tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1839 עברה המשפחה למחוז מילאם שברפובליקת טקסס, שם הם התיישבו במושבת רוברסטסון שעל האגן התחתון של נהר ברזוס.
שנתיים לאחר מכן הם הצטרפו לשבע משפחות אחרות בהנהגתו של קפטן דניאל מונרו והתיישבו ליד המקום בו שוכנת כיום העיר קמרון, שם הם קיבלו שטח אדמה של 640 אקרים (כ-2,600 דונם) לאורך ליטל ריבר.
בעת שחיו במחוז מילאם, הם החלו להחזיק בבעלותם עבדים, מה שהתאפשר הודות למענק קרקעות ממשלתי.
אדמתם הייתה סמוכה לטריטוריה של שבט הקומאנצ'י שפלשו אליה כמה פעמים.
ב-1845 עברה המשפחה לאוסטין, כך שרוס ואחיו הגדולים יכלו להתחיל ללמוד בבית ספר.
במרץ 1849 בנתה משפחת רוס את ביתה הראשון בווייקו, בקתת עץ כפולה שניצבה על צוק שהשקיף על מעיינות.
אחותו של רוס, קייט, שנולדה זמן קצר אחר כך, הייתה לראשונה מבין הילדים הלבנים שנולדו בווייקו.
מתוך תשוקה להמשיך את לימודיו, החל רוס ללמוד ב-1856 במכינה של אוניברסיטת ביילור, אז בעיר אינדיפנדנס, זאת על אף העובדה שהוא היה מבוגר בכמה שנים מרוב תלמידי המוסד.
הוא השלים מסלול לימודים של שנתיים תוך שנה אחת.
לאחר סיום לימודיו, הוא החל ללמוד באוניברסיטת פלורנס וסליאן שבפלורנס, אלבמה.
סגל האוניברסיטה קבע מלכתחילה שידיעותיו במתמטיקה היו כה לקויות, עד שסירבו לקבלו.
החלטה זו בוטלה לאחר שאחד הפרופסורים הסכים לתת לרוס שיעורים פרטיים.
באוניברסית וסליאן, חיו הסטודנטים אצל משפחות מכובדות במקום להתגורר במעונות סטודנטים, וכך ניתנה להם "חשיפה יומיומית לנימוסים טובים ולחיים מעודנים".
רוס התגורר אצל משפחת המורה שלו.
בקיץ 1858 שב רוס לטקסס, ונסע לשמורת האינדיאנים של ברזוס, שם שירת אביו כנציג הממשלה אל האינדיאנים.
צבא ארצות הברית גייס בגיוס חובה את האינדיאנים בשמורה כדי לסייע ל"משלחת ויצ'יטה" של רגימנט הפרשים השני בחיפוש אחר "גב באפלו" , צ'יף בשבט הקומאנצ'י שהוביל כמה פשיטות רצחניות על יישובים בטקסס.
מתוך חשש ששיפלי רוס היה במצב בריאותי קשה מדי כדי להוביל את המשלחת, מינו האינדיאנים את סאל רוס כמפקד הכוח.
באישור אביו הוביל רוס 135 לוחמים שליוו 255 חיילים בפיקודו של מייג'ור .
במהלך שירותו בתפקיד פיקודי זה קיבל רוס את הכינוי הבלתי רשמי "קפטן".
הסיירים האינדיאנים איתרו כ-500 מאנשי הקומאנצ'י, כולל "גב באפלו" בעצמו, שחנו מחוץ לכפר של שבט הוויצ'יטה בתחומי הטריטוריה האינדיאנית.
בראשית הקרב, הניסו רוס ואנשיו את הסוסים של לוחמי הקומאנצ'י, והותירו אותם בנחיתות מול הפרשים.
כאשר ניסו קומאנצ'ים רבים להמלט מהאזור, רדפו רוס, אחד מסייריו, לוטננט קרוניליוס ואן קמפ מרגימנט הפרשים השני, ואחד מחייליו אחר חבורה של בלתי מעורבים שנראה היה שאיתם הייתה ילדה לבנה.
בהוראתו של רוס, תפסו אנשיו את הילדה, וכשהם שבו לשדה הקרב הם התעמתו עם 25 לוחמי קומאנצ'י.
ואן קמפ והחייל שלו נהרגו מחיצי האינדיאנים, ורוס נפצע מחץ שפגע בכתפו.
אחד מלוחמי הקומאנצ'י הרים את הרובה של החייל, וירה קליע שפגע בחזהו של רוס.
התוקף, אינדיאני בשם מוהי, היה לוחם קומאנצ'י שרוס הכיר עוד מילדות.
הוא נהרג מקליע שנורה על ידי לוטננט ג'יימס מייג'ורס מרגימנט הפרשים השני כאשר הוא התקרב לרוס שהיה משותק באופן זמני כשבידו סכין קרקוף.
לאחר חמש שעות לחימה הכניעו הכוחות את התנגדות הקומאנצ'ים.
"גב באפלו" נמלט, אך 70 מלוחמי הקומאנצ'י נהרגו או נפצעו קשה, שניים מהם בלתי מעורבים.
פציעתו של רוס הייתה חמורה, ובמשך חמישה ימים הוא שכב תחת עץ בשדה הקרב ללא יכולת לזוז.
פצעיו זוהמו, והוא התחנן לאחרים להרוג אותו כדי לשים קץ לייסוריו.
כאשר עלה בידו לצאת לדרך.
הוא הונח קודם כל על עריסה שנמתחה בין שני פרדים, ולאחר מכן נישא על כתפי אנשיו.
הוא החלים החלמה מלאה, אך עד יומו האחרון הוא סבל מכאבי הפציעה.
בדוח הכתוב שהגיש, שיבח ואדן דורן את רוס.
העיתון דאלאס הרלד פרסם ב-10 באוקטובר ידיעה שהועברה לעיתונים אחרים במדינה שבה זכה רוס לשבחים על גבורתו.
גנרל וינפילד סקוט קיבל את המידע על חלקו של רוס בקרב והציע לו מינוי ישיר בצבא.
מתוך רצון לסיים את לימודיו, דחה רוס את ההצעה, ושב ללימודיו באלבמה.
בשנה שלאחר מכן סיים רוס את לימודיו בווסליאן עם תור בוגר אוניברסיטה ושב לטקסס.
בשובו הוא גילה שאף אחד לא הצליח לאתר את משפחתה של הילדה שהוא הציל במהלך הקרב בכפר ויצ'יטה.
הוא אימץ אותה ונתן לה את השם ליזי רוס, לכבודה של ארוסתו החדשה, אליזבת דורותי טינסלי.
בראשית 1860 התגייס רוס לפלוגת וייקו של הטקסס ריינג'רס בפיקודו של קפטן ג'.
סמית' מינה את רוס כלוטננט משנה שלו.
כאשר קודם סמית', הצביעו שאר אנשי הפלוגה פה אחד למנות את רוס כקפטן החדש.
בשיתוף פעולה עם פלוגות אחרות של הרייגנ'רס, הוביל רוס את אנשיו לפעולת נקמה נגד שבט הקיקפו שרצחו שתי משפחות לבנות.
השבט הוזהר על התקרבות הריינג'רס והעלה את שטחי הערבה באש.
הריינג'רס נאלצו לנטוש את משימתם כשנתקלו בשריפה ענקית.
בראשית ספטמבר אותה שנה פירק סמית' את הפלוגה של רוס.
תוך שבוע, אישר המושל סם יוסטון לרוס להקים פלוגה משלו של 60 רוכבים מתנדבים כדי להגן על היישובים ליד בלקנאפ מפני התקפות האינדיאנים.
ב-17 באוקטובר הגיעו רוס ואנשיו לפורט בלקנאפ כדי לגלות שהאזרחים שהם נועדו להגן עליהם קיבלו החלטה לדרוש מרוס להתפטר מתפקידו ולעזוב את האזור.
האזרחים האמינו שהפשיטות בוצעו על ידי האינדיאנים מהשמורות, והם חששו שידידותו של רוס עם האינדיאנים מהשמורות תגרום לו להיות חסר תועלת.
בסוף נובמבר ובאוקטובר 1860 קיימו הקומאנצ'ים בהובלת פטה נוקונה מספר רב של פשיטות על מגוון של יישובים, שהגיעו לשיאם בהרג ברוטלי של אישה הרה.
בשומעו על המקרים האלו, שלח המושל יוסטון כמה פלוגות של 25 איש כל אחת לסייע לרוס.
חבורה של אזרחים עקבה אחר הפושטים עד לכפר החורף שלהם לאורך נהר פיז .
בשל העובדה שהכפר הכיל לפחות 500 לוחמים ונשים וילדים רבים, שבה החבורה ליישוביה כדי לגייס תגבורת.
רוס ביקש עזרה ממחנה צבא ארצות הברית בקמפ קופר, ששלח 21 חיילים.
ב-11 בדצמבר, מיד לאחר הגעת החיילים, יצאו רוס ו-39 סיירים אל הכפר הקומאנצ'י.
ב-13 בדצמבר הם חברו לכוח האזרחים שגדל ל-69 איש.
לאחר כמה ימי מסע, הקצב המהיר והמחסור במזון אילצו את האזרחים לעצור ולתת מנוחה לסוסיהם.
כל חיילי הצבא ו-20 מבין הסיירים המשיכו בדרכם.
כאשר הם התקרבו לכפר, יצא צ'ארלס גודנייט לסיור מקדים.
כשהוא הסווה את עצמו על ידי סופת אבק, הוא הצליח להגיע למרחק של 180 מטרים מהכפר והבחין בסימנים שהשבט מתכוון לנוע הלאה.
בהבינו שסוסיו יהיו עייפים מדי למסע ארוך, החליט רוס לתקוף מיידית, עוד לפני שהאזרחים יכלו להצטרף לכוח.
רוס הוביל את הסיירים במורד הרכס, בעוד שהחיילים הקיפו את הכפר סביב כדי לסכל את נסיגת הקומאנצ'ים.
"טקטיקות אגרסיביות אלו של העברת המלחמה לשטחי הקומאנצ'ים שמו קץ להאשמות על הטיפול הרך באינדיאנים".
שבעה גברים נשים וילדים נהרגו, ועוד כשבעה נמלטו.
חיילי הצבא נתקלו באישה שנשאה ילדה על ראשה, והם לא ירו, ותחת זאת הקיפו אותה כדי לעוצרה.
כוח האזרחים הגיע לשדה הקרב כאשר הוא הסתיים.
אף על פי שבתחילה הם בירכו את רוס על הניצחון, בהמשך כמה מהם הלינו על כך שרוס התקדם בלעדיהם כדי שלא יצטרך לחלוק את תהילת הניצחון או את השלל.
