tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על פי מסמכים אלו, הנזירים של מנזרים אלו היו פטורים ממכסים ומיסים רבים, לרבות משלוח מזון ומשקאות למדינה.
ב-chrysobull של מנזר איווירון, מיכאל התשיעי הגדיר את תפקידו במדינה ובחברה כ"פטרון של נושאים למען טובת הכלל".
בתקופת שלטונו הייתה התאוששות ניכרת של הכוח הביזנטי, כולל הרחבת הצבא והצי הביזנטי.
היא כללה גם את שיקום העיר קונסטנטינופול, והגדלת אוכלוסייתה.
הקמתה מחדש של אוניברסיטת קונסטנטינופול תרמה לרנסאנס הפליאולוגי, פריחה תרבותית בין המאות ה-13 וה-15.
בתקופה הזו גם המוקד של הצבא הביזנטי עבר לבלקן, נגד הבולגרים, והותיר את הגבול האנטולי מוזנח.
יורשיו לא יכלו לפצות על שינוי המיקוד הזה.
הפילוג ההרסני ושתי מלחמות אזרחים שהתרחשו בין השנים 1321–1328 ובין השנים 1341–1347 ערערו מאמצים נוספים לגיבוש והתאוששות, רוקנו את כוחה, כלכלתה ומשאביה של האימפריה.
סכסוך קבוע בין מדינות יורשות ביזנטיות כמו טרפזונטס, אפירוס, בולגריה וסרביה הביא לפיצול קבוע של הטריטוריה הביזנטית לשעבר ולהזדמנות לכיבוש מוצלח יותר ויותר של שטחים נרחבים על ידי בייליקים אנטוליים פוסט-סלג'וקים, בעיקר זאת של עות'מאן, שנקראה מאוחר יותר האימפריה העות'מאנית.
מיכאל השמיני פלאיולוגוס היה בנו של מגאס דומסטיקוס אנדרוניקוס פאליאלוגוס ותאודורה אנגלינה פלאיולוגינה, נכדתם של הקיסר אלכסיוס השלישי אנגלוס ואופרוסינה דוקאינה קמטרינה.
על פי דנו יוחנן ג'יאנקופלוס, מוצאו של מיכאל הגיע משלושת הבתים האימפריאליים ששלטו באימפריה במאות השנים שלפני ביזת קונסטנטינופול בשנת 1204 על ידי מסע הצלב הרביעי.
נראה שאמו לא מילאה תפקיד משמעותי בחייו המוקדמים; לפחות לזמן מה, הוא חונך על ידי אחותו הגדולה מרתה, אשתו של מגאס דומסטיקוס ניקפורוס טארכניוטס, למרות שהיא הייתה מבוגרת ממנו רק בעשר שנים.
מיכאל הצטיין כבר בגיל צעיר, כששימש כמושל הערים התראקיות מלניק וסרס בפיקודו של אביו אנדרוניקוס.
עם זאת, בסתיו 1253, מיכאל הואשם בפני הקיסר יוחנן השלישי וטאציס במזימה נגד כס המלכות.
הדרך היחידה למיכאל הורשה להוכיח את חפותו הייתה באמצעות משפט האל ולהחזיק ברזל לוהט.
כשהקיסר הורה לו לאחוז במתכת הלוהטת, מיכאל הצעיר ענה (אם להשתמש במילותיו של ג'יאנקופלוס) "בחידוד שהיה אמור לאפיין את הקריירה המאוחרת שלו כקיסר": אם המטרופוליטן פוקאס מפילדלפיה, שלכאורה תמך בהצעה זו, יכול יהיה לקחת במו ידיו את הברזל מהמזבח ולהניחו אצל מיכאל, הוא יקבל אותה בשמחה באמונה שהאמת תתגלה.
למרות שמיכאל נמנע מעונש, ולאחר מכן התחתן עם אחייניתו של הקיסר ומונה למגה קונוסטאולו של שכירי החרב הלטיניים בהעסקתם של קיסרי ניקאה, עדיין לא ניתן בו אמון.
לאחר מותו של יוחנן וטאציס, חצה מיכאל את נהר הסנגאריוס עם כמה חברים קרובים ושירת בסולטנות הסלג'וקית של רום.
מסוף 1256 עד 1258, כמפקד שכירי החרב הנוצרים שנלחמו למען הסולטן קייקאוס השני; באותה שנה מאוחר יותר הקיסר תאודורוס השני דוקאס לסקריס נזכר במיכאל, ולאחר ששניהם החליפו שבועות של נאמנות והבטחות לבטיחות, חזר מיכאל לשירות הקיסר.
ימים ספורים לאחר מותו של הקיסר תאודורוס לסקריס בשנת 1258, מיכאל פלאיולוגוס חולל הפיכה נגד הביורוקרט המשפיע גאורגיוס מוזלון, ותפס ממנו את האפוטרופסות של הקיסר יוחנן הרביעי דוקאס לסקריס בן השמונה.
מיכאל קיבל את התואר של megas doux וב-13 בנובמבר 1258 קיבל את התואר של דספוט.
ב-1 בינואר 1259, מיכאל הוכרז רשמית כקיסר (בסילאוס), ככל הנראה ללא יוחנן הרביעי, בנימפיון.
בשנת 1259, מיכאל השמיני הביס את הברית של גיום השני וילארדואן, נסיך אכאיה, ומיכאל השני קומננוס דוקאס מאפירוס בקרב פלאגוניה.
לדברי ג'יאנקופלוס, "בתקופה שקדמה לכיבוש מחדש של קונסטנטינופול על ידי האימפריה של ניקאה ב-1261, שום אירוע לא היה בעל חשיבות גדולה יותר מניצחונו של מיכאל פלאיולוגוס בפלאגוניה".
זה לא רק ניטרל, את האפשרות להתקפה מצד אויבים בגבולותיו המערביים, אלא גם שיפר את הלגיטימיות של מיכאל בכך שהציג אותו כמנהיג מוכשר.
למרות הניצחון המבריק הזה, רק אירוע אחד יכול להסיר את הסטיגמה של תופס שלטון בכוח לחלוטין מעיני נתיניו – כיבושה מחדש של קונסטנטינופול עצמה.
בשנת 1260 הוביל מיכאל באופן אישי ניסיון לא מוצלח לכבוש את העיר.
שמועות על תגבורת לעיר הנצורה אילצו את מיכאל לחתום על שביתת נשק בת שנה עם הקיסר הלטיני בולדווין השני באותו אוגוסט.
לאחר שהבין שהוא זקוק לצי כדי למצור ביעילות את קונסטנטינופול, סיכם מיכאל את הסכם נימפאום עם ג'נובה במרץ של השנה שלאחר מכן.
עזרת ג'נובה התבררה כמיותרת כאשר הגנרל של מיכאל השמיני אלכסיוס סטטגופולוס כבש את קונסטנטינופול מבולדווין השני באמצעות בגידה ב-25 ביולי 1261.
החדשות על העיר שנכבשה הגיעו לראשונה לאחותו של מיכאל יולוגיה פלאיולוגינה, שהעירה את אחיה עם עלות השחר.
הוא לא השתכנע עד שהגיע שליח מסטרטגופולוס הנושא את הכתר והחרב שבולדווין נטש במנוסתו מארמונו.
מיכאל השמיני נכנס לעיר ב-15 באוגוסט והכתיר את עצמו לקיסר.
לאחר ששלט בקונסטנטינופול, ביטל את כל המנהגים הלטיניים והחזיר את רוב הטקסים והמוסדות הביזנטיים כפי שהיו קיימים לפני מסע הצלב הרביעי.
הוא אכלס מחדש את הבירה, חיזק את אוכלוסייתה מ-35,000 כשעלה לשלטון ל-70,000 עד סוף שלטונו, ושיקם כנסיות, מנזרים ומבני ציבור שניזוקו.
הוא היה מודע היטב לסכנה הנשקפת מהאפשרות שהמערב הלטיני, במיוחד שכניו באיטליה, יתאחדו נגדו וינסו להחזיר את השלטון הלטיני בקונסטנטינופול.
יוחנן הרביעי נשאר בניקאה, נשמר על ידי אנשי מיכאל.
לפי אקרופוליטס, הציבור מעולם לא באמת ראה ביוחנן קיסר - שמו כמעט נמחק מהעסקים הממשלתיים לאחר מותו של אביו תאודורוס השני, והוא לא הופיע בטקס ההכתרה של מיכאל כשליט שותף.
בדצמבר 1261, עשה מיכאל השמיני את הצעד האחרון של עיוור והדחת יוחנן למנזר, מה שהפך אותו לבלתי כשיר לצמיתות לכס המלכות.
מיכאל חיתן במהירות את אחיותיו של יוחנן לשני איטלקים ואציל בולגרי, כך שצאצאיהם לא יכלו לאיים על תביעת ילדיו שלו לירושה הקיסרית.
הוא ניסה לשמור את עיוורונו של יוחנן בסוד, תוך העמדת פנים שהכתרתו הרשמית של הילד רק נדחתה.
בסופו של דבר החדשות דלפו החוצה, והפטריארך ארסניוס אוטוריאנוס נידה את מיכאל השמיני.
נידוי זה הוסר רק שש שנים מאוחר יותר (1268) בעת מינויו של הפטריארך יוסף הראשון.
במילותיו של ג'אנאקלופוס, "עם נפילת קונסטנטינופול, האפיפיורות סבלה לא רק מאובדן יוקרה פוליטית אלא גם מנזק חמור לסמכותה הרוחנית.
שכן היוונים חזרו למעשה על זכותם לכנסייה שהתנתקה מרומא.
מיכאל פנה גם למנפרד, מלך סיציליה כדי להשיג הסכם כלשהו.
בקיץ 1262, מיכאל הציע להתגרש מאשתו תאודורה ולהתחתן עם אחותו של מנפרד אנה.
אנה דחתה את הצעתו, ותאודורה פנתה לעזרתו של הפטריארך ארסניוס.
הפטריארך התעמת עם הקיסר ולחץ עליו לנטוש את תוכניותיו.
מיכאל נכנע ושלח את אנה בחזרה לאחיה עם מתנות.
מחווה זו עזרה להבטיח את שחרורו של הגנרל שלו אלכסיוס סטרטגופולוס.
בערך בזמן הזה הוצגה בפני מיכאל הסחת דעת מסוכנת: עז א-דין קאיקאוס, שהודח כסולטן הטורקים הסלג'וקים על ידי קואליציה בראשות הפרוואן מועין א-דין סולימאן, הגיע לעזרת חברו הוותיק.
אבל כפי שמציין קלוד קאהן, הוא "היה אמור להתאכזב באכזריות".
