tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנים 1942–1943 נלקח לשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) הוא היה רופא במסגרת מחנה העבודה בבית החולים הציבורי מריה ואלריה בבלשגיארמט.
הוא שרד את שואת יהודי הונגריה ובתום מלחמת העולם השנייה ב-1945 קיבל משרה למשך ארבע שנים במחלקה הכירורגית של בית החולים סנט יאנוש (Szent János Kórház) בבודה, ברובע 12 של בודפשט.
שם הפך תחילה למרצה ולאחר מכן למרצה בכיר.
בין השנים 1949 לבין 1951 היה מרצה בכיר בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת פטר פאזמאן (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) לצד הפרופסור האורח הסובייטי פטרובסקי.
בשנת 1950 קיבל הסמכה כפרופסור חבר באוניברסיטה בתחום "אבחון כירורגי".
בשנה שלאחר מכן מונה למנהל המרפאה החדשה להכשרה כירורגית.
לימים נקרא המוסד "מרפאה כירורגית 4" ושם זה הוחלף לאחר מכן ל"מרפאת כירורגית של כלי הדם" (Érsebészeti Klinika).
ב-1952 בילה זמן קצר בלונדון כבעל מלגה.
לאחר חזרתו הביתה, ביצע את קשירת צינור עורקי פתוח הראשון בהונגריה.
במרפאתו הציג צנתור לב, פתרונות כירורגיים למחלות לב מולדות והקים מחלקה נפרדת לניתוחי לב.
בין עובדיו היו פרנץ רוביצ'ק.
בעבודת הקרדיו-אנגיוגרפיה, הוא קיבל עזרה רבה מרנה פונו (מקודם אוברזון), שהייתה הרופאה הרדיולוגית הטובה ביותר בתחום באותה תקופה.
בשנים אלה, הונגריה הקדימה מדינות רבות באירופה בתחום ניתוחי הלב (הרבה בזכות הרופאים הכירורגים היהודים המצוינים שהצליחו לשרוד את השואה).
ליטמן היה מנתח הלב ההונגרי הראשון שהגן על עבודת הדוקטורט שלו (PhD) וקיבל את פרס קושוט.
עקב אירועי 1956 (המרד ההונגרי), הוא עזב את הונגריה לשנתיים ועבד בשפילד ובבית החולים הכללי של טורונטו .
הוא חזר להונגריה, ובשנים 1958–1960 היה המנתח הראשי של בית החולים סנט לאסלו (Szent László Kórház), ולאחר מכן עד 1963 של בית החולים Tétényi úti.
בין 1962 ל-1968, הוא היה מנהל המרפאה הכירורגית מס' 1 של אוניברסיטת זמלווייס, שם גם ארגן ניתוחי לב עם עמיתיו אנדרה בודנאר ואיבאן לבלוביץ'.
הוא עסק בעיקר בפעולות כירורגיות ובמומי לב מולדים.
ליטמן פיתח יצירה ספרותית עשירה.
הוא כתב יותר מ-100 פרסומים ו-5 ספרי רפואה.
מדליית מסדר ההצטיינות של הרפובליקה העממית ההונגרית (1951)
מדליית הזיכרון של יאנוש בלשה (1973)
מסדר הכבוד של העבודה דרג זהב (1982)
אימרה שארושי (במקור שוורץ, בהונגרית: Sárosi Imre; בודפשט, 5 בדצמבר 1908 – בודפשט, 20 ביוני 2006) היה שחיין ומאמן שחייה יהודי-הונגרי.
מאמן נבחרת הונגריה בשחייה ב-4 אולימפיאדות (לונדון 1948, הלסינקי 1952, מלבורן 1956,טוקיו 1964).
שארושי אימן אלופים אולימפיים ושיאני עולם, השחייניות: אווה סקיי, ולריה ג'נגה, קטלין סוקה, מריה ליטומריצקי, ואנדריאה ג'רמטי והשחיין: גאורג טומפק.
אימרה שוורץ התחיל לשחות ב-1922 ב"מועדון ההתעמלות פרנצווארוש" (Ferencvárosi Torna Club).
בשנים 1930–1941 התחרה בקבוצת MTE וב-1941 פרש משחייה תחרותית.
הוא החל את קריירת המאמן המצליחה שלו בפרנצווארוש ב-1930 בעודו ספורטאי פעיל.
הוא עזב את המועדון הירוק-לבן לאחר אחת עשרה שנים.
לאחר הפסקה מאולצת של ארבע שנים בתקופת מלחמת העולם השנייה, בשל יהדותו, הוא חזר לאמן אחרי המלחמה.
בשנים 1945–1946 אימן בקבוצת "איגוד ההתעמלות של אויפשט" (Újpesti Tornaegylet) ולאחר מכן עבד ב-Neményi Madisz עד 1948. ב-1949 הצטרף ל"מועדון עובדי הרכבת" (Budapesti Vasutas Sport Club-BVSC).
שם השיג את הצלחתו הגדולה ביותר כמאמן.
הוא לימד לשחות כ-13,000 שחיינים.
הוא עזב את מועדון הספורט של עובדי רכבות הונגריה (מ.א.ב) ב-1963 והיה מפקח מקצועי בענף השחייה עד 1966. בנוסף, היה מאמן ראשי של נבחרת הונגריה בשחייה מספר פעמים.
בשנת 1967 ייסד את בית הספר הראשון לשחייה בהונגריה בספרטקוס בבודפשט, עמד בראשו עד 1974 ואז פרש.
בשל סגנון האימון וההצלחה העצומה שלו כמאמן, קיבל את הכינוי מֶשְטִי (כינוי חיבה למאסטר בהונגרית).
מדצמבר 1963 הפך לחבר במועצה הלאומית של ההתאחדות ההונגרית לחינוך גופני וספורט.
ב-1954, יחד עם אישטוואן באראני פרסם ספר בשם "מדריך היד הקטן לשחייה".
אימרה שוורץ נולד במשפחה יהודית כבנם של יוז'ף שוורץ (1870–1928) עוזר צבע ושל רוזה פישר.
סבו וסבתו מצד אביו היו החייט שמואל שוורץ וינקה היימן.
חבר בהיכל התהילה של השחייה (1981)
צלב הקצין של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה ההונגרית (2006)
חבר אלמוות של השחייה ההונגרית (2014)
אימרה טרנצ'ני-ולדאפפל (בהונגרית: Trencsényi-Waldapfel Imre; בודפשט, 16 ביוני 1908 – בודפשט, 2 ביוני 1970) היה פילולוג קלאסי יהודי-הונגרי, היסטוריון ספרות, היסטוריון דת, פרופסור באוניברסיטה, מתרגם, חבר נספח (1949) וחבר קבוע (1950) של האקדמיה ההונגרית למדעים.
תחומי המחקר שלו היו היסטוריה ספרותית עתיקה, היסטוריה דתית, היסטוריה ספרותית הונגרית והומניזם.
אימרה ולדאפפל נולד במשפחה יהודית כבנם של ד"ר יאנוש ולדאפפל (1866–1935), מורה בגימנסיה ראשית, ושל אנה וייס.
ובשנת 1932 סיים את לימודיו באוניברסיטת פאזמאן פטר (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד) עם תואר בשפות הונגרית-לטינית-יוונית, שם היה תלמידם של הבלשנים בעלי השם: יאנוש הורבאט, קארוי קרניי ודיולה הורניאנסקי.
בשנים 1937–1938 ערכו הוא ואנה היינל (במקור הולצר) את כתב העת ה"ארגונאוטים" (Argonauták).
הוא היה מרצה בכיר עד 1938. לא ידוע על קורות חייו בשואה, רק זאת שבין 1938 לבין 1946 עבד כמגיה ולקטור בהוצאה לאור Új Idők Rt, וכן כתב עבור לקסיקון Új Idők.
בין השנים 1946–1948 הפך לחבר צוות של "המרכז לחינוך עממי" בבודפשט, וכן לבעל טור בעיתון "מילה חדשה" (אוי סו-Új Szó).
ב-26 ביוני 1948 מונה לפרופסור באוניברסיטה והועמד בראש המחלקה לקלאסיקה ופילולוגיה באוניברסיטת סגד.
בשנת הלימודים 1949–1950 היה רקטור אוניברסיטת סגד.
הוא חזר לבודפשט ובין השנים 1950–1970 עמד בראש המכון לפילולוגיה לטינית-יוונית באוניברסיטת אטווש לוראנד.
בין השנים 1950–1953, שימש גם כרקטור של אוניברסיטת אטווש לוראנד.
באספת החברים של אגודת הסופרים ההונגרים ב-28 בדצמבר 1956, הוא נקט עמדה נגד המרד ההונגרי, בניגוד לרוב המכריע של החברים.
ולדאפפל השתתף בארגון ובניהול הפדגוגי של תנועת הנוער הקומוניסטית – הפיונירים.
הוא היה חבר באגודת העתיקות ההונגרית ובמשך זמן מה נשיאה.
יחד עם אשתו פרסם כמה כרכים של סיפורי נעורים וכתב מבואות למהדורה ההונגרית של יצירותיהם של סופרים יוונים ורומאיים.
כארבע מאות ממחקריו פורסמו, שהיקפם נע בין הסיודוס לבין גורקי ומיאנוש קיקיליי ועד אטילה יוז'ף.
בביוגרפיה שלו, ההוראה האקדמית והפעילות הספרותית מהווים יחידה בלתי נפרדת.
רוב כתביו עסקו בעתיקות היווניות והרומאיות והמשכיותן.
הוא חקר את השפעת העיסוק הפואטי ההונגרי והלטיני זה על זה.
הוא ערך כמה אנתולוגיות של ספרות עולמית.
ב-1955 יצירות נבחרות של קיקרו פורסמו בעריכתו ותורגמו ברובן.
הוא פעל רבות כדי להציג את סופרי ההומניזם הקלאסי, כמו ההיסטוריה הספרותית היוונית ועשרת החוברות של דיוקנאות קלאסיים.
מחקרו "ארסמוס וחבריו ההונגרים" מתאפיין בגישה פילוסופית.
הוא עסק במחקר היסטורי דתי ועם אשתו בחן גם עיבודים לסיפורי עם וכתב גם אגדות מודרניות.
