tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרווחים מהמכירות נתרמו למוסדות דוגמת בית השנטי ומקלטים לנשים שחוו אלימות.
רצח כתוב היטב: התעורר, איש מת הוא סרט מסתורין קומי שחור אמריקאי מסוגת "מי עשה זאת", שנכתב ובוים על ידי הקולנוען ריאן ג'ונסון והופק על ידי רם ברגמן.
הסרט מהווה המשך עצמאי ל"רצח כתוב היטב: תעלומה יוונית" (2022), והפרק השלישי בסדרת סרטי "רצח כתוב היטב".
מככב בו דניאל קרייג, ששב לגלם את דמותו של הבלש בנואה בלאנק, ולצדו מככבים ג'וש או'קונור, גלן קלוז, ג'וש ברולין, מילה קוניס, ג'רמי רנר, קרי וושינגטון, אנדרו סקוט, קיילי ספייני, דריל מק'קורמק ותומאס היידן צ'רץ'.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו ב-6 בספטמבר 2025, ועלה לאקרנים ב-26 בנובמבר 2025, בטרם עלייתו לשירות הזרמת המדיה נטפליקס ב-12 בדצמבר 2025.
הכומר ג'אד דופלנטיסי, מתאגרף לשעבר שהוסמך לכמורה קתולית, נשלח לעיירה קטנה בצפון מדינת ניו יורק לאחר שנתן אגרוף לדיאקון גס רוח.
הוא מוצב בכנסיית "גבירתנו של החוסן הנצחי", המונהגת בידי המונסיניור ג'פרסון ויקס.
וויקס הוא נכדו של הכומר פרנטיס ויקס, אשר אילץ את אמו של ג'פרסון, גרייס, להישאר בכנסייה בתמורה להבטחת ירושה – ירושה שהתבררה כלא-קיימת לאחר מותו.
בעקבות זאת גרייס בזזה והשחיתה את הכנסייה, כולל את הצלב הגדול, שאותו ג'פרסון מסרב להחליף עד היום.
ג'אד מתעמת עם ויקס בשל דרשותיו המסיתות, שהרחיקו כמעט את כל המתפללים מלבד קומץ נאמנים.
במהלך טקס יום שישי הטוב, ויקס נמצא מת בחדר אחסון סמוך לבמה, כשסכין נעוצה בגבו – סכין שיוצרה מעיטור מנורה בצורת ראש שטני, אותו ג'אד גנב בעבר וזרק דרך חלון הכנסייה.
מפקדת המשטרה, ג'רלדין סקוט, מזמינה את הבלש הפרטי בנוּאָה בלאנק לחקור את המקרה.
בלאנק מגייס את ג'אד לסייע לו חרף התנגדותה, כשהוא משוכנע בחפותו.
לאחר קבורתו של ויקס במאוזוליאום של פרנטיס, השניים מתחקרים את בני הקהילה ומגלים כי ויקס התכחש לפתע לחסידיו בפגישה שנערכה ממש לפני מותו.
פוליטיקאי כושל בשם סיי דרייבן מספר כי ויקס טען שמצא את ירושתו של פרנטיס ותכנן להשתמש בה כדי לפתוח בקריירה פוליטית – וכי למד לאחרונה שהוא בנו הלא־חוקי של פרנטיס.
ג'אד, שמואס בחקירה ובהתמקדותו הבלעדית של בלאן במסתורין סביב הרצח והירושה, מחליט לעזוב את החקירה ולהתמקד שוב בעבודת הכמורה.
בלילה, בדרכו לביתו, ג'אד עד כביכול לוויקס יוצא מן המאוזוליאום ומתחבק עם גנן הכנסייה, סמסון.
הוא מנסה לרדוף אחריהם אך מאבד את הכרתו, ומתעורר ליד גופתו של סמסון.
כשג'אד שוקל להסגיר את עצמו, בלאנק מונע זאת ממנו לאחר שזיהה כי חסר עיטור נוסף מאותה מנורה – עיטור שנגנב בידי רופא העיר ודמות מפתח בקהילתו של ויקס, ד"ר נאט שארפ.
בלאנק וג'אד מגיעים לביתו של שארפ ומגלים את גופתו מתמוססת בתוך אמבט חומצה – לצד גופתו של ויקס עצמו.
למחרת בבוקר, המשטרה והקהילה מתכנסות בכנסייה לקראת וידויו של ג'אד, אך בלאנק מציג את מסקנותיו: שארפ הרג את ויקס בכך שהחדיר לו חומר הרדמה לבקבוק המשקה הפרטי שלו, ולאחר מכן הצמיד לגופו את העיטור השני כדי לגרום לג'אד לראות "תחייה" כביכול.
הוא הסיח את דעתו של ג'אד בעת בדיקת הגופה, שלף את העיטור ותקע את הסכין.
עם זאת, בלאן מודה כי אינו יכול להסביר את שאר פרטי התעלומה – במיוחד את "תחייתו" של ויקס – והקהילה מתפזרת.
לפני שסקוט מספיקה לעצור את ג'אד על רצח סמסון, שבה לעיירה מרתה, יד-ימינו לשעבר של ויקס, ומביעה נכונות להתוודות: עוד לפני מותו, פרנטיס בלע יהלום יקר שהיה למעשה המפתח לירושה שאותה גרייס חיפשה בנואשות.
ג'אד, בתמימותו, גרם לה לספר זאת לוויקס, אך היא הבינה במהרה שהוא מתכוון לחלץ את היהלום מגופתו של פרנטיס.
על מנת למנוע ממנו להפיץ שנאה ומניפולציות, היא ושארפ תכננו את רציחתו.
סמסון הסכים להיקבר במקומו של ויקס כדי לאפשר את השגת היהלום, ושניהם ארגנו את "תקומתו" של ויקס כדי להשיב את אמון הציבור בכנסייה, אך כאשר שארפ רצח את סמסון וניסה להרוג גם את מרתה ולקחת את היהלום לעצמו, מרתה הערימה עליו וגרמה לו לשתות קפה מורעל שייעד לה.
היא עצמה נטלה את יתרת הרעל מראש.
בלאנק, שהבחין בכך במהלך הצגת מסקנותיו, נמנע מלחשוף את האמת כדי לאפשר לה להתוודות מרצונה.
בשניותיה האחרונות היא מבקשת סליחה מכל קורבנותיה, ובבקשתו של ג'אד – גם מגרייס.
ג'אד מעניק לה מחילה לפני שהיא מתה ומשחררת את היהלום מידה.
שנה לאחר מכן, ג'אד עומד לפתוח מחדש את הכנסייה, ששמה שונה ל"גבירתנו של החסד הנצחי".
רוב המתפללים לשעבר המשיכו בחייהם, ואילו סיי, כעת היורש המשוער של ירושת פרנטיס, מאיים לתבוע את ג'אד, את בלאנק ואת הכנסייה אם היהלום לא יוחזר – אך כולם טוענים לאי-ידיעת מיקומו הנוכחי של היהלום.
כאשר מתפללים חדשים נכנסים לטקס הראשון, מתגלה כי היהלום הוחבא בתוך הצלב החדש.
דניאל קרייג – הבלש בנואה בלאנק
ג'וש או'קונור – האב ג'אד דופלנטיסי, כומר צעיר ומתאגרף לשעבר שחזר למוטב לאחר שהרג אדם בזירה.
גלן קלוז – מרתה דלקרואה, אשת כנסייה אדוקה ויד ימינו של ויקס.
ג'וש ברולין – מונסיניור ג'פרסון ויקס, כומר כריזמטי ורודני המשמש דמות מפתח בקהילה.
מילה קוניס – ג'רלדין סקוט, שוטרת מקומית.
ג'רמי רנר – ד"ר נאט שארפ, רופא העיירה.
קרי וושינגטון – עו"ד ורה דרייבן, משפטנית קפדנית.
אנדרו סקוט – לי רוס, סופר רבי-מכר וקונספירטור.
קיילי ספייני – סימון ויואן, צ'לנית לשעבר בעלת מגבלה גופנית.
דריל מק'קורמק – סיי דרייבן, בנה המאומץ של ורה, פוליטיקאי בתחילת דרכו
תומאס היידן צ'רץ' – סמסון הולט, גנן חשדן ומאהבה של מרתה
ג'פרי רייט – הבישוף לנגסטרום, מי ששולח את דופלנטיסי לכנסייתו של ויקס.
אנני המילטון – גרייס ויקס, אמו של ג'פרסון, שכונתה "הזונה הפרוצה" על ידו ועל ידי הקהילה.
ג'יימס פוקנר – הכומר פרנטיס ויקס, סבו של ג'פרסון.
ברידג'ט אוורט – לואיז, עובדת בחברת בנייה.
נואה סיגן – ניקולאי, בעל בר מקומי.
סיגן, אחד משתפי הפעולה הקבועים של ריאן ג'ונסון, הופיע גם בהופעות אורח ברטים הקודמים בסדרה.
ג'וזף גורדון-לוויט – כרוז בייסבול.
גורדון-לוויט, משתף פעולה ותיק של ג'ונסון, תרם את קולו גם בסרטים הקודמים בסדרה.
זמן קצר לפני עליית הסרט "רצח כתוב היטב" לאקרנים, הצהיר ג'ונסון כי אם הסרט יצליח בקופות, הוא יהיה מעוניין להפוך את הסרט לראשון בסדרת סרטים, אשר תעסוק בדמותו של הבלש בנואה בלאנק (דניאל קרייג), ותציג תעלומות שונות אותן הוא פותר, וציין שיש לו כבר רעיון לסיפור ולכותרת עבור סרטי ההמשך.
ב-31 במרץ 2021, דווח כי שירות הזרמת המדיה "נטפליקס" רכשה מג'ונסון את זכויות ההפצה הבלעדיות עבור שני סרטי המשך בסדרה בעסקה על סך 450 מיליון דולר; עסקה הנחשבת לעסקת זכויות ההפצה הגדולה ביותר שעשתה.
ביוני 2022 חשף ריאן ג'ונסון כי השם "רצח כתוב היטב 3" הוא שם עבודה זמני בלבד, וכי כוונתו היא שלכל סרט בסדרה יהיה שם ייחודי משלו, בהשראת יצירותיה של אגתה כריסטי, שסרטיו נשענים על רוחן ועל מבנה סדרת הספרים העצמאית שלה.
בנובמבר 2022 ציין ג'ונסון כי החל בהכנות לקראת כתיבת הסרט השלישי.
בינואר 2023 אישר ג'ונסון כי החל בכתיבת התסריט, וציין שהסרט יהיה שונה בסגנונו ובנושאים שיטפל בהם לעומת שני קודמיו.
