tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אמן קומיקס זוכה פרס פוליצר אחר, ז'ול פייפר, כתב כי אלן מור שיבח את הרומן בראיונות כ"מסמך אנושי מחמם לב להפליא", והוסיף כי הוא מצא אותו "נוגע וסוחף", והגן עליו בפומבי כאשר הואשם כחומר פורנוגרפי.
ניל גיימן כתב כי "חשבתי שהוא מרגש, עדין, מצויר להפליא, כנה עד כאב, וכנראה הרומן הגרפי החשוב ביותר מאז ".
תומפסון הצהיר כי לתפיסתו, "שמיכת טלאים" הצליח משום שהרומן על אף השבחים שהורעפו על הרומן, הוא הביא למתח בין תומפסון להוריו למשך מספר שנים לאחר שקראו אותו.
באוקטובר 2006, ניסה תושב מרשל, מיזורי, להסיר את "שמיכת טלאים" ו-"" מאת אליסון בקדל מהספרייה הציבורית של העיר.
התומכים בהסרת הספרים אפיינו אותם כ"פורנוגרפיה" והביעו דאגה מקריאתם בידי ילדים.
מנהלת הספרייה הציבורית של מרשל, איימי קראמפ, הגנה על הספרים בנימוק שזכו לביקורות חיוביות ב"כתבי עת מוכרים ומקצועיים לביקורת ספרים", ואפיינה את ניסיון ההסרה כצעד לעבר "מדרונה החלקלק של הצנזורה".
ב-11 באוקטובר 2006 מינתה מועצת הספרייה ועדה ליצירת מדיניות עבור בחירת ספרים, והוציאה את "שמיכת טלאים" ו-"Fun Home" מהרשימה עד לאישור המדיניות החדשה.
הוועדה "החליטה שלא להקצות תגיות משוחדות או לצנזר את [הספרים] בעקבות דעות קדומות", והציגה מדיניות בחירת ספרים בפני הדירקטוריון.
ב-14 במרץ 2007, חבר הנאמנים של הספרייה הציבורית של מרשל הצביע על החזרת "שמיכת טלאים" ו-"Fun Home" למדפי הספרייה.
בשנת 2021, בקשות לאיסור שני הספרים התפשטו במהירות בארצות הברית.
בשנת 2024, 13 ספרים, בהם "שמיכת טלאים", נכנסו לרשימת הספרים האסורים לקריאה בבתי הספר הציבוריים ביוטה, טקסס, על ידי מועצת בית הספר הממלכתית, בשל היותו בעל "חומר רגיש" לכאורה.
2004 – פרס הארווי לאמן הטוב ביותר.
2004 – פרס הארווי לקריקטוריסט הטוב ביותר.
2004 – פרס הארווי לאלבום הגרפי הטוב ביותר של יצירה מקורית.
2004 – פרס אייזנר לאלבום הגרפי הטוב ביותר.
2004 – פרס אייזנר לסופר/אמן הטוב ביותר.
2004 – פרס איגנץ לאמן מצטיין.
2004 – פרס איגנץ לרומן או לאלבום מצטיין.
2005 – פרס המבקרים הצרפתי.
"שמיים" הוא שיר שכתב והלחין יגאל בשן, ואשר יצא לאור באלבום ההופעה של בשן "בהופעה חיה בזאפה", אף על פי שהוקלט באולפן ולא בהופעה.
בריאיון שנתן בשן לאילן לוקאץ', בשן סיפר כיצד נולד השיר: בשנת 2010, הוא נפגש ברחוב במקרה עם חבר שחי כבר 20 שנה בלוס אנג'לס.
בשן שאל אותו אם הוא הגיע לביקור בארץ, והחבר ענה לו "לא ביקור!
בשן שאל אותו, מה הביא אותו להחלטה לחזור לארץ, והחבר ענה לו במשפט "כאן השמים הם שלי!
מיקה, אשתו של בשן, נזכרת: "הוא ישב, מחברת, שולחן, גיטרה, ואז קרא לי לשמוע משהו חדש, וכבר מהשמיעה הזו ששמעתי את השיר, אמרתי לו, יגאל זה המנון, זה פשוט המנון, זה מדהים.
השיר הוצג כמועמד למצעדי הפזמונים השבועיים של רשת ג' ב-25 באוקטובר 2012, זכה להצלחה גדולה והגיע לראש המצעד לשבוע אחד ב-8 בנובמבר.
השיר דורג במקום התשיעי במצעד השנתי תשע"ג (2013) של התחנה.
שמיעה היא החוש המאפשר לקלוט גירויים של קולות וצלילים באמצעות מערכת השמיעה.
איבר הגוף המקושר לחוש השמיעה הוא האוזן.
מערכת השמיעה שלנו מחולקת לשלושה חלקים מרכזיים: האוזן החיצונית שכוללת את האפרכסת, צינור השמע (העובד עם האפרכסת) תעלת האוזן, קרום התוף.
האוזן התיכונה (האמצעית) הכוללת את הפטיש (מחובר לעור התוף), הסדן, ארכובה.
והאוזן הפנימית שכוללת את החלון הסגלגל (קרום המחבר בין המשוורת ובין האוזן הפנימית), איבר שיווי המשקל, השבלול ועצב השמיעה.
השמיעה היא חלק חשוב מההתנהגות ההסתגלותית של בעלי חיים רבים.
היא מאפשרת קליטה של גירויים קוליים מהסביבה.
כמו כן, בדומה לחוש הראייה והמישוש היא מסוגלת לספק מידע מרחבי אודות מיקומם היחסי של עצמים במרחב.
עבור בני אדם השמיעה משמשת גם לקליטה של צלילי הדיבור של השפה.
על כן יש לה חשיבות לצורכי תקשורת ויצירת קשרים בין-אישיים.
מערכת השמיעה האנושית יכולה לאתר שינויים מהירים בתדירות הקול ובעוצמתו.
תדירות הקול נמדדת ביחידות של הרץ Hz.
טווח השמיעה אותו מסוגלת אוזן אדם אופייני לקלוט הוא 20 הרץ עד 20,000 הרץ.
קולות שתדירותם נמוכה יותר או גבוהה יותר, אינם נשמעים.
אוזן האדם מסוגלת לשמוע צלילים החל מ-10 דציבל.
חשיפה לעוצמת רעש הגבוהה מ-110 דציבלים, (מוזיקה חזקה, שמיעה באוזניות במשך זמן רב, קידוחים, המראות ונחיתות של מטוסי סילון) במשך יותר מכמה דקות עלולה לפגוע בכושר השמיעה.
ישנם אנשים אשר יכולת עיבוד השמיעה שלהם טובה מהממוצע.
אלו הן מספר תופעות המאפיינות שמיעה טובה במיוחד:
שמיעה אבסולוטית - היכולת לזהות צליל בודד בשמו.
שמיעה רלטיווית - היכולת לזהות מרווחים מוזיקליים.
לקויות שמיעה נחלקות בדרך כלל על-פי הקריטריונים הבאים:
שמיעה לקויה על פי מקום הפגיעה - פגיעה באוזן החיצונית, התיכונה או הפנימית, ברמה כזו או אחרת עד כדי חרשות.
ליקוי שמיעה נרכש כלומר השמיעה הייתה תקינה אבל נפגעה במהלך החיים.
שמיעה ללא מקור קול חיצוני
לעיתים האדם חווה שמיעה של צלילים גם בהיעדר מקור קול חיצוני.
טיניטוס היא תופעה מסוג זה, אשר נגרמת מפגיעה במרכיב האינהיביציה של מערכת השמיעה.
גורם אפשרי נוסף הוא הזיה שמיעתית, אשר יכולה להיגרם ממצבים נפשיים או רפואיים שונים.
שְׁמִינִי עֲצֶרֶת הוא חג מקראי ויום טוב החל בכ"ב בתשרי, לאחר סיום חג הסוכות, המציין את סוף הקציר ותחילת עונת הגשמים.
המאפיין המרכזי של החג הוא קבלת החורף עם תפילת הגשם, ואמירת פיוטים הנוספים אליה כמו "שפעת רביבים", "אף ברי אותת" ו"זכור אב".
ה"עצרת" היא אספה שלאחר סיום שבעת ימי סוכות, ולא שמיני של חג סוכות.
לפיכך, שמיני עצרת הוא חג עצמאי עם משמעות דתית נפרדת, הוא מהווה את היום האחרון לקיום נדרים, וקשור בעיקרו לימים הנוראים ולא לרגלים.
אף על פי כן, הוא מהווה את היום האחרון לקיום חובות עלייה לרגל של סוכות, ומדאורייתא אינו שונה מההלכות המשותפות לכל הרגלים, אלא מתייחד רק במנהגים שנוספו לו בשנים מאוחרות יותר.
בארץ ישראל חל באותו יום גם חג שמחת תורה, וזהו השם הפופולרי והמוכר יותר ליום זה, אולם שמיני עצרת אינו חג שמחת תורה.
שמיני עצרת הוא חג מקראי, ואילו שמחת תורה הוא מנהג הנובע ממנהגי קריאת התורה שהתפתחו בתקופת חז"ל.
בגלויות, שבהן חוגגים את חג שמיני עצרת במשך יומיים בגלל תקנת יום טוב שני של גלויות, מציינים את שמחת תורה ביום החג השני.
בשל כך, יום החג הראשון נקרא בחו"ל בשמו המקורי "שמיני עצרת", ואילו יום החג השני מכונה "שמחת תורה".
התורה מציינת את החג בהמשך לתיאור חג הסוכות:
החג מצוין בתורה גם ב ו-ל"ט.
שמיני עצרת הוא אחד משני חגים מקראיים (לצד שבועות) שהתורה לא נוקטת במפורש בתאריך שבו עליהם לחול.
התורה מציינת את תאריך ט"ו בתשרי ליום החג הראשון של סוכות, הנמשך לפי אותם פסוקים במשך שבעה ימים, ומצווה שביום השמיני יתקיים חג נוסף.
על פי החישוב הפשוט, חג זה צריך להתקיים בתאריך כ"ב בתשרי, אך בשני מקומות בתנ"ך נראה שהחג חל בכ"ג בתשרי.
הסבר אפשרי לכך הוא שבתחילת ימי בית שני הקפידו על ההלכה "אל יעל איש על המזבח בשבת כי אם עולת השבת" המופיעה בספר ברית דמשק, ולכן "דילגו" על השבת, ולמחרת המשיכו במניין ימי החג על קורבנותיהם.
קיום הלכה זאת היה גורם לשני החגים שאורכם שבעה ימים, סוכות ופסח, להימשך בפועל שמונה ימים.
