tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הדבר נועד להבליט את העובדה שזוהי גזירת חכמים, וכך ייזהרו שלא לשרוף תרומה וקדשים על טומאה זו.
הגזירה חלה על גויים זכרים מגיל תשע ועל הנקבות מגיל שלוש.
במספר מקומות בנביאים מבואר שגויים מקריבים קורבנות לה' בבית המקדש.
במשנה במסכת שקלים מבואר שקורבנות נדרים ונדבות מקבלים מיד הגויים ומקריבים אותם.
אולם בגמרא במסכת מנחות נחלקו רבי עקיבא ורבי יוסי הגלילי האם רק קורבנות עולה יכולים הגויים להקריב בבית המקדש (רבי עקיבא), או גם קורבנות שלמים וכדומה (רבי יוסי הגלילי).
להלכה פסק הרמב"ם שרק קורבנות עולה יכולים גויים להקריב:
קיום מצוות על ידי גוי
על אף שהגוי מצווה רק בשבע מצוות בני נח, אין איסור לגוי לקיים את כל תרי"ג המצוות.
מלבד שתי מצוות שניתנו לישראל בלבד, וגוי שיקיים אותם מתחייב מיתה:
גוי ששובת בשבת ממלאכה חייב מיתה בידי שמים, וכך אמרו בתלמוד במסכת סנהדרין:
מצווה נוספת שקיים איסור על גוי לקיים היא מצוות תלמוד תורה (מלבד דברים השייכים לשבע מצוות בני נח שחייב בהם), גוי שעבר ולמד תורה חייב מיתה בידי שמים.
וכך אמרו בתלמוד במסכת סנהדרין:
ישנה מחלוקת ראשונים ואחרונים גדולה האם מותר ליהודי למול גוי לשם מצווה אך ללא גיור.
מאז האמנציפציה והתגברות תופעת נישואי תערובת בין יהודים לגויות התעוררה שאלה נוספת בדבר מילת בני היהודים והגויות, שגררה מספר פולמוסים בעיתונים ובכתבי עת שונים בתפוצות.
גוטפריד קלר היה סופר ומשורר שווייצרי, כותב גרמנית.
קלר נולד בציריך, בנו של הנס-רודולף קלר, גלף עץ מן הכפר גלאטפלדן שבצפון קנטון ציריך, אשר מת ב-1824, כשהיה בנו בן חמש.
למוות המוקדם של האב ולרקע שממנו בא נודעו חשיבות גדולה מאוד ביצירתו של קלר.
אימו אליזבת (לבית שויכצר) התחתנה שוב כעבור שנתיים.
נישואיה השניים לא עלו יפה וב-1834 התגרשה.
בגיל שש נשלח קלר לבית הספר לעניים, ובגיל 12 נשלח לבית ספר תעשייתי.
כעבור שנה גורש מן המוסד בשל ריב בין התלמידים.
אז החל ללמוד ציור ושירת שנה אצל אומן הליטוגרפיה וציורי הנוף (ודוטות) פטר שטייגר.
בשנים 1837–1838 המשיך במסלול האמנותי, ועבר למורה רודולף מאייר, שאצלו שיפר את כישורי הציור שלו ושאיתו עבד במהלך לימודי האמנות במינכן שאותם התחיל באפריל 1840 וסיים ב-1842 ללא הצלחה.
לאחר שהותו במינכן שב לציריך, במטרה להקדיש את עצמו למלאכת השירה.
הוא פרסם את שיריו הראשונים, לקח חלק בשינויים החברתיים של זמנו (התקופה שקדמה לאביב העמים) ובשנת 1846 פרסם את אסופת שיריו.
עד שנת 1848 התגורר אצל אימו.
לאחר הכישלון במינכן זנח לחלוטין את הציור והתמקד עתה בשירה.
בתקופה זו נוצרו גם הטיוטות הראשונות ליצירתו המפורסמת ביותר, היינריך הירוק, אשר לאחר עריכה מקיפה הפך בגרסתו השנייה לאחד מרומני החניכה החשובים ביותר בשפה הגרמנית, שווה בחשיבותו ל"וילהלם מייסטר" של גתה ול"צייר נולטן" של אדוארד מוריקה.
בנוסף לכתיבה היה מעורב פוליטית, כתב טורי שירה אקטואליים והשתתף במיליציות שלחמו במלחמות הבין-קנטוניות נגד לוצרן (בשנים 1844–1845).
קלר אימץ עמדה דמוקרטית רדיקלית ותיעב את השמרנים.
בשנת 1845 עזב לחלוטין את הציור.
מעבר לסכומי הכסף הקטנים שהרוויח על כתיבתו, נתמך כספית בידי אימו.
בנוסף לאימו ולאחותו הצעירה רגולה (Regula), שאליהן היה קשור מאוד, החלו נשים אחרות לצוץ בחייו.
בשנים הבאות התאהב בשלוש נשים שונות שסירבו לחיזוריו.
בשנים 1861–1876 נדחק פועלו הספרותי לשוליים, משום שקלר היה לפקיד ממשלתי בכיר בממשלה המקומית בציריך.
בשנת 1864 שבר מותה של אימו את חיי השיגרה שלו.
בשנת 1869 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ציריך.
כעבור חמש שנים השלים את קובץ הסיפורים המצליח שלו, אנשי זלדווילה.
בשנת 1878 פרסם את "הנובלות הציריכיות" בשני כרכים, בשנת 1884 את "שיר ההגיון" ("Das Sinngedicht") ומעט מאוחר יותר את יצירתו האחרונה "מרטין זלנדר", שעניינה ביקורת חברתית נוקבת.
קלר מת ב-15 ביולי 1890 בציריך ונטמן בה בבית הקברות זילפלד (Sihlfeld).
קלר סבל כל חייו ממבנה גוף חריג.
פלג גופו העליון היה גדול, ואילו רגליו היו קצרות במיוחד.
מראהו הזה, וכן הדחיות הרומנטיות שהיו מנת חלקו, היו אולי בין הגורמים לאופיו, שתואר לא פעם כתוקפני (קלר היה מעורב בין השאר בתגרות).
היינריך הירוק, רומן אוטוביוגרפי למחצה; מהדורה ראשונה 1854. תרגום לעברית משה טמקין, עם עובד, תל אביב 1968.
אנשי זלדווילה; 1856. אחדים מן הסיפורים בקובץ תורגמו לעברית בידי מאיר מוהר, תל אביב 1983.
המשך של קובץ הסיפורים אנשי סלדווילה; 1873.
גויאבה (מספרדית Guayaba; שם מדעי: Psidium) היא סוג של צמח ממשפחת ההדסיים, המונה כ-100 מינים של שיחים טרופיים וסובטרופיים ועצים קטנים, ובהם: גויאבת התפוח, גויאבת ההר, גויאבת התות, וגויאבת קוסטה ריקה.
צמחי הגויאבה גדלים בעיקר באיים הקאריביים, באמריקה המרכזית ובצפון אמריקה הדרומית.
על אף שמקור הגויאבה במרכז אמריקה, עם הפצת הגויאבות ליתר חלקי העולם הפך הפרי נפוץ גם באזור הלבנט ובאזורים הטרופיים והסובטרופיים במזרח הרחוק.
כך למשל, הפכה הגויאבה לפרי הלאומי של פקיסטן ומיץ הגויאבות המצרי הפך למשקה נפוץ מאוד בקרב מטיילים ונופשים בחופי סיני.
במקסיקו משמש הפרי להכנת שייקים ומשקאות בתוספת אלכוהול, וכן להכנת ממתקים.
בברזיל נפוץ ביותר ה"גויאבדה", קינוח העשוי מריבת גויאבה קרושה בתבנית החתוכה לקוביות.
במזרח הרחוק מגישים את הפרי טרי עם מסלה, ובארצות הים התיכון יש העושים שימוש בגויאבה האדומה כתחליף לעגבנייה בימות החורף.
הגויאבה היא בעלת עלים נגדיים, אליפטיים ופשוטים, וגודלם נע בין 5 ל־15 ס"מ.
פרחי הגויאבה הם לבנים ובעלי חמישה עלי כותרת.
צורתו כצורת אגס, ורוחבו בין 3 עד 12 ס"מ.
לגויאבה קליפה עדינה, ריח עז, וצבעה נע בין ירוק, צהוב ואדום.
פנים הגויאבה כתום בהיר או לבן בז', והוא מכיל זרעים קשיחים רבים.
לפרי ערך תזונתי רב והוא עשיר במיוחד בוויטמינים ובברזל ובחלבון מן הצומח וצריכתו נחשבת לבריאה.
הגויאבה עשירה בוויטמין A, וויטמין B וויטמין C.
כמו כן הגויאבה מכילה כמות גדולה יחסית של פלבונואידים, ויטמין E, ויטמין K, סידן, מגנזיום, זרחן, לוטאין, קרטנים, סלניום, נחושת, אבץ, אשלגן, נחושת ומנגן - בצורה זמינה לגוף, וכן סיבים תזונתיים.
פירות הגויאבה נגועים לעיתים בזחליהם של מספר סוגי עשיים.
את צמחי הגויאבה מגדלים בארצות טרופיות וסובטרופיות רבות למען מכירת ושיווק פירותיהם.
מספר זנים מגודלים באופן מסחרי, בעוד אחרים גדלים רק באופן פראי בטבע.
צמחי הגויאבה רגישים לקור, ולכן לא ניתן לגדל אותם בכל אזור ואקלים.
במספר אזורים טרופיים, ובהם הוואי, נפוץ הצמח עד כדי כך שהוא נחשב עשב שוטה.
צמח הגויאבה הוא אחד מסוגי הפירות היחידים אשר יניבו פירות בגודל מלא אף אם יגודלו כשתילים בעציץ.
הגויאבה הגיעה לארץ ישראל בראשית המאה העשרים, והתחבבה מאוד על חלק מהצרכנים, בעיקר הערבים, שהכירו את הפרי ממצרים.
במשק היהודי ניטעה הגויאבה בכמויות קטנות, והפריצה של הענף באה לאחר מלחמת ששת הימים.
עד אז הייתה הגויאבה בעיקר עץ נוי בחצרות וגינות פרטיות.
במהלך שנות ה-40 וה-50 פיתח האגרונום אפרים בן-דב (קושילביץ') זן גויאבות המותאם לתנאי האקלים הישראלים, וקרא לו זן בן-דב על שמו.
היום נטועים בארץ כמה אלפי דונמים, רובם ככולם מהזן המקומי בן-דב, זן לבן וגדול.
