tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1931 נבחר לראשונה לחבר בפרלמנט מטעם דרום מערב האל וכיהן בתפקיד עד שנת 1945.
חזר לסנט ג'ון קולג' באוקספורד כדי לסיים שם תואר שני ב-1945.
לאחר מכן היה שר מדינה עד שנת 1945 ושר החינוך בממשלת מעבר של צ'רצ'יל.
בשנים 1945–1950 נבחר שוב לבית הנבחרים מטעם דרום קנזינגטון.
בשנת 1950 פרסם את ספרו "חזרה מאוטופיה" שבו הביע את אמונתו כי ניסיון להשתמש בכוח הממלכתי על מנת ליצור מעין "אוטופיה" עלי אדמות הוא מועד לכישלון וטומן בו פוטנציאל לעוול, בגלל היותו מושתת על הקרבת עקרון היסוד של החופש והבחירה הפרטית.
"להפנות גב לאוטופיה לראות אותה במערומיה ואת האשליה שיש בה, זאת התחלת התקווה.
צריך לאחוז שוב בתחזית של חברה שבה האדם הוא חופשי להיות טוב מפני שיש לו בחירה חופשית.
החופש הוא התנאי הראשון למידות הטובות האנושיות והאוטופיה אינה מתיישבת עם החופש.
לחזור מהאוטופיה ואז התקווה נולדה מחדש".
ריצ'רד לו נבחר מחדש לפרלמנט בשנת 1951 מטעם הלטמפרייס.
הוא התפטר מהפרלמנט בשנת 1954 כדי להיכנס לבית הלורדים כברון קולריין, מטעם הלטמפרייס במזרח יורקשייר.
בשנת 1970 פרסם את "לשמרנים בלבד" שבו מתח בקורת על ההנהגה השמרנית שלדבריו הקריבה את עקרונות הטוריים" מסיבות אלקטורליות זולות וכדי לחפש בסיס במרכז.
ריצ'רד לו עמד בראש "קבוצת סלסדון" במסגרת הסיעה השמרנית.
הוא נפטר ב-15 בנובמבר 1980 בגיל 79. מנישואיו למרי ויג'יניה לבית נליס (שנפטרה ב-1978) נולדו לו שני בנים: יורשו כברון – סר ג'יימס מרטין בונאר לו (יליד 1931) ואנדרו לו (יליד 1933).
1951 – דוקטור למשפטים לשם כבוד מטעם אוניברסיטת ניו ברונסוויק בקנדה
16 בפברואר 1954 – קיבל תואר אצולה – ברון קולריין
ריצ'רד אוסטין קווסט הוא עיתונאי בריטי יהודי, המשמש כפרשן כלכלי בכיר ברשת הטלוויזיה האמריקאית CNN, ופועל מניו יורק.
בעל תוכנית טלוויזיה פופולרית בנושא כלכלה, המשודרת חמישה ימים בשבוע, וכן מנחה שתי תוכניות נוספות בכלכלה.
לפני כן הנחה תוכנית בכלכלה שיועדה לקהל צופי הבוקר באירופה.
קווסט נולד למשפחה יהודית בליברפול שבאנגליה, ויש לו קרובים בישראל.
בוגר תואר שני במשפטים מאוניברסיטת לידס.
את דרכו המקצועית החל קווסט בשנת 1983, בתפקיד מנהל חדשות בתחנות הרדיו של הקמפוס באוניברסיטת ואנדרבילט.
בשנת 1985 הוא החל לעבוד כעיתונאי מתלמד ברשת BBC והצטרף למחלקה הפיננסית בשנת 1987. בשנת 1989 עבר לניו יורק, שם שימש ככתב הכלכלי בצפון אמריקה.
משם המשיך לתפקיד בתוכנית "חדשות 24 BBC", שם עסק בסקירות מצב מניות בעולם וסקירה כלכלית על עולם העסקים הגלובלי, תוכנית שהגיש ביחד עם פאדי אוקונל.
קווסט הצטרף בשנת 2001 להשקה של תוכנית הטלוויזיה "עסקים בינלאומיים", אשר כיסתה מגוון רחב של אירועים עולמיים שונים ושודרה ברשת CNN, בהם ניתוח הבחירות בארצות הברית, השקתו של מטבע האירו ב-1 בינואר 2002, הטיסה המסחרית האחרונה של מטוס הקונקורד ובסיקור בית המלוכה הבריטי.
בשנת 2006 דחה קווסט הצעה להצטרף לצוות המגישים של ערוץ אל ג'זירה בשפה האנגלית, בטענה שתפקיד זה אינו מתאים לאדם שהוא גם הומוסקסואל וגם יהודי.
ריצ'רד פרינס הוא צייר, פסל וצלם אמריקאי שנחשב אחד מהאמנים הפוסט מודרניים החדשניים ביותר ב-30 השנים האחרונות בעולם כולו.
עבודותיו בתחום הצילום, מבטאות את ניסיונותיו "להטות את המהלך הצורני של תולדות הצילום באמצעות דחיית מוסכמותיו..."
ומשקפות את יחסו לתרבות הצרכנית האמריקאית ואת גישתו הביקורתית כלפי מעשה האמנות, שבמרכזה עולה השאלה מהו למעשה מקור.
בודריאר טען כי התרבות הפוסט מודרנית מתאפיינת בשפע אינסופי של מסמנים תלושים.
הפרסומות יוצרות יחסים מדומיינים בין מסמן למסומן, כך שמתחולל תהליך המטשטש את הגבולות בין האמיתי למזויף, בין המציאות לבדיה.
פרינס הרחיק לכת אף יותר.
"המקורות" לעבודות הצילום שלו, הם צילומי פרסומות שמעצם מהותם הם מסומנים שאין להם אחיזה במציאות.
הוא שכפל את השכפול, את הבדיה, את המדומיין, ויצר דגמים מחודשים של הדגמים שצולמו קודם לכן.
מריה מוריס המבורג, אוצרת הצילום של המוזיאון מטרופוליטן בניו יורק, התבטאה, כי עבודותיו של פרינס אינן משקפות רק את ההיבט של חיינו, אלא גם את ההיבט הדומיננטי של חיינו.
שכפול צילומים שצולמו בידי אחרים וניכוסם (Appropriation art), התגבש כשפה אמנותית פופולרית בסוף שנות ה-70. בין האמנים הבולטים שעסקו בנושא זה, היו האמניות שרי לוין, סינדי שרמן וברברה קרוגר.
בשנת 1975, החל פרינס לצלם צילומים מסחריים שהופיעו במגזינים שונים והציגם כעבודות מקוריות שלו.
על כך הוא העיד: "שאלתי את עצמי, מדוע לא לצלם את התמונות הללו מחדש ולמסגרם במסגרת אמיתית כפי שממסגרים צילום אמיתי.
אני מתכוון, ממש לגנוב אותם, לשכפל אותם...
אמרתי לעצמי, שכח את הדרך בה הם נעשו וצלם אותם מחדש".
לדבריו, כאשר הוא מביט מבעד למצלמה על פיסת תמונה המופיעה במגזין, נוצרת אצלו גישה חדשה המעורבת במעשה הצילום.
"כשאני מצלם, אני יודע שהתוצאה תהייה "כמעט - almost" זהה למקור.
ה"כמעט" הזה, זהו העניין עבורי.
אני יודע שזוהי למעשה אותה תמונה, אלא שעטפתי אותה בעדשה של 35 מ"מ".
עבודותיו של פרינס נמכרות בסכומי עתק.
עבודתו - "ללא כותרת" (בוקר), שנלקחה מפרסומת לסיגריות מרלבורו, אותה צילם במקור סם אבל (Sam Abell), נמכרה במכירה פומבית בשנת 2005 בכריסטיז בלמעלה ממיליון דולר, ועבודתו "אחות מעבר לים" ("Overseas Nurse") שיצר בשנת 2002 נמכרה בסותבי'ס בלונדון במחיר 8,452,000 דולר.
ריצ'רד פרינס נולד ב-6 באוגוסט 1949, באזור תעלת פנמה המהווה משנת 1977 חלק מהרפובליקה של פנמה.
במהלך ריאיון שערכה עמו אוה פרינץ בשנת 2005, נשאל מה עשו הוריו בפנמה.
הוא ענה בשמץ של סרקאזם כי הוריו היו מרגלים וכי בזמן המלחמה הקרה, עבדו עבור ארגון המכונה המשרד לשירותים אסטרטגיים, ששמו שונה מאוחר יותר לשם המוכר סי אי איי.
משפחתו התגוררה במקום 5 שנים ולאחר מכן עברה להתגורר בפרוור של בוסטון, שם עברו ימי נעוריו.
בתקופת התבגרותו הושפע פרינס מיצירתו האקספרסיוניסטית המופשטת של האמן האמריקאי ג'קסון פולוק, שהצלחתו הייתה אז בשיאה, ובהשראתו החל לבדוק את האפשרות לבסס קריירה אמנותית כדרך חיים.
"אני מאוד נמשך לרעיון שמישהו יכול לממש גישה אנטי חברתית ומתבודדת".
בשנת 1967, לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר התיכון, טייל פרינס זמן מה באירופה.
עם חזרתו, הוא החל ללמוד במכללת נסון (Nasson) במיין, אותה תיאר כמקום לימוד ללא מסגרת וללא ציונים.
בתום לימודיו, עבר להתגורר בשנת 1973 בניו יורק.
פרינס הודה כי המשיכה שלו לניו יורק נולדה בעקבות התצלום המפורסם של פרנץ קליין בוהה החוצה מחלון הסטודיו שלו ברחוב 14. הוא התייחס לדיוקן של קליין כאל "אדם הבוחר להיות לבד ולבקר את העולם שבחוץ, ממגדל השן של הסטודיו שלו".
בריאיון שנערך עם אוה פרינץ (Eva Prinz) בחודש נובמבר 2010, אמר פרינס כי מאז היותו ילד הוא חלם להתגורר בעיר ניו יורק.
"הדירה הראשונה ששכרתי הייתה ברחוב פרינס פינת ברודוויי בסוהו.
לא הכרתי אז נפש חיה וימים שלמים הסתובבתי מבלי לדבר מילה.
השיחות היחידות שניהלתי היו עם מוזגים בבארים.
כיוון שלא היה לי רקע אוניברסיטאי, לא היו לי את הקשרים המתאימים שיובילו אותי להכיר אנשים מעולם האמנות.
אך כיוון שמתמיד אהבתי אמנות, לעולם לא עלתה שאלה באשר להיותי אמן..."
