tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
את צוות השחקנים מוביל כריס רוק, המגלם את לוי קנון, ראש ארגון פשע של מהגרים שחורים הנמלט מן המדיניות הנהוגה בחלקה הדרומי של ארצות הברית, שאופיינה על ידי חוקי ג'ים קרואו.
הסיפור עוקב אחר עלילותיהם של צמד מהגרים המנהלים מערכת יחסים שנויה במחלוקת עם ארגון המאפיה של קנזס סיטי.
בין השחקנים האחרים ניתן למנות את ג'סי באקלי, ג'ייסון שוורצמן, בן ווישו וג'ק יוסטון.
העונה החמישית מתרחשת בשנת 2019 במינסוטה.
הסיפור מתחיל בעת שעקרת בית (ג'ונו טמפל) מסתבכת עם רשויות החוק בעת שפורצת קטטה בבית הספר, במסגרת אספת הורים.
לאחר שהיא נותנת טביעות אצבע בתחנת המשטרה ומשתחררת, מנסים לחטוף אותה מביתה, כאשר בהמשך מתברר שמאחורי החטיפה עומד בעלה לשעבר, שריף מצפון דקוטה ממנו ברחה.
מכאן העלילה עוקבת אחרי הניסיונות של השריף ובנו להביא אותה אליהם וההתמודדות שלה עם המצב, לצד הניסיון שלה לשדר עסקים כרגיל לשאר העולם.
בילי בוב תורנטון: לורן מאלוו, רוצח חסר רחמים, המצליח לתעתע במשטרה.
מרטין פרימן: לסטר נייגארד, סוכן ביטוח הרוצח את אשתו, ומסתבך לאחר מכן במעשי נוכלות ובהסתרת מעשי הרצח של מאלוו.
אליסון טולמן: מולי סולוורסון, שוטרת צעירה ונלהבת, החושדת במאלוו ובנייגארד, ולמעשה מגיעה לפענוח מעשי הרצח הרבים, אך אינה זוכה לאמונו של מפקדה, המרחיק אותה מהחקירה.
בוב אודנקירק: ביל אוסוולט, מפקד תחנת המשטרה של במיג'י.
קולין הנקס: גאס גרימלי, שוטר במשטרת דולות', אב חד הורי לביתו.
שבמהלך הסדרה עוזב את תפקידו, הופך לדוור ונושא לאישה את מולי.
קירסטן דנסט: פגי בלומקוויסט, ספרית בלוורן, מינסוטה.
פטריק וילסון: לו סולוורסון, שוטר במשטרת מדינת מינסוטה (אביה של מולי סולוורסון, ובעל בית קפה מהעונה הראשונה).
ג'סי פלמונס: אד בלומקוויסט, בעלה של פגי, קצב באטליז מקומי.
ג'ין סמארט: פלויד גרהרדט, אשתו של אוטו גרהרדט, ראש ארגון הפשע הדומיננטי של פארגו, ואמם של האחים דוד, בר וריי.
טד דנסון: האנק לרסון, שריף מחוז רוק, מינסוטה, אביה של בטסי סולוורסון.
ג'פרי דונובן: דוד גרהרדט, הבכור מבין שלושת האחים גרהרדט.
בראד גארט: ג'ו בולו, בכיר במשפחת הפשע מקנזס סיטי.
רייצ'ל קלר: סימון גרהרדט, בתה של דוד גרהרדט.
בוקים וודבין: מייק מיליגן, חבר במשפחת הפשע מקנזס סיטי.
כריסטין מיליאוטי: בטסי סולוורסון, אשתו של לו.
מרי אליזבת' וינסטד: ניקי סוונגו
ג'ונו טמפל: דורותי (דוט) ליון
ג'ניפר ג'ייסון לי: לוריין ליון
בשנת 2012, הוכרז שערוץ הטלוויזיה FX Networks פיתח סדרת טלוויזיה חדשה המבוססת על הסרט זוכה פרס אוסקר "פארגו" משנת 1996 של האחים כהן, אשר משמשים גם כמפיקים בפועל בסדרה החדשה.
מאוחר יותר נודע שהסדרה תהיה בת עשרה פרקים.
ב-2 באוגוסט 2013 נודע שבילי בוב תורנטון חתם על תפקידו בסדרה.
ב-27 בספטמבר 2013 חתם גם מרטין פרימן, שמגלם את דמותו של לסטר נייגארד.
ב-3 באוקטובר 2013 הוכרז שקולין הנקס לוהק לדמותו של גאס גרימלי, שוטר במשטרת העיר דולות'.
הפקת הסדרה החלה בסתיו 2013 וצילומי הסדרה נערכו בקלגרי שבאלברטה קנדה.
הפקת העונה השנייה החלה בינואר 2015, גם כן בקלגרי.
בדומה לסרט, כל פרק בסדרה מתחיל בהודעה: "זהו סיפור אמיתי.
האירועים המתוארים התרחשו במינסוטה ב-2006. לבקשת הניצולים השמות שונו, מתוך כבוד למתים, השאר מסופר בדיוק כפי שהתרחש".
בדומה לסרט, גם בסדרה ההודעה משוללת יסוד.
קווי דמיון בין הסדרה לסרט
הסדרה שואבת השראה מהסרט "פארגו", שנוצר 18 שנים לפניה.
אחדות מדמויות הסדרה מרמזות לדמויות מקבילות בסרט:
רוצח סדרתי: בסרט - גייר גרימסוד; בסדרה - לורן מאלוו.
איש מכירות כושל המסתבך בפשע: בסרט - ג'רי לנדגארד (סוחר מכוניות); בסדרה - לסטר נייגארד (סוכן ביטוח).
שוטרת בהריון: בסרט - מארג' גונדרסון; בסדרה - מולי סולוורסון.
בנוסף, מבקרים ציינו את הדמיון באופי בין לורן מלוו לאנטון שיגור, גיבור סרט אחר של האחים כהן, "ארץ קשוחה".
"בדומה לשיגור, גם מלוו הוא רוע מוחלט, ללא חמלה או אידאולוגיה, שמשנה באופן פטאלי את חייו של כל מי שנקרה בדרכו.
מה שמפחיד יותר - עבור שניהם, בצע הכסף משני לתאוות ההרס והמדון", ציין המבקר ניב הדס.
פאראנאק מרגוליס (Faranak Margolese; נולדה ב-1972) היא סופרת אמריקאית-ישראלית, מחברת הספר Off The Derech, ובתרגום עברי בשם "היוצאים", העוסק בתופעת עזיבת צעירים את העולם היהודי האורתודוקסי בימינו.
מרגוליס נולדה במנצ'סטר, אנגליה, ב-1972. היא נינתו של הרב הראשי לשעבר של טהראן.
היא גדלה בלוס אנג'לס להורים שהיגרו מאיראן, בבית ספרדי מסורתי.
למדה בבית הספר התיכון של "ישיבה יוניברסיטי" בלוס אנג'לס.
היא בעלת תואר BA בפילוסופיה מ-Stern College ותואר שני בכתיבה עיונית מאוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
בין 1995 ל-1997 שימשה כמרצה שלא מן המניין בישיבה יוניברסיטי ובקווינס קולג', שם לימדה כתיבה עיונית.
שימשה כעורכת מהדורת 1999 של Freedom in the World, הדוח השנתי שמפרסם Freedom House.
עלתה לישראל ב-2002 עם בעלה הפילנתרופ דייוויד מרגוליס, מייסד SiriusXM, רשת שידורי הרדיו הגדולה בארצות הברית.
הם התגוררו בירושלים, ובשנת 2017 התגרשו.
מרגוליס קיבלה את הרעיון לכתיבת Off the Derech: Why Observant Jews Stop Practicing Judaism, How to Respond to the Challenge כאשר התגוררה בניו יורק, ושמה לב שרבים מבין חבריה שגדלו בבתים אורתודוקסיים הפסיקו לקיים מצוות.
במשך חמש שנים היא חקרה את הנושא, קיימה ראיונות עם אנשים שהפסיקו לקיים אורח חיים אורתודוקסי, וערכה סקר מקוון בו נטלו חלק רבים נוספים.
היא אף ראיינה רבנים, מחנכים, פסיכולוגים וראשי ארגונים קהילתיים.
הספר דן בסיבות שהביאו אותם לכך, ומציע צעדי מנע שבהם יכולה לנקוט הקהילה היהודית.
מרגוליס כותבת כי "זהו האתגר הגדול ביותר העומד כיום בפני העולם היהודי."
מבקרים שיבחו את מרגוליס על שכתבה את "הספר החשוב הראשון הבוחן את תופעת ההתבוללות בימינו מנקודת מבטם של היוצאים בשאלה".
הרב אברהם טברסקי אמר כי מדובר ב"ספר חובה לכל רב, מורה והורה".
בכתב העת Publisher's Weekly נכתב כי "מסקנתה של מרגוליס ("איננו יכולים לצמצם את גדולתו של אלוהים למידותיו של הנתיב בו אנו פוסעים") תעורר הד חיובי בליבם של קוראים מכל הדתות."
בשנת 2017, לאחר הוצאת המהדורה האנגלית, יצא ספרה של מרגוליס "היוצאים", בהוצאת סלע מאיר.
בדומה לספרה הקודם אשר יצא ב-2005, גם כאן מרגוליס ניסתה לברר מהן הסיבות ליציאה בשאלה.
אך בניגוד לספרה "off the derech", בספר זה בחרה להתמקד בתושבי מדינת ישראל ולרכז את הממצאים ואת ההבדלים השונים בספר נפרד.
הספר מבוסס על מחקר שערכה מרגוליס, שבמסגרתו ראיינה מאות יוצאים בשאלה, רבנים, פסיכולוגיים, אנשי חינוך וראשי תוכניות.
"פאראפרזות על הפוליהדרון" (1972) היא שמה של סדרת הדפסים מאת האמן הישראלי יגאל תומרקין.
סדרת ההדפסים "פאראפרזות על הפוליהדרון", המכילה שבעה הדפסים, הודפסה בטכניקה של דפוס רשת ב"הראל מדפיסים ומוציאים לאור".
מעותקים אלו יצר תמרקין גם אלבום במהדורה של 50 עותקים, להם צורף דף פתיחה.
המוטיב המרכזי בסדרה - הפאון - היווה מוטיב שכיח ביצירתו הפיסולית של תומרקין בשנים אלו.
הוא מופיע בעבודות כגון סדרת פסלי "מלנכוליה", המתייחסת אל התחריט "מלנכוליה" מאת אלברכט דירר, שקטע ממנו אף מצוטט באחד ההדפסים.
