tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
2008 - הגשר בין הערים לאויסטון ואוברן במדינת מיין נקרא על שמו
2009 בית החולים "בריגהאם אנד וימנ'ס" בבוסטון הקים את הפרס ברנרד לאון לחינוך
ברנרד בלוסאק (צרפתית: Bernard Blossac : 29 באפריל 1917 - 1 בדצמבר 2002) היה מאייר אופנה צרפתי.
ברנרד דה לה בורדונה-בלוסאק נולד בניי-סיר-סן.
את ילדותו בילה עם משפחתו ביון ולאחר מכן בפריז.
בחופשות בתקופות הלימודים יצאה המשפחה לטיולים.
זו הייתה הזדמנות עבורו לגלות מקומות אחרים: אירלנד, חוף נורמנדי, שווייץ, בלגיה וחוף התכלת.
נכס גדול שהניב רווחים שהיה למשפחה, אפשר להוריו לספק את התשוקה שלהם לצייד.
ברנרד לא אהב את ספורט הצייד והעדיף לעסוק בציור נופים או ציור טבע דומם.
בגיל מוקדם הוא התעניין באסתטיקה של דברים - רהיטים, ציורים ובגדים והתלהב מיצירות ה"אר נובו" של אותה תקופה.
הוא עזב את מערכת החינוך המסורתית ונכנס לסדנת ציור ברובע מונפרנאס בפריז עם אנדרה מרצ'נד, מוריס טסטארד ולבסוף עם פול קולין.
במשך שנים רבות הוא פעל לשכלל את הטכניקה שלו, תוך שימוש באמצעי ציור שונים - עיפרון, פחם, גיר וכו'.
הוא גם עבד על נושאים מיוחדים כמו תפאורות ותלבושות.
במהלך אותן שנים הוא עשה מחקרים מקיפים על התלבושות של המאה ה-19 וליווה אותם ברישומים רבים.
תקופה זו נמשכה עד 1941, במהלכה פגש את פול קאלדקס, נשיא ארגון נשיא אגוד מעצבי הבגדים.
האחרון הציג אותו בפני עורכי מגזינים כמו ווג, פמינה או L'Officiel de la couture et de la mode de Paris..
בשנים שלאחר המלחמה, הוא צייר בכתבי עת זרים - אנגלים, אמריקאים, הולנדים ושווייצרים.
במשך שלושים השנים הבאות, הוא נסע ללונדון וניו יורק כדי לגוון את עסקיו.
הוא שילב את התשוקה שלו לאופנה עם השליטה שלו ברישומי נופים ודיוקנאות.
לפעמים הוא הכניס כמה ציורים של דגמי בגדים חדשים עם דמויות שצייר בעבר.
רישומיו פורסמו במגזינים, עיתונים, ורק לעיתים לעיתים רחוקות בתערוכות.
הוא סיים את פעילותו המקצועית בשנת 1973. מוזיאון האופנה של העיר פריז, מחזיק בכמה רישומים שלו, וכן אספנים זרים קנו כמה מציוריו.
אף שהפסיק את פעילותו המקצועית, הוא המשיך לצייר להנאתו האישית במיוחד במהלך החופשה שהוא היה לוקח מדי קיץ ליד הגבול השווייצרי.
הרבה רישומי עיפרון מתוארכים לתקופה זו.
בלוסאק הלך לעולמו ב-1 בדצמבר 2002 בעיר הולדתו.
ברנרד ארמיטאג' וורברטון וורברטון-לי (; 13 בספטמבר 1895 – 10 באפריל 1940) היה קפטן בצי הבריטי אשר עוטר בצלב ויקטוריה על חלקו במערכה על נרוויק, בה נהרג, במהלך מלחמת העולם השנייה.
וורברטון נולד ברקסהאם שבוויילס ב-13 בספטמבר 1895. ב-1908 הוא התגייס לצי הבריטי, ולמד שנה אחת במכללת המטה בקמברלי.
עם סיום מלחמת האזרחים בספרד בניצחון הכוחות הלאומנים בהנהגת פרנסיסקו פרנקו, מונה וורברטון לקפטן הספינה HMS Witch ונשלח עמה לחלץ את האזרחים הבריטים שנותרו בספרד.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, מונה למפקד שייטת המשחתות ה-2, ונשלח עמה לנרוויק במטרה למנוע מהגרמנים להשתלט על העיר האסטרטגית.
הגרמנים הפתיעו את הבריטים, וב-9 באפריל 1940 הופיע כוח של 10 משחתות גרמניות בפיקודו של פרידריך בונטה בחופי נרוויק.
כוחותיו של בונטה הביסו את הצי הנורווגי והשתלטו על האופוטפיורד, ולאחר מכן הנחיתו בנרוויק כוחות הרריים בפיקודו של אדוארד דיטל שהשתלטו על העיר.
יום למחרת, הצליח וורברטון להפתיע את הגרמנים, והתנפל על המשחתות של בונטה שעגנו בנרוויק.
וורברטון הצלח להטביע בשתי משחתות, ולפגוע בעוד 11 ספינות סוחר שעגנו בנמל ונפלו בידי הגרמנים.
לאחר מכן נסוג וורברטון מהנמל, אולם מיד לאחר מכן הופיעו עוד חמש משחתות גרמניות נוספות בפיקודו של אריך ביי.
הגרמנים הצליחו להטביע את ה-HMS האנטר ואת HMS הארדי, אשר על סיפונה נמצא וורברטון, שמת במקום.
על חלקו בקרב זה, הוא עוטר בצלב ויקטוריה העיטור הגבוה ביותר בחשיבותו בכוחות המזוינים הבריטיים.
במהלך המלחמה כולה, זכו רק 23 מאנשי הצי המלכותי בעיטור זה.
וורברטון היה נשוי לאליזבת קמפל סווינטון, בתו של ג'ורג' סווינטון.
ברנרד טשומי הוא אדריכל, סופר ומחנך, מזוהה בדרך כלל עם זרם הדה קונסטרוקטיביזם או פוסט מודרניזם.
בנו של האדריכל השווייצרי הנודע ז'אן טשומי.
טשומי גדל בציריך ובפריז, למד אדריכלות במכון הטכנולוגי של ציריך וסיים את לימודיו בשנת 1969. כיום טשומי פועל ומתגורר בציריך, פריז, וניו יורק.
מלבד עבודותיו האדריכליות, טשומי רכש לו מוניטין רב כתאורטיקן באמצעות כתביו ורשמיו.
במהלך השנים פרסם טשומי מספר רב של ספרים השוטחים את משנתו ומתארים את יצירותיו.
הפרויקט הבולט הראשון של טשומי היה פארק דה לה וילט בפריז, אשר בתכנונו זכה בתחרות אדריכלים בשנת 1983. זכייתו בתחרות אפשרה יישום של מחקר העיצוב והתאוריה.
רצפים מרחביים ופרוגרמטיים בפארק שימשו לייצור אתרים המאפשרים פרקטיקה חברתית אלטרנטיבית וקוראים תיגר על ערכי השימוש הצפויים בדרך כלל בפארק עירוני גדול.
משנת 1988 עד 2003 שימש כדיקן של בית הספר לאדריכלות, תכנון ושימור של אוניברסיטת קולומביה.
מילא תפקידי הוראה באוניברסיטת פרינסטון, בקופר יוניון ועוד.
בשנת 1994 זכה בתחרות הרביעית לתכנון מוזיאון האקרופוליס החדש.
פארק דה לה וילט פריז.
בית הספר לאדריכלות באוניברסיטת פלורידה הבינלאומית
ברנרד דב קופרמן הוא פרופסור להיסטוריה יהודית במחלקה להיסטוריה של אוניברסיטת מרילנד, קופרמן היה בפקולטה של אוניברסיטת הרווארד עד 1989, היה עמית במכון הישראלי ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית ועמית לילי (1994–95).
הוא שימש כמנהל מרכז מאיירהוף למדעי היהדות בין השנים 1991–1997.
הוא קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת טורונטו ב-1968, תואר שני מאוניברסיטת ברנדייס ב-1969, תואר שני מאוניברסיטת הרווארד ב-1972, ודוקטור לפילוסופיה מאוניברסיטת הרווארד ב-1976.
ברנהרד יעקבסון היה חזן, מורה, מלחין, סופר וחוקר יהודי־גרמני, מן הדמויות הבולטות בתחום החזנות והחינוך הדתי בגרמניה במחצית השנייה של המאה ה־19.
יעקבסון נולד בעיירה וויילאטובו שבפרובינציית פוזן (כיום בפולין).
נצר למשפחת חזנים, אביו יצחק יעקב (Icek Jakob Badajor) שימש כחזן הקהילה והחזיק גם הסמכה רבנית.
הוא עצמו לימד את בנו תנ"ך ותלמוד, וכן העניק לו חינוך כללי רחב.
זקנו מצד אמו, ייטה רבקה (הנרייטה), ממשפחת אוירבך, מהעיר זאמוטשין היה סבו החזן משה וסרצוג.
בין השנים 1862–1867 למד יעקבסון בהסמינר למורים היהודי בברלין, שם שמע הרצאות של הרקטור אהרן הורביץ, דוד קסל, דוד רוזין ומוזיקה למד אצל לואי לוונדובסקי.
בזמן שלמד שם הוא פרנס את עצמו במתן שיעורים.
עם סיום לימודיו שימש מורה בעיר מרקיש-פרידלנד, שם הנהיג לראשונה שיעורי שירה ליטורגית בבית הספר.
הוא לימד את תלמידיו את הלחנים של מורו לואי לוונדובסקי בקולות אחדים, ושילבם גם בתפילות בית הכנסת.
והתיידד עם הרב יעקב הורביץ .
כעבור שנתיים מונה למורה וחזן במגדבורג, ובהמשך הוזמן לכהן כראש מורים, חזן ראשון ודרשן בדורטמונד.
ב־1 במרץ 1874, נבחר לכהן כחזן ומורה של הקהילה הראשית בלייפציג, שבה עיצב את עיקר פעילותו הציבורית והחינוכית.
בלייפציג שאף יעקבסון להעלות את רמת השירה בבתי הכנסת והביא לידי ביטוי את סגנונו האורטורי, המבוסס על המסורת של סולצר.
הוא נודע בסגנונו האצילי והמעודן וזכה להערכה רבה מקרב בני קהילתו.
