tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ה-Garden State Parkway הוא הכביש המהיר העיקרי בלייקווד.
מסוף האוטובוסים של לייקווד הוא מרכז תחבורה אזורי.
יוצאים ממנו שירותי אוטובוסים אל מסוף האוטובוסים של Port Authority בניו יורק, לפילדלפיה, לניוארק ולאטלנטיק סיטי.
שדה התעופה לייקווד הוא שדה תעופה לשימוש ציבורי הממוקם 3 מייל (4.8 ק"מ) דרומית מזרחית לרובע העסקים המרכזי של העיירה.
שדה התעופה נמצא בבעלות ציבורית.
קו מונמות' אושן מידלסקס (MOM) היה פרויקט רכבת נוסעים שהוצע לשרת את מחוזות מרכז ניו ג'רזי מונמות', אושן ומידלסקס אשר תוכנן לשרת גם את לייקווד.
אך הוחלט לא להקים אותו מחוסר תקציב.
לאחר שנמלט מאירופה ב-1941, הגיע הרב אהרון קוטלר לניו יורק.
ב-1943 הוא התחיל ללמד בסופי שבוע קבוצה של 14 תלמידי חכמים צעירים.
הוא דרש שהישיבה החדשה לא תמוקם בעיר גדולה, שבה הסחות דעת ופיתויים, אלא בלייקווד, שהיו בה כמה מלונות כשרים והתגוררה בה כבר אוכלוסייה קטנה יחסית של יהודים אורתודוקסים.
עד למותו ב-1962 הצליח קוטלר להפוך את לייקווד לישיבה עם 200 תלמידים.
בנו, הרב שניאור קוטלר, הפך את לייקווד לספינת הדגל וקובעת הסטנדרטים של הקהילה החרדית המתחדשת בארצות הברית, ואת העיר לייקווד למרכז חרדי בולט.
מאז סוף המאה ה-20 לייקווד היא מרכז חרדי בולט, השני בגודלו בארצות הברית אחרי ברוקלין שבניו יורק.
שוכנת בה ישיבת לייקווד, אחת משתי הישיבות הגדולות בעולם ורוב אוכלוסייתה חרדית.
בעקבות הביקוש הגבוה למגורים בעיר והתייקרות מחירי הדירות החלו הקהילות החרדיות להתפשט לערים הסמוכות ג'קסון וטומס ריבר.
מנשה מילר כיהן פעמיים בתפקיד ראש העיר.
העיר מהווה מרכז של עמותה קארס פור קידס שפועלת גם בישראל.
ליכטנשטיין משתתפת במשחקים האולימפיים מאז שנת 1936 בה שלחה ספורטאים לאולימפיאדת גרמיש פרטנקירכן ולאולימפיאדת ברלין.
מאז השתתפה הנסיכות כמעט בכל האולימפיאדות, כשהיא שולחת בין משתתף אחד - באולימפיאדת אתונה (2004) למשלחת הגדולה ביותר, 13 משתתפים באולימפיאדת קלגרי (1988).
למרות אוכלוסייתה הקטנה מאוד של הנסיכות (33 אלף תושבים ב-2008), היא הצליחה לזכות לאורך השנים בעשר מדליות אולימפיות, מהן שתיים מזהב, כולן במשחקי החורף, ובענף הסקי האלפיני.
היא המדינה המובילה במספר המדליות לנפש.
9 תוך 10 המדליות השיגו נציגים משתי משפחות.
במדליה הראשונה עבור ליכטנשטיין זכתה גולשת הסקי ילידת גרמניה הני ונצל שייצגה את המדינה בשתי אולימפיאדות.
באולימפיאדת אינסברוק (1976) זכתה ונצל במדליית ארד בתחרות הסלאלום הענק, ובאולימפיאדת לייק פלאסיד (1980) זכתה בשתי מדליות זהב, בסלאלום ובסלאלום ענק ובמדליית כסף בגלישה במורד.
אחיה של הני, אנדרס ונצל זכה בלייק פלאסיד במדליית כסף בתחרות הסלאלום הענק לגברים, וארבע שנים אחר כך במדליית ארד באותו המקצוע באולימפיאדת סרייבו.
את המדליות הנוספות לליכטנשטיין השיגו וילי פרומלט כשזכה במדליית ארד בתחרות הסלאלום אולימפיאדת אינסברוק, אורבסולה קונזט זכתה במדליית ארד בסלאלום נשים באולימפיאדת סרייבו (1984).
פול פרומלט, אחיו של וילי, זכה באולימפיאדת קלגרי (1988) במדליית ארד בתחרות הסלאלום לגברים.
הישגיה המצוינים של ספורטאיה באולימפיאדת לייק פלאסיד הציבו את ליכטנשטיין במקום השישי מבין כל המדינות בדירוג הזכיות במדליות באותה אולימפיאדה.
לאולימפיאדת סוצ'י (2014) שלחה ליכטנשטיין ארבעה ספורטאים, הבולטת בהם גולשת הסקי האלפיני טינה וייארתר, בתה של הני ונצל, שנשאה את דגל המשלחת.
באולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018) זכתה וייארתר במדליית ארד בתחרות הסופר G.
במשחקי הקיץ השתתפו ספורטאים מליכטנשטיין, ללא שהגיעו להישגים משמעותיים, בתחרויות האתלטיקה, שחייה, קליעה, רכיבה, מרוצי אופניים, ג'ודו, טניס והתעמלות מכשירים.
אחד האירועים המשמעותיים ביותר של ליכטנשטיין במשחקים האולימפיים אינו קשור כלל לספורט.
עם פתיחת אולימפיאדת ברלין ב-1936 הבחינו חברי המשלחת כי דגל האיטי הנישא על ידי המשלחת ההאיטית זהה לדגל ליכטנשטיין.
בעקבות גילוי זה נוסף לדגל המדינה הכתר שנה לאחר מכן.
ליכטנברג (Lichtenberg) הוא אחד מ-12 הרבעים המרכיבים את העיר ברלין, בירת גרמניה.
רובע ליכטנברג נוצר כתוצאה מרפורמת השכונות של ברלין ב-1 בינואר 2001. הרובע נוצר מחיבור של הרבעים לשעבר ליכטנברג והוהנשנהאוזן.
כל השכונות המרכיבות את הרובע שכנו לפני נפילת חומת ברלין ב-1989 במזרח ברלין.
הרובע שוכן בצפון-מזרח העיר והוא גובל ברבעים פרידריכסהיין-קרויצברג מדרום-מערב, מרצאן-הלרסדורף ממזרח, טרפטו-קפניק מדרום, פנקו ממערב ובמדינת ברנדנבורג מצפון.
רובע ליכטנברג מורכב מ-10 שכונות:
כחמישית מתושבי הרובע מתגוררים בנוי-הוהנשנהאוזן, וכשישית מתגוררים באלט-הוהנשנהאוזן, שתי השכונות הגדולות ברובע.
פנפפול, אחת השכונות הקטנות בשטחן בברלין (פחות מ-2 קמ"ר), היא הצפופה ביותר מבין 95 שכונות ברלין, עם צפיפות אוכלוסייה של 17,675 תושבים לקמ"ר.
ליכטנבורג היה מחנה ריכוז שפעל בגרמניה הנאצית בשנים הראשונות של השלטון הנאצי, בין השנים 1933–1939.
המחנה היה ממוקם בטירה מתקופת הרנסאנס, בפרטין (Prettin), במחוז ויטנברג (Wittenberg), שבמדינת סקסוניה-אנהלט, חלקה המזרחי של גרמניה.
הטירה בליכטנברג שימשה עוד מ-1812 כבית סוהר.
בשנת 1928 נסגר המקום בשל תנאים סניטריים גרועים.
עם עלייתה לשלטון של המפלגה הנאצית, הוקמו מחנות ריכוז רבים, שנועדו לכליאת מתנגדי השלטון מן השמאל ומן הזרמים הליברליים.
מחנה ליכטנבורג הוקם גם הוא בשלב זה: ב-13 ביוני 1933 נפתח בטירה "מחנה ריכוז לגברים במעצר הגנתי".
בסוף 1933 היו 70% מהכלואים במחנה קומוניסטים, 20% סוציאליסטים, ועוד 10% שהיו אסירים פוליטיים אחרים.
האס אס השיג שליטה מלאה במערכת מחנות הריכוז; רוב המחנות הקטנים נסגרו, ועד ספטמבר 1935 נותרו במקומם שישה מחנות "רשמיים": דכאו, ליכטנבורג, זקסנבורג, אורנינבורג, אסטרווגן, וקולומביה האוס, בברלין.
כאמור, בתחילה היו במחנה אסירים פוליטיים בלבד, ואולם החל מ-1935 החלה המשטרה לעצור במחנות הריכוז לא רק אסירים פוליטיים אלא גם מי שכונו "אלמנטים לא סוציאליים" - נוודים, קבצנים, מובטלים, ועוד, וכן פושעים בעלי כמה הרשעות, וגם לליכטנבורג הובאו עצירים כאלה.
כמו כן, נכלאו בליכטנבורג עדי ה', צוענים, והומוסקסואלים.
לאחר פרסום חוקי נירנברג, נכלאו בליכטנבורג גם יהודים שעברו על חוקי הגזע.
מחנה ליכטנבורג תוכנן עבור 1,000 אסירים, ואולם בספטמבר 1933 היו בו כבר כ-2,000 אסירים, גברים בלבד.
הצפיפות שיצרה תנאי מחיה והגיינה קשים במיוחד.
רישומי המחנה מתעדים לפחות 20 אסירים שמתו במהלך קיומו של המחנה, בשל התעללות, תנאי הכליאה הגרועים, ומעשי רצח בידי אסירים פליליים.
מחנה אורנינבורג נסגר, ובמקומו הוקם ב-1936, מחנה זקסנהאוזן.
ב-1937 הוחלט על הקמת מחנה בוכנוואלד, וכל האסירים מליכטנבורג הועברו אליו.
במקום האסירים הגברים נכלאו בליכטנבורג נשים; בשיאו היו במחנה 1,415 אסירות.
ב-1939 הוקם מחנה הריכוז לנשים רוונסברוק; במאי 1939 הועברו 867 האסירות הנותרות בליכטנבורג לרוונסברוק.
לאחר פינוי האסירים מן הטירה, שימש המקום כבסיסו של הגדוד השני בדיוויזיית האס אס השלישית, טוטנקופף (Totenkopf, "גולגולת המת").
מעת לעת היו בטירה גם מספר אסירים.
רק עם פתיחת הארכיב של שירות האיתור הבינלאומי בסוף אפריל 2008 החלו להיחשף מסמכים הנוגעים למחנה.
