tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שהצבא קבע שאינו כשיר לשרת, גלובוס פנה ללימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
אביו, שכיהן כיועץ המשפטי הראשון של משרד הבריאות, נפטר במהלך לימודיו.
לאחר שהוסמך כעו"ד החל לעבוד באגף רשם החברות במשרד המשפטים.
כסגן הרשם היה ממובילי תהליך העברת מרשם החברות למערכת ממוחשבת, ב-1974. ב-1979 מונה לרשם החברות והוא כיהן בתפקיד זה עד לפטירתו בשנת 1992, בגיל 49. שימש גם כרשם הפטנטים.
גלובוס בין חולי הפוליו הבודדים בישראל שסבלו מתופעת ה"פוסט-פוליו", אשר הובילה לאשפוזו במשך חודש בבית החולים הדסה עין כרם, במסגרתו עבר שיקום נוסף.
גלובוס היה פעיל חברתי למען ציבור הנכים וכיהן בין היתר כיו"ר איגוד הגג של ארגוני הנכים.
גלובוס יזם את הקמת מועדון הספורט לנכים בירושלים והיה מאמנו הראשון.
בין היתר היה ממייסדי קבוצת הכדורסל איל"ן ירושלים.
על שמו התקיים כל שנה, כשני עשורים, טורניר ארצי לטניס בכיסאות גלגלים "טורניר גלובוס", שאורגן בידי משפחת גלובוס.
הטורניר פעל במסגרת של איל"ן, כיוון שגלובוס היה חבר הנהלה בסניף ירושלים של הארגון במשך שנים רבות.
היה מיוזמי חקיקת חוק החינוך המיוחד במסגרתו עוגנה בחוק הישראלי, לראשונה, זכאותם של ילדים בעלי מוגבלויות לטיפולים במימון ציבורי.
גלובוס התנגד נחרצות לתלות של ציבור הנכים (שאינם נכי צה"ל) ברווחה ממשלתית וסבר כי יש לטפח תרבות של אי-תלות, מתוך תפישת עולם הרואה בנכים אנשים ככל האנשים, שאמנם ראוי שיהיו זכאים להתאמות הנדרשות, דוגמת דיור מונגש או קצבאות למי שאינו יכול לעבוד, אך לא לסעד כללי.
מטעמים דומים, התנגד גלובוס לסגרגציה בין נכים לשאינם נכים.
את אשתו, שולה, הכיר כאשר היה בן 17 והיא בת 15. הוריה של שולה התנגדו לנישואים בשל נכותו של גלובוס.
גלובוס היה אבא ל-4 ילדים.
בנו הבכור, עו"ד אייל גלובוס, כיהן משנת 2014 עד 2020 כראש רשות התאגידים ובמסגרת זאת גם רשם העמותות.
בנו השני, ירון גלובוס, הוא כלכלן המתגורר בניו יורק, ארצות הברית.
בתו השלישית, אורית סקר, היא אדריכלית שכיהנה בין השנים 2010 ועד 2014 כמהנדסת המועצה המקומית זכרון יעקב.
בת הזקונים, שירלי גלובוס אופנר, היא אדריכלית המתגוררת בנוה אילן.
הרב ישראל גנס (נולד בכ"ז בטבת ה'תש"א, 26 בינואר 1941) הוא פוסק הלכה ומו"ץ חרדי-ישראלי, מראשי ישיבת קול תורה לצעירים.
נולד בארץ ישראל, בנו של יעקב גנס, שעלה לארץ ישראל בשנות ה-30 מגרמניה.
למד בישיבת קול תורה והיה מתלמידיו הקרובים של הרב שלמה זלמן אוירבך, שהסמיך אותו לרבנות בגיל 19. מאז שנות ה-80 משמש כמורה-צדק בשכונת מגוריו, קריית מטרסדורף בירושלים.
בעבר היה מראשי ישיבת קול תורה לצעירים.
הרב גנס מנהל פעילות רבנית, תורנית, הלכתית וציבורית ענפה.
הוא רב קהילות אברכים בשכונת בית וגן ובשכונת רוממה בירושלים ועומד בראש בית ההוראה של קהילת האברכים ברוממה ובראש ועדת עיני לאה לביקורת ספרי קריאה ולכתיבת הסכמות לספרים אלה.
הוא מרבה להרצות שיעורי תורה והלכה.
בין השאר, הוא מוסר שיעורי הלכה בנווה ירושלים.
הרב גנס משתתף פעיל בכנסי חיזוק בנושאים שונים, ובהם חינוך, צניעות ושמירת הלשון.
עומד בראש כנס שמירת הלשון השנתי לנשים הנערך בבנייני האומה.
עומד בראש גופים שונים שעוסקים במגוון נושאים ציבוריים-רוחניים.
הוא נשיא קול המשנה, ראש הוועדה הרוחנית לביקורת ספרי קריאה, חבר ועדת הרבנים של קרן "תומכיה", יועץ למרכז י.נ.ר.
בשנת 2010 עמד בראש ועדת השיפוט של חידון שמירת הלשון שארגנה חברת בזק.
אשתו רחל (ה'תש"ב - ה'תשע"ט) הייתה בתו של האדריכל יוסף שנברגר.
בנו הרב אשר, ר"מ בישיבת קריית מלך בבני ברק.
בנו הצעיר, שלמה אהרן, הוא חתנו של הרב ברוך ויסבקר, ראש ישיבת בית מתתיהו.
חתנו, הרב דוד הכהן מונק, הוא מחבר הספר "טהרת הכהנים".
קובץ שיחות ושיעורים, ה'תשנ"ח (נערך על ידי תלמידיו)
טל לישראל – שיעוריו בבית המדרש משכן יצחק, רוממה, ירושלים, ה'תשס"ד
מנחם ישראל גנץ (נולד בכ"ו באדר א' ה'תשל"ח, 5 במרץ 1978) הוא ראש המועצה האזורית מטה בנימין וראש מועצת יש"ע.
נולד לרב חיים גנץ וימימה.
אביו הוא ראש ישיבת מעלה אליהו בתל אביב וממקימי ישיבת שבי חברון.
אמו, ימימה (לבית איגרא) היא פסיכולוגית.
ישראל גדל בימית, ולאחר הפינוי עבר עם משפחתו לקריית ארבע, שם חי 17 שנים.
עם סיום לימודיו בישיבת ירושלים לצעירים (ישל"צ) החל את מסלול ההסדר ב"ישיבת דימונה"-"מצפה רמון" ושירת בחטיבת גבעתי כלוחם ומפקד.
לאחר שירותו הצבאי למד דיינות כ-8 שנים בכולל הדיינות בפסגות, ומאז מתגורר בפסגות.
גנץ למד תואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים באוניברסיטת אריאל, ותואר שני במנהל עסקים בהתמחות במימון ואסטרטגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
משמש שנים רבות כחובש ונהג אמבולנס במד"א וכונן באיחוד הצלה, מתאמן בג'ו ג'וטסו ובעל חגורה שחורה.
גנץ חבר בפורום למנהיגות צעירה בו חברים מנהיגים וכלכלנים בולטים מכל הזרמים.
בשנת 2007 החל לכהן כחבר מליאת המועצה האזורית מטה בנימין, חבר הנהלת המועצה, חבר הנהלת מתנ"ס בנימין וחבר ועדת המכרזים של המועצה.
בין השאר שימש כמנהל פרויקטים בעמותת אלע"ד וכעוזרו של דוד בארי.
בשנת 2013 התמנה לתפקיד סגן וממלא מקום ראש המועצה האזורית מטה בנימין תחת ראש המועצה אבי רואה.
בנוסף, גנץ היה אמון במועצה על תחום הפיתוח הפיסי.
במהלך תפקידו, ניהל את יישום החלטת הממשלה מס' 2583 להקמת היישוב עמיחי למפוני עמונה.
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות ב-2018 הכריז על התמודדותו לראשות המועצה האזורית מטה בנימין.
בבחירות המוניציפליות שהתקיימו ב-30 באוקטובר 2018 גבר על שילה אדלר, ונבחר לתפקיד ראש המועצה.
בבחירות לראשות מועצת מטה בנימין ב־2024 נבחר גנץ לכהונה נוספת כמועמד יחיד.
ב-6 במאי 2024 נבחר לראש מועצת יש"ע.
גנץ נשוי לתהילה (לבית רגב) ואב לשבעה ילדים.
דודו הרב אליעזר איגרא כיהן כדיין בבית הדין הרבני הגדול בירושלים וסבו יעקב איגרא היה מנהל בית חינוך עיוורים ולאחר מכן הקים את עמותת "קרן אור" שהפעילה מוסד לילדים עיוורים, גיסו הרב אוריאל אליהו מכהן כדיין בבית הדין הרבני בנתניה.
ישראל גורניצקי (בליטאית: Izraels Gornickis; 1 בספטמבר 1889 - 24 במאי 1956), היה עורך דין ישראלי, מייסד משרד עורכי הדין גורניצקי ושות'.
גורניצקי נולד בגרודנו, שהייתה אז חלק מליטא (כיום בלארוס).
גורניצקי קיבל חינוך יהודי ציוני וכללי, והיה פוליגלוט בעל שליטה ב-13 שפות (ביניהן: רוסית, אנגלית, עברית, פולנית, לטבית, יידיש, גרמנית, צ'כית, צרפתית, ערבית, איטלקית, ליטאית ואספרנטו).
גורניצקי קיבל תואר בוגר במשפטים מאוניברסיטת פריז (1911) ותואר מוסמך במשפטים מאוניברסיטת קייב (1914).
הוא הוסמך כעורך דין בשנת 1917 והיה חבר באיגוד עורכי הדין היהודיים בליטא.
בין השנים 1921–1935 גר ועסק בעריכת דין בריגה, והתמחה בעיקר בתחומי הנפט, הבנקאות והביטוח.
בשנת 1914 ברח גורניצקי עם משפחתו לסנט פטרסבורג עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ושב לריגה רק בשנת 1920. בשנת 1926 נאסר לזמן קצר בגין הסתרת ה"הרפתקן הבינלאומי" ליברמן.
גלי האנטישמיות באירופה באותה תקופה בצירוף חקיקת חוקים אשר הגבילו עיסוקם של עורכי דין יהודיים בגרמניה, הובילו להחלטתו לעלות לישראל בשנת 1936. הוא התיישב ברח' הגליל בתל אביב, בבית שקנה בביקורו הראשון בפלשתינה בשנת 1933 (כאשר באותו ביקור גם קנה נכס ברחובות אשר השכיר בהמשך לחיים ויצמן).
בשנות ה-40 עבד בוועדה לסיוע למהגרים ופליטים שהגיעו לארץ מלטביה.