לצד עבודתו כחזן, הקדיש עצמו גם לחינוך המוזיקלי של התלמידים בבתי הספר.
יעקבסון ראה בשירת הקהילה חלק מרכזי מעבודתו הרוחנית.
הוא פרסם מאמרים אחדים על נושא זה, ובהם "חשיבות השירה הליטורגית בציבור וטיפוחה בבית הספר הדתי", שבו הדגיש את הצורך בהעמקת החינוך המוזיקלי־דתי בבתי הספר.
ב-1880 נשא הרצאה בכינוס השנתי של "אגודת המורים היהודים של מרכז גרמניה", שבה היה ממייסדיה וסגן יושב הראש.
הרצאתו, שכונתה "על השירה הדתית בבית הכנסת, בבית הספר ובבית", התקבלה בהתלהבות והודפסה בשלמותה.
בה הוא קרא לייסוד ספר שירי קודש אחיד לשימוש חינוכי וקהילתי.
יחד עם החזן לואיס ליבלינג, ששימש אף הוא בלייפציג, חיבר והוציא לאור את הספר "שירי בית יעקב" , שכלל עיבודים פשוטים ליצירות של סולצר, לוונדווסקי וסלומון יאדאסון .
מטרת הספר הייתה להנחיל אחידות בשירת הקהילה ולהנגיש את המוזיקה הליטורגית לציבור הרחב.
יעקבסון כיהן כמזכיר דויטשה-יזראליטישר גמיינדהבונד (Deutsch-Israelitischer Gemeindebund), תפקיד שבו פעל עד שהאיגוד הועבר לברלין.
הוא ערך חוברת זיכרון לרגל עשר שנות פעילות האיגוד, שכותרתה "האיגוד הגרמני־ישראלי לאחר תום העשור הראשון לפעילותו", הנחשבת לתרומה חשובה לתולדות הארגון.
כחוקר ומחנך נשא הרצאות בנושאים תנ"כיים, ובהן "דמויות נשים במקרא", שזכתה להצלחה רבה ופורסמה לאחר מכן כספר מאויר בשם "דמויות נשים במקרא – ציורי אופי לנערות בוגרות".
הספר כלל גם שירים וקטעי הגות המהללים את דמות האישה ומעלותיה המוסריות.
יעקבסון הקדיש מחקר מוזיקלי למורו, לואי לוונדובסקי, לרגל יום הולדתו ה־60 בשנת 1883. החיבור שיקף את הערכתו העמוקה וההוקרה שהביע כלפי מורו.
כמו כן נשא נאום לזכרו של שלמה זולצר במגדבורג, במלאת מאה שנה להולדתו.
לאחר שלושים ושלוש שנות כהונה פוריות בלייפציג פרש יעקבסון לגמלאות.
הוא השתקע בברלין-פרידנאו, שם המשיך להשתתף בכינוסים של חזנים ומורים, והיה למורה דרך ומקור השראה לדור הצעיר.
בֶּרְנַרְד מַלַמוּד היה סופר אמריקאי יהודי.
מלמוד כתב רומנים וסיפורים קצרים שרבים מהם מתארים את חיי המהגרים היהודים באמריקה.
יחד עם סול בלו, ג'וזף הלר, יצחק בשביס זינגר, נורמן מילר ופיליפ רות, נמנה עם הסופרים היהודים אמריקאים הידועים ביותר של המאה ה־20. ספריו וסיפוריו תורגמו לעברית וכך קרבו את הקורא הישראלי לספריו.
רומן הביכורים שלו, "הטבעי" (The Natural), עובד לסרט קולנוע מצליח בכיכובו של רוברט רדפורד (1984), ואילו הרומן „המתקן" (The Fixer, 1966), העוסק באנטישמיות ברוסיה הצארית, זכה הן בפרס פוליצר והן בפרס הספר הלאומי של ארצות הברית (National Book Award for Fiction) בשנת 1968.
ספריו וסיפוריו תורגמו לעברית, ותרמו רבות לחשיפת הקורא הישראלי לספרות היהודית-אמריקאית.
ברנרד מלמוד נולד ב-1914 בברוקלין, ניו יורק לברטה לבית פידלמן ומקס, יהודים שהיגרו מרוסיה.
להוריו הייתה רשת של בתי מכולת בשכונת ברוקלין: ויליאמסבורג, פלטבוש ובורו פארק.
עם סיום לימודו התיכוניים הוא למד באוניברסיטת קולומביה - לשון אנגלית.
בתקופת השפל הגדול בארצות הברית עבד בבתי חרושת ואחר-כך במשרד ממשלתי.
ב-1939 פנה להוראה, ולימד בבית ספר תיכון בניו-יורק ושמש כמרצה לאנגלית באוניברסיטת אורגון.
ברנרד מלמוד היה מועמד וזוכה בפרס הספר הלאומי של ארצות הברית מספר פעמים לאורך הקריירה שלו:
בשנת 1958 היה מועמד לפרס על הרומן "העוזר" (The Assistant).
בשנת 1959 זכה בפרס על קובץ הסיפורים "חבית הקסמים" (The Magic Barrel).
בשנת 1962 היה שוב מועמד על הרומן "חיים חדשים" (A New Life).
בשנת 1964 היה מועמד על קובץ הסיפורים "חלושי השכל תחילה" (Idiots First).
בשנת 1967 זכה שוב בפרס, וכן בפרס פוליצר ליצירה בדיונית (Pulitzer Prize for Fiction), על הרומן יום הדין (The Fixer).
הספר אף עובד לקולנוע באותה שנה בשם "יום הדין"'.
בשנת 2005 נכלל ספרו "העוזר" (The Assistant) ברשימת מאה הרומנים הטובים ביותר מאז שנת 1923 של מגזין Time.
אחד מסיפוריו הקצרים הידועים ביותר, "A Summer's Reading", הכלול בקובץ "חבית הקסמים" (The Magic Barrel, 1958), נלמד במסגרת יחידת הספרות האנגלית בבחינות הבגרות בישראל, והוא מופיע גם בשנת 2025 בתוכנית הלימודים הרשמית של משרד החינוך (פורטל עובדי ההוראה).
הסיפור תרם להיכרותם של תלמידים ישראלים עם יצירתו של מלמוד ועם עולמה הערכי־מוסרי.
ברנרד מלמוד החל בכתיבה כבר בתקופת לימודיו בתיכון.
רומן הביכורים שלו, "הטבעי" (The Natural, 1952), העוסק בעלייתו ונפילתו של שחקן בייסבול, סימן את הופעתו של קול ספרותי ייחודי בספרות האמריקאית.
ביצירה זו ניכרת יכולתו של מלמוד לשלב בין מציאות יומיומית לבין אלמנטים מיתיים-סמליים, ליצור מזיגה של ריאליזם ודמיון חופשי, ובשפה מותאמת לנסיבות – שפה המשקפת את עולמם החברתי והתרבותי של גיבוריו.
הרומן עובד לסרט קולנוע מצליח בשנת 1984 בבימוי בארי לוינסון ובכיכובו של רוברט רדפורד, שהוקרן בישראל בשם "הטוב מכולם".
פרסומו הרחב בא לו עם הרומן "העוזר" (The Assistant, 1957) ועם קובץ הסיפורים "חבית הקסמים" (The Magic Barrel, 1958).
בשתי יצירות אלה עיצב מלמוד את סגנונו הבשל והייחודי.
ברומן "העוזר" שילב מלמוד לשון דיבור אמריקאית טבעית, עשירה בניואנסים של אנגלית אמריקאית עממית ובביטויים שמקורם ביידיש, ובכך העניק לדמויותיו קול אותנטי ומלא חום אנושי.
הוא השתמש בניגוד שבין סגנון פשוט לבין עומק מוסרי, כדי לבטא את עולמו הפנימי של האדם הפשוט ואת המתח שבין מוסר אישי למציאות כלכלית וחברתית קשה.
בקובץ „חבית הקסמים" הרחיב מלמוד את טווח האמצעים הסיפוריים שלו: הוא שילב סמלים מיסטיים ודימויים מעולם האמונה היהודית עם סצנות עירוניות ריאליסטיות; יצר מיזוג בין אירוניה והומור לבין חמלה עמוקה; ונתן ביטוי לקונפליקט המתמיד בין יצר לגאולה, בין בדידות לבין תקווה.
בכתיבתו הצליח מלמוד להטמיע בתיאורי החיים האמריקאיים את הרוח המוסרית של המסורת היהודית, ולפתח סגנון ייחודי שבו האירוניה משמשת כלי להביע גם ביקורת וגם חמלה.
האירוניה שלו קומית ופאתטית כאחת – כלומר, היא משלבת הומור דק ולעיתים גרוטסקי עם פאתוס: עומק רגשי המעורר הזדהות, חמלה וכאב כלפי האדם הפשוט השקוע במאבקיו המוסריים והקיומיים.
מלמוד מצליח לעורר בקורא חיוך וצער בעת ובעונה אחת, ובכך להעמיק את ההבנה של מורכבות החיים האנושיים.
מלמוד היטיב לתאר את חיי המהגרים היהודים בארצות הברית ואת מפגש התרבויות שבין העולם היהודי המזרח-אירופי לבין החברה האמריקאית החדשה.
בשנת 1961 פרסם מלמוד את הרומן "חיים חדשים" (A New Life), המתאר יהודי, מכור לשעבר לאלכוהול, המלמד בקולג' חקלאי קטן בצפון-מערב ארצות הברית.
גם ביצירה זו ניכרת אמפתיה עמוקה כלפי דמויות שוליות, גלמודות, סובלות וחסרות מזל, והיכולת לבטא באמצעותן מאבק מתמיד בין מציאות קשה לבין אידיאליזם ושאיפה לתיקון ולמשמעות.
מלמוד עושה שימוש באירוניה מרומזת ובשפה מדוברת, פשוטה לכאורה, המשקפת את הפער שבין מעמדן החברתי הנמוך לבין עולמן הפנימי של הדמויות.
כל הנושאים שהוזכרו למעלה, ובהם הנושא החוזר ונשנה ביצירתו של מלמוד – היחס בין יהודים לגויים – מתמזגים ומתרחבים בהיקפם ובמשמעותם ברומן "המתקן" (The Fixer), הידוע בעברית גם בשם "יום הדין" (1966).
