tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סמכויותיו מוסדרות בחוק אורגני מ-23 בנובמבר 1993.
ההרכב כולל 15 שופטים: שלושה שופטים מקצועיים מבית הדין לערעורים (Cour de cassation), שאחד מהם משמש כנשיא ההרכב, ו-12 חברי פרלמנט – שישה מהאספה הלאומית ושישה מהסנאט.
בית הדין מוסמך לדון אך ורק בעבירות שבוצעו על ידי חברי ממשלה בעת כהונתם, ובתנאי שיש קשר לתפקידם הציבורי.
עבירות פליליות שאינן קשורות לתפקיד נידונות בבתי משפט רגילים.
הליך פתיחת ההליכים כולל שלושה שלבים:
ועדת הבקשות – גוף המורכב משבעה שופטים מבית הדין לערעורים, ממועצת המדינה ומבית הדין הגבוה לחשבונות.
הוועדה מסננת את הפניות הראשוניות ומחליטה האם להעבירן לפרקליט הכללי לצורך פתיחה בהליך בבית הדין.
ועדת החקירה – שלושה שופטים מבית הדין לערעורים מנהלים חקירה, שומעים עדים וקובעים אם להעביר את החשוד לדין בפני ההרכב השיפוטי.
ההרכב השיפוטי – כולל שלושת השופטים המקצועיים ו־12 נציגי ציבור.
ההחלטה מתקבלת ברוב מוחלט בהצבעה חשאית.
ניתן לערער על פסיקות ההרכב בפני בית הדין לערעורים, וההליך ייפתח מחדש בהרכב חדש.
מאז הקמתו, בית הדין הרשיע שמונה שרים ושני מזכירי מדינה.
1999: בפרשת הדם המזוהם – אדמונד הרווה הורשע אך לא נענש, ואילו ראש הממשלה לורן פביוס שוחרר מאשמה.
2000: סגולן רויאל, שרת המשפחה, זוכתה מתביעה בגין לשון הרע.
2004: מישל ז'יליבר הורשע בעבירת מרמה ונגזרו עליו שלוש שנות מאסר על תנאי.
2010: שר הפנים לשעבר שארל פסקואה הורשע בעבירות כלכליות.
2016: שרת האוצר לשעבר כריסטין לגארד הורשעה ברשלנות אך לא נענשה.
2019: ז'אן-ז'אק אורווס, שר המשפטים לשעבר, הורשע בהפרת סודיות.
2021: אדוארד בלדיר, ראש הממשלה לשעבר, זוכה; פרנסואה לאוטאר, שר ההגנה לשעבר, הורשע.
2023: שר המשפטים אריק דופון-מורטי זוכה מהאשמות בניגוד עניינים.
ביקורת ציבורית ומשפטית על בית הדין נמשכת מאז הקמתו.
מדובר בצדק "לשועי עולם", שכן שרים נשפטים על ידי חברי פרלמנט בעוד יועציהם נשפטים בבתי משפט רגילים.
שיעור ההרשעות נמוך, והעונשים לרוב קלים.
נשיאים וראשי ממשלות, ובהם פרנסואה הולנד, תמכו בביטול המוסד.
דו"ח ועדת ז'וספן מ-2012 המליץ אף הוא על ביטולו.
חוק חוקתי שהוצג ב-2013 קבע כי שרים יישפטו בבתי המשפט הרגילים, בכפוף לאישור ועדת בקשות.
הצעת חוק נוספת, משנת 2019, ביקשה להעביר את סמכות השיפוט לידי בית המשפט לערעורים בפריז, אך לא נידונה בפרלמנט.
בית המשפט העליון של רפובליקת קזחסטן (בקזחית: Қазақстан Республикасының Жоғарғы Соты) הוא הערכאה העליונה במערכת בתי המשפט של קזחסטן, ונמצא מעל בתי המשפט האזוריים לערעורים ובתי המשפט העירוניים והמחוזיים (בתי המשפט של ערכאה ראשונה).
המועצה השיפוטית העליונה ממליצה על מועמדים לשופטי בית המשפט העליון בפני נשיא קזחסטן, אשר מגיש את שמותיהם לאישור הסנאט של קזחסטן.
לפי החוקה המקורית של קזחסטן משנת 1993 פעלו שלושה בתי משפט עליונים: בית המשפט החוקתי (Конституционный суд), בית המשפט לבוררות (Высший Арбитражный суд) ובית המשפט העליון.
בשנת 1995 שונתה החוקה, ולצדה פורסם צו נשיאותי חדש בשם "על בתי המשפט ומעמד השופטים ברפובליקת קזחסטן".
צו זה שינה את מבנה מערכת המשפט וצמצם את השפעת הרשות המבצעת עליה: בית המשפט לבוררות פורק, ובית המשפט החוקתי הופרד באופן ברור מבית המשפט העליון.
באפריל 2011 הדיח הסנאט שישה משופטי בית המשפט העליון, והמליץ גם לנשיא בית המשפט העליון, אלימבקוב, להתפטר.
בית המשפט הצבאי של הרייך היה בית המשפט הצבאי העליון בגרמניה בין השנים 1900 ו-1945.
לאחר איחוד גרמניה בהובלת פרוסיה, הקימה האימפריה הגרמנית, החל מ-1 באוקטובר 1900, סמכות שיפוטית מיוחדת של בית דין צבאי (Militärgerichtsbarkeit) לשפוט עבריינים מקרב חיילי הצבא הגרמני, כאשר בית המשפט הצבאי של הרייך (Reichsmilitärgericht - RMG) היה בית המשפט העליון.
השופט הראשי בדרגת גנרל או אדמירל מונה ישירות על ידי הקיסר הגרמני.
משנת 1910, בית המשפט שכן בבניין יוקרתי חדש שהוקם בשרלוטנבורג.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, החוק הצבאי הגרמני איפשר לבתי משפט צבאיים לשפוט לא רק חיילים אלא גם אזרחים שנמצאו כמי שהפרו את החוק הצבאי.
ברפובליקת ויימאר שלאחר המלחמה (1919–1933), בוטלה הסמכות השיפוטית הנפרדת לאנשי צבא בחוק מיום 17 באוגוסט 1920, המבוסס על סעיף 106 לחוקת ויימאר.
בית המשפט היה גם אחראי בלעדית לכל ההליכים המשפטיים נגד קציני ורמאכט בכירים.
בכל המקרים החמורים של פגיעה במאמץ המלחמתי (Wehrkraftzersetzung) על פי חוק העונשין המיוחד לתקופת מלחמה (Kriegsonderstrafrechtsverordnung, KSSVO), בית המשפט הצבאי של הרייך היה הערכאה הראשונה והאחרונה.
במסגרת האשמה זו, בית המשפט גזר דין מוות על סרבני מצפון רבים.
בצו מיום 18 במאי 1940, הליכים נגד אזרחים הועברו לבתי המשפט המיוחדים (Sondergericht); החל מ-29 בינואר 1943, ל"בית המשפט העממי" (Volksgerichtshof) הייתה סמכות שיפוט בלעדית על כל ההאשמות בפגיעה במורל הצבאי (Wehrkraftzersetzung) באופן ציבורי והאשמות בהתחמקות מכוונת משירות צבאי.
בית הנבחרים של ארצות הברית הוא הבית התחתון של הקונגרס של ארצות הברית.
הקונגרס של ארצות הברית הוא הפרלמנט שלה, או הרשות המחוקקת, אשר מורכב מבית הנבחרים ומהסנאט (המהווה את הבית העליון).
בית הנבחרים מתכנס באגף הדרומי של בניין הקפיטול.
המספר הכולל של החברים בבית הנבחרים הוא 435, לפי "חוק החלוקה מחדש" (Reapportionment Act) משנת 1929, הקובע את הדרך בה יותאם מספר החברים למפקדי האוכלוסין ולגודל המחוזות במדינות ארצות הברית.
הקונגרס יכול להחליט להגדיל מספר זה.
משך תקופת הכהונה של כל חבר בבית הנבחרים היא שנתיים, אך אין כל הגבלת כהונה על בחירה מחדש.
שיטת שני הבתים (ביקמרליזם) נובעת מרצונם של האבות המייסדים של ארצות הברית ליצור "בית של העם" שייצג היטב את דעת הקהל ובנוסף לכך בית נוסף, בו ישבו נציגים מרוחקים יותר, ברוח הדמוקרטיה הייצוגית, אנשי מעלה שלא ייסחפו אחר רצונותיו המשתנים של העם.
מסיבה זו נהוג לכנות את בית הנבחרים "הבית התחתון", ואת הסנאט "הבית העליון", על אף שחוקת ארצות הברית אינה מפלה ביחסה בין הבתים, ודורשת את הסכמת שני הבתים לאישורה של חקיקה.
נהוג להתייחס אל בית הנבחרים כמבטא גישה מפלגתית יותר מאשר הסנאט.
האבות המייסדים של ארצות הברית התכוונו כי הסנאט ייבחר על ידי נציגים מן המדינות (ולא בבחירות ישירות) וישמש כמשקל נגד לבית הנבחרים.
הסמכויות הנתונות לסנאט ל"ייעוץ ואישור" (Advice and Consent) (כגון סמכותו של הסנאט לאשר אמנות בין-לאומיות) הוענקו, בשל כך, לסנאט ולא לבית הנבחרים.
עם זאת, ניתנו לבית הנבחרים סמכויות ייחודיות משלו: הזכות ליזום חקיקה בענייני מיסים, הזכות להדיח נבחרי ציבור מסוימים, הזכות לבחור את נשיא ארצות הברית אם חבר האלקטורים נקלע למבוי סתום.
עם זאת, לסנאט סמכויות משלימות לסמכויות אלו – להציע תיקונים תקציביים, לשפוט נבחרי ציבור שהודחו על ידי בית הנבחרים, ולבחור את סגן נשיא ארצות הברית במקרה שחבר האלקטורים אינו מצליח לעשות זאת.
החברות בסנאט נחשבת ליוקרתית יותר מאשר החברות בבית הנבחרים, מכיוון שתקופת כהונתם של הסנאטורים ארוכה יותר, מספרם קטן יותר, וברוב המקרים הם מייצגים ציבור בוחרים גדול יותר.
