tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
+סוגיצרןכמותמטוסי תקיפהמיג-29רוסיה35מיג-21ברית המועצות26מיג-23ברית המועצות56סוחוי Su-7ברית המועצות18סוחוי Su-25רוסיה34איליושין Il-28ברית המועצות80שניאנג J-5סין106שניאנג J-6סין97צ'נגדו J-7סין120מטוסי תובלהP-750ניו זילנד3אנטונוב An-24אוקראינה1מסוקיםMD 500ארצות הברית84PZL Mi-2פולין47מיל מי-8ברית המועצות41מיל מי-14ברית המועצות8מיל מי-24רוסיה20מיל מי-26רוסיה4מטוסי אימוןשניאנג J-5סין135שניאנג FT-2 (מבוסס על מיג-15)סין30שניאנג J-6סיןמיג-15ברית המועצות15
+טילי אוויר-אווירסוגיצרןכמותוימפל R-27רוסיה60וימפל R-73רוסיהR-60ברית המועצות190וימפל K-13ברית המועצות1050וימפל R-23ברית המועצות250
+סוגיצרןכמותטילי קרקע-אווירS-200ברית המועצות75S-125 נייבהרוסיה300S-75 דווינהברית המועצות19509K32 סטרלה-2רוסיה4000תותחי נ"מ מתנייעיםZSU-57-2ברית המועצות250ZSU-23-4ברית המועצות248
התרחשו מספר אירועים בהם ערקו טייסים צפון קוריאנים עם מטוסיהם.
ב-21 בספטמבר 1953 הטיס לוטננט נו קום-סוק בן ה-21 את מטוס המיג-15 שלו לקוריאה הדרומית ונחת בבסיס האוויר גימפו ליד סיאול.
האירוע נחשב למשמעותי מבחינה מודיעינית, שכן מטוס הקרב הזה היה באותה תקופה הטוב ביותר שהיה לגוש הקומוניסטי.
קום-סוק תוגמל בסכום של 100,000 דולר (כמיליון דולר במונחי 2021) ובאזרחות אמריקאית.
מטוס זה נשמר על ידי קוריאה הדרומית והוטס לזמן קצר תחת סימון דרום קוריאה לפני שנגרט.
בפברואר 1983 ניצל לי אונג-פיונג תרגיל אימון כדי לערוק והנחית את הJ-6 שלו בשדה תעופה בסיאול.
לפי הנוהג שהיה מקובל אז, הוא קיבל מינוי בחיל האוויר של הרפובליקה של קוריאה, בסופו של דבר הפך לקולונל ולימד באקדמיה הדרום קוריאנית עד מותו ב-2002. הוא קיבל תגמול של 1.2 מיליארד וון דרום קוריאני.
ב-23 במאי 1996 ערק קפטן לי צ'ול-סו עם J-6 לבסיס האוויר סוון שבקוריאה הדרומית.
לפי הדיווחים, הוא השאיר מאחור את אשתו ושני ילדיו.
לי זכה ב-480 מיליון וון דרום קוריאני (כ-400 אלף דולר אמריקאי).
כיום הוא אלוף-משנה בחיל האוויר של הרפובליקה של קוריאה ומדריך אקדמי.
חיל האוויר הפורטוגלי (בפורטוגזית: Força Aérea Portuguesa) הוא חיל האוויר של פורטוגל.
באופן מקומי הוא מכונה בראשי התיבות FAP, אך באופן בין-לאומי מכונה לעיתים קרובות בראשי התיבות PRTAF.
זו הזרוע הצעירה ביותר מבין שלוש הזרועות של הכוחות המזוינים של פורטוגל.
חיל האוויר הפורטוגלי הוקם ב-1 ביולי 1952, כאשר שירות התעופה של צבא פורטוגל ושירות התעופה של חיל הים הפורטוגלי אוחדו ויצרו חיל אוויר עצמאי של הכוחות המזוינים של פורטוגל.
עם זאת, הקמת חיל האוויר החלה עוד במאה ה-20, עם הקמת היחידה האווירית הצבאית הראשונה ב-1911. שירות התעופה של צבא פורטוגל ושירות התעופה של חיל הים הפורטוגלי הוקמו גם כן בשנים שלאחר מכן.
מלבד התפקיד שלו בלחימה, לחיל האוויר הפורטוגלי יש גם תפקידים בשירות הציבורי.
חיל האוויר אחראי בין היתר על שירות החיפוש וההצלה האווירי של פורטוגל.
עד 2014, חיל האוויר הפורטוגלי עבד בשיתוף עם הרשות הלאומית לאווירונאוטיקה של פורטוגל.
נכון ל-2025 הרשות היא גוף נפרד, אך גם העומד בראשה הוא מפקד חיל האוויר הפורטוגלי.
הגופים המרכזיים של מינהל וניהול
הפיקוח הכללי של חיל האוויר
הגופים והשירותים המוסדרים בחקיקה מסוימת
מבחינת תכנון, חיל האוויר הפורטוגלי מחולק לשלוש רמות אחריות:
תכנון ארוך טווח – באחריותו של גנרל חיל האוויר הפורטוגלי וסגנו המנהלים את מטה חיל האוויר.
תכנון לטווח קצר – באחריות שלושת הפיקודים העיקריים של חיל האוויר הפורטוגלי, האחראים על הדוקטריניות להנחיות מבצעיות וטכניות: להק אוויר, להק כוח אדם ולהק לוגיסטיקה.
ביצוע – בסיסי חיל האוויר, בהתאם היררכית ותפקודית מהפיקוד הפונקציונלי והטכני המתאים, אחראים על הביצוע.
הם מחולקים לשלוש קבוצות: קבוצה מבצעית, קבוצה תחזוקה וקבוצת תמיכה, המאורגנות לפי המשימה והאמצעים שהוקצו.
יחידות אלו אחראיות על יישום ההנחיות.
גנרל חיל האוויר הפורטוגלי (בקצרה CEMFA, ר"ת בפורטוגזית: ) הוא מפקד חיל האוויר הפורטוגלי.
זהו הגנרל היחידי בדרגת 4 כוכבים בחיל.
גנרל חיל האוויר הפורטוגלי הוא גם היועץ הראשי של שר ההגנה הפורטוגלי ושל רמטכ"ל פורטוגל בכל הנושאים של חיל האוויר, הכשירות, גופי ייעוץ ועוד.
מטכ"ל חיל האוויר (בקצרה EMFA, ר"ת בפורטוגזית: ) הוא הגוף האחראי על לימוד, הגות ותכנון פעילות חיל האוויר, בכפוף למפקד חיל האוויר הפורטוגלי.
בראשו עומד סגן מפקד חיל האוויר הפורטוגלי.
ה-EMFA כולל את ארבע החטיבות כוח אדם, מודיעין, תפעול ולוגיסטיקה ואת הגופים התומכים.
הוא פועל בבסיס אלפראג'יד של חיל האוויר הפורטוגלי, באזור הפרברים של ליסבון.
לגופי המינהל והניהול המרכזיים יש אופי פונקציונלי והם נועדו להבטיח את הניהול והביצוע של פעילויות ספציפיות חיוניות, דהיינו בניהול משאבי אנוש, חומריים, פיננסים, מודיעין ותשתיות.
בראשם עומדים קצינים כלליים, הכפופים ישירות למפקד חיל האוויר הפורטוגלי.
לאלה יש סמכות תפקודית וטכנית על כל היחידות והגופים של חיל האוויר, בכל הנוגע לתחומי אחריותם.
כל הגופים הללו נמצאים במתחם אלפראג'יד של חיל האוויר.
פיקוד כוח האדם של חיל האוויר (CPESFA) – להבטיח את ניהול המשאב האנושי של חיל האוויר.
הוא כולל את שירות צדק ומשמעת, שירות הרווחה והמרכז לתמיכה בדת.
מלבד אלה, תחת פיקודו מנהלות כוח האדם, ההדרכה והבריאות, מרכז ההדרכה הצבאי והטכני של חיל האוויר ומרכז הגיוס.
פיקוד הלוגיסטיקה של חיל האוויר (CLAFA) – לנהל את משאבי הציוד, התקשורת, מערכות המידע ומשאבי התשתית של חיל האוויר ולהבטיח את מילוי הדרישות להסמכת הניווט של המטוס הצבאי.
תחת פיקודה מנהלות האספקה והתחבורה, מערכות התקשורת והמידע, הנדסה ותוכניות, תשתיות ותחזוקת מערכות נשק, וכן מתחם האחסון הכללי של חיל האוויר (בקצרה DGMFA).
מנהלת הכספים של חיל האוויר – לנהל את המשאבים הכספיים העומדים לרשות חיל האוויר.
בראשה עומד מנהל הכספים, שהוא קצין בדרגת תא"ל של 3 כוכבים.
תחת פיקוד המנהלת נמצאת השירות האדמיניסטרטיבי והפיננסי.
להק האוויר מנוהל על ידי סגן אלוף המדווח ישירות למפקד חיל האוויר הפורטוגלי.
הוא נמצא במתחם גבעות מונסנטו של חיל האוויר בליסבון, כאשר מרכז התפעול האווירי שלו ממוקם בבונקר תת-קרקעי.
המשימה של להק האוויר הפורטוגלי היא לתמוך בהפעלת הפיקוד תחת מפקד חיל האוויר הפורטוגלי, לנוכח ההכנה, והקיום של הכוחות והאמצעים של המרכיב המבצעי של מערכת הכוחות, לטובת ביצוע המשימות.
האחריות מוסדרת בחקיקה ומשימות אחרות שניתנו לחיל האוויר, תוך עדכון קבוע של ראש חיל האוויר הפורטוגלי על הכוחות והאמצעים המועסקים ועל ההתפתחות והתוצאות של פעולותיהם, על התכנון, הפיקוד והבקרה.
להק האוויר הפורטוגלי כולל גם את גופי המבצעים האוויריים, הגופים התומכים במבצעים, משרד התיאום של הביטחון הצבאי של חיל האוויר וקבוצת התמיכה.
בראש גופי המבצעים האוויריים עומד מנהל המבצעים האווירי, שהוא תא"ל.
בפיקוד הלהק נמצאים פקודות מרחב האוויר, בסיסי חיל האוויר, שדות התעופה, תחנות המכ"ם ומרכזי ההדרכה.
גופי הייעוץ נועדו לתמוך בהחלטות מפקד חיל האוויר הפורטוגלי בנושאים מיוחדים וחשובים הנוגעים להכנה, למשמעת ולניהול הצבא.
