tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-8 בפברואר 2025 חיל האוויר תקף בדיר עלי דרומית לדמשק מחסן אמצעי לחימה של חמאס שיועדו לביצוע פעולות טרור נגד כוחות צה"ל.
ב-10 במרץ טען שר החוץ הישראלי גדעון סער כי בסוריה יש אלפי פעילי חמאס וג'יהאד איסלאמי שרוצים לייצר חזית נוספת נגד ישראל.
בלילה שבין ה-11 ל-12 במרץ חיל האוויר תקף מחסני אמל"ח ותשתיות המשויכות לחמאס בדרום סוריה, מחשש שפעילי חמאס תכננו לבצע מתוך התשתיות פיגוע נגד יישובים ישראליים ברמת הגולן.
ב-13 במרץ חיל האוויר תקף מפקדה של הג'יהאד האיסלאמי בדמשק שבה תכננו פיגועים נגד ישראל.
לפי הדיווחים, בתקיפה נהרג אדם אחד ונפצעו שמונה נוספים.
ב-8 ביוני כלי טיס של צה"ל הרג מחבל חמאס במרחב מזרעת בית ג'ן.
ב-12 ביוני, כוחות חטיבת אלכסנדרוני ביצעו מבצע לילי ממוקד בכפר בית ג'ן והרגו מחבל חמאס ועצרו שבעה מחבלים נוספים, אשר ניסו לקדם מתווי טרור נגד אזרחי מדינת ישראל וכוחות צה"ל בסוריה.
בנוסף, הכוחות איתרו והחרימו במרחב אמצעי לחימה ובהם כלי נשק, מחסניות ותחמושת.
ב-7 באוגוסט, חיל האוויר הישראלי הרג בתקיפה אווירית בכפר דיר זנון שבסמוך לכביש ביירות–דמשק בשטח לבנון את מוחמד ושאח, ראש המחלקה הצבאית-ביטחונית של החזית העממית לשחרור פלסטין בסוריה, שפעל ממקום יושבו ליצירת שיתופי פעולה עם ארגוני טרור פלסטינים נוספים במדינה ולהנעת פעילות צבאית נגד מטרות ישראליות.
פעילות נגד מחבלים הנתמכים בידי איראן
בחודשים מרץ-אפריל 2025 כוחות צה"ל בדרום סוריה עצרו את זידאן אל-טוויל ומוחמד אל-קריאן, שני מחבלים סורים שהופעלו על ידי יחידה 840 של כוח קודס האיראני.
א-טוויל, תושב כפר חדר, נעצר בעבר על ידי צה"ל והורשע בהברחת סמים בגבול ישראל-סוריה, ושוחרר באפריל 2019 כמחווה לרוסיה על השבת גופתו של החייל זכריה באומל.
ב-2 ביולי 2025, כוחות חטיבה 474 בשיתוף חוקרי השטח של יחידה 504, עצרו חוליה של שלושה מחבלים סורים שהופעלו על ידי כוח קודס האיראני בכפרים אום אל-לוקס ועין אל-בצלי שבמחוז קוניטרה.
החולייה תכננה פיגועים נגד כוחות צה"ל שנמצאים במרחב החיץ, והמודיעין לתפיסתה התקבל בין היתר מתפיסה של מחבלים נוספים שנעצרו בדרום סוריה ונחקרו בצה"ל.
בנוסף, הכוחות איתרו במרחב בו נעצרו המחבלים אמצעי לחימה ובהם מספר כלי נשק ורימונים.
ב-3 ביולי וב-11 ביולי 2025 חיל האוויר הרג בלבנון את קאסם צלאח אל-חוסייני ומוחמד שועייב, שנחשבו לדמויות מרכזיות בציר הברחות הנשק מאיראן ליהודה ושומרון ולחזית הצפונית והפעילו מטעם יחידה 840 של כוח קודס מחבלים בדרום סוריה במטרה להוציא לפועל פיגועי טרור נגד כוחות צה"ל.
ב-7 ביולי, כוחות חטיבת אלכסנדרוני עצרו חוליית נוספת של שבעה מחבלים סורים שהופעלו על ידי כוח קודס במרחב הכפר תל כודנא שבמחוז קוניטרה.
בחודשים אוגוסט-ספטמבר 2025 נעצרו בדרום סוריה כמה תאי טרור שהופעלו מטעם יחידה 840 של כוח קודס על ידי קאסם צלאח אל-חוסייני ומוחמד שועייב.
במסגרת החקירות עם המחבלים שנעצרו, התברר שחלקם כלל לא ידעו עבור מי הם פועלים, וכי גיוסם לשירות יחידה 840 נעשה פעמים רבות מבלי לחשוף בפניהם את המניעים האמיתיים של היחידה, אלא באמצעות שוחד כספי.
ב-1 במאי 2025, במהלך פעילות מבצעית ברמת הגולן של לוחמי גדוד 890 של חטיבת הצנחנים, נהרג סמל בתאונת דרכים צבאית שהתרחשה בצומת אלי-עד שבדרום רמת הגולן.
במהלך נסיעה מבצעית בכביש 98, ג'יפ האמר צבאי שבו נסעו ארבעה לוחמים – שניים מגדוד 890 וחייל ממפקדת עוצבת הגולן – התנגש במעקה בטיחות, התהפך ועלה באש.
שלושת החיילים הנוספים נפצעו באורח קל.
מעורבות ישראלית בעימות הדרוזים-סונים בסוריה
ב-1 במרץ 2025 התרחשו בעיר ג'ראמנה עימותים בין כוחות המשטר הסורי לקבוצות דרוזיות, ולפחות דרוזי אחד נהרג.
ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ושר הביטחון ישראל כ"ץ הנחו את צה"ל להיערך להגנה על העיר.
לפי דיווח חדשות 12, בעקבות הטבח בעלווים הסורים ישראל הזניקה מטוסי קרב שטסו בגובה נמוך על מנת לאיים על כוחות המשטר הסורי החדש שלא יבצעו טבח דומה בדרוזים.
עוד דווח כי ישראל שומרת על קשר קרוב עם מנהיגי הדרוזים בסוריה, והתחייבה לסייע להם ככל שיידרש ולהגן עליהם מפני ניסיונות פגיעה.
עימות הדרוזים-סונים הראשון (אפריל-מאי 2025)
בהמשך, בתקיפה אווירית נוספת, הרג חיל האוויר באמצעות כטב"ם הרמס 450 איש ופצע אחרים.
בהמשכו של 2 במאי הודיעה מערכת הביטחון הישראלית שהיא מתכוננת לתקיפת מטרות צבאיות בסוריה.
לאורך חודשי העימות בין הדרוזים למשטר אל-ג'ולאני, ישראל העבירה מעל עשרת אלפים חבילות סיוע הומניטרי לדרוזים תושבי סוריה שנמצאים באזורי הקרבות.
ב-14 ביולי 2025, לאחר חידוש העימותים בין הדרוזים לסונים, חיל האוויר הישראלי תקף שני טנקים של משטר אל-ג'ולאני שהיו בדרכם לתקוף את הלוחמים הדרוזים, במרחב בין סמיע לאל-מזרעה שבמחוז א-סווידא שאליו צה"ל מונע כניסת כוחות צבאיים סוריים.
בשעות לאחר מכן דווח על תקיפות ישראליות נוספות בסוריה, בין הכפר אל-מזרעה לעיר א-סווידא, שם כוחות צבא סוריה התקדמו במטרה לתקוף כפר דרוזי.
מספר שעות לאחר מכן חיל האוויר הישראלי פתח בגל תקיפות על עשרות מטרות בדרום סוריה שכללו מטה משטרת סוריה בא-סווידא, טנקים, ארטילריה, מחבלים, כלי רכב, שיירות שהיו בדרך לא-סווידא ועוד.
לפי הדיווחים, לפחות חמישה אנשי ביטחון הפנים הסורי נהרגו בתקיפות.
בעקבות גלי התקיפה הצבא הסורי נסוג מהצד המזרחי של העיר א-סווידא, והתחיל לאחר מכן לסגת מאזורים נוספים לאחר אמבושים ומלכודות שבוצעו נגד הכוחות הדרוזים.
ההסלמה בתקיפות הישראליות (16 ביולי 2025)
ב-16 ביולי במהלך הבוקר המשיכו העימותים במזרח סווידא, וכוחות צבא סוריה נדחקו מאזורים ממזרח לעיר, אך הם כבשו חלקים מצפון המחוז.
שר הביטחון ישראל כ"ץ איים כי רמת התקיפות תעלה, ולפי דיווחים וגורמים אמריקאיים, צה"ל התחיל לתכנן סיכולים ממוקדים.
בצהריים למעלה מאלף דרוזים ברמת הגולן פרצו את הגדר על מנת להצטרף ללוחמים הדרוזים בדרום סוריה.
במהלך הפריצות, כמה עשרות חשודים ניסו לחדור אל תוך יישובים בישראל וכוחות צה"ל פעלו לסכל את החדירה לאחר הפריצות צה"ל הרג בסיכול ממוקד מספר מפקדים בצבא סוריה:
ח'אלד א-זעבי – ראש גזרת בוסרה בצבא סוריה של משטר אחמד א-שרע.
אל-פתאח אל-מוסייפרה ואבו יעקוב מחג'ה – שני מפקדים בגזרות דרום סוריה בצבא משטר אחמד א-שרע.
מועמר אבראהים – מפקד גדוד התותחנים בדיוויזיה ה-40 בצבא סוריה של משטר אחמד א-שרע, בדרגת עקיד (מקביל לאל"ם).
במתקפה הושמדו מתקני פיקוד בארמון הנשיאות בדמשק והופצץ כל בניין המטכ"ל בדמשק.
לאחר יישום ההסכם, רוב הכוחות הדרוזיים המשיכו לפעול נגד הצבא הסורי, מפני שמנהיג העדה הדרוזית בסוריה, חכמת אל-היג'רי, דחה את ההסכם, בטענה כי השייח' שהסכים על הפסקת האש אינו מייצג את הדרוזים.
במקביל, חיל האוויר הישראלי הפציץ שיירות של הדיוויזיה ה-40 בצבא סוריה.
מאוחר יותר הותקפה מפקדת חטיבה 107 בג'בלה שבחוף הסורי.
: ממשלת ישראל הצהירה כי היא מבצעת מבצע צבאי זמני וכי ארצות הברית עודכנה מראש לפני הכניסה, תוך הדגשה כי "מדינת ישראל אינה מתערבת בסכסוך הפנימי בתוך סוריה".
ראש האופוזיציה יאיר לפיד הביע תמיכה במבצע, אך ביקר את ניהולו של נתניהו.
: נשיא סוריה אחמד א-שרע הודיע שסוריה לא תשמש לתקיפה של ישראל, ואמר: "אנו מחויבים להסכם עם ישראל משנת 1974", והוסיף ש"התירוץ של ישראל היה נוכחות חזבאללה ומיליציות איראניות, כך שההצדקה הזו הסתיימה.
