tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הגידול שלה היה שפיר ונעלם.
בשנה שלאחר מכן לקתה במחלת פרקינסון.
מייסון עברה לגור עימה כדי לסעוד אותה עד למותה של ווילבור בשנת 1992. מייסון נפטרה בעצמה מסרטן השד ב-26 בפברואר 1998.
ספרה של פלורה רת'ה שרייבר, סיביל - "סיפורה האמיתי של האישה בעלת 16 הזהויות", מבוסס על סיפור חייה של מייסון ובו שמות הדמויות ופרטים נוספים שונו כדי להגן על פרטיותה.
לפי הספר מייסון סבלה מפיצול אישיות חריף בעקבות התעללות מינית בהיותה ילדה מצד אימה, שלפי ווילבור הייתה ככל הנראה סכיזופרנית.
הספר עובד לסרט קולנוע מצליח בו כיכבו סאלי פילד וג'ואן וודוורד בשנת 1976. הסרט קיבל גרסה מחודשת בשנת 2007 בכיכובן של ג'סיקה לאנג ותמי בלאנשרד.
אנשי מקצוע שונים ביקרו את מצבה הנפשי של שירלי ואת הטיפול שקיבלה מווילבור.
הפסיכיאטר הרברט שפיגל נפגש עם שירלי כאשר ויילבור הייתה בחופשה, וטען כי זו האחרונה מנצלת את שירלי לטובת רווח כספי.
לדבריו, שירלי הייתה היסטרית וווילבור היא זו שגרמה לה להאמין שהיא סובלת מהפרעת פיצול אישיות.
מבקרים אחרים טענו כי שירלי סבלה מאנמיה ממארת או מהפרעה פסיכוגנית.
חלקם טענו ששירלי וווילבור הונו את הציבור ועשו הון מתעשייה המושתת על זיכרון מודחק.
מנגד, היו עיתונאים שהשיגו את הקלטות הטיפול בין שירלי לבין ווילבור, ניתחו אותם ואמרו שאין בהן שום מרמה וששירלי אכן התגברה על ההפרעה שלה.
שירין נשאט (בפרסית: شیرین نشاط; נולדה ב-1957) היא אמנית חזותית איראנית המתגוררת בניו יורק, הידועה בעיקר בשל עבודתה בסרטים, וידאו וצילום.
האמנות שלה מתמקדת בניגודים שבין האסלאם למערב, נשיות וגבריות, חיים ציבוריים וחיים פרטיים, עתיקות ומודרניות, וגישור החללים שבין נושאים אלה.
נשאט זכתה להכרה רבה בשל עבודתה, בין היתר, זכתה בפרס הבינלאומי בביאנלה של ונציה ה-XLVIII ב-1999, דרך זכייתה בפרס אריה הכסף לבמאי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של ונציה ב-2009, ועד התמנותה כאמנית העשור על ידי מבקר "הפינגטון פוסט" ג.
נשאט היא הרביעית מבין חמישה ילדים.
היא נולדה לזוג הורים עשירים, וגדלה בבית דתי בעיר קזבין שבצפון-מערב איראן.
אביה היה רופא, ואמה עקרת בית.
על פי דבריה של נשאט, אביה "פינטז על המערב, עשה רומנטיזציה למערב, ולאט לאט דחה את כל הערכים שהם שלו; שני הוריי עשו כן.
מה שקרה, אני חושבת, זה שהזהות שלהם אט-אט התפרקה, הם החליפו אותה עבור הנוחות.
זה שירת את המעמד שלהם".
כחלק מה"התמערבות" שלה, הוריה רשמו את נשאט בבית ספר קתולי בטהראן.
יחד עם אימוצו של אביה את אידאולוגיות המערב, הגיעה גם קבלה של הפמיניזם המערבי.
הוא עודד את בנותיו "להיות אינדיבידואליות, לקחת סיכונים, ללמוד, לראות את העולם", והוא שלח את בנותיו, כמו את בניו, ללמוד באוניברסיטה ולרכוש השכלה גבוהה.
כך, בשנת 1975, נשאט עזבה את איראן כדי ללמוד אמנות באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, היא סיימה שם תוארי BA, MA ו-MFA.
המהפכה האיראנית התקיימה כשהייתה בארצות הברית לשם לימודיה.
בשנת 1983, עם תום הלימודים, היא מיד עברה לניו יורק, שם הבינה מהר מאוד שלא תוכל באותה העת להתפרנס מאמנות.
אחרי שפגשה את מי שעתידה הייתה להינשא לו, קיונג פארג, הבעלים של הגלריה האוונגרדית בסוהו, Storefront for Art and Architecture, ששימש כחלל אלטרנטיבי לאמנות במנהטן, היא הקדישה 10 שנים מחייה בעבודה יחד איתו בגלריה, ולדבריה, רכשה כך את השכלתה האמיתית.
במהלך הזמן הזה, היא מיעטה לייצר אמנות, והניסיונות הבודדים שהיו דינם היה להיהרס.
היא הרגישה מאוימת מסצנת האמנות של ניו יורק, ולא האמינה כי יצירותיה משמעותיות מספיק.
"זה היה כנראה אחת החוויות המזעזעות ביותר של חיי.
ההבדל בין מה זכרתי מהתרבות של איראן ומה שהייתי עדה לו היה עצום.
השינוי היה גם מפחיד וגם מרגש; מעולם לא הייתי במדינה שכל כך מבוססת על אידאולוגיה.
הדבר הבולט ביותר, כמובן, היה השינוי במראה של האנשים ובהתנהגותם בציבור"."
חזרה בניו יורק, החשיפה בגלריה - שפעלה כמעין מעבדה - ליוצרים, ביניהם לא רק אמנים אלא גם אדריכלים, פילוסופים ואחרים, עזרה לה לחדש את התשוקה שלה לאמנות.
ב-1993 נשאט החלה שוב ליצור אמנות באופן רציני, כשהיא מתחילה בתחום הצילום.
העבודות המוקדמות של נשאט היו צילומים, כגון Unveiling (1993) ו-Women of Allah (1993-97) סדרה אשר חוקרת רעיונות לגבי נשיות ביחס לפונדמנטליזם אסלאמי ומיליטנטיות בארץ מולדתה.
כדרך התמודדות עם הפער התרבותי שחוותה, בין איראן של טרום-המהפכה שבה היא גדלה, ואיראן שמצאה עם חזרתה כעבור מספר שנים, היא החלה לייצר את גוף העבודות הבוגר הראשון שלה.
בסדרת Women of Allah, פורטרטים של נשים מכוסים לחלוטין על ידי קליגרפיה פרסית.
העבודה שלה מתייחסת לקודים החברתיים, תרבותיים ודתיים של החברות המוסלמיות, ואת המורכבות של ניגודים הקיימים בהן, כגון גבר ואישה.
נשאט לעיתים קרובות מדגישה את הנושא הזה, למשל כשהיא מציגה שני סרטים או יותר במקביל, המתואמים כדי ליצור ניגוד חזותי חד דרך מוטיבים כגון אור וחושך, שחור ולבן, זכר ונקבה.
נשאט גם מייצרת סרטים נרטיביים מסורתיים, כגון הסרט הקצר Zarin.
עבודתה של נשאט מתייחסת לממדים חברתיים, פוליטיים ופסיכולוגיים של חוויותיהן של נשים בחברות אסלאמיות עכשוויות, ובוחנת נושאים כמו זהות, זרות, גלות, ומות קדושים.
ב 2001–2002, נשאט שיתפה פעולה עם הזמרת סוזן דייהים, ויצרה את Logic of the Birds, אשר הופק על ידי האוצרת והיסטוריונית האמנות רוזלי גולדברג.
יצירת המולטימדיה הוצגה בבכורה בפסטיבל הקיץ של מרכז לינקולן 2002, ואז יצא לסיבוב תערוכות במכון ווקר לאמנות במיניאפוליס ול-Artangel בלונדון.
בעבודתה זו, ובאחרות שבהן היא משתמשת גם במוזיקה, היא מנסה לייצר משהו שידבר אל קהלים מערביים ומזרחיים כאחד, ויעורר את רגשות הצופים.
פרופיל של נשאט פורסם במגזין "הניו יורקר" ב-22 באוקטובר 2007.
כשנשאט החלה לצלם בפילם, היא הושפעה מעבודתו של הבמאי האיראני עבאס קיארוסטמי.
היא ביימה מספר סרטונים ביניהם Anchorage (1996), ו-Shadow under the Web (1997), אשר הוקרן על שני קירות מנוגדים, Turbulent, (1998), Rapture (1999), ו-Soliloquy (1999).
הכרה בעבודתה של נשאט פרצה לבמה הבינלאומית ב-1999, כשהיא זכתה בפרס הבינלאומי של הביאנלה של ונציה ה-XLVIII עבור Turbulent ו-Rapture, פרויקט שכלל כמעט 250 שחקני רקע, ואשר הופק על ידי גלרי ז'רום דה נורמון.
הפרויקט זכה להצלחה בקרב המבקרים והציבור.
אחר כך, יצאה עבודתה Games of Desire, המשלבת וידאו וצילום סטילס.
נושא העבודה היה קבוצת קשישים בלאוס אשר שרים שירי עם להם מילים ותכנים מיניים - מסורת שכמעט נעלמה מן העולם.
העבודה הוצגה בבריסל לפני שעברה לגלריה ז'רום בפריז.
ב-2009 היא זכתה בפרס אריה הכסף לבמאי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של ונציה עבור הבכורה שלה כבמאית, Women Without Men, המבוסס על הרומן באותו השם מאת שהרנוש פארסיפור.
היא אמרה על הסרט: "היה זה מפעל של אהבה שנמשך שש שנים...
הסרט הזה מספר לעולם על ארצי." הסרט בוחן את ההפיכה בגיבוי בריטי-אמריקאי באיראן בשנת 1953, בה הממשלה של איראן, אשר נבחרה באופן דמוקרטי, הוחלפה במלוכה.
ביולי 2009 נשאט לקחה חלק בשביתת רעב בת שלושה ימים במטה האומות המאוחדות בניו יורק במחאה נגד הבחירות לנשיאות באיראן של שנת 2009.
בשנת 2017 ביימה את סרט הדרמה "בחיפוש אחרי אום כולתום".
בשנת 2021 ביימה את סרט הקומדיה האמריקאי "Land of Dreams" על פי תסריט מאת ז'אן-קלוד קרייר.
