tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פירוש הדבר היה שהשריון הכבד ביותר – הטיגרים או הפנתרים – היוו את חוד הטריז המשוריין, בעקבותיהם נפרסו הטנקים בעלי השריון הדק יותר (פאנצר סימן 3 ופאנצר סימן 4), ובבסיס הטריז נעו כוחות החרמ"ש בנושאי גייסות משוריינים.
בדרך זו הוטלה ההבקעה הראשונית על הטנקים בעלי הכושר הרב ביותר להנחית ולספוג את המהלומות הקשות ביותר, ולפצח עמדות מבוצרות בקו ההגנה הקדמי, כדי לאפשר לטנקים הפגיעים יותר ולכוחות החרמ"ש לתקוף את עמדות החי"ר הסובייטי ולהשלים את הבקעת מערך ההגנה.
בניגוד לטיגרים, טנקי הפנתר הופעלו באופן מרוכז.
רגימנט הפנתר ה-39 (שתי בריגדות שכללו כ-200 טנקים) הועמד תחת פיקוד דיוויזיית העילית גרוסדויטשלנד, שיחד איתו כללה יותר כלי רכב משוריינים משתי דיוויזיות הפאנצר, שלחמו לצדה במסגרת קורפוס הפאנצר ה-48, גם יחד.
המתקפה של קבוצת ארמיות דרום נפתחה ב-5 ביולי בשעה 05:00 במהלומה ארטילרית קצרה אך מסיבית (לפי מקור אחד, ב-50 הדקות של ההכנה הארטילרית, השתמשו הגרמנים ביותר תחמושת ארטילרית, מאשר הכמות שנורתה על ידם במהלך המערכות בפולין ובצרפת בשנים 1939–1940 גם יחד), שלוותה בתקיפות של מאות מפציצי צלילה על העמדות הסובייטיות.
בתום יום הלחימה הראשון הצליח קורפוס הפאנצר ה-48, שתקף באגף השמאלי של ארמיית הפאנצר הרביעית, לחדור לעומק של 5–6 ק"מ בלבד.
גשם כבד, שירד בלילה שקדם למתקפה, הפך את הקרקע לבוצית ביותר והקשה על תנועת כלי הרכב הגלגליים.
בנוסף לכך נתקלו כוחות הקורפוס בהתנגדות סובייטית עזה, וספגו אבדות כבדות בשדות המוקשים.
דיוויזיית גרוסדויטשלנד ספגה את האבדות הכבדות ביותר.
היא איבדה 25 טנקים ותותחי סער שנפגעו ממוקשים, ורגימנט הפנתר (רגימנט הפאנצר ה-39) שסופח אליה, נתקע בלב שדות מוקשים עמוקים, ואיבד 40 טנקים כתוצאה ממוקשים ומאש נ"ט מרוכזת בעת שנחלצה לאחור.
טנקי הפנתר, שזו הייתה הופעת הבכורה שלהם בכוח גדול, לא עמדו בציפיות הגבוהות שתלה בהם הפיקוד הגרמני.
התברר שמערכות הדלק והשמן שלהם אינן מוגנות כראוי, ונוטות להתלקח בקלות, ובנוסף לכך הם סבלו מתקלות טכניות, שהשביתו רבים מהם.
גם ביום השני למתקפה ההתקדמות של קורפוס הפאנצר ה-48 הייתה איטית, והפער בינו לבין קורפוס הפאנצר אס אס השני, שהתקדם היטב באגפו הימני, הלך והתרחב.
שבר ענן גרם לעליית מפלס המים ביובל של נהר פנה שניצב בדרכו, והפך אותו למכשול נ"ט רציני, עובדה שנוצלה היטב על ידי המגנים הסובייטיים.
השריון הגרמני, שניסה לחצות את הנחל הרחב והבוצי, ספג אבדות כבדות מאש בכינון ישיר של טנקים ותותחי נ"ט שהוצבו בגדה הנגדית, ומאש הארטילריה הסובייטית.
הקורפוס זנח את ניסיונו לחצות את נהר פנה, והמשיך בהתקדמותו במקביל לגדה המערבית של הנהר.
גם קורפוס הפאנצר ה-3 מפלגת הארמייה קמפף לא הצליח להשיג התקדמות רבה.
המתקפה של דיוויזיית החי"ר ה-168 בסיוע דיוויזיית הפאנצר ה-6 באגף הצפוני של הקורפוס, לא זכתה להצלחה רבה.
שתי הדיוויזיות תקפו מראש גשר קטן מעבר לנהר במיכאילובקה, מצפון-מערב לבלגורוד, אך נתקלו בשדות מוקשים צפופים ובאש ארטילרית מרוכזת, ספגו אבדות כבדות ולא הצליחו להשיג התקדמות משמעותית.
מפקד הקורפוס, הרמן בריית, החליט להוציא את דיוויזיית הפאנצר ה-6 מראש הגשר, ולהעביר אותה דרומה, כדי לנצל את ההצלחה היחסית של דיוויזיית הפאנצר ה-7, באגף הימני של הקורפוס.
כתוצאה מכך נוצר פער, שהלך והתרחב בימים הבאים, בין ארמיית הפאנצר הרביעית, שתקפה צפונה ממערב לבלגורוד, לבין פלגת הארמייה קמפף, שהתקדמה לכיוון צפון מזרח.
הפיקוד הסובייטי מיהר לנצל את ההזדמנות כדי לתקוע טריז בין שתי הארמיות ולתקוף את כוחותיהם המתקדמים מהאגף.
התקפות הנגד הסובייטיות אילצו את קורפוס הפאנצר ה-3 ואת קורפוס האס אס ה-2 לרתק כוחות ניכרים (כשליש מכוחם) להגנה על אגפם החשוף.
רק קורפוס הפאנצר אס אס ה-2 באגף הימני של ארמיית הפאנצר הרביעית, הצליח להשיג התקדמות נאה והתקדם למעלה מ-15 ק"מ ביום הראשון למתקפה.
הקורפוס, שכלל 450–500 טנקים ותותחי סער (כולל 40 טיגרים) תקף גזרה, שהוחזקה על ידי שני רגימנטים סובייטיים שהשתייכו לשתי דיוויזיות שונות, ולא התקשה להבקיע דרך רצועת ההגנה הסובייטית הראשונה.
אחד הגורמים המרכזיים להצלחה היחסית של הקורפוס הייתה, שהפיקוד שלו מיקד את התקפתו בגזרה צרה, ושמר חלק גדול מכוחותיו בעתודה לצורך ניצול הצלחות מקומיות, בעוד שני הקורפוסים התוקפים האחרים תקפו בחזית רחבה עם כל שלוש הדיוויזיות שלהם בקו אחד, ולא הותירו לעצמם עתודות מבצעיות.
במהלך היומיים הבאים המשיך הקורפוס להתקדם במהירות יחסית, ובתום היום השלישי למתקפה (7 ביולי) חדרו כוחותיו עד לעומק של 28 ק"מ, הבקיעו דרך שתי רצועות ההגנה הסובייטיות הראשונות, והתקרבו לרצועת ההגנה השלישית.
כוחות השריון הגרמנים סבלו אבדות כבדות ביותר בימים הראשונים של המתקפה.
דיוויזיית גרוסדויטשלנד, למשל, דיווחה ב-10 ביולי, שנותרו לה רק 20 טנקים כשירים מתוך 118 בהם פתחה את הקרב.
בצד השני, גם כוחות חזית וורונז' ספגו אבדות כבדות ביותר.
ואטוטין הטיל את העתודות המשוריינות שלו לקרב בשלב מוקדם של המערכה, בניסיון לעצור את ההתקדמות הגרמנית.
כך למשל דיווח קורפוס הפאנצר אס אס ה-2 ב-7 ביולי, שבמהלך היום הושמדו בגזרתו 125 טנקים סובייטיים, ולמחרת היום דיווח הקורפוס על השמדת 290 טנקים נוספים.
גם בהנחה, שהייתה הגזמה מסוימת בדיווחים הגרמניים לגבי אבדות הצד השני, ניתן ללמוד מהם לגבי חומרת האבדות שספגו כוחות השריון הסובייטיים במהלך התקפות הנגד הכושלות שלהם.
הפיקוד הסובייטי העליון, אשר חשש שכוחותיו של מאנשטיין יצליחו להבקיע את מערך ההגנה של חזית וורונז', נעתר לבקשתם של ואטוטין ושל ואסילייבסקי, נציג הסטבקה והורה כבר בליל 6/7 ביולי לחזית הערבה לשלוח שתיים מהארמיות שלה (ארמיית המשמר המשוריינת ה-5 וארמיית המשמר החמישית) לעזרת כוחותיו המותשים של ואטוטין.
לאחר שני ימי הלחימה הראשונים הואט מאוד קצב ההתקדמות של כוחות קבוצת ארמיות דרום.
במרכז הבליטה הגרמנית נבלמה התקדמות קורפוס הפאנצר אס אס ה-2 כמעט לחלוטין לאחר שנתקל בכוחות הדרג השני של חזית וורונז'.
כוחות הקורפוס ספגו שורת התקפות נגד של כוחות השריון הסובייטיים, ועברו למגננה.
באגף השמאלי של ארמיית הפאנצר הרביעית, הצליח קורפוס הפאנצר ה-48 ב-9 ביולי, לאחר מאמצים רבים, להדביק את הפער בינו לבין קורפוס הפאנצר אס אס השני, ליישר עימו קו, ולטהר את השטח שנכבש מכוחות סובייטיים.
אולם הוא עדיין היה רחוק מהשגת יעדיו הראשוניים, חציית נהר פסל וכיבוש אובויאן.
נסיגת הכוחות הסובייטיים התבצעה באופן איטי ומסודר, ויחידות הנדסה שעבדו בלילות, הטמינו כ-55 אלף מוקשים חדשים בנתיבי ההתקדמות המשוערים של הכוחות הגרמניים.
ב-9 ביולי בלילה הורו מפקד קבוצת ארמיות דרום, אריך פון מאנשטיין, והרמן הות, מפקד ארמיית הפאנצר הרביעית לכוחותיהם לחדש את המתקפה במטרה להשלים את הבקעת מערך ההגנה הסובייטי, ולפרוץ אל אזורי העורף של הכוחות הסובייטיים המגנים על בליטת קורסק.
הפיקוד הגרמני לא היה מודע להימצאות שתי ארמיות מחזית הערבה מאחרי חזיתו של ואטוטין, ולכן העריך שהמתקפה הגרמנית החדשה לא צפויה להיתקל בהתנגדות משמעותית מצד כוחות שריון סובייטיים.