המועצה העליונה של חיל האוויר (CSFA) – גוף הייעוץ העליון של מטכ"ל חיל האוויר פורטוגל.
היא כוללת את כל תא"לים של חיל האוויר.
מועצת המשמעת הגבוהה של חיל האוויר (CSDFA) – גוף הייעוץ והתמיכה של מטכ"ל חיל האוויר הפורטוגלי בנושאי משמעת.
הוועדה ההיסטורית-תרבותית של חיל האוויר (CHCFA) – גוף הייעוץ והתמיכה של מטכ"ל חיל האוויר הפורטוגלי בעניינים היסטוריים-תרבותיים.
מועצת הבריאות הגבוהה של חיל האוויר (JSSFA) – יש לה את המשימה לנתח ולייעץ לגבי הערעורים הרפואיים לגבי החלטות שהתקבלו על ידי הגורמים המוסמכים, בהתבסס על חוות הדעת שניתנו על ידי מועצות רפואיות אחרות של חיל האוויר.
פיקוח כללי של חיל האוויר
הפיקוח הכללי של חיל האוויר הפורטוגלי הוא גוף הבדיקה של חיל האוויר.
משימתו היא לתמוך במימוש תפקיד הבקרה וההערכה ובמניעת וחקירת תאונות.
בראשה עומד המפקח הכללי של חיל האוויר, שהוא קצין כללי במילואים.
הוא כולל את המשרד למניעת תאונות, את מחלקות הפיקוח והביקורת ואת המזכירות.
המשימה של בסיסי חיל האוויר היא האימונים, המימון הפיננסי והתמיכה הכללית של חיל האוויר.
משימתן של יחידות הבסיס היא להבטיח את הפעילות האווירית ואת התמיכה הלוגיסטית והמנהלית ליחידות ולגופים הממוקמים בהן.
אקדמיית חיל האוויר היא מוסד אוניברסיטאי ציבורי האחראי על הכשרת קציני חיל האוויר.
יחידות הבסיס הן שדות התעופה של חיל האוויר שבהם מוצבים הנכסים האוויריים שלו.
הם כוללים בסיסי חיל אוויר ראשיים, שיש להם טייסות משלהם, ובסיסי חיל אוויר קדמיים (כולל שדות תעופה תובלה ושדות תעופה תמרון), שבהם יש רק יחידות טיסה מוצבות מבסיסי חיל האוויר הראשיים.
גופי התרבות נועדו להבטיח את הפעילות התרבותית של חיל האוויר, לרבות איסוף, לימוד, ייעוץ והצגה של המורשת ההיסטורית-תרבותית האווירונאוטית.
הם כוללים את מוזיאון האוויר, הארכיון ההיסטורי של חיל האוויר, להקת המוזיקה של חיל האוויר ומגזין "Mais Alto".
בסיסי חיל האוויר אחראים להבטיח את מוכנותן של היחידות האוויריות ולתמיכה הלוגיסטית והמנהלית של היחידות והגופים המצויים במתקנים, אך תלויים בפיקודים אחרים.
הם תמיד כוללים שדות תעופה ואחראים להגנה שלהם.
מלבד בסיסי חיל האוויר, לחיל האוויר הפורטוגלי יש בסיסי משנה, הנקראים שדות תעופה.
כל בסיס חיל אוויר כולל קבוצות מבצעיות ותמיכה.
הקבוצה המבצעית היא יחידת המשנה האחראית על פעילות הטיסה של הבסיס (טייסת), כשהיא מסומנת במספר דו או תלת ספרתי, כאשר הספרה הראשונה או שתי הספרות הראשונות מתאימות למספר בסיס חיל האוויר.
קבוצת התמיכה היא יחידת המשנה האחראית על פעילות התמיכה של הבסיס האווירי, לרבות לוגיסטיקה, ביטחון וכוח אדם.
מרכז מבצעי לחימה, לרבות מרכזי המבצעים האוויריים, תיאום הביטחון וההגנה, התקשורת והמטאורולוגיה.
גופי תמיכה ישירים: משרד הפיקוד, מדור המשפטים, המזכירות הכללית, המשרד לפעולה חברתית וכומר לתפילה.
גופי תכנון ובקרה: משרדי תכנון, מניעת תאונות, ביטחון צבאי ואיכות וסביבה.
קבוצה מבצעית הכוללת: מפקד קבוצה (סא"ל), קצין מבצעים, מזכירות, טייסת התנועה האווירית, טייסת חומרי, יחידות הטסה להכשרה ויחידות טיסה מבצעיות.
קבוצת תמיכה הכוללת מפקד קבוצה (סא"ל), משרד טכני, משרד רכש, מזכירות, מרכז מחשבים, מרכז בריאות, טייסת אספקה, טייסת מינהל ומפקדה, טייסת כוח אדם, טייסת תחזוקת בסיס, טייסת תחזוקת חומרי חשמל קרקעיים וטייסת המשטרה האווירית.
יחידות המערך המבצעי נועדות למילוי המשימות המבצעיות.
גופי התכנון המבצעיים – אלו הם הגופים האחראים על עריכת תוכניות וסדרי מבצעים, שמטרתם תעסוקה מבצעית של הכוחות והנכסים.
מערכת הפיקוד והבקרה האווירית – אחראית על הפיקוד והבקרה על הכוחות והנכסים של הרכיב האווירי.
טייסות – יחידות אלו הן מערכים משולבים של כוח אדם, כלי טיס, ציוד וציוד, המאורגנות תחת מפקד מפקד, לביצוע משימות, משימות ופעולות מבצעיות.
יחידות נגד מטוסים (נ"מ) – יחידות מסוג זה צפויות להיווצר, אך עדיין לא נוצרו.
תהיה להם המשימה להבטיח את ההגנה נגד מטוסים של היחידות, הגופים והכוחות והנכסים הפרוסים של חיל האוויר, כמו גם של אזורים ונקודות רגישות אחרות.
הטייסת היא יחידת הטיסה המבצעית של חיל האוויר הפורטוגלי.
לכל טייסת יש בדרך כלל סוג אחד של מטוסים והיא מוצבת ותחת פיקוד מנהלי של בסיס אווירי מסוים, אם כי היא יכולה לפרוס חלק ממטוסיה בבסיסים אחרים.
בתיאוריה, לכל טייסת יהיו 6/12/25 מטוסים, תלוי אם מדובר ביחידה של מטוסים קלים, בינוניים או כבדים, בהתאמה.
בפועל, מספר המטוסים של כל טייסת דינאמי.
בשל מגמת הקטנת גודל חיל האוויר הפורטוגלי, כיום לכל סוג מטוס יש טייסת אחת יחידה; היוצא מן הכלל הוא ה-F-16 המחולקות על ידי שתי טייסות (אחת למטרת הגנה אווירית והשנייה למטרת משימות תקיפה).
עד שנת 1977 סומנו הטייסות במספר דו או תלת ספרתי שהספרות הראשונות שלו מתאימות למספר הבסיס שלה והספרה האחרונה היא סדר הטייסת באותו בסיס.
עם מערכת זו, בכל פעם שטייסת החליפה בסיס, גם מספרה השתנה.
משנת 1977, הטייסות החלו להיות מסומנות על ידי מספר המזהה את המשימה העיקרית שלה ואת סוג המטוס המוטס ואת לא קשורה לבסיס שלה, ולכן נשמרות גם אם הטייסת מחליפה בסיס.
במספר הטייסת, הספרה הראשונה מזהה את המשימה העיקרית שלה, השנייה מזהה את סוג המטוס המופעל והשלישית מזהה את הסדר הרציף של הטייסת בין היחידות עם אותה משימה ראשונית וכלי טיס המופעלים.
הספרה השנייה יכולה להיות: 0 - מטוס עם כנף קבועה, 1 - מעורב, 5 - מטוס כנף רוטרי.
הטייסת המיוחדת שהוקמה בשנת 2021 להפעלת כלי טיס בלתי מאוישים קיבלה את המספר 991, והיא היחידה שלא מתאימה לשיטת סימון הטייסות.
ניתן לחלק את הטייסות בטיסות טיסה, שהן היחידות האוויריות הקטנות ביותר של חיל האוויר.
בעבר היו קיימות טיסות טיסה עצמאיות, אך כיום הן קיימות רק כתת-יחידות של טייסות.
כיום, הטייסות אינן מחולקות בדרך כלל בטייסות טיסה, וזאת כי הן כוללות גם טייסות שלא טסות (כמו מנהלה ותחזוקה).
הארגון הסטנדרטי של כל טייסת כולל:
טייסות מקובצות בקבוצות מבצעיות, הכוללות גם טייסות תנועה אווירית.
כיום, לכל בסיס חיל אוויר פורטוגלי יש קבוצה מבצעית אשר מזוהה בדרך כלל על ידי מספר דו או תלת ספרתי, כאשר הראשון או השתיים מתאימות למספר הבסיס האווירי והאחרון הוא סדר הקבוצה בתוך הבסיס.
גופים ושירותים המוסדרים על ידי חקיקה מסוימת
חיל האוויר כולל את שירות החיפוש וההצלה האווירי הפורטוגלי.
בראשו עומד מפקד חיל האוויר הפורטוגלי, והוא אחראי על פעולות החיפוש וההצלה, הקשורות לתאונות מטוסים, שהתרחשו באזורי החיפוש וההצלה של ליסבון וסנטה מריה.
הרשות הלאומית לאווירונאוטיקה הפורטוגלית הוא הגוף הציבורי האחראי להפעיל את סמכויות הסמכות של מדינת פורטוגל במרחב האווירי האסטרטגי הקבוע של עניין לאומי, בהתאם להנחיות שהוגדרו על ידי שר ההגנה הלאומית.
כלומר, הרשות אחראית על שירות השיטור האווירי הפורטוגלי, ניווט אווירי של מטוסים צבאיים, הכנת הבקשות של המראה ונחיתה ולאשר ביצוע סקרים אוויריים.
על אף היותה עצמאי מחיל האוויר, בראשה עומד מפקד חיל האוויר הפורטוגלי.
