tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בימים אלו מגיעים יהודים להתפלל במקום שקיבל בתקופה מאוחרת יותר את הזיהוי כקברו של הנביא - בנבי סמואל.
לאחר מות שמואל נערכת מלחמה נוספת בין ישראל לפלשתים.
לאחר שפניותיו של שאול לה' מעלות חרס, הוא מחליט לפנות לבעלת אוב מעין דור, על אף שפעל בעצמו לגירוש בעלי האוב והידעונים מהארץ.
בעלת האוב מזמנת את רוחו של שמואל, ושאול מבקש את עצתו, אך זה כועס עליו על שהעלהו באוב ומבשר לו שה' סר מעליו, ושהוא יובס בידי הפלשתים ומלכותו תיקרע ממנו ותינתן לדוד על שום שלא שמע לה'.
דבריו של שמואל מתגשמים בפרק ל"א, ושאול נהרג עם בניו בקרב.
עם זאת, חז"ל פרשו ששמואל התפייס עם שאול במפגשם האחרון, ועל מותו בקרב הוא מציין "ומחר אתה ובניך עימי".
לביטוי "עימי" פרשנות הגורסת שעוונותיו של שאול נמחלו והוא יזכה להיות עם שמואל בעולם הבא.
חנה אם שמואל, שבאה לבקר אותו במקדש בשילה מדי שנה בשנה - הייתה מכינה לכל מפגש מעיל, שניתן לשמואל כמזכרת ממנה וביטוי לחיבה, בדומה לכתונת שעשה יעקב ליוסף בנו.
המעיל ליווה את שמואל בהמשך חייו, והפעם הבאה בה הופיע היא אחרי המלחמה עם עמלק.
שאול, לא הרג את המלך אגג - בניגוד לצו אלוהים.
שמואל מתבקש להודיע לשאול שאלוהים נטש אותו ויעביר את שלטונו לאדם ראוי ממנו.
כששמואל סב ללכת, שאול תופס במעילו - וזה נקרע.
שמואל רואה בכך סימן, ומשווה את הקרע במעיל לקרע שנוצר בין שאול למלכות:.
בעקבותיו, עושה הנביא אחיה מעשה דומה בשעה שהוא מנבא לירבעם את קריעת הממלכה מבית דוד.
אחרי מות שמואל, נכתב כי שאול מבקש את העלאתו באוב.
שאול זקוק לסימנים מזהים כדי לדעת אם באמת מדובר בשמואל - וכשאומרת המעלה באוב שהיא רואה אדם זקן עם מעיל, מבין שאול כי מדובר בשמואל.
קיימים קווי דמיון מובהקים בין שמואל לשופט שחי מעט לפניו, שמשון, אך גם קווי שוני מהותיים.
שניהם מוקדשים מבטן אמם לחיי נזירות, דבר המייחד את שניהם בלבד בתנ"ך כולו.
שניהם נולדים לאם עקרה שנפקדה בנס, ואצל שניהם אמותיהם דומיננטיות יותר מאביהם.
בדומה לשמואל, גם הורי שמשון זוכים להתגלות אלוהית ולא מבינים זאת בתחילה.
בנוסף, הפלשתים הם האויב המשותף לשניהם.
אולם לצד הדמיון, קיים גם ניגוד מהותי: בעוד שמשון פועל לבד ולא משמש כמנהיג דתי כלל, שמואל, כמי שגדל והתחנך במשכן בשילה כבן חסותו של עלי הכהן, אוסף את העם כולו למעמד תשובה לאומי, דבר חריג בימי השופטים.
בניגוד לשמשון שנלחם לבדו ומכה באויביו בעצמו, שמואל מתפלל ומקריב קורבנות בזמן שהעם לוחם בפלשתים, דבר המייחד אותו מיתר השופטים שהובילו את העם במלחמה (פרט לדבורה שהייתה אישה, ועלי שהיה זקן מאוד ועיוור).
ככלל, שמשון מזוהה עם גבורה פיזית יוצאת דופן, ואילו שמואל עם גדולה רוחנית מיוחדת, ונחשב בין הנביאים הבולטים בתנ"ך.
במספר מקומות נזכר שמואל כשני במעלת נבואתו ותפילתו למשה בלבד.
לפי תפיסת חז"ל, שמואל הנביא נחשב כמנהיג האופטימלי, לצד משה ואהרן, או בלשונם: "שלשה חֲמוּרֵי עולם" (משה, אהרן ושמואל הם שלושת גדולי העולם).
ב נאמר: רבי אלעזר כי מטי להאי קרא בכי "ויאמר שמואל אל שאול למה הרגזתני להעלות אותי" ומה שמואל הצדיק היה מתיירא מן הדין אנו על אחת כמה וכמה, שמואל מאי היא (מנין שהתיירא)?
דכתיב; "ותאמר האשה אל שאול אלוהים ראיתי עולים" עולים תרי משמע חד שמואל ואידך דאזל שמואל ואתייה למשה בהדיה אמר ליה (שמואל למשה) דלמא חס ושלום לדינא מתבעינא קום בהדאי דליכא מילתא דכתבת באורייתא דלא קיימתיה.
(פירוש - "עולים" ברבים, משמעותו שלפחות שניים עולים, אחד שמואל והשני משה רבנו שהביאו שמואל איתו.
אמר לו שמואל למשה: שמא אני מבוקש לעמוד לדין על מעשיי, בוא איתי ותעיד שאין דבר שכתבת בתורה ואני לא קיימתיו.)
בברייתא שבמסכת בבא בתרא המייחסת את ספרי התנ"ך למחברם, מייחסים לשמואל הנביא את כתיבת ספר שמואל (מלבד הקטעים שלאחר מותו, שנכתבו על פי המסורת בידי גד החוזה ונתן הנביא), ספר שופטים ומגילת רות.
שמואל במשנת רבני ימי הביניים
הרמב"ם מתאר את המידות הלא מתוקנות של הנביאים כמחיצות שטשטשו להם את הנבואה, ובהקשר של שמואל הוא אומר שלקה במידת הפחד, כאשר פחד מפני שאול, וחשש ללכת להכתיר את דוד למלך כצוויו של האל, ככתוב "וַיֹּאמֶר שְׁמוּאֵל אֵיךְ אֵלֵךְ וְשָׁמַע שָׁאוּל וַהֲרָגָנִי".
שמאליים, איטרים או איטרי יד ימינם הם אנשים אשר מיומנים בשימוש בידם השמאלית יותר מאשר בידם הימנית.
זאת בניגוד לרוב האוכלוסייה, אשר ידם הימנית היא הדומיננטית.
תופעת ההעדפה להפעלה דווקא של צד אחד של הגוף אינה ייחודית רק לאדם, אולם במינים אחרים בהם הפרטים מתחלקים לימנים ושמאליים, חלוקה זו היא של 50% ימניים ו-50% שמאליים.
ישנם גם מינים רבים שבהם אין תופעה כזו ברמת הפרט, דהיינו הפרט לא יעדיף שימוש בצד מסוים של גופו.
המדידה השכיחה ביותר לשמאליות היא באמצעות שאלוני דיווח עצמי בהם שואלים את הנבדקים מהי היד המועדפת עליהם לביצוע פעולות שונות.
כאשר ההעדפה אינה ברורה האדם נחשב לאמבידקסטרי.
רוב בני האדם מפתחים עד גיל שנתיים העדפה של צד.
בצד המועדף-הדומיננטי, האדם יבצע את מרבית הפעולות הדורשות דיוק ותיאום עין-יד כגון כתיבה, אכילה וחיתוך.
לאנשים יש גם עין דומיננטית (עין מכוונת).
אצל חלק קטן באוכלוסייה לא נצפית העדפה לאחד מן הצדדים.
אנשים אלה, הקרויים אמבידקסטרים (דו-ידיים), מיומנים בשימוש בשתי ידיהם במידה שווה.
שכיחות השמאליים באוכלוסייה עומדת על כ־10.5%.
השכיחות בקרב גברים גבוהה מעט מזו של נשים.
מחקר אמריקאי מצא ששכיחות השמאליות אצל הנשים הוא 9.9% ואצל הגברים 12.6%.
שמאליות נפוצה יותר באוכלוסיות כמו ספורטאים מצטיינים, הומוסקסואלים ותאומים.
לפי הספר "Right Hand, Left Hand" של Chris McManus הייתה עליה של שמאליים מ-3% בשנת 1900 עד ל-10% בקרב נשים ו-12% בשנות ה-50 של המאה ה-20, ומגמה זו נשמרה ברמה יציבה במשך 20 השנים הבאות.
עלייה זו מיוחסת, בין השאר, לכך שהלחץ התרבותי לא להיות שמאלי ירד עם השנים.
מקדם התורשתיות של שמאליות הוא סביב 24%, כאשר זוהו לפחות 40 אתרים גנטיים לתכונה.
העדפת היד מופיעה בגיל צעיר.
היא מתבססת בשנתיים הראשונות של החיים, אך אפשר לראות עדויות ראשונות להעדפה זו גם בבדיקות אולטראסאונד במהלך ההיריון.
קיימים גם גורמים סביבתיים רבים הקשורים לקביעת היד הדומיננטית.
באופן ברור, לחץ חברתי המופעל בתרבויות מסוימות יכול לגרום לשמאליים להשתמש בידם הימנית, בניגוד לנטייתם הטבעית.
משוער שמסיבה זו שכיחות השמאליות במדינות אסיה נמוכה מזו בצפון אמריקה ואירופה.
ילדים הנולדים באביב (מרץ עד יולי בהמיספירה הצפונית) הם בעלי סיכוי גבוה יותר להיות שמאליים וכך גם תינוקות שלא ינקו.
לאנשים שמאליים יש נטייה גבוהה יותר לדומיננטיות שפתית בהמיספירה הימנית.
ככל שהנטייה השמאלית חזקה יותר, כך עולה הסיכוי שהלטרליזציה המוחית לשפה אינה טיפוסית, כלומר שההתמחות השפתית נמצאת בחצי המוח הימני, ולא השמאלי.
מחקר מטא־אנליזה מצא יתרון קטן לימניים ביכולת מרחבית.
לא נמצא הבדל ביכולת מילולית באוכלוסייה כולה, אבל בקרב ילדים היה יתרון לימניים.
ההבדלים הקוגניטיביים האלה מיוחסים להבדלים בלטרליזציה המוחית .
מטא־אנליזה אחרת בחנה את הקשר בין העדפת יד לבין אינטליגנציה ומצאה שההבדל בין שתי הקבוצות הוא זניח.
