tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מ-1908 עד 1910, עבד לה קורבוזיה בן ה-21 כשרטט במשרדו של פרה ולמד את הטכניקות של תכנון ובנייה בבטון.
לבניין של פרה היו צורה מלבנית נקייה, עיטור גאומטרי וקווים ישרים, סימני ההיכר העתידיים של אר דקו.
גם העיצוב של התיאטרון היה מהפכני; החזית עוטרה בתבליטים גבוהים של אנטואן בורדל, תכנון הכיפה של מוריס דני, ציורים מאת אדואר וויארד, ווילון אר דקו מאת קר-גזבייה רוסל.
התיאטרון התפרסם כמקום הופעתן של ההצגות הראשונות של בלט רוס.
פרה וסובג' הפכו לאדריכלי האר דקו המובילים בפריז בשנות ה-20.
עם לידתו בין 1910 ל-1914, האר דקו היה מאופיין ב"פיצוץ של צבעים", שהציג גוונים בהירים ולעיתים קרובות בצבעים מתנגשים שלא תמיד מתאימים להופיע זה לצד זה, בעיצובי פרחים, שהוצגו בריפוד רהיטים, שטיחים, מסכים, טפטים ובדים.
יצירות צבעוניות רבות, כולל כיסאות ושולחן מאת מוריס דופרן ושטיח גובלין בהיר מאת פול פולו הוצגו ב-Salon des artistes décorateurs ב-1912. בשנים 1912–1913 הכין המעצב אדריאן קרבוסקי (Adrien Karbowsky) כיסא פרחוני בעיצוב תוכי עבור בקתת הציד של אספן האמנות ז'אק דוסט.
מעצבי הרהיטים לואי סו ואנדרה מארה הופיעו לראשונה בתערוכת 1912, תחת השם Atelier français, בשילוב בדים צבעוניים עם חומרים אקזוטיים ויקרים, כולל הובנה ושנהב.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, הם הפכו לאחת מחברות עיצוב הפנים הצרפתיות הבולטות ביותר, שייצרו את הרהיטים לסלונים ותאי הנוסעים של המעמד העליון באוניות הטרנס-אטלנטיות הצרפתיות.
הצבעים העזים של האר דקו הגיעו ממקורות רבים, כולל עיצובי התפאורה האקזוטיים של ליאון באקסט לבלט רוס, שעוררו סנסציה בפריז לפני מלחמת העולם הראשונה.
חלק מהצבעים נלקחו בהשראת תנועת הפוביזם המוקדמת יותר שהוביל אנרי מאטיס; אחרים על ידי האורפיזם של ציירים כמו סוניה דלונה; אחרים על ידי תנועת הנאבי, ובעבודתו של הצייר הסימבוליסטי אודילון רדון, שעיצב קמינים וחפצי נוי אחרים.
צבעים בהירים היו מאפיין בעבודתו של מעצב האופנה פול פוירט (Paul Poiret), שעבודתו השפיעה בהמשך הן על אופנת האר דקו והן על עיצוב הפנים.
תנועת האומנות המכונה קוביזם הופיעה בצרפת בין 1907 ל-1912, והשפיעה על התפתחות האר דקו.
הקוביסטים, בעצמם תחת השפעתו של פול סזאן, התעניינו בפישוט הצורות ליסודות הגאומטריים שלהן: הגליל, הכדור, החרוט.
בשנת 1912 הציגו אמני "סקציית ד'אור" (המוכרת גם בשם קבוצת פוטו) יצירות נגישות לקהל הרחב, שהושפעו במידה ניכרת מהקוביזם האנליטי של פבלו פיקאסו וז'ורז' בראק.
אוצר המילים של שפת הקוביזם משך אליו גם מעצבי אופנה, מעצבי רהיטים ומעצבי פנים.
כתביו של אנדרה ורה מ-1912, "סגנון לה נובו", שפורסמו בכתב העת L'Art décoratif, ביטאו את דחיית צורות האר נובו (אסימטריות, צבעוניות, רב-גוניות וציוריות) וקראו לפשטות מרצון, סימטריה גלויה, סדר והרמוניה.
עקרונות שהפכו בסופו של דבר לנפוצים באר דקו, אם כי סגנון האר דקו היה לעיתים קרובות צבעוני ביותר ולעיתים קרובות מורכב.
בחלק לאמנות הדקורטיבית של תערוכת סלון הסתיו משנת 1912, הוצג מיצג אדריכלי הידוע בשם "הבית הקוביסטי" (La Maison Cubiste).
החזית עוצבה על ידי ריימונד דושאן-ויון.
עיצוב הבית היה של אנדרה מארה.
"הבית הקוביסטי" היה מיצג מרוהט עם חזית, גרם מדרגות, מעקות ברזל יצוק, חדר שינה, סלון - סלון בורז'ואה (Salon Bourgeois), שבו נתלו ציורים של אלבר גלז, ז'אן מצינגר, מארי לורנסן, מרסל דושאן, פרנאן לז'ה ורוג'ר דה לה פרסניי.
אלפי ממבקרי התערוכה עברו דרך הדגם שהוצב בקנה מידה מלא.
חזית הבית, שתוכננה על ידי ריימונד דושאן-ויון, לא הייתה קיצונית במיוחד למראה בסטנדרטים מודרניים; הגמלון והמשקופים היו אמנם בעלי צורות פריזמטיות, אך חוץ מזה, דמתה צורת החזית לבית הממוצע של אותה התקופה.
בשני החדרים עיצב מארה את הטפט, שהציג ורדים מסוגננים ודפוסי פרחים, לצד ריפודים, רהיטים ושטיחים, כולם עם מוטיבים ראוותניים וצבעוניים.
זו הייתה אתנחתא ברורה ושינוי מהעיצוב המסורתי.
המבקר אמיל סדיין תיאר את עבודתו של מארה בכתב העת Art et Décoration בתיאורו: "הוא לא מביך את עצמו בפשטות, כי הוא מכפיל פרחים בכל מקום שאפשר לשים אותם.
ההשפעה שהוא מחפש היא כמובן של ציוריות ועליזות.
את האלמנט הקוביסטי סיפקו הציורים.
המיצג הותקף על ידי כמה מבקרים כרדיקלי ביותר, מה שתרם להצלחתו.
מיצג אדריכלי זה הוצג לאחר מכן בתערוכת הארמורי של 1913, ניו יורק, שיקגו ובוסטון.
הודות לתערוכה בעיקר, המונח "קוביסט" החל להיות מיושם על כל דבר מודרני, החל מתספורות נשים, ביגוד וכלה במופעי תיאטרון".
ההשפעה הקוביסטית נמשכה לתוך האר דקו, אפילו שהאר דקו המשיך להסתעף לכיוונים רבים אחרים.
לורנס עיצב את המזרקה, צ'אקי עיצב את גרם המדרגות של דוסט, ליפשיץ ייצר את מדף האח, ומרקוסיס יצר שטיח קוביסטי.
מלבד האמנים הקוביסטים, דוסט הביא מעצבי פנים נוספים מסגנון האר דקו שיעזרו בעיצוב הבית, כולל פייר לגראן, שהיה אחראי על ארגון מלאכת העיטור, ופול איריב, מרסל קורד, אנדרה גרול, איילין גריי ורוז אדלר שיספקו רהיטים.
העיצוב כלל יצירות מסיביות עשויות הובנה מקאסר בהשראת אמנות אפריקאית, ורהיטים מכוסים בעור מרוקאי, עור תנין ועור נחש, ודוגמאות שנלקחו מעיצובים אפריקאיים.
"הגאומטריה המשורטטת של הקוביזם הפכה למטבע בתחום בשנות ה-20 של המאה ה-20. התפתחות האר דקו מהגאומטריה הסלקטיבית של הקוביזם הוביל למגוון רחב יותר של צורות, נשא את הקוביזם כטקסונומיה ציורית לקהל רחב הרבה יותר ולמשיכה רחבה יותר." - ריצ'רד הריסון מרטין, מוזיאון מטרופוליטן לאמנות.
אר דקו לא היה סגנון יחיד, אלא אוסף של סגנונות שונים ולפעמים סותרים ומנוגדים.
באדריכלות, האר דקו היה היורש והתגובה נגד האר נובו, סגנון ששגשג באירופה בין השנים 1895 ל-1900, וגם החליף בהדרגה את אדריכלות האמנויות היפות ואדריכלות נאו-קלאסית, שהיו דומיננטיות באדריכלות האירופית והאמריקאית.
בשנת 1905 כתב ופרסם אז'ן גראסט את Method of Ornamental Composition, Rectilinear Elements, שבה הוא חקר באופן שיטתי את ההיבטים הדקורטיביים (הנוי) של אלמנטים גאומטריים, צורות, מוטיבים והווריאציות שלהם, בניגוד (וכיציאה מ) סגנון האר נובו הגלי של הקטור גימאר, שהיה כל כך פופולרי בפריז כמה שנים קודם לכן.
גראסט הדגיש את העיקרון שצורות גאומטריות פשוטות שונות כמו משולשים ומרובעים הם הבסיס לכל סידורי הקומפוזיציה.
בנייני הבטון המזוין של אוגוסט פרה והנרי סאווג', ובמיוחד תיאטרון שאנז אליזה, הציעו צורה חדשה של בנייה וקישוט שהועתקה ברחבי העולם.
בעיטור, סגנונות רבים ושונים הושאלו ונעשה בהם שימוש באר דקו.
הם כללו אמנות פרה-מודרנית מרחבי העולם הניתנת לצפייה במוזיאון הלובר, מוזיאון האדם ובמוזיאון הלאומי לאמנויות אפריקה ואוקיאניה.
באותה תקופה הייתה גם התעניינות פופולרית בקרב הציבור בארכאולוגיה עקב החפירות בפומפיי, טרויה וקברו של פרעה בשושלת ה-18, תות ענח' אמון.
אמנים ומעצבים שילבו מוטיבים ממצרים העתיקה, אפריקה, מסופוטמיה, יוון העתיקה, רומא העתיקה, אסיה, מסו-אמריקה ואוקיאניה עם אלמנטים של עידן המכונה.
סגנונות אחרים שהושאלו כללו קונסטרוקטיביזם רוסי ופוטוריזם איטלקי, כמו גם אורפיזם, פונקציונליזם ומודרניזם באופן כללי.
