים.
גוף מוצק חם פולט קרינה בספקטרום רציף.
גז חם פולט אור באורכי גל בדידים, בהתאם לרמות האנרגיה של האטומים בגז.
גוף מוצק חם המוקף בגז בטמפרטורה נמוכה מהמוצק, פולט אור בספקטרום כמעט רציף עם פסים שחורים באורכי גל, בהתאם לרמות האנרגיה של האטומים של הגז.
גוסטב לנדאואר (Gustav Landauer; 7 באפריל 1870, קרלסרוהה – 2 במאי 1919, מינכן) היה אנרכיסט ומהפכן יהודי-גרמני, אשר היה מעורב בהקמת הרפובליקה הסובייטית הבווארית באפריל 1919. לנדאואר ידוע גם כמתרגמם של כתבי ויליאם שייקספיר לגרמנית.
לנדאואר היה ילדם השלישי של הרמן ורוזה לבית נויבורגר.
אביו היה בעל חנות נעליים בקרלסרוהה, שם התחנך.
לנדאואר החל בלימודי פילוסופיה, היסטוריה ולימודי גרמנית באוניברסיטת ברלין, אולם לא סיים את לימודיו, והחל לעבוד כעיתונאי.
רעייתו, הדוויג לחמן בתו של החזן יצחק לחמן, עבדה כמתרגמת לגרמנית, ויחדיו תרגמו בני הזוג את כתבי אוסקר ויילד ווולט ויטמן.
רעיונותיו הושפעו מגיתה, טולסטוי, יוהאן גוטליב פיכטה, פייר-ז'וזף פרודון, פיוטר קרופוטקין ומיכאיל באקונין.
לאנדאואר נישא בפעם הראשונה ב-1892 לתופרת מרגרֶטֶה לָאוּשְנֶר.
ב-1892 הצטרף לנדאור לקבוצה בברלין שכונתה "איגוד הסוציאליסטים העצמאיים", שם פעל בין השאר בהוצאה לאור של רעיונותיהם.
ב-1893 התפרק הארגון, שלנדאואר שימש בו כמנהיג הפלג האנרכיסטי.
השתתף ב"כינוס הפועלים הסוציאליסטים" של האינטרנציונל השני בציריך, בשנת 1893 בתור נציג האנרכיסטים מברלין.
בוועידה זו הוחלטו בניגוד לדעת המיעוט האנרכיסטי כי על חברי האינטרנציונל להשתתף בבחירות לפרלמנטים האירופאים, והאנרכיסטים הוצאו מן האינטרנציונל.
באוקטובר 1893 נאסר לנדאואר בעוון "הסתה למרי אזרחי" ונידון לשני חודשי מאסר בפועל.
בדצמבר משפטו נדחה ב-9 חודשים בהם נכלא בכלא זוראו (Sorau, אז בפרוסיה, כיום ז'ארי בפולין).
לאחר שחרורו הוא ניסה תקופת מה לחיות בשווייץ, אולם בשל קשיי הכנסה הוא שב לברלין ב-1895 שם הוא חי בקרב הבוהמה הברלינאית.
בתקופה שבין 1895 ל-1899 הוציא ירחון בשם "הסוציאל-אנרכיסט".
ב-1899 פגש בהדוויג לחמן, מורה שלימים נהייתה לאשתו השנייה.
הם בילו תקופה מסוימת באנגליה שם התיידדו עם האנרכיסט הרוסי פיוטר קרופוטקין.
באנגליה גם נולדה גודולה (Gudula), בתו של לאנדאואר.
ב-1902 חזרו בני הזוג לברלין.
ב-1903 התגרש לנדאואר מאשתו הראשונה ונשא את לחמן לאישה.
ב-1906 נולדה בתם השנייה בריגיטה (Brigitte).
ב-1908 הקים לנדאואר את "הפדרציה הסוציאליסטית" בברלין, בה היו חברים בין השאר הפילוסוף היהודי מרטין בובר ואריך מיזאם (Mühsam).
