tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במקביל פנתה מגווייר לרשת הטלוויזיה ויצאה אף היא בקריאה להפסקת האלימות שזכתה לתהודה רבה.
ויליאמס חברה לקוריגן ולעיתונאי בשם קירן מקיוהאן ויחד החלו לארגן שורה של הפגנות ומחאות אזרחיות לא אלימות.
התנועה החלה לתפוס תאוצה ברחבי צפון אירלנד, כשצעדות שלום רבות יצאו מערים שונות וכספים רבים גויסו למען המטרה.
בדצמבר 1977 הוענק למגווייר ולוויליאמס פרס נובל לשלום.
כשלוש וחצי שנים לאחר שנהרגו ילדיה, אחותה של מגווייר התאבדה.
ב-1981 התחתנה עם גיסה ג'קי מגווייר, לזוג נולדו שני ילדים שהצטרפו לשלושת הילדים של ג'קי ואחותה אותם אימצה.
לאחר קבלת הפרס המשיכה מגווייר להיות פעילה ציבורית, היא חברה בארגון המתנגד להפלות, המתות חסד ועונש מוות, ופועלת לעידוד בתי ספר אינטגרטיביים בין קתולים לפרוטסטנטיים.
ב-2003, ימים ספורים לפני פלישת חילות הקואליציה לעיראק נעצרה מגווייר בעת שהפגינה מול הבית הלבן בניסיון למנוע את המלחמה.
ב-2006 חברה לחמש זוכות פרס נובל לשלום נוספות: בטי ויליאמס, ג'ודי ויליאמס, שירין עבאדי, ואנגרי מאטאיי וריגוברטה מנצ'ו, להקמת "יוזמת זוכות פרס נובל" למען מאמץ משותף להשגת צדק, שלום וזכויות לנשים ברחבי העולם.
מגווייר הייתה הראשונה שהציעה את מועמדותו של אדולפו פרס אסקיבל הארגנטינאי לזכייה בפרס נובל לשלום, על מאבקו הלא-אלים במשטר החונטה הצבאית במדינה.
מגווייר ביקרה לראשונה בישראל בשנת 1984 כחלק מקבוצה נוצרית ששמה לה למטרה לשים קץ לאיבה בין נוצרים ליהודים.
בשנת 2000 ביקרה שוב בישראל, על פי הזמנת ארגון רבנים למען זכויות האדם והוועד הישראלי נגד הריסת בתים.
מגווייר הייתה חלק מצוות ההגנה של אחמד שאמאסנה שביקש מבית הדין הצבאי לבטל את צו ההריסה לביתו שבקַטַנָּה.
לאחר ביקור זה, מגווייר הפכה לאחת מהמבקרות הבולטות ביותר של המדיניות הישראלית כלפי הפלסטינים, בנושאי ביטחון ובנושא הגרעין, את מדיניותה של ישראל בשטחים השוותה למדיניות האפרטהייד וטענה שישראל מבצעת טיהור אתני מיום הקמתה.
היא חתמה על עצומה הקוראת לפרלמנט האירופי למחוק את תנועת החמאס ואת כל שאר "ארגוני השחרור הפלסטיניים" מרשימת ארגוני הטרור של מדינות אירופה, ועל עצומה הקוראת לשחרורה של טלי פחימה.
מגווייר לקחה חלק במסע הבינלאומי למען מרדכי ואנונו ואף הגישה את מועמדותו לפרס נובל לשלום.
בעת ביקורה בישראל ב-2007 השתתפה בהפגנה בסמוך לגדר ההפרדה בכפר בילעין ונפגעה באורח קל מירי של כדור גומי ברגלה ומשאיפת גז מדמיע.
באוקטובר 2008 הייתה שותפה למשט מחאה מקפריסין לרצועת עזה שנועד "לשבור את המצור" הישראלי על הרצועה, אותה כינתה "בית הכלא הגדול בעולם".
ביולי 2009 השתתפה בניסיון להגיע בדרך הים מקפריסין לעזה על ספינה ובה ציוד רפואי, ואחרי שכוחות חיל הים הישראלי השתלטו על הספינה בדרכה ליעד, נעצרה מגווייר יחד עם פעילים אחרים שהיו על הספינה וגורשה מישראל.
מגווייר השתתפה גם במשט לרצועת עזה שאורגן ב-2010 כשהיא על האונייה האירית הקרויה על שמה של רייצ'ל קורי, הספינה נעצרה על ידי צה"ל והובלה לנמל אשדוד, מגווייר גורשה מישראל עם יתר הפעילים והוצא נגדה צו איסור כניסה לישראל למשך עשר שנים.
בספטמבר 2010 הגיעה לישראל במסגרת "יוזמת זוכות פרס נובל" אך לא הורשתה להיכנס לארץ והוחזקה במתקן מעצר בנמל התעופה בן-גוריון עד לגירושה.
יחד עם זאת, מגווייר אמרה שהיא אוהבת את מדינת ישראל ו"עצובה שיש כאן כל כך הרבה סבל", וכמו כן אמרה "חייהם של היהודים בישראל הם חיים בפחד ממחבלים מתאבדים ומטילי קסאם." עוד אמרה מגווייר, "באתי כחלק מקבוצה שמאמינה בשלום ובצדק.
התחלנו תנועת שלום בצפון אירלנד שהצליחה בעזרת האפשרות לדבר עם אויבנו.
התפשרנו, דיברנו אחד עם השני".
במרץ 2014, ניסתה מגווייר להגיע לרצועת עזה דרך מצרים, במסגרת משלחת של פעילי שמאל בהם מדיאה בנימין.
חברי המשלחת עוכבו בנמל התעופה הבינלאומי של קהיר, נחקרו וגורשו ממצרים.
באוקטובר 2016 הפליגה מגווייר בספינת הנשים שיצאה מברצלונה דרך איטליה לכיוון עזה כשעל סיפונה 13 פעילות פרו פלסטיניות.
ספינתן נעצרה במרחק 35 מייל ימי מחופי ישראל על ידי חיל הים הישראלי.
מרי מייגן (מייר) וינינגהם Winningham; נולדה ב-16 במאי 1959); היא שחקנית קולנוע וזמרת אמריקאית-יהודייה, זכתה פעמיים בפרס אמי, ובמועמדות לפרס גלובוס הזהב; היא קיבלה מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ב-1995 על משחקה בסרט "ג'ורג'יה אחותי".
וינינגהם נולדה בפיניקס, אריזונה וגדלה בנורת'רידג', קליפורניה.
אביה של וינינגהם הוא מנהל מחלקת לימודי הפסיכולוגיה ב'אוניברסיטת מדינת קליפורניה' ואימה היא מורה לאנגלית ויועצת ב'תיכון מונרו' שבלוס אנג'לס.
לוינינגהם שלושה אחים ואחות אחת.
וינינגהם למדה במספר מוסדות מקומיים, בהם לקחה מספר שיעורי דרמה; וינינגהם אף המשיכה לימודיה בתחום זה בקורס קיץ שהתקיים ב'אוניברסיטת מדינת קליפורניה', שם עבד אביה.
באותה תקופה היא אימצה את הכינוי "מייר" (Mare).
כשהבחינה בכישרון המשחק של בתה, רשמה אותה אימה ל'תיכון צ'אטוורת', במגמת הדרמה.
בעת לימודיה בתיכון שיחקה וניניגהם במחזה "The Sound of Music".
נישואיה הראשונים של וינינגהם היו ב-1981 לשחקן זוכה פרס אמי אדולפו מרטינז, והגיעו לקיצם שנה לאחר מכן.
ב-1982 נישאה וינינגהם ליועץ טכני בתחום הטלוויזיה בשם ויליאם מייפל; הזוג התגרש ב-1996. למייפל ולוינינגהם נולדו חמישה ילדים.
ב-2008 התחתנה וינינגהם בפעם השלישית, עם מנהלה האישי - ג'ייסון טרוסו.
למרות שגדלה כנוצרית קתולית, לקחה וינינגהם חלק בשיעוריו של הרב ניל ויינברג ב-2001 ב'אוניברסיטה היהודית' בלוס אנג'לס, וב-2003 היא אף התגיירה.
כיום שייכת וינינגהם לסניף מקומי של זרם היהדות הקונסרבטיבית בלוס אנג'לס .
את קריירת המשחק שלה החלה וינינגהם במספר הופעות בסדרות מקומיות בין היתר "סטארסקי והאץ'" ו"שוטרת".
ב-1980 זכתה וינינגהם בפרס אמי כשהופיעה בסדרת הדרמה "Amber Waves".
ב-1983 שיחקה במיני-סדרה "ציפורים מתות בסתר" וב-1984 גילמה וינינגהם את דמותה של הסופרת הלן קלר בדרמה "הלן קלר: הנס ממשיך".
ב-1988 גילמה את ג'ולי בסרט המייל הקסום.
ב-1989 שיחקה וינינגהם בקומדיית הפשע "טרנר והוץ'", וגילמה שם את הווטרינרית אמלי קארסון.
ב-1994 השתתפה וינינגהם במערבון הביוגרפי "וואייט ארפ" בתור בת לווייתו של איש החוק האמריקאי ואייט ארפ (בגילומו של קווין קוסטנר).
ב-1995 שיחקה בדרמה המוזיקלית "ג'ורג'יה אחותי", לסרט לוהקה וינינגהם על ידי חברתה, ויוצרת הפרויקט, שחקנית הקולנוע ג'ניפר ג'ייסון לי; את תסריט הסרט כתבה אימה של לי ברברה טרנר.
בסרט הופיעה וינינגהם בתור ג'ורג'יה פלוד, זמרת מצליחה ואחותה של סיידי (ג'ניפר ג'ייסון לי), מי שהייתה מאוד רוצה להיות כזו.
ב-1997 שיחקה במותחן הפסיכולוגי "יום רע ברחוב" בכיכוב צ'ארלי שין.
ב-1997 הופיעה וינינגהם בסרט הטלוויזיה של רשת TNT, "ג'ורג' וולאס" בתור לורלין וולאס, המושלת של מדינת אלבמה ואשתו של מושל המדינה לשעבר ג'ורג' וולאס (גארי סיניז).
על תפקידה בסרט זכתה וינינגהם בפרס אמי בפעם השנייה לשחקנית משנה במיני-סדרה או סרט לשנת 1998. ב-1999 כיכבה בתור צ'נדי הפנר במיני-סדרת הדרמה של רשת CBS "Too Rich: The Secret Life of Doris Duke" בכיכובה של לורן באקול בתור דוריס דיוק.
