tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרפובליקה הסובייטית שהוקמה הייתה השנייה באירופה, לאחר זו שבברית המועצות.
תפקידו הרשמי של קון ברפובליקה החדשה היה קומיסר העם לענייני חוץ, אך הוא היה הרוח החיה בממשלה, ולמעשה השליט בפועל.
קון החל בניסיון ליצור מהפכה סוציאלית.
הוא הלאים את אמצעי הייצור ואת האדמה, אך לא חילק אותה מחדש לאיכרים.
האלמנטים השמרנים בהונגריה - בעלי האחוזות, אנשי הצבא, התעשיינים, אף הם היו אויביו הטבעיים של המשטר החדש.
מתוך 45 קומיסרים בממשלתו של קון 32 היו יהודים.
קון הקים צבא אדום הונגרי אל מול לחץ צבאי שהופעל כנגדו מבחוץ בכמה חזיתות.
בחזית זו הגיע להישגים, אך בלחץ דיפלומטי נסוג אל הגבול המוסכם.
באפריל 1919 החלה פלישה רומנית לשטחה של הונגריה.
קון נאבק כנגד הרומנים הפולשים, אך נחל מפלה.
תקוותיו (בזכותן הגיע לשלטון) לסיוע רוסי במלחמה זו, לא עלו יפה.
על אף שלנין בירך על הקמת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, לא עשה דבר (וייתכן שלא היה ביכולתו לעשות דבר) על מנת לסייע לה בשעת צרה.
בד בבד, בעיר סגד אשר בדרום מזרח הונגריה, הוקמה ממשלה חלופית, בראשותו של האדמירל מיקלוש הורטי מפקדו לשעבר של צי האימפריה האוסטרו הונגרית, ואיש ימין קיצוני.
זה הקים, בתמיכת כוחות צרפת מבעלות הברית ששהו באזור, את "הצבא ההונגרי הלבן" כמשקל נגד לצבאו האדום של קון, והחל במסע צפונה לבודפשט, כשהוא זורע בדרכו אימה וטרור כנגד אנשי שמאל ויהודים.
בשלב זה עמדה ממשלתו של קון בלחץ משולש - מדרום עלו כוחותיו של הורטי, ממזרח הרומנים, ומצפון הצ'כים.
כוחותיו של קון לא עמדו בלחץ, וב-6 באוגוסט נכנסו כוחות הצבא הרומני לבודפשט.
הורטי נכנס אל העיר ב-14 בנובמבר והחלה תקופת שלטון שנמשכה עד שנת 1944 (במהלכה כרת ברית עם אדולף היטלר והיה בין האחראים לשואת יהודי הונגריה).
קון נמלט אל העיר וינה, באוסטריה אשר הייתה בשליטה סוציאל-דמוקרטית.
משם עשה את דרכו בחזרה לרוסיה.
הוא קיבל את השליטה בוועדה המהפכנית באזור קרים, ואחראי לפשעים שנעשו שם כנגד אנשי הצבא הלבן, כאשר נפל חצי האי בידי הצבא האדום בנובמבר 1920. נאמר כי קון הבטיח לאנשי הצבא הלבן חנינה, אך רצח אותם משנכנעו.
פעולה זו גרמה ללנין לנסות ולחסום את דרכו של קון, כאשר פעולתו, שהייתה בעיקרה רציחתם של רוסים על ידי הונגרים, גרמה לתרעומת במפלגה.
קון היה לדמות מפתח באינטרנציונל הקומוניסטי, ולבעל בריתו של גריגורי זינובייב.
בשנת 1921 יצא לגרמניה על מנת לייעץ שם למפלגה הקומוניסטית הגרמנית, במהלך אירועים סוערים שליוו את ימיה הראשונים של רפובליקת ויימאר, בהם הטיף לקומוניסטים כי ינקטו בפעולות התקפיות.
במהלך שנות העשרים פעל כנציג הקומינטרן בגרמניה, אוסטריה וצ'כוסלובקיה.
פעילות זו הסתיימה בשנת 1928 כאשר נעצר על ידי משטרת וינה.
קון שב למוסקבה שם בילה את זמנו בסכסוך עם גולים הונגרים אחרים.
במועד לא ידוע, בין שנת 1936 ל-1939 "טוהר" קון באחד מטיהוריו של סטלין, על אף שהיה מתומכיו של סטלין.
ידוע כי נעצר ועונה, אך אין לדעת אם נרצח בסמוך למעצרו או ששהה תקופת מה בגולאג, ועל כך קיימות עדויות סותרות.
ב-1989 הודיעה הממשלה הסובייטית כי קון נרצח בגולאג בחודשים הראשונים של שנת 1939. יש אחרים (האנציקלופדיה בריטניקה) הנוקבים בתאריך 30 בנובמבר 1939.
זכרו של קון "טוהר" והועלה על נס בהונגריה לאחר כישלון המרד ההונגרי בשנת 1956. הוקמו פסלים ואנדרטאות הנושאים את דמותו.
בהונגריה כיום אין קון נחשב לדמות אהודה, ופסליו ואנדרטאותיו, כפסלים ואנדרטאות רבים אחרים מן התקופה הקומוניסטית, הוסרו מן הרחובות.
פארק מיוחד הנקרא "סובור פארק" (Szoborpark) (פארק הפסלים) מחוץ לעיר בודפשט שומר כיום על פסלים אלה וסמלים אחרים של התקופה הקומוניסטית, כ"עדות לטרור הקומוניסטי".
בֶּלָה סֶנֶש (במקור שלזינגר, בהונגרית: Szenes Béla; בודפשט, 18 בינואר 1894 – בודפשט, 26 במאי 1927) היה סופר, עיתונאי ומחזאי יהודי-הונגרי.
אביה של חנה סנש, בן דודו של המשורר, עיתונאי, מתרגם אנדור סנש.
בלה סנש נולד בשם שמואל שלזינגר ב-1894. הוא החל ביצירתו הספרותית בגיל צעיר, ובשנות ה-20 נחשב לאחד המחזאים הבולטים בהונגריה.
בלה סנש נפטר בגיל 33 מהתקף לב.
בשנת 1950 יצא לאור התרגום לעברית לספרו "צ'יבי" (בהונגרית: Csibi), פרי עטו של אביגדור המאירי.
ספר ילדים זה, המספר את סיפורו של בן עניים הלומד בבית ספר לילדי עשירים ועומד בכבוד בתחרות שבינו לבינם, היה אחד הספרים האהובים ביותר על בני הנוער בישראל בשנות ה-50.
בתו חנה סנש הייתה מצנחני היישוב ומשוררת, והוצאה להורג בהונגריה בשנת 1944. היא הייתה בת שש במותו, ולדבריה, דמותו השפיעה עליה כל חייה.
צ'יבי (1919) - מאבקו של בן-עניים ישר ואמיץ, שילדי הכיתה בני-העשירים הטילו עליו חרם, עד שרכש את אהדת הכיתה והביא לה תהילה.
את ההשראה לספר שאב סנש מדמותו של יוזף בראון, כדורגלן יהודי שהיה אהוב מאוד בהונגריה של שנות ה-20. (ספרו היחיד שתורגם לעברית: על ידי אביגדור המאירי, 1950)
בלה (לאה) פריינד (נולדה ב-1949) היא פעילת ציבור ירושלמית.
התפרסמה בזכות הגנתה על מחבל פלסטיני שביצע פיגוע דקירה מפני המון שניסה לבצע בו לינץ'.
במלחמת העולם השנייה הובלו הוריה למחנה עבודה בכפייה ולמחנה השמדה באושוויץ.
הם שרדו, עלו לארץ ישראל והתיישבו במושב ליד ירושלים; אביה שירת בצה"ל.
בלה נישאה לאברהם פריינד, בנו של רבי אשר פריינד.
לבני הזוג נולדו שמונה ילדים.
במקצועה היא עובדת סוציאלית ויועצת נישואין.
גיסה, הרב אלימלך וסרמן, בן 73, דיין בבית הדין הרבני באשדוד, נרצח ב-2023 בפיגוע הירי ביציאה מירושלים.
ב-12 במאי 1992 דקר עדנאן אלאפנדי, מחבל ערבי בן 21 ממחנה הפליטים דהיישה, שני ילדים יהודים קטנים ליד שוק מחנה יהודה.
לאחר האירוע דלק המון זועם אחר המחבל.
יריות נורו, לבסוף נתפס המחבל בחניון.
המחבל שכב על הקרקע, וההמון הכה אותו נמרצות.
פריינד, שעברה במקרה במקום, הסתננה בין האנשים וגוננה עליו בגופה, בעת שאנשים הכו וקיללו אותה ואף כינוה: "אוהבת ערבים".
כעבור 27 דקות הגיעה המשטרה למקום ועצרה את המחבל.
אלאפנדי נידון ל-30 שנות מאסר אך שוחרר מהכלא בשנת 2013 במסגרת משא ומתן בין ישראל לרשות הפלסטינית.
המעשה של פריינד זכה לשבחים אך גם לביקורת, ועורר פולמוס ציבורי והדים בינלאומיים.
הרב הראשי לישראל אברהם אלקנה כהנא שפירא פסק כי מאחר שהמחבל לא היווה עוד סכנה הרי שפריינד נהגה כהלכה.
כעבור כחודש אמרה פריינד בריאיון לעיתון הניו יורק טיימס: .
ב־2001 איבדה חבר קרוב בפיגוע בעטרות.
בעקבות הפיגוע אמרה בריאיון ל-ynet שאינה מצטערת על שהגנה על המחבל שמונה שנים לפני כן, מפני ש"אנחנו לא כמוהם".
כעבור שנה קיבלה פריינד פרס על התנהגותה מארגון "The Society for a Better Israel".
בשנת 1997 יסדה פריינד, בצוותא עם אילנה רביד, את ארגון "שילוב", שנועד להוות ארגון-גג לכל הארגונים הפועלים בתחום הסובלנות וקירוב הלבבות בין חרדים וחילונים בישראל.
מזוהה פוליטית עם מפלגת אגודת ישראל, למרות זאת בשנת 1999 הצטרפה להנהגת היוזמה קצרת הימים בראשות עופרה מאירסון להתמודדות בבחירות לכנסת החמש עשרה בראש מפלגת הנשים "ייצוג שווה".
ב־2003 כללה להקת "הדג נחש" באלבומה "לזוז" שיר בשם "בלה בליסימה", שנכתב בעקבות האירוע.
