tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2022 העיתונאי עופר חדד הנחה את החידון, ובשנת 2023 חזר גיא זוארץ להנחות אותו.
בשנת 2024 הנחו אותו עודד מנשה ורעייתו עדן הראל, שהייתה לאישה הראשונה שהנחתה את החידון.
בשנת 2025 הנחתה אותו העיתונאית שרה ב"ק.
זוכי חידון התנ"ך הארצי לנוער
החל משנת תש"ע (2010), חידון התנ"ך הארצי לנוער נערך במתכונת חדשה, לפיה מתמודדים בחידון תלמידים מזרם החינוך הממלכתי ומזרם החינוך הממלכתי - דתי בנפרד.
חידאתו היא חידה, בה יש למלא על לוח משובץ את המספרים החסרים.
החידה הומצאה על ידי ד"ר גיורא בנדק, מתמטיקאי ישראלי.
על לוח החידה מסומנים בעיגול שני מספרים, הקטן ביותר והגדול ביותר שיופיעו עליו.
כן מופיעים על הלוח מספרים נוספים, שמהווים חלק מהפתרון, ומבטיחים שלחידה פתרון יחיד.
על פותר החידה לשבץ מספרים נוספים על הלוח, כך שתיווצר שרשרת של מספרים עוקבים.
שני מספרים הם 'מספרים סמוכים בשרשרת', כאשר הם נמצאים על הלוח זה לצד זה, אנכית, אופקית או באלכסון.
קיימת גם גרסה נוספת של המשחק שבה האריחים הם משושים משוכללים (במקום ריבועים), כך ששני מספרים הם 'מספרים סמוכים בשרשרת' כאשר הם חולקים צלע משותפת.
לחידאתו חמישה שלבים, מהקל ביותר שמוגדר ככוכב, לרמה הגבוהה ביותר שמסומנת על ידי חמישה כוכבים.
המשחק הומצא על ידי המתמטיקאי הישראלי ד"ר גיורא בנדק מקבוצת דובי צעצועים ומשחקים.
ד"ר בנדק המציא ופיתח משחקים נוספים כמו: Lights-Out, Nim-X ו-I-top.
את המשחק ניתן לשחק גם באתרי משחקים פופולריים כגון shockwave.com.
כמו כן המשחק מודפס במספר עיתונים יומיים עתירי תפוצה בעולם כמו ה-Daily Mail.
בישראל חידאתו מודפס בעיתון ידיעות אחרונות.
חידון הוא שעשועון שבו המשתתפים מתחרים ביניהם במתן תשובות נכונות לשאלות המוצגות להם על ידי מנחה החידון, ובכך מפגינים את בקיאותם, שנינותם וזריזות מחשבתם.
חידונים נערכים בבתי ספר, במפגשים חברתיים וכדומה, מודפסים בכתבי עת ומוצגים כן בשידורי רדיו וטלוויזיה, שבהם החידון פונה אל משתתפים באולפן ולעיתים גם אל המאזינים.
חידונים מוצעים גם כמשחק קופסה.
בנוסף למטרה התחרותית והבידורית, חידון משמש לעיתים כאמצעי חינוכי, להגברת הבקיאות בתחום מסוים.
החידון עשוי לכלול שאלות טריוויה, שאלות בקיאות (כגון חידון התנ"ך) וחידות.
חידון מוזיקלי הוא חידון שבו נדרשים המתמודדים לזהות יצירה מוזיקלית על פי קטע קצר ממנה.
המתחרים בחידון פועלים כיחידים, המתמודדים זה נגד זה, כקבוצות, שבהן כל קבוצה מורכבת מבני משפחה אחת, בני כיתה אחת וכדומה, וגם בהתמודדות של מתחרה יחיד מול קבוצה גדולה של מתחרים.
לעיתים מוקצב זמן קצר למענה על כל שאלה, ולעיתים מוקצב זמן מסוים למענה על כל השאלות, והישגו של המתחרה נקבע לפי מספר השאלות שעליהן הספיק לענות בזמן זה.
חידונים מסוגים שונים הם שעשוע מקובל בישראל.
חידון התנ"ך העולמי לנוער יהודי מתקיים מדי שנה, מאז 1963, ביום העצמאות, בהשתתפות שר החינוך וראש ממשלת ישראל.
משתתפי החידון העולמי מגיעים אליו לאחר מבחני מיון אזוריים.
במשך שנים רבות, בחצי השני של המאה העשרים, הנחה שמואל רוזן תוכניות חידונים ב"קול ישראל", ובהן "עשרים מי יודע", "בתקווה שתבין את הרמז", ו"קפד ראשו" ששודרה בשידור חי בהשתתפות מאזינים ברשת א' בכל מוצאי שבת.
התוכנית האחרונה שודרה שבוע לפני פטירתו של רוזן.הוא פרסם גם שלושה ספרי חידונים ומשחק קופסה בשם "128 מי יודע?"
חידוני טריוויה נפוצים כשעשועוני טלוויזיה, ובהם "מי רוצה להיות מיליונר?", "1 נגד 100", "לעוף על המיליון" ו"המרדף".
פרודיה מפורסמת על חידון התנ"ך שודרה במסגרת תוכנית הטלוויזיה "לול".
חידון האשליות (במקור: Quiz Show) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1994 בבימויו של רוברט רדפורד ובכיכובם של ג'ון טורטורו, רוב מורו, רייף פיינס ופול סקופילד.
הסרט, אשר מתרחש בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20, מתמקד בחשיפה של אחת מהתרמיות הגדולות ביותר בטלוויזיה האמריקאית: שערוריית ההונאה בחידון "21".
במהלך הסרט מגלה חוקר הקונגרס דיק גודווין (רוב מורו), לאחר חקירה אינטנסיבית, כי שעשועון הטלוויזיה הפופולרי "עשרים ואחת" של רשת NBC הוא למעשה מבוים.
הסרט מבוסס על סיפור אמיתי והיה מועמד לארבעה פרסי אוסקר כולל הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר ושחקן המשנה הטוב ביותר (פול סקופילד).
ג'ון טורטורו בתפקיד הרב סטמפבל
רוב מורו בתפקיד דיק גודווין
רייף פיינס בתפקיד צ'ארלס ואן דורן
פול סקופילד בתפקיד מארק ואן דורן
על פי רבי משה די לאון מפיץ הספר, חובר הספר על ידי רבי שמעון בר יוחאי, תנא מהמאה ה-2 לספירה ותלמידיו, המוזכרים לכל אורך הספר, בתדירות גבוהה.
על פי העמדה המקובלת במחקר, ספר הזוהר הוא חיבור פסאודואפיגרפי שחובר על ידי רבי משה די לאון עצמו או על ידי חוג כותבים שנוצר סביבו.
שאלות אודות זמן ומקום חיבורו של ספר הזוהר וזהות מחבריו העסיקו דורות רבים של לומדים וחוקרים.
זהות מחבריו ומקורותיו הן שאלות מכריעות להבנת אופן התפתחות הקבלה והשפעתה על התרבות היהודית.
ממועד פרסומו במאה ה-13 ועד ימינו אנו, נקודת המוצא הוודאית והמוסכמת נוגעת לפרטי פרסומו של ספר הזוהר.
הערעור הראשון על קדמות ספר הזוהר נמצא בדברי רבי יצחק דמן עכו, שמדווח על כך בחיבורו 'דברי הימים', שלא שרד, אך הקטע הופיע במהדורה הראשונה של 'ספר היוחסין' לרבי אברהם זכות ב-בקושטאנדינא (איסטנבול) בשנת שכ"ו (1566).
בקטע, ר' יצחק, שספר הזוהר הגיע אליו בצורת קונטרסים (מגילות), מתאר כיצד ביקש לחקור את מקורו של החיבור, והפליג לספרד למקום מושבו של הרב משה די לאון.
רבי יצחק מתאר כי כבר בצאתו מארץ ישראל היו קיימות שתי גרסאות לגבי זהות המחבר.
היו שטענו כי מדובר, כטענת הספר עצמו, במדרש ארץ ישראלי שנתחבר על ידי תלמידי רבי שמעון בר יוחאי במאה השנייה לספירה, מדרש שנשלח על ידי הרמב"ן לספרד בעלותו לארץ והועתק ונתפרסם על ידי רבי משה די לאון.
מצד שני, נשמעה הטענה כי מדובר במעשה זיוף.
בהגיעו לספרד, הצליח רבי יצחק לפגוש את די-לאון שנשבע בפניו כי ברשותו נמצאים עותקים קדומים של החיבור וכי הוא אך ורק העתיקם והפיצם.
רבי משה הבטיח להראות את כתבי היד לרבי יצחק אלא שלרוע המזל, רבי משה נפטר בפתאומיות קודם שעשה זאת.
רבי יצחק המשיך בחיפושיו ושמע גרסאות סותרות.
מצד אחד, שמע מרבי דוד רפאן קרובו כי אשתו ובתו של רבי משה די לאון הודו כי לא היה לפני רבי משה די לאון כתב יד שממנו העתיק וכי הוא מחבר הזוהר.
על פי עדות זו, כשנשאל רבי משה מדוע הוא מסתיר את זהותו, נימק זאת במניעים כלכליים.
מצד שני, הגיעה לרבי יצחק עדות הפוכה על "ניסוי" שנערך ובו הוכח כי היו לפני רבי משה די לאון כתבי יד קדומים.
רבי יצחק פקפק במידת האמינות של אותו "ניסוי".
מספריו המאוחרים של רבי יצחק ניכר כי בסופו של דבר השתכנע בקדמותו של ספר הזוהר.
אין לדעת מה הניע אותו להשתכנע בכך, הואיל והאיגרת נקטעת בדיוק בשלב שבו עמד רבי יצחק לתאר זאת.
המחלוקת בדבר קדמות ספר הזוהר נותרה בעינה במהלך המאות הבאות, אפילו בתוך חוגי המקובלים עצמם.
מצד אחד, היו שהניחו כי אכן מדובר במדרש קדום וכינו אותו כ"מדרשו של רשב"י", "מדרש ירושלמי" וכדומה, אך בד בבד היו מקובלים שהתייחסו לספר הזוהר כאל ספר קבלה ימי-ביניימי, בעל מעמד שווה לשאר ספרי הקבלה של התקופה.
הטענה כי מדובר ביצירה פסאודו-אפיגרפית פרי רוחו של רבי משה די לאון עצמו - לא נתפוגגה.