עבודתו המשמעותית כמתרגם היא תרגומי האפוסים של הסיודוס, מחזהו של מנאנדרוס "הנרגן", אנטיגונה של סופוקלס, "פרומתאוס הכבול" של אייסכילוס.
יוז'ף ולדאפפל (1904–1968) היסטוריון ספרות, מרצה באוניברסיטה היה אחיו הגדול
אסתר ולדאפפל (1906–1968) ספרנית והיסטוריונית היא אחותו הגדולה.
לאסלו ולדאפפל (1911–1942) מתמטיקאי היה אחיו הצעיר.
רעייתו הייתה מרגיט פטרולאי, אותה נשא ב-1 בספטמבר 1934 בבודפשט.
הטקסט המלא של האקלוגים (Eclogue) של ורגיליוס.
בודפשט, 1955 (סופרים יוונים ולטיניים Scriptores Graeci et Latini.
פובליוס טרנטיוס אפר: היצור החי.
בודפשט, 1961 (סופרים יוונים ולטינייםScriptores Graeci et Latini.
בתוך: הדרמות היפות ביותר של ספרות העולם.
מדליית ההצטיינות של הרפובליקה ההונגרית דרג זהב (1948)
עובד מצטיין בהשכלה גבוהה (1953)
מדליית זיכרון של משמר הפועלים (1962)
עיטור מסדר העמל דרג זהב (1966)
מדליית ברית הקומוניסטים הצעירים (KISZ), (1968)
פרס המדינה של הרפובליקה העממית ההונגרית דרג 2 (1970) – על עבודתו בתולדות הספרות ותולדות הדת, שהעשירה משמעותית את ספרות הפילולוגיה הקלאסית, כמו גם בגין פעילות ההוראה שלו.
אימרה קסי (במקור קראמר, בהונגרית: Keszi Imre; בודפשט, 16 ביוני 1910 – בודפשט, 26 בנובמבר 1974) היה סופר יהודי-הונגרי, מבקר, מוזיקולוג, מתרגם ספרותי, פרופסור באוניברסיטה.
אימרה קרמר נולד במשפחה יהודית כבנם של מלכיאל קרמר, מזכיר הקהילה היהודית של פשט ושל מתילד טאובר.
הוא קיבל תואר במדעי הרוח באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
במקביל, היה סטודנט באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט, כתלמידו של זולטאן קודאי.
בתקופת שלטונו של מיקלוש הורטי בין שתי מלחמות העולם הוא היה מורה בבית ספר תיכון.
משנת 1942 נלקח לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
הוא שרד את שואת יהודי הונגריה ואחרי מלחמת העולם השנייה בין 1946 לבין 1949 עבד כבעל טור התרבות של העיתון "העם החופשי" (Szabad Nép) והיה העורך כתב העת "אנושיות" (Emberség).
בין 1951 לבין 1957, הוא היה פרופסור לספרות באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע.
אחרי 1957 הקדיש את חייו רק לביקורת ספרות ומוזיקה.
קסי החל את דרכו בכתיבת שירה משנת 1935. סיפוריו הקצרים וביקורות המוזיקה שלו פורסמו בקביעות ב"תשובה" (Válasz), ניוגט, ו"מילה יפה" (סֶפּ סוֹ - Szép Szó).
בשנת 1940 יצאה לאור עבודתו העוסקת בשאלת היהודים בשם "עם הספר" (A könyv népe).
ב-1963 התחיל במחזור של רומנים על חיי הבורגנות אחרי 1948. הוא היה נציג אותנטי של הביקורת הספרותית של תקופת מתיאש ראקושי.
הוא היה חבר באגודת יאנוש ויידה.
מספר הצגות הבכורה הרשום במאגר התיאטרון: 1.
שיר העם גרמני בהונגריה (1933)
מלאכת כתיבת השירה (שירים, 1934)
לאסלו נמט והיהודים (מחקר, 1937)
לשאלת הרוח והספרות היהודית (מחקר, 1940)
משתה ההמתנה (סיפור קצר, 1944)
להבת כהל (סיפורים קצרים, 1958)
המנגינה האינסופית (ביוגרפיה של ריכרד וגנר, 1963)
פלורה בעיר לאג'מאניוש (רומן, 1965)
אוזני החמור של האלמוות (זיכרונותיו של המלחין טמאש לאשו, רומן, 1971)
בקאצ'ין ובוקפנץ (דרמות, מחזות אודיו, 1971)
פשט-בודה (מדריך לתולדות המוזיקה, 1973)
נשמות על מאזניים (סיפורים קצרים, 1977)
במעונו דאז, ברובע 14 הוצב לוח הזיכרון על שמו בדרך שטפניה 61 (ליד לוח הזיכרון של אשתו).
אימרה קוּן (במקור עד 1896 קוֹהְן (הגרסה האוסטרית-הונגרית לכהן), בהונגרית: Kun Imre; באיה, 27 ביוני 1892 – בודפשט, 3 באוקטובר 1977) היה אמרגן קונצרטים (כונה ה"אגדי"), עיתונאי, מבקר מוזיקה יהודי-הונגרי מעוטר.
אימרה קוהן (כהן) נולד במשפחה יהודית כילד שני במשפחת מורים.
אביו היה לאיוש קון (קוהן) שנולד בעיר קצ'קמט, ואמו אילונה דויטש (1863–1944).
אחיו הצעיר ואמם נרצחו באושוויץ.
הוא ומשפחתו שרדו את השואה עם שוצפאס שוודי.
אימרה קון למד בבית הספר היסודי היהודי בעיר הולדתו, ולאחר מכן בתיכון הציסטרציאני המקומי בין השנים 1902-1910. הוא התחיל לנגן בפסנתר ולמד את תורת המוזיקה.
סיים את לימודיו באקדמיה למסחר של בודפשט ולאחר מכן למד משפטים באוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד).
בסיום לימודיו לא עסק במשפטים אלא כרבים מבוגרי המשפטים דאז עבד כעיתונאי במשך כמה שנים.
בין היתר היה מבקר המוזיקה בכתב העת ה"הט", כלומר "השבוע" (A Hét).
ב-1918 הפך לעובד של בנק החיסכון המרכזי.
ב-1919 הועסק כמזכיר בחברת "אמרגנות הקונצרטים סקאלה".
ב-1920 ארגן מחלקת קונצרטים בחברת המסחר לפסנתרים "מוזיקה".
ב-1921 ייסד את משרד אמרגנות הקונצרטים שלו, בו כיהן כמנכ"ל עד 1949, למעט הפסקה (בשל יהדותו) במהלך מלחמת העולם השנייה.
ב-1928 השתתף בהקמת "האגודה הבינלאומית של אמרגני קונצרטים", שבה היה חבר הנהלה בין השנים 1930–1933. הוא שרד את שואת יהודי הונגריה ובין 1956 לבין 1971 (עד גיל 79!), עבד ברדיו ההונגרי (Magyar Rádio) כבעל דסק לחילופי תוכניות.
ב-1956 הקים וניהל את משרד "תחרויות המוזיקה הבינלאומיות" של בודפשט, למעשה עד מותו.
בזיכרונותיו הוא החיה את חיי הקונצרטים של בודפשט בין השנים 1920–1950.
אשתו הייתה קלרה הופר (1907–1966), בתם של בלה הופר ושל איזבלה סאנטו, איתה התחתן ב-20 במרץ 1930 בבודפשט.
רוב אירועי וחיי הקונצרטים ההונגרים בין שתי מלחמות העולם התרחשו ב"ניצוחו" של אימרה קון.
לאימפרסריו (אמרגן) המצוין הייתה זכות גדולה בעובדה שלמעשה כל אמן מפורסם הופיע בתקופה זו על במות הקונצרטים ההונגריים.
האירועים הגדולים הללו מתעוררים לחיים בזיכרונותיו בספרו: ההופעות בבודפשט של פיודור שאליאפין, ברונו ולטר, רבינדרנת טאגור (בהרצאה באולם הגדול של האקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט), ברוניסלב הוברמן, אמיל פון זאואר , יוזף סיגטי, אלפרד קורטו, פבלו קאזלס, אוטו קלמפרר ושאר גדולי מוזיקת עולם.
הזיכרונות של אימרה קון כוללים סיפורים הומוריסטיים רבים, דברים נחמדים מחייהם של אמנים גדולים, אבל גם כותבי כרוניקה של חיי המוזיקה ההונגרית יכולים להשתמש ביצירתו כמעט כיצירת מקור.
התמונות והמסמכים הרבים הופכים את הספר למושך עוד יותר.
המהדורה השנייה, המורחבת והמעודכנת מעשירה את החומר הקודם בהרבה סיפורים, תמונות ונתונים חדשים.
עיטור מסדר ההצטיינות של העמל דרג זהב (1967)
אימרה לוואי (בהונגרית: Lévai Imre; היידובסרמן, 2 באוגוסט 1924 – מישקולץ, 10 בספטמבר 2012) היה מהנדס מכונות יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה.
אימרה לוואי נולד במשפחה יהודית מתבוללת.
אביו היה חקלאי, אמו עקרת בית.
בשנת 1943 סיים את לימודיו במגמה הריאלית של בית הספר התיכון "בוצ'קאי אישטוואן" בעיר הולדתו.
לאחר סיום לימודיו זכה במלגה מחברת בת של מפעל מכונות אנגלי בדברצן.
בשל יהדותו ותקופת מלחמת העולם השנייה, למד באוניברסיטה רק לאחר השואה וקיבל את התואר בהנדסת מכונות באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה רק בשנת 1950. לאחר מכן, ב-1950, הצטרף למחלקה להנדסת מכונות באוניברסיטת מישקולץ.
עשר השנים הראשונות שלו ב"אוניברסיטה הטכנית של התעשייה הכבדה" (לשעבר Mátyás Rákosi Heavy Industry Technical University) עלו בקנה אחד עם הקמת הפקולטה להנדסת מכונות.
במהלך תקופה זו, בהדרכתו של פרופסור זנו טרפלאן, עבודתו כיסתה את פיתוח תוכניות הלימוד של המחלקה, הכנסת מקצועות חדשים ופיתוח שיטות הוראה מתאימות.
הוא חיבר בשנים אלו את מקצוע "רכיבי מכונה מיוחדים", שבו נוסדו הנושאים:
תאוריית הסיכה ההידרודינמית של מיסבים
הזזה וגלגלי שיניים משופעים עם שיניים מעוקלות
שאלות כלליות לגבי גאומטריית גלגלי השיניים
הוא היה מהראשונים שהכירו בכך שחינוך איכותי יכול להתבסס רק על מחקר מעמיק.
