tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לעיתים קרובות נוהג שפירא לשלב בהרצאותיו נגינה שלו בפסנתר.
החל מ-2006 החל שפירא בכתיבת ספרים המבוססים על הרצאותיו.
ב-2006 פרסם במסגרת האוניברסיטה המשודרת של גלי צה"ל את הספר "בעקבות אליס" העוסק בפרשנות לספרי אליס בארץ הפלאות ומבעד למראה ומה אליס מצאה שם מאת לואיס קרול.
ב-2008 הוציא ספר על תורת המשחקים שהתבסס בחלקו על הרצאות שנתן באוניברסיטה המשודרת של גלי צה"ל, אך בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר ולא בהוצאת משרד הביטחון.
בהמשך פרסם שני ספרים בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר: ב-2009 הספר "על הדברים החשובים באמת" - ספר המבוסס על הרצאותיו הפופולריות ובו שלושה חלקים: אושר (וחוכמה) לאור ספרי פו הדב וסרטי וודי אלן, משמעות החיים ומהות האני לאור ספרי אליס של לואיס קרול, ולבסוף ידידות ואהבה לאור הספר הנסיך הקטן.
הספר רווי בהומור ושזור באמרות כנף שנונות של אנשי רוח; וב-2010 "אינסוף - המסע שאינו נגמר" העוסק במתמטיקה.
הספר "אינסוף - המסע שאינו נגמר", שכתב ב-2010, עוסק במתמטיקה ונועד להנגיש את המתמטיקה לקהל הרחב.
נושאי הספר הם "מבוא למחשבה" ובו מספר חידות מתמטיות (חלק ראשון), תורת המספרים (חלק שני) ותורת הקבוצות הנאיבית ובפרט בעוצמות אינסופיות, המלון של הילברט, הפרדוקסים של זנון ופרקטלים (חלק שלישי).
הספר כולל סימונים מתמטיים, הוכחות ואף תרגילי מחשבה מתמטיים לקורא.
שפירא מתבל את הספר בהומור, אנקדוטות, אמרות כנף וקריקטורות של המאייר דני קרמן, על מנת להנגיש את המתמטיקה לקהל רחב, ולהפוך את קריאת הספר לקלילה יותר וזורמת.
ב-2011 החל בכתיבת סדרה של ספרי פילוסופיה והגות המנתחים הוגים ופילוסופים לאורך הדורות.
הראשון שבהם, שיצא לאור ב-2011, עוסק בספר קהלת.
הספר הבא בסדרה זו נקרא "מחשבות לעת לילה", הוא עוסק בעיקר בפילוסופיה של סרן קירקגור, ארתור שופנהאואר ופרידריך ניטשה.
הספר יצא לאור בתחילת שנת 2013. ספרים אלה עוסקים לא רק בהגות עצמה של הפילוסופים שעליהם נכתב כל ספר אלא גם בפרשנות של פילוסופים ואנשי רוח אחרים לנושאים בהם דנה הגות זו.
ספריו "שיחות על תורת המשחקים" ו"מחשבות לעת לילה" זכו ב"ספר זהב" וספריו "על הדברים החשובים באמת" ו"קהלת – הפילוסוף המקראי" זכו ל"ספר פלטינה".
ניגן ועיבד שני שירים לאלבום הפסקול של ג'ון וויק 2.
שיחות על תורת המשחקים, כנרת, זמורה-ביתן, 2008.
על הדברים החשובים באמת, כנרת, 2009.
אינסוף - המסע שאינו נגמר, כנרת, 2010.
קהלת - הפילוסוף המקראי, כנרת, 2011.
מחשבות לעת לילה: קירקגור, שופנהאואר, ניטשה; פילוסופיה קיומית, מסע אישי כנרת, 2013.
אני חושב משמע אני טועה (יחד עם גייל גלבוע), כנרת, זמורה-ביתן, 2015.
זיכרון ילדות יפה במיוחד, כנרת, זמורה-ביתן, 2017.
רשימות על אמנות החיים, כנרת, זמורה, דביר-מוציאים לאור בע"מ, 2022.
תנינים הימורים וימי הולדת - סטטיסטיקה והסתברות בחיי היום-יום, כנרת, זמורה - מוציאים לאור, 2023.
הרב חיים שרגא פייבל פרנק (תרס"ח, 1908 – תשל"ג, 23 בנובמבר 1972) היה רבה של שכונת ימין משה בירושלים ודיין בבית דין צדק אשכנזים פרושים בירושלים.
נולד בירושלים לרב זאב וולף פרנק, בנו של הרב יהודה לייב פרנק ואחיו של הרב צבי פסח פרנק.
אמו מרים הייתה בת של הרב נחום רוגזניצקי, חתנו של הרב זלמן חיים ריבלין.
כיהן במשך שנים רבות כרב ומו"ץ של שכונת ימין משה.
כמו כן כיהן כדיין בבית דין צדק אשכנזים פרושים בירושלים.
הרב פרנק עסק רבות בהיבטים הלכתיים של יישוב ארץ ישראל, מצוות התלויות בארץ והלכות בית המקדש.
פרסם מאמרים בנושא, בין השאר בכתב העת המעיין.
בין הנושאים: "בניין בית המקדש קודם למלכות בית דוד" ו"תקיעה בחצוצרות בזמן הזה".
לדעת הרב פרנק, רבי זירא חזר בו מהאיסור לעלות בחומה.
אחד מחידושיו המקוריים הוא שיש לברך ברכה על מצוות יישוב הארץ, כשאר ברכות המצוות.
הוא סבר כי הסיבה שלא נקבעה ברכה מיוחדת היא משום שהיא נכללת בברכת המזון, שבה אומרים: "נודה לך ה' אלוהינו על שהנחלת לאבותינו ארץ חמדה טובה ורחבה" וחותמים "ברוך אתה ה' על הארץ ועל המזון".
לכן לדעתו יש לכוון באמירת ברכה זו על מצוות יישוב ארץ ישראל.
נמנה עם הרבנים שעסקו באפשרות עלייה לתחומי הר הבית.
באחד מדיוני הרבנים, שנערכו מיד לאחר מלחמת ששת הימים, הציע להצניח מזבח, באמצעות מסוק שכור, אל תוך רחבת הר הבית ולהקריב עליו את קורבן פסח.
עודד את הוצאת הספר "קול התור" וצידד בדעה שמחברו הוא זקנו הרב הלל ריבלין, שחיבר את הספר על פי תורת רבו הגר"א.
היה נשוי לרבנית רוחמה רחל לאה (בתו של הרב אברהם דב שקאל), ולבני הזוג היו ארבע בנות.
על פי הידוע, בצוואתו ציווה על בנותיו לומר אחריו קדיש.
הוא ואשתו נפטרו בזה אחר זה, בשנת תשל"ג.
הענא ליבא - אשת הרב רפאל בנימין לוין – בנו של הרב אריה לוין.
מינה דבורה - אשת הרב אברהם קופשיץ – רב שכונת נוה צבי בירושלים.
מלכה - אשת הרב משה אהרן רוזנטל – רב שיכון הרבנים.
חיה - אשת הרב משה קרמר מבני ברק.
גיסו הוא הרב חיים זבולון חרל"פ - רבה הראשי של ראשון לציון.
תולדות זאב על מסכת שבת
קונטרס תפארת חיים, תשכ"ז, על צורת קשר תפילין של ראש.
חיים שקד (8 באפריל 1939, דופניצה, ממלכת בולגריה – 29 בדצמבר 2018, כפר סבא, ישראל) היה תת-אלוף בחיל הים.
פיקד על אח"י חרב (סער 3) במהלך מבצע הבאת ספינות שרבורג ובהמשך פיקד על שייטת ספינות הטילים, על זירת ים סוף ועל מספן כוח אדם.
כיהן כנספח הימי וסגן הנספח הצבאי של צה"ל בארצות הברית.
חיים שקד נולד בדופניצה שבממלכת בולגריה בשם חיים שקרג'יסקי ורכש השכלה יסודית יהודית בעירו.
עם משפחתו המורחבת מדופניצה נמנה הפרטיזן אמיל שקרג'יסקי, ורחמים שקרג'יסקי – פרופסור לפרמקולוגיה.
באפריל 1949 עלו הוא ומשפחתו לישראל והתיישבו בעכו.
ב-1954 החל את לימודיו בבית הספר לקציני ים עכו וב-1958 התגייס לצה"ל לקורס חובלים.
עם סיום קורס החובלים הוצב כקצין נשק במשחתות.
ב-1961 השלים קורס קציני תותחנות ים בבית הספר של הצי הבריטי בבסיס הצי המלכותי בפורטסמות' והוצב כקצין תותחנות במשחתת אח"י חיפה.
ב-1965 הצטרף לצוות "שלכת" שעסק בתכנון וקליטת מערך ספינות הסער בחיל הים.
שירת כקצין מחלקת נשק בספינה הראשונה אח"י מבטח (סער 1).
בסוף 1968 אף מונה למפקדה השני בתום קליטתה בארץ.
ב־1969 נשלח לשרבור ופיקד על אח"י חרב (סער 3) שהייתה אחת מחמש ספינות שרבור במבצע נועה, מילוט הספינות משרבור והבאתן ארצה.
ב-1970 פיקד על אח"י סער טרם האירוע של טיבוע ספינת הדייג אורית.
כיהן כמפקד פלגה 33 וסגן מפקד בית הספר לחובלים ורכש תואר ראשון במזרחנות מאוניברסיטת תל אביב.
במהלך מלחמת יום הכיפורים כיהן כסגן מפקד זירת ים סוף והוצב בשארם א-שייח'.
ב-1975 מונה לראש מחלקת מבצעים במפקדת חיל הים.
ב-1977 נשלח שקד ללימודים במכללת המלחמה של הצי האמריקני בניופורט רוד איילנד ורכש תואר שני במינהל עסקים.
ב-1978 עם שובו מארצות הברית, מונה למפקד שייטת ספינות הטילים ובהמשך למפקד זירת ים סוף.
ב-1982 התמנה למפקד מספן כוח אדם וב-1985 מונה לנספח הימי בארצות הברית.
ב-1988 השתחרר חיים שקד מצה"ל ומאז ניהל את חברת "שירותי ביטחון בים", העוסקת בנושאי ביטחון ימי וייצוג חברות זרות בארץ.
היה נשוי, אב לבן ולבת וסב.
חַייקָה גרוסמן-אוֹרְקין (20 בנובמבר 1919, ביאליסטוק, פולין – 26 במאי 1996, קיבוץ עברון, ישראל) הייתה מנהיגה ציונית, מראשי תנועת השומר הצעיר בתקופת מלחמת העולם השנייה, פרטיזנית וחברת מחתרת בגטאות ליטא ופולין.