ישראל, שהשתלטה על אזור חיץ לאחר נפילת אסד בשבוע שעבר, תצטרך לסגת".
שגריר סוריה באו"ם קוסאי א-דחאכ קרא למועצת הביטחון של האו"ם "לחייב את ישראל להפסיק מיידית את תקיפותיה ולסגת אל הקו הסגול".
גינתה "ניסיונות להרחיב את הכיבוש ברמת הגולן או לבטל באופן חד-צדדי את הסכם ההפרדה משנת 1974, פעולות המהוות הפרה בוטה של המשפט הבין-לאומי".
גינה את המשך והתגברות התוקפנות הישראלית נגד שטחי סוריה, הכוללת תקיפות צבאיות על תשתיות והרחבת הכיבוש הלא חוקי של האזור המפורז עם סוריה.
בהצהרה נמסר כי פעולות אלו מהוות הפרה חמורה של החוק הבין-לאומי והחלטות האו"ם הרלוונטיות.
גינתה את ישראל על "ניצול חוסר היציבות בסוריה כדי להרחיב את הכיבוש ולהטיל מציאות חדשה, הפרה ברורה של המשפט הבין-לאומי".
: סגן ראש הממשלה ושר החוץ של ירדן איימן ספדי גינה את הכניסה של ישראל לשטח סוריה וההשתלטות על אזור החיץ, וטען כי ישראל "מפירה את המשפט הבין-לאומי".
: דובר משרד החוץ של איראן הצהיר כי "התוקפנות הזו היא הפרה בוטה של אמנת האומות המאוחדות", ודרש "תגובה מיידית ממועצת הביטחון של האו"ם כדי לעצור את התוקפנות ולהעמיד את משטר הכיבוש לדין".
: דובר משרד החוץ הפקיסטני הצהיר כי המהלך מהווה הפרה חמורה של החוק הבין-לאומי והתפתחות מסוכנת באזור שהוא ממילא בלתי יציב.
בנוסף, הביע תמיכה מלאה בריבונותה ובשלמותה הטריטוריאלית של סוריה, וקרא לפעולה בין-לאומית מיידית שתשים קץ להפרותיה של ישראל.
גינתה את ההשתלטות הישראלית על אזור החיץ, ותיארה אותה כ"התפתחות מסוכנת; מתקפה בוטה על ריבונותה ואחדותה של סוריה; והפרה חמורה של המשפט הבין-לאומי".
: משרד החוץ העיראקי פרסם הצהרה המגנה את המתקפות הישראליות בסוריה, כ"פעולה המהווה הפרה בוטה של המשפט הבין-לאומי והחלטות בין-לאומיות רלוונטיות", וקרא למועצת הביטחון של האו"ם "למלא את אחריותה על ידי גינוי התוקפנות הברורה ונקיטת צעדים נדרשים להפסקת ההפרות".
: משרד החוץ הסעודי גינה את ההשתלטות הישראלית על אזור החיץ, וטען שהיא "תחבל בסיכוייה של סוריה להשיב את ביטחונה".
: נשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן אמר כי "אני אומר באופן ברור שהמסלול שהממשלה הישראלית מתעקשת לשמור עליו אינו באמת המסלול הנכון.
ביטחון לא יכול להיות מושג על ידי שפיכת עוד דם, על ידי הפלת עוד פצצות על אזרחים חפים מפשע.
זה תקף לא רק לגבי עזה ופלסטין, אלא גם לגבי סוריה".
משרד החוץ הטורקי גינה בחריפות את כניסת ישראל לאזור החיץ בין ישראל לסוריה ואת התקדמותה לשטח סוריה.
המשרד הוסיף כי מעשיה של ישראל מצביעים על "מנטליות כיבוש", במיוחד בעיתוי קריטי שבו השלום והיציבות בסוריה היו בדרך לשיפור.
טורקיה שבה והביעה את תמיכתה בריבונותה, באחדותה הפוליטית ובשלמותה הטריטוריאלית של סוריה.
: משרד החוץ האמירותי גינה את כיבוש אזור החיץ על ידי ישראל.
: משרד החוץ הכוויתי הודיע שהוא מביע את "גינוי מדינת כווית והתנגדותה החריפה לפעולת ישראל לכיבוש האזור המפורז בגבול הסורי, פעולה הנחשבת להפרה בוטה של החוק הבין-לאומי ושל החלטות מועצת הביטחון, אשר הדגישו את הצורך בכיבוד ריבונותה, עצמאותה ושלמותה הטריטוריאלית של סוריה".
ב-16 בדצמבר, משרד החוץ הכוויתי גינה שוב את החלטת הרשויות הישראליות להשתלט על שטחים נוספים ברמת הגולן, וטען שמדובר ב"פעולה המהווה הפרה חמורה של אמנת האו"ם, של עקרונות החוק הבין-לאומי ושל החלטות מועצת הביטחון".
: משרד החוץ העומאני גינה והביע מחאה חריפה על כך שישראל השתלטה על חלקים חדשים משטחי סוריה באזור הגבול המפורז והמשיכה את התקיפות הצבאיות על אתרים בבירה דמשק ובאזורים אחרים.
: משרד החוץ הלבנוני גינה את השתלטות ישראל על האזור המפורז ברמת הגולן הסורית ועל השטחים הסמוכים לה.
בהודעה הרשמית נכתב כי "כיבוש זה מהווה פגיעה נוספת בשלמותה ובריבונותה של סוריה והפרה בוטה של החוק הבין-לאומי ושל החלטות הלגיטימציה הבין-לאומית, בתקופה הרגישה שבה סוריה נמצאת".
גינתה בחריפות את התקיפות הישראליות על מתקנים ושטחים סוריים, וקראה לקהילה הבין-לאומית לנקוט עמדה מאוחדת לשם שמירה על אחדות ושלמות אדמות סוריה.
גינתה בחריפות את פלישת ישראל לסוריה, וציינה כי מדובר בהפרה בוטה של ריבונות סוריה ושלמות אדמותיה.
בהצהרה שפרסם משרד החוץ המלזי נאמר: "תקיפות האוויר שמבצע הכיבוש על מקומות שונים בשטחי סוריה מהוות הפרה ברורה של עקרונות הבסיס של מגילת האומות המאוחדות ושל החוק הבין-לאומי".
: דוברו של מזכ"ל האו"ם אנטוניו גוטרש, סטפן דוז'אריק, אמר כי "הרחבת הכיבוש על ידי ישראל מהווה הפרה של הסכם 1974".
מזכיר המדינה של ארצות הברית אנתוני בלינקן אמר כי "המטרה המוצהרת של הפעולות הללו מצד הישראלים היא לוודא שהציוד הצבאי שננטש על ידי הצבא הסורי לא ייפול לידיים הלא נכונות – טרוריסטים, קיצוניים וכדומה.
אבל אנחנו נדבר – אנחנו כבר מדברים – עם ישראל, ועם אחרים, על הדרך קדימה".
: משרד החוץ הצרפתי דרש מישראל "לסגת מהאזור ולכבד את ריבונותה ושלמותה הטריטוריאלית של סוריה", ותיאר את הפלישה הצבאית כהפרה של ההסכם מ־1974.
מבצע טיפת מזל היה מבצע צבאי של חיל האוויר הישראלי שבוצע ב-28 באוגוסט 2025 במסגרת המערכה מול החות'ים במלחמת חרבות ברזל ובמהלכו תקפו מטוסי חיל האוויר הישראלי כינוס של בכירים בארגון החות'ים בווילה בעיר צנעא שבתימן.
בתקיפה נהרגו ראש ממשלת החות'ים וחלק משרי הממשלה, ובסך הכל מעל 50 בני אדם.
שר ההגנה של החות'ים מוחמד אל-עאטפי, שהיה מטרה מרכזית של התקיפה, לא נהרג אך נפצע ומאושפז ומצבו הולך ומידרדר.
רמטכ"ל החות'ים, מוחמד עבד אל-כרים אל-ע'מארי, נפצע ומת מפצעיו לאחר כחודש וחצי ב-16 באוקטובר.
זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת חרבות ברזל ברצועת עזה החל ארגון הטרור של החות'ים בתימן לשגר לעבר ישראל טילים בליסטיים וכטב"מים.
מעת לעת צה"ל ביצע מבצעי תקיפה בתימן בתגובה לשיגורים.
יומיים לאחר שיגור טיל בליסטי מתימן שנשא לראשונה חימוש מסוג חימוש מצרר, שחלקים ממנו פגעו בבית במושב גינתון, ביצע חיל האוויר הישראלי מבצע נוסף לתקיפת יעדים חות'ים, בשם מבצע נווה צדק.
לאחר שהשיגורים מתימן נמשכו, תקפו מטוסי חיל האוויר הישראלי ב-28 באוגוסט תקיפה נוספת, שכוונה לעבר בכירים חות'ים.
ב-28 באוגוסט, סביב השעה 17:00 שעון ישראל תקפו מטוסי חיל האוויר הישראלי בעשר תקיפות שונות בכירים חות'ים בצנעא, בעמראן ובחג'ה, בניסיון להתנקש בחייהם, וזאת בזמן שרבים מהבכירים בצמרת החות'ית התכנסו כדי לצפות בנאומו של מנהיג החות'ים עבד אל-מלכ אל-חות'י.
על פי רשת אל-ערביה הסעודית, רק ארבעה מתוך ממשלת החות'ים נותרו בחיים לאחר ההתנקשות.
ראש ממשלת החות'ים אחמד ע'אלב א-רהווי בתקיפה בשכונת בית בוס שבצנעא.
ראש המטה הכללי, מוחמד עבד אל-כרים אל-ע'מארי (מת מפצעיו ב-16 באוקטובר 2025).
שר החוץ והתפוצות, ג'מאל עאמר.
שר הכלכלה, התעשייה וההשקעות, מועין האשם אחמד אל־מחאקרי.
שר ההסברה, האשם אחמד עבד א־רחמן שַׁרַף א-דין.
שר המשפטים וזכויות האדם, השופט מוג'אהד אחמד עבדאללה עלי.
שר הרווחה והעבודה, סמיר באג'עאלה.
שר החקלאות, הדיג ומשאבי המים, רדואן עלי עלי א־רובאעי.
שר האנרגיה, חשמל ומים, עלי סיף מוחמד חסן, בתקיפת ביתו בצנעא.
שר הנוער והספורט, מוחמד עלי אחמד אל־מווליד.
שר התרבות והתיירות, עלי קאסם חוסיין אל־יאפעי.
מזכיר הממשלה של החות'ים, זאהד אל-עמדי.
ראש לשכתו של אחמד א-רהווי, מוחמד אל-כבסי.
