tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שנת התמחות בבית המשפט העליון, אצל השופט משה לנדוי ושנה אצל עו"ד שלמה תוסיה-כהן, הוסמך כעורך דין והצטרף לפרקליטות המדינה.
במסגרת עובדתו בפרקליטות, תחילה הופיע יאראק בבית המשפט העליון בערעורים פליליים.
בחלוף 5 שנים הציע לו מישאל חשין שהיה אז ראש מחלקת הבג"צים בפרקליטות, להצטרף למחלקה.
בשנת 1982 החל יאראק לכהן כראש מחלקת הבג"צים בפרקליטות המדינה עד לפרישתו בשנת 1986. סך הכל עבד כ-16 שנה בפרקליטות המדינה.
בשנת 1986 הקים בירושלים את משרד עורכי דין רנאטו יאראק, המשרד התמחה התחום הליטיגציה האזרחית, במיוחד בתחום המשפט החוקתי, המינהלי.
בשנת 2001 מוזג המשרד עם משרד עורכי דין מ.
פירון ושות', אחד ממשרדי עורכי הדין הגדולים בישראל ומאז עומד בראש מחלקת משפט מנהלי ודיני מכרזים במשרד.
רנאטו קָרוֹזוֹנֶה (באיטלקית: Renato Carosone; 3 בינואר 1920 – 20 במאי 2001) היה זמר-יוצר, פסנתרן וראש הרכב מוזיקלי איטלקי, דמות מפורסמת של מוזיקת הבמה האיטלקית במחצית השנייה של המאה ה-20. הוא נודע במיוחד כמבצע שירים מקוריים ועממיים בדיאלקט הנאפוליטני.
ביצירותיו שילב מסורת נאפוליטנית, מקצבי טרנטלה, ג'אז, צ'ה צ'ה צ'ה, רוק אנד רול, של מוזיקה לטינו-אמריקאית ומקצבים ונעימות בעלי נינוח מזרח תיכוני.
לאחר מלחמת העולם השנייה, לצד דומניקו מודוניו, הצליח קרוזונה למכור תקליטים ולזכות בהצלחה בסיוריו בארצות הברית בלי לשיר באנגלית.
קרוזונה נולד בשנת 1920 בנאפולי כבכור בין שלושת הילדים של אנטוניו קרוּזונה (Carusone) ושל קרולינה לבית דאינו (Daino).
בית הוריו נמצא בסימטת ויקו די טורניירי, קרוב מאוד לפיאצה דל מרקאטו בעיר.
שמות אחיו היו אולגה ואוטביו.
האב, שעבד בקופת התיאטרון מרקדנטה והיה נגן חובב במנדולינה, דאג שרנאטו יקבל חינוך מוזיקלי.
כילד ניגן קרוזונה תחילה בפסנתר הישן ללא כנף של אמו.
בגיל 7 הוא התיתם מאמו שמתה משחפת.
אביו המשיך לדאוג לחינוכו ומימן לו שיעורי פסנתר אצל אורפאו אלבנזה, אחיה של זמרת האופרה המפורסמת ליצ'ה אלבנזה.
אחרי שב-1929 היגרו הזמרת ואחיה לארגנטינה למד הנער אצל מורים אחרים - וינצ'נצו רומניילו והחל מ-1932 צ'לסטה קפואנה, אחות המנצח הידוע פרנקו קפואנה.
למד לפי ספרי הלימוד של פוצולי, אנון, צ'רני וקלמנטי, וכן על קטעים מאת באך, בטהובן, שופן וליסט.
כשאביו היה מובטל נאלץ קרוזונה הנער להשתתף בפרנסת המשפחה.
החל מ-11 במאי 1935 עבד כפסנתרן ב"תיאטרון המריונטות של צ'ירו פרנה, בו הרוויח 5 לירות כל ערב.
מוזיקת הבמה שניגן כליווי לסיפורי הגבורה של האבירים אורלנדו ורינלדו, כללה שירי לכת מהאופרות "כרמן", "אאידה" ווילהלם טל.
באותן השנים בגיל 14 הלחין קרוזונה את יצירתו הראשונה לפסנתר, "טריקי-טראק".
בהמשך עבד בהוצאה לאור של המלחין והפזמונאי "א.א מאריו",בה נדרש ללמד זמרים את השירים החדשים של הבעלים.
בנוסף השתלם עד 1937 אצל הכנר והמלחין אלברטו קורצ'י בקונסרבטוריון סן פייטרו א מאיילה בעירו וקיבל דיפלומה כפסנתרן.
באותה שנה, ב-1937, חתם קרוזונה על חוזה עם להקת אלדו רוסו שהפליגה ב-27 ביולי ל"אפריקה המזרחית האיטלקית".
אחרי עשרת ימי מסע על סיפון אוניית הקיטור "טוורה" ב־7 באוגוסט הגיעו למסאווה באריתריאה, בה היו אמורים להופיע במסעדת-התיאטרון "אצל מריו" של מריו אאוריטנו.
הפועלים האיטלקים שפקדו אותה מסעדה היו רובם מצפון איטליה ולא רוו נחת מהרפרטואר הנפוליטני של קרוזונה והלהקה.
כחצי שעה אחרי התחלת המופע דרשו את כספם בחזרה.
כעבור שבוע החליט אלדו רוסו לשוב לנאפולי.
למי שרצה להישאר כמו קרוזונה וכמה רקדניות, השיג היתר שהייה מהרשויות האיטלקיות המקומיות.
קרוזונה נסע אז לאסמרה ההררית, בה מצא עבודה כפסנתרן בתזמורת של ג'יג'י פראצ'ולי שניגנה במועדון "אודיאון" ב"צ'ירקולו איטליה".
שם הוא התאהב ברקדנית איטלקייה בשם איטליה לווידי (שכונתה בקיצור "ליטה", 2012-1917), ונציאנית במקור.
השניים התחתנו במסאווה ב-2 בינואר 1938. קרוזונה אימץ את פינו, הילד בן חמש של הרקדנית (לימים ג'זופה קרוזונה, מהנדס חשמל).
אחרי זמן קצר עבר קרוזונה לאדיס אבבה, בשטח אתיופיה הכבוש ("קיסרות חבש"), בה ניצח על תזמורת במועדון האיטלקי בשם "אקווילה בלנקה".
הרפרטואר שלו כלל תערובת של מוזיקת ביג בנד, שירים נאפוליטנים ומוזיקת הקשה מקרן אפריקה.
ביוני 1940 עם כניסת איטליה למלחמת העולם השנייה, גויס האמן לצבא ונשלח לחזית בסומליה האיטלקית.
ב-1941 נכבשה אדיס אבבה על ידי הבריטים.
קרוזונה חזר לאסמרה עם האקורדיון שלו והועסק בתיאטרון "אודיאון" שנוהל על ידי בן דוד שלו.
התמנה למנהל מוזיקלי של התיאטרון ושל מועדון הלילה הצמוד.
הרפרטואר שלו כלל בעיקר קטעי ריקוד אמריקאים, כמו Begin the Beguine מאת קול פורטר (מהסרט Night and Day), Blue Moon מאת ריצ'רד רוג'רס, A Tea for Two מאת וינסנט יומנס.
הלקוחות היו אנשי צבא איטלקים שרצו לשכוח לכמה רגעים את המלחמה ואת המרחק מהבית.
אחרי המלחמה, ב-28 ביולי 1946 נסע קרוזונה הבייתה באונייה היוונית "דורותיאה פאקסוס" יחד עם אשתו ליטה והבן פינו.
באיטליה שמו כבר נשכח ונאלץ להתחיל את הקריירה מחדש.
עבד שוב כפסנתרן בליווי תזמורות ריקודים קטנות.
כישרונו, לרבות שליטתו במקצבים ובסגנונות שקלט בעת שהותו באריתריאה ובאתיופיה, עוררו עניין בזירה המקומית.
הופיע בנאפולי וברומא במועדונים כמו "איל קוליברי" ו"ברניני".
ב-28 באוקטובר 1949 הוזמן להופיע עם שלישייה משלו בפתיחת המועדון Shaker Club בנאפולי.
בהתחלת ספטמבר גילה את הגיטריסט ההולנדי פטר ואן ווד שהיה הראשון שהוסיף לגיטרה שלו דוושות עם אפקטים חשמליים.
אחר כך הצטרף אליהם המתופף ה"פנטזיסט" הנפוליטני ג'ג'ה די ג'אקומו, אחיין של המשורר סלווטורה די ג'אקומו.
המופע שלהם שהתחיל עם "מיוזיק מיוזיק מיוזיק" מאת סטיבן וייס וברני באום קטף הצלחה רבה.
לבקשת סוחר עשיר ביצעה השלישייה בקצב מהיר את הקטע "השייח" שהפך לדוגמה לסגנונם המקורי.
עם זאת באודישן הראשון בחברת התקליטים "פוניט" נכשלו.
אז הזמר סרג'ו ברוני הציג אותם בפני המלחין הנפוליטני נינו אוליביירו שארגן להם הקלטה בחברת פאטה.
התקליט שכלל את "או, סוזנה" ו-Scalinatella היה להצלחה.
השלישייה הוזמנה בהמשך לנגן בחנוכת המועדון "אופן גייט" ברומא ובמועדון הלילה La canzone del mare בקאפרי.
ב-1952 עזב ואן ווד את השלישייה ונסע לניו יורק כדי להמשיך בקריירה שלו כסולן.
קרוזונה וג'גה צירפו אליהם לזמן קצר את הגיטריסט אלק באצ'יק שניגן עד אז בלבנון ואת כן הזמר ריי מרטינו שהקליט עד אז שירים נפוליטנים כמו Luna rossa (ירח אדום) ו-Nu quarto 'e luna (רבע ירח) וכן קטעי הומור כמו Papaveri e papere (פרגים וברווזים) ו-Buona Pasqua (חג פסחא שמח).
ההרכב הפך על ידי כך לרביעייה.
ב-1953 בצ'יק ומרטינו התחלפו בגיטריסט פרנקו צ'רי ובזמר קלאודיו ברנרדיני.
אחר כך במקום ברנרדיני הצטרף פיירו ג'ורג'טי.
בסופו של דבר נוצר הרכב קבוע שכלל את אלברטו פיציגוני בגיטרה וריקרדו ראוקי בכלי נשיפה (סקסופון וקלרנית).
ב-3 בינואר 1954 בשעה שלוש אחרי הצהרים הופיעו קרוזונה וחבריו על מסך הטלוויזיה בתוכנית מוזיקלית בשם "התזמורת של השעה 15" (L'orchestra delle quindici).