בירור הגויאבה אמנם נפסק, אך עדיין יש ביקוש לזנים חדשים וטובים, שאפשר שהם נמצאים כזריעים בחצרות.
הפרי המצוי בשווקים הוא מהזן "בן-דב" בלבד.
שתלנים פרטיים ייבאו בשנים האחרונות זנים נוספים של גויאבה: תותית, ננסית, אדומה, ורודה וגויאבה חורפית.
אך לא ניטעו מטעים מסחריים מזנים אלה.
מגדלי הגויאבות נוהגים לגזום את העצים כל שנתיים גיזום חריף, על מנת לקבל פרי גדול אחיד ורב.
מרבית פירות הגויאבה מהזנים הנפוצים זני הגויאבה יבשילו בישראל בסתיו ובראשית החורף.
הזן הבן-דב הנפוץ בארץ יופיע כשקליפתו ירוקה בהירה עד צהובה ואילו זנים נוספים יבשילו בקליפה אדומה או ורודה.
מבחינת מיצוי הטעם מומלץ לחכות להבשלת הפרי על הענף בטרם קטיף, אך ניתן גם לקטוף גויאבות כאשר הן מגיעות לגודל המלא שלהן אך עוד לא רכות, וכך תהליך סיום ההבשלה של הפרי מתרחש לאחר הקטיף.
להבשלה מהירה ניתן להכניס את הפרי לשקית נייר.
הקליפה הדקה והתוכן הרך של הפרי הופכים את הגויאבה לרגישה למכות ולשריטות שהופכות לכתמים חומים.
חיי המדף של פרי בשל הם כיומיים-שלושה בקירור ביתי.
לעלי גויאבה שימוש רפואי כתרופה לשלשול, ואנשים מסוימים אף טוענים שיש ביכולתו לסייע בהתמודדות עם וירוסים וחיזוק כללי של המערכת החיסונית ואף בסיוע בהפחתת תסמיני מחלת הסוכרת.
בדרך כלל, נאכלות הגויאבות בשלמותן או מעורבבות במגוון קינוחים.
באסיה נטבלות הגויאבות במלח ואבקת שזיפים, או משמשות בתה.
גויאבות מבושלות משמשות גם בהכנת ריבות, מרמלדות, ממתקים ומיצים.
כמזון, הגויאבות נחשבות בריאות מאוד.
הגויאבה האדומה בריאה יותר, בשל האחוז הגבוה של הוויטמינים, הסיבים והערכים התזונתיים.
לגויאבות תכונות בריאותיות נוספות: האדומות שביניהן לדוגמה, נחשבות יעילות במלחמה בסרטן.
גויאבות אדומות מחליפות במקרים רבים את העגבניות ברטבים המיועדים בעיקר לאנשים הרגישים לחומציות העגבניות.
שמה התאי של הגויאבה ("פאלונג" או "פאראנג") הוא הכינוי לזנים ממוצא אירופי בתאילנד.
גויאס (בפורטוגזית: Goiás) היא מדינת מחוז בברזיל הממוקמת באזור המרכזי-מערבי וגובלת במדינת טוקנטינס מצפון, בבאהיה מצפון מזרח, במחוז הפדרלי ממזרח, במינאס ז'ראיס ממזרח ודרום מזרח, במאטו גרוסו דו סול מדרום מערב ובמאטו גרוסו ממערב.
האירופאים הראשונים שהגיעו לחלק פנימי זה של ברזיל היו חברי משלחות בנדיראנטס מסאו פאולו בסוף המאה ה-16 ובמאה ה-17. מרבצי הזהב הראשונים התגלו כבר בשנת 1592, אך בשנת 1727 גילה הסייר ברתולומאו בואנו דה סילבה מרבץ משמעותי של זהב באחד מיובליו של הנהר ארגואייה (Araguaia).
היישוב שהקים במקום, בשם סנט'אנה, הפך ברבות הימים לעיר הקולוניאלית גויאס וליו, בירתה הקודמת של המדינה.
בשנת 1748 - בעת שהגיעה הבהלה לזהב לשיאה - הפך חבל ארץ זה, שהיה ברובו עדיין בלתי נודע, למפקדה (קפיטניה) כללית, ובשנת 1824 היה למחוז של הקיסרות של ברזיל.
גויאס הפכה למדינה בשנת 1889, כששטחה כלל אז גם את טוקנטינס דהיום ועמד על כ-600,000 קמ"ר.
את גויאניה, בירתה של גויאס והעיר הגדולה בה, החלו לתכנן בשנת 1933 כעיר שתחליף את הבירה הקודמת והבלתי נגישה.
בשנת 1937 העתיקה אליה ממשלת המדינה את מקום מושבה, והיא נחנכה רשמית בשנת 1942.
חוקת ברזיל מ-1891 קבעה כי בירתה של ברזיל תועבר אל הרמה המרכזית.
בשנת 1956 נבחרה גויאס כאתר שבו יוקמו המחוז הפדרלי ועיר הבירה, ברזיליה.
מאמצע המאה העשרים החל גידול מהיר באוכלוסייתה של גויאס, שבין 1950 ל-1980 שילשה את מספרה.
פיזור האוכלוסייה לא היה אחיד, ורובה התרכזה בגויאניה וסביבותיה ובסמוך לגבול עם מינאס ז'ראיס.
ברבות השנים חשו תושבי החלק הצפוני של גויאס כי ממשלת המדינה אינה משרתת את האינטרסים שלהם.
המגמה הבדלנית, אשר טופחה גם על ידי בעלי אינטרסים כלכליים צרים יותר, הביאה לכך שבשנת 1988 הפך חלקה הצפוני של גויאס למדינת מחוז חדשה, הלא היא טוקטינס.
גויאס שוכנת כל כולה ברמה המרכזית של ברזיל, בגובה של 200 עד 800 מטרים מעל פני הים.
הרמה חוצצת בין שלוש מערכות גדולות של נהרות: מדרום היא מנוקזת על ידי נהר פרנאיבה, שהוא יובל של נהר פראנה.
ממזרח מנקז אותה נהר סאו פרנסישקו, ומצפון - נהר ארגואייה, נהר טוקנטינס ויובליהם.
בתחום המדינה עוברים נהרות נוספים, שלא ניתן לשוט בהם אלא מרחקים קצרים בכלי שיט קטנים.
מרבית שטח המדינה הוא סוואנה, הקרויה בברזיל קמפו סראדו.
לאורך הנהרות צומח יער טרופי.
בשנים האחרונות גדל היקף גידול הבקר והסויה על חשבון שטחו של הסראדו, ותוך פגיעה חמורה בחי והצומח שבו.
אקלימה של הרמה הוא סובטרופי והטמפרטורות נעות בין 26 מעלות צלזיוס בחודשים החמים ל-22 מעלות בחודשים הקרים ביותר.
העונה הגשומה מתחילה בחודש אוקטובר ומסתיימת בחודש מרץ, והעונה היבשה היא בין אפריל לספטמבר.
מאז 1860, לאחר הידלדלותם של מכרות הזהב, גויאס היא אחת המדינות המובילות בברזיל בגידול בקר.
בשנת 2000, על פי האומדן, היו בה 18 מיליון ראשי בקר, כלומר, יחס של ארבעה לכל תושב.
ככל הנראה, רק במינאס ז'ראיס ובריו גרנדג'י דו סול יש יותר ראשי בקר.
בגויאס מגדלים גם דגן, קנה סוכר, סויה, תירס, עגבניות, אורז, כותנה, מנדיוקה ושעועית.
בשנת 1999 היוותה החקלאות 21% מן התוצר המקומי הגולמי של המדינה.
מרכיב חשוב נוסף בכלכלת המדינה הם המחצבים - היא עשירה בניקל, מנגן, קובלט וברזל.
הבירה גויאניה והעיר אנאפוליס הן מרכזי תעשיית מזון ותרופות.
בשנת 1999 היוותה התעשייה 20% מן התוצר המקומי הגולמי, והשירותים 58.9%.
ההכנסה הממוצעת לנפש בגויאס היא הנמוכה ביותר באזור המרכזי - מערבי של ברזיל, והיא נמוכה במעט מהממוצע הלאומי.
גם מספר הבתים שנהנים ממים זורמים, תשתית ביוב ואיסוף פסולת - נמוכה מהממוצע הלאומי.
חלוקת קרקע בלתי שוויונית במגזר הכפרי מעוררת מתיחויות קשות בקרב התושבים.
כאמור, מזה שנים מפנים שטחים עצומים של יער את מקומם לטובת גידולים חקלאיים ושדות מרעה.
על הפגיעה בחי ובצומח יש להוסיף את סחיפת הקרקע הנגרמת מכריתת העצים.
באזור מקורות נהר האראגוואיה נוצרו שטחים עצומים של סחף עמוק, באופן שיצא למעשה מכלל שליטה.
הסחף ואובדן גדות הנהר מסכנים את אספקת המים - בעיה שמחמירה בעונת היובש הארוכה.
ערים כגויאניה, אנאפוליס ולוזיאניה פגיעות במיוחד, משום שהן מזרימות את שפכיהן לנהרות העוברים בסמוך אליהן.
דגלה של גויאס אומץ ב-30 ביולי 1919. הפסים הירוקים החוצים אותו מסמלים את האביב והפסים הצהובים - זהב.
המלבן בכחול בפינה השמאלית עליונה - את השמים, וחמשת הכוכבים את מערכת כוכבי הצלב הדרומי.
גויאניה (בפורטוגזית: Goiânia) היא בירת מדינת גויאס שבברזיל.
בעיר מתגוררים 1,201,006 (2005) תושבים, והיא ממוקמת בבקעה הפורייה של נהר מיה פונטה.
בירתה של מדינת גויאס עברה מעיר לעיר בהתאם לשינויים בכלכלתה של המדינה.
הבירה הראשונה של המדינה - וילה בואה (כיום גויאס וליו) הייתה הבירה בעת שכלכלת המדינה התבססה על חיפוש זהב בנהרות האזור.
לאחר שכלכלת המדינה עברה להתבסס על גידול בקר ועל חקלאות נוצר הצורך לבחור בירה המתאימה לשינויים אלה.
העיר תוכננה כעיר המיועדת ל-50,000 תושבים בצורה מעגלית כאשר הרחובות יצאו מכיכר מרכזית ה- Praça Cívica, בה הוקמו בניין הפרלמנט המדינתי ובניין העירייה.
בשנת 1937 נחתם הצו המעביר את הבירה מסידדה דה גויאס (Cidade de Goiás) לגויאניה, וטקס המעבר הרשמי נערך בשנת 1942 בנוכחות נשיא הרפובליקה, שרים ומושלי המדינות השונות.