דיוויזיית טוטנקופף, באגף השמאלי של קורפוס הפאנצר אס אס ה-2, בסיוע דיוויזיית הפאנצר ה-11 מקורפוס הפאנצר ה-48, נועדו לצלוח את נהר פסל, ולנוע צפונה בכיוון אובויאן וקורסק.
במקביל נועדו דיוויזיות הס"ס לייבשטנדרטה ודאס רייך לתקוף בכיוון צפון מזרח במטרה להשתלט על צומת מסילות הברזל בפרוחורובקה, בפיתחה שבין נהר דונייץ לנהר פסל.
בשעות הערב של 10 ביולי הצליחה דיווזית טוטנקופף לצלוח את נהר פסל ולהקים ראש גשר בגדה הצפונית של הנהר.
ממזרח לה הצליחה דיוויזיית לייבשטנדרטה, לאחר יומיים של התקדמות איטית, להגיע בשעות הערב של 11 ביולי עד מרחק קצר מפרוחורובקה, כ-35 ק"מ מנקודת ההתחלה של המתקפה הגרמנית.
במקביל להתקדמות ארמיית הפאנצר הרביעית חידשה גם פלגת הארמייה קמפף את התקדמותה, במטרה לסייע למתקפה של קורפוס הפאנצר אס אס השני.
היא נערכה מחדש ושינתה את מרכז הכובד של המתקפה שלה.
שלוש הדיוויזיות של קורפוס הפאנצר ה-3 רוכזו באגף הצפוני של ראש הגשר, שנכבש על ידי כוחותיו של קמפף בגדה המזרחית של הדונייץ בימים הראשונים של המתקפה הגרמנית.
הן תקפו לכיוון צפון במקביל לנהר דונייץ הצפוני (בעברו המזרחי של הנהר), והצליחו לחדור לעומק מרחב ההגנה האופרטיבי הסובייטי.
ב-11 ביולי הואצה התקדמות הקורפוס וכוחותיו גמאו 15 ק"מ במהלך היום.
ב-12 ביולי עם שחר כבשה דיוויזיית הפאנצר ה-6 ראש גשר בגדה המערבית של הדונייץ, ויצרה איום ממשי על האגף המזרחי של הכוחות הסובייטיים שניצבו מול ארמיית הפאנצר הרביעית.
ב-12 ביולי היו הכוחות הגרמניים אמורים להמשיך במתקפה במגמה להשלים את הבקעת מערך ההגנה של חזית וורונז'.
האיום שיצרה ההתקדמות הגרמנית המחודשת על יציבות החזית הסובייטית בדרום בליטת קורסק, והחשש מפני כיתור כוחות חזית וורונז' מעורפם, אילצו את הפיקוד הסובייטי להגיב במהירות.
הוא החליט שהגיעה העת להטיל למערכה את שתי הארמיות הרעננות מחזית הערבה, שנשמרו עד אז בעתודה מאחרי חזיתו של ואטוטין.
ארמיית הטנקים ה-5 וארמיית המשמר ה-5 ביחד עם הארמייה ה-69, ארמיית הטנקים ה-1 וארמיית המשמר ה-6 מחזית וורונז' נועדו להנחית מתקפת נגד סימולטנית על הכוחות הגרמנים, במטרה לעצור את התקדמותם ולהשמיד את הכוחות שחדרו לעומק מערך ההגנה הסובייטי.
מחקרים עדכניים על קרב פרוחורובקה, המסתמכים על חומרים מהארכיונים הגרמניים והסובייטיים, שנחשפו לאחרונה, מעלים תמונה שונה לחלוטין על מה שהתרחש בו.
היקף הכוחות שהשתתפו בקרב, לפחות מהצד הגרמני, היה קטן בהרבה ממה שהיה מקובל לחשוב, והחשיבות שיוחסה לתוצאותיו הייתה מוגזמת.
למעשה, לא מדובר היה על קרב אחד, אלא על מספר קרבות שהתנהלו במקביל לאורך גזרה רחבה למדי.
הכוח העיקרי שנטל חלק בקרב מהצד הגרמני היה קורפוס הפאנצר אס אס ה-2. הוא כלל פחות מ-300 טנקים ותותחי סער כשירים לתנועה, שרבים מהם תוקנו באופן חפוז לאחר שנפגעו במהלך הלחימה.
מולו עמדה ארמיית הטנקים ה-5 המתוגברת, שכללה למעלה מ-800 טנקים ותותחים מתנייעים, מתוכם כ-650 נטלו חלק בלחימה באזור פרוחורובקה (חלק מיחידות הארמייה הופנו מזרחה, כדי לבלום את התקדמות יחידות קורפוס הפאנצר ה-3, שחצו את הדונייץ).
הקרב העיקרי התנהל סביב פרוחורובקה, שם תקפו שני קורפוסים משוריינים מארמיית הטנקים ה-5, שכללו כ-400 טנקים ותותחים מתנייעים, את דיוויזיית הוואפן אס אס לייבשטנדרטה, שכללה כ-70 טנקים ותותחי סער מבצעיים (כולל 4 טנקי טיגר).
המתקפה הסובייטית החלה זמן קצר אחרי עלות השחר, הפתיעה את הגרמנים שעסקו עדיין בהתארגנות לקראת המשך המתקפה המתוכננת שלהם, ואילצה אותם לעבור למגננה.
במקביל תקפו כוחות משני קורפוסי טנקים (מוחלשים), שסופחו לארמיית הטנקים ה-5 את דיוויזיית דאס רייך שהגנה על האגף הימני של קורפוס הפאנצר אס אס ה-2. דיוויזיית טוטנקופף באגף השמאלי של הקורפוס, ניהלה קרב קשה נגד כוחות מארמיית המשמר ה-5.
בנוסף לכך חלק מהכוחות התוקפים נתקלו בדרכם בתעלת נ"ט (סובייטית) עמוקה, שעיכבה את התקדמותם, ונחשפו לאש נ"ט גרמנית בעודם מנסים למצוא דרך לעקוף/לחצות אותה.
התקפות כוחות השריון הסובייטי היו כה עזות, עד שבמספר מקרים הצליחו טנקים שלהם לחדור דרך הקווים הגרמניים, ולתקוף את עמדות הארטילריה בעורפם, לפני שנהדפו לאחור.
הלחימה התנהלה לעיתים בטווחים קרובים מאוד.
בסופו של דבר נהדפו כל ההתקפות הסובייטיות לאחר לחימה עזה, ולקראת ערב נסוגו שני הצדדים לעמדות המוצא שלהם, כדי להתארגן מחדש.
אבדות הצדדים היריבים במהלך הקרב נותרו שנויות במחלוקת.
נראה שהמספר האמיתי של הכלים המשוריינים שנפגעו במהלכו קרוב יותר להערכות הממעיטות.
ארמיית הטנקים ה-5 ספגה אבדות כבדות.
300–350 מהטנקים שלה נפגעו, מתוכם כ-200 הושמדו לחלוטין, והיא ספגה כ-5,500 נפגעים.
קורפוס הטנקים ה-29 איבד כ-70 אחוז ממצבת הטנקים שלו במהלך יום הלחימה.
אבדות קורפוס הס"ס ה-2 היו קלות יחסית, ולפי מקורות גרמניים לא עלו על 60–80 טנקים ותותחי סער שנפגעו, מתוכם רק כלים בודדים הושמדו לחלוטין וכ-850 נפגעים.
שדה הקרב נותר בשליטת הגרמנים, עובדה שאפשרה להם לחלץ ולתקן חלק ניכר מהכלים המשוריינים שנפגעו במהלכו.
ניתן לומר שהקרב הסתיים בניצחון טקטי גרמני, ובתיקו אסטרטגי, אולם הוא שכנע את הפיקוד הגרמני, שלרשות הצבא הסובייטי עומדות עדיין עתודות משוריינות רבות עוצמה באזור בליטת קורסק, ושלקבוצת ארמיות דרום אין יכולת להשיג הכרעה במערכה, ובכך אולי טמונה חשיבותו העיקרית.
ב-13 ביולי הורה ואטוטין לכוחותיו לעבור למגננה, והגרמנים ניסו לחדש את התקדמותם לכיוון פרוחורובקה, אך נבלמו על ידי כוחות סובייטיים חזקים.
מאנשטיין ויתר על כוונתו המקורית לפרוץ את החזית הסובייטית ולהגיע לקורסק, והחליט להתרכז בניסיון למשוך לקרב את העתודות הניידות הסובייטיות, במטרה לשחוק אותן ולגרום להן אבדות, שלא יאפשרו לצבא האדום לפתוח במתקפה גדולה חדשה נגד הכוחות הגרמניים בחזית המזרחית.
ההישג הגרמני המשמעותי ביותר במהלך הימים הבאים (13–15 ביולי) היה החבירה של כוחות ארמיית הפאנצר הרביעית עם קורפוס הפאנצר ה-3 מפלגת הארמייה קמפף ב-15 ביולי.
סגירת הפער בין שתי הארמיות, לאחר לחימה קשה שארכה שלושה ימים, שחררה לפעולה כוחות גרמניים חזקים, שרותקו קודם לכן להגנה על אגפיהם, אך לא הצליחה לגרום לכיתור כוחות סובייטיים משמעותיים.
פיקוד קבוצת ארמיות דרום הגיע למסקנה, שלא ניתן יהיה לפרוץ את מערך ההגנה הסובייטי, ללא תגבור משמעותי של הכוחות התוקפים באמצעות כוחות עתודה, כוחות שלא עמדו לרשותו.
כוחן של היחידות הגרמניות התוקפות הותש כמעט לחלוטין.
לארמיית הפאנצר הרביעית נותרו פחות ממחצית כלי הרכב המשוריינים איתם פתחה בקרב, ואילו העתודות הסובייטיות נראו כבלתי נדלות.
בנוסף לכך, כוחות סובייטיים חזקים תקפו את שני האגפים של הבליטה, שיצרה המתקפה הגרמנית בחזית הסובייטית.
ב-17 ביולי הורה היטלר לקבוצת ארמיות דרום לסגת חזרה לעמדות המוצא שלה בעקבות מתקפה סובייטית חדשה שהחלה באותו יום על עמדות הארמייה השישית וארמיית הפאנצר הראשונה בקו נהר מיוס, מדרום לבליטת קורסק.
המתקפה הסובייטית ריתקה את העתודות המועטות שנותרו לקבוצת ארמיות דרום, ואילצה את מאנשטיין להעביר במהירות חלק מדיוויזיות הפאנצר שלו מבליטת קורסק דרומה, כדי לסייע בבלימת המתקפה החדשה.