לאחר המלחמה שימשו הקרקעות סביב הטירה כקרקעות חקלאיות.
אנדרטה לזכר אסירי המחנה הוקמה בטירה בשנת 1965. בשנים 2000–2004 התנהל מאבק ציבורי על שימור הטירה, בשל כוונת הממשלה הפדרלית למכור את המקום.
בטירה נמצא היום מוזיאון של האזור ותערוכה על השימוש בטירה בעת השלטון הנאצי.
ליירד (בסקוטית: Laird) הוא תואר לורד פיאודלי סקוטי, אשר שימש ככינוי לבעלי האחוזות בסקוטלנד הפיאודלית.
ליירד הוא תואר חבר באצולה הסקוטית, העובר בירושה.
בטבלת בעלי התארים ללא מעמד אצילי, הוא מדורג מתחת לברון ומעל לאסקווייר.
המילה "Laird", נכנסה לשימוש מן המאה ה-15 ואילך והיא צורה מקוצרת של המילה "laverd" ."laverd" לקוחה מן השפה הסקוטית העתיקה ופירושה מגיע מהמונח האנגלו-סקסוני לתואר "לורד".
הליירד הוא חבר מעמד האצולה.
התואר ליירד היה מדורג מתחת לברון ומעל לאסקווייר, בטבלת בעלי התארים ללא מעמד האצולה, לפי חוקי צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה משנת 1592. תואר זה ניתן לבעלי האדמות בסקוטלנד ולא לבעלי הבתים הבודדים בכפרים.
במאה ה-15 והמאה ה-16 התואר ליירד שימש את בעלי הקרקעות אשר היו קשורים ישירות אל הכתר המלכותי, ולכן היו זכאים להשתתף בפרלמנט.
בעלי התואר ליירד מלכו על אחוזותיהם בדומה לנסיכים, בנו טירות ויכלו להקים בית משפט קטן תחת שלטונם.
במקור, במאות ה-16 וה-17 התואר ניתן גם לראשי השבטים בסקוטלנד, אשר היו חסרי רכוש פרטי, אך החזיקו חובות כלפי הקהילה אותה שירתו.
התואר ליירד הקנה לבעל האחוזה יכולת לשאת זכויות פאודליות מקומיות מסוימות.
הליירד היה בעל זכות הצבעה לפרלמנט העתיק של סקוטלנד מלפני האיחוד עם אנגליה.
זכות הצבעה זו באה לידי ביטוי באמצעות שני נציגים של כל המחוז שנודעו בכינוי הנציבים של ה"שיירס" (Shires) שבאו ממעמד הליירד ונבחרו על ידי עמיתיהם.
תושב אשר החזיק בתואר זה נקרא "ליירד" ותושבת בעלת התואר נקראה בשם "ליידי של כבוד".
התואר "ליירד" מתורגם כ"לורד", אך הוא אינו תואר אצולה.
התואר עובר בירושה כיוון שהוא קשור לקרקע, ללא מכירת הקרקע לא ניתן להעביר את התואר לאדם אחר.
הפנייה אל מחזיקי התואר "ליירד" מתבצעת בשם: "הליירד של אחוזת" בתוספת שם האחוזה או בתואר "המכובד".
התואר ליירד קיים גם בימינו וניתן להעבירו בירושה ולקנותו יחד עם חלקת אדמה ואחוזה היסטורית.
בנוסף, התואר תקף לפי החוק הסקוטי.
מעבר לתארים המקובלים בחוק הסקוטי וביניהם ה"ליירד" ודרכי מכירתם באופן העונה על דרישות החוק, ישנם מספר ארגונים וחברות שונות בסקוטלנד המוכרים את התואר עם חלקות אדמה קטנות בשמורות טבע שונות.
תארים אלה הם אינם בעלי משמעות כבעבר בחוק מכיוון שהקונים בעלי התואר "ליירד" שותפים לאותה חלקת אדמה המחולקת לחלקים קטנים, ולכן תואר זה הוא ריק מתוכן ונועד למעשה לראווה, תוך שהוא נשען על חוק עתיק יומין בסקוטלנד המתייחס לתוארי האצולה השונים.
ליכטנשטיין השתתפה לראשונה ב בניו יורק וסטוק מנדוויל (1984), והשתתפה במשחקים גם בשני הטורנירים הבאים, ופעם נוספת ב.
במשחקי החורף לקחה המדינה חלק ב וב ואחריהם חזרה רק ב
ליכטנשטיין זכתה במדליה פאראלימפית אחת בהיסטוריה, כשהגולש יוזף גמיינר קטף ב-1994 את מדליה ארד בתחרות הסלאלום בסקי האלפיני (קטגוריה B1-2) כשסיים את התחרות בזמן של 2:04.28 דקות.
לייקווד היא עיר במדינת קולורדו שבארצות הברית.
לייקווד היא העיר החמישית בגודלה מבחינת אוכלוסייה בקולורדו.
על פי נתוני לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, אוכלוסיית לייקווד מנתה 142,980 תושבים (נכון ל-2010).
לייקווד נמצאת מערבית מבירת קולורדו, דנוור.
לפני שעברה קורפורציה בשנת 1969, לייקווד הייתה קהילה ללא משטרה עירונית ולכן הייתה הקהילה תחת משטרת מחוז ג'פרסון, ברחובות מסוימים לא הייתה תאורה וחלקם היו ללא מדרכות כלל.
העיר לייקווד נוסדה בשנת 1969. בזמן היווסדות העיר כבר התגוררו באזור 90,000 תושבים.
התפתחות הקהילה בשם לייקווד החלה בשנת 1889 על ידי וויליאם לאבלנד וצ'ארלס וולש שקידמו את הפרויקט לבניית מגורים מערבית מדנוור במזרח מחוז ג'פרסון.
צפיפות אוכלוסייה הייתה 1,338 נפש לקמ"ר.
היו בעיר 62,422 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של 579.5 דירות לקמ"ר.
ההכנסה החציונית למשק בית בעיר הייתה $48,109 וההכנסה החציונית למשפחה הייתה $57,171. ההכנסה החציונית לגברים הייתה $39,800 לעומת $31,128 לנשים.
העיר משתרעת על שטח של כ-110 קילומטרים רבועים, מתוכם 107.7 קמ"ר שטחים יבשתיים ו-2.3 קמ"ר שטחי מים.
העיר נמצאת 1,682 מטרים מעל פני הים.
תושבים נודעים בולטים אשר נולדו או גדלו בלייקווד כוללים את:
כריס ברודריק (נולד ב-1970), גיטריסט להקת מגאדת'.
דילן קלבולד (נולד ב-1981), לקח חלק בביצוע הטבח בתיכון קולומביין ב-1999.
לייקווד הוא מושב המחוז של מחוז קויאהוגה אשר במדינת אוהיו שבארצות הברית.
העיר משתייכת לאזור המטרופולין קליבלנד רבתי, וגובלת בעיר קליבלנד.
העיר משתרעת על שטח של כ-17.33 קילומטרים רבועים, מתוכם 14.32 קמ"ר שטחים יבשתיים וכ-3.01 קמ"ר של שטחי מים.
Lycos (לייקוס) הוא פורטל אינטרנט הכולל מנוע חיפוש.
במהלך המחצית השנייה של שנות ה-90, בשנים הראשונות לאחר השקת הפורטל, לייקוס הכיל את אחד ממנועי החיפוש הראשונים והפופולריים ביותר באינטרנט.
הפיתוח של לייקוס החל ב-1994 במסגרת פרויקט ניסיוני לפיתוח מנוע חיפוש בראשות פרופ' מייקל מולדין מאוניברסיטת קרנגי מלון שבפיטסבורג.
האתר הושק ב-13 באפריל 1995, והיה באותה העת אחד ממנועי החיפוש הראשונים באינטרנט, ובמהרה האתר הפך לאחד מאתרי האינטרנט הפופולריים ביותר בעולם.
במסגרת שיתוף פעולה בין לייקוס לענקית התוכן הגרמנית ברטלסמן, הוקם ב-1999 המהדורה האירופאית של הפורטל - Lycos Europe.
בשנת 1998 רכשה לייקוס את שירות האחסון Tripod בעבור 58 מיליון דולרים.
באוקטובר 2000, במהלך תקופת השיא של בועת הדוט קום, רכשה חברת טרה נטוורקס (חברת האינטרנט של תאגיד הטלפוניה הספרדי טלפוניקה), את לייקוס בעבור 12.5 מיליארד דולרים במניות.
באוקטובר 2004 נמכרה לייקוס לתאגיד התקשורת הדרום קוריאני "דאום", בעבור 95 מיליון דולרים במזומן (פחות מ-2% מהמחיר אותו שילמה טרה נטוורקס עבור הפורטל).
במהלך 2006 הציגה לייקוס מספר שירותי תקשורת, בהם טלפון לייקוס אשר שילב פיצ'ר שיחות וידאו בזמן אמת ונגן MP3.
באוגוסט 2010 נמכרה לייקוס לחברת השיווק ההודית Ybrant Digital בעבור 36 מיליון דולרים.
ליכטנשטיין משתתפת בכל המשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
ליכטנשטיין משתתפת גם במשחקי החורף האולימפיים לנוער.
ספורטאי הנוער מליכטנשטיין זכו במדליית ארד יחידה בענף הבובסלי במשחקים האולימפיים.
ההשתתפות של ספורטאי הנוער הליכטנשטיינים היא לרב-סמלית.
המשלחת הראשונה של ליכטנשטיין למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור.
ספורטאי המשלחת העפילו בענף השחייה לגמר במשחה 400 מטר בסגנון שחייה חופשית לנערות וסיימו במקום השביעי.
בענף הג'ודו המשלחת לא הגיעה להישגים משמעותיים.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה ספורטאית יחידה שהתחרתה בענף השחייה אך לא הגיעה להישגים משמעותיים.
ליכטנשטיין השתתפה לראשונה במשחקי החורף האולימפיים לנוער באולימפיאדת הנוער אינסברוק ושלחה משלחת המונה שני ספורטאים שהתחרו בשני ענפי ספורט.
ספורטאי המשלחת לא דורגו במקומות גבוהים בענפים סקי אלפיני וסקי למרחקים אולם גם לא במקומות האחרונים.
ספורטאי המשלחת דורגו במקום השביעי בטורניר הנערים בבובסלי.
אולם ספורטאי המשלחת לא הגיעו להישג בענף הסקי אלפיני.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער לוזאן הייתה המשלחת הגדולה ביותר שליכטנשטיין שלחה עד כה ומנתה חמישה ספורטאים שהתחרו בארבעה ענפי ספורט.