שמה של העיר - גויאניה נבחר בשנת 1933 לאחר תחרות שנערכה על ידי עיתון מקומי.
בין השמות האחרים שהוצעו היו:
בשנת 1935 נעשה שימוש לראשונה בשם גויאניה בצו המושל המקים את העירייה של העיר.
בשנת 1987 אירעה בעיר תקרית גרעינית חמורה.
בנייני העיר תוכננו על יד האדריכל ארטיו קוריה לימה (Artílio Correia Lima ) בסגנון האר דקו.
בשל היותה של העיר מתוכננת, ובשל בנייתה בפרק זמן קצר (שנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20) נחשבת העיר כאחת הערים היפות בברזיל, מבחינה ארכיטקטונית, והאזור הוגדר כאזור לשימור על ידי המכון הלאומי הברזילאי למסורת היסטורית ואמנותית.
גובה העיר מעל פני הים הוא 749 מטרים.
אקלים העיר הוא אקלים טרופי לח.
הטמפרטורה הממוצעת C° 21.9. הטמפרטורות נמוכות יותר בחודשי החורף (מאי - אוגוסט): C° 18.8 עד C° 21.0. הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנמדדה אי פעם הייתה בחודש יולי בו נמדד C° 1.2. האביב (ספטמבר - אוקטובר) היא העונה החמה ביותר, בה טמפרטורות המקסימום מגיעות ל-C° 30 עד C° 36 בממוצע.
ממוצע המשקעים הוא 1,400 מילימטרי גשם בשנה.
בבחירות המוניציפליות האחרונות שנערכו בינואר 2005, נבחרו איאז רזנדה מצ'אדו (Iris Rezende Machado ) לראש עיר, ולדיבינו ז'וסה דה אוליביירה (Valdivino José de Oliveira) לסגנו.
דרכים מהירות מקשרות את העיר לברזיליה, בירת ברזיל ולסאו פאולו.
העיר אינה מקושרת למסילת רכבת.
בעיר נמצא שדה התעופה סנטה ג'נובבה (Santa Genoveva) בו עוברות טיסות פנימיות (בשנת 2003 עברו בו 717,788 נוסעים).
בעתיד מתוכננת הרחבת שדה התעופה והפיכתו לשדה תעופה בינלאומי.
בעיר מספר המכוניות לנפש הגדול ביותר בברזיל - מכונית אחת לכל שני תושבים.
בעיר מספר האופנועים לנפש הגדול ביותר בברזיל, ומספר האופנועים השנים בגודלו בברזיל (אחרי סאו פאולו).
אזור העיר הוא אחד האזורים העשירים ביותר בברזיל מבחינת תפוקת תוצרת חקלאית.
בעבר היה גידול הבקר המרכיב העיקרי של כלכלת המדינה, והוא מרכיב חשוב בכלכלה גם בימינו.
בשל מיקומה של העיר והמרחקים השווים יחסית בינה לבין ערים אחרות בברזיל, מהווה העיר צומת מסחרי, תעשייתי ותקשורתי חשוב.
כיום מתבססת כלכלת העיר על מסחר ושירותים, וכן על תעשיית ייצור מוצרי מזון רהיטים וביגוד.
באזור מגדלים כותנה, סויה וחמניות לצורך ייצור שמן.
התוצר הגולמי של העיר הוא הגבוה ביותר מבין 246 העיריות בברזיל.
ההכנסה הממוצעת לנפש בשנת 2002 הייתה 6,290 ריאל (גבוה מהממוצע המדינתי שעומד על 5,921 ריאל), ובשנת 2003 ההכנסה הממוצעת לנפש הייתה 6,601 ריאל.
מספר כלי הרכב בשנת 2004 היה:
תוצרת של בננה, קנה סוכר, קוקוס, פפאיה וסויה.
על אף שמרכזה של העיר הוא אזור בו מרובים גורדי השחקים, מרבית שטחי העיר הם למעשה בתים חד קומתיים, וביניהם חורשות רבות.
שדרות העיר כוללות צמחייה טרופית ובעיקר עצי פרי טרופיים.
30% משטחי העיר הם שטחים מיוערים.
החשוב בפארקי העיר הם הפארק הזואולוגי, פארק ואקה בראבה, פארק אקולוגיקו, בוסק דוס בוריטיס ופארק אריאאו.
פארק זואולוגיקו (Parque Zoológico): הפארק, המהווה את גן החיות של העיר, הוקם בשנת 1946 ומכיל למעלה מ-1,000 בעלי חיים.
בפארק זה עוברים חמישה נחלים, ויש בו מספר רב של אגמים.
פארק בוריטיס (Buritis Park): שטחו של פארק זה, המצוי במרכז העיר והמהווה את הפארק הוותיק ביותר בעיר, 120,000 מ"ר.
הפארק כולל מסלולי ריצה ושלושה אגמים מלאכותיים.
בפארק נמצא המוזיאון לאומנות של העיר.
פארק ואקה בראבה (Vaca Brava Park): שטחו של פארק זה 18,000 מטרים והוא כולל מסלולי הליכה רבים, וכן יער טבעי.
המרכז לחקר הנחשים (Cobra Veiga): שטחו של אזור זה 44,000 מ"ר והוא כולל מעבדות ושטחים בהם מגדלים 750 זני נחשים למטרות מחקר והכנת נסיובים למקרי הכשות.
בעיר פועלות כמה קבוצות כדורגל גדולות, כמו אתלטיקו גויאניינסה וגויאס.
בעיר נמצא אצטדיון הכדורגל סרה דורדה (Serra Dourada) הנחשב אחד מהיפים בברזיל, וכן מסלול מרוצים.
בעיר נמצאת האוניברסיטה הפדרלית של גויאס וכן האוניברסיטה הפרטית הקתולית (Universidade Católica de Goiás).
כמו כן בעיר מספר מכללות.
מספר בתי הספר יסודיים: 528.
מספר בתי ספר התיכוניים: 156.
מספר המורים בבתי הספר היסודיים: 10,433.
מספר המורים בבתי הספר התיכוניים: 3,668.
מספר המורים בגני הילדים: 1,558.
מספר האחיות בשירות הציבורי: 808.
מספר רופאי השיניים בשירות הציבורי: 659.
גוטפריד ריינהולד טרוויראנוס היה רופא וחוקר טבע גרמני.
הוא נולד בברמן ולאחר לימודים באוניברסיטת גטינגן היה מלמד באוניברסיטה המקומית.
טרוויראנוס היה מתומכי תורת ההורשה של תכונות נרכשות, אותה פיתח במקביל גם ז'אן-בטיסט דה לאמארק.
כותרת הספר הייתה אחד השימושים הראשונים במונח ביולוגיה לתיאור תחום המחקר העוסק ביצורים חיים.
גוטקס היא חברה ישראלית העוסקת בייצור בגדי ים.
החברה נוסדה בשנת 1949 על ידי לאה וארמין גוטליב וזכתה להצלחה בישראל והחל משנות ה-70 גם בעולם.
גוטקס השתמשה מאז היווסדה בחומרים חדשניים דוגמת הספנדקס וממשיכה גם היום לפתח חומרים סינתטיים חדישים.
דוגמנית הבית הראשונה של החברה הייתה תמי בן עמי.
במרץ 2013 נפתחה תערוכה "הגברת עם החרציות" במוזיאון העיצוב חולון, המספרת את תולדות התפתחות המותג ואת סיפורה של לאה גוטליב.
את התערוכה ההיסטורית אצרה אילה רז, היסטוריונית וחוקרת אופנה בישראל.
התערוכה הציגה עשרה נושאים מיצירותיה של לאה גוטליב בשנים 1998–2008 והיא משקפת את מקורות ההשראה הדומיננטיים שלה.
חברת אפריקה ישראל להשקעות רכשה את חברת גוטקס בשנת 1997, ומאז הרחיבה החברה את פעילותה למדינות נוספות.
ב-2009 נמכר חלקה של אפריקה ישראל לשותפה להשקעה, ג'ואי שוובל.
הכנסות הקבוצה (הכוללת את הרשתות זארה, פול אנד בר, מאסימו דיוטי וכריסטינה) מוערכות בכ-1.2 מיליארד ש"ח בשנת 2008.
חברת גוטקס אופנה בע"מ היבואנית של זארה מייבאת לישראל גם את המותגים הנוספים של קבוצת "אינדיטקס" העולמית בהם זארה הום, פול אנד בר, ברשקה, מאסימו דוטי (Massimo Dutti), לפטיז (Lefties),אוישו (Oysho)' וסטראדיבריוס (Stradivarius).
גוטפריד פון איינם היה מלחין אוסטרי.
הוא נודע בעיקר באופרות שלו, שניכרת בהן השפעת המוזיקה של סטרווינסקי ופרוקופייב, כמו גם השפעת ג'אז.
פון איינם נולד בברן שבשווייץ, למשפחת דיפלומט אוסטרי.
אחרי סיום לימודיו נסע לברלין, שם למד אצל בוריס בלכר והיה למנצח חזרות בפילהרמונית של ברלין.
פון איינם פגש באמצעות בלכר את אשתו הראשונה, ליאנה פון ביסמרק, וב-1946 נשא אותה לאישה.
בשנת 1953 עברו עם בנם קספר לווינה.
ליאנה פון ביסמרק מתה ב-1952. ב-1966 נשא פון איינם לאישה את הליבריתנית שלו, המחזאית והסופרת האוסטרית הנודעת לוטה אינגריש.
מלבד בווינה, עשה הזוג חלק גדול מזמנו בוואלדפירטל באוסטריה התחתית, אזור כפרי בראשיתי, שהיה מקור השראה הן למוזיקה של פון איינם והן לכתיבתה של אינגריש.
פון איינם הלך לעולמו באוברדרנבאך, מייסאו ב-1996.
בשנת 2002 קיבל פון איינם לאחר מותו תואר חסיד אומות העולם מיד ושם על עזרתו בהצלת חייו של המלחין קונרד לאטה.
גוטפריד פון שטרסבורג (גרמנית: Gottfried von Strassburg) מגדולי המשוררים הגרמניים בימי הביניים.
על חייו ידוע מידע מועט.
הוא נולד במאה ה-12. בפי בני דורו נודע בכינוי Meister G, ומכך מסיקים שהיה בן למשפחה עירונית מיוחסת.
קרוב לוודאי כי היה בעל השכלה נרחבת.