רומן זה נחשב לאחד מן הרומנים הבולטים ביותר של מלמוד, וזיכה אותו הן בפרס פוליצר והן בפרס הספר הלאומי של ארצות הברית (National Book Award for Fiction) בשנת 1968. הספר אף עובד לקולנוע באותה שנה בשם "יום הדין".
הרומן מבוסס על עלילת הדם שקורבנה היה מנדל בייליס בקייב.
גיבורו, יעקב בוק, נקלע לעלילת דם ומוצא עצמו במצב הדורש אומץ לב יוצא מגדר הרגיל.
מלמוד מתאר בעוצמה רבה את תהליך התבגרותו הרוחנית של בוק – אדם פשוט שהגורל מעמיד אותו בפני מבחן אכזרי – ואת הדרך שבה הוא מגיע להבנה עמוקה של אחריותו ולחישול רצונו לעמוד בכבוד חרף הסבל והעוול.
בשנת 1972 פרסם מלמוד את הרומן "הדיירים" (The Tenants), המתאר ידידות טעונה בין סופר יהודי לבין סופר אפרו-אמריקאי, המתפתחת בהדרגה למאבק רווי שנאה ואלימות.
שנה לאחר מכן, בשנת 1973, פרסם את קובץ הסיפורים "כובעו של רמברנדט" (Rembrandt's Hat), שבו המשיך לעסוק בנושאים של זהות, קנאה, אמנות ויחסי אנוש.
שני רומנים נוספים פרסם מלמוד בשנותיו האחרונות – "פרקי חיים של דובין" (Dubin's Lives, 1979) ו"חסד אלוהים" (God's Grace, 1982) – שנכתבו כמה שנים לפני מותו ועסקו בשאלות של בדידות, אמונה וחיפוש אחר גאולה אנושית.
"העוזר" (1957, The Assistant), תורגם לעברית בידי אברהם יבין, עם עובד, 1975 שהיא מהדורה מחודשת של הספר שיצא בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 1962 - רומן המתאר משפחה יהודית קשת-יום המחזיקה בחנות מכולת זעירה באזור לא-יהודי של העיר.
במרכז העלילה: עוזר נכרי צעיר הנכנס לעבודה בחנות, ונכנס גם לחייהם של בני המשפחה.
"חיים חדשים" (1961, A New Life), תורגם לעברית בידי אמציה פורת, עם עובד, 1962 - רומן חצי אוטוביוגרפי המתאר את עלילותיו של אקדמאי צעיר המלמד אנגלית (שפה וספרות) ועוקר ממנהטן, ניו יורק, אל מכללה קטנה בצפון אזור החוף המערבי של ארצות הברית.
"יום הדין" (1966, The Fixer), תורגם לעברית בידי אהרן אמיר, הוצאת א.
"הדיירים" (1971, The Tenants), תורגם לעברית בידי ברוך מורן, עם עובד, 1973
"פרקי חיים של דובין" (1979, Dubin's Lives), תורגם לעברית בידי אהרן אמיר, עם עובד, 1982
"חסד אלוהים" (1982, God's Grace), תורגם לעברית בידי אמציה פורת, עם עובד, 1984
"חבית הקסמים" (1958, The Magic Barrel), תורגם לעברית בידי טל נתיב, זמורה ביתן, 1980 ובידי עדה פלדור, הוצאת כתר, 2011
"חלושי השכל תחילה" (1963, Idiots First), תורגם לעברית בידי ישראל חזק, זמורה ביתן, 1984
"כובעו של רמברנדט" (1973, Rembrandt's Hat), תורגם לעברית בידי יהושע צפריר, זמורה ביתן מודן, 1982
"העם", תורגם לעברית בידי רות לבנית, זמורה ביתן, 1994
ברנרד לואיס היה מזרחן, היסטוריון וסופר יהודי בריטי-אמריקאי, פרופסור באוניברסיטת פרינסטון, שם שימש מופקד הקתדרה ע"ש קליבלנד דודג' ללימודי המזרח הקרוב.
התמחה בהיסטוריה של האסלאם וביחסי הגומלין שבין האסלאם למערב, ובמיוחד נודע בחוגים אקדמיים בשל מחקריו על ההיסטוריה של האימפריה העות'מאנית.
זוכה "הרצאת ג'פרסון" לשנת 1990.
לואיס היה מומחה למזרח התיכון שכתביו בנושא זכו לתפוצה רחבה, ונחשב אחד המלומדים המובילים במערב לאזור זה.
הוא ייעץ לעיתים למדינאים, בין השאר ייעץ לממשל בוש.
ב"אנציקלופדיה להיסטוריונים ולכתיבה היסטורית" כתב מרטין קרמר, שעשה דוקטורט בהנחיית לואיס, שהוא "ההיסטוריון המשפיע ביותר בנושאי האסלאם והמזרח התיכון בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה".
ידוע גם בשל הוויכוח הפומבי עם אדוארד סעיד בנוגע לספרו של סעיד "אוריינטליזם" (1978), שעליו מתח לואיס ביקורת קשה.
ברנרד לואיס נולד וגדל בסטוק נוּוינגטון שבלונדון, למשפחה יהודית ממעמד הביניים, בנם של ג'יין לבית לוי והארי היימן (חיים) לואיס.
חינוכו היהודי החל כשלמד לבר המצווה בגיל 11–12, אז הכיר את לאון שלום קֶרֶדיטוֹר, המורה ששכרו הוריו, שהיה משכיל מאוד ושינה את חייו.
קרדיטור לא רק לימד אותו לבר המצווה, אלא גם לימד אותו לקרוא עברית וארמית, ונטע בו תשוקה לעברית וליהדות.
בהשפעתו הוא קרא את ביאליק וטשרניחובסקי.
כאשר סיים ללמוד לבר המצווה, ביקש מהוריו להמשיך ללמוד אצלו.
לואיס החל להתעניין גם בהיסטוריה הודות לטקס בר המצווה, שבמהלכו קיבל במתנה ספר על ההיסטוריה של עם ישראל.
בבית הספר הוא למד יוונית עתיקה, לטינית, צרפתית וגרמנית.
הוריו של לואיס ביקשו שיהיה עורך דין.
באנגליה נהוג ללמוד תואר ראשון בכל מקצוע שהוא, ורק אחר כך להמשיך בלימודי משפטים, וכך הוא למד תואר ראשון בהיסטוריה בבית הספר ללימודים אוריינטליים ואפריקאיים (SOAS) של אוניברסיטת לונדון, עם דגש על המזרח התיכון והמזרח הקרוב.
בשנת 1936 סיים בהצטיינות וזכה בפרס של מאה לירות שטרלינג, סכום גדול באותם ימים, עבור ה-B.A בהיסטוריה הטוב ביותר באותה השנה.
התנאי לקבלת הפרס היה שימשיך את לימודיו לתואר שני במזרח התיכון.
הוא המשיך בלימודי המזרח התיכון ושפות בבית הספר ללימודים אוריינטליים ואפריקאיים, ושלוש שנים לאחר מכן (בשנת 1939) קיבל תואר דוקטור, שבו התמחה בהיסטוריה של האסלאם.
באוניברסיטה למד ערבית, פרסית וטורקית.
הדיסרטציה שלו יצאה לאור כספר בשם "מקורות האסמעיליזם".
בתוך כך שהה שנה באוניברסיטת פריז, שם למד אצל המזרחן לואי מסיניון ובשנת 1937 קיבל דיפלומה בלימודים שמיים (Diplôme des Études Sémitiques).
החברה האסייתית המלכותית העניקה לו סכום של 150 ליש"ט, שבעזרתו נסע לשישה חודשים למזרח התיכון.
במהלך שנת 1938/1937 ביקר בארץ ישראל, סוריה, לבנון, מצרים וטורקיה.
במקביל למד לואיס משפטים, אולם השתעמם מאוד מתחום זה.
באותה עת (1938) הציע לו ה-SOAS משרה כעוזר הוראה (משרת ההוראה הנמוכה ביותר באוניברסיטה הבריטית) להיסטוריה אסלאמית, ועקב כך עזב את לימודי המשפטים.
באותה שנה, בעת מלחמת העולם השנייה, התנדב לואיס לשירות בצבא הבריטי.
בתחילה שירת בחיל השריון, ובשנת 1941 הועבר למודיעין, שם שירת עד לסיום המלחמה.
בתום המלחמה ב-1945 שב לואיס ל-SOAS.
במהלך המלחמה הכיר את שמעון רבידוביץ', משכיל יהודי ממזרח אירופה, שהיה מסור לקידום העברית ופרסם שני כתבי עת בעברית (לימים היגר רבידוביץ' לאמריקה והיה לפרופסור באוניברסיטת ברנדייס).
לואיס פרסם אחד ממאמריו הראשונים, "עבר וערב", בכתב העת "מצודה" של רבידוביץ', ואחרי כן כתב מאמר בכתב העת השני שלו, "מְלִילָה".
(שנים רבות מאוחר יותר, ב-1961, תרגם לאנגלית את יצירתו של שלמה אבן גבירול "כתר מלכות").
ב-1974 קיבל לואיס מינוי משולב, עד לפרישתו לגמלאות בשנת 1986, באוניברסיטת פרינסטון, שם הופקד על הקתדרה ע"ש קליבלנד דודג' ללימודי המזרח הקרוב ולימד סמסטר אחד מדי שנה, ובמכון למחקר מתקדם בפרינסטון שבניו ג'רזי.
בואו של לואיס לפרינסטון הביא עמו את תחילתה של התקופה הפורייה ביותר בקריירה המחקרית שלו, שבה עלה בידו לפרסם ספרים ומאמרים רבים שהיו מבוססים על החומרים שצבר קודם לכן.
יתרה מכך, בארצות הברית נהפך לואיס לאינטלקטואל ציבורי בולט.
בשנת 1947 נישא לרות הלן אופּנהיים, ובני הזוג היו הורים לבת ובן.
בשנת 1982 התאזרח בארצות הברית.
לואיס היה אחד ממייסדי הארגון האגודה ללימודי המזרח התיכון ואפריקה (ASMEA), שנוסד ב-2007 כאיגוד אקדמאי המוקדש לקידום אמות המידה הגבוהות של המחקר וההוראה של המזרח התיכון ואפריקה והנושאים הקשורים אליו, וכיהן כיושב ראש המועצה האקדמית שלו.