הנסיגה הגרמנית מהשטח שנכבש בבליטת קורסק התבצעה בצורה איטית ומסודרת, תוך ניהול קרבות מאסף עזים נגד הכוחות הסובייטיים, שגם הם היו מותשים מהלחימה הקשה.
רק ב-23 ביולי השלימו הגרמנים את נסיגתם לקו בו החזיקו ב-4 ביולי 1943.
ב-10 ביולי, בעוד המתקפה הגרמנית על בליטת קורסק בעיצומה, נחתו כוחות אמריקאים ובריטים בסיציליה במסגרת "מבצע האסקי".
ב-13 ביולי זימן היטלר למפקדתו את מפקדי שתי קבוצות הארמיות שהשתתפו במתקפה, גינטר פון קלוגה ואריך פון מאנשטיין, והודיע להם שהוא מתכוון לבטל את המשך מבצע מצודה, משום שהוא זקוק לעתודות זמינות למקרה שאיטליה תוצא מהמלחמה כתוצאה מהנחיתה בסיציליה.
קלוגה הסכים איתו, שאי אפשר להמשיך במבצע במצב שנוצר (כזכור, הצבא האדום החל במתקפת נגד בגזרתו יום קודם לכן), אולם מאנשטיין, מפקד הזרוע הדרומית של המבצע, טען שאסור להפסיק את המבצע לפני שיובסו העתודות הניידות שהטילו הסובייטים למערכה בגזרתו.
היטלר לא קיבל את דעתו, אך אישר לו לדחות את נסיגת כוחותיו במספר ימים.
יש הרואים בשימוש שעשה היטלר בנחיתה בסיציליה תירוץ, שאפשר לו לבטל את המשך מבצע מצודה מבלי להודות בכישלון המתקפה הגרמנית.
הם טוענים שב-13 ביולי כבר היה ברור שלא ניתן להשיג את יעדי המבצע, ולכן לא היה טעם להמשיך במתקפה בבליטת קורסק, שגם כך עלתה לצבא הגרמני במחיר יקר מאוד.
הזרוע הצפונית של מתקפת המלקחיים הגרמנית כבר לא הייתה קיימת למעשה, והצבא האדום כבר החל במתקפת הנגד שלו מצפון לבליטה.
בגזרה הדרומית, נכשלו כל מאמצי הכוחות הגרמניים לפרוץ דרך מערך ההגנה הסובייטי העמוק, וניסיון להמשיך בהתקפה רק היה גורם לאבדות נוספות ללא תועלת.
לאחר בלימת המתקפה הגרמנית על בליטת קורסק, עבר הצבא הסובייטי למתקפה, בהתאם לתוכניות שהוכנו מראש על ידי הסטאבקה.
מצפון לבליטת קורסק, החלה המתקפה הסובייטית (מבצע קוטוזוב) כבר ב-12 ביולי, בהשתתפות חזית בריאנסק והאגף המערבי של החזית המערבית.
לאחר פריצת קו הביצורים הגרמני, התקדמו כוחות החזית המערבית במהירות מכיוון צפון, ואיימו לכתר את הכוחות הגרמניים בבליטת אוריול.
אולם ארמיית הפאנצר השנייה והארמייה התשיעית הצליחו להיערך מחדש ולבלום את התקדמות הטנקים הסובייטיים בסיוע מסיבי של חיל האוויר הגרמני.
התקדמות כוחות הצבא האדום הואטה, ולא עלתה על מספר קילומטרים ליום.
העיר אוריול נכבשה רק ב-5 באוגוסט, וב-18 באוגוסט השלים הצבא הגרמני את נסיגתו מבליטת אוריול, וקו החזית התייצב כ-25 ק"מ ממזרח לבריאנסק.
לפי תוכנית הפיקוד הסובייטי העליון, המתקפות מצפון ומדרום לבליטת קורסק נועדו להתבצע בעת ובעונה אחת.
אולם שתי החזיתות, שנועדו לבצע את ההתקפה בדרום – חזית וורונז' וחזית הערבה – ספגו אבדות כבדות במהלך הדיפת המתקפה של קבוצת ארמיות דרום על בליטת קורסק.
ז'וקוב וואסילבסקי שכנעו את סטלין לדחות את פתיחת מבצע רומיאנצב במספר שבועות, כדי לאפשר לשתי החזיתות להשלים את אבדותיהן, ולהכין את המתקפה בצורה אופטימלית.
צפיפות הארטילריה בגזרה בה הונחתה המהלומה הסובייטית העיקרית הייתה חסרת תקדים, והגיעה ל-250 קני ארטילריה לק"מ של חזית.
כאשר נפתחה לבסוף המתקפה הסובייטית ב-3 באוגוסט, הצליחו הכוחות הסובייטיים להבקיע את מערך ההגנה הגרמני כבר ביום הראשון למתקפה.
חזית הערבה כבשה את העיר בלגורוד ב-5 באוגוסט וכוחותיה התקדמו דרומה לאורך הכביש לחרקוב, בעוד חזית וורונז', שתקפה ממערב לה, התקדמה במהירות לכיוון דרום ודרום מזרח וכבשה את העיר בוגודוכוב ב-7 באוגוסט.
הכוחות הסובייטיים הגיעו עד למרחק קצר מחרקוב, ואיימו לכתר את הכוחות הגרמניים שהחזיקו בעיר.
בשלב זה הנחיתה קבוצת ארמיות דרום שורת התקפות נגד חזקות על ראשי החץ הסובייטיים ממזרח לחרקוב.
כוחות חזית וורונז' נסוגו במספר גזרות, אך לאחר שקיבלו תגבורות, הצליחו לבלום את המתקפה הגרמנית, ולחדש את התקדמותם.
ב-23 באוגוסט שוחררה חרקוב לאחר קרבות קשים והחזית התייצבה מדרום לעיר ועל קו נהר פסל במערב.
בהיסטוריוגפיה הסובייטית מסמן תאריך זה את נקודת הסיום של המערכה סביב בליטת קורסק.
הצבא הגרמני בחזית המזרחית נחלש מאוד בעקבות האבדות שספג במהלך קרב קורסק, והמתקפות הסובייטיות שבאו בעקבותיו.
במענה לכך הורה הפיקוד הגרמני על נסיגה כללית לקו נהר הדנייפר, תוך ניהול קרבות מאסף, בתקווה שיוכל להקים קו הגנה "בלתי עביר" בגדה המערבית של הנהר.
כוחות הצבא האדום, התקדמו בחזית רחבה מסמולנסק בצפון עד לים אזוב בדרום, ועד סוף ספטמבר 1943 הגיעו לקו נהר הדנייפר כמעט לכל אורכו, ואף הצליחו לתפוס מספר רב של ראשי גשר מעבר לנהר.
בראשית נובמבר הצליחה החזית האוקראינית הראשונה, בפיקודו של ואטוטין, לפרוץ מראש גשר מצפון לקייב ולכבוש את העיר ב-6 בנובמבר.
עד סוף השנה הצליח הצבא הסובייטי לשחרר את כל שטח אוקראינה ממזרח לנהר הדנייפר, ולהשתלט על שטחים נרחבים בגדה המערבית של הנהר.
בפעם הראשונה מאז תחילת המלחמה נגד גרמניה הנאצית, הוכיח הצבא הסובייטי את יכולתו לנהל מתקפה רחבת היקף בכל עונות השנה (ולא רק בחורף), ולהתמודד בהצלחה עם התקפות הנגד של הכוחות הניידים הגרמניים.
אפשר לומר שקרב קורסק סימן את ראשית הקץ של גרמניה הנאצית.
הצבא הגרמני הצליח להתאושש משתי מפלות קשות שספג בחזית המזרחית – מתקפת הנגד הסובייטית באזור מוסקבה בחורף 1941/42, והשמדת הכוחות הגרמניים באזור סטלינגרד בחורף 1942/43 – אך לא הצליח להתאושש מהאבדות שספגו כוחותיו הניידים במהלך המתקפה הכושלת על בליטת קורסק, ומתקפות הנגד הסובייטיות שבאו בעקבותיה, ולהחזיר לידיו את היוזמה.
בקיץ 1943 כבר נטה מאזן הכוחות האסטרטגי במלחמה בחזית המזרחית באופן ברור לרעת גרמניה הנאצית.
הגורמים העיקריים לכך היו הגידול העצום בתפוקת תעשיית הנשק הסובייטית, החל מהמחצית השנייה של 1942, והצלחתה לייצר עשרות אלפי טנקים ומטוסים מדגמים משופרים בשנה, ביחד עם הכורח של גרמניה להעביר יותר ויותר כוחות (בעיקר יחידות לופטוואפה) מהחזית המזרחית, כדי להתמודד עם האיום הגובר מצד בעלות הברית המערביות (בריטניה וארצות הברית).
המתקפה הגרמנית בקיץ 1943 הייתה ההזדמנות האחרונה של גרמניה הנאצית לשנות את מאזן הכוחות האסטרטגי בחזית המזרחית לטובתה.
הצבא הגרמני לא היה מסוגל לפצות על האבדות שספג במהלך המערכה סביב בליטת קורסק, ואילו עוצמתו של הצבא הסובייטי הלכה וגברה ככל שחלף הזמן.
מכאן ואילך עבר הצבא הגרמני בחזית המזרחית למגננה, והיוזמה האסטרטגית עברה לידי הצבא הסובייטי, שלא שמט אותה עד לסיום המלחמה.
המתקפה על בליטת קורסק הייתה המתקפה הגדולה האחרונה שערך הוורמאכט בחזית המזרחית.
מפקד קבוצת ארמיות דרום, אריך פון מאנשטיין, טען שהמערכה בבליטת קורסק הסתיימה ללא הכרעה, משום שאף על פי שהגרמנים נסוגו ולא הצליחו להשיג את יעדיהם, הם הצליחו לגרום אבדות קשות לעתודות הניידות הסובייטיות שהוטלו למערכה.
בראייה צרה, ניתן לומר שהוא צדק.
הצבא הגרמני לא הובס בקרב קורסק, והאבדות שספגו כוחות הצבא האדום במהלך הקרב, עלו במידה ניכרת על אבדות הצד הגרמני.
אולם תוך זמן קצר נוכח מאנשטיין בטעותו, ובתוצאות הרות האסון של האבדות שספגו כוחותיו הניידים במהלך המתקפה על בליטת קורסק.
הצבא הסובייטי לא התקשה להשלים את אבדותיו בטנקים, ועדיין עמדו לרשותו עתודות משוריינות חזקות.