מערך הכוחות של חיל האוויר הפורטוגלי
המערך של חיל האוויר הפורטוגלי כולל את מערך מבני חיל האוויר הפורטוגלי (1–5) והמערך המבצעי (6) ברשימה הבאה:
בח"א 4, לאג'ס, האיים האזוריים
שדה תעופה תובלה מס' 1 (AT1), ליסבון
שדה תעופה תמרון מס' 3 (AM3), פורטו סנטו, מדיירה
מרכז בקרה ודיווח "בטינה", מונסנטו, ליסבון
מרכז בקרה ודיווח חלופי "זאנאגה", נמצא בבח"א 11, בז'ה
יב"א 1 (יחידת בקרה אווירית המכילה תחנת מכ"ם), פוייה
יב"א 2, פקוש דה פריירה
יב"א 4, פיקו דו אריירו, מדיירה
אקדמיית חיל האוויר הפורטוגלי (AFA), נמצאת בבח"א 1 בסינטרה
מרכז הדרכה צבאי וטכני של חיל האוויר הפורטוגלי (CFMTFA), אוטה
מרכז אימון כלבים של חיל האוויר הפורטוגלי (CTCFA), נמצא ב-CFMTFA באוטה
מרכז אימונים להישרדות בשטח אויב של חיל האוויר הפורטוגלי (CTSFA), נמצא בבח"א 6 במונטיג'ו
מרכז מבצעיים טקטיים (NOTP), נמצא במטווח הירי CT באלוצ'ט
מתחם אחסון כללי של חיל האוויר (DGMFA), אלברקה (LPAR)
מרכז גיוס חיל האוויר (CRFA), ליסבון
יחידת התמיכה של ליסבון (UAL), אלפראג'יד
מוזיאון חיל האוויר (MUSAR), נמצא בבח"א 1 בסינטרה (עם שלוחות משותפות ב-DGMFA באלברקה ובבח"א 8 באובר)
ארכיון היסטורי של חיל האוויר (AHFA), נמצא ביחידת התמיכה של ליסבון באלפראג'יד
להקת המוזיקה של חיל האוויר (BMFA), ליסבון
מגזין "Mais Alto", נמצא ביחידת התמיכה של ליסבון באלפראג'יד
טייסת 101 "רונקוס" עם סוקטה TB 30 אפסילון, מוצבת בבח"א 11, סינטרה
טייסת 201 "Falcões" עם F-16M, מוצבת בבח"א 5, מונטה ריאל
טייסת 301 "יגוארס" עם F-16M, מוצבת בבח"א 5, מונטה ריאל
טייסת 502 "Elefantes" עם C-295, מוצבת בבח"א 6, מונטיג'ו, עם יחידות קבועות בבח"א 4, לאג'ס, ובשדה תעופה תמרון מס' 3, מדיירה
טייסת 504 "Linces" עם דאסו פלקון 50 ודאסו פלקון 9000, מוצבת בבח"א 6, מונטיג'ו, אך פרוסה לצמיתות בשדה תעופה תובלה מס' 1, ליסבון
טייסת 551 "Panteras" עם סיקורסקי UH-60 בלאק הוק, מוצבת בבח"א 8, אובר
טייסת 552 "Zangões" עם AW119 Koala, מוצבת בבח"א 11, בז'ה, עם יחידת קבע בבח"א 8, אובר
טייסת 751 "פומאס" עם אגוסטה וסטלנד AW101, מוצבת בבח"א 6, מונטיג'ו, עם חילוף קבוע בשדה תעופה תמרון מס' 3, פורטו סנטו
טייסת 752 "Fénix" עם אגוסטה וסטלנד AW101, מוצבת בבח"א 4, לאג'ס
טייסת 802 "Águias" עם דה הבילנד DHC-1 צ'יפמנק, L-23 Super Blaník ו-ASK 21, מוצבת בבח"א 1, סינטרה
שלושה כלים מסוג רכב משוריין גלגלי HMMWV 1165A1/B3
12 כלים מסוג רכב משוריין קונדור
3 כלים מסוג Unimog U1300L
דחפור קטרפילר D6H לכיבוי אש
חיל האוויר הפורטוגלי כלל 2 צוותים אווירובטיים, אסאס דה פורטוגל (כנפי פורטוגל) ורוטורס דה פורטוגל (רוטורים של פורטוגל), שניהם אינם פעילים כעת.
חיל האוויר הפורטוגלי מורכב מקצינים, מש"קים, חוגרים ואזרחים עובדי החיל.
בנוסף, חיל האוויר הפורטוגלי מעסיק 727 עובדים אזרחים.
סה"כ ישנם 6,676 בני אדם בחיל האוויר הפורטוגלי.
חיל האוויר הפורטוגלי אימץ מספר סמלים כדי לייצג את עצמו ולקדם את מורל אנשי החיל.
הכללים הנוכחיים להצגת סמל החיל וסמל המטוס הצבאי נקבעו בשנת 1980.
רונדל חיל האוויר הפורטוגלי הוא הצלב המסורתי של מסדר ישו בעיגול לבן.
במטוס, סמל זה מוצג על המשטח העליון של הכנף השמאלית, על המשטח התחתון של הכנף הימנית ומשני צידי שטח גוף המטוס שבין הכנפיים והמייצבים האופקיים.
מטוסים מוסווים אינם מציגים את הסמל על הכנפיים.
סמל חיל האוויר הפורטוגלי הוא נשר פרוש ברקע כחול, ומעליו כתר מלכותי ורונדל חיל האוויר הפורטוגלי.
מתחתיו מוטו החיל: שפירושו "ברצון החופשי שלו".
חיל האוויר העשירי של ארצות הברית הוא יחידה של חיל האוויר האמריקאי.
מטה החיל נמצא בבסיס המילואים המשותף של פורט וורת' שבטקסס.
הפיקוד מנחה את פעילותם של 14,000 חיילי מילואים של חיל האוויר ו-950 אזרחים עובדי-צבא הממוקמים ב-30 מתקנים צבאיים ברחבי ארצות הברית.
חיל אויר זה עובד בשיתוך פעולה עם פיקוד החינוך והאימונים, כוחות האוויר באוקיינוס השקט, פיקוד המבצעים המיוחדים, פיקוד התקיפה הגלובלית ופיקוד הקרב של חיל האויר.
בנוסף על כך, יחידות חיל האוויר העשירי מטיסות לוויינים עבור פיקוד מבצעי החלל של חיל האוויר ומנהל האוקיינוסים והאטמוספירה הלאומי.
מפקדתו של חיל האוויר העשירי היא מיג'ור גנרל רג'ינה א.
מטה החיל מורכב מ-60 אנשי צוות במטה במשרה מלאה.
בסיועם של 36 חיילי מילואים.
חיילי המילואים של החיל אף פרוסים במרכז ודרום מערב אסיה כחלק מהמלחמה העולמית בטרור.
יחידות חיל האוויר מצוידות בג'נרל דיינמיקס F-16 פייטינג פלקון, A-10 ת'נדרבולט II,B-52 סטרטופורטרס, ג'נרל דיינמיקס F-16 פייטינג פלקון, בואינג E-3 סנטרי, MQ-9 ריפר, MQ-1 פרדטור, RQ-4 גלובל הוק ו-F-22 ראפטור.
חיל האוויר העשירי היה חיל אוויר קרבי של חילות האוויר של צבא ארצות הברית שנוצר עבור פעולות בהודו, בורמה והודו-סין במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא הוקם בניו דלהי שבהודו ב-12 בפברואר 1942, על ידי אנשי חיל האוויר שלחמו בג'אווה ובפיליפינים, בפיקודו של מייג'ור גנרל (לימים לוטננט גנרל) לואיס בררטון.
יחידות שונות מחיל האוויר עברו להודו ממרץ עד מאי 1942. בתקופה זו החיל היה אחראי ליצירה, תפעול ושמירה על המעברים בהודו-סין, מאפריל ועד דצמבר 1942. חיל האוויר העשירי ביצע פעולות הפצצה אסטרטגית התקפית בבורמה ובתאילנד ותמך במאמצי הקרקע של בעלות הברית בסיוע אווירי צמוד ובמבצעים נגד מתקני תקשורת ואספקה יפניים.
לאחר תום המלחמה בסין, מפקדת הפיקוד יצאה משנגחאי ב-15 בדצמבר 1945, כשהיא מוצמדת לכוחות שירות הצבא בפורט לוטון, וושינגטון, שם שוחררו החיילים עד 6 ינואר 1946.
החיל הופעל מחדש ב-24 במאי 1946. חיל האוויר הושבת שוב בשנים 1960-1966. בשנים שלאחר מכן תחום אחריותו של החיל היה במרכז ארצות הברית - ממזרח להרי הרוקי עד לנהר המיסיסיפי ולחצי האי הצפוני של מישיגן.
חיל האוויר הניגרי (NAF) הוא הזרוע האווירית של הכוחות המזוינים של ניגריה, אשר הוקם כארבע שנים לאחר שהמדינה קיבלה את עצמאותה.
נכון לשנת 2024, חיל האוויר הניגרי הוא השני בגודלו באפריקה במונחי כוח אדם אחרי חיל האוויר המצרי, ובעל כ-18,000 משרתים.
הרעיון של הקמת חיל אוויר עבור ניגריה הועלה לראשונה בשנת 1961 בעקבות השתתפות המדינה בפעולות שמירת שלום בקונגו ובטנגניקה (כיום טנזניה).
במהלך פעולות שמירת שלום אלו, מטוסים של כוחות אוויר זרים הטיסו את כוחות הצבא הניגרי אל זירות המבצע ומהן.
בין השנים 1961 ו-1962, ממשלת ניגריה פנתה לכמה מדינות, כולל בריטניה, ארצות הברית, שוודיה, קנדה והודו, בבקשה לסיוע טכני, כאשר גרמניה המערבית נבחרה בסופו של דבר להקים חיל אוויר בניגריה.
ראש קבוצת הסיוע של חיל האוויר הגרמני (GAFAG) היה קולונל גרהרד קהץ , והוא הפך למפקד הראשון של חיל האוויר הניגרי.
גרעין החיל הוקם עם הקמת מפקדת חיל האוויר הניגרי במשרד ההגנה.
בשנת 1967, בעקבות פריצתה של מלחמת ביאפרה, החלה ניגריה לחמש את חיל האוויר שלה, וקיבלה מטוסי מיג-15 ומיג-17 מרוסיה.
בשנת 1983 הזמינה ניגריה 13 מטוסי יגואר SNs וחמישה מטוסי יגואר BNs אשר סופקו לה בשנת 1984. לאורך שנות ה-80 של המאה ה-20, רכשה ניגריה שמונה מטוסי תובלה מסוג C-130 הרקולס של חברת לוקהיד מרטין.
בשנת 2005, רכשה ניגריה 12 מטוסים מסוג צ'נגדו J-7 , יחד עם שלושה מטוסי אימון, בשווי 251 מיליון דולר.