בציבור הרבני רווחה דעה זו בעיקר בקרב חסידי הפילוסופיה הרציונליסטית מבית מדרשו של הרמב"ם, אך לא רק בקרבם.
היו אף שביקרו את הזוהר בחריפות, כגון ר' יוסף אבן וקאר, בן המאה ה-14. הספר קיבל מעמד של קדושה בחוגי המקובלים במאה ה-15, אך בעיקר במאות ה-16 - 17, לאחר גירוש ספרד.
אז התקבל הזוהר בקרב המקובלים, שראו בו פרי יצירתו של רשב"י ודחו כל ביקורת על זמנו ולשונו של הספר.
במסגרת המאבק בתנועה השבתאית, שסתמכה על הקבלה על מנת לשנות מההלכה המקובלת, נכתב פרק נוסף במלחמה זו, הספר מטפחת ספרים, שנכתב על ידי הרב החכם והפולמוסאי האשכנזי, יעקב עמדין (היעב"ץ), שפקפק בקדמותם של חלקים מספר הזוהר אך האמין בקיומו של רובד קדמון בו.
גלגולה האחרון של מחלוקת גלויה זו בציבור הרבני התרחשה בסוף המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20, עם התעוררות תנועת הדרדעים בתימן ששללה את העיסוק הקבלי בכללו.
מטבע הדברים, בפרספקטיבה של זמן התבססה האמונה כי אכן מדובר במדרש קדום.
תרמה לכך ההשפעה העצומה שהייתה לזוהר על מגורשי ספרד ובחוג המקובלים הצפתי.
האופי המסתורי אפוף הקדושה ששיוו לספר הזוהר במרוצת השנים, מנע עיסוק ביקורתי בחקר הזוהר עד למאתיים השנים האחרונות.
השלב הבא בפולמוס נפתח על ידי התעוררות תנועת ההשכלה, שעל רקע מצעה האידאולוגי-פילוסופי, בזה לספרות הקבלה בכלל ולספר הזוהר בפרט, וביקשה לעקור את מקומם של אלה מהתחום הלגיטימי של מחשבת היהדות.
במסגרת זו, הוצגה ביקורת שיטתית על קדמותו של ספר הזוהר.
מייצגה הבולט של גישה זו היה צבי גרץ, שבהסתמך על השמועה שמובאת באיגרתו של רבי יצחק דמן עכו, טען כי ספר הזוהר הוא מעשה זיוף שנוצר על ידי רבי משה די לאון ממניעים של מצוקה כספית ושאיפה עזה לפרסום והשפעה.
מבקר בולט נוסף של קדמות הזוהר היה שד"ל בספרו 'ויכוח על חכמת הקבלה ועל קדמות ספר הזהר' שנדפס בשנת 1851 ועורר מחדש את הפולמוס.
גישתו הנאו-רומנטית של צייטלין, שאף ביקש לתרגם את ספר הזוהר כולו לעברית, לא באה לידי מיצוי, והוא נרצח בשואה קודם שהשלים את מפעלו.
חוקר הקבלה גרשם שלום, החל את דרכו בחקר ספר הזוהר בניסיון לערער את דברי צבי גרץ ולהוכיח את קדמותו של ספר הזוהר.
מפעלו המקיף שהחל במיפוי לשונו של ספר הזוהר הביא אותו בסופו של דבר אל המסקנה כי לא קיים בספר הזוהר ולו יסוד אחד שנכתב קודם זמנו של רבי משה די לאון.
לבד מכך, בספרו של די-לאון, 'ספר הרימון', נמצאו שימושי לשון זהים וכן נושאים מקבילים לאלו שבספר הזוהר.
עניינים רבים שנשארו טעוני בירור בספר הזוהר, מתבארים על ידו בספר הרימון; כך גם חלק ממקורותיו של ספר הזוהר מתגלים בספרו של די-לאון.
אולם את ה"רעיא מהימנא" והתיקונים לא חיבר די-לאון, זהו חיבור מאת מחבר לא ידוע, המאוחר לזמנו של די-לאון.
שלום סבר כי רמד"ל כתב את הספר בשנים 1280 עד 1286 לערך, ורק לאחר מכן החל לכתוב את ספריו העבריים, תוך שהוא מכליל בהם רמזים שנועדו להכשיר את הקרקע לפרסומו של הזוהר.
רק בשנת 1293, לטענת שלום, החל רמד"ל להפיץ את חלקי הזוהר באופן מסודר ברבים (אם כי שלוש שנים לפני כן פורסם חלק קטן ממנו).
מלאכת ההעתקה וההפצה של הספר נמשכה עד לשנת 1305, שנת מותו של רמד"ל.
דומה שרוב חוקרי הקבלה אחרי שלום החזיקו בדעתו על איחורו של ספר הזוהר למאה ה-13. הטענות לאיחור כתיבתו פורטו בהקדמתו של ישעיה תשבי לספרו "משנת הזוהר", כשתשבי מסיק שרוב הביקורת הטקסטואלית על הזוהר נכתבה כבר על יד רבי יעקב עמדין, היעב"ץ, בספרו "מטפחת ספרים".
אולם חלק עליו בקשר לשנים שבהן כתב רמד"ל את הזוהר.
תשבי סבר כי מדובר בחלוקה מלאכותית אשר מעוררת בעיות רבות שקשה לישבן, אלא אם נניח שהמחבר כתב חלק מהספר עד שנת 1286, חלקים אחרים כתב בין שנת 1286 לשנת 1293, ואת מרביתו כתב לאחר שנת 1293.
דניאל אברמס מאוניברסיטת בר-אילן, טוען שאין לדבר כלל על מחבר/מחברי ספר הזוהר, שכן לזוהר אין כלל טקסט אחיד.
זהו חיבור שנכתב, שוכתב ונערך פעמים אין ספור, עד שדיבור על מחברים הוא אנכרוניסטי.
לפי רונית מרוז, ספר הזוהר נכתב באופן הדרגתי, העותק הקדום ביותר שנמצא הוא מהמאה ה-11 בארץ ישראל, והכתיבה נמשכה לפחות עד למאה ה-14.
כמעט מיד עם פרסום גילוי הזוהר, קמו מערערים על קדמות ספר הזוהר, וכנגד טענת די לאון כי רשב"י חיברו.
כיום סבורים מרבית חוקרי הקבלה שהזוהר חובר על ידי הרב די לאון עצמו, או על ידי חבורת אנשים שפעלה בסביבתו.
במשך השנים, התמודדו התומכים בקדמות הזוהר והשיבו תשובות שונות לטענות המערערים.
ברוב הקהילות היהודיות התקבלו דינים, תפילות ומנהגים שונים בעקבות הזוהר והקבלה.
ראשון המשיבים היה הרב יש"ר מקנדיא בספרו "מצרף לחכמה" שבו עונה על טענות ר' אליהו דילמדיגו.
דילמדיגו טען בספרו "בחינת הדת" משנת ה'רנ"א (1491, שנה לפני גירוש ספרד) שהזוהר אינו מרשב"י אלא חובר כ-300 שנים לפני זמנו, כלומר בסביבות ד'תתק"נ (1190), כמאה שנה לפני הרב משה די לאון.
היש"ר מקנדיא הדפיס את ספרו ביחד עם "בחינת הדת" בשנת ה'שפ"ט (1629).
הרב אביעד שר שלום ב"אמונת חכמים" (מנטובה ה'ת"צ) (1630), משיב אף הוא על טענות המערערים על קדמות הזוהר, שהגיעו לאזנו, כנראה מטענות ר' יהודה אריה ממודנה ב"ארי נוהם" שהודפס שנה קודם לכן.
הספר "קדמות ספר הזוהר" של הרב דוד לוריא נחשב לספר המרכזי המתמודד עם טענות המערערים על קדמות הזוהר.
ספר זה יצא לאור בשנת ה'תרט"ז (1857) ובו הוא מבטל את טענות המאחרים, בין השאר, על ידי השוואה לספרו של הרב די לאון, "הנפש החכמה".
הרב יצחק אייזיק חבר, דחה אף הוא בספרו "מגן וצנה" ה'תרט"ו (1855) את הטענות מהספר "ארי נוהם" שיצא מחדש בה'ת"ר (1840).
ספר ידוע נוסף בעניין הוא 'טעם לש"ד' (ליבורנו ה'תרכ"א (1861)) של הרב אליהו בן אמוזג ובו הוא דוחה את טענות שד"ל נגד קדמות הזוהר בספרו "ויכוח על חכמת הקבלה" (גוריצאה ה'תרי"ב, (1852)).
במשך השנים, היו לא מעט רבנים שטענו כי ספר הזוהר הוא זיוף כמו רבי יהודה אריה ממודנה ורבי אלעזר פלקלס, מחבר הספר "תשובה מאהבה".
בספרו מבקר הרב פלקלס בצורה קשה את ספר הזוהר ומביע התנגדות לספרות המקובלים:
קטעים מאוחרים שהוכנסו לתוך ספר קדום
הרב יעקב עמדין (היעב"ץ) כתב בספרו "מטפחת ספרים" שקטעים רבים נכנסו לזוהר מספרים מאוחרים, אך עיקר הזוהר הוא קדום, לא מרבי שמעון בר יוחאי אך לכל המאוחר מתקופת הגאונים, בכל מקרה הרבה לפני הרב די-לאון.
הוא כותב עוד שגם בתלמוד הבבלי יש קטעים שונים שנכנסו על ידי הגאונים, ובכל זאת כולם מודים שעיקר התלמוד הוא לפני הגאונים.
עמדתו זכתה לפרסום, בשל מעמדו כפוסק הלכה ובשל הפתרון שהציע: הודאה במקצת טענות הזיוף של קטעים בספר הזוהר, ובה בעת טענה שעיקר הספר קדום.
כאמור לעיל, חוקרי הקבלה באקדמיה תולים הרבה מן ההקבלה המוכרת כיום, בין כתבי הזוהר לכתבי די-ליאון, ברשומותיו של היעב"ץ.
כך גם כותב הרב מנחם מנדל כשר במאמרו "הזוהר" ב"ספר היובל" של כתב העת סיני:
"כל הקורא בעיון בספריו של ר' משה די לאון (ספר "הרמון", "משכן העדות", "הנפש החכמה" ו"שקל הקודש") ייווכח שסגנונו, דרכי ההבעה שלו, ביטוייו, תיאור הנושאים ואופני ההסברה וההרצאה של ר"מ די-לאון רחוקים מדרכו של הזוהר כרחוק מזרח ממערב".
