tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באחד מן הימים יוצא הגנרל סייפר רייג (ויל סמית') לסיור בחללית עם המחלקה שלו, ומצרף אליו את בנו בן ה-13, קיטאי (ג'יידן סמית').
לאחר שאסטרואיד פוגע בחללית שלהם, הם מתרסקים על הקרקע של כדור ארץ המסוכן.
סייפר נפצע, כך שיכולת התזוזה שלו הייתה מוגבלת, וכעת על קיטאי מוטלת המשימה שתחזיר אותם הביתה - לרדת לפני השטח כדי להגיע אל המקום שבו ניתן לשלוח אות מצוקה אל חללית האם.
קיטאי תמיד רצה להיות חייל כמו אביו, וכעת יש לו הזדמנות להוכיח זאת.
ויל סמית' - הקצין סייפר רייג'.
ג'יידן סמית' - קיטאי רייג'.
סופי אוקונדו - פאיה רייג', אשתו של סייפר ואמו של קיטאי.
זואי קרביץ - סנשיי רייג', בתם של פאיה וסייפר, אחותו הגדולה של קיטאי, נהרגה בידי חייזר אורסה.
גלן מורשאוור - קומנדר וילן, ריינג'ר קטוע רגל ומפקדו של סייפר.
את המוזיקה לסרט הלחין וכתב ג'יימס ניוטון הווארד, שהלחין את המוזיקה לכל סרטיו של שאימלאן.
העולם במלחמה , הוא סרט תיעודי שהופק כסרט תעמולה ב־1942 על ידי משרד מידע המלחמה האמריקני .
הסרט הוא אחד הסרטים הראשונים באורך מלא שהופקו על ידי ממשלת ארצות הברית בזמן מלחמת העולם השנייה; הוא ניסה לעסוק בתמונה הכוללת של מעורבות ארצות הברית של אמריקה במלחמה, ובסיבות המקדימות לפרוץ המלחמה.
ניתן לראות בו תקציר מעורר סקרנות לסדרת סרטי התעמולה Why We Fight (למה אנחנו נלחמים?) בת 6 החלקים של פרנק קפרה, שיצאה לאקרנים ב־1940.
העולם האבוד הוא ספר מדע בדיוני שנכתב על ידי מייקל קרייטון וספר המשך לפארק היורה.
הספר יצא לאור בשנת 1995 על ידי הוצאת קנופף.
הספר מתאר "תקרית" נוספת המתרחשת באותה חברה של הנדסה גנטית, המכילה דינוזאורים משובטים.
בשנת 1997 סטיבן ספילברג יצר את הסרט פארק היורה: העולם האבוד המבוסס על הספר (אך בעל הרבה פרטים שונים).
לאחר 6 שנים מעלילת הספר הקודם, איאן מלקולם (שנחשב למת מפצעיו בספר הקודם, אך מתברר כחי וסובל מצליעה בספר זה) והחוקר ריצ'רד לוין, חוקרים מקרים מוזרים של עצמות משונות בכמה איים לחופי קוסטה ריקה ומעריכים שישנם באיים אלה דינוזאורים החיים ב"עולם אבוד", בדומה לעלילת הספר של ארתור קונן דויל.
הם מחליטים למצוא בעצמם את "אתר B" של חברת "אינגן", בו נוצרו וגדלו הדינוזאורים עד שהעבירו אותם לאי "איסלא נובלר", אך לאחר קריסת החברה המדענים עזבו והאי ננטש.
לוין יוצא לבדו לאי ונעלם, לכן מלקולם יוצא לחפש אותו יחד עם פרופסור דוק תורן ועוזרו אדי קאר למשימת הצלה וגם עם שני ילדים: ארבי בנטון וקייטי קורטיס, שמצטרפים אליהם ללא ידיעתם.
הקבוצה מגיעה לאי עם כלי נשק ושני מעונועים שחוברו יחד לאורך וצוידו כך שישמשו כמעבדה ניידת.
הם מוצאים מתחם מבנים ומעבדה בבעלות אינג'ן, ובה מוצאים את לוין שמלקט חומרים מה"עולם האבוד" הזה.
במקביל אליהם מגיעה קבוצה נוספת של לואיס דודג'סון, הווארד קינג וג'ורג' בזלטון שמגיעים מטעם החברה היריבה לאינג'ן - חברת "ביוסיין" ומטרתם לצוד ולגנוב ביצי דינוזאורים ולהפציץ את האי לחלוטין.
איתם נוסעת ד"ר שרה הרדינג, חברתו לשעבר של מלקולם וחוקרת בעלי חיים שאינה מודעת לחברי הקבוצה.
לאחר שהיה בקצה הסיפון עם דודג'סון, הוא מפיל אותה לים והיא כמעט טובעת, אך מצליחה לחתור עד האי ושם מתאחדת עם מלקולם וחבריו.
מלקולם וחבריו מגלים שהקבוצה של דודג'סון מגיע לאי, גונבת מספר ביצי מאיזאורים ומנסה לגנוב ביצים של טירנוזאורוסים.
אך הטרינוזאורוסים הורגים את בזלטון, ומפרידים בין דודג'סון וקינג שנפצעים ומאבדים את ההכרה.
קינג מתעורר ומנסה לברוח לספינה שנמצאת על החוף.
מלקולם בודק את גור הטירנוזאורוס הפצוע ומבקש מאדי להרוג אותו אך ללא ידיעתו הוא מבריח אותו חזרה לקרוואן.
כשמלקולם ושרה מגלים הם מחליטים לטפל בפצע שברגלו ונשארים לבדם לטפל בו בזמן ששאר חברי הקבוצה יוצאים לתצפית על הדינוזאורים.
בלילה ולוצירפטורים שיוצאים לצוד הורגים את קינג.
הורי הטירנוזאורוסים מוצאים את גורם בקרוואן של שרה ומלקולם והם מוציאים אותו החוצה אך הטירנוזאורוסים מפילים את הקרוואנים מהצוקים.
אחד הקרוואנים נופל מהצוק אך דוק מציל את שרה ומלקולם שנפצע.
בינתיים אדי, לוין והילדים מטפסים על מגדל שמירה גבוה אך הרפטורים מצליחים למשוך ולהרוג את אדי.
ארבי נלכד על ידי הרפטורים בתוך כלוב סגור אך ניצל.
הקבוצה בורחת ומוצאת מקלט בכפר העובדים של אינגן ושם ממתינים למסוק הצלה.
שרה עולה לפני השחר לחפש את המסוקים אך בדרכה עדר פכיצפלוזאורוסים עצבנים והיא נאלצת להסתתר תחת מכוניתה מנגיחותיהם.
דודג'סון מגיע לרכב ומנסה להיכנס אך היא מפילה אותו והוא מסתתר גם מתחת הרכב, בעוד טירנוזאורוס מתקרב אליהם.
כנקמה על הפלתה למים, שרה דוחפת את רגלו החוצה והטירנוזאורוס גורר את דודג'סון ונותן לגור שלו לטרוף אותו.
שרה מנסה להתקשר עם אנשי המסוק שהזמינו אך מאחרת.
לאחר הימלטות במנהרה מלהקת רפטורים, הקבוצה מגיעה לחוף ומוצאת סירה בבעלות אינגן.
הם עולים עליה ושבים חזרה ומלקולם עולה על מידע שחקר במעבדה: הדינוזאורים הטורפים של האי הואכלו בכבשים נגועות בפריון וכך המחלה עברה לדינוזאורים וקיצרה את חייהם אך המדענים הצליחו לחסל את המחלה.
לאחר שהם נטשו את האי המחלה חזרה ומלקולם מעריך שהיא תחסל את כל הדינוזאורים על האי תוך זמן קצר.
דינוזאורים ויצורים נוספים המופיעים בספר
דריוזאורוס (Dryosaurus) או היפסילופודון (Hypsilophodon) - לא מוזכר בשמו אך נראה עדר של אוכלי עשב קטנים רצים, המזכיר את העדר מהספר הראשון.
פכיצפלוזאורוס (Pachycephalosaurus; מכונה בטעות גרבית'ולוס).
אורניתולסט (Ornitholestes) - נראה כגופה מוזרה שנסחפה ליבשת.
בנוסף מוזכרים גם היצורים: אותניליה, טרודון, קואגה, סמילודון ודודו.
העובד האידיאלי הוא מונח המתייחס לדמות העובד שהמעסיקים רואים בו עובד רצוי וראוי לקידום.
עובד זה הוא אדם בעל מחויבות גבוהה למקום העבודה, שחייו מתמקדים בעבודה במשרה מלאה, אשר יכול להשקיע את רוב זמנו ומרצו בעבודתו בשכר על פי דרישות מעסיקו.
רמת המחויבות נמדדת לרוב במונחי זמן, כלומר, מספר השעות שהעובד נוכח פיזית במקום עבודתו או זמין לעבודה.
השתרשותה של נורמת העבודה הטוטלית משתקפת גם בפסיקה.
ישנה טענה כי בתי הדין מקדמים את המחויבות לעבודה על פני צורכי המשפחה ובכך מקשים יותר על אבות ואמהות גם יחד להצליח לשלב בין בית לעבודה.
העובד האידיאלי ואפליה מגדרית בשוק העבודה בשכר
עובד אידיאלי הוא עובד המקדיש שעות רבות לעבודתו ובכך הוא נחשב מסור ונאמן למקום העבודה.
למרות שהתאוריות הניהוליות לא מגדירות במפורש שעובד זה הוא גבר, הרי שהצורך להתחייב לשעות עבודה רבות ולמסירות מוחלטת למקום העבודה ללא הפרעות של צורכי הבית והמשפחה, מתאימות לסטראוטיפ המזוהה היום עם אורח החיים הגברי.
נורמת העובד האידיאלי מביאה לידי כך שרבות מן המשרות הקיימות בשוק העבודה, ובמיוחד אלו המאפשרות קידום מקצועי ותגמול כספי גבוה, אינן אפשריות לבעלי מחויבות אחרת כמו משפחה או עניין אחר בחייהם.
המחויבות לעבודה הנמדדת על ידי מספר השעות המושקעות בעבודה, היא מדד היוצר אפליה לטובת גברים ומעניק יתרון לעובדים הפטורים או המסוגלים להשתחרר ממילוי חובות הבית והמשפחה, הבאות על חשבון שעות העבודה.
