tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-8 ביוני 1944 נאמר ליהודי קורפו להתייצב למחרת בבוקר במצודה הישנה.
כששמעו את האולטימטום, כמה יהודים נמלטו לאזור הכפרי של קורפו, אך רובם, מחשש למשפחותיהם, הלכו בבוקר ה-9 ביוני למצודה העתיקה, כפי שנאמר להם.
שם, הנאצים אילצו אותם למסור את תכשיטיהם ומפתחות רכושם, ולאחר מכן הובלו לכלא שבתוך המצודה.
כליאת היהודים בכלא הטירה, בתנאים קשים וללא שירותים בסיסיים, נמשכה ימים עד שלבסוף הובלו ללפקדה ולאחר מכן לפטראס, פיראוס והיידארי, ולאחר מכן הובלו 1,800 יהודי קורפו למחנה ההשמדה בירקנאו באמצעות רכבת מתוך אלה שנאלצו לעזוב את קורפו, 120 חזרו בסופו של דבר.
המצודה מאכלסת את הספרייה הציבורית של קורפו, הממוקמת בצריפים הבריטיים הישנים.
שטחי המצודה משמשים גם לסוגים שונים של תערוכות אמנות ותרבות.
מעבדת המחקר למוזיקה היוונית של האוניברסיטה היונית ממוקמת גם היא במצודה העתיקה.
המצודה הייתה מיקום הצילום של סצנה מתוך הסרט "לעיניך בלבד" של ג'יימס בונד, שבה המרצדס של יריבו המרושע של בונד, אמיל לוק, נדחקת מצוק על ידי בונד.
מצבה צבאית בתבנית אחידה מוצבת בישראל על קברי חללי צה"ל ומערכת הביטחון.
המצבה מוצבת על גבי כל הקברים בבתי הקברות הצבאיים וגם על קברי החללים שנקברו בחלקות הצבאיות שבבתי קברות אזרחיים.
כמו כן היא מוצבת על קברי חללים הקבורים בחלקות אזרחיות בבתי קברות, ככל שקרוביהם ביקשו זאת.
המצבה הצבאית בעיצובה האחיד הונהגה בישראל בשנת 1951. עיצובה, ובעיקר תוכן הכיתוב שעליה, נשען מראשיתו על העקרונות של אחידות ושוויון בין החללים, והיה נתון במשך השנים לדיונים רבים ולמחלוקות משמעותיות.
במלחמת העצמאות, מלחמתה הראשונה של מדינת ישראל, נהרגו כ-5,700 ישראלים, מהם למעלה מ-4,700 חיילים (שרבים מהם היו אזרחים שחוילו לאחר מותם).
קבריהם היו פזורים באתרי קבורה רבים ושונים ברחבי הארץ.
לאחר המלחמה ניגשה הממשלה, באמצעות משרד הביטחון, למלאכת ההסדרה של קבורת החללים.
במקביל לניסיון לרכז את קברי החללים במספר אתרים מרכזיים, עלתה לדיון שאלת עיצובה של המצבה שתוצב על קבריהם.
שאלה זו הובאה בפני גוף ציבורי – המועצה הציבורית להנצחת החייל – שהוקם כדי לייעץ למשרד הביטחון ולמחלקה להנצחת החייל שהוקמה במסגרתו אודות סדרי הקבורה הצבאית.
החברים בגוף זה במהלך השנים היו ברובם הורים שכולים.
עיצובה הבסיסי של המצבה הצבאית נקבע בתהליך ציבורי שהתקיים בשנים 1949–1951. ראשיתו הייתה בתחרות עיצוב, שבה זכתה במקום הראשון תוכניתו של האדריכל אשר חירם, אך העיצוב הסופי של המצבה היה שונה במידה רבה מהצעתו הראשונית.
עיצובה הבסיסי של המצבה המוכר עד היום, שנוצר בהשראת מצבות בבתי קברות בירושלים, הבשיל ונקבע במהלך שנת 1951 על ידי ועדה שכונסה מטעם המועצה הציבורית להנצחת החייל.
עיצוב זה היה מבוסס מראשיתו על העקרונות של אחידות ושוויון.
ב-1951 החלה הצבת מצבות הקבע על קברי החללים, בקצב של מאות מצבות בכל שנה.
המצבה הראשונה הוצבה על קברו של החלל חנוך בלובשטיין בכפר מל"ל.
חריתת הכיתובים על גבי המצבה נעשתה מראשיתה באמצעות מכונה.
עם השנים הוגשו למשרד הביטחון ולמועצה הציבורית להנצחת החייל בקשות רבות לשינויים בעיצוב המצבה ובעיקר בתוכן הכיתוב שעליה, שרובן נדחו על ידי חברי המועצה.
המבקשים כיבדו את החלטותיה ובמשך עשרות שנים חלו שינויים מעטים בתבנית עיצוב המצבה.
לאחר מכן, בעקבות דרישות שהועלו החל מתחילת שנות ה-90 ועתירות שהוגשו בעקבותיהן לבית הדין הגבוה לצדק הוכנסו שינויים משמעותיים בעיצוב המצבה.
מאז מלחמת ששת הימים וביתר שאת לאחר שנות ה-90 חלו בפועל שינויים מפליגים במראה המצבות, משהתפשט המנהג של קרובי החללים להציב עליהן וסביבן תוספות שונות ומגוונות על דעת עצמם וללא נטילת רשות מן האחראים על העיצוב המצבה וסביבותיה.
תוספות אלו הביאו באופן חלקי לביטולה של האחידות בחלקים מבתי הקברות הצבאיים וחלקות הקבורה הצבאיות בבתי הקברות האזרחיים.
עקרונות האחידות והשוויון בעיצוב המצבות באים לידי ביטוי בדרישה שצורתן, ממדיהן ופרטיהן יהיו אחידים לכל ושהכיתוב שעל גביהן יחובר לפי כללים אחידים ביחס למצבות כל החללים, שאין להוסיף עליו (מעבר לכיתוב האישי, שהותר להוספה רק משנת 1997).
מצבות קצינים למשל אינן נבדלות מאלו של חוגרים אלא בציון הדרגה, ומצבות מעוטרים בעיטורים אינן נבדלות ממצבות חללים אחרים (אך ניתן לציין את דבר הענקת העיטור במסגרת הכיתוב האישי).
לעומת זאת, מצבות חללים לא יהודים נושאות כיתוב עברי ולועזי גם יחד.
הרצון באחידות ושוויון הביא גם להחלטות שלא לכלול בכיתוב פרטים ביוגרפיים רבים ושונים על החלל.
הבסיס המשפטי להחלטות על אופן עיצוב המצבה הצבאית מצוי בחוק בתי קברות צבאיים, שנחקק בשנת 1950. בנוסחו המקורי הורה החוק כי "על כל קבר צבאי תוקם מצבה צבאית".
במשך שנים רבות לאחר חקיקת החוק יושמו עקרונות עיצוב המצבה באמצעות כללים בעל פה שהשתנו מעת לעת.
לאחר מכן הוחל בעיגונם במפורש בחוק עצמו ובתקנות שנקבעו מכוחו.
ב-1997 תוקן נוסח החוק לעניין עיצובן של המצבות.
היה זה בעקבות פסקי דין של בית המשפט העליון שניתנו בשבתו כבית המשפט הגבוה לצדק (בעניין גינוסר ובדיון הנוסף בעניין ויכסלבאום), שעסקו שניהם בתוכן הכיתוב על גבי המצבה.
מאז קובע החוק בין היתר כי "בצורתן של מצבות צבאיות, ממדיהן והכיתוב שעל גביהן לרבות בתוכן ובנוסח, תישמר מתכונת של אחידות ושוויון; לכיתוב בנוסח האחיד שעל המצבה...
ניתן להוסיף, לבקשת קרובו של חייל שנפטר ועל דעת שאר הקרובים, גם כיתוב לביטוי אישי, בנוסח שתאשר הרשות המוסמכת".
ב-1997 הותקנו גם תקנות בתי קברות צבאיים (כללים לכיתוב על מצבות), אשר אישרו בעיקרה את המדיניות בנוגע לתוכן הכיתוב שעוצבה ממקרה למקרה במהלך השנים.
כמו כן הותקנו תקנות בתי קברות צבאיים (סדרי הדין בפני ועדת ערר), שעיסוקן בערעור על החלטה בבקשה להוספת כיתוב אישי למצבות.
כמתואר בספרו של פרופסור יוסי כץ "לב ואבן" פחתה עם השנים נכונותם של קרובי החללים להשלים עם סירוב רשויות המדינה לקבל את דרישותיהם ביחס לכיתוב על המצבות ועלתה נכונותם להביאן לדיון בפני בית המשפט העליון בשבתו כבית דין גבוה לצדק.
במקביל גברה עם הזמן נכונותו של בית המשפט להתערב בהחלטות הרשויות בעניין זה.
שינויים אלו התרחשו במקביל לשינויים באופי החברה הישראלית מאז הקמת המדינה.
מסגרת המצבה – תבנית בטון מלבנית, המחופה מצדדיה באבן ירושלמית.
ממדיה הם 190 סנטימטר לאורך, 80 סנטימטר לרוחב וגובה של 30–40 סנטימטר.
הכרית – אבן המוצבת בראש תבנית המצבה, בממדים של כ-65 סנטימטרים לרוחב, 45 סנטימטרים לאורך וכ-25 סנטימטרים לגובה בחלקה העליון, בעלת משטח עליון חלק ופאות מעוגלות.
מפלס פני הכרית משופע כלפי רגלי המצבה.
במקרים מעטים – של אחים שנפלו או של חללים שנפלו יחד ונקברו זה בצד זה – הונחה על מסגרת המצבה כרית זוגית שהכיתוב עליה משותף.
הכיתוב על גבי הכרית – מתייחס לחלל שהמצבה מוצבת על קברו ומנוסח על פי כללים אחידים.
הכיתוב האישי – כיתוב בנוסח חופשי, שנבחר על ידי קרובי החלל ומוצג על גבי המצבה.
הכיתוב מוצג על גבי הפאה התחתונה של מסגרת המצבה – זו המרוחקת מן הכרית.
הוא קיים בשתי גרסאות – לוח מלבני שעליו חריתה, המוצב על גבי תבנית מצבה פתוחה, או חריתה בתחתית לוח השיש המכסה את מסגרת המצבה.
בית לנר נשמה – מונח על מצבתו של כל חלל.
עיצוב סביבת המצבה – לרוב קיימים רווחים בין מצבה לשכנתה, אך לא תמיד (וראו להלן).