גורניצקי עבר את בחינות הלשכה לעורכי דין זרים בישראל בשנת 1937, מספרו בפנקס עורכי הדין היה 577, ובהמשך הוסמך כנוטריון.
בשנת 1938 ייסד את משרד עורכי הדין י.
גורניצקי ושות' (אשר בעת הקמתו נקרא גורניציקי את א.
משרדו, שממוקם כיום בשדרות רוטשילד בתל אביב אך בעת הקמתו היה ברחוב אחד העם, ניהל תיקים של חברות ענק ושל אישים בכירים בישראל, ובמסגרת זאת מונה גורניצקי ל"מחסל" (המכונה כיום "מפרק") של חברות רבות שהגיעו לחדלות פרעון.
בין היתר היה גורניצקי גם חבר בקרן לביטוח הדדי של חברי הסתדרות עורכי-הדין היהודיים בארץ-ישראל, ונציג ציבור במועצה שמינה שר האוצר, לוי אשכול לפי תקנות מילווה מלחמה (איגרות חוב למוכ"ז), התשי"א-1951, וכן במועצה שמינה קודמו, שר האוצר אליעזר קפלן.
כמו כן, היה היועץ המשפטי של מייסדי חברת "עלית" בתחילת דרכם.
בשנת 1913 נשא גורניצקי לאישה את נינה נחמה ברלין (ילידת 1892), אותה פגש בשנת 1911 כאשר שניהם היו סטודנטים בצרפת.
לבני הזוג נולדו שלושה בנים: תאומים, ירוחם ואוריאל, אשר הלכו בדרכו של אביהם והפכו לעורכי דין ידועים בזכות עצמם.
בראשית שנות ה-50 הם הצטרפו למשרד שהקים אביהם.
ירוחם (1921–1997), הבכור, עמד בראש המשרד בין השנים 1956–1994. אוריאל (לימים אוריאל גורני) (1921-2002) היה שותף במשרד אך בחלק משנותיו כעורך דין כיהן בתפקידים במגזר הציבורי.
אוריאל נישא לרות דונקלבלום, בתו של ד"ר מנחם דונקלבלום, לימים שופט בית המשפט העליון בהרכבו הראשון, ועל שמו ייסדה משפחתו את פרס גורני למשפט ציבורי.
הבן הצעיר רפי (1927–2004) היה לאיש עסקים ואלוף ישראל בטניס בשנות ה-50.
ישראל גוניצקי נפטר ב-24 במאי 1956 ונקבר בבית הקברות קריית שאול בתל אביב.
ישראל גל (נולד ב-31 ביולי 1964) הוא פוליטיקאי ישראלי שכיהן כראש עיריית קריית אונו.
אביו היה ניצול שואה שעלה לארץ ישראל מפולין ואמו עלתה ממרוקו.
הוא גדל בקיבוץ עין המפרץ.
בצה"ל שירת כלוחם בחטיבת הצנחנים וכמפקד פלוגה בבקו"ם.
לאחר שחרורו מהצבא, המשיך להתגורר בקיבוץ, עד שבשנת 1988 עבר לקריית אונו.
ב-1989 מונה למזכיר הפועל קריית אונו, ולאחר מכן שימש יו"ר הסתדרות העובדים במרחב בקעת אונו וכן חבר בית נבחרי ההסתדרות, עד 1996. ב-1998 נבחר לחבר במועצת העיר, הוא שימש מחזיק תיק הכספים וכוח אדם, סגן וממלא מקום ראש העיר.
ב-2003 וב-2008 התמודד בבחירות לראשות העיר מטעם מפלגת "קריית אונו ירוקה" אך הפסיד ליוסי נשרי.
משנת 2009 עד 2013 כיהן כסגן ראש העיר ויו"ר הוועדה המקומית לתכנון ובניה.
בנוסף שימש יו"ר הנהלת עמותת אמנות לעם, יו"ר האגודה למען הקשיש בקריית אונו, היה ממייסדי "העמותה לחינוך מוזיקלי בקרית אונו" האחראית על הקונסרבטוריון העירוני, ועמותת "אפשרות - עמותה לפתוח שרותי רווחה ותרבות בקרית אונו".
בבחירות 2013 עמד בראשות "הרשימה המאוחדת" שזכתה לתמיכת מפלגת העבודה ומפלגת קדימה.
גל זכה לרוב של 55.3% ונבחר לראשות העיר והרשימה המאוחדת זכתה לחמישה מושבים במועצה.
בבחירות 2018 עמד שוב בראש "הרשימה המאוחדת" וזכה לרוב של 54.56% ונבחר לראשות המועצה בפעם השנייה ברציפות ורשימתו בתמיכת מפלגת העבודה זכתה לחמישה מושבים במועצה.
בבחירות 2024 התמודד לכהונה נוספת, אך הודח כאשר קיבל 37.9% מהקולות ובעוד שמיכל רוזנשיין קיבלה 43.3% מהקולות ונבחרה לתפקיד.
רשימתו זכתה בבחירות אלו בארבעה מושבים.
גל בעל תואר ראשון במדעי המדינה מהאוניברסיטה הפתוחה ותואר שני במנהל עסקים מהקריה האקדמית אונו.
בנו הבכור, עמית גל, הוא שחקן נבחרת ישראל בכדוריד.
ישראל גורלניק (13 במרץ 1928 - 2 ביולי 2002) היה מנכ"ל משרד העבודה, ומנהלה הכללי של אורט ישראל.
גורלניק נולד ב-1928, ונישא לשרה לבית שידווסר.
בצעירותו ריכז 3 שבטי צופים בחיפה: "משוטטי הכרמל", "גאולה" ו"הלל".
בשנת 1949, יחד עם חברי גרעין ד' של תנועת הצופים, ייסד גורלניק את קיבוץ פלמחים.
בתו הבכורה, הסופרת תלמה אדמון, הייתה הילדה הראשונה של הקיבוץ.
שימש גם כיו"ר מגזר העמותות, המלכ"רים וארגוני ההתנדבות, וראה בו ביטוי לחברה הדוגלת במעורבות ובצדק חברתי.
בצעירותו היה גורלניק חבר פלמ"ח בחטיבת יפתח.
השתתף ב"מבצע דני" במלחמת העצמאות, בו נפצע ונקטעה ידו.
כחובש קרבי טיפל בפצועים בתעלה ליד המסגד בלוד, כאשר ממשוריין ירדני נזרק לעברם רימון שלא התפוצץ.
גורלניק הרים את הרימון שהתפוצץ בכף ידו וזרק אותו חזרה, על מנת להציל את חבריו.
לאחר פציעתו למד הוראה בסמינר הקיבוצים.
בסיום הלימודים כיהן כמזכיר וכגזבר קיבוץ פלמחים, ואחר כך ייסד בקיבוץ את חברת הנוער, שאליה הגיע נוער במצוקה מרחבי הארץ.
בשנת 1957 עזב גורלניק את קיבוץ פלמחים, ועבר עם משפחתו ליישוב עשרת שליד גדרה.
ביישוב ניהל גורלניק את בית הספר היסודי האזורי- אשר היום נקרא על שמו "בי"ס הממלכתי "גדרות" ע"ש י.
את בית הספר ניהל במשך שבע שנים.
בהיותו בוגר תנועת הצופים, ובעקבות בקשת תלמידי בית הספר אותו ניהל, ליצירת פעילות חברתית בשעות הפנאי, החליט על הקמת שבט שיפעל ביישוב עשרת.
השבט זכה לשם "אריות" גדרות.
גורלניק היה לראש השבט במקביל לתפקידו כמנהל בית ספר.
גורלניק עסק עם הנוער בנושאים אקטואליים וערכיים - ציוניים, כמו יחסים בין מגזרים, פעילות ציונית וכו'.
ב-1962 ייסד את האגף להכשרה מקצועית במשרד העבודה, שם קידם את סיכוייהם של אזרחים, בעיקר מהשכבות החלשות, להסתגל לתמורות המהירות בשוק העבודה.
תחילה כיהן תחת יגאל אלון, שהיה שר העבודה ואחר כך תחת יוסף אלמוגי.
ב-1977 כשאוחדו משרדי העבודה והסעד, תחת השר ישראל כץ, התמנה גורלניק כמנכ"ל המשרד החדש.
השניים יזמו רפורמה סוציאלית, שממנה צמחו חוק שכר מינימום, חוק פנסיה ממלכתית וחוק הבטחת הכנסה.
משנת 1983 ועד לשנת 1997, שימש כמנכ"ל רשת אורט, חותר לשינוי התפישה הרואה בחינוך הטכנולוגי והמקצועי כמשני לאקדמי.
כשסטף ורטהיימר, אף הוא פלמ"חניק, התעקש לפרוץ דרך מאזור התעשייה תפן אל כרמיאל, גורלניק הבטיח שבקצה הדרך הוא יכשיר לו את דור העתיד של התעשייה.
אכן, גאוותו הייתה על המכללה הטכנולוגית ע"ש בראודה בכרמיאל ועל זו ע"ש הרמלין בנתניה, אשר הודות למאמציו זכו להכרה אקדמית.
הוא הקים את בית הספר המקיף אורט בעוספייה, ואף על פי שחלש על רשת ענקית תמיד גילה עניין אמיתי בתלמיד היחיד ובמשפחתו.
על פועלו בתחום החינוך זכה להיות בין מדליקי המשואות ביום העצמאות תשנ"ו (1996) שהיה בסימן "חינוך ותעשייה.
עם חתימת הסכם השלום עם ירדן הגה גורלניק רעיון להקים על הגבול ליד אילת מכללה טכנולוגית, שבה ילמדו תלמידים משתי המדינות מקצועות חיוניים לאזור, אך חזונו לא מומש.
נפטר בשנת 2002 בגיל 74, והובא למנוחות בבית העלמין האזורי של מועצה אזורית גדרות .
לאחר פטירתו, החליטו באורט ישראל על הסבת שמו של המרכז להשבחת ההוראה ברשת, ל"מכון גורלניק להשבחת ההוראה והלמידה".
ישראל דוידזון היה ממובילי חקר הפיוט העברי בזמנו ופרופסור בבית המדרש לרבנים בניו יורק.
נודע ביצירתו הגדולה "אוצר השירה והפיוט".
ישראל דוידזון נולד ב-1870 בעיירה יאנובה או יונאבה שבליטא באימפריה הרוסית לדוד וולף מובשוביץ ולרבקה מובשוביץ, בת לבית כהן.
בגיל שנתיים מת אביו ובגיל שש מתה אמו והוא נשלח ללמוד בעיר גרודנה ולחיות אצל דודו הרב ישראל תנחום קלבנסקי.
