tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ג'ון דומן טרנר היה צייר בריטי חירש וחבר בקבוצת קמדן טאון.
טרנר, שנולד בבריקסטון בלונדון, קיבל הכשרה אמנותית בהתכתבות עם ספנסר גור בזמן שעבד כפקיד אצל סוכן בורסה.
התכתבות זו עדיין קיימת, ושימשה אמנים נוספים כמו הסופרת הבריטית אסתר פרויד ברומן שלה "בית הים".
טרנר הציג שתים עשרה יצירות עם קבוצת קמדן טאון בשלוש תערוכות בשנים 1911–1912.
במהלך חייו המאוחרים המשיך טרנר לצייר ארבע מגילות ייחודיות כולל "מגילת וולברסוויק" (Walberswick) "תיעוד ציורי דיורמי של כפר סאפוק", באורך 40 מטר, בו פירט את כל המגורים בכפר סאפוק.
אחריה צייר את מגילת טריניטי, דיוקן של קרקס נודד, אותו ניתן לראות במלון סוואן, בסאות'וולד.
הוא נפטר מדלקת ריאות בביתו ב־Streatham ב־3 בינואר 1938.
תערוכה גדולה של עבודותיו הוצגה באוניברסיטת האל ובגלריה מייקל פרקין בשנת 1997.
בתחילת שנות התשעים, גלריית האמנות של סאות'המפטון רכשה דוגמה ליצירתו של ג'ון דומן טרנר שכותרתה The Joy Wheel Mitcham.
מדי שנה הגיע היריד למיצ'אם קומון ושנים ספורות לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה צייר אותו ג'ון דומן טרנר בצבעי מים.
ג'ון דאגלס ווּדווֹרד היה צייר אמריקאי, שיצר מאות ציורים של נופי ארצות הברית, אירופה, ארץ ישראל ומצרים.
וודוורד נולד במדינת וירג'יניה וגדל בקנטאקי.
ב-1861 החל בלימודי אמנות בסינסינטי, אוהיו.
ב-1863 נמלטה משפחתו לקנדה מאֵימי מלחמת האזרחים האמריקאית, וודוורד הצעיר עבר לעיר ניו יורק שם למד במכללת קופר יוניון ובאקדמיה הלאומית לעיצוב .
וודוורד שאף לצייר נופים בצבעי שמן ובצבעי מים, אך את מחייתו מצא באיור ספרים וכתבי עת.
ב-1871 נשלח מטעם השבועון Hearth and Home לצייר ממראות מדינות הדרום.
ב-1872–1873 נסע ברחבי ארצות הברית כמאייר הראשי בסדרת "אמריקה הציורית" של הוצאת 'אַפְּלְטוֹן' .
האיורים הופיעו בתחילה לצד מאמרים בכתב העת של חברת 'אפלטון' ואחרי כן בספרי הסדרה.
ההדפסים, על פי רוב חיתוכי עץ, התבססו על אקוורלים ועל רישומים שביצע וודוורד באתרים השונים.
סדרת "אמריקה הציורית" זכתה להצלחה מסחרית אדירה והשפיעה מאוד על הגידול בתיירות הפנים בארצות הברית ועל התנועות לשמירת הטבע.
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-19 פגש וודוורד את הצייר יליד אנגליה הארי פֶֿן, שאף הוא הפיק ציורים בשביל סדרת "אמריקה הציורית", אם כי ממחוזות אחרים מאלה שבהם פעל וודוורד.
הידידות שנרקמה ביניהם נמשכה עד מותו של פֶֿן ב-1913. השניים נשלחו לארצות אירופה לצורך הכנת ציורים לסדרת "אירופה הציורית" , שראתה אור בשנים 1875–1879, גם היא בהוצאת 'אפלטון'.
ציוריו של וודוורד הופיעו בכרכים השני והשלישי שהוקדשו למזרח אירופה ולארצות סקנדינביה.
לקראת הפקת סדרת "ארץ ישראל הציורית", שתראה אור בשנים 1881–1884, ערכו השניים יחד מסעות לארץ ישראל, לסוריה ולמצרים בעונות החורף 1877–1878 ו-1878–1879. הרישומים והציורים שיצרו בשטח שועתקו לתחריטי עץ ומתכת.
שמותיהם של הציירים לא נזכרו בספרי הסִדרה אלא במשפט קצר בדפי ההקדמה – "האיורים מדברים בעד עצמם", אבל חתימותיהם בראשי תיבות מופיעים פעמים רבות בשולי הציורים.
חוויותיו של וודוורד במסעותיו תועדו במכתבים השבועיים ששיגר לאשתו ולאימו.
החוקרת האמריקאית סו רייני (Sue Rainey) מציינת שמכתביו מארץ ישראל, ממצרים ומסוריה מגלים כי במקרים רבים היו חוויותיהם הממשיות במקום נעימות הרבה פחות מאשר האיורים שיצרו, ובכך מזכירים את הערותיו החריפות של מארק טוויין במסעו לארץ ישראל כעשור לפני וודוורד, לפיהן "מיטב יופיים של נופי המזרח נשאר רק בתחריטי הפלדה".
וודוורד שב לארצות הברית בסוף הקיץ של 1879 וחי בביתו שבניו ג'רזי, שממנו קל היה להגיע ברכבת ובמעבורת למשרדיה של חברת 'אפלטון' בניו-יורק וללוות את עיבוד עבודותיו לדפוס.
ההכנסות מהתמלוגים שהניבו ציוריו בספרים ובכתבי העת העניקו לוודוורד פנאי לציורי נוף צבעוניים, כאשר אהב.
הוא העדיף ציורים באוויר החופשי שפירשו את השפעתם החולפת של מזג האוויר וחילופי העונות, ובהמשך דרכו, בניגוד לעמיתו הארי פן, לא נשען על נושאים מתוך רשימותיו וזכרונותיו.
ב-1883 עבר עם אשתו לצרפת – לפריז ולפונט אוון, וב-1884 חזר לניו יורק והמשיך ליצור איורים לספרי שירה ולכתבי עת.
במות אביו ב-1894 נפלה לידיו ירושה נכבדה וכך יכול היה להקדיש את כל כולו לציור.
בשנים 1898–1901 שהה עם אשתו באיטליה ובשווייץ.
ב-1905 השתקעו בניו רושל שבמדינת ניו יורק, בה פרחה מושבת אמנים.
וודוורד המשיך ליצור ציורים לתערוכות ולמכירה עד מותו ב-5 ביוני 1924. אשתו, מריה לואיז וודוורד, שמרה על רבים מציורי ההכנה שביצע לצורך שעתוקם בתחריטים ומסרה אותם למרכז הכנסייה האפיסקופלית באורקני ספרינגס בווירג'יניה.
מכתביו של וודוורד אצורים בארכיון המדינה בריצ'מונד.
ג'ון דויל היה קריקטוריסט וצייר פוליטי בריטי.
הוא היה בנו הבכור של סוחר משי בדבלין, והגיע ממשפחה קתולית שבמאה ה-17 קיבלו אחוזות נרחבות, וסמל אצולה משלהם, אך סבלו בגלל דתם ומאז נשלל תוארם.
בצעירותו למד לצייר נופים אצל גספר גבריאלי ודיוקנאות מינאטוריות בבית הספר לציור של החברה המלכותית בדבלין אצל ג'ון קומרפילד.
הוא זכה במדליית זהב בשנת 1805.
הוא הוזמן לצייר דיוקנאות רכיבה על סוסים של המשנה למלך באירלנד, ובשנת 1822 הפיק שישה הדפסים שכותרתם "חיי סוס המירוץ".
באותה שנה עבר ללונדון עם אשתו מריאנה קונאן.
ציור מאותה העת הביא לו הכרה כשהוצג באקדמיה המלכותית בשנת 1825.
מריאנה נפטרה בשנת 1832, כשילדה את ילדם השביעי.
דויל המשיך להציג מיניאטורות עד 1835, ועד אז חווה הצלחה רבה יותר עם התמונות המצוירות שלו, שהודפסו באמצעות ליתוגרפיה, החל בשנת 1827. תמונות אלה הוצאו אחת לחודש במהלך ישיבות הפרלמנט, והופעתם נמשכה במשך עשרים ושניים שנים.
הקריקטורות שצייר היו בעלות דמיון נאמן למצויריו, עם מעט הגזמה, בהומור סרקסטי, לרוב רומזות למחזות פופולריים.
הקריקטורות נחתמו באותיות H B.
עד 1840 הוא הצליח מספיק כדי להרשות לעצמו לקנות בית מפואר בהייד פארק, ועבר כמו דייוויד ווילקי, וולטר סקוט, סמואל טיילור קולרידג', צ'ארלס דיקנס, תומאס מקולאי, וסמיואל רוג'רס - אבל זהותו האמיתית נותרה סוד שמור היטב עד שגילה זאת בשנת 1843 במכתב בן שבעה עשר עמודים לסר רוברט פיל.
בשנות ה-40 של המאה ה-19, היה בשיא הפופולריות שלו.
הדפסים של HB התפרסמו ב"טיימס" ועל ידי המו"ל מקלין, אבל המוניטין שלו דעך.
הדפסיו המאוחרים היו עדינים בהומור ומצוירים בסגנון רך ולא ברור.
כשנפטר בשנת 1868, ההספד שלו בכתב העת "ארט ז'ורנל" לא הופיע אלא רק שלושה חודשים לאחר מותו, ומכירה לאחר מותו של ציוריו אצל "כריסטי" בשנת 1882 בוטלה מחוסר קונים.
עם זאת, הוא נחשב למייסד בית הספר לקריקטוריסטים בריטיים המיוצגים על ידי ג'ון ליץ ג'ון טניאל ובנו ריצ'רד דויל, אשר ביסס את הסגנון שהתפרסם במגזין פאנץ'.
במוזיאון הבריטי קיימים מעל 900 מציוריו.
הוא נפטר 2 בינואר 1868, ונקבר בבית העלמין וסט נורווד.
בניו כללו את המאייר ג'יימס ויליאם אדמונד דויל (1822–1892); הצייר, המאייר והקריקטוריסט ריצ'רד דויל (1824–1883); הנרי אדוארד דויל, (1827–1892) שהפך למנהל הגלריה הלאומית של אירלנד; והצייר צ'ארלס אלטמונט דויל (1832–1893), דרכו היה סבו של סר ארתור קונאן דויל, הסופר והיוצר של שרלוק הולמס.