בחלק מבתי הקברות הצבאיים והחלקות הצבאיות והיכן שקיימים רווחים בין המצבות מחוברת כל שורת מצבות בראשה בערוגה נמוכה בגובה של מסגרות המצבות, המחופה אף היא מאבן ירושלמית.
כמו כן השטח הצמוד למצבה מרוצף באבן.
במהלך השנים עסקו כמעט כל המחלוקות בנוגע לעיצוב המצבה בתוכנו של הכיתוב המופיע על גבי הכרית.
קיימים מספר עיצובים למסגרת המצבה:
תבנית פתוחה הממולאת עפר, שבה נשתלים צמחים.
לתבנית סף היקפי ברוחב של עשרה סנטימטר.
הצמחייה הנשתלת בערוגה מגוונת מאד, חלקה (בעיקר בקברים ותיקים) מעשה ידי גנני משרד הביטחון וחלקה מעשה ידי קרובי החללים.
תבנית פתוחה שנסגרה על ידי אבנים.
עיצוב זה מצוי בעיקר בבתי קברות צבאיים שבהם נוהגת ברגיל התבנית הפתוחה (לדוגמה – בית הקברות בהר הרצל)
תבנית המכוסה בלוח שיש אופקי.
תבנית זו נוהגת בצורה גורפת בחלק מבתי הקברות הצבאיים והחלקות הצבאיות, בין היתר משום השיקול של קושי לטפח צמחייה בתוך המסגרת, אם משום מחסור בהשקיה ואם משום מחסור בהקצאת כח אדם.
מסגרת שלמה לקבוצת קברים או לשורת קברים שלמה.
בגרסה זו מוצבת למעשה תבנית אחת בלבד על גבי קבוצת הקברים, ללא רווחים בין הקברים וללא מסגרות מפרידות ביניהם.
במתכונת זו מהווה המסגרת ערוגה ארוכה גדולה אחת.
בה מצוין מקומו של כל קבר רק על ידי אבן הכרית של כל חלל, ואבנים אלו מוצבות בשורה בראש המסגרת.
אתרים שבהם נוהגת מתכונת זו בהרחבה הם בתי הקברות נחלת יצחק וכפר ורבורג.
מראשית ימי המדינה נחרת הכיתוב על גבי אבן הכרית של המצבה.
לאחר שנים רבות הוחל בחריתת הכיתוב על גבי לוח שיש דק נפרד, המודבק על פני הכרית.
הכיתוב על גבי הכרית נקבע על פי כללים אחידים, המנויים כיום בתקנות בתי קברות צבאיים (כללים לכיתוב על מצבות).
+ מרכיב פירוט והערות סמל הארגון בו שירת החלל סמל צה"ל, משטרת ישראל, שירות הביטחון הכללי, המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים, שירות בתי הסוהר או הגדנ"ע.
סמלים נוספים: ארגון ההגנה, אצ"ל או לח"י.
במקרים בודדים נחרתו שני סמלים
במקרים שבהם נקבר אזרח בבית קברות צבאי או חלקה צבאית לא נחרת סמל על גבי הכרית.
מספר אישי ודרגה נחרתים מתחת לסמל.
ציון הדרגה הושמט לעיתים, בעיקר אצל חללי מלחמת העצמאותעל מצבות רמטכ"לים מופיע מתחת לדרגה הכיתוב "ראש המטה הכללי הראשון" וכו'מספר אישי ודרגה אינם מופיעים על מצבות צבאיות שהוצבו על קברות חללי טרום המדינה שם החלל מופיע באותיות מוגדלות.
כולל גם כינוי בסוגריים, ככל שישנומופיע לעיתים גם בכיתוב לועזי, לפי בקשת המשפחהלבקשת המשפחה יתווסף בקצה השורה הביטוי הי"ד שמות ההורים של החלל שם האם תחילה.
במקרים מעטים נחרתו שמות ההורים הטבעיים והמאמצים.
לבקשת קרוב משפחה ניתן להשמיט את הכיתוב
הכיתוב על מצבות חללים שאינם יהודים מופיע בדרך כלל בעברית ובערבית במשולב.
הצעות כלליות להוספת פרטי כיתוב שונים נדונו במהלך השנים על ידי המועצה להנצחת החייל ונדחו.
כך נפסלה הצעה לכלול בכיתוב תארים כגון רב, דוקטור, מהנדס וכדומה.
לא התקבלה גם ההצעה לחרות על מצבה את סמל דתו של החלל, שהוצעה בעיקר בנוגע לחללים לא יהודים.
במהלך שנות ה-90, לאחר שהתעוררה דרישה ציבורית לכך ובעקבות דיונים משפטיים בסוגיה (לרבות פסק הדין של בית המשפט הגבוה לצדק בעניין ויכסלבאום), הוחלט לאפשר לבני משפחותיהם של החללים להוסיף למצבותיהם כיתוב בנוסח שיבחרו.
הכיתוב איננו נוסף לכיתוב שעל כרית המצבה, אלא מובא על גבי לוח אבן הצמוד לפאה העליונה של מסגרת המצבה, בתחתיתה, או – היכן שלוח שיש מכסה את פני המצבה – בחריתה בתחתית אותו לוח.
התקנות שצוינו לעיל מציבות סייגים לכיתוב האישי:
הכיתוב יהיה בגופן ובגודל המתאימים לאלו שעל הכרית ובהיקף של עד שתי שורות
אין לכלול בכיתוב ביטויים הפוגעים בערכי המדינה, בביטחונה, בכבוד הזולת וברגשותיו ובטעם הטוב, או ביטויים בעלי אופי פוליטי.
נוסח הכיתוב צריך להיות מאושר על ידי ראש המחלקה להנצחת החייל, ובידו שלא לאשר אותו לאחר שהתייעץ עם המועצה להנצחת החייל או עם ועדה מטעמה.
החלטת סירוב ניתנת לערעור בפני ועדת ערר, שהחלטתה היא סופית.
הנוסחים של הכיתוב האישי שהוסף על מצבות החללים הם רבים ומגוונים.
הם כוללים לרוב דברי פרידה אישיים, או ציטוטים מיצירות מסורתיות או ספרותיות.
שימוש נוסף באפשרות הכיתוב האישי אשר בפועל איננו על פי בקשת קרובי החלל הוא ציון העובדה שהחלל עוטר בעיטור או בציון לשבח.
במהלך השנים התהוו מספר מחלוקות משמעותיות בין קרובי החללים לבין משרד הביטחון לגבי תוכן הכיתוב.
מחלוקות שהביאו לשינויים עקרוניים בכיתוב, ואשר יושמו ביחס למצבות כל החללים ככל שקרוביהם ביקשו זאת:
תאריכי לידתו ונפילתו של החלל צוינו מלכתחילה על פי הלוח העברי בלבד, ובקשות רבות שהוגשו להוסיף עליו את התאריך על פי הלוח הלועזי לא נענו.
לבסוף, ב-1991, בפסק הדין של בית הדין הגבוה לצדק בעניין גינוסר, הצטוו השלטונות להתיר את הוספת התאריכים הלועזיים.
בעקבות זאת הורשו כל המשפחות השכולות לבקש את הוספת התאריכים הלועזיים, לרבות על גבי מצבות קיימות ותוך החלפתן.
רבות מהמשפחות מימשו את האפשרות הזו.
בקשה לחרות על המצבה את שמות ההורים הטבעיים והמאמצים של חלל גם יחד
הסרת הכיתוב "נפל במבצע שלום הגליל" והחלפתו בכיתוב "נפל בקרב בלבנון".
נדחתה הדרישה לחרות את הכיתוב "נפל במלחמת לבנון".
הוספת הכיתוב הי"ד אחרי שם החלל.
דוגמאות למחלוקות שלא הביאו לשינויים עקרוניים בכיתוב:
בקשות להוסיף ליד שמות ההורים את שמות אחי החלל
בקשה לציין את מקצועו הצבאי של החלל ("איש שריון")
הכיתוב על מצבות חללים אלמונים ונעדרים
בבתי הקברות הצבאיים בישראל מצויים עשרות אחדות של קברים של חללים אלמונים, כמעט כולם ממלחמת העצמאות.
המידע אודותיהם היה שונה ממקרה למקרה והיה לעיתים דל מאוד.
על כן נחקקו על קבריהם המילה "אלמוני" וכן נסיבות מותו של החלל ומועד נפילתו או קבורתו, ככל שאלו היו ידועים.
מצבות לזכר נעדרים מוצבות בעיקר בבית הקברות הצבאי בהר הרצל.
מצבות אלו נעדרות מסגרת בדרך כלל.
הכיתוב עליהן זהה לכיתוב הרגיל, בתוספת המילה "לזכר" בראש הכרית.
חריתות סמלים על גבי כרית המצבה:
המצור הימי של ארצות הברית על ונצואלה הוא הסגר ימי צבאי שהטילה ארצות הברית ב-16 בדצמבר 2025. צעד תקדימי זה יצא לפועל על רקע משבר מתמשך והאשמות הדדיות בין המדינות.
המניע המוצהר היה המאבק בנתיבי הברחות הסמים מוונצואלה לאמריקה הצפונית, אולם היה גם צד אסטרטגי שנועד להחליף את הנשיא ניקולס מדורו ולשלוט בעתודות הנפט הגדולות של ונצואלה.
בסוף אוגוסט 2025 החלה ארצות הברית בשינוע הצי לאזור דרום הים הקריבי.
בעוד שהעילה הרשמית למהלך הוגדרה כמלחמה בסמים, שיחות סגורות בקרב גורמי ממשל טראמפ וניתוחים אסטרטגיים הצביעו על כך שנרטיב זה שימש בפועל כ"קאזוס בלי" למהלך שנועד לערער את יציבותו של משטר ניקולס מדורו.
באמצעות יצירת מצור ימי, ימנע זרימת נפט לגורמים עוינים, וישיב את ההשפעה האמריקאית לאזור ברוח "דוקטרינת מונרו", על חשבון מעצמות זרות כמו רוסיה וסין.
במסגרת זו, הורה הנשיא דונלד טראמפ לכוחות המזוינים להפעיל כוח צבאי ישיר כנגד קרטלי סמים באמריקה הלטינית, תוך התמקדות בוונצואלה, ותיוג המבריחים כטרוריסטים, צעד המאפשר פגיעה צבאית בריבונות הוונצואלית תחת כסות של לוחמה בטרור.
הביטוי המבצעי הראשון למדיניות זו התרחש ב-2 בספטמבר 2025, עם תקיפה והטבעה של כלי שיט ונצואלי שנשא, לפי הטענות, סמים בלתי חוקיים וחברים בארגון הפשיעה , אירוע שהסתיים במותם של 11 בני אדם.
