tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שקיעה באזור זה תגרום באופן קלאסי לתסמונת הנפרוטית.
שקיעה באזור של האפיתל הפריאטלי- תגרום ליצירה של סהרונים – crescents- אשר מאופיינים בפרוליפרציה של מונוציטים, מקרופאגים, ותאי האפיתל.
זוהי מחלה קשה אשר מתקדמת מהר, ואשר "סותמת" את הגלומרולוס.
שקיעות של קומפלקסים כאמור גורמות לפגיעה בצורתו של הנפרון אשר גורמת בשלב הראשון להתרבות של תאי אנדותל, אפיתל ומזנגיום- תהליך זה מביא לעליה בפילטרציה (הסינון) אך מצד שני לעליה בחץ הדם בגלומרולי.
הנזק אשר נגרם לפודוציטים גורם לשחרור של חלבון אל הקופסית של באומן ומאוחר יותר לאבובית עצמה, כאשר בשלב הראשון קיימת התאחות והשטחה של רגליות הפודוציטים ומאוחר יותר הן נעלמות לחלוטין.
פגיעה באבוביות ובאינטרסטיציום כתוצאה מפגיעה באספקת הדם להם, עיבוי משמעותי של הדפנות כתוצאה מהיאלינוזיס וכן פגיעה טוקסית של חלבונים שהגיעו לאבוביות כתוצאה מחדירות מוגברת של הגלומרולוס.
כל התהליכים האלו גורמים לאטרופיה של האבובית.
בנוסף, קיימת אקטיבציה של פיברובלסטים שנמצאים באינטרסטיציום של הכליה, קיימת עליה בסינתיזה של מטריקס בין תאי וירידה בדגרדציה שלו- וכתוצאה מכך תהליך של פיברוזיס.
פקס ניקפורי או השלום של ניקפורוס הוא שמו הלטיני של הסכם שלום שתוכנן בשנת 803 בין קיסר האימפריה הביזנטית ניקפורוס הראשון לבין קרל הגדול, מלכה של האימפריה הפרנקית.
ההסכם לא אושרר באותה שנה על ידי הצד הביזנטי.
בסופו של דבר מחשיבים כחלק מהמונח "פקס ניקפורי" גם את המשא ומתן שהתנהל בשנים 815-802 והסכמים הנוספים שנחתמו על ידי הקיסרים של שתי האימפריות בין 815-811. בסיומם נציגי הקיסר הביזנטי הכירו בסמכותו של קרל הגדול במערב אירופה ושתי האימפריות קבעו את גבולותיהם בים האדריאטי.
בחג המולד ( לפי לוח השנה הגרגוריאני, 25 בדצמבר 800, האפיפיור לאו השלישי הכתיר את מלך הפרנקים, קרל הגדול כ "קיסר הרומאים" (Imperator Romanorum) בבזיליקת פטרוס הקדוש ברומא.
ב-803 הקיסר החדש ששלט המערב אירופה והקיסר הביזנטי (שנשא גם הוא תואר של קיסר רומאי) ששלט במזרח אירופה ובמזרח הקרוב ניסו להסדיר את מצב הגבולות השנויים במחלוקת בין שתי האימפריות באזור צפון הים האדריאטי - ונציה ודלמטיה.
קרל, שהתחיל משא ומתן עוד עם הקיסרית אירנה הכין נוסח הסכם ראשון ושלח אותו לקונסטנטינופול.
עם זאת, הקיסר הביזנטי החדש, ניקפורוס הראשון לא אישר את הטקסט, כפי שמעידים ספרי השנים של ממלכת הפרנקים ( Annales regni Francorum) וגם קרל עצמו בתעודה אחת.
כתוצאה מכך, חוף הים של קרואטיה הימית או הדלמטי הסכים לקבל שלטון פרנקי מוגבל.
על אף סירובו של ניסקפורוס להכיר בתואר הקיסר של קרל הגדול, בהתחלת העשור הראשון של המאה התשיעית שתי האימפריות הגיעו להסכמים בנוגע לבעלות על שטחים בצפון הים האדריאטי - מחוזות ונציה והחוף הקרואטי.
ההסכמים פעלו למעשה לטובת תושבי ונציה, אשר על פי ההסכם הועברו לחסות האימפריה הביזנטית: זו האחרונה, בפועל, לא יכלה לשלוט בהם, דבר שהוביל לעצמאותה של ונציה.
זמן קצר לאחר הסיכום על ההסכם העבירו הוונציאנים זמנית את נאמנותם לאימפריה הפרנקית, ופרצה מלחמה ימית בין שתי האימפריות, אשר פסקה זמנית באמצעות שביתת נשק ב-807-ו-808
אחרי פלישה לדלמטיה של בנו של קרל ומלך איטליה, פיפין, עלה שוב המתח בין האימפריות היריבות.
אולם אחרי מותו של פיפין
הסתיימה בתבוסת הביזנטים בשנת 810. ביולי 810 הצדדים חזרו לשולחן המשא ומתן.
עם השליחים של קרל הגדול אל ניקפורוס נמנה אייגון, הרוזן מפורלי.
המונח פקס ניקפורי מתייחס גם לשלב השני של הפעילות הדיפלומטית.
מיכאל הראשון רנגאווס הכיר בתואר הקיסרי של קרל הגדול והאישרור להחלטה זו הגיע רק ארבע שנים מאוחר יותר, אחרי מותם של מיכאל וקרל הגדול, בימי הקיסר לאון החמישי "הארמני" והמלך לואי החסיד
התווספו תיקונים שהיו לטובת האינטרסים של ונציה.
הסכם השלום באאכן ב-812 אישר את השליטה הפרנקית בקרואטיה הימית, פרטי לערים ולאיים הביזנטיים.
פקיצטיים (שם מדעי: Pakicetidae) היא משפחה נכחדת של יונקים טורפים בתת-סדרת לווייתנים קדומים.
הפקיצטיים חיו במהלך תחילת האאוקן ואמצעו, לפני 55.8 עד 40.4 מיליוני שנים, והילכו בעולם משך כ-15 מיליוני שנים.
הפקיצטיים הם ראשוני הלווייתנים הקדומים, ולפיכך אבותיהם של הלווייתנאים והדולפינים המודרניים.
הם בילו את מרבית זמנם ביבשה, אולם סמיכות השלדים שנמצאו למקורות מים מרמזת ככל הנראה על ביקורים לא נדירים במים.
בנוסף נתגלו מספר התאמות לחיים במים רדודים: עצמותיהם היו עבות, ארובות העין היו גבוהות, והנחיריים היו מעל השיניים החותכות.
הפרט הראשון שהתגלה ושויך למשפחה היה הפקיצטוס (Pakicetus), שנחשף בשנת 1983. כל השלדים שנמצאו ושויכו למשפחה נמצאו בעיקר בפקיסטן (אך גם במערב הודו), ומכאן שמם של המשפחה ואחד הסוגים בה.
נראה כי האזור בו נמצאו השלדים היה אזור חופי (לים טתיס) בזמן שהפקיצטיים חיו.
כיום, משערים כי הפקיצטיים הם אבותיהם הקדומים של הלווייתנים המודרניים, בשל שלושה מאפיינים ייחודיים עיקריים: מוזרויות במיקום עצמות האוזניים בתוך הגולגולת, קיפול של אחת מהעצמות באוזן התיכונה, וסידור התלוליות שבשיניים הטוחנות.
התאוריה העדכנית בדבר האבולוציה של הלווייתנאים גורסת כי אלו המודרניים התפתחו מלווייתנים (ימיים) כמו הבסילוזאוריים, שבתורם התפתחו מלווייתנים קדומים מימיים למחצה כמו אמבולוצטיים, שבתורם התפתחו מיצורים שוכני יבשה כמו הפקיצטיים.
איכתיולסטיס (Ichthyolestes) - הקטן שבשלושת הסוגים.
פקיצטוס (Pakicetus) - הגדול שבשלושת הסוגים.
פקיצטוס (שם מדעי: Pakicetus) הוא סוג נכחד של יונק טורף ממשפחת הפקיצטיים.
הפקיצטוס היה אנדמי ליבשת אסיה, והוא חי בתקופת האאוקן, לפני כ-52 עד 48 מיליוני שנים.
בעבר שויך למשפחת הפרוטוצטיים, אולם כיום משויך למשפחה נפרדת, פקיצטיים.
מאובני הפקיצטוס הראשונים התגלו בפקיסטן, ומכאן שמו.
הם נמצאו באזורים שהיו בעבר (בזמן שהפקיצטוס חי) אזורי החוף של ים טתיס.
בתחילה חשבו כי המאובן הראשון, גולגולת בודדה, היה של מזוניכיד, אולם שני החוקרים גינגריץ' וראסל זיהו אותו כלווייתן קדום לפי מאפייני האוזן הפנימית שלו, שהיו ייחודיים ללווייתנים.
שלדים שלמים של פקיצטוס התגלו ב-2001, והם חשפו כי הפקיצטוס היה כנראה חיה יבשתית שגודלה כגודל זאב.
בהתבסס על גודל הגולגולת ועל חלקי השלד של הפרטים שנמצאו מקובל לחשוב שפרטים של פקיצטוס נעו באורך שבין מטר לשניים.
הפקיצטוס נראה שונה מאוד מהלווייתנאים המודרניים וצורת גופו דמתה יותר לשל יונקים שוכני קרקע.
להבדיל מהלווייתנאים המאוחרים יותר היו לו ארבע רגליים ארוכות ומתפקדות.
לפקיצטוס היה אף ארוך, שיניים האופייניות לטורף, צוואר ארוך ומובחן וזנב ארוך.
כמו ברוב היונקים היבשתיים האף היה ממוקם בקצה החוטם.
ניסיונות שחזור שונים שנעשו בעקבות גילויים של שלדים מורכבים מתארים את הפקציטוס בדרך כלל כמכוסה בפרווה אך ככל הנראה בגלל קרבתם האבולוציונית להיפופוטמים סביר יותר להניח כי גופם היה מכוסה בפרווה דלילה יחסית.
המאובן הראשון שהתגלה היה מורכב מגולגולת לא שלמה שכללה את עצם הקודקוד וחלקים מהלסת התחתונה וכמה שיניים.
בהתבסס על הפרטים בשיניים הטוחנות שוער שהפקיציטוס ידע לקרוע בשר.
שחיקה בצורת חריצים על הטוחנות הראתה שהפקיצטוס חיכך את שיניו בעת שאכל.