ג'והאנס הילדברנד "ג'ון" דה וולף (בהולנדית: Johannes Hildebrand "John" de Wolf; נולד ב-10 בדצמבר 1962 בסחידם שבהולנד) הוא כדורגלן עבר הולנדי ומאמן בהווה, המשמש כעוזר מאמן בקבוצת פיינורד מליגת העל ההולנדית.
דה וולף החל את הקריירה המקצוענית שלו בספרטה רוטרדם, וערך את הופעת הבכורה שלו במועדון בשנת 1983. לאחר שתי עונות בקבוצה, הוא עזב לחרונינגן, בה המשיך להרשים וקיבל את הזימון הראשון שלו לנבחרת הולנד בשנת 1987.
בשנת 1989 הוא עבר לפיינורד, ולאחר עונה ראשונה בה היה מחוץ לסגל הקבוצה הראשונה, הוא מצא את מקומו בקבוצה וזכה עמה באליפות הולנד בעונת .
במהלך העונות שלו במועדון ערך שלוש הופעות נוספות במדי נבחרת הולנד, ועם הקבוצה הוא הגיע עד לשלב חצי הגמר של גביע אירופה למחזיקות גביע לעונת , בו הפסידה פיינורד למונקו בשל שערי חוץ.
בחודש דצמבר 1994 עבר לוולברהמפטון וונדררס מהליגה הראשונה של הפוטבול ליג, הליגה השנייה בחשיבותה באנגליה, תמורת 600 אלף לירה שטרלינג.
תוך זמן קצר מינה אותו המאמן גרהאם טיילור לקפטן, הקבוצה, ויחד עם הקבוצה הוא הגיע לשלב רבע הגמר של גביע הפוטבול ליג, כשכזכור במיוחד משחק בו הבקיע שלושער מעמדת הבלם במשחק נגד פורט וייל.
אמנם, הוא סבל מפציעת ברך שהשביתה אותו ממשחקי ההעפלה לפרמייר ליג, בהם הקבוצה הפסידה לבולטון וונדררס.
בעונה העוקבת החמיץ דה וולף את רוב משחקי הקבוצה, שסיימה במקום ה-20 בליגה.
הוא הסתכסך עם המאמן החדש מארק מקגי שניסה להעביר אותו לקבוצת המילואים של המועדון, וטען כי אין זה ראוי ששחקן מנוסה כמוהו שלא נפצע ישחק בקבוצת המילואים.
הוא עזב את המועדון זמן קצר לאחר מכן, וחזר למולדתו כשחתם בפנלו מליגת המשנה ההולנדית.
לאחר עונה אחת בפנלו, הוא עזב את המדינה פעם נוספת, והצטרף להפועל אשקלון מהליגה הבכירה בישראל.
הוא התקשה לקבל דקות משחק במדי המועדון וערך שלוש הופעות ליגה בלבד, כשבמשחקו האחרון אף הבקיע שער עצמי.
הוא חזר במהרה להולנד וחתם בהלמונד ספורט מליגת המשנה ההולנדית.
היו לו יחסים מתוחים עם המועדון, ושני הצדדים הגיעו להסכמה הדדית להתיר את חוזהו במועדון במהלך עונתו השנייה במועדון.
הוא סיים את העונה כמאמן-שחקן בקבוצה החובבנית צווארט-ויט '28.
ב-16 בדצמבר 1987 ערך דה וולף את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הולנד, כשנכנס כמחליף בניצחון 3-0 על נבחרת יוון במסגרת מוקדמות יורו 1988. לאחר הופעה זו, לא שיחק במדי הנבחרת במשך חמש שנים.
הוא חזר לשחק בנבחרת תחת המאמן דיק אדבוקאט, וערך חמש הופעות נוספות במדי הנבחרת בין השנים 1993–1994.
ב-24 במרץ 1993 הוא הבקיע צמד שערים בניצחון 6-0 על נבחרת סן מרינו במסגרת מוקדמות מונדיאל 1994. הוא נכלל בסגל הנבחרת לטורניר מונדיאל 1994, אך לא זכה לשחק בטורניר.
ב-1 ביוני 1994 הוא ערך את הופעתו האחרונה במדי הנבחרת, בניצחון 7-1 על נבחרת הונגריה במשחק ידידות.
דה וולף אימן קבוצות בליגות הנמוכות בהולנד ובטורקיה.
בין השנים 2013–2014 שימש כעוזר מאמן בספרטה רוטרדם.
בשנת 2019 החל לשמש כעוזר מאמן בפיינורד מליגת העל ההולנדית.
ג'ון דאגמן הוא חוקר בתחום הראייה הממוחשבת באוניברסיטת קיימברידג'.
דאגמן נולד לאם שוודית ולאב לטבי.
סיים דוקטורט באוניברסיטת הרווארד ולאחר מכן לימד באוניברסיטה.
הצטרף לסגל קיימברידג' שם לימד ראייה ממוחשבת ותורת האינפורמציה.
ב-1991 פיתח את האלגוריתם לזיהוי קשתית (שנרשם כפטנט), אשר הופץ לראשונה בסוף שנות התשעים, המזהה בני אדם באופן אוטומטי ובזמן אמת על ידי קידוד מבנה קשתית העין שלהם ממרחק מסוים.
דאגמן פרסם את מאמריו הראשונים בנושא וביצע הדגמה חיה.
לרעיון מאחורי ההמצאה יש היסטוריה ארוכה והיום יש מדענים רבים התורמים בתחום זה.
דאגמן זכה בפרס מטעם הקרן הלאומית למדע של ארצות הברית.
ג'ון דאנקן היה צייר סימבוליסט סקוטי.
חלק ניכר מעבודותיו, מלבד דיוקנאות, תיארו אגדות ארתוריאניות, פולקלור קלטי ונושאים מיתולוגיים אחרים.
דאנקן נולד באזור היל-טאון של דנדי ב-19 ביולי 1866, בנו של קצב ומגדל בקר.
ג'ון, לא התעניין בעסק המשפחתי והעדיף את האמנות החזותית.
עד גיל 15 הוא הגיש קריקטורות למגזין המקומי "נורת' וויזארד" ולאחר מכן התקבל כעוזר במחלקת האמנות של העיתון "דנדי אדויטייזר".
באותו זמן הוא גם היה תלמיד בבית הספר לאמנות בדנדי.
בשנים 1887–1888 עבד בלונדון כמאייר מסחרי, ולאחר מכן נסע לאירופה כדי ללמוד באקדמיה של אנטוורפן בהדרכת צ'ארלס ורלט ובאקדמיה לאמנות של דיסלדורף.
ב-1889 חזר דאנקן לדנדי והציג בגלריות האמנות של ויקטוריה ואלברט.
בשנה שלאחר מכן הוא הפך לאחד מהחברים המייסדים של האגודה לאמנויות גרפיות של דנדי (אגודת האמנות של דנדי).
רוב הכנסותיו בתקופה זו הגיעו מעבודות דיוקן, כולל סוחר היוטה ג'ון ל.
ב-1892 עבר דאנקן לאדינבורו כדי לעבוד עם הסוציולוג, הבוטנאי והאורבניסט פטריק גדס, שאותו פגש בדנדי.
כחלק מתנועת התחייה הקלטית, דאנקן צייר ציורי קיר עבור אולמות המגורים בגן רמזי.
הוא גם הפך לאמן הראשי של המגזין "אברגרין" של גדס 1895–1897. המגזין הציג גם עבודות של האמנית נל בקסטר והאמן רוברט ברנס.
בין יתר הנושאים, דאנקן תיאר את בכחוס וסילנוס בסצנה מיתית.
דאנקן שימש גם כמנהל בית הספר לאמנות "אולד אדינבורו" של גדס.
בשנת 1897 דאנקן חזר לדנדי והציג ציורים קלטיים וסמליים באיגוד האמנויות הגרפי, וגם באקדמיה הסקוטית המלכותית ובמכון המלכותי של גלאזגו.
הוא המשיך ללמד אמנות ועיצוב, בדנדי YMCA, באוניברסיטה ובית הספר לאמנות במכון הטכני של דנדי.
הוא גם יצר את קולקטיב העיצוב הראשון של דנדי על ידי איסוף קבוצה של כישרונות צעירים שיצרו והציגו יצירות אמנות דקורטיביות ועיצוב עבור האגודה לאמנויות גרפיות, כולל נל בקסטר, רוזה בקסטר, אליזבת ברט ואחותו של דאנקן ג'סי ווסטברוק.
הודות להשפעתו של פטריק גדס, בשנת 1900 מונה דאנקן כפרופסור במכון בשיקגו שנוסד על ידי פרנסיס ווילנד פרקר.
הוא לא היה מאושר בשיקגו, ולאחר מותו של פארקר ב-1902 חזר דאנקן לסקוטלנד והתיישב באדינבורו, שם יחיה עד סוף ימיו.
ג'ון דאנקן פרגוסון היה אמן ופסל סקוטי, שנחשב לאחד האמנים המרכזיים של קבוצת הצבעוניים הסקוטים.
פרגוסון נולד בליית', אדינבורו, הראשון מבין ארבעה ילדים.
אף שהתאמן לזמן קצר כמנתח ימי, פרגוסון הבין עד מהרה שיעודו הוא ציור והוא נרשם לבית ספר לאמנות שבסיסו באדינבורו.
עם זאת, הוא התאכזב במהירות מסגנון ההוראה הנוקשה, ובחר ללמד את עצמו לצייר.
לשם כך החל לנסוע למרוקו, ספרד וצרפת, שם התוודע לאמנים נוספים.
ביניהם היה סמואל פפלו, עוד אחד מקבוצת האמנים שלימים יזוהה באסכולה הסקוטית.
ב-1898 יצא פרגוסון למסע הראשון שלו לפריז כדי ללמוד בלובר.
הוא הושפע מאוד מהציורים האימפרסיוניסטיים והיו להם השפעה חשובה על סגנונו המתפתח.
מאוחר יותר הוא הושפע גם מהפוביזם והעקרונות הפאוביסטים של שימוש בצבע, אלה יהפכו למאפיין חזק באמנות שלו.
בהקדמה לתערוכת הזיכרון של פרגוסון משנת 1961, נכתב: "האמנות שלו היא ביטוי עמוק וטהור לאהבתו העצומה לחיים.
ניחן בתחושה פלסטית נדירה, כמעט פיסולית באיכותה.
הוא הצטרף אליה ליצירה יוצאת דופן.