אר דקו השתמש גם בצבעים ובעיצובים המתנגשים של פאוביזם, בעיקר בעבודתם של אנרי מאטיס ואנדרה דרן, שימש השראה לעיצובים של טקסטיל אר דקו, טפטים וקרמיקה מצוירת.
הוא ביטא רעיונות מאוצר המילים של אופנת העל של התקופה, שהציגה עיצובים גאומטריים, שברונים, זיגזגים וזרי פרחים מסוגננים.
הוא הושפע מתגליות באגיפטולוגיה, ועניין גובר במזרח ובאמנות אפריקאית.
משנת 1925 ואילך, השתמשו בו לעיתים קרובות מתשוקה למכונות חדשות, כגון ספינות אוויר, מכוניות ואוניות אוקייניות, ועד 1930 השפעת האר דקו התפתחה לזרם הנקרא סטרים ליין.
אר דקו היה מזוהה בתחילת דרכו עם יוקרה ומודרניות כאחד.
הוא שילב חומרים יקרים מאוד ואומנות מעולה שהוכנסה לצורות מודרניות.
שום פרט או חומר לא היו זולים באר דקו: רהיטים כללו שיבוצי שנהב וכסף, ותכשיטי אר דקו שילבו יהלומים עם פלטינה, ירקן, אלמוגים וחומרים יקרים אחרים.
הסגנון שימש לקישוט הסלונים מהשורה הראשונה של אוניות קו אוקייניות, רכבות דלוקס וגורדי שחקים.
הוא שימש כדי לקשט את "ארמונות הקולנוע" (Movie palace) הגדולים של סוף שנות ה-20 וה-30 ברחבי העולם.
מאוחר יותר, לאחר השפל הגדול, הסגנון השתנה, התפכח ונהיה זול יותר.
דוגמה טובה לסגנון היוקרתי של אר דקו הוא הבודואר בביתה של מעצבת האופנה ז'אן לנוון, בעיצובו של ארמאנד-אלבר ראטו (1882–1938), שנעשה בין 1922 ל-1925. הוא היה ממוקם בביתה ב-16 rue Barbet de Jouy, בפריז, שנהרס ב-1965. החדר שוחזר במוזיאון לאמנויות דקורטיביות בפריז.
הקירות מכוסים בדפנות יצוקות מתחת לתבליטים מפוסלים בטיח.
הגומחה ממוסגרת בעמודי שיש על בסיסים ומיסד מעץ מפוסל.
הרצפה משיש לבן ושחור, ובארונות מוצגים חפצי נוי על רקע משי כחול.
בחדר האמבטיה שלה היו אמבט ומעמד כביסה עשויים משיש סיינה, עם קיר של טיח מגולף ואביזרים מברונזה.
עד 1928 הסגנון הפך נוח יותר, עם כיסאות מועדון עמוקים מעור.
הגרסה שעוצבה על ידי חברת Alavoine בפריז עבור איש עסקים אמריקאי בשנים 1928–1930, נמצא כעת במוזיאון ברוקלין.
בשנת 1932 עיצב המעצב פול רואו את סלון הזכוכית עבור סוזן טלבוט.
עד שנות ה-30, הסגנון היה מפושט במקצת, אבל הוא עדיין היה אקסטרווגנטי.
היא כללה כורסת סרפנטין ושתי כורסאות צינורות מאת איילין גריי, רצפה של לוחות זכוכית כסופה מחצלת, פאנל של דוגמאות מופשטות בלכה כסף ושחור, ומבחר של עורות בעלי חיים.
התערוכה הבינלאומית לאמנויות דקורטיביות ותעשייתיות מודרניות (1925)
מוזיאון הגרנד פלה, האולם הגדול בעיר, התמלא בתערוכות של אמנות דקורטיבית מהמדינות המשתתפות.
היו בה כ-15,000 מציגים מעשרים מדינות שונות, כולל אוסטריה, בלגיה, צ'כוסלובקיה, דנמרק, בריטניה, איטליה, יפן, הולנד, פולין, ספרד, שוודיה וברית המועצות החדשה.
גרמניה לא הוזמנה בגלל מתיחות לאחר המלחמה; ארצות הברית, שלא הבינה את מטרת התערוכה, סירבה להשתתף.
האירוע זכה לביקור של שישה עשר מיליון איש במהלך שבעת החודשים שהתקיים.
כללי התערוכה דרשו שכל העבודות יהיו מודרניות; סגנונות היסטוריים לא הורשו לתצוגה.
המטרה העיקרית של התערוכה הייתה לקדם את היצרנים הצרפתיים של רהיטי יוקרה, פורצלן, זכוכית, עבודות מתכת, טקסטיל ומוצרי נוי אחרים.
כדי להמשיך ולקדם את המוצרים, לכל חנויות הכלבו הגדולות בפריז ולמעצבים הגדולים היו ביתנים משלהם בתערוכה.
לתערוכה הייתה מטרה משנית בקידום מוצרים ממושבות צרפתיות באפריקה ובאסיה, כולל שנהב ועצים אקזוטיים.
Hôtel du Collectionneur היה אטרקציה פופולרית בתערוכה; הוא הציג את עיצובי הרהיטים החדשים של אמיל-ז'אק רולמן, כמו גם בדי אר דקו, שטיחים וציורים של ז'אן דופאס.
עיצוב הפנים עקב אחר אותם עקרונות של סימטריה וצורות גאומטריות, שהבדילו אותו מהאר נובו, וצבעים עזים, אומנות משובחת חומרים נדירים ויקרים, שהבדילו אותו מהפונקציונליות הקפדנית של הסגנון המודרניסטי.
בעוד שרוב הביתנים היו מעוטרים בפאר ומלאים בריהוט יוקרתי בעבודת יד, שני ביתנים, אלה של ברית המועצות ו-Pavilion de L'Esprit Nouveau, שנבנו על ידי המגזין בשם זה בניהולו של לה קורבוזיה, נבנו בצורה מחמירה.
סגנון עם קירות לבנים פשוטים וללא קישוט; הם היו בין הדוגמאות המוקדמות ביותר לאדריכלות מודרנית.
גורדי שחקים אמריקאים סימנו את פסגת סגנון האר דקו; הם הפכו לבניינים המודרניים הגבוהים והמזוהים ביותר בעולם.
הם תוכננו להראות את היוקרה של הבנאים שלהם דרך גובהם, צורתם, צבעם והתאורה הדרמטית שלהם בלילה.
בניין אמריקן רדיאטור מאת ריימונד הוד (1924) שילב אלמנטים גותיים ודקו מודרניים בעיצוב הבניין.
לבנים שחורות בחזית המבנה (המסמלות פחם) נבחרו כדי לתת מושג על מוצקות ולהעניק למבנה מסה מוצקה.
חלקים אחרים של החזית כוסו בלבני זהב (המסמלות אש), והכניסה עוטרה בשיש ובזכוכיות שחורות.
גורד שחקים נוסף בסגנון אר דקו מוקדם היה בניין גארדיאן של דטרויט, שנפתח ב-1929. עוצב על ידי האדריכל המודרניסט ווירט רוולנד (Wirt C.
Rowland), הבניין היה הראשון שהשתמש בפלדת אל-חלד כאלמנט דקורטיבי, והשימוש הרב בעיצובים צבעוניים במקום קישוטים מסורתיים.
קו הרקיע של העיר ניו יורק השתנה באופן קיצוני עם סיום בנייתו של בניין קרייזלר במנהטן (הושלם ב-1930), שתוכנן על ידי ויליאם וון אלן.
זו הייתה פרסומת ענק בגובה שבעים ושבע קומות עבור מותג המכוניות קרייזלר.
החלק העליון נראה ככתר נירוסטה, ועוטר ב"גרגוילים" דקו בצורת עיטורי כובעי רדיאטור מנירוסטה.
בסיס המגדל, שלושים ושלוש קומות מעל הרחוב, עוצב באפריזים צבעוניים בסגנון אר-דקו, והלובי עוצב בסמלים ובתמונות אר-דקו המבטאות מודרניות.
בניין קרייזלר נעקף עד מהרה בגובהו על ידי בניין האמפייר סטייט של האדריכל ויליאם פ.
לם (1931), שעוצב בסגנון אר דקו קצת פחות מפואר ובניין RCA (כיום 30 רוקפלר פלאזה) של האדריכל ריימונד הוד (1933) שיחד שינו לחלוטין את קו הרקיע של העיר יורק.
ראשי הבניינים עוטרו בכתרי אר דקו וצריחים מכוסים בנירוסטה, ובמקרה של בניין קרייזלר, בגרגוילים בסגנון אר דקו שעוצבו על פי עיטורי רדיאטור, בעוד שהכניסות והמבואות היו מעוטרות בפאר בפסלי אר דקו, קרמיקה ועיצוב.
בניינים דומים, אם כי לא ממש גבוהים, הופיעו עד מהרה בשיקגו ובערים גדולות אחרות באמריקה.
מרכז רוקפלר הוסיף אלמנט עיצובי חדש: כמה בניינים גבוהים מקובצים סביב רחבה פתוחה, עם מזרקה במרכז.
ב-1925, התקיימו יחד שתי אסכולות מתחרות שונות בתוך אר דקו: המסורתיים, שהקימו את אגודת האמנים הדקורטיביים; כלל את מעצב הרהיטים אמיל ז'אק רולמן, ז'ן דונאנד, הפסל אנטואן בורדל והמעצב פול פוירט; הם שילבו צורות מודרניות עם אומנות מסורתית וחומרים יקרים.
מהצד השני היו המודרניסטים, שדחו יותר ויותר את העבר ורצו סגנון המבוסס על התקדמות בטכנולוגיות חדשות, פשטות, חוסר קישוט, חומרים לא יקרים וייצור המוני.
ב-1929, המודרניסטים הקימו ארגון משלהם, האיגוד הצרפתי לאמנים מודרניים.
חבריה כללו את האדריכלים פייר שארו, פרנסיס ז'ורדן, רובר מאלה-סטבן, לה-קורבוזיה ובברית המועצות קונסטנטין מלניקוב; המעצבת האירית איילין גריי, המעצבת הצרפתייה סוניה דלונה והתכשיטנים ז'אן פוקה וז'אן פויפורקה.
הם תקפו בחריפות את סגנון האר דקו המסורתי, שלדבריהם נוצר רק עבור העשירים, ועמדו על כך שמבנים שנבנו היטב צריכים להיות זמינים לכולם, והצורה צריכה ללכת לפי התפקוד והייעוד.
היופי של חפץ או בניין טמון בשאלה האם הם מתאימים לחלוטין למלא את תפקידו.