מאוחר יותר, הצהיר ג'ונסון שעל אף שאישר את כותרת המשנה של "A Knives Out Mystery" עבור הסרט הקודם, הוא מעוניין למתג מחדש את הסדרה ולהצמיד לסרטים הבאים את כותרת המשנה"A Benoit Blanc Mystery".
באוקטובר 2023, לאחר סיום שביתת איגוד התסריטאים של ארצות הברית (WGA), הודיע ג'ונסון כי חזר לכתיבת הסרט השלישי.
לדבריו, בסיס הרעיון היה כבר מגובש, וכעת יוכל לשוב לכתיבה רציפה.
שמו הרשמי של הסרט, "Wake Up Dead Man", נלקח משיר של להקת "U2".
ג'ונסון ציין כי ההשפעות המרכזיות על כתיבת הסרט כללו את כתביהם של אדגר אלן פו וג'ון דיקסון קאר, לצד אלמנטים מיצירותיה של אגתה כריסטי, ובעיקר מהרומן "ולא נותר אף אחד" (1939).
אחת הסצנות המרכזיות בסרט הושפעה מן האסתטיקה והבימוי של סרטו של פרנסיס פורד קופולה, "דרקולה" (1992).
במקביל להודעה על תחילת פיתוח הסרט, נמסר כי דניאל קרייג עתיד לשוב לגלם את דמותו של בנואה בלאנק.
עוד נמסר כי הרוויח סך של 100 מיליון דולר עבור גילום הדמות בסרטי ההמשך.
במאי 2024, נמסר על ליהוקם של קיילי ספייני, ג'וש או'קונור, אנדרו סקוט, גלן קלוז, קרי וושינגטון, מילה קוניס, ג'רמי רנר ודריל מק'קורמק; וביוני 2024, על ליהוקם של תומאס היידן צ'רץ' וג'וש ברולין.
רנר לוהק לצוות השחקנים הראשי; לאחר שנעשה שימוש חזותי בדמותו בסרט הקודם, "רצח כתוב היטב: תעלומה יוונית", אף שלא הופיע בו בפועל.
התפקיד היווה את השתתפותו הראשונה של רנר בהפקה קולנועית מאז תאונת מפולת השלג הקשה שעבר בינואר 2023, שבה כמעט מצא את מותו.
כמו בשני הסרטים הקודמים, גם הפעם שבו סטיב ידלין וניית'ן ג'ונסון לתפקידיהם כצלם וכמלחין, בהתאמה.
צילומי הסרט החלו ב-10 ביוני 2024 בלונדון.
תמונות ראשונות מהסט חשפו את דמותו של בנוּאה בלאנק, עם תספורת ארוכה באופן בולט לעומת הסרטים הקודמים.
ב-19 ביוני 2024 חשפה גלן קלוז כי חלתה קשות הן בקורונה והן בנגיף RSV, מה שהוביל לכך שעד אותו שלב יכלה להשתתף רק בשני ימי צילומים.
הצילומים הסתיימו ב-17 באוגוסט 2024.
צילומי החוץ של הכנסייה, המופיעה בסרט ככנסייה הממוקמת במדינת ניו יורק, צולמו בכנסיית "קודש הקדושים" שבהיי ביץ', באֶפּינג פורסט, כ-11 מיילים ממרכז לונדון.
באתר הביקורות "Rotten Tomatoes", קיבל הסרט את הציון 95% על בסיס 162 ביקורות.
קונצנזוס האתר קבע: באתר "Metacritic", המשתמש בשקלול ממוצע, קיבל הסרט את הציון 81/100, על סמך 44 ביקורות – ציון המעיד על "שבחים אוניברסליים".
דיימון וייז מ-"Deadline Hollywood" כתב כי ייתכן שזהו "הסרט הטוב ביותר עד כה" בזיכיון "רצח כתוב היטב", הודות לאופיו האינטמפקטיבי והמעמיק יותר.
דיטר אסוולד, באתר הקולנוע האמנותי הגרמני Programmkino.de, שיבח כי
בספטמבר 2022 אישר ג'ונסון כי בכוונתו ליצור סרטים נוספים בסדרה.
בשלהי ספטמבר, הצהירו ג'ונסון ודניאל קרייג, כל אחד בנפרד, כי ימשיכו לעבוד על סרטים עתידיים כל עוד שניהם מעורבים בהם.
ב-18 בנובמבר 2025 נמסר כי ג'ונסון וקרייג החלו "לגבש רעיונות" לקראת סרט רביעי פוטנציאלי בזיכיון.
רצח מוצדק הוא סרט דרמת-פשע אמריקאי משנת 2008 בבימויו של ג'ון אבנט, על פי תסריט מאת ראסל גווירץ.
בסרט מככבים רוברט דה נירו ואל פצ'ינו כצמד בלשים ותיקים במשטרת ניו יורק, החוקרים סדרת רציחות של פושעים ידועים.
הסרט מציג את מאמציהם לחשוף את הרוצח, תוך שהם מתמודדים עם ספקות לגבי זהות הרוצח האמיתית.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-12 בספטמבר 2008. הסרט ספג ביקורות שליליות מהמבקרים והכניס 78.5 מיליון דולר מול תקציב של 60 מיליון דולר.
טורק ורוסטר הם שני בלשים ותיקים במשטרת ניו יורק, העובדים יחד קרוב ל-30 שנה.
רגע לפני פרישתם, הם נקראים לחקור מקרה רצח של פושע ידוע.
במהלך החקירה, הם מגלים שהרצח מזכיר מקרה מהעבר, שבו לצד הגופה נמצא פתק עם שיר המצדיק את הרצח.
ככל שהחקירה מתקדמת, הם מתחילים לחשוד שאולי שלחו למאסר את האדם הלא נכון בעבר, ומתחילים לפקפק במיומנותם ובנאמנותם זה לזה.
רוברט דה נירו – טורק, בלש ותיק.
אל פצ'ינו – רוסטר, שותפו הוותיק של טורק.
קארלה גוג'ינו – קרן קלייזנר, חוקרת משפטית.
ג'ון לגוויזאמו – הבלש פרז, בלש צעיר.
דוני וולברג – הבלש ריילי, שותפו של פרז.
50 סנט – ספיידר, דמות מעולם הפשע.
הסרט "רצח מוצדק" קיבל ביקורות שליליות.
באתר Rotten Tomatoes, הוא זכה לציון של 19% המבוסס על 137 ביקורות, עם הקונצנזוס: "למרות הליהוק המרשים, 'רצח מוצדק' הוא מותחן משטרתי שגרתי עם עלילה צפויה." באתר Metacritic, הסרט קיבל ציון ממוצע של 36 מתוך 100, המבוסס על 27 ביקורות, המעיד על "ביקורות שליליות בדרך כלל".
שמוליק דובדבני מאתר ynet כתב: "בדיוק כשחשבת שאין יותר לאן לרדת, מגיע 'רצח מוצדק' ומוצא את אל פצ'ינו ורוברט דה נירו בשפל של הקריירה שלהם." יאיר רוה מהבלוג "סינמסקופ" ציין: "דה נירו ופצ'ינו מצויים במצוקה כלכלית.
אין סיכוי שמישהו מהם חשב שמשהו ראוי ייצא מהתסריט הזה והבמאי הזה."
רצח מושלם הוא סרט מותחן פשע אמריקאי משנת 1998 בבימויו של אנדרו דייוויס, המבוסס על תסריט מאת פטריק סמית' קלי, המהווה עיבוד מחודש לסרטו של אלפרד היצ'קוק מ-1954, "אליבי" (Dial M for Murder).
הסרט מציג את סיפורו של סטיבן טיילור, מגולם על ידי מייקל דאגלס, איש עסקים מצליח המגלה כי אשתו, אמילי בראדפורד טיילור (גווינת' פאלטרו), מנהלת רומן עם האמן דייוויד שו (ויגו מורטנסן).
העלילה מסתבכת כאשר סטיבן מתכנן תוכנית מורכבת לרצח אשתו, אך הדברים אינם מתנהלים כמתוכנן.
הסרט הופק בתקציב של כ-55 מיליון דולר והכניס כ-128 מיליון דולר ברחבי העולם.
סטיבן טיילור הוא איש עסקים עשיר ומצליח בוול סטריט, הנשוי לאמילי, אישה צעירה ויפה העובדת כמתורגמנית באו"ם.
כאשר סטיבן מגלה שאמילי מנהלת רומן עם האמן דייוויד שו, הוא מחליט לנצל את המצב לטובתו.
סטיבן מציע לדייוויד סכום כסף משמעותי כדי שירצח את אמילי, במטרה לרשת את הונה.
התוכנית נראית מושלמת, אך כאשר הדברים יוצאים משליטה, מתפתחת שרשרת אירועים בלתי צפויה המאיימת לחשוף את האמת.
מייקל דאגלס – סטיבן טיילור, איש עסקים עשיר ומניפולטיבי.
גווינת' פלטרו – אמילי בראדפורד טיילור, אשתו של סטיבן, מתורגמנית באו"ם.
ויגו מורטנסן – דייוויד שו, אמן ואהובה של אמילי.
דייוויד סושה – מוחמד קאראמן, בלש החוקר את הפרשה.
סטיבן הולדן מהניו יורק טיימס כינה אותו "עיבוד מתוחכם ומדויק למחזה של פרדריק נוט".
אוון גליברמן מהאנטרטיינמנט ויקלי העיר: "ראיתי מותחנים גרועים הרבה יותר מ'רצח מושלם', אבל הסרט הזה בסופו של דבר יותר מקצועי מאשר מהנה.
כל מה שנשאר ממנו הוא צבע הכסף."ריטה קמבלי מהוושינגטון פוסט ציינה: "הבעיה היא שפשוט לא אכפת לנו יותר מדי מהבלונדינית המיליונרית שבוגדת בבעלה, שנראית די מסוגלת להסתדר בעצמה.
לא אכפת לנו גם מבעלה או מהמאהב שלה.
הדמות המרתקת ביותר בסיפור, בלש אמריקאי-ערבי (השחקן הבריטי המצוין דייוויד סושה), הופכת לדמות משנה.
ובכל זאת, כמו ג'ון וויליאמס בסרט של היצ'קוק, סושה מבצע את הפשע האמין היחיד בסרט: הוא גונב את ההצגה."
פול קלינטון מ-CNN העיר: "הפקה זו מוצגת בסטייל...
דאגלס הוא שחקן מצוין ומפיק מוכשר.
עם זאת, הגיע הזמן שיפרוש מהתפקיד של גבר רומנטי לצד נשים בשנות העשרים לחייהן."
רוג'ר איברט, שנתן לסרט שלושה כוכבים מתוך ארבעה, כתב: "[הסרט] פועל כמו מכונה קטנה ומרושעת ששומרת אותנו מעורבים ומוטרדים; לא הפסקתי לשים לב לרגע".