בפברואר 2009, ביקשה ממשלת ניגריה סיוע מארצות הברית לשיקום חמישה מתוך שמונת מטוסי ה־C-130 שלה ל"תמיכה בפעולות שמירת שלום ביבשת".
לאחר מכן עבר המטוס הראשון תהליך נרחב שנקרא תחזוקת מחסן מתוכנתת, והוכן להתקבל בחזרה לצי הניגרי בשנת 2011.
ב-9 בדצמבר 2011, חיל האוויר הניגרי מינה את הטייסת הראשונה שלו, בלסינג לימן, בעקבות הנחיה של הנשיא לשעבר גודלאק ג'ונתן להנהלת חיל האוויר הניגרי שהטייסת תחילה תציע הזדמנויות טיסה לאזרחיות ניגריות מוסמכות, במיוחד מאחר שנשים טסו זמן רב במטוסי תעופה אזרחית במדינה אך לא קיבלו הזדמנות לטוס בצבא.
בשנת 2013 חשף הנשיא לשעבר גודלאק ג'ונתן בקדונה כי חיל האוויר הניגרי תכנן ובנה את המל"ט המקומי הראשון שלו, ה"גולמה", ואמר כי המל"ט יהיה שימושי בצילום/מיפוי אווירי, טלקומוניקציה וניטור מזג אוויר.
לדבריו, המל"ט הפך במהירות לכלי חשוב בסיקור חדשותי, ניטור סביבתי וחיפושי נפט וגז.
במרץ 2014, פנתה ממשלת ניגריה לפקיסטן בבקשה לרכישת מטוס קרב רב-תכליתי JF-17 ומטוס אימון מדגם Super Mushshak , מתוצרת סין ופקיסטן, וקיבלה את המטוסים בשנת 2016.
בשנת 2017 אישרה ארצות הברית עסקה בשווי 593 מיליון דולר למכירת 12 מטוסי Super Tucano A-29 .
בשנת 2019 זכה התאגיד סיירה נבדה במכרז לייצוא המטוסים.
חיל האוויר הניגרי כולל מטה שירות, 6 זרועות מטה עיקריות, 4 יחידות דיווח ישירות ו-4 פיקודים מבצעיים.
ראש מטה האוויר (CAS) הוא היועץ הראשי לנשיא, לשר ההגנה ולראש מטה ההגנה בנושאים הקשורים להגנה אווירית.
מטה חיל האוויר הניגרי אחראי על קביעת יעדי משימה לטווח ארוך וקצר ועל ניסוח מדיניות ויישום תוכניות ונהלים להשגת שלום ויציבות.
כמו כן, המטה מקיים קשרים עם צבא ניגריה וחיל הים הניגרי בנוגע למדיניות ותוכניות מבצעיות משותפות.
המטה מורכב ממשרד ראש מטה האוויר ו-8 מטות או זרועות: זרוע מדיניות ותוכניות, זרוע תפעול, זרוע הנדסה אווירית, זרוע לוגיסטיקה, זרוע מנהלה, זרוע חשבונות ותקציב, זרוע פיקוח וזרוע מזכיר האוויר בהתאמה.
בראש כל זרוע עומד תת מרשל אוויר.
דאסו/דורניר אלפא ג'ט – כ-13 מטוסים בשירות
צ'נגדו J-7 – כ-11 מטוסים בשירות
JF-17 – כ-3 מטוסים בשירות
אלנייה איירמאק'י M-346 מאסטר – כ־24 (בהזמנה)
ATR 42 – כ-2 מטוסים בשירות
קינג אייר – כ-4 מטוסים בשירות
DA42 MPP – מטוס אחד בשירות
DA62 MPP – כ-4 מטוסים בשירות
דורניה דו 228 – כ-7 מטוסים בשירות
לוקהיד C-130 הרקולס – כ-2 מטוסים בשירות
איירבוס C-295 – כ-3 מטוסים (בהזמנה)
אגוסטה וסטלנד AW109 – כ-15 מטוסים בשירות (+10 בהזמנה)
יורוקופטר AS-332 סופר פומה – כ-5 בשירות
יורוקופטר EC135 – כ-3 בשירות
אארמקי MB-339 – כ-6 מטוסים בשירות
L-39 אלבטרוס – כ-10 מטוסים בשירות
רובינסון R66 – כ-2 מטוסים בשירות
חיל האוויר של ארצות הברית הוא הזרוע האווירית של הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
החיל הוקם בשנת 1917 (בעקבות כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה), והפך לזרוע נפרדת ב-18 בספטמבר 1947. החיל הוא חיל האוויר הגדול והחזק ביותר בעולם הנמצא בראש החץ של הפיתוח הטכנולוגי האווירונאוטי.
חיל האוויר האמריקאי מהווה כלי מפתח במלחמותיה של ארצות הברית, והעליונות האווירית של ארצות הברית היא משתנה מרכזי במעמדה האסטרטגי העולמי.
תעשיית הפיתוח האווירונאוטי לחיל האוויר האמריקאי נחשבת להיות הטובה בעולם, ומדינות רבות רוכשות את כלי הטיס המובחרים שלה, ביניהן גם מדינת ישראל.
נכון לשנת 2021 החיל מפעיל 5,562 כלי טיס ו-400 טילים בלסטיים בין יבשתים.
תקציב החיל הוא כ-156 מיליארד דולר ועם כוח אדם הכולל 329,614 חיילים בשירות פעיל, 174,765 חיילי מילואים ואנשי המשמר הלאומי.
שלוש שנים אחרי טיסתם הראשונה של האחים רייט, בדצמבר 1906, צבא ארצות הברית פרסם דרישה למטוס צבאי.
ב-10 בפברואר 1908 נחתם חוזה עם האחים רייט, והם החלו לייצר מטוסים עבור הצבא.
בשנת 1912 הוקמה מחלקה אווירית בחיל הקשר של הצבא, ובשנת 1917, בעקבות כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, הוקם "שירות האוויר" של הצבא.
שירות האוויר סיפק הגנה וסיוע לכוחות הקרקע, וזכה להצלחה רבה גם בקרבות אוויר.
הכוח הקרבי האווירי הגדול הראשון של ארצות הברית נוצר כאשר הוקם שירות אווירי כחלק מחיל המשלוח האמריקאי (AEF) בפיקודו של הגנרל ג'ון "בלאק ג'ק" פרשינג.
הגנרל מייסון פטריק פיקד על "שירות האוויר" של חיל המשלוח וסגנו היה בריגדיר גנרל בילי מיטשל.
יחידות תעופה אלו, שחלקן אומנו בצרפת, סיפקו תמיכה טקטית לצבא ארצות הברית, במיוחד במהלך קרב סן-מייל ומתקפת מז-ארגון.
בין אלופי ההפלות של שירות האוויר של היו קפטן אדי ריקנבקר ולוטננט שני פרנק לוק.
במקביל ליצירת כוח קרבי זה, מערך התעופה של צבא ארצות הברית הוסר משליטת "חיל האותות" והוצב ישירות תחת אחריותו של מזכיר המלחמה.
משרת תת-מזכיר הוקמה כדי להנחות את שירות האוויר של הצבא, שהייתה לו אחריות כפולה לפיתוח ורכש של מטוסים, והעלאה והדרכה של יחידות אוויריות.
עם תום מלחמת העולם הראשונה, שירות האוויר של חיל המשלוח פורק ושירות האוויר של הצבא בארצות הברית שוחרר ברובו לאזרחות.
בשנת 1920 הפך המערך לזרוע של הצבא (חילות הקרקע) ובשנת 1926 שירות האוויר אורגן מחדש כחיל של צבא היבשה, והפך לגיס האווירי של צבא ארצות הברית (United States Army Air Corps - USAAC).
מספר המטוסים של החיל גדל בצורה משמעותית, נערכו ניסויים בתדלוק אווירי, ופותחו מטוסים מתקדמים.
במהלך תקופה זו, החל חיל האוויר להתנסות בטכניקות חדשות, ופיתח את המפציצים הראשונים ממתכת ומטוסי קרב חדשים.
האמריקאים היו מוקסמים מתעופה בשנות ה-20 וה-30 ורבים בציבור האזרחי סירבו לאפשר לשמרנות של מחלקת המלחמה לחסום חדשנות.
הגנרל בילי מיטשל, המשנה לראש שירות האוויר, ביקש לקבל אחריות על משמר החופים של ארצות הברית, שהיה אז נתון לגמרי באחריותו של הצי.
הוא יצא בהצהרות בפומבי והתעקש שמטוסיו יוכלו להטביע אוניות מערכה מדי יום אם יידרשו, טענה שהוכחה בשורה של בדיקות שהגיעו לשיא בהטבעת דרדנוט שהוחכרה בתום המלחמה מהצי הקיסרי הגרמני.
מיטשל חצה קו אדום ב-1925 כשהאשים את הצי, דרך הודעה פומבית לעיתונות, ב"חוסר כשירות, רשלנות פושעת וניהול שגובל בבגידה של ההגנה הלאומית".
הוא הועמד לבית דין צבאי מתוקשר כפי שתכנן, והורשה לפרוש את התיאוריה שלו שכוח אווירי לבדו יספיק כדי לנצח במלחמה הגדולה הבאה.
הוא הפך לגיבור פופולרי ודעת הקהל השפיעה על החלטת מחלקת המלחמה לחזק את חיל האוויר ולקדם הקצאת משאבים נוספים עבורו.
הטיעון העיקרי של מיטשל היה שהכוח האווירי צריך להיות אוטונומי - צריך להיות נשלט על ידי טייסים שמבינים את הטכנולוגיה החדשה, טקטיקות חדשות, אסטרטגיות חדשות, ושלא יבזבזו נכסי אוויר יקרים בניסיון לסייע לצבאות ולציים של פעם.
עד מותו בשנת 1936 מיטשל, כאזרח, היה נביא בלתי נלאה של חשיבות הכוח האווירי בפני קהלים אזרחיים רבים, אך הוא איבד קשר עם פיתוחים של עולם התעופה וחדל להיות בעל השפעה בתוך השירותים.
יתרה מכך, ההתקפות הכמעט היסטריות שלו על ההרכב הקיים של הכוחות המזוינים קנו לו יריבים רבים.
במהלך שנות העשרים והשלושים חיל האוויר הצליח בכמה פעלולי פרסום, אבל תמיד נראה שמקומו מואפל על ידי אזרחים קובעי שיאים אוויריים כמו צ'ארלס לינדברג (מבצע טיסת היחיד הטרנס-אטלנטית הראשונה), הווארד יוז או אמיליה ארהארט.
