tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביחידה היו צוותי פיתוח עצמאיים וצוותי פיתוח בתעשייה העוסקים בפיתוח תוכנה בפרויקטים בחזית הטכנולוגיה.
ענפי התוכנה והשילובים ביחידה הורכבו מעתודאים בוגרי הנדסת מחשבים/מדעי המחשב/הנדסת תוכנה ובוגרי קורס תכנות.
בענפי האלקטרוניקה שירתו עתודאי אלקטרוניקה וחשמל אשר מפתחים בשיתוף עם התעשייה את מערכות התקשורת המבצעיות, כלים בלתי מאוישים, תוכניות תקשו"ב למים כלכליים ועוד.
היחידה הייתה כפופה למספן הציוד (מצ"ד), ובראשה עמד קצין בדרגת אלוף-משנה.
היחידה שכנה בבסיס מחנה החותרים הסמוך לחיפה.
"מרכז תקשו"ב" הוקמה בשנת 1999 כפיצול של יחידת ממח"י לשתי יחידות תוכנה: מרכז תקשו"ב (מערכות מבצעיות), וממת"ם (יחידת מערכות מידע, תהליכים ומחשוב).
בשנת 2018 אוחדה היחידה חזרה עם ממת"ם למרכז מפת"ח.
מרכזים יפניים ברוסיה הם מספר מוסדות ומרכזים הממוקמים ברוסיה הנתמכים על ידי ממשלת יפן, שמטרתם היא לחזק את יחסי רוסיה-יפן, על ידי לימוד השפה היפנית, לימוד קורסים המתמקדים בתרבות יפן, וכן לימוד פעילויות אחרות הקשורות ליפן.
מאז 1994, מרכזים יפניים הוקמו על ידי משרד החוץ של ממשלת יפן בשש ערים במרחבי רוסיה כדי לתמוך בכלכלת השוק שהתעוררה בשתי המדינות.
לצורך סיוע עבור אנשים שעשויים להשתתף במסחר החוץ הרוסי-יפני, נלמדים במרכזים אלה לימודי מנהל עסקים וקורסים לחינוך בשפה היפנית.
ישנם שישה מרכזים יפניים במרחבי רוסיה:
המרכז היפני בחברובסק (נוסד בנובמבר 1994)
המרכז היפני בולדיווסטוק (נוסד באפריל 1996)
המרכז היפני בסחלין (נוסד בספטמבר 1996 ביוז'נו-סחלינסק)
המרכז היפני במוסקבה (נוסד בינואר 2001)
המרכז היפני בסנקט פטרבורג (נוסד במרץ 2001)
המרכז היפני בניז'ני נובגורוד (נוסד באוקטובר 2001).
מרכזי אפריקה לבקרת מחלות ומניעתן (Africa Centres for Disease Control and Prevention, Africa CDC) הוא סוכנות לבריאות הציבור של האיחוד האפריקאי התומכת ביוזמות בריאות הציבור של המדינות החברות ולחיזוק היכולת של מוסדות הבריאות שלהם להתמודד עם איומי מגפות ומחלות.
הוא הוקם בינואר 2016 והושק רשמית בינואר 2017. למנהלה הראשון מונה הווירולוג ג'ון נקנגאסונג.
מטרת הארגון הוא שמירה על בריאות הציבור ועל בטיחותו על ידי מתן מידע לשיפור יכולת קבלת ההחלטות בתחום הבריאות, וקידום בריאות הציבור באמצעות שיתוף פעולה עם מדינות האיחוד האפריקאי וארגונים אחרים.
ה-CDC ממקד את תשומת הלב בבקרת מחלות ובמניעתן (בייחוד מחלות מידבקות), בריאות סביבתית, בטיחות ובריאות תעסוקתית, מניעת פציעות, ופעילויות חינוכיות שנועדות לשפר את בריאות תושבי אפריקה
ה-CDC אפריקה הוקם בינואר 2016 על ידי האספה הסדירה ה-26 של ראשי מדינות וממשלות במטרה לשפר את התיאום בין מוסדות הבריאות בין המדינות החברות באיחוד האפריקאי בהתמודדותן עם איומי מחלות.
המדינות החברות באיחוד שקלו לראשונה את הרעיון להקים סוכנות לבריאות הציבור הרחב ביבשת בשנת 2013. ביולי 2015, אימצו שרי הבריאות של האיחוד האפריקני במלאבו את חוק CDC אפריקה, שקרא לעקוב אחר הקמת המוסד במהירות.
הסוכנות הושקה רשמית בינואר 2017.
הארגון מילא תפקיד בתגובה מגפת הקורונה בשנים 2019-2020, שהשפיע על אפריקה.
בתחילת אפריל 2020, גינה המנהל ד"ר ג'ון נקנגאסונג את דבריהם של שני מדענים צרפתים הפרופסורים ז'אן-פול מירה וקמיל לוצ'ט, שטענו כי בדיקת פוטנציאל לחיסון נגד שחפת ונגד נגיף הנגיף תיבחן באפריקה כ"מגעילה וגזענית".
ד"ר מירה התנצל מאז על דבריו.
ה-CDC עבד גם עם קרן ג'ק מא להפצת ערכות בדיקה של COVID-19 ברחבי היבשת.
ב-7 במאי, חלק ד"ר נקנגאסונג על ביקורתו של נשיא טנזניה, ג'ון מגופואלי, על כך שהבדיקות הללו היו לקויות ומעניקים יותר מדי תוצאות שווא חיוביות.
מדינות אפריקה שיתפו פעולה המהלך המגפה, למשל לצורכי רכש.
לדברי נקנגסונג, הוא מתכוון לכנס ועידה גדולה וללחוץ על מדינות העולם להשקיע כסף רב יותר בשירותי הבריאות לקראת המגפה הבאה.
CDC אפריקה מבוסס במרכז התיאום של באדיס אבבה, אתיופיה, המכיל גם את מרכז פעולות החירום של הסוכנות.
את הסוכנות מובילים המנהל ד"ר ג'ון נקנגאסונג וסגן המנהל אחמד אוגוול אומה.
מלבד משרד ההנהלה ומשרד מדעים ותוכניות, לסוכנות יש גם כמה חטיבות העוסקות ב"מדיניות, דיפלומטיה בריאותית ותקשורת","ניהול ומינהל","מעקב ומודיעין אפידמיולוגי","מערכות רשתות ומעבדות", "מוכנות ותגובת חירום" ו"מכוני בריאות הציבור והמחקר."
ל-CDC באפריקה יש גם מרכזי שיתוף פעולה אזוריים במצרים, ניגריה, גבון, זמביה וקניה; המכסים את צפון אפריקה, מערב אפריקה, מרכז אפריקה, דרום אפריקה ומזרח אפריקה בהתאמה.
ה-CDC באפריקה מפעיל גם מכון ייחודי לפתוגן גנומיקה ומכון לפיתוח כוח אדם.
מרכז תפעול אבטחת מידע הוא יחידה ארגונית המרכזת את פעולות ההגנה בסייבר: ניטור מתמשך של מערכות, מידע ותעבורת רשת, זיהוי אנומליות ואירועים, חקירה ראשונית, תיאום תגובה לאיומים ושיקום לאחר אירוע.
ה־SOC פועל בשילוב של אנשים, תהליכים וטכנולוגיה, ומסתמך על כלים כגון SIEM/SOAR ו-EDR/XDR לצבירת לוגים, מתאם והתראות.
ארגונים מפעילים SOC פנימי או נעזרים בספק חיצוני (MSSP), ולעיתים במודל משולב.
תחומי אחריות עיקריים של SOC
מרכז תפעול אבטחת מידע אחראי על זיהוי, ניתוח ותגובה לאיומי סייבר בארגון.
ניטור מתמשך (Continuous Monitoring): מעקב בזמן אמת אחר תעבורת רשת, יומני מערכות ופעילות משתמשים כדי לזהות חריגות והתנהגות חשודה.
ניהול אירועים ותגובה (Incident Response): תיאום פעולות בעת גילוי מתקפה או פריצה, לרבות ניתוח ראשוני, בלימה, תיקון ושיקום.
מודיעין איומים (Threat Intelligence): איסוף וניתוח נתונים ממקורות חיצוניים כדי לזהות מגמות וחתימות התקפה חדשות.
בדיקות חדירוּת והערכת פגיעויות: בדיקות יזומות לזיהוי נקודות תורפה במערכות ובתשתיות.
דיווח ועמידה ברגולציה: הפקת דו"חות שוטפים וניטור עמידה בתקנים כגון ISO/IEC 27001 ו־27035.
SOC טיפוסי פועל סביב שלושה רכיבים משלימים:
אנשים: אנליסטים, חוקרי סייבר, מנהלי SOC וציידי איומים.
תהליכים: נהלים לניטור שוטף, טיפול באירועים, תיעוד והפקת לקחים.
טכנולוגיה: כלים ממוחשבים לאיסוף נתונים, ניתוח אוטומטי והפעלת תגובות.
תהליכי העבודה כוללים בדרך כלל:
זיהוי (Detection): איסוף וניתוח נתונים מכלים כמו SIEM ו־EDR.
תגובה (Response): הפעלת צעדים מידיים לבלימת מתקפה.
שחזור (Recovery): השבת מערכות לתפקוד תקין.
למידה ושיפור (Lessons Learned): ניתוח האירועים והפקת לקחים לטובת שיפור עתידי.
שירותים אפשריים המוצעים על ידי ה-SOC
ניתוח וניהול יזום של מערכות וטכניקות אבטחת IT
הערכת נזקי וסיכוני אבטחת מידע
מטרת שירות זה היא ניתוח יזום של מערכות וטכניקות אבטחת IT 24 שעות ביממה (IDS, IPS, חומת אש וכו').
מערכות האנטי-פריצה מאפשרות ניהול מרכזי של שיטות אבטחת מידע, כך שניתן לזהות התקפות פוטנציאליות מהמחשב ומהאינטרנט והאינטראנט.
הצוות המוזמן לכך הוא בדרך כלל מאוד מיוחד ומוסמך.
מנתחי אבטחה יודעים רק את הפונקציות של כלי הניטור במקום הציוד הכולל הנרחב של אמצעי הזהירות.
המדרגיות של הכלים של ה-SOC היא גורם קריטי נוסף; למשל, קל יחסית להוסיף IDS (מערכת זיהוי חדירות) חדשה לקיימים.