למד בצעירותו בישיבת וולוז'ין וישיבת כנסת ישראל (סלובודקה).
מעולם לא נאמר לו מה שמו, ושהוא היה הילד השלושה עשר ואף אחד מאחיו ואחיותיו לא שרד.
קראו לו "אלטר", כלומר שהוא יזכה להגיע לגיל זקנה.
בתום לימודיו התורניים הוסמך לרב
ב-1888, בגיל 17 וחצי, הוא ברח מרוסיה לניו יורק, וכששאלו אותו במחלקת ההגירה מה שמו הוא בחר בשם ישראל דוידזון להראות שהוא יהודי (בן דוד).
הוא עבד למחייתו בעבודות שונות כרוכל, בסופרמרקט 17 שעות ביום, ושומר לילה בחנות.
הוא התפלל ולמד בבית כנסת באיסט סייד במנהטן וחברי הקהילה מסרו לו את ילדיהם שלימד אותם עברית.
בו בזמן הוא למד עד שנת 1895 בסיטי קולג' של ניו יורק, והמשיך באוניברסיטת קולומביה עד לקבלת תואר דוקטור ב-1902, בגיל 25. בשנים 1899–1905 שימש כרב בכלא סינג סינג והיה חבר בארגון העובדים הסוציאליים.
לאחר מכן החל משנת 1905 לימד בבית המדרש לרבנים בניו יורק עד מותו.
התחיל כמדריך לספרות עברית מימי הביניים ובשנת 1916 קודם למשרת פרופסור.
הוא כיהן זמן מה כסגן ספרן, כמזכיר וכקצלר של הבית המדרש, לימד שיעורי ערב.
בשנים 1909–1917 כיהן גם כמנהל "בית הספר העברי" של בית היתומים היהודי Hebrew Orphans Asylum.
פעמיים הוצע לו לעבור ללמד במחלקה למזרחנות של המכון סמית'סוניאן אך בחר להישאר בבית המדרש לרבנים.
רק בשנת תרפ"ה (1925) עשה הפסקה כשהוזמן לסדרת הרצאות באוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר שזכה בשנת שבתון אקדמית מאת הסמינר לרבנים בניו יורק בשנת תרפ"ו (1926) חזר לארץ ישראל.
בדרכו לארץ ישראל ובחזרתו ממנה ערך מסע באירופה – באיטליה, צרפת, וינה, פראג, גרמניה ואנגליה ונפגש לראשונה עם קוראי ספריו, מוקיריו ומעריציו, חכמים וסופרים אתם עמד עד אז בקשר בכתב בלבד.
לצידם של נשיא בית המדרש שניאור זלמן שכטר והפרופסורים ישראל פרידלנדר, לואי גינצברג, מרדכי קפלן ואלכסנדר מרכס חינך דוידזון את הדורות הראשונים של היהדות הקונסרבטיבית בארצות הברית.
פרופ' דוידזון כתב עשרות ספרים ופרסם מאות שירים ופיוטים מכתבי יד והגניזה הקהירית מכל סוגי השירה העברית של ימי הביניים.
כמו כן כתב מחקרים בתחומים נושקים וקרובים – על פרודיות, פתגמים וספרות פולמוסית בין הקראים והרבנים.
לספריו בעברית נהג לכתוב מבוא באנגלית.
ב-1906 הוא נישא לקרי (גיטל בת חיים) דרייפוס (1879–1953), שהפכה לעורכת הביטאון "אאוטלוק" של "הליגה הלאומית האמריקאית של נשות "ק"ק כנסת ישראל", וביתו ברחוב מורניג סייד אווניו היה למקום מפגש לשוחרי יהדות, במיוחד בסעודות ליל שבת.
נולדו לו שתי בנות: גלדיס וג'סיקה – אחת הייתה חוקרת והשנייה עורכת דין.
דוידזון נפטר בי' בתמוז תרצ"ט (שנת 1937) בגרייט נק, ניו יורק, ונקבר בבית הקברות הר נבו בגלנדייל, קווינס, ניו יורק.
עם תלמידיו נמנה שלום שפיגל.
1936 – פרס ביאליק – על "אוצר השירה והפיוט"
חכמה וסכלות בפתגם העברי מימי הבינים, נ.י.
1907 פרודיה בספרות היהודית – Parody in the Jewish Literature – ספר הראשון באנגלית
1914 – מהדורות בקורתיות של כתבי יוסף אבן זבארה מן המאה ה-12 – ספר השעשועים – עם תרגום לאנגלית
1915 – סדור רב סעדיה גאון; ירושלים, תש"א
דוידזון הוציא לאור בין השאר, גם את הפולמוס של רב סעדיה גאון נגד חיוי הבלכי
1919 – "מחזור יניי", שרידים מקרובות יניי, ניו יורק תרע"ט.
הוצאה בקורתית של יצירות המשורר היהודי הארצישראלי יניי, כולל פלימפססט שגילה עם תרגום ליוונית של התורה החתום על ידי יניי.
1923 – מחברת משירי קודש, אנתולוגיה של חמישים ממיטב שירי רבי שלמה אבן גבירול מוערים ומבוארים, עם תרגום לאנגלית מהמשורר ישראל זנגוויל, פילדלפיה תרפ"ג
1923 – ספר מלחמות ה', כולל טענות הקראי סלמון בן ירוחם נגד רב סעדיה גאון, ניו יורק
1924–1938 אוצר השירה והפיוט, פילדלפיה תרפ"ה 4 כרכים, ניו יורק תרפ"ה–תרצ"ג – מפעל חייו, כולל רשימה מדויקת של 35,000 שירים ופיוטים מאת 2,483 מחברים, "מזמן חתימת כתבי הקודש עד ראשית תקופת ההשכלה" מכתבי יד וממהדורות דפוס, מלוות בנתונים על השירים, המחברים, פרסומם, תרגומם והערות.
הספר נערך על ידי אלכסנדר מרכס לפי כתבי דוידזון.
1928 – "פיוטים ושירים מן הגניזה שבמצרים", בתוך גנזי שכטר ג, תרפ"ח.
1957 – אוצר המשלים והפתגמים, ירושלים תשל"ט – פורסם אחרי מותו
אברהם ישראל גֵּליס (נולד בט' בשבט ה'תשי"א, 16 בינואר 1951) הוא עיתונאי, סופר ושדרן רדיו חרדי ירושלמי.
גליס, דור עשירי בירושלים, נולד וגדל בשכונת מאה שערים, ליעקב גליס, שהיה אחד מעורכי עיתון "המודיע".
למד בתלמוד תורה במאה שערים, והמשיך אצל סבו הרב יעקב מלמד קלמנוביץ' ובתלמוד תורה עץ חיים.
הוריו ביקשו שילמד גם לימודים כללים והעבירו אותו לתלמוד תורה בבית הספר שילה.
לאחר מכן למד בישיבת תפארת צבי וישיבת חברון.
גליס היה רכז מערכת וכתב בעיתון "יתד נאמן" ועזב כשהעיתון ניהל מאבק נגד אגודת ישראל החסידית.
הוא המשיך לכתוב עבור השבועונים "משפחה" ו"ערב שבת".
במשך 16 שנה היה מגיש את תוכנית הרדיו "מלווה מלכה" ברשת ב' של קול ישראל, מחצות מוצאי שבת ועד השעה שלוש בבוקר, עד סגירת רשות השידור ובנוסף שידר בערוץ 7 ומגיש תוכנית שבועית בשם "גליס מירושלים" ברדיו קול חי.
כיום הוא רב ומרצה המתמצא בידיעת עברה של העיר ירושלים.
גליס שימש כחבר המועצה הישראלית לקולנוע מטעם הציבור החרדי ובשנת 2012, החליטה שרת התרבות והספורט לימור ליבנת לא להאריך את כהונתו בגלל ביקורתו הנוקבת נגד הקולנוע הישראלי.
בשנת 2022 זכה באות יקיר העיר ירושלים.
גליס נשוי לרחל (למשפחת שפירא) ולהם שני בנים ושש בנות.
שבעים שנות תורה ומוסר: מסלבודקא לחברון וירושלים, 1994
כנסת ישראל: ישיבת חברון כנסת ישראל, קוים לתולדותיה מסלבודקא ועד לגבעת מרדכי, 2009
מדריך כרטא - קברי צדיקים בארץ ישראל: תהלים, סגולות, תפילות, הוצאת כרטא, 2005
הוד והדר: ספר אלבומי על בתי הכנסת בארץ ישראל, הוצאת כרטא, 2011
הרב ישראל גלזר (י"ג באלול תר"ע, ספטמבר 1910 – ליל ט"ז בתשרי ה'תשס"ח, ספטמבר 2007) היה רבה האשכנזי של רמלה.
נולד ביארמולינץ שבפודוליה לרב יואל יהודה גלאזר, שכיהן ברבנות בעיר, באודיסה ובתל אביב, מצאצאי רבי משה מפשוורסק, מחבר הספר "אור פני משה", וללאה יהודית, בתו של הרב דוב בר ז'ק מו"צ בעיר וישנייווייץ, מצאצאי רבי שלמה לוצקר מחבר הספר "דברת שלמה".
למד בישיבות חב"ד ונסמך לרב.
בשנת תרצ"ד (1934) עלה ארצה, למד בישיבת מרכז הרב אצל הראי"ה קוק שסייע לו לעלות לארץ, ובשנת תש"א (1941) נישא למרים בת הרב נפתלי צבי שמרלר, רב בבית-כנסת של יהודים גליצאים בווינה ומצאצאי רבי מאיר מפרמישלאן.
המשיך ללמוד בישיבת מרכז הרב, גם בשנים תש"ה-תש"ז, כששימש בתפקידי רבנות בירושלים.
החברותות שלו בישיבה היו הרב יהודה גרשוני והרב אברהם אלקנה שפירא.
משנוסד ישוב יהודי ברמלה אחרי מלחמת העצמאות נתמנה לרבה של העדה האשכנזית בעיר ברמלה והסביבה.
כרב ארגן את החיים הדתיים בקהילות ובעיר בכלל, ייסד בתי כנסיות, שיעורי תורה, מקוואות, שרותי הכשרות, וכן פעל לשמירת השבת, טיפוח החינוך הדתי והתורני, הצלת ילדים מידי המיסיון ועוד.
כן איחד את בתי-הכנסת הקטנים ושימש כרבו של בית-הכנסת המאוחד "כנסת ישראל", שעמד בלב העיר העתיקה של רמלה.
הוא התפלל בבית-כנסת זה למעלה מיובל שנים.
כתב מאמרים בירחונים תורניים כגון "קול תורה" ועוד.
נפטר בחול המועד סוכות תשס"ח.