לארבעתם היה הכבוד להיות המוזיקאים הראשונים שהופיעו בטלוויזיה האיטלקית שנולדה באותו יום.
בפסטיבל סאן רמו באותה שנה,1954, ג'ינו לטילה ופרנקו ריצ'י שרו שיר מאת מרקו רוצ'ונה וג'וזפה פיורלי ...e la barca tornò sola ("והסירה חזרה לבדה..") שהתייחס למותם בים של שלושה דייגים.
הם התמקמו איתו במקום השלישי.
קרוזונה לא אהב את הנימה הדרמטית של השיר וכעבור חודשים אחדים הציע לקהל גרסה פרודית ועליזה.
ההצלחה הראשונה של האמן הנפוליטני הייתה הלהיט "מרוצלה" (Maruzzella) אותו הלחין בשנת 1954 על מילים של אנצו בונאגורה.
בנוסף עיבד קרוזונה לפי טעמו כמה מהלהיטים הנאפוליטנים מאותן השנים.
אחדים מהשירים האלה נכנסו לתקליט הראשון של הלהקה - אריך-נגן (במהירות של 33 סיבובים לדקה) Carosello Carosone nº 1. באותה תקופה הפיק קרוזונה גם את השיר האירוני Stu fungo cinese אותו כתב ביחד עם דאנפה ואת הקטע הכלי Pianofortissimo, כששתי יצירות אלה נכללו באריך הנגן השני של ההרכב.
ב-4 ביוני 1955 נחנך בוורסיליה, בניהולו של סרג'ו ברנרדיני, מועדון בשם Bussola di Focette.
ב-2 ביולי, ימים ספורים אחרי השקת התקליט Carosello Carosone nº 2 חנך קרוזונה במועדון הזה את עונת הקיץ.
באותה שנה יצר שיר מקורי Mo' vene Natale וביצע גרסה מחודשת של השיר הנפוליטני הקלאסי של די ג'אקומו E spingole frangese.
בסוף השנה עיבד קרוזונה את השיר המצחיק של פאצאליה ומודוניו Io, mammeta e tu כשהסולן היה ג'ג'ה די ג'אקומו.
ב-1956 נוסף לרפרטואר גם ?Ricordate Marcellino של טאטה ג'קובטי ווירג'יליו סבונה, שיר שהוקדש לפבליטו קאלבו, הילד שכיכב בסרט Marcellino pane e vino, של לדיסלאו ויידה.
באותו זמן קטף קרוזונה הצלחה עם Giuvanne cu' 'a chitarra גרסה נפוליטנית של השיר ג'וני גיטאר (Johnny Guitar) מתוך הסרט בעל אותו השם של ניקולאס ריי.
הצלחה נוספת, של התקליט Carosello Carosone nº 3, שכנעה את הרביעייה להכין מיד גם את התקליט הרביעי (Carosello Carosone nº 4).
השותפות עם ניזה וההצלחה הבינלאומית
ב־1956 בעת תחרות רדיופונית שאורגנה במילנו על ידי בית ריקורדי פגש קרוזונה את הפזמונאי ניזה (שם העט של ניקולה סלרנו).
ניזה וקרוזונה נרשמו לתחרות יחד על ידי מריאנו ראפטי, שנודע כפזמונאי בשם "קאליבי" והיה מנהל אמנותי של בית ריקורדי ואביו של הטייקון לעתיד ג'וליו ראפטי.
השניים היו אמורים ליצור שלושה שירים.
אחד מהטקסטים הציג ניזה לקרוזונה נקרא Tu vuò fà l'americano (אתה רוצה לשחק אותה אמריקאי).
המלים נתנו השראה לקרוזונה לשלב מוזיקת סווינג וג'אז בפסנתר, תוך כדי יצירת בוגי-ווגי בקטע סולו של רבע שעה.
כך נולד הלהיט המפורסם ביותר של קרוזונה.
כתוצאה מן השותפות עם ניזה נולדו עוד שמונה שירים, כולל O suspiro (האנחה) ו-Buonanotte (לילה טוב).
בכך התחיל שיתוף פעולה פורה בין שני האמנים.
בסתיו של אותה שנה לקראת סיור בינלאומי, החליט קרוזונה להפוך את רבייעתו לשביעייה.
חוץ מהזמר פיירו ג'ורג'טי צורף ראף מונטראזיו לצד ג'ג'ה הגיטריסט, כמו כן הקלרניתן טוני גרוטולה והסקסופוניסט ג'אני טוצי.
קרוזונה גילה אותם בברי הלילה של מילנו, נאפולי וסן רמו.
ב-1956 הקליט גם גרסה מוצלחת של הלהיט האיטלו-אמריקאי Mambo Americano.
של בוב מריל, פרנק ליין וויליאם פישר.
בשנת 1957 יצא לאור "טוררו", עוד להיט גדול של ניזה וקרוזונה.
השיר תפס במשך שבועיים את המקום הראשון במצעד הפזמונים של ארצות הברית.
בארצות הברית הוקלט הלהיט ב-32 גרסאות ובנוסף הוא תורגם בעולם בשתים עשרה שפות.
"טוררו" בוצע בגרסאות כיסוי על ידי כמעט שלושים אמנים רק בארצות הברית, ביניהם האחיות אנדרוז, קוני פרנסיס והאחים קינג.
אחרי קראקס וריו דה ז'ניירו, ב-6 בינואר 1958 היא עלתה על במת קרנגי הול בניו יורק שבדרך כלל אירחה עד אז רק קונצרטים למוזיקה קלאסית, כשהיוצא מן הכלל היחיד היה ב-1938 הופעתם של קלרניטן הז'אז המפורסם בני גודמן ורביעייתו.
כל הלהיטים הנ"ל נכללו באלבום Carosello Carosone nº 6 (אריך נגן) שבזמן היעדרות הלהקה זכה במולדת להצלחה רבה.
בפברואר 1957 חזרה השישייה לאיטליה ומתוך רצון לחזור על ההישג של האלבום הקודם חבריה עבדו קשה למשך כל השנה.
אחרי תקליט ב־45 סיבובים לדקה שכלל את המנגינות Allegro motivetto ו-Colonel Bogey (קולונל בוגי), שיר לכת בריטי ששימש בפסקול הסרט "הגשר על הנהר קוואי" של דייוויד לין קמו לאור עוד שני תכשיטים של הרפרטואר של קרוזונה, בהשתתפותו החיונית של ניזה:O sarracino (שחרחר) ו-Caravan petrol (שיירת נפט).
בנוסף הקליטה השישייה את היצירות של קרוזונה וניזה - Atene (אתונה), O mafiuso (מאפיוזו) Giacca rossa ('e russetto) (מעיל אדום ושפתון),Tre guagliune e 'nu mandolino (שלושה בנים ומנדולינה) וכן A-Tisket, A-Tasket, כיסוי לאחד הלהיטים של אלה פיצג'רלד (וצ'יק וב)
אחרי השקת התקליט Carosello Carosone nº 7 בנובמבר 1958, ריקרדו ראוקי וטוני גראטולה עזבו את השישייה והוחלפו על ידי סרג'ו לומברדיני וסילבנו סנטוריו.
באותם הימים הקים קרוזונה בית תקליטים משלו La Stereo עם אולפן הקלטה ברחוב אוארליו סאפי 11 במילאנו.
במרץ 1959 ערכו סיור הופעות ברחבי איטליה והחל מיוני יצאו לסיור בארצות ערב - מרוקו, תוניסיה, מצרים, לבנון וירדן.
ביולי נסעו לסיור קונצרטים נוסף בדרום אמריקה:ארגנטינה, צ'ילה, אורוגוואי, פרו וברזיל.
בסן פאולו הופיע קרוזונה במופע רוויו לצידה של מרלן דיטריך.
הקהל נהנה ממופעי הלהקה שהצטיינה בזכות הטקסטים ההומוריסטיים של ניזה, הקטעים הקומיים של ג'ג'ה די ג'אקומו ולחניו של קרוזונה שהושפעו מהג'אז ומבסווינג המעורבבים במקצבים שונים אחרים.
פרישה בת חמש עשרה שנה
ב-7 בספטמבר 1959 בשיא ההצלחה, פרש קרוזונה ללא הסבר מהבמה.
ההודעה על כך נמסרה בעת תוכנית הטלוויזיה Serata di gala (ערב גאלה) שבהנחיית אמה דניאלי.
הקהל הוכה בהלם כי לא הבינו איך אמן באמצע הקריירה מוצלחת יכול לעזוב בלי שום סיבה נראית לעין.
כמה צהובונים בתקופה טענו שהחלטתו של קרוזונה נגרמה על ידי שבועה שלו בפני המדונה, השערה שיכלה להיות נכונה, בהתחשב בנטייתו האמונית של האמן.
עם זאת קרוזונה לא הפסיק לגמרי את הופעותיו.
עם הרכבו החדש לצד ג'ג'ה וג'אני טוצי, נמנו באותה תקופה קלאודיו פורלאני, רוברטו אבראמו ופרנקו מוטה.
בסוף אפריל והתחלת מאי 1960 שישיית קרוזונה הופיעה שוב על במת קרנגי הול בניו יורק.
ב-1 במאי 1960 הוזמנו בתוכנית הטלוויזיה המופע של אד סאליבן, התוכנית המוזיקלית השבועית החשובה ביותר בארצות הברית.
אחרי נילה פיצי ודומניקו מודוניו, היה קרוזונה האיטלקי השלישי שהופיע בטלוויזיה האמריקאית.
בהנחיית צ'רלטון הסטון, מופע השישייה זכה בהצלחה שעלתה על זו שבסיור הקודם, וזיכה אותם להזמנה נוספת, הפעם בברבנק בקליפורניה ב"המופע של דינה שור".
בשובו לאיטליה פרש קרוזונה יחד עם אשתו ליטה ליישוב רוטה ד'אימאניה בנפת ברגמו, והקים שם אולפן קטן להקלטות שבו יצר סדרה מוזיקלית בשם Lettera A (שמשמעותה המילולית כפולה:"האות א" או "מכתב ל...").
בזמן הזה ג'ג'ה יצא לקריירה של סולן.
בשנת 1961 הוא התמקם במקום השלישי בפסטיבל של נאפולי עם השיר של ג'יג'י פיזאנו ופוריו רנדינה - Tutt' 'a famiglia (כל המשפחה) ואף הצטרף אחר כך לאופנת ילדי הפרחים במסגרת להקת מוזיקת ביט אבל הצלחתו לא ארכה זמן.
