tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתחילת המאה ה-21, לאחר המעבר מממשלת האפרטהייד לשלטון הרוב, קיימת מגמה לשנות שמות של כמה מוסדות ממשלתיים לאומיים ומועצות אזוריות (כולל מוסדות חינוך), כבישים, תשתיות ציבוריות, עיירות, ערים, וכו'.
כתוצאה מכך, בצעד מעורר מחלוקת, שונה שם העיירה שוב למוקופנה (Mokopane), לכבודו של צ'יף מוקופנה.
המערה הוכרזה מונומנט לאומי בשנת 1936.
ניתוח של איזוטופים יציבים של אורניום בזקיפים של מערת האוויר הקר (Cold Air Cave) הניב תיעוד של שינויים אקלימיים לתקופות לפני 4,400–4,000 שנים ובערך מלפני 800 שנים עד ימינו.
מערה זו (Gutentight Cave) נתגלתה בשנת 2000 על ידי האריס, לאתהאם (A.
לאחר מעבר במחילות צרות המערה נפתחת לאולם גדול.
קרקעית האולם מכוסה בסימני מדורות.
נתגלתה כתובת חקוקה על הקיר מהמאה ה-19 שהעידה שהכניסה המקורית למערה התמוטטה, והגישה למערה נחסמה אחר-כך.
המערה (Murzel's Cave) התגלתה ונחקרה על ידי האריס ולאתהאם.
חפירת הכניסה הובילה לטיפוס ואז ירידה לסדרה של חדרים נמוכים יותר שקירותיהם מקושטים.
מערת קצניאמר או חור האריס
מערת קצניאמר (Katzenjammer Cave) שוכנת בסמוך למערת הפלפל השחור.
פיר כניסה מוביל מטה אל מעלה צר, וכניסה לרשת של מעברים באותה גובה ולמרחקים הדומים למערת הפלפל השחור.
פיר הכניסה נוצר בהתמוטטות של שכבה המכילה מאובנים לתוך מערכת המערות הנמוכה יותר של ימינו, מערת קצניאמר.
אזור פיר הכניסה ומשקעי המאובנים מכונים יחד "חור האריס" (Herries' Hole) על ידי "מיזם מחקר הפליסטוקן התיכון של מקאפן".
היסטוריה של התגליות בעמק מקאפנסחאט
עמק מקאפנסחאט תואר כאתר המכיל את אחד הריכוזים הפלאונטולוגיים הגדולים ביותר של האבולוציה האנושית בעולם.
האיסוף באתר החל בשנת 1925, כאשר מורה בית הספר המקומי, וילפרד איצמן (Wilfred Eitzman), שם לב לתגליות כתוצאה מפעילותם של עובדי מחצבת אבן הגיר.
כמה מאובנים נשלחו אל האנתרופולוג ריימונד דארט, שיזם חקירה שיטתית ב-1947. איצמן גם גילה את מה שכונה "חלוק מקאפנסחאט" (Makapansgat pebble) הקשור לעצמות המאובנים.
חלוק האבן המתוארך לפני 3 מיליון שנים עוצב בתהליך טבעי בצורת פנים אנושיות, ומשערים כי האוסטרלופיתקוס מצא אותו ונשא אותו מהמקור שבו נתגלה למערת מקאפנסחאט.
משערים שחלוק אבן זה מייצג את הדוגמה העתיקה ביותר הידועה של חשיבה סימבולית בהומינידים המוקדמים.
בסלעים שפרופסור דארט קיבל ממר איצמן התגלו, בין היתר, עצמות מאובנות מושחרות שהובילו אותו להאמין שנשרפו.
על אף שלא נמצאו בתחילה שרידים הומינידיים או כלי אבן, הוא הגיע למסקנה כי אלה שרידי עצמות שנשרפו במדורות, ולכן מקאפנסחאט היה מקום של התיישבות הומינידית מוקדמת.
דארט כינה את ההומינידים הראשונים שהתגלו באתר "אוסטרלופיתקוס פרומתאוס" (Australopithecus Prometheus) על שמו של הגיבור היווני המיתולוגי שגנב את האש מן האלים.
לאחר מכן התברר שהסימנים השחורים היו כתמי מנגן ו"אוסטרלופיתקוס פרומתאוס" הוכר כפרט של אוסטרלופיתקוס אפריקנוס.
לאחר ניתוח של 7,159 עצמות מאובנות, סיכם דארט כי בעידן לפני שנתגלו כלי האבן, השתמשו היצורים הללו בכלים שנעשו מעצמות, שיניים וקרניים, וכינה את תרבותם התרבות האוסטאודונטוקרטית (Osteodontokeratic Culture).
בעקבות התפתחות המחקר הטפונומי והארכאוזואולוגי שמאפשר ללמוד את היסטוריית ההתרבדות והשימוש בעצמות, דעתו של דארט איננה מקובלת יותר.
בשפכים אלו הוא ראה עצמות מאובנות, כלי אבן, ומה שנתפס כשכבות אפר המייצגות מדורות עתיקות.
בהתחלה הוא התייחס אליה כחלק ממערת מקפאן, אך מאוחר יותר הוא שינה את שמה ל"מערת המדורות".
מחקר נוסף בחודשים יוני ואוקטובר 1937 חשף את מערת הקשת בענן.
באתר ביקרו קלרנס ואן רייט לאו, ריימונד דארט ורוברט ברום .
Cooke) מהמחלקה לגאולוגיה של אוניברסיטת ויטווטרסראנד ערך סקר גאולוגי של האזור (1941) ואחריו ביצע ל.
ביולי 1945 הוביל פיליפ טוביאס קבוצה של סטודנטים לעמק, שם גילו את "מערת הצבוע" (Hyaena Cave) ליד האתר של ואן רייט לאו.
בהמשך מורד העמק, הם אספו לסת תחתונה מאובנת גדולה של סוסיי מתוך מערה הסמוכה למחצבה שנקראה מאז "מערת לסת הסוס" (Cave of the Horse's Mandible).
לאחר תגליות אלו, חילק ד"ר ברנרד פרייס מענק מחקר שנועד לביצוע חפירות שיטתיות, שהחלו במערת המדורות ב-1947, בניהולם של גיא גרדינר (Guy Gardiner), ג'יימס קיצ'ינג ואחיו בן (Ben) ושיפרס (Scheepers).
אחת התגליות המשמעותיות ביותר הייתה של בן, לסת תחתונה השייכת לסוג "הומו" משכבה 3. בשנת 1953, התמנה ד"ר ר.
הרצף הסטרטיגרפי נקבע בשנים 1953–1954.
אחרי שהאחים קיצ'ינג גילו קופסת מוח של אדם-קוף בערימות הפסולת של המחצבה בשנת 1947, ארגן דארט מבצע למיון ידני של ערימות הפסולת של המחצבה כדי לאתר כמות גדולה ככל האפשר של חומר הכולל מאובנים.
לאחר 45 שנות מחקר, זוהו וקוטלגו מאות אלפי מאובנים מאתר זה.
בריאן מגווייר (Brian Maguire) חקר אבנים שהובאו למערות בתקופה הפרהיסטורית (1965, 1968, 1980).
הוא הסיק שהם נועדו לסיתות כלי אבן ותיארך אותם סביב לפני 2.3–1.6 מיליון שנים.
עם זאת, ניתוח שנעשה מאוחר יותר הראה שמידע זה שגוי.
חפירות שנערכו באתרים בסוף שנות ה-90 ובתחילת שנות ה-2000 נעשו על ידי קבוצות אלה:
בית ספר שדה מקאפנסחאט, הפועל במשותף על ידי קיי ריד (Kaye Reed) מהמכון של המוצא האנושי (Institute of Human Origins) באוניברסיטת המדינה של אריזונה (ארצות הברית) וקווין קוייקנדאל (Kevin Kuykendall) מאוניברסיטת ויטווטרסראנד, ולאחר מכן אוניברסיטת שפילד (בריטניה);
מיזם מחקר הפליסטוקן התיכון של מקאפן (Makapan Middle Pleistocene Research), המנוהל על ידי אנתוני סינקלייר (Anthony Sinclair) ופטריק קוויני (Patrick Quinney) מאוניברסיטת ליברפול (בריטניה) ומאוחר יותר ג'ון מקנאב (John McNabb) מאוניברסיטת סאותהמפטון (בריטניה).
אלף לאתהאם (Alf Latham), ג'ינט וור (Ginette Warr) מאוניברסיטת ליברפול ואנדי הריס (Andy Herries) מאוניברסיטת לה טרובה (אוסטרליה) עשו מחקרים גאוכרונולוגיים וסטרטיגרפיים לטובת שני המיזמים.
מקאירה הודו-פסיפית (שם מדעי: Makaira mazara) היא מין דג גדול ביותר ממשפחת המפרשניים וקרוב משפחה של מקאירה כחולה, שהיא הדג הגדול ביותר בסדרת הדקראים.
מקאירה הודו-פסיפית חיה באוקיינוס הפתוח ברחבי האוקיינוס ההודי והאוקיינוס השקט, בשונה מהמקאירה הענקית החיה רק באוקיינוס האטלנטי.
בשל בידוד האוכלוסיות סברו כמה חוקרים שכנראה ישנם 2 מיני מקאירות, אך יש מדענים שעדיין מחזיקים בדעה ששתי המקאירות שייכות לאותו מין והם טוענים שהמקאירות נודדות בין האוקיינוסים ונפגשות בקצוות בית גידולם וכך מתרבים ביניהם.
אורך המקאירה 350 ס"מ והיא יכולה להגיע עד לאורך 500 ס"מ.
משקלה עולה על 625 קילוגרם.
הגוף בנוי בצורה מוארכת ודינמית ומעוצב לשחייה מהירה ביותר עם סנפיר גב גבוה, סנפירי חזה ארוכים ודמויי משוטים וזנב חזק מאוד.
צבעה כחול-שחור עם בטן לבנה והצידיים מפוספסים בכחול-לבן.
המקאירה מותאמת לאוקיינוסים טרופיים ואינה מתרחקת מזרמים חמימים.
כמו כן היא אינה נראית קרוב לשוניות אלמוגים אלא שוחה בים הפתוח.
המקאירה משריצה בעונת הקיץ ברחבי האוקיינוסים ובחצי הכדור הדרומי ניתן לראות אותה ברבייה רק בפולינזיה הצרפתית.
היא ציידת חזקה הניזונה מדגים קטנים יותר ודיונונים והיא משתמשת במקורה הגדול כדי לפצוע את טרפה בעבודת צוות.