עוד כותב הרב כשר שהרב די-לאון בספריו "הרמון" ו"שקל הקודש" שואל ומשיב מקשה ומתרץ, כאשר בזוהר אנו מוצאים תשובות אחרות לשאלות אלו, ומכך ברור שלא רק שדי-לאון אינו מחבר הזוהר, אלא שאף לא הכיר את הזוהר בעת כתיבת ספריו האחרים.
לגבי שימושי לשון זהים ונושאים מקבילים בין "ספר הרימון" ל"זוהר", מסביר הרב כשר שזה משום עיסוקם המשותף בתורת הנסתר.
"...ושני ספרים העוסקים באותו תחום, מדרך הטבע יהיה יכולים להיות ביטויים מסוימים ונושאים השייכים לאותו התחום שיופיעו בשני הספרים.
וכן הרב די-לאון שהיה גדול בתורה, גם בנגלה וגם בנסתר, יכול היה להבין מקומות קשים בזוהר, ולבאר אותם בספרו, אך זו אינה ראיה שהוא חיבר את הזוהר.
הרב כשר גם מניח שאפשר שמדפיס הזוהר מתוך כתב יד מסוים, הדפיס גם הערות שהיו בשולי אותו כתב היד (הנקרא שגיאת המעתיקים) תופעה מצויה לגבי חיבורים אחרים.
כך לדוגמה בזוהר פרשת עקב נמצא קטע המועתק מספר "שולחן של ארבע" של רבנו בחיי אשר חי אחרי הרב די-לאון.
והוספות מאוחרות אלו אין בהן כדי להעיד על עיקר ספר הזוהר.
תוספות מאוחרות אלו יכולות להסביר את הטענה בדבר שגיאות בארמית, המורות על כך שהכותב לא היה בקי בארמית של תקופת רשב"י.
אך עיקר הזוהר הוא קדום והארמית שבו משובחת, כפי שכותב פרופ' גרשום שלום, ותלמידו פרופ' ישעיה תשבי.
תשבי כותב שיש לזוהר סגולות ספרותיות מיוחדות, פאתוס נשגב ונמלץ, לשון פיוטית ציורית וכו', וכל המעלות האלה, אין בספרי הרב משה די לאון.
עם זאת שלל גרשום שלום את קדמות הזוהר, לאור שיבושים, טעויות והמצאות לשוניות שונות.
על כך ענה הרב כשר כי חלק מהמצאות אלו צריך להבין כרובד נוסף שיש לפרשו בגימטריה או כחלק מראשי תיבות או רמזים באופן אחר.
לשם דוגמה בפירוש לספר "שיעור קומה" (מובא ב"ראשית הקבלה" גרשום שלום, עמוד 220):
לפיכך נקרא "האל הגדול, הגיבור והנורא", בליתיה ידידות אל חי בליתא בזיתא בזיזתא המקוק הקטן, קטל בעבור משוש בשכמל"ו (ברוך שם כבוד מלכותו לעולם ועד).
בהמשך הקטע מתפרשים השמות המוזרים והמשונים שלא מוכרים כשמות וכינויים לקב"ה: "בליתיה", "בזיתא", "בזיזתא", "המקוק הקטן" ו"קטל בעבור משוש", בדרך גימטריה, גימטריה במילוי (גימטריה שהיא צירוף הגימטריות של השמות המלאים של האותיות של המילה) ובצירופי אלפא ביתא שונים, כך שמילים משונות ומוזרות בספרי קבלה אינן ראיה לשגיאות וטעויות.
הרב כשר תולה שיבושים לשוניים שונים גם בשגיאות העתקה המצויים לרוב בכתבי יד של הספרות היהודית.
להוכחה חיובית על קדמות הזוהר, מביא הרב כשר שמדרשים אשר לא היו ידועים באותו זמן, ואשר נתגלו מאוחר יותר במדרש הנעלם, או בכתבי יד שהיו בידי ה"ראשונים".
הרב כשר התווכח עם טענתו של גרץ, בעניין השמועה באיגרת רבי יצחק דמן עכו שר' משה די-לאון כתב את הזוהר בגלל מצוקה כלכלית ושאיפה לפרסום.
הזכרת שמות אישים מתקופה מאוחרת לרשב"י - כתיבת תלמידי רשב"י
בזוהר מוזכרים שמות חכמים המאוחרים לזמן רשב"י.
הרב כשר עונה לטענה זו כי לא רשב"י עצמו חיבר את הזוהר אלא תלמידיו ותלמידי תלמידיו במשך כמה דורות, על פי הדברים שקיבלו מרשב"י מדור לדור.
היעלמות הספר לאורך תקופה ארוכה
כאלף שנה עברו מתקופת רשב"י ועד לגילוי ספר הזוהר בידי הרב די-לאון.
לפי הטוענים לקדמות כתיבת הספר, קיומו הוסתר בין לומדי קבלה מועטים בלבד, ופרסומו היה נגד עקרונות הקבלה.
ספר מלחמות ה' נגד ספר הזוהר
ב-1931 יצא לאור ספר מלחמות ה' שכתב הרב יחיא קאפח שהיה מגדולי חכמי תימן בדורות האחרונים.
הוא אף טוען שהקבלה וספר הזוהר הם בגדר עבודה זרה בשיתוף – אמונה באל המופשט לצד אמונה בכוחות נוספים, נמוכים יותר, עשר הספירות לתפיסתו.
הספר פותח בשאלה שהפנה "אחד התלמידים" למתנגדו של הרב, מחבר הספר.
בעקבות התשובה, מתפתחים חילופי דברים בין הרב המחבר לבין מתנגדו, ובסופם, פורס הרב המחבר את משנתו בקמ"ד נקודות שונות.
הספר נכתב בסגנון חריף עד מאוד, ורבי משה די לאון, מחבר ספר הזוהר, מכונה בו רבות "המסית נביא השקר מחבר הזהר".
חידון התנ"ך הוא מערכון פרודי נודע שכתבו אריק איינשטיין ואורי זוהר ומתאר את חידון התנ"ך המסורתי המתקיים ביום העצמאות, ובו משתתפים נציגים ממדינות שונות.
את תפקיד המתחרים במערכון גילם איינשטיין ואת תפקיד המתורגמן גילם זוהר.
לצדם השתתפו במערכון דורי בן זאב כשדרן ואורי גרוס כשופט.
המערכון שודר לראשונה במסגרת תוכנית הטלוויזיה "לול" ששודרה בטלוויזיה הישראלית ב-18 באוקטובר 1971. הוא חותם את אלבומו של איינשטיין, "יסמין", שיצא לאור בשנת 1972, ונכלל בסרט הקולנוע "לול", שיצא לאקרנים בשנת 1988, ובאלבום הכולל את פסקול הסרט.
עלילת המערכון היא שלב הגמר בחידון התנ"ך העולמי, שלב השאלה הזהה, שבה נמצאים שלושה מועמדים: הנציג השוודי, הסודני והישראלי (אשר דמותו מבוססת על הזוכה האמיתי הרב יחיא אלשיך).
סופו של המערכון הוא במתמודד הישראלי, שנותן תשובה שלמה ומלאה (ואף מעבר לכך) וזוכה בחידון.
מהמערכון נבעו מטבעות לשון כגון "גֶּפֶן במובן גָּפֶן", "אלוף בוקס", "זמנך עבר!", "צ'מענו אותך!", "מה הוא קופץ?", "הוא לא חבשי הוא סודני" ו"הנבחן הבא!".
במערכון חיקה זוהר את אחד משופטי חידון התנ"ך, ברוך בן-יהודה, באינטונציה ובמימיקה מדויקים.
המערכון הופיע כפרסומת לקופת הגמל "הגפן" של בנק דיסקונט בכיכובם של איינשטיין, זוהר ושיסל.
חיבור פשוט הוא סרט קולנוע מארצות הברית מסוגת דרמה שביים מארק ווב ויצא לאקרנים ב-12 באפריל 2017.
בעיירת קטנה ליד טמפה, פלורידה חי פרנק אדלר (כריס אוונס).
פרנק הוא רווק שמגדל ילדת פלא, אחייניתו מרי אדלר (מקנה גרייס).
דיאן אדלר, אמה של מרי, הביאה אותה לפרנק לפני שהתאבדה.
על אף כישרונה יוצא הדופן במתמטיקה פרנק מתכנן לאפשר לה להיות תלמידה רגילה בבית הספר.
הוא מאמין כי דיאן השאירה לו את מרי, על מנת שיאפשר לה לחוות ילדות רגילה, להתחבר לילדים אחרים ולהנות.
אימו המזדקנת אוולין (לינדזי דאנקן) מאיימת להפריד ממנו את הילדה ומגישה תביעה לקבל אפטרופסות על מרי.
אוולין מאמינה כי מתת אינטלקטואלי שכזה, מחייב מחויבות מוחלטת ללימודים.
היא טוענת כי פרנק פוגע למעשה במרי כיוון שמונע ממנה להגשים את הפוטנציאל שלה.
שתי דמויות חשובות נוספות בחייהם היא שכנתם רוברטה, שעוזרת בגידול הילדה ובוני המורה של מרי, שמגלה את כישרונה יוצא הדופן.
במהלך המשפט נחשפים פרטים מחייהם של אוולין, פרנק ודיאן.
אוולין הייתה מתמטיקאית מוכשרת, שנאלצה לעזוב את לימודיה על מנת להתחתן ולגדל ילדים.
היא מפעילה לחץ עצום על דיאן, כשהיא למעשה מנסה להגשים את חלומה דרכה.
דיאן אמנם אהבה לעסוק במתמטיקה, אך גם רצתה לחוות חיים אחרים מלבד מתמטיקה.
היא הקדישה את זמנה לפתור את משוואות נאוויה-סטוקס, אך התאבדה לפני שהצליחה.
פרנק היה מרצה נחשב בפילוסופיה לפני שקיבל על עצמו את גידולה של מרי.
פרנק מבין כי השופט יבחר להעביר את מרי לחסותה של אמו, ונאלץ להסכים לעסקת טיעון.
מרי תעבור למשפחה אומנת (ולא לידי אוולין) שתגור לידו ותלמד בבית ספר טוב למחוננים.
מרי עוברת למשפחה האומנת יחד עם החתול האהוב שלה.
אחרי מספר שבועות, פרנק מגלה כי אוולין עקפה את ההסכם, ובעצם מחליטה על חינוכה של מרי בעקיפין.
פרנק מגיע עם רוברטה לקחת חזרה את מרי.
פרנק מגלה לאוולין כי דיאן פתרה את הבעיה המתמטית שעבדה עליה.