לאחר המלחמה הייתה מראשי הוועד היהודי המרכזי של יהודי פולין, ובישראל שימשה אשת ציבור בתפקידים רבים: ראש המועצה האזורית געתון (האישה הראשונה שכיהנה כראש מועצה אזורית), חברת הכנסת ה-7, ה-8, ה-9 וה-11 מטעם סיעות מפ"ם והמערך, סגנית יושב ראש הכנסת, ופעילה במפעל להנצחת השואה.
פעלה לחקיקת חוקים חברתיים ולקידום אוכלוסיות חלשות.
נמנתה עם מדליקי המשואות ביום העצמאות ה-45 למדינת ישראל.
חייקה גרוסמן נולדה בביאליסטוק ב-20 בנובמבר 1919, בת לנחום וללאה לבית אפלבוים, אחותם הצעירה של בצלאל ומרים.
הייתה זו משפחה יהודית אמידה ששילבה מסורת עם רעיונות ההשכלה, בדומה למשפחות רבות בביאליסטוק.
מצד אביה הייתה נצר למשפחת תלמידי חכמים, מורים וסוחרים.
לפני מלחמת העולם הראשונה עלו לארץ ישראל מרבית בני המשפחה, ביניהם סבה שהיה רב וסבתה.
הסב עסק בלימוד תורה ונפטר כחצי שנה לפני עלייתה ארצה, וסבתה האריכה ימים ונפטרה בגיל 92. מבחינה חיצונית דמתה לאביה: שיערה הבהיר ועיניה הכחולות שיוו לה חזות פולנית, שלימים הצילה את חייה.
משפחת אמה כללה ציונים, בונדיסטים ודתיים אדוקים.
אבי האם היה חסיד של הרבי מקוצק והיה מלמד ב"חדר".
אחיה הבכור בצלאל עבד עמו בבית החרושת המשפחתי; גרוסמן מיעטה לספר על האח וראתה בו ניגוד גמור לערכיה.
אחותה הייתה קרובה אליה, והיא ראתה בה נערה חברותית ומלאת חיים, השונה ממנה מאוד.
אחיה גויס לצבא האדום ערב הפלישה הנאצית ולא שב; אחותה חיה במסווה בצד הארי ושרדה.
בימי נעוריה חיו בביאליסטוק כ-115,000 תושבים, יותר ממחציתם יהודים.
כלכלת העיר התבססה על תעשיית הטקסטיל, שנייה בגודלה לזו שבעיר לודז'.
מרבית בתי החרושת היו בבעלות יהודית והעסיקו פועלים פולנים.
הקהילה התאפיינה ברבגוניות פוליטית, לאומית ותרבותית.
מרבית התנועות והמפלגות היהודיות בפולין פעלו גם בביאליסטוק.
המפלגה הדומיננטית הייתה הבונד ותנועת הנוער הגדולה הייתה השומר הצעיר.
בעיר פעלה גם הגימנסיה העברית מהידועות והנחשבות בפולין.
משפחת גרוסמן שיקפה הווי זה.
האב היה בעל מפעל בינוני לעורות בעיירה סוקולסקי, שימש כגבאי בבית הכנסת והחזיק בהשקפת עולם חילונית עם זיקה לסוציאליזם.
בבית דיברו עברית ויידיש, הלימודים בבית הספר התקיימו בשפה העברית, מעט בפולנית, בלטינית ובגרמנית.
עד פרוץ מלחמת העולם השנייה היו התרבות הפולנית והעם הפולני זרים כמעט לחלוטין לגרוסמן.
על אף שמרבית פועליו של אביה היו פולנים, היא נמנעה מלבקר בבית החרושת, שכן ראתה בו הפרה בוטה של העקרונות הסוציאליסטיים.
בעקבות שביתה שהתקיימה במפעל ניתקה את יחסיה עם אביה למשך שבועיים.
היא למדה בגן עברי ואחר כך בבית הספר העממי של רשת החינוך העברי "תרבות", ומכיתה ו' למדה בגימנסיה העברית של הרשת.
עד הכיבוש הסובייטי הייתה שפת הלימוד עברית והמורים התאמצו לשלב את תרבות העולם המערבי ואת רוחות ההשכלה שנשבו באותה עת, עם לימודי היהדות.
היא הצטיינה בלימודיה ואהבה במיוחד ללמוד תנ"ך וספרות.
את ילדותה בילתה בחיק משפחתה ובהתבודדות ביער הסמוך, ששם הרבתה לקרוא.
כמו כן אהבה לרקוד ולהחליק על הקרח.
בדומה למרבית בני ובנות גילה בביאליסטוק, הצטרפה לתנועת הנוער של השומר הצעיר, שבסיסה בעיר היה הגימנסיה העברית שמשכה את לבם של עילית הנוער היהודי בעיר.
כשהייתה בת 14 התמנה מאיר אורקין בן ה-19 למדריך הגדוד שלה.
בין השניים נרקמה ידידות שלימים הפכה לזוגיות.
במרץ 1936 עלה אורקין לארץ ישראל.
השניים השתדלו לשמור על קשר באמצעות מכתבים.
גרוסמן העמיקה את מעורבותה ופועלה בתנועה והדריכה את גדוד "תל עמל".
היא נחשפה לתפישות עולמם של דב בר בורוכוב, קרל מרקס וזיגמונד פרויד, אך בעיקר נשבתה ברעיונות הסוציאליסטיים והציוניים.
בכיתה י"א נבחרה להנהגת השומר הצעיר במחוז ביאליסטוק ולאשת הקשר של התנועה המקומית עם נציגי קרן קיימת לישראל.
כמו כן מילאה את תפקיד נושאת דגל הקן.
בשנת 1937 סיימה את לימודיה בגימנסיה והגישה בקשה להירשם ללימודים גבוהים באוניברסיטה העברית בירושלים.
הוריה שילמו את שכר הלימוד ודמי העלייה, ובסיוע משפחתה שבירושלים קיבלה היתר עלייה במסגרת מכסות סטודנטים שהקציבה ממשלת המנדט הבריטי.
כדי לחסוך כסף לנסיעתה עבדה במתן שיעורים פרטיים.
על אף שעלייה נחשבה הגשמה, לימודים באוניברסיטה לא עלו בקנה אחד עם ההגשמה השומרית.
בהנהגת התנועה הראשית הבהירו לה שתוכניותיה האישיות אינן תואמות את רוח התנועה ושהיא טרם סיימה את חובותיה התנועתיות בפולין.
היא לא הייתה יכולה לשאת את המחשבה שתצטרך לעזוב את התנועה ועל כן ויתרה, לא בפעם האחרונה, על הסרטיפיקט שלה.
כך נשלחה לרכז ולשקם את הפעילות התנועתית באזור פולסיה, בין בריסק לפינסק, שפעילות התנועה בו הייתה מועטה.
במשך חצי שנה נדדה בין העיירות וכשלושה חודשים הייתה חברה בקיבוץ ההכשרה של 'החלוץ' בתנאי עוני ודוחק.
הייתה זו הפעם הראשונה בה עזבה את בית הוריה.
המשימה הבאה שקיבלה הייתה ארגון מחנה קיץ למדריכים בסמוך לפינסק יחד עם שמואל ברסלב מוורשה.
באוגוסט 1939 חזרה לביאליסטוק וגילתה שהסרטיפיקט שקיבלה עדיין מחכה לה.
היא החליטה להתכונן לעלייה והחלה לארוז את חפציה; התוכנית הייתה להמתין בארץ לחברי גרעין ההכשרה שאליו השתייכה, שבאותה עת נמצאו בחווה ליד צ'נסטוחובה, ובינתיים ללמוד ספרות באוניברסיטה העברית.
בסוף אוגוסט קיבלה מברק שהורה לה להתייצב מידית בוורשה, וכך עשתה.
בהנהגת התנועה בוורשה הוחלט על הקמת "הנהגה ראשית ב'" שתפעל במחתרת ותורכב בעיקרה מנשים, מתוך הנחה שהגברים בוודאי יגויסו למלחמה הקרבה.
היא נבחרה כחברה בהנהגה זו ושבה לביאליסטוק.
לאחר חלוקת פולין בין גרמניה לברית המועצות, עברה ביאליסטוק לידי הסובייטים.
בית גרוסמן הפך לבית פתוח אשר אירח פליטים רבים שביקשו לעצור, להחליף כוחות ולהמשיך הלאה, בהם חברי "השומר הצעיר".
תחת השלטון הסובייטי נאסרו החינוך הציוני והשימוש בשפה העברית, והתנועה ירדה למחתרת.
מרכז ההנהגה היה בלבוב במטרה למצוא נתיב עלייה לארץ ישראל דרך וילנה או רומניה.
ביאליסטוק היוותה את מרכז המעבר לווילנה או חזרה לוורשה הכבושה.
בנובמבר 1939, לאחר מסע של 15 קילומטר בשלג עמוק ובקור מקפיא, הגיעה גרוסמן לווילנה, שם חָברה לחברי ההנהגה הראשית של התנועה.
היא נקלטה בקיבוץ הכשרה של החלוץ שבו סבלו מצפיפות, עוני, קור, רעב וכינים.
כמו חבריה לתנועה עבדה בעבודות מזדמנות, בעיקר כעוזרת בית.
לא אחת הושפלה בשל חוסר הידע שלה במלאכת הבישול והכביסה.
לימים סיפורה כי הקולקטיב התנועתי הוא זה שעזר לה להתמודד עם ייסורי היומיום.
לקראת סוף החורף נשלחה לקובנה שבליטא כדי להדריך את בוגרי הקן, לקחת חלק בהנהגה המקומית ובמרכז החלוץ.
גם שם התגוררה בקיבוץ הכשרה, אך תנאי החיים היו טובים יותר.
בזיכרונותיה תיארה זאת כתקופה טובה, במהלכה הכירה חברים חדשים ונחשפה ליהדות ליטא העשירה.
בקיץ 1940, עם פלישת ברית המועצות לליטא, יצאה לבקר בקני התנועה באזור כדי להתכונן לפעילות במחתרת תחת השלטון הסובייטי החדש.
בווילנה פורקו קיבוצי ההכשרה, והתנועה שבה למחתרת ופעלה להשגת אישורי עלייה.
בפעם השלישית קיבלה גרוסמן היתר עלייה ולימודים רשמי, אחד הבודדים אז, שחודש ככל הנראה על ידי אחד מבני משפחתה שבארץ.
ההנהגה הראשית שוב נדרשה לעניין והתנהל דיון סוער.