בשנת 2003 שיחקה בסדרת הדרמה "האחווה של פולין, ניו המפשייר", שיצר דייוויד אי קלי לרשת CBS.
בשנת 2009 שיחקה וינינגהם בתפקיד משני בדרמה "אחים", וגילמה שם את אלסי קאהיל, אימם של סאם (טובי מגווייר), חייל אמריקאי שנעלם באפגניסטן, ושל טומי (ג'ייק ג'ילנהול) אחיו הצעיר.
בשנת 2013 התארחה בעונה השלישית של הסדרה אימה אמריקאית: הכישוף תפקידה בסדרה כלל סצנת גילוי עריות ועורר מחלוקות רבות בקרב מבקרי הטלוויזיה האמריקאים.
ב-2018 שיחקה בסרט "השחף", אשר מבוסס על המחזה "השחף", ובסרט "הגנגסטר המקורי" בכיכובו של ג'פרי רייט.
ב-2019 שיחקה בסרט "פרשת המים".
בשנת 2020 שיחק בסרטו של פול גרינגראס "חדשות העולם הגדול" לצידו של טום הנקס.
בשנת 2022 קיבלה מועמדות לפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר עבור תפקידה במחזמר "Girl from the North Country" שהוצג בתיאטרון בלסקו בברודוויי מאת המחזאי האירי קונור מק'פרסון (אנ').
באותה שנה שיחקה בסרט הדרמה הקנדי "All My Puny Sorrows" שם גילמה את לוטי וון רייזן, אם המשפחה.
בתור זמרת מקצועית הוציאה וינינגהם ארבעה אלבומים:
אלבומה השלישי של וינינגהם עוסק בעיקרו בהתגיירותה ובו אפשר למצוא שירים כמו "What Would David Do" ,"A Convert Jig", "Etz Haim" ו"O Moses".
מיישרת קרח היא מכונה, בדרך כלל בתצורת כלי רכב, המיועדת ליישור, ניקוי והחלקת פני הקרח בזירות קרח ספורטיביות המשמשות להחלקה על הקרח ומשחקי הוקי קרח.
מיישרת הקרח הראשונה פותחה ב-1949 בפרמאונט, קליפורניה, ארצות הברית על ידי פרנק זמבוני.
חברת "זמבוני", שהקים הממציא, היא כיום החברה השנייה בעולם בנפח השוק שלה, אך למרות שאיבדה את הבכורה עדיין נתפס השם זמבוני במידה רבה כשם גנרי למיישרת קרח, בעיקר בצפון אמריקה.
מעבר לתפקידה החשוב לפני ותוך כדי השימוש בקרח, הן להחלקת פנאי והן בתחרויות, הפכה מיישרת הקרח לסמל תרבות, בעיקר בקרב אוהדי ההוקי קרח בצפון אמריקה.
פרנק זמבוני היה בעלים של זירת קרח פופולרית בהיינס, פרוור של לוס אנג'לס (כיום חלק מפרמאונט).
זמבוני כבר הוכיח את עצמו בעבר כממציא כאשר פיתח שיטה להפחתת הרעידות שגרמו צינורות הקירור שמתחת לקרח, ובכך שיפר משמעותית את איכות הקרח והפחית את הגבשושיות שנוצרו בו.
אחת הבעיות שהעיקו על זמבוני הייתה העבודה האינטנסיבית שהייתה כרוכה ביישור פני הקרח לאחר מחזור של החלקה על ידי מבקריה.
יישור הקרח נעשה באמצעות משטח שנגרר על ידי טרקטור, כאשר עובדים נוספים נדרשו כדי לפנות את שאריות הקרח באמצעות אתים.
לאחר מכן הוזרמה שכבת מים כדי להמיס את השאריות שעוד נותרו בזירה.
לאחר פינוי המים הוזרמה שכבה דקה נוספת כדי למלא סדקים בקרח.
כל מחזור כזה הצריך כ-10 עובדים ולקח כ-90 דקות.
זמבוני החל לחפש פתרון לבעיה ב-1942, ולאחר ניסוי וטעייה הצליח ב-1949 להרכיב מכונה על מרכב של ג'יפ צבאי מעודפי מלחמת העולם השנייה.
המכונה של זמבוני עשתה את העבודה כולה - חיתוך שכבת קרח, פינויה על ידי סרט נע, הזרמת מים כדי למלא סדקים בקרח, ניגוב המשטח ויישורו.
משך מחזור אחד של עבודה התקצר לכ-10 דקות, על ידי עובד אחד שנהג במכונה.
עבודה ידנית נוספת נדרשה רק בשולי הזירה, ליד הקירות התוחמים אותה, אליהם לא יכלה המכונה להגיע.
המכונה הראשונה, מודל A, שימשה בשלב ראשון רק את הזירה של זמבוני.
לאחר זמן קצר ייצר זמבוני מכונה נוספת לבקשת ידיד שלו, שהפעיל אולם החלקה בפסדינה.
התפוצה של מיישרת הקרח הואצה בעקבות התעניינותה של המחליקה האמנותית הנורווגית סוניה הני, מהמחליקות האמנותיות הגדולות של התקופה.
לאחר קריירה עשירה בתארים, כולל מדליות זהב אולימפיות, החלה הני להתפרנס מקריירת משחק מצליחה בהוליווד וממופע נודד של החלקה אמנותית מקצוענית.
היא ולהקתה הגיעו לאימון בזירת הקרח של זמבוני והתוודעו למכונה, שכבר עברה שיפורים ונקראה כעת מודל B.
לאחר שהני הזמינה מכונה עבור המופע שלה ונדדה איתה ברחבי צפון אמריקה יצא שמעה של המכונה ברחבי היבשת.
זמבוני המשיך ושיפר את המכונה.
ב-1953 זכה זמבוני בפטנט על המצאתו, וב-1954 חדר לראשונה לליגת ה-NHL כאשר בוסטון ברואינס הזמינה ממנו מכונה מהדגם המתקדם ביותר עד אז, מודל E.
זמבוני שלט בשוק המיישרות באופן בלעדי עד 1967, כאשר רתך קנדי, אנדרו שלופ, בנה באופן עצמאי מיישרת קרח וייסד את חברת Resurfice שהיא כיום החברה הגדולה בעולם.
עבודת יישור הקרח נעשית על ידי מתקן יישור הנגרר בחלק האחורי של כלי הרכב.
להב חד המצוי בתוך המתקן חותך ומגלח את פני הקרח, וחתיכות הקרח העודפות נאספות אל תוך הרכב באמצעות מקדח אופקי ספירלי.
בתוך הרכב מקדח ספירלי נוסף, שהחליף את הסרט הנע מהדגמים המוקדמים יותר, אוסף אותן למכל.
עוד בתוך מתקן היישור, לפני להב החיתוך, צינוריות שוטפות במים את פני הקרח.
מתקן היישור, האטום בגומי, תוחם את המים בתוכו ומונע את פיזורם על הקרח.
מי השטיפה נאספים בחזרה אל תוך הרכב וממוחזרים לשימוש נוסף.
מטרת השטיפה היא להסיר גופים וחומרים זרים מפני הקרח.
מאחורי מתקן היישור, מטלית גדולה עשויה בד מורחת שכבת מים מתוך מכל נוסף על פני הקרח.
המים חודרים לסדקים, קופאים, ויוצרים שכבה חדשה של פני קרח מיושרים.
בחלק ממיישרות הקרח המים מחוממים, כדי להמיס את שכבת הקרח העליונה הקיימת ולשפר עוד יותר את איכות היישור.
המים הנמרחים על הקרח מסוננים ומזוקקים לפני השימוש, כדי למנוע מהקרח לצבור עכירות או ריח נלווה.
כלי הרכב הגורר את מתקן היישור מונע בהנעת ארבע על ארבע, בדרך כלל באמצעות גז טבעי, פרופאן או תערובת המכילה אותו, או חשמל.
השימוש בבנזין להנעת הרכב נדיר, כיוון שזירות קרח נמצאות בדרך כלל בחללים סגורים ופליטת אדי הדלק עלולה להיות מסוכנת.
גוף המיישרת ניתן להרמה באמצעות מערכת בוכנות הידראוליות כדי לרוקן את המכלים שבתוכה.
מיישרת הקרח נוסעת בזירת הקרח בצורה אליפטית כדי ליישר את הזירה כולה.
אחת הבעיות שמבנה הזירה יוצר עבור המיישרת היא השוליים שלה, ליד הקירות התוחמים אותה - אזורים בהם מצטברות באופן טבעי שאריות קרח רבות, ושאותם מתקן היישור לא יכול ליישר בדייקנות.
מספר דגמים של מיישרות קרח מצוידים במברשות המותקנות בצידיהם לצורך כך.
המברשות המסובבות בכוח הידראולי מפזרות ומפחיתות במידה ניכרת את שאריות הקרח ליד הקירות, אך עדיין יש בדרך כלל צורך להשלים את היישור באמצעות מכונה קטנה וייעודית לשולי הזירה.
נכון ל-2024 שתי החברות הגדולות בשוק, המתחרות זו בזו על הבכורה בו, הן חברת Resurfice הקנדית המחזיקה במותג "אולימפיה" וחברת Zamboni, החברה שהקים הממציא פרנק זמבוני, שמרכזה עדיין בפרמאונט שבקליפורניה.
Resurfice נטלה את הבכורה מזמבוני מבחינת נפח השוק, ובין השאר סיפקה מיישרות קרח למארגני אולימפיאדת ונקובר (2010), אך מארגני האולימפיאדה נאלצו להזמין מיישרות של זמבוני בהזמנת חירום כדי לחפות על מיישרות שהתקלקלו במהלך המשחקים.
לעומת זאת, על אף שזמבוני נחשבת למיישרת הקרח הרשמית של ליגת ה-NHL, הצליחה Resurfice לחדור לליגה כששתי קבוצות - ונקובר קנאקס וקרוליינה הוריקנס - משתמשות במיישרות מתוצרתה.
במהלך השנים בהן שלטה זמבוני בשוק מיישרות הקרח השתרש השם "זמבוני" כשם גנרי למוצר כולו, בעיקר בצפון אמריקה.
