tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרקליוס נהג אף להוביל את צבאותיו בעצמו תוך שהוא רוכב בראשם, וכשמחלתו מנעה ממנו השתתפות פעילה, הוא הותיר בידיו את הניהול האסטרטגי של העימות, ושמר לעצמו את המילה האחרונה באספקט הטקטי של הקרבות.
כך נותרו מפקדי הצבא כשחקני משנה התלויים בהחלטות הקיסר, חסרי חופש פעולה ונמנעים מיוזמה.
הרקליוס, למרות היותו בעל מוניטין כמצביא, היה הססן ונרתע מהאצלת סמכויות.
עד לקרב הירמוך הוביל תיאודור , אחיו של הקיסר, את הצבא.
כישלונותיו לעצור את השטף האסלאמי ויריבותו עם הקיסרית הובילו להדחתו ומינוי "ועדה פיקודית".
בראש הפירמידה עמד אציל ביזנטי בשם תיאודור טריתוריוס.
מעט מאוד ידוע על אציל זה, שנשא את התואר שר האוצר והיה ככל הנראה סריס.
את הצבא הוביל והנהיג בשדה הקרב אציל ממוצא ארמני בשם והאן שלא ידוע דבר על עברו.
קצין ביזנטי נוסף היה בין המפקדים – ניקיטאס, אציל ממוצא פרסי שחלקו בקרב לא ברור, אך מקורות שונים מציינים כי נאמנותו לאימפריה הביזנטית הייתה על פני השטח בלבד ולאחר הקרב ניסה לערוק לצד המוסלמים.
מפקד נוסף בצבא הביזנטי היה ג'בּלה בן אל-אַיְיהַם , מפקד הכוחות הערביים-נוצריים משבט ע'סאן, שלאורך כל המערכה מול הפרסים הסאסניים נלחם שכם אל שכם עם הקיסר הרקליוס.
הצבא הביזנטי שינה את פניו פעמים רבות לאורך תקופת הקיום הארוכה של האימפריה, תוך שהוא סופג השפעות מאויבים ובני ברית כאחד.
במאה השישית אומץ מודל המבוסס על מבנה של מיליציה מקומית-פרובינציאלית ומבנה של מענקי קרקע שלא עברו בירושה, אך אפשרו מימון של פרשים כבדים – הקטפרקט.
אלו עטו שריון מכף רגל ועד ראש ואפילו סוסיהם היו מוגנים בדרך כלל בשריון כבד.
יחידות אלו – העילית של הצבא הביזנטי – נתמכו על ידי פרשים קלים ופרשים כבדים ממוצא טבטוני, שהרכיבו את המשמר המלכותי.
חיל הפרשים הביזנטי כלל גם יחידות של פרשים קלים, שחימושם העיקרי היה חץ וקשת.
יחידות הפרשים היוו את עמוד השדרה של הצבא הביזנטי ושימשו כחילות מחץ והלם, שתפקידם להכריע את הקרב.
חיל הרגלים, שמספרית היווה את רוב החיילים בצבא הביזנטי, שימש בעיקר כחיל מצב ומשמר.
בתוך הרב-גוניות של הצבא הביזנטי על יחידותיו השונות בלטו שני סוגי יחידות רגלים – רוב החיילים נשאו קשתות ונלחמו מעורף המערך הביזנטי ללא הגנה של שריון או קסדה.
בקבוצה שנייה – חיל רגלים כבד, הקרוי גם סקוטאטוס, חבשו קסדה מחודדת ולבשו שריון קשקשים, וחלקם אף השתמשו בלוחות שריון להגנה על הידיים והשוקיים.
הסקוטאטוס נשא מגן עגול, כידון וחרב או גרזן.
במערכה, בצמוד לחיל הרגלים, נעה שיירה עם אספקה וציוד ששימש לבניין ולביצור המחנות והמפקדות.
מלאכה זו הוטלה על יחידה מיוחדת של מהנדסים.
הנומרוס, יחידות הצבא הביזנטי הבסיסיות, מנו בין 300 ל-400 חיילים, וקובצו לחטיבות (דרונגוס), שמנו כ-3,000 לוחמים.
בעתות מלחמה נאספו מספר חטיבות לאוגדה (טורמה), ומספר אוגדות הרכיבו צבא משלוח ביזנטי.
מפקדי הצבא הביזנטי הסתמכו על ספר בשם סטרטגיקון של מאוריסוס, קיסר האימפריה הביזנטית (582–602), שאיגד את תורת הלחימה של הצבא הביזנטי.
במהלך מערכה נמנעו הביזנטים ככל האפשר מקרבות מכריעים והעדיפו סדרת קרבות והיתקלויות שהתישו את כוחו של היריב ובמידת האפשר, כמו בלחימה בסוריה וארץ ישראל, נסמכו הביזנטים על עומק השטח וקווי הגנה מבוצרים, מתוך תקווה כי הצבא הערבי יתיש עצמו בלחימה בלתי פוסקת.
קשה לומר במפורש, אך ייתכן וההימנעות השיטתית מקרב מכריע נתנה את אותותיה בתפקודו של הצבא הביזנטי בקרב הירמוך.
בשנת 632, בעת ביקורו האחרון של מוחמד במכה, הוא קבע ופסק כי כל המוסלמים אחים הם ואל להם להילחם זה בזה, אבל עליהם להילחם בכל יתר בני האדם – עד שיאמרו "אין אלוה מבלעדי אללה" – השהאדה.
למרות החינוך כלוחמים והדרישה מכל גבר להעמיד עצמו לרשות הג'יהאד, היו הפושטים לוחמים מאומנים שגויסו במיוחד למטרת כיבוש הלבנט.
המפקד העליון של הצבא האסלאמי היה עומר בן אל-ח'טאב, דמות שסביבה כרוכים בעיקר אגדות ומיתוסים.
מתואר כי היה נערץ על ידי נתיניו, צנוע, ענו ומסתפק במועט, שהוכיח עצמו בכל כשליט מוכשר וכמנהלן גדול.
עם עלייתו לשלטון מינה הח'ליף עמר את אבו עוביידה בן אל-ג'ראח כמפקד הכוחות האסלאמיים על בסיס נאמנותו ודבקותו הדתית.
אבו עוביידה לא היה מצביא בעל כישרון ועם תחילת העימות העביר את הפיקוד הישיר לח'אלד בן אל-וליד , שנחשב לאחד מגדולי המצביאים בעולם אשר מעולם לא הובס בקרב.
תחת ח'אלד בן אל-וליד בלטו שלושה מפקדים: עמר אבן אל-עאץ, מפקד האגף הימני בקרב הירמוך ולאחר מכן כובש מצרים הביזנטית; שרחביל בן חסנה, ממפקדי גדודי הפלישה האסלאמית לארץ ישראל; ויזיד בן אבו סופיאן, מפקד האגף השמאלי של הצבא האסלאמי.
יחידות הקשתים היו בדרך כלל חיילי רגלים חמושים בחץ וקשת שירו חיצים לטווחים של עד 150 מטר, כך שיעילותם הייתה בעיקר כנגד פרשי אויב התוקפים את הקווים של המוסלמים.
קרב הירמוך נערך ברמת הגולן, באזור הנמתח מהעיר העתיקה והכפר הסורי פיק – מזרחית לקיבוץ אפיק – ועד לעיר נווה ממזרח, ומעבר לגבול בתוך שטח סוריה דהיום.
החזית הארוכה, בת כ-13 עד 15 קילומטר, מתחה את הצבאות הלוחמים ומנעה יצירת חזית רציפה.
אזור הקרב מוקף על ידי התלים הגעשיים של הגולן.
המאפיין הטופוגרפי הבולט ביותר בשטח זירת הקרבות הם הקניונים העמוקים של נחל הירמוך ויובליו – נחל רוקד, שסימן את קו החזית הביזנטית, ונחל עלאן, שסימן את קו חזית המוסלמים.
השטחים בין הקניונים מתאימים ללוחמת פרשים בהיותם שטוחים יחסית.