הרוב הכריע כי עליה להישאר בפולין ולהתמנות להנהגה הראשית של התנועה במחתרת יחד עם חמישה חברים נוספים: אבא קובנר, אדק בורקס, מרדכי רוזמן, פנחס שטרן ומשה בלוש – כולם גברים וכולם מבוגרים ממנה.
היא קיבלה את ההחלטה התנועתית.
עד תחילת 1941, ההנהגה הוותיקה, שהורתה לה לוותר על אישור העלייה, עזבה את וילנה ועלתה ארצה.
בגיל 21 היוו גרוסמן וחמשת חבריה את הנהגת השומר הצעיר בפולין.
היא תיארה את התקופה ההיא בפולין כתקופה של בדידות קשה ללא קשר עם הארץ וללא קשר לוורשה.
היא מעולם לא באה חשבון עם חברי ההנהגה שעזבו, אך נשאה את תחושת הנטישה הקשה של אז כל חייה.
באפריל 1941 כתבה למאיר אורקין, שנמצא בארץ: "מצבי השתנה במידה קיצונית, נשארתי לבד בווילנה, כמעט בלי ידידים.
התנועה פעלה במחתרת בווילנה, אך באמצעים דלים.
גרוסמן נרשמה ללימודי כלכלה באוניברסיטת וילנה על מנת למצוא כיסוי מוצלח לשהותה בעיר, התפרנסה משיעורים פרטיים וחלקה דירה עם חברת ילדות מביאליסטוק.
עם פלישת גרמניה לברית המועצות ב-22 ביוני 1941, הופצצה וילנה.
תושבי העיר ניסו להימלט מזרחה ברכבת.
חברי ההנהגה התייעצו כיצד לפעול וגרוסמן התנדבה להישאר.
אדק בורקס, מרדכי רוזמן ופנחס שטרן עלו על הרכבת; אבא קובנר ומשה בלוש נשארו בעיר.
יומיים לאחר הפלישה לברית המועצות עברה וילנה לשלטון האס אס והגסטאפו.
משה בלוש נחטף ועקבותיו נעלמו; אדק בורקס חזר לעיר בעקבות הכיתור הגרמני.
בזכות המראה החיצוני שלה, טיפלה גרוסמן בקשר בין המרכזים השונים של התנועה, ובעיקר בהפצת דבר ההשמדה השיטתית הצפויה ליהודים.
בזכות חברה מהמחתרת הפולנית שהשיגה לה תעודת לידה חתומה, פעלה מחוץ לגטו תחת זהות בדויה בשם "הָלינה ווֹרוֹנוֹביץ'", שם שהעניק לה מרדכי טננבוים מראשי 'החלוץ'.
בדומה לנשים אחרות שמילאו תפקידים אלה במחתרות בגטאות ונעו בדרכים בזהות שאולה, חייה בדרכים התאפיינו בבדידות.
בספרה "אנשי המחתרת" סיפרה: "חברים וחברות אחרים מהגטו, ביניהם אבא קובנר, נמלטו למנזר כרמליתי סמוך לווילנה.
עם תחילת הרצח ההמוני הגיעה למנזר תחת מסווה יחד עם אדק בורקס.
אז, במסגרת פגישת ההכרעה על התארגנות להתנגדות חמושה, יצאה בהוראת התנועה לעיר הולדתה, כדי "לארגן את המרכז הקרבי בביאליסטוק".
מיוני 1941 עד אוגוסט 1943 פעלה במחתרת היהודית בגטאות ווילנה, ביאליסטוק, וורשה, צ'נסטוחוב, לובלין וגרודנו.
היא נעה ברכבות בין הגבולות, מן הגטו לצד הארי וחזרה, כשהבסיס שלה הוא ביאליסטוק, שם שימשה כחברת המטה שהתכונן למרד הגרעין הראשוני לבניית המחתרת המאורגנת בביאליסטוק.
היא הייתה האחראית על הקשר עם אפרים ברש, ראש היודנראט בגטו, והיא זו שמסרה לו את הידיעות הראשונות על ההשמדה.
"הוא ביקש לדעת מה מעשינו ואנו ניצלנו את אפשרויותיו", העידה לימים.
היא הייתה אחראית על הקשר הקבוע בינו לבין המחתרת.
הגרעין הראשוני לבניית המחתרת המאורגנת בביאליסטוק כלל בעיקר את חניכיה בעבר.
היא פעלה גם להקמת תאים בעיר גרודנו ובמקומות הקרובים לה.
עד פברואר 1943 היה הארגון מוכן והיא פנתה לחיזוק הקשרים ובסיס הפעולה בצד הארי כמו גם במוקדים פרטיזנים ביערות הסמוכים.
בשנת 1943 פתחו הגרמנים בחיסול גטו ביאליסטוק וגירוש היהודים למחנה ההשמדה טרבלינקה.
במהלך האקציה הראשונה נמצאה בצד הארי.
היא ביקשה לשוב לגטו, אך מפקד הארגון אדק בורקס אסר עליה.
עם תום האקציה נודע לה שתשעה עשר מחברי הארגון נהרגו, ביניהם בורקס, שבאותם ימים היה גם לאהוב לבה.
הכאב והצער הניעו אותה להיכנס לגטו בכל זאת ולגלות את החורבן שאחרי האקציה.
עם יציאתה נעצרה, ובזכות מסמכיה המזויפים שוחררה.
בגטו נודע לה על ניסיון המרד ועל גורלו של בורקס, שיחד עם כמה חברים גורש לטרבלינקה ושם כנראה החליטו באמצעות שני אקדחים שהיו בידיהם למנוע את הליכתם לתאי הגזים.
שנים חיפשה הוכחה שאכן קיימה קבוצה זו את הצו העליון של התנועה – להתנגד.
לימים, במשפט דמיאניוק, שלחה מכתב לראש החקירה בבקשה לתחקר בנושא את הנאשם.
במקומו של בורקס מונה מרדכי טננבוים למפקד.
בינו לבין גרוסמן שררו יחסים מורכבים ומתוחים.
השניים פעלו יחד להקמת גוף משותף שיאגד את כל התנועות והפעילים ואף הצליחו, אך לימים היא זעמה על כך שביומנו של טננבוים מצטייר כאילו הוא היה זה שהקים את המחתרת.
במהלך האקציה השנייה, ב-15 באוגוסט 1943, התעקשה להשתתף במרד.
עם תחילת האקציה חלפה על פני כיכר השילוחים ומבטה הצטלב במבטה של אִמהּ; תחילה ניסתה להתחמק מן הפרידה אך לבסוף ניגשה ונפרדה בשתי נשיקות ובכאב.
שנים מאוחר יותר, כשתהפוך בעצמה לאם, תכה על חטא הפרידה החפוזה.
המרד פרץ ב-16 באוגוסט ודוכא במהירות.
שארית היהודים בגטו הובלו לטרבלינקה, וקומץ מורדים הצליחו לברוח ליערות ולהצטרף אל הפרטיזנים.
81,000 יהודים ויהודיות היו בגטו ביאליסטוק כשהתחיל חיסולו.
הקמת תא הוועד האנטי-פאשיסטי בביאליסטוק
גרוסמן הצליחה להגיע לצד הארי, שם ארגנה דירות מסתור ויצרה קשר עם הקבוצה הפרטיזנית שנשלחה ליערות טרם המרד.
עד אוגוסט 1944 פעלה באזור ביאליסטוק כחלק ממטה הבריגדה הפרטיזנית הסובייטית ע"ש קלינובסקי, בפעולות שכבר התמחתה בהן: השגת נשק, גיוס פרטיזנים והובלתם ליערות, התווית רשת תקשורת, גיוס כספים ורכש.
במקביל הקימה יחד עם מרילה רוזייצקה, ליזה צ'אפניק, חסיה בורנשטיין בילצקי, אנה רוד וברוניה קליבנסקי – חמש חברות פרטיזניות יהודיות שהתחזו לפולניות – את התא של הוועד היהודי האנטי-פשיסטי בביאליסטוק.
הן ביצעו פעולות סיוע והצלה, פעלו להשגת נשק לפרטיזנים וקישרו בין פרטיזנים יהודים לסובייטים שבאו ברגל או הוצנחו.
הקשר בין הוועד לפרטיזנים נותק וחודש עם הגעת הפרטיזנים הסובייטים, והמידע שאספו הנשים שימש את הצבא האדום במבצעיו.
מרבית עבודתה בוועד התמקדה בהקמת תא מחתרתי של גרמנים שסיפקו מידע סודי.
לקראת סוף המלחמה הוציאו הנשים לפועל מבצעים לשחרור שבויים ממחנות עבודה והברחתם ליערות, כאשר בסוף המבצע הן חוברות לפרטיזנים ביערות.
עד שחרור ביאליסטוק ביולי 1944 נמצאו עם הפרטיזנים.
באוגוסט 1944 חזרה לעיר הולדתה בראש הכוחות הסובייטים.
הדבר התפרסם בעיתון שהגיע לידיו של מאיר אורקין, שגילה שחניכתו-אהובתו נשארה בחיים, והוא החליט לחכות לה.
בתום המלחמה נפטרה מזהותה הבדויה, ובספטמבר 1944 החלה לעבוד במשרד שירות הביטחון הפנימי של פולין ושימשה כסגנית מפקד מחלקת כוח האדם של המחוז.
לקראת סוף המלחמה פגשה ביערות את יאן קוזלובסקי, יהודי קומוניסט מווילנה שהגיע עם כוחות מוצנחים של הצבא האדום.
לאחר המלחמה היה קצין מודיעין בצבא הפולני וזמן מסוים שירת כראש מוסד המודיעין בביאליסטוק.
לאחר שנה נישאו, אך כעבור שנתיים, כשהחליטה לעלות לארץ, נפרדו דרכיהם.
אבא קובנר ניסה להחזירה לפעילות התנועתית, ובנובמבר 1944, כשקם הוועד היהודי המרכזי של יהודי פולין, בחר בה כחברת נשיאות הוועד מטעם השומר הצעיר.
בשנת 1945 השתחררה מהצבא האדום בדרגת סמל בכיר והחליטה לצאת לוורשה ולמלא את תפקיד נציגת השומר הצעיר בוועד.
במסגרת זו עסקה בהקמת קיבוצי הכשרה לעלייה ושיקום פליטים, בעיקר ילדים ובני נוער.
כמו כן ייצגה את הוועד אל מול השלטונות הפולניים.
באוגוסט 1946 מונתה למנהלת מחלקת הנוער בוועד, ובמאי 1947 למנהלת מחלקת החינוך.
בוורשה גרה בקומונה של אי"ל ברחוב פוזננסקה 38. היא זכתה להערכה עצומה והוענק לה עיטור הגבורה הצבאי צלב גרונוולד .
