tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אלכסנדר (אלכס) אהרנסון (28 בספטמבר 1888 – 28 במרץ 1948) היה פעיל ציוני, עיתונאי ומחבר מארץ ישראל, בן למשפחת אהרנסון מזכרון יעקב.
אלכסנדר הוא אחיהם של שרה אהרנסון ושל אהרן אהרנסון, מייסד מחתרת ניל"י.
אהרנסון נולד ב-1888 בזכרון יעקב לאפרים פישל (1849-1939) ולמלכה (לבית גלאצאנו), ממייסדי זכרון יעקב, שעלו מבקאו שברומניה.
עם שני אחיו הגדולים אהרן וצבי (הירש).
למד בבית הספר של זכרון יעקב, ולאחר מכן בראש פינה אצל יצחק אפשטיין.
לצד לימודיו עבד בכרם ובמשתלות של אחיו אהרן בחדרה.
החל את פעילותו הציבורית כראש ארגון "הגדעונים" שנוסד בהשראת אחיו הבכור, אהרן אהרנסון, בידי בני האיכרים אנשי העלייה הראשונה בסוף שנת 1913, ונחשב לארגון הנוער המקומי הראשון בארץ.
ארגון הגדעונים עסק בפעולות הגנה ושמירה בדומה לארגון השומר מייסודם של בני העלייה השנייה.
בנוסף עסקו הגדעונים בפעולות התנדבות לטובת הקהילה בזכרון יעקב כמו שיקום דרכים, מבני ציבור ובית הקברות.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גויס אלכס אהרנסון לצבא הטורקי, אך שיחד מספר קצינים וכך קנה את חירותו.
מספר חודשים לאחר פרוץ המלחמה, ב-9 ביולי 1915, עזב אלכסנדר עם אחותו רבקה אהרנסון את הארץ, בעזרת דרכון ספרדי של אחיו שמואל אהרנסון.
הם הפליגו מביירות באונייה אמריקנית, וב-9 באוגוסט הגיעו לאלכסנדריה.
מגעיו עם משרד המודיעין הבריטי המרכזי בקהיר נכשלו.
הוא לא הצליח לרכוש את אמונם וגורש ממצרים כ"אישיות בלתי רצויה".
ב-3 בספטמבר 1915, הפליג עם רבקה לארצות הברית וחי בה במשך רוב תקופת המלחמה, עד יולי 1917. הוא הקדיש את זמנו ללימודים ולתעמולה למען מחתרת ניל"י, שהקים והנהיג אחיו אהרן.
עזיבתו את הארץ בזמן המלחמה לוותה בביקורת צוננת עליו, על שלא נשאר בארץ ולא נטל חלק בפעילותה המבצעית של המחתרת.
בזמן מלחמת העולם הראשונה, נחרד אהרנסון מהטבח בארמנים, וכתב מסמך באנגלית בשם "ארמניה", שלא ידוע אם פורסם: "השדות נטושים, סביב הבארות בכפרים אין נערות ארמניות הממלאות כדיהן.
התקפת פתע של אלפי כורדים ובדואים וחיילי הצבא הטורקי הסדיר על כפרים שלווים...
הארמנים הצעירים הופשטו מנשקם; אין להם כלי נשק להגן על כבוד אחיותיהם, אמהותיהם ואהובותיהם...
מיליון ארמנים נרצחו בתוך פחות משנה!".
אהרנסון קרא במסמך לארמנים להתחבר אל היהודים, למאבק משותף בקיסרות העות'מאנית: "ארמנים, אחי, יהודי מדבר אליכם.
בן לגזע נרדף, מעונה, שנעשו לו עוולות, כפי שנעשו לגזעכם".
לקראת סיום המלחמה הצטרף אלכסנדר בעזרת קשריו של אחיו אהרן לכוחות הבריטיים במצרים, איתם הגיע כקצין מודיעין לארץ ישראל לאחר כיבושה מהטורקים, ושהה בה זמן קצר.
בתחילת שנת 1919 קיבל את "אות השירות המצוין" מידיו של גנרל אדמונד אלנבי בחיפה.
במהלך השנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה חי אלכסנדר אהרנסון לרוב בצרפת ובארצות הברית בעזרת הונה של אלמנה עשירה ומבוגרת, מרי פלז, שהייתה לבת זוגו.
בביקוריו בארץ ייסד בעזרת כספיה את ארגון "בני בנימין", שפעל בשנים 1919–1929. הארגון סייע לבני המושבות, קנה קרקעות והקים את היישובים הרצליה, כפר אהרון, אבן יהודה ונתניה.
עוד לפני ביצוע פעולות ההתיישבות החשובות של הארגון, פרש אלכסנדר מנשיאות "בני בנימין" בעקבות פרשת שחיתות וחילוקי דעות עם עמיתיו לאגודה איתמר בן-אב"י ועובד בן עמי, וכן עם שני אחיו צבי אהרנסון ושמואל (סם) אהרנסון.
אלכסנדר היה פעיל גם בתחומים נוספים, ובין השאר נמנה עם מקימי העיתון "דואר היום", שהתפצל מעיתון "הארץ".
בשנת 1920 נבחר לאספת הנבחרים הראשונה מטעם רשימת התאחדות האיכרים.
מצד אחד היה אלכסנדר רודף שמלות שלא בחל בנשים בנות כל גיל, ושבשנות חייו האחרונות גם נטה להתבודדות, לטיפה המרה ולכיתות משיחיות (נטיותיו המיסטיות באו לידי לביטוי בפרסומיו המאוחרים).
מצד שני, הוא היה אדם כריזמטי, מוכשר ונמרץ, מנהיג של צעירי המושבות, עיתונאי וסופר ברוך עט.
אלכסנדר אהרנסון נפטר בשנת 1948 בדרום צרפת, מהתקף לב.
הוא לא הקים משפחה ולא הותיר אחריו צאצאים.
בחודש נובמבר 1949 הביאה אחותו רבקה את ארונו לקבורה בישראל, ליד קבר אביו בזכרון יעקב.
על-שמו נפתח בזכרון יעקב חדר תצוגה, בבית אבן קטן שהוקם בשטח הכרם של אביו (היום, ליד בית התותחן).
במערכה: קובץ מאמרים, תל אביב: הוועד המרכזי של הסתדרות בני בנימין בא"י, תרפ"ד.
בגן המחשבות: מפנקסו של מסתכל, ירושלים: אחיאסף, תש"ב.
שרה, שלהבת נילי: ליום מותה כ"ג תשרי תרע"ח / מאת חיל פשוט [=אלכסנדר אהרנסון], ירושלים: אחיאסף, תש"ג.
אלכסנדר-גבריאל דקאן היה צייר צרפתי שהשתייך לזרם הרומנטי באמנות ונחשב לאחר מגדולי הציירים בדורו.
דקאן נולד בפריז למשפחה בורגנית, נשלח על ידי אביו לעבור הכשרה כצייר.
ב-1820 כבר היה צייר עצמאי וצייר ליתוגרפים סאטיריים וסיפורים.
ב-1823 החל לגלות עניין במזרח הקרוב וצייר סצנות מדומיינות העוסקות בו.
הוא החל להציג את יצירותיו ב-1827, ושנה לאחר מכן, עוד בהיותו נער, היה בין הראשונים באירופה שנסעו לטורקיה ולצפון אפריקה.
הוא חזר לפריז עם סקיצות רבות, ששימשו אותו עד סוף הקריירה שלו, והפכו אותו לאחד מבכירי הציירים האוריינטליסטיים.
בהמשך הקריירה חזר לליתוגרפים וביקר באיטליה.
בעקבות ביקורו זה צייר סצנות תנכיות ברקע מזרח תיכוני.
באמצע המאה ה-19 כבר זכה דקאן לכבוד רב, ואף דורג לצד דלקרואה ואנגר כאחד האומנים הצרפתים המובילים של תקופתו ; בתערוכה הפריזאית של שנת 1855 קיבל את מדליית המועצה הגדולה.
הוא חיבב חיות, בעיקר כלבים, והתענג על כל מיני ענפי ספורט שדה.
הוא חי את מרבית חייו בפריז, והוא נפטר בשנת 1860 כאשר נזרק מסוסו במהלך מסע ציד בפונטנבלו.
דקאן היה האב המייסד של האוריינטליזם לאחר שחשף בסלונים של פריז את חיי היומיום של המזרח בשנת 1831. הסגנון שלו, שהושפע מרמברנדט, התבטא בניגוד חזק של אור וצל ושימוש בחומר עבה, אשר ציירים, צלמים וסופרים רבים התכתבו ברבות הימים עם סגנונו.
הוא היה הצייר המשפיע ביותר על האוריינטליזם והתמנה כמנהל בית הספר אוריינטלי חדש שהוקם.
השפעות והתכתבות עם עבודתו של דקאן ניתן למצוא בעבודותיו של דלקרואה כמו הנשים של אלג'יר (1834), והפנאטים של טנג'יר (1838).
היצירה קונסטנטינופול של הסופר תאופיל גוטייה (1853) תוארה כ"דקאניזם מילולי מרשים" על ידי הנרי ג'יימס.
גוטייה אף השווה את תפקידו של דקאן כמגלה האוריינטליזם לתגליותיו של ז'אן ז'אק רוסו בטבע האדם.
עוד נאמר עליו על ידי הוגי דעות צרפתים נוספים בני תקופתו שהוא הכריסטופר קולומבוס של האוריינטליזם, ושהמקבילה היחידה לתהילה שלו היא היצירה סיפורי אלף לילה ולילה.
סגנון עבודתו של דקאן היה סגנון נועז המאפיין את צרפת של תקופתו.
הוא נודע בתפיסה דרמטית חיה של המציאות, במשיחות מכחול נועזות ואף גסות, ובניגודים מדהימים של צבע ושל אור וצל.
הנושאים שבחר לציוריו היו מגוונים מאוד.
פעמים רבות צייר סצנות שהכיר מתוך כתבי הקודש, אלא שהוא היה כנראה ראשון הציירים האירופאים שצייר את הסצנות הללו עם רקע האקלים והנוף ההולם אותם.
כך צייר למשל את יוסף נמכר על ידי אחיו, משה נמשה מהנילוס, סצנות מחייו של שמשון, ועוד.
מבין הציורים ההיסטוריים שלו, אולי המרשים ביותר הוא תבוסתם של הקימברים, שייצגה מאבק בין המוני ברברים לבין צבא ממושמע.