עם התמוטטות מערך ההגנה המקומי של הביזנטים ואיבוד חלק גדול מהפרובינציות של הלבנט, החל הקיסר הרקליוס לאסוף צבא חדש על מנת להוציא אל הפועל התקפת נגד, שמטרתה להדוף את הכוחות הערביים-אסלאמיים מארץ ישראל ומסוריה.
הצבא הביזנטי כלל את יחידות העילית שבדרך כלל שכנו בעיר הבירה קונסטנטינופול, שרידים מהצבאות הביזנטיים שהצליחו להתחמק מהשמדה בקרבות הקודמים מול המוסלמים, גיס ארמני וכוחות ערביים נאמנים לביזנטים, במטרה ליצור צבא בעל עדיפות מספרית מכרעת כנגד הצבא הערבי.
ריכוז הצבא הביזנטי לא נעלם מעיני המפקדים המוסלמים, ועל פי עצתו של ח'אלד הורה אבו עוביידה על נסיגה כללית מצפון סוריה וריכוז הצבא הערבי באזור הגולן.
מבחינה זו, המהלך האסטרטגי הביזנטי נשא פרי ללא קרב ותחת צלו הכבד נסוגו המוסלמים משטח סוריה – חזרה לכיוון דרום.
במקום יש שפע מים ומרעה לסוסים ודרכים עיקריות, סלולות עוד מהתקופה הרומית, המחברות את זירת הקרב לדמשק וחוף הלבנון.
האזור הוא בעל חשיבות אסטרטגית ממעלה ראשונה ומשמש כנקודת זינוק ומרכז שליטה על התנועה מחצי האי הערבי לסוריה.
הצבא הביזנטי, שתחילה חנה מדרום לדמשק, בסמוך לעיירה הסורית הקטנה אל כיסווה, נע דרומה למחנה מבוצר שהוכן מבעוד מועד בסמוך לחיבור בין הירמוך לנחל רוקד, בסמוך לכפר פיק.
במהלך תקופה זו ניהלו הצדדים משא ומתן.
הביזנטים קיוו כי המחנה של המוסלמים יתפזר, או לפחות ייחלש בתקופה של חוסר המעש, והציעו למוסלמים תשלום כספי גבוה תמורת נסיגה ללא קרב.
לאור המהלך הביזנטי הכולל, היה במשא ומתן זה היגיון – תקווה כי דברי שכנוע ואולי שוחד ימשיכו את המסע האסלאמי דרומה ללא צורך בכניסה לקרב השמדה.
המוסלמים ניסו להרוויח זמן על מנת שכוחות נוספים – יחידות קשתים ופרשים שלחמו בפרס – יצטרפו לצבא האסלאמי.
הצבאות הלוחמים ניצבו זה מול זה, תוך שהם נעזרים בקניונים של יובלי הירמוך כמכשולים המגבילים את תנועת החיילות הניידים של האויב.
אורך החזית, כ-13 קילומטר, מנע יצירת מבנה אחיד ורציף של המרכז והאגפים ויצר אפשרות לניהול קרבות נפרדים באופן סימולטני.
האגף הימני של הצבא הביזנטי הורכב מחיל רגלים כבד, ששימש מחסום וציר להתקפות חיל הפרשים הביזנטי והגן על גבעה עליה חנה מפקד הקרב הארמני והאן, שפיקד ישירות על מרכז החזית הביזנטית, בעוד סגנו פיקד על האגף השמאלי.
הכוחות הערביים-נוצריים, בעיקרם פרשים קלים, רכבו לפני הכוחות העיקריים כתצפיתנים וכיחידות מהירות שהטרידו את האויב.
המוסלמים, שעמדו במרחק של כקילומטר וחצי מהחזית הביזנטית, חילקו את צבאם, שהיה נחות מספרית מהצבא הביזנטי, לארבע אוגדות של חיל רגלים.
שלוש יחידות פרשים הוצבו מאחורי מרכז החזית ויחידה נוספת הוצבה מאחור כעתודה טקטית.
קשתים רבים הוצבו לאורך כל החזית.
תיאור הקרב שלהלן מבוסס על מבנה של שישה ימי לחימה ונתמך על ידי חלק מההיסטוריונים המודרניים שפרסמו מחקרים על הקרב ובהם דייוויד ניקול, ג'ורג נפזיגר, אכרם אגא איברהים והחוקר הירדני יוסוף גוואנמה.
קרב הירמוך החל ב-15 באוגוסט בשעות הבוקר.
אלופים משני הצדדים יצאו מהשורות והחלו בלחימה אחד עם השני, שנמשכה עד לשעות הצהריים.
בשלב זה נכנסו לקרב יחידות רגלים וקשתים ביזנטיות שתקפו לאורך החזית, ככל הנראה במטרה לבחון את רוח הלחימה האסלאמית ולהעריך את כוחם לאורך החזית.
הלחימה נמשכה עד לשקיעה, מבלי שיושגו הבקעה או שינוי במאזן הכוחות.
עם עלות השחר של יום 16 באוגוסט, יום הקרב השני, תקפו הביזנטים לאורך כל החזית כשהם מפתיעים את המוסלמים בעיצומה של תפילת השחר שלהם.
עיקר משקל ההתקפה התרכז באגפים, תוך כדי שהמרכז הביזנטי מעסיק באש את מרכז החזית של המוסלמים.
מטרת התמרון הייתה, ככל הנראה, למוטט את האגפים האסלאמיים וללכוד את הצבא האסלאמי בתנועת מלקחיים.
לאחר שלושה ניסיונות התמוטט האגף האסלאמי הימני תחת המהלומות הביזנטיות והחל בנסיגה בעת שהכוחות הביזנטיים שוטפים חלק ממחנות המוסלמים.
זמן קצר לאחר מכן התפורר האגף השמאלי והחל בנסיגה איטית.
משהגיעו הלוחמים המוסלמים בריצה למחנה הם נתקלו בנשותיהם, שבצעקות ולעיתים במכות, הכריחו אותם לסוב ולחזור ללחום בביזנטים.
הנסיגה נעצרה וח'אלד – המפקד המוסלמי העליון – שלח את עתודת הפרשים להתקפת נגד, תחילה באגף הימני ולאחר מכן באגף השמאלי.
התקפה זו הספיקה לשבור את ההתקפה הביזנטית ולייצב את החזית האסלאמית.
יום הקרב הסתיים כאשר שני הצדדים תופסים את עמדותיהם המקוריות.
בעניין זה העיר הקצין הבריטי ר.
אנדרסון בספר ההיסטוריה הפופולרית שחיבר ב-1873 כי הסיבה העיקרית לניצחון האסלאמי בקרב הירמוך היה העידוד והדחיפה שנתנו הנשים ללוחמים המוסלמים ופחדם של הללו מזעם נשותיהם.
ביום הקרב השלישי, 17 באוגוסט, המשיך הצבא הביזנטי ביוזמה ההתקפית.
הפעם כיוון עיקר ההתקפה היה אל הצד הצפוני של החזית, שבו היה לפרשים הכבדים הביזנטים חופש פעולה יחסי.
תוכנית ההתקפה הביזנטית הייתה – ככל הנראה – למוטט במהירות צד אחד של הקו האסלאמי על ידי התקפה מרוכזת, ולאחר מכן לרכז את מלוא תשומת הלב למקטע הדרומי.
עוצמת ההתקפה הביזנטית הצליחה לקפל את הקו האסלאמי ולגרום לנסיגה, ששברה את החזית, תוך שהיא חושפת את האגף הדרומי למתקפה דו-כיוונית מצד הצבא הביזנטי.
גם במקרה זה נעצרה המנוסה האסלאמית על ידי נשות הלוחמים.
על פי האגדה, צעק אחד הלוחמים הערבים "קל יותר להילחם ברומי (הביזנטים) מאשר בנשותינו".
ההתקפה הביזנטית נעצרה, ולאחר קרבות מרים ואבדות כבדות לצבא האסלאמי נהדפה לאחור על ידי עתודת הפרשים המוסלמים.
יום הקרב הרביעי, 18 באוגוסט, החל כחזרה על אירועי יום הקרב השלישי.