חברות נוספות הפעילות בשוק הן Engo שנוסדה ב-1970 וממוקמת בווארן (פרוור של בולצאנו) שבאיטליה, ושהצליחה לחדור במספר מקרים למפעלים גדולים כגון אליפות העולם בהוקי קרח; IceBear שנוסדה ב-2004 וממוקמת באוסנבריק, גרמניה, ופונה בעיקר לשווקים באירופה; ו- IceTech, שנוסדה ב-2016 וממוקמת בעיירה טרבון (פרוור של מונטראול) שבקוויבק, קנדה.
במהלך תחרויות החלקה על קרח מחולקים המתחרים למקצים, כאשר בתום כל מקצה מתקיים מחזור יישור על ידי מיישרת קרח.
לפיכך יש חשיבות לסדר המתחרים - המתחרים הראשונים בכל מקצה נהנים מקרח חלק יותר מאלה הבאים אחריהם במקצה.
במהלך משחק הוקי קרח, המורכב משלושה שלישים, נכנסת מיישרת הקרח לזירה בהפסקות שבין השלישים.
ייתכנו במקרים מסוימים גם מחזורי יישור תוך כדי מהלך השליש.
בצפון אמריקה, בעיקר בקרב אוהדי הוקי קרח, הפכה מיישרת הקרח לאחד מסמלי המשחק וחלק חשוב ובלתי נפרד מתרבותו.
לעיתים עורכת הקבוצה המארחת הגרלה בין הצופים והזוכה מקבל את הזכות לשבת על המיישרת במהלך יישור המשטח.
מיישקו הראשון (), בנו של זימומיסל, היה דוכס פולין משנת 960 ועד מותו בשנת 992.
לא ידוע מה הוא תאריך הלידה של מיישקו, והוא מוערך לשנים 920–931. מיישקו היה בן לשושלת פיאסט, אשר בניה שלטו באזורים שונים של פולין המודרנית.
מיישקו היה השליט הנוצרי הראשון של פולין ונחשב למייסד דה פקטו של המדינה הפולנית.
בנו בוליסלאב האמיץ הוכתר כמלך הראשון של פולין.
אביו וסבו (לסטק) של מיישקו הראשון שלטו על שבטים פאגאנים בפולין באמצעות בריתות או באמצעות הפעלת כוח צבאי, והוא המשיך לנהוג באותה דרך.
הוא פעל להרחבת שטחי ממלכתו והכפיף למרותו את שטחי קויאוויה, גדנסק פומרניה ומזוביה.
במשך זמן רב ניסה לכבוש את שטחי מערב פומרניה עד שניצח והרחיב את השטחים בשליטתו לאזור נהר האודר התחתי.
בשנותיו האחרונות נלחם בבוהמיה ולאחר ניצחונו צירף לממלכתו את שטחי שלזיה ופולין קטן.
מיישקו לא התבסס רק על כיבושי שטחים בכח אלא ביצע גם מהלכים דיפלומטים ופוליטיים לביצור שלטונו.
כך למשל כרת בריתות עם בוהמיה שוודיה והאימפריה הרומית הקדושה.
הברית של מיישקו עם הנסיך הצ'כי בולסלאוס האכזר התחזקה על ידי נישואיו ב-965 לבתו של בולסלאוס, הנסיכה דוברבה מבוהמיה, בת שושלת פרמסליד, נישואים אלו חיזקו את הברית הפולנית-בוהמית, שנמשכה גם לאחר מותה של דוברבקה.
בשנת 966 הוטבל לנצרות, מהלך שחיזק את קשריו עם התרבות המרכז אירופית.
שני מקורות עצמאיים מייחסים לדוברבקה תפקיד חשוב בהתנצרותם של מיישקו הראשון ופולין.
הראשון הוא דברי הימים של ת'יטמר, הוא כתב שהנסיכה הבוהמית ניסתה לשכנע את בעלה לקבל את הנצרות (גם במחיר שבירת נישואיהם ואיתם את הברית הפולנית-בוהמית).
בסופו של דבר, היא השיגה לבסוף את התנצרותו של מיישקו הראשון ויחד איתו, את התנצרותה של פולין.
המקור השני הוא גאלוס אנונימוס שכתב שדוברבקה הגיעה לפולין מוקפת בנכבדים חילוניים ודתיים.
היא הסכימה להינשא למיישקו הראשון בתנאי שהוא יוטבל.
השליט הפולני הסכים, ורק לאחר התנצרותו התחתן עם הנסיכה הבוהמית.
היסטוריונים מודרניים טוענים שהנרטיב של התנצרותו של מיישקו הראשון בזכות דוברבקה היווה חלק מהמסורת של הכנסייה שהדגישה את ההתנצרות של שליטים פגאניים באמצעות השפעת נשים ומציעים סיבות אחרות להתנצרותו של מיישקו.
בין הסיבות האפשריות: חיזוק הברית הפוליטית עם בוהמיה, לחיזוק הגנתה של פולין כנגד פלישה מגרמניה או מהאיחוד הצפוני.
החלשת כוחם של הכוהנים האליליים שהיוו את עמוד התווך של האמונה הפגאנית בפולין.
הגעתה של הנצרות מבוהמיה, הכתיבה את העובדה שפולין היא נוצרית קתולית, פולנית נכתבת באותיות לטיניות והחוק הפולני מבוסס על החוק הרומי (כפי שהיה מקובל באימפריה הרומית הקדושה.
הנצרות שהייתה מלווה באנשי דת יודעי קרוא וכתוב, הקימה את האדמיניסטרציה המתהווה של פולין ובכך איחדה וגיבשה את הדוכסות החדשה.
מיישקו ואנשיו תוארו בסביבות שנת 966 על ידי אברהם בן יעקב, נוסע יהודי ספרדי, שביקר באותה תקופה בחצר פראג של הדוכס בולסלאוס האכזר.
אברהם הציג את מיישקו הראשון כאחד מארבעת השליטים הסלאביים השולטים על שטח גדול בצפון מזרחי אירופה, ולרשותו עומד כוח צבאי מוערך ומשמעותי.
לדבריו, מיישקו הראשון נלחם נגד שבט הוולטבה.
כיבושיו של מיישקו הראשון הוו יסודות משמעותיים לביסוסה ועתידה של פולין עד ימינו.
מיישגולה (בליטאית: Maišiagala; בפולנית: Mejszagoła) היא עיירה במחוז וילנה שבליטא, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
מיישגולה נזכרת לראשונה בשנת 1254 כיישוב מבוצר שהגן על וילנה מפני פלישת המסדר הטבטוני, ובמאה ה-16 הוענקו לה זכויות עיר.
במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית, בשנת 1920, התנהלו סביב העיירה מספר עימותים צבאיים, ובשנת 1922 נכללה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-700 יהודים, כשליש מתושביה.
עם העברת מחוז וילנה לשלטון ליטאי עצמאי בסוף 1939, ערכו הליטאים המקומיים פוגרום ביהודי היישוב.
עם נסיגת הסובייטים מהאזור בפרוץ מבצע ברברוסה, נערך ביהודי העיירה פוגרום נוסף.
עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים, גויסו יהודיה לעבודות כפייה, ובסוף יולי 1941 רוכזו כולם בגטו באזור עני ביישוב, וחויבו בתשלומי כופר לשלטונות.
בסוף ספטמבר 1941 רצחו שוטרים גרמנים וליטאים את כל יושבי הגטו שבעיירה בסמוך לכפר וילנובה הסמוך.
מיירה ברקינרידג' הוא רומן סאטירי מאת גור וידאל משנת 1968, הכתוב כיומן.
המבקר דניס אלטמן תיאר אותו כ"חלק מרכזי ממתקפה תרבותית על נורמות של מגדר ומיניות, אשר סחפה את העולם המערבי בסוף שנות ה-60 ובשנות ה-70 המוקדמות".
התמות המרכזיות בספר הן פמיניזם, טרנסקסואליות, ביטויים של גבריות ושל הפטריארכיה בחברה האמריקאית, וסטיות מיניות, המוצגים במתכונת של קאמפ.
הספר הוא הרומן הראשון בו הדמות הראשית עוברת ניתוח לשינוי מין.
העלילה מתרחשת בהוליווד של שנות ה-60, ונותנת הצצה למזימות ולהתרחשויות של תעשיית הקולנוע.
הספר היה שנוי במחלוקת בשל תכניו הבוטים; המבקרים השמרנים יותר של התקופה ביטלו אותו כפורנוגרפי, בעוד קהל הקוראים מיד הפך אותו לרב-מכר עולמי.
מאז, "מיירה ברקינרידג'" נחשב לקלאסיקה בחוגים מסוימים, ונכלל בספר "הקאנון המערבי" של מבקר הספרות הרולד בלום.
וידאל כינה את "מיירה" האהוב מבין ספריו, ואף כתב לו ספר המשך, "מיירון", ב-1974.
ב-1970, הספר עובד לסרט קולנוע באותו השם, אשר זכה לבוז אוניברסלי מצופים ומבקרים.
וידאל עצמו התנער מכל קשר לסרט, וכינה אותו "בדיחה נוראית".
בויד מקדונל טען שהוא הקים את המגזין הפורנוגרפי בעקבות הספר.
מיירה ברקינרידג' היא אישה צעירה ומושכת בת 27, היורשת את חלקו של בעלה המנוח מיירון ב"אקדמיה לשחקנים ושחקניות צעירות ושאפתניות", בשותפות עם דודו של מיירון, באק לונר.
לונר הוא שחקן מערבונים בעל אופי צבעוני.
הנרטיב של מיירה מתחיל בכך שהיא מתארת את עצמה כ"אישה שלא תהיה בבעלותו של אף גבר" וכבעלת מראה דומה לכוכבות הזוהר של תור הזהב ההוליוודי.
באופן כללי, מיירה די אובססיבית לקולנוע ההוליוודי של שנות ה-40, ומצהירה שהספרות מתה, ושהסרטים האלו הם פאר היצירה, ואולי רק אמנות הפרסומות המתפתחת בזמנה תעלה עליהם.
היא מביעה שאט נפש מבאק, המנסה להתחיל איתה ללא הרף, למרות הפרשי הגילאים והקשר המשפחתי ביניהם, ומספרת שהוא כבר לא כמו שהיה בצעירותו בסרטים, אלא הפך ל"זקן ומעורר בחילה".
המחלוקות בין השניים גוברות כאשר באק מתאר את מיירון כהומו, ורומז שהוא התאבד, ושוכר שירותי בלש פרטי כדי למצוא פגם בירושה לנשל את מיירה מחלקה באקדמיה למשחק.