בשירתו מוזכרת אישה אותה אהב בלהט, אך היא לא נעתרה לו.
יצירתו העיקרית היא האפוס "טריסטן ואיזולט", שחיבר בשנים 1200–1210, ולא הספיק להשלים.
אפשר כי עבודתו נקטעה בגלל מותו.
שירה זו, בת כעשרים אלף חרוזים, מבוססת על האגדה הקלטית, המצויה בעיבודו של תומה מבריטן (1170?), וכתובה אצלו אנגלו-נורמנית (כ-3,000 שורות) וטבועה כולה בחותמה של שירת הטרובדורים.
בעבודתו של גוטפריד גם מוצאים קווים דומים לעיבודו של אלהרט פון אוברג, אשר התבסס על יצירתו של ברול, הכתובה בניב נורמני (כ-4,500 שורות), והיא קדם-חצרנית במידה רבה, ומתובלת בביטויים נוצריים.
האפוס של גוטפריד הושלם בידי אולריך פון טירהיים (1235?) והיינריך פון פרייברג (1300?).
גוי של שבת (מוכר גם בראשי התיבות גש"ש) הוא מונח ביהדות, המתייחס לגוי (כל אדם שאינו יהודי) שתפקידו להקל על יהודי בכך שהוא עושה מלאכות האסורות על היהודי בשבת (אחת מל"ט אבות מלאכה, תולדות שלהן, או איסור שבות).
לפי ההלכה היהודית, אסור ליהודי לחלל שבת, ואף אסור לו ליהנות מחילול שבת שחיללו עבורו.
כך גם באופן כללי אסור ליהודי ליהנות מחילול שבת של גוי שנעשה בעבורו, בין כאשר ביקש מהגוי (אמירה לנוכרי- שבות) ובין על ידי רמיזה, ואף אם הגוי עשה בשביל היהודי בלי שיבקש ממנו, אסור ליהודי ליהנות מאותה מלאכה.
ישנם מקרים מסוימים שאמירה או רמיזה לגוי מותרת בשבת, היקף ההיתר והאופנים השונים נתונים במחלוקת פוסקי ההלכה.
אחד המקומות בהם מותר ליהנות ממלאכת הגוי היא, כאשר הגוי ביצע את הפעולה למען עצמו ומרצונו החופשי, ואגב כך גם היהודי נהנה מכך.
למשל כאשר הגוי הדליק אור לצורך עצמו, מותר ליהודי ליהנות מאותו האור, ומכאן נטבע המונח נר לאחד נר למאה.
הרחבה להיתר זה באיסורי השבת שימש יהודים בקהילות רבות עד שהרחיבו את ההיתר לכך שגוי שמקבל משכורת קבועה (ולא תלויה בפעולותיו) על היותו עושה פעולות בשבת עבור היהודים, נחשב כאילו עושה לצורך עצמו.
אך בין פוסקי ההלכה לא כולם הסכימו עם הרחבה זו.
יישובים דתיים וחרדים בישראל מחזיקים גוי של שבת קבוע לכל היישוב.
בתרבות, "גוי של שבת (שיר)" הוא פזמון שכתב דן אלמגור ללחן של היהודי-רומני ריכרד שטיין, ובוצע על ידי רביעיית מועדון התיאטרון.
גויאס (בפורטוגזית: Goiás; ידועה גם כגויאס וליו (Goiás Velho), "גויאס הישנה") היא עיר במרכז מדינת גויאס שבברזיל.
גויאס העיר נוסדה ב-1727 עם גילויו של זהב באזור, והייתה לבירתה של גויאס במשך כמאתיים שנה, עד שב-1937 הועברה הבירה לגויאניה.
רבית מהבתים הקולוניאליים שנבנו בעיר בתקופת הזוהר שלה נותרו על תלם, ובשל כך הכריז אונסק"ו ב-2001 על המרכז ההיסטורי שלה כעל אתר מורשת עולמית.
כיום גויאס היא עיירה קטנה ובה כ-25 אלף תושבים.
גויאס נוסדה ב-25 ביולי 1727 בידי הבנדיראנטה ברטולומיאו בואנו דה סילבה, בעקבות גילוי זהב באזור.
הוא הקים כפר כורים קטן בשם אריאל דה סנט'אנה (Arraial de Sant'Anna), באזור של גבעות בסמוך לנהר ורמליו (Vermelho).
ב-1736 הוכרה אריאל דה סנט'אנה כעיר, ושמה שונה לווילה בואה גויאז (Vila Boa Goyaz; "העיר היפה גויאז").
באותה העת הייתה עדיין חלק מהקפיטניה של סאו פאולו.
ב-1748 כוננה הקפיטניה של גויאס, ווילה בואה גויאז הייתה לבירתה.
במחצית השנייה של המאה ה-18 התפתחה העיר במהירות, והוקמו בה מוסדות ציבור וממשל.
עם המבנים הבולטים שנבנו בתקופה זו נמנים הקאסה דה פונדיסאו (Casa de Fundição, 1750), ששימש את מוסדות הממשל שעסקו בפיקוח על הכרייה והסחר בזהב, ארמון המושל (1751), מפקדת הצבא (1751), בית כלא (Casa de Câmara e Cadeia, 1761), תיאטרון (1777) ומזרקות קריוקה ושפאריז דה קאודה.
ב-1782 אישר המושל לואיס דה קוניה מנסס תוכנית מתאר שמיושמת במידה רבה גם כיום.
לקראת סוף המאה ה-18 החלו מרבצי הזהב להידלדל, והעיר החלה לאבד מחשיבותה.
אוכלוסייתה החלה לרדת, ואת מקומה של כריית הזהב כענף הכלכלי המרכזי תפסה החקלאות.
שיאו של תהליך הירידה במעמד העיר הגיע ב-1937, כאשר הוחלט להעביר את הבירה לגויאניה, עיר מודרנית שהוקמה רק ארבע שנים קודם לכן.
גויאס איבדה אמנם מחשיבותה, אך מעבר הבירה לגויאניה אפשר לה להמשיך לשמור על צביונה ועל אופייה הקולוניאלי.
בראשית שנות ה-50 הכריז המוסד הברזילאי למורשת היסטורית ואומנותית לאומית על כמה מהמבנים בעיר כמבנים שראויים לשימור, וב-1978 הכריז המוסד על המרכז ההיסטורי כולו כאזור לשימור.
ב-2001 הכיר גם אונסק"ו בחשיבות התרבותית והארכיטקטונית של המרכז ההיסטורי של גויאס, והכריז עליו כאתר מורשת עולמית.
כלכלתה של גויאס מבוססת כיום בעיקר על תיירות ועל חקלאות.
ענפי החקלאות הבולטים הם גידול בקר (כ-240 אלף ראשים), בננות, תפוזים, לבבות דקל, אורז, שעועית, תירס, פולי סויה וחיטה.
מוזאו דאס בנדייראס (Museu das Bandeiras), הממוקם בקאזה דה קאמרה אה קאדייה, בית הסוהר לשעבר, עוסק בקורותיה של העיר בשיא תפארתה, במאה ה-18. מוזיאון נוסף העוסק בתקופה זו ומכיל חפצי אמנות וריהוט, נמצא בפלאסיו קונדה דוס ארקוס (Palácio Conde dos Arcos), לשעבר מעונו הרשמי של מושל גויאס.
בכנסיית בואה מורטה שנבנתה ב-1779 מוזיאון לאמנות נוצרית ומוזיאון נוסף נמצא בביתה של הסופרת המנוחה קורה קורלינה ומוקדש לה.
מאז 1999 נערך בעיר מדי חודש יוני פסטיבל הקולנוע FICA (Festival Internacional de Cinema e Vídeo Ambiental), בו משתתפים סרטי קולנוע מרחבי העולם העוסקים באיכות הסביבה.
האירועים לציון השבוע הקדוש בגויאס הם מהמרכזיים בברזיל.
שיאם של האירועים ביום רביעי שלפני חג הפסחא, אז כובים כל האורות בעיר, ונערכת תהלוכה המשחזרת את מאסרו של ישו, בה משתתפים אלפי אנשים הנושאים לפידים.
הרוזן גוטפריד אלכסנדר לאופולד פון ביסמרק-שנהאוזן היה בנו של הנסיך פרדיננד אשר היה נינו של אוטו פון ביסמרק הקנצלר הראשון של האימפריה הגרמנית.
גוטפריד נולד בעיר אוקלה אשר בבלגיה לבית ביסמרק.
דודו של אביו היה הרוזן גוטפריד גרף פון ביסמרק-שנהאוזן, חבר המפלגה הנאצית אשר נחשד במזימה להתנקשות באדולף היטלר הידועה כקשר העשרים ביולי.
אחותו הצעירה של גוטפריד, הרוזנת ונסה פון ביסמרק (נולדה ב-26 במרץ 1971) ידועה כדמות ציבורית בחברת יחסי ציבור בארצות הברית.
אחיו הגדול הוא הרוזן קרל אדוארד פון ביסמרק (נולד ב-16 בפברואר 1961), פוליטיקאי גרמני וחבר פרלמנט בבונדסטאג.
לגוטפריד עוד אח בשם גריגור פון ביסמרק (נולד בשנת 1964).
הרוזן גוטפריד גדל בעיקר באחוזה העתיקה של משפחתו ליד המבורג, לימים למד בבתי ספר בגרמניה ובשווייץ ורכש התמחות קצרה בבורסה לניירות ערך בניו יורק לפני שנרשם ללימודים באוניברסיטת אוקספורד אשר באנגליה, שם למד פילוסופיה כלכלה ופוליטיקה.
באוקספורד ארעה הטרגדיה הידועה, עקב מותה של יורשת תואר האצולה אוליביה קנון, בתו של הלורד פול קנון חבר הפרלמנט הבריטי.
אוליביה מתה ממנת יתר של הרואין, כאשר נמצאה ללא רוח חיים בחדרו של גוטפריד בשנת 1986. הרוזן גוטפריד הואשם בשימוש בסמים, הוא נמצא נקי מאשמה במותה של אוליביה, אך מותה רדף אותו שנים רבות.
לאחר זמן מה עזב גוטפריד את אוקספורד למכון גמילה מסמים בגרמניה, בעקבות בקשתו של אביו הנסיך פרדיננד.
לאחר סיום לימודיו באוניברסיטה בגרמניה (שם כתב עבודת תזה על מערכת הטלפון המזרח גרמנית) נסע גוטפריד לבקר באחוזת משפחתו בשנהאוזן, אשר אבדה בתקופת השלטון הקומוניסטי במזרח גרמניה, שם למד לעומק על ההיסטוריה של משפחתו.