בפרשנותו למבנה הגאומטי, תומרקין נע בין ביטוי לתרבות, השכלה וסדר, לבין אקספרסיביות.
מלבד תחריט זו מצטט תומרקין גם פרט מרישום פרספקטיבי של גביע (1450) מאת פאולו אוצ'לו, את דיוקן המתמטיקאי לוקה פאצ'ולי (1495), המיוחס ליאקופו דה-ברברי (Jacopo de' Barbari), וכן את דיוקנו של המתמטיקאי ניקולס קראצר (Nikolaus Kratzer) (1528), מאת האנס הולביין הבן.
פאראמונד (בפרנקית: Faramund; 365-430) הוא מלכם הראשון של הפרנקים, מתואר לראשונה בטקסט אנונימי שנכתב במאה השמינית לספירה "ליבר היסטוריה פרנקורום"
לפי מקורות עממים הוא נחשב למלך הראשון שאיחד שני שבטים גרמאניים תחת ממלכה אחת - הפרנקים.
מסופר שלאחר מות אחיו (במקורות אחרים אביו), פאראמונד הציע לפרנקים שינויים ורפורמות על מנת לחזק את השבט ולהבטיח את כוחם באירופה בתקופת נפילתה של האימפריה הרומית המערבית, ובכך להפוך את עצמם משבט נודד למעצמה שתתקיים זמן רב.
מוזכר גם כי לאחר מותו של פאראמונד, בנו, כלודיו, ונכדו, מרובך, שלטו על הפרנקים ובכך הקימו את השושלת המרובינגית.
אין עוד מקורות מידע נוספים שהזכירו את פאראמונד.
ההיסטוריון והבישוף הרומאי של העיר טור, גרגוריוס, הזכיר את המלך פאראמונד בספרו "שלטונו של פאראמונד בפרנקיה" -("Pharamundus regnat in Francia" - Annales Francici, page 151).
סיגברט מגמבלו הזכיר את פאראמונד מלך הפרנקים וטוען שהוא מלך בין תקופת שלטונם של המלכים כלודיו ומרכומר.
גרגוריוס הקדוש כתב מכתב על שבט גרמאני שנדד ממזרח אירופה לפנוניה יחד עם הסקיתים ולבסוף התיישב בפרובינקיות גאליה והיספניה בשם סיקמברי.
המלך פאראמונד מוזכר במכתב בשם "פרומונדוס"
והוא בנו של מרכומר, מלך פרנקי אחר ששלט לפניו.
בספר "גאסטה פרנקורום" שנכתב ב-1100 לערך, מסופר בפרק השמיני על הרפורמות של המלך פאראמונד.
פאראמיס (שם מדעי: paramys; מילולית: "דומה לעכבר") הוא סוג של מכרסם נכחד מקבוצת דמויי סנאי, שהיה חי באמריקה הצפונית ואירואסיה בתקופות האאוקן ואולי אף בסוף הפלאוקן.
השם המדעי מתכתב עם פירמוס ותיסבי מהמיתולוגיה היוונית.
הסוג תואר לראשונה ב-1871 בידי החוקר ג'וזף ליידי ממאובנים שהתגלו ברחבי אמריקה הצפונית ואירואסיה.
מכרסם זה היה אחד המכרסמים הקדומים ביותר המוכרים היום.
מינים קטנים בגודלם בסוג היו בגודל של עכבר ומינים גדולים הגיעו לגודל של נובחנית.
הרגליים הקדמיות היו דומים לכפות הידיים של סנאיי עצים ואילו הרגליים האחוריות היו דומות לרגליים האחוריות של סנאיי קרקע והותאמו לחיים על הקרקע ועל עצים וככל הנראה הוא גר בשניהם.
כמו מכרסמים אחרים הוא היה בעל שינים חותכות שעזרו לחתוך את המזון שהורכב מאגוזים, זרעים ופירות.
מוחו היה גדול יותר ממוחם של פרימטים שחיו באותה התקופה.
המכרסם נכחד בסוף האאוקן כנראה מאחר שיערות הגשם שבהם חי התייבשו.
המונח פאראנורמלי (Paranormal) מתייחס למגוון רחב של תופעות על טבעיות לא מוכחות אשר אין להם הסבר מדעי מקובל.
התופעות הללו, אשר מסווגות לרוב כמשתייכות לתחום הפסאודו-מדע, כוללות בין היתר תופעות כמו רוחות רפאים, טלפתיה, טלקינזיס, תפיסה על-חושית, עב"מולוגיה, יצורים קריפטוזואולוגים כמו ביגפוט והמפלצת מלוך נס, ותופעות על טבעיות בלתי מוסברות אחרות.
תופעות פאראנורמליות פופולריות במיוחד בתרבות הפופולרית, בסיפורת, במדיה ובפולקלור.
הקהילה המדעית מתייחסת בדרך כלל לתופעות פאראנורמליות בספקנות רבה, ובאופן כללי דחתה את הטענות בדבר קיומן של תופעות פאראנורמליות, בעיקר בשל היעדר ראיות אמפיריות המוכיחות באופן חד משמעי את קיומן של אותן התופעות.
רבים מבין הספקנים טוענים שבמקרים רבים התופעות הפאראנורמליות לכאורה מתבססות על אנקדוטות אישיות, עדויות סובייקטיביות, ופרשנויות מוטעות של התרחשויות טבעיות.
בנוסף, חלק מהספקנים טוענים שחלק מאותן הטענות נובע מהנטייה האנושית לחפש דפוסים והסברים לאירועים שלא ניתן להסביר.
מבחינה תרבותית לאורך ההיסטוריה התופעות הפאראנורמליות השפיעו באופן ניכר על האמנות, הספרות והמדיה הפופולרית.
הפולקלור והמיתולוגיה מכילים כמות גדולה של סיפורים העוסקים בהתרחשויות על טבעיות.
הסיפורים הללו שימשו לעיתים רבות כסיפורים שנועדו להזהיר אנשים מפני דברים מסוימים, או שהיוו דרך להסביר דברים שלא ניתן להסביר.
בעת המודרנית העניין בתופועות הפאראנורמליות גדל, בין היתר כתוצאה מהעלייה בפופולריות של סרטים תיעודיים, סדרות טלוויזיה וסרטי קולנוע אשר עוסקים בתופעות פאראנורמליות.
המונח "פאראנורמלי", אשר קיים בשפה האנגלית לפחות מאז 1920, הוא הלחם של המילה "פארא" שפירושה "מעבר", והמילה "נורמלי" המתייחסת לדברים שניתן לספק להם הסבר סביר.
פארגב וארדניאן (בארמנית: Պարգեւ Վարդանեան; נולד ב-7 ביוני 1996), ידוע בשם הבמה שלו פארג (בארמנית: ՊԱՐԳ), הוא זמר-יוצר ארמני.
בשנת 2021 הוציא פארג את סינגל הבכורה שלו, "Ginin U Grely".
הוא ייצג את באירוויזיון 2025, שהתקיים בבזל שבשווייץ, עם השיר "Survivor".
עד גיל 6 החל פארג להופיע במקהלה כנסייתית מקומית בעיר הולדתו.
מאוחר יותר עבר עם משפחתו לוולגוגרד שברוסיה, שם למד בבית הספר הממלכתי לתיאטרון ולקולנוע.
אחר-כך השלים תואר ראשון במשחק.
במקביל הקים להקה בשם "דה אדג'".
בין השנים 2017–2019 הופיעה הלהקה בארמניה, רוסיה, גאורגיה ואוקראינה.
בשנת 2022 שב פארג לארמניה.
ביוני היה מופע החימום של הזמרת הצרפתייה זאז בפסטיבל "HAYA" בירוואן.
מאז הוציא כמה גרסאות כיסוי לשירים רבים, בעיקר של רוזה לין.
הוא אף הוציא דואט עם ברונט.
פארג התחרה ב-Depi Evratesil 2025, הקדם הארמני לאירוויזיון 2025, שיתקיים בבזל שבשווייץ, עם השיר "Survivor".
בין מפיקיו המוזיקליים של השיר נמנה ינון יהל הישראלי.
ב-16 בפברואר נערך אירוע הגמר של הקדם.
הוא דורג במקום השני בהצבעות השופטים המקומיים והבין-לאומיים, ובמקום הראשון בהצבעות הקהל.
לאחר זכייתו נבחר לייצג את ארמניה באירוויזיון.
ארמניה התחרתה בחצי הגמר השני של התחרות, היא הייתה ההופעה ה-5. פארג הצליח להעפיל לגמר.
מאוחר יותר התברר שהוא הגיע למקום ה-10 בחצי הגמר עם 51 נקודות.
בגמר, ארמניה הייתה ההופעה ה-18. פארג הגיע למקום ה-20 עם 72 נקודות, כאשר 42 נקודות הגיעו מהשופטים ו-30 נקודות מהקהל.
פארג מתגורר בירוואן, בירת ארמניה.
פארו (בפורטוגזית: Faro) היא עיר בדרום פורטוגל.
אוכלוסיית העיר מונה כ-42,000 נפשות (וכ-58,000 באזור המטרופוליני כולו).
העיר היא בירת מחוז אלגרבה.
אזור העיר פארו של היום יושב לראשונה בתקופת האבן הקדומה.
בסוף התקופה הפרהיסטורית היה באתר יישוב קבע בשם אוסונובה, יישוב חשוב בתקופת הכיבוש הרומאי.
החל מהמאה ה-3 הייתה ביישוב בישופות.
עם כיבוש האזור על ידי המורים במאה ה-8 אוסונובה שמרה על מעמדה כעיירה החשובה ביותר בקצה הדרום-מערבי של חצי האי האיברי.
במאה ה-9, תחת השם "סנטה מריה", הפכה לבירת נסיכות מקומית ונבנו סביבה ביצורים.
מאוחר יותר שמה של העיירה הפך ל"הארון", על שם מנהיג מוסלמי מקומי, ומכאן שמה הנוכחי, פארו.
במהלך המאה ה-13 המורים גורשו מהאזור על ידי אפונסו השלישי, מלך פורטוגל, ובפארו החל להתרכז המנהל של מחוז אלגארבה.
בשנת 1596 רוברט דברו, רוזן אסקס השני בזז את העיר ואת הספרייה המפורסמת של הבישוף של פארו.
הספרים שבזז דברו הועברו לאנגליה וכיום הם מוחזקים באוניברסיטת אוקספורד.
בסוף המאה ה-15 ובמשך המאה ה-16 יהודים רבים ברחו מפורטוגל בשל האינקוויזיציה.