שמאליות (או היעדר העדפה לימניות) מגבירים את הסיכון להפרעות פסיכיאטריות ונוירולוגיות רבות כמו סכיזופרניה, הפרעה דו־קוטבית, הפרעות נוירוטיות, פוביות ספציפיות, אוטיזם, הפרעת קשב, אלכוהוליזם, התמכרות לסמים, חירשות, מוגבלות שכלית והפרעות התפתחותיות.
לעומת זאת, הקשר לחרדה אינו חזק.
בניגוד לממצאים של מחקרים מוקדמים, לא נמצא קשר בין שמאליות לבין דיכאון.
ברוב בעלי החיים האחרים, אין הטיה סימטרית בהעדפת צד כזה או אחר.
מחציתם מעדיפים צד אחד והמחצית השנייה את הצד השני.
בקרב שימפנזים היחס בין ימניים לשמאליים נוטה ל-65% ימניים ו־35% שמאליים.
מוערך שההטיה לטובת ימניות התפתחה במהלך האבולוציה הפרימאטית ב־7 מיליון השנים האחרונות.
ניתוח של יצירות אמנות היסטוריות הראה שכיחות מוגברת של ימניים לפחות ב־5,000 השנים האחרונות.
בחלק מהתרבויות התקיימו אסוציאציות וקונוטציות השליליות כלפי השימוש ביד שמאל.
באזורים מסוימים, שבהם תברואה הייתה בעייתית (לדוגמה בגלל מחסור במים) הייתה בעיה לשמור על היגיינה.
פתרון לכך היה שימוש ביד ימין, כיד הדומיננטית של רוב האנשים, לשם אכילה, טיפול במזון ואינטראקציות חברתיות (כמו לחיצת יד).
יד שמאל שימשה אז להיגיינה אישית, במיוחד לאחר מתן שתן ועשיית צרכים.
כללי ההיגיינה האישית באסלאם מחייבים זאת, כפי שנגזרו ממקורות החדית'.
כללים אלה נאכפו על כולם, לא משנה מה היד הדומיננטית שלהם.
יד שמאל נודעה כיד ה"טמאה" או "הלא נקיה".
כיום, בקרב מוסלמים ובחברות מסוימות, כולל נפאל והודו, עדיין מקובל שאנשים משתמשים ביד שמאל כדי לנקות את עצמם במים לאחר עשיית הצרכים.
יד ימין ידועה בדרך כלל, כיד המשמשת לאכילה.
בישראל בשנות החמישים, התקיימו קורסים לשמאליים לכתיבה ביד ימין.
בדתות רבות, כולל הנצרות, יד ימינו של אלוהים היא היד המועדפת.
לדוגמה, ישו יושב בצד ימין של אלוהים.
יד שמאל של אלוהים, לעומת זאת, היא יד השיפוט.
לפי זרמים בנצרות המלאך גבריאל נקרא לפעמים "יד שמאל של אלוהים" והוא יושב בצד שמאל של אלוהים.
הנופלים, אלו הנדחים מחסדו של האל נשלחים שמאלה, כמתואר במתי כ"ה: 32–33, שבו כבשים מייצגים את הצדיקים ועתודים (עיזים) מייצגים את הנופלים: "וְנֶאֶסְפוּ לְפָנָיו כָּל־הַגּוֹיִם וְהִפְרִיד בֵּינֵיהֶם כַּאֲשֶׁר יַפְרִיד הָרֹעֶה בֵּין הַכְּבָשִׂים וּבֵין הָעַתּוּדִים׃ וְהִצִּיב אֶת־הַכְּבָשִׂים לִימִינוֹ וְאֵת הָעַתּוּדִים לִשְׂמֹאלוֹ׃"
באירופה של המאה ה-19, הומוסקסואלים כונו "שמאליים".
בחלקים בעלי הרוב הפרוטסטנטי של הממלכה המאוחדת, הקתולים כונו "רגליים שמאליות", ולהפך בחלקים בעלי הרוב הקתולי של אירלנד ואמריקה האירית.
פעילויות וחוויות תמימות שונות נחשבות בחלק מהתרבויות לגסות או אפילו סימנים למזל רע כאשר צד שמאל מעורב.
בחלקים מסוימים של סקוטלנד, זה נחשב למזל רע לפגוש אדם שמאלי בתחילת מסע.
בגאנה, הצבעה, תנועות, מתן או קבלת פריטים ביד שמאל נחשבים לטאבו או גס רוח.
אדם שנותן הוראות יביא את יד שמאל אל אחורי גבו, ואף יתאמץ להצביע דווקא ביד ימין במידת הצורך.
ביטויים: בשפות אירופאיות רבות, ביניהן האנגלית, משמעות המילה "ימין" (right) היא גם "נכון" או "צודק".
גם בעברית קיימים ביטויים כגון "שתי ידיים שמאליות", "קם על צד שמאל" (היה לו יום רע), "התחיל ברגל שמאל" (התחיל ברע), "לבש את החולצה על צד שמאל" (לבש את החולצה הפוך) וכיוצא בזה.
נהלים מפלים: בעבר, יכול גבר יפני להתגרש מאשתו אם הוא גילה שהיא שמאלית.
עד לא מזמן טאיוואן עודדה אנשים שמאליים להפוך להיות ימניים (או לפחות לכתוב ביד ימין).
האסקימואים האמינו שהשמאליים הם מכשפים ובתרבויות שונות נקשר צד שמאל אל השטן.
אנשים שמאליים נתקלים במצבי אי נוחות בחברה כאשר רוב המכשירים, האמצעים והמקומות מיועדים לאנשים ימניים.
לדוגמה, השימוש במספריים אינו נוח כלל ועיקר בעת החזקתם ביד שמאל ובעת החיתוך לא ניתן לראות את קו הגזירה.
דוגמה נוספת - במדינות רבות מוט תיבת ההילוכים ברכב ניתן לשימוש רק ביד ימין.
ישנה טענה שבשפות הנכתבות משמאל לימין יותר קל לימניים, ובשפות הנכתבות מימין לשמאל כמו עברית וערבית דווקא יותר קל לשמאליים.
בסיס הטענה בתקופה שבה לדיו לקח זמן להתייבש ובכתיבה מימין לשמאל ביד ימין הייתה נטייה ליד הכותבת למרוח את הדיו הלח, ולהפך ביד שמאל.
אולם, בניגוד לכתב שכולם חייבים לציית לחוקים אחידים בו, ישנם תחומים שבהם ניתן לעצב את המכשור או הנהלים באופן אוניברסלי, אך הדבר הרבה פעמים לא נעשה.
הרבה מהמכשירים שעוצבו במהלך המאה העשרים, כגון עכבר מחשב, פותחני קופסאות ומסורים חשמליים, או מספריים, לא היו קלים לתפעול בידי שמאליים ולא פעם היו גם מסוכנים להם.
כתוצאה מכך שמאליים נפגעו יותר מתאונות ביתיות ומתאונות עבודה, בין אם קלות ובין אם קשות.
חלק מרובי סער והמקלעים קלים נפוצים עוצבו תוך התעלמות מהלוחמים השמאליים.
בדגמים הראשונים של רובה הסער M-16 חסרה הבליטה שיש היום מאחורי פתח פליטת התרמילים, ורובאי שמאלי שהידק את הרובה לכתף שמאל בעת הירי, נרגם בפניו מתרמילים לוהטים.
במרבית הדגמים של רובה הסער AK-47 (קלשניקוב) ובמקלע מאג ידית הדריכה מכאיבה ופוצעת את צדי גופו של לוחם שהנשק תלוי סביב צווארו ומוצמד לצד גופו השמאלי.
ב-1976 החליט מועדון איטרים בבריטניה כי 13 באוגוסט יהיה יום חג איטרי יד ימין הבין-לאומי והמנהג אומץ ברחבי העולם.
ב-2017 צוין היום לראשונה בישראל.
בתנ"ך מסופר על אהוד בן גרא כי הוא היה איטר יד ימינו, כלומר שמאלי.
בימיו שעבד את ישראל עגלון מלך מואב.
הוא הגיע למושבו בנושאו את חרבו בצידו הימני.
כך השומרים, שהיו בודקים אם יש חרב בצד שמאל, לא מצאו את חרבו.
כתוצאה מכך היה יכול לגשת למלך חמוש בלי שיעצרו בעדו.
אהוד אמר לעגלון כי הוא מעוניין להגיש לו מנחה.
הוא הושיט את ידו השמאלית והוציא את חרבו, וכך ניצל את היותו שמאלי כדי להתנקש בעגלון בהפתעה.
בתקופת התנ"ך שבט בנימין נודע עם אחוז גבוה יחסית של איטרים, כולל גדוד שלם של צלפי אבנים.
בתפיסה ההלכתית קיים הבדל בין איטר יד השולט בעיקר בידו השמאלית, לבין איטר רגל השולט בעיקר ברגלו השמאלית.
הדיון ההלכתי נוגע למספר ציוויים:
מצוות הנוגעות לכתיבה (כגון כתיבת פרשיות התפילין לדעות מסוימות, כתיבת גט ואיסור כתיבה בשבת)
בשאר המצוות המעשיות, כגון קביעת מזוזה, נטילת כוס של ברכה, נטילת לולב, הסיבה בליל הסדר וסדר נטילת הידיים, ישנם חילוקי דעות אם יש נפקא מינה לידו השלטת של מקיים המצווה.
פוסקי ההלכה הציעו מספר הגדרות לקביעת היד השלטת: רש"י טען שהיד השלטת מוגדרת על פי היד החזקה יותר, ואילו הרא"ש ואחרים פירשו שמשמעות הביטוי התלמודי "יד חזקה" אינה היד שכוחה הפיזי רב יותר, אלא היד שבה האדם מבצע את רוב פעולותיו היום-יומיות.
בשולחן ערוך נכתב, שפעולת הכתיבה היא המגדירה את היד השלטת, כך שאדם הכותב בידו הימנית, אף אם רוב פעולותיו מתבצעות בידו השמאלית, אינו מוגדר על ידי ההלכה כאיטר,
אבל הצמח צדק כתב, שהכותב בימין ושאר מעשיו בשמאל, יניח תפילין מספק על שתי ידיו, כלומר, יניח קודם על ידו האחת, ואחר כך יניח על ידו השנייה, והכותב בשתי ידיו ורוב מעשיו בשמאל, יניח על ידו הימנית כאיטר, ולחומרא, יניח אחר כך גם על שמאל.
ביחס ל"איטר רגל" התקבלה הגדרתו של רש"י:
שמואל (165 לספירה לערך, נהרדעא – 257 לספירה לערך) היה אמורא מפורסם בן הדור הראשון של אמוראי בבל, כהן ומנהיג הקהילה היהודית בנהרדעא.