במקביל לפריסת נכסים צבאיים בפוארטו ריקו, בוצעו תקיפות אוויריות נוספות שהובילו להשמדת כלי שיט המקושרים לארגון הטרור "צבא השחרור הלאומי", כאשר הצי הדומיניקני נאלץ לאסוף סמים מאחת הספינות שנהרסו.
בתחילת נובמבר, הנוכחות הצבאית האמריקאית באגן הקריבי הגיעה לשיא של עשרות שנים.
על רקע זה, הודיע שר ההגנה האמריקאי, פיט הגסת', על מבצע "חנית דרומית" לסיכול נתיבים ימיים להברחת סמים, באמצעות רובוטיקה ומערכות אוטונומיות.
הצהרות מצד הממשל האמריקאי הבהירו כי מטרת העל של המבצע היא להביא לעזיבתם בכפייה של בכירי ממשל מדורו.
בהמשך, הוגדר "קרטל דה לוס סולס", שלטענת וושינגטון מובל על ידי מדורו עצמו, כארגון טרור זר.
הגדרה זו מעניקה לארצות הברית לגיטימציה חוקית לפעול נגדו צבאית.
ב-16 בדצמבר 2025 חלה החרפה דרמטית במדיניות האמריקאית כלפי ונצואלה, כאשר הנשיא דונלד טראמפ הכריז רשמית על סיווג משטרו של ניקולס מדורו כארגון טרור.
בד בבד עם הצהרה זו, הודיע הנשיא על הטלת מצור ימי על המדינה, מהלך שגובה בפריסת כוח צבאי חסר תקדים שתואר על ידו כ"צי המלחמה הגדול ביותר שאי פעם נפרס בהיסטוריה של דרום אמריקה".
הכוח הימי כולל 12 ספינות מלחמה וכ-15,000 חיילים, כשבראשו עומדת נושאת המטוסים הגדולה ביותר בעולם, "ג'רלד ר.
במסגרת המצור, הונחה צבא ארצות הברית לבצע פעולות אקטיביות לתפיסת מיכליות נפט המפליגות אל ונצואלה וממנה, במטרה לנתק את עורקי הכלכלה של המשטר.
בנימוקיו לצעדים החריפים, הטיח טראמפ האשמות קשות בהנהגה הוונצואלית, בטענה כי זו גנבה שדות נפט השייכים לארצות הברית וכי הכנסותיה משמשות למימון פעילות פלילית ענפה, הכוללת טרור, סחר בסמים ובבני אדם, וכן מעשי רצח וחטיפות.
המצור (הבריטי) על גבעת חיים היה מצור צבאי ומשטרתי בריטי, על קיבוץ גבעת חיים.
המצור הסתיים ב-26 בנובמבר 1945 (כ"א בכסלו תש"ו) לאחר ירי קטלני של החיילים הבריטיים, שתוצאתו שמונה הרוגים יהודים וארבעים ושניים פצועים.
בסוף שנת 1945 גברה העלייה הבלתי־לגאלית לארץ ישראל.
ממחנות העקורים בדרום אירופה החלו להגיע ספינות מעפילים בזו אחר זו.
השלטון הבריטי בארץ ישראל היה חצוי ביחסו אל תופעת העלייה הבלתי־לגאלית.
משרד המושבות, אשר נחשב למעוז האנטי ציונות באנגליה, עשה כל שביכולתו כדי לעצור את הספינות הנוחתות בחוף הארצישראלי.
במשרד החוץ הבריטי, לעומת זאת, נשמעו קולות שתמכו בהיתרים מוגבלים לעלייה זו.
מטה הפלמ"ח, באישור המוסדות העליונים של ארגון ההגנה, הכין תוכנית לפיצוץ תחנות ה"ראדאר" (מכ"ם), שהיו פזורות לאורך החוף וגילו את תנועת אוניות המעפילים.
בליל ה-23 בנובמבר 1945 פוצצו כמה תחנות משטרה ומכ"ם בריטיות.
משטרת החוף של גבעת אולגה חובלה גם היא, על ידי כוח הפלמ"ח, שישב בקיבוץ גבעת חיים, שבעמק חפר.
למחרת הטילו הבריטים מצור על מושב חגלה ועל קיבוץ גבעת חיים.
כוחות גדולים של צבא ומשטרה, בפיקודו של ריימונד אוסוואלד קפראטה, התחפרו והתארגנו מסביב לגדר המשק.
בלטו ביניהם כוחות מוצנחים בריטים, שהגיעו ארצה עם תום המלחמה באירופה.
הם הודיעו לאנשי הקיבוץ על כוונתם לפרוץ פנימה ולערוך מסדרי זיהוי, כדי לאתר את מבצעי הפעולה בגבעת אולגה.
המשא ומתן נמשך, והפריצה אל המשק נדחתה למחרת, ל־25 בחודש.
בינתיים ריכזה "ההגנה" אלפי מתנדבים בקיבוץ עין החורש הסמוך.
התוכנית הייתה לנוע בצהרי 25 בחודש, במצעד של אי-אלימות, בכביש בין שני היישובים, כדי לפרוץ ולהצטרף אל הנצורים, ולמנוע בדרך זו את זיהוי מבצעי הפיצוץ ומעצרם.
האלפים שהתרכזו בעין החורש, לקראת הפריצה, באו מנתניה שבדרום ועד לזכרון יעקב שבצפון.
היו ביניהם בני נוער רבים, מהכשרות הקיבוצים שחנו במושבות הסמוכות, חדרה, פרדס חנה, כרכור ועוד.
הם בילו את הלילה בקיבוץ עין החורש, והתארגנו לקראת המצעד.
במהלך ליל השימורים הזה נמשכו המגעים עם הבריטים, ואפילו בבוקר עדיין הייתה תקווה לפתור את המשבר ללא אלימות.
בשל אי־הבנות חמורות בתקשורת, ובשל קריאה לא נכונה של הקרב הצפוי על ידי מפקדי "ההגנה" המקומיים – מחד; ובשל נוקשות חסרת פשרות מצד המפקדים הבריטים שפקדו על המבצע – מאידך, ברור היה לאנשי ההגנה שלא יהיה מנוס מניסיון פריצה אלים אל תוך גבעת חיים הנצורה.
המסע הרגלי יצא, ערוך בשישיות, ללא נשק חם אלא רק עם מקלות וככרות לחם, מהשער המערבי של עין החורש.
בשעת הצהריים עצר המפקד הבריטי את המצעד והזהיר את הצועדים שלא להמשיך.
המצעד לא ציית, מפקדיו התלהמו ופרצה ריצה מטורפת לאורך כמה מאות המטרים שהפרידו בין היישובים.
כוח בריטי קטן פתח באש אל הצועדים.
התוצאה הייתה הרת אסון: שבעה נהרגו מיד ומספר הפצועים הגיע לעשרות.
עם האש והפגיעות בצועדים השתנו בבת אחת יחסי הכוחות בשדה, וכולם ביחד החלו בפינוי וטיפול בפצועים.
האדמה הבוצית הקשתה מאוד על ההצלה.
ימים ספורים לפני האירוע ירד גשם כבד בעמק חפר, ותעלות הניקוז שבין היישובים התמלאו במים ובבוץ.
פעולות ההצלה השתבשו ואחדים מהפצועים מתו עוד בטרם פונו.
כוח רפואי בריטי שחנה בשולי גבעת חיים הגיש אמנם עזרה רפואית ראשונית, אך התוצאות היו קשות מאוד.
ההלם והתדהמה ביישוב היו גדולים.
איש לא העלה על דעתו שהצבא הבריטי, שזה עתה שב מהצלת יהודים באירופה השרופה, יפתח באש על יהודים לא חמושים בארץ ישראל.
האירוע זכה להד עולמי והטיל צל כבד על מדיניות החוץ והביטחון של בריטניה, ומעצביה, ובארצות הברית נשמעו קולות לסלק את בריטניה לאלתר מארץ ישראל, לפתוח את השערים לעלייה המונית ולחתור במהירות להקמת מדינה יהודית עצמאית.
אנדרטה הכוללת את שמות ההרוגים הוקמה במקום במלאת שנה לאירוע הטראגי ב-כ"א בכסלו תש"ו.
האנדרטה שופצה לקראת מלאת שישים שנה למאורע, והמחלקה להנצחת החייל של צה"ל השקיעה וטיפלה בשיקומה.
הגַּלְעֵד ניצב על הכביש הפנימי המחבר בין שני היישובים ומשמש אתר זיכרון לבית הספר התיכון הסמוך.
בשנת 1979 נחנך קיר זיכרון נוסף בלב קיבוץ עין החורש, סמוך לבית התרבות בתכנון האדריכל אילון כהן.
שמות הנופלים במצור על גבעת חיים
, מהכשרת קיבוץ שלוחות, ששהתה בפרדס חנה.
, מהכשרת קיבוץ שלוחות, ששהה בפרדס חנה.
, מהכשרת קיבוץ להבות הבשן, ששהה בכרכור.
, ראשון הרוגי המצור, איש גבעת חיים, נפגע בעת החיפושים.
, יהלומן מירושלים ששהה בנתניה.
, בן 17, איש חברת הנוער מטורקיה בעין החורש.
לימים עלו חבריו לקיבוץ גבולות בנגב המערבי.
, איש עין החורש, נפצע קשה בעת הירי, סבל כחמש שנים מפציעה קשה ונפטר מפציעתו בשנת 1951.
, איש קיבוץ עין שמר.
באותו היום נערך מצור דומה על קיבוץ שפיים וגם שם נערך ניסיון פריצה של המצור על ידי אנשי ההגנה.
בניסיון זה נהרג , איש פתח תקווה.
אבדות הבריטים, הטור השביעי החריף של המשורר נתן אלתרמן, נדפס בעיתון "דבר", בראשית דצמבר 1945. כונס במחברות אלתרמן, 1943-1948, כרך ד', עמ' 131. הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשמ"ו-1986. נתן אלתרמן יוצא בשירו זה בחריפות רבה נגד הטבח במצור על גבעת חיים.
ביתו של אדם, רומן מאת צבי ארד, תל אביב: מרחביה: ספרית פועלים, 1951. צבי ארד מקדיש ברומן פרק לפרשת המצור על גבעת חיים.
פרטים נוספים והרחבה על חלקו של הקצין הבריטי קפראטה בטבח של המצור על גבעת חיים, אפשר למצוא בספריו ובמאמריו של ההיסטוריון יעקב מרקוביצקי, ובמיוחד בספרו "היחידות היבשתיות של הפלמ"ח", תל אביב: הוצאת משרד הביטחון 1989.