כך, בשנות ה-50 של המאה ה-20, כשהתנאים לכך עדיין בקושי התקיימו, החל את פעילות המחקר המדעית שלו.
בתקופה זו עבד גם במשרד התכנון של מפעל המכונות דיושג'ר, שם עסק בעיקר במנועים ובבקרה הידראולית.
בשנת 1960 היה הוא מהראשונים שקיבלו "דוקטורט טכנולוגי".
נושא עבודתו היה "עקרון גאומטריית הילוכים וייצור גלגלים גליליים לא עגולים".
הוא מונה לפרופסור חבר באוניברסיטה בשנת 1963.
בין השנים 1963-1967 מילא את תפקידי סגן הדקאן.
במהלך בתקופה זו ההכשרה בפקולטה להנדסת מכונות התמקצעה יותר.
בהתאם לצורכי התעשייה דאז, נוצרו המגמות של מכונאי תעשייה כימית ומכונות כלים, וכך, בנוסף להכשרת טכנולוג ייצור מכונות, פותחה גם הדרכת עיצוב מכונות ותכנון תהליכים.
בתקופה זו הורחבה עבודת המחקר המדעי של המחלקות ונוצרו קשרים בינלאומיים, בהם נטל חלק משמעותי.
בעבודת המחקר שלו הוא התמקד בעיקר במשימות גאומטריית גלגלי השיניים.
הוא פרסם מאמרים רבים ונתן הרצאות בכנסים, הן בהונגריה והן בחו"ל.
כל זה הוביל לעובדה שבשנת 1966 קיבל את הדוקטורט גם במדעים הטכניים עם עבודת הדוקטורט שלו שכותרתה "גלגלי שיניים שניתן לסובב בעזרת כלי ישר קצוות המיישם העברת תנועה משתנה בין סרנים בעלי שיניים".
בין השנים 1966-1984 היה ראש מחלקת "ציוד התחבורה" באוניברסיטה.
ב-1968 מונה לפרופסור מן המניין באוניברסיטה, ובין השנים 1969-1972 מילא גם את תפקידי סגן הרקטור לחינוך באוניברסיטה.
בין השנים 1974–1983 היה דקאן הפקולטה להנדסת מכונות.
כבר בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 הבין לוואי שהשימוש במחשבים בעבודת המחקר שלו מייצג אופק חדש.
לפיכך, הן האפשרויות לפתור משימות גאומטריית ציוד שהובאו עמו מהמחלקה לרכיבי מכונות והן הבדיקה הדינמית של מכונות טיפול בחומרים הוגדלו משמעותית על ידי שימוש בהליכי מחשב.
הדבר גם אפשר למחלקות בפקולטה להיות מעורבות רחבה בניהול תהליך תכנון התעודה.
החלה הכנסת טכנולוגיית המחשוב וגישת המחשוב לחינוך, שבהן היה לו תפקיד יוזם ותיאום משמעותי.
ב-1984, לאחר פרישתו, הוא השתלב באופן פעיל בהנחיית והכשרת דוקטורנטים, ביצע תפקידי מנהיגות מדעית ונתן הרצאות לסטודנטים לדוקטורט.
הוא היה חבר במועצה הציבורית שהוקמה על ידי האקדמיה ההונגרית למדעים למשך קדנציה אחת בשנים 1994-1997. הוא השתתף בוועדות מומחים של OTKA וכן בוועדות האשרור שהוקצו על ידי ועדות ההסמכה ההונגריות.
לוואי היה המייסד והנשיא הראשון של מועצת הפרופסורים של אוניברסיטת מישקולץ, כפורום ציבורי, בשנים 2001–2004.
1962 - מדליית הצטיינות בעבודה
1972 - דרג כסף של מסדר הצטיינות
1978 - דרג זהב של מדליית הזיכרון לפיתוח טיפול ואריזה בחומרים
1981 - דרג זהב של מסדר ההצטיינות
1994 - דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת מישקולץ
1999 - מדליית זהב ליובל האוניברסיטה
2005 - פרס אלברט סנט-גיירגי
אימרה מונטאג (בהונגרית: Montágh Imre; בודפשט, 29 ביולי 1935 – בודפשט, 14 באוגוסט 1986) היה מרצה יהודי-הונגרי לחינוך מיוחד, קלינאי תקשורת, פרופסור חבר באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע.
משתתף מפורסם בתוכניות אימון דיבור/נאום פופולריות.
מונטאג היה המומחה החשוב ביותר בהונגריה בדיבור, רטוריקה וקלינאות תקשורת אחרי שאנדור פישר שהיה מבוגר ממנו ב-20 שנה.
אימרה מונטאג נולד בבודפשט במשפחה יהודית אמידה בעלת אחוזות.
לאחר שכמעט גורש למחנה ריכוז בילדותו וניצל בנס, נעקרה וגורשה משפחתו על ידי הממשלה הקומוניסטית שלאחר מלחמת העולם השנייה בשל היותם בעלי רכוש אחוזות גדול.
הוא נאלץ לעבוד מגיל חמש עשרה.
למד בשתי הכיתות האחרונות של בית הספר התיכון בשיעורי הערב.
סיים את לימודיו במכללה לחינוך מיוחד ב-1959. באותה תקופה, הקשיב לעיתים קרובות להרצאות האנתרופוסופיות של הסופר שאנדור טרק שנערכו בדירות.
בתום לימודיו עבד בעיר ואץ עם ילדים חירשים ואז החל ללמד טכניקת דיבור להכשרת שחקנים חובבים.
לא ניתן היה להגשים את חלומו הישן להיות שחקן, אך משנת 1962 הרצה באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע.
באותה שנה פורסם ספר התרגול שלו תחת השם "מיומנויות טכניקת דיבור".
הוא נתן הרצאות וכתב מאמרים על דיבור ורטוריקה הונגרית, שהפך לנציג המצוין והמומחה שלהן.
משנת 1969 לימד גם ב"מכון לטיפול וריפוי בדיבור" בבודפשט.
הוא לימד שביטוי מילולי והתנהגותי הוא האדם עצמו.
משנת 1973 היה פרופסור חבר באוניברסיטה לאמנויות הבמה.
במקביל לימד במכללה לחינוך מיוחד, וכן לקח על עצמו את הוראתם של שחקנים ומשוררים הונגרים שהתגוררו במדינות שכנות.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הופיע במספר תוכניות רדיו וטלוויזיה כמומחה ומנחה, מה שזיכה אותו בהכרה לאומית.
ב-1987, הוא קיבל פרס (לאחר מותו) על סדרת הטלוויזיה שלו "צידה לדרך" (Útravaló), שיצאה גם ב-VHS.
כיום ניתן לצפות ברבות מעבודותיו באתר שיתוף הקבצים של יוטיוב.
ב-1 באוגוסט 1986 נסעה כל המשפחה לבקר את הוריה של אשתו בקישמרוש.
הוא לא איבטח כנראה את מכוניתו עם בלם היד כמו שצריך והמכונית התחילה להתדרדר במדרון.
מונטאג ניסה לעצור אותה בגופו, אך לא הצליח, הוא נפל לתוך תעלה של שלושה מטרים, והמכונית התנגשה בו.
סדרת פעולות לא הצליחה להציל אותו, פציעותיו הפנימיות גרמו למותו שבועיים לאחר מכן בגיל 51.
ידע בטכניקות דיבור (המכון לפולקלור, 1962 )
שגיאות דיבור נפוצות (עם מחברים שותפים) בודפשט, 1970
דיבור טהור (המשרד הלאומי לתעמולה לטיפוח, בודפשט, 1976)
ספר אימון דיבור לשחקני ילדים בודפשט, 1977
תרגילי טכניקת דיבור בודפשט, 1978 (מהדורה שנייה, 1998)
(הוצאת הספרים על שם פרנץ מורה 1985)
התנהגות הדובר (הוצאת קושוט, 1986 )
שגיאות דיבור נפוצות בילדות (הוצאת ספרי הלימוד הלאומית, בודפשט, 1994)
תרבות ופיתוח הדיבור 1–10. 1985, סרטים קצרים לילדים
1986, סרטים קצרים לבני נוער
חלק משמעותי מחייו בילה בשירות השפה ההונגרית.
לפי אמנות הפיוט (Ars poetica) שלו, העתיד שייך לפדגוגיה הממוקדת באישיות.
זה לא הגדלת מערכי הידע, אלא האידיאל האנושי שחשוב.
הוא לימד את התופעה המסובכת ביותר, דיבור ווקאלי, בעיקר באמצעות ניתוח פסיכולוגי.
מטרתו הייתה תיקון הדיבור וכן ללמד את עולם המחוות המטאקומוניקטיביות.
הוא לימד בתיאטרון, בתיאטרון בובות, בפסיכודרמות, הראה כיצד לחיות את החיים עם הסתירות שלהם.
מונטאג שיתף את הקהל המקצועי ואת הקוראים המתעניינים בפיתוח דיבור בחוויותיו ובמחשבותיו החשובות במספר ספרים.
אימרה מונטאג היה איש מקצוע מעולה ומורה, showman, הומניסט ובעיקר בן אדם.
הוא תמיד התייחס לתלמידיו, לעמיתיו ולחבריו באותה אנושיות, מונטאג היה אדם אדיב, ידידותי ופתוח להפליא.
בית הספר היסודי אימרה מונטאג ובית הספר המקצועי המיוחד (בעיר אסטרגום שבצפון הונגריה)
בית הספר היסודי אימרה מונטאג ובית הספר המקצועי המיוחד (ברובע 11 בעיר בודפשט, בירת הונגריה)
בית ספר יסודי אימרה מונטאג, בית ספר מקצועי מיוחד ופיתוח מיומנויות בית ספר מקצועי מיוחד (בעיר גדלה, הונגריה)
בית הספר היסודי אימרה מונטאג (בעיר אבון, הונגריה)
Imre Montagh Southend בית ספר הונגרי (סאות'אנד-און-סי, אנגליה, הממלכה המאוחדת)
אימרה פלדש נולד במשפחה יהודית, אביו היה סוחר, אמו רואת חשבון.
סבו, אימרה פלדש היה מחזאי, ודודו פטר פלדש היה סופר.