בשנת 1934 נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט, נוכח השפל הגדול, קידם קיצוץ עמוק בתקציב הכוחות המזוינים, נגד עמדתם של המפקדים.
בתום עימות של הנשיא עם ראשי תעשיית התעופה הצבאית, החליט רוזוולט לפתע להעביר את אחריות משלוח הדואר האווירי לסמכות חיל האוויר כדי להגדיל את חשיבותו המעשית.
תוך שבוע התרסקו שמונה מטוסים.
תאונות מרובות של טייסי חיל האוויר חסרי הניסיון במטוסים בינוניים עם ציוד ניווט לקוי הדגישו את שבריריותו של השירות החדש, וחתרו תחת טענותיו של מפקדיו כי בזמן מלחמה הוא יכול לחולל ניסים.
עם זאת, נוכח רוחות המלחמה, הנשיא רוזוולט היה מאמין מרכזי בחשיבות של הכוח האווירי במערכה הכוללת והעמיד מאחוריו גם את דעת הקהל וגם הקונגרס.
כאשר החל גיוס לגיס האווירי באביב 1940, נוכח פרוץ מלחמת העולם השנייה באירופה, רוזוולט היה נמרץ כמו כל עמיתיו בקריאתו להרחבת תפקידו חיל האוויר, קרא לתעשיות הנשק לבנות חמישים אלף מטוסים בשנה, וקידם, מתחת לפני השטח, מתנדבים שנשאו עימם את מיטב הדגמים החדשים לבריטניה למלחמתה נגד הלופטוואפה (חיל האוויר הגרמני).
בשנת 1935, כתוצאה מהמלצות של שתי ועדות ביקורת אזרחיות, המהלך הבא לקראת עצמאותו של חיל האוויר, התרחשה כאשר כל היחידות האוויריות, שחולקו עד אז לפיקודים יבשתיים שונים, קובצו יחד ככוח משימה אווירי תחת פיקוד אחד.
מפקד חיל האוויר של המטה הכללי.
הגיס האווירי, בראשותו של מפקד הגיס, המשיך להתקיים כבעבר אך כעת היה אחראי רק על אספקה, שדות תעופה והדרכה, ולמעשה המהלך חילק את חיל האוויר לשתי זרועות נפרדות.
על שתיהן פיקדו קצינים בדרגת מייג'ור גנרל (מפקדי חיל האוויר באותה התקופה היו פרנק אנדרוז ואוסקר ווסטובר, ואחריהם התמנה לתפקיד הנרי "האפ" ארנולד).
בשנת 1937 תעשיות השנק השיקו את המפציץ הכבד B-17 ("מבצר מעופף"), שהפך בהמשך למפציץ הבולט ביותר במלחמת העולם השנייה.
למרות שנועד להדגים את יכולתו של חיל האוויר להגן על חופי האומה, המפציץ גם הצביע על הדוקטרינה המתגבשת בתוך חיל האוויר של עליונות ההפצצה האסטרטגית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, טכנולוגיית התעופה התפתחה במהירות; עם זאת, הרתיעה של הצבא משימוש בטכנולוגיה החדשה החלה לגרום לראשי התעשייה האווירית ושתדלני הפיתוח האווירי לחשוב שכל עוד צבא היבשה יהיה אחראי על התעופה הצבאית, הפיתוח ייעצר ויוזנח כוח בעל ערך פוטנציאלי.
הקצין הבכיר בשירות האוויר, בילי מיטשל, החל לפעול למען חיל אוויר עצמאי, שווה ערך לצבא ולצי.
אבל כאמור הקמפיין הקולני שלו הביא להדחתו.
חסידיו, כולל מפקדי חיל האוויר העתידיים "האפ" ארנולד וקרל ספאץ, ראו את היעדר התמיכה הציבורית, הקונגרסאית והצבאית שהעניקו כולם כתף קרה למיטשל והחליטו שאמריקה עודנה מוכנה לחיל אוויר עצמאי.
בהנהגת מפקד הגיס האווירי מייסון פטריק ומאוחר יותר ארנולד, חיכו מפקדי הזרוע האווירית לחלון ההזדמנויות בו עמדו לקרוא מחדש לעצמאות הזרוע מהצבא ומהצי.
במהלך מלחמת העולם השנייה השתתף חיל האוויר של ארצות הברית בלוחמה בזירת אירופה וזירת האוקיינוס השקט.
בזירת אירופה - חיל האוויר השתתף בהפצצות יום, על ידי מבנים גדולים וצמודים של מפציצים.
החיל ספג אבדות רבות, בעיקר מעל רומניה (תקיפת בתי זיקוק לנפט) ומעל גרמניה (תקיפת מפעלים לייצור חלקים למנועים).
בעקבות כניסתו לשירות של מטוס הקרב החדש P-51 מוסטנג אבדות החיל פחתו, ומטוסים רבים של חיל האוויר הגרמני (הלופטוואפה) הופלו.
בזירת האוקיינוס השקט - החיל הפעיל מפציצים מדגם B-29, שהמריאו מסין להפצצות על יפן.
בתחילת המערכה נערכו הפצצות מדויקות, אך משנת 1944 החלו הפצצות רחבות שיצרו דליקות, במטרה להשמיד את המפעלים היפניים.
ערים רבות נפגעו, ובמהלך ההפצצות הכבדות על טוקיו נהרגו יותר ממאה אלף בני אדם.
חיל האוויר הגיע לבגרות במלחמת העולם השנייה.
הנשיא רוזוולט החליט לנקוט יוזמה לאחר ועידת מינכן, וקרא להגדלת חיל האוויר בעשרות מונים ולמקד חלק מרכזי בגידול על הפצצות אסטרטגיות ארוכות טווח.
הנשיא רוזוולט הנהיג תוכנית לבניית 15,000 מטוסים צבאיים בשנה, שצמחו ל-50,000 בשנה לאחר ניצחון מדינות הציר בקרב על צרפת וארצות השפלה.
מעורבותה של ארצות הברית באירועי המלחמה גדל מתחת לפני השטח עם הזמן, אך ב-7 בדצמבר 1941, כתוצאה מהמתקפה על פרל הארבור, הכריזה ארצות הברית מלחמה על האימפריה היפנית ונכנסה למלחמה באופן רשמי.
מבחינה ארגונית השיגו קברניטי החיל את מבוקשם וכתוצאה מהמלחמה קודם פעם נוספת מעמדו של החיל.
בשנת 1942 החיל נעשה לבסוף לזרוע עצמאית, שינה שמו לחילות האוויר של צבא ארצות הברית (United States Army Air Forces - USAAF or AAF), ונחשב מאז לזרוע השווה בחשיבותה לזרוע היבשה ולזרוע הים.
הארגון מחדש מיזג את כל מרכיבי התעופה של חיל האוויר לשעבר לתוך חילות האוויר של הצבא.
למרות שחיל האוויר עדיין היה קיים מבחינה חוקית כשלוחה של הצבא, הוא פעל מעתה כזרוע עצמאית.
בארגון מחדש הגדול של הצבא על ידי חוזר מחלקת המלחמה 59, החל מ-9 במרץ 1942, חילות האוויר החדשים של הצבא קיבלו קול שווה עם הצבא והצי בדיוני המטות המשולבים (שבראשם עמד האדמירל ויליאם ד' לייהי) ואוטונומיה מוחלטת מכוחות היבשה והשירותים של הצבא.
הייתה לכך גם משמעות אופרטיבית ואסטרטגית, שכן עד אותה העת, מתוקף היותם כפופים לזרועות הקיימות של הכוחות המזוינים, נועדו כוחות האוויר לתמוך בלחימה ביבשה או בים, אך מעתה ניתן להם מעמד לקיים מערכה נפרדת בשמיים, העומדת לעיתים בחוד החנית של הכוחות המזוינים.
הגנרל קרל ספאץ קיבל את הפיקוד על חיל האוויר השמיני שהוצב בלונדון ב-1942; עם ברגדיר גנרל אירה איקר בתור שני לו בפיקוד, הוא פיקח על מערכת ההפצצות האסטרטגיות מעל ערי גרמניה הנאצית ושלוחותיה.
בשלהי 1943, מונה ספאץ למפקד חילות האוויר האסטרטגיים החדשים של ארצות הברית, כפוף ישירות למטות המשולבים.
ספאץ קידם פעולות הפצצה לאור יום תוך שימוש בדוקטרינת טרום המלחמה של הטסת מפציצים בתצורות קרובות, תוך הסתמכות על כוח האש ההגנתי המשולב שלהם להגנה מפני תקיפת מטוסי אויב במקום תמיכה בליווי מטוסי קרב.
חיל האוויר השמיני ניסה להיעזר גם במטוסי קרב P-47 ת'נדרבולט ולוקהיד P-38 לייטנינג בתור ליווי למערכי המפציצים, אך בעוד שהת'נדרבולט רשם הישגי מרשימים בקרבות אוויר, לא היה לו הטווח המבצעי לפעולה, אפילו עם תוספת של מכלי דלק להרחבתו.
הלייטנינג מצידו התגלה כבלתי אמין מבחינה מכנית בגבהים הקפואים שבהם נעשו המשימות.
ההגנה על מפציצים שופרה מאוד לאחר הכנסת מטוסי קרב P-51 מוסטנג לזירת אירופה.
עם הטווח המורחב המובנה ומאפייני הביצועים התחרותיים המעולים בהשוואה לכל מטוסי הקרב הגרמניים, המוסטנג היה פתרון זמין מידית למשבר המפציצים.
בינואר 1944 חיל האוויר השמיני השיג עדיפות בהקצאת המשאבים למשימותיו, כך שבסופו של דבר ב-14 מתוך 15 הטייסות שלו שולבו מטוסי מוסטנג.
לאחר פתרון משבר המפציצים בזירה האירופאית, החליט מפקד חילות האוויר, הגנרל "האפ" ארנולד, לרכז את פעילות מטה הפיקוד במאורעות המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט.
חיל האוויר סיפק תמיכה טקטית גדולה תחת גנרל ג'ורג' קני לכוחות היבשה בפיקוד גנרל דאגלס מקארתור במערכה בדרום מערב האוקיינוס השקט.
הטייסים של קני המציאו את שיטת "הפצצת הדילוגים" נגד אוניות מלחמה יפניות.
כוחותיו של קני טענו בסיומה של המלחמה שהשמידו 11,900 מטוסים יפניים ו-1.7 מיליון טונות של אוניות.