התרבות הארגונית הנאו-ליברלית שנוצרה במשק העבודה הישראלי, דומה למשק האמריקאי, שעל פיה 'עובד טוב' נמדד על פי מספר שעות העבודה שלו.
ישראל מובילה, יחד עם ארצות הברית, במספר שעות העבודה השבועיות הרבות ביותר.
בדפוס זה יש יתרון לאורח החיים הגברי, בעוד שרוב הנשים אינן יכולות להשתחרר מהמחויבות למשפחה.
מחקרים מראים שנשים המצליחות להשתלב היום במשרות נחשקות ומתגמלות שבעבר היו שמורות לגברים, נדרשות לתפקד בהתאם לאורח חיים 'גברי'.
משטר הביות וחלוקת התפקידים במשפחה בישראל
משטר הביות מתאפיין בארגון שוק העבודה בשכר סביב מודל העובד האידיאלי, היכול והפנוי להשקיע את כל זמנו ומרצו בעבודתו בשכר, על פי דרישות מעסיקו.
בעוד שגברים הם האחראיים העיקריים לפרנסת המשפחה, על פי הנורמה מגדרית המקובלת, נשים הן אלו שצריכות לדאוג לילדים ולבית וזאת אחת המהמורות הגדולות בפני הצלחתן של נשים בשוק העבודה בשכר.
למרות התביעה לשינוי חלוקת התפקידים במשפחה ולהשתתפותם השווה של גברים במטלות הבית והמשפחה, על פי השיח לשוויון מגדרי, השינויים בחלוקת העבודה המגדרית בפועל הם אטיים בהרבה והאחריות למשפחה ועבודות הבית עדיין נחשבות לתחום אחריותן הטבעי של הנשים.
משפחתיות כזו המבוססת על חוסר שוויון בין המינים, על חלוקת תחומי אחריות ותפקידים חדה וברורה, והמקובלת בתוך מוסדות החברה והמדינה, הופכת באופן זה להיות "המובן מאליו" בחיי היומיום.
אחריות זו כלפי המשפחה, מונעת מנשים להקדיש את מלוא זמנן לעולם העבודה, כפי שדורש מודל העובד האידיאלי ומפריעה לנשים להתקדם ולהתפתח באופן מקצועי במרחב הציבורי.
במקביל לתפיסת העובד האידיאלי, יש צפייה מהורה המטפל, לרוב האֵם, שטיפולה במשפחה יהיה גם טוטלי ושהיא תהיה זמינה לצורכי המשפחה והבית באופן מוחלט.
משטר הביות המשעתק את אי השוויון המגדרי ופוגע לא רק בעצמאותן הכלכלית ובזכותן של נשים לשוויון הזדמנויות בעבודה, אלא גם במאבק להגברת השוויון המגדרי בכל תחומי החיים האחרים.
השתלבות נשים בשוק העבודה בשכר בעידן הניאו ליברלי
מאז שני העשורים האחרונים של המאה ה-20, שני תהליכים גלובליים באופיים מעמידים אתגרים חדשים ומורכבים הן לפני משפחות עובדות בישראל והן לפני מוסדות המשפט, המנסים לאפשר למשפחות בישראל להתמודד בו זמנית עם דרישות העבודה והן עם צורכי המשפחה.
שני תהליכים אלו הם השינויים במעמד האישה ובשיח זכויותיהן הלגיטימיות של נשים מצד אחד, והשינויים בשוק העבודה והתחזקותה של כלכלת השוק הנאו-ליברלית מצד שני.
כחלק מהמדיניות הנאו-ליברלית, המדינה פועלת בסיוע המעסיקים להשיג שתי מטרות עיקריות: הוזלת העבודה על ידי שחיקת שכר וצמצום מדיניות הרווחה הנתפסת במונחי 'הכלכלה החדשה' כנטל כלכלי מיותר וכ"מייצרת אבטלה".
המונח 'נאו-ליברליזם' במשמעותו הרחבה בשיח הציבורי היום, הוא אוסף של פרקטיקות ודפוסי מדיניות כלכליים המכוונים להקטנת מעורבותן של ממשלות בתכנון ובהסדרה של שווקים, ולהשארתם של נושאים כלכליים וחברתיים רבים ככל האפשר לטיפולו של השוק החופשי.
מאז שנות השמונים של המאה ה-20, השתלבה כלכלת ישראל בכלכלה הגלובלית, המשק הישראלי צמח מאוד ובאותן שנים חלה גם עלייה חדה ביותר בשיעור השתתפותן של הנשים בכוח העבודה.
השתתפות הנשים בכוח העבודה בישראל נושאת מאפיינים מגדריים מובהקים: ניתן לראות הפרדה תעסוקתית בין נשים לגברים, הן בסוג המקצועות והעיסוקים שבהם מרוכזות נשים בהשוואה לגברים, וכן במידת בכירות הדרגה או התפקיד שהן ממלאות כאשר הן מועסקות בתחומי עיסוק דומים לאלו שבהם מועסקים גברים.
על פי האידאולוגיה של שוויון הזדמנויות, נשים שאינן משתלבות בכוח העבודה, על פי הדפוס ה'גברי' או לחלופין ממשיכות להשתלב בתחומים הנחשבים נשיים, מוגדרות כמי ש'בחרו' בנתיב זה מרצונן החופשי ולכן הן צריכות להתמודד עם ההשלכות של בחירותיהן בעצמן.
אך למעשה אין מדובר בבחירה חופשית אלא בכפיפות לתכתיבים חברתיים באשר לעובד האידיאלי ולאם האידיאלית.
הקפיטליזם הגלובלי בעידן הנאו-ליברלי מארגן מחדש את שוק העבודה ואת הנורמות והדפוסים הנהוגים בו ויוצר הזדמנויות ואפשרויות אך גם אילוצים ומגבלות לא זהים ולא שווים עבור הגברים והנשים החברים בקבוצות השונות המתחרות בשוק העבודה בישראל.
אחת מהשפעותיו הבולטות ביותר של תהליכים אלו על שילוב צורכי העבודה והמשפחה של משפחות שבהן שני בני הזוג עובדים בשכר, היא דרישת המעסיקים לשעות עבודה ממושכות כתנאי לקבלה לעבודה ולקידום.
אומנם, בישראל ישנה חקיקה המתייחסת לשעות העבודה המרביות המותרות, כך שלכאורה היה אפשר להניח כי נורמת העובד האידיאלי אינה מתרחשת בארץ.
אולם בתי הדין אינם מציינים כלל את חוק שעות עבודה ומנוחה, התשי"א -1951, שמטרתו להגן על העובדים באמצעות הגבלת שעות עבודתם המותרות.
התעלמות זו מדגימה את חוסר האפקטיביות של חוק זה, שחוקק לפני זמן כה רב.
זכותן של נשים ואימהות לשוויון הזדמנויות בעבודה מוגדר במפורש כחלק מן השאיפה לשוויון הזדמנויות מגדרי.
עם זאת, אין זה אומר שנשים כפרטים וכאזרחיות המדינה מקבלות את אותן זכויות כמו גברים.
אי השוויון בין המינים מושרש במבנים החברתיים, בתהליכים ובפרקטיקות של שוק העבודה ומקום העבודה.
תפקידו של "חוק עבודת נשים" תשי"ד-1954", הוא להבטיח את שילובן של נשים בכוח העבודה בלי לפגוע בתפקידן האימהי.
עם זאת, עקרון 'המפרנסת השנייה' פועל כעיקרון המארגן את שוק העבודה גם בעידן הגלובלי ולמרות השינויים הנאו-ליברליים.
בשל כך גם בסדר הכלכלי החדש כמה מאפיינים מסורתיים ובלתי שוויוניים של עבודת הנשים מוסיפים להתקיים ואף מתגברים, על אף השינויים המרשימים בחקיקה, בהשכלה ובנורמות.
למרות התקדמות החקיקה הנוגעת לשוויון שהיא מהמתקדמות ביותר בעולם ולמרות ששיעור השתתפות הנשים בשוק העבודה מגיע לכ-50% מכלל השוק והעלייה ברמת ההשכלה של הנשים שנכון לשנת 2016 עולה במעט על זו של גברים, פערי השכר בין נשים וגברים כמעט אינם משתנים.
כלומר, "נשים מקבלות עבור ההון האנושי שלהן תמורה נמוכה מאשר גברים".
השיח המשפטי והחברתי שמתקיים בישראל בנוגע לקונפליקט בין עבודה למשפחה מתמקד באופן כמעט בלעדי באפליה נגד נשים בשוק העבודה עקב היותן נשים ואמהות.
בחינת פסקי דין ודברי חקיקה שעניינם עבודה, מראה כי הם משקפים במידה רבה את נורמת העבודה הטוטלית, וכי יש מעט מאוד אפשרויות לעובדים שמשלבים באופן משמעותי ושגרתי היבטים אחרים בחייהם מלבד העבודה.
לדוגמה, יום הלימודים הקצר בישראל מבוסס על ההנחה שהאם נמצאת בבית בשעות שבית הספר מסתיים.
נורמת העובד האידיאלי משתקפת גם מן הצורך בחוק לעידוד של שילוב וקידום נשים בעבודה ושל התאמת מקומות עבודה לנשים, התשס"ח-2008. חוק זה נועד להוביל לשילובן של נשים בעבודה ולהתאמת מקום העבודה לנשים ולהורות על ידי מתן מענק ואות הכרה למעסיק שישלב נשים במקום העבודה.
בהתאם לתפיסה המשפטית המקובלת, אחת הדרכים להשיג שוויון מגדרי בשוק העבודה היא לאפשר לנשים לעבוד שעות ארוכות כמו גברים, בחברה שבה נורמות עבודה שמחייבות עבודה בשעות מרובות נחשבות טבעיות, הכרחיות, ואפילו לגיטימיות.
אך, מכיוון שגם ב-2016, רוב הטיפול בילדים נעשית עדיין על ידי נשים, הן אלה שמשלמות את המחיר העיקרי בשוק העבודה.
תפיסות אלו תורמות לשעתוקה של ההיררכיה בין עבודה למשפחה כיוון שהן מקבלות ללא סייג את דרישות העבודה הטוטליות על חשבון מחויבויות הטיפול במשפחה.
שוק העבודה בעידן של שני מפרנסים
מאז העשורים האחרונים של סוף המאה ה-20 נרשמת עלייה דרמטית במספר האנשים שיש להם מחויבות גדולה גם למשפחה וגם לעבודה שמחוץ לבית.
