tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הופעותיה היו מוצלחות; היא צוטטה באומרה שהיא לא עבדה יום עבודה מאז שהייתה בת 23. בריאיון לטייט היא הסבירה שהיא עדיין מנסה לעסוק בפרופורמנס, בין השאר בגלל השוני המשמעותי מעשייה קולנועית, שוני כגון הקהל החי או מידת ה"נוכחת" שלה בהשוואה.
פורטלנד היא גם המקום בו היא החלה להשתתף בסצנת בריוט גירל שהחלה לצמוח בראשית שנות התשעים.
היא הקליטה את ה- EP הראשון שלה בלייבל Kill Rock Stars בשנת 1996, תחת הכותרת Margie Ruskie Stops Time, עם מוזיקה של The Need .
היא הוציאה שני אלבומים באורך מלא, 10 מיליון שעות למייל בשנת 1997 ומבחן בינת-סיימון בשנת 1998, שניהם ב-Kill Rock Stars.
היא שיתפה פעולה עם קלווין ג'ונסון בפרויקט המוזיקלי שלו דאב נרקוטי מערכת סאונד, ובשנת 1999 עשתה EP מפוצל עם IQU, שיצא ב-K Records של ג'ונסון.
ג'וליי שיחקה ברבים מסרטיה הקצרים, כולל "אטלנטה", "החובבנית", "קן עשרות", "האם אתה האדם האהוב על מישהו?", ובסרטים באורך המלא "אני, אתה וכל מי שאנחנו מכירים" ו"העתיד".
היא הופיעה בפרק של פורטלנדיה בשנת 2012. היא שותפה בכיכובו בסרט העלילתי של ג'וזפין דקר 2018, "המדלן של מדליין".
בשנת 1998, ג'וליי יצרה את Love Diamond, היצירה הראשונה שלה במיצג מולטימדיה באורך מלא – בתיאור שלה, "סרט חי".
ביצירה הבימתית בת השעתיים שיחקה ג'וליי מגוון דמויות, המתארת בהומור תפקידים הנתפסים בתרבות כמיועדים לנשים.
בהמשך יצרה המיצג באורך מלא בשם "כלי הברבורים", וסרט בן שש דקות, "מתחזק בכל יום" (2001).
האחרון הוא מבט מופשט של גבר מבוגר וילדה קטנה, המוקנטת על ידי צורות צפות לא ברורות, בעוד שמספר הנמצא מחוץ למסך מגולל סיפור של פדופיליה שהתרחשה במציאות.
כלי הברבורים הוא עוד "סרט חי", מופע של אישה אחת בו ג'וליי מגלמת את ליסה קוב, אישה המחפשת את גופה האבוד.
אף על פי שיש בו קומדיית סתירה, הסיפור הסוריאליסטי נוגע ל"טראומות מיניות בילדות, ניכור למבוגרים ואשמה מתמדת ולא ממוקדת".
יחד עם האמן הארל פלטשר, ג'וליי הקימה את פרויקט האמנות המקוון בשם Learning to Love You More (2002–2009).
אתר הפרויקט הציע משימות לאמנים שהגשותיהם הפכו לחלק מ"סדרת תערוכות, הקרנות ושידורי רדיו המשתנים ללא הרף שהוצגו ברחבי העולם ".
מעל 8,000 איש השתתפו בפרויקט.
בנוסף למצגות האינטרנטיות שלה, ללמוד לאהוב אותך יותר הרכיב תערוכות עבור מוזיאון וויטני, מוזיאון האמנות בסיאטל וחללי תצוגה אחרים.
גרסת ספר לאמנות המקוונת של הפרויקט יצאה בשנת 2007. החל מה -1 במאי 2009 אתר הפרויקט הפסיק לקבל הגשות למשימות.
בשנת 2010 רכש מוזיאון סן פרנסיסקו לאמנות מודרנית את האתר, כדי לשמר אותו כארכיון של הפרויקט באופן מקוון.
ג'וליי הקמה תערוכה פיסולית, 11 דברים כבדים, עבור הביאנלה בוונציה בשנת 2009. מבחר הצורות המצוירות שלה, העשוי יציב מפיברגלס ופלדה, תוכנן לאינטראקציה משחקית עם המבקרים.
התערוכה הוצגה גם בעיר ניו יורק בפארק יוניון סקוור ובלוס אנג'לס במרכז MOCA Pacific Design Center .
בשנת 2013 היא ארגנה את We Think Alone, פרויקט אמנות שכלל מיילים פרטיים של אנשי ציבור.
ההודעות דוא"ל נתרמו באופן חופשי על ידי קבוצה של אנשים בולטים, למעט שמות המקבלים, כולל הסופרת שילה חטי, הפיזיקאי התאורטי לי סמולין, הכדורסלן כרים עבדול-ג'באר והשחקנית קירסטן דאנסט .
ג'וליי קיבצה אימיילים נבחרים לפי נושא, ושלחה מקבץ חדש למנויי הפרויקט מדי שבוע במשך 20 שבועות.
כפי שסוקר אחד תיאר אותם, המיילים הם "בו-זמנית ארציים וחושפניים באופן מוזר; הם שופכים אור על האופן בו אנשים בעין הציבורית מייצרים את זהותם הפרטית ...
[הם] גם מדגישים, בדרך כלשהי, את האופן בו כולנו מציגים את עצמנו באמצעות דוא"ל: פורמלי או פאסיבי-אגרסיבי מדי, אהוב-דביק, מרפרף, נרגש יתר על המידה."
ג'וליי היא גם סופרת, בעיקר של סיפורים קצרים.
הכתיבה הייתה משהו שעשתה שנים לפני שעלתה על במה לראשונה.
בריאיון לשנת 2016 הסבירה כי מתוך כל המדיומים שהיא עוסקת בהם, היא הכי פחות בטוחה ביצירת הסרטים שלה, בין השאר בגלל הסביבה הפחות מוכרת והיפר-היררכית שדורשת עבודה שיתופית.
היא יודעת שרוב האנשים על סט הצילומים שלה מעולם לא קיבלו פקודות מבמאית, ועולים מכך ענייני ביטחון עצמי.
סיפורה הקצר The Boy from Lam Kien ראה אור בשנת 2005 בהוצאת קלוברפילד, כספר במהדורה מיוחדת עם איור מאת אלינור ניסלי ואמה הדדיץ '.
סיפור קצר נוסף, משהו שלא צריך כלום, פורסם בשנה שלאחר מכן על ידי The New Yorker .
אף אחד לא שייך לכאן יותר ממך
אף אחד לא שייך לכאן יותר ממך, אוסף הסיפורים הקצר של יולי, ראה אור על ידי סקריבנר בשנת 2007.
היא זכתה בפרס הסיפור הקצר הבינלאומי פרנק אוקונור ב־24 בספטמבר 2007. ב"ניו יורק טיימס" העביר שילח קולטארקר ביקורת מעורבת על אסופת הסיפורים:" קומץ מהסיפורים האלה מתוקים וחושפניים, אם כי במקרים רבים הניסיון ליצור 'אמנות' מודע לעצמו מדי, והמאמץ יוצא כמו חסר טעם.
נכון לשנת 2015 הודפסו מהספר יותר מ־200,000 עותקים.
הרומן הראשון של ג'וליי "האדם הרע הראשון" ראה אור על ידי הוצאת סקריבנר בינואר 2015. הנרטיב מתרכז סביב שריל גליקמן, אישה בגיל העמידה שנמצאת במשבר שחייה משנים בפתאומיות את המסלול כאשר אישה צעירה, בשם קלי, עוברת לביתה.
הרומן בוחן את מערכת היחסים המורכבת בין שריל לקלי.
בביקורת שכתבה בעיתון "ניו יורק טיימס", לורן גרוף כותבת "האדם הרע הראשון" מייצר בן לוויה חכם בכל יום.
יש לו פעימת לב ודופק.
זה ספר שחי עד כאב."
ג'וליי קיבלה השראה רבה מתנועת הריוט גירל.
היא הייתה בחברות עם כמה מהלהקות שהיו חלק מהתנועה כמו Bikini Kill, Excuse 17 ו-Heavens to Betsy.
לסרטים שלה נושא משותף של "אינטימיות".
לדוגמה, רבים מכותרות היצירה שלה משתמשים בכינויי גוף ("אני", "אתה", "אנחנו" וכו').
ג'וליי יוצרת סרטים המהווים "פיסות מהחיים" בעזרת דמויות רגילות להן היא מעניקה תשומת לב.
היא מתארת את זה כהווייתה שהיא "נואשת להפגיש אנשים".
עם זאת, ככל שהיא מתבגרת היא מתעניינת יותר באופן בו אנשים מחבלים ב"להיות ביחד".
ג'וליי כוללת לעיתים קרובות את נושא הסקס ביצירת הסרטים שלה.
הניו יורק טיימס מתאר נושא זה "כהפתעה פתאומית וגם כדרך להאיר את חייהם הפנימיים של דמויותיה".
ג'וליי מפרטת: "תמיד התעניינתי בסקס, אפילו כילדה.
סקס כולל בושה והשפלה ופנטזיות וכמיהה.
זה כל כך קשור עם מגוון הדברים שאני מתעניינת בהם."
ג'וליי נשואה לאמן ובמאי הקולנוע מייק מילס, איתו יש לה ילדה, שנולדה בפברואר 2012. ג'וליי ומילס נפגשו בשתי הופעות הבכורה שלהם בפסטיבל סאנדנס בשנת 2006, והתחתנו בקיץ 2009.
בריאיון למגזין Bust ב-2007, ג'וליי דיברה על החשיבות שהייתה לפמיניזם בחייה, ואמרה, "מה מבלבל [בלהיות פמיניסטית]?
זה פשוט להיות בעד היכולת שלך לעשות את מה שאת צריכה לעשות.
זה לא אומר שאת לא אוהבת את החבר שלך או כל משהו ...
היא חשבה על שם המשפחה "ג'וליי" כשהייתה בת 15, בהשראת סיפור שקראה בפנזין, ובתחילת שנות ה-20 לחייה שינתה את שמה כחוק.
ג'וליי מתארת את משפחתה כמאוד "עשה זאת בעצמך", מה שמסביר ככל הנראה חלק מהסגנון המאולתר של שלה.
לכן, כאשר ג'וליי רצתה לשנות את שם משפחתה, אביה קיבל את ההחלטה בקלות.
אביה היה מכור לעבודה, וזה משהו שהיא מאמינה שהיא קיבלה ממנו.
משפחתה התמודדה גם עם דתות הניו-אייג' ושוחחה על רוחניות בזמן שגדלה.