בנוסף ליצירות היסטוריות או מקראיות צייר דקאן גם סצנות רבות מחיי הצרפתים והטורקים, כשהמאפיין הבולט ביותר בתמונות אלו היה ההומור.
סגנונות אלו נמצאים גם בעבודותיו השונות בציורי החיות ; דקאן אהב במיוחד לצייר הקופים.
הציור הידוע שלו "הקונוסייר הצרפתי" הוא סאטירה על חבר המושבעים של האקדמיה הצרפתית לציור, שדחה כמה מעבודותיו המוקדמות בשל סטייה מכל סטנדרט ידוע.
אלכסנדר ויקטורוביץ' אובארוב , הידוע בעיקר בכינויו שורה אובארוב (Шура Уваров), הוא שוער כדורגל ישראלי-רוסי-סובייטי לשעבר.
הוא שיחק שנים רבות במכבי תל אביב ופרש ממשחק פעיל בשנת 2000. משמש כמאמן השוערים בקבוצת הנוער של מכבי תל אביב.
אובארוב הגיע לישראל בשנת 1991 מקבוצת דינמו מוסקבה איתה זכה בגביע הסובייטי ב-1984. שנה קודם לכן עוד הופיע במונדיאל במדי נבחרת ברית המועצות.
הפתיחה במכבי הייתה קשה, ובארבעת המשחקים הראשונים שלו ספג 9 שערים.
התקשורת והקהל הפעילו לחץ רב להחליפו, אולם אברהם גרנט, מאמן הקבוצה באותם ימים, החליט לתת לו הזדמנות נוספת.
החלטתו של גרנט התבררה כנכונה.
אובארוב והגנת מכבי שכללה גם את חברו אלכסנדר פולוקארוב, ספגו בחמשת המחזורים הראשונים 12 שערים, אך השתפרו בצורה ניכרת וב-25 המחזורים הנותרים ספגו רק 16 שערים.
בסיום אותה עונה זכתה מכבי תל אביב באליפות.
בסך הכול זכה אובארוב במדי מכבי בשלוש אליפויות, שני גביעי מדינה ופעמיים בגביע הטוטו.
משחק הפרישה של אובארוב ב-13 במאי 2000 הסתיים בניצחון 1-4 על בית"ר ירושלים.
אובארוב נחשב לאחד מגדולי השחקנים ששיחקו במכבי תל אביב ובכדורגל הישראלי.
במרוצת הזמן הוא גם זכה לאהדת הקהל.
לאחר פרישתו ממשחק מונה למאמן השוערים של מכבי תל אביב ושל נבחרת ישראל.
בנבחרת ישראל מילא תפקיד זה עד שנת 2012, עת החליט מאמן הנבחרת החדש אלי גוטמן למנות במקומו את גיורא אנטמן.
ולדימיר איביץ', שמונה למאמן הקבוצה לקראת עונת 2018/19, הביא עימו צוות אימון.
בעקבות כך סיים אוברוב את תפקידו בקבוצה הבוגרת, לאחר 18 שנים, ומונה למאמן שוערים בקבוצת הנוער.
אובארוב מחזיק כיום באזרחות ישראלית ומתגורר בישראל יחד עם ילדיו ג'ניה ואליסה.
אלכסנדר (36 לפנה"ס - 7 לפנה"ס) היה נסיך יהודי מבית הורדוס, ומצד אימו השתייך לשושלת החשמונאים.
אלכסנדר נולד בממלכת יהודה והיה בנו של המלך הורדוס ממרים החשמונאית, ונקרא כנראה על שם סבו אלכסנדר השני.
בהיותו בערך בן שלוש עשרה הוא נשלח ביחד עם אחיו הצעיר אריסטובולוס להתחנך ברומא בביתו של הסנאטור גאיוס אסיניוס פוליו, כיורשי העצר הפוטנציאליים.
בסתיו של שנת 16/17 לפנה"ס חזר לארץ.
עם חזרתו של אלכסנדר ליהודה יחד עם אחיו אריסטובולוס, החלו כמה גורמים בבית הורדוס, ובראשם דודתם שלומית (אחות הורדוס), להוציא את דיבתם רעה בפני המלך, ואף להאשים אותם במזימה להתנקש בו.
הורדוס שהחל אט-אט להאמין בדברים, החליט למנות גם את בנו אנטיפטרוס כיורש עצר (בנוסף לאלכסנדר ואריסטובולוס), כדי לגרום להם להיות זהירים יותר בהתנהגותם, אך הם ראו בכך פגיעה קשה במעמדם.
מהלך זה גם גרם לאנטיפטרוס לפעול כנגדם בעקיפין, כדי לשפר את מעמדו ולהפוך ליורש העצר היחיד.
התנהגותם של אריסטובולוס ואלכסנדר וגינוים הפומבי לעונש המוות שגזר הורדוס על אמם, החמירה את מצבם וסיפקה לאויביהם תחמושת כנגדם.
הורדוס האשים אותם בפני אוגוסטוס במזימה לרוצחו, אולם הקיסר הצליח להשכין שלום בין האב לבנים.
אלא שלמרות הפיוס, החשדנות ההדדית לא פגה.
אלכסנדר ואחיו הואשמו שנית במזימה לרצוח את הורדוס.
כאשר הבין אלכסנדר שאביו לא משנה את דעתו, החליט לחבר 4 מגילות ובהן הודה אמנם בקשירת קשר, אבל טען כי היו לו שותפים למזימה: פירורא ושלומית, אֶחָיו של הורדוס.
בין האשמותיו החמורות, הוא אף טען כי דודתו שלומית "נכנסה בכוח לילה אחד לחדרו ואילצה אותו לשכב עמה".
בסופו של דבר ניצלו אלכסנדר ואחיו, הודות לתושייתו של חמיו ארכלאוס , מלך קפדוקיה.
לאחר זמן מה, חנפן בשם איריקלס שנשלח על ידי אנטיפטרוס, הצליח להסית את הורדוס כנגד הבנים.
הורדוס קיבל רשות מאוגוסטוס להעמידם למשפט, שבו הם נמצאו אשמים ונגזר עליהם מוות.
מסופר שבעקבות רצח הבנים, אמר אוגוסטוס, כי "מוטב להיות חזירו של הורדוס מלהיות בנו".
לאחר הוצאתו להורג, גלפירה, אלמנתו של אלכסנדר, וילדהם חזרו לקפדוקיה וילדיו איבדו כל קשר עם היהדות.
בנו ונכדו כיהנו לזמן קצר כמלכי ארמניה.
אחד מצאצאיו, אווידיוס קסיוס, מרד בשנת 175 בקיסר מרקוס אורליוס.
אלכסנדר אגריקולה (בהולנדית: Alexander Agricola; 1445 או 1446 – 15 באוגוסט 1506) היה מלחין פלמי מתקופת הרנסאנס.
כחבר נכבד בגראנד קאפלה, המוסד המוזיקלי של בית הבסבורג, היה אגריקולה מלחין בעל-שם בסביבות 1500 והמוזיקה שלו נפוצה ברחבי אירופה.
אגריקולה כתב בכל הסגנונות החשובים של תקופתו, במוזיקת קודש ובמוזיקה חילונית.
כפי שקורה אצל מלחינים בתקופת הרנסאנס, מעט מאוד ידוע על ראשית חייו, ואפילו מקום הולדתו לא נודע.
ייתכן שנולד בגרמניה של היום, משום שבכמה מסמכים איטלקיים הוא נזכר בתואר "ד'אלמניו" או "ד'אלמניה" ("הגרמני").
את רוב חייו עשה במשרות באיטליה, צרפת וארצות השפלה, אם כי בתולדותיו יש פערים של חוסר ידע באשר לפעילויותיו ונראה שעזב רבות ממשרותיו ללא קבלת רשות.
הוא היה זמר בשירות הדוכס לודוביקו ספורצה ממילאנו משנת 1471 עד 1474, בתקופה שמקהלת הקאפלה המילאנזית התרחבה לאחד ההרכבים הגדולים והמפורסמים ביותר באירופה; לואזה קומפר, יוהנס מרטיני, גאספאר ואן ורבקה ועוד כמה מלחינים-זמרים היו גם הם במילאנו באותן שנים.
בשנת 1474 כתב הדוכס ספורצה מכתב המלצה לאגריקולה אל לורנצו דה מדיצ'י, והמלחין יצא לפירנצה.
ידוע, שבשנת 1476 היה אגריקולה בקמבריי שבארצות השפלה, שם עבד כנראה כזמר.
לגבי התקופה הארוכה שבין 1476 ל-1491 אין ידיעות חותכות פרט לכך, שחלק מן הזמן עשה בקאפלה המלכותית הצרפתית ונראה שבמשך התקופה הזו ביצר את המוניטין שלו כמלחין, כי בשנות ה-90' של המאה ה-15 הייתה דרישה רבה ליצירותיו ותחרות על שירותיו בין צרפת לנאפולי.
בשנת 1500 התקבל לעבודה אצל פיליפ היפה, שהיה דוכס בורגונדיה ומלך קסטיליה.
נראה שהתלווה אל הדוכס במסעותיו באימפריה שלו; בתקופה זו כבר נחשב לאחד המלחינים המכובדים ביותר באירופה.
כאשר היה בוואיאדוליד שבספרד באוגוסט 1506, נפגע במגפת הדבר שפרצה שם וב-15 באוגוסט הלך לעולמו.
סגנונו של אגריקולה מקורב לזה של יוהנס אוקכם, בייחוד בראשית הקריירה שלו.
לקראת סוף חייו השתמש בכתיבתו בטכניקת אימיטציה כללית, שהייתה אופיינית לז'וסקן דה פרה.
אומנם רק מעטות מיצירותיו ניתנות לתארוך מדויק, אך הוא משתמש בפירוש ברבים מן הנהלים הקונטרפונקטליים הלא-אימטטיביים, המתאפיינים במורכבות ובשונות רתמית, שמקובל יותר לקשר עם אוקכם.
עם זאת, שלא כאוקכם, אגריקולה היה מוכן לשלב חזרות, סקוונצות וכן, יותר ויותר, אימיטציה כדרך מלחינים אחרים שפעלו בסביבות 1500, כשהטכניקה נפוצה יותר בשימוש.
אגריקולה כתב מיסות, מוטטים, מוטט-שאנסונים, שירים חילוניים בתבניות הקבועות (formes fixes) שהיו שכיחות אז בשימוש כמו הרונדו והברז'רט ושאר צורות השאנסון, ומוזיקה אינסטרומנטלית.
