tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למרות זאת, כמחצית מתושבי הכפר גורשו ממנו לאחר המלחמה.
לעזרתם יצא הוועד למען גולי אבו גוש, בו היו חברים עמוס קינן, אורי אבנרי, ר' בנימין, ערי ז'בוטינסקי, ראובן גרינברג ואחרים, ולבסוף רובם המכריע של המגורשים הורשו לשוב אליו.
בבתים הנטושים בכפר השתכנו לאחר המלחמה פליטים מהכפר הסמוך בית נקובא, שתושביו גורשו.
ב-1962 הוקם היישוב הסמוך עין נקובא, ועם הקמתו עברו אליו הפליטים מבית נקובא שהתגוררו באבו גוש.
ב-1957 החל זיגי שטדרמן במסורת של פסטיבל אבו גוש בכנסיית גבירתנו של ארון הברית.
ביוני 1968⁩ אישרה מדינת ישראל ל-3 משפחות המונות כ-100 איש, שעזבו את הכפר במלחמת השחרור למזרח ירושלים, לחזור אליו.
רכוש המשפחות שעזבו ובתיהן נשמר כל השנים על־ידי קרוביהם עד שחזרו.
מאז הקמת המדינה התכווץ שטח הכפר מ–7,340 דונם ב–1948 ל–2,000 דונם כיום, בין היתר בשל הפקעת שטחים לטובת הרחבת טלז סטון ובניית כביש 1. בסוף 2017 אושרה תוכנית של הוועדה למתחמים מועדפים להקמת שכונה מערבית על שטח של 238 דונם.
ב-2014 נחנך מסגד אחמד חאג'י קדירוב שנבנה בסיוע ממשלת צ'צ'ניה והוא המסגד השני בגודלו בישראל.
הדירוג הפריפריאלי של אבו גוש הוא 6 מתוך 10. ניתן לראות כי בהשוואה ליישובים ערביים אחרים, אבו גוש מדורג באשכול גבוה יחסית.
באבו גוש מתגוררות ארבע חמולות, וביניהן חמולת ג'בר וחמולת איבראהים.
להלן גרף התפתחות האוכלוסייה ביישוב:
כנסיית גבירתנו של ארון הברית
במערב היישוב, על פסגת תל גבעת יערים, ניצבת כנסיית גבירתנו של ארון הברית (Notre Dame de l'Arche d'Alliance), ובראשה פסל של המדונה והילד.
המקום מזוהה עם קריית יערים העתיקה, לשם הובא ארון הברית לאחר ששוחרר משבי הפלשתים.
סיפור זה קידש את המקום לנוצרים, ובתקופה הביזנטית הוקמה כאן כנסייה שנהרסה בכיבוש הסאסאני בשנת 614. על שרידי כנסייה זו הוקמו בשנת 1924 כנסייה ומנזר הנשים של מסדר האחיות הצרפתי של "יוסף הקדוש של ההתגלות".
במלחמת העצמאות שימש המנזר בית חולים של חטיבת הראל.
בכנסייה נערכים מדי פעם פסטיבלי מוזיקה.
המנזר הבנדיקטיני באבו גוש והכנסייה הצלבנית
בצמוד למנזר שוכן המסגד המרכזי ביישוב.
במערב היישוב שוכנת משטרת אבו גוש מתקופת המנדט הבריטי, על שטח של יותר מ-17 דונם, אשר נבנתה במודל של מצודות טגארט בשנות ה-30 של המאה העשרים על קרקעות תושבי הכפר.
ערב נסיגת הכוחות הבריטים נמסרה התחנה לתושבי הכפר על הנשק שהיה בה.
תושבי היישוב אשר סייעו לכוחות הפלמ"ח, אפשרו להם להשתמש בבסיס במלחמת העצמאות, ולאחר מכן הוא שימש כמפקדת חטיבת הראל.
לאחר קום המדינה שימש המקום כבסיס צבאי פעיל, ואחר-כך ננטש והועבר להחזקת מינהל מקרקעי ישראל.
כיום המבנה נטוש, ומאז שנות ה-90 של המאה ה-20 מתנהל מאבק על עתידו.
במרץ 2014 נחנך ביישוב מסגד, מהגדולים והמפוארים במדינת ישראל.
המסגד משתרע על פני 4,000 מטרים רבועים והוא בעל ארבעה צריחים שראשיהם מוזהבים, כמקובל בקווקז.
על אף שהקמת המסגד החלה כיוזמה פרטית של התושבים, בנייתו הופסקה ב-2010, כשנה לאחר שהחלה, מחוסר תקציב.
נציגים מממשלת צ'צ'ניה סייעו במימון לבניית המסגד, בשל טענת הקרבה בן תושבי אבו גוש לצ'צ'נים, ונשיא צ'צ'ניה, רמזאן קדירוב, רואה בפרויקט חידוש של הקשרים ההיסטוריים בין תושבי אבו גוש למולדתם.
בין מסעדות החומוס העתיקות והמסורתיות שביישוב, פזורות עוד אטרקציות תיירותיות.
ביישוב יש מספר בתי אירוח, חנויות ובהן מוצרי זכוכית, חנות נרות ובתי ממכר לבקלוואה ודברי מתיקה.
סביב הכפר יש מספר אתרים שבהם ניתן לבקר, כמו הגן הלאומי "עין חמד", הר הרוח ועוד.
המסעדה הוותיקה ביותר ביישוב היא פונדק קרוואן (קרויה גם: מפגש קרוואן, מסעדת קרוואן).
המסעדה נוסדה על ידי חאג' מוסא אבו גוש, מוח'תאר הכפר, בשנת 1950.
כ-2 ק"מ מערבה, על הר רפיד, נמצאו שרידים מהתקופה הביזנטית.
על הכביש המוביל לנטף נחנך ב-2019 מרכז המבקרים סאקסום של אגודת אופוס דאי, הפונה לקהל צליינים ומורי דרך.
במועצה המקומית אבו גוש פועלים חוגי ספורט בתחומים שונים, בהם כדורסל (לכיתות א-ז), רכיבה על סוסים, קפוארה, טניס שולחן (א-ח), אופניים, כדורגל ושחייה.
בנוסף ישנם שירותים ספורטיביים כגון חדר כושר ומחנה כדורגל, בשיתוף עם מבשרת ציון בתקופת הקיץ.
במשך תקופת המנדט, מוח'תאר הכפר היה יוסוף אבו גוש.
ב־1949 מינו השלטונות הישראלים מוכתר חדש לכפר מחמולת רשיד שהייתה בסכסוך עם משפחת אבו גוש.
מוכתר זה (מחמד רשיד) פעל, בסיוע השלטונות, שפעלו נגד חברי לח"י לנשל את בני משפחת אבו גוש מרכושם בכפר כשביתו הנטוש של יוסוף נבזז על ידי גנבים.
בינואר 1950 הוקמה מועצה מקומית באבו גוש.
ראש המועצה הראשון היה מחמוד ראשיד אבו עלי.
אבו עלי הודח עלי ידי בית המשפט העליון ביוני 1960 לאחר שהורשע בעבירה שיש עמה קלון ב־1955 והוחלף בנציג מפ"ם חמיס עלי סלאח.
במרץ 1973 בוטלה המועצה המקומית ואבו גוש סופחה למועצה אזורית מטה יהודה.
בנובמבר 1992 חתם שר הפנים אריה דרעי על צו להקמת מועצה מקומית באבו גוש.
דרעי הקים מועצה ממונה שכללה אנשי המזוהים עם מפלגת ש"ס ובראש המועצה עמד ציון הדר.
ב־1998 התקיימו הבחירות הראשונות במועצה החדשה, וסלים ג'בר נבחר לראשות המועצה.
בבחירות לרשויות המקומיות שנערכו ב-2013 נבחר עיסא ג'בר לכהונה ראשונה כראש המועצה המקומית, זאת לאחר שבן בריתו סלים ג'בר פרש לאחר שלוש כהונות רצופות.
סלים ג'בר נבחר מחדש לתפקיד ראש המועצה ב-2018.
בבחירות באבו גוש ב־2024 נבחר לראשות המועצה קאזם איברהים, שגבר על סלים ג'בר, כאשר לאחר שנים רבות בהן חמולת ג'בר החזיקה בראשות המועצה הצליח איברהים (מחמולת איברהים) לגייס תמיכה רחבה בקרב בני חמולות אחרות, לרבות בקרב חלק מבני חמולת ג'בר.
חַ'לִיל אל-וַזִיר , המוכר בכינוי אַבּוּ גִ'הַאד, היה ממנהיגי המחבלים וממייסדי תנועת פת"ח.
שימש סגנו של יאסר ערפאת וראש הזרוע הצבאית של אש"ף.
אחראי לרצח עשרות אזרחים ישראלים.
חוסל על ידי סיירת מטכ"ל ושייטת 13 במבצע הצגת תכלית.
אל-וזיר נולד ברמלה, ממנה גורשה משפחתו במלחמת העצמאות, וגדל במחנות הפליטים בעזה, שם סיים את לימודיו התיכוניים.
למד לימודים גבוהים באוניברסיטת אלכסנדריה שבמצרים, שם למד ספרות ערבית.
כבר בשנות לימודיו נעצר ונשלח לכלא.
אבו ג'יהאד היה בין המצטרפים הראשונים לפת"ח, וארגן קבוצות התנגדות של צעירים פלסטינים עוד בטרם מלאו לו עשרים.
בשנת 1959 יסד יחד עם יאסר ערפאת את ביטאון הפת"ח, "פִלָסְטִינֻנָא", והיה עורכו, והכותב העיקרי בו.
אבו ג'יהאד השתלט על פעילותו הצבאית של הפת"ח, ופיקד על הפיגועים שביצע הארגון.
בין השאר, נסע לסין ולווייטנאם כדי ללמוד טקטיקות גרילה.
הוא היה האיש השני בחשיבותו בפת"ח, אחרי יאסר ערפאת, ושאף לפתח לארגון הטרור צבא מסודר.
לאחר שניסיון זה כשל והצבא קרס, הוא נדרש לתת דין וחשבון לפני הארגון.
ב-1 בינואר 1965 השתתף בפעולה הראשונה של הפת"ח בישראל – הנחת מטען נפץ בקו המוביל הארצי, אך המטען לא התפוצץ.
בשנות השבעים והשמונים תכנן בין השאר את הפיגועים הבאים:
הפיגוע בנהריה בשנת 1974 – חוליית מחבלים חדרה דרך הים מלבנון לנהריה, רצחו ארבעה ופצעו שישה.
הפיגוע במלון סבוי בשנת 1975 – פשיטה מהים של שמונה מחבלים שהשתלטו על מלון סבוי בחוף תל אביב.
פיגוע מקרר התופת בכיכר ציון ביולי 1975 – 15 בני אדם נהרגו וכשישים נפצעו.