לעומתו, ג'יימס בררדינלי כתב שהסרט "הצליח באופן בלתי מוסבר למחוק כמעט כל דבר שהיה ראוי באליבי, והשאיר אחריו שברי סרט מותחן כושל מהניינטיז".
לסרט רצח מושלם דירוג של 54% "רקוב" באתר Rotten Tomatoes מ-56 ביקורות.
הקונצנזוס באתר קובע: "מותחן חלקלק שמסתמך יותר מדי על הפתעות כדי ליצור מתח".
לסרט גם ציון של 50/100, בהתבסס על 22 ביקורות ("ביקורות מעורבות או ממוצעות") באתר Metacritic.
רצח סְטוֹלֶרוֹ-יַכמַן-צַ'צ'קֶס הייתה פרשת רציחות שעוררה הד רב בישראל של שנות ה-60 ולא פוענחה מעולם.
בין החודשים נובמבר 1962 ליולי 1963 אירעו בישראל שלושה מקרי רצח שלא פוענחו על ידי משטרת ישראל.
לא היה קשר כלשהו בין שלושת הנרצחים, אולם נסיבות הרצח היו דומות, ונולדה סברה בציבור כי המדובר בסדרת רציחות.
הקורבן הראשון היה משה סטולרו, גיבן בן 32, בעל חנות לכלי בית, ספרים ועיתונים ברחוב דרך נגבה פינת רחוב החי"ל ברמת גן.
סטולרו התגורר עם הוריו בדירה בקומה אחרת של הבניין שבו נמצאה החנות.
ב־15 בנובמבר 1962 בסמוך לשעה 7 בערב, כשנעל סטולרו את חנותו והיה בדרכו לעלות לדירתו בכניסה לבנין מצד רחוב החי"ל הוא נורה בחדר המדרגות בשלוש יריות מתת-מקלע עוזי ונהרג.
הקורבן השני היה ד"ר זיגפריד יכמן, רופא ישראלי שעבד עבור שגרירות ארצות הברית.
ב-2 באפריל 1963, בסמוך לשעה 10:30 בערב, חזרו הרופא ואשתו מקונצרט לביתם במרכז תל אביב.
בכניסה לבית נורה ד"ר יכמן מירייה בודדת בתת-מקלע עוזי ונפטר מפצעיו.
הקורבן השלישי הייתה אישה בשם דבורה צ'צ'קס.
בשעת לפנות בוקר 17 ביולי 1963, חדר אלמוני לבית ליד הפרדסים שבפאתי כפר סבא שבו גרה צ'צ'קס עם משפחתה וירה מספר כדורים מתת-מקלע עוזי באישה ובבעלה בשנתם.
האישה נהרגה, בעלה פישל נפצע קשה, והרוצח נמלט ממקום המעשה.
העובדות כי שלוש הרציחות היו ללא מניע נראה לעין, כי שלושתן בוצעו בתת-מקלע עוזי, כי בשלושתן הרוצח נמלט ובשלושתן לא נמצא קצה חוט לפענוח, עוררו היסטריה בתקשורת ובציבור.
כאשר נתברר כי דבורה צ'צ'קס ביקרה בשנת 1960 את אמה החולה בברית המועצות (ביקור נדיר באותה תקופה), וכי ד"ר יכמן נתן שירותים לשגרירות ארצות הברית, החלו ספקולציות הקושרות את שלושת המקרים לענייני ריגול (יוצא הדופן היה סטולרו, שלא היה לו כל קשר "זר").
לסברה כי הרציחות היו קשורות לריגול או לעניינים חשאיים לא הובא כל ביסוס מעולם.
בה בעת יצא מביתו סטודנט לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים בשם לוי נויפלד ונעלם מבלי להותיר עקבות.
הסטודנט בן התשע עשרה, שכפעוט ניצל מהשואה עם אחיו יהודה והיה תלמיד מצטיין, סבל ממצוקות נפשיות והיה בטיפול נפשי.
חוקרי המשטרה העלו סברה כי הסטודנט הנעלם הוא הרוצח בשלושת המקרים ופתחו במצוד אחריו שנקרא "מבצע שדה" (פירוש שם המשפחה נויפלד ביידיש הוא "שדה חדש").
המבצע היה רחב היקף והשתתפו בו כאלף שוטרים.
העיתונות קיבלה סברה זו וראתה בנויפלד את הרוצח, כאילו הועמד לדין והורשע.
המשוררת זלדה יצאה להגנתו עוד טרם נוקה מהחשדות נגדו, ובפעם היחידה בחייה שלחה מכתב ל"הארץ", שבו כתבה: "איני מכירה את האיש הזה ומעולם לא ראיתי את פניו, אולם משהו מזכיר לי את ההוללות האפלה של משפט לינץ'.
בטרם שפט השופט, העיד העד, החליטו כולם כי לוי נויפלד רצח אישה, רופא ונכה.
והרי ספק אם שפך האיש טיפת דם אחת".
ב־3 במאי 1964 מצאו ילדים מטיילים את שרידי גופתו של לוי נויפלד בחורבה בשכונת עין כרם שבירושלים, ולידה מכתב התאבדות ובקבוק רעל.
התברר כי הסטודנט, שסבל ממצוקות נפש, שם קץ לחייו.
לפי ממצאי הבדיקה הפתולוגית נקבע כי מותו של נויפלד קדם לשתי הרציחות האחרונות מתוך השלוש.
בעקבות המקרה כתבה זלדה על נויפלד את השיר "בחיק העשבים בכה", שכהקדמה לו ציטטה מ"הארץ" כי "מן המכתבים שנמצאו במזוודה שהייתה מונחת ליד הגופה הסיקה המשטרה שנויפלד התאבד.
בכך הגיע לסיומו אחד המצודים הנרחבים ביותר שמשטרת ישראל ערכה אי־פעם" (1/6/64); "המשטרה מסירה כל חשד מלוי נויפלד" (11/6/64).
נויפלד נקבר בבית העלמין קריית שאול.
במשך למעלה מארבעה עשורים שחלפו מאז לא נתגלתה כל ראיה חדשה או קצה חוט שיוביל לפענוח, והתעלומה נשארה בעינה.
בריאיון למקומון "ידיעות תל אביב" באוקטובר 2012 חשף אברהם צ'צ'קס, בנה של דבורה, את העובדה שכאשר הוריו חיו בברית המועצות, אביו פישל פעל באחד מארגוני הבריחה משם.
הוא המשיך לעבוד עבור המודיעין הישראלי גם לאחר עלייתם ארצה.
דבורה ביקרה בברית המועצות זמן קצר לפני הרצח, ולדברי אברהם ככל הנראה הק.ג.ב עלה על עקבותיהם.
לפי גרסה זו המתנקש היה אמור להרוג את פישל צ'צ'קס.
צ'צ'קס סיפר בראיון שלפני גיוסו שוחח עם דוד בן-גוריון על הנושא.
הוא אמר לו שהמתנקש הרוסי כבר עזב את הארץ.
בראיון שקיים העיתונאי אפרים גנור עם ראש השב"כ איסר הראל על הפרשה, הוא אמר שבאותן שנים היו סוכני קג"ב בארץ, אך לא ייתכן שסוכן נכנס לארץ וביצע התנקשויות עבור שולחיו בלי שהשב"כ או המוסד עלו על עקבותיו.
"אל תירו בנשיא" (1980) - סיפרו הראשון של אמנון דנקנר, משלב בעלילת הריגול מקרה רצח דומה למקרה הרצח של דבורה צ'צ'קס.
"המפצחות" - פודקאסט עלילתי-בלשי עוסק בפרשת רצח בדיונית בהשראת רצח סטורלו-יכמן-צ'צ'קס.
שמות הקורבנות שונו אך פרטים רבים נשארו כמעט זהים.
"בחיק העשבים בכה" - שיר של זלדה בקובץ "הכרמל האי-נראה".
רצח נאוה אלימלך הוא מעשה רצח בלתי מפוענח של הילדה נאוה אלמלח בת ה-11 (ילידת 1970), תושבת בת ים, שבוצע בישראל בשנת 1982.
שם המשפחה שובש בתקשורת מ"אלמלח" ל"" ול"אלימלך", והשם "נאוה אלימלך" השתרש בתקשורת ובציבור כשם המזוהה עם הפרשה.
נאוה אלמלח בת ה-11, שהייתה בת הזקונים במשפחה של ארבעה ילדים של מזל ומכלוף אלמלח, יצאה בצהרי שבת, 20 במרץ 1982, מבית הוריה שבבת ים הממוקם ברחוב רמב"ם 15 לבית חברתה, שנמצא במרחק כ-300 מטר מביתה.
היא השאירה פתק להוריה בזו הלשון: .
אחותה הגדולה אפרת הייתה האחרונה שראתה אותה בחיים.
לאחר שהתברר כי לא הגיעה לבית חברתה, החלו החיפושים אחריה.
תחילה בידי בני משפחתה, והחל ממוצאי השבת בהשתתפות צוות משטרתי.
ביום העשירי לחיפושים ב-30 במרץ 1982 מצא מתעמל בחוף הים בהרצליה את ראשה של נאוה, ארוז בשקית פלסטיק.
חלקי גוף נוספים שלה, גם הם בשקיות קשורות, נתגלו סמוך לחוף תל-ברוך שבצפון תל אביב.
פתולוג שבדק את חלקי הגופה קבע כי הרצח וביתור גופתה של אלמלח בוצעו עוד ביום היעלמה.
הרצח ומציאת הגופה זעזעו את תושבי ישראל.
נאוה אלמלח הובאה לקבורה בבית העלמין "הדרום" (חולון - בת ים).
לאחר הרצח הקימה המשטרה צוות חקירה מיוחד שמנה כ-40 חוקרים ובלשים, פעל חודשים אחדים, והוגדר כ"גדול ביותר בתולדות משטרת ישראל".
החקירה הוגדרה כ"סבוכה במיוחד", משום שלא היה בידי החוקרים קצה חוט באשר לזירת הרצח וכלי הרצח.
הצוות זימן לחקירה עשרות חשודים ברמות שונות, אולם לא הצליח לפתור את הפרשה.
כלבי גישוש משטרתיים שהריחו את חולצתה של אלמלח, הובילו לביתו של תושב בת ים בשם דוד לוי.
לוי היה בעל רקע פלילי ואף ריצה עונש מאסר קודם לכן.
נערך חיפוש משטרתי בביתו והתגלו בו תמונות של קטינות, בהן נאוה, וילדות נוספות מבית הספר "גורדון" בבת ים.