מיכאל העדיף את המונגולים של פרס, שתמכו באויבו של עז א-דין הפרוואן, מול אלו של רוסיה.
יתר על כן, הוא לא יכול היה להסתכן במלחמה על גבול אסיה שלו בעוד מערב אירופה, שהייתה מסוכנת לאין שיעור, התנגדה לו.
קאהן סבור שאו שעז א-דין הפך לנטל, או שאולי הסולטן לשעבר "התמסר לביקורת פתוחה מדי"; בכל מקרה, עז א-דין נכלא.
כוחות מונגולים מרוסיה שחררו אותו בסופו של דבר ונשאו אותו לחצי האי קרים שם חי את שארית חייו.
סדרה של כישלונות צבאיים אירעו לאחר מכן.
בשנת 1263 שלח מיכאל 15,000 איש, כולל 5,000 שכירי חרב סלג'וקים, למוראה במטרה לכבוש את נסיכות אכאיה, אך משלחת זו נכשלה בניתוק מפתיע בפריניצה.
מאוחר יותר באותה שנה הובס צי מעורב של 48 ספינות אימפריאליות וג'נובה על ידי כוח ונציאני קטן יותר בקרב סטפוצי.
בשנה שלאחר מכן שוב הובסו הכוחות האימפריאליים במוראה במקריפלגי לאחר ששכירי החרב הסלג'וקים, שלא קיבלו תשלום, החליפו צד.
השפל של אסונותיו של מיכאל הגיע באביב 1265, כאשר צבא של טטרים ובולגרים בפיקודו של נוגאי חאן שהרס את תראקיה, ארב למיכאל פלאיולוגוס כשחזר לקונסטנטינופול מלווה בחיילים בודדים בלבד.
נטוש אפילו על ידי הקצינים שלו, שברחו כדי להציל את חייהם, מיכאל הצליח להימלט על ידי חציית הרי גאנוס והגיע לחוף מרמורה, שם הוא נתקל בשתי ספינות לטיניות.
הוא עלה במהירות על כלי השיט, וכעבור יומיים הגיע בשלום לקונסטנטינופול.
"כך שרד מיכאל את אחת מהבריחות הדחוקות בקריירה שלו", מציין ג'יאנקופלוס.
היתרונות הצבאיים שמיכאל נהנה מהם לאחר כיבוש קונסטנטינופול התאדו, אך הוא הפגין את כישוריו הדיפלומטיים כדי להתאושש בהצלחה מהמכות הללו.
אחרי סטפוצי, מיכאל השמיני פיטר את 60 הגליאות הגנואזיות ששכר קודם לכן והחל להתקרב לוונציה.
מיכאל ניהל משא ומתן בסתר על הסכם עם הוונציאנים להענקת תנאים דומים לאלו במקרה של נימפאום, אך הדוג'ה רניירו צנו לא הצליח לאשר את ההסכם.
הוא גם חתם על הסכם בשנת 1263 עם הסולטן הממלוכי המצרי ביברס וברקה, החאן המונגולי של חאנות קיפצ'ק.
הקרב על בנוונטו ב-26 בפברואר 1266 יצר אתגר חדש למיכאל, איתו ייאבק עד סוף חייו: שארל מאנז'ו.
מיכאל, כפי שמדגיש ג'אנאקלופוס, "משנת 1266 ועד זמן קצר לפני מותו בשנת 1282...
במובנים רבים מיכאל ושארל היו דומים.
ג'יאנקופלוס מצטט בהרחבה את ההשוואה של ניפורוס גרגוראס בין שני האנשים:
מיכאל גם התמודד עם אתגר על גבול אסיה שלו.
למרות שהסכם השלום עם הטורקים הסלג'וקים המשיך להיות מכובד על ידי שני הצדדים, טורקמנים נודדים החלו לחדור לשטחים הביזנטים, ובגלל מלחמותיו של מיכאל באויביו המערביים, לא הייתה תגובה מאורגנת לאיום זה.
ספרוס וריוניס גם מציין כי בשל יחסו ליוחנן הרביעי לסקריס, "הביאו לניכור מוחלט מקונסטנטינופול של חלקים גדולים מהחברה היוונית בביתיניה ובמקומות אחרים".
בשנת 1269 שלח מיכאל את אחיו הדספוט יוחנן פלאיולוגוס לחלק הדרומי של אנטוליה הביזנטית כדי לטהר את עמקי מיאנדר וקייסטר הטורקמנים; תגובתם הייתה לסגת לפני הצבא הביזנטי, וכשיוחנן נזכר בסופו של דבר להתמודד מול אויבים באירופה, הטורקמנים נרתעו וחידשו את כיבושיהם והתיישבותם.
לפיכך, עד 1269, הערים טראכיה סטודיה וסטרובילוס על החוף הקריאני היו נחלות טורקיות.
תגובתו של מיכאל להסכם ויטרבו הייתה ניסיון להחליש את תמיכת האפיפיור בו; אם האפיפיור היה משוכנע שהפלישה של שארל מאנז'ו היא מלחמה צודקת וקדושה, אזי הכוחות שמיכאל יכול היה להזעיק לא יכלו למנוע את הצלחתה.
מיכאל חזר לנהל משא ומתן על איחוד הכנסיות עם האפיפיור קלמנס הרביעי, לו הסכים, אך מותו של האחרון בנובמבר 1268 שם קץ לגישה זו.
לטענת ג'יאנקופלוס, רק מחסור במשאבים מנע משארל להתחיל מיד במתקפה נגד מיכאל.
בחיפוש אחר ריסון מסוים על שארל, מיכאל פנה אל לואי התשיעי, מלך צרפת, השליט המוביל של המערב ואחיו הבכור של שארל.
לואי היה מעוניין יותר במסע צלב נגד מוסלמים השולטים בארץ הקודש מאשר בתקיפה של נוצרים סכיזמטים.
אז הוא ביקש משארל להצטרף למסע הצלב התוניסאי שלו ב-1270. כשלואי מת בתוניסיה, שארל לקח את הפיקוד, ניהל משא ומתן על שביתת נשק והפליג לסיציליה, בתכנון לתקוף את ביזנטיון.
בשלב זה נס הציל את מיכאל: סערה אלימה השמידה את הצי של שארל.
"ליווני ביזנטיון", כותב ג'יאנקופלוס, "זה בוודאי נראה כאילו הבתולה, המגינה שלהם, הצילה אותם מאסון".
לאחר תקופת ביניים של שלוש שנים, שבמהלכה ניסה שארל מאנז'ו להשפיע על הבחירות, נבחר אפיפיור חדש, גרגוריוס העשירי.
כשמיכאל התחיל מחדש את השיחות על איחוד, גרגוריוס הוכיח שהוא פחות מסביר פנים ומנהל משא ומתן מתוך עמדת כוח.
מיכאל ניסה לנמק עם הפטריארך יוסף והסינוד לגבי חשיבות ההסכמה לאיחוד זה, וכי עקרון האויקונומיה (שגיאנאקופלוס מציע שמתורגם כאן בצורה הטובה ביותר כ"שיקולים של אינטרס אישי") חייב אותם להיענות לדרישות האפיפיור.
אך למרות מסע תעמולה במהלך החורף של 1274–1275, מייקל נאלץ להדיח את הפטריארך יוסף ולהחליף אותו בתומכו שלו יוחנן בקקוס כדי לקבל הסכמה בחוסר רצון לאיחוד.
שליחים ביזנטיים התייצבו במועצה השנייה של ליון ב-24 ביוני 1274, שם הציגו מכתב מהקיסר, חתום בבולת הזהב הקיסרית, ושניים נוספים מבנו אנדרוניקוס ואנשי הדת הביזנטית.
במושב הרביעי של המועצה בוצעה פעולת האיחוד הרשמית.
המכתבים נקראו, ולראשונה מזה מאתיים שנה נציגי הענפים המזרחיים והמערביים העיקריים של הנצרות היו שוב מאוחדים.
מיכאל השמיני השיג יתרון חשוב על ידי איחוד זה, שכן כעת הוא השיג לגיטימציה הן עבור החזקה בקונסטנטינופול והן עבור תביעותיו על האדמות שנכבשו על ידי פולשים מערביים.
יתרה מכך, יריבו שארל לא יכול היה לסמוך על כוחו של האפיפיור שקורא למסע צלב נגד ממלכתו.
לבסוף, האפיפיור גרגוריוס היה מאוד חיובי להצעתו של מיכאל למסע צלב נגד הטורקים כדי לכבוש מחדש את הערים הנוצריות העתיקות של אנטוליה; אולם עם מותו של גרגוריוס (ינואר 1276), תוכניות אלה נותרו לא יותר מאשר דיבורים.
אכזבות נוספות הופיעו לאחר שהחדשות על המועצה הסתננו בשטחים הביזנטים לשעבר.
בעוד שהאיחוד התקבל בהתנגדות בכל רמות החברה, התנגדו לו במיוחד האוכלוסייה הגדולה יותר, בראשות הנזירים וחסידיו של הפטריארך המודח ארסניוס, הידועים בשם הארסנים.
אחת ממנהיגי האנטי-איחוד הראשיים הייתה אחותו של מיכאל אולוגיה, שנמלטה לחצר בתה מריה פלאיולוגינה קנטקוזינה, צארית הבולגרים, משם מחתה ללא הצלחה נגד מיכאל.
חמורה יותר הייתה ההתנגדות של בניו של מיכאל מאפירוס, ניקפורוס הראשון קומננוס דוקאס ואחיו למחצה יוחנן הראשון דוקאס: הם התחזו כמגיני האורתודוקסיה ונתנו תמיכה לאנשי האנטי-איחוד הנמלטים מקוסטנטינופול.
מיכאל הגיב תחילה בסלחנות יחסית, בתקווה לזכות באנשי האנטי-איחוד באמצעות שכנוע, אך בסופו של דבר אכזריות ההפגנות הובילה אותו לנקוט בכוח.
מתנגדי איחוד רבים עווורו או הוגלו.
שני נזירים בולטים, מלטיוס ואיגנטיוס, נענשו: לראשון גזרו את הלשון, והשני עוור.
אפילו פקידים אימפריאליים זכו ליחס קשה, ועונש מוות נקבע אפילו רק על קריאת או החזקת חוברות המכוונות נגד הקיסר.
"מעוצמת העימותים הללו, זהה כמעט למלחמות אזרחים", מסכם ג'יאנקופלוס, "ייתכן ששולם מחיר גבוה מדי למען האיחוד".
המצב הדתי רק החמיר אצל מיכאל.