אשתו (מאז 1963) היא ד"ר ז'וז'אנה ודאס, רופאת עיניים לילדים.
בתו יודית פלדש (1964) היא נגנית כינור, חתנו סימונה פונטאנלי (1961) הוא מלחין, ונכדתו פלורה פונטאנלי (1995) היא נגנית כינור.
אמו של פלדש ניגנה בפסנתר ברמה גבוהה, מה שקבע במידה רבה את העניין ואת בחירת הקריירה שלו.
הוא החל את לימודי הפסנתר שלו ב-1943 בבית הספר למוזיקה גולדמארק (שהיה מיועד ליהודים שלא יכלו ללמוד במקום אחר) הוא למד אצל ורה ברצל.
בשנים האחרונות האלה של מלחמת העולם השנייה, רבים מהאנשים היהודים הבולטת של חיי המוזיקה ההונגרית מצאו מקלט וקיבלו במקום קתדרה ללמד.
ביניהם: ורה דנש, פאל קדושה, פאול לוקאץ', פרידייש שאנדור, שאנדור רנה (במקור שטרן), טיבור שאראי, אישטוואן סלני (במקור שטסל), בנצה סאבולצ'י, אימרה אונגאר.
בין השנים 1949 לבין 1955, הוא למד קומפוזיציה אצל אישטוואן סלני בבית הספר התיכון למוזיקה בבודפשט.
בין השנים 1955 לבין 1960 למד קומפוזיציה באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט כתלמידו של יאנוש וישקי.
כבר בשנות לימודיו הוא נתן בדירתו בקביעות לחבריו שיעורים בתולדות המוזיקה ובתורת המוזיקה.
בארגון Jeunesses Musicales (הארגון הגדול ביותר למוזיקת הנוער הלא ממשלתי בעולם, שנוסד בבריסל, בלגיה בשנת 1945, במשימה "לאפשר לצעירים להתפתח באמצעות מוזיקה בכל הגבולות") הוא הוביל חוגי חינוך מוזיקליים ומחנות בבודפשט ובגדלה.
בין 1960 לבין 1974, הוא לימד תולדות המוזיקה וידע בסיסי בתורת המוזיקה באוניברסיטת מוהולי-נאג' לאמנות ועיצוב והקים מקהלה (שפועלת עד היום).
בין השנים 1961–1966 היה מורה לתולדות המוזיקה, ספרות מוזיקלית, תורת המוזיקה וסולפז' באקדמיה למוזיקה בלה ברטוק, ובין השנים 1961–2003 היה מורה לתולדות המוזיקה ולתורת המוזיקה במכון להכשרת מורים בבודפשט של האקדמיה למוזיקה ע"ש ליסט פרנץ.
מאז 1971, הוא מלמד תיאוריה של מוזיקה, סולמות ותולדות המוזיקה בסניף האוניברסיטה של האקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט.
מרצה בכיר משנת 1966, פרופסור חבר באוניברסיטה משנת 1971, ופרופסור מן המניין באוניברסיטה משנת 1997.
מחוץ למוסדות החינוך, הוא ביצע גם פעילות הסברה מוזיקלית נרחבת בבודפשט ומחוצה לה.
מאז 1960 קיים סדרת הרצאות על תולדות המוזיקה, תורת המוזיקה והיסטוריה במשך 59 מחזורי כיתות באוניברסיטה החופשית של אטילה יוז'ף בבודפשט.
בין השנים 1972–1977, הוא ערך סדרת הרצאות ברדיו ההונגרי בשם "יצירות מוזיקה הונגריות", בית הספר למוזיקה של כולם בין 1976 לבין 1981 ותולדות המוזיקה לכולם בין השנים 1996 לבין 2001. הוא נתן הרצאות במקומות רבים מחוץ להונגריה: Cheshire (Connecticut, USA), פירנצה, לטינה, לנדאווה, לאון, לונדון, נאפולי, אולומואוץ, ברטיסלאבה, פראג, ויימאר.
במהלך פעילות הפצת הידע שלו, הוא הקדיש תשומת לב מיוחדת למוזיקה של המאה ה-20 ויצירתם של מלחינים הונגרים עכשוויים.
הוא ניהל שיחות פומביות עם מלחינים הונגרים, שרובן התפרסמו גם בדפוס (Harmincasok, Metszet).
ערך הכשרות מקצועיות בכל רחבי הארץ.
במהלך פעילותו החברתית הענפה מילא פלדש תפקידים רבים.
הוא נבחר לחבר כבוד בארגון ההונגרי של מוזיקאים צעירים (Jeunesses Musicales) ב-1992. ועוד.
הוא פרסם כמעט את כל עבודתו הכתובה והמנוגנת-מושמעת באתר האינטרנט שלו.
מערכות קול ורצפים ווקאליים במוזיקה של המאה שלנו.
יצירת המוזיקה של השבוע (25 מחקרים).
למה המוזיקה של המאה שלנו יפה?
(1974) תורת המוזיקה, ניתוח סגנונות.
חייו ויצירותיו של יוהאן סבסטיאן באך.
"Metszet '96" - שיחות עם מלחינים הונגרים.
יצירות מוזיקה הונגריות (סדרת הופעות ברדיו ההונגרי – עורכת אסתר לזר)
בית הספר למוזיקה של כולם (53 הופעות ברדיו ההונגרי 1976–1981)
היסטוריית מוזיקה לכולם (37 הופעות ברדיו ההונגרי 1996–2001)
המערכת הדינמית של התווים המוזיקליים (2005)
קרן האמנות של הרפובליקה העממית ההונגרית – פרס סאבולצ'י (1977)
מדור המוזיקה של האגודה הלאומית של אמנים יוצרים הונגרים – "הפרס הגדול" (1995)
פרס מיוחד לרדיו ההונגרי (1998)
צלב האבירים של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של הונגריה (2004, החזיר אותו ב-2016)
פרס על שם לאסלו מוהולי-נאג' (2010)
אימרה פודור (בהונגרית: Fodor Imre; פץ', 10 בספטמבר 1891 – בודפשט, 12 באפריל 1956) היה דוקטור לרפואה (MD), רופא פנימי יהודי-הונגרי דוקטור במדעי הרפואה (PHD) (1952).
נשיא האגודה ההונגרית לרפואה פנימית שעסק רבות במחקר רפואי בתחום התמחותו ופרסם עשרות פרסומים מדעיים.
אימרה פודור נולד במשפחה יהודית ממעמד הביניים כבנם של הסוחר בלה פודור (1859–1919) ושל אירמה ברגר (1864–1962).
הוא השלים את לימודיו התיכוניים בעיר הולדתו, ולאחר מכן הפך לסטודנט בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל את תעודת ההסמכה שלו ב-1914. הוא היה רופא צבאי במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1918 החל את דרכו במחלקה לרפואה פנימית בבית החולים היהודי ברחוב סאבולץ' בבודפשט של הקהילה היהודית של פשט (שמה היום המרכז הרפואי הלאומי), שם הוצב במחלקה של ד"ר הנריק בנדיקט.
בין השנים 1918–1926, במשך שמונה שנים, התמחה ברפואה פנימית וב-1926 - לאחר מותו של בנדיקט - הפך לרופא הראשי ולמנהל המחלקה.
במלחמת העולם השנייה נלקח למחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
הוא שרד את השואה ומאוגוסט 1945 עד 1956 הוא היה הרופא הראשי ומנהל המחלקה הפנימית 2 בבית החולים סנט יאנוש (Szent János Kórház) ברובע 12 בבודפשט.
בשנת 1946 קיבל הסמכה פרטית בהוראה כפרופסור חבר בתחום "האינטראקציות הארגוניות במחלות פנימיות".
בהתחלה עסק בחקר הסרטן, אחר כך תחום המחקר שלו היה הפתולוגיה והריפוי של מחלות לב וכלי דם וכן השפעת תמציות מערכת הבלוטות האנדוקריניות על התפתחות הקרצינומה.
ב-1953 נבחר לנשיא האגודה ההונגרית לרפואה פנימית.
פודור עסק במחלות לב ומחזור הדם והיה חבר גם ב"מועצה המדעית ההונגרית לבריאות".
אשתו הייתה יוליאנה מייזל, רופאת עיניים, בתם של וילמוש מייזל ושל פאולה שוויצר, לה נישא ב-10 באוגוסט 1938 בבודפשט.
פודור הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (5ב-10–42).
נתונים לאבחון של דלקת צדר שחפת מדיסטינאלית (pleuritis mediastinalis tuberculosa) (עם ארמין וייס, בודפשט, 1924)
על טיפוס של דלקת כיס המרה (בודפשט, 1925)
על דיאורזיס (Diuresis) (הפרשת שתן, במיוחד כאשר היא מוגזמת (פוליאוריה) ודרכים לשפר אותו (בודפשט, 1926)
מפצת עורק התת-שוקי (arteria subclavia aneurizma) עם התפתחות מבודדת של "אצבעות מתופף" על יד ימין (בודפשט, 1927) התפתחות "אצבעות מתופף": קצות הציפורניים מתעבות וקווי המתאר של האצבעות דומים למקל תיפוף (סיבה: עקב ערבוב דם עורקי וורידי, הדם בנימים מכיל פחות חמצן, המחסור הקבוע בחמצן גורם להתעבות של הפריוסטאום).