אני ואתה וכל מי שאנו מכירים (2005) – תסריט, בימוי ומשחק
העתיד (2011) – תסריט, בימוי ומשחק
Madeline's Madeline (2018) - שיחקה את האם של הדמות הראשית שמגולמת על ידי הלנה הווארד.
קג'יליונר (2020) – תסריט ובימוי
התחלתי בלי שום דבר ועדיין נשארו לי רוב
אטלנטה (1996) – הופיעה בקלטת מיקס אודיו-קולנועית (הפקה היקפית)
קן עשרות (1999) (תוצרת היקפית)
מתחזק בכל יום (2001) – 6 דקות 30 שניות, הופיעו בהפקה היקפית: הלהיטים הגדולים ביותר של כל הזמנים: אוסף סרטים וקטעי וידאו ניסיוניים (הפקה היקפית)
האם אתה האדם האהוב על מישהו?
(2005) – הופיע בגיליון Wholphin 1
מירנדה יולי מציגה את המירנדה (2014) – פרסומת לתיק שעוצב על ידי יולי ו-Welcome Companions.
עם מוזיקה של ג'יי.די שמשון .
2006: אתה, אני וכל מי שאנו מכירים קיבל את פרס המצלמה ד'אור בפסטיבל קאן ואת פרס חבר השופטים המיוחד בפסטיבל הסרטים סאנדנס.
2007: אף אחד לא שייך כאן יותר ממך זכה בפרס פרנק אוקונור.
2016: ג'וליי הייתה אחת מ-683 אמנים ומנהלים שהוזמנו להצטרף לאקדמיה לאמנויות תמונות ומוטיבים כסופרים.
2025: ג'וליי נכללה ברשימת "טיים 100" לשנת 2025 בזכות "יצירתה הספרותית והאמנותית הנועזת, אשר מערערת נורמות חברתיות ומעניקה קול ייחודי וחושפני לחוויות נשים בעידן המודרני".
מירנדה יאפ הייתה פרופסורית במחלקה להנדסה כימית וביו-מולקולרית של האוניברסיטה הלאומית של סינגפור והמנכ"לית של המכון הטכנולוגי לעיבוד ביולוגי בסוכנות למדע, טכנולוגיה ומחקר בסינגפור.
ב-2009 היא זכתה בפרס הנשיא למדע וטכנולוגיה (PSTM) והייתה האישה הראשונה שזכתה בפרס זה.
מירנדה יאפ נולדה באוגוסט 1948 בסינגפור.
בסביבות 1977 עברה לטורונטו כדי להשיג את הדוקטורט שלה, במהלך הקריירה שלה היא פרסמה 58 מאמרים בכתבי עת שעברו ביקורת עמיתים.
היא התחתנה עם ד"ר יאפ קיאן טיונג בשנת 1981. ב-2009 היא זכתה בפרס הנשיא למדע וטכנולוגיה (PSTM).
בשנת 2011 סבלה ממפרצת ונכנסה לתרדמת למשך ארבע שנים, עד למותה ב-14 באוקטובר 2015.
יאפ קיבלה תואר בכימיה יישומית מאוניברסיטת סינגפור – כיום היא נקראת האוניברסיטה הלאומית של סינגפור (NUS) – ותואר שני בהנדסה ביוכימית ביוניברסיטי קולג' לונדון בשנת 1973. בשנת 1979 עשתה דוקטורט בהנדסה כימית באוניברסיטת טורונטו.
אחרי שהשיגה דוקטורט, יאפ חזרה לסינגפור בשנת 1982 כדי להצטרף לאוניברסיטה הלאומית של סינגפור.
עם מענק ממשלתי, היא סייעה בהקמת היחידה הטכנולוגית לעיבוד ביולוגי (BTU) בשנת 1990. שמה של היחידה שונה מאוחר יותר למרכז הטכנולוגי לעיבוד ביולוגי (BTC) בשנת 1995, כמרכז מחקר לאומי לטכנולוגיית עיבוד ביולוגי שיאפ עמדה בראשו.
לאחר מכן שונה שמו שוב ב-2003 למכון הטכנולוגי לעיבוד ביולוגי (BTI).
בנוסף, הקימה יאפ שני ארגונים: הראשון הוא המרכז לחקר מוצרים טבעיים המכונה כיום תרופות מרליון, והשני הוא המרכז הטכנולוגי לייצור ביו-פרמצבטיקה.
בפברואר 2006 מונתה יאפ כעמיתה זרה לאקדמיה הלאומית להנדסה של ארצות הברית על הישגיה הבולטים בחינוך, מחקר וניהול בתחום תרביות תאי יונקים.
יאפ זכתה בפרס הנשיא למדע וטכנולוגיה (PSTM) בנובמבר שנת 2009, והפכה לאישה הראשונה שזכתה בפרס המדע היוקרתי ביותר בסינגפור.
נוסף על כך, יאפ הרצתה בקורס מתקדם בטכנולוגיית תאים באוניברסיטת מינסוטה.
נכתב עליה כך: "פרופ' מירנדה יאפ היא המייסדת של BTI, שהוא המוסד המרכזי בקידום מחקר העיבוד הביולוגי של סינגפור וממלא תפקיד קריטי בהצלחתה של סינגפור בהרחבת ענף הייצור הביולוגי.
למוסד בינלאומי ידוע כיום, והיא הכשירה מספר רב של סטודנטים לתואר שלישי ותואר שני בתחומים רבים בביוטכנולוגיה.
בטכנולוגיית תרבית תאים עבודתה נמשכה מעבודה מוקדמת בפיזיולוגיה תאית ועד ניתוח תעתיק ופרוטאום למטרת הנדסת תאים."
מירנדה דו דורו (בפורטוגזית: Miranda do Douro) היא עיירה ומועצה מקומית שנמצאת במחוז ברגנסה , פורטוגל.
העיירה ממוקמת בגבול עם ספרד כאשר הנהר דורו מפריד בין המדינות.
ממצאים ארכאולוגיים מראים שהתיישבות באזור הייתה קיימת עוד בתקופת הברונזה.
בתקופת מלך דיניש סוכם על הגבול בין המדינות וב-12 בדצמבר 1286 העיר הוקמה באופן רשמי.
בסוף המאה ה-14 כוחות של ממלכת קסטיליה כבשו את האזור אך הם גורשו על ידי ז'ואאו הראשון.
בשנת 1545 הוחלט על ייסוד דיוקסיה והחלה בניית קתדרלת מירנדה דו דורו.
בשנת 1762 במהלך מלחמת שבע השנים כוחות קרלוס השלישי.
בעקבות פיצוץ תחמושת נהרסו מגדלי המבצר וכשליש מתושבי העיר נהרגו.
כעבור שנתיים הנהגה דתית של האזור עברה לברגנסה וחשיבותה של העיר פחתה.
השפה המדוברת באזור היא מירנדזית שבשנת 1999 קיבלה מעמד רשמי בפורטוגל.
מירנדה ריי מיו היא שחקנית טלוויזיה אמריקאית.
ידועה בעיקר של תפקידה בסדרת הטלוויזיה של NBC, "שיקגו FIRE" בתפקיד סטלה קיד.
ריי מיו נולדה בפרזנו, קליפורניה, ארצות הברית לאביה פרדי ביילון ולאמה לינדה, אמה ממוצא פיליפיני-סיני וספרדי, ואביה ממוצא צרפתי, אירי ואינדיאני, כך היא זכתה במראה המיוחד שלה.
היא בוגרת תיכון רוזוולט בקליפורניה.
עם סיום התיכון עברה ריי מיו ללוס אנג'לס והחלה לדגמן.
הקריירה הטלוויזיונית שלה החלה בשנת 2011 עם הופעת אורח בסדרה "חוק וסדר: לוס אנג'לס".
בשנת 2013 החלה להופיע בקומדיה הטלוויזיונית "המשחק".
ב־2014 היא הצטרפה לאופרת הסבון "ימי חיינו" בתפקיד זואי בראוונינג, היא השתתפה ב-15 פרקים בין 2014 ל-2015.
בשנת 2016 הצטרפה לסדרה "שיקגו FIRE" בעונתה הרביעית בתפקיד סטלה קיד, כבאית חדשה ומושא אהבתו של סברייד (טיילור קיני).
השחקנית בת ה-32 שומרת על פרטיות בחייה, אך ידוע שיצאה בעבר עם השחקן לוק ביינס שהזדהה לאחרונה כהומוסקסואל.
היא חובבת ספורט ועוסקת בריצה, רכיבה על אופניים ויוגה.
כמו כן היא חובבת מוזיקה, מנגנת על פסנתר, צ'לו ועוסקת בשירה כתחביב.
שנהשם הסרטתפקידהערות2011insideאמה היקוקס2012How Your P*ssy Worksסרט קצר2014The Black Bachelor2015אנחנו חברים שלךקורטניללא קרדיטהילדה בתצלומיםורדTBAGoing Placesג'ולסבצילומים
מִירְנוּן מַטְבְּעוֹנִי (שם מדעי: Myrichthys maculosus) הוא מין של דג ימי ממשפחת האפעוניים שבסדרת הצלופחאים החי במימי האזור האינדו-פסיפי, וגדל עד לאורך של מטר.
באנגלית, נקרא גם בשמות צלופח נחש נמרי, צלופח נחש מנוקד וצלופח נחש עינוני'''.
המרינון המטבעוני הוא דג ארוך דמוי נחש, היכול לגדול עד לאורך של מטר, כשהאורך הנפוץ הוא כ-50 ס"מ.
הראש שלו קטן עם חוטם קצר ונחיריים צינוריים ארוכים המופנים כלפי מטה.
הוא בעל שתי שורות של שיניים בלסת ועוד שתי שורות בחך.
סנפיר הגב שלו מתחיל מאחורי הראש, בעוד סנפיר השת שלו מתחיל באמצע הגוף.
שני סנפירים אלו ממשיכים כמעט עד קצה הזנב.
אין לו סנפירי אגן או סנפיר זנב, וסנפירי החזה שלו קטנים.
צבעו קרמי או צהוב, עם כתמים גדולים, שחורים או חומים, עגולים.
לדגים הצעירים יש שורה אורכית אחת של כתמים אלו, ואילו לפרטים הבוגרים יש שלוש שורות.
מין זה הוא בעיקר לילי, אך לעיתים ניתן לראות אותו במהלך היום שוחה מעל אזורים חוליים או צמחיים.
בדרך כלל הוא מבלה את שעות היום קבור בחול, כשהוא חופר את עצמו תחילה מהזנב.