בשנות העשרים של חייו הוא חווה את המרד של שנות השישים והשתתף בהפגנות נגד מלחמת וייטנאם.
בשנים אלה עבד במגזין טיים במחלקת גזרי העיתונות, שם החלו הניצנים הראשונים של דרכו האמנותית.
בתום ימי עבודתו במקום, הוא החל לצלם אובייקטים שונים מתוך גזרי פרסומות שהושלכו, והשתמש בהם ליצירת עבודותיו.
לנושאים שבחר הוא התייחס באופן הבא: "אוקיינוסים ללא גולשים, בוקרים ללא מרלבורו ...
אף על פי שאני מודע לצורת הביטוי הקלאסית של התמונות, אני נוטה לבחור דווקא בתמונות שאיני מאמין בהן ומנסה להציגן מחדש באופן שתהיינה בלתי אמינות עוד יותר".
לאחר 25 שנים, בהן התגורר פרינס בניו יורק, הוא עבר ל-Upstate New-York, שם הוא ממשיך ביצירתו עד עצם היום הזה.
הוא מכר את ביתו השני ששימש כמיני מוזיאון, למוזיאון גוגנהיים, וזמן קצר לאחר הרכישה, נשרף הבניין כליל בעקבות מכת ברק שפקדה אותו.
במהלך השנים יצר פרינס סדרות רבות של עבודות בנושאים שונים, המתייחסות כולן באופן ביקורתי ל"תרבות הדיסנילנד" האמריקאית.
במהלך השנים, הוצגו עבודותיו של פרינס הן בתערוכות קבוצתיות והן בתערוכות יחיד, בגלריות ובמוזיאונים החשובים בעולם.
עבודות הצילום של פרינס נוצרו בשני פורמטים עיקריים: הן כדימוי בודד שמוסגר באופן עצמאי והן כסדרה של דימויים שיש בהם מכנה משותף שכונסו ומוסגרו כמקשה אחת.
העבודות הללו מופיעות תחת הכותרת חבורות (Gangs).
העבודה העוסקת בחדרי אורחים, המורכבת מסדרה של ארבעה תצלומים, הייתה הסדרה הראשונה שיצר פרינס בשיטת השכפול והניכוס של המקורות המצולמים.
הוא צילם חדרי אורחים מעוצבים שהופיעו במגזין ניו יורק טיים, כחלק ממסע פרסום של יצרנית רהיטים ידועה.
המכנה המשותף בכל התצלומים המרכיבים את העבודה, הוא המרכיב החזותי המופיע בהם: אוסף אקלקטי של חפצים בסגנונות שונים ומתקופות שונות, כגון ספות קטיפה, שולחנות קפה מסוגננים, שטיחים מעוצבים וחפצים דקורטיביים המשקפים את סגנון החיים הבורגני.
פרינס ניסה להציג באמצעות עבודה זו את שיטת המכירה של מוצרים מסחריים המאופיינת בקודים סטריאוטיפיים המתיישבים היטב עם דעות קדומות, תשוקות ופחדים.
"זה לא היה חדר האורחים שלי, וחשוב מכך, זה גם לא חדר האורחים של אף אחד.
זו הסיבה שהתחלתי לשכפל תמונות מסחריות.
מאחורי תמונות אלה אין יוצר.
הן בסה"כ תפאורה מוגזמת, תמונות שאין להן שם העומד מאחוריהן".
בתחילת שנות ה-80, החל פרינס להציג עבודות מסדרת הבוקרים – דימויים שנלקחו מצילומי פרסומת של סיגריות מרלבורו.
הוא סילק מתוך הצילומים המקוריים את הטקסט הנלווה, הגדיל אותם ומסגר אותם כעבודות אמנות לכל דבר.
הוא התייחס לפרסומות הללו כאל אשליות הנמכרות לציבור באמצעות מוטיבים ארכיטיפיים, כגון דמות הבוקר השרירי הרוכב לעבר השקיעה.
הוא טען כי הצגתן באור זוהר וחיובי, מהווה בחובה מעין הבטחה כי הגברים המעשנים יזכו אף הם בתכונות הגבריות המזוהות עם דמות הבוקר.
לדברי פרינס, הוא החל לצלם את תמונות הבוקרים, כיוון שלא ניתן לראות אותם עוד בשום מקום, "אלא בטיים לייף בלבד.
בעת עבודתי, כאשר עיינתי בשבעה או בשמונה מגזינים שונים, מצאתי ברובם מודעות של סיגריות מרלבורו.
כאשר גיליתי אחת, אמרתי, זו שלי, תודה רבה...התעניינתי במראה של הפרסומות הללו ורציתי להציג מחדש את הדבר הכי קרוב, הכי אמיתי".
ריצ'רד פרינס התייחס לעצמו פעמים רבות כאל אספן יותר מאשר כאל אמן.
בסדרה חבורות, אספנותו באה לידי ביטוי ביצירת מבחר עבודות העוסקות בנושאים שונים.
גם בסדרה זו, אסף פרינס את מקורותיו מהמגאזינים, אך בפעם הזו, הוא זנח את צילומי הפרסומת והתמקד בנושאים המתייחסים לנישות חברתיות שונות המייצגות חלק בלתי נפרד מתרבות ההמונים: אופנועים, אופנה, גלישה, ידוענים ועוד.
אחת מהעבודות הבולטות היא העבודה 'חברות' (Girlfriends), בה חקר פרינס את דימוי האופנוע בתת-התרבות של הנוער האמריקאי, ששימש כסמל למרד במוסכמות.
את המקורות לעבודה זו, שאב פרינס ממגאזינים העוסקים באופנועים, ובאמצעותם יצר סדרה של תצלומים בה מופיעות נשים צעירות חשופות חזה, או בלבוש פרובוקטיבי, כשהן ישובות על אופנועים או גוהרות עליהם במבחר תנוחות.
כל עבודה המשתייכת לסדרה חבורות, היא למעשה גריד המורכב מסדרה של תצלומים בודדים שיש להם מכנה משותף.
הם ניצבים זה לצד זה בטורים ובשורות (לפי מספר התצלומים), והרווחים ביניהם יוצרים רקע לבן המדגיש כל תצלום בנפרד.
בין העבודות הנמנות עם סדרה זו הן - 'לחיות חופשי או למות' 1986, 'חופי משי' 1984 ו'אחיות'.
החל משנת 1984, החל פרינס ליצור עבודות שנושאם הוא בדיחות טקסטואליות וקריקטורות שנשאבו מתוך ספרים, עיתונים וחוברות קומיקס.
באותה עת, התגורר בפארק אווניו דרום, בחדר האחורי של גלריה 303. הרעיון לעסוק בנושא זה, עלה כאשר רשם מחדש על פיסת נייר בכתב ידו, בדיחה שהופיעה בניו יורקר.
כשראה את מעשה ידיו, עלתה בדעתו המחשבה, כי הוא היה מקנא, לו היה רואה את העבודה הזו תלויה על קיר בגלריה.
הבדיחות שמחזר הופיעו בפורמטים שונים.
תחילה כבדיחות טקסטואליות בודדות ועם הזמן, כבדיחות טקסטואליות המשתלבות בדימויים שונים.
לעיתים, הוא מיקם בעבודתו שתי בדיחות לצד דימויים, שהקשר ביניהם מעורפל.
אחת הדוגמאות הממחישות את השילובים הללו, היא עבודתו 'מהפכה טובה 1991' (1991 Good Revolution) המורכבת משני תצלומים (שחור/לבן), בהם נראית דמות אדם מפוסלת במכנסי אגרוף קצרים.
הדמות ניצבת ליד כיריים ומלווה בטקסט הבא: "האם אתם יודעים מהי משמעותה של השיבה הביתה בשעות הלילה לאישה המעניקה לכם מעט אהבה, מעט חיבה ומעט רגישות?
המשמעות היא, כי אתם נמצאים בבית הלא נכון.
כאשר נשאל פרינס בראיון שנערך עם ג'ולי בלקוב בשנת 2,000, כיצד הוא מגדיר את הסוגה האמנותית של ציורי הבדיחות, ענה כי העבודות הללו הן אבסטרקטיות, במיוחד באירופה, אם אינך דובר אנגלית".
לעיתים נקט פרינס בתשובותיו לשאלות שנשאל, בגישה צינית וביקורתית: " אמנים יוצקים פסלים מברונזה, יוצרים ציורים כבירים, משוחחים על מחירים, בגדים, מכוניות ומבזבזים כסף רב.
אני כתבתי בדיחות על פיסות נייר קטנות ומכרתי כל אחת מהן ב-10 דולר.
סוחר אחד קנה שתיים וביקש 10% הנחה.
בעקבות זאת החלטתי שכל 6 חודשים אכפיל את המחירים.
כל זה היה אפשרי, כיוון שאף לא אחד הביט על עבודותיי.
זה לעיתים מצב הוגן, בו אתה יכול להתקדם הלאה עם דברים רבים".
פיליפ ורגנה (Philippe Vergne), מנהל מרכז אמנות במיניאפוליס, התייחס לסדרת הבדיחות באמרו כי פרינס אינו מתבדח אודות הדברים שאינם חשובים לו.
סדרה זו עוסקת בתופעת המציצנות של ההמונים אחר חייהם האישיים של ידוענים (בעיקר שחקניות קולנוע מפורסמות), שניזונה מתעשיית הפפראצי.
בדומה לאנדי וורהול שיצר את הסדרה 'מרילין מונרו', יצר פרינס סדרה של תצלומי תקריב שנלקחו מספרים, מתמונות מסחריות ומגלויות.
לעיתים שילב פרינס בעבודה את חתימת ידה המקורית של הידוענית ולעיתים זייף את חתימתה כדרך ביטוי נוספת לדון בנושא ה'אותנטיות' שהעסיק אותו החל מראשית דרכו האמנותית.
סדרת העבודות העוסקות בהמחאות נוצרה בעקבות סדרת הידוענים.
בריאיון עם אוה פרינץ, אמר פרינס כי במהלך חיפושיו באינטרנט אחר תצלומי ידוענים המלווים בחתימותיהם, הוא נקלע לאתרי אספנות העוסקים בפריטים של אנשים מפורסמים, ביניהם המחאות מבוטלות.
"חשבתי על המידע הרב הטמון בהמחאות האישיות...ועל הדרך בה הן תוצגנה לצד דיוקנותיהם של בעלי ההמחאות".
הוא הוסיף ואמר כי אין לו עניין למשל בהמחאה מבוטלת של ריצ'רד ניקסון וכי הוא מעדיף את אלה של לי הרווי אוסוולד או של רוד סרלינג יוצר (אזור הדמדומים).