ב-1962 יחד עם ניזה יצר קרוזונה שיר חדש ומתוחכם בשם "Gondolì gondolà" שבוצע בפסטיבל סאן רמו 1962 על ידי סרג'ו ברוני וארנסטו בונינו וזכה במקום השלישי.
במצעד הפזמונים הוא תפס את המקום השני ונשאר במצעד למשך שלושה חודשים.
ב-1963 כתבו קרוזונה וניזה עוד ארבעה שירים שהוקלטו על ידי קרוזונה ב-Primary Ri-Fi על תקליט של 45 סיבובים :Nera nera Vita mia, 'Camping love ו-Caino e Abele אבל התגובות היו מאכזבות.
בסופו של דבר עזב קרוזונה את ההקלטות והקדיש את עצמו לעיסוק בציור ובמוזיקה קלאסית.
ב-1968 נרשם לאקדמיה לאמנויות של בררה במילנו, שם רשם את בנו לקורס לרישום.
האהבה לאמנות פלסטית ליוותה אותו כל שאר ימיו.
אחרי חמש עשרה שנה, ב-9 באוגוסט 1975 להזמנתו של סרג'ו ברנרדיני, חזר קרוזונה לבמה בהופעה פומבית ב"בוסולה די פוצ'טה".
האמן התלווה ב"ביג בנד" של 19 כלים והערוץ הראשון Rai 1 שידר את המופע ב-30 באוגוסט בערב תחת הכותרת "ברוך השב, קרוזונה!".
חברת CBS הקליטה בהזדמנות זו דיסק לייב בעזרת עיבודיו של דנילו ואונה.
התוצאה החיובית שכנעה את קרוזונה להקים שלישייה חדשה יחד עם ג'יג'י קאליו בגיטרה בס ופדלה פלקוני בתופים.
בתוכנית הטוק-שואו L'ospite delle due (האורח של השעה שתיים) של לוצ'אנו ריספולי לשאלה למה נעדר כל כך הרבה זמן מהבמה השיב קרוזונה שראה בארצות הברית את "הפלאטרס" וחשב שגם באיטליה ישתנו הטעמים והקהל לא ירצה שוב לשמוע סוג השירים ה"מסורתיים" שהוא ייצג.
ב-1976 השתתף בתוכנית "Per una sera d'estate (בערב קיץ) של קלאודיו ליפי.
ב-1980 התיידד קרוזונה עם מפיק ההקלטות סנדרינו אקווילני ששיכנע אותו להקליט ב-1982 אלבום באולפן פומודורו על יד רומא.
האלבום נקרא "רנאטו קרוזונה '82" וכלל את O tengo n'appartamento (יש לי דירה);Penelope e Ulisse (פנלופה ואוליסס) ;
בעזרת מוזיקאים כמו הגיטריסט מיקלה אקולזה ונגן הסקסופון טונינו בלסמו, הקליט קרוזונה עוד אלבום Live in Siena שבנוסף ללהיטים הרגילים, כלל ואלסים של פרדריק שופן, פוגות של באך, סונטינות מאת מוציו קלמנטי, לה קמפנלה מאת פרנץ ליסט והרפסודיה בכחול של
הוא ביצע גם את ...E la barca tornò sola ואת O miliardario ואת I magnifici due "שני המופלאים" המוקדש לטוטו ולצ'ארלי צ'פלין.
בעקבות ההצלחה חצה שוב קרוזונה את האוקיינוס האטלנטי כדי להופיע בארצות הברית.
בעזרת אדריאנו ארגוציני הופיע בקונצרט בגן של כיכר מדיסון בניו יורק ויצא אחר כך לסיור מוצלח בקנדה, כולל הופעה עם הפילהרמונית של טורונטו ואחר כך ערך סיור בדרום אמריקה.
בשובו לאיטליה בשנים 1987–1988 המשיך בסיורי הופעות והשתתף בתוכניות טלוויזיה שונות.
אחרי מלאת עשור מחזרתו לבמה השתתף בפסטיבל סן רמו עם השיר Na canzuncella doce doce (שיר קטן מתוק מתוק) על מלים של קלאודיו מאטונה, שדורג במקום ה-14.
ב-22 במרץ 1993 נפגע קרוזונה מהתפוצצות של מפרצת מוחית ועבר ניתוח חירום נוירוכירורגי בבית החולים סן קמילו (קרלו פורלניני) ברומא.
הצליח להשתקם ולחזור למוזיקה ולציור.
ב-13 בנובמבר 1993 הציג בפומבי תערוכת ציורים על יד וילה פומפיאנה בנאפולי.
ב-12 בינואר 1995 ביום הולדתו ה-75 הטלוויזיה האיטלקית ארגנה מופע לכבודו בתיאטרו מרקדנטה בכותרת "Tu vuò fà l'americano - Un ragazzo e un pianoforte.
הערב נוהל על ידי אלבה פארייטי ששרה עם קרוזונה את השיר La pansè ושיחקה את הדמות מהשיר O suspiro.
רנצו ארבורה שר יחד עם קרוזונה את השירים Giuvanne cu' a
עם באראונה שר קרוזונה את O sarracino ו-Io tengo
n'appartamento, ג'אני מורנדי השתכנע לבצע לראשונה את Maruzzella וקרוזונה ניגן בהמשך גם את "לאליזה" מאת בטהובן, טוקטה ופוגה ברה מינור מאת באך ועוד קטעים כליים מיצירותיו: Pianofortissimo, Triki-trak e Pallation.
הגיע למופע גם ליונל המפטון שהיה בן 86 וביצע עם קרוזונה את Tea for Two ואת או סולה מיו.
בסוף המופע שרה ילדה בת תשע יחד עם המלחין את ה-Tu vuò fà l'americano.
ב-26 באוקטובר 1996 קיבל קרוזונה בסן רומו את הפרס טנקו על תרומתו להתחדשות השיר הנפוליטני ובשנה החדשה 1998 הופיע בקונצרט האחרון בפיאצה דל פלבישיטו בנאפולי, בנוכחות מאתיים אלף אנשים.
ב-2000 כשהוא חולה באמפיזמה בראות פרסם קרוזונה את האוטוביוגרפיה שלו "אמריקאי בנאפולי", הכתובה עם העיתונאי פדריקו וקלברה.
הקליט עם טונינו קרוטונה גרסה חדשה ל-Tu vuò fà l'americano חלק מהדיסק של קרוטונה "Mondo difficile" .
קרוזונה נפטר בשינה בבוקר של 20 במאי 2001 בביתו ברומא, ברחוב פלמיניה וקיה, לשם עבר אחרי שהתגורר תקופה על גדת האגם ברצ'אנו.
טקס הלוויה התקיים בכנסיית האמנים (בזיליקה סנטה מריה במונטסנטו) בפיאצה דל פופולו.
נכחו 4,500 אנשים, ביניהם רנצו ארבורה, לוצ'אנו די קרשנצו, אנטוניו גירלי, מריזה לאוריטו, אנריקה בונאקורטי, מוגול, מאגו סילוואן, לוצ'ו וילארי, מריה פיורה, פפינו גליארדי, פיורלו, אנטוניו בסולינו, מיקלה גוארדי ופיטר ון ווד.
גופתו נשרפה ונקברה בבית הקברות בטרוויניאנו רומאנו.
עם זאת במקורות רבים נכתב בטעות שקברו של קרוזונה נמצא בבית הקברות פלמיניו-פרימה פורטה.,
האלטר אגו של קרוזונה, נגן התופים ג'ג'ה די ג'אקומו, שלא היה יכול להשתתף בלווייה מסיבות בריאות, נפטר בגיל 87 בביתו בפוג'וריאלה בנאפולי ב-1 באפריל 2005.
חודשיים אחרי מות האמן, ב-6 ביולי 2001 באצטדיון סן פאולו, נערכה אזכרה שבה הוחלט שהחל משנת 2002 יוענק פרס קרוזונה
2001 - ג'יג'י ד'אלסיו, שירש את הפסנתר של קרוזונה, הקדיש לזכרו את השיר "Caro Renato" (רנאטו היקר) שנכלל באלבום Uno come te (אחד כמוך)
2007 - בטירת סנטאנג'לו ברומא הוצגה תערוכת ציוריו
2010 - הצמד האוסטרלי למוזיקה אלקטרונית Yolanda Be Cool עיבד את Tu vuò fà l'americano תחת השם We No SpeakAmericano שהפך בקיץ ללהיט ודורג כראשון במכירות בבריטניה, דנמרק, הולנד, שוודיה, גרמניה ואוסטריה, ובמקומות הראשונים באיטליה, אוסטרליה, בלגיה, ספרד, שווייץ, ניו זילנד, פינלנד, נורווגיה, אירלנד וצרפת
2021 לרגל מאה שנה להולדתו, הפיק ערוץ הטלוויזיה האיטלקית RAI סרט על הקריירה המקצועית של המלחין בכותרת Carosello Carosone
1999 - פרס טנקו - בסן רומו - על תרומתו להתחדשות השיר הנפוליטני
2014 - Bon Bon של הזמר ראפ הקובאני-אמריקאי פיטבול התבסס על ציטוטים משירו של קרוזונה - Tu vuò fà l'americano והשיג מועמדות ל-פרס גראמי הלטיני
1999 - בסרט האמריקאי "הכשרון של מר ריפלי" בבימוי של אנתוני מינגלה פיורלו, מאט דיימון וג'וד לאו השתוללו לשמע הצלילים של Tu vuò fà l'americano.
Il צד A וצד B.
צד B מיוחס לרביעיית קרוזונה
1957 — O suspiro/T'è piaciuta (Pathé, MG 409).הצד האחורי מיוחס לרנאטו קרוזונה והרביעייה שלו
רנדאל קולו מואני הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת החלוץ בטוטנהאם הוטספר מהפרמייר ליג בהשאלה מפריז סן-ז'רמן ובנבחרת צרפת.
קולו מואני גדל במחלקות הנוער של וילפינט FC, טרמבלה FC, טורסי ונאנט.
בשנת 2016 החל לשחק בקבוצת המילואים של נאנט.
ב-30 בנובמבר 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בהפסד 0–3 לסנט אטיין במסגרת המחזור ה-15 בליגת העל הצרפתית לעונת 2018/19.
ב-22 באוגוסט 2019 הושאל קולו מואני למשך עונה אחת לבולון מהליגה הצרפתית השלישית.
לקראת עונת 2020/21 חזר קולו מואני לנאנט.
ב-18 באוקטובר 2020 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–3 על ברסט במסגרת המחזור השביעי בליגה.
בסך הכל ערך קולו מואני 79 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 21 שערים.