בן-ציון דינור (עורך), ספר תולדות ההגנה, א-ג, תל אביב: הוצאת מערכות, תשט"ו-1955.
המצור על אנטוורפן נערך מיולי 1584 ועד אוגוסט 1585 במסגרת מלחמת שמונים השנים.
באותה העת אנטוורפן הייתה העיר ההולנדית הגדולה ביותר והמרכז התרבותי, והכלכלי של שבע עשרה הפרובינציות ושל צפון מערב אירופה.
העיר הצטרפה לאיחוד אוטרכט (1579) והייתה לבירת המרד ההולנדי, שלא היה עוד מרד פרוטסטנטי בלבד אלא מרד של כל הפרובינציות ההולנדיות.
אלסנדרו פרנזה, דוכס פארמה ופיאצ'נצה שנשלח בידי מלך ספרד פליפה השני להחזיר את השקט והאורתודוקסיות, כבר כבש מחדש את בריסל ואת רוב ערי פלנדריה כשהמצור על אנטוורפן החל.
הספרדים יצרו גשר אוניות באורך 730 מטר על נהר הסכלדה כדי לבודד את העיר מהצי ההולנדי.
המורדים הפרוטסטנטים נדרשו לעזוב את העיר, לפני כניסתו של הצבא הספרדי עשרה ימים מאוחר יותר.
מתוך אוכלוסייה של 100,000 תושבים שלפני המצור, רק 40,000 נותרו בסופו.
המצור על אנטוורפן הוא מצור שביצעו הגרמנים על הבלגים במסגרת מלחמת העולם הראשונה.
במוקד המצור הייתה העיר אנטוורפן.
הבלגים נעזרו בכח מצומצם של חיילים בריטיים והגרמנים בחיילים של האימפריה האוסטרו הונגרית.
הצבא הגרמני פלש לשטחי בלגיה בבוקר 4 באוגוסט 1914 יומיים לאחר החלטת הממשלה הבלגית שלא לאפשר מעבר ללא הפרעה של כוחות גרמניים לצרפת.
מאחר שהצבא הבלגי לא היה מוכן כראוי והיה בנחיתות מספרית ביחס לכוחות הגרמניים שהיו גם מצוידים טוב יותר, נאלץ הצבא הבלגי ללחום לחימת נסיגה ובשלב מוקדם במהלך הקרב לוותר על השליטה במבצרים בלייז' (שנפלה ב-16 באוגוסט, ראו קרב לייז') ונאמור שנפלה לידי הגרמנים ב-24 באוגוסט.
מאז 1860 האסטרטגיה ההגנתית של הבלגים הייתה לסגת לאנטוורפן במידה והיא מותקפת ולהמתין לכוחות באירופה האמונים על שמירת הנייטרליות של בלגיה.
משלא יכול היה לעמוד במתקפה הגרמנית המסיבית, הנחה אלברט הראשון מלך הבלגים את הצבא לסגת ל"מעוז של אנטוורפן" ב-20 באוגוסט.
אוסף זה של ביצורים ועמדות הגנה סביב אנטוורפן נחשב ל"מעוז לאומי" ולבלתי חדיר למתקפת קרקע קונבנציונלית.
ה"מעוז של אנטוורפן" הורכב מטבעת חיצונית ופנימית סביב מבצרי העיר של המאה ה-19 ובמבצרים במרחק של מספר קילומטרים אחד מן השני, שנבנו להגנת הנמל החיוני של אנטוורפן.
בשרידים של ביצורים אלו ניתן עדיין להבחין כיום.
הצבא הגרמני, שהיה חמוש טוב יותר ומתקדם יותר מבחינה טכנולוגית, תקף את אנטוורפן ב-28 באוגוסט כשלהתקפה קדם מסך אש ארטילרי כבד.
אנטוורפן כותרה והמבצרים מהטבעת החיצונית נפלו זה אחר זה בין 1 באוקטובר לבין 4 באוקטובר.
5 באוקטובר היה תאריך מכריע במצור על אנטוורפן; הצבא הגרמני הצליח לפרוץ את ההגנות הבלגיות בליר, 20 ק"מ דרום מזרח מאנטוורפן והתקדם הלאה לדנדרמונדה, שם ניסה לצלוח את נהר הסכלדה.
"תנועת הצבת" של הצבא הגרמני איימה לחסום את נתיב הנסיגה המערבי של הצבא הבלגי החוצה מאנטוורפן כשנתיבי המילוט ממזרח ומדרום נחסמו על ידי הכוחות הגרמנים ומצפון היה חסום על ידי הגבול הבלגי-הולנדי הסגור.
ההולנדים לא הציעו כל עזרה צבאית היות שהעדיפו לשמור על נטרליות ולא להיגרר לסכסוך.
הצבא הבלגי נסוג לפני שנלכד והותיר את אנטוורפן להגנותיה שלה.
הכוחות הבלגיים נמלטו מערבה לכיוון החוף וב-6 באוקטובר עצרו בסופו של דבר את ההתקדמות הגרמנית על גדות נהר האיזר.
אנטוורפן הוגנה על ידי חיילות המשמר שנשארו.
רוב כוחות אלו ננטשו על ידי קציניהם וחיילים רבים ערקו והרסו את כלי הנשק והתחמושת שלהם.
המצור הסתיים עם נפילת העיר ב-9 באוקטובר ולמחרת ראש העיר של אנטוורפן, יאן דה ווס, הציע את כניעתה.
אנטוורפן נשארה כבושה בידי הגרמנים עד 1918.
המצור על בלגרד התרחש בין ה-4 ל-22 ביולי 1456, כאשר צבא האימפריה העות'מאנית נכשל בניסיון לכבוש את מצודת העיר.
לאחר נפילת קונסטנטינופול ב-1453 ריכז הסולטאן מהמט השני את משאביו בהכנעת ממלכת הונגריה.
מטרתו המידית הייתה מבצר הגבול (בהונגרית végvár – וֵגְוָר) של העיר בלגרד (בהונגרית עתיקה Nándorfehérvár – נַנְדוֹרפֵהֵרְוָר, המבצר הלבן של נאנדור).
יאנוש הוניאדי, אציל ומצביא ממוצא ולאכי, שניהל שורת קרבות ארוכה כנגד העות'מאנים בעשרים השנים שקדמו לכך, ציפה להתקפה מסוג זה בדיוק.
המצור התרחב לכדי קרב גדול, שמהלכו הוביל הוניאדי התקפת־נגד בלתי צפויה ששטפה את המחנה הטורקי ושבסופו של דבר אילצה את הסולטאן מהמט השני הפצוע להפסיק את המצור ולסגת.
האפיפיור קליקסטוס השלישי כתב כי המצור על בלגרד "חרץ את גורלה של הנצרות".
ההוראה של האפיפיור לצלצל בפעמוני הכנסיות בצהרי היום על מנת להזעיק את המאמינים להתפלל למען מגיני העיר, הפכה לצלצול ניצחון ולנוהג קבוע עד ימינו.
בסוף שנת 1455 החל הוניאדי בהכנות לקרב לאחר שהתפייס בפומבי עם כל אויביו.
על חשבונו הוא צייד וחימש את המצודה והשאיר בה חיל מצב חזק בפיקודו של גיסו מיהאלי סילאגי (Mihály Szilágyi) ובנו הבכור לסלו הוניאדי.
כמו כן, הוא הקים חיל סיוע וצי של מאתיים קורבטות.
הוניאדי נאלץ להסתמך על משאביו בלבד מכיוון שאף לא אחד מהברונים האחרים היה מוכן לסייע לו, זאת כיוון שהם חששו מכוחו הגובר יותר מאשר מהאיום העות'מאני.
בן בריתו היחיד של הוניאדי היא הנזיר הפרנציסקני ג'ובאני דה קפסטראנו.
מי שהטיף למסע צלב בצורה כה משכנעת שהאיכרים ובעלי האחוזות הקטנים שהיו דלים בנשק (רובם היו מצוידים בקלעים ובחרמשים), אך מלאי התלהבות, נהרו אל דגלו של הוניאדי, שגרעין צבאו הורכב מחבורה קטנה של שכירי חרב מיומנים ומעט פרשים מקרב האצילים.
בסך הכול יכול היה הוניאדי להרכיב כוח בן 25,000–30,000 איש.
בטרם התאספו מלוא כוחותיו של הוניאדי, הגיע צבאו של מהמט השני (160,000 איש על פי אומדנים מהתקופה ההיא, 60,000–70,000 על פי מחקר מודרני) לבלגרד.
המצור התחיל ב-4 ביולי 1456. סילאגי יכול היה לסמוך רק על כוח בן 5,000–7,000 איש במבצר.
מהמט מיקם את צבאו בצוואר מצר היבשה והחל להפגיז את החומות כבר ב-29 ביוני 1456. הוא ערך את צבאו בשלוש חזיתות.
החלק העיקרי מ-300 התותחים שלו הוצב בגיס הרומליאני (כלומר האירופי) והשאר בצי בן כ-200 ספינות הנהר.
הגיס הרומליאני נערך באגף ימין בעוד שהגיס האנטולי נערך באגף שמאל.
במרכז היו המשמר האישי של הסולטאן היניצ'רים ועמדת הפיקוד שלו.
הן חיילי הגיס האנטולי והן היניצ'רים היו חיל רגלים כבד.
הוא מיקם את ספינות הנהר שלו בעיקר לצפון מערב העיר על מנת שיפטרלו בביצות ושיבטיחו כי תגבורות לא יצליחו להגיע אל המבצר.
הספינות אף השגיחו על נהר הסאווה לדרום מערב על מנת למנוע מצבא הוניאדי לאגוף את חיל הרגלים.
על הדנובה ממזרח הגנו הספאהי, חיל הפרשים הקל של הסולטאן, על מנת למנוע איגוף מימין.
כנגד כוחות עדיפים בהרבה מבחינה מספרית, עמדו רק כ-7,000 מגינים במצודה, אם כי גם תושבי העיר הסרבים השתתפו בהתנגדות להתקפות המוסלמים.
כשהידיעה על המצור הגיעה להוניאדי ששהה אז בדרום הונגריה, הוא ריכז מאמציו בגיוס חיל פרשים קל נוסף לצבאו שבעזרתו התכוון להסיר את המצור.
על אף שאצילים הונגרים מעטים יחסית היו מוכנים לספק כוח אדם, האיכרים גילו נכונות רבה יותר לכך.