זאת, בשל מספר הולך וגדל של נשים עובדות, של זוגות כפולי קריירה, של גברים המעורבים בהורות ושל משפחות חד הוריות.
כתוצאה מהשתלבותן של נשים רבות בשוק העבודה בשכר, דפוס המשפחה השכיח ברוב המדינות התעשייתיות, היא משפחה של שני מפרנסים (Dual-earner family), בעוד הדפוס של "מפרנס יחיד" שאפיין את המשפחה המערבית במשך שנים רבות, הולך ונעלם.
במקביל, יש שינוי תפיסה לגבי מוסד האמהות.
לדוגמה, אחת ההגדרות של "האם הטובה" היום היא אם העובדת לטובת משפחתה, להבדיל מ"האם הקרייריסטית", שעד לאחרונה נחשבה לאישה אנוכית, שאפתנית מדי ובעיקר לאמא רעה.
זהו שינוי לעומת התפיסה הקודמת אשר ראתה בעבודת נשים ככישלון של הגבר לפרנס ואילו היום, עבודת האישה הפכה למקור גאווה למרבית הגברים (בתנאי שהיא אינה משתכרת יותר מהם).
מחקרם של שטייר ולוין-אפשטיין (1998) מראה את חשיבות השתתפותן של נשים בשוק העבודה כאמצעי להיחלצות מעוני.
לא מעט גברים מצפים שנשותיהם יתרמו את חלקן להכנסת המשפחה.
יותר ויותר משפחות נשענות על עבודתה של האישה לשמירה על רמת החיים הקיימת ואף לשיפורה.
אך על אף קיומה של חקיקה שנועדה לטפל במצבן של נשים בשוק העבודה, קיימת אפליה בשוק התעסוקה כלפי נשים, הבאה לידי ביטוי בשכר הנמוך המשולם לנשים בהשוואה לגברים, בקשיים גדולים של נשים בכניסה לעבודה וביכולתן להשתלב במשרות מלאות.
נוכח הדרישה המשפטית והחברתית לאימהוּת טוטלית, מצד אחד, ולנוכח מודל העבודה הטוטלי, מצד שני, ברור כי אימהות נתונות במתח כפול, וכי לגביהן הקונפליקט חריף במיוחד.
הדבר צורם במיוחד לנוכח הפסיקה המכירה בחשיבותה הרבה של עבודה בחיי הפרט, אף מעבר להיבטיה הכלכליים.
השפעת נורמת העובד האידיאלי על הורות פעילה וקיפוח האבות
בספרות הפמיניסטית מתגבשת הבנה שלפיה אי אפשר לקדם את שילובן השוויוני של נשים בשוק העבודה בשכר, ללא דיון מעמיק בתפקידם ההורי של העובדים בכלל ובחלוקת התפקידים המגדרית במשפחה בפרט.
הבנה זו מובילה לשינוי התפיסה ביחס להבחנה בין ה"פרטי" וה"ציבורי," ומקדמת הבנה שלפיה עבודה ומשפחה הם שני עולמות שמתקיימים ביניהם יחסי גומלין תמידיים לגבי גברים ונשים כאחד.
עם זאת, גישת בתי הדין המאפיינת את התפיסה הרווחת היא שאבהות נוכחת ומשמעותית היא עניין של בחירה עבור גברים ואינה מהווה חלק מזהותם הגברית.
אי ההכרה של המשפט הישראלי בחשיבותה של הורות פעילה, באה לידי ביטוי גם באותם חוקים הנוגעים באופן ישיר או בעקיפין בשאלת עבודתם של ההורים, ובעיקר בעבודת האימהות.
בצד המאבק ההכרחי והחשוב לשוויון הזדמנויות של אמהות בעבודה, לא התקיים דיון ציבורי משלים וגם לא גובשו הסדרים חוקיים, בנושא עידוד אבות עובדים לתפקד כאבות נוכחים ומשמעותיים בחיי ילדיהם.
חוסר העיסוק באבות עובדים אינו מקרי והוא משקף תפיסות חברתיות ומשפטיות בנוגע לדרישות עבודה ולנורמות הוריות ומגדריות.
בעוד שתביעותיהם של אבות עובדים היו על רקע רצונם להיות שותפים פעילים בחיי ילדיהם, פסקי הדין אינם עוסקים כמעט כלל באבות או ביכולתם לשלב בין עבודה בשכר לטיפול בילדים, אלא מתמקדים בקידום נשים בעבודה על ידי עידודן לעבוד יותר שעות.
הטענות הן שהורים ש"בוחרים" בהורות פעילה מסומנים על ידי החוק כמי שוויתרו על השתתפותם בשוק העבודה.
עבור בתי הדין, גם קיצור יום העבודה בשעה נחשב כוויתור על קריירה.
תפיסה זו מדגימה היטב את הקשר בין גבריות למחויבות כמעט טוטלית לעבודה.
בקביעותיהם מחזקים בתי הדין את נורמת הגבר המפרנס, שעל פיה תפקידו המרכזי של האב הוא לדאוג לכלכל היטב את משפחתו.
תפיסה זו גם משמרת את מצבם המסורתי של גברים כמפרנסים, שאינם מטפלים בילדיהם, ו"מענישה" אבות המבקשים ליטול חלק פעיל בגידול ילדיהם באופן חריף אף יותר מן הענישה המופעלת כלפי אמהות שאינן ממלאות את התפקיד שמשטר הביות מייעד להן.
הדרישה החברתית לעמוד בציפיות המגדריות גובה גם מגברים מחיר גבוה ומשפיעה עליהם כמו גם על החברה כולה.
תאוריות של גבריות חשפו בתגובה את האופן שבו גם גברים רבים נפגעים מנורמות עבודה טוטליות.
למרות החשיבות העצומה של העבודה לחיי הפרט, רבים מן האנשים אינם רוצים או יכולים לעבוד על פי מודל העובד הטוטלי.
חשיפת הקשר בין הנורמות הטוטליות של שוק העבודה ובין נורמות הגבריות מאפשרת לפתח את הפוטנציאל ולסייע לאבות בתביעותיהם העתידיות לשילוב בין משפחה לעבודה.
מחקרים מראים כי חשוב להתייחס להורות פעילה לא רק מנקודת מבט של "טובת הילד", אלא גם מנקודת מבט המתייחסת לצורכיהם ורצונותיהם של ההורים.
העלאת המודעות הציבורית לבעיות ולקשיים שחווים אבות, מהווה צעד משמעותי בדרך למציאת פתרונות מגוונים ומורכבים לקונפליקט בין משפחה לעבודה.
יש לקדם מודל של עבודה המאפשר פרנסה, סיפוק ומימוש עצמי לא רק בהתאם למודל הטוטלי, ובצד זאת לקדם תפיסה עשירה של הורות המכירה בחשיבותו של קשר ההורות בגידול הילדים בד בבד עם היבטים אחרים בחיי ההורה.
אבהות פעילה כתפיסה חלופית של שוויון מגדרי יכולה הייתה להכיר בחובה ובזכות של אבות להיות שותפים פעילים יותר בגידול ילדיהם על ידי עידוד אבות לחקות דפוסי עבודה "נשיים", להסיר חסמים חברתיים ולהפחית את המחיר האישי שאותו משלמים גברים רבים בחברה פטריארכלית.
העדפה נגלית היא תאוריה ושיטה בכלכלה המשמשת להשוואת בחירות שנעשו על ידי אנשים, כדי להשוות בין תוצאות של דרכי מדיניות שונות על ההתנהגות הצרכנית.
השיטה מניחה שהעדפותיהם של צרכנים ניתנות לגילוי על ידי התבוננות בבחירות הקנייה שלהם.
כלומר מי שמוכן לשלם יותר בעבור משהו, מעדיף את הדבר הזה על דברים אחרים.
תורת ההעדפה הנגלית נוצרה בעקבות תאוריות של ביקוש צרכני אשר התבססו על ההנחה שלצרכנים יש פונקציות תועלת אותן הם שואפים למקסם.
בעוד ההנחה של מקסום של פונקציית תועלת לא הייתה שנויה במחלוקת, נותרה הבעיה שאיננו יודעים מהי פונקציית התועלת שעל פיה הצרכן מתנהג.
תורת ההעדפה הנגלית נועדה לסייע במשימה זו, על ידי אמידת פונקציית התועלת על סמך ההתנהגות של הצרכנים.
במאמר שפרסם הכלכלן האמריקאי פול סמואלסון בשנת 1938, הוצג לראשונה המושג שנקרא מאוחר יותר "העדפה נגלית".
באותו מאמר המושג נקרא: "נבחר על פני" (Selected Over).
באותו מאמר הוא גם תיאר את מה שלאחר מכן נודע כ"האקסיומה החלשה של ההעדפה הנגלית" (WARP).
בשנת 1948 פרסם סמואלסון מאמר נוסף המבוסס על עבודה של ליטל (Little), אשר מתאר כיצד ניתן לבנות עקומות אדישות במקרה של שני מוצרים, על סמך העדפה נגלית ובחירות נתונות של הצרכן.
בשנת 1950 הת'אקר (Hauthakker) הוכיח שניתן באופן תאורטי לעשות עבור כל מספר של מוצרים, ולא רק עבור שניים.
הת'אקר עשה זאת על ידי הרחבת יחס ההעדפה הנגלית הישירה, ליחס ההעדפה הנגלית המוכר לנו היום, הכולל גם העדפה נגלית עקיפה .
בשנת 1953, התאוריה הבסיסית של התנהגות צרכנית במונחים של העדפה נגלית הייתה כבר מגובשת למדי, אם כי לא לגמרי; תרומות נוספות לתחום בשנות ה-60 וה-70 סייעו לגבש אותה יותר.
נניח שבפני צרכן יש קבוצת סלי מוצרים (קבוצת תקציב) מהם הוא יכול לבחור אחד, בהם הסל והסל .
אם הצרכן בוחר בסל על אף שיכל לבחור בסל , אז נאמר ש: " התגלה ישירות כעדיף על ".
נניח כעת בנוסף שבתצפית נוספת, יכל הצרכן לבחור בסל אחד מתוך קבוצת סלי מוצרים, הכוללת את סל ואת סל ואינה כוללת את סל .
אם הצרכן בחר בסל על אף שיכל לבחור בסל , אז נאמר ש- התגלה ישירות כעדיף על , ובנוסף נאמר ש: " התגלה בעקיפין כעדיף על ".