בשנת 1990 בחרה הקרן הלאומית למדעי הרוח בלואיס לשאת את "הרצאת ג'פרסון" (Jefferson Lecture), אות הכבוד הגבוה ביותר שמעניק הממשל האמריקאי עבור הישגים במדעי הרוח.
ההרצאה שנשא, "התרבות המערבית: מבט מהמזרח", ראתה אור בכתב העת The Atlantic Monthly תחת הכותרת "שורשי הזעם המוסלמי."
בשנת 2007 נשא את "הרצאת אירווינג קריסטול" ב-American Enterprise Institute (AEI) והיא פורסמה בשם "אירופה והאסלאם."
בשנים 1960–1991 שימש כחבר במועצת המערכת של "האנציקלופדיה של האסלאם".
ברנרד לואיס נפטר ב-19 במאי 2018 בניו ג'רזי, בסוף השנה ה-102 לחייו, ונקבר ב-24 במאי 2018 בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
השפעתו של לואיס משתרעת מעבר לאקדמיה ומגיעה לציבור הכללי.
הוא חלוץ בהיסטוריה החברתית והכלכלית של המזרח התיכון ומפורסם בשל מחקריו הנרחבים בארכיונים העות'מאניים.
לואיס החל את הקריירה המחקרית שלו בחקר מדינות בימי הביניים, במיוחד היסטוריה סורית.
מאמרו הראשון הוקדש לגילדות המקצועיות באסלאם בימי הביניים, ונחשב בעיני רבים לעבודה המוסמכת ביותר בנושא הזה במשך כשלושים שנה.
ואולם, לאחר הקמתה של מדינת ישראל ב-1948, האפשרות לפעול במדינות ערב הפכה בעייתית עבורו כיהודי.
על רקע זה שהה לואיס בשנת 1949/50 בישראל, טורקיה ואיראן, והחליף את נושא מחקרו לאימפריה העות'מאנית, בעודו ממשיך לחקור את ההיסטוריה הערבית באמצעות הארכיבים העות'מאניים; אלה נפתחו בפני חוקרים מערביים רק זמן קצר קודם לכן, והוא היה המערבי הראשון שעיין בהם.
הוא ערך מחקרים על ההיסטוריה של האימפריה העות'מאנית החל מהמאה ה-16. במרוצת השנים שלאחר מכן פרסם סדרת מאמרים שחוללו מהפך בהיסטוריה של המזרח התיכון, בהעניקם תמונה רחבה יותר של החברה האסלאמית, בכלל זה המשטר, הכלכלה והדמוגרפיה שלה.
יתר על כן, הוא הציע לתארך את שקיעת החברות האסלאמיות למאה ה-11. לדעתו הדבר נבע פחות מלחצים חיצוניים מצד הצלבנים ויותר מבעיות כמו "יוהרה תרבותית", שיצרה מחסום בפני שאילת חידושים מדעיים ותרבותיים.
לואיס, שהיה מזועזע מניסיונות הערבים לשלול את קיומה של מדינת ישראל ולהוקיעה כמדינה גזענית, כתב ספר על אנטישמיות בשם "שמיים ואנטישמיים" (1986), שבו דן ביחסים בין יהודים לערבים ובאנטישמיות בעולם הערבי.
בספר הוא גם דן ביחסם של הערבים למדינת ישראל.
הספר תורגם לעברית וכן לערבית במצרים.
בעבודותיו האחרות הוא טען שזעם הערבים נגד ישראל היה לא פרופורציונלי לטרגדיות או עוולות אחרות בעולם המוסלמי, כגון הפלישה הסובייטית לאפגניסטן, תוך כדי השליטה על ארץ במרכז אסיה שבה רוב מוסלמי (1979–1989); הקרב העקוב מדם והטבח בחמאת שבסוריה (1982); מלחמת העצמאות של אלג'יריה (1954–1962) ומלחמת איראן–עיראק (1980–1988).
בנוסף לעבודתו המחקרית, כתב לואיס מספר ספרים בעלי השפעה שזכו לתפוצה רבה בקרב הציבור הכללי: "הערבים בהיסטוריה" (The Arabs in History, 1950), "המזרח התיכון והמערב" (The Middle East and the West, 1964) ו"המזרח התיכון" (The Middle East, 1995).
בעקבות פיגועי 11 בספטמבר (2001) גאתה ההתעניינות בעבודתו של לואיס, במיוחד במסה שלו "שורשי הזעם המוסלמי" מ-1990.
שלושה מספריו ראו אור אחרי פיגועי 11 בספטמבר: "מה השתבש?" (What Went Wrong?), שנכתב לפני ההתקפה וחקר את הסיבות לחששות העולם המוסלמי (ולפעמים לעוינות המוחלטת) ממודרניזציה; וכן "משבר האסלאם" (The Crisis of Islam, 2001) ו"אסלאם: הדת והאנשים" (Islam: The Religion and the People, 2008).
שני הראשונים שבהם היו ברשימת רבי-המכר של "הניו יורק טיימס".
לואיס תמצת ממחקריו את המסקנות הבאות בנוגע להיסטוריה של התרבות האסלאמית:
"לא היה זמן שבו אישר המשפטן (המוסלמי) את הטרור.
אין גם שום ראיה לשימוש בטרור (במסורת האסלאמית)."
"נאסר על מוסלמים להרוג נשים, ילדים וזקנים; וגם נאסר עליהם לענות שבויים; הם מצווים להכריז על יציאה לפעילות מלחמתית ולכבד הסכמים."
"הופעת הטרור הנפוץ של פיגועי ההתאבדות היא פרי המאה העשרים.
אין שום תקדים לכך בהיסטוריה האסלאמית, ואין שום הצדקה במונחים של תאולוגיה, חוק או מסורת אסלאמית.
מה חבל שאלו שפועלים בדרכי טרור אינם מכירים טוב יותר את דתם, ואת התרבות של דת זו, שבחסותה הם גדלו."
הדרך שבה "הלוחם הקנאי מציע לקורבנותיו את האפשרות לבחור בקוראן או בחרב אינה רק לא נכונה, היא אינה אפשרית."
"באופן כללי, הסובלנות המוסלמית כלפי הכופרים בדתם היא גדולה הרבה יותר מאשר זו שהייתה קיימת בנצרות; עד לתהליך החילון שהחל במאה ה-17."
"כופרים, עבדים, ונשים נחשבים נחותים באופן בסיסי לעומת קבוצות אחרות לפי החוק האסלאמי."
השקפותיו והשפעתו על הפוליטיקה בת זמננו
באמצע שנות השישים הגיח לואיס כפרשן לענייני המזרח התיכון בן ימינו.
הניתוח שלו של הסכסוך הישראלי-פלסטיני ועליית האסלאם הלוחמני קנו לו פרסום רב וחוללו חילוקי דעות רבים.
לעצותיו הפוליטיות של לואיס היה משקל מיוחד הודות למעמדו האקדמי.
דיק צ'ייני, סגן נשיא ארצות הברית, ציין: "...במאה החדשה הזו, מדינאים, דיפלומטים, עמיתיו לאקדמיה ותקשורת ההמונים נעזרים מדי יום בעצותיו החכמות."
לואיס היה מבקר חריף של ברית המועצות, ובכך המשיך את המסורת הליברלית במחקריו בהיסטוריה האסלאמית.
אף כי ניתן להבחין בהשקפותיו המרקסיסטיות המוקדמות בספרו הראשון, "מקורות האסמעיליזם", מאוחר יותר התנער לואיס מהמרקסיזם.
עבודותיו המאוחרות הן תגובה נגד הזרם השמאלני בעולם השלישי, שהפך לזרם משמעותי במחקרי המזרח התיכון.
לואיס תמך בקשרים חזקים עם ישראל ועם טורקיה, שאותן ראה כחשובות במיוחד לאור התרחבות ההשפעה הסובייטית במזרח התיכון.
לטורקיה המודרנית נודע מקום מיוחד בהשקפותיו של לואיס על האזור בגלל מאמציה להיות חלק מהעולם המערבי.
הוא היה עמית של כבוד של המכון ללימודים טורקיים, כבוד שניתן ל"ציון תרומה מחקרית יוצאת דופן ושירות ממושך ומסור בשדה מחקרי טורקיה".
לואיס השקיף על עולם הנצרות ועולם האסלאם כתרבויות הנתונות בהתנגשות נצחית מאז הופעת האסלאם במאה ה-7. במסתו "שורשי הזעם המוסלמי" טען כי המאבק בין המערב לאסלאם עלה מדרגה.
לפי מקור אחד, המסה שלו (ובהרצאת ג'פרסון שלו משנת 1990, שעליה התבססה המסה), הציגה לראשונה את המונח "התנגשות הציביליזציות" בפני צפון אמריקה.
יש הזוקפים לזכות המסה הזו את המונח "התנגשות הציביליזציות", שזכה לפרסום רב בשל הספר בעל אותו שם שכתב סמואל הנטינגטון (הנטינגטון הסכים על כך שלואיס השתמש בביטוי קודם לכן); אולם, מקור אחר מצביע על כך שלואיס השתמש לראשונה בביטוי "התנגשות הציביליזציות" בוועידה בוושינגטון שנערכה ב-1957, שם מתועד הדבר.
ב-1988 קרא לואיס בעיתון הלונדוני "אל-קודס אל-ערבי" הצהרת מלחמה על ארצות הברית מאת אוסאמה בן לאדן, אדם עליו מעולם לא שמע לפני כן, אף על פי שהוא יזם התקפות הטרור באפריקה ובמזרח התיכון.
במסה פרי עטו, "רישיון להרוג", הצביע לואיס על כך ששפתו של בין-לאדן מביעה "אידאולוגיה של ג'יהאד" והתריע על כך שבין-לאדן יהיה סכנה למערב.
מסה זו פורסמה אחרי שממשל קלינטון וקהילת המודיעין האמריקאית החלו לנהל מצוד אחרי בין-לאדן בסודאן ובאפגניסטן.
בשנת 2008, נשאל על מעורבות אמריקאית עתידית במזרח התיכון.
"זהו כנראה הדבר הקשה ביותר לצפות, תפקידה של ארצות הברית בעתיד באזור", השיב לואיס בזהירות.
"באופן כללי, סביר יותר שארצות הברית לא תהיה בעמדה מרכזית באזור מאשר שתיטול עמדה שכזו".