ב-2008, התערוכה שלה, "נשים ללא גברים", נפתחה ב-ARoS Aarhus Kunstmuseum, בדנמרק, והמשיך אחרי זה למוזיאון הלאומי לאמנות עכשווית באתונה, ול-Kulturhuset, בסטוקהולם.
היא השתתפה ב"פרוספקט.1", הביאנלה בניו אורלינס בשנת 2008, ב-documenta XI, הביאנלה של ויטני בשנת 2000, ובביאנלה של ונציה בשנת 1999. בשנת 2012 נשאט ערכה תערוכת יחיד בסינגפור, Game of Desire, בגלריית ארט פלורל.
רטרוספקטיבה גדולה של עבודתה של נשאט, שאורגנה על ידי המכון לאמנויות של דטרויט, נערכה ב-2013.
נשאט גם משתתפת בפסטיבלי סרטים, ביניהם פסטיבל טלורייד (2000), פסטיבל הסרטים הבינלאומי של שיקגו (2001), פסטיבל הסרטים הבינלאומי של סן פרנסיסקו (2001), פסטיבל לוקרנו (2002), פסטיבל הסרטים טרייבקה (2003), פסטיבל הסרטים סאנדנס (2003), ופסטיבל קאן (2008).
ב-2013 היא הייתה חברה בחבר השופטים של פסטיבל פסטיבל הסרטים הבינלאומי של ברלין ה-63.
נשאט הוזמנה להיות אמנית הבית במרכז וקסנר לאמנות (2000), ובמרכז לאומנות עכשווית במסצ'וסטס (MASS MoCA) (2001).
בשנת 2004 הוענק לה תואר של פרופסור לשם כבוד על ידי האוניברסיטה לאמנויות בברלין.
ב-2006 היא זכתה בפרס דורותי וליליאן גיש, אחד הפרסים הגדולים ביותר (מבחינה כספית) בתחום האמנות, אשר מוענק ל"איש או האישה אשר תרמו באופן יוצא דופן ליופיו של העולם ולהנאת והבנת המין האנושי את החיים."
בשנת 2010 נשאט כונתה "אמנית העשור" על ידי מבקר "הפינגטון פוסט" ג.
רוג'ר דנסן, בשל הרלוונטי המתמשכת של עבודתה לתרבות הגלובלית, ועל שיקוף "המלחמה האידאולוגית המתנהלת בין האסלאם לבין העולם החילוני על ענייני מין, דת, דמוקרטיה", וכי "השפעת העבודה שלה מתעלה מעבר לעולם האמנות בשיקופו את המאבקים החשובים ומרחיקי הלכת ביותר להחיל את זכויות האדם".
ב-2015 נשאט צולמה על ידי אנני ליבוביץ' כחלק מלוח השנה של פירלי ה-43, אשר הכיר בחלק מן הנשים מעוררות ההשראה ביותר בעולם.
Turbulent, 1998. מיצב וידאו/אודיו בשני ערוצים.
Rapture, 1999. מיצב וידאו/אודיו בשני ערוצים.
Soliloquy, 1999. מיצב וידאו/אודיו בצבע, עם האמנית כדמות הראשית.
Fervor, 2000. מיצב וידאו/אודיו בשני ערוצים.
Passage, 2001. מיצב וידאו-אודיו בערוץ יחיד.
Tooba, 2002. מיצב וידאו/אודיו בשני ערוצים, המבוסס על הרומן מאת שהרנוש פארסיפור Women Without Men.
Mahdokht, 2004. מיצב וידאו/אודיו בשלושה ערוצים.
Zarin, 2005. מיצב וידאו-אודיו בערוץ יחיד.
Munis, 2008. מיצב וידאו/אודיו בצבע, המבוסס על הרומן מאת שהרנוש פארסיפור Women Without Men.
Faezeh, 2008.מיצב וידאו/אודיו בצבע, המבוסס על הרומן מאת שהרנוש פארסיפור Women Without Men.
Possession, 2009. מיצב וידאו/אודיו בשחור-לבן.
Women Without Men, 2009. סרט עלילתי המבוסס על הרומן מאת שהרנוש פארסיפור, Women Without Men.
Illusions & Mirrors, 2013. סרט שהוזמן על ידי דיור (בית אופנה), בהשתתפותה של נטלי פורטמן.
הפרס הבינלאומי הראשון בביאנלה של ונציה (1999)
גראם פרי, בביאנלה של קוונגג'ו (2000)
הפרס לאמנות חזותית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של אדינבורו (2000)
פרס אינפיניטי מטעם המרכז לצילולם בניו יורק (2002)
פרס ZeroOne מטעם האוניברסיטה לאמנויות בברלין (2003)
פרס חירות הירושימה, מטעם מוזיאון העיר הירושימה לאמנות (2005)
פרס דורותי וליליאן גיש בניו יורק (2006)
מענק קרן רוקפלר לאמנויות (2008)
פרס ההישג התרבותי מטעם אגודת אסיה בניו יורק (2008)
פרס אריה הכסף לבמאי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של ונציה (2009)
פרס מיוחד "קולנוע למען שלום" מטעם הסישר פילפרייס, גרמניה (2009)
פרס קריסטל מטעם הפורום לכלכלה עולמית, דאבוס, שווייץ (2014)
מענק רוקפלר ארצות הברית, לאמנים אמריקאים (2016)
שירלי אן ג'קסון היא פיזיקאית תאורטית אפרו-אמריקאית.
מחקרה העיקרי עסק בגורמים המשפיעים על תנועה של אלקטרונים דרך חומרים.
ג'קסון הייתה חלוצה לאורך הקריירה שלה.
היא האישה האפרו-אמריקאית הראשונה בעלת תואר דוקטור מ-MIT (המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס) והשנייה בארצות הברית שקיבלה תואר דוקטור בפיזיקה.
הקריירה שלה כוללת תפקידים בכירים באקדמיה, בממשל, בתעשייה ובמחקר.
ג'קסון ערכה מחקרים במספר מעבדות פיזיקה בארצות הברית ובאירופה, ביניהן פרמילב ומעבדות בל.
היא כתבה והייתה שותפה לכתיבתם של למעלה מ-100 מאמרים מדעיים.
בעקבות מחקריה ומאמריה, הטכנולוגיה התפתחה, התקדמה והתייעלה.
בזכות כך, ניתן היה ליצור טרנזיסטורים, שבבים ומכשירים אלקטרונים נוספים, טובים יותר.
ג'קסון זכתה בפרסים ותארים רבים והיא חברה בארגונים ומועצות מנהלים רבות.
שירלי אן ג'קסון נולדה בוושינגטון די.
סי., בירת ארצות הברית, לביאטריס קוסבי ולג'ורג' הייטר.
הוריה העריכו מאוד חינוך ותמכו בג'קסון במהלך לימודיה.
בבית ספרה "רוזוולט" השתתפה בתוכניות מואצות במתמטיקה ומדעים.
אביה עורר את התעניינותה במדע בכך שעזר לה בפרויקטים המדעיים בבית ספרה.
אימה הייתה מקריאה לה את הביוגרפיה של בנג'מין בניקר, מדען ומתמטיקאי אפרו-אמריקאי שעזר לבנות את וושינגטון הבירה.
בשנת 1964, סיימה את לימודיה בהצטיינות והחלה ללמוד ב-MIT.
היא הייתה אחת מכ-20 סטודנטים אפרו-אמריקאים, האפרו-אמריקאית היחידה שלמדה פיזיקה תאורטית ואחת משתי נשים שלמדו לתואר ראשון.
בשנת 1968, קיבלה את התואר הראשון שלה בפיזיקה של מצב מוצק.
אף על פי שג'קסון התקבלה להארוורד, בראון ואוניברסיטת שיקגו, בחרה להישאר ב-MIT לעבודת הדוקטורט שלה, בין היתר כדי לגייס סטודנטים אפרו-אמריקאים למכון.
בשנת 1973, הוענק לה תואר דוקטור בפיזיקה גרעינית על עבודתה בתאוריית חלקיקי היסוד שמחקרה נוהל על ידי ג'יימס יאנג, הפרופסור האפרו-אמריקאי הראשון שהשתתף במחלקה לפיזיקה של MIT.
ג'קסון היא האישה האפרו-אמריקאית הראשונה בעלת תואר דוקטור מ-MIT והשנייה בארצות הברית עם תואר דוקטור בפיזיקה.
מתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, ג'קסון ערכה מחקרים במספר מעבדות פיזיקה בארצות הברית ובאירופה מתוכם מעבדת המאיץ הלאומית של פרמי ומעבדות בל.
מעבדת המאיץ הלאומית של פרמי
תפקידה הראשון היה כשותפת מחקר בפרמילב (Fermilab), מעבדת המאיץ הלאומית של פרמי באילינוי, ארצות הברית.
בפרמילב, ג'קסון עסקה בחקר בתחום פיזיקת החלקיקים.
מחקרה התמקד בהאדרונים, חלקיקים תת-אטומיים המורכבים מקווארקים (חלקיקי יסוד הקטנים מאטומים).
בשנת 1974, הפכה למדענית אורחת של הארגון האירופאי למחקר גרעיני בשווייץ (CERN).
מחקרה עסק בתאוריות של אינטראקציה חזקה בין חלקיקי יסוד (בעזרת הכוח החזק) היוצרים חלקיקים שאינם יציבים ולכן לא מופיעים במצבים רגילים בטבע.
שנה לאחר מכן חזרה לפרמילב.
בשנת 1976, ג'קסון הצטרפה למחלקה לפיזיקה תאורטית במעבדות בל (AT&T Bell Laboratories) ובחנה תכונות בסיסיות של חומרים שונים, בעיקר לשימוש בתעשיית המוליכים למחצה.
באותה שנה, מונתה לפרופסור בפיזיקה באוניברסיטת ראטגרס (Rutgers University).
בשנת 1978, ג'קסון הפכה לחלק מהמחלקה לפיזיקה ופיזור אנרגיה נמוכה, ולאחר שנה, עברה למחלקת המחקר של מצב מוצק וחקר הפיזיקה הקוונטית.
היא חקרה את הגורמים המשפיעים על התנועה של אלקטרונים דרך חומרים והתמקדה בחומרים מוליכים למחצה.
במחקריה היא השתמשה בסרטי הליום נוזלי ובחנה את התכונות האופטיות והאלקטרוניות של מוליכים למחצה.
בזכות כך, ניתן היה ליצור טרנזיסטורים, צ'יפים (מעגל משולב) ומכשירים אלקטרונים נוספים טובים יותר.