לעיתים קרובות ה-SOC מנהל גם חלק הקשור לניהול מדיניות, למשל נלקחת בחשבון התצורה מחדש של ציוד הבטיחות.
יש לעדכן כל הזמן את התצורה המקורית של המכשירים ומדיניות האבטחה על ידי מעקב אחר התפתחות הרשת של הלקוח.
ניהול התקני אבטחה (SDM) מתפתח במיוחד סביב שני התהליכים החשובים ביותר:
המטרה העיקרית של ניהול תקלות היא להבטיח תפעול מיטבי ורציף של תשתית הבטיחות.
הפיקוח המתמיד על ציוד הבטיחות של הלקוח על ידי ה-SOC
זיהוי ואזעקה במקרה של תקלות (כרטיס תקלה בהפעלה)
קבע איזו פעולה לנקוט כדי לתקן את המצב
שחזור תצורות במקרה של אובדן לאחר תקלה
המטרה העיקרית של ניהול התצורה היא להבטיח שמבני חומת האש יהיו מותאמים כל הזמן לצורכי הלקוח.
זה מכסה את כל המכשירים המנוהלים על ידי ה-SOC.
ניהול תצורה כולל את פעילויות התצורה ומתאים מסנני מדיניות או הרשאות לזרימת תעבורת נתונים ממקור חיצוני למקור פנימי (או להפך), בהתבסס על:
היומנים מהקונסולות או מהמכשירים הפרוסים מנותחים בדרך כלל בקפידה ומעובדים מחדש כך שניתן יהיה להבין אותם בקלות על ידי הלקוח.
דיווח זה חשוב במיוחד מכיוון שבנוסף לפרטי ניסיונות חדירה אפשריים של יחידות לא מורשות או קשיים בלתי צפויים שנראו בתקופת הדיווח, הלקוח יכול לנקוט באמצעי זהירות.
שירות התראת אבטחה פותח על מנת להודיע ללקוחות על גילוי פערי אבטחה חדשים במהירות האפשרית על מנת ליצור מיידית את אמצעי הנגד הנדרשים כדי למתן או לנטרל את ההשפעות של הפגיעויות החדשות.
מטרת הגבלת הנזק של DDoS היא לצמצם את ההשלכות של מתקפה מסוג "מניעת שירות מבוזרת".
המשימה של שירות זה היא להבטיח התחלה נכונה של האמצעים הדרושים לסגירת פער האבטחה אם לקוח קיבל אות אזעקה.
אמצעי הנגד שיש ליישם מוערכים ותהליך "ניקוי" ואפשרי תעבורת הנתונים מנותבת מחדש.
כמה מרכיבים שהם בדרך כלל חלק מפעילויות ניהול האבטחה הם: הערכת הפגיעות ובדיקת החדירה.
הערכת הפגיעות פותחה כדי לזהות חולשות שזוהו במערכות ובשירותים המותקנים עליהן.
פעילות כזו מתקיימת בעזרת טכנולוגיות ספציפיות; הם מוגדרים בנפרד, משופרים ומותאמים אישית לכל הערכה.
בדיקת החדירה מתבצעת כדי לזהות חולשות ידועות או לא ידועות עדיין במערכת, בשירותים ובאפליקציות הרשת הפועלות עליה.
תהליך בדיקת החדירה מסוגל להדגיש ביעילות רבה את רמתו של איום אבטחה מסוים ואת ההערכה המתאימה של השפעתו.
פעילות כזו מתבצעת בעזרת מספר רב של טכנולוגיות המוגדרות, משופרות ומותאמות אישית לכל הערכה, אך גם באופן ידני לכל שירות, מערכת ואפליקציה.
באופן כללי, ה-SOC יכול גם להציע ללקוח תמיכה טכנית מיוחדת לכל הבעיות התפקודיות, הפרות מערכת, אך גם חידושים ותצורות לחומרה ותוכנה אבטחה.
הסיוע הטכני לפתרון הבעיות הנזכרות יכול להתבצע מרחוק או באתר, בהתאם לבעיה ולתנאי ההתקשרות בין הצדדים המתקשרים.
המרכנברונן שוכן בפארק פרידריכסהיין בברלין.
בשנת 1893 הציבו שלטונות ברלין את הכניסה האמנותית לפארק הלאומי פרידריכסהיין.
מזרקת האגדות הוזמנה על ידי הפארק הלאומי ותוכננה על ידי לודוויג הופמן.
הופמן העלה את הרעיון של מזרקה בפארק כדי לתאר אגדות ותיאר זאת בזיכרונותיו.
עיצוב מתחם המזרקות הגיע מהאדריכל וחבר מועצת העיר ברלין, לודוויג הופמן.
החלק המרכזי של העיצוב הוא אגן מזרקה בגודל 34 על 54 מטר בסגנון נאו-בארוק.
אגן המזרקה מורכב מארבעה מפלים זורמים המכילים מזרקה גדולה ותשע מזרקות קטנות, ושבעה פסלונים של צפרדע שופכי מים, שאחד מהם מתואר בתור הנסיך-צפרדע.
בצד המזרחי, הבריכה המדורגת מוקפת בארקדת חצי עיגול; רצף של קשתות.
במרכז תשע הקשתות יש קערת אבן גדולה המעוטרת בפסלים של ראשי כלבים.
מעל הארקדה יש גלריית פסלים של בעלי חיים מפולקלור ואגדות ספרותיות.
מאחורי הארקדה שוכנת "מזרקת הדולפינים" , שקוטרה 8 מטרים.
היא מעוצבת עם עיגולים קונצנטריים, ושפתה מעוטרת בפסלי ילדים עם חיות מהאגדות.
היא נוצרה על ידי הפסל גיאורג ורבה.
הופמן הדגיש קישוטים מפוסלים במבנים שפיסל.
הוא גילה שהיבט זה של האדריכלות לא יוצג באופן מסורתי בצפון גרמניה – ובמיוחד בברלין – ולכן שיתף פעולה לעיתים קרובות עם שלושה פסלים מדרום גרמניה: איגנטיוס טאשנר, גיאורג ורבה ויוזף ראוך.
מפסלים ואמנים אלה הגיע אוסף הפסלים הנרחב של מרכנברונן, 106 פסלי אבן פיגורטיביים או דקורטיביים.
ורבה קיבל עמלה עבור ארבע הרמות בשבילים צרים עם גדר חיה לצד המזרקה.
הן מתארות מפלצת, בת הענק (Riesentochter), ריבצאל (רוח הרים פולקלורית, Rübezahl) והאם הזקנה "כפור".
שש קבוצות פסלי ילדים הוצבו בגומחות סביב מזרקת הדולפינים וכן אלמנטים דקורטיביים אחרים.
ראוך סיפק את 14 פסלי השיש המתארים חיות משחק שנמצאו על ארקדת המזרקות.
אחד משבעת הגמדים שלגיה מזכיר את הצייר אדולף פון מנצל.
זו הייתה מחאה שקטה נגד החלטתו של הקיסר וילהלם השני לא להעניק לאמן אנדרטה לאחר מותו, עקב מחלוקת בין השניים על האופן בו תיאר מנזל את התנאים הקשים בתעשייה המתפתחת של גרמניה.
מנגד, וילהלם השני העריך את יצירותיו של מנזל על ההיסטוריה הפרוסית ואף הורה על הלוויה ממלכתית לצייר, שבה השתתף בעצמו.
בזיכרונותיו תיאר הופמן את היסטוריית הפיתוח הארוכה של הפרויקט.
מאז 1893 נועד אתר זה להיבנות.
כשנכנס לתפקידו כחבר מועצה בשנת 1896, הופמן מצא תוכניות של הוועדה העירונית לאמנות ליצירה דקורטיבית של אדריכלות.
הוא דחה את העיצובים הללו ובמקום זאת פיתח את הרעיון של אגדה לאחר שראה ילדים רבים משחקים במקום במהלך סיור.
הטיוטה הראשונה פורסמה ב-1901 והוצגה בתערוכת האמנות הגדולה של ברלין (Grosse Berliner Kunstausstellung).
הקיסר בירך על התוכנית אך רצה לבצע שינויים.
כך החל סכסוך בין הקיסר (שבאמצעות מפקד המשטרה היה בעל סמכות לאשר או לדחות כל תוכניות לבנות בכיכרות או רחובות ברלין) לבין הגופים העירוניים (שהיו אחראים על מבנים בשטח הפארק).
הופמן נמנע מעימות עם הקיסר, אך זכה לביקורת מהעיתונות הליברלית ומחלקים במועצת העיר בשל כך.
חוזים לבניית הבטון לא נחתמו עד 1907. העלויות, כולל עבודות גינון, עמדו, לדברי הופמן, על 960,000 מארק (כוח קנייה מותאם למטבע של היום: בסביבות 4,874,000 יורו).
ב-15 ביוני 1913, יום השנה ה-25 לעליית וילהלם השני לכס המלכות, השטח נפתח לציבור.
בשנת 1901 החל תכנון המזרקה.
בשנת 1905 הושלם התכנון, והופמן הציג את הסקיצות שלו ואת דמויות האגדות שיצרו ראו, טאשנר ו-ורבה.
הפתיחה החגיגית של המזרקה נערכה ב-15 ביוני 1913 והעבודות העיקריות על המזרקה היו מ-1907 עד 1913.
+ החתול במגפיים הרכב המפל הנס בר מזל.
החלק העיקרי של המתחם הוא בגודל 34 על 54 מטר.
חלקו העיקרי של האנסמבל נקרא "מי בריכה" והוא נבנה על ארבע במות שטוחות של המפל, וכולל מזרקה גדולה ותשע קטנות.
הוא כולל דמויות של שבע צפרדעים שמייצרות סילוני מים.
אחת הצפרדעים היא מאגדת "נסיכת הצפרדע".
בצד המזרחי של הבריכה יש ארקדת מפל סגורה בצורת חצי עיגול עם רצף קשתות.
מעל הארקדה יש גלריה עם פסלי בעלי חיים מסיפורי עם וספרות.
מאחורי הארקדות ישנה מזרקה עגולה בשם "מזרקת הדולפין" בקוטר 8 מטר.
יש בה עיגולים העשויים מאבן חול וארבע קבוצות פסלים המייצגות ילדים וגולשי סקי על הדולפין.
המזרקה מעוטרת בדמויות אגדות ידועות, כמו האחים גרים, הנזל וגרטל, החתול במגפיים, סינדרלה, כיפה אדומה, שלגיה, היפהפייה הנרדמת ואגדות מימי הביניים כמו הרובזאל.