השימוש באינסולין באורמיה כרונית (בודפשט, 1927)
תצפיות קליניות על הפתולוגיה של טיפוס בטן (עם אימרה מולנאר, בודפשט, 1927)
מקרים גבוליים של שחפת (בודפשט, 1927)
על התלות של נקודות לחץ של כאב כיב בתנוחת הגוף (בודפשט, 1928)
על הפתוגנזה של מחלת אבני מרה (בודפשט, 1929)
על הקשר בין cholecystopathies וסוכרת (בודפשט, 1929)
תופעות אלרגיות במחלות של דרכי המרה (עם אישטוואן קונוש, בודפשט, 1931)
השפעת תמציות של מערכת הבלוטות האנדוקריניות על התפתחות הקרצינומה כולה (עם גדעון ארש ואישטוואן קונוש, רפואה, 1933)
נתונים על חסימת העורק הכלילי של הלב בקשר עם אנדוקרדיטיס חריפה (בודפשט, 1933)
נתונים על שאלת הגליקוליזה בדם (עם ג'רג' נוימן, בודפשט, 1935)
מקרה של ניתוק התערבות הקשור ל-extra-systole פרוזדורים (בודפשט, 1948)
החשיבות של מובילי חזה במחלות של שריר הלב (Orvosi Hetilap, 1948, מס' 6)
פרשנות של קו המתאר הכפול של הצד השמאלי של הצללית הלבבית בנוכחות היצרות של פתח השסתום הדו-צדדי (אימרה פודור ואקוש קובאץ', בודפשט, 1951)
עיטור הצטיינות לעבודה סוציאליסטית (1955)
אימרה פודור: מחלות של מחזור הדם של הלב עצמו
אימרה פטאי (במקור פולק, בהונגרית: Patai Imre; בודפשט, 10 בדצמבר 1894 – פילדלפיה, 19 בינואר 1949) היה מהנדס מכונות יהודי-הונגרי, ממציא טכנולוגיית הואקום, ממייסדי תעשיית הייצור האלקטרוטכני ההונגרי (אלקטרוטכניקה היא המדע של ייצור, שידור ושימוש באנרגיה חשמלית.
אלה כוללים תחנות כוח, שנאים, כבלי חשמל וצרכנים).
הוא היה מרצה ופרופסור בארצות הברית.
אימרה פטאי נולד במשפחה יהודית כבנם של מור (משה שמואל) פולק (1866–1933), סוחר, ושל רוזה הוכשטדטר (1869–1938).
הוריו התגרשו ב-1912 ונישאו בשנית ביניהם תשע שנים מאוחר יותר.
סבו וסבתו מצד אביו היו יוז'ף פולק ורגינה שטרן, סבו וסבתו מצד אמו היו רפאל הוכשטדטר וצציליה דויטש.
הוא השלים את לימודיו באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה, וקיבל תואר בהנדסת מכונות ב-1917 ודוקטורט בהנדסה ב-1929.
הוא היה מרצה לתקופה קצרה באוניברסיטה בה למד ולאחר מכן עבר למפעל הטלפונים .
בין 1919 לבין 1923, התחיל לעבוד על פיתוח שפופרת ריק כמהנדס מחקר בחברת נורות ליבון וחשמל מאוחדת.
לא ידוע כיצד עבר את השואה עם אשתו, אך ב-1946 אחרי מלחמת העולם השנייה הוא עבר לשוודיה ולאחר מכן לארצות הברית ב-1947, שם השתקע בפנסילבניה והיה פרופסור באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון, לימים פיזיקאי מייעץ ב"מעבדת ברטול של מכון פרנקלין".
ב-3 בינואר 1933 בבודפשט, נשא לאישה את הפסנתרנית והמורה לפסנתר אגי יאמבור (1909–1997).
הוא עודד את אשתו בקריירה המוזיקלית שלה וניגן בפסנתר בעצמו.
הוא ביצע עבודת מחקר מגוונת.
בין היתר, השתתף בפיתוח הקתודה הקולואידלית, ייצר ומכר גרפיט קולואידי בהיבטים טכניים רבים, ייצר שפופרות קליטה עם סיבי טונגסטן בבית המלאכה שלו בבודפשט.
באחד המפעלים שלו, שנקרא בשם חברת "טכניקת ריק וחשמל" (Vákuumtechnikai és Willamossági Rt), הוא עסק בעיקר בייצור שפופרות רנטגן.
הוא המשיך במכון פרנקלין בארצות הברית במחקר שלו לגבי פוטנציאל המגע של מתכות, שאותו החל בהונגריה בשנות ה-20 של המאה ה-20. לאסלו קלמאר וגזה שיי שיתפו איתו פעולה במשך כמה שנים ביישום המעשי של תוצאות הפיזיקה החדשניות שלו.
בקשותיו לפטנטים רשומות במאגר המידע של משרד הפטנטים ההונגרי (מספר רישום, ושם):
139286 שיטה לייצור קתודות קלות עם משטח סגסוגת
121468 צינור פריקה המצביע באופן אופטי על תהליכים חשמליים עם טווח אור ערפל שלילי
112593 מכשיר מלא בגז המגן מפני מתח יתר
112549 תהליך לציפוי האלקטרודות ורכיבים אחרים של צינורות פריקה וצמרות מקרינות בחומרים זרים
הטכניקה של פליטת אלקטרונים תרמית וקתודות ליבון (בודפשט, 1929),
השפעת מטעני קיר וזרמים תועים על פעולת השפופרת האלקטרונית (עם גאבור פרנק וג'רג' ראדו, כתב העת "דפי מתמטיקה ופיזיקה" 1935),
ייצור וחקירה של גרפיט עם מבנה קולואידי (עם גאבור פרנק וזולטאן טומאשק ב"עלון מתמטיקה ומדעי הטבע" (1936))
הוא כתב מספר פרסומים, בין היתר במשותף עם הפיזיקאי היהודי-הונגרי-אמריקאי לאו סילארד.
תוצאות המחקר שלו על פוטנציאל המגע של מתכות שהושלמו במכון פרנקלין ופורסמו על ידי עמיתיו לאחר מותו הבלתי צפוי.
הרוזן אימרה טקלי מקשמארק (בהונגרית: Gróf késmárki Thököly Imre; קשמארק, 25 בספטמבר 1657 – איזמיט, 13 בספטמבר 1705) היה אציל הונגרי, המפקד העליון של אנשי קורוץ, הוא היה הנסיך של "הונגריה העליונה" בין 1682 לבין 1685 והנסיך של נסיכות טרנסילבניה (1570–1711) משנת 1690.
מאז נעוריו, היו לטקלי רגשות עוינים כלפי בית הבסבורג, בעיקר בגלל הפרת חופש הדת והסדר הנצרות הפרוטסטנטית.
בגיל צעיר של 23 נבחר לראש המטה הכללי, הגנרל הראשי של צבאות קורוץ.
הוא חתר לעצמאות הפוליטית של התנועה במנותק מטרנסילבניה, אותה הצליח להשיג ב-1682 בתמיכת האימפריה העות'מאנית.
בשנת 1685 נתפס על ידה אחמד, הפחה של אוראדיה.
לאחר זמן קצר שוחרר, אך מצבו התערער והוא וחסידיו גורשו מהארץ.
נעשו תחריטים גרמניים ואיטלקיים רבים שלו כ"דוגמה לבגידה שנענשה" של טקלי בשבי.
הוא לא ניתק את הקשר באופן קבוע עם וינה, יזם שיחות שלום במספר הזדמנויות, הציע תמיכה מזוינת למלך בגירוש הטורקים מהונגריה בתמורה לתואר נסיך אימפריאלי, אך תנאיו נדחו שוב ושוב על ידי החצר בווינה.
לאחר מכן, פעילותו נדחקה בהדרגה אל מחוץ למישור הפאנוני (אגן הקרפטים).
ב-1690, עם ניצחונו בקרב זרניסט , הוא הצליח באופן זמני להשיג את התואר נסיך טרנסילבניה, אך בסופו של דבר נסוג מפני החיילות המלכותיים.
לאחר השלום של הסכם קרלוביץ, הוא חי בגלות באימפריה העות'מאנית למשך שארית חייו.
הוא מת באיזמיט באנטוליה בשנת 1705.
בענף של אביו נחשבה אצולת המשפחה לחדשה.
הסבא רבא, שבשטין טקלי, היה עדיין סוחר סוסים ובקר בטרנבה, שלעיתים קרובות הלווה כספים לחצר האימפריאלית של הקיסר.
כהוקרה על שירותיו, הוא קיבל את תואר האצולה (אבירות) ב-1572 ולאחר מכן ברון ב-1598. הוא גם רכש את הטירה ואת האחוזה של קשמארק, שממנה ניתן לו שם קדומת האצולה של המשפחה.
אביו, אישטוואן טקלי השני, נשא לאישה את מריה ג'ולאפי מִראטו (קדומת אצולה), אחייניתו של נסיך טרנסילבניה אישטוואן בתלן וקיבל את התואר רוזן בשנת 1654.
לאימרה טקלי היו חמישה אחים.
אחיותיו נישאו ללורדים (אצולה גבוהה) משמעותיים: קטלין (1655-1701) עם לפרנץ אסטרהאזי, מאריה (* 1656) לאישטוואן נאדשדי, ואווה (1659–1716) לפאל אסטרהאזי , הפאלטין של הונגריה המאוחר יותר.
אימרה טקלי נולד ב-25 בספטמבר כילד חמישי, אך עקב מותם המוקדם של שני אחיו הגדולים, הוא היה הבן היחיד.
הוא היה חצי יתום מגיל שנתיים כשאיבד את אמו בת העשרים ושתיים.
משנת 1664 השתתף אביו, אישטוואן טקלי, בארגון הלורדים (האצולה הגבוהה) שסומן בשמו של פלטין פרנץ ושלני: הוא סיפק תמיכה כספית משמעותית ושיחק תפקיד מתווך בין אלה שהביע אי-שביעות רצון מהשלטון האוסטרי בהונגריה ובטרנסילבניה.
במהלך המרד האנטי-הבסבורגי בהונגריה העליונה שפתח פרנץ ראקוצי הראשון בדצמבר 1670, הקיפו אותו הכוחות האימפריאליים בטירת ארווה ודרשו ממנו להכניס את חיילי הקיסר למצודה.
אישטוואן טקלי מת מסיבות טבעיות זמן לא רב לאחר מכן והטירה נכנעה כמה ימים לאחר מותו על ידי השומרים שלה.
עם זאת, הוא שלח מוקדם יותר את בנו לטירת ליקבה שבמחוז ליפטו, ומשם מצאו מקורבי המשפחה מקלט עבורו דרך פולין לטירת חוסט, שהייתה שייכת לנסיכות טרנסילבניה.
בכך הפך אימרה טקלי ליתום גמור בגיל 13 ובמקביל, כפי שכתב ההיסטוריון אישטוואן שרש, "תועד שעלבונות הילדות שלו הותירו בו חותם עמוק כזה שהוא "חש שנאה בלתי ניתנת לשינוי כלפי בית המלוכה האוסטרי".
טקלי השלים את לימודיו בבית הספר התיכון הלותרני בפרשוב ואת הקולג' הקלוויניסטי בנאג'אנד.