בין השנים 1991–1995 ג'קסון לימדה סטודנטים לתואר ראשון ושני בפקולטה של אוניברסיטת ראטגרס, הדריכה סטודנטים לתואר שלישי והמשיכה לייעץ למעבדות בל על תורת המוליכים למחצה.
מחקרה בתקופה זו התמקד במאפיינים האלקטרוניים והאופטיים של מערכות דו־ממדיות.
מקורות רבים טוענים בטעות כי תוך כדי עבודתה במעבדות בל, ג'קסון ערכה מחקר מדעי בסיסי שאפשר לאחרים להמציא את הסיבים האופטיים את הטכנולוגיה שהביאה לפיתוח השיחה המזוהה והשיחה הממתינה.
ג'קסון עצמה אינה טוענת כך.יתר על כן, המצאות אלו פותחו בין השנים 1954–1970 ובעקבותיהם ג'קסון הגיעה למעבדות בל ב-1976. כתוצאה מכך, לא הייתה חלק מיצירתן והמצאתן.
ב -1 ביולי 1999 ג'קסון הפכה לנשיאה ה-18 של המכון הפוליטכני רנסלאר והייתה האישה והאפרו-אמריקאית הראשונה שהחזיקה במעמד זה.
מאז מינויה, ג'קסון הצליחה לגייס מעל מיליארד דולר בתרומות למטרות נדבנות.
היא הובילה יוזמה אסטרטגית בשם תוכנית ראנסלר (The Rensselaer Plan) והתקדמות רבה נעשתה לקראת השגת מטרות התוכנית.
היא ניהלה קמפיין גדול לשיפור ההון הפיננסי של המכון, והיא נהנית מתמיכה מתמשכת של מועצת הנאמנים.
מאז הגעתה למכון, ג'קסון היא אחת מהנשיאים בעלי השכר הגבוה ביותר.
היא זכתה ב-40 תוארי דוקטור לשם כבוד והישגיה במדע ובחינוך הוכרו במספר פרסים:
בשנים 1976, 1981, פרס הנשים הצעירות המצטיינות של אמריקה (Outstanding Young Women of America).
בתחילת שנות ה-90, פרס תומאס אלווה אדיסון (Thomas Alva Edison Science Award) על "תרומה למדע ולטכנולוגיה".
בשנת 1998, התווספה להיכל התהילה הנשי הלאומי על "תרומתה המשמעותית כמדענית מכובדת ועוזרת לחינוך, למדע ולמדיניות ציבורית" ושנתיים לאחר מכן, להיכל התהילה של הקרן הבינלאומית לטכנולוגיה לנשים.
ג'קסון שימשה כנשיאה וחברה באגודות וארגונים רבים:
1978 - נבחרה לחברה במועצת הנאמנים של MIT.
1980 - הפכה לנשיאה בחברה הלאומית של פיזיקאים שחורים.
1985 - מונתה לחברה בוועדת ניו ג'רזי למדע וטכנולוגיה.
2004 - הפכה לנשיאה באגודה האמריקנית לקידום המדע.
2005 - הפכה ליו"ר מועצת המנהלים של AAAS.
2008 - מונתה לסגן יו"ר האוניברסיטה של המועצה האמריקאית לתחרותיות, קבוצה ללא כוונת רווח הממוקמת בוושינגטון.
2009 - מונתה לחלק ממועצת היועצים של המדע והטכנולוגיה של הנשיא, קבוצה של 20 חברים המייעצת למדיניות ציבורית.
2012 - מונתה לחברה בינלאומית של האקדמיה המלכותית להנדסה (FREng).
בנוסף לכך, היא חברה במועצות מנהלים של תאגידים רבים, ביניהם:
הבורסה לניירות ערך בניו יורק
ג'קסון נשואה למוריס וושינגטון, פרופסור לפיזיקה במכון הפוליטכני של רנסלאר (Rensselaer Polytechnic Institute).
שירלי הארדי ג'קסון הייתה סופרת אמריקאית, שזכתה להכרה בעיקר בזכות כתיבתה בתחומי האימה והמסתורין.
במהלך קריירת הכתיבה שלה, שנמשכה כמעט שלושה עשורים בין 1940 ל-1965, היא כתבה שישה רומנים, שני ספרי זכרונות ולמעלה מ-200 סיפורים קצרים שהתפרסמו במגזינים ידועים כגון הניו-יורקר.
ג'קסון, ילידת סן פרנסיסקו, קליפורניה, למדה באוניברסיטת סירקיוז בניו יורק, לאחר התאקלמותה, היא נהייתה פעילה במגזין הספרותי של האוניברסיטה ופגשה שם את בעלה לעתיד, סטנלי אדגר היימן.
הזוג התמקם בצפון בנינגטון, ורמונט בשנת 1940. אחרי שהיימן הצליח לבסס לעצמו קריירה יציבה בתור מבקר ספרותי, ג'קסון החלה בקריירת הכתיבה שלה.
ג'קסון זכתה להצלחה צנועה בשנות ה-40, עם פרסום של 6 סיפורים קצרים בניו-יורקר ומספר מגזינים נוספים.
במהלך תקופה זו, עקב נישואיה לסטנלי היימן והולדת בנם הבכור, עבודתה נעשתה בקיטועים תוך כדי גידול ילדה הבכור ומאוחר יותר בתם השנייה.
הסיפור פורסם לראשונה בניו יורקר ביוני 1948, והפך לסנסציה עם פרסומו.
"ההגרלה" זכה לכמות התגובות הגבוהה ביותר שקיבל הניו יורקר אי פעם עבור יצירה בדיונית ההצלחה הגדולה של הסיפור ביססה את ג'קסון ככותבת נחשבת.
ג'קסון המשיכה לפרסם סיפורים קצרים רבים במגזינים ועיתונים במשך שנות ה-50, חלקם נאספו ופורסמו מחדש בממואר שלה מ-1953 חיי בינות לפראים שמכיל סיפורים קצרים רבים שפרסמה בעבר, המתארים את חיי המשפחה שלה עם ילדיה ובעלה.
ב-1959, פרסמה ג'קסון את "בית היל הרדוף", מותחן אימה על-טבעי שנחשב בידי רבים כאחד מסיפורי הרוחות הטובים ביותר שנכתבו אי פעם.
הספר זכה לעיבוד מוערך כסדרת טלוויזיה בשנת 2018 באותו השם בנטפליקס.
ג'קסון הייתה מתבודדת, ונשארה בצפון בנינגטון במשך שנות חייה האחרונות, וסרבה לדבר על העבודה שלה עם הציבור.
ב-1960, הבריאות שלה החלה להתדרדר משמעותית כתוצאה מעלייה במשקל ועישון כבד, שלבסוף הובילו למותה כתוצאה מהתקף לב בשנת 1965, בהיותה אך בת 48. ג'קסון הוזכרה פעמים רבות כמקור ההשפעה על סופרים רבים ומגוונים, ביניהם ניל גיימן, סטיבן קינג, שרה ווטרס, ג'ואנה האריס, ריצ'רד מת'סון ועוד.
ג'קסון נולדה ב-14 בדצמבר 1916 בסן פרנסיסקו, קליפורניה ללסלי וג'רלדין ג'קסון.
משפחתה הייתה בעלת שורשים אנגליים, ואמא ג'רלדין התחקתה אחר העץ המשפחתי שלהם עד לגיבור המלחמה נתנאל גרין שלחם במלחמת העצמאות האמריקאית.
ג'קסון גדלה בבורלינגיים, קליפורניה פרבר של מעמד הביניים בסן פרנסיסקו.
יחסיה עם אמא ג'רלדין היו מתוחים ומרוחקים, שכן ג'רלדין אשר התחתנה בגיל צעיר, נכנסה מהר מדי להריון עם שירלי.
עובדה שאכזבה אותה, מאחר שהיא תכננה לבלות עם בעלה הצעיר והנאה, ולא לטפל בתינוקת.
ג'קסון נתקלה פעמים רבות באי יכולת להסתדר עם בני גילה, ובילתה זמן רב בכתיבה, למורת רוחה של אמא שלה.
בהיותה נערה, ג'קסון סבלה מבעיות משקל, שהובילו לחוסר ביטחון עצמי שאיתו היא התמודדה לכל אורך חייה הבוגרים.
חוסר ביטחון זה הועצם על ידי דרישותיה המתמשכות של אמא, ג'רלדין, אשר ציפתה משירלי הצעירה להקפיד יותר על מראה וטיפוח.
ג'קסון הלכה לתיכון בורלינגיים, שם היא ניגנה בכינור בתזמורת בית הספר.
במהלך שנת ה-יב' שלה, משפחת ג'קסון עברו לרוצ'סטר ניו-יורק, בעקבות מעבר זה עברה ג'קסון לתיכון ברייטון, ממנו קיבלה תעודת גמר ב-1934. לאחר מכן, המשיכה ללימודים באוניברסיטת רוצ'סטר, שם הוריה הרגישו שהם יכולים להמשיך ולפקח עליה ועל לימודיה.
ג'קסון לא הייתה מרוצה מלימודיה שם ובהתאם קיבלה ציונים נמוכים שהניבו הזהרות ולבסוף הפסקת לימודים לאחר 3 שנים.
ג'קסון לקחה שנת הפסקה מלימודיה, ולאחר עברה לאוניברסיטת סירקיוז, שם היא פרחה יצירתית וחברתית.
בסירקיוז היא קיבלה תואר ראשון בעיתונאות.
בזמן שהותה בסירקיוז, ג'קסון הפכה למעורבת במגזין הספרותי של האוניברסיטה, שם היא פגשה את בעלה לעתיד, סטנלי אדגר היימן, שהפך מאוחר יותר למבקר ספרות.
בתקופה זו, פרסמה ג'קסון את הסיפור הראשון שלה "ג'ניס".
סיפור של 250 מילים, שמתאר נערה שמדברת עם חברתה בטלפון, ומספרת לה באגביות על ניסיונה להתאבד.
לאחר סיום הלימודים, ג'קסון והיימן התחתנו ב-1940, ועברו בין תחנות שונות עד שלבסוף התמקמו בצפון בנינגטון, ורמונט.
היימן התחיל לעבוד בתור מדריך בקולג' בנינגטון.
ג'קסון התחילה לכתוב חומרים בד בבד עם התבוססות המוניטין של היימן כמבקר ספרותי.
הזוג נודע בזכות אירוח נדיב של אורחים באופן תדיר בביתם.