באותה עת הייתה חברה במזכירות ההנהגה הראשית של השומר הצעיר, ובקיץ 1945 נשלחה כצירה מטעם התנועה לקונגרס היהודי העולמי שנערך בלונדון.
ללונדון הגיעה עם יצחק צוקרמן, שניהם נבחרו כנציגי ההתנגדות הצעירה.
השהות המשותפת שלהם בוורשה והחיבור שנוצר בין התנועות במהלך המלחמה הוליד רצון ליצור המשכיות ולהקים תנועה משותפת, אך הדבר לא קרה.
בלונדון פגשה לראשונה את ראשי תנועתה, מאיר יערי ויעקב חזן.
צלקת הנטישה והפיכחון שנותרה לה מהמלחמה סייעה לה לא ליפול להערצה עיוורת של שתי דמויות מונומנטליות אלה, אך כשהשניים הודיעו לה שלא יקום ולא יהיה החיבור הזה בין התנועות בארץ ישראל קיבלה, כמו בעבר, את דין התנועה.
בלונדון נשאה נאום שסחף מחיאות כפיים סוערות.
בשליחות יערי וחזן התחילה להקמת מפלגה של השומר הצעיר בפולין, שתישלח מטעמה לקונגרס הציוני בבזל.
בשנת 1947 עלתה לארץ ישראל והיא בת 28.
בדרכה לארץ ישראל, על סיפון האונייה "פרובידנס", שמעה על הכרזת מדינת ישראל.
האונייה עגנה בנמל חיפה ב-22 במאי 1948. כל נוסעיה היו צעירים וצעירות ששרדו את השואה וגויסו לחזית הלחימה בלטרון.
נציג הסוכנות היהודית קיבל את פניה של גרוסמן, ולמחרת הייתה בדרכה למרחביה לפגוש את מאיר יערי.
בערב פגשה בעפולה את מאיר אורקין לפני שיצא לחזית, 12 שנה אחרי שנפרדו בתחנת הרכבת.
משם המשיכה לקיבוץ לתקופת הסתגלות ושהתה כחצי שנה בקיבוץ עין השופט.
שליטתה בעברית הקלה על התאקלמותה.
היא סיירה בין המוצבים ובקיבוצי התנועה וסיפרה על קורותיה במלחמה.
ב-10 ביוני 1948 נישאה למאיר אורקין, והם עברו לגור בקיבוץ עברון כחברי הקיבוץ.
באותם הימים גויסה להעלות על הכתב את סיפור התנועה באירופה.
לצורך זה הייתה פטורה מכל חובות המשק.
היא לא אהבה את ההסתגרות בחדר הקטן וגם התקשתה לנבור בעברה הכואב.
הספר "אנשי המחתרת" ראה אור בשנת 1950. הספר נחשב לסיפורה של התנועה, והאירוע לכבוד הוצאתו לאור, כך דוּוח בביטאון מפ"ם על המשמר, לא היה רק "מסיבה ספרותית" אלא הזדמנות להשמעת סיפורי גבורה על יהודים בגטו בתקופת השואה.
ביום בו סיימה לכתוב את הספר כרעה ללדת את בתה הבכורה, לאה (בהמשך, הייתה לחברת קיבוץ יחיעם, מורה לימאות בבית חינוך אופק בקיבוץ עברון).
בשנת 1953 נולדה בתם השנייה, יוספה.
47 שנה הייתה חברת קיבוץ עברון שבגליל המערבי.
תחילה מילאה בקיבוץ תפקידים שונים כפי שנדרש במשק, ובפברואר 1950 התמנתה ליו"ר המועצה האזורית געתון מטעם הקיבוץ הארצי והייתה האישה הראשונה במדינת ישראל שנבחרה לעמוד בראש רשות מקומית.
בתקופת כהונתה כללה המועצה 22 מושבים, יישובי עולים, קיבוצים וכפר ערבי אחד.
במהלך כהונתה עסקה בהגדרת תחומי המועצה ואופן התנהלותה, פעלה לשיקום העולים ששוכנו במעברות רעועות בתנאי עוני קשים וסבלו מקשיי אבטלה ופגעי מזג האוויר.
היא מיסדה את תחום החינוך במועצה ופעלה לקידום דו קיום יהודי-ערבי במועצה, נושא שיעמוד על סדר יומה הציבורי גם בהמשך.
בתום כהונה בת כשנתיים החליף אותה בתפקיד מאיר אורקין.
בהמשך מילאה תפקידי חינוך כמורה ומדריכת נוער בקיבוץ ובמוסד החינוכי, וקלטה לביתם נערה במסגרת חברת הנוער.
בשנת 1962 החלה ללמוד היסטוריה וכלכלה באוניברסיטת תל אביב ונבחרה למזכירת קיבוץ עברון, תפקיד שלימים תמלא פעם נוספת.
אחרי שסיימה את תפקידה כראש המועצה האזורית הייתה גרוסמן חברת מזכירות מפ"ם.
בין השנים 1958–1960 ריכזה את פעילות המפלגה בשכונות הפועלים בקריות ובנשר ובשנת 1960 מונתה למזכירת סניף חיפה של המפלגה, אז הסניף הגדול בארץ.
היא מילאה את התפקיד 5 שנים והייתה מוערכת מאוד בתפקידה.
לאחר מכן כיהנה כיושבת ראש הברית העולמית של מפ"ם, תפקיד שגם אותו מילאה במשך חמש שנים ובמסגרתו יצאה למסעות הסברה מעבר לים.
בנוסף, כיהנה כחברת מזכירות והוועד הפועל של הקיבוץ הארצי, חברת ועדת השלום, השתתפה בהקמת הוצאת הספרים "מורשת" וחברת הנהלה בה, חברת מועצת יד ושם והחל משנת 1969 כחברת ההנהלה הישראלית של הקונגרס היהודי העולמי ובהמשך חברת נשיאות האגודה לשיקום וקידום נוער.
כחברה בכירה בתנועה ובמפלגה, השתתפה במחלוקות פוליטיות ואידאולוגיות שנקשרו לנושא השואה, בראשם הוויכוח על הסכם השילומים עם גרמניה המערבית ועסקות הנשק, אז ייצגה את עמדותיה של מפלגת מפ"ם.
יחד עם לוחמי גטאות אחרים, ביניהם יצחק צוקרמן, צביה לובטקין ואבא קובנר השתתפה בעצרות של המפלגה ובאספות עם בנושא, ונשאה נאומים ופרסמה מאמרים בעיתונות.
היא הביעה עמדה נחרצת נגד משא ומתן עם גרמניה המערבית וכינון יחסים בין גרמניה לישראל.
בין היתר טענה שאפשר להשוות את התומכים במשא ומתן לשילומים מגרמניה לראשי היודנראטים בתקופת השואה.
כך גם בימי פרשת קסטנר, כשקראה להעמיד את ישראל קסטנר לדין.
באותן שנים ניטשו במפ"ם מאבקים אידאולוגיים ומשבר שהוביל לפילוג.
היא השתייכה לאגף השמאלי של המפלגה, אך התנגדה לפיצול.
למרות התנגדותה לחבירת מפ"ם לסיעת המערך, קיבלה את החלטת התנועה ושובצה במקום ה-40 ברשימה לכנסת השביעית.
כחברת כנסת תגובתה הייתה לשים דגש על חידוד ההבדלים בין המערך לימין ובין מפ"ם לתנועת העבודה.
על אף שכחברת כנסת נמנתה לרוב עם בעלי העמדות הרדיקליות והלוחמניות, עבודתה הפרלמנטרית הנמרצת הקנתה לה מקום של כבוד בבית ובין חבריו.
מנהיג הליכוד מנחם בגין קרא לה "אחותי הלוחמת" (כנראה, בכפל משמעות).
העיתונאי והפעיל הפוליטי יוסי אחימאיר תיאר אותה כך: "היא הייתה אישיות מקרינה וכובשת, מן הזן ההולך ונעלם מנופנו הפוליטי".
כנסת זמן כהונה סיעות תפקידי נשיאות ועדות הכנסת השביעית 17 בנובמבר 1969 - 21 בינואר 1974 סיעת המערך יושבת-ראש ועדת השירותים הציבוריים
חברה בוועדה מיוחדת לעניין איכות הסביבה
חברה בוועדת החינוך והתרבות הכנסת השמינית 21 בינואר 1974 - 13 ביוני 1977 סיעת המערך- מפלגת פועלים מאוחדת יושבת ראש ועדת שירותים ציבוריים
חברה בוועדת משנה לפניות הציבור
חברה בוועדה לענייני ביקורת המדינה
חברה בוועדת השירותים הציבוריים הכנסת התשיעית 13 ביוני 1977 - 20 ביולי 1981 סיעת המערך סגנית יושב ראש הכנסת חברה בוועדה לבדיקת דרכי פעולתה של מערכת החינוך היסודי והרפורמה בחינוך
חברה בוועדת משנה בנושא סגירת בית החולים ליולדות בתל אביב
חברה בוועדה משותפת בנושא עבריינות נוער
חברה בוועדה מיוחדת לעניין חוק ביטוח בריאות ממלכתי הכנסת ה-11 13 באוגוסט 1984 - 21 בנובמבר 1988 סיעת המערך- מפלגת פועלים מאוחדת סגנית יושב ראש הכנסת חברה בוועדת הכלכלה
חברה בוועדה משותפת בנושא פיטורי עובדים בנגב
חברה בוועדה לנושאי הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו
כיו"ר הוועדה לשירותים ציבוריים, הרחיבה גרוסמן את פעילות הוועדה כגוף יוזם ופעיל מבחינה סוציאלית ולא רק מפקח.
במרכז מאבקיה הנוער ונוער במצוקה בפרט, כמו גם מעמד האישה וזכויותיה.
במהלך כהונתה כיו"ר, השתנה מעמד הוועדה לאין שיעור והיא הפכה מאחת הוועדות הנידחות לאחת החשובות מביניהן.
בהמשך היא גם תשנה את שמה לוועדת העבודה והרווחה.
לזכותה כיו"ר הוועדה ניתן לזקוף את אישור חוק הנוער, מהמתקדמים בעולם, אישור החוק להסדרת נגישות לנכים במקומות ציבוריים, ניסוח חוק ביטוח בריאות ממלכתי, הרחבת השירותים המסובסדים למשפחות קשות יום, חקיקת חוק שכר מינימום, הכפפת המוסדות הסיעודיים לפיקוח המדינה והסכמה על מתן טיפול חינם לחולי סרטן.
בכנסת התשיעית עמדה גרוסמן בראש סיעת מפ"ם וכיהנה כסגנית יושב ראש הכנסת, תפקידים אותם מילאה גם בכנסת האחת עשרה.