פיגוע כביש החוף במרץ 1978 – מחבלים חדרו דרך הים לישראל ליד מעגן מיכאל, השתלטו על אוטובוס בכביש החוף, 35 מהנוסעים נרצחו.
מעורבות בתכנון ניסיון פיגוע עם אוניית התופת אגיוס דמטריוס במפרץ אילת.
במגמה לשבש את הסכם העקרונות שנחתם בספטמבר 1978 בקמפ דייוויד.
הפיגוע בבית הדסה – שישה נרצחו ו-20 נפצעו.
מבצע דרך נץ בשנת 1985 – ניסיון לפיגוע השתלטות על אוטובוס וחדירה באמצעותו לבסיס הקריה בתל אביב, שסוכל על ידי חיל הים שהטביע את ספינת האם, עם המחבלים ששהו בה, במים בין-לאומיים בדרכה לישראל.
ב־1980 שימש כנציג אש"ף באיראן.
לאחר מלחמת לבנון הראשונה הוא גורש מלבנון ועבר לגור בירדן, כעבור 4 שנים הוא גורש גם מירדן והתיישב בתוניס יחד עם שאר מנהיגי הארגון, ומשם ניהל את מבצעי ארגונו.
על פי אגף המודיעין של צה"ל, אבו ג'יהאד הוביל מאמץ הסתרה והונאה על מנת להקשות על צה"ל להשיג מידע על גורלו של זכריה באומל, אחד מנעדרי קרב סולטן יעקוב במלחמת לבנון.
בשנת 1985 סוכל ניסיון שיזם אבו ג'יהאד לבצע פיגוע גדול במחנה הקריה בתל אביב באמצעות הספינה "אטבירוס".
חיל הים הישראלי הטביע את הספינה מצפון לפורט סעיד ב-20 באפריל 1985, 20 מחבלים נהרגו ו-8 נשבו.
עודד רז, בכיר באמ"ן ובשב"כ לשעבר, אמר ב-2009 בהתייחס לפרשה זו: "אבו ג'יהאד היה יריב חכם, בעל השקפת עולם מורכבת, אבל הוא לא הצליח להערים עלינו.
כבר בשלבים הראשונים של ההכנות לפשיטה ידענו שהוא מתכנן משהו גדול...
עד היום לא ברור לנו מאין הצליח אבו ג'יהאד לספק ללוחמים ששלח מודיעין כה מדויק על אודות המתרחש בתל אביב ובקריה".
לאחר ניסיון הפיגוע בקריה, "סומן" אבו ג'יהאד כיעד לחיסול.
בשנת 1988 שימש אבו ג'יהאד בתפקיד מפתח בהתססת השטח בימי האינתיפאדה הראשונה, שפרצה בשלהי 1987.
ביום 16 באפריל 1988 נורה אבו ג'יהאד ונהרג בביתו אשר בפרברי תוניס על ידי כוח של סיירת מטכ"ל בפיקוד משה יעלון, ב"מבצע הצגת תכלית".
בשנת 2012 הותר לפרסום כי סיירת מטכ"ל ביצעה את ההתנקשות.
בראיון בתוכנית זמן אמת שאל אסף ליברמן את בוגי יעלון "הייתה עדות כי לאחר שירו באבו ג'יאהד עלה בכיר ישראלי וירה כדור בראש באיש לוודא שהוא מת האם אתה האיש?" יעלון השיב בחיוך "הוא מת".
אבו ג'יהאד נישא ב-1962 לבת-דודו, אנתסאר אל-וזיר (אום ג'יהאד).
לזוג נולדו שלושה בנים ובת.
לאחר הסכם אוסלו א' עברה אלמנתו להתגורר בעזה, שם כיהנה בשנים 1995–2005 כשרה לעניינים חברתיים בממשלה הפלסטינית.
בנו, ג'יהאד אל-ווזיר, מונה בתחילת 2008 ליו"ר הרשות המוניטרית הפלסטינית, תפקיד המקביל בקירוב לזה של נגיד בנק מרכזי.
בשנת 1990 הוקם מוזיאון האסיר הפלסטיני, על שמו של אבו ג'יהאד ברמאללה, ובשנת 2007 הועבר ונפתח לציבור, בקמפוס אוניברסיטת אל-קודס באבו דיס.
הבניין מאכלס שלוש קומות של היסטוריית האסירים הפלסטינים מאז פרסומה של הצהרת בלפור בשנת 1917. מלבד ספרייה גדולה קיימים במקום עשרות אלפי מסמכים, שירים, מכתבים, ציורים ותיעודים של מאות אלפי הפלסטינים שאכלסו את בתי הכלא בארץ ישראל.
בשנת 2014 קראה הרשות הפלסטינית יער על שמו של אבו ג'יהאד.
כמו כן נבנו בתי חולים על שמו.
בשנת 2010 נסלל ברמאללה רחוב על שמו.
בתי ספר בעראבה ובא-סמוע ומרכז מחקר בעיר ביתוניא, קריית נוער לספורט בקבטיה נקראו על שמו.
אַבּוּ דַאבִּי היא עיר הבירה של איחוד האמירויות הערביות ושל האמירות הגדולה ביותר באיחוד, אמירות אבו דאבי.
העיר שוכנת בקצהו של אי במפרץ הפרסי המרוחק כ-250 מטרים מהיבשת ומחובר ליבשת על ידי גשר מוספח .
זוהי העיר השנייה בגודל אוכלוסייתה במדינה, אחרי דובאי, עם כ-1.5 מיליון תושבים (2018), מתוכם מעל 80% עובדים זרים.
באמירות כולה מתגוררים כ-10 מיליון בני אדם.
העיר התפתחה לאחר שבשנת 1958 נמצא במקום נפט.
בעיר נמצאות כמה אטרקציות תיירותיות ידועות - ביניהן מלון הפאר ארמון אמיראטס, הנחשב לאחד המלונות היקרים שנבנו מעולם, מסגד שייח' זאיד הידוע כאחד המסגדים הגדולים והמפוארים בעולם, ארמון הנשיאות של איחוד האמירויות וכן מוזיאון לובר אבו דאבי, המוזיאון הגדול ביותר בחצי האי ערב.
נמל התעופה של העיר הוא בין הגדולים במזרח התיכון, ומהווה צומת תעופה חשוב בין אירופה והמזרח הרחוק.
העיר ממוקמת במקום ה-67 ברשימת הערים היקרות בעולם, והשנייה באזור אחרי דובאי.
עדויות ארכאולוגיות מעידות על התיישבויות באזור אבו דאבי עוד מהאלף השלישי לפני הספירה.
עדויות ארכאולוגיות נוספות נמצאו באזור שבין אבו דאבי לעיר אל-עין.
מקורו של השם "אבו דאבי" אינו ברור לגמרי.
המשמעות המילולית היא "האבא של הצבי".
ב-1793 היגר שבט בדואי לאזור אבו דאבי, בשל המים המתוקים במקום.
אחת המשפחות בשבט נהפכה עם השנים לבית נהיאן, השושלת ששולטת במדינה כולה.
עם השנים, אבו דאבי נהפכה לדומיננטית מאוד בסחר הפנינים.
במהלך המאה ה-19 הממלכה המאוחדת הפכה לדומיננטית באמירויות שהפכו לשטח חסות הנקרא חוף שביתת הנשק.
האינטרס הבריטי באמירויות היה הגנת נתיב הסחר להודו מפני פיראטים.
בשנות ה-60 התגלה נפט במקום, דבר שפיתח מאוד את אבו דאבי, בעיקר מבחינה כלכלית ותעשייתית.
בעיר פועלים מספר מוסדות להשכלה גבוהה.
החל משנת 2019 פועלת אוניברסיטת בן זאייד, הראשונה בעולם שמתמחה בתחום בינה מלאכותית.
האסלאם היא הדת הרשמית במדינה, כך על פי הסעיף השביעי לחוקה של איחוד האמירויות הערביות.
הממשלה מסבסדת כ-95% מהמסגדים ומעסיקה את האימאמים שלהם, כש-5% המסגדים הנותרים הם פרטיים לגמרי.
רבים מהמסגדים באבו דאבי הם מהאסכולה המאלכית או המוואחידון.
באבו דאבי יש גם בני מיעוטים של דתות אחרות, כשרבים מהם הם העובדים הזרים המתגוררים בה.
במהלך 2022 צפוי להסתיים פרויקט 'בית אברהם' ובו מסגד, כנסייה ובית כנסת אשר ישמש את הקהילה המקומית.
כיום מתכנסת הקהילה היהודית בבית כנסת 'בית תפילה' בשכונת סעדייאת שבאבו דאבי.
לאבו דאבי יש ברית ערים תאומות עם הערים:
אַבּוּ גְרֵיבּ (בערבית أبو غريب, ובהגייה הספרותית: אַבּוּ עֻ'רַיְבּ), היא עיר בעיראק, הממוקמת כ-20 קילומטרים מערבית לבגדאד ומצפון לנמל התעופה הבינלאומי של בגדאד.
בעיר גרים 189 אלף תושבים.
בתקופת מלחמת המפרץ ולאחריה, הייתה אבו גרייב מוקד לאחת המחלוקות בין סוכנויות המודיעין במערב ומשטרו של סדאם חוסיין.
המערב טען כי מפעל באבו גרייב, שכביכול מייצר תחליפי חלב אם, מייצר למעשה נשק ביולוגי.
המפעל נבנה ב-1980, ובמהלך מלחמת איראן–עיראק נצבע בצבעי הסוואה.
במלחמת המפרץ הופצץ למרות הניסיון להסוותו.
במהלך תעמולתי, הוביל המשטר העיראקי את העיתונאי האמריקאי פיטר ארנט למפעל ההרוס, על מנת שיצלם את השלטים המורים על כך שמדובר ב"מפעל חלב לתינוקות".
לאחר המלחמה, נבנה המפעל מחדש על ידי ממשלת עיראק, וערב מלחמת עיראק טען קולין פאוול כי מדובר במפעל המייצר נשק ביולוגי.
עם זאת, "קבוצת הסקר על עיראק", אשר מאוחר יותר בחנה את המתקנים, קבעה כי המפעל לא היה בשימוש זה זמן מה, ושנמצאו בשטחו שאריות תרכובת מזון לתינוקות, אך לא נמצאו עדויות לייצור נשק.
בעיר נמצא כלא אבו גרייב, שהתפרסם בגלל פרשת התעללויות של סוהרים אמריקנים באסירים עיראקים בעת מלחמת עיראק בשנת 2003. בתקופת שלטונו של סדאם חוסיין בעיראק, עונו והוצאו להורג בכלא זה מתנגדים פוליטיים של המשטר.