המרכנברונן ופארק פרידריכסהיין בכללותו נפגעו קשות בשנת 1945 כתוצאה ממלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה נעלמו רוב הפסלים.
רק בשנת 1950 התגלו מחדש מאחורי חומה גבוהה בגן ירק ברובע פרידריכסהיין.
בשנים 1950–1951 עמלה מועצת העיר ברלין על שיקום מתחם המזרקות.
במקום פסלי האגדות המקוריים, הותקנו עותקים גסים והגנים מסביב עוצבו בפשטות.
לאחר איחוד גרמניה ב-1990, אירעו מקרי ונדליזם חוזרים.
פסלים ודמויות ניזוקו או הוסרו, וגרפיטי בחלקים רבים של האדריכלות פגמו במזרקה וגניה.
בשנת 2005 החל פרויקט שיקום מקיף.
90% מהעלויות, כ-1.3 מיליון יורו, שולמו על ידי מדינת ברלין, הממשלה הפדרלית הגרמנית והאיחוד האירופי, והשאר נתרם על ידי מממנים פרטיים.
שלב הבנייה הראשון הסתיים ב-24 במאי 2007, והמתחם נגיש לציבור מאז יולי 2007. גדר ומכשול גישה לילי הותקנו מסביב לאזור מרכנברונן כדי למנוע ונדליזם עתידי.
+פסלים בעלי דמויות כיפה אדומה סינדרלה היפהפייה הנרדמת
+ הנזל אח ואחות גרטל
+ שלגיה עם שלושה גמדים ריבצאל (רוח הרים) שבעת העורבים
מרכיב סודי או רכיב סודי הוא מרכיב של מוצר שנשמר מקרוב מחשיפה ציבורית לטובת יתרון תחרותי .
בחלק מהמקרים, המרכיב הסודי עושה הבדל ניכר באופן הביצועים, במראהו או בטעמו של המוצר, ואילו בשאר המקרים המרכיב הסודי משמש כפרסומת מוגזמת.
מרכיבים סודיים בדרך כלל מוגנים בחוקי סוד מסחרי ולא בפטנט, מאחר שפטנט היה מפרסם לציבור את המרכיב הסודי.
עובדים הזקוקים גישה למרכיב הסודי נדרשים בדרך כלל לחתום על הסכם סודיות .
Merchandise 7X, "המרכיב הסודי" או "הנוסחה הסודית" של קוקה-קולה.
המרכיב נשאר סודי מאז המצאתו של קוקה-קולה ב-1886 על ידי ג'ון פמברטון.
תיאור המרכיב נשמר בכספת ב-World of Coca-Cola באטלנטה.
"המתכון הסודי של קולונל" של KFC, שנוצר על ידי הרלנד סנדרס בשנות ה-30 של המאה ה-20. המתכון, אשר מפורסם כמכיל "אחד עשר עשבי תיבול ותבלינים", נותר נעול בכספת בלואיוויל, קנטקי.
הרוטב המיוחד של ביג מק של מקדונלד'ס, שנחשב כגרסה של רוטב אלף האיים.
על פי שרה ג'יי ג'ים מהפינגטון פוסט, הרוטב המיוחד סמיך יותר, מתוק יותר ובעל "טעם מעט שונה".
מרכיבי הרוטב המיוחד זמינים באתר הרשמי של מקדונלד'ס.
במקדונלד'ס החליטו לחשוף לא רק את מרכיבי הרוטב המיוחד, אלא גם איך מכינים אותו.
המתכון הסודי של Irn-Bru, שנוצר על ידי רוברט בר ב-1901.
הליקר שארטרז, משקה אלכוהולי ירוק או צהוב שנעשה ידי הנזירים במנזר בצרפת.
סוד 130 עשבי התיבול המשמשים להכנתו ידוע אולי לשלושה נזירים בודדים.
ליקר העשבים הצ'כי בחרובקה, אשר מבוסס על תערובת של עשבי תיבול שונים, המוכרים רק לשני עובדים בהווה ושלושה לשעבר של המזקקה.
כולם נאלצו להתחייב להסכם סודיות עד יום מותם.
מרכזי חוסן קהילתיים הם מרכזים שהוקמו בישראל ביישובים השוכנים סמוך לגבולות המדינה ומטרתם "לתת שירות מקצועי - ארגוני וטיפולי המאפשר לרשויות להיערך לספק מענה לפרט, למשפחה ולקהילה בשעת חירום/מצב מיוחד בעורף/שיגרת חירום ובמקביל לחזק את חוסנה בתקופת רגיעה".
המרכזים הוקמו על ידי משרד הבריאות בשיתוף פעולה של הקואליציה הישראלית לטראומה עם הרשויות המקומיות ופועלים בכ-15 רשויות מקומיות.
מרכזי החוסן הוקמו תחילה בשנת 2007 ביישובי ומועצות עוטף עזה, ובהמשך הוקמו במקומות נוספים כגון ביהודה ושומרון ועל גבול צפון ישראל.
מרכזי החוסן תוקצבו בשנת 2024 בכ-29.6 מיליון שקלים.
בפברואר 2024, הודיעה קרן אדמונד דה רוטשילד כי בכוונתה לממן הקמת 12 מרכזי חוסן נוספים בתוך מוסדות אקדמיים.
מודל מרכזי החוסן פותח בישראל בשנת 2005. המודל, כולל היערכות למצבי חירום, פעילות בשעת החירום עצמה, וליווי תהליכי שיקום האוכלוסייה ומענה טיפולי רחב עם החזרה לשגרה.
מרכזי החוסן מציעים ומפעילים תוכניות ואבחונים לזיהוי מצבי משבר אצל יחידים ומשפחות, ליווי טיפולי ותמיכה ריגשית, מפגשים קבוצתיים, תוכניות להדרכת הורים, פעילויות הסברה והפצת מידע, מערך של פעילים ומתנדבים קהילתיים לרבות צוותי חוסן יישוביים או שכונתיים, תוכניות לפיתוח מנהיגות קהילתית ורשתות תמיכה חברתיות ופעילויות בתחום הכלכלי והתעסוקתי.
כיום פועלים מרכזי חוסן בשדרות, אשקלון, מועצה אזורית חוף אשקלון (בת הדר), מועצה אזורית אשכול, מועצה אזורית שער הנגב, מועצה אזורית שדות נגב, אופקים, ברמת הגולן, בגליל מזרחי והמערבי, מועצה אזורית מטה בנימין, בגוש עציון, בשומרון ובנגב עבור האוכלוסייה הבדואית.
מרכזים לצדק חברתי היא תנועה ישראלית אשר מטרתה קידום צדק חברתי, שוויון ודמוקרטיה בחברה הישראלית.
התנועה מכשירה תושבי רשויות מקומיות לקידום שינוי חברתי ביישוב בו הם מתגוררים, ומסייעת להם בהובלת שינויים חברתיים ביוזמתם.
לתנועה מרכזים ב-23 ערים שונות בארץ ו-2 מרכזים מחוץ לישראל.
מרכזים לצדק חברתי הוקמה בשנת 2016 והחלה את פעילותה בעיר רחובות.
מאז התרחבה לערים נוספות ברחבי ישראל.
נכון לשנת 2025 פועלים מרכזים בערים תל אביב, רחובות, ראשון לציון, מודיעין-מכבים-רעות, חיפה, עכו, רמלה, ראש העין, חריש, בת ים, נתיבות, אופקים, אשקלון, נהריה, מג'ד אל-כרום, טמרה, נצרת, ג'לג'וליה, ירושלים, פרדס חנה-כרכור, קצרין,וקרית-שמונה.
חלק ממקימי התנועה הם חברים בתנועת הבוגרים של השומר הצעיר.
המרכזים בערים הערביות פועלים תחת תנועת אג'יאל, והמרכזים ברמלה ובעכו הוקמו בשותפות איתה.
המרכז בפרדס חנה הוקם יחד עם ארגון חיים וסביבה, והמרכזים מחוץ לישראל הוקמו דרך התנועה העולמית של השומר הצעיר, בריו דה ז'ניירו, ברזיל ובחרקוב, אוקראינה.
מקורות המימון העיקריים של העמותה הם הכנסות מפעילות ודמי חבר, תמיכות ממשלתיות, תמיכה מרשויות מקומיות, מוסדות ציוניים, קרנות מישראל, קרנות ופדרציות יהודיות ותורמים פרטיים בישראל ובעולם.
בין התורמים לעמותה פדרציית ניו יורק, קרן ראסל ברי, קרן גנדיר, הקרן החדשה לישראל וקרן קיימת לישראל.
מרכזי התנועה פועלים בנושאים של מעורבות אזרחית בתחומי חינוך ציבורי, תכנון ערים, שירותים חברתיים, שיתוף ציבור ומעורבות אזרחית של תושבי העיר.
המרכזים משתפים פעולה עם ארגונים ותנועות חברה אזרחית אחרים בנושאים ובקמפיינים ארציים.
המרכזים לצדק חברתי מעודדים תושבים לקחת אחריות על העיר או הרשות המקומית בה הם גרים.
כל מרכז מובל על ידי מנהל או שני מנהלי מרכז וצוות של פעילים מתנדבים.
מטרת פעילות הארגון היא לעודד את הפעילים במרכז לקחת תפקידי הנהגה מקומיים כגון ועדי הורים ושכונות, וכן לסייע לארגונים אלה להיות בקשר עם העיריות והמועצות המקומיות.
המרכזים מקיימים בין שתיים לארבע הכשרות למנהיגות חברתית בשנה בכל עיר בה הם פועלים.
על פי אתר העמותה, עד שנת 2024 השתתפו בהכשרות אלה כ-6,000 אנשים .
תוכנית ההכשרה כוללת מידע על סוגיות חברתיות, מבנה ואופי השלטון המקומי, הקניית כלים לקידום שינוי מדיניות והתארגנות אזרחית.
"קול מקומי" היא תוכנית להכשרה של מתמודדים בבחירות המקומיות לתפקידי חברי מועצה, סגני ראש עיר וראשי ערים בערים מרכזיות בישראל.
בתוכנית זו השתתפו 120 בוגרים ובוגרות שהתמודדו בבחירות לרשויות המקומיות בפברואר 2024, ומתוכם 102 נבחרו לתפקידים במועצות המקומיות.