הקרדינל ג'ובאני דה קפסטראנו נשלח להונגריה מטעם הוותיקן גם כדי להטיף כנגד מינים כדוגמת הנוצרים היוונים אורתודוקסיים וגם כדי להטיף למסע צלב כנגד העות'מאנים.
הוא הצליח לגייס צבא איכרים גדול, אם כי חסר אימונים ודל ציוד, שאיתו פנה לבלגרד.
קפיסטרנו והוניאדי נעו יחד, אך כל אחד פיקד על צבאו.
כוח המגינים הקטן יחסית למספר התוקפים נסמך בעיקר על חוזקה של המצודה של בלגרד שבתקופה זו הייתה בין המצודות המתוכננות בצורה הטובה ביותר בבלקן.
הגורם לכך היה הרודן סטפן לזרוביץ' שבשנת 1404, לאחר קרב אנגורה, ייעד את בלגרד להיות בירת הנסיכות הסרבית.
מכיוון שהיו צפויות פשיטות של העות'מאנים לאחר שהם התאוששו מהתבוסה שספגו מהמונגולים, הושקעה עבודה רבה בהפיכת המבצר הביזנטי העתיק לבירה מוקפת ביצורים מחוזקים.
בהקמת המבצר נעשה שימוש בטכנולוגיות בנייה מתקדמות המבוססות על תכנונים של מבצרים ביזנטיים וערבים שנלמדו במהלך תקופת העימות הצבאי באמצע המאה ה-11 עם הסלג'וקים והעות'מאנים ששינה את פני המזרח הקרוב.
המבצר תוכנן בצורה משוכללת, כאשר שלושת קווי ההגנה, המצודה הפנימית עם הארמון ומגדל העוז הענקי, העיר העליונה שבה מחנות הצבא העיקריים עם ארבעה שערים וחומה כפולה, והעיר התחתונה שבה הקתדרלה בלב המרכז העירוני והנמל על הדנובה; הופרדו בכישרון על ידי חפירים, שערים וחומות גבוהות.
המיזם היה אחד מההישגים הצבאיים המשוכללים ביותר בתקופת ימי הביניים.
לאחר המצור חיזקו ההונגרים את הצד הצפוני והצד המזרחי בשער נוסף ובכמה מגדלים, אחד מהם, מגדל נבּוֹישָה (Nebojsa) תוכנן לשימוש בתותחים.
ב-14 ביולי 1456 הגיע הוניאדי לעיר המוקפת לחלוטין בשייטת הספינות שלו דרך הדנובה.
מולו עמד הצי הטורקי כשהוא חוסם את הנהר.
הוניאדי שבר את המצור הימי באותו יום תוך כדי שהוא מטביע 3 גליאות עות'מאניות ושובה ארבע ספינות גדולות נוספות ו-20 קטנות יותר.
לאחר שהרס את צי הסולטאן יכול היה הוניאדי לשנע כוחות ומזון לתוך העיר.
אולם מהמט השני לא היה מוכן לסיים את המצור ולאחר שבוע של הרעשה ארטילרית כבדה החלו להיווצר פרצות במספר מקומות בחומות המבצר.
ב-21 ביולי הורה מהמט השני על התקפה כללית שהחלה עם הזריחה ונמשכה כל הלילה.
הצבא המכתר שטף את העיר, ואז תקף את המצודה.
כיוון שהיה זה הרגע המכריע ביותר במצור, הורה הוניאדי למגינים להשליך עצים שצופו בזפת וחומרים דליקים נוספים ואז להעלותם באש.
במהרה הפרידה חומת להבות אש בין היניצ'רים הנלחמים בעיר וחבריהם שניסו לחדור דרך הפרצות לתוך העיר העליונה.
בקרב העז שהתפתח בין היניצ'רים המכותרים וחייליו של סילאגי בתוך העיר העליונה נטתה הכף לצדם של הנוצרים וההונגרים הצליחו להדוף את ההתקפה העזה אל מחוץ לחומות.
היניצ'רים שנותרו בתוך העיר נטבחו בעוד שהכוחות הטורקיים שניסו לחדור לעיר העליונה סבלו אבדות כבדות.
כשחייל טורקי כמעט והצליח להניף את דגלו של הסולטאן על המצודה אחז בו חייל בשם טיטוס דוגביץ' וביחד הם צללו מהחומה.
בשל מעשה גבורה זה העניק המלך ההונגרי מתיאש הוניאדי, בנו של יאנוש הוניאדי, תואר אצולה לבנו של טיטוס שלוש שנים אחר כך.
על פי דיווחים שונים, במפתיע, החלו איכרים צלבנים בפעולה צבאית ספונטנית, ואילצו את קפיסטרנו והוניאדי לנצל את הסיטואציה שנוצרה.
למרות פקודתיו של הוניאדי למגינים שלא לבזוז את עמדות הטורקים, החלו מספר יחידות לטפס על סוללות הגנה ההרוסות, לחצות את קו ההגנה הטורקי ולתקוף את חיילי האויב.
פרשי הספאהי (חיל הפרשים הקל) הטורקים ניסו ללא הצלחה לפזר את הכוחות התוקפים.
מיד הצטרפו נוצרים נוספים לאלו שמחוץ לחומה וכך מה שהחל כתקרית בודדת, הסלים במהירות לכדי קרב מלא.
ג'ובאני דה קפסטראנו ניסה תחילה להורות לאנשיו לחזור אל בין החומות, אך במהרה מצא עצמו מוקף בכ-2,000 צלבנים.
הוא הוביל אותם אל קווי העות'מאנים כשהוא צועק "האל שברא את הראשית ידאג לאחרית!" קפיסטרנו הוביל את צלבניו למאסף הטורקי בסמוך לנהר הסאווה.
באותו זמן החל הוניאדי התקפה נפרדת מהמצודה על מנת להשתלט על עמדות התותחים שבמחנה הטורקי.
כשהם מופתעים לחלוטין ממהלך עניינים בלתי צפוי זה, וכפי שטוענים היסטוריונים אחדים, משותקים בשל פחד בלתי מוסבר, החלו הטורקים להימלט.
המשמר האישי של הסולטאן שכלל כ-5,000 יניצ'רים ניסה נואשות לעצור את הפאניקה ולהשתלט מחדש על המחנה, אך כעת הצטרף גם צבאו של הוניאדי לקרב הבלתי מתוכנן ומאמצי הטורקים הפכו חסרי סיכוי.
הסולטאן עצמו הצטרף לקרב והרג אביר בקרב יחיד, אבל אז חטף חץ בירכו והתעלף.
לאחר הקרב קיבלו הפושטים ההונגרים פקודות להעביר את הלילה מאחורי חומות המבצר ולהיות דרוכים לחידוש אפשרי של הלחימה, אך התקפת הנגד הטורקית לא התממשה.
תחת מעטה החשכה נסוגו הטורקים בחיפזון כשהם מסיעים את הפצועים ב-140 קרונות.
הסולטאן התעורר מעילפונו בעיר סרונה.
לאחר שלמד שצבאו הונס, רוב מפקדיו נהרגו וכל ציודו ננטש רצה השליט בן ה-24 להתאבד על ידי נטילת רעל, אך יועציו הצליחו בעמל רב למנוע זאת.
התקפות הפתע גרמו לאבדות כבדות ולמהומה רבה.
וכך, במהלך הלילה הסיג מהמט המובס את כוחותיו הנותרים וחזר לאיסטנבול.
הגם שניצחו, ההונגרים שילמו מחיר יקר תמורת ניצחון זה, שכן במחנה פרצה מגפת דבר שממנה מת גם יאנוש הוניאדי כעבור שלושה שבועות (11 באוגוסט 1456).
חולשות תכנון המבצר שנתגלו במהלך המצור תוקנו בהמשך על ידי ההונגרים.
החומה המזרחית החלשה, מקום בו פרצו העות'מאנים לתוך העיר העליונה חוזקה על ידי שער זידאן ומגדל נביושה הכבד.
אלו היו השיפורים הגדולים האחרונים שבוצעו במבצר עד 1521 כאשר הסולטאן סולימאן הראשון כבש אותו לבסוף.
הניצחון עצר את התפשטות האימפריה העות'מאנית לעבר אירופה הקתולית למשך 70 שנה, אם כי הם ערכו פשיטות אחרות כדוגמת כיבוש אוטרנטו ב-1480–1481 והפשיטה על קרואטיה ושטיריה ב-1493.
במהלך המצור הורה האפיפיור קליקסטוס השלישי על צלצול הצהריים בפעמוני הכנסיות על מנת לקרוא למאמינים להתפלל עבור המגינים – אך במקומות רבים הגיעו הידיעות על הניצחון מוקדם יותר מהוראה זו, והיא הפכה לסוג הנצחה של הניצחון, והאפיפיור לא ביטל את ההוראה.
מכאן המקור לצלצול הצהריים המקובל עד היום.
לאחר שהמצור על בלגרד עצר את התפשטות העות'מאנים באירופה, הם התמקדו בשילוב סרביה ובוסניה באימפריה.
ולאכיה, הח'אן של קרים ולבסוף נסיכות מולדובה הפכו למדינות חסות.
לא ידוע מדוע לא תקף הסולטאן את הונגריה ומדוע ויתר על הרעיון להתקדם בכיוונה לאחר המצור הכושל על בלגרד.
ייתכן שראה בכישלון בבלגרד סימן לכך שהאימפריה אינה מסוגלת להתפשט יותר בטרם יהפכו סרביה ובוסניה לבסיס מוצק למבצעים צבאיים.
יתר על כן, סביר ביותר שלכוח הצבאי והמדיני המשמעותי של הונגריה תחת שלטונו של מתיאש הוניאדי הייתה השפעה על היסוס זה.
טענה נוספת היא, שמהמט השני לא התעניין בכיבוש הונגריה והתייחס לדנובה ולנהר הסאווה כאל הגבולות בפועל של האימפריה שלו.
מטרתו של מהמט הייתה רק להפוך את הבלקנים לחלק אורגני של האימפריה, שבאופן טבעי הוביל אותו לשאוף לצמצם את ההשפעה ההונגרית והונציאנית באזור.
מנקודת השקפה זו לא ניתן לראות במצור על בלגרד ב-1456 כשלב הראשון בתוכנית נרחבת לגבי הונגריה.
מטרת המצור הייתה לשלול מההונגרים בסיס הכרחי להתקפות כנגד הבלקנים.
כמו כן, המבצר היה הבסיס המתאים ביותר להתקפות כנגד הונגריה, אובדנו היה פותח את המדינה בפני פלישה.
עם זאת, ברור כי כף המאזניים נטתה בוודאות לטובת העות'מאנים.