במהלך הסיפור מתגלות שלוש משימותיה של מיירה: הראשונה הוא פילוסופית—היא מבקשת להבנות מחדש את המושג "מגדר", ולמגר "כל זכר לגבריות מסורתית בגזע האנושי" ולהפוך את האנושות לפולימורפית.
השנייה היא סנטימנטלית—היא רוצה להשלים את הספר שהתחיל מיירון על עבודתו של מבקר הקולנוע פארקר טיילר, עבודה שמשמשת כעדשה לעולם עבור מיירה, ואותה היא מצטטת ללא הרף.
השלישית היא פרטקטית—היא מנסה לשמר את ירושתה.
מיירה מלמדת באקדמיה שיעורים קבועים (יציבה ואמפתיה), אך מטרתה האמיתית היא ללמד צעירים עם שאיפות קולנועיות מה זה להיות גבר בעידן דומיננטיות נשית.
מיירה בוחרת בתור הקורבן הראשון שלה את אחד "החתיכים" של האקדמיה, בחור סטרייט בשם ראסטי גודובסקי, ומבקשת להרחיקו מחברתו היפה מרי-אן פרינגל.
היא מביאה את ראסטי למרפאת האקדמיה, שם היא מתעללת בו מילולית, וקושרת אותו למיטת הבדיקות.
היא אונסת אותו אנאלית עם דילדו.
היא מצהירה כי "להיות גבר בחברה שמנוהלת על ידי מכונות זה להיות מיותר, נספח רך לכל מה שיעיל וקשיח".
היא מאמינה שלא נותר לגברים מסורתיים כל תפקיד, מכיוון שאין צורך במאבק פיזי כדי להתקיים או להתרבות.
מיירה רוצה להתנקם בגברים על התייחסותם לנשים, אך מסתבר שרודי נהנה מהשפלתו, ואכן עוזב את מרי-אן.
מאוחר יותר, מיירה נפצעת בתאונת דרכים—והסיפור מתהפך.
מתברר שמיירה היא-היא מיירון, ושכחלק ממעברה המגדרי אף ביצעה ניתוחים לשינוי מין.
כתוצאה מהתאונה, היא נאלצת להסיר את השתלים בחזה וגם מפסיקה לקחת הורמונים, ופתאום הגוף שלה מתחיל להיראות שוב זכרי.
מיירה מחליטה לחזור להיות מיירון.
עכשיו, כזכר סריס, מיירון מחליט להתמסד ביחסים עם מרי-אן.
עלילות משנה בספר סובבות בדס"מ וסטיות מיניות, צריכת סמים, וכן המערבולת של תעשיות המוזיקה והקולנוע.
מיירה קיליור וולש היא שחקנית וזמרת אמריקאית-ברזילאית, אשר מוכרת בעיקר בשל תפקידה בתור מינה פארום בסדרה "קורי בבית הלבן" של ערוץ דיסני, בתור אנה סוליס בסדרה "עקרות בית נואשות" ברשת ABC, בתור סימון סינקלייר בסדרה "הוחלפו בלידתן" ברשת Freeform.
וולש נולדה בסיאטל, וושינגטון לאם ברזילאית ולאב אמריקאי.
כשהייתה בת שנה עברה עם משפחתה לסאו פאולו שבברזיל, ולאחר כמה שנים חזרה עם משפחה לסיאטל.
כשהייתה בת אחת עשרה עברו לסימי ואלי, קליפורניה, שם סיימה אל לימודיה בבית הספר התיכון הממלכתי והחלה להתמקד בקריירת משחק.
וולש היא פעילת זכויות אדם ידועה, ומבלה את רוב זמנה בהתנדבות ובמפגשים של פרויקטים קהילתיים.
בנוסף, יש לה בלוג אישי באינטרנט.
בשנת 2005 הופיעה לראשונה בפרק בסדרת הנוער "לא מדהימה" בערוץ ניקלודיאון.
שנתיים לאחר מכן, ב-2007 היא החלה לשחק בתפקיד ראשי בסדרת הנוער "קורי בבית הלבן" של ערוץ דיסני, בתפקיד מינה, בתו של שגריר בבית הלבן.
שבשנת 2008 השתתפה בקליפ לשיר "7 Things" של מיילי סיירוס.
בשנת 2009 שיחקה בתפקיד קבוע בעונה השישית של הסדרה "עקרות בית נואשות" ברשת ABC כאנה סוליס, קרובת משפחה של קרלוס סוליס העוברת לגור במשפחת סוליס בוויסטריה ליין.
בשנת 2010 היא הופיעה בתפקידי אורח בסדרות הטלוויזיה "סודות ההתבגרות" ו"יומני הערפד" ובשנת 2011 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט הנעורים "ילדות רעות 2".
בנוסף היא הופיעה בפרק בתוכנית "ד"ר פיל" שם נתנה עצות למתבגרים ובני נוער כיצד להעצים את עצמם.
בשנת 2012 ו-2013 שיחקה בתפקיד קבוע בסדרה "הוחלפו בלידתן" בתפקיד סימון סינקלייר, ובשנת 2017 שבה לתפקיד אורח.
בשנת 2013 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט הקומדיה "משחקי למות מרעב" שהוא פארודיה של משחקי הרעב.
בשנת 2018 הצטרפה וולש לתפקיד קבוע בעונתה החמישית והאחרונה של סדרת הדרמה הפוסט-אפוקליפטית "הספינה האחרונה" של רשת הכבלים TNT, בדמותה של מיה ולדאז.
בשנת 2019, וולש כיכבה בסרט מקורי של ערוץ לייפטיים "Identity Theft of a Cheerleader" אשר מבוסס על אירועים אמיתיים.
בשנת 2020, היא שיחקה בסרט מקורי נוסף של לייפטיים "Killer Dream Home" לצד השחקן ג'ון דה לוקה.
באותה שנה ביצעה הופעת אורח בסדרת הטלוויזיה הברזילאית "מועדון הבוסה נובה".
בשנת 2021 שיחקה בסרט האימה "The Accursed" לצד גוראן וישניץ', ושיחקה בסרט הקומדיה הברזילאי "יומנה הסודי של סטודנטית זרה" של נטפליקס לצדה של השחקנית לריסה מנואלה.
מיכאי וודוץ (ברומנית: Mihai Voduț; נולד ב-28 ביולי 1994) הוא כדורגלן עבר רומני ששיחק בעמדת החלוץ.
וודוץ התחיל את הקריירה שלו בקינדייה טרגובישטה מהליגה הרומנית השנייה, בה שיחק בשנים 2011–2014.
בעונת וודוץ הבקיע 11 שערים ב-27 הופעות, ובסיום העונה עלתה ולונטרי לליגת העל הרומנית לראשונה בתולדותיה.
ב-10 בינואר 2018 חתם בויטורול קונסטנצה.
כעבור שנה, שוחרר מהקבוצה בשל חשיפת חברתו לשעבר כי הימר על משחקי הקבוצה.
ב-31 בינואר 2019 וודוץ עבר בהעברה חופשית וחתם בבית"ר ירושלים.
ב-10 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1–1 עם מכבי חיפה באצטדיון טדי.
הוא שיחק במדי הקבוצה 7 משחקים ולא כבש.
בקיץ חזר לקבוצתו הראשונה, וחתם בקינדייה טרגובישטה.
ב-2 בדצמבר 2019 הושעה לשנתיים מכל פעילות כדורגל על ידי ועדת המשמעת והאתיקה של התאחדות הכדורגל ברומניה, בשל מעורבותו בפרשיית הימורים.
מיירזאורוס (שם מדעי: Meyerasaurus) הוא סוג של זוחל ימי בן למשפחת הרומלסוזאוריים שבקבוצת הפליואוזאורודים אשר חי בתור היורה בקרבת גרמניה לפני 183-180 מיליון שנה.
המאובנים שלו התגלו ב-1910 בדרום-מזרח גרמניה, באזור וירטמברג.
עם זאת הוא נחשב תחילה למין של פליוזאורוס ורק לאחר 100 שנה הועבר לסוג זה, אשר קרוי על שם הפלאונטולוג והסופר הגרמני הרמן וון מייר.
המיירזאורוס היה בעל גולגולת רחבה באורך 37 ס"מ שהכילה לסתות כבדות מלאות שיניים מחודדות וגוף באורך 3.35 מטר.
בצורתו דמה לפליוזאורוס או לליופלרודון והיה בעל סנפירים רחבים וזנב שטוח בקצה הגוף ששימש להאצה.
בניגוד לפליוזאורוס היה לו צוואר ארוך וראש קטן יחסית.
מעריכים כי הוא קרוב יותר לרומלאוזאורוס עקב כך.
יצור זה היה טורף ימי גדול שניזון מדגים, רכיכות ואולי מזוחלי ים אחרים.
הוא ניזון באמצעות טלטול טרף בחוזקה או בליעתו.
לא ברור אם יכל לצאת מהמים כדי להטיל ביצים או שהשריץ צאצאים חיים במים כמו האיכתיוזאורים.
מיירון פרינצמטאל היה קרדיולוג אמריקאי, שעסק בעיקר בתחומים של יתר לחץ דם ושל הפרעות קצב.
ידוע בעיקר על תיאור התופעה הקרויה על שמו - תעוקת לב על שם פרינצמטאל (Prinzmetal's angina).
פרינצמטאל נולד ב-1908 בבפאלו, ניו יורק, לאנה והארי פרינצמטאל.
בהמשך עברה משפחתו ללוס אנג'לס, שם למד מיירון בבית הספר על שם תאודור רוזוולט.
הוא סיים תואר ראשון מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, תואר ברוקחות מאוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו ותואר דוקטור לרפואה ב-1933 מ-UCSF - בית הספר לרפואה של אוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו.
כסטודנט הוא עבד יחד עם רוקחים נוספים על סינתזה של אמפטמין.
פרינצמטאל סיים את התמחותו הרפואית בסן פרנסיסקו, משם עבר לסנט לואיס לצורך עבודה בבית החולים "Barnes-Jewish hospital".
ב-1935 הפך לעמית בבית החולים מאונט סיני שבניו יורק.
בהמשך היה גם לעמית ביוניברסיטי קולג' לונדון, שם עבד יחד עם ג'ורג' פקרינג על מחקר בנושא ההורמון רנין, וכן לעמית באוניברסיטת דרום קליפורניה.