הרבה מן המוזיקה האינסטרומנטלית שלו התבססה על מוזיקה חילונית משל ז'יל בנשואה או אוקכם.
רבות מן היצירות האלה נעשו פופולריות מאוד בשלהי המאה ה-15.
אגריקולה הוא בין המעטים במעבר בין סגנון האסכולה הבורגונדית לסגנון דור האסכולה הפרנקו-פלמית של ז'וסקן, שכתבו מוזיקה בשני הסגנונות.
מעל כל הנוסחים השונים בסגנון המוזיקלי הכללי של אגריקולה לאורך חייו כמלחין פעיל, היה לו סגנון ייחודי ונבדל במפורש, שנקודת המוצא שלו הייתה הקווים הנפתלים, חדורי המסתורין, של אוקכם.
במקרים רבים מגיח במפתיע מקבץ מורכב ומשוכלל של מוטיבים מהירים מתוך מרקם איטי קודם (לדוגמה, התפרצות הדואטים עתירי הפרטים המתחילה ב"גלוריפיקמוס טה" ומגיעה לשיאה ב"אדורמוס טה" בפרק ה"גלוריה" של Missa In myne zin).
המוזיקה של אגריקולה זכתה להערכה רבה בימיו ולתגובות שונות מצד פרשנים בני זמנו - אחד כינה אותה "מטורפת" ואילו אחר תיאר אותה כ"נשגבת".
יש עוד מלחינים בשם אגריקולה, שלעיתים מבלבלים ביניהם לבין אלכסנדר:
גיאורג לודוויג אגריקולה (1643 - 1676) שהיה גם סופר חשוב)
יוהאן פרידריך אגריקולה (1720 - 1774) שהיה גם מוזיקוגרף, נגן עוגב ומורה לשירה)
מרטין אגריקולה (1486 - 1556) (חשוב יותר כתאורטיקאי ומורה)
וולפגנג כריסטוף אגריקולה (1600 בקירוב - 1659 בקירוב)
אלכסנדר (אליק) אבירם (נולד בשנת 1935) הוא רופא ישראלי, מומחה ברפואה פנימית, נפרולוגיה ומינהל רפואי.
שימש בעבר כמנהל בית החולים הדסה (תל אביב), בית חולים אסותא, וכמנהל הרפואי של מכבי שירותי בריאות.
אבירם נולד בתל אביב ב-1935. בוגר בתי הספר הכרמל ותיכון עירוני א'.
למד רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים בשנים 1954–1961. עם סיום ההתמחות ניהל את צוות השדה של המחקר הקליני הראשון על מחלות לב בקרב הבדואים בנגב ואחר כך התקבל להתמחות במחלקה פנימית א' בבית חולים הדסה בירושלים.
עוד בהיותו סטודנט התעניין במחקר על תפקודי הכליה ואף צורף לצוות שהפעיל את הכליה המלאכותית הראשונה בארץ.
לפיכך אך טבעי היה שהמשיך בהתמחות נוספת בנפרולוגיה והשתתף בהקמתה ופיתוחה של יחידת הדיאליזה של הדסה.
ב-1968 זכה במלגה מטעם מכוני הבריאות הלאומיים של ארצות הברית (NIH) והיה עמית מחקר במכון הקרדיו-ווסקולארי של אוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו.
עם שובו ארצה חזר והצטרף לסגל החטיבה הפנימית והמעבדה למחקר קליני של הדסה בירושלים.
בזכות מחקריו בשטח חילוף החומרים של הנתרן ביתר לחץ דם ובנושאים קרובים, ובזכות פעילותו הרבה בהוראה, הוענקו לו ב-1971 תואר מרצה בכיר ברפואה פנימית מטעם הפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית ומעמד קבוע כרופא בכיר בבית החולים הדסה עין-כרם.
ב-1972 הוזמן על ידי מנהל המרכז הרפואי תל אביב, פרופ' אריה הראל, להקים ולנהל את המחלקה הנפרולוגית של המרכז אשר שכנה אז בבית חולים הדסה (לימים רוקח) שברחוב בלפור.
המחלקה שירתה גם את בית חולים איכילוב ובית היולדות הקריה וקיימה מרפאות חוץ לנפרולוגיה ויתר לחץ דם.
יחידת הדיאליזה שלה הפכה מהר מאוד לגדולה בארץ מבחינת מספר מטופליה.
ב-1977 קיבל אבירם על עצמו גם את ניהול בית-החולים.
הוא הרצה על מחלות כליה ויתר לחץ דם.
ב-1980 התמנה כחבר הוראה בדרגת פרופסור-חבר בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
ב-1983 סיים את הקורס הראשון במינהל מערכות בריאות באוניברסיטת חיפה, והיה ממייסדי מקצוע הניהול הרפואי כמקצוע התמחות קליני מוכר.
ב-1985 העביר אבירם את המחלקה לידי תלמידיו והחל להתרכז בתפקידי ניהול בלבד.
בין השאר היה מנהל המרכז הישראלי לדיאליזה והשתלות ויועץ מיוחד למנכ"ל משרד הבריאות, מ"מ מנכ"ל המרכז הרפואי תל אביב, המשנה למנכ"ל הסתדרות מדיצינית הדסה, חבר מועצת הבריאות, חבר ועדת סל הבריאות, יו"ר הוועדה לסימון תזונתי ויו"ר המועצה העליונה למזון.
ב-1987 התבקש אבירם על ידי קונצרן כלל לנהל את בית החולים אסותא שנרכש אז על ידו.
בתקופתו עברה אסותא שינויים מרחיקי לכת והתפתחה להיות בית-חולים כללי שמורשה לעסוק בכל שטחי הרפואה והכירורגיה.
ב-1994 נרכשה אסותא על ידי קופת חולים מכבי וב-1996 מונה אבירם להיות המנהל הרפואי של הקופה לצידו של המנכ"ל שבתי שביט.
ב-2002 פרש ממכבי ושימש עד 2018 כמנהל המדעי של המכון הלאומי לחקר שרותי הבריאות ומדיניות הבריאות.
אבירם נשוי לחינה (אלוני), סוציולוגית ומוסמכת בבריאות הציבור, ואב לשלושה.
אלכסנדר מוישביץ אבנסון היה שחמטאי יהודי-אוקראיני.
בשנת 1909 הגיע אבנסון למקום השביעי בתחרות קייב וניצח בתחרות ניקולאייב.
בשנת 1911 הגיע למקום השלישי אחרי יפים בוגוליובוב ואיזינסקי בתחרות קייב ולמקום הרביעי בתחרות נוספת בקייב, בה ניצח פדור בוגאטירצ'וק.
בשנת 1913 ניצח אבנסון בתחרות סנקט פטרבורג בהקדימו שחמטאים כגון בוריס ורלינסקי סמורודסקי ועוד.
בינואר 1914 הגיע למקום התשיעי בתחרות סנקט פטרבורג (ניצחו: אלכסנדר אלכין ואהרון נימצוביץ').
בשנת 1914 ניצח אבנסון בתחרות קייב בהקדימו את יפים בוגוליובוב ופדור בוגאטירצ'וק.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת אבנסון ביחידת פרשים בצבא האימפריה הרוסית, הוא נפצע באחד הקרבות.
על אומץ ליבו בקרבות עוטר בצלב גיאורגי.
בשנת 1916, הפסיד אבנסון מיני דו-קרב נגד אלכסנדר אלכין בתוצאה (+1 –2 =0) (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו).
בשנת 1918 הפסיד משחק נוסף נגד אלכסנדר אלכין.
אבנסון למד משפטים באוניברסיטת קייב.
במהלך מלחמת האזרחים ושימש כשופט בבית דין צבאי.
בשנת 1919, בעת כיבוש קייב על ידי הצבא הלבן נתפס אבנסון והוצא להורג .
אלכסנדר ניקיטיץ' אברמוב , היה דיפלומט סובייטי בכיר.
שימש בתפקיד השגריר הראשון של ברית המועצות במדינת ישראל לאחר עידן סטלין.
אברמוב, בעל תואר דוקטור בהיסטוריה, התקבל למשרד החוץ של ברית המועצות בשנת 1944. בשנים 1945–1946 שימש מנהל האגף לענייני אירופה במשרד החוץ הסובייטי.
בשנים 1946 - 1948 היה נציג ברית המועצות בפינלנד.
בשנים 1948 - 1949 היה איש המחלקה לענייני אירופה במשרד החוץ.
בשנים 1949 - 1950 כיהן כשגריר ברית המועצות בשווייץ.
בחודש מרץ 1950 שב למחלקה לענייני אירופה במשרד החוץ כיועץ וכסגן ראש המחלקה.
ב-9 בפברואר 1953 הניחה מחתרת צריפין פצצה בבניין צירות ברית המועצות בשדרות רוטשילד בתל אביב וגרמה לפיצוץ שבו נפצעו ארבעה מאנשי הצירות ובהם אשתו של הציר פבל ירשוב.
בעקבות זאת ניתקה ברית המועצות, ב-11 בפברואר, את יחסיה הדיפלומטיים עם ישראל והחזירה את נציגיה מהארץ.
לא חלף חודש ימים וב-5 במרץ 1953 מת שליטה של ברית המועצות, יוסיף סטלין.
מות סטלין הביא למפנה בחיי ברית המועצות; החלה תקופה שכונתה תקופת ההפשרה, במקום שלטון יחיד כונן בברית המועצות שלטון קולקטיבי, גבר בה בהדרגה חופש הפרט והופשרו יחסיה עם מדינות העולם.
כחלק מתהליך זה החלו גישושים בין ברית המועצות וישראל על חידוש היחסים הדיפלומטיים.
באמצע חודש מאי 1953 הגיע רמז מצד ברית המועצות על נכונותה לחדש את היחסים עם מדינת ישראל.
הרמז בא מפיו של שגריר פולין (שהייתה אז גרורה של ברית המועצות) בבולגריה ומיד לאחר מכן החלו להתקיים שיחות גישוש בין השגריר הסובייטי בסופיה בירת בולגריה, מיכאיל בודרוב, (שיהיה במרוצת השנים גם שגריר בישראל) לבין מיופה הכוח הישראלי בסופיה גרשון אבנר.
השיחות הבשילו וב-20 ביולי 1953 פורסמו הודעות, בו זמנית בירושלים ובמוסקבה, על חידוש היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות.