כאשר נלקחה האישה לפורט קופר, הבחין המפקד הצבאי שעיניה היו כחולות.
האישה לא הייתה מסוגלת לדבר אנגלית, ולא זכרה את שם לידתה או פרטים על חייה לפני שהצטרפה לקומאנצ'ים.
לאחר תחקור יסודי, עלה בידה לספק כמה פרטים על לקיחתה בשבי כילדה.
הפרטים התאימו למה שהיה ידוע על טבח פורט פרקר ב-1836, וקולונל אייזק פרקר זומן כדי לזהות אותה.
בכמה מקורות מודרניים דווח שכאשר פרקר ציין ששם אחייניתו החטופה היה סינתיה אן פרקר , טפחה האישה על חזה או הצביעה על עצמה באומרה "אני סינסי אן" (Me Cincee Ann).
פרקר לא שבה עוד אל שבט הקומאנצ'י, "ולא הייתה אסירת תודה במיוחד" על מציאתה.
במהלך האירועים שלאחר הקרב, התגלה ילד קומאנצ'י בן תשע שהסתתר לבדו בתוך הצמחייה הגבוהה.
רוס לקח את הילד עמו, וקרא לו פיז.
אף על פי שמאוחר יותר ניתנה לפיז האפשרות לשוב לעמו, הוא דחה זאת שוב ושוב וגודל על ידי רוס.
עם זאת, יש המביעים ספק בנכונותם של אירועים אלו.
לאחר מותו של רוס, טען בנו של פטה נוקונה, קואנה פרקר , שאביו לא נכח בקרב, ולדבריו הוא מת שלוש או ארבע שנים לאחר מכן.
הוא זיהה את האיש שנורה כשבוי מקסיקני, שהיה המשרת האישי של אשתו של נוקונה, סינתיה אן פרקר.
בספר "מיתוס, זיכרון וטבח: לכידתה של סינתיה אן פרקר בנהר פיז", טוענים הכותבים שרוב המידע בספר מ-1886 של ג'יימס ט.
דשילדס היה מסולף או מוגזם מסיבות פוליטיות.
הם גם הציגו תיעוד ראשוני שעל פיו פטה נוקונה אמנם לא היה בשדה הקרב, אך נפטר בערך ב-1865, לא בדצמבר 1860, ושרק 15 קומאנצ'ים שהו במחנה.
הכותבים מצאו תשעה דיווחים ממקור ראשון על התקרית שניתנו על ידי רוס, ושכל אחד מהם היה שונה מהאחר.
כששב רוס הבייתה, ביקש ממנו יוסטון לפזר את הפלוגה וליצור אחת חדשה של 83 איש, בהבטיחו לשלוח על כך הוראות כתובות מוקדם ככל האפשר.
בעת שרוס פעל לפקח על תהליך ארגון מחדש זה, מינה יוסטון את קפטן ויליאם סי.
דלרימפל כשליש האישי החדש שלו עם סמכות פיקוד כוללת על הטקסס ריינג'רס.
דלרימפל, שלא היה מודע להוראותיו בעל פה של יוסטון, פירק את הפלוגה של רוס.
רוס השלים את הארגון מחדש של הפלוגה, ואז שב לווייקו והגיש את התפטרותו.
במכתב ההתפטרות שלו, שנכנס לתוקף בפברואר 1861, הודיע רוס ליוסטון על התקלותו עם דלרימפל, וציין שהוא לא האמין שפלוגה של הריינג'רס תהיה יעילה אם הקפטן שלה לא ידווח ישירות למושל.
יוסטון הציע לרוס מינוי כשליש אישי בדרגת קולונל, אך רוס דחה את ההצעה.
בראשית 1861, לאחר שטקסס קיבלה החלטה לפרוש מהאיחוד ולהצטרף לקונפדרציה, החל אחיו של רוס, פיטר, לגייס אנשים לפלוגה צבאית חדשה.
רוס התגייס לפלוגה של אחיו כטוראי, וזמן קצר לאחר מכן ביקש ממנו המושל אדוארד קלארק לצאת מידית אל הטריטוריה האינדיאנית ולנהל משא ומתן עם חמשת השבטים המתורבתים כדי שלא יסייעו לצבא האיחוד.
בשבוע שלאחר חתונתו עם ליז טינסלי ב-28 במאי, יצא רוס אל הטריטוריה.
עם הגעתו לוושיטה, הוא גילה ששליחי הקונפדרציה כבר חתמו על הסכם מקדמי עם השבטים.
רוס שב לביתו למשך כמה חודשים.
באמצע אוגוסט הוא יצא עם פלוגתו למיזורי, בהותירו את רעייתו עם הוריו.
ב-7 בספטמבר הפכה פלוגתו לפלוגה G של הרגימנט של סטון, שבהמשך נודע כרגימנט הפרשים השישי של טקסס.
שאר אנשי הרגימנט בחרו בו כמייג'ור.
פעמיים במהלך נוהבמבר נבחר רוס על ידי הגנרל בנג'מין מקולוק , שאיתו הוא שירת בטקסס ריינג'רס, להוביל כוח סיור ליד ספרינגפילד שבמיזורי.
בשתי הפעמים הוא חמק מעבר לקווי צבא האיחוד, ליקט מידע, ונסוג לפני שנתפס.
לאחר השלמת משימותיו הוענקה לו חופשה של שישים יום כדי לשוב לביתו ולבקר את רעייתו.
בראשית 1862 שב רוס למלא את תפקידיו.
בסוף פברואר הוטל עליו יחד עם 500 חיילים לפשוט על צבא האיחוד.
הוא הוביל את הקבוצה במרחק של 70 מילים (110 ק"מ) מעבר לקווי האויב אל קיטסוויל (כיום וושברן) שבמיזורי, שם הם אספו מודיעין, השמידו כמה עגלות אספקה, לכדו 60 סוסים ופרדים, ולקחו בשבי 11 איש.
בחודש שלאחר מכן הוכפף הרגימנט לארל ואן דורן, שהיה אז בדרגת מייג'ור גנרל, ושאיתו לחם רוס בקרב כפר ויצ'יטה.
תחת ואן דורן נחלה הקבוצה תבוסה ב רוס ייחס את התבוסה לוואן דורן, והאשים אותו בהצעדת יתר של הכוח, במחסור במזון שסופק לו, ובכשל בתיאום ראוי של תוכנית המתקפה.
באפריל נשלחה הקבוצה לדה ארק שבארקנסו.
בשל המחסור במספוא, הצטוו כוחות הפרשים של רוס לשלוח את סוסיהם בחזרה לטקסס.
היחידה, שכעת הפכה ליחידת רגלים, יצאה לממפיס, טנסי, והגיעה לשם שבועיים לאחר קרב שילה.
עד מהרה לקה רוס בהצטננות קשה שלוותה בחום ממושך, ובמשך שמונה שבועות הוא נפל למשכב.
כשהחלים היה משקלו 57 ק"ג.
על אף התנגדותו, הוא נבחר ב-1862 על ידי אנשים הרגימנט השישי כקולונל.
הוא לא היה מעוניין לקבל את האחריות שבתפקיד, ולא רצה להביך ידיד שביקש גם הוא להתמנות לתפקיד.
מפקד הבריגדה, גנרל צ'ארלס ו.
פיפר , נעדר לעיתים קרובות, והותיר את רוס כאחראי.
מעשיו של רוס הרשימו קצינים אחרים, וכמה פעמים במהלך קיץ 1862 הוגשה מועמדותו לדרגת בריגדיר גנרל.
אף על פי שהוא לא קודם לדרגה זו באותה עת, הייתה יחידתו אחת מ-8 עד 10 יחידות פרשים שהוסבו לרגלים שפעלו באזור ושהובטח להם לשוב ולהיות יחידות פרשים.
כשהם היו עדיין יחידת רגלים, השתתפו רוס ואנשיו ב.
בפיקודו של רוס, לקחו אנשיו פעמיים תותחים של האיחוד כשלל.
הם נאלצו לסגת מעמדותיהם בכל פעם שהתגבורות איחרו להגיע.
במהלך הקרב, רוס, שברשותו היה סוס, התכופף, ואנשיו סברו שהוא נהרג, אך למעשה הוא יצא ללא פגע.
כוחות הקונפדרציה נסוגו משדה הקרב ומצאו עצמם כשהם התמודדו עם כוחות נוספים של האיחוד בקרב גשר האצ'י רוס הוביל 700 רובאים להתנגשות מול חיילי האיחוד.
במשך שלוש שעות הם ריתקו 7,000 חיילי איחוד, וכך הדפו שלוש מתקפות מרכזיות שלהם.
זמן קצר לאחר הקרב שבו סוסי רגימנט הפרשים השישי, והרגימנט הועבר להיות כפוף לבריגדת הפרשים של קולונל .
לרוס הותר לצאת לחופשה של שבועיים בנובמבר 1862 כדי לבקר את רעייתו, ובאמצע ינואר 1863 הוא שב לרגימנט שלו.
כמה חודשים לאחר מכן השתתף הרגימנט ב.
ביולי הקים מייג'ור גנרל סטיבן ד.
לי בריגדה חדשה, כשרוס מונה כאחד ממפקדיה, ושכללה את הרגימנט של רוס ואת רגימנט הפרשים הראשון של מיסיסיפי בפיקודו של קולונל ריצ'רד א.
בערך באותה עת קיבל רוס את הידיעה שילדו הראשון נפטר בלידתו.
בסוף ספטמבר נפל רוס שוב למשכב, ועד מרץ 1864 הוא סבל מהתקפי חום וצמרמורות חוזרים כל שלושה ימים, תסמינים מובהקים של מלריה.
על אף מחלתו, לא החמיץ רוס אף יום במילוי תפקידו, וב-21 בדצמבר 1863 הוא קודם לדרגת בריגדיר גנרל.
בעקבות קידומו, השתפר המורל של אנשי יחידתו, וכולם חידשו את גיוסם לצבא.
במרץ 1864 לחמה הבריגדה של רוס בפעם הראשונה נגד חיילים אפרו-אמריקאים בקרב יאזו סיטי .
לאחר קרב קשה, נחלו אנשי הקונפדרציה ניצחון.
במהלך המשא והמתן על הכניעה, האשים קצין צבא האיחוד את הטקסנים ברצח כמה חיילים אפרו-אמריקאים שבויים.
רוס טען ששניים מאנשיו נהרגו גם הם לאחר שנכנעו בפני כוחות צבא האיחוד.