היא עיר בפיליפינים, אחת משש עשרה הערים המרכיבות את המטרופולין מנילה - מטרו מנילה, באי לוזון.
היא שוכנת במרכז שטח המטרופולין.
מקאטי נחשבת למרכז הפיננסי והכלכלי של הפיליפינים והיא מרכזת את המספר הגדול ביותר של תאגידים בינלאומיים ומקומיים במדינה.
במקאטי נמצאים מושביהם של שתי הבורסות הפיליפיניות לניירות ערך Philippine Stock Exchange (PSE) ו-Philippine Dealing Exchange (PDEx), של בנקים חשובים, כמו Metrobank, של חברות ושל חנויות כל בו וכן שגריריות כמו אלו של גרמניה, אוסטריה ושווייץ.
קומת המסחר הגדולה ביותר של בורסת המניות הפיליפינית שוכנת בשדרות איאלה בעיר.
מקאטי ידועה גם כמרכז קוסמופוליטי ומרכז תרבות ובידור מדרגה ראשונה במטרו מנילה.
בעיר נמצא גם הקמפוס של "אוניברסיטת המזרח הרחוק" (Far Eastern University).
לפי מספר האוכלוסייה - 582,602 תושבים - ניצבת מקאטי במקום ה-17 במדינה ולפי צפיפות האוכלוסייה היא במקום 41 בין ערי העולם, עם 19,336 תושבים על קילומטר מרובע.
במשך כל יום שוהים בעיר מעל מיליון אנשים, הכוללים עובדים, תיירים ואנשי עסקים.
בתקופת הכיבוש הספרדי נקראה העיר סן פדרו מקאטי.
השם קוצר בשנת 1914 למקאטי.
שם העיר בא מהמילה "קאטי" (kati) שמשמעותה בשפת טגלוג "גאות ושפל" והוא מתייחס לגאות והשפל של הנהר פאסיג בצפון העיר.
לפי המסורת בקרבת ביצה מדרום לנהר פסיג, נשאל יליד דובר טגלוג על ידי מבקר זר, הלא הוא מיגל לופס דה לגאספי, מהו שם המקום.
הוא לא הבין טוב את השאלה והשיב בזמן שהצביע על שפל הנהר פסיג Makati, kumákáti na ("מקאטי, קומקאטי נא"), כלומר "הנה שפל, זה שפל".
לפני התקופה הספרדית חלקים משטח העיר השתייכו לממלכת נמאיאן שבירתה הייתה בנפה סנטה אנה שבימינו שבמנילה.
הקפטן פדרו דה בריטו, בעבר עוזר מפקד הצבא הספרדי, היה מייסד היישוב המקורי.
דה בריטו התפרנס מהסחר הימי.
הוא זכה במכרז לתפקיד "רגידור" של מנילה, אחרי ששילם עבורו 1,400 פסוס מזהב (ששליש ממנו הבטיח על חשבון התשואה).
הוא נכנס לתפקיד זה ב-24 ביוני 1589.
באותה שנה גם כן במכרז פומבי השיג דה בריטו שטח ביצתי של 49,400 דונם, שעליו קמה לימים העיר מקאטי.
אחרי שהצליח במכרז, התחייב דה בריטו להפיץ בין הילידים את בשורת הנצרות.
הספרדים התמקמו באזור מסביב לעיר סנטה אנה דה סאפה ובשנות ה-1600 התחילו לפתח את מקאטי סביב שני מקומות עלייה לרגל:כנסיית גבירתנו מגואדלפה (בימינו כנסיית גבירתנו רבת החסד) שנפתחה בשנת 1625) וכנסיית הקדושים פטרוס ופאולוס (שנחנכה ב-1620), במרכז העיר שבימינו (
Makati Poblacion שנבנה על ידי נזירים מיסיונרים כדי למשוך לכאן ציבור של מאמינים וכדי למשמ לחווה חקלאית.
בשנת 1670 הפך המקום לעיירה מוניציפלית עצמאית וקיבלה את השם "סן פדרו דה מקאטי" לכבוד הקדוש הפטרון של היישוב, פטר הקדוש.
החל מן המאה ה-18 התפרסמה העיירה בתעשיית הקדרות כשהקדרים היו משתלמים אצל הישועים.
עולי הרגל באוני אל כנסיית גבירתנו של השלום והמסע הבטוח באנטיפולו, היו מגיעים אל העיירה בסירות וברגל והיו עוצרים בה למנוחה ולהתרעננות.
החל מן המאה ה-19 המוקדמת הכנסייה נוהלה במישרין על ידי אנשי דיוקסיה ללא תפקידי כמורה.
בשנת 1718 הביאו לכאן הישועים איקונין של גבירתנו הבתולה של הוורד מאקפולקו שבמקסיקו והציבו אותו בכנסיית סן פדרומקאטי.
ביוני 2018 נחגגו 300 שנים מאז האירוע הזה.
עד למלחמת ארצות הברית – פיליפינים היה לאיקונין ראש וידיים משנהב ועל חזו מכל עם שרידי קודש - חוט שערה של הבתולה הקדושה - ששניהם נגנבו בזמן שהכנסייה שימשה כבית חולים.
הם הוחלפו על ידי חלל בצורת סגלגל ועל ידי ראש וידיים מעץ.
ב-1851 דון חוסה בוניפאסיו רוחאס, מאבות משפחת זובל דה איאלה, רכש את האחוזה הישועית סן פדרו דה מקאטי תמורת 52,800 פסוס.
מאז התפתחות היישוב הייתה כרוכה בבני משפחת זובל דה איאלה ובחברת ההחזקות שבבעלותם - חברת איאלה, בימינו הגדולה בפיליפינים.
במקאטי פרצה בשנות ה-1890 ההתנגדות הפסיבית לשלטון הקולוניאלי הספרדי ואחר כך המהפכה הפיליפינית, בהשתתפות המועצה המקומית קאטיפונאן בראשותו של פיו דל פילאר.
קולי-קולי הוא בימינו ברנגאי (נפה) שכונתה כך לזכרו של דל פילאר.
בשנת 1898 אחרי תבוסתה במלחמת ארצות הברית–ספרד ויתר ספרד לארצות הברית על הפיליפינים ועל מושבות אחרות.
כל האזור שמדרום לנהר פאסיג, כולל העיר סן פדרו דה מקאטי, עד לאלאבנג שב מונטינלופה הוכרז לשטח צבאי אמריקאי, שבו הוקם גם פורט מקקינלי, בימינו פורט בוניפסיו.
באותה שנה כל העיר סן פדרו דה מקאטי, על 25,000 תושביו, הועברו מהמחוז מנילה למחוז החדש ריזאל, כש מרסלינו מגסאיסאי כיהן כראש העיר.
בקרבת שנת 1910 נבנו קווח חשמלית "מראלקו" אל פורט מקקינלי ואל הקצה המערבי של מקאטי.
הקברט סנטה אנה היה לתחנה הסופית של החשמליות.
מערכת התחבורה הזאת אפשרה הגעת המשקיעים ופתיחת עסקים רבים באזור.
ב-28 בפברואר 1914 החליט בית הנבחרים של הפיליפינים (במסמך 2390 שלה) לקצר את שם היישוב ל"מקאטי".
ב-1937 בשטח המשולש איאלה של ימינו, נפתח שדה התעופה נילסן.
כיום נותר ממנו רק מגדל הפיקוח שהפך למסעדה.
בותו עשור הגיעה לעיירה גם מערכת מסילות הברזל הלאומית של הפיליפינים.
נפתח גם הפארק סנטה אנה, זירת מרוצי הסוסים השנייה במדינה.
אחרי החורבן שהביאה מלחמת העולם השנייה על מנילה וסגירת השדה נילסון, צמחה העיר קצב מזורז ומחירי הנדל"ן עלו לשחקים.
בשנות ה-1950 קמו הקהילות העירוניות המתוכננות הראשונות (בנפות או בראנגאי פורבס פארק, אורדאנטה, סן לורנזו ובל-אייר) הודות לבעליהם, התאגיד איאלה.
באותו זמן פורט קינלי, ששינה את שמו לפורט בוניפסיו, אז מושב המטה הכללי של הצבא הפיליפיני, הפך לנקודת ההתחלה לבניית שבע קהילות עירוניות נוספות שנועדו למשפחות אנשי הצבא שעבדו בבסיס הצבאי.
בניני המשרדים הראשונים נבנו במה שנקרא כיום "אזור העסקים המרכזי מקאטי".
החל משנות ה-1960 הפך מקאטי לבירה הפיננסית והמסחרית של הפיליפינים.
בימי כהונתם של ראשי העיר מקסימו אסטרלה, חוזה לוסיאנו, סזאר אלזונה, נמסיו יאבוט, חלה התפתחות מסיבית של העיר ונתקבלו בה השעות מקומיות וזרות רבות.
המיקום המרכזי של מקאטי בסמוך למנילה הפך אותה גם למרכז תעשייה מבוקש על ידי תאגידים מקומיים ובינלאומיים.
בשנת 1962 נבנה בניין חדש של העירייה בשדרות ריזאל, בעוד הבניין הישן הפך למוזיאון העיר.
המרכז איאלה שנבנה בימי כהונתו של ראש העיר בניולה הפך למרכז הקניות המרכזי של הכרך.
בשנת 1971 במרכז העיר הוקם פסל לגבריאלה סילנג, לוחמת החופש מהמאה ה-18.
בשנת 1975 נפרדה מקאטי מהמחוז ריזאל יחד עם קלואוקן, מאלאבון, נבוטס, קזון סיטי, מריקינה, סן חואן, פאסיג, מנדלויונג, פאטרוס, טרגיוג, פאסאי סיטי, פאראנאקה, לאס פיניאס ומונטינלופה, והסתפחו לאזור עיר הבירה הלאומי או "מטרו מנילה" כמרכיב של המטרופולין.
אחרי רציחתו של הסנטור מן האופוזיציה, בניגנו אקינו הבן, ב-21 באוגוסט 1983, הייתה מקאטי מרכז למחאות ההמוניות נגד הרודנות של הנשיא פרדיננד מרקוס.
הפגנות המחאה שנודעו כ"מהפכת הקונפטי", התקיימו באזור העסקים המרכזי והובלו בין השאר, על ידי עובדי התאגידים הגדולים הפועלים באזור.
הן הגיעו לשיא ב-1986 עם "מהפכת שלטון העם" או "מהפכת EDSA I" ששמה קץ למשטר 20 השנה של מרקוס.
יריבתו של מרקוס, אלמנתו של הסנטור הנרצח, קוראסון אקינו הייתה לנשיא האחד עשר של הפיליפינים והאישה הראשונה שכיהנה בתפקיד הרם.