במאה ה-18 המרקיז של פומבל, שהיה שר הממלכה בממשלתו של ז'וזה הראשון, מלך פורטוגל, הזמין את היהודים לחזור למדינה על מנת לעזור לשקם את הכלכלה שקרסה לאחר רעידת האדמה בליסבון.
כ-60 משפחות התיישבו בפארו והקימו שם קהילה חשובה ובה שני בתי כנסת, ובית קברות שהשתמר עד היום.
הרב אברהם ביג'אג'ו שימש במהלך המאה ה-19 כרב וכשוחט הקהילה.
הקהילה נכחדה במהלך המאה ה-20 בשל הגירת צעירים לערים הגדולות.
בעיר קיים מוזיאון המספר על תולדות היהודים באזור.
אזור פארו הוא האזור החם ביותר בפורטוגל.
בחורף הטמפרטורה לא יורדת מתחת ל-0 מעלות צלזיוס ובקיץ הטמפרטורה מגיעה עד 35 מעלות.
האקלים החם, החופים היפים והשמש הפכו את אזור פארו לאתר נופש פופולרי.
מדי שנה מגיעים למקום כ-5 מיליון תיירים (בעיקר תיירות פנים אירופית), רובם באמצעות נמל התעופה פארו, הנמצא כ-6 ק"מ ממרכז העיר.
פארוק א-שרע הוא מדינאי סורי אשר כיהן כסגן נשיא סוריה משנת 2006 עד 2014.
לאחר שהשלים תואר ראשון באנגלית, עבד כעשר שנים באירופה, כנציג של חברת התעופה הסורית.
בשנות השבעים הפך לחבר פעיל במפלגת הבעת' הסורית, והתקבל לעבודה במשרד החוץ הסורי.
בשנים 1976–1980 שירת כשגריר באיטליה, בשנים 1984-1980 היה סגן שר החוץ, ובמרץ 1984 מונה לתפקיד שר החוץ, על ידי הנשיא חאפז אל-אסד.
במקביל התחזק מעמדו במרכז מפלגת הבעת', והוא מונה לסגן ראש הממשלה.
א-שרע נטל חלק בוועידות השלום עם ישראל, בוועידת מדריד בשנת 1991, בקמפ דייוויד ובוועידת שפרדסטאון בשנת 2000. במהלכן הצהיר כי החזרת השטח שנכבש במלחמת ששת הימים בשנת 1967 (רמת הגולן) היא תנאי הכרחי לחתימה על הסכם שלום.
לאחר מותו של חאפז אל-אסד בשנת 2000, החליף בנו בשאר רבים מבכירי הממשל, אך השאיר את א-שרע.
בכך היה לאחד משרי החוץ הוותיקים בעולם.
באוקטובר 2005, בעקבות האשמות כי הטעה את החוקרים הבינלאומיים בנוגע לחקירה על מעורבות סורית אפשרית ברצח ראש ממשלת לבנון לשעבר רפיק אל-חרירי, הייתה ציפייה כי יתפטר מתפקידו.
עם זאת, מאז 2009, נראה כי טענת א-שרע התקבלה, במיוחד לאחר שחרורם של ארבעה לבנונים בכירים שהואשמו בעבר במעורבות ברצח.
ב-11 בפברואר 2006 עזב את תפקידו כשר החוץ והתמנה לסגן נשיא סוריה.
תפקיד שלא היה מאויש במשך מספר חודשים, מאז עזיבתו של עבד אל-חלים ח'דאם, אשר שימש גם שר החוץ במשך זמן רב לפני שהפך סגן נשיא.
היו שראו במינויו של א-שרע לסגן נשיא הורדה בדרגה, שכן יש בתפקיד זה פחות קשר עם דיפלומטים רבים ומנהיגים בעולם.
סגן נשיא סוריה הוא בדרך כלל תפקיד טקסי.
עם זאת, אחרים מאמינים כי מאז מינויו לסגן הנשיא, יש לא-שרע תפקיד גדול יותר בקבלת ההחלטות, שכן הוא נמצא בסוריה לעיתים קרובות יותר.
כסגן הנשיא, ימלא א-שרע את תפקיד הנשיא במקרה שאסד יפסיק לשמש בתפקידו.
בנובמבר 2018, לאחר שנים שלא נראה בציבור ונפוצו שמועות לגביו, נראה א-שרע לצד הנשיא הסורי אסד.
פָארוּק הראשון היה מלך ממלכת מצרים השני והאחרון ששלט בפועל.
אורח חייו הראוותני וחוסר ניסיונו הפוליטי ביחד עם משברים פוליטיים והתבוסה במלחמת העצמאות, הובילו לאיבוד התמיכה העממית בפארוק ולהדחתו בהפיכה צבאית שהונהגה בידי גמאל עבד אל נאצר ומוחמד נגיב.
פארוק הראשון נולד בתור בכור בניו של פואד הראשון, סולטאן מצרים, ואשתו השנייה, נזלי סברי, והיה בן לשושלת מוחמד עלי.
כשנולד הייתה מצרים מעורבת בתהפוכות לאומיות ממושכות בהמשך למהומות 1919 אשר במסגרתם פעילים לאומיים דרשו את עצמאותה של סולטנות מצרים מהאימפריה הבריטית.
זמן קצר לאחר הולדתו של פארוק, הממשלה הבריטית בראשות דייוויד לויד ג'ורג', הכירה בהיותו יורש העצר המצרי במטרה למנוע ניסיון של עבאס חלמי השני, שהודח מהשליטה במצרים בשנת 1914 ושהה בגלות בשווייצריה, לשוב לכס המלוכה.
מוצאו היה מעורב וכלל צ'רקסים, טורקים, צרפתים ואלבנים.
שפות האם של פארוק היו טורקית, וצרפתית, שהיו מקובלות באצולה המצרית השלטת.
בשנת 1922, הכריזה הממשלה הבריטית בצורה חד צדדית על עצמאות מצרים ועל הקמתה של ממלכת מצרים הריבונית.
בפועל נותרה סמכות בריטית במדינה אשר גררה אחריה מאבקים ממושכים ביחסי הממלכה המאוחדת–מצרים.
בגיל 5, אביו של פארוק, המלך פואד הראשון, מינה את המחנך, הדיפלומט והחוקר, אחמד חַסנֵין, לשמש בתור חונכו האישי של פארוק.
המלך פואד דרש מאחמד חסנין ללמד את בנו פארוק לדבר ערבית באופן שוטף, דבר שלא היה מקובל קודם לכן בקרב הנהגת חצר המלוכה.
חברו הקרוב של פארוק, שהפך מאוחר יותר לנושא עמדה רשמית בהנהגה המצרית בתקופת שלטונו, היה האלקטרונאי האיטלקי אנטוניו פולי.
במסגרת הקשרים ההדוקים בין מצרים והממלכה המאוחדת, המלך פואד הראשון רשם את פארוק להתחנך באקדמיה הצבאית המלכותית בווליץ'.
במקור פעל המלך לרשום את בנו להתחנך באקדמיה צבאית בממלכת איטליה, אך הוטל עליו וטו בידי הרשויות הבריטיות בתוך מצרים עקב משבר ביחסי בריטניה - איטליה בנוגע לשליטה במשאבי הים התיכון.
כבר בצעירותו, חרף חשש מחמת המלך פואד, מוריו של פארוק סירבו לתקן את טעויותיו, נושא שהועלה בפני המלך פואד על ידי הגנרל עזיז עלי אל-מצרי, שהיה אחד מהחונכים של פארוק הצעיר.
בעודו שוהה בלימודים בבריטניה, הגיעה לפארוק הידיעה על מות אביו בשנת 1936 ועל מינויו כמלך חדש במצרים.
פועלו הראשון של פארוק כמלך מצרים היה לפגוש את אדוארד השמיני, מלך הממלכה המאוחדת בארמון בקינגהאם ובהמשך לשוב חזרה למצרים, שם, בקהיר, הוכתר רשמית כמלכה השני של ממלכת מצרים.
הוא הוכתר בגיל 16, ובהכתרתו נשא נאום לאומה בערבית בשידור רדיו.
זו הייתה הפעם הראשונה שמלך מצרי דיבר ישירות אל העם.
אביו, פואד הראשון, לא דיבר ערבית כהלכתה, וסמך על שליחים שיתרגמו את דבריו לאזרחי מצרים.
פארוק ירש מאביו מערכת פוליטית בלתי יציבה.
מאז הסדר חוקת מצרים הראשונה של 1923, הוצאו לפועל שינויים ופגיעות בחקיקה מצד הממשלות והמלוכה כאחד.
המלך פואד הביא פעמיים במהלך שלטונו לפיזור הפרלמנט ולדחיית בחירות כך ששלט בצורה אבסולוטית באמצעות צווים רשמיים.
כמו כן, השפל הכלכלי הגדול ומאבקים עם בריטניה בנוגע לסמכות הבריטית על מצרים, לשליטה בסודאן האנגלו-מצרית ועוד הובילו למשברים פוליטיים ולתהפוכות במערכת הפוליטית.
מאז 1922 לא קמה ממשלה מצרית שהייתה מסוגלת להסדיר ועדה מוסכמת שתישלח ללונדון לדון ולפתור את הקשיים ביחסים בין שתי המדינות.
המערכת הפוליטית במצרים הייתה מפולגת בין מפלגת "אל-איתיחאד", שנתמכה בידי המלוכה, לבין מפלגת "אל-ופד" החילונית אשר ראשיה לעיתים נכנסו למשברים עם ההנהגה המלוכנית.
במאי 1936, חודש לאחר שירש את הכתר, ניצחה מפלגת "אל-ופד" בבחירות הכלליות וראשה, מוסטפא א-נחאס פאשה, התמנה לראש ממשלת מצרים.
באוגוסט אותה השנה, משלחת ששלח המלך פואד לדיונים בלונדון הניבה תוצאות והביאה לחתימת ההסכם האנגלו-מצרי.
ההסכם החליש את הסמכות הבריטית על מצרים, החליף את תפקיד הנציב העליון שמולא בידי מיילס לאמפסון בשגריר הבריטי במצרים, הסדיר את המשך חלוקת השליטה בסודאן בין מצרים לבריטניה, קבע כי יישארו כוחות בריטים להגן על המסחר בתעלת סואץ ודאג להקמת ברית צבאית בין בריטניה לממלכת מצרים.
היה זה רק ביולי 1937 שמועצת העוצרים הזמנית סיימה את תפקידה וניתנו לפארוק כלל סמכויותיו החוקתיות.