עם הזמן, הרחיב פרינס את הסדרה והוסיף עבודות המציגות המחאות מבוטלות ששייכות לו.
"היה לי רעיון להציב 20 המחאות על קנווס וליצור ציורי המחאות.
אהבתי את הרעיון שההזמנה לתערוכה עשויה להצביע על כך שאני עוסק בגאומטריה".
"הסדרה מכסי מנוע, מתמקדת ברומן שניהלו בני הנוער האמריקאי עם המכוניות ה"שריריות" של שנות ה-60. בעבודות אלה משתף פרינס את הצופים בחלומות המגלמים בתוכם את התשוקה לבריחה, למהירות ולגמיאת מרחקים בדרכים הפתוחות".
לצורך יצירת הסדרה, הזמין פרינס מכסי מנוע קלאסיים מפלדה, שהיוו מודל ליצירת דגמים מפיברגלס, בהם השתמש כמצע תלת־ממדי לעבודותיו.
טכניקת ה'רדי-מייד' שנקט פרינס בסדרה זו תואמת היטב לסגנון הניכוס הייחודי שלו.
צביעת מכסי המנוע בשכבות של צבעים מונוכרומטיים ושילובם כעבודות תלויות וכפסלים, הפכו בידיו של פרינס מרשימה קטלוגית של מלאי ליצירות אמנות.
ציורי אחיות הן סדרה של עבודות בסגנון רטרו שאת המקור להשראתן שאב פרינס מהדימויים שהופיעו על כריכות ספרים משנות החמישים והשישים, המשתייכים לסוגה של ספרות זולה.
פרינס סרק את כריכות הספרים למחשב והדפיסן על קנווס בטכניקת הזרקת דיו.
לאחר מכן העניק לדמויות את המגע האישי שלו באמצעות שכבות של צבעי אקריליק על הקנווס.
הוא הקפיד לשמר את שמות הספרים בעבודותיו: "האחות הגולשת", "האחות השובבה", "האחות המיליונרית", "האחות הרווקה" "אחות מסוכנת בעבודה", "אחות מתחילה" ועוד, אם כי בחלק מן העבודות, החליף את כותרות הספרים הנלוות לדמויות מסוימות, בדמויות אחרות.
בכל העבודות מופיעות האחיות עם שביס אחיות על ראשן ועם מסכות מנתחים החוסמות את פיהן.
העבודות הללו הוצגו לראשונה בשנת 2003 בגלריה גלדסטון, והמחירים שנדרשו עבורן נע בין 50,000 $ ל-60,000 $.
בשנת 1996, עזב פרינס את ניו יורק ועבר עם אשתו השנייה האמנית Noel Grunwaldt ושני ילדיהם להתגורר בבית חד-קומתי במורדות הרי Catskills.
את הסיבה למעבר תיאר באופן ציורי: "לאחר 25 שנים, עייפתי מניו יורק ומסגנון החיים שלה.
מצאתי אותה משעממת וחוזרת על עצמה...החיים בניו יורק הם תמיד בתוך – בתוך בניינים, בתוך הרכבת התחתית.
הייתי חייב להתנסות בדברים חדשים, לכן פניתי לקיצוניות הנגדית.
יש לנו בית חווה קטן בסופה של דרך מאובקת ללא מוצא.
כאן בחוץ, אין תנועת תחבורה.
כאן אני לא צריך לרדת מספר מדרגות כדי לפגוש המונים על המדרכות".
המעבר החד מהעיר ההומה לחיק הטבע גרם לשינוי בטכניקת העבודה של פרינס.
לאחר שנים רבות בהן שכפל דימויים הקשורים לתרבות הפופולרית, החל לצלם בעצמו דימויים בנליים מתוך סביבתו החדשה כדי להביע באמצעותם את יחסו לאמריקה השבעה.
הוא אמר לאוה פרינץ בריאיון שנערך עמו בשנת 2005, כי הוא משתמש באלמנטים רפטטיביים, כגון בריכות שחיה, חישוקי כדורסל, וילות, ועציצים העשויים מצמיגי מכוניות.
וכדי שלא יהיו אי הבנות באשר יכולותיו כצלם, הוסיף ואמר כי "אני לא בטוח אם אני יכול להתייחס אל עצמי כצלם.
אני משתמש בצילומי חוץ בסרטי צילום המיועדים לצילומי פנים ולהפך.
אני לא מבזבז את זמני בחדר חושך.
אני בעצם משחק עם המצלמה".
משנת 2007, החל פרינס ליצור סדרות של עבודות פיגורטיביות ולנקוט בגישה חדשה באשר לניכוס המקורות של עבודותיו.
וילם דה קונינג, היה אחד מהאמנים שהיוו מקור השראה לסדרת העבודות שיצר בעקבות עיון בקטלוג בהן הופיעו עבודותיו.
"הגיע הזמן ליצור הומאז' לצייר שאני מאוד אוהב", כך אמר.
הוא יצר סדרה של עבודות קולאז' המורכבות מגזרי צילומים מעבודותיו של דה קונינג, בהם מופיעים אלמנטים שונים: דמויות של נשים וגברים, אברי מין, ירכיים וחלקי פנים.
כדי להאיר את סגנונו האישי ולהבחין בין הקו של דה קונינג ושלו, הוסיף לעבודות רישומים בעפרונות שמן וגרפיט.
"אמנים טובים שואלים {borrow), אמנים מעולים גונבים".
זוהי ציטטה המיוחסת לפבלו פיקאסו.
ציטטה זו מאירה גם את דרכו האמנותית של פרינס.
לאחר שיצר את סדרת העבודות ה"שאולות" של דה קונינג, יצר פרינס סדרה חדשה של עבודות קולאז' המורכבת מגזרי רפרודוקציות של פבלו פיקאסו.
פרינס שינה את התנוחות של הדמויות המקוריות והצבעים המקוריים והוסיף להם אלמנטים שונים.
המגע האישי שלו, יצר תרגום המתבסס על ציטטות מעבודות פיקאסו.
סדרה זו מהווה תרגום לאנרגיה המינית המופיעה בעבודות שונות של פיקאסו בשפתו הייחודית של פרינס.
אוסף העבודות שנוצרו במשך שנתיים, הוצגו במוזיאון פיקאסו במלגה.
במהלך הקריירה, נאלץ פרינס להתעמת מספר פעמים עם רשויות החוק.
בשנת 2008, הגיש הצלם פטריק קריו (Patrick Cariou) תביעה משפטית בבית המשפט המחוזי נגד פרינס, גלריית גגוזיאן {Gagosian Gallery), לורנס גגוזיאן (Lawrence Gagosian ובית ההוצאה לאור ריזולי (Rizzoli International Publications), בגין הפרת זכויות יוצרים.
פרינס הציג בגלריית גגוזיאן 35 תצלומים ששוכפלו מעבודותיו של קריו, שבחלקם לא התבצעו כמעט שינויים.
כמו כן הציג פרינס 28 ציורים שהכילו דימויים מתוך סדרת צילומים שצילם קריו בג'מאיקה שהופיעו בספר 'Cariou's Yes Rasta book', שעסק בתיעוד תנועת הראסטאפרי.
ב-18 במרץ 2001, פסקה השופטת המחוזית Deborah A.
Batts, כי השימוש בעבודותיו של קריו אינו עומד תחת הקריטריונים של שימוש הוגן (fair use), שהיה הטיעון העיקרי בכתב ההגנה של הנתבעים.
בשנת 2009, עבודתו של פרינס "אמריקה הרוחנית" (Spiritual America), הייתה אמורה לקחת חלק בתערוכה שהוצגה בגלריה טייט בלונדון, שנקראה POP-Life - העולם החומרי', בה השתתפו אמנים הנחשבים לממשיכי המורשת של אנדי וורהול.
עבודה זו, היא תצלום ממוסגר במסגרת מוזהבת, בה נראית ברוק שילדס בת ה-10, עומדת ערומה בתוך אמבטיה.
יום לפני פתיחת התערוכה, ביקרו קציני משטרה מהסקוטלנד יארד בגלריה, והזהירו את הנהלת הגלריה, לבל יציגו את התצלום בתערוכה, כיוון שהצגת ברוק שילדס כקטינה ערומה המאופרת בכבדות, עלולה להתפרש אצל הצופים, כמיניות פרובוקטיבית.
אזהרה זו לוותה באיום להגשת תביעה בגין הצגת תועבה, והעבודה הוחלפה בעבודה אחרת שיצר פרינס הנקראת "אמריקה הרוחנית 1983", בה נראית ברוק שילדס הבוגרת, לבושה בביקיני.
עבודה זו הוצגה בהסכמתה, והתערוכה נפתחה במועדה, אך הקטלוג שהופק לקראת התערוכה, בה הוצגה העבודה האסורה, נגנז.
עבודה זו של פרינס זכתה להכרה במדינות רבות והוצגה בתערוכות שהתקיימו בבריסל, בפריז ובניו יורק.
בשנת 2007, הוצגה העבודה במוזיאון גוגנהיים בניו יורק בתערוכה רטרוספקטיבית, שכותרתה הייתה - 'עבודותיו של פרינס 2007 '.
ג'ף ראיין שאל את פרינס אם עבודותיו הם סוג של "רדי מייד", או חלום של מישהו אחר, שהמפרסמים משתמשים בו כסוג של מניפולציה, כדי לרכוש את תשומת לבו של המתבונן.
פרינס חמק באלגנטיות מהשאלה וענה כי "איני בטוח שאני רוצה לקחת חלק בחלומות של אחרים", אבל, הוסיף ואמר במחשבה שנייה, "שאולי בעצם אני מאפשר להיכנס לחלום שלי בשעה שאני נכנס לחלומותיהם של אחרים".
באותו ריאיון, נשאל פרינס מה הן מחשבותיו אודות 2 מעבודות הצילום ללא כותרת, שבאחת מהן נראות 3 נשים המביטות לאותו כיוון, ובשנייה נראות שלוש ידיים ענודות בשעונים.
על כך ענה, "אני רוצה ליצור את הרושם כאילו העבודות הללו נעשו על ידי מישהו אחר, התמונות הללו צולמו טרם עידן הפוטושופ הדיגיטלי.
הן נראות בפוקוס וללא פוקוס בעת ובעונה אחת...
הן נראות כאילו הן סוג של זיוף יפני.....".
ריצ'רד פרינס התייחס לסדרה של תמונות, שהיא למעשה אוסף של תמונות שונות ממגזינים, שצולמו וכונסו יחדיו לכדי צילום אחד גדול.
