tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רוב יהודי העיר גורשו בקיץ 1940 למחנות שבאזור לובלין וטישובצה (Tyszowce) ולמחנה ההשמדה טרבלינקה שרבים מיהודי העיר השתתפו בבנייתו.
הרבי שמעון שלום מאמשינוב, עליו נאמר: "אילן גדול זה שבצל פארותיו חסינו שמפרותיו אכלנו, שמריחו שהיה נודף הימנו למרחוק נהנינו".
ר' שמחה בונם קאליש מצאצאי רבי יצחק מוורקא, המכונה "האדמו"ר מאוטבוצק".
רבי שאול ידידיה אלעזר טאוב ממודז'יץ, בעל מנגן ומלחין מוכשר, אשר קיבץ סביביו חסידים רבים שנמשכו אחרי גדולתו בתורה ובנגינה.
רבי שאול הקים באוטבוצק את ישיבת "תפארת ישראל" על שם אביו והעמיד בה תלמידי חכמים רבים.
רבי יוסף יצחק שניאורסון מחב"ד.
ביום כ"ה באלול ה'תרצ"ט, קבוצת יהודים בראשות האדמו"ר מאמשינוב חשה שהגרמנים עומדים להיכנס לאוטבוצק, והם ברחו מהעיר.
בטרם הספיקו להתרחק הרבה מאוטבוצק, כבר נשמע קול הפצצות שהטילו הגרמנים עליה.
ההוראות על הקמת גטאות בנפת ורשה ניתנו ביולי 1940. בקשתו של ראש עיריית אוטבוצק, יאן גדמסק (Jan Gademsk), לדחות את הקמת הגטו בעירו, היות שהיא עיר מרפא וכלכלתה מתבססת על הענף הרפואי, נענתה בסירוב.
ההוראה להקמת הגטו בעיר החלה לצאת לפועל ב-26 בספטמבר 1940, במתן צו ליהודי המקום לעזוב את העיר תוך שבועיים בלבד (חלק מיהודים בעיר שהו בה רק תקופה קצרה פחות מחצי שנה ורובם הגיעו אליה מסיבות רפואיות ולמטרות החלמה, מיעוטם חיו באזורים היהודים כבר קודם לכן).
ברנרד קרונברג (Bernard Kronenberg) שימש בתפקיד שירות סדר יהודי כאשר הוקם הגטו בעיר.
שני חלקים עיקריים היו לגטו שהוקם באוטבוצק אחד שמש למגורים והשני למרפא והחבור ביניהם היה באמצעות רחוב אחד.
"הנהנים" משהייה ומגורים בשכונת המרפא היו כאלה שברשותם אשור רפואי, אף ששערי הגטו לא ננעלו לגמרי צו אסור יציאה חל על יהודי הגטו למן 19:00 בערב עד 8:00 בבוקר שלמחרת, וכן בסופי שבוע בימים שישי עד ליום שני.
עד 1941 לא היה הגטו מגודר, ובעזרת שוחד לשומרים פולנים הצליחו מבריחים יהודים להכניס לתוכו מעט דברי מזון.
גם בגטו המשיכו הגרמנים לדרוש יהודים לעבודת כפייה.
בגטו הוקם "גדוד עבודה" של כ-4,000 איש שיצאו כל יום לעבודת כפייה במחנות הצבא הגרמני.
כדי לסייע לנזקקים הקים היודנרט כמה מוסדות סעד, לרבות שלושה מטבחים ציבוריים, בית יתומים ובו כ-200 ילדים, ובית ילדים שחיו בו כ-100 ילדים עקורים.
כמו כן הקים היודנראט מחלקה סניטרית לפיקוח על בית החולים.
היה בגטו גם בית חולים לחולי נפש ובו כ-100 חולים.
גם מערכת החינוך המשיכה להתקיים בגטו, נפתחו בו בתי ספר יסודיים וגני ילדים, התקיימו בו חוגים ללימוד תורה וניתנו הרצאות בספרות ובהיסטוריה.
למרות ההתארגנות לעזרה לעניים הלך הפער החברתי בין תושבי הגטו וגדל: האמידים יכלו לקנות מוצרי מזון שונים ולפדות את עצמם מעבודת הכפייה, אבל כ-6,000 מתושבי הגטו נזקקו לעזרה לצורך קיום בסיסי.
בראשית 1941 הלך מצבם של תושבי הגטו והחמיר.
ב-10 בינואר 1941 הוקמה סביב הגטו גדר, ומי שהעז לצאת נורה במקום.
שוד רכושם של היהודים נמשך, ובחורף 1941/42 הוחרמו כל דברי הפרווה שלהם.
ב-7 ביולי 1941 צומצם שטחה של שכונת המרפא והוצאה פקודה המתירה את מגוריהם של המחלימים ואנשי הצוות הרפואי בלבד רק בשלושה מוסדות מרפא בה.
בחורף 1942 נקראו היהודים להתייצב בתחנת איסוף, כביכול לשם רישום בעלי מקצוע.
בעזרת שירות הסדר היהודי הוצאו מן הגטו כ-150 צעירים וגורשו לטרבלינקה.
הגירוש הבא לטרבלינקה היה באפריל 1942, כשדרשו הגרמנים 400 צעירים – שוב באמתלה שישולחו לעבודה.
גם הפעם הוצאו מהגטו כמה מאות יהודים בעזרת שירות הסדר היהודי וגורשו לטרבלינקה.
חיסול הגטו החל ב-19 באוגוסט 1942. בגטו אוטבוצק היו אז כ-12,000 יהודים.
יום לפני תחילת החיסול הגיעו לאוטבוצק פלוגות ס"ס וכוחות אוקראינים, וכן הגיע מפקד יחידת הגירוש ברנט (Brandtt) ומינה את ברנרד קרוננברג לראש היודנרט.
תפקידו הראשון של קרוננברג היה לדאוג בתוך 24 שעות לפירוק בתי החומר של הגטו ולהשתמש בחומרים כדי לבנות חומה סביבו.
לפני הגירוש הכללי נרצחו כל החולים שבבתי החולים בגטו וכן צוות הרופאים והאחיות בבית החולים לחולי נפש.
ביום חיסול הגטו נשלחו כ-8,000 יהודים לטרבלינקה ולאושוויץ.
הפולנים תושבי המקום בזזו את רכושם.
כמעט כל היהודים שהצליחו לברוח ליערות נתפסו ונרצחו.
השוטרים היהודים נשלחו לווילנוב (Wilanow) ולמחנה טרחומין (Tarchomin), ושם נורו גם הם.
אחרי השואה התיישבו באוטבוצק כ-400 יהודים, אך ככל הידוע, עזבו כולם את פולין תוך כמה שנים.
בתקופה ההיא הקימו היהודים בעיירה בית יתומים ובית מרפא יהודי.
קהילת ויקיפדיה היא קהילת התורמים של האנציקלופדיה האינטרנטית ויקיפדיה.
אנשי קהילת ויקיפדיה מכונים ויקיפדים.
הרוב המוחלט של הוויקיפדים הם מתנדבים.
מחקרים על גודלה של קהילת ויקיפדיה הראה גידול אקספוננציאלי במספר התורמים במהלך השנים הראשונות.
באפריל 2008 העריכו הסופר והמרצה קליי שירקי ומדען המחשב מרטין ווטנברג את משך הזמן הכולל לבניית ויקיפדיה בכ-100 מיליון שעות.
בחודש נובמבר 2011 היו כ-31.7 מיליון חשבונות משתמש רשומים בסך הוויקיפדיות שבכל השפות, מתוכם כ-270,000 "פעילים" (ויקיפדים עם לפחות עריכה אחת מדי חודש).
בוויקיפדיה העברית ישנם, נכון ל־ ב , עורכים שביצעו לפחות עריכה אחת ב-30 הימים האחרונים ("עורכים פעילים"), ומספר בלתי ידוע של תורמים אנונימיים (ללא חשבון משתמש בוויקיפדיה).
כמחצית מהעורכים הפעילים מבלים לפחות שעה ביום בעריכה, וחמישית מהם מבלים יותר משלוש שעות ביום.
נערכו מחקרים שונים אודות המוטיבציה של תורמי ויקיפדיה.
עודד נוב במאמרו משנת 2007 "מה מניע ויקיפדים" מקשר בין מוטיבציה כללית של תרומה והתנדבות לבין המניעים של אנשים לתרום לוויקיפדיה.
נוב ביצע סקר באמצעות שש המוטיבציות של מתנדבים, שזוהו במאמר מוקדם יותר.
ערכים – הבעת ערכים עם אלטרואיזם ועזרה לזולת
חברתי – יצירת קשר ואינטראקציה עם חברים, ולקיחת חלק בפעילויות שנצפו באופן חיובי על ידי אחרים
הבנה – הרחבת ידע באמצעות פעילויות
קריירה – צבירת ניסיון בעבודה ובמיומנויות
מגן – למשל, צמצום רגשות אשמה על זכות ורווחה אישית ופריווילגיה חברתית
שיפור – הפגנת ידע לאחרים
לששת מוטיבציות אלו הוא הוסיף:
אידאולוגיה – הבעת תמיכה במה שנתפש כבסיס האידאולוגיה של הפעילות (למשל, האמונה כי הידע צריך להיות חופשי)
הסקר מצא כי המניעים השכיחים ביותר היו "כיף", "אידאולוגיה" ו"ערכים", ואילו בשכיחות נמוכה יותר היו המניעים "קריירה","חברתית" ו"מגוננת".
קרן ויקימדיה ביצעה מספר סקרים של תורמים ומשתמשים בוויקיפדיה.
בשנת 2008, קרן ויקימדיה, לצד קבוצת היצירתיות המשותפת ב-UNU-Merit, השיקה סקר של קוראים ועורכים של ויקיפדיה.
זה היה הסקר המקיף ביותר שנערך בוויקיפדיה אי פעם.
תוצאות הסקר פורסמו כעבור שנתיים ב-24 במרץ 2010. קרן ויקימדיה החלה בשנת 2011 תהליך של סקרים דו-שנתיים כדי להבין את עורכי ויקיפדיה יותר וכדי לשרת את הצרכים שלהם.
במאמר בשם "Motivations of Wikipedia Content Contributors", שנכתב על ידי צ'נג-יו לאי והנג לי-יאנג, עלה כי התרומה לוויקיפדיה היא וולונטרית, וההנאה של הפרט להשתתף יהיה המניע הגבוה ביותר.
עם זאת, המחקר הראה כי אף על פי שאנשים בתחילה עשויים להתחיל לערוך בוויקיפדיה מתוך הנאה, סביר להניח כי המוטיבציה להמשך להשתתף היא תפיסה עצמית מבוססת מניעים כגון "אני אוהב לחלוק את הידע אשר נותן לי תחושה של הישג אישי."