לוי הורשע בפדופיליה וריצה עונש מאסר.
במסגרת החקירה, נשלחו חלקים מגופתה של הנרצחת למעבדה בלונדון, בניסיון לזהות את הכלי שבו בוצע הרצח.
ביוני 1983 הודעה המשטרה כי חקירת הרצח נתקלה במבוי סתום.
בשנת 1998 עצרה המשטרה את עמוס ויהודה שלף כחשודים במעשה, אך שחררה אותם מחוסר ראיות.
יהודה שלף טען שפרודתו העלילה עליהם ותבע את טיהור שמו.
ציפורה רימר, פרהפסיכולוגית שעסקה בניסיון פענוח הפרשה, נכשלה בניסיונה.
לאחר מכן נחשף כי בעברה הרשעות קודמות במעשי מרמה והונאה.
חשד לפיגוע על רקע לאומני
בינואר 1983 נעצר ערבי, תושב עזה, בחשד שביצע את הרצח, אולם חקירתו לא העלתה דבר והוא שוחרר מחוסר ראיות.
זמן קצר לאחר מכן קבע הרמטכ"ל דאז רפאל איתן, שהמעשה בוצע על רקע לאומני כמבחן כניסה לארגון טרור.
קציני משטרה, בהם המפכ"ל אריה אבצן, הביעו הסתייגות מדבריו.
ניצב יחזקאל קרתי שהיה אמון על אגף החקירות, קבע כי אין כל יסוד בדבריו של רפאל איתן.
ב-31 בדצמבר 2001 התראיין יצחק גטניו, קצין שהיה בצוות החקירה המקורי של הרצח, לגלי צה"ל.
הוא חשף שלאחר דברי רפול על הרצח, מצא גם השב"כ ראיה תומכת: ערבי שנכלא על עבירות פליליות ושיתף פעולה עם השב"כ, העביר למפעילו מידע על הרצח.
לדבריו, מחבל שחלק איתו את תאו סיפר לו שהוא הרוצח של אלמלח.
אותו מחבל שמשתף הפעולה סיפר עליו כבר שוחרר בינתיים ליהודה ושומרון, ומשם ברח לירדן.
בדיקת החוקרים העלתה שהוא אכן היה ב-20 במרץ בשכונה בה נעלמה הילדה, ועבד שם במכולת.
ככל הידוע, המחבל לא נחקר בנוגע לרצח על ידי אף גורם.
בשנת 2001 מת במקום מושבו בירדן.
ב-4 באוגוסט 2019 פורסם כי המשטרה, באישור בית המשפט, הוציאה את גופתה של אלמלח מקברה לצורך ביצוע הליכי חקירה נוספים.
צו איסור פרסום הוצא על התקדמות החקירה.
ב-28 באוגוסט 2019 החזירה המשטרה למשפחתה את זוג העגילים שלה.
ב-2019 במסגרת חידוש החקירה, נחקרו האחים שלף בשנית.
ב-18 ביולי 1948 נרצחו חמשת נוסעיו של מטוס אֶירוֹוָאן (Aerovan) של חיל האוויר הישראלי, שטס מסדום לתל אביב ונאלץ לנחות נחיתת אונס בחולות נבי רובין.
בקיץ 1948 הייתה סדום נצורה ומנותקת משאר חלקי ישראל.
היא הוקמה מלכתחילה כמפעל משלים למפעל האשלג שבצפון ים המלח.
לאחר ההחלטה על פינוי אזור צפון ים המלח באמצע חודש מאי, הוכפל למעשה מספר האנשים בסדום, שכן אליה הצטרפו אנשי פלמ"ח, אנשי בית הערבה ופועלים מצפון ים-המלח שפונו אליה בדרך הים, בחיפזון ובחשכת לילה.
הצטרפותם של אנשי שלוש הקבוצות הללו לאוכלוסיית סדום, הביאה להקמתה של הפלוגה הלוחמת, אשר ביצעה את כל קרבות ההתקפה וההגנה באזור.
סדום עצמה הפכה למעין "סיר לחץ".
מאות אנשים הצטופפו בה, מנותקים לחלוטין מהעולם החיצון וללא כל דרך לצאת ולבוא: הן הגישה היבשתית והן הגישה הימית לסדום וממנה היו חסומים לחלוטין.
ונותר לאנשי סדום רק אמצעי קשר אחד עם הארץ – דרך האוויר.
במישור עמיעז הסמוך, הוכשר מסלול נחיתה מיוחד, ובו נחתו והמריאו מטוסים בעלי כושר המראה במסלול קצר.
בטייסת בתל אביב, שאנשיה הפעילו את קו הטיסות לסדום, פעלו אנשי מח"ל רבים – מתנדבים מחוץ-לארץ, יהודים ונוצרים.
בשל המצב, התקבלו כולם בזרועות פתוחות.
תלותה של סדום במטוסים מתל אביב הייתה מוחלטת: הם שימשו לפינוי אותו חלק של האוכלוסייה שלא היה כוח לוחם, וכן לצורך הבאת אספקה, תרופות, דברי דואר וכלי-נשק ממרכז הארץ.
את התלות והציפייה תיאר אחד מאנשי הפלמ"ח שנמצאו אז בסדום:
מתקופת הפינוי נותרה לאנשי סדום מחלה משונה המכונה "אווירוניטיס".
כלומר, צפייה חולנית למטוס בו עתיד פלוני לצאת מן האזור.
כינוי זה בא לציין מצב נפשי בלתי יציב, עצבנות מוגברת ושיחות אין-קץ על 'מתי נטוס מפה'?
נדמה כי שלוש המילים השימושיות והפופולריות ביותר באותם ימים היו 'מים, חופש, אווירון!' ובייחוד זו האחרונה..."רשימת הנוסעים היוצאים מסדום בדרך האוויר, נקבעה מראש על ידי המפקדה המקומית.
במילים אחרות, כדי לעלות על אחד המטוסים שיצאו מסדום, צריך היית שתהיה לך סיבה מספיק טובה...."
ב-18 ביולי 1948, בשעה 01:00 אחר חצות, המריא מטוס תובלה קטן מדגם "אירוואן" (Aerovan, מיילס, 57-M) מסדום לכיוון שדה דב.
במטוס הייתה תפוסה מלאה: מלבד הטייס (נוצרי אמריקאי בשם אנדרו ספנסר בויד), היו שבעה נוסעים: חנק'ה אברך - פלמ"ח, חברת בית הערבה, אמנון-משה ונטיק - פלמ"ח, מ.כ.
לכל אחד מהנוסעים הייתה סיבה מיוחדת שבזכותה נכלל ברשימת הטסים.
מנהל שדה התעופה של סדום זכר היטב כי העלה את הנוסעים על פי רשימה שקיבל ממפקדת סדום.
זמן הנחיתה המשוער של ה"אירוואן" היה 02:00. המטוס לא הגיע בשעה זו וגם לא אחריה.
כל קשר לא נוצר בין המטוס ובין מגדל הפיקוח בשדה דב.
בשעה 02:15 נחת המטוס נחיתת אונס בחולות נבי רובין (ליד קיבוץ פלמחים של היום), לא הרחק משפת-הים.
באותה תקופה, היה זה שטח הפקר, ששרץ כנופיות ופליטים ערבים.
חלק מהנוסעים נפצעו במהלך הנחיתה.
בהמשך החליטו שניים מהנוסעים לצאת ולהזעיק עזרה.
הם החלו במסע רגלי מפרך לכיוון בת ים (מרחק של כ-18 ק"מ), כשבידם כלי הנשק היחיד שהיה במטוס – אקדחו של הטייס.
עם עלות השחר, החליטו ששת הנוסעים הנותרים להתחיל לנוע צפונה, לאורך חוף הים.
לא היה בידיהם כל כלי נשק וביניהם בחורה אחת ונוסע שנפגע קשה יותר מהאחרים בזמן הנחיתה.
כעבור שעתיים, לא הרחק מנחל רובין, הם נתקלו בכנופיה ערבית חמושה.
הנוסעים הובלו בידי אנשי הכנופיה לעבר דיונות החול באזור ונורו אחד-אחד.
כולם נהרגו, מלבד אחד הנוסעים שנפצע קשה.
הוא נמצא בהכרה מלאה והיה מודע היטב למתרחש: אחד מאנשי הכנופיה (בדואי שעבד עבור הש"י של ההגנה) לחש באוזנו להעמיד פני מת ושכנע את שאר הכנופיה שהנוסע חוסל.
שני הנוסעים האחרים הגיעו לבת ים ודיווחו על נחיתת האונס לחיל האוויר ולכוחות שנמצאים במקום.
כוחות חילוץ יצאו בדרכם לחולות נבי רובין, בלי לדעת את שהתרחש בינתיים.
במקביל נפרד הבדואי מאנשי הכנופיה ומיהר לדווח על הרצח למפעילו בש"י, השומר אביגדור יוסיפון, שהתגורר בבית עובד.
זה האחרון מיהר ליבנה, לכוח של חטיבת גבעתי שחנה במקום ובהמשך יצאה כיתת חיילים ועמה חובשת לאזור ההרג.
בשעות אחר הצהרים הם חילצו את הפצוע והותירו אחריהם תלוליות עפר שכיסו את גופותיהם של שאר הנוסעים.
אז התחיל מבצע משולב לחילוץ גופות הנרצחים.
ב-19 ביולי 1948, בשעת צהרים מוקדמת, הגיעה ספינת חיל הים למקום.
סירה הורדה למים והגופות הועמסו עליה, אך בשל גלי-חוף גבוהים היא התהפכה.
הגופות נקברו שוב בחול והספינה חזרה לנמל יפו.
כל אותה עת ניסה נציג סדום בתל אביב נואשות לארגן דרך חילוץ.
ב-20 ביולי עלה בידו לגייס כוח של גדנ"עים היושבים בצריפין ונספחים לגדוד החמישי של הפלמ"ח.
הם הגיעו לשטח וגילו את תלוליות העפר.
הגופות חולצו והועברו לתל אביב.
הרצח המזעזע הביא לפעולת תגמול של צה"ל.
בסוף חודש אוגוסט 1948, ביצעה חטיבת גבעתי את מבצע "נקיון" לטיהור שטח החולות שבין נחל שורק (נבי רובין) לנחל לכיש (ואדי סוכריר), בו נצפו כנופיות ערבים חמושים.
הפעולה בוצעה ב-28 באוגוסט 1948 על ידי שתי פלוגות חי"ר, פלוגת פרשים ומחלקת ג'יפים.
השטח נסרק, רוב בתי האבן פוצצו והצריפים הועלו באש.
עשרה ערבים נהרגו ושלושה נלקחו בשבי.