כאשר התירו הפרושים את חלק מאיסורי השבת שנהגו בזמן נחמיה ואף הקריבו קורבן פסח בשבת, הוצרכו לתרץ את אותם פסוקים באופן שונה והפכו את כ"ג בתשרי לאסרו חג.
מלבד שמיני עצרת, מופיע בתורה השם "עצרת" גם לכינוי שביעי של פסח, וחז"ל מכנים כך את חג השבועות.
המונח "עצרת" פירושו "אספה", בעיקר לצורך תפילה והקרבת קורבנות.
יש המפרשים שעצרת זאת מבטאת התכנסות מן הסוכה אל הבית.
ה"עצירה" דומה ל"שביתה", ועשיית ל"ט אבות מלאכה אסורה בה.
להבדיל משאר החגים, שבהם מובלטים הניסים והנפלאות שעשה אלוהים לעם ישראל, בשמיני עצרת אין ציון של מאורע היסטורי מסוים אלא החג מוקדש לשמחה באלוהים.
החגים במקרא נושאים לרוב משמעות חקלאית לצד משמעותם הדתית.
בסוכות מתבטא הצד החקלאי בכינוי "חג האסיף": .
תקופה זו היא תחילת ימות הגשמים בארץ ישראל, ולכן נהוג בשמיני עצרת לומר את תפילת הגשם, המציינת את תחילת עונת הגשמים ובקשת שנה ברוכה.
כמו כן, ביום זה מתחילים להזכיר את ירידת הגשמים בתפילת עמידה, באמירת "משיב הרוח ומוריד הגשם".
בבית המקדש התקיימו בימי סוכות ושמיני עצרת מנהגים נוספים הקשורים במים, כגון ניסוך המים, שמחת בית השואבה ואמירת הושענות.
יסודם של מנהגים אלו קדום ככל הנראה.
אחד ההסברים המפורסמים שניתנו למשמעותו של החג מבוסס על דברי חז"ל בגמרא, ולפיו שמיני עצרת מבטא את קשר האהבה המיוחד בין הקדוש ברוך הוא לישראל, בשונה מימי חג הסוכות שיש בהם מאפיינים המבטאים אוניברסליות.
לפי חז"ל זהו ההסבר לעובדה שבחג הסוכות מקריבים בבית המקדש שבעים פרים (כנגד שבעים אומות העולם) ובשמיני עצרת מקריבים פר אחד כנגד עם ישראל בלבד.
פז"ר קש"ב הוא סימן תלמודי המציין שישה דינים שבהם נבדל חג שמיני עצרת מחג הסוכות.
דינים אלו מבטאים את היותו של שמיני עצרת "רגל בפני עצמו" לעניינים מסוימים, בניגוד לשביעי של פסח שהוא ממש חלק מחג המצות.
פַּיִּס – בבית המקדש היה נהוג להטיל גורל (פיס) בין עשרים וארבע משמרות הכהונה על הקרבת המוספים בכל יום מימי הרגלים (את קורבן התמיד הקריבו לפי הסדר המפורש בדברי הימים).
על קרבנות חג הסוכות נערכה הגרלה אחת על כל השבוע, ואילו בשמיני עצרת נערך הגורל הרגיל.
זמן – ברכת הזמן, המוכרת יותר כברכת שהחיינו הנהוגה בחגים.
ברכה זו נאמרת רק ביום הראשון של החג, ולמרות זאת היא נהוגה גם בשמיני עצרת.
רגל – פירושים רבים מובאים בדברי הראשונים.
כך, למשל, רש"י הסביר שהכוונה ב"רגל" היא שאין יושבים בסוכה בשמיני עצרת (בארץ ישראל).
פירוש אחר, אף הוא משל רש"י, הוא "שאין שם חג סוכות עליו".
וביארו התוספות: "ורוצה לומר דבברכת המזון והתפילה מזכירין שמיני עצרת ולא סוכות".
רבינו חננאל והרי"ף פירשו ששמיני עצרת דוחה את האבלות (השלושים).
קרבן – קרבנות שמיני עצרת שונים מקרבנות חג הסוכות.
בסוכות מקריבים פרים רבים (בין 13 ל-7), 2 אֵילִים (=הזכר בכבשים) וארבעה עשר כבשים מדי יום, ואילו בשמיני עצרת מקריבים פר אחד, אַיִל אחד ו-7 כבשים.
שיר – בכל ימי חג הסוכות היו הלויים אומרים, בבית המקדש על הדוכן, מזמורי תהילים המדברים "על עסקי מתנות עניים מפני שזמן אספה הוא ועת ליתן לקט שכחה ופאה ומעשרות שישמעו ויפרשו בעין יפה" (רש"י).
בשמיני עצרת השיר הוא לא מסדר שירי החג אלא שיר לעצמו: "למנצח על השמינית" (אלא אם כן חל בשבת, שאז נדחה מפניה).
ומוסיף רבנו תם: בימי החג לא היו אומרים שיר שלם אלא חציו היום וחציו מחר, ובשמיני עצרת היו אומרים שיר שלם.
פירוש מחודש ל'שיר' מביא הרוגאצ'ובי: השיר הוא הלל.
ברכה – גם בזה נחלקו הראשונים.
על פי רש"י, זו ברכת המלך ומקורה מהתוספתא: "ברכה לעצמו שנאמר ביום השמיני שלח את העם ויברכו את המלך", וברכת המלך הייתה בשמיני עצרת בלבד.
רבנו תם מפרש שהכוונה ב'ברכה' היא הזכרת שמיני עצרת בברכת המזון ובברכות התפילה והקידוש.
הגמרא דנה בשאלה לגבי ישיבה בסוכה בשמיני עצרת בחוץ לארץ.
מצד אחד, מהתורה יש לשבת בסוכה שבעה ימים בסוכות, אך מאידך, היום השמיני בחו"ל הוא ספק שביעי של סוכות (שהרי הוא היום השביעי אם מתחילים לספור את הימים החל מיום טוב שני של גלויות, אבל הוא היום השמיני אם מתחילים לספור מתחילת החג).
מסקנת הגמרא להלכה היא: .
כלומר, יושבים בסוכה אך לא מברכים.
בשולחן ערוך נפסק להלכה כמסקנת הגמרא, וכך דעת הגר"א, שיש לשבת ולישון בסוכה.
אולם המשנה ברורה מציין שהמנהג הרווח הוא לאכול בסוכה אך לא לישון בה.
ישנם רבים הנוהגים לשבת באופן חלקי, כגון ביום אך לא בלילה, לקדש בסוכה ולאכול בבית, או אף לא לשבת כלל.
מרבית הפוסקים יצאו נגד מנהגים אלו, אולם יש שלימדו עליהם זכות ובחוגים חסידיים אף אדמו"רים נהגו כן.
במעריב ליל שמיני עצרת, אומרים במנהג אשכנז המערבי "שמיני אותותיו ומעשיו בספר כתובים" מאת יוסף בן נתן חזן, הכולל ביכור בעניין שמחת בית השואבה.
במנהג המזרחי אומרים "אעניד לך תפארה והלל" לדניאל בן יעקב.
בליל יום טוב שני בחו"ל, אומרים בשני המנהגים "את יום השמיני", החתום יצחק.
ביום שמיני עצרת אומרים בשני מנהגי אשכנז, במנהג איטליה וכן במנהג ירושלים, יוצר "אם כאישון ננצרת", המיוחס לר' אלעזר הקליר.
במנהג אשכנז המזרחי אומרים אופן "אראלים ומלאכים" לאמתי בן שפטיה, ואילו במנהג המערבי לא אומרים אופן.
בשני המנהגים אומרים זולת "אמונים אשר נאספו".
בנוסח איטליה אומרים רשות לנשמת צמאה נפשי לאברהם אבן עזרא.
במוסף של שמיני עצרת אומרים תפילת גשם.
בניגוד לשאר ימים טובים, לא נהוג בקהילות האשכנזים לומר קרובה בחזרת הש"ץ של שחרית.
לפי מנהג אשכנז המזרחי נוהגים לומר יזכור, ולפי המנהג המערבי אומרים מתנת יד.
בארץ ישראל, מכיוון ששמחת תורה חל באותו היום שחל שמיני עצרת, נוספו לסדר התפילה של שמיני עצרת מרכיבים רבים מתפילות שמחת תורה, ושולבו יחד שני החגים – אומרים תפילת גשם במוסף כבשמיני עצרת, אך קוראים בתורה את קריאת שמחת תורה, ובשל כך חוגגים את סיום התורה בעריכת הקפות.
בקהילות בארץ ישראל שאומרות פיוט, בניגוד לשאר ימים טובים שבהם תמיד אומרים את הפיוטים של יום טוב ראשון, נוהגים לומר דווקא את היוצרות של יום שמחת תורה, בשל הקשר שלהם לקריאת התורה של היום השני, שהיא הנהוגה בשמיני עצרת בארץ ישראל.
בחו"ל, ברוב הקהילות לא עושים הקפות בכלל בשמיני עצרת, אלא רק בשמחת תורה, ואילו בהרבה קהילות נוסח ספרד, עושים הקפות גם בליל שמיני עצרת, אבל לא בבקר.
במשנה לא מפורשת קריאה מיוחדת לשמיני עצרת אלא רק נקבע ש"בכל ימות החג קורין בקרבנות החג", ובתוספתא מבואר שגם בשמיני עצרת הקריאה היא בדומה לימי חול המועד סוכות, בקרבנות המוספים שבפרשת פינחס ().
קריאה זו נהגה בנוסח ארץ ישראל עוד שנים רבות, לפחות עד אמצע תקופת הגאונים, והיא מתועדת בפסיקתא דרב כהנא, ובקדושתאות של יניי ורבי אלעזר בירבי קליר.
מנגד, בתלמוד הבבלי מופיעה קריאה מיוחדת לשמיני עצרת.
"יו"ט האחרון קורין כל הבכור", כלומר בפרשת המועדות שבפרשת ראה ( – ),
בביאור הגרסה השנייה נחלקו המפרשים:
רב האי גאון פירש שמילים אלה מתייחסות לשלושה מנהגי קריאה אפשריים שהגמרא מציעה לבחור ביניהם: "מצוות" רומז לקריאה בפרשת "כי המצווה הזאת" (), ורב האי מציין שבזמנו היא הייתה נהוגה בירושלים.
לפי השערת יונה פרנקל קריאה זו נבחרה בשל מצוות הקהל שמופיעה בפרשה שלאחר מכן.
"חוקים" רומז לקריאה בברכות שבפרשת בחוקותי, בשל אזכרת "ונתתי גשמיכם בעתם", ו"בכור" רומז למנהג לקרוא "כל הבכור".