בנוסף נהרגו בכירים במועצה הפוליטית העליונה, מומחים טכניים הקשורים לפרויקטים צבאיים ובהם תוכנית הטילים.
במהלך חודש אוקטובר של אותה שנה התקבלו ידיעות ששר ההגנה החות'י, מוחמד נאסר אל-עאטפי גוסס מפצעיו.
מבצע חמש אבנים היה מבצע צבאי של מערכת הביטחון הישראלית שנערך מ-26 בנובמבר 2025 עד 5 בדצמבר 2025, במטרה להשמיד תשתיות טרור פלסטיני בזירת יהודה ושומרון במיקוד אזור צפון השומרון כחלק ממלחמת חרבות ברזל.
המבצע מתנהל בעיקר במחומש הכפרים (טובאס, טמון, פארעה, תיאסיר ועקאבה) שבבקעת טמון בצפון מזרח השומרון, והתרחב גם לג'נין וקבטיה.
במהלך המבצע, צה"ל וימ"ס איו"ש של מג"ב פעלו בכל שטח איו"ש.
במבצע פעלו במרחב המחומש ובמרחב ג'נין, כוחות צה"ל מג"ב ושב"כ והופעלו אמצעים תקדימיים שלא הופעלו במרחב זמן רב: מסוקי קרב ביצעו תקיפות, כוחות סיירת צנחנים הפעילו ירי מרגמות וכוחות ההנדסה של חטיבת מנשה ביצעו עבודות לעיצוב המרחב במחנה הפליטים ג'נין.
בחצות, עם תחילת 26 בנובמבר החלה במחוז טובאס פריסה נרחבת של כוחות ישראליים מחטיבת מנשה, מחטיבת השומרון ומחטיבת הקומנדו.
צה"ל ושב"כ הודיעו על תחילת המבצע, אותו תיארו כ"מבצע רחב היקף" לסיכול טרור בצפון השומרון.
כוחות ישראליים הטילו סגר בחלקים גדולים מהמחוז והכריזו על עוצר.
דווח על ירי אקראי של מסוקים ישראליים מעל טובאס.
לדברי ראש עיריית טובאס, מחמוד דראר'מה, זו הפעם הראשונה מאז האינתיפאדה השנייה שמסוקים צבאיים פועלים בעיר.
עד סוף היום עצר צה"ל יותר משבעים פלסטינים.
בתקרית בג'נין ב-27 בנובמבר לוחמי יחידת המסתערבים (ימ"ס) של מג"ב יו"ש ירו למוות בשני מבוקשים, מחבלי הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, לאחר שלפי סרטון שהופץ המבוקשים יצאו ממבנה שהוטל עליו מצור בנוהל סיר לחץ והרימו ידיים.
שלושה לוחמי ימ"ס נחקרו על כך במחלקה לחקירות שוטרים, ואמרו שירו רק לאחר שחשו איום על חייהם.
טרם סיום החקירה אמר השר לביטחון לאומי איתמר בן גביר: "מעניק גיבוי מלא ללוחמי מג"ב ולוחמי צה"ל שירו לעבר מחבלים מבוקשים שיצאו ממבנה בג'נין.
הלוחמים פעלו בדיוק כפי שמצופה מהם - מחבלים צריכים למות!".
מתוך מאות פלסטינים שעוכבו לחקירה עד 29 בדצמבר נעצרו יותר מעשרה מחבלים, ועשרות חשודים נוספים הועברו להמשך חקירה.
ב-2 בדצמבר הרס צה"ל בשכם את ביתו של עבד אלכרים צנובר, המחבל שביצע את פיגוע המטענים באוטובוסים בבת ים ובחולון, ואת ביתו של המחבל אימן גאנם, ממבצעי פיגוע הירי בצומת מחולה.
בנוסף הושמד מבנה שהתגלתה בו מעבדת מטענים עם אמצעי לחימה פעילים.
ב-5 בדצמבר הודיע צה"ל על סיום המבצע.
מבצע חנית דרומית הוא מבצע צבאי של ארצות הברית נגד משטר ניקולאס מדורו בוונצואלה, במסגרתו היא הטילה עליה מצור ימי, ובהמשך הפציצה אותה ועצרה את נשיאה.
בסוף נובמבר, כאשר קרטל דה לוס סלוס הוגדר על ידי ארצות הברית כארגון טרור זר וכארגון טרור עולמי שהוגדר במיוחד, החל שלב חדש של מבצעים.
בדצמבר, ממשל טראמפ הכריז על ממשלת מדורו כארגון טרור זר, והחל לעלות ולתפוס מכליות נפט גולמי שהוטלו עליהן סנקציות.
בדצמבר 2025 החל המצור הימי של ארצות הברית על ונצואלה.
בסוף דצמבר, ארצות הברית ביצעה את התקיפה הראשונה שלה על מטרה יבשתית בתוך ונצואלה.
ב-3 בינואר 2026, ארצות הברית פתחה במבצע נחישות מוחלטת, הפציצה מטרות בקראקס ובמקומות אחרים, לכדה את נשיא ונצואלה ניקולאס מדורו והטיסה אותו אל מתקן המעצר של המנהל לאכיפת הסמים בניו יורק, לקראת הבאתו למשפט.
מבצע יפתח (28 באפריל עד 29 במאי 1948) היה מבצע צבאי של ההגנה בגליל המזרחי, במלחמת העצמאות.
המבצע החל טרם הכרזת המדינה, ונמשך גם לאחריה ולאחר פלישת צבאות ערב לארץ ישראל.
כיבוש הגליל העליון המזרחי, כולל העיר צפת;
טיהור שטחי הגליל העליון המזרחי מהכוחות הערביים השונים.
לקראת פלישת צבאות ערב, אשר הייתה צפויה ב-15 במאי עם עזיבת הבריטים את הארץ, נוספה כמטרה חסימת צירי פלישה אפשריים.
במבצע השתתפו הגדוד הראשון והגדוד השלישי של הפלמ"ח וכן גדוד חי"ש 11 של חטיבת גולני.
בעקבות המבצע, שני גדודי הפלמ"ח האמורים אורגנו במסגרת חטיבת יפתח.
הישגי המבצע לא נוצלו במלואם, כיוון שגדודי הפלמ"ח, אשר נטלו בו חלק, הוזעקו לסייע בקרב על הדרך ל ירושלים.
עם זאת, המבצע השיג את רוב מטרותיו.
בראש המבצע עמד מפקד הפלמ"ח יגאל אלון, שכינויו המחתרתי 'יפתח' (ראשי תיבות של יגאל פייקוביץ' תל חי), ניתן כשם לחטיבת הפלמ"ח ולמבצע כאחד.
מנקודת מבטו של היישוב, מצבו של הגליל העליון המזרחי בתחילת מלחמת העצמאות היה קשה.
באזור זה, שבין ג'יב יוסוף (עמיעד) למטולה, היו כמה עשרות קיבוצים ומושבים, ובהם כמה אלפי תושבים.
כן היו בו כמה מושבות קטנות, כמו מטולה, ראש פינה ויסוד המעלה, וכמה היאחזויות.
בנוסף, בעיר הגדולה באזור, צפת, ישבו כ-1,500 יהודים בקרב כ-10,000 ערבים.
משם ועד מערבו של הגליל: חניתה, יחיעם ואילון, לא היו יהודים כלל.
כביש אחד בלבד, כביש טבריה - ראש פינה, חיבר את בקעת גינוסר לעמק החולה.
דרך זו לא הייתה בטוחה למעבר, בשל שבטי הבדואים החונים לאורכו.
גם באזורים שבהם היו ממוקמים היישובים היהודיים היו מפוזרים ביניהם עשרות כפרים ערביים, וכך, לא היו יכולים כוחות 'ההגנה' במקום ליצור חזית רציפה כלשהי.
למעשה, כל כולו של האזור היה בטווח ונתון לאיום של נשק קל מצד הערבים.
בתחילת 1948 הצטרף אל הערבים המקומיים גדוד הירמוכ השני של צבא ההצלה הסדיר למחצה.
מספרם של מגיני היישובים באזור הגיע ל-2,000 בערך.
בנוסף לאלה, עוד באוקטובר 1947 הפנה פיקוד ההגנה את הגדוד השלישי של הפלמ"ח לגזרה, ובחודשים הראשונים של 1948 תוגבר הפלמ"ח באותו אזור בגדוד 11 של חטיבת גולני.
הבריטים פינו את רובו של הגליל העליון באמצע אפריל 1948. בעת הפינוי נמסרו לערבים משטרת נבי יושע (כיום מצודת כ"ח), משטרת הר כנען ועמדות מפתח בצפת ועקב כך מצב הרובע היהודי בעיר הוחמר מאוד.
כדי לחזק את מעמדו של היישוב היהודי בצפת שלח הגדוד השלישי פלוגה למקום, וזו הצטרפה לפלוגת חי"ש מגדוד 11, אשר הייתה במקום עוד קודם לכן.
ב-15 באפריל נערך ניסיון כושל לכבוש את משטרת נבי יושע מיד לאחר פינויה על ידי הבריטים.
ב-20 באפריל, ערך הגדוד השלישי ניסיון כושל נוסף לכבוש את משטרת נבי יושע.
ב-18 באפריל, בין שני ניסיונות אלה נכבשה טבריה, ובכך אובטחה נקודת המוצא הדרומית של כביש טבריה-ראש פינה, שהיווה את הקשר בין בקעת גינוסר ומרכז הארץ לגליל העליון המזרחי.
ב-28 באפריל השתלט כוח נוטרים מקומי על משטרת ראש פינה.
במקביל השתלט גדוד 11 של 'גולני' על מחנה פילון הסמוך.
כן השתלט כוח של "ההגנה" על שדה התעופה במחניים, מקומות אשר פונו על ידי הבריטים.
בלילה שבין 30 באפריל ל-1 במאי כבש הגדוד השלישי את הכפרים הערביים ביריה ועין זיתון ופתח בכך מסדרון לצפת.
דרך מסדרון זה עבר הגדוד השלישי כולו והתרכז בחלקה היהודי של צפת, לשם הכיבוש המתוכנן של החלק הערבי.
מן הצד השני כוחות 'צבא ההצלה' תקפו ב-1 במאי בעוצמה רבה את רמות נפתלי, בסיוע תותחים ומשוריינים.
כוחות ערביים אחרים תקפו באש את דן, דפנה, כפר סאלד ושמיר.
יגאל אלון החליט לקחת סיכון מחושב וסייע לרמות נפתלי רק באופן מצומצם, מבלי להסיח כוחות מצפת.
הערכתו הייתה כי ריכוז הכוחות יביא בהמשך לכיבוש צפת, וזה, בתורו, ישנה ממילא את כל המצב האסטרטגי באזור.
ואכן, רמות נפתלי עמדה בהצלחה בהתקפה, אם כי בקושי רב.