ב-12 בנובמבר 1947 (כ"ט בחשוון תש"ח) תקפו חיילים בריטים בית ברעננה בו נערך קורס לימוד נשק לצעירים, מטעם לח"י.
בהתקפה נרצחו ארבעה חניכים בני 16–18 ומדריכם בן ה-19.
רעננה הייתה בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20 מושבה אשר מנתה כ-2,000 תושבים.
רובם הזדהו עם מוסדות "היישוב המאורגן" וההגנה.
לאחר רצח אברהם שטרן על ידי הבריטים המשיך איש לח"י יהושע כהן את פעולותיה כשהוא מסתתר בפרדסי המושבה, שהיוו מקום נוח למסתור ולאימונים בקבוצות קטנות.
כאשר נמלט יצחק שמיר ב-1943 ממחנה המעצר מזרעה הוא נפגש עם כהן בפרדסים אלה ויחד הם תכננו את המשך הפעילות.
בפרדס בגבול רעננה-הרצליה (ליד שכונת שביב (יד התשעה) כיום) עמד בית בודד שאותו שכרו אנשי לח"י לשם אימון צעירים בנשק.
בנובמבר 1947 התחיל שם קורס שנודע לימים כ"קורס ילדי רעננה".
הצעירים למדו לפרק ולהרכיב כלי נשק שונים.
בבוקר 12 בנובמבר 1947 הבחין הצופה בעשרות חיילים בריטים מתקרבים לבית וצעק: "גויים", "כלניות".
הצעירים קבלו פקודה לברוח דרך החלונות אך החיילים פתחו בירי אש כבדה.
מן האש נהרגו הצעירות , , ו (שנפטרה לאחר כמה ימים), חברם , ומפקדם .
ארבעה נתפסו, הובלו למעצר, ולאחר מכן נידונו למאסר עולם.
לוחמי לח"י יצאו לנקום את נקמת הנערים.
ב-12 בנובמבר בוצע בחיפה ניסיון התנקשות בסרג'נט קילי.
למחרת, נורו ברחוב ארבעה פקידים בריטים בחיפה והותקפו ריכוזי שוטרים בירושלים.
כמו כן, בירושלים השליכו רימונים לקפה "ריץ" מקום מושבם של חיילים סקוטים (כיום - "מרכז הפעמון").
ב-4 בדצמבר נורו ארבעה חיילים בתל אביב.
הנקמה העיקרית הייתה נגד ערבים.
אנשי מחלקת המודיעין של לח"י גילו כי לבריטים נודע על מקום הקורס מהלשנה של אנשי שבט אל-שובאקי שהיו לא רחוק משם.
אנשי לח"י מחופשים לשוטרים בריטים, הגיעו למקום השבט הפרידו בין הגברים והנשים, הוציאו שישה גברים שלגביהם היה מידע שהם המלשינים, העמידו אותם בשורה וירו בהם.
לח"י הוציא כרוז בערבית "אל אחינו הערבים":
לאחר שאחת מהנערות, יהודית כהן-מגורי, נפטרה מפצעיה בבית החולים, פרסם נתן אלתרמן ב-14 בנובמבר 1947 בטור השביעי שיר בשם "הילדה השלישית":
בשיר כולל אלתרמן ביקורת הן כלפי הבריטים בהיותם "פלוגה שלמה" רצחו קומץ נערים, הן כלפי היישוב בכלל והנהגתו בפרט על שאינם מכירים בלח"י ומנדים את אנשיו, והן כלפי מנהיגי לח"י שגייסו לשורותיהם נערה כה צעירה.
בשנת 2000 נחנכה בדרום רעננה "כיכר ילדי רעננה" הנמצאת לא רחוק ממקום האירוע ובה לוח זיכרון לחמשת נערי לח"י.
הכיכר ממוקמת בצומת הרחובות משה דיין, הפרחים ופרדס משותף.
בשנת 2021 קיבלה העמותה להנצחת מורשת לח"י אישור מעיריית רעננה להקמת אנדרטה לזכרם של חמשת הנערים, הקמת האנדרטה התאפשרה באמצעות תרומות של לוחם לח"י ליאו דוד ואחרים.
בחודש יוני 2021 הקימה העמותה קמפיין גיוס המונים באתר Giveback לגיוס 75,000 ש"ח הנדרשים.
האנדרטה נחנכה ב-6 במאי 2022.
רצח משפחת הצאר הוא הכינוי הרווח לרצח ניקולאי השני לבית רומנוב, משפחתו ומשרתיו, שאירע ביקטרינבורג בלילה שבין 16–17 ביולי 1918 לפי הנחיית סובייט אורל הבולשביקי.
למרות היעדר התיעוד, ההערכה המקובלת על רוב החוקרים היא שלרצח היה אישור של ולדימיר לנין ויעקב סברדלוב.
שרידי הגופות נמצאו בשנת 1991 ובשנת 1998 הועברו לקתדרלה במבצר פטרופבלובסקיה בסנקט פטרבורג.
הרעיון לרצוח את הצאר היה קיים בתנועה המהפכנית הרוסית מתחילתה במאה ה-19. ולדימיר לנין קרא לעשות זאת בכמה מחיבוריו החל ממהפכת 1905 (אחיו הוצא להורג לאחר ניסיון התנקשות בצאר).
לאחר הדחת הצאר במהפכת פברואר הושמו הוא ומשפחתו במעצר בית בפושקין.
ככל הנראה בגלל מרד הלגיון הצ'כי ומצב הבולשביקים בחזית המזרח הוחלט על הרצח.
זמן רב סברו שהחשש מפני ניסיון לשחרר את המשפחה היה אחת הסיבות לרצח, ואומנם, לפי עדותם של מבצעי הרצח עצמם, זייפו הבולשביקים מסמכים בדבר ניסיון בריחה כדי להכשיר את הרצח.
יש כמה גרסאות על הסיבה להעברת המשפחה מטובולסק ליקטרינבורג.
ככל הנראה היה המעבר חלק מתהליך הקשחת תנאי המעצר והכנה למעבר למוסקבה, שם תוכנן במשפט ראווה של הצאר.
ארגון המעבר לטובולסק הוטל על וסילי מיאצ'ין, חבר ותיק של יעקב סברדלוב.
באביב נפל אלכסיי רומנוב (בנו של הצאר) ובגלל מחלת ההמופיליה שלו לקה בשיתוק ברגליו.
מבנה שהיה שייך לפני כן לקצין הנדסה ונהרס בשנות ה-70 של המאה ה-20. חוץ ממשפחת רומנוב גרו בבית חמישה משרתים, ובהם רופא המשפחה.
מפקד השומרים היה בתחילה הקומיסר אבדייב.
השומרים נהגו לגנוב מהעצורים דברי ערך ומזון, להפחיד אותם ולפגוע בכבודן של בנות המשפחה.
לנזירות המנזר הקרוב ניתן אישור להביא אל משפחת רומנוב דברי מזון.
ב-27 ביוני מצאה המשפחה מכתב בצרפתית מקצין ובו קריאה להתחיל בהכנות לבריחה.
אחר כך התקבלו עוד שני מכתבים כאלה שקראו להם להתכונן לבריחה בהקדם.
באחד הלילות ישנו בני המשפחה בבגדיהם בהמתנה לניסיון הבריחה.
מסמכים שפורסמו בשנים 1992-1989 גילו שכל המכתבים האלה היו זיופים של הבולשביקים בניסיון לבדוק את מצב הרוח של בני המשפחה ואת נכונותם להימלט.
המכתבים נכתבו על ידי פיוטר ויקוב, שנהרג בשנת 1927 בידי תומכי הצאר כנקמה על השתתפותו ברצח משפחת רומנוב.
ב-4 ביולי נמסרה האחריות על העצורים והשומרים לידי יעקב יורובסקי, איש צ'קה מקומי.
עם מינויו הוחלפו רוב השומרים והגנבות נפסקו.
לימים ציין יורובסקי שמינויו לתפקיד היה קשור במורל הנמוך של אבדייב והשומרים שבפיקודו.
ב-6 ביולי אסף יורבוסקי את כל חפצי הערך של המשפחה ונעל אותם בארגז מיוחד שנמסר לחזקת הצאר המודח.
ניקולאי כתב ביומנו שלאחר החלפת ראש השומרים עלתה רמת המזון; סביר לשער שקודם לכן נגנב רוב המזון שניתן להם.
כבר בסוף יוני נפוצו שמועות שניקולאי השני נרצח.
ממוסקבה נשלח פקיד בכיר לבדוק את המצב.
הוא הודיע שכל המשפחה נמצאת במעצר, הבית נשמר היטב והשמועות הן פרובוקציה של מתנגדי המשטר הסובייטי החדש.
לפי הגרסה הסובייטית הרשמית נפלה ההחלטה על ביצוע הרצח בסובייט אורל, ולשלטון במוסקבה נודע הדבר רק לאחר המעשה.
בתחילת יולי 1918 נסע פעיל בכיר של הסובייט למוסקבה כדי לקבל הנחיות ברורות.
ב-12 ביולי 1918 החליט הסובייט על ביצוע הרצח ועל דרכי הסתרת הגופות.
ב-16 ביולי נשלח מברק לגרגורי זינובייב, וזינובייב העביר אותו למוסקבה.
המברק התקבל במוסקבה בשעות הערב המאוחרות.
אין עדויות של תגובתם של לנין וסברדלוב, אבל לא סביר שהם קיבלו מכתב חשוב כל כך ולא הגיבו כלל.
בשנות ה-30 הודיע לאון טרוצקי שההחלטה על ביצוע הרצח התקבלה במוסקבה.
נדייז'דה קרופסקיה, אשתו של לנין, אמרה כמה פעמים שרצח משפחת הצאר נעשה באחריות בעלה.
ב-16 ביולי 1918 בערב שוחרר מבית איפטייב ילד שהיה עוזר טבח והיה חברו למשחק של אלכסיי, יורש העצר.
יורובסקי הציע להרוג את העצורים בדקירות סכין בשנתם, אבל אז התברר שהעצורים אינם הולכים לישון, אולי בעקבות שחרור הילד.
לפיכך החליט יורובסקי להעביר את העצורים אל המרתף בטענה שהבית נמצא בסכנת התקפה של אנרכיסטים.
כשירדו העצורים למרתף הבית והתאספו באחד החדרים הקריא יורובסקי באוזניהם את החלטת הסובייט, ומיד פתחו אנשיו (ביניהם פיוטר ירמאקוב) באש.
לא כל בני המשפחה נהרגו מהירי והיה צורך להשלים את ההריגה ביריות בראשם מטווח קצר ובדקירות כידונים.
סמוך לשעה שתיים בלילה, ב-17 ביולי, הסתיים הרצח.
