tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היקנלופר אמר פעם לעיתונאי שהוא נהנה במיוחד במסעות הבחירות שלו.
בעלי הטור ג'וזף וסטיוארט אלסופ אמרו פעם בבדיחות הדעת שהשם בורק ב.
היקנלופר הוא "בדיוק אותו שם שסאטיריקן אנגלי יבחר לרפובליקני מאיווה".
עיתון ממיסון סיטי שבאיווה ציין בעת מותו של היקנלופר שהוא איבד תקווה לזכות בהצלחה בפוליטיקה בגלל שמו.
"הקיצור שהיה בשימוש ידידיו (היק) היה אף גרוע יותר.
אך היקנלופר גילה את הסוד בהתלוצצות על שם משפחתו בפומבי, וסיפר על כך יותר בדיחות מאשר יריביו הפוליטיים".
תיקון היקנלופר המוצע, שהיה תוספת להצעת חוק הסיוע הבינלאומי של 1962, היה אמור לעצור סיוע לכל מדינה שהפקיעה רכוש אמריקני.
התיקון כוון במיוחד כלפי קובה בהנהגתו של פידל קסטרו, שהפקיע מטעי סוכר ומזקקות בבעלות אמריקאית.
התיקון הוצע בעקבות השתלטות על שלוש חברות נפט אמריקאיות בקובה ובארגנטינה.
הוא גם היווה תגובה לפסיקת בית המשפט העליון של ארצות הברית, שלמעשה דחה את הזכות של חברת הסוכר האמריקאית להתנגד לתפיסת אחזקותיה על ידי ממשל קסטרו.
היקנלופר ראה בהצעת התיקון שלו כסיוע לאנשי עסקים אמריקאים בבית המשפט בכל מקרה בו רכושם נתפס על ידי ממשלה זרה.
פסיקת בית המשפט העליון, כתב היקנלופר ב-1964, "יוצאת מנקודת הנחה שכל עניין...
הקשור לחוקי מדינות זרות יהפוך למושא למבוכה בניהול מדיניות החוץ".
התיקון זכה להתנגדות גורפת מממשלו של הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי, שטען שהעברתו תאיים על האינטרסים הדיפלומטיים של ארצות הברית, במיוחד באמריקה הלטינית.
הוא נפל בסנאט ברוב של 45 מתנגדים מול 35 תומכים.
וילי מיין, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1967–1975, אמר שהסנאט טעה בפסילת תיקון היקנלופר.
"בהנחה שהתיקון היה נאכף במשך השנים, נראה היה שהיינו במצב הרבה יותר טוב ביחסינו עם פחות מדינות מתפתחות, ומעל לכל ספק...
ב-5 באוקטובר 1961 התכנסו 1,200 איש בסידר רפידס לטקס לכבוד תרומתו של היקנלופר למדינה ולאומה.
הנשיאים לשעבר הרברט הובר ודווייט אייזנהאואר שלחו ברכות.
רבים מעמיתיו בסנאט הגיעו לטקס באופן אישי.
היקנלופר הצנוע הגיב למחוות כלפיו: "אני מקווה שכל הדברים הטובים שנאמרו עלי היו מדויקים.
לידידות יש הרגל לייחס יותר אייכויות לאדם בהשוואה למציאות".
היקנלופר היה הסנאטור מאיווה שנבחר בבחירות שמשך כהונתו הייתה הארוכה ביותר עד שצ'אק גראסלי עקף את ארבעת תקופת הכהונה של היקנלופר כאשר נבחר לכהונתו החמישית ב-2004, לכהונתו השישית ב-2010 ולכהונתו השביעית ב-2016. ויליאם ב.
אליסון כיהן בסנאט 35 שנים, אך כהונתו הייתה בתקופה בה הסנאטורים נבחרו על ידי בית המחוקקים המדינתי ולא בבחירות כלליות.
שמו של היקנלופר הופיע על פתקי הצבעה באיווה 19 פעמים, כולל בחירות מקדימות ובחירות כלליות, מתוכן הוא ניצח ב-17 מערכות בחירות.
שתי הפעמים בהן הוא נוצח היו בניסיונו להיבחר כתובע המחוזי של מחוז לין ב-1932 וניסיונו הראשון להיבחר כסגן המושל ב-1936. הוא נוצח גם בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית ב-1938 לסגן המושל, אך המועמד שנבחר, הארי ב.
טומפסון, פרש מהמרוץ, וועידת המפלגה המדינתית בחרה בהיקנלופר במקומו.
מאז הוא לא נוצח בשום מערכת בחירות, כולל מערכת הבחירות האחרונה שלו לסנאט שהתקיימה ב-1962.
העיתון סידר רפידס גאזט תיאר את היקנלופר כמי שהיה לו "חוש הומור שנון, [שהיה] מגן נלהב על מערכת היזמות הפרטית, תומך של כלכלת המגזר החקלאי שהייתה בלתי מוגבלת על ידי שליטת הממשלה, ומתנגד להוצאת כספים מופרזת...
אכן, היה לו שיא מעורר קינאה שישמש השראה לכל תושבי איווה בעלי שאיפות פוליטיות".
עמיתו של היקנלופר בסנאט, הדמוקרט ממיסיסיפי ג'ון ק.
סטניס, אמר שהוא ראה בהיקנלופר "כאחד מהאנשים בעלי הערך הרב ביותר שהיו בסנאט.
מעולם לא ראיתי אותו הולך עד הסוף בשום עניין מבלי לחשוב היטב עליו, ומעולם לא ראיתי אותו מאבד את סבלנותו, אף על פי שראיתי אותו עומד תחת לחץ רב...".
לאחר תום כהונתו בסנאט פרש היקנלופר יחד עם רעייתו לבית בצ'בי צ'ייס שבמרילנד שבו הוא חי מאז הגיעו לוושינגטון ב-1945. בחודש בו הוא נפטר הוא תכנן לעבור לדירה אחרת.
לאחר שהוא התלונן על כאבי בטן, נפטר בורק היקנלופר ב-4 בספטמבר 1971, בסוף השבוע של יום העבודה, כאשר היה בביקור אצל ידידים בשלטר איילנד שבניו יורק.
היקנלופר ורעייתו, ורנה בנש, שנפטרה תשעה חודשים לפניו, נטמנו בבית הקברות סידר ממוריאל שבסידר רפידס.
נכדו של אחיו הוא ג'ון היקנלופר, לשעבר מושל קולורדו ובהווה סנאטור מטעמה.
בורסת פריז הוא שוק ניירות הערך של צרפת, שהתמזג עם הבורסות של אמסטרדם, ליסבון ובריסל בספטמבר 2000 ליצירת חברת Euronext לניהול משותף שלהן.
נכון לשנת 2022, מניות של 795 חברות רשומות בה למסחר עם שווי שוק כולל של למעלה מ-4.5 טריליון דולר.
בנובמבר 2022 עקפה בורסת פריז את הבורסה של לונדון כבורסה בעלת השווי הגדול באירופה, בעקבות הברקזיט שגרם לנפילה בשער הלירה שטרלינג וירידה בשווי החברות בלונדון.
זמן קצר לאחר מכן, צו של מועצת המדינה, ב-24 בספטמבר 1724, ייסד את הבורסה של פריז במטרה לערוך מסחר מסודר בניירות ערך.
נוכחות נשים נאסרה בבורסה מאז הקמתה ועד 1967.
לבורסה של פריז היו מיקומים רבים, אבל היא תמיד נשארה בלב פריז.
בתחילת המאה ה-19, הפעילות של הבורסה של פריז התמסדה ועברה לבניין "Palais Brongniart", או "Palais de la Bourse", מבנה בצורת מקדש רומי נאו-קלאסי מלבני עם אכסדרה קורינתית ענקית הסוגרת על חדר מרכזי מקומר עם ארקדה.
עיצוביו זכו להערכה רבה על ידי נפוליאון והוא נתן האדריכל ברונגיאה משימת תכנון של מספר פרויקטים ציבוריים נוספים בסוף הקריירה שלו.
מהמחצית השנייה של המאה ה-19, שוקי המניות הרשמיים בפריז הופעלו על ידי חברת Compagnie des agents de change.
מספר העוסקים בכל אחד מאזורי המסחר השונים של הבורסה היה מוגבל.
ברוקר היה צריך להיות אזרח צרפתי, להיות מומלץ על ידי סוכן לשעבר או עיזבונו, ולקבל אישור של שר האוצר, והוא מונה בצו של נשיא הרפובליקה.
רשמית, הברוקרים כלומר הם היו רק מתווכים.
בספרות הפיננסית, הבורסה של פריז מכונה לפיכך שוק מונע הזמנות, בניגוד לשווקים מונעי ציטוטים או שוקי סוחרים, שבהם קביעת המחיר מטופלת על ידי סוחר או עושה שוק.
בפריז, רק ברוקרים רשמיים יכלו לקבל עמלה, בשיעור הקבוע בחוק, על פעולתם כמתווכים.
עד סוף שנות ה-80 של המאה ה-20, השוק פעל עם זירת מסחר של ברוקרים בבניין הבורסה.
בשנת 1986 הבורסה של פריז החלה ליישם מערכת מסחר אלקטרונית CAC - Cotation Assistée Continu.
המעבר הושלם עד 1989, שהמסחר הפך אוטומטי לחלוטין.
בניין הבורסה גם אירח את בורסות הנגזרים הפיננסיים הצרפתיים MATIF ו-MONEP, עד שהן גם הפכו אוטומטיים לחלוטין ב-1998.
בשנת 2000 בורסת פריז הפכה לחלק מיורונקסט, יחד עם בורסות אמסטרדם ובריסל.
שוק המניות הצרפתי היה מחולק לשלושה חלקים: ה-Premier Marché, שנקרא בעבר הרשימה הרשמית, כולל חברות צרפתיות וזרות גדולות, ואת רוב הנפקות האג"ח.
השוק השני, כולל חברות בינוניות, בעוד ש-Nouveau marché (השוק החדש) כולל חברות סטארט אפ צומחות במהירות המחפשות הון למימון התרחבות.
שוק נוסף, Marché Libre, אינו מוסדר, אך מנוהל על ידי Euronext Paris עבור עסקאות בניירות ערך שאינם רשומות בשלושת השווקים האחרים.
בתחילת 2005 ביצעה Euronext רפורמה ברישום, כדי להגביר את הנראות והנזילות של חברות קטנות ובינוניות בשווקיה ויצרה רשימה אחת - Eurolist by Euronext, אשר מרכזת את כל השווקים המפוקחים.