ריבוי המטלות שלנוכח הכוחות אשר רוכזו למבצע, הביא להחלטה להפנות לסיוע גם את הגדוד הראשון, אשר סיים בהצלחה את תפקידו בקרבות משמר העמק.
זה האחרון ערך, בדרכו אל הגליל העליון, מתוגבר בשתי מחלקות של חטיבת אלכסנדרוני ובמחלקה מגדוד 11, את מבצע מטאטא - טיהור השטח שמצפון לכנרת ועד ראש פינה מכוחות אויב.
כוחות 'אלכסנדרוני' חזרו לאחר מבצע 'מטאטא' לחטיבת האם ולא נותרו בגליל.
ריכוז זה, של שלושה גדודים, הפך את המבצע למבצע חטיבתי, אם כי הכוח החטיבתי לא הופעל במהלכו במרוכז.
ב-6 במאי ערך הגדוד השלישי ניסיון ראשון לכבוש את צפת, אך הניסיון נכשל.
ב-10 במאי החל ניסיון שני, ועד 11 במאי הושלם כיבוש העיר.
עם הכיבוש נסוגו הכוחות הערביים מהעיר, ויחד איתם ברחו רוב התושבים הערביים מצפת ומישובי עמק החולה.
כך הפכה הדרך אל הגליל העליון המזרחי לבטוחה, וכמוה גם הדרכים הפנימיות בין היישובים היהודיים האזור.
שיבוש ההכנות לפלישה של הכוחות הערביים
לקראת הפלישה הצפויה של צבאות ערב, נערך הגדוד הראשון לכבוש את מליכייה (כיום מלכיה), בה עבר אחד משני הכבישים היחידים מלבנון לגליל (השני עבר לאורך חוף הים התיכון).
ב-15 במאי הגדוד הראשון אכן תקף וכבש את המקום.
אלא שהתקפת נגד של הלבנונים יחד עם 'צבא ההצלה' אילצה את הפלמ"ח לסגת, תוך שהוא סופג אבדות כבדות.
עם זאת, פלוגה של הגדוד השלישי, ששוגרה למקום לצורך חיפוי על נסיגת הגדוד הראשון, כבשה אגב כך את משטרת נבי יושע, אשר פונתה על ידי הערבים שהחזיקו בה, ב-16 וב-17 בחודש.
בשל חשיבותה של מליכייה כשער הכניסה לגליל, נערך ניסיון נוסף לכבשה.
זו הפעם הפלמ"ח ערך ב-28 במאי תקיפה לילית של המקום, אשר הסתייעה בתנועה של טור ממונע מכיוון העורף, דרך שטח לבנון, לצורכי הטעיה.
ההטעיה הצליחה, וב-29 במאי הושלם כיבוש מליכייה.
כן ערך הפלמ"ח מספר מבצעי פגע וברח לשבוש דרכי הפלישה וההכנות אליה.
במסגרת אלה נהרסו גשר מעל נהר הליטני (16 במאי), גשר מעל הבניאס, ובסיסי צבא סוריים שהיו קרובים לשמיר וללהבות הבשן.
ב-19 במאי הותקף מאגר נשק, תחמושת ודלק של הצבא הסורי בבית המכס העליון במורדות המזרחיים של רמת הגולן, ארבעה קילומטר מגשר בנות יעקב בידי הגדוד השלישי של הפלמ"ח.
המאגר שהושמד נועד לתמוך בפלישה הסורית לשטחה של מדינת ישראל והפגיעה בו דחתה את הפלישה הסורית בשבועיים.
המבצע הסתיים כאשר מטרותיו הושגו כמעט במלואן, אלא שבסוף מאי ובתחילת יוני דוד בן-גוריון, ראש הממשלה ושר הביטחון, כפה את דעתו כי חייבים להעביר את גדודי הפלמ"ח שלחמו בצפון לגזרת לטרון.
עם יציאת 'יפתח', חזרו הערבים וכבשו את מלכיה ובנוסף, הסורים כבשו את משמר הירדן, ובכך שבו לתפוס אחיזה בגליל העליון המזרחי, וכן קיימו הערבים (צבא ההצלה) רצף יבשתי מגבול לבנון ועד הגליל התחתון.
רק במבצע חירם, בסוף אוקטובר 1948, כוחות צה"ל השלימו את כיבוש הגליל.
מבצע ימי תשובה הוא מבצע צבאי שערך צה"ל בצפון רצועת עזה בין 30 בספטמבר 2004 ל־15 באוקטובר 2004. המבצע התמקד באזורים של בית חאנון, בית לאהיא ומחנה הפליטים ג'באליה שהיוו אתרי השיגור העיקריים של רקטות קסאם על העיר שדרות והיישובים הישראלים באזור.
המבצע נפתח בתגובה להרג שני ילדים בשדרות על ידי רקטת קסאם.
במבצע נהרגו בסך הכול חמישה ישראלים (שלושה אזרחים ושני חיילים) ובין 104 ל־133 פלסטינים (שני שלישים מהם מחבלים).
בעקבות מותם של ילד קטן ופעוטה בשדרות מרקטת קסאם, פתחה ישראל במבצע צבאי נרחב בצפון רצועת עזה, שהתמקד בערים בית חאנון, בית לאהיא ומחנה הפליטים ג'בליה.
מטרתו של המבצע הייתה למנוע מארגוני הטרור הפלסטינים לשגר רקטות קסאם ופצצות מרגמה על יישובים ישראלים בתוך הרצועה ומחוצה לה.
ביום השני של המבצע נהרגו בבוקר תושבת אלי סיני ושני חיילים מהתקפות מחבלים.
אלו היו 5 ההרוגים של ישראל במבצע.
לצורך המבצע הקים צה"ל חמ"ל (חדר מלחמה) משותף שכלל מפקדים בכירים מכל הזרועות המעורבות בלחימה: כוחות יבשה, חיל האוויר, כוחות מודיעין ושב"כ.
על המבצע פיקד תא"ל שמואל זכאי ואילו את חיל האוויר ייצג תא"ל אמיר אשל.
בשטח פיקדו על הכוחות אל"ם אבי לוי, מפקד החטיבה הצפונית של רצועת עזה, אל"ם איל איזנברג, מפקד חטיבת גבעתי ואל"ם ארז צוקרמן שפיקד על כוחות חטיבת גולני.
במבצע זה הפעיל צה"ל בסיוע אווירי צמוד ומדויק של מזל"טים ומסוקי קרב שאיתרו והשמידו חוליות קסאם ונ"ט בזמן שכוחות היבשה של צה"ל איכנו מטרות, חישפו שטחים ופיתו את המחבלים ליזום מגע.
במהלך המבצע נורו עשרות רקטות נ"ט על כוחות צה"ל אך גרמו לפצועים קלים בלבד, דבר שהעיד על איכות המיגון של הרק"מ הישראלי.
במהלך המבצע נהרגו בין 104 ל־133 פלסטינים, ביניהם כ־62–87 מחבלים ו־18–31 ילדים (אין הסכמה על הנתונים).
במהלך המבצע הושמדו כעשר חוליות קסאם (כאשר חוליה כוללת 2–5 מחבלים ו־1–3 רקטות).
כמו כן, נהרסו 77 בתים ועוד מספר רב של בתים נפגעו במהלך הלחימה.
חיל ההנדסה הקרבית חישף שטחים נרחבים ששימשו כמסתור ליורי הטילים והרס בתים שמהם נורו רקטות נ"ט, פצמ"רים וקסאמים על כוחות צה"ל ויישובי הסביבה.
במהלך המבצע ישראל האשימה את אונר"א בסיוע למחבלים הפלסטינים וחשפה סרט המוכיח לכאורה העברת רקטה ברכב של האו"ם.
באו"ם הכחישו וטענו שמדובר באלונקה.
לבסוף הודו בצה"ל שאין ודאות שהעצם הנראה בסרט הוא קסאם, מה שגרר ביקורת קשה בארץ על דוברת צה"ל רות ירון.
לעומת זאת, ההאשמות היו חמורות מספיק בשביל לגרום לקופי ענאן להתערב, וראיון של פיטר האנסן, מזכ"ל אונר"א, שקבע כי אין לו עניין בדעתם הפוליטית של עובדיו גם אם יהיו תומכי חמאס, גרם למבוכה רבה בקרב הארגון ובסופו של דבר להחלטה שכהונתו של האנסן לא תוארך.
במועצת הביטחון של האו"ם הועלתה הצעה לגנות את ישראל על המבצע ולדרוש ממנה לסגת מיד, אך ארצות הברית הטילה עליה וטו מאחר שהחלטה זו התעלמה לחלוטין מהטרור כנגד אזרחים ישראלים.
בסוף השבוע של 17 באוקטובר, צה"ל הודיע על נסיגה ממחנה הפליטים ג'בליה ומרכזי האוכלוסייה אחרי שהכריז כי המבצע השיג את מטרותיו, וכן הזהיר שאם יחודש הירי, צה"ל ישוב לפעול באזור זה.
שני הצדדים טענו לניצחון במבצע.
סרן יעקב דלל, מדובר צה"ל אמר:
"פגענו ביכולת שלהם לשגר קסאמים מג'בליה.
תקפנו הרבה תאים [של טרוריסטים] ועכשיו יש פחות חברי חמאס שישגרו רקטות.
הנחתנו מכה קשה לכל תשתית החמאס בג'בליה".
החמאס פרסם באתר אינטרנט הודעה בה הוא הכריז על ניצחון והברחת "האויב החיצוני" ואף הפיץ ידיעות שקריות על כך שבמהלך המבצע אנשי החמאס הרגו 24 חיילים.
מספר האבדות בין 30 בספטמבר ל־15 באוקטובר 2004:
שני ילדים בשדרות (מרקטת קסאם).
מקורות שונים טוענים למספרים שונים של הרוגים בקרב הפלסטינים, חלקם כוללים גם פלסטינים שנהרגו בדרום רצועת עזה (כגון ברפיח) אף על פי שהמבצע הוגבל רק לצפון הרצועה.
ההערכות השונות נעות בין 104 ל-133 פלסטינים שנהרגו על ידי צה"ל, ובתוכם בין 50 ל-87 מחבלים שהיו מעורבים בלחימה, והשאר אזרחים.
על פי Associated Press נהרגו במהלך המבצע 109 פלסטינים, מהם 18 קטינים.
סוכנות הידיעות רויטרס דיווחה שחובשים פלסטינים דיווחו ש־104 פלסטינים נהרגו, מהם לפחות 62 חמושים ו־42 אזרחים.
לפי Al-Mezan Center for Human Rights, במהלך המבצע נהרגו כ־133 פלסטינים, מהם 31 ילדים ונפצעו בסך הכול 550 פלסטינים.
הארגון אינו מבחין בין חמושים ללא־חמושים.
לפי הודעת צה"ל, 130 פלסטינים נהרגו, רובם מחבלים.