דיאן הפקידה את הפתרון עם פרנק, תוך כדי שדרשה שהפתרון יתפרסם רק לאחר מותה של אוולין.
פרנק מציע לאוולין את הפתרון תמורת הסכמתה לעזוב אותו ואת מרי.
אוולין נשברת כאשר היא מגלה את האמת, אך מסכימה לעסקה.
פרנק לוקח חזרה את מרי.
הסרט מסתיים כאשר רואים כיצד מרי מצליחה לשלב לימודי מתמטיקה באוניברסיטה, לפעילות חברתית עם חברות.
כריס אוונס – פרנק אדלר
מקנה גרייס – מרי אדלר
לינדזי דאנקן – אוולין אדלר
ג'ני סלייט – בוני סטיבנסון
אוקטביה ספנסר – רוברטה טיילור
גלן פלאמר – גרג קולין
ג'ון פין – אוברי הייסמית'
אליזבת מארוול – גלוריה דייוויס
ג'ולי אן אמרי – פט גולדינג
קיר אודונל – בראלי פולארד
חידון הציונות הוא פרויקט של ההסתדרות הציונית, הקרן הקיימת לישראל, משרד התרבות והספורט, משרד ירושלים ומורשת והמועצה הציונית בישראל הנערך בין משפחות ציוניות מרחבי ישראל והעולם במהלך שישה חודשי פעילות המגיעים לשיא באירוע גמר ביום העצמאות, בו מתקיים חידון אינטראקטיבי בשידור טלוויזיוני מרכזי.
חידון הציונות הראשון התקיים בשנת 2014 (ה'תשע"ד) בהנחיית אלי יצפאן.
בחמש שנותיו הראשונות שודר החידון בערוץ עשר והחל משנת 2019 משודר בקשת 12 וברשת 13 בהנחיית רותם אבוהב, חיים אתגר, נסלי ברדה ובהפקת יוצר הפורמט והחידון, קובי סיט.
בשנת 2025 החידון שודר ביום העצמאות בערוץ 12 בהנחיית ניב רסקין
השלב העירוני – תלמידים מבתי ספר שונים מרחבי כל יישוב מתחרים בפומבי.
השלב המחוזי – כל תלמיד שניצח בשלב העירוני בונה לעצמו קבוצה של 2 מתמודדים מעל גיל 18 ומתמודד אחד מתחת לגיל 18, בנוסף אליו.
בשלב זה כל הקבוצות מאותו מתחרות אחת בשנייה.
שלב הגמר – חידון הציונות – לשלב זה מעפילות 10 קבוצות מרחבי הארץ: לכל מחוז יש נציגות של קבוצה או שתיים.
זהו השלב האחרון בו הקבוצות מתמודדות בחידון המשודר בטלוויזיה.
הקבוצה המנצחת בשלב זה זוכה בטיול באירופה סביב פועלו של בנימין זאב הרצל.
חיברות ארגוני הוא מונח המתייחס לתהליך הלמידה דרכו פרטים מסתגלים לעבודות חדשות ולתפקידים ארגוניים חדשים.
ההגדרה הרחבה יותר מתייחסת לתהליך זה כתהליך שבו פרטים לומדים את הערכים, הכישורים, ההתנהגויות והידע החברתי אשר הכרחיים על מנת להפוך לחבר מן השורה בארגון.
תוצאותיו של תהליך חברות מוצלח מתבטאות בביצועים ארגוניים טובים, רמת סיפוק גבוהה מהעבודה, מחויבות לארגון ושיעורים נמוכים של עזיבת הארגון.
חברות (Socialization) הוא מושג הנטבע בתחום הסוציולוגיה והחינוך שמתייחס לתהליך בו פרטים בחברה לומדים כישורים, דפוסי התנהגות וערכים אשר דרושים לתפקודם כחברים בתרבות בה הם גדלים.
בהקשר הארגוני, מונח זה מתייחס לתהליך בו חברי חוץ של הארגון (כלומר פרטים שאינם חברים בארגון) הופכים לחברי פנים (כלומר הופכים לחלק מהארגון).
למעשה, כל כניסה לארגון חדש או תפקיד חדש, מצריך הסתגלות מחודשת וכולל בתוכו תהליך חברות.
תהליך זה זוכה לתשומת לב רחבה בעשור האחרון, כיוון שעובדים רבים מוצאים עצמם מתניידים בין מגוון מקומות תעסוקה לאורך שנות הקריירה שלהם.
כך למשל, מתוך נתונים שפורסמו בשנת 2005 בארצות הברית עולה, כי אנשים משנים את מקום עבודתם בממוצע 10 פעמים בתקופה של 20 שנה.
על כן, תהליך חברות ארגוני הוא תהליך מתמשך הנחווה על ידי האדם הבוגר לאורך רוב שנות התעסוקה שלו.
תחומי התוכן הנכללים בתהליך חברות ארגוני
תאוריות בתחום הפסיכולוגיה והסוציולוגיה מזהות שישה תחומים בלתי תלויים זה בזה הנכללים בתהליך חברות ארגוני.
תחום המתייחס ללמידת המשימות הנדרשות לביצוע העבודה.
תחום זה נחשב כמרכזי בתהליך החברות בארגון.
מיומנות ביצועית תלויה גם בגורמים חוץ ארגוניים, כמו ניסיון והכשרה מקצועית, אך עם זאת תהליך חברות ארגוני כולל גם זיהוי של הידע והכישורים הנדרשים במקום העבודה.
תחום זה מתייחס ליצירת קשרים חברתיים עם חברי ארגון אחרים וזיהוי אנשים שניתן ללמוד מהם על הארגון והתפקיד.
הסביבה החברתית הארגונית בנויה הן מאינטראקציות הקשורות ישירות לביצוע העבודה והן מאינטראקציות חברתיות לא רשמיות, כמו אינטראקציה בין עמיתים בעלי תחומי עניין משותפים.
כחלק מתהליך החברות, הפרט לומד על יחסי העבודה הרשמיים והלא רשמיים בארגון ועל יחסי הכוחות בתוך הארגון ומחוצה לו.
כמו כן, הפרט לומד לזהות מיהן הדמויות החזקות והחלשות יותר בארגון.
תחום זה מתייחס ללמידת שפה ומושגים מקצועיים שגורים בארגון.
שפה כוללת כותרות וכינויים, וצורות ביטוי ייחודיות לארגון, לרבות סלנג.
למידת השפה חיונית כדי לאפשר לעובד להבין את המידע המתקבל משאר חברי הארגון ולתקשר עמם.
כך למשל, בצה"ל נעשה שימוש רב בביטויים מקוצרים, כדוגמת מ"פ (מפקד פלוגה) ונ"ט (נגד טילים), אשר מטרתם לייעל את התקשורת בין גורמים צבאיים שונים.
תהליך חברות כולל למידת הערכים והעקרונות המשמרים את שלמות הארגון.
הלמידה כאן מתייחסת הן לערכים הרשמיים המוגדרים בארגון והן לערכים הלא רשמיים והלא כתובים, אשר באים לידי ביטוי על ידי חברי ארגון הנמצאים בעמדות כוח.
כך למשל, צה"ל מונחה על ידי ערכים כמו שמירה על חיי אדם, דבקות במטרה וטוהר הנשק.
תחום זה מתייחסת ללמידת המסורת הארגונית, המנהגים, המיתוסים והטקסים שבאמצעותם מבוטאת התרבות הארגונית.
הפרט לומד מהן ההתנהגויות המקובלות והלא מקובלות בסיטואציות ואינטראקציות שונות בארגון.
כך למשל, בצה"ל נהוג להשתמש בסיפורי מורשת קרב (מור"קים) המתארים סיפורי לחימה של לוחמי עבר, ועל פיהם נהוג להנחיל נורמות לחימה לחיילים המשרתים.
תהליך חברות ארגוני בנוי משלושה שלבים עיקריים, המובחנים במעמדו של עובד בארגון וברמת הסתגלותו אליו - (1) שלב טרום הכניסה לארגון, (2) שלב המפגש עם הארגון ו-(3) שלב ההסתגלות וההטמעה בארגון.
חברות בשלב טרום הכניסה לארגון
טרם הצטרפותו הרשמית לארגון, עובד מקבל מידע ראשוני על הארגון במהלך תהליך הגיוס.
מידע זה, עובר לרוב "סינון" שמטרתו להציג את הארגון באור חיובי בעיני המועמדים אשר עתידים להצטרף אליו.
על בסיס המידע הראשוני על הארגון, מפתח העובד ציפיות ביחס לאופי הארגון, ביחס ליכולתו להשתלב בארגון וביחס לתפקיד אותו הוא אמור לבצע.
ציפיות אלו, עלולות לעיתים להיות לא מותאמות למציאות הקיימת בארגון.
חוסר התאמה זה עלול להוביל לתחושות תסכול וחוסר שביעות רצון של העובד בשלבים מאוחרים יותר בעבודתו, ואף לפגוע בביצועיו המקצועיים.
על כן, השתלבות מוצלחת של עובד בארגון תלויה במידה רבה בתהליכים המקדימים לכניסתו לארגון.
עם תחילת העבודה בארגון, עובד הופך לחבר חדש בארגון.
חוויות שהעובד חווה בתחילת עבודתו הן בעלות השפעה ארוכת טווח על תפקודו העתידי בארגון.
תהליך הכניסה לארגון מתאפיין לרוב בחוסר התמצאות, תחושת זרות ועומס של גירויים.
בעת כניסתו לארגון, ציפיותיו המקדימות של העובד ניצבות בפני מבחן המציאות, ויש הכרח להתמודד עם פערים הקיימים ביניהם.
עובדים חדשים חווים לעיתים תחושה של "הלם מציאות" (Reality Shock), הנובע מהצפה של רמזים חדשים, וקושי להבין אותם ולהגיב אליהם נכונה.
במהלך שלב המפגש וההסתגלות, הן הארגון והן העובד נוקטים בשיטות חברות שונות כדי להקל על השתלבות העובד בארגון.
שיטות חברות הננקטות ברמת הארגון
הארגון, באמצעות שיטות חברות שונות, מייצר סיטואציות בהם עובדים חדשים נדרשים ללמוד להתאים את עצמם לסביבתם החדשה.
קיימות מספר שיטות בהן הארגון עשוי לנקוט:
חברות קולקטיבי לעומת אינדיבידואלי (Collective versus Individual)
תהליך חברות יכול להתבצע בצורה קולקטיבית- כלומר כל עובד חדש עובר את התהליך יחד עם עובדים אחרים שנקלטו באותו זמן.