מחקר נוסף שנערך בשנת 2014 על ידי צ'נג-יו לאי והנג לי-יאנג בחן את הסיבות לכך שאנשים מוסיפים תוכן לוויקיפדיה.
המחקר הסתמך על סקר מקוון שערך בקרב חברי ויקיפדיה האנגלית עם 288 משתתפים שענו לסקר.
תוצאות המחקר הראו כי הערך למשימות אישיות, מחויבות וצדק פרוצדורלי היו משמעותיים לשביעות רצונם של הוויקיפדים; הסיפוק הוא המשפיע באופן משמעותי על כוונתו של הוויקיפד להמשיך לערוך תוכן בוויקיפדיה.
בנוסף, עורכי ויקיפדיה חיוו את דעתם בשל סיבתם לתרום לוויקיפדיה.
מכנה משותף לחוות דעת העורכים הוא ההנאה להיות חלק מקהילת ויקיפדיה באמצעות תרומתם.
בנוסף צוין הפוטנציאל הממכר של העריכה בוויקיפדיה.
ג'ימי ויילס אף הוא רואה את חוויית העריכה ואת ההתמכרות כציר מרכזי לעריכה בוויקיפדיה.
לעיתים מעניקים הוויקיפדים ביניהם "עיטורים ויקיפדיים" כהערכה אישית על עריכה ופעילות איכותית, דבר שיוצר מערך עבודה, תמיכה חברתית ועוד.
תופעת העיטורים הוויקיפדיים נותחה על ידי חוקרים המבקשים לקבוע השלכות העשויות להיות גם עבור קהילות אחרות העוסקות בשיתוף פעולה נרחב.
הקהילה היהודית באוסטרולנקה (בפולנית: Ostrołęka), עיר בפרובינציית מזוביה שבפולין היושבת על נהר נרב, כ-120 ק"מ צפונית מזרחית לוורשה, התקיימה מסוף המאה ה-18 עד השמדתה בשואה.
בתחילה מנתה הקהילה כ-73 משפחות יהודיות, אשר עסקו במסחר ובמלאכה, הוקם בית כנסת והוקצה ליהודים מקום בית העלמין.
טרם מלחמת העולם השנייה, בשיאה של הקהילה, התגוררו בעיר כ-4,300 יהודים.
קהילת יהודי אוסטרולנקה נוסדה בשנת 1794, השנה בה הוקם בית העלמין היהודי.
אך יהודים מופיעים באוסטרולנקה כבר במאה ה-15 כאשר המלך הפולני זיגמונד השלישי בשנת 1622 קבע שאזרחי אוסטרולנקה הנוצרים מקבלים פריווילגיה בקניית אוכל לעומת אזרחים זרים ובעיקר יהודים.
בשנת 1827 היו באוסטרולנקה 3030 נפשות ומתוכם כ-16.4% יהודים.
יהודי אוסטרלנקה התפרנסו בעיקר ממסחר או ממלאכות פשוטות כגון, סנדלרות ונגרות.
ליהודים הותר להתגורר רק בשכונות מיוחדות שהוקצו להם, חוץ מיחידי סגולה, בעיקר עשירים, אשר להם ניתן רשות להתגורר בכל רחבי העיר.
בשנת 1858 לאחר הגירת יהודים רבים לאוסטרולנקה גדל אחוז היהודים בעיר והיווה כ-36.8% מהאוכלוסייה הכללית.
בתקופה זו עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה הגיעה קהילת אוסטרולנקה לשיא התפתחותה הכמותית, המסחרית, הכלכלית, וגם איכותית הרוחנית-תרבותית.
היא נהייתה לקהילה היהודית השלישית בגודלה בכל פלך לומזה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה חלה "ירידה" באוסטרולנקה היהודית.
בשנות המלחמה הראשונות הייתה עיר זו זמן מה ריקה מתושביה היהודים.
בגלל קרבתה של אוסטרולנקה לחזית המלחמה כמעט הרסה את כל העיר, נשרפו בית הכנסת, בית המדרש ובנייני ציבור יהודיים אחרים בעיר.
על היהודית חלה גזירת גירוש ורבים מהם נדדו לערי רוסיה הפנימיות ואחרים יצאו לערים הסמוכות.
בתום המלחמה, עם בנין הנהרסות והחזרת חיי העיר ליושנם, לא שבו אליה הרבה יהודים שעזובה לפני כן, והישוב היהודי שוב לא הגיע למעמדו הקודם.
בשנת 1921 היו באוסטרולנקה 3,352 יהודים (36.7% מכלל האוכלוסייה).
עקב המצב הביטחוני הירוד והלחץ הכלכלי שהיה על היהודים בשנות העשרים ובייחוד בשנות השלושים, גברה נטיית ההגירה לארצות אחרות ובייחוד לאמריקה ולארץ ישראל.
יהודי אוסטרולנקה ששבו אליה שיקמו את בתיהם ובתי המסחר אשר נהרסו בזמן המלחמה, ובשנים אלה הוקמו בית הכנסת הגדול, בית מדרש ובתי תפילה אחרים.
בשנים בין שתי מלחמות העולם הוקמו באוסטרולנקה מוסדות ציבור רבים, בניהם "לינת צדק" ו"טאז" אשר סייעו לחולים ואף מפלגות של ההסתדרות הציונית כמו "פועלי ציון", "אגודת ישראל", "המזרחי" ועוד.
האנטישמיות שגברה באירופה בשנות השלושים נתנה את אותותיה גם באוסטרולנקה.
בעקבות התעמולה האנטישמית הגוברת בא החרם הכלכלי על המסחר והמלאכה היהודיים, שהיה מלווה במעשי אלימות ופגע קשות ביהודים.
בנוסף האווירה האנטישמית שררה גם בגימנסיה המקומית ולא פעם הוכו תלמידים יהודים בידיהם של תלמידם פולניים מוסתים.
"ארגון הנשים לעזרה רפואית ליולדות ולנשים עניות" - המוסד הציבורי הראשון לעזרה הדדית, הוקם בשנת תרע"ד- 1914.
"קופת עזרה לנזקקים" - הוקמה במאי 1914 אחרי הדליקה שפרצה באביב וכלתה את רב בתי היהודים.
"הבנק היהודי": קופת מלווה וחיסכון על בסיס קואופרטיבי, הוקם בשנת תרפ"א -1921.
"איגוד מקצועי של המועסקים בחיטות" - הוקם בשנת 1923, את הארגון ניהלו אנשי ה"בונד".
חברת "גמילות חסדים" - קופת עזרה לנצרכים של חברת תורה.
"לינת הצדק" הגשת עזרה לחולים עניים.
סניף "טאז" - טרם לשיפור בריאותם של ילדי ישראל.
בהשכלתה, לשונה ואורח חייה הייתה אוסטרולנקה על התפר שבין יהדות פולין ליהדות ליטא, היא הושפעה מוורשה ומהרוח החסידית מצד אחד ומלומז'ה וביאליסטוק ומהלמדנות הליטאית מצד שני.
דבר זה התבטא גם במבטא היידי המקומי, שהיה בתווך בין הניב בפולני (יידיש תיכונה) ובין הניב הליטאי (יידיש צפון-מזרחית).
רב החסידים הגיעו מן העיירות הסמכות כחתנים וסוחרים, הקבוצה הגדולה הייתה של חסידי גור והיתר חסידי אלכסנדר, וורקה ואמשינב.
באוסטרלנקה היו מספר חברות אשר עסקו בלימוד התורה וחיו חיי קהילה עשירים.
פעילותם התרכזה בחדרי התלמוד תורה.
החברה הוותיקה בעיר "חברת תורה" חבריה היו התושבים הוותיקים בעיר, רובם אנשי מלאכה פשוטים.
רבה ר' משה נתן טייטלבוים, היה מעביר שיעורים בימות החול בתורה ובמשנה ובשבת ב"אלשיך".
3 תאריכים נחגגו בהתאספות של כל בני החבורה: ז' באדר יום פטירת משה, שבת פרשת יתרו ושמחת תורה.
בתחילה ניהלה את ענייניה בביתו של רבי מוטל חמיאל ובמשך הזמן הקימה בית כנסת משלה.
החברה פיתחה פעילות ציבורית בין חבריה והפעילה קופת עזרה לנצרכים.
בתי כנסת בעיירה: בית הכנסת הגדול - שוקם אחרי מלחמת העולם הראשונה, בית הכנסת של חברת תורה, השטיבלאך של החסידים וה"קהל שטיבל"- בית הקהל, מקום לכינוסים ותפילות.
ר' יחיאל מיכל גולדשלאג, נולד בשנת 1830 בשרנסק.
ר' יחיאל היה נכדו של החסיד הידוע ר' זעליג שרענצקר שהיה מחסדיו המובהקים של האדמו"ר המפורסם מנחם מנדל מקוצק.
ר' יחיאל נחשב לעילוי גדול בתורה וכבר בגיל 18 נתקבל לשמש כרב של מספר קהילות (קיקול, פודנביץ', שרנסק) וכרב-אב בית דין של קהילת אוסטרולנקה.
מספריו: "ירושלים", "לב דעת","עיניים לראות" ועוד.
ר' משה נחום ירושלמסקי, נולד בשנת 1855 למשפחה אוקראינית, עשירה ומיוחסת.
מנעוריו התפרסם כעילוי גדול ועסק רבות בכתיבת ספרי קודש.
בשנת 1889 נבחר לשמש כרב- אב בית דין באוסטרולנקה.
בחירה זו עוררה גל של תשומת לב בחוגי הרבנות ברוסיה שכן הייתה זו כמעט הפעם היחידה שבה רב מאוקראינה נבחר לכהן כרב בפולין.
לאחר היבחרו יצא לאור המדור "ברכת חכמים" המכיל מכתבי ברכה של רבנים מרחבי העולם לרגל היבחרו של הרב ירושלמסקי כרב אב בית דין של קהילת אוסטרולנקה, ובין הרבנים: רבי צבי הירש רבינוביץ מקובנה, האדר"ת, בעל ה"שדה חמד" ועוד.
כיהן ברבנות העיר פחות מארבע שנים, ובשנת 1902 עבר לכהונת רבה של קיילצה, שבה כיהן עד פטירתו בשנת 1916. מספריו: "לשד השמן", "מנחת משה", "ברכת משה", "באר משה" ועוד.
בנו, שמשון דוב ירושלמסקי, עלה לארץ ושימש בתפקיד חשוב במשרד מבקר המדינה.