פחות משבועיים לאחר סיום המתקפה הגרמנית, הותקפה קבוצת ארמיות דרום על ידי כוחות סובייטיים עדיפים, שכללו גם מספר ארמיות טנקים, והעתודות הניידות שנותרו למאנשטיין לא היו מסוגלות לבלום את מתקפת הנגד הסובייטית.
במהלך קרב קורסק הצליח הצבא הסובייטי, בפעם הראשונה מאז פתיחת המלחמה נגד גרמניה הנאצית, להתמודד בהצלחה נגד מתקפה גרמנית גדולה, שנערכה בתנאי קרקע ומזג אוויר נוחים יחסית לכוח התוקף, ולמצוא תשובה לטקטיקת הבליצקריג הגרמנית.
אף על פי שהכוח הגרמני התוקף כלל כמחצית מהטנקים וכ-60 אחוז מהמטוסים, שעמדו לרשות הצבא הגרמני בחזית המזרחית, וצויד בכלי הנשק מהדגמים החדישים ביותר, הוא לא הצליח להבקיע את מערך ההגנה הסובייטי העמוק, וההתקדמות המרבית שהשיג, לא עלתה על 35 קילומטרים.
ניתן למנות מספר גורמים מרכזיים לכישלון המתקפה הגרמנית על בליטת קורסק :
התעקשות הפיקוד הגרמני לדבוק בתוכנית המתקפה המקורית שלו, גם לאחר שהיה ברור שגורם ההפתעה אבד, ושהצבא הסובייטי מרכז כוחות חזקים בבליטת קורסק, כדי להדוף את המתקפה הגרמנית הצפויה.
כתוצאה מכך, הפיקוד הגרמני הטיל את כוחותיו הניידים למתקפה נגד יעד מבוצר בקנה מידה עצום, בזירה בה יתרונות הצבא הגרמני בלוחמת תנועה לא יכלו לבוא לידי ביטוי.
תוכנית המערכה, שהוכנה על ידי הפיקוד הסובייטי העליון, יצרה תנאים אופטימליים להדיפת המתקפה הגרמנית עבור כוחות הצבא האדום בבליטת קורסק.
הפיקוד הסובייטי העריך כמעט במדויק את תוכנית המתקפה הגרמנית, ואת הגזרות הצפויות לספוג את עיקר המהלומה הגרמנית, וערך את כוחותיו בהתאם.
ההכנות הסובייטיות כללו יצירת מערך הגנה מבוצר לעומק בשטח בליטת קורסק, תגבור שתי החזיתות שהגנו על הבליטה ביחידות שריון, ארטילריה וחיל אוויר מעתודות הפיקוד העליון, והכנת עתודה אופרטיבית חזקה (חזית הערבה) שהוצבה מאחרי הבליטה, במטרה להתערב במערכה בעת הצורך.
ניתן לומר שקרב קורסק היה הקרב המתוכנן הגדול בהיסטוריה.
כל הכוחות הסובייטיים בשטח הבליטה ידעו מהן המשימות המוטלות עליהם, תרגלו אותן, והתכוננו מראש לכל התרחישים האפשריים.
הגידול המרשים בעוצמת האש של יחידות הצבא הסובייטי, ביחד עם הגדלת הכמות ושיפור האיכות של כלי הנשק הכבדים שעמדו לרשותו, והשיפורים הארגוניים הרבים שבוצעו במסגרתו בשנה שקדמה לקרב קורסק, אפשרו לצבא הסובייטי להתמודד בפעם הראשונה בתנאים שווים פחות או יותר מול מכונת המלחמה הנאצית.
הפיקוד הסובייטי הצליח לרכז לקראת קרב קורסק כ-5,000 טנקים ולמעלה מ-3,000 מטוסים בשלוש החזיתות, שנועדו להשתתף במערכה.
לשם השוואה, לקראת מתקפת הנגד בסטלינגרד בנובמבר 1942 הצליח הפיקוד הסובייטי לרכז לא יותר מאלף טנקים.
קשה לתת הערכה מדויקת של אבדות הצדדים היריבים במהלך קרב קורסק.
ראשית, יש בעיה של קביעת התיחום בזמן ובמרחב של הקרב.
שנית, הנתונים לגבי אבדות הצבא האדום והוורמאכט במהלך הקרב אינם חד משמעיים, ולכן קיימות מחלוקות בין החוקרים השונים של הקרב, הן במערב והן בברית המועצות לשעבר, לגבי חומרת האבדות של הצדדים היריבים.
ההערכות ביחס לאבדות הצד הסובייטי במהלך הקרב בשטח בליטת קורסק (4–23 ביולי) נעות בין 178 ל-235 אלף נפגעים (הרוגים, פצועים ונעדרים, כולל שבויים).
אבדות הצבא האדום בציוד כללו 1,600–1,900 טנקים ותותחים מתנייעים, ו-459–1,000 מטוסים.
ההערכות ביחס לאבדות הצד הגרמני בימים 4–16 ביולי (השלב ההתקפי של קרב קורסק) הן 50–57 אלף נפגעים, 252–323 טנקים ותותחי סער שהושמדו לחלוטין, ו-159 מטוסים שהופלו.
אין מחלוקת על העובדה שאבדות הצבא האדום במהלך קרב קורסק היו כבדות במידה ניכרת מאבדות הכוח הגרמני התוקף.
אולם נוכח העובדה שהצבא האדום לחם בקרב מגננה מתוכנן היטב, בתנאים אופטימליים מבחינתו, יחס אבדות של 4:1 או 5:1 (כשמדובר בטנקים ובמטוסים) לטובת הצד הגרמני נראה בלתי סביר.
הסבר אפשרי לפער העצום בין אבדות הצדדים היריבים, לפחות בכלי רכב משוריינים (טנקים ותותחי סער), ניתן למצוא בעובדה שהגרמנים מתייחסים רק לכלים שהושמדו לחלוטין, בעוד שבצד הסובייטי מדובר על כלל הטנקים שנפגעו, שחלקם תוקנו והוחזרו לשימוש לאחר הקרב.
לפי המקורות הגרמניים, ב-13 ביולי מספר הטנקים ותותחי הסער המבצעיים בשלוש הארמיות שהשתתפו במתקפה, ירד ב-1,612 בהשוואה למספר הכלים המשוריינים שעמדו לרשותן ב-4 ביולי, ערב פתיחת קרב קורסק.
כלומר, למעלה מ-60 אחוז מהכלים המשוריינים הגרמניים נפגעו במהלך תשעת הימים הראשונים של הקרב.
עם זאת, מספר זה אינו כולל כלים רבים, שנפגעו קלות ותוקנו במהלך הקרב, וכן תגבורות שנשלחו לכוחות התוקפים במהלך הקרב.
הגרמנים מודים ש-323 כלים משוריינים שלהם הושמדו לחלוטין, אך אינם מספקים נתונים לגבי גורלם של יתר הכלים, שנפגעו בדרגות שונות של חומרה.
סביר להניח שחלקם הוחזרו לשירות מבצעי תוך פרק זמן קצר יחסית, אך מאות טנקים ותותחי סער הוצאו מקו החזית והושבתו למשך חודשים ארוכים לצורך תיקונים.
קרב קדש התחולל בסוף מאי או סוף יוני 1274 לפנה"ס לפי הכרונולוגיה הנמוכה של המזרח הקרוב הקדום (תאריכים אפשריים נוספים הם שנת 1300 או 1286 לפנה"ס), בסמוך לעיר קדש, בין צבאות מצרים והאימפריה החתית.
הקרב היה שיאו של מסע מלחמה מצרי, שנועד להכריע מחלוקת ארוכת שנים בין מצרים לאימפריה החתית סביב השליטה בלבנון, בסוריה הדרומית ובדרכי המסחר שעברו בהן.
הקרב הסתיים אומנם ללא הכרעה טקטית, אך הניצחון האסטרטגי במלחמה היה של החתים, ורעמסס נאלץ לחזור למצרים.
בסופו של דבר חתמו הצדדים על הסכם שלום, כ-16 שנה אחרי פרוץ מעשי האיבה.
הקרב, שהתרחש באזור שנמצא כיום בדרום-מערב סוריה, הוא הקרב הראשון ב, שנותר תיעוד מפורט למדי שלו במקורות העתיקים, כולל תנועות הצבאות היריבים, היערכותם לפני הקרב והשתלשלות המאורעות במהלכו.
הקרב גם נחשב אחד מקרבות המרכבות הגדולים בהיסטוריה, משום שהשתתפו בו אלפי מרכבות משני הצדדים.
אחרי גירוש החיקסוס הקימו המצרים אימפריה שהשתרעה ממצרים עד סוריה, פניקיה וארץ ישראל.
אזור זה היה בעל חשיבות כלכלית רבה בעולם העתיק כי דרכו עברו דרכי המסחר בין מצרים למסופוטמיה ובין מצרים לאסיה הקטנה.
אזורים אלו מתאפיינים בפוריות רבה, עניין בעל חשיבות ממדרגה ראשונה בעולם העתיק.
העיר קדש (קינזה בהגייה החתית) שכנה בעמק בעל חשיבות אסטרטגית, דרכו עברו דרכי המסחר.
הטראומה שגרם הכיבוש החיקסוסי גרמה לכך שהמצרים שאפו לקיים שליטה ישירה בכנען ואף מעבר לו כדי למנוע פלישה דומה בעתיד.
האימפריה המצרית חלקה את גבולה הצפוני והצפון-מזרחי עם ממלכת מיתני.
מיתני הייתה ממלכה חזקה ששטחה כלל את רובה של סוריה, חלקים מטורקיה וחלקים גדולים מצפון עיראק של היום.
מיתני הוכרעה על ידי החתים כמה עשרות שנים לפני קרב קדש.
נפילתה של מיתני ומדינות קטנות נוספות חשפה את מצרים לחיכוך עם האימפריה החתית הגדולה.
משנפלה מיתני, נפלו גם המדינות הקטנות בסוריה תחת העול החתי.
גם מצרים איבדה את הטריטוריות שלה (כולל קדש) בסוריה הדרומית בתקופת שלטונו של אחנתון, שהעדיף להתרכז בבעיות פנים והזניח את ענייני החוץ.
לאחר מותו של אחנתון שקעה מצרים במערבולת פנימית, ולא התפנתה להשבת השטחים שאבדו לה בסוריה.
בתקופת שלטונו של סתי הראשון התאוששה מצרים מהמערבולת הפנימית שבה הייתה נתונה, ייצבה את שלטונה בנחלותיה הצפוניות, שלטון שהתרופף בדור הקודם והחזירה לשליטתה את אזור סוריה הדרומית.