גם אם מדובר בשרשרת ארוכה יותר של בחירות, כלומר, אם ראינו ש- התגלה ישירות כעדיף על , על , על ...
ו- על , נאמר גם כן ש- התגלה בעקיפין כעדיף על .
באופן כללי, אם סל התגלה כעדיף ישירות או בעקיפין על סל , נאמר ש- התגלה כעדיף על , והסימון המקובל לכך הוא: .
בדרך כלל ההנחה היא שהמוצרים הנידונים הם טובים בעיני הצרכן, ולכן נהוג להניח שהעדפותיו הן מונוטוניות - הוא מעדיף כמות גדולה יותר מכל אחד מהמוצרים.
תחת הנחה זו, מגדירים גם את המונחים הבאים:
אם העלות של סל גדולה-ממש מהעלות של סל , והצרכן בכל זאת בחר בסל , נאמר ש: " התגלה ישירות כעדיף-ממש על ".
אם קיימת סדרה של סלים כך שלכל מתקיים: התגלה ישירות כעדיף על , וכן באחד לפחות מה--ים התגלה ישירות כעדיף-ממש, אז נאמר ש: " התגלה בעקיפין כעדיף-ממש על ".
ובאופן כללי, אם סל התגלה כעדיף-ממש ישירות או בעקיפין על סל , נאמר ש- התגלה כעדיף-ממש על , והסימון המקובל לכך הוא: .
האקסיומות החלשה והחזקה של ההעדפה הנגלית (WARP ו-SARP)
במהלך השנים פותחו קריטריונים המבוססים על העדפה נגלית, שנועדו לבחון האם הצרכן עקבי (consistent) בבחירותיו.
שתיים מהידועות שבהן הן האקסיומה החלשה של ההעדפה הנגלית (WARP) והאקסיומה החזקה של ההעדפה הנגלית (SARP).
לפי האקסיומה החלשה של ההעדפה הנגלית, נאמר שהצרכן מתנהג בצורה עקבית אם לא קיימים שני סלים ו-, כך ש- התגלה כעדיף על וגם התגלה כעדיף-ממש על , באותם התנאים.
אקסיומה זו מניחה שהעדפותיו של הצרכן מקיימות מונוטוניות (ולא רק מונוטוניות-חלשה), כלומר היא מניחה שאם כמות כל אחד מהמוצרים בסל אינה קטנה מאלו שבסל , וכן קיים מוצר אחד שבו הכמות שבסל גדולה-ממש מזו שבסל , אז עדיף-ממש על (כלומר: ).
לפי האקסיומה החזקה של ההעדפה הנגלית, נאמר שהצרכן מתנהג בצורה עקבית אם לא קיימים שני סלים ו-, כך שכל אחד משניהם התגלה כעדיף על השני.
אקסיומה זו מניחה שאין שני סלים אשר הצרכן אדיש ביניהם, לכן אם הוא בחר ב- על פני , הוא בהכרח מעדיף-ממש את על (כלומר: ), לכן לא ייתכן שהוא יבחר ב- על פני .
בעולם המחקר ההנחה הרווחת בדרך כלל היא האקסיומה החלשה של ההעדפה הנגלית, ולא החזקה.
מספר כלכלנים הביעו ביקורת על רעיון ההעדפה הנגלית מסיבות שונות:
בשנת 1938 הציג סמואלסון את תאוריית ההעדפה הנגלית כאלטרנטיבה לתאוריית התועלת, אך לאחר מכן בשנת 1950 הדגים ששתי התאוריות הן אקוויוולנטיות (שקולות) אחת לשנייה, והשתמש בשקילות של רעיון ההעדפה הנגלית לרעיון התועלת על מנת לתקף את ההעדפה הנגלית, על אף שבמקור טען שהן מתחרות אחת של השנייה.
בעוד במקרים תאורטיים ניתן לראות בדיוק מהן האפשרויות שעמדו בפני הצרכן עליהן הוא ויתר, ולכן בחירתו בפועל התגלתה כעדיפה עליהן, במציאות קשה לאמוד מהן האפשרויות בפניהן עמד ואותן שקל הצרכן, ולכן קשה ליישם את רעיון ההעדפה הנגלית.
בנוסף להנחה שהצרכן הוא עקבי, תורת ההעדפה הנגלית מניחה גם "קביעות" (Constancy) של העדפותיו של הצרכן, כלומר שהעדפותיו אינן משתנות לאורך זמן (שהרי בחירותיו נעשות בזמנים שונים).
בעוד את ההנחה שהצרכן עקבי ניתן להצדיק בכך שצרכן אינו עקבי מתנהג בצורה לא רציונלית, הרי שאין דרך להצדיק את הנחת הקביעות, שכן אין דבר לא-רציונלי בשינוי ההעדפות לאורך זמן.
ביקורת החישוביות של סטיב קין
הכלכלן האוסטרלי סטיב קין תוקף את התאוריה בגלל הסיבוך החישובי שלה שגדל במהירות והופכת אותה ללא ישימה.
קין טען כי ניסויים שנעשו כדי לנסות לאמת את התאוריה עם נסיינים אנושיים הסתיימו בכישלון כאשר כמות המוצרים להשוואה הייתה 8 מוצרים.
כדי לאפשר את נכונות התאוריה יש צורך בסוג של "טשטוש" שבהם העדפות של הצרכנים לאורך עקומות האדישות הן מעט רנדומליות.
התאוריה מניחה במפורש הנחות כמו רציונליות של הצרכנים, אבל היא מניחה בצורה משתמעת גם כוח חישוב אינסופי, דבר שמתנגש בתחום מחקר אחר של יעילות של חישובים.
קין טוען כי דבר זה גורם לתאוריה להיות "מודל צעצוע" שמתאים ל-2 מוצרים, אבל ניסיון להרחיב אותו לחיים האמיתיים נכשל.
קין מציין כי התאוריה מוצגת כמעט תמיד כהשוואה בין שני מוצרים בלבד, וכי כאשר מעלים את כמות המוצרים, כמות ההשוואות בין סלים שונים עולה בקצב גבוה שלא מאפשר לבצע השוואה בין סלים.
אם מציגים את התאוריה עם ערכים בדידים, כמו "0,1,2,3 בננות" במחיר בננה של 2 שקלים, מול "0,1,2,3,4 תפוזים" במחיר תפוז של 3 שקלים.
צרכן שרוצה לבצע השוואה בין סלים שונים כאלה צריך לבחור בין 20 אפשרויות (5*4) לדוגמה הסל "0 תפוזים ו-1 בננה ב-2 שקלים", "0 תפוזים, ו-3 בננות ב-6 שקלים", "2 תפוזים, ו-1 בננות ב-8 שקלים", וכך הלאה.
אם רוצים להשוות סלים שיכולים להכיל 3 מוצרים, מספר הסלים האפשריים עולה במהירות.
לדוגמה אפשרות לקנות בין 0-5 תפוחים, תוביל לצורך להשוות בין 100 סלים שונים.
מדובר בבעיה חישובית שגדלה באופן מעריכי - הוספה של עוד מוצר לסל שאולי נרצה לקנות, בכמות אפשרית של n פריטים, גורמת להכפלת מספר הסלים האפשריים ב-n.
בכמות מעשית של פריטים - נניח השוואה בין 100 סוגי מוצרים שונים שמכל אחד מהם נחליט אם לקנותו בכמות 0 או 1, נקבל שכמות הסלים שצריך להתחשב בהם היא 2 בחזקת 100. הצרכן צריך לבצע השוואה של 2 בחזקת 100 אפשרויות שונות.
אפילו למחשב על הדבר ייקח זמן ארוך יותר מגיל היקום.
כמות של 100 סוגי מוצרים שונים היא למעשה קטנה למדי.
בסופרמקט מודרני יש עשרות אלפי סוגי מוצרים.
מכאן שאנשים אמיתיים לא באמת מחשבים את כל אפשרויות של עקומות אדישות ומכאן גם שהתאוריה עצמה לא נכונה ואפילו קשה לקבל אותה כמשל כלשהו.
במקום זאת קין טוען שאנשים במציאות מבצעים כל מיני היורסטיקות או קיצורי דרך מחשבתיים.
לדוגמה אנשים משווים בין סלים עם סוגי ירקות שונים, או העדפה לקסיגורפית שבה יש עדיפות קטגורית לפריטים מסוימים.
העובד הדתי הייתה מפלגה סוציאליסטית דתית וסיעה במליאת ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל.
המפלגה נוסדה בשנת 1943 במטרה להחדיר להסתדרות את ערכי הדת ולהגן על זכויותיו של הפועל הדתי.
בנוסף לחברות בהסתדרות, התמודדה המפלגה גם בבחירות לאספות הנבחרים ולכנסת הראשונה, אולם קיבלה תמיד מספר קולות זעום בבחירות ולא עברה מעולם את אחוז החסימה.
כן התמודדה בבחירות המוניציפליות בראשית ימי המדינה.
ב-1968 הצטרפה למפלגת העבודה הישראלית.
בין ראשיה נמנו אינטלקטואלים כפרופסורים ישעיהו ליבוביץ, בנימין זאב פרנקל וליאו לוי.
חלק מחברי המפלגה היו פורשי אגודת ישראל ובהם חברי מושב כפר אחים עם הקמתו ב-1949.
בין 1949 ל-1954 החזיקה סיעת העובד הדתי בהסתדרות את הזרם חינוכי "הפשט הדתי" (או "זרם העובדים הדתי") במסגרת זרם העובדים.
בשנת 1954, עם אישור חוק החינוך הממלכתי, אוחדו בתי הספר של תת-הזרם לתוך החינוך הממלכתי דתי.
בצפון-מזרח רוסיה זה נמשך עד 1480 ובארצות רוסיה אחרות הוא חוסל במאה ה-14 כאשר הצטרפו לדוכסות הגדולה של ליטא ופולין.
העולם או "היקום" הוא קלף מספר 21, והאחרון, בארקנה הגדולה של קלפי הטארוט, והוא מזוהה עם קרונוס.
הקלף מתאר עלמה מצועפת שמחוללת על קרקע או באמצע חלל בתוך מסגרת אובלית (לרוב זר) כשהיא מחזיקה בזוג מוטות.
בפינות הקלף מופיעים ארבעת החיות מחזון יחזקאל וחזון יוחנן: נשר, אדם, אריה ושור.
