tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האוסף הסמוי (Die unsichtbare Sammlung): נובלה (1925), תרגם צבי ארד, הוצאת זמורה-ביתן, תשמ"ו 1985 (מתוך הקובץ "במבוכת הרגשות"); מהדורה נוספת: תרגם גדי גולדברג, הוצאת מִנֶּגֶד, 2019 (יצא בשם "האוסף הבלתי נראה").
במבוכת הרגשות (Verwirrung der Gefühle): נובלה (1927), תרגם צבי ארד, הוצאת זמורה-ביתן, תשמ"ו 1985 (מתוך הקובץ "במבוכת הרגשות"); מהדורה נוספת, תרגם מגרמנית הראל קין, הוצאת תשע נשמות, 2025 (יצא בשם "סערת רגשות").
לב גווע (Untergang eines Herzens): נובלה (1927), תרגמה ליה נירגד, הוצאת מודן, 2022 (מתוך הקובץ "אהבות עכורות").
החתונה בליון (Die Hochzeit von Lyon): סיפור קצר (1927), תרגם מגרמנית הראל קין, הוצאת תשע נשמות, 2024 (מתוך הקובץ "אדם בלתי נשכח").
1955 - תרגם אידוב כהן, הוצאת מסדה (מתוך הקובץ "עשרים וארבע שעות בחיי אישה").
1968 - תרגם יצחק לבנון, הוצאת רות.
1984 תשמ"ד - תרגם צבי ארד, הוצאת זמורה-ביתן (מתוך הקובץ "לילה מופלא").
2018 - תרגם הראל קין, הוצאת תשע נשמות.
שעות הרות גורל (Sternstunden der Menschheit): מבחר סיפורים היסטוריים (1927), תרגמה עדנה קורנפלד, הוצאת גרעיני זהב, 1958; מהדורה נוספת: תרגם צבי ארד, הוצאת זמורה-ביתן, תשמ"ה 1985.
מנדל של הספרים (Buchmendel): נובלה קצרה (1928), תרגם מגרמנית הראל קין, הוצאת תשע נשמות, 2016 - סביב דמותו של "יעקב מנדל", יהודי רוסי שהיגר לוינה.
מרד המציאות (Widerstand der Wirklichkeit): נובלה (1929) תרגם מגרמנית הראל קין, הוצאת תשע נשמות, 2017 (יצא לאור לראשונה רק ב-1976).
Bildnis eines politischen Menschen): ביוגרפיה (1929), תרגם יצחק הירשברג, הוצאת בקר (1951); מהדורה נוספת: ז'וזף פושה, הוצאת גרעיני זהב, 1958; מהדורה נוספת: ז'וזף פושה, תרגמה טלי שוורצשטיין-בסר, ספרי עליית הגג, 2003.
Bildnis eines mittleren Charakters): ביוגרפיה (1932), תרגם צבי ארד, הוצאת זמורה-ביתן, 1987.
אראסמוס מרוטרדם (Triumph und Tragik des Erasmus von Rotterdam): ביוגרפיה של דזיריוס אראסמוס (1934), תרגם יוסף ונקרט, מבוא מאת פרופ' יעקב גולומב על אודות צווייג וזיקתו ליהדות, הוצאת כרמל, תשס"ד 2004.
לפורלה (Leporella): נובלה (1935), תרגם מגרמנית הראל קין, הוצאת תשע נשמות, 2023 (מתוך הקובץ "חלומות שכוחים").
מריה סטיוארט (Maria Stuart): ביוגרפיה (1935), תרגם דב קמחי, הוצאת מצפה, 1936; מהדורה נוספת: תרגם צבי ארד, הוצאת זמורה-ביתן, 1988.
המנורה הגנוזה (Der begrabene Leuchter): נובלה (1936), תרגם ישראל פישמן, הוצאת י.
שרברק, 1946; מהדורה נוספת: תרגם מגרמנית הראל קין, הוצאת תשע נשמות, 2021 (יצא בשם "המנורה הטמונה").
Der Mann und seine Tat): ביוגרפיה (1938), תרגם יצחק הירשברג, הוצאת בקר; מהדורה נוספת: תרגמה מתרגום לאנגלית ליה נירגד, הוצאת מודן, 2020.
1948 - תרגם אליקים ויינברג, הוצאת מסדה, תש"ח (יצא בשם "הישמר מן הרחמים").
1984 - תרגם צבי ארד, הוצאת זמורה-ביתן, תשמ"ד.
1986 - תרגמה ניצה בן-ארי, הוצאת זמורה-ביתן, תשמ"ו.
(?War er es): תרגם מגרמנית הראל קין, הוצאת זיקית, 2015. נובלת מתח קצרה.
קלריסה (Clarissa): נובלה בלתי גמורה (1941), תרגמה טלי קונס, הוצאת מודן, 2016.
משחק המלכים (Schachnovelle) נובלה (1941):
1949 - תרגם פסח ליפובצקי הוצאת ליינמן.
2021 - תרגם מגרמנית הראל קין, הוצאת תשע נשמות (יצא בשם "נובלת שחמט").
העולם של אתמול (Die Welt von Gestern): אוטוביוגרפיה (1942), תרגם ברוך קרופניק, הוצאת ליינמן, 1949; מהדורה נוספת: תרגם צבי ארד, הוצאת זמורה-ביתן, תשמ"ג 1982.
בלזק (Balzac): ביוגרפיה (1946), תרגם אוריאל שלח, הוצאת קרני, 1952; מהדורה נוספת: תרגמה נועה קול, הוצאת כרמל, 2016 (יצא בשם "בלזאק").
אדם בלתי נשכח (Ein Mensch, den man nicht vergisst): סיפור קצר (1946), תרגם מגרמנית הראל קין, הוצאת תשע נשמות, 2024 (מתוך הקובץ "אדם בלתי נשכח").
הרחוב לאור הירח: סיפורים (1949), תרגם דב קמחי, הוצאת מסדה (קובץ הכולל את "פחד", "הרחוב לאור הירח", "הכפייה", "איש הספר" ו-"הפליט").
אנשים וגורלות: קובץ מסות ביוגרפיות, תרגם צבי ארד, הוצאת זמורה-ביתן, תשמ"ו 1986.
הנערה מהדואר (Rausch der Verwandlung): תרגמה טלי קונס, הוצאת מודן, 2013. רומן שנמצא בעיזבון של צווייג ופורסם לראשונה ב-1982.
הדחף, תרגמה ליה נירגד, הוצאת כתר, 2024.
סוד בוער,תרגם : הראל קין, הוצאת תשע נשמות, 2024.
אחרי עימותים צבאיים עם העות'מאנים הגיע איתם לפשרה.
מכל שליטי הנסיכות מולדובה, תקופת שלטונו של שטפן הגדול (47 שנים) הייתה הארוכה ביותר.
שטפן היה בנו של בוגדאן השני ממולדובה, ובחלק מהזמן גם שותפו לשלטון.
בוגדאן השני נרצח בשנת 1451 על ידי אחיו, פטרו (השלישי) ארון, שעלה, בעקבות הרצח, על כס המלוכה.
בעקבות רצח אביו, נמלט שטפן להונגריה, ומאוחר יותר עבר לנסיכות ולאכיה השכנה.
בקיץ 1457 חזר שטפן למולדובה, ובעזרתו של ולאד המשפד, שליט ולאכיה, הדיח את פטרו ארון, שנאלץ לחפש מקלט בפולין.
תיאוקטיסט הראשון, המיטרופוליט של מולדובה, משח את שטפן לנסיך.
שטפן תקף את פולין ומנע מקז'ימייז הרביעי יגיילו, מלך פולין, לתמוך בפטרו ארון.
בשנת 1459, שנתיים לאחר שעלה לשלטון במולדובה, הכיר שטפן בחוקיות שלטונו של קז'ימייז הרביעי.
שטפן הגדול נחשב לדמות מובילה ובולטת בהיסטוריה הרומנית.
הוא ניחן בתכונות של מדינאי, דיפלומט ומנהיג צבאי.
תכונות אלה אפשרו לו להתמודד עם משברים גדולים, בעקבות עימותים צבאיים עם גורמים עוינים מבחוץ ומבפנים, שניסו להדיח אותו מכסאו.
במהלך שלטונו הגיעה נסיכות מולדובה לשיאים בהתפתחותה, וידעה תקופה ארוכה של יציבות פנימית, שגשוג כלכלי חברתי ושלום.
מבחינה פנימית התבסס שלטונו של שטפן הגדול על מעמד חברתי חדש המורכב בעיקר מבני שכבת האצולה הנמוכה (הבויארים הכפריים), שקודמו לתפקידים בכירים בהתבסס על כישוריהם הצבאיים ונאמנותם לשליט, או שהיו קרובי משפחתו.
שטפן התבסס גם על שכבה של אזרחים עצמאיים שלחמו לצדו, מכוח אמונתם הדתית, והקים עבורם קהילות כפריות קולקטיביות.
בצעד זה הבטיח לעצמו את נאמנותם, שלום חברתי בארץ וכן את כוח האדם הנדרש להחזקת צבא המונים, שכונה "הצבא הגדול", שסייע לו במימוש תוכניותיו הפוליטיות.
מבחינה חיצונית הצליח שטפן לנקוט במדיניות פרגמטית, שהקווים המנחים העיקריים שלה היו: יחסים טובים ככל האפשר עם שליטיהם של מדינות קטנות סמוכות למולדובה, כמו, למשל, עם שליטיה של "הארץ הרומנית" (Țara Românească) (שמה הרומני של נסיכות ולאכיה), ועם החאן של קרים.
מטרתה של מדיניות הבריתות של שטפאן הגדול הייתה שלא לאפשר לשכנים הגדולים של מולדובה - האימפריה העות'מאנית, ממלכת פולין וממלכת הונגריה, להשתלט על מולדובה.
הוא גם ניסה, אך ללא הצלחה, ליצור מערכת של בריתות בינלאומיות נגד הטורקים העות'מאנים.
שלח במטרה זו שליחים אל האפיפיור, אל ונציה, אל הונגריה, אל פולין, אל צ'כיה ואל פרס.
בתקופת שלטונו ניהל שטפן מעל 40 קרבות ובמרביתם יצא כמנצח.
הקרבות העיקריים היו הניצחון בבאיה (Baia), ב-1467, על מתיאש הוניאדי ההונגרי, ב-1469 בליפניק (Lipnic) נגד הטטרים והניצחון ב-1497 על המלך הפולני יאן אולברכט בקרב קוסמין.