מן השיר עולה, כי חברי הלהקה משבחים את המעשה של בלה פריינד, ומצרים על כך שדמותה נשכחה מן הזיכרון הציבורי.
בשנת 2005, בעקבות הלינץ' בשפרעם, כתב העיתונאי עוזי בנזימן:
בדצמבר 2013 יצאה פריינד באופן פומבי נגד שחרור מחבלים במסגרת המשא ומתן בין ישראל לפלסטינים, וזעמה על שחרור עדנאן אלאפנדי, המחבל שאת חייו הצילה היה צפוי להשתחרר, מה שאכן אירע לבסוף.
בלה פרוינד התראיינה בנושא, זעמה על השחרור ואמרה כי מדובר בבגידה באזרח הישראלי.
למרות זאת, הבהירה כי לא הייתה משנה דבר ממעשיה.
בראיון לניו יורק טיימס אמרה כי "אני העברתי את המחבל חי אל הצדק, והצדק נתן לי סטירה בפרצוף."
בשנת 2017 התראיינה לידיעות אחרונות בנוגע לפרשת אלאור אזריה, ואמרה כי אזריה "הוא לא גיבור ולא רוצח", אלא "סתם ילד שהיה בסיטואציה בלתי אפשרית ושגה".
ב־22 בפברואר 2021 פורסם כי פריינד הגיעה לשוק מחנה יהודה בירושלים, שם הוצבה ניידת מד"א המבצעת חיסונים לנגיף הקורונה לבאי השוק המעוניינים בכך.
פריינד סיפרה על חששותיה בעקבות חוויותיה של אמה ניצולת השואה שד"ר מנגלה ביצע בה ניסויים, ציינה כי מעולם לא התחסנה באף חיסון, אך לאחר שיחה עם פרמדיק מד"א במקום, השתכנעה בצורך להתגבר על החששות והתחסנה.
ב-7 באפריל 2021, הזכיר ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו במהלך נאומו בטקס יום הזיכרון לשואה ולגבורה ביד ושם, את המפגש בין פריינד לפרמדיק פאדי דקידק, תושב מזרח ירושלים.
בלה (וינשטוק) צור (נולדה ב-7 בדצמבר 1952) היא פעילה חברתית ואלופה פאראלימפית.
צור נולדה בפתח תקווה ובהיותה בת שנתיים חלתה בשיתוק ילדים.
בצעירותה נעזרה בקביים ומכשירי הליכה והחלה לעסוק בספורט נכים במסגרת מרכז הספורט לנכים ברמת גן.
בשנת 1978 סיימה צור לימודי תואר ראשון בעבודה סוציאלית מאוניברסיטת בר-אילן.
במהלך השנים היא התמחתה בשיקום והוסמכה בגישור, בדגש על אוכלוסיות עם צרכים מיוחדים,
בשנים 1968 ו-1976 השתתפה ב והתחרתה בשחייה, סייף וזריקת דיסקוס.
במשחקים הפאראלימפיים שנערכו בטורונטו, קנדה בשנת 1976 זכתה במדליית זהב במשחה ל-25 מטר גב ובמדליית ארד במשחה ל-25 מטר חופשי.
בשנת 1988 החלה צור לרקוד ריקודים בכיסא גלגלים במכון וינגייט ובבית הלוחם ובין השנים 2001–2004 הייתה חברת להקת המחול "ורטיגו", בה משולבים רקדנים בעלי מוגבלות לצד רקדנים עומדים.
בשנת 2000 סיימה לימודי תואר שני בעבודה סוציאלית.
בין השנים 1978 - 1985 הועסקה צור במחלקה לשירותים חברתיים של עיריית פתח תקווה.
לאחר מעבר המשפחה למגורים ברעננה עבדה צור כעובדת סוציאלית בבית חולים לוינשטיין (1986–1995) ובבית החולים הסיעודי "נועם" (1995 - 2002).
במקביל לעיסוקיה המקצועיים עסקה גם בפעילות ציבורית, בהיותה יועצת ארצית לחברה למתנ"סים לאוכלוסיות עם צרכים מיוחדים, פעילת ארגון הנכים הארצי ופעילה בנושא סיעוד בוועדת הכנסת לנושא עובדים זרים.
בשנים 2003 ו-2008 התמודדה צור בבחירות המוניציפליות למועצת עיריית רעננה.
בכהונתה הראשונה במועצה היא פעלה בוועדות מכרזים, ספורט והנחות בארנונה.
בשנת 2005, לאחר חילופי ראש העיר והיבחרו של נחום חופרי לתפקיד, קיבלה לידיה את תיק הרווחה העירוני.
בתפקיד זה קידמה צור את הפרויקטים "קהילה נגישה" ו"עיר נגישה" להנמכת מדרכות, הסדרת חניות נכים, הנמכת כספומטים ופעילויות לרווחת האוכלוסייה הבריאה.
בשנת 2007 החלה לפעול בראשותה במועצת העיר ועדת נגישות תחבורה ומקומות מפגש.
לאחר הבחירות בשנת 2008 המשיכה צור לפעול כחברת הנהלת העירייה וחברה בוועדות מכרזים, הנחות בארנונה וקידום הילד, עד לסיום כהונתה במועצת העיר ב-2013. בנוסף החלה לפעול כחברת הוועדה המייעצת לנציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלויות וכמרצה בנושאי מוגבלות ונגישות בבתי ספר ובאוניברסיטת בר-אילן.
"אות השוויון" לשנת 2003 מטעם נציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלויות
"אות המאבק" על שם סטנלי הר לשנת 2006.
תואר "יקירת העיר רעננה" ניתן בשנת 2023 (שנת המאה להיווסדה של רעננה).
במהלך התחרויות במשחקים הפאראלימפיים, הכירה את עופר צור, נכה צה"ל המרותק לכיסא גלגלים, ונישאה לו.
בעקבות לידת בנה הבכור החלה להיעזר בכסא גלגלים, בו עשתה שימוש עד ללידת שלישייה בלידתה השנייה.
בֶּלָה לוּגוֹסִי (בהונגרית: Lugosi Béla), בשמו המקורי: בֶּלָה פֶרֶנץ דֶזֵ'ה בְּלָשקוֹ (בהונגרית: Blaskó Béla Ferenc Dezső, באנגלית: Bela Lugosi; 20 באוקטובר 1882 – 16 באוגוסט 1956) היה שחקן הונגרי-אמריקאי, הידוע בעיקר בכיכובו כרוזן דרקולה בסרט בשם זה משנת 1931.
בלה בלשקו נולד בשנת 1882 בעיר לוגוש בחבל בנאט, אז באוסטרו-הונגריה, כילד הצעיר שבין ארבעת ילדיהם של אישטוואן בלשקו ושל פאולה דה ווייניץ'.
האב, צאצא לאיכרים מצפון הונגריה, היה בצעירותו אופה שהצליח לבנות קריירה בנקאית, וניהל את ה"פולקסבנק" בלוגוש.
בעל שורשים סלאביים משני הוריו, בלה התחנך יחד עם אחיו בתרבות ההונגרית ובדת הקתולית.
בלשקו החל את דרכו המקצועית בהונגריה כשחקן תיאטרון במחזות שייקספיריים.
ב-1903 אימץ את שם הבמה "בלה לוגושי" שנגזר מעיר הולדתו (בהונגרית: Lugosi; מאוחר יותר השתבש בארצות הברית כ"לוגוסי" בשל ההגייה השונה של האות S באנגלית).
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת בצבא האוסטרו-הונגרי, לחם בחזית המזרחית, נפצע שלוש פעמים ועוטר במדליות.
בשנת 1916 שוחרר מן הצבא בשל פציעה.
הופעתו הקולנועית הראשונה הייתה ב-1917 בסרט ההונגרי הקולונל.
בשנתיים הבאות הוא השתתף ב-11 סרטים נוספים.
ב-1919, בעת שלטונה קצר-הימים של הרפובליקה ההונגרית הסובייטית, היה בכיר באיגוד המקצועי של השחקנים.
לפיכך נאלץ לגלות לגרמניה עם הבסתה בידי כוחות הימין ופרוץ הטרור הלבן של אדמירל מיקלוש הורטי.
בארץ מושבו החדשה השתתף במספר סרטים שכללו עיבודים ליצירות של קרל מאי.
באוקטובר 1920 הוא עזב במטרה להגר לארצות הברית.
בדצמבר הוא הגיע לניו אורלינס כמהגר לא חוקי עד לאישור מעמדו החוקי במרץ 1921 באליס איילנד.
הוא עבד שנים אחדות כפועל והחל להשתלב בתיאטרון ההונגרי המקומי.
ב-1923 קיבל את תפקידו החשוב הראשון בארצות הברית במלודרמה הפקודה השקטה.
ב-1929 נקשרה בשמו שערורייה לרגל נישואיו לאלמנה עשירה מסן פרנסיסקו בשם ביאטריס ויקס (Beatrice Weeks) ממנה התגרש לאחר שלושה ימים בלבד, לטענתה בשל אישה אחרת.
ב-1931 פרץ בלה לוגוסי לתודעה העולמית כאשר נבחר לככב בסרט האימה דרקולה המבוסס על הרומן של ברם סטוקר, בבימויו של טוד באונינג.
בעקבות הצלחתו הרבה של הסרט, שהפך לשובר קופות הוחתם בלה לוגוסי על חוזה באולפני יוניברסל, והפך לכוכב סרטי אימה מבוקש.
בסרטים אלו כגון העורב ובנו של פרנקשטיין הוא שיחק מול בוריס קרלוף.
למרות שלוגוסי שיחק את התפקיד הראשי הרי שקרלוף קיבל שכר גבוה בהרבה.
בשנות ה-40 דעכה הקריירה הקולנועית של לוגוסי והוא נאלץ לרוב להסתפק בתפקידים בסרטי אימה נחותים.
הסרט הגדול האחרון בו השתתף היה אבוט וקוסטלו פוגשים את פרנקנשטיין ב-1948.
בשנות ה-50 הופיע בסרטי אימה דלי תקציב של אד ווד שמצא את השחקן הנעלם במצב כלכלי רעוע ונתן לו תפקידים בסרטים כגון גלן או גלנדה או כלתו של פרנקשטיין.
הסרט האחרון בו השתתף היה תוכנית 9 מהחלל החיצון.
במהלך הצילומים לסרט קיבל לוגוסי התקף לב ונפטר.
מי שהחליף את לוגוסי היה שהיה הכירופרקט של אשתו של אד ווד.