המפלגה הארסנית מצאה תמיכה רחבה בקרב הממורמרים במחוזות האנטולים, ומיכאל הגיב שם ברשעות דומה: לדברי וריוניס, "הגורמים הללו שהודחו מהצבא או מתפקידים אחרים, מנוכרים, ערקו לטורקים".
ניסיון נוסף לטהר את הטורקמנים הפולשים מעמק מיאנדר בשנת 1278 מצא הצלחה מוגבלת, אך אנטיוכיה על המיאנדר אבדה באופן בלתי הפיך כמו טרלס וניסה ארבע שנים מאוחר יותר.
ב-1 במאי 1277, יוחנן כינס בניאופטרס סינוד שהכריז על הקיסר, הפטריארך והאפיפיור ככופרים.
בתגובה, כונס סינוד באיה סופיה ב-16 ביולי, שבו ניקפורוס ויוחנן נודו בתמורה.
יוחנן כינס את הסינוד האחרון בניאופטרה בדצמבר 1277, שם מועצה אנטי-איחוד של שמונה בישופים, כמה אבות מנזר ומאה נזירים, נידתה שוב את הקיסר, הפטריארך והאפיפיור.
הישגיו של מיכאל בשדה הקרב היו חיוביים יותר, אם כי עדיין מעורבים.
הוא ניסה לנצל מלחמת אזרחים בבולגריה בסוף שנות ה-70 של המאה ה-13, אך הצבאות הביזנטים ספגו כמה תבוסות גדולות מידי האיכר הקיסר איוואילו.
הקיסר הצליח למנות זמנית את חתנו איוואן אסן השלישי על כס המלכות הבולגרי, אך לאחר התבוסה הביזנטית בדווינה הוא נאלץ לברוח.
עם זאת, מיכאל השמיני הצליח מאוחר יותר לכבוש את החלק הבולגרי של תראקיה, בעוד שהמצב הפנימי של האימפריה הבולגרית נותר בלתי יציב.
בשנת 1275 שלח מיכאל השמיני צבא נגד תסליה וצי של 73 ספינות כדי להציק למדינות הלטיניות ביוון.
הצבא הובס באופן מוחץ בקרב ניאופטרה, אך הצי זכה בניצחון מקיף דומה בקרב דמטריאס.
האחרון היה ניצחונו על שארל מאנז'ו במערב יוון.
הגנרל של שארל הוגו מסאלי עם 8,000 איש (כולל 2,000 פרשים) כבש את בוטרינטו ב-1280 וצר על בראט.
צבא סיוע ביזנטי בפיקודו של מייקל טארחניוטס הגיע במרץ 1281: הוגו מסאלי נפל במארב ונלכד, וצבאו החל לברוח.
ג'אנאקלופוס סבור שרוב החוקרים אינם מבינים במלואם את חשיבותו של ניצחון זה: "ניצחון זה סימן את הכישלון המוחלט של הניסיון להשיק משלחת יבשתית נגד הבירה.
שארל נאלץ לשנות את האסטרטגיה שלו למתקפה ימית נגד קונסטנטינופול."
ב-22 בפברואר 1281 נבחר אפיפיור חדש, האפיפיור מרטינוס הרביעי, צרפתי שג'אנאקלופוס מתאר כ"כפוף בצורה עיוורת" לשארל מאנז'ו.
שוב, לשארל לא היה בלם ברור בשאיפותיו לכבוש את קונסטנטינופול, והוא עבר במהירות להתכונן למתקפה החדשה הזו.
צעד מוקדם אחד ננקט על ידי האפיפיור מרטינוס, אשר ב-10 באפריל 1281, נידה את מיכאל ללא כל אזהרה או פרובוקציה, ובכך שיבש את האיחוד של ליון.
שארל הכין כוח צבאי גדול בהרבה ממה שמיכאל יכול היה לגייס.
לפי מרינו סאנודו, לשארל היו 100 ספינות בסיציליה, ועוד 300 בנאפולי, פרובאנס ובשטחים היווניים שלו, שהיו אמורים לשאת לא פחות מ-8,000 פרשים.
ג'יאנקופלוס מצטט מסמכים ששרדו המעידים על האספקה ששארל צבר.
כתב כתיבה אחד של אנגווין, מתאריך 28 באוקטובר 1281, מפרט אוסף של כלים שייאסוף למשלחת, הכולל "אלפיים מטלי ברזל, שלושת אלפים יתדות ברזל, מזחלות לניפוץ סלעים, חבלים, אתי ברזל, גרזנים וקומקומים להרתחת זפת." אחר מורה על מסירת "ארבעת אלפים יתדות ברזל שנמצאות בבנייה בוונציה".
שלישית מורכבת מהוראות לסוחר פיזאני עבור 2,500 מגנים בגדלים שונים, כולם עטורים בסמל המלכותי של חבצלות.
בעלות הברית של שארל כללו רשימה ארוכה של כוחות.
מלבד קשרי קרבה עם מלכי צרפת והונגריה, שליטי הסרבים והבולגרים היו בעלי בריתו, כמו גם שליטי אפירוס ומתנגדים של האימפריה הביזנטית, והמעצמה הימית המובילה של אירופה, ונציה.
ברור שמיכאל חיפש בעלי ברית נגד שארל מאנז'ו, אבל הם היו מעטים.
דונלד ניקול מפרט את הסולטן הממלוכי של מצרים, ש"ישאיל לו ספינות", ואת הטטרים של אורדת הזהב בדרום רוסיה ש"יכלו לפקוח עין על הבולגרים".
שגריריו ביקרו בחצרו של רודולף הראשון, מלך גרמניה הרומאי-גרמני, אך הוא התרחק.
המלך פדרו השלישי, מלך אראגון הוכיח שהוא מסביר פנים, כי היו לו סיבות משלו לשנוא את שארל.
לפי ג'יאנקופלוס, אשתו של פדרו קונסטנס הייתה בתו של מנפרד, ומסיבה זו ראה פדרו את שארל כגזלן ואת סיציליה כנחלתה החוקית של קונסטנס.
פדרו קיבל את פני הפליטים מסיציליה, ובעיקר את יוחנן מפרוצ'ידה, שאותו הפך למזכיר המשרד המלכותי.
אולם אראגון הייתה בקצה השני של הים התיכון, רחוקה ממיכאל.
אולם לפני ששארל מאנז'ו יכול היה להתחיל בכיבוש קונסטנטינופול, מרד הווספרים הסיציליאנים התרחש ב-30 במרץ 1282. שארל שלח ארבע ספינות לטפל במרד, אך כאשר המורדים השתלטו על מסינה, הוא הורה לחיילים ולציוד שנאספו לשימוש נגד מיכאל לצור על העיר ההיא; בינתיים הושמדו שבעים ספינות אנגוויניות בארסנל מסינה.
בסופו של דבר הסיר שארל את המצור, ופדרו מאראגון נחת בסיציליה כדי להחזיר את האי לאשתו.
החל מהשור של האפיפיור מרטינוס מה-18 בנובמבר 1282, שבו הוא נידה שוב את מיכאל - כמו גם את פדרו מאראגון, יוחנן מפרוצ'ידה ושליחו של מיכאל בנדטו זקריה - כמצית אש המרד הסיציליאני.
ג'יאנקופלוס, בעודו מודה שמיכאל היה בקשר עם מנהיגי המרד לפני כן, טוען "שלמיכאל פלאיולוגוס, מצידו, לא היה שום קשר לתקרית בכנסיית סנטו ספיריטו, אין ספק".
יתרה מזאת, מיכאל השמיני סייע לעורר מרידות בכרתים נגד הוונציאנים, את המפורסמת שבהן הובילו האחים הורטאצוי גאורגיוס ותיאודור ממסי ברתימנון, במשך שש שנים, מה שגרם לנזק משמעותי ביותר לכובשים הוונציאנים ולאינטרסים הכלכליים של ונציה.
מיכאל השמיני התכוון להביא בסופו של דבר את ונציה, בעלת בריתו של שארל מאנז'ו, לשולחן המשא ומתן, כפי שעשה, בחצרו בקונסטנטינופול.
מיכאל השמיני מת בכפר פאצ'ומיוס, תראקיה ב-11 בדצמבר 1282. הוא נדחה לקבורה בקונסטנטינופול עקב רדיפתו של הכנסייה בתמיכה באיחוד עם רומא, ולכן הובא למנוחות במנזר בשם Nea Mone באזור Rhaidestos (טקירדא המודרנית).
שלוש שנים לאחר מכן, בשנת 1285, שרידיו הועברו למנזר ישו בסלימבריה, שם בשנת 1260 קבר מחדש את גופתו של בסיליוס השני.
בכינון מחדש של האימפריה הביזנטית שיקם מיכאל השמיני את הממשל הישן מבלי להתאמץ לתקן את כשליו.
בשיקום קונסטנטינופול ובהשקעה בהגנה על מחוזותיו האירופיים, החל מיכאל השמיני להחליש את הגבול האנטולי של נחלותיו ונאלץ להוריד את שכר חייליו או לבטל את הפטורים ממס.
מדיניות זו הובילה להתמוטטות הדרגתית של הגבול, אליו חדרו כנופיות טורקיות עוד לפני מותו.
השושלת הפלאיולוגית שהקים שלטה באימפריה הביזנטית במשך כמעט מאתיים שנה, יותר מכל אחת אחרת בהיסטוריה הביזנטית.
כמו כן, בתקופת שלטונו הייתה תחייה ימית זמנית שבה הצי הביזנטי כלל 80 ספינות.
בשנת 1253, מיכאל השמיני פלאיולוגוס התחתן עם תאודורה פלאיולוגינה, אחייניתו של יוחנן השלישי דוקס וטאציס, קיסר ניקאה.
יתומה בילדותה, היא גודלה על ידי דוד רבא שלה יוחנן השלישי, שנאמר כי "אהב אותה כמו בת", ואשר סידר את נישואיה למיכאל.
מנואל פלאיולוגוס (בערך 1255–לפני 1259)
אירנה פלאיולוגינה (בערך 1256–לפני 1328), שנישאה לאיוואן אסן השלישי, קיסר בולגריה
אנדרוניקוס השני פלאיולוגוס (1259–1332), קיסר ביזנטי
אנה פלאיולוגינה (בערך 1260–1299/1300), שנישאה לדמטריוס/מיכאל קומננוס דוקאס, בנו השלישי של מיכאל השני מאפירוס
קונסטנטינוס פלאיולוגוס (1261–1306), שנישא לאירנה ראולינה בת דודתו השנייה
תאודורה פלאיולוגינה, שנישאה למלך דוד השישי מגאורגיה
יודוקיה פלאיולוגינה, שנישאה לקיסר יוחנן השני מטרפזונטס
תאודורוס פלאיולוגוס (בערך 1263 - לאחר 1310)
מפילגשו, דיפלובאטצינה, למיכאל השמיני היו גם שתי בנות לא חוקיות:
אופרוסינה פלאיולוגינה, שנישאה לנוגאי חאן מאורדת הזהב
מריה פלאיולוגינה, שנישאה לאבאקה חאן מפרס
מיכאל הסורי, הידוע גם כמיכאל הגדול (בסורית: ܡܝܟܐܝܠ ܪܒܐ, מיכאל רבא; 1126 – 7 בנובמבר 1199), היה הפטריארך הסורי-אורתודוקסי של אנטיוכיה משנת 1166 ועד מותו.