ההודעות נמסרו בחילופי אגרות רשמיים בין שרי החוץ של ברית המועצות וישראל.
האיגרת הישראלית ציינה את השיפור שחל ביחסים הבינלאומיים והדגישה כי שלטונות ישראל ממשיכים בחקירה לגילוי מבצעי הפשע בצירות הרוסית.
כעבור שבועיים הוכרז על מינויו של אברמוב כשגריר ברית המועצות בישראל.
ב-1 בדצמבר 1953 הגיע השגריר אברמוב לישראל.
בהגיעו לתל אביב התאכסן במלון דן וערך ביקור במנזר הרוסי באבו כביר, שבו התאכסנו יתר עובדי השגרירות.
כששב למלון קידמו אותו זרי פרחים שהגיעו ממפלגות ותנועות השמאל בישראל ומן האגודה לידידות ישראל - ברית המועצות.
עובדי המלון התרשמו מנועם הליכותיו של השגריר ומבקיאותו בשפה האנגלית.
ב-2 בדצמבר עלה השגריר אברמוב לירושלים לפגישת היכרות עם שר החוץ הישראלי משה שרת.
ראש הטקס, ד"ר מיכאל סימון, הציגו בפני שר החוץ והשגריר הגיש לו את העתק מכתב האמנתו.
ב-4 בדצמבר 1953 הגיש אברמוב את כתב האמנתו לנשיא המדינה יצחק בן-צבי.
בואו לישראל התקבל בברכה על ידי הציבור, שראה בחידוש היחסים משום תפנית במדיניות הסובייטית כלפי ישראל בתקופה שלאחר מות סטלין.
האירועים המדיניים והביטחוניים בתקופה שלקראת אמצע שנות החמישים לא מימשו תקווה זו.
בחודש אוקטובר 1953 פרץ סכסוך בין ישראל וסוריה על רקע פעולות הפיתוח של ישראל בערוץ נהר הירדן להעברת מימי הנהר מאגם החולה לכנרת, בתעלה שתנצל את הבדלי הגובה ליצירת חשמל.
בה בעת פרץ סכסוך עם מצרים על רקע התיישבותם של מתיישבים ישראליים באזור המפורז של ניצנה.
המתח הגיע לשיאו בפעולת קיביה שבוצעה ב-15 באוקטובר 1953, פעולת תגמול שגבתה מספר רב של קורבנות אזרחיים.
על רקע אירועים אלה החלה ברית המועצות להתייצב בגלוי לצד הערבים וב-23 בינואר 1954 הטילה וטו במועצת הביטחון על הצעת החלטה המורה לראש משקיפי האו"ם, הגנרל ואגן בניקה, לחפש פשרה בין האינטרסים הישראלי והסורי בעניין סכסוך ערוץ הירדן.
ב-29 במרץ 1954 הטילה ברית המועצות וטו נוסף על הצעת החלטה פרו-ישראלית במועצת הביטחון - הצעת החלטה של ניו זילנד לבטל את ההסגר שהטילו המצרים על מעבר ספינות ישראליות בתעלת סואץ.
אות נוסף להחרפה ביחסים בין ברית המועצות לישראל היה כאשר ישראל סרבה בחודש אוקטובר 1954 להעניק אשרות כניסה למשלחת סובייטית שביקשה לבוא לקונגרס של ידידות עם ברית המועצות שנערך ביוזמת מק"י, זאת בנימוק של חוסר הדדיות מצד הסובייטים.
בשנים 1955–1956 החמיר המצב בגבולות ובמקביל התגברה תמיכת ברית המועצות במדינות ערב בסכסוכן עם ישראל.
ב-21 בפברואר 1955 שב דוד בן-גוריון לתפקיד שר הביטחון ושבוע לאחר מכן נערך מבצע "חץ שחור" - פעולת תגמול רחבה נגד הצבא המצרי בעזה וגזרת הגבול נדלקה למשך חודשים בפעולות מיקוש וירי מצד המצרים ובהפגזות תגובה מצד ישראל.
תוך כדי כך התפרסם ב-27 באוגוסט 1955 דבר קיומה של עסקת הנשק הצ'כית מצרית שבמסגרתה סיפקה ברית המועצות למצרים, באמצעות גרורתה צ'כוסלובקיה, כמויות נשק כבירות, בהשוואה לכמות הנשק שהייתה אז בידי הצדדים: מאתיים טנקים בינוניים וכבדים, מאות תותחים ומאה וחמישים מטוסי קרב וארבעים מפציצים.
מאזן החימוש בין ישראל לשכנותיה הופר והמתיחות אך גברה.
האזור הידרדר לשרשרת של פיגועים מגבולות מצרים וירדן מחד גיסא ופעולות תגמול מסיביות מצד ישראל מאידך גיסא.
המתח הגיע לשיאו כאשר מצרים הלאימה את תעלת סואץ ב-26 ביולי 1956, אירוע שהוביל בסופו של דבר את ישראל ב-29 באוקטובר 1956 לפתוח במלחמת סיני, שבה תוך שבוע ימים כבש צה"ל את רצועת עזה וחצי האי סיני.
בתגובה על המבצע הודיעה ברית המועצות ב-5 בנובמבר 1956 על החזרת השגריר אברמוב למוסקבה, מבלי לנתק את היחסים הדיפלומטיים עם ישראל.
אברמוב המשיך בתפקידו בישראל כשנה נוספת עד שב-29 בינואר 1958 הסתיימה תקופת כהונתו והוא שב למוסקבה, שם התמנה לראש מחלקת המזרח התיכון במשרד החוץ הסובייטי.
בראשית שנת 1959 התמנה אברמוב לשגריר ברית המועצות בקמבודיה.
בנובמבר 1962 התמנה לשגריר ברית המועצות בלאוס.
בינואר 1964 שב למוסקבה ומילא תפקיד במנהלה הראשית של משרד החוץ.
במאי 1966 התמנה לשגריר ברית המועצות בדהומיי.
היה זה תפקידו הדיפלומטי האחרון ובשנת 1968 פרש לגמלאות.
אלכסנדר אברמוב נפטר במוסקבה בשנת 1973.
אלכסנדר מיכאילוביץ' אובצ'קין , הוא שחקן הוקי קרח רוסי בעמדת חלוץ אגף שמאלי, קפטן קבוצת הוושינגטון קפיטלס בליגת ה-NHL.
במהלך עונת 2007–2008, הוא הוביל את טבלת ה-NHL עם 65 שערים ו-112 נקודות ובכך זכה בגביע מוריס "רוקט" רישאר ובגביע ארט רוס.
בנוסף, זכה גם בגביע לסטר פטריק בתור השחקן הנבחר על ידי אגודת השחקנים של ה-NHL, ובגביע הארט בתור ה-MVP של הליגה.
הוא הראשון שזכה בכל ארבעת הפרסים הללו מאז הפעם הראשונה שבו ניתן גביע מוריס "רוקט" רישאר בשנת 1999. באותה שנה, הוא הוביל את נבחרת רוסיה לזכייה במדליית זהב באליפות העולם.
בשנת 2009, הוא שוב זכה בגביע הארט בתור ה-MVP של הליגה, בגביע לסטר פטריק ובגביע מוריס "רוקט" רישאר.
בנוסף, הוביל אובצ'קין את הקפיטלס לזכייה השנייה שלהם באליפות הבית הדרום-מזרחי.
מאז 2022, אובצ'קין הוא השחקן השני המהיר בכל הזמנים שהגיע ל-800 הבקעות בקריירה במהלך העונה הרגילה ב-NHL והוא שחקן ההוקי קרח הרוסי המצליח ביותר בליגת NHL עם 1,410 נקודות שהבקיע במדי הוושינגטון קפיטלס.
אובצ'קין ממוקם בראש טבלת מלכי השערים של הליגה עם 900 שערים בעונה הסדירה והוא שיאן הזכיות בגביע מוריס "רוקט" רישאר (9) וממוקם במקום 18 בטבלת מלכי השערים בפלייאוף ה-NHL, כשהבקיע 77 שערים בפלייאוף.
הוא גם השחקן השני בתולדות NHL להבקיע יותר מ־20 שערים לעונה במשך 20 עונות רצופות והשחקן הראשון בליגת NHL להבקיע 416 שערים לאחר גיל 30.
במדי הקפיטלס הוא זכה בגביע סטנלי 2018 וזכה 3 פעמים באליפות העולם בהוקי קרח במדי נבחרת רוסיה (2008, 2012, 2014).
אלכס אובצ'קין הוא בנו של מיכאיל אובצ'קין, כדורגלן מקצועני ששיחק בדינמו מוסקבה, וטטיאנה אובצ'קינה, כדורסלנית שזכתה בשתי מדליות זהב אולימפיות עם נבחרת ברית המועצות באולימפיאדת מונטריאול (1976) ובאולימפיאדת מוסקבה (1980).
הסימן הראשון לעתידו של אובצ'קין קרה כשהיה בן שנתיים - כשבחנות צעצועים סובייטית הוא לקח מקל הוקי צעצוע וסירב להניחו.
הוריו שומרים את התמונה עד היום.
בכל פעם שהוא ראה הוקי בטלוויזיה, "זרק את כל צעצועיו", רץ לטלוויזיה ומחה בכל פעם שהוריו ניסו להעביר ערוץ.
הוריו אומרים שהם ידעו שהוא יהיה ספורטאי כאשר החליט לרוץ במעלה המדרגות לדירתם בקומה העשירית במקום להשתמש במעלית.
הם גם עודדו אותו לעסוק בספורט כששלחו אותו לשחק כדורגל וכדורסל במגרשים הקרובים לביתם.
אחיו הגדול, סרגיי, הכיר לו תחילה את ההוקי, ואלכס נרשם לבית הספר להוקי בגיל 8. זמן קצר לאחר שהחל את לימודיו שם, נאלץ אובצ'קין לדחות את קריירת ההוקי שלו בשל חוסר היכולת של הוריו לקחת אותו לזירת הקרח.
אחד ממאמניו של אובצ'קין ראה את הכישרון הטמון בו וטען בפני הוריו שעליו להמשיך לשחק הוקי.
סרגי נהרג מאוחר יותר כשאלכס היה בן 10. חבר ילדות של אובצ'קין טוען שזאת הסיבה לאהבתו של אובצ'קין להוקי קרח.
לאובצ'קין עוד אח בוגר, מיכאל.