מפברואר 2005, כל החברות של השוק הראשון, השני והחדש קובצו יחד בשוק אחד ובשלוש קטגוריות.
ב-4 באפריל 2005 צרפו לרשימה חברות מבורסות אמסטרדם, בריסל וליסבון.
שוק ה'נובו מרשה' (Nouveau marché), "שוק חדש", הוקם ב-1996 כדי לאפשר לחברות קטנות ובינוניות המאופיינות בצמיחה גבוהה לגייס הון, בעיקר חברות היי-טק}.
שלוש חברות ישראליות הונפקו בשוק זה: "ויקון" (VCON), "CMT מדיקל" וקרן "אסטרה השקעות טכנולוגיות".
המדדים העיקריים של הבורסה כוללים את:
CAC 40 - מדד הדגל של בורסת פריז.
המדד מייצג מדד משוקלל היוון של 40 המניות הנסחרות ביותר מבין 100 המניות ששווי השוק הוא הגדול ביותר.
CAC Next 20 - מדד של מניות 20 החברות ששווי השוק שלהן מדורג אחרי אלו מבין 40 החברות המרכיבות את ה-CAC 40. הן משמשות מועמדות אפשריות להחליף את חברי מדד CAC 40, כאשר יש שינויים בשווי השוק שלהן.
CAC Mid 60 - מדד המייצג את 60 המניות שווי השוק הגדול ביותר אחרי ה-CAC 40 וה-CAC Next 20. המדד הושק ב-2005, כאשר מספר המניות במדד הצטמצם מ-100 ל-60 במרץ 2011.
CAC Small - מדד המייצג את כל שאר המניות ברשימה הראשית שאינן כלולות במדדים האחרים
בורסת המתכות של לונדון היא בורסת סחורות למסחר בחוזים עתידיים וחוזים למסירה מידית בלונדון, בריטניה.
היא השוק הגדול בעולם למסחר בחוזי פורוורד סטנדרטיים, חוזים עתידיים ואופציות על מתכות בסיסיות.
הבורסה מנהלת מסחר גם בחוזים על מתכות ברזליות ומתכות יקרות.
כמו כן, מאפשרת מסחר במזומן, ביצוע גידור, משמשת לתמחור מחיר ההתייחסות העולמי למתכות ומאפשרת ביצוע חוזים למסירה פיזית של מתכות.
חברת "London Metal Market and Exchange Company" נוסדה בשנת 1877, אך מסחר במתכות בלונדון החל כבר בשנת 1571, עם פתיחת הבורסה המלכותית בלונדון.
ועוד לפני הקמת הבורסה, מסחר התנהל על ידי סוחרים בבתי קפה בלונדון באמצע מעגל מאולתר ששורטט בגיר על הרצפה.
עד מהרה נוספו אבץ ועופרת, אך הם קיבלו מעמד רשמי רק בשנת 1920. הבורסה נסגרה עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ולא נפתחה מחדש למסחר בנחושת עד 1953. מגוון המתכות הנסחרות הורחב לכלול אלומיניום (1978), ניקל (1979), בדיל (1989), סגסוגת אלומיניום (1992), פלדה (2008), קובלט ומוליבדן (2010).
הבורסה אפשרה לסחור גם בחוזים עתידיים על פלסטיק בין השנים 2004–2011.
עסקאות רבות נעשות עבור אספקת סחורות תוך שלושה חודשים.
המנהג נובע מהתקופה שבה הגיעו מטענים של נחושת במסע שערך שלושה חודשים מנמלי צ'ילה (יצרנית הנחושת הגדולה בעולם).
החל מסוף המאה ה-20 הפך רוב המסחר בבורסה בהדרגה לספקולטיבי, כלומר לא לשם רכישה פיזית של מתכת אלא לשם על הימור על מחירי המתכות.
המגמה התחזקה בתחילת המאה ה-21 עם כניסתן של קרנות הגידור לשוק, דוגמת "גלנקור".
כך לדוגמה הערך הכולל של הסחר במתכות בבורסה הגיעה לכ-11.6 טריליון דולר בשנת 2009, אך כ-98% ממנו היה ספקולטיבי.
הבורסה הייתה בבעלות חבריה עד 2012, אז נמכרה לבורסה של הונג קונג תמורת 1.4 מיליארד ליש"ט.
במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022, דאגות לגבי סנקציות על יצוא ניקל רוסי גרמו למסחר ער, מה שגרם למחיר הניקל להכפיל את מחירו פי ארבעה תוך יומיים בלבד, והגיע ל-100,000 דולר ארצות הברית לטון.
באופן שנוי במחלוקת, הבורסה הגיבה בביטול עסקאות בסך 3.9 מיליארד דולר, והשעתה את המסחר למספר ימים.
התברר כי עליית המחיר ב–250% הייתה על רקע שורט סקוויז רחב היקף.
ה-LME היא הבורסה האחרונה באירופה שבה זירת מסחר פיזית ולא רק אלקטרונית, שהמסחר מנוהל על ידי סוחרים ברצפת המסחר, שעדיין עובדים בשיטה של כריזה פומבית (open outcry).
עד 2019 אף הותרה צריכת אלכוהול על ידי סוחרים ברצפת המסחר, מנהג שהיה קיים עוד מהתקופה הוויקטוריאנית.
רצפת המסחר נסגרה זמנית במרץ 2020 עקב מגפת COVID-19. בינואר 2021, הציעה הבורסה לסגור את רצפת המסחר האנושית האחרונה באירופה, ולעבור לצמיתות למערכת מסחר אלקטרונית.
עם זאת, היא נפתחה מחדש בספטמבר של אותה שנה לאחר התנגדות של חברים.
בנוסף ל-9 חברות הבורסה שיש להן זכויות בלעדיות לסחור בזירה, כ-100 חברות אחרות מעורבות במסחר.
כדי לסחור בחוזים בנחושת, בדיל או כל מתכת אחרת הרשומה ב-LME, יש לסחור דרך חבר LME.
רוכשי חוזים שמחזיקים בהם עד שהגיעו לפדיון, יקבלו הזמנה למחסן ספציפי, שאושר על ידי LME, לקבל מסירה של המתכת במידת הצורך.
ה-LME מוציא מדי יום נתונים מפורטים על כמה טונות של כל מתכת יש במחסנים שלה, מה שעוזר ליצרנים ולצרכנים לקבל החלטות עסקיות נכונות.
כשוק של "מוצא אחרון", תעשיית המתכת יכולה להשתמש באפשרות המשלוח של LME למכירת מלאי עודף, בזמנים של עודף היצע וכמקור לחומר בזמנים של מחסור קיצוני.
במציאות, מסירה פיזית מתרחשת באחוז קטן מאוד מהמקרים ב-LME שכן רוב הארגונים משתמשים ב-LME למטרות גידור.
עם זאת, האחוז הקטן שגורם למשלוח ממלא תפקיד חיוני ביצירת התכנסות מחירים.
כדי לתמוך במנגנון האספקה הפיזי, ה-LME מאשר ומעניק רישיון לרשת של מחסנים ומתקני אחסון ברחבי העולם.
מחלוקת התעוררה ב-2013 לאחר שה-LME נקטה בפעולה להגבלת השימוש במחסנים שלה לאגירת אלומיניום במטרה להעלות את מחירו.
במרץ 2014, בית המשפט העליון של אנגליה קבע ש"רוסאל", חברת האלומיניום הרוסית, הפרה כללים אלה.
ה-LME השיקה פלטפורמה אלקטרונית בשם LME Select בפברואר 2001. היא פותחה על ידי בית תוכנה שוודי Cinnober.
הפלטפורמה היא פלטפורמת מסחר מבוססת FIX, וכעת היא מטפלת ברוב העסקאות בבורסה.
LME Clear היא המסלקה של בורסת המתכות בלונדון.
היא הושקה בשנת 2014, תוכנה ונבנתה בהתייעצות עם הסוחרים כדי לספק שירותי סליקה וסילוק חסכוניים, תואמי EMIR, תוך שימוש בטכנולוגיה מתקדמת.
LME Clear הודיעה על מינויו של דייוויד וורן ליו"ר החל מ-20 ביולי 2023. דוד יחליף את מרקו סטרימר שייפטר מתפקידו בתום כהונתו.
בניגוד למה שנהוג לחשוב, מתכות יקרות, זהב וכסף, אינן נסחרות בבורסת המתכות של לונדון, אלא בשוק מעבר לדלפק המכונה בדרך כלל London Bullion Market, על ידי חברי איגוד שוק הבוליון הלונדוני (LBMA).
פלטינה ופלדיום נסחרות בשוק הפלטינום והפלדיום בלונדון (LPPM).
חברי ה-LBMA וה-LPPM סוחרים בשוק הספוט של המתכות היקרות ב-EBS (Electronic Broking Systems) - שנרכש על ידי חברת ICAP ביוני 2006. חברות רבות המעורבות במסחר במתכות יקרות אחרות חברות באיגוד סחר המתכות הנדירות (MMTA).
החלה מאמצע המאה ה-20 רבים מהסוחרים בבורסה הם יהודים, במיוחד בעקבות עליית המסחר הספקולטיבי.
ביניהם חברת "טראנס וורלד מטאלס" של האחים דוד וסימון ראובן, שהפכה מסוחרת קטנה במתכת לאחת החברות הגדולות בסחר האלומיניום העולמי, חברת "מיטלס ריסורסס גרופ" של האחים אמיר ורמי וייספיש, וחברת "גלנקור" של מארק ריץ' ופינקוס גרין.
בורסת ורשה היא בורסה לניירות ערך בוורשה, פולין.
היא נוסדה בשנת 1817, ותחילה הייתה ממוקמת בארמון הסכסוני עד 1877 אז הועברה לבניין הבורסה בגן ססקי.
החל משנת 2000 היא ממוקמת בבניין ייעודי ברובע העסקים של העיר.
נכון למרץ 2025, ישנן 410 חברות, כולל 44 חברות זרות, הנסחרות בבורסה ששווי השוק שלהן מסתכם ב-1.86 טריליון זלוטי (479.16 מיליארד דולר אמריקאי), מה שהופך אותה לבורסה הגדולה ביותר במרכז ומזרח אירופה.
מדדי ניירות הערך החשובים ביותר של הבורסה בוורשה הם WIG20 ,WIG30 ,MWIG40 ו-SWIG80. המסחר בוורשה נמשך בין השעות 08:30–17:00.