על פי תקנון הקונפדרציה, המסמך משנת 1777 שאיגד את שלוש עשרה המושבות למעין קונפדרציה קודם לקבלת חוקת ארצות הברית, היה הקונגרס גוף בעל בית אחד שבו לכל מדינה היה קול אחד.
חוסר היעילות של מבנה חוקתי זה הוביל את הקונגרס לזמן "מועצה חוקתית" בשנת 1787, שאליה הסכימו כל המדינות פרט לרוד איילנד לשלוח נציגים.
הדרך בה יפעל הקונגרס הייתה אחד מהנושאים העיקריים שנדונו במועצה החוקתית.
"תוכנית וירג'יניה" שהגה ג'יימס מדיסון קראה ליצירת קונגרס בן שני בתים: בית תחתון שייבחר ישירות על ידי העם, ובית עליון שייבחר על ידי הבית התחתון.
תוכנית זו זכתה לתמיכת נציגי המדינות הגדולות כווירג'יניה, מסצ'וסטס ופנסילבניה, מפני שקראה לייצוג על בסיס גודל האוכלוסייה.
המדינות הקטנות העדיפו את "תוכנית ניו ג'רזי", לפיה יהיה הקונגרס בן בית אחד ובו נציגות שווה לכל מדינה.
לבסוף הגיעו הצדדים ל"פשרת קונטיקט" או "הפשרה הגדולה", לפיה אחד מבתי הקונגרס, הוא בית הנבחרים, יספק את הדרישה לייצוג על בסיס יחסי לאוכלוסייה, ואילו הבית השני, הוא הסנאט, יספק ייצוג שווה לכל מדינה.
בשנת 1788 אושרה חוקת ארצות הברית על ידי הרוב הדרוש (תשע מתוך 13 המדינות), אך יישומה נדחה ל-4 במרץ 1789. בית הנבחרים התכנס לראשונה ב-1 באפריל 1789. במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-19 היה בית הנבחרים לרוב בסכסוך מתמיד עם הסנאט על נושאים רבים, לרבות העבדות.
אוכלוסי מדינות הצפון היו רבים בהרבה מאוכלוסי מדינות הדרום, ולכן שלט הצפון בבית הנבחרים.
עם זאת, הצפון לא זכה לרוב בסנאט, בו היה הייצוג על פי מספר המדינות.
דוגמה לעימות מסוג זה הייתה "הצעת וילמוט" (Wilmot Proviso), אשר נתקבלה על ידי בית הנבחרים שוב ושוב ואשר אסרה על העבדות בשטח שסופח לארצות הברית לאחר מלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
הסנאט בלם חקיקה זו מספר פעמים.
לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית נשלטו בתי הקונגרס במשך תקופות ארוכות בידי המפלגה הרפובליקנית של ארצות הברית שנקשרה בדעת הקהל עם ניצחון ארצות הברית על הקונפדרציה.
אך לאחר תקופת הבנייה מחדש מחורבות המלחמה, החלה בשנת 1877 תקופה של חילוקי דעות קשים, והרוב בבית הנבחרים נדד ממפלגה למפלגה.
בתחילת המאה ה-20 עלה כוחו של יושב ראש הבית.
עלייתו של ה"ספיקר" החלה בעשור האחרון של המאה ה-19, עם תקופת כהונתו של תומאס בראקט ריד הרפובליקני, המכונה "הצאר", אשר ניסה ליישם את גישתו לפיה "מערכת הממשל הטובה ביותר היא כי מפלגה אחת תשלוט, והשנייה תסתכל מהצד".
בתקופה זו התפתחו מוסדות "מנהיג הרוב" ו"מנהיג המיעוט" שנוצרו בשנת 1899. מנהיג המיעוט היה לרוב מנהיג מפלגת המיעוט, אך מנהיג הרוב נותר כפוף ליושב ראש הבית.
תפקיד היושב ראש הגיע לשיא כוחו בתקופת כהונת ג'וזף גורני קאנון הרפובליקני, בין 1903 ל-1911. ליושב ראש הייתה שליטה בוועדת הכללים רבת ההשפעה, והוא היה יכול למנות את חברי הוועדות האחרות.
כוח זה צומצם ב"מהפכת 1910", במאמציהם המשותפים של הדמוקרטים ורפובליקנים, שלא ראו בעין יפה את שליטתו המוחלטת של קאנון בבית הנבחרים.
המפלגה הדמוקרטית של ארצות הברית שלטה בבית במהלך רוב תקופת כהונתו של פרנקלין דלאנו רוזוולט.
במהלך העשור שלאחר מכן התחלף הרוב מעת לעת, אך לאחר שהדמוקרטים זכו ברוב בשנת 1954 הם החזיקו בו במשך ארבעים השנים הבאות.
באמצע שנות השבעים נערכו רפורמות במבנה הבית, התחזק כוחן של ועדות המשנה על חשבון יושבי ראש הוועדות, והתאפשר למנהיגי המפלגות למנות את חברי הוועדות.
פעולות אלו ננקטו על מנת להמעיט בכוחה של ה"בכירות", מכוחה שלט מיעוט קטן של חברים ותיקים בהליכי החקיקה.
בבחירות של 1994 זכו הרפובליקנים לראשונה מזה ארבעים שנה ברוב בבית הנבחרים, תחת מנהיגותו של חבר הבית הכריזמטי ניוט גינגריץ'.
גינגריץ' ניסה להביא לרפורמות מקיפות בהליך החקיקה, במצע שכונה "חוזה עם אמריקה", והצליח להביא לרפורמות מסוימות, ובמיוחד להגבלת כהונת יושבי ראש הוועדות לשלוש תקופות כהונה בנות שנתיים.
בבחירות 2006 חזרה השליטה בבית הנבחרים לידי המפלגה הדמוקרטית, ולראשונה נבחרה אישה, ננסי פלוסי לעמוד בראשו.
מאז השליטה בבית הנבחרים עברה צד בבחירות אמצע הקדנציה הראשונות של כל נשיא, לידי המפלגה שלא החזיקה בבית הלבן.
על פי סעיף 1, פסקה 2 לחוקת ארצות הברית, מחולקים המושבים בבית הנבחרים בין מדינות ארצות הברית על פי גודל אוכלוסייתן, כפי שנקבע במפקד אוכלוסין המתקיים אחת לעשור.
כל מדינה זכאית, עם זאת, לנציג אחד לפחות.
בעקבות מפקד האוכלוסין של ארצות הברית בשנת 2020 הועברו 7 ממושבי בית הנבחרים בין המדינות, בתוקף מהבחירות ב-2024.
החוקה קובעת כי "מספר הנציגים לא יהיה יותר מאחד לשלושים אלף מן האוכלוסייה", וככל שגדלה אוכלוסיית ארצות הברית הגדיל הקונגרס מעת לעת את גודלו של בית הנבחרים.
מספר המושבים המקורי בבית הנבחרים (ב-1789) היה 59. ב-1911 נקבע מספר הנציגים ל-435 באופן קבוע, והפסקה איבדה את משמעותה.
בשנת 1959 לאחר קבלתן של אלסקה והוואי לארצות הברית הוגדל מספר הנציגים ל-437, וירד שוב ל-435 ארבע שנים לאחר מכן.
החוקה אינה מעניקה למחוז קולומביה או לטריטוריות של ארצות הברית זכות לייצוג בבית, אך הקונגרס אפשר בחירת נציגים ומשקיפים במעמד מיוחד, הרשאים להשתתף בדיוני הבית ולהצביע בוועדותיו, אך אינם רשאים להצביע במליאת הבית.
למחוז קולומביה ולטריטוריות של סמואה האמריקנית, גואם, איי הבתולה של ארצות הברית ואיי מריאנה הצפוניים נציג (Delegate) אחד לכל טריטוריה.
לפוארטו ריקו ישנו "משקיף מיוחד" (Resident Commissioner) שהוא החבר היחידי בבית הנבחרים הנבחר לכהונה בת ארבע שנים.
כל מדינה קובעת את גבולות מחוזות הבחירה בחקיקה או באמצעות ועדות א-מפלגתיות.
על פי סעיף 1, פסקה 2 לחוקת ארצות הברית, על חברי הבית לעמוד בשלוש דרישות.
עליהם להיות בני עשרים וחמש לפחות, בעלי אזרחות אמריקנית במהלך שבע השנים שקדמו לבחירתם, וחייבים להיות תושבי המדינה אותה הם מייצגים בעת בחירתם.
עם זאת אין כל דרישה כי החבר יגור במחוז בו הוא מתמודד.
דרישות הגיל והאזרחות הן פחותות בחומרתן מאשר הדרישות מחברי הסנאט.
על פי התיקון הארבעה עשר לחוקת ארצות הברית, כל מי שנשבע לשרת את ארצות הברית ולקיים את חוקתה כעובד הציבור, אך לאחר מכן מרד כנגד המדינה, או סייע לאויביה, אינו יכול להיבחר כחבר בבית הנבחרים.
פסקה זו נכנסה לתוקף לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית על מנת למנוע ייצוג מתומכי הקונפדרציה.
התיקון מאפשר לאדם מסוג זה להיבחר, אם קיבל לכך את הסכמתם של שני שלישים מחברי שני בתי הקונגרס.
המפלגות נוהגות לבחור את המתמודדים בבחירות מקדימות הנערכות מספר חודשים לפני הבחירות לבית הנבחרים.
מושבים המתפנים במהלך כהונת בית הנבחרים דורשים בחירות מיוחדות על מנת לאיישם.
חברים ונציגים משרתים תקופות בנות שנתיים, בעוד שהמשקיף המיוחד מפוארטו ריקו נבחר לתקופה בת ארבע שנים.
מרגע היבחרו משרת חבר בית הנבחרים עד למותו, התפטרותו, או סיום כהונתו.
החוקה מאפשרת לחברי הבית להדיח חבר שנבחר, ברוב של שני שלישים מן הקולות.
במהלך ההיסטוריה של הבית הודחו חמישה חברים באופן זה.
שלושה מהם הודחו בשנת 1861 בשל תמיכתם במרד מדינות הדרום.
ב-1980 הודח חבר הבית מייקל מיירס בשל קבלת שוחד, וב-2002 הודח ג'יימס טרפיקנט שהורשע בעבירות שחיתות.
הבית מוסמך לנזוף בחבריו, ברוב רגיל של קולותיו.
חבר נזוף ממשיך לשמש בכהונתו.