אחרי מות ראש העיר יאבוט בימי המהפכה, מינתה אקינו את ז'ז'ומר בינאי כראש עיר בפועל של מקאטי.
הוא נבחר בסופו של דבר בראשות העיר בשנת 1988. בעת כהונתו הראשונה הייתה העיר עדה לניסיון ההפיכה משנת 1989 באזור העסקים שלה.
בימי בינאי בשנות ה-1990 הראשונות נבנו ביישוב גורדי השחקים הראשונים.
בשנת 1995 קיבלה מקאטי מעמד מלא של עיר.
ב-17 במאי 2000 התרחש פיגוע באמצעות פיצוץ מטען בקניון גלורייטה בתוך מרכז איאלה ובו נפצעו 13 בני אדם.
כעבור 4 ימים התפוצץ מטען נוסף במגה-קניון SM Megamall ופיגועים נוספים התרחשו ביום ריזאל.
ב-19 באוקטובר 2007 אירע פיצוץ נוסף בגלורייטה 2 וגרם למותם של 11 אנשים ולפציעתם של למעלה ממאה.
החל משנת 1986 כמעט ללא הפסקה נבחרו ראשי עיר ממשפחת בינאי.
הראשון היה ז'זומר בינאי, סגן נשיא הרפובליקה לשעבר.
אחריו נבחרו אשתו אלניטה סומביו בינאי, בנו זז'ומאר בינאי הבן, וכעת בתו, אביגיל בינאי.
מקאטי ממוקמת במרכז המטרופולין מנילה.
היא גובלת בצפון בנהר פאסיג, בצפון-מזרח בעיר פאסיג, בדרום-מזרח בערים פאטרוס וטאגיג, בצפון-מערב בעיר מנילה, ובדרום-מערב בעיר פאסאי.
לפי סיווג האקלים קפן, אקלים העיר הוא טרופיקלי מונסוני.
יחד עם כל שאר הפיליפינים מקאטי נמצאת באזור הטרופיקלי.
קרבתה לקו המשווה גורמת לכך שטווח הטמפרטורות הוא צר מאוד, ויורד נדיר מתחת ל-20°C+ או גבוה מ-38°C+.
עם זאת הלחות היא בדרך כלל גבוהה מאוד, מה שגורם להגברת תחושת החום.
קיימת עונה יבשה נפרדת, יחסית קצרה, מינואר עד מאי, ועונה גשומה יחסית ארוכה יותר מיוני עד דצמבר.
אוכלוסיית מקאטי מנתה בשנת 2015 582602 תושבים.
לפי מספר התושבים היא התשיעית בין ערי מטרו מנילה.
מבחינת ההשתייכות הדתית: 88.9% הם רומיים-קתוליים.
מיוצגים באוכלוסייה מיעוטים דתיים כמו הכנסייה המורמונית (כנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרית הימים), אנג דאטינג דאאן (כנסיית האל הבינלאומית שמרכזה בפיליפינים), איגלסיה ני כריסטו (כנסיית המשיח, שהוקמה בפיליפינים), כנסיות פרוטסטנטיות, האסלאם, ההינדואיזם, הבודהיזם והיהדות.
בשנת 2013 הייתה מקאטי היישוב העשיר ביותר בפיליפינים מבחינת הכנסה ממקורות מקומיים על ראש תושב.
בעיר פועלים נכון לשנת 2012 המספר הגדול ביותר של משרדי מיקור חוץ ב"מטרו מנילה" ב-1159 חברות וכן המספר הגדול של פארקים ובנייני תעשייה, הרשומים ב PEZA (הרשות לאזור הכלכלי של פיליפינים)
לעיר אין גירעון מזה מלמעלה מ-26 שנה.
המיסים בה לא הועלו מאז חוקק חוק המיסים משנת 2006.
בסוף שנת 2012 פעלו בעיר מעל 62,000 עסקים, בתחום הפיננסיים, הסחר הקמעוני/סיטונאי, השירותים, הנדל"ן, הייצוא/ייבוא והייצור.
העיר ידועה באזור העסקים המפותח שלה - Makati Central Business District) CBD) המחובר לשדרות (EDSA (Avenida Epifaniode Los Santos, שדרות חיל פויאט, שדורת ארנאיז ושדרות צ'ינו רוסס.
הוא כולל את הלגאזפי וילג', סלסדו וילג', המרכז איאלה וחלקים ומבל-אר וילג'.
על מסלולי ההמראה של שדה התעופה לשעבר נילסון פילדס, (שדה התעופה הראשי של מנילה בשנות ה-1930) עוברים שדרות איאלה ופאסוא דה רוחאס.
המשולש איאלה הוא תת-יחדיה של ה- CBD ומשתרע על שטח האדמה שבין שדרות איאלה, שדרות מקאטי ופאסו דה רוחאס, על בנייניהם.
חברות בינלאומיות רבות, בנקים ועסקים חשובים ממוקמים באותו משולש.
כמו כן פועלים במשולש בוטיקים ומסעדות יוקרתיים והפארק Ayala Triangle Gardens (גני המשולש איאלה)
קומת המסחר של בורסת הפיליפינים שוכנת במגדל איאלה 1 ובבניין בורסת מקאטי, שניהם בשדרות איאלה.
מועדון העסקים מקאטי מונה מעל 800 אנשי עסקים בכירים, המייצגים 450 מתוך הפירמות הגדולות ביותר של המדינה.
מרבית גורדי השחקים במטרו מנילה ובפיליפינים ממוקמים במקאטי, לרבות:PBComTower, Gramercy Residences שב Century City ו-G.T.
החל משנת 2001 הבניין הגבוה בפיליפינים הוא PBCom Tower בשדרת איאלה, המגיע לגובה 259 מ' ויש לו 52 קונות.
שם נמצא המטה של בנק התקשורת של הפיליפינים PBCom.
מקאטי הוא אחד מאזורי הקניות החשובים ביותר של מטרו מנילה.
בה פועלים מרכזי קניות רבים, הכוללים חנויות קמעוניות בינלאומיות ומקומיות, בוטיקים יוקרתיים, חנויות אוכל ומתקני בידור
מרכז איאלה המפועל על ידי "איאלה לנד" ממוקם ב Makati CBD.
הוא ידוע במגוון הרחב של היצעים בתחום הקניות, הבידור והתרבות, מה שהופך אותו לאזור הקניות והתרבות הראשון המוביל במטרופולין.
הוא מאחסן קניונים יוקרתיים עם בתי קולנוע, חנויות, מסעדות מקומיות ורשתות מזון בינלאומיות.
עם הקניונים שבמרכז איאלה נמנים גרינבלט, גלורייטה, פארק סקוור ו -The Link.
במרכז איאלה פועלים גם 3 חנויות כול בו : SM Makati, Rustan's ו The Landmark
חוץ ממרכז איאלה אזור פופולרי נוסף לקניות במקאטי הוא מרז רוקוול - Rockwell Center.
הם מציעים מוצרים אורגניים, מאכלים מיוחדים, פירות, ירקות, מוצרי גורמה ועתיקות.
ספינת הדגל של החינוך האקדמי בעיר היא אוניברסיטת מקאטי, אוניברסיטה ציבורית, ללא כוונת רווח.
מוסדות השכלה גבוה הכוללים "המוסד האסיאתי לניהול עסקים" AIM, המסוד לחינוך מקצועי Ateneo Professional Schools, התוכנית מנילה של האוניברסיטה השתולית האוסטרלית, המכון מפואה לטכנולוגיה, אוניברסיטת ליסאום של הפיליפינים- מקאטי,
Centro Escolar University Makati, אוניברסיטת המזרח הרחוק- מקאטי, האקדמיה, The One School, הסמינר האסיאתי לכמרים נוצרים ASCM, המכון הטכני דון בוסקו במקאטי, מכללת העלייה השמיימה סן לורנצו, מכללת סן אגוסטין- מקאטי, מכללת סנט פול-מקאטי, המסינר המינורי גברתנו מגוודלופה, מכללת אסיה פסיפיק, מכללת סנטה רוסה- מקאטי, מכללות AMA מקאטי.
ידוע הוא גם בית הספר היסודי פאלאנאן.
מוכר בעבר כטחרון, הוא כיום חלק מדרל סהטה אנה פובלסיון.
הוא הרחוב הראשון של מקאטי המסומן במפות הספרדיות מן התקופה הקולוניאלית.
הוא רובע יפני הנמצא לאורך רחבת שדרות צ'ינו רוסס וברחובות הסמוכים באזור המשתרע בערך בין רחוב רופינו ושדרות ארנאיז.
הוקם בשנת 1969 ונפתח לתנועה ב-1975. הוא אחד המחלפים הראשונים במדינה.
המוזיאון של מקאטי שוכן ברחוב ריזאל בבניין ישן שנבנה בשנת 1918 ושימש כבית העירייה בשנים 1918–1961. מוצגת בו ההיסטוריה של מקאטי על ידי אוסף צילומים נדירים, ציורי קיר ודיורמות.
הוא מאחסן גם מאובנים של בעלי חיים וכלי חרס מן התקופה הפרה-היסטורית.
הסגנון האדריכלי של המוזיאון הוא "Bahay na Bato" קלאסי, בנוי בלבנים בקומת הקרקע ומעץ בקומה העליונה.
ב-1934 בימי ראש העיר ניקנור גרסיה נבנה מחדש בעזרת חמרי בטון.
ב-1958 כשעדיין שימש כבית העירייה שופץ על ידי ראש העיר מקסימו אסטרלה.
ב-1961 כשבית המנהל המקומי עבר כמה קילומטרים מבניין זה, שימש בית העיר הישן כספרייה עירונית.
אחרי העברת הספרייה למתחם בית העירייה החדש, שימש המקום את הקרן למחלות עיניים ואוזניים.
במרץ 1990 בימי ראש העיר ז'ז'ומאר בינאי הפך המבנה למוזיאון העיר.
כנסיית Nuestra Señora de Gracia היא כנסייה רומית-קתולית בסגנון בארוק שהוקמה בשנת 1601 על ידי נזירים אוגוסטינים.
סגנונה הוא למעשה שילוב של רנסאנס ספרדי מאוחר ועיצוב בארוקי מוקדם.
הסממן של הרנסאנס במבנה הוא השער הראשי עם חלון רוזטה ועמודים דוריים פשוטים.
לעומת זאת, פנים המבנה ופרטי החלונות, מושפעים על ידי האמנות הבארוקית.
אולם מתאר הקרקע הוא רומנסקי.