ורשה הפכה לעיר הבירה והמרכז הפיננסי של פולין בתחילת המאה ה-17. בימי הביניים ערים פולניות אחרות, רובן חברות ברית ערי הנזה, היו המרכזים הכלכליים המובילים של פולין.
סוחרים ממערב ודרום אירופה התיישבו בפולין מאז תחילת הקמת המדינה הפולנית.
הם הביאו לפולין את מערכת המסחר בבורסה המאורגנת בניירות ערך, בעיקר שטרות ומטבעות.
השטר הפולני העתיק ביותר הודפס בשנת 1243 על ידי הבישוף קויאוויה סמבור.
המרכזים העיקריים של מסחר בניירות ערך היו בוויסלה התחתית, במאה ה-14 שנכבשה על ידי האבירים הטבטונים.
סחר מוקדם בניירות ערך החל בוורשה במאה ה-15 וה-16 והתבסס על הרשאות של הדוכסים המאסוביים ומאוחר יותר על ידי מלכי פולין.
ההרשאות המקוריות אבדו, אך הן הוזכרו ואושרו על ידי המלך יוחנן השני קזימיר ב-1658. ארכיטיפ של בורסת ורשה הוזכר לראשונה בשנים 1624–1625. בשנת 1643 הזכיר אדם זרזבסקי, האדריכל הראשי של המלך ולדיסלב הרביעי, בניין אבן בכיכר השוק העתיקה כמקום מושבה של הבורסה, כנראה חלק מבניין העירייה הישן.
בשנת 1808, דוכסות ורשה אימצה את קוד נפוליאון כולל קוד המסחר שהסדיר גם את דיני הבורסה ונעשו מאמצים להקים בורסה מאורגנת על בסיס קוד זה בוורשה.
עם זאת, עקב מלחמות נפוליאון וקונגרס וינה, נאלצו לדחות את התוכניות.
הבורסה המאורגנת הראשונה בפולין, בורסת הסחורות של ורשה, הוקמה בוורשה בצו של המשנה הדוכס הגדול קונסטנטין רומנוב ב-12 במאי 1817. יום המסחר הראשון התקיים בבית העירייה הישן ב-16 במאי 1817 ועבר באותה שנה לארמון הסכסוני, כאשר בית העירייה הישן נהרס באותה שנה.
מסחר בבורסה בניירות ערך נערך גם הוא בבית המסחר מריוויל, אך הועברו לבית הבניין של הבנק המרכזי הפולני ב-1828 ולבניין הוועדה הפיננסית וההרמוניה האחוותית ב-1876, לפני שב-1877 עברה בורסת הסחורות של ורשה לבניין משלה בגן ססקי.
בורסת הסחורות של ורשה גדלה במהירות.
מספר הסוחרים הוכפל בין 1817 ל-1822. במחצית הראשונה של המאה ה-19 נסחרו בעיקר איגרות חוב, בעוד המסחר במניות בקנה מידה רחב יותר התפתח במחצית השנייה של אותה מאה.
בורסת סחורות נפרדת בוורשה נוסדה ב-1874. ב-4 באוגוסט 1914 נסגרה הבורסה לניירות ערך בוורשה והופעלה מחדש רק ב-2 בינואר 1921.
בורסת הכסף של ורשה (Giełda Pieniężna w Warszawie) נפתחה מחדש לאחר מלחמת העולם הראשונה ב-1919 ושוב ב-1921. בין השנים 1919–1939, בורסת הכסף של ורשה הייתה ללא ספק הגדולה מבין כמה בורסות בערים פולניות שונות ( קטוביץ, קרקוב, לבוב, לודז', פוזנן ווילנה), עם 95% מהיקף העסקאות ו-%65 עד 85% מההון הפולני.
בבורסת הכסף של ורשה היו יותר מ-150 משתתפים, 25 ברוקרים ויותר מ-130 מנפיקים.
המחזור השנתי שלה הסתכם ב-1 מיליארד זלוטי.
חוק בורסה חדש התקבל ב-1921 ושוב ב-1926 וב-1935. ב-1939 נכבשה פולין על ידי כוחות גרמנים וסובייטיים וכל הבורסות הפולניות נסגרו.
רק לאחר סיום הקומוניזם בפולין ב-1989 ניתן היה להקים מחדש את הבורסה לניירות ערך בוורשה.
ניסיון רב וסיוע כספי ניתן על ידי צרפת (במיוחד Société des Bourses Françaises).
הבורסה החדשה החלה את פעילותו במתכונתה הנוכחית ב-16 באפריל 1991. ביום המסחר הראשון נסחרו רק חמש מניות.
שבעה ברוקרים לקחו חלק במסחר, והיו 112 הזמנות קנייה ומכירה, עם מחזור של 1,990 זלוטי בלבד (2,000 דולר).
בשנים 1991–2000, הבורסה הייתה בבניין שבשנים הקודמות היה מקום מושבו של הוועד המרכזי של מפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית השלטת.
דבר המסמן את המעבר המהיר של פולין מקומוניזם לכלכלת שוק.
מאז התפתחה וגדלה הבורסה והפכה אחת הבולטות בשוק האירופי.
בין ההנפקות הבולטות בתקופה זו היו הפרטת חברת החשמל של פולין - PGE, שזינקה ב-16% ביום המסחר הראשון לשווי של 15.7 מיליארד דולר; והנפקת קמעונית אופנה פולנית LPP.
ב-29 בספטמבר 2017, הודיעה ספקית המדדים FTSE Russell כי השוק הפולני שודרג משוק מתעורר לסטטוס של שוק מפותח.
בשנת 2020, הבורסה השיגה הצלחה משמעותית בכל הנוגע לשוק משחקי המחשב, שכן היו לה יותר חברות משחקים רשומות מהבורסה של טוקיו והפכה למובילה עולמית של מגזר מניות המשחקים.
ב-28 ביוני 2022, רכשה הבורסה של ורשה 65.03% מהמניות של בורסת ניירות ערך של ארמניה בירוואן.
מאז 2007 הבורסה היא חברה ציבורית שהקים משרד האוצר הפולני, המחזיק ב-35% מהבעלות.
בנובמבר 2010 הונפקו מניות חברת הבורסה של ורשה עצמה, שמנייתה זינקה ב-22.5% עם תחילת המסחר.
המכשירים הפיננסים הבאים נסחרים בה: מניות, אג"ח ונגזרים כגון חוזים עתידיים, אופציות ויחידות השתתפות במדדים.
מאז הקמתה, הבורסה מפעילה מסחר אלקטרוני.
פלטפורמת המסחר WARSET הייתה בשימוש מנובמבר 2000 עד אפריל 2013; היא הוחלפה על ידי פלטפורמת UTP, המבוססת על פלטפורמת NYSE Euronext.
שוק מניות נוסף בשם NewConnect הושק ב-30 באוגוסט 2007, עובר חברות צמיחה, במתכונת דומה לבורסת AIM בלונדון.
בבורסה יש מסחר טרום-שוק מ-08:00 בבוקר עד 09:00 בבוקר, פעולות מסחר רגילות מ-09:00 עד 16:50 ואחרי-שוק מ-16:50 עד 17:00 בכל ימות השבוע למעט שבתות, ראשון וחגים שהוכרזו על ידי הבורסה מראש.
באפריל 2004, ביצעה לראשונה חברה בבעלות ישראלית הנפקה ראשונה לציבור בבורסה של ורשה – חברת "GTC פולין" של "קרדן ישראל", שגייסה 85 מיליון דולר לפי שווי שוק של כ-430 מיליון דולר.
שנה אחר כך נסחרה בשווי של כ-700 מיליון דולר, ואף צורפה לזמן מה למדד ה-WIG 20, הכולל את 20 החברות בעלות שווי השוק הגדול ביותר בבורסה.
החברה הישראלית השנייה שהנפיקה בבורסה הייתה "תיאטראות ישראל", שהנפיקה בדצמבר 2006 את חברת הבת "סינמה סיטי אינטרנשיונל" וגייסה 106 מיליון דולר, לפי שווי שוק של 343 מיליון דולר.
באוקטובר 2007 הונפקה, לפי שווי שוק של 2 מיליארד שקל, חברת "רונסון" (Ronson Development) חברת בת של "קבוצת א.
דורי" שעוסקת בבנייה למגורים בפולין.
באותו חודש גם ביצעה חברת הנדל"ן "פלאזה סנטרס", שהייתה בשליטת חברת "אלביט הדמיה", רישום כפול של מניות בבורסה.
בפברואר 2008, חברת הנדל"ן "אטלס נכסים", שהייתה בשליטת "ליוורמור השקעות" של נועם לניר ו"אלרן השקעות של גדי ודורי דנקנר, השלימה בהצלחה רישום כפול בבורסת ורשה בפולין, במקביל לרישומה בבורסת AIM שבלונדון.
בשנת 2008 תכננה חברת הנדל"ן CEE (Central European Estates) של איש העסקים יולי עופר להנפיק בבורסה, אך ההנפקה בוטלה עקב המשבר הכלכלי העולמי.
באוקטובר 2010 הונפקה חברת הנדל"ן הישראלית "נאנט נדל"ן".
באוקטובר 2013 הנפיקה חברת "הכשרת הישוב" את החברה הנכדה "MLP Group S.A", הפועלת בתחום הפארקים הלוגיסטיים בפולין.
בורסת המסחר של פריז שכנה במבנה עגול ובראשו כיפה, הממוקם ברובע הראשון של פריז.
המוסד שכן עד 1885 בארמון ברוניאר ונבנה תוך התאמה להיקף והצרכים, על שטחו של מלון סואסון לשעבר.
40 שנה לאחר שפסק לשמש כמבנה הבורסה למסחר, שופץ המבנה והוא משמש כמוזיאון לאמנות עכשווית.
המלכה קתרין דה מדיצ'י, התגוררה בארמון משנת 1572, עת עזבה את ארמון טולרי.
הארמון קיבל את שמה של המלכה ונקרא .
את הארמון תכנן האדריכל הידוע ז'אן בולאן, בהשראת פאלאצו פיטי מפירנצה.
מבנה חשוב ביותר בארמון הגדול והמפואר הזה היה עמוד ענק, ששימש כמצפה כוכבים.