ליירה (בדנית: Lejre) היא עיירה בת 2,405 תושבים השוכנת בנפת ליירה, באי שלן, במזרח דנמרק.
ליירה שימשה כבירת ממלכה מתקופת הברזל הנורדית, אשר מכונה לעיתים "ממלכת ליירה".
על פי אגדות וסיפורי עם, נשלטה ממלכה זו על ידי שושלת סקילדינג (Skjöldung), אשר יורשיה ייסדו את ממלכת דנמרק בתקופת ימי הביניים.
האגדות אודות מלכי ליירה נלקחו ממספר מקורות ימי-ביניימים, ובכלל זה ה"גסטה דנורום", מאת סקסו גרמטיקוס, ו"הכרוניקות של ליירה" (Chronicon Lethrense), שזהות מחברו אינה ידועה, מהמאה ה-12. כביתם של בני שושלת סקילדינג המוזכרת בפואמה האפית "ביאוולף", נחשבה ליירה כמקומו של ההיכל המלכותי האורוט (Heorot), בו מתרחש חלקה הראשון של הפואמה.
בין העבודות הספרותיות מתקופת ימי הביניים המתארות הרפתקאות דמיוניות בליירה, הידועה ביותר היא הסאגה האיסלנדית מהמאה ה-14, "הסאגה של המלך הרולף קראקי" (Hrólfs saga kraka).
חפירות ארכאולוגיות שהתבצעו במקום החל משנות ה-80, אישרו כי לאגדות ימי הביניים אודות ליירה, על אף ההגזמות הרבות שבהן, היה בסיס היסטורי.
צוותי מחקר בראשות טום כריסטנסן (Tom Christensen) ממוזיאון רוסקילדה חשפו שרידים נרחבים של מבנים מתקופת הברזל ומהתקופה הוויקינגית מחוץ לכפר גאמל ליירה ("ליירה הישנה").
במקום נתגלו יסודות למבנים מלבניים שאורכם הגיע לבין 50 ל-60 מטרים ויותר.
ככל הנראה שימשו מבנים אלה כהיכלים עבור אצילים רבי עוצמה או מלכים.
שרידי מבנים נוספים שנחשפו סביבם העידו כי ליירה שימשה גם כמרכז מלאכה, מסחר ודת.
החיסרון היחסי של ממצאי כלי נשק מצביע שככל הנראה שימש האתר כמרכז כלכלי וחברתי ולא כבסיס צבאי.
ממצא בולט שנתגלה ב-2009, באמצעות שימוש בגלאי מתכות, הוא צלמית עשויה מכסף מהתקופה הוויקינגית המכונה "אודין מליירה".
הצלמית מתארת אציל בעל מעמד בכיר בלבוש טקסי, היושב על כס גבוה ולצידו שתי ציפורים.
הסברה היא כי הצלמית מהווה הקבלה לאל הנורדי אודין, היושב על כסו הְלידְשְקַלְף, כאשר משני צדדיו העורבים הוּגין ומוּנין המדווחים לאדונם על המתרחש.
אתרים נוספים המצויים באזור הם בית קברות מהתקופה הוויקינגית, תל גדול אשר שימש לקבורה בשריפה מתקופת הברזל, מספר רוגמים המתוארכים לתקופת הברונזה וכמה אתרי קבורה מהתקופה הנאוליתית.
האתר ובו היישוב מתקופת הברזל, שהחפירות בו החלו בשנות ה-80, מתוארך לתקופה שבין השנים 550 לספירה ל-1000 לספירה, דבר המאשר את חשיבותה של "ארץ האגדות" לאורך תקופה של כחמש מאות שנה, עד לזמן בו קיבלה ממלכת דנמרק על עצמה את הנצרות והבירה החדשה הועברה למקום בו שוכנת בימינו קתדרלת רוסקילדה.
בשל האתרים שבו ובסביבתו הפך הכפר של גאמל ליירה למוקד לאספני עתיקות, מקור של גאווה לאומית דנית ולנקודת משיכה עבור חובבי פרה-היסטוריה סקנדינבית.
ההשערות לגבי הפרה-היסטוריה של האזור התגברו בעקבות הכרוניקה של תיטמר ממרסבורג מהמאה ה-12 בה נטען כי טקסים פגניים של הקרבת קורבנות התקיימו בעבר בליירה בכל שנה תשיעית.
נתיב מיוער ואגם המצויים במרחק קצר ממערב לליירה זוהו גם כן כמקומות בהם נערכו טקסים לכבודה של האלה נרטוס, אשר תוארו גם בחיבורו של ההיסטוריון הרומאי טקיטוס, "גרמניה".
טענות ודיווחים מעין אלה נחשבים כחלק מ"המיתוס של ליירה", להם אין קשר ליישוב שנתגלה מתקופת הברזל.
עם זאת, אפשר להניח כי לשילוב בין מציאות ופנטזיה יש חלק גדול בפופולריות של האזור.
בליירה שוכן ה-"Sagnlandet Lejre" ("ארץ האגדות של ליירה"), מרכז לארכאולוגיה ניסויית ולחינוך, הכולל יצירות ושחזורים מתקופות שונות בהיסטוריה של דנמרק, מהתקופה הפרה-היסטורית ועד לתקופה הוויקינגית.
במוקד המתחם נבנה שחזור של כפר מתקופת הברזל.
לדרבורג (Ledreborg), אחוזה מפוארת בסגנון אדריכלות הבארוק, שוכנת גם כן באזור.
ליירה קתרין מקי הייתה עיתונאית מצפון אירלנד ודוברת ופעילה עבור הקהילה הלהט"בית.
היא כתבה על ההשלכות של הסכסוך בצפון אירלנד והייתה בעיצומו של כתיבת ספר על הנושא.
היא הייתה גם עורכת של פיד החדשות Mediagazer.
ב-18 באפריל 2019, מקי נהרגה מכדור תועה בחילופי יריות שנורו באזור קרגאן, הנחשב למעוז לאומני בעיר דרי הסמוכה לגבול אירלנד, אחרי פשיטה של המשטרה במקום.
מקי נולדה בבלפסט, צפון אירלנד.
ההתעניינות שלה בעיתונות החלה בגיל ארבע עשרה כאשר כתבה בעיתון בית הספר בתיכון סנט ג'מה.
בשנה שלאחר מכן היא הצטרפה ל-Children's Express (שמאז הוחלף שמו ל־Headliners ), ארגון צדקה שתומך בצעירים על ידי עזרה בפיתוח מיומנות עיתונאיות.
היא כתבה כתבות נגד בריונות, בעד הורדת גיל ההצבעה ל-16 והשתתפה בכנס בינלאומי לאיידס בטורונטו.
בגיל 16 זכתה מקי בפרס העיתונאי הצעיר על ידי סקיי ניוז בשנת 2006. היא למדה באוניברסיטת ברמינגהאם סיטי וסיימה עם תואר שני בעיתונות מקוונת.
בריאיון לאייריש טיימס ב-2017 סיפרה שיצאה מהארון כלסבית בגיל 21 ושהיה לה מזל שמשפחתה קיבלה את זה.
מקי עברה מספר חודשים לפני מותה לדרי כדי לחיות יחד עם בת זוגה שרה קאנינג, אחות בית חולים.
מקי הגיעה לראשונה לתשומת לב הציבור ב-2014, עם פרסום פוסט בבלוג שכותרתו "מכתב לעצמי בת ה-14" שבו תיארה את האתגרים של התבגרות כנערה מהקהילה הלהטב"קית בבלפסט.
הפוסט עובד אחר כך לסרט קצר.
עבודתה של מקי כעיתונאית כללה מספר כתבות שהופיעו בתקשורת המקומית והבינלאומית.
בין אלה היו מאמרים שכתבה עבור Mosaic Science (פורסם מחדש על ידי The Atlantic), טלגרף בלפסט , Private Eye ובאזפיד .
היא הייתה גם עורכת עבור Mediagazer, פיד חדשות המבוסס בארצות הברית.
בשנת 2016 מגזין פורבס הכתיר אותה כאחת מ"30 הצעירים מגיל 30 בתקשורת" בזכות עבודתה ככתבת תחקיר.
פרסום ספרה הראשון, ספר עיון שכותרתו "מלאכים עם פנים כחולות", היה מתוכנן לצאת לאור.
הספר עוסק בהריגת חבר פרלמנט מבלפסט רוברט ברדפורד על ידי הפלג החמוש PIRA של הצבא האירי הרפובליקני.
מקי חיפשה מימון המונים כדי לממן את הוצאת הספר והוא היה אמור לצאת לאור על ידי הוצאת אקסליבור.
לאחר מכן חתמה על עסקת שני ספרים עם פבר ופבר .
ספרה השני, "הילדים האבודים", היה אמור לצאת לאור ב-2020, אבל נשאר לא גמור.
הספר עסק בהיעלמותם של תומאס ספנס וג'ון רוג'רס מכביש Falls Road בנובמבר 1974. ההוצאה השוותה את הספר ל-"Stasiland" מאת הסופרת האוסטרלית אנה פונדר ול"הנעדרים" מאת הסופר הסקוטי אנדי אוהגן
מקי כתבה על התוצאות של הסכסוך בצפון אירלנד.
היא כתבה מאמר מפורסם בשם "התאבדות של תינוקות הפסקת אש", שעסק בתופעת התאבדויות בגיל העשרה של הדור שנולד אחרי הפסקת האש.
בזמן מותה, מקי עסקה בחקירת רציחות לא פתורות במהלך שנות הסכסוך בצפון אירלנד של סוף המאה ה-20. במרץ 2019 עיתונאי האייריש טיימס, מרטין דויל, כלל את מקי במאמרו "10 כוכבים עולים בכתיבה האירית".
ב-2017 היא הרצתה לוועידת TED בנושא "איך שיחות לא נוחות יכולות להציל חיים" על פיגוע הירי במועדון הלהט"ב באורלנדו.
ב-18 באפריל 2019, מקי נורתה במהלך התפרעות באזור קאגן של דרי, צפון אירלנד.
האלימות פרצה לאחר פשיטות משטרה על מתנגדי המשטר במטרה לתפוס תחמושת לקראת המצעד השנתי, שהיה אמור להיערך באזור באותו סוף השבוע, לציון מרידת חג הפסחא ב-1916, שנחשב לאחד האירועים החשובים ביותר במאבק על עצמאותה של אירלנד.
עם תחילת החיפושים, קהל גדול התאסף באזור, פצצות תבערה הושלכו לעבר שוטרים ושני כלי רכב הוצתו.