הפיתוח הראשון והיישום המתמשך של תובלה אווירית על ידי חילות אוויר אמריקאים התרחשו בין מאי 1942 לנובמבר 1945, כאשר מאות מטוסי תובלה הטיסו יותר מחצי מיליון טונות של אספקה מהודו הבריטית לרפובליקה הסינית מעל שמי מיאנמר הכבושה.
פיקוד חילות האוויר בראשות הגנרל ארנולד הקים את חיל האוויר העשרים כדי להעסיק מפציצי B-29 סופרפורטרס ארוכי טווח בהפצצות אסטרטגיות על ערים יפניות.
השימוש בבסיסים קדמיים בסין החופשית לא היה יעיל עקב הקושי לתמוך לוגיסטית בתפעול הבסיסים הללו, בעוד הבסיסים העיקריים של חיל האוויר העשרים ישבו בהודו הבריטית, כמו גם עקב איום מתמשך על שדות התעופה הסיניים מצד הצבא היפני הקיסרי.
לאחר שאיי מריאנה נתפסו במערכה של איי מריאנה ופלאו באמצע 1944, הם הפכו לבסיסים קדמיים שניתן היה לתחזק דרך תובלה ימית של אספקה, וגנרל ארנולד העביר לשם את כל פעולות ה-B-29 עד אפריל 1945 ומינה את הגנרל קרטיס לה מיי למפקד מערך המפציצים שלו.
גנרל ארנולד, לצד תפקידו כמפקד כל הכוחות האוויריים, גם לקח על עצמו אשית את הפיקוד על חיל האוויר העשרים כדי לפקד ישירות על מערך ההפצצות ביפן.
גנרל לה מיי קידם את השימוש בהפצצות תבערה וניצל את שיטת הבנייה הצפופה של בתים עשויים עץ בערי יפן.
בלילה שבין 9 ל-10 במרץ 1945, הפצצת טוקיו והשריפה שפרצה כתוצאה ממנה הביאו למותם של למעלה מ-100,000 בני אדם.
350,000 בני אדם מתו ב-66 ערים אחרות ביפן כתוצאה מהמעבר הזה להפצצות תבערה.
במקביל, ה-B-29 הועסק גם בכתישה נרחבת של נמלים יפנים ונתיבי ים.
מפציץ מדגם B-29 שימש להטלת פצצות האטום על הערים היפניות הירושימה ונגסאקי באוגוסט 1945 - שתי פצצות שהשפיעו על החלטתו של הירוהיטו, קיסר יפן, להצהיר על כניעת האימפריה היפנית לבעלות הברית, כניעה שסיימה את מלחמת העולם השנייה.
בפועל, חילות האוויר של הצבא הפכו למעשה לעצמאיים מהצבא במהלך מלחמת העולם השנייה, אך מפקדיהם, גנרל ארנולד בראשם, רצו עצמאות רשמית בתור זרוע נפרדת.
בנובמבר 1945 הפך גנרל דווייט ד' אייזנהאואר לראש המטה הכללי של צבא היבשה, בעוד הגנרל קרל ספאץ עמד לקבל על עצמו את תפקידו של הגנרל המפקד על חילות האוויר של הצבא, לקראת פרישתו של הגנרל ארנולד.
אחת הפעולות הראשונות של הגנרל אייזנהאואר הייתה למנות מועצת קצינים, בראשות לוטננט גנרל ויליאם ה' סימפסון, כדי להכין תוכנית סופית לארגון מחדש של הצבא וחיל האוויר, שניתן לבצע ללא חקיקה מקדימה ותשלים את הפרדת חיל האוויר מהצבא.
ב-18 בספטמבר מונה מזכיר חיל האוויר הראשון, סטיוארט סימינגטון (לימים סנאטור דמוקרטי מטעם מדינת מיזורי, ומועמד לנשיאות ארצות הברית).
באותו יום, שנחשב ליום הולדתו של חיל האוויר האמריקאי, חתם הנשיא הארי טרומן על צו נשיאותי שמאשר את עצמאותה של זרוע האוויר.
הגנרל קרל ספאץ קבע מדיניות חדשה, "אף מפקד טקטי לא צריך להיות כפוף למפקד הבסיס".
מתוקף זה החל חיפוש אחר בסיס ארגון סמכויות חדש.
מפקד חיל האוויר ה-15, מייג'ור גנרל צ'ארלס בורן, הציע את תוכנית הכנף הזמנית, שבעצם הפכה את המצב והעמידה את מפקד הטייסות מעל למפקד הבסיס.
היחידה הארגונית הבסיסית של חיל האוויר הפכה לבסיס הטייסת.
במסגרת תוכנית זו, פונקציות התמיכה בבסיס - אספקה, תפעול בסיס, תחבורה, אבטחה ורפואה הוקצו לטייסות, בדרך כלל בפיקודו של מייג'ור או לוטננט קולונל.
כל הטייסות הללו הוקצו לקבוצת תמיכה קרבית, בפיקודו של מפקד בסיס, בדרך כלל קולונל.
כל היחידות הללו, הן לחימה והן תמיכה בלחימה, הוקצו בתורן לאגף, בפיקודו של מפקד אגף.
כך פיקד מפקד האגף הן על הגורמים המבצעיים הלוחמים בבסיס והן על הגורמים הלא מבצעיים.
מפקד הכנף היה בעל ניסיון ותק בקרבות אוויר, בדרך כלל קולונל או בריגדיר גנרל.
כתוצאה מכך, הבסיס והכנף (הטייסת) הפכו ליחידה אחת ויחידה.
ב-16 ביוני 1952 טייסות הקרב המבצעיות הוקצו ישירות לאגפים.
אגף בחיל האוויר הוגדר אז מחדש כדיוויזיה אווירית, שעליה פיקד קצין בדרגת בריגדיר גנרל ומעלה.
באותה התקופה, לאחר מלחמת העולם השנייה, הוחלט לבצע קיצוץ משמעותי בתקציב הביטחון הפדרלי, והצי האמריקאי ספג חיתוך של חמישים אחוז בתקציב.
אדמירלים בשירות ובמילואים התרעמו על הקיצוץ, שנבע מהגישה האסטרטגית לפיה ההרתעה הגרעינית היא מנת חלקם של המפציצים בשירות חיל האוויר.
אותם אדמירלים טענו, מנגד, שיש להטיל את אחריות ההרתעה הגרעינית על נושאות המטוסים, אך טיעוניהם נפלו על אוזניים ערלות, והתוצאה הייתה שהחשיבות האסטרטגית של חיל האוויר גדלה על חשבון הצי.
לאחר מלחמת העולם השנייה החלו היחסים בין ארצות הברית לברית המועצות להידרדר, והחלה המלחמה הקרה.
ארצות הברית נכנסה למרוץ חימוש עם ברית המועצות ולתחרות גאופוליטית שמטרתה להגביר את השפעתה של כל אומה ברחבי הגלובוס.
בתגובה, הרחיבה ארצות הברית את נוכחותה הצבאית ברחבי העולם.
חיל האוויר פתח בסיסי אוויר ברחבי אירופה, ומאוחר יותר ביפן ובקוריאה הדרומית.
ארצות הברית גם בנתה בסיסי אוויר בטריטוריות הבריטיות מעבר לים של טריטוריית האוקיינוס ההודי הבריטי ואי אסנשן בדרום האוקיינוס האטלנטי.
בשנת 1948, השלטון הקומוניסטי בגרמניה המזרחית מנע תחבורה מכל סוג אל מערב ברלין, במה שנודע כ"הסגר על ברלין".
חיל האוויר הפעיל רכבת אווירית של ציוד ומזון אל העיר הנצורה, בשיתוף חיל האוויר הבריטי.
מטוסי התובלה העיקריים שהשתתפו במבצע היו C-121, C-54 ו-DC-3 דקוטה.
במהלך מלחמת קוריאה (יוני 1950 – יולי 1953) נכבש בסיס החיל העיקרי בקימפו שבקוריאה הדרומית .
לכן, בתחילת המלחמה, נאלץ החיל לפעול מבסיסים ביפן.
חיל האוויר סיפק סיוע לכוחות הקרקע, והפציץ מטרות בקוריאה הצפונית במפציצי B-29. מטוסי הקרב מדגם F-86 ("סייבר") זכו להצלחה בקרבות אוויר מול מטוסי המיג-15 הרוסיים של קוריאה הצפונית.
מלחמת קוריאה התאפיינה בתקופה קצרה בה הכוח האווירי הצפון קוריאני הצליח להשתלט על המרחב האווירי של קוריאה הדרומית, אך כשהכוחות האוויריים האמריקאים התערבו בלחימה, הם השיגו במהרה עליונות אווירית.
כוח האוויר האמריקאי היווה גורם מכריע בקרב מתחם פוסאן בו האטו התקיפות המסיביות את התקדמות הכוחות הצפון קוריאניים ושברו את המצור.
כלל הפעילות הקרקעית של כוחות האו"ם גובתה במטוסי תקיפה, כגון סיוע קרוב לנחיתות, כדוגמת הנחיתה באינצ'ון שגרמה בסופו של דבר לנסיגת הצפון קוריאנים.
לאחר שלב זה החלה התקדמות מהירה של כוחות האו"ם שפלשו לקוריאה הצפונית וקרבו לגבול עם סין.
כוחות סיניים שארבו בצפון קוריאה פרצו בהפתעה והדפו את כוחות האו"ם דרומה, באותו הזמן טסו ראשוני מטוסי המיג 15 מקורפוס מטוסי הקרב ה-64 הסובייטי וכוח האוויר של חיל המתנדבים הסיני משדה אנטונג והגנו על רצועה אווירית צרה בצפון קוריאה שמאוחר יותר קיבלה את הכינוי "סמטת המיגים".
עד ינואר 1953 היו מטוסי המיג סיכון משמעותי מאוד, וכתוצאה מהאבדות שגרמו למטוסי ההפצצה הכבדים, נאלצו האמריקאים להפעיל אותם בהפצצות לילה בלבד.
תוספת מטוסי ה־F-86 בזירה עקב הצבת כנף קרב נוספת והסבת כנפות קרב-הפצצה למטוסים החדישים הביאו לשחיקה מסיבית בכוחות המיירטים עד שלא היו מסוגלים למלא את משימתם.
בשנת 1954 נוסדה אקדמיית חיל האוויר בקולורדו.
נשים התקבלו לאקדמיה משנת 1976. משנות החמישים, המפציץ הכבד הבולט ביותר של החיל הוא ה-B-52. משנות השבעים, מטוסי הקרב העיקריים של החיל הם מטוסי F-15 ו-F-16 מתקדמים.