בשנת 1720 החליט ויקטור אמדאו הראשון (1690–1741) להקים בגני הארמון בורסה, אך ההימורים שלו על מניות וניירות ערך לא עלו יפה והוא איבד את כספו ואת אוסף האומנות הגדול שלו.
ב-1741 אלמנתו מכרה את כל אוספיה ואת המלון על מנת להחזיר חובות לנושים.
בית המשפט של פריז קנה את הקרקע והרס את כל המבנים בשנים 1748–1749.
בשנת 1755 הושלמה רכישת הנכס על ידי עיריית פריז במסגרת מכתבי פטנט משנת 1755. מכתבי פטנט הסדירו את חלוקת הקרקע של מלון סואסון לשעבר ואת בנייתו של שוק התבואות חדש.
עיריית פריז, החליטה להרוס את המבנים ולהקים את .
שנבנתה על חורבות אוטל דה סואסון בין השנים 1763–1767, בתחילה כמבנה פתוח ללא גג.
אולם לאחר מספר שנים הוחלט להוסיף למקום כיפה מונומנטלית, אותה סיימו לבנות בשנת 1783.
לצורך הקמת המיזם, הוקמה חברה על ידי האחים ברנרד וצ'ארלס אובלין, בתמיכתם של מבקר המדינה ז'אן מורו דה סשל, וראש הסוחרים פונטקאר דה ויארם, ולמרות התנגדויות הפרלמנט של פריז.
האחים אובלין תכננו לבנות אולם שוק עצום, לפתוח רחובות מסביב ולבנות בו מבנים, שהשכרתם תממן את פעילות המיזם.
האדריכל והתאורטיקן ניקולא לה קאמי דה מזיר היה אחראי על בניית אולם השוק והאזור שמסביב, בין השנים 1763 ו-1767 כמו אדריכלים אחרים בני זמנו, הוא התפעל והושפע מהמבנים העגולים העתיקים של הפנתיאון והקולוסיאום.
לה קאמי בחר בבניין בעל תוכנית טבעתית, בהיקף של 122 מ', המעוטר ב-25 קשתות.
החלק המרכזי נותר פתוח לשמיים, שתי גלריות מרכזיות היו פתוחות כלפי חוץ על ידי 24 קשתות אך מכוסות בקמרונות הנתמכים על ידי עמודים מהסדר הטוסקני, ויצרו מחסה נוח.
מעל הקמרונות הייתה עליית גג מקומרת עצומה.
הגלריות הכילו את מתחמי המשטרה, בקרת המשקולות והמידות, והסטטיסטיקה.
בקומה הראשונה היו עליות גג גדולות מכוסות בקמרונות לבנים אוגיבליות-מחודדות, ונגישות באמצעות שני גרמי מדרגות לוליינים, שאחד מהם היה גרם מדרגות כפול, כמו בטירת שאמבור.
צורת המבנה יצרה מצב בו הצוות המנהלי והסוחרים לא היו צריכים להיתקל בסבלים.
הבניין החדש זכה להערכה רבה גם משום שהוא המחיש רעיונות שהחלו לצוץ אז.
הרעיון של מבנה ציבור, מבודד ומנותק מהמרקם העירוני, בעל יתרון של הפחתת הסיכון לשריפה.
במבנה הייתה הלימה בין צורת המבנה לתפקוד ולצרכים.
המבנה המפואר כולל השקיפות, הזכירו את האדריכלות הגותית.
לדברי מישל גאלה, מונומנט רציונלי ואלגנטי זה התקבל בברכה כסמל לממשל ולמנהל בעל ראייה ארוכת טווח וכעדות לראיה עירונית לטובת הציבור.
בתחילה, נשקלה הזזת העמוד האסטרונומי של רוג'ירי למרכז הבניין, אך תוכנית זו ננטשה.
במקום זאת, האנדרטה פשוט תוקנה, תוך הוספת מזרקה ושעון שמש, שעוצבו על ידי האסטרונום אלכסנדר גי פינגרה, והושארו במקומם, ליד הבניין החדש.
רחוב מעגלי נבנה סביב בורסת התבואות-רחוב ויארמס, ממנו יצאו שישה נתיבים נוספים.
כל הרחובות נקראו על שם חברי מועצת העיר, ראש מועצת סוחרי פריז, סגן המשטרה ורוחב יזמי הקרקעות.
הרובע נבנה מרשת צפופה של בתי מגורים פופולריים סביב חצרות צרות.
החצר הפנימית הייתה במקור פתוחה ולא מקורה, אך התבואה שאוחסנה שם נפגעה.
בין ספטמבר 1782 לינואר 1783, האדריכלים ז'אק-גיום לגראן וז'אק מולינוס כיסו את החצר הפנימית בכיפת עץ, שבוצעה על ידי הנגר אנדרה יאקוב רובו.
הכיפה הייתה בדגם של מסגרת העץ הקטנה שתכנן פיליבר דלורם במאה ה-16. מסגרת זו הייתה עשויה מקצוות של קרשי עץ אשוח, מופרדים על ידי מסגרות זכוכית, מכוסות בנחושת משומרת ורצועות עופרת.
התקרה הגיעה לגובה 38 מטרים ומעליה פנס ברזל.
היא מוזכרת בזיכרונות "הסודיים" של באשומון 1783 בתור אחת מעבודות המנעולנות הגדולות מסוגה, ומעליה שבשבת רוח ומוט ברק.
מבנה הכיפה זכה להערכה והתפעלות, כפי שציין תומאס ג'פרסון, שגריר ארצות הברית בפריז דאז.
הוא השווה אותה לכיפת בזיליקת פטרוס הקדוש ברומא.
דבריו מוזכרים בספרו של ארתור יאנג "מסעות בצרפת": הדבר היפה ביותר שראיתי בפריז הוא בורסת התבואות וכיפתה שכאילו נתלתה בידי פיות.
עוברים דרך גרמי מדרגות כפולים שהופכים אחד על השני למחסנים מרווחים לאחסון שיפון, שעורה, שיבולת שועל.
הכל מתוכנן ומבוצע כה טוב שאיני מכיר שום בניין ציבורי בצרפת או באנגליה שעולה עליו.
כיפת העץ נשרפה בשנת 1802. צו אימפריאלי מיום 4 בספטמבר 1807 קבע שהמבנה יכוסה במסגרת ברזל, שקשתותיה האנכיות תהינה עשויות ברזל יצוק והוא יכוסה בלוחות נחושת משומרים.
שחזורו, בין השנים 1806 ו-1811, הופקד בידי האדריכל פרנסואה-ז'וזף בלנז'ה והמהנדס פרנסואה ברונה.
הוא היה עשוי מברזל יצוק וכוסה במקור עם יריעות נחושת.
25 החלונות של הכיפה הישנה שהחדירו אור יום, הוחלפו בפנס שהאיר את הרוטונדה.
השימוש בברזל יצוק ובנחושת הפך אותו ליצירה אוונגרדית, שוויקטור הוגו, השווה לכובע של רוכב.
בשנת 1838 הוחלפו לוחות הנחושת בזכוכית.
שיפוץ הבורסה למסחר היה חלק מעבודות השינוי של פריז תחת האימפריה השנייה.
צו מאפריל 1860 קבע את הרחבת היקף אולמות השוק המרכזיים של פריז באמצעות הקמת שני ביתנים חדשים.
ביוני של אותה שנה, הצו הכריז על פתיחת רחוב הלובר למען תועלת הציבור והסדרת הגישה לשוק התבואה מהצד המערבי.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 השתנתה שוב סביבת הבורסה למסחר.
הצו משנת 1860 שקבע את הרחבת אולמות השוק המרכזיים של פריז יושם לבסוף.
הבניינים ממזרח לבניין נהרסו כדי לפנות מקום לביתנים.
שני הביתנים האלה, נהרסו בשנות ה-70. גן נלסון מנדלה הנוכחי נבנה על שטחם וכעת ניתן לראות בבירור את בניין הבורסה גם ממזרח.
שווקי חוזים עתידיים רבים פעלו בבורסת המסחר מאז הקמתה, בתחילה תחת שליטתם של איגודי עובדים.
אלה כללו את איגוד עובדי החיטה, השיפון ושיבולת שועל, הקמח, השמנים, הסוכרים, האלכוהול והגומי.
קריסת מחירי החיטה בשנת 1929 הובילה לרפורמה של 1935 שיצרה את חברת הנציבים, שאושרה בחוק בשנת 1950.
לאחר מלחמת העולם השנייה, נפתחו מחדש שוקי החוזים העתידיים בהדרגה לסחר בינלאומי בסחורות כגון סוכר לבן, קקאו, קפה, תפוח אדמה, קמח סויה ולפתית.
סחורות אלה נסחרו במכירות פומביות.
המשא ומתן נוהל ופוקח ברצף על ידי חברת נציבי המכס המורשים Compagnie des Commissionaires Agréés, הבנק המרכזי לפיצויים Banque Centrale de Compensation, ולאחר מכן על ידי MATIF-השוק הבינלאומי לחוזים עתידיים של צרפת.
בשנת 1949 עיריית פריז העבירה את הבעלות על הבניין ללשכת המסחר, תמורת תשלום סמלי של פרנק אחד.
בשנת 1998, עם מחשובם של שוקי החוזים העתידיים, פעילות מסחר הסחורות בבורסת המסחר של פריז, הסתיימה.
היא ממשיכה בצורת שוק אלקטרוני מקוון בתוך בורסת יורונקסט (Euronext), שלתוכה מוזגה בורסת פריז.
מטה הלשכה שכן בכיכר הבורסה ושירותיה התפעוליים ניתנים בבניין הבורסה לסחורות.
CCI Paris פועלת כנציגת הקהילה העסקית בפריז ומספקת תמיכה ליזמים, משווקים ומנהיגים עסקיים.
הסינדיקט הכללי ממשיך לקדם דיאלוג ואינטראקציות בין חברות המעורבות בהיבטים שונים של סחר דגנים וזרעי שמן, כולל איסוף, הובלה, אחסון, הגנת יבול ומימון.
בשנת 2015 שינה הסינדיקט הכללי את שמו ל-Agro Paris Bourse.
הוא חלק מהקונסורציום של הבורסות האירופיות, שמרכזו בשטרסבורג.
המבנה כמוזיאון של אוסף פינו
ב-2016 לאחר פינויה של לשכת המסחר, הציעה ראש עיריית פריז אן אידלגו, לפרנסואה פינו חוזה חכירה ל-50 שנה, על בניין הבורסה לסחורות, תמורת תשלום חד-פעמי של 15 מיליון אירו, בתוספת עמלות שנתיות.