מייסון היה גבוה ורזה מלוגוסי ולכן הוא הסתיר את החלק התחתון של פניו בשכמיה בצורה דומה לזו שלוגוסי עשה בסרט אבוט וקוסטלו פוגשים את פרנקנשטיין.
פסל הראש של בלה לוגוסי מוצב בטירת ויידהוניאד בפארק בעירוני של בודפשט.
דמותו של לוגוסי הונצחה במוזיקה הפופולרית בשירים "Bela Lugosi's Dead" של להקת באוהאוס ו-"Celluloid Heroes" של להקת הקינקס.
במותו של ביקש להיקבר בתחפושת המפורסמת של דרקולה אותו שיחק.
בלה קאופמן (11 בספטמבר 1956 – 13 במאי 2021) הייתה אונקולוגית וחוקרת סרטן ישראלית, מנהלת המכון לאונקולוגיית השד ונשיאת המערך האונקולוגי במרכז הרפואי שיבא, פרופסור בפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב.
הייתה יושבת ראש עמותת "רופאים לזכויות אדם".
בנעוריה, למדה בגימנסיה רחביה (סיימה ב-1974).
הייתה נשואה ליוסי (מרצה למדעי המחשב).
התגוררו בקריית אונו.בשנת 2005 אובחנה כחולה בסרטן השד.
החלימה לאחר טיפולים, אולם הסרטן חזר ב-2012.
הובאה לקבורה בבית העלמין בתל מונד.
בארגון רופאים לזכויות אדם כתבו בחשבון הטוויטר שלהם:
בשנת 1977 החלה בלימודי רפואה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 1984 קיבלה תואר דוקטור לרפואה.
בשנים 1985–1990 התמחתה באונקולוגיה וברדיותרפיה במרכז הרפואי הדסה.
בשנת 2001 הצטרפה לסגל המרכז הרפואי שיבא.
עסקה בחקר סרטן שד תורשתי.
הובילה מחקר שהבשיל בשנת 2018 לתרופה הראשונה לחולות סרטן שהן נשאיות של הגן BRCA.
קאופמן טיפלה במאות חולות סרטן השד, פרסמה מחקרים רבים בתחום ונחשבה לאחת הרופאות האנושיות והאמפתיות ביותר בישראל.
בזכותה, נמשך המחקר בתרופה "לינפרזה", שהצילה חיים של אלפי נשים בעולם.
משנת 2008 ועד לפטירתה, הייתה חברה בוועדת המחקר של האגודה למלחמה בסרטן.
הייתה חברה בפורום בינלאומי של רופאים העוסקים בסרטן שד תורשתי.
2013 - פרס בכנס של ASCO, החברה האמריקנית לאונקולוגיה קלינית בשיקגו.
2018 - נכללה ברשימת PowerWomen של "פורבס ישראל".
בלה קארוי (בהונגרית: Károlyi Béla; 13 בספטמבר 1942 – 15 בנובמבר 2024) היה מאמן התעמלות רומני-אמריקאי.
קארוי נולד בקלוז', טרנסילבניה, תחת שליטה של הונגריה (קלוז' חזרה לשליטת רומניה ב-1944) למשפחה אתנית הונגרית.
קארוי ואשתו מרתה , גם היא הונגריה, ערקו לארצות הברית ב-1981 במהלך סיבוב הופעות ראווה עם נבחרת הנשים של רומניה.
שניהם מחזיקים באזרחות כפולה רומנית ואמריקאית.
הזוג קארוי אימנו את נבחרות הנשים האולימפיות של רומניה וארצות הברית והביאו אותן למדליות אולימפיות.
בלה ומרתה קארולי אימנו בין השאר את המתעמלות: נדיה קומנץ' (הראשונה שהשיגה את הציון 10), מרי לו רטון, בטי אוקינו, קרי סטרוג, תאודורה אונגוריאנו, קים זמסקאל, כריסטי פיליפס ודומיניק מוצ'אנו.
בסך-הכול הקארוים אימנו תשע אלופות אולימפיות, חמש עשרה אלופות עולם, שש עשרה זוכות מדליה באליפות אירופה, ושש זוכות באליפות ארצות הברית.
ב-1997 נבחר להיכל התהילה הבין-לאומי של ההתעמלות .
בֶּלָה צְרְקְוָוה (בסרבית בכתב קירילי: Бела Црква) היא עיירה ורשות מקומית השוכנת במזרח סרביה, סמוך לגבול רומניה בשטח מחוז באנאט הדרומי
קיים תיעוד ליישוב במקום החל מאמצע המאה ה-14 עת נשלט האזור על ידי ממלכת הונגריה.
משמעות השם בלה צרקווה היא כנסייה לבנה.
במהלך המאה ה-16 נכבש האזור על ידי האימפריה העות'מאנית וב-1716 עבר לחזקת ממלכת הבסבורג.
בין 1787 ל-1788 כבשו שוב העות'מאנים את העיירה.
בהמשך שבה לידי ההבסבורגים, נכללה בשטחי האימפריה האוסטרית ומאוחר יותר בשטחי האימפריה האוסטרו-הונגרית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה עברה בלה צרקווה לחזקת ממלכת יוגוסלביה.
יוגוסלביה חולקה לאזורי שליטה בין מדינות הציר ואזור בלה צרקווה נותר בחזקה גרמנית.
לאחר המלחמה נכללה העיר בשטחי יוגוסלביה ולאחר התפרקות יוגוסלביה בשטחי סרביה.
קיים תעוד לנוכחות יהודים בעיירה החל משלהי המאה ה-18, אך קהילה ממוסדת נוסדה במחצית השנייה של המאה ה-19. ב-1898 הוקם בית הכנסת ובראשית המאה ה-20 מנתה הקהילה 243 נפשות שהיוו 2.25 אחוזים מתושבי העיירה.
ב-1910 התגוררו בבלה צרקווה 250 יהודים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה וכינון ממלכת יוגוסלביה חלה ירידה הדרגתית במספר בני הקהילה.
אזור בלה צרקווה נותר בחזקת הגרמנים ובמהלך השואה נרצחו כל בני הקהילה.
בלה שטולאר (בהונגרית: Stollár Béla; 1917, זאלאגרסג – 1944, בודפשט) היה עיתונאי וחסיד אומות העולם מהונגריה.
לאחר תום לימודיו התיכוניים היה שטולאר פקיד בבנק.
בשנת 1940 זכה שטולאר בתחרות כתיבה ומאז היה עיתונאי ספורט וכתב עבור עיתון הספורט ההונגרי "פשטי הירלפ" .
בשנת 1943 גויס סטולר לצבא הונגריה ועבד במטה משרד ההגנה.
את עבודתו ניצל לשם השגת טפסים רשמיים וציוד משרדי שסייע לו לסייע ליהודים שנשלחו לעבודות כפייה ויועדו להישלח לעבודות אלה.
עם עליית פרנץ סלשי לשלטון באוקטובר 1944, סייע שטולאר ליהודים רבים שהיו בין מכריו.
הוא סיפק להם מסמכים מזויפים, שלח מזון וכסף ליהודים במחנות לעבודת כפייה ואף ניסה להציל קשישה יהודייה, סבתה של מכרה יהודייה, מצעדות המוות.
שטולאר ארגן קבוצת התנגדות חמושה נגד הגרמנים וכוחות צלב החץ.
קבוצת המחתרת בראשותו של שטולאר פעלה מתוך דירה ברחוב קלוטילד 22 בבודפשט בעזרת מסמכים מזויפים, פקודות צבאיות מזויפות ונשק.
בין חברי הקבוצה היו יהודים וכן עריקים מהצבא ההונגרי.
ב-25 בדצמבר 1944 איתרו אנשי צלב החץ את הקבוצה בדירה ברחוב קלוטילד עקב הלשנה.
רוב חברי הקבוצה נמלטו אך שטולאר ומספר חברים בקבוצתו נלחמו נגד אנשי צלב החץ ונהרגו לאחר קרב קצר.
בשנת 2003 הוכר שטולאר בתור חסיד אומות העולם על ידי יד ושם.
רחוב קלוטילד בבודפשט, הרחוב שבאחד מבנייניו פעלה קבוצת המחתרת של שטולאר בתקופת המלחמה, נקרא לאחר המלחמה על שמו של שטולאר .
בלה ליפר (Bela Liper, 1 בינואר 1917 – 13 ביולי 2012; נולדה בשם ולנטינה יאקימובה - באוקראינית: Valentina Yakimova) הייתה חסידת אומות עולם ממחוז ווהלין, שהיה בשטח פולין.
ואליה יאקימוב, בת למשפחה מכובדת ומיוחסת, חיה בבית רחב ידיים בעיירת הנופש נובוסטב (באוקראינית: nowostaw).
לעיירת נופש זו היו מגיעים בחודשי הקיץ יהודים מכל רחבי מחוז ווהלין, על מנת לנפוש.
חלק מהתיירים היהודיים הללו התגוררו בשכירות בבית משפחת יאקימוב.
אבי המשפחה היה מפקח יערות, שנפטר לפני המלחמה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בשנת 1939, מחוז ווהלין סופח לברית המועצות על פי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
כשואליה הייתה קטנה היא למדה בבית ספר מעורב לגויים ויהודים.
שם לראשונה היא פגשה את בעלה היהודי ליובה (אריה).
למרות התנגדות שתי המשפחות, בשנת 1940 התחתנו השניים, עברו לגור בכפר צומאן, כ-10 ק"מ מנובוסטב, וילדו את בתם חנה.
ב-22 ביוני 1941 פתחו הגרמנים במבצע ברברוסה ופלשו לברית המועצות.
עיירות הופצצו, וחיילי האס אס חיפשו אחר יהודים.
ליובה, ולנטינה ובתם חנה, עברו לגור בחדר בקומת הקרקע בבית אמה.
מחשש שמא האם או אחותה תסגרנה את ליובה, ולנטינה הכינה יחד עם ליובה מקום מסתור עבורו.
הם ניסרו קרש ברצפת החדר מתחת למיטתה, ותחתיו נגלה חלל ריק בגובה של כ-60 ס"מ, מוקף אדמה מכל צדדיו.
הם הכינו בריח מתחת לקרש כך שיוכל להיפתח רק מבפנים, ועל החלק המנוסר הניחה ואליה ארגז נצרים.
ליובה שכב במשך היום מתחת לרצפה, ובלילה הגישה לו אשתו אוכל די צרכו.
החושך המוחלט והבדידות היו קשים מנשוא, ולאחר מספר שבועות החליט ליובה לצאת מהמחבוא על מנת למצוא את אחיו בגטו רובנו, ונכנס לעבודה במחנה.