בדומה לדברי רב האי גאון פירש גם רבנו חיים כהן, אלא שלדעתו הסימן "מצוות" מתייחס לקריאה בפרשת משפטים.
לעומת זאת, רש"י פירש שכל המילים "מצוות וחוקים ובכור" מתייחסות לקריאה ב"כל הבכור", אלא שהן רומזות לכך שבשמיני עצרת יש להתחיל לקרוא קודם לכן, כבר מפרשת "עשר תעשר" (), בשל מצוות וחוקי הצדקה הנזכרים שם וקשורים במיוחד לחג הסוכות שהוא זמן האסיף.
מרבית הפוסקים קיבלו את המנהג לקרוא "כל הבכור", אם משום הגרסה הראשונה בדברי הגמרא, ואם משום קבלת המנהג השלישי בגרסה השנייה, וכך נוהגים בנוסח הספרדים ובנוסח אשכנז המערבי.
חלק מהפוסקים קבלו את דעת רש"י שיש לקרוא החל מ"עשר תעשר", וכן נהגו בנוסח צרפת ולאחר מכן גם בנוסח אשכנז המזרחי (מנהג פולין).
עם זאת, גם לפי המנהג הראשון, כאשר שמיני עצרת חל בשבת מתחילים ב"עשר תעשר" כדי שניתן יהיה לקרוא לשבעה עולים כדין שבת.
על פי התלמוד, וכך נהגו בכל המקומות, מפטירים בברכת שלמה שאירעה בשמיני עצרת.
עם קבלת מנהגי הקריאה הבבליים בארץ ישראל, הונהג בארץ ישראל בשמיני עצרת חג שמחת תורה, לרבות מנהגי הקריאה שלו (דלהלן), וכך התבטלה בארץ ישראל קריאת שמיני עצרת.
ביום טוב שני, שהוא שמחת תורה, וכן ביום טוב היחיד בארץ ישראל, קוראים פרשת וזאת הברכה, ומפטירים בתחילת ספר יהושע.
שמיניות סווינג הן צורה סגנונית לנגינת שמיניות במוזיקת הג'אז והסווינג.
אם נחלק את הפעמה לשלושה חלקים (טריולות) וננגן את החלק הראשון והשלישי בלבד, נקבל "שמיניות סווינג".
בדומה לחלוקה רגילה של שמיניות, לכל פעמה מנוגנים שני צלילים.
אך בניגוד לחלוקה רגילה של שמיניות, שבה כל צליל מנוגן באופן אחיד ושווה מבחינת זמן (חצי פעמה לכל צליל), החלוקה של שמיניות סווינג אינה שווה.
הצליל הראשון המודגש, שהוא על הפעמה, מקבל שני שלישים ממנה לעומת הצליל השני שמקבל רק שליש.
לכן שמיניות סווינג יוצרות תחושה מיוחדת מבחינה מקצבית, שמכונת "גרוב".
תחושה מקצבית זו היא אחד המאפיינים הבולטים ביותר של ג'אז וסווינג.
מקור הסגנוניות הזו היא במוזיקת הג'אז שניגנו העבדים בארצות הברית.
הם הכירו מוזיקה אפריקאית ושילבו אותה (וכך נוצר הבלוז) עם מקצב הצבא האמריקאי שמבוסס בעיקר על טריולות.
הם לא ידעו כיצד לנגן שמיניות מערביות שוות, לכן הם ניגנו אותן בחלוקה לטריולות, המהוות רבע, בלי התו השני וכך נוצרו שמיניות הסווינג.
שָׁמִיר הוא קיבוץ הנמצא באצבע הגליל.
הוא שוכן על גבעה בשיפולים המזרחיים של עמק החולה, כ-10 ק"מ מזרחית לעיר קריית שמונה.
הקיבוץ שייך לתנועת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר שהיא כיום חלק מהתנועה הקיבוצית ונמצא בתחום השיפוט של מועצה אזורית הגליל העליון.
הקיבוץ נוצר מאיחוד של שני גרעיני חלוציים: גרעין "אנשי המחתרת" של חברי השומר הצעיר מרומניה וגרעין "שמיר" בפולין, שעברו הכשרה בעין שמר ובשריד.
ראשוני הקיבוץ עלו לארץ ישראל בשנת 1935 ושאר המייסדים עלו ב-1936. הקיבוץ התאגד ליד רמת יוחנן במקום בו שוכנת היום חוות הצופים ובמשך שנים רבות נקראה החווה "גבעת שמיר" על שם הקיבוץ.
ב-1938 עזבו אנשי הגרעין שעלו מפולין את הגרעין שהורכב ברובו מיוצאי רומניה, והצטרפו לגרעין "גבעת גנים" ששנה לאחר מכן ייסד את נגבה.
ב-1939 הצטרפו לגרעין שמיר אנשי "משמר הדרום" - חברי "קיבוץ ב'" של תנועת ורקלויטה שישבו בגן יבנה.
אולם ב-1942, אחרי עזיבת חלק ניכר מהחברים ומשברים רבים שנבעו מיחסי אנוש לקויים, עזבו 43 חברים - מרבית הנותרים מאנשי "משמר הדרום" - את שמיר ועברו להזורע.
במקומם הגיעה קבוצת יסעור המורכבת מאנשי הגרעינים "עמל" ו"גזית".
הקיבוץ התיישב במקומו הנוכחי בנובמבר 1944.
במלחמת העצמאות ולאורך כל התקופה שעד מלחמת ששת הימים ב-1967 סבל הקיבוץ מהקירבה לגבול עם סוריה.
בשנים הראשונות התעוררו בעיות שונות בעקבות חוסר הבהירות לגבי הגבול.
ביוני 1949 דנה ועדת שביתת הנשק במיקום המדויק של הגבול ליד שמיר.
בפברואר 1951 עברו שני חברי הקיבוץ את הגבול לאחר שהוזמנו על ידי חיילים סורים להתקרב אליהם.
חילוקי דעות על מיקום הגבול היו גם בשנת 1953. כן אירעו מקרים רבים של ירי על קיבוץ שמיר וחדירות של חיילים.
אחד משיאיה של התנכלות זו הייתה ההפגזה על שמיר ועל יישובים נוספים בעמק החולה המזרחי ב-3 בדצמבר 1958. ההפגזה גרמה לנזקים כבדים ברכוש אך לא היו נפגעים בנפש.
בנובמבר 1958, נחנך כביש הגישה לקיבוץ - כביש 918, עד אז הגישה לקיבוץ הייתה על דרך עפר משובשת ולא סלולה.
לאחר מלחמת ששת הימים קיבל קיבוץ שמיר שטחי מרעה ברמת הגולן בנוסף לשטחים שהיו בידיו עד אז, וגידל בהם בקר לבשר.
ב-13 ביוני 1974 חדרה חוליית מחבלים מלבנון לתוך הקיבוץ.
לאחר שנתקלה בשני חברים, ירתה עליהם ופצעה אחד מהם, נסוגו חברי החולייה והתבצרו במכוורת של הקיבוץ.
חברי הקיבוץ התארגנו להתקפה והרגו את המחבלים לפני הגעת כוחות צה"ל, אולם 3 נשים שעבדו במכוורת - שתי חברות הקיבוץ ומתנדבת מחו"ל - נהרגו.
חבר הקיבוץ, עוזי צור, קיבל את צל"ש הרמטכ"ל על חלקו בחיסול המחבלים.
קיבוץ שמיר השתמש במים שזרמו בנחל ירדינון ממעיין דופיילה בקרבת הקיבוץ בצידו המזרחי, כ-300 מטר ממזרח לגבול.
מים אלו זרמו באופן לא מוסדר והתפזרו על פני שטח גדול במורד הרמה.
האזור הוא סלעי וקשה לעיבוד, ועל כן לא נעשה שימוש רב במים בצד הסורי של הגבול.
בשנת 1949 נחפרה בריכה לאגירת 4500 ממ"ק ממי הדופיילה שהגיעו מעבר לגבול.
בשנת 1950 הקימו חברי הקיבוץ סכר בסמוך לגבול לצורך ניצול כמות גדולה יותר של מי הדופיילה.
במקביל, ביקשו הסורים לנצל את מי הדופיילה ובמיוחד בחודשי הקיץ השתמשו בהם לצרכים שונים, בהם השקיית שדות אורז.
לאחר מספר תקריות סביב השימוש במים נקבע הסכם בין ישראל וסוריה על פיו הקיבוץ יקבל את מי המעיין בלילות וכמחצית המים במהלך היום.
אולם בימי הקיץ, כאשר שפיעת המעיין נמוכה יותר, היטו הסורים את רוב המים, דבר שהביא למחאות חוזרות של ישראל.
בשנת 1954 הוקמה תעלה שהעבירה לשדות שמיר מים מהבניאס.
אולם תעלה זאת אפשרה את השקיית השטחים הנמוכים יותר של הקיבוץ ולא את האזורים הגבוהים יותר.
באחת השנים הרסו הסורים את הסכר ואנשי שמיר הקימו אותו מחדש.
בתחילת 1959 ביצעו בקיבוץ עבודות להגדלת הצינור שהוביל את המים מהסכר לקיבוץ.
בשלב זה התגברה המלחמה על המים והתנכלויות לאספקת המים אירעו לעיתים קרובות.
הסורים נהגו לסתום את הצינור בשטח ישראל או לסתום את המעיין עוד בשטחם לפני מעבר המים לשטח ישראל ואז לפתוח אותו בלחץ משקיפי האו"ם.
בנובמבר 1966 הסורים פעלו להטות את מי הדופיילה הטיית קבע.
בעקבות זאת, הוחלט באפריל 1967 על הקמת מפעל מים חדש שיביא לקיבוץ מים מנחל דן.
שמיר הוא קיבוץ מתחדש (מופרט) הנותן לחבריו רשת ביטחון כלכלית.
עיקר פרנסתו של הקיבוץ על שני מפעלי תעשייה: "שמיר אופטיקה" לייצור ושיווק עדשות מתקדמות, ו"שלא"ג" המייצר בדים לא ארוגים.
בשנת 2011 רכשה חברת הצרפתית מהקיבוץ 13% מהמניות של "שמיר אופטיקה" לפי שווי של 260 מיליון דולר, ובנוסף רכשה 37% מהמניות שהיו בידי הציבור.
בשנת 2022 מכר הקיבוץ את יתרת מניותיו (50%) ב"שמיר אופטיקה" לחברת תמורת 500 מיליון דולר.
המשק החקלאי שלו כולל, בין השאר, מכוורת, בקר לבשר ולול פיטום.
ילדי שמיר לומדים בבית הספר היסודי "לב העמק" בנאות מרדכי ובבית הספר העל-יסודי "עינות ירדן" בעמיר.