בבחירות לכנסת העשירית יועדה על ידי מרכז המפלגה למלא תפקיד בממשלה, ועל כן נשארה מחוץ לרשימת המפלגה לכנסת, ושימשה כמזכירה המדינית של מפ"ם.
משימתה העיקרית הייתה לשקם את יחסי המפלגה עם השכונות ועדות המזרח, לאחר שאלו הצטרפו אל שורות הימין.
אחת הסיבות לכך היא שבמהלך מחאת הפנתרים השחורים פתחה את ביתה וליבה למצוקתם וזאת בניגוד לעמדת הסיעה שלה.
בתחום החינוך קידמה את הקמת הוועדה העליונה לנוער במצוקה.
היא פעלה לקידום השוויון במערכת חינוך, לחיזוק בתי הספר המקצועיים ולקידום מפעל ההזנה בבתי הספר.
בתחום החברתי יזמה הצעות חוק לסיוע למשפחות נזקקות ולמיעוטים, ביניהם ביטול מס על מכוניות גדולות המשרתות משפחות מרובות ילדים, קצבאות לעולים חדשים, פיקוח על מעונות יום, חוק למניעת אפליה וולמניעת גזענות ועוד.
היא הובילה את המחאה נגד מצב מערכת הבריאות ומנעה את פירוקה של חברת מספנות ישראל ופיטורי עובדיה.
שותפתה המרכזית לעשייה בתחום זה הייתה חברתה לסיעה, שושנה ארבלי-אלמוזלינו.
בתחום המדיני, השתייכה גרוסמן לצד השמאלי של המפה הפוליטית.
היא תמכה בקיום מגעים עם הארגון לשחרור פלסטין והתנגדה לתוכנית אלון, קראה לקידום תהליך השלום אך התנתה החלפת שטחים בביטחון אזרחי ישראל.
ביטוי לעמדותיה ניתן לראות בהצעות החוק שהגישה כגון: הצעת החוק לאיסור גיוס לצה"ל של פעילי כ"ך, איסור מכירת נשק, הצעת חוק להגדרת ערכאת ערעור צבאית ביהודה שומרון ועזה, שיקום בירעם ואיקרית בנוסף להצבעתה נגד חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל.
המאבק בכפייה הדתית וקידום מעמד האישה היו מבחינתה תחומים קרובים: היא ראתה בדיני האישות סכנה לזכויות האישה.
כחברה בוועדת החוקה, חוק ומשפט יזמה תיקון לחוק כך שיתיר הפסקת הריון.
היא ניסתה לקדם את חוק הנישואים האזרחיים והניחה הצעת חוק לתחבורה ציבורית בימי מנוחה.
מעבר לחוק ההפלות הצליחה ליצור גם חוק המקל במס ההכנסה לנשים.
לאחר שפרשה מהכנסת הייתה חברת מועצת המנהלים של קופת חולים כללית, יושבת ראש מועצת המנהלים של עיתון "על המשמר" וראש קרן שהקימה לתמיכה בילדים מיעוטי יכולת.
בשנת 1992 עלה שמה כמועמדת לתפקיד נשיאת המדינה.
במסגרת תפקידיה בתנועה ובמפלגה, השתתפה בטקסים ובאירועים להנצחת השואה, ונשאה דברים בטקסים בקיבוץ יד מרדכי ועל הר הזיכרון בירושלים.
עם פיזורה של הכנסת האחת עשרה, קיבלה על עצמה לעמוד בראש מורשת: בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ.
בנוסף, פעלה להקמת "בית מורשת - קריית תנועות הנוער" בגבעת חביבה וקידמה כתיבת ביוגרפיות של מנהיגי ההתנגדות ותרגום ופרסום יומניו של ההיסטוריון עמנואל רינגלבלום.
עם ההכנות למשפט אייכמן בירושלים כתבה לתובע גדעון האוזנר והציעה שתעיד במשפט, אך נדחתה, כנראה ממניעים פוליטיים.
בשנות השישים יצאה לסבב הרצאות באמריקה הלטינית ובאוסטרליה והשתתפה כנציגה בטקסי זיכרון בגטאות במחנות ריכוז וההשמדה.
כחברת כנסת יזמה הצעות חוק הדנות בחסידי אומות עולם, הבאת נאצים לדין, טיפול הוגן בנכי מלחמה ועוד.
בנוסף פעלה למניעת הקמתן של כנסיות בשטחי מחנות המוות ומינויו של קורט ולדהיים למשרת נשיא אוסטריה.
בשנת 1967 הייתה לחברה מן המניין בבית הדין הבינלאומי לפשעי מלחמה.
בשנים 1992 ו-1993 הובילה את משלחת נשיא המדינה חיים הרצוג ומשלחת ראש הממשלה יצחק רבין לפולין.
ביום העצמאות תשנ"ג (1993) שעמד בסימן ירושלים, נבחרה להשיא משואה.
היא ראתה בכך כבוד גדול בפרט שנודע לה שאחד ממדליקי המשואות הוא ערבי - השייח' מוסא מאבו גוש.
ב-17 במאי 1993 הוזמנה לטקס השבעתו של עזר ויצמן לנשיאות.
בדרך לירושלים החליטה לסור למסיבה שנערכה באבו גוש לכבוד מדליקי המשואות.
במסיבה נשאה דברים ואמרה: .
בסיום המסיבה, בעודה יורדת במדרגות קרא מישהו בשמה.
היא הסבה את ראשה, איבדה את שיווי המשקל ונפלה.
בעקבות הנפילה נחבלה קשות בראשה ופונתה לבית החולים הדסה עין כרם, שם איבדה את הכרתה לבלי שוב.
לאחר חודש הועברה לאשפוז בבית לוינשטיין.
משם הועברה לבית סיעודי בקיבוץ עברון.
מאיר אורקין לא מש ממיטתה.
יאן, בעלה מהתקופה בפולין, הגיע ארצה בהזמנתו של מאיר אורקין כדי להיפרד ממנה.
בשנותיה האחרונות החלה לכתוב את סיפור חייה, אך לא השלימה אותו.
בשנת 2000 פורסמו הרשימות שהספיקה לכתוב בכתב העת "ילקוט מורשת" של מורשת - בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ' בגבעת חביבה תחת הכותרת "כמעט וידוי".
ברשימות אלה פתחה צוהר לתחושותיה בתקופת המלחמה ואחריה.
מקומה בתנועה והיחס אליה בארץ.
עם עלייתה לארץ פגשה בעפולה את מאיר אורקין, אותו הכירה עוד בביאליסטוק, כשהייתה בת 14. השניים נישאו ביוני 1948 ונולדו להם שתי בנות - לאה ( 1949) ויוספה (1953).
לימים, הייתה לאה לחברת קיבוץ יחיעם, מורה לימאות בבית חינוך אופק בקיבוץ עברון.
אחותה הבכורה של חייקה, מרים, נישאה לאיש הציבור פסח בורשטיין.
חייקה גרוסמן נפטרה ב-26 במאי 1996. היא נטמנה בבית העלמין בקיבוץ עברון.
בהלווייתה השתתפו נשיא המדינה, חברי כנסת ואנשי ציבור.
על מצבתה נחקקו המילים: "חייקה גרוסמן-אורקין, מנהיגה ולוחמת, אוהבת ואהובה, ביאליסטוק 1919 - עברון 1996", וציטוט משיר הפרטיזנים מאת הירש גליק (בתרגום שלונסקי.
אלמנהּ, מאיר אורקין, האריך ימים אחריה; הוא נפטר ב-2010, בגיל 96, ונטמן לצדה.
במאי 1998 הונחה אבן הפינה ל"בית חייקה", שנבנה בין בית חינוך "אופק" לקיבוץ עברון.
הבית שנבנה ביוזמתו של מאיר אורקין ובנותיהם נועד לשמש מרכז חינוכי פעיל ותוסס.
הבית נחנך ב-24 במאי 2001. בבית זה מתחנכים תלמידים ותלמידות על ערכי המאבק של חייקה גרוסמן.
הבית כולל ספרייה של בית חינוך "אופק", אולם קבלת פנים, אודיטוריום וחדר עיון המשמש גם כחדר הנצחה לגרוסמן ומכיל הרבה מעזבונה.
על קיר הכניסה חקוקים דבריה:
"אל תבכו על קברות גיבורים ואל ייכמרו רחמיכם.
לא רחמים מתבקשים אתם להנחיל לעולם אלא מעשים.
מעשים שישחררו את האנושות מסיוטי הדיכוי והשעבוד".
על שמה רחובות ביפו, בפתח תקווה, בכפר סבא, בראשון לציון וברעננה.
בשנת 2024 קראה עיריית ביאליסטוק כיכר על שמה באזור שהיה בשטח גטו ביאליסטוק.
אנשי המחתרת, מרחביה: ספרית פועלים ('לכל'), 1950.
חברת מערכת ספר הפרטיזנים היהודים, מרחביה: ספרית פועלים, 1958.
"קווים ללקח המדיני והקרבי של מלחמת היהודים בגטאות ובמחתרת האנטינאצית", בתוך: צבי רענן (עורך), צבא ומלחמה בישראל ובעמים, תל אביב: ספרית פועלים, 1955.
חיימה מנדוסה נאווה (בספרדית: Jaime Mendoza Nava; 1 בדצמבר 1925 – 31 במאי 2005) היה מלחין, פסנתרן ומנצח בוליביאני שהתיישב בארצות הברית.
מנדוסה נאווה, יליד לה פאס, הצטיין מילדותו כילד פלא בתחום המוזיקה.
בגיל 7 ניגן בקונצרט פומבי שנועד להתרמות לבניית בית יתומים.
בגיל 11 ניצח על תזמורת ילדים.
מנדוסה למד באקדמיה למוסיקה בלה פאס אצל פישר, אומברטיו ויסקארה מונחה והוגו לנדסמן.
המשיך את לימודיו הקונסרבטוריון "ספיסו" בבואנוס איירס.
בשובו לבוליביה עבד כפסנתרן וכמנצח של תזמורת סימפונית.
נסע לאחר מכן לארצות הברית כדי להשתלם בבית הספר ג'וליארד, בתחום ניצוח מקהלות, נגינה והלחנה, אצל מורים כמו סרגיי קוסביצקי, רוברט שו, ג'וזף ראייף, ויטוריו ג'אמין, ג'וליוס הרפורד, איליין בראון.
אחר כך סיים תוך שנה קורס להלחנה שנועד לחמש שנים בקונסרבטוריון המלכותי של מדריד, אצל מורים כמו רוורנדו, נמסיו אוטאניו וקונראדו דל קמפו.