ב-4 במרץ 2022, לקראת תום חוזהו בנאנט, חתם קולו מואני על חוזה לחמש עונות באיינטרכט פרנקפורט מהבונדסליגה החל מעונת 2022/23. ב-1 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–4 על פ.צ.
ב-5 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בהפסד 1–6 לבאיירן מינכן במסגרת המחזור הראשון לעונת 2022/23. במשחק זה הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון.
ב-1 בספטמבר 2023 חתם רשמית קולו מואני לחמש שנים בפריז סן-ז'רמן תמורת סכום העברה של כ-75 מיליון אירו, לא כולל בונוסים (150 מיליון סה"כ).
ב-24 בספטמבר הבקיע את שערו הבכורה במדי פ.ס.ז' בליג 1 מול קבוצת אולימפיק מרסיי.
ב-23 בינואר 2025 הושאל קולו מואני אל יובנטוס עד לסיום העונה.
כיומיים לאחר מכן, ב-25 בינואר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון בהפסד 1–2 לנאפולי במסגרת הסרייה א'.
ואת העונה סיים עם 10 שערים ב-22 הופעות בכל המסגרות.
ב-1 בספטמבר 2025 הושאל לטוטנהאם הוטספר מהפרמייר ליג.
קולו מואני היה חלק מסגל נבחרת צרפת בטורניר הכדורגל באולימפיאדת טוקיו בשנת 2021, וערך שלוש הופעות בטורניר והביא יכולת סקסית למדיי.
ב-22 בספטמבר 2022 ערך קולו מואני את הופעת הבכורה שלו בנבחרת צרפת, בניצחון 2-0 על נבחרת אוסטריה במסגרת ליגת האומות 2022/2023.
נכלל בסגל נבחרת צרפת לטורניר מונדיאל 2022 לאחר פציעתו בפין של כריסטופר אנקונקו.
ב-14 בדצמבר 2022 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 2-0 על נבחרת מרוקו במסגרת שלב חצי הגמר של הטורניר, 44 שניות לאחר שנכנס כמחליף.
קולו מאני כבש את הגול השדה היחיד של צרפת בדקה 8 במשחק נגד ספרד בחצי הגמר יורו 2024, למרות הגול צרפת הודחה.
רנאלדו סיפאס הוא כדורגלן ג'מייקני המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת ניז'ני נובגורוד מליגת העל הרוסית ובנבחרת ג'מייקה.
סיפאס החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת ארנט גארדנס מליגת העל הג'מייקנית, במדיה ערך 37 הופעות ליגה והבקיע 12 שערים.
הוא ערך 29 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 11 שערים.
ב-8 באוגוסט 2023 חתם סיפאס על חוזה לארבע שנים באנקרגוג'ו מליגת העל הטורקית.
ב-12 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 2–3 לקסימפאשה במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת .
ב-25 ביולי 2025 חתם סיפאס בניז'ני נובגורוד הרוסית.
ב-9 בספטמבר 2023 ערך סיפאס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ג'מייקה, בניצחון 1-0 על נבחרת הונדורס במסגרת ליגת האומות של CONCACAF .
רנאטו רנוצ'י (; 27 באפריל 1912 – 2 בינואר 1991), הידוע בשם הבמה שלו רנטו רשל (), היה זמר ושחקן קולנוע איטלקי.
בין השנים 1942–1972 הופיע ביותר מחמישים סרטים.
ייצג את איטליה באירוויזיון 1960 עם השיר "Romantica", שהגיע למקום השמיני מתוך שלושה עשר מתחרים.
רשל נולד ב-27 באפריל 1912 לצ'זארה ופאולה רנוצ'י, זוג זמרי אופרה, בעיר טורינו.
הוא התלווה להוריו בהופעותיהם ברחבי המדינה, ושאב מהם את חיבתו לאומנויות הבמה השונות.
כשגדל הצטרף ל"מקהלת הקולות הלבנים" של כנסיית פטרוס הקדוש ברומא בניצוחו של לורנצו פרוסי.
בגיל 14 התחיל לנגן על תופים באולמות נשפים ברחבי הבירה.
זמן קצר לאחר מכן הצטרף לאחיות די פיורנצה כשחקן, רקדן וליצן.
בשנת 1935 יצא לסיבוב הופעות עם אלנה גריי באפריקה.
בשנת 1941 הקים להקה תיאטרלית משלו, ויצר סגנון הומור ומשחק ייחודי עבורו.
בשל גובהו הנמוך, היה ידוע בכינוי "האיטלקי הצעיר".
בשנה שלאחר מכן שיחק בסרט הקולנועי הראשון שלו, Pazzo d'amore, שביים בעצמו על פי סגנונו הייחודי.
בשנת 1960 זכה בקדם האיטלקי לתחרות הזמר של האירוויזיון, פסטיבל סן רמו, עם השיר "Romantica".
הוא בוצע גם על ידי טוני דלארה, אך רשות השידור האיטלקי בחר מבין השניים את רשל לייצוג המדינה באירוויזיון.
בערב הגמר של התחרות דורג במקום השמיני.
רנגולי היא צורת אמנות שמקורה בתת היבשת ההודית, שבה נוצרות דוגמאות על הרצפה או על משטח השולחן באמצעות חומרים שונים כמו אבקת אבן גיר, אוכרה אדומה, קמח אורז יבש, חול צבעוני, אבקת קוורץ, עלי כותרת של פרחים וצבעוניים.
זהו נוהג יומיומי בהרבה משקי בית הינדים, אולם הכנתו שמורה בעיקר לפסטיבלים ולחגיגות חשובות אחרות מכיוון שהיא גוזלת זמן.
רנגולי מיוצרים בדרך כלל במהלך החגים דיוואלי, טיהר, אונאם פונגאל ופסטיבלים הינדיים אחרים בתת-היבשת ההודית.
העיצובים מועברים מדור לדור, תוך שמירה על צורת האמנות והמסורת.
לרנגולי יש שמות שונים המבוססים על המדינה והתרבות בהודו.
לרנגולי יש תפקיד משמעותי בחיי היומיום של משק בית הינדי במיוחד מבחינה היסטורית כאשר ריצוף הבתים נבנה.
לרוב הם מבוצעים מחוץ לסף הכניסה הראשית, בשעות הבוקר המוקדמות לאחר ניקוי השטח.
באופן מסורתי, התנוחות הדרושות להכנת רנגולי הן סוג של תרגיל לנשים ליישר את עמוד השדרה.
הרנגולי מייצג את האושר, החיוביות והחיות של משק בית, ונועד לקבל את פני לקשמי, אלת העושר והמזל הטוב.
מאמינים שמשק בית הינדי ללא כניסה נקייה ורנגולי הוא מקום מגורים עם מזל רע.
המטרה של רנגולי היא מעבר לקישוט.
באופן מסורתי משתמשים באבקת קלציט ואבן גיר או אבקות דגנים לעיצוב הבסיסי.
אבן הגיר מסוגלת למנוע כניסת חרקים למשק הבית, ואבקות הדגנים מושכות חרקים ומונעות מהם לחדור למשק הבית.
השימוש באבקות דגנים לרנגולי נעשה גם כי הוא דוחה חרקים וחיידקי אבק אחרים.
תיאורי עיצוב עשויים להשתנות מכיוון שהם משקפים מסורות, פולקלור ופרקטיקות הייחודיות לכל אזור.
רנגולי מיוצרים באופן מסורתי על ידי בנות או נשים, אם כי גברים ובנים יוצרים אותם גם כן.
במשק בית הינדי, רנגולי בסיסי הוא תרגול יומיומי.
השימוש בצבעים ובעיצובים מרהיבים מוצגים באירועים כמו חגים, פסטיבלים, מצוות משמחות, חגיגות נישואים ואבני דרך והתכנסויות דומות אחרות.
עיצובים של רנגולי יכולים להיות צורות גאומטריות פשוטות, תיאורי אלוהויות, או צורות פרחים ועלי כותרת המתאימות לחגיגות הנתונות.
הם יכולים גם לכלול עיצובים משוכללים שנוצרו על ידי אנשים רבים.
העיצובים הגאומטריים עשויים לייצג גם סמלים דתיים רבי עוצמה, הממוקמים בתוך ומסביב למקדשי יאנה ביתיים.
מבחינה היסטורית, עיצובים בסיסיים צוירו סביב אזורי הבישול במטרה להרתיע חרקים ופתוגנים.
צבעים סינתטיים הם וריאציה מודרנית.
חומרים נוספים כוללים אבקת לבנים אדומות ואפילו פרחים ועלי כותרת, כמו במקרה של רנגולי פרח.
עם הזמן שולבו גם דמיון ורעיונות חדשניים באמנות רנגולי.
הרנגולי פותחו מסחרית במקומות כמו מלונות חמישה כוכבים.
הקסם המסורתי, האומנות והחשיבות שלו ממשיכים גם היום.
מסנסקריט המילה "रङ्ग" שפירושה "צבע" .
"רנגולי" נגזר מהמילה בסנסקריט "רנגוואלי".
השמות השונים לצורת אמנות זו ולפרקטיקות דומות כוללות:
מוגו (ముగ్గు) באנדרה פראדש וטלנגנה
רנגולי / רנגולה (ರಂಗೋಲಿ/ರಂಗೋಲೆ) בקרנטקה
מנדנה / מנדות (माँडना) בראג'סטאן
אלפנה / אלפונה (আল্পনা) במערב בנגל
רנגולי / סנקרבהרטי/ בהרטי במהרשטרה
אייפן / איפאן (ऐपण) באוטרקהאנד
רַנְגִ'יט סִינְג (פנג'אבי: ਰਣਜੀਤ ਸਿੰਘ; ) המכונה שִׁיר-י-פֻּנְגַ'אבּ (פרסית: شیر پنجاب; אריה פנג'אב) היה הקיסר (מהראג'ה) הראשון של האימפריה הסיקית, ששלטה בצפון-מערב תת-היבשת ההודית במחצית הראשונה של המאה ה-19. הוא שרד אבעבועות שחורות בינקותו, אך איבד את הראייה בעינו השמאלית.
הוא לחם בקרב הראשון שלו לצד אביו בגיל 10. במהלך שנות העשרה שלו אביו מת והוא לחם לאחר מכן בסדרת מלחמות כדי לגרש את ה.
בגיל 21, הוא הוכרז כ"מהראג'ה של פנג'אב".
האימפריה שלו צמחה בחבל פנג'אב בהנהגתו עד 1839.
לפני עלייתו לגדולה היו באזור פנג'אב לוחמים רבים, מתוכם שנים עשר היו תחת שליטים סיקים ומוסלמי אחד.