אַבּוּ דִיס היא עיירה פלסטינית ממזרח לירושלים בגבול מדבר יהודה הצפוני.
העיירה שוכנת בתחום שטח B בגובה של כ-640 מטר, ונכון ל-2016, מתגוררים בה כ-12 אלף תושבים.
השם אבו דיס משמר, כנראה, את שמו של הכפר "בית אבודיסון" שהיה במקום במאה ה-5. בית אבודיסון נזכר בכתביו של הנזיר קירילוס מסקיתופוליס כחלק מסיפור תולדות חייו של הנזיר סבאס שפעל באזור זה.
מקור אפשרי אחר לשם "אבו דיס" מציע זאב וילנאי בספרו על ירושלים.
לדבריו יש בידי מי מתושבי אבו דיס מסורת שכפרם נקרא על שם הצמח "דיס".
צמח זה הוא הסָמָר (Juncus), הגדל בערבות יריחו.
בעבר קלעו סלים מצמח זה.
לפי אותה מסורת, הראשון שהתיישב באבו דיס נהג לקלוע לפרנסתו סלים מצמח הדיס - ומכאן שם הכפר.
ברשימות מס עות'מאניות משנת 1596, מופיע הכפר עם כ-80 חייבי מס וכ-400 תושבים בסנג'ק ירושלים.
תושבי הכפר שילמו מס על גידולי חיטה, שעורה, זיתים, גפנים, ועיזים.
בשנת 1870 ביקר בכפר חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן וכתב: "בכפר מבנה גדל ממדים באופן יחסי לשאר המבנים בכפר (כנראה מתייחס לביתו של מוכתר הכפר)."
בסקר של הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1882 מתואר הכפר כ"כפר על ראש גבעה, מוקף מטעי זיתים".
במפקד 1922, שערכו שלטונות המנדט הבריטי, הייתה אוכלוסיית הכפר 1,029 מוסלמים, ובמפקד 1931 האוכלוסייה גדלה ל-1,297, כולם מוסלמים שאכלסו 272 בתים.
היישוב נפגע קשות ברעידת האדמה ביולי 1927, שבה נפגעו כ-90 בתים.
ב-1945 האוכלוסייה הייתה 1,940 איש, כולם מוסלמים, ואילו שטח הקרקע הכולל היה 27,896 דונם, שרובם שימשו למרעה, 4,981 דונם לגידולי דגנים, ואילו 158 דונמים סווגו כשטח בנוי.
בתוכנית החלוקה אבו דיס הייתה אמורה להיות חלק מהשטח הבינלאומי של ירושלים וסביבתה.
בעקבות מלחמת השחרור, ולאחר הסכמי שביתת-הנשק של 1949, עבר משליטה בריטית לירדנית.
תוכנית הקמת שכונת גנים יהודית באבו דיס
בתחילת שנת 1924 רכשו אנשי "הסתדרות השכנים" הירושלמית חלקת אדמה באבו דיס, במטרה שתהייה רכישה ראשונה להקמת שכונת גנים יהודית באבו דיס.
ב-1925 הוקמה אגודה הדדית שיתופית בשם "אגודת הדיירים", שמטרתה הקמת שכונה יהודית באבו דיס וזו רכשה אדמות נוספות.
פריץ קורנברג תכנן שכונה, אולם זו לא התממשה בשל מאורעות תרפ"ט.
ב-1992 רכש ארווינג מוסקוביץ' חלק מאדמות השכונה, במטרה לבנות עליהן את שכונת "קדמת ציון" .
בעקבות מלחמת ששת הימים, ב-1967, עבר הכפר משליטה ירדנית לישראלית.
מיד אחרי מלחמת ששת הימים החילה ממשלת ישראל את החוק הישראלי על מזרח ירושלים לפי צו בהתאם לסעיף 11ב של פקודת סדרי השלטון והמשפט.
שר הביטחון משה דיין מינה ועדה של שלושה אלופים (חיים הרצוג, רחבעם זאבי ושלמה להט) על מנת לקבוע את גבולות ירושלים.
ממצאי הוועדה של האלופים הוגשו לקראת סוף יוני 1967 ואל מערב ירושלים צורפה מזרח ירושלים יחד עם 70,000 דונם.
גבול ירושלים המאוחדת כלל כ-10% משטח היישוב, שסופח לשטחה של ירושלים, ותושביו הפכו למחזיקי תעודת זהות ישראלית.
כמו כן, אוכלוסיית אבו דיס גדלה בתקופה זאת כתוצאה ממעבר תושבים מחברון ליישוב ומהתיישבות בדואים שנדדו באזור במגורי קבע באבו דיס.
נראה שהסיבה לכך היא אפשרויות הפרנסה שהיו באבו דיס כעיר שסמוכה לירושלים.
בנוסף, עברו לאבו דיס תושבים ערבים שגרו ברובע היהודי וגורשו ממנו לאחר מלחמת ששת הימים.
לאחר חתימת הסכמי אוסלו גדלה חשיבותה הפוליטית של אבו דיס.
אבו דיס אמנם הוגדרה כשטח B, אך הרשות הפלסטינית הקימה ביישוב מוסדות שלטון רבים ביחס לגודלו של היישוב.
באבו דיס מוקמו משרדיו של מושל נפת אל-קודס מטעם הרשות הפלסטינית.
כן הוקם במקום בניין גדול שהיה אמור לאכלס בתוכו את המועצה המחוקקת הפלסטינית.
באופן סמלי ממוקם הבניין במרחק 2.8 ק"מ בקו אווירי מהר הבית, בדיוק כמו כנסת ישראל.
ממוסדות אלו קיוותה הרשות הפלסטינית להשפיע על הנעשה במזרח ירושלים, שבה נמנע ממנה לפעול בגלוי.
בנוסף למוסדות ממשל פלסטיניים, אוניברסיטת אל-קודס הבנויה על אדמות בבעלות יהודית ממוקמת אף היא ביישוב.
בשנת 2002, תפס משמר הגבול את מלון קליף בטיעון שהוא דרוש ממסיבות ביטחוניות, זמן קצר לאחר מכן הושלמה בניית חומת ההפרדה שנבנתה בצמוד לו.
בשנת 2003, שינתה מדינת ישראל את העילה לתפיסת המבנה, והודיעה לבעלים כי המלון הוא "נכס נפקד", שעובר לבעלותה מתוקף חוק נכסי נפקדים, זאת אף על פי שמעולם לא עזבו את ביתם הנמצא במרחק של 200 מטרים מהמלון.
המלון המשיך לשמש את שוטרי משמר הגבול, שגם הציבו מחסום כדי להגביל תנועת פלסטינים לכיוון השכונה קדמת ציון עד שנת 2015, בה פינה מג"ב את המלון.
במסגרת הקמת גדר ההפרדה נבנתה חומת בטון גבוהה שחוצצת בין אבו דיס לבין מזרח ירושלים.
מאז הקמת החומה מתבצעת תנועת התושבים מאבו דיס לירושלים ומירושלים לאבו דיס דרך מספר מחסומים.
הפרדה זאת מקשה מאוד על חיי התושבים, שהתרגלו לראות בשכונות הירושלמיות שגובלות באבו דיס ואבו דיס עצמה מרקם עירוני אחד.
הגדר מפרידה בין 6,000 דונם של אדמה חקלאית, הנמצאים בשטח הישראלי, לבין שאר העיר, ששטחה הוא 28,332 דונם.
בשנת 2013, צלמו קטעים מהסרט עומאר (שהיה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בשנת 2014) באבו דיס.
בדצמבר 2017, פורסם בתקשורת כי לפי תוכנית השלום של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, אבו דיס מתוכננת להיות בירת המדינה הפלסטינית.
במאי 2004, נכנסו ישראלים מעמותת "עטרת כהנים" לשני בתים בשכונה.
הבית הראשון, "בית שרה", בית בן שתי קומות בחלקה הצפוני של אבו דיס.
הבית השני, "בית האחים", נמצא בחלקה הדרומי של השכונה.
הבתים נרכשו על ידי המיליונר ארווינג מוסקוביץ', שתומך כספית בעמותה.
לדברי הישראלים שני הבתים שאוכלסו סימנו את כוונת "עטרת כהנים" לבנות במקום שכונה חדשה בשם "קדמת ציון", בהיקף של מאות יחידות דיור.
בתחילת שנת 2012 החל ראש עיריית ירושלים ניר ברקת לקדם בניית 300 יחידות דיור במקום.
בעקבות האינתיפאדה השנייה וקשיי המעבר בין הגדה המערבית לירושלים, הועברו הפקולטה למדע וטכנולוגיה והפקולטה לרפואה של אוניברסיטת אל-קודס מירושלים לקמפוס חדש שהוקם באבו דיס, כך שתושבי הגדה יכלו להגיע לאוניברסיטה ללא הגבלות תנועה.
הקמפוס ממוקם על אדמות יהודים בגבעה בדרום אבו דיס צמוד לגדר ההפרדה.
בשנת 1981 הוקם על ידי עיריית ירושלים אתר פסולת באבו דיס.
עד סגירת האתר ב-2012 הוטמנו בו כ-7 מיליון טון של פסולת ביתית.
עד שנת 1999 האתר הופעל על ידי עיריית ירושלים באמצעות קבלן.
בשנת 1999 האתר הועבר לידי עיריית מעלה אדומים וקלט כ-1,350 טון של פסולת ביתית ליום, כשמתוכה כ-1100 טון מירושלים.
בעשור השני של המאה ה-21, הקים המנהל האזרחי בצמוד למזבלה את הכפר הבדואי ערב אל-ג'האלין.
מִסְעֶדֶת עַלִי קַרַוַאן – אַבּוּ חַסַן (נכתב גם: כַּרַוַאן; בערבית: علي كروان أبو حسن) היא חומוסייה פופולרית ותיקה, הממוקמת ברחוב הדולפין ביפו ונחשבת לאחת החומוסיות הפופולריות בישראל.
החומוסייה מפורסמת בזכות קהל סועדיה הנאמן, המונה יהודים וערבים כאחד, והתור הארוך המשתרך בכניסה אליה בכל יום בשעות הצהריים.
את החומוסיה ייסד עלי קרוואן, המכונה אבו חסן.
קרוואן החל את דרכו כמוכר חומוס על עגלה ארעית בשכונת עג'מי ביפו, ובשנת 1959 פתח את המסעדה הראשונה בבעלותו ברחוב 60. מסעדת "עלי קרוואן – אבו חסן" הראשונה נפתחה ב-1972 ברחוב הדולפין 1 ביפו והיא פעילה עד היום.
לאחר שנים רבות שבהן סירב קרוואן לפתוח סניפים נוספים, הוחלט על פתיחתה של חומוסייה נוספת, גדולה יותר, ברחוב שבטי ישראל 14 ביפו, לא רחוק מהמסעדה המקורית.