נראה שגם קדש הייתה נתונה תחת מרות מצרית.
שליטה מצרית על העיר הציבה איום ממשי על גבולה הדרומי של האימפריה החתית.
לא ברור מן המקורות מדוע שליט קדש ניתק עצמו מן המצרים והעביר את תמיכתו לחתים, אך נראה שיד החתים הייתה בדבר והם תמכו בשליט קדש או הבטיחו לו את תמיכתם.
שנים אחדות לאחר מותו של סתי החליטו החתים להחזיר לעצמם את השליטה בדרכי המסחר של סוריה הדרומית.
הם הצליחו לספח את העיר קדש, ששכנה במיקום אסטרטגי באזור, וממלכת אמורו, שישבה באזור, קיבלה את השליטה החתית בברכה.
מלכי האמורו קיוו שהמלחמה שלבטח תפרוץ בין שתי האימפריות הגדולות על השליטה בדרכי המסחר תיטיב עמם, בכך שתחליש את שתיהן.
רעמסס השני, הפרעה החדש, לא הסכים, כצפוי, לחידוש ההשפעה החתית בסוריה הדרומית, ובשנה החמישית למלכותו גייס את צבאו ויצא צפונה במטרה להשיב את קדש לשלטון מצרים.
בעיר זו, החולשת על דרכי המסחר באזור, רצה רעמסס לבסס את שלטונו.
ממלכת החתים הייתה אימפריה חזקה ששכנה בטורקיה ובצפון סוריה של היום.
הקרב התרחש כשהאימפריה החתית הייתה בשיא כוחה.
היא הצליחה לגייס אלפי מרכבות ועשרות אלפי חיילים רגלים למערכה.
האימפריה החתית הייתה נתונה במשבר פנימי חריף בדורות הקודמים, אך בימי סבו של מוותליש השני - שוּפִּילוּלְיוּמַש - התאוששו החתים מהשפל שבו היו נתונים וייצבו את שלטונם באנטוליה.
תחת הנהגתו הנבונה של שופילוליומש הצליחו החתים להדביר את ממלכת מיתני.
מפלת מיתני הביאה לכניעת הממלכות האחרות בצפון סוריה בפני החתים.
הוא הקים על חלק משטחה של מיתני את הממלכה הואסלית חניגלבת.
שופילוליומש מת, ככל הנראה, ממגפה שהובאה לאנטוליה.
ארנוואנדש השני, בנו, מת כנראה אף הוא ממגפה זו, ותקופת מלכותו הייתה קצרה מאוד.
עם מות אחיו ירש את הכתר מורשיליש השני והוא צעיר בימים.
הכנעת מיתני בידי שופילוליומש הביאה לשחרורה של ממלכת אשור מידי הממלכה החורית.
אשור־אוּבַּלַיט הראשון כבש מידי מורישיליש חלקים מהאזור שבו שלטה מיתני.
פעולות מרד החלו בארזוה שבמערב אנטוליה, ומורישיליש נאלץ להיאבק בשליטי האזור עד להרגעתו.
סכנה נשקפה גם מצד שבט הכשכש בו נאבק מורשיליש שנים ארוכות, ללא הצלחה ראויה לציון.
מותו של אחיו פּיַשילי , הידוע גם בשם שר־כושוח, הביא למרידה כללית בסוריה, אך המרד דוכא במהרה.
הצבא החתי, בדומה לצבאות אחרים במזרח התיכון העתיק, היה מורכב מחיל רגלים וחיל מרכבות.
בניגוד למצרים, הזרוע ההתקפית העיקרית של צבאם הייתה המרכבות.
המרכבות החתיות היו כבדות יחסית ומאוישות על ידי צוות של שלושה אנשים: לוחם מוגן בשריון קשקשים, נהג שלא היה מוגן בשריון, ונושא מגן שאחז במגן עץ גדול, ותפקידו היה להגן על שני אנשי הצוות האחרים מחצים וכלי ירי אחרים.
הסוסים היו מוגנים לרוב בשריון עור עבה, ולעיתים אפילו בשריון קשקשים.
הנשק העיקרי של המרכבה היה רומח ארוך, והטקטיקה העיקרית הייתה הסתערות לעבר מערך האויב במטרה לשבור את שורותיו ולפנות את הדרך לחיל הרגלים החתי.
חיל הרגלים היה אמור לסיים את המלאכה ולחסל את האויב לאחר שנשברו שורותיו בהסתערות המרכבות.
החי"ר החתי היה מורכב בעיקר מחיל רגלים קל ובינוני.
חימושם היה דומה לחימוש שאר הצבאות של התקופה – חניתות, חרבות, קשתות וכיוצא באלה.
בניגוד למרכבות, השירות בחיל רגלים לא נחשב יוקרתי ורוב חיילי החי"ר לא היו חיילים מקצועיים, אלא איכרים שגויסו למערכה מוגבלת.
כתוצאה מכך איכותו של חיל הרגלים החתי הייתה דלה לעומת חיל הרגלים המצרי.
אומנם, רגלים רבים גויסו גם מקרב שכירי חרב מקצועיים, אך עדיין נפל החי"ר החתי באיכותו מחיל הרגלים המצרי.
ההכנות החתיות לקרב היו נרחבות ביותר.
מלבד צבא הממלכה שגויס בהיקף גדול, נשלחו למסע המלחמה גם צבאותיהם של בעלות ברית ושליטים וסאלים, הכפופים לשלטון החתי כמו מיתני, אוגרית ואחרים.
הצבא המצרי היה מורכב מארבעה גייסות, כל אחד בן 5,000 לוחמים.
מתוכם 4,000 היו לוחמי חי"ר, ו-1,000 היו חיילים שאיישו 500 מרכבות שסופקו לכל גיס.
שמות הגייסות היו קבועים והתבססו על האלים המצריים.
הגייסות שלקחו חלק במערכה בקדש הם אמון, רע, סת ופתח'.
בניגוד לחתים, הזרוע העיקרית של הצבא המצרי הייתה החי"ר.
חיילי החי"ר המצרי היו מקצועיים ולרוב באו ממשפחות חיילים משוחררים ("וטרנים"), כי נהוג היה לחלק קרקע חקלאית לחיילים שסיימו את שירותם, בתנאי שצאצאיהם ישרתו בצבא.
כתוצאה מכך היה החי"ר המצרי מיומן ואיכותי עד מאוד.
הוא התחלק לחי"ר קל וחי"ר כבד, כאשר הכבד היה חמוש בדרך כלל בחנית ארוכה ובגרזן קרב או חרב מעוקלת, וסודר במבנה צפוף שהזכיר את הפלנקס היווני.
הקל היה חמוש בקשת מורכבת ובכלי הטלה שונים.
לצד החי"ר שגויס מבני מצרים, שירתו בצבא המצרי גם שכירי חרב רבים, וכן גייסות מעמים כבושים.
המרכבות המצריות היו קלות תנועה ואוישו על ידי שני אנשי צוות בלבד – נהג וקשת.
המצרים לא השתמשו ברומחים ולא הסתערו על האויב במטרה לשבור את שורותיו, אלא העדיפו לחוג סביבו ולפגוע באנשיו באמצעות מטחי חצים מטווח קצר.
בדומה למרכבות החתיות, רק הקשת היה מוגן בשריון קשקשים ואילו הנהג נאלץ להסתפק במיגון עשוי מבד עבה או שלא היה מצויד כלל במיגון.
על מנת לספק לו הגנה כלשהי, הוא צויד במגן עץ גדול.
מלבד נהיגה במרכבה, הוא אמור היה להגן במגינו גם על הקשת שלצידו.
בנוסף לגייסות הרגילים, הצבא המצרי שנטל חלק בקרב קדש כלל כוח נוסף שנקרא בפיהם "נערין" או "נערן".
מקורו, הרכבו וגודלו של כוח זה אינם ידועים, אך בגלל אופיו השמי של השם, סוברים חלק ניכר מהחוקרים שמדובר ביחידה של שכירי חרב מכנען או יחידה של אחת מהממלכות הואסליות של מצרים בכנען, שסופחה לצבא המצרי.
פירוש המילה "נערין" הוא "בחורים צעירים".
שם זה לא היה מקובל בצבא מצרים והגייסות העיקריים נקראו על שם האלים השונים.
עקב שתיקת המקורות המצריים הוצעו שלל תאוריות למקורו של הכוח הזה.
אחדים טוענים שהוא היווה חלק מגיס סת, אחרים טוענים שמדובר בבעלי ברית כנענים.
סברות אחרות הן שמדובר ביחידה עילית מצרית, או חלק מגיס אמון.
כל אלה הן השערות בלבד, ניתן לומר בוודאות רק שהייתה זו יחידה שלחמה היטב בקרב קדש, וקבעה במידה רבה את גורל הקרב.
המצרים גייסו את כל צבא השדה למערכה: כל ארבעת הגייסות המצריים לקחו חלק במסע המלחמה של רעמסס שיצא מעיר הבירה פר-רעמסס.
עליהם הוסיפו שכירי חרב רבים (השרדנה מוזכרים במפורש באסטלה מטאניס) וחייבו את השליטים הווסאלים של כנען לשלוח להם כוחות צבא.
הצבא המצרי יצא ממצרים בסוף אפריל או בסוף מאי.
הוא צעד ב"דרך הים", שעברה דרך מדבר סיני ועזה והגיע אחרי מסע של 30 יום לאזור קדש.
שלושת הגייסות האחרים של הצבא המצרי היו במרחק של חצי יום עד יום צעידה ממקום החניה של רעמסס.
המקורות המצריים פחות ברורים ביחס לאירועים שהתרחשו לאחר מכן.
חלק מן החוקרים טוענים שהקרב התחולל בתשעה בחודש, אך סביר יותר להניח שהוא התרחש למחרת, בעשרה בחודש, כי יש לקחת בחשבון את הקשיים הלוגיסטיים הכרוכים בחציית נהרות שעמדו בפני הצבאות באותה התקופה.
בשעות הבוקר החל כוח החלוץ המצרי לחצות את האורונטס בקרבת מקום שהמצרים קראו לו שבטונה.
חפירות ארכאולוגיות מזהות את המקום עם תל מעיין.
כוח החלוץ המצרי המשיך להתקדם צפונה ממערב לעיר קדש.
לאחר החצייה תפסו המצרים שני רועי צאן מבני שאסו ותשאלו אותם לגבי מיקומו של הצבא החתי.