שיטות תעשייתיות מודרניות הביאו לכך שניתן היה לייצר רהיטים ומבנים בייצור המוני, ולא בעבודת יד.
מעצב הפנים פול פולו הגן על האר דקו בצורה זו: "אנחנו יודעים שהאדם לעולם אינו מסתפק בדבר הכרחי ושתמיד צריך את העודף...
אם לא, נצטרך להיפטר ממוזיקה, פרחים ותַמרוּקִים..!" עם זאת, לה קורבוזיה היה פובליציסט מבריק לאדריכלות מודרניסטית; הוא הצהיר כי בית הוא פשוט "מכונה לחיות בה", וקידם את הרעיון שאר דקו הוא העבר והמודרניזם הוא העתיד.
רעיונותיו של לה קורבוזיה אומצו בהדרגה על ידי בתי ספר לאדריכלות, והאסתטיקה של האר דקו נזנחה.
אותם מאפיינים שהפכו את האר דקו לפופולרי בתחילת הדרך, האומנות, החומרים העשירים והקישוט שלו, הובילו עתה לדעיכתו.
הזרז לכך היה שפל הגדול שהחל בארצות הברית ב-1929, והגיע לאירופה זמן קצר לאחר מכן, צמצם מאוד את מספר הלקוחות העשירים שיכלו לשלם עבור הריהוט וחפצי האמנות.
בנוסף, באקלים הכלכלי של השפל, חברות מעטות היו מוכנות לבנות גורדי שחקים חדשים.
אפילו חברת Ruhlmann פנתה לייצור רהיטים בסדרות, ולא פריטים בודדים בעבודת יד.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הסגנון האדריכלי השולט הפך לסגנון הבינלאומי שחלוציו לה קורבוזיה ולודוויג מיס ון דר רוהה.
קומץ מלונות בסגנון אר דקו נבנו במיאמי ביץ' לאחר מלחמת העולם השנייה, אך במקומות אחרים הסגנון נעלם במידה רבה, למעט בעיצוב תעשייתי, שם המשיך לשמש בעיצוב רכב ומוצרים כמו קופסאות נגינה.
בשנות ה-60 האר דקו חווה התעוררות אקדמית צנועה, בין היתר הודות לכתביהם של היסטוריונים אדריכליים כמו בוויס הילייר.
בשנות ה-70 נעשו מאמצים בארצות הברית ובאירופה לשמר את הדוגמאות הטובות ביותר של אדריכלות אר דקו, ומבנים רבים שוחזרו וייעודו מחדש.
אדריכלות פוסט-מודרנית, שהופיעה לראשונה בשנות השמונים, כמו אר דקו, כללה לעיתים קרובות מאפיינים דקורטיביים גרידא.
אר דקו ממשיך לעורר השראה במעצבים, והוא משמש לעיתים קרובות באופנה עכשווית, תכשיטים ומוצרי טואלטיקה.
בתערוכה הבינלאומית לאמנויות דקורטיביות ותעשייתיות מודרניות של 1925 לא הוקדש מרחב לציור.
ציור אר דקו היה בהגדרתו דקורטיבי, שנועד לקשט חדר או יצירת אדריכלות, ולכן מעט ציירים עבדו אך ורק בסגנון, אך שני ציירים קשורים קשר הדוק לאר דקו.
ז'אן דופאס צייר ציורי קיר בסגנון אר דקו עבור ביתן בורדו בתערוכת האמנויות הדקורטיביות בפריז ב-1925, ואף צייר את התמונה מעל האח בתערוכת Maison du Collectionneur של 1925, שהציגה רהיטים של רולמן ומעצבי אר דקו בולטים אחרים.
ציורי הקיר שלו בלטו גם בתפאורה של אוניית הקו-האוקיינית הצרפתית SS Normandie.
עבודתו הייתה דקורטיבית גרידא, ועוצבה כרקע או מלווה לאלמנטים אחרים של התפאורה.
הציירת השנייה הקשורה באופן הדוק לסגנון היא תמרה דה למפיקה.
נולדה בפולין, היגרה לפריז לאחר המהפכה הרוסית.
היא למדה אצל מוריס דני ואנדרה לוט, והשאילה אלמנטים רבים מהסגנונות שלהם.
היא ציירה פורטרטים בסגנון אר דקו ריאליסטי, דינמי וצבעוני.
בשנות ה-30 הופיעה בארצות הברית צורה חדשה ודרמטית של ציור אר דקו.
במהלך השפל הגדול, פרויקט האמנות הפדרלי של מינהל קידום העבודות נוצר כדי לתת עבודה לאמנים מובטלים.
רבים קיבלו את המשימה לקשט מבני ממשלה, בתי חולים ובתי ספר.
לא היה סגנון אר דקו ספציפי בשימוש בציורי הקיר; אמנים העוסקים בציור ציורי קיר בבנייני ממשלה הגיעו מבתי ספר רבים ושונים, מרֶגְיוֹנָלִיזְם אמריקאי ועד לריאליזם חברתי ; הם כללו את רג'ינלד מארש, רוקול קנט והצייר המקסיקני דייגו ריברה.
ציורי הקיר היו אר דקו מכיוון שכולם היו דקורטיביים וקשורים לפעילויות בבניין או בעיר שבהם צוירו: רג'ינלד מארש ורוקול קנט קישטו שניהם בנייני דואר בארצות הברית, והראו עובדי דואר בעבודה בעוד שדייגו ריברה תיאר עובדי מפעלי רכב עבור המכון לאמנויות של דטרויט .
ציור הקיר של דייגו ריברה "אדם בצומת דרכים" (1933) במרכז רוקפלר הציג דיוקן לא מורשה של לנין.
כאשר ריברה סירב להסיר את דמותו של לנין, הציור נמחק והוזמן ציור קיר חדש שצויר על ידי האמן הספרדי ז'וזפ מריה סרט.
פיסול היה מאפיין נפוץ ואינטגרלי באדריכלות אר דקו.
בצרפת, תבליטים אלגוריים המייצגים מחול ומוזיקה מאת אנטואן בורדל עיטרו את סימן הנוף הקדום ביותר באר דקו בפריז, תיאטרון שאנז אליזה, ב-1912. בתערוכה של 1925 הוצבו עבודות פיסול גדולות ברחבי האתר, ביתנים עוטרו באפריזים פיסוליים, וכמה ביתנים שהוקדשו לפיסול סטודיו קטן יותר.
בשנות ה-30, קבוצה גדולה של פסלים בולטים יצרה עבודות עבור התערוכה העולמית לאמנות וטכנולוגיה בחיים המודרניים של 1937 בשכונת שאיו היוקרתית בפריז.
אלפרד ג'אניוט יצר את פסלי התבליט על חזית פלה דה טוקיו.
המוזיאון לאמנות מודרנית של פריז, והרחבה הציבורית הפתוחה בחזית ארמון שאיו, מול מגדל אייפל, היו עמוסים בפסלונים חדשים של שארל מאלפריי , הנרי ארנולד ורבים אחרים.
פיסול אר דקו ציבורי היה כמעט תמיד ייצוגי, בדרך כלל של דמויות הרואיות או אלגוריות הקשורות למטרת הבניין או החדר.
הנושאים נבחרו בדרך כלל על ידי הפטרונים, ולא האמן.
פיסול מופשט לקישוט היה נדיר ביותר.
בארצות הברית, פסל האר דקו הבולט ביותר לאמנות ציבורית היה פול מנשיפ, שעידכן נושאים קלאסיים ומיתולוגיים בסגנון אר דקו.
עבודתו המפורסמת ביותר הייתה הפסל של פרומתאוס במרכז רוקפלר בניו יורק, עיבוד מהמאה ה-20 לנושא קלאסי.
יצירות חשובות נוספות עבור מרכז רוקפלר נעשו על ידי לי לורי, כולל החזית הפיסולית ופסל אטלס.
במהלך השפל הגדול בארצות הברית, פסלים רבים הוזמנו ליצור עבודות לקישוט מבני ממשל פדרליים, עם כספים שסופקו על ידי מינהל קידום העבודות.
ביניהם הוזמנו הפסל סידני וואו, שיצר תמונות מסוגננות ואידיאליזציה של עובדים ומשימותיהם עבור בנייני משרדים ממשלתיים פדרליים.
בסן פרנסיסקו, ראלף סטקפול סיפק פסל לחזית בניין הבורסה החדש של סן פרנסיסקו.
מיכאל לנץ הכין עבודות עבור בניין ועדת הסחר הפדרלית.
בבריטניה, פסל דקו יוצר על ידי אריק גיל עבור בית השידור של ה-BBC, בעוד רונלד אטקינסון עיטר את הלובי של בניין הדיילי אקספרס לשעבר בלונדון (1932).
אחד מפסלי האר דקו הציבוריים הידועים ביותר ובוודאי הגדול ביותר הוא ישו הגואל מאת הפסל הצרפתי פול לנדובסקי, שהושלם בין 1922 ל-1931, וממוקם על פסגת הר המשקיפה על ריו דה ז'ניירו, ברזיל.
פסלי אר דקו מוקדמים רבים היו קטנים, ונועדו לקשט סלונים.
סגנון בולט של הפיסול הזה נקרא פיסול קריסלפנטין , על שם סגנון של פסלי מקדשים יוונים עתיקים העשויים מזהב ושנהב.
לפעמים הם היו עשויים מברונזה, או מחומרים מפוארים בהרבה כמו שנהב, שוהם, בהט ועלי זהב.
אחד מפסלי הסלון בסגנון האר דקו הידועים ביותר היה דמטרה שיפארוס, יליד רומניה, שיצר פסלים קטנים צבעוניים של רקדנים.
פסלי סלונים בולטים נוספים כללו את פרדיננד פרייס, יוזף לורנצל, אלכסנדר קלטי, דורות'יאה שרול וגוסטב שמידט-קאסל.
פסלת אמריקאית חשובה נוספת במתכונת הסטודיו הייתה הארייט ויטני פרישמות', שלמדה אצל אוגוסט רודן בפריז.
פייר לה פגוואי היה פסל סטודיו בולט בסגנון ארט דקו, שעבודותיו הוצגו בתערוכה ב-1925. הוא עבד עם ברונזה, שיש, שנהב, שוהם, זהב, בהט וחומרים יקרים אחרים.
פרנסואה פונפון היה חלוץ הפיסול המודרני המסוגנן של בעלי חיים.