בדומה לאביו, המלך פארוק נכנס זמן קצר לתוך שלטונו למאבקים פוליטיים עם הנהגת מפלגת "אל-ופד" בנוגע לחלוקת סמכויות ולמדיניות ממשלתית.
בקיץ 1937 חשש פארוק מכך שהנהגה ממושכת של הממשלה תעניק למפלגת "אל-ופד" סמכות ותמיכה ציבורית גדולה מספיק כדי להביא לשינויים בחוקה אשר יפחיתו מסמכויות המוסד המלוכני.
בסמכות המלך הייתה היכולת לפרק ולהרכיב ממשלות קואליציה, אך הנהגת "אל-ופד" העריכה כי תוכל להישאר בשלטון למשך מספר שנים רצופות לנוכח פתרון המשבר ביחסים עם בריטניה וחוסר ניסיונו של המלך פארוק.
המפלגה הפעילה תעמולה פוליטית ופעיליה יצאו למחאות ואף לפרעות בעיקר בערים הגדולות.
בפועל, היה ביכולתו של פארוק לאגד סביבו מגזרים פוליטיים רבים שהתנגדו למדיניות ה"אל-ופד", בהם אנשי הדת ותומכיהם, תומכי חצר המלוכה, שלל המפלגות הזעירות והחלשות בתוך הפוליטיקה המצרית ואף הצבא - אשר נכון לאותה העת תמך במלוכה.
במהלך מלחמת העולם השנייה נחשב פארוק לתומך של מדינות הציר, ובריטניה שעודנה נותרה בעלת סמכות שלטונית נרחבת במצרים שיתפה פעולה עם ראש ממשלתו, מוסטפא א-נחאס פאשה.
עם פריצתה של המלחמה נותרה הכלכלה המצרית, כקודם לכן, מבוססת חקלאות ברובה.
עם פרוץ המלחמה, בית המלוכה אחז בבעלות על אחד מתוך 12 מכלל השטחים המעובדים לחקלאות ברחבי מצרים.
במהלך העשורים שקדמו למלחמה החלה גדילה בכמות החקלאים הקטנים, שאחזו בנחלות קרקעיות ששטחן לא עלה על פדאן אחד (יחידת מידת שטח ערבית; פדאן אחד שווה ערך ל-4,200 מטרים רבועים).
במקביל החל תהליך של עלייה ניכרת בייצור והשקעות בתחום התעשייתי וירידה בייצור והשקעות בתחום החקלאי.
כמו כן, מעמד הליברליות החילונית במצרים החל להיחלש.
לנוכח ביטול מוסד הח'ליפות בידי נשיא טורקיה, מוסטפא כמאל אטאטורק בשנת 1924, החלו קהילות דתיות לנקוט אמצעים קיצוניים שנועדו לשמור על אורח החיים המסורתי.
עלייה זאת בקיצוניות חיזקה עם הזמן (במשך מספר עשורי שנים) את מעמד האסלאם בתוך הפוליטיקה.
תנועות האחים המוסלמים ומפלגת מצרים הצעירה הביאו תפנית דתית לאומית לפוליטיקה וייצגו את ההתנגדות החריפה בקרב האוכלוסייה לכל ההשפעה האירופאית על מצרים.
הלחץ העממי על פארוק ועל הממשל המצרי בכלל, להביא להחלשת ההשפעה האירופאית במצרים גבר עם הזמן.
תנועת מצרים החדשה, אשר בשנת 1940 הפכה ל"המפלגה האסלאמית הלאומית", העבירה מכתבים אל המלך פארוק שבמסגרתם הביעה את החשיבות של הדת על החברה ואת החשיבות של עירוב הצבא בתוך הפוליטיקה המצרית.
במקביל עלה גם הלחץ מצד עובדי ציבור רבים כגון עורכי דין למיניהם, לפעילות ממשלתית בכל הנוגע ליוקר המחיה, חובות והשקעות בין חקלאים.
לכן חנך המלך פארוק באוגוסט 1939 את המשרד לעניינים סוציאליים, אשר ניתנה לו סמכות מעבר למגזר החקלאי בלבד.
מצרים מזה יותר מעשור הייתה אפופה במאבקים פוליטיים סביב סוגיית זכויות פועלים אשר כללו עשרות שביתות.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוכרז משטר צבאי בידי הכוחות הבריטים ונעצרו כל פעילויות ארגוני הפועלים ושביתות הפועלים.
אורח חייו הראוותני ספג ביקורת ציבורית רבה, בעת מלחמת העולם השנייה.
עם חתונתו של פארוק עם פרידה, מלכת מצרים, הוענקה לזוג המלכותי מכונית מידי אדולף היטלר, צורר גרמניה הנאצית.
יחסים קרובים אלו בין בית המלוכה וההנהגה הגרמנית בברלין הטרידה את הממשלה הבריטית.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה התרחשה חלופת מכתבים בין הרשויות הבריטיות להנהגת מפלגת "אל-ופד", שהתריע כי הממשלה הנתמכת בידי המלוכה מסוכנת לאינטרסים הבריטים במצרים ותומכת בגרמניה הנאצית.
היה זה צעד לא צפוי, שכן מפלגת "אל-ופד" הייתה מצידה מפלגה לאומית.
לבסוף הוביל לחץ בריטי למינויו של ראש מפלגת "אל-ופד", עלי מאהר, לראשות ממשלת מצרים.
ביוני 1940 פרץ משבר אמון בין הממשלה המצרית והרשויות הבריטיות, והמלך פארוק קרא להתייעצות עם נציגי כל המפלגות בפרלמנט המצרי.
הצעתו של המלך להקים מפלגה לאומית אחידה נדחתה בידי ראש "אל-ופד", מוסטפא א-נחאס, שהחליף בתפקיד את עלי מאהר שנותר נכון לאותה העת ראש ממשלה.
לאחר משברים פוליטיים במחצית השנייה של 1940, הביא המלך פארוק את המנדט לידי חוסיין סירי, שהרכיב ממשלה שכללה בתוכה ליברלים אך הונהגה בידי תומכי חצר המלוכה ומקורביו.
עיקר הביקורת הייתה על סגנון חייו הבזבזני.
כדוגמת החלטתו להשאיר את אורות ארמונו דולקים כאשר העיר קהיר הייתה בהאפלה עקב הפצצות איטלקיות.
אף על פי שמשרתיו היו בחלקם איטלקיים, פארוק סירב להכניסם להסגר או לשלחם חזרה לאיטליה.
במהלך מלחמת העולם השנייה גילו כוחות הצבא הבריטי שמתוך ארמונו של פארוק פועל משדר רדיו, דרכו הועבר מידע לכוחות מדינות הציר.
מאחר שלבריטים היה אינטרס לשמר על יחסים טובים עם המלך, בהיעדר הוכחות מרשיעות לא היה ניתן להתעמת עמו בנושא.
על מנת לאתר את המשדר מבלי לעורר את חשדם של המלך ואנשי המשמר שלו, הופיע הקוסם ג'ספר מסקליין, ששירת בקהיר, בהופעה מלכותית בפני המלך, במהלכה ביצעו סוכני ה-MI6 (סוכנות הביון הבריטית) את החיפושים מתחת לאפם של השומרים.
המלך, שאהב תשומת לב, נתן לקהל להמתין 35 דקות לפני שנכנס בהפגנתיות ונתן את האות להתחיל בהופעה.
בסופו של דבר, המשדר נמצא בחדר הדפוס, אך לא הייתה הוכחה לכך שהמלך ידע אודות קיומו של המשדר הזה.
בתחילת שנת 1942, המערכה במדבר המערבי בין ממלכת מצרים ללוב האיטלקית התהפכה לרעה בשביל בעלות הברית.
כוחות שריון גרמנים תחת פיקודו של ארווין רומל החלו בפלישה לתוך שטחי מצרים ואיימו על העיר אל-עלמיין לחופי הים התיכון.
הכוחות הבריטים בנקודה זאת היו חייבים להסדיר את יציבות מעמדם על מצרים ולהסדיר ממשלה התומכת בהם כדי למנוע תרעומת ציבורית מצד האוכלוסייה המצרית.
ראש הממשלה המכהן באותה העת היה חוסיין סירי, שפעל כאמור בחסות הכתר המצרי לפי דרישתו של המלך פארוק.
ב-4 בפברואר 1942 חיילים בריטים הקיפו את ארמון המלך בקהיר ואיימו על פארוק לחתום להעברת המנדט להקמת ממשלה לראשות מפלגת "אל-ופד".
אילולא חתם פארוק על העברת המנדט, הרשויות הבריטיות עמדו להכריחו להתפטר מתפקידו ומסמכויותיו ולוותר על כל עיטוריו.
למעשה, כתב ההתפטרות כבר היה מוכן בידי הבריטים שצרו על ארמון המלך ונדרשה רק חתימתו.
האירוע פגע קשות ביוקרת המלוכה בפני העם והוביל לעליית ההתנגדות העממית לנוכחות הבריטית.
בנוסף על כך, מפלגת "אל-ופד" התעקשה כי אין למלך סמכות להביא להחלטה שכזאת אף על פי שחתימתו העלתה אותה לשלטון, מה שהגדיל את הקרע בין המלך פארוק והנהגת המפלגה.
בהמשך השתמשה מפלגת "אל-ופד" בסמכויות שניתנו לה דרך הממשל הצבאי כדי למנוע הדחה עתידית שלה מהשלטון.
ב-15 בנובמבר 1943 התרחשה תאונה כאשר משאית צבאית בריטית התנגשה במכוניתו של פארוק אשר נפצע באורח בינוני מהאירוע והיה חשש ממשי לחייו.
לאחר עצירת הכוחות הגרמנים במהלך קרב אל-עלמיין הראשון שב פארוק למאבקו עם הממשלה.
כאשר פרץ משבר בין א-נחאס לשר הכספים שלו, מכרם עובייד, אשר היה גם הוא מטעם מפלגת "אל-ופד", מיהר פארוק להתערב במטרה להפיל את המפלגה מהנהגת המדינה.
פארוק ניסה להרחיק את עובייד מראש מפלגתו א-נחאס.
לעיתים היה קורא לו להתייעצויות, בהן היה משוחח איתו על נושאים כגון הנפקת דגמי שטרות חדשים, ונהג לעשות זאת מאחורי גבו של א-נחאס.
בשנת 1943 תמך המלך פארוק בעובייד כשכתב את "הספר השחור" אשר כלל בתוכו פרשיות שחיתות בתוך שורות מפלגת "אל-ופד".