הקלף מייצג שליטה בכל העולמות, רמה גבוה של מודעות, יכולת מימוש והגשמה.
הקלף מייצג את סיומו של מסע הנשמה, דמות שלמה עם עצמה, בעלת כלים בעולם החומר ועולם הרוח, שכל היסודות עומדים לצידה והיא במצב של הרמוניה מוחלטת, השלמה והצלחה.
בחפיסה של אליסטר קראולי מופיעה אליפסה המחולקת ל-72 שלישיות של ריבועים, המייצגות את ע"ב השמות, המורכבים משלוש אותיות כל אחד.
קלף העולם בחבילת הריידר דומה לקלף הגלגל ברקע הכחול, ארבע הדמויות על גבי עננים בפינות הקלף, והאליפסה במרכז.
הדמיון בין הקלפים מקשר את הדמות במרכז הקלף עם יסוד הרוח.
בשחר המוזהב פיתחו את המוטיב מהחבילות הצרפתיות.
האישה באמצע הקלף מייצגת את הכלה מחזון יוחנן שבברית החדשה.
בקלף העולם מחבילת ויסקונטי ספורצה, מצוירת ירושלים החדשה המתוארת בברית החדשה.
במנגה ההרפתקה המוזרה של ג'וג'ו: צלבני אבק הכוכבים, קלפי טארוט משמשים כדי לציין את כוחות הדמות, המכונים 'סטנד'.
האנטגוניסט הראשי של צלבני אבק הכוכבים, דיו, מחזיק בכוח הנקרא סטנד בשם העולם, על שם קלף העולם.
העדות של ניירה הייתה עדות שקר שניתנה בפני ועידת זכויות האדם של קונגרס ארצות הברית ב-10 באוקטובר 1990, על ידי נערה בת 15 שזוהתה בעתו בפומבי רק בשמה הפרטי, ניירה.
העדות זכתה לפרסום רב, צוטטה פעמים רבות על ידי סנאטורים אמריקאיים והנשיא בזמנו, ג'ורג' הרברט ווקר בוש, ושימשה כתמריץ עבורם לתמוך בכווית במלחמת המפרץ.
שבעה סנאטורים ציטטו את עדותה של ניירה בנאומיהם המגבים את השימוש בכוח נגד עיראק.הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש חזר על הסיפור לפחות עשר פעמים בשבועות הבאים.
התיאור שלה על הזוועות עזר להטות את הדעה של הציבור האמריקני לטובת השתתפות במלחמת המפרץ.
הסיפור שלה אושר בהתחלה על ידי אמנסטי אינטרנשיונל, ארגון חוץ-ממשלתי בריטי, שפרסם כמה דיווחים עצמאיים על הרציחות ועדויות נוספות של אנשים אחרים שהופנו מכווית כתוצאה מהמלחמה.
בדצמבר 1992 בתוכנית של CBC-TV בשם To Sell a War נחשף כי שם משפחתה של ניירה היה אל-סבאח וניירה התגלתה כבתו של סעוד אל-סבאח, שגריר כווית בארצות הברית.
הסיפור שניירה נתנה נחשף כהמצאה כשלמעשה היא לא ראתה את "הזוועות" שהיא תיארה שהתרחשו.
יתרה מכך, נחשף כי עדותה אורגנה כחלק מקמפיין של "אזרחים למען כווית חופשית", ארגון שהוקם על ידי ממשלת כווית כדי לשכנע את הציבור האמריקני להסתכל בחיוב על פעולה צבאית של ארצות הברית במפרץ הפרסי, שנוהל על ידי חברת יחסי הציבור האמריקאית היל אנד נולטון (Hill & Knowlton) עבור ממשלת כווית.
בעקבות זאת, עדותה של אל-סבאח נחשבה כדוגמה קלאסית לתעמולת זוועה מודרנית, שהיא הפצת מידע על הפשעים שבוצעו על ידי אויב, שיכול להיות מסתמך על עובדות, אך לרוב כולל או מציג מידע פיקטיבי או הגזמות מכוונות..
אחר שחרור כווית, הורשתה לכתבים כניסה למדינה.
דיווח של ABC מצא כי "חולים, כולל פגים, אכן מתו, כאשר רבים מהאחיות והרופאים של כווית...
ברחו" אך חיילים עיראקים "כמעט ודאי לא גנבו חממיות של בתי חולים והותירו מאות תינוקות כוויתים למות."
בשנת 1992 פרסם ארגון זכויות האדם Middle East Watch, חטיבה של Human Rights Watch, את תוצאות חקירתם על סיפור האינקובטורים.
מנהלו, אנדרו וויטלי, הצהיר כי, "אמנם זה נכון שהעיראקים תקפו בתי חולים, אין אמת בהאשמה שהייתה מרכזית במאמץ התעמולה המלחמתית שהם גנבו אינקובטורים והוציאו תינוקות באכזריות ואפשרו להם למות על הרצפה.
הסיפורים יוצרו מחיידקי אמת על ידי אנשים מחוץ למדינה שהיו צריכים לדעת טוב יותר.
"חוקר אחד, עזיז אבו חמד, ראיין רופאים בבית החולים שבו ניירה טענה כי ראתה חיילים עיראקים מושכים 15 תינוקות מאינקובטורים ומשאירים אותם למות.
ה"אינדיפנדנט" דיווח, "הרופאים אמרו לו שבמחלקת יולדות יש 25 עד 30 אינקובטורים.
אף אחד לא נלקח על ידי העיראקים, ולא נלקחו מהם תינוקות."
אמנסטי אינטרנשיונל הגיבה בהוצאת תיקון, כאשר המנכ"ל דאז, ג'ון היילי, האשים לאחר מכן את ממשל בוש ב"מניפולציה אופורטוניסטית של תנועת זכויות האדם הבינלאומית".
העדוּת הוא סרט קולנוע ישראלי שעלה לאקרנים בשנת 2018 בבימויו של עמיחי גרינברג, עם אורי פפר, רבקה גור וחגית דסברג בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי עמיחי גרינברג בהשראת טבח רכניץ' בו נרצחו 200 עובדי כפייה יהודים על ידי אזרחים אוסטרים בשלהי מלחמת העולם השנייה.
העיירה רכניץ הוחלפה בסרט בעיירה פיקטיבית בשם לנסדורף.
הסרט זכה במקום ראשון בפסטיבל הסרטים בחיפה ובפסטיבל הסרטים היהודיים באטלנטה והיה מועמד לסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של ונציה.
עמיחי גרינברג זכה בפרס על התסריט הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בבייג'ינג.
יואל הלברשטאם (אורי פפר) הוא היסטוריון בכיר במכון לחקר השואה בירושלים.
הוא חוקר זמן רב ומנהל מאבק משפטי נגד שלטונות אוסטריה בעניין טבח של 200 עובדי כפייה יהודים שהיו במחנה ליד לנסדורף בליל ה-24/25 במרץ 1945. תושבי לנסדורף רוצים לבנות על שטח שלפי חשדו נמצא שם קבר אחים של הנרצחים.
הוא אינו יכול להוכיח בוודאות את מקום הקבר והשלטונות לא מכירים ברצח 200 היהודים.
הם מקציבים לו זמן למציאת העדויות.
יואל מרואיין לטלוויזיה הגרמנית ועניינו מתפרסם ומלחיץ את האוסטרים שרוצים להגיע לפשרה.
יואל מנהל את המאבק עם האוסטרים בגיבויה של מנהלת המכון, רינה (חגית דסברג) ובעזרת עוזר המחקר שלו מיקי (אורי יניב).
הוא גרוש וגר עם אמו הקשישה פאניה (רבקה גור).
בנו יונתן (דוד אדרי) גר עם אמו ויואל מכין אותו לקריאת ההפטרה בבר מצווה שלו.
במעקב אחרי עדויות ניצולים הוא נתקל בעדות חסויה של אישה שהוא מזהה כאימו, פאניה הלברשטאם.
הוא מגיע לביתה של ניצולת השואה שושנה וינשטיין (מרים גבריאלי) שמסרה פעם עדות על פאניה ומסתבר לו שפאניה הלבררשטאם מתה בזרועותיה בגטו קרקוב.
הוא מקבל אישור מרינה לפתוח את התיק החסוי ומסתבר לו שפאניה אמו היא בעצם גויה בשם סטפה באג'ק ש"נישאה" לאביו במחנה ההשמדה וניצלה ברגע האחרון מתאי הגזים.
ממצא זה הורס את עולמו.
הוא מפנה שאלה בנושא זה לרב (יצחק חזקיה) שעונה לו כי החיים חזקים מהכל ואין לפרסם זאת.
יואל מגלה זאת לאחותו החרדית מרים (אורנה רוטברג) ואומר לה כי הם צריכים להתגייר אבל היא פוקדת עליו לשמור את העניין בסוד כדי לא לגרום נזק לילדיה ונכדיה הרבים.
יואל מסיר את זקנו ופיאותיו ואת הכיפה מראשו.
הוא מגלה לאימו כי הוא יודע על סודה וכשהיא מתה, נערכת לה לווייה לפי כל חוקי היהדות.
האוסטרים מציעים פשרה - בניית מוזיאון לזכר עשרת הנרצחים שנמצאו במקום.
הוא מוצא את העד יהושע רוטנברג (שמואל עצמון) שהיה עובד כפייה בלנסדורף ומביא לו סידור ישן שבין דפיו נמצאים שמות 200 האסירים שנרצחו.
בעזרת בת של ניצול שואה (אירית ברק) הוא מגיע לעד נוסף שמתאר לו את מקום קבר האחים ביחס לכנסייה הנמצאת שם.
מתחילות החפירות אך לא נמצא דבר.
יואל מגלה שהכנסייה נהרסה בהפצצה והוקמה כנסייה חדשה לא באותו המקום.
הוא מתחיל לחפור שוב ביחס לכנסייה הישנה ובסוף רואים אותו ליד הדחפור והוא צועק שמצא משהו...
שם השחקן/יתשם הדמותהערותאורי פפריואל הלברשטאםחוקר שואהרבקה גורפאניה הלברשטאםאמא של יואלחגית דסברגרינהמנכלי"ת מכון לחקר השואהאורי יניבמיקיחוקר שואהמרים גבריאלישושנה וינשטייןניצולת שואהשמואל עצמוןיהושע רוטנברגניצול שואהדניאל אדרייונתן הלברשטאםבנו של יואלאורנה רוטברגמריםאחותו של יואליצחק חזקיהרבאירית ברקבתו של ניצול שואהאירנה פלוריסילבימראיינת טלוויזיה
העוגן למשפחות המילואים הוא מערך התנדבותי המסייע למשפחות בהן בן או בת הזוג התגייסו לשירות מילואים וכוחות ההצלה.