לפי עדות המשטרה יורה אחד ירה עד שתים עשרה יריות לעבר שוטרים.
מקי נפצעה מירי תועה של אחד החמושים לעבר המשטרה ובהמשך נקבע מותה.
הירי תועד בסרטון שבו נראית מקי מרימה את הטלפון שלה במטרה לצלם את העימותים, ומתועד בו גם אדם החמוש באקדח.
המשטרה הפיצה את הסרטון במטרה לזהות את הרוצח.
ראש ממשלת בריטניה תרזה מיי כינתה ה את הרצח "מזעזע וחסר טעם".
היא אמרה כי "מקי מתה בעת מילוי תפקידה באומץ רב".
טישך אירלנד ליאו ורדקר אמר "אנו סולידריים גם עם אנשי דרי וגם עם קהילת העיתונות כולה.
אנחנו לא יכולים להרשות לאלה שרוצים להפיץ אלימות, פחד ושנאה לגרור אותנו בחזרה אל העבר".
היגינס, אמר: "אובדן של עיתונאי בכל עת בכל חלק של העולם הוא התקפה על האמת עצמה".
מנהיגים מרחבי העולם גינו את הרצח, בהם גם נשיא ארצות הברית לשעבר ביל קלינטון שלקח חלק בגיבוש הסכם השלום ב-1998, אשר סיים עשרות שנים של מהומות אלימות, שבמהלכן נהרגו כ-3,600 בני אדם.
בציוץ בחשבון הטוויטר שלו כתב קלינטון כי הוא שבור לב והוסיף: "אנחנו לא יכולים לוותר על 21 שנים של שלום שהושג בתהליך ממושך".
מנהיגי המפלגות המרכזיות של צפון אירלנד, המפלגה היוניוניסטית הדמוקרטית, שין פיין, מפלגת הירוקים של צפון אירלנד , מפלגת העבודה הסוציאל-דמוקרטית, UUP ואליאנס גינו בהופעה משותפת נדירה את הרצח ותיארו אותו כ"התקפה על כל אנשי הקהילה, על תהליכי השלום והדמוקרטיה"
ב-20 באפריל 2019 המשטרה עצרה שני צעירים בני 18 ו-19 בחשד למעורבות ברצח מקי.
ליירה פחין (בספרדית: Leire Pajín Iraóla; נולדה ב-16 בספטמבר 1976 בסאן סבסטיאן) הייתה השרת הבריאות בממשלת ספרד.
בשנת 1983 עברה משפחתה לבנידורם, בה הוריה עסקו בפוליטיקה מקומית.
ליירה פחין למדה סוציולוגיה באוניברסיטת אליקנטה.
במקביל היא הייתה פעילה במפלגה הסוציאליסטית.
בהתאם לתוצאות הבחירות של שנת 2000 היא נבחרה לפרלמנט.
בוועידת המפלגה היא מונתה למזכיר המפלגה ואחראית על הקשר עם הארגונים הלא ממשלתיים.
פחין המשיכה להתקדם במנגנון המפלגתי.
בשנת 2011 היא מונתה לשרת הבריאות תוך שילוב במשרד שלה של משרד השוויון בראשות ביביאנה אאידו.
כעבור שנה וחצי, בקיץ 2012 היא סיימה את כהונתה.
עם סיום כהונת שרה, ליירה פחין לא המשיכה בפוליטיקה הספרדית.
היא פועלת כיועצת במספר ארגונים בינלאומיים.
לייקלנד' היא עיר במחוז פולק בפלורידה שבארצות הברית הממוקמת באזור מפרץ טמפה, מזרחית לטמפה.
נכון לשנת 2019, אוכלוסיית העיר משוערת בכ-112,000 תושבים.
העיר מנוהלת על ידי מועצה בת שישה חברים.
ארבעה חברים נבחרים בארבעה מחוזות בחירה ושנים נוספים נבחרים על ידי כלל העיר.
כלכלת העיר מבוססת על חקלאות וכריית פוספטים.
אינדיאנים חיו באזור מתום עידן הקרח.
המתיישבים האירופאים הראשונים הגיעו לאזור לייקלנד בשנות ה-70 של המאה ה-19. ההתיישבות התרחבה מאוד עם הגעת הרכבות בעשור שלאחר מכן.
ההתיישבות הוכרזה כעיר בשנת 1885. במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד בשנת 1898 שכנו אלפי חיילים אמריקאים סביב העיר.
במהלך מלחמת העולם השנייה הקים חיל האוויר של ארצות הברית בסיסי הכשרה לטייסיו בסמוך לעיר.
ליכאדה הוא כפר וקהילה לשעבר באוויה שביוון.
הכפר ממוקם על מורדות הר ליכאדה.
מאז רפורמת השלטון המקומי בשנת 2011 הוא חלק מהעירייה איסטיה-איידיפסוס, ומהווה יחידה מוניציפלית בתוכה.
שטח היחידה המוניציפלית הוא 39.891 קמ"ר.
בשנת 2011 האוכלוסייה מנתה 181 בכפר ו-1,122 עבור כלל הקהילות, הכוללת את הכפרים אגיוס ג'ורג'יוס, וסילינה, גרגולימאנו, קאבוס, קוקיניאס והאיים הלא מיושבים מונוליה וסטרונגילי.
ליכאדה ממוקמת בקצה המערבי של יובואה.
10 ק"מ צפונית לאגיוס קונסטנטינוס, 16 ק"מ מערבית לאיידיפסוס, 37 ק"מ ממזרח ללאמיה ו-75 ק"מ צפונית מערבית לכלקיס.
לליכאדה נגרם נזק משריפות היערות ביוון ב-2007.
לייקרס: קבוצה מנצחת היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת הדרמת ספורט שעלתה לשידור ברשת HBO ב-6 במרץ 2022 ובוטלה אחרי שתי עונות.
היא נוצרה על ידי ג'ים הכט ומקס בורנשטיין בהתבסס על הספר הרב מכר מאת ג'ף פרלמן "שואוטיים: מג'יק, כרים, ריילי ושושלת הלייקרס של שנות השמונים" .
הסדרה, שבנויה מתמהיל של דמויות ואירועים אמיתיים ובדיוניים, מתמקדת בתקופה שבה הלוס אנג'לס לייקרס הפך למועדון כדורסל בולט בליגת ה-NBA.
בשנת 1979, טייקון הנדל"ן ג'רי באס רוכש בעשרות מיליוני דולרים את מועדון הלוס אנג'לס לייקרס כשהוא חדור באמונה שהוא יכול לעזור לקבוצת הכדורסל שלה, שספגה מפלות רבות, להפוך לאלופת ליגת ה-NBA ובמסגרת זאת הוא פועל לגיוסו ושילובו של שחקן כישרוני צעיר, ארווין "מג'יק" ג'ונסון הבן.
טייקון שרוכש את מועדון הכדורסל.
קווינסי איסייה בתור ארווין "מג'יק" ג'ונסון הבן.
ג'ייסון קלארק בתור ג'רי וסט.
אדריאן ברודי בתור פט ריילי.
גבי הופמן בתור קלייר רוט'מן.
הדלי רובינסון בתור ג'יני באס.
בתו של ג'רי באס, עובדת במועדון הלייקרס.
סולומון יוז בתור כרים עבדול-ג'באר.
טרייסי לטס בתור ג'ק מקיני.
ג'ייסון סיגל בתור פול וסטהד.
סאלי פילד בתור ג'סי באס.
מייקל צ'יקליס בתור רד אאורבך.
נשיא מועדון הכדורסל של הבוסטון סלטיקס.
טמרה טומקילי בתור ארלית'ה "קוקי" קלי.
בת זוג של "מג'יק" ג'ונסון.
דבון ניקסון בתור נורם ניקסון.
בשנת 2014, התסריטאי ג'ים הכט טס 3,000 מיל בשביל להגיע אל ביתו של הסופר ג'ף פרלמן בתקווה לקבל ממנו את הזכות לעבד את ספרו "שואוטיים" לסדרת טלוויזיה מבלי שיכל להציע לו תמורה כספית משמעותית; פרלמן, שבעבר קיבל הצעות דומות שלא הולידו דבר, הסכים.
אחרי שנים של ניסיונות לגייס התעניינות בפרויקט, אדם מקיי הסכים להצטרף כמפיק ובמאי, דבר שעזר להכט להוציא לפועל את העיבוד.
באפריל 2019, רשת HBO הזמינה הפקת פיילוט של הסדרה.
בדצמבר 2019, HBO הזמינה את הפקת העונה הראשונה, שעלתה לשידור ב-6 במרץ 2022.
באפריל 2022, HBO חידשה את הסדרה לעונה שנייה, שעלתה לשידור ב-6 באוגוסט 2023.
בספטמבר 2023, הסדרה בוטלה אחרי שתי עונות.
מאז עלייתה לשידור הסדרה עוררה חוסר שביעות רצון בקרב אנשים שדמותם מוצגת בה ובליגת ה-NBA.
במרץ 2022, מייק באס, סגן נשיא הליגה וקצין התקשורת הראשי, הכריז בהתייחסו לסדרה כי וקבוצת הלייקרס הכריזה כי .
באפריל 2022, שחקן העבר "מג'יק" ג'ונסון הכריז כי ; הוא מסרב לצפות בסדרה שיוצריה לא ביקשו ממנו ומחבריו לקבוצה להיות מעורבים בהפקתה.
שחקן העבר כרים עבדול-ג'באר הכריז לגבי הדמויות המופיעות בסדרה כי .
שחקן ומאמן העבר ג'רי וסט דרש באמצעות עורכי דינו שרשת HBO תפרסם כי היא חוזרת בה מהאופן שבה הוא הוצג בסדרה; במסגרת הדרישה נכתב כי הסדרה .
בתגובה לביקורת, רשת השידור הכריזה כי .
ליית' הוא מחוז של העיר אדינבורו שבסקוטלנד הממוקם בצפון העיר, בשפך של נהר ליית'.
בתחום המחוז נמצא נמל אדינבורו ועוגנת היאכטה המלכותית בריטניה.
בתקופת ימי הביניים ליית' הייתה עיר נמל עצמאית.
האזכור הראשון של ליית' הוא באמנה מלכותית שאישרה את בנייתו של מנזר הולירוד ב-1128. בשנת 1920 סופח אזור ליית' לאדינבורו.
אצטדיון הבית של מועדון הכדורגל הסקוטי היברניאן, אשר מייצג את העיר אדינבורו בליגת העל הסקוטית, ממוקם בליית'.