לחיל האוויר האמריקאי היה תפקיד מרכזי במהלך מלחמת וייטנאם.
פשיטות ההפצצה הראשונות נגד צפון וייטנאם התרחשו ב-1964, בעקבות תקרית מפרץ טונקין.
במרץ 1965 החל מסע הפצצות מתמשך, בשם הקוד מבצע רעם מתגלגל.
מטרת המערכה הזו הייתה להרוס את רצונם של הצפון וייטנאמיים להילחם, להרוס בסיסים תעשייתיים ומערכות הגנה אוויריות, ולעצור את זרימת הלוחמים והאספקה במורד נתיב הו צ'י מין, תוך כפיית צפון וייטנאם לשולחן המשא ומתן.
חיל האוויר האמריקאי הטיל יותר פצצות בכל פעולות הלחימה בווייטנאם במהלך התקופה 1965–1968 מאשר במהלך מלחמת העולם השנייה, ומבצע הרעם המתגלגל נמשך עד הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1968. פרט לפגיעה קשה בכלכלה ובתשתית של צפון וייטנאם, רעם מתגלגל נכשל במטרותיו הפוליטיות והאסטרטגיות.
לאחר מינויו של גנרל קרייטון אברמס למפקד כל הכוחות האמריקאים בווייטנאם ב-1968, החל תהליך של הפחתת המעורבות הקרקעית האמריקאית, תוך הגדלת חלקו של חיל האוויר במערכה ואימון הצבא הדרום וייטנאמי כך שיוכל להתמודד מול האויב מצפון גם במקרה של יציאת האמריקאים מהמלחמה לגמרי.
חיל האוויר האמריקאי גם שיחק תפקיד קריטי בנטרול מתקפת הפסחא של הצבא העממי של צפון וייטנאם ב-1972. הפריסה המהירה מחדש של מטוסי קרב, מפציצים ומטוסי תקיפה עזרו לצבא הרפובליקה של וייטנאם להדוף את הפלישה.
מבצע ליינבאקר הוכיח לצפון וייטנאם כאחד שגם ללא כוחות קרקע משמעותיים של צבא ארצות הברית, ארצות הברית עדיין יכולה להשפיע על המלחמה.
המלחמה האווירית עבור ארצות הברית הסתיימה במבצע ליינבאקר שתיים, הידוע גם בשם "הפצצות חג המולד".
אלה סייעו לסיים את משא ומתן השלום בפריז.
אופי הגרילה הלחימה, והמאבק בקווי האספקה של צפון וייטנאם בעומק הג'ונגלים, הובילו לפיתוח טקטיקות ושיטות פעולה מיוחדות בחיל האוויר האמריקאי.
נעשו מבצעים תקדימיים עם פיקוד המבצעים המיוחדים ומטוסי תקיפה כבדים, משימות טקטיות כמו מבצע חוף השנהב עמוק בתוך שטח האויב, ומשימות חיפוש והצלה קרבית ייעודית כולם הביאו לפיתוח תורות מבצעיות ולוגיסטיות.
בשנות השבעים נכנסו לשירות חיל האוויר האמריקאי מטוסי הקרב מקדונל דאגלס F-15 איגל וג'נרל דיינמיקס F-16 פייטינג פלקון, כמו גם מטוס התקיפה A-10 ת'נדרבולט II, ובמקביל החלו אימוני רד פלאג.
התרגיל מתקיים מספר פעמים בשנה מאז שנת 1975. המטרה היא לאמן טייסים מארצות הברית, נאט"ו ומדינות אחרות למצבי לחימה אמיתיים.
התרגיל שואף לרמת ריאליזם גבוהה ולשם כך נעשה בו שימוש באמצעי לחימה של האויב ובתחמושת חיה לתרגילי הפצצה.
תרגילי ההפצצה נערכים במטווח נליס הממוקם צפונית-מערבית ללאס וגאס ומכסה שטח של 60 מייל על 100 מייל.
שטחי האימון הנרחבים מרחיבים את מעטפת האימונים השיגרתית ומאפשרים לטייסים לטוס במיתארים חדשים, דבר המשפר את יכולתם המבצעית במצבים לא מוכרים.
כלל המשתתפים בתרגיל מנהלים את הלחימה על פי תכנון שמתבצע במקום, על ידי אחד ממובילי החיילות, בדומה למצב שבו כוחות אוויריים נלחמים בקואליציה בזירה שבה לא היו מוצבים קודם.
מגבלות הבטיחות במסגרת התרגיל - פחות הדוקות מבדרך כלל ובין השאר, מותר לעשות קרבות אוויר מרובי משתתפים, לבצע התייחסויות אוויר-אוויר, כאשר יש על המטוס חימוש אוויר קרקע חי ולטוס על קולי בגובה נמוך.
הטיסות מתבצעות מול מדמי סוללות טילי קרקע אוויר קורנות ומול מטוסי ביום אויב שטסים לפי תורת הלחימה של מדינות המזרח.
צרוף הכמות הגדולה של המטוסים, השטח שאינו מוכר לרוב הצוותים, איומי הטק"א ומטוסי ביום האויב בפורמט של "דו-צדדי מלא" נותנים לטייסים התנסות הכי קרובה שאפשר לתנאים של "תחילת לחימה בזירה לא מוכרת".
אזורי הטיסה מקיפים את אזור 51 המפורסם ובחלקם, יש מכתשים של ניסויים גרעיניים שבוצעו בעבר, מה שמוסיף לאווירה.
נוכח איומים טכנולוגים חדשים, הוקצו משאבים רבים לפיתוח יחידות וכלי טיס ללוחמה אלקטרונית (EW) ודיכוי ההגנה האווירית של האויב (SEAD).
הכישלון המשפיל באפריל 1980 של משימת ההצלה של מבצע טופר העיט במשבר בני הערובה באיראן הביא ישירות להגברת הדגש של ארצות הברית על שיתוף פעולה בין חיל האוויר לפיקוד המבצעים המיוחדים.
הדגש על פעולות ודוקטרינה של "תעופה וחלל" גדל בשנות ה-80. התרעת טילים ופעולות חלל שולבו כדי ליצור פיקוד החלל של חיל האוויר ב-1982, במקביל עם תכנון יוזמת ההגנה האסטרטגית.
יצירת האינטרנט והאוניברסליות של טכנולוגיית המחשוב ככלי לחימה בסיסי הביאו לפיתוח עדיפות של טכניקות והגנות לוחמת סייבר על ידי החיל.
במלחמת המפרץ (1991) חיל האוויר ניהל הפצצות מדויקות, וסייע לכיבושה המהיר של עיראק.
הנשק הבולט ביותר שהופעל במלחמה היה טיל השיוט טומהוק, ששוגר גם ממטוסים.
חיל האוויר המשיך לפקח על שמי עיראק, עד לפלישה האמריקנית בשנת 2003. במלחמה נעשה שימוש מבצעי ראשון נגד אויב משמעותי בטכנולוגיית החמקנות של מטוס הקרב לוקהיד F-117 נייטהוק.
הפעילות בקרקע לא החלה לפני השגת עליונות אווירית מוחלטת, וכבר ביומה הראשון של המלחמה הפציצו חמקנים אמריקאים את בגדאד.
העליונות האווירית של הקואליציה הייתה כה חד משמעית, עד שלאחר תום המלחמה הם קבעו עובדות בשטח ופיקחו על האזורים האסורים לטיסה בעיראק, ולא התירו לכלי טיס של חיל האוויר העיראקי לפעול בתחום האווירי של האזורים הללו.
ב-1996, במבצע מכת מדבר וב-1998 במבצע שועל מדבר, הפציץ החיל מטרות צבאיות וכימיות בעיראק.
החיל השתתף בפעולות ברית נאט"ו בבוסניה (1996) ובקוסובו (1999).
בשנים אלה הפעיל החיל גם כלי טיס חמקניים: מטוס התקיפה F-117 נייטהוק והמפציץ החמקן B-2 ספיריט.
חיל האוויר תרם רבות ללחימה באפגניסטן ובעיראק, במסגרת "המלחמה בטרור" שהוכרזה בעקבות קריסת מגדלי התאומים ב-11 בספטמבר 2001. במסגרת הלחימה, החיל הפעיל כלי טיס בלתי מאוישים (כטב"מים) חמושים בטילים מונחים.
המפקד העליון של החיל הוא מזכיר חיל האוויר (SECAF).
משרד המזכיר כפוף למשרד ההגנה.
במטה החיל חברים ראש המטה, חמישה סגנים לראש המטה, הנגד הראשי, קצין הרפואה הראשי, הפרקליט הראשי, מפקד כוחות המילואים, וקצינים ואזרחים נוספים.
ראש המטה מאז נובמבר 2025 הוא גנרל קנת' וילסבאק.
פיקוד החינוך והאימונים – בטקסס.
פיקוד התקיפה הגלובלית – בלואיזיאנה
בדצמבר 2019 הפך הפיקוד לזרוע עצמאית הכפופה גם היא למזכיר חיל האוויר במשרד ההגנה.
פיקוד המבצעים המיוחדים – בפלורידה.
כוחות האוויר של ארצות הברית באירופה ובאפריקה – בגרמניה.
פיקוד האוקיינוס השקט – בהוואי.
המשמר הלאומי של חיל האוויר
המפקדות הראשיות (MAJCOM) מפעילות יחידות משנה גדולות (NAF).
יחידות המשנה מפעילות יחידות מבצעיות, לרבות טייסות אוויר.
כלי טיס פעילים בשירות חיל האוויר של ארצות הברית
נכון לספטמבר 2021, מפעיל חיל האוויר האמריקני 5,562 כלי טיס (כולל לא מאוישים) מתוכם 4,211 בשירות פעיל.
עד 1962 הייתה לחיל האוויר ולצבא שיטת מתן שמות אחידה לכלי הטיס שלהם, בעוד לצי הייתה שיטה אחרת.
ב-1962 אוחדו כולן לשיטה אחת הדומה יותר לגישת הצבא וחיל האוויר.
נכון לשנת 2024, אלו הם כלי הטיס הפעילים בחיל האוויר האמריקאי:
המראה ונחיתה קצרה ואנכיתדגם תמונה ארץ ייצור כניסה לשירות סוג כמות עימותים עיקריים de Havilland Canada UV-18 דגם B משנת 1965 STOL - מטוס נוסעים UV-18B - 3 CV-22 Osprey דגם B ("עיט הדגים") משנת 2007 VTOL - מטה רוטור, מסוק תובלה CV-22B -52 מלחמת אפגניסטן
חיל האוויר הרוסי הוא זרוע האוויר של צבא רוסיה, הפועל תחת מטריית האחריות של כוחות האוויר והחלל המאגד תחתיו את חיל האוויר, חיל החלל וחיל ההגנה נגד מטוסים וטילים.