תפקיד חבר בית הנבחרים מכונה "חבר הקונגרס" ("קונגרסמן" או "קונגרסוומן"), וזאת על אף שהסנאט מהווה אף הוא חלק מן הקונגרס.
כינויים אלו אינם משמשים להתייחסות לסנאטורים.
הביטוי "חבר הבית" (Representative) משמש אף הוא להתייחסות אל חברי בית הנבחרים.
משכורתם השנתית של חברי הבית הייתה 174 אלף דולר בשנת 2014, אך יושב הראש ומנהיגי הרוב והמיעוט מקבלים תוספות למשכורתם.
לקונגרס יש את הכוח לקבוע את משכורות החברים בו, אך על פי התיקון ה-27 לחוקת ארצות הברית, קביעת המשכורת לא תיכנס לתוקף בתקופת כהונת בית הנבחרים שקיבל את ההחלטה עליה.
המפלגה שלה רוב המושבים בבית ידועה כ"מפלגת הרוב".
המפלגה בעלת המספר הגדול ביותר של מושבים שלאחריה היא "מפלגת המיעוט".
יושב ראש הבית, ראשי הוועדות ובעלי תפקידים אחרים באים בדרך כלל ממפלגת הרוב.
לתפקידים אלו ישנם תפקידים תואמים (לדוגמה "חברים בכירים" (Ranking Members) בוועדות) הנשמרים לנציגי מפלגת המיעוט.
החוקה קובעת כי הבית יבחר את יושב ראשו בישיבה הראשון של כל מושב.
על אף שהדבר אינו נאמר בחוקה במפורש, עד כה כל יושבי הראש שכיהנו היו חברי הבית.
החוקה אינה קובעת את תפקידיו וסמכויותיו של היושב ראש, ואלו נקבעים על ידי "ועדת הכללים והמנהגים" של הבית.
היושב ראש משמש כמנהיג הבית וכן כמנהיג מפלגתו, שלעיתים אינה מפלגת הרוב.
על פי החוקים הקובעים את המשכיות תפקיד נשיא ארצות הברית, יושב הראש יקבל את תפקיד הנשיא במקרה בו גם הנשיא וגם סגן הנשיא אינם יכולים לשמש בתפקיד זה.
יושב ראש משמש כיושב ראש בדיוני מליאת הבית, אך לא בכל דיון.
ברוב המקרים הוא מסמיך חברים אחרים של הבית לשבת כיושבי ראש בדיון.
יושב ראש הדיון יושב בכיסא מיוחד אל מול כיסאות המליאה.
סמכויות היושב ראש בדיון הן נרחבות: הוא שולט בסדר בו מדברים החברים, אף אחד מן החברים אינו רשאי לדבר מבלי לקבל את רשותו, והוא הקובע בכל שאלה המתעוררת במהלך הדיון, כגון התנגדות או טענה כי הופר כלל מכללי הדיון.
עם זאת, החלטתו בעניינים אלו כפופה לעתירה לכלל מליאת הבית.
יושב ראש של הבית משמש כיושב ראש ועדת ההיגוי של מפלגתו, הבוחרת את יושבי ראש ועדות הבית הקבועות.
היושב ראש קובע אילו ועדות ידונו בכל הצעת חוק, ממנה את רוב חברי ועדת הכללים ואת כל חברי ועדת הישיבות.
כאשר הקונגרס לעומתי כלפי הנשיא (כאשר הנשיא ורוב חברי הקונגרס הם ממפלגות שונות), הופך היושב ראש למנהיגה בפועל של האופוזיציה.
בשל אופיו המפלגתי של בית הנבחרים משתמש בדרך כלל היושב ראש בתפקיד זה לקידום ענייני מפלגתו.
בתחילת המושב ה-118 של בית הנבחרים, ב-3 בינואר 2023, מועמד הרוב הרפובליקני קווין מקארתי לא הצליח לקבל רוב מוחלט מחברי בית הנבחרים שהשתתפו בהצבעה, בשל התנגדות אנשי האגף הקיצוני במפלגתו.
היות שהיה דרוש רוב של 218 חברים למינויו, התקיימו 10 סבבי הצבעה ליושב ראש, ללא הכרעה, זאת לראשונה מאז 1923, אז התקיימו 9 סבבים לצורך בחירת יושב הראש.
ב-3 באוקטובר הודח מקראתי על ידי חלק מחברי מפלגתו, ולראשונה בהיסטוריה יושב ראש בית הנבחרים הודח בהצבעה במליאה.
במקומו מונה יושב ראש בפועל פטריק מקהנרי, עד שמייק ג'ונסון נבחר 3 שבועות לאחר מכן.
כל מפלגה בוחרת מקרבה את מנהיג הרוב או את מנהיג המיעוט.
מנהיג המיעוט הוא מנהיגה של מפלגתו, אך מנהיג הרוב כפוף לרוב ליושב ראש, שהוא ברוב המקרים חבר במפלגת הרוב.
מנהיגי המפלגות קובעים באילו הצעות חוק יתמכו חברי הבית ממפלגתם, ולאילו יתנגדו.
כל מפלגה בוחרת "מצליף" השומר על המשמעת הסיעתית.
חברי בית הנבחרים הם לרוב עצמאים פחות מן הסנאטורים, ולרוב מצביעים לפי הוראות הנהגת מפלגתם.
התמריצים לכך הם בדרך כלל כוחם של מנהיגי המפלגות למינוי חברים בוועדות הבית.
זו אחת הסיבות שהאווירה בבית הנבחרים מתוארת כמפלגתית הרבה יותר מן האווירה בסנאט.
בעלי תפקידים שאינם חברי הבית
בבית הנבחרים מספר עובדים שאינם חברים.
בעל התפקיד המרכזי מסוג זה הוא מזכיר בית הנבחרים (Clerk), האחראי על פרסום דיוני הבית, מכין את המסמכים, ומפקח על הצוות הזוטר.
המזכיר הוא גם יושב בראש הבית במושב הראשון של כל קונגרס, עד לבחירתו של היושב ראש הקבוע.
בעל תפקיד נוסף הוא הקצין המנהלי הראשי, האחראי על התחזוקה של הבית והמינהלה היום יומית, במגוון נושאים החל מתשלום המשכורות וכלה בשירותי ההסעדה.
תפקיד זה נוצר בשנת 1994, והחליף בעלי תפקידים קודמים.
לבית הנבחרים כומר המנהל תפילת בוקר מדי יום, וכן ראש המשמר (Sergeant at Arms) האחראי על הביטחון והסדר בתחומי בניין בית הנבחרים.
השיטור היום יומי השגרתי מבוצע על ידי משטרת הקפיטול, שראש משמר הבית שייך אליה.
בדומה לסנאט, מתקיימות ישיבות בית הנבחרים בבניין הקפיטול בוושינגטון.
באולם המליאה ישנו דוכן, אשר ממנו מנהל היושב ראש את ישיבות הבית.
מתחת לדוכן ישנו מקום המיועד לשימוש בידי פקידים ומנהלנים שעליהם לסייע בניהול הישיבה.
החברים יושבים בחצי מעגל אל מול דוכן היושב ראש, כאשר בין כיסאותיהם ישנו מעבר רחב.
באופן מסורתי יושבים הדמוקרטים בצידו הימני של המעבר, ואילו הרפובליקנים בצידו השמאלי (מנקודת המבט של היושב ראש).
לעיתים נדירות יושב הבית בימי ראשון או שבת.
הישיבות פתוחות לציבור, ומשודרות ברשת הכבלים האמריקנית C-SPAN בשידור חי.
ההליך לפיו מתנהלות הישיבות אינו תלוי רק בכללים הפורמליים, אלא נסמך גם על מגוון מנהגים, תקדימים ומסורות.
במקרים רבים יכול הבית להגמיש את הכללים הכתובים (במיוחד בכל הנוגע לזמן המוקדש לנאומים בעת הדיון) אם ישנה הסכמה פה אחד לכך בין חברי הבית.
היושב ראש של הישיבה הוא האחראי על אכיפת הכללים, ויכול להזהיר את המתדיינים שלא לסטות מהם.
הוא משתמש בפטיש קטן על מנת לשמור על הסדר.
על פי החוקה, הקוורום הנדרש לשם הדיונים הוא רוב של חברי הבית.
על פי המנהג יש להניח תמיד כי הקוורום הנדרש אכן מכונס, אלא אם כן אחד החברים קורא לספירה של הנוכחים.
ברוב המקרים אכן אין הרוב הנדרש נוכח בעת הדיונים, אך הקריאות לספירת הקוורום נדירות.
במהלך הדיונים רשאי חבר הבית לדבר רק אם קיבל לכך את רשותו של היושב ראש.
היושב ראש קובע מי מבין החברים יקבל את רשות הדיבור, ובכך יש לו שליטה על מהלך הדיון.
כל הנאומים מופנים אל יושב ראש, ומתחילים במילים "אדוני היושב ראש" או "גברתי יושבת הראש".
אין לפנות לחבר אחר מן הבית בעת הנאום, ואל הנוכחים יש להתייחס בגוף שלישי.
ברוב המקרים אין החברים מתייחסים זה לזה בשמם אלא באמצעות התייחסות למדינתם, כגון "הג'נטלמן מווירג'יניה" או "הגברת מקליפורניה".
לפני שמגיעה חקיקה לדיון במליאת הבית, על ועדת הכללים להחליט על הכללים לדיון בהצעה, כגון האם יתאפשר לחברים להביא תיקונים להצעה.
לעיתים מגבילה הוועדה את הזכות להעלות תיקונים.
דיון בהצעת חוק מוגבל לרוב לשעה אחת, ומחולק באופן שווה בין מפלגות הרוב והמיעוט.
"מנהל המליאה" מקציב את זמן הדיבור לחברים מראש.
בנושאים חשובים ישנם רבים המבקשים את זכות הדיבור, ולעיתים מוקדשת לשמיעת כל אחד מהם כדקה אחת בלבד, או אף פחות מכך.
כאשר מסתיים הדיון מועלית ההצעה להצבעה.
הצבעה אלקטרונית באמצעות כרטיס זיהוי אישי, המתנהלת באמצעות 44 עמדות הצבעה המוצבות במליאה.
החברים מניפים כרטיסים ירוקים עבור "כן" ואדומים עבור "לא", וכן כתומים עבור "נמנע".