ליכן סקלרוזוס היא מחלת עור כרונית דלקתית שיכולה להשפיע על כל חלק בגוף, אך נוטה להופיע באיברי המין (פין, פות).
היא גורמת לגירוד וכאב ועלולה להוביל להפרעות בתפקוד המיני והשתן אצל נשים וגברים, המחלה יכולה להיות גם אסימפטומטית.
סימנים ראשונים הם בדרך כלל הלבנה של עור, לפעמים אדמומיות וסדקים בעור הפגוע, ובהמשך עלולים להופיע צלקות והיצרות.
ליכן סקלרוזוס קשור לסיכון מוגבר (2.2%) לסרטן בעור הפות.
השכיחות המדויקת של ליכן סקלרוזוס אינה ידועה בגלל תת-אבחון.
מבחינת גיל התחלת המחלה, נמצא שהשכיחות גדלה אצל ילדות לפני גיל ההתבגרות ונשים אחרי גיל המעבר.
אצל אישה בוגרת באזור הפות
לפעמים עשוי להיות אסימפטומטי והוא מתגלה בבדיקה מקרית.
לרב התסמין העיקרי הוא גירוד, כאב יופיע כתוצאה של פציעה או סדק.
הגירוד עלול להחמיר בלילה עד כדי הפרעות בשינה.
בנוכחות פצעים, סדקים הצרויות עלול לגרום לכאבים ביחסי מין והפרעה בחיי המין.
סימנים בעור- הופעה של אזורים לבנים ופאפולות (בליטה של העור).
הנגעים מלווים לעיתים בהיפרקרטוזיס (עיבוי השכבה החיצונית של העור).
הכתמים הלבנים נראים מקומטים ומזכירים מרקם של נייר קרפ.
אזורים אופייניים הם השפתיים הקטנות, הדגדגן, כיפת הדגדגן, חֵיץ הַנְּקָבַיִם.
הצטלקויות כתוצאה מהמחלה עלולה לגרום לספיגה של השפתיים הקטנות וכיסוי הדגדגן.
נגעים בחֵיץ הַנְּקָבַיִם מופיעים ב-30% מהמקרים.
אצל ילדות ונערות באזור הפות
הסימנים בעור דומים לאלה של נשים בוגרות.
ממצאים בחֵיץ הַנְּקָבַיִם הוא ממצא שכיח וגם כאבים במתן שתן.
המחלה משתפרת לרב בגיל ההתבגרות.
לא דווח על סיכון לממאירות אצל בנות צעירות.
המקום השכיח של הפגיעה בעור הוא בעטרת הפין והעורלה.
התלונה בדרך כלל היא כאבים בזמן יחסי מין, שינוי בזרם השתן.
נגעים מחוץ לאברי מין, שכיח ב־12% מהמקרים אצל נשים עם ליכן סקלרוזוס.
המקומות השכיחים הם גב עליון, כתפיים, בית שחי, ישבן וירכיים.
הסיבה למחלה לא ידועה אבל נמצא שגורמים גנטיים, זיהומים, טראומתים והורמונליים השפיעו על הופעת המחלה.
ל-10% מהחולים עם ליכן סקלרוזוס יש קרובי משפחה עם אותה מחלה.
תוארו שינויים אימונולוגיים שעשויים להצביע על רקע אוטואימוני של המחלה.
מדובר במחלה כרונית עם תקופות של הפוגה והתלקחות.
שינוי בתפקוד הפיברובלסט בשכבת הדרמיס, מובילים לשינויים של שכבת העור החיצונית וללַיֶּפֶת (Fibrosis).
איברי המין והרירית נפגעים בתדירות הגבוהה ביותר.
המחלה עלולה לגרום לסדקים בעור ולדימום, כאבים וזיהומים משניים.
אצל נשים עלולה לגרום לשינויים במבנה הפות, ספיגה של השפתיים הקטנות, התכסות הדגדגן ברקמה צלקתית.
המעבר לנרתיק עלול לעבור היצרות.
אצל גברים פתח השופכה עלול להצטלק ולעבור היצרות.
לנשים עם ליכן סקלרוזוס יש סיכון לממאירות של תאי הקשקש של 2.2% בעור הפות.
האבחנה היא בדרך כלל על פי הבדיקה הגופנית.
נשים המתלוננות על גירוד וכאב באזור הפות, צריכות להיבדק על ידי רופא עם מומחיות בהפרעות עור הפות (רופא גינקולוג/ רופא עריה).
ביופסיה נעשית במקרים בהם יש ספק באבחון, אזורים שלא מגיבים לטיפול או על מנת לשלול התפתחות של דיספלזיה או ממאירות בפות.
הביופיסה נעשית תחת הרדמה מקומית באזור אברי המין או הנגעים במקומות אחרים בגוף.
בביופסיה של ליכן סקרלוזוס ניתן למצוא ממצאים הסטולוגיים כמו היפרקרטוזיס, אטרופיה של האפידרמיס, טרשת של דרמיס ופעילות לימפוציטים בדרמיס.
אבחנה מבדלת- ליכן סקלרוזוס עלול להיות מאובחן בצורה שגויה כקנדידה אלביקנס (דלקת הנגרמת על ידי פטריה בנרתיק) או כאטרופיה נרתיקית לאחר גיל המעבר.
למרות שאין תרופה, ישנם מספר אפשרויות טיפול שנבדקו כדי להשיג הפוגה ומניעת התקדמות המחלה.
המטרות של הטיפול נועדו להקל על תסמינים של גירוד וכאב, למנוע שינויים אנטומיים עקב צלקות, וייתכן שינויים ממאירים בעור הפות.
יש להימנע משימוש במוצרים מגרים או ריחניים, להשתמש בתחליף סבון /קרם לחות מותאם לעור הפות.
להקפיד על יבוש לאחר מתן שתן, שימוש בחומר סיכה בעת קיום יחסי מין.
בעבר ניסו לטפל במחלה באמצעות משחת טסטוסטרון, אך היא נמצאה לא יעילה.
באותו מחקר נמצאה יעילות רבה לטיפול בקלובטאזול דיפרופיונאט (דרמובט) בצורת משחה למריחה מקומית בעלת פעילות אנטי דלקתית חזקה.
אצל ילדות משחת בטאקורטן (Betamethasone) נמצאה יעילה לטיפול.
אצל גברים נמצא שמריחה מקומית של משחת דרמובט, הייתה יעילה בטיפול.
מספר מחקרים מצאו יעילות בטיפול במשחות מקומיות מעכבות קלצינורין (Calcineurin), לדוגמה אלידל(Pimecrolimus) או פרוטופיק(Tacrolimus).
יש לציין שקיים חשש לגבי הפוטנציאל הממאיר בשימוש במשחות מקומיות מעכבות קלצינורין לטווח ארוך.
פוטותרפיה (Phototherapy) מסוג UVA1 נמצא שהוא טיפול מועיל ויכול לספק הקלה בסימפטומים.
החיסרון של טיפול זה שקיימים דיווחים על התפתחות ממאירות עקב הקרינה.
טיפול פוטודינמי (Photodynamic therapy) נמצא במאמר סקירה שפורסם ב-2018, שהטיפול הביא להקלה משמעותית בתסמינים.
לא דווחו תופעות לוואי משמעותיות במהלך הטיפול ובמהלך התקופה שלאחר הטיפול.
יחד עם זאת, המחקרים לא תומכים כולם באפקט היסטולוגי מועיל בנגעים.
טיפול בלייזר- במאמר סקירה נבדק יעילות טיפול בלייזר בהשוואה לטיפול מקומי במשחות סטרואידיות.
דווח על הפחתה גדולה יותר בגרד, כאב ודיספרוניה.
שביעות הרצון של המטופלות הייתה גבוהה.
אולם בהשוואה לפלצבו לא נמצאו מספיק ראיות להמליץ על לייזר כטיפול עצמאי.
טיפול מערכתי (טיפול דרך מערכת העיכול או הדם) ניתן במקרים של חוסר תגובה לטיפול המקומי.
אולטרסאונד ממוקד (Focused ultrasound) נמצא כטיפול המקל על גירוד ומעודד ריפוי הרקמה.
ההשפעות השליליות הנפוצות לטיפול זה הן שלפוחיות וכיבים עקב כוויות אפשריות בעור.
עד כה נערכו מעט מחקרים שתומכים בשיטת טיפול זה.
טיפול כירורגי מתבצע במקרים של התפתחות ממאירות בפות, או היצרות המפריעה לתפקוד תקין כמו קשיים במתן שתן או קיום יחסי מין.
הניתוחים נערכים כשהמחלה לא פעילה.
ליל הבדולח הוא הכינוי ללילה שבין 9 ל-10 בנובמבר 1938, ט"ז בחשוון תרצ"ט, שבו נערך בכל רחבי הרייך השלישי (גרמניה ואוסטריה) פוגרום ביהודים.
האירוע כונה כך בשל רסיסי הזכוכית הרבים, שהצטברו על הארץ כתוצאה מניפוץ הזגוגיות של בתי מגורים, בתי כנסת, מוסדות ציבור ובתי עסק רבים של יהודים תושבי גרמניה.
בפוגרום נרצחו לפחות 91 יהודים.
התקופה שלפני ליל הבדולח התאפיינה בחוסר שביעות רצון בקרב ההנהגה הנאצית הבכירה מהקצב האיטי, שבו התנהלה ההגירה היהודית מגרמניה, ותהליך דחיקת היהודים החוצה מהחיים הכלכליים.
מכאן נבע הרצון להסלים את המדיניות האנטי-יהודית ברייך.
ב-7 בנובמבר 1938 ירה הרשל גרינשפן, צעיר יהודי גרמני בן 17 שנמלט לפריז, בארנסט פום ראט, המזכיר השלישי בשגרירות הגרמנית שם, ופצעו.
המניע של גרינשפן, שמטרתו המקורית הייתה לפגוע בשגריר ובטעות פגע במזכירו של השגריר, היה מכתב שקיבל ממשפחתו, שבו נאמר לו, שמשפחתו הוגלתה לפולין, במסגרת אקציית פולין (גירוש זבונשין), יחד עם כ-18,000 מיהודי גרמניה, שמוצאם פולני.
המכתב לגרינשפן תיאר את כל המאורעות הקשים, שקרו לבני משפחתו במהלך הגליה זו, שהייתה הראשונה בסדרה של פעולות להגליית יהודים מגרמניה.
ניסיון ההתנקשות (בשלב זה) עורר זעם בחוגים נאציים.
למחרתו, ב-8 בנובמבר, עיתוני המפלגה (בהכוונתו של שר התעמולה יוזף גבלס) תקפו באכזריות את היהודים על המעשה.