בנוסף, לצי הרוסי יש זרוע אווירית משלו – "התעופה הימית הרוסית".
חיל האוויר הרוסי הוא אחד מחילות האוויר הוותיקים בעולם.
חיל האוויר הוקם באוגוסט 1912 בצבא האימפריה הרוסית.
בשנת 1917 פורק החיל והוקם מחדש כחיל האוויר הסובייטי והיה לחיל האוויר השני בגודלו בעולם עד שנת 1991 (אחרי חיל האוויר של ארצות הברית).
בשנת 1992, לאחר התפרקות ברית המועצות, הפך לחיל האוויר של הפדרציה הרוסית.
במשך כעשר שנים לאחר התפרקות ברית המועצות סבל החיל ממחסור תקציבי שנבע מקשייה הכלכליים של רוסיה, ועל כן התקשה לשמר את המוכנות והכשירות של מטוסיו וטייסיו.
מגרעות אלו ניכרו במהלך מלחמות צ'צ'ניה הראשונה והשנייה וכן במלחמת גאורגיה-רוסיה, שבהן הציג חיל האוויר יכולות מבצעיות מוגבלות.
כתוצאה מרפורמה בכוחות המזוינים של רוסיה, קלט חיל האוויר את כוחות ההגנה האווירית הרוסית בשנת 1998, ואת זרוע האוויר של צבא היבשה בשנת 2003. ב-2008 נערכה רפורמה מקיפה בכל הזרועות המזוינים ובחיל האוויר.
במהלכה הוקטן מספר המחוזות הצבאיים, צומצמה כמות היחידות והוגבל כוח האדם של החיל.
הרפורמות ייעלו את הניהול של החיל ואפשרו להגדיל את מוכנותו הכללית.
החל משנת 2011, עם השיפור בכלכלה הרוסית החלו בתוכניות רכש של כלי טיס חדשים והשבחה של כלי טיס קיימים.
החל משנת 2015, כחלק ממעורבותה של רוסיה במלחמת האזרחים בסוריה, מפעיל החיל רגימנט מעורב של כלי טיס בבסיס חמיימים ליד לטקיה, סוריה.
כמו כן, מטוסי ההפצצה האסטרטגיים של חיל האוויר ביצעו מספר תקיפות בסוריה שהיוו את טבילת האש המבצעית שלהם.
שירות האוויר הרוסי החל את דרכו כשירות הבלונים עוד בשנת 1887. בשנת 1905, לאחר הטיסה הראשונה של האחים רייט, ארגן הצבא הקיסרי את בית הספר כבית-ספר לקציני תעופה שלווה ברכש של כלי טיס בסיסיים מחברות כגון רייט ואנרי פרמן.
באוגוסט 1914, בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, כלל החיל 244 כלי טיס שונים המפוזרים ב-39 טייסות יחד עם 12 ספינות אוויר שהוטסו על ידי כ-300 טייסים, כ-133 מתוכם הוכשרו בבתי הספר הצבאיים לתעופה.
בשנת 1917 הוא כלל למעלה מ-1,000 מטוסים, פחות מאשר בחילות של מדינות אחרות שהשתתפו במלחמה.
אחרי מהפכת אוקטובר עם הקמת ברית המועצות חיל האוויר הקיסרי פוזר ואורגן חיל האוויר של ברית המועצות.
תעשיית תעופה הייתה סממן משמעותי לתיעוש של ברית המועצות ולכן ראשיה שמו את פיתוחה בעדיפות גבוהה.
המכון האווירוהידרודינמי המרכזי שהוקם בשנת 1918 היה בין מרכזי המחקר האווירונאוטי המתקדמים בעולם.
משרדי תכנון ניסויי שונים אורגנו והחיל הצעיר החל להסתמך על כלי טיס מייצור מקומי באופן בלעדי כמעט.
כמו כן, החל החיל לבצע טיסות ראווה, טיסות חלוציות ושוברות שיאים בחוג הארקטי.
בשנת 1925 יועצים נשלחו לסין לתמוך בקוומינטנג בשביל לעזור לארגן את הטייסות הסיניות החדשות.
ואף שסון יאט-סן מרד במפלגה הקומוניסטית הסינית, התמיכה בו המשיכה וטייסים רוסים טסו משימות תמיכה בקוומינטנג.
אם כי בשנת 1929 היחסים בין הסובייטים לסינים התדרדרו וחיל האוויר החל לטוס כחלק מחיל הדגל האדום המיוחד במזרח הרחוק.
בין השנים 1936–1939 חיל האוויר הסובייטי השתתף במלחמת האזרחים בספרד, בנוסף על אספקת כלי טיס ואימון טייסים, הם שלחו טייסים מתנדבים.
בהתחלה אלה תרמו בניצחונות משמעותיים במלחמה, אך לאחר ההתערבות של הגרמנים בצורת לגיון הקונדור המערכה האווירית הגיעה לקיפאון ומאוחר יותר לתבוסה של הסובייטים.
עם השגת הניסיון בספרד, ולמרות היותו חיל האוויר הגדול בעולם בזמנו חיל האוויר הסובייטי היה משותק ולא מוכן למלחמה ערב פרוץ מבצע ברברוסה (קיץ 1941).
זאת הודות למחדל מודיעיני-מנהיגותי שלא הורה על הכנות טרם פתיחת המבצע, אף על פי שהיו עדויות להכנות גרמניות לפלישה.
כמו כן חיל האוויר הרוסי היה בשלבי מעבר בין דורות של כלי טיס, ולכן הרבה מיחידותיו היו במצבה חלקית ומטוסיו המתקדמים ביותר סבלו מבעיות שמישות.
עם זאת הגורם המשמעותי ביותר שתרם לחוסר הזמינות של החיל היה מסע הטיהורים בצבא הסובייטי שהחל בשנת 1937 ונמשך עד שנת 1939. כל אלה גרמו לאבדות גבוהות מאוד בשלבים הראשונים של הפלישה.
עם זאת, עם גיוס התעשייה, החכירה בין בעלות הברית וההסתמכות של הסטאבקה על בנייה ושמירה על עתודות אסטרטגיות עזרו לחיל להתאושש ולחזור לפעילות מלאה נגד כוחות הוורמאכט.
בתום מלחמת העולם השנייה חיל האוויר הסובייטי הפך לזרוע האוויר השנייה בגודלה בעולם אחרי חיל האוויר של ארצות הברית.
הרגימנטים האוויריים שלה הוצבו בכל רחבי מדינות ברית ורשה.
עיקר היחידות הללו היו טייסות התעופה הטקטית.
בשנת 1947 נוסד חיל ההגנה האווירית הסובייטי (PVO) שהיה אמור לעזור להגן על אדמות הגוש המזרחי נגד מפציצים אסטרגיים של ארצות הברית ובריטניה.
מטוסי החיל השתתפו במלחמת קוריאה, כחלק מהסכם ידידות בין ברית המועצות והרפובליקה העממית של סין.
טייסיה גם השתתפו במהלך מלחמת וייטנאם, אם כי באופן הרבה יותר מוגבל.
טייסיה ראו גם פעילות מוגבלת במהלך מלחמת ההתשה ואף במהלך מלחמת יום כיפור, בטיסת ביון שעה לפני כניסתה לתוקף של הפסקת האש, כל זאת לטובת מצרים.
בשנים 1964–1989 חיל האוויר הרוסי וחיל ההגנה האווירית גדל בצורה משמעותית זאת כחלק ממדיניות חוץ מופרזת ששאפה לשמור על היוקרה של ברית המועצות בין מדינות העולם השלישי.
המלחמה האחרונה בה השתתף חיל האוויר הסובייטי הייתה מלחמת אפגניסטן, בה חיל האוויר השתתף בעיקר ביכולות ההפצצה הטקטית והתובלה.
בעקבות לקחי המלחמה הזאת רגימנטים של מסוקי קרב וסער הועברו לאחריות צבא היבשה.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 כלל חיל האוויר הסובייטי כ-10,000 כלי טיס מסוגים שונים.
בדצמבר 1991, עם התפרקותה של ברית המועצות ל-15 מדינות שונות, החל תהליך של ארגון הצבאות של המדינות הללו.
רוסיה מצאה את עצמה במצב בו רק כ-40 אחוז ממטוסי חיל האוויר שלה נמצאו בשטחה, ולרוב היחידות הללו כללו את כלי הטיס הישנים יותר, כאשר כל היחידות המובחרות המטיסות את המטוסים המתקדמים ביותר הוצבו תמיד בקרבת הגבול עם המערב.
רוסיה איפוא החלה בניסיונות דחייה והעברת כוחות בשביל להחזיר לעצמה את כלי הטיס והיחידות המובחרות לעיתים תוך הסכמים בין מדינות, ולעיתים תוך מבצעים דומים להברחה כאשר יחידות שלמות המריאו מבסיסן ללא כל תיאום או התראה ולא חזרו.
ארמיית האוויר ה-16 הוחזרה ממזרח גרמניה, ארמיית האוויר ה-4 הוחזרה מפולין ויחידות נוספות הוחזרו מהמדינות הבלטיות ומבלארוס.
ממדינות הקווקז הוחזרו הרגימנטים של התעופה האסטרטגית המפעילות את המפציצים האסטרטגיים, כאשר הרגימנטים של התעופה הטקטית המפעילים מטוסי תקיפה וקרב הושארו בשטחן.
רוסיה הצליחה, אם כן, לשים את ידיה על שלושה רבעים מכלל כלי הטיס של ברית המועצות לשעבר.
מעבר זה של כמות גדולה של כלי טיס יצר מספר בעיות, העיקרית שבהן היא מחסור בבסיסים, תשתיות, ומגורים לכלל היחידות ואנשיהן.
בסיסים התמלאו בכלי טיס, יחידות שלמות פורקו ברגע שהן נחתו בבסיסיהן החדשים ומטוסיהן פוזרו בין היחידות שנשארו.
שני בתי הספר לטיסה באורנבורג וייסק הפכו לבסיסים מבצעיים עם טייסות תובלה והפצצה.
המבנה הארגוני שהצבא ירש מהעידן הסובייטי נשאר על כנו למשך מספר שנים.