בשנת 1938 חזר ללוס אנג'לס שם שימש בתפקיד מחקרי בבית החולים "ארזי הלבנון" וכן ניהל מרפאה פרטית.
פרינצמטאל חיבר לפחות 165 מאמרים במהלך הקריירה, כאשר הנושא המרכזי בו עסק היה יתר לחץ דם.
פרינצמטאל תיאר את התופעה הנקראת על שמו - תעוקת לב על שם פרינצטאל (Prinzmetal's angina), שהיא סוג שונה של תעוקת לב המתרחש בזמן מנוחה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא עסק בנושא הלם הנגרם כתוצאה מטראומה וכוויות.
בנוסף לכך פרסם במהלך הקריירה מחקרים שעסקו בהפרעות קצב ובאלקטרוקרדיוגרפיה.
על אף שהתעסק בעיקר בתחום הקרדיולוגיה, עסק פרינצמטאל גם בחקר מחלות ריאות ומחלות כליות.
הוא היה לאחד הרופאים הראשונים בחוף המערבי שהשתמשו ביוד לטיפול במחלת גרייבס.
לפרינצמטאל היו ארבעה ילדים מאשתו הראשונה.
מיירל לדרמן יוקלס היא אמנית יהודייה-אמריקאית, הפועלת בניו יורק.
יצירתה כוללת אמנות קונספטואלית, מיצג, מיצב וטקסטים ופעמים רבות מבקשת לחקור ולהחיות את המהות האורבנית על כל צדדיה: אנשים, תחזוקה, קיימות, זבל וסביבה.
לדרמן יוקלס נולדה וגדלה בדנוור, קולורדו.
אבי היה רב ומורה לעברית בקהילה היהודית המקומית ואמה הייתה עקרת בית.
את לימודיה הגבוהים עשתה בניו יורק, תחילה למדה היסטוריה ויחסים בינלאומיים ולאחר מכן עברה ללמוד אמנות במכון פראט.
ב-1974 קיבלה תואר שני באמנויות מאוניברסיטת ניו יורק.
בשנת 1969 כתבה מניפסט לו קראה "מניפסט אמנות התחזוקה 1969!", תחילה כהצעה לתערוכה בשם "CARE".
המניפסט מאתגר את תפיסת תפקידה הביתי של האישה ומאיר את פעולת התחזוקה.
במניפסט היא כתבה על סוגיה השונים של התחזוקה, מהאישיים והקטנים ביותר (להתאפר מדי בוקר, למשל) ועד היבטים הציבוריים של תחזוקה כמו שמירה על העולם.
העבודה שלה כוונה להעלות את המודעות לפעולות התחזוקה השונות, שלרוב סמויות מן העין ומבוצעות בתגמול זעום, בין אם כספי ובין אם חברתי.
היא הגדירה את עצמה מאז "אמנית תחזוקה" ובתערוכותיה ביצעה מיצגים של פעילויות יומיומיות שהיא ונשים רבות, ובמיוחד עקרות בית עושות כל הזמן על מנת להחזיק את המשך פעילותם של הדברים.
יצירתה הזו הקנתה לה, החל משנת 1977 את עמדת "אמנית הבית" של מחלקת הסניטציה של עיריית ניו יורק (והיא היחידה בהיסטוריה להחזיק בעמדה זו).
עובדי הניקיון והתחזוקה של העירייה, כמו גם עבודתם היוו השראה ליצירות רבות שלה.
מיירל לדרמן יוקלס ראתה בתפקיד האמן תפקיד של אקטיביסט, להעניק השראה ולעודד אנשים לפעול על מנת לשנות נורמות חברתיות והרגלים.
לטענתה, אמנות היא תהליך תמידי ומתמשך השזור ביומיום ובפעולות היומיומיות.
לאחר לידת בנה הראשון, בשנת 1968 היא הרגישה שהזהות הציבורית שלה כאמנית וכאקטיביסטית נדחקת למקום משני ומפנה מקום לתפקידה כאמא, תפקיד הכולל פעולות רבות ומתמשכות על מנת לשמור על הניקיון ועל הסדר.
תנאים אלה היוו את הבסיס לכתיבת המניפסט של אמנות התחזוקה.
המניפסט נכתב תחילה כבסיס לתערוכה, לאחר לידת בנה הראשון.
לראשונה היא הייתה לצריכה לחלק את זמנה בין האמהות לבין יצירת אמנות והרגישה כי המקום של היצירה בחייה מצטמצם.
היא ציינה שכל האמנים הגברים המפורסמים בהיסטוריה מעולם לא נדרשו להקרבות שכאלה.
את כתיבת המניפסט היא תיארה כהתגלות שאיחדה את כל האנשים להם הפכה להיות, ובעיקרם האמנית והאמא.
מיירון בואדו (בהולנדית: Myron Boadu; נולד ב-14 בינואר 2001 באמסטרדם שבהולנד) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת פ.ס.וו.
בואדו גדל במחלקת הנוער של א.ז.
ב-6 במאי 2018 ערך בואדו את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 0–6 על זוולה במסגרת המחזור ה-34 בליגה לעונת .
בסך הכל שיחק בואדו בא.ז.
אלקמאר במשך ארבע עונות, בהן ערך 64 הופעות ליגה והבקיע 32 שערי ליגה.
ב-4 באוגוסט 2021 חתם בואדו על חוזה לחמש עונות במונקו מליגת העל הצרפתית.
יומיים לאחר חתימתו במועדון, ב-6 באוגוסט, ערך בואדו את הופעת הבכורה שלו, כששיחק 59 דקות בתיקו 1-1 נגד נאנט במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת 2021/2022.
במחצית עונת 2023/24 הושאל בואדו לטוונטה מליגת העל ההולנדית, ועד לסיום העונה ערך בשורותיה 11 הופעות, בהן הבקיע 3 שערים, וסיים עם הקבוצה במקום השלישי.
בתום חצי עונה חזר בואדו למונקו, ובקיץ 2024 הושאל לעונה אחת לבוכום מהבונדסליגה.
במחזור ה-18 של עונת 2024/25 הבקיע בואדו שלושער תוך רבע שעה בפתיחת המחצית השנייה במשחק מול ר.ב.
לייפציג, וסייע לקבוצתו לחזור מפיגור 3-0 לתיקו 3-3. בואדו הבקיע בסך הכל 9 שערי ליגה בעונת ההשאלה לבוכום, אך לא הצליח למנוע את נשירתה לבונדסליגה השנייה.
ב-19 בנובמבר 2019 ערך בואדו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הולנד, בניצחון 0–5 על נבחרת אסטוניה במסגרת מוקדמות יורו 2020. באותו משחק גם הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת.
בואדו היה חלק מסגל נבחרת הולנד עד גיל 21 בטורניר אליפות אירופה עד גיל 21.
מיירון טימותי הריק היה פוליטיקאי ודיפלומט אמריקאי מאוהיו, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אוהיו ה-42 בשנים 1904–1906, וכשגריר ארצות הברית בצרפת בשנים 1912–1914 ומשנת 1921 ועד למותו.
מיירון הריק נולד בהנטינגטון שבמחוז לוריין, אוהיו, כבנם של מרי (לבית הלברט) וטימותי רובינסון הריק, חוואי מקומי.
הוא למד באוברלין קולג' ובאוניברסיטת וסליאן אוהיו, אך לא סיים את לימודיו בשני מוסדות הלימוד.
ב-1880 נשא הריק לאישה את קרוליין מרינה פמרלי מדייטון.
לזוג נולד בן אחד, פמרלי וב הריק.
ב-1878 התקבל הריק ללשכת עורכי הדין של קליבלנד.
ב-1886 הוא הצטרף לבנק "החברה לחיסכון" (Society for Savings), שהיה אחד הבנקים שמוזגו לימים לקי-בנק (KeyBank), כמזכיר וגזבר הבנק, וב-1894 הוא היה לנשיא הבנק.
בשנים 1885–1888 היה הריק חבר במועצת העיר של קליבלנד.
ב-1886 הוא סייע לממן ולייסד בקליבלנד את "חברת הפחמן הלאומית" (National Carbon Company), יחד עם וושינגטון ה.
לורנס, ג'יימס פרמלי וג'יימס ווב קוק הייז, בנו של נשיא ארצות הברית רתרפורד הייז.
חברה זו, קודמתן של החברות "יוניון קרביד" (Union Carbide), "אנרג'ייזר" (Energizer) ו"אברידיי" (Eveready), הפכה לימים לחברה בולטת בהיסטוריה של צריכת סוללות חשמליות ופנסים.
בבחירות לנשיאות של 1892 היה הריק בחבר האלקטורים, והצביע עבור בנג'מין הריסון.
ב-1902 העניק הריק לכפר ולינגטון שבאוהיו תרומה של 20,000 דולר לבניית ספרייה שנקראה ספריית הזיכרון של הריק.
בצוואתו הוא הוריש לספרייה סכום נוסף של 70,000 דולר.
ב-1903 נבחר הריק כמושל אוהיו, וכיהן בתפקיד בשנים 1904–1906. כסגנו כיהן וורן הרדינג, לימים נשיא ארצות הברית.
הריק היה בן חסותו של הבוס הפוליטי מארק האנה, אך ב-1905 הוא נוצח בבחירות בניסיונו להיבחר לכהונה שנייה כמושל בעקבות מאמציהם של ויין וילר והליגה נגד משקאות חריפים, לאחר שהוא סירב לתמוך בתוכניתם לחוקק חוק יובש באוהיו.
בשנים 1912–1914 ולאחר מכן בשנים 1921–1929 כיהן הריק כשגריר ארצות הברית בצרפת.
הוא היחיד מבין שגרירי ארצות הברית בצרפת לדורותיהם שעל שמו קרוי רחוב בפריז, ברובע השמיני של פריז.
הוא גם עוטר באות לגיון הכבוד.
כשגריר אירח הריק את צ'ארלס לינדברג בפריז לאחר טיסתו המוצלחת מניו יורק לפריז ב-1927. ב-1916 התמודד הריק ללא הצלחה בבחירות לסנאט של ארצות הברית ונוצח על ידי אטלי פומרן.
מיירון הריק נפטר בפריז בעת כהונתו כשגריר בצרפת ב-31 במרץ 1929 כתוצאה מהתקף לב.
הוא נטמן בבית הקברות לייק ויו בקליבלנד.
מיירה היא שטח גלילי בנפת לינקולן, וירג'יניה המערבית, ארצות הברית.