בגלל שיניו, משערים שהפקיצטוס אכל דגים וחיות קטנות אחרות, השיניים גם מרמזות שלפקיצטוס היו גם אבות אבולוציוניים אוכלי-בשר וגם כאלה צמחוניים.
פּקס כריסטי הוא ארגון המגדיר עצמו כארגון שלום קתולי.
הארגון הוקם בצרפת בשנת 1945, במטרה לפייס בין הצרפתים לגרמנים עם תום מלחמת העולם השנייה.
נכון ל-2007 הארגון פועל ביותר מ-60 מדינות.
בין השנים 1999 ל-2007 שימש כנשיא הארגון הפטריארך הלטיני מישל סבאח.
פקס כריסטי תומך באופן גלוי בפלסטינים במאבקם נגד ישראל ותומך במאמצי BDS להטלת חרמות על מדינת ישראל.
ביולי 2017 התפטר ראש הארגון, הבישוף מנפרד שאואר, בטענה כי הארגון לוקה באנטישמיות ופעיל בהתקפות על יהודים באוסטריה ועל מדינת ישראל וכי הנושא אינו עולה בקנה אחד עם עמדותיו.
עוד הוסיף כי לדעתו כל צורה של אנטישמיות היא מבישה ויש לבקרה בחריפות.
פרופסור ג'רלד שטיינברג, ראש ארגון NGO Monitor, ציין כי פקס כריסטי מעורב באופן כבד בפעילות של קבוצות אנטישמיות, כולל BDS, פועל לקידום ניתוק קשרים כלכליים עם ישראל על ידי מדינות אירופה והקים את ארגון EAPPI המגדיר את ישראל כמדינת אפרטהייד.
פקיעת קרומים מלאכותית או אמניוטומיה היא פעולה המבוצעת על ידי מיילדת או רופא מיילד בדרך כלל במטרה להשרות או לזרז לידה.
ניתן לפקוע את הקרומים על ידי מכשיר מיוחד כמו אמניהוק או אמניקוט וכן בעזרת האצבעות בלבד.
המטפל מכניס את המכשיר או את האצבעות דרך הנרתיק ופוקע את הקרומים התוחמים את שק מי השפיר.
שחרור פרוסטגלנדין ממי השפיר וכן המגע ישיר שנוצר בין שריר הרחם לעובר מעודדים את הרחם להתכווץ כך שתהליך הלידה יכול להתקדם.
ישנן ארבע התוויות עיקריות לביצוע פקיעת מי שפיר מלאכותית:
כדי להשרות לידה או לזרז לידה פעילה.
זוהי ההתוויה הנפוצה ביותר לפקיעת מי שפיר מלאכותית.
כדי לאפשר הכנסה של מוניטור פנימי על ראש העובר.
כדי לבדוק את צבע מי השפיר בחשד למים מקוניאליים (מי שיש בהם צואה של העובר).
כדי להימנע משאיפת תוכן מי השפיר על ידי התינוק ברגע הלידה.
אם הקרומים נפקעים לפני שראש העובר מבוסס באגן הוא עלול להסתובב למצג עכוז.
קיים סיכון מוגבר לצניחת חבל הטבור לפני ראש העובר.
אם עובר זמן רב בין פקיעת הקרומים עד הלידה קיים סיכון מוגבר לזיהום מאחר שמי השפיר כבר אינם שם לשמש כמגן.
על האם להיות בלידה פעילה (הרחבת צוואר הרחם מעל 3-4 ס"מ).
על הלידה להיות במועד (שבוע 38 והלאה).
על הראש להיות מבוסס (תחנה 0 והלאה).
חייבת להתקיים אחת ההתוויות לביצוע הפעולה.
פקסן (פקסאן או מואנג פקקסאן, באנגלית:Pakxan בלאית: ປາກ ຊັນ) היא נפה ועיר הבירה של מחוז בוליקמסאי , במערב לאוס.
נהר נאם קסן מצטרף לנהר המקונג בפקסן על הגבול עם תאילנד, מול העיר התאית בואנג קאן .
העיר פקסן נמצאת במרחק 146 קילומטרים מזרחית מבירת לאוס, ויינטיאן.
היא מחוברת אליה וגם לדרום לאוס בכביש הארצי מספר 13.
פרוש השם פקסן בלאית הוא "שפל הנהר נאם קסם".
פקסן נוסדה בסוף המאה ה-19. אזור פקסן חווה חוסר יציבות ביטחונית מאז פלישת אנאם (בני שושלת וייטנאמית) בשנת 1834, ואחר כך פלישות של הסיאמים (סיאם שמה הקדום של תאילנד), ריבונות סיאמית על לאוס בשנת 1836, במיוחד לאחר 1865 עם פלישות הוו או "הדגלים האדומים", שהיו כנופיות מדרום סין.
פלישות אלה גרמו לצמצום אוכלוסיות מהמחוזות סיינקהואנג ובוליקמסאי .
הסיאמים היו אלה שהשלימו את גירוש מרבית אוכלוסיית האזור והתיישבו במקום במקומה.
בשנת 1876 הורה ראמה החמישי, מלך סיאם, ליצור את מחוז בוליקמסאי וליישב בו את ניצולי פלישת הוו בשנת 1874 .
בהוראת מלך סיאם, ח'ה לואנג נונג חי התמנה לתפקיד מושל מחוז בוליקמסאי.
משנת 1885, לאחר שהצרפתים השתלטו על וייטנאם השכנה, הם פלשו ללאוס וערערו את הריבונות הסיאמית על לאוס.
אחרי סיום משימתיו של אוגוסט פאבי לאורך נהר המקונג ועד ללואנג פרבאנג, נאלצו הסיאמים לעזוב את הגדה השמאלית של הנהר ולפנות את אחיזתם באזור.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20, מיסיונרים של המיסיון אטרנגרס דה פריז, שהיו במשימות הנצרות על נהר המקונג, כבשו את פקסן, שננטשה על ידי הסיאמים, ובנו שם כנסייה.
בשנת 1911 היו במחוז בוליקמסאי כ־61 כפרים עם אוכלוסייה של כ־4,000 תושבים.
בשנת 1937, כשמחוז ויינטיאן נחלק לשניים, פקסן לבדה מנתה 1,000 נפש והפכה לבירת מחוז בוליקמסאי החדש.
האקלים בפקסן הוא טרופי, בהשפעת המונסון, על פי סיווג קופן.
העונה הרטובה נמשכת ממאי עד אוקטובר, העונה היבשה הקרה נמשכת מנובמבר עד פברואר והעונה היבשה החמה בחודשים מרץ ואפריל על פי קופן.
כמות המשקעים הממוצעת עומדת על 1,350 מילימטרים וכמויות הגשם הגדולות ביותר יורדות בחודשים אוקטובר נובמבר.
היות שהאזור נמצא על גבול אזור סופות הטייפון כמויות המשקעים יכולות להשתנות באופן קיצוני משנה לשנה.
עלילות חלק מהרומנים של הסופר ז'אן הוגרון מתרחשות בפקסן:
פקסה , היא עיר הבירה והעיר המאוכלסת ביותר בדרום לאוס, במחוז צ'אמפסאק , מה שהופך אותה לעיר השנייה המאוכלסת ביותר בלאוס.
במפגש הנהרות Xe Don ומקונג.
היא שימשה כבירת ממלכת צ'אמפסאק עד שהממלכה אוחדה עם שאר לאוס ב-1946.
פקסה הוקמה על ידי הצרפתים כמאחז מנהלי בשנת 1905, והייתה בעבר בירת ממלכת לאו צ'אמפסאק עד שנת 1946, כאשר הוקמה לאוס כפרוטקטורט צרפתי במהלך המלחמה הצרפתית-התאילנדית.
בשנת 1904, הגבול הנוכחי בין לאוס לקמבודיה סומן לאחר שסיאם ויתרה על מלופרי (מחוז פריה ויהיאר בקמבודיה) ומחוז צ'אמפסאק כולל העיר פקסה לצרפתים.
העיר שימשה כמקום מושבו העיקרי ומגוריו של הנסיך בון אום נה צ'אמפסאק , דמות חשובה במלחמת האזרחים בלאוס .
הוא בנה את ארמון צ'אמפסאק, אך ברח בשנת 1974 לפני שהושלם.
במאי 1975 נפלה העיירה בידי כוחות פאת לאו .
מאז 1975 הפכה העיר פקסה למעצמה כלכלית ובעלת חשיבות אזורית.
בניית הגשר מעל המקונג, שנבנה בסיוע יפני, המאפשר תנועת כלי רכב פקסה והעיר אובון רצ'תאני בתאילנד, שילבה עוד יותר את העיר עם המדינות השכנות.
ארמון צ'מפאסאק, בפקסה, נועד להיות מקום מגוריו של נסיך צ'מפאסאק, צ'או בון אום.
אבל, הוא נאלץ לנטוש אותו בשנת 1974 לפני סיום בנייתו, מכיוון שממשלת לאוס המלכותית הופלה על ידי צבא פאת לאו העממי, קומוניסטי.
לאחר המהפכה, הושלם הבניין ושימש מקום לקונגרסים של המפלגה הקומוניסטית ואירוח למבקרים נכבדים.
הארמון הוסב למלון בשנת 1995 לאחר שחברה תאילנדית הצליחה במשא ומתן עם ממשלת לאוס.
פקסה היא ביתם של סינים אתניים רבים.
בשנת 1943, 62% מאוכלוסיית פקסה היו וייטנאמים.
האוכלוסייה היא בעיקר בודהיסטית ובעיר יש כמה מקדשים הכוללים את וואט לואנג, שנבנה בשנת 1935 והוא המקדש הגדול ביותר בפקסה, וכן את המקדש הסיני וואט סופס.
פקסה היא גם מקום מושבה של הכנסייה האפוסטולית הרומית הקתולית של פקסה בראשות הקרדינל לואי מארי לינג מנגחאנקון .
בעיר נמצא המוזיאון של מחוז צ'אמפסאק, שמאחסן מסמכים וחפצים היסטוריים של המחוז.
פקסה היא יעד תיירותי למבקרים במחוז צ'אמפסאק.
כמות התיירים המבקרים בעיר גדל משנה לשנה מ־113,684 בשנת 2006 ל־493,180 בשנת 2013. האתרים המעניינים כוללים:
האחד הוא השני בגודלו בלאוס, אך אזרחים רבים עוברים את הגבול לתאילנד מכיוון שבתי החולים התאילנדיים מצוידים יותר.