חוש צבע, צבעים גלויים, מצלצלים, עשירים ומפוארים בעצם החומר שלהם."
פרגוסון הפך לחלק מהצמיחה העצומה בעולם האמנותי שבפריז.
העיר הייתה ביתו בראשית המאה העשרים.
שם הוא התערב עם אמנים כמו אנרי מאטיס ופיקאסו בבתי הקפה שהעיר הייתה ידועה בהם.
בנוסף, הוא וחברו סמואל פפלו ציירו באופן קבוע בעיר וגם במקומות אחרים לאורך החוף בין השנים 9–1904. בתקופה זו הוא החל את מערכת היחסים שלו עם המאיירת האמריקאית אן אסטל רייס (1879–1959), אותה עודד להתחיל לצייר.
היא נשלחה לפריז כדי לספק רישומים למאמרים על מפגשי תיאטרון, בלט, ואופרה שפורסמו במגזין הצפון אמריקאי והיא מופיעה ברבים מהבדים של פרגוסון.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, נחשב פרגוסון כאמן הציור הבריטי המודרני.
אולם בשנות המלחמה הוא יצר מעט מבחינה אמנותית ורק לקראת סוף המלחמה חזר ליצירתו.
בשנות ה-20 התמקם פרגוסון בסטודיו בלונדון.
פרגוסון הציג תערוכה של מועדון האומנים בעיר, באפריל 1939.
בשנת 1940 ייסד פרגוסון את מועדון האמנות החדש, שמתוכו יצאה קבוצת הציירים הסקוטית החדשה שהוא היה הנשיא הראשון שלה.
ב-1943 פרסם את ספרו על "ציור סקוטי מודרני".
במותו העבירה אלמנתו, מרגרט מוריס, ארבעה עשר מציוריו לאוניברסיטת סטירלינג עם הקמתה ב-1968.
עבודתו נותרה פופולרית, ובשנת 1992 נוסדה בפרת' גלריה קבועה, "גלריית פרגוסון", כדי לשכן אותה.
ג'ון סקוט דוארטה הוא פוליטיקאי, איש עסקים וחקלאי אמריקאי.
דוארטה כיהן כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוז ה-13 של קליפורניה מאז 2023 מטעם המפלגה הרפובליקנית.
דוארטה נולד ב-9 בספטמבר 1966 במודסטו, קליפורניה, לג'ים ואניטה דוארטה.
דוארטה סיים את לימודיו בבית הספר לעסקים באוניברסיטת הפסיפיק עם תואר MBA ותואר ראשון מאוניברסיטת המדינה של סן דייגו ב-1989.
ב-1989 החל דוארטה את הקריירה שלו כסגן נשיא למכירות ב-Duarte Trees & Vines, שהוקמה על ידי הוריו ב-1988. ב-2007 הוא הפך למנכ"ל ולנשיא החברה.
בשנת 2017, דוארטה חויב לשלם קנס ממשלתי בסך 2.8 מיליון דולר לאחר שחיל ההנדסה של צבא ארצות הברית טען כי הוא הפר את חוק המים הנקיים בכך שחרש שדה כדי לשתול חיטה על רכושו במחוז טהמה.
ב-9 במרץ 2022 השיק דוארטה קמפיין על מנת לייצג את מחוז הקונגרס ה-13 של קליפורניה לאחר שמחזור החלוקה מחדש של ארצות הברית ב-2020 יצר מחוז חדש המבוסס בעמק המרכזי.
הוא וחבר האספה של מדינת קליפורניה אדם גריי עלו לשלב הבחירות הכלליות.
הוא ניצח את גריי בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית ב-2022 עם 50.2% מהקולות.
הוא הוכרז כמנצח ב-3 בדצמבר 2022, כמעט חודש לאחר הבחירות.
הוא הושבע לתפקידו ב-3 בינואר 2023. הוא תמך בקווין מקארתי כיו"ר בית הנבחרים של ארצות הברית.
דוארטה חבר בוועדת החקלאות, הוועדה למשאבי הטבע ובוועדת תחבורה ותשתיות.
בהתאם לתוצאות הבחירות שנערכו בבית הנבחרים בשנת 2024 יכהן במקומו אדם גריי.
אדמירל הצי סר ג'ון מייקל דה רובק, הברון הראשון, GCB, GCMG, GCVO היה קצין בצי המלכותי.
בשנים הראשונות של המאה ה-20 שירת כאדמירל של סיורים, ופיקד על ארבע שייטות של משחתות.
דה רובק פיקד על הכוח הימי של מדינות ההסכמה בדרדנלים במהלך מלחמת העולם הראשונה.
המערכה שלו לפרוץ את המצרים, שהושקה ב-18 במרץ 1915, כמעט הצליחה, שכן התחמושת הטורקית הקרקעית כמעט אזלה.
עם זאת, מוקשים שהונחו במצרים הובילו לאובדן של שלוש אוניות מערכה של מדינות ההסכמה.
לאחר המלחמה הפך דה רובק למפקד העליון של צי הים התיכון ולנציב העליון הבריטי בטורקיה, ולאחר מכן למפקד העליון של הצי האטלנטי.
הוא הועלה לדרגת קפטן ב-1 בינואר 1902, ומונה ביולי 1902 למפקד אה"מ ווריור, ספינת בסיס בפורטסמות'.
הוא פיקד זמנית על אה"מ הרקולס לזמן קצר במהלך קיץ 1902, מחכה לווריור שתחזור משיפוץ נרחב.
דה רובק קיבל את הפיקוד על שייטת הסיירת ה-9, עם דגלו בסיירת הממוגנת אה"מ אמפיטרייט, באוגוסט 1914, מיד לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה.
בתפקיד זה, הוא לכד את הספינות הגרמניות SS Schlesien ו-SS Graecia.
דה רובק הפך לסגן המפקד, תחת אדמירל סאקוויל קרדן, של שייטת הים התיכון המזרחי (כוחות הצי של מדינות ההסכמה בדרדנלים), עם דגלו באוניית המערכה אה"מ ונג'נס, בפברואר 1915. קרדן קיבל הוראות לפרוץ את המצרים ולאחר מכן להמשיך לקונסטנטינופול.
דה רובק, שלא ראה טעם לאבד אוניות נוספות, נטש את כל המבצע הימי.
ב-25 באפריל 1915 הצי המלכותי הנחית את חייליו של גנרל איאן המילטון בקצה חצי האי גליפולי (כף הלס) ובמפרץ אנזא"ק, בחוף המערבי של חצי האי.
לכוחות העות'מאניים וליועציהם הגרמנים היו חודשיים התרעה מהתקפה הרצינית הראשונה של הצי כדי להכין הגנות קרקעיות לפני שניתן היה לבצע את הנחיתה הקרקעית, והם ניצלו את הזמן ביעילות.
הנחיתות הראשוניות לא השיגו את מטרותיהן, ומדינות ההסכמה עשו ניסיון נוסף לא מוצלח, באוגוסט 1915, במפרץ סובלה.
בעקבות נסיגה זו, קומודור רוג'ר קיז, ראש המטה של דה רובק, טען לניסיון שלישי לפרוץ את המצרים, אך דה רובק המליץ נגדו והאדמירליות קיבלה את עצתו של דה רובק.
המערכה הקרקעית, כמו המערכה הימית, הייתה בסופו של דבר כישלון, ולמרות שדה רובק מונה לאביר מפקד מסדר האמבט על שירותו במערכת גליפולי ב-1 בינואר 1916, היה עליו לארגן את הפינוי של חיילי המילטון מול חצי האי גליפולי בליל 8 בינואר 1916.
דה רובק המשיך להיות מפקד שייטת אוניות המערכה השלישית של ה"גרנד פליט", עם דגלו באוניית המערכה אה"מ בריטניה, במאי 1916; ומפקד שייטת אוניות המערכה השנייה של ה"גרנד פליט", עם דגלו באוניית המערכה אה"מ קינג ג'ורג' החמישי, בנובמבר 1916. הוא הועלה לדרגת תת אדמירל ב-17 במאי 1917.
בפרישתו דה רובק הפך לנשיא מועדון הקריקט של מרילבון.
הוא מונה לאביר הצלב הגדול של המסדר הוויקטוריאני המלכותי בנובמבר 1925, הועלה לדרגת אדמירל הצי ב-24 בנובמבר 1925 ומת בביתו בלונדון ב-20 בינואר 1928.
ב-1922 הוא נישא להילדה, ליידי לוקהארט, אלמנתו של סר סיימון מקדונלד לוקהארט, הברון החמישי; לא היו להם ילדים.
ג'ון דבנפורט היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם קונטיקט.
דבנפורט נולד ב-16 בינואר 1752 בסטמפורד שבמושבת קונטיקט, למד לימודים אקדמיים והשלים את לימודיו במכללת ייל ב-1770. הוא עסק בהוראה ב-1773 וב-1774; בנוסף למד משפטים והתקבל ללשכת עורכי הדין ב-1773, כשעסק בסטמפורד.
הוא כיהן כחבר בבית הנבחרים של קונטיקט מ-1776 עד 1796, ושירת במחלקת האספקה של הצבא הקונטיננטלי במהלך מלחמת העצמאות, והשיג דרגת מייג'ור ב-1777.
דבנפורט נבחר כפדרליסט לקונגרס השישי ולשמונת הקונגרסים לאחר מכן, וכיהן מ-4 במרץ 1799 עד 3 במרץ 1817. הוא היה יושב ראש הוועדה לתיקון ועסקים לא גמורים במהלך הקונגרס השביעי.
הוא סירב להיות מועמד לבחירה מחדש ב-1816 ומת בסטמפורד ב-28 בנובמבר 1830; הוא נקבר בבית הקברות נורת' פילד (כיום רחוב פרנקלין).
ג'יימס דבנפורט, אחיו של ג'ון, ייצג גם הוא את קונטיקט בבית הנבחרים כפדרליסט.
ג'ון ורנרד דאודי היה פוליטיקאי אמריקאי.
דאודי נולד ב-11 בפברואר 1912 בוייקו, טקסס, וחי בטקסס במשך רוב חייו.
הוא היה עורך דין לפני שנכנס לפוליטיקה.
דאודי היה חבר דמוקרטי בבית הנבחרים מהמחוז השביעי של טקסס בין השנים 1952 ל-1967 ולאחר מכן שימש כחבר קונגרס מהמחוז השני של טקסס עד 1973, אז החליט לפרוש מתוקף כתב אישום בגין שוחד.