" אין זה משנה לדידי מהי איכותה של כל תמונה, האם היא בפוקוס או לא, האם היא צבעונית או בשחור לבן.
מה שמשנה עבורי, הוא שאני עושה את מה שכבר נעשה".
הוא הוסיף ואמר "כי האובייקטים המצולמים, חיים יותר בתמונה מאשר מחוץ לתמונה, כיוון שהם ימשיכו לחיות בה, גם לאחר שייפרדו מהחיים.
"אני מתייחס לצילום תמונה שמישהו אחר צילם, כאל אקט מיני, בשעה שאני עומד מאחורי המצלמה ונועץ בה מבט ממושך.
אני אהייה תמיד בר-מזל, שכן התמונה תמתין לי, ולעולם לא אזדקק לטיימינג הנכון או לתאורה הנכונה כדי לצלמה מחדש".
בריאיון שנערך עם סטיב לאפנייר בשנת 2003 למגזין ארטפורום, הודה פרינס כי "יש לי יכולות טכניות מוגבלות בהתייחס למצלמה.
אני משתמש בחומרי מעבדה זולים כדי להגדיל את הצילומים...מעולם לא נכנסתי לחדר חושך".
ריצ'רד פרל הוא סופר, עיתונאי, פובליציסט, חוקר, ופוליטיקאי יהודי אמריקאי, מראשי הנאו-קונסרבטיבים בארצות הברית.
כיהן כעוזר הראשון לשר ההגנה בתקופת נשיאותו של רונלד רייגן וכיו"ר מועצת ההגנה האמריקאית בתקופת נשיאותו של ג'ורג' ווקר בוש).
מתואר על ידי מתנגדיו כ"נסיך האופל" ונחשב על ידם לאחד התאורטיקנים החשובים ביותר של המדיניות האמריקאית הפרו ישראלית והאנטי ערבית לדעתם, בתקופתו של בוש.
ממנהיגי הרוב הנאו-קונסרבטיבי האמריקאי שקרא לכיבוש עיראק.
מראשי התומכים בארצות הברית כיום, בפעולה צבאית אמריקאית כנגד איראן.
פרל נולד ב-1941 בניו יורק, לזוג יהודי, ג'ק ומרתה פרל.
המשפחה עברה ללוס אנג'לס בעודו צעיר וכאן הוא גדל ולמד.
סיים תואר ראשון ביחסים בינלאומיים ב-1964, באוניברסיטת דרום קליפורניה ולאחר מכן תואר שני במדע המדינה, ב-1967, באוניברסיטת פרינסטון.
ב-1969 עבר לוושינגטון ושימש במשך כאחת עשרה שנים, עד 1980, כעוזרו של הסנאטור הדמוקרטי הנרי "סקופ" ג'קסון.
בתפקידו זה היה בין השאר אחד ממנסחיו העיקריים של תיקון ג'קסון-ואניק למען חופש ההגירה של היהודים מברית המועצות.
בתקופה זו (1977) נישא פרל ללסלי ג'ואן לבית באר.
לזוג יש ילד אחד - ג'ונתן.
לקראת סוף שנות השבעים היה פרל מראשי המתנגדים בתוך המפלגה הדמוקרטית, למדיניות הוויתורים של הנשיא הדמוקרטי דאז ג'ימי קרטר, בכל הנוגע להסכמי הגבלת הנשק הגרעיני עם ברית המועצות.
הוא סבר שעל ארצות הברית להיות נוקשה הרבה יותר מכפי שסברו אנשי הנשיא והתנגד למשל להסכמתו של קרטר להפסיק את פיתוח טילי השיוט הגרעיניים.
מייחסים לפרל חלק גדול מהצלחת הניצים דאז, בארצות הברית, לעכב את אישורו בסנאט של הסכם סאל"ט-2, שנחתם בין קרטר לברז'נייב ביוני 1979. חצי שנה אחר כך פלשה ברית המועצות לאפגניסטן וכתוצאה מכך ירד אישורו של ההסכם, לחלוטין מעל הפרק.
ב-1981, עם בחירתו של רונלד רייגן לנשיאות ארצות הברית, מונה פרל לעוזרו הראשון של שר ההגנה דאז קספר ויינברגר.
הוא כיהן בתפקיד זה במשך שתי תקופות כהונתו של רייגן, עד כשנה לפני תום הקדנציה השנייה - סוף 1987, עת מונה כחבר במועצת ההגנה שליד משרד ההגנה האמריקאי.
במהלך כהונתו כעוזר שר ההגנה הוא היה מראשי התומכים ביוזמת ההגנה האסטרטגית (SDI) המכונה "מלחמת הכוכבים", שמייחסים לה תרומה חשובה לניצחונה של ארצות הברית על ברית המועצות במלחמה הקרה.
ב-1992 הפיק פרל סרט דוקומנטרי בשם The Gulf Crisis: The Road to War, אשר הוקרן ברשת הטלוויזיה הציבורית האמריקאית PBS.
באותה שנה גם יצא לאור רומן פוליטי שהוא כתב, בשם Hard Line.
ב-1997 ייסד פרל יחד עם ויליאם קריסטול ורוברט קגן את "הפרויקט למען המאה האמריקאית החדשה" - (Project for a New American Century (PNAC, צוות חשיבה נאו-קונסרבטיבי.
ה-PNAC הסתבר בשנים שלאחר מכן כרב השפעה ביותר.
באותה עת, רבים מהחתומים על המכתב כבר כיהנו במישרות שונות בממשל בוש וכך השפיעו על ההחלטה.
יחד עם אנשי ממשל בוש לעתיד הללו, חתמו על המכתב גם נאו-קונסרבטיבים ידועים אחרים, ובהם פרנסיס פוקויאמה, ג'יימס וולסי, ויליאם בנט ועוד.
עם בחירתו של ג'ורג' בוש (הבן) לנשיאות ארצות הברית ב-2001 הוא מינה את פרל, חבר מועצת ההגנה המייעצת לשר ההגנה האמריקאי, מאז 1987, ליו"ר המועצה.
פרל כיהן בתפקיד זה כשנתיים, והמשיך עוד שנה אחת לאחר מכן, כאחד החברים במועצה, עד התפטרותו בפברואר 2004, לאחר 17 שנים של חברות במוסד זה.
ב-2005 היה פרל אחד המשתתפים העיקריים בסרט הדוקומנטרי Why We Fight, לצידם של ויליאם קריסטול, דן ראת'ר, גור וידאל וג'ון מקיין.
שנתיים אחר כך הוא הופיע בסרט הדוקומנטרי The Case for War: In Defense of Freedom, כקריין הסרט, שהוקרן ברשת הטלוויזיה הציבורית PBS.
פרל מכהן כיום במועצות מנהלים אחדות של גופים עסקיים שונים, כמו גם במכוני וצוותי חשיבה נאו-קונסרבטיביים ועסוק בכתיבה ענפה, הן של מאמרים לעיתונות והן בכתיבת ספריו.
בין שאר הגופים בהם הוא מכהן כיום כחבר דירקטוריון או חבר מרכזי ניתן למצוא את ה-AEI, אגודת הנרי ג'קסון הבריטית, מכון הדסון, המכון היהודי לענייני ביטחון לאומי (JINSA), ועוד.
השפעתו בקרב החוגים השמרנים והניציים בארצות הברית ובעולם, רבה מאוד, עד היום.
פרל הוא ממנהיגי תומכי ישראל בארצות הברית.
כבר ב-1970, בראשית דרכו בוושינגטון הוא נתפש באמצעות האזנת סתר פדרלית, משוחח עם איש השגרירות הישראלית על נושאים שונים שנחשבו בחלקם סודיים.
ב-1983, בעודו העוזר הראשון לשר ההגנה האמריקאי, הוא קיבל משכורת מחברה ישראלית לייצור נשק, תמורת פעילות שתדלנות עבורה בארצות הברית.
בין שאר הגופים בהם הוא כיהן או מכהן כיום בדירקטוריון, ניתן למצוא גם את מועצת מנהלי העיתון הישראלי ג'רוזלם פוסט, שם הוא היה יו"ר משותף של מועצת המנהלים, מכון וושינגטון למדיניות במזרח התיכון (WINEP) הפרו ישראלי, ועוד.
פרל נחשב כיום לאחד מראשי התומכים בארצות הברית, בתקיפת מתקני הגרעין האיראנים, בין בשיתופה של ישראל ובין על ידי האמריקאים לבדם.
בראיון שנערך עמו ב-2011 הוא אמר: "האיראנים הורגים אמריקאים בכל הזדמנות, במקומות בהם אנו נלחמים כיום.
הם תומכים בטרור ברחבי העולם ומנסים לפתח נשק גרעיני.
אני חושב שהנשיא ברק אובמה טועה באמונתו שהוא יכול, האמצעות דיבורים בלבד, לגרום להם לנטוש את תוכניתם הגרעינית.
זה מה שהוא מנסה לעשות מאז שנבחר, וגם הממשלים הקודמים ניסו זאת.
אבל הדיבורים לבדם לא יצליחו לעשות את המלאכה".
הקץ לרשע, כך תנצח ארצות הברית במלחמה נגד הטירור, ריצ'רד פרל ודייוויד פרום, הוצאת מעריב
ריצ'רד לאונרד קוקלינסקי שנודע בכינוי "איש הקרח" היה רוצח סדרתי אמריקאי, שטען שהצטרף למאפיה והועסק על ידה בדרך קבע כ"רוצח שכיר", אך רצח אנשים רבים באופן עצמאי.
קוקלינסקי, שהתנשא לגובה 196 ס"מ ומשקלו היה 135 ק"ג, עבד עבור משפחת הפשע DeCavalcante מניוארק, מדינת ניו ג'רזי ויתר חמש משפחות הפשע ממדינת ניו יורק.
על פי עדותו, בין השנים 1948–1986, הוא רצח למעלה מ-100 אנשים, ואף ייתכן שרצח למעלה 250 אנשים (המספרים משתנים נוכח עדויותיו השונות בנושא).
קוקלינסקי טען כי ביצע את הרצח הראשון שלו בגיל 13. טרם מעצרו, הוא גר עם אשתו וילדיו בפרבר של דומון שבמדינת ניו ג'רזי.
קוקלינסקי נולד בדירה שכורה בעיר ג'רזי סיטי, במדינת ניו ג'רזי, לסטנלי קוקלינסקי, מהגר פולני מוורשה עובד מסילת רכבת, ולאנה מקנאלי, בתם של זוג מהגרים אירים מדבלין מהם התייתמה, שעבדה במפעל לאריזת בשר במהלך שנות ילדותו של ריצ'רד.