אולגה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (נולדה ב-1895)
טטיאנה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (נולדה ב-1897)
מריה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (נולדה ב-1899)
אנסטסיה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (נולדה ב-1901)
אלכסיי ניקולאייביץ', הצארביץ' של רוסיה (נולד ב-1904)
לאחר הרצח הוחלט להסתיר את הגופות.
הן הועברו למכרה נטוש בקרבת העיר ונשרפו.
ב-17 ביולי קיבל יקוב סברדלוב את ההודעה על ביצוע הרצח וב-19 ביולי פורסם הדבר בעיתונות.
בהודעה לא הוזכר רצח כל המשפחה והשלטון הסובייטי הודה בכך רק בשנת 1926, לאחר פרסום ממצאי החקירה בפריז.
בשנים 1918–1919 נרצחו נציגים נוספים של משפחת רומנוב:
מיכאיל אלכנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, אחיו של ניקולאי השני - נרצח ב-13 ביוני 1918 בפרם
ב-18 ביולי 1918 נרצחו בעיירה אלפייבסק במחוז סברדלובסק:
אליזבטה פיודורובנה, אשתו של סרגיי אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה שנרצח בשנת 1905
סרגיי מיכאילוביץ', נכדו של ניקולאי הראשון
ולדימיר פאלי, נכדו של אלכסנדר השני
ב-30 בינואר 1919 נרצחו במבצר פטרופבלובסקיה:
גאורגי מיכאילוביץ', נכדו של ניקולאי הראשון
ניקולאי מיכאילוביץ', נכדו של ניקולאי הראשון
דמיטרי קונסטנטינוביץ', נכדו של ניקולאי הראשון
פאבל אלכסנדרוביץ' בנו של אלכסנדר השני
ב-25 ביולי 1918 נכנסו חיילי הלגיון הצ'כי ליקטרינבורג והשלטון הבולשביקי הסתיים.
מיד החלה חקירה וחיפוש אחר בני משפחת רומנוב.
החוקרים ביקרו בבית איפטייב שבו בוצע הרצח ובמכרה הנטוש.
החוקרים תמכו בגרסה הבולשביקית, שלפיה הוצא להורג רק ניקולאי השני.
את כל המסמכים לקח עמו סוקולוב לפריס, שם המשיך בחקירה עד יום מותו בשנת 1924. תוצאות ביניים פורסמו והן הבסיס למידע הקיים עתה על מה שאירע בבית איפטייב.
לדעת המומחים השרידים הם אכן של גופות משפחת רומנוב למעט הנסיך הגדול אלכסיי והנסיכה הגדולה מריה.
בשנת 2007 נמצאו שרידי גופות נוספות.
לפי ההערכה הנוכחית השרידים שנמצאו בשנת 2007 הם אכן שרידי הגופות של אלכסיי ומריה.
בדיקות גנטיות שבוצעו במהלך שנת 2008 בארצות הברית הוכיחו שמדובר בשרידי גופותיהם של בני משפחת רומנוב.
בשנת 2008 הכיר בית המשפט העליון של רוסיה בניקולאי השני ובני משפחתו כקורבנות טרור פוליטי וניקה אותם מכל אשמה.
בשנת 2009 הוכרו כקורבנות הטרור גם 52 קרובי משפחה אחרים, וגם הם נוקו מכל אשמה.
בשנת 1981 הכריזה הכנסייה האורתודוקסית הרוסית הגולה על קנוניזציה של בני המשפחה, וזו הוכרה משנת 2000 גם על ידי הכנסייה הפרבוסלבית במוסקבה.
מכיוון שהשלטון הסובייטי הסתיר את הרג בני המשפחה, נפוצו שמועות מיד לאחר הרצח שכמה מבני המשפחה ניצלו.
היו אף שמועות שהצאר עצמו לא נהרג אלא הוטס לטיבט.
בסך הכול נמנו למעלה מ-200 מתחזים, ומקצתם הצליחו למדי בהתחזות
הידועה מכולן היא מרגה בוטס (Marga Boodts) שהופיעה בצרפת ערב מלחמת העולם השנייה.
היא הצליחה לשכנע חלק מבני האצולה באירופה ואף קיבלה מלגת מחיה.
הידועה מכולן היא מישל אנשס (Michelle Anches) שהופיעה בצרפת בשנות ה-20. היא הבטיחה לגלות את הפרטים לדגמר, נסיכת דנמרק (מריה פיודורובנה) שהייתה אמו של ניקולאי השני, אבל לא נפגשה אתה מעולם.
הידועה מכולן היא צ'סלבה צ'פסקה (Ceclava Czapska) שנכדה היה טוען לכתר עד יום מותו.
הידועה מכולן היא אנה אנדרסון (Anna Anderson).
במשך 20 שנה ניסתה אנדרסון לקבל את ההכרה שהיא בתו של ניקולאי רומנוב בבתי משפט ברחבי אירופה, אבל לא הצליחה.
בדיקה גנטית שבוצעה לאחר מותה הוכיחה שאין לה קשר דם עם משפחת רומנוב.
רובם היו קשורים לאחת הנשים שטענו שהן בנות משפחת רומנוב.
רצח משפחת גצלר היה מקרה של רצח והתאבדות שזעזע את מדינת ישראל בשנת 1959, ושנחשב למקרה רצח של בני משפחה הראשון בישראל.
שכונת נווה מגן ברמת השרון הוקמה ב-1955 והתיישבו בה קצינים משוחררי הצבא הבריטי וצה"ל, ובהם חיים בר-לב ועזר ויצמן.
הבתים היו חד ודו-משפחתיים צמודי קרקע.
כאן התיישב רב-סרן יהודה גצלר עם משפחתו.
אשתו, חנה, הייתה גרפיקאית ומאיירת שאיירה ספרי ילדים וכן את ההגדה של פסח.
לזוג היו ארבעה ילדים: יהודית בת 15, יעל בת 13, יגאל בן 10 ויובל בן 7 וחצי.
יהודה גצלר, בן 52, הקים לאחר שחרורו מצה"ל חברת פרסום בה השקיע את כל כספי הפיצויים שקיבל וגם לווה מאנשים פרטיים.
החברה קרסה וגצלר שקע בחובות כבדים, דבר שכנראה היה סיבה לפעולה הקיצונית שהחליט לבצע.
גצלר שכנע את שכנו להשאיל לו אקדח 0.22 אינץ' עם כ-6 כדורים, לכאורה כדי להרוג עכבר שפלש לביתו.
בליל 1 באפריל 1959 (כ"ב באדר ב' תשי"ט), גצלר דאג שכל הילדים ילכו לישון מוקדם, ואז החל במסע הרצח.
תחילה ירה בראשה של אשתו חנה שהייתה בת 45, אחר כך נכנס לחדר הילדות והרג את יהודית ויעל, ואחר כך נכנס לחדר הילדים, הרג את יגאל וירה לעבר הבן הצעיר יובל אך החטיא.
מאחר שנשאר לו כדור אחרון, הוא חזר למיטתו והתאבד בכך שירה בראשו.
למחרת בבוקר התעורר יובל וראה את כל בני משפחתו שוכבים כשדם ליד ראשם.
הוא התרחץ, התלבש והלך לבית הספר.
בסוף היום הוא פנה למורתו וסיפר לה את מה שראה בבית, וכשהתברר שגם אחיו ואחותו לא הגיעו לבית הספר הועברה הידיעה למנהלת שהגיעה איתו במהירות לביתו וראתה את כל בני המשפחה ירויים.
הערכת המשטרה הייתה כי חובותיו של האיש גרמו לו לבצע את הרצח, וכי רק כשל טכני הותיר בחיים את יובל.
המתים כולם נקברו בקבר משותף בבית הקברות הנצח ברמת השרון.
בהלוויה השתתפו מאות אנשים, ובהם קציני צה"ל רבים ובהם אל"ם אהרון דורון, שהיה אז ראש מנהל הסגל בצה"ל.
הרב יעקב אדלשטיין, רבה של רמת השרון, פסק שאפשר לקבור את יהודה גצלר ביחד עם משפחתו היות שבשעת התאבדותו הוא היה בלתי שפוי.
על מצבת הקבר המשותף נכתב כי הם "נפטרו".
יובל אומץ על ידי דודו ועבר להתגורר עימו בארצות הברית.
רצח נורית ונח מעוז אירע בליל יום שבת, 13 באוגוסט 2011. בני הזוג נרצחו בדקירות סכין רבות בביתם בשכונת רמות בירושלים.
ב-11 בספטמבר 2011 נעצר בנם דניאל מעוז, כחשוד ברצח.
החשד היה כי ביצע את הרצח כדי לזכות בכספי הירושה של הוריו במטרה לכסות חובות גדולים שצבר עקב התמכרותו להימורים.
החקירה התנהלה תחת צו איסור פרסום.
ב-1 ביולי 2013 הרשיע בית המשפט המחוזי בירושלים את דניאל מעוז ברצח הוריו, וגזר עליו שני מאסרי עולם מצטברים וחמש שנות מאסר נוספות בגין השמדת ראיות.
האם, נורית מעוז, נולדה ב-1951 וכיהנה כמנהלת מחלקת סימני מסחר ברשות הפטנטים במשרד המשפטים.
האב, נח מעוז, נולד ב-1947 וניהל מרפאת שיניים גדולה בקניון מלחה.
השניים היו הורים לארבעה: גיא, אורתופד; תמר מעוז-פלמון, כדורסלנית עבר ומאמנת כדורסל; ושני אחים תאומים: ניר, קצין מחשוב לשעבר במשטרת ישראל ואיש הייטק בהווה, ודניאל, שהיה עורך דין בזמן הרצח.
דניאל מעוז נולד ב-1982 בירושלים וגדל בשכונת רמות ב'.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר "אורט רמות" בציונים טובים ולאחר סיום לימודיו התגייס לצה"ל ושירת בקצין העיר ולאחר מכן כקצין באכ"א.
לאחר שחרורו החל ללמוד משפטים באוניברסיטת חיפה.
במהלך לימודיו נישא, ובני הזוג התגוררו בבית הוריה של האישה במבשרת ציון.
11 חודשים לאחר מכן התגרשו השניים על רקע השתתפותו בהימורים שבהם הפסיד את כספי החתונה.
מעוז סיים בהצטיינות את לימודיו באוניברסיטת חיפה ב-2009 ולאחר מכן עבר לתל אביב והתמחה בתחום הקניין הרוחני, במחלקת הליטיגציה במשרד עורכי דין.
לאחר שעבר את בחינת ההסמכה של לשכת עורכי הדין, החל לעבוד במשרד עורכי דין בעל מוניטין בתחום הקניין הרוחני.