באותו לילה היו מספר התארגנויות מקומיות של כנופיות פורעים נאצים, אשר שרפו בתי כנסת ופגעו ביהודים וברכושם.
למחרת מת פום ראט מפצעיו, ובכך למעשה נשלמה האמתלה הדרושה וניתן האות לפוגרום.
בנאום לציון ניסיון הפוטש ב-1923, נמנע היטלר מכל אזכור של המאורע בפריז, וב-9 בנובמבר לא כתב גבלס אפילו מילה אחת ביומנו על ההתנקשות בפריס יום קודם לכן, אף על פי שמאוחר בערב נועד עם היטלר.
ההיסטוריון שאול פרידלנדר טוען, כי שתיקתם יוצאת הדופן הפומבית והפרטית של היטלר וגבלס לגבי אירועי 7 ו-8 בנובמבר הייתה אות ברור לתוכניות ל"התפרצות ספונטנית של זעם עממי", שנועדה להתרחש ללא כל סימן למעורבות מצד היטלר.
לאחר שנודע על מותו של ראט, אמר גבלס בנאומו באותו ערב: "הפיהרר החליט שהמפלגה אינה צריכה להכין או לארגן הפגנות שכאלה, אבל אם הן פורצות מאליהן, לא צריך להפריע להן".
ליל הבדולח התרחש ביום השנה הכפול לפוטש במרתף הבירה (1923) ולמהפכת נובמבר (1918), יום חשוב בלוח השנה הנאצי.
בכל רחבי הרייך נקבצו חברי המפלגה כדי לציינו.
היטלר ובכירי המפלגה הגיעו למינכן, עיר המוצא של התנועה הנאצית, והתכנסו בבניין העירייה הישן.
לאחר שנועץ עם היטלר בארבע עיניים, החל גבלס לארגן את פעילי המפלגה והאס אס לערוך פוגרום יזום ומתואם היטב ביהודים, קודם במינכן ולאחר מכן בברלין ובכל רחבי הרייך.
הפוגרום תואר רשמית כהתפרצות ספונטנית של הגרמנים, אך למעשה היה מתוכנן מלמעלה, כפי שמעידה פקודתו של היידריך לאס אס שניתנה באחת ועשרים אחר חצות.
במקומות רבים יצאו הפורעים לדרכם היישר מהמסיבות וההתכנסויות האמורות.
רבים מהם אף היו שתויים.
ב-10 בנובמבר כתב גבלס ביומנו על שיחתו עם היטלר ערב קודם לכן: "הוא [היטלר] מחליט: יש להתיר להפגנות להימשך.
יטעמו היהודים פעם אחת את טעמו של זעם עממי.
מיד נתתי את ההוראות הנחוצות למשטרה ולמפלגה...עכשיו העם יפעל".
בפוגרום נהרסו כמעט כל בתי הכנסת בגרמניה, בתי קברות יהודיים רבים, אלפי חנויות בבעלות יהודים ו-29 בתי כל-בו.
יותר משלושים אלף יהודים נעצרו, לעיתים על-פי רשימות מוכנות מראש, ונשלחו למחנות ריכוז.
בליל הפרעות נרצחו בין 91 ל-400 נפש.
בימים שלאחר הפרעות איבדו 400 איש נוספים את חייהם.
במחנה הריכוז בוכנוואלד נרצחו 207 יהודים; בדכאו כ-185 נפש; מספר הנרצחים במחנה הריכוז זקסנהאוזן אינו ידוע.
לא ניתן, אפוא, לקבוע את מספרם המדויק של קורבנות ליל הפרעות.
לפי מחקרים מדוקדקים, ההשערה היא שמספרם נע בין 1,400 ל-1,500. גרמנים אחדים בעלי "חזות יהודית" נרצחו אף הם.
בהוראה מגבוה, נמנעה המשטרה מלהפריע לפורעים או להחזיר את הסדר על כנו, ואנשי מכבי אש נמנעו מלכבות את השרפות, ואף ליבו אותן.
השרפות המשתוללות כובו רק במקומות שבהם הייתה סכנת התפשטות לבתיהם ורכושם של לא-יהודיים.
ההרס, ההתעללות והרצח נמשכו כל הלילה באין מפריע ונפסקו בבוקר, גם כן בהוראה מפורשת מגבוה.
גבלס כתב ביומנו שנתן פקודות לוודא שבית הכנסת הראשי בברלין ייהרס ותיאר את הרס בתי הכנסת במינכן:
באותו לילה כתב הימלר על האירועים: "אני משער ששגעון הגדלות של גבלס - שעליו ידוע לי זמן רב - וטיפשותו הן האחראיות לפתיחה במבצע הזה עכשיו, במצב דיפלומטי קשה ביותר".
ב-11 בנובמבר הוסיף גבלס לכתוב על היום הקודם: "ברלין.
הקונסול האמריקני בלייפציג דיווח: "לאחר שהרסו בתי מגורים וזרקו את רוב החפצים המיטלטלים לרחובות, זרקו הפורעים הסדיסטים שאינם יודעים שבעה רבים מן הדיירים הרועדים אל פלג קטן שזורם בגן הזואולוגי, וציוו על הצופים המבועתים לירוק עליהם, להכפישם בבוץ וללעוג לאסונם...
מעשים אלה נעשו כל בוקרו של 10 בנובמבר בלי התערבות המשטרה, והם נעשו בגברים, בנשים ובילדים".
הקונסול של שווייץ דיווח ב-13 בנובמבר: "קבוצות מאורגנות עברו בקלן מדירה יהודית לדירה יהודית, המשפחות הצטוו לעזוב את הדירה, או שהיה עליהן לעמוד בפינת החדר בזמן שחפציהן הושלכו מן החלונות.
גרמופונים, מכונות תפירה ומכונות כתיבה התגלגלו לרחובות.
אחד מעמיתי אפילו ראה פסנתר שנזרק מחלון קומה שנייה.
עד היום אפשר לראות כלי מיטה משתלשלים מעצים ושיחים".
בעיירה הקטנה ויטליך במערב גרמניה נהרס תחילה בית הכנסת.
איש ס"א טיפס אל הגג ונפנף בגלילי ספר תורה.
הוא צווח "תנגבו בזה את התחת, יהודים" והשליך אותם כמו סרטי קונפטי.
בעל האטליז כבר היה במשאית כאשר אנשי הס"א צחקו למראה אשתו שעמדה לפני חלון הזכוכית המנופץ ויללה אל הפרצופים השותקים בחלונות, שכניה כל ימי חייה: "למה אתם עושים לנו את זה?
יועץ שגרירות בריטניה דיווח לשר החוץ שלו על הפרעות בברלין שנמשכו עד אמצע הלילה של 10 בנובמבר: "כנופיות צעירים, לבושים בבגדים אזרחיים וחמושים באלות, בפטישים ובשאר כלי נשק הולמים, פקדו חנויות של יהודים והשלימו את מלאכת ההרס שנעשתה בשעות הבוקר המוקדמות.
במקרים אחדים החנויות נבזזו כליל, באחרים הסחורה רק פוזרה בגסות.
ובמקום אחד או שניים עמדו אנשים פעורי פה והביטו בסקרנות שקטה אל הבעלים המתאמצים לנקות את ההריסות.
בייחוד שמתי לב להתנהגות של הקבוצות שהלכו אחרי כל חבורה של פושטים.
לא שמעתי שום ביטוי של בושה או שאט־נפש, אבל למרות הפסיביות הגמורה של רבים מן הצופים, שמתי לב לחיוך הטיפשי שמעיד פעמים רבות בלי משים על מצפון לא־נקי".
בדוח SOPADE מדצמבר, נכתב על גישת האוכלוסייה בברלין לאירועים: "כשנשרף בית הכנסת היהודי...
יכולת לשמוע מספר רב של נשים אומרות: 'זאת הדרך לעשות את זה - חבל שאין כבר יהודים בפנים, ככה היינו שורפים את כל הכינים האלה'.
איש לא העז לקום נגד הדברים האלה".
סיפרה רות אברהם לבית פרום, תושבת ברלין:
התקופה שלאחר ליל הבדולח ותוצאותיו
הימים הבאים הביאו עימם גינויים חריפים של הפרעות מכל רחבי העולם.
בגרמניה, לעומת זאת, עמדו ימים אלה בסימן של האשמת הקורבנות היהודיים באחריות לפשע שבוצע נגדם ונקיטת שורה של צעדי עונשין כנגד יהודי גרמניה.
ב-12 בנובמבר סיכם גבלס את האירועים בעיתון ה"פולקישר ביאובכטר": "היהודי גרינשפן היה נציג היהדות.
בפריס ירתה אפוא היהדות בעם הגרמני.
ממשלת גרמניה תגיב בדרך חוקית אבל בחומרה".
על פי יומנו של גבלס, כבר ב-10 בנובמבר החליט היטלר על הפקודות שייתן גרינג יומיים לאחר מכן: "הפיהרר מבקש לנקוט אמצעים חריפים ביותר נגד היהודים.
הם עצמם צריכים לתקן את עסקיהם.
חברות הביטוח לא ישלמו להם כלום".
ב-12 בנובמבר ישב הרמן גרינג בראשות ישיבה שנועדה, בהוראתו של היטלר, לדון בפתרון מתואם ל"שאלה היהודית".
בישיבה במטה של גרינג, בה השתתפו בכירי השלטון הנאצי ובהם הימלר, יוזף גבלס, והיידריך, התחולל ויכוח סוער כשהתחוור גובה הנזקים שנגרמו בליל הבדולח.
נציג חברות הביטוח הגרמניות זומן לישיבה.
זגוגיות החלונות בלבד בחנויות היהודים בוטחו ב-6 מיליון דולרים, מה שגרם לגרינג להעיר להיידריך: "חבל שלא הרגת מאתיים יהודים במקום להרוס כל־כך הרבה רכוש".
גרינג הוציא את הפקודות החשאיות שנתן היטלר יומיים קודם לכן: היהודים יישאו בכל ההוצאות של תיקון העסקים שלהם; הרייך יחרים את כל התשלומים שיתקבלו מחברות הביטוח הגרמניות; ותשלום כופר לרייך הגרמני יוטל על כל היהודים נתיני גרמניה בסך 1,000,000,000 רייכסמארק.
(213.5 מיליארד ש"ח, מותאם לאינפלציה)
נזקי הרכוש נאמדו במאות מיליוני מארקים.
בישיבה זו הוחלט על מספר רב של צעדים שינקטו כנגד היהודים.