הצלחתו של הסניף, שעל אף גודלו מתאפיין אף הוא בתור ארוך של סועדים בכניסה, הובילה לפתיחתה של מסעדה שלישית, "פנינת יפו – אחים קרוואן", המציעה לסועדים גם תוספות כגון צ'יפס, פלאפל וסלט.
באוקטובר 2007 נפטר קרוואן, לאחר שנים שבהן מעורבותו בניהול הרשת הייתה קטנה ובנו איבראהים הפך למנהלה.
בדצמבר 2022 נפטר חסן קרוואן, בנו של עלי.
המסעדה קטנה, צפופה וכמעט לא מעוצבת.
היא פתוחה משמונה בבוקר ונסגרת בשעה ארבע אחרי הצהריים.
בשל התור הארוך הנשרך בכניסה נהוגה בחומוסייה ישיבה משותפת של סועדים סביב אותו השולחן, כנהוג במסעדות פועלים רבות.
השירות במסעדה מהיר, יעיל ולעיתים אף אגרסיבי.
ההזמנה וההגשה לשולחן מתבצעות במהירות רבה, והמלצרים דוחקים לעיתים קרובות בסועדים שסיימו לאכול לפנות את מקומם לממתינים בתור.
תפריטה של המסעדה מצומצם ביותר.
המסעדה מגישה ארבע מנות בסיסיות בלבד – חומוס, מסבחה, פול ולבנה – ומנות המשלבות ביניהן.
מנת הדגל של המסעדה היא ה"משולש" , מנה משולשת הכוללת חומוס, פול ומסבחה.
לצד המנות מוגשות פיתות, בצל חי וקעריות רוטב חריף עם מלח לימון.
המסעדה לא מציעה לסועדיה תפריט כתוב לעיון סביב השולחן, אלא מציגה את המנות השונות ומחיריהן על קיר המסעדה.
– 21 באוגוסט 1934), שהיה שודד דרכים ערבי בתקופת המנדט ששמו הפך למושג.
מחמוד נולד בכפר טמון שבאזור ג'נין.
בצעירותו פנה לדרך הפשע, ובשנת 1925 אף נעצר ונדון למאסר.
בינואר 1933, לאחר שרצח שלושה מקרוביו בכפר, הפך לשודד דרכים.
יחד עם אנשי כנופייתו נהג לארוב לעוברי דרך ולשיירות בשומרון, להתנפל עליהם ולשדוד אותם.
משטרת המנדט הבריטי לא הצליחה ללכוד אותו בסבך השיחים, בגאיות ובנקיקי ההרים.
כך תיאר העיתונאי והסופר יורם המזרחי את האיש ופועלו:
ב-22 במאי 1933, בואדי אבו שינדה שליד כפר א-דיכ בשומרון, ארבו אבו ג'ילדה ושניים או שלושה אנשים נוספים לכפריים ערבים שחזרו מהשוק בלוד, שדדו את רכושם וכלאו אותם במערה.
למקום הגיעו שני שוטרים רכובים על סוסים ובידם רק רובה אחד.
השודדים הקיפו אותם ואבו ג'ילדה פרק אותם מנשקם, התעלל באחד מהם – שוטר ערבי בשם חוסיין אל-עסלי – ולאחר מכן ירה בו למוות מטווח קצר.
השודדים הסתלקו מן המקום אך חזרו וירו בסוסים.
באירוע נלוו לאבו ג'ילדה שני עבריינים נמלטים: צאלח אחמד מוסטפא, שכונה "אל-ערמיט" (العرميط), ומחמוד מוחמד, שכונה "אבו דולה" (ابو دوله).
השלושה הפכו למבוקשים על ידי משטרת המנדט.
ב-23 במאי פרסמה המשטרה כי מי שיביא ללכידתם יזכה בפרס בן 150 לא"י, סכום נכבד באותם הימים (לשם השוואה, משכורתו החודשית של שוטר מקומי באותה העת עמדה על 3 לא"י).
נערכו אחריהם חיפושים מקיפים של אנשי משטרה רגליים המצוידים במכשירי קשר אלחוטיים, אך הם המשיכו לנוע הלוך וחזור, חודשים רבים, בין ארץ ישראל לעבר הירדן.
אבו דולה הסגיר את עצמו למשטרה בספטמבר 1933, ואף הצטרף למאמצים ללכוד את עמיתיו לשעבר.
אבו ג'ילדה ואל-ערמיט נותרו חופשיים, והוסיפו לחמוק מניסיונות המשטרה ללכוד אותם.
באוקטובר 1933 העלתה המשטרה את הפרס על ראשם, לסך 350 לירות למי שיביא לתפיסתו.
משטרת המנדט דיווחה על עשרה מקרי פשע, בהם נחשד אבו ג'ילדה.
אלה התרחשו בין ינואר לספטמבר 1933 וכללו שלושה מקרי רצח (שלושת הכפריים בטמון, השוטר אל-עסלי ושוטר מוסף ערבי), שישה מקרים של שוד דרכים ומקרה אחד של תקיפה ושוד בהמות.
כל המקרים אירעו בשומרון וכל הקורבנות (למעט שני השוטרים) היו כפריים ערבים, שאת חלקם תארה המשטרה כ"מרוששים".
כן חשדה המשטרה כי אבו ג'ילדה היה מעורב בניסיון שוד של כלי רכב על כביש ירושלים-יריחו.
בניגוד לטענות מאוחרות יותר, אבו ג'ילדה מעולם לא תקף שוטרים או חיילים בריטים.
המקרה היחיד, שבו ייתכן ופגע ביהודי, היה ניסיון השוד על כביש ירושלים יריחו, שלא ברור אם אמנם בוצע על ידו.
נראה כי גם הטענות, כאילו התעלל בנשים יהודיות, נוצריות ואחרות, חסרות בסיס.
המשטרה שיערה כי אבו ג'ילדה היה מעורב באירוע ע"ס בדיקת תרמילי הכדורים שנותרו בזירה.11 בספטמברליד ג'יפתליקשוד דרכיםכפריים ערבים מבית פוריכ30 בספטמברח'רבת יאסוףרצחשוטר מיוחד חסן אל-יע'וב
אבו ג'ילדה היה מבוקש על ידי משטרת המנדט במשך כשנה מאז רצח השוטר אל-עסלי.
במסגרת הניסיונות ללכוד אותו ערכו כוחות משטרה גדולים סיורים בשומרון, לעיתים בסיוע מטוסי חיל-האוויר המלכותי, וחיפושי-עונשין בכפרים, שנחשדו כי העניקו סיוע לאבו ג'ילדה.
כמו כן, גייסה המשטרה שוטרים מיוחדים ("גפירים") ערבים, שהוצבו בנקודות משטרה זמניות באותם הכפרים.
המשטרה גם עצרה את קרוביהם של המבוקשים, כאמצעי נוסף ללחוץ עליהם.
למרות זאת, אבו ג'ילדה הצליח לחמוק מרודפיו במשך תקופה ארוכה, במהלכה זכה להילת גבורה בקרב ערביי הארץ.
מאמצי המשטרה ללוכדו נשאו לבסוף פרי ב-13 באפריל 1934. על פי אחת הגרסאות, נודע למשטרה כי הוא מסתתר במערה ליד כפר הולדתו, טמון.
אנשי המשטרה בפיקודו של מפקד משטרת שכם הקיפו את המערה.
הלכודים במערה, אבו ג'ילדה ואל-ערמיט, ירו כדור אחד, אך לא פגעו באיש.
המשטרה הטילה מצור על המערה, והביאה למקום את סלים אל-עדילי, קרוב משפחתו של אל-ערמיט.
אל-עדילי נכנס למערה ושכנע את שני המבוקשים להיכנע.
השניים נלקחו למשטרת שכם, ומשם הובלו לבית הסוהר בירושלים.
בעיתון "פלסטין" התפרסם שמקום מחבואו של אבו ג'ילדה נתגלה בעקבות מעקב אחר נערה שנהגה להיפגש איתו.
על פי גרסה אחרת, אחד מבני חבורתו הסגיר אותו.
קיימות כמה עדויות על ישיבתו של אבו ג'ילדה בבית הסוהר בירושלים, ובהן עדותו של אב"א אחימאיר:
בחודש יוני 1934 נערך משפטו של אבו ג'ילדה בבית המשפט לעניינים פליליים בשכם.
הוא הועמד לדין על רצח השוטר הערבי ב-22 במאי 1933. ביחד עמו הועמד לדין גם אל-ערמיט, שותפו לפשע.
אבו ג'ילדה יוצג על ידי עורך דין בשם חסן סידקי ביי-דג'ני.
בדין ישבו ארבעה שופטים – שני בריטים ושני ערבים.
השופט פרנסיס בייקר היה אב בית הדין ולצדו השופטים ג'וליאן דה-פרייטס, עלי חסנה ויוסף חלבי.
ב-25 ביוני 1934 נשמעו העדויות במשפט.
בעדויותיהם בבית המשפט הכחישו שני הנאשמים כי ידעו דבר כלשהו על הרצח וטענו כי אף לא הכירו את זירת הרצח.
הם טענו כי בעת ביצוע הרצח שהו בעבר הירדן.
למחרת הודיעו השופטים כי הם מרשיעים את שני הנאשמים.
השופטים הודיעו כי הם מאמינים לעדויות העדים שנשמעו בפניהם ואינם מאמינים לדברי הנאשמים.
אל-ערמיט השיב: "אנו מבקשים רחמים".
אבו ג'ילדה השיב כי אין לו מה לומר.
בית המשפט הודיע כי הוא גוזר על שני הנאשמים עונש מוות.
שני הנאשמים קיבלו את גזר הדין ללא הבעת רגשות כלשהי, אם כי ניכר היה על אבו ג'ילדה כי הוא מתוח מאוד, בעודו לא מגולח עם שקיות תחת עיניו, ונראה היה עליו כי הזדקן מאוד מאז יום הדיונים הקודם, שבו נשמעו עדויותיהם של שני הנאשמים.
שני הנדונים הגישו ערעור לבית המשפט לערעורים פליליים בירושלים.
ב-24 ביולי 1934 דן בית המשפט בערעורם ודחה אותו עוד באותו יום.
אמו של אל-ערמיט פנתה בכתב אל הנציב העליון, בבקשה כי יחון את בנה, בטענה כי על-פי העדויות שנשמעו במשפט כלל לא היה מעורב ברצח אל-עסלי.
ב-9 באוגוסט 1934 אישר הנציב העליון, סר ארתור ווקופ, את העונש, ואבו ג'ילדה ואל-ערמיט נכלאו בתא הנדונים למוות בבית הסוהר המרכזי בירושלים.
בבוקר 21 באוגוסט 1934 הובלו השניים לגרדום והוצאו להורג בתלייה.