במהלך השנתיים הבאות עבר מעוז ממשרה למשרה, עד מעצרו בשל הרצח הכפול.
דניאל מעוז עסק בתכנון רצח הוריו בתחילת אוגוסט 2011 כשבוע לפני הרצח, עת ערך חיפושים באתרי אינטרנט עם שאלות כגון: "איך לרצוח את הוריך מבלי להיתפס", "רצח הורים של הומואים", "רצח כדי לזכות בכספי ירושה", "כמה זמן מרגע הפטירה עד קיום הצוואה" וכיוצא בזה.
כמו כן חיפש גם "הורים שנרצחו מכיוון שבתם לסבית".
אחותו של מעוז, תמר היא לסבית מוצהרת וככל הנראה ניסה לגרום להפללתה.
החיפוש הראשון נערך ב-5 באוגוסט 2011 במסגרתו חיפש באתר יוטיוב את התוצאות עבור השאלה "כיצד להתחמק מרצח".
חיפושו השני נערך ב-12 באוגוסט 2011 והשלישי ביום הרצח עצמו 13 באוגוסט 2011 במהלכו חיפש מידע על איכון טלפון סלולרי, ראיות פליליות, סירוב לבדיקת פוליגרף ושאילתות לגבי זכויות ירושה.
המשטרה הצליחה לשחזר את המידע ששימש כראיה במשפטו באמצעות חברה המתמחה בשחזור מידע.
בערב 13 באוגוסט 2011 הגיע דניאל לבית הוריו בירושלים, לאחר שהקפיד להשאיר את הטלפון הסלולרי שלו בדירתו בתל אביב.
דניאל ישב עם אביו בקומה התחתונה וצפה עמו בטלוויזיה בעוד האם ישנה בקומה העליונה.
בסביבות השעה 23:00, כנראה כאשר אביו נימנם מול הטלוויזיה, הוציא מעוז סכין והתחיל לדקור את אביו פעמים רבות.
במהלך הדקירות המרובות נפצע דניאל בידו, פציעה שהובילה לבסוף לגילוי עקבות DNA שקשרו אותו לזירת הרצח.
לפי כתב האישום, במהלך תקיפתו של דניאל הספיק אביו לקרוא לאשתו להזעיק עזרה.
אמו של דניאל ששמעה את המהומה, ירדה לסלון וכאשר ראתה את המתרחש החלה לצעוק, ובמהלך המאבק ביניהם בזמן שדניאל דקר אותה היא הספיקה לצעוק "הוא רוצח אותי", צעקה שנשמעה על ידי השכנים אשר לא ייחסו לה חשיבות ולפיכך לא הזעיקו משטרה, ונורית נדקרה עד שמתה.
הניסיונות לטשטש את עקבות הרצח
מיד לאחר הרצח שטף דניאל את הסכין בסבון, גנב 2,000 ש"ח מארנקו של אביו ככל הנראה כדי לשוות למעשה הרצח מראה של שוד (מאוחר יותר באותו לילה נתן את הכסף לאדם לו היה חייב כספים), ונסע לדירתו בתל אביב.
בהגיעו לדירתו התקלח, זרק את הסכין וחלק מבגדיו, ונסע לדירת הימורים בבת-ים.
לפי עדותו של אחד מהמהמרים, מעוז הגיע כשהוא נסער, מזיע ומדמם כתוצאה מחתך עמוק בידו.
הוא נכח בדירה כשעה ושוחח עם הנמצאים על איכון טלפונים סלולריים.
לפני הגיעו לדירת ההימורים משך מעוז כסף מבנקט ותדלק את רכבו בתחנת דלק.
לפי הכרעת הדין במשפטו, סברו השופטים כי מעשים אלו נעשו מתוך מודעות לכך שמקומות אלו מתועדים ומצולמים ויאפשרו לו לבנות אליבי אשר ממקם אותו הרחק מבית הוריו.
לאחר ששהה בדירת ההימורים, נסע דניאל בחזרה לבית הוריו, שם המשיך במלאכת ניקוי זירת הפשע, תוך כדי שהוא שופך אקונומיקה על גופות הוריו, ואף מנקה עם סכין את החלק התחתון של ציפורני הוריו.
בהזדמנות זו אף פיזר כפתורים בסמטה הסמוכה.
בתום ניקיון זירת הפשע, חזר דניאל לביתו בתל אביב, חתך סברס, הניח לידו סכין ופיזר טיפות מדמו, ליצירת ראיות ל"גרסת הסברס", אשר תהיה אחד מהסבריו השקריים לחתך בידו לחוקרי המשטרה שיבצעו חיפוש בדירתו (הסבר קודם נתן לחבריו להימורים - כביכול נחתך מדלת רכבו, ולבסוף הודה במהלך החקירה שנחתך בבית הוריו).
לאחר מכן התקלח והלך לישון.
שלושה ימים לפני מעצרו, אמר דניאל מעוז למשה נוסבאום, בשיחת טלפון שהוקלטה ושודרה בערוץ 2, בתשובה לשאלה אודות השמועות שרצח את הוריו: "זה הזוי.
ההורים שלי מתהפכים בקברם כשעולות כאלה שמועות.
הם היו אהובי נפש שלי והייתי אהוב נפשם גם".
לאורך כל החקירה והמשפט כפר דניאל מעוז באשמה, ולהגנתו העלה ארבע גרסאות שונות, ובכולן טען כי לא הוא ביצע את הרצח.
בתחילה טען כי כלל לא היה בירושלים בליל הרצח, לאחר מכן הודה כי היה בירושלים בליל הרצח אך לא בדירת הוריו.
בהמשך אף טען כי שהה בדירה ונאבק עם הרוצח שנמלט מהמקום, וחזר על גרסה זו בשחזור שעשה.
בגרסתו האחרונה, שבה דבק במהלך המשפט, האשים את אחיו התאום ניר, כי הוא הרוצח שעמו נאבק בדירה.
במהלך עדותו הראשונה של ניר מעוז, ב-7 במרץ 2012, הטיח בו הסנגור דוד ברהום מן הסנגוריה הציבורית כי טביעת כף יד של ניר נמצאת מרוחה על דם טרי בכניסה לאמבטיה בבית הוריו.
התובע טען שזה לא נכון.
בסיום החקירה אמר ניר: "מה שעשית לי בחקירה, זה בלתי יסולח".
במהלך המשפט העידה מטעם התביעה אחותו של דניאל, תמר מעוז, וסיפרה שדניאל היה שקוע בחובות בשל התמכרותו להימורים, וכי התנהג בצורה מוזרה וחשודה במהלך השבעה.
באמצעות פענוח המחשב של דניאל מעוז ושחזור הנתונים שאותם ניסה למחוק התגלו הממצאים כי חיפש מספר ביטויים הקשורים לרצח הוריו.
בין הממצאים נמצא כי חמש שעות לפני שרצח את הוריו הוא חיפש בגוגל את הביטוי "האם קרן פנסיה עוברת בירושה" ועשרות ביטויים נוספים.
התפתחויות נוספות במשפט - פתק וקו הגנה נוסף
במהלך המשפט טענו בבית המשפט עו"ד דוד ברהום ועו"ד ארז בר-צבי, סנגוריו של דניאל מעוז, כי לידם הגיע פתק שלא היה מוכר להם, זאת למרות שהיה מוכר ללקוחם ואף לסנגורו הקודם.
מדובר בפתק שבו לכאורה אלמונים איימו על מעוז שאם יפתח את הפה, יפגעו בו ובאחיו "המנאייק" - רמז לכך שאחיו, ניר, משרת, נכון לעת ההיא, במשטרה.
הסנגורים הדגישו כי הם עושים שימוש בפתק זה בניגוד לקו ההגנה של מעוז, אשר טען כזכור כי אחיו, ניר, הוא זה שרצח את הוריהם.
לקראת סיכומי ההגנה טענו הסנגורים כאילו פתאום גילו את הפתק והעלו גרסה חמישית המבוססת עליו כאילו לקוחם מאוים על ידי רוצחים אלמוניים (אב בית הדין, השופט צבי סגל, הבהיר לסנגורים שמדובר בגרסה חמישית, מכיוון שבגרסה השלישית דובר על רוצח אלמוני אחד בלבד).
הסנגורים התבססו על פסק הדין בעניין קצב שלפיו אם יש בסיס ראייתי לקו הגנה אחר או נוסף, גם אם הוא סותר את קו ההגנה של הלקוח, אזי ניתן לעשות בו שימוש לשם הגנה על הלקוח.
למרות שבבית המשפט טענו לגרסה חמישית, המשיכו הסנגורים להעליל עלילות סותרות בכלל ראיונותיהם בתקשורת.
במהלך המשפט עצרה המשטרה את רוני בן ארבון, בחשד שסייע לדניאל מעוז לשבש את משפטו, בכך ששיגר מכתבים לשופטי בית המשפט ולצוות התביעה והסנגוריה, בהם התחזה לעד אלמוני שלכאורה ראה את ניר מעוז, אחיו התאום של דניאל, נמלט מן הבית בליל הרצח.
ב-10 בדצמבר 2014 הוגשו כתבי אישום בעניין זה, כנגד רוני בן ארבון ודניאל מעוז.
בעקבות תביעת דיבה שהגיש ניר מעוז נגד רוני בן ארבון על הפצת המכתבים, נפסק כי רוני בן ארבון יפצה את ניר מעוז במלוא סכום התביעה.
התנהלות הסנגוריה הציבורית במשפט הובילה את בני משפחת מעוז לשלוח, באמצעות מרכז נגה, מכתב ליועץ המשפטי לממשלה, יהודה וינשטיין, המתריע כי המדינה התירה רצח אופי ועל שקרים חמורים שמקורם בסנגוריו של הנאשם.
במכתב ביקשו בני משפחת מעוז מן המדינה לספק הגנה ראויה לניר מעוז אל מול ההאשמות שעלו כנגדו בתקשורת.
הסנגור הארצי, ד"ר יואב ספיר, הביע תמיכה בלתי מסויגת בסנגורים, והיועמ"ש נמנע מכל פעולה נגד הסנגורים.
על רקע זה הגיש ניר מעוז תביעת לשון הרע נגד עו"ד דוד ברהום, שאליו הצטרפה כידידת בית המשפט לשכת עורכי הדין, אך תביעתו נדחתה במלואה ב-10 בנובמבר 2019, והוא חויב בהוצאות הנתבע על סך 20,000 ש"ח.
על פסק הדין הגיש ניר מעוז ערעור שגם הוא נדחה בבית משפט המחוזי בתל אביב-יפו.
ב-1 ביולי 2013 הרשיע בית המשפט המחוזי בירושלים את דניאל מעוז ברצח הוריו ובהשמדת ראיה.
