tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במקרים אלו, בדומה לבעיות רגשיות אחרות, יש המשתמשים בסמים כדרך לטיפול תרופתי עצמי (אצל חלק מהמתבגרים עם הפרעת קשב יש שימוש עצמי בממריצים כמו קפה וקוקה-קולה במקום מתילפנידאט).
הפרעת קשב עלולה גם ליצור קשיים לימודיים, העלאת הסיכון לנשירה ממערכת החינוך ולעיסוק בפעילות עבריינית,
כמו גם קשיים בעבודה, קשיים חברתיים, תסכול ועוד.
בנוסף, הדחק שהפרעת קשב מייצרת ומעמיסה על מנגנוני התפקוד וההסתגלות השונים של האדם, גורם לירידה בעמידות הגופנית והנפשית שלו, כך שגדלה הסבירות לפריצת מחלות למיניהן.
משום שבמקרים רבים נראה חוסר תגובה או התמדה בטיפולים הקיימים, העשרת מבחר הטיפולים התרופתיים וההתנהגותיים הקיים באפשרויות בטוחות ויעילות יסייע רבות להתמודדות עם המצב הכרוני של הפרעת קשב.
טיפול דיאלקטי התנהגותי הוא שיטת טיפול נפשי מבוססת עדויות.
השיטה פותחה בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 על ידי פרופסור מרשה לינהאן (Marsha M.
Linehan), חוקרת פסיכולוגיה מאוניברסיטת וושינגטון, ונועדה במקור לטיפול בהפרעת אישיות גבולית ובנטייה אובדנית כרונית.
השיטה משמשת כיום לטיפול בטווח נרחב של בעיות נפשיות על ספקטרום הוויסות הרגשי, וכן בדפוסי התנהגות לא יעילים ואימפולסיביים כמו פגיעה עצמית, נטייה אובדנית ושימוש בסמים.
הטיפול הדיאלקטי-התנהגותי מבוסס על טכניקות קוגניטיביות-התנהגותיות השמות דגש על שינוי - שיפור היכולת לוויסות רגשי, עבודה על כישורים ומיומנויות בינאישיות, שיפור היכולת להתמודדות עם לחצים ושיפור בוחן מציאות; ומאידך על רעיונות של קבלה עצמית, תיקוף, סובלנות ועמידות למצוקה רגשית וקשיבות (מיינדפולנס), הלקוחה ממקורות בודהיסטיים.
המונח "דיאלקטיקה" הושאל על ידי לינהן מעולם הידע הפילוסופי, והוא מבטא את רציונל הטיפול, המנסה ליישב יחד את שני הניגודים הללו, בין שינוי וקבלה, ובאופן כללי לקבל במקביל קיום של עמדות מנוגדות בכל תחום בחיינו.
הטיפול עוסק בניגודים ובמורכבות הן בעולמו של המטופל והן בקשר בין המטפל והמטופל, באתגר הקבלה של הניגודים הללו ובאמצעים להשגת גמישות ואיזון ביניהם.
הטיפול הדיאלקטי-התנהגותי פותח על ידי מרשה לינהאן בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20, בעיקר כטיפול ממוקד ומבוסס ראיות למטופלות (בעיקר נשים) הסובלות מהפרעת אישיות גבולית ומתקשות בוויסות רגשי.
לינהאן עצמה סבלה מקשיים נפשיים אלו בהיותה מתבגרת, וסימנה את יעד חייה, אותו מימשה, בפיתוח תוכנית התערבות עבור מקרי קצה רגשיים.
עם השנים הותאם והורחב טיפול DBT למצבים קליניים נרחבים יותר, בהם אובדנות, פגיעה עצמית, הפרעות אכילה, התקפי זעם, הפרעות מצב רוח, התמכרויות ועוד.
הטיפול נשען על הרעיון הדיאלקטי, על פיו המציאות איננה סטטית, אלא מורכבת מכוחות מנוגדים.
אצל רובנו קיימת דיאלקטיקה בין הצורך לקבל את עצמנו כפי שאנחנו, לבין הצורך להשתנות.
הקושי המהותי הזה בגמישות פסיכולוגית מתפתח לאורך שנים רבות, בהן מתחזק באופן תמידי מנגנון הרסני שמשלב בין גדילה בסביבה לא מתקפת לבין פגיעות ביולוגית מובנית.
המודל הביו-סוציאלי של קשיי ויסות רגשי
טיפול DBT מבוסס על התאוריה הביו-סוציאלית .
לפי לינהאן, הבעיה העיקרית של הפרעת אישיות גבולית היא הפרעה נרחבת בתפקודה של מערכת הוויסות הרגשי.
אי ויסות רגשי הוא תוצאה של נטייה ביולוגית (אך לאו דווקא גנטית), הֶֶקשר סביבתי, והיחסים בין השניים במהלך ההתפתחות.
הנטייה הביולוגית מתבטאת בפגיעות רגשית, בעטיה ישנה פגיעות גבוהה לגירוי רגשי, תגובתיות-יתר לגירוי רגשי וקושי לשוב למצב הבסיסי (baseline) לאחר מצבים שמסבים עוררות רגשית חזקה.
פן ביולוגי נוסף הוא תגובות אימפולסיביוֹת ומנגנון ניהול עכבות לקוי, שתורמים להתנהגויות לא יעילות במצבי משבר נקודתיים.
אדם בעל פגיעות רגשית מובנית גבוהה עשוי לפתח קושי בוויסות רגשי, אם בראשית חייו הוא נתקל בסביבה לא תומכת, המכונה במודל הביו-סוציאלי "סביבה לא מתקפת".
בסביבה כזו, חוויות אישיות סובייקטיביוֹת, כמו אמונות, מחשבות, רגשות ותחושות גופניות - אינן מקבלות תגובה מאשרת מהסביבה הקרובה.
הילד חווה פער בין החוויה האישית שלו לבין המשוב של הזולת, כך שלאורך זמן מתפתחת חוסר הלימה בין החוויה האישית לבין התגובה שניתנת לה מן הסביבה.
במילים אחרות, לא מתבססת תחושה טבעית של למידה מניסיון, או השענות על תחושות בטן, שניתן לכנותן כאן בהקשר זה אינטואיציה.
כך, הסביבה הבלתי מתקפת אינה מלמדת את הילד לווסת עוררות.
להפך, הוא נכנס לסערה רגשית שמתעצמת יותר ויותר, במקום להירגע.
הילד אינו לומד כיצד לשאת מצוקה או לבטוח באמינות תגובות הרגשיות שלו כפרשנות תקפה להתרחשויות במציאות.
בסביבה כזו, ילד המבטא רגש שלילי מקבל עונש, וילד המבטא רגש בעוצמה מוגברת מקבל חיזוק לא עקבי.
הטיפול הדיאלקטי-התנהגותי כולל ארבעה רכיבים מובנים והכרחיים:
קבוצת מיומנויות - שמטרתה לרכוש, לתרגל ולשכלל מיומנויות אישיות ובינאישיות, להקנות כישורים התנהגותיים למצבי משבר רגשי ולהכיר את יכולת ההתבוננות והקשיבות (מיינדפולנס).
שיחות אימון טלפוניות בין המפגשים - מרשה לינהן סברה כי מפגשים שבועיים אינם נותנים מענה מספק עבור מטופלים סוערים.
שיחות האימון הטלפוניות נועדו לצייד את המטופל בתזכורת לגבי המיומנויות שלמד בקבוצת המיומנויות וליישמן בחייו שלו (אין מדובר על שיחות תמיכתיות).
קבוצת עמיתים - מטפלי DBT, פרטניים וקבוצתיים כאחד, מחויבים לקחת חלק בקבוצת עמיתים שבועית, בה עובדים על מקרים קליניים.
בדומה לטיפולים קוגניטיביים-התנהגותיים בהפרעות אחרות, הטיפול הוא מוגבל בזמן, והמטופל והמטפל מסכימים על היעדים ועל שיטת הטיפול בחוזה מפורש.
ישנה חשיבות רבה למחויבות של שני הצדדים לחוזה הטיפולי ולעבודתם כצוות.
גם מנחה הטיפול הקבוצתי הוא חלק בלתי נפרד מן הצוות הרתום למימוש המטרות.
הטיפול דורש מן המטופל לתרגל ולהתאמן על מיומנויות שונות.
כלל נוסף, הוא זמינות טלפונית של המטפל עבור המטופל ברגעי משבר.
מטרת הטיפול איננה רק לדכא התנהגות לא מתפקדת, אלא לבנות חיים מלאים ומספקים, שהמטופל יחוש ששווה לחיות אותם.
ייצוב המטופל והשגת שליטה התנהגותית.
המטרה בשלב זה היא הפחתת התנהגויות אובדניות מסכנות חיים, הפחתת התנהגויות המחבלות בטיפול, שיפור איכות החיים ועבודה על כישורים התנהגותיים.
המטופל לומד להכיר את רגשותיו, מבלי לשפוט אותם ומבלי לנסות להעלים אותם על ידי דפוסי התנהגות לא יעילים כמו שימוש בסמים, הפרעות אכילה וכו'.
שיפור איכות החיים של המטופל וחיפוש אושר.
לבסוף, לאחר שהמטופל עבר כברת דרך, המטרה הסופית היא הקניית כלים לשימור הישגי הטיפול בטווח הארוך, ולמציאת חיי אושר, גדילה רוחנית, סיפוק ואיזון.
טיפול דיאלקטי-התנהגותי מקנה למטופל כישורי התמודדות התנהגותיים, במטרה להפחית את עוצמת התנודות הרגשיות ולסייע לו לשמור על איזון במצבי הצפה רגשית.
כישורי ההתמודדות נחלקים לארבע מערכות:
כישורי סבילות למצוקה - כישורים המשפרים את יכולת ההתמודדות עם אירועים מכאיבים, על ידי בנייה של יכולת התאוששות מהירה ומתן דרכי התמודדות חדשות לריכוך ההשפעות של סיטואציות מכאיבות.
כישורי שימת לב - מבוססי קשיבות (מיינדפולנס) - כישורים המאפשרים לחוות את הרגע בהווה באופן מלא יותר, תוך הפחתת המיקוד בחוויות מכאיבות מן העבר ובחששות לגבי העתיד.
קשיבות נותנת כלים להתגבר על נטייה לשיפוט שלילי של המטופל על עצמו ועל אחרים.