לפני עלייתו לגרדום היה אבו ג'ילדה במצב רוח טוב ואפילו פצח בשיר.
אף על פי שאבו ג'ילדה ביקש מן המופתי של ירושלים, חאג' אמין אל-חוסייני, כי יקברו אותו בירושלים, הבריטים הביאו את גופתו לקבורה בשכם.
תיאור הימים האחרונים לחייו, עד רגעיו האחרונים, וחברות מוזרה שנקשרה בכלא בינו לבין חיים דבירי, לימים איש הלח"י, מתוארים בפרק שלם בספרו של דבירי, "יום אביב שלא ישכח" (עמ' 13).
השם אבו ג'ילדה הפך למושג – כינוי לפורץ גדר, שאינו נוהג על פי המוסכמות ועל פי החוק והמוסר ומטיל מורא על סביבתו.
עוד בחייו השתמשו שודדי דרכים בשמו של אבו ג'ילדה כדי להטיל אימה על קורבנותיהם.
בקרב ערביי ארץ ישראל הפך אבו ג'ילדה לגיבור לאומי עוד בחייו.
שמו הפך לשם נרדף לאדם אמיץ המטיל אימה על סביבתו ועל אויביו.
העיתונות הפלסטינית הרבתה להלל אותו וראתה בו מעין רובין הוד מודרני, נדיב ופטריוט.
נראה היה כי אבו ג'ילדה נהנה מפרסומים אלה בעיתונות ואפילו שלח תמונות חתומות בחתימתו למערכות העיתונים.
בעת מאורעות אוקטובר 1933 פרסמו העיתונים הפלסטיניים ראיונות עמו, כאילו היה לוחם בשלטונות המנדט, אף שפעילותו הייתה פלילית גרידא.
המפגינים באותן מהומות נהגו לקרוא "יחי המלך אבו ג'ילדה!" בתהלוכה בשנת 1934 הזכירו נערים את שמו ביחד עם זה של אמין אל-חוסייני.
על אבו ג'ילדה נכתבו שירי עם, שהושרו על ידי פלסטינים בחתונות ובהם השיר:
"אבו ג'ילדה ואל-ערמיט, שברו כובעים (ראשים) רבים".
גם הפלסטיין פוסט פרסם ריאיון פיקטיבי עם אבו ג'ילדה, אותו ערכה כביכול העיתונאית דורותי בר אדון.
בריאיון לדודו הלוי, מזכיר מחלקת הארגון של המשמרת הצעירה של המערך ועורך "רמזור", ביטאון המשמרת הצעירה של מפא"י, לוי אשכול הדביק את הכינוי "אבו ג'ילדה" למשה דיין, שגם הוא חבש רטייה, ורבים הלכו בעקבותיו וכינו את דיין בשם זה.
כינוי זה גם הוענק ללוחם האצ"ל יוסף אבני.
במילון עולמי לעברית מדוברת של דן בן אמוץ ונתיבה בן-יהודה הגדרתו של המושג "אבו ג'ילדה" היא: .
דוגמה להשתמרותו של מושג זה במשך עשרות שנים נשמעת בשירם של התרנגולים משנת 1963, "שיר החתולים" (מילים: ע.
הלל, לחן: סשה ארגוב), על החתול הנקרא אבו ג'ילדה:
דוגמה נוספת נחזית בסרט הקולנוע "השוטר אזולאי" מ-1971, שבו עמר (יוסף שילוח) אומר לשוטר אזולאי (שייקה אופיר): "אם אני מחבל, אתה אבו ג'ילדה".
בנוסף לכך מהווה במספר יישובים ברחבי הארץ דמות פולקלור אשר מופיעה באגדות עם המסופרות לילדים.
שני שירים בעברית נכתבו על סמך דמותו אך ככל הנראה ללא דיוק היסטורי או בהכרה ישירה של דמותו.
וָסִירִיקִי אַבּוּ דְיַאבִּי הוא כדורגלן עבר צרפתי ששיחק בעמדת הקשר.
דיאבי נולד וגדל בפריז, ובגיל 16 הצטרף למחלקת הנוער של אוסר וזכה עם קבוצת הנערים של המועדון באליפות צרפת.
כשעלה לקבוצה הבוגרת של המועדון השתתף ב-10 משחקים בסך הכול בעונות ו- וכבש במדיה שער אחד.
משחקו הראשון במדי אוסר היה נגד סטאד רן ב-14 באוגוסט 2004.
ב-12 בינואר 2006 הוחתם דיאבי בארסנל תמורת סכום של כשני מיליון לירות שטרלינג.
דיאבי קיבל את חולצה מספר 2. דיאבי נחשב למחליפו של הקשר פטריק ויירה ששיחק בעמדה דומה.
משחקו הראשון של דיאבי בארסנל היה כמחליף במשחק שהסתיים בהפסד 0–1 לאברטון ב-21 בינואר 2006. ב-1 באפריל הוא עלה מהספסל והבקיע את שערו הראשון בניצחון 5–0 על אסטון וילה, לאחר בישול של עמנואל אדבאיור.
ב-1 במאי 2006 נפגע דיאבי בקרסולו בצורה קשה, והושבת מפעילות למשך שמונה חודשים.
דיאבי חזר לשחק ב-9 בינואר 2007 במשחק גביע הליגה.
במשחק הגמר שנערך בקארדיף אירעה התנגשות לא מכוונת בין דיאבי לג'ון טרי.
רגלו של דיאבי פגעה בסנטר של טרי, שספג את מלוא עוצמת הבעיטה ואיבד את ההכרה למשך מספר דקות.
טרי אושפז למספר שעות ושוחרר לאחר שהתברר כי לא נגרם לו נזק.
דיאבי עבר בהצלחה לעמדת הקשר השמאלי בעונת .
את שערו הראשון בעונה זו הבקיע בניצחון 5–0 נגד דרבי קאונטי ב-22 בספטמבר, מבעיטה ממרחק 22 מטרים.
דיאבי הבקיע את שערו הראשון בליגת האלופות בניצחון 2–1 נגד סטיאווה בוקרשט ב-12 בדצמבר.
ב-29 במרץ 2008 נערך המשחק בין ארסנל לבולטון וונדררס, ודיאבי הורחק בו בפעם הראשונה בקריירה שלו בארסנל.
דיאבי נפצע פעם נוספת לקראת סוף העונה.
בתחילת העונה נפצע דיאבי בשנית.
במשחקו הראשון לאחר ההחלמה הוא עלה כמחליף שש דקות מהסיום ובישל שער לת'יאו וולקוט בניצחון 3–1 נגד אברטון.
לאחר מכן הוא פתח במשחק קבוצתו כנגד פנרבחצ'ה בשלב הבתים של ליגת האלופות, והבקיע שער בניצחון החוץ 5–2. בסיום המשחק הוא נבחר לשחקן המצטיין על המגרש.
הוא סיים את העונה עם שער בניצחון 4–1 על סטוק סיטי.
דיאבי החל את עונת כשחקן מחליף, אך החל לעלות כשחקן פותח בעקבות פציעתו של דנילסון.
הוא שיחק לצדו של אלכסנדר סונג, והצמד הספיק להבקיע ארבעה שערים לפני שהוא נפצע במשחק מול וולבס.
במרץ 2013 קרע אבו דיאבי את הרצועה הצולבת, פציעה שאילצה אותו לעבור ניתוח, והוא חזר לשחק רק כעבור יותר משנה, במחזור האחרון של עונת .
ב-28 ביולי 2015 חתם דיאבי במרסיי הצרפתית.
ב-26 בפברואר 2019 הכריז על פרישה מכדורגל בגיל 32, לאחר שלא שיחק מאוקטובר 2016 ולאחר 42 פציעות בקריירה המקצוענית ככדורגלן.
במשחק הבא, נגד נבחרת אוסטריה, הוא פתח בהרכב ושיחק במשך 57 דקות.
לאחר מכן שיחק במדי הנבחרת גם במונדיאל 2010.
אֵמִירוּת אַבּוּ דַאבִּי היא האמירות הגדולה ביותר מבחינת שטחה והשניה בגודלה מבחינת אוכלוסייתה מבין שבע האמירויות המרכיבות את איחוד האמירויות הערביות.
היא משתרעת על שטח של 67,340 קמ"ר, המהווה כ-87% משטח האיחוד.
היא גובלת בצפון במפרץ הפרסי, בצפון-מזרח באמירויות דובאי ושארג'ה, במזרח בעומאן ובדרום ובמערב בערב הסעודית.
בירתה של האמירות היא העיר אבו דאבי, שהיא גם בירת איחוד האמירויות כולו.
"דאבי" זהו השם בשפה הערבית למין של צבי שהיה בעבר נפוץ באזור זה.
המילה "אבו" משמעה אביו של דבר מה בערבית.
צירופן של שתי מילים אלו יוצר את המשמעות "אבא של דאבו", כלומר אבי הצבאים או "זה שיש לו צבאים", בתרגום חופשי יותר.
נהוג לחשוב כי מקורו של שם זה הוא בכמות הרבה של הצבאים מסוג זה שהיו באזור בעבר, ולסיפור עם שכלל את השייח' שח'בוט בן ד'יאב אאל נהיאן.
אזור אבו דאבי היה מיושב עוד מימי האלף השלישי לפנה"ס.
ההתיישבות הראשונית באבו דאבי הייתה מבוססת על דיג ונוודות, באופן דומה לשאר ההתיישבויות העתיקות בתקופה זאת.
אופי חיים זה התקיים באבו דאבי עד לאמצע המאה ה-20. בתקופה זו כבר החלה להתבסס תעשייה מקומית.
תעשיית הפנינים פרחה והיוותה את רוב הייצוא.
בשנת 1939 כבר הוענקו זיכיונות להוצאת נפט מאדמות דאבי, אך תחום זה התפתח רק לאחר עצמאות המדינה בשנת 1971.
אמיר אבו דאבי, מוחמד בן זאיד אאל נהיאן, מכהן גם כנשיא איחוד האמירויות הערביות.
המשטר הוא מונרכיה דתית ומתבסס על השריעה.
אמנם אין פרלמנט נבחר, אך ישנה אספה עממית המאפשרת לאזרחים מידה מסוימת של חופש פוליטי.
הכנסות המדינה מגוונות וכוללות הכנסות ממכירות נפט, הכנסות מתיירות והכנסות מתעשייה.
בשנת 2011 התמ"ג המקומי הוערך בכ-806 מיליון דירהם.
גבולות אבו דאבי אינם מוגדרים, והדבר שימש בעבר עילה לסכסוכים עם שכניה, ובייחוד בעניין נאות המדבר בוריימי.
רוב שטחה של האמירות לא מיושב ומכוסה חולות.
לשטח האמירות נוספים 200 איים שמחוץ לקו החוף שאורכו 700 ק"מ.