מנת המזון במחנה בעבור העבודה הייתה פרוסת לחם דלה אחת ביום, ולכן ואליה הייתה הולכת לבקר אותו כל כמה ימים והביא לו אוכל ובגדים.
כדי להיכנס לגטו הייתה נוהגת לשים על בגדיה שני טלאים צהובים, האחד מקדימה והשני מאחור.
ביולי 1942, בדרך החזרה שלה מהגטו הנהג אמר לה שעוד יומיים עומדים לשרוף את הגטו עם כל היהודים.
למחרת, ואליה חזרה לגטו עם שמלה ארוכה ומטפחת.
היא הצליחה להכנס והלבישה את השמלה על בעלה וכיסתה את פניו עם מטפחת גדולה.
כל הדרך עד היציאה מן הגטו ליובה בקושי הצליח ללכת מרוב פחד להיתפס על ידי הגרמנים, אך אשתו המשיכה לעודד אותו ולהרגיע אותו בשביל שיצליחו לצאת בבטחה.
הם הגיעו לבית אמה של ולנטינה כשאחותה ואמה ישנו.
ביום המחרת, 6 ביולי 1942, הקיפו הנאצים את גטו רובנו, והוציאו להורג כ-17,000 מהיהודים שחיו בו.
כעבור מספר ימים, נשמעו דפיקות על חלונה של ולנטינה.
היה זה אברהם קירשנר, בן דודו של ליובה.
בלי לשאול שאלות, פתחה בפניו את הדלת והורידה אותו למסתור מתחת לרצפת חדרה.
שבוע אחר כך נשמעו דפיקות פעם נוספת.
כשפתחה את הדלת ראתה את אחיו של ליובה, דוד ואת חברתו סוניה.
שבועיים נוספים אחר כך, התמונה חזרה על עצמה, ובדלת עמד אחיו הצעיר ביותר של ליובה, אלי וחברתו יוכה.
בלי לשאול שאלות ובלי לחשוב כיצד תוכל לפרנס את כולם, הכניסה והסתירה אותם.
כעבור מספר ימים נקשה על חלון הבית מישה קנריק, תופרת יהודייה שהסתובבה בין הכפרים ותפרה לכפריות ביגוד בתמורה למקום לינה ומזון.
הכפריים גירשו אותה מפחד מפני הגרמנים.
ולנטינה הכניסה גם אותה למסתור מתחת לרצפה.
כל השבעה הסתתרו בחלל שבין רצפת חדרה של ולנטינה לקרקע, וחפרו בדפנות האדמה שלו כדי להרחיבו.
הצפיפות הייתה גדולה והם יכלו לשהות שם רק בשכיבה, בשתי שורות ומבלי לזוז, בגלל הצפיפות הרבה ואליה החליטה להוציא כל פעם מישהו אחר בשביל חילוץ עצמות.
כדי לכלכל את המסתתרים, ולנטינה מכרה פרטי לבוש והנעלה לתושבי הכפר, בין היתר מחנות אביה המנוח.
בתמורה, היא קבלה קמח שעורים ותפוחי אדמה.
את המצרכים נהגה לסחוב מספר קילומטרים עד לבית.
בכל לילה הייתה מבשלת תבשיל מתפוחי האדמה והקמח, ואופה כיכר לחם בתבנית עוגה ומורידה בקערה את המזון למסתור.
המסתתרים אכלו בכפות עץ שהכינו בעצמם, כדי לא להשמיע רעש ולהעיר את משפחתה.
לאחר שסיימו לאכול, הייתה ולנטינה מגישה להם סיר גדול, לעשיית צורכיהם לפי תור.
ולנטינה גידלה חזיר בחצר האחורית של הבית, כך שבכל פעם שנשאלה מדוע היא סוחבת את כל הקמח ותפוחי האדמה, הייתה מסבירה שזה עבור החזיר.
יום אחד אמה שאלה אותה מדוע היא מכינה לחזיר אוכל מבושל, ולנטינה התחמקה מלענות.
בשלב מסוים, הוקמה מפקדה נאצית בביתה של ואליה ושהו בה מספר קצינים וחיילים נאצים.
האחים של ואליה שיתפו עם חיילים אלו פעולה במהלך המלחמה.
ואליה הבינה שהיא צריכה לשמור בסוד על היהודים שהיא מחביאה ממשפחתה ומהנאצים תוך סיכון יום יומי של חייהם וחייה.
ב-6 בפברואר 1944, כבש הצבא האדום את האזור והיהודים יכלו לצאת מן המחבוא לחופשי.
בכך, הצליחה ולנטינה להסתיר את שבעת היהודים תחת רצפת חדרה במשך 19 חודשים.
עם סיום המלחמה הגיעו למחנה פליטים באוסטריה, שם נולד לוולנטינה ולליובה ילד נוסף.
ולנטינה וחנה בתה הקטנה, עברו גיור.
ולנטינה שינתה את שמה ל"בלה ליפר".
בתחילת שנת 1948 הם עלו לאוניה שהגיעה לחדרה וכך עלו לארץ ישראל.
בלה ליפר נפטרה בשנת 2012, בהיותה בת 95.
ב-15 במאי 1991, בעקבות עדות שמסר אברהם קירשנר, הכיר יד ושם בבלה ליפר כחסידת אומות עולם.
ב-18 במאי 2008, הוקם בחיפה בשכונת רמת אלון גן חסידי אומות העולם תושבי חיפה, בו הונצחו בשילוט מיוחד חסידי אומות העולם תושבי חיפה, ביניהם בלה ליפר.
"בלה צ'או" (באיטלקית: "Bella Ciao", תרגום: "להתראות יפה") הוא שיר עם איטלקי המזוהה עם ההתנגדות לפשיזם.
השיר היה נפוץ בקרב הפרטיזנים באיטליה במהלך מלחמת האזרחים האיטלקית שפרצה בסוף מלחמת העולם השנייה, בין 1943 ל-1945, במאבקם נגד איטליה הפשיסטית וגרמניה הנאצית, והוא נחשב כיום כהמנון של חופש והתנגדות לפשיזם ברחבי העולם.
מקור הלחן עממי ואינו ידוע בוודאות.
מהנדס איטלקי בשם פאוסטו ג'ובנארדי (Fausto Giovannardi) הציע שההשראה ללחן מגיעה ממקור יידישאי, מכיוון שניתן לשמוע בשיר כליזמר בשם פחם (קוילען).
ההקלטה הקדומה ביותר של השיר בוצעה על ידי מישקה ציגנוב (Mishka Ziganoff) בניו-יורק שנת 1919.
השיר "בלה צ'או" מבוסס על שיר מחאה איטלקי מסוף המאה ה-19 בשם "Alla mattina appena alzata" (תרגום: "קמתי השכם בבוקר").
זהו שיר מחאה של פועלות ה"מונדינה" על תנאי העבודה הקשים בשדות האורז בצפון איטליה.
בשדות האורז של עמק הפו הועסקו "מונדינות" (מנכשות אורז) בניכוש עשבים שוטים ושתילת שיחי אורז ממשתלות לערוגות בשדה מוצף במים.
עבודת ה"מונדינות" הייתה משימה קשה ומעייפת, ובוצעה בעיקר על ידי נשים עניות.
הפועלות עבדו ימי עבודה ארוכים בחודשי הקיץ החמים כאשר רגליהן היחפות שקועות במים עד הברכיים, וגבן כפוף במשך שעות רבות.
תנאי העבודה הקשים, השעות הארוכות והשכר הנמוך הביאו לאי שביעות רצון מתמדת, ומדי פעם התעוררו מהומות ומחאות.
ה"פדרוני", בעלי החוות הקשוחים, התעמרו בנשים, ובזמני שביתות ומחאות הביאו עובדים זמניים שכונו "שוברי שביתה".
המחאה העממית של הפועלות הולידה שירי מחאה רבים, בהם שירים הקוראים לקיצור שעות העבודה, שירים נגד שוברי השביתה ושירים נגד בעלי החוות הנצלנים.
המחאה תוארה ביצירות ספרותיות ואמנותיות רבות, בהן הסרט "האורז המר", שהיה מועמד לזכייה באוסקר.
לאחר מאבקים רבים, הממשלה קיבלה את דרישות המפגינים, ובין השנים 1906 ל-1909 נחקקו מספר חוקים בהם נקבע יום עבודה בן 8 שעות.
הגרסה הכתובה המוקדמת ביותר של השיר נמצאה בשנת 1906 בעיר ורצ'לי, במחוז פיימונטה.
גרסת המונדינות מתחילה כך (בתרגום חפשי)
השיר "בלה צ'או" הנפוץ בעולם כיום הוא המנון אנטי-פשיסטי שמקורו בתנועות הפרטיזנים שפעלו נגד משטר איטליה הפשיסטית.
השיר שימש השראה לפרטיזנים בכפרים ובעיירות שפעלו נגד המשטר ונגד חיילי גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה.
השיר מבוסס בעקיפין על שיר המחאה של פועלות האורז.
מחבר המילים אינו ידוע, אך חוקרי מוזיקה מצאו שמילות השיר דומות לשיר עם איטלקי מימי הביניים בשם "הפרח על הקבר" והמנגינה דומה לשיר ילדים בשם "הסבתא הזקנה שלי".
השיר הפך לפופולרי ברחבי העולם בשנת 1947 לאחר שבוצע בידי מקהלת הפדרציה העולמית של הנוער הדמוקרטי בכנס העולמי בפראג באותה שנה.
הוא התחבב על המפלגות הקומוניסטיות ברחבי אירופה, ובוצע בכל שנה בכנסי התנועה על ידי נציגי איטליה, ולאחר מכן תורגם לשפות רבות על ידי נציגי הארצות האחרות.
השיר נפוץ בעיקר בקרב תנועות התנגדות ברחבי העולם.
הוא היה פופולרי במיוחד במחאות סטודנטים בשנות השישים, בהן המחאה נגד מלחמת וייטנאם, אירועי מאי 1968 בפריז והאביב של פראג.
הגרסה בספרדית, למשל, פופולרית אצל הספאטיסטים בצ'יאפס, והוא נפוץ גם בתנועות נוער בקובה וברפובליקה העממית של סין.
הוא מושר בימינו באירועי מחאה רבים, בהם המחאה נגד וול סטריט בארצות הברית, המחאה נגד הפיגוע במשרדי "שרלי הבדו" בפריז והמחאה נגד הגבלות הקורונה באירופה, ומהווה חלק קבוע באירועים פוליטיים באירופה, כמחאה על עליית כוחן של מפלגות פופוליזם ימני.