הוצא צו שאסר על היהודים את ההשתתפות בכלכלה החל מ-1 בינואר 1939. היהודים היו צריכים למכור את עסקיהם, אדמותיהם, מלאי סחורותיהם, תכשיטיהם ויצירות אמנות שבבעלותם.
שורת צווים קבעה איסורים ומגבלות על יכולת התנועה של יהודים: איסור כניסה למקומות ציבוריים, איסור נסיעה ברכבות ועוד.
הוצאו צווים שסגרו לחלוטין את בתי הספר היהודיים.
נאסרה הכניסה למוסדות תרבות ונאסר על קיומה של עיתונות יהודית בגרמניה.
ב-3 בדצמבר נשללו מן היהודים רישיונות הנהיגה שלהם.
כל הצווים עליהם הוחלט בישיבה הוצאו לפועל במהלך החודשים דצמבר 1938, והחריפו מאוד את תנאי המחיה של יהודי גרמניה.
במכתב סודי מ-19 בנובמבר 1938 לתובע הכללי של המבורג, קבע משרד המשפטים שהרס בתי הכנסת, בתי הקברות, חנויות ובתי היהודים, אם לא נעשה למטרות ביזה, אין לתבוע את מבצעיו לדין.
הכנסיות לא הוציאו שום ביקורת פומבית על הפוגרום וגם מן האוניברסיטאות לא באה שום ביקורת גלויה או אפילו מחאה עקיפה.
ליל הבדולח סימן עליית מדרגה בפעילות האנטישמית של המדינה הנאצית.
מהתנכלויות, אלימות מילולית ודחיקה הדרגתית של יהודי גרמניה החוצה - לפוגרום, אלימות פיזית ורצח בהיקף כלל ארצי.
המטרות שעמדו לנגד עיני הנאצים הושגו במידה רבה: ההגירה היהודית מגרמניה הואצה וכ-80,000 יהודים עזבו את שטח הרייך בתקופה שבין סוף 1938 לפריצת מלחמת העולם השנייה.
תחת הנהגתו של גרינג, גם ה"אריזציה" - סילוקם של היהודים מהכלכלה הגרמנית, התנהלה ביתר שאת לאחר ליל הבדולח, כענישה קולקטיבית על הנזק שגרמו היהודים כביכול.
עם מנוסתם של היהודים מאדמת הרייך, נגזל רכושם על ידי הנאצים.
הנשיא האמריקני פרנקלין דלאנו רוזוולט הורה בצו נשיאותי לאפשר לאלפי מבקרים מגרמניה להוסיף לשהות בארצות הברית יותר מן התקופה שאושרה להם בוויזה.
על אף התגובות הנזעמות ברחבי העולם, והחלטתן של מספר מדינות לנתק את קשרי הדיפלומטיה עם גרמניה, לא נרתעו הגרמנים מהמשך המדיניות הגזענית כלפי היהודים.
לא רק בתחום הפנימי אלא גם מדיניות החוץ של גרמניה הנאצית הפכה תוקפנית יותר.
בספטמבר 1939 פלשה גרמניה לפולין.
בכך נסללה הדרך למלחמת העולם השנייה ולהשמדת יהודי אירופה בשואה.
אומדן הנזקים שנגרמו בנפש וברכוש
ישנן הערכות שונות לגבי מספר היהודים שנרצחו במהלך ליל הבדולח.
על פי הדיווח המוקדם והבלתי שלם שדיווח ריינהרד היידריך, ראש המשטרה ושירות הביטחון הנאצי, כ-36 יהודים נרצחו ועוד כמספר הזה נפצעו קשה.
בנוסף, כ-7,500 בתי עסק יהודיים נהרסו.
נתונים אלו היו חלקיים בלבד, ומאוחר יותר עודכן האומדן הרשמי של הקורבנות בנפש ל-91, אך גם מספר זה לא הביא בחשבון יהודים שהתאבדו בעקבות האירועים.
בכל מקרה לא נכללו בו מאות עצירים יהודים שמתו בשבועות הבאים במחנות הריכוז הנאציים.
המספרים האמיתיים עשויים להיות גבוהים יותר.
לפי ההיסטוריון איאן קרשו עמד מספר החנויות שנהרסו על 8,000. פרופ' מאיר שוורץ מעמותת "בית אשכנז" העוסקת בתיעוד בתי הכנסת שנהרסו, מונה 1,406 בתי כנסת שנשרפו או נהרסו כליל.
כמו כן הוא מעמיד את מספר היהודים שנהרגו בליל הפרעות על 400 ולאחר הכללת אלו שהתאבדו בימים שלאחר מכן כתוצאה מהן או נרצחו בשלושת מחנות הריכוז אליהם נשלחו (דכאו, בוכנוואלד וזקסנהאוזן) מגיע האומדן ל-1,300 עד 1,500 אבדות בנפש.
לפי נשרפו למעלה מ-7,500 חנויות.
לכל אורך הדרך היה יוזף גבלס הכוח המניע העיקרי מאחורי ליל הבדולח.
התנקשותו של גרינשפן בפום ראט ובייחוד תזמון מותו של האחרון, היוו עבור גבלס הזדמנות פז להחריף ולהקצין את הפעולות נגד היהודים ברייך כפי שרצה לעשות מזה חודשים.
לפי קרשאו, גבלס הוא שיזם ותיאם את הפוגרום רחב ההיקף, בידיעתו ובהסכמתו הכללית של היטלר ובניגוד לדעתם של בכירים אחרים כהרמן גרינג והיינריך הימלר.
בפעולותיו של גבלס היה גם אלמנט של פוליטיקה פנימית: הוא היה צריך לזכות מחדש באהדת הפיהרר, לאחר שהבעיות בחיי הנישואים שלו והרומן שניהל עם שחקנית הקולנוע הצ'כית לידה בארובה הביאו עליו את כעסו.
הכינוי "ליל הבדולח", או "ליל הבדולח של הרייך" (Reichskristallnacht), הוא בבחינת לשון נקייה ונטבע על ידי הנאצים במטרה הכפולה, להמעיט בנזקי הפוגרום (זכוכיות מנופצות ותו לא) ולשוות לו גוון חיובי הנלווה לנצנוץ האור בשברי הזכוכית.
על פי פרופ' מאיר שורץ לא היה זה כינוי רשמי של המשטר הנאצי, שכן המשטר השתמש במונחים מגוונים אחרים, כמו "מבצע היהודים" (Judenaktion), "מבצע נובמבר" (Novemberaktion), "מבצע נקמה" (Vergeltungsaktion), "מבצע מיוחד" (Sonderaktion) ו"מפגן נקמה" (Protest-Kundgebungen).
המונח "ליל הבדולח" היה יצירה של ההמונים, ונראה שנוצר על ידי תושבי ברלין בהשראת החלונות המנופצים, ובשל רסיסי הזכוכית הרבים שכיסו את הרחובות.
חוקרים כפרופ' מאיר שוורץ סבורים על כן כי השימוש במונח "ליל הבדולח" אינו ראוי.
ואכן, לפחות במקורות גרמניים רשמיים כיום הוא מכונה "ליל הפוגרום" (Pogromnacht או Reichspogromnacht) או "פוגרום נובמבר", ונחשב ליום זיכרון.
ב"לוח מנהגי בית הכנסת לבני אשכנז" שיוצא על ידי ירושתנו נכתב:
אירועי הישיבה ההיסטורית שנערכה ב-12 בנובמבר, שלושה ימים לאחר ליל הבדולח, מתוארים במחזה "מבדולח לעשן" שכתב הפילוסוף הצרפתי ז'אק אטלי, ואשר הועלה בתיאטרון הקאמרי בעיבודה ובבימויה של הבמאית אורי אגוז.
בראש הישיבה שנקבעה בהוראתו של היטלר עמד הרמן גרינג, והיא נועדה לדון בפתרון מתואם ל-'שאלה היהודית'.
בישיבה השתתפו בכירי השלטון הנאצי, ובהם הימלר, יוזף גבלס, והיידריך.
ארכיונים שנתגלו רק לפני שנים ספורות, חשפו לראשונה את תוכנה של אותה ישיבה.
צעד אחר צעד חושף המחזה כיצד הוטל על היהודים קנס בגובה מיליארד רייכסמארק, בנוסף על הוצאות התיקונים והבנייה מחדש של רכושם וכיצד הוחלט על עטיית טלאי צהוב.
במחזה נחשפים מאבקי הכוח בצמרת הרייך והאירועים שהתרחשו מאחורי הקלעים של אותם ימים.
בעקבות המחזה הופק גם סרט הטלוויזיה "זרעי ההשמדה".
המחזה המלא, מבדולח לעשן, חלק א', בעיבודה ובימויה של אורי אגוז בתיאטרון הקאמרי
המחזה המלא, מבדולח לעשן, חלק ב' (ההחלטה אודות הטלאי הצהוב) בעיבודה ובימויה של אורי אגוז בתיאטרון הקאמרי
בשנת 2018 על הבניין שהוקם על בסיס בית הכנסת דבלינג שהוחרב הוצב שלט זיכרון.
ב-2021 נחנכה בווינה אנדרטה לציון ליל הבדולח.
בעיר לייפציג בגרמניה יש אנדרטה לבית הכנסת, שנחרב בליל הבדולח.
בחזית מתחם הקהילה היהודית בשטוטגרט הוזמן האמן רודא ריילינגר להוסיף אנדרטה שנחנכה ב-1988, היא שנת היובל לאירועי ליל הבדולח.
במשך השנים התקבע מנהג להשאיר את אורות בתי הכנסת דולקים כל הלילה שבין 9 ל-10 בנובמבר (יש שעושים זאת בתאריך העברי - ליל ט"ז מרחשוון) כזיכרון לליל הבדולח.
ליל הגשרים (בשמו המבצעי "מבצע מרכולת") הוא כינויה של פעולה מתואמת של הפלמ"ח, במסגרת תנועת המרי העברי, בליל י"ח בסיוון תש"ו (הלילה שבין 16 ל-17 ביוני 1946), שבמהלכה הותקפו בו זמנית 11 גשרים בכל גבולות ארץ ישראל.
תשעה מהגשרים פוצצו, אחד מהגשרים ניזוק קשות ואחד הגשרים לא פוצץ.
הצלחת הפעולה גרמה לניתוק זמני של נתיבי האספקה שהיו בשימוש הבריטים.
פעולת פיצוץ גשר א-זיב הסמוך לאכזיב השתבשה ו-14 מאנשי הכוח התוקף נהרגו.
בשאר הפעולות לא היו נפגעים לכוחות הפלמ"ח.