הוא לא זכה להכרה מלאה בשל הישגיו האמנותיים עד גיל 67 בסלון הסתיו של 1922 עם היצירה Ours blanc, הידועה גם בשם הדוב הלבן, שנמצאת כיום במוזיאון ד'אורסה בפריז.
במקביל לפסלי אר דקו אלה, פסלים מודרניים אוונגרדיים ומופשטים יותר פעלו בפריז ובניו יורק.
הבולטים שבהם היו קונסטנטין ברנקושי, ג'וזף צ'אקי, אלכסנדר ארכיפנקו, אנרי לורנס, ז'אק ליפשיץ, גוסטבה מיקלוס, ז'ן למברט-ראקי, יאן וג'ואל מרטל , חנה אורלוף ופבלו גרגאיו.
סגנון האר דקו הופיע מוקדם באמנויות הגרפיות, עוד בשנים שלפני מלחמת העולם הראשונה.
הוא הופיע בפריז בפוסטרים ובעיצובי התלבושות של ליאון באקסט לבלט רוס, ובקטלוגים של מעצבי האופנה פול פוירט.
האיורים של ז'ורז' ברבייה, וז'ורז' לפאפ והתמונות במגזין האופנה La Gazette du bon ton תפסו בצורה מושלמת את האלגנטיות והחושניות של הסגנון.
בשנות ה-20, המראה השתנה; האופנות שהודגשו היו יותר יומיומיות, ספורטיביות ונועזות, כאשר הדוגמניות בדרך כלל עישנו סיגריות.
מגזיני אופנה אמריקאיים כמו ווג, ואניטי פייר והרפרס בזאר קלטו במהירות את הסגנון החדש והפכו אותו לפופולרי בארצות הברית.
הוא גם השפיע על עבודתם של מאיירי ספרים אמריקאים כמו רוקול קנט.
בגרמניה, אמן הכרזות המפורסם ביותר של התקופה היה לודוויג הוהלוויין, שיצר כרזות צבעוניות ודרמטיות לפסטיבלי מוזיקה, בירות, ובסוף הקריירה שלו גם למפלגה הנאצית.
במהלך תקופת האר נובו, פוסטרים פרסמו בדרך כלל מוצרים תיאטרליים או קברטים.
בשנות ה-20, כרזות נסיעות, שיוצרו עבור קווי ספינות קיטור וחברות תעופה, הפכו לפופולריים ביותר.
סגנון הכרזות השתנה במיוחד בשנות ה-20, כדי למקד את תשומת הלב במוצר המפורסם.
התמונות הפכו לפשוטות יותר, מדויקות יותר, ליניאריות יותר, דינמיות יותר, ולעיתים קרובות הוצבו על רקע צבע אחד.
בצרפת, מבין מעצבי האר דקו הפופולריים נמנו שארל לופו ופול קולן, שהתפרסם בזכות הכרזות שלו של הזמרת והרקדנית האמריקאית ג'וזפין בייקר.
ז'ן קרלו עיצב פוסטרים לסבונים, תיאטראות וסרטים של צ'רלי צ'פלין; בסוף שנות ה-30 היגר לארצות הברית, שם, במהלך מלחמת העולם, עיצב כרזות לעידוד ייצור מלחמה.
המעצב שארל ז'זמר התפרסם בזכות יצירת פוסטרים עבור הופעות הזמרת מיסטינגוט וחברת התעופה אייר פראנס.
בין מעצבי הפוסטרים הצרפתיים הידועים ביותר בסגנון האר דקו היה קסנדרה, שיצר את הכרזה המפורסמת של אוניית האוקיינוס SS Normandie ב-1935.
בשנות ה-30 הופיעה סוגה חדשה של פוסטרים בארצות הברית בתקופת השפל הגדול.
פרויקט האמנות הפדרלי שכר אמנים אמריקאים ליצור כרזות לקידום תיירות ואירועי תרבות.
הסגנון האדריכלי של אר דקו הופיע לראשונה בפריז בשנים 1903–1904, עם בניית שני בנייני דירות, האחד של אוגוסט פרה ברחוב בנג'מין פרנקלין והשני ברחוב טרטה מאת אנרי סובאז'.
שני האדריכלים הצעירים השתמשו לראשונה בבטון מזוין בבנייני מגורים בפריז; לבניינים החדשים היו קווים נקיים, צורות מלבניות ללא עיטור על החזיתות; הם סימנו באופן נקי את שקיעת סגנון האר נובו.
בין 1910 ל-1913, פרה השתמש בניסיונו בבנייני דירות מבטון כדי לבנות את תיאטרון השאנז אליזה בשדרת מונטן 15. בין 1925 ל-1928 בנה סובאז' את חזית האר דקו החדשה של חנות הכלבו La Samaritaine בפריז.
לאחר מלחמת העולם הראשונה החלו להופיע מבני אר דקו מפלדה ובטון מזוין בערים גדולות ברחבי אירופה וארצות הברית.
בארצות הברית הסגנון שימש לרוב עבור בנייני משרדים, מבני ממשלה, בתי קולנוע ותחנות רכבת.
לפעמים היה האר דקו משולב עם סגנונות אחרים; בניין העירייה של לוס אנג'לס שילב אר דקו עם גג המבוסס על המאוזוליאום היווני העתיק בהליקרנסוס, בעוד שתחנת הרכבת של לוס אנג'לס שילבה דקו עם ארכיטקטורת מיסיון ספרדית.
אלמנטים בסגנון אר דקו הופיעו גם בפרויקטים הנדסיים, כולל המגדלים של גשר שער הזהב ומגדלי היניקה של סכר הובר.
בשנות ה-20 וה-30 הוא הפך לסגנון בינלאומי ראשון שידע העולם, עם דוגמאות רבות הכוללות את ארמון האמנויות היפות במקסיקו סיטי מאת Federico E.
Mariscal , תחנת המטרו מאיאקובסקיה במוסקבה ובניין הפרלמנט הלאומי של יפן בטוקיו שתוכנן בידי וואטנבה פוקוזו.
סגנון האר דקו לא הוגבל לבניינים על פני הקרקע בלבד; אוניית האוקיינוס SS Normandie, שהפלגתה הראשונה התקיימה ב-1935, עוצבה בסגנון אר דקו, כולל חדר אוכל שתקרתו ועיטורו נעשו מזכוכית בעיצובו של לליק.
עיצובי הפנים של סגנון אר דקו, הכוללים חלונות ראווה גדולים, יושמו בלובאי בנייני ממשלה, תיאטראות ובמיוחד בבנייני משרדים.
חללי הפנים הללו צבעוניים ודינמיים במיוחד, ומשולבים בהם פיסול, ציורי קיר ועיצוב גאומטרי מעוטר בשיש, זכוכית, קרמיקה ונירוסטה.
דוגמה מוקדמת לכך הוא בניין פישר בדטרויט, בעיצובו של ג'וזף נת'ניאל פרנץ'; הלובי מעוטר לעילא בפיסול וקרמיקה.
בניין גארדיאן (במקור בניין ה-Union Trust) בדטרויט, מאת וירט רולנד (1929), מעוטר בשיש אדום ושחור וקרמיקה בצבעים עזים, מודגש על ידי דלתות מעליות ודלפקים מפלדה מלוטשת.
העיטורים הפיסוליים שהותקנו בקירות ממחישים את סגולות התעשייה והחיסכון; הבניין כונה מיד "קתדרלת המסחר".
בניין לרפואת השיניים, 450 Sutter Street, בסן פרנסיסקו מאת טימותי ל.
פלוגר עוצב ותוכנן בהשראת אדריכלות המאיה, בצורה מאוד מסוגננת; הוא השתמש בצורות פירמידה, והקירות הפנימיים היו מכוסים בשורות מסוגננות מאוד של הירוגליפים.
בצרפת, אחת הדוגמאות הבולטות ביותר לעיצוב פנים בסגנון אר דקו בתקופה זו הייתה פלה דה לה פורט דורה (1931) מאת אלבר לפרד, לאון ז'וסלי ולאון באזן.
הבניין (כיום המוזיאון הלאומי להגירה, עם אקווריום במרתף) נבנה עבור התערוכה הקולוניאלית בפריז, שהתקיימה בשנת 1931, כדי לשבח את האנשים והתוצרים של המושבות הצרפתיות.
החזית החיצונית כוסתה כולה בפסלים, והלובי יצר הרמוניה בסגנון אר דקו עם רצפת פרקט עץ בדוגמה גאומטרית, ציור קיר המתאר את אנשי המושבות הצרפתיות; והרכב הרמוני של דלתות אנכיות ומרפסות אופקיות.
בתי הקולנוע בשנות ה-20 שילבו לעיתים קרובות עיצובים אקזוטיים עם סגנון האר דקו; התיאטרון המצרי של גראומן בהוליווד (1922) נוצר בהשראת קברים ופירמידות מצריים עתיקים, בעוד שבתיאטרון פוקס בבייקרספילד, קליפורניה נוצר חיבור בין מגדל בסגנון מיסיון קליפורניה ואולם אר דקו.
הגדול מכולם הוא אולם המוזיקה רדיו סיטי בניו יורק, שנפתח בשנת 1932. תוכנן במקור כתיאטרון במה, הפך במהירות לאולם קולנוע, המכיל 6,015 איש בתפוסה מרבית.
עיצוב הפנים של דונלד דסקי עשה שימוש בזכוכית, אלומיניום, כרום ועור כדי ליצור מפלט צבעוני מהמציאות.
לתיאטרון פרמאונט באוקלנד, קליפורניה, מאת טימותי ל.
פלוגר, חזית קרמיקה צבעונית, לובי בגובה 4 קומות, וחדרי עישון נפרדים בסגנון אר דקו לג'נטלמנים ולגברות.
ארמונות מפוארים דומים הופיעו באירופה.
אולמות מפוארים דומים נבנו גם באירופה.
הגראנד רקס בפריז (1932), עם המגדל בכניסה שלו, היה בית הקולנוע השני בגודלו באירופה אחרי קולנוע גאומונט עם 6,000 המושבים שהכיל (1931–1973).
לקולנוע גאומונט סטייט בלונדון (1937) היה מגדל שעוצב לפי בניין האמפייר סטייט, מכוסה באריחי קרמיקה בצבע שמנת וחלק פנימי בסגנון אר דקו רנסאנס איטלקי.