בעיר קיים סיכון גבוה למלריה ולקדחת בעיקר בעונת המונסון.
פקסה נמצא על הכביש הלאומי 13, הכביש המהיר הראשי של לאוס.
יש בו גשרים מעל נהר האקס דון, הגשרים הצרפתיים והרוסים, וגשר אחד מעל נהר המקונג, גשר לאו ניפון, רק אחד מחמישה גשרים מעל המקונג נמצא בלאוס.
פקסה היא השער לרמת בולאבן , כמו גם למחוזות הדרומיים מחוז סלבן , מחוז סקונג ומחוז אטופו .
בעיר נמצא נמל התעופה הבינלאומי פקסה .
בניית שדה התעופה פקסה הושלמה ב־2 בנובמבר 2009. משדה זה יוצאות טיסות לבירת לאוס ווינטיאן, לסיאם ריפ, להו צ'י מין סיטי ובנגקוק.
בפקסה מתקיים אקלים סוואנה טרופי (על פי סיווג האקלים Köppen Aw) עם טמפרטורות חמות מאוד לאורך כל השנה.
הטמפרטורות גבוהות במיוחד בחודשים שלפני עונת המונסונים (מרץ – אפריל).
העונה רטובה המובהקת בחודשים אפריל – אוקטובר והעונה היבשה בחודשים נובמבר – מרץ.
פקסטן ריד ארונסון הוא כדורגלן אמריקאי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת קולורדו ראפידס ובנבחרת ארצות הברית.
ארונסון נולד בניו ג'רזי שבארצות הברית, והוא נוצרי.
אחיו הבוגר הוא כדורגלן נבחרת ארצות הברית ולידס יונייטד מהפרמייר ליג ברנדן ארונסון.
ארונסון גדל במחלקת הנוער של פילדלפיה יוניון.
בשנת 2020 החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון, ובשנת 2021 החל לשחק בקבוצה הראשונה של המועדון במסגרת ה-MLS.
בסך הכל ערך 40 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע ארבעה שערים.
ב-17 בנובמבר 2022 חתם ארונסון באיינטרכט פרנקפורט מהבונדסליגה על חוזה החל מ-1 בינואר 2023.
ארונסון זכה עם נבחרת ארצות הברית עד גיל 20 בטורניר גביע הזהב של CONCACAF עד גיל 20 בשנת 2022. הוא היה מלך השערים של הטורניר עם שבעה שערים, ונבחר לשחקן המצטיין של הטורניר.
הפקס עיתון (או עיתונות פקס) היה סגנון של עיתונאות שהיה נפוץ משנות ה-40 של המאה ה-20, כשטכנולוגיית הפקס צברה תאוצה, עד למאה ה-21, כאשר העיתונות המקוונת החליפה אותה.
הפקס עיתונים היו למעשה עיתונים וכתבי עת רבים שנערכו באמצעות תוכנות מחשב והופצו למנויי עיתוני פקס דרך מכשירי פקסימיליה.
רוב הפקס עיתונים לא הכילו הרבה עמודים בתוכם, מכיוון שמכשיר הפקסימיליה היה יחסית מוגבל, במיוחד באותן התקופות.
היתרון הבולט של הפקס עיתון היה שבאמצעותו היה ניתן להפיץ מידע עדכני באופן מהיר, בלי העלויות הכרוכות בהפצתו ושליחתו באמצעות שליח.
רוב הפקס עיתונים הופצו בשעות הלילה, כאשר קווי התקשורת לא היו עמוסים, והקורא היה יכול לקרוא אותם בשעות הבוקר.
ב-19 במאי 1924, מדענים מן התאגיד AT&T הצליחו לשלוח 15 תצלומים מקליבלנד לעיר ניו יורק, אשר כללו תוכן לעיתונים.
מאז החל להתפתח סגנון עיתונות חדש הנקרא בעברית "פקס עיתון", שבו דפי עיתונים היו נשלחים דרך פקס ללקוחותיהם.
מערכת הפקסימיליה פינץ' (The Finch Facsimile system) הוצגה בסוף שנות ה-30, ושימשה להעברת "עיתון רדיו" לבתים פרטיים.
המערכת השתמשה במקלטי רדיו רגילים, ביתיים, המצוידים במדפסת נייר תרמית של פינץ'.
במהלך מלחמת העולם השנייה הועברו אלפי תצלומים מאירופה, ומאיי האוקיינוס השקט, לארצות הברית.
סוכנויות הידיעות הגדולות (AP, UPI, רויטרס), הפיצו פקס עיתונים עם תמונות מהמלחמה ישירות לארצות הברית ולמדינות המערב.
התמונה הידועה של הנפת הדגל באיוו ג'ימה בעצמה הופצה באמצעות פקס עיתון, ומכרה אלפי עותקים.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20, הפקס עיתונים הגיעו לשיאם, אך מהר מאוד נכחדו מן העולם בשל תאוצתה של העיתונות המקוונת.
נכון לשנת 2023, התאגיד היחיד שעדיין מפיץ פקס עיתונים הוא חדשות קיוטו היפני (ביפנית: 共同通信社) ואף ידוע בעולם בתור התאגיד המודרני היחיד שעדיין משתמש בשיטה זאת.
חדשות קיוטו מפיצים פקס עיתונים ביפנית ובאנגלית.
פַּקְסִימַתיָה , הוא לחם קשה ממוצא יווני, בדומה לצנים (ביסקוויט קשה ויבש או לחם שנאפה פעמיים), שמכינים מחיטה מלאה, חימצה או קמח שעורה.
היא דומה מעט לביסקוטי או לסוג של ביסקוטי.
פקסימתיה הוא מאכל נפוץ ביוון ומאפיות יווניות רבות מוכרות את הלחם הזה, המוגש לעיתים קרובות כאוכל לארוחת בוקר עם ריבה או גבינה.
פקסימתיה נמכרת גם בחנויות מתמחות יווניות באזורים רבים גם מחוץ ליוון.
השם פקסימתיה מגיע מהמונח היווני paximadion , שמקורו בפקסמוס, סופר יווני מהמאה ה-1 שכתב, בין הרבה דברים, ספר בישול מקיף.
המילה מופיעה לראשונה במתכון לביסקוויטים נגד שלשולים שחיבר הרופא היווני קלאודיוס גלנוס.
פקסימתיה נצרכת באופן מסורתי על ידי חקלאים יוונים, וכן בזמנו על ידי הצבא הביזנטי וכמרים חסכנים.
חקלאים יוונים היו אוכלים פקסימתיה בשדותיהם לאחר השרייתה במים ובשמן זית, מה שריכך אותה.
לפעמים היא הייתה מלווה במאכלים כמו גבינה תוצרת בית וכמה זיתים, לעיתים קרובות כמאכל יחיד.
פעם נהגו לאפות אותה בתנורים חיצוניים בערך כל עשרה עד חמישה עשר ימים, ולאחר מכן היו פורסים את הלחם לפרוסות עבותות ומכניסים חזרה לתנורים לייבוש לשימורה.
פקסימתיה הייתה מזון בסיסי עבור תושבי כרתים.
פקסימתיה מוכנה עם קמח חיטה מלאה, חומוס או שעורה.
מרכיבים אחרים המשמשים להכנתה עשויים לכלול ביצים, שמן צמחי, קינמון, ציפורן וגרידת תפוז.
בתקופות עכשוויות, פקסימתיה נאפית בדרך כלל במשך הלילה בתנורים כבויים של אופים, לפיהם הלחם נאפה מהחום שנותר.
שיטה זו אופה את הלחם למצב יבש מבלי ליצור שבירות שעלולה לגרום להתפוררות לא רצויה.
פקסימתיה נשברת לפעמים לחתיכות ומוגשת בסלטים לאחר הרטבה.
פקסימתיה מהווה את הבסיס למזה דאקוס של כרתים.
בכרתים, יש מגוון של פקסימתיה הנקראים Koulouri (סימיט), שהם בצורת טבעת, מוכנים מיובשים, מוגשים מטופטפים בשמן זית ובתוספת אורגנו ועגבנייה מגוררת.
יש גם לחם או פקסימתיה שהוכן עם חימצה המכונה eptazymo או eftazymo.
פקסופנדין (באנגלית Fexofenadine, משווקת ישראל בין השאר בשמות טלפסט ופקסופנדין-תרימה) היא תרופה אנטי-היסטמינית המשמשת לטיפול בתסמיני אלרגיה, כגון קדחת השחת ואורטיקריה.
מבחינה טיפולית, פקסופנדין הוא חוסם H1 היקפי סלקטיבי, ומסווג כאנטי-היסטמין מהדור השני מכיוון שהוא פחות מסוגל לעבור את מחסום הדם-מוח ולגרום להרגעה, בהשוואה לאנטי-היסטמינים מהדור הראשון.
בשנת 1979 נרשמה כפטנט ונכנסה לשימוש רפואי בשנת 1996. היא נמצאת ברשימת התרופות החיוניות של ארגון הבריאות העולמי.
בשנת 2021, זו הייתה התרופה ה-262 הנפוצה ביותר בארצות הברית, עם יותר ממיליון מרשמים.
פקסופנדין היא תרופה נוגדת אלרגיה (תרופה אנטי־היסטמינית) המשתמשת להקלה בתסמינים פיזיים הקשורים לנזלת אלרגית עונתית ולטיפול באורטיקריה כרונית.
הוא אינו מרפא, אלא מונע החמרה של נזלת אלרגית ואורטיקריה אידיופטית כרונית, ומפחית את חומרת התסמינים הקשורים לאותם מצבים, מספק הקלה מהתעטשות חוזרות ונשנות, נזלת, גירוד בעיניים או בעור ועייפות כללית של הגוף.
בסקירה משנת 2018, פקסופנדין, יחד עם לווצטיריזין levocetirizine, דסלורטדין (desloratadine), וצטיריזין (cetirizine) צוינו כתרופה בטוחה לשימוש עבור אנשים עם תסמונת QT מוארך תורשתית.
פקסופנדין הוא אנטגוניסט סלקטיבי לקולטן H1 פריפריאלי.
חסימת הקולטן מונעת את ההפעלה של קולטני H1 על ידי היסטמין, ומונעת את הופעת התסמינים הקשורים לאלרגיות.