פרנסואה פינו שהוא איש עסקים צרפתי ואחד מאספני האמנות העכשווית המשפיעים בעולם, הסכים והחליט להציג חלק מאוסף האמנות העכשווית שלו, במבנה.
מועצת העיר פריז אישרה את שינוי הייעוד להפוך את הבניין לחלל תצוגה לאמנות עכשווית.
המבנה נרכש מחדש בשנת 2017 תמורת 86 מיליון יורו על ידי עיריית פריז, אשר הפקידה את ניהולו בידי חברת בת של ארטמיס באמצעות חוזה שכירות ל-50 שנה.
הרובע כולו עבר התחדשות אדריכלית ומוזיאלית משמעותית.
האדריכלים שבחר פרנסואה פינו לשיפוץ ושיקום מבנה הבורסה היו טדאו אנדו זוכה פרס פריצקר, שעבד בפאלאצו גראסי ובפונטה דלה דוגאנה שהם האתרים הוונציאניים של אוסף פינו, ופייר אנטואן גייטייה, האדריכל הראשי של מונומנטים היסטוריים, לוסי נייני וטיבו מרקה, אדריכלים שותפים, וקבוצת Setec עבור ההיבטים הטכנים.
בשנת 2017 הציג פינו בפומבי את תוכניותיו של האדריכל טאדאו אנדו שכללו גליל בטון בגובה 9.1 מטר בתוך הבניין, שישמש כמסגרת לגלריית התצוגה הראשית של הבורסה, בעלות בנייה של 170 מיליון דולר.
המתחם, המשתרע על פני יותר מ-10,500 מ"ר, הוא הגדול מבין שלושת המוזיאונים המופעלים על ידי פינו.
הוא כולל 3,000 מ"ר של חלל תצוגה ואודיטוריום תת-קרקעי.
השיפוץ נעשה תוך שימור האדריכלות ההיסטורית ושילוב אלמנטים עכשוויים.
אנדו, המוכר בגישתו המינימליסטית ובשליטתו המדויקת בשימוש בבטון, הוסיף לחלל הפנימי של המבנה גליל בטון המחבר בין הארכיטקטורה ההיסטורית העשירה של הבניין לבין האמנות העכשווית המוצגת בו.
האדריכל טדאו אנדו שמר על האיכויות ההיסטוריות של הבניין והצליחו להפוך את משרדי המסחר הישנים לחללי תצוגה ידידותיים למבקרים, תוך כבוד ליצירות המוצגות.
מעבר לחללי התצוגה וההנגשה הוויזואלית של המוזיאון לציבור, מתאפשרת במקום גם תצפית נהדרת על כל אזור לה האל.
אנדו, הידוע כמינימליסט התכוון ותכנן שהחומרים כמעט ייעלמו, והחוויה של המבקרים תהיה רוחנית ושונה בכל פעם שיבקרו במוזיאון.
במבנה, ניכר האיזון ששאף אליו, והפרופורציות המושלמות בהשראת מבנים היסטוריים כמו הפנתאון והקתדרלות הגדולות.
אנרי בלונדל שימר את מבנה גג הרוטונדה שעוצב על ידי קאמי דה מזיר ואת מסגרת הברזל של גג בלנז'ה, שהיו שני האלמנטים המדהימים של המבנה הקודם.
הכניסה המונומנטלית נפתחת דרך פורטיקו, הממוקם ממערב לבניין מול רחוב קולונל-דריאנט, שמעליו גמלון הנתמך על ידי ארבעה עמודים קורינתיים מחורצים, ומעליהם שלוש דמויות אלגוריות, עבודותיו של הפסל אריסטיד קרואזי, המייצגות את העיר פריז מוקפת בשפע ובמסחר.
פנים הכיפה מעוטר בציור קיר של בדים המותקן בחלק התחתון של הכיפה.
הציור נוצר בין השנים 1886 ו-1889 ומציג את הסחר הבינלאומי בין חמשת חלקי העולם.
בתקופה שבה התיעוש של צרפת התבסס בחלקו על סחר עם מעצמות אירופאיות וצפון אמריקה ועל קולוניזציה באפריקה ובהודו-סין הצרפתית.
הפרסקו הוא בסגנון הריאליזם האידיאלי.
בסרט "אל תיגעו באישה הלבנה" פיליפ נוארה מזכיר את עיטורי הבורסה לניירות ערך, הוא אומר שזוהי הקפלה הסיסטינית שלנו.
ציורי הקיר שופצו על ידי אליקס לאבו במהלך שיפוץ האתר בשנת 2021
תאריך הפתיחה הראשוני של מוזיאון הבורסה נקבע לקיץ 2020, אך נדחה בשל מגפת הקורונה בצרפת.
העלות הסופית של השיפוץ הסתכמה ב-195 מיליון דולר.
האתר הפועל כמוזיאון לאמנות עכשוית, נפתח ב-22 במאי 2021, כולל 3,000 מ'ר של שטחי תצוגה, מסעדה שהופקדה בידי השף הצרפתי מישל בראס ואולפן מרתף בן 286 מושבים שנועד לאירוח הופעות, הקרנות וכנסים.
תערוכת הפתיחה נקראה אוברטורה Ouverture,, מתייחס ליצירה המבוא המנוגנת בתחילת אופרה.
התערוכה הציגה עבודות של מספר אמנים בינלאומיים, כולל אורס פישר, קרי ג'יימס מרשל, מרלן דומאס, לוק טוימנס וסינדי שרמן.
המוזיאון פועל בתיאום עם אוסף פינו הממוקם בוונציה ומציג תערוכות ואירועים אמנותיים לאורך כל השנה.
לכל אחד מהמבנים יש הנהלה נפרדת.
בראש קבוצת המוזיאוני עומד ז'אן-ז'אק אייגון, יועצו של פרנסואה פינו וכל אחד מהאתרים מכיל את הייחודיות שלו.
המוזיאון מושך מבקרים רבים גם בזכות השילוב הייחודי בין האדריכלות ההיסטורית של הבניין כולל כיפת הזכוכית הדרמטית והפרסקאות המשוחזרים, לבין ההתערבות המודרנית והרדיקלית של האדריכל היפני טדאו אנדו Tadao Ando, בצורת גליל הבטון המונומנטלי שבליבת המבנה.
המוזיאון מתמקד באמנות עכשווית ומציג תערוכות מתחלפות ודינמיות, המבוססות בעיקר על האוסף העצום של פרנסואה פינו, המונה למעלה מ-10,000 יצירות.
התערוכות מוקדשות להצגות נושאיות, תערוכות מונוגרפיות של אמנים בודדים, והזמנת עבודות חדשות.
חללי התצוגה, ובמיוחד הרוטונדה המרכזית והגלריות הסובבות אותה, מארחים יצירות במגוון מדיומים, כולל פיסול, ציור, מיצבים רחבי היקף ואמנות סאונד.
לדוגמה, בתערוכת הפתיחה הוצג פסל שעווה מפורסם של אורס פישר שהותך באיטיות.
אוסף פינו נחשב לאחד החשובים באומנות העכשווית וכולל כעשרת אלפים פריטים של כארבע מאות אמנים מכל התנועות והזרמים של האומנות העכשווית, אמנים מוכרים וכאלה שנמצאים בתחילת דרכם ובהם דמיאן הירסט, ג'ף קונס וסינדי שרמן.
האוסף נבנה על בסיס האמונה של פינו שלאמנות העוסקת בסוגיות הבוערות של זמנה יש כוח להשפיע על החברה ונכללים בו ציורים, פסלים, צילומים ותערוכות וידאו ואודיו.
האוסף דינמי ושנה את פניו תדיר.
חלק מהאוסף מוצג בשלושת המוזיאונים וחלקים אחרים מושאלים למוזיאונים אחרים.
לאחר תערוכת הפתיחה (Ouverture), המשיך המוזיאון להציג תוכנית עונתית עשירה.
תערוכות נושאיות וקבוצתיות: "Le monde comme il va" העולם כפי שהוא.
תערוכה שהתמקדה ביצירות מהקולקציה העוסקות במציאות העולמית ובסוגיות חברתיות, תוך דיאלוג בין אמנות מהעשורים האחרונים של המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21. "Minimal" תצוגת מינימליזם-תערוכה רחבת היקף שהוקדשה לאמנות מינימליסטית, ובה יצירות מפתח שחוקרות גישות רדיקליות באמנות מאז שנות ה-60.
תערוכות יחיד מונוגרפיות: תערוכות יחיד לאמנים חשובים מהאוסף, כגון ליז'יה פפה Lygia Pape אמנית ברזילאית פורצת דרך, או תערוכה שהוקדשה למכלול עבודות של דייוויד האמונס David Hammons.
הבורסה דה קומרס משתתפת באופן קבוע באירועים כמו ליל המוזיאונים האירופי ומציעה כניסה חופשית בלילות שישי ראשונים של כל חודש.
בנוסף, מתקיימים באופן שוטף קונצרטים, הרצאות, סיורים מודרכים ופעילויות חינוכיות.
המוזיאון פועל כמוסד תרבות מלא המציע גלריות תצוגה מרובות, אודיטוריום תת-קרקעי לאירועים, הקרנות והופעות, חנות ספרים ומתנות, מסעדה וקפה במפלס העליון, המציע נוף יפהפה.
המבנה של הבורסה דה קומרס כבית של אוסף פינו, הפך לסמל להשפעתם הגוברת של אספנים פרטיים בפריז, ומשמש כעמוד תווך נוסף בסצנת האמנות העכשווית בצרפת ובעולם.
הנהלת העיר פריז ובראשה אן הידלגו צדקו בחשיבה ובהחלטתה שמוזיאון חדש זה, יתרום להחייאת רובע לה האל ולמשיכה הבינלאומית של פריז.
בוֹררוּת (בלועזית: אַרבּיטרַציה) היא שיטה אלטרנטיבית ליישוב סכסוכים, בה צדדים למחלוקת מסכימים להציג את עמדותיהם בפני בורר שהוא צד שלישי אובייקטיבי, על מנת שיכריע בסכסוך ללא יכולת ערעור.
מוסד הבוררות הוא מוסד עתיק, וידוע עוד מימי החוק הרומי.
גם במשפט העברי מוסד הבוררות נטוע עמוק, ובו עוסק הפרק השלישי במסכת סנהדרין.