ניצחונו הצבאי הגדול ביותר היה בקרב וסלוי (Vaslui), שנערך ב-10 בינואר 1475 נגד הצבא העות'מאני בראשות האדים סולימאן פאשה.
לאחר שהפסיד בקרב וסלוי, יצא הסולטן מהמט השני בראש הצבא שהנחיל תבוסה לצבאו של שטפן בקרב העמק הלבן (Valea Albă).
שטפן נאלץ להכיר בחסות האימפריה העות'מאנית על נסיכות מולדובה, אך הצליח לקבל תנאי חסות טובים.
בתמורה למס חסות שנתי צנוע, שמרה מולדובה על מוסדותיה וזכתה לאוטונומיה פוליטית פנימית.
שטפאן הגדול היה אחד התומכים הגדולים של התרבות המולדבית ושל הכנסייה האורתודוקסית המקומית וייסד מספר מנזרים וכנסיות במולדובה, בארץ הרומנית (ולאכיה), בטרנסילבניה ובהר אתוס.
בעקבות תרומותיו לכנסייה והילתו כמגן הנצרות בפני איום האסלאם הוכרז שטפן לקדוש על ידי הכנסייה האורתודוקסית הרומנית, וכונה שטפן הגדול והקדוש, ב-20 ביוני 1992.
שטפן נשא שלוש נשים: יבדוקיה (Evdochia) בתו של נסיך רוסי, מריה ממנגופ (Mangop), שהשתייכה למשפחה הקיסרית הביזנטית ומריה ווֹייקיצה (Voichiţa), בתו של ראדו היפה (Radu cel Frumos).
מנישואיו נולדו לשטפאן שבעה ילדים.
החל משנת 1497 הפך בנו, בוגדאן השלישי, לנסיך-שותף.
שטפן הגדול גילה יחס טוב כלפי יהודי ארצו ואף קידם אחד מהם, יצחק בן בנימין שור מיאשי, לתפקיד לוגופט.
שטפאן הגדול נפטר ב-2 ביולי 1504 בסוצ'אבה, ונקבר במנזר פוטנה (Putna).
הוא נחשב לאחד הגיבורים הלאומיים הגדולים של מולדובה בפרט, ושל רומניה בכלל, ודמותו מופיעה על שטרות כסף.
שטפן היים היה סופר יהודי-גרמני.
מן הבולטים בסופריה של גרמניה המזרחית.
שטפן היים הוא שם העט של הלמוט פליג.
היים נולד בקמניץ שבגרמניה למשפחה יהודית.
למד באוניברסיטת ברלין עיתונאות ספרות ולשון גרמנית.
עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 ברח לצ'כוסלובקיה, ומשם היגר לארצות הברית.
בניו יורק ערך שבועון גרמני-אמריקני בשם "הד העם הגרמני".
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס לצבא האמריקני כחלק מתוכנית נערי ריצ'י, ונלחם עם בעלות הברית על אדמת אירופה.
הוא היה חייל מצטיין ואף זכה לכמה עיטורים וציונים לשבח; השירות הצבאי העניק לו גם אזרחות אמריקנית.
היים סיים את לימודיו האקדמיים בארצות הברית והתפרסם שם כסופר, ספרו הראשון "נושאי צלב-החופש", רומן תיעודי על חייהם של החיילים האמריקנים באירופה, היה לרב-מכר.
אחר כך כתב רבי-מכר נוספים, "עיני התבונה" ו"גולדסבורו", ורומן נוסף - "בני הערובה" - שחברת סרטי פרמאונט הפכה לסרט.
היים עבר משבר של אכזבה עמוקה מדרך החיים האמריקנית, ובתוך גלי הלהט הפטריוטיים ששטפו את אמריקה, החליט להחזיר לנשיא דווייט אייזנהאואר את המדליות והעיטורים שזכה בהם במלחמת העולם.
ב-1953, בשיא המלחמה הקרה, הוא שב לגרמניה והחליט להשתקע בברלין המזרחית.
במזרח גרמניה, קנה לו היים עד מהרה שם של אחד מחשובי הסופרים.
בסך הכל כתב היים 15 רומנים, בעיקר רומנים היסטוריים.
הנושאים שבהם עסק לא היו לרוחם של השלטונות; הוא כתב על הברחות וסחר לא חוקי בין מזרח ומערב גרמניה, על צנזורה ועל המהפכה הגרמנית, מלחמת האזרחים היחידה שהתרחשה אי־פעם בגרמניה.
השלטונות ראו בכך ביטוי לביקורת על נוקשותם הדוגמטית.
ב-1965 אף הוקיע אותו בפומבי מנהיג המפלגה הקומוניסטית, אריך הונקר, כבוגד ברעיון הסוציאליסטי.
ספריו נאסרו להפצה במזרח־גרמניה, אבל מצאו את דרכם למערב, שקיבל אותו כאחד הקולות האותנטיים ביותר שנשמעו מן העבר השני של מסך הברזל.
בשנת 1972 פרסם את הספר "דוח המלך דוד", אלגוריה על שכתוב ההיסטוריה בידי מנהיגים ומלחכי הפנכה שלהם.
בספר שלמה המלך מבקש לכתוב את הסיפור הרשמי על אביו דוד, בלי האכזריות, הנשים, מעשי הכפירה, המניפולציות הפוליטיות, ובלי יהונתן.
בשנות השמונים הרשו לו השלטונות חופש פעולה מסוים.
הוא הירבה להופיע בטלוויזיה המערב־גרמנית, ואף ביקר בישראל לרגל צאת ספרו "אחשורוש מלך היהודים" לאור.
במהלך אירועי נפילת חומת ברלין,ב-4 בנובמבר 1989 נאם לפני מיליון איש בברלין.
ב-1994 נבחר לפרלמנט הגרמני (הבונדסטאג), אך שנה מאוחר יותר התפטר מהפרלמנט במחאה על החלטת הצירים להעלות לעצמם את המשכורות.
בשנת 1993 הוענק להיים פרס ירושלים בספרות.
היים נפטר בגיל 88, בעת ששהה בישראל בוועידה בינלאומית לרגל יום השנה ה-200 להולדת המשורר היינריך היינה, ונקבר בבית הקברות היהודי בוייסנזה בברלין.
נושאי צלב-החופש: רומן, עברית: אברהם בירמן, תל אביב: נ' טברסקי, תש"י 1950.
בני תערובות; עברית: אמיל פוירשטין, אביגדור המאירי, תל אביב: צ' ליינמן, תש"ד 1944.
אחשוורוש, היהודי הנודד; תרגמה מגרמנית: נילי מירסקי, תל אביב: עם עובד (ספרייה לעם), 1983. – סאטירה פוליטית שנונה, המביאה את עלילותיהם של היהודי הנודד אחשוורוש ויריבו הנצחי השטן.
דוח המלך דוד; עברית: ברוריה בן-ברוך, ירושלים: כתר, 1987. – סיפורו של איתן האזרחי, שנשכר על ידי שלמה המלך לכתוב את תולדות חיי אביו דוד המלך.
קולין; תרגם מגרמנית יעקב גוטשלק, תל אביב: ספרית פועלים, 1993.
ספר דוד המלך; מחזה מאת רועי חן על פי ספרו של שטפן היים דוח המלך דוד, שעלה בתיאטרון גשר ב-2016, בימויו של יבגני אריה/
שטפנשט או שטעפנשט (ברומנית: Ştefăneşti) היא עיר קטנה במחוז בוטושאן, בחבל מולדובה שברומניה, המונה כ-5,700 תושבים.
יהודים הגיעו לשטפנשט בסוף המאה התשע-עשרה (1900-1880) ותרמו להפיכתה לעיירה ולמרכז מסחרי.
יהודי העיירה היו ברובם חסידים פשוטים שעסקו במלאכות יהודיות כגון: נפחים, עגלונים, חייטים, צורפים ורפתנים.
כאשר החליטו פרנסי העיירה להזמין רב שינהיג את הקהילה היהודית, נבחר הרב מנחם נחום פרידמן משטפנשט, בנו של רבי ישראל מרוז'ין.
רבי מנחם נחום כיהן כאדמו"ר במשך כ-20 שנה.
לאחר פטירתו התמנה בנו רבי אברהם מתתיהו פרידמן לאדמו"ר.
הוא התפרסם כבעל מופת וכונה "מחולל הפלאות משטעפנשט" או "הצדיק משטפנשט".
בעקבות פטירתו בשנת תרצ"ג (1933) ללא צאצאים הוחלט ביזמת רב העיירה, הרב יוסף ברייאר, להקים בבנייני החצר המפוארים ישיבה לזכרו.
הישיבה שנקראה "בית אברהם" פעלה עד למלחמת העולם השנייה.
ב-1936 למדו בה כ-60 תלמידים בארבע כיתות.
בראש הישיבה עמד הרב ברייאר.
הלימודים בישיבה התקיימו ברוח חסידית ושולבו בה גם לימודי חול.
בשנת תשע"ח נמצא בבית העלמין היהודי קברו של רבה של העיר במאה ה-19 הרב שלום תאומים.
שטפן יורש (ברומנית: Ştefan Iureş.
שמו המקורי Ștefan Iuster, שטפן יוסטר) (7 במאי 1931 יאשי – 8 ביולי 2013 יאשי) היה סופר, משורר, מחזאי ועורך יהודי-רומני.
בשנותיו האחרונות פעל כמנהל הוצאת הספרים היהודית "Hasefer".
בנוסף לשירה ומסות יורש כתב גם ספרות ילדים ומחזות.
שטפאן יורש נולד בשנת 1931 בשם שטפאן יוסטר בעיר יאשי בחבל מולדובה שברומניה.
הוריו היו יחיאל יוסטר, רואה חשבון, ונטה יוסטר לבית לופו.
כשהיה בן שלושה חודשים המשפחה עברה לגור בבוקרשט, בירת רומניה.
בימי המשטר הצבאי-פרו-נאצי של יון אנטונסקו למד יורש בתיכון היהודי Cultura (קולטורה, כלומר "תרבות") אחר כך בתיכון "מיכאי האמיץ" (Mihai Vitezul) וסיים מבחני הבגרות בימי המשטר הקומוניסטי בשנת 1949.
בשנים 1950–1951 למד בבית הספר לספרות ע"ש מיכאי אמינסקו ואחר כך בשנים 1951–1955 בחוג לספרות רומנית בפקולטה לפילולוגיה של אוניברסיטת בוקרשט.
סיים את התואר הראשון בשנת 1958.
בשנים 1969–1972 חזר לספסל הלימודים במחלקה לאנגלית של המכון לשפות גרמאניות באוניברסיטת בוקרשט וסיים תואר בשפה ובספרות האנגלית בשנת 1974.