הותיר אחריו אשה ו-13 ילדים.
דוקטור ישראל גל פינצ'בסקי (נולד ב-1951 כישראל פינצ'בסקי) הוא היסטוריון, יזם וחוקר בתחום המורשת היהודית-ישראלית.
ישראל גל נולד בכפר סבא וגדל במושב שדה ורבורג.
בצעירותו היה חבר בסגל נבחרת ישראל לנוער בכדורעף.
התגייס לצה"ל בשנת 1970 ושירת בתפקידים שונים ביחידות שדה קרביות בשירות קבע במשך 20 שנה.
במהלך שירותו הצבאי שינה את שם משפחתו לגל בעקבות מגמה של עברות שמות משפחה של קציני צבא במערך הלוחם של צה"ל.
בשנת 1984 הוא הקים את יחידת מורן, ובשנת 1990 השתחרר בדרגת אל"ם.
בעל תואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.
חלקים מהעבודה עוסקים בסיפורו של לאופולד טרפר, מייסד רשת הריגול הסובייטית התזמורת האדומה במהלך מלחמת העולם השנייה, שסיפקה מידע מדויק על הוורמאכט עבור הצבא האדום וסייעה רבות למאמץ המלחמתי בהדיפת הפלישה הנאצית מאדמת רוסיה.
בין השנים 1991-1993 ניהל סניפים של בנק טפחות בתל אביב.
בשנת 1993 מונה למנכ"ל חוסן מקבוצת כור תעשיות.
בשנת 1997 החל לכהן כנשיא ומנכ"ל הקבוצה הישראלית אקוסטיגייד (אספרו) העוסקת בהפקת תכנים ופיתוח טכנולוגיות לתיירות חכמה באתרי ביקור ומוזיאונים בישראל ובעולם.
לאחר 19 שנה, בפברואר 2016, פרש מתפקידיו אלה ומונה ליושב ראש מועצת המנהלים של קבוצת אקוסטיגייד (אספרו).
בשנת 2017 נחתם הסכם בין החברה לחברת זנג'יאנג דרורי טכנולוגיות (Zhejiang Drore Technology) הסינית, ובו הוסכם על שיתוף פעולה ביניהם לפיתוח טכנולוגיות מתקדמות לתיירות, וחברת דרורי הסינית החליטה על השקעת 4 מיליון דולר בחברת אקוסטיגייד (אספרו) הישראלית.
בשנת 2018 פרש גל מתפקידו כיו"ר קבוצת אקוסטיגייד (אספרו).
תביעה שהגיש גל נגד אספרו להפרת החוזה ביניהם לאחר סיום העסקתו (ת"א 9005-5-19) נדחתה על-ידי השופט רונן פלג.
בשנת 2018 הוציא את הספר האלקטרוני "ישראלי בארץ סין", שבו הוא כותב על חוויותיו והצלחתו העסקית בסין.
מיזמים קהילתיים ופרויקטים בתחום התרבות והמורשת היהודית-ישראלית
הנצחת סיפורם בעברית של חסידי אומות העולם יאן ואנטונינה ז'בינסקי
בעת מלחמת העולם השנייה הצילו בני הזוג הפולנים יאן ואנטונינה ז'בינסקי את חייהם של מאות יהודים ומתנגדי משטר מנחת זרועם של הנאצים כשהחביאו אותם ברחבי גן החיות בוורשה, בתוך הכלובים הריקים ובביתם ששכן בתוך גן החיות.
בשל כך הוכרו בני הזוג כחסידי אומות העולם.
במהלך המלחמה כתבה אנטונינה יומן המתעד את תלאות המשפחה ואורחיה בגן החיות אשר יצא לאור כספר בשם "אנשים וחיות" בשנת 1968.
בשנת 2008 רכש ישראל גל מילדיהם של בני הזוג, ריש וטרזה, את הזכויות על היומן של אנטונינה ובשנת 2011 הוציאו לאור תחת השם "גן החיים – על אנשים וחיות", בתרגום של העיתונאית אביבה לורי ובהוצאת "עם עובד".
בנוסף, הצליח להביא לשילוב גן החיות בוורשה במסלולן של מספר משלחות בני נוער לפולין.
בתגובה לחוק החזיר גל את עיטור הכבוד לפולין, וטען כי "מדובר בצביעות וסילוף ההיסטוריה...
הממשל החדש בפולין פועל באופן כמעט הפוך לחלוטין מהמשטר ב-2012, שהיה הרבה יותר ליברלי.
אסור להתפתות לאג'נדה האסטרטגית של המשטר הנוכחי - לרומם את חסידי אומות העולם הפולנים, ובצדק, אך להחביא את מעשי הרצח הרבים של יהודים ואת בזיזת הרכוש בידי פולנים".
שימור מורשתו של הסופר העברי יוסף חיים ברנר
בשנת 2012, הוצע להשכרה הצריף בו התגורר יוסף חיים ברנר בשכונת עין גנים בפתח תקווה.
גל יחד עם אורן דגן, מרכז אתרי מורשת בתנועת הנוער העובד והלומד, פנו לתנועת "דרור ישראל" ולעיריית פתח תקווה בהצעה להפוך את צריף פסילוב, המוגדר כמבנה לשימור, לבית שינציח את זכרו ומורשתו של יוסף חיים ברנר.
במאמץ משותף שופץ הצריף, רוהט מחדש ונפתח מחדש לציבור בשלהי 2012 כמרכז מורשת המציג את פועלו של ברנר.
בנוסף, יזם והפיק גל בשנת 2013 אירוע בשיתוף המשכן לאמנות עין חרוד והחוג לתיאטרון של אוניברסיטת חיפה, בו הוצגו קטעים נבחרים מהמחזה "מעבר לגבולין" שכתב ברנר בשנת 1907 בזמן שהותו בגטו היהודי "וויטצ'פל" בלונדון, לאחר שנמלט משרות כפייה בצבא הצאר ברוסיה.
תרגום והוצאה לאור של הספר "בעקבות גדוד העבודה" של הסופרת שירה גורשמן
בשנת 2013, יזם ומימן את תרגום ספרה של אשת העלייה השלישית ומחלוצות גדוד העבודה, שירה גורשמן "אין די שפאנען פון גדוד העבודה" (בעקבות גדוד העבודה) שיצא לאור ביידיש בשנת 1998..
הספר תורגם לעברית על ידי המתרגמת לאה איילון תחת השם "בעקבות גדוד העבודה" בהוצאת ה.
לייויק השייכת למרכז לתרבות היידיש בית לייוויק בתל אביב.
לקראת ציון 100 שנים לעלייה השלישית, מצא גל, יחד עם חובבי היסטוריה אחרים, את הצריף האחרון של גדוד העבודה בשכונת רחביה בירושלים, אשר שימש את החלוצים בעת בניית השכונה.
פרויקט שימור המורשת היהודית של בית הכנסת והקהילה בעיר טיינג'ין בסין
באחד מביקוריו בסין, נחשף גל אל ההיסטוריה של הקהילה היהודית העתיקה בעיר טיינג'ין בעקבות מפגש עם ראש העירייה.
במטרה להגדיל את תנועת התיירים היהודיים לעיר, פנה גל לרשויות בטיינג'ין והציע להחזיר את בניין בית הכנסת בעיר ליעודו המקורי וכן להפוך אותו למרכז למורשת היהודית בעיר.
במקביל החל בפיתוח טכנולוגיות חכמות להדרכת תיירים ומידע על ההיסטוריה של הקהילה היהודית בעיר בכלל ובבית הכנסת בפרט, זאת באמצעות חברת אקוסטיגייד בה הוא משמש כיושב ראש מועצת המנהלים.
הפיתוח החל בפברואר שנת 2016.
ישראל (יורם) דגן (נולד בי' בטבת תשי"ח, 2 בינואר 1958 בחולון) הוא זמר ומוזיקאי יוצר, חוזר בתשובה חסיד ברסלב.
נולד בחולון לפרץ ובת-שבע דגן.
כשהיה בן כחצי שנה אביו נפטר מהתקף לב.
בהמשך גדל באחד מקיבוצי השומר הצעיר.
את שירותו הצבאי עשה כלוחם בסיירת שקד.
לאחר סיום הצבא החל במסע חיפוש רוחני שכלל שהות ממושכת בהודו.
בגיל 23 חזר בתשובה והתקרב לחסידות ברסלב, ובמיוחד לרבי ישראל דב אודסר, אשר אותו שימש תקופה מסוימת.
במהלך השנים החל להלחין שיחות, סיפורים ומאמרים מכתבי רבי נחמן מברסלב, ושיריו נהפכו לשירים מפורסמים בחסידות ברסלב ומחוצה לה.
בנוסף לשירים אלו חלק משיריו כתב בעצמו.
חלק גדול משיריו תורגמו ליידיש על ידי הרב יואל ראטה.
מלב היער אל הלב שלכם
רבי ישראל דוד מרגליות יפה שלזינגר (תקס"ב, 1802 – כ"ד בניסן תרכ"ד, 30 באפריל 1864) היה רב הונגרי ומחבר ספרות תורנית.
נולד בסרד שהונגריה לאביו רבי מרדכי.
למד אצל רבי צבי הירש דייטש, ואחר כך אצל בפרשבורג אצל החת"ם סופר (מובא בשו"ת חת"ם סופר בתשובות שנערכו אליו).
נישא בשנת תקפ"ד לבתו של רבי ישעיה סג"ל קויפמאן מסמניץ.
בהמשך נתמנה לכהן כדיין ומורה צדק בקהילה זו (סמניץ).
כרבו החתם סופר נלחם ב"מחדשים" (הנאולוגים), ובעיקר בשינוי המנהגים שהם הנהיגו במבנה בית הכנסת ובסדרי התפילה.
את נימוקיו שטח בספרו מחולת המחניים (פרסבורג, 1859).
הרב ד"ר מ"א מייזל מפעסט השיג על דבריו בעיתון (בגרמנית) "הכרמל".
בתגובה פרסם הרב שלזינגר את ספרו "שאלות ותשובות הר התבור" והוא עומד נגד הכרמל...
בקיץ תקצ"ב מונה לכהן כרבה של פעזינג (באזינג Pezinok - כיום בסלובקיה), עד פטירתו, ושם נטמן.
שו"ת מחולת המחנים, נדפס לראשונה בשנת תרי"ט.
הר תבור, דיני בימה באמצע בית הכנסת, נדפס בברטיסלבה בשנת תרכ"א (באתר היברו בוקס)
חזון למועד, פרעסבורג תר"ג, (באתר היברובוקס)
יפח לקץ, על התורה, פרשבורג תרכ"ב, (חלק א', חלק ב', באתר היברובוקס)
קול אומר קרא, תרס"ח, (באתר היברובוקס)
נולד בשנת 1924 בשם ישראל שניידר בעיר סטורוז'ינץ שבצפון בוקובינה, רומניה (כיום באוקראינה).