הוא נחשב לאחת הדמויות החשובות ביותר בהיסטוריה של הכנסייה הסורית-אורתודוקסית, וידוע הן כקדוש נוצרי והן כהיסטוריון.
הכרוניקה המונומנטלית שלו היא החיבור ההיסטורי הסורי הגדול ביותר ששרד, המכסה את ההיסטוריה העולמית מהבריאה ועד זמנו של מיכאל.
חוקרים מודרניים מתארים את הכרוניקה כאבן יסוד בהיסטוריוגרפיה של ימי הביניים.
מיכאל חיבר גם כתבים קאנוניים, ליטורגיים ותאולוגיים, והותיר חותם מתמשך על החיים האינטלקטואליים של המסורת הסורית.
הוא נערץ בקהילה הנוצרית האורתודוקסית המזרחית ויום חגו בכנסייה הסורית-אורתודוקסית הוא ב-7 בנובמבר, תאריך מותו.
חייו של מיכאל מתועדים על ידי בר הבראוס.
מיכאל הגדול נולד במליטנה (כיום מלטיה שבטורקיה) למשפחת כמרים סורית אורתודוקסית.
אביו, הכומר אליה (אליאס) אל-קינדסי (קינדיסי), היה כומר, ודודו אתנאסיוס זכאי (או זכא) היה נזיר שהפך מאוחר יותר לבישוף של אנזרבוס שבקיליקיה בשנת 1136. לפיכך, הוא השתייך למשפחת קינדסי המכובדת.
בזמן לידתו, מליטנה הייתה חלק מתחום שלטונה של השושלת הדנישמנדית הטורקמנית, ולאחר חלוקתו בשנת 1142, היא הפכה לבירתה של נסיכות.
בשנת 1178 עברה העיר לשטונה של סולטנות רום.
כנער, הצטרף מיכאל למנזר מר ברסומא ליד מליטנה, ששימשה כמושב הפטריארכלי של הכנסייה הסורית-אורתודוקסית מאז המאה ה-11. לאחר שסיים את לימודי התאולוגיה שלו, הוא הוסמך כנזיר .
לפני שהגיע לגיל 30, הוא מונה לארכימנדריט (אב מנזר) של המנזר, תפקיד אותו מילא כמעט עשור.
במהלך כהונה זו, הרחיב את ספריית המנזר, הוסיף מבנים חדשים ובנה מחדש את מערכת אספקת המים, כדי להבטיח שהיא תוכל להכיל את אלפי הצליינים שהתאספו מדי שנה לחגוג את חגו של הקדוש ברסומא .
הוא גם נקט צעדים לשיפור הגנות המנזר מפני שודדים.
מיכאל צבר עד מהרה מוניטין כהיסטוריון וכתאולוג כאחד.
בשנת 1165, הפטריארך אתנאסיוס השביעי (1139–1166) ביקש להסמיכו לבישוף של אמיד (כיום דיארבקיר), אך מיכאל דחה את ההצעה, כדי שיוכל להקדיש את עצמו ללימודים.
לאחר מותו של הפטריארך בשנת 1166, התכנס הסינוד הקדוש בדיר פסקין (או פשקין) ליד מליטנה כדי לבחור את יורשו.
לאחר דיונים רבים, הוצע מיכאל כאחד משלושה מועמדים.
למרות שבתחילה היסס, הוא קיבל את ההצעה בתנאי שהסינוד יסכים לאכוף קאנונים מסוימים שמטרתם לחזק את הכנסייה בתקופה של סערה.
דיוניסיוס יעקב בר סליבי , הבישוף של מרש ומבוג, נשא דרשה לטובתו, ומיכאל נבחר פה אחד והוקדש לפטריארך אנטיוכיה ב-18 באוקטובר 1166, בנוכחות 28 בישופים.
מיכאל היה הפטריארך הסורי-אורתודוקסי הראשון שפעל בתוך העיר אנטיוכיה עצמה מאז גירושו של הפטריארך סוורוס על ידי הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס במאה ה-6, והוא קידש שם מספר בישופים.
הוא קבע את מקום מגוריו הפטריארכלי העיקרי במנזר דיירואלזפרן במרדין , ובמקביל בילה זמן רב במנזר מר ברסומא.
מיד לאחר בחירתו, הוא יצר קשר עם האפיפיור הקופטי יוחנן הראשון מאלכסנדריה , בהתאם לקשרים המסורתיים בין הפטריארכיות הסוריות והקופטיות .
מיכאל גם נסע רבות ברחבי הלבנט.
בשנת 1168 הוא עלה לרגל לירושלים, שהה במנזר מרים המגדלית ליד שער שכם, ולאחר מכן התגורר במשך שנה באנטיוכיה, שהייתה תחת שלטון צלבני.
באנטיוכיה ובירושלים הוא התקבל בכבוד רב על ידי הפטריארכים הלטיניים והאצולה, וטיפח יחסים לבביים עם אישים כמו אמורי דה נסלה , הפטריארך הלטיני של ירושלים.
בשנת 1178 הוזמן מיכאל להשתתף במועצה הלטרנית השלישית ברומא על ידי האפיפיור אלכסנדר השלישי, אך הוא סירב, אם כי שלח חיבור תאולוגי במקומו.
כמו כן, הוא סירב לפתיחות של הקיסר הביזנטי מנואל הראשון קומננוס, שניסה לנהל משא ומתן על איחוד כנסייתי.
בשלוש הזדמנויות (1170, 1172 ומאז) סירב מיכאל לנסוע לקונסטנטינופול או לפגוש שליחים קיסריים, ובמקום זאת שלח נציגים והגיב באישורים ברורים של האמונה הסורית האורתודוקסית המיאפיזיטית .
כפטריארך, מינה מיכאל 25 בישופים, תיקן מנהגים רשמיים ונלחם בסימוניה.
הרפורמות שלו עוררו התנגדות, והוא התמודד עם מספר מרידות מצד בישופים ואנשי דת.
בשנת 1171 ושוב בשנת 1176, מרדו בו נזירים ממר ברסומא.
בשנת 1174 הוא הדיח את יוחנא אל-קלוניקי, הבישוף של מרדין, אשר הגיב בהסתה של אמיר מוסול ושליט מרדין נגד מיכאל.
התנגדות נוספת הגיעה מצד בר מסיח והגיעה לשיאה בהקדשתו של תאודור בר ואהבון כאנטי-פטריארך בקיליקיה בסביבות שנת 1180. בתמיכתם של אנשי דת ממורמרים, המלך הארמני, הקתוליקוס של ארמניה , ואפילו לעיתים הצלבנים - שכולם טענו לסמכות שיפוט על הסורים של קיליקיה - תאודור פנה לשווא לסלאח א-דין בבקשה להכרה.
מיכאל נידה אותו, ולאחר בריחתו ממאסרו במר ברסומא, חיפש תאודור מקלט אצל הקתולים הארמנים גרגוריוס הרביעי והנסיך לאון השני מארמניה הקיליקית, שהכירו בו רשמית.
הפילוג נמשך 13 שנים עד מותו של תאודור בשנת 1193, כאשר הסינוד הסורי האורתודוקסי אשרר מחדש את נאמנותו למיכאל.
למרות אתגרים אלה, מיכאל שמר על יוקרה רבה.
הוא טיפח יחסים דיפלומטיים עם שליטים מוסלמים ונוצרים כאחד, כולל הסולטן קיליג' ארסלאן השני מסולטנות רום, אותו פגש בלבביות במליטנה בשנת 1182. הוא תמך באפיפיור מרקוס השלישי מאלכסנדריה בנידוי מרקוס בן קונבר במהלך המחלוקת המצרית על הווידוי.
בכרוניקה שלו, מיכאל התאבל על סבלם של הנוצרים במזרח התיכון תחת הכיבוש הלטיני, ובמיוחד בירושלים.
בשלב מאוחר בחייו, בתוך המחלוקות עם תאודור בר ואהבון ועול התפקיד, ניסה מיכאל להתפטר בשנת 1193, אך הסינוד סירב לוותר עליו.
הוא המשיך בכהונת הפטריארכיה שלו עד מותו ב-7 בנובמבר 1199 במנזר מר ברסומא, בגיל 72, לאחר שכיהן 33 שנים כפטריארך.
במהלך תקופת כהונתו, מיכאל הסמיך מפריאן אחד ו-54 בישופים.
הוא נקבר בקבר שבנה מראש, הממוקם מצפון למזבח כנסיית המנזר.
יורשו היה אתנאסיוס התשיעי (1199–1207), גם הוא אב המנזר של מר ברסומא; מיכאל השני הצעיר התמודד מולו ומאוחר יותר הפך לאנטי-פטריארך במקום אתנאסיוס.
מיכאל ידוע בעיקר בזכות הכרוניקה העולמית שחיבר, הארוכה והעשירה ביותר ששרדה בשפה הסורית.
זה החיבור ההיסטורי הנרחב ביותר שנכתב אי פעם בשפה זו , הכוללת 21 ספרים מבריאת העולם ועד תקופתו של מיכאל בשנת 1194. היא חוברה בפורמט ייחודי בן שלושה טורים: הטור הראשון להיסטוריה חילונית ופוליטית, השני לעניינים כנסייתיים, והשלישי לתופעות טבע כגון רעידות אדמה, נחילי ארבה ואירועים שמימיים.
בין הפרקים, הכניס מיכאל טבלאות כרונולוגיות שסנכרנו מערכות תיארוך שונות - התקופה הסלאוקית, המולד, האולימפיאדות וההיג'רה (המשמשת אך ורק בהתייחס לח'ליפים מוסלמים).
טעות חישוב קטנה ביישור תאריכי הסלאוקים והלידה עוברת לאורך כל היצירה.
שיטה זו, המבוססת על טבלאותיו של אוסביוס מקיסריה, הורחבה על ידי יעקב מאדסה , ופותחה מאוחר יותר על ידי מיכאל עצמו.