Fexofenadine אינו חוצה בקלות את מחסום הדם-מוח, ולכן סביר פחות לתופעות לוואי של נמנום בהשוואה לאנטי-היסטמינים אחרים שחוצים בקלות את המחסום הזה (כלומר, אנטי-היסטמינים מהדור הראשון כגון דיפנהידרמין).
באופן כללי, לפקסופנדין לוקח כשעה להשפיע, כתלות באופן מתן התרופה.
פקסופנדין גם אינו מציג השפעות אנטיכולינרגיות, אנטי-דופמינרגיות, אלפא 1-אדרנרגיות או בטא-אדרנרגיות חוסמות קולטן.
ספיגה: לאחר נטילה פומית, התרופה מגיעה לריכוזי פלזמה מקסימליים לאחר 2-3 שעות.
אין ליטול פקסופמדין עם ארוחה עתירת שומן, כיוון שריכוזי התרופה בזרם הדם מופחתים בין 20% ל־60% בהתאם לצורת התרופה (טבליה, ODT או תרחיף).
תפוצה: פקסופמדין קשור ב-60-70% לחלבוני פלזמה, בעיקר לאלבומין.
מטבוליזם: פקסופמדין עובר מטבוליזם על ידי האנזים CYP3A4, אך רק כ-5% מהתרופה עוברת מטבוליזם בכבד, מה שמעיד על כך שחילוף החומרים בכבד הוא מינורי יחסית בפינוי התרופה מהגוף.
פינוי: רוב החומר מסולק ללא שינוי דרך הצואה (80%) והשתן (11-12%).
המינון המומלץ עבור פקסופנדין למבוגרים לטיפול בנזלת אלרגית הוא 120 מ"ג פעם ביום או 180 מ"ג פעם ביום, בהתאם לחומרת התסמינים והתגובה האישית.
עבור אורטיקריה אידיופטית כרונית, המינון המומלץ הוא 180 מ"ג פעם ביום.
ייתכן שיהיה צורך בהתאמות במינון עבור אנשים עם תפקוד כליות לקוי.
תופעות לוואי השכיחות כוללות כאבי ראש, סחרחורות, ישנוניות, בחילה
במינונים גבוהים- עייפות ויובש בפה.
פקליי (בפיליפינית: Paklay) הוא מאכל בשרי מהמטבח הפיליפיני, שמקורו באיי ויסאיאס ובמינדנאו.
המאכל מורכב מבשר חזיר, מעיים וחלקי פנים הנחתכים לרצועות דקות ומבושלים עם זנגביל, גזר, פלפל, עגבניות, שום, בצל, פלפל שחור, אננס ותמרהינדי.
למאכל גרסאות רבות ומלבד הגרסה הבסיסית, קיימות גרסות על בסיס דגים, שרימפס ובשר טחון.
פקעת היא איבר אגירה תת-קרקעי הקיים בצמחים רב-שנתיים מסוימים.
הפקעת היא למעשה פרק או מספר פרקים של גבעול, שעברו התמחות לשמש כאיבר אגירה, ובהתאם התעבו ואיבדו את הכלורופיל.
מהפקעת יוצאים שורשים כלפי מטה, והמשך הגבעול ועלים כלפי מעלה.
בניגוד לבצל, המותאם לאגירה הן של חומרי מזון (כמו חלבון ועמילן) והן של מים, הפקעת מותאמת לאגירת חומרי מזון בלבד.
הריכוז הגבוה של חומרי המזון בפקעת הופך אותה למקור מזון מבוקש עבור בעלי-חיים רבים, ולכן פקעות רבות חשופות לטריפה מתמדת.
בשטחים טבעיים ניתן לעיתים קרובות להבחין בסימני חפירה של בעלי חיים המחפשים פקעות של צמחי בר שונים.
צמחים מסוימים התמודדו עם בעיית הטריפה באמצעות ייצור רעלנים בתוך הפקעת.
בצמחים מסוימים, כמו בטטה, קיימת התעבות מסוג אחר - התעבות של קנה-שורש.
פַּקֶּקֶת או תרומבוזיס היא מצב רפואי שבו קריש דם (או בשם אחר "פקיק דם") סותם את אחד מכלי הדם בגוף.
קריש דם עלול לגרום לשני סיכונים עיקריים - שבץ מוחי ופקקת ורידים עמוקים.
שבץ מוחי נגרם כשקריש דם חוסם עורק המוביל דם למוח.
פקקת ורידים עמוקה היא מחלה שבה נוצר קריש דם, על פי רוב בוורידי הרגליים, אך לעיתים גם בוורידי הזרועות.
הקריש עלול להיסחף עם זרם הדם אל הריאות ולגרום לתסחיף ריאתי, הגורם במקרים חמורים אף למוות.
בתוך חדרי הלב או האבי העורקים (aorta באנגלית), על הפקיקים ימצאו קווים של אדום בהיר ואדום כהה לחלופין.
תופעה זו נקראת Lines of Zahn, ומקורה ביצירת שכבות-שכבות על גבי הפקיק.
השכבות הבהירות מורכבות מפיברין ומטסיות, והכהות מאריתרוציטים.
באבי העורקים (aorta באנגלית) ובחדרי הלב נמצאים mural thrombi, שקשורים לדופן בצידם האחד, וצידם השני פונה לחלל.
כאשר יש דלקת במסתמי הלב, עשויים להיווצר גם עליהם פקיקים, שיקראו וגטציות (vegetation).
בעורקים פריפריים וקטנים ייווצרו לרוב פקיקים חוסמים (occlusive).
צבעם אפרפר, ולרוב ייווצרו על דופן פגועה של כלי דם.
הפקיקים בוורידים יכולים להיות לעיתים חוסמים.
הדם בוורידים זורם לאט, ולכן קריש דם שם ייראה כמעט כמו קריש שנוצר במבחנה, כלומר - מורכב באופן הומוגני מתאים וגורמי קרישה.
מסיבה זו, תרומבי אלו דומים לקרישים שנוצרים לאחר המוות.
כדי להבדיל ביניהם - תרומבי לרוב יהיו קשורים לדופן כלי דם, ואילו קרישים לא.
התרומבוס יעבור אמבוליזציה (סחיפה), ואז ייקרא "אמבולוס".
התרומבוס יגדל, עד חסימה של כלי הדם.
אם זהו mural thrombus ינדדו אליו תאי אנדותל ויצפו אותו, כך שלבסוף יסתפח לדופן כלי הדם.
חלל כלי הדם, מן הסתם, יהפוך לצר יותר.
אם התרומבוס חסימתי, ינדדו אליו תאי רקמה חיבורית, ועשויים להתפתח בתוכו כלי דם חדשים (re-canalization).
היווצרות קריש דם עלולה לגרום לתוצאה אחת מבין ארבע התוצאות הבאות: התפשטות, תסחוף, המסה או ארגון ותיעול מחדש.
1. התפשטות של פקיק מתרחשת לכיוון הלב.
פירוש הדבר הוא שההתפשטות מתבצעת קדימה בוורידים או אחורה בעורקים.
2. תסחוף מתרחש כשפקיק משתחרר מדופן כלי הדם והופך לנייד.
תסחיף ורידי (הנובע לרוב מפקקת ורידים עמוקים בגפיים התחתונים) ינוע דרך מחזור הדם המערכתי, יגיע לצד הימני של הלב ויזרום דרך עורק הריאה תוך יצירת תסחיף ריאתי.
מנגד, פקקת עורקית הנובעת מיתר לחץ דם או מטרשת עורקים עלולה להפוך לניידת והתסחיפים הנובעים ממנה עלולים לחסום כל עורק או עורקיק בכיוון הזרימה מאתר היווצרות הפקיק.
המשמעות היא שבץ מוחי, אוטם שריר הלב או פגיעה בכל איבר אחר.
3. המסה מתרחשת כשמנגנוני המסת הפיברין מפרקים את הפקיק ומחדשים את זרימת הדם אל כלי הדם.
ניתן לסייע לכך על ידי מתן תרופות (לדוגמה, לאחר חסימה של עורק כלילי).
תגובה מיטבית לתרופות ממיסות פיברין מתקבלת תוך מספר שעות, לפני התפתחות מלאה של רשת הפיברין של הפקיק.
4. ארגון ותיעול מחדש כרוכים בגדילה פנימית של תאי שריר חלק, פיברובלסטים ואנדותל לתוך הפקיק העשיר בפיברין.
אם התיעול מחדש נמשך, הוא מספק ערוצים בגודל נימי דרך הפקיק ומאפשר המשך של זרימת הדם דרך הפקיק כולו.
אולם, ייתכן כי זרימת הדם המחודשת לא תספיק לצרכים המטבוליים של הרקמה במורד הזרימה.
פָקַצָה (נכתב גם פקאצה) הוא כינוי שהופיע בעברית לראשונה ככל הנראה בתחילת שנות ה-80, והתבסס על ראשי תיבות של "פקידה צבאית" וסיומת הנקבה: ה.
במילון העולמי לעברית מדוברת (1982) בעריכת דן בן אמוץ ונתיבה בן-יהודה מופיעה המילה בנספח ככינוי לטירונית, אך במהרה גלש הביטוי והפך כינוי לנשים (צעירות או מבוגרות), נערות או ילדות שהתנהגותן נחשבת סנובית, גסה, קיטשית, חסרת עידון ולעיתים גם חסרת מצפון וכפויית טובה.
בתחילת שנות ה-2000 נוספה לביטוי משמעות נוספת והיא כינוי גנאי לנערות בנות עשרה (תחת ראשי התיבות: פרחה שמנה ומכוערת וסיומת הנקבה: ה) שמפגינות התלהבות מאופנה חולפת ונוהגות להתבטא בשפה רדודה, צווחנית ועתירת הגזמות, המוצאת ביטוי לרוב ברשת האינטרנט.
שפתן של ה"פקצות", שאף זכתה לכינוי – "פקצית" – רווּיה בביטויים כתובים כמו "ס22ה" (סבבה), "פ33ה" (פצצה), "100מם" (מהמם), "כאילו", "מושי" (מושלם), "אומייגד" (Oh my God), "חיימשלי" (חיים שלי) ודומיהם.
עבודה אקדמית בנושא טענה כי החלפת התווים אינה באה ליצור שפה מקודדת הבהירה רק ליודעי ח"ן, אלא נובעת משיקולים "נשיים" יותר של אסתטיקה ועיצוב.
בעונה הרביעית של תוכנית הבידור הסאטירית ארץ נהדרת הוקדשה פינה קבועה בשם "הבלוג של מאי" אודות הרפתקאותיהן של מאי (עלמה זק), עדי (אסי כהן) ושיפשיף (טל פרידמן), שלוש בלוגריות "פקצות".