בשנת 1940, במהלך מלחמת העולם השנייה כאשר הרוסים פלשו וסיפחו את האזור לברית המועצות, הוא גורש לאוקראינה, שם שהה עד שנת 1944. לאחר נסיגת גרמניה הנאצית מעיר הולדתו, הוא חזר וגויס לצבא האדום, ושירת שנה ביחידה לסילוק מוקשים.
ב-1946 עזב דורון את ברית המועצות לרומניה ועלה לארץ ישראל לאחר מסע דרך הונגריה, אוסטריה ואיטליה.
באיטליה פגש שוב את מרים (מגדה), שהכיר מסניף בית"ר בבודפשט.
השניים נישאו ונולדה להם הבת, רבקה.
הם עברו למחנה פליטים של אונרר"א בדרום איטליה ומשם עלו בשנת 1948 לישראל בספינה "קדמה" והגיעו לבית העולים "נווה חיים" סמוך לחדרה.
גויס לחטיבת גבעתי, שם שירת במלחמת העצמאות.
לאחר השחרור מצה"ל השתקע עם משפחתו בעכו.
בשנת 1958 רכש דירה בשיכון רסקו בעיר.
אביו, יוסל, היה בעל חנות מכולת ברוב בורוכוב בעיר.
הוא החל לעבוד כפקיד בצרכנייה בעכו, ברחוב בן עמי-פינת ויצמן.
התקדם לקופאי, ולבסוף שימש כמנהל הצרכנייה.
דורון היה מזכיר האיגוד המקצועי של עובדי התעשייה הזעירה והעובדים החקלאים במועצת פועלי עכו
בשנת 1969 התמודד מול יוסף כתארן מטעם אחדות העבודה.
נבחר למועצת העיר עכו בראשות רשימת המערך.
סיעתו כללה שישה נציגים למועצת העיר והוא הפך לראש העיר, נבחר מחדש ב-1974 וב-1978.
במהלך שנות בעירייה, הוא איים 14 פעם להתפטר עקב אירועים שונים.
בשנת 1973, הודיע על התפטרותו לאחר שמשרד הבריאות ייחס לו ולעירייה את ההחלטה לסגור את המשחטה העירונית.
ביולי 1974, בעל המשחטה הסתגר עם משפחתו ואיים להתאבד, ועיריית עכו נענתה לדרישותיו והסכימה לפתוח מחדש.
בתגובה, דורון התפטר כיוון שזו כניעה לגנגסטריזם.
בשנת 1978 נחתם הסכם ברית ערים תאומות עם העיר רקלינגהאוזן בגרמניה.
במהלך שנת 1980, הודיע מספר פעמים על התפטרותו מראשות העיר וחזר בו מכך.
כיהן כראש עיריית עכו מטעם העבודה עד לינואר 1983, לאחר מכן, נבחר שוב למועצת העיר, הפעם מטעם הליכוד.
במהלך כהונתו קיבל את ההחלטה לקיים את פסטיבל עכו ותרם לביסוסו בשנים הראשונות, כמו כן סייע להקמת מוזיאון אסירי המחתרות במצודת עכו.
בשנת 2009, קיבל את עיטור "יקיר פסטיבל עכו" על פועלו.
ישראל דורון נפטר ב-23 בפברואר 2022 והובא למנוחות בבית העלמין החדש של נהריה בצומת כברי.
ישראל דדון (נולד ב-24 בינואר 1988) הוא משורר, יוצר קולנוע ופעיל חברתי ישראלי.
דדון נולד בקריית גת לתרז אוחנה עולה ממרוקו ובנימין דדון יליד ישראל.
בילדותו התגורר במושב תלמים וקריית גת לסירוגין.
דדון החל את לימודיו בזרם החרדי של חב"ד.
הוא למד במספר מסגרות לימוד עד שהחל ללמוד במסגרת בקידום נוער בקריית גת.
דדון התנדב במסגרת שירות לאומי בקומונה בעמותת סדאקה רעות.
הוא עבד עם אוכלוסיות מוחלשות בלוד וביפו באמנות.
בצעירותו החל לכתוב שירה שאוגדה ברבות השנים לספר שירה.
בשנת 2012 היה בין ראשוני המשוררים להופיע במסגרת ערבי פואטרי סלאם וערס פואטיקה שייסדה המשוררת עדי קיסר.
בשנת 2013 התפרסם כשכתב את השיר "האדם הוא שבר", שהתפרסם במוסף הארץ ואיתו ועם שירים אחרים הופיע בערבי ערס פואטיקה ופסטיבלי שירה:
שיריו התפרסמו בין היתר במוסף הארץ, ידיעות אחרונות ובכתבי עת רבים ביניהם בכתב העת מטען ואסופות של הליקון, ארס פואטיקה.
בשנת 2020 הופיעו שלושה שיריו באנתולוגיה "וילכו ויבואו בית אישה".
אסופה ראשונה של שירה, סיפורת ועדות על תעשיית המין בהוצאת טנג'יר.
דדון סירב להוציא ספר שירה במשך הרבה שנים.
ציונה שמאי, מנכ"לית עמותת הליקון ועורכת ספרותית שכנעה אותו להוציא את ספרו שיצא בהוצאת הליקון.
הספר "שירי עזובה לאהבה" בעריכת דרור בורשטיין יצא בשנת 2020 וזכה לשבחי הביקורת.
עם הוצאת הספר זכה ישראל דדון לכתבת שער במוסף גלריה של עיתון הארץ.
שירים מהספר תורגמו לשפה הערבית על ידי רים ע'נאיים.
לדדון ולשיריו הוקדשה תוכנית הרדיו ובפודקאסט של שלומי חתוכה, "ברית מילה" בערוץ כאן 11.
לפני שהוציא את ספרו נכתבו על דדון מספר שירים.
המשוררת עדי קיסר כתבה את השיר "ישראל דדון" המופיע בספרה "שחור על גבי שחור".
המשוררת סיגלית בנאי כתבה את השיר "ישראל דדון מדבר שירה", המופיע בספרה "עבריה".
בשנת 2015 הופיע בסדרת הרשת "נביאים" בפרק השני, סדרת אינטרנט דוקומנטרית עצמאית בת עשרה פרקים שדנה בהיבטיו השונים של המאבק המזרחי עם פעילי מחאה.
כל פרק דן בדמות אחרת, ובסיפורה האישי בפרק דן דדון על שירתו, החיים בפריפריה והמסע לפולין.
דדון מופיע בפסטיבלי שירה רבים.
בין היתר הופיע בפסטיבל אשדודשירה ובתיאטרון תמונע בהם הקריא את שיריו.
כמו כן מוזמן להרצות בפני תלמידים וסטודנטים בבתי ספר ומכללות.
שירו "היינו פצצה מפורזת" עובד לתסריט לסרט קצר של דותן מורנו באותו שם שזכה במקום הראשון בתחרות "דאימונד" לסרט האנימציה הקצר הטוב ביותר בפסטיבל ירושלים לקולנוע.
בשנת 2021 השתתף בפסטיבל המשוררים במטולה.
הוא עוסק ביצירתו הקולנועית בייצוג מזרחי-קווירי ובחיים המתקיימים בשולי החברה.
בקרוב יצא סרטו הקצר "סנדוק לעג'ב".
"סנדוק לעג'ב" הוא שם קומי אשר יהודי מרוקו העניקו לטלוויזיה.
משמעות השם היא "קופסת הפלאים".
בסרט דדון חוזר אל בית אימו כדי לטפל בה אך כשהוא מגיע מחלת השינה תוקפת גם אותו ככל שעובר היום נהיה פחות ופחות ברור מי האם ומי הבן, מי החולה ומי הבריא.
כשהם צופים בסנדוקה ביחד חלום ומציאות מתאחדים כדי לרפא את נפשם הפצועה.
דדון זכה בפרס זלדה לשירה מבית משיב הרוח לשנת ה'תשפ"ג, 2022. דדון זכה בפרס על ספרו הראשון.
ישראל דדון, שירי עזובה לאהבה, אלי הירש, 19 ביוני 2020 במדור הספרות של ידיעות אחרונות, מוסף 7 לילות
"שירֵי עזובה לָאהבה": סוף־סוף צץ משורר עוצמתי מקבוצת "ערס פואטיקה", רן יגיל, 2 בדצמבר 2020, הארץ
הרב ישראל דוד רוסט (י"ג באב ה'תר"צ, 7 באוגוסט 1930 – י"ט בטבת ה'תשפ"ב, 23 בדצמבר 2021) שימש כרב בקהילה החרדית בחיפה וכרב חסידי גור בעיר, כמו כן שימש כרב בית המטבחיים העירוני בחיפה וכראש ישיבת אור שמחה.
נולד בפולין ביום י"ג באב ה'תר"צ בעיירה זדונסקה וולה לאביו רבי יעקב משה ולאמו יוטא.
בשנת ה'תרצ"ד (1933), עלה לארץ ישראל עם הוריו והתגורר בירושלים, שם למד בישיבת חיי עולם אצל הרב חייקל מילצקי והרב אהרון הלטובסקי מחסידי קרלין.
לאחר שסיים לימודיו בתלמוד תורה, עבר ללמוד בישיבת שפת אמת שם התבלט כמתמיד.
מסופר עליו כי בעת לימודו לא קם ממקומו במשך שעות רצופות, והיה שקוע כל כך עד שלא הבחין כלל בסביבתו.
בשנותיו בישיבה הפך לחסידו של האדמו"ר מגור רבי אברהם מרדכי אלתר.
עם פטירתו, נקשר לבנו וממשיך דרכו רבי ישראל אלתר בעל 'בית ישראל' מגור ואף עזר לו לבסס את הנהגתו בקרב צעירי החסידות.
בשנת ה'תשי"ז נישא לבתו של רבי שלום חסיד מחסידי גור בחיפה, היות שלא זכה לפרי בטן גרש את אשתו הראשונה, בשנת ה'תשל"ד נישא בשנית לאלמנה בתו של רבי יעקב אייזן, וגידל את ילדיה היתומים כאילו היו ילדיו.
לאחר נישואיו עבר להתגורר בעיר חיפה והמשיך להשתלם בדרכי ההוראה.
למד באותה תקופה בכולל בראשות רבי יעקב רוזנטל, ועמד בקשר עם רבי אברהם יצחק קליין ורבי יואל קלופט שהתגוררו בחיפה וקנה מהם דרכי הוראה ומסורות הלכתיות מדורות קודמים.