שותפו להנהגת יהדות בבל ולעיון התלמודי, רב, הגיע מארץ ישראל לבבל בשנת 219 לספירה, ייסד את המתיבתא (ישיבה) היהודית בסורא אשר בבבל.
שמואל היה לחברו של רב ובר-הפלוגתא שלו.
מלבד תפקידיו בהנהגה ובתורה, היה שמואל גם רופא ואסטרונום, ושימש כרופאו של רבי יהודה הנשיא.
על שמו נקרא בית החולים שמואל הרופא.
על אף היותו תלמיד חכם גדול ומאמציו של רבי, לא הוסמך לתואר 'רבי', בעקבות עיכובים אחרים (לא היה זמן למנותו או שלא התכנסו החכמים שהוצרכו להסמיכו).
כונה גם: שמואל ירחינאה (בגלל בקיאותו במהלכי הירח).
שמו המלא הוא: שמואל בר אבא בר אבא.
אביו כונה "אבוה דשמואל" גם כאשר הוזכר ללא שמואל.
לעיתים נקרא מר שמואל, בעיקר בפי חכמים מהדור שלאחריו.
אך גם אמורא מאוחר יותר נקרא כן בתלמוד הבבלי, ואין לבלבל ביניהם.
המרכז היהודי בנהרדעא ידוע לנו כבר מתקופות קדומות.
לקראת סוף המאה השנייה נזכר רב שילא שכיהן בתפקיד ראש ה"סידרא" (מוקד הקהילה) בנהרדעא.
בתקופה זו התפלגה בבל לשני אזורי השפעה: ל"אתרא דרב" (או "פרוורהא – פרוור – דרב") בסורא ו"אתרא דשמואל" (או "פרוורהא דשמואל") בנהרדעא.
במתיבתא של נהרדעא, הודות ליוזמתו ומנהיגותו של שמואל, ובדומה למה שהתחולל בישיבת סורא תחת מנהיגותו של רב, פעלה כעין סנהדרין באזור.
בכינוסי המתיבתא נדונו שאלות ברמה האקדמית המהותית, התגבשו פסקי דין עקרוניים ופסקו הלכות רבות מחיי היומיום.
המתיבתא של נהרדעא הצטיינה, הודות לשמואל, בלימוד המשניות, הברייתות והשמועות כלשונן וכדקדוקן, ובה נאמרו בפי אומרן כמעט ממקורן הראשון.
בישיבת נהרדעא ישב "תנא", אשר מתפקידו היה לסדר את המשניות, והתנא של שמואל היה אדם עיוור.
סידורי הברייתות מיוזמתו של שמואל מכונים בספרות חז"ל במינוח הטכני של "תני שמואל" או "תנא דבי שמואל".
ברייתות אלה בחלקן מפרשות את המשנה ובחלקן מרחיבות את האמור בה ומוסיפות לפרקים הלכות ומחלוקות של תנאים, שלא באו לידי ביטוי במשנה.
קיים מושג תלמודי שכותרתו "הוויות דרב ושמואל", כנראה אסופה מעבודתם ההלכתית, ואולי הפילוסופית, של צמד מנהיגי היהדות הבבלית במאה השלישית.
התלמוד הבבלי נחתם על ידי רב אשי ורבינא, אלא שראשית הדיון התלמודי החל בימיהם של רב ושמואל.
קטעים תלמודיים רבים מוכיחים על קיומם של אוספים וקובצי הלכה בישיבות הבבליות ובעיקר בנהרדעא.
הכלי הטכני להוכחת תמונת מצב זו הוא השימוש בביטוי "מתנו הכי" (כך שנו), כגון "בסורא מתנו הכי, בנהרדעא מתנו הכי" לעיתים השתמשו בביטוי "תסתיים", כלומר תתנסח סופית כדעת פלוני.
גם הביטוי "גמרא" בזיקה לנהרדעא או לסורא מכוון לרמז ברור אודות מפעלי עריכה ראשוניים.
"ירחי כלה" היה מושג ידוע ומקובל בקהילה הבבלית, ומשמעו – כינוס גדול של תלמידי חכמים פעמיים בשנה, בחודשי אדר ואלול, כדי לעסוק בלימוד מסכתות אשר נקבעו מראש.
מוסד זה נקבע על ידי רב בסורא, ואילו בנהרדעא פעל מוסד חלופי ודומה ל"ירחי כלה" ושמו "שבתא דריגלא".
היה זה יום השבת במועד הרגלים שנועד לדרשות ברוב קהל, בביתו של ראש הגולה.
מקום הדרשן היה ביציע (אכסדרה), שנקרא "קלעא" או "פיתחא".
חכמים ותלמידיהם היו מצטופפים מול היציע כדי לשמוע את הדרשן.
אי אפשר לנתק בין העלייה לרגל ל"שבתא דריגלא" לבין הרצון לחלות את פניו של ראש הגולה, כפי שהדבר עולה לא פעם בהתנסחותם של אמוראים מכובדים.
הללו היו נפגשים עמו, דורשים בשלומו, חולקים לו כבוד וזוכים לעיתים בברכתו.
שמואל נפטר בשנת 257 לספירה, וזמן קצר אחר כך פקד אסון כבד את העיר נהרדעא, כאשר גדודי התדמורים פלשו לנהרדעא, ובראשם המנהיג פפא בר נצר, ועשו בעיר כבתוך שלהם.
כתוצאה מכך פרש חלק הארי של חכמי העיר ובראשם רב נחמן אל מחוץ לגבולות העיר, אך שב אליה מקץ שנים וקומם בה שוב את מוסדותיה הציבוריים והקהילתיים.
משפחתו: אביו של שמואל היה אבא בר אבא והוא מוזכר בש"ס פעמים רבות, כאשר בחלקם מוזכר בשם אבא בר אבא אבוה דשמואל.
לשמואל היה אח בשם פנחס, גם רב שמן בר אבא היה ממשפחתו של שמואל, ייתכן שהיה אחיו או דודו, ().
בנותיו נשבו על ידי שובים ובפקחותן מצאו דרך שלא להיפסל לכהונה, וקרוב משפחתם רב שמן בר אבא נצטווה על ידי רב חנינא "צא וטפל בקרובותיך".
עם זאת, בתו רחל הרתה לאחד השובים, איסור שמו, ובנם המשותף הוא רב מרי בר רחל בת שמואל, שנקרא בשם אימו, כי אינו מתייחס אחר אביו.
קודם לידתו, התגייר אביו, ושמו נקרא איסור גיורא.
שבור מלכא, הלוא הוא המלך הפרסי הססני שאפור הראשון (מלך 241–247), היה שליט סובלני אשר העניק לנתיניו מידה רבה של אוטונומיה, ובעיקר דתית.
תמונת מצב זה שיקפה את ראשית פריחתן של הקהילות היהודיות בבבל, כמו נהרדעא וסורא, ושימשה רקע להבנת מרקם היחסים בין המלך ליהודים, ובעיקר לאור המתיחויות ששררו בין הממלכה הפרסית לאימפריה הרומית.
הקשרים האישיים בין המלך לשמואל נחקקו בספרות התלמודית.
באחת המסורות מסופר כי המלך ניסה לבחון את שמואל ואת חכמתו וכי "שמואל היה משחק לפני שבור מלכא בשמונה כוסות של יין", ללמדנו על טיב היחסים הבין-אישיים.
באחד המקרים מעיד התלמוד כי "שבור מלכא" הפציר בשמואל, כמי שנתפש כחוזה חלומות ומפענחם, שיספר לו מה הוא צפוי לראות בחלומו.
שמואל גילה את אוזנו, כי יחזה המלך בבואם של הרומאים שיאכילוהו מטחינה של גרעיני-גלעיני תמרים בריחיים של זהב.
חלום זה ופשרו משקף את ניצחונותיו של מלך הפרסים מול הלגיונות הרומיים.
בנהרדעא שהה חיל מצב פרסי, ודרך נהרדעא חלפו עברו במהלך ההיסטוריה כמה יחידות צבא רומיות, כמו בתקופת טראיאנוס, ועל כן יכול להיות שהממשל הפרסי תאם באותן הזדמנויות את מערכת ההגנה על העיר מפני הפולשים הרומיים.
יש הטוענים כי קשרים אלה לצד הגישה הפרגמטית של שמואל הביאו אותו לנסח את הכלל החשוב של "דינא דמלכותא דינא", כלומר משפט המלוכה הוא המשפט.
הלכה זו נועדה לנרמל את חיי היהודים בבבל.
היא קבעה כי המשטר השולט הוא הלגיטימי והסמכותי כחוק, ועל כן יש לציית לו, לכבד אותו ומותר גם להיחשף להשפעותיו.
כתוצאה מכך המליץ שמואל לאמץ, ולפחות להיות מושפע מדיני האריסות הפרסית, מהלגיטימיות של שטרות הנחתמים בערכאות של גויים, לשלם מסים ומכסים ועוד כיוצא בזה.
כלל זה שימש נוסחה רחבה ליחסם של בני הקהילות היהודיות באירופה כלפי השלטונות בתקופת ימי הביניים.
שמואל התפרסם בעיקר בשני תחומי ידע ועיסוק: רפואה ואסטרונומיה.
לגבי שתי דיסציפלינות אלה הרבה שמואל להתקין תקנות והלכות, ויש הטוענים שאף עסק ממש ברפואה ואף ברוקחות.
ייתכן אף שערך מחקר בתחום חומרי רקיחה שמקורם מהים.
אחד ממאמריו הידועים של שמואל היה "נהירין לי שבילי דשמיא כשבילי דנהרדעא, לבר מכוכבא דשביט דלא ידענא מאי ניהו".
עצם העיסוק בעיבור השנה ובקידוש החודש דרש ידע אסטרונומי, ולכך יש אולי לצרף את העובדה שהאסטרונומיה הייתה נפוצה במיתולוגיה הבבלית.
לא בכדי התכנה שמואל בשם "ירחינאה" או "ירחינאי", לאמור – איש הירח.
לשמואל מיוחסת ברייתא חשובה בשם "ברייתא דשמואל הקטן, המחולקת לתשעה פרקים ודנה בחוכמת התכונה, כוכבי הלכת וגלגל המזלות.
אולם יש המיחסים את הברייתא לתנא שמואל הקטן שבימי רבן גמליאל.
בתלמוד מסופר רבות על מומחיותו הגדולה של שמואל ברפואה.
כך מסופר כי הוא היה רופאו האישי של רבי יהודה הנשיא.