בסדרה "בצפר" לירון פרידמן (רוני דואני) ושרון רוזן (נדב אסולין) הן שתי פקצות שמנצלות את שירן פסטרנק (הדר שחף).
פר יוהאן ולנטין אנייר (בשוודית: Per Johan Valentin Anger; 7 בדצמבר 1913 - 26 באוגוסט 2002) היה דיפלומט שוודי שבמהלך מלחמת העולם השנייה השתתף במאמצים לשחרר יהודים הונגריים ממעצר וגירוש בידי הנאצים.
הוא למד משפטים באוניברסיטת סטוקהולם ומאוחר יותר באוניברסיטת אופסלה.
לאחר סיום לימודיו, בנובמבר 1939, הוא גויס לצבא.
עם תום שירותו, הציע לו משרד החוץ השוודי משרת מתלמד בצירות בברלין שם החל לעבוד בינואר 1940. אנייר סופח למחלקת המסחר, אך לאחר שהצירות קיבלה מידע אודות התקפה נאצית קרובה על נורווגיה ועל דנמרק, נעשה מעורב במסירת מודיעין לסטוקהולם.
ביוני 1941 חזר לסטוקהולם, שם פעל למען יחסי המסחר בין שוודיה והונגריה.
בנובמבר 1942 נשלח לבודפשט כמזכיר שני בצירות השוודית.
לאחר פלישת גרמניה להונגריה ב-19 במרץ 1944, אנייר נעשה מעורב במאמצים לסייע ליהדות הונגריה.
הוא יצא ביוזמה לספק דרכונים שוודיים זמניים ואישורים מיוחדים על מנת להגן על היהודים מפני מעצר וגירוש.
אף על פי שחוקיות המסמכים הייתה מוטלת בספק, הממשלה ההונגרית הסכימה להכיר בבעליהם כאזרחים שוודיים.
ב-9 ביולי הגיע ראול ולנברג לבודפשט, ומיד החל לפעול להרחבת יוזמתו של אנייר.
הוא יזם אישורים צבעוניים להגנה (Schutzpasse) ואף יצר אזורים מוגנים ברחבי העיר.
כאשר תנועת "צלב החץ" תפסה את השלטון, באוקטובר 1944, והשליטה טרור, אנגר, ולנברג, ועמיתיהם נטשו את השגרה הדיפלומטית של עבודתם והחלו לפעול יומם וליל כדי להציל יהודים ממסעות המוות וההוצאות להורג.
אנייר שוחרר שלושה חודשים מאוחר יותר, אך ולנברג לעולם לא נראה יותר.
הוא הפך לאחד מהנעדרים הבולטים ביותר במאה ה-20.
לאחר מלחמת העולם השנייה, שירת אנייר במשרות דיפלומטיות במצרים, באתיופיה, בצרפת, באוסטרליה ובארצות הברית.
מאוחר יותר הפך לראש תוכנית הסיוע הבינלאומית של שוודיה ושירת כשגריר באוסטריה, בקנדה ובאיי בהאמה.
לאחר המלחמה הוביל מאמצים לחקור את אחריתו של ולנברג ולשם כך נפגש אישית עם מיכאל גורבצ'וב בשנות ה-80 של המאה ה-20. בשנת 2000 הממשלה הרוסית הכירה לבסוף בכך שוולנברג ונהגו מתו בחסות הסובייטים בשנת 1947, אך נסיבות המוות נותרו לא נהירות.
ב 1981 פרסם אנגר ספר זכרונות בו תיאר את מעשי ההצלה בבודפשט, את פגישתו האחרונה עם וולנברג, וכלל תיאור ביקורתי של הניסיונות להתחקות על גורלו של וולנברג.
בספר יש פרק המוקדש לשובו של אנגר לבודפשט 13 שנה לאחר ששוחררה על ידי הצבא האדום.
באותה עת שירת בשגרירות השוודית בווינה.
לאחר שברית המועצות דיכאה את המהפכה ההונגרית, נשלח אנגר לבודפשט כדי לתגבר את הנציגות השוודית שם.
הוא מתאר כיצד בשובו לוינה ראה את הפליטים הרבים שנהרו לגבול האוסטרי והגיעו למחנות פליטים שם.
"באנדאו האוטובוס חנה על גבעה קטנה לצד הגבול, והלכתי לכוון התעלה....
הפליטים הגיעו באותן שעות כמו בלילה הקודם, ואותם מראות נשנו.
הובלתי קבוצת פליטים לכיוון האוטובוס, שם חיכתה מרגיט למל [מן הארגון השוודי הצילו את הילדים], שביעילות ארגנה הסעות מאנדאו למחנה הקליטה.
בין הפליטים היו כמה יהודים שוולנברג ואני הצלנו בזמנו בעזרת דרכוני חסות שוודיים.
אישה הונגריה מבוגרת נפלה בבכי לתוך זרועותיי.
היא הכירה אותי מן היום בסוף 1944 כאשר הצלחתי להוציא כמה יהודים מגירוש.
הייתה זו תזכורת מוזרה ונוגעת ללב מן הימים שביליתי עם ראול ולנברג בהונגריה."
ב-28 באפריל 1981 הכיר מוסד יד ושם באנייר כאחד מחסידי אומות העולם.
בשנת 1955 הוענק אות הגבורה של הרפובליקה ההונגרית.
בשנת 2000 הוענקה לו אזרחות ישראלית של כבוד.
בשנת 2001, מוזיאון ההיסטוריה של שוודיה בארצות הברית העניק לו "פרס הומניטרי ברוח ראול וולנברג".
באפריל 2002 ראש ממשלת שוודיה גורן פרסון העניק לאנייר את אות ה"Illis Quorum Meruere Labores"
עבור פעילותו במהלך המלחמה ואחריה.
אנייר נפטר בסטוקהולם לאחר שלקה בשבץ.
פר או גם בקר אמיתי הוא סוג בר או מבוית של בקר.
הפר הוא יונק גדול מעלה גרה ואוכל עשב.
פרה היא מין מבוית ידוע ונפוץ של סוג זה.
ישנם כמה ממיני הפר שנכחדו.
מינים בני זמננו של פר נחשבים כבעלי אב קדמון אחד, שור הבר (B.
מין זה שרד עד סביבות המאה ה-17, אז ניצוד עד כדי הכחדתו.
כיום מיני הפר הם מבין סוגי היונקים הנפוצים ביותר בעולם, כאשר קיימים כ-1.3 מיליארד פרים מבויתים.
פרטים של סוג זה מצויים באפריקה, אסיה, מזרח אירופה וצפון אמריקה.
מקומות המחיה שלהם מגוונים ביותר, ותלויים במינים השונים.
ניתן למצאם בערבות, יערות גשם, אזורי ביצה, סוואנה ויערות ממוזגים.
משך חיי פרטי פר שאינו מבוית הוא כ-18–25 שנים, ובשבייה עד 36 שנים.
תקופת ההיריון עומדת על 9–11 חודשים, תלוי בהתאם למין הספציפי.
לרוב נולד ולד אחד, ולעיתים נדירות שניים.
רוב המינים חיים בעדרים שגודלם בין 10 עד מאות פרטים.
באופן כללי הפר הוא בעל חיים בעל סדר יום קבוע: חלקי היום החמים מוקדשים למנוחה, בעוד הבוקר ואחר הצהריים מכילים פעילות.
באזורים שבסמוך אליהם הגיעו בני אדם, עשויים הפרטים לעבור לפעילות לילית.
ישנם מינים אשר נודדים בעדריהם בעקבות זמינות של מזון ומים.
רוב המינים אוכלי עשב, והם בעלי לשונות ארוכות ושיניים גדולות המשמשות אותם לאכילת הצמחים.
מין בקר הבית (Bos taurus)
מין פר אקוטיפרונס (Bos acutifrons) -נכחד
מין קופראי (Bos sauveli) - מצוי בסכנת חמורה
מין יאק הבר (Bos mutus)
פקק אנאלי או פלאג אנאלי הוא אביזר מין המיועד להחדרה דרך פי הטבעת אל הרקטום.
פקק אנאלי הוא סוג של דילדו, בדרך כלל קצר ובעל בסיס רחב למניעת חדירה עמוקה מהרצוי.
בניגוד לנרתיק שמסתיים בצוואר הרחם, הרקטום מוביל למעי הגס ומשם למעי, לכן חפצים המוחדרים במלואם דרך פי הטבעת עלולים להיתקע בצורה שתצריך התערבות רפואית.
החדרת הפקק האנאלי נעשית לשם הגברת הגירוי המיני, אצל גברים ונשים, והוא אביזר אחד מני רבים שמטרתם ליצור גירוי אנאלי.
הפקק האנאלי מגיע בצורות וגדלים שונים.
לעיתים בצורת פין, בורג, מסולסל, גלי וכן הלאה.
העיצוב הנפוץ בעל צורת קונוס עם קצה קהה כדי למנוע פגיעה בדפנות המעי, מעל צוואר צר יותר ובסיס מאונך לקונוס.
מותני הפקק (בין הקונוס לבסיס) הצרים יותר נועדו למיקום בפי הטבעת.
בזמן החדרת הפקק שרירי פי הטבעת נמתחים בהדרגתיות מעל הקונוס עד הגעתם למתניים הצרים המאפשרים את הרפיית השריר.
מבנה זה נועד לקבע את הפקק במקומו ומונע ממנו להחליק החוצה.
אף על פי שפעולת השרירים באזור זה רצונית הגוף נוטה לדחוף באופן אוטומטי גורמים זרים מהמעי וללא קיבוע הפקק הוא היה מחליק החוצה.
גודל בסיס הקונוס ועומק המתניים קובע את עוצמת הקיבוע כאשר בסיס הקונוס קטן יחסית ניתן לדחוף את הפקק בעזרת הפעלה רצונית של שרירי הרקטום, פקק גדול יותר דורש עזרה חיצונית במשיכתו.
הבסיס השטוח מונע את החדרתו של הפקק האנאלי לעומק המעי.
הפקק עשוי ממגוון חומרים שהנפוץ ביניהם הוא לטקס.
חומרים שונים הכוללים סיליקון, עץ, מתכת, גומי סינתטי, אבן ואחרים נמצאים גם הם בשימוש.
הפקק האנאלי יכול לשמש גברים ונשים כאחד.