הוא בעל חוש ריח מפותח בו הוא משתמש כדי לאתר את הטרף שלו הכולל סרטנאים, מירנון זעמני ודגים קטנים אחרים, בזמן שהם קבורים בחול.
בלילה, לפעמים מספר פרטים ממין זה מתכנסים במקומות שבהם יש תאורה מלאכותית.
מעט ידוע על הרבייה של מין זה.
המרינון המטבעוני חי באזור האזור האינדו-פסיפי הטרופי והחם.
תפוצתו משתרעת ממזרח אפריקה והים האדום, עד לפולינזיה הצרפתית ואיי גלאפגוס, ומיפן למזרח אוסטרליה.
הוא אינו חי בהוואי, שם חי צלופח הנחש המפואר.
המרינון המטבעוני חי בלגונות, שוניות אלמוגים, שדות עשב ים ומישורים חוליים, בעומק של עד כ-260 מטרים.
בישראל, ניתן למצוא את המירנון המטבעוני במפרץ אילת.
מִירְנוּן (שם מדעי: Myrichthys) הוא סוג של צלופח ממשפחת האפעוניים המאגד 11 מינים החיים באוקיינוסים טרופיים וממוזגים ברחבי העולם.
שמו בעברית הוא הלחם של המילים מִיר (מלטינית), ונוּן, דג בערבית.
מירנון זעמני (Myrichthys colubrinus) – חי גם במפרץ אילת.
מירנון מטבעוני (Myrichthys maculosus) – חי גם במפרץ אילת.
מירנדה פריסטלי היא אנטגוניסטית בדיונית המופיעה ברומן "השטן לובשת פראדה" שנכתב על ידי לורן וייסברגר בשנת 2003, שאותה גילמה מריל סטריפ בעיבודו הקולנועי משנת 2006.
פריסטלי היא העורכת הראשית של מגזין האופנה הניו יורקי הבדיוני "Runway", הידועה ביחסה הקפוא והמזלזל כלפי עובדיה, כמו כן בכוחה הבולט בעולם האופנה.
מירנדה פריסטלי נולדה בשם מרים פרינצ'ק ב-25 באוקטובר 1949 ברובע האיסט אנד שבלונדון, למשפחה יהודית אורתודוקסית מרודה, שנסמכה על תרומות הקהילה מכיוון שאביה עבד בעבודות מזדמנות ואמה מתה בלידה.
סבתה של מרים עברה לגור עם המשפחה על מנת לסייע בגידול הילדים.
מרים שמרה את השטרות הקטנים שנתנו לה אחיה ועבדה כעוזרת למעצב אופנה בריטי.
פריסטלי ידועה בכך שהיא לובשת צעיף לבן של הרמס בשילוב התלבושת היומיומית שלה, וביחסה לעובדיה באופן שגובל בהתעללות רגשית ופסיכולוגית.
פריסטלי אמנם מזכירה לעוזרותיה ש"מיליון בנות היו רוצחות בשביל העבודה הזאת", אך יחסה האכזרי אליהן מביא לשיעור תחלופה גבוה בקרב עוזרותיה האישיות; כשהאחרונה בהן למועד תחילת עלילת הספר והסרט היא בוגרת לימודי עיתונאות, אנדריאה זאקס.
לפריסטלי יש בנות תאומות (מהבעל השני מבין שלושה), קרוליין וקסידי, שביקורת אחת טענה שהן "נראות כמו ניצבות מהסרט 'אות משמיים'".
במהלך קידום הספר, הכחישה וייסברגר כי דמותה של מירנדה פריסטלי מעוצבת על העורכת הראשית של "ווג", אנה ווינטור, ואף הצהירה כי תעלוליה ודרישותיה של פריסטלי הן בדיוניות בחלקן, ובחלקן מורכבות מחוויות ממשיות שחוו לה ולחברותיה בעבודותיהן הראשונות.
עם זאת, בספר ההמשך, מתארת וייסברגר את מירנדה במהלך משחק כדורסל עם רפאל נדאל (התייחסות לידידותה של וינטור עם רוג'ר פדרר) ומזכירה שכעת היא מנהלת העריכה של "אליאס-קלארק" (התייחסות לתפקידה של וינטור כמנהלת האמנותית של "קונדה נאסט").
דמותה של פריסטלי בסרט מתוארת כדמות הרבה יותר סימפתית מברומן.
היא אמנם נשארת חסרת-רחמים ומניפולטיבית בדיוק כמו שהייתה ברומן, אך גם מתגלה כדמות פגיעה יותר במהלך סצנה בה היא מביעה בפני אנדריאה את מצוקתה על נישואיה הכושלים ועל ההשפעה שהיא חוששת שתהיה לכך על בנותיה.
נוסף לכך, דמותה הקולנועית של פריסטלי מדברת במבטא אמריקאי, מה שמרמז מאוד על כך שהיא אינה בריטית כפי שמתוארת ברומן.
רוב, אם לא כל הביקורות והמאמרים שנכתבו על בסיס העיבוד הקולנועי, מתייחסים לווינטור כמקור השראה מרכזי לעיצוב דמותה של פריסטלי.
השראות נוספות לגילום הדמות בידי סטריפ נלקחו מדמויותיהן של קרואלה דה ויל, מרתה סטיוארט ודמותה של ג'ואן קרופורד מתוך הסרט הביוגרפי "אמא יקרה".
באשר למראה החיצוני של פריסטלי, שאבה סטריפ השראה מהדוגמנית כרמן דלאורפיס, הידועה בשל שיערה הלבן.
נוסף לכך, העידה סטריפ במהלך ריאיון ל"וראייטי" כי
סטריפ זכתה לשבחי המבקרים על גילום דמותה של פריסטלי, שציינו במיוחד את הדרך בה סטריפ הפכה דמות מאוד לא-סימפתית למורכבת הרבה יותר ממה שהייתה ברומן.
בביקורת על דמותה עבור "הניו יורק טיימס", כתב א.
ליז ג'ונס, העורכת לשעבר של מגזין "מארי קלייר" הבריטי, כתבה כי הסרט היה "תזכורת מצמררת לשלוש השנים הסוריאליסטיות ביותר בחיי".
הפרט היחיד שמצאה לא מדויק היה היעדר פרחים בחדר המלון הפריזאי של מירנדה – והצהירה כי במהלך כהונתה כעורכת, חדריה בפריז ובמילאנו קיבלו כל כך הרבה פרחים ממעצבים עד כדי כך שהחלה לחשוב ש"היא מתה בטרם עת".
נוסף לכך, ערבה ג'ונס אישית לדרך בה תוארה אישיותה של מירנדה:
ג'נט ברנן קרופט מאוניברסיטת אוקלהומה ביקרה את הסרט כעיבוד מודרני מחודש של מיתוס הפסיכה, בה מירנדה ממלאת את תפקידה של ונוס במסע החניכה של אנדי, בו ברנן קרופט השוותה את המשימות חסרות התכלית לכאורה שמירנדה מטילה על אנדי לבקשותיה ונוס מפסיכה:
במאי 2007, הציגה אופרת הסבון האמריקאית הפופולרית "ג'נרל הוספיטל" את דמותה של קייט הווארד (בגילומה של מייגן וורד), שפותחה ועוצבה בהשראת דמותה של מירנדה פריסטלי, וההבדל היחיד שהורגש היה פער הגילאים בין שתי הדמויות.
במשך שנה זו, נעשתה מחווה לסרט במהלך עונתה הרביעית של קומדיית המצבים "המשרד", במהלך פרק בו מייקל סקוט (סטיב קארל), שזה עתה צפה בסרט, צועק "סטייק!" ו"תביאי לי ארמני!" לפקידת הקבלה של "דאנדר-מיפלין", פאם ביזלי (ג'נה פישר).
בפברואר 2018, בסדרת הריאליטי האמריקאית "Keeping Up With the Kardashians" (עונה 14 פרק 18), לבשה קריס ג'נר מלבושים הדומים למלבושיה של מירנדה.
במלאת יום השנה העשירי להפצת הסרט, כתבה אליסה רוזנברג במאמר עבור "וושינגטון פוסט" כי דמותה של פריסטלי השפיעה על עלייה בייצוגן של אנטי-גיבורות נשיות בסדרות טלוויזיה פופולריות משנות ה-2000 וה-2010 המאוחרות יותר, כמו דמויותיהן של אוליביה פופ מ"סקנדל וסרסיי לאניסטר ב")".
רוזנברג ציינה כי כמותן, פריסטלי מחזיקה בעמדת סמכות המוחזקת לעיתים קרובות על ידי דמויות גבריות, וכי על אף חוסר מוסריותה, עליה להתגונן מפני ניסיונות להשתמש בחייה האישיים כדי לסלק אותה מעמדה זו במטרה "להוכיח שכיצור סנטימנטנלי, היא מעולם לא השתייכה לשם מלכתחילה".
בכך, גם אם הצליחה להוכיח זאת לעצמה ולאחרים, "היא רכסה את עצמה לחיים מתוחכמים ומוגבלים כמו חצאית עיפרון הדוקה לעור." ב"וראייטי" צוין כי "[דמותה] הראה להוליווד שלעולם לא יהיה חכם לזלזל בערכה של אישה חזקה."
מירנדה הוא ציור שמן על בד משנת 1875 מאת הצייר הבריטי ג'ון ויליאם ווטרהאוס.
היצירה חתומה בראשי התיבות JW.WATERHOUSE והיא הייצוג הראשון שצייר האמן לדמות מתוך המחזה הסערה מאת ויליאם שייקספיר, וכן היצירה השנייה בלבד שהציג באקדמיה המלכותית לאמנויות.
הציור נחשב לאבוד במשך 131 שנים, עד שהתגלותו מחדש בשנת 2004 באוסף פרטי בסקוטלנד אפשרה את זיהויו מחדש כיצירה מוכרת מן הספרות המחקרית, אשר הופיעה קודם לכן בהעתקה הפוכה ובשחור־לבן בלבד.
הציור מציג את מירנדה יושבת על סלע בקדמת חוף ים חולי, זרוע צדפים ואצות.
הדמות לבושה בבגד קל, יושבת בגוף פונה קדימה, כשידיה שלובות ופניה מוסבות חלקית הצידה.
מבטה ממוקד באופק הימי, שם נראית ספינה במרחק.
גלי הים הכחולים נשברים על החול מבלי להסיח את תשומת לבה, והמרחב כולו מוצג תחת אור ערב רך, המאחד ים ושמים באווירה שקטה ורחבה.
הקומפוזיציה מעניקה לדמות בולטות באמצעות הארה מדורגת והפרדה ברורה מן הרקע.
הסצנה המתוארת אינה מופיעה במחזה הסערה, אלא מייצגת רגע שהומצא בידי האמן, הקודם לפתיחת העלילה.