לפי ספירה שערך עיתון הארץ, כ־129 פלסטינים נהרגו במהלך במבצע, מהם 42 אזרחים ו־87 מחבלים (68 מחבלי חמאס, 19 מגדודי חללי אל־אקצא של הפת"ח והשאר מהג'יהאד האסלאמי הפלסטיני וועדות ההתנגדות העממיות).
במבצע ימי תשובה צה"ל הדגים לראשונה את "טקטיקת הבועה" ללוחמה בשטח בנוי שבה כוחות קרקע עובדים עם סיוע אווירי צמוד בעל יכולת לפגיעה כירורגית ומדויקת במטרות טרור שמסמנים לו מהקרקע, ומנגד – מזל"טים ומסוקים של חיל האוויר מעבירים לכוחות הקרקע תמונה מדויקת של שדה הקרב.
טקטיקה זו נחלה הצלחה מזהירה וחלק רב מאבדות המחבלים הפלסטינים והפגיעות במשגרי הקסאם נגרמו על ידי חיל האוויר הישראלי.
המיגון שעל הרק"מים הישראליים הוכיח את עצמו כמענה יעיל לאיומי רקטות נ"ט דוגמת ה־RPG-7 ורקטות הנ"ט תוצרת חמאס: אלבאנא, אל־בתאר ואל־יאסין.
חלה רגיעה זמנית בשטח וכמות הקסאמים על שדרות פחתה.
נזק רב נגרם לתשתיות האזרחיות של בית חאנון, בית לאהיא ומחנה הפליטים ג'בליה.
האשמות של ישראל כנגד אונר"א על סיוע לטרור גורמות למזכ"ל האו"ם קופי ענאן להחליט שלא להאריך את כהונת מנכ"ל אונר"א פיטר האנסן.
אומנם ההאשמות הנקודתיות על תובלת רקטת קסאם, לא הוכחו אך האנסן הודה שאונר"א מעסיקה פעילי חמאס ושהוא אינו רואה שום בעיה בכך.
בעקבות הדלפות לעיתון הארץ על כך שצה"ל רוצה לסיים את המבצע מוקדם יותר ממה שהורה הדרג המדיני, הרמטכ"ל משה יעלון ערך בדק בית הכולל חקירות בפוליגרף ומצא את תת־אלוף שמואל זכאי, עד אז מפקד מצטיין ומוערך, אשם.
בעקבות הגילוי החליט זכאי להתפטר ויעלון הדיח אותו.
יעלון ספג ביקורת רבה הן בציבור הן משר הביטחון שאול מופז על התנהלותו בפרשה.
מבצע יואב, אשר נערך בין 15 ל-22 באוקטובר 1948, היה מבצע של צבא הגנה לישראל במלחמת העצמאות.
מטרת המבצע הייתה פריצת הדרך אל הנגב המנותק, ודחיקת הצבא המצרי ממנו.
מבצע זה, שהיה אחד הגדולים באותה מלחמה, החל במהלומה של חיל האוויר.
למרות שבסוף המבצע, לצבא המצרי נותרה דריסת רגל בארץ והוא אף שמר על כושר לחימה ניכר, נחל המבצע הצלחה: הדרך לנגב נפרצה, השטח שתפס הצבא המצרי הצטמצם במידה ניכרת, וכוח מצרי גדול כותר בכיס פאלוג'ה.
לקראת סוף המבצע כבש צה"ל את באר שבע.
השנייה, 'הכוחות הקלים', ובה בעיקר כוחות של מתנדבים, עשתה דרכה צפונה מזרחה דרך עוג'ה אל-חפיר (בימינו ניצנה), להר חברון ועד לירושלים.
כוח חטיבתי חיבר בין הזרועות בכביש אל-מג'דל (כיום אשקלון) - אל פלוג'ה - בית ג'יברין, ואגב כך, ניתק את כל היישובים היהודיים בנגב שמדרומו.
ניתוק זה הפך לאחת הבעיות האסטרטגיות העיקריות של ישראל בהמשך המלחמה.
לעת עתה, הועברה אספקה לנגב במטוסים (מבצע אבק) ובהסתננות, אך בכל זאת היווה הניתוק גורם מגביל ביותר באשר להמשך שליטת ישראל באזור.
עם זאת, למערך המצרי, אשר חסם את הדרך לנגב, היו נקודות חולשה, ודבר זה עורר את התקווה, כי ניתן יהיה לפרוץ דרכו.
כפי שניסח זאת יגאל אלון:
בעת ההפוגה השנייה העלה המתווך מטעם האו"ם פולקה ברנדוט, טרם נרצח, תוכנית להסדר, ולפיה יוצא כל הנגב מתחומי מדינת ישראל.
רצח ברנדוט הפך את תוכניתו למעין 'צוואה', והעלה את ההסתברות לקבלתה.
כך גבר הצורך בישראל לקבוע 'עובדות בשטח', שישימו לאל יישום עתידי של תוכנית זו.
בכל מקרה, המשך ההפוגה לזמן רב, הטיל עומס כבד על הכלכלה והחברה הישראליים, ומצבה של ישראל בכמה מן החזיתות, ובייחוד בנגב המנותק, דרש שיפורים בטרם תסתיים המלחמה.
כך, שאפה ישראל לחדש את הקרבות פן המערכת הבינלאומית 'תקפיא' את החזיתות במצבן הנוכחי.
בהקשר זה, הכיר האו"ם בזכותה של ישראל לשלוח שיירות אספקה לנגב, והדבר נתן לצה"ל עילה לתקוף, אם וכאשר יעלה הצורך.
בסוף ספטמבר, לאחר תקרית חמורה, דחתה ממשלת ישראל הצעה לחדש את הקרבות בחזית המרכז, ומכאן ואילך מרכז הכובד האסטרטגי הישראלי עבר לנגב.
ההנחה הייתה כי הלגיון הערבי לא יתערב כל עוד הוא לא יותקף.
באופן דומה, ההנהגה הישראלית הניחה כי גם יתר הצבאות הערביים: הסורי, העיראקי והלבנוני, יישארו פסיביים.
בכל זאת, הותיר צה"ל בצפון ובמרכז כוחות גדולים יחסית, למקרה שההנחה תכזיב.
ב-15 באוקטובר 1948 הודיעה ישראל למטה האו"ם, כי שיירה יצאה לנגב, דבר שעליו הוסכם בתנאי ההפוגה השנייה.
ההנחה הייתה שכוחות חיל המשלוח המצרי יפתחו באש על השיירה.
המצרים אכן פתחו באש דלילה.
אנשי השיירה "הגבירו את הרושם" באמצעות הבערת מכל של דלק שגרם לפיצוצים באחת המכוניות, והיתר חזרו על עקבותיהן.
שם המבצע היה בתחילה עשר המכות, אך שמו הוחלף על ידי מפקד המבצע, יגאל אלון, ל'יואב', על שם כינויו של יצחק דובנו, קצין ההדרכה הראשי של הפלמ"ח, שנהרג בעת שפיקד על הגנת קיבוץ נגבה.
מטרת המבצע הייתה "מיגור הכוח המצרי במרחב חזית ד'" (פיקוד דרום במושגי ימינו).
במסגרת מטרה זו נדרשו הכוחות גם לפרוץ את הדרך אל הנגב, שהיה מנותק על ידי המערך המצרי בקו אל-מג'דל-בית ג'וברין.
כן תוכנן מבצע כנגד הכוחות הקלים המצריים שבחלקו הדרומי של פרוזדור ירושלים.
תוכניות אלה הפכו למבצע יקב ומבצע ההר, אשר נערכו במקביל למבצע יואב.
על פי התוכנית, נועדו הכוחות השונים לנעוץ מספר טריזים במערך המצרי.
האחד, נועד לנתק את הטור המצרי העיקרי, זה אשר התקדם במקביל לחוף הים התיכון.
הטריז, שנועד להינעץ באזור בית חאנון, נועד לאיים על דרך האספקה שלו.
כן נועד להינעץ טריז דרומה, בין גת לרוחמה, באזור פאלוג'ה ועיראק אל-מנשייה (אשר היווה מערך מוגן אחד).
טריז אחר נועד להפריד בין הכוח המצרי שבנגב, לבין זה שבהר חברון, ונועד להינעץ מזרחה לפאלוג'ה, באזור ח'רבת אלראי (כיום דרומה מזרחה למפגש כביש 35 וכביש 6 דרום).
טריזים אלה, הן כל אחד לבדו, הן במצטבר, נועדו לערער את עמידותו של המערך המצרי, על ידי יצירת חיץ בין חלקיו השונים.
הטריז שנועד להינעץ בין גת לרוחמה, נועד גם להוות מסדרון המוביל אל הנגב המנותק.
אמנם הכביש הראשי לנגב (כביש 232 בימינו) עבר מערבה משם, אולם מסיבה זו עצמה היה המערך המצרי חזק יותר באזור הכביש, וכלל, בין היתר, את משלטי הצומת שליד נגבה (צומת גבעתי של ימינו) ומשלטי חוליקאת (חלץ), כמה ק"מ דרומה משם.
המשך התוכנית, האם לפנות לבאר שבע או לעזה, היה גמיש, מכיוון שאלון היה מודע לכך שהתערבות בינלאומית עשויה לעצור את הקרבות בשלב כלשהו.
עם זאת, אליבא דאלון, התקפה על עזה הייתה יכולה לתרום יותר למטרת המבצע: מיגור הצבא המצרי.
יתרה מזו, לכל שלב ולכל מרכיב במבצע היה ערך אסטרטגי בפני עצמו, אפילו לא יהיה לו המשך, ותלוי רק באופן רופף בחלקים המקבילים במקומות אחרים בזירה.
כלומר, הייתה זו תוכנית 'מודולארית', הן בזמן, הן במרחב.
הכוחות הישראליים שלקחו חלק במבצע היו בגודל אוגדה לערך, במושגי ימינו.
אלה כללו את חטיבת גבעתי, חטיבת יפתח, הגדודים השביעי והתשיעי של חטיבת הנגב, כאשר זה האחרון הסתנן לנגב, על כלי רכבו, בימים שטרם המבצע, כמו גם פלוגה מן הגדוד השמיני באותה חטיבה.
כן צורפו גדוד שריון 82, וגדוד 88, אשר כלל נשק מסייע, שהשתייכו לחטיבה 8. לאלה צורפה מחלקת המרגמות של גדוד 89 מאותה חטיבה (הגדוד עצמו נותר כעתודה מטכ"לית).
לאחר מספר ימים, נשלחה גם חטיבה 9 לחזית הדרום.
כן עמדו לרשות המבצע כוחות חי"ם, ארבעה גדודים, ממחוזות הנגב והשפלה, שני גדודים בכל מחוז.