השיר זכה לשלל ביצועים ותורגם לשפות רבות, וגרסאות שלו הוקלטו על ידי אמנים רבים, בהם איב מונטאן, מרי הופקין, סנדי שו, מאנו צ'או ומקהלת הצבא האדום.
גרסה מוכרת של השיר בוצעה בסדרה הלב.
ב-2018 הפך השיר לפופולרי שוב, בעיקר בעקבות ביצוע השיר במספר פרקים של סדרת הטלוויזיה הספרדית "בית הנייר" שזכתה להצלחה ולפופולריות רבה.
מאז חודשו לו כמה גרסאות ורמיקסים.
ב-2022 השיר הפך לאחד מהשירים הנפוצים ביותר במחאת החיג'אב באיראן.
בּלָה לַייטָה (במקור עד שנת 1907 לַייטֶרְסְדוֹרְפֶר, בהונגרית: Lajta Béla; אובודה, 23 בינואר 1873 – וינה, 12 באוקטובר 1920) היה אדריכל יהודי-הונגרי.
בלה לייטה נולד ב־23 בינואר 1873 באובודה, הרובע הצפוני ביותר בבודה בגדה המערבית של נהר הדנובה בבודפשט.
הוא למד באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה קיבל תואר אדריכל בשנת 1896 וכתלמיד המצטיין של המחזור והוענק לו פרס אליוש האוזמן.
הוא עבד אצל אלאיוש האוזמן זמן קצר ואז נסע לסיור לימודים ארוך בחו"ל באמצעות מלגה ממלכתית.
הוא בילה שנה וחצי באיטליה, בעיקר ברומא.
בתקופה זו עסק גם בציור ובפיסול.
לאחר מכן עבד אצל מסל בברלין ובשנת 1898 אצל ר.
עוד מלונדון שלח לבודפשט את תוכניתו לתחרות עיצוב לבית הכנסת בפשט -באתר מפעל ואלרו לשעבר - וזכה במקום השלישי.
הוא זכה בפרס מקום שלישי גם במכרז לבניין משרד החינוך ההונגרי.
הוא שב לארץ מולדתו בשנת 1899. הקישוט הפנימי של חנות המוזיקה בַּארְד (Kossuth Lajos u.
4) היה עבודתו הראשונה בשנת 1900. בין 1902 ל־1904 נבנו הבתים הראשונים של לייטה, הווילה ב-Hövösvölgy, טירת המשק בסירמה (במחוז בורשוד) ומכבי אש בסנטה.
עבודותיו המוקדמות הושפעו מאוד על ידי האדריכל אדן לכנר, שלייטה היה בתקופה הראשונה אחד מחסידיו.
הקשר האישי שלהם בא לידי ביטוי בכמה תוכניות שהוכנו במשותף.
(קבר שמידל בבית העלמין היהודי ברחוב קוזמה או בתכנון הטירה בכפר סירמה (האחרון פוצץ על ידי נסיגת הכוחות הגרמניים בשנת 1944).
הבניינים שעוצבו על ידי לייטה לאחר 1909 מאופיינים בצורות פשוטות, גאומטריות ומונומנטליות.
עם זאת, הוא מעולם לא ויתר על השימוש בקישוטים, ומוטיבי הקישוט המופשטים שלו באופן אינדיבידואלי, ברובם, מדגישים את ההיבטים המבניים או הפונקציונליים של החזיתות.
בלה לייטה נפטר בווינה ב־12 באוקטובר 1920 כתוצאה ממחלתו הקשה.
הוא הובא למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה, בבודפשט.
הקבר תוכנן על ידי לאיוש קוזמה, סטודנט ועמית לשעבר שעבד במשרדו בין השנים 1910–1913.
1902 - סירמה, טירת מור קליין
1902 - רחוב לאיוש קושוט 4, תיכון ועיצוב ריהוט של חנות המוזיקה בארד.
1902-1904 - בודפשט, רחוב העמק (Völgy utca), וילה לייטרסדורפר
1902-1904 - בית קברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
1902-1904 - בית קברות היהודי ברחוב קוזמה, בבודפשט.
Mexikói út 60. המכון לעיוורים יהודים.
(היום: בית ספר יסודי לניידות)
Szent István tér 10. חנות מוצרי נייר של יונה הכט (סניף בנק לשעבר, היום: מוזיאון המסחר והאירוח)
1908 - בודפשט רחוב שאלגוטאריאני, הכניסה לבית הקברות היהודי ובית ההלוויות.
1909-1911 - בודפשט, רובע XIV דרך אמריקה 57. בית אבות סיעודי לקשישים (בודפשט).
(היום: הבניין הראשי של המחלקה לנוירוכירורגיה)
רחוב פאולאי אדה 35. מועדון לילה בפריזיאנה.
1909-1912 - בודפשט, רחוב ואש 9–11. בית הספר התיכון ללימודי מסחר על שם הרוזן שצ'ני אישטוון
1910-1912 - בודפשט, כיכר סרוויטה לייטרסדורפור (לימים רוז'אוולדי) בית חנויות ודירות להשכרה.
1912 - בית קברות היהודי ברחוב קוזמה, בבודפשט.
Cházár András utca 10. גימנסיה של הקהילה היהודית.
אמנות בית הקברות (אומנויות שימושיות הונגריות, 1914)
בלה (לב) סאנטו (במקור שרייבר, בהונגרית: Szántó Béla Lőb; הוֹמוֹקוֹמַארוֹם (כפר קטן במערב הונגריה), 1 בפברואר 1881 – בודפשט, 1 ביוני 1951)) היה פוליטיקאי יהודי-הונגרי, קומיסר העם לענייני צבא (שר הגנה) בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, דיפלומט, ציר לענייני הגנה בווארשה של הונגריה אחרי מלחמת העולם השנייה.
סאנטו נולד במשפחה יהודית, בנם של שאנדור שרייבר וסלינה גינסברגר.
הוא התחיל ללמוד בבית הספר היסודי בכפר הולדתו הומוקקומארום, לימים למד בחטיבת הביניים לבנים בנג'קניז'ה.
הוא סיים את בית הספר התיכון בחטיבה העליונה בשנת 1900 והחל לעבוד כרואה חשבון בנג'קניז'ה.
הוא עבר לבודפשט בשנת 1901, שם עבד בפרקטיקה פרטית.
בשנת 1904 הצטרף כחבר למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית.
בשנת 1906 ייסד את איגוד הפקידים של הונגריה, ונבחר להיות נשיא הארגון.
הוא השתתף גם בתנועה האנטי מיליטריסטית.
ב־18 בפברואר 1911 נשא לאישה בבודפשט את מריה פלדבראנד (קְרַמֶר) שהייתה מורה בחטיבת ביניים, בתם של ישראל פלבראנד וז'ופיה טרייביטש.
הוא היה ממנהיגי המועצה הצבאית בבודפשט במהלך המהפכה האזרחית-דמוקרטית ב -1918 שכונה מהפיכת החרציות.
הוא היה חבר מייסד של מפלגת הקומוניסטים של הונגריה ה- KMP והיה מזכיר הוועד המרכזי.
הוא נעצר בפברואר 1919 יחד עם כמה קומוניסטים נוספים, והיה בכלא אחד מחותמי ההכרזה על מיזוג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית ה- MSZDP וה- KMP וההכרזת על הדיקטטורה של הפרולטריון.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית שימש כקומיסר העם לענייני צבא וארגן את הצבא האדום ההונגרי.
לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית, היגר תחילה לווינה, אחר כך לברלין ולבסוף לברית המועצות.
שם היה מאוחר יותר חבר באיחוד הבינלאומי של האיגודים המקצועיים בקומינטרן.
בשנת 1927 ביצע עבודות מפלגה בלתי חוקיות בהונגריה, ובשנים 1932 עד 1938, לאחר שובו לברית המועצות מונה למנהל הספרייה הלאומית למדע של הקומיסריאט העממי של התעשייה הכבדה.
לפני ובמהלך המלחמה הפטריוטית הגדולה, השתתף במוסקבה בשידורי הרדיו בשפה ההונגרית ועבד גם בלשכת העיתונות הממשלתית של ברית המועצות.
הוא שב להונגריה בשנת 1946 והפך לאחד ממנהיגי תנועת הקואופרציה השיתופית.
משנת 1948 עבד כציר בשגרירות הונגריה בוורשה עד שנת 1950. הוא מת מהתקף לב בגיל 70.
אחיו ואחותו היו זולטאן סאנטו רז'ה סאנטו, וגיזלה סאנטו.
תנועת הפועלים ההונגרית עד שנת 1914 (בודפשט, 1947);
המחקר של בלה סאנטו על הנטיות הסוציאל-דמוקרטיות באופוזיציה בהונגריה לפני מלחמת העולם הראשונה (פרסום המקור של טיבור ארני,.
דר' בלה לאזאר (במקור ברל לאזאר, בהונגרית: Lázár Béla; אוראדיה, 8 בפברואר 1869 – בודפשט, 28 במאי 1950) היה סופר ומבקר בתחום האמנות יהודי-הונגרי.
חוקר של הצייר האימפרסיוניסטי ההונגרי לאסלו פאל בתחום האמנות והציור.
היה חבר מייסד ומנהל של גילדת מונקאצ'י.
לאזר למד בבודפשט, במינכן ובפריז.
בין שתי מלחמות העולם היה מנהל מוזיאון ארנסט במשך עשור.
בשנת 1928 הקים והוביל את גילדת מונקאצקי יחד עם הצייר והגרפיקאי ההונגרי- יהודי לאיוש מרק, היה להם השולחן קבוע בבית הקפה היפני בשדרות אנדראשי 45 בבודפשט.
הוא חיפש ומצא את ציוריו של לאסלו פאל שצייר פאל בברביזון בפריז וארגן מהם תערוכה פעמיים.
הוא ניסה להכיר לציבור ההונגרי את האמנויות היפות המודרניות.
פרסם מאמרי אמנות רבים ביומוני בודפשט, בכתבי עת לאמנות ובכתבי עת לביקורת אמנותית ואף פעל כסופר.
הוא פרסם כמה כותרים יקרי ערך בתולדות האמנות.
לאזאר כתב ספרים על ציירים קלאסיים ישנים, כדוגמת אדם מאניוקי, מיהאי מונקאצ'י, מיהאי זיצ'י, ועל צייר הרנסאנס הגרמני ברנהארד שטריגל.