במהלך שנות ילדותו, אימו של ריצ'רד התעללה בו באמצעות הכאתו במטאטא ובחפצי בית אחרים.
היא האמינה שהשתתת משמעת אדוקה צריכה להיות מלווה בחינוך דתי קפדני, ולפיכך גידלה את בנה ב, היכן ששימש ברבות הזמן כ"נער מזבח".
פלוריאן מת מפצעים שנגרמו מהתעללותו של אביו.
משפחת קוקלינסקי שיקרה למשטרה, ואמרה שהוא נפל במדרגות.
אחיו האחר, יוסף קוקלינסקי (1944–2003) הורשע בעבירה של אינוס ורצח ילדה בת 12. כאשר נשאל ריצ'רד אודות פשעיו של אחיו, השיב: "...אנחנו באים מאותו אבא".
כילד, קוקלינסקי אמר שהוא הרג ועינה את החתולים בשכונה וכלבים לשם שעשוע.
באמצע שנות החמישים של המאה ה-20, יצא שמו של קוקלינסקי כ"מלווה בריבית קצוצה" בשוק האפור שירביץ או יהרוג את אלו שיעצבנו אותו.
בסופו של דבר, בקיאות זאת בעולם הפשע, והמוניטין שצבר בעטיה, היא שהביאה אותו לידיעת משפחת הפשע DeCavalcante מניוארק, שבחרה להעסיקו על דרך קבע, ואשר ערבה אותו, לראשונה בקריירת הפשע המקצועית שלו, בטבח כנופיות פשע יריבות.
בתחילת אביב 1954, קוקלינסקי החל משחר לטרף בשכונת הלס קיצ'ן (Hell's Kitchen) בחיפושו אחר קורבנות.
על פי הסופר פיליפ קרלו:
בניגוד לדעתו של קרלו, קוקלינסקי רואיין על ידי הפסיכיאטר ד"ר פארק דייטז בבית הסוהר טרנטון.
קוקלינסקי ודייטז שוחחו ארוכות, בשיחות שהוקלטו במצלמת וידאו, על דרך חינוכו וגידולו של קוקלינסקי על ידי משפחתו, פשעים, ואירועים אחרים בעברו.
קוקלינסקי אמר לפסיכיאטר שהוא רוצה לדעת איזה אירוע או הפרעה נפשית הפכה אותו לבעל יכולת לבצע מעשים שכאלו שבהם הוא מואשם.
לאחר דיון מעמיק, הפסיכיאטר אחז בדעה שבשאלת תורשה מול סביבה, מדובר גם במשהו נפשי וגם באירועים מעברו, שיחדיו הביאוהו להיות "רוצח מקצועי" שמסוגל להיות פונקציונלי בתחומים אחרים בחייו.
הדוקטור הוסיף ופירש, שככל הנראה, קוקלינסקי קיבל בתורשה הפרעת אישיות אנטיסוציאלית מאחד או שני הוריו המתעללים, וההתעללות האלימה שהוא סבל מאביו חיזקה אצלו היבטים של אלימות, ביצוע מעשים ללא-מצפון, ותחושת חוסר-אהבה כלפי הזולת.
בשולי הדברים, יצוין, שדייטז ציין שקוקלינסקי סבל מפרנויה.
בשירות משפחת גמבינו ורוי ד'מאו
קוקלינסקי, במסגרת היכרותו ויחסיו המוקדמים עם חייל ממשפחת הפשע, רוי ד'מאו - יחסים שתחילתם בחוב שחב קוקלינסקי לאחד מאנשי חבורתו של ד'מאו- החל מתרועע עם משפחת הפשע גמבינו.
ד'מאו נשלח "לדבר" עם קוקלינסקי, "דיבור" שנפתח לכדי תגרה והכאתו באמצעות אקדח כאלה (ע"ע באנגלית: "Pistol whipping").
אף על פי שקוקלינסקי היה חמוש באקדח באותה עת, הוא החליט שלא להשתמש בו.
בעשותו כך, הוא הרוויח את כבודו של ד'מאו כלפיו.
לאחר שקוקלינסקי שילם את הכסף שהוא היה חייב, הוא החל מבצע מקרי שוד ומשימות אחרות עבור ד'מאו ומשפחת גמבינו, כאשר אחד מהם היה משלוח ומסחר בלתי חוקי בקלטות סרטי פורנוגרפיה.
בשנת 2011, פעיל לשעבר של משפחת גמבינו בשם גרג ביוסירוני (מאנגלית: "Greg Bucceroni") טען שקוקלינסקי נדד באופן תכוף בין פילדלפיה, ניו ג'רזי וניו יורק בדאגה אחר ענייניה הרבים של משפחת גמבינו הקשורים לפורנוגרפיה, שביניהם, סחר בנשים, גביות ומעשי רצח בתשלום, בשמם של רוי ד'מאו ורוברט "DB" דיבראנדו.
לדבריו של קוקלינסקי, יום אחד ד'מאו לקח אותו במכוניתו והם חנו באחד הרחובות.
ד'מאו בחר מטרה אקראית ברחוב, אדם ההולך עם כלבו, ואז הורה לקוקליסנקי להרוג אותו.
בלי היסוס, קוקלינסקי יצא החוצה, הלך לעבר האיש וירה בו בראשו מאחור שעה שהוא חלף לידו.
מרגע זה ואילך, קוקלינסקי היה "המוציא לפועל" החביב על ד'מאו.
בהתאם לדבריו של קוקלינסקי, חוסלו על ידו מספר רב של אנשים במרוצת שלושים השנים הבאות.
את חוסר תשומת לב רשויות אכיפת החוק למעשיו, ניתן בחלקה לייחס לשיטות הרצח המשתנות בתמידות של קוקלינסקי; הוא השתמש באקדחים, סכינים, חומרי נפץ, שרפה, רעל, חנק, וגם הכאה למוות באגרופים חשופים, "רק בשביל התרגיל", כפי שניסח זאת.
המספר המדויק של רציחותיו מעולם לא יושב סופית על ידי הרשויות, וקוקלינסקי עצמו במספר הזדמנויות טען כי רצח למעלה מ-100 אנשים.
הוא העדיף את השימוש בציאניד מכיוון שזה הרג את מושא הרצח במהירות והיה קשה לאתרו בבדיקת רעלים שלאחר המוות.
הוא היה מחדיר את הציאניד לגופו של מושא הרצח בדרכים שונות: זריקה, אוכל, ספריי, או פשוט על ידי שפיכת הרעל על עור הקורבן.
אחת משיטותיו המועדפות להתפטרות מגופה היה הנחתה בחבית דלק.
שיטותיו האחרות להעלמת גופה היה ביתורה, קבורתה, או הנחתה בתא המטען של מכונית וריסוקה.
הוא גם טען שמדי פעם היה נוטש גופות סתם כך על ספסל בפארק.
אף על פי שקוקלינסקי טוען שהוא היה רוצח בתכיפות עבור ד'מאו, אף לא אחד מחברי צוותו של ד'מאו, שלימים הפכו לעדי מדינה, הודה שקוקלינסקי היה מעורב ברציחות שהם ביצעו.
רק פעם אחת, הוא צולם בטרקלין ג'יימיני (מאנגלית: "the Gemini Lounge"), שם, על פי הדיווחים, ביקר על מנת לרכוש אקדח מהצוות שהיה אחראי על אזור ברוקלין.
קוקלינסקי טען שהיה אחראי לרציחתו של ד'מאו, אף על פי שהעדויות והראיות הצביעו כי הרצח בוצע על ידי חברי צוותו של ד'מאו ג'וזף טסטה ואנתוני סנטר, בהנחייתו של האחראי על ד'מאו במשפחת גמבינו, אנתוני גאגי.
במהלך עבודתו בניו ג'רזי כמחסנאי, עוד בטרם החל לעבוד כרוצח שכיר, קוקלינסקי נישא לברברה פדריקי.
אשתו טענה בתוכנית ששודרה על בעלה בערוץ הביוגרפיה, שפעם, במהלך ויכוח במכונית כאשר אמרה לו שהיא לא רוצה להישאר במכונית, היא חשה לפתע כאב בצווארה, וכאשר נגעה בו היא הרגישה וראתה שהיא מדממת.
קוקלינסקי אמר לה "זה היה שיעור תכליתי, לעולם אל תעזבי אותי".
היא טענה כי דקר אותה.
לקוקלינסקי ואשתו היו שתי בנות ובן.
משפחתו ושכניו לא היו ערים לפעילותו, והאמינו שהיה איש עסקים מצליח.
לפעמים, הוא היה יכול לקום ולעזוב את הבית בכל זמן נתון, לילה או יום, גם אם זה היה באמצע ארוחת ערב.
קוקלינסקי הרוויח את הכינוי "איש הקרח" (מאנגלית: "The Ice man") בעקבות הניסויים שערך בהקפאת גופותיהם של האנשים שרצח במקרר תעשייתי על מנת להסוות את מועד מותם.
לאחר תפיסתו, הוא אמר לסופר פיליפ קרלו שהוא שאב את הרעיון מקולגה אחר למקצוע בשם רוברט פרונגיי, הידוע בכינויו "Mister Softee" (ע"ש חברת גלידות אמריקאית), שנהג באוטו גלידה על מנת שלא לעורר חשד.
פרונגיי לימד את קוקלינסקי את שיטות השימוש השונות בציאניד.
קוקלינסקי גם טען שהוא רכש רימון מפרונגיי.
ולא זאת אף זאת, לטענתו של קוקלינסקי, האחרון אף ביקש ממנו לבצע התנקשות באשתו וילדו.
ב-1984, פרונגיי נמצא ירוי באוטו הגלידה שלו.
שיטתו של קוקלינסקי נחשפה על ידי הרשויות כאשר הוא נפטר מאחת מגופות קורבנותיו בדרך קלינטון (Clinton Road) בליל קיץ חם בטרם נתן לה להפשיר לגמרי, ובניתוח לאחר המוות הפתולוג מצא גושים של קרח בליבו של הקורבן.
בספר The Iceman: Confessions of a Mafia Contract Killer, קוקלינסקי טוען לאחריות לרציחתו של ג'ימי הופה ראש איגוד נהגי המשאיות בארצות הברית שנחשד בשחיתות ובקשרים עם המאפייה.
לאחר שקוקלינסקי רצח אותו עם סכין ציידים, גופתו הונחה בתוך חבית דלק והצית אותה באש.