התהליך יכול גם להיות אינדיבידואלי, כך שכל עובד חדש עובר הסתגלות באופן עצמאי, ללא חברת עובדים חדשים נוספים.
חברות רשמי לעומת לא רשמי (Formal versus Informal)
בשיטת חברות רשמי, עובד חדש עובר הכשרה מובנית טרם כניסתו לארגון.
כלומר, ההכשרה מתבצעת מחוץ לארגון.
בשיטת חברות לא רשמי, תהליך ההכשרה מתבצע תוך כדי העבודה ויש מעט הפרדה בין עובדים חדשים ועובדים וותיקים.
בשיטת חברות עקבי, עובד חדש יודע בדיוק את רצף התהליכים שיעבור במהלך כניסה לעבודה או לארגון.
בשיטת חברות אקראי, תהליך הכניסה אינו מגובש ובעל סדר ותוכן מעורפל.
חברות קבוע לעומת משתנה (Fixed versus Variable)
בשיטת חברות קבוע, עובד יודע בדיוק מתי כל שלב בתהליך החברות מסתיים.
בשיטת חברות משתנה, לעומת זאת, אין מסגרת זמן קבועה שבה מתבצע תהליך החברות.
בשיטת חברות סדרתי, תהליך חברות מתבצע בעזרת חברי ארגון קיימים המשמשים "מודלים לחיקוי".
בשיטת חברות מובדל, התהליך מתבצע ללא עזרת "מודל חיקוי" מתוך הארגון.
בשיטת חברות תומך, עובדים חדשים מקבלים פידבק חיובי ותמיכה מחברי הארגון.
בשיטת חברות שולל, לעומת זאת, עובדים חדשים מקבלים לרוב פידבק שלילי, עד אשר הם מסתגלים באופן מלא לארגון.
קיומו של הפידבק החיובי מהווה גורם המאשר את זהותם הארגונית של החברים החדשים.
שיטות חברות הננקטות ברמת העובד
בו זמנית ובתגובה לשיטות החברות בהן בוחר הארגון, עובדים חדשים מחפשים מידע שיעזור להם ללמוד על הארגון ולהסתגל אליו.
החיפוש הוא אחר מידע שיוריד את רמת אי הוודאות וייצר יכולת לחזות את ההתנהגות הארגונית בסביבתם החדשה.
מקור מרכזי למידע זה הן אינטראקציות חברתיות עם חברים ותיקים בארגון.
עובדים חדשים אוספים מידע בשלושה תחומים עיקריים: (1) מידע לגבי דרישות העבודה (בהירות התפקיד) - כלומר מה דרוש כדי לבצע את העבודה, (2) מידע לגבי יכולתם לבצע את תפקידם (מסוגלות עצמית) ו-(3) מידע לגבי טיב הקשרים עם חברי ארגון אחרים (קבלה חברתית).
שיטות חברות שונות שהארגון נוקט בהן אמורות לסייע בהפחתת חוסר הוודאות של עובד חדש בשלבים המוקדמים של החברות.
שיטות אלו עוזרות לקבוע את סוג המידע, מקור קבלת המידע וקלות קבלת המידע עבור העובד, ובכך לסייע לתהליך חברות מוצלח.
חברות בשלב ההסתגלות והטמעה בארגון
שלב זה מתרחש כאשר עובד עובר ממעמד של חבר חדש בארגון למעמד של חבר פנים.
כלומר, זהו השלב בתהליך החברות שמתרחש לאחר שעובד השתלב והפך לחלק מהארגון.
הסתגלות של עובד לארגון מתבטאת בשלוש דרכים: (1) הבנה של דרישות התפקיד אותו הוא ממלא, הבנה של סדר העדיפויות וחלוקת הזמנים הנכונה לביצוע תפקידו, (2) רכישת ביטחון ביכולתו לבצע את תפקידו, (3) הסתגלות לקבוצה, כלומר תחושת העובד שהוא אהוב ומקובל על ידי שאר חברי הארגון.
כאשר חברים חדשים בארגון הופכים לחברי פנים, הם מקבלים תחומי אחריות רחבים יותר, זוכים ליותר לעצמאות בעבודתם ומהווים מקור להתייעצות בעיני שאר חברי הארגון.
תהליך חברות מוצלח נמצא מקושר למגוון של תוצאות ברמת הארגון:
עובדים אשר עוברים תהליך חברות מוצלח וברור להם מה תפקידם דורש מהם, מאמינים ביכולתם לבצע את תפקידם ומתקבלים על ידי שאר חברי הארגון, נוטים להצליח יותר בתפקידם.
נמצא כי הבנת התפקיד, תחושת מסוגלות עצמית וקבלה חברתית הם בעלי קשר ישיר לביצועים טובים יותר של העובד.
נמצא כי ככל שברור יותר לעובד מה תפקידו דורש ממנו והוא מתקבל על ידי שאר חברי הארגון, כך עולה מחויבותו לארגון וסיפוקו מעבודתו.
עזיבה נמצאה מקושרת לתחושת מסוגלות עצמית וקבלה חברתית.
עובדים אשר עוברים חברות מוצלח, מאמינים ביכולתם לבצע את תפקידם ומתקבלים באהדה על ידי חברי הארגון, נוטים לפתח היקשרות לארגון אשר מונעת מהם לעזוב את התפקיד ואת סביבת העבודה שלהם.
כמו כן, נראה כי שיטות החברות שהארגון דוגל בהן משפיעות גם הן על נטיות עזיבה של עובדים.
כך למשל, נמצא ששיטות חברתיות המקדמות פידבק חיובי מחברי הארגון ודוגלות בשימוש במודלים לחיקוי, מפחיתות את הסיכוי לעזיבת עובדים.
תהליך חברות נוסף המתקיים במסגרת עולם התעסוקה הוא תהליך חברות מקצועי (Professional Socialization).
חברות מקצועי מתייחס ללמידה של מידע וכישורים ופיתוח של זהות מקצועית (Professional Identity) שמשמעותה הטמעה של ערכים ונורמות של הקבוצה המקצועית לתוך התנהגותו של האדם ותפיסתו העצמית.
הגדרה זו של תהליך החברות המקצועי טומנת בתוכה שני מרכיבים חשובים: המרכיב הראשון הוא הערכים - אדם מאמץ לאישיותו ערכים המייצגים את ערכי המקצוע בו הוא עוסק, ואילו המרכיב השני הוא ההתנהגות - בעקבות אימוץ הערכים, משתנה גם התנהגותו של האדם.
תהליך החברות המקצועי נחשב לתהליך המתמשך לאורך כל חייו של הפרט, החל מלימודים במסגרות פורמליות כמו בתי ספר ומוסדות אקדמיים ולאורך כל שנות הקריירה והעיסוק במקצוע.
תאוריות בתחום מבחינות בין שלושה שלבים עיקריים של תהליך חברות מקצועי:
שלב המתרחש טרם תחילת לימודי המקצוע, בעיקר במהלך הלימודים בבית הספר התיכון.
בחירותיו המקצועיות העתידיות של הפרט מושפעות מהסביבה הלימודית שלו, הערכים המודגשים בה, ותדמיתם של מקצועות שונים בעיני התרבות המקומית.
כך למשל, מחקרים מצאו כי אחיות ואחים מקצועיים רבים בוחרים במקצועם כיוון שהם תופסים אותו כמקצוע המייצג ערכים חיוביים כמו מתן עזרה וטיפול באחרים.
כמו כן, מקצוע זה נתפס בעיניהם כמקצוע בעל תדמית חיובית המאפשר פיתוח קריירה המוערכת בחברה.
תדמית זו, מייצרת ציפיות כלפי אופי המקצוע וחוויית העיסוק העתידית בו, אשר משפיעות על שלבים מאוחרים יותר בתהליך חברות מקצועי.
שלב הסוציאליזציה הפורמלית (Formal Socialization)
שלב זה מתרחש במהלך הלימודים המקצועיים, במהלכו לומדים הסטודנטים את חוקי ההתנהגות הרשמיים המקושרים למקצוע הנלמד.
אחת הדוגמאות הבולטות לחברות מקצועי פורמלי מתייחסת לחברות שעוברים אחים ואחיות.
עבורם, שלב זה כולל את למידת הידע, המושגים וההליכים המקצועיים הנדרשים לביצוע עבודתם.
שלב ההתנסות והעיסוק במקצוע הנלמד, נמשך לאורך כל הקריירה המקצועית.
עבור אחים ואחיות, תהליך זה מתרחש במסגרת התנסותם בסביבות המקצועיות בבתי החולים, בהם הם צופים באנשי מקצוע ותיקים ולומדים מה תפקידם דורש מהם בפועל, לצד למידת נורמות התנהגות המקובלות במקצועם.
פעמים רבות חווים אחים ואחיות תופעה המכונה "הלם מציאות" (Reality shock) המתייחסת לקושי בהסתגלות שנחווה בעת המעבר מהלימודים לפרקטיקה, אשר נובע מפער בין הציפיות המקדימות והכישורים התאורטיים שנרכשו במהלך הלימודים לבין הכישורים וההתנהגויות הנדרשות לעיסוק הפרקטי במקצוע.
כך למשל, אחיות ואחים רבים אשר פונים לעיסוק זה מתוך תחושת חמלה ורצון להעניק טיפול, מגלים בעת כניסתם לפרקטיקה כי הם צריכים להתמקד תחילה ברכישת כישורים מקצועיים, בעמידה בסטנדרטים מקצועיים ובציפיות של מקום התעסוקה.
למידה מאנשי מקצוע ותיקים המשמשים דמויות לחיקוי, עשויה לעזור בהפחתת תחושת ההלם הראשונית, להבהיר את דרישות המקצוע ולהפחית את הקושי שחשים אחים ואחיות חדשים.
כאמור, מטרתו של תהליך החברות המקצועי היא יצירת זהות מקצועית אשר הופכת להיות חלק מהדרך בה הפרט מתנהג ותופס את עצמו.
תוצאותיו של תהליך החברות המקצועי עשויות להיות הן חיוביות והן שליליות.
תהליך חברות מקצועי מוצלח מתבטא בהשתלבותם של אנשי המקצוע בפרקטיקה המקצועית, ומוביל ליציבות מקצועית וארגונית, מחויבות למקצוע, סיפוק מהעיסוק בתפקיד, מוטיבציה וביצועים מקצועיים טובים יותר.
תהליך חברות מקצועי לא מוצלח, עם זאת, עלול להוביל למוטיבציה נמוכה לעסוק במקצוע, ובסופו של דבר גם לפרישה ממנו.