כאשר רבי יהודה הנשיא חש בעיניו, הציע לו שמואל להניח לו מעט ממרקחת שרקח – בעיניו.
רבי יהודה הנשיא סירב להצעה זו ולהצעות אחרות של שמואל, עד שזה הציע שרבי יהודה הנשיא ישן על המיטה כשראשו על הכרית, ושמואל יניח מתחת לכרית סם מיוחד שיעבור דרך הכרית וירפא את עיניו.
כאשר הביאו לפניו שפיר הוא ידע לזהות בדיוק בן כמה ימים השפיר ומתי החל ההריון.
שמואל אף טען כי לולי הרוח הנכנסת לגופו של האדם לאחר שחתכו את ראשו מעליו וגורמת לנזק להיות בלתי הפיך, הוא היה יכול לחבר את ראשם לגופם חזרה ולהחיותם.
רבי זירא אמר בשם שמואל: "אין למדין לא מן ההלכות ולא מן ההגדות ולא מן התוספות, אלא מן התלמוד".
ואכן בעוד שסורא התבססה יותר על המשנה – התבססה נהרדעא על התלמוד, על הגמרא.
עמדה זו של שמואל נבעה מגישתו הפרגמטית לסגל הלכות שמקורם תלמודי, הקרוב יותר ליהדות הבבלית, מאשר המשנה שהייתה חלק אינטגרלי מן ההוויה הארצישראלית.
רב שם לב יותר להכיר את רוח הדין ואת הרעיון הכללי הגלום בדין הפרטי, ואילו שמואל התאמץ להוכיח, כי אין להעמיד את המשנה על פי תנא זה או אחר, אלא יש לדחות את ההשוואה, ולמצוא שוני בין פרט לפרט.
שיטתו של רב הייתה ההשוואה ושל שמואל – ההבדלה.
כמו כן רב הרחיב את ייפוי הכוח להורות ושמואל שאף לצמצם זאת.
רבי יהודה הנשיא, בחתימת המשנה, לעיתים הכריע את ההלכה במשנה באופן סתמי מבלי לנקוב בשמו של התנא היחיד שבשמו למעשה נאמרה ההלכה.
תפקידם של האמוראים היה בין השאר לחשוף של מי היא הלכה זו או שמא זו עמדת הרוב.
הערת "זו דברי ..." המופיעה בתלמוד מיוחסת רבות לעבודתו של שמואל.
לשמואל מיוחסות עשרות רבות של הוראות, פסקים ותקנות, לאורכה ולרוחבה של הספרות התלמודית.
תקנות שמואל והלכותיו היו מבוססות בדרך כלל על "משנת רבי", על ברייתות עתיקות ומימרות קדמונים.
פעמים קבע דינים מתוך שקלא וטריא הגיוני, כמו "המוציא מחברו עליו הראיה", בבחינת עמוד התווך של כל דיון משפטי מודרני, המאושש על האמירה כי כל אדם חף מפשע וחובת הוכחת האשמה מוטלת על התביעה בלבד.
שמואל פסק, שמוטב שינהגו ספק עוול מאשר עוול ודאי, היינו – קביעת היסוד החשוב של "מחמת הספק".
כמו כן קבע שמואל כי "אין הולכין בממון אחר הרוב", ומתוך כך ביטל את כוח רוב האנשים, כמכריע בשאלות כגון: למה התכוון פלוני כשקנה חפץ מסוים.
שניים החשודים על השבועה יחלוקו.
אין מזמינים אדם לדין בתשרי ובניסן, שהם ימי קצירה ובציר.
שמואל הקפיד להגן על החלשים והנזקקים כגון אלמנות ויתומים, וכך פסק כי אלמנה הבאה לגבות את כסף כתובתה מן היורשים, אין גורעים מן הסכום את עלות בגדיה שקבלה מבעלה.
הכשרת הבשר על ידי פעולת המליחה נתחדשה על ידי שמואל.
שמאניזם (Shamanism) הוא מכלול של שיטות אקסטטיות ותרפויטיות המבקשות להשיג קשר עם היקום המקביל והבלתי נראה של הרוחות, על מנת להשיג את תמיכתן בניהול עניינם של בני האדם.
שמאניזם, על סוגיו השונים, היה נפוץ בכל היבשות וברוב התרבויות .
המילה שמאן שאולה מתושבי סיביר דוברי טונגוסית ופירושה זה שיודע, זה שרואה או מכשף.
בתרבויות השונות נקרא השמאן בשמות אחרים.
בשמאניזם ממלא עולם הרוח תפקיד משמעותי בהבנת המציאות ובהפיכת החיים לנסבלים יותר.
לכל אדם יש רוח שומרת המגנה עליו בכל מהלך חייו, והאדם מסוגל לצאת למסע שמאני בו הוא פוגש את הרוח השומרת ורוחות נוספות.
על פי האמונה השמאנית רוחות אלו הן אנרגיות רוחניות הסובבות ביקום ומסייעות לבני אדם.
במסע עצמו הרוחות הללו מתגלמות בצורת בעלי חיים, צמחים, בני אדם, דמויות מיתיות ואף עצמים דוממים – הכול על פי מערכת האסוציאציות של האדם היוצא למסע.
על מנת לצאת למסע שמאני, על המוח להיות במצב הדומה לטראנס, שמושג בדרך כלל על ידי התבודדות, תיפוף חזק ומונוטוני, ולעיתים גם על ידי שימוש בחומרים משני תודעה.
במהלך המסע השמאני האדם שואל את הרוחות העוזרות שאלות, ומקבל מהן תשובות.
האדם יכול לשאול את הרוחות העוזרות שלו כל שאלה שנועדה לעזור לו בחייו (לדוגמה: "כיצד אני יכול לעזור לעצמי לרפא את עצמי ממחלה מסוימת?", "מה ההתנהגות האובססיבית שלי מנסה ללמד אותי?", "אילו צעדים עליי לקחת על מנת לרפא את הסיבה האמיתית של הדיכאון שלי?").
באמצעות מסע זה ניתן, על פי האמונה, לרפא כל בעיה, פיזית או נפשית.
במהלך המסע האדם לומד מהרוחות שלו שימוש בכוח וריפוי.
ניתן גם לצאת למסע שמאני על מנת לפגוש את רוחותיהם של אנשים חיים ולרפא את מערכת היחסים איתם.
על אף שהאנשים בחברות אלו היו בקיאים בשיטות השונות להשגת הקשר עם עולם הרוחות, היה נהוג בחלקן שישנם אחדים שהם מוכשרים לכך במיוחד.
אותם אנשים, השמאנים, נעזרו בחלומות ובטראנסים על מנת לתקשר עם עולם הרוחות, ואף לבקר בו.
השיטות היו מגוונות, וכללו נטילת חומרים הלוצינוגניים כדי להגיע לטראנס, ריקוד לקצב תיפוף חדגוני, עצימת עיניים ועוד.
מישוש או מציצת איבר נגוע.
במקרה זה, מקור הפגיעה מוחשי ועל השמאן לאתר את האובייקט ולסלקו.
לחשים שונים שאומר השמאן ופרקטיקות שונות שיש לבצען.
בתרבויות רבות ברחבי העולם פועלים שמאנים עד היום.
בנוסף לכך, בעקבות מחקרים אנתרופולוגיים במהלך המאה ה-20, הגיעו פרקטיקות שמאניות גם למערב, וכיום מתקיימים בארצות מערביות רבות (ובהן גם ישראל) קורסים שבהם לומדים התלמידים כיצד לתקשר עם הרוחות העוזרות שלהם ולבקש מהן ריפוי ועזרה.
עלייתו של השמאניזם בעשרות השנים האחרונות מכונה לעיתים נאו-שמאניזם .
בין אלו המאמינים בשמאניזם במערב רווחות דעות שונות: הגישה המקורית, על פיה האדם אכן פוגש את הרוחות העוזרות שלו, שהן חיצוניות לו, והן אכן מלמדות אותו, מרפאות אותו ומעניקות לו כוח.
בנוסף לכך קיימת במערב גישה פסיכולוגית, הנשענת על תורתו של הפסיכיאטר והפסיכואנליטיקאי הנודע קרל גוסטב יונג, שעל פיה האדם אינו יוצא למסע ב"עולם הרוחות" אלא למסע אל תוך הלא-מודע שלו עצמו (או, על פי אנשים מסוימים, אל הלא-מודע הקולקטיבי).
גם אנשים אלה, ובהם בעיקר פסיכולוגים, משתמשים בשמאניזם על מנת לעזור לאנשים, וזאת בלי להאמין כי מדובר ברוחות.
כך או כך, רבים מעידים כי השיטה עוזרת ומרפאת בין אם המשתתפים מאמינים ברוחות ובין אם לא.
תרבות השמאניזם הייתה ועודנה מוקד לעניין במחקר האתנובוטני בשל השימוש שהיא עושה בצמחים שונים.
שמאל רדיקלי, או שמאל קיצוני, הוא מונח מקובל לתיאור אידאולוגיה פוליטית שמאלית ורדיקלית הדוגלת בשינויים שורשיים ומעמיקים במבנה השלטון והחברה, במיוחד בתחומי הכלכלה, הלאומיות, התרבות, ויחסי הכוח בחברה.
כל זאת תוך כדי שאיפה לפירוק ההיררכיות ה"לא צודקות" המתקיימות מאז המהפכות הקודמות (ההגדרה של היררכיה לא צודקת משתנה ממקום למקום).
במהלך ההיסטוריה, תנועות שמאל רדיקלי באירופה ובברית המועצות היו קשורות לרוב לקומוניזם ואנרכיזם.
המונח שמאל רדיקלי כולל בתוכו קבוצות פוליטיות רבות, והוא הטרוגני למדי.
המאפיין המשותף היחיד של קבוצות אלו הוא פעולה באמונה שניתן להגיע לחברה נטולת כל סוג של דיכוי ושאיפה להגיע לחברה כזאת.
אך מעבר לכך, קשה יהיה למצוא מאפיינים אידאולוגים לקבוצות אידאולוגיות שונות.
עם זאת, כמעט כל תפיסות השמאל הרדיקלי דוחות באופן מוחלט את הקפיטליזם על גווניו .
מבחינת צורת הממשל, אין לשמאל הרדיקלי דעה חד-גונית, אך קיימת הנחה משותפת כי ניתן לקיים בעולם חברה שוויונית באופן כזה או אחר.
הדבר מתיישב עם העיקרון האידאולוגי המצדד בשינוי עמוק של הקיים, כולל החלפת צורות השלטון הקיימות.