בימי מלחמת שבע השנים סבלה הכנסייה מפשיטה בריטית.
היא ניזוקה קשות ברעידת האדמה בשנת 1880 ועל ידי העימותים הראשונים משנת 1898 בין כוחות אמריקאים ופיליפינים.
כנסיית נואסטרה סניורה דה גרסיה הוא אחד מאתרי החתונות הפופולרי ביותר במטרו מנילה.
כנסיית הקדושים פטרוס ופאולוס היא הכנסייה העתיקה ביותר במקאטי.
ריוורה והיא מוקפת גורדי שחקים ואזורי מגורים.
נפתחה בשנת 1620 ונבנתה החל משנת 1607 על ידי הכומר הישועי פדרו דה לוס מונטס, באתר שנקרא בזמנו "בואנאוויסטה" - "מראה טוב") .
מימן את בנייתה הקפטן פדרו דה בריטו
לכנסייה ספינה מלבנית עם אפסיס וסקריסטיה, לפי הדגם המקובל בכנסיות של מיסיונים קולוניאליים.
חזיתה בצורת כתר אפיפיורי בעל שלוש קומות ושני המפתחות, סמלי האפיפיורות, המזכירים את אחד מפטרוני הפרוכיה, פטרוס הקדוש, הנחשב לאפיפיור הראשון.
בפינת השדרות איאלה ומקאטי ניצבת האנדרטה למהפכנית האילוקנית גבריאלה סילאנג.
29 ביוני בחג הקדושים פטר ופאולוס
30 ביוני פנאטאנג סאיאו (Panatang Sayaw) או "ריקודי השדתות" (Bailes de los Arcos)
שבו רוקדים לכבוד הקדושים פטרוני עיר על ברכותיהם.
התרופה אינקרלקס משמשת כטיפול חלופי ב-IGFD או בתסמונת לרון.
IGFD או תסמונת לרון, נובעים בדרך כלל, מפגם בקולטן להורמון הגדילה (GHR).
אי-תפקוד של GHR מתאפיין על ידי היפוסמטוטרופיזם קליני, המתבטא בקומה נמוכה, איחור בגיל העצמות ומלווה לעיתים, בהכחלה של לובן העין וניוון של הירך.
חולי תסמונת לרון הם בעלי רמות נמוכות של IGF-1, למרות רמות נורמליות או גבוהות של הורמון גדילה.
התרופה אינקרלקס משווקת כתמיסה סטרילית, להזרקה תת-עורית.
חומר פעיל דומה, מקאסרמין רינפאבאט, מצוי בתרופה איפלקס (Iplex) המשלבת rhIGF-1 עם חלבון הקושר את גורם הגדילה דמוי-האינסולין (insulin-like growth factor binding protein-3 או IGFBP-3).
IGFBP-3 משמש כדי להאריך את משך הפעולה של IGF-1 בגוף האדם.
מקארי היא קומונה ועיירה שממוקמת באזור הצפון הרחוק שבקמרון.
מקארי ממוקמת כ-214 ק"מ ממרואה, בירת האזור וכ-1,008 ק"מ מיאונדה, בירת קמרון.
העיירה ממוקמת ליד הכביש D2.
מקאם הוא מבנה שנבנה באתר הקשור לקדוש מוסלמי או איש ציבור מקומי נודע, לעיתים הקבר שלו, לעיתים המבנה הוא רק נקודת ציון (מבני המקאם מכונים גם "קבר שייח'", قبر شيخ).
בדרך כלל המבנה הוא בית תפילה מרובע קטן ועליו מבנה-כיפה, ולידו עץ עבות או חורשה קטנה ובור מים.
מבני המקאם בארץ ישראל היו מוקד דת אסלאמי, תרבותי וקהילתי מארגן במרחב הכפרי של ערביי ארץ ישראל.
אל המקאם והחורשות שהקיפו אותו היו עולים לרגל בימי חג ומועד לתפילה, לטקסים ולפולחנים מוסלמיים, וכן לחגיגות משפחתיות, כמו חתונות, תספורת ראשונה לבן ובילוי בחיק הטבע.
קברי הקדושים המוסלמים מצויים ממורדות החרמון בצפון ועד לסיני בדרום, וממדבר יהודה ובקעת הירדן ממזרח ועד למישור החוף במערב.
רובם בנויים במקום גבוה יחסית, ונראים למרחקים ומשמשים נקודת תצפית על סביבתם.
בערבית משמעות המילה היא כפשוטו "מקום", אך בהקשר למבנה משמש לציון "מקום קודש", כגון מבנה להנצחה או קבר ממש.
משמעותו יכולה להיות מוגבלת רק למבנים בנויים שניתן להיכנס אליהם.
המשמעות המילולית של מקאם היא "המקום בו עומדים".
שם זה לקבר קדוש משמש בעיקר בערבית פלסטינית ובערבית סורית.
קברי הקדושים עצמם ידועים בשמות שונים "נבי", "סידנא", "ולי", "שייח'" בנוסף ל"מקאם".
בשם "נבי" (נביא) משתמשים כשמדובר בציון דמויות היסטוריות רבות השפעה, על פי רוב מתקופות קדומות; "סידנא" (אדוננו) הוא כינוי לאבות קדומים או לקדושים מוסלמים חשובים, ה"וואלי" ("החביב", או "הקדוש") מתייחס בדרך כלל למבנה הקבר עצמו.
שימוש במילה "שייח'" בתוספת שם הקדוש הוא הרווח ביותר, והוא מציין את מקום קבורתו של מנהיג רוחני או אישיות רמת יחס.
שהמבנה אינו תמיד מקום קבורה, אלא ציון לנקבר.
בכתבי הנוסעים האירופאים בארץ ישראל במאה ה-19, נעשה שימוש במילה מקאם אך גם במילים כמו "ולי" (ערבית: ويلي), מזאר (مزار), או משהד.
בשל צורת הקוביה שלהם, לעיתים נעשה שימוש גם במילה קובה ().
במגרב קברים דומים מכונים מוראבט (مرابط; ), במדינות מוסלמיות דוברות טורקית בשם עזיז או תורבה ובמדינות דוברות פרסית דרגאה (درگاه; ).
הסוג הפופולרי ביותר של מקאמים הוא בניין מרובע של חדר אחד ועליו כיפה עגולה לבנה, שעליה מתנוסס חצי סהר, שבמרכזה לעיתים נמצא גם אבן מצבה, אף שגופותיהם של הקודשים עצמם, אם נקברו במקום, נקברו מתחת לפני הקרקע.
הכיפה ממוקמת לעיתים קרובות על ידי חרוב או עץ אלון עתיק או בור מים מעיין או סלע.
מיקומם של מקאמים על או בסמוך למאפיינים טבעיים אלה נתפס כמעיד על נוהלי פולחן קדומים שהותאמו על ידי האוכלוסייה המקומית לקדושים מוסלמים או מקומיים.
שורשי פולחן זה הן בדתות שמיות קדומות.
דוגמת פולחן עצים של האשרה, או פולחן של אבנים קדושות ומצבות.
בקיר הדרומי של המקאם, מול מכה, יש בדרך כלל מחראב קטן מעוטר בכתובות וקישוט פרחוני.
הכניסה לחדר היא בעיקר בקיר הצפוני.
בקירות המקושתים האחרים יש בדרך כלל חלונות קטנים.
פנים המבנה היה מעוטר לעיתים לרוחבו בפסי צבע מקבילים (אפריז).
עיטור נפוץ אחר הוא חמסה (לפי האמונה המוסלמית העממית, היד היא ידה של פאטמה, בתו של מוחמד, והיא סגולה לברכה ( במסורת הנוצרית זו ידה של מרים).
מקומה, בדרך כלל, מעל למשקוף הדלת, כלפי פנים וכלפי חוץ, וכן על קירות המבנה, בעיקר סביב גומחת התפילה.
עיטור כפות התמרים נפוץ אף הוא.
כפות תמרים נישאות בלוויות אישים רמי יחס או אמידים, כסמל לחיי נצח.
האמונה המוסלמית העממית גורסת, כי מקורו של עץ התמר בעפר שממנו נוצר אדם הראשון.
עיטורים אחרים במבני הקבר כוללים ציורי נחשים המסמלים אריכות ימים וצריחי מסגדים, פרחים, כוכבים, חצי סהר, אוניות ומוטיבים גאומטריים, שנועדו לעיטור בלבד.
במקרים אחדים צמודים למבנה חדר או חדרים נוספים המשמשים כמטבח, מדאפה (אולם אירוח), ולעיתים רחוקות יותר ככיתת לימוד.
באתרים מרכזיים, קבר הקדוש מוקף בשורה של חדרים, שנועדו לאכסון ולשהות עולי הרגל.
הללו מבקרים במקום, בדרך כלל, רק אחת לשנה, ושוהים בו מספר ימים.
במקרים רבים בניין מעין זה מתנשא לגובה שתי קומות או יותר.
בקומה התחתונה מצויים מחסנים, מטבח, אורוות וכדומה, בעוד שהקומה העליונה משמשת לאירוח.
קברי קדושים והפעילות הפולחנית שהתפתחה סביבם, הם ביטוי לדת עממית.
בניגוד לריחוק בין האל למאמיניו במסגרת הדת הממוסדת באסלאם.
הטקסים והפולחן במקאם באים לענות על ציפיות המאמין הפשוט המבקש את קרבת האל בדרך בלתי אמצעית, כדי שיעתיר עליו את ברכתו ויענה על מבוקשו, בחיי היומיום.
כמעט בכל כפר מוסלמי ניתן למצוא מקאם של נביא או איש קדוש, המשמש מוקד לטקסים ולעליה לרגל.
מקום הפתוח לביקורים בכל עת.
הטקסים הקשורים בו נועדו למשוך את תשומת ליבו של הקדוש, שיעשה כדי להיענות לתחינותיו של המבקר.
בנוסף לקדושים מקומיים, אישים רבים מהמקרא ומהברית החדשה גם זכו למבני מקאם, ולעיתים מספר מבנים ואתרים מיוחסים לאותה דמות.
אישים אלו תופסים מקום חשוב גם במסורת המוסלמית וחלקים נרחבים בקוראן מוקדשים להם.
ייתכן וחלק מהמסורות הללו השתמרו בידי אוכלוסייה יהודית שהתאסלמה תחת שלטון האסלאם.
הנוסח המקראי של הסיפורים אודות חלק מהדמויות הללו, המובא בקוראן, מעורב עם אגדות יהודיות מאוחרות, מסורות נוצריות ומסורות מזרחיות ומקומיות.