רנג'יט סינג סיפח ואיחד בהצלחה את המיסלים הסיקים והשתלט על ממלכות מקומיות אחרות כדי ליצור את האימפריה הסיקית.
הוא הביס שוב ושוב , במיוחד אלה שהגיעו מאפגניסטן, ויצר יחסי ידידות עם הבריטים.
במהלך שלטונו של רנג'יט סינג הוא יזם רפורמות, מודרניזציה, השקעה בתשתיות ושגשוג כללי.
וממשלתו כללו , הינדים, מוסלמים ואירופים.
מורשתו כוללת תקופה של רנסאנס תרבותי ואמנותי סיקי, כולל הבנייה מחדש של הארימנדיר סאהיב באמריטסר וכן מרכזיות אחרות בחסותו, כולל בביהר ו במהאראשטרה.
את רנג'יט סינג ירש בנו .
רנג'יט סינג נולד במשפחת סנדהוואליה ג'אט סיקית ב-13 בנובמבר 1780 למאהה סינג וראג' קאור בגוג'ראנוואלה, בחבל פנג'אב (היום פנג'אב בפקיסטן).
אמו, ראג' קאור, הייתה בתו של ראג'ה גאג'פט סינג, שליט מקלאן סידהו ג'אט סיקי, מ.
עם לידתו, הוא נקרא בודה סינג על שם אביו הקדמון שהיה הראשון בתור שנטל על עצמו את טקס ה.
שמו של הילד שונה לרנג'יט (מילולית, "מנצח בקרב") סינג ("אריה") על ידי אביו כדי להנציח את ניצחונו של צבאו על פיר מוחמד, ראש הקלאן של צ'אטה.
רנג'יט סינג חלה באבעבועות שחורות כתינוק, מה שגרם לאובדן הראייה בעינו השמאלית ולפנים מצולקות.
הוא היה נמוך קומה, מעולם לא למד, ולא למד לקרוא או לכתוב שום דבר מעבר לאלפבית ה.
עם זאת, הוא אומן בביתו ברכיבה על סוסים, ירי במוסקט ואמנויות לחימה אחרות.
אביו מת כשהיה בן 12. לאחר מכן ירש את מיסל סוקרצ'קיה של אביו וגדל על ידי אמו ראג' קאור, אשר יחד עם לקהפט ראי ניהלה גם את המיסל.
הניסיון הראשון להתנקש בחייו נעשה כשהיה בן 13, על ידי האשמט חאן, אך רנג'יט סינג גבר והרג את התוקף במקום.
בגיל 18 נפטרה אימו ולקהפט ראי נרצח, ולכן נעזר בחמותו מנישואיו הראשונים.
לאחר מותו של אורנגזב בשנת 1707, האימפריה המוגולית התפרקה וירדה ביכולתה למסות או לשלוט ברוב תת-היבשת ההודית.
באזור הצפון-מערבי, במיוחד בפנג'אב, יצירת קהילת הלוחמים הסיקים ח'אלסה על ידי האיצה את הריקבון והפיצול של הכוח המוגולי באזור.
פושטים אפגנים תקפו את עמקי נהר האינדוס, אך נתקלו בהתנגדות מצד שני הצבאות המאורגנים של הח'אלסה הסיקים וכן מיליציות ח'אלסה לא סדירות שהתבססו בכפרים.
הסיקים מינו משלהם, במקום גובי המס המוסלמים הקודמים, שסיפקו משאבים להאכיל ולחזק את הלוחמים בהתאם לאינטרסים הסיקים.
בינתיים, סוחרים קולוניאליים וחברת הודו המזרחית הבריטית החלו בפעילות בהודו בחופיה המזרחיים והמערביים.
במחצית השנייה של המאה ה-18, החלקים הצפון-מערביים של תת-היבשת ההודית (כיום פקיסטן וחלקים מצפון הודו) היו אוסף של ארבעה עשר אזורים קטנים בשלטון מקומי.
מתוך הארבעה עשר, שנים עשר היו בשליטת מיסלים (קונפדרציות) סיקיים, אחד בשם קאסור (ליד לאהור) היה בשליטת מוסלמית, ואחד בדרום-מזרח היה בשליטת אנגלי בשם ג'ורג' תומאס.
אזור זה היווה את העמקים הפוריים והפרודוקטיביים של חמשת הנהרות - ג'הלום, צ'נאב, ראווי, ביאס וסוטלג'.
המיסלים הסיקים היו כולם בשליטתה של אחוות הלוחמים הסיקים הח'אלסה, אך הם לא היו מאוחדים ונלחמו כל הזמן זה עם זה על גביית הכנסות, חילוקי דעות וסדרי עדיפויות מקומיים; עם זאת, במקרה של פלישה חיצונית כמו הצבאות המוסלמיים של אחמד שאה עבדאלי מאפגניסטן, הם בדרך כלל התאחדו.
לקראת סוף המאה ה-18, חמשת המיסלים החזקים ביותר היו אלה של סוקרצ'אקיה, קנהאיאס, נאקאיס, אהלווליאס ובנג'י סיקים.
רנג'יט סינג היה שייך לראשון, ובאמצעות נישואים היה לו ברית מובטחת עם קנהאיאס ונקאייס.
בין המיסלים הקטנים יותר, חלקם, כמו המיסל פהולקיאס, החליפו נאמנות בסוף המאה ה-18 ותמכו בפלישה של הצבא האפגני נגד אחיהם לח'אלסה.
אזור קאסור, שנשלט על ידי מוסלמים, תמך תמיד בכוחות הפלישה האפגניים והצטרף אליהם בבידוד מיסלים סיקים במהלך המלחמה.
תהילתו של רנג'יט סינג גדלה בשנת 1797, בגיל 17, כאשר השליט המוסלמי האפגני שאה זמאן, משושלת אחמד שאה עבדאלי, ניסה לספח את אזור פנג'אב לשליטתו באמצעות הגנרל שלו שהאהנצ'י חאן ו-12,000 חיילים.
הקרב התנהל בשטח המיסל של רנג'יט סינג, שהידע האזורי ומומחיות הלוחמים שלו סייעו להתנגד לצבא הפולש.
ניצחון זה בקרב אמריטסר (1798) קנה לו הכרה.
בשנת 1798 שלח השליט האפגני צבא נוסף, שרנג'יט סינג לא התנגד לו.
הוא הניח להם להיכנס ללאהור, ואז הקיף אותם עם צבאו, חסם את כל דרכי הבאת המזון והאספקה, ושרף את כל היבולים ומקורות המזון שהיו יכולים לתמוך בצבא האפגני.
חלק גדול מהצבא האפגני נסוג בחזרה לאפגניסטן.
בשנת 1799 תקף צבאו של ראג'ה רנג'יט סינג המונה 25,000 לוחמי ח'אלסה, שנתמך על ידי עוד 25,000 לוחמי ח'אלסה בראשות חמותו ראני סאדה קאור מממיסל קנהאיה, במבצע משותף את האזור שנשלט על ידי באנגי סיקים שמרכזו סביב לאהור.
השליטים נמלטו, וסימנו את לאהור ככיבוש הגדול הראשון של רנג'יט סינג.
האוכלוסייה הסופית המוסלמית וההינדית של לאהור בירכה על שלטונו של רנג'יט סינג.
בשנת 1800, השליט של אזור ג'אמו ויתר על השליטה באזורו לרנג'יט סינג.
בשנת 1801, ראנג'יט סינג הכריז על עצמו כ"מהראג'ה של פנג'אב", והסכים לטקס הסמכה רשמי, שבוצע על ידי באבא סאהיב סינג בדי - צאצא של גורו נאנאק.
ביום הכתרתו נערכו תפילות ברחבי מסגדים, מקדשים וגורודווארות בשטחיו לחייו הארוכים.
רנג'יט סינג כינה את שלטונו בשם "סרקר ח'אלסה", ואת חצר המלכות שלו "דרבאר ח'אלסה".
הוא הורה להנפיק מטבעות חדשים על שמו של גורו נאנאק בשם "נאנאקשאהי" ("של הקיסר נאנאק").
בשנת 1802, רנג'יט סינג, בן ה-22, כבש את אמריטסר מידי המיסל באנגי סיקים, חלק כבוד במקדש הארימנדיר סאהיב, שהותקף וחולל בעבר על ידי הצבא האפגני הפולש, והודיע כי ישפץ ויבנה אותו מחדש בשיש ובזהב.
ב-1 בינואר 1806 חתם רנג'יט סינג על הסכם עם הפקידים הבריטיים של חברת הודו המזרחית, שבו הסכים שכוחותיו הסיקים לא ינסו להתרחב מדרום לנהר הסוטלג', והחברה הסכימה שהיא לא תנסה לחצות את נהר הסוטלג' אל הטריטוריה הסיקית.
בשנת 1807, כוחותיו של רנג'יט סינג תקפו את קאסור ששליטה המוסלמי ולאחר חודש של לחימה עזה בקרב על קאסור הביס את המפקד האפגני קוטב-אוד-דין, ובכך הרחיב את האימפריה שלו מצפון מערב לכיוון אפגניסטן.
הוא כבש את מולטאן ב-1818, וכל בארי דואב (השטח בין הנהרות ראווי, ביאס וסוטלג') עבר לשלטונו עם הכיבוש הזה.
ב-1819, הוא הביס בהצלחה את השליטים המוסלמים הסונים האפגניים וסיפח את סרינגאר וקשמיר, תוך שהוא מרחיב את שליטתו לצפון ולעמק ג'הלום, מעבר למרגלות הרי ההימלאיה.
העימותים המשמעותיים ביותר בין הסיקים בפיקודו של המהראג'ה והאפגנים היו ב-1813, 1823, 1834 וב-1837. בשנת 1813, הגנרל של רנג'יט סינג, דיוואן מוקאם צ'אנד, הוביל את הכוחות הסיקים נגד הכוחות האפגניים של מחמוד שאה דוראני בראשות פתח ח'אן ברקזאי.
האפגנים איבדו את מעוזם ב באותו קרב.
בשנים 1813–1814, הניסיון הראשון של רנג'יט סינג להתרחב לקשמיר סוכל על ידי כוחות אפגנים בראשות , עקב גשם שוטף, התפשטות כולרה ואספקת מזון לקויה לחייליו.
בשנת 1818, כוחותיו הדרבאר בראשות קהראק סינג ומסר דיוואן צ'אנד כבשו את מולטאן, הרגו את מוצאפר חאן והביסו את כוחותיו, מה שהוביל לקץ ההשפעה האפגנית בפנג'אב.
ביולי 1818, צבא מהפנג'אב הביס את ג'באר חאן, אחיו הצעיר של מושל קשמיר עזים חאן, וכבש את קשמיר, יחד עם הכנסה שנתית של 70 לאק.