תפיסות אנרכיסטיות וקומוניסטיות שואפות בדרכים שונות לחברה המתנהלת ללא שלטון ומדינה, בעוד שתפיסות רדיקליות אחרות מאמינות בקיום של חברה שוויונית בתוך תחומה של מדינה מסוג זה או אחר.
מבחינה מדינית וצבאית, ארגוני השמאל הרדיקלי מתנגדים בחלקם למלחמות, לסחר בנשק ומגיעים אף לתמיכה בפציפיזם.
לעומת זאת, ארגוני שמאל רדיקלי אחרים תומכים במאבק אלים (בדרגות שונות של אלימות, עד כדי אלימות קיצונית ואף שימוש בטרור) כדי להשיג את מטרותיהם.
הקבוצות המשתמשות באלימות טוענות שהאלימות שהן מפעילות היא אפסית לעומת האלימות שהממסד מפעיל.
ארגונים אלו מצהירים בדרך כלל על תמיכה בזכויות מיעוטים, מתנגדים ללאומיות, מדגישים את הנושא של זכויות אדם, ולעיתים אף תומכים במתן זכויות לבעלי חיים.
בכך, מוצאים חלק מאנשי השמאל הרדיקלי שותפים שמחזיקים באידאולוגיות כלכליות שונות או אפילו לא מחזיקים באידאולוגיה כלכלית מוצהרת כלל, כמו למשל ארגוני זכויות אדם או אפילו ארגונים העוסקים בשימור הטבע.
אנשי שמאל רדיקלי, שמעצם טבעם אינם מסכימים עם הקיים, מוצאים את עצמם לעיתים ב"קו האש" של הפגנות, מחאות ומאבקים שונים.
אידאולוגיות המזוהות עם השמאל הרדיקלי
קיימות תפיסות ואידאולוגיות שונות בשמאל הרדיקלי לגבי האופן בו יש לשנות את העולם.
קיים קונפליקט מתמיד בתוך השמאל הרדיקלי לגבי שאלת האמצעים הלגיטימיים או היעילים להשגת המטרה.
קומוניסטים למשל מקבלים את הצורך בארגון היררכי ובמדינה שמטרתה להתפרק על מנת להגיע לתיקון עולם.
אנרכיסטים לא מוכנים לקבל שום סוג של היררכיה ועל כן פועלים בקבוצות קטנות ושוויוניות, על כך יגידו קומוניסטים שזוהי שיטה לא יעילה.
זרמי השמאל הרדיקלי המובהקים ביותר הם אלו הסוציאליסטים: קומוניזם, ואנרכיזם, אך קיימות תפישות נוספות.
קומוניזם - קומוניזם היא שיטה כלכלית־חברתית המוגדרת כביטול ניצול הפועלים העובדים בידי בעלי ההון שהם בעלי אמצעי הייצור, דרך בעלות מוחלטת של החברה כולה על הנכסים השונים שלה ועל אמצעי הייצור, תוך שמירה על שוויון כלכלי וחברתי ניכר וללא קיומה של מדינה.
שלב חשוב בתהליך ההגעה אל הקומוניזם הוא קיומה של המדינה הסוציאליסטית.
גם בקומוניזם יש זרמים שונים.
ביניהם לניניזם, טרוצקיזם, מאואיזם אנרכו-קומוניזם וסטאליניזם.
על פי הקומוניזם הסטאליניסטי ניתן לפעול באופן לא מוסרי ומדכא על מנת "לטהר" את החברה האנושית מגורמים לא רצויים אשר מפריעים להתפתחות החברה למקום טוב יותר.
כיום כמעט אין תומכים בתפיסה זו וקומוניסטים ברחבי העולם מתנגדים לה נחרצות, אם כי מההיסטוריה אנו למדים כי שיטות דיכוי אלימות ואכזריות הופנו כלפי מתנגדי משטר במרבית המדינות בהם קם משטר קומוניסטי.
אנרכיזם - האנרכיסטים גורסים כי לכל מערכת חברתית היררכית תהיה השפעה שלילית הן על הפרט הנמצא תחת סמכותה והן על בעל הסמכות באותה קבוצה.
במסגרת התנגדות זו להיררכיה, האנרכיסטים מתנגדים למוסד המדינה ורובם המוחלט מתנגד גם לקפיטליזם, שבו הם רואים שיטה כלכלית המבוססת על ניצול.
קיימים סוגים שונים של אנרכיזם.
חלקם אינם מוגדרים כתפיסות שמאליות או פוליטיות, לדוגמה אנרכו-קפיטליזם או אנרכו-פרימיטיביזם.
אנרכיזם מתקיים בחברות קטנות ברחבי העולם אשר השיגו אוטונומיה מהמדינה שבה הן חיות או שפשוט אינן מכירות בה.
שנות ה-60 וה-70 היוו כר פורה להתפתחותן של מיליציות שמאלניות-רדיקליות שעסקו בטרור ובמאבק מזוין על מנת לקדם את האידאולוגיה שלהם בכוח הזרוע.
עימם נמנים ארגונים כמו FARC, הבריגדות האדומות, סיעת הצבא האדום, הצבא האדום היפני (פעיליו ביצעו את הטבח בנמל התעופה בלוד ב-1972), ארגון ה-17 בנובמבר ביוון, פעולה ישירה בצרפת, וארגונים פלסטיניים כמו החזית העממית, החזית העממית - המפקדה הכללית (ארגונו של אחמד ג'יבריל) והחזית הדמוקרטית.
בשנת 2021 החל משפט השמאל הקיצוני בדרזדן שהסתיים בשנת 2023 בהרשעה.
השמאל הרדיקלי בישראל מורכב מיחידים ומתנועות חברתיות-פוליטיות המזוהים עם רעיונות השמאל הרדיקלי העולמי כפי שהם באים לידי ביטוי במדינת ישראל.
השמאל הרדיקלי בישראל מיוצג בכנסת על ידי החזית הדמוקרטית לשלום ולשוויון (חד"ש), שעיקר מצביעיה בא מקרב הציבור הערבי, אולם, קיים בה גם מיעוט של יהודים.
השמאל הרדיקלי דוגל בשינויים עמוקים במבנה החברה, במיוחד בתחומי הלאומיות, הכלכלה, התרבות ויחסי הכוחות בחברה.
בישראל, שבה ניתן משקל רב לסכסוך הישראלי-ערבי, השמאל הרדיקלי מאופיין גם לפי דעותיו ופעולותיו בנושא זה וביחסו לציונות.
השמאל הרדיקלי בישראל מזוהה עם שלילת הציונות (אנטי ציונות או פוסט ציונות) או אי-השתייכות אליה ("א-ציונות").
חלק נכבד מפעילות השמאל הרדיקלי הוא בנושא זכויות אדם של הפלסטינים, ובדיווח והפצת מידע אודות הפרתם לכאורה בידי ישראל.
בנושא הסכסוך הישראלי-פלסטיני תומכות קבוצות השמאל הרדיקלי בסיום הכיבוש של כל השטחים שנכבשו על ידי ישראל במלחמת ששת הימים.
חלק מהארגונים תומכים בפתרון של שתי מדינות לשני עמים כפתרון מדיני, וארגונים אחרים תומכים בהפיכת ישראל למדינת כל אזרחיה או למדינה דו-לאומית.
שמאלץ הוא שומן בשר עוף או אווז המשמש לטיגון או כממרח על לחם, במטבח האשכנזי והגרמני.
במטבח היהודי של יהודי צפון-מערב ומרכז אירופה שימש השמאלץ כתחליף כשר לחמאה במתכוני בשר וכן כתחליף לשומן חזיר, שומני הבישול הנפוצים בחלקים אלו של אירופה.
באזורים אלו לא היה מקובל השימוש בשמנים צמחיים כגון שמן זית ושמן שומשום הנפוצים בארצות הים התיכון (כמו איטליה וספרד) ובמזרח התיכון.
הכנת השמאלץ כללה חיתוך שומן העוף לפיסות קטנות, התכת השומן במחבת על אש קטנה-בינונית יחד עם בצל, איסופו וסינונו דרך בד כותנה דק.
פיסות העור הצלוי והבצל המקורמל הפריכות והמושחמות הנותרות מתהליך זה נקראות גריבען.
כיוון שתהליך ההכנה מסיר את המים והחלבון מהשומן, המוצר עמיד למדי.
ניתן אף לשמר בו בשר מבושל, בדומה לקונפי הצרפתי.
בשל הארומה החזקה שלו שמאלץ משמש פעמים רבות במתכוני נזיד וצלי.
בשימוש כממרח על לחם נהוג להמליחו.
במקרים מסוימים נהוג לאכול שמאלץ מתובל בחומץ בן יין.
"שמאלץ" ביידיש הוא שומן בעלי חיים נוזלי, בפרט שומן עוף.
המילה חדרה לאנגלית באמצעות מהגרים יהודים אשכנזים בארצות הברית.
בדומה לכך, נקלטה בעברית באמצעות עולים בני תרבות זו.
באנגלית-אמריקאית ובעברית המושג שמאלץ משמש בהשאלה לתיאור קיטש.
דהיינו, סנטימנטליות מופרזת, בין השאר באמנות ובמוזיקה.
שימוש זה תועד באנגלית לראשונה בסביבות 1950.
בסלנג של יהודי מונטריאול משתמשים במושג במשמעות של כסף.
שמאעה (גם "שמאע", שם רשמי: "שערי ציון") הייתה שכונה יהודית בגיא בן הינום, אשר בחלק מבתיה שוכן היום הסינמטק של ירושלים.
היא נוסדה למרגלות בית החולים למחלות עיניים סנט ג'ון, והשתרעה בעיקר על קרקעית העמק עד מרגלות הר ציון.
שמה הרשמי של השכונה היה אמנם "שערי ציון", ואולם בציבור נודעה השכונה בעיקר בשם שמאעה (או "שמעא").
מקור השם אינו ברור כל צרכו, אולם רבים מייחסים אותו, בעקבות החוקר גוסטב דלמן, לשיבוש של שמו הצרפתי של חקל דמא, האתר ההיסטורי הנוצרי המצוי במורד העמק, כמה מאות מטרים מדרום למקומה של השכונה בעבר.
אין קשר בין שמה של השכונה לשמו של "מרכז מסחרי שמאע" שהוקם בסמוך לה בשנות העשרים של המאה ה-20 ונקרא על שם מייסדו, אליהו יוסף שמאע.
בשנת 1958 החליטה עיריית ירושלים במסגרת הענקת שמות עבריים לשכונות בירושלים, להסב את שם השכונה ל"שמעה", על שם אחיו של דוד המלך, ואולם השינוי לא נקלט בציבור.