מערך העוגן למשפחות המילואים הוקם על ידי שלוש שותפות - רחל עזריה, יעל יחיאלי ורחלי שורתי ב-7 באוקטובר 2023, על בסיס מודל סיוע שניתן למשפחות בירושלים בתקופת מבצע צוק איתן.
רחל עזריה שיתפה בראיון עימה על הרקע להקמת הארגון: במהלך מבצע צוק איתן בן זוגה נקרא לשירות מילואים בצו 8 והיא נשארה לבד עם הילדים.
היא הקימה מערך התנדבותי בירושלים שחיבר בין משפחות מגויסים לבין מתנדבים בהכנת אוכל, ליווי נשים אחרי לידה ועוד.
בסופו של מבצע צוק איתן היו כ-500 משפחות בירושלים שהוענק להן סיוע.
ב-7 באוקטובר 2023 עם פרוץ מלחמת חרבות ברזל בעקבות פניה של משפחה שקיבלה סיוע במהלך מבצע צוק איתן, חודשה פעילות הארגון והורחבה לשאר חלקי הארץ.
הארגון הוקם ופועל במטרה לעזור ולסייע למשפחות משרתי המילואים וכוחות ההצלה בתחומים שונים: עזרה בבית, טיפול בילדים, הכנת מזון, הוצאת כלבים לטיול, טיפול בתקלות בבית, מתן תמיכה ריגשית ועוד.
פעילות הארגון מתבססת על מערך מתנדבים בראשות ומנהלות יישוביות או שכונתיות בשיתוף פעולה עם מטה הארגון וצוות סיוע טכנולוגי.
מנהלות היישובים נמצאות ונמצאים בקשר רציף ומתמשך עם משפחות המגויסים המשרתים שירות מילואים פעיל.
במסגרת המערך חברים 8,000 מתנדבים, המסייעים למשפחות של משרתי המילואים בלמעלה מ-250 יישובים בכל רחבי הארץ.
משרד החינוך - בשיתוף עם משרד החינוך תלמידים בגילאים הרלוונטיים יכולים להתנדב בארגון במסגרת פרויקט מחויבות אישית
עיריות ורשויות מקומיות - בחלק מהיישובים הארגון משתף פעולה עם העירייה או המועצה המקומית ונעזר במערך ההתנדבותי המקומי
עמותות ועסקים - ישנן עמותות מסוימות שמשתפות פעולה ועסקים שתורמים למערך.
העוזר האישי לנשיא ארצות הברית הוא תפקיד בכיר וצמוד לנשיא, הנחשב לאחד מהתפקידים המרכזיים בצוות הבית הלבן.
העוזר האישי הוא כחלק מיחידת משרד הפעולות של החדר הסגלגל.
תפקיד זה כולל מתן תמיכה אישית ולוגיסטית לנשיא, ניהול לוחות זמנים וסיוע בניהול הפעילות היומיומית של הנשיא.
תפקיד העוזר האישי התפתח לאורך השנים כדי לתת מענה לצרכים השוטפים של נשיאי ארצות הברית, הנדרשים להתמודד עם עומס רב של פעילויות ומשימות.
העוזר האישי נחשב לאיש סודו של הנשיא, וממלא תפקיד חשוב מאחורי הקלעים.
תחומי האחריות של משרת העוזר האישי לנשיא ארצות הברית:
ליווי הנשיא בכל פעילויותיו – בפגישות, אירועים רשמיים ונסיעות, הן בתוך ארצות הברית והן בחו"ל.
אחראי לתיאום לוחות הזמנים של הנשיא, ארגון נסיעות, ותיאום בין צוותי הבית הלבן והגורמים הרלוונטיים.
מספק לנשיא סיוע במגוון תחומים, כולל ניהול משימות שוטפות, אספקת פריטים אישיים, ולעיתים אפילו סיוע מיידי במצבי חירום.
מתוקף קרבתו לנשיא, העוזר האישי נדרש לשמור על סודיות מלאה בנוגע למידע אישי ומקצועי אליו הוא נחשף.
התמודד עם משימות בלתי צפויות שעלולות לצוץ במהלך פעילותו של הנשיא.
תיווך בין הנשיא לצוותי הבית הלבן או גורמים חיצוניים, תוך הבטחת זרימת מידע מדויקת ומסודרת.
העולם המוסלמי הוא מונח המשמש לתיאור כלל הישויות הפוליטיות הנמצאות בשליטה מוסלמית או כלל הקהילות המוסלמיות בעולם.
נכון לשנת 2020, 1.8 מיליארד מאוכלוסיית העולם הם מוסלמים.
91% מאוכלוסיית המזרח התיכון וצפון אפריקה הם מוסלמים, 89% במרכז אסיה, 40% בדרום מזרח אסיה, 31% בדרום אסיה' 30% באפריקה שמדרום לסהרה, 25% באסיה, 1.4% באוקיאניה, 6% באירופה, ו-1% במדינות אמריקה.
האסלאם היא הדת השנייה בגודלה בתבל (אחרי הנצרות עם 33%)/ המוסלמים מהווים מעל ל-22% מאוכלוסיית העולם כולו.
ברחבי תבל, ישנן כ-50 מדינות מוסלמיות וכאלו בעלות רוב מוסלמי.
אנשים מכל מוצא אתני יכולים להצטרף לשורות המאמינים בדת האסלאם, ולכן ישנן קהילות מוסלמים בכל העולם.
מדינות מוסלמיות (קרי מדינות שהמוסלמים מהווים רוב מתושביהן) נמצאות באסיה, באפריקה, ובאירופה.
אוכלוסיית המוסלמים הגדולה ביותר חיה באינדונזיה (כ-13%)
בחלק ממדינות ברית המועצות לשעבר (ובפרט אלו באזור מרכז אסיה, אירואסיה, והקווקז) ישנן גם מדינות שבהן שולטת דת האסלאם, אולם מצבן הגאופוליטי אינו ברור דיו, בשל עברן הקומוניסטי תחת השלטון הסובייטי.
בכל מדינות ברית המועצות לשעבר, הפיקוח של המפלגה הבולשביקית אסר על הצגת סממני דת ברורים בקרב האוכלוסייה, ובכך דיכא את כל הדתות שהיו בהן ברמות שונות.
העולם המערבי או "המערב" הוא מושג המשמש במדע המדינה, ביחסים הבין-לאומיים, בתרבות ובכלכלה לאפיון חלקים מהעולם, שלהם מכנים משותפים כלשהם בתחומים אלו.
הגדרתו המדויקת של המושג משתנה לפי ההקשר, ומדינה יכולה להיכלל בו רק בהקשרים מסוימים אך לא באחרים.
בהקשר התרבותי מציין המושג את המדינות שתרבותן התפתחה מתוך תרבות מערב אירופה, ובאופן רחב זו שהתפתחה, ושואבת, מתרבות יוון העתיקה.
בהקשר הכלכלי והפוליטי מציין המושג מדינות דמוקרטיות בעלות כלכלה מפותחת וקפיטליסטית או סוציאל-דמוקרטית.
בנוסף על כך, בהיבט החברתי והתרבותי, מדינות מוגדרות מערביות כאשר הן מקיימות בתוכן רף מסוים של זכויות האדם.
התנאים להכלתה של מדינה בהגדרה "מדינה מערבית" משתנים לפי התקופה בהיסטוריה ולעיתים גם לפי המתבונן אך באופן עקרוני לפי הפיתוח והמודרניות של המדינה.
בתקופת המלחמה הקרה ציין המושג את בעלות בריתה העיקריות של ארצות הברית (כולל אלה שלא היו דמוקרטיות).
במקרים רבים המונח בא לציין, בפשטות, הבחנה מהעולם השלישי וארצות מתפתחות.
מבחינה דמוגרפית רוב בני העולם המערבי הם ממוצא אירופי ומשתייכים לדת הנוצרית.
נהוג לומר כי התרבות המערבית כוללת את מדינות: ארצות הברית, קנדה, הממלכה המאוחדת, מדינות האיחוד האירופי, נורווגיה, איסלנד, שווייץ, אוסטרליה וניו זילנד.
הגדרה רחבה יותר תכלול גם את ישראל, יפן, סינגפור, קוריאה הדרומית, טאיוואן, הונג קונג ומקאו באסיה, בעיקר מטעמים כלכליים כמדינות שאימצו אורח חיים מודרני, וזאת למרות שאינן חלק מהמערב התרבותי באופן היסטורי.
בעשורים האחרונים של המאה ה-20 התקיים עימות בין העולם המערבי לישויות כברית המועצות וגרורותיה בעולם (מזרח אירופה, וייטנאם וקובה), העולם השלישי (מדינות עניות באסיה, באפריקה ובאמריקה הלטינית) והעולם המוסלמי.
אחדים מעימותים אלה נמשכים גם במאה ה-21. כחלק מהתהליך שהחל בהתפרקות ברית המועצות ולאחר שעברו תהפוכות ורפורמות, והצטרפו לאיחוד האירופי בראשיתה של המאה ה-21, כמה ממדינות מזרח אירופה, ובראשן פולין וצ'כיה (אך גם אסטוניה וסלובניה), הפכו לחלק בלתי נפרד מהמערב.
לדעתו של החוקר סמואל הנטינגטון, המערב כולל את האומות הנוצריות הקתוליות-פרוטסטנטיות, והוא ציוויליזציה בפני עצמה.
על פי הגדרה זו, המערב אינו כולל את יפן (אותה הוא מחשיב כציוויליזציה בפני עצמה) ואת העמים האירופיים האורתודוקסיים, ובכללם יוון.
מצד שני, הוא מכליל בציוויליזציה זו, כשחקניות משנה, את מדינות אמריקה הדרומית הקתוליות בעיקרן, ואת אוסטרליה וניו זילנד, חרף ריחוקן הגאוגרפי מרוב שאר ארצות המערב.
ציוויליזציה זו עומדת לדעתו בקונפליקט עם הציוויליזציה הסינית, הכוללת את סין וגרורותיה במזרח אסיה, הציוויליזציה האורתודוקסית שבמרכזה רוסיה, והציוויליזציה המוסלמית.