הוא חקר את גוסטב קורבה ואת אמנות האימפרסיוניסטים בכלל ופול גוגן בפרט.
בין המודרניסטים ההונגרים הוא ניתח את העבודות של לאסלו פאל, יאנוש פאדרוס, פאל סיניאי-מרשה, יוז'ף ריפל-רונאי, בלה איוואני-גרונוולד ועוד.
כמה מספריו פורסמו בפריז, אחד או שניים מהם פורסם בשטרסבורג, בברצלונה, בלייפציג ובווינה, ורוב עבודותיו פורסמו בבודפשט.
הקוראים יכלו ללמוד מכתביו גם על הרפתקאות ואגדות רבות שהיו קשורות לאמנים.
באחד מכתביו אודות מונקאצקי תיאר את המפגש של מונקאצ'י הצעיר עם הליסטים של המישור ההונגרי הגדול:
אשתו הראשונה הייתה אמה, בתם של הנריק ברכר ומריה וייס, אותה נשא לאישה ב־22 בדצמבר 1906 בבודפשט.
הם התגרשו בשנת 1925. ב־14 באפריל 1925 נשא לאישה את אדית, בתם של אדולף שאנצר ואטלקה הורוביץ.
חייו ויצירתו הספרותית של אמיל בוצי ; 1888
על נטורליזם ; זינגר-וולפנר, 1890
מצורפת המהדורה משנת 1651 של ספרי העם על פורטונאטוס, עם הערות לשוניות ; 1890 (גם בגרמנית)
סיפורים קצרים ; הקדמה של יוז'ף קסלר; 1894
נרטיבים ; אתינאום, 1898 (אוצר הספרות ההונגרית והעולמית)
לאסלו פאל; 1904 (ספריית האמנות)
אמנות הונגרית בסלון הלאומי ; 1907 (גליונות אמנות)
על מכה חדשה: רומן מחיי האמנות / בלה לאזאר.
עבודותיו האחרונות של צייר לאסלו פאל (1846-1879) נאספו על ידי ד"ר בלה לאזאר ואנחנו מארגנים תערוכה שלהן ; בית דפוס הספרים 1910
פאל סיניאי-מרשה : השליח המקדים של סגנון הציור pleinair (אוויר פתוח) בודפשט, אתנאום, 1912. (ספרייה מודרנית)
שלוש עשרה ציירים הונגרים / בלה לאזאר; עם הקדמה מאת קארוי ליקה.
מדריך לציור הקלאסי ; סלון רנסאנס, 1912
כרטיסי זיכרון לציון 10 שנים למושבת האמנים בסולנוק ; ed.
בלה לאזאר; אגודת האמנים של סונולוק, 1913
עתידה של האמנות ההונגרית ; 1916
בין סופרים ויוצרים: מאה סיפורים עליזים / בלה לאזאר.
מולייר כמבקר אמנות ; 1922
אוסף דיולה וולפנר ; 1922
חייהם ואומנותם של יאנוש פדרוס / בלה לאזאר.
יאנוש וסארי ; 1923 (ספרי אמנים במוזיאון ארנסט)
יוז'ף ריפל-רונאי ; 1923 (ספרי אמנים במוזיאון ארנסט)
סולומון ריינה: מראה קטנה של אמנות.
היסטוריה כללית של האמנות ; תורגם, הורחב עם תולדות האמנות ההונגרית.
החיים והאמנות של מיהאי זיצ'י / בלה לאזאר.
מונקאצ'י הצעיר ; תרבות, 1928 (ספריית תרבות)
חייו ואומנותו של לאסלו פאל ; עיבוד מחדש לחלוטין.
התערוכה השלישית של אמני אגודת פאל סיניאי-מרשה / התערוכה אורגנה על ידי לאגוס ארנסט ובאלה לאזאר.
חייו ואומנותו של אֶדָם מָאנִיוקי ; 1933
סיפור אמנות קטן לקהל הרחב ; 1938
כתבים קטנים על אמנים גדולים.
לימודים ; זינגר-וולפנר, 1942 (רומנים הונגריים)
מיהאי מונקאצ'י 1844 - 1944. זיכרונות וזיכרונות ליום הולדתו המאה של האמן ; 1944
20 שנה להקמתו של מוזיאון ארנסט.
תערוכת יובל לכבוד לאיוש ארנסט וד"ר בלה לאזאר לרגל יום השנה; מוזיאון ארנסט, 1932
הקטלוג של ספריית האמנות וספרות בלה לאזאר ; 1938
אוסף בלה לאזאר (Béla Lázár).
פץ', מוזיאון יאנוש פאנוניוס, דצמבר 1974 - 1975. 1974 (פרסומי אמנות במוזיאון יאנוש פאנוניוס)
בלה קומיאדי (בהונגרית: Komjádi Béla; בודפשט, 15 במרץ 1892 – בודפשט, 5 במרץ 1933) היה מנהל ספורט הונגרי-יהודי, שחקן כדורמים, מאמן וחלוץ ספורט הכדורמים ההונגרי שהוביל את נבחרת הונגריה בכדורמים למדליית זהב אולימפית, הראשונה שלה כונה "הדוד קומי".
קומיאדי נולד במשפחה יהודית כבנם של ד"ר יוז'ף קומיאדי וברטה פריטה.
קומיאדי החל לשחות בהרכב מועדון הספורט MTK בשנת 1910. עד שנת 1911 כבר זכה בתחרויות.
הוא היה מגן, שחקן קבוצתי שקט וטקטיקן מעולה כשחקן.
בתקופה זו עבד כפקיד ב"מכרות הפחם הכלליות של הונגריה" (MÁK).
באוקטובר 1913 התגייס לצבא האימפריה האוסטרו-הונגרית ושירת כסג"ם במלחמת העולם הראשונה.
הוא נורה מספר פעמים, נפצע, נותח בברכו, שאריות רסיסים נשארו בגופו.
הוא שב הביתה בשנת 1918 כנכה מלחמה.
במשך כמה שנים עדיין הופיע בקבוצת הכדורמים של רובע 3 (אובודה) ואחר-כך סיים את הספורט הפעיל.
כיוון שבשל פציעתו במלחמה לא יכול היה להוליד ילדים הקדיש את חייו תחילה לשחייה ובהמשך לכדורמים.
בשנת 1916, במהלך השיקום, הקים את צוות ילדי MTK מהילדים ששחו לראש "גשר ארז'בט" על הדנובה בצד של פשט.
קומיאדי ביקש עבור הילדים כרטיסי חינם למשחקי הכדורגל של MTK.
הוא לא קיבל אותם ולכן העביר את קבוצתו לרובע שלוש.
שם בנה קבוצת כדורמים חדשה וחזקה, שהצליחה להתמודד עם מועדון הספורט פרנצווארוש שעד אז נחשבה כבלתי ניתן לנצח אותה.
ב-1923 וב-1924 קבוצתו הפכה לאלופת הונגריה בכדורמים.
בשנת 1924 הפך לזמן קצר לקפטן האיגוד לכדורמים.
תחת הנהגתו הפכה הנבחרת הלאומית לחמישית באולימפיאדת 1924. בשנת 1925 פרש מעבודתו בחברת המכרות.
הוא הפך לעמית מערכת של "עיתון הספורט".
בשנת 1925 החזירה פרנצווארוש את תואר האליפות.
בעקבות זה כמה שחקנים מרובע 3 חתמו ב- MTK.
בכך הסתיים מינויו של קומיאדי כמאמן הקבוצה והוא המשיך לעבוד רק עם הנבחרת כמאמן לאומי.
הוא זכה באליפות אירופה עם הנבחרת בשנת 1926 ובשנת 1927, והוביל אותה לניצחון ולמדליית זהב באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932).
במהלך ההכנות לאולימפיאדה ערכה הנבחרת מספר משחקי הדגמה-ראווה לכיסוי ההוצאות הגבוהות ללוס אנג'לס.
כמאמן, הוא שם דגש רב על חינוך הנוער, הוא גילה, בין היתר, את האלופים האולימפיים לעתיד, כמה שנים לאחר מכן, אלאיוש קשרי, אחיו פרנץ קשרי ואת מארטון הומונאי (שהפך במלחמת העולם השנייה חבר במפלגת צלב החץ הפשיסטית ההונגרית, ולסגן מפקד הכוחות המזוינים של המפלגה.
הוא ברח מהונגריה אחרי המלחמה ונשפט שלא בפניו).
קומיאדי יצר ספורט כדורמים מודרני, הנהיג חידושים בטכניקות האימונים (למשל, עצירות באוויר, מסירות באוויר ואימוני כושר מחוץ לבריכה).
בגלל סגנונו קיבל משחקניו את הכינוי "הדוד קומי".
בשנת 1919 נבחר למזכיר איגוד השחייה ההונגרי.
תפקידו היה לטפל בענייני כדורמים.
בשנה זו הוא גם נכנס לסגל השופטים, שהוכר לראשונה על ידי האיגוד.
בשנת 1920 התמנה לחבר בוועדת הכדורמים.
בשנת 1921 התמנה למזכ"ל הראשי של איגוד השחיה ההונגרי (MUSZ).
הוא התפטר מתפקיד זה בשנת 1922 והשתתף בפעילות האיגוד רק כחבר מועצה.
בשנת 1926, היה חבר בוועדות הבחירה של הספורטאים, השיפוט וההדרכה בבתי הספר התיכוניים של האיגוד.
בשנת 1930 הוא נבחר לסגן נשיא האיגוד.
כחבר במפלגה הליברלית הלאומית, היה חבר בוועדת המחוקקים של רובע 3 בבודפשט.
הוא פעל רבות לבניית בריכת השחייה המקורה הראשונה (בריכת השחייה הלאומית לספורט) בבודפשט.
לאורך הקריירה שלו כתב מאמרים למספר מגזינים לקידום הספורט.
הוא נפטר בשנת 1933, כמה ימים לפני יום הולדתו ה-41, משבץ מוחי והובא למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
מדליית האבירות גדולה מכסף (1915)
גרנד פרי חג המולד של הספורט הלאומי (1929)
צלב הזכויות האזרחי דרגה 3 (1932)
חבר בהיכל התהילה של גדולי השחיה (1995)
בריכת השחייה צ'אסאר לשעבר נקראת על שמו
כמה רחובות נושאים את שמו
בלה מלנאי (במקור מנהיימר, בהונגרית: Málnai Béla; בודפשט, 14 בדצמבר 1878 – בודפשט, 31 באוגוסט 1941) היה אדריכל יהודי-הונגרי, מעצב תפאורה.