מירנדה, בתו בת החמש־עשרה של פרוספרו, מוצגת ממתינה לספינה הנראית באופק, אשר עתידה להיפגע בעקבות פעולתו הקסומה של אביה.
ווטרהאוס בחר לתאר שלב מוקדם ושקט זה, ולא את רגע החורבן עצמו, ובכך הדגיש מצב נפשי של ציפייה והתבוננות, ולא דרמה גלויה.
על אף שמירנדה היא דמות ממחזה שנכתב בשנת 1611, היא מתוארת בלבוש המזכיר טוגה קלאסית ובליווי סרטי שיער, דבר היוצר קירבה לדימויים של גיבורות מן העת העתיקה, ובפרט לדמותה של אריאדנה.
הבחירה בלבוש זה מוסברת באמצעות סגנונו המוקדם של ווטרהאוס בשנות ה־70 של המאה ה-19, אשר היה קלאסי ברוחו והושפע מן הנאו-קלאסיציזם.
בתקופה זו צייר האמן סצנות קלאסיות רבות, תוך שימוש באור ערב רך ובקומפוזיציות מאופקות.
הציור מירנדה קשור לקבוצת יצירות מוקדמות של ווטרהאוס, ובהן השינה ואחיו למחצה, המוות משנת 1874 ו־מילים לוחשות משנת 1875, שהוצגו אף הן באקדמיה המלכותית.
על פי הצעתו של אנתוני הובסון, ייתכן כי מירנדה ו־מילים לוחשות צוירו על פי אותו מודל, המזוהה כאחותו של האמן, ג'סי, ששמה מופיע בשיר שליווה את מילים לוחשות.
שלוש היצירות מתאפיינות בפרשנות פיוטית ואישית לנושא, שאינה שואפת להמחשה דרמטית ישירה.
סיון (ברומנית: Mircea Petru G.Sion, 1992-1917), היה משפטן רומני, חסיד אומות העולם מהעיר יאשי, רומניה.
בן למשפחה מן האצולה הרומנית, מירצ'ה פטרו סיון התחבר אל הקהילה היהודית ביאשי בתקופה בה למד משפטים באוניברסיטת יאשי.
בימי שלטון תנועת הלגיונרים הוא נעצר על ידי המשטרה והוכה משום שהסתיר שני יהודים.
למרות מאסרו, הודות לכישוריו המשפטיים הוא מונה לשופט בבית דין צבאי.
מירצ'ה פטרו סיון השתמש בתפקידו זה כדי להקל על יהודים ואף שחרר כמה יהודים ממחנות עבודה.
החל משלהי שנת 1941 שימש כיועץ משפטי של הקהילה היהודית של יאשי, תפקיד שמילא ללא קבלת שכר.
במסגרת תפקידו הוא חיפש ואיתר יהודים שנעצרו או נעלמו והגן עליהם בבתי דין צבאיים.
הוא הסתיר כ-15 יהודים בביתו שביאשי ובחווה הכפרית של משפחתו.
בשנת 1986 הוכר מירצ'ה פטרו סיון כחסיד אומות העולם, ושמו נחקק בגן חסידי אומות העולם של יד ושם.
מירצ'ה פטרו סיון נמנה עם מייסדי המועדון רוטרי ברומניה.
הוא נפטר בשנת 1992 ולפי צוואתו גופתו נשרפה.
מירצ'ה הרועה (ברומנית: Mircea Ciobanul, (מת ב־25 בספטמבר 1559), הידוע בכתבי היסטוריונים רומנים כמירצ'ה החמישי היה ווייבוד (שליט) של ולאכיה שלוש פעמים, בתקופות מ־17 במרץ 1545 עד 16 בנובמבר 1552, ממאי 1553 עד 28 בפברואר 1554 ומינואר 1558 עד 21 בספטמבר 1559.
מירצ'ה החמישי הוא בנו החמישי של ראדו הגדול ונשא לאישה את קיאז'נה (Chiajna), בתו של פטרו רארש וכנראה נכדתו של שטפן הגדול.
הוא כונה "הרועה" משום שלפני הגיעו לשלטון עסק בקניית כבשים עבור העות'מאנים.
הוא התמנה לשלטון בשנת 1545 במקום אחיו למחצה, ראדו פאיסיה (מוכר גם בשם פטרו מארג'ש Petru de la Argeş).
לאחר מותו עבר השלטון לבנו בן ה־13, פטרו הצעיר שבשמו שלטה אמו.
בתקופתו מוזכרים יהודי בוקרשט באחד הצווים השלטוניים.
מירצָ'ה אליאדה (ברומנית: Mircea Eliade; 13 במרץ 1907 - 22 באפריל 1986) היה חוקר, הוגה דעות וסופר רומני, הנחשב לאחד מחוקרי הדתות הגדולים של המאה ה-20. במחצית השנייה של חייו פעל בצרפת ובארצות הברית.
אליאדה נולד וגדל בבוקרשט, שברומניה.
כבר בתיכון החל לעסוק בכתיבה מדעית בכתבי-עת ועיתונים שונים.
בשנים מאוחרות יותר החל להתעניין בדתות ובכתיבת ספרות.
מאוחר יותר עבר לאיטליה ושם סיים את לימודיו, וכתב חיבור על המחשבה בתקופת הרנסאנס.
בין השנים 1928–1931 נסע להודו, שם עבר התמחות במיסטיקה הודית, אך כאשר המלגה נגמרה הוא חזר לבוקרשט.
בין השנים 1932–1940 פרסם אליאדה יצירות בכמה תחומים: חיבורים בתחום חקר הדתות, רומנים בתחום חקר הדת והתחום האחרון הוא כתיבה עיתונאית במדורים ספרותיים וגם פוליטיים.
בשנת 1936 עקב האשמתו בכתיבת ספרות פורנוגרפית פוטר מאוניברסיטת בוקרשט, ובאותה השנה הוא התקרב לתנועה הלגיונרית הלאומנית-אנטישמית.
ב-1939 לקח חלק בשלטון הימני ובשנים 1940–1941 עבר ללונדון בתפקיד נספח תרבות בשגרירות רומניה.
לאחר ששתי המדינות ניתקו את היחסים ביניהן עבר אליאדה לפורטוגל, באותו תפקיד, ונשאר שם עד 1944, מאז לא חזר לרומניה והמשיך את עבודתו בצרפת עד 1956. באותה שנה עבר לארצות הברית, שם החל ללמד באוניברסיטת שיקגו.
אליאדה היה ידוע בהשכלתו הרחבה ובשליטתו במגוון שפות.
הוא ידע חמש שפות (רומנית, צרפתית, איטלקית, גרמנית ואנגלית) וידע לקרוא עוד שלוש (עברית, פרסית וסנסקריט), כמו גם פרסם מאמרים וספרים לרוב.
באוניברסיטת שיקגו הוא לימד מספר רב של תלמידים אשר בהמשך השפיעו רבות בתחום חקר הדת, עד היום.
בשנים אחרונות לחייו הוא ערך אנציקלופדיה בעלת חשיבות רבה לדתות, אשר יצאה לאור רק לאחר מותו.
אליאדה היה לא רק חוקר בתחום הדתות אלה גם סופר.
הוא כתב עלילות רבות ובהן תיאר אירועים שונים שקרו בין מלחמות עולם הראשונה והשנייה.
הוא מרבה להשתמש בעלילותיו במיתוסים שונים, אחד מהם הוא מיתוס היהודי הנודד.
אליאדה נותן חשיבות גדולה לנוסטלגיה למקומות אשר נחשבים אידיאליים בעיני בני האדם, כמו למשל גן עדן.
על מנת להבין טוב יותר את הגותו של אליאדה יש לעיין ביומניו אשר מתעדים בצורה מפורטת ומדויקת מאוד את חייו וכיצד הוא בעצמו תופס אותם.
אף על פי שהכתיבה ביומנים אלה הייתה רציפה, ישנו חוסר בחומר בין השנים 1937–1945, אותן שנים שבהן אליאדה התקרב לימין הפוליטי, דבר המצביע על כך שהיה מודע לעמדתו הפוליטית אשר הייתה בעייתית.
ההתעניינות של אליאדה במיתוס הייתה רבה.
אחד מהטקסטים המכוננים בשטח זה, אשר נכתב לאחר מלחמת העולם השנייה ותורגם למספר שפות נקרא המיתוס של השיבה הנצחית.
מיתוס נוסף עליו כתב אליאדה הוא מיתוס ההשלמה מחדש.
כתיבה זו הפכה את אליאדה לאחד ההוגים הגדולים בחקר הדת.
טענותיו העיקריות, כפי שבאות לידי ביטוי כבר במיתוס של השיבה הנצחית, מתייחסות למספר נקודות: חשיבותו של המרכז הגאוגרפי, חשיבותו של זמן-ההתחלה, וחשיבותם של מיתוסים וריטואלים כאמצעים לחצות את המימד ההיסטורי ולהתקרב אל הממשי והאמיתי, נקודת המוצא של המציאות.
לדבריו, "בדומה למעשים האנושיים כשלעצמם, גם האובייקטים של העולם החיצוני חסרים ערך מהותי עצמאי משל עצמם.
חפץ או פעולה נעשים בעלי ערך, ובכך הם נעשים ממשיים, הואיל והם משתתפים בדרך זו או אחרת במציאות שהיא נשגבת מהם" (מיתוס השיבה הנצחית, עמוד 10).
בכמה מחיבוריו הוא מדבר על טכניקות מיסטיות אשר יכולות להחזיר את האדם אל אותה ראשית היסטורית, כגון יוגה ושמאניזם.
כלומר, אליאדה מדגיש את כוחן של הטכניקות המיסטיות ככאלו שבעזרתן ניתן לחזור למקומות אידיאליים כמו גן עדן אשר מתקיימים במימד המיתי ולא ההיסטורי.
ההבדל בתפיסתו מהתפיסה השכיחה היה שמבחינתו ממד מיתי זה היה אמיתי ונגיש.
אחד האפיונים החשובים בגישתו של אליאדה הוא ההנחה שבמחקריו יש משום חשיפה של מבנה המציאות, כפי שהוא קורא לזה – "האונטולוגיה הארכאית".
הוא האמין בכך שהעיסוק שלו בחומרים הדתיים מעשירים את ההווה ותורמים להתפתחות הרוחנית של החוקר.
אליאדה מדגיש את תגליתו בנושא הדת הארכאית.
הוא מתאר את העולמות הארכאיים כייחודיים ואותנטיים ומדגיש הרגשת הזרות שמעוררת בו הנצרות המערבית.