חידו ואן רוסום הוא מתכנת הולנדי, מייסד שפת התכנות פייתון.
שימש כ-BDFL של פייתון (דיקטטור נאור לכל החיים, כלומר: מקבל ההחלטות בכל הנוגע לשפה).
כיום הוא חבר בצוות ההיגוי של השפה.
ואן רוסום נולד בעיר הארלם שבהולנד.
למד מתמטיקה ומדעי המחשב באוניברסיטת אמסטרדם וב-1982 סיים את התואר השני.
לאחר סיום לימודיו, החל ואן רוסום לעבוד במכוני מחקר שונים, בהם המכון הלאומי למתמטיקה ומדעי המחשב באמסטרדם, המכון הלאומי לתקנים בהולנד ועוד.
במהלך עבודתו במכון הלאומי למתמטיקה ומדעי המחשב היה שותף ואן רוסום לפיתוחה של שפת התכנות ABC, מעשה שהצהיר כי השפיע רבות על כישורי התכנות שלו.
בדצמבר 1989 חיפש ואן רוסום פרויקט שיעסיק אותו כתחביב במהלך שבוע חג המולד והחל בכתיבת פייתון.
הגרסה הראשונה פורסמה בשנת 1994. בשנת 1999 התווספה מערכת IDLE.
ב-1999 הגיש ואן רוסום לסוכנות הצבאית לפרויקטים מחקריים מתקדמים (DARPA) בקשה למימון פרויקט הפיכת פייתון לתוכנה שתנגיש את מקצוע התכנות לכל אדם.
בבקשתו הגדיר ואן רוסום את יעדיו עבור פייתון:
שפה קלה ואינטואיטיבית, אך גם חזקה כמתחריה הגדולים
קוד שמובן כמו אנגלית רגילה
התאמת השפה למשימות יומיומיות ואפשור זמני פיתוח קצרים
בעקבות כתיבת השפה, זכה ואן רוסום בפרסים רבים.
ב-2002 קיבל את "הפרס לקידום תוכנה החופשית לשנת 2001" של קרן התוכנה החופשית.
מאוחר יותר, ב-2003, זכה בפרס NLUUG, ב-2006 הוגדר כמהנדס יוצא דופן על ידי האגודה למכונות מחשוב ובשנת 2018 נעשה עמית במוזיאון לתולדות המחשב.
על-אף שכוונתו הראשונית לא הייתה ליצור שפה להמונים, הפכה פייתון עם השנים לאחת משפות התכנות המובילות בעולם.
ב-2005 הצטרף ואן רוסום לגוגל שם פיתח את Mondrian - תוכנה לסקירת קוד אותה כתב בפייתון וכן השתתף בפיתוחה של Google App Engine.
בדצמבר 2012 סיים את תפקידו בגוגל והצטרף לחברת Dropbox העוסקת באחסון קבצים בענן.
באוקטובר 2019 עזב את החברה והודיע על פרישה.
בנובמבר 2020 חזר בו מהפרישה והודיע שיצטרף למיקרוסופט.
היא תוכנית בתחנת הרדיו החרדי "קול ברמה" בהגשת עמי מימון, בין השעות 14:00 ל-16:00 בצהריים.
העוסקת בפנאי, הומור, מוזיקה וחידות בנושאי יהדות.
בשנת 2009 הייה מימון ממייסדי תחנת הרדיו קול ברמה והחל להגיש את התוכנית, לאחר כשנה הורחבה לשעות בין שתיים לארבע בצהריים.
בין התוכנית הוא מחלק פרסים על אמירת "גם אני מאזין לחידודון עם עמי מימון" בשיחת טלפון שמחייג בחסוי למאזין שחייג קודם.
בתוכנית משודרות מדי יום פינות תורניות וכן ראיונות ברוח השמחה בשלל נושאים.
עם השנים זכתה התוכנית לפופולריות רבה, ולפי סקר TGI היא נחשבת לתוכנית הרדיו המואזנת ביותר בציבור החרדי.
ב-2016 אף נמדדה התוכנית כתוכנית הרדיו המואזנת ביותר בישראל בין 14:00-16:00, כשהיא משאירה מאחור תוכניות נחשבות כמו 'דידי לוקאלי' ואחרים.
ב-28 בנובמבר 2017 זכה מימון, מגיש התוכנית, לציון לשבח במהלך כנס אילת לעיתונות על הצלחת תוכניתו.
ב-2020 יצא על ידי חיים ולדר הספר "חידודון" המבוסס על התוכנית.
חידו וילהלמוס אימבנס הוא כלכלן הולנדי-אמריקאי שמחקרו עוסק באקונומטריה וסטטיסטיקה.
הוא בעל תואר פרופסור לאקונומטריה יישומית בכלכלה בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטת סטנפורד, שם הוא מלמד מאז 2012.
בשנת 2021, אימבנס זכה במחצית מפרס נובל לכלכלה, ביחד עם ג'ושוע אנגריסט, "על תרומותיהם המתודולוגיות לניתוח יחסי סיבתיות".
חידו וילהלמוס אימבנס נולד ב-3 בספטמבר 1963 בגלדרופ שבהולנד.
בראיון משנת 2021, אימבנס קישר בין תשוקתו לאקונומטריקה לבין השחמט.
בתיכון התוודע אימבנס לעבודתו של הכלכלן ההולנדי יאן טינברגן.
בהשפעת עבודתו של טינברגן, בחר אימבנס ללמוד כלכלה באוניברסיטת ארסמוס ברוטרדם.
אימבנס סיים תואר באקונומטריקה ב-1983. לאחר מכן השיג תואר שני בהצטיינות בכלכלה ואקונומטריקה מאוניברסיטת האל בקינגסטון על האל שבממלכה המאוחדת בשנת 1986. באותה השנה עבר אימבנס לאוניברסיטת בראון שבפרובידנס, רוד איילנד.
הוא מכהן כעורך של Econometrica משנת 2019 וישמש בתפקיד זה עד 2023. החל משנת 2021, הוא פרופסור לאקונומטריה יישומית וכלכלה בבית הספר למנהל עסקים בסטנפורד.
הוא גם עמית בכיר במכון סטנפורד לחקר מדיניות כלכלית (SIEPR) ופרופסור לכלכלה בבית הספר למדעי הרוח והמדעים של המכון.
אימבנס הוא עמית של החברה האקונומטרית (משנת 2001) והאקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים (משנת 2009).
בשנת 2014 קיבל דוקטורט לשם כבוד מאוניברסיטת סנט גאלן.
אימבנס נשוי לעמיתתו הכלכלנית סוזן אתיי מאז 2002. גם אתיי היא פרופסורית בסטנפורד ועוסקת בכלכלה של הטכנולוגיה.
הוא מחזיק באזרחות כפולה של ארצות הברית ובהולנד.
חיבור על נשים דגולות במלחמה היא יצירה יוונית עתיקה קצרה מאת סופר או סופרת אנונימיים, הדנה בארבע-עשרה נשים קדומות מפורסמות.
למרות הכותרת, לא כל הנשים המוזכרות הן לוחמות, חלקן פוליטיקאיות מוצלחות.
בהתבסס על תארוך ההיסטוריונים המוזכרים ביצירה כמקורות, היא נכתבה לכל המוקדם לקראת סוף המאה ה-2 או תחילת המאה ה-1 לפני הספירה.
לפי פרופ' דבורה גרא, ייתכן והיצירה נכתבה על ידי פמפילה מאפידאורוס, היסטוריונית מהעת העתיקה שפעלה ביוון במהלך המאה ה-1 לספירה.
היצירה כוללת את הנשים הבאות:
חיג'אב אימתיאז עלי (באורדו: حجاب امتیاز علی; 1908–1999) הייתה סופרת ועורכת, הנחשבת לחלוצת הרומנטיקה בספרות באורדו, וכן הטייסת המוסלמית הראשונה בעולם.
חיג'אב נולדה ב-1908 במדרס, בתקופת השלטון הבריטי בהודו, למשפחת אצולה בסולטנות דקאן.
היא החלה לכתוב בגיל צעיר מאוד, ואת אחת מיצירותיה הידועות "מירי נתומאם מוהאבת" (אהבתי האינסופית), הנחשב לאחד מסיפורי האהבה הטובים ביותר בספרות האורדו, כתבה בגיל שתים עשרה.
בשנות ה-30 נישאה חיג'אב לאימתיאז עלי טאג', סופר ועיתונאי מפורסם שכתב לקולנוע, תיאטרון ותחנות רדיו, ועברה איתו ללאהור.
לזוג נולדה בת אחת, יסמין טאהיר, שהייתה קריינית בכירה ברדיו פקיסטן.
נכדיה של חיג'אב, פארן טאהיר ועלי טאהיר הם שחקנים ידועים.
חיג'אב הלכה לעולמה בביתה בלאהור ב-19 במרץ 1999.
חיג'אב התאמנה ב"מועדון התעופה של לאהור" והשתתפה בתחרויות רבות שארגן המועדון.
ב-1936 קיבלה את רישיון הטיס שלה, וב-1939 המגזין The International Women's News הכתיר אותה כאישה המוסלמית הראשונה באימפריה הבריטית שקיבלה רישיון 'A' כטייסת.
לעיתים נטען כי ההודית סרלה תקרל הייתה הטייסת הראשונה, אך למרות שסרלה וחיג'אב השיגו את רישיונותיהן בערך באותו זמן, חיג'אב הייתה הראשונה לעשות זאת.
קריירת הכתיבה של חיג'אב התפרשה על פני יותר מ-60 שנה.
סיפוריה סובבים סביב רומנטיקה, נשים, טבע ופסיכולוגיה.
השימוש החוזר שלה במילים ובניית משפטים ייחודית בולט בכתיבתה, וסיפוריה השתמשו באותן דמויות בסיפורים ותרחישים שונים.
כמה מהדמויות המפורסמות ברומנים שפרסמה היו ד"ר גאר, סר הארלי, דאדי זוביידה וחבשן זונאש.
כבר בגיל 9 פרסמה חיג'אב סיפור קצר ראשון בגיל 9. סיפורה פורסם במגזין אסלאמי לנשים בשם תהד'יב ניסוואן (מילולית: תרבות נשית), והתקבל היטב על ידי הקוראים.
סיפוריה המשיכו להתפרסם במגזין זה לצד מגזין נוסף בשם "פוּל", והיא עבדה גם כעורכת בשניהם.