במהלך דיוני הכנסת בנוגע לחוק הבוררות הישראלי באו לידי ביטוי קישורים רבים למקורות המשפט העברי.
הבוררות קיימת הן במשפטי הארצות השונות והן במשפט הבינלאומי.
בוררות יכולה להיות בין פרטים, בין מדינות, ואף בין פרטים למדינות.
במקרה של בוררות בין מדינות ובין פרטים, קיים בית דין קבוע לבוררות בינלאומית וכן המרכז הבינלאומי ליישוב סכסוכי השקעות (ICSID), שהם המוסדות הבינלאומיים העיקריים בנושא זה.
קיימים אף גופים להסדרת בוררות בינלאומית בין פרטים, כגון בית הדין לבוררות של הלשכה הבינלאומית למסחר.
מדינת ישראל הייתה בעבר צד לבוררות בינלאומית עם מצרים בעניין אזור טאבה שהוא חלק מחצי האי סיני.
בשנת 1989 קבע הבורר כי הריבונות באזור צריכה להיות למצרים, וישראל כיבדה החלטה זו ומסרה את הריבונות בטאבה למצרים.
מקומה של הבוררות בין השיטות ליישוב סכסוכים
כאשר באים לסווג את הבוררות בין שאר השיטות ליישוב סכסוכים, ניתן לומר שלעומת הגישור שכל כולו וולונטרי, ומותנה ברצונם של הצדדים, ישנם מקרים רבים בהם נאכפת הבוררות על צד שאינו חפץ בכך, מכוח חוזה שחתם עליו בעבר, או מכוח חברותו באגודה או גוף אחר (ולכך ראה החלק העוסק בהסכם הבוררות).
עם זאת, לעומת התדיינות בבית המשפט, ניתן לומר כי לצדדים שליטה רבה יותר בבחירת האדם המכריע בסכסוך (הם יכולים לבחור בעצמם את הבורר, מה שאינו אפשרי בבית המשפט, שם נקבע שופט לדיון בתיק מסוים על ידי מזכירות בית המשפט).
כן ניתן לומר שלעיתים קרובות הבחירה בבוררות היא אכן וולונטרית, מה שאין כן בהתדיינות אשר תמיד נכפית על הנתבע על ידי התובע.
הבורר מחויב להיות אובייקטיבי, אך לא נייטרלי כמגשר.
אובייקטיביות פירושה קביעת דעה ללא משוא פנים לטובת אחד מן הצדדים.
נייטרליות פירושה העדר דעה בעניין שבנדון.
הבורר מחויב להכריע בסכסוך שלפניו.
בניגוד לדעה הרווחת לפיה הבורר מפשר בין הצדדים, רשאי הבורר לקבל את עמדתו של צד אחד במלואה, לחייב במלוא סכום התביעה או לדחות את התביעה מכל וכל, ובמובן זה דומה הבורר לשופט.
המגשר אינו רשאי להכריע בסכסוך, אלא להביא בפני הצדדים דרכים לפתרון הסכסוך מרצונם.
כאשר באים לשקול את הבוררות אל מול התדיינות בבית המשפט יש לקחת בחשבון את השיקולים הבאים:
על פסק הבורר לא ניתן לערער לבית המשפט בזכות.
גם אם הסכימו הצדדים על יכולת ערעור על הפסק, יהא זה ערעור ברשות בלבד ובתנאים מוגבלים.
זאת, לעומת פסק דין של בית משפט הניתן, בדרך כלל, לערעור ראשון בזכות.
הבוררות נעשית בדרך כלל בזמן קצר.
התדיינות בפני שופט עלולה לקחת שנים ארוכות.
שכרו של הבורר עלול להיות גבוה מאוד, יחסית לתשלום אגרת בית המשפט.
עם זאת, בבוררות אין צורך לשלם אגרה גבוהה כבר בתחילת ההליך.
דיון בבית המשפט הוא גלוי ופסק הדין מתפרסם בציבור, בעוד שבוררות יכולה להישאר חשאית.
סכסוכים משפטיים עשויים לכלול הכרעות הדורשות ידע מקצועי או טכני, והצדדים יכולים לבחור לעצמם בורר שהוא בעל מקצוע שאינו שופט - מהנדס, רואה חשבון, אדריכל וכדומה.
כללי הראיות והדיון בבית המשפט הם קבועים וידועים מראש, ובבוררות הצדדים רשאים לקבוע לעצמם את הכללים.
פקודה זו אף היא התיישנה, ובשנת 1968 חוקקה הכנסת את חוק הבוררות, אשר הסדיר את הנושא בדרך ישראלית ועצמאית על פי הסדרים שהם פרי פסיקה ישראלית עצמאית עד לחקיקת החוק.
החוק מעודד בוררות, ורואה בה דרך טובה להסדיר סכסוכים מסוימים.
סעיף 79ב לחוק בתי המשפט קובע כי בית משפט הדן בעניין אזרחי רשאי להעביר עניין לבוררות.
סעיף 65 לחוק בתי המשפט קובע כי שופט בבית המשפט לתביעות קטנות יכול לדון בעניין כבורר.
חוק ההסדרים במגזר החקלאי המשפחתי, התשנ"ב-1992, הוא "חוק גל" הדן בהסדר המושבים, קובע כי דיון בפני המשקם כמוהו כבוררות.
כל בוררות תחילתה בהסכם בין הצדדים.
"בורר" מוגדר בחוק הבוררות כמי שנתמנה לכהן כבורר על פי הסכם.
ההסכם הוא דרישה מקדמית לקיומה של הבוררות.
הסכם זה יכול להיות הסכם מיוחד לעניין הבוררות (ונקרא לעיתים "שטר בוררות"), אך לרוב המדובר בסעיף אחד מתוך הסכם ארוך יותר המסדיר את מכלול העניינים שבין הצדדים ולדוגמה הסכם למתן שירות מקצועי, הסכם שותפות, הסכם מכר דירה.
סעיפי בוררות הם סעיפים סטנדרטיים בתקנונים של אגודות שיתופיות, עמותות, גופים מקצועיים וספורטיביים, איגודים ואגודות למיניהם, המעוניינים בדרך כלל כי סכסוכים בין חבר ובין האגודה, ובין החברים ובין עצמם, ייפתרו באמצעות אדם המוכר לאגודה ונאמן עליה, ולא על ידי גוף חיצוני כבית המשפט.
במקרה זה הצטרפות אדם לאגודה מהווה הסכמה לתקנון, ובמשתמע גם להפניית הסכסוכים לבוררות.
סעיפי בוררות נהוגים גם בחוזים אחרים, במקרה שהצדדים חוששים מפני סרבול ההליך המשפטי, במקרה של סכסוך.
פעמים רבות, נקבע איש מקצוע כבורר מוסכם - לדוגמה, בהסכם בנייה עשוי להקבע מהנדס כבורר מוסכם במקרה של סכסוך.
שומרי תורה ומצוות, נוהגים לקבוע ערכאה דתית כבורר מוסכם בשעת סכסוך.
על פי תיקון מס' 2 לחוק הבוררות מיום ה-5 בנובמבר 2008, נקבע כי היה והצדדים מעוניינים בערכאת ערעור עליהם לציין זאת בהסכם הבוררות (ראה להלן על ערעור על פסק בורר), היה ולא עשו כן הרי יחולו על הבוררות הכללים טרם תיקון החוק, היינו, פסק הבוררות לא יהא ניתן לערעור.
לא בכל עניין ניתן לפנות לבוררות.
על פי החוק אין תוקף להסכם בוררות בעניין שאינו יכול לשמש נושא להסכם.
יתר על כן על פי הדין בישראל הבורר אינו רשאי לפסוק בעניין סמכותו.
כלומר, אם מי הצדדים טוען כי בעניין כזה או אחר הבורר אינו מוסמך לפסוק, על הבורר או על הצדדים לפנות לבית המשפט להחליט בשאלת היקף סמכותו של הבורר.
החלטת הבורר בלא גיבוי בית המשפט עלולה לאפשר למי מהצדדים לטעון אחר פסק הבוררות כי הבורר פעל בחוסר סמכות.
כל אדם יכול להיות בורר - אין נדרשת כל הכשרה לשם כך, ואין צורך בכל השכלה מיוחדת.
יש להניח כי צדדים לא יפקירו עניינם בפני סתם אדם שאינו בקיא בחוק או בעניין המהווה את נושא הבוררות.
יש המעבירים בוררויות למומחים בעניין שבו נוגעת הבוררות.
כך למשל בתביעה בגין ליקויי בנייה נהוג לפנות למהנדס בניין או לשמאי מקרקעין שישמש כבורר.
יש והצדדים מסכימים על זהות הבורר בעצמם, ויש הנדרשים לשם כך לעזרת בית המשפט.
יש המפקידים את זהות הבורר בידי גוף שלישי, ולדוגמה "בורר שימונה על ידי איגוד המוסכים" או "בורר שימונה על ידי לשכת עורכי הדין".
מינויו של בורר תקף עד לסיום הבוררות אלא אם כן הועבר מכהונתו על ידי בית המשפט, או שהצדדים הסכימו על סיום המינוי, או שהחליט להתפטר.
מוסד ייחודי מן המשפט העברי שמצא לו ביטוי בחוק הבוררות הוא בוררות זבל"א וזבל"א - ראשי תיבות של "זה בורר לו אחד וזה בורר לו אחד".
כל צד בוחר את הבורר שלו, ושני הבוררים בוחרים בורר שלישי, מקור מוסד זה במסכת סנהדרין דף כג' א' שם נאמר: "דיני ממונות בשלושה, זה בורר לו אחד וזה בורר לו אחד, ושניהן בוררים להן עוד אחד".
סדר הדין בבוררות ומתן פסק הבורר
סדר הדין בבוררות הוא בדרך כלל חופשי יותר, ונתון יותר לשליטת הצדדים.
אולם אם לא הוסכם במפורש בין הצדדים על כללים שונים, קובע החוק כללים החלים על כל בוררות, המסדירים את ניהול ההליך, הליכים מקדמיים, חקירת העדים, משך זמן הבוררות, וכיוצא בזה.
כללים אלו מצויים בתוספת הראשונה לחוק.
בוררויות אינן מחויבות להידון על פי הדין המהותי אלא אם כן קבעו הצדדים אחרת או לחלופין קבעו הצדדים כי ניתן להגיש ערעור על הפסק לבית המשפט.
עד לשנת 2008 פסקי בוררות לא היו חייבים בנימוק, אלא אם כן הורו זאת הצדדים לבורר במפורש.