העיירה שוכנת לאורך גדת הנהר מאד, 6.4 ק"מ דרומית להמלין.
סניף הדואר בעיירה פעל מ-7 בספטמבר 1883 ועד שנסגר ב-19 במרץ 2011. הקהילה נוסדה במקביל להקמת סניף הדואר.
מיירה נוהמי פלורס היא פוליטיקאית אמריקאית, שכיהנה כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-34 של מדינת טקסס.
פלורס, חברת המפלגה הרפובליקנית, היא האישה הראשונה בקונגרס שנולדה במקסיקו.
טרם היבחרה לקונגרס הייתה פעילה פוליטית מקומית במחוז הידלגו.
מיירה נוהמי פלורס נולדה ב-1 בינואר 1986 בעיירה בורגוס שבמדינת טמאוליפס במקסיקו לזוג חקלאים.
משפחתה היגרה לארצות הברית כשהייתה בת שש, ובגיל 14 התאזרחה.
בשנת 2004 השלימה את לימודיה התיכוניים בתיכון סן בניטו.
פעמים תכופות העתיקה משפחתה את מגוריה ברחבי טקסס בשל עבודת הוריה באיסוף כותנה שהחלה בממפיס שבטנסי, כשהייתה בת 13. ב-2019 השלימה את לימודיה הגבוהים במכללת סאות' טקסס.
פלורס התחנכה על ערכים שמרניים, וחרף היות הוריה תומכי המפלגה הדמוקרטית, נמשכה פלורס לרפובליקנים בשל דעותיה נגד הפלות.
לימים אמרה כי בעבר הייתה דמוקרטית אך עזבה את המפלגה זמן קצר לאחר שהצביעה עבור ברק אובמה ב.
טרם כניסתה לחיים הפוליטיים וזמן קצר לאחר שהשלימה את לימודיה האקדמיים, פלורס עבדה במפלגה הרפובליקנית של מחוז הידלגו כיו"ר מטה ההסברה ההיספנית.
לפני שנבחרה אל הקונגרס של ארצות הברית השתמשה פלורס בהאשטאגים הקשורים לתאוריית הקשר "QAnon" בפוסטים באינסטגרם, אם כי הכחישה שאי פעם הייתה תמכה בתיאורייה זו.
בציוצים בטוויטר שמאוחר יותר מחקה, קידמה פלורס בנוסף דיסאינפורמציה לפיה ההסתערות על הקפיטול אורגנה בידי חברי אנטיפה.
פלורס הכריזה על מועמדותה לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-34 של טקסס, לאחר שנציג המחוז המכהן פילמון ולה הדמוקרטי הודיע במרץ 2021 כי לא יתמודד מחדש בבחירות 2022. היא ניהלה את מסע הבחירות שלה תוך פניה להיספנים ולטינים וקראה להתפכחותם מהמפלגה הדמוקרטית, שבה תמכו היסטורית בדרום טקסס.
לאחר הקמת מחוזות קונגרס חדשים בטקסס כתוצאה ממפקד האוכלוסין של ארצות הברית ב-2020, הכריז חבר הקונגרס ויסנטה גונזאלס מהמחוז ה-15 על מועמדותו במחוז ה-34 החדש.
ב-1 במרץ 2022 פלורס וגונזאלס זכו כל אחד במועמדות מפלגותיהם ובבחירות הכלליות בנובמבר יתמודדו זה מול זה.
במרץ 2022 הכריז ולה על התפטרותו המוקדמת מהקונגרס.
זמן קצר לאחר הודעתו הכריזה פלורס על מועמדותה בבחירות המיוחדות שנקבעו ל-14 ביוני 2022, למילוי מקומו של ולה.
גונזאלס לא התמודד בבחירות המיוחדות.
מסע הבחירות של פלורס התמקד בשורשיה המשפחתיים, בכלכלת ארצות הברית, בהגבלת הגבולות ובהיותה בת מהגרים.
במהלך הבחירות המיוחדות דיווחה פלורס על תרומות בסך 752 אלף דולר אמריקאי, ואילו המועמד הדמוקרטי דן סנצ'ז מהעיר הרלינגן דיווח על 46 אלף דולר בלבד.
פלורס ניצחה את סנצ'ז עם 50.91% מקולות הבוחרים לעומת 43.37 האחוזים של יריבה.
היא האישה הראשונה ילידת מקסיקו שנבחרה לכהונה בקונגרס.
בבחירות 2022 התמודדה פלורס לתקופת כהונה מלאה, אך הפסידה לחבר הקונגרס ויסנטה גונזאלס.
כהונתה הסתיימה עם התפזרות הקונגרס ה-117 של ארצות הברית בראשית ינואר 2023.
מיירון אנטוניו ג'ורג' קלייטון (בספרדית: Mayron Antonio George Clayton; נולד ב-23 באוקטובר 1993 בלימון שבקוסטה ריקה) הוא כדורגלן קוסטה ריקאי המשחק בעמדת החלוץבנבחרת קוסטה ריקה.
ג'ורג' שיחק בקבוצות לימון מליגת העל של קוסטה ריקה, OFI כרתים מליגת העל היוונית, הוברו, ראנס, לינגבי בולקלוב ומיטיולן מליגת העל הדנית, וולרנגה מליגת העל הנורווגית, בודפשט הונבד מליגת העל ההונגרית, קאלמאר מליגת העל השוודית, פו מליגת המשנה הצרפתית ולוזאן מליגת העל השווייצרית.
ב-21 ביוני 2022 חזר לפו מליגת המשנה הצרפתית.
ב-31 באוגוסט 2023 חתם ג'ורג' לשנתיים בקבוצת בית"ר ירושלים מליגת העל הישראלית.
ב-4 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בבית"ר כשפתח בהרכב במסגרת המחזור השני בליגת העל נגד מ.ס.
אשדוד, משחק בו גם כבש צמד שערי בכורה בקבוצה שהובילו לניצחון 2–1 של קבוצתו.
לאחר הגעתם של המנהל המקצועי אלמוג כהן והמאמן ברק יצחקי לבית"ר ירושלים הוריד ג'ורג' במשקלו בצורה ניכרת ונכנס לכושר הבקעה בסוף העונה הסדירה ובפלייאוף התחתון.
את העונה סיים ג'ורג' עם 8 שערים ו-2 בישולים ב-23 הופעות, כש-4 שערים מגיעים בשמונת המשחקים האחרונים של העונה.
את עונת 2024/2025 סיים ככובש המוביל של בית"ר עם 11 שערים בכל המסגרות ב-33 הופעות מתוכן רק 20 בהרכב (8 בליגה - ראשון ביחד עם סילבה קאני, 3 בגביע - ראשון ביחד עם עומר אצילי).
ב-10 באוקטובר 2014 ערך ג'ורג' את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קוסטה ריקה, בניצחון 3–4 על נבחרת עומאן במשחק ידידות.
נכלל בסגל נבחרת קוסטה ריקה לטורניר גביע הזהב 2019, וערך ארבע הופעות בטורניר.
ב-20 ביוני 2019 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 1–2 על נבחרת ברמודה במסגרת שלב הבתים של הטורניר.
האי מֶיְיר הוא אי הממוקם בדרום-דרום מערב מרסיי, בסביבה הקרובה של קייפ קרואסט ברובע גאודס , בקצה המערבי של מסיב קאלאנקס.
הוא חלק משטחה של הקומונה של מרסיי, ושייך לרובע ה-8 של העיר.
האי מהווה אחד מתוך קבוצת איים המרכיבה את ארכיפלג רִיוּ שמונֶה 7 איים נוספים בגדלים שונים.
אורכו של האי 990 מטר ממזרח למערב ו-540 מטר מצפון לדרום והנקודה הגבוהה ביותר באי היא בגובה 141 מ' מעל פני הים.
ניתן לראות שרידי מבנה מהתקופה שבה נוצלו משאבי המינרלים של האי.
מצפה כוכבים הרוס הם תזכורת לחשיבות האסטרטגית של מיקומו, מדרום למפרץ מרסיי וממזרח למפרץ ליון .
לצד האי מייר קיים אי קטנטן בשם טיבולן דה מייר .
באי שגובהו 49 מ' ורוחבו 100 מ', מגדלור בפסגתו.
בסביבתו הקרובה עוד כמה איים קטנטנים נוספים בשם Les Pharillons הידועים כאתר צלילה שמוקדו ה-Liban, אוניה שטבעה בשנת 1903, עם יותר מ-100 נוסעים.
האי מייר מופרד מהיבשה רק במעבר צר של כ-80 מטר - Passage des Croisettes, שקשה לכלי שיט לעבור בו בגלל זרמים חזקים וגלים רגבוהים בתנאי רוח.
מאותה סיבה, שחיה מקייפ קרואזט לאי מאייר אינה מומלצת, למרות המרחק הקצר.
שחייה ברחבי האי שמורה לספורטאים מנוסים.
ספינות היוצאות מנמל מרסיי לכיוון קוט ד'אזור, קורסיקה או תוניסיה מקיפות את הכֵּף ופוסחות על המעבר והאי.
האי מייר, כמו שאר האיים של ארכיפלג ריו, מורכבים בעיקר מאבן גיר אורגונית - סלע משקע שנוצר מריכוז של שוניות אלמוגים לפני 130 מיליון שנה.
אבן גיר זו מאופיינת בצבעה הבהיר והלבן ובטוהר הסידן פחמתי שלה.
האי מייר צויר בעיקר על ידי הצייר וינסנט ביולס , המדבר עליו כך: "בשבילי, זה היה עולם של מיתוסים יווניים...
זהו האי קליפסו, גרנדיוזי, מרתק, מסוכן בבת אחת, שבו שום דבר לא צומח...
זה האי של המיתוסים הים תיכוניים, שבו האדם יתעמת עם עצמו, או יפגוש את עצמו בסלע הזה, כמו סלע עצום...
חומר גלם, סוג של מטאוריט, שהיה נופל כמו זאוס, שזורק את האומפלוס על דלפי באומרו: הנה מרכז העולם".
מיירושוב (בפולנית: Mieroszów; בעבר: פירלונד, בפולנית: Fyrląd; בגרמנית: Friedland in Niederschlesien, פרידלנד אין נידרשלזיין) היא עיירה במחוז ולבז'יך, בפרובינציית שלזיה התחתית, בדרום-מערב פולין, סמוך לגבול עם צ'כיה.
מיירושוב היא המרכז המנהלי של גמינת מיירושוב.