הם מתוארים בקוראן כמוסלמים לכל דבר, ומכונים בקוראן נביאים (נבי), אף שלא היו כאלה במקרא.
לחלק מהקדושים קיימים זיהויים כפולים: כמה אתרים המתייחסים לאותה הדמות, ובהם יונה, יהודה, ודניאל (לו מוקדשים גם קברים באזור עיראק).
לפעמים מיקום האתרים סותר את התיאור המקראי: קבריהן של דמויות מקראיות כמו משה, אהרן וראובן שנקברו לפי התיאור המקראי בעבר הירדן, זוהו עם אתרים שונים בארץ ישראל.
בתורה נזכרת רק בת אחת של יעקב, דינה, אולם בארץ ישנם מספר אתרים בשם "בנות יעקב".
לצד הנביאים המקראיים מציין הקוראן ארבעה נביאים ערבים, או כאלה שנשלחו במיוחד אל הערבים: ד'ו אלכפל, הוד, שועיב וצאלח.
חלק מהמקאמים קדושים לכמה מקומות.
קבר רחל ונבי סמואל, למשל, קדושים גם ביהדות וגם באסלאם.
נשים נוצריות מבית ג'אלה נהגו לבקר את קבר שייח בדארייה בכפר המוסלמי שרפאת, למורת רוחם של הכמרים.
המסורת המוסלמית מצביעה על קברי קין, הבל ושת באזור חברון.
דרומית מזרחית לחברון נמצא מקאם "נבי קין", שאגדות רבות נרקמו אודותיו.
מסורת מאוחרת יותר מיחסת אותו לאברהם, במקום מראים סלע, שעליו כביכול התפלל אברהם, וסמוך לו סלע אחר עם סימני עקבותיו של לוט (במתחם "נבי לוט").
מוג'יר א-דין הזכיר בשנת 1495 את המקום בשם "מסג'יד אל יקיף", ואומר שפה עמד אברהם והביט על מהפכת סדום ועמורה וקרא: "הדה הוא אל חק אל יקיף" - זו היא האמת הנכונה.
את קברו של שת מזהים במספר מקומות: בכפר ההרוס בשית בין גדרה לקיבוץ יבנה, בכפר א-נבי שית באזור הבקאע בלבנון ובקבר שת ליד טבריה.
את קברו של הבל מזהים עם נבי הביל, שמצפון לחרמון, בשטח סוריה.
בשלושה אתרים שונים בארץ ישראל וסביבתה מצביעים על קבר נח, ב"נבי נוח" בעיירה דורא, בכפר כרכ נוח בלבנון ובעיר כרכ שבירדן.
קברי בני יעקב נערצים על המוסלמים, הנוהגים לעיתים להדגיש קדושתו של קבר המזוהה עם אחד מבניו של יעקב במילים: הדא מן ואלד סידנא יעקוב — זהו מילדי אדוננו יעקב.
קברו של נבי רובין , היה אחד המקומות הקדושים ביותר לערבים בארץ ישראל.
מדי שנה בסוף הקיץ הייתה נערכת במקום חגיגה המונית, סביבת קבר נבי רובין נתקדשה במסורת המוסלמית, ומקומות רבים באזור נקראים בשמו.
קבר זבולון מזוהה בשני מקומות בנבי סבלאן בגליל העליון וב"נבי צידה" ליד צידון.
קבר דן מזוהה עם "מקאם א-נבי דאן" שהיה בכפר דאניאל ועם "נבי דניאל" שהיה בכפר בעל אותו שם ליד בית לחם.
קבר גד בן יעקב, היה מזוהה עם מקאם "נבי גנדה" שהיה בכפר אל-קובייבה (היום כפר גבירול).
לפי המסורת המוסלמית קברו של יהודה בן יעקב (נבי הודה אבן סידנא יעקוב) הוא בכפר יהודייה (עבאסייה), קבר אשר כ-3 ק"מ מצפון מזרח לו ב"נבי ת'ארי" (חורבת שארי) וקבר בנימין מצפון להם בנבי ימין.
לפי המסורת המוסלמית, היו ליעקב בנות רבות (בניגוד למסורת היהודית, המספרת על בת אחת, דינה).
חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן מתאר בסמוך לגשר בנות יעקב, את "קבר בנות יעקב", בו ביקר ב-1870, הוא כתב: .
קבר בנות יעקב מצוי גם בכפר ההרוס ספוריה בגליל התחתון, וכן סמוך לטול כרם, בכפר אירתאח, בו יש מבנה הידוע בשם "מקאם בנאת יעקוב".
ליד כפר חנניה יש עץ הידוע בשם שג'רת בנאת אל יעקוב (העץ של בנות יעקב).
חוקר הפולקלור ג'יימס ג'ורג' פרייזר כתב ש"רבים מחורשות העצים בגליל נחשבות כמקומות מושבן של רוחות הנקראות בשם בנות יעקב...
נראה שזה שריד עבודה אלילית שהמוסלמים מנסים לעוקרו אך אי אפשר לשרש אותו מלב ההמונים".
קברו של יהושע בן נון גם מזוהה על ידי המוסלמים במקומות שונים.
בכפר כיפל חארת' (בכפר זה נקבר, לפי מסורת, גם נבי נון, הוא אביו של יהושע), ב"נבי ינון" שבכפר יאנון שליד שכם ונבי יושע בגליל העליון.
אליהו (אליאס) תופס מקום חשוב במסורת האסלאם, לפי הקוראן (בסורת א-צאפאת) אליהו היה אחד השליחים שנשלחו אל בני עמם כדי לשדלם לחדול מלסגור לאל בעל ולעבוד את אללה.
קורותיו של אליהו, הנושאים אופי דרמטי, היו נושא חביב לאגדות רבות במסורת המוסלמית ולרוב נקרא בערבית "אל ח'דר", הירוק, בן האלמוות.
לאליהו אין מקום קבורה, שכן לפי המסורת הוא עלה השמימה, אך לזכרו יש בארץ ישראל מקומות שונים.
על מורד הר הכרמל, מערת אליהו שהיא מקום קדוש ליהודים, מוסלמים ודרוזים.
מדרום לבית לחם מצוי הכפר אל-ח'דר ובו כנסייה המוקדשת לגאורגיוס הקדוש (סנט ג'ורג') המזוהה אף הוא עם אל ח'דר.
אל ח'אדר מזוהה לעיתים גם עם הנביא אדריס והוא הקדוש הפופולרי ביותר בארץ ישראל.
תושבי לוד המוסלמים נוהגו לשאול בלעג: "כיצד הנוצרים מצביעים על קברו בכנסיית גאורגיוס הקדוש קוטל הדרקון בלוד, כאשר אלח'אדר הוא נצחי ולא מת מעולם".
פולחנו של אל ח'אדר נפוץ בעיקר ליד מעיינות ומקורות מים, במקום שישנה צמחייה עשירה וחורשות מוריקות.
עשרות מקומות בארץ ישראל, ירדן, סוריה ולבנון, מוקדשים לאל ח'אדר, מהם שמוקדשים לו בלבד ואחרים ביחד עם אליהו גאורגיוס.
בין המקומות: הכפר נבי אליאס ליד קלקליה, מנזר מאר אליאס בדרום ירושלים, קתדרלת אליהו הנביא בחיפה, הכנסייה בכפר ג'יפנה, מקאם אל ח'אדר בכפר ההרוס אל-בסה, ארבעה אתרים שונים בהר הבית ושלוש כנסיות בירושלים.
במקומות שונים מזהים את קברו של יונה (נבי יונס).
נביא שזכה להערצה במסורת הערבית.
מקום הולדתו מזוהה עם הכפר משהד הסמוך לנצרת, במקום גם מזהים את קברו.
גם אב הכנסייה הירונימוס ונוסעים מימי הביניים מזכירים בכפר זה את קברו של יונה.
בעיירה חלחול שמצפון לחברון, ישנו קבר אחר של נבי יונס.
קבר יונה מזוהה גם שישה ק"מ מדרום ליפו ואף מצוין במפת מידבא.
קבר בשם נבי יונס, שהיה קדוש לערביי הסביבה, מתנוסס על גבעת יונה שבסמוך לנמל באשדוד.
מקום קבורתו מיוחס גם לקבר בעיר נינוה בעיראק, ולקבר בעיר צור בלבנון.
הנביא צַאלִח הוא אחד מנביאי האסלאם שקדמו למוחמד, על פי המסורת המוסלמית.
הוא מקושר במסורת האסלאמית עם העיר הנבטית החצובה בסלע, מדאאן סאלח שבצפון-מערב חצי האי ערב (בשטחה של ערב הסעודית של ימינו).
על פי הקוראן, הנביא צַאלִח הפך סלע לנאקה לבקשת אנשי מדאאן סאלח להוכחת האלוהות של אללה.
בארץ ישראל מצויים תשעה מקומות הקשורים בשמו של נבי צאלח: בעכו, במעלול שליד נצרת, בא-שג'רה, באזור טול כרם, בנבי סאלח ליד רמאללה, ברמלה, בבית דראס ובבית עפא, שניהם בסביבות עזה, ובאידנא באזור חברון.
קבר נבי צאלח בעכו נמצא בבית הקברות המוסלמי מזרחית לחומות עכו, סמוך למגדל בשם "בורג' נבי צלאח" במרכזה של החומה המזרחית.
במקום מבנה כיפתי המחולק לשני אגפים.
החלק הצפוני שבו נמצא הקבר, מכוסה בבדים צבעוניים.
בחלק הדרומי פרושים מחצלות ושטיחים שתרמו המבקרים במקום, ומשמשים את המאמינים הפוקדים את הקבר.
בכפר נבי סאלח נמצא מבנה קבר: "מאקם א-נבי סאלח", המיוחס לצאלח.
אף כי מסורות אחרות מציינות את קברו גם ברמלה או בסיני.
מתחם הקבר הוא אתר רב שכבות מתקופות היסטוריות שונות.
המבנה הנוכחי הוקם בתקופה העות'מאנית; הוא שוכן על שרידיו של מבנה צלבני, אשר נבנה על גבי שרידי כנסייה ביזנטית; אשר נמצאים מאחורי מתחם הקבר.
המתחם כולל ציון מקומו, חדר תפילה, בית בד, באר מים, חדר לימוד, אולם, חצר ושתי מרפסות.
כאמור מבני המקאם היו מוקד לחגיגות עממיות "מואסם" (או מוסם), חלקם מקומיות וחלקם רבות משתתפים, בעיקר חגיגות בתקופת האביב.