בשנים האחרונות ישנו ניסיון ליער ולהפוך שטחים חקלאיים.
נמל התעופה הבינלאומי אבו דאבי מהווה את שער הכניסה הראשי לאמירות.
בנוסף לכך קיימים נמלי תעופה נוספים על החלק היבשתי של האמירות.
לחלק מהאיים כמו למשל לדלמה יוצאות טיסות פנימיות בנוסף לתחבורה ימית.
אבו דאבי היא האמירות השנייה בגודל אוכלוסייתה אחרי דובאי.
ב-2008 התגוררו בה כמיליון וחצי תושבים, שהם כ-31% הם אזרחי איחוד האמירויות הערביות, והם ערבים ילידי-המקום.
ב-2011 גרו באמירות למעלה מ-2 מיליון בני אדם, כתוצאה מריבוי טבעי גבוה, הגירה ומתמותה נמוכה.
70.7% מאוכלוסיית המדינה הם גברים ו-60.96% מתגוררים באזורים עירוניים.
הגיל הממוצע לנישואין הוא 26.7 לגברים ו-25.7 לנשים.
תוחלת החיים עומדת על כ-70 שנים לנשים ו-69 לגברים.
באזור אבו דאבי רוב המוסלמים משתייכים לאסלאם הסוני.
אַבּוּ זְנִימַה היא עיירה בדרום מערב חצי האי סיני שבמצרים, השוכנת לחופו המזרחי של מפרץ סואץ, כ-80 ק"מ מדרום לראס סודר.
העיירה משתייכת למחוז דרום סיני, ותושביה עובדים בבתי חרושת לגבס ובמכרות שבאזור, בהם מכרה המנגן באום בוגמה.
לראשונה כבשה ישראל את אבו זנימה במהלך מלחמת סיני, ב-1956, והחזירה את השליטה בה למצרים עם נסיגת ישראל מסיני.
במהלך כיבוש סיני על ידי צה"ל במלחמת ששת הימים, נכבשה אבו זנימה שנית.
במקום פעל מעגן ששימש את ספינות חיל הים הישראלי שפעלו במפרץ סואץ.
בשנת 1971 הקימה ישראל באבו זנימה מחנה מעצר, שאליו הוגלו בני משפחה של מחבלים מבוקשים מרצועת עזה.
המחנה נסגר לאחר פחות משנה.
אבו זנימה נותרה בשלטון ישראל עד למימוש הסכם הביניים בין ישראל למצרים בסוף 1975.
אַבּוּ בַּכְּר שֵׁקָאוּ (נולד בין השנים 1969 ל-1975; לפי דיווחים לא-רשמיים מת במאי 2021), הידוע גם בכינויו דַאר א-תַּוְחִיד , הוא המנהיג לשעבר של ארגון הטרור האסלאמי בניגריה, בוקו חראם.
החליף את מייסד הארגון, מוחמד יוסוף, שנהרג ב-2009. ביוני 2013 הבטיחה ארצות הברית שבעה מיליון דולר למי שיסייע באיתורו.
ב-21 במאי 2021 התפרסם תחקיר של הוול סטריט ג'ורנל, לפיו אבו בכר שקאו נהרג בהתפוצצות מטען חבלה שהוא הפעיל.
הדיווח לא קיבל אישור רשמי, אך התבסס על מקורות מודיעין.
אבו בכר שקאו נולד ככל הנראה בשנת 1975 בניז'ר, אם כי לטענתו נולד בכפר שקאו במדינת יובה שבניגריה.
בן העם הקאינורי מצפון-מזרח ניגריה.
גם גילו לא ברור, וישנה אפשרות שנולד בשנת 1969. הוא הצטרף לבוקו חראם, ארגון טרור שהוקם בשנת 2002 על ידי מוחמד יוסוף ומטרתו להילחם בחדירתה של התרבות המערבית לאזורים שבהם הוא פועל ולהקים מדינה אסלאמית המושתתת על חוקי השריעה.
ביולי 2009 נהרג מנהיג הארגון מוחמד יוסוף במעצר משטרתי, ומאז מנהיג את הארגון אבו בכר שקאו, שהפך את בוקו חראם לקיצוני ואכזרי יותר.
עיתונאי שפגש את אבו בכר שקאו תיאר אותו כ"תאולוג בעל זיכרון צילומי, אדם מתבודד, חסר פחד, שמוכן להקריב הכל למען האמונה שלו".
הארגון מעלה סרטונים רבים לרשת האינטרנט, שבהם מופיע אבו בכר שקאו בסגנון הסרטונים של אוסאמה בן לאדן, אשר בו הוא רואה דמות לחיקוי.
בסרטונים מדבר שקאו על מלחמתו בנוצרים ועל רצונו להחיל את חוקי השריעה.
ב-2009 טענו כוחות הביטחון הניגריים שהצליחו להרוג אותו במהלך העימותים שהיו להם עם החמושים של בוקו חראם, אך ביולי 2010 פרסם הארגון סרטון שבו נראה כי הוא עדיין חי, וככל הנראה הצליח לשרוד את הלחימה ורק נורה ברגלו.
אבו בכר שקאו אחראי למתקפות טרור רבות שבוצעו בניגריה על כפרים, בתי ספר, כנסיות של המיעוטים הנוצריים ותחנות משטרה, אשר בהן נהרגו אזרחים רבים.
בשנת 2011 גרם הארגון למותם של 495 בני אדם.
בוקו חראם אחראי למתקפת הטרור על מטה האומות המאוחדות באבוג'ה באוגוסט 2011, שבמהלכה נהרגו 24 בני אדם.
בנובמבר 2013 רצחו חמושים מהארגון יותר מ-30 בני אדם שנסעו לחתונה בצפון-מזרח ניגריה.
חודש לאחר מכן פוצצו חברי הארגון מכונית תופת שגרמה ל-70 הרוגים.
ב-14 באפריל 2014 נחטפו למעלה ממאתיים תלמידות בית ספר בניגריה.
לאחר כמה ימים פרסם ארגון בוקו חראם סרטון, שבו הודיע אבו בכר שקאו כי התלמידות בידיו והוא מתכוון למכור אותן לשפחות ולחתן אותן עם חברי ארגונו.
בהמשך פרסם סרטון נוסף שבו אמר כי הוא מסכים לשחרר את התלמידות תמורת לוחמים בארגון שנעצרו בידי השלטונות הניגריים.
בסרטון נראו התלמידות הנוצריות כשהן לבושות כמוסלמיות, כשלדברי שקאו הן התאסלמו.
אבו בכר שקאו נחשב לטרוריסט המסוכן ביותר באפריקה, וביוני 2013 הבטיחה ארצות הברית פרס של שבעה מיליון דולר למי שיביא מידע שיסייע באיתורו.
ב-7 במרץ 2015 נשבע אבו בכר שקאו אמונים למדינה האסלאמית.
מאז מהווה ארגון בוקו חראם את "מחוז מערב אפריקה של המדינה האסלאמית".
ב-3 באוגוסט 2016 פורסם בשבועון "א-נבא" של המדינה האסלאמית כי אבו מוסעב אל-ברנאווי מונה למנהיג מחוז מערב אפריקה במקום אבו בכר שקאו.
אַבּוּ זְרֵיק היה כפר ערבי באזור קיבוץ הזורע שננטש במהלך מלחמת העצמאות.
הכפר שכן בעמק יזרעאל, בסמוך למעיין עין זריק.
המעיין שימש מקור מים לכפר במהלך שנות קיומו.
על אדמותיו הוקמה חוות נחלאות.
מייסדי הכפר היו במקורם בני שבטים טורקמניים, שהחלו להגיע לארץ ישראל בתחילת המאה ה-11, לאחר כיבוש הארץ בידי מלכ שאה הסלג'וקי.
יושביו מוזכרים בכתבים ההיסטוריים האסלאמיים והנוצריים כלוחמים למען המוסלמים נגד הנוצרים במהלך מסעות הצלב.
בני הכפר היו רועי צאן נודדים, ובתקופת המנדט הבריטי החלו להקים מבנים ועברו גם לעבודת אדמה.
בקרבת הכפר נמצא האתר הארכאולוגי תל זריק.
על ראש התל נמצאו חרסים המעידים על רצף התיישבותי מהתקופה הכלקוליתית ועד התקופה העות'מאנית.
בתקופת המנדט הבריטי השתייך הכפר לנפת חיפה.
בסקר הכפרים שהתקיים בשנת 1945 הוערך מספר תושבי הכפר בסך של 550 תושבים.
שטח הכפר הוערך בסך של 6,493 דונם עות'מאני מתוכם 2,092 דונם שטחים ציבוריים.
בקרב משמר העמק במלחמת העצמאות, שנערך ב-12–13 באפריל 1948, נכבש הכפר על ידי חטיבת כרמלי ואלכסנדרוני ובידי הפלמ"ח.
בקרבות נהרסו חלק מבתי הכפר, והשאר נהרסו ב-14 באפריל 1948. לאחר הקרבות ננטש הכפר על ידי תושביו שעברו לאזור ג'נין.
בתום הקרבות כתב אליעזר באואר (בארי), חבר קיבוץ הזורע ומפעילי המחלקה הערבית של מפ"ם, למשה מן (חברו למפלגה ומח"ט גולני) ולחברי מפלגתו מכתב שבו תיאר את כיבוש הכפר.
באואר התלונן על ביזה ועל התנהגות חסרת כבוד למתים, ובכך סתר את דברי ביטאון המפלגה, על המשמר, שבו נטען אז שההרוגים היו "אנשי כנופיות", בעוד שלמעשה הם היו פלאחים חסרי־מגן.
מאוחר יותר חזר בו והבהיר כי תושבי הכפר ברחו ולא גורשו, אבל הוסיף שבהיעדר הנחיות ברורות כיצד לנהוג עם התושבים, "מבוצעים מעשים הממיטים קלון על היישוב ועלולים ליצור שנאה ואיבה לגבינו לזמן ארוך."
לאחר המלחמה נמסרו אדמות הכפר לקיבוץ הזורע.
אבו ד'ר אלע'פארי היה מחשובי הצחאבה (חברי הנביא) ומהמוסלמים הראשונים.
שמו המלא היה ג'ונדוב אבן ג'ונאדה, והוא נודע בכינויים "מנהיג האופוזיציה" ו"אויב השחיתות".
שנת לידתו אינה ידועה, והוא נפטר בשנת 652 באל-רבאדהא שבח'ליפות ראשידון.
חייו המוקדמים והמפגש עם האסלאם
עוד בתקופת הג'אהליה (תקופת הבערות שקדמה לאסלאם), אבו ד'ר היה מונותאיסט שדחה את עבודת האלילים שרווחה בחברה הערבית.