בהמשך התאגדו רוב מפלגות הפרלמנט במטרה להפיל את הממשלה הקיימת בראשות "אל-ופד".
בהמשך פרץ מחדש מאבק בין המלך לממשלה אודות מינויים ממשלתיים, כאשר א-נחאס יצא בקמפיין תעמולה שבמסגרתו הוא הופיע כשומר החוקה לעומת המלך תאב הבצע.
המצב הפוליטי החריף הגיע לשיאו כאשר ממשלת א-נחאס הורתה על פיטוריו של מוסטפא אל-מראגי מנשיאות האוניברסיטה הדתית אל-אזהר.
אל-מראגי היה מקורב של המלך פארוק מאז שהוכתר למלך ופארוק סירב לאשר את פיטורו מתפקיד הנשיא.
בנובמבר 1943, במהלך ועידת קהיר של מנהיגי בעלות הברית, שלחו מספר מפלגות אופוזיציה איגרת בדבר ריבונותה של מצרים להנהגת הוועידה, פעולה שנעשתה בעקיפין לממשלת "אל-ופד".
בשנת 1944, בתמיכת כלל האופוזיציה, פורסם "הספר השחור" במהדורה שנייה, אשר במסגרתה נטען שא-נחאס מכר את ריבונותה של מצרים לבריטניה בתמורה לראשות הממשלה.
א-נחאס מצידו, במטרה להשיב את תמיכת הסטודנטים, העביר תקציב מורחב לאוניברסיטת אל-אזהר במטרה להשיג קולות בוחרים בהמשך.
כאשר הורמה הסכנה הצבאית מעל למצרים, המשלה הבריטית עצרה את תמיכתה בא-נחאס.
בתגובה, המלך פארוק הורה ישירות על פיטורו של א-נחאס והעביר באוקטובר 1944 את המנדט להרכבת הממשלה לידי אחמד מאהר, יושב ראש המפלגה הסעדית (איחוד של מספר מפלגות אופוזיציה שהתנגדו ל"אל-ופד" ונתמכו בידי המלוכה).
הממשלה החדשה, שהורכבה בתחילת 1945, החלה להסיר את ההגבלות של הממשל הצבאי לנוכח התקרבות המלחמה באירופה לסיומה.
בהמשך התמשכו המאבקים הפוליטיים הפנימיים בין המפלגות השולטות אם כי לא היה איום על המלוכה הודות לעובדה ש"אל-ופד" הורדה מהשלטון.
מצב פוליטי בלתי יציב וממושך זה אפשר לפארוק להגדיל את סמכויותיו השלטוניות עם התנגדות מועטה יותר.
ללא כוח פוליטי יציב לפקח על השימור של החוקה, פארוק, כמו אביו פואד הראשון שקדם לו, יכול היה להמשיך במדיניות ההגדלה של סמכויות המוסד המלוכני על סמך החלשת הסמכויות השלטוניות של הפרלמנט.
בסופה של מלחמת העולם השנייה רוב הכוחות הבריטים במצרים החלו לסגת ממוצביהם כפי שהוסדר בהסכם 1936. לדעת רבים לא הייתה ההתקדמות של הכוחות הבריטים בקצב המצופה.
ב-9 בפברואר 1946 החלו מחאות סטודנטים שנעו מאוניברסיטת קהיר לעבר ארמון המלך עם הקריאות "שום משא ומתן [עם בריטניה] ללא פינוי." הסטודנטים התנגשו בכוחות המשטרה במהלך תנועתם לעבר ארמון המלך ועשרות מהם נפצעו במאבק שפרץ עם כוחות המשטרה.
בסוף הפינוי הכללי הכוחות הבריטים הנותרים במצרים היו מרוכזים בגדות תעלת סואץ אשר הייתה עורק מסחר קריטי למען בריטניה, עליו המשיכה להגן גם לאחר המלחמה.
בסופה של המלחמה, ממשלת הגוש הסעדי בראשות תומך המלוכה, אסמאעיל סידקי, הנהיגה טיהור פוליטי נגד פעילים קומוניסטים במצרים.
ביולי 1946, חצי שנה לאחר פריצתן של סדרת שביתות פועלים ממושכות, החלו מעצרים המוניים של חשודים בפעילות קומוניסטים בקהיר, אלכסנדריה, פורט סעיד וסואץ (העיר).
טיהור פוליטי זה לא תרם לעצירת השביתות ההמוניות, שבהמשך הגיעו גם לעובדי חשמליות, אשר דרשו יום עבודה בן שבע שעות, הכפלת השכר בימי חג, ביטוח סוציאלי וזכות למשא ומתן קיבוצי מידי הממשלה.
כל הנושאים הציבוריים שעמדו על סדר היום קודם המלחמה והושתקו במהלכה, התעוררו מחדש בסופה בצורת תסיסה אזרחית חריפה ברחבי מצרים.
עם סופה של המלחמה עלתה ההתעניינות של רוב האינטלקטואלים ואנשי הציבור בנוגע לצדק חברתי, שוויון כלכלי וחירות פוליטית.
בדצמבר 1946 הוחלף סידקי במחמוד פהמי נוקראשי בתור ראש ממשלה וראש מפלגת הגוש הסעדי.
באותו החודש פרצו מחאות מרחיקות לכת בנוגע למעמדה של סודאן.
מחאות לאומיות במצרים ומרידות פרו-מצריות בתוך סודאן האנגלו-מצרית הובילו את פארוק לתמוך בשליחת עצומה מידי הממשלה אל מועצת הביטחון של האומות המאוחדות בנוגע למעמדה של סודאן.
הממשלה הבריטית התחפרה בעמדתה וסירבה לשנות את מעמדה של סודאן מזה שנקבע בשנת 1936, שבפועל העניק לה סמכות שלטונית על סודאן.
המשך דיונים בנוגע למעמדה של סודאן הובילו למבוי סתום.
כמו כן, החל משבר נוסף על רקע כלכלי בנוגע לזיכיונות של הממשלה המצרית מגופים מדיניים בריטים אשר גדלו במהלך המלחמה ולא הועברו למצרים בסופה.
הממשלה נכחה הצלחה משמעותית מרכזית כאשר הצליחה לבלום את התפרצותה של מגפת כולרה בתוך שלושה חודשים בלבד מאז התפרצותה.
הניצחון על המגפה הגביר זמנית את האהדה הציבורית למלך פארוק ומנע את התגברות התמיכה העממית באופוזיציה.
לנוכח כל המשברים הללו, התפרצה המערכת הפוליטית המצרית לנוכח תוכנית החלוקה של המנדט הבריטי בארץ ישראל אשר הובילה לפריצתה של מלחמת העצמאות.
במקור היה פארוק אוהד של קהילת יהודי מצרים שרבים מאנשיה היו מקורבים לממשל.
לנוכח המאבקים הפנימיים בתוך העולם המוסלמי, נטש פארוק את תמיכתו בקהילה היהודית נוכח מטרתו להפוך לח'ליפה המוסלמי החדש.
פארוק פעל בכך לחזק את מעמדה של מצרים על העולם המוסלמי, כאשר ביסס את קהיר בתור מטה הליגה הערבית ועם הזמן נקט עמדה יותר ויותר הנהגתית בכל הנוגע להשפעה על העולם המוסלמי.
פארוק ציפה כי התערבות מצרית במלחמת העצמאות לטובת ערביי ארץ ישראל יתרום למעמדו הלאומי בתוך מצרים אך גם הבינלאומי ויאפשר לו להתמנות לח'ליפה של האסלאם.
פארוק מיהר להתערב בתוך המלחמה נגד ארגוני הפעילות הציונית בארץ ישראל עוד לפני שאלו הכריזו על הקמתה של מדינת ישראל ב-14 במאי 1948. בפועל, הצבא המצרי לא היה מוכן למלחמה ואחמד עלי אל-מאוואווי, גנרל בצבא המצרי, הזהיר את ראש הממשלה נוקראשי בנוגע לאי המסוגלות של הצבא לצאת למלחמה ממושכת.
ב-13 במאי, פארוק הוציא צו רשמי את ראש הממשלה נוקראשי, שהודיע לגנרל אל-מאוואווי כי בתוך 48 שעות על חיל המשלוח המצרי להיות מוכן לפלישה לתוך ארץ ישראל.
במטרה להרגיע את מאוואווי, נוקראשי הודיע לו כי המלך פארוק הסדיר ברית עם מנהיגי מדינות ערב שאלו יכריזו יחדיו על מלחמה נגד מדינת ישראל ויפלשו לתוך שטחי ארץ ישראל.
עם כניסתה של מצרים למלחמה הוכרז על מצב חירום צבאי לאומי וראש הממשלה נוקראשי מונה למושל הצבאי של מצרים בפועל.
הרשויות השלטוניות במצרים, בהוראתו של המלך פארוק, פירקו את המיליציות של האחים המוסלמים מכוחם והחליפו אותם במוצבים הצבאיים בחיילי הצבא המצרי אשר לא היה מוכן למלחמה.
פארוק, דרך קשריו, הצליח להביא את הנהגת מספר מדינות ערב לתוך המלחמה גם כן לצד ערביי ארץ ישראל.
בקרב יד מרדכי במאי 1948, כבש הצבא המצרי את הקיבוץ, ופארוק מצא לנכון להגיע אליו ולהצטלם בו.
בתגובה לפיזורם מנשק, התנקשו אנשי האחים המוסלמים בחייו של ראש הממשלה נוקראשי בדצמבר 1948. פארוק מינה את הפוליטיקאי אבראהים עבד אל-האדי מהגוש הסעדי בתור ראש הממשלה המצרי החדש.
בתגובה להתנקשות בראש הממשלה, פארוק מאחורי הקלעים היה האחראי להתנקשות בחייו של מיידה ומנהיגה של תנועת האחים המוסלמים, חסן אל-בנא, בפברואר 1949. במאי 1949 ניסו אנשי האחים המוסלמים להתנקש בראש הממשלה המכהן, אך ללא הצלחה.
במקביל, המערכה בישראל התהפכה נגד הכוחות המצרים ובמהלך מבצע חורב אף החלה פלישה של צבא הגנה לישראל לתוך חצי האי סיני.
לאחר שנים של יציבות כלכלית, המלחמה הובילה את מצרים לתוך גירעון כלכלי חריף ויוקרת המלך הושפלה עד עפר.
במצב קטלני זה, שהאחים המוסלמים הוציאו מדי יום פיגועי טרור, מפלגת "אל-ופד" והמלוכה, שניהם היו מוכנים לפשרה פוליטית שענתה לצורכו של פארוק להקים ממשלת קואליציה.