התכנית ממשיכה ללוות ולהכשיר את רשת הבוגרים שלה לאורך כהונתם, ומאפשרת פעולה משותפת, למידה וקידום דמוקרטיה ושוויון לכלל אזרחי ישראל הן במהלכים מקומיים והן במהלכים ארציים.
במסגרת תוכנית 'קול מקומי' נכתב 'המצפן' - ספר מדיניות שמטרתו להוות תוכנית עבודה לנבחרי ונבחרות ציבור לקידום שוויון ודמוקרטיה בשלטון המקומי.
הספר נכתב בשותפות עם ארגונים נוספים ביניהם האגודה למען הלהט"ב, תנועה ישראלית, מיזם 5050, תנועת מרחב וארגון חיים וסביבה.
בכל מרכז לצדק חברתי פועלות 'קבוצות פעולה' העוסקות בתחומים מקומיים שונים המוצעים על ידי התושבים.
דוגמאות לקבוצות פעולה הן: תעסוקה, תחבורה ציבורית, שוויון בחינוך, שוויון מגדרי, תשתיות והמרחב העירוני, דת ועיר, סביבה ואקלים, קיום משותף והשתתפות דמוקרטית.
פעילות בערים מעורבות ובחברה הערבית בישראל
המרכזים בערים מעורבות ובחברה הערבית פועלים לקידום מנהיגות ערבית ויהודית מקומית המקדמת שוויון, צדק ודמוקרטיה.
המרכזים בשותפות עם תנועת אג'יאל הוקמו בערים רמלה ועכו, ולאחר מכן בחיפה ובירושלים.
בנוסף, הוקמו מרכזים ביישובים ערביים - מג'דל כרום וטמרה.
המרכזים לציבור דוברי רוסית פועלים כדי לחזק את החוסן הקהילתי ואת המוביליות החברתית של קהילה זו בארץ.
המרכזים מפעילים תוכניות שילוב, נגישות וסיוע לקהילה המבוגרת, ותוכניות של יוזמות חברתיות בקרב בני הדור הצעיר שמטרתן חיבור לעשייה ומעורבות חברתית.
בשנת 2024 הוקמו מרכזים ייעודיים לציבור דוברי רוסית בבת-ים ובחיפה, במטרה להקים תשתית דמוקרטית מקומית שתאפשר לציבור זה להשמיע את קולו ולפעול בזירה הציבורית.
פעילות בתקופת מלחמת חרבות ברזל
בעקבות אירועי השבעה באוקטובר ומלחמת חרבות ברזל החלו המרכזים לצדק חברתי לפעול בערי הדרום - אופקים, נתיבות ואשקלון, וכן בנהריה בצפון, בשיתוף פעולה עם הרשויות המקומיות.
המרכזים סייעו למשפחות במציאת מקום מגורים, בסיוע משפטי ובמיצוי זכויות, בליווי ובטיפול.
הסיוע התבצע באמצעות רכז מקומי בכל אחת מהערים.
המרכזים סייעו לרשויות במיפוי הצרכים השונים של האוכלוסייה באמצעות מוקדים בעברית וברוסית.
לאחר פרוץ מלחמת חרבות ברזל הוקם מערך ארצי לצמצום מתחים בין האוכלוסייה היהודית והערבית בערים משותפות.
המערך הוקם יחד עם גבעת חביבה ויוזמות אברהם, ובתמיכת פורום הקרנות "על המשמר".
הוא פועל בעשר ערים ומועצות מקומיות.
המודל מתבסס על מחקריה של ד"ר רולי רוזן אשר הציעה שיתוף פעולה בין שלוש זירות: שלטון מקומי, חברה אזרחית, וגופי ביטחון עירוניים.
מרכזים לצדק חברתי מובילים יחד עם ארגון "אנו - עושים שינוי" את "רשת הפעילים לחיים בכבוד" רשת של פעילים חברתיים מרחבי ישראל, המביאה את הסיפורים, הניסיון והידע של אוכלוסיות מוחלשות אל מקבלי ההחלטות במטרה לשפר את המדיניות ברמה המקומית והארצית.
הפעילים, המגיעים מרקע של התמודדות כלכלית, מספקים ידע ותובנות בנושאים כגון ביטחון תזונתי, דיור ציבורי, יוקר המחיה ונושאים נוספים, כדי להשפיע על מדיניות שנוגעת באופן ישיר לחייהם.הרשת פועלת בשותפות עם הארגונים "קול רבני לזכויות אדם", "הפורום למאבק בעוני" וארגונים נוספים, ובתמיכת קרנות הביטוח הלאומי, קרן מזון וגופים נוספים.
המרכזים הובילו בשנים האחרונות קמפיינים שונים וביניהם קמפיינים לעידוד הצבעה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-22 (2019) יצא הארגון בקמפיין "אנחנו משנים.
בוחרים חברתי", קמפיין להגדלת תקציב מערכת הבריאות ויוזמה לחיזוק מורי הדרך שנפגעו בעקבות משבר הקורונה באמצעות הצטרפות לסיורים ברחבי הארץ.
בשנת 2021 עלה קמפיין "הלאה - תקציב חברתי עכשיו!", במטרה לעודד השקעה בשירותים החברתיים לקראת העברתו של תקציב מדינה.
במהלך מלחמת "חרבות ברזל" יצא הארגון בקמפיין "אחריות.
ניצחון." שקרא ללקיחת אחריות ממשלתית לשיקום היישובים שנפגעו במלחמה ולחיזוק המערכות הציבוריות בישראל.
עידוד הצבעה בבחירות לרשויות המקומיות
המרכזים שמים דגש מיוחד על עידוד הצבעה בבחירות לרשויות המקומיות דרך קמפיינים מקומיים וארציים.
מטרת הקמפיינים היא להעלות את אחוזי ההצבעה ולקדם את סוגיות הליבה של הארגון ברשויות המקומיות: תחבורה ציבורית, דת ועיר, שוויון זכויות, סביבה, חינוך ותעסוקה.
בבחירות אלה נרשמה עליה של כ-15% במספר המצביעים הארצי ושיעור המצביעים היה הגבוה ביותר ב-3 העשורים האחרונים עם 59.5% מצביעים.
בשנת 2023 נדחו הבחירות לרשויות המקומיות עקב פתיחת מלחמת "חרבות ברזל".
המועד החדש נקבע לפברואר 2024. הקמפיין שהפעילו המרכזים לצדק חברתי נקרא "דווקא עכשיו - לבחור בעיר", והוא התמקד בחשיבותן של הרשויות המקומיות בשיקום המדינה ובאחריות על תושביה והוא פעל ב-10 רשויות.
למרות הירידה במספר הבוחרים, המספר נותר גבוה יחסית ועמד על שיעור של 53%.
בשתי מערכות בחירות אלה נרשמה הצלחה בהעלאת שיעור המצביעים, בקידום סוגיות הליבה של המרכזים, ובחיזוק מעמדן של הרשויות המקומיות.
מרכזיה בע"מ היא חברת תקשורת ישראלית המתמחה במתן פתרונות טלפוניה מתקדמים לעסקים.
החברה מציעה מגוון רחב של שירותי תקשורת, ביניהם קווי טלפון סלולרי, טראנקים למרכזיות עסקיות, טווחי מספור מותאמים אישית, שירותי SMS, ומספרים מיוחדים.
חברת מרכזיה הוקמה בשנת 2015. בפברואר 2017 קיבלה החברה רישיון מיוחד לניתוב שיחות.
החל מאפריל 2023 קיבלה מרכזיה מעמד של ספק מורשה לאספקת טלפוניה קווית וטלפוניה סלולרית כ-MVNO מפעיל רשת סלולרית וירטואלית.
החברה קיבלה ממשרד התקשורת את קידומת המספרים 055-440 לתקשורת סלולרית.
כחודש לאחר מכן, קיבלה הקצאה נוספת של הקידומת 055-410 עבור טלפונים כשרים.
בתחילת 2024 הושלמו ההגדרות הטכניות של מרכזיה והיא החלה לשווק מספרי טלפון מהטווחים שלה, ולקבל ניודים מחברות תקשורת אחרות.
נכון ל-2024, החברה מחוברת ישירות לכלל חברות הטלפוניה בישראל ומחזיקה במרכזי נתונים מאובטחים.
בין השירותים שמספקת מרכזיה ניתן למצוא שירותים אלה:
קווי טלפון סלולריים: החברה מציעה קווי סלולר עם כיסוי קליטה כפול ברשת PHI ופלאפון, ותמיכה ב-ESIM ו-SIM.
טראנקים למרכזיות עסקיות: פתרונות לחיבור מרכזיות עסקיות לרשת הטלפוניה הציבורית, עם שיחות טלפון יוצאות ונכנסות, עם כמות ערוצים וקצב חיוג גבוה.
מרכזיה עושה שימוש בטכנולוגיות תקשורת מתקדמות, ומאפשרת ללקוחותיה ליהנות משירותים אמינים ויעילים.
טווחי מספור: החברה מספקת מגוון רחב של טווחי מספור, לרבות טווחי מספור בקידומות גאוגרפיות וארציות לפי בחירה.
בנוסף, החברה מספקת שירות בעבור מספרים מיוחדים, לרבות, מספרי זהב ויהלום, מספרים בקידומת 1599, 1700, 1800 ועוד.
שירותי כוכביות ומדידת שיחות: פתרון לשליחת הודעות ושיחות, בעזרת מספרים שקל לזכור, המסייעים במדידת כמות השיחות הנכנסות והיוצאות.
שירותי SMS: החברה מספקת פתרון יעיל ונוח לשליחת הודעות טקסט למספר רב של נמענים בזמן קצר, כולל מעקב אחר הסטטוס של ההודעות שנשלחו.
מרכזיה משתפת פעולה עם חברות מובילות בתחום התקשורת, ביניהן ימות המשיח פתרונות תקשורת, Hallo 015, סימהדרין וסים קהילות.
מרכיבי המילואים של הכוחות המזוינים של ארצות הברית הם יחידות צבאיות וצבאיות למחצה המהווים את כוח המילואים של הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
שבעת מרכיבי המילואים, מהם המילואים של הצבא מהווה 24 אחוזים מהכלל, משרתים בכ-3,000 קהילות ברחבי ארצות הברית.
מרכיבי המילואים של הכוחות המזוינים של ארצות הברית הם ארגונים צבאיים שחבריהם מבצעים בדרך כלל מינימום של 39 ימי שירות צבאי בשנה ואשר מעבים ומחזקים את הצבא הסדיר (הפעיל) בעת הצורך.