בשנים 1966–1974 עבד כעורך בכתב העת של הסטודנטים "אמפיתארטו" ואחר כך במגזין "Viaţa studenţească" (ויאצה סטודנציאסקה - "החיים הסטודנטיאליים").
אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי ב-1989 היא יורש עורך במגזין לתרבות „Contemporanul - Ideea europeană" ("קונטמפוראנול- הרעיון האירופי") ובבית ההוצאה לאור "סאפיאנס" (1992-1991).
בשנים 2002–2011 היה עורך ומנהל ההוצאה לאור "הספר" של פדרציית הקהילות היהודיות של רומניה.
בשנת 1949 פרסם לראשונה שיר - "Examene (בחינות) בעיתון "Scânteia tineretului" הבטאון של איגוד הנוער הקומוניסטי ברומניה.
את קובץ השירים הראשון Cuvînt despre tinereţe ("מילה על הנעורים") פרסם בשנת 1953. גם קובצי השירים הבאים - Urmaşii lui Roaită (הממשיכים של רואיטה (1953), Fructe în mai (פירות מאי) (1956), În preajma lui Lenin (במחיצתו של לנין) (1957)
יצירות אלה של יורש בשנים 1950–1960 עמדו בסימן הסגנון הריאליסטי-סוציאליסטי והתאפיינו, בין היתר, באפיקה סכימטית, פשטנית ומתלהבת
בשלב מאוחר יותר עבריורש לשלב "החזרה לליריזם" ולשירה יותר אינטימית ואישית.
כך בקובץ הסונטות Numai un flaut (רק חלילית אחת) (1966) ובקובץ במשנת 1981 - Mâhnitul meu centaur (הקנטאור העגום שלי) המבטאים געגועים לעונה קלאסית.
יורש נפטר ביאשי בשנת 2013.
בנו שהיה רופא עלה לישראל.
Urmașii lui Roaită,, 1953 (הממשיכים של רואיטה)
Carpații sunt munți tineri 1959 -(הקרפטים הרים צעירים) (עם קרול רומן)
2002 - Desaga jucătorului de scrabble השקית של שחקן הסקרבל - עם אחרית-דבר מאת דן גריגורסקו,
1968 - Zozo între cer și pamânt "זוזו בין השמים ובין הארץ".
" 1980 -הסרט Stop cadru la masa - תמונת סזק על יד שולחן - בבימוי עדה פיסטינר
שטפן ווֹלפֶה היה מלחין יהודי-גרמני.
עלה לארץ בשנות השלושים ולאחר מכן היגר לארצות הברית.
וולפה נולד בברלין, בן למשפחה יהודית.
מגיל ארבע-עשרה למד בקונסרבטוריון של ברלין, והמשיך את לימודיו בבית הספר הגבוה למוזיקה בשנים 1920–1921. למד קומפוזיציה אצל פרנץ שרקר והיה גם תלמידו של פרוצ'ו בוזוני.
במקביל למד גם בבאוהאוס ופגש כמה מן הדאדאיסטים.
וולפה כתב מוזיקה לפואמה "אנה בלום" של קורט שוויטרס.
המוזיקה שוולפה כתב בין 1929 ל-1933 הייתה אטונאלית, בשיטת שנים-עשר הטונים של ארנולד שנברג.
עם זאת, אולי בהשפעת המוזיקה המגויסת (Gebrauchsmusik) של פאול הינדמית, וכסוציאליסט נלהב בעצמו, כתב כמה יצירות לאיגודי פועלים וללהקות תיאטרון קומוניסטיות.
למענם כתב בסגנון נגיש יותר ושילב בו יסודות של ג'אז ומוזיקה פופולרית.
שיריו נעשו פופולריים והתחרו באלה של הנס אייזלר.
כשעלו הנאצים לשלטון בגרמניה, נמלט ממנה וולפה, שהיה יהודי וקומוניסט מושבע.
הוא עבר דרך רומניה ורוסיה בדרכו לאוסטריה בשנים 1933–1934. באוסטריה פגש את אנטון וברן ולמד אצלו.
בהמשך עבר לארץ ישראל, שם שהה בשנים 1934–1938. בעקבות אכזבה מדחיית המוזיקה שלו בארץ ישראל היגר וולפה ב-1938 לארצות הברית והתיישב בניו יורק.
שם התרועע בשנות ה-50 עם הציירים האקספרסיוניסטים המופשטים.
משנת 1952 עד 1956 היה מנהל מוזיקלי בקולג' "בלק מאונטיין" וכן הרצה בקורסי קיץ בדרמשטט, גרמניה.
בין תלמידיו היו מורטון פלדמן, רלף שייפי (Shapey), דייוויד טיודור, צ'ארלס וואורינן.
המלחין הישראלי חיים אלכסנדר היה תלמידו בתקופת חייו בארץ ישראל.
יצירותיו מאותה תקופה היו לעיתים בשיטת שנים-עשר הטונים, פעמים אחרות דיאטוניות, לעיתים התבססו על סולמות ערביים, מקאמים ששמע בארץ ישראל ולעיתים השתמש בשיטה אחרת של ארגון טונאלי.
המוזיקה שלו הייתה קיצונית, אבל נמנעה מן הפונקטואליות של מלחינים כמו פייר בולז (ביצירותיו מ-1951–1953) והשתמשה במקומה במחוות ביטוי קונבנציונליות יותר.
שטפן וולפה היה קרוב משפחה של המלחין מיכאל וולפה (בן-דוד של סבו ושל סבתו, שהיו בעצמם בני-דודים) ובתקופת חייו בארץ שמר על קשרים עם משפחתו.
וולפה שהה בארץ ישראל 4 שנים בסך הכל, 1934–1938, והתגורר בקיבוץ קריית ענבים.
הוא היה חלק מקבוצת מלחינים (ביניהם יוסף טל) אשר עלו מגרמניה לארץ ישראל בעקבות עליית הנאצים לשלטון.
בתקופה זו ייסד את האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים יחד עם חנוך יעקבי ולימד הלחנה.
בין תלמידיו חיים אלכסנדר ואפרים בן־חיים (לייבינזון).
וולפה היה קומוניסט/מרקסיסט, פציפיסט ולא ציוני.
אולם, בשנותיו בארץ "נתפס להתלהבות חלוצית, התמסר לחינוך מוזיקלי ולפעילות עסקנית-אמנותית, כתב שירים רבים למקהלות חובבים וניצח על מקהלות בקיבוצים.
על אף היותו חדשן, הדוגל במהפכנות מוזיקלית, וולפה חיפש דרכים להגיע אל הציבור הרחב, אם באמצעות חינוך ואם במוזיקה שכולם יכולים ליהנות ממנה".
וולפה שיתף פעולה עם המשורר נתן אלתרמן והלחין מספר משיריו.
כמו כן לחניו לשיריו של טשרניחובסקי זכו לפרסום.
אולם המוזיקה שכתב לביצוע באולמות קונצרטים נשארה מסובכת ואטונאלית.
על פי יהואש הירשברג, עמיתיו של וולפה באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים הסתייגו מסגנונו החדשני.
אחת מהם, הצ'לנית תלמה ילין אמרה לו כי "יצירותיו מסבות לה יותר סבל ממה שגורם כאב שיניים".
דחייה זו בנוסף לכך שלא הוארך חוזה ההוראה של האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים הובילה להחלטתו לעזוב את הארץ.
היחס לוולפה התבטא לא רק בהסתייגות אלא גם בהתעלמות, בספרים חשובים אשר סיכמו את חיי המוזיקה בישראל וולפה אינו נזכר כלל.
שטפן גולסקו (ברומנית: Ştefan Golescu; 1809–1874) - פוליטיקאי רומני מוואלכיה, יליד גולשט, ששירת במשך תקופה קצרה כראש ממשלת רומניה מ- 26 בנובמבר 1867 ועד 12 במאי 1868.
גולסקו היה חבר ב"אספה של וואלכיה" שבחרה ב- 1859 ב- אלכסנדרו יואן קוזה כדומניטור של נסיכות ולאכיה (לאחר שכבר נבחר כדומניטור של נסיכות מולדובה).
הוא היה חבר במפלגה הליברלית של יון ברטיאנו וראש ממשלה במשך חצי שנה, בממשלה ליברלית.
שטפני פון הוֹהֶנְלוֹהה (גרמנית: Stephanie von Hohenlohe; 16 בספטמבר 1891 - 13 ביוני 1972) הייתה אוסטרית, יהודיה למחצה, בת למשפחת אצולה כתוצאה מנישואים, שריגלה עבור גרמניה הנאצית, והייתה בקשרים טובים עם בכירי הממשל הנאצי ובהם אדולף היטלר.
נולדה כשטפני ריכטר בווינה ללודמילה לבית קורנדה שהייתה יהודייה שהתנצרה ולעורך הדין יוהאן סבסטיאן ריכטר שהיה קתולי או למאהבה של האם, מקס ויינר, שהיה יהודי.
בשנת 1906 נרשמה ריכטר לבית הספר לבלט באופרה של וינה, ובמהרה התערתה בעזרת קסמה האישי באריסטוקרטיה ובחברה הגבוהה הווינאית, למרות יהדותה.
בשנות העשרים המוקדמות שלה, נכנסה ריכטר לפרשת אהבים עם הנסיך הנשוי פרנץ סלבטור פון טוסקנה, חתנו של קיסר אוסטריה פרנץ יוזף הראשון.
מכיוון שהרתה לטוסקנה והשניים לא היו נשואים היא מיהרה להתחתן עם הנסיך הגרמני פרידריך פון הוהנלוהה-ולדנבורג-שילינגספירסט.
ב-5 בדצמבר 1914 היא שהתה בווינה, שם נולד בנה מפון טוסקנה.
פון הוהנלוהה ובעלה התגרשו בשנת 1920. את השנים שלאחר מכן בילתה שטפני פון הוהנלוהה בפריז ובחלקים שונים של אירופה, שם פיתחה ידידות ומערכות יחסים אינטימיות עם מספר אנשים בעלי השפעה, ביניהם הדיפלומט הנאצי יואכים פון ריבנטרופ.
לא היה ידוע בציבור על מוצאה היהודי והיא פיתחה קשרי ידידות וקרבה עם בכירים במשטר הנאצי, ובין השאר עם אדולף היטלר עצמו, שכינה אותה "נסיכה יקרה".
היא ניהלה קשרי ידידות קרובים עם הרמן גרינג והיינריך הימלר, ואף קיבלה תואר "ארית לשם כבוד".