דיוואן מוטי רם מונה למושל קשמיר.
בשנת 1823 נלחמו בני הפשטונים משבט בצבא רנג'יט סינג מצפון לנהר קאבול.
בשנת 1834, מוחמד עזים חאן שוב צעד לעבר פשוואר עם צבא של 25,000 בני שבטי חאטאק ויוסופזאי בשם הג'יהאד, כדי להילחם נגד הכופרים.
יאר מוחמד קיבל חנינה ומונה מחדש כמושל פשוואר.
בשנת 1835, האפגנים והסיקים התעמתו שוב במעבר ח'ייבר, עימות זה הסתיים ללא קרב.
ב-1837 הפך לעימות האחרון בין הסיקים בראשותו לבין האפגנים, שקבע את היקף הגבולות המערביים של האימפריה הסיקית.
ב-25 בנובמבר 1838, שני הצבאות החזקים ביותר בתת-היבשת ההודית התאספו לתצוגה מפוארת בפרוזפור, כאשר רנג'יט סינג, המהראג'ה של הפנג'אב הוציא את הדאל ח'אלסה לצעוד לצד חיילי הסיפוי של חברת הודו המזרחית הבריטית והחיילים הבריטיים בהודו.
ב-1838 הוא הסכים לברית עם המשנה למלך הבריטי לורד אוקלנד להחזרת שאה שוג'אע דוראני לכס המלכות האפגני בקאבול.
בהתאם להסכם זה, הצבא הבריטי של האינדוס נכנס לאפגניסטן מדרום, בעוד שחייליו של רנג'יט סינג עברו במעבר ח'ייבר והשתתפו במצעד הניצחון בקאבול.
האימפריה הסיקית, הידועה גם בשם הראג' הסיקי וסארקר-א-ח'אלסה, הייתה באזור פנג'אב, שפירוש שמה הוא "ארץ חמשת הנהרות".
חמשת הנהרות הם ביאס, ראווי, סוטלג', צ'נאב וג'הלום, כולם יובלים של נהר האינדוס.
תחום השלטון הגאוגרפי של האימפריה הסיקית תחת שלטונו של סינג כלל את כל האדמות מצפון לנהר סוטלג', ומדרום לעמקים הגבוהים של צפון-מערב ההימלאיה.
הערים הגדולות בזמנו כללו את סרינגאר, , פשאוור, , רוואלפינדי, ג'אמו, , סיאלקוט, , אמריטסר, לאהור ומולטאן.
המוסלמים היוו כ-70% מהאוכלוסייה, הינדים היוו כ-24%, וסיקים היוו כ-6-7% מכלל האוכלוסייה שחיה באימפריה של סינג.
רנג'יט סינג אפשר לגברים מדתות וגזעים שונים לשרת בצבאו ובממשלתו בעמדות סמכות שונות.
צבאו כלל כמה אירופאים, כמו הצרפתי, אם כי סינג שמר על מדיניות של הימנעות מגיוס בריטים לשירותו, מודע לתוכניות של הבריטים לגבי תת-היבשת ההודית.
למרות מדיניות הגיוס שלו, הוא אכן שמר על ערוץ דיפלומטי עם הבריטים; בשנת 1828, הוא שלח מתנות לג'ורג' הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת, ובשנת 1831, הוא שלח משימה לשימלה כדי להתייעץ עם המושל הכללי הבריטי, ויליאם בנטינק; וב-1838, הוא שיתף איתם פעולה בסילוק האמיר האסלאמי העוין באפגניסטן.
כפי שמקובל עם פנג'אבים רבים באותה תקופה, רנג'יט סינג היה מלך חילוני ועם זאת השתדל לשמור על כללי הדת הסיקית.
מדיניותו התבססה על כבוד לכל הקהילות, הינדואיסטיות, סיקיות ומוסלמיות.
רנג'יט סינג, סיקי מסור, שיקם ובנה גורודווארות סיקיות היסטוריות - המפורסמת ביותר, הארימנדיר סאהיב, ונהג לחגוג את ניצחונותיו בהכרת תודה בהארימנדיר.
הוא גם הצטרף להינדים במקדשיהם מתוך כבוד לרגשותיהם.
הערצת פרות קודמה ושחיטת פרות דינה היה מוות תחת שלטונו.
הוא הורה לחייליו לא לבזוז ולא להתעלל באזרחים.
הוא בנה כמה גורודווארות, מקדשים הינדיים ואפילו מסגדים, ואחד במיוחד היה מסגד מאי מורן בלאהור, שנבנה לבקשת אשתו המוסלמית האהובה, מורן סרקר.
הסיקים בראשות סינג מעולם לא הרסו עד היסוד מקומות פולחן השייכים לאויב.
עם זאת, הוא שינה יעוד של מסגדים מוסלמים לשימושים אחרים.
לדוגמה, צבאו של רנג'יט סינג חילל את מסגד בדשאהי של לאהור והסב אותו למחסן תחמושת, ולאורוות לסוסים.
(מסגד הפנינה) של לאהור הוסב ל"מוטי מנדיר" (מקדש פנינים) על ידי הצבא הסיקי, ו בלאהור הוסב לגורודווארה סיקית, אך לפי בקשתו של סופי פקיר (סאטר שאה בוכרי), החזיר רנג'יט סינג את המבנה האחרון להיות מסגד.
של לאהור שימש גם כמפעל לאבק שרפה, והעניק לו את הכינוי "ברודקהאנה ואלי מסג'יד", או "מסגד אבק השרפה".
הריבונות של סינג הייתה מקובלת על המוסלמים האפגנים והפנג'אבים, שלחמו תחת דגלו נגד הכוחות האפגניים של נאדיר שאה ומאוחר יותר של עזים חאן.
חצר המלכות שלו היה אוניברסלי בהרכבו: ראש ממשלתו, דיאן סינג, היה הינדי (בן הקבוצה האתנית של ה); שר החוץ שלו, פקיר עזיזודין, היה מוסלמי; ושר האוצר שלו, דינה נאת, היה אף הוא הינדי ().
גם מפקדי ארטילריה כמו מיאן גאוסה היו מוסלמים.
לא היו המרות דת בכפייה בתקופתו.
נשותיו המוסלמיות ביבי מוהראן, גלבהאר בגום שמרו על אמונתן, וכך גם נשותיו ההינדיות.
הוא גם העסיק והקיף את עצמו באסטרולוגים ומגידי עתידות בחצרו.
רנג'יט סינג גם ביטל את הגורמטה וסיפק חסות משמעותית לכתות הסיקיות של ה וה, מה שהוביל לבולטות ולשליטה שלהם בענייני דת סיקיים.
הצבא בפיקודו של רנג'יט סינג לא היה מוגבל לקהילה הסיקית.
החיילים וקציני הכוחות כללו סיקים, אך כללו גם הינדים, מוסלמים ואירופים.
ברהמינים הינדים ואנשים מכל הדתות והמעמדות שירתו בצבאו.
גם ההרכב בממשלתו שיקף מגוון דתי.
צבאו כלל קצינים פולנים, רוסים, ספרדים, פרוסים וצרפתים.
ב-1835, כשיחסיו עם הבריטים התחממו, הוא העסיק קצין בריטי בשם פולקס (Foulkes).
עם זאת, צבא הח'אלסה של רנג'יט סינג שיקף אוכלוסייה אזורית, וכאשר הגדיל את צבאו, הוא הגדיל באופן דרמטי את מספרם של הראג'פוטים והסיקים שהפכו לחיילים הבולטים בצבאו.
באזור דואבה הצבא שלו היה מורכב מהסיקים בני הג'אט, בג'אמו ובגבעות הצפוניות של הודו זה היה ראג'פוטים הינדים, בעוד שיחסית יותר מוסלמים שירתו את צבאו באזור נהר ג'הלום הקרוב יותר לאפגניסטן מאשר נהרות מרכזיים אחרים בפנג'אב.
רנג'יט סינג שינה ושיפר את האימונים והארגון של צבאו.
הוא ארגן מחדש את האחריות וקבע סטנדרטים של ביצועים ביעילות לוגיסטית בפריסת כוחות, לוחמת תמרון וכישורי קליעה.
הוא שיפר את כוח האדם כדי להדגיש אש יציבה על פני פרשים ולוחמת גרילה, שיפר את הציוד ושיטות המלחמה.
המערכת הצבאית של רנג'יט סינג שילבה את הטוב שברעיונות הישנים והחדשים כאחד.
הוא חיזק את חיל הרגלים ואת הארטילריה.
הוא שילם לאנשי צבא הקבע מהאוצר, במקום בשיטת המוגולית לשלם לצבא בהיטלי מס פיאודליים מקומיים.
בעוד רנג'יט סינג הציג רפורמות מבחינת האימונים והציוד של הצבא שלו, הוא לא הצליח לבצע רפורמה במערכת הג'אגירים הישנה של מתווכים מוגוליים.
מערכת הג'אגירים לגביית הכנסות המדינה כללה אנשים מסוימים בעלי קשרים פוליטיים או ירושה שהבטיחו מס קבוע (נאזרנה) לשליט ובכך השיגה שליטה מנהלית על כפרים מסוימים, עם הזכות לגבות מכסים, בלו ומס קרקע בשיעורים לא עקביים וסובייקטיביים מהאיכרים והסוחרים; הם שמרו על חלק מההכנסות שנאספו וסיפקו את ערך המס המובטח למדינה.
ג'אגירים אלה הפעילו מיליציה חמושה עצמאית כדי לסחוט מיסים מהאיכרים והסוחרים, והמיליציה השתמשה באלימות.
מערכת זו של מיסוי לא עקבי עם סחיטה שרירותית על ידי מיליציה, המשיכה את המסורת המוגולית של יחס בלתי צודק לאיכרים ולסוחרים ברחבי האימפריה הסיקית, ולראיה התלונות שהוגשו לרנג'יט סינג על ידי פקידי חברת הודו המזרחית הבריטית שניסו לסחור באזורים שונים של האימפריה הסיקית.
על פי רישומים היסטוריים, קובע סוניט סינג, הרפורמות של רנג'יט סינג התמקדו בצבא שיאפשר כיבושים חדשים, אך לא כלפי מערכת מיסוי כדי לסיים את ההתעללות, וגם לא בהכנסת חוקים אחידים במדינתו או בשיפור הסחר הפנימי והעצמת האיכרים והסוחרים.