אצל חלק מהאנשים (גברים ונשים), גירוי בפי הטבעת מגביר את ההנאה המינית.
החדירה ותחושת המילוי גם הן יכולות ליצור גירוי.
אצל נשים, הקרבה לנרתיק (המופרד מקצה המעי על ידי קרום דק) יוצרת לחץ נוסף עליו, היכול לגרום אף הוא לגירוי (בליווי חדירה לנרתיק או בלעדיה).
אצל גברים, מגע בבלוטת הערמונית מגביר את ההנאה המינית.
הנאה גברית משימוש בפקק יכולה להגרם גם בעקיפין, כאשר בת זוגו של הגבר משתמשת בפקק אנאלי בעת קיום יחסי המין, אם בשל רטט שהוא יוצר, או בשל הלחץ המצר את הנרתיק.
עיצוב הפקק יכול להתמקד בסוג גירוי מסוים: קיימים פקקים בעלי מנוע ויברטור המאפשרים תחושת רטט, וכן פקקים המעוצבים כך שיגרמו להגברת חיכוך או כך שיגרו את הפרוסטטה בגוף הגבר.
ניתן גם להזיז את הפקק בדומה לדילדו.
כמו בכל פעילות אנאלית החדרת הפקק דורשת שימוש בחומר סיכה מתאים כיוון שברקטום אין חומר סיכה עצמית כפי שניתן למצוא בנרתיק.
למען שמירת ההגיינה עדיף להלביש קונדום על הפקק ולזרוק אותו לאחר השימוש.
בדרך זו ניתן לשמור על הפקק נקי יחסית מחיידקים ושאריות צואה.
למרות אמצעי זהירות לא נהוג לשתף את הפקק בין כמה אנשים מפאת הסיכון הגבוה בהעברת מחלות המדבקות דרך נוזלי גוף כגון איידס.
כמו כן, מטעמי הגיינה לא נהוג להעבירו בין פי הטבעת לפה או לנרתיק.
החדרת הפקק לתקופה ארוכה במשך היום אפשרית, אך עלולה לגרום לשיפשוף בהיעדר חומר סיכה טבעי.
בנוסף, בעת השימוש בפקק אנאלי והשארת פי הטבעת מורחב לאורך זמן יש לנקוט במשנה זהירות, היות שפעולה זו עלולה לפגוע באלסטיות הטבעית המאפיינת את שרירי פי הטבעת.
פקק מתנפח - לפקק זה מחוברת משאבה הנותרת מחוץ לגוף, אשר מנפחת את הקונוס.
הפקק ניתן להחדרה כאשר הוא צר ולאחר מכן הוא מנופח בתוך הרקטום, כך שהוא מאפשר מעבר קל דרך שריר פי הטבעת גם כאשר גודלו רב.
קיימים פקקים להחדרת נוזלים אשר לאורכם עובר צינור חלול כך שכאשר הוא בתוך הגוף ניתן להזרים דרכו נוזלים.
הפקק מונע מהנוזלים לצאת החוצה.
פר אולוב אנקוויסט (בשוודית: Per Olov Enquist, נודע אף כפ.
אנקוויסט; 23 בספטמבר 1934 – 25 באפריל 2020) היה סופר שוודי שזכה להכרה בינלאומית.
בשוודיה נודע אנקוויסט אף כעיתונאי וכמחזאי.
יצירתו המפורסמת ביותר, שזיכתה אותו בשנות ה-90 בהכרה בינלאומית, היא "ביקורו של רופא המלך", העוסקת בחייו ומותו של הרפורמטור הדני יוהאן פרידריך שטרואנזה.
לאחר שקיבל תואר בהיסטוריה של הספרות מאוניברסיטת אופסלה עבד אנקוויסט כפובליציסט וכמנחה תוכניות תרבות בטלוויזיה בין 1965 ל-1976. בשל עבודתו הפך לדמות מפתח בזירה הספרותית השוודית.
ב-1969 זכה בפרס הספרות של המועצה הנורדית.
בין 1970 ל-1971 עבד בברלין לאחר שקיבל מלגה מתוכנית של הממשלה הגרמנית לחילופי אקדמאים.
ב-1973 הרצה כפרופסור אורח באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
מ-1977 ועד למותו הוא עבד ככותב עצמאי.
יצירתו של אנקוויסט אופיינה בראיית עולם פסימית.
יצירותיו תיארו את המגבלות של דרך החיים שהכתיבה תנועת הפייטיזם בכנסייה הלותרנית, תנועה דתית שהייתה בעלת השפעה בסקנדינביה במהלך המאה ה-17 והמאה ה-18, ושהייתה לה השפעה על תנועות דתיות מאוחרות יותר כגון המתודיזם.
ביקורת זו מורגשת במיוחד ביצירותיו "מצעד המוזיקאים" (1978) ו"מסעו של לואי פתרוס" (2001).
אנקוויסט זכה להכרה בינלאומית כסופר עם פרסום יצירתו "ביקורו של רופא המלך" (1999), יצירה העוסקת בעלייתו ונפילתו של הרפורמטור הדני יוהאן פרידריך שטרואנזה.
היצירה תורגמה לשפות רבות, ובהן לשפה העברית, ויצאה בהוצאת כתר בשנת 2006 בתרגומה של דנה כספי.
הצלחתו של הספר הביאה לתרגום רבות מיצירותיו הקודמות של אנקוויסט לשפה האנגלית.
זכה ב-2009 בפרס אוסטריה לספרות אירופאית.
תרגום: דנה כספי, הוצאת כתר, 2006
פר"ח (ראשי תיבות של "פרויקט חונכות") היא תוכנית לאומית להשפעה חברתית במסגרתה פועלים סטודנטים מכל רחבי ישראל בחונכויות לילדים הזקוקים לעזרה חברתית רגשית ולימודית, בתמורה למלגה.
החונכים מעניקים לילדים תשומת לב אישית ודגם חיובי לחיקוי ובכך מסייעים לילדים לממש את הפוטנציאל הגלום בהם, לפתח הערכה עצמית חיובית ולשגשג.
בפר"ח פעילים מיזמים רבים ומגוונים של חונכות, ביניהם מיזמים של חונכות אישית ושל חונכות קבוצתית במגוון תחומים ובמגוון גילים, החל מתלמידי בית ספר יסודי ועד לסטודנטים.
בין היתר, הוקמו מרכזי "חווידע" ללימוד חווייתי של עקרונות מדעיים.
למעלה מ-50,000 תלמידים קיבלו סיוע במסגרת פעילות פר"ח בשנה זו.
בסך הכל השתתפו במיזם מאז הקמתו כמיליון ילדים וסטודנטים.
המיזם הוקם ב-1974 ותחילתו ברעיון של רוני עטר ומיכאל אבשלום לוי, אז דוקטורנט למתמטיקה במכון ויצמן למדע, אשר רתם לנושא את פרופ' חיים הררי, מסגל המכון.
השניים גייסו קבוצה של מדענים וסטודנטים במכון, ואלה העניקו שירותי חניכה לתלמידי בית ספר באזור רחובות.
ב-1975 העמיד משרד החינוך בראשותו של אהרון ידלין תקציב למאות מלגות לסטודנטים במסגרת המיזם, וקבוצה ראשונה של 100 סטודנטים מהפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית החלה בחניכה באזור יבנה ורחובות.
לאחר מינויו של הררי ב-1979 ליו"ר הוועדה לתכנון ולתקצוב האוניברסיטאות הוא פעל לצירוף כלל המוסדות האקדמאיים לתוכנית, ב-1982 המליצה ועדת קצב לבחינת שכר הלימוד כי החונכים בפר"ח יקבלו מלגה בגובה מחצית משכר הלימוד.
המיזם זכה בפרס ישראל בתחום מפעל חיים על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה לשנת ה'תשס"ח (2008).
"פר"ח פרויקט החונכות הפך במרוצת שלושים וארבע שנותיו למפעל גדול וייחודי מסוגו, המשפיע על חייהם של למעלה ממיליון ישראלים (ילדים וחונכים).
פר"ח יזם וטבע את העיקרון שמקבלי מלגות מהציבור חייבים בהענקת תמורה לקהילה.
פר"ח מצטיין במקצועיות, בחסכנות ניהולית ובמוטיבציה גבוהה לתרום למען החברה בישראל".
המלגה מחושבת על פי דיווח תקופתי של מספר פגישות החונכות עליהן מדווח החונך מדי חודש.
המלגה מועברת ישירות לחשבונות הבנק של החונכים בשלושה תשלומים במהלך שנת הפעילות.
מיזמים בפר"ח הפועלים בשיתוף פעולה עם מוסדות לימוד ורשויות מקומיות, מאפשרים קבלת מלגות מוגדלות.
תוספת מלגה למשרתי מילואים בגובה 2,600 ש"ח ניתנת לחונכי פר"ח אשר ביצעו 10 ימי שירות מילואים פעיל.
חישוב 10 ימי שירות פעיל נעשה על התקופה שבין ה-15 ביולי ועד 14 ביולי בשנה העוקבת.
התוספת למלגה מועברת לחשבון הבנק באופן אוטומטי במהלך החודשים אוגוסט/ספטמבר.
ההרשמה לפר"ח מתבצעת באמצעות אתר פר"ח.
פַּקֶּקֶת ורידים היא מצב ברפואה שבו נוצר קריש דם בורידים.
פקקת ורידים יכולה להיות שטחית או בוורידים עמוקים.
פקקת ורידים תסחיפית (VTE) כוללת שני מצבים: פקקת ורידים עמוקים (DVT - Deep Vein Thrombosis) וכן תסחיף ריאתי (PE - Pulmonary Embolism).
קריש דם שנוצר ברגל ונסחף לריאות גורם למוות של קרוב ל־1,500 ישראלים בכל שנה, לפי נתוני החברה הישראלית לקרישת דם.
פקקת ורידים תסחיפית היא השלישית בשכיחותה מבין המחלות הקרדיו-וסקולריות, אחרי שבץ והתקף לב.
פקקת ורידים עמוקים מופיעה כאשר קריש דם נוצר בורידים העמוקים של הגפיים התחתונות ובאגן.
לעיתים יכולה להיווצר גם פקקת בורידים העמוקים של הגפיים העליונות.
הקריש שנוצר חוסם באופן מלא או חלקי את זרימת הדם.
התסמינים האופייניים למצב זה הם כאב, רגישות, בצקת ונפיחות באיבר הפגוע.