החל מחודש מאי הייתה הבריגדה מעורבת בהתנגשויות במשך 112 ימים רצופים, שכללו 86 התנגשויות נפרדות עם כוחות צבא האיחוד.
אף על פי שמרבית ההתנגשויות היו קטנות ממדים, עד סוף אותה תקופה דלדלו הפציעות והעריקות את כוח האדם של הרגימנט ברבע.
בסוף יולי נשבה רוס בקרב טחנת בראון , אך חולץ במהרה במתקפת נגד של פרשי הקונפדרציה.
המערכה הצבאית המרכזית שבה הם השתתפו הייתה בנובמבר ובדצמבר 1864. רוס ואנשיו הובילו פעולת התקדמות של הקונפדרציה אל תוך טנסי.
מתחילת נובמבר ועד 27 בדצמבר שבו אנשיו 550 איש, לקחו כשלל כמה מאות סוסים, וכמות מספקת של מעילים ושמיכות כדי לשרוד את החורף הקר.
רק 12 מבין אנשיו של רוס נהרגו, 70 נפצעו ו-5 נשבו.
מתחילת המלחמה ועד אז הוא השתתף ב-135 קרבות והתנגשויות, וסוסיו נורו כשרכב עליהם חמש פעמים, ועדיין הוא לא נפצע באורח קשה.
כשאושרה יציאתו לחופשה, הוא מיהר הביתה לטקסס כדי לפגוש את רעייתו אותה לא ראה שנתיים.
בעת שהותו בחופשה, החל צבא הקונפדרציה בתהליך הכניעה.
הוא לא היה עם הרגימנט שלו כאשר הוא נכנע ב-14 במאי בג'קסון, מיסיסיפי.
מאחר שהוא לא נכח במעמד הכניעה, לא קיבל רוס את החנינה שהגנה עליו מפני מעצר.
כקצין בצבא הקונפדרציה בדרגה מעל דרגת קולונל, הוא גם לא נכלל בכתב החנינה שפרסם הנשיא אנדרו ג'ונסון ב-29 במאי 1865. כדי למנוע את מעצרו והחרמת רכושו, ב-4 באוגוסט 1865 הוא הגיש בקשה לחנינה מיוחדת.
ב-22 באוקטובר 1866 אישר ג'ונסון באופן אישי את החנינה, אך באופן רשמי קיבל אותה רוס רק ביולי 1867.
בעת שהסתיימה המלחמה היה רוס בן 26. בבעלותו היו 160 אקרים של אדמה חקלאית לאורך האגן התחתון של נהר בוסקי, מערבית מווייקו, ו-5.41 אקרים של קרקע בעיר עצמה.
לראשונה, עלה בידו וביד רעייתו לבנות את ביתם.
המשפחה הורחבה, ובמשך 17 השנים הבאות נולדו להם שמונה ילדים.
על אף החנינה שקיבל כקצין בכיר בצבא הקונפדרציה, עדיין נמנעו מרוס זכות הבחירה והזכות לכהן בחבר מושבעים על פי חוק השיקום הראשון של 1867. חוק זה, וחוק משלים שעבר שלושה שבועות לאחר מכן, שללו את זכות ההצבעה מכל אדם שהחזיק במשרה פדרלית או במשרה בממשל המדינה ותמך בקונפדרציה.
חוקי השיקום לא פגעו במצבו הכלכלי של רוס, ובאמצעות עבודה קשה הוא זכה עד מהרה לשגשוג.
זמן קצר לאחר תום המלחמה, הוא רכש שטח של 20 אקרים בעיר מהוריו בסכום של 1,500 דולר.
עד מאי 1869 הוא רכש 40 אקרים נוספים של אדמה חקלאית בסכום של 400 דולר, ובשנה שלאחר מכן ירשה רעייתו 186 אקרים של אדמה חקלאית מאביה.
רוס המשיך לרכוש קרקעות, ובסוף 1875 היו בבעלותו קרקעות בשטח של יותר מ-1,000 אקרים של אדמה חקלאית.
לצד עיסוקו בחקלאות, גידלו רוס ואחיו פיטר בקר שורטהורן , והשניים הובילו כמה מסעות רגליים להובלת הבקר לניו אורלינס.
ההכנסות המשולבות מהחקלאות ומגידול הבקר הפכו את רוס לאדם אמיד כך שעלה בידו לבנות בית בעיר וייקו ולשלוח את ילדיו לבתי ספר פרטיים.
ב-1873 כבר הייתה תקופת השיקום בטקסס בסיומה.
בדצמבר אותה שנה נבחר רוס כשריף של מחוז מקלינן.
מיד לאחר בחירתו לתפקיד, מינה רוס את אחיו פיטר כסגנו, ובמהלך השנתיים הבאות הם עצרו מעל 700 פורעי חוק.
ב-1874 סייע רוס בהקמת אגודת השריפים של טקסס.
לאחר שאירוע זה פורסם על ידי כמה עיתונים במדינה, נפגשו 65 מהשריפים של המחוזות בעיר קורסיקנה בחודש אוגוסט.
רוס היה אחד משלושת חברי ועדה שמונתה לנסח את החלטות הוועידה.
הם ביקשו להעלות את שכר השריפים במקרים מסוימים, גינו את רוח חוק האספסוף, והציעו שחוק המדינה יותאם כך שאנשי אכיפת החוק שיבצעו מעצרים יוכלו לעשות שימוש בכוח על פי הצורך, "כדי לאלץ את הפושעים לציית לחוק".
ב-1875 התפטר רוס מתפקידו כשריף, וזמן קצר לאחר מכן הוא נבחר כנציג לוועידת החוקה של טקסס שהתקיימה באותה שנה.
הוא נבחר לוועדה שהוטל עליה להחליט אילו נושאי משרה יידרשו לכהן בוועידה.
רוס שימש כחבר ברבות מוועדות הוועידה, כולל ועדת ההכנסות והמיסוי, הוועדה לענייני אזור הספר, ועדת החינוך, וועדת החקיקה.
מתוך 68 ימי הוועידה, נכח רוס ב-63 ימים, הצביע 343 פעמים, ונעדר או נמנע מהצבעה 66 פעמים בלבד.
לאחר נעילת הוועידה, שב רוס לביתו ואת ארבע השנים הבאות העביר בעיסוקיו בחוותו.
ב-1880 הוא נבחר כמועמד של פשרה כנציג המחוז ה-22 בסנאט של טקסס.
הוועידה שבחרה במועמדים נקלעה למבוי סתום בין שני מועמדים, שאף אחד מהם לא הצליח להשיג את הרוב של שני-שלישים הנדרש.
כפשרה הציע אחד המועמדים שרוס ייבחר כמועמד המפלגה.
אף על פי שאף אחד לא שאל את רוס אם הוא מעוניין להתמודד, הוא נבחר כמועמד.
רוס הסכים למועמדות כדי למנוע בעיות נוספות ואת כינוסה של ועידה נוספת.
בבחירות הכלליות ניצח רוס ברוב גדול.
תקופת כהונתו של רוס כחבר הסנאט החלה ב-11 בינואר 1881. זמן קצר לאחר הגעתו לאוסטין נפטר בנו הצעיר בגיל שנה.
הוא שב לביתו למשך שבוע כדי להשתתף בלוויה וכדי לטפל בבנו האחר שחלה במחלה קשה.
במושב ה-17 של הסנאט היה רוס חבר בוועדת החקלאות, בוועדת ההוצאות, בוועדת החינוך, בוועדת הכספים, בוועדת מחוזות הבחירה, בוועדת הסטטיסטיקה של התעשיות, בריאות הציבור וההיסטוריה של טקסס, ובוועדות נוספות, והיה יושב ראש הוועדה לעניינים צבאיים.
בשמם של 500 אזרחי מחוז מקלינן הגיש רוס עצומה שבה הם ביקשו הכנסת תיקון לחוקת טקסס על חוק יובש במשאל העם הבא, ואכן הסכים בית המחוקקים להעתר לבקשה זו.
על אף העובדה שבית המחוקקים של טקסס התכנס אז באופן קבוע מדי שנתיים, נחרב בניין קפיטול מדינת טקסס בשריפה בנובמבר 1881, ורוס נקרא לכינוס מיוחד של הבית באפריל 1882. מושב זה הסכים על בניין בניין חדש.
לקראת תום המושב המיוחד, העביר הסנאט חוק להפחתת תקופת הכהונה של הסנאטורים מארבע שנים לשנתיים, ורוס החליט שלא להתמודד על תקופת כהונה נוספת.
בראשית 1884, כמה מידידיו של רוס, כולל ויקטור מ.
רוז, עורך עיתון בעיר ויקטוריה שבטקסס, עודדו אותו להתמודד על תפקיד מושל טקסס.
הוא דחה את ההצעה, וביקש מידידו ג'ורג' קלארק להיות נוכח בוועידת המפלגה הדמוקרטית המדינתית כדי למנוע את בחירתו כמועמד המפלגה.
קלארק היה זקוק לאישור בכתב מרוס כדי לשכנע את נציגי הוועידה לבחור מועמד אחר.
בסוף 1885 שינה רוס את דעתו, וב-25 בפברואר 1886 הכריז על מועמדותו לתפקיד המושל.
במהלך מסע הבחירות הואשם רוס בתמיכה במפלגת השטרות הירוקים , ברפובליקנים, ובאבירי העבודה.
מעבר להוצאות נסיעה, לא הוציא רוס כספים על מסע הבחירות שלו, אך עדיין עלה בידו להיבחר בקלות כמועמד הדמוקרטים.
בבחירות הכלליות הוא זכה ב-228,776 קולות, בהשוואה ל-65,236 הקולות של מועמד הרפובליקנים, ו-19,186 הקולות של מועמד מפלגת האיסור.
חלק ניכר מקולות התומכים בו הגיע מוותיקי הקונפדרציה.
נשף ההשבעה של רוס התקיים במלון דריסקיל שבאוסטין שנפתח זמן קצר קודם לכן, מסורת שהמשיכה מאז בנשפי ההשבעה של מושלי טקסס במשך שנים רבות.
על פי חוקת 1876 של טקסס, שאותה סייע רוס לנסח, הוענקו למושל המדינה סמכויות כמפקד העליון של כוחותיה, והסמכויות לכנס את בית המחוקקים, לבצע את חוקי המדינה, לנהל את הסחר עם מדינות אחרות, להעניק חנינות, ולהטיל וטו על הצעות החוק.
מסע הבחירות שלו התמקד ברפורמה בשימושי הקרקע, שכן רוב הסוגיות שנגעו לאזור הספר הובילו לחוסר הסכמות בנוגע לשימושים באדמות הציבוריות, במיוחד בין החוואים למגדלי הבקר בנוגע לזכויות השימוש במים ונושאים הקשורים לזכויות המרעה.