היא נחשבת לאישה הראשונה בתת-היבשת ההודית שפרסמה סיפורים קצרים שזכו להכרה.
מלבד הרומן שכתבה בגיל 12, כמה מיצירותיה המפורסמות האחרות כוללות את "לילה-או-ניהאר" (לילה ויום), "סנובר קאי סאיי" (צללי האורנים) ו-"תסוויר בותאן" (ספר לי את התמונה), ותרגמה לאורדו את נשים קטנות של לואיזה מיי אלקוט.
חיג'אב תיעדה את חייה ביומנים, שלימים יצאו לאור גם הם כספרים והתפרסמו בכתבי עת שונים.
אחד מהם הוא "מומבאתי קה סאמנה" (לאור הנר) שהתבסס על חוויותיה בלאהור במהלך מלחמת הודו-פקיסטן השנייה, כשכתבה את יומנה לאור נרות בזמן ההאפלה.
חוויותיה במלחמה גם היוו השראה לרומן עטור הפרסים פרי עטה "פגאל חנה" (בית משוגעים), שהיה גם הרומן האחרון שלה.
חיג'אב למדה את עבודותיו של זיגמונד פרויד והייתה מרותקת ממושג התת-מודע, שסיפק לה חומר רקע לרומן בשם "אנד'ירה חוואב" (חלום אפל).
חידונאי הוא אדם העוסק בחיבור חידות ובהצגתן הפומבית.
כבר בתנ"ך רווח הנוהג לחוד חידות.
שמשון חד לפלשתים חידה לא פתירה ("חידת חמיצר" בלשון ימינו) כדי למצוא תואנה להכות בהם.
מלכת שבא באה לביקור אצל שלמה המלך ומנסה אותו בחידות כדי לעמוד מקרוב על גודל חכמתו.
במאה ה-12 עסק אברהם אבן עזרא בחיבור חידות ובפתרון חידות.
על-פי המסופר, ניצלו חייו וחיי תלמידיו בזכות פתרון שמצא לבעיית יוספוס הכללית.
בשנות השישים של המאה ה-20 זכה להצלחה רבה בישראל החידונאי שמואל רוזן, שהציג את חידותיו (בעיקר חידות לשוניות וחידות דעת) בתוכנית הרדיו השבועית "קפד ראשו", וכן ערך חידונים פומביים.
חידונאי נוסף שפעל באותה עת הוא שבח וייס, לימים יו"ר הכנסת, שעסק בתחום זה בעת שהיה סטודנט.
קלוד באשה, שפעל במאה ה-16 בצרפת.
הנרי ארנסט דודני, שפעל במאה ה-19 בבריטניה, ופרסם את חידותיו (בעיקר חידות מתמטיות) בכתבי עת ובספרים.
סם לויד, שפעל במאה ה-19 בארצות הברית, ופרסם את חידותיו (בעיקר חידות מתמטיות, אך גם חידות מכניות) בכתבי עת ובספרים.
מרטין גרדנר שפעל במאה ה-20 בארצות הברית, ופרסם חידות מתמטיות במשך חצי יובל שנים בטורו בירחון Scientific American.
כמו כן עסק בהוצאה מחודשת של כתבי קודמיו, דודיני ולויד.
ההלכה קובעת כי סמיכה כזו נותנת לחכם הסמוך סמכויות מסוימות, כגון האפשרות לדון דיני חבלות, דיני קנסות ודיני נפשות.
הרמב"ם בפירוש המשניות חידש שאם ייאספו כל חכמי ארץ ישראל ויסכימו לחדש את מוסד הסמיכה הדבר אפשרי.
אמנם בספרו "משנה תורה", בבואו לפסוק הלכה כתב את הדין בלשון מסויגת: נראה לי שיכולים כל חכמי ארץ ישראל להתאסף ולחדש את הסמיכה, "והדבר צריך הכרע".
במהלך הדורות נעשו מספר ניסיונות להסתמך על דברי הרמב"ם הללו ולחדש את סמיכת הזקנים, וממילא גם את בתי הדין והסנהדרין.
היוזמה הראשונה לחידוש הסמיכה אחרי ביטולה הייתה בשנת ה'רצ"ח (1538).
בראש בית הדין הסמוך היה אמור לעמוד מהר"י בירב, רבה של צפת.
הנימוק ההלכתי שהוצג לצורך בחידוש הסנהדרין היה לכפר על האנוסים שנמלטו מספרד ועלו לארץ ישראל, אך רבים מהם חששו שבגין מעשים שעשו בעקבות אילוצם לחיות כנוצרים, הם התחייבו בעונש כרת.
השאיפה הייתה לדונם במלקות ובכך לפוטרם מעונש בידי שמיים, מאחר ש"חייבי כריתות שלקו, נפטרו ידי כריתתן".
לצורך כך נסמך מהר"י בירב על ידי 25 מתלמידיו - רבני צפת, וזאת על פי השערתו של הרמב"ם כי ניתן לחדש את הסמיכה לאחר שנקטעה על ידי הסכמת כל חכמי ארץ ישראל למהלך כזה.
דברי הרמב"ם נמצאים בפירושו ל וב: שאם יסכימו כל החכמים שבארץ ישראל למנות דיינים ולסמוך אותם, הרי אלו סמוכים ויש להם רשות לדון דיני קנסות ולסמוך חכמים אחרים - והדבר צריך הכרע.
ואכן רבנים רבים התכנסו וסמכו את מהר"י בירב.
היוזמה עוררה התנגדות בעיקר מצד רבי לוי בן חביב, רבה של ירושלים שטען שאף הוא מרבני ארץ ישראל ולא נשאלה דעתו בעניין.
למרות ההתנגדות הספיק מהר"י בירב לסמוך ארבעה רבנים: רבי יוסף קארו, מחבר השולחן ערוך, רבי משה מטראני, (המבי"ט), רבי אברהם שלום, ורבי ישראל די קוריאל - תלמידיו שהיו ראשי ישיבות בצפת.
הפולמוס שהתקיים בין מהר"י בירב למהר"ל בן חביב, התייחס גם לצד העקרוני של חידושו של הרמב"ם בדבר אפשרות חידוש הסמיכה, לעומת החולקים עליו.
כמו כן הובאו בחשבון הבעיות שיגרור חידוש הסנהדרין (כחובת קידוש החודש על ידי עדים).
בנוסף, מתוך כתבי הפולמוס ניכר שמהר"ל בן חביב, רבה של ירושלים, התנגד למהלך כיוון שהמהר"י בירב שלא לקח אותו בחשבון, למעשה לא איגד את מכלול הרבנים בארץ ישראל, והוא גם מסתפק אם ההלכה כהרמב"ם בכלל.
לגבי יחסו של רבי יוסף קארו לחידוש הסמיכה, קיימים חילוקי דעות.
אחרים טוענים שבסוף ימיו חזר בו רבי יוסף קארו מתמיכתו בחידוש הסמיכה, בכך שלא כתב זאת במפורש בשולחן ערוך שלו.
במסגרת עליית תלמידי הגר"א לארץ ישראל, ניסה אחד מבכירי העולים, רבי ישראל משקלוב לחדש את הסמיכה.
הניסיון לחידוש הסמיכה נעשה כחלק מהתקוות המשיחיות שנפוצו באותה העת, ומאמונתם של תלמידי הגר"א בכך שיש לפעול באופן מעשי להבאת הגאולה.
לאור הניסיון שנצבר מפולמוס הסמיכה של מהר"י בירב ומהר"ל בן חביב, רבי ישראל משקלוב (בשנת ה'תקצ"א - 1830) החליט לפעול באופן שונה.
רבי ישראל משקלוב ניסח איגרת לעשרת השבטים, שבה הביע את ביטחונו שלא רק שהם קיימים ושומרים תורה ומצוות, אלא גם שהם משמרים את מוסד הסמיכה, וביקשם לעזור לחידוש הסמיכה (וכתוצאה מכך - הסנהדרין) בארץ ישראל.
משלא נמצאו אנשי השבטים האבודים, כשלה גם יוזמה זו.
ניסיון נוסף לחידוש הסנהדרין היה בשנת ה'תרס"א (1901) על ידי הרב אהרן מנדל הכהן שהיה רב קהילת האשכנזים בקהיר.
עקב לימוד קונטרס הסמיכה (שנכתב בפולמוס הסמיכה הראשון), הוא ראה לנכון לחדש את הסמיכה ושלח לשם כך מכתבים לרבנים שונים.
היו שתמכו ברעיונו והיו שהתנגדו ואחר דין ודברים חזר בו הרב אהרן מהרעיון וההצעה התבטלה.
בשנת ה'תש"י (1950) העלה הרב י"ל מימון, שר הדתות הראשון (מטעם תנועת המזרחי), רעיון לחידוש הסנהדרין וניסה לפעול, יחד עם רבנים והוגים נוספים, לטובת הרעיון בשנותיה הראשונות של המדינה.
בשנת ה'תש"י יזם כנס בטבריה, בהשתתפות רבנים.
הוא אף הוציא ספר בשם "חידוש הסנהדרין במדינתנו המחודשת" בהוצאת מוסד הרב קוק המרכז את מאמריו כפי שהתפרסמו בהצופה ובסיני.
עיקר ההתנגדות לרעיון זה של הרב מימון הייתה מהרב יצחק זאב סולובייצ'יק.
בשנת 2002 הוקמה עמותה בשם "אגודת השיבה שופטינו לכינון בית הדין הגדול", שפעלה לחידוש הסמיכה.
האגודה פנתה לרבנים שונים, אך רובם הגדול התעלמו מהפנייה.
בשנת 2004 הוקמה בטבריה "הסנהדרין החדשה", גוף ובו 71 רבנים "סמוכים".
לנשיא הסנהדרין מונה בתחילה הרב צבי עידאן ובהמשך הרב עדין אבן ישראל (שטיינזלץ), ולאב בית הדין מונה הרב יואל שוורץ.
הגוף מיעט לפעול ולהשפיע, ובסיוון תשס"ח (2008) הודיע הרב שטיינזלץ על פרישתו.
"סנהדרין" זו, מפרסמת לעיתים מפסיקותיה, המתאפיינות לרוב בהשקפה ימנית-קיצונית.
חידוש עבודת הקורבנות היא שאלה הלכתית הנדונה מאז חורבן בית שני.
הבעיות הנידונות הן: העדרו של בית המקדש, אי היכולת להיטהר מטומאת מת, חוסר הידיעה של מקום ההקרבה, וחוסר ודאות בייחוס הכהנים.