לגרשם מאירופה הייתה מעת זו משימה בלתי אפשרית.
תובנה זו עיצבה את המדיניות של המעצמות האירופאיות.
אפילו מתיאש הוניאדי ויתר על הרעיון של מלחמה גדולה כנגד הטורקים מכיוון שחש שכוחו הצבאי אינו מספק ושאין הוא יכול לסמוך על עזרה מבחוץ.
הטורקים לכדו בחזרה את התותחים שאיבד מהמט השני לאחר קרב מוהאץ' ב-1526.
המצור על אשקלון של שנת 1153 הוא מצור שהוטל על העיר המוסלמית אשקלון בשנת 1153 על ידי הצבא של ממלכת ירושלים.
לאחר מצור ממושך וקשה של 7 חודשים נכבשה העיר, שהייתה האחרונה להיכבש על ידי הצלבנים, והפכה לעיר צלבנית.
קרב אשקלון בו ניצח הצבא הצלבני של מסע הצלב הראשון את הצבא של מצרים הפטמית הסתיים כאשר העיר נותרה בידיים מצריות והפכה לבסיס לתקיפות ופשיטות חוזרות ונשנות שכוונו כלפי ממלכת ירושלים ובמיוחד לעבר הדרך המחברת את ירושלים למישור החוף.
במקביל ניצל הצי המצרי את המעגן באשקלון כבסיס להטרדה ותקיפות ימיות של המסחר הצלבני.
בין השנים 1101–1105 ניסו המצרים לצאת להתקפות מאשקלון אל כיוון רמלה במטרה לנתק את ירושלים ממישור החוף.
בסדרה של חמישה עימותים שנשאו דפוס קבוע בו צבא מצרי היה מתרכז באשקלון ויוצא לכיוון מרכז ארץ ישראל בעוד הצי המצרי יוצא לכוון יפו.
כל הניסיונות האלו נכשלו בעיקר בגלל פיקוד מפוחד והססני בצד המצרי ותנועה ללא תיאום בין צבא היבשה לצי.
בשנת 1101 התרחש קרב רמלה שבו נחל צבא מצרי גדול מפלה מוחצת מול צבא צלבני קטן בסמוך לעיר רמלה.
שנה לאחר מכן ב-1102 הצליחו המצרים לכבוש את רמלה אך נסוגו ללא קרב משהגיעה תגבורת והסתגרו באשקלון.
ניסיון צלבני לנצל את אימת המצרים ולכבוש את אשקלון נסתיים בכישלון.
בשנת 1103 חזר צבא מצרי בתמיכת צי מצרי לתקוף את ממלכת ירושלים.
צבא היבשה לא יצא מבסיסו באשקלון והצי שהגיע ליפו חזר כלעומת שבא.
בשנת 1105 יצא צבא מצרי בשילוב חיילים מדמשק למתקפה מחודשת על רמלה ובסמוך ליבנה (איבלין הצלבנית) נחלו מפלה מוחצת.
עם רציחתו של הווזיר אלאפדל, במצרים ובניצול נפילתו בשבי של המלך הצלבני בלדווין השני, מלך ירושלים בקרב חרן יצא הצבא המצרי, שוב, למתקפה בשני ראשים יבשתי וימי במאי 1123 והטילו מצור על יפו.
אולם עצם הופעת הצבא הצלבני הספיקה לגרום להסרת המצור ונסיגת הצבא המצרי ליבנה שם ב-29 במאי 1123 נחל הצבא המצרי מפלה ניצחת ששברה את רוחו.
כל אחת מתקיפות אלו שנסתיימו ללא תוצאות ולעיתים נראים כקרבות קטנים (על רקע ההיסטוריה הצבאית האינטנסיבית של ממלכת ירושלים) - יכלו להתפתח אחרת ולהוות נקודת מפנה, ואפילו להביא לסוף הממלכה הצלבנית.
אף על פי שצבא מצרי לא העז שוב להתקיף את הממלכה הצלבנית וכוחם הצבאי לא נחשב כבעל משקל, לא הצליחו הצלבנים לכבוש את אשקלון.
כפתרון טקטי בנו הצלבנים טבעת מבצרים מסביב לאשקלון
והפנו את עיקר תשומת לבם לחזית הצפונית - דמשק וסוריה שם התחוללו קרבות קשים ובלתי פוסקים ששיאם - הראשון כיבוש עיר הנמל צור (1124) בידי הצלבנים והשני נפילת רוזנות אדסה (1149) הצלבנית לידיים מוסלמיות ועל כך נוספים עימותים עם האימפריה הביזנטית.
בסוף שנת 1132 נבנה מבצר צלבני באזור עמק איילון ונקרא מבצר ארנולדוס
"במורד ההרים, מקום בו רואים תחילה את המישור, בדרך בה הולכים ללוד ואשר בה מגיעים לים.
פה נבנה מבצר מוצק לשמירת העולים לרגל.
כי במקום הזה במעברי ההרים בין המצרים, נשקפה להולכים בדרכים סכנה רבה מן האשקלונים, שהיו רגילים לערוך כאן התקפות פתע..."
הקמת המבצר הביאה להבטחת נתיב המסחר ומחירי המזון בעיר ירדו.
בשנת 1136 בנה המלך פולק מאנז'ו את מבצר ג'יבצין ליד בית גוברין שהגן על אזור הר חברון.
המבצר כלל מגדל מבוצר חזק והוקף חומה וחפיר וניתן למסדר ההוספיטלרים.
בשנת 1141 נבנה מבצר נוסף ביבנה.
הצלבנים השתמשו באבנים מאתרים עתיקים סמוכים ובנו מצודה בת ארבעה מגדלים והיא נמסרה לאביר בשם בליאן.
שנה לאחר מכן בנו הצלבנים מצודה נוספת בתל צפית (תל א-צאפי) ובה מגדל חזק, וחומה בעלת ארבעה מגדלים שנקראה "בלאנש גארד" (המשמר הלבן) (Blanche Garde) ובה הוצבו חיילים מצבא ממלכת ירושלים.
שלשת המבצרים שינו את תמונת המצב בדרום ארץ ישראל.
פלישות הצבא המצרי ויציאות של לוחמים מאשקלון פחתו ולאחר זמן פסקו לחלוטין.
אשקלון איבדה מיכולתה לאיים על ממלכת ירושלים ואף איבדה את העורף החקלאי שלה תחת איום המבצרים הצלבניים.
מאידך הפכו מבצרים אלו לגרעין סביבו נוסדו חוות וכפרים בהם התיישבה אוכלוסייה מקומית - בניגוד לצלבנים הלטינים.
ויליאם מצור מספר: "נוסדו כפרים ובתוכם משפחות מרובות ואיכרים והודות להתיישבותם נעשה השטח בטוח יותר ושפע של מזונות הועמד לרשות מקומות מרוחקים"
בעוד המצב בצפון ומזרח ממלכת ירושלים הלך והחמיר עם התעצמות כוחו של נור א-דין מחד וכישלון מסע הצלב השני מאידך, השתנה המצב הפוליטי בדרום.
מצרים, נכנסה לתקופה של תוהו עם רציחתו של הווזיר אלאפדל והשלטון הפטימי מחליף וזירים על ידי תככים ורצח, והארץ מדרדרת למלחמת אזרחים.
מצבה הפנימי של מצרים קרץ לצלבנים והם הדקו את אחיזתם ואת טבעת החנק סביב אשקלון.
בשנים 1149–1150 הקים המלך הצלבני בלדווין השלישי, מלך ירושלים מבצר בעזה.
המבצר נמסר לידי מסדר הטמפלרים.
מהומות חדשות במצרים דחפו את המדינה הפטימית קרוב יותר אל תהום התוהו והצלבנים החליטו לנצל את ההזדמנות ולכבוש את אשקלון.
העיר אשקלון נבנתה על גבי מצוק היורד לכוון חוף הים והייתה מוקפת בסוללת עפר עליה נבנתה מערכת חומות ומגדלים שנבנו אחד בקרבת השני לתמיכה הדדית.
בחומה נבנו ארבעה שערים הפונים אחד לכל כוון, באב א-שאם (שער דמשק) הצפוני באב אל בחר (שער הים) פונה אל הנמל והים באב א - עזה השער הדרומי שנתמך בשני מגדלים גדולים במיוחד בורג א-דם ובורג אל בנאת בפינה הדרומית-מערבית של החומה.
השער המרכזי והמבוצר ביותר היה באב אל קודס (שער ירושלים) שהיה גם השער הראשי של העיר.
לפני קו החומות העיקרי ניצבה חומת מגן נמוכה יותר ובה שערים מהן הובילו דרכים אל השערים המרכזיים של העיר.
העיר ניזונה ממערכת בורות מים ענפה ולא הייתה תלויה באספקה מבחוץ, סביבות העיר היו מפורסמים במטעים של עצי פרי.
מעגן אשקלון שמימיו רדודים יחסית והוא חשוף לרוחות חזקות היה בעל חשיבות אסטרטגית נמוכה יחסית.
לאורך החודשים שנמשכו התנהלו התקפות והתנגשויות ללא הפסקה אך מבלי שהצלבנים הצליחו לפרוץ אל תוך העיר.
צי צלבני של 15 אוניות סגר את אשקלון מהים - המקורות הצלבניים ובראשם ויליאם מצור לא מפרטים את מקור הצי הצלבני - אחד מהמעטים המוזכרים לאורך ההיסטוריה הצלבנית (בניגוד לציים של ערים איטלקיות).
כן מוזכר כי אוניות של עולי רגל שעגנו ביפו נקנו בפקודת מלך ירושלים פורקו או שניטלו מהן תרנים לצורך הקמת מכונות מצור.
כחמישה חודשים אל תוך המצור, הופיע צי מצרי בן 70 אוניות במעגן אשקלון והדף ללא קרב את הצי הצלבני הקטן.
מחווה זו הייתה היחידה שמצרים הציעה כעזרה לאשקלון.
לאורך כל המצור השתוללה מלחמת אזרחים במצרים שמנעה מעזרה אפקטיבית מלהגיע לאשקלון.
לאחר סדרה של תככים ורציחות בחצר האמיר הפטאמי.
בחודש אפריל נרצח האמיר בעצמו ובמקומו עלה לכס האמירות בנו הקטין אל-פאיז.
אנשי החצר פנו בבקשת עזרה למפקד הצבאי של מצרים התיכונה שעלה עם צבאו על קהיר.
הקושרים ברחו לכוון סוריה אולם בדרך נתפסו על ידי סיור צלבני ונמכרו על ידי הטמפלרים לשלטון בקהיר.