לאחר זמן מה עבר גוטפריד ללוס אנג'לס שם עבד כמנהל בחברת טלמונדה (TELEMONDE).
ניסיונותיו לשפר את מצב החברה הסתיימו עם קריסתה בבורסה בשנת 2002.
באוגוסט 2006, נפל אנתוני קייסי, בן 41, מגובה 20 מטרים אל מותו מדירתו של גוטפריד ברובע צ'לסי בלונדון, אנגליה.
גוטפריד לא נעצר, והמשטרה מסרה כי לא נמצאו סמים בדירתו.
בעקבות פרשה זו, התקרית הלא נעימה גרמה לו לקריאת התעוררות, כי "הקללה מהעבר חוזרת אליו" לפי דבריו במדורי הרכילות של אותם זמנים.
בעיתון הלונדוני "הדיילי מייל" נטען כי התקרית ארעה בעקבות שימוש בקוקאין, ועוד כמה האשמות והסברים.
מהמשטרה נמסר כי אומנם לא נמצא אלכוהול בגופו של קייסי, אך נמצאה כמות משמעותית של קוקאין.
ב-2 ביולי 2007, נמצא גוטפריד ללא רוח חיים ליד דירתו בצ'לסי, שעמדה למכירה תמורת 5 מיליון ליש"ט.
הוא היה בן 44 במותו.
חקירה על נסיבות מותו נפתחה ב-6 ביולי.
תוצאותיה נמסרו על ידי הפתולוג סבסטיאן לוקס, אשר אמר כי גוטפריד הזריק קוקאין על בסיס שעתי יום לפני מותו, כמו כן גופו היה מלא בכמות גדולה של מורפיום.
גוי ששבת חייב מיתה הוא איסור על גוי (אדם שאינו יהודי) לשבות ממלאכה ביום השבת או ביום אחר מימי השבוע.
גוי שעבר על האיסור ושבת ממלאכה חייב עונש מוות, אך לדעת הרמב"ם בית הדין אינו מוציא לפועל את העונש, והוא כעין מיתה בידי שמים.
בתלמוד נפסק כי גוי ששבת חייב מיתה, וכמקור מובא הפסוק , שנאמר לנח ובניו לאחר המבול:
במדרש מובא האיסור בשם רבי יוסי בר חנינא, ומובאים לכך מקורות נוספים: האחד, מן הפסוק , המלמד שהשבת ניתנה דווקא "לכם" – לישראל ולא לגויים.
מקור נוסף הוא מן הפסוק .
הראשונים נחלקו מדוע אסור לגוי לשבות.
לדעת רש"י, האיסור הוא משום שישנו איסור על הגויים לנוח ממלאכה.
הפסוק שנאמר לאחר המבול, מחייב את בני האדם לעמול ולישב את העולם, ואם במשך יום שלם לא עשה הגוי מלאכה, הוא חייב מיתה.
לשיטה זו, האיסור הוא גם אם המנוחה אינה לשם המצווה או כחלק מחובה דתית, ואפילו מנוחה סתם אסורה.
רש"י מבאר שזוהי כוונתו של רבינא שאמר שהאיסור הוא אף ביום שני בשבוע, שאינו יום מנוחה לאף דת.
לעומת זאת, הרמב"ם העניק לפסק זה של ריש לקיש פרשנות האומרת כי איסור זה הוא חלק מאיסור כללי על הגוי לחדש מצוות לעצמו:
בקרב פוסקי ההלכה עלו תהיות בדינו של גר שמל ולא טבל, ונמצא במצב ביניים בין יהדות לגויות, אם ישבות יעבור בכך אולי על האיסור "גוי ששבת חייב מיתה", ואם לא ישבות יעבור על איסור על היהודי לחלל שבת.
ה"אבני ציון" מסיק כי מכיוון ששבת ניתנה במרה - עוד לפני מתן התורה, נמצא שהיא ניתנה גם לעם ישראל לפני שטבלו - לאחר שמלו, ומכאן שגר כזה שמל ולא טבל נחשב ליהודי לעניין זה.
למרות זאת הוא מסיק, כי מי שנקפו לבו יכול לחלל שבת במלאכה הנחשבת לגוי כ"מלאכה" - טרחה ועבודה יתירה, אך אינה נחשבת לכזו אצל יהודי.
הוא מסביר כי שביתה גויית אינה נקבעת לפי כללי ל"ט מלאכות שבת, אלא לפי העמל והמנוחה מיום העבודה, וכפי השביתה הגויית המקובלת.
בעל התורה תמימה נתן הסבר נטורליסטי לנושא: לדעתו כל בן אדם צריך להשתדל לעסוק בפעולות יצרניות, מפני ש"הבטלה גורמת מיתה לאדם קודם זמנו".
למרות זאת, לדעתו, יהודים שומרי שבת לא מתים קודם זמנם, כי אינם בטלים בשבת אלא עסוקים בתלמוד תורה.
בקרב פרשני התלמוד נשאלה שאלה כיצד ייתכן שגוי ששבת ביום מימי השבוע חייב מיתה, אם אין ליום זה כל קשר ליום השבת.
ומכאן הרדב"ז מוכיח שיום השבת שייך בבחינה מסוימת בכל יום שביעי הנעשה אחרי ששת ימי עבודה.
בזאת גם הוא מסביר את הנפסק בתלמוד, כי אדם שנמצא במדבר ואינו יודע מתי הוא יום השבת סופר שישה ימים ונח ביום השביעי, כברייתו של עולם.
בספרי החסידות מופיע כי מכיוון שגוי ששבת חייב מיתה, על האדם לבדוק מערב שבת ולפשפש בקרבו שלא תהיה בנפשו שום נימה גויית, שעליה נאמר "גוי ששבת חייב מיתה".
גוידו אהרן מֶנדֶס (באיטלקית: Guido Aaron Mendes; 18 באוגוסט 1876 – 19 ביולי 1965) היה רופא וגנרל יהודי בצבא איטליה, אשר התמחה בטיפול במחלות ריאה וניהל בית חולים ברומא.
כיהן כיו"ר הקרן הקיימת לישראל ברומא, מרצה לרפואה באוניברסיטת רומא ומפקח מיוחד של חיל הרפואה האיטלקי.
ממקימי בית הספר לקציני ים עבריים בצ'יויטהווקיה שליד רומא.
ב-1938 עזב את איטליה בעקבות חוקי הגזע, ועלה לארץ ישראל עם משפחתו בסוף אותה שנה אחרי התערבות מיוחדת של הוותיקן בעינינו.
היה פעיל במאבק להדברת השחפת בישראל.
אביו, משה מאוריציו מנדס, היה בנקאי מצאצאי דונה גרציה מנדס ופרנציסקו מנדס).
חונך בטובי בתי הספר האיטלקיים ומיד בסיום התיכון החל את לימודי הרפואה באוניברסיטת רומא.
הוסמך כרופא כללי בשנת 1900 ופנה להתמחות במחלות ריאה ונשימה.
לאחר כמה שנים התגייס לצבא איטליה והשתתף במלחמה האיטלקית-עות'מאנית (1911-1912) ובמלחמת העולם הראשונה בחזיתות הצפוניות.
בתחילת שנות ה-20 הועלה לדרגת רב-סרן.
במהלך המלחמה התמחה בטיפול בנפגעי התקפות נשק כימי ופעל רבות ליצירת שיטות טיפול חדשות בתחום זה.
במהלך המלחמה יצר קשרים אמיצים עם גורמים בכירים בוותיקן והצלב האדום.
בשנת 1926 נתבקש לעזוב את הצבא זמנית כדי לנהל את בית החולים למחלות ריאה ברומא.
במהלך כהונתו קצר שבחים, הצלחה ועיטורים מהוותיקן וגורמים בממשל האיטלקי.
הוביל את הקמתה של שרשרת בתי חולים ומרפאות לטיפול בשחפת.
ב-1936 הועלה לדרגת גנרל בצו מיוחד של בניטו מוסוליני ומונה לאחד משלושת המפקחים הבכירים של חיל הרפואה האיטלקי.
כאות כבוד לפועלו מונה על ידי האפיפיור ל"רופא הכס הקדוש".
מעט לפני חקיקת חוקי הגזע באיטליה התפטר מנדס מתפקידו כמנהל בית החולים.
מאוחר יותר הסביר את הרקע להתפטרותו בכך שלא היה יכול למלא את תפקידו במדינה שבה מתבצעת רדיפה על רקע גזעני.
ב-1938 זומן אל האפיפיור פיוס השנים עשר, שהיה חברו לכיתה מימי בית הספר.
האפיפיור יעץ למנדס ומשפחתו לעזוב את איטליה לפני שלא יוכלו לצאת מגבולותיה.
מנדס מצדו ביקש לקבל אשרות כניסה מיוחדות לארץ ישראל.
אשרות אלו הושגו על ידי מעורבותו של אווג'ניו פאצ'לי, לימים האפיפיור פיוס השנים עשר, ומונסיניור מונטיני, שלימים היה למזכירו האישי של פיוס השנים עשר.
בזמן ההמתנה לאשרות התגוררה משפחת מנדס במשך כחצי שנה בשווייץ.
לאחר העלייה לארץ בשנת 1939, התגוררה משפחתו של מנדס בגדרה, שם ניהל בין השנים 1940–1948 סנטוריום לטיפול בשחפת, אשר הקים בשנת 1929 הדוקטור אריה בן גפן.
בשנות ה-40 עבר עם משפחתו לרמת גן.
שם התגורר עד פטירתו בשנת 1965.
לאורך שנות שירותו הציבורי היה מנדס פעיל בארגונים ציוניים ומונה כיו"ר הקרן הקיימת לישראל עד שעזב את איטליה.
גולת הכותרת בפעילותו הציונית הייתה הקמתו של בית ספר לקציני ים עבריים בצ'יויטהווקיה, נמל על חוף הים ליד רומא.
בבית הספר הזה אשר קלט יהודים מכל רחבי העולם, הוסמכו רבים מקציני חיל הים בראשית דרכו, כולל מפקד חיל הים האלוף שלמה אראל, המספר על כך בספרו "לפניך הים".
כדי לקבל את אישור השלטונות באיטליה להקמת בית ספר יהודי לקציני-ים, ניצל הגנרל, פרופ' מנדס את קשריו האישיים עם ראש ממשלת איטליה, מוסוליני.
מוסוליני אשר האמין בכישרון וביכולת של העם היהודי, חשב כי קשריו יעזרו לו בבוא היום בהגשמת חלומו לחידוש האימפריה הרומית.