לגישתו, המוסלמים עלולים להדרדר לעריצות פנאטית, אשר תהיה הרסנית עבורם ואיום על שאר העולם.
או שהם יצליחו לפתח מותג דמוקרטי משלהם.
הספר (במקור: Land of Enchanters) הוא אסופת סיפורים מצרים בערבית ובמצרית עתיקה.
לואיס תרגם את הסיפורים מערבית וערך את הספר.
זהו ספר פופולרי, שזכה לתפוצה רחבה.
לואיס סוקר בצורה מקיפה את ההיסטוריה של עמי ערב, מהתקופה שקדמה לאסלאם ועד לימינו.
הדגש בספר אינו על ההיסטוריה של הערבים, אלא הוא מתמקד במקומם של הערבים בהיסטוריה של העולם.
הספר, מספריו הראשונים, ראה אור לראשונה ב-1950 וזכה למספר מהדורות, האחרונה שבהן ב-2002, עת שכתב את הספר.
לואיס כתב מאמר שבו תיאר את תהליך הכתיבה המחודש של הספר.
הספר תורגם לעברית ויצא בשתי מהדורות, האחרונה בהן בהוצאת דביר ב-1995, בתרגומו ובעריכתו המדעית של יהושע פרנקל.
ספר זה (במקור: Notes and Documents from the Turkish Archives) הוא פרסומו הראשון של לואיס שהוא תוצר עבודתו על הארכיב הטורקי, ועוסק בעיקר בהיסטוריה של ארץ-ישראל תחת השלטון העות'מאני.
"אוכלוסייה והכנסות בערי ארץ ישראל במאה ה-16"
הספר (במקור: Population and Revenue in the Towns of Palestine in the Sixteenth Century) נכתב ביחד עם פרופסור אמנון כהן וראה אור ב-1978 בהוצאת אוניברסיטת פרינסטון.
השניים השתמשו לצורך ספרם במפקדי האוכלוסין שערכו העות'מאנים בפרובינציות השונות שכבשו.
מפקדים אלה נערכו מדי 10–15 שנה, והיה ניתן להבין מתוכם את המפה הדמוגרפית – לא רק תמונה סטטית אלא תמונה דינמית: כיצד גדלה או קטנה האוכלוסייה בארץ ישראל.
ספר זה, שראה אור לראשונה בשנת 1961, פורס את ההיסטוריה של טורקיה המודרנית, החל מדעיכתה והתמוטטותה של האימפריה העות'מאנית עד לימים אלה.
הספר תורגם לערבית ולטורקית ונמכר בארצות ערב.
הספר תורגם לעברית בידי משה זינגר ורבקה גוטליב ופורסם בשלוש מהדורות בהוצאת מאגנס, האחרונה שבהן בשנת תשנ"א.
הספר (במקור: Historians of the Middle East) מתאר איך ההיסטוריה נראתה בעיני ההיסטוריונים של המזרח התיכון.
בספר מתחקה לואיס אחר הכת האסלאמית הסודית בת ימי הביניים הקרויה החשישיים, שהשתמשה במתנקשים על מנת להשיג מטרות פוליטיות, צבאיות ודתיות.
הספר יצא לאור במהדורה מעודכנת.
הספר יצא לאור במהדורות רבות ותורגם לערבית, פרסית וטורקית.
לעברית תורגם בידי משה אילן, בעריכתו המדעית של מאיר בר-אשר, והופיע בהוצאת מאגנס בשנת תש"ס 2000.
הספר (במקור: The Muslim Discovery of Europe) מתאר איך המוסלמים ראו את אירופה ומה הם ידעו עליה.
הספר מספק סקירה מקיפה על ההיסטוריה של מצב היהודים החיים בעולם האסלאם (לעומת ליהודים בעולם הנצרות).
הפרק הראשון, "אסלאם ודתות אחרות", מתאר כיצד רואה העולם האסלאמי את האחר.
הספר תורגם לעברית בידי מרים שקד וראה אור בהוצאת מרכז זלמן שזר בשנת 1996.
הספר "האסלאם והמערב" עוסק ביחסים שבין האסלאם לתרבויות המערביות.
הוא נחלק לשלושה חלקים: החלק הראשון מטפל בהיסטוריה של יחסי הגומלין בין אירופה לעולם האסלאמי.
החלק השני עוסק בתפישות שהתגבשו בחברות הללו כתוצאה מהמגעים האלה.
החלק השלישי הוא החלק האחרון ועוסק בתגובות המוסלמיות למערב בתקופות השונות.
הפרק "שאלת האוריינטליזם" חוקר את משמעות המונח "אוריינטליזם".
המחבר מראה שהשימוש במונח זה היה רווח עד לפני זמן לא רב על מנת לציין שתי משמעויות: ענף במחקר או אסכולה בציור; אולם לואיס טוען שכעת היא קיבלה משמעות חדשה, "של התייחסות לא-אוהדת או עוינת לעמי המזרח"
היות שהגענו לנקודה שבה גישות רבות שאלו את המונח "אוריינטליזם", טוען לואיס שהמזרחנים (שכונו "אוריינטליסטים") ויתרו על המושג באופן רשמי בקונגרס הבינלאומי ה-29 של המזרחנים ב-1973. לואיס מקונן שאף על פי שהשימוש במונח הושב לתחייה, הוא הוסב לשימוש פולמוסני.
הפרק סוקר בקצרה את עליית המגמה האנטי-אוריינטליסטית, שלה מגוון מקורות שמשתרעים ממזרחנים, ללאומנים ערבים ועד לתאורטיקנים מרקסיסטים, ולבסוף הוא מגיע לאדוארד סעיד, הפרשן העיקרי של זרם זה בארצות הברית.
חלק ניכר מיתר הפרק מוקדש לביקורת על ספרו של סעיד "אוריינטליזם" (1978).
לואיס סבור שהצלחת ספרו של סעיד נבעה מעמדתו האנטי-מערבית, ושימושו ב"רעיונות, ובשפה של זרמים ספרותיים, פילוסופיים ותאוריות פוליטיות אופנתיים בני זמננו".
ובכך שהוא פישט יתר על המידה רעיונות מורכבים.
הפרק חותם בסקירה קצרה של ביקורת נגד מגמה זו מצידם של הוגים ערבים כמו הפילוסוף המצרי פואד זקאנה.
ספר זה (במקור: A Middle East Mosaic) הוא אסופה ממגוון רחב של מקורות שלואיס תרגם לאנגלית.
"משבר האסלאם: ממלחמה מקודשת לטרור רצחני"
ראשיתו של הספר במאמר שפרסם לואיס ב"ניו יורקר" בנובמבר 2001.
המחבר סובר כי העולם האסלאמי נתון במאבק פנימי לגבי דרך הטובה ביותר שיש להתייחס לבעיות שבהן נתונות רבות מהחברות שלו ולבסוף לפתור אותן: כלומר, העוני הפושה, פער סוציו-אקונומי קיצוני בין המעמדות השונים בחברה, ריבוי משטרים עריצים וחוסר היכולת להדביק את השווקים המתעוררים.
המשבר נוגע לבחירה שהעולם האסלאמי עומד בפניה, בין שני פתרונות מנוגדים ומוחלטים.
המחבר סבור כי המשבר מגיע לשיאו בצורת התפשטות הנשק הגרעיני במזרח התיכון.
אל מול אלו בתוך עולם האסלאם הטוענים שהפתרונות לבעיות הללו יבואו בדמות התרחבות הכלכלה החופשית והחופש הפוליטי ניצבות תנועות אסלאמיות פונדמנטליסטיות, שהבולטת שבהן היא הווהאביה, שמטילה את האחריות לכל החוליים על כל מה שמודרני ועל ההשפעה המערבית על העולם האסלאמי ודוגלת בדחייה בלתי-מסויגת של כל מה שמערבי.
התנגדות זו כוללת אלימות נגד ארצות ואינטרסים מערביים, ובמיוחד ההתנגדות לשליטים המוסלמיים ה"כופרים" שמאמצים דרכים "מערביות".
הפונדמנטליסטים מחפשים ליצור חברות אשר יהיו מבוססות על המשפט האסלאמי ועל מנהגי המסורת.
המחבר מתריע שהפתרון לעימות בין ההשפעות המערביות להשפעות האנטי-מערביות בתוך העולם האסלאמי יקבע אם העולם האסלאמי יקנה לו שביתה לצד ארצות אחרות בקהילה הגלובלית או ייסוג לאחור בעודו נתון במאבק חריף עם המדינות הלא-מוסלמיות.
הספר תורגם לעברית בידי מנשה ארבל וראה אור בעברית בהוצאת דביר בשנת התשס"ו 2006.
ספר זה (במקור: Music of a Distant Drum) הוא אסופת שירים שלואיס תרגם לאנגלית מערבית, פרסית, טורקית ועברית.
הספר "מה השתבש?" (2002) הוא ספר עיון קצר, המיועד לקהל הרחב, שנכתב מעט לפני פיגועי 11 בספטמבר.
הוא תורגם לשפות רבות, בהן עברית, וזכה להצלחה מסחרית.
הספר מפרט רבים מכשלי הבאת המודרניזציה לעולם האסלאמי, ובסיומו מעלה בקצרה סיבות אפשריות לשיבוש שחל בעולם המוסלמי.
הספר "מבבל לדרגומן" (במקור: From Babel to Dragomans) ראה לאור בשנת 2004 והוא מכיל סדרת מאמרים ונאומים שראו אור מעל במות מקצועיות שונות במהלך ארבעת העשורים הקודמים ונושאיהם הם המזרח התיכון ועולם האסלאם.
במאמרו "שורשי הזעם המוסלמי", שפורסם ב-Atlantic Monthly בשנת 1990, הסביר לואיס את שורשי האיבה העמוקה שצמחה בין האסלאם למערב, שנחשפה במלוא עוצמתה בפיגועי 11 בספטמבר.
על פי לואיס, האסלאם, יריב ותיק, מתמרד כנגד התרבות המערבית שזכתה לדומיננטיות במהלך הדורות האחרונים.
יותר מכך, התרבות המערבית חדרה גם לארצות האסלאם עם תפיסות חדשות, כגון שחרור האישה וירידת קרנה של ההנהגה הוותיקה מול הדור הצעיר.