בשנת 1938 דיווחה סוכנות הביון הבריטית (SIS) כי "היא מזומנת לעיתים קרובות ל"פיהרר" שמעריך את האינטליגנציה שלה ואת עצותיה הטובות.
ייתכן שהיא האישה היחידה שמסוגלת להשפיע עליו".
בדירתה בלונדון נמצאה תמונה של היטלר, ועליה כתוב בכתב ידו: "לנסיכה החביבה שלי".
החל משנת 1932, לאחר שגורשה מצרפת כשנחשדה כמרגלת מטעם המפלגה הנאצית שעלתה לשלטון בגרמניה, התגוררה במלון יוקרתי בלונדון, וכבת למשפחת אצולה גרמנית התחברה עם האצולה הבריטית, והפכה במהרה לתועמלנית ומרגלת רבת ערך עבור ממשלתו החדשה של היטלר.
בין האישים שאיתם ניהלה קשרי ידידות קרובים ניתן למנות את מרגוט אסקווית (אשתו של ראש ממשלת בריטניה לשעבר הרברט הנרי אסקווית'), אטנל סנודן (אשתו של שר האוצר של בריטניה לשעבר), וצ'ארלס סטיוארט ואשתו.
שטפני התיידדה עם הלורד רות'רמיר, הבעלים רב-ההשפעה של העיתונים ה"דיילי מייל", ה"אווינג ניוז" וה"סנדיי דיספץ"; שאהד את הנאצים ואף התידד עם אדולף היטלר.
הלורד רות'רמיר העניק לה סיוע כספי נדיב.
לבסוף הסתכסכו רות'רמיר ופון הוהנלוהה, תמיכתו הכספית פסקה והיא תבעה אותו למשפט בגין הפרת הבטחות כספיות.
פון הוהנלוהה עסקה בהעברת מסרים סודיים בין בכירים בריטים שאהדו את המשטר הנאצי לשלטונות בגרמניה.
בשנת 1937 ארגנה עבור הלורד הליפקס טיול לגרמניה, שבו נפגש עם חברהּ הרמן גרינג.
נוסף על כך, הייתה שטפני מעורבת בארגון ביקורו בגרמניה הנאצית של אדוארד, דוכס וינדזור, לשעבר מלך אנגליה, ואשתו ווליס סימפסון.
בשנת 1937 החלה שטפני ברומן עם פריץ ויידנמן, עוזר אישי של אדולף היטלר.
כשהתמנה ויידנמן לקונסול כללי בסן פרנסיסקו, הצטרפה אליו בסוף שנת 1937. בשנת 1938 החרימו הנאצים את נכסי היהודים באוסטריה, ובהם את ארמון ליאופולדסקרון בזלצבורג שהיה בבעלות במאי התיאטרון היהודי מקס ריינהרדט.
הרמן גרינג העניק את הארמון במתנה לשטפני, כדי שישמש כבית הארחה והתכנסות לידועים שבאמנים הגרמנים, וכדי שישמש כאתר אירוח להיטלר כאשר ישהה בביתו בברגהוף שבאלפים הבווארים.
באותה שנה החליט היטלר להעניק לה אות הוקרה של הצלב האדום הגרמני.
שנה לאחר מכן, ב-1939, שבה פון הוהנלוהה לבריטניה, אך עם פרוץ מלחמת העולם השנייה עזבה בשנית את המדינה, מתוך חשש שתעצר כמרגלת גרמניה, וחזרה למאהבה פריץ ויידנמן בסן פרנסיסקו.
מיד עם הגיעה לארצות הברית הושמה תחת פיקוח של שירותי הביטחון.
במרץ 1941 עצרו אותה רשויות ההגירה האמריקניות למספר ימים, אך היא פיתתה את למואל שקולפילד, ראש שירותי ההגירה, ששיכן אותה במלון בוושינגטון הבירה.
השניים עמדו בקשר במשך חודשים ספורים.
בתזכיר שנשלח באוקטובר שנת 1941 לנשיא ארצות הברית פרנקלין רוזוולט היא תוארה כ"אינטליגנטית במיוחד, שסכנתה כמרגלת משתווה לעשרת אלפי גברים".
כשארצות הברית הצטרפה באופן פעיל ללחימה, לאחר ההתקפה על פרל הארבור, היא נעצרה, ונכלאה במחנה מעצר לאזרחי מדינות אויב, ושהתה שם עד לסיום המלחמה.
היא נחקרה על ידי רשויות הביטחון האמריקאיות ושיתפה איתן פעולה, בכך שסייעה לבניית פרופיל פסיכולוגי לאדולף היטלר, ולמנהיגים נאצים נוספים.
בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה חזרה לגרמניה, והשתלבה שוב בחברה הגבוהה שם.
בין השאר עמדה בקשרים עסקיים עם אקסל שפרינגר.
היא נפטרה בז'נבה שבשווייץ בשנת 1972.
שטפן פרוינד הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בתפקיד הקשר ההגנתי.
פרוינד החל את הקריירה שלו בקבוצת שטאהל ברנדנבורג, לאחר שעבר דרך מחלקות הנוער של המועדון.
בשנת 1991, הוא עבר לקבוצת הבונדסליגה שאלקה 04, ובמהלך שהייתו בקבוצה רכש לעצמו מעמד של שחקן קישור יציב וטוב.
תקופת משחקו באנגליה ידועה בשל העובדה שלא כבש אפילו שער אחד, בחמש העונות בהן שיחק בטוטנהאם.
בשנתו האחרונה בקריירה, שיחק פרוינד תקופות קצרות בקייזרסלאוטרן ובלסטר סיטי.
בין השנים 1995–1998, פרוינד השתייך לסגל נבחרת גרמניה, בה שיחק 21 משחקים, ולא הבקיע אף שער.
הוא היה שותף בזכיית נבחרתו ביורו 1996, והיה גם חלק מסגל הנבחרת במונדיאל 1998 בצרפת.
אחרי שפרש מהמשחק, ב-5 בדצמבר 2007, פרוינד התמנה להיות עוזר מאמן הנבחרת הניגרית שאותה אימן ברטי פוגטס.
שְטֶפַן ווֹלֶה הוא היסטוריון גרמני המתמחה בחקר גרמניה המזרחית.
וולה למד היסטוריה במזרח ברלין.
ב-1972 הביאו סיבות פוליטיות לסילוקו מאוניברסיטת הומבולדט.
בין השנים 1976–1989 היה חבר הסגל האקדמי באקדמיה למדעים של גרמניה המזרחית, וממנה קיבל בשנת 1984 תואר דוקטור.
אחרי נפילת חומת ברלין הוא הפך מומחה לתיקי השטאזי, חבר הוועדה לפירוק המשרד לביטחון המדינה וראש הנציבות הפדרלית לשמירה על ארכיוני המשרד לביטחון המדינה של מזרח גרמניה (BStU).
בין השנים 1991–1996 היה עוזר מחקר באוניברסיטת הומבולדט ולאחר מכן התקבל כחבר מן המניין בחברה הגרמנית למחקר.
בין השנים 1998–2000 שימש כדובר הקרן לחקר הדיקטטורה בגרמניה המזרחית, ומאז 2002 הוא חבר רשת המחקר של גרמניה המזרחית של האוניברסיטה החופשית של ברלין.
ב-2005 התמנה למנהל המדעי של מוזיאון גרמניה המזרחית.
בנוסף משמש היום וולה גם כחבר בוועדה המדעית המייעצת של המוסד להיסטוריה של בון, חבר המועצה המייעצת של מרכז התיעוד של חומת ברלין ברחוב ברנאואר, וחבר המועצה ההיסטורית של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה.
שטפן לוקס (בצ'כית: Štefan Lux; 4 בנובמבר 1888 – 3 ביולי 1936) היה עיתונאי יהודי ממוצא צ'כי שפעל בשנות עלייתם של הנאצים לשלטון באוסטריה ובגרמניה, שחקן תיאטרון, משורר ובמאי.
הוא התאבד בפומבי ביריית אקדח במהלך ישיבה של חבר הלאומים במחאה על משטר הנאצים.
לוקס נולד במלצקי (בסלובקית: Malacky) שבהונגריה (כיום סלובקיה) בקיץ 1888 לדוקטור אלברט ולמלווינה לבית לנדסברגר,
אביו היה אינטלקטואל ונוטריון מכובד בעירו.
לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים בברטיסלאבה למד משפטים באוניברסיטת בודפשט, אך לא מצא סיפוק במקצוע זה.
בווינה למד דרמה בשנת 1911, והתפרנס מקריירת משחק בתיאטרון עד שנקטעה ב-1914 – כאשר נקרא להילחם במלחמת העולם הראשונה.
במהלך המלחמה שירת בחזית ואושפז פעמיים במצב קשה.
הוא חלה בטיפוס הבהרות ונפגע משני כדורים – האחד בזרועו והשני בריאתו, שנותר בתוכו עד יום מותו.
בשנת 1919, לאחר סיום המלחמה, עבר לברלין, שם ביים את סרטו היחיד.
ב-1922 נולד לו ולאשתו דורה בן, אלברט.
באותן שנים עבד לוקס עבור מספר אולפנים ומוציאים לאור, עד שהחל בדרכו כעיתונאי עבור העיתון "די ולטבינה" ("במת העולם") של ברלין שעבר לשווייץ עם עליית היטלר לשלטון.
הפרנסה ממקצוע העט הקשתה על המשפחה, אך לפני מותו תיאר לוקס את ארבע עשרה שנותיו עם אשתו כהרמוניות.
עם עלייתו של היטלר לשלטון בשנת 1933 ברח לוקס עם משפחתו לצ'כוסלובקיה, הואיל והייתה לו אזרחות צ'כוסלובקית מאז סופחה אדמת מולדתו בהסכמים שלאחר מלחמת העולם הראשונה.
הוא המשיך בפעילותו העיתונאית בשנים הבאות עד יום מותו.
תחת שם העט פטר שְׁטוּרְמְבּוּש (Peter Sturmbusch) פרסם לוקס ארבע יצירות בגרמנית:
Nur keck: Posse mit Gesang in 3 Akten ("נועז ולא יותר: בורלסקה מושרת בשלוש מערכות"), 1923
בנוסף ביים לוקס סרט בשם "צדק" (Gerechtigkeit), אשר הושלם ב-1 בפברואר 1920. לוקס נחשף לאנטישמיות משחר ילדותו.
הסרט נועד לשלול את הסטריאוטיפים שהדביקה החברה ליהודים, ועסק במאבקם לשמור על הגינות על אף גירושים וגזרות.