החגיגות הגדולות והמפורסמות ביותר היו: חגיגות נבי מוסא במתחם נבי מוסא במדבר יהודה.
חגיגות נבי רובין, וחגיגות נבי צאלח שנערכו במקאם נבי צאלח ליד המסגד הלבן ברמלה.
עם זאת מוסלמים אדוקים התנגדו לחגיגות אלו, שלא היו חלק מהמסורת המוסלמית.
רוב מסורות החגיגות נפסקו עם הקמת מדינת ישראל ועוד קודם.
חגיגות נבי צאלח, חודשו לזמן מה בשנות ה-60 של המאה ה-20.
החוקר הבריטי בן המאה ה-19 קלוד קונדר טען כי מקורם של מקאמים רבים במסורות יהודיות ונוצריות קדומות שהתפתחו עוד טרם הופעת האסלאם באזור.
הוא זיהה שבעה סוגי מקאמים:
דמויות מקראיות: "אלה, ללא ספק, הם הקברים העתיקים ביותר, ולעיתים קרובות ניתן לייחסם למסורת היהודית".
אתרים נוצריים הנערצים על ידי האיכרים המוסלמים: "לא תמיד ניתן ביניהם לבין האתרים המשוייכים לקבוצה הראשונה, אך לעיתים קרובות ניתן לייחסם למסורות של מנזרים"
גיבורים או אלוהויות ילידים אחרים: "ייתכן שבין אלו ניתן למצוא את האתרים העתיקים מכולם".
קדושים הנקראים בשם המקום שבו הם מתרחשים, או בעלי כינויים הקשורים למסורות הנוגעות אליהם.
אתרים קדושים שאינם קשורים בשמות אישיים: "חלקם הם בעלי הערך הגדול ביותר".
שמות מוסלמים רגילים שלא ניתן לתארכם.
החוקר הצרפתי שארל קלרמון-גנו, גם הוא בן המאה ה-19, הציע לקשר בין המקאמים לבין "המקומות" הנזכרים במקרא "אשר עבדו שם הגויים [...] על ההרים הרמים ועל הגבעות ותחת כל עץ רענן" (דברים י"ב, ב').
קלרמון גרס כי מוצאם של הפלאחים בארץ ישראל בכנענים ובעמים האחרים שפגשו בני ישראל בעת כיבוש הארץ, והציע כי כדי להסתיר את מקורם הפגני של המקאמים, העמידו אותם תחת השגחה של "האורתודוקסיה המוסלמית", בכך שהפכו אותם לקבריהם או מקדשיהם של שייח'ים, קדושים ונביאים.
בה בעת, רכיבים מאופיים הפגני המקורי נשתמרו במסורות ובמנהגים סביבם.
האסלאם הקדום הסתייג מהסגידה לאנשים קדושים ומקומות קבורתם, ורואה בכך סוג של עבודת אלילים.
אך השיעים הם שהחלו לבנות קברים מפוארים עבור מנהיגיהם שנפטרו - אימאמים ושייחים, והפכו את הקברים לאובייקטים דתיים.
עד מהרה סונים הלכו בעקבותיהם.
המטיילים והגאוגרפים הערבים עלי אל-חרווי, יאקות אל-חמאווי ואחרים תיארו במאמריהם מקומות קדושים רבים לנוצרים ומוסלמים בסוריה, בפלסטין ובמצרים שידועים אך ורק בקרב האוכלוסייה המקומית.
על-פי ההיסטוריון מיכאל ארליך, ייתכן שמסורות קברי הקדושים הקשורות בדמויות מן המקרא בגליל מקורם באוכלוסייה היהודית המקומית.
אוכלוסייה זו התאסלמה בחלקה בתקופה המוסלמית הקדומה אך המשיכה לשמר את המסורות הללו גם לאחר שהמירה את דתה.
לאחר התקופה הצלבנית חלה בארץ התעוררות דתית בקרב המוסלמים, שהקימו ושיקמו מבני דת רבים.
החשש מפלישה מחודשת של הצלבנים הניע את השליטים לרכז כוחות גדולים בתקופות החגים בכל השנה, ולהבטיח את הימצאותם ביישובים ובמקומות מרכזיים.
מטרה זו הושגה בחלקה על ידי ייסוד מבני דת מוסלמיים שבמרכזם היו קברי קדושים נודעים, שאליהם עלו לרגל במועדים קבועים.
שאלת האותנטיות של ה"מקומות הקדושים" החדשים לא הטרידה במיוחד את השליטים.
ההמונים נקראו להביע את הערצתם לקברי הקדושים ולקחת חלק בחגיגות ובאירועים שהוקדשו להם.
במשך השנים הן הפכו לחגיגות עממיות לכל דבר, והשתתפו בהן גם נשים וילדים.
הקברים הקדושים הוקמו, בדרך כלל, במקומות אסטרטגיים חשובים.
לא כולם הוקמו מן היסוד, אך קברים או אתרים רבים, שהיו חסרי חשיבות וזנוחים, זכו עתה לתחיה מחודשת.
כך "נבנו" קבר נבי מוסא במדבר יהודה וברמלה, קבר נבי צאלח (שקברו זוהה במקומות נוספים).
מאחר שתקופת השנה המתוחה ביותר הייתה בחג הפסחא הנוצרי, כאשר רבבות צליינים נוצרים נהרו לירושלים, נקבע מועד העלייה לרגל של המוסלמים שבוע קודם.
כך נקבצו סביב ירושלים המוני מוסלמים, שעלו במספרם על הנוצרים.
ב נבנו קברים מונומנטליים לקודשים מוסלמים, מדענים ותאולוגים, חלק מהקברים הללו שרדו מאז והם נמצאים במצרים, בסוריה ובארץ ישראל.
בתקופת האימפריה העות'מאנית נבנו מקאמים בכל מקום, ומבנים ישנים שוקמו.
מבנים חדשים לא היו מונומנטליים ומפוארים כמו בעבר.
המקאמים היו בעלי מבנה פשוט וכמעט ללא עיצוב אדריכלי.
מסגדים היו נדירים בכפרים הערביים בארץ ישראל עד סוף המאה ה-19, אך כמעט בכל כפר היה לפחות מקאם אחד ששימש כאתר פולחן עממי.
נוצרים ויהודים גם ראו בחלק מהמקאמים כקדושים, דוגמת נבי סמואל.
בתקופת השלטון העות'מאני, ברוב האתרים הללו ביקרו באופן קולקטיבי בני שלוש הדתות שלעיתים קרובות נסעו יחד עם אספקה למסע רב-ימים; בתקופת המנדט, פוליטיזציה הובילה להפרדה.
מקאמים מסוימים, כמו נבי רובין ונבי מוסא, הפכו המוקד לפסטיבלים עונתיים (מווסים) אליהם יש אלפים להגיע מדי שנה.
לאחר קום המדינה, הדרוזים אימצו כמה מהקברים בכפרים שתושביהם עזבו, כדוגמת נבי סבלאן, נבי שועייב, קוריקאני.
קבוצות יהודיות גם כן אימצו מקאמים מוסלמים, כדוגמת נבי ימין.
בעשורים האחרונים נרשמת דעיכה של תופעת המקאמים.
בעקבות תהליך המודרניזציה ושינויי הדורות, הדורות הצעירים יותר בקרב האוכלוסייה המוסלמית מחוברים פחות ופחות למסורת המקאמים, ובמקרים רבים הידע לגבי זיהוי האתר והמסורות סביבו מצוי רק בקרב זקני הכפרים.
סביר שגם התחזקות התנועה האסלאמית תרמה לדעיכת המנהג.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 אירעו ניסיונות לחדש את העלייה לנבי מוסא, אך גורמים אסלאמיים פעלו נגד זאת.
+ שם על שם מיקום קואורדינטות תמונה מקאם אבו הורירה מיוחס לאבו הוריירה, אף שלפי כותבים ערבים רבים הוא נקבר באל-מדינה.
יאקות אל-חמאווי מציע, בנוסף לאפשרות שזהו קברו של אבו הוריירה, את האפשרות שמדובר בקברו של עבד אללה בן סעד , מושל מצרים.
כותב אנונימי מציע שמדובר בקבר בנו של אבו הוריירה.
במבנה שתי כתובות, האחת משנת 1274 מספרת שהפורטיקו נבנה בידי בייברס, והשנייה משנת 1293 מספרת שהמאוזוליאום נבנה בידי אל-מליכ אל-אשרף.
יהודים זיהו את המקום עם קברו של רבן גמליאל, אף על פי שהקבר המוסלמי מאוחר יותר.
עד 1948 הם נהגו לעלות אליו לרגל ולערוך חגיגות במקום (בארבעת הימים האחרונים של חודש הרמדאן ).
הגאוגרף מוקדסי כתב בשנת 985 על החגיגות שנערכו במקום לכבוד נבי יושע, ומציין שהרי נפתלי מקודשים משום כך לשיעים.
בני משפחת ע'ול השיעית היו אחראים על בניין הקבר, והם התגוררו בחדרים שנבנו ממזרח וממערב.
בתקופה העות'מאנית הם היו פטורים ממסים, לרבות האדמות החקלאיות שהיו ברשותם, שכן נחשבו להקדש מוסלמי.
האתר כולל שני חדרי תפילה וחדרי מגורים ממזרח וממערב ששימשו את הממונה על המקום ומשפחתו והאורחים.
+ שם תיאור מיקום קואורדינטות תמונהמשהד נבי חוסיין מבנה עתיק שהוקם בסוף המאה ה-11 ובו, לפי המסורת, נטמן ראשו חוסיין בן עלי, נכדו של הנביא מוחמד, שמותו בקרב בכרבלא שבעיראק סימן את הקרע בין שיעים לסונים בעולם המוסלמי.
עולי רגל מוסלמים, לאו דווקא שיעים, נהגו לפקוד את המקום באביב ל"חגיגות נבי חוסיין".
ביולי 1950 פוצץ צה"ל את נבי חוסיין.
אל-מג'דל (אשקלון) א-נבי דאניאל מבנה מקאם שהיה על גבעה במרכז הכפר דאניאל (ראה מפה).
נהרס ב-1949 ובמקום הוקם המושב כפר דניאלדאניאל מקאם שייח' עלי (שער הגיא) מבנה מקאם שהיה ממוקם במרכז שער הגיא, צמוד לכביש ירושלים-תל אביב.
בשנות ה-70 נסלל מסלול נוסף בכביש מצידו השני והוא הפך לאי תנועה.
בשנת 2015 נהרס המבנה במסגרת פרויקט שדרוג הכביש, כאשר תוואי הכביש הוגבה בכ-2 מטר, בנקודה בו היה ממוקם המבנה שער הגיא א-נבי סאמת מבנה מקאם שהיה על גבעה מעל הכפר סרעה.