הם הקיפו את עצמם בכישרונות ספרותיים כגון ראלף אליסון.
שניהם היו קוראים נלהבים, שספרייתם האישית נאמדה ב-25,000 כותרים.
לזוג היו ארבעה ילדים: לורנס (לורי), ג'ואן (ג'ני), שרה (סלי) וברי, שזכו בעצמם לתהילה ספרותית, כיוון שאמם, יצרה גרסאות ספרותיות שלהם, בסיפוריה הקצרים.
לפי הביוגרפית של ג'קסון, נישואיה להיימן סבלו ממתחים אדירים בשל בגידותיו הרבות, בעיקר עם תלמידות שלו, חרף בקשותיה הנשנות של ג'קסון שיפסיק.
לבסוף, ג'קסון הסכימה בעל כורחה לדרישתו של היימן לקיים יחסים פתוחים, דרישה שהיימן החשיב כאחת המעניקה לו צידוק מוסרי לפעולותיו, עליהן הוא דיווח לג'קסון באופן שוטף.
היימן שלט גם בכספים של הבית, והקציב לג'קסון חלק מההכנסות שלה לפי ראות עיניו, למרות העובדה שלאחר הצלחת "ההגרלה" ועבודות מאוחרות יותר שלה, ג'קסון הרוויחה יותר ממנו.
מי מתגורר בבית היל ועבודות אחרות 1959-1954
ב-1954 ג'קסון פרסמה את קן הציפור, ספר שעוקב אחר אישה עם אישיוּיוֹת מרובות ויחסיה עם הפסיכיאטר שלה.
אחד מהעורכים של ג'קסון, רוג'ר שטראוס, קרא לספר "רומן מושלם", אבל בית ההוצאה שיווק אותו כסיפור אימה פסיכולוגי, למורת רוחה של ג'קסון.
ספרה הבא, החוגה, פורסם ארבע שנים לאחר מכן, ותיאר משפחה אקסצנטרית ועשירה שמאמינים שהם נבחרו לשרוד כשסוף העולם יתרחש.
שנה לפני כן ג'קסון פרסמה את הממואר השני שלה לגדל שדים (1957) שעוקב אחר התמות של קודמו חיי בינות לפראיים (1953), ומתאר דרך סיפורים קצרים את חיי המשפחה של ג'קסון ומשפחתה.
הרומן החמישי של ג'קסון מי מתגורר בבית היל (1959), עוקב אחר קבוצה של אנשים שמשתתפים במחקר על-טבעי במצודה שטוענים שהיא רדופת רוחות רפאים.
הרומן, ששילב בין העל-טבעי והפסיכולוגיה האנושית, הפך לדוגמה בולטת ומוערכת לסוגת ה"בית הרדוף", ותוארה על ידי סופר האימה הנודע סטיבן קינג, כאחד מסיפורי האימה החשובים ביותר של המאה ה-20.
בנוסף לאלו, ג'קסון פרסמה את המחזה המוזיקלי "הילד הרע", המבוסס על אגדת הילדים הנזל וגרטל.
בזמן ש"מי מתגורר בבית היל" פורסם, ג'קסון סבלה ממספר בעיות בריאותיות.
היא סבלה ממשקל יתר והייתה מעשנת כבדה, מה שהוביל לאסתמה כרונית, כאבי מפרקים, תשישות וסחרחורות שהובילו להתעלפויות, אשר שויכו לבעיות בליבה.
בסמוך למותה, ג'קסון הלכה לפסיכיאטר שטיפל בהתקפי חרדה חמורים, שהיא הסתירה מבעלה למשך תקופות זמן ארוכות.
כדי להקל על החרדה והאגרופוביה הרופא נתן לה מרשם לברביטורט, תרופה שבאותה העת נחשבה לבטוחה.
במשך שנים רבות היו לה מרשמים לאמפטמינים להורדת משקל, שייתכן והשפיעו בעקיפין על החרדה שלה, מה שהוביל למעגל של שימוש בשתי תרופות שביטלו האחת את האפקט של השנייה.
כל אחד מהגורמים הללו, או כולם יחדיו, יכלו לתרום להתדרדרות בבריאות שלה.
ג'קסון התוודתה בפני חבריה שהיא הרגישה שמתנשאים עליה על תפקידה כ"אשה למופת", ומנודה על ידי אנשי העיירה שבה חיה, נורת' בנינגטון.
מצב זה הוביל אותה לשימוש מוגבר באלכוהול בנוסף למשככי הכאבים והאמפטמינים.
למרות בריאותה המתדרדרת, ג'קסון המשיכה לכתוב ולפרסם מספר עבודות בשנות ה-60, לרבות הרומן האחרון שלה, תמיד גרנו בטירה (1962), סיפור מתח גותי.
הספר נכלל ברשימה של 'עשרת הרומנים הטובים ביותר' של שנת 1962 מטעם מגזין טיים.
בשנה שלאחר, היא פרסמה ספר ילדים בשם 'תשע משאלות קסומות', שמתאר ילד שנפגש בקוסם שנותן לו תשע משאלות למימוש.
ב-1965, ג'קסון מתה בשנתה, בביתה בנורת' בנינגטון, בגיל 48. המוות שלה נקבע כקשור לסתימת עורקים או לדום לב.
על פי בקשתה, היא נשרפה לאחר מותה.
ב-1968, בעלה של ג'קסון פרסם כרך של עבודות של ג'קסון לאחר מותה בשם "בואו איתי" ("Come along with me") שהכיל את הרומן האחרון והלא גמור שלה, בנוסף ל-14 סיפורים קצרים שלא פורסמו בעבר, ושלוש הרצאות שהיא נתנה בוועידת כותבים בקולג'ים בשנותיה האחרונות.
ב-1996, ארגז של סיפורים שלא פורסמו בעבר, נמצא באסם מאחורי הבית של ג'קסון.
חלק מהסיפורים האלו, יחד עם מספר סיפורים שפורסמו בעבר רק במגזינים שונים, פורסמו באוסף שכותרתו "עוד יום רגיל" ("Just an Ordinary Day").
העזבון של ג'קסון זמין בספריית הקונגרס.
הניו יורקר פרסם בגיליון של ה-5 באוגוסט 2013 סיפור בשם "פרנויה", שנטען שנמצא בספריית הקונגרס.
אוסף נוסף של סיפורים קצרים ומאמרים מאת ג'קסון, שלא פורסמו בעבר, יצא לאור ב-2015 תחת השם "תנו לי לספר לכם" ("Let Me Tell You").
סיפורים אפלים (Dark Tales), 2016
בית היל הרדוף, תרגם דוד ישראל אורנשטם, הוצאת קתרזיס, 2025.
שירית אביטן כהן (נולדה בכ"א בניסן ה'תשמ"ז, 20 באפריל 1987) היא עיתונאית ישראלית, המשמשת כתבת מדינית ופרשנית פוליטית של העיתון "ישראל היום".
השביעית מתוך שבעה אחים ואחיות.
אביה הוא הרב שמעון אביטן, מזכיר המועצה הדתית בעיר לשעבר, ואמה היא רוזה, מדריכת כלות.
תקופה קצרה ביסודי, למדה בקיבוץ סעד.
בתיכון למדה באולפנת צבי"ה בשדות נגב.
עשתה שירות לאומי בבית חינוך עיוורים בירושלים.
בעלת תואר ראשון במדעי המדינה ותקשורת ותואר שני ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת בר-אילן, אותם השלימה בגיל 23.
את עבודתה בתקשורת החלה ברדיו "גלי ישראל" כעורכת חדשות ומגישה.
לאחר כשנה עברה לעיתון "מקור ראשון" ואתר "nrg" ומונתה לעורכת.
אחרי תקופה כעורכת, המשיכה כראש דסק, ולאחר מכן מונתה לכתבת לענייני חינוך ורווחה בעיתון ובאתר.
במרץ 2017 מונתה לכתבת הפוליטית של מקור ראשון ו-nrg במקום זאב קם שעבר לתאגיד.
בספטמבר 2020 מונתה לכתבת פוליטית וכנסת של עיתון "גלובס", במקומה של העיתונאית טל שניידר.
בנוסף היא מרבה להופיע באולפני טלוויזיה ובתחנות רדיו כפרשנית פוליטית.
בפברואר 2023 עברה לשמש כתבת מדינית ופרשנית פוליטית בעיתון ישראל היום.
אביטן כהן נשואה לבן כהן ואם לארבעה, ומתגוררת בירושלים.
אחותה היא הסופרת סיגל אביטן.
אחיינה יאיר אביטן נפל בקרב בשג'אעייה במהלך מלחמת חרבות ברזל.
שירלי אוחנה (נולדה ב-29 בדצמבר 1983 בטבריה) היא כדורגלנית עבר ישראלית, ששיחקה כחלוצה.
אוחנה שיחקה בליגת הנשים הבכירה בישראל וזכתה ב-8 אליפויות ו-15 גביעי המדינה, היא שיאנית ישראל בכיבושים בעונות רצופות, והשחקנית היחידה שהבקיעה שער בכל אחת מהעונות של הליגה הראשונה לנשים.
שיחקה בנבחרת ישראל בין השנים 2002–2010.
בילדותה התלוותה לאביה למשחקי כדורגל במסגרת ליגה למקומות עבודה וכך נחשפה למשחק.
בגיל 12 החלה אוחנה לשחק כדורגל בקבוצה במסגרת ליגת המתנ"סים בטבריה.
בגיל 14 הצטרפה לקבוצת מכבי חיפה, ושיחקה בה במשך חמש עונות, מהקמת ליגת הנשים ועד התפרקות הקבוצה בשנת 2003. במהלך העונות האלו זכתה עם הקבוצה בשתי אליפויות ובשלושה גביעים.
לאחר התפרקות הקבוצה עברה אוחנה למכבי חולון, ושיחקה בה במשך 12 עונות, במהלכן זכתה עם הקבוצה בחמש אליפויות ובשמונה גביעים.
בעונת 2014/2015 עברה לשחק במכבי כישרונות חדרה וזכתה איתה בגביע המדינה.
לאחר עונה זו עברה לשתי העונות הבאות לשחק באס"א תל אביב וזכתה איתה בגביע.
בעונת 2017/2018 עברה לשחק במ.כ רמת השרון ושוב זכתה בגביע.
בעונת 2018/2019 עברה לאס"א תל אביב, איתה זכתה בעונה זו בדאבל.