ביולי 1949 הוקמה ממשלת קואליציה של כל המפלגות הגדולות בראשות חוסיין סירי.
לאחר מבצע חורב נכנסה מצרים למשא ומתן להפסקת אש עם ישראל ומעמדה הבינלאומי של מצרים הושפל.
עם מסע הבחירות הבא, נבחר א-נחאס בראשות מפלגת "אל-ופד" לראשות ממשלה לקדנציה נוספת.
בשנים 1951–1952, בעת שהחל הסכסוך בין מצרים ובריטניה על השליטה בתעלת סואץ, הוביל ראש הממשלה א-נחאס קו אנטי-בריטי, בעוד פארוק הוביל קו של השלמה עם הבריטים.
קרבות פרצו בין כוחות המוצבים המצרים (שהורכבו בעיקרם מאנשי האחים המוסלמים) לבין הצבא הבריטי ועם הזמן התקרבו כוחות בריטים לעבר קהיר והיה חשש מהתנגשות צבאית חזיתית בין הממשלה המצרית והממשלה הבריטית.
במקביל הממשלה החדשה התרכזה בעיקר בתשתיות חברתיות לשיפור המצב החברתי-כלכלי של השכבות החלשות בחברה המצרית.
לנוכח חוסר האמון הכולל של התושבים בממשלה ובמלוכה כאחד, עלי מאהר התמודד לבחירות הכלליות כמועמד עצמאי לראשות הממשלה, זכה ברוב והקים ממשלה חדשה.
הממשלה הזאת לא החזיקה זמן רב ולאחריה החל משבר פוליטי שראה את עלייתם ונפילתן של מספר ממשלות זו אחר זו.
לבסוף הפנה פארוק את מרכז מעייניו נגד הצבא ותכנן להביא לשינויים בסדרי הקצונה.
החלטה זאת, ביטלה את הגוף הלאומי המרכזי האחרון שנותר לתמוך במלוכה ובפארוק בראשה.
מזה יותר מעשור הייתה קנוניה צבאית מתחת לאפו של פארוק שתכננה להדיחו מהשלטון ולהביא לסיום המונרכיה.
תנועה זאת אשר הונהגה בידי מוחמד נגיב וגמאל עבד אל נאצר הביאה לפרוץ מהפכת הקצינים החופשיים בלילה שבין ה-22 ל-23 ביולי 1952. מהפכה זאת הייתה הפיכה צבאית אשר העלתה לשלטון את נגיב ונאצר.
פארוק נותר בארמון המלוכה באלכסנדריה לנוכח ההפיכה ולא קיבל היענות לקריאתו לתמיכה דיפלומטית מצד ארצות הברית.
ב-26 ביולי כתב נגיב לפארוק והורה לו לוותר על השלטון.
להלן הצהרת פיטוריו הרשמית של פארוק שהופנתה לעם המצרי:
פארוק יצא לגלות באיטליה והותר לו בידי הכוחות המהפכנים לצאת לגלות ממצרים ללא הפרעה.
אף על פי שמינה את בנו בן השנה; פואד השני, למלך מצרים במקומו, המנהל המדיני נותר בידי הכוחות המהפכנים.
בשנת 1953, לאחר הסדר השלטון בידי הקצינים החופשיים, אשר טיהרו את ההנהגה הפוליטית מהתקופה המלוכנית, הוכרז על הקמתה של רפובליקת מצרים אשר החליפה את המלוכה המצרית.
מעמד מלך מצרים הוחלף בתפקידו של נשיא מצרים, תפקיד אליו מונה מוחמד נגיב.
הממשל המהפכני של הקצינים החופשיים לא הותיר לפארוק לקחת עמו את כל אוצרותיו לגלות ובהמשך מכר רבים מאוצרותיו במכירה פומבית שנפתחה בפני כל תושבי מצרים.
הנהגת ההפיכה הצבאית לא פגשה בהתנגדות רבה מצד תושבי מצרים שכן התדמית של פארוק וכלל משפחת המלוכה ומוסד המלוכה המצרית בפני האוכלוסייה הכללית היה של גורם פוליטי בעייתי חסר יכולת מנהלית אשר בסופו של יום הריע למצבה הלאומי והבינלאומי של מצרים דרך אי היכולת להנהיג את המדינה.
פארוק נותר בגלות ברומא, בירת הרפובליקה האיטלקית, שם נותר עד למותו.
אימו של פארוק, נאזלי סאבּרי, נישאה לאביו ב-1919 בנישואים שניים, ולאחר מותו נישאה למי שהיה חונכו ויועצו של פארוק, אחמד חסנין.
אחרי מותו של חסנין בתאונת דרכים ב-1946 עקרה לארצות הברית, ושם חיה עד מותה ב-1978. אחותו, פאוזיה, הייתה מלכת איראן לזמן קצר במסגרת נישואיה עם מוחמד רזא שאה פהלווי.
אחות נוספת, פתחיה, נישאה לאחד משומרי ראשו, ריאד ע'אלי.
פארוק התנגד לנישואין הללו, בין השאר, משום שריאד היה נוצרי קופטי.
הזוג עבר להתגורר בארצות הברית.
בשנת 1976 נרצחה פתחיה על ידי ריאד, בעת שהיו כבר גרושים.
המלך הצעיר היה מאוהב בסגנון החיים המלכותי, אך עושרו הרב לא הביא לו אושר.
עוד לפני הכתרתו היה בעל של אלפי דונמים של אדמה, עשרות ארמונות ומאות כלי רכב.
בשלב מאוחר יותר בשלטונו, נסע לאירופה פעמים רבות למסעות קניות.
הוא היה אספן ידוע ובכלל אוספיו היה גם אוסף מטבעות שנמכר לאחר מותו.
בכללם היו 2 מטבעות 5 סנטים של ארצות הברית משנת 1913 מתוך 5 שהוטבעו מאותו סוג.
לפני שנים אחדות הוערך אחד מה-5 במחיר 3.6 מיליון דולר.
מטבע אחר שלו, 20 דולר "דאבל איגל" (העייט הכפול) מארצות הברית משנת 1933, נמכר בארצות הברית במחיר 7,590,020 דולר, והיה בשנת 2002 למטבע היקר ביותר שנמכר עד אז בכל העולם.
מטבע רביעי שלו שנזכר ברשימה של סוחר אמריקני היה רופיה אינדונזית עשויה מכסף וכתובה בכתב ג'אווי משנת 1798. מצרים מלאה בימיו מטבעות כסף וזהב שככל מטבע מלכותי נשאו את דיוקנו.
הוא הזכיר את נישואיו על מטבע זהב בעריך חריג של 500 קירש בעל ערך קטלוגי ניכר.
כשגדל, החל המלך לגנוב חפצים ופריטים אמנותיים במהלך ביקוריו במדינות העולם, ביניהם חרב טקסית מקברו של רזא שאה פהלווי, לשעבר שליט איראן ושעון כיס מוינסטון צ'רצ'יל.
גם אנשים פשוטים היו קורבנותיו של המלך הקלפטומן.
בגלל גנבותיו, סגנון חייו הפזרני ומשטרו המושחת, קיבל את התואר "הגנב של קהיר".
פארוק המשיך לחיות חיים פזרניים ובזבזניים, והתמיד במנהגו האובססיבי של גניבת סחורות ודברי ערך.
הוא נהג לאכול כמויות גדולות של מזון.
אובססיה זו הפכה אותו לאיש שמן מאוד בצורה מסוכנת.
כשהגיע משקלו ל-135 ק"ג, הכתיר אותו קרוב משפחתו ותיאר אותו כ"בטן עם ראש".
הוא נפטר ברומא, איטליה ב-3 במרץ 1965, בעת שאכל ארוחת ערב כבדה במיוחד.
אחרי מותו, ועם ביטול המלוכה, מכר משטרו של נאצר בכסף רב את אוספיו של המלך בכלל זה גם את האוצרות שצבר וגנב.
לצד פרשיות אהבים שניהל פארוק עם הסופרת הבריטית, ברברה סקלטון , ועם נשים אחרות, הוא התחתן שלוש פעמים.
אשתו הראשונה הייתה סאפינאז זולפיקאר (1921–1988), בתו של שופט רם מעלה ומי שהיה שגריר מצרים באיראן ; הם נישאו ב-1938 ושמה של סאפינאז השתנה לפרידה, מלכת מצרים.
בדרישת פארוק הזוג התגרשו ב-1948 אחרי שהביאו לעולם שלושה ילדים.
אשתו השנייה הייתה מקרב שכבת פשוטי העם, נארימאן סאדק (1934–2005); הם נישאו ב-1951 והתגרשו ב-1954, וממנה נולד לו גם מי שירש את כסאו לזמן קצר, אחמד פואד.
ב-2005, סיפרה בריאיון לעיתון מי שהייתה בת לווייתו האחרונה, זמרת אופרה מנאפולי, אירמה קאפצ'ה מינוטולו (Irma Capece Minutolo) כי נישאה לו בשנת 1951, בגיל 16. בעיתון אחר דיווחה מינוטולו כי בשנת מותו של המלך, 1965, הייתה נשואה לו מזה שמונה שנים, ומשמעות הדבר שנישאו בשנת 1957, בעת ששהה בגלות.
הגירוש מן הארמון, רם אורן, קשת הוצאה לאור (2017)
פארה (בפורטוגזית: Pará) היא המדינה השנייה בגודלה בברזיל.
פארה נמצאת בצפון ברזיל, וגובלת במדינות אמאפה, מרניאו, טוקנטינס, מאטו גרוסו, אמאזונאס, ורוריימה.בצפון המדינה, גובלת פארה גם בגיאנה ובסורינאם (הכוללת מחוז בשם Para).
שטח המדינה מכוסה ביערות וג'ונגלים רבים, והעיקרי שבהם הוא יער האמזונאס.
הפס הלבן בדגל המדינה מייצג את גלגל המזלות.
הכוכב הכחול מייצג את כוכב ספיסה, שהוא חלק ממערך הכוכבים של מזל בתולה.
כוכב ספיסה אף מיוצג בדגל ברזיל.
השטחים האדומים מייצגים את כוחם של תושבי המדינה.
כלכלת פארה מתבססת על שלושה ענפים עיקריים: חקלאות, עץ ומחצבים.
ענפי החקלאות העיקריים הם גידול סויה ובקר.
ענפי חקלאות אלה הם האחראים העיקריים לבירוא היער הטבעי.