הצבעות מסוג זה מתרחשות רק במקרה בו מושבתת ההצבעה האלקטרונית.
הצבעה שמית, בה מקריא היושב ראש את שמות החברים, והם מביעים את הצבעתם בקול.
הצבעה זו היא נדירה יחסית, והיא מתרחשת רק באירועים מיוחדים כגון בחירת היושב ראש, בשל הזמן הנדרש להקראת חמש מאות שמות.
לאחר הצבעה שמית יכול כל חבר לטעון כי הספירה שגויה, ולבקש "הצבעה רשומה".
אם חמישית מהנוכחים תומכים בהצעה, תתנהל הצבעה חוזרת, באופן אלקטרוני או ידני.
הנוהג הוא כי הנוכחים בהצבעה יסכימו לרוב לבקשה להצבעה חוזרת.
ההצבעה נמשכת בדרך כלל כרבע שעה, אך אם ישנו צורך בהבאתם של חברים נוספים להצבעה, יוכל היושב ראש להאריכה.
בשנת 2003 התקיימה הצבעה על חוק להסדרת תרופות מרשם, שנמשכה בין השעה 3:00 ל-6:00 לפנות בוקר.
יושב ראש הישיבה מצביע ככל חבר.
קולו של היושב ראש נחשב לקול אחד, ואין לו זכות להכריע בהצבעה צמודה.
אם לא הושג רוב להצעה, רואים אותה כאילו נדחתה, אפילו אם מספר המתנגדים שווה למספר התומכים.
הבית משתמש בוועדות, כמו גם בתת-ועדות, למגוון של מטרות, לרבות עיון בהצעות חוק, וביקורת על הרשות המבצעת.
מינוים של חברי הוועדות מוטל באופן פורמלי על הבית כולו, אך נעשה למעשה בדרך של מיקח וממכר פוליטי.
באופן כללי, כל מפלגה מכבדת את העדפותיהם של החברים כבודדים, ונותנת עדיפות בחברות בוועדות על בסיס של ותק.
כל מפלגה מקבלת הקצאה בחברות בוועדות על בסיס כוחה היחסי בבית.
הוועדה הגדולה ביותר היא "ועדת הכל" ("Committee of the Whole") הכוללת את כל חברי הבית.
מתפקידיה לתקן הצעות חוק, אך היא אינה מוסמכת לאשרן באופן סופי.
לרוב הליכי הדיון בוועדה הם גמישים יותר מן הדיון במליאת בית הנבחרים.
רוב עבודת הוועדות מבוצעת בעשרים ועדות קבועות, שלכל אחת שיפוט בעניין מסוים, כ"יחסי חוץ" או "חקלאות".
כל ועדה קבועה דנה בהצעות חוק המתייחסות לתחום שיפוטה ומתקנת אותן.
לוועדות ישנם כוחות נרחבים ביחס להצעות חוק.
הן יכולות למנוע מהצעת חוק להגיע לדיון במליאה.
הוועדות הקבועות עוסקות גם בביקורת על מחלקות וסוכנויות של הרשות המבצעת.
במסגרת זו יכולות הוועדות לערוך שימועים, ובמסגרתם לגבות ראיות, להזמין עדים בצו, ולשמעם.
כמה מן הוועדות משותפות לשני בתי הקונגרס, לרוב ועדות העוסקות בתפקודן של סוכנויות עצמאיות כגון הוועדה העוסקת בענייני ספריית הקונגרס או ועדות שתפקידן לייעץ בנושאים מסוימים כגון הוועדה העוסקת במיסוי.
הצעות חוק ומינויים אינם מופנים אל הוועדות המשותפות, וכוחן נחשב לחלש מאלו של הוועדות הקבועות.
כל ועדה ותת ועדה מונהגת על ידי יושב ראש, הממונה מקרב מפלגת הרוב.
בשנת 1995 במסגרת הרפורמה של גינגריץ' הוגבלה כהונת היושב ראש לשלוש תקופות בנות שנתיים.
כוחותיו של היושב ראש הם נרחבים.
הוא קובע את סדר היום של הוועדה, ובכוחו למנוע ממנה אישורה של הצעת חוק.
לבית הנבחרים, כמו לסנאט, הכוח ליזום הצעות חוק.
עם זאת, החוקה קובעת כי הצעות להעלאת מיסים תדונה לראשונה בבית הנבחרים.
כתוצאה מכך הסנאט אינו יכול ליזום הצעות חוק הנוגעות למיסוי.
יתרה מכך, בית הנבחרים סבור כי הסנאט אינו יכול לדון כלל בהקצבות או בחלוקת כספים פדרליים.
בעבר היה קיים ויכוח בין חברי הסנאט ובין חברי בית הנבחרים בנקודה זו.
בפועל, בכל פעם שבו עלתה הצעה כזו מן הסנאט, סירב בית הנבחרים לדון בה, ובכך הביא לקבלת הפרשנות המצמצמת את סמכות הסנאט.
על אף שאינו יכול ליזום הצעות חוק הנוגעות למיסוי, הסנאט שומר את הכוח לתקנן או לדחות אותן.
כל הצעת חוק דורשת את הסכמתם של הסנאט ושל בית הנבחרים, לרבות הצעות חוק הנוגעות למיסוי, על מנת להשלים את הליך החקיקה.
שני הבתים חייבים לקבל בדיוק את אותו הנוסח של החוק.
אם ישנם שינויים בנוסח, הם מוסדרים בוועדה בה מכהנים חברים משני הבתים.
החוקה מסמיכה את בית הנבחרים להדיח פקידי ממשלה בשל "בגידה, שוחד ופשעים חמורים אחרים", ומסמיכה את הסנאט לשפוט את הפקידים המודחים.
בית הנבחרים יכול לאשר "סעיפי הדחה" בהצבעת רוב פשוטה.
עם זאת הצבעה של שני שלישים נדרשת במשפטו של המודח בפני הסנאט.
פקיד שנשפט בפני הסנאט והורשע, יסולק ממשרתו לצמיתות.
בנוסף לכך יכול הסנאט לקבוע כי לא יחזיק בעתיד בכל משרה ציבורית.
הליכי ההדחה אינם כוללים עונש נוסף, אך המודח צפוי לעמוד למשפט בפני בית משפט רגיל.
במהלך ההיסטוריה של ארצות הברית הדיח בית הנבחרים שבעה עשר עובדי ציבור, ושבעה מהם הורשעו על ידי הסנאט.
אחד מהם התפטר ממשרתו בטרם נשפט על ידי הסנאט.
רק שלושה נשיאים של ארצות הברית עמדו בפני הליכים מסוג זה, אנדרו ג'ונסון ב-1868, ביל קלינטון ב-1999 ודונלד טראמפ ב-2020. שלושת המשפטים אל מול הסנאט הסתיימו בזיכוי.
במשפט ההדחה של אנדרו ג'ונסון חסר קול אחד על מנת לסיים את ההליך בהרשעה ברוב הנדרש של שני שלישים מן הקולות.
על פי הפרק השני של חוקת ארצות הברית, ולאחר מכן על פי התיקון השנים עשר לחוקה, לבית הנבחרים הסמכות לבחור את הנשיא אם חבר האלקטורים לא הצליח להגיע להכרעה.
התיקון השנים עשר לחוקה מחייב את בית הנבחרים לבחור את הנשיא מבין שלושת המועמדים שקיבלו את קולות האלקטורים הרבים ביותר, אם אף אחד מהם לא זכה ברוב הקולות.
בית הנבחרים השתמש בסמכות זו פעמיים.
בבחירות של שנת 1800 קיבלו המועמדים תומאס ג'פרסון וארון בר מספר זהה של קולות, בית הנבחרים בחר את ג'פרסון לנשיא ואת בר לסגנו על פי הפרק השני של החוקה.
בבחירות של שנת 1824 אף אחד מארבעת המועמדים לא זכה ברוב הקולות, בית הנבחרים בחר בג'ון קווינסי אדמס לנשיאות, על פני אנדרו ג'קסון וויליאם קרופורד.
במקרה בו נבחר הנשיא על ידי בית הנבחרים, בוחר הסנאט את סגנו.
בית הנבחרים הבריטי הוא הבית התחתון של הפרלמנט של הממלכה המאוחדת.
בית זה הוא אחד משלושת הגופים המהווים את הפרלמנט הבריטי (יחד עם המלך ובית הלורדים – הבית העליון של הפרלמנט), וכיום הוא החזק בהם.
650 חברי הבית נבחרים בבחירות אזוריות המתקיימות בסיבוב אחד, ובהן כל מחוז בחירה שולח את הנציג בעל מספר הקולות הרב ביותר (גם אם לא זכה ברוב מוחלט מקרב מספר המצביעים).
כתוצאה מכך בדרך כלל למפלגה הגדולה יש רוב מוחלט מבין החברים בבית, גם אם לא זכתה ברוב מוחלט של קולות הבוחרים.
בית הנבחרים מחוקק חוקים בתהליך בו משתתף גם בית הלורדים.
אולם במקרה של מחלוקת ידו של בית הנבחרים על העליונה, ובית הלורדים יכול למעשה רק לעכב קבלת חוקים.
בית הנבחרים גם מפקח על פעולות הממשלה.
הוא יכול להביא להפלתה בהצבעת אי-אמון, אולם בניגוד למקובל בדמוקרטיות פרלמנטריות אחרות, ראש הממשלה מתמנה על ידי המלך, והוא נכנס לתפקידו ללא צורך בהצבעת אמון.
כמו כן ראש הממשלה ושריו נדרשים לענות על שאילתות של חברי הבית.
אף שרשמית ראש הממשלה יכול להיות חבר בכל אחד משני בתי הפרלמנט, מאז תחילת המאה העשרים מקובל שהוא חבר בית הנבחרים.
בית הנבחרים החל להתפתח במהלך המאה ה-14. בעבר היה בית הנבחרים הגוף החלש בפרלמנט הבריטי, ובמהלך מאות השנים שחלפו מאז הקמתו צבר סמכויות וכוח פוליטי עד הפיכתו לגוף החזק בפרלמנט הבריטי.
בעקבות חוק הפרלמנט 1911 איבד בית הלורדים את מרבית סמכויותיו בכך שנשללה ממנו האפשרות למנוע קבלת חוקים שעברו בבית הנבחרים, ואף יכולתו לעכב אותם הוגבלה.