תיאטרון הפרמאונט בשנגחאי, סין (1933) נבנה במקור כאולם ריקודים בשם "השער של 100 ההנאות" והוסב לאולם קולנוע לאחר המהפכה הקומוניסטית ב-1949. כיום משמש כאולם נשפים ודיסקו.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 בנו אדריכלים איטלקיים בית קולנוע קטן בשם אימפרו, באסמרה (כיום אריתריאה).
כיום, רבים מבתי הקולנוע חולקו למספר אולמות שונה וגדול מהתכנון המקורי, אך אחרים שוחזרו ומשמשים כמרכזי תרבות בקהילותיהם.
בסוף שנות ה-30, מגוון חדש של אדריכלות אר דקו הפך לנפוץ.
הוא נקרא סטרים ליין (Streamline Moderne) או בצרפת סגנון אוניות קו-אטלנטיות (Paquebot).
לבניינים בסגנון זה היו פינות מעוגלות וקווים אופקיים ארוכים.
הם נבנו מבטון מזוין וכמעט תמיד היו לבנים.
לעיתים היו להם מאפיינים ימיים, כמו מעקות ואשנבים שדומים לאלה שעל סיפונן של אוניות.
מוטיב הפינה המעוגלת לא היה חדש לגמרי; הוא הופיע בברלין ב-1923 בבניין Mossehaus שתכנן אריך מנדלסון, ואחר כך בבניין הובר, מתחם תעשייתי בפרבר הלונדוני, פריווייל.
בארצות הברית, הוא הפך למזוהה ביותר עם תחבורה.
תכנון בנייני משרדים בסגנון הסטרים ליין היה נדיר, אך שימש לעיתים קרובות בעיצוב תחנות אוטובוס ולטרמינלים של נמלי תעופה, כגון הטרמינל בנמל התעופה לה גוארדיה בניו יורק, שהיווה את ביתן של הטיסות הטרנס-אטלנטיות הראשונות של חברת PanAm Clipper.
בארכיטקטורת מבנים שבצד הדרך, כמו תחנות דלק ודיינרים.
בסוף שנות ה-30 יוצרו והוצבו בעיירות בניו אינגלנד סדרה של דיינרים, שעוצבו כקרונות רכבת בסגנון הסטרים ליין.
לפחות שני דיינרים כאלו עדיין נותרו במקומם והם מוגדרים כמבנים היסטוריים רשומים.
עיטור בתקופת האר דקו עבר כמה שלבים נפרדים.
בין השנים 1910 ל-1920, שסגנון האר נובו דעך, סגנונות העיצוב החלו לחזור לסגנונות קודמים ו"מסורתיים", במיוחד בעבודתו של פול איריב.
בשנת 1912 פרסם אנדרה ורה מאמר במגזין L'Art Décoratif הקורא לחזור לאומנות ולחומרים של המאות הקודמות, ומשתמש ברפרטואר חדש של צורות הלקוחות מהטבע, במיוחד סלים וזרים של פירות ופרחים.
מגמה שנייה של אר דקו, גם היא מהשנים 1910–1920, נוצרה בהשראת הצבעים העזים של התנועה האמנותית המכונה פוביזם ומהתלבושות והסטים הצבעוניים של בלט רוס.
סגנון זה, לרוב, בא לידי ביטוי בחומרים אקזוטיים כמו עור כריש, אם הפנינה, שנהב, עורות בצבעים וגוונים כהים, עץ לכה ועץ צבוע, ושיבוצים דקורטיביים על רהיטים שהדגישו את הגאומטריה שלהם.
תקופת השיא של סגנון זה הגיעה בתערוכת פריז של 1925 לאמנויות דקורטיביות.
בסוף שנות ה-20 ובשנות ה-30 של המאה ה-20 השתנה הסגנון הדקורטיבי, בהשראת חומרים וטכנולוגיות חדשות.
האר דקו הפך לבעל פנים ומשטחים חלקים יותר ופחות מעוטרים.
ריהוט, בדומה לאדריכלות, החל לקבל קצוות מעוגלים ולקבל מראה מלוטש ויעיל, שנלקח מהסגנון המודרני "סטרים-ליין".
חומרים חדשים, כגון פלדה מצופה ניקל או כרום, אלומיניום ובקליט (צורה מוקדמת של פלסטיק) החלו להופיע ברהיטים ובעיטורים.
לאורך תקופת האר דקו, ובמיוחד בשנות ה-30, ביטאו מוטיבים בעיצוה הפנים את תפקיד המבנה.
תיאטראות עוטרו בפיסול שהמחיש מוזיקה, ריקוד והתרגשות; חברות חשמל האירו רחובות בצבעים, בניין קרייזלר עוטר כקישוטי מכסי מנוע מסוגננים; האפריזים של הפלה דה לה פורט דורה בתערוכה הקולוניאלית של פריז ב-1931 הציגה את פניהם של הלאומים השונים והמושבות הצרפתיות.
סגנון הסטרים ליין גרם למבנים להראות בתנועה.
ציורי הקיר של מינהל קידום העבודות של שנות ה-30 הציגו אנשים בשגרת יומם; עובדי בית חרושת, עובדי דואר, משפחות וחקלאים, במקום דמויות גיבורים קלאסיים.
ריהוט צרפתי מ-1910 ועד תחילת שנות ה-20 היה בעיקר עדכון של סגנונות ריהוט מסורתיים צרפתיים, ועיצובי האר-נובו של לואי מג'ורל, שארל פלומט ויצרנים אחרים.
יצרני רהיטים צרפתיים חשו מאוימים מהפופולריות הגוברת של יצרנים וסגנונות גרמניים, במיוחד סגנון הבידרמאייר , שהיה פשוט ובעל קווים נקיים.
המעצב הצרפתי פרנץ ג'ורדיין, נשיא סלון הסתיו בפריז, הזמין מעצבים ממינכן להשתתף בסלון 1910. מעצבים צרפתים ראו את הסגנון הגרמני החדש, והחליטו לעמוד באתגר הגרמני.
המעצבים הצרפתים החליטו להציג סגנונות צרפתיים חדשים בסלון של 1912. כללי הסלון ציינו שרק סגנונות מודרניים יורשו לתצוגה.
כל מעצבי הריהוט הצרפתים הגדולים לקחו חלק בסלון: פול פולו, פול איריב, מוריס דופרן, אנדרה גרול, אנדרה מארה ולואי סו, והציגו עבודות חדשות שעדכנו את הסגנונות הצרפתיים המסורתיים של לואי ה-16 ולואי פיליפ עם פינות ישרות יותר בהשראת הקוביזם ובצבעים בהירים יותר בהשראת הפאוביזם ותנועת הנאבי.
הצייר אנדרה מארה ומעצב הרהיטים לואי סו השתתפו שניהם בסלון של 1912. לאחר המלחמה חברו השניים יחדיו כדי להקים חברה משלהם, שנקראה באופן רשמי Compagnie des Arts Française, אך בדרך כלל ידועה בפשטות בשם Suë and Mare.
בניגוד למעצבי האר נובו הבולטים כמו לואי מג'ורל, שעיצבו כל יצירה באופן אישי, הם הרכיבו צוות של אומנים מיומנים וייצרו עיצובי פנים שלמים, כולל רהיטים, כלי זכוכית, שטיחים, קרמיקה, טפטים ותאורה.
עבודתם כללה צבעים עזים ורהיטים מעצים משובחים, כגון הובנה מצופה אם הפנינה, אבלון ומתכת כסופה ליצירת זרי פרחים.
הם עיצבו הכל, החל מהפנים של ספינות אוקייניות ועד בקבוקי בושם עבור המותג של ז'אן פאטו.
החברה שגשגה בתחילת שנות ה-20, אך שניהם היו בעלי מלאכה טובים ואנשי עסקים בינוניים.
ב-1928 מכרו את החברה ועזבו אותה.
מעצב הרהיטים הבולט ביותר בתערוכת האמנויות הדקורטיביות ב-1925 היה אמיל-ז'אק רולמן, מאלזס.
הוא הציג לראשונה את עבודותיו בסלון הסתיו של 1913, בתערוכה של 1925 קיבל ביתן תצוגה משלו, "בית האספן העשיר".
הוא השתמש רק בחומרים הנדירים והיקרים ביותר, כולל הובנה, מהגוני, רוזווד, אמבון ועצים אקזוטיים אחרים, מעוטרים בשיבוצי שנהב, שריון צב, אם הפנינה, פונפונים קטנים ממשי קישטו את ידיות המגירות של הארונות.
הרהיטים שלו התבססו על דגמים מהמאה ה-18, אך פושטו ועוצבו מחדש.
בכל עבודתו, המבנה הפנימי של הרהיטים הוסתר לחלוטין.
המסגרת, בדרך כלל מעץ אלון, כוסתה כולה בשכבה של רצועות עץ דקות, ולאחר מכן מכוסתה בשכבה שנייה של רצועות עצים נדירים ויקרים.
לאחר מכן שכבה זו כוסתה בפורניר מלוטש, כך שהחתיכה נראתה כאילו נחתכה מגוש עץ בודד.
יצירת ניגודיות לעץ הכהה הוענקה על ידי שיבוץ שנהב.
לדברי רולמן, הכורסאות היו צריכות להיות מעוצבות בצורה שונה בהתאם לפונקציות של החדרים שבהם הופיעו; כורסאות סלון תוכננו להיות מסבירות פנים, כיסאות משרד נוחים וכיסאות סלון חושניים.
רק מספר קטן של חלקים מכל עיצוב הרהיטים יוצר, והמחיר הממוצע של אחת המיטות או הארונות שלו היה גבוה ממחירו של בית ממוצע.
ג'ולס ללו היה מעצב רהיטים מסורתי שעבר בצורה חלקה לאר דקו בשנות ה-20; הוא עיצב את הרהיטים לחדר האוכל של ארמון האליזה, ולתאים מהמחלקה הראשונה של אוניית הקיטור נורמנדי.
סגנונו התאפיין בשימוש בעץ הובנה, עץ מקסר, אגוז, עם עיטור של לוחות שנהב ואם הפנינה.
הוא הציג את סגנון רהיטי האר דקו מצופים לכה בסוף שנות ה-20, ובסוף שנות ה-30 הציג רהיטים עשויים מתכת עם לוחות של זכוכית מעושנת.
באיטליה, המעצב ג'יו פונטי היה מפורסם בעיצובי הסטרים ליין.