המפקד הביזנטי והאן החליט לנצל את ההצלחה היחסית של תוכנית ההתקפה על האגף הצפוני של קו החזית האסלאמי, ככל הנראה מתוך תקווה להפתיע את המוסלמים במהלך בלתי צפוי מחד ולהכות במקום שבו ספגו הכוחות הערביים אבדות כבדות.
פני הקרקע ואופייה של זירת הקרב לא אפשרו ביצוע של מהלכים שונים מאלו שנוסו על ידי הביזנטים בימי הקרב הראשונים.
עם זאת, בתום הקרב התברר כי בחירתו של והאן במהלך זה הייתה שגויה.
המוסלמים היו מוכנים ולמדו את לקח יום הקרב הקודם, מתקפת הנגד שלהם לא רק הדפה את המתקפה הביזנטית, אלא גם שינתה את המומנטום של הקרב.
ההתקפה הביזנטית הראשונית הצליחה לחדור דרך קו החזית האסלאמי וקרבות עזים התחוללו בין הגייסות הארמניים, בשיתוף לוחמים ערבים-נוצרים, ללוחמים המוסלמים, מבלי שהביזנטים יצליחו לגרום להתמוטטות הכוחות האסלאמיים.
בשלב זה תקפו המוסלמים את המרכז הביזנטי בסיוע חלק מעתודת הפרשים, בעוד שאר העתודה חוברת לכוחות הלוחמים בביזנטים ותוקפת אותם מהאגף.
הארמנים והע'סאנים מצאו עצמם מותקפים משלושה כיוונים.
בשלב זה הופרדו הפרשים הביזנטים מחיל הרגלים והחלו בורחים משדה הקרב – תחת לחץ אסלאמי, וללא חיפוי מחיל הרגלים והקשתים שהתחייב מתורת הלחימה הביזנטית.
חיל הרגלים שנותר לבדו היה חשוף להתקפות הפרשים והרגלים המוסלמים, אך הצליח לסגת, תוך שהוא סופג אבדות קשות.
החוקר האמריקני וולטר קגי מציין כי ייתכן שהפרשים הביזנטים ניסו לבצע תמרון "ערבוב" מסובך שמקורו בספר "סטרטגיקון", ומשנכשלו, נפרדו הפרשים מהרגלים, והכוח התוקף חדל מלהתקיים כגוף קוהרנטי אחד.
התמרון מחייב את המבנה המצופף של הרגלים לפתוח את שורותיהם על מנת לאפשר לפרשים לעבור דרכם לחזית, ולאחר מכן מחייב את הרגלים לסגור שורות על מנת למנוע חדירה של כוחות אויב.
תמרון זה, הקשה לביצוע על מגרש המסדרים, הופך לבעייתי בהמולת הקרב.
חיל הפרשים הביזנטי, שהיה מורכב מבני שבטים ערבים נוצרים, נתקל תוך כדי נסיגתו במארב של יחידת פרשים אסלאמית שארבה מאחורי אחד התלים המשקיפים על שדה הקרב והחל להתפורר תוך כדי מנוסתו.
חלק מהלוחמים הביזנטים ערק לצד המוסלמים, חלק הושמד, וחלק אחר מצא מקלט בכפרים הסמוכים לאזור הקרב.
ההתפוררות של היחידות הערביות הביאה לבריחה ועריקה של יחידות ערביות נוספות – החשובה שבהן שמרה על הגשר היחיד מעל ואדי רוקד.
הפרשים המוסלמים, בהדרכת אחד העריקים, תפסו את הגשר בקלות וניתקו את נתיב הנסיגה של הצבא הביזנטי, שבשלב זה ניסה לנתק מגע ולחזור לעמדות של תחילת יום הקרב.
עיתוי אירוע תפיסת הגשר על אפיק הרוקד איננו ברור.
חוקרים בני זמננו חלוקים בדעתם מתי נתפס הגשר על ידי המוסלמים.
החוקר הפקיסטני מייג'ור גנרל אכרם אגא איברהים טוען כי הגשר נתפס במהלך איגוף שנערך ביום הקרב השישי.
דייוויד ניקול, בהסתמך על עבודתו של ההיסטוריון הירדני יוסוף גוואנמה מאוניברסיטת אל-ירמוכ הירדנית, קובע כי, ככל הנראה, הגשר נתפס במהלך יום הלחימה הרביעי.
מחלוקת נוספת – שלא הוכרעה – מייחסת את מהלך תפיסת הגשר לתוכנית קרב מסודרת של המצביא המוסלמי, או לחלופין לניצול הזדמנות במהלך התפרקות ההתקפה הביזנטית.
ההיסטוריון דייוויד ניקול קובע את היום הרביעי לקרב כנקודת המפנה בה בוצע מהלך הכיתור – מבלי לפרט את הסיבה לקביעתו זו.
בשלב כלשהו של יום הלחימה נפתחה חזית נוספת ונערכו קרבות עזים בין המרכז הביזנטי לאגף הדרומי-מרכזי של הצבא האסלאמי, בעקבות ניסיון ביזנטי להכריע את הקרב ולנצל את ההזדמנות שהעתודה האסלאמית הייתה עסוקה בקרבות באגף הצפוני.
הביזנטים ניצלו את יתרונם בשימוש בקשתים וערכו התקפה מרוכזת של יחידות הפרשים-קשתים על הקווים האסלאמיים.
קרב זה זכה לשם "יום העיניים האבודות", על שם העיניים המנוקרות של הלוחמים המוסלמים שלחמו מול הביזנטים ללא תמיכה של חיל פרשים.
מערך ההגנה המוסלמי נשבר, ויחידות מוסלמיות שלמות אבדו במטר החיצים הביזנטי.
בשלב זה של הלחימה יצאו הנשים המוסלמיות מתוך מחנות הצבא הערבי, הצטרפו לכוחות הלוחמים ובלמו את ההתקפה הביזנטית.
יום הקרב הסתיים בתשישות של שני הצדדים, אך בשינוי מהותי – חלק גדול מהכוח הביזנטי נותר לכוד וללא יכולת לנסיגה מסודרת בין ערוצי נחל רוקד, נחל הירמוך ונחל עלאן.
ביום הקרב החמישי שבתו שני הצדדים מלחימה, תוך שהם מתכוננים למהלך שיכריע את הקרב.
המצביא הביזנטי והאן ניסה להיכנס למשא ומתן עם המצביא המוסלמי ח'אלד על נסיגה אסלאמית או הפרדת כוחות, אך הצד האסלאמי, שהבין כי המומנטום של הקרב נוטה לכיוונו וכי היתרון הטקטי נמצא בידו, דחה על הסף את הפניות הביזנטיות.
לאחר מכן, כינסו שני הצדדים את יחידות הפרשים לגוף אחד כהכנה למתקפה המכרעת.
מהלך מכריע נוסף שעיתויו איננו ידוע היה כיבוש המחנה הביזנטי.
יש להניח כי יחידות פרשים מוסלמים תקפו את המחנה בלילה, בעת שהכוח הביזנטי נמצא ברובו בשדה הקרב.
בכך הצליחו המוסלמים להשלים את כיתור הצבא הביזנטי.
אם היו ניצולים בין חיילי חיל המצב במחנה, יש להניח כי הם ניסו לברוח לכיוון מערב.
אירוע זה הוא מיוחד במינו, מאחר שהלחימה נעשתה בשעות הלילה – דבר שלא היה מקובל בשני הצדדים.
יום הקרב השישי, 20 באוגוסט, החל בהתנגשויות בין הכוחות הארמניים בפיקודו של גרגיס באגף הצפוני של הצבא הביזנטי לכוחות אסלאמיים, שניסו להרחיק את הביזנטים מהגשר.
במהלך הקרבות נהרג המפקד הארמני והתנגדות חייליו נשברה.
הכוח האסלאמי פרץ את קווי ההגנה הביזנטיים תוך שהוא "מקפל" את האגפים הביזנטיים אל כיוון המרכז.