שינויים חדים אלה גרמו לזעם רב בקרב המוסלמים כנגד תרבות המערב החילונית.
במאמר זה גם טבע לואיס את הביטוי "התנגשות הציביליזציות", שנוכס מאוחר יותר על ידי הנטינגטון בספרו בשם זה.
ספרו האחרון של לואיס, Fate and Power: Religion and Politics in the Middle East, ראה אור במאי 2010 בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד.
אדוארד סעיד נודע בשל התנצחותו הפובליציסטית עם לואיס.
סעיד, מבקר הספרות הפלסטיני-אמריקני, שהיה פרופסור באוניברסיטת קולומביה, ביקש לבצע דקונסטרוקציה של מה שכינה "המחקר האוריינטליסטי" (Orientalist).
סעיד כתב את טענותיו בספרו "אוריינטליזם" (1978) והביא את לואיס כדוגמה ראשית של אוריינטליסט בולט.
סעיד טען ששדה מחקר המזרחנות היה מוטה לטובת אינטלקטואליזם פוליטי ולטיעונים מעגליים, ולא מבוסס על מחקר אובייקטיבי, כי הוא לובש צורה של גזענות ומשמש כלי שרת ביד עליונות אימפריאליסטית.
בהמשך פקפק סעיד בנייטרליות המדעית ביחס לחקר המזרח התיכון והעולם הערבי של כמה מלומדים מובילים בתחום כמו ברנרד לואיס.
בריאיון לשבועון "אל-אהראם" אמר סעיד שהידע של לואיס על המזרח התיכון הוא כה מוטה שלא ניתן להתייחס אליו ברצינות.
הוא טען ש"ברנרד לואיס לא ביקר במזרח התיכון ובעולם הערבי, לפחות ארבעים שנה.
הוא יודע משהו על טורקיה, כך נאמר לי, אולם אינו יודע דבר אודות העולם הערבי".
אדוארד סעיד חשב שלואיס מתייחס אל האסלאם כישות מונוליטית בלי שום ניואנסים של פלורליזם, דינמיקה פנימית, ומורכבות היסטורית, והאשים אותו ב"דמגוגיה ובורות מוחלטת."
גם ההיסטוריון אסד אבו ח'ליל מתח ביקורת על תפיסתו האוריינטליסטית של לואיס, בייחוד על האופן הכוללני שבו הגדיר לואיס "טרור אסלאמי".
לדבריו, לואיס טועה כשהוא מחשיב את אוסאמה בן לאדן כ"תאולוג מוסלמי רב השפעה" ומשווה אותו לאל-ע'זאלי, בעוד רוב העולם המוסלמי רואה בו טרוריסט פונדמנטליסטי.
לואיס דחה את הדעה שהמחקר המערבי היה מוטה נגד המזרח התיכון, והשיב שהמזרחנות (אוריינטליזם) התפתחה כחלק מההומניזם האירופי באופן בלתי תלוי באימפריאליזם האירופי של העבר.
הוא ציין שהצרפתים והאנגלים (בקיימברידג' ובאוקספורד) פיתחו את חקר האסלאם במאות ה-16 וה-17, הרבה לפני שהייתה להם שליטה כלשהי על המזרח התיכון.
חלק ניכר ממחקר המזרחנות לא היה בו דבר כדי לקדם את גורמי האימפריאליזם.
"איזו תכלית אימפריאליסטית שירתה, לשם דוגמה, פיענוחה של השפה המצרית העתיקה ואז השבתה למצרים כחלק מעברם המפואר שהם יכולים להתגאות בו?"
לואיס הראה שההפך ממה שטוען סעיד הוא הנכון: במאות ה-16–18, תקופת גיבושו של מדע המזרחנות, היה אימפריאליזם מוסלמי באירופה.
נעשו שני ניסיונות מוסלמים לכבוש את אירופה: האחד, באותה תקופה כבשה האימפריה העות'אמנית את דרום אירופה ווינה ואוניותיהם הגיעו לאנגליה, אירלנד ואפילו עד איסלנד.
השני, לפני כן, היה הכיבוש הערבי מצפון אפריקה של ספרד, דרום איטליה והפלישה לצרפת, שמהם אירופה התאוששה.
כמו כן פיראטים מצפון אפריקה פלשו לחופי אירופה ומכרו אלפי אירופאים לעבדים.
לעומת זאת, התאריך הכי מוקדם שניתן לדבר עליו על אימפריאליזם אירופי במזרח התיכון היה בסוף המאה ה-18, בשנת 1798, כשנפוליאון כבש את מצרים; עד אז המצב היה הפוך: האימפריאליזם הבולט היה דווקא זה המוסלמי באירופה.
לואיס גם התייחס ללימודי שפות במסגרת המחקר המזרחני ומראה שבגלל הכיבוש העות'מאני באירופה, בשביל האירופאים השפה השימושית ביותר של המזרח הקרוב הייתה טורקית, אך במקום זאת למדו באוניברסיטאות באירופה ערבית, כי הייתה שפה חשובה של טקסטים קלאסיים.
רצח העם הארמני והתביעות נגדו בצרפת
בספרו החשוב "צמיחתה של טורקיה המודרנית" (1962), כתב לואיס כי עם התפתחותה של תנועה לאומית ארמנית במאה ה-19, החלו הארמנים המפוזרים על פני טורקיה להוות איום על המדינה הטורקית ובין שני העמים החל מאבק "שהסתיים בשואה האיומה של 1915, בה נספו מיליון וחצי ארמנים".
אולם כעבור מספר שנים שינה לואיס את דעתו.
ב-1985 חתם על עצומה שנשלחה לקונגרס האמריקני נגד התוכנית להפוך את ה-24 באפריל ליום זיכרון לאומי ארמני-אמריקני.
בראיון שהעניק לעיתון הצרפתי לה מונד, טען לואיס כי "רצח העם" הוא "הגרסה הארמנית של היסטוריה זו" והסביר כי "הארמנים נעשו בעיה לטורקים" משום שהם רצו עצמאות ואהדו בגלוי את הרוסים שהתקדמו מהקווקז אל עבר טורקיה.
לדבריו, "מבחינת הטורקים, היה הכרח לנקוט צעדי ענישה וצעדי מניעה נגד האוכלוסייה הלא־יציבה באזור שהיה נתון לאיום של פלישה זרה".
כמו כן, "שני המחנות הסכימו שהדיכוי היה תחוּם גאוגרפית" וש"המלחמה לא השפיעה על הארמנים שחיו באזורים אחרים של האימפריה העות'מאנית.
אין ספק שהתרחשו דברים נוראים ושארמנים רבים - וגם טורקים - נספו.
אך לא תמיד אפשר לדעת את הנסיבות המדויקות של מותם".
לואיס קבע כי אמנם מאות אלפי ארמנים מתו מרעב ומקור במהלך גירושם לסוריה, אולם הטיל ספק בכך "שהייתה החלטה שיטתית להשמיד את האומה הארמנית...מסמכים טורקיים מוכיחים כוונת גירוש, לא כוונת השמדה".
מאוחר יותר, בספרו החשוב "המזרח התיכון, אלפיים שנות היסטוריה מעליית הנצרות עד ימינו" (1995), כתב לואיס כי ב-1915 "החליטה הממשלה העות'מאנית על גירוש ויישוב מחדש של האוכלוסייה הארמנית של אנטוליה".
הוא כתב כי "המגורשים סבלו ייסורים מחרידים...ותפקיד ליווי המגורשים הוטל על קבוצות מתנדבים מקומיים...
אין כל ספק שמאות אלפים לפחות, ואולי יותר ממיליון, נספו.
רבים מתו ברעב, במחלות ובקור; רבים נרצחו באכזריות, או בידי כפריים ואנשי שבטים מקומיים...
או בידי המלווים האלה עצמם".
לדבריו, "הממשלה העות'מאנית המרכזית עשתה מאמץ מסוים לשים קץ למעשי הזוועה האלה".
בתגובה לדבריו של לואיס, הגישה הקהילה הארמנית נגדו ונגד העיתון תביעה פלילית בצרפת על הכחשת רצח העם הארמני.
ב-21 באוקטובר 1994 כתב לואיס לנשיא בית הדין הפלילי שדן בעניין: "אם עוד משתמשים במונח ג'נוסייד במשמעותו המקורית - השמדה שיטתית ומתוכננת של עם, כפי שבוצעה וכמעט הושלמה באירופה הנאצית - הרי שתקפותו של המונח הזה לא הוכחה במקרה הארמני.
אם, לעומת זאת, המונח מכוון למספר רב של נפגעים ונספים, הרי שאיני יכול לחלוק על תקפותו".
ב-18 בנובמבר 1994 נדחתה התביעה.
בית המשפט הצרפתי קבע שהחוק הצרפתי (חוק גייסו, Gayssot) מ-1990, האוסר על הכחשת שואת היהודים, אינו ישים במקרה הארמני.
בעקבות זאת, פנו הארמנים לבית משפט אזרחי ותבעו את לואיס על פגיעה ברגשות הארמנים בכך שהכחיש שהארמנים הושמדו באופן שיטתי.
ביוני 1995 פסק בית המשפט שלואיס הכחיש את רצח העם הארמני וקבע שבהכחשותיו התעלם במכוון מעדויות ופסיקות של מוסדות חשובים שאישרו את עצם קיומו של רצח העם.
ההיסטוריון נמצא אשם ב"הסתרת גורמים הסותרים את התזה שלו" ולפיה "הג'נוסייד הארמני קיים אך ורק בדמיונם של בני העם הארמני".
לואיס נקנס ב-10,000 פרנק והעיתון לה מונד חויב לפרסם את פסק הדין.
במאי 1996 הכריז ראש עיריית תל אביב, רוני מילוא, על כוונתו להעניק ללואיס אזרחות כבוד של העיר.
אולם בעקבות "פרשת פריז", התקיימו מחאות נגד לואיס, אך גם התקבלו מכתבי תמיכה רבים בו מאנשי אקדמיה ישראלים.
לאחר שנערכו דיונים בעניינו, הוא לא קיבל בסופו של דבר את אזרחות הכבוד.
תרגם מאנגלית אליקים רובינשטיין; תל אביב, מערכות, תש"ל.
תרגמו לעברית משה זינגר ורבקה גוטליב; ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשל"ז.
האסלאם בהיסטוריה: רעיונות, אנשים ומאורעות במזרח התיכון.