הוא אף טען שהוא מנסה, ככל האפשר, לברוח מההיסטוריה על ידי אמונתו במיתוסים וסמלים.
לדעתו מדענים אשר עוסקים בהיסטוריה אינם מבינים את המשמעות הדתית העומדת מאחורי טקסטים שעוסקים בהם ולכן ראה בכך חיסרון גדול.
אליאדה האמין בכך שחקר עולמות רוחניים שונים וחשיפתם בפני האנושות תאפשר ביטול של אדישות שאפיינה את העולם המערבי לאחר מלחמת העולם השנייה.
הוא הרגיש צורך רב בקישור בין מזרח ומערב והאמין כי המפגש ביניהם יתרום לכך שמערב ייצא מגישתו הפרובינציאלית.
הוא האמין בכך שהמציאות, החיים וההיסטוריה יושפעו מהתקדשות הדרגתית של המציאות.
גם מחיבוריו המוקדמים של אליאדה וגם מאנשים אשר הכירו אותו ניתן להבין כי יחסו ליהודים, כמו גם לתרבות ולדת היהודית, היה חיובי.
ניתן לראות בכך דבר שאינו צפוי ואף מאוד מפתיע, מכיוון שאנטישמיות הייתה אופיינית מאוד לחיים הציבוריים ברומניה באותה תקופה (לפני מלחמת העולם השנייה).
כאשר אליאדה היה צעיר הוא החל ללמוד עברית, התעניין בקבלה, וכן הגן על חברו, הסופר היהודי מיכאיל סבסטיאן, מפני העיתונות הרומנית והיהודית שתקפו אותו.
אליאדה אף חיבר טקסט אוהד לזכר מלומד יהודי שעזב את רומניה ועבר ללונדון מתוך אילוץ ולא מתוך בחירתו האישית.
יחסו החיובי ליהדות השתנה עת התנתק מחברו סבסטיאן, והוא החל לתמוך בתנועה הפשיסטית.
באותה תקופה הוא תיאר את היהדות והנצרות כדתות המאפיינות את המערב, דתות שאינן אותנטיות במהותן, והוא אף חש צורך לתקן את המציאות הדתית הזאת.
בכתביו שהתגלו לאחר השואה הוא מתייחס לקטסטרופות שעברו היהודים כדבר אשר "היה נחוץ לגאולה".
בנוסף, הוא מדבר על המונותאיזם המאפיין את הדת היהודית ורואה בכך דבר שאינו טבעי באופיו, אשר הומצא בזמנו על ידי "כהנים ירושלמיים" שהיו מעוניינים בכך.
אליאדה התרכז ביהדות המקראית ומתקופה זו גזר את תובנותיו (כך, למשל, ממד הזמן הקווי).
אפילו מאמריו של גרשם שלום שזכו להשפעה גדולה בעולם לא הצליחו לשנות את תפיסתו לגבי היהדות.
אליאדה התעלם מן ההיבטים המחזוריים של הפולחן המקראי והרבני וכך גם מן המחזוריות הקוסמית בקבלה.
אך בכתיבת ביקורתו על גרשם שלום הוא מציין כי הקבלה היא יצירה "גדולה" אשר נוצרה עקב הצורך לגלות מחדש את הדתיות הקוסמית מכיוון שנרדפה ונשללה על ידי הנביאים וחכמי התלמוד.
במיתוס של השיבה הנצחית הוא טוען כי המחזוריות הקוסמית היא בעלת אופי שלילי אשר מדידתה שנעשית באלפי מאות שנים ואף יותר, מתארת את התקופה בה האנושות נמצאת כעת כתקופה הכי רעה במחזוריות הקוסמית.
לעומת זאת הוא מתאר את המחזוריות של הריטואלים כדבר חיובי אשר נמדד בפרק זמן קצר יותר, ימים או שנים, שתורם לארגון חיי האדם בפועל.
אליאדה מדגיש את הפסימיות, ההרס ושבירת הביטחון שנגרמים כתוצאה מן המחזוריות הקוסמית.
אליאדה ספג ביקורות רבות, לפעמים אף מאוד חריפות, הנוגעות למחקריו.
אדמונד ליץ', אנתרופולוג אנגלי, ביקר את תובנותיו של אליאדה ואף תיאר אותו כמיסטיקן אשר מחקריו מתבססים על חומרים שאינם אמינים ולא מפורטים מספיק.
פנר וסמית הדגישו את חולשתן של ההוכחות בהן השתמש במחקריו.
התפתחויות בתחום חקר הדת גרמו לכך שהתבססות על מחקריו של אליאדה בתחום זה היה מועט.
בנוסף לכך התגלו במערב נתונים אשר לא היו ידועים קודם לכן אודות קשריו עם התנועה הלגיונרית.
הביקורות הרבות החלישו מעט את מעמדו של אליאדה.
לאחר נפילתו של נשיא רומניה ניקולאה צ'אושסקו וסיום המשטר הקומוניסטי אשר אסר למשך תקופה ארוכה את פרסום חיבוריו של אליאדה ברומניה וכשהרשה זאת עשה זאת בצורה חלקית, הדבר נשתנה.
רבים התחילו להתעניין בחיבוריו ובאישיותו.
מחקריו הרבים אשר נכתבו לאחר מלחמת העולם השנייה תורגמו ויצאו לאור.
ביקורות רבות אשר נשמעו מהעולם המערבי על הגותו ועמדותיו הפוליטיות אומנם החלישו את מעמדו של אליאדה במערב אך יחד עם זאת דמותו ומחקריו זכו להצלחה רבה בקרב העולם המזרחי.
מִירְצְצוּשְלָאג היא עיר במדינת שטיריה באוסטריה.
העיר נמצאת מדרום לווינה, בגובה 670 מטר מעל פני הים, על גדת הנחל מירץ אשר נתן לה את שמה.
שטחה 12.26 קילומטר רבוע, מספר תושביה (נכון ל-31 בדצמבר 2005) הוא 9,241, וצפיפות האוכלוסין 754 תושבים לקילומטר רבוע.
העיירה משמשת אתר סקי פופולרי, שבו מבקרים מדי שנה תיירים מכל העולם.
בעיירה נמצא המוזיאון הגדול בעולם לסקי ולספורט חורף.
במירצצושלאג, השוכנת על תוואי מסילת זמרינג ההיסטורית, מצוי אף מוזיאון של קטרי רכבת וציוד נלווה.
כן נמצא בה מוזיאון המוקדש למלחין הקלאסי יוהנס ברהמס, שכתב במקום את הסימפוניה הרביעית שלו הידועה כמירצצושלאגר (Mürzzuschlager) בין השנים 1884–1885. בעיירה בית ספר טכני, חנויות ספרים רבות ומסעדות.
מירצצושלאג ידועה בעיקר כעיירה בה נולדה וגדלה זוכת פרס נובל לספרות לשנת 2004, אלפרידה ילינק.
השפעת העיירה ניכרת בכתביה של ילינק, ובמיוחד בספר "הפסנתרנית", אשר עובד לסרט קולנוע באותו שם (הסרט הופץ בישראל בשם "המורה לפסנתר"), ובספר "תשוקה".
עוד נולדו בעיירה המהנדס ויקטור קפלן, ממציא טורבינת קפלן, והמוזיקולוג הלמוט ברנר.
במירצצושלאג מסתיים קטע מסילת רכבת היוצאת מגלוגניץ וחוצה את מעבר זמרינג למירצצושלאג.
מסילת זמרינג חצתה לראשונה בהיסטוריה רכס בהרי האלפים ונחשבת כמסילה ההררית הראשונה בעולם, זאת בהתחשב בתוואי הקרקע שבו היא עוברת ובגובהה מעל פני הים.
המסילה הייתה מסילת הרכבת ההררית הראשונה באירופה שנבנתה ברוחב מסילה תקני (1,435 מ"מ) והיא נמצאת בשימוש עד היום.
מסילת זמרינג היא חלק מרשת המסילות של הרכבת הדרום-אוסטרית ומקשרת בין הבירה וינה לבין נמל טריאסטה באיטליה.
בעת סלילת המסילה נמל טריאסטה היה נמל הים היחיד בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית ומשמש עד היום כמוצא מרכזי לים ממדינת אוסטריה.
לאחר שבשנת 1867 בוטל חוק "איסור היהודים" (Judensperre) באוסטריה, שהיה קיים מאז שלהי ימי הביניים, היגרו בשלהי המאה התשע עשרה יהודים גם לעיירה מירצצושלאג (Mürzzuschlag).
בשנת 1910, הגיע המספר לשיא במחוז מירצצושלאג – 101 יהודים – מתוכם בעיירה מירצצושלאג חיו 29 יהודים.
בחציה השני של המאה ה-19 היו במירצצושלאג יהודים במקצועות הבאים: עורכי דין, דוורים, פקידי חברת הרכבות, סוחרים, מכונאי, רופא ותעשיין.
למרות המספר הזעום של היהודים, היו במקום גילויי אנטישמיות כפי שהם משתקפים בעיתונות המקומית "אוברשטיירבלאט", ומאז 1899 גם בעיתון "מירצצושלאגר ווֹכנבלאט".
מטרה מיוחדת היוו הסוחרים היהודים של העיירה.
למשל, כאשר עמדה להיפתח חנות חדשה בשנת 1910 של פרנץ האס, הזהיר העיתון "מירצצושלאגר בצירקסבוטה" על "היאחזות יהודית חדשה...
יש לנו מן הסוג הזה במירצצושלאג באמת די והותר, ואין צורך בהתנחלויות נוספות כאלה, שמפניהן כלל לא ניתן להתגונן".
ביקורת רבה הייתה גם על אתר התיירות הסמוך זמרינג, שעשירי וינה, ובהן משפחות רבות של יהודים, בילו בו.
בימי מלחמת העולם הראשונה חיו בעיירה כ-30 יהודים מתבוללים (חלקם שירתו בצבא האוסטרו-הונגרי והשתתפו בלחימה בקרבות הנהר איזונצו), ועד אמצע שנות העשרים נותרו רק 16. בעת סיפוח אוסטריה לגרמניה (ה'אנשלוס', 13 במרץ 1938) חיו במירצצושלאג המשפחות היהודיות אייזלר, האס וקרפנר.
משפחת היים עזבה את המקום זמן-מה קודם לכן.
אחרי ליל הבדולח חלק מן הגברים נשלחו למחנה עבודה בדכאו.
משחזרו מדכאו רכושם עבר תהליך של "אריזציה" (חובת 'מכירה' של הרכוש, במחיר מגוחך, לתושבים ממוצא אַרי).