כישורי ויסות רגשי - מיומנויות המשפרות את יכולתו של המטופל לזהות את רגשותיו, להתבונן ולחוות אותם ללא הצפה רגשית.
המטרה היא לווסת את הרגשות מבלי להתנהג בדרכים הרסניות ותגובתיות מדי.
כישורי יעילות בינאישית - כישורים המציידים את המטופל בכלים בינאישיים, באמצעותם הוא מבטא את האמונות והצרכים שלו, מציב גבולות ומחפש פתרונות לבעיות.
כל זאת, תוך הגנה על מערכות היחסים הקיימות ומתן יחס של כבוד כלפי האחרים.
הטיפול הדיאלקטי-התנהגותי נועד במקור לטיפול באנשים בעלי הפרעת אישיות גבולית, המאופיינים בהתנהגות של הרס עצמי, כיוון שמיומנויות בינאישיות, ויסות רגשי וסובלנות למצוקה רגשית חסרות אצלם באופן ניכר.
הטיפול מסייע לאנשים בעלי הפרעת אישיות גבולית לפתח יכולות בין־אישיות, כגון: ניהול סיטואציות חברתיות באופן טוב יותר.
בהשוואה לטיפול הרגיל שקיבלו האנשים בקהילה (TAU – treatment as usual), המטופלים בטיפול דיאלקטי התנהגותי אושפזו פחות בבתי חולים פסיכיאטריים, ונשרו פחות מהטיפול.
נמצא גם שהיתרון הטיפולי בקרב אנשים עם הפרעת אישיות גבולית נשמר גם לאחר שנה או שנתיים מתום הטיפול.
כאשר משווים את מצבם של אנשים בעלי הפרעת אישיות גבולית לפני הטיפול ואחריו, רואים שיפור בסימפטומים שלהם.
יחד עם זאת, כאשר משווים את מצבם של המטופלים לזה של קבוצת ביקורת, לא נמצא שמי שקיבל את הטיפול הדיאלקטי-התנהגותי סובל פחות מתסמינים של ההפרעה.
הטיפול מסייע גם להתמודדות עם אובדנות.
מחקר מטא-אנליזה על ניסויים מבוקרים הראה שהטיפול מפחית פגיעה עצמית ומוריד את השכיחות בצורך בשירותים פסיכיאטריים בעת משבר.
יחד עם זאת, לא נמצא שהטיפול מפחית מחשבות אובדניות.
בקרב בני נוער, הטיפול מפחית פגיעה עצמית ומחשבות אובדניות.
טיפול דיאלקטי-התנהגותי משמש גם בטיפול בהפרעות אכילה.
רוב המחקרים בקרב מבוגרים זה בדקו שלוש אדפטציות לטיפול המסורתי: מודל סטנפורד, פתיחות רדיקלית או אבחון מרובה.
מודל סטנפורד מקבל תמיכה מחקרית ניכרת בהקשר להתקפי אכילה.
האדפטציות האחרות עדיין לא נחקרו מספיק כדי להגיע למסקנות ברורות.
בקרב מתבגרים, ישנם סימנים ראשוניים לכך שהטיפול מסייע להפרעות אכילה.
ישנן עדויות ליעילות השיטה גם עבור אוכלוסיות קליניות נוספות, כגון אנשים עם דיכאון קליני ודיכאון עם הפרעות אישיות נלוות.טיפול דיאלקטי-התנהגותי יכול לסייע גם לבעיות אחרות כמו כעס.
בישראל מיושמת השיטה על ידי מספר מרכזים לבריאות הנפש בהם גהה, שלוותה, לב השרון ועוד.
בשנת 2020 קמה בישראל "האגודה הישראלית לטיפול DBT".
קיימות מספר ביקורות על הטיפול.
ראשית, ישנן מגבלות עקב ההטרוגניות של התסמינים בהפרעות הנלוות להפרעת אישיות גבולית, כמו: חרדה ומצבי לחץ, הפרעות אכילה אשפוז ועוד.
הטרוגניות זו עשויה לסבך את התכנון והיישום של הטיפול והאפקטיביות שלו.
למרות הביסוס המדעי החזק של טיפול זה קיימים מספר פערים בספרות, כמו: מיעוט יחסי של גברים או מיעוט מטופלים ומידע מועט בספרות על החשיבות היחסית של רכיבים שונים של הטיפול ולתוצאות הטיפול.
יתרה מכך, אף על פי שניסיונות ראשוניים ליישם שיטה זו באבחנות אחרות מהפרעת אישיות גבולית כבר מובטחים, יישומים אלה עדיין ניסיוניים וממתינים לעדויות מחקריות נוספות.
כמו כן, חסרים נתוני מעקב ארוכי טווח על מנת להסיק שטיפול זה משפר את איכות החיים של החולים.
לבסוף, מחקרים עתידיים צריכים להשוות שיטת טיפול זו עם טיפולים אחרים שספציפיים לסימפטומים של הפרעת אישיות גבולית אשר הוכיחו את יעילותם, וזאת באמצעות מספר נקודות הערכה ארוכות טווח.
טיפול בפלואוריד הוא השימוש בפלואוריד למטרות רפואיות.
לפלואוריד השפעה חיובית על מניעת עששת השיניים ועיקר פעילתו היא דרך מגע ישיר עם פני שטח השן.
פלואוריד מאט את קצב פירוק השן בתגובה עם חומצה, מגדיל רמינרליזציה ומקטין פעילות חיידקית.
תוספי פלואוריד ניתנים בדרך כלל כנוזל, גלולה או משחה.
תוספי פלואוריד מומלצים לילדים החל מגיל 6 חודשים כדי למנוע עששת באזורים בהם ריכוז פלואוריד במי השתייה נמוך.
שימוש בפלואוריד נעשה גם לטיפול במספר מחלות עצם.
שימוש בפלואוריד כדי למנוע עששת החל ב-1940. פלואוריד, בצורת נתרן פלואוריד, נכנס לרשימת התרופות חיוניות של ארגון הבריאות העולמית, ונחשב לתרופה יעילה ובטוחה לשימוש ובנוסף מחירה אינו גבוה.
הוכח כי להוספת פלואוריד ישנה השפעה חיובית על מניעת עששת השיניים, בעיקר בילדים ומתבגרים.
מעקב אחר השפעת תוספי פלואוריד על שיני חלב הראה כי מתפתחות שיניים חזקות יותר ועמידות יותר בפני עששת.
מים וחלב אלה הן שתי צורות אספקת פלואוריד לגוף בצורה מערכתית.
מחקר רב נעשה בתחום של תוספי פלואוריד באוסטיאופורוזיס שלאחר גיל המעבר.
תוסף זה לא התגלה כיעיל: על אף שנתרן פלואוריד מגביר את צפיפות העצם, הוא אינו מקטין את הסיכוי לשברים.
שימוש במשחת שיניים המכילה פלואוריד (בריכוז של 1000 חל"מ ומעלה), ותוספי פלואוריד לילדים מתחת לגיל שש, ובמיוחד בשלוש השנים הראשונות של החיים מגדיל את הסיכוי ללקות ברעלת פלואור.
ההערכה היא כי הפלרת מי השתייה בריכוז אופטימלי למניעת עששת מגבירה את הימצאות של מקרי רעלת פלואור פי 4 ל-5%.
השפעות רעלת פלואור במקרים כאלו הם קלות עד בינוניות כאשר מרביתם הם בעיות אסתטיות מזעריות.
לעיתים עולים טענות ודיווחים כי הפלרת מי השתייה יכולה להיקשר להתפתחות של אוסטאופורוזיס וסוגי סרטן שונים, אולם סקירות שיטתיות לא מצאו ראיות כדי לתמוך בטענות אלה.
כתוצאה, קיים שיח ציבורי בנושא הפלרת מי שתייה.
מינון נורמלי עלול לעיתים לגרום לסימנים לבנים על השיניים ומינון גבוה עלול לגרום לצביעה חומה או צהובה של השיניים.
צריכת כמויות גדולות של פלואוריד יכולה להוביל להרעלת פלואוריד ומוות.
כמות הפלואוריד הקטלנית עבור רוב המבוגרים מוערכת ב-5 עד 10 גרם (שהיא שוות ערך ל-32-64 מ"ג/ק"ג יסודי פלואוריד/ק"ג משקל גוף).
צריכת פלואוריד במינון נמוך פי 15 עד 20 מהמינון הקטלני עשויה ליצור אי נוחות במערכת העיכול.
חשיפה וצריכה כרונית של פלואוריד עלולה לגרום לפלואורוזיס דנטלי, עודף חשיפה מערכתי עשוי לגרום לפלואורוזה שלדית.
ילדים צעירים נמצאים בסיכון קבלת עודף פלואוריד.
טיפול בפלואוריד אינו מונע נזק אלא מתקן נזק קיים על ידי כך שהוא גורם למינרל פלואוראפטיט להשתלב באמייל השן במקומות בהם הוא פגוע.
פלואוראפטיט אינו מרכיב טבעי של שיני אדם, אבל נמצא בשיני כרישים.
המינרל העיקרי שנמצא באמייל שן האדם באופן טבעי הוא היידרוקסיאפטיט ולא פלואוראפטיט, הנוצר בנוכחות של פלואוריד.
גם ללא נוכחות פלואוריד, השיניים חוות לסירוגין עליות וירידות בתכולת המינרלים.
תהליך זה קשור בחומציות הפה אך גם בריכוז של חומרים אחרים כגון זרחה וסידן.
פלואוריד מפחית את דעיכת אמייל השן על ידי היווצרות של פלואוראפטיט והתבוססותו לתוך אמייל השיניים.
נוכחות יוני פלואוריד מקטינה את קצב העלמות המינרלים ומגבירה את קצב הרמינרליזציה של השיניים בשלבים הראשונים של התפתחות חורים בשיניים.
פלואוריד פועל בתהליך הנקרא מחזור רמינרליזציה.
לאחר בליעה של פלואוריד, השפעתו על התהליך קטנה בהרבה.
יוני פלואוריד מעורבים בשלוש תגובות של רמינרליזציה:
תגובות החלפה איזו-יוניות נעשית על ידי ההחלפה של יוני הידרוקסיד ביוני פלואוריד במינרל אפטיט, והתגבשות של פלואוראפטיט בחשיפה לסביבת פלואוריד בריכוז נמוך (0.01-10 חל"מ) על פני תקופות זמן ארוכות.
התגובה של פירוק אפטיט ויצירת קלציום פלואוריד מתרחשת בריכוזים גבוהים יותר של פלואוריד (100-10,000 חל"מ) .