בסרט השתתפו השחקנים היהודים פריץ קורטנר, רודולף שילדקראוט וארנסט דויטש.
הפרמיירה בברלין תוכננה למרץ אותה שנה, אך לאחר הפוטש של קאפ חששו המשקיעים מפני האווירה הפוליטית הכבדה ומשכו את תמיכתם; "צדק" מעולם לא הוקרן.
הוא פונה לבית החולים, ומת עוד באותו היום, לאחר שעות של ייסורים.
אחד ממכתבי ההתאבדות שלו הופנה לסר אנתוני אידן, שר החוץ הבריטי ובא הכוח האנגלי בחבר הלאומים, וזו לשונו:
לוקס מת בבית החולים בסביבות השעה תשע באותו ערב בייסורים.
לפני מותו דיבר עם הרב הראשי של ז'נבה וביקש להיקבר בין יהודים.
כבקשתו נקבר לוקס בבית העלמין היהודי בז'נבה .
לוקס העביר גם מספר מכתבים לאשתו, ובהם הביע את רצונו שיטפלו בה ובבנו לאחר מותו.
על קברו נחקקה הכתובת "Martyr D'Israël" (מרטיר ישראל).
רוברט דל, עורך עיתון "המנצ'סטר גוארדיאן", נשא דברים אלו: .
מיד עם פינויו של לוקס לבית החולים חיפשה התקשורת מניע להתאבדותו.
ראש הממשלה הבלגי הוסיף ואמר כי "למקרה ההתאבדות לא היה כל קשר לדיון שנערך בחבר הלאומים".
בפרסומים הראשונים, אפוא, הוצגה התאבדותו של לוקס באופן לוקה.
בגין חוסר הוודאות כינתה אותו התקשורת "פליט מופרע".
בתקשורת הגרמנית אף תוארה התאבדותו כאקט של "אידיוט".
חבר הלאומים פטר את התאבדותו של לוקס כשם שפטר את מכתבו.
האבטחה במבנה הוגברה עקב הצלחתו של עיתונאי לשאת נשק טעון לתוך האולם, אך מעבר לכך לא נעשה דבר.
בדיעבד נכשל לוקס, אם כי השקפתו על המשטר הנאצי הוכחה כמדויקת.
כחודש לאחר מותו נשאו חברי הקונגרס היהודי העולמי הראשון נאום באולם שבו התאבד לוקס.
נחום גולדמן אמר באותה אספה: "יום אחד נבנה אנדרטאות לזכר שטפן לוקס בגרמניה".
התאבדותו של שטפן לוקס מופיעה בתחילת הסרט הגרמני "אָמִן" (2002) בבימוי קוסטה גברס.
שטפן זנדרלינג הוא מנצח גרמני.
זנדרלינג נולד בברלין המזרחית, למשפחת מוזיקאים - אביו הוא המנצח קורט זנדרלינג, אמו היא הקונטרבסיסטית ברברה זנדרלינג; אחיו למחצה תומאס זנדרלינג הוא מנצח ואחיו מיכאל זנדרלינג הוא צ'לן ומנצח.
בנעוריו ניגן זנדרלינג בפסנתר ובקלרינט.
את לימודי המוזיקה הגבוהים החל בהאלה שבגרמניה.
במכון הפילהרמוני של לוס אנג'לס למד זנדרלינג אצל המנצחים ליאונרד סלטקין, יורי טמירקאנוב, אדו דה וארט וג'ון נלסון.
בהמשך השתלם בבית הספר תורנטון למוזיקה של אוניברסיטת דרום קליפורניה אצל דניאל לואיס.
כמו כן למד אצל קורט מזור בקונסרבטוריון של לייפציג.
משרתו המקצועית הראשונה של זנדרלינג הייתה בפוטסדם, גרמניה.
במקביל היה המנהל המוזיקלי של התיאטרון הממלכתי והתזמורת הפילהרמונית של מיינץ.
ב-1996 התמנה למנצח ראשי של תזמורת ברטאן, תפקיד בו כיהן עד סוף עונת 2003-04.
זנדרלינג נשוי לצ'לנית איזבלה בזאנסון, לשעבר נגנית בתזמורת ברטאן, שם נפגשו.
הרוזנת שטפני פון ביסמרק-שנהאוזן , בת למשפחת האצולה הגרמנית בית ביסמרק, היא פעילה גרמנית נגד התעללות בילדים, והנשיאה לשעבר של "תמימות בסכנה", עמותה הדוגלת בצנזורה של פורנוגרפיית ילדים באינטרנט.
שטפני פון ביסמרק-שנהאוזן היא בתם היחידה של שרלוט קינברג, אדריכלית פנים משוודיה, שניהלה חברה לעיצוב פנים, ואנדראס גראף פון ביסמרק-שנהאוזן.
מצד אביה, יש לה שתי אחיות למחצה גדולות יותר.
היא מצאצאיו של אוטו פון ביסמרק, הקנצלר הראשון של הקיסרות הגרמנית.
בנוסף, גוטנברג נמנית עם צאצאיו של המהנדס האנגלי רוברט וויטהד, ממציא הטורפדו, ושל הדיפלומט האוסטרו-הונגרי אלכסנדר פון הויוס.
מעבר לשפות מוצאה גרמנית ושוודית, גוטנברג דוברת אנגלית, צרפתית ואיטלקית.
היא קיבלה תואר במנהל עסקים וטקסטיל הנדסי (ניהול עסקי אופנה) מ"האקדמיה לטקסטיל ונעליים", במהלך לימודיה עבדה בחברות טקסטיל שונות.
ב-12 בפברואר 2000 נישאה לקרל-תיאודור צו גוטנברג, אותו פגשה כאשר השתתפו בפסטיבל "מצעד האהבה" בברלין בשנת 1995. לזוג שתי בנות, שנולדו בשנים 2001 ו-2002.
בעברה הייתה נשיאת הסניף הגרמני של "תמימות בסכנה", ארגון הנאבק התעללות בילדים, ועוסק בשתדלנות לעידוד הצנזורה באינטרנט בנושאי פורנוגרפיית ילדים.
בספטמבר 2010 פורסם ספרה "אל תחפש רחוק!
מה עלינו לעשות כדי למנוע התעללות מינית", אשר נכתב בשיתוף עם אן איב אוסטורף.
בינואר 2011 הפכה פטרונית של האגודה הגרמנית לטרשת נפוצה בבוואריה.
בדצמבר 2011 ליוותה את בעלה (כאשר כיהן בתור שר הביטחון הגרמני) בעת ביקור בכוחות הצבא הגרמני באפגניסטן, פעולה שגררה ביקורת מצד האופוזיציה בפוליטיקה הגרמנית.
שטפן קיסלינג הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת החלוץ בנירנברג ובבאייר לברקוזן, בה שיחק לאורך רוב הקריירה.
לזכותו של קיסלינג שש הופעות בנבחרת גרמניה.
קיסלינג היה מלך השערים של הבונדסליגה לעונת 2012/2013.
סבו של קיסלינג היה המייסד של קבוצת TSV איינטרכט במברג, שהתאחדה בשנת 2006 עם קבוצת פ.צ.
במברג (FC Bamberg) לקבוצת פ.צ.
בגיל 15 נאלץ לבחור בין קריירה כשף או קריירה כשחקן מקצועי ובחר בכדורגל והחל לשחק בקבוצת הנוער של במברג.
בשנת 2001 עבר לשחק במדי קבוצת הנוער של נירנבג.
בשנת 2002 חתם על חוזה לשש עונות בקבוצה הבוגרת של נירנברג.
את הופעת הבכורה שלו ערך בהפסד 4-0 לקבוצת המבורג באפריל 2003. ההופעה הייתה היחידה שלו במהלך אותה עונה.
ב-7 במרץ 2004 כבש את שער הבכורה במשחק מול גרויטר פירט, שהסתיים בתיקו 2-2. במהלך העונה שותף ב-14 משחקים בהם הבקיע שני שערים.
עונה לאחר מכן הכפיל את מספר השערים שהבקיע ב-29 משחקים בהם שותף ובעונתו האחרונה בקבוצה שותף ב-33 משחקים, בהם הבקיע 11 שערים.
בעקבות יכולתו הטובה במדי נירנברג, זכה קיסלינג להתענינות מצד ארסנל ובאיירן מינכן, אך לבסוף חתם בבאייר לברקוזן על חוזה ל-4 עונות.
בעונתו הראשונה הבקיע שמונה שערים ועונה לאחר מכן הכפיל את מספר הכיבושים.
ב-29 בנובמבר 2009 הבקיע שלושער בניצחון 0-4 על שטוטגרט, ניצחון שהעלה את הקבוצה למקום הראשון בטבלת הליגה.
במהלך העונה חתם על חוזה חדש, שהאריך את שהותו בקבוצה עד לשנת 2015. במהלך העונה כבש 31 שערים וסיים במקום השני בטבלת הכובשים ונבחר לנבחרת העונה בבונדסליגה.
במחזור הסיום של עונת 2011/12 הבקיע שלושער נוסף בניצחון 1-4 על נירנברג.
את העונה סיימה הקבוצה במקום החמישי, אשר קיסלינג כובש 17 שערים.
ב-4 באוקטובר הבקיע את שערו היחיד במסגרת הליגה האירופית, כשכבש את השער היחיד בניצחון על רוזנבורג.
במהלך עונת 2012/13 הרבה לכבוש, כולל שער היצחון נגד ורדר ברמן והנובר.
שער שהבקיע בדקה האחרונה של המשחק האחרון בעונה הוביל לניצחון 0-1 על המבורג.
השער העלה את לברקוזן למקום השלישי בטבלה ואת קיסלינג לראשות טבלת המבקיעים עם 25 שערים בעונה, אחד יותר מרוברט לבנדובסקי.
ביולי 2013 האריך את חוזהו בשנתיים נוספות.
ב-18 באוקטובר 2013 היה מעורב בתקרית במשחק נגד הופנהיים לאחר שנגיחה שלו שהחטיאה את השער חדרה דרך חור, חגיגת שחקני לברקוזן, קיסלינג בתוכם, הביאה את השופט פליקס בריך שלא ראה את מסלול הכדור להניח שמדובר בשער חוקי וכך הוא פסק.
קיסלינג התנצל בהמשך על המקרה..
במהלך העונה כבש 19 שערים, אך למרות זאת נותר מחוץ לסגל נבחרת גרמניה למונדיאל 2014, שהתקיים בברזיל.
בעונת 2014/15 הבקיע מספר שערים דומה ועונה לאחר מכן הבקיע 7 שערים בלבד.