את הרעיון לפגוע בגשרים המחברים את ארץ ישראל עם שכנותיה הגה מפקד הפלמ"ח, יגאל אלון ותכנון הפעולה הוטל על קצין המבצעים, דב צסיס.
נבחרו מטרות אשר היו אמורות לפגוע בבריטים על ידי ניתוק חלק גדול מצירי האספקה העיקריים בין ארץ ישראל והמדינות השכנות, באמצעות פיצוץ אחד עשר גשרים מרכזיים.
המשימה הוטלה על הזרוע המגויסת של 'ההגנה' - הפלמ"ח.
במקביל, הוטל על לח"י לפגוע בבתי המלאכה של הרכבת בחיפה.
תכנון הפעולה החל כבר בינואר 1946. התכנון המקורי היה להוציאה אל הפועל במרץ 1946. אולם סיבות מדיניות (ביקורה של הוועדה האנגלו-אמריקאית באותה עת בארץ ישראל וההמתנה לתגובת בריטניה למסקנות הוועדה) גרמו לדחייתה.
ארבעה גשרים ומעברים הוצאו מראש מהרשימה המתוכננת על ידי ההנהגה המדינית של ההגנה.
הגשר שבין מנהרות ראש הנקרה, ושלושת הגשרים שעל הירדן ועל הירמוך אשר הובילו אל מפעל החשמל בנהריים, אחרי שלעובדים בנהריים הובטח בתקופה קודמת כי ההגנה לא תגרום לניתוקם הפיזי.
בחודשים לפני הפעולה נאסף מידע רב על המטרות.
נערכו תצפיות וסיורים מקדימים באתרי הפשיטה.
הושגו תוכניות הגשרים ממע"צ וכך תוכנן מיקום מטעני חומר הנפץ.
נאסף ציוד רב אשר נדרש לפעולה, במיוחד כמויות גדולות של חומר נפץ אשר נלקחו ממחסני סולל בונה.
בגלל הרצון לבצע את כל הפיצוצים באותה עת, נדרש היה תיאום בין כל הכוחות המבצעים.
תוכננו והוקצו גם כוחות למשימות של הסחה ושל חסימה בחלק מאתרי הפשיטה.
בגלל הצורך לשאת כמויות גדולות של חומר הנפץ נדרשו כוחות גדולים יחסית לביצוע הפשיטות.
במיוחד באתרים אשר היו מרוחקים ודרשו הליכה ארוכה אל היעד.
עיתוי הפעולה המדויק נקבע לאחר הכרזתו של שר החוץ הבריטי, ארנסט בווין, ב-12 ביוני כי הממשלה הבריטית חוזרת בה למעשה מהתחייבותה לקבל את מסקנות ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל לאפשר עליית 100,000 יהודים לארץ ישראל.
בווין טען שפתיחת שערי הארץ לפני 100,000 יהודים תצריך משלוח של דיוויזיה בריטית נוספת והוצאה של 200 מיליון ליש"ט מאוצר המדינה.
לפיכך קבלה על עצמה תנועת המרי העברי להוכיח כי סגירת שערי הארץ בפני יהודים עלולה אף היא להטיל עול צבאי כבד על הבריטים.
בנוסף לכך, לאחר הצהרת שר החוץ הבריטי, נוצר בקרב הנהגת ההגנה צורך ורצון לעודד את הציבור היהודי בארץ המאוכזב מדחיית מסקנות הוועדה, ולהוכיח שהמאבק נמשך ואף מתגבר.
הפעולה תוכננה להתבצע בלילה ללא ירח, במטרה להקשות על גילוי מוקדם של הכוחות הפושטים.
אולם, הכתבה של הדרג המדיני בהגנה הביאה לביצוע הפעולה בלילה של ירח מלא דבר אשר גרם דאגה רבה בקרב מפקדי הכוחות.
הסיבה לדחיפות ביצוע הפעולה נעוצה ככל הנראה ברצון לתת תשובה מידית לנאומו של בווין, ומתוך חשש שדחייה נוספת תגרום לאי ביצוע הפעולה.
לאחר הפעולה נודע כי למרות החשאיות שאפפה את ההכנות למבצע, קיבלו הבריטים - סמוך לתחילת המבצע - מידע מוקדם על הכוונה לבצע פעולה רחבת היקף, אך לא היה במידע די כדי לרמוז על כיוון הפעולה.
אחד עשר הגשרים שהותקפו הם:
גשר מטולה צפון מערב, על הכביש המוביל לצידון, פוצץ על ידי כוח מהגדוד השלישי של הפלמ"ח בפיקוד דוד צ'רקסקי (הוא "איש הפלמ"ח ושמו דודו" משירו של חיים חפר).
גשר מטולה צפון מזרח, על נחל עיון, (נמצא בקצה הצפוני של שמורת נחל עיון)פוצץ על ידי כוח מהגדוד השלישי של הפלמ"ח בפיקוד דני נוימן.
נפתחה אש על הכוח, אך הוא הצליח לשוב ללא נפגעים.
גשר בנות יעקב, על נהר הירדן, פוצץ על ידי כוח מהגדוד השלישי של הפלמ"ח בפיקוד עודד מסר.
זקיפים ערבים שאבטחו את הגשר נוטרלו והורחקו מהמקום.
גשר אל חמה (חמת גדר), על נהר הירמוך, פוצץ על ידי כוח מהגדוד השלישי של הפלמ"ח בפיקוד אהרן ספקטור.
הגשר, 130 מטר אורכו, היה הגשר הארוך ביותר באותה עת בארץ ישראל.
הכוח נתקל ברוכבים בעת הנסיגה, פתח עליהם באש ושב ללא נפגעים לבסיסו.
גשר שייח' חוסיין, על נהר הירדן, על כביש בית שאן - אירביד, פוצץ על ידי כוח מהגדוד הראשון של הפלמ"ח בפיקוד ברוך אקסלרוד.
גשר אדם (גשר דמיה), על נהר הירדן, פוצץ על ידי כח מהגדוד הרביעי של הפלמ"ח בפיקוד יוחנן זריז.
הכח הגיע רכוב במשאית ובמונית.
כפת ערבי שניסה לחצות את הגשר, הצמיד אל הגשר מטען חבלה בעל מנגנון השהייה ונסוג אל הרכבים..
עקב חיפוש ורישום הרכבים על ידי פטרול בריטי בזמן ההמתנה, נסוג הכוח רגלית לכיוון קיבוץ מסילות.
המטען לא התפוצץ במועד אך למחרת, בעת שקצין חבלה בריטי ניסה לפרקו, התפוצץ המטען והרס את הגשר.
גשר אלנבי, על נהר הירדן, על כביש ירושלים - עמאן, פוצץ על ידי כוח מהגדוד השני של הפלמ"ח בפיקוד חיים בר-לב.
במהלך הפעולה נפתחה אש על הכוח.
הכוח השיב באש והצליח להצמיד את המטענים ולפוצץ את הגשר.
הנסיגה בוצעה לכיוון ים המלח ומשם בסירה אל החוף המערבי של ים המלח ומסע רגלי עד רמת רחל.
גשר מסילת הברזל על נחל הבשור, על ציר עזה-רפיח, סמוך לדיר אל-בלח (נ.צ.
08830991) פוצץ על ידי כוח מהגדוד השני של הפלמ"ח בפיקוד אתיאל עמיחי.
בזמן הגישה אליו נפתחה אש.
גשר כביש עזה-רפיח מעל נחל הבשור, צמוד לגשר הרכבת, הותקף ונפגע קשות על ידי כוח משני של הכוח שפגע בגשר מסילת הברזל, בפיקוד ישעיהו גביש.
הכוח אשר פגע בשני הגשרים נסוג במסע רגלי של 40 ק"מ אל דורות ורוחמה.
גשר א-זיב (מסילת ברזל), על נחל כזיב, הותקף על ידי כוח מהגדוד הראשון של הפלמ"ח בפיקוד נחמיה שיין.
הגשר פוצץ, כנראה על ידי כדור שנורה לעבר כוח הפלמ"ח ופגע במטען שהוצמד לגשר.
בפיצוץ נהרגו 13 לוחמים מהכוח התוקף, בהם מפקד הפעולה.
כמו כן, נהרג מהירי יחיעם ויץ.
אנשי חברה קדישא מחיפה יצאו עם בוקר לחפש את גופות הנופלים, ומצאו רק שרידי איברים בלתי ניתנים לזיהוי.
שרידים אלה הובאו בחשאי לקבורה בחיפה.
יום לפני יום השנה העשרים ושתיים לנופלם, בי"ז בסיוון תשכ"ח (13 ביוני 1968), הובאו השרידים למנוחת עולמים בטקס ממלכתי רב משתתפים ליד האנדרטה שהוקמה לזכר הנופלים בסמוך לגשרים.
בשנת 2001 נמצא קבר אחים נוסף של שרידי הלוחמים בליל הגשרים, על ידי במאית הסרט "קבר יש רק אחד" שושי בן חמו, בשנת 2003 אוחדו הקברים בחלקה הצבאית ביד לי"ד באכזיב, בהלוויה ממלכתית.
הפעולה, מציאת הקבר ואיחוד הקברים מונצחים בסרטה של בן חמו, המבוסס על מחקרו של דב גביש, שאחיו נהרג בפעולה.
גשר א-זיב (כביש), על נחל כזיב, הותקף על ידי כוח מהגדוד הראשון של הפלמ"ח בפיקוד נחמיה שיין.
עקב הירי שנפתח על הכוח ופיצוץ גשר הרכבת, נסוג הכוח והגשר לא נפגע.
מיד לאחר הפעולה, החלו הבריטים לחפש את מבצעיה.
הם ערכו חיפושים בחניתה ובמצובה, על רקע חשדם כי הקיבוצים שימשו בסיס יציאה לכוח אשר תקף את גשרי א-זיב, ועצרו במצובה 27 חברים.
חיפוש דומה נערך בבית הערבה על רקע החשד כי הקיבוץ שימש כבסיס יציאה לכוח אשר פוצץ את גשר אלנבי.
במקום התפתח מאבק אשר בסופו נפצעו 12 חברים (מהם שניים פציעה קשה) ונעצרו 70. בקיבוץ כפר גלעדי, אשר נחשד על ידי הבריטים כבסיס יציאה לכוח אשר פוצץ את גשרי מטולה, התפתח עימות חריף יותר.
כאשר אנשי יישובי הסביבה ניסו להתקרב אל היישוב, על מנת לסייע לאנשי כפר גלעדי, נפתחה עליהם אש ממנה נהרגו שלושה ונפצעו שישה.