א-טברי מספר כי עם התמוטטות הצבא הביזנטי התיישבו חלק מהחיילים, הניחו את נשקם וסירבו (או לא יכלו) להילחם או לברוח ונהרגו.
תיאור זה מביא מעט מעוצמת התבוסה הביזנטית וגודל הניצחון האסלאמי.
חלק מהביזנטים ניסו לברוח ונפלו אל מותם לתהום קניון נחל הירמוך.
שאר החיילים הביזנטים הצליחו להימלט משדה הקרב, תוך שהם יורדים במורדות הקניון אל עבר נהר הירדן ומשם מערבה.
חלקם ברחו לאורך הדרכים הרומיות לכיוון חומס, ניצודו ונהרגו במרדף שערכו המוסלמים, שנמנעו מלקחת שבויים והרגו בחיילים הביזנטים ללא רחם, בעודם מונחים על ידי זעם שנתעורר מעוצמת הלחימה וגובה האבדות בצבא האסלאמי.
תיאור אלטרנטיבי של מהלך הקרב
בספרו "ביזנטיום והכיבושים המוסלמיים המוקדמים" מתאר פרופסור וולטר קאגי את המערכה המוסלמית לכיבוש אזור הלבנט ומציב בקונטקסט את קרב הירמוך לו הוא מייחס חשיבות עליונה באירוע ההיסטורי וההתנגשות בין הביזנטים למוסלמים.
פרופסור קאגי מתאר, על סמך מחקרו, מהלך אלטרנטיבי של הקרב.
לפי תיאור זה נמשך העימות לאורך חודש וחצי במהלכו התנגשו הצבאות האויבים ותמרנו באזור נהר הירמוך עד שהקרב הגיע לשיאו ב-20 באוגוסט:
עימות ראשון התרחש בסמוך לג'בייה ובסופו נסוגו המוסלמים לעמדות באזור תל ג'מוע.
עימות נוסף בסמוך לתל ג'מוע שבעקבותיו התחולל קרב באזור דיר איוב.
הצבא המוסלמי ביים נסיגה מדומה ומשך אחריו את הכוחות הביזנטיים למלכודת, הצבא הביזנטי המופתע נשבר ופתח בנסיגה מבוהלת לכוון המחנה המבוצר ביקושה.
חיל הפרשים המוסלמי ניצל את התוהו בשורות הביזנטים, פרץ לאורך תוואי הדרך הרומית ותפס את הגשר על נחל רוקאד.
הצבא הביזנטי נלכד בין הצבא המוסלמי הרודף לבין הערוץ העמוק של נחל עלאן ונחל רוקאד, ללא אפשרות להגיע לבסיס וללא אפשרות להתארגן להגנה ואיבד את יכולתו להילחם.
יחידות פרשים מוסלמיות כבשו את המחנה הביזנטי ביקושה והשלימו את ניתוק הצבא הביזנטי מדרכי נסיגה אפשריות.
שאר יחידות הצבא המוסלמי נכנסו אל שטח ההריגה שבין ערוצי הנחלים.
שרידי הצבא הביזנטי הלכוד איבדו את יכולתם להילחם ורוב החיילים נהרגו במקום או תוך ניסיון לברוח על ידי ירידה לערוצי הנחלים.
במאמרו של פרופסור משה שרון, "קרבות ההכרעה בכיבוש סוריה על ידי המוסלמים – רקעם ומקורותיהם: מבט אחר", מנתח החוקר את קרבות ההכרעה המוסלמיים תוך ניתוח מדוקדק של המקורות ההיסטוריים, המאמר מתמקד ב-2 קרבות עיקריים, קרב אג'נדיין וקרב הירמוך.
מסקנת המאמר היא כי לקרבות אג'נדיין שהאקדמי המודרני קיבל את הזיהוי ששדה הקרב נמצא בין רמלה לבית גוברין והחוקרים מצביעים על עמק האלה כמיקום מדויק יותר וקרב הירמוך יש קווי דמיון בכתבים והמקורות המוסלמיים הדנים באירועים ובתקופה.
זאת ועוד, במקורות הערביים מוזכרים השמות אג'נדיין, ירמוך ויאקוצה בסמיכות לעיתים כקרבות נפרדים שאירעו בסמיכות זמנים או בערבוב שבו הזמנים מוחלפים או סותרים ושמות המפקדים היריבים והנפשות הפועלות זהות.
על רקע זה קובע החוקר כי ייתכן וקרב הירמוך הוא אחד השמות לסדרת עימותים מוגבלים בין צבאות ביזנטיים מקומיים וגדודי פושטים ערבים שנערכו בסמיכות בשדות הקרב של עבר הירדן המזרחי.
לא ידוע מה עלה בגורלו של המפקד הביזנטי והאן.
ייתכן והוא נהרג במהלך הקרב או מיד לאחר מכן, במהלך הבריחה משדה הקרב.
על פי גרסה אחרת, הוא מצא מקלט במנזר סנטה קתרינה שבסיני.
תיאודור טריתוריוס, המפקד הביזנטי העליון, שלא פיקד באופן ישיר על הצבא הביזנטי, נהרג בקרב.
מפקד הכוחות הערביים-נוצריים, ג'בּלה בן אל-אַיְיהַם, הצליח לברוח משדה הקרב עם חלק מחייליו, ובמשא ומתן שניהל עם הח'ליף עומר ניתן לו להתיישב בשלום בסוריה.
לאחר מכן, משניצת סכסוך עם מיטיביו המוסלמים, חזר עם חייליו לשירות האימפריה הביזנטית באסיה הקטנה.
משאפסה תקוותם של המגנים לחילוץ ביזנטי, נכנעה קיסריה, בירת הפרובינציה והנמל החשוב לאורך החוף הארץ-ישראלי, שקיבלה אספקה דרך הים, למצור יבשתי בשנת 640 – ביחד עם שאר ערי הנמל הביזנטיות לאורך החוף המזרחי של הים התיכון.
לאחר כיבוש ירושלים חזרו המוסלמים לאזור צפון סוריה, ולמרות נוכחות ביזנטית בכל הערים המבוצרות וגילויי התנגדות במרכזים הגדולים, נכבשה העיר חלב באוקטובר 637 – משהוברר למפקד חיל המצב כי כל עזרה וסיוע ביזנטי לא יגיעו לעיר.
לאחר קרב בשערי העיר אנטיוכיה נטש הרקליוס את העיר שבה ישב, ויצא עם פקידיו והאצולה הביזנטית לקונסטנטינופול תוך שהוא – לכאורה – אומר:
העיר עצמה נותרה להתמודד עם גורלה ולאחר מצור קצר נכנעה.
הקטסטרופה בירמוך חברה לעובדה שהקיסר הרקליוס היה על ערש דווי.
המכבש האסלאמי נעצר רק לאחר מגפה שעשתה שמות בשורות צבאו, בצורת קשה אשר חיסלה את שטחי המרעה לסוסי הפרשים והדחתו של ח'אלד בן אל-וליד, המצביא המוסלמי, מתפקידו.
המקורות הערביים נוטים להלל את המצביאים המוסלמים שהובילו את צבאם לניצחון בקרב הירמוך.
עם זאת, הקרב זכה לחשיפה מועטה באקדמיה ולמחקר מועט.
המאמרים הבודדים המזכירים את הקרב עושים זאת כחלק מהמערכה המרשימה של האימפריה המוסלמית לכיבוש הלבנט ונוטים לפאר ולהלל את המנהיגים המוסלמים.
המערכה כולה עד לקרב הירמוך הביאה לידי ביטוי כושר מנהיגות, ארגון וביצוע שובי דמיון.
בסדרה של מהלומות מכוונות היטב, מתוכננות לפרטים ומבוצעות בתעוזה הצליחו המוסלמים לפורר את האימפריה הסאסנית ולהוריד את האימפריה הביזנטית על ברכיה.
מבלי לגרוע מגודל הישגם של המוסלמים, כבר לפני הקרב היו הפרסים והביזנטים בנקודת שפל שאפשרה לתוקפים להגיע להישגים מזהירים בקלות יחסית.