שכונת שמאעה (שערי ציון) הוקמה בשנת 1900 בידי כ-25 משפחות מיוצאי כורדיסטן ומונסטיר ומשפחות ספרדיות נוספות, בעיקר מזרחיות, שהתגוררו לפני-כן בעיר העתיקה.
עד 1925 גדלה השכונה והתגוררו בה, בבתים דלים, כ-70 משפחות, שבהם למעלה מ-200 אנשים.
התושבים בנו בית כנסת בצמוד לאחד מהבתים, משום שהשלטונות לא הרשו להם לבנות בית כנסת נפרד.
החל מראשית שנות ה-20, ובייחוד במהלך פרעות תרפ"ט, סבלו תושבי השכונה מפגיעות חוזרות ונשנות מצד ערבים, אף על פי שעם שכניהם הקרובים במורדות הגיא היו יחסי שכנות ידידותיים.
תושבי השכונה התקשו להתארגן להגנה, ולמרות שנכללו במרחב ההגנה הירושלמית של המוסדות הלאומיים, וקיבלו סיוע ציבורי מאנשי בית"ר, ננטשה השכונה ממרבית מתושביה היהודים במהלך שנות ה-30. תחתיהם נכנסו לגור בבתים הקטנים משפחות ערביות, שקנו או שכרו את בתיהן מהתושבים היהודים, או נכנסו אליהן ללא היתר.
השכונה הייתה לשכונה מעורבת של יהודים וערבים, ונודעה כשכונת עוני.
בינואר 1939, במהלך המרד הערבי הגדול, נותרו בשכונה רק שש משפחות יהודיות, שביקשו סיוע בשמירה כדי שהשכונה לא תינטש.
אולם לאחר שאחד התושבים, מרדכי מזרחי, ששימש כמוח'תאר השכונה באותה תקופה, נרצח בפברואר 1939, נטשו התושבים היהודים האחרונים את השכונה.
בשנים הבאות הייתה השכונה לשכונה ערבית לחלוטין.
במהלך מלחמת העצמאות נכבשה השכונה שהייתה בדרך המקשרת את הר ציון לימין משה על ידי ההגנה ותושביה הערבים נמלטו.
השכונה לא אוכלסה בגלל התנגדות צה"ל שרצה להשאיר את האזור פנוי לגישה להר ציון.
בשנת 1951, אף כי הייתה חשופה לירי צלפי הלגיון הירדני התיישבו בבתיה ההרוסים כמה עשרות משפחות עולים מארצות המזרח.
בית הכנסת של השכונה בשנות ה-50 היה המבנה הגדול במורדות הר ציון, שבהווה שוכן בו המרכז העירוני למוזיקה ע"ש אלפרט.
מבנה זה שימש גם את תנועת הנוער עזרא.
בשנת 1955 תוארה השכונה במילים: "שכונת עולים הנתונים במצוקה קשה, למרגלות הר ציון" ונכלל בתוכנית המתאר של ירושלים כאזור הריסה שלא ניתן לדללו ולשקמו אלא יש להרסו כליל.
התושבים התבצרו בשכונה המסוכנת למגורים למרות ניסיונות העירייה לפנותם, ודרשו דיור חלופי.
התושבים פונו לבסוף רק אחרי 1967 והאזור הפך לאחר מספר שנים ביוזמת העירייה לגן פתוח כחלק מסובב חומות ירושלים.
השכונה נחשבת במחקר כ"אחות" לשכונות ג'ורת אל-ענב ובית יוסף והן קרויות "השכונות הנעלמות" בשל העדרן מהנוף כיום ומיעוט התיעוד והמחקר אודותיהן.
שמואל-לייבּ בְּלַנְק (או בלאנק) (ידוע לרוב כש"ל בלנק; באנגלית: Samuel Leib Blank; 20 באוקטובר 1891 – 16 באוקטובר 1962) היה מורה לעברית וסופר עברי.
שמואל-לייב בלנק נולד בדונייבצי שב (כיום באוקראינה) בגיל 18 עבר לבסרביה.
הוא עבד כמורה לעברית שעבר בין היישובים החקלאים של יהודי בסרביה.
ב-1917 החל לפרסם סיפורים מהווי יהודי היישובים האלה ומתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה.
לאחר סיפוח בסרביה לרומניה ב-1923, היגר לארצות הברית, שם לימד עברית בגראץ קולג' שבפילדלפיה.
בלנק המשיך לפרסם יצירות ספרותיות, למבוגרים ולילדים, כולל רומנים, סיפורים ומחזות לבני הנעורים.
יצירתו סבבה סביב מפעל ההתיישבות של יהודי בסרביה, שעברו מעיסוקים גלותיים אופייניים, לעיסוק בעבודת האדמה והתחברות לטבע תוך כיבוש הערבה המזרח-אירופית.
"ערבה" (ניו יורק : ההסתדרות העברית באמריקה, תרפ"ו)
"צאן" (ברלין-שרלוטנבורג ; ווילנא : א"י שטיבל : דפוס ראם, תר"ץ)
"בלילה ההוא", קומדיה לפורים, (ניו יורק ; ירושלם : שילה : דפוס ארץ ישראל, תרצ"א)
"יום הפרחים" (ניו יורק : חמו"ל, תרצ"א)
"אם הבנים" חיזיון מימי החשמונאים במערכה אחת (ניו יורק ; תל אביב : שילה : דפוס הארץ, תרצ"א)
"ילדי ירושלים", חיזיון לחנכה, (ניו יורק ; ירושלים : שילה, 1931)
"בשעת חירום", סיפורים מימי מלחמת העולם הראשונה עם הקדמה מאת מנחם ריבולוב, (פילדלפיה : הר ציון, תרצ"ב)
"מיסטר קוניס", רומן מן ההווי האמריקאי, (תל אביב : א"י שטיבל, תרצ"ד)
"מושבה", סיפור, (תל אביב : א"י שטיבל, תרצ"ו)
"אי הדמעות", סיפורים, (ניו יורק : עגן, על יד ההסתדרות העברית באמריקה, 1941)
"במערבלת החיים", סיפורים, (ניו יורק : עגן, 1954)
"על אדמת אמריקה", סיפור, (תל אביב : א' ציוני, תשי"ח)
שמאס ונחאס הוא שם הבמה של חנא שמאס ואימן נחאס, צמד סאטיריקנים וסטנדאפיסטים ערבים ישראלים.
אימן נחאס הוא יליד תרשיחא, גדל בחיפה והוא בוגר החוג למשחק באוניברסיטת חיפה.
חנא שמאס הוא יליד חיפה ובוגר החוג לקולנוע ולטלוויזיה ב"קמרה אובסקורה".
השניים נפגשו באקראי באירוע אמנותי בחיפה בשנת 2001 ומאז הם מופיעים ביחד.
המופע הראשון שלהם התחיל כתגובה לאירועי אוקטובר 2000. הצמד מוכר בסאטירה שהוא מציג על נושאים אקטואליים כמו מצב הערבים בישראל והתמודדות הפלסטינים בחיי היומיום עם הכיבוש בשטחים.
הזוג משדר תוכנית סאטירה שבועית בתחנת הרדיו "א-שמס".
כמו כן הוציאו דיסק הכולל שירים ומערכונים.
הם השתתפו בתשדירי תעמולת הבחירות של מפלגת בל"ד.
שמגלה (געז: ሽማግሌ; ברבים, אמהרית: שמגלווץ', געז ותגרית: שמגלתת) הוא מונח חבשי שמשמעותו "מבוגר", "בכיר" ו-"זקן".
באופן היסטורי ומסורתי החברה החבשית היא חברה גרונטוקרטית שבה לשמגלה חשיבות תרבותית וסוציו-פוליטית עליונה.
השמגלה הוא לא בהכרח בגיל מתקדם אלא אדם המשמש בתור מגשר, יועץ, היסטוריון והבקיא בגנאלוגיה, תרבות, חוק ודת.
השמגלה משמש גם בתור מתווך בין הממשלה לבין האדם הפשוט וכן בין אדם לחברו.
השמגלה גם מציל חיים במקרה של נקמת דם שבו הוא קובע את גובה הכופר.
גובה ("מועצת הזקנים") של חברה מקומית מורכבת מאנשים אלו.
מתוך השמגלה נבחרים הדנה (הדיינים המסורתיים).
החלטותיו של השמגלה והמועצה מקובלות על החברה עצמה ומקבלות גם על הרשויות האזרחיות והמשפטיות של המדינה.
בקרב ביתא ישראל במקומות בהם לא היו מנהיגי דת השמגלה היה זה שלקח על עצמו תפקידים דתיים אשר שייכים לתחום החברתי דוגמת נישואים.
יעל כהנא אשר ביקרה באתיופיה בשנות ה-70 של המאה ה-20 מספרת על מוסד השמגלה אצל ביתא ישראל:
בקרב התגרה והבילינים באריתריאה לשמגלה תפקיד פוליטי מובהק.
בחברות אלו השמגלה מחזיק בתואר שום ("שליט") ומהווה מעמד אצולתי.
בתקופת השלטון האתיופי על אריתריאה שמגלה רבים ישבו בבית הנבחרים בעידוד הממשל וכדי לייצג את כלל קבוצות התגרה.
שמאר פרנקלין מור הוא שחקן ודוגמן אמריקאי, המוכר בעיקר בשל תפקידו בתור מלקולם וינטרס (אנ') באופרת הסבון "צעירים חסרי מנוח" (2005-1994), לאחר מכן בשל דמותו בתור דרק מורגן (אנ') בסדרת המשטרה "מחשבות פליליות" (2017-2005), ובשל הופעתו בתור סמל דניאל "הונדו" ארלסון בסדרה "S.W.A.T" (2017–הווה).
מור נולד באוקלנד, קליפורניה, בנם של מרילין ווילסון, יועצת עסקית, ושל שרוד מור.
אביו של מור היה אפרו-אמריקאי ואמו, שנולדה בשכונת רוקסברי (אנ') בבוסטון, מסצ'וסטס, הייתה ממוצא אירי וצרפתי-קנדי.
אמו, בעלת תואר במתמטיקה, עבדה כמורה בבחריין ובדנמרק.
מור עבר איתה לדנמרק כתינוק, ולאחר מכן לבחריין כשהיה בן ארבע, שם למד בבית ספר פרטי בריטי עד גיל שבע.
סבתו היא מקוויבק סיטי, קנדה.
בחזרם לארצות הברית ב-1977, עברה המשפחה לעיר צ'יקו (אנ'), קליפורניה, שם עבדה אמו במרפאה, ולאחר מכן עברו לפאלו אלטו.