מרכיבי המילואים מכונים ביחד גם המשמר הלאומי והמילואים.
למרכיבי המילואים מסורת ארוכת שנים של חיילים-אזרחים עוד מלפני מלחמת העצמאות האמריקאית.
פעמים רבות הם מבוססים ומגויסים על פי אזורים גאוגרפיים (בניגוד לעמיתיהם בשירות הסדיר) ובמקרה של המשמר הלאומי של הצבא והמשמר הלאומי של חיל האוויר, הם המיליציות המדינתיות המאורגנות המוגדרות בחוקת ארצות הברית.
חיילים במרכיבי המילואים נדרשים בדרך כלל לבצע, לכל הפחות, 39 ימי שירות צבאי בשנה.
הדבר כולל סופי שבוע, תרגילים חודשיים וחמישה עשר ימים של הכשרה שנתית (מה שהוליד את הסיסמה הישנה "סוף שבוע אחד בחודש, שבועיים בשנה").
עם זאת, רבים מהמשרתים באחד ממרכיבי המילואים משרתים הרבה מעבר לכמות זו, לרוב בסדר גודל של 120 עד 179 ימי עבודה בשנה המשולבים בתרגיל ושירות פעיל (Active duty).
צוות בקטגוריה אחרונה זו משויכים בדרך כלל ליחידות קרביות מיוחדות ברכיבי המילואים הדורשים תפקיד נוסף על מנת לשמור על מיומנות, כגון טייסים, קציני טיסה ואנשי צוות אוויר מגויסים ביחידות אוויריות או אנשי הכוחות המיוחדים (כגון הכוחות המיוחדים של הצבא, אריות הים ועוד) ביחידות הכוחות המיוחדים
בעוד חיילי מרכיבי המילואים מאורגנים, מאומנים ומצוידים באופן כמעט זהה לחיילים בשירות סדיר, למרכיבי המילואים יש גם מספר מאפיינים שייחודיים להם.
הדבר נכון במיוחד למשמר הלאומי, שמבצע משימות פדרליות ומדינתיות כאחד.
בנוסף, רכיבי מילואים פועלים לרוב תחת חוקים, תקנות ומדיניות מיוחדים.
בעוד שהמשמר הלאומי הוא כוח מיליציה המאורגן על ידי כל מדינה, הוא גם כוח מילואים פדרלי של הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
המשמר הלאומי הוא מרכיב מילואים משותף של צבא ארצות הברית וחיל האוויר של ארצות הברית והוא מורכב מחברי המשמר הלאומי מהמדינות שמונו לשירות צבאי פדרלי בהסכמת מושלי מדינתם בהתאמה.
המשמר הלאומי מקיים שני מרכיבי משנה: המשמר הלאומי של הצבא לצבא והמשמר הלאומי של חיל האוויר.
ברוב המובנים, המשמר הלאומי של הצבא והמשמר הלאומי של חיל האוויר דומים מאוד למילואים של הצבא ולמילואים של חיל האוויר, בהתאמה.
ההבדל העיקרי טמון בגוף השלטוני שאליה הם כפופים: בעוד שהמילואים של הצבא והמילואים של חיל האוויר כפופים לממשל הפדרלי, המשמר הלאומי כפוף לממשלות המדינות השונות, למעט כאשר נקרא לשירות פדרלי על ידי נשיא ארצות הברית או כפי שנקבע בחוק.
כאשר הם לא עוברים תהליך פדרליזציה, המשמר הלאומי של הצבא והמשמר הלאומי של חיל האוויר של המדינה כפופים ומדווחים למושל המדינה המשמש כמפקדם העליון.
כוחות המילואים הרגילים מהווים חלק מהזרועות של הכוחות המזוינים של ארצות הברית
המילואים של צבא ארצות הברית
המילואים של צי ארצות הברית
המילואים של חיל הנחתים של ארצות הברית
המילואים של משמר החופים של ארצות הברית
הכוחות הבאים מהווים חלק מהמשמר הלאומי של ארצות הברית:
הסיור האווירי האזרחי - חיל עזר לחיל האוויר
חיל העזר של משמר החופים - חיל עזר למשמר החופים
צי הסוחר של ארצות הברית - חיל עזר לצי.
מערכת רדיו עזר צבאית - נתמכת על ידי מחלקת ההגנה של ארצות הברית.
חיל סיוע הסייבר לחיל הנחתים
כוחות עזר אלה אינם נכללים בדרך כלל בתפקידים קרביים.
עם זאת, במהלך מלחמת העולם השנייה, חברי הסיור האווירי האזרחי וחיל העזר של משמר החופים היו חמושים לפעמים.
טייסי הסיור האווירי האזרחי עסקו בסיורים נגד צוללות, חמושים בפצצות, והעסיקו יותר מ-100 סירות U.
חברי חיל העזר של משמר החופים יכלו להתנדב כ"כוחות מילואים זמניים", לתפקידם כקציני אבטחת נמל חמושים וסיירת נמלים.
בעוד צי הסוחר של ארצות הברית בדרך כלל לא היו חמושים, צוותים חמושים של חיל הים או משמר החופים הועלו לעיתים קרובות על ספינות חיל הים.
ספינות תחתית הטורפות את הספנות של בעלות הברית באוקיינוס האטלנטי הפכו את השירות בצי הסוחר למסוכן ביותר.
בשנות ה-80, כמה סוחרי ים שהפליגו במהלך מלחמת העולם השנייה, קיבלו הטבות ותיקים.
משרתי מילואים יחידים, חלקים של יחידות או יחידות שלמות של מרכיבי המילואים עשויים להיקרא לשירות פעיל בכמה תנאים:
גיוס מלא (בהתאם לחוק 10 USC 12301(a)) מחייב הכרזת מלחמה או הכרזה על מצב חירום לאומי על ידי הקונגרס של ארצות הברית, משפיע על כל חיילי המילואים (כולל אלה בסטטוס לא פעיל ואנשי מילואים בדימוס), ועשויה להימשך עד שישה חודשים לאחר המלחמה או החירום שבגינם הוכרז.
גיוס חלקי (בהתאם לחוק 10 USC 12302) מצריך הכרזת חירום לאומי, משפיע רק על העתודה המוכנה ומוגבלת למיליון איש לכל היותר המופעל למשך לא יותר משנתיים.
זימון מילואים נשיאותי (בהתאם לחוק 10 USC 12304) אינם דורשים הכרזת חירום לאומית אך כן מחייבים את הנשיא להודיע לקונגרס, והם מוגבלים ל-200,000 מילואים נבחרים ו-30,000 חיילי מילואים מוכנים בודדים למשך עד 270 ימים.
הפעלת מילואים חירום צבאית (בהתאם לחוק 10 USC 12304a) מאפשרת למזכיר ההגנה של ארצות הברית לגייס מילואים (ללא המשמר הלאומי) בתגובה לאסונות גדולים או למקרי חירום למשך עד 120 יום.
משימות מתוכננות מראש של מפקד לוחם (בהתאם לחוק 10 USC 12304b) מאפשר למזכירי זרועות (מזכיר הצבא, מזכיר חיל האוויר ומזכיר הצי) להגדיל את כמות הכוחות הפעילים למשימות שתוכננו מראש למשך עד 365 ימים רצופים ומוגבלת ל-60,000 חיילי מילואים.
חוק 15 הימים (בהתאם לחוק 10 USC 12301(b)) מאפשר למזכירי הזרועות לגייס את המילואים המוכנים עד 15 ימים בשנה לצורך הכשרה שנתית או משימות מבצעיות.
משרתי המילואים (בהתאם לחוק 10 USC 12301(d)) רשאים לבקש מרצונם לצאת לשירות פעיל ללא קשר לקטגוריית רכיבי המילואים שלהם, אך מושלי המדינה חייבים לאשר הפעלת אנשי המשמר הלאומי.
מילואים עם ותק של 20 שנות שירות פעיל או יותר כפופים להחזרה בלתי רצונית על ידי הנשיא תחת 10 USC 688.
בנוסף לכוחות המילואים הפדרליים, על פי חוקת ארצות הברית, לכל מדינה (או חבר העמים), עשויה להיות מיליציה מאורגנת נוספת, כגון כוח הגנת המדינה ומיליציות ימיות של המדינה.
הכוחות להגנת המדינה אלה אינם נחשבים בדרך כלל לאחד ממרכיבי המילואים מכיוון שהם אינם כוחות פדרליים ונמצאים תחת הסמכות הפיקודית של מושל המדינה, למרות שהם ממלאים תפקיד צבאי.
כמעט לכל מדינה יש חוקים המסדירים את פעילותם של כוחות הגנת המדינה, ול-22 מדינות, בתוספת חבר העמים של פוארטו ריקו, יש כוחות להגנת מדינה פעילים עם רמות שונות של פעילות, ועוצמה.
כוחות ההגנה של המדינה פועלים בדרך כלל עם משימות ניהול חירום וביטחון פנים.
כוחות אלו מאומנים ומצוידים לביצוע תפקידים מיוחדים כגון חיפוש והצלה, סיורים ימיים, תגבור משטרת המדינה או המשטרה הצבאית של המשמר הלאומי בתפקיד אכיפת חוק, או תגובת ניהול חירום.
כוחות אלה עשויים להיות חמושים או מצוידים, ובעלי סמכויות מעצר, כפי שכל מדינה דורשת.
מבחינה היסטורית, התפקיד החשוב ביותר של הכוחות להגנת המדינה היה לספק נוכחות צבאית במדינה כאשר המשמר הלאומי היה פרוס במקום אחר או לא זמין.
בעוד שכוחות ההגנה של המדינה עשויים להיקרא למעמד של חובה פעילה של המדינה, ובכך זכאים לשכר ולהטבות כפי שנקבעו בחוקי כל מדינה, הם כפופים גם לקודי המשמעת הצבאיים של המדינה כאשר הם נמצאים במעמד של גיוס חובה.
בדרך כלל מדובר ביחידות מתנדבות בלבד המשרתות ללא שכר, בעלות רק ההטבות הניתנות בחוק המדינה, ולעיתים קרובות אין להן גישה לזיכוי פרישה או הטבות רפואיות מעבר לשווה לפיצוי של עובד על פציעות או מחלה "במילוי תפקידו".