הוא הניח לאש לבעור במשך "חצי שעה בערך", ואז הוא הלחים את החבית וקבר אותה בחצר גרוטאות.
לאחר מכן, כאשר שותף לדבר עבירה של קוקלינסקי החל מדבר עם הבולשת הפדרלית, היה לו פחד שהוא ישתמש באינפורמציה על עניין זה כדי לחלץ את עצמו מצרות.
לאור כך, קוקלינסקי הוציא את החבית מקברה, הכניסה לתא מטען של מכונית ישנה וגרט את הגרוטאה לגוש מתכת מרובע בגודל של 1.5 מ' * 1 מ'.
גוש זה נמכר ונשלח ליפן, ביחד עם עוד עשרות גרוטאות שבוצעה בהם גריטה, כמתכת לייצור מכוניות חדשות.
כאשר לבסוף הרשויות עלו על עקבותיו של קוקלינסקי ב-1986, הם ביססו כמעט את כל התיק על עדותו של סוכן סמוי בשם דומיניק פוליפרון (Dominick Polifrone), ועל הראיות שנאספו על ידי בלש משטרת ניו ג'רזי פאט קאן (Pat Kane) במרוצת שש השנים הקודמות לכך.
החקירה הצריכה מבצע משותף של משרד התובע הכללי של ניו ג'רזי והרשות לאכיפת נושאי האלכוהול, הטבק, הנשק וחומרי הנפץ .
מאוחר יותר, לאחר מעצרו, טען קוקלינסקי בראיון שנתן לרשת HBO שהיה לו רק חבר אחד שהוא לא הרג (פיל סולימאן).
חבר זה נהפך למודיע משטרתי והוא הסיבה לכך שנעצר.
לסוכן של רשות ה-ATF דומיניק פוליפרון היה ניסיון מיוחד כסוכן סמוי במקרים הקשורים למאפיה.
משטרת ניו ג'רזי ורשות ה-ATF הקימו מטה מבצעי משותף.
הבלש קאן גייס את פיל סולימאן, חברו הקרוב של קוקלינסקי, כמודיע משטרתי, מי שלימים ערך את ההיכרות בין פוליפרון לקוקלינסקי.
פוליפרון התנהג כאילו הוא מעוניין לשכור את שירותיו של קוקלינסקי לצורך ביצוע רצח, והקליט אותו מדבר בפרוטרוט כיצד הוא יעשה זאת.
ב-17 בדצמבר 1986, קוקלינסקי נפגש עם סוכן פדרלי במטרה להשיג ציאניד לצורכי ביצועו של רצח מתוכנן.
הוא נעצר כשעתיים לאחר מכן במחסום משטרתי.
אקדח נמצא במכוניתו, ואשתו הואשמה בניסיון למנוע את מעצרו.
הוא הואשם בחמישה מעשי רצח, שישה סעיפי החזקת נשק שלא כדין, ניסיון לרצח, שוד וניסיון לשוד.
ב-1988, בית משפט בניו ג'רזי הרשיע את קוקלינסקי בחמישה מעשי רצח ודן אותו לחמישה מאסרי עולם, ללא אפשרות לשחרור מוקדם טרם גיל 110. ב-2003, הוא הודה באשמה ברצח בלש ממשטרת ניו יורק פיטר קאלאברו בשנת 1980, ולפיכך, התווספו לעונשו זה עוד 30 שנות מאסר.
במהלך משפט הרצח של קאלאברו, שבמסגרתו הועמד לדין ביחד עם קוקלינסקי נאשם נוסף בשם סמי "השור" גרוואנו, טען קוקלינסקי שהוא החנה את מכוניתו לצד דרך צרה, עובדה שהכריחה נהגים אחרים להאט על מנת לעבור.
הוא הסתתר מאחורי ערמת שלג עד אשר קאלאברו הגיע ב-02:00 בלילה, ואז הוא ירה בו.
הוא הכחיש שהוא ידע שקאלבארו היה שוטר, אבל אמר שהוא היה רוצח אותו בכל מקרה.
במהלך מאסרו, קוקלינסקי העניק ראיונות לתובעים, פסיכיאטרים, קרימינולוגים, סופרים ומפיקי טלוויזיה אודות קריירת הפשע שלו, ילדותו וחייו האישיים.
באחד מהראיונות, קוקלינסקי טען שהוא מעולם לא הרג ילד ו"סביר להניח שהוא לעולם לא יהרוג אישה".
אולם, לדבריה של אחת מבנותיו הוא פעם אמר לה שהוא יצטרך להרוג אותה ואת אחותה ואחיה אם במקרה במהלך התקף זעם הוא יהרוג את אמא שלה.
בד בבד לדברים אלו, אשתו ברברה ציינה שהוא למעשה מעולם לא פגע בילדים.
עם זאת, היא אמרה שהוא הכה אותה בתכיפות, ואף שבר את אפה מספר פעמים.
קוקלינסקי אף התוודה שהוא פעם רצה להשתמש בקשת מוצלבת לבצע את אחת מהתנקשויותיו, אך לא מבלי "לנסות" זאת תחילה.
לכן, פעם, במהלך נסיעה במכוניתו, הוא שאל אדם מזדמן הוראות הגעה ליעדו, משהאחרון ענה לו, הוא ירה בו במצח בעזרת הקשת.
הוא ציין שהחץ "נכנס חצי-דרך לתוך ראשו".
בריאיון משנת 1992, קוקלינסקי נזכר ברצח הסאדיסטי ביותר שביצע:
קוקלינסקי מת בגיל 70 בשעה 1:20 בלילה ביום 5 במרץ 2006 באגף השמור שבמרכז הרפואי St.
Francis בטרנטון, מדינת ניו ג'רזי.
תזמון המוות שלו נראה חשוד ותמוה.
זאת, בשל העובדה שהוא היה מיועד להעיד נגד אחד מראשי-המשנה במשפחת גמבינו - סמי גראוואנו - אשר לכאורה הורה לו לרצוח את בלש משטרת ניו פיטר קאלאברו.
קוקלינסקי הודה ברצח קאלאברו ברובה ציד בליל 14 במרץ 1980. בזמן שקוקלינסקי זומן להעיד, גראוואנו היה כבר מאחורי סורג ובריח בעוון הרשעתו באריזונה בהרצת מפעל לייצור אקסטזי ועסקאות לייצור סמים, עבירה שבשלה ריצה גזר דין של 19 שנה.
קוקלינסקי גם ציין בפני בני משפחתו שהוא חושב ש"הם" הרעילו אותו.
ימים אחדים אחרי מותו של קוקלינסקי, התובעים סגרו את התיק כנגד גראוואנו, באומרם שללא עדותו של קוקלינסקי אין מספיק ראיות בתיק להמשיך בתביעה.
בהתאם לבקשת משפחתו של קוקלינסקי, הפתולוג הפלילי מייקל באדן בחן את תוצאות נתיחתו לאחר המוות של קוקלינסקי על מנת לקבוע אם ישנה עדות להרעלתו.
באדן הסיק שהוא מת בנסיבות טבעיות.
החל מספטמבר 2010, שני סרטים על קוקלינסקי נמצאו בהליכי עבודה, אולם, לבסוף רק אחד הופק:
מיקי רורק היה אמור לגלם את דמותו של קוקלינסקי בסרט שתסריטו התבסס על הביוגרפיה של קוקלינסקי "The Ice Man, Confessions of a Mafia Contract Killer", מאת הסופר פיליפ קרול.
הסרט היה אמור להתחיל להצטלם באביב 2010 בניו יורק, ניו ג'רזי ופלורידה.
אך, לבסוף, הסרט לא צולם עקב בעיות תקציב הקשורות לעובדה שהמממן העיקרי לסרט היה בנו של מועמר קדאפי, ועת שהיה אמור הסרט להתחיל להצטלם, החלו המהומות בלוב והנשיא אובמה הקפיא את כל האחזקות של בני משפחת קדאפי בארצות הברית.
מייקל שאנון משחק את קוקלינסקי בסרט "The Ice Man".
הסרט שיצא לאקרנים במאי 2013, מבוסס על ספרו של אנתוני ברונו "The Iceman: The True Story of a Cold-Blooded Killer".
בסרט מככבים גם וינונה ריידר כאשתו של קוקלינסקי, ריי ליוטה כרוי ד'מאו, סטיבן דורף כאחיו הצעיר של קוקלינסקי וג'וזף וכריס אוונס כרוברט "Mr.Softee" פרונגיי.
ריצ'רד פרנקלין היה במאי קולנוע אוסטרלי.
בהמשך עבר לקליפורניה כדי ללמוד קולנוע, שם למד עם ג'ורג' לוקאס, רוברט זמקיס וג'ון קרפנטר.
העריץ את סרטי אלפרד היצ'קוק, ונהג לשוחח אתו בטלפון עד מותו.
לאחר שסיים את לימודיו, החל פרנקלין להתמחות בקומדיות זולות, בסרטי אימה ובפורנוגרפיה רכה.
ב-1981 ביים רימייק ל"חלון אחורי", בכיכובה של ג'יימי לי קרטיס, לפי תסריט מאת אוורט דה רוש.
בשנת 1983 ביים, לפי הזמנה של המפיק ברנרד שוורץ, את "פסיכו 2".
לאחר מכן, פרנקלין הוסיף לעבד את תסריטיו של דה רוש לסרטי אימה ומתח.
מת מסרטן הערמונית ב-11 ביולי 2007, ארבעה ימים לפני יום הולדתו.
לפני מותו, התראיין לסרט תיעודי על הוליווד, אך לא הספיק להופיע בתוספות לדיסק של "פסיכו 2".
קוונטין טרנטינו היה אמור לכתוב את הביוגרפיה שלו, אך הדבר בוטל.
ריצ'רד פול קיילי היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאי.
קיילי זכה במהלך הקריירה הענפה שלו בשני פרסי טוני על עבודתו כשחקן תיאטרון, בשני פרסי גלובוס זהב ובשלושה פרסי אמי על תפקידיו במיני סדרות "ציפורים מתות בסתר", "שנה בחייך" ובסדרת הדרמה "סודות העיר".
קיילי נולד בשיקגו, אילינוי וגדל במשפחה נוצרית קתולית.
לאחר שנה אחת ב"אוניברסיטת לויולה" המקומית הוא עזב את הלימודים הכלליים למען לימודי משחק ב"בית הספר שיקגו ברנום".
הוא שירת בצי האמריקאי בתקופת מלחמת העולם ה-2 ולאחר שחזר לשיקגו עבד כשדר ברדיו.