נהרס ב-1949 ובמקום הוקם המושב תרוםסרעה א-נבי בולוס מבנה מקאם ואתר ארכאולוגי שרובו הרוס.
בצמוד למקאם הוקמה שכונת "רמת שילה" בבית שמש בית שמש מקאם שייח' נוראן מבנה מקאם שהפך לעמדת שמירה של קיבוץ מגןקיבוץ מגן מקאם אל ח'אדר מבנה מקאם בכפר ההרוס אל-בסה, בגליל המערבי, הכפר הפך לאזור התעשייה של העיירה שלומי.
מקאם שיח' (נֶבִּי, וַּלִיּ) נוּרַאן, הוא מבנה בעל כיפה עגולה, שנבנה באתר הקשור לקדוש מוסלמי, לכבודו של "השיח' הצדיק" שיח' נוראן שידע לרפא חולים חשוכי מרפא.
המקאם נמצא על גבעת כורכר, בגובה 135 מטרים מעל פני הים, בתחומי קיבוץ מגן שבמועצה האזורית אשכול, נ"צ 0790-0952; בעבר המקאם היה במטה השבט הבדואי תראבין.
בסמוך לו נמצאת באר בשם ביר אבוּ גֻ'רָיְדֶה.
ליד מקאם שיח' נוראן, לפי פרסומי "אגודת מַעִין אבו סיתה" מרפיח, היה בית-עלמין לילדים.
סביבו שרידי רצפות פסיפס ושרידי בניינים מהתקופה הביזנטית.
במלחמת העצמאות נכבש המקום מידי הצבא המצרי, בראשית דצמבר 1948, במהלך מבצע אסף על ידי גדוד 89 של חטיבה 8, היא חטיבת יצחק שדה.
במרגלות המזרחיים של הגבעה עליה מוצב המקאם, בתאריך 16 באוגוסט 1949 עלה על הקרקע גרעין קיבוץ מגן, שהתיישב על שרידי משלט שיח' נוראן.
בניין המקאם הוא גדול מהרגיל בארץ.
החוקר עארף אל-עארף מתאר בשנת 1933 את המקאם כמבנה-קבר מונומנטלי.
קירותיו עבים ובנויים מאבנים שסותתו כנראה בימי הביזנטים, שהובאו מחוץ לאזור.
האתר נמצא במרחק 40 קילומטרים ממערב לבאר שבע, בנקודה הגבוהה ביותר בחבל הבשור בגובה של 135 מטרים מעל פני הים, בראש שלוחת כורכר המשתרעת מצומת גבולות (מפגש הכבישים, כביש 222 וכביש 232) לכיוון שיח' צוּלֵיבּ שמצפון לצומת מעון.
לכן מבנה המקאם נראה ממרחק.
בשנים 1917–1918 נסלל קו הרכבת בין רפיח לבאר שבע.
באותם ימים הועברה המסילה במעקף רחב מצפון לגבעה שהיוותה מכשול טופוגרפי.
קו הרכבת פעל בין השנים 1917–1927, סביב מקאם שיח' נוראן היו שתי תחנות רכבת משני צדי רכס הכורכר.
התחנה המערבית נקראה תחנת שיח' נוראן והתחנה המזרחית באזור נחל הבשור נקראה תחנת שלאלה.
בצילום אווירי משנת 1919 אפשר להבחין במדרונות שמסביב למקאם בציוני קברים, בשרידי תעלות קשר טורקיות, בבורות מים ובגדרות צמחי חצב וצבר התוחמות שטחים באזור.
בצפון מערב נראה מנחת מטוסים בריטי ובשיפולי הגבעה חונה קרון של "הצלב האדום".
מדרום מערב לגבעה קיימים שרידים מהתקופה הביזנטית.
קיימות מספר לא מועט של ידיעות על תולדות היישוב העתיק במקום עוד מימי לימס פלשתינה הרומי.
השליטים הביזנטיים במאות ה-5–6 הבינו את ערכה הביטחונית של הגבעה והקימו עליה יישוב.
במקום נתגלו חרסים שאפשרו לשחזר כדים וקערות בשלמות.
אודות בניינים מפוארים שעמדו על הגבעה מעידים שרידי רצפות פסיפס צבעוניות, לוחות שיש מגולפים, כותרות עמודים ביזנטיים ובסיסי עמודים משיש לבן.
החל ממחצית השנייה של המאה ה-18 החלה חדירה מסיבית של בדואים לאזור הנגב המערבי, ובאופן טבעי נבחרה הגבעה כאתר קבורה, שאליה הובאו למנוחת עולמים "בצילו של השיח' הצדיק".
כפי המסופר בפי הבדואים שיח' נוראן ידע לרפא חולים חשוכי מרפא.
לפי סימנים שונים אפשר לקבוע שאותו נוראן "המרפא" חי בסוף המאה ה-15.
בשנת 1863 חצה את האזור (חבל הבשור) החוקר הצרפתי ויקטוֹר אונורה גֵרֵן, שעבר בקרבת הגבעה אך הוא אינו מזכיר כלל את קיומו של המבנה הבולט הזה.
יודעי דבר, מתארים את גרן כחוקר חד-עין שידע לפרט היטב את מה שראה.
מאחר שלא תיאר את המבנה יש לשער שהוא לא היה קיים באותה שנה.
בשנת 1933 החוקר עארף אל-עארף מתאר את המקאם בספרו "שבטי הבדואים במחוז באר שבע".
כקבר קדוש (מקאם) בשטח אדמת אלדַוַּאבְּחַה במרחק 40 קילומטרים ממערב לבאר שבע.
הטורקים הרסו את המקאם בימי המלחמה, כגְּזֵרָה שמא ישמש מטרה לתותחים של האנגלים.
המקאם הוקם שנית על ידי ממשלת בריטניה לאחר הכיבוש הבריטי.
אל-עארף ממשיך בספרו ומתאר: באים הבדואים לביקור בחגים ובכל זמן שרוצים לקחת ממנו ברכה.
מאמינים הם שהוא נמנה עם הצדיקים והקדושים, ולכן הם נודרים לו נדרים ומקריבים קורבנות במקום.
יש בדואים המביאים שמה את הילודים, מתוך אמונה כי ביקור במקום יביא להם אריכות ימים....
יש המאמינים כי מנביאי ישראל הוא; ויש האומרים שחי אחרי תקופת ישו.
אולם רובם אומרים שהוא נביא "לא שָׁלוּחַ" (לא מדרגת השליחים).
במלחמת העולם הראשונה בוצר על ידי הטורקים כל הרכס שעליו היה מקאם נוראן בתעלות קשר ובונקרים.
הם הקימו מחנה צבא ממזרח לרכס באזור שלאלה (נחל הבשור).
באפריל 1917 נכבש המקום על ידי "חיל המשלוח המצרי" (יחידה בצבא הבריטי ונספחיו) שהתקדמו ממערב מאזור עזה, במטרה לתפוס את מעיינות השלאלה (נכון לשנת 2021 המעיינות נמצאים בפארק אשכול).
מפקד חיל המשלוח המצרי היה הגנרל הבריטי אלנבי.
בעיניו, מיגור הטורקים ששלטו בארץ ישראל היה כמעט מלחמת קודש.
בשעה שאלנבי התקדם מדרום, הוא הרעיש את מקאם שיח' נוראן וגרם להריסתו החלקית.
בהמשך להרס שנגרם למבנה בהפגזות הבריטים, הטורקים בעצמם הרסו את המבנה עד היסוד על מנת שלא ימשיך לשמש כנקודת טיווח לתותחנים הבריטים.
אחרי הכיבוש בנה הגנרל אלנבי מחדש את הבניין, כדי שלא לפגוע ברגשות המסורתיים של הבדואים.
בשנת 1918, לאחר הצהרת בלפור, כשההסתדרות הציונית החלה בתוכניות להקמת הבית הלאומי לעם היהודי, היה ברור שרק רכישת שטחים גדולים של קרקעות וקליטת עלייה נרחבת יסיעו במימוש היעד להקמת הבית הלאומי.
בהכנת התוכנית היו מעורבים חיים ויצמן, אהרן אהרנסון ונציגים שונים מהיהדות העולמית.
במסגרת תוכנית זו יצאה משלחת לבדוק שטחים בנגב, ובמסע של שבוע ימים נכלל גם סיור באזור מקאם שיח' נוראן.
התוכניות לרכישת קרקעות בנגב לא התממשו בסופו של דבר בגלל הספר הלבן.
במלחמת העצמאות, בחודש נובמבר 1948, נתפסה הגבעה על ידי המצרים, ובין התאריכים 5–7 בדצמבר 1948 שוחררה במסגרת מבצע אסף לאחר שלושה ימי קרבות קשים, על ידי גדוד 13 של חט' גולני, גדוד 89 של חטיבה 8, חטיבת יצחק שדה.
גם בימי הקרבות האלה שימש מקאם שיח' נוראן כנקודת טיווח לארטילריה.
בתאריך 16 באוגוסט 1949 עלה על הקרקע גרעין קיבוץ מגן, שהתיישב על שרידי משלט שיח' נוראן.
300 מטרים דרומית מערבית למקאם שיח' נוראן נמצאו בחפירות שנערכו בשנת 1977 שרידי כנסייה נוצרית.
בין היתר נחשפו רצפות פסיפס מעוטרות בציורים בדגמים גאומטריים ובכתובות הקדשה.
בספרות הנוצרית ביזנטית מוזכר בסביבה יישוב בשם "ליכנוס" שפרושו "מנורה" או "נר" בדיוק כשמו של השיח' נוראן (בערבית נוּר = אור).
יש המציעים לזהות את המקום ביישוב עֶצֶם שבנחלת שבט שמעון (יהושע י"ט:3) מהמילה "עוצמה", הנותנת ביטוי לעוצמת המקום כתוצאה מכך שהמקום שלט בגובהו על כל האזור.
בשנת 1924 הציע הארכאולוג האמריקאי ויליאם פוקסוול אולברייט, מגדולי הארכאולוגים של ארץ ישראל, לזהות את שיח' נוראן עם בתואל (דברי הימים א', ד':30 ) שבנחלת שבט שמעון.
הצעה זו נבעה משיקולים גאוגרפיים מבלי שהארכאולוג היה במקום, ולכן ההצעה לא הייתה מקובלת.
החוקר מוסיל זיהה את שיח' נוראן עם המקום שנקרא ביתיליון או ביתוליה מימי הביזנטים ונמצא במפת מידבא מסוף המאה השישית לספירה בסביבת רפיח על שפת הים.