הוא נהג להתבודד ולהרהר על משמעות החיים ועל קיומו של אללה.
כששמע על הופעתו של נביא חדש במכה המטיף לאמונה באל אחד, החליט לצאת למסע כדי לפגוש אותו.
המסע למכה והמפגש עם מוחמד
בהגיעו למכה, נקט אבו ד'ר באסטרטגיה זהירה.
הוא התחזה לעולה רגל המבקש לערוך טוואף (הקפות) סביב הכעבה, שכן חיפוש גלוי אחר מוחמד היה מסכן את חייו בשל התנגדות שבט קורייש לדת החדשה.
במפגשם הראשון, ביקש אבו ד'ר לשמוע את דבר הקוראן.
לאחר ששמע את הפסוקים, קיבל על עצמו מיד את האסלאם והיה בין חמשת המאמינים הראשונים.
בניגוד להנחיית הסודיות של מוחמד באותה תקופה מוקדמת, אבו ד'ר בחר לבצע מעשה תקדימי: הוא הכריז על אמונתו החדשה בקול רם בתוך הכעבה.
זו הייתה ההכרזה הפומבית הראשונה על האסלאם מחוץ לחוג המצומצם של המאמינים הראשונים.
מעשה זה הוביל להתקפה אלימה מצד אנשי שבט קורייש, וחייו ניצלו הודות להתערבות אל-עבאס אבן עבד אל-מטלב, דודו של מוחמד.
שבט ע'יפאר, שממנו בא אבו ד'ר, היה ידוע לשמצה באזור חיג'אז בשל עיסוקו בשוד שיירות מסחר.
למרות המוניטין השלילי של שבטו, הצליח אבו ד'ר להביא את רוב בני השבט לקבל את האסלאם.
הצלחה זו נחשבת למרשימה במיוחד בהתחשב ברקע של השבט ובתקופה המוקדמת של האסלאם.
אבו ד'ר היה ממבקריה החריפים ביותר של השחיתות השלטונית בח'ליפות המוסלמית.
הוא נודע בביקורתו הנוקבת על:
צבירת עושר מופרז בידי מנהיגים
שימוש בבית אל-מאל (אוצר המדינה) לטובת אינטרסים אישיים
פערים חברתיים גדלים בין עשירים לעניים
בתקופת הח'ליף עות'מאן בן עפאן, התנגד אבו ד'ר בחריפות למדיניות הכלכלית שאפשרה למשפחות מיוחסות להתעשר על חשבון הציבור.
הנביא מוחמד צפה את המאבקים העתידיים הללו, ויעץ לאבו ד'ר להתאזר בסבלנות.
למרות שנמנע משימוש באלימות, המשיך אבו ד'ר במאבקו המילולי נגד השחיתות השלטונית.
בשל ביקורתו החריפה והשפעתו הגוברת על ההמונים, נשלח אבו ד'ר לגלות באל-רבאדהא, אזור מדברי מרוחק.
שם חי בתנאים קשים עם משפחתו הקטנה.
בהתאם לנבואת מוחמד שאמר "אבו ד'ר יחיה לבד, ימות לבד ויקום לתחייה לבד", הוא נפטר בבדידות במדבר בשנת 652 לספירה.
אבו חוד'יפה אבן עותבה אבן רביע היה אחד מהצחאבה של הנביא מוחמד.
הוא היה הבן של עותבה אבן רביע , אחד ממנהיגי שבט בני עבד שמס.
הוא התחתן עם סהלה בנת סהיל.
היה אחיהם של וואליד אבן עותבה והינד בנת עותבה (אשתו של אבו סופיאן).
עבד א-רחמן בן סַחְ'ר א-דַּוְסִי הידוע בשם אבו הוריירה (أبو هريرة) היה אחד מהצחאבה.
חי לצד מוחמד כשנתיים ושלושה חודשים, ומסר כ-5,374 חדית'ים.
ישנה מחלוקת בנוגע לשמו האמיתי של אבו הוריירה.
הסברה המקובלת ביותר היא ששמו היה עבד א-רחמן בן סח'ר, אך ישנן הרבה סברות אחרות בנוגע לשמו.
בין השמות שהעלו ההיסטוריונים היו:
עבד א-רחמן בן ע'נם, עבד בן ע'נם, עבד נהם בן עאמר, עבד שמס בן עאמר, עמיר בן עאמר, עבד שמס בן סח'ר, עאמר בן עבד ע'נם.
הכּוּנְיָה "בו הוריירה" פרושה "אבי חתלתול".
קיימת אמירה מפורסמת של אבו הוריירה על היהודים באחרית הימים:השעה האחרונה לא תגיע עד שהמוסלמים יילחמו נגד היהודים, והמוסלמים יהרגו אותם עד שהיהודים יסתתרו מאחורי האבנים והעצים.
והאבנים או העצים יגידו: "מוסלמי, עבד אללה !
יש יהודי מאחורי, אז בוא ותהרוג אותו !" — חוץ מעץ הר'רקד (אתד) שלא יאמר זאת, כי הוא מעצי היהודים.
יש האומרים שאבו הוריירה נפטר בשנת 681, בגיל 78, בעוד אחרים גורסים שהוא נפטר בשנת 678. הסברה הכי נפוצה היא שהוא נקבר באל-מדינה, ויש הגורסים כי הוא קבור בדמשק.
קיימת גם מסורת שהוא קבור ביבנה במבנה שמיוחס גם לקברו של רבן גמליאל דיבנה.
אבו ח'אלד הוא שמו הבדוי של דובר "גדודי ההתנגדות הלאומית", הזרוע הצבאית של "החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין".
היה פעיל בטוויטר עד שחשבונו הוסר.
אבו ח'אלד מחזיק בתפקידו כבר מעל לעשור.
אף על פי כן, זהותו לא ידועה.
בשנת 2022 התפטר עקב מחלוקת סביב השתתפות החזית הדמוקרטית במועצה המרכזית הפלסטינית.
אולם תוך זמן קצר חזר למקומו.
ב-8 באוקטובר 2023 הודיע כי גדודי ההתנגדות הלאומית השתתפו בטבח שבעה באוקטובר.
אבו דוסו הוא כדורגלן איבוארי המשחק בעמדת המגן השמאלי בזימברו קישינב.
דוסו התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל ארמי.
בקיץ חתם בהפועל ראשון לציון מהליגה הלאומית.
ב-6 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 1–3 לבית"ר תל אביב בת ים במסגרת גביע הטוטו.
ב-18 בדצמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–3 נגד מ.ס.
באוגוסט חתם בהפועל תל אביב מליגת העל עד לסיום העונה.
ב-8 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 2–3 נגד מ.ס.
ב-23 בינואר 2023 שוחרר מהמועדון וחתם בבני סכנין בה שיחק עד לסיום העונה.
בקיץ חתם בסומגאיט מליגת העל האזרית בה שיחק עד סיום העונה.
ב-10 בפברואר 2025 חתם בזימברו קישינב מליגת העל המולדובית.
האשם א-שייח' , הידוע בכינויו אבו ג'אבר א-שייח' (أبو جابر الشيخ) הוא אמיר היאת תחריר א-שאם לשעבר.
אבו ג'אבר סיים תואר ראשון בהנדסת מכונות באוניברסיטת חלב.
לאחר מכן, הוא עבד במפעלי ההגנה ליד א-ספירה.
פעילותו האסלאמיסטית והתנגדותו נגד ממשלת הבעת' הביאו למעצרו על ידי ממשלת סוריה מספר פעמים.
בשנת 2005, הוא נכלא בכלא סיידנאיא, הידוע לשמצה בשל החזקת מספר אסירים אחרים ששוחררו מאוחר יותר.
ב-25 בספטמבר 2011, בתחילתה של מלחמת האזרחים בסוריה, שוחרר אבו ג'אבר מכלא סיידנאיא יחד עם מספר אסירים פוליטיים נוספים.
הוא הצטרף לפג'ר א-שאם אל-אסלאמיה ולחם לצד ג'בהת א-נוסרה.
בספטמבר 2014 נהרג מייסד ומפקד אחראר א-שאם חסן עבוד, יחד עם 45 מלוחמיו בהפצצה בנפת אידליב.
אבו ג'אבר מילא את תפקידו והפך למפקד הכללי של התנועה.
הוא התפטר והוחלף על ידי מוהנד אל-מסרי (אבו יחיא אל-חמאווי) בספטמבר 2015. דובר אחראר א-שאם תיאר את מנהיגותו של אבו ג'אבר כתקופה ה"קשה" ביותר של התנועה.
ב-28 בינואר 2017, אבו ג'אבר ועשרות מפקדים אחרים של אחראר א-שאם הכריזו על התפטרותם מכיוון שחמש קבוצות מורדים איסלאמיסטיות סוניות גדולות, הכוללות את ג'יש אל-אחרר וג'בהת פתח א-שאם, "התמזגו" להיאת תחריר א-שאם.
אבו ג'אבר הפך לאמיר של הקבוצה.
הוא אחד משלושת המנהיגים המייסדים של אחראר א-שאם ששרדו.
ב-1 באוקטובר 2017, התפטר מתפקידו כמפקד הכללי של תחריר א-שאם, ובמקומו מונה אחמד א-שרע.
אבו ג'אבר לקח תפקיד נוסף כראש מועצת השורא של היאת תחריר אל-שאם.
אַבּוּ מֻסְעַבּ א-זַּרְקַאוִיּ היה מחבל בינלאומי ממוצא ירדני, מייסד ארגון הטרור "ג'מאעת אל-תוחיד ואל-ג'יהאד".
חבר בכיר ב"אל-קאעידה" ומנהיג השלוחה שלו בעיראק.
זרקאווי התנגד לנוכחות ארצות הברית וכוחות צבאיים מערביים בעולם האסלאמי וכן לזכות הקיום של ישראל.
בתוך כך, השתתף בתכנון והוצאה לפועל של פיגועים נגד צבא ארצות הברית בעיראק ונגד לורנס פולי, דיפלומט אמריקני בירדן.
יש המעריכים כי לא-זרקאווי היה כוח רב יותר מאשר לאוסאמה בן לאדן, וזאת בשל הפרסום הרב לו זכה כמנהיג הג'יהאד נגד צבא ארצות הברית והממשלה הזמנית בעיראק.
לאחר התנקשויות כושלות של ארצות הברית בחייו, נהרג לבסוף ב-7 ביוני 2006 בהפצצת חיל האוויר האמריקאי בעיראק.
אַחְמַד פַדִיל א-נַּזַאל אל-חַ'לַאיְלַה (أحمد فضيل النزال الخلايلة, אַחְמַד פַצִ'יל אַלנַּזַאל אלְחַ'לַאיְלַה) גדל בעיר זרקא בירדן, ומכן כינויו "א-זרקאווי".