ארגון זה לא הצליח לרכוש חשיבות כארגון פוליטי.
בין השנים 1909–1915 ערך לנדאואר את עיתון הארגון "הסוציאליסט" (Der Sozialist) ואף כתב בו כ-115 מאמרים בדבר אמנות, ספרות ופילוסופיה, וכן פוליטיקה עכשווית.
בין השאר פרסם תרגומים לכתבי פייר-ז'וזף פרודון.
המגזין נסגר לבסוף בשל התהדקות הצנזורה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, סירב לנדאואר להצטרף להירתמות הכללית למאמץ המלחמתי.
הוא הוסיף לדגול ברעיונות אנרכיסטיים ופציפיסטיים.
בשל קשייו הכלכליים בתקופת המלחמה, עזב עם משפחתו את ברלין ועבר לקרומבך (Krumbach) ליד אולם במערב גרמניה, שם מתה אשתו מדלקת ריאות ב-21 בפברואר 1918.
מיד לאחר המלחמה ועם פרוץ המהפכה הגרמנית הוזמן לנדאואר על ידי קורט אייזנר ב-14 בנובמבר 1918 להשתתף בהקמת רפובליקה סובייטית בבוואריה, על ידי תמיכה עיונית ורוחנית במהפכה.
לאחר חיסולו של אייזנר בידי פעיל ימין, בשנת 1919 התחזקה המחלוקת בבוואריה בין תומכי המשטר המבוסס על מועצות אזוריות (סובייטים) לבין תומכי רעיון המערכת הפרלמנטרית.
ב־7 באפריל 1919 הוכרזה הקמת רפובליקת סובייטים – כנגד הממשלה הנבחרת בראשות יוהנס הופמן.
לנדאואר מונה בממשלה הסובייטית לשר ההשכלה וההדרכה הציבורית.
מרבית חברי הממשלה הראשונה של הרפובליקה הסובייטית של בוואריה היו פציפיסטים כארנסט טולר וסילביו גסל ואנרכיסטים כידידו של לנדאואר אריך מיזאם.
הגזירה היחידה שהנהיג לאנדאואר בתוקף תפקידו הייתה ביטול תחום לימודי ההיסטוריה בבתי הספר בבוואריה.
לאחר שכוחות מהמפלגה הקומוניסטית של גרמניה
(KPD) השתלטו על הממשלה, התאכזב לנדאואר, ופרש מן העשייה הפוליטית ב-16 באפריל 1919. לאחר כיבוש מינכן על ידי הצבא הריאקציוני הגרמני, נעצר לנדאואר ב-1 במאי ויום לאחר מכן, בכלא שטאדלהיים, נסקל למוות באבנים על ידי חיילים גרמנים.
עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933, הרסו את קברו של לנדאואר שהוקם ב-1925 ושלחו את שרידיו לקהילה היהודית במינכן בדרישה כי יישאו בהוצאות הקבורה.
מאוחר יותר הובאו שרידיו לקבורה בבית הקברות החדש של מינכן.
ארכיונו האישי של גוסטב לנדאואר שמור במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים.
בצעירותו התנגד לנדאואר לרעיונות הדת התאיסטית ושלל כל רעיון של התגלות.
הוא אף נטה לרעיונות בודהיסטיים.
אולם בשנת 1903 תרגם מכתביו של מייסטר אקהרט והושפע מרעיונותיו הפנתאיסטיים.
אף על פי שבגיל 22 עזב את הקהילה היהודית, הוא שב להתייחס ליהדותו משנת 1907, הרבה בהשפעת חברו מרטין בובר, שאף הוא עסק בחקר המיסטיקה הנוצרית בצעירותו.
כמו בובר, גם לנדאואר החל לשלב "רעיונות "חסידיים" במשנתו.
לנדאואר התנגד נחרצות למרקסיזם ולסוציאל-דמוקרטיה כפי שהתפתחו במפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית, לטענתו בשל היותם שוביניסטים ומיליטריסטים.