תרגם מאנגלית שלמה גונן; עורך מדעי משה מעוז; תל אביב: זמורה-ביתן, תשמ"ד 1984.
ערכה רחל סימון; ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשמ"ח 1988.
שמיים ואנטישמיים: מחקר על סכסוך ועל דעות קדומות.
תרגמה מאנגלית שפרה נט"ר; תל אביב: דביר, תשמ"ט 1989.
תרגמה מאנגלית מרים שקד; ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, תשנ"ו 1996.
המזרח התיכון: אלפיים שנות היסטוריה מעליית הנצרות עד ימינו.
תרגמה מאנגלית עתליה זילבר; תל אביב, עם עובד, תשנ"ח.
תרגם מאנגלית יונתן רטוש, תשט"ו.
תרגום שני: תרגם מאנגלית מרדכי ברקאי; עורך מדעי יהושע פרנקל; תל אביב: דביר, תשנ"ה 1995.
תרגמה מאנגלית דניאלה שחם; תל אביב: עם עובד, תש"ס 1999.
תרגם מאנגלית משה אילן; עריכה מדעית מאיר בר-אשר; ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תש"ס 2000.
מה השתבש?: ההתנגשות בין האסלאם והמודרניות במזרח התיכון.
תרגם מאנגלית מנשה ארבל; עורך מדעי גיא מעיין; אור יהודה: כנרת, זמורה-ביתן, דביר, תשס"ד 2004.
משבר האסלאם: ממלחמה מקודשת לטרור רצחני.
תרגם מאנגלית מנשה ארבל; עורך מדעי גיא מעיין; אור יהודה: דביר, תשס"ו 2006.
ברנרד צוֹנְדֶק (Bernhard Zondek; 29 ביולי 1891 – 8 בנובמבר 1966) היה אנדוקרינולוג וגינקולוג יהודי גרמני וישראלי נודע, ממפתחי מבחן אשהיים-צונדק לבדיקת היריון.
חתן פרס ישראל לרפואה לשנת תשי"ח.
צונדק נולד בשנת 1891 בעיירה ורונקה (Wronke, כיום ורונקי Wronki) שבמחוז פוזנן של הקיסרות הגרמנית (כיום בפולין) לאברהם ולשרה צונדק (דודו היה האורולוג פרופ' מקס צונדק).
הוא למד בגימנסיה ברוגאזן (Rogasen, כיום רוגוז'נו Rogoźno), וכמו אחיו הרמן וגאורג צונדק, למד רפואה באוניברסיטת הומבולדט.
הוא החל ללמוד בשנת 1911, אך עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הופסקו לימודיו והוא עבר לעבוד בבית חולים צבאי.
במהלך עבודתו בבית החולים עסק במחקר מדעי וכתב 15 מאמרים על מגוון נושאים, בהם בלוטת התריס, הפיזיולוגיה של הריאות, השפעת בלוטת יותרת המוח על התנועה הפריסטלטית במעיים, הפרעות במערכת העיכול, פיזיולוגיית השרירים, שחפת וחום הגוף.
הוא אף המציא מדחום חדש.
הוא הוסמך לרפואה בשנת 1919. הדוקטורט שלו עסק בנזק לכליה מאדי כספית.
התעניינותו של צונדק באנדוקרינולוגיה הביאה אותו לבחור להתמחות במיילדות, התחום הרפואי עם הכי הרבה השפעות הורמונליות לאחר קבלת תואר דוקטור התנדב במחלקה לגינקולוגיה בבית החולים האוניברסיטאי שָריטֶה בברלין.
ראש המחלקה, קרל פרנץ, זיהה במהרה את סגולותיו של צונדק ומינה אותו לאחר כשנה לעוזרו.
הוא עבד כעוזר מחקר עד לקידומו למרצה בשנת 1923. בשנת 1926 קודם לדרגת פרופסור חבר באוניברסיטת הומבולדט.
בשנת 1929 מונה למנהל המחלקה לגינקולוגיה וכירורגיה גינקולוגית בבית החולים העירוני של ברלין.
בעקבות עליית הנאצים לשלטון וחקיקת החוק לשיקום שירות המדינה המקצועי בשנת 1933, פוטר מתפקידו על רקע יהדותו.
בעקבות פיטוריו הוזמן לכהן כחבר מדעי במכון לביוכימיה של אוניברסיטת סטוקהולם, אולם המינוי נתקל בהתנגדות עזה מצד רופאים שוודים, שיותר מאלף מהם חתמו על עצומה נגד צונדק, ודעת הקהל שטענה שאל להעסקתו של צונדק לפגוע בפרנסת הרופאים השוודים.
בעקבות זאת, לאחר כשנה בסטוקהולם, ויתר צונדק על התפקיד בשוודיה.
מדי פעם התפרסמו ידיעות על כך שצונדק יצטרף לאחיו במעבדות שנבנו במיוחד עבורם במנצ'סטר, אולם ככל הנראה שהותו באנגליה לא הייתה יותר מאשר ביקור.
לאחר כשנה בחר, מתוך מגוון ההצעות שהופנו אליו, לעלות לארץ ישראל ולכהן כפרופסור לגינקולוגיה וכירורגיה גינקולוגית באוניברסיטה העברית וכראש המחלקה הגינקולוגית בבית החולים "הדסה".
צונדק עלה לארץ ישראל יחד עם הוריו ושני אחיו, הרמן וגאורג (שמואל).
בית החולים הדסה הרחיב את מחלקות היולדות והנשים בבית החולים לקראת בואו של צונדק, ובשלהי 1934 הגיע צונדק לארץ ישראל.
במאי 1935 מונה לפרופסור לגינקולוגיה.
שמו של צונדק כרופא יצא למרחוק ונשים עקרות מרחבי ארץ ישראל ואף מהארצות השכנות הגיעו אליו בבקשן להרות.
בשנת 1961 פרש מהוראה וטיפול בחולים והתמסר למחקר בלבד.
צונדק נפטר ב-8 בנובמבר 1966 בניו יורק, בן 75 במותו.
שהה שם לצורכי מחקר במסגרת מלגה שקיבל.
באותה שנה, לרגל יובלו, הוקדש לו גיליון כתב העת "הרפואה".
על שם האחים צונדק רחובות בירושלים (ברמות אלון) ובבאר שבע.
בשנת 2001 נקרא בניין מעבדות בבית הספר לרפואה שאריטה בברלין על שמו, "בית אשנהיים צונדק".
בתחילת עבודתו בגינקולוגיה חקר צונדק את המחלות קדחת חלב, רעלת היריון וסוכרת היריון.
מחקר זה הביא אותו לבחינת הרכב דם הווסת ותמציות של בלוטות אנדוקריניות.
לאחר שחוקרים אחרים זיהו את הקשר בין האסטרוגן לייחום במכרסמים, גילו צונדק וסלמר אשהיים את האסטרוגן בדופן הביצית ובגופיף צהוב ואף זיהו שדופן הביצית מייצרת אסטרוגן.
צונדק חקר את ההשפעה של תמציות מבלוטת התריס ומהשחלה על שרירי הסמפון, על דימום נרתיקי ועל דימום בכלל.
הוא מצא שהוא מקבל תוצאות סותרות והסיק שהתמציות מכילות תערובות של הורמונים שמבטלות זו את השפעתה של זו.
בעקבות זאת חיפש דרך לבודד את השפעת ההורמונים והגיע לרעיון להשתיל את הבלוטות עצמן, לאחר שגילה שניתן לשמר שחלות בקירור במשך מספר שבועות בתנאים סטריליים.
בשנת 1925 חקר את השפעת ההפרשות של בלוטת יותרת המוח על הבגרות המינית.
ההנחה הרווחת הייתה שבלוטת יותרת המוח שולטת בהתבגרות המינית בצורה כלשהי, אולם בעקבות ניסיונות של הרברט אוונס עם תמציות מבלוטת יותרת המוח הניחו שהשליטה אינה הורמונלית.
צונדק ביחד עם אשהיים השתילו אונה קדמית של בלוטת יותרת המוח ליד השחלה בחולדות צעירות ולאחר חמישה ימים מצאו סימנים של התבגרות מינית.
צונדק הסיק שההורמונים של האונה הקדמית של בלוטת יותרת המוח (ההורמונים הגונדוטרופיים) מכוונת את פעילות אברי המין וכי הורמוני בלוטת יותרת המוח מעוררים את הבשלת הביציות ויצירת גופיף צהוב.
צונדק הודיע על הגילוי בפני החברה המדעית של ברלין והביא להתרגשות רבה בקהילה המדעית, שמהרה לבצע ניסויים עוקבים שאישרו את התוצאות של צונדק ואשהיים.
צונדק קודם לדרגת פרופסור חבר, וזכה להכרה בינלאומית בקהילה המדעית.
בין השאר נבחר לחבר של כבוד בחברה הביולוגית של וינה וזכה למדליית קוסמן היוקרתית.
גילוי ההורמונים הגונדוטרופיים על ידי צונדק יצר באנדוקרינולוגיה את המושג של הורמון טרופי, הורמון שיעדו הוא בלוטה אחרת להפרשת הורמונים.
אשהיים וצונדק המשיכו בעבודתם וגילו שההורמון גונדטרופין מבלוטת יותרת המוח נמצא בשתן של נשים בהריון וייחודי לנשים בהריון.
בעקבות זאת הציעו בשנת 1928 שיטה אמינה לבדיקת היריון.
בדיקה זו קרויה מבחן אשהיים-צונדק (A-Z) על שמם, והביאה להכרה בינלאומית בצונדק גם בקרב הציבור הרחב.
במקביל למחקר של ההורמונים הטרופיים, המשיכו צונדק ואשהיים לחפש מקור נקי של אסטרוגן, ובשנת 1927 מצאו שהאסטרוגן מופיע בשיעור גבוה בשתן של נשים בהריון.
בשנת 1930 מצא צונדק אסטרוגן בשתן של סוסות בהריון ובשנת 1934 מצא שהמקור העשיר ביותר לאסטרוגן הוא דווקא השתן של סוסים זכרים.
בעקבות בידוד האסטרוגן על ידי צונדק ואשהיים הצליחו חוקרים אחרים לתאר את המבנה הכימי של האסטרוגן.
שתן הסוסים היה למקור מרכזי לאסטרוגן במשך שנים רבות.