בדחיקתו של רוס, העביר בית המחוקקים חוקים להשבת הסמכות של נציב הקרקעות הציבוריות, להטלת עונשים על אלה שעשו שימושים בלתי חוקיים בקרקעות המדינות, ובנוגע לרישום של קרקעות ציבוריות קיימות.
במאי 1888 ניהל רוס את טקס חנוכת בניין קפיטול מדינת טקסס החדש.
מאוחר יותר באותה שנה הוא התמודד על תקופת כהונתו השנייה כמושל, כמעט ללא יריבים משמעותיים שהתמודדו מולו.
מצע הבחירות שלו כלל את ביטול מערכת הבנקאות הלאומית, פיקוח על המונופולים, הורדת מיסים, ומתן אפשרות לחברות הרכבות לפקח על עצמן באמצעות תחרות.
בוועידת הדמוקרטים המדינתית לא הגיש אף אחד את מועמדותו, למעט רוס, והרפובליקנים החליטו שלא לבחור במועמד כלל, שכן הם היו מרוצים מתפקודו של רוס.
היחידי שהתמודד מולו היה מועמד מפלגת האיסור, שאותו ניצח רוס בהפרש של יותר מ-151,000 קולות.
בנאום ההשבעה השני שלו, תמך רוס ב"ממשלה פשוטה, עם מגבלות חמורות על הסמכויות שהוענקו לה, מנוהלת בכנות ובחסכנות, באורח האצילי והאמיתי ביותר של חוכמת מייסדיה".
במהלך תקופת כהונתו השנייה כמושל, נאלץ רוס להתערב במלחמת ג'ייבירד-וודפקר במחוז פורט בנד.
השריף המחוזי ג'ים גרייבי חשש שקרבות חמושים יתחוללו בין הדמוקרטים אנשי העליונות הלבנה (הג'ייבירדס, השם האנגלי של הציפור עורבני כחול), לבין קבוצת אפרו-אמריקאים שצברו כוח פוליטי (שיחד עם תומכיהם הלבנים נודעו בכינוי וודפקרס, השם האנגלי של הנקריים).
לבקשת גרייבי, שלח רוס פלוגות מיליציה, שהצליחו לכפות ארבעה חודשי שקט.
באוגוסט 1889 שלח רוס ארבעה מאנשי הטקסס ריינג'רס, כולל סמל אירה אטן , כדי לדכא את המהומות.
באירועים האלימים שהתלקחו, נהרגו ארבע אנשים ונפצעו שישה, כולל אחד מאנשי הריינג'רס.
אטן שלח מברק לרוס עם בקשת עזרה.
בבוקר המחרת הגיעו לאזור כוחות המשמר הקל של יוסטון והטילו ממשל צבאי.
באותו ערב הגיע רוס עם סיוע של התובע הכללי של טקסס ועם פלוגת מיליציה נוספת.
הוא פיטר את כל פקידי הממשל האזרחים המקומיים, וכינס יחדיו נציגים של שני הצדדים היריבים בסכסוך.
על פי הצעתו, הסכימו הצדדים לבחור שריף שיהיה מקובל על שניהם כמחליפו של גרייבי, שנהרג בקרב היריות.
כשלא עלה בידם להסכים על מועמד, הציע רוס את אטן, שהוסכם על שני הצדדיים, והעימות הסתיים.
במרץ 1890 הגיש התובע הכללי של ארצות הברית תביעה בבית המשפט העליון של ארצות הברית נגד טקסס כדי להגדיר את הבעלות על שטח אדמה שנוי במחלוקת של 1.5 מיליון אקרים (6,100 קמ"ר) במחוז גריר.
מתוך נחישות להיפגש פנים אל פנים עם התובע הכללי, נסעו רוס ורעייתו לוושינגטון די.
סי., שם הם ביקרו את הנשיא בנג'מין הריסון בבית הלבן.
לאחר ביקור זה, הם נסעו לניו יורק, שם הם נפגשו עם הנשיא לשעבר גרובר קליבלנד.
בעת שהותם בניו יורק, היה רוס פופולרי מאוד בקרב העיתונאים.
הוא רואיין על ידי רבים מהעיתונים הגדולים בצפון-מזרח ארצות הברית, אשר תיארו בפירוט רבים ממעלליו לאורך הגבול.
על פי הביוגרפית שלו, ג'ודית בנר, המסע והחשיפה של רוס כתוצאה ממנה, "עוררו עניין רב בטקסס בקרב אנשי המזרח, עניין שבסופו של דבר נשא פירות בהשקעות, תיירות והגירה בהיקפים שהלכו וגדלו".
רוס דחה את האפשרות להיות מושל טקסס הראשון שיתמודד על תקופת כהונה שלישית, וכהונתו כמושל הסתיימה ב-20 בינואר 1891. במהלך תקופת כהונתו כמושל הוא הטיל וטו על 10 הצעות חוק בלבד, והעניק חנינה 861 פעמים.
במהלך תקופת כהונתו כמושל, הציע רוס חוקי רפורמה במיסוי שנועדו לספק הערכות רכוש מדויקות יותר.
באותה תקפה יכלו האזרחים להעריך את נכסיהם עם מעט מאוד בקרה.
בית המחוקקים קיבל את הצעותיו של רוס, העביר את החוקים, ואישר את תוכניתו לשליטה הדוקה יותר על המימון לבתי הספר וגביית מיסים מקומיים כדי לתמוך בבתי הספר הציבורים.
הוא גם עודד את בית המחוקקים להפעיל חוקים להגבלים עסקיים.
אלו עברו ב-30 במרץ 1889, שנה לפני שהממשלה הפדרלית העבירה את חוק שרמן.
חוקי הרפורמה של רוס היו רווחיים למדינה, ורוס היה למושל טקסס היחידי שזימן כינוס מיוחד של בית המחוקקים כדי לדון בעודף בקופת האוצר המדינתי.
במהלך תקופת כהונתו של רוס כמושל, הסכים בית המחוקקים לאפשר לציבור להצביע על תיקון לחוקת המדינה בנוגע לחוק יובש על צריכת אלכוהול.
רוס התנגד בתקיפות, באומרו, "אף ממשלה מעולם לא הצליחה בשינוי בכוח של הגישה המוסרית של אזרחיה".
התיקון הזה לחוקה נפל בהפרש של יותר מ-90,000 קולות.
כשהושבע רוס כמושל, היו בבעלותה של מדינת טקסס ארבעה מוסדות רווחה בלבד: שני בית חולים לחולי נפש, מוסד אחד לעיוורים, ומוסד לחרשים-אילמים.
עד לסיום כהונתו, הוא פיקח על פתיחת בית יתומים של המדינה, מוסד נוסף לחרשים-אילמים, מוסד לילדים עיוורים שחורים, ומוסד נוסף לחולי נפש.
הוא גם שכנע את בית המחוקקים להקצות שטח של 696 אקרים ליד גייטסוויל לטובת חווה עתידית לטיפול בעבריינים צעירים.
רוס הכריז על יום שישי השלישי של חודש ינואר כיום שתילת העצים .
הוא גם קידם מאמצים של בית המחוקקים לרכוש את גלריית הדיוקנאות של האדל, אוסף של ציורים של כל מושלי טקסס.
ציורים אלו נתלו על קירות הרוטונדה של קפיטול מדינת טקסס.
לרוס הייתה תחושה חזקה שמדינת טקסס הייתה צריכה לדאוג באופן ראוי לוותיקי המלחמה שלה.
במהלך תקופת כהונתו השנייה, נחנך באוסטין בית ותיקי הקונפדרציה הראשון בטקסס.
תוך שנתיים אזלו בו החדרים הפנויים, כך שרוס שימש כיושב ראש הוועדה שדאגה למימון העברת המוסד לבניין גדול יותר.
עד אוגוסט 1890 נאספו מספיק כספים לביצוע המעבר.
נשיא הקולג' לחקלאות ומכונות של טקסס
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 נפוצו שמועות על "ניהול גרוע, אי-שביעות רצון של הסטודנטים ושל הסגל, פילוגים בקרב אנשי הסגל, בעיות משמעת, ושערוריות בקמפוס" של הקולג' לחקלאות ומכונות של טקסס (כיום אוניברסיטת טקסס A&M).
הציבור היה ספקן בנוגע לרעיון של חקלאות מדעית, ובית המחוקקים של טקסס סירב להקצות כספים לשיפורים בקמפוס, שכן היה לו אמון מועט בהנהלת המוסד.
מועצת המנהלים החליטה שהקולג' שנודע בשם Texas AMC, היה צריך להיות מנוהל על ידי מנהל ראשי עצמאי ולא על ידי נציג מטעם סגל המוסד.
ב-1 ביולי 1890 הסכימה מועצת המנהלים פה אחד להציע את המשרה החדשה לרוס, וביקשה ממנו להתפטר לצורך כך מידית מתפקידו כמושל.
רוס הסכים לשקול את ההצעה, וכן הצעות נוספות שהוא קיבל.
אדם בלתי ידוע יידע כמה עיתונים שרוס התבקש להתמנות כנשיא הקולג', וכל אחד מהעיתונים פרסם מאמר מערכת בו נאמר שהוא יהיה הבחירה המושלמת לתפקיד.
הקולג' נוסד כדי ללמד ידע צבאי וחקלאי, ורוס הפגין הצטיינות כאיש צבא וכחקלאי.
שירותו כמושל ליטש את מיומנויותיו המנהליות, ותמיד הוא הביע עניין בתחום החינוך.
אף על פי שרוס היה מוטרד בנוגע לניגוד עניינים לכאורה, שכן הוא מינה רבים מחברי מועצת הקולג' שהיו אמורים לבחור אותו כנשיא, הוא הודיע שהוא יקבל על עצמו את המשרה.
כשהידיעה על כך התפשטה ברחבי טקסס, נהרו אל הקולג' סטודנטים פוטנציאליים רבים.
רבים מאלו שרוס פיקד עליהם במלחמת האזרחים ביקשו שבניהם ילמדו במוסד שבראשו יעמוד מפקדם לשעבר, ובראשית שנת הלימודים 1890–1891 הגישו 500 סטודנטים בקשה להתקבל ללימודים.
אף על פי שמתקני הקולג' התאימו ללא יותר מ-250 סטודנטים, התקבלו אליו 316. כאשר קיבל רוס את התפקיד באופן רשמי ב-2 בפברואר, לא היו בקולג' מים זורמים, מצב הדיור היה במחסור, המרצים היו ממורמרים, ומצב המשמעת אצל הסטודנטים היה בכי רע.