השימוש הראשון במונח "House of Commons" נעשה בשנת 1621. משמעות המילה "Commons" (קומונז) – "פשוטי העם" או "אלה שאינם אצילים".
המדובר בבני המעמדות הנמוכים שאינם בעלי תואר האצולה.
מקור המילה "Commons" במאה ה־14 ומקורה במילה "Common" – מילה נורמנית שמשמעה "קהילה".
ראשיתו של הפרלמנט הבריטי במועצה שייעצה למלך אנגליה בימי הביניים.
מועצה מלכותית זו, אשר התכנסה מעת לעת על פי זימונו של המלך כללה את נציגי הכנסייה, האצולה ואף נציגי מחוזות שונים (שכונו אבירי הפלך).
אסיפות אלה התכנסו לרוב כאשר בית המלוכה נזקק למסים על מנת לממן את פעולותיו, ונדרש שכנוע חברי המועצה (נציגי האצילים למעשה) בנחיצות מיסים אלה.
במהלך פגישות אלה דרשו הנציגים כי המלך ישמע את טענותיהם השונות בטרם יסכימו על המיסים – וכך נוצרה למעשה סמכות החקיקה בענייני מיסים של המועצה.
ב"פרלמנט לדוגמה" של שנת 1295 נציגי המחוזות השונים (המחוזות הכפריים – counties וכן הערים חופשיות – boroughs) הורשו לראשונה להשתתף במועצה, והחל הנוהג שכל מחוז כפרי שלח שני אבירים של אותו מחוז, ונציגי העיר שלחו שנים משועי העיר (שני "בורגנים").
במהלך השנים הראשונות להתכנסויות אלה היו נציגי הערים חסרי השפעה שכן למלך הייתה הסמכות לשלול מעיר חופשית את מעמדה (בעוד שהמחוזות הכפריים הוענקו לאצילים שונים, והמלך לא יכל לשלול מהם את שטחיהם בלא משפט ולקיחת תוארי האציל).
כל התנגדות של תושבי הערים להצעות המלך הביאו למעשה לשלילת חופשיותה של העיר, ונציגי הערים הפכו ל"עוני הן" לכל דרישות המלך.
הפרדות הפרלמנט הבריטי לבית עליון ותחתון אירעה בתקופת מלכותו של אדוארד השלישי.
האבירים ונציגי הערים החופשיות יצרו את הבית התחתון – "House of Commons" ואילו נציגי הכנסייה והאצולה הגבוהה התכנסו בבית הלורדים.
אף שהאבירים ונציגי הערים נותרו כפופים לאצילים ולמלך, הם המשיכו לדרוש לעצמם סמכויות.
במהלך "הפרלמנט הטוב" (בשנת 1376) יושב ראש הבית סר פיטר דה לה מר התלונן על המיסים הגבוהים, דרש מהכתר דין וחשבון על הוצאותיו, וביקר את ניהול הצבא.
הבית התחתון אף דרש מהמלך לפטר כמה משריו.
המלך אדוארד השלישי אסר את דה לה מר, אולם זמן קצר לאחר מותו של המלך הוא שוחרר מכלאו.
בתקופת מלכותו של ריצ'רד השני המשיך הבית התחתון להדיח את שרי המלך, ודרשו פיקוח על ההוצאות הציבוריות בטרם יאשרו את המיסים.
על אף סמכויות אלה נותר הבית התחתון חלש מבית הלורדים ומהמלך.
כוחה של המלוכה התגבר במהלך מלחמות השושנים בסוף המאה ה-15 עם ירידת כוחם של בתי האצולה ואיתם כוחם של שני בתי הפרלמנט.
בתקופה זו היה כוחו של המלך כמעט מוחלט, ואילו הפרלמנט הסכים לכל דרישות המלך.
במהלך שלטונה של שושלת טיודור במהלך המאה ה-16 נשאר כוחו של הכתר כמעט מוחלט.
עם עלייתו של בית סטיוארט לשלטון, השתנתה המגמה והחל להתגבר כוחו של הפרלמנט.
בשל התנהלותם של שני המלכים הראשונים לבית סטיוארט, ג'יימס הראשון וצ'ארלס הראשון, אשר נמנעו מלכנס את הפרלמנט, גברו המחלוקות בין הפרלמנט לבית המלוכה בשאלות של סמכויות המלך והמיסוי.
אירועים אלה היוו פגיעה קשה בכוח בית המלוכה וסמכויותיו ובמהלך המהפכה המהוללת בשנת 1688 אף החליט הפרלמנט על הדחת המלך ג'יימס השני והמלכת מלך אחר במקומו.
בתחילת המאה ה-18 התגבש מוסד ראש הממשלה, כאשר המלך ג'ורג' הראשון לא הרבה לעסוק בענייני בריטניה, והלורד הראשון של האוצר, סר רוברט וולפול, הנהיג למעשה את הממשלה.
ב־1782 נערכה בבית הנבחרים הצבעת אי האמון הראשונה, בעקבותיה התפטר ראש הממשלה הלורד נורת'.
למרות זאת לקח זמן מה עד שהתקבל הרעיון שהצבעת אי אמון היא מחייבת, ושראש ממשלה זקוק לאמון בית הנבחרים.
במהלך המאה ה-19 עבר הפרלמנט שורת רפורמות שהביאו להיותו גוף שאכן ייצג את העם:
עד תקופה זו הייצוג ניתן למחוזות השונים ללא קשר למספר התושבים בהם.
קביעת גבולות המחוזות השונים הייתה נתונה בידי הכתר, אולם לא התבצעה בסדירות, והדבר יצא אנומליות רבות.
כל מחוז היה זכאי לייצוג של שני נציגים, גם אם במהלך מאות השנים מאז שנקבעו גבולותיו מספר התושבים בו קטן או גדל.
כך מנצ'סטר, בה היו למעלה ממאה אלף איש לא זכתה לייצוג עצמאי, אלא הייתה רק חלק מהמחוז הכפרי שהקיף אותה, ולעומת זאת היו עשרות מחוזות בהם מספר המצביעים עמד על מאות בודדות ואפילו עשרות.
מחוזות אלו נקראו "מחוזות רקובים", והבולט בהם היה "אולד סארום" בו שני הנציגים נבחרו על ידי 11 מצביעים.
בית הנבחרים ניסה לשנות מצב זה בחוק הרפורמה של 1831 אולם החוק נחסם על ידי בית הלורדים.
הרפורמות הנוספות של 1867 ושל 1884 הביאו להרחבת זכות הבחירה – שהייתה תלויה בבעלות על רכוש או פרמטרים דומים, ואף בצורה שונה ממחוז למחוז.
הרפורמות הורידו את הרף והביאו לאחידות בתנאים הנדרשים, ובכך יותר מהכפילו את מספר בעלי זכות הבחירה, אולם עדיין רק כ־60% מהגברים זכו לזכות בחירה.
הן גם המשיכו לתקן את העיוותים בגודל המחוזות, והנהיגו הצבעה חשאית.
ב־1885 החלה תהליך של ביטול אזורי הבחירה להם שני נציגים בבית הנבחרים.
בשנת 1948 נותרו רק אזורי בחירה להם נציג אחד בבית הנבחרים, ובוטלה סופית האפשרות להצבעה כפולה שנבעה מקיום מחוזות הבחירה של האוניברסיטאות הגדולות (בהן אוניברסיטת אוקספורד ואוניברסיטת קיימברידג'), ומהרישום לבחירה על סמך בעלות על רכוש באזור בחירה השונה מאזור המגורים, וכך הצבעה בשני המחוזות.
ב־1909 החל משבר חוקתי ומאבק כוח בין בית הנבחרים לבית הלורדים בעקבות חוק התקציב של ממשלתו הליברלית של הרברט הנרי אסקווית'.
התקציב שכונה "תקציב העם" הציע להנהיג מיסים פרוגרסיביים ומיסי קרקעות, דבר שעורר את התנגדות האצולה.
בית הלורדים סירב לאשר את חוק התקציב, בפעם הראשונה מאז המאה ה־17, ועל אף שלבסוף הוא העביר את התקציב תמורת ויתור על מס הקרקעות, אסקווית החליט לפעול על מנת להגביל את כוחו של בית הלורדים.
אחרי שתי מערכות בחירות שהתקיימו ב־1910 (ושאחריהן אסקווית המשיך לשלוט, אולם ללא רוב מוחלט בפרלמנט) ולאחר שאסקווית שכנע את המלך לאיים שוב, כמו ב־1832, בהצפת בית הלורדים בלורדים ליברליים שייתמכו ברפורמה, עבר ב־1911 חוק הפרלמנט, שהפחית את כוחו של בית הלורדים.
מעתה הוא היה יכול לעכב חוקים רק למשך זמן מוגבל – שנתיים עבור חוק רגיל, וחודש עבור חוקים הנוגעים לכספים.
בנוסף, חוק זה קבע לראשונה כי המדינה תשלם משכורות לחברי בית הנבחרים – על מנת לאפשר לא רק לאנשים בעלי אמצעים להיבחר לפרלמנט.
זכות הבחירה האוניברסלית לבית הנבחרים הוכרה בזכות התנועה הסופרז'יסטית שדרשה את זכות הבחירה לנשים, ובזכות מלחמת העולם הראשונה.
ב־1918 ניתנה לראשונה לחלק מהנשים זכות ההצבעה – זכות ההצבעה הוגבלה בהתחלה רק עבור נשים מעל גיל שלושים בעלות הכנסה מסוימת ומעלה.
באותה השנה, בוטלו מבחני ההכנסה והרכוש לגברים.
עשור לאחר מכן, ב־1928, הוענק מלוא שוויון הזכויות בבחירות לנשים, והונהגה זכות בחירה לכל אזרח מעל גיל 21.
חבר בית הנבחרים מכונה "חבר פרלמנט" וזכאי להוסיף לשמו את התואר "MP", אף על פי שבפועל הפרלמנט כולל גם את בית הלורדים ואת בית המלוכה.
כל אחד ואחד מחברי בית הנבחרים הבריטי מייצג מחוז בחירה אחד.
כיום הממלכה המאוחדת מחולקת ל־650 מחוזות בחירה, מהם 533 מחוזות באנגליה, 40 בוויילס, 59 בסקוטלנד ו־18 בצפון אירלנד.