הרהיטים היקרים והאקזוטיים של רולמן ושל מעצבים מסורתיים אחרים עוררו את זעמם של המודרניסטים, כולל האדריכל לה קורבוזיה, מה שגרם לו לכתוב סדרת מאמרים מפורסמת המגנה את סגנון האמנויות הדקורטיביות.
הוא תקף רהיטים שנעשו לעשירים בלבד, וקרא למעצבים ליצור רהיטים עשויים מחומרים זולים וסגנון מודרני, שאנשים רגילים יכולים להרשות לעצמם.
הוא עיצב את הכיסאות שלו, כך שיהיו זולים והתחשבו בתהליך הייצור ההמוני.
בשנות ה-30, עיצובי הרהיטים הותאם לצורתם, עם משטחים חלקים יותר וצורות מעוקלות.
אחד מהמומחים של הסגנון המאוחר כללו את דונלד דסקי, שהיה אחד המעצבים המשפיעים ביותר; הוא עיצב את חללי הפנים של בניין "רדיו סיטי מיוזיק הול".
הוא השתמש בתערובת של חומרים מסורתיים ומודרניים מאוד, כולל אלומיניום, כרום ובקליט (צורה מוקדמת של פלסטיק).
מומחים נוספים של רהיטי אר דקו בשנות ה-30 בארצות הברית כללו את גילברט רודה, וורן מקארת'ור, קם ובר ווולפגנג הופמן.
סגנון מפל המים היה פופולרי בשנות השלושים והארבעים של המאה העשרים, סגנון האר דקו הנפוץ ביותר של רהיטים באותה תקופה.
החלקים היו בדרך כלל מדיקט בגימור פורניר בלונד ועם קצוות מעוגלים, הנותנים מראה הדומה למפל.
סטרים ליין הוא זרם עיצובי בתקופת האר דקו המאוחרת שהופיע באמצע שנות ה-30. הוא הושפע מעקרונות אווירודינמיים מודרניים שפותחו עבור תעופה ובליסטיקה כדי להפחית כוח גרר אווירודינמי במהירויות גבוהות.
צורות כדוריות יושמו על ידי מעצבי מכוניות, רכבות, ספינות ואף על חפצים שלא נועדו לנוע, דוגמת מקררים, משאבות דלק ובניינים.
אחד הרכבים הראשונים שיוצרו בסגנון זה היה קרייזלר איירפלו משנת 1933. הוא לא הצליח מבחינה מסחרית, אבל היופי והפונקציונליות בעיצובו יצרו תקדים; מוכוון למודרניות.
השימוש בסגנון המשיך גם לאחר מלחמת העולם השנייה.
חומרים תעשייתיים חדשים החלו להיכנס לתעשייה ולהשפיע על עיצוב מכוניות וחפצים ביתיים.
חומרים אלו כללו אלומיניום, כרום ובקליט (צורה מוקדמת של פלסטיק).
בקליט הוא חומר הניתן לכופף בקלות לצורות שונות, ועד מהרה החל לשמש בייצור טלפונים, מכשירי רדיו ומכשירים אחרים.
ספינות אוקייניות עוצבו גם הן בסגנון האר דקו, הידוע בצרפתית כסגנון Paquebot, או "סגנון אוקיינוס לינר".
הדוגמה המפורסמת ביותר הייתה אוניית קו אוקיינית ה-SS נורמנדי , שערכה את השייט הטרנס-אטלנטי הראשון שלה ב-1935. היא תוכננה במיוחד לשייט תענוגות כדי להביא אמריקאים עשירים כדי לעשות קניות בפריז.
התאים והסלונים כללו את הריהוט והקישוט העדכניים ביותר בסגנון האר דקו.
הסלון הגדול של הספינה, ששימש גם כמסעדה לנוסעי המחלקה הראשונה, היה גדול יותר מאולם המראות של ארמון ורסאי.
הוא הואר על ידי נורות חשמל שהופץ מתוך 12 עמודי קריסטל לליק; 36 עמודים תואמים הותקנו על הקירות.
זו הייתה אחת הדוגמאות המוקדמות ביותר לשילוב ישיר של תאורה כחלק מהאדריכלות.
עד מהרה הותאם סגנון האוניות האטלנטיות למבנים.
דוגמה בולטת נמצאת על חוף הים של סן פרנסיסקו.
בניין המוזיאון הימי, שנבנה כמרחץ ציבורי ב-1937, מזכיר סירת מעבורת, עם מעקות אוניות ופינות מעוגלות.
טרמינל המעבורת סטאר בהונג קונג השתמש גם הוא בווריאציה של הסגנון.
טרמינל המעבורת סטאר בהונג קונג עוצב גם הוא בווריאציה של הסגנון.
טקסטיל מילא חלק חשוב מסגנון האר דקו.
הוא בא בצורת טפטים, ריפודים ושטיחים צבעוניים.
בשנות ה-20, מעצבים קיבלו השראה מתפאורות הבמה של הבלט רוס, עיצובי בדים ותלבושות של ליאון באקסט ויצירות הסדנה הוינאית.
עיצובי הפנים המוקדמים של אנדרה מארה כללו זרי ורדים ופרחים בצבעים בהירים ומסוגננים מאוד, שקישטו את הקירות, הרצפות והרהיטים.
מוטיבים פרחוניים מסוגננים שלטו גם בעבודותיהם של ראול דופי ופול פוירט, ובעיצובי הרהיטים של אמיל-ז'אק רולמן.
השטיח הפרחוני הומצא מחדש, אך הפעם בסגנון דקו על ידי פול פוירט.
השימוש בסגנון האר דקו הוגבר מאוד עם כניסת מערכת ההדפסה המבוססת על שבלונות, שאפשרה למעצבים להשיג פריכות בקווים וצבעים חיים מאוד.
צורות אר דקו הופיעו בבגדיהם של פול פוירט, צ'ארלס פרדריק וורת' וז'אן פאטו.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, יצוא של בגדים ובדים הפך לאחד ממקורות ההכנסה החשובים ביותר של צרפת.
טפטים וטקסטיל בסגנון אר דקו מאוחר כללו לפעמים סצנות תעשייתיות מסוגננות, נופים עירוניים, קטרים ונושאים מודרניים אחרים, כמו גם דמויות נשיות מסוגננות, צבעים מתכתיים ועיצובים גאומטריים.
האופנה השתנתה באופן דרמטי בתקופת האר דקו, הודות למעצבים פול פוירט ומאוחר יותר קוקו שאנל.
פוירט הציג חידוש חשוב לעיצוב אופנה, יציאה מעבודת החייטות ומדפוסי העבר.
הוא עיצב בגדים חתוכים בקווים ישרים הבנויים ממוטיבים מלבניים.
הסגנון שלו הציע פשטות מבנית, מראה המחוך והסגנונות הפורמליים של התקופה הקודמת נזנחו, והאופנה התייעלה והפכה מעשית יותר.
עם תחילת השימוש בחומרים חדשים, החל גם השימוש בצבעים בהירים יותר ועיצובים מודפסים.
המעצבת קוקו שאנל המשיכה בתהליך המעבר, והפכה לפופולרית בזכות סגנון השיק הספורטיבי והיומיומי.
בשנות ה-20 וה-30, מעצבים רבים וביניהם רנה לליק וקרטייה ניסו להפחית את הדומיננטיות המסורתית של יהלומים על ידי הצגת אבני חן צבעוניות יותר, כמו אבני ברקת קטנות, אבני אודם ואבני ספיר.
הם גם שמו דגש גדול יותר על הגדרות מאוד משוכללות ואלגנטיות, הכוללות חומרים זולים יותר כמו אמייל, זכוכית, קרן ושנהב.
היהלומים עצמם נחתכו בצורות פחות מסורתיות; בתערוכה של 1925 נראו יהלומים רבים חתוכים בצורה של מוטות זעירים או גפרורים.
גם ההגדרות ליהלומים השתנו; לעיתים קרובות, יותר ויותר תכשיטנים השתמשו בפלטינה במקום בזהב, בזכות חוזקה וגמישותה, והיא יכלה לשאת אשכולות של אבנים טובות.
תכשיטנים החלו להשתמש גם בחומרים בגוונים כהים יותר, כמו אמייל ושוהם שחור, שסיפקו ניגודיות גבוהה יותר לצד היהלומים.
תכשיטים הפכו להרבה יותר צבעוניים ומגוונים בסגנון.
קרטייה וחברת בושרון שילבו יהלומים עם אבני חן צבעוניות אחרות חתוכות בצורה של עלים, פירות או פרחים, כדי ליצור סיכות ראש, טבעות, עגילים, אטבים ותליונים.
גם נושאי המזרח הרחוק הפכו פופולריים; לוחות של ירקן וקורל שולבו עם פלטינה ויהלומים, וקופסאות איפור, קופסאות סיגריות וקופסאות אבקה עוטרו בנופים יפניים וסיניים עשויים מאם הפנינה, אמייל ולכה.
האופנות שהתחלפו במהירות בבגדים הביאו סגנונות חדשים של תכשיטים.
שמלות ללא שרוולים של שנות ה-20 הביאו למצב בו הזרועות יכלו לקבל קישוטים, ומעצבים יצרו במהירות צמידים מזהב, כסף ופלטינה מצופים בלפיס לזולי, שוהם, קורל ואבנים צבעוניות אחרות; צמידים אחרים נועדו לזרועות העליונות, ולעיתים קרובות נענדו מספר צמידים בו-זמנית.
התספורות הקצרות של נשים בשנות העשרים פתחו אפשרויות לעיצובי עגילי דקו משוכללים.
כאשר נשים החלו לעשן בציבור, מעצבים יצרו מארזי סיגריות מקושטים מאוד ומחזיקי סיגריות משנהב.
המצאת שעון היד לפני מלחמת העולם הראשונה העניקה השראה לתכשיטנים ליצור שעונים מעוטרים יוצאי דופן, מצופים יהלומים ומצופים אמייל, זהב וכסף.
גם שעוני תליון, התלויים על סרט, הפכו לאופנתיים.
בתי התכשיטים המבוססים של פריז בתקופה, קרטייה, שאומט, ז'ורז' פוקה, מאובוסין (Mauboussin), ואן קליף וארפלס (Van Cleef & Arpels) יצרו כולם תכשיטים וחפצים לפי האופנה החדשה.
חברת Chaumet יצרה קופסאות סיגריות גאומטריות במיוחד, מציתים, פנקסים ומחברות, העשויות מאבנים קשות מעוטרות בירקן, לפיס לזולי, יהלומים ואבני ספיר.