הוא נאסר פעמיים, בפעם ראשונה, עקב מחאה בה השתתף נגד סילוק הצעירים מן המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית כשהעילה לכך הייתה אי-ציות, המאסר השני היה בשל ביקורת נחרצת על המפלגה.
שני המאסרים הביאו פרסום רב לספרו ועוררו הד בקרב מהפכנים אנרכיסטים אחרים.
לנדאואר טבע בספריו ובמאמריו כי דרוש להחליף את השליטים ואת הכנסיות במדינה בחברה בה מתקיימת עזרה הדדית בין מתיישביה.
לנדאואר טען שעושרם הוא קניין משותף.
הוא בנוסף לכך טען כי המדינה צריכה להתחלף בחברה שבה אדם פועל לטובת הזולת וזולתיו פועלת לטובתו בתמורה, שדרושה בנייה שיתופית ומופת אישי, חילופי הוגנים, משק עצמי וברית קהילות שתחליף את המדינה ואת מנגנוני המדינה בחברה נטולת שליטים
קריאה לסוציאליזם: המהפכה (תרגם: ישראל כהן), תל אביב: עם עובד, תשי"א.
כתבים ומכתבים (הוסיף מבוא, הערות ואחרית-דבר: אברהם יסעור), [תל אביב]: "אלף: ספרית-פועלים, 1982.
חיים זליגמן ויעקב גורן, גוסטב לנדאואר – עליו ומשלו, הוצאת יד טבנקין ומוסד ביאליק, 2009.
ז'אן דזירה גוסטב קורבּה היה צייר צרפתי מהזרם הריאליסטי.
קורבה נולד בעיר אורנאן בצרפת, למשפחת חוואים עשירה אשר חפצה כי ילמד משפטים.
הוא נסע לפריז בשנת 1839 ועבד בסטודיו של הציירים סטויבן והסה.
עד מהרה עזב, והעדיף לפתח את סגנונו האישי.
לשם כך למד את ציוריהם של הציירים הספרדים, הפלמים והצרפתים הגדולים, והעתיק את עבודתם.
עבודותיו הראשונות "אודליסק", על פי נושא שהציע ויקטור הוגו, ו"ליילה", המנציחה את הסופרת ז'ורז' סאנד, היו על נושאים ספרותיים, אך עד מהרה העדיף את ציור הטבע הדומם.
מסע להולנד בשנת 1847 חיזק את תחושתו כי הציירים צריכים להביע את החיים שמסביבם, כשם שרמברנדט והאמנים ההולנדים הגדולים האחרים נהגו לעשות.
בין היתר צייר את עצמו עם כלבו ואת עצמו כשהוא מעשן מקטרת.
ציורים אלו נדחו על ידי אנשי הסלון האמנותי בפריז, אך המבקרים הצעירים, הנאו-רומנטיקנים והריאליסטים, היללו בשבחיו.
ב-1849 הפך לאמן ידוע היוצר תמונות כ"לאחר הארוחה באורנאן" או "עמק הלואר".
קורבה ידוע כמחדש הריאליזם באמנות והוא שטבע את המושג.
הוא צייר ציורי נוף ונוף ימי חדשניים.
בניגוד לרוח התקופה, הסצנות שצייר אינן רומנטיות או אידיאליות.
הוא נהג לצייר סצנות דינמיות הנתונות בעיצומה של תנועה ושינוי.
קורבה האמין שמשימת האמן הריאליסטי היא חיפוש האמת, אשר רק באמצעותה יימחקו ההבדלים החברתיים והמעמדיים ואי-השוויון בחברה.
עבור קורבה הריאליזם לא היה רק שלמות הקו והצורה, אלא הטיפול הספונטני והגס בצבע, המרמז על צפייה ישירה של האמן במושא היצירה, והצגת אי-הסדירויות אשר עומדות בבסיסו של הטבע.
הוא צייר את החיים כשלעצמם, קשים ואף גסים, ובעשותו כן קרא תיגר על הרעיונות האקדמיים של ציירי תקופתו, דבר אשר הביא לביקורת כי הוא אימץ במודע את הערצת הכיעור.