הוא זכה בשנת 1950 לפרס הראשון של הקונסרבטוריון עבור הפתיחה הדרמטית "דון אלווארו".
ערך בהמשך מסעות ארוכים בספרד, שווייץ (בכיתת פסנתר של אלפרד קורטו) ובצרפת, בה השתלם בסורבון ואצל נדיה בולאנז'ה.
אחרי שניצח במדריד ובלימה כמנצח של התזמורת הסימפונית של פרו, חזר מנדוסה למולדת ובשנים 1952-1951 ניהל וניצח על התזמורת הסימפונית הלאומית של בוליביה.
הוא העשיר את הרפרטואר של התזמורת ביצירות סימפוניות וקאמריות מודרניות רבות וערך איתה סיור הופעות ראשון ברחבי בוליביה.
בסופו של דבר מנדוסה נאווה התיישב בקליפורניה, בארצות הברית, והקדיש את עצמו בעיקר ליצירת מוזיקת סרטים.
הוא עבד במחלקת המוזיקה של אולפני וולט דיסני ויצירותיו הוקלטו בחברת MGM.
עבד גם כעורך פסקולים, וכמנצח ומנהל אמנותי של United Productions of America למשל, בהפקות את סדרות Mr.
רבות מיצירותיו הושפעו על ידי המוזיקה העממית של ארצו וכן על ידי מלחינים כמו אהרן קופלנד, ארתור הונגר או איגור סטרווינסקי אותו הכיר אישית.
מנדוסה הקליט בין היתר עם התזמורת הסימפונית של מינכן.
מתחת ידיו יצאו פסקולים לתוכניות טלוויזיה כמו "זורו" ו"מועדון מיקי מאוס".
מאוחר יותר הקים מנדוסה חברה עצמאית להפקות סרטים.
חיימה מנדוסה נאווה נפטר בשנת 2005 בגיל 79, בוודלנד הילס, לוס אנג'לס, עקב סיבוכים של מחלת הסוכרת.
הוא השאיר אישה, בילי יוהנה מנדוסה לבית הרטינג (אותה נשא בשנת 1958) וחמישה ילדים.
בשנת 2004 פורסם תקליטור עם מבחר יצירותיו לקולנוע.
במשך כ-40 שנה הלחין מנדוסה מעל 250 פסקולים לסרטים.
הוא שיתף פעולה עם במאי קולנוע כמו ג'וזף מאזוקה, כריס רובינסון, מייקל דוגן, קן קנדי, ג'ים רוברטסון, צ'ארלס בי.
סמית', גרודון איסטמן, סארקי מורדיאן, ראס הארווי, אנטוניו סנטיאן ואחרים.
בין הסרטים (בעיקר סרטי אימה והרפתקאות) בהם השתתף בשנות ה-1970- ה-1980 ניתן לציין את:
מנדוסה הלחין גם מוזיקה לסרטים תיעודיים, סרטי פרסומות ותוכניות חדשות של הרשת NBC, כולל לתוכניות שהוקדשו לתוכניות החלל "אפולו".
שלושה ריקודים בוליביאנים לפסנתר Tres Danzas Bolivianas for piano
קונצ'רטו לפסנתרLa niña que toca el arpa לסופרן ופסנתר
יצירות לפסנתר של מנדוסה נאווה נכנסו לרפרטואר של הפסנתרנית הבוליביאנית גרייס רודריגס רדיץ'.
חיים תומר (נולד ב-1 בפברואר 1955) הוא בכיר לשעבר במוסד למודיעין ותפקידים מיוחדים, כיהן כראש אגף המודיעין וראש אגף תבל.
תומר (במקור טייטלבאום) נולד וגדל בחדרה.
התגייס לצה"ל ב-1973 והשתחרר ב-1981. שירת בין היתר כמפקד גדוד בחיל השריון.
ב-1984 הצטרף למוסד, שירת בתפקידים שונים ובמשימות מחוץ לישראל.
בשנת 2000 מונה למפקדה של יחידה מבצעית מיוחדת.
ב-2003 מונה לסגן ראש אגף במוסד, ב-2005 מונה לראש יחידת מטה בארגון, היה ראש מינהלת סיכול הטרור, בשנים 2008 עד 2011 עמד בראש אגף המודיעין ובשנים 2011 עד 2013 עמד בראש אגף תבל, האחראי על הקשרים הדיפלומטיים והמודיעיניים של המוסד.
לאחר פרישתו שימש יועץ לקרן השקעות קנדית, ב-2020 שותף מייסד בחברת פתרונות הסייבר Ideal-HLS, דירקטור בחברת אולטרה פתרונות מידע ובחברת טראקנט.
תומר בעל תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון מאוניברסיטת תל אביב.
חיימה השני, מלך אראגון (בספרדית: Jaime; בקטלאנית: Jaume; 10 באוגוסט 1267 – 2 בנובמבר 1327), היה מלך אראגון בין השנים 1291–1327.
חיימה השני נולד ב-10 באוגוסט 1267 בולנסיה, לפרו השלישי, מלך אראגון וקונסטנצה מסיציליה, מלכת אראגון, בתם של מנפרד, מלך סיציליה וביאטריצ'ה מסבויה, מרקיזת סאלוצו.
בשנת 1285 מת אביו פרו השלישי מלך אראגון, ונחלתו פוצלה בין בניו: אלפונסו השלישי ירש את ממלכת אראגון, ואילו חיימה ירש את ממלכת סיציליה.
בשנת 1291 מת אחיו אלפונסו השלישי, וחיימה ירש גם את ממלכת אראגון.
בשנת 1295 התיר האפיפיור בוניפקיוס השמיני לחיימה לכבוש את סרדיניה וקורסיקה, תמורת ויתורו על סיציליה לטובת אחיו פדריקו השלישי, מלך סיציליה.
חיימה איחד את אראגון, קטלוניה, ולנסיה ומיורקה למדינה אחת, ודיכא ביד קשה את התמרדויות האצילים בממלכה.
ב-2 בנובמבר 1327 מת חיימה השני, ובנו אלפונסו הרביעי עלה לשלטון במקומו.
חיימה הגן על היהודים מפני הקנאים הנוצרים של מסע הצלב של הרועים ב-1230 ומידי האינקוויזיציה, ואף התיר את כניסת מגורשי צרפת בשנת 1306 לארצו.
בשנת 1291 התחתן חיימה עם איזבלה מקסטיליה, דוכסית בריטני, בתם של סנצ'ו הרביעי, מלך קסטיליה ומריה דה מולינה, אך בשנת 1295 בוטלו הנישואים.
בשנת 1295 התחתן חיימה עם ביאנקה דה אנז'ו, בתם של שארל השני, מלך נאפולי ומריה מהונגריה, מלכת נאפולי, ממנה נולדו לו 10 ילדים:
קונסטנס מאראגון, נסיכת ויאנה (1300–1327)
חואן מאראגון, ארכיבישוף טולדו (1304–1334)
ויולאנטה מאראגון, רוזנת לונה (1310–1353)
בשנת 1315 התחתן חיימה עם מארי דה ליזיניאן, בתם של הוגו השלישי, מלך קפריסין ואיזבל ד'איבלין, אך לא היו לו ילדים ממנה.
בשנת 1322 התחתן חיימה עם אליסנדה דה מונקאדה, בתם של פדרו השלישי, דה מונקאדה ואליסנדה דה פינוס, אך לא היו לו ילדים ממנה.
בנוסף היו לחיימה 3 ילדים לא חוקיים.
חיימה מנואל פנדו קאנו (בספרדית: Jaime Manuel Penedo Cano; נולד ב-26 בספטמבר 1981) הוא כדורגלן עבר פנמי ששיחק בעמדת השוער.
זכותו 137 הופעות בנבחרת פנמה.
פנדו התחיל את הקריירה שלו בקבוצת אסטודיאנטס דה פנמה ממנה עבר לפלאזה אמאדור ובמשך שיחק עם אראבה אונידו.
בקיץ חתם בקליארי מהסרייה א' בה לא רשם דקות משחק ועונה לאחר מכן חתם באוסאסונה ושיחק בקבוצת המילואים.
בקיץ חתם במוניסיפל מליגת העל הגואטמלית בה שיחק 6 עונות.
ב-5 באוגוסט 2013 חתם בלוס אנג'לס גלאקסי מה-MLS בה שיחק שנתיים.
בשנת חתם בסאפריסה הקוסטה ריקאית.
בקיץ חתם בדינמו בוקרשט מליגת העל הרומנית.
בינואר 2019 הודיע על פרישה ממשחק.
פנדו ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פנמה ביוני בניצחון 0-1 נגד .
פנדו השתתף עם הנבחרת 6 פעמים בגביע הזהב ופעם אחת בקופה אמריקה 2016. בגביע הזהב 2003 וגביע הזהב 2015 נבחר לשוער הזהב.
לזכותו של פנדו 137 הופעות בנבחרת והוא מדורג שני ברשימת שיאני ההופעות בנבחרת בכל הזמנים.
כדורגלן הזהב של גביע הזהב: ,
חיימה, דוכס מדריד (בספרדית: Jaime de Borbón y Borbón-Parma; 7 ביוני 1870 - 2 באוקטובר 1931), היה הטוען לכתר ספרד מטעם הקרליסטים והטוען לכתר צרפת מטעם הלגיטימיסטים בין השנים 1909–1931.
חיימה נולד ב-7 ביוני 1870 בווה, שווייץ, לקרלוס, דוכס מדריד ולמרגריטה, נסיכת פארמה, בתם של קרלו השלישי, דוכס פארמה ולואיז מארי תרז, נסיכת ארטואה.
בילדותו ניהל אביו את המלחמה הקרליסטית השלישית נגד כוחות הממשלה הספרדית, אך ללא הצלחה, ובשנת 1881 נפרדו הוריו, וחיימה חילק את זמנו בין שניהם.
בשנת 1887 עלתה ההצעה שחיימה יתחתן עם מרסדס, נסיכת אסטוריאס, בתו של אלפונסו השנים עשר, מלך ספרד, אולם ההצעה לא יצאה אל הפועל.
גם ההצעות לחתנו עם מתילדה, נסיכת בוואריה, בתו של לודוויג, מלך בוואריה, פטרישיה, נסיכת קונוט, בתו של הנסיך ארתור, דוכס קונוט וסטראת'רן וזיטה, נסיכת בורבון-פארמה, בתו של רוברטו הראשון, דוכס פארמה לא יצאו אל הפועל.
אף בשנים מאוחרות יותר חיזר חיימה אחרי כמה בנות אצולה, אולם אף אחת מההצעות לא יצאה אל הפועל, והוא נשאר רווק עד סוף ימיו.