שירְכּ הוא מונח בשריעה (ההלכה האסלאמית) שמשמעותו הדתית היא עבודת אלילים או כפירה בהיותו של אללה האל אחד ויחיד.
למילה شرك מספר משמעויות בערבית, ובהקשר האסלאמי היא מתורגמת לרוב כ"שיתוף", דהיינו שיתופו של גורם מלבד אללה (במקומו או בנוסף לו) באלוהות.
העוסקים בשירכ נקראים מֻשְׁרִכּוּן (مشركون).
באסלאם, העבודה הזרה נחשבת לחטא חמור ביותר.
לפי התאולוגים המוסלמים, אללה יסלח על כל חטא מלבד עבודה זרה.
יחד עם זאת, במסורת האסלאמית יש גם שאומרים שאללה יסלח גם על עבודה זרה, במידה והאדם מבקש סליחה באופן כנה לפני שהוא מת.
הראיה שהם לוקחים לכך היא שרוב הצחאבה נהגו לעבוד אלילים לפני שהם קיבלו את האסלאם.
לפי פרשני הקוראן, ישנם מספר סוגים של שירכ.
סוג אחד הוא כאשר לוקחים את חכמי הדת, הנזירים, הכמרים, או שאר אנשי הדת כנציגים של האל, בין אם באופן ישיר, ובין אם באופן עקיף על ידי קבלת כל מה שהם אומרים כאמת גם אם זה סותר את הכתוב בקוראן.
סוג אחר של שירכ הוא עבודת דברים חומריים, כמו למשל חטא העגל, אשר מוזכר גם בקוראן.
סוג נוסף הוא עבודה זרה בשיתוף – האמונה באלים נוספים מלבד אללה, או ייחוס תכונות אלוהיות לאחרים מלבד אללה.
עומר בן אל-ח'טאב אף אמר ש"כל הנשבע באחר מלבד באללה, ביצע כפירה או עבודה זרה".
שירלי אנגלרד (נולדה ב-23 בפברואר 1967) היא עורכת דין ישראלית.
בין השנים 2016–2023 שימשה כפרקליטת מחוז מרכז (אזרחי) בפרקליטות המדינה.
נולדה ליוסף דיאמנט בארצות הברית.
היא בעלת תואר ראשון מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ותואר שני מאוניברסיטת בר-אילן – שניהם במשפטים.
בשנת 1989 הצטרפה לפרקליטות המדינה כסטודנטית במחלקת הבג"צים בפרקליטות.
התמחתה אצל השופטת בדימוס עדנה ארבל, אז שופטת בבית המשפט המחוזי בתל אביב ולימים בבית המשפט העליון.
בוגרת מחזור 2018 של חברי רשת המנהיגות הבכירה של קרן וקסנר.
ב-1992 החלה אנגלרד לשמש כפרקליטה בפרקליטות המדינה.
אנגלרד ייצגה את המדינה במגוון הליכים ובתחומים מגוונים – פיסקלי, אזרחי ומינהלי.
טיפלה בעתירות שהוגשו נגד הקמת סניף איקאה בראשון לציון, נגד משרד הביטחון ביחס למכרזים להקמת קריית ההדרכה על שם האלוף אריאל שרון (עיר הבה"דים), ונגד המדינה ביחס להקמת הרכבת הקלה בתל אביב.
עוד ייצגה את משרד הבריאות בתובענה ייצוגית נגד חברת "טבע אלטמן" אשר עסקה בתוסף "מגה גלופקס", ואת המדינה בעתירה שהגישה התנועה לחופש המידע לפרסום מימון ציבורי להוצאות משפטיות של נבחרי ועובדי ציבור.
כן ייצגה את המדינה בתביעות לשון הרע, בכללן תביעת ראש הממשלה לשעבר אהוד אולמרט נגד פרקליט המדינה, משה לדור, תביעה נגד מבקר המדינה מיכה לינדנשטראוס, ותביעה נגד השופט ורדימוס זיילר בגין ועדת החקירה בעניין פרשת האחים פריניאן.
ב-2007 החלה אנגלרד לכהן כמנהלת המחלקה לעניינים מינהליים בפרקליטות מחוז תל אביב (אזרחי), וכן אחראית על תחום דיני המשפחה.
באפריל 2016 החלה אנגלרד לכהן כפרקליטת מחוז מרכז (אזרחי).
בשנה שקדמה לפעילות עצמאית של המחוז – החל מאפריל 2015 – עסקה אנגלרד בהקמתו, ובפיצולו מפרקליטות מחוז תל אביב אזרחי.
המחוז החדש עוסק בהליכים אזרחיים ומנהליים שהמדינה צד להם המתקיימים בבתי משפט במחוז המרכז, למעט תיקי התחום הפיסקלי שיועבר אף הוא בעתיד לטיפול המחוז.
אנגלרד חברה בוועדת ביניש העוסקת בחוק הבחירות, בוועדה המלווה את חוק בתי המשפט לעניינים מינהליים, ובוועדה הבוחנת של לשכת עורכי הדין.
אנגלרד סיימה את תפקידה כפרקליטת המחוז ביולי 2023, עם בחירת לילך דיין למחליפתה.
נשואה לאביתר אנגלרד, עורך הדין במגזר הפרטי ובנו של שופט בית המשפט העליון לשעבר יצחק אנגלרד, ואם לשלושה.
היא גיסתו של השופט שמואל בורנשטיין מבית המשפט המחוזי מרכז.
שירלי גליק (נולדה ב-1 באוקטובר 1972) היא דוגמנית ומנחת טלוויזיה ישראלית.
בצה"ל שירתה גליק כסייעת לרופא שיניים, ובשנות התשעים החלה לדגמן ועבדה בין היתר עם המעצבת דורין פרנקפורט.
בשנים 1999–2002 נודעה, ביחד עם איה קרמרמן, כצמד "איה ושירלי" והן שימשו ככתבות בתוכנית "ערב טוב עם גיא פינס".
היא שיחקה תלמידה בבית ספר לבנות הנרצחת בפרק בסדרת הטלוויזיה "Tropical Heat", הופיעה כדוגמנית בתוכנית "רמת אביב גימל" וגם בתפקיד עצמה ככתבת בקומדיה "שמש".
ב-2005 הובילה את קמפיין האופנה של "אליאן סטולרו".
ב-2006 שימשה חברת פאנל בתוכנית "המדריך למתחילים" בערוץ "ביפ".
ב-2007 החלה לשמש מנחה במגזין "החיים הטובים", תוכנית הדגל של "ערוץ החיים הטובים".
ב-2009 הופיעה בקמפיין של רשת האופנה "PUSH".
ב-2018 הנחתה את התוכנית "עיצוב בע"מ".
שירלי ולרי הורן (1 במאי 1934 – 20 באוקטובר 2005) הייתה זמרת ג'אז ופסנתרנית אמריקאית.
היא שיתפה פעולה עם גדולי ג'אז רבים ביניהם מיילס דייוויס, דיזי גילספי, טוטס טילמנס, רון קרטר, כרמן מקריי, וינטון מרסליס ואחרים.
היא בלטה ביכולתה ללוות את עצמה על הפסנתר בצורה שכמעט ואין כמוה בזמן שירה, דבר שתואר על ידי המעבד ג'וני מנדל כ"כאילו שיש לה שני ראשים", בשל קולה העשיר והשופע, קונטרה אלט "מעושן", שתואר על ידי המפיק והמעבד הנודע קווינסי ג'ונס "כמו לבוש, המפתה אותך בקולה".
שירלי הורן נולדה וגדלה בוושינגטון די.סי.
בעידוד סבתה, אורגניסטית חובבת, הורן החלה בשיעורי פסנתר בגיל ארבע.
בת 12 למדה פסנתר והלחנה באוניברסיטת הווארד, בהמשך סיימה את לימודיה במוזיקה קלאסית.
להורן הוצע מקום בבית הספר ג'וליארד, אך משפחתה לא יכלה להרשות לעצמה לשלוח אותה לשם.
הורן הקימה את שלישיית פסנתר הג'אז הראשונה שלה כשהייתה בת 20. השפעות הפסנתר המוקדמות של הורן היו פסנתרני הג'אז ארול גרנר, אוסקר פיטרסון ואחמד ג'מאל.
כשהיא התרחקה מהרקע הקלאסי שלה, אמרה הורן מאוחר יותר, כי "אוסקר פיטרסון הפך לרחמנינוב שלי, ואחמד ג'מאל הפך לדביסי שלי." אזור הג'אז המפורסם ב-U Street בוושינגטון שבה את ליבה (אזור שנהרס בהתרעויות האלימות בשנת 1968 בעקבות הירצחו של מרטין לותר קינג), והיא נהגה להתגנב למועדוני ג'אז לפני שהגיעה לגיל החוקי.
על פי עיתונאי הג'אז ג'יימס גאווין, חברת התקליטים הקטנה "סטריאו-או-קראפט" בניו יורק גילתה בשנות ה-60 את הורן בוושינגטון הבירה והביאה אותה לניו יורק כדי להקליט את אלבומה הראשון, Embers and Ashes.
הורן הקליטה עם הכנר סטוף סמית' בוושינגטון הבירה בשנת 1959, כפסנתרנית באחד מקטעי הקצב שהופיעו בתקליט " Cat on a Hot Fiddle".
לרוע מזלה של הורן, חברת התקליטים "ורב רקורדס" לא כללה את שמה ברשימת מוזיקאי הליווי של האלבום, והדבר לא תרם לפרסום היכולת המקצועית שלה.
(הוצאה מחודשת מאוחרת יותר של הקלטות Verve של סטוף סמית' בחברת ההקלטות Mosaic Records תיעדה את השתתפותו של הורן, וכללה שלושה ביצועים קוליים של הורן לשירי ג'ורג' גרשווין שנותרו מחוץ לאלבום).
תקליט Embers and Ashes של הורן משך את תשומת ליבו של חצוצרן הג'אז מיילס דייוויס, ששיבח את הורן בפומבי והזמין אותה לנגן סטים בהפסקות במהלך הופעותיו במועדון הג'אז בוילג' ונגארד בגריניץ וילג' בניו יורק.
לשבחים של דייוויס הייתה תהודה מיוחדת בשני היבטים: מכיוון שהוא זכה לכבוד רב כמוזיקאי, וגם כי לעיתים רחוקות הוא העניק שבחים פומביים למוזיקאים עמיתים באותה תקופה.