השפעת פלואוריד על מיקרובקטריה אוראלית וחשיבות השפעה זאת על יעילותה נגד עששת אינה נמצאת בהסכמה.
מחקרים רבים על תאים חיידקיים הראו כי לפלואוריד השפעה אנטי מיקרוביאלית.
תופעות אלו נצפו בריכוז של לפחות 10 חל"מ אשר מצוי רק לפרק זמן קצר בחלל הפה כתוצאה משימוש במוצרים המכילים פלואוריד.
מחקר בדק השפעות פלואוריד על מיקרובקטריה אורלית והגיע למסקנה כי בנוסף להשפעת פלואוריד על נוכחות מיקרובקטריה אורלית, הוא גם מקטין הידבקות של חיידקים לשטח פני השיניים, יחד עם פעילתו העיקרית של הפחתת הדרמינרליזציה.
עדויות נוספות נדרשות לאמת טענה זו על פעילות פלואור.
כל שיטות הוספת הפלואוריד יוצרות ריכוזים גבוהים של יוני פלואור ברוק, ובכך השפעתה היא מקומית על נוזל הפלאק .
פלואוריד אינו מונע עששת, אלא מקטין את הקצב שבו העששת מתפתחת, לכן חשיפה חוזרת ונשנית לפלואוריד במהלך היום היא חיונית עבור יעילות התפקוד של פלואוריד.
ככל שהחשיפה לפלואוריד תדירה יותר כך ביצועיו במניעת עששת טובים יותר.
הפלרת מי שתייה היא הוספה מבוקרת של פלואוריד לאספקת מים ציבורית על מנת להפחית את הימצאות העששת באוכלוסייה.
השימוש בפלואורידציה החל בארצות הברית בשנות ה-40 בעקבות מחקרים תצפיתיים על ילדים באזור שבו המים מופלרים באופן טבעי.
הפלרת מי השתייה משמשת כיום כשני שלישים מאוכלוסיית ארצות הברית במערכות מים ציבוריות וכ -5.7% מהאנשים בעולם.
אף על פי שהראיות אינן מצביעות על השפעות שליליות מלבד פלואורוזיס, שרובן מתונות, פלואורידציה של מים היא שנויה במחלוקת וקיימים מתנגדים אליה על אף התמיכה של גורמי בריאות ציבוריים בה.
רוב משחות השיניים מכילות בין 0.22% (כ-1,000 חל"מ) לבין 0.312% (1,450 חל"מ) פלואוריד, בדרך כלל בצורה של נתרן פלואוריד או מונופלואורידפוספט.
שימוש תדיר של משחת שיניים עם כ-1,100 חל"מ פלואוריד משפר את הרמינרליזציה של האמייל, מעכב את העלמות המינרלים מהאמייל ושטח פני שורשי השיניים.
רוב משחות השיניים עם פלואוריד מכילות מרכיב מירוק הנועד להסיר הכתמה וצביעה של פני השן.
פלואוריד זמין בשלוש צורות במהלך צחצוח השיניים.
הראשון, הוא בצורת יוני פלואוריד חופשיים אשר יכולים להגיב עם פני השן, לשבש את חילוף החומרים של חיידקי הפלאק ולהיספג לרירית הפה.
שנית, הוא זמין בצורת תרכובת פרופלואוריד אשר שוקעת בפה במהלך צחצוח השיניים ומשחררות יוני פלואוריד עם הזמן.
בנוסף, פלואוריד במשחת השיניים יכול להיות זמין בצורת תרכובות פלואוריד אשר נבלעות ונוחכותם באה לידי ביטוי בצורה מערכתית.
משחת שיניים בריכוז פלואוריד גבוהה מכילה 1.1% (5,000 חל "מ) נתרן פלואוריד.
שימוש בסוג זה של משחת שיניים זהה באופן השימוש למשחת שיניים רגילה.
במבוגרים, שימוש במשחת שיניים עם ריכוז פלואוריד גבוהה פעמיים ביום משפרת את קשיות פני השטח של שיניים עם נגעים עששתיים.
משחת שיניים המכילה 0.45% בדיל פלואוריד עשויה להקל בהורדת רגישות יתר.
בנוסף, צחצוח פעמיים ביום עם משחת שיניים המכילה בדיל פלואוריד עשויה להפחית דלקות חניכיים, דימום חניכיים ופלאק.
שימוש במי פה המכילים פלואוריד יכול להיעשות בצורה מקצועית על ידי איש מקצוע לרפואת הפה או בשימוש ביתי.
המרכיב הפעיל הנפוץ ביותר במי בפה הוא נתרן פלואוריד.
מי פה בריכוז 0.05% נועדו לשימוש יום יומי ובריכוז 0.2% לתוכניות שטיפת פה שבועיות במסגרת בתי ספר.
עם זאת, פלואוריד בריכוז שכזה לא מספיק חזק בעבור אנשים בסיכון גבוה לעששת.
שימוש יומיומי קבוע בריכוז 230 חל"מ או שבועי 900 חל"מ עשוי להיעשות תחת מעקב רפואי אצל ילדים במטרה לדכאה עששת במשנן הקבוע.
לאחר שימוש במיי פה, חלק מן הפלואוריד נשמר ברוק ועוזר במניעת עששת.
ישנם מספר סוגים של משחות פלואוריד הניתנות בצורה מקצועית.
סוגי המשחות הניתנות בצורה מקצועית כוללים משחה בריכוז 2.0% נתרן פלואוריד ו-1.23% פוספט פלואוריד.
נעשה שימוש במשחות 1.23% פוספט פלואוריד בעבור חולים ללא שחזורים, ו-2.0% נתרן פלואוריד משמש בעבור חולים עם שחזורי קומפוזיט, פורצלן, טיטניום או בעלי רגישות יתר.
שימוש במשחת פלואוריד הניתנת בצורה מקצועית נעשה על ידי כף המוחזקת בפה בעזרת נשיכה עדינה למשך כארבע דקות, שלאחריהם ניתנת הוראה לא לאכול, לעשן או לשתות במשך 30 דקות.
הסיבה לכך היא כדי לאפשר לשיניים לספוג את הפלואוריד לתוך מבנה השן כאשר הוא בשיא ריכוזו ללא התערבות.
קיימות משחות הנועדו לשימוש ביתי עם פלטה מותאמת אישית על ידי רופא שיניים.
המטופל יכול לאחר מכן להשתמש בפלטה כדי להשרות בעזרתה את השיניים בפלואוריד ללילה או לפרק זמן במהלך היום.
ריכוז הפלואוריד במשחות אלה הוא הרבה יותר נמוך מאשר משחות הנעשה בהם שימוש באופן מקצועי על ידי איש מקצוע מוסמך לרפואת הפה.
המשחות לשימוש עצמי מכילות בדרך כלל 0.5% פלואוריד או 0.15% בדיל פלואוריד.
טיפולי קרינה באזור ראש צוואר עשוים להרוס את התאים של בלוטת הרוק אשר יכול לגרום ליובש בפה.
חולים כאלו עם יובש בפה נמצאים בסיכון מוגבר לעששת.
משחות לשימוש אישי בריכוז 1.1% מומלצות עבור חולים שעברו או סיימו טיפולי קרינה באזור הראש והצוואר או חולים עם בעיה בבלוטות הרוק.
ללכת פלואוריד יתרונות מעשיים בנוחות השימוש על פני משחות פלואוריד.
נפח קטן יותר נדרש למריחה בטיפול בלכה.
עיקרון השימוש בלכת פלואוריד הוא חשיפה של פני השיניים לריכוזי פלואוריד גבוהים מאוד (כ-50,000 חל"מ).לכת פלואוריד מבוססת על שרף ומיועדת להישאר על פני שטח השיניים למשך מספר שעות.
כעבור פרק זמן שהלכה מונחת על פני השיניים, רוק ממיס את מלח הפלואוריד שבשרף וגורם לשחרור יוני פלואוריד וספיגתם על ידי השיניים ורקמות רכות.
לאורך זמן הפלואוריד שנספג משוחרר לתוך חלל הפה ומשמש להגנה מפני עששת.
לא נמצאו עדויות מחקריות שלכת פלואוריד גורמת סיכון לפלואורוזה של האמייל.
הלכה נמרחת עם מברשת ומתבוססת בתוך שניות.
ניתן להציב על פני השטח של השן חומרים המשחררים יוני פלואור בצורה איטית לאורך זמן.
בדרך כלל בצדדים החיצוניים של השיניים הטוחנת, באזורים שאינם נראים לעין ואינם מפריעים לאכילה.
החומרים העיקריים שבהם נעשה שימוש הם קרומים קופולימריים וחרוזי זכוכית.
מכשירים אלו יעילים בהגדלת ריכוזי פלואוריד וכתוצאה במניעת עששת, אך נחשבים ללא נאמנים ונופלים לעיתים קרובות.
טבליות של 1 מ"ג של מלח פלואוריד המומסות במציצה יוצרות טיפול מערכתי בפלואוריד על ידי יונים שנבלעים עם הרוק וטיפול מקומי על ידי יוני פלואור שבאים במגע עם שטח פני השיניים.
מחקר בשנת 1955 שהשווה את השפעות טבליות פלואוריד למציצה ולבליעה מצא כי פלואוריד פועל בצורה מקומית.
טיפול בניהול כעסים היא התערבות שמטרתה לעזור לאנשים אשר חווים קשיים רגשיים ותפקודיים על רקע בעיות בוויסות רגשות לא נעימים ובעיקר על רצף של כעס וטינה, וגם עקב תחושת עצבנות ורצון לנקמה.
כעס הוא רגש שבא לידי ביטוי בתגובה נפשית וגופנית, אשר מופיע לעיתים קרובות בצירוף לכאב.
כל אדם מתמודד לעיתים עם רגש הכעס.
קיים שוני בין אנשים באופן שבו הם חווים את הכעס שלהם ושל האחרים.
קושי בניהול הכעס בצורה מווסתת עלול לגרום לתגובת דחק, התפרצויות תוקפניות עד כדי אלימות מילולית, נפשית ופיזית.
לכך השלכות על תחומי חיים שונים.
לכן יש חשיבות ליכולתו של הפרט לזהות ביטויי כעס שעלולים להיות מסוכנים או להוביל למעשים שאחריהם יסבול מרגשות אשם, תסכול, אכזבה עצמית, צער ותחושת אובדן שליטה מתגבר.