הרב שמואל מוהליבר כתב על הרב ירושלמסקי במדור "ברכת חכמים": .
לאחר עזיבת הרב ירושלמסקי נותרה הקהילה כמה שנים ללא רב, וניסיונות למנות רב עלו בתוהו בשל מחלוקות בין החסידים למתנגדים בקהילה.
הרב אברהם צבי פינחס נבחר לתפקיד, אך כמה ממתנגדיו הלשינו לשלטונות שהוא ציוני, שהייתה אז תנועה בלתי חוקית, ומושל המחוז פסל את מינויו.
ר' יצחק בורשטיין, נולד בשנת 1868 בלומזה שבפולין.
שימש כ-35 שנה כרב אב בית דין של אוסטרולנקה והיה ידוע בתור משיב בענייני הוראה והלכה לרבנים גדולים מאותה התקופה.
הוא נספה עם בני קהילתו בשואה.
מספריו: "מטעמי יצחק" על שולחן ערוך שזכה לתפוצה גדולה בעולם הישיבות.
מוסדות חינוך של אגודת ישראל:
ישיבת "בית יוסף" נובהרדוק - בה למדו תלמידי אוסטרולנקה והסביבה שלא יצאו ללמוד בישיבות ליטא הגדולות.
ועד של נשים דאג לצורכי הישיבה.
הבחורים אכלו "ימים", לבחורים המבוגרים היה מטבח במרתף הישיבה.
בשנים האחרונות עקב התנועה הציונית וההכשרות התמעטו תלמידי הישיבה.
"תלמוד תורה" - בית הספר המרכזי והוותיק בו למדו רב הילדים.
בית ספר "בית יעקב" - בית ספר לבנות, למדו בו יידיש, תפילה, תורה ותולדות ישראל.
בית ספר יבנה - הוקם בשנות ה-20 הראשונות - בית ספר מודרני שלמדו בו לפי כללי הפדגוגיה החדשה.
הוקם בהשפעת ההתעוררות הציונית, בדרישת הורים שלא הסתפקו בלימודי התלמוד תורה.
זלמן חנוך גברזלצ'נו ייסד את בית הספר, קבוצה קטנה של נערים למדו אצלו עברית, תורה עם פרוש רש"י תפילה ודינים.
בראש בית הספר עמד ועד הורים שדאג להוצאות והשיג חדר בתוך התלמוד תורה למרות התנגדותם של החרדים והחסידים המתנגדים לציונות.
בית ספר תרבות - הוקם בשנת תרפ"ח -1928 הדגיש את המומנט הארצישראלי והיה פשרני יותר מבחינה דתית.
הקים אותו המורה גדליה רוזנבוים מביאליסטוק.
בית הספר לא החזיק הרבה זמן אך הכניס רוח חדשה בעירה.
הזרמים העיקריים באוסטרלנקה היו חרדים- חסדים של אגודת ישראל, ציונים ממפלגות ציוניות שונות ואנשי הבונד.
הנהלת הקהילה הייתה בשליטת אגודת ישראל.
ההתעוררות הציונית באוסטרולנקה[1] התחילה בשנת תרע"ח (1917) בעקבות הצהרת בלפור.
באותה שנה התחילו להתפתח הסתדרויות ציוניות וקם נוער ציני.
סבל היהודים מעצמאותה של פולין ומהמלחמה בין פולין לליטא גרם לצמיחתה של התנועה הציונית, בעיקר תנועת פועלי ציון.
באותה תקופה קמה קבוצת ה'חלוץ' גדולה והתחילה עלייה מהעיר עם ההעלייה לארץ התגברה ההתעניינות בציונות.
הפעילות הציבורית התבטאה בפעולות למען הקרן קיימת לישראל, קרן היסוד, קרן החלוץ וכן בהשתתפות בחיים הציבוריים בעיר.
ב-1925 החלה עלייה גדולה מהעיר בהם רבים ממפלגת פועלי ציון ותנועת החלוץ, בנוסף החלו לשלוח את הנוער למחנות הכשרה לעבודה חקלאית.
שנת 1927 הייתה שנת מפנה קשה לפעילות הציונית, חברים שלא הסתדרו בארץ שבו לעיר וסיפרו סיפורים עגומים.
בשנת תרפ"ט (1929) פרצו בארץ מאורעות ואחד מבני אוסטרלנקה דוד לב נפל בהם.
כשנודע הדבר התכנסו כל המפלגות בעיר לעצרת מחאה והוחלט להקים ספרייה ע"ש דוד לב.
בתקופה זו שערי הארץ היו נעולים והנוער נשלח שוב ושוב למחנות הכשרה.
רבים מהמחזור הראשון שיצאו להכשרה ב-1933 הצליחו לקבל סרטיפיקטים ועלו לארץ ב-1935–1936. התנועה הציונית המשיכה לפעול ולחלום על עלייה לארץ עד שחלומם נגדע בעשן המלחמה.
ב־1 בספטמבר 1939, חדר הצבא הגרמני לפולין.
ב־17 בספטמבר חדר גם צבא ברית המועצות לפולין, וכבש את כל חלקה המזרחי, בהתאם לחוזה ריבנטופ-מולוטוב.
אוסטרולנקה נשארה באזור הכיבוש הגרמני, כאשר הגבול נקבע רק 4 ק"מ מזרחה ממנה.
רבים מן היהודים עזבו את העיר לכיוון ברית המועצות, והגיעו ללומז'ה, לביאליסטוק וליישובים קטנים אחרים בסביבה.
משפחות בודדות נשארו בצד הגרמני.
באפריל 1940 הוצעה לפליטים היהודים קבלת אזרחות סובייטית ורוב האוסטרולנקאיים קבלו את ההצעה בחיוב.
בהתאם לכך, חויבו בעלי האזרחות לעבור לגור לפחות במרחק של 100 ק"מ מהגבול הגרמני החדש.
70% מיהודי אוסטרולנקה עברו לעיר סלונים.
האחרים התיישבו בערים ובעיירות שונות בביאלורוסיה.
אלה שלא נענו להצעה, נעצרו על ידי ה-נ.ק.ו.ד.
והוגלו לסיביר או לאזורים נידחים של רוסיה.
גורל דומה נגזר גם על אלה שנתפסו בחציית גבול בלתי לגאלית או על פעילים ציוניים ובעלי רכוש גדול.
גורלם של יהודי אוסטרולנקה ששהו בביאלורוסיה, ובמיוחד בסלונים, היה מר.
כמעט כל יהודי הקהילה נרצחו בעקבות כיבוש האזור על ידי הגרמנים במבצע ברברוסה.
רק כ-100 יהודים ניצלו, רובם היו כלואים במחנות עבודה באזור הסוב-ארקטי הצפוני של ברית המועצות, או שגויסו בהתנדבות לעבודה.
כ-20 איש, בשטח פולין, שרדו את השואה.
כיום, רוב הניצולים האוסטרולנקאיים חיים בישראל, בארגנטינה, באורוגוואי ובארצות צפון אמריקה.
בבית העלמין הדרום, ישנה אנדרטת הנצחה לזכר קהילת יהודי אוסטרולנקה אשר נספתה בשואה.
ב"יד ושם" בירושלים, ב"בקעת הקהילות" מונצחת גם קהילת אוסטרולנקה.
כמו כן, מונצחת הקהילה גם ב"מרתף השואה" בירושלים.
הקהילה היהודית בכפר אקל (בסלובקית: Okoličná na Ostrove; בהונגרית: Ekel) שבסלובקיה נכחדה בשואה, ואינה מתקיימת עוד כיום.
לא ידוע מתי החלה ההתיישבות היהודית באקל.
חלק מהיהודים תושבי הכפר עסקו בחקלאות, והיו בעלי אדמות חקלאיות.
העדויות על הידרדרות מצב היהודים מתחילות מחורף 1938. בשנה זו נראה היה כי היציאה מאקל והעלייה לארץ נעשתה בעייתית, אולם לא בלתי אפשרית.
בינואר-פברואר 1939 החלו יהודי הקהילה להרגיש שדבר מה רע עומד לקרות, אך עדיין קיוו שאפשר יהיה להישאר באקל.
מי שרצה להגר נתקל בקשיים לקבלת אישורי הגירה שהיו עולים כסף רב והיו שהצליחו להגר באופן לא חוקי.
בשנת 1939 החל דיון בנושא "חוק היהודים".
"חוק היהודים" עסק בקביעת מחייתם וחייהם של היהודים.
דוגמה לסעיף מתוך החוק: יהודי לא יוכל להיכנס לחוזה שכירות.
היו מתנגדים בקרב האוכלוסייה הלא-יהודית להעברת החוק בטענה שזה יכול לגרום להתמוטטות המסחר והתעשייה.
בהמשך, המצב הכלכלי בקהילה החל להדרדר.
מי שלא היה יכול להוכיח את אזרחותו, וגם יהודים שהגיעו לקהילה מאז שנת 1928 אולצו לעזוב את המדינה.
במאי 1939 נאסר על הרבה יהודים לעסוק ביצור ובמסחר אך עדיין לא החלה אלימות פיזית כלפי יהודים.
בחודש יוני באותה שנה הפגיעה הכלכלית הוחרפה.
רוב אישורי הייצור בוטלו והאדמות הולאמו.
בשלב זה כבר התחיל להיות חשש להרג המוני של יהודים ומתקיים גיוס בכפייה.
באוגוסט לא התאפשרו ליהודים קנייה או שכירה של חווה.
כשלושה חדשים אחר כך, בנובמבר 1939 היו יהודים שהתנצרו במחשבה שכך יוכלו להציל את החוות שלהם.
לאחר חודש אכן נמצאה דרך, בתנאים מסוימים, להשיג חסינות כדי שהחווה תישאר בידיים יהודיות.
בדצמבר 1940 אחרוני היהודים ניסו למכור את אדמותיהם החקלאיות, גם במחירי הפסד.
בשנת 1944 נשלחו כל בני הקהילה למחנה ההשמדה אושוויץ.
קהילת יהודי אוג'דה התקיימה בעיר אוג'דה, שבצפון מזרח מרוקו, לידי הגבול עם אלג'יריה.
ישנו מידע אודות קהילה זו מתקופת הכיבוש העותמאני.
אנשי הקהילה נהגו באמצע הלילה בשבתות להתכנס בבתי הכנסת לשירת הבקשות, ולשיר את הפיוט "מה ידידות".
אחד המנהגים של הקהילה, כמו בכל קהילות מרוקו, היה לחגוג את המימונה.
בימי מלחמת העולם השנייה סבלה הקהילה יחד עם כל תושבי מרוקו מאפליות ורדיפות.