ליד הקיבוץ הוקמה שכונת הרחבה קהילתית.
בקיבוץ פועלת קבוצת הכדורמים הפועל שמיר/גליל עליון.
הצייר משה כגן הקים בקיבוץ מוזאון אזורי לעתיקות וכן גלריה לאומנות.
בשמיר קיימים שני מפעלי הייטק המפתחים מוצרי תוכנה לעולם האופטיקה ועדשות ה-FreeForm.
שרה ברוורמן (סוריקה) - הייתה חברת שמיר מאז הקמתו, ובין שליחי היישוב (הצנחנים) לאירופה הכבושה בשנת 1944, ומאוחר יותר בין מקימות חיל נשים.
פרופ' אסף רזין ואחיו פרופ' אהוד רזין הם בני הקיבוץ.
הפסנתרן יהלי וגמן, המחזאי יהושע סובול והצייר אברהם אילת היו חברי הקיבוץ לתקופות מסוימות מאמצע שנות ה-50 של המאה הקודמת.
הכדורסלן ארז חזן גר בקיבוץ בצעירותו.
שמיעה אבסולוטית או שמיעה מוחלטת היא היכולת לזהות גובה צליל בשמו על פי תדר הצליל בלבד, דהיינו - על פי גירוי שמיעתי בודד, ולא בהסתמך על היחס בינו לבין צלילים נתונים אחרים.
שם המונח נובע מכך שהיכולת אינה תלויה ביחס בין צלילים, ולפיכך היא מוחלטת, בניגוד לשמיעה יחסית.
בני אדם בעלי שמיעה אבסולוטית מסוגלים לזהות באיזה סולם מושמע קטע מוזיקלי מסוים.
ברמה גבוהה יותר, הם מסוגלים להבחין אם מנגינה או צליל מסוים מכוונים לפי כיוון תזמורתי או לא (מזויפים).
רוב האנשים, לעומת זאת, מסוגלים לזהות רק את היחס בין צלילי הקטע המוזיקלי ורק סטייה ביחס ביניהם תצרום באוזניהם כטעות או זיוף.
תהליך זיהוי הצליל אצל אדם בעל שמיעה אבסולוטית משול לזיהוי רמות אפור.
לדוגמה, כפי שרמת אפור מסוימת מזוהה כ-50% תאורה, כך תדר מסוים מזוהה כסי במול.
לעומת זאת אדם שלא ניחן ביכולת זיהוי אבסולוטית יוכל רק לזהות שההבדל בין רמת אפור אחת לשנייה הוא 10%, אך לא ידע לומר אם הוא צופה ברמות של 40% ו-50% או ברמות של 60% ו-70%.
בעלי שמיעה אבסולוטית אקטיבית (פעילה), מסוגלים לא רק לזהות צליל (שמיעה אבסולוטית פסיבית / סבילה), אלא גם להפיק בשירה את הצליל הרצוי.
הדעות חלוקות בשאלה האם שמיעה אבסולוטית טבעית היא כישרון מולד או יכולת הנרכשת בשלבי ילדות מוקדמים.
מחקרים מראים ששתי התשובות הנכונות.
יש שנולדו עם יכולת זו ויש שרכשו אותה על ידי אימון.
אין בהכרח מתאם בין שמיעה אבסולוטית לכישרון מוזיקלי: רבים בעלי שמיעה אבסולוטית כלל אינם עוסקים במוזיקה, ולהפך - רוב המוזיקאים המחוננים לא ניחנו בשמיעה אבסולוטית.
שמיעה יחסית מפותחת ומעולה חיונית וחשובה הרבה יותר משמיעה אבסולוטית למוזיקאי מקצועי.
מעריכים שלאחד מכל 25 אנשים בקרב סטודנטים למוזיקה יש שמיעה אבסולוטית.
עם זאת, תופעה זו נדירה באוכלוסייה הכללית, עם שכיחות המוערכת בין 0.01% ל-0.05%.
באוכלוסייה הכללית השכיחות של התופעה עומדת על אחד מכל 10,000 אנשים.
מחקרים על יכולת השמיעה האבסולוטית החלו, ככל הנראה, במאה ה-19 והתרכזו בהבנת התופעה ובאמצעי מדידה, היה קשה לכל גרסה של שמיעה אבסולוטית להתגבש קודם לכן מכיוון שגובה התו לא היה עקבי.
המיומנות אינה מוזיקלית בלבד, או בלעדית לבני אדם, נמצא שגם בעלי חיים אחרים כגון, עטלפים, זאבים וציפורים שביכולתם לזהות גובה צליל באופן אבסולוטי.
הבדלים בתודעה ולא בקליטת הצליל
מבחינה פיזית ומעשית, לא קיים הבדל בין אנשים עם היכולת לאלה החסרים אותה.
כלומר, לא נמצא שקיים הבדל פיזיולוגי במערכת השמיעה.
ההבדל הוא, ככל הנראה, בתודעה שמפותחת בשכבת הקורטקס העליונה ואשר מאפשרת לזכור ולזהות תדרים באופן דומה לזיהוי של צבעים.
שמיעה אבסולוטית היא פעולה של הכרה שמצריכה זיכרון של התדר ושמו (כגון "סי במול"), וחשיפה לטווח הצליל.
שמיעה אבסולוטית עשויה להיות אנלוגית ישירות לזיהוי צבעים, פונמות (צלילי דיבור) או תפיסה קטגורית אחרת של גירויים חושיים.
נראה שחוש השמיעה האבסולוטית מושפע מחשיפה תרבותית למוזיקה, במיוחד בהיכרות עם סולם דו-מז'ור שווה-כוונון.
רוב המאזינים האבסולוטים שנבדקו מבחינה זו זיהו את צלילי הדו-מז'ור בצורה מהימנה יותר, ולמעט סי, מהר יותר מחמשת צלילי הלחצנים השחורים, התואם את השכיחות הגבוהה יותר של צלילים אלו בחוויות מוזיקליות רגילות.
מחקר אחד של הולנדים שאינם מוזיקאים הדגים גם הטיה לשימוש בצלילים דו-מז'ורים בדיבור רגיל, במיוחד בהברות הקשורות להדגשה.
שמיעה אבסולוטית נפוצה יותר בקרב דוברי שפות טונאליות, כמו רוב הדיאלקטים של סינית או וייטנאמית, שלעיתים קרובות תלויים בשינוי גובה הצליל כאמצעי להבחנה בין מילים שנשמעות אחרת - למשל, מנדרינית עם ארבע וריאציות טונאליות אפשריות, קנטונזית עם תשע ווייטנאמית עם שש.
דווח כי דוברי שפות סינית-טיבטית מבטאים מילה באותו צליל מדויק (בתוך אותו רבע טון) בימים שונים; לפיכך הוצע כי תינוקות יכולים לרכוש שמיעה אבסולוטית כאשר הם לומדים לדבר בשפה טונאלית.
עם זאת, המוח של דוברי השפה הטונאלית אינו מעבד באופן טבעי צליל מוזיקלי כשפה; קיימות השערות כי דוברים אלה נוטים יותר לרכוש שמיעה אבסולוטית עבור צלילים מוזיקליים כאשר הם מקבלים מאוחר יותר הכשרה מוזיקלית.
רבים מדוברי השפות הטונאליות, אפילו בעלי הכשרה מוזיקלית מועטה, דווחו כי הם יכולים לשיר שיר נתון באופן עקבי ביחס לגובה הצליל.
בקרב תלמידי מוזיקה ממוצא מזרח אסייתי, לאלה הדוברים שפה טונאלית באופן שוטף יש שכיחות גבוהה יותר של שמיעה אבסולוטית מאשר לאלו שאינם דוברים שפה טונאלית.
ייתכן ששפות אפריקאיות בעלות טון שטוח - כמו יורובה, עם שלוש רמות גובה, וממבילה, עם ארבע - עשויות להיות מתאימות יותר לחקור את התפקיד של גובה השמיעה האבסולוטית בדיבור מאשר הטון והקונטור של שפות מזרח אסיה.
נמצא כי דוברי שפות אירופאיות עושים שימוש תת-מודע בזיכרון טון אבסולוטי בעת דיבור.
השכיחות של שמיעה אבסולוטית גבוהה יותר בקרב אלו שעיוורים מלידה כתוצאה של .
לשמיעה אבסולוטית יש שכיחות גבוהה יותר בקרב אלו עם תסמונת וויליאמס ואצל אוטיסטים, כאשר הטענות מעריכות שלעד ל-10% מהאוטיסטים יש שמיעה אבסולוטית.
שיטה לא מילולית להתאמת תווים בפסנתר הביאה למתאם של 97% ביניהם אוטיזם וגובה מוחלט, עם מתאם של 53% בצופים לא אוטיסטים.
עם זאת, המחקר לא מעיד על ההפך, לפי המחקר אין הבדל בין אבסולוטים ללא אבסולוטים במדדים של מיומנויות חברתיות ותקשורתיות.
בנוסף, מנת הספקטרום האוטיסטי של קבוצת האבסולוטים הייתה "הרבה מתחת לסף הקליני".
שמיעה אבסולוטית עשויה להיות בת השגה על ידי כל אדם במהלך תקופה קריטית של התפתחות שמיעתית, שלאחריה אסטרטגיות הכרתיות מעדיפות עיבוד גלובלי ויחסי.
תומכי תאוריית התקופה הקריטית מסכימים שהנוכחות של שמיעה אבסולוטית תלויה בלמידה, אך ישנה מחלוקת בשאלה האם אימון גורם לשמיעה אבסולוטית או שחוסר אימון גורם לתפיסה אבסולוטית להיות מוצפת על ידי תפיסה יחסית של מרווחים מוזיקליים.
אתר גנטי אחד או יותר יכולים להשפיע על יכולת שמיעה אבסולוטית, נטייה ללמידה של היכולת או סימון הסבירות להתרחשותה הספונטנית.
עם זאת, מעולם לא תועד מקרה של אדם שרכש שמיעה אבסולוטית בבגרותו, משום שכל המבוגרים שנבדקו רשמית לאחר אימון שמיעה אבסולוטית לא הצליחו להפגין רמת דיוק דומה לזו של אבסולוטים.
זיכרון צליל הקשור להקשר מוזיקלי
בעוד שלמעט מאוד אנשים יש את היכולת לתת שם לתו ללא התייחסות חיצונית, ניתן להפעיל זיכרון צלילי על ידי חשיפה חוזרת.
אנשים שאינם זמרים מיומנים ישירו לעיתים קרובות שירים פופולריים במפתח הנכון, ובדרך כלל יכולים לזהות מתי נושאי טלוויזיה הועברו למפתח הלא נכון.