קיילי החל את הקריירה שלו על במות ברודוויי בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20. קיילי זכה בפרס טוני לשחקן הטוב ביותר בתפקיד מוזיקלי בשנת 1959 על הופעתו במחזמר "אדמונית".
קיילי זכה בפרס טוני בשנת 1966 על הופעתו בתפקיד דון קישוט במחזמר "אש למנשה".
הוא הועמד בקריירה שלו לשני פרסי טוני נוספים על משחקו בהצגות "כולם היו בניי" ו"No Strings".
לקיילי הייתה קריירה ענפה ומוצלחת למדי בתור כוכב טלוויזיה.
הוא זכה בשנת 1983 בפרס גלובוס הזהב ובפרס אמי לשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה על תפקידו בתור פאדי אביה של מגי קלירי (רייצ'ל וורד) במיני סדרה המבוססת על הרומן הספרותי "ציפורים מתות בסתר".
בשנת 1986 שיחק קיילי בתפקיד הראשי בסדרת הדרמה המוערכת "שנה בחייך", על תפקידו בתור יצרן הפלסטיק ג'ו גרנדר זכה קיילי בשנת 1987 בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה ובפרס אמי לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי.
בשנת 1994 זכה קיילי בפרס אמי שלישי על תפקיד אורח שעשה בסדרת הדרמה "סודות העיר".
קיילי החל את דרכו בקולנוע בשנות ה-50 בגילום דמויות משנה בדרמות "זרע הפורענות" של ריצ'רד ברוקס בתפקיד ג'ושוע אדוארדס, "איסוף ברחוב המערבי" של סמואל פולר ו"סיפורה של פניקס סיטי".
בשנות ה-70 שיחק קיילי בעיבוד הקולנועי של סטנלי דונן לספר "הנסיך הקטן" בתפקיד הטייס ובדרמה "מחפשת את מר גודבר" בתפקיד מר דאן.
ב-1981 השתתף קיילי בדרמה של פרנקו זפירלי "אהבת בוסר" בתפקיד ארתור אקסלרוד.
ב-1996 הופיע קיילי בדרמה "פנומן" בתפקיד ד"ר ווילין המומחה למוח.
קיילי היה אב לשישה ילדים מאשתו הראשונה מרי בל ווד.
היה נשוי לאשתו השנייה פטרישיה פרייר עד למותו.
קייל מת ממחלת מח עצם ב-15 במרץ 1999 בעיירה וורוויק שבניו יורק.
לזכרו של קיילי התקיים טקס כיבוי אורות מיוחד בבימות ברודוויי.
סיפורה של פניקס סיטי (1955)
הווארד - גיבור מגזע אחר (1986) - דיבוב
ריצ'רד גווין גרדינר קייסי, ברון קייסי היה מדינאי ודיפלומט אוסטרלי ששירת כמושל הקולוניאלי של בנגל בין השנים 1944 – 1946 וכמושל הכללי ה-16 של אוסטרליה בין השנים 1965 – 1969.
קייסי נולד בעיר בריזביין לאביו, ריצ'רד גרדינר קייסי, בעל מקנה עשיר ממוצא אירי וחבר הבית התחתון של הפרלמנט של קווינסלנד, ולאמו, אבלין, בתו של ג'ורג' האריס, גם הוא בעל מקנה עשיר וחבר הבית העליון של הפרלמנט של קווינסלנד.
ב-1893 עברה המשפחה למלבורן ואביו היה לבעל חברה עשיר.
קייסי התחנך בבתי ספר במלבורן ונרשם לימודי הנדסה באוניברסיטת מלבורן, שם למד בשנים 1909 – 1910, אך לאחר מכן נסע לאנגליה ונכנס ללמוד בטריניטי קולג' בקיימברידג', שם הוא השלים את לימודי התואר הראשון שלו ב-1913 ואת לימודי התואר השני שלו ב-1918.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הצטרף קייסי לכוח האימפריאלי האוסטרלי כקצין בדרגת לוטננט.
הוא היה אחראי על שמירת השבויים הגרמנים מצוות הספינה אמדן לאחר הקרב באיי קוקוס.
לאחר מכן הוא השתתף במערכת גליפולי כשלישו של מייג'ור גנרל ויליאם ברידג'ס.
קייסי עמד בסמוך לברידג'ס כאשר זה נפגע מירי צלף ומת שלושה ימים מאוחר יותר.
בהמשך הוא שירת בצרפת, שם זכה בעיטור הצלב הצבאי והועלה לדרגת מייג'ור.
ב-1918 הוא קיבל את אות השירות המצוין.
ביוני 1919 הוא פרש מהצבא והועבר לכוחות המילואים כשהוא משרת כקצין מודיעין במשרה חלקית במלבורן.
באותה שנה מת אביו של קייסי והוא שב למלבורן כדי לקחת אחריות על עסקיו של אביו.
הוא עסק בכך עד 1924, עד אשר ראש ממשלת אוסטרליה, סטנלי ברוס מינה אותו כקצין הקישור שלו בלונדון, תפקיד אותו מילא עד 1931 כשהוא שולח דוחות פוליטיים וכלכליים סודיים לברוס וליורשו ממפלגת הלייבור, ג'יימס סקאלין.
ב-1926 הוא נשא לאישה את אתל מריאן סאמר ראיין, בתו של סר צ'ארלס ראיין.
ב-1931 שב קייסי לאוסטרליה ונבחר לפרלמנט האוסטרלי מטעם מפלגת אוסטרליה המאוחדת.
ב-1933 מינה אותו ראש הממשלה, ג'וזף ליונס כעוזר שר וב-1935 הוא מונה להיות שר האוצר.
ב-1939 נבחר רוברט מנזייס לתפקיד ראש הממשלה בפעם הראשונה.
הוא ראה בקייסי כיריבו ומינה אותו לתפקיד הזוטר יותר של שר האספקה והפיתוח.
ב-1940 התפטר קייסי מהפרלמנט כאשר מנזייס מינה אותו להיות השגריר הראשון של אוסטרליה בארצות הברית.
תפקיד זה היה חשוב מאוד בתקופת המלחמה, אך גם שימש כאמצעי להרחיק את קייסי מהפוליטיקה המקומית האוסטרלית.
קייסי היה בוושינגטון כאשר ארצות הברית נכנסה למלחמה והוא שיחק תפקיד חשוב בכריתת הברית בין אוסטרליה לבין ארצות הברית.
ב-1942 עבר קייסי לקהיר כאשר מינה אותו וינסטון צ'רצ'יל להיות "שר תושב" (Minister Resident) למזרח התיכון, למורת רוחם של ראש הממשלה ג'ון קרטין ושל גורמים במשרד החוץ הבריטי.
בתפקיד זה הוא לקח חלק פעיל בניהול משא ומתן בין ממשלת בריטניה, ממשלות בעלות הברית, מנהיגים מקומיים ומפקדי כוחות בעלות הברית בשטח.
ב-1944, כאשר הסתיימה הפעילות הצבאית במזרח התיכון, מינתה ממשלת בריטניה את קייסי להיות מושל בנגל, תפקיד אותו מילא עד 1946. במהלך תקופת כהונתו היה עליו להתמודד עם תוצאות הרעב ששרר שם ב-1943. כמו כן היה עליו להתמודד עם הדרישות הקולניות לעצמאות הודו מבריטניה.
ב-1946 שב קייסי לאוסטרליה בתקווה להיבחר שוב לפרלמנט ולהיות מנהיג המפלגה הליברלית האוסטרלית החדשה שמנזייס הקים ב-1944 כחלק מהארגון מחדש של המחנה השמרני.
קייסי סירב לקבל תואר אצולה כדי לשמר את סיכוייו בשדה הפוליטיקה.
עם זאת, הוא הגיע מאוחר יותר כדי לארגן את בחירתו לתפקיד בו הוא חשק.
בספטמבר 1947 הוא שוכנע להיות הנשיא הפדרלי של המפלגה הליברלית והוכיח עצמו כמגייס תרומות מוכשר, בין השאר עקב קשריו החברתיים והעסקיים.
אף על פי שמנזייס עדיין ראה בו כיריב, ואף על פי שקייסי ראה עצמו כמועמד עתידי לראשות הממשלה, יצרו השניים מערכת של שיתוף פעולה הדדי.
בבחירות של 1949 ניצחו הליברלים וקייסי שב לבית הנבחרים.
מנזייס מינה אותו להיות שר האספקה והפיתוח ושר העבודות הציבוריות והשיכון.
במרץ 1950 הוא מונה להיות שר הפיתוח הלאומי.
ב-1951, כאשר נשלח שר החוץ, פרסי ספנדר (יריב נוסף של מנזייס), להיות השגריר בוושינגטון, מונה קייסי להחליפו.
קייסי כיהן כשר החוץ בתקופת השיא של המלחמה הקרה, של משבר סואץ, של מלחמת וייטנאם ושל אירועים בינלאומיים נוספים.
הוא יצר מערכת יחסים קרובה עם אנתוני אידן, עם ג'ון פוסטר דאלס ועם מנהיגים נוספים.
החל ממרץ 1950 כיהן קייסי גם כשר האחראי על ארגון המחקר התעשייתי והמדעי (CSIRO) והיה לו חלק בהצלחת הארגון.
בינואר 1960 הוענק לקייסי תואר לורד לימי חיו והוא נכנס לבית הלורדים של בריטניה בהמלצת ראש ממשלת בריטניה, הרולד מקמילן.
חודש לאחר מכן הוא התפטר מתפקידו כשר וכחבר הפרלמנט האוסטרלי.
עבור רוב האוסטרלים הייתה בריטניה עדיין ארץ האם, אך באותה תקופה מינוי של אוסטרלי כחבר בפרלמנט של ארץ אחרת נחשב כמעשה חריג.
מדי שנה נסע קייסי ללונדון כדי להשתתף בדיוני בית הלורדים.
ב-1965 מינתה המלכה אליזבת השנייה את קייסי, בהמלצתו של מנזייס, לתפקיד המושל הכללי של אוסטרליה במקומו של הלורד דה-ל'ייל שסיים אז את תפקידו.
הייתה זו הפעם הראשונה בה ראש ממשלה שמרן באוסטרליה המליץ על אוסטרלי לתפקיד זה, אך מינוי זה גם ציין את סוף העידן בו מונו בריטים לתפקיד.
בתחילה דחה קייסי את ההצעה, אך כאשר הוא הסכים, הוא ביקש שכהונתו תארך שנתיים בלבד במקום חמש השנים המקובלות, עם אפשרות להארכת הכהונה על פי רצונו.