לאחר המלחמה חלק קטן מן הרכוש הושב לאחר הליכי השבה מייגעים.
ככל הידוע נכון לכתיבת ערך זה (2010) אין יהודים במירצצושלאג.
ביום 23 בנובמבר 2012 כיבדה העיירה מירצצושלאג את זכרה של הגב' הרטה רייך (אייזלר בנעוריה), שנולדה בעיירה וגורשה ממנה אחרי האנשלוס, וחיה בין השנים 1944–2012 בישראל, וקראה את בית הספר התיכון המקומי על שמה: Herta Reich Gymnasium
בנו של ראדו הראשון ואחיו של דן הראשון, אותו ירש בכס השלטון לאחר מותו ב-23 בספטמבר 1386.
כינויו "הזקן" ניתן לו לאחר מותו על מנת להבדיל בינו לבין נכדו מירצ'ה השני ("מירצ'ה הצעיר").
לראדו הראשון נולדו שני בנים:
דן, הידוע כדן הראשון, מאשתו הראשונה, אנה.
לגבי מוצאה של קאליניקיה, אמו של מירצ'ה קיימות כמה השערות.
לפי יורגה הייתה נסיכה ביזנטית, בהתחשב בשמה היווני ובכך שמירצ'ה היה בעל תואר דספוט, אולי נדוניה ממנה.
לפי פאנאיטסקו השם היווני אינו מוכיח דבר, בהיותו שם נהוג בכנסייה האורתודוקסית, בעוד התואר דספוט מוסבר על ידי שליטתו של מירצ'ה בחבל דוברוג'ה שהיה נשלט על ידי "דספוטים".
מפני שהיו לה אחוזות רבות בחבל אולטניה ייתכן כי קאליניקיה הייתה בת למשפחת אצילים משם.
לפי כרוניקה סרבית מאוחרת (מן המאה ה-17), קאליניקיה הייתה בתו הרביעית של הקניאז לזר של סרביה.
אבל בת זו של הקניאז ידועה כנשואה למיקלוש גאראי, פלטין של הונגריה.
לפי השערה נוספת (דניאל בארבו) הנסיכה אנה והנסיכה קאליניקיה היו אותה אישה, שבחרה לחיות כנזירה בשם קאליניקיה.
הכינוי "הזקן", לפי המשמעות שהייתה לו בתקופה בה ניתן, מכוון ל"הישן יותר" ונועד להבדיל בין השליט הזה, הנושא את השם מירצ'ה ובין שליטים אחרים עם אותו שם, כדוגמת נכדו מירצ'ה השני או מירצ'ה החמישי (הרועה).
באותם הימים, בארצות הרומניות, לא היה נהוג למספר את השליטים הנושאים את אותו שם והבדילו ביניהם בעזרת כינויים.
מירקו ג'נארי (באיטלקית: Mirco Gennari; נולד ב-29 במרץ 1966 בסן מרינו) הוא כדורגלן עבר סן מרינזי ששיחק בעמדת המגן.
ג'נארי לא הצליח להבקיע במשחקים הללו.
המועדון האחרון בו שיחק ג'נארי הוא פיטאנו (Faetano), ובעבר הוא שיחק עבור ג.ס.
מירצָ'ה קרישאן (ברומנית: Mircea Crişan; 9 באוגוסט 1924 – 22 בנובמבר 2013) היה שחקן תיאטרון ורביו וקומיקאי יהודי-רומני שפעל בשנותיו האחרונות בעיקר בגרמניה.
נולד כמאוריצ'יו קראוס (Mauriciu Kraus), במחוז מרמורש ברומניה - בקרון רכבת.
בילדותו ליווה את הוריו בנדודיהם בשווקים ובירידים עם דוכן נייד למשחקים נושאי פרסים.
בנעוריו בבוקרשט עבד מירצ'ה קרישאן כמוכר בחנות למוצרי בשר.
אחרי השחרור מעול השלטון הצבאי-פאשיסטי למד בין 1944-1946 בקונסרבטוריום לאמנות דרמטית, בכיתה של מריה פילוטי.
פרט לתפקידיו הקטנים הראשונים בתיאטראות רביו, הופיע קרישאן בסרטונים הומוריסטיים קצרים ("איליה עושה ספורט", "איליה בירח דבש") שהוצגו להנאת הקהל לפני "סרטי תעודה" תעמולתיים.
בגיל 19 הופיע לראשונה על בימת התיאטרון היהודי באראשאום (Baraşeum) כניצב במחזה "הזכייה הגדולה" של שלום עליכם.
בהמשך הופיע בהמבול של יוהאן אוגוסט סטרינדברג; ב-1946 זכה להצלחה גדולה במופע "Ca la noi la nimeni" ("אין כמו אצלנו"), לצדה של מריה טנאסה ושחקנים ידועים נוספים.
כישורי החיקוי שלו (חיקוי אנשים כולל עמיתיו בתיאטרון, וחיקויים של צלילים מן הטבע) זכו לפופולריות רבה.
קרישאן הופיע במופעי רביו לצד כוכבים רבים של "המוזיקה הקלה" הרומנית, בטלוויזיה בתוכניות סטאנד אפ ובמערכונים, לצדה של השחקנית סטלה פופסקו ואחרים.
הוא נחשב ל"מלך ההומור" של רומניה בשנות ה-60, ויש הסבורים כי רק קונסטנטין טנאסה זכה לפופולריות גדולה יותר ברומניה.
מחברי הטקסטים ההומוריסטיים שלו היו לרוב אלכסנדרו אנדי וראדו סטנסקו.
השלטון הקומוניסטי הרשה למירצ'ה קרישאן בפעם שנייה ב-1967 לצאת למסע הופעות של 3 חדשים בפריז על בימת אולימפיה, אך במקום לחזור לרומניה הגיע בסופו של דבר לישראל ובהמשך לגרמניה.
הוא התיישב בגרמניה והחל לאיית את שמו Mircea Krishan.
בגרמניה שקד על שיפור הגרמנית, שהייתה שגורה על פיו עוד מקודם, ובהדרגה החל להופיע בתפקידי ליווי קטנים.
ב-1972 קיבל תפקיד ראשי ב"כנר על הגג" (בכורה על במת התיאטרון העירוני של אולם) שם הופיע 800 פעמים.
בהמשך קיבל תפקידים נוספים בקומדיות מוזיקליות ובמחזות זמר.
קרישאן גילם את סנצ'ו פנסה ב"האיש מלה מנצ'ה" של מיץ' לי, את דוליטל ב"גבירתי הנאווה", את בוב ב"אירמה לה דוס" (בין 1975–1985) ואת הקומיסר בליאנוב ב"נינוצ'קה" מאת מלכיור לנגייל (1988).
הוא גילם גם את החייל האמיץ שווייק, שיחק ב"השמן והרזה בגרמניה" מאת אורס וידמר (1981), וגילם את האסטרולוג סמירנוב ב"פשעו של הלורד ארתור סאביל" מאת אוסקר ויילד (1999).
הוא שיחק ושר באופרטות, בין השאר בתפקיד פרי באצ'י ב"סילביה" מאת אמריך קלמן (בין 1990–1991 ו-1993), ב"האלמנה העליזה" מאת פרנץ להר, ב"העטלף" מאת יוהאן שטראוס הבן, וכן הופיע בכ-60 סרטי טלוויזיה וכ-90 מופעי טלוויזיה אחרים.
אחרי 1993 שיחק כל שנה בחודשים יוני-אוגוסט בפסטיבל תיאטרון מימי הביניים ברלסוויק.
ב-2001 הגיע לסיבוב הופעות בישראל במופע הרוויו "Teatru Bucureşti".
מירצ'ה קרישאן התגורר בשנותיו האחרונות במיינטל, במדינת הסן.
הוא נפטר בדיסלדורף ב-2013. היו לו שני בנים.
2007 - הפרס המיוחד לתיאטרון רוויו- מטעם איגוד התיאטרון ברומניה - UNITER
מירקו ווצ'יניץ' (במונטנגרית: Мирко Вучинић; נולד ב-1 באוקטובר 1983 בניקשיץ') הוא כדורגלן עבר מונטנגרי ששיחק בעמדת החלוץ.
ווצ'יניץ' החל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של סוטייסקה ניקשיץ', וכבר לאחר תשעה משחקים בקבוצה הבוגרת הוחתם על ידי המועדון האיטלקי לצ'ה.
עונתו השלישית () בלצ'ה הייתה הטובה ביותר, ובמהלכה הוא הבקיע 19 שערים ב-29 משחקים.
אולם, בעונה שלאחר מכן הוא נפצע והצליח להבקיע רק 9 שערים ב-31 משחקים.
ב-30 באוגוסט 2006 הוא הושאל לרומא למשך עונה אחת תמורת 3.5 מיליון לירות שטרלינג, כאשר לרומא ניתנה האופציה לרכוש בתום העונה את כל כרטיס השחקן שלו תמורת 7.5 מיליון לירות שטרלינג נוספות.
בעונתו הראשונה הוא לא הרבה לשחק כתוצאה משני ניתוחים שעבר בברכו השמאלית.
גם יכולתו של פרנצ'סקו טוטי צמצמה את ההזדמנויות של ווצ'יניץ' לשחק.
למרות זאת הוא הצליח להבקיע שלושה שערים, אחד מתוכם בניצחון 1:2 על מנצ'סטר יונייטד בליגת האלופות ב-4 באפריל 2007.
הנהלת רומא החליטה לממש את האופציה עליו בתחילת עונת .
ווצ'יניץ קיבל את חולצה מספר תשע, שהייתה שייכת לווינצ'נזו מונטלה בשמונה העונות שלפני כן, והצהיר כי ברצונו לתרום לרומא באותה מידה כמו מונטלה.
ווצ'יניץ' הוצב בעמדת הקיצוני השמאלי כיוון שטוטי שיחק בעמדת חלוץ החוד, והבקיע את שערו הראשון באותה עונה בניצחון 1:2 על ספורטינג ליסבון בשלב הבתים של ליגת האלופות.
במשחק מול מילאן בסן סירו הוא פתח בעמדת חלוץ החוד במקום טוטי שנפצע מול ספורטינג, והצליח להבקיע שער ניצחון בנגיחה, לאחר מסירה של סיסיניו.
בניצחון 2:3 על לאציו בדרבי של רומא הוא הבקיע שער ובישל אחד לסימונה פרוטה.
הוא הבקיע שני שערים נוספים בליגת האלופות במשחקים מול ריאל מדריד וצ'לסי, שסייעו לרומא לנצח בשניהם.