הכוח הארטילרי הורכב מארבע סוללות 75 מ"מ, ארבע סוללות 65 מ"מ (נפוליאונציקים), שני תותחים נ"ט 6 ליטראות (שלל), שני תותחים נ"ט 17 ליטראות (שלל), וכן שמונה תותחי נ"מ בקוטר 20 מ"מ.
היה זה הכוח הארטילרי הגדול ביותר שרוכז עד אז על ידי צה"ל.
כן שותפו במהלך המבצע כוחות אוויר וים (ר' להלן).
כל אלה הוכפפו למטה חזית ד' (חזית הדרום), בראשו עמד יגאל אלון.
הכוח המצרי בארץ ישראל היה בגודל של כארבע חטיבות, מהן כשתיים בחזיתות הלחימה העתידית השונות.
המבצע החל בהתקפות אינטנסיביות, במושגי מלחמת העצמאות, של חיל האוויר, על בסיסים של חיל האוויר המצרי, כמו אל עריש, ועל מטרות אחרות, במסגרת מבצע אגרוף.
בלילה הראשון של המבצע, 16-15 באוקטובר, יצא גדוד 53 של 'גבעתי', וחסם את כביש פאלוג'ה-בית ג'יברין בח'רבת א-ראעי.
הטריז ננעץ אמנם ללא קרב, אך למחרת בבוקר תקפו את כוח 'גבעתי' כוחות בלתי סדירים, המסופחים לצבא המצרי.
הגדוד השלישי של חטיבת יפתח יצא מניר עם בליל 15–16 באוקטובר, והחל לנוע מערבה ולתפוס משלטים בכיוון בית חאנון.
המשלטים, אשר המצרים לא החזיקו בהם כוחות, נתפסו ללא קרב.
באותו לילה פוצץ הגדוד הראשון של 'יפתח' גשר, עליו עבר כביש, מצפון לבית חאנון, ונכשל בניסיון לפוצץ גשר רכבת.
לעומת זאת, הגדוד התשיעי הצליח לחבל, באותו לילה, בקו הרכבת דרומה יותר, בין עזה לרפיח ומדרום לרפיח.
עם בוקר החלו לוחמי הגדוד השלישי להטריד באש את התחבורה המצרית בכביש רפיח-איסדוד (כיום כביש 4).
בנוסף, בימים הבאים ערכו המצרים התקפות נגד.
למרות הפגזות קשות שגרמו לנפגעים רבים, ולמרות התקפות הנגד, נאחזה 'יפתח' במשלטים שתפסה.
החל מ-17 לחודש, החלו המצרים, אשר הטריז איים על דרכי התחבורה שלהם, להסיג את כוחותיהם שמצפון לו.
נסיגה זו נעזרה בהפגזות מצריות עזות, אשר אכן חיפו עליה בהצלחה, על משלטי הטריז הישראליים.
משראו כוחות 'יפתח' כי המצרים מצליחים להניע את כוחותיהם למרות האש הישראלית, החלו לתפוס משלטים קרובים יותר ויותר לכביש, עד כ-600 מ' ממנו.
ב-19 לחודש, ניסיון של הפלמ"ח לכבוש בכוח של שתי מחלקות את משלט 'העץ', אשר היווה מטרד למשלטי הטריז הצפון מערביים, נכשל תוך ספיגת אבדות.
לבסוף, ב-21 באוקטובר 1948, 'יפתח' השיגה אחיזה ממערב לכביש, תוך ניתוקו המוחלט, והגדוד השלישי כבש ללא קרב את בית חאנון.
בבוקר 16 באוקטובר 1948 החלה ההתקפה על עיראק אל-מנשייה בפיקודו של מג"ד 7, עוזי נרקיס.
למרות שהפלמ"ח היה מורגל ומאומן הרבה יותר לקרבות לילה, נבחרה התקפת יום, כדי למצות את כוחו של מרכיב השריון בכוח התוקף.
ההתקפה כוונה לשתי נקודות מפתח: שייח' אל-עיראני, מצפון לכפר, ובית הספר, אשר ניצב על הכביש לפאלוג'ה, מצפון מערב לתל.
כוח נוסף, שכלל מחלקת חי"ר ושלושה טנקי "הוצ'קיס", נועד לבצע חסימה על הכביש לפאלוג'ה.
הכוח התוקף הורכב מהגדוד השביעי של חטיבת הנגב ומגדוד הטנקים של חטיבה 8: שבעה טנקי "הוצ'קיס" ושני 'קרומוול'.
כן הוקצה סיוע אווירי (שלא ניתן לבסוף.
ההפצצה בוצעה רק לאחר תום הקרב) וסיוע ארטילרי, חלקו של גדוד 88: תותחי 65 ו-75 מ"מ ומרגמות 120 מ"מ.
לתוקפים לא היה ניסיון בתקיפה משולבת של חיל רגלים ושריון, ולמעשה, כל כוח פעל לבדו.
להתקפה, אשר יצאה מקיבוץ גת, קדמה הרעשה ארטילרית, אשר החלה עם אור ראשון.
בשעה 7:00 החלה החסימה לנוע ליעדה, ובהגיעה נפגע אחד הטנקים.
שתי מחלקות הרגלים, אשר תקפו את בית הספר, הצליחו להשתלט עליו.
ארבעת טנקי ה'הוצ'קיס', אשר נועדו לפעול בשיתוף פעולה עם הכוח, יצאו מכלל פעולה, בין אם נפגעו בקרב, בין אם בשל תקלות.
המצרים החלו להפגיז בתותחים ובמרגמות את הכוח, אשר ספג גם אש מקלעים עזה: שתי מחלקות חי"ר, אליהן נילוו שני ה'קרומוול', אשר היה בדרכו ליעדו בשייח' אל-עיראני.
מעט אחרי 8:00 שני ה'קרומוול' יצאו מכלל פעולה עקב תקלות מכניות, נעצרו ואחר כך נסוגו.
הדבר גרם לעצירת כוח החי"ר למרגלות התל.
גם כאן, שני הטנקים אשר ליוו את הכוח לא תרמו משמעותית להתקפה.
כללית, התקווה כי הופעת הטנקים תדהים את המצרים ותוציאם משיווי משקל, לא התאמתה.
ב-8:30 בערך, המצרים פתחו בהתקפת נגד.
כל כוחות החי"ר אשר תקפו את עיראק אל-מנשייה פתחו בנסיגה, אשר הפכה בהמשך למנוסה.
שלושה מטנקי ה'הוצ'קיס' נותרו בשדה הקרב, וגם האחרים יצאו מכלל שימוש.
לכוח העתודה לא נותר אלא לסייע בחילוץ הנפגעים, שמספרם עלה למאה, בקירוב, רובם מגדוד 7, ובחילוץ חלק מן הכלים הפגועים.
הנסיגה הושלמה בשעות הבוקר המאוחרות.
נראה כי התקפה זו, על אף כישלונה, הביאה לריתוק כוחות מצריים, דבר שסייע להצלחת גדוד 53 בטריז המזרחי (ר' למעלה).
המפלה הכבדה בעיראק אל-מנשייה העמידה את מפקד המבצע יגאל אלון בפני בעיה חמורה: האם להמשיך ולתקוף את עיראק אל-מנשייה בהתאם לתוכנית או לשנות אותה ולתקוף את משלטי הצומת.
לחלופין, ניתן היה להסתפק לכאורה בטריז המזרחי כדי להגיע דרכו לישובי הנגב, אם כי בדרך צדדית.
בעיה אחרת הייתה נעוצה בכך שגורם ההפתעה אבד, וניתן היה להניח כי הכוחות המצריים ניצבים הכן לקראת התקפות נוספות.
המצרים הציבו גדוד להגנה על משלטי הצומת.
המערך המצרי במקום התבסס על שלושה משלטים.
מצפון מזרח לצומת היו משלט 113 והמשכו משלט 100. ממערב לצומת היו משלט הצומת הצפוני והדרומי.
המשימה הוטלה על גדוד 51 של חטיבת גבעתי.
כתחליף חלקי לאובדן גורם ההפתעה, הוחלט לתקוף את משלטי הצומת מצד מערב, ולא ממזרח או מצפון, כפי שוודאי ציפו המצרים.
בשעה 22.30 התחילה ההתקפה על המשלטים 113 ו-100. המחלקות הסתערו ברימונים, יריות מהמותן ולעיתים גם בכידונים, והמשלטים נכבשו.
באותו הזמן תקפה פלוגה אחרת מגדוד 51 את מוצב הצומת הדרומי.
ההתקפה על מוצב הצומת הצפוני לא נערכה, כיוון שהמחלקה אשר נועדה לכבוש אותו נתגלתה בדרכה על ידי המצרים במשלט הדרומי.
היא הצטרפה, אפוא, להתקפה על אותו משלט, אשר נכבש אמנם, לאחר קרב קשה, אשר במהלכו ערכו המצרים התקפת נגד, על ידי שני הכוחות המסתערים.
הכוח המצרי על משלט הצומת הדרומי התגלה כחזק בהרבה מן הצפוי, וגם מחלקת העתודה נקראה להצטרף לקרב על המשלט הדרומי.
עם עלות השחר החלו המצרים לתקוף ללא הפסקה את המשלט הזה אך כל ההתקפות נהדפו.
כן הפגיזו המצרים את יתר המשלטים שכבשה 'גבעתי'.
לקראת ערב נסוגו המצרים גם ממוצב הצומת הצפוני.
כיוון שכך, גדוד 54 התקדם ותפס את משלטי כאוכבה (כיום כוכב מיכאל), אשר היו ריקים ואף לא מחופרים.
למחרת, ב-18 לחודש, כבש גדוד 54 גם את בית טימא (ליד תלמי יפה).
חטיבה 9 ו'דרך בורמה המצרית'
בעת פתיחת המבצע, חטיבה 9 שהתה בצפון.
משהתברר כי יתר הצבאות הערביים אינם נוטים לסייע למצרים, ולנוכח הכישלון והאבדות הכבדות בהתקפה על עיראק אל-מנשייה, הורדה החטיבה לדרום במסע לילי מזורז, בליל 17–18 באוקטובר.
יעדה של החטיבה היה מתחם גדודי, ובו שבעה משלטים, אשר השתרע מדרום לכרתיה.
מערך זה הגן על 'דרך בורמה המצרית', מצד אחד, והיה חלק מרצועת הניתוק המצרית של הדרך לנגב, מצד שני.
החטיבה תקפה בליל 19-18 באוקטובר במטרה לנעוץ טריז נוסף במערך המצרי, וכן לפרוץ דרכו דרך חלופית לנגב (שכן באותו שלב משלטי חוליקאת עדיין לא נכבשו בידי צה"ל).
גדוד 91 של החטיבה נועד לתקוף ראשון, וגדוד 92 נועד לתקוף אחריו.
גדוד 11 של החטיבה נותר בעתודה.