אימרה פאזקאש, (במקור פריי, בהונגרית: Fazekas Imre; בודפשט, 29 בינואר 1887 – בודפשט, 6 בפברואר 1949) היה סופר, עיתונאי, מחזאי מצליח, תסריטאי שאף הוזמן להוליווד על ידי סרטי פאראמאונט לכתיבת תסריטי קולנוע.
בשל יהדותו וכתיבתו הבקורתית על המשטר הוא נכלל במלחמת העולם השנייה בצו הממשלתי של סופרים אסורים שיצירותיהם נאסרו להדפסה, להפצה ולקריאה, לאיסור החזקתם אפילו בספריות ציבוריות ודינם היה גריסתם (בדומה לשריפת הספרים בגרמניה הנאצית).
אימרה פריי נולד במשפחה יהודית כבנם של גוסטב פריי (1853–1915), פקיד עיריית בודפשט ולאחר מכן מנהל בית חרושת, ושל בטי אואר (1868–1942).
הוא סיים בית ספר תיכון וגם את האוניברסיטה בבודפשט, ולאחר מכן עבד במוסד הלאומי לביטוח בריאות תעסוקתית ותאונות (Országos Munkásbeteg-segélyező és Balesetbiztosító).
כבר בגיל שש עשרה הופיעו שיריו בעלי הצליל המעניין ב"פשטי הירלפ" (Pesti Hírlap) תחת שם המחבר הבדוי Advena Novus.
הוא שהה מספר שנים מחוץ לארצו, במיוחד בברלין, משם כתב מאמרים עבור פשטי הירלפ.
בשובו לבודפשט, שיריו פורסמו בכתב העת הספרותי והאמנותי החשוב ניוגט ובעיתונים אחרים.
שמו התפרסם עם מחזותיו, אלה מעידים על כישרון מהותי ובעל כל האמצעים להרשים.
הוא אהב נושאים ראוותניים, איתם כבש את הקהל בעיבוד המרשים שלו.
התיאטרון ההונגרי הציג את המחזה הראשון שלו שנמשך כל הלילה, קפטן סילביו שנושאו הוא המלחמה.
לאחר מכן, ברצף מהיר, הגיעו: אלטונה (התיאטרון ההונגרי); מדונה (תיאטרון הקומדיה של בודפשט); טרויקה (התיאטרון ההונגרי).
מחזותיו החד-מערכתיים היו מוצלחים מאוד: מאוהבים; גברת אלזה; קרקס; נבלה שפלה; וִילוֹן; קרוסלה; ארמון פרה.
הוא היה עובד מדינה בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית.
ב-1922 עבר לברלין לזמן קצר, שם כתב תסריטים לסרטים.
בשנת 1925, חברת הסרטים האמריקנית סרטי פאראמאונט התקשרה אליו להזמינו להוליווד, כדי לכתוב תסריטי סרטים.
משנת 1926 התגורר שוב בבודפשט, כעובד בכיר בעיתוני האשט, ועבד כבעל טור התיאטרון וכמבקר תיאטרון.
בשנת 1938 פוטר בשל יהדותו.
כתוצאה מכך סבל מהתמוטטות עצבים ולאחר מכן חי רק על כתביו המזדמנים.
אשתו הייתה שטפניה פרינץ, בתם של איגנץ פרינץ ושל תרזיה וייס, לה נישא ב-19 באפריל 1919 בבודפשט.
קפטן סילביו (דרמה, עם דיולה צ'ורטוש, 1920)
מהדנובה לאוקיינוס השקט (שירים, בודפשט, 1940)
מאוהבים (Szerelmesek) מחזה בת מערכה אחת
גברת אלזה (Elza asszony) מחזה בת מערכה אחת
קרקס (Cirkusz) מחזה בת מערכה אחת
נבלה שפלה (Aljas gazember) מחזה בת מערכה אחת
וילון (Függöny) מחזה בת מערכה אחת
קרוסלה (Ringlispil) מחזה בת מערכה אחת
ארמון פרה (Fera-Palace) מחזה בת מערכה אחת
אימרה נאג' (במקור איגנץ פישר, בהונגרית: Nagy Imre; טשנד, 2 ביוני 1882 – בודפשט, 25 באפריל 1941) היה עיתונאי יהודי-הונגרי, עורך מגזין ההיתולי (ה"אוֹישאג" (Az Ojság).
בשל יהדותו וכתיבתו הבקורתית על המשטר הוא נכלל במלחמת העולם השנייה בצו הממשלתי של סופרים אסורים שיצירותיהם נאסרו להדפסה, להפצה ולקריאה, ולאיסור החזקתם אפילו בספריות ציבוריות, ודינן היה גריסתם (בדומה לשריפת הספרים בגרמניה הנאצית).
איגנץ פישר נולד במשפחה יהודית כבנם של אברהם פישר ושל פאני ירמיאס.
רעייתו הייתה אירן, בתם של אדולף פלש ושל אאוגניה רוקנשטיין, לה נישא ב-17 באוגוסט 1930 בבודפשט.
הוא עבר לבודפשט בתחילת המאה ה-20, שם היה תחילה העורך של כתב העת ההיתולי "השביט" (Az Üstökös) ולאחר מכן של האוישאג (Az Ojság).
העיתון ההיתולי, הבדיחות והקומיקס של אימרה נאג' יצא לאור בתקופת האנטישמיות הממסדית ההונגרית ב"ימי הזוהר" של עידן מיקלוש הורטי מדי שבועיים בין השנים 1920–1939, עם 8 עמודים.
לצד בורשסם ינקו, זה היה כתב העת ההיתולי-הקומיקס הפוליטי הפופולרי ביותר בהונגריה.
העיתון של אימרה נאג', הידוע באוספים של בדיחות יהודיות, הסתכל על העולם דרך עיניהם הבורגניות של יהודי בודפשט, כולל בעיקר את אירועי החיים הפוליטיים והחברתיים בהונגריה באותה העת.
(כ-25 אחוזים מאוכלוסיית בודפשט אז היו יהודים כ-250,000, כך שראש העיר האנטישמי של וינה דאז קרא לעיר "יודהפשט").
נאג' הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
כך אני כותב את ה-Ojság.
הגדת פרנק, או ליל סדר במרקו.
קוהן (כהן) וגרין בכיס האפוד [בודפשט, 1928]
שתי האהבות של אנטל המסכן.
כנראה שהוא כתב גם את הרומנים הבאים תחת השם הבדוי אירמה נאג':
וידוי אהבה של ליידי צעירה.
ספרה האחרון של אירמה נאג'.
אימרה קֶמֶן (במקור עד 1915 קוֹהְן כלומר כהן, בהונגרית: Kemény Imre; בודפשט, 13 בספטמבר 1891 – בודפשט, 29 בינואר 1974) היה רופא שיניים, פרופסור באוניברסיטה, דוקטור לרפואה (1961), זוכה פרס קושוט (1950) שהוא הפרס הממלכתי הגבוה ביותר בהונגריה ומקביל לפרס ישראל, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים.
אימרה קוֹהְן (הגרסה הגרמנית-אוסטרית-הונגרית של כהן) נולד במשפחה יהודית כבנם של הליטוגרף שמואל קוהן (כהן) ושל יוהנה מוסקוביץ (1856–1947).
הוא השלים את לימודיו באוניברסיטת פרנץ יוזף בסגד (שמה היום אוניברסיטת סגד), שם קיבל תואר ברפואה ב-1924 ושלוש שנים לאחר מכן הוסמך להשתמש בתואר רופא שיניים שתאם את ההסמכה המקצועית שלו.
לפני מלחמת העולם השנייה הייתה לו מרפאת שיניים פרטית, עבודה מדעית לא הייתה זמינה עבורו בשל יהדותו.
לאחר המלחמה החל לעבוד במרפאה ברחוב Csengery ובאותו מקום, בשנת 1949 - עם יאנוש קנדה - הקים את ההכשרה הרפואית המאורגנת הראשונה בהונגריה לרופאי שיניים.
במקביל לניהול קורס התותבות התאפשר לו לבצע עבודת מחקר בנוסף לעבודתו במכון.
במכון המרכזי לרפואת שיניים והשתלמויות שהוקם בשנת 1951 (לימים נודע כ"מכון הסטומטולוגי המרכזי"), המשיך וקיים באופן קבוע הרצאות בנושא תותבות והדגמות מעשיות לרופאי שיניים שהשתתפו בהשתלמויות.
עד 1971, הוא היה רופא הפרוטזות המוביל של טיפולי השיניים בהונגריה.
בשנת 1954 הוענק לו התואר המדעי של קנדידט למדעי הרפואה (.CSc) (למעשה דוקטורט בנוסף לתואר דוקטור ברפואה כללית (MD) וברפואת שיניים(DMD).
בשנת 1961 הגן על עבודת הדוקטורט שלו.
בשנת 1963 הכירה מועצת האוניברסיטה הרפואית של בודפשט בעבודת ההוראה האפקטיבית שלו עם תואר פרופסור באוניברסיטה.
בשנת 1962 נבחר לאחד מחברי החברה האיטלקית לסטומטולוגיה.
בסתיו 1968, בילה שישה שבועות באוסטרליה בסיור לימודי.
הוא מילא תפקיד משמעותי בארגון הכשרה נוספת לרפואת שיניים, עד 1966 מילא גם את תפקיד נשיא איגוד רופאי השיניים ההונגרי.
לאחר התפטרותו נבחר לנשיא כבוד של האיגוד.
הוא זכה להכרה בינלאומית על השיניים התותבות וקליפס הפלסטיק של תותבות חלקיות, פרי פיתוחו.
פרסומיו אומצו על ידי הספרות האירופית.
תשעת ספריו הטכניים פורסמו בגרמנית, באיטלקית וברומנית, וכן 60 מאמרים במגזינים מקומיים וזרים.
בשנת 1972 העניקה ההוצאה לאור הרפואי Medicina Könyvkiadó פרס לספר הלימוד שלו תותבות שיניים.
בפברואר 1966 בחרה בו הקהילה היהודית של בודה לחבר כבוד בוועדת הניהול.
אשתו הייתה אנה מארר (1899–1978), בתם של ארמין מארר ופרידריקה שולץ.
אימרה קמן הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (F-7-1).