הרועים מסרו להם שהחתים, שנבהלו מהתקדמות הצבא המצרי, נסוגו לאזור חלב, כ-200 ק"מ צפונית לקדש.
רעמסס, שהיה בטוח עתה ביכולתו לכבוש את קדש, ולא חשש מהצבא החתי בעקבות המידע שנמסר לו, החליט לעצור את התקדמותו, להקים מחנה במרחק קצר מצפון-מערב לקדש ולהמתין שם להצטרפות הגייסות האחרים של צבאו לכוח החלוץ.
לפי המקורות המצריים, שני רועי הצאן נשלחו בכוונה על ידי המלך החתי כדי להטעות את המצרים.
למעשה, הצבא החתי נמצא במרחק קצר מכוח החלוץ המצרי וחנה בגדה המזרחית של האורונטס ממזרח לתל קדש.
למחרת בבוקר תפסו המצרים שני סיירים חתים, ולאחר שעינו אותם הם סיפקו להם מידע מדויק בדבר המיקום והכוונות של האויב.
בדרך זו גילו המצרים כי הצבא החתי חונה במלוא עוצמתו קילומטרים אחדים מזרחית אליהם.
בכל אותה העת היו החתים מודעים לנוכחות הצבא המצרי בקרבתם ועקבו אחרי תנועותיו.
משנודע הדבר לרעמסס הוא כינס התייעצות, בה נזף קשות במפקדיו הבכירים על המחדל המודיעיני והחליט לשגר מייד שליחים לגייסות העורפיים שלו, כדי להורות להם לנוע במהירות צפונה ולחבור לכוח החלוץ.
למרות הסכנה, נשאר רעמסס במחנהו ולא ניסה לסגת דרומה אל מעבר לאורונטס.
הגיס של רע היה הקרוב ביותר לכוח החלוץ של רעמסס.
עם שחר הוא החל בתנועה לכיוון מחנהו של פרעה, שנמצא כ-10 קילומטרים צפונית לו.
הגיס חצה את האורונטס והתנהל בשדרת מסע שאורכה כארבעה קילומטרים.
נהר האורנטס היה רחב מכדי לאפשר לכוח גדול לחצות אותו במהירות.
לכן החתים העבירו מבעוד מועד כוח, שכלל אלפי מרכבות, לגדה המערבית של הנהר, והציבו מארב לכוח המצרי בחורשה ליד אחד מהיובלים של האורונטס, הידוע בשם "אל מוקדיה".
נראה כי המארב הוצב כקילומטר מזרחית לנתיב ההתקדמות של גייס רע וכלל את מרבית המרכבות החתיות (2,500 מרכבות מתוך 3,500; חלק מהמקורות חולקים על מספר זה, ששאוב מתוך תעודות מצריות, ומעריכים שהכוח החתי היה קטן יותר).
שדרת המסע המצרית הופתעה לחלוטין מהמתקפה החתית והמרכבות המצריות לא הספיקו לצבור תאוצה לפני שנשטפו על ידי הכוח התוקף.
המרכבות החתיות התנגשו במלוא המהירות במרכז השדרה המצרית, רמסו את הרגלים המצריים המופתעים וערכו בהם טבח.
החיילים שלא נהרגו בהתקפה הראשונה נתקפו בהלה והתחילו לנוס על נפשם.
חלק משרידי גיס רע נמלטו צפונה לכיוון המחנה של גיס אמון, כשהחתים דולקים בעקבותיהם.
המרכבות החתיות ניצלו את האנדרלמוסיה שיצרו המוני הנמלטים ופרצו לתוך המחנה דרך חומת המגינים שהקיפה אותו.
הם תקפו את המחנה מכיוון מערב וכיתרו אותו.
סביר להניח שענן האבק שהעלו המרכבות החתיות הקרבות סיפק למצרים במחנה התראה קצרה, אך לפי תחריטי הקיר המצריים המתארים את הקרב הם לא הספיקו אפילו לרתום את הסוסים למרכבות לפני שהחתים פרצו לתוך המחנה.
רוב החיילים המצריים שנמצאו במחנה נתפסו לפאניקה ונמלטו ממנו, ואילו רעמסס ומשמר הראש שלו מצאו עצמם מוקפים בהמוני מרכבות חתיות בתוך המחנה.
אולם עצם הפריצה אל תוך התחום המוגבל של המחנה המצרי, והמכשולים שהערימו האוהלים והכבודה המצרית בפני המרכבות החתיות, אילצו אותן להצטופף והאטו או עצרו את תנופת ההסתערות שלהן.
בנוסף לכך, חלק מצוותי המרכבות החתיות, שחשבו שניצחונם בקרב מובטח, לא עמדו בפיתוי, ירדו ממרכבותיהם והחלו לבזוז את המחנה המצרי ואת שיירת המטען העשירה של פרעה שנמצאה בתוכו, במקום להמשיך בהתקפה.
המצב שנוצר בתוך המחנה המצרי, וחוסר המשמעת של צוותי המרכבות החתיות, סיפקו מרווח נשימה חיוני לשרידי הכוח המצרי ואפשרו להם להתארגן מחדש מחוץ לתחומי המחנה.
הקשתים המצריים החלו להמטיר חיצים על המוני המרכבות החתיות, שהצטופפו במחנה, והרגלים ששרדו את המתקפה החתית תקפו את צוותי המרכבות, שהתקשו לנוע ולתמרן בשטח הצר.
רעמסס אסף את משמר הראש שלו ואת המרכבות שנותרו מגייסות אמון ורע והוביל אותם להתקפת נגד על עורפו של הכוח החתי.
המרכבות החתיות הכבדות ניסו לסוב לאחור על מנת להתעמת עם האויב, אך המרכבות המצריות הקלות יותר תמרנו סביבן בזריזות, תוך ניצול יתרון הניידות שלהן, והקשתים שפעלו מתוכן המטירו חיצים ממרחק בטוח על החתים, שלא יכלו להתגונן כנגדם ביעילות.
בשלב זה הגיע לשדה הקרב גם כוח "נערין".
כוח זה, שהתקדם צפונה לאורך החוף, ממערב לכוח העיקרי של הצבא המצרי, חש לעזרתו של רעמסס מכיוון מערב או צפון והצטרף להתקפת הנגד על המרכבות החתיות.
כוח המרכבות החתי, שספג אבדות כבדות, נטש את המחנה המצרי והחל לסגת לכיוון נהר אורונטס.
נסיגת המרכבות הפכה עד מהרה למנוסת בהלה, כשהמצרים דולקים בעקבותיהם ומזנבים בהם.
מוותליש, שצפה במתרחש מהגדה הנגדית של האורונטס, הורה לשאר המרכבות שלו, שנשמרו בעתודה, לחצות את האורונטס, כדי לסייע לכוחותיו הלחוצים בגדה המערבית של הנהר.
כוח זה כלל אצילים רבים ומפקדים בכירים של הצבא החתי ושל צבאות בעלי בריתו.
המרכבות החתיות חצו את הנהר והסתערו על המצרים, אולם רעמסס, שקיבל בינתיים תגבורת (ייתכן שאלו הם שרידי גיס רע, שנמלטו דרומה, התארגנו שם מחדש, והספיקו לחזור לשדה הקרב, וכן שחלק מגיס פטאה הספיק להגיע למקום), הצליח להדוף את גל התקיפה השני.
שרידי הכוח החתי התוקף נסוגו באי סדר חזרה אל הנהר, תוך שהמצרים מזנבים בהם.
בשלב זה, הלוחמים החתים נטשו את מרכבותיהם וניסו להימלט בשחיה אל הגדה הנגדית, בעוד רבים מהם טובעים בנהר.
מוותליש הבין שמאוחר מדי לשלוח את חיל הרגלים שלו אל מעבר לנהר, כדי להצטרף למערכה, ובכך הסתיים הקרב.
המודיעין המצרי כשל לחלוטין באיתור מיקומו של האויב, ולכן הצבא המצרי לא הספיק להיערך ולרכז את כוחותיו לקראת הקרב, וחלקו הותקף במפתיע בעודו בשדירת מסע.
רק אומץ לבם של רעמסס ושל משמר הראש שלו, יחידת העילית של הצבא המצרי, והגעתה של יחידת "נערין" לשדה הקרב, הצילו את הצבא המצרי מתבוסה מוחלטת.
למזלו של פרעה, הגייסות האחרים של צבאו לא היו רחוקים משדה הקרב, והצליחו להשתתף בשלביו המאוחרים, למעט גיס סת.
ככלל, הצבא המצרי הפגין במהלך הקרב יכולת התאוששות מהירה מהלם מתקפת הפתע החתית, הצליח להתגבר על המשבר הראשוני, להדוף את הכוח התוקף החתי ולהביס אותו.
הצבא החתי החל את הקרב ברגל ימין.
הכוח החתי שהמתין במארב, שמנה כ-2,500 מרכבות (לפי המקורות המצריים), הצליח להפתיע ולהביס את שני הגייסות המצריים הקדמיים, ולולא התערבות יחידת "נערין" בקרב וכושר המנהיגות של רעמסס, שהוביל את התקפת הנגד המצרית - היה משמיד אותם לחלוטין.
הטעות הטקטית העיקרית של החתים הייתה העובדה שהם כלל לא השתמשו במהלך הקרב בכוח הרגלים שלהם, שנהנה מיתרון מספרי ניכר על הכוח המצרי שעמד מולו.
אילו היו מפעילים אפילו חלק מכוח החי"ר שעמד לרשותם, בשיתוף פעולה עם כוח המרכבות, קיים סיכוי גדול שהיו מצליחים להביס את הצבא המצרי.
האבדות הכבדות שספגו המרכבות החתיות במהלך הקרב לא אפשרו להם לחדש את הקרב לאחר תבוסת כוח התקיפה הראשון.
הם חששו שהמשך הקרב עלול להביא להשמדת מה שנותר מכוח המרכבות שלהם, שהיה המרכיב העיקרי של הצבא החיתי, אשר בלעדיו לא היו מסוגלים לשלוט באימפריה.
העובדה שכוח המארב החתי כלל רק מרכבות, ללא סיוע של חיל רגלים, הביאה לכך שהם יכלו רק לפזר את גיס רע, אך לא לחסלו.
מרגע שתשה תנופת המתקפה של המרכבות החתיות, הן הפכו פגיעות מאוד להתקפת נגד של המרכבות והחי"ר המצרי.
בנוסף לכך, העובדה שצוותי המרכבות החתיות ירדו ממרכבותיהם כדי לבזוז את המחנה המצרי, לפני שהקרב הסתיים, מצביעה על חוסר משמעת בקרבם, והייתה אחת הסיבות העיקריות להצלחת מתקפת הנגד המצרית.