מועצת המנהלים של הקולג' מינתה את רוס כגזבר שלו, והוא הפקיד 20,000 כערבות אישית "כנגדי מילוי תפקידו בנאמנות".
במהלך חופשת הקיץ הוא הנהיג כמה שינוים.
כאשר שבו הסטודנטים לפתיחת שנת הלימודים 1891–1892, הוקם כבר בניין מעונות סטודנטים של שלוש קומות עם 41 חדרים (קרוי כיום על שמו של רוס), וכבר החלה בניית מעון חדש עבור נשיא הקולג', ובניין חדש שהיווה משכן לבתי המלאכה של הקולג'.
הגיל המינימלי לתחילת לימודים בקולג' הורד מ-16 ל-15, וכעת עבר כל מועמד ללימודים ראיון קבלה אישי עם רוס.
שכר הלימוד וההוצאות עלו ב-10 דולר לשנת לימודים, ומספר שעות הלימוד שנדרשו לקבלת התואר עלה, כולל שעות לימוד נוספות בדקדוק אנגלי, מדעים, מתמטיקה והיסטוריה.
בנוסף, יכול היה רוס למנות קצינים לגיס הקאדטים , ושמה של הפלוגה המאומנת ביותר שונה ל"מתנדבי רוס".
לבסוף, הטיל רוס איסור רשמי נגד טקסי חניכה משפילים, והוא הודיע שכל מי שיימצא אשם בנוהג זה, יורחק מהלימודים.
אף על פי שרוס הכריז שהוא נהנה מתפקידו החדש, הוא כתב לכמה אנשים שניהול הקולג' "העלה בראשי לא מעט שיערות לבנות".
כמות הנרשמים ללימודים בקולג' המשיכה לעלות, ולקראת סוף כהונתו בתפקיד, ביקש רוס מהורי התלמידים לפנות למשרדו לפני ששלחו את ילדיהם ללימודים.
הגידול במספר הסטודנטים הצריך שיפור במתקני הקולג', והחל מסוף 1891 ועד ספטמבר 1898 הוציא הקולג' יותר מ-97,000 דולר בשיפורים ובבניית בניינים חדשים.
אלו כללו את חדר האוכל, שבו יכלו לסעוד בעת ובעונה אחת 500 איש, מרפאה, שבה נבנו השירותים הפנימיים הראשונים בקמפוס, באר ארטזית, בריכת שחייה פנימית, ארבעה מבני מעונות לסגל, תחנת חשמל לתאורה, מכבסה, חדר קירור, בית מטבחיים, אולם התעמלות, מחסן וסככת ארטילריה.
על אף ההוצאות שנדרשו להקמת מתקנים אלו, נרשם בקופת הקולג' בשנים 1893 ו-1894 עודף תקציבי.
הדוח הפיננסי של 1894 זקף את העודף לזכות מנהיגותו של רוס, והוא הבטיח שהכספים יוחזרו לסטודנטים לטובת הורדת שכר הלימוד.
רוס היה נגיש לסטודנטים שלמדו בקולג', ולקח חלק בפעילויות המוסד בכל עת שהדבר התאפשר.
אלו שסבבו אותו ראו אותו כאדם ש"התמהמה בגינוי אך מוכן לעודד...
[והם] לא יכלו לזכור שהם שמעו את רוס מקלל או ראו אותו זועם".
מדי חודש בחודשו הוא הכין גיליון ציונים עבור כל אחד מהסטודנטים, ולעיתים זימן אליו לשיחה סטודנטים מתקשים.
תחת הנהגתו של רוס, ההיבט הצבאי של הקולג' זכה להדגשה.
עם זאת, הוא ביטל כמה הבטים שאותם הוא ראה כמיותרים, כולל צעידה צבאית אל הכיתות ומהן, והפחית את שעות השמירה ואת כמות התרגילים שצופה מהסטודנטים לבצע.
אף על פיש שההרשמה לקולג' ניתנה לבנים בלבד, העדיף רוס חינוך מעורב, שכן הוא סבר שקאדטים גברים "ישפרו את הישגיהם בזכות ההשפעה המרוממת של בנות טובות".
ב-1893 הייתה אתל הדסון, בתו של פרופסור בקולג', לאישה הראשונה שלמדה בו, והיא אף סייעה בעריכת ספר השנה של המוסד.
היא הייתה לחברת כבוד בכיתת 1895. כמה שנים לאחר מכן, היו אחיותיה התאומות חברות כבוד בכיתת 1903, ובהדרגה הותר לבנות נוספות של חברי סגל להשתתף בלימודים.
במהלך שבע השנים שבהן כיהן רוס כנשיא הקולג', נוצרו רבות מהמסורות של המוסד.
אלו כללו את "טבעת אגי" שתלמידי ובוגרי המוסד נוהגים לענוד, ואת התזמורת הצועדת שלו .
בתקופת כהונתו של רוס כנשיא הקולג' התקיים משחק פוטבול המכללות הראשון בו השתתפה נבחרת הקולג', כאשר היא שיחקה נגד נבחרת אוניברסיטת טקסס באוסטין.
ארגוני סטודנטים רבים נוסדו באותה תקופה, כולל "מועדון הגברים השמנים" (Fat Man's Club), "מועדון הגברים מעוקמי הרגליים" (Bowlegged Men's Club), "מועדון השמחה" (Glee Club, כיום ידוע כ"קאדטים המזמרים" ), מועדון האופניים, והמועדון הדרמטי של הקולג'.
ב-1893 החלו הסטודנטים לפרסם עיתון חודשי בשם "הגדוד" , ושנתיים לאחר מכן החל להתפרסם ספר השנה, שזכה לשם The Olio.
רוס היה חבר בבונים החופשיים, ושימש כנשיא הלשכה של וייקו.
ב-1947 נקראה הלשכה על שמו.
רוס היה פעיל בארגוני ותיקי המלחמה, וב-1893 הוא היה למפקד הראשון של דיוויזיית טקסס של ארגון ותיקי הקונפדרציה המאוחד .
הוא נבחר כנשיא הארגון כמה פעמים ושימש במשך תקופת כהונה אחת כמפקד העליון של כל הארגון.
במהלך תקופה זו, הוקם הסניף של ארגון בנות הקונפדרציה בעיר בריאן שבטקסס, והוא נקרא על שמו של רוס.
רוס היה צייד חובב, ובמהלך חופשת חג המולד של 1897 הוא יצא למסע ציד לאורך נהר נאווסוטה עם בנו נוויל ועם כמה מידידי המשפחה.
במהלך המסע הוא סבל מקלקול קיבה חריף ומהתקררות חמורה, והחליט לשוב הביתה מוקדם מהמתוכנן בעוד ששאר משתתפי המסע המשיכו בו.
ב-30 בדצמבר הוא הגיע לביתו בקולג' סטיישן, שם קיבל טיפול מרופא, ונותר בכאביו במשך כמה ימים.
לורנס סאליבן רוס נפטר בביתו שבקולג' סטיישן ב-3 בינואר 1898, בגיל 59.
כל תלמידי הקולג' ללא יוצא מן הכלל השתתפו בהשבת ארונו של רוס לווייקו, שם משמר של ותיקי הקונפדרציה במדים אפורים קיימו לכבודו משמר כבוד.
אלפים נכחו בטקס ההלוויה שלו שנערך בבית הקברות אוקווד שבעיר.
לזכרו של רוס הושמעה על ידי תלמידי הקולג' תרועת אשכבה, מסורת שקיימת בו עד היום כאשר נפטר תלמיד המוסד בעת לימודיו.
בעקבות מותו של רוס מונה כנשיא זמני של הקולג' רוג'ר האדוק וייטלוק.
ביולי אותה שנה מונה כנשיא החמישי של הקולג' לה פאייט ל.
פוסטר , שכיהן כחבר הקבינט של רוס בעת כהונתו כמושל.
תוך שבועות ספורים לאחר מותו של רוס, החלו הקאדטים לשעבר של הקולג' לאסוף כספים להקמת אנדרטה לזכרו.
ב-1917 הקצתה מדינת טקסס 10,000 דולר להקמת האנדרטה, ושנתיים לאחר מכן הוצב פסל ארד בדמותו של רוס בגובה של 3 מטרים, מעשה ידיו של הפסל פומפאו קופיני , במרכז הקמפוס של הקולג'.
בתקופות מאוחרות יותר, התגבשה מסורת של תלמידי האוניברסיטה להנחת מטבע של סנט למרגלות הפסל לפני הבחינות כסגולה למזל להצלחה במבחנים.
בתקופת הבחינות מכוסה בסיס הפסל במטבעות רבים.
בעת שהחליט בית המחוקקים של טקסס על הקצאת המימון להקמת הפסל, הוחלט גם הקמת הקולג' על שם סאל רוס, כיום אוניברסיטת המדינה סאל רוס שבעיר אלפין.
לורנס אלן זלצמן (9 ביוני 1943 – 31 במאי 2022) היה פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת מרילנד ובאוניברסיטת בר-אילן.
זלצמן נולד ב-1943 בארצות הברית בקנזס סיטי, מיזורי, בן לאנה ומקס זלצמן שהיגרו לארצות הברית ממזרח אירופה.
לו אח צעיר ממנו, הפסיכיאטר ד"ר סטיבן זלצמן.
בשנת 1961 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון סאות'ווסט בקנזס סיטי מיזורי.
למד בדארטמות' קולג', שם סיים בשנת 1964. הוא המשיך לתואר דוקטור במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס אותו סיים ב-1968. את התיזה בנושא פונקציות אנליטיות חסומות על תחומים של קישוריות אינסופית, כתב בהנחיית קנת' מיירון הופמן.
בסיום לימודיו התקבל כמרצה בכיר באוניברסיטת סטנפורד.
ב-1972 עבר לאוניברסיטת מרילנד, שבה מונה ב-1974 לפרופסור מן המניין.
הוא התארח פעמים אחדות באוניברסיטאות בישראל, וב-1985 עלה עם משפחתו לישראל והצטרף לסגל אוניברסיטת בר-אילן, ממנה פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס בשנת 2011.
מחקריו התמקדו באנליזה מרוכבת, תורת הפוטנציאלים והקשרים בין רעיונות אלה לתורת הקירובים, אנליזה הרמונית, גאומטריה אינטגרלית ומשוואה דיפרנציאלית חלקית.
לזלצמן תרומה והישגים במספר תחומים במתמטיקה, והם נקראים על שמו: הלמה של זלצמן (שבה השתמש בעיסוקו בעקרון בלוך); תחומי זלצמן (שממלאים תפקיד בסיווג משטחי רימן); תפקודי זלצמן (בדינמיקה מרוכבת) ונוסחת פיצטי-זלצמן (בתורת משוואות דיפרנציאליות חלקיות).