פקקת ורידים עמוקים עלולה להתפתח למצב מסכן חיים כמו תסחיף ריאתי.
תסחיף ריאתי מופיע כאשר חלק מקריש דם ניתק מהווריד המקורי, ונוצר תסחיף אשר מגיע למערכת הדם הריאתית, וחוסם כלי דם בריאות.
תסחיף ריאתי הוא מצב חירום קרדיווסקולרי שכיח יחסית.
התסמינים האופייניים של תסחיף ריאתי הם קוצר נשימה, נשימה מהירה, כאבים בחזה, שיעול ופעמת.
באופן מסורתי, גורמי הסיכון לקרישי דם עמוקים הם הטריאדה על שם וירכו סטזיס, פגיעה בכלי הדם וקרישיות יתר.
דוגמאות לכך הם טיסה ארוכה (סטזיס), שבר (פגיעה בכלי דם), שכיבה ממושכת מאוד ותסמונות משפחתיות אשר עושות קרישיות יתר כגון תסמונת אנטי פוספוליפידית (apla) המתבטאת בנוגדנים עצמיים נגד פוספוליפידים, או מוטציה בפקטור V או בפרותרומבין (מוטציה GA20210).
לעיתים אפשרי שילוב בין המוטציות.
גורמי סיכון מוכרים נוספים הם חוסר ניידות, פגיעה בכלי דם, מחלות וגורמים תורשתיים, הריון, גיל (הסיכון עולה לאחר גיל 60, ובפרט כאשר קיימת הגבלה בתנועה), עישון, משקל יתר או השמנה, התייבשות שמעלה את צמיגות הדם, אירועים קודמים של פקקת ורידים עמוקים.
בתוך שנה מהאירוע הראשון של פקקת ורידים תסחיפית, 10% מהנפגעים יסבלו מאירוע חוזר.
נוגדי קרישה למניעת פקקת ורידים
על מנת למנוע היווצרות קריש דם, הטיפול הסטנדרטי הוא מתן תרופות נוגדות קרישה לאנשים שאובחנו כבעלי סיכון להיווצרות קרישי דם באופן שעלול לסכן את חייהם.
את נוגדי הקרישה מקובל לחלק לשתי קבוצות עיקריות: "נוגדי קרישה חדשים" ובהם קסרלטו (ריברוקסבאן), אפיקסבן אליקוויסט, ופראדקסה (דביגטראן) ו"נוגדי קרישה ותיקים" ובהם הפרין, קלקסן, וקומדין וארפרין.
קסרלטו הראתה יעילות מובהקת בהפחתה משולבת של 24% באירועים קרדיו-וסקולריים (שבץ מוחי, התקף לב, אי ספיקת לב ופקקת ורידים עמוקים) לעומת מי שנטלו אספירין בלבד.
טיפול ארוך-טווח למניעת פקקת ורידים תסחיפית
אספירין, שפעילותו נוגדת טסיות, ניתן ברוב המקרים כטיפול לטווח ארוך במטרה למנוע פקקת ורידים תסחיפית (VTE).
אלטרנטיבה לאספירין התבררה במחקר בשם EINSTEIN CHOICE שבדק את היעילות של נוגד הקרישה קסרלטו (ריברוקסבאן) מול אספירין בהפחתת הסיכון לאירוע חוזר של פקקת ורידים תסחיפית.
תוצאות המחקר הראו כי מתן קסרלטו למטופלים הפחיתה את הסיכון לאירוע חוזר של פקקת ורידים תסחיפית בקבוצת המטופלים בקסרלטו ב-66% פחות מקבוצת המטופלים באספירין.
המחקר כלל 3,396 חולים והתקיים במעל 200 מרכזים רפואיים ב-31 מדינות בעולם.
הטיפול בפקקת ורידים תלוי בגורמים אשר הביאו לפקקת (האם הקריש נוצר בעקבות סיבה ברורה או ללא סיבה נראית לעין), מיקום הקריש (שטחי או עמוק) ומצבים נלווים (דוגמאות כוללות מחלת סרטן, קרישיות יתר ידועה, עישון ותרופות מסוימות).
טיפול בפקקת ורידים שיש לה סיבה ידועה (כגון קריש דם אחרי שבר וריתוק למיטה) בדרך כלל יהיה למשך שלושה חודשים על ידי אנוקספרין (Enoxaparin) או על ידי חסמי ויטמין K, כגון קומדין (עד לאיזון ה-inr על ידי הקומדין, ניתן טיפול בזריקות קלקסן לשריר).
כאשר הסיבה איננה ידועה הטיפול יהיה למשך 6–12 חודשים לפחות.
ניתן להסתייע בדופלר חוזר של ורידי הרגליים ובמדידה של D-Dimer בדם כדי להחליט על משך הטיפול המדויק.
לאחר תום הטיפול מקובל לבצע בדיקות גנטיות לקרישיות יתר.
אם מתגלה שאדם הומוזיגוט למוטציה בפקטור V או נשא משולב של מוטציה בפקטור V ובפרותרומבין אז על פי רוב יומלץ טיפול למשך זמן ארוך ואולי אף לכל החיים.
פר אלבין הנסון (Per Albin Hansson; 28 באוקטובר 1885 - 6 באוקטובר 1946) היה ראש ממשלת שוודיה בין השנים 1932–1946 (עם הפסקה קצרה בשנת 1936).
הנסון, שעמד בראש מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית של שוודיה היה מזוהה עם בניית מדינת הרווחה השוודית.
הנסון עמד בראש ממשלת שוודיה בתקופת מלחמת העולם השנייה, בה הכריזה שוודיה על נייטרליות, אם כי המידה בה שמרה על נייטרליות זו שנויה במחלוקת.
פר אלבין הנסון נולד במאלמו שבשוודיה ב-1885 למשפחה ממעמד הפועלים.
עוד בצעירותו החל להיות פעיל במסגרת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
בשנת 1932 עמד בראש המפלגה, כאשר עמדה לבחירות.
בשיתוף פעולה עם הכלכלן ארנסט ויגפורס דיבר הנסון על המפלגה הסוציאל-דמוקרטית כ"Folkhemmet" - ביתו של העם, מפלגה החוצה גבולות מעמדיים.
ויגפורס עמד מאחורי המצע הכלכלי של המפלגה, ששאפה לרפורמות סוציאליות וליצירת מדינת רווחה.
הישגיו בבחירות של הנסון אפשרו לו להקים ממשלת מיעוט בשנת 1932, אך לא היה בכך כדי לאפשר את יישומן של הרפורמות להן התחייב.
ב-1933, במהלך המכונה בפוליטיקה השוודית "סחר הפרות" כרת ברית עם מפלגת האיכרים, שהביאה להקמת ממשלה בה היה רוב לסוציאל-דמוקרטים.
היה זה מהפך בפוליטיקה השוודית, שהיטלטלה בין קטבים שונים במהלך כל שנות ה-20 לאחר מתן זכות הבחירה החופשית לכל.
המהלך הביא לשבירת הקיפאון הפוליטי, ולהגמוניה של הסוציאל-דמוקרטים שנמשכה עשרות שנים.
הנסון עצמו שימש כראש ממשלה כמעט ברציפות (הוא התפטר בשנת 1936 ולמספר חודשים נשלטה המדינה על ידי ממשלה שמרנית) עד לשנת 1946. הנסון מת בסטוקהולם באוקטובר 1946 מהתקף לב אותו קיבל כאשר כמנהגו מדי יום נסע לביתו בחשמלית כנוסע רגיל.
במהלך מלחמת העולם השנייה שימש הנסון כראש ממשלה בראשות ממשלת אחדות לאומית שכללה את כל הפלגים הפוליטיים פרט לקומוניסטים.
בתקופה זו הכריזה שוודיה על נייטרליות, וסחרה עם שני הצדדים.
נטען כי הסחר עם גרמניה במיוחד סחר הברזל, סייע מאוד למאמץ המלחמתי הגרמני.
יתרה מכך, עם הפלישה הנאצית לברית המועצות בשנת 1941 הסכימה שוודיה להעניק ויתורים מסוימים להיטלר, בתחום הלוגיסטי, כגון מעבר חיילים גרמנים בסקנדינביה, בין פינלנד, נורווגיה ודנמרק.
עם זאת היה זה הנסון שאישר לדיפלומט הגרמני, חסיד אומות העולם גאורג פרדיננד דוקוויץ כי אם יימלטו יהודי דנמרק לשוודיה, ייקלטו שם במעמד של פליטים ולא יוסגרו לידי הנאצים.
הבטחה זו אפשרה את הצלתם של מרבית יהודי דנמרק, כ-7,200 יהודים.
פר יוהאן ארווידסון (בשוודית: Pär Johan Arvidsson; נולד ב-27 בפברואר 1960) הוא שחיין שוודי.
הוא אלוף אולימפי (מוסקבה 1980), זוכה מדליית ארד מאליפות עולם (ברלין 1978) ושיאן עולם (1980–1981) במשחה ל-100 מטר פרפר.
הוא בוגר תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי ותואר שני בפקולטה למנהל עסקים מאוניברסיטת הרווארד.
באולימפיאדת מונטריאול סיים במקום 11 במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:03.79 דקות, במקום 15 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 56.93 שניות.
בנוסף, הוא סיים במקום שביעי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:42.84 דקות, כשחיין ראשון הוא קבע תוצאה של 1:55.84 דקות.
בנוסף, הוא סיים במקום חמישי במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:52.16 דקות.
באליפות העולם שנערכה במערב ברלין, לשעבר מערב גרמניה בשנת 1978 זכה במדליית ארד במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 55.38 שניות, אחרי שיאן העולם ג'ו בוטום שקבע שיא תחרות חדש של 54.30 שניות וגרג ג'גנבורג 55.26 שניות, שניהם מארצות הברית.
בנוסף, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:01.61 דקות ובמקום שישי במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:50.58 דקות.
בתחרות שחייה שנערכה בפורט לודרדייל, פלורידה באוגוסט 1979 קבע במשחה ל-200 מטר פרפר שיא שוודיה חדש של 2:00.42 דקות, שיא זה החזיק מעמד עד שנת 2008.
בתחרות שחייה שנערכה באוסטין, טקסס ב-11 באפריל 1980 קבע במשחה ל-100 מטר פרפר שיא עולם חדש של 54.15 שניות, שיפור לשיא העולם שקבע ג'ו בוטם מארצות הברית 54.18 שניות.