אובצ'קין החל לשחק בסופרליגה הרוסית עם קבוצת דינמו מוסקבה כשהיה בן 16, בעונת 2001-2002, ורשם לזכותו 4 נקודות ב-21 משחקים ששיחק.
הוא המשיך שם במשך שלוש עונות, וצבר 36 שערים, 32 אסיסטים ב-152 משחקים
בסיום עונתו השלישית במוסקבה, נבחר ראשון בדראפט ה-NHL בשנת 2004 על ידי וושינגטון קפיטלס.
הוא היה כל כך רצוי ב-NHL, כך שפלורידה פנתרס ניסתה לגייס אותו כבר בדראפט 2003, למרות שיום הולדתו היה יומיים לאחר סגירת רשימת השחקנים לדראפט.
ריק דדלי, יושב ראש הפנתרס, טען שהבחירה הייתה לגיטימית, בטענה שאובצ'קין היה מבוגר מספיק אם היו לוקחים בחשבון שנים מעוברות.
בעקבות ביטול עונת 2004-2005, נשאר אובצ'קין בדינמו לעונה נוספת.
הוא הבקיע 27 שערים ב-34 משחקים בעונה הזו, שבה החמיץ כמעט חודשיים בעקבות פציעה בכתף שנגרמה במשחק הגמר של אליפות העולם לנוער נגד קנדה.
יומיים לאחר חתימת החוזה, ב-5 באוקטובר 2005, שיחק אובצ'קין את משחקו הראשון בוושינגטון קפיטלס, והבקיע שני שערים בניצחון 3-2 על קולומבוס בלו ג'אקטס.
ב-13 בינואר 2006, כבש את השלושער הראשון שלו, נגד מייטי דאקס אוף אנהיים, והוביל את הקפיטלס לניצחון.
שלושה ימים לאחר מכן, ב-16 בינואר 2006, הבקיע אובצ'קין שער שכתב ההוקי המנוסה, ביל קלמנט, כינה אותו כ"אחד השערים הגדולים בכל הזמנים".
לאחר שהופל על ידי מגן הפיניקס קויוטיס, פול מארה, והחליק על גבו בכיוון ההפוך מהשער, הצליח אובצ'קין כיד אחת שלו אוחזת במקל לסובב את הדיסקית כך שתיכנס לשערו של בראין בושה וכבש את שערו השני במשחק.
מאז, מהלך זה נראה "ה-שער".
אובצ'קין סיים את עונת 2005-2006 כשהוא מוביל את כל הרוקים של ה-NHL בשערים, נקודות, שערים ביתרון מספרי, ומכות לשער.
425 המכות שלו לשער קבעו שיא חדש עבור רוקי, והציבו אותו במקום הרביעי בהיסטוריה של ה-NHL.
בסוף העונה זכה בגביע קאלדר כרוקי העונה ב-NHL.
חברת EA Sports השתמשה בתמונתו על שער משחק המחשב NHL 07.
לקראת סיום תקופת החוזה בינו לבין הקפיטלס, ב-10 בינואר 2008, חתם אובצ'קין על חוזה למשך 13 שנים, על סכום של 124 מיליון דולר עם הקפיטלס.
חוזה זה, שמסכם את משכורתו של אובצ'קין בכ-9.5 מיליון דולר לשנה, הוא החוזה היקר ביותר בהיסטוריית ה-NHL.
וכל זאת, כשעבד ללא סוכן, וניהל משא ומתן עצמאי עם מנהלי הקבוצה.
ב-5 בפברואר 2009, כבש אובצ'קין את שערו ה-200, נגד לוס אנג'לס קינגס, שער שהפך אותו לשחקן הרביעי בהיסטורית ה-NHL שהגיע לנקודת ציון זו לאחר 4 עונות בלבד, אחרי ויין גרצקי, מריו למיה ומייק בוסי.
ב-5 בינואר 2010 מונה אובצ'קין לקפטן הקפיטלס, לאחר שהקפטן הקודם, כריס קלרק, הועבר לקולומבוס בלו ג'אקטס.
הוא היה הקפטן ה-14, האירופי הראשון, והשני הכי צעיר בהיסטוריית המועדון.
בסיום עונת 2009/10 זכה בפרס טד לינדזי, השחקן השלישי בלבד בהיסטוריה של ה-NHL שזכה בפרס פעמיים ברציפות.
הוא היה לקפטן הרוסי הראשון שזכה בגביע סטנלי כשקבוצתו זכתה בה לראשונה ב-2018.
בעונת 2019/2020 הגיע ל-700 שערים בליגה הסדירה והפך לרוסי המצליח ביותר ב-NHL והגיע למקום השמיני בטבלת מלכי השערים בכל הזמנים של הליגה.
עד עונת 2024/2025 התמקם במקום השני בטבלה עם יותר מ־890 שערים.
ביולי 2021 האריך את חוזהו בחמש שנים נוספות.
בגיל 16, זכה אובצ'קין עם נבחרת הנוער של רוסיה, במדליית זהב באליפות העולם לנוער, לאחר שהבקיע שני שלושערים, אחד נגד נבחרת שווייץ, והשני נגד נבחרת ארצות הברית, ואסיסט אחד.
בגיל 17, לאחר שנבחר על ידי מאמן נבחרת רוסיה ויקטור טיחונוב לשחק בגביע צ'כיה בהוקי קרח, אובצ'קין היה השחקן הצעיר בהיסטוריה ששיחק בנבחרת רוסיה הבוגרת.
בטורניר הזה הוא גם הפך להיות השחקן הצעיר ביותר שכבש שער עבור נבחרת רוסיה הבוגרת.
כשהיה בן 18, מונה אובצ'קין לקפטן נבחרת רוסיה עד גיל 20, ובשנת 2003 זכה איתה באליפות העולם עד גיל 20 של IIHF.
בגיל 19, נבחר לשחק עם נבחרת רוסיה בגביע העולם בהוקי קרח לשנת 2004, והפך להיות השחקן הצעיר ביותר שהשתתף בטורניר זה.
באותה שנה גם מונה לקפטן נבחרת רוסיה לנוער שהשתתפה באליפות העולם.
משנת 2017 נשוי לאנסטסיה שובסקאיה, בתה של השחקנית ורה גלאגולבה, ולשניים 2 בנים: סרגיי (יליד 18 באוגוסט 2018) ואיליה (יליד 27 במאי 2020).
אביו מיכאיל אובצ'קין נפטר בפברואר 2023 כשהיה בן 71.
כתב מודגש מתייחס לנתון שיא במהלך העונה.
אלכסנדר אָבּוּש היה עיתונאי, סופר ופוליטיקאי יהודי-גרמני.
אבוש נולד בשנת 1902 בקרקוב שבגליציה שתחת שליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום בפולין) למשפחה יהודית.
התחנך בבית ספר עממי ובבית ספר מקצועי למסחר בנירנברג שבגרמניה, והשלים את לימודיו ב-1919. החל מ-1916 היה חבר בתנועת "הנוער הסוציאליסטי החופשי" (Freie sozialistische Jugend).
בשנת 1918 הצטרף למפלגה הקומוניסטית של גרמניה (KPD).
ב-1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, נמלט לצרפת.
הוא התיישב בפריז, שם כיהן משנת 1934 כעורך הראשי של העיתונים Unsere Zeit ו-Der Gegenangriff, ובין השנים 1935–1939 של העיתון Roten Fahne.
בשנת 1937 הפך לחלק מההנהגה של המפלגה בפריז ומאוחר יותר בטולוז.
בשנת 1941 נמלט למקסיקו, שם נעשה חבר בתנועה "גרמניה החופשית" (Freies Deutschland).
ב-1946 שב לגרמניה, והצטרף למפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה (SED).
בין 1948–1950 היה חבר במפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה.
בין השנים 1958–1961 היה שר התרבות של גרמניה המזרחית.
פרסם תחת שם העט ארנסט ריינהרט (Ernst Reinhardt).
אבוש נפטר בשנת 1982 בברלין המזרחית.
אלכסנדר הוא סרט דרמה היסטורית המבוסס על דמותו של אלכסנדר הגדול.
הסרט שנכתב ובוים על ידי אוליבר סטון יצא בשנת 2004 ומככבים בו קולין פארל ואנג'לינה ג'ולי.
הסרט מבוסס על חייו של אלכסנדר הגדול.
הסרט מתאר את שנותיו הראשונות ואת יחסיו עם אביו, פיליפוס השני, מלך מוקדון.
הסרט מתאר את כיבוש האימפריה הפרסית על ידי אלכסנדר וניסיונותיו לבצע רפורמה באימפריה שלו.
לאחר שמראים את יחסיו המתוחים של אלכסנדר עם הוריו, אביו נרצח ואלכסנדר הופך למלך מוקדון.
קולין פארל בתור אלכסנדר הגדול
קונור פאולו בתפקיד אלכסנדר הצעיר
ואל קילמר בתפקיד פיליפוס השני
אנתוני הופקינס בתפקיד תלמי הראשון הזקן
אליוט קוואן בתפקיד תלמי הראשון
רוברט אירלי בתפקיד תלמי הצעיר
ג'ונתן ריס מאיירס - בתפקיד קסנדר, אחד הגנרלים של אלכסנדר
אלכסנדר אבדולוב היה שחקן תיאטרון וקולנוע סובייטי, זוכה תואר אמן העם.
לאלכסנדר אבדולוב הוענקו מספר עיטורים רוסים ופרסים בתחום התיאטרון.
אלכסנדר אבדולוב נולד בעיר טובולסק שבמחוז טיומן.
אביו היה במאי בתיאטרון המקומי.
בשנת 1956 המשפחה עברה לפרגנה (באוזבקיסטן של היום) ובעיר זו עברה ילדות של אבדולוב.
בגיל חמש הוא לראשונה השתתף בהצגת תיאטרון.
לאחר סיום בית הספר הוא נסע למוסקבה במטרה להתקבל לבית הספר למשחק אך נכשל במבחני קבלה.
אבדולוב חזר לעירו ושנה למד במכון לספורט ובמקביל עבד כפועל במה בתיאטרון.
כעבור שנה הוא נסע בפעם השנייה והפעם התקבל ללימודי משחק באקדמיה רוסית לאמנויות התיאטרון אצל יוסיף רייבסקי.
בשנת 1975 מארק זכארוב הזמין את השחקן הצעיר לתיאטרון לנקום.
מייד עם הגעתו לאבדולוב ניתן תפקיד ראשי באחד ההצגות והוא קיבל פרס על גילום תפקיד זה.