גבולות מחוזות הבחירה, שהיו עד הרפורמות של המאה ה־19 גבולות קבועים, ניתנים כיום לשינוי בעקבות המלצות של ארבע ועדות הגבולות של כל אחד מחלקי הממלכה – אנגליה, ויילס, סקוטלנד וצפון אירלנד.
הוועדות אמורות לתקן את אזורי הגבולות פעם בכ־8–12 שנים.
בשנת 2000 הוקמה ועדת הבחירות וסמכויות אלה יעברו אליה לאחר בדיקת הגבולות הבאה שיערכו הוועדות.
אזרח בריטי שמעוניין להיבחר כחבר פרלמנט נדרש לבחור מחוז שבו ירצה להתמודד.
הוא מגיש טופס מועמדות רשמי לוועדת הבחירות המקומית, בצירוף חתימות של עשרה בוחרים מן המחוז, ומפקיד פיקדון של 500 ליש"ט שיוחזר רק אם יזכה לפחות ב־5% מהקולות.
מרבית המתמודדים עושים זאת מטעם מפלגה פוליטית, לאחר שנבחרו כמועמדי המפלגה במחוז בבחירות פנימיות או בהחלטת הוועדה המקומית של המפלגה.
במהלך הקמפיין, כל מועמד פועל בשטח המחוז שלו בלבד: עורך כנסים, מחלק עלונים, פוגש תושבים ומנסה לשכנעם לבחור בו.
ביום הבחירות, הבוחרים מסמנים בקלפי את שם המועמד המועדף עליהם בלבד (ולא מפלגה), והספירה נעשית במחוז עצמו.
לבחירות הכלליות לבית הנבחרים אין מועד קבוע, והן נקבעות על פי החלטתו של ראש הממשלה – לרוב ביום חמישי.
משהחליט על מועד הוא מבקש מהמלך לפזר את הפרלמנט ולהכריז על בחירות, שנערכות בתוך כחודש.
זמן הכהונה המלא של הפרלמנט הוא חמש שנים.
הארכת תקופת הכהונה יכולה להעשות רק בחוק מיוחד, עליו נותרה לבית הלורדים זכות וטו.
דחיות כאלה אירעו לאחרונה רק בשתי מלחמות העולם.
בכל מחוז בחירה נבחר המועמד לו מספר הקולות הרב ביותר באותו אזור.
לא נדרש רוב מוחלט, או רוב מיוחס כלשהו, מבין קולות המצביעים במחוז.
גיל המינימום המאפשר להיבחר לבית הנבחרים הוא 18. אסירים וחולי נפש אינם רשאים להיבחר.
חבר פרלמנט יכול להיות מודח אם הורשע בפעילות פלילית חמורה, או אם הפך לחולה נפש.
גם חברי בית הלורדים אינם יכולים לכהן בבית הנבחרים, ואף לא להצביע בבחירות לו.
חברותו של חבר בית הנבחרים שיורש תואר והופך לחבר בית הלורדים נפסקת.
בעקבות מאבקו של טוני בן שנאלץ לפרוש מבית הנבחרים כשירש את תואר האצולה של אביו, שונה החוק, והחל מ־1963 רשאים אנשי אצולה לוותר על תוארם ולכהן בבית הנבחרים.
גם שופטים, עובדי מדינה ואנשי צבא קבע אינם רשאים להיבחר לפרלמנט.
אם נפסקת כהונתו של חבר פרלמנט בשל התפטרות, הדחה, או בשל מותו, נערכות בחירות משנה במחוז שלו, בהן נבחר מחליף שמכהן עד לתום כהונת הפרלמנט.
משכורתו השנתית של חבר בית הנבחרים עומדת (נכון ל־2007) על 59,095 ליש"ט, וכן משולמות לו הוצאות נוספות בשווי של בין 100,000 ליש"ט ל־150,000 ליש"ט (הוצאות נסיעות, דואר וכו').
חברי בית הנבחרים שאינם מתגוררים בלונדון זכאים להחזר הוצאות שהותם בלונדון.
את דיוני הבית מנהלים יושב הראש ושלושת סגניו.
יושב ראש מכהן מכיסא הנמצא במרכז בית הנבחרים.
הוא קובע את סדר הדוברים, ובסמכותו לקרוא את הדוברים לסדר ("point of order").
בית הנבחרים בוחר את יושב הראש עם התכנסותו לאחר הבחירות (או אם היושב ראש הקודם עזב את תפקידו באמצע כהונת הפרלמנט), ותקופת כהונתו היא עד פיזור הפרלמנט והבחירות הבאות.
על פי הנוהג, עם כניסתם לתפקיד יושב הראש וסגניו מפסיקים להיות נציגים מפלגתיים.
הם אינם משתתפים בדיונים ואינם מצביעים אלא במקרה של תיקו בהצבעה.
יושב הראש גם אינו נבחר דווקא מתוך המפלגה השולטת בבית.
על פי הנוהג, אם יושב ראש מכהן מתמודד בבחירות הבאות לפרלמנט הוא אינו מתמודד מטעם מפלגה, והמפלגות אינן מציבות מולו מועמדים במחוז הבחירה שלו.
אם הוא מעוניין להמשיך בתפקידו כיו"ר נהוג שלא להציג מולו מועמדים אחרים.
במהלך כהונתו לובש יושב הראש או סגנו גלימה שחורה מסורתית.
בעבר נהג היושב ראש ללבוש פאה, אולם מנהג זה הופסק על ידי בטי בות'רוייד שהייתה האישה הראשונה בתפקיד.
שלושת סגני היושב ראש מכונים "Deputy Speakers".
הבכיר שבשלושת הסגנים נושא בתואר "Chairman of Ways and Means"
על שם ועדה בראשה עמד בעבר יושב ראש בית הנבחרים ושלמרות שבוטלה נותרו השמות שנגזרו ממנה.
בדומה לבית הלורדים, גם בית הנבחרים מתכנס בארמון וסטמינסטר על הגדה הצפון מערבית של נהר התמזה בלונדון.
אולם בית הנבחרים צנוע במראהו לעומת אולם בית הלורדים המעוטר בעיטורי עץ רבים, ובקטיפה אדומה.
אולם בית הנבחרים כולל שתי שורות של ספסלים, משני צידי מעבר.
סידור מושבים זה מקורו בסידור המושבים שהיה בקפלת סטיבן הקדוש אשר שימשה כמקום מושבו של בית הנבחרים עד שנהרסה בשריפה בשנת 1834. בקצה האולם מצוי כס היושב ראש, ולפניו (במרכז החדר) מצוי שולחן בית הנבחרים.
פקידי בית הנבחרים המיעצים ליושב ראש יושבים בקצהו של השולחן, בקרבת כס היו"ר.
חברי הממשלה יושבים על ספסל השורה הראשונה שמימינו של היו"ר, בעוד שחברי האופוזיציה יושבים על ספסל השורה הראשונה שמשמאל ליו"ר.
על השטיח שבמרכז החדר, בקרבת כל שורת ספסלים מצויר קו אדום.
המרחק בין הקו האדום שלפני שורת ספסלי הממשלה, לקו האדום שלפני שורת ספסלי האופוזיציה הוא מרחק של שתי חרבות.
על פי כללי בית הנבחרים, חברי הבית אינם רשאים לחצות את הקווים בזמן מחלוקת.
מטרת הכלל והקווים הייתה למנוע מחברי הממשלה לתקוף את חברי האופוזיציה בחרבותיהם, ולהפך.
שרי הממשלה ומנהיגי האופוזיציה יושבים בשורות הראשונות (בכל צד של היו"ר) והם מכונים "יושבי הספסלים הקדמיים" בשעה שחברי המפלגות הזוטרים, היושבים על הספסלים האחוריים מכונים "יושבי הספסלים האחוריים" (backbenchers).
באולם בית הנבחרים הבריטי אין מקום לכל חברי הפרלמנט.
באולם 427 מושבים, בעוד שבבית הנבחרים 646 חברים.
באולם אין מקומות קבועים, וחברי הבית יושבים על פי ותק.
חברים שהגיעו באיחור נאלצים לעמוד במהלך הדיונים בכניסה לאולם.
בכל שנה נפתח מושב בית הנבחרים בטקס פתיחת הפרלמנט הנערך באולם בית הלורדים, בנוכחות המלך, הלורדים וחברי בית הנבחרים, ובו המלך נושא את "הנאום מן הכס" המוכתב לו על ידי הממשלה, והכולל את התוכנית החקיקתית של הממשלה לאותו מושב.
הטקס מתחיל בכך שהאדון נושא המוט השחור (פקיד בית הלורדים) יוצא מאולם בית הלורדים לעבר אולם בית הנבחרים על מנת לקרוא לחבריו אל אולם בית הלורדים.
בהגיעו אל אולם בית הנבחרים, נטרקות דלתות האולם בפניו, על מנת לסמל את זכותו של הבית התחתון לקיים דיונים מבלי הפרעה על ידי הלורדים או הכתר.
האדון נושא המוט השחור נוקש במוט השחור שבידו על גבי הדלת שלוש פעמים, ורק לאחר מכן מותרת כניסתו אל אולם הבית התחתון.
לאחר כניסתו, הוא מודיע לחברי הבית על כך שהמלך מבקש את נוכחותם, וחברי הבית התחתון הולכים לאולם בית הלורדים על מנת לשמוע את נאום המלך.
כל יום דיונים בבית הנבחרים מתחיל בהכנסת השרביט (ceremonial mace) המסמל את סמכותו של הכתר ושל בית הנבחרים.
ראש משמר בית הנבחרים (Serjeant-at-Arms) נושא את השרביט לפני היושב ראש בהיכנסו לאולם בית הנבחרים, ומניח אותו על השולחן למול כיסא היושב ראש.
במהלך דיונים של בית הנבחרים, סדר הדוברים נקבע על ידי היושב ראש או סגנו, והם הנותנים רשות דיבור לחברי הבית.
נהוג שרשות הדיבור ניתנת לסירוגין לחברי האופוזיציה ולחברי הקואליציה.
כל חבר המקבל את רשות הדיבור פותח את דבריו במילים "אדוני היושב ראש", "גברתי היושבת ראש", "אדוני סגן היושב ראש" וכו' ("Mr Speaker", "Madam Speaker", "Mr Deputy Speaker" וכו') בהתאם לזהות היושב בראש הישיבה.