ב-11 במרץ 2009 הוא החמיץ אחד מהפנדלים בדו-קרב מול ארסנל בשלב שמינית הגמר, שבסיומו הודחה רומא מהטורניר.
בקיץ 2011 מאמנה החדש של רומא, לואיס הנריקה, שהגיע מברצלונה ב' הסתכסך עם וצ'יניץ' וכוכב אחר של הקבוצה, ג'רמי מנז.
ווצ'יניץ' החליט לעזוב ונרכש תמורת 15 מיליון יורו על ידי יובנטוס.
אחרי שזכה עם המועדון ב-3 אליפויות, עבר בקיץ לאל-ג'זירה.
ווצ'יניץ' היה אחד משני המונטנגרים ששיחקו במדי נבחרת סרביה ומונטנגרו במונדיאל 2006 (השני היה דרגוסלאב יבריץ'); לפני המונדיאל הוא הספיק להשתתף בשלושה משחקים, אך ב-23 במאי 2006 הוא נפצע ולא היה יכול להשתתף בטורניר.
לאחר שמונטנגרו הכריזה על עצמאותה הוקמה נבחרת מונטנגרו בכדורגל, והוא בחר להצטרף אליה.
הנבחרת שיחקה את משחקה הראשון אי פעם מול נבחרת הונגריה ב-24 במרץ 2007, והשער הראשון במשחק הובקע על ידי ווצ'יניץ'.
ווצ'יניץ' הוא מלך השערים של הנבחרת בכל הזמנים עם 15 שערים הוא מכהן בתפקיד הקפטן של הנבחרת.
מירפָק או α בפרסאוס הוא הכוכב הבהיר ביותר בקבוצת הכוכבים פרסאוס והוא אחד הכוכבים הבהירים בשמים.
פרוש שמו בערבית הוא "מרפק" וזהו קיצור של שמו המקורי בערבית - "המרפק של הפליאדות".
מירפק הוא חלק מצביר פתוח שנקרא על שמו "צביר אלפא בפרסאוס" ומכיל כוכבים רבים מהסוגים הספקטרלים O ו-B.
את הצביר ניתן לראות בקלות באמצעות משקפת.
בשל מיקומו הצפוני, הוא אינו שוקע אף פעם ברוב אירופה.
מירפק הוא על-ענק צהוב מסוג ספקטרלי F5 Ib במרחק של כ-590 שנות אור ובהירות נראית נראית מדרגה 1.79. מסתו בין 7 ל-8 מסות שמש ורדיוסו גדול בערך פי 60 מרדיוס השמש.
עוצמת ההארה שלו היא יותר מפי 5,000 מהשמש.
בעבר, לפני כ-30 מיליוני שנים היה מירפק כוכב הסדרה הראשית מסוג ספקטרלי B, בדומה לשאר הכוכבים בצביר.
לאחר שכילה את המימן שבליבתו הוא מתיך מימן בשכבות חיצוניות יותר, תהליך שהביא להתנפחותו ולהתקררותו.
תכונותיו של מירפק דומות לאלו של כוכבים משתנים קפאידיים, אך השתנותו קטנה ביותר וכמעט שלא ניתנת להבחנה.
מסיבה זו הוא נושא למחקר ההגדרות המדויקות של כוכבים מסוג זה.
מירצ'ה דן ג'ואנה (ברומנית: Mircea Dan Gioană; נולד ב-14 ביולי 1958) הוא פוליטיקאי ודיפלומט רומני, היה יושב ראש הסנאט של רומניה בשנים 2008–2011. כיהן כשר החוץ של רומניה בין השנים 2000–2004, היה מנהיג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בין השנים 2005–2010. בשנת 2009 הובס על ידי טראיאן בססקו בבחירות לנשיאות רומניה.
בשנת 2010 ג'ואנה הושהה ממפלגתו לחצי שנה ובנובמבר 2011 סולק לחלוטין מחברותו במפלגה והפך לסנטור עצמאי.
אחר כך בשנת 2012 הוא הקים ארגון פוליטי חדש בשם "רומניה שלנו" ונבחר ליושב ראש הוועדה לענייני חוץ של הסנאט הרומני.
הוחזר באותה שנה למפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
החל משנת 2015 עומד בראש מפלגה קטנה חדשה בשם "המפלגה החברתית הרומנית" (Partidul Social Românesc).
כמו כן עמד בראש הסניף של המכון אספן ברומניה.
בין 17 ביולי 2019 ל-2024 ג'ואנה כיהן כסגן מזכיר כללי של נאט"ו אחרי רוז גוטמולר.
בהכשרתו ג'ואנה הוא מהנדס, משפטן וכלכלן.
רקע משפחתי, ילדותו ולימודיו הראשונים
ג'ואנה נולד בבוקרשט כבן של יואן ג'ואנה, קצין יליד מחוז דולז' באולטניה, שעלה לדרגת גנרל וכיהן כמפקד של ההגנה האזרחית בעת השלטון הקומוניסטי הארוך ברומניה.
אמו, אלנה יוליאנה הייתה מהנדסת ברשות התחבורה בבוקרשט.
בילדותו גדל בשכונות צ'ישמיג'יו ודומני בבירה.
למד בתיכון היוקרתי ספנטול סבה (סבא הקדוש) בבוקרשט וסיים שם לימודים במגמה ההומנית.
בהמשך למד עד שנת 1983 בפקולטה להנדסה מכנית במכון הפוליטכני, כיום האוניברסיטה הפוליטכנית, ועבד בהמשך כמהנדס בתעשיית האנרגיה בבוקרשט ובג'ורג'ו.
בין השנים 1987 ו-1993 למד גם משפטים באוניברסיטת בוקרשט.
פעילותו הדיפלומטית והמשך לימודיו והשתלמויותיו
אחרי המהפכה הרומנית משנת 1989 שהפילה את המשטר הקומוניסטי,
בהיותו שולט היטב בשפה הצרפתית ואנגלית, בשנת 1990 התקבל לעבודה במשרד החוץ בדסק הצרפתי והוצע לו על ידי שר החוץ, אדריאן נסטאסה, להיות אחראי על הפרוטוקול במשרד.
ג'ואנה סירב לתפקיד זה והתמנה לבסוף מנהל המחלקה לעניינים אירופיים במשרד החוץ - אחראי על היחסים עם נאט"ו, עם האיחוד האירופי, הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה והמועצה האירופית.
בין השנים 1991–1992 נשלח ללמוד בבית הספר הלאומי למנהל ENA בפריז וכמו כן עבר קורס על המוסדות הדמוקרטיים במסגרת קשורה לברית נאט"ו.
ב-1993 סיים את לימודי המשפטים והיה לדובר משרד החוץ עד שנת 1995.
סיים לאחר מכן תואר דוקטור בכלכלה עולמית באקדמיה ללימודים כלכליים בבוקרשט.
בינתיים התמנה גם כמנהל כללי אחראי על מחלקת אסיה, אמריקה הלטינית, המזרח התיכון ואפריקה ואחר כך (1994) מנכ"ל אחראי על מחלקת אירופה, צפון אמריקה, אסיה, אמריקה לטינית, ושוב מחלקת המזרח התיכון ואפריקה (1995) במשרד החוץ הרומני.
בין השנים 1996–2000 כיהן כשגריר רומניה בוושינגטון והיה, בגיל 37, השגריר הצעיר ביותר בשרות הדיפלומטי של ארצו.
בעת כהונתו כשגריר רומניה בארצות הברית למד בבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת הרווארד קורסים במסגרת התוכנית לפיתוח ניהולי של קבוצת הבנק העולמי
בין השנים 2000–2004 כיהן בממשלת אדריאן נסטאסה כשר החוץ של רומניה.
בשנת 2001 כיהן כיושב ראש של הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה.
מירצ'ה ג'ואנה לא היה חבר במפלגה הקומוניסטית ואחרי מהפכת 1989 הצטרף לחזית ההצלה הלאומית, אחר כך לחזית החדשה להצלה לאומית שבשנת 2001 הפכה למפלגה הסוציאל-דמוקרטית PSD.
מפלגה זו ממשיכה, תוך כדי שינוי מוחלט של המצע הפוליטי והכלכלי, את המחנה המתון והפרגמטי מקרב חברי המפלגה הקומוניסטית, שהייתה מפלגה יחידה ברומניה בין השנים 1948–1989 ואת מסורת השמאל הסוציאליסטי הרומני של פעם.
אחרי כישלונו בבחירות לראשות עירית בוקרשט בשנת 2004 מול מועמד המפלגה הדמוקרטית, טראיאן בססקו, ואחרי תבוסתו של אדריאן נסטאסה והמפלגה PSD בבחירות לנשיאות, במרץ 2005 הציג מירצ'ה ג'ואנה את מועמדותו לתפקיד יושב ראש מפלגתו PSD.
כמועמד צעיר ובעל דימוי רפורמיסטי,
גבר בהפרש קולות גדול על מנהיג האגף השמרני, הנשיא לשעבר יון איליאסקו, ונבחר כמנהיג המפלגה.
נבחר שוב מול סורין אופרסקו בדצמבר 2006. כיהן עד שנת 2009 גם כחבר במועצה העליונה להגנה של רומניה.
אחרי שנבחר לסנאט הרומני בשנת 2005 והיה יושב ראש הוועדה לענייני חוץ של הסנאט, בשנת 2008 נבחר ליושב ראש הסנאט של רומניה הודות קולות הברית בין מפלגתו והמפלגה השמרנית PC
ואף של המפלגה הליברלית דמוקרטית.
בתחילת שנת 2010 הועלו נגדו טענות לגבי עסקת רכישת מגרש ומכירתו ולגבי גודל הכנסותיו בתקופה ששהה בארצות הברית וכמו כן לגבי עסקה ותגמולים שקיבלה אשתו.
נפתחה חקירה בנושאים אלה על ידי הסוכנות הלאומית לשמירת ניקיון הכפיים.
בספטמבר 2008 מפלגתו של ג'ואנה, פ.ס.ד.
הפסיקה לתמוך בנשיא בססקו ובממשל הליברל-דמוקרטי וגרמה לפריצת משבר פוליטי, כשהנשיא איבד את הרוב בפרלמנט.
בשנת 2009 מירצ'ה ג'ואנה השתתף בבחירות לנשיאות שהתנהלו בשני סבבי בחירות ב-22 בנובמבר וב-6 בדצמבר, בסיבוב הראשון זכה ל-31.5% מהקולות והגיע לסיבוב שני מול טראיאן בססקו.