בקרב הירמוך, לעומת זאת, דבקו המוסלמים בקו הגנתי זהיר והותירו את היוזמה באופן בלעדי בידי הצבא הביזנטי, מבלי לנקוט בטקטיקה מהסוג שהקנה פרסום למצביאי הפרשים המוסלמים כנועזים.
לזכותם של המוסלמים עמד השימוש המושכל בעתודה, שאפשר למצביא המוסלמי ח'אלד בן אל-וליד להסיט את משקל החזית האסלאמית בהתאם לצורך, ולתת תשובה מתאימה למהלכים הביזנטיים.
יכולתו של בן אל-וליד לנצל הזדמנויות טקטיות במהירות, אפשרה לו לנצל קרע בקו הביזנטי וליצור מהלך איגוף שהביא להכרעת הקרב.
הצבא הביזנטי הגיע לקרב כאשר הוא ביתרון מספרי וטקטי שלא הוצא מהכוח אל הפועל.
עוד בטרם הגיע הצבא הביזנטי לשדה הקרב התגלו קרעים בין היחידות והמפקדים של הגייסות השונים שהרכיבו את מגדל בבל הביזנטי.
קרעים אלו חרגו מתחום הבדלי דעות או הבדלי דת גרידא, וגלשו למרי והתנגשויות גלויות, שחתרו באופן אנוש תחת יכולתו של הצבא הביזנטי לתפקד כגוף אחד בשדה הקרב.
ההססנות הביזנטית ונטייתם להימנע מקרב הביאו לתקופת המתנה שהחלישה את שורותיהם ואפשרה למוסלמים להתחזק תוך שהביזנטים מוותרים על כל אספקט של הפתעה ומאבדים יתרון יחסי של כוח אדם.
הצבא הביזנטי, בהסתמך על טקטיקה מתועדת וסדורה, תפס עמדות מפתח שבוצרו היטב, ושלט על אזור הקרב מבחינה טופוגרפית, אך הכרת שדה הקרב לא תורגמה להבנת הזירה, לקריאת נקודות התורפה ולגמישות בתגובה לתנאים המשתנים.
נתוני פתיחה מבטיחים, שכללו יתרון מספרי, לא הביאו לידי מימוש את הפוטנציאל להכריע את הקרב.
למרות נטילת היוזמה ההתקפית לא הצליח הצבא הביזנטי לממש את ההצלחה הראשונית של ההתקפות על הקו האסלאמי.
נטילת היוזמה והפעולה "על פי הספר" לא הצליחו לכסות על דוגמטיות וחוסר גמישות מחשבתית מצד הפיקוד הביזנטי ואגרסיביות מועטה בהתקפה, שמנעה ניצול הצלחות והזדמנויות ושימוש לא נאות בעתודת הפרשים שעמדה מהצד בחלק מרגעי המפנה בקרב ושיכולתם לא נוצלה לשינוי המומנטום בזירה.
מנקודת מבט מרוחקת, ומתוך פרספקטיבה היסטורית קובעים היסטוריונים מתקופות שונות כי קרב הירמוך הוא אחד מהחשובים בהיסטוריה של המזרח התיכון, אם לא בהיסטוריה העולמית.
הקדוש הנוצרי אנסטסיוס סינאיטה, בן המאה השביעית ותושב מנזר סנטה קתרינה, כתב:
ההיסטוריון האמריקני ג'ורג נפזיגר מרחיב:
קרב הירמוך, הנתפס על ידי העולם המוסלמי כניצחון המעטים על רבים שהושג בסיוע ההשגחה העליונה, שימש ומשמש כסמל המאבק בין שליחי האמונה לכופרים.
שמו של הקרב ניתן ליחידות צבאיות, ארגונים מוסלמיים, קבוצות ספורט, מוסדות חינוך, יישובים ועסקים גדולים וקטנים בכל תחומי הכלכלה.
במלחמת העצמאות נקראו גדודי צבא ההצלה על שם קרבות מההיסטוריה המוסלמית.
ב-8 בינואר 1948 נכנס לארץ ישראל הגדוד הראשון של "חיל ההצלה" – "גדוד הירמוך השני" ובו 330 חיילים בפיקודו של אדיב שישקלי שקבע את מפקדתו ליד תרשיחא.
ב-20 בינואר 1948 נכנס ארצה בשיירה גדולה דרך גשר דמיה, "גדוד הירמוך הראשון" בפיקודו של הקצין הסורי מוחמד צפא ובו 630 חיילים.
ארגון הפת"ח, שנהג לקרוא לחטיבות שלו על שמות ניצחונות מוסלמים ידועים, קרא לחטיבה השנייה שלו "חטיבת ירמוך".
חטיבה זו הייתה פרוסה באזור דרום הר הלבנון.
השימוש בקרב הירמוך איננו מוגבל לתחום המזרח התיכון.
החל משנת 2002 פועלת בצ'צ'ניה והרפובליקות השכנות לה קבוצה של בדלנים מוסלמיים המשתמשת בשיטות של לוחמת גרילה וטרור בשם ירמוך ג'עמת.
שמו של קרב הירמוך משמש קבוצות ספורט בעולם הערבי.
בליגה הראשונה של כווית פועלת קבוצת כדורגל "אל ירמוכ" המייצגת פרוור של כווית סיטי הנושא את השם "אל ירמוכ".
קבוצות באותו שם פועלות בירדן בתימן ובלוב.
בעיר בגדאד שבעיראק נמצאת שכונת יוקרה בשם "אל-ירמוכ" ובשכונה פועל בית חולים בשם זה.
בירדן נוסדה בשנת 1976 אוניברסיטה בעיר אירביד הידועה כאוניברסיטת ירמוך .
ובשנת 2005 נוסדה בסוריה אוניברסיטה באותו שם.
בדמשק שבסוריה שוכן מחנה הפליטים הפלסטינים אל-ירמוכ.
קרב המפטון רודס , הנקרא לעיתים הקרב בין מוניטור למרימק, ניטש במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית.
הוא מפורסם בעיקר על שום היותו הקרב הימי הראשון בין שתי אוניות משוריינות, או ליתר דיוק בין שתי אוניות מחופות שריון: "מוניטור" של צי האיחוד ואוניית צי הקונפדרציה "וירג'יניה".
"וירג'יניה" השתייכה קודם לצי האיחוד ונקראה "מרימק", אך נפלה שלל, שופצה והוענק לה שם חדש.
הקרב ניטש ב-8 וב-9 במרץ 1862 ליד סואל'ס פוינט , סמוך לפתחו של המפטון רודס בווירג'יניה.
ביום הראשון זרעה "וירג'יניה" חורבן באוניות המלחמה העשויות עץ של מדינות האיחוד.
ביום השני הגיעה אל המקום "מוניטור" ופתחה בדו-קרב המפורסם בינה לבין "וירג'יניה".
הקרב הסתיים אומנם ללא הכרעה, אך זכה לפרסום עולמי.
לאחריו היה ברור לכל, כי עתידה של הלוחמה הימית שייך לאוניות המשוריינות.
באביב 1861 עלה בידי צבא הקונפדרציה לכבוש את נורפוק שבווירג'יניה ואת כל האזור הסמוך לה מדרום להמפטון רודס.
בעקבות פעולת הטעייה של הדרומיים בהנהגת מנהל חברת הרכבות ויליאם מֶהוֹן, העלה צי האיחוד באש ופינה ללא קרב את מספנת גוספורט שבפורטסמות'.
במהלך הפינוי השמידו מלחי צי האיחוד תשע מאוניותיהם, ובהן הפריגטה "מרימק", אלא שבגלל החיפזון והבלבול לא נשרפה האונייה כליל אלא עד קו המים בלבד.
לאחר הפינוי נותר בשליטת האיחוד באזור טיידווטר שבווירג'יניה רק פורט מונרו, מבצר בחצי האי וירג'יניה, בצדו הצפוני של המפטון רודס ממול סואל'ס פוינט.
נתיב השיט עובר קרוב לצד הצפוני, ועל כן תוגבר פורט מונרו במוצב נוסף, שהוקם בפתח נתיב השיט על אי מעשה ידי אדם שנקרא לימים פורט ווּל.