זכה בפרסים רבים על מחקריו והישגיו האקדמיים, ובכלל זה פרס שובנה בשנת 1976, פרס לסטר ר.
פורד בשנת 2017. בשנת 2013 הוא נבחר לעמית באגודה האמריקאית למתמטיקה.
לכבוד הגיעו לגיל 70 הוקדש לו גיליון של כתב העת Analysis and Mathematical Physics.
לורנס זלצמן נפטר בירושלים ב-31 במאי 2022.
הספר יצא לאור בעברית בהוצאת עם עובד ביוני 2017.
הספר עוקב אחרי דמותו של לורנס, הזדהותו עם הערבים - גם על חשבון נאמנותו לבריטניה, כולל חשיפת הסכם סייקס–פיקו באוזניהם וניסיונות חוזרים ונשנים לחבל בו ולבלום את מאמציהם של הצרפתים להשיג דריסת רגל בסוריה.
הספר גם בוחן את נאמנותו של לורנס לעובדות בספרו 'שבעה עמודי חוכמה: חגיגת ניצחון', את יחסיו האישיים עם כמה צעירים ערביים שהפכן למלוויו ואת הלבטים המוסריים שליוו אותו במהלך התקופה, לצד רצף ארוך של כישלונות בארגון צבא ערבי ותרומה מצומצמת למדי למאמץ המלחמה הבריטי.
במקביל, נסקרת פעילותו של ויליאם ייל, אמריקני ממשפחה ותיקה ומרוששת שעבד עד פרוץ המלחמה בחברת הנפט סטנדרט אויל, התגייס בהמשך למודיעין האמריקני והוצב כנספח בקהיר, ומאוחר יותר ליווה את הגנרל אדמונד אלנבי במהלך שחרור ארץ ישראל מדי הטורקים.
ייל היה המקור העיקרי של האמריקנים להבנת המזרח התיכון באותם ימים, והמלצותיו השליכו רבות על התנהלותה של ארצות הברית בשנים שלאחר מכן ביחס להקמת מדינה יהודית וביחס לערביי האזור.
דרכיהם של ייל ולורנס הצטלבו מספר פעמים, בתחילת המלחמה ובסופה, במהלך ועידת השלום בפריז (1919).
גם דרכו של אהרנסון הצטלבה בזו של לורנס וייל, הן בעת ביקוריו באירופה והן בתקופת שהותו בקהיר.
בהמשך, הפך פרופר לנאצי וגם כיהן כשגריר גרמניה בברזיל מטעם אדולף היטלר.
הספר זכה לשורה ארוכה של ביקורות מהללות ושבחים, בעיקר בעקבות העובדה שהוא האיר צד שונה בדמותו של לורנס, אישי ושביר יותר, בניגוד לתדמית הגיבור המיתי שלורנס זכה לה עד אז בבריטניה.
בין השאר, נכתבו על הספר ביקורות אוהדות בניו יורק טיימס, בגרדיאן, בספקטייטור ובכלי תקשורת נוספים.
פול היה מעצב אמנותי וארט דיירקטור אמריקאי.
היה מועמד לפרס אוסקר לעיצוב ההפקה הטוב ביותר עבור עבודתו בסרט "בלייד ראנר".
כמו כן הוא ידוע בעיקר בזכות עבודותיו בסרטים "בעקבות האוצר הרומנטי", "בחזרה לעתיד", "קוקון 2: החזרה", "הטורף 2", "תעצרו את העיר, אני רוצה לרדת!", "רק אתמול נולדה", "האקדח מת מצחוק ⅓33: העלבון האחרון" ו"הבריחה מלוס אנג'לס".
פול נולד בשיקגו ונפטר בקליפורניה בגיל 81.
לורנס בריינרד היה איש עסקים אמריקאי, פעיל בולט בתנועת לביטול העבדות, וסנאטור מטעם מדינת ורמונט.
הוא היה פעיל במפלגה הוויגית, מפלגת החירות ומפלגת האדמה החופשית, ומאוחר יותר היה ממארגני המפלגה הרפובליקנית בראשית דרכה.
בריינרד נולד ב-16 במרץ 1794 באיסט-הרטפורד שבקונטיקט, והיה החמישי מבין שלושה-עשר ילדיהם של עזרא ומייבל (פורטר) בריינרד.
מגיל תשע גדל אצל דודו, ג'וזף ס.
בריינרד, תחילה בעיר טרוי שבניו יורק ומ-1808 בעיר סנט אולבנס שבוורמונט.
הוא התחנך בטרוי ובסנט אולבנס ולמד באקדמיית סנט אולבנס.
בריינרד לימד בבית הספר במשך שנתיים, ולאחר מכן החל לעבוד כפקיד בחנות מקומית.
במלחמת 1812 שירת כסמל ברגימנט המיליציה של קולונל לותר דיקסון, באזור שסבל מהברחות ומפשיטות הדדיות בין כוחות אמריקאיים ובריטיים.
לאחר המלחמה המשיך במיליציה והתקדם לדרגת קפטן.
ב-1816 פתח חנות משל עצמו, שהפכה להצלחה.
הוא רכש 1,200 דונם של אדמות ביצה סמוכות לאגם שמפליין, ניקז ושיפר אותן והקים שם חוות כבשים משגשגת.
בהמשך הרחיב את עסקיו לתחומי בנקאות, מסילות ברזל ותחבורה ימית באגם שמפליין, והחזיק נדל"ן רב בסנט אולבנס, כולל חוות לגידול סוסים.
בשל התנגדותו המוחלטת לעבדות, שימשו ביתו ושטחיו תחנות מחבוא לעבדים נמלטים במסגרת "מסילת הרכבת המחתרתית".
הוא היה פעיל בכנסייה הקונגרגציונלית ותומך נלהב של תנועת ההתנזרות מאלכוהול.
ב-1839 רכש פרסום מקומי כאשר צד זאב אפור גדול שהטיל פחד על תושבי מחוז פרנקלין; לימים הוצב פסל לזכר המעשה בגבעת אולדיס שבסנט אולבנס.
ב-1856 נבחר לנשיא האגודה החקלאית של ורמונט, ואף שימש תקופה כנשיא האגודה המיסיונרית האמריקנית.
בריינרד החל את דרכו הציבורית כסגן השריף של מחוז פרנקלין, ולאחר מכן נבחר לבית הנבחרים של ורמונט מטעם הסיעה הג'קסוניאנית (1834–1835).
בהמשך עבר למפלגה הוויגית, אך בשל ניסיונותיה לגבש עמדה מתונה בנושא העבדות עזב אותה ב-1840. הוא הצטרף למפלגת החירות ולאחריה למפלגת האדמה החופשית, שתיהן מפלגות מתנגדות עבדות מובהקות.
בריינרד התמודד ללא הצלחה למשרת מושל ורמונט מטעם מפלגת האדמה החופשית בשנים 1846, 1847, 1852, 1853 ו-1854, אך התמודדותו סייעה להעלות את הנושא לסדר היום הציבורי.
בספטמבר 1854 הפסיד בריינרד בבחירות לסנאט המדינתי, אך באוקטובר אותה שנה בחרה האספה הכללית של ורמונט למנותו להשלים את כהונתו החסרה של הסנאטור ויליאם אפהאם, שנפטר בתחילת 1853. הוא כיהן בסנאט מ-14 באוקטובר 1854 ועד 3 במרץ 1855, השתתף במושב אחד של הקונגרס ושירת בוועדת התביעות.
ב-1855 היה בין מייסדי המפלגה הרפובליקנית במדינה, ונבחר ליושב הראש הראשון של המפלגה בוורמונט.
הוא היה אחד מחמישה יושבי-ראש מדינתיים שקראו לכינוס הוועידה הארצית הראשונה של המפלגה ב-1856, ושימש בה כיו"ר זמני וסגן יו"ר.
לאחר הבחירות לנשיאות ב-1856 כיהן כאלקטור מטעם ורמונט, ועמד בראש קבוצת האלקטורים שהצביעו פה אחד לג'ון פרימונט ולוויליאם דייטון.
ב-1860 עמד בראש משלחת ורמונט לוועידה הארצית של הרפובליקנים.
אחרי תמיכה ראשונית במועמד המקומי ג'ייקוב קולמר, עברו נציגי ורמונט לתמוך באברהם לינקולן עד שנבחר.
בריינרד המשיך לעסוק בעסקיו עד מותו בסנט אולבנס ב-9 במאי 1870. הוא נקבר בבית העלמין גרינווד שבסנט אולבנס.
ב-1819 נשא לאישה את פידליה ב.
גדקומב, נכדתו של דניאל אוון ובתו החורגת של אסא אולדיס.
בתו אן אלייזה בריינרד סמית' הייתה סופרת ידועה ואשתו של מושל ורמונט ג'.
בתו מירנדה נישאה לפארנד סטיוארט סטרנהאן.
בנו הרברט שירת כקצין אספקה ברגימנט הפרשים הראשון של ורמונט במלחמת האזרחים.
מדיצ'י נולד לאחת המשפחות החשובות בפירנצה.
סבו, קוזימו די ג'ובני דה מדיצ'י, שילב את עסקיו עם הנהגת הממשלה והיותו פטרון האמנויות.
אביו, פיירו די קוזימו דה מדיצ'י "חולה השיגרון", היה פעיל כפטרון וכאספן אמנות בפירנצה.
אימו לוקרציה טורנבוני הייתה חובבת שירה וחברתם של מספר משוררים חשובים.
לורנצו נחשב למוכשר מבין חמשת הילדים של פיירו ולוקרציה.
הוא קיבל חינוך איכותי מהדיפלומט ג'נטילה בקי.
אביו שלח אותו למספר משימות דיפלומטיות עוד בצעירותו, ובכלל זאת פגישה עם האפיפיור ברומא.
לורנצו תפס את מקומו כאישיות דומיננטית בהנהגת העיר, ביחד עם אחיו ג'וליאנו.
כמנהג בני מדיצ'י, לורנצו ואחיו מעולם לא ביקשו לעצמם מעמד רשמי של שליטים.
ב-1478 קשרו בני משפחת פאצי קשר לתפוס את מקומו של בית מדיצ'י בהנהגת העיר, בסיועם של הארכיבישוף של פיזה והאפיפיור סיקסטוס הרביעי.
הם תקפו את לורנצו ואת ג'וליאנו בקתדרלה של פירנצה, והצליחו להרוג את ג'וליאנו לפני המזבח.