אוג'דה, שהייתה הבירה של מזרח מרוקו נמצאת 15 ק"מ מערבית לגבול עם אלג'יריה וכ־55 ק"מ דרומית לים התיכון.
העיר נבנתה במישור שמוקף באחד האזורים ההרריים היפים ביותר במרוקו.
המאפיין הארכיטקטוני העיקרי של אוג'דה הוא מיקומה של העיר העתיקה במרכזה של העיר.
אין בידינו ידיעות על הקהילה היהודית באוג'דה בתקופות מוקדמות, אך ידוע שישבו שם יהודים בתקופת הכיבוש העות'מאני.
במאה השמונה עשרה, סבלו יהודי אוג'דה מהתנכלויות מצד הסולטאן מולאי אל-יאזיד (1792-1790), מפני שהם הפרו את "תנאי עומר" והתלבשו כמוסלמים.
הסולטאן פקד לקצץ את אוזניהם ואסר עליהם ללבוש בגדים בצבע ירוק, כדי שיוכלו להבדילם מהמוסלמים.
עם חדירת צרפת למרוקו בסוף המאה ה-19 חל שיפור במצב היהודים.
ב-1908 ראשי קהילת אוג'דה פנו ליהודי ווהראן שבאלג'יריה לסייע בידם לפתוח בית ספר של כי''ח.
ב־1913 נכבשה מרוקו בידי הצרפתים, אולם שלא כיהודי אלג'יריה, יהודי מרוקו לא קיבלו אזרחות צרפתית.
היהודים התגוררו במלאח (שכונת היהודים).
המלאח באוג'דה לא היה מוקף בחומה, והרחוב המרכזי שבו נקרא "רחוב היהודים".
לקהילת היהודים המקומית של אוג'דה התווספו במהלך הדורות קבוצות יהודים שהגיעו אליה מאזורים שונים במרוקו וכן מאלג'יריה.
על קבוצת היהודים המקומית נמנים בני המשפחות אזולאי, שרביט, בן שמחון, בן אדיבא ובן גוזי.
מאלג'יריה החלו להגיע יהודים לאוג'דה לקראת סוף המאה התשע עשרה ובהן משפחות אמויאל, עובדיה, בן חמו ועזיז
משפחות הרוש, זִין, דרעי, ואמסלם הגיעו לאוג'דה מתאפילאלת.
מאזור מליליה הגיעו לאוג'דה משפחות בן סאקון, בן עזיז, לוי, ובן קמון ומאזור דבדו הגיעו משפחות בן גיגי, בן שושן, מרציאנו ומשפחות הכהנים.
אז פרץ סכסוך בן המהגרים מאלג'יריה לבין יהודי המקום.
פעילות ציונית החלה באוג'דה עוד ב־1919, אנשי הקהילה פנו אז לשלטונות בבקשה להקים אגודה ציונית, אך בקשתם נדחתה.
ב־1930 הוקם ועד לקרן הקיימת.(מרכז)
רבי אהרן שוקרון היה רב הקהילה.
הוא למד בצעירותו בדבדו, היה פייטן ומשורר, ומקצת שיריו התפרסמו בחוברת לזכרו.
בדיינות שימשו רבי אברהם חזיזה ורבי דוד עובדיה.
קברו של הצדיק רבי אברהם בן שוקרון היה ליד גן העיר, וקברו של סידי יחייא היה מחוץ לעיר.
באוג'דה היו שלושה בתי כנסת גדולים: בית כנסת דלחברה, של אולאד בן אישו, של אולאד דרעי, ועוד בתי כנסת ביניהם בית כנסת רבי מימון דהאן, בית כנסת שייך חיים, בית כנסת לקיסארייה.
בית הכנסת הגדול נבנה ב־1930. ממדיו היו: ארבעה עמודים עם כיפה, 15*20 מטרים, עזרת נשים.
בית כנסת שקארנא (אולאד שוקרון): שני עמודים, ספסלי ישיבה לאורך הקירות, לתיבה עולים על חמש מדרגות, עזרת נשים.
בית כנסת של יוצאי אלג'יריה: ארבעה עמודים, ספסל בנוי לאורך הקירות, אין עזרת נשים.
בשנת 1934 נוסדה חברת עץ חיים ללימודי קודש והשפה העברית בשיתוף, וועד המקומי של קק"ל וכן לתמיכה בהוצאות הלימודים של בני עניים.
חברת זו ארגנה שיעורי ערב והרצאות במהלך הימים וכן הקימה תלמוד תורה.
תלמוד תורה זה נוהל על ידי ועד מפקח ומומן מתרומות חברי הקהילה ומכספי הג'וינט.
באותה התקופה יצאו יהודים מן המלאח, וגם משרדי ועד הקהילה שכנו ברובע החדש שבו התיישבו יהודי העיר.
ראש בית הדין של הקהילה היה הרב אפרים אנקאווה.
בביתו הייתה ספרייה תורנית עשירה.
בבית ספר של רשת אליאנס (אגודת "כל ישראל חברים") למדו בשנה זו ארבעים תלמידים.
בסופי השבוע למדו ילדי הקהילה עברית ויהדות בתלמוד תורה.
בימי מלחמת העולם השנייה (1939–1945) תקפה צרפת בהנהגת וישי את מרוקו.
תחת שלטון זה היו יהודי מרוקו נתונים להפליות ורדיפות.
שערי מרוקו היו סגורים בפני היהודים שרצו לעלות לארץ ישראל.
המוצא היחיד היה נמל אלג'יריה ולכן אוג'דה שימשה כתחנת מעבר סמויה ליהודים רבים.
השלטון הצרפתי הנהיג שם משטר חסות (פרוטקטורט).
בזכות שלטון זה זכו יהודי אוג'דה לשוויון זכויות, אך השלטון התנגד לתת להם אזרחות צרפתית כדי לא להתסיס את האוכלוסייה המוסלמית כנגדם.
עקב כך הגבילו את האוטונומיה הפנימית של הקהילה היהודית והנהיגו פיקוח מקיף על המוסדות הקהילתיים.
למערכת השיפוט היהודית ניתנה סמכות לעסוק רק בענייני השיפוט האישי.
בנוסף, השלטון הצרפתי ביטל את תפקידם של היהודים כגורם מתווך ורבים מהם נאלצו לזנוח את עיסוקיהם ברוכלות, במסחר ובמלאכה.
הדי המלחמה בגרמניה חדרו לקהילת אוג'דה דרך אנטישמיות בעיתונים וארגון תנועות נוער לאומיות המזוהות עם האידאולוגיה הנאצית-גזענית.
ב-1948 נעזב המלאח (שכונת היהודים) הישן ורק יהודים ספורים נותרו להתגורר בו.
רוב היהודים עברו לרבעים חדשים של העיר ומקצתם פתחו חנויות, רבות מהן של צורפי זהב וכסף.
בראשית בשנות החמישים מנתה קהילת אוג'דה כ-4,000 יהודים.
פעילות ציונית החלה באוג'דה עוד ב-1919, אנשי הקהילה פנו אז לשלטונות בבקשה להקים אגודה ציונית, אך בקשתם נדחתה.
ב-1930 הוקם ועד לקרן הקיימת.
בין השנים 1946–1948 הוקם סניף של תנועת הצופים היהודיים.
בתום מלחמת העולם השנייה התארגנה קבוצה של יהודים ציוניים באוג'דה כדי לסייע ליהודים שרצונם לעלות לארץ ישראל ולקחת חלק במלחמת העצמאות.
שערי מרוקו היו סגורים בפני יהודים שרצו להגר לארץ ישראל.
המוצא היחיד היה נמלי אלג'יריה כגון אלג'יר או אוראן, ולפיכן שימשה אוג'דה תחנת מעבר סמויה ליהודים רבים שעלו לארץ.
וועד הקהילה עשה רבות בעזרה לעולים בכספים, בתעודות מעבר לאלג'יריה, ובמתן תעודות שהייה באוג'דה.
כל המתנדבים שהגיעו לאוג'דה שוכנו במשרדי הקהילה וגם בחדרי החברה קדישא הסמוכה לבית עלמין.
מול התנופה הציונית עצרו שלטונות צרפת יהודים שסובבו באוג'דה ובשאר קהילות מזרח מרוקו ללא קורת גג או תעסוקה.
ריכוז העולים לישראל נעשה בקזבלנקה, משם נסעו לפאס, ומפאס הגיעו לאוג'דה.
על העולים היה לעבור את הגבול ולהגיע לקהילת מרניא הסמוכה לאוג'דה.
את הדרך בין אוג'דה למרניא עשו חלקם ברגל, חלקם על אופניים וחלקם ברכיבה על בהמות עד לחווה של יהודי מרוקאי סמוך לגבול.
האנשים עברו את הגבול דרך וואדיות עד לחווה של יהודי אלג'ירי, משם הגיעו לקהילת מרניא ואחר כך לנמל ווהראן.
היו עולים שהשתמשו במסלול אחר: רוכזו בקזבלנקה, משם נסעו למקנאס, אחרי כן למידלת וארפוד משם עברו את הגבול עד לעיר קולומב בישאר ומשם צפונה עד לווהראן.
בסיוון תש"ח התנפלו המוסלמים על שכונת היהודים.
בתים וחנויות של יהודים עלו באש, יהודים רבים הסתתרו אצל אירופאים.
בשנת תשי"ד פרצו מהומות באוג'דה עקב גירוש מלך מרוקו על ידי צרפת.
היהודים שילמו על כך מחיר.
קהילת יהודי אוהנוב (באוקראינית: Угнів, אוהניב; בפולנית: Uhnów; ביידיש: היוונעוו/היבניב), שבמערב אוקראינה, היא קהילה עתיקת יומין.
ישנן תעודות המורות על הימצאות יהודים באוהנוב עוד בשנת 1550. בעקבות גזרות ת"ח–ת"ט הצטמצם מספר היהודים בעיירה, אך לקראת סוף המאה ה-18 התבססה הקהילה היהודית מחדש.
במשך השנים חוותה הקהילה היהודית באוהנוב טלטלות, פרעות ומקרי אנטישמיות רבים שהגיעו לשיאם בשואה.
בשנת 1942 חוסלה סופית הקהילה היהודית באוהנוב על ידי הנאצים.
הקהילה היהודית באוהנוב היא עתיקת יומין.
במקורות היסטוריים אין פרטים רבים על אודותיה, אולם בזכות רבניה הידועים, מתברר כי לפחות במשך 350 שנה הייתה קהילה במקום.
ייתכן שהקהילה עתיקה אף יותר.
אחד מיוצאי אוהנוב מעיד שלפני מלחמת העולם השנייה ראה בבית העלמין באוהנוב מצבה על קברו של רב מפורסם שנפטר 400 שנה לפני כן.