בפורמט החדש הזה של טורים נפרדים, המקיפים חתכים היסטוריים שונים, נעשה שימוש קודם על ידי בעלי תפקידים בכנסייה הסורית-אורתודוקסית כגון יוחנן מאפסוס , יעקב מאדסה ודיוניסיוס מתל מאהרה , ומאוחר יותר על ידי בר הבראוס.
מיכאל הקדיש מדי פעם את שלושת הטורים לנושא יחיד כאשר נדרשו פרטים נוספים.
לאחר שהכרוניקה מסתיימת בפתאומיות, מופיעים שישה נספחים.
הנספח הראשון מסכם את המלכים והפטריארכים הנזכרים בטקסט.
כתב היד האוטוגרפי של הכרוניקה של מיכאל הסורי אבד.
מה ששרד הוא עותק מאוחר בהרבה של עותק: הוא תועתק בשנת 1598 על ידי הבישוף מיכאל מאורביש (Urbish), ארבע מאות שנים לאחר מותו של המחבר, והוא עצמו התבסס על עותק קודם שיצר מושא ממרדין .
הסופר שמר על סגנונו של מיכאל, תוך תיקון שגיאות בשוליים - לפעמים עם הערות כגון "זה היה בשנת 1909 של היוונים הבוגדניים והמושחתים", שהדהדו את עוינותו של מיכאל עצמו כלפי רדיפות ביזנטיות נגד היעקוביטים.
הקודקס ששרד, שנכתב בכתב אלגנטי על כ-800 דפים גדולים, נשמר בספריית אדסה, אם כי 19 דפים חסרים.
כתב יד זה מאדסה נותר באורפה עד 1924, כאשר האוכלוסייה הנוצרית של העיר גורשה בעקבות הסיפא; לאחר מכן הוא הועבר לכנסייה האורתודוקסית הסורית של סנט ג'ורג' בחלב.
מוזיאון היל וספריית כתבי היד עשו לו דיגיטציה בשנת 2008.
העותק של אורביש משנת 1598 נותר עד הנוסח הסורי היחיד שקיים לטקסט, שנכתב בכתב סרטא, אם כי קיימים תעתיקים אחרים המבוססים עליו.
כתב היד התגלה באדסה והועתק לאחר מכן עבור חוקרים מודרניים.
עותק אחד כזה נוצר עבור הפטריארך הקתולי הסורי איגנטיוס אפרם רחמני בשנת 1887, ואחר עבור האוריינטליסט הצרפתי ז'אן-בפטיסט שאבו בשנת 1899. המקור של עותקים מאוחרים יותר אלה נשמר כיום על ידי קהילת האדסים בחלב.
בטקסט יש פערים, התואמים בדיוק את הפערים בגרסאות הערביות שנוצרו ממנו.
למרות פגמים אלה, הקודקס משנת 1598 נחשב לעד הנוסח הטוב ביותר ששרד לעיצוב ולהצגה המקוריים של הכרוניקה.
תרגום ארמני מקוצר הופק בשנת 1248 על ידי הכומר ישו בן שמאס יעקוב אל-תומה אל-שרקי, יליד חישן כיפא , לבקשתו של הקתוליקוס קונסטנטינוס הראשון מקיליקיה .
החיבור לא היה תרגום מילולי אלא עיבוד מקוצר, שלעיתים קרובות שינה את החומר במידה ניכרת.
מאוחר יותר הוא תוקן על ידי הנזיר ורדן (Vardan).
שתי מהדורות ירושלמיות הופיעו בשנת 1870 ו-1871, כאשר האחרונה נחשבת אמינה יותר.
גרסה ארמנית זו הייתה הגרסה הראשונה של הכרוניקה של מיכאל שהגיעה לאירופה.
היא שימשה כבסיס לתרגום הצרפתי שפורסם בשנת 1868 על ידי ויקטור לנגלואה , שהניח בטעות שמדובר בתרגום מלא של המקור הסורי.
הכרוניקה תורגמה גם לגרשוני (ערבית בכתב סורי) על ידי יוחנן שוקאיר (חנא אל-סדאדי), ארכיבישוף מטרופוליטני של דמשק, בשנת 1759. לפחות חמישה כתבי יד של תרגום זה שרדו.
עם זאת, מכיוון ששוקאיר עבד ישירות מהעותק של אורביש משנת 1598, הגרסה הערבית משמרת את אותן לקונות כמו המקור הסורי.
קיימים תרגומים ערביים נוספים, כולל תרגום עדכני יותר שסופק על ידי הארכיבישוף סליבה שמעון (1932–2025) ונערך על ידי גרגוריוס יוחנא אבראהים .
הידע על הכרוניקה של מיכאל באירופה החל רק במאה ה-18, וגם אז היא זכתה להתעלמות רבה - ג'יוזפה אסמאני לא הזכיר אותה, למרות גישתו למקורות סוריים.
העיבוד הארמני הטעה בתחילה את החוקרים, שכן נחשב לתרגום נאמן.
מחקר רציני החל רק באמצע המאה ה-19, כאשר כתבי יד של הטקסט הארמני הגיעו לאירופה.
עבודתו כללה מהדורת פקסימיליה של הטקסט הסורי שהוכנה בין השנים 1897 ו-1899, אם כי נפלו כמה שגיאות כתיבה בתהליך ההעתקה.
בשנת 2014 פרסם מתי מוסא את התרגום המלא הראשון לאנגלית של הכרוניקה, תחת הכותרת "The Syriac Chronicle of Michael Rabo (the Great)".
הטור הראשון של הכרוניקה מתעד מלחמות וסכסוכים בין ערבים, טורקים, ביזנטים, לטינים (צלבנים) וארמנים.
מיכאל הקדיש תשומת לב מיוחדת לצלבנים.
הוא הקדיש קטעים ארוכים לאבירי היכל שלמה, ושיבח את סגפנותם, צייתנותם, אחוותם ונדיבותם בסיוע לרעב.
בעוד שנותרו חילוקי דעות תאולוגיים, הוא ראה בלטינים בעלי ברית מועדפים יותר מאשר ביוונים, שרדפו בעקביות את הסורים האורתודוקסים .
מיכאל מתאר את המצורים ההרסניים על אדסה במאה ה-12. לכודה בין פרנקים (צלבנים), יוונים, טורקים וערבים והסכסוכים הפנימיים ביניהם, אדסה הייתה נצורה שוב ושוב, ובכל פעם גרמה לרדיפות קשות של אזרחיה חסרי ההגנה: מוות, עינויים, מאסר, השפלה, רעב, עבדות ואונס.
מבנים רבים פורקו לחומרי בנייה או שימשו מחדש - לדוגמה, כנסיית סנט תומאס שימשה כאורווה.
מיכאל מטיל אשמה רבה על הפרנקים, שלעיתים העדיף על פני טורקים או יוונים, שבזזו את העיר באופן שגרתי ושעבדו את אוכלוסייתה המיאפיזיטית; אפילו כאשר קיווה לניצחונם במהלך הכיבוש הטורקי, הוא מכנה אותם "טיפשים חסרי מוח" על שבזזו חנויות ובתים במקום לתקוף את החיילים הטורקים במצודה, מה שתרם לתבוסתם.
לאחר אסון זה, אדסה שקעה בירידה מוסרית ורוחנית, כאשר הנוצרים הצטמצמו למיעוט בעוד שמספר המסגדים התרבה.
לאחר האסון של 1146, העיר הידרדרה מבחינה מוסרית ותושביה הסורים הילידים נשברו מבחינה רוחנית.
הנוצרים הפכו למיעוט בעוד שהאוכלוסייה המוסלמית גדלה ומסגדים נוספים נבנו.
הטור השני מתמקד בכנסייה, ובמיוחד בעניינים כנסייתיים, המהווים חלק גדול, וזאת בשל האופן שבו באותה תקופה הכנסייה הסורית-אורתודוקסית התפשטה על פני הלבנט, מסופוטמיה, ערב, איראן, הודו וסין, ונשלטה על ידי סיעות עוינות זו לזו.
כאן תיעד מיכאל את היחסים עם הקהילות השכנות.
הוא גער ב"סינודיטים" (הכלקדונים/ביזנטים ) על רדיפותיהם, בטענה שהם הקדישו יותר אנרגיה לדיכוי הסורים מאשר להתנגדות לטורקים.
לעומת זאת, היחסים עם הכנסייה הקופטית היו חמים, ודווח על התכתבות סדירה בין הפטריארכים.
התאולוגיה של מיכאל מתארת את הנצרות ככזו שאינה תלויה בטריטוריה או בשלטון זמני.
כמו כרוניקנים סורים קודמים, נעשית השוואה לאמונות מסופוטמיות עתיקות , שם הוא מפרש הצלחות וכישלונות בהיסטוריה כסימנים לחסד או נטישה אלוהיים.
הטור השלישי מתעד אירועים טבעיים: רעידות אדמה ברחבי אנטיוכיה, דמשק וקונסטנטינופול; ארבה; ושביטים, תוך שמירה על טרמינולוגיה סורית על פני מילים שאולות יווניות.
הוא נוזף באסטרולוגים על ניסיונותיהם לחזות אירועים, כולל פעמים בהן הם נכשלו בכך, ומאשר במקום זאת שאסונות נבעו משיפוט אלוהי, ולא מהשפעה פלנטרית.
מיכאל שולט בלשון הסורית, אם כי הוא גם קרא ודיבר ערבית.
הכרוניקה שלו כוללת מדי פעם ערביזמים בניב עממי, כמו גם שאילות סוריות מיוונית, ארמנית ולטינית.
בעבור תקופות מסוימות, מיכאל כמעט ולא מזכיר מקורות, והוא ככל הנראה הסתמך על זיכרון ומסורות בעל פה.
מיכאל גם ציטט חיבורים שאבדו, כגון הכרוניקה של אזך, מכתבים, חוקים סינודליים וביוגרפיות מקומיות.
כמו כן נעשה שימוש בהיסטוריונים יווניים, חוברות כנסייתיות ומקורות ערביים ששמותיהם לא צוינו.
מיכאל הכניס בחופשיות הקבלות מהביבליה לתיאור ההיסטורי שלו.
הוא השווה את הסורים האורתודוקסים לבני ישראל, את הנסטוריאנים ליהודה איש קריות ואת הסלג'וקים למלכה איזבל.
טורקים במלחמה הפרסית-טורקית (627–629) הוצגו כגוג ומגוג, בעוד קיליג' ארסלאן, סולטן איקוניון, נתפס כמי שמגשים את נבואתו של ירמיהו.
אותות מקראיים נקשרו לרעידות אדמה, ליקויי חמה או שביטים, ונקראו כאזהרות אלוהיות לפני פלישות.