משפחתו השתייכה לשבט בַּנִי חסן – שבט ערבי בעבר הירדן.
בגיל 17 נשר מבית הספר הנסיך טלאל בעקבות שימוש באלכוהול ובסמים.
ייתכן שאף היה מעורב בתקיפה מינית, בעקבותיה נעצר לתקופה קצרה בשנות ה־80. ב־1989 נסע א-זרקאווי לאפגניסטן כדי להצטרף ללוחמי המוג'אהדין ולהילחם נגד הפלישה הסובייטית, אבל הסובייטים כבר החלו לצאת.
במקום זאת, נהיה א-זרקאווי כתב של עיתון אסלאמי והתיידד עם בן לאדן.
א-זרקאווי נעצר בירדן בשנת 1992, וישב 7 שנים בכלא הירדני בעוון קשירת קשר להדחת המונרכיה וניסיון ליצור ח'ליפות אסלאמית.
בכלא הפך למנהיג שזכה ליראת כבוד מאסירים אחרים.
בכלא פגש את אבו מוחמד אל-מקדסי (עיסאם אל-ברקאווי) והושפע מרעיונותיו.
לאחר שחרורו מהכלא ב־1999, היה מעורב בניסיון לפוצץ את מלון "רדיסון" בעמאן, שלקוחותיו היו לעיתים קרובות תיירים אמריקאים או ישראלים.
הוא נמלט מירדן לפשאוור, עיר בפקיסטן הסמוכה לגבול עם אפגניסטן.
א-זרקאווי, בתמיכת ראשי אל-קאעידה, ייסד מחנה אימונים לקבוצת הג'יהאדיסטים שלו ליד הראת אשר התמחה ברעלים וחומרי חבלה.
בשנת 2001, קצת אחרי פרוץ מלחמת אפגניסטן, ברח א-זרקאווי לעיראק.
בד בבד, הוא נשפט שלא בפניו בירדן ונגזר עליו גזר דין מוות על תכנון הפעולה במלון רדיסון.
בעיראק, הקימו אבו מוסעב א-זרקאווי וחברי קבוצתו רשת תאי טרור לקראת הפלישה האמריקאית לעיראק.
עם פרוץ מלחמת עיראק ב-2003, החל הארגון לפגוע במטרות אמריקאיות במדינה.
בסוף אפריל 2004 הכריז על הקמת ארגון "א-תוחיד ואל-ג'יהאד" ("קבוצת הייחוד והג'יהאד"), רשת שחיברה תחתיה קבוצות שונות במטרה לסלק את כוחות הקואליציה הבינלאומית בעיראק, להפיל את הממשלה העיראקית הזמנית, לחסל שיעים ומשתפי פעולה, ולהקים מדינה אסלאמית.
א-זרקאווי, שראה בשיעים כופרים, תכנן גם פיגועים רבים נגד האוכלוסייה השיעית בעיראק.
כתוצאה ממעורבותו בטרור נגד ארצות הברית, הציעה ממשלת ארצות הברית פרס של 25 מיליון דולר עבור מידע שיוביל ללכידתו – סכום הזהה לפרס אשר הועמד במרץ 2004 על ראשו של אוסאמה בן לאדן.
ב־15 באוקטובר 2004 הוסיפה ארצות הברית את א-זרקאווי ואת ארגונו לרשימת מחבלים עולמיים שהוכרזו באופן מיוחד, והורתה להקפיא את כל נכסי טרור של הארגון אשר נמצאו בתחומה.
ב-17 באוקטובר 2004, הוא הכריז על נאמנות ארגונו לאל-קאעידה ושינה את שם ארגונו ל"אל-קאעידה בעיראק".
ב-27 בדצמבר 2004 שידרה תחנת אל-ג'זירה הקלטה שבה כינה אוסאמה בן לאדן את א-זרקאווי "הנסיך של אל-קאעידה בעיראק" וביקש ש"כל אחינו בארגון יקשיבו לו ויצייתו לו במעשיו הטובים".
ב-15 בינואר 2006, התאחד ארגונו של א-זרקאווי עם מיליציות סוניות אחרות והקים ארגון מטרייה בשם "מועצת השורא של לוחמי הג'יהאד בעיראק".
ב-7 ביוני 2006 נהרג א-זרקאווי בהפצצת חיל האוויר האמריקאי יחד עם שבעה מעוזריו בעת ששהה בבית מבודד מכפר היבהיב, שמצפון-מזרח לבעקובה.
אנשי ממשל אמריקנים טענו כי א-זרקאווי ומוחמד עטא, מנהיג המתקפה ב־11 בספטמבר והטייס של המטוס הראשון, נפגשו עם נציג בכיר של המודיעין העיראקי בפראג כחמישה חודשים לפני ההתקפה.
טענות אלו שימשו לתמיכה בטענה שעיראק מהווה איום על ארצות הברית והצדקה לכיבוש עיראק ב-2003. אולם הניו יורק טיימס דיווח ב־21 באוקטובר 2002 שמוחמד עטא לא נפגש עם המודיעין העיראקי בפראג.
טענה זו אושרה רשמית עם פרסום מסקנות הוועדה שחקרה את האירוע.
בנאומו של מזכיר המדינה של ארצות הברית, קולין פאוול, במועצת הביטחון של האומות המאוחדות, היווה א-זרקאווי את אחת הסיבות הראשיות לצורך בפלישה לעיראק.
באותו נאום כינה פאוול את א-זרקאווי "פעיל אל-קאעידה".
אמינותם של חלקים רבים מהנאום נעשתה מפוקפקת עם הזמן, אבל פאוול וממשל בוש לא שינו את טיעוניהם.
על פי ה-MSNBC, הפנטגון הציע לפחות שלושה מבצעים לחיסול פעילותו של א-זרקאווי ולחיסולו באופן אישי.
לטענת העיתון, הבית הלבן סירב משום שהוצאתו של א-זרקאווי מהמערכה תערער את הטיעון כי המלחמה בעיראק מהווה חלק מהמלחמה בטרור.
לורנס פולי היה דיפלומט אמריקני בכיר אשר עבד בסוכנות לפיתוח בינלאומי (ה-USAID) בירדן.
ב־28 באוקטובר 2002 הוא נרצח ליד ביתו בעמאן.
בחקירתם, הודו שלושה חשודים שהם חומשו וקיבלו תשלום מא-זרקאווי עבור ביצוע ההתנקשות.
א-זרקאווי נשפט בירדן פעם שנייה שלא בפניו ונגזר עליו גזר דין מוות שני.
ניקולס ברג היה איש עסקים אמריקאי שנחטף בעת ששהה בעיראק.
במאי 2004 פורסמה קלטת וידאו המראה קבוצה של חמישה רעולי פנים כורתים את ראשו.
רעול הפנים שביצע את המעשה המזוויע, בעת שהניף את הסכין, הזדהה כא-זרקאווי וקיבל אחריות על תכנון הפעולה.
לטענתו, הרצח היה גמול על ההתעללויות שביצעו חיילים אמריקנים בכלא אבו גרייב.
ניתוחים שבוצעו על הקלטת לא הצליחו לייצר מסקנה אחידה בנוגע לזהותו של הרוצח והדעות עדיין חלוקות.
לדוגמה, דווח שניתוח קולי שביצע ה־CIA אישר כי הדובר הוא אכן א-זרקאווי, מצד שני מבנה גופו לא התאים לזה של א-זרקאווי.
טענות אלה הולידו תאוריית קונספירציה הטוענת שהקלטת מבוימת.
ב־11 ביולי 2004, א-זרקאווי קיבל אחריות על שיגור פצצות מרגמה בסאמרא, עיראק.
חמישה חיילים אמריקניים וחייל עיראקי נהרגו.
א-זרקאווי, לכאורה, קיבל אחריות על הפיגוע במלון קנאל בעיראק ב־19 באוגוסט 2003. בהתקפה, שככל הנראה בוצעה על ידי מחבל מתאבד אשר נהג במשאית המלאה בחומרי נפץ, נהרגו 22 בני אדם.
ב-2005 נתפס חבר בכיר בארגונו של א-זרקאווי ומאז הוא החשוד העיקרי בתכנון הפעולה.
ירדן מאשימה את א-זרקאווי בתכנון ליצור ענן כימי בעמאן.
נעצרו גברים אשר, לכאורה, תכננו לשחרר את ההתקפה הכימית.
א-זרקאווי נשפט שוב שלא בפניו ונגזרו עליו 15 שנות מאסר, בנוסף לשני גזרי דין מוות בעבור עברות קודמות בירדן.
עצורים בטורקיה טענו שנשלחו על ידי א-זרקאווי לאיסטנבול כדי לארגן התקפה על פסגה של נאט"ו.
בנוסף, טוענים גורמים בממשל האמריקני כי א-זרקאווי:
אחראי לרציחתם של לפחות 700 בני אדם, בעיקר על ידי פיצוצים
אימן אחרים בשימוש ברעלים לצורך התקפות על מטרות אפשריות באירופה
הפעיל "חוף מבטחים" לטרוריסטים בדרום עיראק
תכנן פעולה נגד בית מלון בבגדאד
הדעות בקשר למצבו של א-זרקאווי היו חלוקות.
היו שמועות שטענו כי א-זרקאווי מת מאחר שהוא לא נראה מאז 2001. ה"דיילי טלגרף" תיאר את הטענה שא-זרקאווי היה מנהיג רשת הטרור בעיראק כמיתוס שמקורו במקורות מודיעין לא אמינים.
המודיעין הלקוי התקבל מכיוון שהוא תאם את המטרות הפוליטיות של ארצות הברית, כגון כיבוש עיראק.
בתחילת 2002 דיווחו אנשי הברית הצפונית שא-זרקאווי נהרג בהתקפה אווירית של ארצות הברית, דיווחים אלה מעולם לא אומתו על אף שגורמים רבים אחרים חזרו על הטענה.
לאחר מכן טענו קבוצות כורדיות שא-זרקאווי לא נהרג בהפצצה אלא רק נפצע ונסע לבגדאד כדי לקבל טיפול רפואי, במהלכו כרתו לו רגל.
ב־7 באוקטובר 2002, יום לפני שהקונגרס האמריקני אישר לנשיא לפתוח במלחמה, הציג הנשיא את הטענה כעובדה.
קולין פאוול חזר על הטענה בנאומו במועצת הביטחון של האומות המאוחדות והאמונה הרווחת הייתה שלא-זרקאווי יש רגל תותבת.
אולם, נראה היה כי האדם אשר הזדהה כא-זרקאווי בקלטת הרצח של ניקולס ברג לא היה בעל רגל תותבת.
דו"ח ועדת החקירה על פיגועי 11 בספטמבר טוען כי הידיעות בדבר רגלו של א-זרקאווי היו חלק ממסע דיסאינפורמציה שניהל.