סדר גודל האוכלוסייה היהודית באוהנוב ממקורות שונים: בשנת שפ"ט – 1629: 30 בתים יהודיים.
לאחר מכן בעקבות פרעות נוראות שמתוארות במגילת "טיט היון" לר' שמואל פיבייש – נהרגו כל יהודי אוהנוב.
נראה שהיישוב חודש על ידי יהודים מהסביבה.
בשנת 1900 היו באוהנוב 2,140 יהודים שהיו 47.7% מכלל האוכלוסייה.
באוהנוב היו ארבעה בתי כנסיות.
ה"קלויז" היה בית הכנסת הגדול של העיירה וגובהו היה 16 מטרים.
פרט לבית הכנסת המפואר ובית המדרש, לא היו באוהנוב מוסדות ציבוריים או מוסדות תרבות אחרים.
היהודים גרו במרכז העיירה והגויים בפרברים.
הבתים בעיירה היו עשויים מעץ והגגות מפח, אולם העניים היו בונים את בתיהם מקש.
בעיירה שכן בית הספר של הממשלה ונזירות היו המורות בו.
הבנים היהודים למדו בתלמוד תורה, "החיידר", והבנות בבית הספר הכללי.
היה גם בית הספר בעיירה רווה-רוסקה הסמוכה, שהייתה גדולה יותר.
יחסי ידידות טובים שררו ברוב התקופות בין היהודים לבין שכניהם הגויים.
היו ביניהם שיתופי פעולה וקשרי מסחר.
מקורות הפרנסה של היהודים התרכזו בעיקר בעיירה עצמה, הם היו בעלי החנויות ואנשי מקצוע ומלאכה.
בידי יהודים היו הרבה מעמדות המפתח במוסדות הציבוריים של העיירה כמו: מוסדות כספיים, נציגי סוכנויות הביטוח והגרלות ממשלתיות.
כמו כן, יהודים נתמנו כחברי עירייה ופקידים גבוהים וכנציגי השלטון המרכזי במקום.
בשלהי המאה ה-19 היה השלטון בעיירה בידי הנציג היהודי ר' ישראל שרובער.
גם משרת ה"מעטריקל-פיהרער" (הממונה על ניהול הפנקסים ורשומי הנולדים, נפטרים ונישאים) באזור אוהנוב הייתה בידי יהודי.
במרוצת השנים החלה האוכלוסייה האוקראינית להתפתח, ולפתח את חיי תרבות, השכלה וקהילה, במסגרתה גם החלו במאמצים להשתלטות כלכלית על העיירה.
ראשית צעדם הייתה הגשמת שאיפתם להצר את רגלי היהודים ולנשלם מן המסחר.
הם פתחו את החנות האוקראינית הראשונה ובית מרזח, והחלו להחרים את המסחר היהודי.
הם הגישו תביעה לבית המשפט של העיירה ושם טענו כי היער המקיף את העיר הוא רכושה הבלעדי של העדה הנוצרית.
הסיבה לטענת השקר הזו היא מפני שרצו לשלול מן היהודים את זכותם במסחר העצים (שהיווה חלק מרכזי מאוד בפרנסתם).
המשפט נערך בעצלתיים ונמשך שנים רבות.
במהלכם כמה פעמים הפסידו היהודים בבית המשפט באוהנוב ובלמברג אך בבית המשפט הגבוה בווינה קיבלו את טענות היהודים, דבר שהביא בכל פעם לדיון חוזר בבית המשפט באוהנוב.
לבסוף, התערבו ראשי השלטון בגליציה בעניין מאחר שהיו זקוקים לקולות היהודים בבחירות ובסופו של דבר נדונו מזימות האוקראינים לכישלון חרוץ.
השנאה שפעפעה בעיירה בעקבות המשפט החלה להתגבר לממדים עצומים על ידי הסתת הגלח הרוסי רומאנובסקי.
בעיצומה של תקופה זו, בשנת 1903 פרצו ביום אחד בעיירה 30 שרפות במקומות שונים בעיר.
רחובות שלמים שהיו מאוכלסים ביהודים החלו לבעור.
ברחובות הוכו יהודים רבים באכזריות.
לבסוף, הגיעה תגבורת של קצינים מרווה-רוסקה והם עצרו את ההמון.
באוהנוב היו רבנים וגדולי תורה וחסידות רבים.
מהבולטים שבהם - ר' פייביש מהיבניב, רבי יעקב משה, הרב שמלקא רוקח, הרב ד"ר מאיר מונק ור' ישראל היבנווער.
היו גם כמה סופרים ומשוררים ובהם יעקב שודריך, אביגדור שפריצר, יצחק אריה ברגר ומרדכי גוטפריד.
בשנת 1914 נכבשה אוהנוב על ידי הרוסים מידי האוסטרים.
לאחר שנה, כבשוה חזרה האוסטרים-גרמנים.
לפני שנסוגו, לקחו עמהם קבוצה של יהודים בני ערובה, כפי שעשו במקומות רבים נוספים.
בין השבויים היו רבה של היבניב - רבי ישראל רוקח, השמש - ר' שלמה ועוד עשרה מיהודי המקום.
הם נלקחו לרוסיה והוחזקו שם עד סיום המלחמה.
בתקופת המלחמה, פרצה מגפת כולרה בעירה.
נאמר שסגולה לעצירת המגפה היא דאגה להבאתם לחופה של זוג עניים בבית העלמין, וכך עשו לשני זוגות.
במשך המלחמה ניסו הפולנים לגייס את הבחורים היהודים לצבא הפולני.
יהודים רבים עשו עצמם משוגעים כדי להיפטר מהצבא ויש על כך סיפורים רבים.
בשנת 1916 חזרו הגרמנים לעיירה ובהפגזותיהם נפלו כמה קרבנות יהודים וכמחצית מבתי העיירה נשרפו.
בשנת 1918, עם סיום המלחמה, נכללה אוהנוב בשטחים בהם ניתנה אוטונומיה ועצמאות לאוקראינים אשר היוו את רוב הגויים גם בעיירה זו.
הם ציפו להצטרף לאוקראינים הרוסים, אולם הפולנים לא הסכימו להחלטה זו ורדפו את האוקראינים במטרה לצרפם תחת שלטונם.
אף על פי שהיהודים לא התערבו במלחמה שבין שני הלאומים, אלא הסתתרו בבתיהם, הם היו נרדפים מצד שני הצדדים הכובשים וסבלו רבות.
לאחר חצי שנה, התבסס שלטון הפולנים באזור והיבניב בתוכו והיו לחלק אינטגרלי מפולין.
שנים מועטות לאחר מלחמת העולם הראשונה נוצרו בהיבניב סניפים של התנועות היהודיות השונות ובעיקרן התנועות הציוניות.
הנוער היהודי בעיירה החל להצטרף אליהן, עד שסמוך למלחמת העולם השנייה נמנה עליהן חלקו הגדול.
רובם המכריע של יהודי העיירה נמנו על חסידי בעלזא.
מה שהיה מיוחד באותה תקופה- העובדה שהצטרפות של צעיר יהודי מהיבניב לתנועה מסוימת, אף לא דתית במהותה, לא הייתה כרוכה בפריקת עול תורה ומצוות.
האדמו"ר מבעלזא אמנם לא קיבל את דרכם בצורה חיובית, אולם לא טרקו בפניהם את הדלת כמו שעשו במקומות אחרים.
חלק מהצעירים אף המשיכו להגיע לבעלזא להסתופף בצל האדמו"ר.
בדרך כלל הנוער הצטרף למפלגות ולתנועות מגיל 15. ההורים התנגדו לפעילות אולם הילדים לא שאלו אותם, וחלק אף הסתירו מהם.
היו כמה מפלגות מרכזיות: "גורדוניה" - ציונות סוציאליסטית.
"ציונים כלליים" - שכללה את הנוער האינטלקטואלי.
"הבונד" - מפלגה סוציאליסטת לא ציונית.
"אחווה" - היה ארגון הנוער של ה"ציונים הכללים".
הנוער היה נפגש בלילות, בעיקר בערבי שבת ומדבר על ציונות.
כשמישהו היה נוסע לארץ ישראל היו עושים מסיבה.
בטבת תר"ץ, ביום שני בלילה, נכנסו בריונים ל"בעלזער-קלויז", ניפצו את החלונות ופתחו את ארון הקודש.
הם הוציאו ממנו ספר תורה וקרעו אותו לשניים, שפכו נפט על ספר התורה הקרוע ושרפו אותו.
הם גם שפכו נפט על ארון הקודש, ככל הנראה בניסיון להצית אותו אך הופרעו באמצע וברחו.
ביום שלישי בבוקר, כאשר הגיע ר' אלי השמש לקלויז הבחין בשמשות המנופצות.
הוא הבחין בפינה אחת בגמרות קרועות ומיד הבין שדבר נורא קרה.
הוא רץ לארון הקודש, שם ראה שהמנעול הורד וכי מורגש ריח של נפט ושריפה.
הוא הזעיק את יהודי העיירה והם התייצבו כולם.
רב העיירה הכריז על שלושה ימי צום וכל אנשי העיירה צמו בחמישי שני וחמישי שלאחר המקרה.
החשודים במעשה הם הטטרים שהיו ידועים בפראותם ובשנאתם ליהודים.
בתקופה האוסטרית, הממשל התייחס בחומרה רבה למעשים מעין אלו, ואילו בשנים אלו השתוללו הטטרים מדי לילה ברחובות ובצעו מעשי בריונות.
כמעט ולא חלף שבוע בו לא הודיעו כי בבתי יהודים נופצו שמשות או שהוכו יהודים ברחוב.
רק שנה קודם לכן נרצחה בהיבניב משפחה יהודית שלמה - משפחת מרדכי האנץ.
באייר תר"ץ היה גל שריפות בעיירה.
במשך שבוע, יום אחר יום, פרצו שריפות בעיירה ובשל מחסור במים וחוסר התארגנות של ראשי העיירה, היה קשה מאוד להשתלט עליהן.
אנשים איבדו לא רק את פרנסותיהם הדלות ושארית עמלם, אלא גם את קורת גגם.
בסיומו של הגל, נותרו 30 משפחות יהודיות ללא קורת גג.
הוקם בעיירה ועד עזרה לקרבנות השרפות והנפגעים התאכסנו לבינתיים אצל מכרים ובבית המדרש.
לאורך כל התקופה המצב הכלכלי היה קשה מנשוא וקופת הגמ"ח בהיבניב התקשתה לעזור לכולם.