גם הצבא המצרי ספג אבדות כבדות במהלך הקרב, בעיקר מקרב הרגלים של גייסות רע ואמון, שספגו את עיקר המהלומה של כוח התקיפה החתי.
עקב כך, לא יכול היה רעמסס לחדש את הקרב אף אחרי מתקפת הנגד המוצלחת של צבאו ותבוסת כוח התקיפה החיתי.
כתוצאה מכך נאלץ רעמסס להסכים להפסקת אש ולחדול ממסעו צפונה.
הצבא המצרי שב לארצו מבלי שהצליח לעמוד במטרתו: כיבוש העיר קדש והחזרת דרום סוריה לשלטון מצרים.
המצרים גילו שאננות, פיזרו את כוחותיהם על פני שטח גדול, ולא עשו מאמץ רציני לגלות את מיקומו של האויב.
הפיקוד של גיס רע גילה אף הוא שאננות במהלך התקדמותו צפונה, ולא שלח יחידות סיור כדי לסרוק את השטח לפניו, במיוחד ליד היובל המיוער של האורונטס, שיכול היה להסתיר מארב של האויב, כפי שאכן קרה בפועל.
לא ברור אם השליחים של פרעה הספיקו להגיע אל גיס רע לפני שחידש את התקדמותו בבוקר הקרב, ולמסור לו את המידע שהושג מחקירת הסיירים החתים שנפלו בשבי.
טקטיקת המרכבות המצריות הייתה יעילה יותר בהדיפת מרכבות האויב.
הם יכולים היו להכתיב לאויביהם את קצב הקרב – ברצותם תקפו, וברצותם נסוגו ותקפו שנית.
דבר זה הושג הודות למרכבות הקלות יותר, והסתמכות על הקשת ולא על הרומח כנשק העיקרי של המרכבה.
המרכבות החתיות התאימו יותר להתנגשות בחי"ר, וכשנפלה לידיהם ההזדמנות לכך הם כמעט והשמידו את אחד הגייסות של הצבא המצרי.
על אף הניצחון האסטרטגי במלחמה, ולמרות עוצמתה, התפרקה האימפריה החתית כמאה שנה לאחר מכן, בשל בעיות פנים ופלישות גויי הים מוטטוה סופית.
כישלונו של רעמסס השני להחזיר לחזקת מצרים את העיר קדש, ואובדן הפרובינציה אופ לחתים, גרמו לגל מרידות בכנען, ורעמסס נאלץ לבזבז שנים רבות על דיכוי המרידות.
בעקבות לחצים שהופעלו על שני הצדדים מצד אויבים שונים, נחתם הסכם שלום בין המצרים והחתים, כ-16 שנה אחרי הקרב.
ההסכם נחתם בין רעמסס השני לבין חתושיליש השלישי, מלך החתים באותו זמן.
ההסכם קרא לשלום במצוות האלים וכלל גם ברית הגנה הדדית והסכם הסגרה.
להסכם היה נספח שקבע את הגבול בין הצדדים.
המסמך מעניק לחתים שליטה על קדש ושטחי ממלכת אמורו, אבל מאפשר מעבר חופשי למצרים עד לאוגרית.
כדי לחזק את ההסכם נשא רעמסס לאישה את אחת מבנותיו של חתושיליש.
להסכם היו שתי גרסאות, גרסה מצרית בכתב חרטומים וגרסה חתית דומה למדי הכתובה בשפה האכדית בכתב יתדות.
ההסכם נכתב על לוחות כסף, מפאת חשיבותו.
העותקים המקורים של ההסכם לא שרדו, אולם קיימים העתקי חרס של שתי הגרסאות.
זה ההסכם הראשון שתיעודו נמצא בידנו.
העתק שלו מוצג במטה האומות המאוחדות, והעתק נוסף במוזיאון הארכאולוגי של איסטנבול.
קרב קדש הוא הקרב הראשון שיש לו תיעוד נרחב במקורות.
המקורות החשובים הם מצריים ויש מעט מאוד מידע מפוזר במקורות החתיים.
התיעוד המצרי כולל שלושה מקורות עיקריים: תחריטים וציורי קיר על מקדשים מצריים, ושני מקורות כתובים.
המקורות הכתובים הם 'הפואמה' וגרסה מקוצרת יותר 'הבולטין'.
המקורות המצריים מתארים בפירוט רב את השתלשלות האירועים.
הפואמה היא שיר הלל לפרעה ולגבורתו ולא דיווח היסטורי כדוגמת ספרו של הרודוטוס, ויש להתייחס לתוכנה בערבון מוגבל.
מעבר לסגנון, רעמסס רצה להאדיר את שמו וניסה לתאר את הקרב כניצחון מוחץ על האויב החתי וכתוצאה מכך, הבולטין והפואמה נראים יותר כמו תעמולה ממוסדת מאשר תיעוד מהימן.
המקור החתי היחיד ששרד מימי הקרב הוא מכתב מרעמסס השני לחתים שנכתב בכתב יתדות בשפה האכדית שנמצא בחפירות בחתושש, בירת האימפריה החתית.
מכתב זה אינו מספק מידע ישיר על הקרב, והמלך החתי לא השאיר אחריו רישום היסטורי אחר שיתאר את הקרב.
חוץ ממכתב זה, נשמרו שני מקורות חתיים נוספים: נוסח חתי של הסכם השלום, וטקסט קצר שנכתב בזמן מלכותו של מלך אחר שתיאור הקרב בו הוא חלקי בלבד.
מקור חתי נוסף הוא עקיף ונכתב על ידי וסאל של אוגרית למלך לא ידוע.
קרב קופנהגן היה קרב ימי שהתחולל ב-2 באפריל 1801, בין הצי הבריטי בפיקודו של אדמירל סר הייד פארקר, לבין צי דני-נורווגי שעגן ליד העיר קופנהגן.
ההתקפה הבריטית העיקרית התבצעה תחת פיקודו של תת-אדמירל (vice admiral) הוריישו נלסון, שבמהלך מפורסם התעלם מפקודתו של פארקר להפסיק את הקרב ולסגת, והרס ספינות אויב רבות לפני שדנמרק ונורווגיה (שהיו מאוחדות באותה תקופה) הסכימו להפסקת אש.
הקרב נגרם בשל ההתנהלות הדיפלומטית במחצית השנייה של שנת 1800 ובמחצית הראשונה של 1801, במהלך מלחמות צרפת המהפכנית.
לבריטניה הגדולה הייתה עליונות ימית, ושליטתה בים אפשרה לה לשלוט על התעבורה הימית לצרפת ולארצות הכבושות על ידה.
הצאר הרוסי פאבל הראשון, שהיה בתחילה בעל בריתה של בריטניה, ארגן קבוצה של מדינות - פרוסיה, רוסיה ומדינות סקנדינביה (דנמרק ונורווגיה, שכאמור היו מאוחדות בתקופה זו) - לברית של נייטרליות חמושה, שנועדה להגן על המסחר.
בריטניה ראתה בצעד זה מהלך שנועד לשבור את המצור הימי שהטילה, ולפיכך מהלך המסייע לאינטרס הצרפתי ומהווה איום קיומי חמור לבריטניה.
מעבר לשבירת המצור, המהלך הרוסי נתפס גם כאיום על אספקת עץ וחומרים אחרים שמקורם בסקנדינביה, ושהיו חיוניים לבניית ואחזקת הצי הבריטי.
בתחילת 1801, אספה הממשלה הבריטית צי בגרייט ירמות', במטרה לאיים על דנמרק-נורווגיה כדי לאלץ אותן לצאת מהברית, בכוח או באיומים.
היה צורך להשלים את המהלך לפני שהקרח בים הבלטי יפשיר, ויאפשר לצי הרוסי לצאת מבסיסיו בקרונשטאדט וברוול (היום טאלין); הצי הרוסי יכול היה להתאחד אז עם הצי השוודי ועם הצי הדני-נורווגי, וליצור כוח משמעותי של כ-60 אוניות קו.
האדמירליות הפקידה את הפיקוד על השייטת בידיו של אדמירל הייד פארקר, ונלסון מונה כסגן תחתיו.
נלסון היה אז בתקופה שבה סר חינו בעיני הפיקוד הבריטי, בשל הקשר הרומנטי שהיה לו עם ליידי אמה המילטון.
פארקר בן ה-61 התחתן זה עתה עם נערה בת 18 ולא היה להוט לעזוב את הנמל; מכתב אישי שנכתב אליו (בעידודו של נלסון) על ידי לורד סט.
וינסנט, הלורד הראשון של הימיה, דרבן את פארקר להפליג.
הצי עזב את גרייט ירמות' ב-12 במרץ והגיע לקצה הצפוני של דנמרק ב-19 במרץ, שם פגשו דיפלומט בריטי שבישר להם שהאולטימטום שהוגש לדנמרק נדחה.
האדמירליות הורתה לפארקר לשבור את הנייטרליות החמושה, גם בכוח, אם יהיה בכך צורך.
הוא היה אדם זהיר, ונע באיטיות.
פארקר רצה להטיל מצור ימי על מוצא הים הבלטי, למרות הסכנה שהקרח יפשיר ושהצי הרוסי יוכל להפליג ולהתאחד עם הציים האחרים.
הוא רצה להתעלם מדנמרק ומשוודיה (שהשתתפותן בברית הייתה מאולצת ומהוססת) ובמקום זאת רצה להפליג לים הבלטי ולהילחם ברוסים.
בסופו של דבר הצליח נלסון לשכנע את סר הייד לתקוף את הצי הדני, שהיה מרוכז ליד קופנהגן, לשם הגיע ב-30 במרץ.
הדנים קיוו לסיוע שוודי, מקרלסקרונה, אך הסיוע התעכב בגלל רוחות שנשבו בכיוון הלא נכון.
לפרוסים היה רק כוח ימי מינימלי, ולא ניתן היה לצפות לסיוע מהם.
ההתקפה על הצי הדני הייתה צפויה להיות קשה ומסובכת.
הצי הדני התארגן בעמדה חזקה, והאיטיות במהלכיו של פארקר אפשרה לצי הדני להתכונן היטב.
הדנים נערכו לאורך התעלה שהובילה לנמל קופנהגן; אוניות הקו היעילות של הדנים עגנו בנמל עצמו, ואילו לאורך התעלה ערכו הדנים את רוב הספינות שלהם, שלא היו מוכנות להפלגה בים.
הן היו ברובן ספינות ישנות, שהתרנים והמפרשים שלהן לא היו קיימים או שלא היו יעילים, אך נשאו חימוש כבד.