במהלך הדיון, כל הדוברים מדברים ישירות אל היושב ראש, והם אינם רשאים לפנות זה אל זה.
ישיבות בית הנבחרים נערכות בימים שני עד חמישי, ולעיתים גם בימי שישי.
רק בעיתות חירום מתכנס בית הנבחרים בימי שבת וראשון.
מאז 1999 בית הנבחרים מתכנס לעיתים במקביל גם באולם הסמוך לאולם וסטמינסטר לדיונים בנושאים המועלים על ידי יושבי הספסלים האחוריים ושאינם מצריכים הצבעה.
ככלל, דיוני בית הנבחרים הבריטי פתוחים לקהל הרחב.
בית הנבחרים יכול להחליט בהצבעה ברוב רגיל על ניהול הדיון בדלתים סגורות.
מאז שנת 1950 נערכו שני דיונים בלבד בדלתיים סגורות.
למרות שמאז שנות העשרים של המאה העשרים הועלו הצעות לשידור הדיונים ברדיו, הדבר היה אסור למעלה מחמישים שנה, וכך למשל בתקופת מלחמת העולם השנייה וינסטון צ'רצ'יל נאלץ לשאת מחדש כמה מהנאומים הגדולים שנשא בפני בית הנבחרים על מנת שיוקלטו וישודרו ב־BBC.
רק ב־1978 החלו שידורי רדיו מבית הנבחרים.
שידורי טלוויזיה החלו רק ב־1989. כיום שידורים ישירים ומוקלטים מהפרלמנט משודרים ברשתות רדיו וטלוויזיה שונות, וקיים אף ערוץ מיוחד המוקדש לשידורים מהפרלמנט – BBC פרלמנט.
במהלך ההיסטוריה הופרעו דיוני בית הנבחרים פעמים רבות בשל צעקות של הקהל.
הקהל אף זרק חפצים לעבר הנבחרים (ובהם קמח, עלונים, זבל פרות, גז מדמיע).
בשנת 1642 פרץ המלך צ'ארלס הראשון ועימו חיילים במטרה לעצור חמישה מחברי בית הנבחרים שהתנגדו לפעולות המלך.
בעקבות אירוע זה החלה המסורת לפיה נאסר על המלך להיכנס לאולם בית הנבחרים (בניגוד לאולם בית הלורדים).
ההצבעה בבית הנבחרים היא הצבעה קולית.
יו"ר הישיבה שואל את חברי בית הנבחרים האם הם תומכים בהצבעה או מתנגדים לה.
התומכים קוראים "אכן" (באנגלית ארכאית: "Aye") והמתנגדים קוראים: "No".
היושב ראש מכריז על תוצאות ההצבעה לפי מיטב שמיעתו.
אם יש חברי פרלמנט החולקים על החלטתו נערכת הצבעה בשיטת חלוקה – חברי בית הנבחרים יוצאים מאולם בית הנבחרים ונכנסים לאחד משני מבואות – מבואת ה"אכן" (the "Aye" lobby), ומבואת ה"לא" (the "No" lobby) המצויות משני צידי אולם בית הנבחרים.
במבואות אלה נרשמים שמות החברים על ידי מזכירי בית הנבחרים.
כמו כן, ממונים עבור כל אחת מהמבואות שניים מחברי בית הנבחרים כ"מונים" (Tellers) אשר סופרים את מספר חברי הבית הנמצאים בה.
בסיום ההצבעה, המונים מעבירים את התוצאות ליושב ראש המודיע אותן לחברי הבית.
ליושב ראש בית הנבחרים קול מכריע במקרה של שוויון בהצבעה – דבר נדיר שקרה לאחרונה ב־1993. הקוורום הנדרש על מנת לקיים הצבעה הוא 40 חברי בית הנבחרים.
לרוב תוצאות ההצבעות ידועות לרוב אף בטרם שנערכת ההצבעה, בשל העובדה שברוב המקרים המפלגות דורשות מחבריהן משמעת מפלגתית.
כל מפלגה ממנה את אחד מחברי המפלגה בבית הנבחרים לתפקיד הנקרא "מצליף" (whip).
מצליף הסיעה דואג שכל חברי המפלגה ינכחו בדיון ויצביעו בהתאם למשמעת המפלגתית.
חברי מפלגה שאינם מצייתים למשמעת במפלגתית, עלולים שלא להיות ממונים מטעם מפלגתם כמועמדים בבחירות הבאות באזורי בחירתם.
בבית הנבחרים הבריטי יש הפרדה בין ועדות שעיסוקן פיקוח על הממשלה לבין ועדות הדנות בהצעות חוק.
הוועדות מהסוג הראשון מכונות Select Committees.
ועדות כאלה קיימות עבור משרדי הממשלה השונים, וגם עבור נושאים מסוימים.
ועדות אלו עורכות שימועים ואוספת עדויות מאנשי המשרדים ומהציבור הרחב.
דיון בהצעות חוק נערך בדרך כלל בוועדות המוקמות במיוחד עבור כל חוק.
ועדות אלה מכונות Public Bill Committees (עד 2006 הן כונו Standing Committees וצורת עבודתן הייתה שונה במקצת).
חוק התקציב, וחוקים חשובים נוספים נידונים ב"ועדת הבית כולו" (Committee of the Whole House), אשר בה, כפי ששמה מציין, חברים כל חברי בית הנבחרים.
בראש ועדה זו עומד סגן יושב ראש הבית והיא מתכנסת באולם בית הנבחרים.
קיימות מספר ועדות המשותפות לבית הנבחרים ולבית הלורדים, המכונות Joint Committees, ועדה כזו היא הוועדה המשותפת לזכויות האדם.
בנוסף קיימות מספר ועדות העוסקות בענייני הבית עצמו, נוהליו וחבריו.
תהליך החקיקה של הצעת חוק ("bill") יכול באופן כללי להתחיל בכל אחד מבתי הפרלמנט.
יוצאים דופן הם חוקים הנוגעים לתקציב או למיסוי, אשר תהליך חקיקתם חייב להתחיל בבית הנבחרים, וחוקים הנוגעים לעניינים משפטיים שבדרך כלל נידונים קודם דווקא בבית הלורדים.
בתחילת דרכה, הצעת חוק ממשלתית מוגשת לבית הנבחרים לקריאה ראשונה (First Reading).
בניגוד למונח בעל השם הדומה בכנסת בישראל, הקריאה הראשונה היא רק הנחת החוק על שולחן הבית, ואינה כוללת הצבעה.
בשלב הקריאה השנייה החוק נידון באופן כללי בפני מליאת בית הנבחרים, ובסוף הדיון מתקיימת הצבעה האם להמשיך בהליך החקיקה או לדחות את החוק על הסף.
אם החוק עבר את השלב הזה, יש לעיתים צורך באישור מיוחד של השלכות כספיות שיש לו (מקביל ל"קריאה ראשונה" בכנסת בישראל).
לאחר מכן החוק עובר לדיון בוועדה.
במקרים רבים הוועדה הדנה בו היא ועדה אד הוק המוקמת לצורך הדיון בחוק ("Public Bill Committee").
לעיתים החוק נדון במליאה בשיבתה כוועדה ("ועדת הבית כולו" – "Committee of the Whole House").
חוקים הנידונים בשלב הוועדה במליאה הם בין השאר חלקים מחוק התקציב, וחוקים בעלי חשיבות קונסטיטוציונית.
לעיתים רחוקות החוקים נידונים באחת מהוועדות הקבועות של הבית אשר החוק קשור לתחום בו היא מטפלת.
בעת הדיון בוועדה החוק נידון סעיף סעיף, הסתייגויות לסעיפים מועלות, וסעיפים יכולים להתבטל או להתווסף.
בסוף הדיון הוועדה שולחת את החוק המתוקן בחזרה למליאה.
השלב הבא נקרא Report Stage, ובו מליאת בית הנבחרים דנה בפירוט בתיקונים שהוועדה הכניסה לחוק, ומצביעה עליהם.
חברי הבית יכולים להציע הסתייגויות, אולם רק לסעיפים בהם הוועדה ערכה שינויים.
(שלב זה דומה ל"קריאה השנייה" בכנסת).
לבסוף הצעת החוק כפי שעברה בשלב הקודם מועלית להצבעה במליאה בקריאה שלישית כמקשה אחת.
לאחר שהצעת החוק מאושרת בבית הנבחרים היא נשלחת לבית הלורדים, שם היא עוברת תהליך דומה.
אם בית הלורדים העביר את ההצעה ללא שינויים, תהליך החקיקה מסתיים, והצעת החוק מועברת למלך לחתימה, ולהפיכתה לחוק ("Act of Parliament").
אם בית הלורדים ערך שינויים בהצעת החוק, היא חוזרת לבית הנבחרים.
אם בית הנבחרים מקבל את השינויים החוק נשלח לחתימה.
אם הוא לא מקבל את השינויים, או מכניס בהם שינויים משלו, החוק הולך הלוך וחזור בין הבתים עד שמושגת הסכמה.
אם הסכמה לא מושגת עד סוף המושב השנתי של הפרלמנט, הצעת החוק נופלת ויש להתחיל את חקיקתה מחדש במושב הבא.
בעבר אמצעי זה נוצל על ידי בית הלורדים, על מנת לבטל חקיקה של בית הנבחרים, אולם הרפורמות של תחילת המאה העשרים שמו לכך קץ.
חוק רגיל חייב להתקבל על ידי בית הלורדים אם הוא נחקק מחדש בבית הנבחרים במושב השנתי הבא, אחרת הוא מועבר לחתימת המלך בגרסת בית הנבחרים גם ללא אישור בית הלורדים.
הצעות חוק הדנות רק בנושאי תקציב או מיסים (ומוגדרות כך על ידי יושב ראש בית הנבחרים) לא יכולות להיות מעוכבות על ידי בית הלורדים בצורה כזו ליותר מחודש.
הרוב המוחלט של הצעות החוק שמתקבלות הן הצעות חוק ממשלתיות.
לדיון בהצעות חוק פרטיות של חברי פרלמנט (Private Members' Bills) מוקדשים רק מספר מועט של ימי דיונים (כ־13 חצאי ימי שישי בכל שנה), והצעות חוק לא יכולות לעבור ממושב שנתי של הפרלמנט למושב הבא, לכן קשה ביותר להעביר הצעות חוק פרטיות של חברי פרלמנט.