כיבוש נורפוק העניק לקונפדרציה את המספנה הגדולה והיחידה שלה וכן תותחים כבדים רבים.
בריגדיר ג'נרל וולטר גווין מצבא הקונפדרציה, שהופקד על מערך ההגנה סביב נורפוק, הקים בסואל'ס פוינט סוללות תותחים להגנת נורפוק ולשליטה במימי המפטון רודס.
מאז פרצה מלחמת האזרחים פעל אברהם לינקולן, נשיא ארצות הברית, להחזרת מדינות הקונפדרציה לחיק האיחוד.
היה בדעתו להשתמש בציו הגדול והחזק יותר כדי לנתק את מדינות הקונפדרציה משאר העולם באמצעות הסגר ימי על נמלי החוף שלהן באוקיינוס האטלנטי ובמפרץ מקסיקו ועל ידי שליטה בעמק נהר המיסיסיפי באמצעות ספינות תותחים.
כשהסלימו פעולות האיבה, הורה לינקולן למפקדי צי האיחוד להטיל הסגר מן הים על המפטון רודס.
פורט וול ופורט מונרו שלטו אומנם על המעבר מהמפטון רודס אל מפרץ צ'ספיק וממנו אל האוקיינוס האטלנטי, אך המים הפנימיים בנהר ג'יימס ובנהר אליזבת היו בשליטת צי מדינות הקונפדרציה.
אף על פי שציי שני הצדדים התנגשו זה בזה פעמים אחדות, לא הצליח אף אחד מהם לגבור על יריבו.
המבוי הסתום נמשך מסופה של שנת 1861 עד ראשית 1862.
אוניות מחופות-שריון (ironclads) היו אוניות מלחמה שגופן העשוי עץ צופה בלוחות ברזל להגנה.
אוניית המלחמה מחופת השריון הראשונה הייתה "גְּלוּאָר" הצרפתית, שהושקה ב-1859. כשפרצה מלחמת האזרחים, הייתה טכנולוגיית שריון הברזל בצפון אמריקה עדיין בחיתוליה.
אחד החוקים הראשונים שהעביר קונגרס הקונפדרציה היה לפעול להשגת אוניות מחופות שריון, בין על ידי רכישתן מעבר לים ובין על ידי הסבת כלי שיט קיימים.
עוד בראשית המלחמה, כשנודעו לאיחוד תוכניותיה של הקונפדרציה, החל אף הוא לבנות אוניות מחופות-שריון.
האוניות מחופות השריון הראשונות של ציי מדינות האיחוד ומדינות הקונפדרציה היו מוזרות למראה בהשוואה לאוניות המלחמה בנות זמנן ואף שונות מאוד אחת מהשנייה.
זאת ועוד, כאשר עשו השתיים את דרכן אל הקרב ההיסטורי בהמפטון רודס, עדיין לא הסתיימה בנייתן לשביעות רצונם המלאה של מתכנניהן.
ב-1 ביוני 1861, במהלך הפינוי החפוז של מספנת גוספורט, העלו חיילי האיחוד באש את פריגטת הקיטור "מֶרימֶק".
האש כילתה רק את חלקיה העליונים עד קו המים וגופה הוסיף לצוף.
חרשי המספנה, שהייתה כעת בשליטת הקונפדרציה, שיפצו את האונייה, הוסיפו לה מבנה עילי נמוך משהיה לה קודם וציפו אותו בלוחות ברזל.
האונייה הוכנסה לשירות פעיל ב-17 בפברואר 1862 בשם "וירג'יניה".
מתכנן האונייה חש, כי אש תותחים לא תהיה יעילה עוד נגד אוניות מחופות בשריון ברזל, ועל כן חימש אותה גם באיל ניגוח, כלי נשקן של אוניות המשוטים המלחמתיות מן העת העתיקה, שזו הפעם הראשונה שנעשה בו שימוש מודרני.
חרף המאמצים הקדחתניים להשלים את בנייתה, עדיין נמצאו על סיפונה של "וירג'יניה" פועלי מספנה כאשר שטה אלי קרב מבלי שתבצע קודם הפלגת ניסוי או הפלגת אימונים.
"מוניטור" הייתה אונייה מדגם חדש לחלוטין, שהנשיא לינקולן עצמו התעניין רבות בבנייתה.
צורת המבנה הייחודית, אותה תכנן ג'ון אריקסון, כללה צריח תותח סובב חדשני ובו שני תותחי 11 אינץ' (280 מ"מ) חלקי-קדח מתוצרת דֶלְגרֶן.
לאונייה הייתה צדודית נמוכה, ורק חלק קטן של הסיפון וצריח התותח נראו לעיני האויב.
גוף האונייה נבנה ב־Continental Iron Works שבניו יורק, והאונייה הושקה שם ב-30 בינואר 1862. היה צורך להקטין את עובי ומשקל השריון מן המידות המתוכננות על מנת להגדיל את הבּוֹלֶט (freeboard) שלה, אך גם לאחר שינוי זה בלט סיפונה 35 ס"מ בלבד מעל פני המים.
"מוניטור" הייתה אחד מכלי השיט המלחמתיים החדשניים ביותר בשעתה.
חלקי האונייה חושלו בתשעה בתי יציקה נפרדים, ותהליך הבנייה כולו ארך פחות מ-120 ימים.
למרות הבנייה המהירה חש לינקולן תסכול רב מן האיחור במסירתה.
האונייה הוחשה אל המפטון רודס והגיעה אליו בערבו של אותו יום בו ערכה יריבתה את הופעת הבכורה שלה.
בבוקר 8 במרץ 1862 שייטה "וירג'יניה" הגדולה והמסורבלת משהו אל המפטון רודס, נכונה לפרוץ את ההסגר הימי.
האונייה, בפיקוד קפטן פרנקלין ביוקנן, נעזרה בשתי גוררות הקיטור "רָאלי" ו"בּוּפוֹר" ונלוו אליה אוניות המשוטה הצדית "פטריק הנרי", "ג'יימסטאון" ו"טיזֶר".
"וירג'יניה" שטה היישר לעברן של אוניות האיחוד.
היא החלה לירות מתותחיה כשהמרחק בינה לבין "קאמברלנד" היה פחות ממייל אחד, ומיד נפתחה עליה אש מעברן של כל אוניות השייטת והסוללות בחוף.
"וירג'יניה" ניגחה את יריבתה מתחת לפני המים, והאונייה שקעה במהירות כשאנשיה "ממשיכים לירות בתותחים באומץ לב כל עוד היא צפה", כפי שסיפר ביוקנן בשבח אויביו.
אחר כך הפנה ביוקנן את חרטום "וירג'יניה" אל אוניית האיחוד "קונגרס".
בראותו מה עלה בגורלה של "קאמברלנד", הורה מפקד ה"קונגרס" להעלות את אונייתו על החוף.
תוך כדי כך הצטרפו אל התקפתה של "וירג'ינה" על "קונגרס" אוניות שייטת נהר ג'יימס בפיקוד ג'ון רנדולף טאקר.
הקרב ארך כשעה, ובסיומו נכנעה "קונגרס" לאחר שניזוקה קשות.
בעוד אנשי הצוות ניצולי הקרב יורדים מן האונייה הפגועה, פתחה סוללת האיחוד בחוף הצפוני באש תותחים על "וירג'יניה".
כתגובה הורה קפטן ה"וירג'יניה" להמטיר על "קונגרס" קלעים מלובנים ופגזים מתלקחים.
האש שאחזה ב"קונגרס" גרמה להתפוצצות מחסן התחמושת שלה והיא ירדה למצולות.
גם "וירג'יניה" יצאה פגועה מן הקרב.
המטחים שנורו מ"קאמברלנד" ו"קונגרס" ומן הסוללות בחוף ניקבו ככברה את ארובתה והקטינו את מהירותה הנמוכה בלאו הכי.
שניים מתותחיה יצאו משימוש ומספר לוחות שריון התפרקו.