בסופו של דבר הוא כיהן כמושל הכללי במשך כמעט ארבע שנים.
אחד הטיעונים נגד מינויו של אוסטרלי לתפקיד המושל, במיוחד פוליטיקאי לשעבר, היה תמיד הטיעון שהם עלולים להיות מקורבים מדי לאישים האוסטרלים ולסוגיות הפוליטיות באופן שישבש את ביצוע תפקידיהם החוקתיים.
טיעון זה היה משמעותי בדצמבר 1967, כאשר הוכרז על מותו של ראש הממשלה הרולד הולט.
קייסי היה יכול למנות את ויליאם מקמהון, סגן מנהיג המפלגה הליברלית, כראש ממשלה בפועל או כממלא מקום.
תחת זאת הוא בחר למנות את ג'ון מקיואן, מנהיג מפלגת הכפר, שותפתה לקואליציה של המפלגה הליברלית.
במעשהו זה הוא חזר על התקדים שנוצר ב-1939 כאשר מונה ארל פייג' להחליף את ג'וזף ליונס שהלך לעולמו בעודו מכהן כראש הממשלה.
אך מאוחר יותר נטען שקייסי מינה את מקיואן כדי למנוע ממקמהון לזכות ביתרון בבחירות הפנימיות במפלגה הליברלית, מאחר שהוא היה שותף לדעותיהם של כמה מאנשי המפלגה שמקמהון יהיה יורש בלתי ראוי להולט.
על פי הביוגרף של קייסי, ו.ג' הדסון, הודיע מקיואן לקייסי בצורה מפורשת שמפלגתו לא תהיה מוכנה לשבת בממשלה בראשותו של מקמהון וקייסי היה מעוניין לשמור על שלמותה של הקואליציה.
מאידך לא היה ברור אם הייתה מפלגה שהייתה מסוגלת להשיג רוב בפרלמנט במקרה שהקואליציה הייתה מתפרקת.
קייסי סיים את תפקידו כמושל הכללי ב-1969. באותה השנה, זכה בפרס איש השנה של אוסטרליה.
הוא ואשתו פרשו לחווה שבבעלותם שבפרברי מלבורן.
ב-1974 הוא נפגע בתאונת דרכים שממנה לא החלים מעולם באופן מלא.
ריצ'רד קויל הוא שחקן אנגלי.
הוא הבן הרביעי במשפחה בת 5 בנים.
הוא התחיל את קריירת המשחק שלו בעקבות עבודה כבדרן במעבורת, שם אמר לו במאי התיאטרון שיש לו כישרון משחק וכדאי לו לעסוק בכך.
ב-1995 למד שפות ופילוסופיה באוניברסיטת יורק והתקבל לבית הספר למשחק היוקרתי "אולד ויק" שבבריסטול.
את לימודיו סיים ב-1998 באותה שנה יחד עם דין לנוקס קלי ועם עודד פהר.
קויל התחיל לשחק בטלוויזיה בסדרה "לורנה דון" בתפקיד ג'ון ריד, בסאגה "חרב של כבוד" עיבוד לספרו של אוולין וו, ובסרט הקולנוע של מייק לי "טופסי טורווי".
בעיבוד של 1999 לרומן "רעיות ובנות" מאת אליזבת גסקל שיחק בתפקיד מר קוקס.
הפריצה הגדולה שלו הייתה בשנת 2000 כשקיבל את התפקיד של ג'ף מורדוק בסדרה הקומית "זיווגים".
ב-2003 העדיף לא להמשיך להופיע בעונה הרביעית של הסדרה וכן סירב לשחק בפרק הפרידה.
בראיון ב-2005 אמר קויל שאינו רוצה להיות מזוהה עם התפקיד.
ב-2002 ו-2003 כיכב בסדרה קצרת הימים "Strange" של ה-BBC, והשתתף בסרטי הקולנוע "אקסטזי", "פרנקלין" ובסרט "שנה מופלאה".
באוקטובר 2006 השתתף בפרק ספיישל של "המפצח" "Cracker: Nine Eleven", וכיכב בסדרה "חושפי האמת" ב-ITV 1. עוד שיחק בעיבוד המודרני למחזה "אותלו" מ-2001 בתפקיד מייקל קסיו.
ב-2004 שיחק קויל בסרט "ליברטין" בתפקיד אלקוק, משרתו של ג'ון וילמוט, רוזן רוצ'סטר השני, לצדו של ג'וני דפ.
ב-2010 הופיע בסרטו של מייק ניואל "הנסיך הפרסי: חולות הזמן" בתפקיד טוס, אחיו הבכור של ג'ייק ג'ילנהול.
הוא לוהק לתפקיד הראשי של שפריץ פון סתמבור (Moist von Lipwig) בסרט הקולנוע " Going Postal" המבוסס על ספר באותו שם (בעברית: "מהומה רבה על לא דוור") מאת טרי פראצ'ט.
בסרטו של רני הארלין (שהופץ גם בשם "Georgia") שיחק קויל בתפקיד ראשי.
הסרט מתרחש ב-2008 על רקע המלחמה בין רוסיה לגאורגיה על השטח של דרום אוסטיה.
בספטמבר 2011 הופיע קויל בתפקיד ויליאם וינתרופ בסרט הבכורה של מדונה כבמאית "וואליס ואדוארד" העוסק בדוכס ובדוכסית מווינדזור.
בסרט המפלצות הקומי האירי "Grabbers" הופיע בתפקיד גארדה קירן או'שיאה.
בסרט האימה "Outpost: Black Sun" מ-2008 גילם קויל את וולאס.
ובסרט "Pusher" רימייק מ-2012 לסרט באותו שם מ-1996, שיחק בתפקיד פרנק.
ב-2012 הצטרף קויל לצוות השחקנים של הסדרה "פרשיות סמויות" של ערוץ USA בתפקיד סיימון פישר סוכן ה-FSB, ומושא אהבתה של אנני ווקר, בגילומה של פייפר פראבו.
דמותו מופיעה עד לאמצע העונה השלישית של הסדרה.
ב-2014 רשת NBC החלה לשדר את הסדרה "Crossbones" כאשר קויל מגלם את טום לו, שתפקידו להרוג את הפירט "שחור הזקן" (בגילומו של ג'ון מלקוביץ').
ב-2002 לוהק קויל לתפקיד הראשי במחזה "The York Realist" מאת פיטר גיל, ובהפקה של המחזה "Proof" בתיאטרון דונמאר ורהאוס בלונדון לצדה של גווינת' פלטרו.
בעקבות הצלחתו הוא לוהק למחזה "After Miss Julie" העיבוד המחודש של פטריק מרבר למחזה מאת יוהאן אוגוסט סטרינדברג, יחד עם קלי ריילי והלן בקסנדייל.
מספטמבר ועד נובמבר 2004 שיחק קויל בתפקיד הראשי במחזה "דון קרלו" מאת פרידריך שילר בבימויו של מייקל גרנדייג', ההפקה הועברה לווסט אנד והוצגה שם מינואר ועד אפריל 2005. צוות השחקנים כלל את דרק ג'קובי, פיטר אייר ואונה סטאבס.
מאוגוסט ועד ספטמבר 2006 שיחק קויל בהפקה של פיטר גיל למחזה "הבט אחורה בזעם" מאת ג'ון אוסבורן בתיאטרון המלכותי בבאת'.
ב-2008 כיכב קויל במחזות "המאהב" ו-"The Collection " מאת הרולד פינטר בתיאטרון קומדי בלונדון לצדם של צ'ארלי קוקס וג'ינה מקי.
ב-2010 הופיע קויל בתפקיד ג'ון במחזה "Polar Bears" מאת מארק האדון בדונמאר ורהאוס.
ב-2014 שיחק בתפקיד מקדאף במחזה "מקבת'" שביימו קנת בראנה ורוב אשפורד בתיאטרון "פארק אווניו ארמורי".
במשחק הווידאו "פולקלור" מגלם קויל את תפקיד קיטס.
בנוסף הקליט קויל ספרי שמע כמו " At The Mountains of Madness" ואת "The Shadow Over Innsmouth" מאת הווארד פיליפס לאבקרפט.
קויל היה נשוי לשחקנית ג'ורג'יה מקנזי ולבני הזוג יש בת משותפת, פרודי, שנולדה ב-2008. משנת 2011 הוא במערכת יחסים עם השחקנית רות' ברדלי.
ריצ'רד פלנטג'נט, הדוכס השלישי מיורק וכן ריצ'רד מיורק, ריצ'רד, דוכס יורק או ריצ'רד פלנטג'נט היה דוכס יורק ולורד פרוטקטור בתקופת אי-שפיותו של הנרי השישי, מלך אנגליה.
נצר לאדוארד השלישי, מלך אנגליה הן מצד אביו והן מצד אמו וטוען לכתר האנגלי, טענתו לכתר הציתה את מלחמות השושנים בין בית יורק לבית לנקסטר.
שניים מבניו היו למלכי אנגליה, אדוארד הרביעי וריצ'רד השלישי.
יורק הוא דמות מרכזית במחזות שייקספיר הנרי השישי, חלק ראשון, חלק שני וחלק שלישי.
אביו היה ריצ'רד, רוזן קיימברידג'.
סבו מצד אביו, אדמונד מלאנגלי, דוכס יורק היה בנו הרביעי של המלך אדוארד השלישי.
אמו, אן מורטימר, הייתה בתו של רוג'ר מורטימר, רוזן מארץ' ולפיכך נינתו של ליונל מאנטוורפן, דוכס קלרנס, בנו השני של המלך אדוארד השלישי (והשני שהגיע לבגרות).
לאחר מות אחיה, ללא צאצאים, הפכו צאצאיה של אן, בית יורק, לטוענים לכתר; בעלי זיקה קרובה למלוכה יותר מאשר בית לנקסטר שהשתלשל מג'ון מגונט, דוכס לנקסטר, בנו השלישי של אדוארד השלישי שהגיע לבגרות.
בשנת 1448 אימץ לעצמו את השם פלנטג'נט, על מנת להדגיש את היותו נצר לבית המלוכה.
אמו מתה בלידתו ואביו נערף ב-1415 בשל מעורבותו במרד נגד הנרי החמישי.
דודו, אדוארד מנוריץ', דוכס יורק, נהרג מספר חודשים מאוחר יותר בקרב אז'נקור ולאחר היסוס איפשר הנרי החמישי לילד היתום ריצ'רד לרשת את תואר דוכס יורק.