בעיתון "דער נייער מארגען" מ-19 ביוני 1933, גיליון 37, נאמר כי בשל המצב הכלכלי הקשה, בתיהם של יותר ממאה משפחות נשארו החורף בלי הסקה.
חלק גדול מענפי הפרנסה התמוטטו.
ענף התבואה התמוטט לחלוטין בשל חוק ההקפאה שקבע שאיכר יכול להחזיר את הכסף רק לאחר שלוש שנים.
גם אצל בעלי החנויות המצב קשה משום שמתנהלת תעמולה נגד קנייה אצל יהודים וגם מפני שרבים מעדיפים את החנויות הקופארטיביות שנפתחו אז.
גם בעלי המקצוע, הסנדלרים והנגרים הלכו בטל ולא מצאו תעסוקה.
המוסד היחידי אשר עדיין נחלץ לעזרה הוא קופת גמילות החסד.
מן הדו"ח שנמסר עולה כי מעל מאתיים משפחות נהנו מן הקופה.
בערך בשנת 1932 נערכו בחירות בעיירה ונבחר ראש עיירה פולני אשר בזמנו החלו לעשות עוולות כלפי היהודים.
המיסים הועלו פי שניים, אף פקיד יהודי לא התקבל לעבודה, ואף את התמיכה הזעירה לקופת הגמ"ח הפסיקו לשלם.
כל הרחובות המובילים לבתי הכנסת ובית המדרש היו חשוכים, מלוכלכים ומלאי בוץ, ואילו הרחובות המובילים לכנסיות הפולניות והאוקראיניות היו מוארים.
ב-2 באפריל 1933 נערכה בבית הכנסת הגדול באוהנוב אספת מחאה נגד הצעדים האיומים של גרמניה כלפי היהודים.
באספה נשא ר' אברהם האן הרצאה ארוכה אודות מצבם הטראגי של היהודים בגרמניה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה ובעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, בסוף ספטמבר 1939 עברה אוהנוב לשליטת ברית המועצות.
בסוף יוני 1941 נכנסו הגרמנים וכבשו את העיירה.
מספרת סערל (סוניה) ז'צינסקי, מבנות העיירה:
כבר בימים הראשונים לשלטון הגרמנים נכלאו היהודים בבית הכנסת הגדול, באחד הקלויזים ובבית המדרש.
שבוע לאחר הכליאה, הלשינו אוקראינים על שבעה גברים ואשה אחת ששיתפו פעולה עם הסובייטים והם הוצאו להורג.
במשך הזמן שהיו כלואים, חלו רבים והתפשטה מגפת טיפוס.
לאחר שלושה שבועות, שוחררו הכלואים לבתיהם, והגרמנים הורו להקים יודנראט ומשטרה יהודית.
היודנראט נתבע לספק באורח סדיר גברים לעבודת כפייה.
פעמים אחדות אף תבעו הגרמנים מן היהודים מתנות, כסף ותכשיטים.
הגברים הועסקו בסבלות בתחנת הרכבת, וכן בעבודה חקלאית; ואילו הנשים היו משרתות את האוקראינים והגרמנים.
בנובמבר 1941 ציוו הגרמנים על היודנראט לספק 80 גברים לעבודה ברווה-רוסקה.
משנפוצה הידיעה, ברחו והתחבאו צעירים רבים אצל מכרים נוצרים, במקומות העבודה או מחוץ לעיר.
בלילה עברו שוטרים אוקראינים בליווי איש היודנראט מבית לבית ואספו את הרשומים לשילוח אך עלה בידיהם לאסוף 40 גברים בלבד.
הם שולחו לרווה-רוסקה, משם הובאו במשאיות לתחנת האיסוף בלבוב ושולחו למחנות עבודה שונים.
חלק מבני העיירה הוכרחו להתגייס לצבא הפולני או הרוסי.
ביולי 1942 שולחו יהודים נוספים לגטו בעיר רווה-רוסקה.
שאר יהודי אוהנוב נשלחו לשם באוקטובר 1942 (חג הסוכות תש"ג) והישוב היהודי באוהנוב חוסל.
לאחר השואה היו ניצולים מהקהילה באוהנוב שהתרכזו בלבוב.
מהעיירה היהודית עצמה לא נותר דבר.
אפילו בית הקברות היהודי נהרס ושמואל כ"ץ, יהודי ששב לעיירה לאחר המלחמה מספר שראה מדרכות שרוצפו ממצבות בית העלמין היהודי.
בית הכנסת הגדול של העיירה הפך לבית ספר; ובחלקו האחורי ששימש לעזרת נשים פתח תושב פולני נפחייה.
מספר אשר קלינשפיז, יוצא אוהנוב:
שני בחורים, נכדים של אנשל קייזר ששם משפחתם היה גינזבורג הצליחו להסתתר במשך כל תקופת המלחמה מפני הגרמנים.
יש שתי גרסאות בנוגע לסופם.
גרסה אחת היא שכאשר הסתיימה המלחמה יצאו הם מהמחבוא והרגו אותם האוקראינים.
גרסה אחרת מספרת כי יומיים לפני השחרור אוקראינים הלשינו עליהם לגרמנים ואלו הרגו אותם.
מספר שנים לאחר השואה, יוצא העיירה ניצול השואה ר' נתן אורטנר כתב ספר זיכרון לקהילת יהודי אוהנוב והסביבה והקים יחד עם ניצולים נוספים מהעיירה את "אגודת יהודי אוהנוב".
בראשית המאה ה-21, הרב אברהם יהושע העשיל פריעדלאנדער, בנו של הרבי יוסף פריעדלאנדער מליסקא הקים בית המדרש היבניב בשכונת בארא פארק, ברוקלין, בעיר ניו יורק.
אם שלו, נחמה פריעדלאנדער לבית פרענקל, היה יליד בהיבניב.
אוז'הורוד (באוקראינית: Ужгород, ברוסינית: Уґоград, בהונגרית: Ungvár, ביידיש: אונגוואר) היא עיר במחוז טרנסקרפטיה, מערב אוקראינה.
באוז'הורוד הייתה קהילה יהודית גדולה וחשובה, ששימשה מרכז לעשרות קהילות קטנות באזור זקרפטיה.
רישומים לגבי הקהילה היהודית באונגוואר מתחילים בשנת 1750 לערך.
ב-1941 חיו באונגוואר כ-9,500 תושבים יהודים אשר היוו כ-27 אחוזים מאוכלוסיית העיר.
אנשי העיר, רובם היו סוחרים ובעלי מלאכה, אך היו בהם גם בעלי מקצועות חופשיים ופקידים רבים.
בעיר פעלו שתי קהילות יהודיות: קהילה אורתודוקסית וקהילה נאולוגית קטנה.
הקהילה האורתודוקסית קיימה ישיבה, תלמוד תורה ובית ספר יסודי יהודי.
הקהילה הנאולוגית קיימה בית ספר יסודי ובית ספר תיכון.
הקהילה היהודית באוז'הורוד, שהתחילה כנראה במאה ה-16, התפתחה בשלהי המאה ה-18, אחרי חלוקת פולין וגדלה במחצית הראשונה של המאה ה-19.
ב-1868 הקהילה התפצלה ונוסדה הקהילה הניאולוגית, שרבה הראשון היה מ' קליין, שתרגם את "מורה נבוכים" של הרמב"ם להונגרית.
קהילת אוז'הורוד הייתה אחד ממעוזי האורתודוקסים והחסידים.
החל משת 1890 פעל שם בית ספר יסודי יהודי, שלשון ההוראה בו הייתה תחילה הונגרית ואחר כך צ'כית.
מאוחר יותר נוסדו בתי ספר עבריים.
בקהילה היה גם תלמוד תורה וישיבה.
בשנת 1904 הוקם בית כנסת מרכזי בבניין מרשים.
כמו כן היו במקום בית חולים יהודי ובית אבות.
אחדים מהרבנים הנודעים של הונגריה כיהנו באוז'הורוד, ביניהם ר' מאיר אייזנשטטר - מהר"ם א"ש, (עד שנת 1852), שהיה בעל השפעה רוחנית גדולה על קהילת אוז'הורוד ועל יהודי הונגריה בכלל; ור' שלמה גאנצפריד, בעל קיצור שולחן ערוך, שכיהן כדיין ב-1866.
בשנת 1865 קרל ייגר ייסד בית דפוס עברי עם אותיות שנרכשו בווינה.
הספר הראשון שהודפס היה תשובותיו של ר' אייזנשטטר "אמרי אש" (חלק שני).
בשנת 1925 הוקם בית דפוס נוסף על ידי מ"ש גלס, שהיה פעיל עד מלחמת העולם השנייה.
ב־1930 הקהילה מנתה 7,357 איש, כשליש מכלל האוכלוסייה המקומית.
אחרי הסכם מינכן (1938), אוז'הורוד סופחה להונגריה, שאימצה מייד חוקים נגד היהודים.
משנת 1940 כל היהודים בעלי הנתינות הפולנית או הצ'כית גורשו לפולין, ורבים מתו בתנאים הקשים.
גויסו גברים יהודים רבים לעבודות כפייה במסגרת הצבא ההונגרי, ונשלחו לחזית הרוסית, משם לא שבו.
הצבא הגרמני כבש את הונגריה ב-19 במרס 1944. המינהל ההונגרי נותר על כנו גם אחרי הכיבוש, והיהודים רוכזו בגטאות וגורשו על-פי הוראות וצווים של רשויות השלטון ההונגרי, המרכזי והמקומי.
באונגוואר הוקם יודנראט - מועצה יהודית אשר בה יוצגו שתי הקהילות.
על הקהילה הוטלו מיסים כבדים ורכוש רב הוחרם מהיהודים.
ב-12 באפריל 1944 הוחלט להקים באונגוור שני גטאות, האחד ליהודי העיר והאחר ליהודי הסביבה.
היהודים תושבי הכפרים הסמוכים נדרשו להתחיל לעבור לגטו ב-16 באפריל, ויהודי העיר נדרשו לעבור לגטו בין 21 ל-23 באפריל.
יותר מ-14,300 יהודים תושבי העיר אונגוור וסביבותיה רוכזו במפעל הלבנים מוסקוביץ, ו-2,600 יהודים נוספים מהכפרים הסמוכים רוכזו בגטו שהוקם במנסרת העצים של גליק.
בסך הכל התגוררו בשני הגטאות כ-17,000 יהודים, ולרובם לא נמצאה בהם קורת גג.
בגטאות פעלה מועצה יהודית של חמישה חברים בראשותו של ד"ר לסלו (Laszlo).
המועצה היהודית הקימה מטבח ציבורי, אך כמות המזון הייתה דלה מאוד.
על שמירת הסדר הופקד שירות הסדר היהודי.