פרופ' גוידו מנדס ובנו ד"ר מאור מנדס התמחו בטיפול בשחפת בשיטת מונלדי, אחת היחידות שהביאה לריפוי לפני המצאת האנטיביוטיקה.
עם עלייתו ארצה הקים פרופ' מנדס בגדרה בית חולים לטיפול בשיטה זו, בבית חולים זה הבריאו מאות חולי שחפת.
מנדס נפטר ברמת גן ביולי 1965, בגיל 89. נקבר בבית העלמין קריית שאול
הותיר את אשתו, ג'וליה לבית פלשל, שלה היה נשוי מ-1911, שני בנים: ד"ר מאור (מאוריציו) מנדס (רופא למחלות ריאות) וד"ר מאיר (מריו) מנדס (מומחה לחוק הכנסייתי, פקיד בכיר במחלקה הנוצרית במשרד הדתות, וקודם לכן מזכיר נשיא המדינה יצחק בן-צבי), ונכדים.
אלמנתו ג'וליה נפטרה כעבור כשנה וחצי ונקברה לצדו.
רחוב ברמת גן קרוי על שמו.
גויאבות הוא סרט ילדים קומי ישראלי אשר צולם בשנת 2014 ויצא לבתי הקולנוע ב-2 ביולי 2015. בסרט מככבים נאיה פדרמן, מיכאל גולן, חנה לסלאו, יובל המבולבל, הדוד חיים, מאיר סוויסה ויהורם גאון.
את הסרט ביים קובי מחט, שכתב את התסריט ביחד עם אלון גור אריה.
את הסרט הפיקה חברת סרטי יונייטד קינג בשיתוף עם חברת הילה ערן הפקות.
בבניין המשותף שבמועצה המקומית הקטנה גרות שלל דמויות מצחיקות ומשונות, אנושיות ובובות: פרצ'יק (בדיבוב של צביקה פורמן) הבובה המשמש כאב הבית וכמספר הסיפור, הספר ג'ובאני (יובל שם-טוב), ירדוס החופף (בובה בפאניקה תמידית) והכלב שליכטה, שכנה רכלנית, ג'ורנו (רון קופמן) העובד בסופר השכונתי, וגם דייר מסתורי שאף אחד לא ראה מעולם.
השאיפה הגדולה של היישוב הצנוע היא להפוך לעיר.
זה גם יקרה ממש בקרוב, כשמניין התושבים יגיע סוף סוף ל-10,000 איש.
כדי לדעת על מועד ההגעה למספר הנכסף, הציבו את השומר בוריס (יהורם גאון) בכניסה ליישוב, שמשייה צבעונית ורק חול וחול מסביבו, הוא עומד ליד קאונטר ידני ומוסיף מספר עבור כל תושב שעובר לגור ביישוב.
אל הקלחת המשותפת עוברת משפחה חדשה זוג הורים (עודד מנשה ועדן הראל) עם בתם בילי (נאיה פדרמן), ילדה שובבה ומצחיקה שנהנית לגלות את הפינות הקסומות בבניין המשותף ובעיקר את עץ הגויאבות, שבתחתיתו ערסל ועל ענפיו בית עץ.
טוביה אבן צור (מאיר סויסה) ראש המועצה העשיר שגר בבית הסמוך הוא חסר חוט שדרה אמיתי אבל העוזרת האישית שלו, קונטסה (חנה לסלאו) שונאת את העץ שפירותיו גדלים ממש בביתו של ראש המועצה.
קונטסה מחליטה שאת העץ ה"מזלזל" יש לעקור.
בנוסף לכל הצרות האלה, בתור התינוקת הראשונה שנולדה ביישוב, היא גם מרגישה שמן הראוי שלעיר החדשה יקראו על שמה, ושוכרת את דוד חיים (חיים אוסדון) שיעקור את העץ.
במהלך הסרט נלחמת בילי בהחלטות ראש המועצה ועוזרתו האישית כדי להשאיר את העץ על תילו, וסוחפת אחריה במחאה חברתית את דיירי הבניין והמועצה כולה.
הניצחונות הקטנים של בילי במאבק מביאים את קונטסה העוזרת האישית להסלמת הפעילות נגד העץ והדיירים.
בוריס, השומר בכניסה, מגלה שבמקום לעבור ליישוב תושבים דווקא עוזבים והחלום על עיר עתידית הולך ונגוז.
בילי מגלה שכדי לשמור על העץ נחוץ מאבק אמיתי.
במהלך הסרט היא מוצאת גם חברות אמיתית עם אסף (מיכאל גולן גלמי), האחיין של טוביה אבן צור, למורת רוחה של משפחתו.
בסוף הסרט מתגלה הדייר המסתורי שהוא בעצם אחיה הבכור של קונטסה, לופו, ואז לבילי נולד אחיה הקטן שהוא התושב ה-10,000 של תל גויאבה.
התושבים הופכים את היישוב לתל גויאבה על שם עץ הגויאבות, שניצל על ידי בילי ואסף.
כשהוא מציע לבילי בייגלה היא מסרבת לאכול אותו כי היא לא אוהבת שומשום.קונטסהחנה לסלאוהנבלית הראשית בסרט, מזכירתו של טוביה אבן צור ראש המועצה.
היא התינוקת הראשונה שנולדה, והיא רוצה לכרות את עץ הגויאבות כדי לבנות עיר עם גורדי שחקים וכביש מהיר כדי שהעיר יקרה על שמה.
בתחילתו של הסרט, בוריס סופר ארבעה אנשים (עודד, עדן, בילי והעובר).
בסופו, עדן ועודד מספרים לבילי כי נולד התינוק, אשר נספר כתושב ה-10,000. וכך, נספר התינוק פעמיים והספירה אינה תקינה.
לעומת זאת, בסוף הסרט, נספר גם לופו, אחיה התאום של קונטסה, והספירה הפכה לתקינה.
על פי דו"ח שפרסם אמציה סמקאי, יו"ר עמותת "בצדק", במהלך שנת 2015 צפו בסרט זה 61,423 צופים בבתי קולנוע ברחבי הארץ.
גויאבה תותית (שם מדעי: Psidium cattleyanum, ידועה גם כגויאבת התות) היא מין של עצים בעלי פרחים ממשפחת ההדסיים.
שמו המדעי של המין נקרא על שם חוקר הפרחים ויליאם קאטלי.
הגויאבה התותית היא עץ קטן (עד 4 מטרים) המניב פירות בעלי טעם הדומה במעט לתות שדה.
הגויאבה התותית היא קרובת משפחה מאותו הסוג של הגויאבה המצויה (Psidium guajava), אך פירותיה בעלי ריח עדין יותר, קטנים יותר ומתוקים יותר.
לעומת הגויאבה המצויה, התותית אינה אלרגנית.
לגויאבה התותית שני מופעים: בעלי פירות צהובים ובעלי פירות אדומים.
שני המופעים הם זנים מתורבתים של אותו המין, וידועים כגויאבה תותית אדומה וגויאבה תותית צהובה.
הגויאבה התותית גדלה באופן טבעי בברזיל.
היא מין פולש במקומות בעלי אקלים טרופי או ממוזג, ומהווה איום אקולוגי בהוואי, שם הצמח מתרבה ללא עצירה.
במקומות אחרים כגון אוסטרליה הצמח הפך להיות חלק מהחורש הטבעי עקב התרבות של פליטי תרבות.
ניתן לאכול את הפרי בשלמותו עם הקליפה, אך ניתן גם לקלות את גרעיניו כדי להכין משקה דומה לקפה ולחלוט את עלי העץ לחליטת צמחים.
גויאבה מצויה (שם מדעי: Psidium guajava; ידועה גם בתור גויאבה או גויאבה צהובה וגויאבת התפוח) הוא מין עץ פרי ממשפחה ההדסיים.
הגויאבה המצויה היא פרי טרופי שמוצאו באזור האיים הקאריביים ומרכז ודרום אמריקה.
הגויאבה המצויה גדלה באזורים רבים בעולם בעלי אקלים טרופי, סובטרופי או ממוזג כגידול חקלאי.
זנים מתורבתים רבים, עם שוני בגודל ובצבע הקליפה ובשר הפרי.
קיימים זני גויאבה עם פירות בגודל אגס מצוי, וכאלו הקטנים רק במעט מאשכולית.
עצי הגויאבה מואבקים בעזרת דבורים.
גויאבות הם צמחים בעלי גדילה מהירה, וצמח שנבט מזרע עשוי לתת פרי תוך שנתיים בלבד.
אף על פי שזריעים נותנים לרוב פרי אכיל, ריבוי וגטטיבי כגון ייחורים והרכבות נפוצות הרבה יותר, על מנת להבטיח את איכות הפרי.
צמיחתם המהירה של הגויאבות הפכה אותם לפולש באזורים רבים בעלי אקלים טרופי או סובטרופי, והם מהווים איום אקולוגי על אזורים סגורים כגון איי גלאפגוס.
הפרי של הגויאבה המצויה הוא צהוב קליפה עם בשר פרי חיוור ובו גרעינים לבנים.
עם זאת, יש זנים עם בשר ורוד ואף אדום, והקליפה יכולה לנוע בין ירוק, צהוב ואדום.
לפירות ריח חריף הייחודי להם.
פירות הגויאבה נמכרים למאכל, ובמקומות מסוימים בהוואי משתמשים בנצרי הענפים כחומר בעירה למטרת עישון נתחי בשר, או להרחקת חרקים.
למרבית חלקי צמח הגויאבה יש שימושים ברפואה עממית, לטיפול בבעיות מעיים או גירויי עור.
גויאבת קוסטה ריקה (שם מדעי: Psidium friedrichsthalianum, ידועה גם כקאס או גויאבת הקאס) היא מין של עצים בעלי פרחים ממשפחת ההדסיים.
המין קרוי על שם מקום גידולו, אך הוא גדל בטבע גם במקומות אחרים באמריקה כגון גואטמלה וניקרגואה.
הפרי משמש כגידול חקלאי במדינות מרכז אמריקה, וטעמו החמצמץ מתבל משקאות וריבות.
גובה העץ נע בין כמטר וחצי ועד מספר מטרים.
הפירות מבשילים בחורף, גודלם דומה לשזיף, קליפתם צהובה וכוללת פימה אופיינית והם מכילים גרעינים.
בשר הפרי חמוץ עד מתוק, תלוי בזן.