כוחות הגנת המדינה אינם יכולים להסתנף לממשל הפדרלי, במהלך גיוס המשמר הלאומי של מדינה, אך חיילים בתוך כוחות ההגנה של המדינה כפופים לכל מדינה, ולחוקים פדרליים, המסדירים את החזרה לתפקיד עבור שירות מדינה או פדרלי, גיוס באמצעות גיוס פדרלי, או "קריאת המיליציה" לפי חוקי המדינה הפדרליים או חוק ההתקוממות.
לעומת זאת, חברי המשמר הלאומי, שהוא כוח המיליציה המאורגן העיקרי של המדינה, יכולים להיות מגויסים (לעבור פדרליזציה) כדי לתמוך בפעילויות של הממשל הפדרלי, ובכך להפוך לחלק מהמשמר הלאומי של ארצות הברית.
מרכז תיעוד וחינוך השואה שוכן ברחוב פדרל הייויי 303 צפון בעיר דניה ביץ', פלורידה.
המרכז נוסד בשנת 1980, ביוזמת קהילת ניצולי שואה ופעילים מקומיים, מתוך מטרה לשמר את זיכרון השואה ולהנחיל את לקחיה לדור הבא.
המרכז פועל לגיוס משאבים לשם הקמת מוזיאון שואה ראשון מסוגו בדרום פלורידה, אשר יהיה מיועד הן לדוברי אנגלית והן לדוברי ספרדית – מענה ייחודי לקהל היעד הרב־לשוני של האזור.
במשך שנים פעל המרכז מתוך מבנה בן שלוש קומות ברחוב האריסון 2031 בעיר הוליווד, פלורידה.
לאחר מכירת הבניין ב־2017, עבר המרכז למשכנו הנוכחי – מבנה בשטח של כ־2,300 מ"ר – בו נחנך באופן רשמי ב־28 בספטמבר 2016.
במסגרת אוסף ההיסטוריה בעל־פה שלו, קיים המרכז למעלה מ־2,500 ראיונות עם עדים לשואה, והוא ממשיך בתיעוד ראיונות חדשים.
כל הראיונות מצולמים בווידאו ומתומללים מילה במילה על נייר נטול חומצה.
לפי אתר האינטרנט של המרכז, מדובר באוסף היחיד הידוע שבו קיימת תמלול מלא לכל ריאיון.
נכון לשנת 2017, המרכז פועל לדיגיטציה ולמיפוי של כלל הראיונות.
העבודה האדריכלית להקמת המוזיאון הושלמה, ותהליך גיוס התרומות מצוי בעיצומו.
מדובר בפרויקט מוזיאוני בהיקף של כ־10 מיליון דולר, המתוכנן להבנות בשלבים בהתאם לזרם התרומות.
על פי דברי נשיאת המרכז לשנת 2017, רוזיטה קיניגסברג, היעד הוא להשלים את הקמת המוזיאון עד שנת 2020.
לפי פרסומי המרכז, עם פתיחתו, עתיד המוזיאון לכלול את התערוכות הבאות:
עליית המפלגה הנאצית (חוקי נירנברג, פרשת הספינה סנט לואיס, רדיפות)
הפתרון הסופי – מחנות ריכוז והשמדה, כולל קרון רכבת מקורי ומשוחזר
התנגדות – מעשי גבורה נואשים
שחרור – לידה מחדש, מחנות עקורים, השלכות השואה, צדק
גלריה מתחלפת – התערוכה הראשונה: אולימפיאדת ברלין 1936
בין הפריטים המרכזיים שברשות המוזיאון:
קרון רכבת מקורי ואותנטי שהועבר מפולין ושימש לשינוע קורבנות בתקופת השואה.
טנק מסוג M-4A3E8 שרמן של צבא ארצות הברית, ששימש בשחרור מחנה הריכוז דאכאו.
הטנק נמצא בהשאלה קבועה מהצבא האמריקאי.
אף על פי שהמוזיאון טרם נפתח לקהל הרחב, המרכז מציע סיורים בתיאום מראש סביב הקרון והטנק, שמשקלם הכולל כ־30 טון.
המרכז מפעיל תוכנית מרצים פעילה, ובאופן סדיר עורך ימי עיון לתלמידים במסגרת תוכנית Student Awareness Day.
אחד מהישגיו המרכזיים של המרכז הוא ניסוח וקידום חקיקה במדינת פלורידה (סעיף 1003.42(g)), שנחתמה על ידי המושל לוטון צ'יילס, ומחייבת הוראת תולדות השואה במוסדות החינוך הציבוריים.
במחוזות מיאמי-דייד, בראוור ופלם ביץ', המרכז אחראי גם לקיום ימי מודעות לתלמידים, אותם הוא מגדיר כ"סימפוזיונים להפחתת דעות קדומות".
למרכז ספריית עיון ומחקר הכוללת למעלה מ־6,000 ספרים, כתבי עת, סרטים וקטעי וידאו, העוסקים בשואה ובתיעוד ההיסטורי שלה.
מרלון ברנדו ג'וניור היה שחקן קולנוע אמריקאי, זוכה שני פרסי אוסקר, נחשב לאחד מגדולי שחקני הקולנוע בכל הזמנים.
ברנדו נולד באומהה, נברסקה שבארצות הברית.
הוריו היו מרלון ברנדו האב, יצרן מזון כימי, ודורותי ג'וליה (לבית פנבייקר), שחקנית תיאטרון.
לברנדו שתי אחיות בוגרות בשם ג'קלין ופרנסס.
בילדותו עברה משפחתו לאוונסטון, אילינוי כיוון שאביו עבר לעבוד בשיקגו.
הוריו נפרדו כשהיה בן 11, וברנדו עבר עם אמו ואחיותיו לסנטה אנה, קליפורניה.
ב-1937 חזרו הוריו להיות ביחד, והמשפחה עברה לליברטיוויל, אילינוי.
לאחר שגורש מאקדמיה צבאית, החליט לעשות הסבה למשחק.
הוא עבר לניו יורק בעקבות אחיותיו והצטרף ל"אולפן השחקנים" (Actors Studio), שם החל לשחק בתפקידי תיאטרון קטנים.
ברנדו היה חסיד של סטלה אדלר ויישם את שיטת המשחק החדשה שפותחה ב"אולפן השחקנים" בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20, יחד עם חבריו פול ניומן, רוברט רדפורד וסטיב מקווין.
השיטה שפותחה בבית הספר והתבססה על שיטת סטניסלבסקי יצרה קלילות מול המצלמה וחופשיות כאילו אין מצלמה מולו אלא הוא אכן יושב בין אנשים ומתווכח איתם ממש.
השיטה מאוד הצליחה ודחקה את דור המשחק הקשה והרשמי של המפרי בוגרט, קרי גראנט וספנסר טרייסי.
ב-1944 הופיע לראשונה על בימות ברודוויי, כשגילם את תפקיד הבן בהפקה של המחזה "אני זוכר את אמא" מאת ג'ון ואן דראטן.
משם הוא עבר להפקה של המחזה "קנדידה" מאת ג'ורג' ברנרד שו, אך עזב אותה כדי להשתתף במופע "דגל נולד", שנכתב על ידי בן הכט ועסק במאבקו של העם היהודי לעצמאות.
לאחר הופעה בהפקה של המחזה "לנשר שני ראשים" מאת ז'אן קוקטו החליט ברנדו לצאת למסע גילוי עצמי באירופה.
ב-1947 הייתה פריצתו הגדולה בהצגה "חשמלית ושמה תשוקה" בבימויו של איליה קאזאן.
כאשר קאזאן עיבד את הסרט לקולנוע (1951) הוא ליהק את מרבית הצוות המקורי, ובהם ברנדו בתפקיד הראשי.
ברנדו היה מועמד לפרס האוסקר בקטגוריית השחקן הראשי על תפקידו בסרט זה (אף שבסופו של דבר המפרי בוגרט זכה בפרס באותה שנה), וקיבל מעמד של כוכב הוליוודי.
בשנים הבאות המשיך ברנדו לעשות תפקידים שזכו להצלחה, כמו ב"יוליוס קיסר", ב"ויוה זפאטה!" וב"כפירי אריות", אך את מעמד האייקון שלו קיבל על השתתפותו בסרט "פרא", שם שיחק מנהיג כנופיית אופנוענים.
בשנת 1954 הגיע ברנדו לפסגתו המקצועית, כאשר זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר על תפקידו בסרט "חופי הכרך", עוד שיתוף פעולה מוצלח שלו עם איליה קאזאן.
לאחר שיא זה רוב סרטיו הבאים זכו אמנם להצלחה, אך הם סימנו גם את תחילת איבוד הדרך שלו, שנבע בראש ובראשונה בבחירת התפקידים שלו שנבע מרצונו להיות גם כוכב גדול וגם שחקן אופי.
הוא שיחק את נפוליאון בסרטו של הנרי קוסטר "דזירה" ב-1954, שר ורקד בעיבוד למחזמר "ברנשים וחתיכות" ב-1955, גילם מתורגמן יפני בסרטו של דניאל מאן "בית התה של ירח אוגוסט" ב-1956, וכששיערו צבוע לבלונדיני שיחק קצין גרמני בסרטו של אדוארד דמיטריק ב"כפירי אריות" ב-1958.
בתחילת שנות ה-60 שני סרטים סימנו את תחילת הדעיכה שלו: המערבון "כשגברים נוקמים" מ-1961, שברנדו לקח על עצמו את מלאכת הבימוי שלו, לאחר שפיטר את סטנלי קובריק מתפקיד הבמאי; ו"המרד על הבאונטי" מ-1962 בבימויו של לואיס מיילסטון.
סרט שהופק בתקציב עתק, שכלל שכר של מיליון דולר לברנדו (הסכום הגדול ביותר ששולם עד אז לשחקן קולנוע) נקלע לבעיות הפקה, שנבעו בחלקן הגדול מהתנהגותו של ברנדו על במת הצילומים, ונכשל בקופות.
בהמשך השתתף במספר סרטים זניחים וכמעט נשכחים כמו הקומדיה של ראלף לוי "נוכלים בריביירה" מ-1964, "האפאלוסה", מערבון מ-1966 בבימויו של סידני ג' פיורי, ו"The Nightcomers" של מייקל וינר מ-1971, שעלילתו התיימרה לתאר את מה שקדם לעלילת הנובלה של הנרי ג'יימס "טבעת החנק".
בשנת 1970 החל פרנסיס פורד קופולה לעבד את הספר "הסנדק" לסרט, והחליט ללהק את ברנדו לתפקיד דון קורליאונה.
ברנדו הפתיע את מבקריו בהופעה טוטלית של דמות שהייתה מבוגרת ממנו בהרבה (כשהיה בערך בן 48).