אסטרטגיית משנה מנחמת הייתה להציג את המאמינים האמיתיים כמיעוט צדיק בעולם חוטא.
אירועי ועידת כלקדון מושווים לאירועי חטא העגל, ומיכאל קורא להמון בכלקדון סינוד הכופרים.
דגש חוזר הוא שהניצולים הם תמיד מיעוט, וכי גודל הכנסייה או יוקרתה אינם חשובים כל עוד היא מקיימת תורת אמת.
השקפתו ההיסטורית הדגישה כי עונש בא בעקבות חטא, אך ניתן להקל אסונות באמצעות חרטה.
הוא ציטט את מגפת 745 , אשר שככה רק כאשר הח'ליפה הערבי מרואן השני חזר בתשובה.
התפיסה הכללית שהתפתחה בהיסטוריוגרפיה הסורית היא שאסונות נגרמים על ידי חטא ונשלחים כדי להעניש על החטא וללמד אנשים לא לחטוא, אך ניתן גם להקל אסונות או למנוע אותם על ידי חזרה בתשובה ובסופו של דבר על ידי התערבות הכנסייה ושרידיה הקדושים.
זה כלל את האמונה שאלוהים שולח אותות אזהרה לאסון מתקרב עבור אלו שיש להם את השכל להבין אותם.
מאז הפילוג שנגרם על ידי ועידת כלקדון, אלוהים שלח אותות הקשורים לשמש, רעידות אדמה וסימנים דומעניים בשמיים, כדי להצביע על רשעות הכופרים ועל מה שעתיד לבוא על פני האדמה.
אך האזהרות לא זכו לתשומת לב, ולכן אלוהים שלח את הברברים.
מיכאל נותן דוגמאות לסימני אזהרה כאלה.
הוא מדווח שכאשר שלוש אבנים נפלו מהשמיים באמצע המאה ה-5, אנשים רבים חשבו שהן סימן לשחיתות בכנסיות, לגירוש הווידוי האורתודוקסי, ולהכנסת הכפירה הסוטה של הדיופיזיטים.
החושך שכיסה את הארץ כאשר מרקיאנוס עלה לכתר הקיסרות הביזנטית סימן את החושך שיגרום ואת העיוורון לדת.
שביט שהופיע בתחילת שלטונו של הקיסר יוסטיניוס הראשון, כמו חנית גדולה ומאיימת המצביעה כלפי מטה, נתפס כסימן לכפירה ולחורבן הכנסייה שעומדים לבוא.
כאשר חרב הופיעה בשמיים ונמתחה מדרום לצפון במשך שלושים יום בשנת 634, רבים חשבו שהיא מסמלת את בואם של הערבים.
כאשר שלושה עמודי אש הופיעו בשמיים בשנת 745, ובשנת 746 אבק הסתיר את השמיים מתחילת מרץ עד אמצע אפריל, עם מטאורים מתחילת ינואר ועמוד אש גדול בשמיים, כולם אמרו שסימנים אלה מצביעים על מלחמה, שפיכות דמים, מכות ועונשים.
מיכאל מתח ביקורת על שליטים ביזנטים כמו הרקליוס על הטלת מומים במתנגדי דת סורים אורתודוקסים.
הרקליוס הורה לכרות את האף והאוזניים ולבזוז בתים של כל מי שלא תמך בוועידת כלקדון.
רדיפה זו נמשכה תקופה ממושכת, ונזירים רבים - במיוחד אלה מבית מרון, מבוג, חימס והאזורים הדרומיים - תמכו בוועידה ותפסו שליטה בכנסיות ומנזרים רבים.
מיכאל כותב כי נוצרים אינם ראויים לשלוט בנוצרים אחרים, ולמרות רדיפות באזורי האימפריה הסאסאנית, הוא ראה בה עדיפה על השלטון הרומי (ביזנטי), אותו הוא מתאר כבעל כוונה להשמיד הן את הכנסייה האורתודוקסית הסורית והן את כנסיית המזרח על ידי טבח מתמשך בנוצרים הסורים.
הוא טוען עוד כי הכיבושים האסלאמיים פעלו בו זמנית כעונש עבור הכלקדונים וכהצלה אלוהית עבור המיאפיזיטים, שלטענתו לא היו שורדים בלעדיהם - למרות הקשיים שסבלה הכנסייה מאוחר יותר תחת השלטון המוסלמי.
מיכאל מספר גם כי הבישוף האורתודוקסי אפיפניוס נמלט מהכיבוש הערבי של סוריה, רק כדי להיהרג כקדוש מעונה על ידי המצביא הרומי גרגוריוס בקיליקיה.
הוא מוסיף שכאשר הרומאים נסוגו מסוריה, הם שדדו, בזזו והחריבו את הארץ יותר מהערבים, והתייחסו אליה כאילו היא שייכת לאויב.
מיכאל מעיר לאחר מכן, "אם הערבים לא קיימו את הבטחותיהם, גם הרומאים לא עשו זאת - ולא רק כלפי הערבים אלא גם בינם לבין עצמם."
הכרוניקה של מיכאל מנסחת הן זהויות וידוי והן זהויות אתניות.
מעל לכל, הוא הגדיר את ה"מהימנה" (mhaymne, "המאמינים"), כלומר מאמינים סוריים אורתודוקסים - בין אם דוברי סורית או ערבית (במוסול ובתיכרית) - כעמו, בנוסף לקופטים, הארמנים ואחרים שהשתייכו לאותה דת מיאפיזיטית כמוהו.
מיכאל הסורי מציין שהוא שייך לגזע או לאום ("אומתא") של הארמים, אשר נקראו לאחר מכן "סורים" (Suryoye) או "בני סוריה", ושהם צאצאי ארם המקראי.
אחד המקרים הבודדים בהם המונחים "גזע" או "לאום" מיושמים במפורש על הסורים מופיע בקטע זה.
חוקרים סבורים בדרך כלל שהקטע נכתב על ידי מיכאל עצמו ואינו קשור ליעקב מאדסה.
מיכאל כתב עוד כי הארמים נקראו "סורים" על ידי היוונים.
הוא ראה בארמית את השפה המקורית והמאחדת של המזרח הקרוב הקדום, אותו חלקו ממלכות בבל, כלדיה, אשור והארמים, והציג את מורשתן של ממלכות אלו כשייכת גם לסורים, בנוסף לכנסייה האורתודוקסית הסורית.
לדבריו, "אימפריה של שפתנו וכתבנו" התקיימה עד ימי כורש הפרסי, ושימור שפה זו הוכיח את ההמשכיות ההיסטורית של הסורים.
מלכיתים (סורים אתנים שהלכו בעקבות ועידת כלקדון לאחר דיכוי האימפריה) תויגו בזלזול כ"יוונים" ולא כ"סורים".
מבקרים ביזנטים ומוסלמים כאחד לעגו לנוצרים הסורים על כך ש"מעולם לא יצרו ממלכות",ועל כך הגיב מיכאל באזכור ממלכות בבל, אשור וארם כאבותיהם הריבוניים.
מיכאל העלה את השאלה האם יש להתייחס לסורים כאשורים או כארמים; עם זאת, בעקבות יעקב מאדסה, גם הוא הסכים עם הדעה שהאשורים היו צאצאי הארמים.
בסורית, המונח "אשור" (Āthor) החל לציין את העיר מוסול.
משימוש זה, התואר "אשורי" (āthorāyā) יושם על תושבי מוסול.
תוך שימוש במונח במובן זה, התייחס מיכאל הסורי התייחס לעימאד א-דין זנגי, האתאבג של מוסול, כ"חזיר אשורי".
התיאור ההיסטורי הסורי, המיוחס ליעקב מאדסה (מת בשנת 708), הועבר דרך דיוניסיוס מתל-מאהרה (מת בשנת 945), ואומץ מאוחר יותר על ידי מיכאל, ממסגר מחדש את ההיסטוריה העתיקה כדי לטעון לקשר לממלכות "סוריות" חזקות ממזרח וממערב לפרת.
מיכאל השתמש בנרטיב זה כדי לטעון לריבונות ההיסטורית של עמו למרות היעדר מלכים בני זמנו.
הוא תיאר את הסלאוקים כמלכים סורים מקומיים, וראה בהם כמחזירי המלוכה המקומית לאחר כיבוש האימפריה הפרסית על ידי אלכסנדר הגדול.
למרות היות אלכסנדר יווני, הוא נחשב יליד המקום, ותרם לזהות סורית היברידית המאופיינת בשפה הארמית ובהשפעות תרבותיות יווניות.
עד לגילויה מחדש של הכרוניקה שלו, מיכאל הגדול היה ידוע בעיקר במערב כמחבר של כתבים קאנוניים וליטורגיים.
פרסום ההיסטוריה האוניברסלית שלו שינה באופן דרמטי את ההערכה המדעית לחשיבותו.
עבודתו משתרעת מהבריאה ועד ימיו (סוף המאה ה-12), ומבוססת על מגוון רחב של מקורות, שרבים מהם אבדו כיום.
אלה כוללים כרוניקות סוריות כמו אלו של יעקב מאדסה, יוחנן מליתרב , דיוניסיוס מתל-מאהרה, כמו גם סופרים סורים לא אורתודוקסים כמו אליאס מנציבין ותאופילוס מאדסה .
מיכאל מצטט גם כרוניקות מקומיות, רישומי ועידות, ביוגרפיות, חוברות תאולוגיות והיסטוריונים יווניים, לצד מכתבים ודוחות רשמיים.
הוא הסתמך רבות על יוחנן מאסיה עבור תקופתו של הקיסר הביזנטי טיבריוס השלישי.
חוקרים מימי הביניים ומודרניים כאחד היללו את חיבורו של מיכאל כגדולה ביותר מבין כל הכרוניקות הסוריות.
הוא משמר קטעים יקרי ערך מכתבי היסטוריונים סורים, שאחרת היו אובדים, ובהם דיוניסיוס מתל-מאהרה.
חוקרים מדגישים ששיטת הכתיבה ההיסטוריוגרפית של מיכאל תואמת לפרקטיקה של ימי הביניים אך מושרשת במסורת החזקה של כתיבה היסטורית נוצרית סורית, שעיצבה את ההיסטוריוגרפיה של הכנסייה הסורית-אורתודוקסית, שהגיעה לשיאה בבר הבראוס (1226–1286), שהסתמך רבות על מיכאל.
למרות שמושא ממרדין שיתף פעולה עם חוקרים אירופים במאה ה-16, הכרוניקה עצמה נותרה בלתי מוכרת באירופה עד שהגרסה הארמנית הופצה במאה ה-19. ג'יוזפה אסמאני התעלם ממנה, ורק דרך מהדורתו של ז'אן בפטיסט שאבו היא נכנסה ללימודי המזרח המרכזיים.