החלפה ביולוגית וקוסמטית של שיניים קדמיות באמצעות שורשי חרסינה (בודפשט, 1946)
היבטים חדשים בייצור תותבות עליונות שלמות (בודפשט, 1947)
מקרה מתוקן סטומטולוגי של אסימטריה של השפה העליונה (בודפשט, 1947)
היבטים חדשים בייצור התותב התחתון המלא (בודפשט, 1949)
מערכת שיבוץ כפול בשימוש בחללים מהסוג השלישי של שניים (בודפשט, 1949)
יישום של ידע חדש בעת ביצוע תותבת תחתונה מלאה (בודפשט, 1950)
היבטים אנטומיים ותפקודיים בבניית התותבת העליונה השלמה (בודפשט, 1950)
הנחיות חדשות עבור תותבות צלחת (בודפשט, 1952)
מרפאה לשיניים חסרות ותותבות שיניים (בודפשט, 1959)
תורת השלמות השיניים (תותבות) (בודפשט, 1971, מהדורה שנייה מתוקנת ומורחבת: בודפשט, 1973)
מדליית פלאצ'יק (אוניברסיטת פדובה, 1962)
לעבודה באיגוד מקצועי דרג זהב (1969)
עיטור מסדר הכשרון של העמל דרג זהב (1970)
מדליית הזיכרון של יוז'ף ארקבי (1972)
אימרה יקאבפי (בהונגרית: Jakabfi Imre; דז', 21 באוקטובר 1907 – דברצן, 20 בדצמבר 1998) היה דוקטור לרפואה, (MD) רופא אף אוזן גרון, פרופסור (1952), קנדידט ("דוקטורט קטן" .CSc כמו PHD) למדעי הרפואה (1954).
אימרה יקאבפי נולד במשפחה בורגנית יהודית כבנם של לאיוש יקאבפי (1883–1935), המהנדס הראשי של רכבות הונגריה (מ.א.ב) ושל סרנה לוי.
אחותו מגדולנה יקאבפי (1911–1944) הייתה מורה מוסמכת לפסנתר.
הוא השלים את בית הספר היסודי שלו ואת ארבע הכיתות הנמוכות של בית הספר התיכון בנירג'האזה, ולאחר מכן סיים את לימודיו בבגימנסיה בדברצן (1925).
בשנת 1931 קיבל את התואר כרופא כללי בהצטיינות באוניברסיטת (אישטוואן טיסה) דברצן.
בין השנים 1931 לבין 1936 היה מתמחה ורופא מומחה במחלקה לרפואת אף אוזן גרון באוניברסיטת דברצן, ובין 1936 לבין 1939 היה גם מרצה באוניברסיטה.
בינתיים (1933) קיבל הסמכה כמומחה באף אוזן גרון.
כתוצאה מהחוקים ה (אנטי)יהודיים, הנהלת האוניברסיטה הדיחה אותו מתפקידו והוא פוטר.
בין 1939 לבין 1945 הוא יכול היה לעסוק רק בפרקטיקה פרטית, בתקופה לפני שנלקח למחנות.
הוא נלקח למחנות שירות העבודה באוקטובר 1942 ולמזלו הועסק כרופא ליד וארפלוטה.
בקיץ 1944 הצליח להסתנן לגטו דברצן, שם זכה לראות בפעם האחרונה את אמו, אשתו, אחותו, חמו וחמותו, שנרצחו לאחר מכן באושוויץ.
בדצמבר 1944 ברח משירות העבודה והתחבא עד לשחרור המדינה על ידי הצבא האדום.
לאחר המלחמה חזר למרפאה של האוניברסיטה, שם היה שוב רופא ומרצה בשנים 1945–1946, ומונה למרצה בכיר באוניברסיטה בין השנים 1946–1949. בשנת 1947, באוניברסיטת דברצן הוכשר למרצה בכיר פרטי (שלא חלק מהסגל) להוראת הקורס "קלינולוגיה של מחלות אף אוזן וגרון".
הוא מונה לרופא ראשי במרפאה ב-1949 ולפרופסור חבר ב-1952. מיוני 1961 עד יוני 1978 היה פרופסור מן המניין באוניברסיטה, ולאחר פרישתו היה יועץ במרפאה עד מותו.
כמו כן ביצע פעילות ציבורית וחברתית ענפה.
במשך שנים רבות הוא היה נשיא DEAC (מועדון האתלטיקה של אוניברסיטת דברצן).
בין השנים 1961–1964, היה נשיא סניף אזור המישור ההונגרי הגדול של האגודה ההונגרית לרפואת אף אוזן גרון, ולאחר מכן בין 1964 לבין 1971 היה נשיא האגודה כולה.
בשנת 1964 ארגן את הקונגרס של האגודה לרפואת אף אוזן גרון, ולאחר מכן בשנת 1971, את הקונגרס של האגודה בדברצן בהשתתפות בינלאומית ערה.
ב-1974 נבחר לאחד מחברי הכבוד של האגודה האוסטרית של רופאי אף אוזן גרון.
מ-1975 עד 1995 היה נשיא מערכת כתב העת "רפואת אף אוזן גרון" (Fül-orr-gegegyógyászat).
אשתו הראשונה הייתה אתל אבוני (1921–1944), איתה התחתן ב-20 בנובמבר 1940 בדברצן.
אשתו נעלמה במהלך הגירוש לאושוויץ ב-1944 ונספתה בשואה.
אשתו השנייה הייתה ורה אסתר לוֹבּשטיין (1925–2011), מרצה במכון לרוקחות של האוניברסיטה לרפואה בדברצן.
בנם: פטר יקאבפי (23 ביולי 1952) הוא רופא ילדים, פרופסור חבר באוניברסיטה.
עיטור מסדר הכבוד של העמל דרג זהב (1978)
מדליית הזיכרון של Chersznyés (1987)
אימרה פרקש (בהונגרית: Farkas Imre; שם עט שלו: R.
Cassim, דברצן, 1 במאי 1879 – בודפשט, 25 במרץ 1976) היה משורר יהודי-הונגרי מומר כילד, כותב אופרטות (הן לברית והן מוזיקה), מלחין.
אימרה פרקש נולד במשפחה יהודית כבנם של מור פרקש (1839–1907) סגן בצבא ושל רגינה זיכרמן.
בינואר 1886 הוא הוטבל לאמונה הקלוויניסטית יחד עם הוריו ואחותו.
הוא סיים בית ספר תיכון בעיר הולדתו ובאיגלו.
למד לאחר מכן משפטים בדברצן, בבודפשט ובקולוז'וואר ולבסוף קיבל את הדוקטורט שלו באוניברסיטה המלכותית ההונגרית של קולוז'וואר.
לאחר מכן עבד כפקיד ומנסח מסמכים במשרד ההגנה ההונגרי.
כבר בגיל צעיר כתב שירים מרגשים שזכו להצלחה רבה.
החוגים שהיו נגד המשורר אנדרה אדי ניצלו את הפופולריות שלו.
הדרמולט שלו, "בא מביא דרישת השלום" (Jön az idvezítő), הועלה בתיאטרון הלאומי ההונגרי בקולוז'וואר ב-1905 וזו הייתה עבודת הבמה הראשונה שלו.
הוא כתב גם אופרטות, מחזמרים והלחין עבורם מוזיקה.
הם הוצגו בתיאטרון העם בבודפשט, בתיאטרון קיראי, בתיאטרון האופרטה של בודפשט וב"חוג התיאטרון בודה".
יצירותיו "The Igloo students (1909)" וכן "A nótás kapitány (1924)" הועלו לעיתים קרובות, והיצירה שלו Szüreten (בבציר) בוצעה על ידי אנסמבל העם ההונגרי עם הכוריאוגרפיה של מיקלוש ראבאי.
הוא יצר את המחזה "אביב נצחי" (Örök tavasz) (בודפשט, 1948) המבוסס על שיריו של המשורר הלאומי ההונגרי שנדור פטפי, וכתב את הטקסט עבור יצירתו של ינה הובאי : Lavotta's Loves יחד עם ארפאד ברציק.
הוא גם עיבד את המחזה שלו "הסטודנטים של איגלו" לרומן, ופרסם את הרומן שלו "סערה בארץ הקודש" (Vihar a Szentföldön) תחת השם הבדוי R.
פרקש היה חבר באגודת מיצקייביץ ההונגרית, שמטרתה הייתה לטפח את יחסי הונגריה-פולין ועסקה בעיקר בספרות.
הוא עמד בראש טור "הקליניקה הרוחנית" בכתב העת "חיי תיאטרון".
אשתו הייתה מאריה בות, איתה התחתן בבודפשט ב-30 באוקטובר 1917. הם התגרשו ב-1921. הוא התחתן איתה שוב ב-1923, אך הם התגרשו שוב ב-1925.
אימרה פלדי (בהונגרית: Földi Imre; קצ'קמט, 8 במאי 1938 – טטבאניה, 23 באפריל 2017) היה אלוף אולימפי מרים משקולות, מאמן, ואביו של אלופת אירופה מרימת המשקולות צ'ילה פלדי.
הוא הפך למסגר במכרה בטטבאניה.
מ-1955 עד 1978, הוא היה מרים משקולות עבור Tatabányai Bányász, במהלך תקופה זו השתתף בנבחרת הונגריה מ-1959 עד 1977. התחרות הבינלאומית הראשונה שלו הייתה בוורשה ב-1959, שם הציג את עצמו לעולם עם מדליית ארד.
במהלך הקריירה שלו במשקל זבוב (56 ק"ג) - הוא השיג את ההצלחות הגדולות ביותר שלו במשקל זה הוא התחרה גם במשקל נוצה (60 ק"ג).
הוא היה מרים המשקולות הטוב בעולם עם תרגילי הדחיקה שלו.
הוא השתתף בחמש אולימפיאדות, 10 אליפויות עולם ו-13 אליפויות אירופה.
הוא שיפר את שיא העולם 35 פעמים.
בקבוצת המשקל שלו, הוא מחזיק בשיא העולם של כל הזמנים בדחיקה, מאז קבע את הסט העליון ב-1972. היה 13 פעמים אלוף הונגריה.
הוא אחד הנציגים ההונגרים המצליחים של הספורט, מלבדו, אין עוד ספורטאי הונגרי שהיה בפסגה העולמית במשך שמונה עשרה שנים.
במהלך הקריירה שלו קבע שיאי עולם עשרים פעם ושיא הונגרי חמישים פעם.
הוא סיים את הספורט הפעיל ב-1977 עקב פציעה.