העיירה ממוקמת כ-15 ק"מ דרום-מערבית מוולבז'יך, וכ-79 ק"מ דרום-מערבית מבירת האזור ורוצלב.
נכון לשנת 2019, מספר התושבים בעיירה עמד על 4,070.
העיירה קיבלה זכויות עיר בשנת 1303.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הפעילה גרמניה הנאצית מספר מחנות עבודה בכפייה בעיר, בתחילה בעיקר עבור פולנים (כולל משפחות עם ילדים), ובהמשך גם עבור שבויי מלחמה סובייטים ואיטלקים.
בספטמבר 1944 הוקם תת-מחנה של מחנה הריכוז גרוס-רוזן, בו הוחזקו בתחילה כ-300 יהודים פולנים, ובהמשך גם יהודים מסלובקיה והונגריה.
עבודת כפייה, רעב ומגפת כינים גרמו למותם של אסירים רבים.
המחנה שוחרר ב-9 במאי 1945 בסיום המלחמה.
איש מסגל האס אס במחנה לא הועמד לדין לאחר המלחמה.
מיירושוב ידועה בהר יטקי (Jatki), הידוע גם בשם "האוכף החדש", המהווה אתר מוערך למרחפי אוויר וצניחה, במיוחד כאשר הרוחות מגיעות מדרום.
האתר כולל רמפה להמראת גלשני רוח, ומתאים גם לאימונים בסיסיים וגם לטיסות ארוכות של טייסים מנוסים.
פדור קראוס (1857–1937), נוירוכירורג גרמני
מיישם בינה מלאכותית או מטמיע בינה מלאכותית הוא מקצוע שנוצר בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-21. התפקיד מתמקד בהטמעת טכנולוגיות בינה מלאכותית בארגונים – מבחינת התאמה, שילוב ותפעול של פתרונות קיימים, ולא בפיתוח עצמי של האלגוריתמים.
המקצוע נלמד בבתי ספר מקצועיים פרטיים, במוסדות לימוד ממשלתיים ובאקדמיה.
החל מיוני 2024 המקצוע מוכר כמקצוע רשמי בהכשרה מקצועית של משרד העבודה.
בשנת 2025 "מיישם בינה מלאכותית" הוכר כאחד המקצועות שבהם הלשכה לטכנולוגיות המידע בישראל מעניקה הסמכה.
מיישם בינה מלאכותית אחראי על ניתוח צורכי הארגון, בחירת כלי AI מתאימים, אינטגרציה במערכות קיימות, הדרכה של משתמשים, ותחזוקת הפתרונות לאורך זמן.
התפקיד מהווה גשר בין הפתרון הטכנולוגי לבין היעדים העסקיים והארגוניים, במטרה לספק ערך עסקי מיידי תוך התייחסות לאתגרים פרקטיים כגון התאמה לתשתיות, אתיקה, רגולציה, והטמעה בתהליכים יומיומיים.
משרד החדשנות, המדע והטכנולוגיה בישראל גיבש תוכנית לאומית לבינה מלאכותית, אשר אחת ממטרותיה היא הטמעת בינה מלאכותית בשירות הציבורי.
אוריינות נתונים והיכרות עם כלים טכנולוגיים מרכזיים ב-AI: למידת מכונה, עיבוד שפה טבעית, ראייה ממוחשבת ועוד.
ניסיון במערכות מידע, מסדי נתונים ו־API.
כישורי ניתוח עסקי ויכולת לתרגם דרישות לפתרונות יישומיים.
מיומנויות ניהול פרויקטים, הדרכה ותקשורת בין-תחומית.
המיישם פועל במגוון תחומים, ובהם:
שירותי בריאות – מערכות תומכות החלטה קליניות וניתוח מידע רפואי.
חינוך – התאמת תוכן בלמידה אישית וכלי הוראה חכמים.
שירות לקוחות צ'אטבוטים, מוקדי שירות וירטואליים.
ניהול משאבי אנוש - משלב הגיוס עד עזיבת הארגון.
תעשייה – אוטומציה חכמה, בקרה נבונה וחיזוי תקלות.
מדען נתונים (Data Scientist) עוסק במחקר, פיתוח מודלים ותחזיות מבוססות נתונים.
מהנדס למידת מכונה (ML Engineer) עוסק בבניית מודלים והטמעה טכנית בקנה מידה רחב.
מיישם בינה מלאכותית עוסק בשילוב, התאמה ויישום פרקטי של פתרונות AI קיימים.
מיכאיל אפאנסייביץ' בּוּלְגַקוֹב (רוסית: Михаи́л Афана́сьевич Булга́ков; 3 במאי (כך על־פי הלוח היוליאני; על פי הלוח הגרגוריאני: 15 במאי) 1891, קייב – 10 במרץ 1940, מוסקבה), היה סופר ומחזאי רוסי, מגדולי הסופרים במאה ה-20.
מחבר הרומנים "האמן ומרגריטה" ו"הגווארדיה הלבנה", הנובלות "הביצים הגורליות" ו"לב כלב", קובץ הסיפורים "רשימות של רופא צעיר", ועוד.
נולד בקייב שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה) ב־15 במאי 1891, הבכור מבין שבעת הילדים של אפנאסי בולגקוב, מרצה באקדמיה לכמרים.
משפחתו הייתה נוצרית אדוקה, ושני סביו היו כמרים אורתודוקסיים.
בשנת 1909 החל לימודי רפואה באוניברסיטת קייב בהשראת שני דודיו (אחיו של אימו).
הוא למד באוניברסיטה במשך שבע שנים.
כבר בעת לימודי הרפואה הראה כישרון ספרותי רב, וידע גם להציג את סיפוריו בפני קהל.
ב־1915 התחתן עם אשתו הראשונה, טטיאנה לאפה.
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה החל לעבוד בבית־חולים, וכאשר סיים בהצטיינות את האוניברסיטה, נסע לחזית כרופא בארגון הצלב האדום.
באביב 1918, לאחר חתימת הסכם שלום בין גרמניה לרוסיה ופירוק צבא האימפריה הרוסית, חזר עם אשתו לקייב, והיה עד לכניסת הצבא הגרמני לעיר.
בינואר 1919, לאחר כיבוש קייב על ידי צבאו של סימון פטליורה, גויס בולגקוב בכפייה לצבא הרפובליקה העממית של אוקראינה.
כעבור זמן קצר הצליח לערוק מהצבא האוקראיני ולחזור לקייב.
באוגוסט 1919 התנדב לצבא הלבן, שבו כבר שירתו שני אחיו הקטנים.
כרופא צבאי נדד עם הצבא הלבן הנסוג מפני ההתקפות של הצבא האדום עד לצפון קווקז.
בתחילת 1920 התפנו שרידי הצבא הלבן מהקווקז לחצי האי קרים, אך בולגקוב, שלא רצה לעזוב את הפצועים של בית חולים שדה שבו שירת, נשאר בקווקז.
שני אחיו התפנו לקרים, ולאחר שגם חצי האי קרים נפל בידי הצבא האדום, היגרו לצרפת.
ב־1921 הגיע בולגקוב עם אשתו למוסקבה, ולאחר מאמצים רבים קיבל מהשלטונות דירה בבניין ששימש לאחר מכן השראה לתיאורי "דירה מס' 50", זירת ההתרחשות בספרו "האמן ומרגריטה".
באותם ימים שימש בולגקוב סופר בעיתון רוסי שיצא לאור בברלין, וכתב עבורו את יצירותיו הראשונות - ובהן "יומני הרופא הצעיר" ו"מורפיום".
כן החל באותו הזמן את כתיבת הרומן "הגווארדיה הלבנה".
ב־1924 התגרש בולגקוב מאשתו, והתחתן עם ליובוב בלוזרסקיה - שלה גם הקדיש את ספרו "הגווארדיה הלבנה" (Белая Гвардия).
הרומן עובד גם למחזה בשם "ימי משפחת טורבין" (Дни Турбиных) - שהועלה על הבמה בתיאטרון האמנותי וזכה לביקורת שלילית קשה, משום שלא הציג את תומכי הצבא הלבן באופן שלילי דיו, אך גם לתגובה אוהדת מפי שליט ברית המועצות יוסיף סטלין, וכך הובטח לו האישור להעלות אותו בתיאטרון במוסקבה.
למרות הצלחת המחזה, הממסד הספרותי של ברית המועצות המשיך להתנכל לבולגקוב, וב־1930 היה בולגקוב מובטל ומיואש, וה"בון טון" הספרותי (והפוליטי) היה למתוח ביקורת עליו ועל יצירותיו.
הוא כתב מכתב אישי לסטלין, בו התלונן על מצבו, וביקש לאפשר לו לצאת לחו"ל, ואם לא, אז שתימצא לו עבודה בתיאטרון, אפילו כפועל במה.
במפתיע, התקשר אליו סטלין אישית והבטיח למצוא לו עבודה, באומרו שחבל שכישרון כה מובהק ייצא לחו"ל.
מצד אחד השיחה אפשרה לבולגקוב להמשיך וליצור, ואף לשרוד שנים קשות של טיהורים.
מצד שני רצונו האמיתי היה לצאת לחו"ל וליצור שם באופן חופשי.
בעקבות התערבותו של סטלין (שיש הרואים בה אך ניסיון להעלות את קרנו של המנהיג בחוגי האינטליגנציה) קיבל בולגקוב את משרת המנהל האמנותי של אחד מתיאטראות מוסקבה.
ב־1932 התחתן בולגקוב בשלישית עם ילנה שילובסקיה, והיא זו שתשמש בעתיד מודל לדמותה של "מרגריטה".
בשנות חייו עמה עבד על הרומן האחרון שלו, בידיעה ברורה שאף הוצאה בברית המועצות לא תסכים לפרסמו בגלל תוכנו הדתי והביקורת הקשה נגד הממסד הסובייטי.
לאחר מותו שמרה אשתו על כתבי־היד, ולבסוף פורסם הספר "האמן ומרגריטה" לראשונה ב-1966.
מיכאיל בולגקוב נפטר מאי ספיקת כליות ב-10 במרץ 1940 במוסקבה ונקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה.
השטן במוסקבה (גרסה מקוצרת של "האמן ומרגריטה"), תרגם יוסף סערוני, הוצאת עם עובד, 1969.
השלג השחור, תרגם צבי ארד, הוצאת עם עובד, 1974.
לב כלב, תרגמה ז'אנה גור הוצאת כפתור, 1988.