מאז כל הקריירה שלו הייתה קשורה לתיאטרון של זכארוב.
במהלך הקריירה אבדולוב השתתף במספר רב של הצגות וקיבל מספר פרסים.
החל ממחצית שנות ה-70 אבדולוב הצטלם בסרטי קולנוע.
ההצלחה הגדולה הגיע לשחקן הצעיר לאחר השתתפות בסרט "הנס הגדול" לפי בימוי של מארק זכארוב על פי המחזה של יבגני שוורץ.
בשנת 1979 הוא הצטלם בסרט חדש לצד אשתו באותה תקופה אירינה אלפיורובה.
בהמשך הוא הצטלם בסרטים רבים, כ"צוערי הצי, קדימה!" ועוד.
בשנת 1994 השתתף בתפקיד ראשי בסרט ישראלי דובר רוסית "קפה עם לימון".
בשנת 1997 אבדולוב אף כתב תסריט של אחד הסרטים.
בשנת 2000 אבדולוב ביים סרט וגם שיחק בו באחד התפקידים.
אבדולוב פעל לחידוש פעילות של פסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה ומספר שנים היה מנהלו.
בפברואר 2007 אבדולוב סיים להצטלם בסרט "אנה קרנינה", הסרט יצא להקרנה כבר לאחר פטירת השחקן.
באוגוסט 2007 אבדולוב נותח במהלך צילומי סרט חדש לאור בעיה חריפה של כיב פפטי.
מספר שעות לאחר הניתוח החלו בעיות לב ולאחר שישה ימים בטיפול נמרץ הוא הוטס מסבסטופול למוסקבה.
בתחילת ספטמבר אבדולוב הגיע למרכז הרפואי ת"א ע"ש סוראסקי ותוך זמן קצר הובחן אצלו סרטן הריאה.
בינואר 2008 אבדולוב נפטר בהיותו בבית חולים במוסקבה.
אלכסיס אנדרו ניקולס קורנר (Alexis Andrew Nicholas Koerner; 19 באפריל 1928 - 1 בינואר 1984) היה מוזיקאי בלוז, בעל מועדון ושדרן רדיו בריטי ממוצא יהודי.
בשל השפעתו הרבה בשנות השישים מכונה "אבי הבלוז הבריטי" או "האב-המייסד של הבלוז הבריטי".
נולד בפריז לאב יהודי אוסטרי ולאם ממוצא יווני-טורקי וחי בילדותו בצרפת, שווייץ וצפון אפריקה.
ב-1940, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, הגיע ללונדון.
למד לנגן בגיטרה ופסנתר וב-1949 הצטרף לתזמורת הג'אז של כריס בארבר (Chris Barber), שם ניגן עם נגן המפוחית סיריל דייוויס (Cyril Davies), שיהיה שותפו לאורך שנים רבות.
ב-1955 החלו השניים לנגן סקיפל ובלוז וב-1957 הוציאו את תקליטם הראשון ופתחו את מועדון London Blues and Barrelhouse Club.
בשנת 1961 הקימו השניים את להקת Blues Incorporated, שהייתה חבורת מוזיקאים בעלת מבנה בלתי-קבוע, כאשר הסגנון הדומיננטי היה שיקגו בלוז עם נוכחות מובלטת של גיטרה חשמלית (מושפע מסגנונם של טי-בון ווקר, ג'ון לי הוקר ובפרט מאדי ווטרס).
במאי 1962 הועברה פעילותו של קורנר למועדון מרקי.
הופעותיהם של מוזיקאי בלוז מארצות הברית שהוזמנו על ידי קורנר להופיע במועדון, ובראשם מאדי ווטרס, הלהיבו דור של מוזיקאים בריטים צעירים, עליהם נמנו מייסדי להקות הרוק החשובות של התקופה, בראשם חברי האבנים המתגלגלות, קרים והיארדבירדס.
בהמשך קידם קורנר להקות אלה כמו גם את להקת החיות, פליטווד מק, הפנים הקטנות, לד זפלין ועוד.
אולם, בעוד להקות וסולנים אלה עשו חיל וזכו להערצה ופרסום עולמי נותר קורנר בצללים.
לקראת סוף שנות ה-60 ביקש להחדיר ולקדם בבריטניה גם סוגים אחרים של מוזיקה, מלבד הבלוז של שיקגו, אך בהצלחה פחותה.
מ-1967 הנחה קורנר תוכניות מוזיקה ברדיו במסגרת התוכנית Top Gear של ה-BBC, במסגרת זו אירח את ג'ימי הנדריקס ואף ניגן לצידו בשיר Hoochie Coochie Man (הקלטות מתוכנית זו ראו אור בתקליט Jimi Hendrix Experience: BBC Sessions CD).
בשנת 1973 שידר קורנר תוכנית בת שישה פרקים ב-BBC-1 בשם The Rolling Stones Story, אודות האבנים המתגלגלות.
בין השנים 1977 ל-1981 הנחה תוכנית לילית בימי ראשון בשם Alexis Korner's Blues and Soul Show.
ב-5 ביולי 1969 הנהיג קורנר יחד עם הגיטריסט הדני פטר ת'ורפ (Peter Thorup) את להקת הליווי של האבנים המתגלגלות בהופעתם בהייד פארק בלונדון.
באותה תקופה עבד קורנר עם זמר בשם רוברט פלאנט כמפיק מוזיקלי לקראת הפקת תקליט בכורה, ג'ימי פייג', שחיפש זמר חדש עבור היארדבירדס, נפגש עם פלאנט וכך נוסדה להקת לד זפלין.
בשנים 1970-1973 הנהיג קורנר הרכב ביג בנד ששילב בין רוק, בלוז וג'אז בשם The Collective Consciousness Society (או CCS).
להיטה הגדול ביותר של הלהקה היה גרסת כיסוי לWhole Lotta Love של לד זפלין, שהגיע למקום ה-13 במצעד הסינגלים הבריטי בשנת 1970 ושימש כאות הפתיחה של תוכנית הטלוויזיה Top of the Pops.
במהלך שנות השמונים ניגן, הקליט והופיע במסגרות שונות, רובן יחד עם בני-טיפוחיו לשעבר שהפכו לכוכבי ענק.
אלכסיס קלוד קלרו היה מתמטיקאי, אסטרונום וגאופיזיקאי צרפתי.
הוא היה מדען מוביל באסכולה הניוטונית אשר עבודתו עזרה לבסס את העקרונות והתוצאות שסר אייזק ניוטון התווה בספרו פרינקיפיה מ-1687. קלרו היה אחת מדמויות המפתח במשלחת המדעית ללפלנד שעזרה לאושש את התאוריה של ניוטון על צורת כדור הארץ.
בהקשר זה, קלרו גילה תוצאה מתמטית על הווריאציה של הכבידה על פני אליפסואיד שידועה כיום כ-"משפט קלרו".
הוא גם חקר את בעיית שלושת הגופים, והיה הראשון שהצליח לנסח מודל מספק לפרצסיה האפסידית של מסלול הירח.
במתמטיקה הוא ידוע בזכות תרומותיו לחקר משוואות דיפרנציאליות ובזכות עבודתו על מסילות גאודזיות על משטח, אשר הניבה את משוואת קלרו על גאודזות של גופי סיבוב.
ב-1736, יחד עם פייר לואי מופרטווי, הוא לקח חלק במשלחת המדעית ללפלנד, שנשלחה במטרה לאמוד את האורך של מעלה אחת של קשת מרידיאנית.
היעד של המשלחת היה לחשב באופן גאומטרי את צורת כדור הארץ, אשר סר אייזק ניוטון ניבא בספרו פרינקיפיה שהיא תהיה בצורת אליפסואיד.
הם רצו לבדוק אם התאוריה והחישובים של ניוטון היו נכונים או לא.
לפני שצוות המשלחת חזר לפריז, קלרו שלח את החישובים שלו לחברה המלכותית בלונדון.
כתב היד של קלרו פורסם מאוחר יותר על ידי החברה בכרך של השנים 37 - 1736 של ה-Philosophical Transactions.
בתחילה, קלרו לא הסכים עם התאוריה של ניוטון על צורת כדור הארץ.
במאמרו, קלרו סקר מספר בעיות מפתח שמפריכות את החישוב של ניוטון, וסיפק מספר פתרונות לסיבוכים שלהם.
הסיבוכים הללו כללו את חישוב המשיכה הכבידתית על פני אליפסואיד, את הסיבוב של האליפסואיד סביב צירו, ואת ההבדל בצפיפות האליפסואיד לאורך ציריו.
מאמרו ב-Philosophical Transactions גרם למחלוקת רבה, שכן הוא הציג את הבעיות של התאוריה של ניוטון, אבל סיפק פתרונות מעטים בנוגע לכיצד לתקן את החישובים.
אחרי שובו לפריז, הוא פרסם את חיבורו Théorie de la figure de la terre (בשנת 1743).
בעבודתו זו הוא ניסח את המשפט, שידוע כעת כמשפט קלרו, אשר קושר את המשיכה הכבידתית בנקודות על פני השטח של אליפסואיד מסתובב עם הפחיסות שלו והכוח הצנטריפוגלי בקו המשווה.
המודל ההידרוסטטי הזה לצורת כדור הארץ נוסד על סמך מאמר של קולין מקלורן, אשר הראה שהמסה של מקבץ נוזלי הומוגני המצוי בסיבוב סביב קו העובר דרך מרכז המסה שלו תאמץ, תחת המשיכה הכבידתית ההדדית של חלקיקיה, צורה של אליפסואיד.
תחת ההנחה שכדור הארץ מורכב מקליפות אליפסואידיות קונצנטריות בעלות צפיפות אחידה (כלומר שצפיפות כדור הארץ משתנה כאשר מתקרבים למרכזו), משפט קלרו היה יכול להיות מיושם לו, ואפשר לחשב את האליפטיות של כדור הארץ ממדידות שטח של הכבידה בנקודות שונות על פניו.
זה הוכיח את התאוריה של ניוטון שכדור הארץ היה אליפסואיד פחוס.
ב-1849 סטוקס הראה שהתוצאה של קלרו הייתה נכונה ללא קשר להרכב הפנימי של כדור הארץ, בהינתן התנאי שפני כדור הארץ היו ספרואיד המצוי בשיווי משקל ובעל אליפטיות קטנה.