במהלך הקמפיינים הפוליטיים שלו הפרסומות שלו הציגו את המנגינה "Are You From Dixie" אבל עם המילים "Are you for Dowdy, John Dowdy, We'll I'm for Dowdy, too!".
דאודי היה אחד מארבעה חברי קונגרס אמריקאים מטקסס שחתמו במקור על המניפסט הדרומי, החלטה במחאה על החלטת בית המשפט העליון של ארצות הברית בעניין פסק דין בראון נגד מועצת החינוך.
דאודי הצביע נגד חוקי זכויות האזרח של 1957, 1960, 1964, ו -1968 וכן התיקון ה-24 לחוקת ארצות הברית וחוק זכויות ההצבעה משנת 1965.
לטענת התובעים, הוא קיבל שוחד של 25,000 דולר כדי להתערב בחקירה הפדרלית של חברת מלך הבנייה מסילבר ספרינג, מרילנד.
בשנת 1971, דאודי הורשע בשמונה סעיפים: שניים של קשירת קשר, אחד של הובלת שוחד על קווי המדינה וחמישה של עדות שקר.
בשנת 1973, לאחר שדאודי פרש מהקונגרס, בית המשפט הפדרלי הרביעי לערעורים של ארצות הברית בריצ'מונד, וירג'יניה, ביטל את הרשעות השוחד והקנוניה.
דאודי עדיין ריצה עונש מאסר של 18 חודשי מאסר בגין עדות שקר.
קבוצות ימין נרתמו להגנתו, כולל וושינגטון אובזרבר ושדולת החירות, שטענו כי דאודי היה קורבן ל"מסגרת מרושעת של משרד המשפטים בשיתוף פעולה עם קליקה של חוטפי דיור".
המניע הנסתר, לפי העיתון, היה לעצור את חקירת ועדת המשנה של דאודי על ההונאה במשרד השיכון והפיתוח העירוני.
ג'ון דואג היה טניסאי אמריקאי.
הוא זכה בתחרויות הגברים וזוגות גברים באליפות ארצות הברית הפתוחה.
ג'ון דואג נולד בשנת 1908 במקסיקו למשפחה של איש עסקים ותעשיין אמריקאי.
הוא היה בנו של טניסאית מוד סאטון ונכד של מיי סאטון.
בשנת 1915 המשפחה חזרה לקליפורניה, ארצות הברית.
בשנת 1926 דואג ניצח באליפות ארצות הברית לגילו.
הוא היה בין הטניסאים החזקים בארצות הברית במהלך סוף שנות ה-20 של המאה ה-20.
בשנת 1929 לצד ג'ורג' לוט הוא ניצח בתחרויות זוגות גברים באליפות ארצות הברית הפתוחה.
בשנת 1930 דואג הגיע לרבע הגמר התחרות הגברים באליפות וימבלדון ולגמר של תחרות זוגות גברים.
באותה שנה הוא ניצח בתחרות הגברים באליפות ארצות הברית הפתוחה ובפעם שנייה ניצח בתחרות זוגות גברים.
דואג היה חבר בנבחרת גביע דייוויס של ארצות הברית.
בשנת 1931 דואג בפעם אחרונה השתתף בתחרויות גדולות.
דואג היה בוגר אוניברסיטת סטנפורד ולאחר 1931 התמסר לפעילות בעסקים.
במקרים נדירים הוא שיחק בתחרויות לחובבים.
בשנת 1962 נכלל דואג בהיכל התהילה של הטניס.
ג'ון דואג נפטר בשנת 1978.
ג'ון צ'טאויה דונלד (בספרדית: John Chetauya Donald; נולד ב-25 בספטמבר 2000) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדות הבלם והקשר האחורי באלצ'ה.
ג'ון נולד במורסיה והצטרף למחלקת הנוער של ויאריאל בשנת 2015, לאחר ששיחק בריאל מורסיה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקריירה בקבוצת המילואים, ויאריאל ג', ב-24 באוגוסט 2019 בליגה הרביעית.
בספטמבר 2020, ג'ון עבר לאלצ'ה והחל לשחק בקבוצת המילואים, אלצ'ה ב', גם היא בליגה הרביעית.
את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של אלצ'ה הוא ערך ב-16 בדצמבר 2020 במסגרת הגביע המלך הספרדי, בה ניצחה קבוצתו 1–2 את CD בוניול.
שלושה ימים לאחר מכן, ב-19 בדצמבר 2020, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה בהפסד 1–3 לאתלטיקו מדריד.
ב-4 בפברואר 2022 חתם ג'ון על הארכת חוזה עם אלצ'ה עד 2025. במאי 2023, לאחר ששיחק באופן קבוע תחת המאמן סבסטיאן בקאסיאסה, הוא קודם באופן רשמי לקבוצה הבוגרת.
ג'ון אנתוני דארקין היה פוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת ניו המפשייר בין השנים 1975–1980.
דארקין נולד ב־29 במרץ 1936 בעיירה ברוקפילד שבמסצ'וסטס, והיה הצעיר מבין ארבעה ילדים.
הוא סיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר סנט ג'ון בשנת 1954. לדבריו, הוריו לימדו אותו שהמקצועות הנעלים ביותר הם כהונה בכמורה או פוליטיקה ישרה, והוא בחר בדרך השנייה.
בגיל 18 נבחר למשרתו הציבורית הראשונה – יו"ר אספת העיר ברוקפילד.
לאחר מכן למד במכללת "הצלב הקדוש" בווסטר, וסיים תואר ראשון בשנת 1959. במסגרת תוכנית ה־ROTC של צי ארצות הברית קיבל דארקין דרגת צוער, ושירת בצי בין השנים 1959–1961, כשהוא מגיע לדרגת לוטננט (זוטר).
לאחר שירותו הצבאי למד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג'טאון, שם קיבל תואר בשנת 1965. הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בעריכת דין בניו המפשייר.
בין השנים 1966–1968 שימש כעוזר לתובע הכללי של המדינה, ולאחר מכן כקומיסר הביטוח של ניו המפשייר בשנים 1968–1973. בתפקיד זה בלט במאבקים מול חברות הביטוח למען הצרכנים וזכה להכרה ציבורית רחבה.
בשנת 1974 זכה דארקין במועמדות הדמוקרטית בבחירות לסנאט במקומו של הסנאטור הרפובליקני הוותיק נוריס קוטון שפרש לאחר 20 שנה.
תוצאות הבחירות הראשונות הראו כי המועמד הרפובליקני לואיס ויימן מוביל על ג'ון דארקין בפער של 355 קולות.
עם זאת, דארקין דרש לספור מחדש את קולות הבוחרים, מה שהביא לזכייתו של דארקין תוך הובלה בת עשרה קולות בלבד.
המושל מלדרים תומסון אישר בעקבות זאת את ניצחונו של דארקין.
ברם, ויימן תבע גם הוא לספור מחדש את הספירה החוזרת והיוצרות התהפכו פעם נוספת — ויימן הוביל בשני קולות גרידא.
קוטון בינתיים התפטר ב-31 בדצמבר 1974; ותומסון מינה את ויימן למלא את שארית כהונתו של קוטון אשר פגה ב-3 בינואר 1975, במטרה להעניק לו ותק בסנאט.
דומה היה כי מינויו של ויימן לסנאט הביא לידי גמר את הסכסוך, אך דארקין פנה למליאת הסנאט, שהיא לפי חוקת ארצות הברית הבוררת הסופית בכל הנוגע לבחירות אל הסנאט.
ועדת הכללים והניהול, שבתחום סמכויותיה תוצאות הבחירות לסנאט, דנה האם להשביע את ויימן לתקופת כהונתו המלאה עד לינואר 1981. ב-14 בינואר 1975 החזירה מליאת הסנאט את הסוגיה לוועדת הכללים, שהשיבה בתורה 35 פתקי הצבעה שנויים במחלוקת לסנאט בהתבסס על 3,000 קלפיות מפוקפקות.
עם זאת, הסנאט לא הצליח להגיע לעמק השווה על אפילו פתק הצבעה בודד.
לאחר שבעת חודשי התגוששות שכללו שישה ניסיונות לא-מוצלחים של הסיעה הדמוקרטית להשביע את דארקין, ויימן — שמעולם לא נשבע אמונים לתפקידו — הציע כי דארקין והוא יתמודדו זה מול זה בבחירות ביניים.
דארקין נעתר, והסנאט הכריז על רִיק במושב של ניו המפשייר ב-8 באוגוסט 1975, עד לקיום הבחירות המיוחדות.
בזמן זה, תומסון מינה את קוטון למלא את מושבו אותו עזב.
הבחירות המיוחדות התקיימו ב-16 בספטמבר, ודארקין ניצח את ויימן בפער גדול של כ-28,000 קולות — מה שגדע את הבחירות הצמודות ביותר לסנאט מאז החלו בחירות ישירות לסנאט בעקבות התיקון ה-17 לחוקת ארצות הברית ב-1913.
שנים מאוחר יותר, בשנת 2008, אמר דארקין כי לא היה מאחל את חוויית הבחירות הארוכות הזו אפילו לאויבו הגדול ביותר: "הייתי מעדיף לקרוא על זה מאשר לחיות את זה".
לדבריו, ההכרעה לקיים בחירות חוזרות נבעה מדבריה של בתו בת השמונה, שאמרה לו: "אבא, אתה לא מבין שהם לא מסוגלים להחליט שום דבר?".
בארבע שנותיו הראשונות כיהן דארקין לצד הסנאטור הדמוקרטי תומאס מקינטייר – הפעם הראשונה מאז מלחמת האזרחים שבה שתי מושבי הסנאט של ניו המפשייר אוישו בידי סנאטורים דמוקרטים.
כחבר בוועדת ענייני הוותיקים של הסנאט, יזם דארקין תיקון לחוק ענייני הוותיקים לשנת 1976, שהרחיב את זכויות ה־GI Bill גם לוותיקי מלחמת וייטנאם.
הוא עסק רבות בנושאי אנרגיה, קידם מקורות אנרגיה חלופיים, ופעל לשימור אדמות פדרליות באלסקה לדורות הבאים.
דרקין דרש חקירה בסנאט בנוגע לקרן הפנסיה של איגוד ה־Teamsters ולחשדות לקשריה עם הפשע המאורגן.
בנוסף הציע תיקון לחוק מימון הבחירות הפדרלי, שנועד לספק מימון ציבורי למועמדים באמצעות זמן שידור חינמי ברדיו ובטלוויזיה, בולים ושירותי טלפון.