מטרת הטיפול בניהול כעסים היא להקנות למטופל את המודעות ואת הכלים להתמודדות עם מצבי כעס הרסני, בלתי נשלט שפוגע בו ובסביבתו.
טיפול זה מיועד לאנשים שחייהם נפגעים בשל ביטויי הכעס שלהם, הם מתקשים לשלוט עליהם על מנת להתאימם למצופה מהם חברתית ותרבותית, ולכן זקוקים לעזרה.
אנשים שנוהגים באלימות בתוך התא המשפחתי, למשל, יכולים להיעזר בקבוצות לניהול כעסים במסגרת מרכזים למניעת אלימות, ובמסגרות שקומיות אחרות.
חשיבותו של הטיפול בניהול כעסים עולה בעקבות חוק למניעת אלימות במשפחה, תשנ"א - 1991.
קיימות מגוון תאוריות המסבירות את תופעת כעס, מהן נגזרות גישות, שיטות וכלים טיפוליים לניהול הכעסים.
בין התאוריות המרכזיות ניתן לציין: תאוריות פמיניסטיות, תאוריית יחסי אובייקט, תאוריית הלמידה החברתית, תאוריית ההתקשרות.
תאוריות פמיניסטיות מדברות על חיברות לתפקידי מגדר, שמשפיעים על עולמם הרגשי של גברים ונשים כאחד.
כמו כן, על העמדות החברתיות אשר מנרמלות התנהגות אלימה בקרב גברים המהווה כלי לשמירת מערכות יחסים פטריארכליות בין לגברים לנשים.
כך, האלימות מהווה אמצעי המאפשר את שליטת הגבר באישה.
התנועה הפמיניסטית דורשת להכיר בכך שאלימות כלפי נשים במשפחה היא פשע הדורש התייחסות בהתאם.
תאוריית יחסי אובייקט רואה בתהליך התפתחות נפשו של הילד בהקשר ליחסיו עם אנשים המשמעותיים לו בסביבתו הקרובה.
יחסים אלו יוצרים תבניות המשפיעות על האופן בה הוא תופס מערכות יחסים בהמשך חייו.
טיפול על פי גישה זו עוסק ברבדי הכעס שנובעים מרגשות עמוקים יותר, ארוכי שנים הכוללים בין היתר רגשי נחיתות, חוסר ערך, תסכול ועוד.
תאוריית למידה החברתית רואה בהתנהגות כתוצר של תהליכי למידה באמצעות חיקוי.
על פי גישה זו, אלימות היא התנהגות נלמדת המחוזקת על ידי האחרים המשמעותיים וסביבתו של הפרט.
תאוריית ההתקשרות מבוססת על ההנחה שבנפש הפעוט טבוע צורך מולד ואוניברסלי ליצור קשר עם מטפל מרכזי אחד לפחות וקשר זה חיוני להתפתחות חברתית ורגשית תקינה של התינוק.
היכולת לוויסות רגשי מתפתח תוך התנסויות עם דמויות ההתקשרות.
נוכחות המכווננת ומכילה של דמות ההתקשרות חיונית לצורך ויסות והכלה של חוויות רגש שליליות ובכך דמות זו מאפשרת לילד להגיע למצבים פנימיים של איזון ורוגע.
בקרב ילדים שבהם ההתקשרות אינה בטוחה ניתן יהיה לראות חוסר ויסות רגשי התורם להתנהגות אלימה
הגישות המרכזיות לטיפול בניהול כעס הן: גישה פסיכו-חינוכית, גישה קוגניטיבית-התנהגותית וגישה פסיכודינמית או שילוב ביניהן.
טיפול קבוצתי הוא ההתערבות השכיחה ביותר בשל יעילותה המוכחת וניסיון רב שמצטבר במסגרות השונות.
טולמן ואדלסוןטוענים כי הקבוצה פונה לאקולוגיה של התקיפה בצורה ישירה יותר מאשר הטיפול הפרטני.
מחקרים שונים מדברים על תמיכה רגשית גבוהה ולמידה הדדית בקבוצות לשליטה בכעס.
קבוצות טיפוליות לשליטה בכעס שונות זו מזו בגישות הטיפוליות במספר פגישות ובכניסת המשתתפים לקבוצה.
בקבוצות סגורות המשתתפים מתחילים ומסיימים את ההתנסות הקבוצתית שלהם במספר מוגדר של פגישות.
לעומת זאת, קבוצות רכבת הן בדרך כלל פתוחות כאשר ישנן תחנות כניסה ויציאה וחלק מחברים נכנסים ואחרים עוזבים את הקבוצה.
טיפול פרטני עוסק בהבנת התהליכים הגורמים לעוררות של רגש הכעס ומתן כלים יעילים להתמודדות עם ההצפה הרגשית ופתרון האירועים מעוררי הכעס.
בטיפול זוגי קיימת אפשרות ללמוד ולתרגל טכניקות וכישורים יחד עם בת הזוג.
במרבית הגישות הטיפוליות ישולבו מפגשים בנפרד לכל אחד מבני הזוג.
לטענת חלק הגישות הטיפוליות טיפול זוגי אינו יעיל להפסקת ההתנהגות האלימה בקרב בני הזוג.
טיפול בניהול כעסים מתקיים במסגרות ושירותים רבים: מרכזיים למניעת אלימות במשפחה, שירות מבחן למבוגרים, בית נועם, שב"ס ועוד.
עם זאת קיימות מסגרות רבות פרטיות שמציעות סדנאות בשיטות שונות בנושא.
טיפול בחמצן הידוע גם בשם חמצן משלים, הוא השימוש בחמצן כטיפול רפואי.
טיפולים אלה יכולים להיות מיועדים למחלות המתאפיינות באחוז נמוך של חמצן בדם, הרעלת פחמן חד-חמצני, כאבי ראש.
מטרת הטיפול היא שמירה על כמות מספיקת של חמצן ברקמות הגוף..
טיפול בחמצן לטווח ארוך יכול להיות יעיל לאנשים עם אחוז חמצן נמוך, כגון אנשים שסובלים ממחלת ריאות חסימתית כרונית או סיסטיק פיברוזיס.
החמצן ניתן במספר דרכים: באמצעות צינורית האף, באמצעות מסיכת פנים ובתוך חדר היפרברי.
חמצן נדרש למטבוליזם התא הטבעי.
ריכוז גבוה מהריכוז התקין עלול לגרום להרעלת חמצן שעלול להוביל לנזק לריאה או לגרום לכשל נשימתי.
ריכוזי חמצן גבוהים אף מגדילים את הסיכון לשריפות, במיוחד בזמן עישון, וללא לחות ועלולים לייבש את האף.
האוויר בדרך כלל מורכב מ-21% חמצן ואילו טיפול בחמצן יכול להעלות את אחוז החלקי של החמצן באוויר עד ל-100%.
רמת הרוויה בחמצן המומלצת בטיפול תלויה במצב המטופל.
במרבית המקרים מומלצת רוויה של 94-96%.
למטופלים בסיכון של חשיפה לדו־תחמוצת-הפחמן מומלצת רוויה של 88-92%, ולמקרים של חשיפה לחד-תחמוצת-הפחמן או דום לב מומלצת רוויה גבוהה ככל האפשר.
השימוש בחמצן ברפואה החל להיות נפוץ סביב 1917. טיפול בחמצן נמצא ברשימת התרופות החיוניות של ארגון הבריאות העולמי, מהתרופות היעילות ביותר והבטוחות ביותר במערכת הבריאות.
חמצן ביתי יכול להיות מסופק על ידי מכלי חמצן או מכשיר מחולל חמצן.
טיפול בחמצן הוא אחד הטיפולים הנפוצים ביותר שניתנים בבתי חולים במדינות המפותחות.
החמצן משמש לטיפול רפואי הן במקרים של מחלה כרונית והן במקרים של מחלה חריפה.
ניתן להשתמש בחמצן במתאר בית החולים, במתאר טיפולי טרום אשפוזי, או במסגרת טיפול ביתי.
שימוש נפוץ בחמצן נעשה אצל חולים עם מחלת ריאות חסימתית כרונית (COPD), ברונכיטיס כרונית או אמפיזמה.
אלו מכלול מחלות הנגרמות בעקבות עישון ממושך.
חולים אלו עשויים להזדקק לטיפול בחמצן לאורך כל שעות היום, או רק בעת החמרה זמנית של מצבם.
ההתוויה למתן חמצן אצל חולים הסובלים מ-COPD היא לחץ חלקי של חמצן בעורק, המבוטא במבחן PaO2 ברמות של 55 מילימטר כספית או פחות, או רוויון חמצן בעורק של 88% אחוז או פחות.
מתן חמצן לחולים אלו הוכח כמאריך את תוחלת החיים.
טיפול בחמצן לעיתים קרובות מומלץ לאנשים עם קוצר נשימה, אצל חולי לב או חולים שסובלים מאי-ספיקה נשימתית וסרטן מתקדם, גם אם הם בעלי רמת חמצן תקינה בדם.
המומלצת צריכה להיות בין 94-98%.
בניסוי שנערך בשנת 2010 על 239 נבדקים נמצא כי אין הבדל משמעותי בהפחתת קוצר נשימה באמצעות טיפול בחמצן לעומת אוויר.
החמצן נמצא בשימוש נרחב ברפואה דחופה, בבתי-החולים, בשירותים רפואיים דחופים או במתן עזרה ראשונה מתקדמת.
בסביבת בית-החולים, זרם חמצן גבוה משמש למקרי חירום של החייאה, טראומה גדולה, אנפילקסיס, דימום גדול, הלם, פרכוס או היפותרמיה.
ומשמש גם לטיפול בנפגעים שפציעה או מחלה גרמה לרמות חמצן נמוכות.
במקרים אלה זרימת החמצן צריכה להיות מתונה כדי להשיג רמות רוויה של חמצן, בהתאם לרמת החמצן בדם שנמצאה לאחר בדיקה ראשונית.
שימוש מופרז בחמצן אצל חולים חריפים מגביר את הסיכון למוות.
המלצות העיתון הבריטי לרפואה משנת 2018 מדגישות שיש להפסיק טיפול בחמצן במקרה של אחוז רוויה גבוה מ-96% ואין צורך בטיפול בחמצן אם אחוז הרוויה הוא מעל 90%, למעט מקרים של הרעלת פחמן חד-חמצני, כאבי ראש מקבצי, התקפים של מחלת אנמיה חרמשית ובמקרים של חזה-אוויר.