שם כילו נשות החצר את חמתן בקושרים והם נתלו בשער העיר.
המצרים ניסו להניע את נור א-דין לתקוף את הצלבנים בצפון ארץ ישראל ובעיקר דחפו לתקיפה נגד מבצר בניאס שרוב מגיניו היו מחוץ לחומותיו כי הועברו דרומה לקחת חלק בלחימה באשקלון.
כוח צבא יצא לכיוון בניאס, אך חזר כלעומת שבא מסיבה לא ברורה.
עם סיום בניית מגדל המצור פרצו הצלבנים את מערכת החומות החיצונית והתקרבו לחומה העיקרית של העיר.
מגני העיר הצליחו לשרוף את המגדל, אך בכך גרמו לחומת העיר להתמוטט כתוצאה מחום הבעירה.
על פי ויליאם מצור אל תוך הפרצה קפצו הטמפלרים מתוך תקווה לזכות בתהילה ובביזה המובטחת לכובשי העיר, הם נתקלו בכוח מצרי גדול ובמהלך הקרב נהרגו כל הטמפלרים וגופותיהם נתלו מחומות העיר.
לאחר מצור אינטנסיבי אלים וממושך של כחצי שנה החל הצבא הצלבני לגלות סימני עייפות ודכדוך וכבר נשמעו קולות לנסיגה.
אך בלחץ אנשי הדת ששהו בשדה הקרב הוחלט להמשיך במצור וב-19 באוגוסט נפרצו שוב חומות העיר ולחימה עזה השתוללה בסמוך לפרצה.
בספרו תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל מציין פרופסור יהושע פראוור כי בעיר הייתה קהילה יהודית גדולה, עם בית דין משלה, שכללה פליטים מערים אחרות בארץ ישראל שברחו מאימת השלטון הצלבני.
המסגד של אשקלון הפך לכנסיית פאולוס הקדוש ומסגד "אל-חדרא" (הירוק) הפך ל"כנסית מרים הירוקה" .
אשקלון הפכה לחלק מרוזנות יפו ואשקלון בראשות הרוזן, אחי המלך אמלריך הראשון, מלך ירושלים.
בידיים צלבניות עתידה הייתה להפוך לקרש קפיצה לתקיפות צלבניות על מצרים.
נפילת העיר הכתה גלים במצרים ובסוריה, לאחר חמישים שנות לחימה בחזית האסלאם והתגוננות כנגד מתקפות צלבניות נרקמו אגדות על גבורת אנשי אשקלון וכתרים נקרשו לחוזק ביצוריה.
נפילתה של העיר סימנה את שפל המדרגה אליו הגיע מצרים והקרינה על ארצות האסלאם כולן.
דמשק שילמה מס - דמי חסות לצלבנים והמצרים הצטרפו לתשלום מתוך הכרה כי אין בכוחם להתנגד לצלבנים
הקרקע הוכשרה לכיבוש מצרים על יד המלך הצלבני החדש - אמלריך הראשון, מלך ירושלים.
המצור על אדסה ב-1144 היה מצור על העיר אדסה, שהחל ב-28 בנובמבר והסתיים עם כיבוש העיר אדסה ב-24 בדצמבר.
המצור היה אקורד הפתיחה לכיבוש המדינה הצלבנית שהייתה ידועה בשם רוזנות אדסה בידי צבאות מוסלמים - סלג'וקים.
נפילת הרוזנות הצלבנית זיעזעה את אירופה הנוצרית והביא ליציאתו של מסע הצלב השני ללבנט במטרה לכבוש מחדש את הרוזנות.
בשנת 1098 בשעה שצבא הצלבנים עשה את דרכו לעבר ירושלים כחלק ממסע הצלב הראשון, פרשו ממנו אציל ממוצא בולוני בשם בלדווין (לימים יהפוך לבלדווין הראשון, מלך ירושלים), ועמו מספר אצילים נוספים מקרב הכוחות הצלבנים שנעו מאסיה הקטנה דרומה לכיוון אנטיוכיה וירושלים.
אדוניה הצלבנים החדשים של הרוזנות יצרו קשר אמיץ עם נתיניהם הארמנים, קשר שבא לידי ביטוי בבריתות נישואין בין שני הצדדים.
שלושת רוזניה הראשונים של אדסה נישאו כולם לנשים ארמניות.
רוזנות אדסה מול העולם המוסלמי
ניתן להגדיר את יחסי הרוזנות עם שכניה המוסלמים כיחסי איבה עדינה.
מצד אחד הייתה הרוזנות נתונה במלחמות חוזרות ונשנות עם המוסלמים, אולם לתפיסתם של המוסלמים לא היו אלו מלחמות שנועדו למחות את זכרה מעל פני האדמה, כי אם מלחמות אשר נועדו להבטיח את שלומן של הממלכות המוסלמיות.
הנוצרים מצידם ניהלו מלחמות שנועדו להרחיב את גבולות הרוזנות, ומתוקף היותן כאלה הן לא היו מלחמות בהן נלחמו עד לטיפת הדם האחרונה, אלא מאבקים מקומיים שהנוצרים משכו את ידם מהם ברגע שהיה נדמה כי דבר מה עלול להשתבש.
איזון עדין זה נשמר בשנותיה הראשונות של הרוזנות, אולם כשהחריפו הקרבות של הצלבנים במוסלמים בגזרת ארץ ישראל, השפיע הדבר גם על המצב באדסה.
הרוזנות הייתה למבצר צלבני שהגן על גבולן הצפוני של מדינות הצלבנים.
אך היא הייתה מבודדת ומוקפת באמירויות מוסלמיות בהיותה "עמדה קדמית" מבודדת סבלה הנסיכות מזעם ההתקפות המוסלמיות, עובדות אלו הביאו להרס חיי הכלכלה ולהגירת אוכלוסייה.
על רקע זה הופיעה דמות חדשה בעולם המוסלמי - זנגי, קצין סלג'וקי שתחילה שירת את שליטי מוסול, ובשנת 1127 תפס את השלטון בעיר.
תחילה עסק זנגי בביסוס שלטונו בעיראק ולאחר מכן השקיע את מרצו בהשלטת רצונו על האמירים המוסלמיים של סוריה.
הוא השתלט על חלב והעמיד עצמו מול דמשק העצמאית ובני בריתה הצלבנים.
רוזנות אדסה מול העולם הנוצרי
בשנת 1131 עלה ז'וסלין השני לכס השלטון ברוזנות ושנה לאחר מכן הוכתר פולק מאנז'ו למלך ממלכת ירושלים.
נקודה זו בהיסטוריה של ממלכת ירושלים מסמלת את שיא שלטון הצלבנים בארץ הקודש ובלבנט, להט הכיבוש וההתפשטות ירד ועתה השקיעו הצלבנים מאמץ רב בהתבססות.
שווי המשקל המדיני - פוליטי - צבאי השתנה, בעוד ממלכת ירושלים מתבססת מול האיום העיקרי של אמצע המאה ה-12 - מצרים, הולך ומתערער מצבן של הנסיכויות הצלבניות, שליטתם בשטחים שממזרח לאורונטס אבדה בלחץ התקפות מוסלמיות עזות.
גורם נוסף שבחש באירועים לאורך החוף הסורי הייתה האימפריה הביזנטית ששליטיה ראו את האזור כשטח מחיה טבעי ואת נסיכות אנטיוכיה כבעלת חובת נאמנות לאימפריה.
יוחנן השני קומננוס, קיסר האימפריה הביזנטית - אחד הגדולים בהיסטוריה של האימפריה ואיש צבא מובהק, הצליח בסדרה של מערכות להחזיר לאימפריה שטחים אבודים באסיה ואירופה.
בחורף של שנת 1143 בטרם נסתיים המשא ומתן נפטר הקיסר מפצעים שנגרמו במהלך מסע ציד והצבא הביזנטי נסוג ממצור אנטיוכיה ומכוונתו להטיל מרות על ממלכת ירושלים.
מותו של פולק מלך ירושלים הותיר את ממלכת ירושלים בידי אשתו ועל סף מלחמת אזרחים, ומותו של יוחנן השני קומננוס, קיסר האימפריה הביזנטית שהעביר את תשומת הלב הביזנטית לפוליטיקה פנימית הביאו להידרדרות נוספת במצבה של אדסה.
סכסוך בין ז'וסלין לאדונו הפיאודלי ריימון מפואטייה, נסיך אנטיוכיה השלים את בידודה.
במהלך שנת 1144 פתח זנגי במלחמה כנגד השליט המוסלמי של דיארבקיר, בן בריתו של ג'וסלין השני.
בתגובה לכך יצא ג'וסלין מאדסה עם עיקר צבאו שכלל מספר מועט של אבירים נוצרים - פרנקים ושכירי חרב ארמנים ולוחמים סורים-נוצרים שאיכות אימונם וציודם ירודה, חצה את נהר הפרת והתבצר בתל באשר הידוע גם בשם "טילבסאר".
הסיבה למהלך זה איננה ברורה אך ככל הנראה ניסה ז'וסלין להפתיע את זנגי ולנתק את קשריו על אמירות חלב.
הימור זה נכשל משהופיע זנגי בראשות צבאו מול חומות אדסה שנותרה ללא חיילים צלבניים וללא מפקד.
מסע הצבא של הרוזנות לא נעלם מעיני זנגי שניצל את ההזדמנות ובמסע מהיר הופיע ב-28 בנובמבר מול חומות העיר.
זנגי עצמו הקים מחנה מול שער השעות שבצפון העיר, בנו הקים מחנה נוסף ממזרח והווזיר הקים מחנה נוסף מצפון.
מחנות נוספים מוקמו מסביב לחומות והעיר הוקפה מכל צדדיה.
תושבי העיר, היו חסרי כל ניסיון צבאי ומעט שכירי החרב שנותרו בעיר לא זכו לקבל את שכרם מזה זמן רב.
מאחר שכל האצילים יצאו מאדסה נמסר הפיקוד לראשי הכנסיות שבעיר, יהונתן הארכיבישוף של הכנסייה האפוסטולית הארמנית, בזיל בר שומנה הבישוף מטרופוליטני של הכנסייה הסורית-אורתודוקסית (שכתביו הם הבסיס העיקרי לתיאור המצור) וכמפקד ראשי התמנה הוגו הארכיבישוף הלטיני של אדסה.
בעיר היה מחסור בנשק ותחמושת ועתודות מזון מועטות בלבד.
חומות העיר היו במצב טוב ושתי מצודות (התחתונה והעליונה) בעלות מערכת חומות נפרדות השלימו את מערך הביצורים.