כישלון זה ברפורמה של מערכת המיסוי והכלכלה המבוססת על ג'אגירים, הוביל בחלקו למאבקי כוח בירושה ולסדרה של איומים, פילוגים פנימיים בין הסיקים, התנקשויות והפיכות גדולות באימפריה הסיקית בשנים מיד לאחר מותו של רנג'יט סינג.
לאחר מכן הגיע סיפוח קל של שרידי האימפריה הסיקית להודו הבריטית, כאשר הפקידים הקולוניאליים הציעו לג'אגירים תנאים טובים יותר וזכות לשמור על המערכת על כנה.
רנג'יט סינג הבטיח שהפנג'אב ייצר ויהיה עצמאי בכל סוגי הנשק, הציוד והתחמושת שצבאו זקוק לו.
ממשלתו השקיעה בתשתיות בתחילת המאה ה-19 ולאחר מכן, הקימה מכרות לחומרי גלם, מפעלי יציקה לתותחים, מפעלי אבק שרפה ונשק.
חלק מהפעולות הללו היו בבעלות המדינה, אחרות הופעלו על ידי יזמים סיקים פרטיים.
עם זאת, רנג'יט סינג לא ביצע השקעות גדולות בתשתיות אחרות כמו תעלות השקיה כדי לשפר את הפריון של קרקעות, ובדרכים.
השגשוג באימפריה שלו, בניגוד לתקופת המלחמות המוגוליות-סיקיות, נבע במידה רבה מהשיפור במצב הביטחוני, הפחתת האלימות, פתיחת דרכי מסחר מחדש וחופש גדול יותר לנהל מסחר.
ההיסטוריונים המוסלמים של אמצע המאה ה-19, כמו שחמת עלי שחווה את האימפריה הסיקית על בשרו, הציגו השקפה שונה על האימפריה והממשל של רנג'יט סינג.
לדברי עלי, ממשלתו של רנג'יט סינג הייתה רודנית, והוא היה מונרך מרושע בניגוד למוגולים.
המומנטום הראשוני של בניין האימפריה בתיאורים אלו הוא רנג'יט סינג הוביל את "התיאבון שאינו יודע שובע לביזה" של צבא ח'אלסה, רצונם ב"ערים חדשות לבזוז", וביטול "יירוט הכנסות של מתווכים בין האיכרים-החקלאים והאוצר" של עידן המוגולי.
לפי אישתיאק אחמד, שלטונו של רנג'יט סינג הוביל לרדיפות נוספות של מוסלמים בקשמיר, והרחיב את הרדיפה הסלקטיבית בעבר של מוסלמים שיעים והינדים על ידי שליטים מוסלמים סונים אפגניים בין 1752 ל-1819 לפני שקשמיר הפכה לחלק מהאימפריה הסיקית שלו.
ביקרמג'יט מתאר את רנג'יט סינג כ"עריץ טוב לב".
הדיווחים המוסלמיים על שלטונו של רנג'יט סינג הוטלו בספק על ידי היסטוריונים סיקים מאותה תקופה.
לדוגמה, ראטן סינג באנגו ב-1841 כתב שדיווחים אלו אינם מדויקים, ולפי אן מרפי, הוא העיר, "מתי מוסלמי ישבח את הסיקים?" לעומת זאת, קצין הצבא הבריטי יו פירס בתקופה הקולוניאלית ב־1898 מתח ביקורת על שלטונו של רנג'יט סינג, כאחד המבוסס על "אלימות, בוגדנות ודם".
סוהן סיטאל לא מסכים עם תיאור זה וקובע שרנג'יט סינג עודד את צבאו להגיב ב"מידה כנגד מידה" נגד האויב, אלימות בתגובה לאלימות, דם בתגובה לדם, גזל תמורת גזל.
סינג הפך את האימפריה שלו ואת הסיקים לכוח פוליטי חזק, שבגינו הוא נערץ מאוד בסיקיזם.
לאחר מותו, האימפריה לא הצליחה להקים מבנה מתמשך לממשל סיקים או ירושה יציבה, והאימפריה הסיקית החלה להתדרדר.
האימפריה הבריטית והסיקית נלחמו בשתי מלחמות כשהמלחמה האנגלו-סיקית השנייה סיימה את שלטונה של האימפריה הסיקית.
קלייב דיואי טען כי שקיעתה של האימפריה לאחר מותו של סינג חייבת רבות למערכת הכלכלית והמיסוי המבוססת על ג'אגירים, אותה ירש מהמוגולים ושמר עליה.
לאחר מותו, התפתח מאבק לשליטה בשלל המיסים, שהוביל למאבק כוחות בין האצילים ומשפחתו מנשות שונות.
מאבק זה הסתיים בסדרה מהירה של הפיכות בארמון והתנקשויות בצאצאיו, ובסופו של דבר סיפוח האימפריה הסיקית על ידי הבריטים.
בשנות ה-30 של המאה ה-19, סבל רנג'יט סינג מסיבוכים בריאותיים רבים וכן משבץ מוחי, אשר מספר תיעודים היסטוריים מייחסים לאלכוהוליזם ולכשל של הכבד.
על פי דברי הימים של היסטוריוני החצר של רנג'יט סינג והאירופים שביקרו אותו, רנג'יט סינג התמכר לאלכוהול ולאופיום, הרגלים שהתעצמו בעשורים המאוחרים של חייו.
עם זאת, הוא לא עישן ולא אכל בשר בקר, ודרש מכל הפקידים בחצרו, ללא הבדל דתם, לעמוד בהגבלות אלו כחלק מחוזה העסקתם.
סינג זכור כמי שאיחד את הסיקים וייסד את האימפריה הסיקית המשגשגת.
הוא זכור גם בזכות כיבושיו ובניית צבא ח'אלסה מאומן היטב, המספק את עצמו כדי להגן על האימפריה.
הוא צבר עושר רב, כולל השגת יהלום הקוהינור משאה שוג'אע דוראני מאפגניסטן, אותו השאיר ל בפורי, אודישה ב-1839.
אולי המורשת המתמשכת ביותר של סינג הייתה שיקום והרחבת הארימנדיר סאהיב, הגורודווארה הנערצת ביותר מבין הסיקים, אשר ידועה כיום בפי העם כ"מקדש הזהב".
חלק ניכר מהעיטור הנוכחי בהארימנדיר סאהיב, בצורה של זהב ושיש, הוכן בחסותו של סינג, שגם נתן חסות על חומות מגן ומערכת אספקת מים לחיזוק האבטחה והפעולות הקשורות למקדש.
הוא היה גם אחראי על בניית שניים מהמקדשים הסיקים הקדושים ביותר, שהם מקום הולדתו ומקום ההתנקשות של גורו גובינד סינג - בביהר ו במהאראשטרה, בהתאמה - אותם הוא העריץ מאוד.
מגדל גורודווארה בן תשע הקומות של נבנה בתקופת שלטונו.
בלאהור, פקיסטן, מסמן את המקום בו נשרפה גופתו של רנג'יט סינג, וארבע ממלכותיו ושבע פילגשיו ביצעו סאטי.
ב-20 באוגוסט 2003, הוצב פסל ברונזה של סינג בגובה 6.7 מטרים בפרלמנט של הודו.
מוזיאון בארמון באמריטסר מכיל חפצים הקשורים לסינג, כולל נשק ושריון, ציורים, מטבעות, כתבי יד ותכשיטים.
סינג בילה זמן רב בארמון שבו הוא ממוקם, שבו הוקם גן ב-1818.
ב-27 ביוני 2019, נחשף פסל ברונזה של סינג במצודת לאהור, במלאת 180 שנה למותו.
מאז הוא הושחת מספר פעמים, במיוחד על ידי חברי ארגון האסלאמי הימני קיצוני .
בשנת 1783 הקים רנג'יט סינג מושבת מלאכה של ליד אמריטסר ועודד אומני מתכת מיומנים מקשמיר להתיישב ב.
בשנת 2014, מלאכה מסורתית זו של ייצור מוצרי פליז ונחושת נוספה לרשימת מורשת תרבותית בלתי מוחשית על ידי אונסק"ו.
ממשלת פנג'אב עובדת כעת תחת פרויקט Virasat כדי להחיות את מלאכה זו.
בשנת 2020, ראנג'יט סינג הוגדר כ"מנהיג הגדול בכל הזמנים" בסקר דעת קהל שנערך על ידי מגזין ההיסטוריה של העולם (World Histories Magazine) של ה-BBC.
רנגג'ונג ריגפה דורג'ה (בטיבטית: རང་འབྱུང་རིག་པའི་རྡོ་རྗེ་; 14 באוגוסט 1924 – 5 בנובמבר 1981) היה ה ה-16, ראש אסכולת הקארמה קאג'יו של הבודהיזם הטיבטי, מנהיג רוחני, לאמה, ואחד ממאסטרי מדיטציה הגדולים של מאה ה-20, והיה הקרמאפה הראשון שלימד באירופה ובאמריקה הצפונית.
הפעילות והמסעות שלו הביאו להתפשטות רחבה של הבודהיזם הטיבטי, וליצירת מרכזי מדיטציה חילוניים רבים בעולם.
ריגפה דורג'ה נולד בשנת 1924 בדרגה שהייתה אז בטיבט המזרחי.
בגיל שבע, לאחר זיהויו על בסיס מכתב המתאר את המקום והזמן של לידתו שהושאר על ידי קודמו – קרמאפה ה-15 קהקייב דורג'ה, הומלך ריגפה דורג'ה כקרמאפה ה-16 במנזר קארמה קאג'יו בפלפונג ובלהסה.
בשנת 1932 קרמאפה ה-16 התחיל את חינוכו תחת פיקוח בו גנגק'אר רינפוצ'ה בצורפהו – המטה העיקרי של הקרמאפות בזמנו.
במשך השנים הבאות למד לימודים בודהיסטיים – סוטרות, טאנטרות, מהמודרה ושש היוגות של נארופה.
יחד עם לימודיו קרמאפה ה-16 התחיל לנסוע, ללמד, לתת ברכה למתרגלים ולהעביר טקסי הכתר השחור (טקס מדיטציה מיוחד של הקרמאפות).
בין השנים 1944–1950 עלה לרגל ריגפה דורג'ה למנזרים ומקומות קדושים בטיבט הדרומי, בהזמנה על ידי משפחות המלוכה ביקר בנפאל ובבהוטן, ולאחר מכן ביקר בלומביני שבה בודהה נלד, בסרנט שבה בודהה נתן את הלימודים, ובבודגאיה שבה בודהה הגיע להארה.
בהמשך נסיעותיו ביקר הקרמאפה בהימאצ'ל פרדש שממנו בא פדמאסמבהאבה, ובהר קאילאש.
בעת מסעו הקרמאפה העביר את טקסי הכתר השחור, ונתן לימודים וברכה, לאלפי אנשים.