בתחילת כל מושב שנתי נערכת הגרלה של 20 חברי פרלמנט אשר להצעות החוק שהם יעלו תוענק קדימות בתור, ורוב הצעות החוק הפרטיות שמתקבלות מקורן בזוכים בהגרלה זו.
ההגרלה היא על הזכות להעלות הצעת חוק, ולא על הצעות חוק ספציפיות, ועל חברי הפרלמנט שזכו בהגרלה מופעלים לחצים רבים לאמץ הצעות חוק.
מעבר לכך יש סיכוי כמעט רק להצעות חוק שאינן נתונות במחלוקת, או שזוכות לתמיכה ממשלתית.
לעיתים הממשלה מעדיפה להעביר הצעות חוק שנויות במחלוקת (כגון חוק ההפלות ב־1967) לא כהצעת חוק ממשלתית, אלא כהצעת חוק של חבר פרלמנט, ואז היא מסייעת בהליכי החקיקה, ובהקצאת הזמן להם.
תקנון בית הנבחרים אינו קובע הגבלת זמן על דיונים.
בסוף המאה ה־19 ניצלו זאת חברי פרלמנט איריים על מנת לבצע פיליבסטר.
אולם עד מהרה נקבעו דרכים למנוע קיום פיליבסטרים.
ליושב ראש נתונה הזכות להפסיק את נאומם של חברי הבית אם הם מדברים שלא לעניין.
ניתן להגביל את משך הזמן של דיון באמצעות העברת "הצעת גיליוטינה" – הצעה לסדר הקובעת הגבלת זמן על דיון מסוים או על כל אחד ואחד מהנואמים.
כמו כן, בית הנבחרים יכול להחליט על סיום דיון מסוים (גם אם יש חברים הרוצים לנאום וטרם נאמו) באמצעות הצבעה לסיום הדיון ("קלוצ'ר" או "קלוז'ר" – באנגלית: Cloture או Closure).
יושב ראש בית הנבחרים יכול להחליט על ביטול הצבעה כזו או למנוע את מימושה אם הוא חושב שהצבעה על הפסקת הדיון פוגעת בזכויות של מיעוט.
כיום נהוג שדיונים של חקיקה מוגבלים מראש בזמן, והגבלה זו מוסכמת על חברי בית הנבחרים, דבר המונע "הצעות גיליוטינה".
היחס בין בית הנבחרים לממשלה
הממשלה הבריטית חייבת לזכות בתמיכת בית הנבחרים על מנת לכהן.
אולם נושא זה אינו מוסדר בחוק, אלא מבוסס רק על מוסכמות חוקתיות.
בניגוד לדמוקרטיות פרלמנטריות רבות אחרות, ובהן ישראל, הממשלה אינה מתחילה לכהן בזכות הצבעת אמון בבית הנבחרים, אלא מרגע שהמלך ממנה את ראש הממשלה.
אולם מכיוון שעל הממשלה לזכות באמון בית הנבחרים, המלך ממנה את מי שלו הסיכוי הגבוה ביותר לזכות באמונם של חברי בית הנבחרים – לרוב מדובר במנהיג המפלגה הגדולה ביותר בבית התחתון.
מנהיג המפלגה הגדולה ביותר שאינה בממשלה הופך למנהיג האופוזיציה.
כל חברי הממשלה צריכים להיות חברי אחד משני בתי הפרלמנט.
מאז 1902 כל ראשי הממשלה היו חברי בית הנבחרים, והדבר הפך למוסכמה.
ב־1923 הועדף סטנלי בולדווין על פני הלורד ג'ורג' קרזון, בין השאר כיוון שהראשון היה חבר בית הנבחרים, והשני חבר בית הלורדים.
יוצא דופן לזמן קצר היה אלק דאגלס-יום שהתמנה לראש ממשלה ב־1963 בהיותו חבר בית הלורדים, ויתר על תוארו כלורד בזכות חוק חדש שאפשר זאת (בעקבות מאבקו של לורד אחר, טוני בן, לוותר על התואר שירש מאביו ולחזור לבית הנבחרים), ונבחר זמן קצר אחר כך בבחירות משנה לבית הנבחרים.
כיום נהוג גם שמרבית חברי הממשלה הם חברי הבית התחתון ולא חברי בית הלורדים.
מאז 1982 רק בתפקיד הלורד צ'נסלור מכהן חבר בית הלורדים.
ראש הממשלה בוחר את חברי הממשלה, ויכול לפטרם בכל עת, אף שבאופן רשמי המינוי והפיטורין נעשים על ידי בית המלוכה בהמלצת ראש הממשלה.
כאשר בית הנבחרים רוצה להדיח את ראש הממשלה, עליו לתמוך בהצבעת אי אמון שהאופוזיציה מעלה או להתנגד להצבעת אמון של הממשלה.
גם נושא זה אינו מוסדר בחוק, אלא מבוסס על מוסכמות ותקדימים.
הצבעות אילו יכולות להיות מנוסחות באופן ישיר: "לבית נבחרים זה אין אמון בממשלת הוד מלכותה" ("That this House has no confidence in Her Majesty's Government"), או ניתן לקבוע כי הצבעה אחרת (לדוגמה, הצבעת תמיכה בתקציב) היא הצבעת אמון או אי אמון.
כאשר הממשלה מאבדת את אמון הבית התחתון, ראש הממשלה חייב להתפטר מתפקידו, או לפנות אל בית המלוכה ולבקש את פיזור הפרלמנט (שלאחריו ייערכו בחירות כלליות).
במהלך המאה ה-20 היו רק שלושה מקרים בהם נפלה הממשלה בהצבעות כאלה: פעמיים ב־1924 ופעם אחת בשנת 1979.
כלי ביקורת מרכזי של בית הנבחרים על הממשלה הן השאילתות שחברי הפרלמנט יכולים להגיש לחברי הממשלה, בכתב או בעל פה.
את מרב תשומת הלב הציבורית מרכז הדיון השבועי בו ראש הממשלה בעצמו עונה בעל פה לשאלות חברי הפרלמנט ("השאלות לראש הממשלה").
בשנת 1986, חברת הפקת הטלוויזיה הבריטית Granada Television יצרה העתק בגודל כמעט מלא של חדר הדיונים בבית הנבחרים (לאחר 1950) באולפנים שלה במנצ'סטר לשימוש בעיבודה לרומן של ג'פרי ארצ'ר "ראשון בין שווים" ("First Among Equals").
התפאורה הייתה כל כך מרשימה, שהיא נשמרה גם לאחר ההפקה – מאז, היא משמשת כמעט בכל הפקת קולנוע וטלוויזיה בריטית המציגה סצנות המתרחשות בחדר.
מ-1988 עד 1999 היא הייתה גם אחת האטרקציות הבולטות בסיור אולפני גרנדה, שם יכלו המבקרים לצפות בשחקנים מבצעים דיונים פוליטיים מדומים על הסט.
ההבדל העיקרי בין תפאורת האולפן ללשכת בית הנבחרים האמיתית הוא שבסט האולפן יש רק ארבע שורות של מושבים משני הצדדים ואילו ללשכה האמיתית יש חמישה.
בשנת 2002, התפאורה נרכשה על ידי התסריטאי פול אבוט כדי שניתן יהיה להשתמש בה בסדרת הדרמה שלו "שם המשחק" ששודרה ב-BBC.
אבוט, סופר לשעבר של צוות הטלוויזיה של גרנדה, ציין כי קנה את הסט מחשש שיהרס, והוא חשש שייקח יותר מדי זמן להשיג את הכסף הדרוש מה-BBC.
בית הנבחרים של יפן, או שוגיאין (ביפנית: 衆議院), הוא הבית התחתון בדיאט של יפן, לצד בית היועצים של יפן שהוא הבית העליון.
בבית הנבחרים מכהנים 480 חברים, הנבחרים לתקופת כהונה בת ארבע שנים.
מקרב 480 החברים, 180 נבחרים מתוך 11 מחוזות בחירה, שבהם ועדה מרובת חברים הנבחרים לפי רשימה פוליטית בשיטת הייצוג היחסי, ו-300 הנותרים נבחרים מתוך מחוזות בחירה בעלי חבר יחיד.
על מנת להשיג רוב בבית הנבחרים, יש לזכות במאתיים ארבעים ואחד מושבים.
בית הנבחרים הוא החזק מבין שני בתי הדיאט, וביכולתו לעקוף וטו שהטיל בית היועצים על חוקים באמצעות רוב מיוחס של שני שלישים.
ביכולתו של ראש ממשלת יפן לפזר את בית הנבחרים כרצונו, כפי שעשה טארו אסו ב-21 ביולי 2009.
יושב ראש בית הנבחרים הנוכחי הוא טקהירו יוקומיצ'י.
אזרחי יפן שמלאו להם 20 שנים רשאים להצביע.
אזרחי יפן שמלאו להם 25 שנים רשאים להתמודד למשרה בבית הנבחרים.
הבדלים בין הבין העליון לבית התחתון
בית הנבחרים מחזיק במספר סמכויות שאינן ניתנות לבית היועצים.
אם עבר חוק בבית התחתון והבית העליון הטיל עליו וטו, יכול בית הנבחרים לעקוף את הווטו אם קיים רוב מיוחס של שני שלישים מחברי הבית לכך.
בנוסף, במקרים של אשרור אמנות, העברת תקציב המדינה ובחירת ראש הממשלה יכול בית היועצים רק לעכב את ההחלטה, אך לא להטיל עליה וטו.
כתוצאה מכך מחזיק בית הנבחרים בכוח פוליטי רב יותר.
חברי בית הנבחרים מכהנים בתפקידם ארבע שנים לכל היותר, בעוד חברי בית היועצים נבחרים לתקופה של שש שנים.
ראש הממשלה רשאי לפזר את בית הנבחרים, אשר מתפזר גם בעת אישור הצבעת אי אמון, אך את בית היועצים לא ניתן לפזר, ולפיכך נחשב הבית התחתון קרוב יותר לדעת הציבור.
המונח "בית תחתון" הוא מורשתה של חוקת מייג'י מ-1889, אז שימש בית האצילים בתור הבית העליון האריסטוקרטי, בדומה לבית הלורדים שבבריטניה.
לפיכך, הבית הקרוב יותר לציבור הרחב נקרא הבית התחתון.
הרכב הבית לאחר בחירות 2021