בשנת 1896 הצטרף חיימה לצבא האימפריה הרוסית, ואף לחם בשורותיו במהלך דיכוי מרד הבוקסרים ובמלחמת רוסיה–יפן.
בשנת 1909 מת אביו, וחיימה הוכר על ידי הקרליסטים כחיימה השלישי, מלך ספרד, ועל ידי הלגיטימיסטים כז'אק הראשון, מלך צרפת ונווארה.
חיימה עצמו השתמש בספרד בתואר דוכס מדריד, ואילו בצרפת הוא השתמש בתואר דוכס אנז'ו.
בעקבות כך התפטר חיימה מתפקידו בצבא הרוסי, אולם ניקולאי השני, קיסר רוסיה דחה את התפטרותו והעניק לו דרגת קולונל, אם כי התיר לו לעזוב את רוסיה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה היה חיימה נתון במעצר בית באוסטריה, והיה מנותק מהזרוע הפוליטית של התנועה הקרליסטית שהייתה פרו-גרמנית, בעוד חיימה עצמו שמר על נייטרליות.
באפריל 1931 הודח אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד מתפקידו, והוקמה הרפובליקה הספרדית השנייה.
ב-23 בספטמבר אותה שנה אירח חיימה בדירתו בפריז את אלפונסו השלושה עשר ואשתו ויקטוריה אאוחניה, נסיכת בטנברג, ויומיים לאחר מכן התארח במלונם בפונטנבלו.
הביקורים ההדדיים סימנו קרבה והתפייסות מסוימת בין שני הטוענים לכתר ספרד.
שבוע לאחר פגישתו עם אלפונסו, ב-2 באוקטובר, מת חיימה בביתו בפריז, ודודו אלפונסו קרלוס, דוכס סן חיימה ירש את תאריו.
חיים רוזנברג תמיר (1909 – 20 במאי 1992) היה מתעמל פולני-ישראלי, אלוף המכביה השנייה (1935) בהתעמלות בקרב רב (12).
מורה לחינוך גופני, ומחברם של ארבעה ספרי הוראת ההתעמלות, יושב ראש ועדת ההתעמלות בהתאחדות לספורט ומארגנם של אירועים המוניים, ובהם כינוסי הפועל בישראל ומופעי עצמאות באפריקה.
חיים תמיר נולד בשם חיים רוזנברג בקרקוב, פולין.
הוא היגר עם משפחתו לצ'כיה ובהמשך ללייפציג שבגרמניה.
בשנת 1929 הוא סיים הוראת חינוך גופני.
במכביה השנייה שנערכה בשנת 1935, זכה רוזנברג כנציג פולין, במדליית זהב בתחרות הקרב רב (12) בתוצאה של 189 נקודות, לפני קליפר מאוסטריה (184 נקודות) ופלזנפלד מצ'כוסלובקיה (176 נקודות).
לאחר המכביה נשאר בארץ ישראל בעזרתו של זליג רוסצקי איש ההגנה והנהלת מכבי.
בשנת 1952 ארגן בטקס הפתיחה של כינוס הפועל החמישי את מופע ההתעמלות הגדול ביותר בישראל עד אותה העת, שכלל 6000 מתעמלים.
בשנת 1956 הוא שוב ארגן את מופע ההתעמלות בטקס הפתיחה של כינוס הפועל השישי.
במשך השנים זכה לארגן מופעי פתיחה נוספים של כינוסי הפועל, וטקסי יום עצמאות של מדינות באפריקה.
תמיר התמנה למאמן הראשי בהתעמלות בקבוצת הפועל תל אביב עד שנת 1961. ב-1962 התמנה ליושב ראש ועדת ההתעמלות בהתאחדות לספורט.
בשנת 1973 החל תמיר ללמד חינוך גופני בתיכון עירוני ה' בתל אביב, לאחר נפילתו של המורה יצחק הוכמן במלחמת יום הכיפורים.
חוקת הניקוד בהתעמלות לגברים - בהוצאת התאחדות הספורט בישראל
יום יום התעמלות - בהוצאת מכון וינגייט לחינוך גופני ולספורט
התעמלות ראוה - בהוצאת מכון וינגייט לחינוך גופני ולספורט
התעמלות על מכשירים - בהוצאת מכון וינגייט לחינוך גופני ולספורט
בשנת 1953 זכה בפרס הוז לספורט על ספרו "התעמלות ראוה"
חיימה פטריסיו ואדל אמיון (בספרדית: Jaime Patricio Vadell Amión; נולד ב-6 באוקטובר 1935) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה צ'יליאני.
ואדל נולד בולפראיסו, צ'ילה ב-6 באוקטובר 1935. בנו של ארקדיו ואדל, אשר מוצאו הוא מהאיים הבלאריים.
אביו היה יזם גסטרונומי והבעלים של המסעדה המיתולוגית "La Bahía de Santiago"
הוא השלים את לימודיו התיכוניים במכון הלאומי ע"ש גנרל חוסה מיגל קררה בבירה סנטיאגו דה צ'ילה.
בשנת 1959, סיים את לימודיו בבית הספר לתיאטרון של אוניברסיטת צ'ילה, שם היה חבר לכיתה בין היתר של ויקטור חרה, המחזאי אלחנדרו סיבקינג (אנ') והשחקן תומאס וידיאלה (אנ').
סרטו הראשון היה "Tres tristes tigres" שיצא בשנת 1968 בבימויו של ראול רויז..
בשנים 2002–2003 שיחק לצד בנחמין ויקוניה בטלנובלה "Purasangre" בתור אדולפו באניוידאס.
בשנת 2003 שיחק שוב לצד ויקוניה בטלנובלה נוספת "Pecadores" בתור דיוניסוס סיינפואגוס ובשנת 2004 שיחקו יחד בטלנובלה "Destinos cruzados" שם גילם את דמותו של בוריס ריקלמה.
בשנת 2007 קיבל את פרס פסטיבל קרתנגה לשחקן הטוב ביותר על משחקו בסרט Padre Nuestro..
בשנת 2008 גילם את מיגל מיליאן בטלנובלה "חמישה גברים ואישה".
בשנת 2012 גילם את הפוליטיקאי הצ'יליאני סרחיו פרננדס פרננדס (ספ') בסרט הדרמה ההיסטורי "לא" של הבמאי פבלו לריין (אנ'), הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-85, והיה לסרט הצ'יליאני הראשון שמועמד בקטגוריה זו.
בשנת 2016 כיכב שוב בסרטו של הבמאי הצ'יליאני מועמד פרס האוסקר פבלו לריין (אנ'), בדרמה הביוגרפית "נרודה" (אנ') שם גילם את נשיא צ'ילה ה-17 וה-21 ארתורו אלסנדרי (אנ').
בשנים 2018–2019 שיחק בתפקיד חוזר בתור רודולפו מארין בטלנובלה "Casa de Muñecos".
בשנת 2020 שיחק בסדרת האנתולוגיה הצ'יליאנית-אילטקית "תוצרת בית" (אנ') שעלתה בשירות הסטרימינג נטפליקס.
בשנת 2022 שיחק בסרט הקומדיה הצ'יליאני-אמריקאי "מנותקים" אשר עלה לפלטפורמות של אמזון פריים וידאו ב-16 בדצמבר והיה זה לסרט הצ'יליאני הראשון שמופק עבור פריים וידאו.
בשנת 2023 כיכב בקומדיה השחורה של לריין "הרוזן" (אנ') שם גילם ואדל את דמותו של הדיקטטור ונשיא צ'ילה ה-29 במספר, אוגוסטו פינושה.
בת זוגו הראשונה, רבקה צ'אמודס, מורה להיסטוריה, איתה נולדו לו שני ילדים; חיימה, שחקן גם הוא ואלפונסו.
הם התגרשו ב-2006. לאחר מכן, הוא התחתן עם מעצבת התפאורה סוזנה בומצ'יל.
חיים שקד (נולד ב-20 בדצמבר 1968, כ"ט בכסלו ה'תשכ"ט) הוא פרופסור מן המניין בתחום מִנהל החינוך.
מכהן כנשיא האקדמית חמדת, מכללה לחינוך בשדות נגב, וכיו"ר פורום נשיאות ונשיאי המכללות לחינוך בישראל (רמ"א).
מכהן גם כפרופסור מן החוץ באוניברסיטת ססקצ'ואן שבססקטון, קנדה.
חיים שקד נולד ב-20 בדצמבר 1968 בירושלים, לרחל ולרב יחזקאל דאום.
כשהיה בן שש עברה המשפחה לרמת מגשימים.
למד בבית ספר גולן בחיספין ובירושלים.
לאחר לימודיו התגייס לצה"ל והשתחרר משירות המילואים בדרגת רס"ן.
שקד ערך את הספר "משנת השמיטה" לזכר אביו.
שקד עבד כמנהל בית ספר במחוז צפון במשך 17 שנה: חמש שנים בישיבה התיכונית בית שאן, שש שנים בבית ספר גולן בחיספין, ושש שנים בבית ספר תחכמוני בטבריה.
בשנותיו האחרונות כמנהל בית ספר גולן, קידם תוכנית לימודים הכוללת עד שמונה שעות שבועיות בהן התלמיד יכול לבחור בין שיעורים שונים.
שקד למד באוניברסיטת בר-אילן לתואר ראשון בתלמוד, תואר שני בחינוך, ותואר שלישי במנהל החינוך.
השלים תואר דוקטור בשנת 2014. בשנת 2020 הוענק לו תואר פרופסור חבר על ידי הוועדה העליונה למינוי פרופסורים של המועצה להשכלה גבוהה, ובשנת 2025 הוענק לו תואר פרופסור מן המניין.
שקד מלמד באקדמית חמדת מאז 2015. תחילה כמרצה בתוכנית לתואר שני במִנהל החינוך, לאחר מכן כראש החוג לחינוך, לאחר מכן כסגן נשיא לעניינים אקדמיים, והחל משנת 2019 כנשיא המכללה.
במסגרת זו פיתח שקד את משנת פדגוגיה של חוסן, הרואה באנשי הצוות החינוכי לא רק כמקור להקניית ידע ומיומנות לימודית, אלא גם כמקור לפיתוח החוסן של התלמידים וגם להקנות להם יכולת להתמודד עם קשיים ואתגרים.
מאז אפריל 2022 מכהן שקד כיו"ר פורום נשיאות ונשיאי המכללות לחינוך בישראל (רמ"א).
ביוני 2024 נבחר לקדנציה נוספת בתפקיד זה.
במסגרת פעילותו הבין לאומית הוא מכהן כפרופסור מן החוץ ללא שכר באוניברסיטת ססקצ'ואן שבססקטון, קנדה.