בעבר, הכלכלה המקומית התבססה יותר על מוצרי יער (אגוז ברזיל, קומרו, שמן קופאיבה, לטקס, עץ ועוד) ודייג.
ענפי החקלאות המודרנית (סויה ובקר) יוצרים פחות הכנסה לשטח מאשר איסוף מוצרי יער טבעיים, דבר שהביא לירידה משמעותית בהכנסתן של הערים הגדולות שהתפרנסו ממסחר במוצרים אילו (בעיקר בלם ואובידוס).
ענף המחצבים הוא תעשייה חדשה יחסית בפארה.
המחצב העיקרי הוא באוקסיט, המשמש להפקת אלומיניום.
התפתחות תעשיית המחצבים הביאה לעלייתן של ערים, שבעבר נחשבו לנידחות.
לדוגמה, מכרה הבאוקסיט הגדול בעולם נמצא בפורטו טרומבטס, שנמצא בשטח המוניציפלי של אורישימינה, הפך את אורישימינה לעיר בעלת שיעור הצמיחה הגדול ביותר בברזיל.
בשנת 1928 הנרי פורד הקים יישוב פורדלנדיה במטרה לספק גומי למכוניות מתוצרת החברה.
הפרויקט נכשל כלכלית וננטש בשנת 1934.
אתרים ארכאולוגים במרג'ו שמתוארכים ללפני 20,000 שנה, חושפים תרבות אינדיאנית בעלת מאפיינים דומים לתרבויות האינדיניות ששרדו עד היום.
כבר בתקופה זו, האסאי והמנדיוקה (יש לבטא עם ד' רפה) היוו מרכיבים עיקריים בחקלאות ובתזונה.
האירופאים הראשונים שהגיעו לאמזונס תיארו נהר המיושב בצפיפות לכל אורכו.
האירופאים שבאו אחריהם, לא מצאו שריד וזכר לערים אלה.
שרידים ארכאולוגים מהשנים האחרונות מאשרים כי התקיימה אוכלוסייה צפופה לגדות הנהר בתקופה הנ"ל.
אבל הגורם להיעלמם של התושבים של ה"ערים הנעלמות" לוט בערפל עד היום.
ההתיישבות הראשונה של הפורטוגזים בפארה, ב-1616, הייתה במיקום שנמצא היום באסטסאו דס דוקס בבלם.
רבים מהפורטוגזים שהגרו לפארה הם אנוסים, ועד היום ניתן למצוא בפארה קהילות נידחות שמקפידות על שמירת כשרות ושבת.
מהר מאוד התחילו גם האנגלים וההולנדים לתור את האזור, ומכאן הצורך של הפורטוגזים בחיזוק מאחזיהם, על ידי בניית מבצר חדש בבלם (המשמש היום כמוזיאון) ומבצר נוסף באובידוס.
פארה סופחה לקפיטניה של מרניאו, וב-1751 הפכה לקפיטניה "פארה הגדולה" שכללה גם את הקפיטניה "סאו ג'וזה דו ריו נגרו" (היום אמזוניה.
ב-1835 התמרדו תושבי פארה כנגד השלטון המושחת באירוע שנודע כקבנג'ם, והכריזו על מדינה עצמאית.
המדינה העצמאית שרדה שנים ספורות בלבד.
המרד דוכא באכזריות על ידי הצבא הפורטוגזי בסיוע הצבא הגרמני והאנגלי.
כשליש מהאוכלוסייה של פארה נהרגו במהלך המרד.
במאה ה-19 כלכלת פארה צמחה במהירות, בעיקר הודות לכלכלה של הגומי, ומשכה מהגרים מצפון מזרח ברזיל, כמו גם הרפתקנים מלבנון וממרוקו.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 עודד השלטון הברזילאי הגירה של אנשי מקצוע יפנים, שחלקם התיישבו בפארה.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 התחילה להתפתח תעשיית המחצבים, תחילה בדרום מזרח (זהב) ודרום מערב המדינה (ברזל).
האוכלוסייה של פארה מורכבת בעיקר מצאצאים של אינדיאנים ופורטוגזים, שעיצבו את תרבותה.
האוכל הפאראנזי מתבסס בעיקר על המטבח האינדיאני והפורטוגזי, עם השפעות מזרח תיכוניות ויפניות.
המרכיבים העיקריים שתרמו האינדיאנים הם: מנדיוקה ומוצריה, אסאי, שמן דנדה וג'מבוּ.
מהם מכינים את הוטפה והטקקה.
גם השפה המדוברת מושפעת רבות מהשפות האינדיאניות שדוברו באזור מכילה מילים רבות שאינן מובנות למי שאינו בן האזור.
בשבועיים האחרונים של יוני מתקיימת בכל צפון מזרח ברזיל, לרבות פארה, מסיבה עממית שנקראת פסטה ג'ונינה (Festa Junina).
המאפיינים של המסיבה הם מדורות וריקודי עם.
האווירה בזמן המסיבה דומה לפסטיבל כרמיאל, אבל המסיבה נמשכת שבועיים, לאחר שעות העבודה.
סגנונות המוזיקה והריקוד המקובלים בפארה הם: קארימבו (Carimbó), פוחו (Forro) וברגה (Brega).
המסיבה הטובה ביותר בסוף יוני מתקיימת בג'ורוצ'י (Juruti).
המסיבה בג'ורוצ'י היא תחרות ריקוד מסורתית בין שני שבטים אינדיאנים שישבו באזור.
מסיבה דומה אבל ממוסחרת יותר יש בפרנטינס (Parentins) במדינת אמזונאס.
באוקטובר, בעיר הבירה בלם, מתקיים אירוע גדול בשם סיריו דה נזרה (התהלוכה של נצרת Cirio de Nazaré).
האירוע מושך כשניים עד ארבעה מיליון תיירים בשנה (אוכלוסיית העיר והפרוורים כשני מיליון).
במהלך האירוע, המאמינים לוקחים את הפסל של האלילה נזרה לטיול מכנסייה של נזרה לכנסיית סֶה, ולאחר מספר ימים מחזירים אותה למקומה.
מנהג המאמינים הוא לסחוב דגמים גדולים ממיריצ'י של הדברים אותם הם רוצים להשיג בשנה הקרובה, בדרך כלל: בתים, סירות ומכוניות.
פארוס הוא אי יווני בים האגאי, חלק מארכיפלג האיים הקיקלאדיים, מערבה מנקסוס, השלישי בגודלו לפי השטח.
עיר הבירה היא פאריקיה, שהיא גם הנמל הראשי של האי.
האי התפרסם בימי קדם ועד לתקופה המודרנית במכרות שיש שלו.
ביריבות לאורך שנים עם האי נקסוס, זכה בימי קדם לפרק זמן של עצמאות.
באותה תקופה הונהגה בו דמוקרטיה, ולאחר מכן אוליגרכיה ואז שוב דמוקרטיה.
אחרי תקופת העצמאות היה האי חלק מהליגה האטית-דלית.
מאוחר יותר נמצא בשליטה של ממלכת מקדוניה, בשליטה רומית ואחר כך חלק מהאימפריה הביזנטית.
החל משנת 1207 עברה לשליטת הדוכסות הוונציאנית של נקסוס.
בשנת 1537 נחרבה על ידי לוחמיו של ח'יר א-דין ברברוסה ונכבשה על ידי האימפריה העות'מאנית.
בעקבות מלחמת העצמאות של יוון (1821) הפכה לחלק מיוון העצמאית.
האי פורה ובאדמתו טמונים גם משאבים טבעיים.
הוא הפך ליעד תיירותי בינלאומי והרבה מיישוביו הפכו לעיירות נופש.
על פי הרקלידס, האי יושב על ידי פארוס, מנהיגה של קבוצה שהגיעה מארקאדיה.
בשנת 680 לפני הספירה נולד באי המשורר ארכילוכוס ובמאה ה-5 לפנה"ס נולד בו הפסל אגורקריטוס.
האי נשלט בעבר על ידי מדינות רבות, אך היום האי שייך ליוון.
בעיירה פריקיה נמצאת כנסיית פנאגיה אקאטונטפיליאני.
פארודוס (ברבים: פארודוי) הוא מונח בו נעשה שימוש בטרגדיות שהוצגו בתיאטראות ביוון העתיקה.
למונח שתי משמעויות, אחת ספרותית והשנייה ארכיטקטונית:
פארודוס היה החלק מהמחזה היווני שבא לאחר הפרולוג (או פרולוגוס) - החלק הראשון של המחזה.
בפארודוס נכנסה לראשונה המקהלה ושרה או דקלמה את הרקע למחזה (הרקע הוצג לצופים לאחר הפרולוג, בו הוצגו לצופים הדמויות העיקריות).
הפארדוס היה גם מונח ארכיטטוני המתאר את שני המעברים בשני צידי האורכסטרה, המעברים היו משני צידי הבמה של התיאטרון היווני, ובהם עמדה המקהלה, וכן דרך מעברים אלה נכנסו השחקנים לבמה.
פארום היא הצעה של תאגיד החלל הרוסי "אנרגיה" לחללית רב-שימושית שתחליף את חללית האספקה הבלתי מאוישת מסוג פרוגרס.
החללית המוצעת היא גלילית בצורתה, ולה שני פתחי עגינה, המתוכננים להתחבר אל תחנת החלל הבינלאומית, לחלליות מסוג סויוז ולחללית העתידית של רוסיה, ה"קליפר".
שיגור ניסוי ראשון היה צפוי בשנת 2009 אך משנת 2006 אין שום ידיעות על התקדמות המיזם.
את החללית מפתח תאגיד החלל והטילים "אנרגיה" כמיזם עצמי, ללא הזמנה בטוחה מטעם סוכנות החלל הפדרלית של רוסיה.
ידיעות ראשונות על החללית פורסמו בשנת 2005, ובשנת 2006 הציגו בכירים מתאגיד "אנרגיה" שרטוטים של החללית ונתונים טכניים, בכנס השנתי של הפדרציה הבינלאומית לאסטרונאוטיקה.
יכולת העלאת מטען לחלל: 4 - 13 טון, תלוי בדגם המשגר.
יכולת שהייה במסלול (ללא חיבור לתחנת החלל): 10 ימים
החללית קליפר, חללית מאוישת שהייתה צריכה להחליף את החללית הוותיקה "סויוז", הייתה צפויה לנצל את החללית "פארום" למגוון שימושים חלליים, ובהם:
התחברות בחלל ותפקוד כתחנת חלל זוטא לתקופות ממושכות
תוספת מהירות לשם טיסה אל הירח
הגעה למסלולים גבוהים סביב כדור הארץ - תוך חיסכון בעלויות השיגור
פרויקט קליפר בוטל בשלבי תכנון ראשוניים.