באוגוסט 2016 הודיע כי ייתכן ויאלץ לפרוש ממשחק עקב פציעה מתמשכת בירך.
הופעה זו הייתה הופעת הבונדסליגה ה-344 של קיסלינג במדי באייר לברקוזן, וגם ההופעה האחרונה, שכן קיסלינג הצהיר שיפרוש מכדורגל בתום עונה זו.
קיסלינג ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת גרמניה ב-28 במרץ 2007, במשחק ידידות נגד דנמרק.
כמעט לאחר שנה מאז הופעתו האחרונה בנבחרת, זומן שוב קיסלינג לסגל ב-13 במאי 2010, על ידי מאמן הנבחרת יואכים לב, ובנוסף לכך גם היה בסגל למונדיאל 2010, ושותף פעמיים כמחליף במהלך הטורניר.
במהלך שנת 2013 הודיע כי יסרב להצטרף לנבחרת, כל עוד יואכים לב הוא מאמנה, עקב חוסר הכבוד שהמאמן מפגין כלפיו.
לקראת מונדיאל 2014 סבלה הנבחרת מפציעתם של מריו גומז ומירוסלב קלוזה.
למרות שקיסלינג הבקיע במהלך העונה 19 שערים, העדיף לב לזמן את מקס קרוזה במקום הפצועים.
מלך השערים של הבונדסליגה: 2012/2013
בורנשטיין הוא מנהל המרכז לרפואה פנימית, הקליניקה הרפואית והפוליקליניקה בבית החולים האוניברסיטאי קרל-גוסטב-קארוס של האוניברסיטה הטכנית של דרזדן.
בנוסף, הוא מכהן כדיקן ליחסים בינלאומיים ולפיתוח הפקולטה הרפואית, וחבר דירקטוריון של בית החולים האוניברסיטאי דרזדן והוא ראש קתדרה ורופא מומחה בכיר (Honorary Consultant) לסוכרת ואנדוקרינולוגיה בקינגס קולג' בלונדון.
קודם לכן כיהן בורנשטיין כממלא מקום מנהל מחלקה ופרופסור לאנדוקרינולוגיה באוניברסיטת דיסלדורף, היה בעל מלגת הייזנברג (Heisenberg) של קרן המחקר הגרמנית DFG ולאחר מכן מנהל יחידה (Unit Chief) במכונים הלאומיים לבריאות בבתסדה, מרילנד, ארצות הברית.
פרופסור בורנשטיין מפורסם בעיקר בזכות עבודתו החלוצית בתחום מערכת הדחק (Stress System).
כך היה הוא הראשון שחקר את יחסי הגומלין בין שני הורמוני המתח המרכזיים, אדרנלין וקורטיזול בבריאים וחולים וזאת בשיתוף פעולה מחקרי הדוק עם חתני פרס נובל כגון אנדרו וי.
בשנים האחרונות היה בורנשטיין בין המפתחים של שיטות טיפול רפואי חדשות בסוכרת שנוסו כמודלים פרה-קליניים ועל פציינטים.
בורנשטיין פרסם יותר מ-500 מאמרים בכתבי עת וספרים, שצוטטו יותר מ-12,000 פעמים, קיבל פרסים רבים ומשמש כפרופסור אורח באוניברסיטאות באירופה, אסיה וארצות הברית.
הוא חבר בוועדה מקצועית של קרן המחקר הגרמנית DFG וכן חבר באקדמיה הגרמנית למדעים, לאופולדינה.
פרופסור בורנשטיין נולד ב-1961 באוברסטדורף שבמחוז אלגוי (Allgäu), גרמניה, כבן למשפחה בת ארבעה ילדים.
הוריו, סוחרי טקסטיל, עברו מברלין לבוואריה שם הקימו מפעל טקסטיל באימנשטדט (Stoffversand Bornstein - "משלוחי בד בורנשטיין").
בסוף המאה ה-19 היגרה משפחת בורנשטיין לארצות הברית אולם חזרה לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה לגרמניה.
לסבו של שטפן בורנשטיין הוענק עיטור צלב הברזל מדרגה ראשונה.
למרות זאת, בזמן השלטון הנאצי סבלה משפחתו של בורנשטיין, הן מצד האב והן מצד האם, מרדיפות.
בני משפחה רבים נספו בשואה.
הסב, מקס בורנשטיין, הצליח אמנם לשרוד את מחנה הריכוז טרזיינשטט, אך נפטר זמן קצר לאחר תום המלחמה.
קרובי משפחה אחרים היגרו לאנגליה ולארצות הברית.
ריצ'רד לינדנר, דודו של שטפן ר.
בורנשטיין, נהיה צייר מפורסם בארצות הברית ואחד מחלוצי תנועת האמריקן פופ ארט.
דודנית אחת התחתנה לאחר מכן עם בן משפחת המלוכה הבלגית וקיבלה את התואר הנסיכה לאה מבלגיה (Léa von Belgien).
בזכות הרקע הבינלאומי של המשפחה ונסיעות ההורים לרגל עסקי הטקסטיל לאזורים שונים בעולם, עשה בורנשטיין כבר בילדותו היכרות עם הרבה תרבויות ושפות.
בורנשטיין היה נשוי לד"ר מוניקה ארהרט-בורנשטיין, נוירוביולוגית ואנדוקרינולוגית (אנדוקרינולוגיה מולקולרית), שנפטרה באוקטובר 2016.
סטפן נשוי בשנית ואב לשני בנים מנישואיו הראשונים, ובת מנישואיו השניים.
בורנשטיין עבר את בחינות הבגרות כמצטיין כיתתו בגימנסיה גרטרוד-פון-לה-פורט באוברסטדורף ולמד רפואה באוניברסיטת אוּלם בשנים 1982-1988. לאחר מכן עשה את שנת ההתמחות בארצות הברית באוניברסיטת מיאמי אצל פרופסור מקסוול מקנזי.
לצד הרישוי בעיסוק ברפואה בגרמניה (deutsche Staatsexamina) הוא בעל רישיון העיסוק ברפואה האמריקאי ECFMG וכן רישיון העיסוק ברפואה בבריטניה (UK-GMC).
את תקופת ההתמחות ברפואה מקצועית עבר אצל פרופסור ארנסט-פרידריך פפייפר ופרופסור גידו אדלר בקליניקה הרפואית של אוניברסיטת אוּלם.
במהלך ההתמחות ברפואה המקצועית שהה בורנשטיין תקופת מחקר קצרה במחלקה הביוכימית של המרכז הרפואי סאות' ווסט – אוניברסיטת טקסס, דאלאס, ארצות הברית, אצל פרופסור מיכאל ווטרמן.
ב-1994 עבר את בחינת ההתמחות ברפואה פנימית, ב-1996 את בחינת ההתמחות לאנדוקרינולוג ולדיאבטולוג (מומחה לסוכרת).
בשנים 1994-1997 היה פרופסור אסיסטנט (פרופסור משנה/מרצה בכיר) במחלקה לרפואה פנימית באוניברסיטת לייפציג אצל פרופסור וורנר שרבאום.
ב-1995 כתב את ההביליטציה בתיאום עם ה-IZKF (מרכז רב תחומי למחקר קליני) באוניברסיטת לייפציג.
בשנים 1996-1997 ו-1996-1999 היה בעל מלגת הייזנברג של קרן המחקר הגרמנית DFG ולאחר מכן מנהל יחידה אצל פרופסור ג'ורג' פ.
קרוסוס במכונים הלאומיים לבריאות (NIH), ארצות הברית.
בשנים 2001-2004 כיהן בורנשטיין כפרופסור ממלא מקום מנהל המחלקה לאנדוקרינולוגיה וחילוף חומרים באוניברסיטת דיסלדורף.
בשנים 2000-2002 היה המתאם המדעי של כנס המכונים הלאומיים לבריאות (NIH–State-of-the-Science-Conference) בנושא גידולים סרטניים בבלוטות יותרת הכליה.
בשנת 2002 קיבל הצעה למינוי כמנהל המחלקה לרפואה פנימית באוניברסיטת אדלאייד שבאוסטרליה וכן הצעת מינוי לראש הקתדרה לרפואה ע"ש בו שמבככלר באוניברסיטת מישיגן, אן ארבור, ארצות הברית.
בורנשטיין דחה את שתי ההצעות.
ב-2004 מונה לפרופסור פרופסור מן המניין ולראש המחלקה לרפואה פנימית בדרזדן והתקבל שם כחבר בסגל בית הספר לתארים מתקדמים – מכון מקס פלנק (Max Planck Graduate School).
הוא ממייסדי וחברי מועצת המנהלים של מרכז המצוינות לרפואה דגנרטיבית CRTD.
לאחר מכן, ב-2008 מונה לפרופסור אורח באוניברסיטת מיאמי.
בשנת 2009 הקים בורנשטיין יחד עם פרופסור יוליו ליציניו את המכון הגרמני-אוסטרלי ל- Translational Medicine (GAITM).
משנת 2011 הוא משמש כרופא מומחה בכיר (Consultant) בבית הספר לרפואה ע"ש ג'ון קורטין בקנברה, אוסטרליה, וחבר הוועד המנהל של קרן ג'ון קורטין למחקר רפואי (John Curtin Medical Research Foundation).
משנת 2012 פרופסור אורח באוניברסיטת הונג קונג בהונג קונג.
כמו כן, מונה בשנת 2013 לפרופסור, ראש קתדרה ורופא מומחה בכיר (Honorary Consultant) בקינגס קולג' בלונדון.
פרופסור בורנשטיין מתמקד במחקר בלוטת יותרת הכליה כאיבר דחק (stress organ), חקר תאי הגזע וכן המשך פיתוח השתלת תאי איי לנגרהנס כשיטת טיפול רפואי במחלת הסוכרת.
כך שוכן בדרזדן המרכז הרפואי הפעיל היחיד כיום בגרמניה, המציע את שיטת הטיפול הרפואי הזאת.
החל מ-2011 הוא דובר של קבוצת החוקרים הקליניים 252 KFO של ה- DFG וכן אחד המתאמים של מכון פאול-לנגרהנס דרזדן /מרכז רפואי לסוכרת.
החל משנת 2012 הוא מכהן כמזכיר מדעי של תוכנית המחקר של ה- DFG – טרנסרגיוס 127
נושאי מחקר עיקריים חשובים אצל פרופסור בורנשטיין הם: אנדוקרינולוגיה ורפואה פנימית (למשל: מחקר בלוטת יותרת הכליה, מחקר מערכת הדחק, חקר תאי הגזע), סוכרת, חילוף חומרים והשתלת איברים (למשל: אסטרטגיות חדשות לטיפול משופר במחלת הסוכרת), רפואה ציבורית ורפואה מונעת (תוכניות למניעת הסוכרת).