חברי תרבות הוונדה בדרום אפריקה שרים גם שירי ילדים המוכרים להם במפתח שבו נלמדו השירים.
תופעה זו אינה קשורה ככל הנראה לאימון מוזיקלי.
המיומנות עשויה להיות קשורה יותר להפקה ווקאלית של צלילים.
תלמידי כינור הלומדים את שיטת סוזוקי נדרשים לשנן כל יצירה שהם לומדים בסולם קבוע ולנגן מהזיכרון על הכינור שלהם, אך הם אינם נדרשים לשיר.
כאשר נבדקו, תלמידים אלו לא הצליחו לשיר את שירי סוזוקי המשוננים במפתח המקורי והקבוע.
מוזיקאים בעלי שמיעה אבסולוטית עשויים לחוות קשיים שאינם קיימים עבור מוזיקאים אחרים.
מכיוון שמאזינים אבסולוטים מסוגלים לזהות כשמרכיב מוזיקלי הועבר מהסולם המקורי שלו, או שגובה הצליל מופק בתדר לא סטנדרטי (דיאז או במול), מוזיקאי עם שמיעה אבסולוטית עלול לחוות תחושות מצוקה כאשר הוא תופס צלילים שנחשבים להיות "לא נכונים" או לשמוע קטע מוזיקלי "בסולם הלא נכון".
זה יכול לחול במיוחד על מוזיקת בארוק המוקלטת בכוונון בארוקי (בדרך כלל A = 415 הרץ לעומת 440 הרץ.
כלומר, בערך חצי טון נמוך יותר מהטוניקה הסטנדרטי).
מאזין אבסולוטי יכול גם להשתמש באסטרטגיות אבסולוטיות עבור משימות המבוצעות בצורה יעילה יותר עם אסטרטגיות יחסיות, כגון טרנספוזיציה או הפקת הרמוניה עבור צלילים שהתדרים שלהם אינם תואמים מזג סטנדרטי שווה.
ייתכן גם שלחלק מהמוזיקאים יש עקירה של שמיעה אבסולוטית, כאשר כל התווים מוקטנים מעט או מוגדלים מעט מהגובה המתאים שלהם, כפי שהוגדר על ידי מוסכמה נתונה.
זה עשוי לנבוע מלמידת שמות הגובה מכלי שהיה מכוון למוסכמה של גובה קונצרטים שונה מזו שבשימוש, למשל, A = 435 Hz (כנס האופרה של פריז של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20) בניגוד לתקן המודרני האנגלו-אמריקאי A = 440 Hz.
כאשר מנגנים בקבוצות עם מוזיקאים אחרים, הדבר עלול להוביל לנגינה בטונאליות מעט ישונה מזו של שאר הקבוצה.
לבעלי שמיעה אבסולוטית יש חפיפה גנטית עם סינסתזיה / אידיאסתזיה הקשורות ולא קשורות למוזיקה.
בעלי סינסתזיה עשויים לשייך תווים או מפתחות מסוימים לצבעים שונים, מה שיאפשר להם לדעת מהו כל תו או מפתח.
במחקר זה, כ-20% מהאנשים עם שמיעה אבסולוטית הם גם סינסתטים.
שמיעה אבסולוטית אינה תנאי מוקדם לביצוע או הלחנה מוזיקלית מיומנת.
עם זאת, ישנן עדויות שמוזיקאים עם שמיעה אבסולוטית נוטים לבצע טוב יותר משימות תעתיק מוזיקליות (השליטה על גיל ההתחלה וכמות האימון המוזיקלי) בהשוואה לאלה ללא שמיעה אבסולוטית.
בעבר נטען שמוזיקאים עם שמיעה אבסולוטית מבצעים ביצועים גרועים יותר מאלו ללא שמיעה אבסולוטית בזיהוי מרווחים מוזיקליים; עם זאת, ניסויים שעליהם התבססה מסקנה זו הכילו ארטיפקט, וכאשר הארטיפקט הזה הוסר, נמצאו בעלי שמיעה אבסולוטית כבעלי ביצועים טובים יותר מאנשים שאינם מחזיקים בזיהוי מרווחים מוזיקליים.
שמיל בן ארי (נולד ב-7 בפברואר 1952) הוא שחקן, מדבב ישראלי.
זכה פעמיים בפרס אופיר ובפרס האקדמיה לטלוויזיה.
נולד בשם שמעון בן-הרוש בעיר ירושלים להורים יוצאי מרוקו ותוניס.
לאחר שרותו הצבאי למד בבית הספר למשחק "בית צבי".
בשנת 1985 השתתף בדרמת הטלוויזיה לחם.
ב-1989 השתתף בסרט הטלוויזיה "הצטמצמות".
ב-1991 השתתף בסרט זמן אמת" ובסרט הטלוויזיה "רצח בשבת בבוקר".
בשנת 1992 השתתף בסרטו של אסי דיין "החיים על פי אגפא".
בשנת 1993 שיחק ב"נקמתו של איציק פינקלשטיין", ובסרט האמריקאי "חום כלא".
בשנת 1994 השתתף בסרטו של אסי דיין "שמיכה חשמלית ושמה משה", ועל משחקו זכה בפרס אופיר על משחק בתפקיד ראשי.
בשנת 1995 שיחק בסרטו של שבי גביזון "חולה אהבה בשיכון ג'", זוכה פרס האופיר.
באותה השנה גם שיחק ב"לילה לבן", שזכה בפרס מיוחד בפסטיבל קאן.
באותה השנה גם שיחק את שמשון בסדרת הטלוויזיה "סיטון" ששודרה בערוץ הראשון.
בנוסף באותה השנה גם השתתף ב"קמפיין" ושיחק בסרטו של עמרי לוי "חול".
בשנת 1996 גילם את דמותו של פקד קביליו במספר פרקים של הסדרה "תמונות יפואיות" ששודרה בערוץ 3. באותה השנה גם השתתף בקלטות הילדים "אבא עושה בושות", ו"גומות החן של זוהר".
בשנים 1996־1997 שיחק בעונה הראשונה והשנייה של סדרת הטלוויזיה "קפה פריז" ששודרה בHOT3, גילם את אריה.
בשנת 1997 השתתף בסדרת הטלוויזיה של חיים בוזגלו "מרחב ירקון" ובסדרה "קו 300".
בשנת 1998 שיחק בסרטים "באזז" ו"אגדת האיש ששתק", ובסדרת הטלוויזיה "טירונות".
בשנת 1999 הופיע בסדרת הטלוויזיה זוכת פרס פסטיבל ירושלים ופרס מסך הזהב "זינזאנה".
באותה תקופה שיחק ב"אחרי המלחמה" וב"כלבים לא נובחים בירוק".
כמו כן באותה השנה גם שיחק בסרט זוכה פרס האופיר "החברים של יאנה".
בשנת 2002 בסרט הטלוויזיה "אבאל'ה".
בשנת 2003 שיחק בסרטו של שבי גביזון "האסונות של נינה".
באותה שנה השתתף בסדרת הטלוויזיה "מעורב ירושלמי"; על משחקו הדרמטי בסדרה קיבל את פרס האקדמיה לטלוויזיה.
בשנת 2004 שיחק בסרט "אהבה קולומביאנית", ועל משחקו היה מועמד לפרס אופיר לשחקן משנה.
באותה שנה שיחק בסרט הטלוויזיה "הילד של דיאנה" ובמיני סדרה "לב על הקרח" ודיבב את דון לינו בסרט תפוס ת'כריש וגם דיבב שתי דמויות ב"דרגון בול".
בשנת 2005 הופיע בסרט "תחיה ותהיה" ובתפקיד ראשי בסרט "החשוד האחרון".
השתתף בהצגות התיאטרון "גשם שוטף" בתיאטרון באר שבע, "משרתם של שני אדונים" ו"ג'ונגל הערים" בתיאטרון החאן, "פאנשן", "ילדי הירח", "אדם הוא אדם" ו"יוליוס קיסר" בקאמרי, וב"אחד משלנו" ו"המלך" בתיאטרון בית ליסין.
כמו כן השתתף בהצגת הילדים "שמוליק של זהרה".
בשנת 2006 השתתף בהצגה "הצנזור" בתיאטרון חיפה.
בשנת 2008 שיחק בסרטו של רשף לוי "איים אבודים" ועל משחקו שם זכה בפרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
בשנה זו הוא גם דיבב את מאסטר שיפו ב"קונג פו פנדה" ודיבב דמויות נוספות בסרטים "בולט" ו"פוקה".
כן שיחק באותה שנה בסדרת הטלוויזיה "המקום".
בשנת 2009 השתתף בן ארי בסדרה "חצויה" בה גילם את דמותו של פאתון, ערפד בן 100 שנה שרוצה לרשת את תפקיד הנביא מידי אחיו הגדול ארדק.
בשנת 2010 השתתף בסרט הקומדיה "חצי טון ברונזה" שהוקרן ב-VOD, וכן בסרטו של חיים בוזגלו "כבוד" ודיבב את צ'אקלס הליצן ב"צעצוע של סיפור 3".
בשנת 2011 השתתף בן ארי בסדרה "אליפים" על פי ספרה של אסתר שטרייט-וורצל ודיבב שוב את מאסטר שיפו ב"קונג פו פנדה 2".
בשנים 2011־2012 שיחק בתפקיד הראשי בהצגת "כי בנו בחרת" של יוכי ברנדס בתיאטרון הבימה והשתתף בסרט "מבול.
בשנת 2012 גילם את מורדוך הגדול בסדרת המתח של ערוץ 2, "המיוחדת".
בשנת 2013, דיבב בקולו את הסרט "יללת הזאבים", סרט הטבע העלילתי הראשון מסוגו בארץ .
בשנת 2015 שיחק את דמותו של הרב לב, ראש "המרכז למרשת ירושלים", בסדרת המתח האמריקאית "דיג" של גידי רף.
באותה שנה גם שיחק את דמותו של מוטק'ה בסדרה "ג'וני ואבירי הגליל" וכן בתפקיד ראש הממשלה בדרמה "בני ערובה".
בשנת 2016 דיבב את מאסטר שיפו בקונג פו פנדה 3.
בשנים 2016–2017 שיחק בתפקיד משני בסדרה "מטומטמת", אשר שודרה ב-HOT ובתפקיד ראשי בסרט "נמל בית".
בשנת 2019 הופיע בתפקיד משנה בסרט "בשורות טובות" של הבמאי ארז תדמור.
כמו כן, הופיע בסדרה "הנערים" בתפקיד עורך דינו של אחד הנערים שרצחו את מוחמד אבו ח'דיר.
באותה השנה הופיע בסדרה הקומית של קשת 12 "סברי מרנן" בתפקיד שופט.