צונדק זיהה את ההורמון מגרה זקיק (FSH) בשתן של נשים מעוקרות ונשים בגיל המעבר וכן אצל אנשים שלקו בסרטן הנובע מתאי מין.
זיהוי זה הפך לכלי חשוב לזיהוי המחלה.
בשנת 1932 חקר צונדק את האונה האמצעית של בלוטת יותרת המוח וזיהה בה את ההורמון מעורר מלנוציטים (MSH), המעורר את המלנוציטים להפריש מלנין.
בשנים 1933–1934 חקר את יחסי הגומלין בין הורמון הגונדטרופין והאסטרוגן, ותיאר את מעגל המשוב שלהם.
בתחום האנדוקרינולוגיה שילב את היכרותו עם תחום הגינקולוגיה וחקר את הקשר בין המערכת האנדוקרינית לבין השליה.
מחקריו הובילו לשינוי שיטת האבחון והטיפול במחלות היריון.
עם המעבר לירושלים, החל צונדק למקד את מחקריו בניצול הידע התאורטי לטיפול בעקרות ובהפרעות הורמונליות.
הוא זיהה בעיות שונות של עקרות הנובעות מהפרעות הורמונליות וטיפל בהן בעזרת מתן הורמונים.
הוא ניסה דרכים שונות למתן הורמונים: דרך העור, בפה ובהשתלת גלולה (Pellet) המשחררת הורמונים באיטיות.
הוא גם זיהה סוג של עקרות הנובעת ממחסור בגליקוגן בקרום הרירי של הרחם.
בשנת 1936 הוא גילה את האפשרות להשתמש בהורמונים על מנת לדחות את הווסת.
השימוש בהורמונים הביא אותו לחקירת אלרגיה להורמונים.
בשנת 1953 הודיע על ערכה פשוטה לבדיקת היריון שתביא למהפכה בתחום.
"הורמון היחום וחומר צבעוני הדומה לוויטמין B2 בים-המלח" ,ספר מגנס (קובץ מחקרים מאת אנשי האוניברסיטה העברית),ירושלים, תרח"ץ
חיטוי הידיים ושדה הניתוח, דפוס הארץ, תל אביב, תש"ב, 1941.
הגורם האנטיגונאדוטרופי ובעיית האנטיהורמונים בכלל, ביחד עם פרופ' פליקס זולמן, דפוס הפועל הצעיר, תל אביב תש"ג.
תפקודי הורמוני המין במנגנון המין של בעלי החיים, לפי הרצאה של פרופ' ב.
צונדק וד"ר פליקס זולמן בכנוס השנתי 1940, מו"ל : הסתדרות הרופאים הוטרינרים בא"י, תל אביב, 1940, (10 דפים).
צונדק זכה בתוארי כבוד ופרסים רבים, בהם:
בשנת 1954 זכה בפרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית מטעם עיריית תל אביב-יפו.
בשנת 1957 זכה בפרס בובליק.
בשנת תשי"ח זכה בפרס ישראל לרפואה.
בשנת 1959 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
בשנת 1966 זכה במדליית פרנסיס מרשל.
בשנת 1951 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד ממכללת טורינו באיטליה.
ברנרד "ברני" לורנס מיידוף היה איש עסקים וברוקר יהודי-אמריקאי, שהיה יושב ראש החברה למסחר בניירות ערך "ברנרד מיידוף" (Bernard L.
Madoff Investment Securities LLC) ויושב ראש דירקטוריון הנאסד"ק בארצות הברית.
בדצמבר 2008 נעצר וכשלושה חודשים אחר כך הורשע בהונאת כספים בהיקף של כ-64 מיליארד דולר, הונאת פונזי הגדולה ביותר שנחשפה אי פעם.
הוא נידון ל-150 שנות מאסר, ונפטר בכלא לאחר כ-12 שנים.
מיידוף נולד בשנת 1938 בקווינס שבניו יורק לראלף וסילביה מיידוף, יהודים יוצאי פולין, רומניה ואוסטריה.
אביו היה שרברב וברוקר בבורסה.
מיידוף היה השני מבין שלושת ילדיהם, אחיו היו סונדרה ופיטר.
למד בתיכון Far Rockaway בקווינס וסיים בשנת 1956. לאחר מכן למד שנה באוניברסיטת אלבמה והיה חבר באחווה "Sigma Alpha Mu".
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת הופסטרה בניו יורק ב-1960 עם תואר במדעי המדינה.
חברת מסחר זו הייתה בין החברות המובילות בייסוד הנאסד"ק, גוף שמיידוף שימש בו לאחר מכן יושב ראש הדירקטוריון ויושב ראש מועצת המנהלים.
מיידוף כיהן גם בחבר המנהלים של בית הספר למנהל עסקים של ישיבה יוניברסיטי.
הוא היה פילנתרופ ידוע, שתרם כספים רבים לגופים שונים.
בדצמבר 2008 חשף מיידוף בפני שני בניו, שעבדו עימו, את דבר הונאת הפונזי שהוא מנהל מזה שנים.
הם הסגירוהו למשטרה בו ביום.
בדצמבר 2010, שנתיים לאחר המעצר, התאבד בנו הבכור מארק.
ב-2011 חלה בנו השני, אנדרו מיידוף, במחלת הסרטן, ממנה הבריא לכאורה שנים קודם לכן.
ברנרד מיידוף מת ב-14 באפריל 2021 בעודו בכלא.
ב-2022 סונדרה, אחותו בת ה-87 של מיידוף, ובעלה מרווין בן ה-90 נמצאו מתים בביתם ש Boynton Beach פלורידה, כשעל גופם סימני ירי.
בעתונות התקופה פורסם כי המשטרה חקרה חשד לרצח והתאבדות.
לטענת גופים שחקרו את ההונאה, ניהל מיידוף קרן גידור פיקטיבית בנוסף לחברת המסחר שלו.
הקרן התנהלה כהונאת פונזי, כלומר הבטיחה רווחים גבוהים מהממוצע להשקעה בפרק זמן קצר יחסית, המשולמים בעצם מקרן של השקעות מאוחרות יותר.
מיידוף הבטיח ללקוחותיו תשואה שנתית קבועה של 10%.
בעקבות המשבר הפיננסי בשנת 2008 ביקשו משקיעים רבים למשוך את כספי השקעותיהם, אך הקרן לא יכלה לשלם להם, דבר שהוביל להתמוטטות החברה ולחשיפת ההונאה, ובהמשכה, להעמקת המשבר העולמי.
משפטו של מיידוף נפתח מיד לאחר מעצרו.
ב-12 במרץ 2009 הודה מיידוף ב-11 סעיפים, ובהם עדות שקר, הלבנת הון והונאה.
ב-26 ביוני 2009 הורה בית המשפט על חילוט כל נכסיהם של מיידוף ואשתו עד סך של 177 מיליון דולר, וב-29 ביוני נענה בית המשפט הפדרלי במנהטן לבקשת התביעה, וגזר על מיידוף 150 שנות מאסר.
היקפה המשוער של ההונאה הגיע לכ-65 מיליארד דולר.
בין הנפגעים בהונאה היו בנקים רבים מאירופה, שהפסידו יותר מ-5 מיליארד דולר, משקיעים פרטיים מארצות הברית, פדרציות וארגוני צדקה יהודיים כגון יד שרה, נשות הדסה, ישיבה יוניברסיטי ואחרים.
במרץ 2009 פורסם כי קיים חשד שהיקף ההונאה של מיידוף קטן הרבה יותר מחמישים מיליארד דולר, והוא עומד על פחות מעשרים מיליארד.
נגד מיידוף ובית ההשקעות שלו החלו הליכי חדלות פרעון, במסגרתם תבע הנאמן החזר כספים שנתן בית ההשקעות ומקורם בהונאה.
בנתבעים גם מוסדות להשכלה גבוהה בישראל.
בשנת 2017 יצא לאקרנים סרט הדרמה האוטוביוגרפי "אשף השקרים" של HBO, העוסק בהונאתו של ברנרד מיידוף.
את דמותו של מיידוף מגלם בסרט רוברט דה נירו, והסרט עוסק בעיקרו בתקופה שלאחר חשיפת ההונאה.
ב-2023 יצאה בנטפליקס מיני סדרה דוקומנטרית בשם "מיידוף: המפלצת מוול סטריט", בארבעה פרקים בני כשעה כל אחד, המתארת את מיידוף ועסקיו ואת ההונאה שביצע.
ברנרד רדר (Bernard Reder; 1887 – 1963) היה אמן יהודי אמריקאי ממוצא אוסטרי, שעסק בפיסול, אדריכלות, תחריט ותצריב.
רדר נולד בצ'רנוביץ שבבוקובינה שהייתה חלק מאוסטריה שלפני מלחמת העולם השנייה, מקום שנחשב למרכז יהודי באותה התקופה.
הוא למד באקדמיה לאמנויות יפות בפראג במשך שלוש שנים.
בשנת 1935 הציג רדר את תערוכת היחיד הראשונה שלו בפראג, שנתיים לאחר מכן עבר לפריז שם עבד והציג את פסליו יחד עם אריסטיד מאיול, יצירותיו של רדר הושפעו רבות מן הפולקלור היהודי, מהתנ"ך ומהמיתולוגיה היוונית.
בזמן כיבוש אירופה על ידי הנאצים ברח רדר מפריז עם אשתו לספרד בעזרת חברו אריסטיד מאיול, משם הוא עבר לקובה, שם השפיע סגנון עבודתו על הרבה אמנים בני התקופה.
בשנת 1943 עבר רדר לארצות הברית, שם התגורר בניו יורק, רדר הציג את עבודותיו באופן קבוע במוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית ובמוזיאון פילדלפיה.
בשנת 1954 נסע רדר לאיטליה כדי לפסל ברומא ובפירנצה, לאחר כשנתיים הציג רדר שם את פסליו במוזיאון לאומנות מודרנית, תערוכתו של רדר זכתה להערכה רבה והתייחסות של חוקר האומנות הנודע John Rewald.
לאחר חזרתו לארצות הברית ערך רדר תערוכת יחיד במוזיאון ויטני, התערוכה הייתה תערוכת היחיד הגדולה ביותר שנערכה במוזיאון מאז הקמתו.
יצירותיו הנדירות ביותר של רדר הן יצירותיו משנות השלושים.