תוך כדי כך נפנתה שייטת נהר ג'יימס לטפל באוניית האיחוד "מינסוטה", שיצאה מפורט מונרו כדי להצטרף ללחימה אך עלתה על שרטון.
לאחר שקיבלה את כניעת "קונגרס" ולמרות היותה פגועה, הצטרפה "וירג'יניה" לשייטת נהר ג'יימס להמשך המאבק.
ברם, בשל השוקע הגדול שלה לא יכלה היא להתקרב אל האויב כדי לנגחו, ותוך כדי התמשכותו המייגעת של הקרב ירדה החשיכה ומנעה משאר אוניות השייטת לכוון את אישן ולקלוע.
"וירג'יניה" עזבה בציפייה לשוב למחרת היום כדי להשלים את מלאכת השמדת צי האיחוד.
את הלילה עשתה האונייה במים המוגנים שבשליטת הקונפדרציה.
הייתה זו שעתה הגדולה של "וירג'יניה" אך היא לא יצאה מן ההתנגשות ללא פגע.
חלק מאיל הניגוח שלה ניתק ונשאר תקוע בדופנה של "קאמברלנד".
בעוד אונייתו יורה על סוללת החוף, נפצע קפטן ביוקנן בירכו מכדור מוסקט.
לא נותרה לו כל ברירה אלא להעביר את הפיקוד לידי לוטננט קטסבי רוג'ר ג'ונס.
בסופו של דבר נאלצו המנתחים לקטוע את רגלו.
מזכיר צי הקונפדרציה, סטיבן מלורי, כתב לנשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס אודות ההתנגשות:
מוסיפה לנו ולצי המלחמתי כבוד שזוהרו לא יועם.
קוראי הדוח יגלו בו עניין רב, ופרטיו יעוררו להט במלחינו אמיצי-הלב ויחזקו את רוחם.
צי האיחוד נחל כישלון מהדהד.
מאוחר באותו לילה הגיעה "מוניטור", בפיקוד לוטננט ג'ון לורימר וורדן, אל המפטון רודס.
האונייה מחופת השריון של צי האיחוד הוחשה אל המקום בתקווה כי תגן על חברותיה ותמנע מ"וירג'יניה" לסכן את ערי האיחוד.
"גורל המערכה," העיר קפטן ג'ון א' דלגרן (John A.
Dahlgren) מצי מדינות האיחוד, "היה תלוי ביכולת העמידה הבלתי-מוכחת עדיין של "מוניטור" החדשה ובהגעתה בעתה."
למחרת היום, ב-9 במרץ 1862, שבה "וירג'יניה" לאחר שתוקנה כדי לחסל את "מינסוטה" התקועה על שרטון.
דרכה נחסמה על ידי ה"מוניטור" שזה עתה הגיעה, ואשר תוארה אחר כך על ידי מפקד האונייה המורדת כ"לא יותר מקופסת גבינה על רפסודה".
ל"מוניטור" הקטנה והזריזה יותר היה צריח מסתובב והיא יכלה לחמוק מ"וירג'יניה", אך אף אחת מן השתיים לא הצליחה להסב נזק משמעותי לאחרת.
שתי האוניות עזבו את זירת ההתגוששות בעצמן וללא נזקים משמעותיים.
תותחי ה"מוניטור" היו גדולים הרבה יותר מאלו של "וירג'יניה", ועל כן עלה בידה להבקיע את לוחות השריון שלה במקומות אחדים, בעוד ש"וירג'יניה" הצליחה רק לקמט את שריונה של "מוניטור".
צוות ה"מוניטור" השתמש בעיקר בקלעים מלאים וכיוון אל חלקיה העיליים של "וירג'יניה".
כששמע זאת אריקסון, מתכנן האונייה, רתח מזעם וקרא, כי לו השתמשו בפגזים נפיצים ויורים לכיוון קו המים, היו מטביעים את "וירג'יניה" על נקלה.
במשך החודשיים הבאים ערכה "וירג'יניה" כמה גיחות להמפטון רודס, מתוך תקווה לפתות את "מוניטור" לקרב.
רוב הזמן שייטה "וירג'יניה" לאיטה במורד נהר אליזבת עד המבצרים בקרייני איילנד או בסואל'ס פוינט.
"מוניטור", ועימה מספר עצום של אוניות האיחוד, המתינה בהמפטון רודס לצאתה של "וירג'יניה" אל פורט מונרו.
תוכנית מפקדי צי האיחוד הייתה להילחם ב"וירג'יניה" במקום אותו יבחרו.
ל"מוניטור", לעומת זאת, ניתנה הוראה נשיאותית שלא להיכנס לקרב אלא אם הדבר בלתי נמנע לגמרי.
משרד הצי של מדינות האיחוד שכר כמה אוניות קיטור גדולות למטרה המפורשת לפגוע ב"וירג'יניה".
תוכניתו הייתה להמתין עד שאוניית צי הקונפדרציה תעז להיכנס למים עמוקים, ואז ינסו אוניות הקיטור הגדולות לנגחה ולהטביעה.
"וירג'יניה" אכן העזה פעמיים להיכנס אל המפטון רודס וניסתה לפתות את "מוניטור" לקרב, אך בשל ההוראה הנשיאותית לא נענתה יריבתה לאתגר.
מה שהיה קרוב לוודאי הקרב הימי לו ציפו בשעתו יותר מכל, לא התממש לעולם.
"מוניטור" ו"וירג'יניה" לא נלחמו שוב זו בזו.
לאחר הקרב לא נטלה אף אחת משתי האוניות חלק במלחמה ואף אחת מהן גם לא שרדה את שנת 1862.
האירועים ביבשה סביב המפטון רודס אילצו את הקונפדרציה לנטוש את אזור נורפוק.
כשהחל פינוין של נורפוק ופורטסמות ב-10 במאי 1862, נותרו לקציני "וירג'יניה" ואנשי צוותה חלופות ספורות.
קומנדר ג'ושיה טטנול ידע, כי שוקע האונייה גדול מכדי שתוכל לשוט בנהר ג'יימס אל ריצ'מונד וקטנים הסיכויים שתצליח לחמוק מהמפטון רודס תחת אפן של אוניות צי האיחוד, שעמדו על המשמר סמוך לפורט מונרו וציפו למהלך שכזה.
כדי למנוע את נפילתה לידי האויב, פקד טטנול בבוקר 11 במאי 1862 להשיט את "וירג'יניה" אל חופו של האי קרייני ולהעלותה באש.
לאחר שבערה משך כשעה הגיעו הלהבות אל מחסן התחמושת שלה והאונייה נהרסה כליל בהתפוצצות הגדולה.
למעלה מעשר שנים לאחר סיום המלחמה, ב-30 במאי 1876, נמשתה טרופת ה"וירג'יניה" מן המים והוסעה אל המספנה בפורטסמות ופורקה לגרוטאות.
חלקים מ"וירג'יניה", ובהם לוחות שריון, העוגן והתותחים, הוצגו שנים רבות במספנת נורפוק של הצי המלחמתי בפורטסמות ובמוזיאון הימי בניופורט ניוז (Mariners' Museum) בווירג'יניה.
עוגנה של האונייה נח על המדשאה בחזית מוזיאון הקונפדרציה (Museum of Confederacy), שהוקם ב-1890 בריצ'מונד, וירג'יניה.
"מוניטור" הייתה לאב-טיפוס של אוניית מלחמה הנושא אותו שם.
מוניטורים רבים נבנו לאחר מכן, כולל לשיט נהרות, והם מילאו תפקידי מפתח בקרבות מלחמת האזרחים בנהר מיסיסיפי ובנהר ג'יימס.
ברם, מבנה האונייה התאים להפליא ללחימה בנהר, אך הבולט הנמוך והצריח הכבד פגעו בכושר השיט שלה במזג אוויר סוער.
בדצמבר שנת 1862 נצטוותה "מוניטור" לצאת אל בופור, צפון קרוליינה, כדי לסייע בהטלת ההסגר הימי על שתי הקרוליינות.
בעודה נגררת על ידי האונייה "רוד איילנד", נקלעו השתיים לסערה עזה.