גויאבת קוסטה ריקה היא המרכיב העיקרי בתרכיז פרסקו-דה-קאס, שמשמש כבסיס לקוקטיילים ומשקאות קלים בקוסטה ריקה.
ניתן לגדל את העץ כגידול ביתי, בתנאים של שמש מלאה ולחות המתאימה לצמח סובטרופי.
גם עץ קטן יחסית הגדל בעציץ יכול להניב פירות.
גויאס (פורטוגזית: Goiás Esporte Clube) הוא מועדון כדורגל ברזילאי המייצג את העיר גויאניה שבברזיל.
המועדון הוקם בשנת 1943 ושיחק באליפות גויאס.
במהלך השנים הוא זכה 27 פעמים באליפות גויאס.
בשנת 1973 הוא לראשונה העפיל לליגה הבכירה בברזיל.
במרוצת השנים הקבוצה ירדה מספר פעמים לסרייה ב', אך הייתה חוזרת תוך מספר עונות לליגה הבכירה.
בשנת 1990 הקבוצה זכתה במקום השני בגביע ברזיל.
בשנת 2005 הוא הגיע למקום השלישי בליגה הבכירה.
גוטפריד פוקס היה שחקן כדורגל גרמני-יהודי, ששרד את השואה.
היה השחקן היהודי הראשון ששיחק בנבחרת גרמניה בכדורגל.
מחזיק עדיין בשיא השערים שנכבשו במשחק אחד (10 גולים) שכבש במשחק של נבחרת גרמניה מול נבחרת רוסיה בשנת 1912.
גוטפריד פוקס נולד בקרלסרוהה למשפחה אמידה בת חמישה ילדים (ארבעה בנים ובת אחת).
אחיו הבכור הוא ריצ'רד פוקס, מלחין ואדריכל.
התחיל את קריירת הכדורגל שלו בשנת 1899 במועדון הכדורגל דיסלדורף (Düsseldorfer SC 99), הקיים עד היום.
בשנת 1907 פוקס ומועדון הכדורגל דיסלדורף זכו באליפות מערב אירופה.
בהמשך הצטרף למועדון הכדורגל של קרלסרוהה (Karlsruher FV), שגם קיים עד היום.
פוקס היה חלק מ"שלישיית המחץ" המפורסמת של הקבוצה שכללה גם את פריץ פרדרר ויוליוס הירש (יהודי גם הוא).
בשנת 1910, בגיל 21, זכה עם קבוצתו באליפות דרום גרמניה ובאליפות גרמניה לאחר ניצחון על הולשטיין קיל.
ב-23 במרץ 1911 הפך לכדורגלן היהודי הראשון בנבחרת הלאומית של גרמניה.
ב-1912 זכה עם נבחרת דרום גרמניה בגביע המלכותי.
ב-23 בנובמבר 1913 שיחק בפעם האחרונה בנבחרת הלאומית של גרמניה נגד נבחרת בלגיה.
כמו שאר אחיו, התנדב לצבא הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה.
שירת כקצין תותחנים ונפצע כמה פעמיים.
למרות הפציעות פוקס חזר לשחק בקרלסרוהה לאחר המלחמה, וסיים את קריירת הכדורגל שלו בשנת 1920.
בשנת 1928 עבר לברלין עם משפחתו, שם עסק במסחר בעץ.
בעקבות חוקי נירנברג נמחקו כל שיאיו מכל הסטטיסטיקות של הכדורגל הגרמני.
בברלין הצטרף למועדון הטניס המקומי של ניקולאי-זה, אך סולק ממנו בשנת 1935 בשל היותו יהודי.
בשנת 1937 משפחתו החליטה לעזוב את גרמניה הנאצית לצרפת.
בשנת 1939 נעצר פוקס בצרפת בשל אזרחותו הגרמנית.
כאשר גרמניה הנאצית פלשה לבלגיה, פוקס ומשפחתו ברחו לקנדה דרך בריטניה.
בקנדה שינה את שמו לגודפרי א.
פוקס הלך לעולמו בקנדה בשנת 1972 מהתקף לב.
ב-2012 התקיימה פגישה בין צאצאיו של פוקס לצאצאיו של יוליוס הירש, חברו היהודי לקבוצת קרלסרוה.
ב-2013 מועצת עיריית קרלסרוהה, עיר הולדתו, חנכה כיכר על שמו בסמוך לאצטדיון הכדורגל הישן שבו שיחק.
דמותו הונצחה בתערוכה "מכוכבים לנרדפים".
גוי של שבת הוא פזמון שכתב דן אלמגור ללחן של היהודי-רומני ריכרד שטיין, ובוצע על ידי רביעיית מועדון התיאטרון.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הלחין ריכרד שטיין שיר שנקרא "מזחלת עם פעמונים" למילים של המשורר היהודי-רומני ליביו דלאנו.
השיר יועד למריה טנאסה, שבחרה לבסוף לא להקליטו.
בשנת 1947 הזמר הרומני ז'אן מוסקופול עזב את המדינה בגלל רדיפות המשטר הקומוניסטי.
כמועסק ברדיו אירופה החופשית הוא יצר אוסף של שירים בהם ביקר את הרשויות הסובייטיות, מנהיגי המשטר ברומניה וכנגד ברית המועצות.
שניים מהשירים היו במנגינת "מזחלת עם פעמונים"
בשנת 1949 הקליטה את השיר הזמרת מריה לטרצו בגרסה שונה מהמקור.
בהקלטה זו לא ניתן הקרדיט לשטיין.
בשנות ה-60 הקליט את השיר בלה הגיטריסט (שמו המקורי ברנרד דולצר) בגרסה הדומה מאוד למקור.
גם על עטיפת התקליט הזה לא ניתן הקרדיט לשטיין.
הגיטריסט האמריקאי לס פול הוציא בשנת 1953 את השיר "Johnny Is The Boy For Me" עם הלחן של שטיין.
רביעיית מועדון התיאטרון ביצעה גרסה עברית לשיר, שכתב דן אלמגור, וידועה בפזמון "ג'וני איז א גוי פור מי".
בגרסה זו מסופר על ג'וני אשר מתפקד כגוי של שבת, המבצע מלאכות האסורות על פי ההלכה, עבור יהודים.
כך, עובד ג'וני במפעלי נייר בחדרה, אשר פועלים בשבת, בשל אי היכולת להפסיק את פעולת המכונות בסוף השבוע.
בנוסף מייצר בשבת סוכר, בשבת חולב פרות, ומכבה את הנרות.
פעולה נוספת שמבצע גונ'י היא קניית חמץ לפני חג הפסח.
בשנת 1988 ביצעה ירדנה ארזי את השיר "רוח ואש" ללחן של שטיין, עם מילים שכתב אהוד מנור, עבור אלבומה "נשמה צוענית".
דן אלמגור כתב עבור "מועדון התיאטרון" את רוב ההצגות והפזמונים.
השיר הופיע בתוכנית השנייה של הרביעייה שנקראה "דתיאה", ועסקה במתח בין חילונים לדתיים.
הפתיח של השיר בביצוע רביעיית מועדון התיאטרון מתחיל במילים ביידיש.
יוֹהַן גוֹטְפְרִיד קִינְקֶל היה משורר גרמני שנודע גם בפעילותו המהפכנית ובריחתו מבית הכלא הפרוסי בשפנדאו בעזרת חברו קארל שורץ.
הוא נולד ב (כיום חלק מבון).
לאחר שלמד תאולוגיה בבון ובברלין, הוא התמקם בבון ב-1836 בתור מורה פרטי לתאולוגיה, הפך למנהל בבית הספר התיכון שם, והיה לזמן קצר עוזר מטיף בקלן.
הוא שינה את דעותיו הדתיות, נטש את התאולוגיה ונשא הרצאות על תולדות האמנות, שבהן התעניין במסע לאיטליה בשנת 1837. בשנת 1843 נשא לאישה את (1810–1858), סופרת, מלחינה ומוזיקאית.
שסייעה לבעלה ביצירתו הספרותית ובפעילותו המהפכנית.
ב-1846 מונה לפרופסור שלא מן המניין לתולדות האמנות באוניברסיטת בון.
ב-1848 הוא יסד עם אשתו ועם קארל שורץ עיתון, "בונר צייטונג" (Bonner Zeitung), שהיה מוקדש בעיקר למעקב אחר פעילויות מהפכניות, אך גם סיפק את החומר המסורתי כגון ביקורות מוזיקליות ותיאטרוניות שאנשים ציפו אז מעיתון בשירות מלא.
קינקל הצטרף למרד המזוין ב ב-1849, והאמין שהוא פועל באופן חוקי תוך ציות להנחיות האספה הלאומית של פרנקפורט.
בקרב הוא נפצע ונעצר ובהמשך נידון למאסר עולם.
בסופו של דבר הוא הועבר לכלא שפנדאו בברלין, שם חברו ותלמידו לשעבר קרל שורץ עזר לו להימלט מהכלא בשפנדאו ולהגיע ללונדון באנגליה בנובמבר 1850.
בלונדון הוא הצטרף לברית הקומוניסטים.
מאוחר יותר הוא הסתבך עם קבוצת - בתוך הברית ויצא נגד קרל מרקס ופרידריך אנגלס תוך יצירת קרע בתוך ברית הקומוניסטים.
קינקל ביקר בארצות הברית כדי לגייס כספים ל"הלוואה לאומית גרמנית" שנועדה לממן פעילויות מהפכניות בגרמניה.
אף על פי שהוא התקבל בהתלהבות, ונפגש עם הנשיא מילרד פילמור, הוא גייס מעט מאוד כסף.
הוא חזר ללונדון ב-1853, לימד גרמנית ודיבור בפני נשים, והרצה על ספרות גרמנית, אמנות ותולדות התרבות.
ב-1858 ייסד את העיתון הגרמני הרמן (Hermann).
יוהאנה קינקל נפטרה בסוף 1858 כאשר נפלה או השליכה את עצמה מהחלון.
בשנת 1860 נישא קינקל למינה אמיליה אידה ורנר (Minna Emilia Ida Werner), בת קניסברג שהתגוררה בלונדון.
ב-1863 הוא מונה לבוחן באוניברסיטת לונדון ובבתי ספר אחרים באנגליה.
ב-1866 קיבל פרופסורה לארכאולוגיה ותולדות האמנות בפוליטכניקום בציריך, שם נפטר 16 שנים מאוחר יותר.
הוא מעולם לא הצליח לחזור לגרמניה.
האנציקלופדיה אמריקנה משנת 1920 משערת שכנראה הייתה זו אהבתו לארץ הולדתו שהביאה אותו לציריך.
המהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה העריכה שהפופולריות של קינקל לא הייתה פרופורציונלית ביחס לכישרונו.
בריטניקה אפיינה את שירתו כאל הסוג הסנטימנטלי המתוק שהיה באופנה בגרמניה באמצע המאה ה-19.
הספר Gedichte ("שירים") של קינקל הופיע לראשונה ב-1843, והתפרסם בכמה מהדורות.
יצירותיו הטובות ביותר היו הרומנסה בחרוזים Otto der Schütz, eine rheinische Geschichte in zwölf Abenteuern ("אוטו הקלעי, סיפור מחבל הריין בשתים עשרה הרפתקאות"; 1846), שעד 1920 התפרסם במעלה מ-100 מהדורות, ו-Der Grobschmied von Antwerpen ( "הנפח מאנטוורפן"; 1868).
גוטפריד פון קראם היה טניסאי גרמני.
הוא זכה במקום ראשון באליפות צרפת הפתוחה, באליפות וימבלדון ובאליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס.
גוטפריד פון קראם נולד בשנת 1909 באחוזה משפחתית בסקסוניה למשפחה אצילה וגדל בטירת ברוגן.
הוא היה קרוב משפחה של ברנהרד, נסיך ליפה-ביסטרפלד.
הוא התחיל לשחק טניס בגיל 10.
בשנת 1932 פון קראם נכלל בנבחרת גביע דייוויס של גרמניה וניצח באליפות גרמניה.
בשנת 1934 פון קראם ניצח בתחרות הגברים באליפות צרפת הפתוחה.
באליפות וימבלדון הוא שיחק בגמר 3 פעמים אך לא זכה בתואר.
באליפות ארצות הברית הפתוחה הוא שיחק בגמר בשנת 1937.
בתחרות זוגות גברים פון קראם היגע לגמר 1938 באליפות אוסטרליה הפתוחה, ניצח בשנת 1937 באליפות צרפת הפתוחה, היה בחצי גמר 1933 ו-1937 באליפות וימבלדון וניצח בשנת 1937 באליפות ארצות הברית הפתוחה.
בתחרות זוגות מעורבים פון קראם ניצח באליפות וימבלדון בשנת 1933.
פון קראם היה פופולרי מאוד בגרמניה אך סירב להיות חלק מהתעמולה הנאצית.
בשנת 1938 הוא נעצר והואשם בקשר אינטימי עם השחקן היהודי מנאסה הרבסט.
בסופו של דבר הוא נשפט לשנת מעצר.
חברו גוסטב החמישי, מלך שוודיה לחץ על הגרמנים לשחרר אותו.
פון קראם חידש את פעילותו בטניס אך בשנת 1940 אסרו עליו הרשויות להשתתף בתחרויות בין-לאומיות.
במאי 1940 פון קראם גויס לורמאכט.
למרות תואר האצולה הוא החל את שירותו כחייל פשוט.
הוא שוחרר מהצבא בשנת 1942.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה חזר פון קראם להתחרות, וניצח באליפות גרמניה בשנים 1948 ו-1949 כאשר היה בן 40.
לאחר פרישתו כיהן בתפקידי ניהול באיגוד הטניס הגרמני.
בנוסף לכך היה איש עסקים.
בשנת 1976, במהלך נסיעת עסקים למצרים, נהרג פון קראם בתאונת דרכים.
בשנת 1977 נכלל גוטפריד פון קראם בהיכל התהילה של הטניס.
גּוּיוּק חַאן (Güyük Khan; 1206–1248) היה החאן הגדול השלישי של האימפריה המונגולית ושלט בין השנים 1246 ל-1248. גויוק היה בנו של אוגדיי חאן ונכדו של ג'ינגיס חאן.
גויוק החל את דרכו כמפקד צבאי תחת שלטונם של ג'ינגיס ואוגדיי, בתפקיד זה הצטיין כאשר כבשו הכוחות שבפיקודו ב-1233 את ממלכת פוקסיאן-וואנו הגורג'נית.
גויוק כמו גם קרובי משפחתו האחרים כדוגמת באטו, היה שותף בפלישה המונגולית לרוסיה ואירופה.
המערכה באירופה: אביו של גויוק – אוגדיי חאן – נתן את הפיקוד על הצבא לסובוטאי שהיה המפקד המוכשר ביותר בצבא המונגולי ולבאטו שהיה בנו של ג'וצ'י, הבכור בין בניו של ג'ינגיס חאן שהעניק לגוצ'י וצאצאיו את כל השטח שנמצא מערבית להרי אורל וצפונית ל.
מכיוון שאירופה נכללת בתחום השליטה העתידי של צאצאי ג'וצ'י והעובדה שבאטו היה הבכור בין נכדיו של ג'ינגיס חאן (דבר בעל משמעות גדולה אצל המונגולים), החליט אוגדיי חאן לתת הפיקוד על הצבא לבאטו.
גויוק שרת כמפקד בצבא תחת פיקודו של באטו וסובוטאי, דבר שהכעיס אותו מאוד מכיוון שהוא היה בנו של החאן ולכן ציפה להוביל את הצבא.
לאחר שהמונגולים כבשו את רוסיה, פרץ ויכוח בין בניו של אוגדיי חאן, גויוק ובורי לבין באטו שבמהלכו העליבו השניים את באטו שבתגובה שלח רץ אל אוגדיי חאן להודיע לו על ההצלחה במערכה ברוסיה ועל התנהגות בניו של אוגדיי חאן כלפיו.
אוגדיי שרתח מזעם על גויוק קרא לו לשוב מיד למונגוליה ושם הוכיח אותו על התנהגותו, שלל ממנו את צבאו (ולפי כמה סברות גם את זכותו למשול אחרי מותו של אוגדיי) וגזר עליו להישאר בנחלתו שבמערב סין, בעוד הצבא המונגולי ממשיך במסע המלחמה לתוך אירופה.
עם מותו של אוגדיי, הופסקה המערכה באירופה וכל הנסיכים המונגולים נקראו לשוב למונגוליה כדי לבחור חאן חדש.
הצבא באירופה שעמד בשערי וינה קיבל את ההודעה על מותו של אוגדיי והמערכה הופסקה בפתאומיות כאשר כל הנסיכים, חוץ מבאטו, חזרו למונגוליה.
באטו התמקם בשטח שבין הוולגה לקייב, הקים באזור זה את הממלכה המונגולית אורדת הזהב, וביסס בה את כוחו וצבאו.
באטו ניסה למשוך זמן ולדחות את עלייתו של גויוק לשלטון בכך שלא הגיע למונגוליה כדי לבחור חאן חדש (לפי הוראותיו של ג'ינג'יס חאן היה על כל הנסיכים להתכנס ולבחור חאן).
בתקופת זמן זו קיבלה על עצמה אלמנתו של אוגדיי חאן, טורגנה ח'אטון את השלטון בפועל למשך חמש שנים, בהם פעלה לקידום מעמדו של גויוק.
לבסוף החליט באטו לשלוח את אחיו הצעיר להצביע במקומו.
ב-1246 התמנה גויוק לחאן הגדול.
שלטונו של גויוק היה רעוע וקצר מועד.
על אף הצלחות יחסיות בחזית הסינית נגד שושלת סונג וכיבוש איראן, הוא התמודד עם בעיות פנים בדמות באטו וקרוביו, ועם חוסר פופולריות.
ב-1248 זימן גויוק את באטו למונגוליה, במה שרבים מפרשים כתחבולה שנועדה לאסרו.
תוכנית זו לא יצאה אל הפועל – גויוק נפטר בגיל 42 באותה השנה, בעקבות שילוב קטלני של אלכוהוליזם ושיגרון.
הוא היה בדרכו לאורדת הזהב של באטו, ספק כדי לסגור איתו חשבון (סברה פחות אפשרית מכיוון שהוא התקדם לעבר שטחו של באטו עם צבא די קטן) ספק כדי לחדש את מסע המלחמה באירופה ולגייס צבא נוסף מכוחותיו של באטו.
אלמנתו לקחה עליה את השלטון בפועל, אך נכשלה בניסיונה להעביר את השלטון למשפחתה, ומונגקה נתמנה לחאן ב-1251.
גויי הים הוא שם כולל לקבוצות עמים חמושות שפשטו במאה ה-13 לפנה"ס ממערב הים התיכון על התרבויות המבוססות במזרח – הפיניקית, החיתית, המיקנית, המצרית.
מקור המונח באגיפטולוגיה בה הוא מבוסס בהסתמך על תיעוד מצרי רב שנים, המתאר את גויי הים כקבוצת פושטי ים שהגיעה לחופים המזרחיים של הים התיכון, וניסתה לחדור למצרים בימי השושלת ה־19 המאוחרת, ובייחוד בשנה החמישית לשלטון רעמסס השלישי, בן השושלת ה־20.
במשך הזמן, עם התרחבות המחקר, הורחב השימוש במונח לתיאור אותם עמים שהגיעו בדרך הים לחופים המזרחיים של הים התיכון גם לפני תקופה זו, ושישבו בו גם לאחריה, ותרבותם מקורה בים האגאי ובאיי הים התיכון.
את המונח "גויי הים" טבע האגיפטולוג הצרפתי גסטון מספרו בהתייחסו לקואליציית השבטים שתקפה את מזרח הים התיכון ואת מצרים במאות ה-13 וה-12 לפנה"ס.
בשנת 1882 חקר מספרו את תבליטיו של רעמסס השלישי במקדש במדינת האבו המראים קרבות עם גויי הים.
הוא הכניס את המונח לספרות המחקר ולשפת הדיבור.
המצרים קראו להם בשפתם "אלה שבאו מהירוק העמוק" שהיה כינויו של הים התיכון.
במכתבי אל-עמארנה מן המאה ה־14 לפני הספירה נזכרים שרדנים המשמשים שכירי חרב למצרים, ולכים הנזכרים כשודדים, גם בתעודות מאוגרית מהמאה ה-13 לספירה נזכרים שרדנים כבעלי קרקעות, ככל הנראה בשירותו של המלך.
בימי רעמסס השני (מלך בין 1279–1213 לפנה"ס הכרונולוגיה הנמוכה) שירתו שרדנים כשכירים בצבא בקרב שנערך בקדש שבסוריה כנגד החיתים.
אזכור נוסף נמצא באחת מרשומות פרעה מרנפתח ששלטונו מתוארך על פי רוב לשנים 1213–1203 לפנה"ס.
מרנפתח ציין שבשנה השלישית לשלטונו הוא הביס פלישה של לוביים וגויי הים.