לדעתו של הנטיגטון, ניסיונה של אוסטרליה להשתלב במרחב האסיאתי הקרוב אליה נדון לכישלון, משום שמדובר בשתי ציוויליזציות נפרדות.
הנטינגטון פרסם תאוריה זו במאמרו "התנגשות הציביליזציות", ומאוחר יותר בספר באותו שם.
העולם השלישי הוא מונח מימי המלחמה הקרה המתייחס למדינות הבלתי-מזדהות.
המונח הפך לכינוי למדינות שאינן מפותחות, מבחינה כלכלית ומשטרית.
מכיוון שמרבית מדינות העולם השלישי היו מדינות עם רמת פיתוח נמוכה, בעיקר באפריקה, אסיה ודרום אמריקה.
"העולם השלישי" מתייחס למדינות שלא היו מזוהות עם מדינות המערב וברית נאט"ו ("העולם הראשון") וגם לא עם הגוש הקומוניסטי וברית ורשה ("העולם השני").
בציבור קיימת הקבלה רבה בין המנוח "מדינת עולם שלישי" לבין "מדינה מתפתחת" (וזאת בהשוואה למדינה מפותחת).
עם זאת המונחים אינם זהים, מכיוון שמדינות מפותחות כמו אירלנד ושווייץ שייכות היסטורית לעולם שלישי, ומנגד קיימות מספר מדינות מתפתחות שהשתייכו דווקא לעולם שני (כגון סומליה וצפון וייטנאם).
למדינות "העולם השלישי" מספר מאפיינים דומים:
ברובן מתקיים משטר אוטוריטרי, דיקטטורי או מלוכני.
שחיתות שלטונית במידה רבה יחסית.
שירותי בריאות מינימליים, שיעור תחלואה גבוה בקרב האוכלוסייה, תוחלת החיים נמוכה ושיעור תמותת תינוקות גבוה.
שיעורי ילודה גבוהים ותוחלת החיים נמוכה, אשר יוצרים יחד פלח רחב של אוכלוסייה צעירה.
רמת הכנסה לנפש נמוכה ורמת חיים נמוכה.
אחוזי האבטלה גבוהים מאוד או ממוצע השתכרות נמוך במיוחד.
חוקרים כמו עמנואל ולרשטיין מתנגדים לניתוח הפוליטי של עולם ראשון, שני ושלישי.
לטענתם, המדינות אינן אלא יחידות משנה בתוך מערכת עולמית בלתי שוויונית.
במערכת זו ההתפתחות הכלכלית, המבנה החברתי ודפוס המשטר נובעים דווקא ממערכת היחסים הכוללת ומן המיקום היחסי בתוכה, ולא מתוך התפתחויות "אימננטיות" לכל אחת מיחידות המשנה.
על כן הציע ולרשטיין ניתוח פוליטי של מסגרת מאוחדת של ליבה מול פריפריה.
"העולם הזה" היה שבועון חדשות ורכילות ישראלי בעל סממנים רדיקליים, שיצא לאור בשנים 1937–1993.
השבועון נוסד בשנת 1937 על ידי העיתונאי אורי קיסרי, ונקרא בראשיתו "תשע בערב".
בשנת 1946 שונה שם השבועון ל"העולם הזה".
תחת עריכתו של אורי קיסרי התרכז השבועון בצד הקל והמבדר של החיים, וסיסמתו הייתה: "הבמות והחיים, דופק הזמן, הומור וסאטירה, השעשועים והלחם".
הוא עסק בעיקר בענייני תרבות, אמנות, אופנה, כלל שפע של צילומים, והוטבע בו חותמו האישי של קיסרי הפרנקופיל.
בהתקרב מלחמת העצמאות, כאשר העניינים המדיניים והצבאיים עמדו במרכז התעניינותו של הציבור וזכו לכיסוי נרחב בשבועון "דבר השבוע", מבית ההוצאה של העיתון "דבר", הלכה ופחתה תפוצתו של "העולם הזה".
"העולם הזה" בעריכת אורי אבנרי
בשנת 1950 רכשו אורי אבנרי ושלום כהן את "העולם הזה", וכעורכים משותפים הביאו אותו לתפוצה רחבה.
ברכישה השתתף גם נחום איתן, אשר מכר את חלקו בשבועון בסוף שנות החמישים.
הסופר מידד שיף סייע לאבנרי ולכהן בעיצובו התוכני של השבועון והיה מעורכיו הראשונים.
"העולם הזה" בעריכת אבנרי וכהן הפך לשם דבר, לטוב ולרע, בעיתונות הישראלית, וסיסמתו הייתה "בלי מורא, בלי משוא פנים".
מאפייניו העיקריים של העיתון בתקופה זו:
מאבק לאומי ופוליטי ב"ממסד" כעיתון לוחם וחוקר, שאותו ניהל בשלושה מישורים עיקריים:
במישור הלאומי – הטפה לדו-קיום עם ערביי ישראל ולהשתלבות בסביבה ("במרחב" - כלשונו), תוך מאבק לביטול הממשל הצבאי וכנגד הפקעת אדמות ערבים, ולהקמת מדינה פלסטינית.
במישור הפוליטי - מאבק כנגד שלטון מפא"י, ונגד חסידיו ועוזריו של דוד בן-גוריון: משה דיין, שמעון פרס, טדי קולק ואחרים, שאותם כינה "צעירי בן-גוריון".
חשיפת שחיתויות ותמיכה ביריבי בן-גוריון, כמו בפרשת קסטנר ובפרשת לבון.
במישור הממלכתי – מאבק בשירותי הביטחון (שנקראו באותם ימים "שין בית", ועצם עובדת קיומם נחשבה לסודית), שאותם כינה "מנגנון החושך", מאבק כנגד חקיקת חוק איסור לשון הרע וכנגד הצנזורה.
סגנון ופורמט של עיתונות צהובה:
חלק ניכר של השבועון הוקדש לפרסום סנסציות, סיפורי מין, רכילות זולה וצילומי עירום – כשהם מוכתרים בכותרות שמנות, כמיטב הצהובונים שהופיעו בעולם המערבי – דבר יוצא דופן בישראל הפוריטנית של אותם ימים, אך לא ראשוני שכן לעיתון קדם "עיתון מיוחד", העיתון העברי הראשון שעסק בנושאים "צהובים" בעריכתו של אלכסנדר זאובר.
עיתון זה נסגר ב-1953, ואת מקומו תפס "העולם הזה".
הסיפורים היו מלווים בכותרות שמנות כדוגמת: "הווידוי המזעזע של תלמידת תיכון דתית בת 15: 'כך הודחתי לזנות'", מלווה בצילום של נערה חצי עירומה שמלבן שחור מכסה את עיניה.
מאפיינים אלה של השבועון הביאה ליחס אמביוולנטי כלפיו מצד הציבור הישראלי.
העיתון נקנס בסכום של 160 לירות, בשנת 1957, לאחר שפרסם את שמה של קטינה שהעידה במשפט ב"עבירה נגד המוסר".
באמצע שנות ה-50 הייתה תפוצת "העולם הזה" כ-15,000 גיליונות למהדורה.
בשיאו, באמצע שנות ה-60, הגיע השבועון לתפוצה שעלתה על 25,000 עותקים, מה שהעמיד אותו כשבועון השני בתפוצתו – אחרי "דבר השבוע"; ומאחר שחלק ניכר מתפוצתו של האחרון נכפתה על העובדים על ידי הממסד ההסתדרותי של מפא"י, הרי שתפוצתו האפקטיבית של "העולם הזה" נחשבת כגדולה אף יותר.
מסוף שנות ה-60 החלה תפוצת השבועון להצטמצם, ועד לסוף שנות ה-80 היא הגיעה לכ-10,000 גיליונות.
בסוף שנות ה-80, כשתפוצת העיתון ירדה לכמה אלפים בודדים בשבוע, עמד "העולם הזה" בפני פשיטת רגל והוצע למכירה.
לדבריו של אבנרי, "העולם הזה" נפל קורבן להצלחתו שלו ולכך שרבים מן המאפיינים שייחדו אותו בתחילתו אומצו בידי העיתונות הישראלית בכללה, וכן נפגע – כמו יתר העיתונות הכתובה – מן התחרות הגוברת עם הטלוויזיה.
בינואר 1989 איש העסקים אריה גנגר, מקורבו של אריאל שרון, נכנס לשותפות בעיתון, שרכש 50% ממנו תמורת הזרמת מיליון שקל.
בתקופה של גנגר נקט העיתון בקו ה"צהוב" והסנסציוני, ובתחילה עלתה תפוצתו.
בין גילוייו ניתן למנות את חשיפת המשבר בנישואיו של הזמר והמלחין מתי כספי, הידרדרותה לסמים של רבקה זהר, סכסוכו של אריה דרעי עם אשתו של הרב עובדיה יוסף ואת ניסיונו של הרמטכ"ל משה לוי בשלהי כהונתו למנוע את מינויו של דן שומרון כמחליפו, בשל השמועות ששומרון הוא הומוסקסואל.
מבחינה פוליטית הכניס גנגר שינוי חד בעמדתו של העיתון שזוהה עם עמדות השמאל בתחילה, והדבר התבטא במיוחד במאמרים שכתב בו באופן קבוע בעל הטור מאיר ליפשיץ המזוהה עם הימין הקיצוני והעיתונאי אורי דן, ששימש מספר שנים קודם כיועץ התקשורת של שר הביטחון אריאל שרון.
על אורי אבנרי נמתחה ביקורת מצד הקרובים אליו פוליטית על כך שמכר את העיתון לאיש ימין, ונתן זך שערך את מדור הספרות, עזב את העיתון במחאה.
בתחילת 1993 פרש גינת מהשבועון והעביר את הבעלות בו לקבוצת "מוניטין תקשורת", המוציא לאור של העיתון "גלובס".
בימיו האחרונים נערך העיתון בידי רינו צרור, והוא צורף כמוסף שבועי לעיתון "גלובס", וב-1993 נסגר סופית.
ארכיון "העולם הזה", ובו מאות אלפי תצלומים ותשלילים, שמור בארכיון עיתון "ידיעות אחרונות", בית אריאלה והספרייה הלאומית.
מיד לאחר מותו של אבנרי ב-2018, הועלו לרשת מעל 2,000 גיליונות סרוקים של המגזין באופן שמאפשר חיפוש.