הוזמן כמרצה אורח לאוניברסיטת טקסס באוסטין, אוניברסיטת מונש, אוניברסיטת אוטווה, אוניברסיטת מיינץ, האוניברסיטה האטלנטית של פלורידה, אוניברסיטת טקסס סטייט, האוניברסיטה לחינוך של הונג קונג, המכון לפסיכואנליזה במוסקבה, ואוניברסיטת דייגו פוטאלס בסנטיאגו, צ'ילה.
בשנת 2023 דורג בין חמשת החוקרים המובילים בעולם בתחום המנהיגות הפדגוגית.
בשנת 2024 דורג כאחד משני החוקרים הפוריים ביותר בתחום המנהיגות הפדגוגית.
בשנת 2025 דורג שוב כאחד משני החוקרים הפוריים ביותר בתחום המנהיגות הפדגוגית.
בדירוג Stanford–Elsevier שפורסם באוגוסט 2025 דורג במקום 1,759 מתוך 105,560 חוקרי חינוך בעולם, כלומר בטופ 1.6% של חוקרי החינוך המצוטטים ביותר.
חיים שקד הוא אב לשישה.
אחיו הוא העיתונאי חנוך דאום.
התגורר ברמת מגשימים עד שנת 2017, וכיום מתגורר באלעזר שבגוש עציון.
שקד עסק בהעלאת המודעות לחטוף ביפין ג'ושי, אשר בא מנפאל לישראל כדי ללמוד חקלאות במכללה האקדמית חמדת.
במסגרת זו נסע שקד לנפאל לפגוש את משפחתו של ג'ושי ונפגש שם גם עם גורמי ממשל שונים, שוחח עליו בישראל בכלי תקשורת שונים, ואירח את משפחתו של ג'ושי בישראל.
מחקריו של שקד עוסקים במנהלי בתי ספר, ומתמקדים במנהיגות פדגוגית ובמנהיגות לצדק חברתי.
בנוסף, חקר חשיבה מערכתית של מנהלי בתי ספר.
על נושאים אלה כתב חמישה ספרים ומעל 70 מאמרים בכתבי עת בינלאומיים ופרקים בספרים.
בפברואר 2022 זכה בפרס ירושלים לאקדמיה.
בספטמבר 2023 נבחר לאיש השנה בחינוך בגיליון מיוחד של גילוי דעת (עלון שבת) לראש השנה תשפ"ד.
במאי 2024 העניקה לו שדולת החוסן בכנסת, בראשותם של ח"כ מיכל וולדיגר וח"כ ירון לוי, אות הוקרה על עשייה פורצת דרך בתחום הפדגוגיה של חוסן.
בספטמבר 2024 נבחר ל"איש השנה" של מצב הרוח.
באוגוסט 2025 אירחו נשיא המדינה יצחק הרצוג ורעייתו במשכנם אותו ואת נציגי הסגל של האקדמית חמדת להבעת הערכה למשנת פדגוגיה של חוסן שפיתחה המכללה ולתרומתה למערכת החינוך הישראלית.
בפברואר 2026 קיבל את אות החוסן הלאומי על פיתוח משנת פדגוגיה של חוסן באקדמית חמדת.
חיימה מורנו מוראלס (בספרדית: Jaime Moreno Morales; נולד ב-19 בינואר 1974 בסנטה קרוס דה לה סיירה) הוא כדורגלן עבר בוליביאני, ששיחק בעמדת החלוץ.
מורנו החל את הקריירה בבוליביה והמשיך לקדנציות קצרות בקולומביה ובאנגליה, אך את עיקר הקריירה העביר בליגת ה-MLS, רובה ככולה בקבוצת די.
יונייטד, שם הפך לאחד מהשחקנים המצליחים בתולדות הליגה.
מורנו ייצג את נבחרת בוליביה ב-75 הופעות, בהן כבש תשעה שערים.
הוא ייצג את בוליביה בין היתר במונדיאל 1994, וכן בחמישה טורנירי קופה אמריקה, בהן בהעפלתה לגמר קופה אמריקה 1997.
מורנו הצטרף כנער לאקדמיית טהואיצ'י, בה גדלו כוכבים בוליביאנים בינלאומיים נוספים ובהם מרקו אצ'ברי, ארווין סאנצ'ס וחואן מנואל פנייה.
הוא הצטרף לקבוצת הבוגרים של בלומינג מעיר הולדתו בעונת , ובארבע עונות במדיה כבש 14 שערי ליגה ב-57 הופעות.
בעונת שיחק לתקופה קצרה באינדפנדיינטה סנטה פה מליגת העל הקולומביאנית, שם ערך חמש הופעות ליגה בלבד.
בקיץ 1994, לאחר ששותף בטורניר מונדיאל 1994, עבר מורנו למידלסברו האנגלית, תחת המאמן בריאן רובסון, תמורת כרבע מיליון ליש"ט.
עונת הבכורה שלו בקבוצה הסתיימה עם שער ליגה בודד ב-14 הופעות, ובהעפלה לפרמייר ליג.
מורנו פתח עם הקבוצה את עונת 1995/1996, ובכך הפך לבוליביאני הראשון בתולדות הפרמייר ליג.
עם זאת, הוא התקשה לתפוס מקום בהרכב הקבוצה בליגה הבכירה, ערך שבע הופעות בלבד בחצי עונה, בטרם שוחרר מהמועדון.
במהלך עונת הוחתם מורנו על ידי ליגת ה-MLS, ושובץ בקבוצת די.
כבר בעונת הבכורה שלו במועדון סייע לקבוצה לזכות באליפות, כאשר פתח בהרכב של ברוס ארנה למשחק גביע ה-MLS מול לוס אנג'לס גלאקסי (לצדו של אצ'ברי, חברו לנבחרת).
גברה 2–3 בהארכה וזכתה בתואר.
במקביל, סייע לה לזכות בגביע ארצות הברית הפתוח, ואף כבש את שערה השלישי של הקבוצה בניצחון 0–3 בגמר על רוצ'סטר ריינוס.
בעונת היה מורנו לאחד מהשחקנים הטובים של העונה בליגה.
הוא היה למלך השערים של הליגה עם 16 כיבושים, וסייע לקבוצתו לזכות בתוארי האליפות ומגן האוהדים, עם ניצחון 1–2 בגביע ה-MLS על קולורדו ראפידס.
מורנו כבש את השער הראשון במשחק, ונבחר בסיומו לשחקן המצטיין של הגמר.
בזכות הופעותיו, נכלל לראשונה בהרכב העונה ב-MLS.
לאחר תום העונה, חזר מורנו למידלסברו בהשאלה לשלושה חודשים, בהן שותף בשבעה משחקים, מתוכם חמישה בליגת המשנה, וכבש שער בודד.
עונת הייתה הטובה ביותר של מורנו מבחינה אישית, עם 16 שערים ו-11 בישולים בליגה, כאשר הוא מסיים שני במירוץ לתואר ה-MVP של ה-MLS, אחרי בן ארצו וחברו לקבוצה אצ'ברי.
הוא סייע לקבוצתו להעפיל למשחק גביע ה-MLS השלישי ברציפות, שם נוצחה הקבוצה 0–2 על ידי שיקגו פייר.
עם זאת, זכה עם הקבוצה באותה העונה בליגת האלופות של CONCACAF, כאשר פתח בהרכב בניצחון 0–1 על דפורטיבו טולוקה המקסיקנית במשחק הגמר, וכן בגביע אינטראמריקנה, שם פתח בצמד המשחקים שבסיכומם ניצחה הקבוצה 1–2 את ואסקו דה גאמה הברזילאית.
בעונת זכה עם הקבוצה באליפות שלישית ובמגן האוהדים, עם ניצחון 0–2 בגמר על לוס אנג'לס גלאקסי, בו כבש מורנו את השער הראשון.
באותה העונה כבש מורנו עשרה שערי ליגה ונכלל בפעם השנייה בהרכב העונה ב-MLS.
החל מעונת התחיל מורנו לסבול מפציעות חוזרות ונשנות, שגרמו לו להחמיץ חלק גדול מעונת , כאשר גם כשהיה כשיר פתח לרוב על הספסל.
הדבר הוביל לעימות עם מאמנו ריי הדסון, ולהדחתו מהקבוצה לקראת עונת .
הוא חתם בקבוצת מטרוסטארס, וגם במדיה לא זכה להופעות מרובות.
הוא רשם 11 הופעות ליגה בהן כבש פעמיים בלבד, אחד מהם מול קבוצתו לשעבר, די.סי.
הגעתו של המאמן פיוטר נובאק לדי.
יונייטד לקראת עונת , הביאה לחזרתו של מורנו למועדון לאחר עונה אחת בלבד.
הוא עבר מחנה אימונים אישי אינטנסיבי כדי למנוע פציעות, ואכן בעונת החזרה שלו רשם מורנו 27 הופעות ליגה וכבש שבעה שערים, וסייע לקבוצתו לזכות באליפות הרביעית והאחרונה בקריירה שלו, עם ניצחון 2–3 על קנזס סיטי ויזארדס בגביע ה-MLS, שם פתח בהרכב למשחק.
כמו כן, נבחר מורנו בפעם השלישית להרכב העונה ב-MLS.
הייתה זו הופעתו האחרונה בקריירה במשחק גביע ה-MLS.
על אף שלא הצליח להוביל את קבוצתו לזכייה באליפויות נוספות, המשיך מורנו לשבור שיאים ולהפגין יכולת גבוהה.
הוא נבחר להרכב העונה גם בשתי העונות הבאות, ובסך הכול נכלל בהרכב העונה חמש פעמים בסך הכול.
בשנת 2005 זכה להיכלל בהרכב כל הזמנים ב-MLS, ובעונות ו- זכה עם קבוצתו במגן האוהדים.
בעונת זכה עם הקבוצה בגביע ארצות הברית הפתוח, לאחר ניצחון 1–2 על צ'ארלסטון באטרי.
ב-12 באוגוסט 2010 הודיעו השחקן והקבוצה כי עונת תהיה האחרונה של מורנו במועדון.
משחקו האחרון במדי הקבוצה היה ב-23 באוקטובר, אז כבש בפנדל במפגש הביתי מול טורונטו.
לאחר שחוזהו לא חודש בתום העונה, הוא השתתף בדראפט הבחירה מחדש אך לא נבחר ובעקבות כך פרש ממשחק פעיל בגיל 36.
בין השנים 2011 ל-2013 שימש כמאמן באקדמיית הנוער של די.
מורנו החל את דרכו בנבחרת בוליביה כשהיה בן 17 וחצי בלבד.