נסמך להוראה לאחר שעבר בהצלחה את המבחנים ב'היכל שלמה', ובהשתדלותו של בן משפחתו אצל אבא חושי ראש עיריית חיפה מונה לרבה של שכונת הדר הכרמל.
האדמו"ר רבי ישראל אלתר מגור מינהו לרב חסידי גור בעיר חיפה, ואף הכניסו לפקח בבית המטבחיים העירוני שם הפך אחר כך לרב בית המטבחיים.
הוא נודע כמקפיד גדול בענייני שחיטת הבקר, ורבים סמכו על השחיטות שתחת פיקוחו.
רבי יוסף שלום אלישיב התנה את תמיכתו בוועדה שעסקה בענייני בכורות-בהמה, בתנאי שהרב רוסט יעמוד בראשה ועל פיו ישק כל דבר.
כמו כן שלח הרב אלישיב כל הכרעה בעיר חיפה שהגיעה לפתחו לקבל את הסכמתו.
הרבה לעסוק בענייני אישות ופריון והפך לבר-סמכא ידוע בעניין.
ארגונים העוסקים בעניין כ'אגודת אפרת' ועוד פנו אליו רבות בהכרעות קשות, ורבנים רבים שלחו אליו מקרים סבוכים.
כמו כן נמצאים שלל התכתבויות של גדולי הרבנים עמו בנושא זה.
בעת כהונת מרן הרב עובדיה יוסף כרב ראשי שלח לו כתב מינוי לרב-עיר באחד מערי הארץ, דבר שלא יצא בסוף לפועל.
במהלך שנותיו בישיבה החל לשמש כראש חבורה של בחורים שביקשו את הדרכתו בתורה וחסידות, הקדיש שעות רבות לשיחות פרטניות עם חונכים ומחנכים והעמיד תלמידים הרבה, מהם שהפכו בעצמם לרבנים, ר"מים ומחנכים בהשראתו, ובין תלמידיו רבי יעקב אריה אלתר, האדמו"ר הנוכחי מגור.
בשנת תשמ"ב הוקמה ישיבת אור שמחה בחיפה על ידי ידידו הדיין רבי אברהם אטלס והוא מונה לעמוד כראש הישיבה תפקיד אותו נשא כ-20 שנים עד לסגירת הישיבה, בישיבה המשיך לחנך בדרכו הייחודית דורות של תלמידים וניהל בגאון את הצוות החינוכי, מתוקף תפקידו זה היה חבר בהנהלת ועד הישיבות.
בשנותיו האחרונות סבל ממחלות ולא תיפקד בצורה עצמאית.
נפטר בי"ט בטבת ה'תשפ"ב, ונקבר בהר הזיתים קרוב למערת אדמו"רי גור.
רבי ישראל דוד ווייס (נולד ב-1956) הוא רב אמריקאי הידוע בשל תפקידו כדובר קהילת נטורי קרתא במונסי.
רוב משפחתו נהרגה במהלך השואה.
וייס מאמין שיהודים צריכים להתנגד לקיומה של מדינת ישראל: "אסור שתהיה לנו מדינה, גם אם היא תהיה בארץ שוממה ולא מיושבת".
הוא מייצג פחות מ-500 איש, וההשקפות השוליות של נטורי קרתא נדחות על ידי הרוב המכריע של היהודים האורתודוקסים ברחבי העולם.
וייס נואם בעצרות וכנסים בארצות הברית ובעולם ומותח בהם ביקורת על ישראל והציונות.
בשנת 2001, הוא השתתף בוועידת האו"ם נגד הגזענות (2001) בדרבן שבדרום אפריקה, כחלק ממשלחת הוועדה האסלאמית לזכויות האדם .
במהלך הוועידה יצאו נציגים אמריקאים וישראלים במחאה.
בנובמבר 2006, וייס הצהיר בהפגנה בעיר ניו יורק כי "הציונות היא תנועה כפירה ביסודה השוללת את הציווי האלוהי שיהודים יישארו בגלות עד ליום בו כל האנושות תיגאל בנס".
הוא חזר על טענתו בוועידה בלונדון ב-2011, קרא "לפרק" את ישראל ואמר שהמדינה היא "מדינה ציונית שחטפה את שמה של היהדות".
בשנת 2012 הוא נפגש עם בכירי ארגון חזבאללה בביירות.
בכנס שארגן חזבאללה בביירות ב-13 במרץ 2018, העניק וייס "מתנה סמלית" שתועבר לחסן נסראללה, מנהיג הארגון.
ביקורו באיראן ועמדתו כלפי מחמוד אחמדינז'אד
בדצמבר 2006, במסגרת משלחת בת שישה חברים מקבוצת נטורי קרתא הבין-לאומית, נשא ישראל דוד דברים בוועידת השואה הבינלאומית באיראן, שהתקיימה על ידי ממשלת איראן בטהראן.
המפגש כונה על ידי NPR וג'ואיש כרוניקל כמפגש של מכחישי שואה.
בנאומו בן חמש הדקות התייחס וייס לנושא הכחשת השואה:
וייס הצהיר כי למרות שישראלים השתמשו בשואה כדי להשיג אהדה ויתרון, הוא אינו מאמין שמניין המתים בשואה מוגזמים.
וייס אמר כי "הציונים מנצלים את נושא השואה לטובתם.
אנחנו, יהודים שנספו בשואה, לא משתמשים בזה לקידום האינטרסים שלנו.
אנו מדגישים כי ישנם מאות אלפי יהודים ברחבי העולם המזדהים עם התנגדותנו לאידאולוגיה הציונית, וחשים שהציונות אינה יהודית, אלא אג'נדה פוליטית...
מה שאנחנו רוצים זה לא נסיגה לגבולות 67, אלא נסיגה מכל גבולות מדינת ישראל כדי שהמדינה תוכל לחזור לפלסטינים, ונוכל לחיות איתם."
וייס הגן על נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד מפני האשמות באנטישמיות.
במרץ 2006, במהלך ביקור באיראן, פרסם וייס הצהרה לרדיו הרשמי של איראן IRIB בה אמר כי: "זו סטייה מסוכנת להעמיד פנים שהנשיא האיראני הוא אנטי-יהודי ואנטישמי.
הוא ידידותי ביותר, והוא מבין את ההבדל בין הציונים ליהודים שאינם מחבקים את מדינת ישראל." בהודעה נמסר כי הם "כועסים על התכסיסים, התעמולה והמתחים האחרונים שנוצרו על ידי המערב בנוגע להצהרותיו של נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד על עולם נקי מציונות, שכן אין זה אלא איחול לטוב יותר.
עולם, נשלט על ידי שלום ורוגע."
אנשי "נטורי קרתא" יצאו נגד הקבוצה ופרסמו הודעות נגדה.
ארגונים יהודיים אמריקאים, כולל אגודת ישראל באמריקה ו-OU, פרסמו התנערות מוייס.
סגן הנשיא בפועל של האיגוד האורתודוקסי, הרב צבי הרש וינרב , כינה את הקבוצה "מביכה", והרב אבי שפרן , דובר אגודת ישראל באמריקה, כינה את הפגנת החיבה הפומבית של נטורי קרתא למחמוד אחמדינז'אד "מגעילה".
לאחר שחזרו לארצות הברית מהכנס, וייס ואנשים נוספים שהשתתפו נודו מבתי הכנסת, ומנודים באזורים כמו ברוקלין ומונסי.
כנגד הפגנה מחוץ לבית הכנסת של נטורי קרתא ב-7 בינואר 2007, התקיימה הפגנת נגד בהשתתפות קבוצה קטנה בהרבה של תומכי וייס.
וייס טען כי העולם היהודי לא הבין את מעשיה של נטורי קרתא.
לדבריו, הארגון לא הופיע בוועידה כדי להכחיש את השואה, אלא כדי להבדיל בין ציונים ליהודים.
וייס הצהיר כי הוא מאמין שאחמדינז'אד אינו אויב של היהודים, אלא הוא "אדם ירא אלוהים שמכבד את העם היהודי ומגן עליהם באיראן".
וייס ספג ביקורת ב-2006 על השתתפותו ונאומו בוועידת השואה הבינלאומית באיראן, שנחשבת כאירוע שמקדם הכחשת השואה.
הדוברים בוועידה היו דייוויד דיוק, מנהיג לשעבר של קו קלוקס קלאן, ומספר רב של מכחישי שואה ואנטישמים מאירופה.
הוא הוחרם על ידי הרב יונה מצגר, הרב הראשי האשכנזי לישראל.
ואף חסידות סאטמר האנטי-ציונית התנערה ממנו ומאחרים שהשתתפו בוועידה.
וייס טען שהוא מדבר בוועידה כ"קולם של האנשים שמתו בשואה".
ישראל דה בנדטי (קוראדו; 1927–2022) היה סופר ישראלי ממוצא איטלקי.
ישראל דה בנדטי נולד בפרארה, איטליה, למשפחה יהודית ממעמד הביניים.
למד בבית ספר של הקהילה היהודית בפרארה.
בנובמבר 1943, בעקבות רצח המנהיג הפשיסטי הבכיר איג'ינו גיסליני, הפשיסטים עצרו 74 מתושבי פרארה, חלקם יהודים, וביניהם ישראל דה בנדטי.
עשרה מבין העצורים הוצאו להורג לפני חומת טירת אסְטֶנְזה עוד באותו לילה, והיתר הועברו לבית הסוהר ברחוב Via Piangipane.
כעבור שבועיים, לאחר שהעיר הופצצה מהאוויר על ידי כוחות הברית, ישראל דה בנדטי הצליח להימלט יחד עם משפחתו אל ההרים, שם הסתתר עד לשחרור האזור בדצמבר 1944.
בשנת 1946 הצטרף לתנועת החלוץ ועבר הכשרה בחוות "תל ברושים" ליד העיירה צֶ'בּולי במחוז פיזה.
בתקופה זאת התחיל לפרסם בעיתון "החלוץ", שיצא לאור באיטליה תחילה אחח לשבועיים, ולאחר מכן, בין השנים 1953 – 1956, אחת לחודש.
בתום ההכשרה, בנובמבר 1949, עלה לארץ עם אשתו שושנה, לקיבוץ רוחמה שבנגב.
הוא חזר לחוות ההכשרה בתוך שליח בין השנים 1952 – 1954. היה אחד מראשי תנועת החלוץ באיטליה.
בקיבוץ הוא כיהן כרכז ומזכיר המשק, כעורך עלון הקיבוץ וכארכיונאי הקיבוץ וזאת לצד פעילות ענפה בשדה הכתיבה התיעודית והספרותית.
ביקר מספר פעמים באיטליה כנציג תנועת הנוער הציוני וההסתדרות הציונית העולמית.