הופעה חיה משנת 1961 שהוקלטה ברובע Gaslight Square של סנט לואיס יצאה לאור בתקליט אריך נגן (LP) תחת הכותרת "Live" בוילג' ונגארד.
(מהדורה מאוחרת יותר של תקליטור של חומר זה שוחררה תחת הכותרת - At the Gaslight Square 1961).
בשנת 1962 משכה הורן את תשומת ליבו של סגן נשיא (ומעבד הג'אז) של הוצאת התקליטים "מרקורי רקורדס", קווינסי ג'ונס, שהחתים את הורן לחברת מרקורי.
בשני התקליטורים שיצאו ב-Mercury, הורן ניגנה מוזיקת פופ מסורתית עם תזמורת ג'אז בינונית, ובאף אלבום לא ניגנה בפסנתר.
על פי עיתונאי הג'אז ג'יימס גאווין, הקלטת LP של מרקורי הוקלטה אך מעולם לא הונפקה.
נכון לשנת 1993, הקלטות של אותו אלבום ההלכו כנראה לאבוד.
אריך הנגן האחרון של הורן בשנות השישים היה "Travelin' Light" בשנת 1965, שהוקלט עבור ABC-Paramount.
היא הייתה פופולרית בקרב מבקרי הג'אז, אך לא זכתה להצלחה פופולרית משמעותית.
אף על פי שהקליטה שיר של הביטלס ב-Travelin' Light, הורן התנגדה, באמצע שנות השישים, למאמצים להפוך אותה לזמרת פופולרית, ואחר כך אמרה על ניסיונות כאלה "אני לא אכנע ללחצים אלה".
מסוף שנות השישים ועד תחילת שנות השמונים, היא פרשה חלקית ממוזיקה.
היא שהתה בוושינגטון הבירה כדי לגדל את בתה רייני עם בעלה שפרד דירינג, לו נישאה בשנת 1955, ובמידה רבה הגבילה את המוזיקה שלה להופעות מקומיות.
היא הוציאה אלבום אחד בשנת 1972 עבור חברת התקליטים Perception Records, אך התקליט זכה לתשומת לב מועטה, והורן לא ערכה סיורים לקידומו.
בשנת 1978, קיבלה הקריירה של הורן דחיפה כאשר חברת ההקלטות SteepleChase Recordse מדנמרק התחקתה אחריה בוושינגטון הבירה והציעה להקליט אותה עם המתופף בילי הארט, (אותו הכירה הורן שנים רבות) ועם הבסיסט באסטר ויליאמס.
התוצאה הייתה האלבום, A Lazy Afternoon, שהיה הראשון מבין ארבעה אלבומי הורן שפורסמו על ידי SteepleChase בין 1978 ל-1984. הורן גם החלה לקבל הזמנות לנגן בצפון אמריקה ובאירופה, כולל "פסטיבל הג'אז של הים הצפוני" ברוטרדם, הולנד, שם הוקלטו שניים מאלבומיה.
בשנת 1986 חתמה הורן על חוזה של תקליט אחד עם חברת CBS-Sony לשוק היפני והוציאה את "All of Me", שהוקלט באולפן בניו יורק עם הנגנים הקבועים שלה, בתוספת אורח נגן הסקסופון פרנק ווס שניגן בשלושה קטעים בתקליט.
בתחילת 1987, חברת התקליטים "ורב רקורדס" חתמה איתה חוזה הקלטות, ובחודש מאי אותה שנה הוקלט בהוליווד האלבום החי "I Thought About You", הראשון שלה עבור Verve.
הורן הקליט סשן נוסף עבור חברת ג'אז עצמאית (Softly של 1987, עבור Audiophile Records), ואז חזרה לחברת - Verve.
היא הוציאה בסך הכל 11 אלבומי אולפן והופעות חיות עבור ורב רקורדס .
שנים אלה בחברה זו, היו מוצלחות ביותר מבחינה מסחרית בעבורה, והמותג של ורב רקורדס עזר לה מאוד למצוא קהל בינלאומי גדול.
בשנת 1991 נתן מיילס דייוויס הופעה נדירה כמלווה באלבומה של הורן " You Won't Forget Me".
אף על פי שהעדיפה להופיע בהרכבים קטנים, כמו השלישייה שלה, היא הקליטה גם עם תזמורות, כמו באלבום שיצא ב-Here's To Life" 1992", ששיר הכותרת הפך לסימן ההיכר שלה.
סרט וידאו תיעודי על חייה והמוזיקה של הורן יצא לאור במקביל ל-"Here's To Life" ונשא את אותו שם.
הפקה נוספת נערכה בשנת 2001 בשם " You're My Thrill.
באותה תקופה, ציין המעבד ג'וני מנדל, כי מיומנות הנגינה בפסנתר של הורן דומה לזו של נגן הג'אז הנודע ביל אוונס.
הורן עבדה עם אותו הרכב במשך 25 שנה: צ'ארלס אבלס (בס) וסטיב ויליאמס (תופים).
דון הקמן כתב ב"לוס אנג'לס טיימס "(2 בפברואר 1995) על "חשיבותם של הבסיסט צ'ארלס אבלס והמתופף סטיב ויליאמס לצליל של הורן.
בעבודתם יחד בעדינות חסרת גבולות, ובעקבות כל אלתור ושינוי ספונטני שלה, הם היו המלווים האידיאליים עבור מבצעת כמוה שברור היה, כי לא תסכים לפחות משלמות ".
אלבומיה "Here's to Life", "Light Out of Darkness" (מחווה לריי צ'ארלס) ו-"I Love You Paris", הגיעו כולם למקום הראשון במצעד הג'אז של מגזין המוזיקה "בילבורד".
לאחר שנאבקה בהצלחה במחלת סרטן השד, היא חלתה בסוכרת ומתה מסיבוכים כתוצאה מהמחלה, בגיל 71.
מאז מותה שוחררו הקלטות קונצרטים של הורן על גבי תקליטור ו-DVD על ידי חברות התקליטים Resonance Records ו-Image Entertainment.
ב־25 ביוני 2019, הכניס מגזין הניו יורק טיימס את שירלי הורן לרשימת מאות האמנים שעל פי הדיווחים החומר שלהם נהרס בשריפה שפרצה באולפני יוניברסל בשנת 2008.
הורן הייתה מועמדת לתשעה פרסי גראמי במהלך הקריירה שלה, וזכתה בפרס הגראמי על ביצועי הג'אז הווקאליים הטובים ביותר, בפרסי הגראמי ה-41 עבור "I Remember Miles", מחווה לחבר והמנטור.
(הציור על עטיפת האלבום צויר על ידי מיילס דייוויס ובו מצוירים שניהם).
היא הוכרה רשמית על ידי הקונגרס האמריקני ה-109 בזכות "ההישגים הרבים והתרומות שלה לעולם הג'אז והתרבות האמריקאית", והופיעה בבית הלבן עבור כמה נשיאים אמריקאים.
להורן הוענק תואר דוקטור לשם כבוד למוזיקה מטעם מכללת ברקלי למוזיקה בשנת 2002.
היא זכתה בפרס הלאומי NEA Jazz Masters לאמנויות בג'אז בשנת 2005 (ההוקרה הגבוהה ביותר שמעניקה ארצות הברית למוזיקאי ג'אז).
שירלי ולנטיין (Shirley Valentine) הוא סרט קולנוע בריטי משנת 1989 מסוגת דרמה קומית רומנטית משנת 1989 בבימויו ובהפקתו של לואיס גילברט, עם פולין קולינס וטום קונטי בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי וילי ראסל והוא מבוסס על המחזה שלו עטור הפרסים "שירלי ולנטיין" משנת 1986 שהועלה בהצלחה בברודוויי וזיכה את פולין קולינס בפרס טוני לביצוע הטוב ביותר על ידי שחקנית ראשית במחזה.
המחזה הועלה בישראל בתיאטרון הבימה (סנדרה שדה), בתיאטרון היידישפיל (אודיה קורן), תיאטרון מראה (קארין מרום) ועוד.
המחזה הוא למעשה מונולוג של עקרת בית מתוסכלת שחשה שלא מיצתה את עצמה ומאחר שאין מי שמבין את מצוקותיה, היא משוחחת כל הזמן עם הקיר במטבח עד שחופשה ביוון משנה את חייה.
האנשים המוזכרים במונולוג מופיעים בסרט - בעלה, ילדיה, חברותיה והמאהב היווני שלה.
שירלי ולנטיין ברדשו (פולין קולינס) היא עקרת בית מתוסכלת בת 42 בליברפול.
ילדיה בריאן (גארת' ג'פרסון) ומלינדרה (טרייסי בנט) עזבו את הבית והיא מבלה זמן רב לבדה במטבח דירתה ומדברת אל הקיר על כל תסכוליה.
בבית הספר היא הייתה שובבה והמנהלת (סילביה סימס) התייחסה אליה בזלזול לעומת מרג'ורי שגמרה את בית הספר בהצטיינות יתרה.
לאחרונה פגשה את מרג'ורי (ג'ואנה לאמלי) ברחוב בגשם שוטף ומרג'ורי הזמינה אותה לדירתה במלון מפואר וגילתה לה שהיא זונת צמרת.
שירלי מגלה למרג'ורי שהיא קינאה בה כל הזמן ומרג'ורי מודה שהיא קינאה בשירלי העליזה והמשוחררת יותר ולבסוף שתיהן מתחבקות.
היחסים עם בעלה ג'ון (ברנרד היל) שהיו פעם עליזים וסוערים הפכו לקרירים.
ג'ון מגיע עייף מעבודתו ודורש שהתה החם שלו יהיה מוכן בדיוק בשש בערב וכועס עליה שהיא דוחה זאת לשש ורבע...
ידידתה הרווקה ג'יין (אליסון סטדמן) מודיעה לה כי זכתה בהגרלה בשני כרטיסי טיסה ונופש במיקונוס למשך שבועיים והיא מבקשת שתצטרף אליה אך שירלי מהססת היא חוששת איך תגלה זאת לג'ון ומה תהיה תגובתו.
בינתיים היא תולה במטבח תמונת פרסומת של תיירות ליוון אבל ג'ון לא מגיב על כך.
שכנתה ג'יליאן (ג'וליה מקנזי) מבקשת שתשמור על הכלב הצמחוני שלה במשך יומיים.
שירלי מרחמת על הכלב ונותנת לו את הבשר שברשותה.
באותו יום היא מכינה לג'ון צ'יפס עם ביצים במקום בשר והוא כועס ומטיח את הצלחת לעברה.