הוא היה מתומכיו המרכזיים של "חוק הקרקעות של אלסקה", שעבר לבסוף בשנת 1980, בשיתוף פעולה עם מזכיר הפנים ססיל אנדרוס.
בשנת 1976 הוביל דרקין מאבק בקונגרס נגד ניסיון משמר החופים של ארצות הברית להחיל סמכות על שני אגמים פנימיים בניו המפשייר – לייק ויניסקוום ולייק ויניפסוקי – בטענה כי הם מחוברים לים דרך נהר מרימאק.
דרקין טען בהצלחה כי למדינת ניו המפשייר יש פיקוח יעיל יותר, וכי שלילת סמכותה תגרום לה הפסד הכנסות מדמי רישום הסירות.
בבחירות 1980 הפסיד דארקין את מושבו בסנאט לתובע הכללי לשעבר של המדינה, וורן רודמן.
הוא התפטר שישה ימים לפני סיום כהונתו כדי לאפשר לרודמן להיכנס לתפקיד מוקדם ולזכות ביתרון ותק.
לאחר מכן חזר לעסוק בעריכת דין בעיר מנצ'סטר.
בשנת 1990 ניסה להתמודד שוב לסנאט, הפעם למושב השני של ניו המפשייר, אך הפסיד לחבר הקונגרס הרפובליקני בוב סמית'.
בשנותיו האחרונות התגורר דארקין בבית הוותיקים של ניו המפשייר, שם נאבק במחלות שונות.
הוא נפטר ב־16 באוקטובר 2012 בבית החולים האזורי פרנקלין שבניו המפשייר, בגיל 76. הוא הותיר אחריו שלושה ילדים, ונקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
ג'ון דוסון היה עורך דין, חייל ופוליטיקאי מווירג'יניה.
הוא שירת במלחמת 1812, כיהן תקופה אחת בקונגרס הקונטיננטלי וכן שבע תקופות כהונה בבית הנבחרים של ארצות הברית, משנת 1797 ועד מותו בעת כהונתו בשנת 1814.
דוסון נולד ב-1762 במושבת וירג'יניה.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד בשנת 1782, למד משפטים והוסמך לעריכת דין.
דוסון, שנודע בלבושו האלגנטי ובשערו האדמוני, כונה 'בו' דוסון.
הוא היה ידיד קרוב של ג'יימס מדיסון וניהל עמו התכתבות ענפה.
אביו החורג, השופט ג'וזף ג'ונס, גידל לאחר מות אביו את ג'יימס מונרו, חברו הקרוב ולעיתים גם יריבו הפוליטי של מדיסון.
דוסון כיהן בבית הנבחרים של וירג'יניה בין השנים 1786 ל־1789, ובשנת 1788 נבחר גם כנציג לקונגרס הקונטיננטלי.
כנציג בוועידת וירג'יניה בשנת 1788 התנגד דוסון לאשרור חוקת ארצות הברית, ויישר קו עם מונרו, פטריק הנרי וג'ורג' מייסון, אף שעל אף התנגדותם אישרה הוועידה כולה את החוקה.
בשנה שלאחר מכן מונה למועצה הפרטית של וירג'יניה ושירת בה בתפקיד ביצועי זה במשך מספר שנים.
בשנת 1796 נבחר דוסון לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, וכיהן בו משנת 1797 ועד מותו בשנת 1814.
בשנת 1801 בחר בו הנשיא ג'ון אדמס לשמש שליח להעברת איגרות דיפלומטיות לממשלת צרפת, ובכך סייע דוסון למנוע מלחמה עם בעלת הברית לשעבר.
בין השנים 1813 ל־1814 שימש יושב ראש הוועדה לענייני מחוז קולומביה, וכן שירת כעוזר לגנרלים ג'ייקוב בראון ולנשיא לעתיד אנדרו ג'קסון במהלך מלחמת 1812.
דוסון נפטר בוושינגטון הבירה ב־31 במרץ 1814.
ג'וֹן דָלטוֹן היה כימאי, פיזיקאי, מורה ומטאורולוג אנגלי.
הוא ידוע בעיקר בזכות עבודתו החלוצית על פיתוח התאוריה האטומית המודרנית ובזכות מחקרו על עיוורון צבעים (המכונה לעיתים דלטוניזם, על שמו).
ג'ון דלטון נולד ב-6 בספטמבר 1766, למשפחה קווייקרית ענייה בעיירה קטנה במחוז קאמבריה, שבצפון-מערב אנגליה.
בשנת 1793 עבר דלטון למנצ'סטר ושם החל ללמד מתמטיקה ופילוסופיה בקולג' החדש (כיום "האריס מנצ'סטר קולג'").
בשנת 1794 הציג את עבודתו החשובה בנושא עיוורון צבעים (בעיה שממנה סבל בעצמו), ובזכות עבודה חשובה זו, במקומות רבים נקרא עיוורון הצבעים בשם דלטוניזם.
בשנת 1800 מונה למזכיר של החברה לפילוסופיה וספרות של מנצ'סטר ובשנה שלאחריה, הוא הציג בעל פה סדרה של מאמרים חשובים על גזים מעורבים, על הלחץ של קיטור ושל אדים אחרים בטמפרטורות שונות (הן בריק והן באוויר), על אידוי, על התרחבות תרמית של גזים ועוד.
דלטון פרסם כמה מאמרים על נושאים דומים הכוללים בתוכם את החוק שלו על לחצים חלקיים, הידוע כיום בשם: חוק דלטון.
החשובים במאמריו ומחקריו של ג'ון דלטון קשורים לתאוריה האטומית בכימיה, שאי אפשר להזכירה ללא שמו של דלטון.
בשנת 1817 מונה דלטון לנשיא החברה לספרות ופילוסופיה של מנצ'סטר וכיהן בתפקיד זה עד למותו.
במהלך חייו של ג'ון דלטון הוא לימד תלמידים רבים, והמפורסם שבהם הוא ג'יימס פרסקוט ג'ול.
ג'ון דיואי היה פילוסוף, פסיכולוג, ואיש חינוך אמריקאי, שהגותו השפיעה רבות בארצות הברית ובעולם כולו.
הוא נחשב אחד ממייסדי האסכולה הפילוסופית הקרויה פרגמטיזם (יחד עם צ'ארלס פירס וויליאם ג'יימס), פורץ דרך בפסיכולוגיה פונקציונלית, ונציג מוביל של התנועה הפרוגרסיבית בחינוך אמריקאי במחצית הראשונה של המאה ה-20.
דיואי נולד בוורמונט, למשפחה דלת אמצעים.
מ-1904 הוא היה פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
בספרו "דמוקרטיה וחינוך", דיואי מנסה לאחד, לבקר, ולהרחיב את הפילוסופיות הדמוקרטיות של החינוך של רוסו ואפלטון.
הוא ראה את הפילוסופיה של רוסו כמדגישה יתר על המידה את היחיד, ואת זו של אפלטון כמדגישה יותר מדי את החברה.
עבור דיואי, חלוקה זו, בין יחיד לחברה היא חלוקה חסרת משמעות; כמו לב ויגוצקי, הוא ראה את המחשבה ואת היווצרותה כתהליך חברתי.
לפיכך, היחיד הוא מונח משמעותי רק כאשר רואים אותו כחלק בלתי נפרד מהחברה, ולחברה אין משמעות מלבד המימוש שלה בחיי היחידים שמרכיבים אותה.
אולם, כפי שניתן לראות בספרו המאוחר יותר "חוויה וטבע", דיואי מכיר בחשיבות החוויה הסובייקטיבית של היחיד בהנהגה של רעיונות חדשניים.
עבור דיואי, היה חשוב מאוד שחינוך לא יהיה רק ההוראה של עובדות יבשות, אלא שהמיומנויות והידע שהתלמידים רוכשים יהיו משולבים בחייהם כאזרחים וכבני אדם.
בבית הספר המעבדתי שדיואי ואשתו אלייס הפעילו באוניברסיטת שיקגו, הילדים למדו הרבה מהכימיה, ביולוגיה והפיזיקה הבסיסית על ידי חקירה של תהליכים טבעיים שהם השתמשו בהם תוך כדי בישול ארוחת הבוקר – למידה על ידי עשייה – פעילות שהם ביצעו בכיתות שלהם.
היסוד המעשי של הלימוד נבע מקרבתו של דיואי לאסכולה הפרגמטית בפילוסופיה.
רעיונותיו היו פופולריים למדי, אך הם לא הוכנסו בצורה רחבה ועמוקה לשימוש בבתי הספר הציבוריים האמריקאיים, אם כי הערכים שהוא תמך בהם והמושגים שהשתמש בהם היו מקובלים בציבור הרחב.
החינוך הפרוגרסיבי (זה שדיואי האמין בו, וכן הצורות הפופולריות יותר שדיואי לא תמך בהן) ננטש במהלך המלחמה הקרה, כאשר המטרה העיקרית בחינוך הייתה ליצור ולשמר אליטה טכנולוגית עבור מטרות צבאיות.
אולם לאחר סיום המלחמה הקרה, שב חינוך פרוגרסיבי וחזר בהרבה חוגים התומכים ברפורמה של החינוך, כשדה מחקר פורה.
הרעיון הבסיסי ביותר של דיואי ביחס לחינוך הוא שצריך לשים דגש רב יותר על הרחבה של האינטלקט ופיתוח של כישורי פתרון בעיות וחשיבה יצירתית, ולא על זכירה של תוכן השיעורים.
בעוד שהתאוריות החינוכיות של דיואי היו פופולריות מאוד בימי חייו ולאחר מכן, יישומן בימינו פופולרי פחות.
כתביו של דיואי קשים לקריאה, וקל להבין אותו לא נכון מכיוון שהוא משתמש במילים רגילות על מנת לסמן משמעות מסובכת מאוד.
לפיכך, אף על פי שהוא אחד מהאינטלקטואלים האמריקאיים החשובים ביותר, הציבור שלו לא תמיד הצליח לעקוב אחר קו מחשבתו, גם כאשר הוא חשב שאכן מבינים אותו.
רבים תמכו בהתלהבות במה שהם חשבו שהוא אומר, אך למען האמת הדברים שהם תמכו בהם היו דומים רק במקצת לדעותיו.
דיואי ניסה לא פעם לתקן את הרושם שנוצר, אך ללא הצלחה מרובה.