פלדי מת שבועיים לפני יום הולדתו ה-79. בהלווייתו הופיעו בין השאר פאל שמיט, קריסטיאן קולצ'אר, אנדראש בלצו.
בשנת 1976 הוא קיבל תעודת מאמן במכון ללימודי המשך של המכללה לחינוך גופני, ולאחר פרישתו אימן את מחלקת הרמת המשקולות של "הכורה בטטבאניה" עד 1988.
בשנת 2009 נקרא על שמו אולם הספורט המשופץ בטטבאניה (Földi Imre Sports Hall).
ספורטאי מצטיין של הרפובליקה העממית ההונגרית (1962)
חבר במועדון האלמוות להרמת משקולות (1993)
צלב אמצעי של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של הונגריה (1994)
טבעת זהב אולימפית MOB (1995)
פרס הספורט של טטבאניה (1995)
אזרחות כבוד של טטבאניה (2003)
מסדר מדליית זהב של הפדרציה הבינלאומית להרמת משקולות (2009)
אליפות העולם חמש פעמים מקום שני.
אליפות אירופה חמש פעמים מקום שני.
אליפות אירופה פעמיים מקום שני (משולב: 1959, 1964)
אימרה קנופ (בהונגרית: Knopp Imre; פשט, 29 בדצמבר 1867 – בודפשט, ארז'בטווארוש, 30 בינואר 1945) היה צייר יהודי-הונגרי שנספה בשואת יהודי הונגריה.
אימרה קנופ נולד במשפחה יהודית כבנם של הצייר יוז'ף קנופ ודורותיה וייגל.
את לימודיו השלים בווינה, בודפשט, ויימאר ופריז.
הוא הופיע לראשונה בתערוכת הסתיו 1887 של היכל האמנות בודפשט עם התמונה שלו "מתקן הנעליים", שהרשימה בציור הריאליסטי והמפורט ובגוון האוורירי שלה.
התמונה שלו בשם Utolsó öltések (תפרים אחרונים) זכתה במדליית הזהב הקטנה בבודפשט ב-1895. במהלך השנים שבילה ב"בית הספר בנצור", הוא צייר יצירות ותמונות גדולות בצבעים כהים, אקדמיים פחות או יותר מהברית החדשה ובשנות ה-90 של המאה ה-19 דיוקנאות.
מסעותיו אל מחוץ להונגריה עוררו בו עניין בנופים צבעוניים, פתוחים, אווריריים, פרטי ערים, פנים ופורטרטים פיגורטיביים של החיים.
רַחְצָה; ארוחת בוקר (במוזיאון לאמנות יפה בודפשט);
נשיקת אמא (זכתה במדליית זהב שנייה בברצלונה);
פנים בידרמאייר (זוכה במדליית הזהב הגדולה של המדינה ב-1917).
דיוקנו של אישה בשמלה כחולה זכתה במדליית זהב במינכן.
בשנים 1922 ו-1930 הציג תערוכת אוסף בהיכל האמנות היוקרתית.
יצירותיו נשמרות על ידי המוזיאון לאמנות יפה בבודפשט ובגלריית התמונות של ארמון התרבות ארד, את הדיוקן העצמי הפסטלי שלו ניתן לראות במוזיאון ארנסט.
אשתו קרטיס גרטרוד מדליין (Curtis Gertrude Madeline) הייתה ציירת אנגלייה, לה נישא ב-1913 בלונדון ב-25 בספטמבר.
בעלה פרידייש הוואש היה מנהל בית דפוס.
אִימֶרֶתִי (בגאורגית: იმერეთი) – מחוז במערב גאורגיה, שנמצא בחבל ארץ הקרוי על שמו.
הוא משתרע על שתי גדותיו של נהר הריוני בקטע זרימתו הצפוני.
רובו משתרע על חלקו המזרחי של מישור קולכתי.
החבלים הגובלים בו: לצ'חומי ורצ'ה מצפון, כארתלי ממזרח, סאמצחה-ג'אוואחתי מדרום, גוריה מדרום-מערב וסמגרלו ממערב.
האימרים, תושבי החבל, הם אחת הקבוצות האתניות שמרכיבות את העם הגאורגי ודוברים דיאלקט מקומי של גאורגית.
כותאיסי היא העיר המרכזית במחוז, עם 248,000 תושבים (העיר השנייה בגודלה בגאורגיה).
ערים תעשייתיות נוספות: זסטפוני, טקיבולי, צ'יאתורה וסמטרדיה.
החבל ברובו חקלאי: מפורסם בכרמים, בשדות תירס ובתותים.
אדמת החבל נוחה לעיבוד, אך זה נובע מלחות האקלים המקומי עקב הקרבה לים וריבוי המשקעים.
סיבות אלה גרמו בעבר להיווצרותן של ביצות, שהגבילו את אזורי החקלאות והכתיבו התיישבות מפוזרת.
רוב הביצות, שהביאו גם לתחלואה, יובשו כחלק מתהליך יצירת שטחים חקלאיים נרחבים בתקופת הקולקטיביזציה של שנות ה-30.
העיר איה, שבה הוחזקה גיזת הזהב האגדית על פי סיפורי מסע הארגונאוטים ניצבה על פי אחת הסברות במקומה של כותאיסי ובכל אופן על אדמת החבל.
מן המאה השישית לפנה"ס ועד המאה השביעית התקיימה על שטחה הממלכה המערב-גאורגית של אגריסי.
במשך מאות שנים היא שימשה מוקד למאבקים צבאיים בין ממלכת פרס לאימפריה הביזנטית, שכל אחת מהן כבשה אותה מדי פעם.
הממלכה קיבלה את הנצרות בשנת 523. במאה השביעית היא הייתה בעלת-בריתה העיקרית של האימפריה הביזנטית נגד הפרסים וסייעה רבות להחלשתם.
במאה השמינית אגריסי עצמה נחלשה מאוד ממאבקיה להשגת עצמאות גמורה מן הביזנטים; גם האימפריה הביזנטית נחלשה באותה תקופה.
נסיך אבחזיה, לאון השני, ניצל מצב זה והכריז על עצמאותו מביזנטייה, ואילו ב-786 השתלט על ממלכת אגריסי בסיועם הצבאי של הכוזרים וקרא לממלכה המאוחדת של מערב גאורגיה, ממלכת האבחזים.
לאון השני קבע את בירתה של אגריסי הכבושה - כותאיסי - כבירתה של ממלכת האבחזים.
ב-975 ממלכת האבחזים, וחבל אימרתי בתוכה, הצטרפה לממלכה הגאורגית המאוחדת; כותאיסי הייתה גם לבירתה של ממלכה זו - עד לשחרורה של טביליסי, מידי הערבים ב-1122. עד התפרקותה של הממלכה הגאורגית במאה ה-15, אימרתי הייתה חלק ממנה.
לאחר מכן הייתה היא הייתה לממלכה עצמאית, שסבלה רבות מפלישותיהם של הטורקים העות'מאנים.
מלך אימרתי סולומון השני (1810-1792) ריכז את כל כוחותיו למען איחוד מדיני של כל מערב גאורגיה תחת שלטונו.
במסגרת מאמציו ניסה לספח את דוכסות סמגרלו השכנה, שבתגובה חתמה ב-1803 על הסכם עם האימפריה הרוסית, שלפיה הדוכסות הפכה לבת-חסותו של הצאר.
עם סיפוחה של כארתלי-קאחתי (מזרח גאורגיה) על ידי האימפריה הרוסית ב-1801 סולומון השני הגביר את מאמצי ההתרחבות של ממלכתו ושוב נאבק למען סיפוחו של סמגרלו.
הרוסים ניצלו את ההסכם עם דוכסות זו כדי לתקוף ולכבוש את ממלכת אימרתי ב-1810 ולספחה לאימפריה הרוסית.
בתקופת העצמאות הקצרה של גאורגיה (1918-1921) החבל היה חלק מהרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה ולאחר הכיבוש הבולשביקי חלק מהרפובליקה הסוציאל פדרטיווית הסובייטית של עבר הקווקז עד שנת 1936 ולאחר מכן חלק מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של גאורגיה.
עם עצמאותה של גאורגיה ב-1991 קיבל מעמד אדמיניסטרטיבי של רגיוני (מחוז), שבירתו כותאיסי.
ערים: 11 (כותאיסי, טקיבולי, צקאלטובו, צ'יאתורה, בר'דתי, ואני, זסטפוני, תרג'ולה, סמטרדיה, סצ'חרה, חוני)
עיירות: 3 (שורפני, קולאשי, חרגאולי)
אין אדם משים עצמו רשע הוא כלל הלכתי לפיו לא ניתן להרשיע אדם על פי הודאת עצמו.
כלל זה שונה מההלכה הנהוגה במשפט העברי לגבי ענייני ממונות בין אדם לחברו (משפט אזרחי), שם הודאת הנתבע יכולה לחייב את עצמו, אם משום שזה ראיה, או משום שזה התחייבות.
באחד מהטעמים נקב הרמב"ם אגב דיון בשני חריגים לכלל שנמצאים בתנ"ך:
"ואפשר לתת קצת טעם: לפי שאין נפשו של אדם קניינו, אלא קנין הקב"ה, שנאמר: הַנְּפָשׁוֹת לִי הֵנָּה () הילכך לא תועיל הודאתו בדבר שאינו שלו...
ומה שהווה אמרינן הודאת בעל דין כמאה עדים דמי וכי היכי דאין אדם רשאי להרוג את עצמו - אין אדם רשאי להודות על עצמו שעשה עבירה, לפי שאין נפשו קניינו"
הרב שמעון שקופ נתן טעם אחר:
"אלא נראה כיוון דאם יתקבל בבית דין העניין כאמרתו יתחזק אצל בני אדם כאמרתו דלהעולם כלשהו עצמו אומר הוא בירור היותר גדול...
ואם ישים רשע לאיש אחר דשם אין העולם מאמינים לו...
אבל לעצמו שבזה העולם מאמינים שזה הבירור היותר גדול"
את הדברים הסביר השופט ניל הנדל: "החידוש הוא בהבנה שהראיה כה חזקה עד כי יהא קשה שלא לקבלה.
נטיית כל העולם היא להאמין לעד המעיד נגדו עצמו בשונה מנכונות לבחון אמיתות העד המעיד נגד זולתו."