אליהם הצטרפו מעצבים צעירים רבים, כל אחד עם רעיונות הדקו שלו.
ריימונד טמפלייה עיצב יצירות עם דוגמאות גאומטריות מורכבות ביותר, כולל עגילי כסף שנראו כמו גורדי שחקים.
ז'ראר סנדוז היה רק בן 18 כשהחל לעצב תכשיטים ב-1921; הוא עיצב יצירות מפורסמות רבות המבוססות על המראה החלק והמלוטש של מכונות מודרניות.
לתחום התכשיטנות נכנס גם מעצב הזכוכית רנה לליק, שיצר תליונים של פירות, פרחים, צפרדעים, פיות או בתולות ים מזכוכית מפוסלת בצבעים עזים, תלויים על חוטי משי עם עיטורי ציציות.
התכשיטן פול ברנדט העמיד דגמים מלבניים ומשולשים, והטמיע פנינים בקווים על לוחות שוהם.
ז'אן דספרס יצר שרשראות בצבעים מנוגדים על ידי חיבור של כסף ולכה שחורה, או זהב עם לאפיס לזולי.
רבים מהעיצובים שלו נראו חלקים מלוטשים במיוחד כמו חלקי מכונות התקופה.
ז'ן דונאנד קיבל גם הוא השראה ממכונות מודרניות, בשילוב גוונים בהירים של אדום ושחור, בניגוד למתכת המלוטשת.
כמו בתקופת האר נובו המוקדמת, תקופת האר דקו הייתה יוצאת דופן עבור אמנות עדינה בזכוכית וחפצי נוי אחרים, שתוכננו להתאים לסביבתם האדריכלית.
היצרן המפורסם ביותר של חפצי זכוכית היה רנה לליק, שעבודותיו, מאגרטלים ועד קישוטי מכסה מנוע למכוניות, הפכו לסמלים של התקופה.
הוא עיצב למיזמים אחדים בתחום הזכוכית לפני מלחמת העולם הראשונה, ועיצב בקבוקים לבשמים של פרנסואה קוטי, אבל הוא לא החל בייצור בהיקף גדול של זכוכית אמנותית עד לאחר מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1918, בגיל 58, הוא קנה מפעל זכוכית גדול בקומבס-לה-ויל והחל לייצר חפצי זכוכית אומנותיים ושימושיים כאחד.
הוא התייחס לזכוכית כאל חומר פיסולי, ויצר פסלונים, אגרטלים, קערות, מנורות וקישוטים.
לרוב השתמש בחצי-גביש ולא בזכוכית קריסטל, כך שהחומר יהיה רך וקל יותר ליצירה ולפיסול, אם כי לא מבריק.
לעיתים הוא השתמש בזכוכית צבעונית, אך לעיתים קרובות יותר השתמש בזכוכית אטומה, שבה חלקו או כולו של המשטח החיצוני הוכתם.
לליק סיפק את לוחות הזכוכית הדקורטיביים, גופי התאורה ותקרות הזכוכית המוארות עבור האונייה האוקיינית SS Île de France ב-1927 ו-SS Normandie ב-1935, ולכמה תאי השינה במחלקה הראשונה של הרכבות הצרפתיות.
בתערוכה לאמנויות דקורטיביות ב-1925, היה לו ביתן משלו, והוא עיצב חדר אוכל עם עריכת שולחן ותקרת זכוכית תואמת עבור ביתן Sèvres, בנוסף עיצב מזרקת זכוכית לחצר ה-Cours des Métiers, עמוד זכוכית דק עליו נשפכו מים מהצדדים באופן קבוע והוא הואר בלילה.
יצרני זכוכית בולטים נוספים בסגנון אר דקו כללו את מריוס-ארנסט סבינו, שהתמחה בפסלונים, אגרטלים, קערות ופסלי זכוכית של דגים, עירום ובעלי חיים.
עבור אלה, השתמש לעיתים קרובות בזכוכית אטומה שיכולה להשתנות בצבעה מלבן לכחול לענבר, בהתאם לאור אליה נחשפת.
האגרטלים והקערות שלו הציגו אפריזים מעוצבים של חיות, עירום או חזה של נשים עם פירות או פרחים.
עבודתו הייתה פחות עדינה אך צבעונית יותר מזו של לליק.
אמני זכוכית, בסגנון אר-דקו, בולטים אחרים כללו את אדמונד אטלינג, שהשתמש גם הוא בצבעים אטומים בהירים, לעיתים קרובות עם דפוסים גאומטריים ועירום מפוסל; אלברט סימונט, אריסטיד קולוט ומוריס מארינו , שהיה ידוע בזכות בקבוקי הבושם והאגרטלים הפיסוליים בעלי החריטה העמוקה שלו.
חברת דאום מהעיר נאנסי, שהתפרסמה בזכות אמנות הזכוכית בסגנון האר נובו שלה, ייצרה קו של אגרטלי דקו ופיסול זכוכית, מוצק, גאומטרי בצורה שמנמנה.
יצירות צבעוניות עדינות יותר נעשו בידי גבריאל ארז'י-רוסו, שייצר אגרטלים צבעוניים עדינים עם פרפרים ונימפות מפוסלות, ופרנסואה דקורשמון, שאגרטליו היו מפוספסים ומשישים.
השפל הגדול הביא להרס של חלק גדול מתעשיית הזכוכית הדקורטיבית, שהייתה תלויה בלקוחות עשירים.
בתקופה זו פנו מספר אמנים לעיצוב חלונות ויטראז' לכנסיות.
בשנת 1937, חברת הזכוכית Steuben Glass Works החלה בהזמנת אמנים מפורסמים לייצר כלי זכוכית.
לואי מג'ורל, שהתפרסם בזכות רהיטי האר נובו שלו, עיצב חלון ויטראז' יוצא דופן בסגנון אר דקו המציג פועלים מתחום תעשיית הפלדה, עבור משרדי Aciéries de Longwy, מפעל פלדה בלונגווי, צרפת.
בקתדרלת אמיין קיימת דוגמה נדירה של חלונות ויטראז' בסגנון אר דקו בקפלת הלב הקדוש, שנעשתה בשנים 1932–1934 על ידי אמן הזכוכית של פריז ז'אן גודין על פי רישומים של ז'אק לה ברטון.
אמני אר דקו ייצרו מגוון רחב של חפצים פרקטיים, עשויים מחומרים תעשייתיים.
מברזל יצוק מסורתי ועד פלדה מצופה כרום.
האמן האמריקאי נורמן בל גדס עיצב סט לקוקטייל דמוי גורד שחקים עשוי פלדה מצופה כרום.
ריימונד סובס עיצב סורג מתכת אלגנטי לכניסה של פלה דה לה פורט דורה, החלק המרכזי של התערוכה הקולוניאלית של פריז ב-1931. הפסל הצרפתי ז'ן דונאנד ייצר דלתות מפוארות כחלק מערכת נושא "הצייד", מכוסות עלי זהב וציור על טיח (1935).
דמויות חזותיות בסגנון אר דקו שימשו סרטי אנימציה מרובים, כולל באטמן, Night Hood , All's Fair at the Fair , Merry Mannequins, Page Miss Glory, פנטסיה והיפהפייה הנרדמת.
בערים רבות נעשו ונעשים מאמצים לשמר ולהגן על מבני האר דקו שנותרו.
בערים רבות בארצות הברית, אולמות קולנוע היסטוריים בסגנון אר דקו שומרו והפכו למרכזי תרבות.
מבני אר דקו צנועים אף יותר נשמרו כחלק מהמורשת האדריכלית של אמריקה; בית קפה בסגנון אר דקו ותחנת דלק לאורך כביש 66 ב-Shamrock, טקסס מוגדר עם חשיבות של מבנה היסטורי.
קיים שימור רחב ברובע האדריכלות של מיאמי ביץ' על כמה מאות בניינים ישנים, וישנה דרישה עירונית שמבנים חדשים, הנבנים ברובע, יתאימו לסגנון.
בהוואנה, קובה, מבנים רבים בסגנון אר דקו הידרדרו ונזנחו קשות.
קיימים מאמצים להחזיר את המבנים לצבעם ולמראה המקורי שלהם.
אראבינוז (Arabinose) הוא חד-סוכר ממשפחת הפנטוזות - סוכרים בעלי 5 פחמנים.
אראבינוז הוא סוכר שבני אדם אינם יכולים להשתמש כמקור אנרגיה.
פירוק האראבינוז בEscherichia coli מתבצע על ידי אופרון האראבינוז המשמש באחד המודלים לבקרה של שעתוק הגנים.
בקרה שהיא חלק מבקרות הסוכרים בחיידקים, כאשר פירוקו הוא תלוי בקיום האראבינוז ובריכוז הגלוקוז בסביבת החידק.
אראבינוז קיבל את שמו מגומי ערבי, שממנו בודד לראשונה.
נקודת רתיחה - 156-160 מעלות צלזיוס.
אראגון (בספרדית ואראגונית: Aragón, בקטלאנית: Aragó) היא קהילה אוטונומית בצפון-מזרח ספרד.
היא גובלת בצפון בצרפת, במזרח בקטלוניה, בדרום בוולנסיה ובמערב בקסטיליה-לה מנצ'ה, קסטיליה ולאון, לה ריוחה ונווארה.
היא הקהילה האוטונומית הרביעית בגודלה בספרד, עם שטח של 47,719 קמ"ר.
עמק האברו היה מיושב עוד בתקופה הפלאוליתית.
בתקופה הנאוליתית היו בו כפרים של התרבות הקלטיברית; נמצאו מטבעות מתקופה זו ועדויות לחקלאות מפותחת.
לאזור לא נודעה חשיבות רבה בתקופה הרומית.
האוכלוסייה המועטה התרכזה בשלושה יישובים: Cesar Augusta (סרגוסה של היום), Osca (וסקה) ו-Bilbilis Augusta (קלייטוד).
בשליש הראשון של המאה ה-8 האזור נפל לידי המוסלמים ללא התנגדות.
המוסלמים כיבדו את מנהגיהם של המקומיים ואת דתם.
עם התפוררותה של חליפות קורדובה נוצרו באזור ממלכות טאיפה; החשובה מביניהן הייתה זו של סרגוסה.
אזור הפירנאים לא נכבש לגמרי בידי המוסלמים, ובמאה ה-8 הפרנקים נכנסו לחלל שהותירו המוסלמים.
מרכזם היה בעיר חאקה (Jaca) באזור נהר אראגון, שעל שמו נקראה הרוזנות שהקימו.