לורנצו הצליח להתגונן בעזרת חרבו עד אשר חברו המשורר אנג'לו פוליציאנו חילץ אותו.
תושבי העיר, שדעתם הייתה נוחה משלטון בית מדיצ'י, התנגדו למזימה ועשו בקושרים, ובכלל זה בארכיבישוף, לינץ' אכזרי.
בעקבות דיכויו של ניסיון ההפיכה הכריז האפיפיור על נידויו של לורנצו, החרים את נכסי המשפחה ואף הטיל חרם על העיר.
כאשר צעדים אלה לא הועילו, כרת האפיפיור ברית עם פרדיננדו הראשון מלך נאפולי, שהכריז מלחמה על פירנצה.
משראה שאין בכוחה של פירנצה לעמוד במלחמה, נסע לורנצו לנאפולי ב-1480 ויישב את הסכסוך בדרכי שלום.
לורנצו ניצל את הפופולריות שזכה לה בעקבות מניעת המלחמה כדי לקדם שינויים בחוקת העיר שהעניקו לו סמכויות נוספות.
המשך תקופת שלטונו של לורנצו התאפיין בניסיון לשמור על השלום ועל מאזן הכוחות בין המדינות הקטנות של צפון איטליה, ובמקביל למנוע מהממלכות האחרות באירופה להשתלט על חלקים מאיטליה.
כן דאג לקידום הקריירה של בניו.
לקראת תום תקופת שלטונו החל לפעול בעיר הכומר ג'ירולמו סבונרולה, שהוקיע את לורנצו על מנהגיו המנוגדים לנצרות.
לפי האגדה, ביקש לורנצו על ערש דווי להתוודות בפני סבונרולה, אך זה סירב ודן אותו לגיהנום.
בתחום הכלכלי לא זכה להצלחה רבה; כמה מהבנקים שבבעלות משפחתו התמוטטו בעקבות הלוואות לא מוצלחות, ולקראת סוף שלטונו נקלע בעצמו לבעיות כלכליות שגרמו לו למעול בכספי העיר.
אשתו קְלָריצֶ'ה אורסיני (Clarice Orsini) ילדה לו שלושה בנים: פיירו, ג'וליאנו וג'ובאני.
פיירו דה מדיצ'י נישא לאלפונסינה אורסיני (Alfonsina Orsini) והוליד את לורנצו השני, דוכס אורבינו, אביה של קטרינה דה מדיצ'י.
ללורנצו הקדיש מקיאוולי את ספרו הנודע הנסיך.
ג'ובאני התמנה מאוחר יותר לאפיפיור תחת השם ליאו העשירי.
כמו כן אימץ לורנצו את ג'וליו, בנו הבלתי חוקי של אחיו ג'וליאנו; ג'וליו הפך מאוחר יותר לאפיפיור קלמנס השביעי.
כינויו "המפואר" נובע מתרגום לא נכון של תוארו "Il Magnifico"; תואר זה היה נפוץ מאוד בתקופתו, ונעשה בו שימוש לפנייה לכל הנכבדים שאי אפשר היה לכנותם "הוד מעלתו", שכן לא נשאו בתואר רשמי.
לורנצו היה איש רנסאנס מובהק.
הוא כתב שירים בטוסקנית שזכו להערכה ספרותית רבה.
כמו כן תמך בציירים לאונרדו דה וינצ'י, דונטלו, סנדרו בוטיצ'לי, דומניקו גירלנדיו, אנדראה דל ורוקיו ומיכלאנג'לו בואונרוטי, ועמד במרכזה של קבוצה הומניסטית, שניסתה לשלב את רעיונותיו של אפלטון עם הנצרות; בין חבריה היו הפילוסופים מרסיליו פיצ'ינו וג'ובאני פיקו דלה מירנדולה והמשורר אנג'לו פוליציאנו.
גם מבין היהודים היה לורנצו מקרב אליו מלומדים נודעים בני איטליה, בהם רבי משולם מוולטרה.
לורנצו דה מדיצ'י הוא דמות מרכזית בסדרת הטלוויזיה הסודות של דה וינצ'י, ובעונה השנייה והשלישית של המיני-סדרה "מדיצ'י".
בנוסף הסרט "חניבעל (סרט)", המצולם ברובו בפירנצה, מכיל אזכורים רבים ללורנצו ולתקופת שליטת בית מדיצ'י בפירנצה.
הסרט מתמקד בצאצא ישיר של רוצח אחיו, ג'וליאנו, המופיע בסרט כשוטר מושחת אשר מוצא להורג באכזריות רבה על ידי חניבעל לקטר.
במשחק הווידאו "Assassin's Creed II", המתרחש בהיסטוריה הבדיונית של סדרת משחקי Assassin's Creed, לורנצו דה מדיצ'י הוא פוליטיקאי ודיפלומט ששולט ברפובליקה של פירנצה, העיר בה גדל הפרוטגוניסט הראשי אציו אודיטורה דה פירנצה.
לורנצו גיברטי (באיטלקית: Lorenzo Ghiberti; 1378 – 1 בדצמבר 1455) היה פסל, צייר וצורף איטלקי בן תקופת הרנסאנס.
גיברטי יצר את התחריטים בדלתות הארד בבפטיסטריום של פירנצה, בו מטבילים את הילדים בטקס הדתי הנוצרי.
כעבור 100 שנה אמר מיכלאנג'לו, מגדולי האמנים של תקופת הרנסאנס: "שערים אלו ראויים לשמש שעריו של גן העדן".
הדלתות נחשבו ליצירה המעולה בסוגה מאז יצרו היוונים הקדמונים את יצירות האמנות הגדולות שלהם.
גיברטי התחרה עם ברונלסקי על העבודה בבפטיסטריום וניצח אותו; יש אומרים ששיחד את השופטים.
21 שנה שקד גיברטי על הדלת הראשונה.
היא מורכבת מ-28 לוחות, המתארים מאורעות ודמויות מתולדות הנצרות.
הדלת עוררה התפעלות כה רבה, עד שגיברטי הוזמן ליצור גם את הדלת השנייה, עליה עבד 27 שנים.
דלת זו מכילה 10 לוחות, שנושאיהם לקוחים מן התנ"ך.
גיברטי יצר גם פסלים שונים של קדושים ושמשות צבעוניות מצוירות של חלונות.
לגיברטי מספר יצירות בשיתוף עם דונטלו.
ביוגרפיה של גיברטי נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי "חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר".
לורנס פוסטר הוא מנצח אמריקאי ממוצא רומני.
כיום הוא המנהל האמנותי והמנצח הראשי של תזמורת הרדיו הלאומית של פולין והמנהל המוזיקלי של האופרה של מרסיי ושל התזמורת הפילהרמונית של מרסיי.
פוסטר נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה, להורים רומנים.
אביו נפטר כאשר פוסטר היה בן שלוש.
מאוחר יותר הוא אומץ על ידי חותנו וזו הסיבה ששם המשפחה אינו רומני באופן מסורתי.
פוסטר למד ניצוח אצל המנצח הגרמני פריץ צווייג ופסנתר אצל ג'ואנה גראודן, שניהם בלוס אנג'לס.
מוריו ומוריו האחרים כללו: קארל בוהם, ברונו ולטר, הנרי לואיס, ופרנץ וקסמן.
פוסטר הפך למנצח בבלט של סן פרנסיסקו בגיל 18, ושימש כעוזר מנצח לזובין מהטה בתזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס.
הוא זכה בפרס הניצוח ע"ש סרגיי קוסביצקי בטנגלווד ב-1966. ב-1969 הוא מונה למנצח אורח ראשי של התזמורת הפילהרמונית המלכותית בלונדון.
הוא שימש בין כמנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית של יוסטון, פסטיבל המוזיקה אוג'אי, התזמורת הפילהרמונית של מונטה קרלו, הפילהרמונית של דיסבורג, התזמורת הסימפונית ירושלים, התזמורת הסימפונית של ברצלונה והתזמורת הלאומית של קטלוניה.
בשנת 1990, פוסטר מונה למנהל המוזיקלי של פסטיבל המוזיקה ובית הספר של אספן.
מ-2002 עד 2013, פוסטר היה המנהל המוזיקלי של תזמורת גולבנקיאן בליסבון, פורטוגל.
הוא שימש גם כמנהל מוזיקלי של התזמורת הלאומית של מונפלייה ושל האופרה הלאומית של מונפלייה מ-2009 עד 2012. בפברואר 2012, פוסטר הוכרז כמנהל המוזיקלי הבא של האופרה של מרסיי ושל התזמורת הפילהרמונית של מרסיי.
החל משנת 2019 פוסטר הוא המנהל האמנותי והמנצח הראשי של התזמורת הרדיו הלאומית של פולין.
פוסטר ידוע במיוחד כפרשן של יצירותיו של ג'ורג'ה אנסקו, וערך סקר מקיף של הקלטות מסחריות של המוזיקה של אנסקו.
הוא שימש כמנהל אמנותי של פסטיבל ג'ורג' אנסקו מ-1998 עד 2001. בשנת 2003, פוסטר עוטר על ידי נשיא רומניה עבור שירותים למוזיקה הרומנית.
פוסטר הקליט מספר דיסקים לפנטטון, כולל האופרה "אושר האוס" של גורדון גטי, הסימפוניות של שומאן, יצירות תזמורתיות מאת קודאי, בארטוק וליגטי, וקונצ'רטי לפסנתר וכינור מאת ברוך, קורנגולד, רחמנינוב, גריג ושופן, עם מגוון סולנים.
ההקלטה שלו ל"אדיפ" של אנסקו זכתה בפרס Grand Prix du Disque מהאקדמיה ע"ש שארל קרו בצרפת.
לורנס סרה פרר (בקטלאנית: Llorenç Serra Ferrer; נולד ב-4 במרץ 1953) הוא מאמן כדורגל ספרדי ממיורקה.
סרה פרר החל את קריירת האימון בפובלנס, קבוצה קטנה ממחוז סה פובלה שבמיורקה.
בחמש עונותיו בקבוצה, הוא עזר לה לעלות לליגה השלישית בספרד.
מאוחר יותר התמנה למאמן קבוצת הנוער של ריאל מיורקה.
ב-1985 הצטרף לקבוצה הבוגרת, שם ביסס את מעמדו כמאמן מוכר.
הוא היה מאמן המועדון במשך 8 שנים.
ב-1993 הצטרף לריאל בטיס מהליגה השנייה.
בעונתו הראשונה עזר לה להעפיל ללה ליגה בפעם הראשונה בהיסטוריה שלה, ובעונתו השנייה עמה הוביל אותה למקום השלישי בליגה, שהקנה לקבוצה מקום בגביע אופ"א.