60 רופאים יהודים טיפלו בחולים.
עם זאת, תנאי התברואה בגטאות היו גרועים מאוד.
תושבי גטאות אונגוור גורשו לאושוויץ בחמישה טרנספורטים שיצאו בין 17 ל-31 במאי 1944. רובם נרצחו.
מספרת חנה בר ישע ילידת אונגוואר שהייתה אז בת 6 מספרת על התנאים במפעל הלבנים:
"אנשים, נשים מבוגרים, ילדים קטנים, תינוקות.
זה אי אפשר לתאר מה שהיה כאן...זה היה מקום איום ונורא.
שממנו אני כילדה בת 12, הלגה רוזנר, זוכרת את האבק האדום.
ואת הצורך לעמוד על יד איזשהוא ברז קטן שמשם יצאו איכשהוא מים...מתוך 38 בני כיתתי, לפי מיטב ידיעתי אף אחד מהם לא חזר הביתה חוץ ממני"
אונגוואר נמצאת כיום בשטח מדינת אוקראינה, ושמה האוקראיני הוא אוז'הורוד.
העיר היא בירתה של חבל הקרפאטים באוקראינה הכולל עיירות קטנות רבות, אשר אחת הגדולות והנודעות שבהן היא מונקאטש.
ברבנות העיר ומחוז הקרפטים מכהן שליח חב"ד, הרב מנחם מנדל וילהלם.
חב"ד מפעילה את בית הכנסת של הקהילה, גן ילדים אור אבנר, מקווה טהרה, בית תבשיל, ירחון יהודי, ומערך שירותי דת שוטפים במעגל השנה היהודית ובמעגל החיים היהודיים: קורסים ביהדות, אירועי חג ואספקת תשמישי קדושה, בריתות, חופות, שחיטה כשרה והפעלת בית העלמין היהודי.
הרב קליין קנה את ידיעותיו התורניות בישיבה שהתקיימה בעיר, בראשות הרב יוסף אלימלך כהנא.
בשכונת רמות בירושלים מונצחת הקהילה ברחוב על שמה, בפארק, ובמוסדות תורניים.
לקהילה הוחזר בית הכנסת שנבנה בשנת 1904 ומשמש כיום את הקהילה.
מציאתו של קבר אחים באונגוואר
בשנת 2009 אותר שטח באזור בית העלמין היהודי בעיר, שבו טמונים רבי שלמה גאנצפריד והמהר"ם אש (אייזנשטטר).
לאחרונה, במהלך בדיקה, נמצא מסמך אשר היה כתוב בשפה ההונגרית ואשר בו מצוין במפורש כי בשטח המדובר קבורים למעלה מ-200 יהודים אשר נרצחו בשואה.
כמו כן, צוינו במסמך המדובר שמותיהם של למעלה משישים מתוך הנרצחים.
עם הוודע הדבר פנו בבקשה לסייע באיתור קרוביהם של הנרצחים, ובגידורו וציונו של המקום.
קהילת יהודי אוסטרוה (בכתיב מסורתי: אוסטראה או אוסטרהא) שבווהלין התקיימה החל מהמאה ה-15 ועד מלחמת העולם השנייה שבה נכחדה רוב הקהילה.
הקהילה מנתה רבנים חשובים וידועים ביניהם הרב ישעיה הלוי הורוביץ, המהרש"א והט"ז.
רק כ-60 מיהודי העיר שנותרו בה עם הכיבוש הגרמני שרדו, ורק חמש משפחות יהודיות חזרו לחיות במקום.
העיר אוסטראה השוכנת במערב אוקראינה בחבל ווהלין, כונתה ברוסית ובאוקראינית אוסטרוג (שפירושו ברוסית מבצר, על שם המבצרים והחומות שהקיפו את העיר).
עדויות ראשונות להתיישבות היהודים בעיר קיימות החל מהמאה ה-15. התאריך הראשון שמופיע במצבות העתיקות ביותר הוא ה'ר"ה (לערך 1445), וכן מופיע אזכור ליהודים באוסטרוג במסמכי האוצר הפולני משנת 1447. על יהודי העיר נגזר גזרת גירוש יחד עם שאר יהודי ליטא ב־1495, אך התאפשר להם לשוב אליה בשנת 1503.
עיסוקם העיקרי של יהודי אוסטראה היה מסחר, בעיקר בבקר ובעצים.
לפי עדויות, יהודי אוסטראה היו מומחים במלאכות היערות, ידעו להבחין בין עצים טובים לרקובים עוד בטרם נכרתו.
היו שסחרו בתבואה, בעיקר חיטה ושעורה.
יהודי העיר התפרנסו בעיקר ממסחר עם פולין, הם היו ממבקריו הקבועים של יריד דנציג, וכן עם נסיכות ולאכיה.
באוסטראה הייתה קהילה מאורגנת עם מוסדות יהודיים.
המוסדות היו ממונים על בתי ספר, בתי יתומים ובתי אבות.
כמו כן פעלו בה מוסדות צדקה כגון: "הקרן לתמיכה במשפחות שכולות", "הכנסת כלה" ו"ביקור חולים".
החיים היהודים באוסטראה הגיעו לשיא פריחתם בשנים 1555-1461. אוסטראה הייתה אחד המרכזים החשובים ללימוד תורה בפולין, ולראשי הישיבות שלה יצא שם במדינה כולה.
במשך כמאה שנים חיו ופעלו באוסטראה רבנים גדולים, היו שכינו את אוסטראה: "אות תורה", מכיוון שגדולי ישראל רבים ישבו בה.
ראשון רבניה היה ר' קלונימוס קלמן האברקאסטן, ואחריו כיהנו גדולי תורה מסוגם של ר' שלמה לוריא (המהרש"ל), ר' ישעיה הורוביץ בעל "שני לוחות-הברית", שמואל איידליש (המהרש"א) ודוד בן שמואל הלוי (הט"ז).
לדברי ר' הלוי, הייתה ישיבת אוסטראה החשובה בפולין, וסיפקה רבנים ומלמדים לקהילות רבות.
על שמו של המהרש"א אף כונתה העיר בידי היהודים "עיר המהרש"א".
עוד בימי הבעש"ט הייתה הקהילה מרכז חסידי גדול.
ר' נתן מנמירוב (נתן מברסלב) חי בה תקופה.
הקהילה נחרבה לחלוטין בימי גזרות ת"ח ות"ט (1648): מתוך כ-7,000 יהודים נשארו בעיר ב-1661 חמש משפחות בלבד.
לפי קינה שנכתבה לזכרם, נרצחו שבעת אלפים היהודים תושבי העיר.
בפברואר 1649 חזרו חלק מיהודי אוסטראה לעירם לשקם את חייהם, אך עד מהרה הותקפה אוסטראה שוב בידי הקוזאקים.
בערך 300 יהודים נרצחו, בתי העץ של היהודים הועלו באש, בתי הלבנים פורקו ובתי הכנסת היו לאורוות.
החורבן היה גדול ועברו שנים עד שהתאוששה הקהילה.
בשנת 1678 החל שיקומה של העיר.
בין השאר נפגע ושוקם גם בית הכנסת המהרש"א, בית כנסת שהוקם כפי הנראה לא יאוחר מהמאה ה-16.
תחום ההשפעה של קהילת אוסטראה מבחינה טריטוריאלית היה הגדול ביותר בכל פלך ווהלין והוא השתרע מן הנהר הורין במערב עד הדנייפר במזרח וכלל גם את החלק הצפוני של פלך קייב.
לפי רשימת חלוקת מס הגולגולת ב-1700, שנתקבלה בהתוועדות בהורוכוב, היו כפופות לאוסטראה 23 קהילות, אחדות מהן גדולות.
אוסטראה הייתה עיר מפורסמת ברבניה ובישיבה שלה גם לאחר גזירות ת"ח ות"ט.
וב-1792 ניצלה הקהילה שוב כאשר חיילים רוסיים תקפו את בית-הכנסת, שבטעות חשבוהו למבצר.
בעקבות זאת נקבע מאז יום ז' בתמוז כ"פורים של אוסטראה".
ב-1793, בעקבות חלוקת פולין השנייה, עברה אוסטרוה לאימפריה הרוסית.
בתקופת השלטון הרוסי, גדלה האוכלוסייה היהודית באוסטראה פי שלושה ויותר.
רוב היהודים עסקו במסחר, בעיקר בענף העצים, התוצרת החקלאית והסחר בבהמות.
בענפי המלאכה היה הענף החשוב ביותר ייצור עגלות וכרכרות, התוצרת נשלחה למרחקים.
במחצית השנייה של המאה ה-19 החזיקו היהודים במספר מפעלים: 2 מנסרות, כמה בתי חרושת לעיבוד עורות, בית חרושת לנרות ומפעל לייצור רהיטים.
בסוף המאה ה-19 נוסדו שני בנקים יהודיים – " קופת מלווה וחיסכון" ו"בנק לקרדיט הדדי".
הבנקים האלה המשיכו להתקיים עד תחילת מלחמת העולם הראשונה.
מסילת הברזל רובנו-קייב, שנסללה בסוף המאה ה-19, עברה במרחק 14 ק"מ מאוסטראה ועובדה זו פגעה בסיכוייה להתפתח מבחינה כלכלית.
מדי פעם פגעו ביהודי אוסטראה מגפות ושריפות, הקשה מכולן הייתה השריפה הגדולה שפרצה בשנת 1889, במהלכה נשרף רכוש רב ובין היתר נשרפו גם פנקסי הקהילה הישנים.
למרות שיהודי אוסטראה היוו 75% מכלל אוכלוסיית העיר, הם לא יוצגו בשלטון המקומי ובפקידות.
יהדות אוסטראה ובמיוחד יהדות אוקראינה נפגעו בשנות המהפכה הרוסית.
הניסיונות להקים רפובליקה אוקראינית עצמאית ומלחמות האזרחים פגעו ביהודים.
בשנת 1921 עברה אוסטראה לידי הפולנים, בהתאם להסכם ריגה בין פולין ורוסיה.
הגבול הפולני רוסי הוצב במזרח העיר.
סמכויות הקהילה שניטלו ממנה בתקופת השלטון הרוסי הוחזרו אליה.
ככל שעבר הזמן ניתנו לקהילה סמכויות רבות יותר.
הקהילה היהודית פעלה באופן אוטונומי, והפעילות הציונית פרחה.
באוסטראה הייתה פעילות ציונית מגוונת.
הצהרת בלפור נתנה דחיפה להגברת הפעילות הציונית.
האגודה הציונית יצאה מהמחתרת וריכזה סביבה את מיטב הנוער ביהודי בעיר.