יצירתו, כיצירתם של אונורה דומייה וז'אן פרנסואה מילה, ידועה כ"ריאליזם".
יצירתו הידועה ביותר היא "קבורה באורנאן".
יצירתו מתארת את אשר צפה בהלווייתו של אבי דודו, והפכה ליצירת המופת הראשונה שלו בזרם הריאליסטי.
בספטמבר 1848 נכח בהלוויית אבי דודו באורנאן, ולאחר מכן צייר על בד גדול את "קבורה באורנאן".
הוא השתמש בנוכחים בהלוויה כדוגמנים עבור הציור, דבר חסר תקדים באמנות זמנו.
לפניו השתמשו בשחקנים כדוגמנים, ובבחירתו לצייר את האנשים אשר נכחו בהלוויה הייתה חדשנות.
הדבר נתן מבט ריאליסטי באנשי העיירה אורנאן, שאותם הכיר קורבה מילדותו.
הם מוצגים אל מול רקע ריאליסטי, המראה כיצד חיים תושבי אורנאן.
הייתה זו יצירה ענקית בגודלה, שלושה מטרים על שבעה מטרים, והראתה את ההלוויה הכפרית באותה מידת פירוט שצוירו בעבר הלוויות מלכותיות.
היה זה בלתי רגיל להשתמש באירוע יום יומי ולתת לו את אותה הדרת כבוד וחשיבות שניתנה למלוכה.
על ידי יצירת עניין בדרך זו של ציור סצנה יום יומית, התרגל הציבור לרעיונות הריאליזם.
הפנטזיה המנוונת של הרומנטיקה איבדה פופולריות, והאנשים רצו לראות ציורים ריאליסטיים יותר הקרובים יותר למציאותם הביתית.
קורבה התייחס לעבודתו לא כאל הלווית אבי דודו, אלא כאל הלווייתו של הסגנון הרומנטי.
המוניטין של קורבה בימי חייו
הסלון ב-1850 הביא לקורבה ניצחונות אומנותיים בהצגת התמונה "הקבורה באורנאן" ו"שוברי האבנים" (אשר נהרסה בשנת 1945), וכן "האיכרים מפלאזי".
סגנונו המשיך להתפתח באופן ייחודי ביצירות "נערות הכפר" מ-1852, וכן "המתאבקים", "הרוחצים" ו"נערה סובבת" משנה זו.
בשל זיהוי הריאליזם האמנותי עם רעיונות הסוציאליזם הפוליטי, קהלו היה מחויב לרעיונות של סוציאליזם ודמוקרטיה, והוא ניצל זאת לכתיבת מאמרים פוליטיים המקדמים את דעותיו.
"בחברתנו המתורבתת כל כך עלי לחיות את חייו של פרא.
אני חייב להיות חופשי אף מממשלות.
אהדתי נתונה לעם ואני חייב לפנות אליהם באופן ישיר".
לקראת סוף שנות השישים של המאה ה-19 צייר קורבה סדרה של ציורים אירוטיים ששיאם הציור "מקורו של העולם" (1866), המתאר את אברי המין הנשיים, ו"הנמות" (1866) המתאר שתי נשים במיטה.
על אף שלא הוצגו בציבור, היצירות הפכו את קורבה לאמן ידוע לשמצה.
סירובו לקבל את אות לגיון הכבוד שהוצע לו על ידי נפוליאון השלישי הפך אותו לפופולרי בקרב מתנגדי המשטר, ובשנת 1871 בזמן הקומונה הפריזאית מונה על ידי הקומונרדים כאחראי לכל המוזיאונים בפריז, וכך הציל אותם מביזה על ידי ההמון.
לאחר נפילת הקומונה הואשם על ידי הממשלה החדשה בכך שהרס את העמוד בכיכר ונדום.
בית דין צבאי דן אותו לשישה חודשי מאסר, ולקנס בן שלוש מאות אלף פרנק.