מאמרו הראשון, אותו פרסם בגיל 13, עסק בארבעה סוגים של עקומים גאומטריים, אך עבודתו החשובה הראשונה עסקה בעקומים בורגיים במרחב (בעלי פיתול שונה מאפס) והציגה את מושג הפיתול - עבודתו זו הבטיחה לו מקום באקדמיה הצרפתית למדעים.
קלרו סיפק גם הוכחות ראשונות לכמה מהתוצאות של ניוטון על מיון העקומים ממעלה שלישית.
ב-1731 הוא הדגים את נכונות הטענה של ניוטון שכל העקומים המעוקבים הם הטלות של זן ספציפי של עקום מעוקב.
אחד הנושאים השנויים במחלוקת במאה ה-18 היה בעיית שלושת הגופים, או כיצד כדור הארץ, הירח, והשמש נעים אחד סביב השני.
באמצעות שימוש בשיטות הקלקולוס של לייבניץ, קלרו היה מסוגל לנסח מחדש את הבעיה בעזרת ארבע משוואות דיפרנציאליות.
אף על פי כן, משוואות אלו הניבו רק פתרונות מקורבים, ולא אפשרו ביצוע חישובים מדויקים.
נושא אחר שעדיין נותר לא פתור בהקשר של בעיית שלושת הגופים הוא איך קו האפסידים של הירח סובב כאשר הירח נע.
אפילו ניוטון יכול היה לנבא קצב פרצסיה שהוא רק מחצית מהערך האמיתי עבור מסלול הירח.
נושא זה תעתע באסטרונומים רבים.
למעשה, קלרו בתחילה החשיב את מקור הבעיה ככה לא מובן, שהוא שקל להציע חוק משיכה חדש כחוק הכבידה העולמי.
בעיית האפסידים הייתה נושא "חם" באירופה דאז.
יחד עם קלרו, היו שני מתמטיקאים נוספים שהיו במירוץ לספק את ההסבר הראשון לבעיית שלושת הגופים: לאונרד אוילר ו-ז'אן לה רון ד'אלמבר.
אוילר וד'אלמבר האמינו שיש לעשות שימוש בכלים שונים מהחוקים הניוטוניים כדי לפתור את בעיית שלושת הגופים.
אוילר האמין שחוק היפוך הריבוע היה זקוק לשינוי רציני על מנת להסביר את תנועת האפסידים של הירח.
על אף התחרות הקדחתנית למצוא פתרון נכון, קלרו השיג פתרון מקורב גאוני לבעיית שלושת הגופים.
ב-1750 הוא זכה בפרס מטעם האקדמיה הרוסית למדעים על חיבורו Théorie de la lune.
בחיבור קלרו הצליח לחשב בהצלחה את התאריך בו ישוב שביט האלי בשנת 1759. כמקבל בתקופתו, הוא הסתייע בעוזרים שעבדו כ"מחשבים", והתחלקו עימו בחישובים המרובים והארוכים שנדרשו על מנת להגיע לתוצאה.
ה-Théorie de la lune הוא מאוד ניוטוני בסגנון כתיבתו.
חיבור זה מכיל את ההסבר של תנועת האפסידים של הירח.
קלרו הצליח לערוך אנליזה מתמטית מסדרים גבוהים יותר לבעיה, ולכן הצליח להשיג תוצאה שתואמת את התצפיות.
לאחר חיבור זה פרסם קלרו ב-1754 מספר טבלאות ירחיות, אשר אותן הוא חישב באמצעות צורה של טרנספורם פורייה דיסקרטי.
התוצאה של הפתרון החדש של קלרו הייתה יותר מלהוכיח שחוק הכבידה של ניוטון היה נכון.
להתרה החלקית של בעיית שלושת הגופים הייתה גם חשיבות מעשית.
היא אפשרה למלחים לקבוע את הכיוון האורכי של הספינות שלהם, מה שהיה קריטי לא רק בהפלגה ליעדים, אלא גם במציאת הדרך חזרה הביתה.
לכך היו גם השלכות כלכליות מרחיקות לכת, משום שכך מלחים יכלו למצוא בקלות רבה יותר יעדי מסחר בהתבסס על קווי האורך שלהם.
בהמשך חייו קלרו פרסם כתב מגוון מאמרים על מסלול הירח, ועל הפרטורבציה של התנועה של שביטים על ידי כוכבי הלכת, בייחוד על הנתיב של השביט של האלי.
הוא גם יישם את המתמטיקה כדי לחקור את כוכב הלכת נוגה, וערך מדידות מדויקות של גודלו של כוכב הלכת ומרחקו מכדור הארץ.
זה היה החישוב המדויק הראשון של גודלו של נוגה.
אלכסנדר, נסיך הסן , היה בנו של לודוויג השני, הדוכס הגדול של הסן ומקים בית באטנברג.
אלכסנדר נולד ב-15 ביולי 1823 בדרמשטאדט שהשתייכה לרוזנות הסן-דרמשטדט, ללודוויג השני, הדוכס הגדול של הסן, ולוילהלמינה, נסיכת באדן, בתם של קרל לודוויג, נסיך הכתר של באדן ואמליה, נסיכת הסן-דרמשטדט.
ככל הנראה, אביו הביולוגי של אלכסנדר לא היה לודוויג, אלא מאהבה של אמו - הברון אוגוסט לודוויג פון סנארקלן דה גראנסי, אך על מנת להימנע משערורייה הכיר בו לודוויג כבנו.
בשנת 1838 התחתנה אחותו מריה, נסיכת הסן עם אלכסנדר ניקולאייביץ', נסיך הכתר של רוסיה.
אלכסנדר ליווה אותה לחתונתה, ולאחר מכן חזר להסן.
בהיותו ברוסיה מונה אלכסנדר לקצין בצבא האימפריה הרוסית, ועל שמו נקרא רגימנט של נושאי רומח רכוב.
במהלך הנסיעה התאהב אלכסנדר בבת לווייתה של אחותו - יוליה פון האוקה, ובעקבות כך אסר ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה על נישואי אלכסנדר לאחייניתו.
אלכסנדר נסע לבריטניה, אולם לבסוף חזר לרוסיה ולקח עמו את יוליה בניגוד לדעתו של ניקולאי הראשון, והשניים התחתנו בברסלאו בנישואים מורגנטיים בשנת 1851. בעקבות בריחתם בניגוד לדעת הצאר, הורחק אלכסנדר מתפקידיו בצבא הרוסי.
לכבוד נישואיהם העניק אחיו של אלכסנדר - לודוויג השלישי, הדוכס הגדול של הסן, ליוליה את התואר "רוזנת באטנברג", ובשנת 1858 נתן לה את התואר "הנסיכה מבאטנברג", וכעבור שישה חודשים מנישואיהם ילדה את בתה הבכורה.
לודוויג השלישי סייע לאלכסנדר לחדש את הקריירה הצבאית שלו בצבא האוסטרי, וילדיו נולדו כל אחד בעיר אחרת ברחבי האימפריה האוסטרית, במקום שירותו של אלכסנדר.
בשנת 1866 פיקד אלכסנדר על כוחות הדוכסות הגדולה של הסן במהלך מלחמת אוסטריה–פרוסיה, והשתתף עמם בקרב טאוברבישופסהיים, ולאחר ההפסד במלחמה פרש מהצבא.
אלכסנדר היה בקשרים טובים עם אחיו לודוויג השלישי, הדוכס הגדול של הסן ועם אחותו מריה, נסיכת הסן, מה שהעלה את היוקרה של משפחתו.
ב-15 בדצמבר 1888 מת אלכסנדר באחוזתו שבזיהיים, ונקבר באחוזת המשפחה בדרמשטאדט.
בשנת 1851 התחתן אלכסנדר עם יוליה פון האוקה, בתם של הנס מוריץ האוקה וסופיה לפונטיין, שקיבלה את התואר "נסיכת בטנברג".
מריה, נסיכת בטנברג (1852–1923), התחתנה עם גוסטב, נסיך ארבאך-שנברג
לודוויג פון באטנברג (1854–1923), התחתן עם ויקטוריה, נסיכת הסן, והיה אביהם של אליס, נסיכת באטנברג - אמו של פיליפ, דוכס אדינבורו, לואיז, נסיכת באטנברג - אשתו של גוסטב השישי אדולף, מלך שוודיה, ולואי מאונטבאטן
היינריך פון באטנברג (1858–1896), התחתן עם ביאטריס, נסיכת הממלכה המאוחדת, והיה אביה של ויקטוריה אאוחניה, נסיכת בטנברג - אשתו של אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד
אלכסנדר, רוזן פפאלץ-צווייבריקן (גרמנית: Alexander.
von Pfalz-Zweibrücken; 26 בנובמבר 1462 - 21 באוקטובר 1514), היה רוזן פפאלץ-צווייבריקן בין השנים 1489–1514.
אלכסנדר נולד ב-26 בנובמבר 1462, ללודוויג הראשון, רוזן פפאלץ-צווייבריקן ויוהנה מקרוי, בתם של אנטואן הראשון, רוזן קרוי ומרגריט מלורן-וודמון.
בילדותו חלה אלכסנדר באבעבועות שחורות ונותר משותק ברגל אחת, ובשל כך כונה "הצולע".
בשנת 1489 מת אביו לודוויג הראשון, רוזן פפאלץ-צווייבריקן, ואלכסנדר ואחיו קספר, רוזן פפאלץ-צווייבריקן ירשו את נחלותיו בשותפות.
בשנת 1490 הדיח אלכסנדר את אחיו מהשלטון, וכלא אותו בטענת אי שפיות.
בשנת 1495 יצא אלכסנדר עם בן דודו אנטואן דה קרוי, בישוף תרואן וגיסו יוהאן לודוויג, רוזן נסאו-זארבריקן למסע עלייה לרגל לארץ הקודש, ואף הוסמך שם כאביר מסדר הקבר הקדוש.
לאחר חזרתו לגרמניה בנה אלכסנדר כנסייה חדשה, כפי שהבטיח קודם יציאתו למסע.
במהלך מלחמת לנדסהוט פעל אלכסנדר בשירות מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, וכבש ובזז באישורו מנזרים רבים.
לאחר המלחמה קיבל אלכסנדר תוספת שטחים לנחלתו, אולם ויתר על זכויותיו לרשת את פפאלץ-נוימרקט ופפאלץ-מוסבאך.