בשנת 2020 הופיע בסדרת המתח המשטרתית "מנאייכ" בתפקיד גרי רוזנטל, ראש מח"ש ובסרט "סנולנד".
באותה שנה השתתף בדרמה הקומית "חזרות", בתפקיד שלמה דנון, שחקן ותיק בתיאטרון "המשכן".
לאחר סיום הסדרה בכאן 11, נשים אחדות חשפו כי בן ארי הטריד אותן מינית והפגין כלפיהן יחס מתעמר ומשפיל, כמה מהן היו קטינות בעת המעשים שלכאורה בוצעו.
השחקנית נגה שחר והמלבישה אביטל פלג איששו גם הן חלק מהתלונות.
בעקבות פרסום זה ב"הארץ" בידי העיתונאית תמר קפלנסקי, גורמים בכירים בתאגיד השידור הישראלי הודיעו כי אם יתברר שיש מן האמת בטענות, בן ארי לא ישוב לסדרה "חזרות".
בשנת 2024 חזר לדבב את מאסטר שיפו בקונג פו פנדה 4.
בן ארי גרוש ואב לשניים מנישואיו בעבר, ולבן נוסף.
שמיניית ווקאל היא חלוצת שירת הא-קפלה המודרנית בישראל.
השמינייה הוקמה בשנת 1985 על ידי רפי זליג לפי מודל הסווינגל סינגרס – ארבעה גברים וארבע נשים (שניים בכל קול: סופרן, אלט, טנור ובס).
השמינייה שרה רפרטואר מרתק ומגוון, המורכב ברובו מעיבודים מקוריים שכתבו חברי השמינייה ומתפרש על סגנונות רבים – מוזיקה קלאסית, ג'אז, שירי נשמה, שירי עם, מוזיקה דתית, רוק, פופ, בלוז, סלסה, סמבה ועוד.
לחלק מהקטעים מצורף טקסט הומוריסטי בעברית.
השמינייה שיתפה פעולה עם מלחינים כגון סשה ארגוב ויוני רכטר, ועם כותבים כגון אהוד מנור ועלי מוהר.
ווקאל מרבה להופיע בישראל ומחוצה לה.
בין השאר הופיעה עם התזמורת הפילהרמונית, התזמורת הקאמרית הישראלית וסימפונט רעננה.
בשנים האחרונות השתתפה השמינייה בתוכנית הרדיו "אתנחתא", בתוכנית הטלוויזיה "אינטרמצו עם אריה ורדי", בסדרות הקונצרטים המוסברים של אסתרית בלצן, בסדרות הקונצרטים של גיל שוחט ובפסטיבל ישראל.
השמינייה הופיעה ברחבי הארץ עם אנסמבל הסלסה האירופאי NUEVA MANTECA ביצירה "רקוויאם לעולם", במסגרת הסדרה "ג'אז חם".
השמינייה הופיעה בפסטיבל האנימציה אנימיקס בסינמטק תל אביב ובתוכנית משותפת עם אלון אולארצ'יק.
בימים אלה שוקדת השמינייה על הפקת אלבום משירי הביטלס ואלבום מהתוכנית "ניגון מהלב".
ווקאל שרה דרך קבע את תפקידי המקהלה בדיבובים העבריים שהפיקה שפרירה זכאי לסרטי וולט דיסני ודרימוורקס.
רונית כץ (סופרן ומנהלת השמינייה) - חברת ההרכב מאז הקמתו
ארז טל (טנור ומנהל מוזיקלי) - מ-2006
סופרן: סופי בוהדנה, כנרת ארז
אלט: סיגל חביב, גוני בר סלע
בס: אמנון זליג, אבי יעקובסון, לירן אלעל, עוז וייס, רביב לייבזירר, צביקה פוגל, מתן גובר, עידן לוי
שירי לוחמים אצ"ל ולח"י - שירה בשבעה שירים באלבום, לצד ליאור ייני ושולמית לבנת
בראשית - שירים ללחנים של סשה ארגוב
"רדיו בלה בלה" (של להקת הרוק החברים של נטאשה) - השתתפות בשני שירים
חברי ההרכב - ציר זמן
השמיר הוא בעל חיים אגדי המוזכר בתנ"ך, בתלמוד ובספרות האגדה היהודית, בעל יכולת לבקע כל חומר שאיתו הוא בא במגע.
על פי פירוש רש"י, השמיר הוא מין תולעת.
בקיעת משה את אבני החושן;
בניית בית המקדש הראשון בימי שלמה המלך ללא שימוש בכלי ברזל לסיתות אבני הבניין - עליהן נאמר (הסבר אחר, המובא בתלמוד ונפסק להלכה על ידי הרמב"ם, הוא שהאבנים סותתו מחוץ להר הבית בטרם הובאו אליו).
השמיר נזכר במגוון מקורות תנאיים, אך המקור בו הוא מוזכר בצורה הרחבה ביותר הוא הגמרא במסכת גיטין הדנה במלכותו של שלמה:
המקור הראשון בספרות התנאים שבו נזכר השמיר הוא משנה בפרקי אבות, שבה מוזכר השמיר כאחד מעשרה דברים שנבראו בערב שבת בין השמשות - דהיינו לקראת סיום ששת ימי הבריאה:
עוד נאמר ב, שעם חורבן בית המקדש הראשון 'בטל השמיר'.
בתלמוד מוזכר שגודל השמיר הוא 'כחוט השערה' (ומכאן יכולתו לגרום לחיתוך עדין כזה הנדרש לחריטה על אבני האפוד), ומקום משמרתו הוא אצל שר הים, מדברי ה משתמע שהשמיר אינו מסוגל לבקע עופרת ולכן נשמר בקופסת עופרת: .
וכך אף נראה מנבואת זכריה המזכיר את המונח 'שמיר' - , לאחר שמוקדם יותר הוא מזכיר את הרשעה שאל פיה מושלכת אבן עופרת - נבואה שפרשנותה מורכבת, ומהווה כר נרחב לפרשנות מדרשית.
במסכת גיטין מוזכר "תרנגולא ברא" כמופקד על משמרתו של השמיר.
בתלמוד מוזכרת אגדת שלמה ואשמדאי המספרת ששלמה המלך נעזר בשדים ובאשמדאי עצמו על מנת למצוא את השמיר, ולהשיגו מידי תרנגול הבר שהופקד עליו לשומרו.
הסיפור נפוץ בתרבות העממית וכיום הוא ידוע בעשרות גרסאות, בין היתר מאת ביאליק בספרו ויהי היום.
אף שהעמדה המסורתית הייתה כי מדובר ביצור חי, ישנן מספר עמדות בנוגע לזיהויו של המושג.
עמנואל וליקובסקי טען כי השמיר היה למעשה חומר רדיואקטיבי המצוי בטבע, כגון רדיום.
וליקובסקי נימק את עמדתו בכך שעל-פי המקורות, היה צריך לאחסן את השמיר בתוך עופרת, שהייתה מנטרלת את כוחותיו, בדומה לשכיחותה של עופרת כיום כמגינה בפני קרינה.
הרב זמיר כהן העלה דעה נוספת, שלפיה השמיר היא תולעת, שפולטת קרינה הדומה ביכולת החיתוך וביקוע שלה לקרינת לייזר, ובחסימתה על ידי עופרת לקרינה רדיואקטיבית וקרינת רנטגן.
עמדה זו מבוססת על עמדת רש"י לעיל לפיה השמיר הוא תולעת פלאית ששימשה לחיתוך האבנים ששימשו לבניית המקדש.
בהרצאותיו, מסביר כהן כי הקרינה אפשרה לעמוד בדרישת הכתובים כי סיתות האבנים ששימשו לבניית המקדש היה צריך להתבצע מבלי להסיר חלקים מהן ("במילואותן"), מה שלכאורה מבסס את העובדה שמדובר היה בקרינה.
כנגד עמדה זו נטען כי היא אינה עולה בקנה אחד עם הדרישה של "במילואותם", שכן קרינה אכן גורעת מהחומר, ולכן כלי הכהן הגדול היו לכאורה לא כשרים.
דעה נוספת סבורה שישנם שני סוגי שמיר; השמיר המוזכר בתנ"ך הוא אבן או גוף אחר חד, שנמצא גם כיום (למשל יהלום), והשמיר שבעזרתו נבנה בית המקדש הוא בעל חיים שנכחד שהיו לו תכונת חיתוך ולכן נקרא כך בהשאלה.
ביוני 2019 צוות חוקרים מאוניברסיטת נורת'איסטרן שבבוסטון, גילה בנהר אבטן שבפיליפינים, תולעת אנדמית בשם לית'ורדו אבטאניקה המסוגלת לחתוך סלעים ולחיות בתוכם.
שמיים לוהטים בחצות הוא ספר מדע בדיוני מאת הסופר רוברט סילברברג אשר יצא לאור באנגלית בשנת 1994. בישראל הספר יצא לאור בהוצאת עם עובד בשנת 1995 ותורגם לעברית על ידי ירדנה גבתי.
הספר מורכב משני סיפורים קצרים לפחות:
Blindsight - פורסם לראשונה בשנת 1986
Hot Sky - פורסם לראשונה בשנת 1990
חואניטו - נער שליח, דר כל חייו בהאביטט וואלפאראייזו נואבו, בן למורד נמלט.
ויקטור פרקש - מרגל ממוצא הונגרי, חסר עיניים בעקבות ניסוי גנטי שבוצע בו עוד בבטן אימו.
מסוגל לראות ראיתסומא, הווי אומר לחוש את הסביבה באמצעות תנודות, 360°.
פול קרפנטר - חוזה מזג אוויר מוכשר, עובד "תעשיות סמוראי" עם עבר מגוון של מקצועות בהן עסק.
ניק רודס - חבר ילדות של פול קרפנטר, מדען גנטיקה, עובד ב"סנטקיארה טכנולוגיות" שהיא חברת בת של "תעשיות סמוראי", אלכוהוליסט.
איזבל מרטין - פסיכולוגית, בת זוג של ניק רודס.
יולנדה ברמודז - אומנית מצליחה, חושנית במיוחד, חברה קרובה מאוד של איזבל.
עינרון משורם - עיתונאי ישראלי מחיפה.
וו פאנג שווי - הרופא אשר ביצע ניסויים בוויקטור פרקש בעודו בבטן אימו.
גנטיקאי מוכשר ללא עכבות מוסריות כלל.
משבר אקולוגי חריף שינה את פני החיים על כדור הארץ: מקומות מסוימים בעולם נעלמו (יפן), הקרח בקוטב הצפוני נמס והוא מעמיק את קווי החוף לתוך היבשות, בארצות הברית האוויר איננו ראוי לנשימה, החום עלה והשמיים צבועים בצבעי גזים רעילים, כל אזור ארץ ישראל משגשג באקלים נפלא וישראל היא מעצמה.