בשנת 2013 קיבל את העיטור Stella al Merito del Lavoro (איט') מידי נשיא איטליה ג'ורג'ו נפוליטנו.
הוא היה חבר בהנהגת מפלגת מרצ.
ישראל דה בנדטי נפטר בקיבוץ רוחמה בשנת 2022, והובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ .
הוא השאיר אחריו שתי בנות.
ישראל דה בנדטי כתב את כל ספריו בקיבוץ רוחמה באיטלקית ובעברית.
הספרים יצאו לאור באיטליה ובישראל.
הספרים מתבססים על פרטים אוטוביוגרפיים ועל חוויות המחבר.
הם כתובים בסגנון ריאליסטי מתוך ראייה היסטורית רחבה ובלשון בהירה ושוטפת.
הספרים עוסקים בנעורים ובהתבגרות באיטליה הפשיסטית, בסיפורם של ניצולי שואה ושל ילידי הארץ, ובשינויים שחלו במרוצת השנים בחיי הקיבוץ ובחברה הישראלית.
ילד חוץ, מיכל ונור בשדה הכותנה וסיפורים על ישראל שלאחר
בספר שלושה סיפורים: ילד חוץ, מיכל ונור בשדה הכותנה וסיפורים על ישראל שלאחר.
הסיפורים מתארים את ישראל שלאחר החזרה לארץ המובטחת, לאחר שנות הגבורה של מימוש הקיבוצים, לאחר השואה ולאחר הקמת מדינת ישראל.
חוויות דרמטיות אלה יצרו דור המסוגל להדוף כל התקפה והמסוגל ללכת בדרך הקשה של דו-קיום בשלום עם שכנים.
בהווה ישראל ניצבת בפני מערכה מורכבת וקשה של התמודדות עם הפילוג בעם.
הספר "Anni di rabbia e di speranze" יצא לאור באיטלקית בשנת 2003 בהוצאת "לה ג'ונטינה (פרארה)" ובעברית בשנת 2004 בהוצאת "מורשת" בשיתוף עם יעד יערים ויד ושם.
זהו סיפור על נעורים והתבגרות באיטליה הפשיסטית בתקופת מלחמת העולם השנייה, שילוב בין ספר אוטוביוגרפי וספר זיכרונות.
הספר כתוב בגוף ראשון ובזמן הווה ומכסה שלוש תקופות בחיי הסופר: התקופה של לפני המלחמה, תקופת המלחמה והתקופה שלאחר המלחמה.
מסופר בו על תקופת הלימודים בבית הספר היהודי, על הכיבוש הגרמני, על כליאתו בבית הסוהר והבריחה מפרארה, על הישרדותו תחת זהות שאולה בּפַאֶנְצָה ובכפרים שבסביבה עד תום המלחמה, על הצטרפותו לפעילות ציונית באיטליה במסגרת תנועת החלוץ עם סיום המלחמה, על עלייתו ארצה ועל התיישבותו בקיבוץ רוחמה.
הספר יצא לאור באיטלקית בשנת 2001 בהוצאה לאור "לה ג'ונטינה" ובשנת 2002 בעברית בהוצאה לאור של קיבוץ דליה.
הספר עוקב אחר מהלך חייו של חבר קיבוץ בניסיון להסביר לקוראים את התהליכים שהפכו את קיבוץ רוחמה, כמו קיבוצים רבים אחרים, מחברה שיתופית לקהילה.
הסופר מנסה לברר לעצמו מדוע ואיך מודל חיי הקהילה שאומץ על ידי הקיבוץ גרם בסופו של דבר לדחיית הערכים הסוציאליסטים עליהם הוא התבסס עם הקמתו.
הספר יצא לאור בהוצאה "חממה ספרותית" בתל אביב בשנת 2012.
זהו רומן מרגש וכנה המספר בו זמנית את סיפורם של ילדים ומבוגרים ניצולי שואה ושל קיבוצניקים ילידי הארץ וחושף טיפין טיפין את אורח החיים בהווה ובעבר של יהודים בישראל ובגולה ובעיקר את הדרכים השונות בהן כל אחד ואחת מגיבורי הספר בוחר להתמודד מול קשיים, אוסף כוחות ומוצא את דרכו החדשה.
בין הגיבורים מאיה, ניצולת שואה ואשתו האהובה של רמי, יהודה בן השמונים המטפל באשתו לאה שעברה אירוע מוחי, שתי ילדות שנפגעו במלחמה ועוד.
הספר יצא לאור באיטליה בשנת 2013 בהוצאת "קלאודיאנה".
האירועים המתוארים בספר מתרחשים בפרארה בשנת 1938. האווירה ששררה בפרארה השתנתה מן הקצה אל הקצה בספטמבר 1938 עם פרסום חוקי הגזע והקצינה ביוני 1940, עם כניסתה של איטליה למלחמה.
אירועים אלה משבשים את האהבה שלא מכבר נולדה על ספסלי בית הספר ואת הידידות בין שלושה חברים.
עם פרוץ המלחמה, חלומותיהם מתנפצים באכזריות ודרכיהם נפרדות בנסיבות בלתי צפויות.
ישראל דוד (נולד ב-14 ביוני 1955) הוא מהנדס אזרחי בתחום תכנון קונסטרוקציה, מ"מ יו"ר וראש תא קונסטרוקציה באיגוד המהנדסים לבנייה ותשתיות בלשכת המהנדסים, זוכה פרס מפעל חיים לשנת 2019 מטעם המועצה לבניינים גבוהים וסביבת מחיה עירונית, מייסד ובעלים של המשרד לתכנון הנדסי, דוד מהנדסים, יחד עם רעייתו יעל דוד.
ישראל דוד נולד בבוקרשט בשנת 1955, הוא בן יחיד לזוג ניצולי שואה.
בשנת 1964 עלה עם הוריו לישראל.
הם שוכנו במבנה עולים בקטמון ט' בירושלים.
לאחר שנתיים עברה המשפחה להתגורר בפתח-תקווה, שם למד בבית-הספר היסודי הוברמן, וסיים במחזור השני.
בתיכון למד באורט טכניקום בגבעתיים במגמת אדריכלות.
בין השנים 1973–1974 המשיך ללימודי העתודה האקדמית במסלול הנדסאי אדריכלות.
בין השנים 1975–1978 שירת בצה"ל בחיל המודיעין בחטיבת המחקר.
דוד השלים בטכניון לימודי תואר ראשון ותואר שני במסלול הנדסה אזרחית, את שניהם סיים בהצטיינות יתרה כמצטיין נשיא.
לאחר השלמת הלימודים החל לעבוד כשכיר בכמה משרדי תכנון הנדסי.
במהלך לימודי התואר השני הכיר את אשתו, יעל.
הזוג התחתן בשנת 1984 ולהם שלוש בנות.
בשנת 1990 הקימו משרד לתכנון הנדסי (דוד מהנדסים בע"מ), אותו הם מנהלים יחד עם שלושה שותפים שהצטרפו במהלך השנים.
המשרד מונה נכון ל כ-200 מהנדסים והנדסאים.
בין המבנים שתוכננו על ידי המשרד: מגדל עזריאלי שרונה, מגדל משה אביב, מגדלי תוצרת הארץ, מגדל האשפוז על שם תד אריסון, מגדלי אקסצ'יינג', התחנה המרכזית של ירושלים, בית החולים אסותא רמת החייל, מלון מלכת שבא, מגדל איילון, מגדלי דה וינצ'י, מגדלי מידטאון, מגדל אלקטרה.
דוד חבר במועצת הנדסה ואדריכלות במשרד הכלכלה והתעשייה ו-משרד העבודה ויועץ למוסדות תכנון ועיריות שונות בישראל.
משמש כנציג מדינת ישראל במועצה לבניינים גבוהים וסביבת מחיה עירונית.
משנת 2004 משמש מ"מ מקום יו"ר איגוד המהנדסים, וכסגן יו"ר לשכת המהנדסים עד 2022. בנוסף, משמש יו"ר מועצת המומחים והבוררים בלשכה.
חבר בדירקטוריון של מכון התקנים הישראלי מ-2009. שימש כיו"ר בפועל של המכון במשך שתי קדנציות, עד למינוי יו"ר קבוע.
רבי ישראל הופשטיין מקוז'ניץ (תצ"ז, 1736 – י"ד בתשרי תקע"ה, 1814) היה מחשובי האדמו"רים בפולין בתחילת המאה ה-19, מתלמידי המגיד ממזריטש ורבי אלימלך מליז'נסק, חיבר ספרים רבים בחסידות ובקבלה, ידוע בכינוי המגיד מקוז'ניץ (ביידיש: דער קאז'ניצער מגיד) ועבודת ישראל על שם ספרו.
נולד באפטא לפרל ולשבתי שהיה כורך ספרים.
למד אצל רבי שמואל שמלקע מניקלשבורג, שאחר תקופה אצלו שכנע אותו לנסוע למעזריטש, שם למד אצל המגיד ממזריטש.
אחר פטירת המגיד ממעזריטש הלך ללמוד אצל רבי אלימלך מליז'נסק.
לאחר תקופה שלימד בחדר בפשיסחה עבר לקוז'ניץ, שבפולין.
אחרי פטירת רבו מליז'נסק נהיה אדמו"ר בקוז'ניץ והרעיש את העולם הן בגאונותו בנגלה ובנסתר ובשאר חכמות, והן בקדושתו ובמופתיו.
אלפים נהרו אליו בשביל לקבל את ברכותיו, ביניהם גם גויים, במיוחד ביקשו ברכתו לבריאות ורפואה.
רוב ימיו היה חלוש ושכב במיטתו אבל בשעה שהגיע זמן תפילה היה מתגבר כארי לבית הכנסת להתפלל והיה מתפלל ורוקד כמו נער.
היה נשוי לרויזא ממנה נולדו לו שלושה ילדים: רבי משה אליקים בריעה ממלא מקומו באדמו"רות, לאה פערל אשת הרב אבי עזרא זליג שפירא רבה של גרעניץ ורבי מוטל שנפטר בצעירותו.
העיד על עצמו שלמד כשמונה מאות ספרי קבלה לפני שהתחיל ללמוד אצל המגיד ממעזריטש.
נקרא "המגיד מקוז'ניץ" על שום דרשותיו הרבות.
נודע כאדם בעל חשיבה חיובית, דוגמה לכך היא העובדה שאף שסבל ממחלות רבות היה מעודד את חסידיו ולא התלונן על מחלותיו.
היה אומר לשואלים אותו כיצד הוא מצליח לסבול את מחלותיו:
"וכי מה יש לי לסבול את הרגע שעבר?