ההתקפה החלה בשעה 21:00. עם עלות גדוד 91 על המוצב הראשון, הוא נתקל באש חזקה, ואליה הצטרפה אש מצרית, ככל הנראה מטווחת מראש, מן המוצבים האחרים.
הגדוד נסוג, ולגדוד 92 נותר רק לסייע בחילוץ, אשר הסתיים ב-19 באוקטובר בשעה 3:00. אבדות החטיבה היו 13 הרוגים ו-37 פצועים.
החטיבה נותרה בדרום עוד מספר ימים, וסייעה בהצלחה בניתוק המערך המצרי שבאזור פאלוג'ה מן הכוחות שבאזור שבין בית ג'יברין והר חברון.
בליל 21–22 באוקטובר ניסתה 'גבעתי' לתקוף שוב את אותו מערך מוצבים, זו הפעם מדרום מערב, על מנת לנעוץ טריז ב'כיס פלוג'ה' שנוצר בעקבות פריצת הדרך לנגב.
בליל 17–18 באוקטובר תקף הגדוד הראשון של חטיבת יפתח בפיקודו של אסף שמחוני, אשר יצא מגברעם, את גבעה 138.5 במשלטי חוליקאת.
ההתקפה, אשר קדמו לה הפצצה מן האוויר והרעשה על ידי מרגמות, נהדפה על ידי המצרים.
אשר קיבלו תגבורת מבית טימא (שטרם נכבשה אז על ידי 'גבעתי').
כך, אף על פי שמשלטי הצומת נכבשו על ידי 'גבעתי', הרי המשך הדרך לנגב, כלפי דרום, נותר חסום.
כיוון שכך, גדוד 52 מתוגבר בפלוגה מגדוד 54, אשר יצאו מבית טימא ומכאוכבא, תקפו שוב את משלטי חוליקאת.
הכוח המצרי המגן על המשלטים, שישה במספר, מנה שלוש פלוגות.
ההתקפה החלה בליל 19–20 באוקטובר, ונערכה על כל ששת המשלטים בעת ובעונה אחת.
לאחר הפגזת ארטילריה החלו הסתערויות בקרבות כידונים ופנים אל פנים עד לנשיכות.
עם שחר היו כל משלטי חוליקאת בידי כוחות 'גבעתי'.
עד למבצע יואב נערכו חמישה ניסיונות לכיבוש משטרת עיראק סואידן, כולם לשווא.
בלילה שבין 19 ל-20 באוקטובר ערכה חטיבת 'גבעתי' ניסיון נוסף לכיבוש מבנה המשטרה.
על פי המידע המודיעיני שקיבל הכוח, הייתה במקום "מחלקה בעלת מוראל נמוך".
בפועל הייתה במקום פלוגה, עם כמות ניכרת של נשק מסייע.
לאחר הפצצה אווירית בשעות אחר הצהריים, בשעה 23:00 ניסה גדוד 51 של גבעתי לפרוץ אל בניין המשטרה, תוך שימוש במק"בים, מרגמות, תותחים וכוח חבלה מוגבר.
הלוחמים הצליחו אמנם לפרוץ שתי גדרות תיל, אך במאמציהם לפרוץ את הגדר השלישית נתקלו באש חזקה ונסוגו.
בחיפוי התקפה זו עשו דרכם לנגב הגדוד השביעי של הפלמ"ח והזחל"מים של גדוד 82, כהכנה לכיבוש באר שבע (ר' להלן), שכן הדרך לנגב לא נפרצה עדיין במלואה, והקרב על משלטי חוליקאת (ר' למעלה) עדיין ניטש באותו לילה עצמו.
ההתקפה השביעית תוכננה בקפדנות, לאחר לימוד מדוקדק של מודיעין, ובכלל זה חקירת שבויים ופענוח מסמכי אויב.
להתקפה היבשתית קדמה בשעות אחר הצהרים הפצצה אווירית.
יומיים לאחר כישלון הניסיון השישי, בלילה שבין 21 ל-22 באוקטובר, הכוח הפורץ, שנעזר זו הפעם בלהביורים, הצליח להבקיע שתיים מתוך חמש גדרות התיל והתקרב עד למרחק של 50 מטר מדרום למצודה, אך התקדמותו נבלמה בשל אש חזקה ממצדית חיצונית למצודה.
אף על פי שהמצדית שותקה, ההתקפה נעצרה מבלי לפרוץ את גדרות התיל.
בינתיים הצליח משוריין עמוס בחומר נפץ, להגיע עד למרחק של 30 מטרים מן המצודה.
אולם אז נפגע מפגז נ"ט שגרם לפיצוץ חומר הנפץ.
פיצוץ המשוריין הביא לפריצת גדרות התיל ואפשר לכוח התוקף לחדור דרך הפרצה ולהגיע אל הקיר המערבי של המצודה.
חבלנים שהוזעקו רגלית, הצליחו לפרוץ פתח ברוחב אדם אחד בקיר המשטרה.
אולם בשל אור היום הוחלט לסגת ולא לנצל את המצב שנוצר כדי להסתער על מבנה המשטרה.
בקרב זה היו לגדוד 51 של גבעתי חמישה הרוגים ו-26 פצועים.
פתיחת הדרך לנגב נוצלה מיד לכיבוש באר שבע.
ההחלטה לתקוף את באר שבע ולא את עזה התקבלה לנוכח ההערכה ששעון החול המדיני לא יאפשר את כיבושה של האחרונה, שהצריך לפי ההערכות זמן רב יותר.
ואכן, ב-19 באוקטובר החליטה מועצת הביטחון על הפסקת אש.
ממשלת ישראל השהתה את תשובתה, על מנת לתת לכוחות עוד כמה ימי לחימה, להשלמת משימותיהם.
עם זאת, ברור היה כי הזמן לכך קצוב.
גדודים 82, 88 ו-7 התרכזו באזור משמר הנגב, וגדוד 9 התרכז באורים.
יתר היחידות המסייעות, תותחים ומרגמות, התרכזו בחצרים (קֶלטה, כפי שנקרא אז הקיבוץ).
מהירות הפעולה של צה"ל הביאה לכך שהכוחות המצריים בבאר שבע, בגודל גדוד מוגבר לערך, לא היו ערוכים להתקפה הממשמשת ובאה, ואף לא נודע להם על פריצת הדרך לנגב.
בשעה 3:45 פתחו התותחים והמרגמות באש ארטילרית מעמדות הממוקמות ממערב לעיר, ונערכו פעולות הטעייה מדרום לעיר.
בהמשך תקף הגדוד התשיעי וכבש את חלקה הצפוני של העיר, שמחוץ לתחומה המבוצר.
הקומנדו הצרפתי, אשר פעל במסגרת הגדוד, כבש את מוצב בית הקברות, והכוחות התקדמו בחלקה הצפוני של העיר, עד שהגיעו אל הכביש הראשי החוצה אותה.
עם בוקר, ב-21 באוקטובר 1948, תחת הרושם כי הגנת העיר מתפוררת, תקף כוח הזחל"מים, אשר יצא מצפון העיר, את תחנת הרכבת.
ארבעה זחל"מים עלו על מוקשים, והכוח נסוג.
נסיגתו העלתה חשש במפקדת המבצע, כי הכוחות שחדרו לעיר יימצאו בנחיתות באור יום.
לפיכך, כוח מן הגדוד השביעי, יחד עם פלגת שריוניות מגדוד 88, תקף שנית את תחנת הרכבת, וזו הפעם כבש אותה.
הכוח המשיך והתקדם לבניין המשטרה, אשר היה מעוז ההתנגדות העיקרי שנותר.
בשעה 9:45, לאחר שנורו על המשטרה מספר פגזים, נכנע הכוח המצרי שהגן על הבניין.
כיבוש המשטרה בישר את כיבוש העיר באר שבע כולה.
גדוד 9 ניסה בהמשך אותו יום להתקדם ולכבוש את המחנה הבריטי לשעבר קמפ אל שריף (כיום מול השער של עיר הבה"דים), ונהדף.
פעילות חיל הים במבצע הייתה הנחתת אש, כסיוע למבצע, על הכוחות המצרים ועל מטרות אחרות, מכיוון הים.
פעילות זו כללה הפגזת איסדוד, עזה ואל-מג'דל.
כן פגע חיל הים בספינות של חיל הים המצרי, כאשר ביום האחרון למבצע נתגלו והוטבעו אוניית הדגל של הצי המצרי "האמיר פארוק" ושולת מוקשים שנלוותה אליה.
משימות חיל האוויר היו להשמיד מטוסי האויב, לתקוף יעדים אסטרטגיים וטקטיים של המצרים ולסייע לכוחות הקרקע של צה"ל.
החל מהיום הראשון של המבצע הופצצו בסיסי אוויר וכן עמדות ובסיסים מצריים באל עריש, איסדוד, באר שבע, ג'ורה, חירביא, דיר סוניד, עזה, רפיח, אל-מג'דל, עיראק אל-מנשייה, עיראק סווידאן, בית ג'וברין ומקומות נוספים.
לחיל האוויר היו גם אבדות: בשעות הצהריים המאוחרות של 20 באוקטובר יצא זוג מטוסי 'בופייטר' לתקוף את משטרת עיראק סואידן.
עם הגעתם למתחם המשטרה נפתחה על שני המטוסים אש נ"מ חזקה, אשר בעקבותיה נפגע אחד המטוסים, נחת נחיתת אונס.
הטייס, לאונרד פיצ'ט (Fitchett), איש מח"ל מקנדה, נהרג, ושני אנשי צוות אוויר אחרים, דב שוגרמן וסטנלי אנדרוז (אנקשטיין), מתנדבי מח"ל מבריטניה ומארצות הברית, בהתאמה, נעדרים עד ימינו (2019).
בנוסף נערכו מספר קרבות אוויר עם מטוסים מצריים, וכולם הסתיימו בניצחון ישראלי.
בדו"ח הרמטכ"ל העיראקי מ-16 בנובמבר 1948 נכתב כי: "השליטה באוויר היא בידי היהודים.
והמצב כיום הוא חמור עד כדי כך, שהמטוסים המצריים מתייראים להיכנס עמם לקרב, כי אין הם יכולים לנצחם".
ב-19 באוקטובר נתגלתה ליד עזה מכלית מצרית שיעדה היה, על פי הידיעות, אספקת דלק לכוחות המצריים.
שלוש ספינות חיל הים: 'הגנה', 'וודג'ווד' ו'נגה' חשו למקום כדי לתקוף אותה.
במהלך הקרב נראה היה כי למכלית התלוותה ספינת המלחמה המצרית האמיר פארוק, ו'נגה', הקלה בחימושה, פתחה בנסיגה צפונה.
במהלך קרב זה הותקפו ספינות חיל הים על ידי זוג מטוסים מצריים, שחזרו מתקיפת בארות יצחק.