מור למד בבית הספר נואבה (אנ') בהילסבורו (אנ'), קליפורניה לפני שסיים את לימודיו בתיכון גאן (אנ') בפאלו אלטו.
מור זכה במלגת ספורט כדי ללמוד באוניברסיטת סנטה קלרה (אנ'), שם שיחק בייסבול כשחקן שדה כל ארבע השנים.
הוא סיים לימודי תואר ראשון בתקשורת עם התמחות באמנויות תיאטרון.
ב-1994 לוהק לתפקיד הצלם מלקולם וינטרס באופרת הסבון "צעירים חסרי מנוח" של רשת CBS.
הוא גילם את התפקיד במשך שמונה עונות רצופות (עד 2002), ולאחר מכן חזר לשחק בסדרה תקופה קצרה נוספת, בין 2004 ל-2005. מור היה מועמד לפרס אמי לתוכניות המשודרות בשעות היום בקטגוריית השחקן הצעיר הטוב ביותר בשנים 1996 ו-1997, ובשנת 2000 זכה בפרס שחקן המשנה הטוב ביותר.
במקביל לתפקידו ב"צעירים חסרי מנוח" הנחה בין 1999 ל-2003 את תוכנית המוזיקה "Soul Train".
כן גילם תפקידים ראשיים בסרטי הקולנוע "חמאה" (1998) ו"האחים" (2001).
ב-2002 גילם את דמותו של הבלש ג'סי ריס בסדרת הטלוויזיה "מורשת העטלף" של רשת The WB, שהתבססה על קומיקס בשם זהה, אך הסדרה ירדה מהמרקעים לאחר עונה אחת בלבד.
כמו כן שיחק תפקידי משנה בסרטים "מניעים לרצח" ו-"The Seat Filler" (2004) ובקומדיה "יומנה של שחורה מטורפת" (2005).
בשנת 2005 החל לגלם את דמותו של הפרופילאי דרק מורגן בסדרה "מחשבות פליליות" של רשת CBS.
מור הוא אחד משלושה שחקנים ששיחקו בסדרה בתפקידים ראשיים ב-11 מעונותיה, לצדם של תומאס גיבסון ומתיו גריי גובלר.
את בת זוגו של דרק מורגן בכמה עונות שיחקה רושל אייטס, ששיחקה שוב את בת זוגו בסדרה S.W.A.T.
בשנת 2016 שיחק בקומדיה הרומנטית "The Bounce Back" שם גילם את מת'יו טיילור, סופר שמואשם כשרלטן.
בשנת 2017 החל לשחק בסדרת הפשע והמשטרה "S.W.A.T" ברשת CBS, בתפקיד הסמל השני דניאל "הונדו" ארלסון ג'וניור, המוביל יחידת ימ"מ לנשק מיוחד וטקטיקה של משטרת לוס אנג'לס.
מור יצא עם כדורגלנית העבר שונה גורדון (אנ') מ-2014 עד 2015. בשנת 2018, הוא יצא עם השחקנית אנאבל אקוסטה (אנ').
ב-24 בינואר 2023, בגיל 52, נולדה לו ולבת זוגו השחקנית ג'סירי דיזון, בת בכורה בשם פרנקי מור.
מור הקים חברת בגדים קמעונאית הידועה בשם Baby Girl LLC.
רווחי החברה משמשים לסיוע במאבק בטרשת נפוצה, מחלתה של אימו של מור.
שמו של הארגון נגזר מביטוי שבו השתמש דמותו של מור, דרק מורגן בסדרה "מחשבות פליליות".
בשנת 2016, השחקן קית' טיסדל הודה באשמת גניבה לאחר שגנב יותר מ-60,000 דולר מהחברה.
טיסדל החזיר לבסוף את מלוא הסכום.
שנהסרטתפקידהערות1997Hav Plentyכריס1998חמאהפריד רולנד2001The Brothersטרי וייט2004Motivesאיימרי סימסGreenerריקי ג'ונסון2005The Seat Fillerטרנטיומנה של שחורה מטורפתאורלנדו2007Motives 2איימרי סימס2013Kill Me, Deadlyביל2014ליגת הצדק: מלחמהסייבורג / ויקטור סטוןדיבוב2015ליגת הצדק: כס אטלנטיס2016The Bounce Backמת'יו טיילורגם מפיק בפועלליגת הצדק נגד הטיטאנים הצעיריםסייבורג / ויקטור סטוןדיבוב2018מותו של סופרמן2019שלטונם של הסופרמנים2020ליגת הצדק האפל: מלחמת אפוקליפס2022סוניק – הסרט 2רנדל הנדל
שנהסדרהתפקידהערות1994–2005צעירים חסרי מנוחמלקולם וינטרס (אנ')494 פרקים
תפקיד אורח (עונות 13–12); 252 פרקים2014, 2019, 2023צעירים חסרי מנוחמלקולם וינטרס (אנ')6 פרקים2017–הווהS.W.A.T.סמל דניאל "הונדו" ארלסון ג'וניורתפקיד ראשי (7 עונות); 141 פרקים
שמאל רדיקלי בישראל (או השמאל הקיצוני בישראל) הוא כינוי ליחידים או תנועות חברתיות-פוליטיות המאופיינות ומושפעות מרעיונות ששייכים לצד השמאלי של המפה הפוליטית.
ישנם מאפיינים רבים משותפים בין השמאל הרדיקלי העולמי לבין השמאל הרדיקלי בישראל.
עם זאת ישנו קושי בהגדרה מהו רדיקלי, וגורמים שונים מסמנים את גבול הקיצון באופן שונה.
יש הטוענים שהשמאל הרדיקלי בישראל בולט בנטייתו לאנטי-ציונות.
בסיס אידאולוגי – תפיסת עולם
השמאל הרדיקלי הישראלי כולל יחידים וקבוצות.
במקרים רבים ארגונים אלו מתמודדים מול ביקורת ציבורית ואף ליוזמות חקיקתיות נגדו.
מעבר לעמותות קיים גם ייצוג מפלגתי של השמאל הרדיקלי, כיום במפלגת חד"ש היהודית-ערבית.
בניגוד לשמאל המתון, השמאל הרדיקלי עשוי להגדיר את עצמו כאנטי-ציוני, ולעיתים מעדיף את פתרון מדינת כל אזרחיה או מדינה דו-לאומית על פני פתרון שתי המדינות לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
השמאל הרדיקלי הישראלי הטרוגני בעמדותיו ועוסק במגוון של נושאים בתוך קווי המתאר האידאולוגיים של השמאל הרדיקלי בעולם, עם דגש מסוים על הסכסוך הישראלי-פלסטיני, ובמיוחד על ההשלכות של הכיבוש הישראלי על האוכלוסייה הפלסטינית ועל אופי המשטר בישראל.
תחומי עיסוק נוספים הם התאגדות עובדים, קידום רעיונות סוציאליסטיים כגון מס עושר, משבר האקלים, שיפור איכות הסביבה ועוד.
שני היבטים של השמאל הרדיקלי
ניתן למיין את השמאל הרדיקלי הישראלי על פי שני היבטים עיקריים:
לשמאל הרדיקלי משתייכים ארגוני שמאל העוסקים בפעילות רדיקלית בנושאי חברה וכלכלה, נטיות מיניות, מגדר, ואף זכויות בעלי חיים.
על קבוצות אלה ניתן למנות קומוניסטים, ובפרט טרוצקיסטים, אנרכיסטים, פמיניסטים רדיקליים ואחרים.
חלק מתנועות השמאל הרדיקלי בישראל תומך בפתרון שתי המדינות ל, וחלקן תומך בפתרון המדינה האחת.
חלקן שולל את הציונות כבסיס האידאולוגי לקיומה של מדינת ישראל ואת הגדרתה של מדינת ישראל כמדינה יהודית.
יש בהם הסוברים כי ישראל כמדינה ציונית היא בלתי-לגיטימית ולכן יש להפכה למדינת כל אזרחיה, למדינה דו-לאומית או לחלק מקונפדרציה.
יהודים וערבים כאחד שותפים בתנועות אלה.
הציונות נבחנת בשמאל הרדיקלי במונחים גלובליים, כתנועה שפתרה את "הבעיה היהודית" של אירופה אחרי השואה, בעזרתן של המעצמות (בעיקר ברית המועצות ובריטניה), באופן שהיה נוח ביותר לאותן מעצמות.
על פי אנשי השמאל הרדיקלי, הפתרון הציוני היה אסון לתושבי הארץ הפלסטינים והוביל אל הנכבה שלהם.
גופים כמו מק"י מקבלים את קיומו של עם ישראלי כלאום בעל-זכויות.
יש הרואים בו קבוצה קולוניאליסטית שאין לה זכויות קבוצתיות אלא רק זכויות אדם ואזרח.
המצדדים בתפיסה הראשונה לרוב תומכים בגישת שתי מדינות לשני עמים או במדינה דו-לאומית, שני פתרונות המכירים בזכויות הלאומיות של הישראלים (אם כי לא בהכרח של היהודים) לצד אלה של הפלסטינים.
בעלי הגישה השנייה, שהם מיעוט קטן מתוך השמאל הרדיקלי, תומכים בהקמת מדינת לאום פלסטינית דמוקרטית וחילונית.
השמאל הרדיקלי סבור שתמיכת השמאל הציוני בפתרון שתי המדינות מבוססת על רצונם של חלקים בבורגנות הישראלית בשקט, בשווקים ובכוח עבודה זול.
בשמאל הרדיקלי, לעומת זאת, התמיכה בפתרון זה אינה מתוך הזדהות עם מטרות אלה, אלא מתוך מחשבה שמצב של שקט יכול להביא לעצירת שפיכות הדמים ולפיתוח של תודעה המונית נגד כל סוגי הדיכוי.
המתנגדים לפתרון שתי המדינות מצביעים על הקשר ההדוק בין המשק הישראלי והפלסטיני ועל ההתנחלויות כמכשולים לשלום שההתגברות עליהם תהא באיחוד העמים.
סוגיה בוערת תמיד, ובעיקר בתקופות של מתקפות טרור פלסטיני בישראל (כגון האינתיפאדה השנייה), היא משמעותה והיקפה של התמיכה במאבק הפלסטיני.
חלקים בשמאל הרדיקלי דבקים בתפישה לפיה "לא אומרים לעם איך להילחם על חירותו", אך הרוב מסכים שיש לנצל את האוזן הקשבת שהוא זוכה לה בקרב הפלסטינים כדי לשכנעם לנקוט בדרכי מאבק מוסריות ויעילות בעיניו – בעיקר מאבק לא-אלים.
ישנה מחלוקת מסוימת באשר לגבולות הפעולה הנכונים.