באותו זמן, תאוריות חינוך פרוגרסיביות אחרות, המושפעות מדיואי אך מקורן אחר, נעשו פופולריות, וחינוך פרוגרסיבי גדל לכלול בתוכו תאוריות ושיטות סותרות רבות מאוד, כפי שמתעדים זאת היסטוריונים שונים בהם הרברט קליברד.
מקובל לחשוב כי החינוך הפרוגרסיבי "נכשל"; ההצדקה של דעה זו תלויה בהגדרה של "נכשל" ושל "פרוגרסיבי"; כמה וריאציות של חינוך זה הצליחו לשנות את פני החינוך כיום, לדוגמה – השימוש הכללי של יועצים חינוכיים.
אולם גרסאות רדיקליות רבות של חינוך פרוגרסיבי מעולם לא נוסו, ופעמים רבות הניסויים היו קצרים ובעייתיים.
בית הספר המעבדתי שדיואי ואשתו הקימו באוניברסיטת שיקגו הוא דוגמה טובה לכך.
בית הספר נכשל תוך שלוש שנים, דבר שהכריח את דיואי לעזוב את שיקגו.
ומיד לאחר מכן הוא ייסד במנהטן את בית הספר לינקולן המפורסם, שגם הוא נכשל.
דיואי היה בן הדור השני לפרגמטיזם, לאחר צ'ארלס סנדרס פירס וויליאם ג'יימס.
הוא היה הרבה פחות פלורליסט ורלטביסט מג'יימס.
הוא סבר כי ערכים אינם פונקציה של רצון חד פעמי או של אופנה חברתית חולפת, אלא איכות הגלומה באירועים עצמם ("הטבע עצמו הוא עגום ופתטי, מסעיר ומשתוקק" - חוויה וטבע).
בניגוד לג'יימס, סבר דיואי כי ניתן להשתמש בניסויים (חברתיים, תרבותיים, טכנולוגיים, פילוסופיים) כהוכחה חותכת לאמת.
לדוגמה, ג'יימס הרגיש כי בעבור אנשים רבים שחסרה להם אמונה חזקה במושגים דתיים, החיים האנושיים היו רדודים ולא מעניינים במיוחד, וכי בעוד שלא ניתן להוכיח כי אמונה דתית אחת היא הנכונה, כולנו חייבים לעשות את "קפיצת האמונה" ולהמר על תאיזם, אתאיזם, מוניזם, או כל גרסה דתית אחרת.
דיואי, לעומת זאת, בעוד שהוא מכבד את החשיבות של המוסדות והמנהגים הדתיים בחיים, דחה כל אמונה באידיאל קבוע כמו "אל תיאסטי".
עבור דיואי, האל היה השיטה של האינטליגנציה בחיים האנושיים: כלומר, חקירה ביקורתית, או, אם נבין את המושג בצורה רחבה מאוד, המדע.
כמו הלידה מחדש של הפילוסופיה הפרוגרסיבית של החינוך, תרומותיו של דיואי לפילוסופיה (שהרי הוא היה יותר פילוסוף מקצועי מאשר הוגה חינוכי) גם הם הוכרו מחדש לאחר המלחמה הקרה, כאשר הפרגמטיזם נבחן מחדש על ידי הוגים כווילארד ואן אורמאן קוויין וריצ'רד רורטי.
בגלל ראייתו את העולם בצורה מכוונת תהליכים ובעלת הכרה סוציולוגית עמוקה, לפעמים רואים את הגותו של דיואי כתחליף מוצלח למודרניזם ופוסט מודרניזם גם יחד.
פרשנים מהזמן האחרון, כמו ריצ'רד רורטי, לא תמיד נותרו נאמנים למחשבתו המקורית של דיואי, אך עובדה זו עצמה מתאימה מאוד גם לצורת שימושו של דיואי בהוגים שלפניו, וגם לפילוסופיה שלו עצמו – כי בשביל דיואי, דוקטרינות ישנות תמיד מצריכות בנייה מחדש על מנת שיהיו מועילות בהווה.
שמות רבים ניתנו לפילוסופיה של דיואי מלבד "פרוגרסיביזם".
הוא כונה אינסטרומנטליסט, אקספרימנטליסט, אמפריציסט, פונקציונליסט ונטורליסט.
ג'ון דיוי, אני מאמין בחינוך; עברית: יצחק מן, מרחביה: ספרית פועלים ('שבילי חינוך'), 1946. (הספר הראשון מתוך "מקורות למחשבת החינוך")
ג'ון דיואי, דימוקראטיה וחינוך, תרגם והקדים מבוא י"ט הלמן, מוסד ביאליק, ירושלים תשכ"ט
ג'ון דיואי, ניסיון וחינוך, תרגום: ר.
סימון, בית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית ומשרד החינוך והתרבות ירושלים, 1959.
ג'ון דיואי, המקורות למדע החינוך, תרגום: א.צ.
אילן, בית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית ומשרד החינוך והתרבות ירושלים, 1959.
ג'ון דיקינסון אחד מהאבות המייסדים של ארצות הברית, היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כנשיא דלאוור החמישי בשנים 1781–1783 וכנשיא פנסילבניה החמישי בשנים 1782–1785. לפני כן הוא כיהן מטעם שתי מדינות אלו בזמנים שונים כחבר הקונגרס הקונטיננטלי.
במסגרת זו נודע דיקינסון כ"איש העט של המהפכה" (Penman of the Revolution) בשל סדרה של 12 מאמרים שכתב בשם "מכתבי חוואי מפנסילבניה" בשנים 1767–1768 ובשל "שיר החירות" שכתב ב-1768.
כחבר בקונגרס הקונטיננטלי הראשון, בו הוא חתם על , ניסח דיקינסון ב-1774 את רובה של העתירה למלך , ולאחר מכן, כחבר הקונגרס הקונטיננטלי השני, הוא כתב ב-1775 את עתירת ענף הזית .
שני ניסיונות אלו לשאת ולתת עם ג'ורג' השלישי, מלך בריטניה הגדולה כשלו.
דיקינסון שכתב את הנוסח האחרון של "ההכרזה על הסיבות והצרכים לאחוז בנשק" שכתב תומאס ג'פרסון ב-1775.
בעת כהותו בקונגרס, שימש דיקינסון כחבר בוועדה שכתבה את "דגם האמנה" , תבנית לחתירה לבריתות עם ארצות זרות, אך התנגד לקבלת עצמאות מבריטניה הגדולה.
הוא נמנע או נעדר מההצבעה על הכרזת העצמאות של ארצות הברית, וסירב לחתום עליה לאחר שהתקבלה.
אף על פי כן, דיקינסון כתב את הטיוטה הראשונה של תקנון הקונפדרציה, ושירת כקצין מיליציה במהלך המהפכה האמריקאית.
מאוחר יותר הוא נבחר כנשיא ועידת אנאפוליס שהתקיימה ב-1786, ובה יצאה קריאה לכינוסה של ועידת החוקה ב-1787, וכנציג דלאוור בה הוא חתם על חוקת ארצות הברית.
דיקינסון היה אחד האנשים העשירים ביותר בשלוש עשרה המושבות.
הוא כיהן כנשיא דלאוור בשנים 1781–1783, וכנשיא פנסילבניה בשנים 1782–1785. במותו, התייחס אליו תומאס ג'פרסון כ"אחד מהראשונים שתמכו בזכויות ארצו כאשר היא הותקפה על ידי בריטניה הגדולה", וכינה אותו "אחד מהאנשים החשובים ביותר של המהפכה".
ג'ון דיקינסון נולד באחוזת מטעי הטבק "אלבמה" של משפחתו ליד הכפר טראפ שבמחוז טלבוט, פרובינציית מרילנד.
הוא היה נינו של וולטר דיקינסון שהגיע מאנגליה כמשרת חוזי למושבת וירג'יניה ב-1654, ולאחר שהצטרף לקווייקרים, הגיע ב-1659 יחד עם כמה משותפיו לאמונה למחוז טלבוט שעל החוף המזרחי של מפרץ צ'ספיק.
שם, על שטח של 400 אקרים, (1.6 קמ"ר) על גדות נהר צ'ופטנק, הקים וולטר דיקינסון את אחוזת המטעים, "קרוסדור" (Croisadore), שמשמעות שמה היה "צלב הזהב".
הוא גם רכש שטח של 800 אקרים (3.2 קמ"ר) באזור שנקרא סנט ג'ונס נק, שהפך למחוז קנט שבדלאוור.
אחוזת קרוסדור עברה בירושה לבנו של וולטר דיקינסון, ויליאם, וממנו לנכדו, סמואל, אביו של ג'ון דיקינסון.
כל אחד מהדורות הגדיל את שטח האחוזה, כך שסמואל דיקינסון ירש שטח של 2,500 אקרים בחמש חוות שהיו מפוזרות על שלושה ממחוזות מרילנד.
במהלך חייו הוא הרחיב עוד את שטחי האחוזות ל-9,000 אקרים.
הוא גם רכש קרקע במחוז קנט מדודנו, והרחיב אותה לשטח של כ-3,000 אקרים שהשתרעו לאורך נהר סנט ג'ונס מדובר ועד מפרץ דלאוור.
שם הוא החל להקים אחוזת מטעים חדשה שלה הוא קרא "פופלאר הול".
אחוזות מטעים אלו היו מיזמים חקלאיים גדולים ורווחיים, שעובדו על ידי עבדים, עד שב-1777 שילח אותם ג'ון דיקינסון לחופשי.
ב-1710 נשא סמואל דיקינסון לאישה את ג'ודית טרות'.
לשניים נולדו תשעה ילדים, ששלושת הבכורים נפטרו בלונדון מאבעבועות שחורות כשלמדו שם.
ב-1729 נפטרה ג'ודית, וסמואל דיקינסון האלמן נשא לאישה ב-1731 את מרי קאדוואלדר, בתה של מרתה ג'ונס, נכדתם של ד"ר תומאס ויין והקוויקר הנודע ג'ון קאדוואלדר, שהיה סבו של הגנרל ג'ון קאדוואלדר מפילדלפיה.
בשנים הבאות נולדו בניהם, ג'ון, תומאס ופילמון.
דיקינסון חונך בחינוך ביתי על ידי הוריו ועל ידי מהגרים שהועסקו על ידיהם לצורך כך.
ביניהם היה הכומר פרסביטריאני פרנסיס אליסון, שמאוחר יותר הקים את אקדמיית ניו לונדון במחוז צ'סטר שבפנסילבניה.