השולטים בעולם הם תאגידים יפניים בהן נהוג לדרג את העובדים, כאשר דרגה מספר אחת היא הגבוהה ביותר.
באזור ארצות הברית, הצמחייה האוקיינית מאיימת להשתלט על היבשות ומטפסת במהירות מסחררת על הכל.
קיימים אנדרואידים והאביטטים שהם כוכבי לוויין מלאכותיים.
במצב הזה, האדם פועל בעיקר מכנית, והוא ממשיך על ידי כך את ההרס האכזרי, בעוד אלה שלא פועלים בצורה מכנית, שפיותם בסכנה.
בתחילת הספר ויקטור פרקש מגיע להאביטט וואלפאראייזו נואבו, הנשלט מזה עשרות שנים בידי דיקטטור ספרדי המכונה אל סופרמו, נתקל בחואניטו, נער השליח שמבקש לעבוד עבורו: להקל את הכניסה, השהות והיציאה ממקום זה.
וואלפאראייזו נואבו הוא מקום מקלט לכל המבקש, והמסוגל לשלם, עבור זה.
מי שמגיע למקום זה הוא נמלט או מחפש אחר נמלטים, והשליחים הצעירים מרוויחים מכך.
ויקטור פרקש משכיר את שירותיו של חואניטו על מנת למצוא את ד"ר וו פאנג שווי, לא למטרות נקמה אלא כדי להביאו חזרה להמשך המחקר שלו, הלא האנושות מחפשת דרכים לשנות גנטית את גוף האדם על מנת לשרוד באטמוספירה רעילה ומסוכנת זו שנוצרה בעקבות זלזול מתמשך של האנשים באוצרות כדור הארץ.
ד"ר וו עבר שינוי צורה מוחלט: מגבר סיני הפך לאישה לבנה בגיל העמידה, ולא ניתן כלל לזהות אותו.
אלא שוויקטור פרקש, באמצעות ראייתסומא שלו, לא יפספס אותו בשל שינוי קליפתי זה.
ד"ר וו משכנע את חואניטו לעבור לעבוד אצלו תמורת יותר כסף ולתת לו לברוח, הוא איננו מאמין שפרקש אומר אמת, אלא שזו אמתלה לנקמה.
באמצעות הראיה המיוחדת שלו, פרקש מתגבר עליהם, שולח את חואניטו, כעונש, למקום בו יבצעו בו ניסויים, ואת ד"ר וו שולח למעבדת "תאגיד קיוסרה מרק".
כך מכיר פרקש את ההאביטט הזה, ולומד להסתדר עליו בכוחות עצמו.
סגנו של אל סופרמו, אשר שמע שיש יוזמה שמקורה בדרום קליפורניה להפיל את המשטר בוואלפאראייזו, מבקש מוויקטור פרקש לרחרח במקום ולדווח לו על כך.
על כדור הארץ מתרחשים בזמן זה רצף אירועים אשר יביאו את עינרון משורם ויולנדה ברמודז לבקר בלוויין זה, ובהמשך לבקר שוב יחד עם פול קרפנטר, לאחר שהסתבך בלב אוקיינוס בפרשיה עגומה.
ניק רודס מקבל הצעה מעיתונאי ישראלי בשם עינרון משורם להתראיין על השינויים הגנטיים שחברתו חוקרת ומפתחת.
לארוחת ראיון זו מגיעים גם בת זוג שלו איזבל, פול קרפנטר ויולנדה ברמודז.
למרות רומן קצרצר בין יולנדה לקרפנטר, עינרון הוא זה שיתלווה אליה לאחר אותו לילה.
הוא שומע מיולנדה על יוזמה שמקורה בדרום קליפורניה להפיל את המשטר בוואלפאראייזו נואבו, כוכב הלוויין המשגשג כל כך, והוא מגלה לה שהוא בעצם מרגל שמחפש הזדמנויות שיכולות להיטיב עם ממשלת ישראל, שהיא עכשיו מעצמה.
השניים מחליטים לצאת אל כוכב הלוויין המדובר ולחפש אחר מייק דוידוב, ידידה (אחד מידידיה הרבים) של יולנדה הקשור בתכנון המהפכה על וואלפאראייזו נואבו.
בזמן זה, עוברים משברים לא קלים על ניק רודס: משבר זוגי ומשבר מוסרי.
ניק רודס מבין שבידי החברה בה הוא עובד נמצא הכוח לשנות את המין האנושי והוא מתחיל לפחד מכך שכוח כה רב יתרכז בידי תאגיד אחד בלבד.
הוא מתייעץ עם פול אשר מציע לו לטפטף מידע לתאגיד רב העוצמה השני ובכך לאזן את הכוחות.
לאורך כל הספר מצטייר ניק רודס כבעל אופי חלש: הוא נשאר עם אותה בת זוג אשר התנהגותה אליו בלתי נסבלת ומשפילה, והוא עובר לתאגיד השני כאשר אלה מציעים לו עליה משמעותית בדרגה ובתנאים, ובכך הוא רק מעביר את הכוח לצד אחר ולא מפזר אותו בחוכמה בין שני תאגידים.
פול קרפנטר אשר קיבל הצעה להיות קברניט של ספינה לוכדת קרחונים (בשל מחסור חריף במים נקיים מרעלים), נקלע בלב אוקיינוס בפרשיה שתשנה את חייו מקצה לקצה: פוגש בספינה בה הצוות שבה את הקפטן ואנשיו, והוא מסרב לעזור להם.
כאשר חייהם מוטלים בסכנה בעקבות גרירת הקרחון הענקי שמצאו, מסרב להם שוב להעלות אותם לצוללת.
לכאורה נראה שלא הייתה לו ברירה אחרת, היה עליו לעמוד במשימה שלו ולא היה מקום בצוללת לאף אדם אחר, בטח לא לאנשים ששפיותם עזבה אותם.
בהגיעו חזרה ליבשת נשפט קרפנטנר על נטישת אנשים בלב אוקיינוס (חלקם שרדו), הוא פוטר ואיבד כל שהיה לו.
אנשי אותה ספינה עבדו בתאגיד היפני השני - קיוסרה מרק.
משלב זה רק דבר אחד נותר לפול: להתחיל מחדש במקום אחר, וואלפאראייזו נואבו נראיתה מטרה מתאימה.
במשך הביקור הקצר של עינרון ויולנדה בוואלפאראייזו, הם נתקלים בוויקטור פרקש, אותו זיהה ללא בעיה עינרון ממפגש קודם בעבר, ופרקש כמו כל גבר אחר, נשבה בקסמיה של יולנדה גדולת הממדים היפהפייה.
עינרון ופרקש דנים בשמועות על ההפיכה כאשר כל אחד מחליט שהשני נמצא עמוק יותר בעסק זה.
הם קובעים לחזור לארץ ולמצוא את דוידוב.
בביקורם בכדור הארץ הם פוגשים את קרפנטנר אשר רודס לקח אותו תחת חסותו לאותם ימים קשים, ובניסיון לעזור לו, יולנדה משכנעת את פרקש להציע לו חלק בהפיכה זו.
המבצע משתבש, קרפנטר הוא היחידי שמצליח לעזוב את כוכב הלוויין לפני בוא ההפצצות, והפעם הוא באמת ניסה להציל את כולם, ללא הצלחה.
בעוד קרפנטר טס חזרה לכדור הארץ, נהרס כוכב לוויין יפה ומשגשג זה בהפצצות מתוזמנות.
כל החיים עליו נהרסו והוא הפך למראה עגום וקשה, הוכחה לתאוותנותם וטיפשותם של בני האדם.
בחוזרו לאדמה, קרפנטר מבקש טובה מידידו רודס: לסדר לו להיות אדם שיבוצעו בו ניסויים, בחברה בה רודס עובד, במעבדה הנמצאת על כוכב לוויין אחר, אשר מטרתה של המעבדה היא סיגלון בני האדם למסעות במהירות על אורית, תחת ניצוחו של רודס וד"ר וו.
האדם שמקדם את פניו של פול נראה בתחילה כמו פרקש, נטול עיניים אך מסוגל לראות, ובאותם רגעים, פול נרתע בבעתה רגעית, אך קומתו הקטנה יחסית של אדם זה, מרגיעה את פול שמדובר באדם אחר, אדם צעיר יותר.
הוא מציג את עצמו לפול: חואניטו.
בעולם המוזיקה, שמיעה יחסית, שמיעה רלטיבית או שמיעת מרווחים, היא היכולת לזהות מרווחים מוזיקליים או יחסי תדירויות בצורה אינטואיטיבית ומדויקת.
כלומר, זיהוי ההפרש בגבהים בין שני צלילים שונים.
למשל: זיהוי צליל דו מסוים כגבוה בשתי אוקטבות מעל דו אמצעי, או זיהוי מרווח בין שני צלילים כסקסטה או קוורטה.
לכל אדם ישנה שמיעה יחסית המאפשרת להבחין בין גבהים שונים של צלילים, אך שימוש במונח זה מתאר לרוב אדם בעל יכולות מעל הממוצע.
לרוב כאשר משתמשים במונח "שמיעה מוזיקלית" מתייחסים למונח זה.
שמיעה יחסית מתבטאת בין השאר ב:
יכולתו של מוזיקאי לנגן או לשיר משמיעה קטע מוזיקלי מוכר ללא צורך בתרגול, בהתבסס על יחס המרווחים בין הצלילים, בהתאם לסולם שבו נכתב (מז'ור או מינור).
מיומנות הנדרשת מנגנים בכלים שגובה צליליהם איננו קבוע מראש (כמו גיטרה או פסנתר, להבדיל מחליל או קסילופון), לשם כוונון מדויק של הכלי.
היכולת להביא את כל אחד מן הצלילים אל מקומו בגובה הנכון יחסית לצלילים האחרים, תלויה ברמת השמיעה הרלטיווית של המכוון.
זמרים ופייטנים, בעיקר אלה השרים מוזיקה ערבית, נדרשים לדקויות טונים בשירה וסלסול במקאמים שונים.
ככל שהיכולת הרלטיווית של הזמר ברמה גבוהה יותר, כך השירה תהיה איכותית ומדויקת.
התמצאות () בעת ההאזנה למוזיקה, שמתבטאת בזיהוי התווים או בדרגות הסולם הנתון.
אדם בעל שמיעה רלטיבית מפותחת יוכל לחזות בעת נגינה את התו או האקורד הבא ביצירה שהוא מכיר היטב משמיעה, בלי להיעזר בתווים כתובים.