עם השתרשות הרעיון הציוני נתגלעו מחלוקות ביחס לדרכי הגשמת הציונות.
בעיר התחילו לפעול תנועות "החלוץ", "המזרחי", ה"שומר הצעיר", "בית"ר", "הנוער הציוני" ועוד.
לקונגרס הציוני הי"ח בשנת 1933 הצביעו 1,445 יהודים.
ערב מלחמת העולם השנייה התגוררו באוסטרוג 10,500 יהודים.
בשלהי המאה ה-19 נוסד באוסטראה "תלמוד תורה" לבני עניים שהפך להיות במרוצת הזמן בית ספר דתי "תחכמוני".
המורים בו היו בעלי מקצוע ובתוכנית הלמודים נכללו גם לימודי חול ושפות.
הממשלה הרוסית קיימה באוסטראה בית ספר לנערים יהודיים, שמוריו ומנהלו היו יהודים.
זה היה מוסד בעל רמה גבוהה ורבים מבוגריו המשיכו את לימודיהם במוסדות להשכלה גבוהה.
באוסטראה היה גם בית ספר פרטי לבנות.
בשנת 1910 נוסדה במקום ישיבה קטנה, שהתקיימה עד סוף מלחמת העולם הראשונה.
בהמשך הוקמה במקומה "ישיבת המהרש"א" שפעלה עד ספטמבר 1939. בראשית המאה ה-20 נפתחו כמה ספריות קטנות.
בשנת 1905 אוחדו הספריות האלה לספרייה ציבורית אחת שנכללו בה ספרים ביידיש וברוסית.
באוסטראה הייתה קהילה מאורגנת עם מוסדות יהודיים, שכללו בתי ספר, בתי יתומים ובתי אבות.
בקהילה פעלו גם מוסדות צדקה כמו: "הקרן לתמיכה במשפחות שכולות", "הכנסת כלה" ו"ביקור חולים".
חודשים אחדים לאחר שפרצה מלחמת העולם הראשונה, החלו להגיע לאוסטראה פליטים יהודיים, בייחוד מגאליציה.
במקום נוסד סניף של "הוועד היהודי לסיוע" (ייקופו), וזה גייס אמצעים כספיים, תמך בפליטים ובמשפחות המגויסים.
בראשית המאה ה-20 התחילו לפעול באוסטראה תנועות פוליטיות.
הראשונה הייתה אגודת "חובבי ציון".
כמוכן פעלו באוסטראה שתי אגודות ציוניות, שהתאחדו.
בשתיהן יחד היו למעלה מ-100 חברים.
לאחר מכן החלו לפעול תנועות נוספות: "ציונים סוציאליסטים" (ס"ס), וה"בונד הצעיר".
לאחר מהפיכת פברואר 1917 החלה התעוררות גדולה בציבור היהודי.
המפלגות יצאו מן המחתרת ונפתחו סניפים של ה"בונד", "אחדות", "צעירי ציון", "פועלי ציון" ועוד.
הוקם ועד ציוני עירוני לשם תיאום הפעילות של התנועות הציוניות במקום.
לראשונה נתקיימו בחירות ונבחרה הקהילה הדמוקרטית ואליה נכנסו נציגים של מפלגות וקבוצות מקצועיות.
למפלגות הציוניות היה רוב והן יכלו להעביר החלטה ששפת ההוראה בבתי הספר היהודיים תהיה בעברית.
גלריית תמונות: מחיי היום־יום בקהילה בין מלחמות העולם
כיבוש האזור והשפעותיו על הקהילה
בחודש ספטמבר 1939 נכבשה אוסטראה על ידי הצבא הרוסי, בהתאם לחוזה אי התקפה בין סטלין להיטלר.
מ-23.08.1939 על פיו חולק שטחה של פולין בין רוסיה לגרמניה.
אוסטראה סופחה לשטח הכיבוש של ברית המועצות.
לאחר כיבוש זה צומצמו סמכויות ועד הקהילה עד למינימום.
אזרחי העיר קיבלו אזרחות סובייטית.
תעודות זהות ובהם צוין מוצאם הסוציאלי.
לבעלי רכוש ולעסקנים נירשם בתעודה סעיף 11, סעיף שפירושו הגבלות שונות כגון, איסור להתגורר באזור הגבול ולעיתים מאסר והגליה.
היו יהודים שעקרו לעיירות שכנות, בהן יכלו להסתתר מבלי שהכירו אותם.
חלק מבעלי המפעלים והעסקנים הוגלו.
בעלי המלאכה התחייבו להצטרף לקואופרטיבים.
התנועה הציונית ותנועות הנוער הפסיקו פעילותם.
האנטישמיות האוקראינית התגברה וזקפה ראש.
השלטונות שהצהירו על שוויון בין כל הדתות והגזעים, לא נקפו אצבע, ואפשרו לאוקראינים לפגוע ביהודי העיר.
כמה ימים לאחר כיבוש העיר על ידי הגרמנים מונה יודנראט.
בי"א באב תש"א (4 באוגוסט 1941) נצטוו היהודים להתרכז במקום אחד ומשנתאספו הם הוקפו באנשי אס.אס.
המושל הצבאי של אוסטראה התערב וטען, שהעיר הרוסה והוא זקוק לכוחות עבודה כדי לנקותה ולשקמה.
אנשי האס אס בחרו בערך 2,000 זקנים, נשים וחולים, הובילו אותם אל מחוץ לעיר ורצחו אותם.
למחרת הטבח החרימו הגרמנים את כל דברי הערך של היהודים ומלבד זאת הטילו עליהם לשלם כופר בסכום של 100,000 רובלים.
ביום ה'שלושים' לטבח הקודם, בט' באלול תש"א (1 בספטמבר 1941), נערכה אקציה נוספת.
משם היהודים הועלו לתוך משאיות בקבוצות של שלושים איש ואלו הובילו אותם ליער ניקיטין ושם רצחו אותם בתעלות שהוכנו מראש.
רובם של היהודים שנשארו באוסטראה היו נשים וילדים.
רוב חברי היודנרט המקורי נרצחו בשתי אקציות.
חברי היודנראט שמונו לאחר מכן, וכן חמשת השוטרים היהודיים, זכו להערכה חיובית מפי הניצולים.
יהודי אוסטראה הועסקו בעבודות כפייה במנסרה, בכריתת עצים ביערות, בעבודות טעינה ופריקה בטחנת אוז'נין ובמתן שירותים שונים.
במקום שרר רעב ואנשים סבלו מתת תזונה.
יהודים אחדים הוצאו להורג על הברחת מזון.
צעירים התארגנו בקבוצות במטרה לברוח ליערות ולהילחם שם, אך משנכשלו הניסיונות לרכוש נשק התפוררו הקבוצות.
גם בימים נוראים אלה, לא ויתרו אנשי הקהילה על התפילות והחיים היהודיים.
כך מתאר אהרון ולדמן, בן הקהילה שנרצח בשואה, ביומנו שנמצא לאחר השואה:
לאחר הטבח השני יהודי אוסטראה שנותרו בחיים רוכזו בגטו שהוקם בחלק ההרוס של העיר.
בגטו הצטופפו 3,000 נפש בערך, הצפיפות הגיעה בממוצע ל-10 איש בחדר.
בספטמבר 1942 הצטרף היודנראט של אוסטראה למאמצי היודנראט של זדולבונוב ומיזוץ' לבטל את גזירת החיסול.
בראש הפעולה עמד המהנדס שמחה שלייפשטיין, יושב-ראש היודנראט של זדולבונוב, ומקורבו של הגרמני חסיד אומות העולם הרמן גרבה.
בעצתו של גרבה אספו היהודים זהב ודברי ערך כדי לשחד את הגביטסקומיסר שיבטל את רצח היהודים בשלושת היישובים שהוזכרו.
החיסול אמנם נדחה לאוקטובר, אך לא בוטל.
ביום חמישי, ד' בחשוון תש"ג (15 באוקטובר 1942), קצת יותר משנה אחר הרצח הקודם, החלה השמדת יהודי אוסטראה.
בכל ערי ועיירות הסביבה כבר הושמדו היהודים, ואוסטראה נותרה אחרונה בווהלין עם יהודים, ללא מפלט שאפשר להימלט אליו.
3000 יהודי העיר הלכו אל החצר בתהלוכה בוכיה, מרצונם החופשי, ביודעם שהם הולכים אל מותם.
כ-800 מהיהודים ברחו, רוב הבורחים נרצחו על ידי הלאומנים האוקראינים.
כך לדוגמה כ-30 יהודים שחיו ביער ליד הכפר חורוב הוקפו בידי כנופיה של אנשי או.פ.א.
השאר הצטרפו ליחידות פרטיזניות שונות (של אודוחה ועוד).
כששוחרר האזור בידי הרוסים יצאו 30 יהודים ממקומות מחבוא ושבו לעיר.
אליהם הצטרפו עוד 30 יהודים שעברו את המלחמה ביחידות המחתרת.
כמוכן הגיעו יהודי העיר שנסו ערב המלחמה לפנים רוסיה ואלה שהוגלו לשם.
לא התארגנה קהילה במקום וכעבור זמן קצר עזבו כולם, רובם עלו לישראל.
הקהילה חרבה וכיום אין יהודים באוסטראה.
כבר באוסראה עצמה, במהלך ימי השואה, החל הניסיון להנציח את קורות הקהילה והשמדתה.
ביומן שנמצא לאחר המלחמה בין דפי פנקסי אוסטראה נכתב:
גם בישראל הוחל בהנצחת הקהילה עוד תוך כדי מלחמת העולם השנייה.
ב-10 באוקטובר 1944 עם היוודע שואת אירופה, נוסד בישראל "ארגון יוצאי אוסטראה" ששם לו למטרה להגיש עזרה לפליטי אוסטראה העולים לארץ ישראל, לגבות עדויות מפי הניצולים על הנספים ועל הבודדים שניצלו, להנציח את קדושי קהילת אוסטראה ולפרסם את חומר העדויות לזיכרון לדורות.
הוחלט לקיים מדי שנה יום אזכרה מסורתי שנקבע ליום ד' באלול.
הארגון דאג להנציח את העיר ע"י קביעת לוח זיכרון במרתף השואה בירושלים, להקים מצבה לנספים בבית הקברות בחולון במקום נטמנה שקית עם עפר מקברות האחים באוסטראה.
ניצולי אוסטראה השתתפו בבניית בית ווהלין הוא "היכל יהדות ווהלין" בגבעתיים, בו נרכש חדר ע"ש קהילת אוסטראה, הוצאו לאור שני ספרי יזכור בישראל וספר יזכור נוסף בארגנטינה.