הוא היה אחד היוצרים המשמעותיים של האדריכלות ההונגרית המודרנית.
מאלנאי נולד במשפחה יהודית כבנם של האופה הנריק מנהיימר ושל רוזה מַרקברייט.
בשנת 1901 קיבל תואר באדריכלות באוניברסיטה הטכנולוגית של בודפשט.
תחילה היה תלמידו של אדן לכנר ואחר כך של בלה לייטה.
מאוחר יותר התאגד עם והקימו משרד משותף.
המשרד שלהם תכנן עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה סדרה שלמה של יצירות אדריכלות מדהימות של אדריכלות הונגרית מתקדמת.
בשנים 1908–1911 היה העורך של כתב העת "הבית" (A Ház) שהיה כתב עת אדריכלי ואמנותי.
עבודתו העיקרית של מאלנאי היא ברובע 5 של בודפשט ברחוב נאדור 6 (6 Nádor u).
זהו בניין המשרדים של בנק התעשייה הצ'כי-הונגרי לשעבר (כיום OTP), שתכנן בשנת 1912 יחד עם דיולה האס.
המבנה שהוא בניין מגורים משולב עם שטחי משרד של הבנק נחשב לאחת היצירות החלוציות של האדריכלות ההונגרית המודרנית.
בשנת 1919, בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, מונה לפרופסור במחלקה החדשה לאדריכלות תעשייתית וכלכלית.
לאחר נפילת הרפובליקה, בשנת 1921 בוטל מינויו של מאלנאי.
עבודותיו המאוחרות יותר - גם מסיבות פרנסה - חזרו לצורות מסורתיות, טיפוח אדריכלות נאו-בארוקית.
למשל בית הדירות לשעבר של עובדי MÁK (מכרה פחם כללי הונגרי) בצד הצפוני של כיכר קושוט ליוש ברובע 5 בבודפשט וכו'.
בשנות העשרים של המאה ה-20 היה גם מעצב התפאורה של תיאטרון הקומדיה של בודפשט; חלק מעיצובי התפאורה שלו נשמרים על ידי המחלקה להיסטוריה של התיאטרון.
העבודה העיקרית של תקופת יצירה זו היא בית הדירות בן שש הקומות (1927), המהווה את חומת הגבול הצפונית של כיכר קושוט לאיוש בבודפשט.
חזיתו מחולקת לשלושה מפלסים לפי חגורות מדפים.
הכוכריות הפינתיות מודגשות, כל אחת מחולקת בארבעה עמודים יוניים ומעוטרת בפסלים.
באשר למיקומם ולפרופורציות של הכוכריות הפינתיות, כמו גם פתחי הקרקע המעוקלים, ניתן למצוא פתרון דומה בתוכניתו של מאלנאי משנת 1913 לבניית היכל הסחר ההונגרי בכיכר סבדשאג (Szabadság tér), שלא יושם אז.
בית הדירות בכיכר קושוט הוא בעל הנפח הגדול ביותר ביצירות מאלנאי והוא גם המרשים ביותר מבחינת הנוף העירוני.
מאלנאי התמיד באקלקטיות במשך מספר שנים לאחר הקמת בניין המגורים כיכר קושוט לאיוש.
הווילה ברחוב גאבור סרוואש נבנתה באותה שנה כמו בית הדירות בכיכר קושוט; וילת מנדה ברחוב אורלו, שתוכננה בשנת 1931, עדיין תומכת במרפסת החזית עם עמדות העמודים המקושתות, שיש לה אפקט היסטורי וכבר מסתכלת לעבר האדריכלות החדשה.
ב־22 בספטמבר 1912 נשא מאלנאי לאישה בבודפשט את וילמה, בתם של ז'יגמונד ויידה וברטה שטרן.
קברו נמצא בבודפשט, בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה, חלקה 1 / A, קטע N / A, שורה 8, 16. (נכס מוגן לשימור משנת 2005)
בניין דירות, בודפשט, רובע 2 רחוב מרגיט (1906)
בניין דירות, בודפשט רובע 6. רחוב אטווש (עם דיולה האס, 1911)
בנק התעשייה הצ'כי-הונגרי (בודפשט רובע 5 (1912)
בניין דירות ברחוב יורניץ' בבודפשט (1912)
בניין דירות ברחוב בודפוקי (1909)
בניין דירות MÁK (מכרה פחם כללי הונגרי) (בודפשטרובע 5 Kossuth Lajos tér 13-15) (1927)
בניין דירות בדרך אטילה (1932)
בניין דירות בדרך פוז'וני (1936)
"בית מגורים משפחתי של דיולה אלינגר ואשתו" בודפשט רובע 2, רחוב ברניסקו 38 (1936)
בניין דירות בפארק סנט אישטוואן (1938)
בניין דירות תחת בבולוואר קארוי
בלה פורייס (בהונגרית: Purjesz Béla; מינדסנט, 14 באוקטובר 1884 – סגד, 14 בספטמבר 1959) היה רופא, פרופסור באוניברסיטה, עורך עיתון יהודי-הונגרי.
בלה פורייס נולד במשפחה יהודית כבנם של מוריץ (משה) פורייס וצציליה גולדמן.
לאחר סיום לימודיו ובחינות הבגרות בגימנסיה הראשית הממלכתית של סנטס (1902), למד וקיבל תואר דוקטור ברפואה באוניברסיטת זמלווייס בבודפשט (1907).
משנת 1908 היה מתמחה בקליניקה לרפואה פנימית בקלוז'-נאפוקה שבראשו עמד דודו זיגמונד פורייס, ומשנת 1913 היה עוזר הוראה.
בשנת 1914 השתתף בסיור לימודים של שלושה חודשים בגרמניה.
בשנת 1915 קיבל תואר מרצה אוניברסיטאי בנושא התמחותו הלב ומחזור הדם.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת כרופא גדודי.
לאחר שהמדינה הרומנית קיבלה לריבונותה את קלוז'-נפוקה באוקטובר 1919, מרפאות האוניברסיטה צורפו לאוניברסיטה הרומנית שהוקמה בעיר, ופורייס עבר לעסוק בפרקטיקה פרטית.
הוא לקח חלק בהכנת הטיוטה להקמת האוניברסיטה ההונגרית הבין-דתית בקלוז'-נאפוקה.
בלה פורייס פרסם בעיתון שלושה מחקרים ארוכים יותר וכמה מאמרים.
בקיץ 1921 הוא עזב לעיר סגד, כלומר חזר להונגריה.
שם השתתף כמרצה בהקמת הקליניקה לרפואה פנימית.
משנת 1926 היה עוזר פרופסור (מרצה בכיר), ומשנת 1931 היה הפרופסור מלא שניהל של "הקליניקה לאבחון ברפואה פנימית".
באביב 1944, לאחר האכיפה המחמירה יותר של החוקים האנטי יהודיים, במיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי, הוא גורש בשל מוצאו היהודי.
לאחר שחרור סגד על ידי הצבא האדום במחצית השנייה של 1944, בשנים 1944–1945 היה דקאן הפקולטה לרפואה של אוניברסיטת סגד ובשנים 1945–1946 היה הרקטור של האוניברסיטה.
הוא קיבל תואר של דוקטור לשם כבוד בשנת 1946, פרש לגמלאות בשנת 1950.
עבודתו המדעית התפתחה בקלוז'-נאפוקה במסגרת המחלקה הרפואית של EME בשנות העשר של המאה ה-20: העבודות הראשונות שלו הופיעו בעלון המחלקה, בכתב העת "רפואה", בספר הזיכרון של קארוי לכנר (קלוז'-נאפוקה 1915) ובספר הזיכרון של דנש סבו (קלוז'-נאפוקה 1915).
הוא פרסם את רוב עבודותיו גם מחוץ להונגריה בגרמנית.
תחומי המחקר העיקריים שלו הם מחלות לב וכלי דם, חילוף חומרים של היוד ואבחון גידולים ממאירים.
הוא פיתח והזניק בהונגריה את הבדיקות הפיזיולוגיות הקבועות בספורט.
הרפואה הפנימית וסינדרום אזורי הגבול שלה (בודפשט 1965)
זלאי בלה פניבשי (בהונגרית: Fenyvessy Béla; בודפשט, 15 באוגוסט 1873 – פץ', 6 בינואר 1954) היה רופא היגייניסט יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים, בנו של העיתונאי אדולף פניבשי.
בלה פניבשי נולד במשפחה יהודית כבנם של אדולף פניבשי (1837–1920) וקלרה לוינסון (1846–1925).
הוא סיים את לימודיו בתיכון אצל הפיאריסטים וקיבל תואר כרופא באוניברסיטת בודפשט בשמו היום אוניברסיטת אטווש לוראנד.
בין השנים 1897–1907 היה מתמחה במכון הרוקחות בבודפשט ואחר כך עוזר מרצה של הפרמקולוג והפנימאי דר' ארפאד בוקאי.
בשנת 1905 הוסמך כמרצה לפרמקולוגיה ניסיונית.
בשנת 1907 היה עוזר פרופסור במכון בודפשט לבריאות הציבור ושנה לאחר מכן היה מרצה לבריאות הציבור.
משנת 1909 היה מרצה בכיר.
משנת 1918 היה פרופסור לבריאות הציבור באוניברסיטת בראטיסלבה ואחר כך עד 1944 באוניברסיטת פץ'.
בשנים 1919–1920 היה הרקטור של אוניברסיטת בראטיסלבה ואחר כך, בעקבות חוזה טריאנון שהעביר את בראטיסלבה לסלובקיה, עבר יחד עם כל האוניברסיטה לעיר פץ' בהונגריה המצומצמת.
במהלך מלחמת העולם הראשונה היה ראש המכון המרכזי לבריאות של הצבא ההונגרי וניהל את הגנת הצבא מפני מגפות, כמו גם את ייצור החיסונים נגד טיפוס הבטן והכולרה.
הוא הקים את תחנת הבריאות הציבורית הכפרית הראשונה בפץ'.
הוא עסק במשלימים, בחילוף החומרים של ספירוכטים וטריפנוזומים ובתפקיד הפתוגני של וירוס השפעת.
הוא תכנן והפעיל היגיינהסוציאלית נרחבת: בדיקות בריאות ושיכון ובדיקות מזון.
עבודתו התאפיינה באימות שיטת הבדיקה המורכבת.