עוד לא הגיע, אין לי אלא לסבול את הרגע עכשיו, רגע אחד - אני לא יכול לסבול?"
המגיד מקוז'ניץ השקיע עמל רב בפרסום ספרי קדמונים, מכתבי המקובלים שלפני האר"י, ובעיקר את כתבי מהר"ל מפראג.
יצחק הרשקוביץ הראה כיצד באמצעות פרסומים אלה ביקש המגיד להעשיר את מאגר המקורות הרעיוניים שלו, אל מעבר לגבולות הזוהר ותורת האר"י.
מרטין בובר מספר מעשה של הרבי מקוז'ניץ, לפיו הרבי חלם לילה אחד, שבא אליו נגן מצלתיים מעולם התוהו, וביקש מהרבי להציל אותו משם.
הוא הזכיר לרבי שהיה נגן בחתונתו, ושניגן בה מנגינה שאיש לא יכול היה לחזור עליה.
הרבי הציל את האיש בכך שבשבת הקרובה, שר את השיר ההוא, ואכן איש לא יכול היה לחזור על המנגינה.
אך עצם הסיפור על כך, והקהל ששב ושמע את הניגון, מהווה את ישועת האיש ומנגינתו.
אישה באה למגיד מקוזניץ' והתלוננה שבעלה רוצה לגרשה, משום שהוא רואה אותה כמכוערת.
שאל המגיד: ומה את אומרת על כך?
ענתה: אבל כשנשא אותי לאישה הייתי יפה בעיניו.
בכה המגיד, פנה לשמיים וקרא: ריבונו של עולם!
אנחנו אולי מכוערים בעיניך כעת.
האינך יכול לזכור את ימי נעורינו, כאשר אהבת אותנו?
הרב ש"ז כהנא רשם סיפור וניגון שסופר על ידי קבוצה גדולה של יהודי ברית המועצות שהגיעו אליו לסדר בשנות ה-50. הניגון והסיפור שימשו להם השראה לאורך הדורות, והביאה אותם לבוא לסדר הפסח ההוא.
לפי המסופר, חייל יהודי מהקנטוניסטים החטופים ברח מיחידתו כדי להגיע לסדר פסח, והגיע מלוכלך כולו עם שני תרמילים, לסדר פסח שערך המגיד מקוז'ניץ, פרץ אל בית המדרש, התיישב ליד הרבי, והסביר לו שהתרמילים הם אוצר הצער שאסף במשך השנים.
בשעת השיר "חסל סידור פסח", הגיש לרבי את אחד התרמילים, והחל לרקוד איתו ולשיר בשיבוש לשון: "פדיון לציון ברינה", במקום "פדויים לציון ברינה".
הרב והחייל יצאו בריקוד אל ההרים כששניהם שרים את השיר הזה, שהושר בפי היהודים הללו במשך דורות.
בתחלת מלחמת נפוליאון בשנים תקע"ג-תקע"ה (1813–1815), היה המגיד אחד המאמינים בכך שניצחונו של נפוליאון יביא את המשיח אולם לאחר מכן שינה את דעתו.
ישנם מעשי חסידים שונים על תוצאת המחלוקת בין המצדדים והמתנגדים לנפוליאון, ועל פעולותיהם המאגיות להבאת המשיח.
בסופו של דבר המגיד נפטר ראשון מחבורת המצדדים, ואחריו נפטרו בתוך זמן קצר אחרים.
אבות ישראל - על מסכת אבות.
אור ישראל - על תיקוני זוהר
בית ישראל - על תלמוד בבלי
בית ישראל- על פרקי אבות
הגדה של פסח גאולת ישראל - ילקוט עבודת ישראל
גאולת ישראל - הגהות וביאורים על ספרי המהר"ל מפראג, גבורות ה', נר מצווה ובאר הגולה.
חידושי מגיד משנה - הערות וחידושים על המשניות.
יקר מפז - על התורה, ההפטרות, שולחן ערוך, ועוד, - מה שנשמט מהספר עבודת ישראל.
כתבי קודש - על ימים נוראים חנוכה ופורים
נזר ישראל - על ספר הזוהר
נר ישראל - ספר על קבלה
עבודת ישראל - על המקרא
רמזי ישראל - הערות על ספרי קבלה (בעיקר על ספר "התמונה", המיוחס לרבי ישמעאל כהן גדול).
ח"ן כללים- ביאור על מאמר "אדם דאצילות"- עולם המלבוש, ועל הספר ויקהל משה
שארית ישראל - פירוש על מדרשים
תהלות ישראל - על תהילים.
תורת המגיד הק' מקוז'ניץ זי"ע השלם על ענייני חנוכה - עם חידושי בנו רבי משה, ועם הספר "חידושי מגיד משנה".
מכון פרקי משה להוצאת ספרי קוז'ניץ, ברוקלין תשע"ד.
ילקוט עבודת ישראל - מאמרים, לקט על פרשיות התורה, מועדים, מנהגי קודש, מכתבים ואגרות קודש.
אור הפתילה- באור לספר אור ישראל
רבי אליעזר בן רבי יעקב הלוי הורוויץ הידוע בכינויו רבי אלעזר מטרנוגרד
הרב אריה לייבוש מלאנצוט וקישינב בעמ"ח "גבורות אריה" ו"חומת אריאל"
הרב יעקב צבי יאליש בעמ"ח "מלא הרועים"
הרב דוד יצחק ברומברג (חריף), המלבה"ד של ספרו של המגיד "בית ישראל"
רבי יחזקאל בן צבי הירש טאוב, אבי חסידות מודז'יץ
רבי יצחק מאיר אלתר בן הרב ישראל רוטנברג, אבי חסידות גור הידוע בכינויו ה"חידושי הרי"ם"
רבי ישעיהו בן יעקב משה מושקאט מוורשא
רבי ישכר בר מרדושיץ בן רבי יצחק מראדושיץ הידוע בכינויו ה"סבא קדישא"
רבי נפתלי צבי הורוביץ מרופשיץ
רבי קלונימוס קלמן הלוי עפשטיין הידוע בכינויו ה"מאור ושמש"
רבי שמחה בונם בן רבי צבי הירש מפשיסחא
רבי יעקב יצחק מפשיסחא "היהודי הקדוש"
רבי שלום רוקח מבעלזא "השר שלום"
רבי אשר ישעיה רובין מרופשיץ
הרב ישראל הגר (נולד בו' באייר ה'תש"ה, 19 באפריל 1945) הוא האדמו"ר מוויז'ניץ.
נולד בתל אביב לרבי משה יהושע הגר, לימים האדמו"ר מוויז'ניץ, וללאה אסתר.
בברית המילה היה רבי ישראל פרידמן מהוסיאטין הסנדק, רבי ברוך רבינוביץ ממונקאטש המוהל, ורבי אליעזר הגר בירך את הברכות.
הוא גדל והתחנך בחצר סבו רבי חיים מאיר הגר, ה"אמרי חיים" מוויז'ניץ, שעלה לארץ ישראל בתש"ו (1945).
תחילה גר בתל אביב ואחר כך בקריית ויז'ניץ בבני ברק.
במסגרת לימודיו בישיבת ויז'ניץ, למד בין היתר אצל רבי נסים קרליץ.
בי' בסיוון ה'תשכ"ג נישא לשרה חנה חיה, בתו של רבי משולם זוסיא טברסקי מחסידות צ'רנוביל.
החתונה התקיימה בקריית ויז'ניץ בבני ברק.
בח' בתמוז ה'תשכ"ט מונה על ידי סבו, האדמו"ר רבי חיים מאיר הגר, לרב בית הכנסת של חסידי ויז'ניץ במרכז בני ברק, כשבמעמד ההכתרה העניק לו סבו ה"אמרי חיים" במתנה את ברכת רבי זאב וולף מצ'רני-אוסטראה שכתב במכתב לתלמידו רבי מנחם מנדל הגר (אהבת שלום): "שיתחדש המלוכה שלו...
שלא יזוז ממנו ומבניו ובני בניו מעתה ועד עולם".
לאחר פטירת סבו, בשנת ה'תשל"ב, מונה לרב ואב"ד קריית ויז'ניץ בבני ברק במקום אביו שהתמנה לאדמו"ר.
הוסמך לרבנות על ידי הרב אברהם משה באב"ד, הרב יהושע מנחם אהרנברג, הרב משה אריה פריינד והרב אברהם צבי וייס.
בכהונתו כרב הקריה ישב גם כדיין בבית הדין, והעניק תעודת כשרות למאפית מצות ועסקים נוספים בשכונה.
בתקופה זו ייצג את אביו באירועים בולטים, ונסע לגיוס כספים למוסדות.
בשנת 1984 (ה'תשמ"ד) הורחק הרב ישראל הגר על ידי אביו, האדמו"ר בעל ה"ישועות משה", מביתו וממשרתו בקריית ויז'ניץ.
שש שנים לאחר מכן, בשנת 1990 (ה'תש"ן), מינה האב תחתיו את בנו הצעיר, הרב מנחם מנדל הגר, לרב החסידות ולאחראי על מוסדותיה.
צעד זה הוביל לקרע ממושך בין האב לבין דודו ומחותנו של הרב ישראל, הרב מרדכי הגר מוויז'ניץ מונסי, שהעניק גיבוי לאחיינו המורחק.
לאורך התקופה שבין 1984 ל-2002 (ה'תשמ"ד–ה'תשס"ב), סבל הרב ישראל מהתנכלויות חוזרות ונשנות, בעודו מנסה לפייס את אביו.
בתקופה זו פתח בית כנסת עצמאי ברחוב רש"י בבני ברק.
נקודת המפנה החלה בז' באדר ה'תש"ס (2000), כאשר הרב ישראל נפצע קשה בתאונת דרכים ואביו הגיע לבקרו בבית החולים, ביקור שסימן את תחילתה של התקרבות מחודשת בין השניים.
מאמצי הפיוס בין האב לבנו נתמכו על ידי שורה של דמויות בולטות במגזר החרדי ובחסידות, בהם הרב שמואל הלוי ואזנר, אחותו של הרב ישראל הרבנית שרה רוקח ובעלה האדמו"ר מבעלז ישכר דב רוקח, והחסיד העשיר חיים משה פלדמן מלונדון.
גם הרבנית שיינדל, אשתו השנייה של האדמו"ר שנישאה לו בשנת 2000, עודדה את המהלכים להשבת הבן הבכור לחיק החסידות.
בתחילת שנת 2002 (ה'תשס"ב) הודיע האדמו"ר על החלטתו להשיב את הרב ישראל למעמדו המרכזי במקומו של אחיו הצעיר, והעביר את סמכויות הפיקוח על המוסדות לידי חיים משה פלדמן.