כבר מספר שנים לפני מותו של אבנרי, כמה מחבריו ניסו לשכנע את ארנון מוזס, מו"ל "ידיעות אחרונות" ובעל הזכויות על "העולם הזה", לאפשר את הקמתו של ארכיון מקוון, הוא לא נענה לבקשה, אך הארכיון הועלה לבסוף לרשת ללא הסכמתו.
ביוני 2019, ירד האתר מהרשת לאחר שחווה כמה בעיות טכניות.
לאחר שנה עלה האתר שוב לאחר שעבר שדרוג.
בשנת 1951 התחוללה שביתת הימאים, שלוּותה באירועים אלימים ובהפעלת צה"ל במטרה לגייס את מנהיגי השובתים לשירות מילואים לשם שבירת השביתה.
בשנת 1953 היה "העולם הזה" בין הראשונים שהעלו לדיון את שאלת קיפוח עולי ארצות המזרח בישראל, בשורת כתבות תחת הכותרת הבוטה "דופקים את השחורים" (ביטוי שהפך מאז למטבע לשון, גם שלא בהקשר העדתי).
"העולם הזה" הפך בעת המשפט לשופרו של שמואל תמיר, סניגורו של הנאשם, מלכיאל גרינוולד.
לימים הפך שיתוף הפעולה בין אבנרי לתמיר לאיבה.
ההיסטוריון יחיעם ויץ העלה את התזה כי: "היה בו (ב"העולם הזה") פן ימני ואף ימני רדיקלי.
אורי אבנרי שהיה חבר אצ"ל – עובדה שהוא נופף בה תדיר באותם ימים – ראה את השבועון כשופר של החיילים הקרביים שיצאו מן החפירות והמשלטים...
מעבר לכך הרעיון שיש להשתלב ב"מרחב השמי", שהשבועון ועורכו לחמו למענו שנות דור, נשאב משולי הימין הרדיקלי.
בשנים הראשונות של שנות החמישים דגלו ברעיונות האלה אנשי "סיעת למרחב" קבוצה פוליטית נאו כנענית בתנועת החרות שנאבקה במנחם בגין".
גם את סיפור היחסים בין אבנרי ותמיר, שעברו משיתוף פעולה לאיבה, רואה יחיעם ויץ כפילוג בין שני אנשי ימין שהאחד פנה שמאלה והשני ימינה.
בשנת 1954 יצאה לאור גרסת יידיש של "העולם הזה" בשם "וועלטשפּיגל".
זה היה שבועון בעריכתו של יעקב לוטן, בפורמט דומה לזה של "העולם הזה", שעיקר תוכנו היה כתבות של "העולם הזה" שתורגמו ליידיש.
בשנת 1955 ניהל "העולם הזה" מערכה נגד שלטונו הסמכותי של ראש עיריית חיפה אבא חושי, שאותו האשים בהטלת אימה ובמעשי שחיתות.
בסדרת כתבות כונתה חיפה בשבועון בשם "חושיסטאן".
גישתו האנטי-ממסדית של "העולם הזה" והביקורת שמתח על שלטונו של דוד בן-גוריון ועל מפלגתו מפא"י, היו לצנינים בעיני הממסד באותם הימים, והוא כונה "השבועון המסוים".
כן ניהל השבועון מלחמה תקשורתית נגד השב"כ (שנקרא אז "השין בית").
"העולם הזה" תיאר אותו כארגון חשאי דוגמת אלו הקיימים במדינות הטוטליטריות, והדביק לו את הכינוי "מנגנון החושך".
ברבות השנים ניתנו הסברים אחרים לאירוע התקיפה ולאירוע החטיפה: גרסה אחת אומרת כי התקיפה הייתה מעשה ידיהם של חיילי יחידה מובחרת שזעמו על פרסום לא הוגן לדעתם בשבועון, של אירוע ביטחוני שבו השתתפו.
גרסה אחרת מייחסת את מעשה החטיפה לפרשה רומנטית בחייו של החטוף.
בראיון עמו ששודר בערוץ 2 בחודש יוני 2006 טען אבנרי כי תוקפיו בשנת 1953 נשלחו אליו על ידי הרמטכ"ל דאז משה דיין.
אבנרי טען כי תוקפיו שברו את שתי ידיו, וכי רחבעם זאבי הוא שגילה לו (בעת שאבנרי וזאבי היו עדיין ידידים) כי המעשה נעשה בפקודת דיין.
איסר הראל, הממונה על שירותי הביטחון, סבר כי השבועון מהווה מקור להסתה חתרנית, ולכן מימן בשנת 1956, מתקציב השין בית, הוצאה לאור של שבועון מתחרה, בשם "רימון", בעל נימה סנסציונית, שהודפס בצבע (דבר נדיר בעיתונות העברית באותה תקופה), במטרה ששבועון זה יגרום לנטישת הקוראים את "העולם הזה" ונדידתם ל"רימון".
אולם הדבר לא צלח, והשבועון נסגר תוך פחות משנתיים.
בשנת 1958 הועלה בתיאטרון "הבימה" המחזה "זרוק אותו לכלבים" מאת יגאל מוסינזון.
המחזה, בבימויו של פיטר פריי, סיפר על עיתונאי (מישא אשרוב) המפרסם דבר דיבה על טוהר מידותיו של קבלן בניין (אהרן מסקין) ומסב לו נזק תדמיתי ופגיעה בפרנסה.
הקבלן מחליט להשיב מלחמה שערה, בעזרת בנו הצנחן (יוסי בנאי).
בעקבות הצגת המחזה התחוללה מהומה בעיתונות, נכתב כי המחזה הוא מחזה "מוזמן" המציג עיתון בצלמו של "העולם הזה" ועיתונאי שהוא בן דמותו של אורי אבנרי.
השערה זו קיבלה תוקף מנוכחותו המוחצנת והמתוקשרת של ראש הממשלה דוד בן-גוריון בהצגת הבכורה ב-15 בינואר 1958, אף שלא היה ידוע כחובב תיאטרון.
כתוצאה, הקדיש "העולם הזה" גיליון שלם לדמותו של יגאל מוסינזון, שתואר כגרפומן ספרותי וכפחדן כרוני, אשר במלחמת העצמאות ניצל את תפקידו כקצין תרבות חטיבתי כדי להימנע מלהשתתף בכל פעולה קרבית, ונשאר במפקדה העורפית יחד עם בנות המפקדה, כשחבריו יצאו לפעולה.
את שובו של מוסינזון לארץ לאחר מלחמת סיני משהות של שנים אחדות בארצות הברית, תיאר במילים: "לאחר שחלפה סכנת ההפצצות שב לארץ".
"העולם הזה" חדר אף לתחום חייו האישיים של מוסינזון בתיאורים מתחום חיי הנישואין שלו וחייו האינטימיים.
עם הבאתו של אדולף אייכמן למשפט בישראל בשנת 1960, פרסם "העולם הזה" סדרת מאמרים פרי עטו של אבנרי על תולדות הנאציזם.
הסדרה, שהייתה מלווה בצילומים היסטוריים רבים, הייתה חידוש בעיתונות הישראלית, ופורסמה בשנה שלאחר מכן בספר בשם "צלב הקרס".
ב-28 בדצמבר 1960 פרסם "העולם הזה", גיליון שהוקדש כולו לשמועות על תוכנית הגרעין של ישראל.
בעקבות פרסום נרחב על התוכנית בעיתונות העולמית, שגרר התייחסות פומבית ראשונה של בן-גוריון לעניין, שבה אמר שהכור "מיועד לצורכי שלום בלבד".
בגיליון העלו מספר טענות, בין השאר ששמעון פרס היה אחראי להדלפה במטרה להסיט את דעת הקהל מפרשת לבון, שעלות הקמת הכור על פי הערכות שפרסמו בעיתונות הזרה הייתה כ-500 מיליון ל"י, כשליש מתקציב המדינה ועל שלטון היחיד של בן-גוריון שקיבל את ההחלטה על הקמת הכור ללא שיתוף הממשלה או הכנסת.
אורי אבנרי פרסם כתבה בשם "המדריך האטומי לאזרח הישראלי".
בנוסף פרסמו תמונות של אזור הכור שאחת מהן הושחרה.
בשנת 1964 פרסם "העולם הזה" מידע מרומז על "העסק הביש" ו"הפרשה", תוך עקיפת האיפול שהטילה הצנזורה הצבאית.
הוא עשה זאת באמצעות סיפור מתח בדיוני לכאורה שנקרא בשם "פרשת אלכסיס" ובו תיאור מאבק מודיעיני בין יוון לטורקיה, שדמויותיו ועלילתו תאמו את עובדות "הפרשה" והאישים שנטלו בה חלק.
בהמשך התייצב השבועון כל כולו לצדו של פנחס לבון, תמך במאבקו הפוליטי והוסיף לבקר בחריפות את דוד בן-גוריון ושמעון פרס בכל ההתפתחויות והתפניות של "הפרשה".
כששמעון פרס התפטר בשנת 1965 מתפקיד סגן שר הביטחון בממשלת לוי אשכול, הגדיל העיתון לעשות ובשער השבועון הביא את תמונתו של פרס תחת הכותרת "סוף הקריירה של שמעון פרס" – הכרזה שבפרספקטיבה היסטורית התברר כי לא הרחיקה ראות.
בשנת 1967 פרסם "העולם הזה" סדרת מאמרים פרי עטו של שלום כהן ובו הועלתה לראשונה הטענה בדבר פרשת מכירתם של ילדי תימן לאמריקה תמורת 5,000 דולר לילד.
בראשית שנות ה-70 פרסם "העולם הזה" באופן בלעדי פרשה שבה נסחט שר הביטחון משה דיין על ידי צעירה בשנות העשרים לחייה בשם אלישבע צ'יזס, פרשה שאותה כינה השבועון "פרשת אלישבע".
משה דיין היה אז בשיא תהילתו, ויתר עיתוני ישראל בחרו להתעלם מן הפרשה.
"העולם הזה" ראה בפרשה סמל להתנוונות השלטון ולהידרדרותו של משה דיין, שבילה עם הצעירה במלונות פאר בזמן שבו קיפחו חיילים רבים את חייהם במלחמת ההתשה.
בתגובה לחקיקת חוק איסור לשון הרע הקים אבנרי, לקראת הבחירות לכנסת השישית בשנת 1965, את רשימת "העולם הזה-כוח חדש", שזכתה למנדט אחד, ואבנרי נבחר לחבר הכנסת.