אף על פי שהארכאולוג אולברייט מסכים עם הצעתו של מוסיל, רוב החוקרים והארכאולוגים אינם מסכימים עם הצעות אלה.
בשלב הנוכחי לא נמצאו חרסים מתקופת ישראל במקום, מה שהיה יכול לבסס את השערתו של הארכאולוג אולברייט.
מבנה המקאם אופיינית למבנים שנבנו בשיטות הבניה שהיו נהוגות בארץ ישראל לקראת סוף המאה ה-19: כיפה דמוית כדור סימטרי, קשתות כפולות במפתחים ומילוי עבה של אבנים גסות בלתי מסותתות ("דֶּבֶּשׁ") בתוך ציפוי אבני גזית שנאספו מאתרים עתיקים בסביבה שהותאמו לנדבכים בבניה יבשה.
ארכיטקטורה דומה ניתן למצוא במבנים אחדים בצפון הנגב שנשתמרו מאותה תקופה כגון "מצודת אופקים", קבר שיח' נבהאן, המסגד בחורבת כּוֹפָחָהּ, קבר אַבּוּ הוּרֵירָה, באר אופקים ועוד.
יש המייחסים בנייה זו לגל הגירה שהגיע לאזור ממצרים ומרצועת עזה של בדואים יושבי קבע למחצה שעסקו בחקלאות, החל משנת 1882, בעידודו של הממשל העותמאני ששיאו היה בבניית העיר באר שבע (1901) ועוג'ה אל-חפיר (ניצנה, 1912).
מבנה מקאם שיח' נוראן המקורי הופגז על ידי הבריטים ונהרס עד היסוד על ידי הטורקים.
בתום מלחמת העולם הראשונה הבריטים (הגנרל אלנבי) בנו אותו מחדש.
במלחמת העצמאות המקום היה מוקד לקרבות והופגז פעם נוספת.
נכון לשנת 2021 המבנה מתפורר וקיימת במקום סכנת מפולות.
כיפת המבנה הרוסה בחלקה הגדול ועליה עמדת תצפית ושמירה.
בשנות החמישים של המאה ה-20 הותקן מעל העמדה זרקור, כדי לסייע בשמירה בלילות מפני חדירות "פדאיונים" מרצועת עזה.
חלק מקירותיו הדרום מערביים הרוסים ומתפוררים כתוצאה מההפגזות שספגו.
על כן רשות העתיקות גידרה את המקום כדי למנוע כניסה למבנה.
בסקרים ארכאולוגים שנערכו בגבעת שיח' נוראן נתגלו:
"אבני יד", כלי צור מתקופת האבן הקדומה.
קבר, מתקופת הברונזה התיכונה מהמאות 16–17 לפני הספירה.
חרסים מתקופת הברזל מהמאות ה-11–12 לפני הספירה.
פסיפסים צבעוניים וחרסים מתחת למבנה ובקרבתו מהתקופה הביזנטית מהמאות 5–7 לספירה.
קברים מוסלמים מהתקופה העותמאנית מהמאות ה-19-20 לספירה.
בקרבת האתר נמצאו לוחות שיש מגולפים, כותרות ובסיסי עמודים.
כמו כן ידוע על כתובת ביוונית ששובצה בשימוש משני באחד מקירות המקאם.
לאור ממצאים אלה הוכרז המקום כ"אתר עתיקות מוכרז" (ילקוט הפרסומים 1091 מיום 18.5.1964 עמוד 1478).
שילוב האתר בתיירות קיבוץ מגן
מקאם שיח' נוראן ממוקם בתחומי קיבוץ מגן מיום הקמת הקיבוץ בשנת 1949. בשנת 1998 הכין הקיבוץ פרוגרמה ראשונית לאתר כדי לשלבו במסגרת אתרי התיירות של הקיבוץ.
הפרוגרמה הוכנה עבור היחידה לפיתוח כלכלי אשכול במסגרת פרויקט שותפות 2000 אשכול, שכלל את אגד הקהילות היהודיות מאמריקה הלטינית.
פיתוח המקום יועד לקהל יעד מתוך האוכלוסייה הבוגרת יותר המבקרת באתרי תיירות במועצה האזורית אשכול, כגון פארק אשכול, נחל הבשור עם הדרך הנופית "דרך הבשור" העוברת לאורכו, אתרי פריחת הכלניות ואתרי התיירות של קיבוץ בארי.
התוכנית פונה גם לקהל מבוגר יותר המגיע לאתר התיירות של קיבוץ מגן, כגון פינה החי (ZOO חוויה) בריכת השחייה של הקיבוץ הסמוכה למקאם, מגדל/בריכת המים המהווה אתר תצפית בסמוך ומעל המקאם על רצועת עזה ויישובי המועצה האזורית אשכול, האנדרטה לזכר מבצע אסף הנמצאת ממזרח למקאם ועוד.
שימור מורשת האתר על פני התקופות השונות.
הכשרת מקאם שיח' נוראן לקליטת מבקרים.
קיבוץ מגן בחן שתי תוכניות לשילוב המקום באתרי התיירות שלו.
הפעלת האתר כיחידה עצמאית, כאתר נפרד מיתר אתרי התיירות הקיימים בקיבוץ.
שילוב האתר במערכת אתרי התיירות הקיימים.
ההמלצה שנתקבלה הייתה להפעיל את המקום במשולב עם יתר אתרי התיירות של הקיבוץ.
סביב שנת 1999, כשנה לאחר הכנת הפרוגרמה הראשונית, היו מחשבות לשיפוץ המבנה על ידי קיבוץ מגן.
תוך כדי המאמצים להשגת מימון לפרויקט, מזכיר הקיבוץ באותה שנה מספר שקיבל שיחת טלפון אישית ממפקד פיקוד דרום ובו הוא מזהיר את הקיבוץ שיש ידיעות על כוונת גורמים אסלמיים (לא ישראליים?!) לתרום למימון שיפוץ המבנה.
אלוף הפיקוד הודיע למזכיר, "שלא נחשוב כלל על קבלת הצעה כזו".
בעקבות הנחיה זו בוטל שיפוץ המקום.
נכון לנובמבר 2021, כ-23 שנים מיום כתיבת הפרוגרמה הראשונית, המקום מוזנח, מגודר הרמטית כך שמבקרים לא יוכלו להיכנס למבנה, ועל הגדרות שילוט המזהיר מפני סכנת הידרדרות אבנים ומפולות.
מפולות אבנים בצידו הדרומי של שיח' נוראן מפולות אבנים מצידו המערבי של שיח' נוראן כולל גידור ושילוט המזהיר ממפולות אבנים
מקאן מאלאי (בהינדי: मक्खन मलाई; באנגלית: Makhan Malai) הוא קינוח הודי המורכב משמנת וחלב אשר נפוץ באזור אוטר פרדש.
המאכל מורכב ממאלאי, חלב, חמאה מומסת, אבקת סוכר ואבקת הל אותם מוסיפים על פי שלבי ההכנה שנערכת בכ-8 שעות.
הקינוח נפוץ במשק הבית ההודי בעיקר בערים ואראנסי, קאנפור ולאקנאו ונהוג לצרוך אותו במהלך החורף.
מקאן, לשעבר מקאן אריקסון, היא רשת משרדי פרסום עולמית אמריקאית, עם משרדים ב-120 מדינות.
מקאן היא חלק מקבוצת "מקאן וורלדגרופ", יחד עם מספר סוכנויות נוספות, כולל סוכנות השיווק הדיגיטלי הישיר MRM//McCann, סוכנות השיווק החווייתית Momentum Worldwide, קבוצת השיווק הבריאותית McCann Health, חברת המיתוג FutureBrand, וסוכנות יחסי הציבור והתקשורת האסטרטגית Weber Shandwick.
קבוצת "מקאן וורלדגרופ" עצמה, יחד עם רשתות הסוכנויות MullenLowe ו-FCB, היא חלק מקבוצת אינטרפבליק (The Interpublic Group of Companies), אחת מארבע חברות ההחזקות הגדולות ביותר בתעשיית הפרסום הגלובלית.
בשנת 1902 הקים אלפרד אריקסון סוכנות פרסום בעיר ניו יורק, ובשנת 1912 הקים הריסון מקאן, יחד עם ארבעה שותפים, את סוכנות הפרסום "HK McCann Co", שב-1915 מקימה משרד גם בטורונטו, קנדה.
בשנת 1921 הפכה הסיסמה של "HK McCann Co","Truth Well Told", לסיסמה העסקית הראשונה של חברת שירותים שהוענק לה הגנה של סימן מסחרי.
בשנת 1927 הסוכנות פותחת משרדים בפריז, ברלין ולונדון.
בשנת 1930: משרדי "מקאן" ו"אריקסון" מתמזגים.
בשנת 1935 נפתחים משרדים באמריקה הלטינית, בבואנוס איירס ובריו דה ז'ניירו.
בשנת 1943 "מקאן ניו יורק" שוכרת את חוקרי הפסיכולוגיה הווינאיים ד"ר הרטה הרצוג וד"ר הנס זייזל, והפכה לסוכנות הפרסום הראשונה ששכרה צוות מחקר פסיכולוגי".
בשנת 1955 חברת קוקה-קולה שוכרת את "מקאן אריקסון" במטרה להשיק לראשונה קמפיין פרסום בינלאומי אחיד בכל רחבי העולם.
בשנת 1956 "מקאן אריקסון" מתחילה להתרחב מחוץ לתחום הפרסום על ידי הקמת Communications Counselors, Inc.
(CCI), חברת יחסי ציבור בינלאומית, ו-Market Planning Corp.
בשנת 1959 נפתח משרד באוסטרליה, כמו גם משרדים אירופיים באיטליה, הולנד ושווייץ.
בשנת 1964 ממשלת ספרד של הדיקטטור פרנסיסקו פרנקו שוכרת את הסוכנות כדי לשפר את תדמיתה בארצות הברית.
בשנת 1973 "מקאן אינטרנשיונל" ו"מקאן ארצות הברית מתאחדות לסוכנות אחת "מקאן אריקסון העולמית".
בשנת 1995 רכשה את MacLaren Advertising בקנדה מחברת Lintas Worldwide, מיזגה אותה עם חברת הבת הקנדית הקיימת שלה, ששמה שונה ל"מקאן קנדה" ב-2016.
בשנת 2003 "מקאן" איבדה את הלקוח הגדול ביותר שלה, חברת קוקה קולה, אחרי 60 שנות עבודה משותפת.