הגדרות אלו נוטות להתייחס לכלל הנגנים והזמרים שמתבססים על יכולת זו כדי להתמצא בסולם ובגובה היחסי של הצלילים המרכיבים אותו (ובפרט נגני כלי קשת, כלי מיתר חסרי סריגים, כלי נשיפה מעץ וממתכת), והן מהוות מיומנות מקצועית חיונית ביותר לנגינה או לשירה בקבוצה.
דוגמה לכך אפשר למצוא בהבדל בין גובה הקונצרט של אנסמבל ג'אז לזה של תזמורת סימפונית או קאמרית.
(בתזמורת בארוק המבצעת בכלים אותנטיים, למשל, עשוי כוונון הגובה להיות נמוך יותר).
שינויים אלו עלולים לצרום את אוזנו של בעל שמיעה אבסולוטית (שרגילה למשל לזהות את התו לה (A) כ־440 הרץ), אך אוזן עם שמיעה יחסית תתמקד בסולם הנתון ובמרווחיו ופחות בגובהו המוחלט.
בין שמיעה יחסית לשמיעה אבסולוטית (מוחלטת)
שמיעה אבסולוטית היא היכולת לזהות צליל בשמו על פי תדר בלבד, כלומר משמיעת הצליל לבדו ללא השוואתו לצלילים אחרים.
תכונה זו מועילה למשל למכווני פסנתרים, או לכיוון גיטרה לטון מסוים.
טעות נפוצה היא לסווג אנשים שיכולת השמיעה היחסית שלהם מפותחת, המסוגלים לנגן משמיעה יצירות או שירים מבלי להתבסס על תווים כתובים, כבעלי שמיעה אבסולוטית, שכן שמיעה אבסולוטית משמעה יכולת לזהות גובהו של צליל בודד ולא הפרשים בין תווים.
בניגוד לשמיעה הרלטיווית על צורותיה השונות הנפוצה יותר בקרב האוכלוסייה, השמיעה האבסולוטית קיימת אצל מעטים ושכיחותה נאמדת באחוזים בודדים.
בניגוד לשמיעה אבסולוטית הנחשבת לכישרון מולד או לכל היותר נרכש עד גיל 6, שמיעה יחסית יכולה להתפתח עם השנים באמצעות אימון האוזן.
מורים רבים מלמדים את תלמידיהם שמיעה זו, על ידי תרגול לזהות את המרווח הנתון כזהה למרווח משיר אחר המוכר לתלמיד (לצורך העניין מרווח טרצה קטנה של שני תווים).
בדרך זו האוזן לומדת "לזהות" את גודל המרווח, ועם תרגול נוסף של האוזן במרווחים שונים, מתקבלת עם הזמן תחושת שליטה וחופש פעולה בעת הנגינה.
מוזיקאים רבים מהתרבות ההודית, ציינו שפיתחו שמיעה זו על ידי טכניקת שירה מסורתית, זמזום בקבוצה הקרוי דרון (drone).
בשיטה זו אין סימוכין על טקסט כתוב, וכל אדם מוסיף צליל במרווח מסוים, לקבלת הרמוניות וגוונים שונים של אקורדים.
מורים רבים בתרבות המערבית נעזרים בטכניקת הסולפג' לפיתוח יכולת זו.
שמיניות באוויר הייתה תוכנית טלוויזיה ששודרה בערוץ הראשון בין 11 בנובמבר 1981 ל-1988. היא שודרה אחת לשבוע בשעות אחר הצהריים בימי רביעי, כתוכנית מגזין לבני נוער, בהנחייתו של דליק ווליניץ, והיו בה גם פינות בהנחייתם של שירה גרא, אייל גפן וצמד הקוסמים צ'יקו ודיקו.
אחד מסמליה היה כלבו של ווליניץ, טוליפ, כלב מעורב מסוג רועה גרמני-קולי ששהה לצדו באולפן במהלך השידורים.
ב-1986 הוחלף טוליפ עקב גילו המתקדם בכלב אחר, טנגו, שהוצג כ"בנו".
ווליניץ העיד כי נוכחותו של הכלב לצדו הרגיעה את בני הנוער והילדים שהתארחו באולפן, וסייעה להם להיפתח בפניו בראיונות.
לאחר ירידתה של התוכנית ב-1988, הוחל בשידור מגזין הנוער "תוססס".
ביולי 2016 פורסם, כי התוכנית תחזור לשידור למספר תוכניות ספיישל בערוץ הראשון במהלך 2016, במסגרת אירועי הפרידה מרשות השידור.
שמיכת פּוּך (מרוסית: Пух, נוצת פלומה.
בעברית: שמיכת מוֹך) היא שמיכה רכה מלאה בנוצות פלומה (מוך) של אווזים, ברווזים או של עופות אחרים, או תחליף סינתטי לנוצות, ומשמשת להתכסות בזמן השינה, בעיקר בחורף.
מקורה של שמיכת הפוך באירופה הכפרית, שם היו השמיכות ממולאות בנוצות של אדרית שחורת-כיפה הידועות בתועלתן כמבודד תרמי.
המודעות לצער בעלי חיים הנגרם בתהליך תלישת הנוצות עלתה, ולכן משתמשים יותר בתחליפים סינתטיים, שגם אינם אלרגניים כמו שמיכת פוך או נוצות.
באמצע המאה השמונה עשרה, תומאס נוג'נט , אנגלי שהיה בטיול גדול ועבר אז בוסטפאליה, ציין בפליאה:
"יש דבר אחד שמאוד מסוים להם, שהם אינם מכסים את עצמם עם פיג'מה, אלא מתכסים בנוצות ושוכבים על מיטת נוצות.
זה נוח מספיק בחורף, אבל איך הם יכולים לשאת את מיטות הנוצות שלהם עליהם בקיץ, כפי הנהוג בדרך כלל, אני לא יכול להעלות על הדעת."
ניצול הנוצות לייצור שמיכות הפוך הביא להתנגדות מצד ארגוני זכויות בעלי חיים לשימוש בשמיכות אלו.
בעקבות התנגדות זו, נמצאו תחליפים הניתנים לייצור בעלות נמוכה וכן בעלי אורך חיי מדף ארוכים יותר מפוך, כמו מיקרופייבר.
ושילוב העובדה שההמצאה הוזילה את השמיכות העשויות מהתחליפים, הביא לירידה בפופולריות ובמכירות של שמיכות הפוך.
המונח "יום שמיכת הפוך" משמש במדינות מסוימות כדי לתאר את ההקצבה של יום אחד או יותר בשנה, כאשר העובדים יכולים פשוט לטלפן ולומר שהם לא באים לעבודה, למרות שהם לא הודיעו על כך מראש והם לא חולים.
מתן הטבה זו הפכה לאופנתית בסוף 1990 בחברות גדולות רבות בבריטניה.
רמת החום של שמיכת הפוך
בשנת 1946 פותח בבריטניה מדד ה-TOG שהוא Thermal Ovrall Grade, על ידי החוקרים רס ופירס ממכון המחקר Shirley Institute.
המדד הזה משמש בעיקר באירופה, בבריטניה וכן בחלק מהשווקים הבינלאומיים, אך פחות בישראל, והסיבה לכך היא, ככל הנראה, שאין בישראל ארבע עונות מובחנות.
המדד נועד בכדי למדוד את רמת הבידוד התרמי של טקסטיל, כמו שמיכות פוך ומצעים תרמיים.
הוא מציין את יכולת השמיכה לשמור חום, וככל שהמספר גבוה יותר כך השמיכה שומרת על חום גבוה, בהתאמה.
המדד איננו מודד את משקל השמיכה אלא את יכולת הבידוד שלה.
במדינות מסוימות כמו בארצות הברית פחות משתמשים במדד ה – TOG ויותר משתמשים במדד ה – CLO.
המספר של ה – TOG מציין את יכולת השמיכה ללכוד חום באופן הבא:
2 - 4 TOG מדובר בשמיכה קלה ודקה, מתאימה לקיץ.
7 - 10 TOG מדובר בשמיכה המתאימה לעונות המעבר.
11 - 18 TOG מדובר בשמיכה חמה מאוד המתאימה לחורף.
שָמִיסֶן (ביפנית: 三味線, מילולית "שלושה מיתרים"), או סאנגן (三絃) הוא כלי נגינה יפני בעל שלושה מיתרים, שעליו מנגנים באמצעות מפרט שנקרא "באצ'י".
השימסן הוא כלי מיתר שתהליך בנייתו דומה לזה של הגיטרה או של הבנג'ו, במתיחת המיתרים מצוואר הכלי מעל תיבת תהודה.
לשמיסן אין שריגים, והוא צר יותר מהגיטרה ומהבנג'ו.
גוף הכלי, הנקרא דוֹ (胴), מזכיר בצורתו תוף, בכך שהוא חלול ועטף בעור מתוח.
סוג העור תלוי בסוגה המוזיקלית ובמיומנות הנגן.
נגנים מתחילים משתמשים לרוב בעור כלב או בפלסטיק, בשל מחירם הזול יותר ובשל עמידותם, ונגנים מקצועיים משתמשים בעור חתול, העדין והיקר יותר.
צוואר השמיסן, הנקרא סָאוֹ (棹), מורכב משלושה או ארבעה חלקים המתחברים זה לזה, דבר המאפשר את פירוקו של הכלי לאחסון.
הצוואר הוא מוט היוצא מגוף השמיסן ובולט אף מצידו השני, ועליו מונחים המיתרים.
מפתחות הכיוון הם יתדות משושים, ארוכים וצרים.
בעבר היו יוצרים אותם משנהב, אך לאחר מכן החלו לייצר אותם מסוגים שונים של עץ, ואף מפלסטיק.
שלושת המיתרים עשויים לרוב ממשי או מניילון.
הם מתוחים על גבי הכלי ממפתחות הכיוון ועד קצה הצוואר, הבולט מצידו השני של הגוף.
על הדו יש גשר, הנקרא קוֹמָה (駒), עליו נחים המיתרים.
המיתר הנמוך ביותר מונח בכוונה כך שהוא נוגע בסיפית (נאט) על מנת להעניק זמזום מיוחד הנקרא סָוַוארי (המזכיר את צליל הסיטאר).
צידו של הדו הפונה לכיוון הנגן מכוסה בפיסת בד צבעונית, הנקראת דו קאקֶה, ולעיתים עונדים הנגנים פיסת בד על ידם השמאלית על מנת לאפשר החלקה מהירה יותר במורד ובמעלה הצוואר.
ישנן מספר צורות שונות לשמיסן, השונות בצורתן ובגדולן ומתאימות לסוגות שונות.
גם לבאצ'י יש מספר גרסאות, ולעיתים אף לא משתמשים בו כלל.