יש מחלוקת האם הפגיעה בחיילים ובמתנחלים היא לגיטימית.
מעטים מן השמאל הרדיקלי סבורים שלפלסטינים ישנה זכות מוסרית וחוקית (לפי המשפט הבין-לאומי) לפגוע בחיילים של "צבא כיבוש", על אף שגם בקרב אלה יעילותה של האסטרטגיה הזו מוטלת בספק בשל הנחיתות הצבאית המובהקת של הפלסטינים.
אחרים כוללים בקבוצת המטרות הלגיטימיות גם מתנחלים בוגרים, בטענה שאנשים אלה בחרו לחיות בשטח כבוש ביודעין, ובכך הם משתתפים באופן פעיל בכיבוש.
ארגוני שמאל רדיקלי הביעו לא אחת התנגדות לסיכול ממוקד, משום שזהו, לטענתם, הוצאה להורג ללא משפט – כמו גם עקב העובדה, שבסיכולים אלה נפגעו גם אזרחים פלסטינים חפים-מפשע.
בדרך כלל התמקדה הפעילות במישור הפובליציסטי כדוגמת מכתב הטייסים.
עמדות לגבי נושאים אקטואליים בחברה הישראלית
רעיונות השמאל הרדיקלי בישראל חופפים לרעיונות השמאל הרדיקלי כפי שהוצגו במדינות רבות אחרות, אם כי פלגים מסוימים בשמאל הרדיקלי הישראלי מדגישים את שלילת הציונות כבסיס האידאולוגי לקיומה של מדינת ישראל ואת הגדרתה של מדינת ישראל כמדינה יהודית בכל מקרה.
בתחום המדיני-ביטחוני, גופי השמאל הרדיקלי בישראל מתנגדים לרוב פעולותיה הצבאיות של ישראל (כגון מלחמת לבנון הראשונה, הסיכולים הממוקדים, מלחמת לבנון השנייה, מבצע עופרת יצוקה, מבצע צוק איתן ועוד) ובפרט לרוב פעולות צה"ל ביהודה, שומרון ועזה, דבר שמתבטא בנוסף לביקורת רבה נגד צה"ל גם בסרבנות לשרת בשטחים.
הם תומכים גם בחשיפה מאסיבית ובין-לאומית של עוולות המבוצעות לכאורה על ידי חיילים יחידים בתוך צה"ל ומתנחלים כנגד פלסטינים.
השמאל הרדיקלי תומך בהקמת מדינת כל אזרחיה ובאזרוח מלא של פליטי מלחמה ומהגרי עבודה ומתנגדים לכל פעילות של החזרת מסתננים לארצם.
מבחינה כלכלית-חברתית, חלקם תומכים בצורות קצה של סוציאליזם ובפרט קומוניזם (זאת בניגוד לשמאל המתון, התומך בצורות מודרניות וממוקדות יותר של סוציאליזם כמו סוציאל-דמוקרטיה), וכן חלקם תומכים באנרכיזם.
לפי מכון המחקר NGO Monitor, חלק מארגוני השמאל הרדיקלי נתמכים כלכלית על ידי האיחוד האירופי וממשלות אירופאיות.
נושא התמיכה הזרה עומד במוקד פולמוס ציבורי בישראל, הכולל גם ניסיונות לפקח על תמיכה זו בחקיקה, כגון המאמץ לחקיקת "חוק העמותות".
דרכי הפעולה העיקריות הנפוצות בקרב השמאל הרדיקלי הישראלי הן הפגנות, בהן גם הפגנות בלתי חוקיות בשטחי הרשות הפלסטינית, והפצת מידע ועמדות במרכזים אורבניים ובאינטרנט.
הפגנות השמאל הרדיקלי בישראל נעות בין משמרות מחאה קטנות, לבין עצרות המוניות.
להפגנות בשטחים ישנה דינמיקה אחרת, בעיקר כאשר הן נערכות יחד עם פלסטינים.
הפגנות אלה נערכות ללא רישיון וכוחות הביטחון נוהגים להכריז על המקומות בהם נערכות הפגנות כעל שטח צבאי סגור ולשלוח אליהן כוחות צבא ומג"ב.
בכמה מהפעמים אף הושלכו רימוני גז ובקבוקי תבערה ולעיתים, בייחוד בהפגנות נגד גדר ההפרדה, נעשו גם ניסיונות לחבל ברכוש ותשתיות צבאיות ובפרט בגדר עצמה.
כוחות הביטחון הישראלים נוהגים לפזר הפגנות אלו באמצעות מעצרים ואמצעים לפיזור הפגנות: גז מדמיע, רימוני הלם, מכות ואף כדורי גומי.
כאשר ישנם ישראלים או פעילים בין-לאומיים בשטח, השימוש באש חיה נדיר מאוד (למשל במקרה של גיל נעמתי).
פעילים פוליטיים מן השמאל הרדיקלי טוענים שהצבא משתמש לעיתים ברימוני גז מדמיע על מנת לפגוע במפגינים עצמם ולא על מנת להרתיעם.
השמאל הרדיקלי עוסק בהפצת מידע ותעמולה בציבור הישראלי, ובפרסום נתונים ומאמרי דעה על המתרחש ביהודה ושומרון ובחברה בישראל, לרוב תוך מתיחת ביקורת על מדיניותן של ממשלות ישראל ועל גופי שלטון כגון צה"ל, בג"ץ ואחרים.
בנוסף לניסיונות להגיע אל התקשורת הממוסדת באמצעות מאמרים, מכתבים, עצומות ומודעות, נפוצה גם פניה ישירה אל הציבור באמצעות כרוזים, כרזות, גרפיטי, אתרי אינטרנט (למשל "מגזין הכיבוש" שהוקם בשנת 2004 על ידי ויקטוריה בוך), פנזינים ועוד.
קיימים גם ארגונים שעיקר עיסוקם הוא הפצת מידע והעלאת המודעות לסוגיות שמעסיקות את השמאל הרדיקלי, כמו אינדימדיה ישראל, סלון מזל, המרכז לאינפורמציה אלטרנטיבית וזוכרות.
השמאל הרדיקלי רואה בצה"ל ארגון אשר נועד להנציח את הכיבוש הישראלי ביהודה ושומרון וברצועת עזה וכן ארגון לא מוסרי בשל פעולותיו נגד הפלסטינים.
לכן גורמים בשמאל הרדיקלי תומכים בסרבנות.
סירוב לבצע פקודות מסוימות, כגון לאייש מחסום או לבצע סיכול ממוקד.
סירוב לשרת בשטחים הפלסטיניים הכבושים, מאחר שלטענתם הפעילות בשטחים היא דיכוי הפלסטינים.
סירוב להתגייס או לשרת בצה"ל בכלל, אם עקב פציפיזם ואם בגלל התנגדות למדיניות ישראל ופעולות צה"ל בשטחים.
עם תנועות הסרבנות הוותיקות נמנית "יש גבול", שדגלה בסירוב לשרת בלבנון ואף השתתפה בהגשת תביעות כנגד קציני צה"ל מחוץ לישראל.
במהלך האינתיפאדה השנייה התארגנו מספר קבוצות פעילי שמאל שהצהירו על סירוב לשרת בשטחים, סירוב לבצע פקודות מסוימות וסירוב להתגייס לצה"ל, בהן: "אומץ לסרב", מכתב הטייסים ומספר סרבני גיוס.
התנועה "פרופיל חדש" מספקת סיוע לסרבנים ולנערים הרוצים להימנע מגיוס, ופועלת "לאזרוח החברה בישראל".
פעילות השמאל הרדיקלי מחוץ לישראל
מקצת מארגוני השמאל הרדיקלי מחוץ לישראל כוללים ישראלים ומקדמים סוגים שונים של חרם על ישראל במטרה להפעיל עליה לחץ בשל פעילותה בשטחים.
"גוש שלום" קורא לחרם על ההתנחלויות ותוצרתן.
קואליציית נשים לשלום מצטרפת לקריאת ה-BDS להחרים את ישראל, להפעיל עליה סנקציות בין-לאומיות, למשוך השקעות ממנה ולהימנע משיתוף פעולה כלכלי עם המדינה.
"הוועד הישראלי נגד הריסת בתים" מרכז את החרם במאבק נגד חברת קטרפילר, ענקית הצמ"ה המספקת דחפורי D9 לישראל.
קיימים בארץ מרצים המזוהים עם השמאל הרדיקלי וקוראים למוסדות אקדמיים להטיל חרם אקדמי ואף חרם כלכלי על ישראל.
הבולטים בחוג מרצים אלה הם טניה ריינהרט, ג'ף הלפר, ניב גורדון ואילן פפה.
פפה גרם בשנת 2005 להטלת חרם בבריטניה על אוניברסיטת בר-אילן ועל אוניברסיטת חיפה.
בנוסף לקריאות להחרמות, מרבים אלה לכתוב מאמרים נגד ישראל ולעודד פעילות נגדה בקמפוסים בחו"ל, וכן מרבים להאשימה בפשעי מלחמה ומעשי זוועות כנגד הפלסטינים.
כך למשל, מרצה אחד אף האשים את ישראל בביצוע רצח עם כנגד הפלסטינים.
חלקם תומכים במימוש זכות השיבה.
ישנם מספר מבקרים חריפים של פעילות זו בישראל ומחוצה לה, בהם הליגה נגד השמצה והעמותה לאחריות ארגונים לא ממשלתיים ואישים כגון אלן דרשוביץ ודניאל פייפס (ממייסדי Campus Watch, המוקדש למעקב אחרי פעילות זו בקמפוסים בארצות הברית).
השמאל הרדיקלי פעיל בגדה המערבית בתיאום עם הפלסטינים.
פעילות זו כוללת הפגנות משותפות, הגנה מפני אלימות מתנחלים באמצעות השתתפות במסיק, ליווי רועים המותקפים תדיר בידי נערי גבעות ונוכחת מגינה ביישובים פלסטינים הנתונים לאיומי אלימות.
פעילים משתתפים בפעילויות מחאה נגד פעולותיה של ישראל.
כמו כן, נעשות פעולות שמטרתן הפצת מידע בישראל ובעולם אודות הפעולות שישראל מבצעת בשטחים.
נשות מחסום Watch עוקבות אחרי פעילות חיילי צה"ל במחסומים ומפרסמות באתרן דו"חות בעברית ובאנגלית.
בשנים 2003 ו-2004 פעילי שמאל רדיקלי הרבו לבקר את יאסר ערפאת במוקטעה, בעיקר אורי אבנרי ואנשי "גוש שלום" ולעיתים פעילים ממפלגות חד"ש ומרצ.