בשימוש אישי, חמצן בריכוז גבוה יעיל לטיפול התקפים של כאבי ראש מקבציים.
אנשים שמקבלים טיפול בחמצן בעקבות ריכוז חמצן נמוך בדם בעקבות מחלה חריפה או אשפוז, אינם צריכים לחדש את המרשם לטיפול בחמצן באופן קבוע.
הם רשאים להמשיך את טיפולם ללא הערכה חדשה על ידי הרופא המטפל.
אצל אדם שהתאושש מן המחלה שהובילה לטיפול בחמצן, טיפול נוסף יהיה מיותר ויהווה בזבוז של משאבים.
פרוטוקולים רבים של רפואת חירום מצביעים על כך שלא ניתן למנוע טיפול חמצן מחולה, אם כי פרוטוקולים ייחודיים מצביעים על כך שיש צורך במשנה זהירות, למקרים של מצבים בהם טיפול בחמצן בעל השפעה שלילית על מצבו של המטופל.
מומלץ לא לטפל בחמצן בחולה הסובל הרעלת פאראקואת,
אלא אם הם סובלים מצוקה נשימתית חמורה או עצירה נשימתית, משום שמתן חמצן עלול להגביר את הרעילות, אם כי הרעלת פאראקואת נדירה.
קיים דיווח על 200 מקרי מוות שהתרחשו ברחבי העולם מ-1958 עד 1978. טיפול בחמצן אינו מומלץ לחולים שסבלו מפיברוזיס ריאתי או מנזק ריאות אחר הנובע מטיפול בבליומיסין המיועד לטיפול בסרטן.
מתן רמות גבוהות של חמצן לתינוקות גורמת לעיוורון כתוצאה מהתפתחות יתר של כלי דם חדשים בעין ולהפרעת ראייה.
תופעה זו נקראת רטינופתיה של פגות (ROP).
לחמצן יש השפעות הקשורות בהיצרות כלי הדם והפחתת היקפי מחזור הדם.
לפי חוק הנרי, כאשר חמצן נוסף ניתן לחולה, הוא מתמוסס בפלסמה.
החמצן המומס בפלזמה תומך בנוירונים, ומפחית דלקות ובצקת מוחית לאחר שבץ.
החל מ-1990 רפואה היפרברית שימשה בטיפולים של שבץ על בסיס כלל עולמי.
רק במקרים נדירים, היו התקפים למטופלי רפואה היפרברית.
התקפים כאלה הם בדרך כלל תוצאה של רעילות חמצן.
תת-סוכר בדם עשוי להיות גורם תורם, אך גורם זה ניתן לביטול או הפחתה על ידי ניטור קפדני של תזונת המטופל לפני הטיפול בחמצן.
עזרה ראשונה של חמצן שימשה כטיפול חירום לפציעות צלילה במשך שנים רבות.
הטיפול מבוסס על תהליך של רקומפרסיה בחדר היפרבארי כאשר החולה נושם 100% חמצן.
זהו תהליך בסיסי המקובל בבתי-החולים ובצבא.
ההצלחה של טיפול הרקומפרסיה תלויה במתן העזרה הראשונה תוך ארבע שעות מעת העלייה של הצוללן לשטח.
מחקרים מצביעים על כך שמתן חמצן בלבד במקרים של חולי דקומפרסיה אינו הטיפול היעיל ביותר וכי טיפול משולב של הליום-חמצן המכונה יכול להיות חלופה מועדפת על פני מתן חמצן בלבד.
הטיפול צריך להיות מיושם בחולים עם מחלת ריאות חסימתית כרונית, כגון אמפיזמה, במיוחד אלה שאוגרים פחמן דו-חמצני בגוף (מסווג כסוג II של כישלון נשימתי).
חולים אלה עלולים לצבור פחמן דו-חמצני ועל ידי כך להוריד את ה-pH של הפלזמה, כאשר אם מסופק חמצן משלים על, מנת להעלות את % הרוויה.
תופעה זו עלולה לסכן את חיי המטופל.
מחקר שנערך ב-2010 הראה כי טיפול חמצן מבוקר על ידי טיטרציה, הוא פחות מסוכן לחולי COPD וחולים אחרים שאינם COPD.
חולים אלה עשויים להפיק תועלת רבה יותר מטיפול חמצן מנותר.
ריכוז של בלוני חמצן מעודדים בעירה מהירה.
החמצן עצמו אינו דליק, אבל תוספת של חמצן מרוכז למקור אש מגבירה מאוד את עוצמת הבעירה, ויכולה לעודד שרפה של חומרים שהם יחסית אינרטיים בתנאים רגילים, (כגון מתכות), סיכוני אש ופיצוץ אפשריים כאשר חומרים מחמצנים נמצאים בכפיפה אחת עם חומרי דלק.
עם זאת, על מנת שאירוע אש יתרחש, יש צורך באירוע הצתה, כגון חום או ניצוץ.
דוגמה ידועה של שרפה אקראית מואצת בחמצן טהור התרחשה בחללית אפולו 1 בינואר 1967 במהלך בדיקה קרקעית.
כתוצאה מכך נהרגו כל שלושת האסטרונאוטים.
בתאונה דומה נהרג בה הקוסמונאוט הסובייטי ולנטין בונדרנקו בשנת 1961.
חמצן מרוכז יאפשר לבעירה להתקיים במהירות ובעוצמה.
צינורות פלדה וכלי אחסון המשמשים לאחסון והעברת חמצן גזי וחמצן נוזלי יפעלו כדלק; ולכן עיצוב וייצור מערכות אלה דורשים הכשרה מיוחדת כדי להבטיח שמקורות ההצתה ממוזערים.
חמצן מרוכז מאוד בסביבה בלחץ גבוה יכול להצית פחמימנים באופן ספונטני, כגון שמן מכונות וגריז, וכתוצאה מכך יתהוו אש או פיצוץ.
החום הנגרם כתוצאה מלחץ מהיר משמש כמקור ההצתה.
מסיבה זו, כלי אחסון, רגולטורים, צנרת וכל ציוד אחר בשימוש לאחסון חמצן מרוכז מאוד, חייב להיות "נקי חמצן" לפני השימוש, כדי להבטיח היעדר דלק פוטנציאלי.
דבר זה אינו חל רק על חמצן טהור.
גם מכל עם ריכוז גבוה באופן משמעותי מריכוז החמצן באטמוספירה (כ-21%) נושא סיכון פוטנציאלי.
בתי-חולים בעלי סמכות שיפוטית, פועלים לפי מדיניות "ללא עישון", התומכת בשמירה על מקורות הצתה של צנרת חמצן רפואי.
מקורות הצתה של חמצן אפשריים כוללים נרות, ארומתרפיה, ציוד רפואי, בישול, וונדליזם מכוון.
מדיניות זו אינה מבטלת לחלוטין את הסיכון לפגיעה במערכות חמצן ניידות, במיוחד בהיעדר ציות להנחיות.
כמה מתרגלי רפואה אלטרנטיבית קידמו "טיפול בחמצן" כתרופה למחלות רבות: איידס, מחלת אלצהיימר וסרטן.
הנוהל עשוי לכלול הזרקה של מי-חמצן, דם עשיר בחמצן, או מתן חמצן בלחץ דרך פי הטבעת, הנרתיק או כל פתח אחר בגוף.
על פי האגודה האמריקאית לסרטן, "ראיות מדעיות זמינות אינן תומכות בטענות כי הנחת חמצן - שחרור כימיקלים בגוף האדם יעיל בטיפול בסרטן ", וחלק מהטיפולים האלה עלולים להיות מסוכנים.
חמצן יכול להיות מופרד באמצעות מספר שיטות, למשל באמצעות תגובה כימית או זיקוק חלקי, ולאחר מכן אפשר להשתמש בו מיד או לאחסן אותו לשימוש עתידי.
הסוגים העיקריים של מקורות לטיפול בחמצן
חמצן נוזלי מאוחסן במכלים מקוררים עד דרישתו, ולאחר מכן מותר להרתיח בטמפרטורה של -182.96 °C כדי לשחרר את החמצן כגז.
שיטה זו בעלת שימוש נרחב בבתי-החולים בשל דרישות השימוש הגבוהות.
אחסון גז החמצן דחוס במכל גז מספק אחסון נוח, ללא דרישת קירור, כפי שנדרש באחסון נוזלי.
גלילים גדולים של חמצן מכילים 6,500 ליטר (230 מ"ק) ויכולים להחזיק מעמד יומיים בערך בקצב זרימה של 2 ליטר לדקה.
טנקים אלה יכולים להחזיק מעמד 4–6 שעות, כאשר משתמשים בוויסות משמר המנטר את קצב הנשימה של המטופל ושולח איתותים של חמצן.
וויסות משמר עלול לא להיות יעיל לחולים שנושמים דרך הפה
שימוש במחולל חמצן המונע בחשמל או ביחידה המבוססת על תגובה כימית, יכול ליצור חמצן המספיק לשימוש מידי, ויחידות אלו (במיוחד גרסאות המופעלות באמצעות חשמל) נמצאות בשימוש נרחב בטיפול חמצן ביתי וחמצן אישי נייד, עם היתרון של אספקה רציפה המאפשרת ניידות החולה, ללא צורך במשלוחים נוספים של מכלים גדולים.
מכשירים שונים משמשים למתן חמצן.
ברוב המקרים, החמצן יעבור תחילה דרך וסת לחץ, לשליטה בלחץ גבוה של חמצן העובר מהגליל או מקור אחר, ללחץ נמוך יותר.
לחץ נמוך זה נשלט על ידי מדד לחץ, השולט על זרימה במדד מסוים כגון ליטר לדקה (l/min).
טווח מדד הלחץ הטיפוסי עבור חמצן רפואי הוא בין 0 ל-15 ליטר לדקה, ועד 25 ליטר לדקה.
מדדי לחץ רבים התלויים על הקיר, מעוצבים באמצעות תכנון צינורות המסוגלים "לחייג" לזרימת חמצן המועיל במצבי חירום.
מטופלים רבים דורשים רק עלייה קלה בחמצן באוויר שהם נושמים, במקום חמצן טהור או כמעט טהור.
החמצן במקרים אלה עשוי להיות מועבר באמצעות מספר התקנים בהתאם למצב המטופל, בזרימה הנדרשת ובמקרים מסוימים תלוי בהעדפת החולה.
צינורית האף (NC) היא צינור דק עם שני חרירים קטנים הנכנסים לנחיריים של המטופל.