פטנט: MediROBO, מערכת מידע רפואית, משרד הפטנטים הגרמני M394 06 931:8
הקליניקה הרפואית והפוליקליניקה III (MK III) בבית החולים האוניברסיטאי קרל-גוסטב-קארוס תחת הנהלתו של פרופסור ד"ר שטפן ר.
בורנשטיין נמנית עם המרכזים הרפואיים המובילים באירופה בתחום הטיפול ומחקר מחלת הסוכרת (Diabetes mellitus) סוג 1 וסוג 2 ושל הסיבוכים הנלווים לה כגון סינדרום כף הרגל הסוכרתית, מחלות כלי דם ואי-ספיקת כליות.
לדברי בורנשטיין – "על מנת לפעול כנגד העלייה הדרסטית במקרי מחלת הסוכרת אנו מציעים לנפגעי המחלה אסטרטגיות טיפול אישיות".
הקליניקה, המטפלת בכ-500 חולים נפגעי סוכרת סוג 1, הנזקקים למשאבת אינסולין, מחזיקה באחת ממרפאות החוץ הגדולות ביותר עם תחנת משאבות אינסולין.
גם בטיפול בסינדרום כף הרגל הסוכרתית נחשבת ה- MK III, בה נערכות כ- 3,000 בדיקות ייעוץ בשנה, לאחת המרפאות המובילות בגרמניה.
בשנת 2009 הוקמה פה הקתדרה הראשונה להוראת מניעת מחלת הסוכרת.
בסך הכל 30,000 חולים נעזרים כל שנה בשירותי מרפאת המומחים בדרזדן.
הטיפול הרפואי ניתן על ידי יותר מ-200 עובדים ברפואה, סיעוד, טכניקה ומנהלה.
לכך מתווספים יותר מ-50 עובדי מחקר.
בשנת 2008 נפתחה בדרזדן התוכנית היחידה כיום בגרמניה להשתלת תאי איי לנגרהנס.
השתלת התאים מהווה שיפור ברור ברמת החיים של חולי סוכרת סוג 1, הסובלים חרף טיפול תרופתי מתנודות חדות ברמת הסוכר.
בטיפול ההשתלה נלקחים תאים מייצרי אינסולין מאיבר נתרם (לבלב), מעובדים בהליך מסובך ולבסוף מוזרקים לכבד החולה המטופל.
לשם כך יש צורך רק בחתך קטן בבטן.
התאים מתמקמים בכבד ולאחר פרק זמן קצר מתחילים לייצר אינסולין.
המדענים בדרזדן חוקרים כעת יחד עם חתן פרס נובל לרפואה, אנדרו וי.
שלי, כיצד ניתן להמשיך לשפר בעתיד את יכולת ואורך חיי התאים מייצרי האינסולין בעזרת חומרים פעילים חדשים.
פרופסור בורנשטיין:"אנחנו הולכים בעקבות החזון, לקדם בדרזדן פיתוחים טכנולוגיים, שהם יחידים במינם בעולם".
פיתוח כזה יכול להפוך בקרוב למציאות: כך נחקר כעת בדרזדן כור ביולוגי, שפותח על ידי חברה ישראלית, בצורת קפסולה קטנה וממולא בתאים מייצרי אינסולין.
כור ביולוגי זה עשוי בעתיד למלא את תפקיד ייצור האינסולין בגופם של חולי סוכרת סוג 1. יתרון מכריע לטובת הכור הביולוגי בהשוואה להשתלת תאי איים עד כה עשוי להיות הבידוד המוענק לתאים בתוכו מתגובת המערכת החיסונית של גוף החולה.
החולה המטופל לא יזדקק לתרופות המדכאות את תגובת המערכת החיסונית של הגוף, כיוון שהכור הביולוגי אמנם מאפשר אספקת חמצן מבוקרת לתאי האיים וכמו כן מפריש את האינסולין החוצה לגוף החולה, אך יחד עם זאת שומר על תאי האיים מפני מענה מערכת החיסון של גוף החולה, דהיינו – דחיית התאים.
1990: פרס תמיכה לדור העתיד של המדע מטעם איגוד תעשיית המתכת של באדן ווירטמברג.
1995: „Einfach genial Preis"("פרס פשוט גאוני") מטעם רשות השידור – מרכז גרמניה (MDR) עבור הפרויקט: MediROBO-Projekt 2010.
2010: פרס כבוד ע"ש לאופולד-קספר מטעם אגודת הרופאים היהודים בגרמניה עבור מומחיות מדעית ואתית מעולה.
יתר על כן, פרופסור בורנשטיין פרסם יותר מ-30 מאמרים בספרי לימוד בתחומים אנדוקרינולוגיה ורפואה פנימית (בין היתר Schettler Greten, Thieme, Innere Medizin, Becker: Principles of Endocrinology and Metabolism, etc ).
והוא המחבר של הספר Evolution, Stress and modern Medicine (progressmedia Verlag) שיצא לאור בשנת 2006. עבודותיו צוטטו יותר מ-12,000 פעמים והוא בעל הירש אינדקס 53.
שטפן רויטר הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת המגן הימני, וזוהה בעיקר עם בורוסיה דורטמונד, עמה זכה בליגת האלופות בעונת 1996/97. לרויטר 69 הופעות במדי נבחרת גרמניה, עמה זכה במונדיאל 1990 וביורו 1996.
רויטר נודע בזכות מהירותו, וכונה "טורבו".
שטפן רויטר התחיל את קריירת הבוגרים בנירנברג בעונת 1984/85, כאשר הקבוצה שיחקה בבונדסליגה השנייה.
בעונת הבכורה שלו בקבוצה, ערך רויטר 25 הופעות, הבקיע שלושה שערים, וסייע לקבוצה להעפיל לבונדסליגה מהמקום הראשון.
בשלוש העונות הבאות, רויטר הפך לשחקן הרכב קבוע בנירנברג, והחמיץ שני משחקי ליגה בלבד בשלוש עונות.
בעונת החזרה של נירנברג לבונדסליגה, 1985/86, הבקיע רויטר שני שערים, ונירנברג סיימה במקום ה-12. בעונת 1986/87 הבקיע רויטר שישה שערים ונירנברג סיימה תשיעית.
בעונתו האחרונה של רויטר בנירנברג, 1987/88, הבקיע רויטר שני שערים, ונירנברג סיימה עונה מוצלחת במיוחד במקום החמישי, כשרויטר משתף פעולה עם יורן אנדרסן, דיטר אקשטיין ומנפרד שוואבל.
לאחר עונה זו רויטר זכה להתעניינות של מועדונים גדולים, ועזב את נירנברג, בה ערך 125 הופעות וכבש 13 שערים.
בקיץ 1988 עבר רויטר לבאיירן מינכן, שם שיחק במשך שלוש עונות.
רויטר זכה באליפות הבונדסליגה עם באיירן מינכן בעונת הבכורה שלו בקבוצה, 1988/89, כאשר הוא שיתף פעולה עם לודוויג קוגל, אולף תון, האנזי פליק והנס דורפנר.
בעונת 1989/90 זכה רויטר עם באיירן מינכן באליפות שנייה ברצף, והגיע עם הקבוצה לחצי גמר גביע אירופה לאלופות, שם הודחה הקבוצה על ידי מילאן בשערי חוץ.
בתום עונה זו, זכה רויטר במשחק הסופר קאפ הגרמני, לאחר ניצחון 1–4 בגמר על קייזרסלאוטרן, במשחק בו רויטר הבקיע את השער הראשון.
בעונת 1990/91, שהייתה האחרונה של רויטר בבאיירן מינכן, הוא הבקיע ארבעה שערי ליגה שהיו הראשונים שלו בבאיירן מינכן, אך הקבוצה סיימה במקום השני בבונדסליגה, מרחק שלוש נקודות מהאלופה קייזרסלאוטרן.
באותה עונה, הגיע רויטר עם באיירן מינכן שוב לחצי גמר גביע אירופה לאלופות, בו הודחה הקבוצה על ידי הכוכב האדום בלגרד.
בתום עונה זו, עזב רויטר את באיירן מינכן לאחר שערך בשורותיה 95 הופעות ליגה, וחתם ביובנטוס.
בקיץ 1991 חתם רויטר ביובנטוס, שם שיחק עונה אחת וערך 28 הופעות, כשהוא משתף פעולה עם בן ארצו יורגן קוהלר ועם סלבטורה סקילאצ'י, רוברטו באג'ו ופיירלואיג'י קזיראגי.
יובנטוס סיימה את עונת 1991/92 במקום השני, מרחק שמונה נקודות מהאלופה מילאן.
גם בגמר הגביע האיטלקי נחלו יובנטוס ורויטר אכזבה, כאשר ניצחו את פארמה 1-0 במשחק הראשון, אך הפסידו 0–2 בגומלין, ופארמה זכתה בגביע.
רויטר שיחק את מלוא 180 הדקות בגמר זה.
לאחר עונה אחת, עזב רויטר את יובנטוס לאחר שלא התאקלם, וחזר לגרמניה כאשר חתם בבורוסיה דורטמונד.
בקיץ 1992 חזר רויטר לבונדסליגה וחתם בבורוסיה דורטמונד.
בעונתו הראשונה בקבוצה, 1992/93, סיים רויטר עם דורטמונד במקום הרביעי בבונדסליגה, והגיע עם הקבוצה לגמר גביע אופ"א, בו הובסה דורטמונד במפגש כפול על ידי קבוצתו הקודמת של רויטר יובנטוס בתוצאה המצטברת 1–6. בעונת 1993/94 סיימו רויטר ודורטמונד שוב במקום הרביעי בבונדסליגה.
בעונת 1994/95 רויטר היה חלק מזכייה של בורוסיה דורטמונד באליפות הבונדסליגה, מרחק נקודה אחת מהסגנית ורדר ברמן, כאשר הוא הבקיע ארבעה שערים, שהיו שערי הליגה הראשונים שלו בדורטמונד, ושיתף פעולה בקישור עם מיכאל צורק, אנדראס מולר, שטפן פרוינד, קנוט ריינהארדט ולארס ריקן.
לאחר עונה זו, זכה רויטר בסופר קאפ הגרמני, לאחר ניצחון 0–1 על בורוסיה מנשנגלדבך.
בעונת 1995/96 זכה רויטר עם דורטמונד באליפות שנייה ברצף, במרחק של שש נקודות מהסגנית באיירן מינכן, והבקיע שישה שערי ליגה באותה עונה.