ההופעה זיכתה אותו בפרס אוסקר לשנת 1972, אך ברנדו סירב לקבל את הפרס ואף נעדר מהטקס.
במקומו הגיעה לטקס סאשין ליטלפת'ר, אינדיאנית בת לשבט האפאצ'י, והסבירה שהתבקשה לדחות את הפרס בשמו ולשאת נאום מחאה על היחס לאינדיאנים.
בשנים הבאות כיכב ברנדו בסרטים "הטנגו האחרון בפריז", "סופרמן" ו"דו-קרב במיזורי", אך תפקידו החשוב ביותר היה בדמות הקולונל קורץ המטורף בסרט "אפוקליפסה עכשיו".
בשנים אלה החל ברנדו להזניח את עצמו, העלה עשרות קילוגרמים במשקלו והסתגר בביתו.
הוא סבל מטרגדיות קשות בחייו האישיים, כאשר בנו הואשם ברצח ובתו התאבדה.
לאורך השנים הבאות מיעט ברנדו להשתתף בסרטים והפגין בהם רק שמץ מהווירטואוזיות שאפיינה אותו בעבר.
מועמדותו האחרונה לפרס אוסקר הייתה על תפקידו בסרט "עונת יובש לבנה" (1989).
ב-1990 שיחק בקומדיה "צעדי הראשונים במאפיה", בתפקיד שהיה מעין פרודיה על משחקו ב"סנדק".
הסרט האחרון שבו הופיע היה "הפריצה", אשר יצא לאקרנים ב-2001. בסך הכול השתתף ברנדו ב-39 סרטים לאורך הקריירה שלו.
בעת מותו הוא היה מעורב בהפקת סרט עצמאי ששמו המתוכנן היה "ברנדו וברנדו", בו עמד לגלם את עצמו.
במאי הסרט, איש הקולנוע התוניסאי רידה בהי, השלים אותו אחר כך והוא יצא לאקרנים בשם "Always Brando".
מרלון ברנדו היה ידוע בחייו הסוערים אשר כללו מערכות יחסים עם מגוון רחב של נשים וגברים.
יש לו 16 ילדים, מתוכם שלושה מאומצים.
הוא טען שהיה לו רומן סודי עם מרילין מונרו במשך שנים רבות.
משנת 1954 ניהל רומן ארוך שנים, לסירוגין, עם השחקנית ריטה מורנו, שבסופו נקלעה השחקנית למשבר ואף ביצעה ניסיון התאבדות.
בצעירותו ניהל קשרי חברות קרובים עם סלבריטאים ישראלים, ביניהם דן בן אמוץ.
ב-1957 נישא לשחקנית הבריטית אנה קשפי.
לאחר כשנה נולד בנם כריסטיאן, וב-1959 התגרשו השניים.
בשנת 1960 נישא לשחקנית המקסיקנית מוויטה קסטנידה.
לזוג שני ילדים בשם מיקו ורבקה.
הזוג התגרש ב-1962. באותה שנה הוא נישא לשחקנית טריטה טריפאיה.
לזוג שני ילדים בשם סימון וטריטה.
ברנדו אימץ את בתה של טריטה מנישואים קודמים ואת אחייניתה ראיאטואה.
הזוג התגרש ביולי 1972. מאוחר יותר, הייתה לו מערכת יחסים ארוכה עם עוזרת הבית שלו, מריה רויז.
לזוג שלושה ילדים: נינה, מיילס וטימוטי.
יש לו 5 ילדים נוספים מנשים לא מזוהות.
ברנדו נתפס פעמיים כשהוא מתבטא באמירות שיכולות להתפרש כאנטישמיות: פעם אחת בריאיון לעיתון "פלייבוי" בשנת 1979, ופעם אחת בריאיון אצל לארי קינג בשנת 1996, שבהן טען שהיהודים שולטים בהוליווד.
מאוחר יותר הסביר ברנדו שהוא התכוון דווקא להחמיא ליהודים, ושהם צריכים להשתמש בשליטה שלהם בתקשורת העולמית בכלל ובהוליווד בפרט על מנת להראות לעולם את תרומתו יוצאת הדופן של העם הקטן הזה, וסיים באמירה "תודה לאל על היהודים".
ב-1 ביולי 2004 נפטר ברנדו בבית החולים בגיל 80. הוא סבל מאי ספיקת לב, ובשנותיו האחרונות הוא אובחן כחולה סרטן.
הוא השאיר נכסים בשווי 21.6 מיליון דולר.
ביוני 2005 מנהלי עיזבונו מכרו יותר מ-250 חפצים שלו במכירה פומבית.
בשנת 2015 עלה לאקרנים סרט תיעודי על חייו של מרלון ברנדו, "הקשב לי, מרלון".
הסרט, שאותו ביים הבמאי הבריטי סטיבן ריליי (Stevan Riley), מבוסס על הקלטות אודיו שהשאיר אחריו ברנדו.
"הקשב לי, מרלון" הוצג בארץ במסגרת פסטיבל דוקאביב בשנת 2016.
מרלבורו היא עיר במחוז וילטשייר באנגליה, על דרך באת' הישנה מלונדון לבאת'.
הרחוב הראשי בעיר הוא אחד העתיקים באנגליה, ונערך בו שוק מקומי פעמיים בשבוע.
העיר ידועה גם בזכות "מרלבורו קולג'", פנימייה יוקרתית הבנויה על תל שכפי הנראה הוא שריד לביצור הגנה של טירה עתיקה.
האגדה טוענת כי התל הוא קברו של הקוסם מרלין, ושמה של העיר מקורו בצירוף "Merlin's Barrow" (תילו של מרלין).
בשנת 1267 חקק הפרלמנט שכינס המלך הנרי השלישי במרלבורו את "הצהרת מרלבורו", החוק האנגלי הוותיק ביותר שעדיין תקף.
על שמה של העיר נקרא תואר דוכס מרלבורו, שניתן לג'ון צ'רצ'יל ב-1702 על ידי המלכה אן, ועבר מאז בירושה.
מרלבורו הוא מותג הסיגריות הנמכר ביותר בארצות הברית ובין הנמכרים ביותר בעולם.
הסיגריות מיוצרות על ידי חברת פיליפ מוריס הממוקמת בעיר לוס אנג'לס שבארצות הברית.
הסיגריות שווקו לראשונה בשנת 1902. בשנת 1955, לאחר שהופיעה במגזין רידרס דייג'סט סדרה של מאמרים על הקשר בין עישון לסרטן ריאות, החלה החברה לייצר את הסיגריות עם פילטר.
מקור השם מרלבורו ברחוב מרלבורו בלונדון שבו נוסד בית החרושת לייצור סיגריות אלה.
במקור שווקו הסיגריות לנשים תחת הסיסמה "Mild As May", ומסע הפרסום ציין שלא נשארים עליהן כתמי שפתון.
שיטת שיווק זו נכשלה, וכתוצאה מכך נעשה שינוי קיצוני במיתוג הסיגריה, באמצעות איש המרלבורו - בוקר קשוח המעשן מרלבורו, שעמד במרכז מסע הפרסום לסיגריה משנות השישים עד שנות התשעים.
בשנת 2003 נתבעה החברה בבית המשפט לערעורים במדינת פלורידה על כך שגרמה למעשנים להאמין שסיגריות שעליהן כתוב "לייט" (דל ניקוטין) מסוכנות פחות מסיגריות רגילות, ועל כך שלכאורה במקומות שונים בעולם ייצרו בפורמולה שונה, אך בית המשפט דחה את התביעה על הסף.
לחברת מרלבורו קיימים מספר סוגים של סיגריות המשווקות כיום:
מרלבורו אדום (Marlboro red) - הסוג החזק של סיגריות מרלבורו ונחשב למוצר הדגל של החברה.
מרלבורו לייט (Marlboro light) - הסוג החלש של סיגריות מרלבורו.
שמו שונה ל'מרלבורו גולד' בשנת 2013 כשיטת שיווק.
מרלבורו טאץ' (Marlboro touch) - נחשבות לסיגריות חלשות ומתאפיינות בריח חלש יותר שנדבק פחות לבגדים ואצבעות.
מרלבורו מדיום (Marlboro Flavor Mix) - מרלבורו פלאיוור מיקס הידוע גם כ"מרלבורו מדיום" הן סיגריות עם שילוב של מרלבורו אדום ומרלבורו לייט.
מֶרְלִין הוא דרואיד ומכשף רב עוצמה המופיע במחזור אגדות המלך ארתור.
התיאור המקובל של הדמות נכתב לראשונה ב"היסטוריה רגום בריטניה" לג'פרי ממונמות', שמהווה למעשה מיזוג של דמויות היסטוריות ואגדתיות קודמות.
גרסתו של ג'פרי לדמות התפשטה במהרה ונעשתה אהודה במיוחד, וכותבים מאוחרים יותר הרחיבו אותה והעמיקו את דימויו של המכשף.
על פי המסורת המקובלת, הוא נולד כבנם של אינקובוס ובת-תמותה וכוחותיו נובעים מלידה ייחודית זו.
הוא גדל, נעשה מלומד, הוגה את התוכנית להביא ללידתו של ארתור ומוציאה אל הפועל בעזרת כשפיו.
בהמשך, מרלין משרת כיועצו של המלך עד שהוא נופל קורבן לכשפיה של גבירת האגם ונהיה לאסירה.
ג'פרי ממונמות' שילב סיפורים קיימים על אודות מירדין וילט (מרלינוס קלדוננסיס), תמהוני צפוני חסר כל קשר למלך ארתור, עם סיפורים על אאורליוס אמברוזיוס, גרסה בדיונית למצביא ההיסטורי אמברוזיוס אאורליאנוס, כדי ליצור את הדמות אותה הוא כינה מרלין אמברוזיוס.
לראשון לא היה דבר במשותף עם ארתור והוא פעל ימים הרבה לאחר תקופת מלוכתו.
סיפורו הוא סיפורו של פייטן שיצא-מדעתו לאחר שחזה במוראות המלחמה, נאמר שהוא נמלט מהחברה האנושית כדי להפוך ל"איש-הפרא מהיערות" בשלהי המאה השישית לספירת הנוצרים.
דמות זו הייתה לבלי ספק במוחו של ג'פרי שעה שהוא כתב את יצירתו המוקדמת ביותר המצויה בידינו, "נבואות מרלין" (Prophetiae Merlini), שלטענתו כללה את דבריו האמיתיים של המטורף האגדי.