בסוף שנת 2008 התקבל תיקון מס' 2 לחוק הבוררות והתהפכה ברירת המחדל - כל עוד לא קבעו הצדדים אחרת חלה חובת הנמקה על הבורר.
דרישות צורניות - על פסק הבורר לכלול על פי החוק את חתימת הבורר ותאריך החתימה.
על פסק בורר לא ניתן לערער באופן רגיל.
צד שזכה בבוררות יכול לפנות לבית המשפט לבקש אישור הפסק.
לאחר האישור יקבל פסק הבורר תוקף של פסק דין, וניתן יהיה להפעילו בהוצאה לפועל.
בית המשפט המאשר את הפסק אינו בוחן את תוכנו, אינו מאשר את נכונותו ואינו בודק כל עניין פרט לשאלה האם ניתן הפסק על ידי בורר שהוסמך לכך על ידי הצדדים, והאם לא הוגשה בקשה לביטול הפסק במועד הקבוע לכך.
אם שני תנאים אלו מתקיימים, יאשר בית המשפט את הפסק.
צד שהפסיד בבוררות רשאי להגיש לבית המשפט בקשה לביטול הפסק, תוך ימים ספורים מקבלת הפסק.
בקשת הביטול, לא תוגש לשם בחינת תוכנו של פסק הבוררות, אלא לבדיקת תקינותו של ההליך.
אף אם בפסק שגיאות בדין ובעובדה הגלויות על פניהן אין זו עילה לביטולו.
כאן יתרונו של הבורר על פני השופט.
עילות הביטול, אשר בהתקיימן רשאי יהיה בית המשפט לבטל פסק בוררות, עוגנו בס' 24 לחוק הבוררות.
עילות אלו, מהוות "רשימה ממצה" בעלת עילות חלופיות, הכוללת את אלו:
לא היה הסכם בוררות בר תוקף.
הפסק ניתן על ידי בורר שלא מונה כדין.
הבורר פעל ללא סמכות או שחרג מהסמכויות הנתונות לו על פי הסכם הבוררות.
לא ניתנה לבעל דין הזדמנות נאותה לטעון טענותיו או להביא ראיותיו.
הבורר לא הכריע באחד העניינים שנמסרו להכרעתו.
הותנה בהסכם הבוררות שעל הבורר לתת נימוקים לפסק הדין, והבורר לא עשה כן.
הותנה בהסכם הבוררות שעל הבורר לפסוק בהתאם לדין, והבורר לא עשה כן.
הפסק ניתן לאחר שחלפה התקופה לנתינתו.
תוכנו של הפסק מנוגד לתקנת הציבור (לדוגמה: בית המשפט יבטל "בוררות של העולם התחתון" על אף שמוסד זה קיים ופועל).
קיימת עילה שעל פיה היה מבטל בית משפט פסק דין סופי שאין עליו ערעור (לרוב המדובר במעשה תרמית הנוגע לניהול הבוררות).
יצוין, כי העילות לביטול פסק בוררות הן מצומצמות - לאלו הקבועות בחוק.
בית המשפט, קבע כי ביטול כאמור יתקיים במקרים חריגים בלבד.
יתרה מכך, קבע המחוקק מספר סייגים לביטול פסק בוררות.
ראשית, קבע הוא כי על אף התקיימות אחת מעילות הביטול - רשאי בית המשפט לדחות בקשת ביטול, ככל שסבר שלא נגרם עיוות דין.
שנית, קבע הוא כי בית המשפט לא יבטל את פסק הבוררות כולו - מקום בו ניתן לבטלו בחלקו, להשלימו, לתקנו, או להחזירו לבורר.
יוער, כי סייג נוסף מצוי בס' 26(ג) לחוק הבוררות.
עד לשנת 2008 לא ניתן היה לערער על פסק של בורר.
בסוף שנת 2008 התקבל תיקון מס' 2 לחוק הבוררות (ביוזמתו של ד"ר ישראל שמעוני) שעשה מהפכה בתחום ואפשר לצדדים להסכם בוררות לבחור באחד מ-2 מסלולים חלופיים למסלול הרגיל: 1. יכולת ערעור בפני בורר אחר.
2. יכולת ערעור ברשות בפני בית המשפט אם בפסק הבוררות נפלה טעות יסודית ביישום הדין אשר יש בה כדי לגרום לעיוות דין.
אחד השימושים הנפוצים של הליך הבוררות הוא במסגרת דין תורה.
במדינת ישראל, יש לבתי הדין הדתיים (הרבניים) סמכות שיפוט רק בסכסוכים בתחום המעמד האישי והקדשות, וכן בתחומי צוואות וירושות (אם כי בענייני צוואות וירושות מותנית סמכות השיפוט בכך שכל הצדדים הנוגעים בדבר חתמו על הסכמתם לשיפוטו של בית הדין הרבני).
לבתי הדין הרבניים אין סמכות שיפוט בנושאים אזרחיים.
עד לפני מספר שנים היו אנשים דתיים המעוניינים להכריע בסכסוך אזרחי על פי דין תורה, פונים גם לבתי הדין הרבניים.
אולם, מאז שבית המשפט העליון קבע שבית הדין הרבני, כגוף ממלכתי, לא מוסמך להיות בורר בעניינים פרטיים אלא אם הוסמך לכך במפורש בחוק - בתי הדין הרבניים לא עוסקים בכך.
כיום, יהודים דתיים אשר מעוניינים בהתדיינות בהתאם לדין תורה פונים לבית דין לממונות ושם מנהלים התדיינות משפטית לאחר חתימה על שטר בוררות.
המוסד לבוררות מוסכמת בשירות הציבורי
המוסד לבוררות מוסכמת בשירות הציבורי הוא מוסד ציבורי לבוררות, שהוקם בשנת 1977 כדי להתמודד עם גל השביתות שהתחולל במגזר הציבורי בישראל באותה תקופה.
ממשלת ישראל בראשות יצחק רבין וההסתדרות הכללית בראשות ירוחם משל חיפשו פתרון מוסכם לבוררות באמצעות מוסד עליון בלתי תלוי, שייתן הזדמנות שווה לכל הצדדים, ויסייע לפתרון מהיר של סכסוכי עבודה.
נשיאו הראשון של המוסד היה שופט בית המשפט העליון בדימוס צבי ברנזון
המוסד הישראלי לבוררות עסקית הוקם בשנת 1991 על ידי איגוד לשכות המסחר, לשם בוררות בסכסוכים עסקיים והוא המוסד הראשון בישראל ליישוב סכסוכים עסקיים.
המוסד לבוררות עסקית הוא המוסד הציבורי היחיד בישראל להליכי בוררות והוא פועל ללא כוונת רווח.
הבוררים במוסד הם שופטים בדימוס, עורכי דין, רואי חשבון, מהנדסים ועוד.
הבוררים מתמנים על בסיס מקצועי בהתאם למהות הסכסוך.
למוסד כללי בוררות וכן כללי אתיקה.
במהלך השנים הוציא המוסד אלפי פסקי בוררות.
מעולם לא בוטל פסק בוררות של המוסד הישראלי לבוררות עסקית.
נשיאתו הראשונה, במשך 13 שנים, הייתה פרופ' סמדר אוטולנגי.
אחריה מונתה שופטת בית המשפט העליון בדימוס, אילה פרוקצ'יה.
נשיא המוסד המכהן כיום הוא עורך דין מנשה כהן.
הפדרציה לבוררות הוקמה בשנת 2015. משרדיה נמצאים בירושלים.
מנכ"ל הפדרציה לבוררות הוא עו"ד דרור רוזנברג.
הפדרציה לבוררות מציעה לבחור בין הליך המתומחר לפי שעות עבודה לבין הליך המתומחר מראש על ידי הבורר.
לשכת הבוררים בישראל הוקמה ופועלת למען קידום ענף הבוררות, כדרך אלטרנטיבית ליישוב סכסוכים והקלה על העומס של מערכת בתי המשפט.
הלשכה מאגדת בוררים מוסמכים ממגוון דיסציפלינות.
החברות בלשכה מחייבת עמידה בקריטריונים מקצועיים כגון השכלה אקדמית, ניסיון מקצועי וניסיון בבוררות.
בורסת היהלומים הישראלית מסדירה את היחסים בין חברי הבורסה באמצעות תקנון, החל על כל החברים.
בתקנון הבורסה קיים סעיף, הקובע כי בכל עת שפורץ סכסוך על רקע כספי בין אחד מחברי הבורסה למשנהו, או בין קבוצה של כמה חברי בורסה בינם לבין עצמם, רשאים יהלומנים אלו לפנות לבוררות.
הבוררות נערכת על ידי הנהלת הבורסה או מי מטעמה, למשל על ידי המוסד לבוררות של הבורסה ליהלומים.
עם זאת, קיימים מקרים בהם לא יוכל חבר בורסה לפנות לבוררות כדי להסדיר חילוקי דעות כספיים הקיימים בינו לבין חבר בורסה אחר.
מקרה שכזה יכול לקרות, כאשר יהלומן נקלע לקשיים כלכליים ואינו יכול להשיב חובותיו לחברי בורסה רבים.
במקרה כזה, יכולה להתאסף אספת נושים, ולבחור מתוכה ועד נושים אשר יגיע מול החייב להסדר נושים מאוחד.
ואז, מסכימים הנושים כי הם יסתפקו בהסדר אשר יושג באמצעות ועד הנושים, וימנעו מלפנות לבוררות כנגד החייב, אף על פי שסעיף הבוררות בתקנון הבורסה היה מאפשר להם לעשות כן בכל מקרה אחר.
בורקינה פאסו (; בצרפתית: Burkina Faso; בדיולה: ߓߙߎߞߌߣߊ߫ ߝߊ߬ߛߏ߫; במוריי : Burkĩna Faso; בפולה : 𞤄𞤵𞤪𞤳𞤭𞤲𞤢 𞤊𞤢𞤧𞤮𞥅) שנקראה בעבר הרפובליקה של וולטה-עילית היא מדינה ללא מוצא לים במערב אפריקה.
היא גובלת במאלי בצפון-מערב, בחוף השנהב בדרום-מערב, בגאנה ובטוגו בדרום, בבנין בדרום-מזרח ובניז'ר במזרח.
למעלה מ-60% מאזרחי בורקינה פאסו הם מוסלמים, והמדינה חברה בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
המדינה קיבלה עצמאות מצרפת בשנת 1960, ומאותה עת החל להתאפיין באי-יציבות פוליטית.