בהפצצה נהרג מלח ישראלי אחד וארבעה נפצעו.
ספינות חיל הים ירו במטוסים ודיווחו כי הפילו אחד מהם, אלא שהדיווח התגלה לימים כמוטעה.
בהמשך הקרב הגיע למקום זוג מטוסים מצרי נוסף, וכן מטוס 'בופייטר' ישראלי אשר נשלח למקום, כדי לתקוף את 'האמיר פארוק'.
בתקיפה המצרית הנוספת נפצע עוד מלח ישראלי, ואז פנו המטוסים המצריים לתקוף את המטוס הישראלי.
כדי לחמוק, ה'בופייטר' צלל לעבר הים והתיישר ברגע האחרון.
מטוס מצרי שדלק אחריו, לא הספיק להתיישר, והתרסק אל תוך הים.
במבצע נהרגו כ-120 מחיילי צה"ל, וכן נפצעו כ-300. אבדות המצרים מוערכות בכמה מאות הרוגים ועוד כמה מאות פצועים.
באשר לאוכלוסייה הערבית של האזור בו נערך המבצע, בני מוריס קובע כי לא הייתה החלטה או הוראה לצה"ל, של הממשלה או של ועדה שלה, במהלך המבצע או מיד לאחר סיומו, על גירוש האוכלוסייה הערבית מן השטחים שנכבשו במבצע.
ב-22 באוקטובר בשעה 15:00 הוכרזה הפוגה, והמבצע תם.
בעקבות מבצע יואב נותק הקשר בין עיקר המערך המצרי שבמישור החוף הדרומי, לבין כוח מצרי גדול שכותר במובלעת שכונתה 'כיס פלוג'ה'.
זה האחרון נותק גם מן הזרוע המזרחית של הצבא המצרי, אשר נערכה באזור בית ג'יברין והלאה להר חברון.
גם הכוח המצרי שמצפון לטריז בית חאנון מצא עצמו בסכנת ניתוק.
בתחילת נובמבר, כוח זה חמק דרומה אל מעבר לטריז, תוך שהמהנדסים המצרים מגלים תושייה, עת פרסו רשתות על החול שבחוף הים, ויצרו כך דרך מאולתרת.
כיוון שכך, צה"ל השתלט על מג'דל ואיסדוד, וכן חזר אל יד מרדכי ואל ניצנים.
כך נקבע למעשה, מאז ועד לימינו (2017), בשינויים קלים, גבולה הצפוני של רצועת עזה.
נוכחותו של צבא מצרי פולש בתחומי ארץ ישראל הביאה לכך שישראל ביצעה בעקביות 'מחטפים' לשיפור היערכותה בדרום.
בסוף אוקטובר כבשה חטיבה 8 את אזור בית ג'יברין.
בליל 2–3 בנובמבר ניסתה חטיבת 'גבעתי' לכבוש כמה מוצבים של 'דרך בורמה המצרית', אך שוב נהדפה.
עם זאת, בהמשך המצרים פינו ביוזמתם את אותם המוצבים.
ב-9 בנובמבר, נכבשה משטרת עיראק סואידן על ידי חטיבה 8. בהמשך נובמבר, כוחות חטיבת הנגב פנו מזרחה ודרומה מזרחה, חברו לסדום (מבצע לוט), אשר, כמו הנגב, הייתה מנותקת אף היא, וירדו מרחק רב דרומה אל הערבה.
בתחילת דצמבר מנע מבצע אסף התבססות מצרית בצפון מערב הנגב.
לנוכח המציאות שיצר המבצע, נעלמה סכנת ניתוק יישובי הנגב היהודיים.
תוכנית ברנדוט נגנזה, אם כי במהלך שנות ה-50 המוקדמות עלו מדי פעם בזירה הבינלאומית רעיונות אודות ניתוק הנגב מישראל.
מדרום לצומת גבעתי בצד המערבי של כביש 232 נמצאת אנדרטה לנופלים מגדוד 54 בקרב חוליקאת.
על האנדרטה חקוקה הכתובת: ההלך - ברדתך לנגב זכור אותנו.
מעט דרומית ממנה, בצד המזרחי של הכביש נמצאת אנדרטה גדולה לגדוד 52. עליה חקוקים שמות הנופלים במלחמת העצמאות, במלחמת ההתשה ובמלחמת יום הכיפורים.
דרומית משם מובילה דרך כורכר מערבה אל משלט 138.5. במקום זה ישב כוח של חטיבת הנגב.
ב-8 ביולי 1948 הם הותקפו על ידי כוח מצרי גדול ונסוגו.
בין ההרוגים היה גם , אחד משני בניה של רבקה גובר שעל שמם נקרא כפר אחים.
במקום אנדרטה עם שמות הנופלים ושלט הסבר.
ב"גבעת ארנון" נמצא אתר הנצחה לנופלים מגדוד 51 שנהרגו בכיבוש הגבעה ומשלטי הצומת.
המשורר נתן אלתרמן, אשר לחם בצוות מרגמות בגדוד 88 שסייע להתקפה על שייח' אל-עיראני במסגרת ההתקפה על עיראק אל-מנשייה, כתב בעקבות חוויותיו את השיר "ליל חניה".
על שם מבצע זה הוקם שבט צופים בבאר שבע הקרוי שבט 'יואב'.
שמו הפרטי של שר הביטחון לשעבר, יואב גלנט, ניתן על שם המבצע.
מבצע יכין, שנקרא גם עליה ג', היה מבצע להעלאת יהודי מרוקו.
המבצע החל ב-כ בכסלו תשכ"ב, 28 בנובמבר 1961 ונמשך עד שנת 1964, ובמסגרתו עלו למדינת ישראל כ-90 אלף יהודים.
מבצע זה התבצע מתוך הסכם חשאי עם חסן השני מלך מרוקו, שהרשה ליהודים לעזוב את מרוקו, בתנאי שיעדם המוצהר אינו ישראל והגוף שמטפל בהגירה אינו גוף ציוני.
ארגון ההגירה שנבחר היה היא"ס (H.I.A.S.
ממשלת ישראל שילמה 50 דולר עבור יציאתו של כל עולה.
התארגנות ציונית החלה במרוקו כבר בשנת 1900, והחל בשנת 1921 השתתפו נציגי יהדות מרוקו בקונגרסים הציוניים.
עד שנת 1956 עת קיבלה מרוקו עצמאות מצרפת.
עם פרוץ המאבק על עצמאות מרוקו התעוררה בישראל דאגה לשלום יהודיה.
התקרבות מרוקו אל העולם הערבי ואל הליגה הערבית גרמה לשינוי ביחסה ליהודים, והאנטישמיות בה גברה.
מדינת ישראל, הרואה עצמה אחראית ליהודים בתפוצות, עמדה בפני האתגר של התמודדות עם המציאות החדשה במרוקו והצורך להכשיר את יהודיה לקחת את גורלם בידיהם ולהתכונן לבאות.
האנשים שעבדו והעבירו את יהודי מרוקו לישראל "המסגרת"
הפעילים היו צעירים מיהודי מרוקו, מגויסים מקרב תנועות הנוער החלוציות ובוגריהן.
אחרי שבוגרי התנועות מהערים החשובות במרוקו נשבעו אמונים למדינת ישראל ועם ישראל על דגל ישראל ועליו ספר תנ"ך ואקדח, החלו ההתארגנויות הראשונות לעליה.
הצעירים קיבלו הרצאות בחיק הטבע, וכך הוקם הגרעין הראשון של השומר הצעיר, גרעין "סוללים" שתכנן עלייה ישר לאחד הקיבוצים בארץ ישראל.
תנועות הנוער החלוציות היו הבסיס ממנו נשאבו אותם חברים רגישים ומסורים ביותר שעסקו בעליה הבלתי לגלית ב"מקהלה" (הכינוי לארגון שטיפל בעליה הבלתי לגלית) ובמשימות סודיות נוספות.
כך הועברו 250 ילדים לישראל במסגרת עליית הנוער.
אחר כך בקשו הורי הילדים להצטרף לבניהם בישראל.
ההוראות היו להיפטר ככל האפשר מרכושם מבלי לעורר חשד בקרב שכניהם המוסלמים, ולעזוב את מרוקו עם מזוודה אחת בלבד.
בחודש יולי 1954 הוטלה על המוסד הישראלי, בשיתוף עם מחלקת העלייה של הסוכנות היהודית, המשימה להקים במרוקו מחתרת יהודית להגנה עצמית.
את הכשרת המגויסים בישראל ארגן שלמה חביליו שעמד בראש משלחת של כ-20 שליחים, ופיקד על הפעילות עד 1961. ראשוני השליחים של "המוסד" הגיעו למרוקו בחודש אוקטובר 1955. בחודש נובמבר 1955 הוקמו בקזבלנקה החוליות הראשונות של הארגון להגנה עצמית - "גונן".
בחודש ינואר 1956 הוקמה "המסגרת" כשם צופן למחתרת היהודית במרוקו.
לצד השליחים הישראלים פעלו ב"מסגרת" מגויסים מיהודי מרוקו – צעירים שגויסו מקרב תנועות הנוער החלוציות ובוגריהן.
צעירים אלה, כמו מפקדיהם הישראלים, היו נתונים עקב פעילותם בסכנה מתמדת.
עם קבלת העצמאות הופסקה העלייה הרשמית ממרוקו והיהודים יכלו לצאת רק בדרכים בלתי לגאליות.
אלפי יהודים יצאו באופן זה, עד טביעתה הטראגית של אוניית המעפילים "אגוז" ב-13 בינואר 1961.
לאחר טביעת "אגוז" הופצו כ- 10,000 כרוזי מחאה במרוקו במבצע "בזק", שנעשה בתכנון "המסגרת" ובהדרכת אנשיה.
במבצע זה השתתפו רבים מחברי תנועות הנוער הציוניות במרוקו.
כמה ממפיצי הכרוזים נתפסו בשעת מעשה ונאסרו, ובעקבותיהם נאסרו גם רבים מפעילי "המסגרת", נחקרו ועונו באכזריות על ידי כוחות הביטחון המקומיים.
שניים מהם, רפי ועקנין ומרסל רוימי, מתו בעקבות העינויים הקשים והוכתרו להרוגי מלכות.
המבצע, חרף תוצאותיו הקשות, העלה מחדש את נושא העלייה לארץ ישראל על סדר היום של יהדות מרוקו, העלה את קרנה של המדינה ורוח אחרת, של כבוד עצמי גאווה וביטחון החלה לנשוב בקרב יהודי מרוקו.
מבצע יונתן הוא סרט קולנוע ישראלי שהופק בשנת 1977, בבימויו של מנחם גולן, המשחזר את חטיפת נוסעי מטוס "אייר פראנס" לאנטבה שבאוגנדה וחילוצם ב"מבצע יונתן".
הסרט זכה להצלחה רבה בישראל ובעולם.