חוקר ימי הביניים גסטון פריס העלה את האפשרות שמונמות' שינה את השם למרלינוס במקום הגרסה הלטינית המקובלת, מרדינוס, כדי להימנע מדמיון למילה הצרפתית merde, שמשמעה צואה.
השירים הוולשיים הראשונים, שנכתבו לפני המאה השתים-עשרה, העוסקים באגדה על מירדין, מציגים אותו כמטורף החי חיי מסכנות ביער קלדוניאן, שקוע בגעגועים לחיים הקודמים ומלא טינה על האסון שהביאו לעברי פי פחת: מותו של אדונו, האציל גוונדולו, אותו הוא שירת כפייטן.
הרמיזות בשירים אלה מציירות את אירועי "הקרב על ארפדריד", בו רידרך האל, מלך אלט קלוט (סטראכקלייד), טבח בכוחותיו של גוונדולו, ומירדין שחזה במאורע, נטרפה עליו דעתו.
ה-"Annales Cambriae" מתארכים קרב זה לשנת 573 לספירת הנוצרים, ומתארים את אויביו של גוונדולו כבניו של אליפר, ככל הנראה Gwrgi ו-Peredur.
גרסה לאגדה זו נשתמרה בכתב-יד בן המאה החמש-עשרה, בסיפור הנקרא "Lailoken and Kentigern".
על פי ההתרחשויות בסיפור זה, קנטיגרן הקדוש פוגש בחורבה נטושה מטורף שעיר ועירום המכונה ליילוקן, אם כי יש הקוראים לו מרלינום או מרלין, המכריז שכעונש על חטאיו, נגזר עליו לנדוד בחברתן של מפלצות.
הוא מוסיף שהוא היה לסיבת מותם של כל אותם אנשים שנהרגו בקרב שנערך "במישור שבין לידל וקרוואנוק." לאחר שסיים לגולל את סיפורו, המטורף קופץ ממקומו ונמלט מנוכחות הקדוש בחזרה אל השממה.
הוא מופיע שוב מספר פעמים בסיפור עד שלבסוף הוא מופיע ומבקש מהקדוש לחם קודש, ומתנבא שהוא עומד לחוות מוות משולש.
לאחר היסוס מה, הקדוש נענה לבקשת המטורף, ובמשך היום הוא אכן נתפס בידי רועי-הצאן של המלך מלדרד, המכים אותו באלות, ולבסוף משליכים אותו אל נהר הטוויד, שם גופתו משתפדת על מוט, ובכך מתגשמת נבואת המטורף.
ע"פ ההיסטוריון והחוקר ג'ון מתיוס, ששימש יועץ היסטורי לסרט "מרלין" בכיכובו של קלייב אוון, מדובר בלוחם ומלך בצפון אנגליה, מנהיגם של הפיקטים.
מנהיג לוחמני שלחם בקרב ההיסטורי של ארדריד ב-573, קרב עקוב מדם בין ילידי גוגלד השייכים "לדרום הישן" לבין הפולשים האיריים.
לדבריו "על-פי המקורות, מלך או נסיך ששמו מירדין לקח חלק בקרב וראה חלק מבני משפחתו מתים בקרב הזה, והדבר ערער את נפשו, לכן לאחר מכן הלך לגור לבדו ביער קאלידון בגבול הסקוטי" אגב בסרטו של קלייב אוון, מופיע גרסה מעוררת מחלוקת לפיה שורשיו של מרלין היו רומים.
בספרות הוולשית ישנן דוגמאות רבות לספרות נבואית, החוזה את הניצחון הצבאי של כל העמים הקלטיים בבריטניה הגדולה שייאחדו שורות ויגרשו את האנגלים - ומאוחר יותר את הנורמנים - בחזרה אל הים.
חלק מיצירות אלה הוכרזו כנבואותיו של מירדין; אחרות לא, כמו למשל ה-"Armes Prydein".
מרלין פראי ומתנבא זה הופיע גם אצל ג'פרי ממונמות' ב-"ויטה מרליני" הנראית כעיבוד קל של מספר שירים על מירדין.
אאורליוס אמברוזיוס היה דמות שהופיעה ב"היסטוריה בריטונום" מאת נניוס.
אליבא דנניוס, כשרונותיו של אמברוזיוס נתגלו כשהמלך הבריטי וורטיגרן ניסה להקים מגדל בטירתו דינס אמריס.
המגדל התמוטט פעם אחר פעם בטרם הושלם, ויועציו החכמים אמרו לו שהפתרון היחידי לבעיה זו היה לפזר על היסודות דם של "ילד שנולד בלי אב".
אמברוזיוס ענה להגדרה זו, על פי השמועה, אך לכשהובא בפני המלך, הוא גילה את הסיבה האמיתית להתמוטטויות המגדל: מתחת ליסודות המגדל היה אגם ובו שכנו שני דרקונים שהרעידו את האדמה וגרמו להתמוטטויות, בעודם לוחמים זה בזה.
"נבואות מרלין" אינן מספרות הרבה על הרקע לנעורי מרלין.
כשג'פרי כלל את הנביא בספרו הבא, "תולדות ממלכת בריטניה" , הוא הוסיף לו קווי-אופי הלקוחים מסיפורים על אודות אאורליוס אמברוזיוס, שכתב נניוס ב"היסטוריה בריטונום".
ג'פרי מגולל שוב את הסיפור בגרסה מיופה מעט, ומעניק לילד חסר-האב את שמו של הפייטן המתנבא, מרלין.
הוא מקפיד להבדיל דמות החדשה זו מאאורליוס אמברוזיוס, וכדי להסתיר את הפלגיאט מנניוס, הוא מצהיר בפשטות ובבוטות שאמברוזיוס היה שם אחר למרלין.
הוא הולך ומוסיף סיפורים חדשים הקושרים את מרלין לסיפורי המלך ארתור וקודמיו.
הוא מוסיף את שיפוריו שלו לסיפור, וממקמו בקרמרת'ן (ולשית: Caerfyrddin).
בעוד שאמברוזיוס של נניוס מגלה לבסוף שהוא בנו של קונסול רומאי, הרי שמרלין של ג'פרי נולד לבת-מלך מידי אינקובוס.
הסיפור על מגדלו של וורטיגרן נשאר בבסיסו זהה; הדרקונים התת-קרקעיים, אחד לבן והשני אדום, מסמלים את הסקסונים והבריטים, והקרב האחרון ביניהם הוא בגדר סימן לבאות.
בנקודה זו ג'פרי ממונמות' מכניס פרק ארוך על נבואותיו של מרלין, הלקוח מיצירתו הקודמת - "נבואות מרלין".
הוא מגולל רק עוד שני סיפורים חדשים על הדמות; בראשון, מרלין יוצר את הסטונהנג' כאתר-קבורה בעבור אאורליוס אמברוזיוס.
בשני, כשפיו של מרלין מאפשרים לאותר פנדרגון לחדור אל טירת טינטאג'ל במסווה ולעבר את איגריין בבנו ארתור.
סיפורים אלה מופיעים גם בעיבודים מאוחרים רבים ליצירותיו של ג'פרי ממונמות'.
ג'פרי ממונמות' עסק במרלין גם ביצירתו השלישית, "ויטה מרליני".
הוא ביסס את ה-'ויטה' על סיפורים על מירדין המקורי בן המאה השישית.
על אף שהעלילה מתרחשת זמן רב לאחר תקופת חייו של "מרלין אמברוזיוס", הוא מנסה לטעון שאלו אותן הדמויות על ידי מתן אזכורים שונים למלך ארתור ומותו כפי שתואר ב-"היסטוריה רגום בריטניה".
בתקופה מאוחרת, המשורר רובר דה בורון גולל מחדש את הסיפור בפואמה הנושאת את השם מרלין.
רק מספר שורות ממנה שרדו, אך גלגולו מחדש של הסיפור כפרוזה נעשה לתופעה נפוצה ועובד מאוחר יותר לשתי רומנסות.
בגרסתו של דה בורון מרלין נולד לבתולה המעוברת בידי שד המיעדו להיות אנטיכריסט.
מזימתו נכשלת כשהאם מתוודה בפני בלז, הכומר שלה, על מצב הדברים הקשה; עם לידתו של מרלין, הם ממהרים להטבילו לנצרות ובכך משחררים אותו מטלפיו של השטן.
מוצאו השטני מעניק למרלין ידיעות אל-טבעיות על העבר וההווה, ואף אלוהים מסייע בידו, בהעניקו לנער ידיעות נבואיות על העתיד.
בשנת 2008 רשת ה-BBC החלה בשידורי סדרת טלוויזיה, בשם "מרלין", אודות הקוסם בראשית דרכו כעוזרו של המלך ארתור.
בתחום הקלפים הטיפוליים ישנה סדרת קלפים של מרלין הקוסם.
בסדרת ספרי "הארי פוטר" ישנו אות המוענק לקוסמים ראויים ושמו "אות מסדר מרלין" וניתן לקבל אותו בכמה מעלות.
מרלו הוא זן ענבים אדומים המשמש להפקת יין.
ליין סמיכות בינונית וטעמו מזכיר אוכמניות, שזיפים וצימוקי קוראנט.
ענבי המרלו נחשבים לרכים ו"בשרניים", ונוכח הבשלתו המוקדמת של הפרי מעורבבים תכופות יחד עם ענבי הקברנה סוביניון המבשיל מאוחר יותר.
גמישות זו תרמה להפיכתו של המרלו לאחד מסוגי היין הנפוצים ביותר בארצות הברית ובצ'ילה.
אזכורו הראשון של המרלו מופיע ברשמיו של פקיד מקומי בעיריית בורדו, צרפת, בהם התייחס בשנת 1784 ליין שנוצר בכרם באזור ליבורנה כאחד מהטובים באזור.
שם הזן מקורו במילה הצרפתית "מרלו", שפירושו "שחרור צעיר"; אפשר שהכינוי נובע מצבעו הכחול-עמוק של הענב, או לחלופין מאהבת הענבים הידועה של ציפורי השחרור.
החל מהמאה ה-19 נשתל הזן באופן סדור באזור ז'ירונד שבדרום מערב צרפת.
באיטליה זוהה הזן לראשונה בסביבות ונציה תחת הכינוי הנרדף "בורדו" בשנת 1855. הענב הגיע גם לשווייץ מבורדו ואף תועד בקנטון טיצ'ינו בין השנים 1905–1910.