החשוב מבניהם היה מורהו ויליאם קילן, שהיה לידידו במשך כל ימי חייו ובהמשך היה לשופט העליון של דלאוור.
דיקינסון היה בעל התפתחות מהירה ואנרגטי, ועל אף אהבתו לביתו ולמשפחתו נמשך לחיים בפילדלפיה.
בגיל 18 החל דיקינסון ללמוד משפטים בהדרכתו של ג'ון מולנד בפילדלפיה.
שם הוא התיידד עם חבריו לספסל הלימודים ג'ורג' ריד, סמואל וורטון ואחרים.
ב-1753 הוא יצא ללונדון ללימודים של שלוש שנים במידל טמפל.
את השנים הללו הוא העביר בלימוד עבודותיהם של אדוארד קוק ושל פרנסיס בייקון באכסניות המשפט, והלך בעקבות ידידו, התובע הכללי של פנסילבניה בנג'מין צ'ו, וב-1757 התקבל ללשכת עורכי הדין של פנסילבניה והחל קריירה כעורך דין.
כמחאה על חוקי טאונסנד פרסם דיקינסון את סדרת המאמרים "מכתבי חוואי מפנסילבניה" .
מאמרים עלו פורסמו מחדש במספר רב של עיתונים, והם הפכו לחלק מהמסמכים הפוליטיים האמריקאים המשפיעים ביותר בתקופה שלפני המהפכה האמריקאית.
דיקינסון טען שלפרלמנט הבריטי הזכות לפקח על הסחר, אך לא הייתה לו הזכות להטיל מיסים על הכנסות.
בהמשך הוא הזהיר שאם אנשי המושבות ישלימו עם חוקים אלו, ימשיך הפרלמנט להטיל עליהם מיסים בעתיד.
לאחר פרסום המכתבים, הוא נבחר ב-1768 כחבר החברה הפילוסופית האמריקאית.
ביולי 1770 נשא דיקינסון לאישה את מרי נוריס, שנודעה בשם "פולי", אישה בת 30 בולטת ומשכילה מפילדלפיה שהייתה בעלת רכוש, כולל ספרייה של 1,500 ספרים, אחת הגדולות במושבות באותה תקופה, ושניהלה בכוחות עצמה בסיוע אחותה את אחוזת משפחתה, פייר היל, במשך כמה שנים.
היא הייתה בתם של הקווייקר העשיר ויושב ראש האספה הכללית של פנסילבניה, אייזק נוריס ושל שרה לוגן, בתו של ג'ייימס לוגן, ראש עיריית פילדלפיה.
היא גם הייתה דודניתה של המשורר הקווייקרית האנה גריפיטס.
לדיקינסון ולנוריס נולדו חמישה ילדים, אך רק שתיים מהם הגיעו לבגרות: שרה "סאלי" דיקינסון ומריה מרי דיקינסון.
דיקינסון מעולם לא הצטרף לפעילות של הקווייקרים, שכן על פי הסברו, הוא האמין ב"צדקתה של מלחמת מגן".
הוא ורעייתו נישאו בטקס אזרחי.
בפילדלפיה, הם חיו בפייר היל, ששכנה ליד שכונת גרמנטאון של היום, שאותה הם שיפצו בכספיהם המשותפים.
בינתיים, בנה דיקינסון מעון אלגנטי ברחוב צ'סנאט, אך לא חי שם מעולם בשל העובדה שהבית הוחרם והפך לבית חולים במהלך התקופה בה שהה בדלאוור בשנים 1777-1776. לאחר מכן הוא היה למעונו של שגריר צרפת ולאחר מכן לביתו של אחיו של דיקינסון, פילמון.
ב-4 באוקטובר 1777 הועלה הבית באש על ידי הבריטים במהלך .
דיקינסון התגורר במשך תקופות מסוימות בשנים 1776–1777 ובשנים 1781–1782 בפופלאר הול.
באוגוסט 1781 נבזזה האחוזה על ידי לויאליסטים, וב-1804 ניזוקה קשות בשריפה.
ב-1785 לאחר כהונתו כנשיא פנסילבניה, הוא התגורר בווילמינגטון ובנה בית במרכז העיר פילדלפיה.
דיקינסון היה אחד מהצירים שנשלחו בשם פרובינציית פנסילבניה לקונגרס הקונטיננטלי הראשון ב-1774 ולקונגרס הקונטיננטלי השני ב-1775 וב-1776. הוא המשך לתרום לניסוח ההצהרות שיצאו בשם הקונגרס.
דיקינסון כתב את עתירת ענף הזית בקונגרס הקונטיננטלי השני כניסיון אחרון לשלום עם המלך ג'ורג' השלישי, שאפילו לא קרא אותה.
אך מעבר לכך, בהסכמה עם ג'ורג' ריד ועם רבים אחרים בפילדלפיה ובדלאוור, מטרתו הראשונה של דיקינסון הייתה פיוס, לא העצמאות והמהפכה.
הוא הכין את הנוסח הראשון של תקנון הקונפדרציה ב-1776, לאחר שאחרים אשררו את הכרזת העצמאות על אף דאגותיו שההכרזה עלולה הייתה לגרום להסלמה במלחמת העצמאות, שהחלה ב-1775 בקרבות לקסינגטון וקונקורד.
באותה עת, הוא היה יושב ראש הוועדה שעסקה בניסוח תקנון הקונפדרציה, ושימש כנציג מטעם פנסילבניה בקונגרס הקונטיננטלי.
כאשר החל בקונגרס הקונטיננטלי השני הוויכוח על הכרזת העצמאות ב-1 ביולי 1776, חזר והדגיש דיקינסון את התנגדותו להכרזה העצמאות באותה עת.
הוא האמין שהקונגרס היה צריך להשלים את תקנון הקונפדרציה ולהבטיח את קיומן של בריתות עם מדינות זרות לפני ההכרזה על העצמאות.
הוא גם התנגד לאלימות כאמצעי לפתרון הסכסוך בין שלוש עשרה המושבות לבין בריטניה.
הוא נמנע או נעדר מההצבעה ב-2 ביולי בה הוחלט על הכרזת העצמאות ונעדר שוב מההצבעה על הניסוח הרשמי של ההכרזה ב-4 ביולי.
דיקינסון הבין את ההשלכות של סירובו להצביע בעד באומרו, "אני מצפה שההתנהלות שלי היום תיתן את המכה הסופית לפופולריות הרבה מדי שהייתה לי".
הוא סירב לחתום על הכרזת העצמאות, ומאחר והוגשה הצעה שעל פיה נאמר ש"למען הביטחון וההגנה המשותפים שלנו", לא יכול אף אחד להישאר בקונגרס הקונטיננטלי מבלי לחתום עליה, כך שדיקינסון פרש מהקונגרס מרצון והצטרף למיליציית הפטריוטים של פנסילבניה.
ג'ון אדמס, שהיה תומך נלהב בהכרזת העצמאות, ויריבו של דיקונסון במליאת הקונגרס, העיר, "הנכונות והחיות של מר דיקנסון הפכו ללא ספק למאפייני תדמיתו ונתנו דוגמה טובה לאחרים".
דיקינסון היה אחד משני חברי הקונגרס הקונטיננטלי הראשון שלקחו חלק פעיל בפעילות צבאית במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
בשירותו במיליציה של פנסילבניה, הוא קיבל דרגת בריגדיר גנרל והוביל 10,000 חיילים לאליזבת, ניו ג'רזי כדי להגן על האזור מפני התקפת הבריטים על סטטן איילנד.
אך בשל דעתו הבלתי פופולרית בהימנעותו מתמיכה בהכרזת העצמאות, קודמו שני קצינים זוטרים על פניו.
בדצמבר 1776 פרש דיקינסון משירותו הצבאי ושב לביתו בפופלאר הול.
בעת שהותו שם, הוא קיבל את הידיעה שביתו בפילדלפיה הוחרם והוסב להיות בית חולים.
הוא נשאר בפופלאר הול במשך שנתיים.
האספה הכללית של דלאוור ניסתה למנות אותו כנציגה בקונגרס הקונטיננטלי השני ב-1777, אך הוא סירב.
באוגוסט אותה שנה הוא שירת כטוראי במיליציה של מחוז קנט במידלטאון תחת פיקודו של סיזר רודני כסיוע לעיקוב התקדמותו של הגנרל ויליאם האו אל עבר פילדלפיה במהלך מערכת פילדלפיה.
באוקטובר מונה דיקינסון על ידי ידידו תומאס מקיין כבריגדיר גנרל במילציה של דלאוור, אך הוא שוב דחה את המינוי.
זמן קצר לאחר מכן הוא התבשר על כך שהבריטים העלו באש את ביתו בפייר היל במסגרת קרב גרמנטאון.
ב-1777 החליט דיקינסון, שהיה אז החוואי העשיר ביותר בדלאוור, ומחזיק העבדים הגדול ביותר בה, לשלח את עבדיו לחופשי.
בעוד שמחוז קנט לא בלט בשיעור החזקת העבדים בו כמו במושבות הדרומיות, ובבעלותו של דיקינסון היו 37 עבדים בלבד, צעדו נחשב לצעד אמיץ.
החלטתו זו נבעה בשל ההשפעות הקווייקריות החזקות של סביבתו והיא התאפשרה בזכות העובדה שהוא הסב את עיסוקו מגידול טבק לסוגי יבול שדרשו פחות ידיים עובדות, כמו חיטה ושעורה.
דיקינסון היה היחידי מבין האבות המייסדים ששחרר את עבדיו עד 1786, כאשר האחרים החלו לעשות כן.
בנג'מין פרנקלין שחרר את עבדיו כבר ב-1770.
ב-18 בינואר 1779 מונה דיקינסון כנציג מטעם דלאוור לקונגרס הקונטיננטלי השני, שהתכנס במבנה בפילדלפיה שכיום קרוי היכל העצמאות.
במהלך תקופת כהונתו בקונגרס זה, חתם דיקינסון על תקנון הקונפדרציה, שאותו הוא כתב בעת שכיהן כנציג בקונגרס הקונטיננטלי הראשון מטעם פנסילבניה.
באוגוסט 1781, בעת שהיה נציג בפילדלפיה, הוא קיבל את הידיעה שפופלאר הול ניזוקה קשות בפשיטה של הלויאליסטים.
הוא שב לאחוזתו כדי לסקור את הנזקים ונשאר שם במשך כמה חודשים.