בעונת 1996/97 הגיע עם הקבוצה לגמר גביע המלך.
ב-1997 התמנה סרה פרר למאמן קבוצת הנוער של ברצלונה.
ב-2000, כאשר לואי ואן חאל פוטר מאימון ברצלונה, סרה פרר היה מחליפו.
תקופתו בקבוצה הייתה קצרה ולא מוצלחת.
הוא נכשל להוביל את הקבוצה מעבר לשלב הראשון של ליגת האלופות, ולכן היא שיחקה בגביע אופ"א.
במפעל הקבוצה הודחה על ידי ליברפול, ובאפריל 2001, לאחר הפסד בליגה, הוחלף על ידי קרלס רשאק כמאמן הקבוצה ועבר לצוות הטכני של המועדון.
כעבור שנה עזב את המועדון.
הייתה זו אחת העונות המוצלחות ביותר של בטיס אי פעם.
הקבוצה זכתה בגביע המלך וסיימה במקום הרביעי בליגה, ובעקבות כך העפילו לליגת האלופות לראשונה בהיסטוריה.
העונה הבאה הייתה מוצלחת פחות - הקבוצה סיימה במקום ה-14 ולא התקדמה במפעלים האירופיים - אם כי היא הצליחה לנצח במפתיע את צ'לסי.
בסיום העונה עזב את ריאל בטיס.
בקיץ 2006, הסכים סרה פרר להצעתה של א.א.ק.
עמה עבר את שלב המוקדמות בליגת האלופות, ובשלב הבתים הוביל אותה בניצחונותיה על מילאן וליל - הניצחונות הראשונים של הקבוצה במפעל.
בעונה הראשונה באתונה סיימה הקבוצה במקום השני.
הצלחתו בקבוצה הובילה להארכת חוזהו לארבע שנים, אך תחילה כישלון להעפיל לליגת האלופות בעונה הבאה והפסד ליריבה פנאתינאיקוס, ומאוחר יותר הדחה מהגביע היווני והפסד ליריבה העירונית אולימפיאקוס ערערו את מעמדו של סרה פרר בקבוצה.
הקבוצה ירדה מהמקום הראשון לשלישי בליגה במשך שבוע בודד, ובפברואר 2008 נפרד המאמן מהקבוצה.
לורנצו דה פונטה (באיטלקית: Lorenzo Da Ponte; נולד בשם "עמנואל קונליאנו"; 10 במרץ 1749 – 17 באוגוסט 1838) היה לבריתן ומשורר איטלקי מאזור ונציה.
עמנואל קונליאנו, יהודי ונציאני במוצאו, נולד בצ'נדה (כיום ונטו ויטוריה) לירמיהו ורחל קונליאנו.
היו לו שני אחים, ברוך וחנניה.
אמו מתה כשילדה את חנניה ואביו האלמן המיר עם שלושת בניו את דתו לקתוליות כדי שיוכל לשאת לאישה צעירה קתולית בת שמונה-עשרה, שהייתה מבוגרת רק בארבע שנים מבכורו, עמנואלה.
הנער בן הארבע-עשרה אימץ לו את השם לורנצו דה פונטה, שמו של הבישוף שהטביל אותו ואת משפחתו.
הוא למד הוראה והוסמך לכומר.
בתקופת כהונתו בכנסיית סן לוקה בוונציה לקח לו לפילגש אישה נשואה ובהמשך גורש מן העיר לחמש-עשרה שנים בגלל התנהגות שאינה נאותה.
דה פונטה נסע לאוסטריה והגיש את מועמדותו למשרת משורר לתיאטראות.
כלבריתן החצר, חיבר מחזות בצרפתית, גרמנית, ספרדית ואיטלקית, ועבד בשיתוף עם מוצרט, סליירי וויצ'נטה מרטין סולר.
בסביבות 1792 הכיר דה פונטה את אן סלסטין גראהל (שנודעה יותר בשם ננסי) ונשא אותה לאישה.
דה פונטה עבר לפריז, משם ללונדון ואז, ב-1805, נמלט מנושיו בלונדון לארצות הברית, תחילה לניו יורק ואחר לפילדלפיה, שם ניהל במשך תקופה קצרה חנות מכולת ונתן שיעורים פרטיים באיטלקית לפני שחזר לניו יורק, שם פתח חנות ספרים.
הוא התיידד עם קלמנט קלארק מור ובאמצעותו התמנה למשרת הפרופסור הראשון לספרות איטלקית באוניברסיטת קולומביה.
הוא היה הראשון בסגל המורים של האוניברסיטה שנולד יהודי ואף הראשון שהוסמך לכמורה.
בסביבות 1819, בן 70, קיבל דה פונטה אזרחות אמריקאית.
שם חי ביחד עם ננסי במשך 33 שנים.
בשל מצוקת פרנסה בתחום מומחיותו, עבד כחנווני בניו ג'רזי ובפנסלבניה.
הוא מת בגיל 89. במותו בשנת 1838 נערכה לו הלוויה רבת-ממדים בקתדרלה סיינט פטריק בניו יורק.
הוא נקבר בבית הקברות גרין-ווד בברוקלין.
כל יצירותיו של דה פונטה היו עיבודים של עלילות קיימות, כפי שהיה מקובל בקרב לבריתנים בתקופתו, פרט ל-[L'arbore di Diana עם סולר וכך עושות כולן, שהחל עם סליירי אך השלים עם מוצרט.
"איפיגניה בטאוריס" (1783) - מלחין כריסטוף ויליבלד גלוק
"בית ספר לקנאה" (1783) - מלחין אנטוניו סליירי
(Il Ricco d'un giorno (1784- מלחין אנטוניו סליירי
(Il Burbero di buon cuore (1786, על פי המחזה של קרלו גולדוני - מלחין אנטוניו סליירי
(Il finto cieco (1786) - מלחין ג'וזפה גזניגה
נישואי פיגארו (1786, על פי מחזה מאת פייר בומרשה - מלחין וולפגנג אמדאוס מוצרט
(Una cosa rara (1786) על פי הקומדיה La Luna della Sierra של לואיס ולס דה גווארה - מלחין ויצ'נטה מרטין אי סולר
(Gli equivoci (1786 - מלחין סטיבן סטורייס
(L'arbore di Diana (1787) - מלחין ויצ'נטה מרטין אי סולר
דון ג'ובאני, (1787, על פי האופרה של גאזאניגה) - מלחין מוצרט
(Axur, re d'Ormus (1787/88, תרגום של הלברית "טארארה" מאת פייר בומרשה - מלחין מוצרט
"הקמיע" (1788, על פי קרלו גולדוני) - מלחין סליירי
(1788) Il Bertoldo - מלחין אנטוניו ברונטי
(L'Ape musicale (1789) - חרוסת יצירות מאת מלחינים שונים
"הרועה הנאמן" (1789 על פי הפסטורלה מאת ג'ובאני בטיסטה גואריני) - מלחין אנטוניו סליירי
(La Cifra (1789) - מלחין אנטוניו סליירי
(1795) La Capricciosa corretta - מלחין ויצ'נטה מרטין אי סולר
"אנטיגונה" (1796) - מלחין ג'וזפה פרנצ'סקו ביאנקי
"המערה של קליפסו" (1803) - מלחין ביאנקי
"ניצחונה של אהבת אח" (1804) - מלחין פטר פון וינטר
(Il Davidde (1791 - חרוסת יצירות מאת מלחינים שונים
"מזמור לאמריקה" - מלחין אנטוניו ביולי
מכתב תלונה בחרוזים לבנים אל לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
שמונה-עשרה סונטות לזכר אשתו (1832)
לורנס ג'ון פישבורן השלישי הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאי, כמו גם במאי תיאטרון, מחזאי ומפיק זוכה פרס אמי ופרס טוני.
פישבורן נולד באוגוסטה (ג'ורג'יה) להאטי בל - מורה למתמטיקה ומדע בחטיבת ביניים, ועד גיל 40 חשב שאביו הוא לורנס פישבורן השני - קצין במתקן למעצר קטינים.
אביו הביולוגי היה ויליאם סיגל בוהאנן - שדרן ג'אז ברדיו אשר פגש את אימו של פישבורן בזמן שירותו הצבאי, כשהיה בן 23 והאטי הייתה בת 25.
סב סבו מצד אביו הביולוגי, פול סאנדריג' (1841-1921) אשר נולד לתוך מציאות העבדות בדרום ארצות הברית ושוחרר בגיל 11, נלחם ונפצע במלחמת האזרחים האמריקנית למען שחרור העבדים והיה פעיל פוליטי למען זכויות שוות לחיילים אמריקאיים ממוצא אפריקאי.
פישבורן החל את קריירת המשחק שלו כאשר היה בן 7 ושיחק בתפקיד אורח באופרת הסבון של רשת ABC "לחיות את החיים" בכיכובה של ג'ודית לייט.
בגיל 17 שיחק בסרטו עתיר הפרסים של פרנסיס פורד קופולה אפוקליפסה עכשיו אשר שוחרר בשנת 1979.
הוא מוכר בעיקר בזכות תפקידו בדמותו של מורפיאוס בטרילוגיית המדע הבדיוני "מטריקס" ומתפקידו בדמותו של פיוריוס בדרמת הפשע האפרו־אמריקאית "החבר'ה מהשכונה".
פישבורן הוא השחקן האפרו־אמריקאי הראשון שגילם את דמותו של אותלו בסרט קולנוע, כאשר הופיע בסרטו משנת 1995 של אוליבר פארקר.
פישבורן זכה בפרס טוני לשחקן הטוב ביותר במחזה על תפקידו במחזה בשם "שתי רכבות נוסעות" בשנת 1992, וכן בפרס אמי לשחקן אורח בסדרת דרמה על הופעתו בסדרת הטלוויזיה "טרייבקה" משנת 1993.
בשנת 2000 פישבורן הקים יחד עם הלן סוגלנד את חברת ההפקה Cinema Gypsy Productions.
בין הפרויקטים שהחברה הפיקה נמצאים הסדרה "שחור-כזה", סדרות הספין-אוף שלה וסדרת האנימציה "מון גירל ושדינוזאור" שזכתה בפרס אמי.
פישבורן גילם את פרי וייט באתחול של זאק סניידר לסופרמן: איש הפלדה (2013).
ב־2016 שב וגילם את וייט בסרט ההמשך, "באטמן נגד סופרמן: שחר הצדק".
בשנת 2022 גילם את דמותו של דוני בחידוש השלישי של ברודוויי למחזה "אמריקן באפלו" פרי עטו של דייוויד מאמט.