לזכרו, איגוד העובדים הרפואיים והבריאותיים ייסד בשנת 1960 את מדליית הזיכרון של בלה פניבשי המוענקת מדי שנה על הישגים מעשיים בתחום בריאות הציבור ואפידמיולוגיה.
אשתו הייתה ליאוני הוליטשר (1882–1954), בתם של ליפוט הוליטשר ווילמה המבורגר, אותה נשא לאישה ב-12 במרץ 1907 בבודפשט.
אשתו הראשונה הייתה ליוויה וארגה (1911–?), אשתו השנייה הייתה יוליה פרקש-ריכלינג.
איתור שומנים זרים בחמאה (אגר, 1907)
על האפידמיולוגיה של השפעת (הכשרה רפואית, 1927)
בלה צובל (בהונגרית: Czóbel Béla; בודפשט, 4 בספטמבר 1883 – בודפשט, 30 בינואר 1976) היה צייר אוונגרד יהודי-הונגרי, זוכה פרס קושוט.
בין 1902 לבין 1906 הוא היה תלמידו של בלה איוואני-גרינוולד בבאיה מארה.
הוא למד תחילה באקדמיה במינכן בשנים 1902 וב-1903, ומשנת הלימודים 1903 באקדמיה ז'וליאן בפריז.
צובל הציג לראשונה בסלון הסתיו בשנת 1905, ומשנת 1906 הופיע שם עם הפוביסטים הצרפתים וב"סלון דה אינדפנדנטס" (Société des Artistes Indépendants).
במרץ 1908 נפתחה תערוכת היחיד שלו בגלריה ברטה וייל.
חבריו כללו את הציירים דינואר דה סגונזאק (André Dunoyer de Segonzac), ז'ורז' בראק ואת אמדאו מודיליאני.
כנציג טיפוסי של "הפראים ההונגרים" (שם מאוחר של סגנון ציור של קבוצת ציירים הונגרים), הוא הפך לחבר מייסד בקבוצת השמונה, על אף ששלח תמונה רק לתערוכה הראשונה שלהם, הוא התחייב להשתייך לקבוצה לאורך כל הדרך.
במהלך מלחמת העולם הראשונה (1914–1918) בגלל שהיה נתין של מדינת אויב, עבר מצרפת לברגן, הולנד.
בין השנים 1919 עד 1925 התגורר בברלין, שם הצטרף לקבוצת הגשר (קבוצת ציירים) ואז הפך חבר ב-Freie Sezession.
הוא ערך תערוכת אוסף בבירת גרמניה בשנת 1925, אך חזר לצרפת באותה השנה.
בשנת 1927 הציג תערוכה מצליחה בגלריית ברומר (Brummer Gallery) בניו יורק.
הוא ביקר בהונגריה לעיתים קרובות יותר ויותר משנת 1931, הוא בילה את הקיץ באופן קבוע בטירת הטוון בהזמנת הצייר פרנץ הטווני.
בשנת 1933 הוא זכה בפרס הגדול של חברת פאל סיניאי מרשה.
הוא חזר להונגריה באופן קבוע בשנת 1940 והתיישב בסנטנדרה.
גם לאחר מלחמת העולם השנייה הציג באופן קבוע בחו"ל, בעיקר בגלרי זאק בפריז.
עוד בחייו, בשנת 1975, נפתח מוזיאון בסנטאנדרה שנושא את שמו.
פסלו הוקם בסנטנדרה ועבודותיו מוצגות בתערוכת קבע במוזיאון בלה צובל.
את ציוריו ניתן למצוא בין היתר במרכז ז'ורז' פומפידו בפריז, בגלריה הלאומית של הונגריה באוספים פרטיים מקומיים וזרים.
בסקשפהרוואר, יותר מעשרים תמונות נשמרות באוסף דיאק.
בהתקרב חילוף המשטר בהונגריה בשנת 1990, ואחריו עבודותיו הוצגו לעיתים קרובות בציבור, לאחרונה בתערוכה השמונה במוזיאון לאמנוות יפה (בודפשט) (2011).
ציוריו הוצגו יחד עם שאר חברי השמונה (רוברט בריני, דז'ה ציגאני, קארוי קרנשטוק, אדן מארפי, דז'ה אורבן, ברטלן פור, לאיוש טיהני).
אשתו הראשונה ליזה, שנולדה מאיזולדה דאיג הציירת הגרמנייה-הולנדית, שבהמשך הפכה לרקדנית בלט מפורסמת בעולם.
אשתו השנייה היא הציירת מריה מודוק.
אחייניתו אנה צובל הייתה צלמת ואחיו ארנה צובל היה היסטוריון ספרותי ופוליטיקאי.
לאחר הנטורליזם הראשוני מתקופת באיה מארה, צובל התחבר מהר מאוד לפוביזם, שהיה הטרנד הפריזאי המודרני ביותר באותה תקופה, למעשה באותו הזמן שנולדה התנועה.
לפיכך, הוא היה אחד הנציגים הראשונים של "הפראים ההונגרים".
הוא הוזכר בין הפוביסטים "הפרועים ביותר" בפריז.
גרטרוד שטיין אספנית מארצות הברית של אנרי מאטיס "מאשרת דימוי עז אינטנסיבי אידיאלי של הציור של צובל, וג'לט ברג'ס (Gelett Burgess) האמריקאי שערך ראיונות עם פוביסטים וקוביסטים בפריז בשנים 1908–1909 היה המום במיוחד מ"ברוטליות" בדיו של צובל.
דיוקן עצמי עם לוח צבעים (1902, שמן על בד, 76x66 ס"מ; מוזיאון פרנצי, סנטאנדרה)
איכר יושב (1904, שמן על בד, 100x87 ס"מ; הגלריה הלאומית של ההונגריה, בודפשט)
ציירים בחוץ (1906, שמן על בד, 13x18 ס"מ; מוזיאון לאומי ד'ארט מודרן, פריז)
חצר נירגשאויפלו (1906, שמן על בד, 72x80 ס"מ; מוזיאון יאנוס פאניוניוס, פץ'
סצנת רחוב בהטוון (1937 לערך, שמן על בד,63x53 ס"מ; מוזיאון פרנצי)
פרט מסנטאנדר (שנות הארבעים, שמן על בד, 60x62.5 ס"מ; מוזיאון פרנצי)
טבע דומם בצבע תפוז (ללא שנה, שמן, בד, 60.5x72 ס"מ; אוסף פרטי)
ילד רועה צאן (ללא שנה, דיו, נייר, 260x345 מ"מ; מוזיאון פרנצי)
ילדה צעירה עירומה למחצה (שנה, פחם, 63x48 ס"מ; גלריות בינלאומיות, שיקגו)
בלה לדרר (בהונגרית: Lederer Béla; פשט, 19 בנובמבר 1860 – בודפשט, 7 בדצמבר 1903) היה היסטוריון, פובליציסט, וחוקר במדע המדינה יהודי-הונגרי.
בלה לדרר נולד במשפחה יהודית כבנם של ברנאט לדרר סיטונאי, בעל קרקעות, מייסד התאחדות המורים היהודים הלאומית ושל מריה שוואב.
בלה לדרר הוא אחיו הצעיר של אספן האמנות שאנדור לדרר ושל היסטוריון המוזיקה והנדבן רודולף לדרר.
בלה השלים את בתי הספר בעיר הולדתו.
כסטודנט באוניברסיטה זכה פעמיים בפרס קריירה: בשנת 1879 בגאוגרפיה ובשנת 1880 במשפט פרטי.
לאחר קבלת תואר דוקטור במדע המדינה, המשיך את לימודיו בפריז במשך שלוש שנים נוספות, שממנו הביא הביתה תואר מהמכון למדע המדינה פריז (École libre des sciences politiques ).
בהמשך התגורר בבודפשט ועבד כעצמאי.
הוא כתב עבודות רבות, מחקרים וביקורות בתחום מדע המדינה וההיסטוריה המודרנית במגזין "מאות" (Századok) ובסקירה של בודפשט (Budapesti Szemle ).
מאמרים אנונימיים אלה תורגמו גם על ידי עיתונים גרמניים.
המצב המשפטי הציבורי של קבינט השרים.
בודפשט, 1886. (בשם בלה לורינץ)
נאומים של הרוזן דיולה אנדראשי, הוא הוציא לאור.
ההיסטוריה של מדע המדינה ביחס למוסר .
תורגם מעבודתה של ג'נט פול תחת שמו הבדוי של לדרר: בלה לרינץ.
עבודות של בלה לדרר שנאספו ופורסמו אחרי מותו.
כרך 4. עבודות שפורסמו בשפות זרות.
בלה פורץ' היא אושיית רשת פיליפינית-אמריקאית.
נכון למרץ 2024, היא בעלת הסרטון עם המספר הרב ביותר של לייקים בפלטפורמת שיתוף הווידאו טיקטוק, בו היא מבצעת ליפ סינק לשיר "Soph Aspin Send" של הראפרית הבריטית מילי בי.
במאי 2021, הוציאה את סינגל הבכורה שלה, "Build a Bitch", תחת חברת התקליטים וורנר רקורדס.
נכון לאוגוסט 2022, לפורץ' כ-91 מיליון עוקבים בטיקטוק, ובכך היא האדם השלישי הנעקב ביותר בפלטפורמה, אחרי קאבי לאמה וצ'ארלי ד'אמליו.
משפחתה עברה לטקסס שבארצות הברית כשהייתה בת 13.
בשנים 2015-2019, שירתה פורץ' בצי ארצות הברית והוצבה ביפן ובהוואי במשך מספר שנים.
באפריל 2020 היא החלה לפרסם תוכן בטיקטוק, שם התפרסמה בעקבות סרטוני הליפ סינק שלה, ובפרט הסרטון בו היא מבצעת ליפ סינק ל-"M to the B" של מילי בי.
הסרטון היה לוויראלי והפך לסרטון בעל מספר הלייקים הרב ביותר בפלטפורמה.
בעקבות הצלחתה בטיקטוק, היא השיקה ערוץ יוטיוב ודף טוויטר בחודשיים שלאחר שהצטרפה לטיקטוק.
בשנת 2021, בעקבות הצלחתה הוויראלית בטיקטוק, הוחתמה בחברת התקליטים וורנר רקורדס, שהוציאה בחודש מאי את סינגל הבכורה שלה, "Build a Bitch".
היא נכללה ברשימת פורבס 30Under30 לשנת 2022. בהמשך, הוציאה את "Inferno" עם סאב ארבן.