בשנת 925 סופחה רוזנות אראגון לממלכת נווארה.
כשמת סנצ'ו השלישי מלך נווארה בשנת 1063 הוקמה ממלכת אראגון כישות עצמאית.
במאה השנים הראשונות לקיום ממלכה ריכזו מלכי אראגון את מאמציהם בגירוש המוסלמים מספרד.
ממלכת אראגון התאחדה עם רוזנות ברצלונה בשנת 1169, כאשר עלה לשלטון אלפונסו השני, שהיה נשוי לבתו של רוזן ברצלונה.
בתקופה זו הושלמה הרקונקיסטה (הכיבוש הנוצרי) של חבל אראגון.
מלכי אראגון לא הסתפקו בכך, והמשיכו לכבוש שטחים מוסלמיים בספרד, ולפתח את כוחם הפוליטי והמסחרי באגן הים התיכון.
בשיאה כללה האימפריה שבנו את סיציליה, סרדיניה, קורסיקה, האיים הבלאריים ונאפולי (וכן בתקופה מסוימת את דוכסות אתונה), בנוסף לשטחים בספרד ובצרפת.
למרות שמה, מרכזה של האימפריה היה דווקא בקטלוניה העשירה, ולא באראגון גופא, שנשארה ענייה ונחשלת.
במהלך המאה ה-15, עם נישואיהם של פרננדו השני מאראגון ואיסבלה מקסטיליה, הגיע למעשה סופה של ממלכת אראגון כישות עצמאית.
מידת האוטונומיה של האזור השתנתה ממלך למלך.
בשנת 1591 ניסו אצילי האזור למרוד בפליפה השני, אך המרד נכשל והאוטונומיה צומצמה.
בעקבות מלחמות הירושה הספרדית בתחילת המאה ה-18 בוטלה לחלוטין האוטונומיה של אראגון.
המאה ה-18 הייתה תקופה של צמיחה כלכלית וגידול באוכלוסייה.
צמיחה זו התרכזה בחקלאות בלבד, על אף המהפכה התעשייתית.
עובדה זו גרמה להדלדלות כלכלית הדרגתית, ובראשית המאה ה-20 אראגון הייתה שרויה בפיגור כלכלי ומגמת ההגירה השלילית הלכה והתגברה.
מצב זה הוביל להקמתן של קבוצות אנרכיסטיות, שבאו לידי ביטוי בתקופת מלחמת האזרחים.
מבחינה טופוגרפית אראגון מתחלקת לשלושה: החלק המרכזי של רכס הפירנאים בצפון, מישור האברו במרכז, והרי הסיסטמה איבריקו בדרום.
הפירנאים של אראגון הם הגבוהים ביותר ברכס, ובכלל זה אנטו (Aneto), הפסגה הגבוהה ביותר בהרי הפירנאים, בגובה 3,404 מטר.
האקלים נגזר מהמבנה הטופוגרפי: באזור הפירנאי יש אקלים הררי קר והרבה משקעים (בין 1,000 ל-2,000 מילימטר משקעים בשנה), בעמק אקלים ים תיכוני-יבשתי (בסביבות 24 מעלות צלזיוס בקיץ ו-6 מעלות בחורף), ובהרים הדרומיים שוב קריר יותר.
צפיפות האוכלוסייה היא במקום לפני האחרון בספרד: 25 תושבים לקילומטר רבוע, לעומת 79 בכל ספרד.
רוב האוכלוסייה מתרכזת בעמק האברו, ובעיקר בסרגוסה.
אזורי ההרים כמעט ריקים, ובזמן האחרון גם מעט הכפרים ששכנו שם הולכים וננטשים.
המהגרים מהכפרים מגיעים בעיקר לעיר סרגוסה או לקטלוניה וולנסיה הסמוכות.
אראגון מורכבת משלושה מחוזות: סרגוסה, טרואל (Teruel) ווסקה (Huesca).
במחוז סרגוסה שוכנים 80% מתושבי אראגון, מתוכם 640,000 תושבים (יותר מ-50%) בעיר סרגוסה עצמה.
המחוזות הנוספים דלילים ויש בהם מגמה של הגירה.
הערים המרכזיות בהם קטנות: בווסקה יש כ-48,000 תושבים ובטרואל 32,000. מבין הערים האחרות ראויה לציון קלטיוד (Calatayud) בעלת ההיסטוריה הארוכה, שבה כ-20,000 תושבים.
השפה הרשמית היחידה באראגון היא הספרדית.
בניב האראגוני של הספרדית משולבים אלמנטים מהשפה האראגונית (שדובריה מכנים Fabla).
השפה האראגונית עצמה עדיין מדוברת בפרובינציית וסקה, וגם בכפרים אחדים ביתר הפרובינציות.
ברצועה המזרחית של אראגון (La Franja de Aragón) יותר מ-90% מהאוכלוסייה דוברת קטלאנית (זה האחוז הגבוה ביותר מבין כל האזורים שבהם מדוברת השפה).
עם זאת, מאבקם של תושבי הרצועה להפוך את הקטלאנית לשפה רשמית לא נשא פרי.
אראגון הוא הספר הראשון בסדרת ספרי הפנטזיה הירושה (Inheritance) מאת הסופר כריסטופר פאוליני.
פאוליני החל בכתיבת הספר בעודו בן 15 בלבד.
לאחר שכתב במשך שנה, בילה שנה נוספת בכתיבה ועריכה מחדש של הספר.
הוריו של פאוליני ראו את כתב היד הסופי, והחליטו להוציא את הספר לאור בהוצאה עצמית.
מאוחר יותר, התגלה הספר על ידי הסופר קרל היאסן, שהביא להוצאה מחודשת של הספר על ידי הוצאת הספרים קנופף.
הספר מספר את סיפורו של אראגון, נער חווה המוצא אבן מסתורית בהרים.
מהאבן בוקעת דרקונית, לה אראגון קורא בשם סאפירה.
בעקבות כך המלך המרושע גאלבאטוריקס שומע בעקיפין על קיומו של אויבו - ברום - זקן שגר ליד ארגון שבמותו מתברר כרוכב ובסוף הספר השלישי מתברר כאביו של אראגון, הוא שולח את משרתיו, הראז'אק, במטרה ללכוד את ברום.
תוך כדי כך הראז'אק מתוודעים לקיומם של אראגון וסאפירה והם נאלצים לברוח מביתם יחד עם ברום, ומחליטים לחפש את הווארדן, קבוצת מורדים השואפת להפיל את המלך גאלבאטוריקס.
מבקריו של אראגון נוהגים להזכיר את הדמיון הרב בינו לבין ספרים דוגמת שר הטבעות ומלחמת הכוכבים.
ביקורות אחרות שיבחו את הספר, המהווה הישג משמעותי לסופר צעיר כל כך.
הספר זכה להצלחה ונכלל ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס 121 שבועות.
לספר יצאה גם גרסה קולנועית.
הספר יצא לאור בעברית בתרגומה של יעל ענבר בהוצאת כנרת זמורה ביתן וכתר ספרים במאי 2006.
בשנת 2008 יצא לאור בעברית הספר השני בסדרה, הבן הבכור, בהוצאת כנרת זמורה ביתן וכתר ספרים.
בשנת 2009 יצא לאור בעברית הספר השלישי בסדרה, בריסינגר.
בסוף שנת 2012 יצא לאור בעברית הספר הרביעי והאחרון בסדרה ששמו כשם הסדרה, הירושה.
כריסטופר פאוליני התחיל לקרוא ספרי פנטזיה כשהיה בן 10, אבל הרגיש "מתוסכל" ממחסור בספרים איכותיים.
בגיל 14 פאוליני ניסה להתחיל לכתוב ספר ראשון מתוך סדרה של 4 ספרים, אבל לא הצליח להתקדם מעבר לכמה העמודים הראשונים.
הוא התחיל לקרוא כל מה שיכול היה למצוא בנושאי כתיבה אומנותית, ולאחר מכן החל לתכנן את סדרת ספרי הירושה.
לאחר כחודש של תכנון, הוא התחיל לכתוב טיוטה ראשונית בכתב ידו.
הטיוטה הושלמה לאחר כשנה, ואז פאוליני החל בכתיבת הגרסה האמיתית של הספר.
לאחר שנה נוספת של עריכה, הוריו של פאוליני ראו את כתב היד.
הם זיהו את הפוטנציאל הגלום בו, והחליטו לפרסם את הספר בהוצאה עצמית.
פאוליני עצמו אייר את הכריכה של הספר, בה הופיעה העין של סאפירה.
הוא אייר גם את המפות המופיעות בספר.
פאוליני ומשפחתו יצאו למסע שיווק של הספר ברחבי ארצות הברית.
פאוליני העביר למעלה מ-135 הרצאות לקידום ומכירת הספר, חלקן תוך שהוא לבוש בתלבושת בסגנון ימי הביניים.
למרות כל זאת, הספר לא זכה להכרה נרחבת.
מאוחר יותר, פאוליני תיאר את חוויותיו מתקופה זו: "עמדתי מאחורי שולחן, לבוש בתחפושת שלי, ולאחר יום שלם של דיבורים ללא הפסקה היו נמכרים אולי 40 ספרים...
לא הייתי יכול להמשיך כך לעוד הרבה זמן".
בקיץ של שנת 2002, הסופר האמריקאי קרל היאסן הזדמן לחופשה באחת הערים בהן פאוליני העביר הרצאה.
תוך כדי השהות שם, בנו החורג קנה את הספר, והתאהב בו מיידית.
הוא הראה אותו לאביו החורג, שהביא את הספר לבית ההוצאה לאור קנופף.
העורך האחראי של הוצאת קנופף, מישל פריי, יצר קשר עם פאוליני ומשפחתו כדי לברר האם הם מעוניינים בפרסום מחודש של הספר תחת הוצאת קנופף.
פאוליני ומשפחתו ענו שהם מעוניינים, ולאחר סבב נוסף של עריכות, הספר יצא לאור בהוצאת קנופף באוגוסט 2003. הספר קיבל גם כריכה חדשה שאוירה על ידי ג'ון ג'וד פלנקר.
הספר "אראגון" החל כאוסף דמיונות וחלומות בהקיץ של בן עשרה.
פאוליני ניסה לכתוב ספר שהוא עצמו יאהב לקרוא.
הפרויקט התחיל כאתגר אישי, ופאוליני לא חשב שהוא אי פעם יתפרסם.