הם יכול לספק בנוחות חמצן בשיעורי זרימה נמוכים, 2-6 ליטר לדקה, עם מתן ריכוז של 24-40%.
מסכות פנים, כגון מסכת פנים פשוטה, שמשתמשים בה לעיתים קרובות למתן חמצן בזרימה של בין 5 ל-8 ליטר לדקה, עם ריכוז של חמצן בין 28% ל-50%.
במקרים מסוימים, ניתן להשתמש במסכת נשימה חלקית, אשר מבוססת על מסכה פשוטה, אבל עם תוספת של שקית מאגר, אשר מגבירה את ריכוז החמצן ל-40-70% בקצב של 5–15 ליטר לדקה.
מסכות רגילות שואבות את החמצן משקיות המאגר הנלוות, עם שסתומים בכיוון אחד, כך שהאוויר המתנדף יוצא ישירות מתוך המסכה.
כאשר הן מצוידות כראוי ובשימוש במדדי זרימה של 8–10 ליטר לדקה ומעלה, הן יכולות לספק קרוב ל-100% חמצן.
מסכות מסוג זה מצוינות לשימוש במקרי חירום חריפים .
מערכות אספקת חמצן (DODS) או החייאה של חמצן, מספקות חמצן רק כאשר האדם שואף.
במקרה שהאדם חסר נשימה, המטפל לוחץ על כפתור על המסכה להפעלתה.
מערכות אלה חוסכות מאוד בחמצן לעומת מסכות זרימה קבועה, אשר שימושי במצבי חירום שבהם יש כמות מוגבלת של חמצן זמין ויש עיכוב בהעברת החולה לטיפול רפואי מקצועי יותר.
הם מאוד שימושיים בביצוע החייאה, בכך שהמטפל יכול לספק נשימות הצלה המורכבות מ-100% חמצן בלחיצת כפתור.
במקרים אלה יש להקפיד לא לנפח את הריאות של המטופל.
מערכות מסוימות משתמשות בשסתומי בטיחות כדי למנוע ניפוח יתר של הראות.
מערכות אלו עשויות לא להיות מתאימות לחולים חסרי הכרה או לאנשים במצוקה נשימתית, בגלל המאמץ הנדרש לנשימה מהמערכות האלה.
במקרים בהם החולה דורש ריכוז גבוה של עד 100% חמצן, ישנם מספר מכשירים זמינים.
הנפוץ ביותר הוא מסכת המאגר, אשר דומה למסכת נשימה חוזרת חלקית למעט העובדה שהיא מצוידת בסדרה של שסתומים חד-כיווניים המונעים מן האוויר נשיפה אל שקית.
המערכות מחייבות זרימה מינימלית של 10 ליטר לדקה.
חלקיקי נפח שאיפה של חמצן מולקולרי במערכת זו היא 60-80%, בהתאם לזרימת החמצן ותבנית הנשימה.
סוג אחר של התקן הוא צינורית האף בזרימה גבוהה המאפשרת זרימה מעבר לזרימת החמצן הנדרשת להינתן דרך צינורית האף, ובכך לספק זרימת חמצן מולקולרי של עד 100, ללא כניסה של אוויר החדר, אפילו עם פה פתוח .
מערכת זו מאפשרת לחולה להמשיך לדבר, לאכול ולשתות תוך קבלת הטיפול.
בשיטה זה של נתינת החמצן מאפשרת נוחות כללית גבוהה יותר, ושיפור חמצון ושיעורי נשימה מאשר טיפול בחמצן דרך מסכת פנים.
ביישומים בתחומים כגון תעופה, מסכות הדוקות מתאימות נמצאות בשימוש, מסכות אלה משמשות גם ביישומים נוספים, כמו הרדמה, טיפול בהרעלת פחמן חד-חמצני ובטיפולים היפרבריים
חולים שאינם מסוגלים לנשום בכוחות עצמם צריכים לקבל לחץ חיובי המאפשר העברת החמצן לתוך הריאות כדי שיעבור תהליך של חילוף גזים.
מערכות המספקות לחץ חיובי זה שונות במורכבותן ובעלותן, וכוללת מסכת כיס בסיסית אשר איש עזרה ראשונה מאומן יכול להיעזר בה כדי לספק באופן ידני הנשמה מלאכותית עם חמצן משלים הנמסר דרך פתח במסכה.
גרסאות אוטומטיות של המערכת BVM, יכולות גם לספק מינון מדוד ומתוזמן של חמצן ישיר למטופל דרך מסכת פנים או נתיב אוויר.
מערכות אלו קשורות למכונות ההרדמה המשמשות בפעולות הרדמה כללית, המאפשרת העברת כמות חמצן משתנה, יחד עם גזים אחרים הכוללים אוויר, חמצן דו חנקני והרדמת שאיפה.
חמצן וגזים דחוסים אחרים משמשים בשילוב עם נבולייזר- מערפל, כדי לאפשר אספקת תרופות לדרכי הנשימה העליונות והתחתונות.
נבולייזרים משתמשים בגז דחוס כדי להחדיר תרופות נוזליות לתוך תרסיס, עם טיפות בעלות גודל נתון, להנחה בחלק המתאים והרצוי של דרכי הנשימה.
קצב זרימת גז דחוס אופייני של 8–10 ליטר לדקה משמש לטיפול בתרופות, מי מלח, מים סטריליים וכו'.
מסנני נשיפה עבור מסכות חמצן
למסכות חמצן מסננות יש את היכולת למנוע נשיפה ועל ידי כך פליטה של חלקיקים בעלי פוטנציאל לזיהום המשוחררים לתוך הסביבה.
מסכות אלה הם בדרך כלל מעוצבות בסגנון סגור על מנת למזער דליפות ולשלוט בנשימת אוויר החדר באמצעות סדרה של שסתומים בכיוון אחד.
סינון הנשיפות נעשה על ידי הנחת מסנן בפתח הנשיפה, או באמצעות מסנן אינטגרלי המהווה חלק מהמסכה עצמה.
מסכות אלה הפכו לפופולריות בקהילת הבריאות של טורונטו (קנדה) במהלך משבר ה-SARS 2003. הסארס זוהה כמבוסס על זיהום של מערכת הנשימה ונקבע כי התקני טיפול בחמצן שיגרתים לא נועדו לטפל בחלקיקי נשיפה.
חששות החולים ללבוש מסכה כירורגית נמנעים על ידי שימוש בציוד חמצן סטנדרטי.
בשנת 2003, מסכת חמצן HiOx80 הותרה למכירה.
מסכת HiOx80 היא מסכה בעלת עיצוב סגור המאפשרת למסנן להיות ממוקם על פתח הנשיפה.
כמה עיצובים חדשים צמחו בקהילת הבריאות הגלובלית על הבלימה וסינון של חלקיקים זיהומיים פוטנציאליים.
עיצובים אחרים כוללים את מסכת החמצן ISO-O2, מסכת החמצן Flo2Max, ומסכת ה-O.
השימוש במסכות חמצן המסוגלות לסנן חלקיקי נשיפה הופכים בהדרגה לפרקטיקה מומלצת למיגור מגפות בסמכויות שיפוט רבות.
מסכות חמצן אופייניות מאפשרות למטופל לנשום אוויר בחדר בנוסף לחמצן הטיפולי שלהם, אך מכיוון שמסכות חמצן מסוננות משתמשות בתכנון סגור הממזער או מבטל את מגע המטופל עם היכולת לשאוף אוויר בחדר, נמצא שהריכוז החמצוני שהחולה מקבל גבוה יותר ומתקרב ל-99% באמצעות זרימת חמצן מספיק.
מכיוון שכל החלקיקים הנשאפים נמצאים בתוך המסכה, תרופות מונעות גם הם נמנעות מלהשתחרר אל הסביבה הסובבת, תוך הפחתת החשיפה התעסוקתית לצוותי הבריאות ולחולים אחרים .
בארצות הברית, רוב חברות התעופה מגבילות את המכשירים המותרים על המטוס.
כתוצאה מכך, הנוסעים מוגבלים במכשירים אשר הם יכולים להשתמש.
חברות תעופה מסוימות יספקו מכלים לנוסעים תמורת עמלה.
חברות תעופה אחרות מאפשרות לנוסעים לעלות למטוס עם מכשירי ריכוז חמצן שאושרו על ידם לפני הטיסה .
עם זאת, הרשימות של התקנים שאושרו משתנה מחברת תעופה לאחרת בגלל כך הנוסעים צריכים לבדוק עם כל חברת תעופה שהם מתכננים לטוס על.
נוסעים בדרך כלל אינם רשאים לשאת צילינדרים משלהם.
בכל המקרים, הנוסעים צריכים ליידע את חברת התעופה מראש על הציוד שלהם.
ב־13 במאי 2009, משרד התחבורה ו-FAA קבעו מספר נבחר של מכשירי ריכוז חמצן ניידים המאושרים לשימוש על כל טיסות מסחריות.
תקנות FAA דורשות ממטוסים גדולים יותר לשאת ד-צילינדרים של חמצן לשימוש במקרה חירום.
ב-2021 נערכה טיוטה לדרישה להתקנת מסכות חמצן בכלי טיס מסחריים בישראל על בסיס התקנה מ 1981.
טיפול בשתיקה (המכונה לעיתים גם שתיקה כעונש או עונש השתיקה) הוא סירוב לתקשר מילולית עם אדם אחר, שמעוניין בתקשורת.
ההתנהגות יכולה לבוא לידי ביטוי במגוון צורות, החל מהזעפת פנים ועד התנהגות פוגענית ומרושעת.
יחס של שתיקה כלפי האחר יכול להיות צורת ביטוי של התנהגות פסיבית-אגרסיבית כחלק מהתעללות רגשית במסגרתה אי שביעות רצון, זלזול ובוז המוצגים באמצעות מחוות לא-מילוליות תוך שמירה על שתיקה.
הפסיכולוגית הקלינית הרייט ברייקר מזהה את הבחירה לנקוט בהתנהגות זו כסוג של ענישה מניפולטיבית.
מקור המונח נובע מ"טיפול" באמצעות שתיקה, שהיה פופולרי בבתי כלא במאה ה-19. מאז רפורמת בתי הכלא בשנת 1835, השימוש בטיפולי השתיקה בבתי הכלא נעשה כאלטרנטיבה לעונש פיזי.