בליגת האלופות הודחו דורטמונד ורויטר ברבע הגמר על ידי אייאקס אמסטרדם.
בתום עונה זו, זכה רויטר בפעם השנייה ברצף בסופר קאפ הגרמני, לאחר ניצחון בפנדלים על קייזרסלאוטרן.
בעונת 1996/97 דורטמונד ורויטר לא זכו באליפות בגרמניה וסיימו רק במקום השלישי, אך הגיעו עד לגמר ליגת האלופות בו ניצחו את יובנטוס בתוצאה 1–3. רויטר הצטיין באותה עונה והיה חלק חשוב בזכייתה של דורטמונד בתואר.
בדצמבר 1997 זכה רויטר עם דורטמונד בגביע הביניבשתי לאחר ניצחון 0–2 בגמר על קרוזיירו הברזילאית.
בעונת 1997/98 סבלו רויטר ודורטמונד מעונה חלשה בבונדסליגה, וסיימו במקום העשירי בלבד.
בעונת 1998/99 סיימו דורטמונד ורויטר במקום הרביעי בבונדסליגה, ובעונת 1999/00 סיימו רק במקום ה-11. בעונת 2000/01 רויטר נפצע לתקופה ארוכה, והחמיץ חלק גדול מעונה זו, כאשר ערך חמש הופעות ליגה בלבד.
דורטמונד סיימה עונה זו במקום החמישי, מרחק חמש נקודות מהאלופה באיירן מינכן, והחלה את הבנייה שלה מחדש לאחר מספר שנים בהן הקבוצה לא השיגה הצלחות.
בעונת 2001/02 רויטר חזר להרכב של דורטמונד, ועבר לשחק בתפקידים הגנתיים יותר, כשהוא משתף פעולה עם יורגן קוהלר, כריסטיאן ורנס, כריסטוף מצלדר וסבסטיאן קהל.
בעונה זו, זכה רויטר באליפות השלישית שלו עם דורטמונד, בעונה צמודה במיוחד בבונדסליגה.
רויטר ודורטמונד אף הגיעו באותה עונה לגמר גביע אופ"א, והפסידו בו לפיינורד בתוצאה 2–3, במשחק בו רויטר שימש קפטן.
רויטר נשאר בדורטמונד שתי עונות נוספות, כאשר בעונת 2002/03 סיימה דורטמונד במקום השלישי, והודחה מליגת האלופות בתום שלב הבתים השני.
בעונת 2003/04, שהייתה האחרונה של רויטר בקריירה, סיימה דורטמונד במקום השישי בבונדסליגה.
בתום עונה זו, פרש רויטר מכדורגל בגיל 38, לאחר 20 שנים של כדורגל מקצועני, מתוכן 12 עונות בדורטמונד, בהן ערך 307 הופעות ליגה והבקיע 11 שערים.
רויטר מדורג נכון לשנת 2016 במקום הרביעי בדירוג שיאני ההופעות של בורוסיה דורטמונד בכל הזמנים, לאחר מיכאל צורק, רומן ויידנפלר ודדה, ובמקום ה-11 בדירוג שיאני הבונדסליגה בכל הזמנים עם 502 הופעות.
רויטר פתח בהרכב במרבית המשחקים במונדיאל זה, אך בגמר נכנס כמחליף בדקה ה-73 במקומו של תומאס ברטולד.
במרץ 1991 הבקיע רויטר את שערו השני והאחרון במדים הלאומיים, בניצחון 1–2 על נבחרת ברית המועצות.
רויטר היה שחקן קבוע בהרכב הנבחרת, שהפכה כעת לנבחרת גרמניה המאוחדת, במוקדמות יורו 1992, והשתתף עמה ביורו 1992 עצמו.
רויטר פתח בהרכב במשחק הראשון בשלב הבתים, בניצחון 0–1 על נבחרת חבר העמים, והוחלף בדקה ה-65 על ידי יורגן קלינסמן.
במשחק השני, בו ניצחה גרמניה את נבחרת סקוטלנד, נכנס רויטר כמחליף בדקה ה-67 במקום קרל-היינץ רידלה, אך נפצע כעבור שמונה דקות בלבד, והוחלף על ידי מיכאל שולץ, והיה השחקן הראשון בהיסטוריה של טורניר היורו שמוחלף לאחר שנכנס כמחליף.
רויטר החמיץ בגין הפציעה את המשחק האחרון בשלב הבתים בו הפסידה גרמניה 1–3 לנבחרת סקוטלנד, אך חזר לשחק בחצי הגמר, בו ניצחה גרמניה 2–3 את נבחרת שוודיה.
רויטר שיחק 90 דקות גם במשחק הגמר, בו הפסידה גרמניה באופן מפתיע לנבחרת דנמרק בתוצאה 0–2.
רויטר לא זומן לסגל הגרמני למונדיאל 1994, לאחר שנעדר ממשחקי הנבחרת לתקופה ארוכה.
לאחר המונדיאל חזר רויטר לסגל הנבחרת, וערך מספר הופעות במוקדמות יורו 1996. רויטר זומן לסגל הגרמני ליורו 1996, וערך ארבע הופעות במהלך הטורניר.
בחצי הגמר מול נבחרת אנגליה שהסתיים בתיקו 1-1 לאחר 120 דקות, הבקיע רויטר את הפנדל שלו, וסייע לגרמניה להעפיל לגמר מול נבחרת צ'כיה.
על אף זאת, רויטר לא שותף בגמר, שכן הועדף עליו מרקוס באבל בעמדת המגן הימני.
נבחרת גרמניה ניצחה את צ'כיה 1–2 בהארכה משער זהב של אוליבר בירהוף, ורויטר רשם זכייה בתואר בינלאומי שני במדים הלאומיים, אחרי הזכייה במונדיאל 1990.
הטורניר הגדול האחרון בו השתתף רויטר היה מונדיאל 1998. רויטר ערך הופעה אחת בלבד בטורניר זה, במשחק הראשון של גרמניה בשלב הבתים, בו ניצחה גרמניה 0–2 את נבחרת ארצות הברית.
גרמניה הודחה בטורניר זה ברבע הגמר, לאחר הפסד 0–3 לנבחרת קרואטיה.
הופעה זו מול ארצות הברית הייתה בדיעבד ההופעה ה-69 והאחרונה של רויטר במדים הלאומיים.
רויטר מונה כמנג'ר הקבוצה של מינכן 1860 בשנת 2006, ובשנת 2009 פוטר מתפקידו.
בפברואר 2012 מונה רויטר כמנכ"ל הקבוצה של אאוגסבורג.
שטפן קונץ הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת החלוץ, וכיום מנהל ספורטיבי בהמבורג.
קונץ הבקיע 179 שערים ב-449 הופעות בליגת הבונדסליגה, והוא מדורג במקום השביעי בטבלת שיאני המבקיעים של הבונדסליגה בכל הזמנים, כאשר הוא הוכתר פעמיים כמלך השערים, בשנים 1986 ו-1994..
את עיקר הצלחתו ככדורגלן עשה קונץ במדי קייזרסלאוטרן, בה גם כיהן במשך שמונה שנים כיושב ראש לאחר פרישתו.
כמאמן, קונץ השיג הישגים רבים, בעיקר עם נבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21, עמה זכה פעמיים באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21.
בורוסיה נוינקירכן, בוכום ובאייר אורדינגן
קונץ גדל במועדון בורוסיה נוינקירכן מעיר הולדתו, שם עלה לקבוצה הבוגרת בשנת 1980. בעונתו הראשונה בקבוצה ירד מהבונדסליגה השנייה אל הליגות האזוריות, שם נשאר שתי עונות נוספות.
בשנת 1983 עבר קונץ לבוכום, ששיחקה אז בליגת הבונדסליגה.
בבוכום קונץ הפך עד מהרה לשחקן מפתח, והבקיע 41 שערים במאה הופעות, כשבעונת 1985/86, שהייתה האחרונה של קונץ בקבוצה, הוא הבקיע 22 שערים והוכתר למלך השערים של הבונדסליגה.
בתום עונה זו עבר קונץ לבאייר אורדינגן מהבונדסליגה, שם שיחק שלוש עונות, והבקיע 32 שערים ב-94 הופעות.
בעונת 1989/90 החל קונץ לשחק בקייזרסלאוטרן, שם העביר שש עונות, בהן הבקיע 75 שערים ב-170 הופעות, נתון הממקם אותו במקום השני בדירוג המבקיעים של המועדון בכל הזמנים, לאחר קלאוס טופמולר.
קונץ זכה עם הקבוצה בגביע הגרמני כבר בעונתו הראשונה, לאחר ניצחון 2–3 בגמר על ורדר ברמן, בו כבש קונץ את השער השלישי לטובת קייזרסלאוטרן.
בעונת 1991 זכה קונץ עם קייזרסלאוטרן באליפות הבונדסליגה, כאשר הוא מבקיע 11 שערים, ומהווה חלק מחוליית התקפה איכותית עם ברונו לאבאדיה ודמיר הוטיץ'.
בסיום עונה זו נבחר קונץ לכדורגלן השנה בגרמניה.
בעונת 1994 הבקיע קונץ 18 שערים, והוכתר בפעם השנייה בקריירה כמלך השערים של הבונדסליגה, הפעם לצד טוני יבואה מאיינטרכט פרנקפורט.
בשיקטש, ארמיניה בילפלד וחזרה לבוכום
בעונת 1995/96 עבר קונץ לבשיקטש, מליגת העל הטורקית, שם הבקיע תשעה שערים ב-30 הופעות, אך עזב בתום עונה אחת בלבד.
קונץ חזר לגרמניה, שם עבר לתחנה החמישית שלו, ארמיניה בילפלד, שם שיחק שתי עונות והבקיע 25 שערים ב-65 הופעות.
עונת 1998/99 הייתה האחרונה של קונץ בקריירה המקצוענית שלו, והוא חזר לבוכום בה שיחק בתחילת הקריירה, שם הבקיע שישה שערים בעשרים הופעות.
בסיום עונה זו פרש מכדורגל מקצועני, אך חזר מאוחר יותר לשחק כדורגל בקבוצות חובבניות.
קונץ זומן לראשונה לנבחרת גרמניה בשנת 1993, והבקיע שישה שערים ב-25 הופעות, מתוכן ניצחה הנבחרת ב-20 וסיימה חמש בתיקו, ולמעשה, הנבחרת הגרמנית לא הפסידה מעולם כאשר קונץ שיחק.
נתון זה מהווה שיא גרמני לכמות הופעות בנבחרת ללא הפסד.