לקראת הבחירות בדצמבר 2009 ג'ואנה חתם בעיר טימישוארה יחד עם מנהיג המפלגה הלאומית ליברלית PNL, קרין אנטונסקו, עם ראש עיריית סיביו, קלאוס יוהאניס, ועם ראש עיריית טימישוארה, גאורגה צ'והאנדו על הסכם לשיתוף פעולה ("ברית השותפות של טימישוארה") .
אולם באספה שתוכננה לרגל אירוע פיוס היסטורי זה נגד היריב המשותף, הנשיא בססקו, מפגינים הפריעו את הסדר ומנעו מג'ואנה לנאום.
במוצאי יום הבחירות מאזן הקולות נראה על סמך מדגמי סקר מטה במקצת לטובתו של ג'ואנה אך בסופו של דבר התברר שהנשיא בססקו זכה בבחירות בשנית עם 50.3% מהקולות, בעוד שבעד ג'ואנה הצביעו רק 49.66% מהבוחרים.
בעקבות תבוסתו ג'ואנה התפטר מתפקיד יושב ראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ובמקומו בפברואר 2010 נבחר ויקטור פונטה .
בדצמבר 2010 הושהה לחצי שנה מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
בספטמבר 2024 הודיע שרץ מחדש לנשיאות רומניה בתמיכת הקרן România Renaşte (רומניה קמה מחדש) בהנהגתו של הפרופסור דומיטרו בורצון שהיה בעבר יועץ נשיאותי ומועמד לעיריית בוקרשט.
הוא הרכיז על עצמו בעל דעות "מרכז רדיקלי" ו"סוציאל-ליברלי".
בסיבוב הראשון לבחירות שהתקיימו ב 24 בנובמבר השיג תמיכה מועטה.
בחייו הפרטיים, מירצ'ה ג'ואנה נשוי לאדריכלית מיכאלה ג'ואנה ולזוג שני ילדים: אנה מריה ואלכסנדרו.
מיכאלה ג'ואנה היא יושבת ראש החברה הלאומית של הצלב האדום הרומני החל מאפריל 2007 ושל כמה ארגונים לא ממשלתיים בתחום קידום הבריאות והחינוך.
בצעירותו כיהן לפרק זמן מה גם שופט כדורגל בליגה מקומית בערים בריגדירו וולונטאר במחוז אילפוב.
2000 העיטור הלאומי "סטיאווה רומניאֶי" (כוכב רומניה) בדרגת מפקד - על שרות יוצא דופן במדיניות החוץ של רומניה
2002 לגיון הכבוד של צרפת
מירקולין , הוא גליקופרוטאין המופק מפרי צמח ה-Synsepalum dulcificum (פרי הפלא) ממשפחת הספוטיים הנמנית בסדרת האברשאים.
המירקולין משמש כתחליף סוכר, אף על פי שטעמו של המירקולין אינו מתוק בעצמו.
כשבלוטות הטעם נחשפות למירקולין מאכלים חמוצים יחוו כמתוקים.
השפעה זו נמשכת כ-15 עד 30 דקות, עד שהחומר נשטף על ידי הפרשת הרוק בחלל הפה.
טעמים מרים לא יושפעו מהחומר.
הפרי שימש את האוכלוסייה המקומית במערב אפריקה לשיפור טעמם של מאכלים חמוצים.
הראשון שהצליח לבודד את החומר הפעיל מהפרי היה פרופסור קנזו קוריהארה (Kenzo Kurihara 栗原 堅三).
הוא העניק לחומר את שמו הנגזר מן המילה האנגלית Miracle, שמשמעותה "פלא", כשפרסם את תגליותיו בכתב העת Science בשנת 1968.
מנגנון הפעולה המפורט של המירקולין עדיין אינו ברור, אך חוקרים משערים שהחומר נקשר אל קולטני הטעם המתוק על הלשון ומשנה המבנה המרחבי שלהם.
כתוצאה משינוי זה קולטני הטעם המתוק מופעלים על ידי חומרים חומציים - חומרים אשר נחווים כחמוצים על פי רוב.
ייתכן שמירקולין גם מדכא את הקולטנים של הטעם החמוץ.
משך ההשפעה ועוצמת המתיקות שיעורר המירקולין תלויה בגורמים שונים כגון ריכוז המירקולין, משך המגע שלו עם הלשון ומידת החומציות.
נמצא שהמתיקות המקסימלית שמעורר מירקולין היא שוות ערך למתיקות של תמיסת סוכרוז בריכוז 17%.
מירקולין, כמו גליקופרוטאינים אחרים, רגיש לחום.
אם יחומם מעבר ל-100°C תאבד תכונתו כמשנה טעמים.
בטמפרטורת החדר, פעולת המירקולין תושבת בתנאי pH נמוכים מ-3 או גבוהים מ-12.
מירקולין רוצף לראשונה ב-1989 ונמצא כי הוא גליקופרוטאין המורכב מ-191 חומצות אמינו ומספר שרשראות של פחמימות.
מירקולין הוא טטרמר (98.4 kDa), המורכב מ-4 מונומרים המקבוצים בדימר.
בכל דימר 2 מונומרים מחוברים באמצעות קשר דיסולפידי.
צורתו הדימרית של המירקולין נקבעה על פי שיטת עקיפה של קרני רנטגן ברזולוציה של 2.90 Å.
מירצ'ה השני, (רומנית: Mircea al II-lea, 1428–1447) היה שליט ולאכיה בתקופה קצרה (מרץ - קיץ) בשנת 1442. הוא היה הבן הבכור של ולאד דראקול ואשתו הראשונה, ואח למחצה של ולאד המשפד, ראדו היפה וולאד הנזיר.
הוא היה נכדו של מירצ'ה הזקן ונקרא על שמו.
מאבקים על כס המלכות של ולאכיה
בדומה לאחיו הצעירים, בילה מירצ'ה חלק משנות נעוריו בגלות טרנסילבניה, בין השאר, בעיר סיגישוארה, הידועה אז כ"שסבורג" או "שגשוואר".
אביו עלה לשלטון בעקבות מותו של אחיו (דודו של מירצ'ה השני) אלכסנדרו אלדיה בשנת 1436.
מירצ'ה השני הועלה לשלטון בתחילת שנת 1442 בהיעדרו של אביו, שזומן לחצר העות'מאנית לשם משא ומתן עם הסולטאן שלא בטח בו מספיק.
אביו ביקש שיסייעו לו להגן על שלטונו בבלקן נגד הכוח המאיים עליו, יאנוש הוניאדי, הוויבוד של טרנסילבניה.
אך בקיץ של 1442, לאחר מספר חודשים בשלטון, הודח מירצ'ה על ידי הוניאדי שכבש את וולאכיה והמליך במקום מירצ'ה את בסאראב השני.
לאחר מספר חודשים השתלטו העות'מאנים בחזרה על וולאכיה והשיבו את ולאד דראקול לשלטון, לאחר שהבטיחו את נאמנותו לשער הנשגב.
אך במהרה הפר דראקול את הבטחתו ויצא, ככל הנראה עם מירצ'ה ל"מסע הארוך" של הלוחמים הנוצרים בסוף שנת 1443 - התחלת שנת 1444 בתוך תוכי האימפריה העות'מאנית, בסרביה ואל לב ליבה של בולגריה, מעבר לסופיה, בפיקודם של יאנוש הוניאדי ומלך הונגריה הצעיר,אולאסלו הראשון (ולדיסלב השלישי של פולין).
בסתיו 1444 שלח ולאד דראקול את מירצ'ה בראש צבא קטן (בן 4,000 או 7,000 חיילים, לפי המקורות השונים) להשתתף במסע הצלב נגד הטורקים בשטחי בולגריה.
בהמשך, לאחר שוולאד דראקול התייאש מהסיכוי לנצח את העות'מאנים, הושארו הפרשים הוולאכים בבולגריה תחת פיקודו של מירצ'ה השני.
מירצ'ה ופרשיו השתתפו בקרב ורנה ב-10 בנובמבר 1444 שנגמר בתבוסת הצבא הנוצרי.
מלך הונגריה איבד את חייו והוניאדי הצליח להימלט.
לפי מקורות מסוימים , הואשם הוניאדי על ידי רבים, כולל מירצ'ה השני ואביו, על הכישלון הגדול.
לאחר התבוסה, במהלך שנת 1445 הוביל עדיין מירצ'ה, בתמיכת אביו, את שארית יחידתו יחד עם הכוחות הנוצריים שתוגברו הפעם בצי הבורגונדי, צפונה, מעבר לדנובה.
מירצ'ה, שהצטיין כמפקד בעל יכולת, יחד עם כוחותיו של יאנוש הוניאדי, כבשו מחדש בהצלחה את המבצר של ג'ורג'יו, מבצר טורקי חשוב שעל הגדה הוולאכית של הדנובה.
מירצ'ה ליווה את הצי הבורגונדי במסעו על הדנובה נגד הטורקים.
עם זאת, אחרי שהשתכנע מכישלון המאמצים הצבאיים נגד הטורקים, הגיע ולאד דראקול להסכם נוסף עם העות'מאנים.
בדצמבר 1447, מוטרד מכניעתו של ולאד דראקול לטורקים, נכנס יאנוש הוניאדי עם צבא לוולאכיה, לכד אותו ואת בנו מירצ'ה בביצות שעל יד הכפר בלטֶן (ככל הנראה, במחוז אילפוב של היום) והוציא אותם להורג.
על פי חלק מהמקורות שניהם הוצאו להורג בעריפת ראש.
לפי מקורות אחרם, את מירצ'ה עיוורו וקברו בחיים בטרגובישטה.
יאנוש הוניאדי שם את בעל בריתו ולאדיסלב השני כשליט ולאכיה.
לאחר מותו של מירצ'ה, אחיו ולאד המשפד תפס את השלטון ונקם באצילים שבגדו במירצ'ה ובאביו.
בעקבות האגדות על "הרוזן דרקולה", שמו וכמה פרטים מחייו של מירצ'ה השני שימשו, ללא קשר לדמותו המציאותית, להמצאת הגבור הערפדי "מירצ'ה בסאראב" ברומנים מהסדרות "דורינה בסאראב" ו"קסאנדרה פאלמר" מאת הסופרת האמריקאית קארן צ'אנס וברומן "Out of the Dark" מאת הסופר האמריקאי למדע בדיוני דייוויד ובר.
מירקו אורמוש (בקרואטית: Mirko Oremuš; נולד ב-6 בספטמבר 1988) הוא כדורגלן עבר קרואטי ששיחק בעמדת הקשר.
אורמוש החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של היידוק ספליט.
בשנת 2007 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, כשנכנס כמחליף במשחק מול סלאבן בלופו, וכבר באותו משחק כבש את שערו הראשון בקריירה.