מולייר תרגמו יעקב בסר ויהושע סובול, הועלה בתיאטרון גשר 1992.
האמן ומרגריטה, תרגם פטר קריקסונוב, ספרי עליית הגג והוצאת ידיעות אחרונות, 1999.
לב כלב: סיפור מפלצתי, תרגם פטר קריקסונוב, ספרי עליית הגג והוצאת ידיעות אחרונות, 2002.
הגווארדיה הלבנה, תרגמה נילי מירסקי, הוצאת עם עובד, 2002.
מורפיום תרגם רומן וטר, הוצאת עמדה / ביתן, 2002.
הביצים הגורליות, תרגם פטר קריקסונוב, ספרי עליית הגג והוצאת ידיעות אחרונות, 2003.
אי הארגמן (מחזה), תרגמה עינת בסר, הוצאת אסטרולוג, 2004.
הדירה של זויה - תורגם על ידי רועי חן והועלה בתיאטרון בית צבי ב-2004.
רשימות של רופא צעיר, תרגמה ליזה צ'ודנובסקי, הוצאת בבל, 2007.
מחול שדים, תרגמה שירלי פינצי לב, תשע נשמות, 2021.
רבים מספריו של בולגקוב הפכו לסרטי קולנוע או מיני-סדרות טלוויזיה:
1970 "המנוסה" (ברית המועצות) - סרט קולנוע המבוסס על המחזה "המנוסה"
1972 "פילאטוס והאחרים" (גרמניה-פולין) - סרט בבימויו של אנדז'יי ויידה המבוסס על הרומן "האומן ומרגריטה"
1972 "האומן ומרגריטה" (יוגוסלביה-איטליה) - סרט קולנוע המבוסס על רומן בעל אותו שם.
1973 "איוואן ואסילייביץ' מחליף מקצוע" (ברית המועצות) - סרט קולנוע בבימויו של לאוניד גאידאי המבוסס על מחזה בעל אותו שם.
1976 "לב של כלב" (איטליה - גרמניה) - סרט קולנוע המבוסס על נובלה בעלת אותו שם.
1976 "ימי משפחת טורבין" (ברית המועצות) - מיני סדרת טלוויזיה בת 3 פרקים המבוסס על מחזה בעל אותו שם.
1988 "לב של כלב" (ברית המועצות) - סרט המבוסס על נובלה בעלת אותו השם.
1994 "האמן ומרגריטה" (רוסיה) - סרט המבוסס על הרומן באותו שם
1995 "הביצים הגורליות" (רוסיה) - סרט קולנוע המבוסס על מחזה בעל אותו שם.
2005 "האמן ומרגריטה" (רוסיה) - סדרת טלוויזיה בת 10 פרקים המבוססת על רומן בעל אותו שם.
2008 "מורפיום" (רוסיה) - סרט קולנוע המבוסס על קובץ הסיפורים "רשימות של רופא צעיר"
2012 "הגווארדיה הלבנה" (רוסיה) - סדרת טלוויזיה בת 8 פרקים המבוססת על רומן בעל אותו שם.
2012 "יומנו של רופא צעיר" (בריטניה) - סדרת טלוויזיה בכיכובו של דניאל רדקליף המבוססת על קובץ הסיפורים "רשימות של רופא צעיר".
2024 "האמן ומרגריטה" (רוסיה) - סרט קולנוע בכיכובם של אוגוסט דיהל, יבגני ציגאנוב ויוליה סניגיר.
מיכאיל אלכסנדרוביץ' בָּאקוּנִין היה מהפכן רוסי.
בתחומי מדע המדינה, אנרכיסט וסוציאליסט רוסי.
באקונין היה בין התורמים העיקריים להתפתחות הפעילות האנרכיסטית המודרנית בכלל, והאנרכו-קומוניזם בפרט.
מיכאיל באקונין נולד למשפחת אצולה בפלך טבר, בכפר פריאמוקינו שברוסיה הצארית.
אביו, אלכסנדר מיכאילוביץ' באקונין , היה דיפלומט ששירת באיטליה ובצרפת ועם שובו הפך למרשל אצולה .
מיכאיל קיבל את חינוכו בכפר בו למד וגם דרך ביתו..
מגיל 15 למד בפנימיה צבאית בסנקט פטרבורג.
בסיומה שירת כקצין זוטר ביחידת ארטילריה בעיר גרודנו.
בשנת 1835 פרש ביוזמתו מהשירות הצבאי.
הוא עבר לגרמניה, שם למד את התאוריה של הגל והחל להתרועע עם אנשי שמאל גרמנים.
בצרפת פגש את פייר-ג'וזף פרודון ואת הגולים הפולנים ומשם עבר לשווייץ, שם פעל בשיתוף עם תנועות סוציאליסטיות שונות.
ב־1842, פרסם באקונין בעילום שם את ספרו 'הריקאציה בגרמניה', ובו משפטו המפורסם: "תשוקת ההרס היא תשוקת היצירה", משפט שמפלגות סוציאליסטיות רבות בעולם תלו על קירות משרדיי המפלגה, ונתן השראה.
כפיתוח פרשנות מהפכנית לדיאלקטיקה של הגל.
בחיבור הוא גם טען כי העם הגרמני אינו יכול לקפוא על שמריו, ולכן עליו לשאוף לקידום המהפכנות.
הממשל הרוסי ידע על הפעילות המהפכנית של באקונין ובשנת 1843 דרש ממנו לחזור לתחומי האימפריה הרוסית.
באקונין סירב וכתוצאה מכך, בשנת 1844 הוא נושל מכל רכושו ברוסיה והתקבלה החלטה שאם יחזור, יישלח לסיביר.
ב־1848, עם חזרתו לפריז, הוציא לאור מנשר תוקפני נגד רוסיה אשר הביא לגירושו מצרפת.
התנועה המהפכנית של 1848 נתנה לו את ההזדמנות לה חיכה להפיץ את דעותיו ברבים.
באקונין היה בין יוזמי הקונגרס הסלאבי בפראג (ביוני 1848), בו ראה הזדמנות להתאחדות הסלאבים כנגד האימפריות הרוסית והאוסטרית.
כתוצאה מכך, הוא נאסר בדרזדן ב־1849. תחילה נשפט למוות ולאחר מכן גזר דינו הומר למאסר לכל החיים.
הוא הועבר לסמכויות רוסיה ונשלח לסיביר ב־1857. הוא הצליח לברוח דרך יפן וארצות הברית עד שהגיע לבריטניה ב־1861. הוא בילה את שארית חייו בגלות, בעיקר בשווייץ.
באקונין היה חבר מ־1867 בליגה לשלום וחופש.
ב-1869 הקים את ה"ברית הדמוקרטית החברתית" אשר הצטרפה לאינטרנציונל הראשון.
בסוף 1870 השתתף בהתקוממות בליון.
ב־1872 בקונגרס האינטרנציונלי בהאג הוא גורש מהמפלגה המרקסיסטית בעוון מעילת כספים, דבר שהתברר כמזימה נגדו, שנועדה למנוע את המשך התחזקותו הפוליטית בתוך המפלגה.
באקונין פרש ללוגאנו בשנת 1873 ונפטר בברן שבשווייץ ב-13 ביוני 1876.
כתבי באקונין משקפים נאמנה את אישיותו.
הם צבעוניים ומלאי חיים אך אימפולסיביים, לא מאורגנים ולעיתים גם לא עקביים.
מתוך כתביו עולה כי העקרונות הבסיסיים המרכיבים את התנאים החיוניים לכל התפתחות אנושית, קולקטיבית או אינדיבידואלית בהיסטוריה הם: חירות אנושית, מחשבה ומרד.
לדידו של באקונין כלכלה חברתית ופרטית מתאימה למרכיב הראשון, מדע למרכיב השני וחופש למרכיב השלישי.
אלה הם שלושת המרכיבים הבסיסיים בתאוריה שלו.
באקונין הצהיר פעם שקיום האל איננו עולה בקנה אחד עם אושר, כבוד, חוכמה, תחושה מוסרית וחירות האדם מאחר שאם אכן קיים אלוהים, הרי כי החוכמה והרצון האנושיים, אפילו אם הם גדולים וחזקים, מתגמדים לעומת החוכמה והרצון האלוהי.
בכתביו, הדגיש באקונין את תפקידם של הקולקטיב, ההתקוממות העממית והמרד הספונטני, ביצירת חברה חופשית נטולת מעמדות.
הוא דחה כל מערכת אידיאלית מרעיון האלוהים ועד כל אוטוריטה חיצונית.
בין אם הריבונות נובעת מרצון השליט או מהזכות להצבעה דמוקרטית.
חופש האדם, לדעתו, נובע מציות לחוקי הטבע.
כאשר האדם מזהה אותם ככאלה ולא מקיימם עקב כפייה חיצונית, אנושית או אלוהית, קולקטיבית או אינדיבידואלית.
בדרך זו בעיית החופש תיפתר, חוקי הטבע יומשגו על ידי גילויים מדעיים והידע עליהם יתפשט באופן אוניברסלי בין כל האנשים.
האדם לא יוכל אלא לציית לחוקי הטבע כאשר הוא יזהה אותם כחוקים של טבעו.
על כן לדידו של באקונין הצורך לארגון פוליטי וחוקתי ייעלם.
באקונין גרס כי על המהפכן להיות ללא רגשות או אינטרסים אישיים, ללא עקרונות מוסר, דת או פטריוטיזם אשר עלולים, לפי דעתו, להסיט אותו ממשימתו.
מטרת משימה זו, לדעת באקונין, להשתמש בכל האמצעים הקיימים על מנת להחליף את החברה הקיימת.
בעניינים פוליטיים היה זה באקונין אשר עורר את האנרכיסטים להתבונן באנשי השוליים, הלוא הם העובדים הלא מאורגנים ומאוגדים, בחברה המודרנית ולא על הפרולטריון המתועש כסוכן האמיתי של המהפכה.
הוא האמין שהדחפים המהפכניים היו חזקים יותר בדרום ומזרח אירופה במיוחד איטליה, ספרד ורוסיה לעומת המדינות המתקדמות מהצפון.
ציטוט מפורסם של באקונין בנושא זה הוא: "חירות ללא סוציאליזם היא אי צדק, ואילו סוציאליזם בלי חופש-הריהו עבדות."
רעיונותיו הפכו דומיננטיים במאה העשרים בקרב חלקים גדולים של תנועת העבודה הרדיקלית.