המגינים המועטים לא הצליחו לאייש את כל המגדלים שעל החומה ולא הצליחו לנהל מלחמת חפירות למרות זאת גילו תושבי העיר אומץ לב ונלחמו על עצמאות עירם גם לאחר שמלאי המזון אזל.
הסלג'וקים ערכו סדרה של התקפות משולבות בחיפוי של מכונות מצור ומערכת חפירות שנועדה לערער את חומות העיר.
במקביל ערך זנגי מתקפה פסיכולוגית ושליחים מטעמו דרשו את כניעת העיר בתמורה לחיי המגינים ושלמות רכושם - דרישות שנדחו על הסף על ידי המגינים.
ממקום מושבו פנה ז'וסלין לירושלים ואנטיוכיה בבקשת עזרה, בעוד צבא הממלכה מתארגן למסע הארוך סירב שליט אנטיוכיה ריימון מפואטייה לצאת לעזרת אדסה ושליטה.
בטרם הצליח הצבא הירושלמי להגיע לאדסה הצליח צבאו של זנגי לערער את חומות העיר בסמוך לשער הצפוני וביום 24 בדצמבר נפרצה החומה והצבא הסלג'וקי פרץ פנימה, קרבות נואשים נערכו על הפרצה ובסיומם החלו אזרחי העיר במנוסה אל המצודה העליונה של העיר- בחלק הדרומי של החומה.
שערי המצודה נסגרו מבעוד מועד על ידי הארכיבישוף הוגו והפליטים נחנקו למוות בניסיון להגיע לשערים.
על פי המקורות הנוצרים כ 6,000 מתושבי העיר נהרגו באותו יום בקרבות וכ-5,000 תושבים נהרגו בשערי המצודה, עשרת אלפים ילדים ונערות נתפסו ונשבו.
במהומה נהרג גם הוגו עצמו, מזלו של הארכיבישוף הסורי בזיל היה טוב יותר והוא נאסף על ידי זנגי והפך לבן חסותו.
יומיים לאחר מכן נכנעה מצודת העיר לידי זנגי והאזרחים שנמצאו בתוכה נשבו ונשלחו לשוקי העבדים.
חלק קטן ממגיני העיר שמצאו מקלט בעת הכניעה במקומות מחבוא תת-קרקעיים הצליחו לחמוק מתוך העיר ולברוח.
זנגי עצר את מעשי הטבח והחזיר לאוכלוסייה המקומית את רכושה ורכוש הכנסייה הלטינית נמסר לידי הסורים.
הצלבנים ה"פרנקים" שנמצאו הוצאו להורג ורכושם ניתן לנוצרים שנותרו בעיר.
נסיכות אדסה שעתה הצטמצמה לשטחים הגובלים בנסיכות אנטיוכיה ונשלטה מתל באשר, סירבה להתמסר לזנגי.
במאי 1146 התקוממה האוכלוסייה הארמנית של אדסה, שקשרי דם עם הצלבנים שליטי העיר לשעבר עדיין הכתיבו את נאמנותם, ההתקוממות נכשלה וזנגי הגלה מהעיר את מנהיגי המורדים ומשפחותיהם, במקומם הובאו לעיר 300 משפחות ממוצא יהודי שלא היה ספק כלשהו בנאמנותם.
בנובמבר 1146 התקוממה האוכלוסייה המקומית שוב, הפעם בסיועו הפעיל של ז'וסלין השני שחדר לעיר והצליח לפרק זמן קצר לדחוק את חיל המצב אל תוך מצודת העיר.
נור א-דין יורשו של זנגי הגיע לאדסה בטרם הצליח ז'וסלין לכבוש את העיר, הופעתו כפתה נסיגה בהולה של הצלבנים שלקחו איתם את האוכלוסייה הנוצרית האזרחית.
נור א-דין וצבאו רדפו אחר הבורחים וטבחו בהם באכזריות, אירוע זה היה אקורד הסיום לאדסה כעיר נוצרית.
לאחר כיבוש אדסה המשיך זנגי במסע הכיבושים ברוזנות אדסה וכבש את מבצר סַרוּג' אך כשל במצור על מבצר בִּירגִ'ק מאחר שמעמדו בעירו - מוסול נתערער ובמסעו כנגד האמירות הזעירה בקלעת ג'בר נרצח ב-15 בספטמבר 1146 על ידי אחד ממשרתיו.
רוזנות אדסה המשיכה בקיומה הדחוק עוד זמן מה כאשר הצלבנים בראשות ז'וסלין השני ואצילים - וסלים ארמנים שהחזיקו במבצרים מצידו המערבי של נהר הפרת.
הרוזנות, תחת לחץ בלתי פוסק משלושה צדדים.
מצפון נכבשו נתחים מהרוזנות על ידי הסולטאן הסלג'וקי מסעוד מסולטנות רום, שהצליחו לכבוש את מבצר מַרעַש בסתיו של שנת 1149 ושם את טילבסאר (Tilbeşar) - בירת הרוזנות לאחר נפילת אדסה - תחת מצור.
תחת לחץ הסלג'וקים שחרר ז'וסלין את השבויים המוסלמים שבידיו וככל הנראה הסכים לקבל עליו את מרותו של מסעוד כאדון פיאודלי.
מכוון צפון - מזרח פלשו לרוזנות צבאות של השליטים הטורקמנים משבט אורתוק וכבשו את המבצרים הצפוניים שהוחזקו על ידי אצילים ארמניים הנאמנים לז'וסלין.
מדרום לחץ נור א-דין על הרוזנות, בשנת 1150 נשבה ז'וסלין השני על ידי טורקמנים, נמסר לידי נור א-דין שניקר את עיניו ושם אותו במאסר בחלב שם נפטר הנסיך הצלבני ביש המזל בשנת 1159.
עם היעלמותו של ז'וסלין מהנהגת הנסיכות הרוזנות נמסרו מושכות השלטון לאשתו ביאטריס שניסתה לארגן את הגנת טילבסאר והרוזנות אך עמדה חסרת אונים מול התקפה מחודשת ומתואמת של הסולטאן מסעוד שהביאה לידיו את מבצרי הרוזנות על גבול נסיכות אנטיוכיה וקיליקיה.
התקפה נוספת של נור א-דין הביאה לכניעתו של המבצר עזאז וחתמה את הגולל על גורלה של הרוזנות.
שאר המבצרים נמכרו למנואל הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית בעסקה שקיבלה את ברכתו של בלדווין השלישי, מלך ירושלים ששמח להסרת האחריות הפיאודלית על גורל הרוזנות מכתפיו.
כך עברו טילבסאר, ראונדן, דולוק ומבצרים אחרים לידי הביזנטים אך בקיץ 1151 נכנעו כל המבצרים לפני צבאות נור א-דין.
כיבוש רוזנות אדסה, הוא אחד האירועים שזעזעו עמוקות את אירופה הנוצרית.
זעזועים דומים יתרחשו רק לאחר קרב קרני חיטין וכיבוש ירושלים על ידי צלאח א-דין ובשלב מאוחר יותר בהיסטוריה, לאחר מכן כיבוש קונסטנטינופול על ידי הטורקים בשנת 1453. ההלם והזעזוע על נפילת המדינה הצלבנית הם שהולידו את מסע הצלב השני.
תהליכים אלו הטביעו חותם גם על ההיסטוריה האירופאית ולא רק על המדינות הצלבניות.
מצור גרגוביה נערך בשנת 52 לפנה"ס בגרגוביה (שמזוהה כיום עם הכפר גרגובי שבצרפת), מעוזם של בני שבט הארוורנים (Arverni) הגאלים, בין הלגיונות הרומאים של קיסר לבין כוחותיו של ורקינגטוריקס.
הקרב הסתיים בניצחון הגאלים ובהכרזה על הכתרתו של ורקינגטוריקס למלכם.
בשנים 58 - 50 לפנה"ס ערך יוליוס קיסר מסעות כיבושים ברחבי גאליה, אותה סיפח לרפובליקה הרומית.
ורקינגטוריקס אריסטוקרט ארוורני היה צעיר שהצליח לאחד סביבו את השבטים הגאלים המפולגים.
במשך חמישה ימים הצעיד קיסר שישה לגיונות וכוחות נוספים — בהם פרשים גרמאניים וכוחות-עזר (Auxilia) בני השבט הגאלי האיידואים (Aeudi) — במרדף אחר ורקינגטוריקס ואנשיו.
שני הצבאות צעדו משני עברי נהר האליה (Allier), בעוד ורקינגטוריקס הרס את הגשרים שעליו כדי לעכב את הרומאים.
ורקינגטוריקס ותומכיו התבצרו לבסוף בגרגוביה, בשל יתרון הגובה שהעניק להם האזור.
כשקיסר הגיע לעיר, הוא הטיל עליה מצור; בחשכת-הליל, הוא שלח שני לגיונות להשתלט על גבעה בשליטת הגאלים שביצוריה לא היו חזקים במיוחד, כך שיזכה להקיף את מבצרם הראשי, לבודד אותם טוטאלית ולהרעיב אותם לידי כניעה בסופו של דבר.
קיסר לא זכה לממש את תוכניתו בשל בגידה מצד בני-בריתו האיידואים, שדורבנו על ידי מפקדם ליטוויקוס (Litavvicus) להצטרף למרד של ורקינגטוריקס, בטענה שקיסר טבח באיידואים שנמסרו לו כבני-ערובה קודם לכן.
קיסר נסוג כ-40 ק"מ משדה הקרב כדי להתעמת עם האיידואים, תוך שהוא משאיר שני לגיונות בלבד לשמור על העמדות כנגד ורקינגטוריקס.
לאחר העימות עם האיידואים הצליח קיסר להשיב את הסדר על כנו, ואילו ליטוויקוס נמלט לגרגוביה והצטרף לוורקינגטוריקס ואנשיו.
בליל העימות עם האיידואים נודע לקיסר ששני הלגיונות שהשאיר בגרגוביה הותקפו ונמצאים במצב קשה; לפיכך, ללא שהות ומנוחה, הצעיד את חייליו בחזרה לגרגוביה תוך שעות ספורות בלבד.
כשחזר גילה קיסר שהגאלים שינו את מערכם כדי להקשות על תוכנית הכיתור שלו.
כשנוכח שתוכנית המצור לא תצלח, הוא הבין שהדרך היחידה להביס את הגאלים היא לשלול מהם את יתרון הגובה.
הוא שלח לגיון אחד כפיתיון לאזור מיוער למרגלות העיר, ומשך את רוב הכוחות הגאליים למטה בצורה זו.