באותו רגע מחליטה שירלי לטוס ליוון בלי להודיע לו.
כשבתה מילנדרה מגיעה ומגלה שאמה עומדת לטוס ליוון היא צועקת עליה ועוזבת את המקום ושירלי צועקת לעברה שהיא עומדת לטוס ליוון כדי לעשות סקס בבוקר, בצהרים ובשעת התה...
על תמונת יוון היא מדביקה פתק כי טסה ליוון לחופשה ותחזור בעוד שבועיים.
שירלי מגיעה עם קבוצת תיירים בריטיים למיקונוס.
ג'יין התחילה רומן עם אחד הנוסעים במטוס ונפרדה ממנה ושירלי נשארת לבד במלון ומגיעה לטברנה אותה מנהל קוסטאס (טום קונטי.
היא מבקשת ממנו יין ושיעבירו את השולחן והכיסא לחוף כדי שתוכל לצפות בים ובגלים ולהירגע.
היא מבלה זמן רב בהתבוננות בים ומרגישה ש"שירלי ולנטיין" הישנה חוזרת אליה.
היא מבקשת מקוסטאס לעבוד בטברנה ולתיירים הבריטים היא מגישה "פיש אנד צ'יפס" אף על פי שזה לא כלול בתפריט.
היא מתפעלת מאורח החיים באי ומצטרפת לקוסטאס לטקס חתונה במשפחתו.
היחסים עם קוסטאס מתהדקים והוא מזמין אותו לשיט בסירה של אחיו.
היא מהססת אבל הוא מבטיח שלא "ידפוק" אותה אף על פי שהוא רוצה וכי סירה היא סירה ו"דפיקה" היא "דפיקה".
בינתיים חוזרת ג'יין מהרומן שלה ומזהירה את שירלי שלא תצא לשיט.
שירלי יוצאת עם קוסטאס ובלב הים הם מתפשטים וקופצים עירומים למים ואחר כך מקיימים סקס סוער על הסירה.
כעבור שבועיים היא עוזבת עם שאר התיירים ובשדה התעופה היא שולחת את המזוודה למסוע אבל ברגע האחרון נמלכת בדעתה ובורחת משם בחזרה לטברנה.
ג'ון ממתין לה בשדה התעופה אך מקבל רק את המזוודה.
הבן בריאן משכנע אותו לטוס למיקונוס כדי להיפגש עם שירלי.
שירלי יושבת על החוף ומרכיבה משקפי שמש.
היא השתנתה וג'ון לא מזהה אותה בהתחלה.
לבסוף הם יושבים מול השקיעה והגלים ומשוחחים על עתידם.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותפולין קולינסשירלי ולנטיין-ברדשוטום קונטיקוסטאסג'וליה מקנזיג'יליאןשכנה של שירליאליסון סטדמןג'ייןידידה של שירליג'ואנה לאמלימרג'וריחברת כיתה של שירליסילביה סימסמנהלת בית ספרברנרד הילג'ו ברדשובעלה של שירליטרייסי בנטמילנדרה ברדשובתה של שירליגארת' ג'פרסוןבריאן ברדשובנה של שירלי
פרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי - פולין קולינס
מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר - פולין קולינס.
מועמדות לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר - מרווין האמליש
מועמדות לפרס באפט"א לסרט הטוב ביותר - לואיס גילברט
מועמדות לפרס באפט"א לתסריט המעובד הטוב ביותר - וילי ראסל
מועמדות לפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי - לואיס גילברט
מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי - פולין קולינס
שירין נסרי אבו עאקלה הייתה עיתונאית פלסטינית-אמריקאית שעבדה ברשת אל-ג'זירה.
נהרגה מירי, בסבירות גבוהה של חייל ישראלי, בעת שסיקרה עם צוות החדשות שלה פעולה של צה"ל במחנה הפליטים ג'נין.
לאחר הכחשה ראשונית של גורמים ישראליים ולאחר שתחקירים עיתונאיים של עיתונים בינלאומיים הצביעו על כוח צה"ל כמקור כמעט ודאי של הירי - תחקיר צבאי ישראלי קבע כי ירי על ידי חייל ישראלי הוא האפשרות הסבירה ביותר, תוך שהוא קובע שכנראה החייל טעה בזיהוי.
שירין אבו עאקלה נולדה בשנת 1971 במזרח ירושלים, למשפחה פלסטינית-נוצרית (מלכיתית-קתולית) מבית לחם, וגדלה בבית חנינא.
בגיל צעיר שהתה עם משפחתה של אמה בניו ג'רזי וקיבלה דרכם אזרחות אמריקאית.
בשנת 1987 החלה בלימודי אדריכלות באוניברסיטת ירדן למדע וטכנולוגיה, אך במהרה עברה ללימודי עיתונאות וקיבלה תואר ראשון באוניברסיטת אל-ירמוכ שבירדן, עם התמחות בעיתונות כתובה.
לאחר סיום לימודיה חזרה לרשות הפלסטינית, ועבדה בסוכנות אונר"א, ברדיו קול פלסטין, בערוץ הלוויין של עמאן, בקרן מיפתאח וברדיו מונטה קרלו.
בשנת 1997 החלה לעבוד ברשת אל-ג'זירה.
אבו עאקלה הייתה כתבת שטח שסיקרה את מצבם של הפלסטינים בערים ובכפרים ביהודה ושומרון.
בזמן האינתיפאדה השנייה סיקרה אירועים רבים, ובהם את הקרב בג'נין, ושמה נודע ברחבי העולם הערבי.
ב־2005 הורשתה להיכנס לבית הסוהר שקמה וראיינה אסירים ביטחוניים שנגזרו עליהם תקופות מאסר ארוכות.
השידורים החיים שלה והסיומת של כל דיווח ("אני שירין אבו עאקלה, אל-ג'זירה, פלסטין") היו אייקונים, והפכו אותה למודל לחיקוי עבור נשים ערביות, בעיקר לאלו שפנו לעיתונאות.
ביולי 2021, אבו עאקלה פתחה את השידורים הישירים המחודשים של אל-ג'זירה, לאחר שהתאפשר לרשת לשוב ולשדר מקהיר, בעקבות שיפור יחסי מצרים–קטר.
היא עבדה באל-ג'זירה במשך 25 שנה עד מותה.
במאי 2022, היא נורתה ונהרגה בעת שסיקרה עימות חמוש בין פלסטינים לחיילי צה"ל במחנה הפליטים ג'נין.
בשעות הבוקר המוקדמות ב-11 במאי 2022 פעלו חיילי צה"ל בנפת ג'נין על מנת לעצור פעילי טרור ולאתר אמצעי לחימה.
הפעילות הייתה חלק ממבצע שובר גלים שהחל במרץ 2022 וכלל פשיטות ומעצרים בשטחי יהודה ושומרון.
במחנה הפליטים ג'נין פתחו פלסטינים חמושים בירי ובהשלכת מטענים לעבר כוחות צה"ל, שהשיבו אש.
בשש בבוקר באותו יום הודיעה אבו עאקלה למערכת אל-ג'זירה ברמאללה שהיא מגיעה לג'נין ותדווח משם, ונקבע שתועלה לשידור חי בסביבות שבע.
כעבור 20 דקות נודע ברשתות החברתיות שהיא נהרגה.
היא נורתה בחלק חשוף בעורפה מתחת לקסדה שחבשה, והועברה לבית החולים אבן סינא שבג'נין, שם נקבע מותה.
עלי סמודי, עיתונאי פלסטיני נוסף מאל-ג'זירה, נפצע בכתפו מהירי באופן בינוני ופונה לבית חולים בג'נין.
ארצות הברית גינתה את ההרג ודרשה לפתוח בחקירה ולהעמיד את האשמים לדין.
דובר מחלקת המדינה של ארצות הברית הגיב באמרו כי "מותה הוא פגיעה בחופש העיתונות בכל מקום".
אבו עאקלה הייתה עם חמישה עיתונאים עמיתים מאל-ג'זירה ושני עיתונאים נוספים, סמוך לכניסה למחנה הפליטים בהצטלבות של רחוב בלט אל שוהאדה עם הרחוב שבו היו חיילי צה"ל, הנמשך מצפון לדרום.
העיתונאים חבשו קסדות ועטו אפודי מגן שעליהם הכתובת PRESS ("עיתונות", באנגלית).
הם העידו שעם הגיעם התייצבו כקבוצה במשך חמש או עשר דקות לנגד עיניהם של חיילי צה"ל המרוחקים כדי שיראו שהם עיתונות, ושזהו מנהגם בכל אירוע שצה"ל נוכח בו.
הצטרפו אליהם מספר צעירים תושבי המקום שהתרגשו מנוכחותה של הכתבת המוכרת להם מהטלוויזיה.
בסרטון מטלפון נייד נראים העיתונאים שהגיעו והתושבים שליוו אותם הולכים בשלווה ואף מצטחקים, אין קולות ירי קרוב או רחוק.
טענות צה"ל וגורמים ישראלים בסמוך למותה
לדברי צה"ל, הקבוצה בה הייתה אבו עאקלה הייתה ממוקמת מצפון לחיילים במרחק של כ-200 מטר, והלוחמים הישראלים ירו בעיקר לכיוון דרום, לעבר חמושים.
צה"ל מסר גם שהיו שישה מקרים של ירי צה"לי צפונה.
הקליע שפגע בראשה של אבו עאקלה היה בקליבר 5.56 מ"מ, כזה שמשמש רובה M16, שנמצא בשימוש צה"ל וגם אצל חוליות פלסטיניות חמושות, ורובים נוספים (למשל רובה M4).
בתחילה פרסם צה"ל סרטון שבו נראים פלסטינים חמושים יורים בסמטה במחנה הפליטים בג'נין, ואחד מהם קורא "פגענו בחייל, הוא שכוב על האדמה".
ראש הממשלה נפתלי בנט העלה את הסרטון לטוויטר וכתב שאף חייל לא נפגע, לכן יש אפשרות שפלסטיני הרג את אבו עאקלה.
תחקיר של אתר התחקירים Bellingcat מצא שהסרטון צולם באזור צפוף, דרומית-מזרחית לעיתונאים, שאין בו קו ראייה אליהם, וכך נמצא גם בתחקיר של "בצלם" ובתחקיר של "הארץ".
ב-15 במאי התראיין הפיזיקאי נחום שחף בערוץ 14 ובערוץ 7 וטען שפלסטינים הרגו את אבו עאקלה כדי שמותה יזכה אותם באהדה במסגרת מאבקם על דעת הקהל העולמית.