מאז 2022 משטרה הוא חונטה צבאית בהנהגת איברהים טראוארה.
ב-4 באוגוסט 1984 שונה שמה על ידי הנשיא תומא סנקרה מהשם הרפובליקה של וולטה-עילית לשם בורקינה פאסו שפירושו "ארץ האנשים ההגונים" או "הארץ ההגונה" בשפות המקומיות.
כמו רוב אזור מערב אפריקה, גם בבורקינה פאסו היו מתיישבים קדומים ביותר, ושבטי נוודים החלו לנדוד באזור החל מתקופת 12,000 לפנה"ס.
יישובי קבע וחקלאות החלו להופיע בין 3,600 ל-2,600 לפנה"ס.
בסביבות 1,500 לפנה"ס החלו התושבים המקומיים להשתמש בחרס ובברזל וכן הופיעו הסימנים הראשונים (קברים אשר נמצאו בחפירות ארכאולוגיות) לדת מבוססת.
בנקודת זמן לא ידועה בעת העתיקה התיישב בצפון וצפון מזרחו של האזור המכונה כיום בורקינה פאסו שבט הדוגון אך מאוחר יותר במאות ה-15 וה-16 היגרו בני השבט מהארץ לצוקים של באנדיאגרה במטרה להתיישב שם.
כמו כן בדרום מערבה של בורקינה פאסו קימים שרידים של חומות אבן גבוהות אך זהותם של בוני החומות טרם פוענחה (למשל בהריסות לורופני).
כנראה בחלקה הראשון של המאה ה-16 החל שבט המוסי להקים ממלכות כשהבולטות שבהן היו ואגאדוגו ויטנגה.
בשנת 1896 הביסו הצרפתים את ממלכת ואגאדוגו, והפכו אותה למדינת חסות צרפתית.
בשנת 1898 היה רוב האזור שנקרא כיום בורקינה פאסו תחת כיבוש צרפתי.
הצרפתים כינו את האזור בשם וולטה עילית, על שם הנהר וולטה שזרם בו, ושילבו אותו לתוך מערב אפריקה הצרפתית כחלק מהמושבה הצרפתית חוף השנהב.
בשנת 1919 הוכרזה וולטה עילית כמושבה בפני עצמה, אך היא פורקה ב-5 בספטמבר 1932 ושטחה חולק בין המושבות חוף השנהב, מאלי וניז'ר.
המושבה נוסדה מחדש ב-4 בספטמבר 1947 בגבולותיה בעת פירוקה.
ב-11 בדצמבר 1958 חתם יו"ר המועצה המחוקקת של המושבה, מוריס יאמאוגו, על כניסתה לקונסיי דה ל'אנטאנט (מועצת מדינות ההסכמה, יחד עם חוף השנהב, דהומיי, וניז'ר) והמושבה קיבלה שלטון ריבוני מידי הצרפתים.
שנתיים לאחר מכן, באוגוסט 1960 זכתה לעצמאות מלאה.
נשיא המדינה הראשון היה מוריס יאמאוגו אשר אסר את ראשי מפלגת האופוזיציה בעלת האוריינטציה המרקסיסטית-פאן-אפריקאית, הוציא אותה מחוץ לחוק וכונן משטר חד-מפלגתי, בעל זיקה לצרפת ולמערב וקשר הדוק עם מדינות ההסכמה.
ההפיכה הצבאית הראשונה במדינה התרחשה בשנת 1966 לאחר תקופה ממושכת של אי-יציבות, שכללה הפגנות ושביתות של סטודנטים, איגודי עובדים ועובדי המגזר הציבורי, שמחו על שלטון יאמאוגו.
בראש המהפכה עמד גנרל סנגולה למיזאנה (Sangoulé Lamizana ) שהדיח את יאמאוגו מהשלטון וכלא אותו במאסר.
שלטון הצבא נמשך עד שנת 1970, בה אושרה חוקה אזרחית חדשה שבמסגרתה הוגדרו ארבע שנות מעבר עד לחזרה לשלטון אזרחי.
מחלוקות וויכוחים סביב חוקה זו הביאו לכתיבת חוקה אזרחית חדשה שאושרה רק בשנת 1977. בשנת 1978 נערכו בחירות דמוקרטיות, לראשונה מאז המהפכה, בהן זכה הגנרל סנגולה לאמיזנה, וכך הפך שלטונו תקף מכוח בחירת העם לכאורה, ולא מתפיסתו בכוח.
שנתיים לאחר מכן, ב-25 בנובמבר 1980, התחוללה הפיכה צבאית נוספת במדינה במהלכה הוחלף השלטון באופן שקט יחסית וללא שפיכות דמים.
השלטון הצבאי החדש ביטל את הזכויות שהובטחו בחוקת הממשל הקודם משנת 1977. לאחר שנתיים התחוללה הפיכה צבאית נוספת במהלכה הוחלף השלטון (ב-7 בנובמבר 1982).
השלטון הצבאי החדש המשיך בשלילת הזכויות הדמוקרטיות שהוקנו בעבר, אך הבטיח להקים ממשלת מעבר עד הקמת שלטון אזרחי חדש.
מריבות פנימיות בקרב גורמים במפלגת השלטון הובילו להכרזה על תומא סנקרה כראש ממשלה בינואר 1983, לאחר מכן למעצרו, ולבסוף לשחרורו בהפיכה נוספת, ב-4 באוגוסט 1983.
סנקרה הוביל שלטון מרקסיסטי במדינה.
הוא הפעיל מספר קבוצות ואגודות חשאיות שמטרתן הייתה לגרום למהפכה תרבותית.
הוא אף שינה את שמה של המדינה מוולטה עילית (בצרפתית Haute Volta) לבורקינה פאסו במטרה לתת לה זהות חדשה.
שמה הקודם של המדינה מרמז שבמדינה עובר חלקו העליון של הנהר וולטה.
לנהר שלושה יובלים: וולטה השחור, וולטה הלבן, וולטה האדום, ואלה היו צבעי הדגל של וולטה עילית.
מאמציו של סנקרה הצליחו בהתחלה, אך הארגונים השונים שהקים הפכו אט-אט לכנופיות חמושות ופתחו בקרבות נגד קבוצות פועלים ברחבי המדינה.
תפיסת השלטון על ידי קומפאורה
סנקרה נרצח ב-15 באוקטובר 1987, במהלך הפיכה נוספת שביצע בלז קומפאורה, חברו של סנקרה.
השלטון החדש הבטיח להחזיר את המדינה ל"נתיב הנכון" ולתקן את טעויותיו של סנקרה.
מפלגת השלטון, ה"חזית הפופולרית", נתנה את חסותה גם לארגונים שאינם מרקסיסטיים והדבר עורר כעס רב בקרב כמה מחבריה הקיצוניים.
ב-18 באוקטובר 1989 נעצרו, נשפטו והוצאו להורג מספר חברים במפלגה באשמת קשירת קשר להפלת השלטון.
מעצרים דומים התרחשו גם בשנים שלאחר מכן.
מאז 1987 ועד אוקטובר 2014 כיהן קומפאורה כנשיא המדינה.
ב-21 בפברואר 2011 החל גל מחאות שכלל גם הפגנות ושביתות של סטודנטים ועובדי ציבור, בדרישה לחקור את מותו של תלמיד (ז'וסטן זונגו) שהוכה למוות על ידי שוטרי משטרת קודוגו שבבורקינה פאסו.
במהלך ההפגנות הוצתו גם מבני ציבור ונהרגו שישה סטודנטים.
המחאה גאתה ונחלשה לסירוגין, ובמהלך מרץ-אפריל התגברה, תוך קבלת השראה מגלי המחאות בארצות ערב שהתרחשו באותה עת.
באפריל 2011, הצטרפו למחאות התלמידים, הסטודנטים ועובדי הציבור, כולל אנשי גדוד המשמר הנשיאותי שדרשו הבטחת דיור ומגורים להם ולבני משפחתם, מתוקף היותם עובדי מדינה, וביצעו מעשי אלימות שהוגדרו כמרד נגד השלטון.
ב-16 באפריל, פוזרה הממשלה על ידי הנשיא בלז קומפאורה, שפיטר גם את ראש המשמר הנשיאותי (האחראי לאבטחת ראש המדינה) ואת מפקד הצבא.
למחאות נגד שלטון קומפאורה הצטרפו חיילים רבים שערקו משורות הצבא.
ב-27 באוקטובר 2014 התחדשו המחאות נגד קומפאורה, בניסיון למנוע ממנו את שינוי החוקה שיאפשר את הארכת כהונתו.
ב-30 באוקטובר הוצת בניין הפרלמנט, ומתנגדי הנשיא השתלטו על בניין הטלוויזיה הלאומית.
שדה התעופה הבינלאומי ואגאדוגו נסגר לטיסות, וראש הממשלה הודיע על השעיית התיקון בחוקה.
בהמשך היום השבית הצבא את כל מוסדות השלטון והכריז על עוצר.
ב-31 באוקטובר הודיע קומפאורה על התפטרותו, ואת השלטון תפס מפקד הצבא, הגנרל אונורה נאברה טראורה.
ב-1 בנובמבר 2014 ויתר הגנרל אונורה טראורה על השלטון שעבר לידי לטננט קולונל יאקובה איזאק זידה.
השליט החדש זידה הכריז כי ינהיג את המדינה בתקופת המעבר עד לבחירות הנשיאותיות בשנת 2015, אולם הועלו דאגות גבי קשריו ההדוקים עם השליט הקודם.
בנובמבר 2014 מפלגות האופוזיציה, קבוצות אזרחיות ומנהיגי דת אימצו תוכנית לכינון שלטון מעבר עד לבחירות.
בהתאם לתוכנית זו סוכם עם השלטון שהדיפלומט מישל קפאנדו יכהן החל מ-21 בנובמבר 2014 כנשיא זמני, בעוד לטננט קולונל איזאק זידה יכהן ראש הממשלה ושר הביטחון.
בספטמבר 2015 ביצעו כוחות הצבא במדינה הפיכה צבאית, במסגרתה עצרו את הנשיא מישל קפאנדו ואת ראש הממשלה יאקובה איזאק זידה, והכריזו על ממשלה חדשה בראשותם.
ההפיכה בוצעה שבועות ספורים לפני מועד הבחירות לנשיאות שתוכננו במדינה.