גם שבי ציון התמודדו עם שלוש הבעיות הראשונות בתחילת תקופת בית שני.
בנוסף לבעיות ההלכתיות, קיימות גם התנגדויות מחשבתיות-רעיוניות נרחבות לרעיון הקרבנות בימינו.
בנוסף לכך קיימת בעיה גאופוליטית משמעותית ביותר בחידוש הקרבנות לאור העובדה שמבחינה הלכתית לפחות חלק מתהליך ההקרבה חייב להתבצע בהר הבית וישנה התנגדות מוסלמית מוחלטת לאפשר פרקטיקה כזו שם.
במשך הדורות היו מספר ניסיונות לחידוש העבודה.
למעשה, מלבד השאיפה קשה להצביע על ביצוע מעשי של הקרבת קורבנות, מאז הפסקתם.
גם כיום, פועלים מספר גופים המנסים לחדש את עבודת הקורבנות.
השאלות ההלכתיות העיקריות העומדות בפני החפצים לחדש את עבודת הקרבנות הן:
האם ניתן להקריב קרבנות כאשר בית המקדש אינו בנוי?
האם ניתן להקריב כאשר המקריבים טמאים בטומאת מת?
האם ניתן להקריב ללא ידיעה ברורה בדבר מקום המזבח?
לחלופין - האם ניתן לזהות את מקומו המדויק של המזבח?
האם הכהנים בני זמננו, שהם "כהני חזקה" ולא "כהנים מיוחסים", כשרים להקרבה?
האם ניתן לזהות את התכלת הדרושה לבגדי הכהונה?
האם ניתן להכין בגדי כהונה ללא תכלת?
כיצד מבצעים קידוש ידיים ורגלים ובאיזה כלים
האם כהן המגדל פאות ארוכים מותר להיכנס לעזרה?
מקריבין אף על פי שאין בית - כלומר, חובת הקרבת הקרבנות אינה תלויה בקיומו הפיסי של בית מקדש.
כלל זה נותן מענה להיעדר בית מקדש, ומתחשב במציאות שבניית המקדש תצריך אישור מרשויות-שלטון דבר שעלול להתעכב, או שכלל לא יגיע.
לעומת זאת, בניית מזבח פשוט והקרבת קרבן קטן יכולה להסתיים תוך זמן קצר.
טומאה דחויה בציבור - כלומר, החובה להקריב קורבנות ציבור עומדת בעינה אפילו כאשר רוב המחויבים בהקרבת אותו קרבן, טמאים.
כלל זה נותן מענה להיעדר פרה אדומה, במסגרת המחשבה הצבורית כי "כולנו בחזקת טמאי מתים".
באופן כללי, אסור ליהודי טְמא-מת להיכנס לעֲזָרה (המקבילה בקדושתו ל"מחנה שכינה"), המקום שָם מקריבים את הקרבנות.
הכלל השני מחדֵש שהחובה ההלכתית להקריב קורבן-ציבור בזמנו דוחה את האיסור שחל על טמאים מהִכנֵס לעזרה.
אחת הבעיות המרכזיות בחידוש העבודה היא העדר האפשרות להיטהר מטומאת מת, מכיוון שאין בנמצא כיום אפר פרה אדומה, אשר השגתו כרוכה בפתרון בעיות שונות, הלכתיות ומעשיות, וכל עוד הכהנים טמאים בטומאת מת יש איסור להיכנס לתחומי העזרה המקודשת.
הפתרון לבעיה זו הוא כלל ידוע הוא בדברי חז"ל טומאה דחויה בציבור ומשמעותו, שכאשר הכהנים טמאים, ואין אפשרות להקריב את קרבנות הציבור בטהרה - מותר להקריבם בטומאה.
היתר זה נאמר רק לגבי קרבנות ציבור שזמנם קבוע אך לגבי כל שאר הקרבנות אין שום היתר להקריבם בטומאה.
אם כן, קודם שניגשים לעסוק בחידוש עבודת הקרבנות, חיוני לעסוק בשאלה, מה הם התנאים בהם ניתן להקריב קרבנות גם בהיותנו טמאים?
במסכת יומא נחלקו אמוראים האם הטומאה דחויה היא בציבור או הותרה בציבור כאשר ישנן שתי השלכות עיקריות:
כלומר אם הטומאה דחויה יש מצבים (המפורטים בגמרא) בהם יש חיוב לחזר אחר כהנים טהורים אף אם הדבר כרוך בקשיים, אך אם הטומאה הותרה אין חיוב כזה.
אם הטומאה דחויה יש צורך שיהיה ציץ בראש הכהן הגדול על מנת שירצה את עוון ההקרבה בטומאה, אך אם הטומאה הותרה אין צורך בציץ בראש הכהן הגדול.
להלכה נפסק שהטומאה דחויה היא בציבור ואם כן קודם הקרבת הקרבנות יש למנות כהן גדול ולהכין את שמונת בגדי הכהונה שלו, וביניהם הציץ.
אולם לדעת כמה פרשנים הציץ אינו נצרך אלא לכתחילה אבל בדיעבד ניתן לעבוד בלא הציץ.
ביחס לבעיית יחוס הכהנים - בעיה זו הועלתה על ידי הרב צבי הירש קלישר בספרו "דרישת ציון", כאחת מבעיות היסוד נגד חידוש עבודת הקרבנות.
דברי חז"ל אלו נותנים מענה לבעיית היעדרם של כהנים מיוחסים בימינו, כאשר לדעת הרב קלישר, אין כל בעיה, שכן אין ייחוס כהנים מעכב כלל.
לפי המתואר בתלמוד, חקרו עולי הגולה ומצאו את שרידי יסודות הבית.
כן מבואר, שהריחו בין שרידי הכתלים ריח קטורת.
כך גם באשר למזבח, הריחו במקומו ריח קרבנות.
עוד מבואר שם, ששלשת הנביאים שהיו ביניהם הביאו עמם עדויות ומסורות בדבר מיקומו של המזבח.
אמנם יש שרצו לומר, שאנשי בית שני הזדקקו לרוח הקודש לגילוי המקום, שכן, ראו על המזבח דמות מלאך, וכן ראו שם את אפר יצחק.
אבל המזבח שבנה זרובבל גנזו החשמונאים אבניו בלשכת בית המוקד, וחודש שוב בימי הורדוס, ולכן סביר להניח שיהיה קל לאתר את יסודותיו.
מקורות המזכירים אפשרות של חידוש עבודת הקרבנות
רבי יוסף קארו: למה היה מניח עזרא מלקדש לעתיד לבא שמא בזמן החרבן יותן לנו רשות להקריב.
מנחת חינוך: וגם היום, אפשר שאם יתנו המלכויות רשות לבנות בית המקדש, מצווה לבנות.
כמבואר במדרש [בראשית רבה סד', י'], בימי רבי יהושע בן חנניה, דנתנו רשות והתחילו לבנות, ועיין בספר כפות תמרים [סוכה ל"ד ע"ב] שרבינו יחיאל בעל התוספות רצה לילך להקריב קרבנות בירושלים, א"כ הוא הדין לבנות בית המקדש.
המהר"ץ חיות: "על כל פנים, חזרתי על כל הצדדים, ולא מצאתי שום דבר החוצץ היום להקריב קרבן פסח, אחר שיבנה היום מזבח, על מקום אשר היה בנוי בראשונה".
החזון איש: "לכן בזמן הזה אי איתיהיב רשות להקריב קרבן פסח - אין לבטל" - (תרגום: אם תינתן רשות להקריב קרבן פסח – אין לבטל.)
"בזמן שישראל שרויין על אדמתם בתור עם חופשי משעבוד ממשלה אחרת, יש מצות עשה לבנות בית הבחירה שנאמר ועשו לי מקדש ושכנתי בתוכם (סי' צ"ה, פ' תרומה)"
רבי עקיבא איגר שלל את האפשרות לחדש את הקרבת הקרבנות כפי שהציגו תלמידו הרב צבי הירש קלישר, מטעמים שונים ובהם זיהוי מקום המזבח, ייחוס הכהנים והצורך בבגדי כהונה הכוללים תכלת וארגמן.
אולם לאחר שהרב קלישר השיב לו על כל טענותיו, השיב רבי עקיבא איגר שקשה לו לעיין בדברים מחמת זקנתו, והוא מעביר את השאלה לחתנו, החת"ם סופר.
בתשובה לחותנו רבי עקיבא איגר, מצדד החת"ם סופר, שבאמת אין בבעיות השונות שהועלו כדי למנוע הקרבת קורבנות, אולם מושל ירושלים הוא "קפדן גדול" ולא יתן למי שאינו "מאמונת ישמעאל" להתקרב למקום.
כעיקרון טוען החתם סופר, שהצורך בכהן גדול ובכהן מיוחס אינו מעכב בדיעבד, וטומאה הרי הותרה בציבור, ולגבי שקלי ציבור - בקרבן פסח אין צורך בכך.
הרב יעקב אטלינגר בספרו שו"ת בנין ציון, אף התנגד עקרונית לחידוש הקרבת הקורבנות, משום שבפסוקי התוכחה שבתורה נאמר שלאחר חורבן בית המקדש "והשימותי את מקדשיכם, ולא אריח בריח ניחוחכם" (), כך שלא ניתן להקריב קורבנות בזמן הגלות.
במדרש תנחומא (בובר), אמור י"ט מובא: "לעתיד לבוא כל הקורבנות כולן בטלין".
מלבד הגישה הקלאסית, המיוצגת לדוגמה בכתביו ובמעשיו של הרמב"ן, היו מקובלים שהתנגדו רעיונית לחידוש עבודת הקורבנות.
כך יש המציינים לכך שר' עזריאל (מחוג גרונה) העדיף עבודה רוחנית על פני עבודת הקורבנות, זאת משום שעבודת הקורבנות קשורה לפגם עמלק.
לכן לעומת הרמב"ן שעלה לארץ, המתנגדים (ר' עזרא ור' עזריאל) לא ראו בפעולה מעשית משהו מהותי, ואף להפך, השכינה לדעתם אינה מתקיימת בתקופה זו בקורבנות.
הראי"ה קוק כתב בסיפרו עולת ראיה: "לעתיד לבוא ההקרבה תהיה של מנחה מהצומח, תערב לה' כימי עולם וכשנים קדמוניות".
התנגדות טבעונים ופעילי זכויות בעלי חיים
ארגונים אזרחיים התומכים בטבעונות ובזכויות בעלי חיים מתנגדים גם הם להקרבת קורבנות בטענה של התאכזרות לבעלי חיים.