עדויות אחרות מראות כי הקיר שלידו נהרגה פונה אל הרחוב, והחיילים היו בהמשך אותו רחוב במרחק 200 מטר ממנה.
ב-19 במאי צה"ל הודיע שחיילים העידו שלא ראו את העיתונאית וכיוונו את האש שלהם לעבר חמושים שראו בסמוך לה, וכן זוהה רובה צה"לי שייתכן שממנו נורתה הירייה, אך זיהוי ודאי יהיה לאחר בדיקת הקליע.
באותה עת הודיע צה"ל שלא יפתח בחקירת מצ"ח של האירוע, בנימוק שאין חשד לפלילים.
הפלסטינים סירבו תחילה למסור לחקירת ישראל את הקליע שהוצא מראשה של אבו עאקלה ודרשו חקירה בין־לאומית, ובפרט חקירה אמריקאית מאחר שאבו עאקלה הייתה אזרחית המדינה.
הם ניהלו חקירה משל עצמם, וב-26 במאי פורסם התחקיר הפלסטיני, לפיו אבו עאקלה נורתה מאחור כשניסתה לברוח לאחר שהחיילים פתחו באש על העיתונאים.
לא היו פלסטינים חמושים בקרבת העיתונאים.
מאוחר יותר הסכימו למסור את הקליע לחקירה ישראלית תחת פיקוח אמריקאי.
ב-23 במאי פורסם תחקיר של רשת CNN האמריקאית שהתבסס על סרטונים חדשים מהזירה, עדויות של שמונה עדי ראייה ומומחה לזיהוי פלילי, לפיו אבו עאקלה נהרגה מירי כוחות צה"ל.
על פי ממצאי התחקיר, שלושה סימני קליעים על גזע העץ שלידו נורתה אבו עאקלה סמוכים זה לזה מכדי להיות תוצאה של ירי לא מובחן והירי לכיוונה של אבו עאקלה התבצע, ככל הנראה, על ידי חיילי צה"ל.
העיתון "וושינגטון פוסט" פרסם ב-12 ביוני תחקיר משלו, המבוסס על יותר מ-60 סרטונים, תמונות מהזירה ופוסטים ברשתות החברתיות, בנוסף לשתי בדיקות שנערכו במקום, וכן ניתוח אקוסטי של קולות הירי, שטוען כי אבו עאקלה כנראה נורתה בידי כוח צה"ל.
לדברי התחקיר, מצביעות הראיות השונות על כך שלא התנהלו חילופי אש בדקות שקדמו למותה של העיתונאית, וכי היא נהרגה כתוצאה מירי בודד של אדם אחד.
כמו כן מציע התחקיר כי אותו קליע נורה ככל הנראה מכיוון שיירת כלי הרכב של הכוח הצבאי הישראלי ששהה במקום.
דובר צה"ל הגיב שסירובם של הפלסטינים לספק את הקליע שממנו נהרגה אבו עאקלה, כמו גם סירובם לבצע חקירה פורנזית משותפת מונעים את האפשרות להגיע לאמת, וגם אם אבו עאקלה נהרגה מאש צה"ל לא היה זה מתוך כוונה לפגוע בעיתונאית.
ב-20 ביוני פרסם גם העיתון "הניו יורק טיימס" תחקיר שקבע שאבו עאקלה נפגעה מירי של צה"ל, וכן שלא היו פלסטינים חמושים סמוך לה.
התחקיר מצא שנורו לעבר קבוצת העיתונאים 16 קליעים במרווח זמן של כארבע דקות, בניגוד לדברי צה"ל על 5 קליעים.
התחקיר לא מצא הוכחה לכך שהיורה זיהה את שירין וירה בה באופן מכוון, וגם לא הצליח לקבוע אם הוא ראה את האפודים של העיתונאים שכתוב עליהן PRESS.
לפי התחקיר וצילום וידאו קליעים נורו גם בעת שניסו לחלץ את הכתבת אחרי שנפגעה.
בתחקיר שפרסם אתר Zeteo במאי 2025 החקירה האמריקאית קבעה ששירין נורתה בכוונה, אך ממשל ביידן דחה את הממצא הזה.
לתחקיר התראיינו חיילים שסיפרו כי עמיתיו של היורה השתמשו לאחר ההרג בתמונה של אבו עאקלה לתרגול מטרה.
בתחקיר פורסם שמו של חייל ישראלי, שלפי האתר ירה באבו עאקלה ושמו ידוע לרשויות הישראליות.
הודעת מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם
ב-24 ביוני הודיעה מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם שאבו עאקלה נהרגה מירי שהגיע מכיוון כוחות צה"ל, ושהמידע שנאסף בידי האו"ם מצביע על כך שלא התקיימה כל פעילות פלסטינית בסביבה הקרובה של העיתונאים.
ב-2 ביולי העבירה הרשות הפלסטינית את הקליע שהרג את אבו עאקלה לידי ארצות הברית לצורך בדיקה בליסטית שתתקיים בידי ישראל תחת פיקוח אמריקאי.
הבדיקה לא העלתה תוצאות משום שהקליע התעוות לאחר שניתז בתוך הקסדה של אבו עאקלה, ולא ניתן היה לשייך אותו לרובה מסוים.
צוות הבדיקה האמריקאי קיבל גישה מלאה הן לחקירות צה"ל והן לחקירות הרשות הפלסטינית מהחודשים האחרונים, ומתוך סיכום של שתיהן הגיע למסקנה שהכדור נורה ככל הנראה על ידי כוחות צה"ל, אך לאו דווקא במכוון.
צוות הבדיקה מאמין שהאירוע היה תוצאה של צירוף מקרים טראגי.
ב-5 בספטמבר 2022 פרסם צה"ל את סיכום התחקירים שערך, ומסר כי אף שלא ניתן לקבוע בוודאות מי ירה באבו עאקלה, האפשרות הסבירה ביותר היא שלוחם צה"ל ירה בה בשוגג.
לפי התחקיר אחד מלוחמי יחידת דובדבן זיהה אותה כחמוש פלסטיני, וירה דרך חרך ברכב הממוגן 20 כדורים שעשרה מהם היו למרחב שבו עמדה.
הפרקליטה הצבאית הראשית, יפעת תומר-ירושלמי, הודיעה שעל פי נסיבות המקרה אין חשד לעבירה פלילית ואין הצדקה לחקירה פלילית של היורה.
בתגובה לתחקיר האשימה משפחתה של אבו עאקלה את מדינת ישראל ב"טשטוש האמת" ודרשה לפתוח בחקירה אמינה.
גורמים ישראלים הודיעו שלא ישלמו פיצויים למשפחתה של אבו עאקלה, מפני שלדבריהם, גם אם נהרגה בידי כוחות צה"ל, לא נעשה הדבר באופן מכוון.
ב-15 בנובמבר 2022 פורסם שהבולשת הפדרלית האמריקאית פתחה בחקירה על הרג שירין אבו עאקלה.
מהרשויות הישראליות נמסר שלא ישתפו פעולה עם החקירה.
ב-11 במאי 2023, שנה לאחר מותה, התנצל דובר צה"ל דניאל הגרי בשם צה"ל על מותה.
גופתה של שירין אבו עאקלה הועברה מג'נין לפקולטה לרפואה באוניברסיטת א-נג'אח בשכם, שבה התקיים ניתוח לאחר המוות.
ב-12 במאי הועבר ארון הקבורה למוקטעה ברמאללה לטקס ממלכתי בנוכחות נשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס, ולאחר מכן להלוויה בעיר הולדתה ירושלים.
לפי מקורות במשטרה, מפקד מחוז ירושלים דורון תורג'מן הורה לפקודיו להחרים דגלי פלסטין ולא לאפשר את הנפתם, וביום שבו נהרגה הורדו דגלים מבית משפחתה ומהכנסייה שבה המשפחה קיבלה מנחמים.
ההלוויה יצאה ב-13 במאי 2022 מבית החולים סנט ג'וזף שבו נחה גופתה של שירין אבו עאקלה במשך הלילה.
בשעות הבוקר קיימו מוסלמים תפילת אשכבה סלאת אל-ג'נאזה לזכרה ברחבת בית החולים, ולקראת אחר הצהריים התאספו אנשים ברחבה בהמתנה מסודרת לצאת הארון.
הם הניפו דגלי פלסטין וקראו "ברוחנו ובדמנו אנחנו איתך שירין", כשמעבר לגדר המתחם ניצבים השוטרים.
מפקד המשטרה במקום כרז מבחוץ למשתתפים שיחדלו מ"שירי הסתה" והנפת דגלים, שאם לא כן המשטרה תפזר את הלוויה, אך הקהל המשיך לקרוא ולהניף את הדגלים.
על פי תוכנית המשטרה הארון היה אמור לעבור לכנסייה במכונית, אך במקום זאת מכונית ההלוויות חיכתה מחוץ לרחבה והארון הוצא על כתפיהם של מספר גברים.
מספר אנשים זרקו חפצים לעבר השוטרים.
בתגובה, פרצו שוטרים לרחבה, ירו רימוני הלם אל הקהל ודחפו את נושאי הארון חזרה לבית החולים כשהם מכים אותם באלות ובועטים בהם.
תוך כדי כך הארון נשמט וכמעט נפל ארצה.
צילומים מהעימותים שהתרחשו במהלך ההלוויה התפרסמו בעולם וגררו ביקורת וגינויים בישראל ומחוצה לה.
הרחבה התרוקנה ולבסוף הוכנסה אליה מכונית ההלוויות המקושטת בפרחים ודגלים פלסטינים, נושאי הארון העבירו אותו אליה, ושוטרים הסירו ממנה את הדגלים.
המכונית יצאה אל כנסיית הפטריארכיה היוונית-קתולית "כנסיית הבשורה" בעיר העתיקה, שם התקיימה תפילת אשכבה.
מהכנסייה יצאה תהלוכת אבל גדולה כשהארון נישא על כתפיים אל הר ציון, שם היא נטמנה ליד הוריה.
מעל עשרת אלפים אנשים השתתפו במסע ההלוויה.
סמוך לשער יפו נעקרו דגלי ישראל.
באותו זמן, במחווה יוצאת דופן בעיר העתיקה, פעמוני הכנסיות של כל העדות הנוצריות השונות צלצלו יחד.
המשטרה קיימה תחקיר על האירוע אך לא פרסמה אותו.