כיום, הכרוניקה נותרה מקור מרכזי להיסטוריה של ביזנטיון, האסלאם, מסעי הצלב והמזרח הקרוב של ימי הביניים, בנוסף לתפקידה בשימור הזהות הסורית.
ככל שמיכאל החל לכתוב באופן אישי יותר בחלקים האחרונים של הכרוניקה שלו, חמלה ורגישות הפכו גלויים לעין: עצב על מוות מאלימות ומלחמה ואהדה ליצורים חיים הסובלים היו מרכיבים שכיחים בכתביו המאוחרים יותר.
למרות שמיכאל זכור בעיקר בזכות הכרוניקה המונומנטלית שלו, הוא היה גם תאולוג פעיל, ליטורג ומחוקק כנסייתי.
כתביו ששרדו ואלה המיוחסים לו מדגימים את רוחב פעילותו האינטלקטואלית, הדתית וההיסטורית בתוך הכנסייה הסורית-אורתודוקסית.
אנפורה (Anaphora) - נשמרה בכמה כתבי יד (שישה באוספים אירופיים), כולל אוסף תפילות המסודרות לפי סדר אלפביתי.
ליטורגיה בת 16 עמודים - מסודרת לפי האלף-בית.
המבנה הסופי של כהונת הפטריארך והטקסים שלה - תיקון ההיררכיה והטקסים הכנסייתיים (נערך חלקית במאות מאוחרות יותר).
קאנונים - אוסף של 29 חוקים קאנוניים שנחקקו במנזר מר חנניא בשנת 1166, ואחריהם 12 נוספים בשנת 1174; כמה מהם צוטטו על ידי בר הבראוס ב"נומוקנון" (Nomocanon) שלו.
סדרה (Sedra) ובוסקיוס (Busqyos) - כולל שני בוסקיוס (המנונים ליטורגיים), אחד מוקדש לקדוש בר סומא, שניהם נכנסו לליטורגיה של הכנסייה האורתודוקסית הסורית.
דרשות - אוסף גדול לימי ראשון וחגי הכנסייה; הכרוניקן של אדסה מציין שמיכאל תעתק בכתב ידו כמות עצומה של דרשות קיימות והוסיף יצירות משלו.
דרשות מטריות - שתיים בשירה, אחת על יוחנן ממרדין והשנייה על ברסומא.
אודה בת שש הברות (1159) על אישה צעירה שנרצחה בשל אמונתה בתלעפר.
אודה בת 12 הברות (1167) המשבחת את יוחנן, מטרופוליטן מרדין (מת ב-1165).
אודה בת 12 הברות בשבח הקדוש ברסומא, נשמרה חלקית (28 עמודים שרדו).
שירים קצרים, כולל אחד על הבישוף של מרדין.
כתבי הלל - כולל אחד המוקדש לדיוניסיוס בר סליבי.
וידוי של אמונה - נכתב באנטיוכיה ומופנה לקיסר מנואל הראשון קומננוס בשנת 1169.
טיעונים נגד האלביגנזים - נכתבו באנטיוכיה ונשלחו למנואל הראשון בשנת 1178, מיועדים לוועידה הלטרנית, אם כי בסופו של דבר מיכאל סירב להשתתף בה באופן אישי.
חיבור על וידוי לפני לחם הקודש - תגובה פולמוסית למרקוס אבן קונבר , כומר קופטי מהמאה ה-12 מכנסיית אלכסנדריה .
חיבור נגד סילופים של מרקוס, בנו של קנבר הקופטי - כנראה נכתב בערבית, אם כי חלק מהייחוס שנוי במחלוקת.
מכתב על שמעון סטיליטס - מיכאל משמר ומאשר את התנגדותו של שמעון לועידת כלקדון על ידי ציטוט מכתבו לקיסר לאון הראשון, כנגד טענות כלקדוניות.
תיקון לחיי מר עבאי מניקיאה - נערך בשנת 1185, תוך הסתמכות על מקורות סוריים מוקדמים יותר כמו יואנס רופוס .
שחזור הביוגרפיה של עבאי מניקיאה - נשמר בכתב יד משנת 1196 במוזיאון הבריטי.
ביוגרפיה לציון מותו של מר ברסומא.
המלצה לבר והבון (1172) - מכתב המלצה בעת שליחתו לפגישה עם נציג ביזנטי כדי לדון באיחוד אפשרי של הכנסיות לאחר הפילוג הקצר.
מיכאל הגדול הוא אחד הקדושים הנערצים ביותר בקהילה האורתודוקסית המזרחית, במיוחד בכנסייה האורתודוקסית הסורית, שם הוא זכור בזכות למדנותו, קדושתו וחוכמתו.
חגו נחגג ב-7 בנובמבר, יום השנה למותו בשנת 1199.
במלאת 800 שנה למותו של מיכאל, הכריזה הפטריארכיה הסורית האורתודוקסית של אנטיוכיה על שנת 1999 כ"שנת מיכאל הגדול".
ליטורגיה אלוהית נחגגה לכבודו של מר מיכאל רבא במנזר סנט אפרם בסיידנאיא.
למרות שתוכנן סימפוזיון של חוקרים ומזרחנים בחלב, הוא כונס בסופו של דבר בסמינר התאולוגי הפטריארכלי במנזר סנט אפרם בסיידנאיה בין ה-1 ל-8 באוקטובר 1999.
הכרוניקה של מיכאל נחשבת לחיבור ההיסטורי הרחב ביותר במסורת הסורית האורתודוקסית, ומהווה בסיס להיסטוריוגרפיה מאוחרת יותר.
תקופתו זירזה את מה שחוקרים מכנים "הרנסאנס הסורי", תקופה של תחייה תרבותית ותאולוגית בתוך הכנסייה האורתודוקסית הסורית.
מיכאל זכור גם כמשורר, קאנוניסט ומגן האמונה, שדוגמתו ממשיכה לעורר השראה בקרב מאמינים סורים אורתודוקסים לדבוק באמונתם.
בעקבות הסיפא, הכס הפטריארכלי הסורי-אורתודוקסי במרדין, טורקיה, הוקם כמושב פטריארכלי על ידי מיכאל בשנת 1166, ונשאר בה עד שנת 1924, לאחר הקמת הרפובליקה הטורקית, אז הועבר בכפייה לחומס, שבסוריה ומאוחר יותר לדמשק, שם הוא נשאר כיום כארכידיוקסיה הפטריארכלית הסורי-אורתודוקסית של דמשק .
מיכאל נחמייביץ' טל (בלטבית: Mihails Tāls, ברוסית: Михаил Нехемьевич Таль; 9 בנובמבר 1936 – 27 ביוני 1992) היה שחמטאי סובייטי-יהודי-לטבי יליד ריגה שבלטביה, אלוף העולם השמיני בשחמט.
משחקיו מלאי ההקרבות הובילו רבים לראותו כאחד מן הגדולים והמבריקים שבשחמטאי כל הזמנים.
טל, "הקוסם מריגה", כפי שהתקבע כינויו בקרב רבים מחובבי המשחק, עשה שימוש רב בתחבולות התקפיות מתוחכמות, עמוקות ומסובכות, אשר במסגרתן לא היסס לעשות שימוש מגוון בכליו, לרבות הקרבתם.
רבים מבני משפחתו של טל היו רופאים.
אביו היה ד"ר נחמיה טל, סבו היה רוקח, אחיו הגדול היה רופא ובנו הראשון רופא.
בספרו של מיכאל טל שפורסם ב-1975, "החיים והמשחקים של מיכאל טל", מתלוצץ טל על כך שמאחר שכל בני משפחתו עסקו ברפואה, החיים התנקמו בו בכך שבריאותו הייתה רופפת כל חייו.
טל נולד עם אקטרודקטיליה, כאשר הוא נולד עם 3 אצבעות בידו הימנית.
טל נחשב ליוצא דופן כבר מגיל קטן.
כבר בגיל 3 החל לקרוא והיה תולעת ספרים כל חייו.
הוא למד לשחק שחמט בגיל 8 כאשר צפה באביו משחק.
הוא השלים את לימודיו בתיכון כבר בגיל 15, והתחיל ללמוד באוניברסיטה בגיל 15.5. טל רצה ללמוד משפטים, אך במסלול לימודים של 4 שנים הוא היה מסיים את התואר בגיל 19.5, אך באותה עת בריגה לא ניתן היה לעסוק בעריכת דין לפני גיל 21.
במקום זאת בחר טל בפקולטה לספרות, וסיים את התואר בגיל 19. הוא הוסמך כמורה לספרות וגם עסק בכך במהלך קריירת השחמט שלו, כמו רבים משחקני השחמט בזמנו בברית המועצות - לצד קריירת השחמט שלו הייתה לו השכלה ועבודה נוספת.
טל היה ידוע בקרב הקולגות שלו כאדם נעים מזג, חברותי ומצחיק.
ב-1960, בגיל 24, הביס טל את מיכאל בוטביניק בתוצאה 12.5-8.5 בדו-קרב הראשון שלו על אליפות העולם בשחמט, ובכך הפך לאלוף הצעיר ביותר עד זמנו (שיא שנשבר רק כעבור כחצי יובל על ידי גארי קספרוב).
בוטביניק ניצח את טל כשנה לאחר מכן באליפות העולם ב-1961. נטען שזוהי תוצאה של הצלחת בוטביניק ללמוד את סגנונו, דרכי חשיבתו, ופעולתו של טל על הלוח.
יתר על כן, טל סבל מבעיות בריאותיות במהלך הדו-קרב החוזר מול בוטביניק, כולל פעם אחת בה הובהל לבית החולים ואושפז למשך יומיים (על חשבון ימי המנוחה).
על פי הנהלים, טל היה יכול לבקש דחייה בין המשחקים בשל בריאותו הרופפת, אך זאת בתנאי שבוטביניק יבחר את הרופא שיקבע אם טל כשיר להמשיך לשחק (על ידי שליחת מכתב לאגודת השחמט העולמית).
טל טען בספרו ("החיים והמשחקים של מיכאל טל") כי לא רצה להתעסק עם כל הניירת ורק רצה לשחק.
למרות מצבו הרפואי, טל לא השתמש בכך כסיבה להפסדו לבוטביניק במשחק החוזר באליפות העולם.
בקריירה המאוחרת שלו זכה טל להישגים רבים בשל ניתוח להסרת כליה שעבר (אליו חיכה שנים) ששיפר את מצבו הבריאותי.
טל זכה בהישג בולט כשהגיע למקום הראשון, בצוותא עם אנטולי קרפוב, ב"תחרות הכוכבים", שנערכה במונטריאול.