בנוסף לספינות, ערכו הדנים סוללות תותחים צפות.
הקו נשען בקצהו הצפוני במבצר הימי "שלושה כתרים" (בדנית: Trekroner Søfort ) שבפתחת נמל קופנהגן, שהיו בו 68 תותחים - שווה ערך לחימושה של אוניית קו.
הכניסה לנמל עצמו הייתה מוגנת היטב גם היא.
הדנים הכירו היטב את הטקטיקות שבהן נקט נלסון בקרבות קודמים, ולכן הציבו תותחים ש"יכסו" על האזור שבין החוף לצי הדני (כדי שלא ניתן יהיה לתקוף את הקו משני צידיו, כמו שעשה נלסון בקרב הנילוס).
לבריטים לא היו מפות טובות של הנמל וגם לא נווטים מתאימים.
בליל 31 במרץ עסק קפטיין הארדי במדידות עומק של הים עד הכניסה לתעלה.
למרות זאת טעו הספינות הבריטיות בדרכן בעת הקרב עצמו.
הצי הבריטי היה חלש יחסית.
היו בו רק שתי ספינות מם הדרג הראשון והשני, בעלות 3 סיפוני תותחים.
כל שאר הספינות היו בנות שני סיפוני תותחים, תשע מתוכן מן הדרג השלישי, בעלות 74 תותחים, ועוד כמה קטנות יותר.
סוללות תותחים יבשתיות נחשבו עדיפות על ספינות, בשל יציבותן.
יתרון נוסף שהיה לדנים היה יכולתם לתגבר את הספינות שלהם בעת הקרב, דבר שאכן נעשה, כולל החלפת מפקד של אחת הספינות.
מצד שני, הבריטים היו מיומנים לאין ערוך יותר מהדנים, והייתה להם עדיפות בעימות ספינה מול ספינה.
הצי הבריטי ותוכניתו של נלסון
פארקר נתן לנלסון את שתים עשרה אוניות הקו בעלות השוקע הקטן יותר (אחת מהן בפיקודו של הקפטיין ויליאם בליי, מפקד הספינה באונטי שעליה התרחש המרד המפורסם), וכן את הספינות הקטנות יותר של הצי (הפריגטות).
יתרת הצי נותרה תחת פיקודו של פארקר מצפון מזרח לקרב כדי לחפות על נלסון מפני התערבות של כוח אחר, וכן כדי לאיים על קופנהגן מצפון.
תוכניתו של נלסון הייתה לתקוף את הקצה הדרומי של הקו הדני, ולהשמידו ספינה אחרי ספינה.
כל ספינה בריטית תיעצר בתורה ליד ספינה דנית ותתקוף אותה, עד להכנעתה.
הספינות הבריטיות הקטנות יותר יפגיזו את הקו הדני מדרום, באגפם הלא מוגן (החימוש על ספינות קרב באותה תקופה נועד לקרב צד מול צד; כמעט ולא היה להן חימוש שנועד לירות מהירכתים או מהחרטום); הפריגטות יתקפו את הצד הצפוני של הקו הדני.
מבצר טרה קורנר היה אמור להיכבש על ידי חיילים שיונחתו מהספינות לאחר הכנעת הקו הדני-נורווגי.
ספינות מרגמה יפליגו מעבר לקו הבריטי ויפגיזו את הצי הדני-נורווגי מעל הספינות הבריטיות.
נלסון העריך, שגם אם לא יצליח להכניע את הביצורים הצפוניים, החזקים, הרי שהכנעת הקו הדני תספיק כדי לקרב את ספינות המרגמה לטווח יעיל מהעיר, וכך יוכל לכפות משא ומתן.
ב-1 באפריל עשה הצי של נלסון את דרכו במים הרדודים, ברוח דרומית, אל הקרב.
ספינה אחת עלתה על שרטון ולא השתתפה בקרב, ולאחר מכן עלו שתיים נוספות על שרטון אחר, דבר שהגביל מאוד את פעילותן ושיבש את סדר הקרב של השייטת הבריטית.
בשעה 10:40 בבוקר פתחו סוללות התותחים הדניות באש, והקרב החל.
הספינות הבריטיות התמקמו מול הספינות הדניות, עגנו מולן והחלו בדו-קרב, שנמשך עד שאחת הספינות הפסיקה לירות.
האש של שני הצדדים הייתה כבדה מאוד, והבריטים נתקלו בהתנגדות גדולה יותר מזו שציפו לה; זאת, משום שלא זיהו את סוללות התותחים, שהיו נמוכות ולא נצפו מרחוק, וגם בשל אומץ הלב והנחישות שגילו הדנים.
למזלם של הבריטים, הספינות שעגנו בנמל עצמו, שהיו מוכנות לקרב ומאוישות, לא יצאו מן הנמל כדי להילחם בבריטים, למרות שהשייטת של פארקר התקדמה לכיוון הנמל באיטיות רבה, בשל הרוח.
המיתוס על הקרב מספר, שהאדמירל פארקר חשש, בשלב מסוים, שנלסון עומד לנחול תבוסה, ולכן אותת לו בדגלים לסגת; נלסון, על פי המסופר, הצמיד את הטלסקופ לעינו העיוורת ואמר שאינו רואה את האיתות.
למעשה, פארקר לא יכול היה לראות הרבה ממהלך הקרב, בשל העשן הסמיך.
הוא חשש שנלסון עלול להיות במצב קשה, אך אינו יכול לסגת ללא הוראות מפורשות (פקודות הצי קבעו, שכל מלח או קצין שייסוג מפני האויב בשל פחדנות או רשלנות, או שלא יגיע למגע עם האויב, או לא יעשה כמיטב יכולתו במהלך קרב מאותן סיבות, דינו יהיה מוות).
פארקר אמר לקפטיין ספינת הדגל שלו להעלות את האיתות המסמן "נסיגה", למענו של נלסון; "אם הוא במצב שבו הוא יכול להמשיך את הקרב, הוא יתעלם מהאיתות; ואם לא, יהיה זה תירוץ לנסיגתו, ושום אשמה לא תוטל עליו".
נלסון הורה לאשר את קבלת האיתות, אך לא לחזור עליו (נלסון, כמפקד משנה, היה צריך לאשר למפקד הבכיר את קבלת האיתות ולאחר מכן לחזור עליו כדי להעביר אותו ליחידות הכפופות לו).
נלסון פנה לקפטיין ספינת הדגל שלו, ואמר לו: "יש לי רק עין אחת - זכותי להיות עיוור לפעמים".
לאחר מכן קירב את הטלסקופ לעינו העיוורת ואמר: "אינני רואה את האיתות".
גם קפטיינים אחרים ראו את האותות הסותרים, הם התעלמו מזה של פארקר.
מפקד אחד מכוחות המשנה של נלסון, ריו, שפיקד על פלגת הפריגטות, לא ראה את האיתות של נלסון, וציית לפקודתו של פארקר.
הוא הסיג את ספינותיו, ולאחר מכן תקף את מבצר טרה קרונר, שם ספג הכוח אש כבדה, והוא נהרג.
בשלב זה נטה הקרב, באופן החלטי, לטובת הבריטים, בשל עדיפותם בתותחנות.
תריסר הספינות הדניות בדרום הקו הדני השתתקו, בשל הנזק הרב שספגו, והלחימה המשיכה צפונה.
עד השעה 13:50 נכנעו כבר חלק מהספינות הדניות, אחרות טבעו או בערו.
הדרך הייתה פתוחה לספינות המרגמה הבריטיות, שהיו יכולות לקצר טווח לקופנהגן.
בנוסף, הספינות הדניות סבלו אבדות כבדות, ותגבורת הועברה אליהן כל הזמן מסוללות החוף, כך שהאש של אלו האחרונות הלכה ונחלשה.
עד 14:30 רק שתיים או שלוש ספינות דניות עדיין נלחמו; המפקד הדני, אולפרט פישר, העביר את דגלו למבצר טרה קרונר, מכיוון שהספינות שבהן הניף את דגלו נפגעו בזו אחר זו.
נלסון העדיף לא להשמיד את שארית הצי הדני על ידי ספינות הבערה אלא שלח קצין דובר דנית, תחת דגל לבן של משא ומתן, אל נסיך הכתר הדני-נורווגי, פרדריק (מאוחר יותר המלך פרדריק הששי, מלך דנמרק), שצפה בקרב מהמבצר.
נלסון הציע הפסקת אש, כדי למנוע שפיכות דמים נוספת מהדנים, שתתרחש בהכרח אם לא יוסכם על כך.
היו שסברו שההצעה היא תכסיס בלבד, והיסטוריונים דניים טענו מאוחר יותר שההצעה נועדה למנוע מנלסון תבוסה, שכן למרות שאף אחת מהספינות הבריטיות לא אבדה, הרי שרבות מהן נפגעו קשות, והיה עליו לסגת תחת אש מהמבצר הדני, מול רוח לא מתאימה, ודרך מים רדודים וללא מפות מדויקות.
לעומת זאת, ברור שקופנהגן הייתה כבר חשופה לאש המרגמות הבריטית, והיה ברור לשני הצדדים שהבריטים ניצחו בקרב.
נסיך הכתר הסכים, והקרב הסתיים.
ספינת הדגל הנורווגית, דננברג, התפוצצה במהלך הקרב ונגרמו לה כ-250 אבדות.
הספינות הדניות-נורווגיות אוישו בעיקר על ידי מתנדבים, עם מעט או ללא ניסיון כלל; זו הייתה אחת הסיבות למספר האבדות הרב.
עובדה זו גם הביאה לכך, שמספר האבדות בצד הדני-נורווגי לא ידוע בדיוק.
3 ספינות דניות הצליחו להימלט מזירת הקרב, שתיים טבעו, אחת התפוצצה, אחת עשרה נלכדו ונשרפו, ואחת נלכדה וצורפה לצי הבריטי.
הבריטים דיווחו על 264 הרוגים ו - 689 פצועים.
נלסון נחת בקופנהגן ביום שלאחר מכן, כדי להתחיל במשא ומתן.
בפגישה בת שעתיים בין נלסון ונסיך הכתר (שדיבר אנגלית), השיג נלסון שביתת נשק לא מוגבלת, וניסה לשכנע את הדנים לעבור להגנתה של בריטניה, נגד הרוסים.
ההסכם הסופי צמצם את שביתת הנשק לארבעה עשר שבועות, בהם תושעה הנייטרליות החמושה ולבריטים תתאפשר כניסה חופשית לקופנהגן.