ב-21 באוקטובר 1514 מת אלכסנדר, ובנו לודוויג השני, רוזן פפאלץ-צווייבריקן עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1499 התחתן אלכסנדר עם מרגרטה מהוהנלוהה-נוינשטיין, בתם של קראפט השישי, רוזן הוהנלוהה והלנה מווירטמברג, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
לודוויג השני, רוזן פפאלץ-צווייבריקן (1502–1532)
קתרינה מפפאלץ-צווייבריקן (1510–1542), התחתנה עם אוטו הרביעי, רוזן ויטברג
אלכסנדר, דוכס וירטמברג , היה דוכס בממלכת וירטמברג, והוא אביהם הקדמון של ראשי בית וירטמברג כיום.
אלכסנדר נולד ב-20 בדצמבר 1804 בעיר ריגה שבתחומי האימפריה הרוסית, לאלכסנדר, דוכס וירטמברג ולאנטוינטה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד, בתם של פרנץ, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד ואוגוסטה, נסיכת רויס-אברסדורף.
בצעירותו התגייס אלכסנדר לצבא האימפריה הרוסית, ואף לחם במסגרתו בהמלחמה העות'מאנית-רוסית (1828–1829), והשתתף בדיכוי מרד נובמבר בפולין בשנת 1831. אלכסנדר היה מועמד לנישואים עם ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, אולם השידוך לא יצא אל הפועל.
ב-17 באוקטובר 1837 לאחר שהמיר את דתו לדת הקתולית, התחתן אלכסנדר עם מארי, נסיכת אורליאן, בתם של לואי פיליפ, מלך הצרפתים ומריה אמליה מנאפולי וסיציליה, ממנה נולד לו בנו היחיד:
בשנת 1839 מתה אשתו, ולאחר מכן התגורר אלכסנדר בטירת פנטיזי ובביירוית לסירוגין, והיה פופולרי מאוד בקרב האוכלוסייה המקומית, בשל הצדקה שנתן ועזרתו הפעילה לקהילה.
ב-28 באוקטובר 1881 מת אלכסנדר בביתו בביירוית, ובשנת 1903 מונה בנו פיליפ, דוכס וירטמברג לנסיך הכתר של ממלכת וירטמברג, ולאחר מותו בשנת 1917 החליפו בתפקיד בנו אלברכט, דוכס וירטמברג.
אולם אלברכט לא עלה על כס המלוכה, בשל ביטול המונרכיה והקמת רפובליקת ויימאר.
אלכסנדר, דוכס וירטמברג או אלכסנדר פון וירטמברג , היה דוכס וירטמברג, ואחיו של פרידריך הראשון, מלך וירטמברג.
הוא שירת החל מ-1800 כגנרל פרשים בצבא הרוסי הקיסרי ובהמשך היה מושל בלארוסיה וחבר במועצת המדינה של רוסיה.
אלכסנדר פון וירטמברג היה אחי הקיסרית אלכסנדרה פיודורובנה של רוסיה, ועל ידי כך היה דודם של הצארים אלכסנדר הראשון וניקולאי הראשון.
אלכסנדר פון וירטמברג נולד ב-5 במאי 1771 בממפלגארד ברוזנות וירטמרג-ממפלגארד, אז חלק של האימפריה הרומית הקדושה (כיום מונבליאר במחוז דו בחבל פראנש-קונטה בצרפת) לפרידריך אויגן, שהיה מאוחר יותר דוכס וירטמברג, ולפרדריקה דורותיאה מברנדנבורג-שוודט, בתם של פרידריך וילהלם, מרקיז ברנדנבורג-שוודט וסופיה דורותיאה, נסיכת פרוסיה.
ב-21 באפריל 1791 התחיל אלכסנדר את שירותו בצבא ממלכת וירטמברג בדרגת קולונל, ועד מהרה הועבר לשורות הצבא האוסטרי.
אלכסנדר לחם בשורותיו במהלך מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית השנייה והשתתף בקרבות ראשטדט, וירצבורג, אופנבך, שטוקאך וציריך.
בשנת 1796 הועלה אלכסנדר לדרגת גנרל מיור, ובשנת 1798 הועלה לדרגת פלדמרשל-לוטננט.
באותה שנה פגש אלכסנדר את אלכסנדר סובורוב, ובעקבות בקשתו הצטרף לצבא האימפריה הרוסית בדרגת לוטננט גנרל ומפקד רגימנט הקירסירים בריגה, אשר באוגוסט 1800 אורגן מחדש לרגימנט הדרגונים בריגה, ובעקבות כך הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים.
בשנת 1811 הוא מונה למושל הצבאי של בלארוסיה.
במהלך מלחמת רוסיה–צרפת (1812) שימש פון וירטמברג כקצין מטה בארמייה המערבית הראשונה, ונלחם עמה בקרבות ויטבסק, סמולנסק, בורודינו, טרוטינו, מאלויארוסלאבץ, ויאזמה וקרסנוי.
בשנת 1813 פיקד פון וירטמברג על המצור על דנציג, ולאחר המלחמה חזר לבלארוסיה ולפקד על רגימנט הדרגונים של ריגה.
בשנת 1822 הוא הפך לראש מחלקת התחבורה, ויזם מספר פרויקטים גדולים של נתיבי מים (תעלת וינדבסקי, וכו') במערב רוסיה.
בשנת 1826 מונה פון וירטמברג למפקד רגימנט הקירסירים יקטרינוסלב, ולחבר מועצת המדינה, אך בשנת 1827 חזר שוב לרגימנט הדרגונים של ריגה.
בשנת 1832 התפטר פון וירטמברג מתפקידיו הצבאיים, וב-4 ביולי 1833 הוא מת בביתו בגותה.
ב-17 בנובמבר 1798 התחתן אלכסנדר עם אנטוינטה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד, בתם של פרנץ, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד ואוגוסטה, נסיכת רויס-אברסדורף, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
מריה, דוכסית וירטמברג (1799–1860), התחתנה עם ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה
אלכסנדר, דוכס וירטמברג (1804–1881), התחתן עם מארי, נסיכת אורליאן
ארנסט, דוכס וירטמברג (1807–1868), התחתן עם נטלי אשבורן שקיבלה את התואר "פון גרינהוף"
גנרל אלכסנדר אדלר פון דניאלס (בגרמנית Alexander Edler von Daniels; 17 במרץ 1891 – 6 בינואר 1960), היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה, ונפל בשבי במהלך קרב סטלינגרד.
פון דניאלס נולד ב-17 במרץ 1891 בטריר, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1910 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-143 (אלזס התחתית ה-4), ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף פון דניאלס לפרייקור, ולאחר מכן הצטרף לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באוקטובר 1932 הועלה פון דניאלס לדרגת מיור, וב-1 ביוני 1935 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
ב-1 בינואר 1938 הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 באוקטובר אותה שנה מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-18.
עם פרוץ המלחמה היה פון דניאלס מפקד רגימנט הרגלים ה-18, אשר היה חלק מהדיוויזיה ה-6, ופיקד עליו במהלך המערכה בפולין, שבה הייתה הדיוויזיה חלק מהארמייה הראשונה בחזית המערבית, ובמהלך המערכה על צרפת לחם עם הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-40 במסגרת הארמייה ה-16, ולאחר מכן הועמד בכוננות למבצע ארי הים שבסוף בוטל.
ב-10 בדצמבר 1940 מונה פון דניאלס למפקד רגימנט הרגלים ה-239, ובמהלך מבצע ברברוסה לחם עמו כחלק מהדיוויזיה ה-106, אשר לחמה כחלק מקבוצת ארמיות מרכז, והשתתף עמו בקרב ביאליסטוק-מינסק, בקרב סמולנסק ובקרב מוסקבה, ועל פעולותיו הוא קיבל ב-15 בדצמבר 1941 את עיטור הצלב הגרמני בזהב.
ב-21 במרץ 1942 מונה פון דניאלס למפקד הדיוויזיה ה-376, עמה לחם במתקפת הקיץ הגרמנית, כחלק מהקורפוס ה-8 במסגרת הארמייה השישית, ולאחר מכן בקרב סטלינגרד כחלק מהקורפוסים ה-11, ה-8 וה-4 לסירוגין במסגרת הארמייה השישית.
ב-18 בדצמבר 1942 קיבל פון דניאלס על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-28 בינואר 1943 הוא נכנע בראש כוחותיו לכוחות הצבא האדום ונלקח בשבי.
במהלך שהותו בשבי הצטרף פון דניאלס לוועד הלאומי למען גרמניה החופשית ולאיחוד הקצינים הגרמנים, ובשל כך סולק ב-23 בדצמבר 1944 מהוורמאכט.
בשל הבושה והחרפה שהמיט על משפחתו, נשלח אחיו הרברט פון דניאלס, שהיה חבר בוואפן אס אס לשירות בחזית, אולם הוא שרד את המלחמה.
ב-12 באוקטובר 1955 שוחרר פון דניאלס מהשבי, ולאחר מכן התגורר בבילפלד, שם חי עד מותו ב-6 בינואר 1960.
אלכסנדר, דוכס וירטמברג היה בנו של לודוויג, דוכס וירטמברג וסבה של מרי מטק.
אלכסנדר נולד ב-9 בספטמבר 1804 בסנקט פטרבורג, ללודוויג, דוכס וירטמברג ולהנרייטה, נסיכת נסאו-ויילבורג בתם של קרל כריסטיאן, נסיך נסאו-ויילבורג וקרולינה, נסיכת אורנז'-נסאו.
בשנת 1841 נהרגה אשתו במהלך תרגיל של יחידת פרשים, ובעקבות כך התדרדר מצבו הנפשי של אלכסנדר, והוא לא התאושש מכך עד מותו.
בשנת 1848 הוא מונה למפקד דיוויזיית פרשים, ובשנת 1850 מינה אותו פרנץ יוזף, קיסר אוסטריה למפקד רגימנט ההוסרים ה-11, שאותו הוביל עד מותו.
בשנת 1859 השתתף אלכסנדר במלחמת אוסטריה-סרדיניה, ובשנת 1860 הוא פרש מהצבא בדרגת גנרל חיל הפרשים.
לאחר מכן התגורר אלכסנדר בטיפר, שם חי עד מותו ב-4 ביולי 1885.
ב-2 במאי 1835 התחתן אלכסנדר עם הרוזנת קלודין רהדי פון קיס-רהדה, בתם של הרוזן לאסלו רהדי פון קיס-רהדה והברונית אגנס ונצ'די פון נאגי ואראד, ממנה נולדו לו 3 ילדים: