tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ובעוד בדור התקומה הדבק החברתי היה קיים, והעפיל על השסעים החברתיים, בדור הבא, בתקופה שהחלה בשנות התשעים של המאה העשרים, עם אירועי חתימת הסכמי אוסלו ורצח יצחק רבין בעצרת השלום בכיכר מלכי ישראל, החל "דבק" זה להיחלש.
על פי היוצרים, ישנם כמה שבטים מובחנים במדינה: חרדים, ציונות דתית, מזרחים, דרוזים, יוצאי ברית המועצות, אתיופים, ערבים וקבוצת השמאל החילוני-אשכנזי, שמכונה גם "השבט המייסד".
הסדרה סוקרת אירועים אלה ואחרים מנקודות מבט אישיות של אישים ישראלים, שנבחרו כנציגם של השבטים הישראלים השונים, כשלצידם סוציולוגים והיסטוריונים, וחומרי ארכיון רשות השידור, ונפרשת על 5 פרקים.
הסדרה בוימה בידי דוקי דרור ונפתלי גליקסברג, במהלך תהליך יצירתה התראיינו כמאה בני אדם, שרק כמחציתם שולבו בגרסה הסופית של התוכנית.
תאגיד השידור הישראלי דרש מהיוצרים כי הסדרה תהיה מעין המשך ל"עמוד האש" ו"תקומה", נגישה ופונה לקהל הרחב.
עלות הפקת כל פרק עמדה על 600 אלף שקל, בעוד התקציב שהקצה התאגיד עמד רק על חצי מיליון שקל לפרק, ומכיוון שאף קרן ציבורית לא רצתה להשקיע בפרויקט, נאלצו היוצרים לגייס את שארית הכסף בכוחות עצמם.
דוקי דרור, מיוצרי הסדרה, תיאר בריאיון את תהליך יצירתה של "מדורת השבטים":
בזמן ההפקה הופעלו לחצים שלא להכניס את יואב אליאסי לתוכנית.
כמו כן, שדרן רדיו גלי ישראל, גדי טאוב, רואיין גם הוא כחלק מיצירת הסדרה, אך בשלב מאוחר יותר ביקש להסיר מהסדרה את הקטעים בהם הוא מופיע, בטענה כי היא מגמתית ופועלת לשכתוב ההיסטוריה.
ב-20 באפריל 2023 פורסם לראשונה הפרומו לסדרה, ב-21 באפריל התקיימה הקרנת הבכורה בסינמטק תל אביב, בעוד הפרק הראשון שודר בטלוויזיה והועלה לרשת האינטרנט ב-1 במאי 2023.
אלישיב רייכנר ממקור ראשון ציין לשבח את העובדה שיוצרי הסדרה הצליחו לצור גיוון אותנטי של מרואיינים וייצוג השבטים.
הוא כתב כי השילוב של סוציולוגים, היסטוריונים, והדמויות המשתתפות, שמביאות לא רק עמדות אלא גם סיפור אישי, מצליח לייצר עניין ומרכיב פסיפס של החברה הישראלית.
הוא כתב כי הסדרה מציגה את הרושם המוטעה לשיטתו, שפיגועי הטרור שהחלו בתקופה שלאחר חתימת הסכמי אוסלו באו כתגובה לטבח מערת המכפלה.
בנוסף, רייכנר ביקר את העובדה שהסדרה מציגה את חיילי צה"ל כאלו שהרגו את מוחמד א-דורה, בניגוד לתוצאות תחקיר צה"ל.
אבישי עברי ממקור ראשון כתב כי הסדרה פועלת להצגת הנרטיב החילוני-שמאלני-אשכנזי-אליטיסטי בישראל, ומציגה את הקלישאות של תקשורת המיינסטרים הישראלית.
הוא ציין כי הביקורות מימין על הסדרה התמקדו בתכונותיה הבנאליות ופספסו את הבעיה העמוקה יותר, החלפת "העם היהודי" בתאוריית השבטים, שמהווה חתירה תחת הזהות היהודית הקולקטיבית והציונות ונועד לפורר את החברה הישראלית ואת העם היהודי.
הוא השווה את הדבר לזיוף המושג "שלום" שנעשה לטענתו במהלך הסכמי אוסלו.
ליאור לביא, כתב במקור ראשון בנוגע לרעיון ה"שבטים".
הוא טען כי נקודת המבט שמתוכה מתבוננים על המציאות גוזרת את המסקנות ואת הממצאים של המתבונן, כך שמי שמתבונן על מדינת ישראל ועם ישראל במבט חיצוני, יוכל לתאר חברת מהגרים שהמניע הפנימי שהניע כל קבוצה בתוכה לעזוב את מקום מושבה היה שונה, מה שהוביל לתקוות שונות ודרכי מימוש שונות.
אלא שנקודת המבט הזאת מתעלמת מן ה"רז" שהעמיד את ישראל במשך אלפי שנים ושהניע יהודים מכל קצוות תבל להרגיש חיבור עמוק לארץ ישראל, זהו רז מכיוון שאין דרך רציונלית להסביר כיצד שרד העם היהודי כל כך הרבה שנים בגלות מארצו.
ספי גלדצהלר ממקור ראשון שיבח את השמעת קולם של קבוצות לא מושמעות ביום יום אך טען שהסדרה איננה ממלכתית כפי שהייתה אמורה להיות, וחורגת ממטרתה כאשר היא מנסה לכונן תודעה חדשה.
הוא ביקר את הכינוי שניתן בסדרה לשבט השמאל החילוני בישראל בתור "השבט המייסד" וטען כי השמאל הנוכחי אינו דומה לאותו שמאל שייסד את המדינה, דוד בן-גוריון ומפא"י.
כך בעוד שהשבט המייסד של המדינה מסר את נפשו ליישב את הארץ, השמאל החילוני האשכנזי של היום פועל לצמצם את ההתיישבות בארץ.
בעוד שהשבט המייסד של המדינה היה בוגר ישיבות, ידע את התורה ומרד בה, השמאל החילוני האשכנזי כיום לא יודע את התורה ואינו מורד בה.
השבט המייסד היה סוציאליסט עם נטייה לקומוניזם, עם אוריינטציה רוסית ואידאולוגיה לאומית עברית צרופה.
השמאל כיום הוא ליברל, דמוקרט עם אוריינטציה אמריקאית מובהקת ותפיסה רב תרבותית ורב לאומית.
השבט המייסד היה מאוד מיליטנטי, דבר שמוכח ממלחמת השחרור, ששת הימים ומלחמת יום כיפור, השמאל כיום קרוב יותר לפציפיזם מאשר למיליטנטיות הזו.
ובנוסף להכל טוען גלדצהלר, השבט המייסד לא קרא לעצמו "השבט המייסד".
עירית לינור מישראל היום תיארה את הסדרה בתור המערך הנפשי של השמאל.
היא ביקרה את חלוקת השבטים והציגה חלוקה אלטרנטיבית: מדינה יהודית עם מיעוט ערבי, וכי האיום הקיומי על ישראל הוא לא הקרע הפנימי אלא האויב החמוש מבחוץ.
בנוסף, לינור האשימה את היוצרים בהאשמת מחנה הימין ובנימין נתניהו ברצח רבין.
ניר וולף מישראל היום כתב כי זו סדרה מעמיקה, מחכימה וחשובה, אשר לוקחת לידיה את האחריות להרכיב נרטיב ולעצב את ההיסטוריה כראייתה.
הוא הוסיף כי על ההיסטוריה ניתן להסתכל מכמה זוויות, ולכן צפוי שסדרה שכזו תעורר מחלוקת.
גדי טאוב מרדיו גלי ישראל טען כי זוהי סדרה פוסט ציונית, אשר מתארת בצורה מגמתית כיצד רצח רבין התבצע בגלל ההסתה של בנימין נתניהו.
הוא הוסיף כי הסדרה עושה דמוניזציה לא מוצדקת ולא מבוססת של הימין ומסלפת את ההיסטוריה.
רותה קופפר מעיתון כלכליסט תיארה את הסדרה כמעמיקה, מצוינת, מרובדת ומעניינת, וזוהר אורבך מאתר מאקו כתב כי זוהי סדרה דוקומנטרית שעוסקת ברפורמה המשפטית בישראל.
מורן שריר מעיתון הארץ כתב כי הסדרה מפרקת את עם ישראל לגורמים, ומהווה מעין המשך לסדרה "תקומה".
שריר מתאר את הסדרה כמתאימה לעידן הנוכחי.
בו הכוכבים הגדולים הם האזרחים הקטנים, וכתב כי הסדרה "משכיבה כל 'שבט' על ספת הפסיכולוג" ומתעניינת בתחושות של כל אחד מהשבטים לאור האירועים שהסעירו את המדינה.
מנגד עידו דוד כהן מהארץ ציין כי הסדרה מוטה לטובת הימין הפוליטי.
מנוחין הטיל ספק בכנות של הדוברים לייצג את הקבוצות המיוחסות להם, וביקר את חלוקת הסיקור בין השבטים, כאשר לטענתו מחנה המתנחלים הוא הדומיננטי ביותר, בעוד המזרחים, החרדים, הערבים, יוצאי ברית המועצות והאתיופים נדחקים לקצה הסיפור.
לירון רודיק מ-TimeOut כתב כי הסיקור עצמו של הסדרה עשוי היטב, אך ריבוי המשתתפים בפרק הראשון היה מוגזם, וכי היה עדיף לקיים ראיונות עומק עם 12 משתתפים קבועים שמייצגים את האוכלוסיות השונות בארץ.
הוא ציין שהקריינות של גבריאל הייתה שינוי מרענן מהקריינות האופיינית בז'אנר הדוקו הישראלי.
דורון ברוש ממעריב אונליין תיאר כי הצפייה בסדרה היא לא דבר נעים או קל וביקר את העובדה שהסדרה מציגה יותר מדי קטעים של היסטוריה קרובה, נדושה ומוכרת לצופים, כגון מראות פיגועים ורצח רבין.
בכדורגל, מדים הוא הציוד והלבוש הסטנדרטיים הנלבשים על ידי השחקנים.
חוקי פיפ"א מפרטים את המינימום הנדרש מציוד שחקן חייב להשתמש בו, וכן אוסרים על שימוש בכל דבר שעלול להיות מסוכן לשחקן או למשתתף אחר.
תחרויות פרטניות עשויות לקבוע הגבלות נוספות, כגון רגולציה של גודל הלוגואים המוצגים על החולצות וכן הדרישה שבמקרה של משחק בין קבוצות עם צבעים זהים או דומים, הקבוצה האורחת חייבת לשנות ללבוש בצבע שונה.
שחקני כדורגל בדרך כלל נושאים מספרים מזהים על גבי חולצותיהם.
במקור, קבוצה של שחקנים נושאת מספרים מ-1 עד 11, התואמים בקירוב לעמדות המשחק שלהם אך בכדורגל המקצועני זה כבר הוחלף בדרך כלל על ידי מספור סגל, שבו לכל שחקן בסגל מוקצה מספר קבוע למשך עונה.
מועדונים מקצועיים גם בדרך כלל מציגים את שמות המשפחה או הכינויים של השחקנים על חולצותיהם, מעל (או לעיתים רחוקות, מתחת) למספרי הסגל שלהם.
מדי הכדורגל התפתחו באופן משמעותי מאז ימי הספורט הראשונים, כאשר השחקנים בדרך כלל לבשו חולצות כותנה עבות, ניקרבוקרים ונעלי עור קשוחות וכבדות.
במאה ה-20, הנעליים הפכו קלות ורכות יותר, המכנסיים נלבשו באורך קצר יותר, והתקדמויות בייצור בגדים ובהדפסה אפשרו ייצור של חולצות בסיבים סינתטיים קלים יותר עם עיצובים צבעוניים ומורכבים יותר.
עם עליית הפרסום במאה ה-20, לוגואים של חסויות החלו להופיע על החולצות, וחולצות רפליקה הופכות זמינות לרכישה עבור האוהדים, מה שייצר הכנסות משמעותיות למועדונים.
הכללים קובעים את הציוד הבסיסי אותו חייבים ללבוש כל השחקנים בחוק 4 (ציוד שחקנים).
מצוינים חמישה פריטים נפרדים: חולצה (המכונה גם ג'רזי ), מכנסיים קצרים, גרביים (הידועים גם כגרביים), הנעלה וכריות שוק .
שוערים רשאים ללבוש אימונית במקום מכנסיים קצרים.
החוקים קובעים את הציוד הבסיסי שכל השחקנים חייבים ללבוש לפי חוק 4 (ציוד שחקנים).
מפורטים חמישה פריטים נפרדים: חולצה, מכנסיים קצרים, גרביים, נעליים ומגני שוקיים.
לשוערים מותר ללבוש מכנסי טרקסוט במקום מכנסיים קצרים.
חולצות חייבות להיות בעלות שרוולים (מקבלים הן שרוולים קצרים והן ארוכים), ולשוערים חייבות להיות חולצות הניתנות להבחנה בקלות מכל שחקנים אחרים ומהשופטים.
ניתן ללבוש מכנסיים תרמיים מתחת למכנסיים הקצרים, אך צבעם חייב להיות זהה לצבע המכנסיים עצמם.
מגני שוק חייבים להיות מכוסים לגמרי על ידי הגרביונים, להיות עשויים מגומי, פלסטיק או חומר דומה, ול"ספק רמת הגנה סבירה".
ההגבלה היחידה הנוספת על הציוד מוגדרת כדרישה ששחקן לא ישתמש בציוד או ילבש משהו שנחשב מסוכן לעצמו או לשחקן אחר.
נהוג שתחרויות פרטניות יקבעו כי כל השחקנים השדה של קבוצה חייבים ללבוש אותו צבע, אף על פי שהחוק עצמו מציין רק כי "שתי הקבוצות חייבות ללבוש צבעים המבחינים ביניהן לבין השופט והשופטים העוזרים".
במקרה של משחק בין קבוצות שבדרך כלל לובשות צבעים זהים או דומים, הקבוצה האורחת חייבת להחליף לצבע שונה.
בגלל דרישה זו, הבחירה השנייה של קבוצה לעיתים קרובות מכונה "מדי חוץ" או "צבעי חוץ", אף על פי שלא נדיר, במיוחד ברמה הבינלאומית, שקבוצות יבחרו ללבוש את צבעי החוץ שלהן אף כאשר אין דרישה לכך עקב התנגשות צבעים, או שילבשו אותם כאשר הן הקבוצה המארחת.
רבים מהמועדונים המקצועיים גם יש "מד שלישי", במטרה להשתמש בו אם גם צבעי הבחירה הראשונה וצבעי החוץ נחשבים לדומים מדי לאלה של היריב.
רוב המועדונים המקצועיים שמרו על אותה ערכת צבעים בסיסית במשך כמה עשורים, והצבעים עצמם מהווים חלק בלתי נפרד מתרבות המועדון.
קבוצות המייצגות מדינות בתחרות בינלאומית לובשות בדרך כלל צבעים לאומיים במשותף עם קבוצות ספורט אחרות מאותה אומה.
חולצות עשויות בדרך כלל מרשת פוליאסטר, שאינה לוכדת את הזיעה וחום הגוף באותו אופן כמו חולצה העשויה מסיבים טבעיים.
לרוב המועדונים המקצועיים יש לוגו של נותני חסות בחזית החולצות שלהם, מה שיכול לייצר רמות משמעותיות של הכנסה, וחלקם גם מציעים לספונסרים את ההזדמנות למקם את הלוגו שלהם על גב החולצות שלהם.
בהתאם לכללים המקומיים, עשויות להיות הגבלות על גודל הלוגואים הללו או על אילו סמלי לוגו עשויים להיות מוצגים.
תחרויות כמו ליגת העל עשויות גם לדרוש מהשחקנים ללבוש טלאים על השרוולים המתארים את הלוגו של התחרות.
מספר שחקן מודפס בדרך כלל על גב החולצה, אם כי קבוצות בינלאומיות מציבות לרוב גם מספרים בחזית, וצוותים מקצועיים מדפיסים בדרך כלל את שם המשפחה של השחקן מעל המספר שלהם.
הקפטן של כל קבוצה נדרש בדרך כלל לענוד סרט אלסטי סביב השרוול השמאלי כדי לזהות אותם כקפטן בפני השופט והתומכים.
מדחסי בוכנה לשימוש ביתי ובתי מלאכה, מונעים בדרך כלל חשמלית, בתעשייה מצויים גם מדחסי בוכנה המונעים על ידי מנועי בעירה פנימית.
מדחסי בוכנה משמשים בעיקר בתחומי היישום הבאים
כלי אוויר דחוס בבתי מלאכה (מברגה פנאומטית, אקדח מסמרים, מהדקים)
ביתי: ניפוח מזרני אוויר, צמיגים
מדורת ההבלים הוא סרט דרמה-קומדיה שחורה אמריקאי משנת 1990, בבימויו של בריאן דה פלמה ובכיכובם של טום הנקס, מלאני גריפית', ברוס ויליס ומורגן פרימן.
הסרט מבוסס על הרומן רב-המכר באותו שם מאת טום וולף, שיצא לאור בשנת 1987. הסרט מתאר את סיפורו של ברוקר מצליח בניו יורק שחש חייו מתפרקים לאחר תאונה בה הוא מעורב עם פילגשו.
הסרט הכניס רק 15.6 מיליון דולר לעומת תקציבו של 47 מיליון דולר ונחשב לכישלון ענק.
המחלוקות סביב הסרט פורטו בספר "סוכריית השטן: מדורת ההבלים הולכת להוליווד" מ-1991, מאת ג'ולי סלמון.
העלילה מתמקדת בשֶרמן מק'קוי (טום הנקס), ברוקר עשיר ומצליח בוול סטריט.
חייו המושלמים לכאורה מתפרקים כאשר הוא מעורב בתאונת פגע וברח בזמן שהוא עם פילגשו מריה רוסו (מלאני גריפית').
התאונה מובילה לסקנדל ציבורי, כאשר העיתונאי פיטר פאלו (ברוס ויליס) נחשף למקרה ומתחיל לחקור אותו, תוך הצגת המאבקים המעמדיים והאתניים בניו יורק.
הסיפור חושף את התנהלות החברה הגבוהה ואת השחיתות של החברה האמריקאית בתקופה זו.
טום הנקס בתפקיד שרמן מק'קוי - ברוקר מצליח בניו יורק שחייו מתפרקים לאחר תאונת דרכים.
ברוס ויליס בתפקיד פיטר פאלו - עיתונאי חוקר שמתחיל לחשוף את האמת מאחורי התאונה.
מלאני גריפית' בתפקיד מריה רוסו - פילגשו של שרמן, שמעורבת בתאונה.
מורגן פרימן בתפקיד השופט לאונרד וייט - השופט בתיק שמתחיל את הנפילה של מק'קוי.
קים קטרל בתפקיד ג'ודי מק'קוי - אשתו של שרמן שמתחילה לפקפק בנאמנותו.
הסרט "מדורת ההבלים" קיבל ביקורות שליליות בעיקרן מצד המבקרים ונחשב לכישלון קופתי.
המבקרים ציינו כי הסרט לא הצליח לשחזר את הסאטירה והעומק החברתי שהיו ברומן המקורי.
למרות הליהוק המרשים של שחקנים כמו טום הנקס, ברוס ויליס ומורגן פרימן, הסרט לא הצליח ליצור קשר חזק עם הקהל ונחשב לאחד הכישלונות הגדולים בקריירה של הבמאי בריאן דה פלמה.
הסרט קיבל ציון של 16% בלבד באתר Rotten Tomatoes וציון של 27 מתוך 100 באתר Metacritic.
מדזארה דל ואלו (באיטלקית: Mazara del Vallo, בסיציליאנית: Mazzara) היא עיר וקומונה (רשות מקומית) באיטליה, השוכנת בנפת טרפאני שבמחוז סיציליה.
העיר ממוקמת על חוף הים התיכון, במפגש נהר מדזארו (Mazaro) עם הים, ונחשבת לאחד ממרכזי הדיג החשובים בסיציליה ובאיטליה כולה.
מדזארה דל ואלו ממוקמת במערב סיציליה, כ-55 קילומטרים דרומית לבירת הנפה, טרפאני.
האזור כולל רצועת חוף ארוכה ושטח פנימי המוקדש בעיקר לחקלאות, בפרט לגידול גפנים לטובת ייצור יין סיציליאני.
העיר ידועה בנמל הדיג הגדול שלה, שמשמש בסיס לצי דייג הפועל בעיקר בתעלת מלטה-סיציליה, מצר סיציליה ובמים שמסביב לאי.
מדזארה דל ואלו מאופיינת בנוכחות דמוגרפית משמעותית של תושבים ממוצא צפון אפריקאי, בעיקר מתוניסיה, שהגיעו לעיר בעקבות פעילות הדיג והסחר, והקימו בה קהילה משגשגת הידועה בשם ה"קאסבה" (La Casbah) – רובע בעל מאפיינים אורבניים המזכירים ערים מגרביות.
הנוכחות התרבותית המגוונת הזו מעניקה לעיר אופי ייחודי המשפיע על המטבח, הארכיטקטורה וחיי החברה המקומיים.
מדזארה הוקמה במקור כעיר פיניקית עוד לפני המאה ה-8 לפנה"ס.
מיקומה האסטרטגי הפך אותה לנקודה חשובה לאורך כל העת העתיקה.
העת העתיקה: לאחר השליטה הפיניקית, העיר נכבשה על ידי האימפריה הרומית ושימשה נמל חיוני במערב סיציליה.
התקופה הערבית: אחת התקופות המשמעותיות ביותר בתולדותיה הייתה תחת שלטון הערבים (האע'לבים והפאטימים) שהחל בשנת 827 לספירה.
תחת שלטונם, מדזארה הפכה למרכז פוליטי וכלכלי חשוב וקיבלה את השם ואל דה מדזארה (Val di Mazara) – שהיה אחד משלושת המחוזות (ה"עמקים") המנהליים של סיציליה באותה עת.
הערבים ביצרו את העיר, פיתחו את החקלאות ואת המסחר, וסגנון בנייה ערבי ממשיך להיות ניכר עד היום בחלקים העתיקים של העיר.
התקופה הנורמנית: ב-1072, במהלך הכיבוש הנורמני, נכבשה מדזארה על ידי רוג'רו הראשון, רוזן סיציליה.
הנורמנים שימרו את חשיבותה של העיר והפכו אותה למושב בישוף.
הקאסבה (La Casbah): הרובע העתיק של העיר, המאופיין בסמטאות צרות ומפותלות ובסגנון ארכיטקטוני דמוי מדינה ערבית, המעיד על ההשפעה המגרבית העמוקה על העיר.
נמל הדיג (Porto Canale): ליבת הכלכלה המקומית, נמל מלא חיים שבו עוגן צי דיג גדול, והוא מוקד של פעילות מסחרית ותעשייתית הקשורה לים.
כיכר הרפובליקה (Piazza della Repubblica): המרכז האזרחי והדתי של העיר, שבו ניצבת הקתדרלה, הבזיליקה וארמון הבישוף.
הכלכלה של מדזארה דל ואלו נשענת בעיקר על שני ענפים:
דיג: מדזארה היא נמל הדיג הגדול ביותר באיטליה לפי מספר כלי השיט, והיא נחשבת לאחד המרכזים החשובים ביותר בהים התיכון ללכידת דגים ופירות ים.
חקלאות: ייצור יין (כמו המרסלה המפורסם), גידול זיתים והדרים הוא ענף חשוב באזור הפנימי של הקומונה.
במדעי החברה, מדידה היא התאמה של ערכים מספריים לתכונות או לגדלים על פי כללים.
יש שוני מהותי בין המדידות הנערכות במדעי המדויקים (כגון פיזיקה וכימיה), בין מדידות והערכות הנערכות במדעי החברה ובין מדידות והערכות הנערכות בחינוך הפורמלי.
שוני זה מתבטא קודם כל בהגדרת המדידה במדעים המדויקים שהיא השוואת גודל לא מוכר לגודל מוכר (השוואה אל יחידת מידה או כפולותיה).
יש גם תחומים שבהם חלק מהמדידות דומות לאלה שבמדעים המדויקים וחלק לאלה שבמדע החברה או שהמדידות בהן בעלות מאפיינים חלקיים של המדידות מהמדעים המדויקים.
תחומים אלה הם מדעי הרפואה, ביולוגיה וככל הנראה גם מדעי כדור הארץ.
המדידות במדעים המדויקים הן בעלות איכויות גבוהות שהחשובה בהן היא האובייקטיביות הכמעט מוחלטת שלהן.
אולם לא כל גודל או תכונה אפשר למדוד או קל למדוד בסטנדרטים גבוהים כל כך.
ערך זה יסביר את מאפייני המדידות במדעי החברה ובמדעי הרפואה ואת ההליכים הדרושים כדי להקנות להן איכות גבוהה עד כמה שאפשר.
בנוסף יוסבר פה מושג ההערכה.
מדידה היא התהליך בו נתקבל המידע הגולמי אודות התכונה המבוקשת.
תהליך המדידה מחייב כלי מדידה: מכשיר (פנימי או חיצוני למודד) המאפשר את קבלת הנתונים.
כמו כן נחוצה אמת מידה: היכולת להשוות את התכונה הנמדדת להגדרה ידועה מראש.
מדידה עשויה להיות מדויקת (לרוב כאשר כלי המדידה חיצוני למודד) או גסה (לרוב כאשר כלי המדידה פנימי למודד).
דוגמה: מדידת משקל היא התהליך בו מתקבל הנתון הגולמי אודות משקלו של עצם.
לצורך כך משתמשים בכלי למדידת משקל, כגון מאזניים (כלי חיצוני למודד) או תחושת-כובד בעת הרמת או הזזת העצם (כלי פנימי למודד).
אמת המידה עשויה, במקרה זה, להיות "קילוגרם" (מספר קילוגרמים מדויק), או ידיעה גסה בדבר "הרבה" או "מעט" קילוגרמים ביחס לנורמה כלשהי.
הערכה עשויה להיות התהליך בו נקבע ערכה של התכונה הנמדדת.
תהליך ההערכה אינו מובדל בהכרח מתהליך המדידה, אך הוא מחייב מעורבות אקטיבית של המעריך, ומחייב סובייקטיביות, כלומר - התבססות על נורמות וערכים השייכים למעריך.
בדוגמה הקודמת: ניתן להעריך עצם כ"כבד" או "קל", וזאת בהתאם לנורמות ולערכים הסובייקטיביים של המעריך.
כך סבל ופקיד יעריכו בצורה שונה משקלי עצמים (התאמה לנורמות של המעריך), וכן השימוש של העצם קובע עד כמה הוא קל או כבד (התאמה לערכי המעריך).
הערכה עשויה להיות מדידה גסה.
אחת הסיבות לשוני בהגדרת המושג מדידה בין המדעים המדויקים לבין מדעי החברה הוא שמדעי החברה משתמשים ביותר סולמות מדידה מאשר המדעים המדויקים.
ישנם ארבעה סולמות מדידה: שמי, סדרי, ריווחי ומנתי.
המדעים המדויקים מודדים ערכים בשני הסולמות האחרונים בלבד.
מדד בעל אמינות נמוכה הוא מדד בעל שגיאות מדידה מקריות גדולות.
לשגיאות כאלה יש אותו סיכוי להגדיל ולהקטין את תוצאת המדידה.
דרך מקובלת להתגברות על שגיאות כאלה היא עריכת מדידות רבות וקבלת ממוצע התוצאות שלהן כתוצאת המדידה הסופית.
בניגוד לזה, מדד בעל הטיה הוא מדד בו השגיאות שיטתיות ונוטות בעיקר להגדיל או בעיקר להקטין את התוצאה.
עריכת מדידות רבות וקבלת הממוצע שלהן כתוצאה סופית לא תעזור להתגבר על ההטיה.
התגברות על הטיה מחייבת הבנה של גודל ההטיה וכיוונה.
לדוגמה: אם מד טמפרטורה מוטה בשתי מעלות למעלה, יש להפחית מכל התוצאות של מדידותיו שתי מעלות.
לעיתים אפשר להבין את ההטיה מתוך ניתוח התוצאות.
למשל, אם מודדים את משקלם של מאה ילדים ואחרי הילד העשרים ושבע, נשפך קפה על מכשיר המדידה והחל מהילד העשרים ושמונה ממוצע משקל הילדים עולה בעשרה קילוגרם, ניתן להניח שהקפה גרם להטיה במכשיר המדידה.
במקרה כזה, החל מתוצאת מדידת הילד העשרים ושמיני, יש להוריד עשרה קילוגרם מכל תוצאה ותוצאה.
הטיה וחוסר אמינות של תשובות בשאלונים יש לגלות במערך ניסויים המשווה את תשובות השאלונים לתוצאות מדידה שיש להניח שהיא אובייקטיבית יותר.
לדוגמה: מיקלסן (2007) השווה שאלון על זמן השימוש היומי הממוצע במחשב בכלל ובמקלדת ובעכבר בפרט למדידות יותר אובייקטיביות של משתנים אלה (המדידות האובייקטיביות יותר עדיין לא אובייקטיביות מספיק עבור מדעים מדויקים).
הוא גילה מה ההטיה ומה חוסר האמינות של שלוש השאלות: "במשך כמה שעות ביום אתה משתמש במחשב?", "במשך כמה שעות ביום אתה משתמש במקלדת?" ו-"במשך כמה שעות ביום אתה משתמש בעכבר?".
לשלוש השאלות יש מידת הטיה וחוסר אמינות שונה.
בניגוד לשתי השאלות האחרות, השאלה "במשך כמה שעות ביום אתה משתמש בעכבר?" התבררה כחסרת אמינות עד כדי כך עד שהמדגם הדרוש לאמינותה בסקר הוא כה גדול שמומלץ פשוט לא לשאול אותה בסקרים.
שתי השאלות האחרות אמינות יותר ואם משלבים אותן בסקר, יש להביט במחקרו של מיקלסן כדי לדעת איזה ערך להחסיר מהתוצאות שלהן.
תוקף הוא התשובה לשאלה "האם הכלי מודד את מה שהוא אמור למדוד?".
על השאלה הזאת ניתן לענות בדרכים רבות ומגוונות, וממנה נגזרות כמה דרכים מקובלות להתייחסות: תוקף מבנה, תוקף תוכן, תוקף המדידה, תוקף פנימי, תוקף חיצוני ותוקף המסקנה הסטטיסטית.
ישנן מספר דרכים לתאר את היחסים בין סוגי התוקף השונים.
הדרך המקובלת היא להתייחס לתוקף המבנה התאורטי של המשתנה הנמדד כאל סוג התוקף הרחב ביותר, ולסוגי התוקף האחרים כאל היבטים שונים בתיאור תוקף המבנה.
לשאלת התוקף קודמת שאלת המהימנות, ששואלת "האם בשימוש בכלי המדידה המסוים, נקבל תוצאות עקביות?".
כלי שאינו מהימן אינו יכול להיות תקף, ולכן על החוקר להוכיח טרם השימוש בכלי המדידה את מהימנות התוצאות שנאספות באמצעותו.
תקפות תוכן (Content Validity) היא ההתאמה בין הערך שאתה מודד לבין מה שאתה מנסה לדעת.
במדעי החברה והרפואה אנו מעוניינים במדידת ערכים רבים שמדידתם הישירה מסובכת או בלתי אפשרית.
לכן אנו מודדים ערך אחר שאנו מאמינים שהוא קשור בהם.
אמונה זו יכולה להיות מאוששת על ידי התאוריה או על ידי מחקרים קודמים אך כל זמן שאין בה ביטחון מוחלט על החוקר להעריך אותה או לבדוק אותה בניסוי.
דוגמה מוכרת לשאלות התוקף של המדידה כזו היא הבחינה הפסיכומטרית לקבלה לאוניברסיטאות שלכאורה אמורה לשקף את יכולת המועמד תלמיד להצליח בלימודי התואר הראשון שלו, אך הספר שונות כיד המקרה/יופה מדווח על ניסוי שמערער לחלוטין את תקפות התוכן שלה.
התהליך של בניית התוקף, כמו כל תהליך במחקר אקדמי, הוא כזה שבנוי ממחקרים ומחקרי נגד, כאשר מבחן טוב הוא כזה שהטיעונים בעדו ונגדו הם לפחות שקולים בכמותם ובאיכותם.
דוגמה מוכרת אחרת היא תוקפה של מדידת טמפרטורת הפה (אחרי מנוחה) כדי להעריך את חומרתו של זיהום חיידקי או זיהום נגיפי.
מדידת הטמפרטורה בפה מעניינת אותנו בתור אינדיקציה בריאותית.
מכיוון שידוע לנו שלעיתים טמפרטורת הגוף גבוהה ומצב הבריאות תקין, ולהפך, הרי שתוקפה של מדידה זו כאינדיקציה יחידה למצב הבריאות אינו מושלם.
זאת בניגוד למדידת חום מי האמבט בו מושרות המבחנות בניסוי בביוכימיה.
בניסוי בביוכימיה אנו מעוניינים בטמפרטורה כשלעצמה ולא כאינדיקציה.
מסיבה זאת נהוג להשתמש בסוללות מבחנים לצורך קבלת החלטות לגבי המשתתפים במדידה ולא להסתמך על מדד יחיד.
למשל, בדוגמת המיון ללימודי תואר ראשון, הבחינה הפסיכומטרית אינה משמשת מדד יחיד, ובנוסף למבחני הבגרות היא משוקללת יחד עם מידע נוסף, לפי החלטת המחלקה האקדמית.
מידע זה יכול להיות סוללת מבחנים שלמה (כמו במקרה של מבחני מו"ר ומרק"ם במיון ללימודי רפואה), ראיונות אישיים, משתנים סוציואקונומים וכולי.
תקפות התוכן של מדידת הטמפרטורה בפה כאינדיקציה לחולי היא די מוצלחת לגבר גורמי מחלות רבים אך הבנה לקויה לעובדה שמדידת טמפרטורה אינה "מדידת בריאות" עלולה לעלות למטופל שלך בחייו במקרה שהוא נדבק בגורם מחלה אלים שאינו מפתח חום גבוה.
במקרה זה הגיע אל בית החולים אדם מבולבל מאוד שהנוירולוג שלח שוב ושוב אל הפסיכולוג בטענה שאם אין לו חום סימן שהבלבול שלו נובע מבעיות פסיכולוגיות ולא מדלקת קרום המוח.
שגיאתו של הנוירולוג התבררה רק לאחר שכבר היה מאוחר מדי לתת לו אנטיביוטיקה.
התייחסות זו למדידה שואלת את השאלה "האם המשתתפים במדידה מרגישים שהיא תקפה".
סוג תוקף זה עשוי להיתפס כלא משמעותי, משום שהוא עוסק בחוויה הסובייקטיבית של הנמדדים, אך למעשה, הוא אחד מסוגי התוקף החשובים ביותר.
מבחן בעל תוקף נראה נמוך לא יעבור את מבחן השימוש הציבורי בו, וגם אם הוא עומד בסוגי מבחני התוקף והמהימנות האחרים, הסיכוי להשתמש בו בפועל - נמוך.
סוגי תקפות אחרים קשורים לתקפותן של מסקנות מחקריות ולא לתקפות המדידות.
מקצועות וענפי מדידה במדעי החברה והרפואה
מדידה פורמלית היא תהליך שבו מתקבל תיאור כמותי של תכונה או יכולת מסוימת.
לדוגמה, לצורך מדידה פורמלית של ביצועי תלמיד במטלה מסוימת (מבחן, עבודה וכו'), נציין מספרים שנבחרו לפי כללים מסוימים המעידים על ביצועי התלמיד במטלה האמורה.
הערכה פורמלית היא מונח כולל לקבלת מידע, למשל אודות הלמידה של תלמיד והשיפוט לגבי התקדמותו בלימודים.
מדידת תוצאות בשירותים חברתיים היא הערכה שיטתית אשר נועדה לענות על השאלות: האם, באיזו מידה ועבור מי הושגו השינויים שבמוקד תהליך ההתערבות או תוכנית הפעולה.
במילים אחרות, מדידת התוצאות מאפשרת מענה לשאלת מועילּות התוכנית עבור משתתפיה.
אמצעי ההערכה האפשריים מגוונים, ונעים ממדידה בכלים סטנדרטיים, כגון שאלונים וראיונות מובנים, ועד לדרכים יצירתיות, כגון ציור או משחק.
אפשר לערוך מדידה איכותנית או כמותית.
מדידה כמותית מאפשרת גם איגום של נתונים מלקוחות שונים והשוואה לפי חתכים שונים של מאפיינים וצרכים לצורך זיהוי מגמות, גיבוש מדיניות ופיתוח מענים מתאימים.
מדידת תוצאות מחייבת תמיד ניטור אחר יישום התפוקות וזאת כדי לבסס קשר בין ההתערבות לבין שינויים שחלו בעקבותיה.
מדידת תוצאות ההתערבות או התוכנית יכולה להיעשות כחלק מהמהלך עצמו, ולשרת גם את תהליך שינוי.
מדידת תוצאות יכולה להיעשות גם עבור תוכנית לשינוי ברמת הארגון.
למשל, ניתן למדוד באיזו מידה חלה הפחתה בשחיקת העובדים או גבר התיאום ושיתוף הפעולה בין הגורמים המטפלים.
קיימים ארבעה תנאים מקדמים המעכבים תהליך של מדידה והערכה: המידה בה יש עניין במדידה והערכה בקרב אנשי המקצוע ביחידה, המידה בה יש אקלים ארגוני התומך במדידה והערכה, המידה בה יש תשתיות התומכות בלמידה והערכה, המידה בה יש תנאים מערכתיים אשר מקדמים תהליכי מדידה והערכה.
פסיכומטריקה היא תורת המדידות בפסיכולוגיה.
רוב המדידות בתחום זה נעשות על ידי מילואי שאלונים.
דוגמאות למדידות פסיכומטריות מפורסמות: בחינות IQ (מנת משכל) הנותנות הערכה לאינטליגציה של הנבחן ובוחן כתמי הדיו של רורשאך שבודק יצירתיות ושפיות.
מבחנים פסיכולוגיים נועדו לסייע במשימות שבהן נדרש איתור אנשים המתאימים למשימה מסוימת, כגון:
מציאת עובדים המתאימים לאיוש משרה מסוימת,
מיון מועמדים ללימודים אוניברסיטאיים, באמצעות הבחינה הפסיכומטרית.
מטרה נוספת של הפסיכומטריקה היא אבחון מחלות ולקויות נוירולוגיות ופסיכיאטריות, שטרם נמצאו להן כלי אבחון ומדידה מוצלחים מתחום מדעי הטבע.
דוגמאות מנוירולוגיה: נכון לינואר 2008, ליקויי הלמידה הספציפיים, הפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות ורוב תסמונות הקשת האוטיסטית מאובחנות באופן פסיכומטרי.
מקצועות פרא-רפואיים, כגון אספקת טכנולוגיה מסייעת עשויים גם הם להיעזר במבחנים מתחום הפסיכומטריה כגון "מדד קבק לשינוי איכות החיים בעקבות שימוש בפריט ציוד טכנולוגיה מסייעת".
מידת הצלחתן של בחינות פסיכומטריות במשימת הניבוי המוטלת עליהן נמצאת בבחינה מתמדת, ולעיתים שנויה במחלוקת.
מדידת התוקף והמהימנות של המבחן היא תהליך שנשען על גוף מחקרי תאורטי, ומתבסס על שימוש בכלים ושיטות סטטיסטיות.
מדידות הנעשות מהר, אינן דורשות הכשרה מיוחדת ואינן מדויקות במיוחד.
מדידות כאלה עשויות להיות מועילות מאוד.
מדידות גסות בטראומטולוגיה (תורת החבלות) ובטיפול נמרץ כגון מדד גלאזגו לחוסר הכרה והמדדים לעומק ושטח כוויה יכולים לספק בתוך שניות מידע שקובע את טקטיקת ההחייאה.
מדידה מדויקת יותר תיתן תוצאות מאוחר מדי.
מדידות גסות שאין להן תחליף כמו מדידת עוצמת כאב על ידי הדרישה שהמטופל ידרג את עוצמת הכאב שהוא חש בין 0 לבין 10 או הפעלת צוות מריחים לקביעת עוצמת מטרד ריח.
צוות מריחים מורכב מחמישה אנשים בעלי חוש ריח מוצלח המנוסים בדירוג מטרדי ריח שכל אחד מהם נותן ציון בין 0 לחמש לרמת הסרחון במקום מסוים.
בניגוד לריכוז חומר כימי באוויר, למידת המטרד של החומר אין מדידה אחרת.
מדידה בחינוך פורמלי היא תהליך בו מתקבל תיאור כמותי של תכונה או יכולת מסוימת – מספרים לפי כללים מסוימים – לביצועי תלמיד במטלה מסוימת (מבחן, עבודה וכן הלאה).
המדידה העיקרית בחינוך פורמלי נעשית באמצעות מבחן.
הערכה בחינוך פורמלי היא מונח כולל לקבלת מידע פורמלי אודות הלמידה של תלמיד והשיפוט לגבי התקדמותו בלימודים, לרוב באמצעות מבחנים סטנדרטיים והענקת ציונים (הערכה מספרית של התלמיד).
המעריך משתמש בציונים על מנת לפרש את תכונות התלמיד במונחים של ידע, הבנה, יכולות או עמדות כלפי נושא נתון.
ההערכה היא ניסיון פורמלי לקבוע את סטטוס התלמיד ביחס למשתנים חינוכיים (כגון: ידע, מיומנות, עמדה).
בהתאם לאופיו הבירוקרטי של חינוך פורמלי, הערכה ומדידה בו הן הערכות פורמליות, כלומר: ניתנות להתייחסות כללית (בניגוד לאישית), בלא התחשבות בתלמיד כמכלול אנושי.
הביטוי המרכזי של תהליך זה הוא הציון: ציונו של תלמיד במקצוע מסוים משקף אך ורק את תפקודו בנוגע ללימודי המקצוע, אינו מתחשב בגורמים כגון הזדהות התלמיד עם מקצוע זה, ומשווה בין תלמידים שונים על בסיס אמות מידה כלליות.
למרות תכונותיהן הפורמליות של המדידה והערכה בחינוך הפורמלי, קיימות שיטות שונות ורבות לביצוע תהליכים אלו, המשתנות על פי מטרות החינוך (לרוב, הגדלת כמות הידע הכללי שברשות התלמיד).
גורם זה מבטא חלק מהשפעת ערכי החינוך על ההערכה והמדידה בו.
כמו כן, שונות השיטות בשאיפתן למצוא את ההתאמה הטובה ביותר בין דרכי ההערכה והמדידה לבין מטרותיה.
גם כאן באים לידי ביטוי ערכי החינוך, שכן שיטות אלו נגזרות ממטרות החינוך (ערכים תחרותיים, לדוגמה, שמים דגש על ציון אישי גלוי לתלמידים, אשר קובע את מעמדם החברתי, על מנת לקדם את מטרת טיפוח התחרותיות).
השיטות הננקטות מושפעות ביותר המצב הקיים.
כך, לדוגמה, עשויים להיות הבדלים בשיטות ההערכה והמדידה בין כיתות ובתי ספר שהישגיהם הממוצעים אינם זהים.
קיימת השפעה ניכרת לפעולתם של הגורמים הרבים הפועלים על החינוך הפורמלי, ומהמסגרות בהן נעשה החינוך.
השפעה אחת היא עובדת ביצועו של החינוך הפורמלי במסגרת ארגון גדול יחסית (בית-ספר, מערכת החינוך וכו') בעל נטייה לבירוקרטיה.
נטייתו זו, הנובעת מהצורך להניע מערכת גדולה שכזו, מדגישה את נטייתן של שיטות המדידה וההערכה לפורמליות, כלומר, שיטות חיצוניות לאופיו האנושי של התלמיד (אף סעיפי ההתנהגות של התלמיד נמדדים בכלים פורמליים, כגון מספר חיסורים או מדידה כמותית של הערות ביומן המורה).
השפעה זו חזקה במיוחד במערכת חינוך ממלכתית, ובבתי ספר גדולים.
גורם אחר המשפיע על שיטות ההערכה והמדידה, הוא תכונתו החינוך הפורמלי לריכוזיות: על בית הספר למלא מטרות מורכבות מטעם גורמים שמרחקם מהמתרחש בפועל רב.
ההשפעה העיקרית של גורם זה היא הבלטת הפן הפורמלי (לא-אישי) של המדידה וההערכה, שכן על בית הספר להוכיח את מילוי מטרותיו.
השפעה נוספת היא שימת דגש על הערכה ומדידה של כמות ידע כללי אותו רוכש התלמיד, ולא של אופיו ותכונותיו, שכן כך ניתן ליצור שליטה רבה יותר בחינוך.
השפעה אחרת היא יצירת זהות בין שיטות ההערכה והמדידה בבתי ספר שונים.
הדוגמה הבולטת ביותר לגורם זה היא דרישות משרד החינוך: בחינוך ממלכתי, משרד זה קובע את תוכנם ואופיים של הלימודים במדינה שלמה, ולכן קובע דרכי הערכה ומדידה בהתאמה גסה בלבד לכל כיתה.
בחינוך שאינו ממלכתי ההשפעה שונה, שכן למשרד החינוך התערבות ישירה מועטה בנעשה בכיתות, אך הוא קובע באופן עקיף את הנעשה דרך קביעת צורתם של מבחני הבגרות, וכך רחוק עוד יותר מהמתרחש בפועל, ביחס לחינוך הממלכתי.
דוגמה אחרת היא דרישות הורי התלמידים, אשר מעניקים חשיבות רבה לתעודות מסכמות (לרוב פעם, פעמיים או שלוש פעמים בשנת לימודים), ומתעניינים פחות בלימוד היומיומי או בתוכן הלימוד.
החינוך הפורמלי מתבקש לקבוע את ערך תלמידיו עבור שוק עבודה עתידי.
בגלל תכונותיו הפורמליות של תחום הערכת העובדים, על בתי הספר למדוד את תלמידיו בהתאם לכמות הידע שיכול להוות את הבסיס לידע מקצועי הנדרש בשוק העבודה, בהתאם לכשרונותיהם (כישרונות יצירה, חישוב, למידה וכו') וכן לתאר את מידת היכולת של התלמיד להסתגל לארגונים (לדוגמה: מידת הנטייה של התלמיד לאיחור והחסרת שיעורים).
כתוצאה מכך, מבצע בית הספר הערכה כמותית ופורמלית של מאפיינים אלו, ההופכים למטרות ההערכה והמדידה.
גורם זה משמעותי במיוחד בחינוך שאינו כפוף לממשלה, שכן לממשלה לעיתים רבות השקפה שאינה נגזרת משוק העבודה.
גורם אחר אשר יכול להשפיע על המדידה וההערכה, הוא אורח החשיבה המאפיין את אנשי הסגל ואת התלמידים (בדרך זו משפיעים ערכי החברה על ההערכה והמדידה בחינוך הפורמלי באופן ישיר).
לגורם זה מצטרפת השפעתם של היישומים הפנימיים השונים של המדידה וההערכה בבית הספר, המשפיעים עליהן.
לדוגמה, אורח חשיבה אינדיבידואלי המתבסס על אנוכיות, מאלץ לנקוט בשיטות הערכה ומדידה על מנת לקבוע את התמורה אשר יקבל התלמיד על מעשיו השונים, ושיטות אלו יותאמו לשימוש ככלי ישיר להנעת התלמידים למשמעת ולהתמדה בלימודים.
בהתאם לכך, ננקטות שיטות של הערכה גלויה לתלמידים, המחולקת להישגים לימודיים כמותיים ולהתנהגות משמעתית.
עבור כל הגורמים שהוזכרו, ההשפעה היא הדדית: שיטות הערכה ומדידה משפיעות על גורמים אלו ומעצבות אותם (לדוגמה: הערכת ידע כמותית עשויה לדרבן את שוק העבודה להתחשב בכמות ידע כמאפיין עיקרי של איכות עובד).
תהליך המדידה בחינוך לאמנות הוא תיאור איכותי של תוצרים ותהליכים.
המדידה היא בדגש על ידיעת השפה האמנותית והשימוש בה (יצירת הקשרים, תולדות, מושגי יסוד וכו')
מטרות הערכה פנימיות לבית הספר המקובלות כיום
אבחון נקודות החולשה והחוזק של התלמידים – בחינת ההישגים והידע הקודם של התלמידים לפני העברת יחידת ההוראה, כדי להתאים את ההוראה למצב הקיים.
מעקב אחר התקדמות התלמידים – הערכה עוזרת למורה לקבוע האם תלמידיו מתקדמים באופן משביע רצון או שהמצב אינו כך.
מתן ציונים לתלמידים – הערכת המורה נחוצה כדי לאמוד את התקדמותו ומצבו הלימודי של כל תלמיד.
הדרך הטובה ביותר לתת ציון לכל תלמיד היא לאסוף מידע על הישגיו.
בחינת אפקטיביות ההוראה – ביצועי התלמידים יכולים לעזור למורה להעריך את אפקטיביות ההוראה שלו עצמו.
שימוש בכלי הערכה כמבהירי מטרות ההוראה – מחשבה מוקדמת בעת תכנון תוכנית הלימודים – איזה סוגי שאלות ומטלות אני מצפה שהתלמיד יצליח לבצע בסיום ההוראה – תחדד את מטרות ואת דרכי ההוראה המועדפות.
שימוש גובר בציונים לצורך הערכת תפקוד המורה.
מכיוון שגובר השימוש בציונים לצורך הערכת תפקוד המורה, חשוב שהמורה ידע יותר על הערכה.
הגברת המוטיבציה של התלמידים לקיים את דרישות בית הספר, וזאת על ידי הענקת גמול אנוכי הנחשב לרווח או הפסד אישי של התלמיד, בו שולט המורה.
טיפוח ערכים אינדיבידואליסטים בחינוך: הישגיות ותחרותיות.
דימוי מערכת תגמולים של שכר בארגון עבודה היררכי, כהכנת התלמידים לשוק עבודה תחרותי.
טקסונומית היעדים החינוכיים של בלום, או בקצרה הטקסונומיה של בלום, מאפשרת לבחור איזו רמה קוגניטיבית נדרשת מהאדם בעת ביצוע מבחן או מטלת ההערכה.
התודעה מסוגלת להשיג זמן בהתאם ליחידות מידה וציוני זמן מסוימים.
יחידות זמן טבעיות הן יחידות מידה הקשורות לטבע עצמו, לתנועת כדור הארץ.
מלבד אלו, קיימות יחידות זמן מלאכותיות, אשר נוצרו על ידי האדם לצורכי ארגון יעיל של הזמן.
יחידות וציוני הזמן הטבעיים העיקריים הם:
עידן: זמן המסכם תהליך היסטורי מקיף.
אירועים שונים בהיסטוריה הגאולוגית של כדור הארץ משמשים לחלוקתו של גיל כדור הארץ ליחידות זמן גאולוגיות.
יחידת הזמן הגאולוגית הגדולה ביותר היא עידן על.
עידני העל מחולקים לעידנים, כל עידן מחולק לתורים, כל תור מחולק לתקופות וכל תקופה מחולקת לגילים.
כמו כן נעשה שימוש ביחידה למ"ש.
שנה: זמן הקפה אחת של כוכב לכת את השמש, ובפרט זמן הקפה של כדור הארץ את השמש (בקירוב 365 יממות).
עונה: חלק של שנה המוגדר על-פי מזג אוויר דומה.
חודש: חלוקה של שנה ל-12 חלקים (כמעט שווים באורכם), או זמן מחזור של הירח (בקירוב 30 יממות).
שבוע: שבע יממות, בקירוב רבע ממחזור הירח.
יממה: זמן סיבוב אחד של כוכב לכת סביב צירו, ובפרט זמן סיבוב של כדור הארץ סביב צירו.
ביטויים בשפה לחלקים ביממה :
לפנות בוקר או שחר: התפר בין סוף הלילה לתחילת היום.
לפני הצהריים: זמן התפר בין תחילת היום לאמצעו.
אחר (וגם אחרי) הצהריים: זמן התפר בין אמצע היום לסופו.
לפנות ערב: הזמן הסמוך לשקיעת החמה, לערב
בין הערביים (או ערביים), בין השמשות: הזמן שבין שקיעת החמה ליציאת הכוכבים
הערה: קיימים ציוני זמן בעיקר ליום, בזכות היותו של היום רקע לרוב הפעילות האנושית, עקרון שהעלה את הצורך בחלוקתו.
יחידות וציוני הזמן המלאכותיים העיקריים הם:
נפוץ גם השימוש במונח "חצי יובל" לתיאור 25 שנים.
שעה: החלק ה-24 של היממה.
דקה: החלק ה-60 של השעה.
שנייה: החלק ה-60 של הדקה.
מעלות השנייה: החלק ה-60 של השנייה, החלק ה-3,600 של השנייה וכו'.
עשירית ומאית השנייה: החלק ה-10 וה-100 של השנייה (בהתאמה).
ההבדל המרכזי בין יחידות הזמן הטבעיות למלאכותיות, הוא שיחידות הזמן הטבעיות עשויות להיות קבועות ומצויות במציאות הממשית, ולכן בלתי ניתנות להשלכה על פרק זמן לא מקורי, בעוד שהיחידות המלאכותיות אינן קיימות בפועל, ולכן ניתנות להשלכה על פרק זמן כלשהו.
לדוגמה, שנת שמש (יחידת מידה טבעית), מתארת ארבע עונות.
על כן, שנה טבעית נמדדת לעולם מתחילת עונה מסוימת, ועד תחילת אותה עונה במחזור העוקב.
לעומת זאת, שעה ניתנת להשלכה על כל פרק זמן, ואינה מחייבת אחיזה במציאות.
בהתאם להגדרה זו, ניתן לעשות שימוש גם ביחידות זמן טבעיות כמו במלאכותיות.
בדוגמה הקודמת, שנה עשויה להיות גם יחידת מידה של 365 ימים, בלא משמעות לעונות המסוימות אותן היא כוללת.
יחידות הזמן הטבעיות פנימיות לאדם, שכן מבחינה ביולוגית וחווייתית הוא מותאם למהלכן.
לעומתן, יחידות הזמן המלאכותיות עשויות להיות חיצוניות לאדם, שכן הוא נדרש לאמצן באופן שרירותי, שאינו נגזר מחוויית הטבע.
לדוגמה, אדם מסוגל לחוש את מעבר היממה, היום והלילה, על פי הראות (אור\חושך) והעייפות.
עם זאת, הוא אינו מסוגל לחוש באופן טבעי משכה של שעה, שכן היא אינה מוגדרת באופן ביולוגי.
על מנת לחוש את מעבר הזמן, קיימים אמצעי חישה המסוגלים למדוד אותו.
האמצעי הראשון בו נמדד הזמן, המצוי בבני אדם ובחיות אחרות, הוא השתנות הטבע באופן מחזורי.
כל יחידות המידה הטבעיות ניתנות למדידה באמצעות צפייה בגורמי טבע שונים, ובעיקר בגרמי השמיים.
מלבד התבוננות בטבע, קיימים מנגנונים ביולוגיים פנימיים המסוגלים לסייע במדידת זמן.
מנגנונים אלו מכונים על-פי רוב שעון ביולוגי, ומסוגלים לציין שעות מסוימות ביום (לעיתים בדיוק מפתיע), מעבר של חודשי השנה, ומעבר של שנים במשך חייו של המודד.
השעון הביולוגי הוא בחלקו מולד, ובחלקו נרכש עקב הרגלים (כדוגמת אדם המתעורר באופן אוטומטי בשעה מסוימת).
למרות שאמצעי מדידה אלו לעיתים קרובות מדויקים ביותר בפני עצמם (מלבד חילופי העונות), לרוב מתקשה האדם באומדן מדויק של הזמן על-פיהם, שכן הבחנתו מוגבלת (בעלי חיים מסוימים מסוגלים לחישה מדויקת יותר של הזמן על בסיס התבוננות בטבע וחישת מנגנוניהם הפנימיים).
סיבה זו הצטרפה לסיבה אחרת, והיא הצורך של בני האדם במדידת זמן מלאכותית.
סיבות אלו הביאו לכך שהאדם יצר לעצמו כלי מדידת זמן, המציינים את מעבר הזמן באופן מדויק יחסית ובמאמץ קל ביותר.
כלים אלו מנוונים את יכולת האדם להתבסס על מדידת זמן טבעית יותר, ועל-כן מגבירים את השימוש בהם.
אמצעי מדידת הזמן הידועים הם:
שעון: למדידת שעות, דקות, שניות וחלקי השנייה.
לוח שנה: למדידת ימים, שבועות, חודשים ושנים.
המָדְיָארִים (או מג'ארים, בהונגרית: magyarok) או הונגרים (גם אונגרים) הם עם הדובר שפה פינו-אוגרית ששורשיו הרחוקים בהרי אורל ובסיביר המערבית, אשר נדד במאה השמינית ובמאה התשיעית לספירה מערבה, והתיישב באזור הונגריה של היום.
צאצאי שבטי נוודים לוחמים אלו שהתערבבו עם בני אוכלוסיות אחרות - סלבים, גרמנים, קומנים ועוד - מהווים את רוב תושבי הונגריה כיום, כמו גם מיעוט חשוב מתושבי המדינות השכנות – סלובקיה, רומניה, סרביה, אוקראינה וכו'.
הם נקראים בפי עמים אחרים גם "הונגרים".
המושג "הונגרי" הוא גם כן שם עתיק שמקורו בשם של שבט מערבות אסיה.
הוא התקשר מאוחר יותר לשם המדינה "הונגריה", ובמשטרים הונגריים שונים – שעודדו התבוללות של קבוצות אתניות אחרות, קיבל גם מובן של "אזרח הונגריה" או "דובר הונגרית", בעוד ש"מדיארי" – הצביע על שייכות אתנית טהורה יותר, ממוצא "הונגרי-שורשי".
בשפה ההונגרית משתמשים כיום רק בשורש "מדיארי" בשני המובנים – האתני-לשוני והמדיני: השפה המקומית נקראת "שפה מדיארית" (magyar nyelv), ואילו הונגריה מכונה "ארץ המדיארים" (Magyarország).
בשפות אחרות משתמשים בשם "הונגרים" (Hungarians, Hongrois, Ungaren), הן לציון בני העם המדיארי והן לציון אזרחי הונגריה או ילידי הונגריה.
ממלכת הונגריה, שנוסדה על ידי המדיארים במאה העשירית, ואשר השתרעה בין המאה ה-13 והמאה ה-20 על פני כל האגן הקרפטי, כללה ערב רב אתני, למרות שמה.
למעשה, בשנת 1780 היה הרוב הדמוגרפי בממלכה (71.1%) מורכב מבני לאומים אחרים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נקרעו מן הממלכה חלקים רבים בחוזה טריאנון, ונמסרו לשכנותיה, או למדינות חדשות שנוצרו, שזהות רוב התושבים, באותן טריטוריות, הייתה לא מדיארית.
בחלקים אלו נותרו מיעוטים בעלי זהות לאומית מדיארית.
בשנת 2001 היו בהונגריה 9,416,000 מדיארים, שהיוו את רובה המכריע של האוכלוסייה.
כפי שצוין לעיל, התפתחויות מדיניות, ובמיוחד חוזה טריאנון, שלאחר מלחמת העולם הראשונה, אשר קרע חלקים נרחבים מן המדינה ההונגרית, הביאו לקיומה של פזורה מדיארית ניכרת בארצות הסובבות את הונגריה, ובמיוחד ברומניה, שם שוכנים כמיליון וארבע מאות אלף מדיארים.
בדצמבר 2004 התקיים בהונגריה משאל עם בשאלה האם להעניק אזרחות הונגרית אוטומטית לכל המדיארים הגרים מחוץ לגבולות הונגריה.
את המשאל לא יזמה המערכת הפוליטית ההונגרית, כי אם "הפדרציה ההונגרית העולמית" גוף שמטרתו קידום רעיון האומה המדיארית, מעבר לגבולות מדיניים.
הפדרציה הצליחה לאסוף 200,000 חתימות הדרושות על מנת ליזום משאל עם על פי החוקה ההונגרית.
ההצעה זכתה לתמיכה בפזורה המדיארית, בין היתר כיוון שהייתה מעניקה לרבים מהם דרכון נחשק של האיחוד האירופי.
בהונגריה עצמה הייתה התלהבות פחותה מן המשאל.
גיורצ'אני הציג את ההצעה כלאומנית-הונגרית מיושנת, כנגד גישה מודרנית, הרואה בהונגריה חלק מן האיחוד האירופי, ונוטשת מסורות לאומניות שחלף זמנן.
כאשר התקרב מועד המשאל, מפלגת הימין "האיחוד האזרחי" בראשות ראש הממשלה ההונגרי הנוכחי ויקטור אורבן הצהירה על תמיכתה בהצעה.
במשאל הצביעו לבסוף 38% מבעלי זכות ההצבעה, ו-51% מהם תמכו בהצעה.
הדבר הביא לכך שההצעה לא התקבלה, שכן על פי החוקה ההונגרית דרוש רוב תומכים המהווה 25% מכלל הזכאים להצביע.
העם המדיארי החל כחלק מעם פינו-אוגרי אשר חי באלף הרביעי לפני הספירה מזרחית להרי אורל, שם ישב ביישובי קבע ועסק בדיג ובציד.
עם זה הוא אביהם של הפינים, האסטונים, הלפים וההונגרים של היום.
מתקופה זו נותר תיעוד דל ביותר.
חרוזי שיר שעברו מדור לדור נאספו במאה התשע עשרה לאפוס הלאומי הפיני בשם "קאלוואלה", שיר עלילה רב קסם, המספר על עולם קדום וקסום אשר נברא מביצתו של ברווז בר.
עם זה התפצל בסביבות המאה ה-30 לפנה"ס.
אבותיהם של הפינים של היום עברו לצד השני של הרי אורל, בעוד שהאוגרים, אבותיהם של המדיארים, התיישבו ביערות סיביר המערבית, מזרחית להרי אורל, כאלף שנה מאוחר יותר.
שם למדו האוגרים את החקלאות, גידול בהמות הבית וייצור חפצי ברונזה.
בשנת 1500 לפני הספירה לערך בייתו האוגרים את הסוס, והרכיבה הפכה למרכיב עיקרי בתרבותם.
שינויי אקלים בראשית האלף הראשון שלפני הספירה הביאה לנדידת קבוצה "פרוטו מדיארית" אל הדרום, והפיכתה לעם של רוכבים נוודים.
במאה ה-4 והמאה ה-5 לספירה החלו הפרוטו מדיארים לנוע מערבה, דרך מעברים בהרי אורל, אל השטח שבין הרי אורל הדרומיים, ונהר הוולגה, הידוע כבשקיריה.
אחדים מהם נותרו באזור עד המאה ה-13, אך כיום העם הבשקירי שונה מאוד מן העם ההונגרי, כיוון שהמדיארים בבשקיריה נטמעו בטורקים, ונפגעו קשות בשנות הכיבוש המונגולי.
במאה ה-8 לספירה החלו קבוצות מדיאריות להתיישב בסמוך לנהר הדון באזור שבין הדון, הוולגה והדונייץ, שם היו לנתיני מלכות הכוזרים.
בתקופה זו התגבשו שבעת השבטים המדיארים, ביניהם השבט מגיאר, שנתן לעם את שמו.
שבטים אלו חברו לשלושה שבטי כוזרים ב"ברית עשרת השבטים", שכונתה בטורקית "און אוגור" - שפירושו "עשרה חיצים" - וזהו מקור השם "הונגריה".
בשפה ההונגרית כיום אלמנטים רבים ומילים רבות הלקוחות מן השפה הטורקית, הקרובה לשפה בה דיברו הכוזרים.
ארפאד, מנהיגם של עשרת השבטים, היה נשוי לכוזרית-יהודייה.
סכסוכים בין שבטי הכוזרים והמדיארים הביאו לכך שבשנת 830 החלו השבטים המדיארים לנדוד מערבה לטריטוריה שבין הקרפטים ונהר הדנייפר.
משנת 854 סבלו המדיארים תקיפות של שבטי פצ'נגים.
הלחץ הפצ'נגי הוביל לנדידת המדיארים עוד יותר מערבה, ולפשיטות על הישויות המדיניות ששכנו אז באגן הקרפטים – מדינת מורבייה הסלאבית, מדינת בלטון, והממלכה הפרנקית המזרחית.
המדיארים הביאו הרס וחורבן על הסלאבים והבולגרים שישבו במקומות אלו.
המדיארים החלו לשמש ככלי שרת במלחמות שבין העמים יושבי האזור, לבין מעצמות אירופה של הימים ההם.
בשנת 892 נכנסו למוראביה, בהזמנתו של מלך גרמניה ארנולף.
ב-895 נלחמו לצידו של הקיסר הביזנטי לאו הרביעי כנגד הבולגרים.
לאחר מכן, בשנת 896, בהנהגתו של ארפאד, חצו את הרי הקרפטים, וכבשו את האזור המהווה כיום את הונגריה.
כאמור, ה"מגיארים" היו השבט המוביל במסעם של שבעת השבטים המייסדים.
בתחילה כבשו את אזור מעלה נהר הטיסה, שהיה בלתי מיושב כמעט, ומשם המשיכו לאזור שמעבר לדנובה, שהיה ידוע בימי הרומאים כפאנוניה, ולימים יהיה לליבה של המדינה ההונגרית.
האזורים שנכבשו היו מיושבים באופן דליל בסלאבים – בולגרים, סלובקים, סלובנים, קרואטים ועוד, וגם אווארים מעטים שרדו עדיין בדרום מערב המדינה.
אוכלוסייה זו שישבה באגן הפאנוני, שנכבשה ושועבדה על ידי המדיארים, סייעה להם להתיישב ולהפוך מעם נוודים לוחמים - לעם היושב על אדמתו.
באזור טרנסילבניה, קיים מיעוט אתני של מדיארים (המכונים "סקלרים"), שאינם נמנים עם השבטים שהוביל ארפאד להונגריה בסוף המאה ה-9, ויש גרסאות שונות לגבי מוצאם, אם כי הם משוכנעים במוצאם המדיארי.
ייתכן שהם צאצאי מדיארים שנמלטו מלחצם של הפצ'נגים מאגן הדון - אל אזור טרנסילבניה.
הסקלרים מהווים, כיום, אחוז ניכר מן ההונגרים תושביה.
פרט לגורמים האוגרו-פינים והכוזריים, מעורבים המדיארים של ימינו עם עמים רבים שהתיישבו באזור לאחר כיבוש הונגריה בידי המדיארים, כגון פצ'נגים, קומנים, בני עמים סלאבים שפלשו לאזורים השכנים במאה השישית, גרמנים (כולל אוסטרים), סלובקים, סרבים ועוד.
העם ההונגרי כיום הוא עירוב של אלמנטים אלו, אך עודו שומר בגאווה על מוצאו המדיארי המקורי.
מדיאה היא טרגדיה יוונית קלאסית מאת אוריפידס.
מיצירותיו המוקדמות (פורסמה בשנת 431 לפנה"ס בדיוניסיה, בתחרות הגיעה למקום האחרון משלושה).
הטרגדיה מציגה את דמותה של מדיאה, נסיכה מזרחית שהתאהבה ביאסון, מנהיג מסע הארגונאוטים, וסייעה לו להשיג את גיזת הזהב.
לשם כך שכנעה את בנות פוליפס כי רקחה עבורן שיקוי מצעיר, שאם ימשח בו אביהן לאחר הריגתו יזכה בנעורי נצח.
בעקבות זאת רצחו בנות המלך את אביהן, ומדיאה ויאסון נמלטו.
המחזה מתאר את מדיאה ביוון כאשר יאסון עזב אותה לטובת בתו של השליט המקומי, ממניעים תועלתניים.
מדיאה מתבשרת כי עליה ועל ילדיה לצאת לגלות, מבקשת ארכה של יום ונענית.
היא שולחת לכלת יאסון במתנה שמלה שכאשר היא נלבשת, פורצת ממנה להבה המכלה את הכלה ואת אביה.
כנקמה נוספת ביאסון היא רוצחת את ילדיהם, שאותם ילדה, ונמלטת באמצעות מרכבתו של הליוס, אל השמש, שהוא סבה.
לאורך השנים נעשו מספר אדפטציות למחזה זה, ומדיאה הפכה לסמל לאישה נקמנית.
פרט ל"מדיאה" של אוריפידס נכתבה גרסה נוספת של המחזה על ידי סנקה הרומי, שתורגמה לעברית על ידי רפאל אליעז.
גרסה אחרת מופיעה בספר מטמורפוזות מאת אובידיוס.
המחזה "מדיאה" הועלה פעמים רבות בתיאטראות בישראל, בהן:
לראשונה הועלה המחזה בעברית בתיאטרון הבימה בשנת 1955, בתרגום של יעקב מלכין בבימויו של פיטר פריי עם חנה רובינא בתפקיד מדיאה.
את המוזיקה להצגה חיבר פאול בן-חיים.
בשנת 1971 הועלה המחזה בתיאטרון הקאמרי עם חנה מרון בתפקיד הראשי של מדיאה.
בשנת 1981 הועלה המחזה שוב בתיאטרון הבימה, בבימוי דוד לוין
בשנת 1993 הועלה המחזה בית ציוני אמריקה, בתרגום אהרון קמינקא, בבימוי ורדית שלפי.
בשנת 1998 הועלה המחזה בתיאטרון הבימה, בתרגום שמעון בוזגלו (מיוונית עתיקה), עם גילה אלמגור בתפקיד מדיאה.
בשנת 2003 הועלה עיבוד של המחזה במסגרת פסטיבל עכו בשם "מדיאה אקס".
ח'אולה אלחאג'-דיבסי הייתה השחקנית האנושית היחידה במחזה ששאר הדמויות היו ממוחשבות והוקרנו על הקירות המקיפים את הקהל ב-360 מעלות.
בשנת 2005 הועלה המחזה בתיאטרון גשר, בתרגום בן בר שביט ובבימוי לנה קריינדלין.
את מדיאה שיחקה יבגניה דודינה.
בשנת 2015 הועלה המחזה באולם נחמני על ידי אנסמבל עיתים, בתרגום בן בר שביט ובבימוי מאיר בן סימון.
את מדיאה שיחקה נילי צרויה.
בשנת 2024 הועלה המחזה בתיאטרון הקאמרי בעיבוד מודרני.
המחזה עובד והציג את מדיאה כיזמית ומדענית העובדת עם בעלה יאסון על פיתוח חדשני.
בתפקיד מדיאה שיחקה כנרת לימוני.
אַיסכילוֹס, סוֹפוֹקלֵס, אֶוריפּידֵס, טרגדיות נבחרות, בתרגום אהרן קמינקא.
כרך א, תל אביב: דביר לעם, תשי"ב.
יעקב מלכין תרגם את עיבודו הבימתי של רובינסון ג'פרס (אנגלית), 1955
בתרגום אהרן שבתאי ירושלים: הוצאת שוקן, 1983.
מדיאה, בתרגום שמעון בוזגלו, הוצאת אור-עם, 1999.
מדיאה, מיוונית עתיקה שמעון בוזגלו, ספרי עליית הגג/ידיעות ספרים, 2017.
מדיה-ויקי היא מערכת ניהול תוכן חינמית המופצת תחת הרישיון הציבורי הכללי של גנו ומשמשת במידה רבה לבניית אתרי אינטרנט בגישת ויקי.
בתוכנה, שנכתבה במקור בעבור ויקיפדיה והמיזמים האחרים של קרן ויקימדיה, נעשה שימוש באתרים נוספים.
ליבת התוכנה כתובה בשפת PHP, בסיסי הנתונים שלה משתמשים ב-MySQL.
מדיה-ויקי כוללת תחביר המפשט את פיתוח התוכן וניתן לשלב בתוכה תוכנות אחרות, כמו TeX.
בנוסף, היא כוללת מערכת הרחבות ו-Hooks, כך שמשתמשים יכולים להרחיבה לשימושיהם.
מדיה-ויקי נכתבה לראשונה עבור ויקיפדיה על ידי הסטודנט הגרמני מגנוס מנסקה.
לפני כן, עשה האתר שימוש בתוכנת UseModWiki, שהייתה כתובה בשפת Perl.
המעבר לגרסת ה-PHP בוצע ב-25 בינואר 2002, שידוע בקרב קהילת ויקיפדיה כ"יום מגנוס מנסקה".
באמצע שנת 2002, התוכנה שוכתבה ושוכללה על ידי לי דניאל קרוקר, ומאז היא מפותחת יותר ויותר על בסיס קוד זה.
החל מאמצע 2003, התוכנה חסרת-השם החלה להקרא "מדיה-ויקי", ומאז אפשר היה להורידה לכל צורך, ולא רק לשימוש פנים-ויקיפדי.
התוכנה יצאה לאור לראשונה בשם זה ב-29 באוגוסט 2003, ושם ההפצה היה MediaWiki-stable 20030829.
השם "מדיה-ויקי" נבחר על ידי דניאל מאייר כמשחק מילים עם "ויקימדיה" – מתוך קרן ויקימדיה, ארגון-האב שנוסד בערך באותו הזמן.
בריון ויבר הפך למפתח הראשי וזכה ליום על שמו, שמצוין ב־1 ביוני.
בגרסה זו נכללו שיפורי קוד המקצרים את זמן העיבוד הדרוש לתהליכים מסוימים בכמחצית.
תכונה נוספת הייתה אפשרות של המשתמש לשנות את שפת הממשק, כך שניתן יהיה לגלוש בפרויקט בשפה אחרת ועדיין להבין את הכיתוב.
גרסה 1.4 עשתה שימוש ב-Gzip, החוסך כ-15% משטח האחסון, כדי לדחוס את הטקסטים המאוחסנים.
היא תמכה גם בדחיסת גרסאות משולבת, המשלבת את גרסאות הדפים לפני דחיסתם, ובכך חוסכת מקום אחסון.
בגרסה 1.10 שיצאה ב 2007 כבר נתמכו תמונות SVG, שחזור קבצים "מחוקים", תמיכה במסד PostgreSQL, הפורמט הגרפי DjVu וכן תמיכה ב-IPv6.
מדיה-ויקי מספקת מנוע בעל יכולות עשירות, ובין היתר כלולים בה התכונות הבאות:
עריכה פשוטה של כל מסמך, בחלון טקסטואלי, שבו משולבים בטקסט סימני בקרה לעיצוב הטקסט.
העריכה הבסיסית איננה WYSIWYG, אך ניתן לראות את תוצאותיה קודם לשמירתה באמצעות תצוגה מקדימה, לחלופין ניתן להתקין מודול WYSIWYG חיצוני דוגמת FCKeditor.
מאז 2013 מותקן בכלל מיזמי ויקימדיה תוסף המאפשרת עריכה ויזואלית – VisualEditor.
יצירה נוחה ביותר של קישורי היפרטקסט בין הדפים של התוכנה.
ניהול גרסאות: כל הגרסאות של כל מסמך נשמרות במאגר הנתונים, כולל השעה המדויקת שבה נוצרה כל גרסה וזיהוי היוצר, וניתן לזהות הבדלים בין הגרסאות השונות.
בקרת שינויים: ניתן לקבל רשימה של השינויים האחרונים שנעשו, כדי לבקר את תוכנם.
ניתן ליצור חשבונות משתמשים שונים, וגמישות בקביעת זכויות העריכה של סוגי המשתמשים, וכן אפשרות להגביל עריכתם של דפים מסוימים.
ניתן לאחסן ולהציג קובצי תמונות בפורמטים ובצורות שונות.
ניתן אף להוסיף קובצי אודיו ווידאו.
כל משתמש יכול להתאים ולהגדיר תכונות שונות באתר.
ניתן להתאים את הסקינים שלו באמצעים שונים, חלקם מוכנים מראש וחלקם מותאמים ידנית.
ניתן לקבוע לפי משתמש איזה מודולים של ג'אווה סקריפט שמרחיבים את התכונות של אתר ויקיפדיה יורצו, וניתן להוסיף מודולים לפי משתמש באופן חופשי.
ניתן ליצור מערכת שתומכת במספר רב של שפות, עם קישוריות בין דפים בעלי תוכן מקביל בשפות השונות.
ממשק המשתמש תורגם במלואו או ברובו ליותר ממאה שפות.
ויכול להיות מותאם באופן אישי על ידי המנהל.
מיזמי הוויקי של קרן ויקימדיה
להלן רשימת המיזמים שהוקמו על ידי קרן ויקימדיה, והם פועלים באמצעות תוכנת מדיה־ויקי.
ויקיפדיה – אנציקלופדיית ויקי הגדולה בעולם
ויקימסע – אוסף מדריכי טיולים
ויקישיתוף – אוסף תמונות וקובצי מדיה
מטא־ויקי – ויקי אודות קרן ויקימדיה, תוכנת מדיה־ויקי והמיזמים שלהם
רשימה מפורטת ומעודכנת יותר ניתן למצוא באתר מטא־ויקי.
במוזיקה טונאלית פונקציונלית, מדיאנטה היא הדרגה השלישית בסולם.
בסולם דו מז'ור יהיה זה הצליל מי.
האקורד המשולש שנבנה מן המדיאנטה הוא אקורד מתון ורגוע בסולם מז'ורי (ובולט וחד יותר בסולם המינורי), ולו כמה שימושים: הוא יכול להכין לדרגה השישית, ויכול להוות תחליף לדרגה הראשונה (טוניקה).
מדיאה היא דמות מן המיתולוגיה היוונית.
לפי האגדה מדיאה היא בתו של אייטס מלך קולכיס ובת דודה של המכשפה קירקה מסיפור האודיסיאה.
מדיאה מתוארת, ברוב הסיפורים, ככוהנת של האלה הקטה וכבעלת כוחות כישוף.
מדיאה מופיעה בכמה מקורות יוונים ורומיים המתמקדים, בחלקם, בסיפור גיזת הזהב.
אחד מן המקורות הללו הוא ספרו של אפולוניוס מרודוס, ארגונאוטיקה (Argonautica) מן המאה השלישית לפנה"ס.
בספר, המבוסס כנראה על מיתוסים קדומים, מוצג מיתוס מסעו של יאסון, מנהיג הארגונאוטים בחיפושם אחר גיזת הזהב.
בחיבור מבקשת הרה מאפרודיטה או מארוס לגרום למדיאה להתאהב ביאסון.
מדיאה המאוהבת, מסיעת לו להשיג את גיזת הזהב על ידי בגידה באביה ועוזרת לו לברוח על ידי רציחת אחיה אבסיריטוס (Absyrtus).
בספר 'מטמורפוזות' מאת המשורר הרומי אובידיוס, מופיעה מדיאה כקוסמת העוזרת ליאסון להשיג את גיזת הזהב.
לאחר שמדיאה ויאסון חוזרים לתסאליה, מדיאה מחדשת את נעוריו של איסון (אביו של יאסון) על ידי דקירתו בחרב הטבולה בשיקוי קסום.
היא מבטיחה לפליאס, שגזל את כיסאו של איסון (והבטיח את המלכות למי שיביא את גיזת הזהב), כי תרקח בעבורו שיקוי דומה, אולם למעשה היא גורמת לבנותיו של פליאס להורגו כשהן דוקרות אותו בחרב הטבולה בשיקוי דמה.
במחזה "מדיאה" של אוריפידס, אשר הוצג לראשונה בשנת 431 לפנה"ס, נוטש יאסון את מדיאה לטובת נסיכת קורינתוס.
מדיאה אחוזת הקנאה מחליטה לנקום ביאסון ושולחת לכלתו החדשה שמלה מורעלת הגורמת למותה ולמות אביה.
לאחר מכן היא רוצחת את ילדיהם המשותפים ונמלטת באמצעות מרכבה מעופפת.
לפי סיפורים אחרים, מדיאה נודדת במקומות שונים עד שהיא מגיעה לאתונה, שם היא נישאת למלך אייגאוס ויולדת לו בן.
כשמופיע תסאוס, בנו האבוד של אייגאוס והיורש החוקי לכתר, היא מנסה להרעילו, בטענה כי מדובר באדם הרוצה להרע למלך, אך אייגאוס מזהה אותו ומציל אותו מכוס התרעלה.
דמותה של מדיאה שימשה בסיס לכמה יצירות אמנות שונות במשך השנים.
בשנת 1693 בוצעה הופעת הבכורה של האופרה 'מדיאה', מאת מארק אנטואן שרפנטייה.
בשנת 1797 חיבר המלחין לואיג'י כרוביני את האופרה 'מדיאה' (Médée).
המלחין דריוס מיו חיבר אופרה בשנת 1939, לפי תמליל של רעייתו.
המלחין האמריקאי סמואל ברבר חיבר סוויטה לבלט בשם "Medea's Meditation & Dance of Vengeance" בשנת 1955.
מדיאה, סרט משנת 1970 של הבמאי פייר פאולו פזוליני עם מריה קאלאס כמדיאה.
מריה כריסטין (Marie Christine), מחזמר משנת 1999 המבוסס על פי סיפורה של מדיאה.
המחזה זכה בפרס טוני על התסריט.
מדאה – אופרה בשבע תמונות למצו-סופרן וארבעה נגנים משנת 1997 מאת ציפי פליישר, על פי ליברית מאת המשוררת רבקה קשתן.
בפרסי ג'קסון והאולימפיים מדיאה מתוארת כמכשפה בעלת יכולת שכנוע גבוהה ואישה מרשעת, ומופיעה בספר "הגיבור האבוד".
בסדרת ספרי "גורלו של אפולו" מופיעה מדיאה שנית כיד ימינו של הקיסר קליגולה ונכדתו של הליוס.
בשנת 2014 הופיעה מדיאה בסדרת האנימה הפופולרית Fate/stay night כמאסטרית ומשרתת בתפקיד קאסטר.
"דוקטור פוסטר", סדרת דרמה של ערוץ BBC One ששודרה לראשונה ב-2015, נוצרה בהשראת מדיאה.