פארה פוֹסֶט הייתה שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית, סמל מין ודמות ידועה בתרבות הפופ של שנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20.
פוסט נולדה בשם מרי פארה לני פוסט, בעיר קורפוס כריסטי שבטקסס, הצעירה משתי בנותיהם של פאולין וג'יימס פוסט.
בבית ספר שבו למדה נבחרה לתלמידה היפה ביותר בהצבעה שנערכה בקרב חבריה לספסל הלימודים, היא למדה מיקרוביולוגיה באוניברסיטת טקסס באוסטין ולאחר מכן עברה ללמוד אמנות.
בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70, היא השתתפה בסרטוני פרסומת בטלוויזיה, שהידועה שבהם הייתה הפרסומת לשמפו בלסם של חברת וולה (Wella).
ב-1973 גילמה את מלכת היופי של טקסס בסרט הטלוויזיה "תחרות היופי האמריקאית הגדולה".
בקיץ 1976 הפיקה חברת Pro Arts כרזה בה הופיעה פוסט לבושה בבגד ים מלא בצבע אדום.
הכרזה, שנמכרה מאז במעל 12 מיליון עותקים, היא הנמכרת ביותר בהיסטוריה.
הצלחת הכרזה יוחסה על ידי רבים למתאר הפטמות של פוסט שבלטו מבעד לבד, מחזה ללא תקדים בתרבות האמריקנית.
ב-22 בספטמבר 1976 עלתה לאוויר סדרת הטלוויזיה "המלאכיות של צ'רלי", בה גילמה את דמות המלאכית ג'יל מונרו, אך לאחר שנה היא עזבה את הסדרה.
בעקבות הסדרה והכרזה, הייתה פוסט לאייקון פופ והתסרוקת שלה הפכה מודל לחיקוי לנשים רבות.
היא השתתפה בסרטים ובהם "מיירה ברקינרידג'" (1970) ו"הנשים של דוקטור טי" (2000), בסדרות טלוויזיה, והופיעה פעמיים בירחון "פלייבוי", ב-1995 ובשנת 1997, כשהייתה בת 50. שני הגיליונות האלה הפכו לרבי-מכר.
פוסט הייתה נשואה לשחקן לי מייג'ורס בין השנים 1973–1982. בתקופה הזאת הייתה ידועה כפארה פוסט-מייג'ורס.
בין השנים 1982–1997 היא גרה עם חברה לחיים, שחקן הקולנוע ראיין אוניל.
לשניים יש בן, רדמונד אוניל, שנולד בשנת 1985 ובמשך השנים הסתבך בסמים.
שנת 2006 הייתה שנה קשה עבור פוסט.
בשנה זו נפטרו מספר אנשים הקרובים אליה: הסוכן שלה ג'יי ברנשטיין והמורה הרוחני שלה אהרון ספלינג.
ב-4 באוקטובר באותה שנה התגלה שהיא לקתה בסוג של סרטן המעי הגס, סרטן החלחולת.
ב-2 באפריל 2009 אושפזה פוסט במצב קשה בבית חולים, שם התגלו גרורות סרטניות בכבד.
ב-25 ביוני 2009 הלכה לעולמה בבית חולים בסנטה מוניקה, קליפורניה, כשהיא בת 62.
פארופה (בפורטוגזית: Farofa) היא דייסת מניהוט מצוי או קמח תירס שמקורה באמריקה הדרומית ופופולרית במיוחד בברזיל.
כיום ניתן לקנות תערובת פארופה במרכולים אך מכינים אותה לרוב לפי מתכון משפחתי ביתי.
את הפארופה ניתן להגיש במגוון רחב של תוספות, הכוללות בשר מעושן, קותל חזיר, בצל מטוגן ועוד.
גודלם של גרגרי הפארופה משתנה בהתאם למתכון החל מגושים גדולים ועד לגודל של גרגרי מלח.
לרוב מתכוני הפארופה טעם מעושן ומעט מלוח.
מתכונים ברזילאים מסורתיים דורשים כי קמח המניהוט יטוגן עם חמאה, מלח וחתיכות בייקון, עד להזהבה.
בפארופה משתמשים כתוספת לבשר, בעיקר בשר ברביקיו או תבשיל בשר.
ניתן לפזרה מעל הבשר, לערבבה עם תוספות שונות כגון פייז'ואדה (תבשיל שעועית ובשר), אורז או סלט, או לאכלה כתוספת בפני עצמה.
היא גם משמשת כמלית לבשר עוף ותבשילים אחרים, כשהיא מעורבת בצימוקים, אגוזים ופירות מתוקים כגון תפוח ובננה.
פארוק חוסני הוא פוליטיקאי מצרי, לשעבר שר התרבות של מצרים בין השנים 1987–2011, ומועמד מוביל לתפקיד המזכיר הכללי של ארגון אונסק"ו, בבחירות שנערכו ב-2009.
הוא בוגר בית הספר לאמנויות של אוניברסיטת אלכסנדריה.
לאחר סיום התואר, ניהל את "ארמון התרבות אל-אנפושי" במשך שש שנים.
כאמן של ציור מופשט, הציג חוסני תערוכות ברחבי העולם וזכה בפרס בינלאומי לשלום ולתרבות מטעם אוניברסיטת סוקה גאקיי ביפן.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 שימש כנספח התרבותי של מצרים בפריז וברומא, שם גם ניהל את האקדמיה לאמנויות של מצרים.
בראיון שנתן בחודש ספטמבר 2009 לאתר האינטרנט בערבית "Elaph.com" הודה חוסני כי בשנת 1985, במהלך שהותו ברומא, הוא "סייע לחוטפי הספינה אקילה לאורו להימלט מאיטליה".
במהלך האירוע, החוטפים רצחו את התייר היהודי-אמריקני הנכה, ליאון קלינגהופר, ודחפו אותו כשהוא בכיסא גלגלים אל תוך הים.
ב-1987 מונה חוסני לשר התרבות של מצרים.
במהלך כהונתו הוא הרחיב חללי תצוגה במוזיאונים לאומיים ויזם תוכניות תרבות שונות, כגון "ארמון האמנויות", "מרכז ג'זירה לאמנויות הבמה", "המרכז לאמנויות של אלכסנדריה", ואת "הקרן הלאומית לפיתוח התרבות".
כשר התרבות, חוסני הטיל צנזורה על התקשורת ועל סרטים.
בין השאר, אסר לקיים קונצרט מטאל והורה לכוחות הביטחון לעצור מטאליסטים שהגיעו לקונצרט.
בראיון בנובמבר 2006, מתח חוסני ביקורת על המנהג ללבוש חג'אב, וכינה אותו בשם "נסיגה".
הוא הוסיף כי הוא מהווה "צעד לאחור לנשים המצריות", וכי "שיער יפה אצל אישה הוא כמו פרח, ולא צריך לכסותו".
חוסני הותקף בחריפות על דבריו, במיוחד מצד האחים המוסלמים, ו-130 חברי הפרלמנט המצרי קראו להתפטרותו.
חוסני מרבה להתבטא נגד ישראל.
חוסני ניהל מדיניות נגד נירמול יחסי מצרים עם ישראל, ובמסגרתה אסר על הקרנת הסרט הישראלי "ביקור התזמורת" בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בקהיר.
במאי 2008 עורר חוסני מחלוקת נוספת כשהתנגד להכנסת ספרים ישראליים לספרייה של אלכסנדריה.
הוא הכריז פומבית כי הוא מוכן לשרוף באופן אישי כל ספר ישראלי שיוכנס לספריות מצרים.
מאוחר יותר התחרט חוסני על דבריו באתר האינטרנט שלו, ואמר שהצהרתו הייתה מוגזמת.
חוסני היה מועמד מוביל להיות המזכיר הכללי של אונסק"ו בבחירות של שנת 2009. בסיבוב ההצבעה הרביעי התמודד חוסני נגד אירינה בוקובה, והם קיבלו 29 קולות כל אחד.
בסיבוב החמישי והאחרון הפסיד חוסני 31-27 לנציגת בולגריה שנבחרה לתפקיד.
דבריו על שריפת ספרים היו אחד הגורמים שלו להפסד.
אף על פי שהמלוכה באיראן הוגלתה, מספר מדינות ממשיכות לכבד ולשמר את תארה של פארה דיבה כ"קיסרית" או "הוד מלכותה", ובהן ארצות הברית, דנמרק, ספרד וגרמניה.
גם התקשורת מחוץ לאיראן, מתוך נימוס, ממשיכה להתייחס לפארה דיבה בתואר הנ"ל וכך גם נוהגים תומכי משפחת המלוכה, וזאת למרות שהשלטון האסלאמי באיראן ביטל את כל התארים בהם החזיקה משפחת המלוכה.
פארה דיבה נולדה בעיר תבריז שבצפון-מערב איראן, למשפחה המשתייכת למיעוט האזרי במדינה.
היא הייתה בת יחידה להוריה.
בזיכרונותיה כותבת כי מוצאו של אביה באזרבייג'ן האיראנית, בעוד מוצאה של אמה ממחוז גילאן שעל חוף הים הכספי.
משפחת אביה הייתה מן המעמד הגבוה.
סבה מצד אביה היה דיפלומט במאה ה-19, ושימש כשגריר איראן בחצר בית רומנוב במוסקבה.
אביה שירת כקצין בצבא המלכותי האיראני והיה בוגר האקדמיה הצבאית הצרפתית בסן-סיר.
לפארה דיבה היו קשרים הדוקים עם אביה ומותו הפתאומי בשנת 1948 השפיע עליה קשות.
מותו אף הותיר את משפחתה במצוקה כלכלית ובנסיבות אלה נאלצו לעזוב את הבית הגדול בו התגוררו בצפון טהראן, ולעבור לדירה בבניין משותף.
פארה דיבה דוברת פרסית, אנגלית וצרפתית, ואף שולטת באזרית.
בעת ביקורה באזרבייג'ן הסובייטית, בשנת 1972, העניקה ראיונות רבים בשפה האזרית, תוך שהיא מפגינה את שליטתה ברזי השפה.
החלה את לימודיה בבית הספר האיטלקי בטהראן וממנו עברה לבית הספר הצרפתי ע"ש ז'אן ד'ארק.
בצעירותה בלטה בתחום האתלטיקה והייתה קפטן נבחרת הנשים בכדורסל בבית ספרה.