השופטים הדגישו: "ערכי כיבוד הורים – כאבק היו לרגלי הנאשם.
ידענו כי קדושים הם החיים ויש לכבדם בכל צורה, אך לא מצאנו סימן וזכר לידיעה זו באמתחתו של הנאשם.
אמרה התורה לא תרצח, אך הנאשם סכר אוזניו ועיניו, ורצח בדם קר את שני הוריו".
השופטים דחו בנחרצות את גרסת הנאשם, כי אחיו התאום ניר, הוא זה שרצח את הוריו המנוחים, בעוד הנאשם מצוי בבית ומסתתר בשירותים מחשש לחייו.
"גרסה זו", קבעו השופטים, "נדחתה מכל וכל, לאחר שמיעת כל הראיות בתיק, שהובילונו לכלל מסקנה וללא צל של ספק, לפיה ניר כלל לא שהה בבית ההורים המנוחים בליל הרצח".
עוד ציינו השופטים בהכרעתם כי "הנאשם היה אמור להרגיש רגשות נורמליים של כאב, אשמה וחרטה.
הנאשם לא ניחם על מעשיו אלא ביקש לפגוע בשמו הטוב של אחיו התאום ניר וטען כלפיו בלי להניד עפעף שרצח את הוריו המנוחים".
ניר מעוז אמר בתום הקראת הכרעת הדין וגזר הדין כי "ההכרעה אינה מקלה במאומה על ההתמודדות עם האובדן הקשה מנשוא של ההורים שלנו, אבל לפחות היום נעשה צדק ובית המשפט שם קץ להתעללות האכזרית במשפחה בידי הרוצח הארור והשפל ומי שנעתרו לסייע לו בבית המשפט ומחוצה לו."
מיד לאחר הכרעת הדין ביקשה התביעה לגזור על דניאל מעוז עונש של שני מאסרי עולם מצטברים ואילו סנגוריו טענו כי יש להטיל עליו עונש מאסר עולם אחד בלבד.
השופטים דנו את דניאל מעוז לשני מאסרי עולם מצטברים וחמש שנים נוספות על השמדת ראיות וחמישה עשר חודשי מאסר שנוספו לעונשו של הרוצח.
מבחן זה מצדיק הטלת עונשים מצטברים, כדי ליתן ביטוי הולם לערך היסוד של קדושת החיים, להוקיע את עומק הזוועה שברצח שניים, ולבטא מדיניות הרתעה ראויה."
עוד כתבו השופטים בגזר הדין: "נסיבות ביצוע רצח המנוחים מוכיחות באופן חד וברור: המדובר במעשי רצח שטניים, מתוכננים, בקפידה מראש, לשם השגת תכלית מעוותת שנרקמה במוחו היוקד של הנאשם.
בנסיבות אלו, אין כל הצדקה לילך ולו מרחק פסיעה לטובת הנאשם.
למותר לציין, כי נסיבות ביצוע הרצח ואופן ההתנהלות המאוחרת של הנאשם אינן מורות כי פני הנאשם לשיקום; עצם המשך הטחת האשמותיו - בדברים שנשא לאחר גמר הטיעונים לעונש, אותם הכין מראש ובכתב - כלפי אחיו התאום, ניר, לו הוא חייב התנצלות מלאה, מדגישות את הסיכון העצום הגלום בנאשם, לציבור בכללותו.
הנה כי כן, דעכו שיקולי הענישה לקולא, ונדמו."
בפברואר 2014 הגישו סנגוריו של מעוז ערעור על פסק הדין, ובו חזרה על טענתו כי אחיו ניר הוא הרוצח, וכן טענו שהתרחיש של רצח על ידי אלמונים שאיימו על מעוז שלא יסגיר אותם לא נלקח בחשבון, ושראוי היה להטיל עליו שני מאסרי עולם חופפים".
בית המשפט העליון קבע כי לא ניתן היה להטיל על מעוז עונש שהפרקליטות כלל לא עתרה להטלתו מבלי להתרות בו קודם לכן בעניין זה.
בית המשפט העליון קבע למעשה תקדים ביחס לכל תיק בעתיד שבו בית המשפט סבור שיש להוסיף רכיב עונשי נוסף חרף העבודה שגורמי התביעה לא ביקשו זאת.
אחיו של דניאל מעוז הביעו התנגדות תקיפה להצעה, כאשר הפרקליטות שאלה את עמדתם, וגם פרקליט המדינה, שי ניצן, דחה את ההצעה.
ב-11 באוקטובר 2015 הגיש עורך דינו של דניאל מעוז לבית המשפט העליון הודעה על משיכת הערעור על הכרעת הדין ובמקומה ערעור על גזר הדין.
במקביל שלח מכתב לפרקליט המדינה שבו הודה דניאל מעוז ברצח, והתרעם על כך שהפרקליטות לא הסכימה לוותר על חמש השנים שנגזרו עליו בגין השמדת ראיות (שפיכת אקונומיקה על גופות הוריו המנוחים וניקוי ציפורניהם בסכין).
במרץ 2016 התראיין דניאל מעוז והודה לראשונה בקולו: "רצחתי את הוריי", תוך שהוא מתרעם על כך ששירות בתי הסוהר לא מאפשר לו לצאת מבית הכלא לצורך בדיקה מקדימה לתרומת כליה, כביכול במטרה לתיקון פשעיו.
הרוצח דניאל מעוז המשיך לערער על גזר דינו, למרות שהוא טוען שהוא מצטער על פשעיו, ובית המשפט העליון התערב בגזר הדין וקבע כי יש לבטל את תוספת חמש השנים שהוטלו עליו בבית המשפט המחוזי.
בפברואר 2018 הורשע דניאל מעוז על פי הודאתו בעבירה של בידוי ראיות, לאחר ששכנע את שותפו לתא הכלא, רוני בן ארבון, לשלוח מכתב מזויף לשופט ולצוות התביעה, כאילו היה "עד ראייה" לכך שניר מעוז, אחיו התאום של דניאל, הוא שרצח את הוריו.
על כך נגזרו עליו 15 חודשי מאסר נוספים, והוא חויב לפצות את אחיו ב-6,000 ש"ח.
רצח מרטין לותר קינג היה אירוע משמעותי בתנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית, שאירע ב-4 באפריל 1968. ד"ר מרטין לותר קינג הבן היה כומר בפטיסטי אפרו-אמריקני, פעיל זכויות האדם של שחורים בארצות הברית וזוכה פרס נובל לשלום.
ב-29 במרץ 1968 יצא קינג לעיר ממפיס שבמדינת טנסי להצטרף למחאת פועלי תברואה אפרו-אמריקאים בעיר ששבתו מ-12 במרץ במטרה לשפר את תנאי העסקתם ולהשוותם לפועלי תברואה לבנים.
ביום 3 באפריל נשא קינג נאום הייתי על פסגת ההר בכנסיית מסון טמפל של הקהילה הפנטקוסטית האפרו-אמריקאית.
ביום 4 באפריל בשעה 18:01 נורה מרטין לותר קינג בעת שעמד על מרפסת הקומה השנייה של המוטל.
חברו של קינג למאבק, אברנטי, היה בחדר בעת האירוע, שמע את הירייה וכאשר יצא מהחדר מצא את קינג שוכב על הרצפה מתבוסס בדמו.
ההתנקשות יצרה מהומה רבתי במלון.
לוריין ביילי, אשתו של בעל המלון, יצאה במרוצה לחצר, ראתה את גופתו של קינג, התמוטטה ומתה מהתקף לב.
מעבר לכביש, ממול למוטל לוריין ובסמוך לבית הארחה בו שהה הרוצח, הייתה תחנת כיבוי אש שהוצבו בה שוטרים אשר עקבו אחרי מעשיו של מרטין לותר קינג.
לאחר הישמע הירייה ועם הפגיעה, יצאו השוטרים למקום האירוע והיו הראשונים להעניק עזרה ראשונה לקינג שגסס מפצעיו.
הוא הודה ברצח ב-10 במרץ 1969 (על אף שהכחיש את ההודאה לאחר שלושה ימים), משהועמד למשפט הודה ריי כי הוא הרוצח, בעצת בא כוחו.
ההודאה הצילה את ריי מגזר דין מוות ונגזרו עליו 100 שנות מאסר.
מאז החליף ריי מספר עורכי דין במאמץ לבטל את הרשעתו, במהלך הזמן מסר ריי מספר גרסאות מעורפלות בנוגע לחלקו ברצח, הוא טען שלא ירה במרטין לותר קינג והוסיף כי הוא היה מעורב ברצח באופן לא ישיר, לטענתו בראש הקנוניה עמד אדם ששמו "ראול".
מעשה הרצח וסימני השאלה שנותרו – לכאורה – סביב נסיבותיו ובעיקר העוינות של ממשלת ארצות הברית וסוכנויות פדרליות שניהלו מערכה עיקשת כנגד מרטין לותר קינג הביאו להתפתחות תאוריית קשר שעיקרה הטענה כי ריי היה שותף זוטר במזימה לרצוח את מרטין לותר קינג שבראשה עומדים אלמונים או גופים ממשלתיים.
שנתיים לאחר מכן תבעה קורטה סקוט קינג את ללויד ג'וארס בבית משפט אזרחי, על חלקו לכאורה ברצח מרטין לותר קינג, על פי דברי ג'וארס הוא קיבל 100,000 דולר על מנת לתכנן ולהוציא לפועל את רציחתו של קינג.
חבר המושבעים מצא את ג'וארס ו"קונספירטורים אלמונים" וכן "סוכנויות ממשלתיות" כאשמים במזימה לרצוח את קינג.
דו"ח ממצאי הוועדה פורסם ב-29 במרץ 1979. באשר למרטין לותר קינג, הסיקה הוועדה כי רציחתו הייתה מיריה אחת מרובהו של ג'יימס ארל ריי, ושקיימת "אפשרות" שהרצח היה כתוצאה מקשר פלילי, על אף שאף סוכנות של הממשלה של ארצות הברית אינה מעורבת בקשר זה.
עם הוודע דבר הרצח עברו הציבור האמריקאי בכלל, הקהילה האפרו אמריקאית וארגוני המחאה זעזוע של ממש.
חבריו של מרטין לותר קינג ניסו להכיל את האירוע ובה בעת לשלוט באירועים שהחלו לצאת מכלל שליטה.
בנאום פומבי אמר ג'יימס פרמר ממקורביו של קינג:
מאידך הציג סטוקלי קרמייקל גישה מיליטנטית יותר:
הפוליטיקאי והיריב לשעבר רוברט קנדי, שהיה במהלך מסע בחירות לראשות המפלגה הדמוקרטית נשא נאום מיוחד באינדיאנפוליס מול קהל נסער.