היה נהוג לחשוב כי נקיטה בפעולות שונות מצד הסוהרים, למשל: מניעת דיבור מאסירים, כינוי של אסירים במספרים במקום בשמם הפרטי, כפייה על אסירים לכסות את פניהם כך שהם לא יוכלו לראות אחד את השני, ועוד - יעודדו חשיבה רפלקסיבית של האסירים על הפשעים שביצעו.
בנוסף, המונח באנגלית, אשר זכה לתפוצה בינלאומית, מכיל כפל משמעות לגבי המילה Treatment.
מילה זו משמשת באנגלית הן כהתייחסות לאדם אחר (וכאן: התייחסות לאדם אחר באמצעות שתיקה) והן כטיפול במישהו (רמז לטיפולים דלעיל).
טיפול בשתיקה במערכות יחסים אישיות
במערכות יחסים, הבחירה בשתיקה יכולה להיות דפוס התנהגותי שקשה לשנותו אם הוא מושרש, מה שיכול בסופו של דבר להביא לכישלון של מערכות היחסים האלו.
הבחירה לנקוט בטיפול בשתיקה משמשת לעיתים כמנגנון שליטה שכן זו יכולה להיות פעולה פסיבית-אגרסיבית במסגרתה אדם החווה תחושות שליליות אינו מסוגל לבטא את עצמו ואת תחושותיו.
עצם היותו במצב של "שתיקה" מעביר מסר לאחר.
השתיקה בעצם יכולה ליצור את מה שהאדם השותק רוצה, כמו תשומת לב וידיעה שהאחר נפגע מההתנהגות, בתוספת תחושת כוח ושליטה על ידי יצירת חוסר ודאות לגבי משך הזמן בו השתיקה תימשך.
לפעמים המטרה של טיפול בשתיקה היא פשוט ליצור חוסר שביעות רצון אצל הצד השני, וכאשר המסר התקבל והובן, מסתיימת השתיקה מהצד השותק.
שתיקה, כמו גם צעקות, היא דרך ביטוי המביעה כוח ועוצמה.
שתיקה מעבירה מסר לאחר בנוסח "אינני רואה אותך ואינך קיים לגביי" ומהווה מעין חרם של אחד הצדדים על השני.
שימוש בשתיקה מעיד על ייאוש ואכזבה שמשפיעים בצורה שלילית על מערכת היחסים.
כפועל יוצא, השותף תלוי בחסדיו של בן הזוג השותק, עד אשר לעיתים בסופו של דבר הוא בוחר לוותר על בן הזוג.
ממחקרים עולה כי דפוס התנהגות זו הוא אחד המזיקים ביותר למערכות יחסים אישיות.
חוקרים הגיעו למסקנה כי התנהגות המביעה אדישות היא הדרך הנפוצה ביותר בה אנשים מתמודדים עם קונפליקטים במערכות יחסים זוגיות.
מניתוח של כ-74 מחקרים שונים (במסגרתם נבדקו יותר מ-14,000 משתתפים) עולה כי כשאחד הצדדים נאטם רגשית על מנת להאשים את הצד השני, התוצאה מביאה לנזק למערכת היחסים.
פול שרודט, פרופסור בתחום לימודי התקשורת באוניברסיטה הנוצרית של טקסס, הוביל מחקר בנושא שפורסם בירחון האקדמי Communication Monographs.
תוצאותיו הראו כי ככל שדפוס השתיקה נפוץ יותר במערכת היחסים, כך גדלים הסיכויים של בני הזוג לחוות רמות גבוהות יותר של חרדה בקשר או לפתח דפוסי התנהגות אגרסיביים.
התנהגותם של שני הצדדים במערכת יחסים יכולה לתרום לדפוס ההתנהגות הזה.
החוקרים חלוקים בדעותיהם אם דפוס התנהגותי זה מאפיין יותר נשים או גברים.
לס פארוט, פרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטת סיאטל פאסיפיק, פרסם גם ספר בנושא, וטוען כי שתיקה היא דפוס שקשה לשבור מאחר שהוא טבוע מאוד בנפשו של האדם.
לטענת פארוט רבים למדו לבחור בהתנהגות זו החל מגיל צעיר כדרך להעניש את הצד השני.
במערכות יחסים הכוללות התעללות מענישים את קורבנות השתיקה שלהם על ידי הסירוב לדבר איתם או אפילו להכיר בנוכחותם.
באמצעות שתיקה, המתעללים מתקשרים בצורה מוחצנת רגשות שונים שהם חשים, למשל: אי-שביעות רצון, כעס ותסכול.
ההשלכות של ההתנהגות הזו על האדם הסופג את ההתעלמות יכולות להיות יצירת תחושות של חוסר אונים וחוסר ערך.
ממחקר שבוצע על ידי המכון לבריונות במקום העבודה עולה כי "טיפול השתיקה כדי לבודד ולהרחיק אחרים" הוא הטקטיקה הרביעית הנפוצה ביותר מבין טקטיקות של התעמרות בעבודה.
טיפול בשתיקה מדווחת ב-64% ממקרי הבריונות במקומות עבודה.
טיפול בשתיקה היא צורה מוכרת של פיקוח פוגעני.
צורות אחרות כוללות: להזכיר לקורבן את כישלונות העבר שלו, לא לתת קרדיט ראוי על עשייה מקצועית, להטיח האשמות בקורבן ועוד.
סיבות אפשריות לבחירה בדפוס התנהגות זה
הבחירה בשתיקה יכולה ליצור הרחקה של הבוחר להשתמש בטקטיקה זו מהתמודדות ישירה עם מקורות נפשיים של כאב וסבל, ומשמשת כעונש כלפי האחר.
במקרים בהם פעולת השתיקה הופכת לסוג של כלי נשק כלפי הצד הנחשף אליה, הוא עלול לפתח בעקבות כך רגשות של עצב, בדידות וחוסר ערך.
בכך מהווה השתיקה מחסום לתקשורת כנה במערכות יחסים אישיות.
הבחירה של אדם לבצע טיפול בשתיקה יכולה להיות מהסיבות הבאות:
הגנה - השותק מעמיד את עצמו בעמדה שבאה להגן על עצמו מפני פגיעה נוספת.
הוא לא יכול לספוג עוד עלבונות וכעסים.
רצון להישאר צודק - השותק מעמיד את עצמו במעמד לפיו "הוא הצודק היחיד", ואין מקום לעמדה אחרת משלו.
השתיקה היא דרך לאלץ את הצד השני לקבל את עמדתו.
רצון להעצים את כוחו - השותק חווה את עצמו כאדם חלש.
הדרך להעלות את כוחו ולהרגיש חזק היא דרך השתיקה.
קושי לסלוח - השותק הוא אדם המתקשה לסלוח ולהתפייס.
לכן הוא מסתגר ויוצר ריחוק מהשני.
דרך זו נבחרת בדרך כלל על ידי אנשים שחוו בילדותם ביקורת, כעס, השפלה ועלבון על ידי דמויות משמעותיות בגידולם ולכן פיתחו אסטרטגיות הישרדות והגנות דרך צמצום והתרחקות ממקומות כואבים.
הניתוק הרגשי משמש להם מעין מנגנון הגנה מפני תחושת הכאב והסבל, כך שבבגרותם הם אינם יכולים להתמודד ישירות עם הכעס ונוטים להתבצר בשתיקה.
הפסיכולוג הבריטי אנדריאה סבדיני, טוען כי מאחורי השתיקה קיימת פנטזיה שתביא לכך שהצד השני יבין את רצונות ורגשות הצד השותק מבלי שהוא יצטרך לבטא את עצמו בדיבור.
ייתכן כי אנשים המשתמשים בשתיקה חשים שאינם מסוגלים להתבטא באופן חופשי וחוששים מכך שהדעה שיביעו לא תקבל התייחסות.
ייתכן והתנהגות זו נובעת כתוצאה מחשש משיפוטיות, ביקורת וזלזול.
הבוחר באפשרות זו סבור כי המסר יעבור או מטרותיו יקודמו מבלי שיצטרך לדבר, אך במערכת יחסים נורמטיבית נטען שבחירה בטיפול בשתיקה צריכה להיות תמרור אזהרה לזוגיות ומסמלת ייאוש ואכזבה.
העלאת המודעות האישית למציאות כפי שהיא - כל אחד מהצדדים יכול לבחון את התנהגותו ולשאול את עצמו למה הוא בוחר להתנהג כך, ומה בדיוק משרת את הרגשות שלו בבחירה בהתנהגות זו.
הימנעות מרצח אופי - תיוג של בן הזוג השותק כ"גס רוח" או "אגואיסט" עלולים אף להגביר את הנזק.
שימוש במילה "אני" - שימוש במילה "אני" במקום ב"את/אתה" יכול לקצר את משך הקונפליקט.
אדם צריך להרגיש שיש לו חופש להתבטא ולהביע את רגשותיו ולהימנע מהאשמת האחר.
הסכמה הדדית על הפסקה - בעת קונפליקט המכיל שתיקה מאחד הצדדים, רצוי לתת זמן להירגעות ואז לחזור ולתקשר.
התנצלות - לנסות להתנצל מוקדם ככל האפשר.
פגיעה מינית היא תופעה רחבת היקף, בעלת השלכות קשות מאוד על חייהם של הנפגעות והנפגעים.
טיפול בפגיעה מינית נעשה במישורי החיים השונים, ובהם, טיפול אישי במישור הנפשי-רגשי ובמישור הפיזי-רפואי, וכן טיפול בהשלכות האירוע במישור המשפטי-פלילי.
פגיעה מינית היא טראומה גופנית ונפשית אישית של הקורבן, אולם היא מתהווה בתוך הקשרים חברתיים, תרבותיים ופוליטיים ומשקפת אותם.
משנות ה-90 של המאה ה-20 הלכה וגברה ההכרה הציבורית בתופעה וכך גם תשומת הלב המחקרית להיקפיה, להשלכותיה ולטיפול בה.
פגיעה מינית עשויה להוביל להתפתחות של בעיות פיזיות ונפשיות רבות, ובעיקרן הפרעת דחק פוסט-טראומטית.
במקרים בהם הפגיעה היא מתמשכת, וכן במקרים של גילוי עריות, עלולה להתפתח הפרעת פוסט-טראומה מורכבת.
לטראומה המינית השלכות תוך-נפשיות מורכבות, היא עלולה לפגוע במבנה הנפשי של הנפגעת, שפעמים רבות זוכה ליחס מאשים מהסביבה, מה שמחריף את השפעותיה השליליות של הטראומה על חייה, ועשוי להוביל ליחס פוגעני מצד גורמי הטיפול והאכיפה.
הריבוי והמגוון בשיטות הטיפול ובמישורי ההתערבות השונים, מעיד על האתגר בטיפול בפגיעה מינית ועל הסובייקטיביות שבבחירת שיטת הטיפול המתאימה.
כמו כן, בשל המורכבות הרבה של התסמונת הפוסט-טראומטית של נפגעי ונפגעות פגיעה מינית, קיים קושי אמיתי במציאת שיטת טיפול אחת בעלת אפקט כולל ונרחב, אשר תתאים באופן מובהק לכלל המטופלים.
הגישה ההתייחסותית בפסיכואנליזה נחשבת לגישה אפקטיבית לטיפול בנפגעות ובנפגעי פגיעה מינית, עם דגש על פגיעה בילדות.
גישה זו, בשונה מהגישות הפסיכואנליטיות הקלאסיות, מאופיינת בחשיבה פמיניסטית, ולא רואה במסגרת הטיפולית מפגש בין אובייקט לסובייקט, אלא מפגש בין שני סובייקטים.
כמו כן, הטיפול ההתייחסותי מתמקד בדינמיקה של העברה והעברה נגדית ורואה בהעברה הנגדית כלי טיפולי חשוב.
לפי גישה זו, מכיוון שהפגיעה המינית היא פגיעה שלרוב התרחשה במסגרת של יחסים קרובים, כך יכולה להתאפשר בהקשר של יחסים טיפוליים מיטביים חוויה מרפאת ומעצימה.
הדבר מתאפשר באמצעות חשיפה עצמית של המטפלת ומתן תוקף לחוויות של המטופלת, כמו גם למציאות הבינאישית המתהווה בחדר הטיפול כמציאות אמיתית, וזאת בשונה מהמציאות המניפולטיבית שבתוכה התרחשה ההתעללות.
אחד המושגים המרכזיים בטיפול התייחסותי בטראומה מינית הוא דיסוציאציה, כלומר ארגון נפשי במסגרתו זיכרונות הקשורים באירוע הטראומטי מפוצלים מיתר המחשבה המודעת.
על פי גישה זו, מטרת הדיסוציאציה היא להגן על הנפש מפני הזיכרונות הקשים של הטראומה.
מטרת הטיפול ההתייחסותי בנפגעות בעלות מנגנוני הגנה דיסוציאטיביים היא יצירת אינטגרציה בין רכיבי הנפש שהתפצלו (תחושות, מחשבות וזיכרון) אשר מאפשרת בתורה תהליך של החלמה.
תהליך זה כולל גילוי ועיבוד של זיכרונות הנוגעים בפגיעה, כמו גם פיתוח מודעות לדיסוציאציה ולתפקידה.
מחקרים מצביעים על כך שטיפול קבוצתי הוא טיפול אפקטיבי עבור נפגעות ונפגעי פגיעה מינית.
בזכות המפגש עם אנשים שחוו חוויות דומות, מתאפשרת לנפגעות ולנפגעים הפגה של הבדידות, הבושה והאשמה.
טיפול זה מקנה מסגרת של תמיכה והבנה אשר פעמים רבות חסרה לנפגעות בסביבתן הטבעית.
ג'ודית לואיס הרמן כותבת בספרה "טראומה והחלמה": "אירועים טראומטיים הורסים את הקשרים התומכים בין היחיד לקהילה [...] הסולידריות של הקבוצה היא ההגנה החזקה ביותר מפני האימה והייאוש והסם החזק ביותר נגד חוויה טראומטית" (עמ' 235).
כמו כן, טיפול קבוצתי נותן מענים שטיפול פרטני לא יכול לספק, בעיקר בהיבט של בעיות הקשורות ביחסים בינאישיים.
טיפול קבוצתי עשוי לעזור למשתתפות לבנות מערכות יחסים משמעותיות, יכולת שפעמים רבות נפגעת בעקבות הטראומה המינית.
הקבוצה היא פתח ליצירת יחסי אמון ולשבירה של מעטה הסוד שמאפיין את חייהן של נפגעות ונפגעים.
בנוסף, הקבוצה יכולה לאפשר למטופלות בה לא רק להיעזר, אלא גם לעזור וללמוד דפוסים בריאים של תמיכה ושל סיוע הדדי.
טיפול קבוצתי ממוקד בטראומה לרוב יהיה מוגבל בזמן ומובנה.
נמצא כי טיפול זה לרוב לא מומלץ כמענה הטיפולי הראשון לאחר הפגיעה המינית בשל הקושי בהימצאות לצד אנשים זרים.
כמו כן, לרוב מומלץ כי הטיפול הקבוצתי ילווה גם בטיפול פרטני.
טיפול קוגניטיבי-התנהגותי (CBT) מוערך כשיטה אפקטיבית לטיפול בהפרעת דחק פוסט טראומטית בעקבות פגיעה מינית וכיעיל בהפחתת סימפטומים.
שיטת טיפול זו מתמקדת בשינוי מערכת המחשבות והאמונות הנלוות לאירוע הטראומטי, ואת האופן בו הפרט מעבד את הטראומה מבחינה רגשית, וכל זאת על מנת שיתאפשר לו לחיות חיים מלאים לאחר האירוע הטראומטי.
אחד ממאפייני הפרעה זו הוא הימנעות מחשיבה או דיבור על האירוע, או מגירויים שעלולים להזכיר את האירוע הטראומטי.
ההימנעות מעכבת את עיבוד הטראומה ומשמרת דפוסי חשיבה לפיהם העולם הוא מקום מסוכן והעצמי הוא חסר אונים.
אי לכך, אחד מעקרונות הטיפול הקוגניטיבי התנהגותי הוא טיפול בחשיפה.
אפשרות אחת היא חשיפה במציאות, שבמהלכה מתעמתים במסגרת הטיפול עם גירויים שמעוררים חרדה ושהנפגעת נמנעת מהם מאז האירוע הטראומטי.
אפשרות נוספת היא שיטת החשיפה הממושכת (PE), במהלכה מתקיימת חשיפה חזרתית של האירוע הטראומטי בדמיון, באופן מבוקר ומגן.
במהלך תהליך זה מתאפשרת יצירת מובחנות בין האירוע הטראומטי לבין אירועים בהווה, ובהדרגה מתאפשר לנפגע או הנפגעת לחזור ולחוות את המציאות כבטוחה.
מטרתה של החשיפה היא לאפשר את עיבוד הזיכרון הטראומטי, להפחית את חווית המצוקה ואת דפוסי ההימנעות.
בנוסף, במסגרת שיטת CBT לטיפול בפוסט טראומה בעקבות פגיעה מינית נלמדות שיטות להתגברות על החרדה כגון תרגילי הרפיה ונשימה והבניה קוגניטיבית.
אחת הווריאציות של CBT ממוקד טראומה היא EMDR (eye movement desensitization & reprocessing treatment), שיטה שמבוססת על תזוזת עיניים בילטראלית (דו- צדדית) או כל גירוי בילטראלי.
ה-EMDR משתלבת בתוך מכלול הטיפול, אך הייחוד שלה הוא בעבודה לא ורבאלית שמסייעת לעיבוד החוויה הטראומטית, ללא היזכרות ישירה בחוויה הטראומטית, אשר לרוב אינה מקודדת בזיכרון האוטוביוגרפי הרגיל.
ל-EMDR יכולת להפעיל מגוון רחב של תחושות, רגשות, תמונות ומחשבות אשר בדרך כלל אינן נגישות באמצעות מנגנוני היזכרות אחרים.
כך, השיטה מזרזת עיבוד מידע ומפעילה את התת-מודע, אליו מרבית שיטות הטיפול מתקשות לחדור, וזאת ללא הכאב שההיזכרות בטראומה עלולה לעורר.
שיטות הטיפול האלטרנטיביות באות לתת מענה למספר חולשות של שיטות הטיפול הקונבנציונליות.
אמנם הטיפול הפמיניסטי מדגיש את החשיבות בהגברת השוויוניות ביחסים הטיפוליים, אך לעיתים, טיפול על ידי איש מקצוע עשוי לשמר יחסי היררכיה המונעים את העצמת המטופלת, ולרוב מסוגל לתת מענה רק למספר מצומצם של פונים, וכרוך בתשלום גבוה והמתנה ממושכת.
השימוש בשיטות טיפול אלטרנטיביות עם נפגעות ונפגעי טראומה מינית, תואם את גישתה של הפסיכיאטרית והחוקרת ג'ודית לואיס הרמן, המציינת כי הפעילות החברתית מעניקה לנפגע מקור כוח, שאמנם יונק מיוזמתו, ממרצו ומתושייתו, אך מעצים את התכונות האלה הרבה מעבר ליכולות שלו עצמו.
פעילות זו מעניקה לו ברית עם אחרים, המבוססת על שיתוף פעולה ומטרה משותפת.
בספרה "טראומה והחלמה" מציעה ג'ודית לואיס הרמן שיטות המשלבות אלמנט של סיכון ואתגר, למשל טיולי טבע אתגריים.
במצבים אלו הנפגע או הנפגעת מחליטה להציב את עצמה במצב המאפשר התנסות בתגובת "flight or fight" מתוך ידיעה שתבחר להילחם.
כך, היא מבססת שליטה על תגובותיה, דבר המגביר את תחושת המסוגלת והכוח בקרב הנפגעת.
הנפגעת שבה ולומדת שיש דרגות שונות של פחד, כשהמטרה היא ללמוד כיצד לחיות עם הפחד, ואף להשתמש בפחד כמקור של ידע והעצמה.
תוכניות התערבות המשלבות פחד ואתגר, כגון שיטות טיפול הכוללות לימודי הגנה עצמית לנשים, מאפשרות למטופלות לבחור להיחשף לפחד בצורה מבוקרת ולהעמיד את עצמן במצב המשחזר תגובות גופניות נורמאליות לסכנה.
למידת הגנה עצמית יכולה להוות שיטה ללמידה של שליטה רגשית וגופנית כאחד.
נוסף על כך, עבור נשים, זוהי התנסות המאפשרת גם דחייה של התביעה החברתית.
פעילות ספורטיבית מספקת לרוב אמצעי יעיל לוויסות במצבי לחץ.
המחקר על יעילותו של הספורט ככלי טיפולי החל במאה ה-21 ונעשה בו שימוש נרחב יותר כאמצעי טיפולי.