באולימפיאדת מוסקבה זכה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 54.92 שניות, לפני פיטל (54.94 שניות) ודוויד לופז זוברו מספרד (55.13 שניות).
בנוסף, הוא סיים במקום שביעי במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:02.61 דקות.
באליפות העולם שנערכה בגואיאקיל, אקוודור בשנת 1982 סיים במקום חמישי במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:47.71 דקות, במקום שישי במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:01.15 דקות ובמקום שביעי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 55.10 שניות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1983 סיים במקום רביעי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 55.01 שניות ובמקום רביעי במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:45.98 דקות.
בסך הכל זכה ארווידסון ב-22 תוארי אליפות שוודיה בשחייה בשנים 1976–1983.
פקק הוא אמצעי לאטימת חורים, בעיקר לסגירת הפתח בבקבוק או במכל, אך גם במקומות נוספים, למשל לסגירת פתח הכיור.
המילה העברית פקק היא אונומטופיה שמקורה בצליל ה"פק" ששומעים בעת חליצת פקק מבקבוק.
מניעת שפיכה של נוזל בעת היפוך או טלטול של הבקבוק המכיל אותו.
מניעת שפיכה של מוצק העשוי מגרגירים, כגון מלח בישול או אורז.
הגנה על מוצק או נוזל מאינטראקציה עם הסביבה, כגון אידוי הנוזל, חמצון החומר, נידוף ריח ממנו והשפעות נוספות מחשיפת החומר לאוויר.
במשקאות מוגזים, למשל, מונע הפקק נידוף הגז פחמן דו-חמצני מהמשקה.
צנצנת עוגיות סגורה בפקק לשם שמירה על טריותן.
אמצעי בטיחות והגנה על תינוקות ופעוטות מפני גישה לחומרים רעילים ומסוכנים.
כחיזוק אמצעי ההגנה, מיוצרים בקבוקי תרופות עם פקק מיוחד, שאינו נפתח על ידי סיבוב רגיל של הפקק, ויש צורך ללחוץ על הפקק בחוזקה תוך כדי סיבוב הפקק, כדי לפותחו.
פקק מתברג מפלסטיק, המשמש לסגירתם של בקבוקי פלסטיק.
פתיחתו של פקק זה קלה, ללא צורך בפותחן.
פקק שעם, המשמש בבקבוקי יין.
הפקק (ולעיתים רק חלקו העיקרי) נעוץ בתוך צוואר הבקבוק, ושליפתו נעשית באמצעות חולץ פקקים.
השימוש החוזר בפקק זה לאיטום מחודש של בקבוק בנפתח חלקי.
פקק כתר, המשמש לסגירתם של בקבוקי זכוכית.
הפקק עשוי פיסת מתכת דקה שאליה צמודה טבעת גומי.
שפתי רצועת המתכת לופתות את פיית הבקבוק.
הפותחן מעוות את הפקק, ולא ניתן לעשות בו שימוש חוזר ללא מכשיר מיוחד (פוקק).
הפקק מחובר לבקבוק בשלב מתקדם של תהליך הייצור, לאחר מילוי הבקבוק.
בדרך כלל, הפקק מחובר לבקבוק באופן המאפשר להבחין שהבקבוק טרם נפתח.
פקק פלסטיק, למשל, מחובר לבקבוק באמצעות טבעת, וחיבור זה נקרע בעת פתיחתו הראשונה של הבקבוק.
לאטימה של פתח יציאת המים בכיור או באמבטיה משמשים בדרך כלל פקקים העשויים גומי או מתכת.
פקק געשי או צוואר געשי הוא מחדר פלוטוני הנוצר מהתגבשות מאגמה שנותרה בתוך צינור ההזנה של הר געש בתום התפרצות געשית.
פקקים געשיים הם גופי חדירה בלתי-תואמים מאחר שהם חודרים בניצב לשכבות סלעי הסביבה.
פקקים געשיים נקראים כך מאחר שהם "פוקקים" את לוע הר הגעש.
המאגמה – סלע מותך – נאגרת בתא מאגמה ונתונה ללחץ רב.
אחת הדרכים לשחרור הלחץ הוא הובלתה אל מחוץ לתא דרך צינור הזנה באמצעות התפרצות געשית.
כאשר פוחת הלחץ, נותרת בצינור מאגמה – וזו נקרשת בתוכו.
המאגמה – שהתגבשה לסלע פלוטוני – יוצרת פקק געשי המקבל את צורתו החרוטית או הגלילית של צינור ההזנה.
מסביב לצינור ההזנה נוצר הר געש, המורכב מטפרה – כלל החומר הנפלט מהר הגעש בעת התפרצות ונופל אחר כך לקרקע.
כאשר צומח הר הגעש – מתארך גם צינור ההזנה המסתיים בלוע בפסגת הר הגעש.
פקק געשי עשוי ליצור סתימה בצינור ההזנה ולהגיב ללחצים המשתנים בתא המאגמה, ובין התפרצויות הוא עשוי להתרומם כתוצאה מעליית לחץ.
כאשר שב הלחץ ומתגבר מתחתיו בעת התחדשות הפעילות הגעשית – הימצאות הפקק עלולה להגביר את הלחץ ולגרום להתפרצות מתפוצצת.
לאורך הזמן, סלעי הר הגעש הרכים יחסית (כגון סקוריה או טוף) – כמו גם סלעים מסוגים שונים המרכיבים את הקרום בסביבתו – מוסרים בתהליכי סחיפה.
סלעי הפקק הגעשי – סלעים פלוטונים שלרוב עמידים יותר בפני הסחיפה – נחשפים כחלקו העליון של צינור ההזנה.
פקקים געשיים קטנים, צרים וגבוהים נקראים לעיתים "מחט געשית" (volcanic needle), וגם "עוקץ לבה" (lava spine) או "פקק כיפה" (plug dome).
מחט כזו נוצרה בלועו של הר פלה באי מרטיניק לאחר התפרצותו ההרסנית ב-1902. המחט – שרוחבה 100–150 מטרים וגובהה כ-300 מטרים – שרדה זמן קצר בלבד, והתמוטטה בשנת 1903.
מחט נוספת – בגובה של 15 מטרים – התרוממה לאחר התפרצותו העזה של הר סנט הלנס ב-1980, מתוך כיפה געשית.
באי מאווי מצויה "מחט יאו" (Iao), המתרוממת לגובה של 370 מטרים.
הרכבם של הפקקים הגעשיים זהה להרכב המאגמה הנפלטת מהר הגעש: בזלתי, אנדזיטי או גרניטי.
הרכבים אלה יוצרים סלעים קשים ועמידים לסחיפה, ולכן הם נותרים בצורתם המקורית זמן רב.
סחיפה קרחונית עשויה לחשוף רק את צדו של הפקק הבא במגע עם הקרחון.
תהליך זה יוצר מבנה אופייני של "צוק וזנב" (crag and tail), בו נגלית דופן אחת של הפקק ואילו האחרות נותרות מכוסות בסלעים.
הקרחון עשוי לסחוף עמו סלעים רכים ולהשמיטם בדרכו, תוך שהוא יוצר דרמלין – מבנה מאורך דמוי לווייתן או טיפה: עבה בצד הצוק ודק בצד הזנב.
דוגמה למבנה כזה היא הפקק הגעשי "צוק הטירה" (Castle rock) בסקוטלנד עליו בנויה טירת אדינבורו.
הפקק סמוך לארתורס סיט – פקק געשי נוסף, ושניהם נוצרו בקרבון מיסיסיפי לפני כ-340 מ"ש.
הפקק נחשף מסחיפה קרחונית בצדו הצפון-מערבי, ואילו בכיוון מזרח נמשך מפסגתו שיפוע מתון.
פקקים געשיים נפוצים בהרי געש שהפעילות בהם הסתיימה או מצויה בהפוגה.
בדומה לטירת אדינבורו, גם טירת דמברטון (Dumbarton) בנויה על פקק געשי – צוק דמברטון המתנשא לגובה של 73 מטרים מעל פני הים.
בסקוטלנד קיימים פקקים געשיים רבים.
אחד מהם הוא נורת בריק לאו (North Berwick Law) (Law בסקוטית: גבעה חריגה), שנוצר במהלך הקרבון ומורכב מטרכיט פונוליטי במבנה "צוק וזנב".
פקקים געשיים נוספים הם דמגוין (Dumgoyne) סמוך לגלאזגו ושני האיים: אלסה קרייג (Ailsa Craig, מבוטא: ale-sa) ובאס רוק (Bass Rock).
שני פקקים געשיים נושאים אותו שם, "אן סגור" (An Sgurr).
אחד מהם, המצוי באי אג, הוא פקק בן 58 מיליון שנים המורכב מאבן זפת (Pitchstone) – סוג של זכוכית געשית.
השני מצוי במערב סקוטלנד, סמוך ללוך קארון (Loch Carron).
באי סקאי מצוי פקק געשי נוסף – "סטור" (The Storr).
אחד התוואים הבולטים בו הוא "הזקן מסטור" (The old man of Sotrr) – צוק מחודד, מעין צריחון סלעי.
הפקק הגעשי הידוע ביותר בארצות הברית הוא מגדל השטן בוויומינג, שהתפרסם בעולם לאחר ששימש אתר להסרטת מפגשים מהסוג השלישי.
המחדר נוצר בתחילת הפלאוקן, לפני כ-65 מיליון שנים ומורכב מסלעי פונוליט-פורפירי.
לחופי קליפורניה מצויות תשע האחיות (Nine Sisters) – מקבץ של תשעה פקקים געשיים שנוצרו במיוקן.
בשדה הגעשי נאוואחו מצויים שני פקקים געשיים בולטים שמוצאם באוליגוקן: שיפרוק (Shiprock) בניו מקסיקו – הנקרא בשפת הנאוואחו "סלע מכונף", ואגתלה (Agathla) באריזונה.
פקקים געשיים נוספים הם סנייק היל (Snake Hill) בניו ג'רזי – שנוצר במלם לפני 150 מיליון שנה, וליזרד הד (מאנגלית: Lizard Head – ראש לטאה) בקולורדו.
שנים מאתרי התיירות המפורסמים ביותר בעיר ריו דה ז'ניירו בברזיל הם הר קורקובדו (Corcovado), עליו ממוקם פסל ענק של ישו והר הסוכר (Pão de Açúcar) שעליו צולם חלק מהסרט "מונרייקר" (1979) מסדרת סרטי ג'יימס בונד.