באוקטובר אותה שנה, בעת ששהה בפופלאר הול, נבחר דיקינסון לייצג את מחוז קנט בסנאט של דלאוור.
זמן קצר לאחר מכן בחרה בו האספה הכללית של המדינה כנשיא דלאוור.
ההצבעה באספה הכללית הייתה כמעט פה אחד, כשהמתנגד היחידי היה דיקינסון עצמו.
ב-17 בנובמבר הושבע דיקינסון לכהונתו, בה הוא כיהן עד 7 בנובמבר 1782. הוא החל את כהונתו עם "הכרזה נגד חטאים וחוסר מוסר", וחיפש אחר דרכים להביא סוף למה שנתפש כאי סדר במהפכה האמריקאית.
הייתה זו עמדה פופולרית ששיפרה את מעמדו הן בדלאוור והן בפנסילבניה.
לאחר מכן אתגר דיקינסון בהצלחה את האספה הכללית של המדינה כדי שתתייחס לפיגורים שנוצרו בקצב הגיוסים למיליציה ולממן כראוי את ההקצבה של המדינה לממשלת הקונפדרציה.
בהכירו במשא ומתן העדין שהתנהל אז לסיום המלחמה, הבטיח דיקינסון את תמיכת האספה הכללית בברית עם צרפת, ללא שום הסכם על חוזה שלום נפרד עם בריטניה.
ב-10 באוקטובר 1782 נבחר דיקינסון למועצה המנהלת העליונה של פנסילבניה.
ב-7 בנובמבר בחרו בו המועצה והאספה הכללית של פנסיבלניה כנשיא המועצה ומתוקף כך כנשיא פנסילבניה, אך למעשה הוא לא התפטר עקב כך מתפקידו כנשיא דלאוור.
אף על פי שבשתי המדינות כיהן אותו מושל, התגובות לכך היו מגוונות, ורבים בדלאוור לא היו שבעי רצון מכך שנזרקו הצידה לכאורה כה בקלות, במיוחד לאחר שבעיתוני פילדלפיה החלה להימתח ביקורת על דלאוור על כך שאפשרה את בחירת מחזיקי המשרות הציבוריות שלא היו תושבי המדינה.
יורשו של דיקינסון על פי חוקת דלאוור, ג'ון קוק, נחשב כחלש מדי כדי לתמוך במהפכה.
ב-12 בינואר 1783 קרא קוק לעריכת בחירות חדשות כדי לבחור במחליף לדיקינסון, שבעקבות כך התפטר באופן רשמי.
עם תחילת המהפכה האמריקאית, ייצג דיקינסון את השקפות מרכז המפה הפוליטית של אותה תקופה בפנסילבניה בנוגע לעצמאות.
באותה תקופה נשלטה האספה הכללית של פנסילבניה על ידי הלויאליסטים והמתונים, שכמו דיקינסון, עשו מעט, למעט מחאות, כדי לתמוך מהפכה שהחלה אז ובעצמאות.
הרדיקלים לקחו את העניינים לידיהם, תוך עשיית שימוש חריג בצעדים לכתיבת חוקת פנסילבניה של 1776, ששללה זכות הצבעה מכל מי שלא נשבע אמונים לחוקה או לשילוש הקדוש.
באופן זה, הלויאליסטים, ההוויגים המתונים והקווייקרים, הודרו מתפקידי הממשל.
פעולה נחרצת זו נראתה כראויה עבור רבים במהלך המשבר של 1777 ו-1778, אך פחות בשנים המאוחרות של המהפכה, והוויגים המתונים הפכו בהדרגה לרוב.
בחירתו של דיקינסון למועצה המנהלת העליונה של פנסילבניה הייתה תחילתה של המהפכה הנגדית נגד תומכי החוקה.
ב-7 בנובמבר 1782 הוא נבחר כנשיא פנסילבניה לאחר שזכה ל-41 קולות תומכים מול 32 קולות שהצביעו בעד ג'יימס פוטר מקרב חברי האספה הכללית.
כנשיא פנסילבניה הוא עמד בראש הרשות המבצעת החלשה במכוון של המדינה ושימש בתפקיד זה אך נדרש להסכמת הרוב כדי לפעול.
הוא נבחר לתקופות כהונה נוספות וכיהן במשך תקופת הכהונה המרבית של שלוש שנים על פי החוקה.
בחירתו ב-6 בנובמבר 1783 הייתה פה אחד.
ב-6 בנובמבר 1784 הוא הביס את ג'ון נוויל, שנוצח באותו יום גם בבחירות למשרת סגן הנשיא.
במהלך עבודתו בשיתוף פעולה עם הרוב המצומצם באספה הכללית בשנתיים הראשות לכהונתו, ועם תומכי החוקה שהיו ברוב בשנתו האחרונה בתפקיד, היו כל הסוגיות שנויות במחלוקת.
בתחילה הוא ספג מתקפות משפילות ממתנגדיו על כישלונו לכאורה לתמוך בממשלה החדשה.
הוא הגיב בהצלחה ושרד את המתקפות.
הוא הצליח ליישב במהרה את סכסוך הגבול הישן עם וירג'יניה בדרום-מערב פנסילבניה, אך לא עלה בידו לפתור בצורה משביעת רצון את תביעות הקרקע השנויות במחלוקת בעמק ויומינג כתוצאה מתביעות קודמות של קונטיקט על אדמות אלו.
כשהוא היה מותש, סיים דיקינסון את כהונתו ב-18 באוקטובר 1785. ביום זה נערכו בחירות מיוחדות בהן נבחר בנג'מין פרנקלין שכיהן בעשרת הימים האחרונים של תקופת כהונתו של דיקינסון ולאחר מכן עד 1788.
ההחלטה המשמעותיות ביותר של דיקינסון כנשיא פנסילבניה הייתה ככל הנראה הניהול הסובלני והשליו שלו של המרד של 1783 .
הייתה זו מחאה אלימה של וותיקי המלחמה של פנסילבניה שצעדו אל תוך הקונגרס הקונטיננטלי בדרישה לתשלום לפני ששוחררו מהצבא הקונטיננטלי.
מתוך אהדה במובן זה או אחר לדרישותיהם, סירב דיקינסון לבקשת הקונגרס להפעיל כוח צבאי מלא כנגדם, ובכך גרם לקונגרס להצביע בעד העברתו לפרינסטון, ניו ג'רזי.
כאשר הסכים הקונגרס לשוב ב-1790, היה זה לעשרה ימים בלבד כאשר הוקמה בירה חדשה לארצות הברית במקום אחר.
ועידת החוקה של ארצות הברית
לאחר תום כהונתו כנשיא פנסילבניה, שב דיקינסון לוילמינגטון, שם עד מהרה הוא מונה לייצג את דלאוור בוועידת אנאפוליס, שהוא שימש גם כנשיאה.
ב-1787 שלחה אותו דלאוור כאחד מנציגה לוועידת החוקה של ארצות הברית יחד עם גאנינג בדפורד ג'וניור, ריצ'רד באסט, ג'ורג' ריד וג'ייקוב ברום.
שם הוא תמך במאמצים ליצור ממשלה מרכזית חזקה, אך רק פשרת קונטיקט הבטיחה לכל אחת מהמדינות, ללא קשר לגודלה, זכות הצבעה שווה בעתיד בסנאט של ארצות הברית.
כפי שעשה בתקנון הקונפדרציה, ניסח דיקינסון בקפידה את החוקה תוך עשיית שימוש במונח "אדם" (Person) ולא "גבר" (Man) כפי שנעשה בניסוח הכרזת העצמאות.
הוא הכין טיוטות ראשוניות לתיקון הראשון לחוקה.
לאחר הוועידה הוא קידם החוקה שהתקבלה בה בסדרה של תשעה מאמרים, שנכתבו תחת שם העט "פביוס" (Fabius).
דיקינסון עצמו לא חתם על החוקה, שכן הוא עזב את הוועידה מוקדם יותר בשל מחלה, ותחת זאת עמיתו, ג'ורג' ריד, חתם בשמו.
ב-1791 התכנסה בדלאוור ועידה לעדכון חוקתה, שנוסחה בזריזות ב-1776. דיקינסון נבחר כנשיא ועידה זו, ואף על פי שהוא התפטר מהתפקיד לאחר שרוב העבודה הושלמה, הוא נותר דמות דמות משפיעה במהלכים לניסוח תוכן המסמך הסופי.
שינויים מרכזיים בחוקה כללו הקמת בית משפט נפרד לצדק והרחבת זכות הבחירה לכלל משלמי המיסים.
דיקינסון נותר נייטרלי בניסיון לכלול איסור על העבדות בחוקה, בהאמינו שהאספה הכללית היא הגורם המתאים לקבלת החלטה בנושא.
החוקה החדשה אושרה ב-12 ביוני 1792.
ב-1793 שב דיקינסון לסנאט של דלאוור אך כיהן בו שנה אחת בלבד עד להתפטרותו מסיבות בריאות.
בשנותיו האחרונות הוא פעל להמשך המהלכים לביטול העבדות ותרם סכומים משמעותיים "לרווחת האומללים".
ב-1801 הוא פרסם שני כרכים של אוסף חיבוריו בתחום הפוליטיקה.
ג'ון דיקינסון נפטר בווילמינגטון ב-14 בפברואר 1808. הוא נטמן בבית הקברות של הקווייקרים שבעיר.
רחוב דיקינסון במדיסון, ויסקונסין קרוי על שמו, כמו בית ספר תיכון במילטאון שבדלאוור ואולם דיקינסון באוניברסיטת דלאוור.
ג'ון דייוויס היה אחד ממגלי הארצות החשובים ביותר שפעלו בזמן שלטון אליזבת הראשונה, במיוחד באזורי הקוטב הצפוני.
דייוויס נולד בסנדרידג' שליד דארטמות' בשנת 1543. כבר מילדותו היה מלח, ואף יצא למספר מסעות עם אדריאן גילברט שחי בשכנות למשפחתו של דייוויס.
בינואר 1583 פתח את עיצוב המעבר הצפון-מערבי במפתו כדרכם של פרנסיס וולסינגהם וג'ון די וב-1585 החל במסע המחקר הראשון שלו במעבר הצפון-מערבי.
המסע החל בחופה המזרחי מכוסה הקרח של גרינלנד, ולאחריו דרומה אל כף הפרידה; משם פנה צפונה בשנית וחצה את מישור החוף הגרינלנדי המערבי.
כאשר מצא ים נקי מקרח, התווה מסלול לסין דרך המעבר הצפון-מערבי.