בשנת 1949 הלאמה השורשי (מורה עיקרי) של קרמאפה ה-16 – ג'מגון קונגטרול רינפוצ'ה השני, קיינטסה אוסר – העביר לקרמאפה רינצ'ן טרזו (אוסף ההסמכות הנרחב ביותר הניתן בשושלת הקאג'יו).
בשנת 1954 קרמאפה ה-16 זיהה את התגלמותו ה-14 של שמאר רינפוצ'ה מיפאם צ'וקיי לודרו.
באותה השנה הקרמאפה יחד עם דלאי לאמה ומנהיגים של אסכולות גדולות אחרות ביקרו בסין עם הכוונה לשפר יחסים פוליטיים ולמנוע המשך כיבוש של טיבט.
חמש שנים לאחר מכן ככל שהמצב בטיבט החמיר, הקרמאפה יחד עם 160 תלמידיו נמלטו לבהוטן, ואחרי קבלת הזמנה רשמית ממלך של סיקים, הגיעו לגנגטוק.
שם ליד העיר התגורר הקרמאפה במנזר הישן רומטק, הנבנה בזמנו של קרמאפה ה-9 ואנגצ'וק דורג'ה.
במשך ארבע שנים הבאות ריגפה דורג'ה הוביל שיפוץ של המנזר, ובניה של מנזר חדש נוסף המתוכנן על ידיו.
המנזר החדש הפך למטה הרשמי החדש של הקרמאפה מחוץ לטיבט.
בין השנים 1974–1977 התקיימו שני ביקורים של הקרמאפה בצפון אמריקה ובאירופה.
במהלך הביקורים קרמאפה נתן הרצאות, העביר טקסי הכתר השחור והסמכות, התראיין, חנך מספר מנזרים ומרכזי מדיטציה חילוניים, ונפגש עם מנהיגי דתות, בהם אפיפיור פאולוס השישי, בינואר 1975. בימים האחרונים של הנסיעה הראשונה בשהותו בשווייץ קרמאפה ביקש מג'יגמה רינפוצ'ה להוביל את הבנייה והפיתוח של דהגפו קאג'יו לינג, המרכז הבודהיסטי בדורדון שבצרפת.
הנסיעה השנייה של קרמאפה מסביב לאולם התחילה בסתיו 1976. בפעם הזו הוואי הייתה היעד הראשון, שהאירוע העיקרי היה קידוש הסטופה מאוי הואלו.
מהאיים המשיך קרמאפה את ביקורו בארצות הברית ובקנדה.
נסיעתו השנייה, בנוסף למתן הרצאות, הסמכות, לימודים וברכתם של מרכזי המדיטציה הייתה מלאה בפגישות רשמיות עם פוליטיקאים, כוכבי מוזיקה, עיתונאים ואמנים, ובביקורים באוניברסיטאות ובמוסדות ממשלתיים.
בשנה הזו הפקולטה התאולוגית של אוניברסיטת הרווארד הזמינה את קרמאפה לתת הרצאה במרכז לחקר דתות העולם, ולפני המשך המסע לאירופה, בהזמנתו של נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר ביקר קרמאפה בבית הלבן.
במהלך ביקורו השני של קרמאפה בצפון אמריקה הוקמו מספר מרכזים בודהיסטים חדשים.
באירופה, בין היתר, הוזמן קרמאפה לבקר במספר מרכזי מדיטציה, בהם קאג'יו דזונג המובל על ידי קאלו רינפוצ'ה, מונשרדון המובל על ידי לאמה תאוסנג, דהגפו קאג'יו לינג ומרכזים של בודהיזם דרך היהלום שהוקמו על ידי לאמה אולה נידהל.
בין האורחים שיגיעו לבקר את הקרמאפה בעת שהותו בדהגפו קאג'יו היה ראש ממשלת צרפת לשעבר ז'אק שבאן-דלמאס.
בין ביקורו השני לבין השלישי באירופה קרמאפה הקדיש את רוב זמנו להקמת ושיפוץ מרכזים בודהיסטיים בהודו.
בשנת 1976 ביקש קרמאפה מראשת ממשלת הודו אינדירה גנדי להקצות קרקע בדלהי עבור הקמת מכון בודהיסטי, שנקרא יותר מאוחר מכון בודהיסטי בינלאומי של קרמאפה (Karmapa International Buddhist Institute).
לטקס הנחת אבן פינה ב-1979 הגיעו כמה מאות משתתפים, בהם מושל של סיקים ב.
לאל ונשיא של הודו נילאם סנג'יווה רדי.
באותה תקופה פיתח קרמאפה את מכון לימודים קארמה שרי נלנדה שמאוחר יותר הוכר כאוניברסיטה על ידי משרד החינוך ההודי, והשתלב באוניברסיטה סנסקרית של בנארס.
במאי 1980 יצא קרמאפה למסע השלישי מסביב לעולם.
במהלך המסע המשיך קרמאפה להעביר טקסי הכתר השחור, לתת לימודים, לבקר את תלמידיו ולחנוך מקומות בודהיסטיים חדשים.
במהלך המסע במספר ערים קרמאפה התקבל באופן רשמי על ידי פוליטיקאיים, כגון אד קוץ' בניו יורק וסנטור צ'ארלס פרסי בוושינגטון.
במשך הביקור בוושינגטון התארח קרמאפה לארוחת צהריים בקונגרס האמריקאי.
בוורמונט נסיכת בהוטן יחד עם בעלה ארגנו עבורו משתה.
בטורונטו התארח קרמאפה אצל קארמה טהינליי רינפוצ'ה.
במהלך מספר ימים נתן קרמאפה הסמכה של הקרמאפה השמיני מיצ'יו דורד'ה, וגם ניצל את הזמן לפגישות עם נציגים של אסכולות שונות, בהם דלאי לאמה ולינג רינפוצ'ה.
במשך המסע השלישי בעולם המערבי ביקר קרמאפה ב-74 מרכזי דהרמה.
בנובמבר 1980 ביקר קרמאפה בדרום-מזרח אסיה.
בהונג קונג קיבלו את קרמאפה נציגי העמותה הבודהיסטית של הונג קונג, בהם ראש של העמותה וינג סינג, וראש מנזר קון צ'ונג קוק קוונג.
בזמנו בהונג קונג נתן קרמאפה הסמכות של אוולוקיטשוורה אדום, מילארפה וקארמה פאקשי.
בזמן הביקור הוקם מרכז קאג'יו הונג קונג.
באותו המסע ביקר קרמאפה את תלמידיו בפיליפינים, מלזיה וסינגפור.
את שנתו האחרונה קרמאפה בילה ברומתק במתן לימודים ובפיתוח פרויקטים בודהיסטיים, וכמו כן בפברואר 1981 הציע קרמאפה 103 כרכים של קאנג'יור (לימודים שניתנו על ידי בודהה) למכון נמגיל של טיבטולוגיה בגנגתוק.
פטירתו של קרמאפה ה-16 מתוארכת ל-5 בנובמבר 1981 לאחר אשפוז, ראשית בבית חולים מלכת מארי בהונג קונג ואז בבית חולים אמריקאי בינלאומי בציון, אילינוי, ארצות הברית.
טקס שריפת גופתו של קרמאפה התקיים ברומתק שבעה שבועות לאחר מכן.
משוער שלטקס הגיעו בין שבעה לחמישה עשר אלף אנשים, ביניהם נציגי ממשלה טיבטית בגולה, ארגונים ואסכולות בודהיסטיים, עיתונאים, אנשי צבא, פוליטיקאים ותלמידיו.
הקרמאפה ה-16 רנגג'ונג ריגפה דורג'ה בלט בהשפעתו יוצאת הדופן על פיתוח והתפשטות של הבודהיזם ברחבי העולם.
במזרח, לפני הכיבוש המלא של טיבט על ידי סין, הצליח קרמאפה עם קבוצה של מאה ושישים אנשים, כולל משפחתו, תלמידיו ולאמות גבוהים, להימלט, ולהציל מספר רב של טקסטים, פסלים, ושרידים מקודשים.
בגלות המשיך קרמאפה את פעילותו הבודהיסטית, הקים מטה חדש, שיחזר והנגיש את הלימודים הבודהיסטיים.
יחד עם הביקורים הראשוניים של אנשי מערב, כגון פרדה בדי, אלן גינסברג, ארנו דז'רדינס, האנה ואולה נידהל, בדרום אסיה במטה שלו, התחיל להגיע לאירופה ולאמריקה הרבה יותר מידע על בודהיזם והוקמו מרכזים בודהיסטיים ראשונים.
חלק מהתלמידים המערביים הפכו עם הזמן למורים, בין אם נזירים, חילוניים או יוגים, ובהתאם להנחיותיו ממשיכים את הפעילות הבודהיסטית.
רנגג'ונג דורג'ה (בטיבטית: རང་འབྱུང་རྡོ་རྗེ་; 1284 – 1339) היה הקרמאפה ה-3, ראש אסכולת הקארמה קאג'יו של הבודהיזם הטיבטי, ורב-אמן של תאוריה ותרגול בודהיסטיים, היה ידוע במיוחד הודות להשפעתו על הפצת הבודהיזם בטיבט ובסין, הקמת מרכזי מדיטציה ומנזרים בודהיסטיים, וחיבור של מספר טקסטים המתעסקים בלימודי סוטרה וטנטרה.
רנגג'ונג דורג'ה נולד בשנת 1284 באזור דינגרי לאנגקור שבטיבט המערבי.
מיד לאחר שיכל לדבר, הוא הכריז על עצמו כקרמאפה.
בגיל שלוש הוא יצר את הכתר השחור, והודיע שוב שהוא הקרמאפה.
שנתיים לאחר מכן הילד הובא ללאמה אסכולת הדרוגפה קאג'יו דרובטוב אורגיינפה שזיהה אותו כקרמאפה באופן רשמי.
בגיל שבע רנגג'ונג דורג'ה קיבל הסמכה למתחילים מלאמה קונדן שרב ואחרי שהוכתר רשמית כקארמפה, התחיל את אחת עשרה שנות הלימודים במנזר צורפו.
במהלך חינוכו הוא למד את כל לימודי הקאג'יו והנינגמה כולל וינאיה, סוטרה, אבהידהרמה וטנטרה.
בקרב מורים שלו היו טרופהו קונדן שרב ונינרה גנדון בום.
בסיום תקופת הלימודים הראשונה קרמאפה עשה ריטריט מדיטציה באזור הר אברסט, קיבל הסמכה מלאה, והשלים את הלימודים במרכז הלימודים קדמפה.