במהלך התחרות, הפגין טל רמת משחק גבוהה מאוד נגד רבים מטובי רבי האמנים של אותה תקופה.
בשל השפעתו על השחמטאי הלטבי-ספרדי, אלכסיי שירוב ועל שחקנים לטבים אחרים, היו שהחשיבו אותו ליוצר האסכולה הלטבית בשחמט.
טל זכה שש פעמים באליפות ברית המועצות בשחמט.
טל סבל כל חייו ממחלת כליות חמורה.
לזה נוספו מנהגיו המזיקים לעשן בתדירות תכופה, ולשתות משקאות חריפים לעיתים קרובות.
בתקופה מסוימת אף היה מכור למורפיום.
אלו הובילו, באופן כמעט בלתי נמנע, לתנודות חדות ברמת המשחק שלו.
הוא נפטר בבית חולים במוסקבה כתוצאה מאי ספיקת כליות.
מיכאל טל נישא שלוש פעמיים.
בשנת 1958 התחתן עם שולמית לנדאו, שהייתה שחקנית תיאטרון וזמרת.
לאחר הנישואין היא הופיעה תחת שם במה סאלי טל.
בשנת 1960 נולד בנם גיאורגי.
בשנת 1970 התגרשו בני הזוג.
גרושתו עלתה לארץ עם בנם בתחילת שנות ה-70. גיאורגי טל מתגורר עם משפחתו בבאר שבע ועובד כרופא שיניים.
בהמשך היה טל נשוי תקופה קצרה לשחקנית תיאטרון ממוצא גאורגי.
בשנת 1974 התחתן עם אנגלינה וחי איתה עד סוף חייו.
לבני הזוג בת בשם ז'אנה, המתגוררת ברוסיה.
מיכאל טל מול Visvaldis M Veders (ודרס היה פרובלמאי ושחמטאי חזק שזכה באליפות ברית המועצות לקבוצות כנציג לטביה), 1951
מיכאל בוטביניק מול מיכאל טל, 26.3.1960, Tal's Greatest Move !
מיכאל טל מול מיכאל בוטביניק, 21.4.1960, Who Needs Queens to Attack?
מיכאל בוטביניק מול מיכאל טל, 23.4.1960, The Impossible Checkmate!?
מיכאל בוטביניק מול מיכאל טל, 28.4.1960, Here I come!
מיכאל טל מול נונה גפרינדשווילי, 29.1.1964, Reykjavik (1964), Reykjavik ISL, rd 11
מיכאל טל מול בובי פישר, 8.4.1970, Happy Birthday Misha!
מיכאל טל מול בוריס ספאסקי, 10.3.1973, Clear Your Schedule!
מיכאל טל מול János Flesch, רב-אמן הונגרי
יעקב מיכאל חזני (קנטרוביץ) (27 ביוני 1913 – 2 ביולי 1975) היה חבר הכנסת ושר, מטעם המפד"ל.
חזני נולד בבנדין שבשלזיה (אז בקיסרות הגרמנית, כיום בפולין).
הוא למד בישיבת "תורת חיים" (ישיבת בריסק) בוורשה, והוסמך לרבנות.
כמו כן, למד חזני לימודים כלליים, ונבחן בבחינות הבגרות במסגרת אקסטרנית.
עלה ארצה ב-1932 כאשר הגיע להשתתף במשחקי המכביה ושינה את שם משפחתו, כדי שיוכל להישאר בארץ.
לאחר עלייתו לארץ עבד כפועל חקלאי, והיה מראשוני כפר יעבץ.
לאחר מכן התגורר חזני בכפר הרא"ה ובכפר אברהם והיה ממייסדי קיבוץ טירת צבי.
כמו כן היה חזני ממייסדי השומר הדתי ומפעילי החלוץ המזרחי, ופעיל ב.
חזני אף עבד במרכז החקלאי של הפועל המזרחי, ולימים כיהן כיושב-ראש המרכז.
בתפקידו זה פעל רבות להתרחבות ההתיישבות הדתית, והיה אב ופטרון להתיישבות הדתית בארץ ישראל.
חזני אף כיהן כחבר הנהלת מוסד הרב קוק בירושלים.
חזני נבחר לראשונה לכנסת השנייה בשנת 1951, וכיהן בה ברציפות עד ליום פטירתו, באמצע ימיה של הכנסת השמינית, בשנת 1975. חזני כיהן כחבר כנסת מטעם סיעת הפועל המזרחי, והחל משנת 1955, עם איחוד תנועת המזרחי והפועל המזרחי – כחבר כנסת מטעם סיעת המפד"ל.
חזני כיהן כחבר הוועד הפועל של "הפועל המזרחי" וחבר הנהלת המפד"ל.
הוא כיהן בכנסת השנייה והשלישית כחבר בוועדת הפנים, והחל בכנסת השלישית ועד הכנסת השביעית כיהן ברציפות כחבר בוועדת הכספים, והיה מעמודי התווך של ועדת הכספים, (ולאחר מכן של ועדת השרים לענייני כלכלה), וממעצבי המדיניות הכלכלית והפיננסית של מדינת ישראל.
בנוסף היה סגן יו"ר המועצה המייעצת של בנק ישראל.
לאחר הבחירות לכנסת השביעית וכינון ממשלתה השנייה של גולדה מאיר, נבחר חזני ב-22 בדצמבר 1969 לכהן כסגן שר החינוך והתרבות.
כסגן שר החינוך יישר הדורים עם השר הממונה.
כהונתו בתפקיד נמשכה מספר חודשים, ובסבב התפקידים הפנימי שהתקיים בסיעת מפד"ל לאחר פטירתו של יו"ר המפד"ל, השר חיים משה שפירא, נבחר חזני ב-1 בספטמבר 1970 לראשונה כחבר הממשלה, בתפקיד שר הסעד.
בכהונתו כשר הסעד נודעה ברבים דאגתו וחרדתו לחלשים ולחסרי האונים שבחברה הישראלית, נזקקי הסעד, ללא הבדל בין יהודים לשאינם יהודים.
כשר הסעד הנהיג גישה של סעד ממלכתי לנזקקים, בזכות ולא בחסד, והעלה, באמצעות מאבקים רבים על תקציבו, את משרד הסעד לדרגה של אחד מן המרכזיים שבמשרדי הממשלה.
בתפקידו זה, החל חזני גם לגייס מתנדבות לשירות לאומי, בשנת 1970. שנה לאחר מכן, העביר חזני בממשלה החלטה להכיר במפעל ההתנדבות של השירות הלאומי, ולעודדו.
בעקבות החלטה זו הוקמה האגודה להתנדבות בעם.
חזני אף הציע למנוע מבנות שהצהירו ולא עשו שירות לאומי את הלימוד באוניברסיטאות.
במסגרת המשא ומתן על הקמת הממשלה ה-16 בראשות גולדה מאיר, לאחר הבחירות לכנסת השמינית, היה חזני בצד של ותיקי המפד"ל שחייבו הצטרפות לממשלה.
הוא טען שאין טעם לעמוד על שינוי החוק בסוגיית מיהו יהודי וכי ישיבה באופוזיציה לא תביא לתוצאה טובה יותר.
הוא טען שמצב החירום במדינה לאחר מלחמת יום הכיפורים מחייב השתתפות בממשלה.
אולם לאחר שהושבע כחבר בממשלה החדשה הודיע שההצטרפות לממשלה הייתה טעות והתפטר ממנה ב-4 באפריל 1974. במשך כשבעה חודשים שב חזני לכהן כחבר כנסת מן המנין, ועם הצטרפותה המאוחרת של המפד"ל לממשלתו של יצחק רבין, ב-30 באוקטובר 1974, שב חזני לכהן כשר הסעד, עד ליום פטירתו.
חזני הלך לעולמו בפתאומיות באמצע נאומו, בחנוכת מרכז הסהר האדום לנשים מוכות בג'נין, הובא למנוחות בהלוויה ממלכתית בבית הקברות בהר הזיתים.
מדוכן הכנסת (בעריכת אריה האן, 1965)
הטיפול הפרלמנטרי בתקציב המדינה והפיקוח על ביצועו (1966)
מאמרים בעיתון "הצופה" בענייני דת ומדינה, חקלאות והתיישבות, חברה וכלכלה.
על שמו של השר מיכאל חזני נקרא היישוב נצר חזני בגוש קטיף, שהוקם תחילה כהיאחזות נח"ל בשנת 1973, ולקראת אזרוחה של ההיאחזות, הוסב שמה בחודש שבט ה'תשל"ז (פברואר 1977), בהסכמת ראש הממשלה יצחק רבין, לנצר חזני.
בעקבות פינוי היישוב במסגרת תוכנית ההתנתקות באוגוסט 2005, הוקם בשנת 2010 יישוב חדש באותו שם במועצה אזורית נחל שורק.
ביישוב אלון שבות שבגוש עציון נקרא על שמו רחוב ראשי, "מעלה מיכאל", כאות הוקרה על תמיכתו בהקמת היישוב.
כמו כן, נקרא על שמו של השר חזני בית הספר המרכזי להכשרת עובדים לשירותי הרווחה של משרד הרווחה, הממוקם בבניין דימול ברמת גן.
מדי שנה מעניק משרד הרווחה את פרס חזני לחדשנות בשירותי רווחה, ליחיד או צוות שהצטיינו בשיפור השירותים החברתיים.
על שמו רחובות בבאר שבע, חדרה, קריית מוצקין ובנתיבות.
מיכאל זֹהרי (9 באפריל 1898, י"ז בניסן ה'תרנ"ח – 15 באפריל 1983, ב' באייר ה'תשמ"ג) היה בוטנאי ישראלי, חתן פרס ישראל.
ידוע בזכות מחקרים יסודיים שערך על צמחיית ארץ ישראל והמזרח התיכון, וכן בשל כתיבת ספרות מקצועית המיועדת גם לקהל הרחב המתעניין בתחום.
זהרי הוא ממחבריו של המגדיר לצמחי ארץ ישראל, יחד עם אלכסנדר איג ונעמי פיינברון.
מיכאל זהרי נולד בבוברקה, על יד לבוב, שבגליציה (אז באימפריה האוסטרו-הונגרית) בשנת 1898, ועלה לארץ ישראל בשנת 1920. למד בסמינר העברי למורים בירושלים בשנים 1922–1925. בשנת 1926 נולד בנו דניאל, בהמשך גם תלמידו.
לאחר לימודיו, עבד ביחידה לבוטניקה במכון לחקלאות ולמדעי הטבע, שלימים עברה לחסות האוניברסיטה העברית בירושלים.