"מוניטור" התמלאה מים וטבעה בערב השנה החדשה, דצמבר 1862, בחוף האוקיינוס האטלנטי ליד כף הטרס בצפון קרוליינה, באזור הידוע כבית הקברות של האוקיינוס האטלנטי.
קרב המיתְלָה היה קרב בין חטיבת הצנחנים של צה"ל לבין כוחות של צבא מצרים, שנערך במהלך מלחמת סיני ("מבצע קדש") במעבר המיתלה ובסמוך לו במערב חצי האי סיני.
הקרב החל ב-31 באוקטובר 1956 בשעות הצהריים, והסתיים ב-1 בנובמבר לפנות בוקר.
בקרב זה, שלא היה בו כל צורך מבצעי{{הערה|מוטי גולני, "'קרב המיתלה' - בחינה היסטורית של מיתוס גבורה ישראלי", ''אלפיים, 19'', 2000}}, נהרגו 38 לוחמים מחטיבת הצנחנים (ועוד ארבעה לוחמים מתו מפצעיהם מאוחר יותר).
קרב המיתלה התקבע במורשת הקרב של צה"ל כמופת של גבורה, הקרבה ודבקות במטרה, וככזה שימש לחינוך של דורות רבים של לוחמים, לדבוק בערכים הצבאיים הללו.
אולם הנחיצות המבצעית של הקרב הוטלה בספק מיד עם סיום המלחמה, ועל כך ספג יוזם הקרב, מפקד חטיבת הצנחנים אריאל שרון, ביקורת קשה ממפקדיו.
מרדכי בר-און, ראש לשכתו של הרמטכ"ל משה דיין, סיכם את הקרב במילים: "עקוב הדמים, נאפד הגבורה אך גם חסר התכלית מכל הקרבות שהתרחשו במערכת סיני".
מעבר אל-חיטאן ומעבר המיתלה הם שני מעברים במערב חצי האי סיני.
אל-חיטאן הוא המזרחי שבהם, והמיתלה הוא המערבי.
אורך שניהם יחד הוא כעשרים ק"מ, ולעיתים מתייחסים אל שניהם בשם "מעבר המיתלה".
ב-26 ביולי 1956 הכריז נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר על הלאמה של חברת תעלת סואץ, שהפעילה את התעלה וגבתה את הרווחים ממנה, ושהבעלות עליה התחלקה בערך באופן שווה, בין ממשלות בריטניה וצרפת.
המעצמות האירופיות, שלא היו מוכנות לוותר על הנכס הכלכלי ובעיקר האסטרטגי של תעלת סואץ, תכננו פעולה צבאית כדי להשיב לעצמן את השליטה בה.
ב-24 באוקטובר, בפרוור סוור שליד פריז, נחתם הסכם בין ישראל, בריטניה וצרפת, הסכם שזכה לכינוי "הקנוניה", ושקבע את מהלכי המבצע המשותף לשלוש המדינות.
על פי ההסכם, ישראל תבצע מהלך צבאי בסיני שיהיה מוגבל בהיקפו, ושייראה כפעולת תגמול, אחת מתוך שורה של פעולות דומות שבוצעו קודם לכן.
האופי המוגבל של המהלך הצבאי הישראלי אמור היה להטעות את המצרים לחשוב שאין פניה של ישראל למלחמה כוללת.
הפעולה שנבחרה לפתוח את המערכה הייתה הצנחה של גדוד מחטיבת הצנחנים (גדוד 890) בפתחו של מעבר המיתלה.
בהמשך, התוכנית הייתה ששאר החטיבה תחבור אל הכוח הזה בתנועה יבשתית, ותתייצב במרחק מהתעלה שסוכם עם השותפות להסכם, 10 מייל ממזרח לתעלה.
לימים אמר ראש לשכתו של הרמטכ"ל, מרדכי בר און: "הצנחנים בוזבזו במלחמה זו.
הם הוטלו במקום לא חשוב מבחינה צבאית, שהעניק, אולי, יתרון קטן בכיבוש גדת הסואץ".
הרמטכ"ל, משה דיין, היה בין היחידים שידע שפעולת ההצנחה במעבר המיתלה היא למעשה פרובוקציה מכוונת, שלא נועדה לה תכלית צבאית.
אך מכיוון שמטרת הפעולה נגזרה מהסכם מדיני סודי, הוא לא היה יכול לשתף את מח"ט הצנחנים, אריאל שרון, במידע.
תיאר זאת ההיסטוריון מוטי גולני:
התוכנית המקורית של הפעולה הייתה להצניח את גדוד 890 של חטיבת הצנחנים בצד המערבי של המעבר, כ-30 ק"מ מהתעלה; אולם בצילום אוויר שנעשה סמוך למועד הפעולה, התגלה מחנה אוהלים באזור ההצנחה, והיה חשש שהמעבר תפוס מהצד המערבי על ידי כוח חי"ר מצרי.
על כן שונתה התוכנית שעות מספר לפני הפעולה, והוחלט להצניח את הגדוד בפתחו המזרחי של המעבר.
בדיעבד, התברר שידיעות המודיעין היו שגויות: האוהלים המועטים היו שייכים לפועלי כביש מצריים; ואילו כתגובה להצנחה, נע כוח חי"ר מצרי אל המעבר ותפס עמדות בתוכו, עובדה שלא הייתה ידועה ושעתידה לעלות בחייהם של עשרות צנחנים.
ביום שני, 29 באוקטובר 1956, בשעה 17:00, נפתחה מלחמת סיני במבצע מכבש - הצנחה של כל גדוד 890, בפיקודו של רס"ן רפאל איתן, כארבעה ק"מ ממזרח למצבת הקולונל פרקר.
הגדוד הוצנח מ-16 מטוסי DC-3 דקוטה, בארבעה גלים של רביעיות, בליווי של מטוסי אוראגן ומטאור.
לאחר שעשו דרכם בציר הטעיה מבסיס תל-נוף דרך ים המלח, חצו המטוסים את הגבול לסיני באזור חצבה, ממש מעל כוחות החטיבה, שהיו ערוכים לתנועה היבשתית בטרם יחברו עם הכוח המוצנח.
הייתה זו הצניחה הקרבית הראשונה של צה"ל.
לאחר מסע רגלי בן כ-7 ק"מ, התמקם הכוח בגבעות שבאזור מצבת פרקר, ממזרח לפתח המזרחי של מעבר אל-חיטאן.
הרמטכ"ל אסר על הגדוד להיכנס למעבר אל-חיטאן, והורה שתנועה מערבה תתאפשר רק באישורו של מוצב הפיקוד העליון, לאחר שהחטיבה כולה תגיע לאזור.
בלילה שבין 30 באוקטובר ו-31 באוקטובר חברו יתר גדודי הצנחנים, שנעו על גבי זחל"מים ובליווי כוח שריון, במסע של כ-200 ק"מ בשטח מצרים, אל גדוד הצנחנים המוצנח.
מח"ט הצנחנים שרון לא ידע שמשימתו היא משימת דמה, שנועדה רק לספק את העילה למעצמות להגיש אולטימטום כביכול, כדי ש"יסיגו את כוחותיהם" מאזור תעלת סואץ; אולם הוא ידע היטב שמשימתו בשלב הראשון היא רק להתייצב בפתח המעבר ולא לכבוש אותו.
בהתאם לאופיו הפרו-אקטיבי של שרון, הוא לא היה מרוצה מכך שחטיבתו נמצאת במערב סיני, ולמעשה אינה שותפה למאמץ הלחימה של הכוחות האחרים במבצע.
עוד קודם לחבירתו עם הגדוד המוצנח, הודיע שרון על כוונתו להיכנס למעבר.
כעת הוא דרש במברק למצפ"ה (מוצב הפיקוד העליון, שישב באזור רמלה) לצאת לכיוון מערב ולתפוס את המעבר, בהיותו סבור שהמעבר ריק מאדם.
מכיוון שחטיבת הצנחנים הייתה כפופה ישירות למטכ"ל, ולא הייתה תחת פיקודו של פיקוד הדרום, מסר סא"ל ישעיהו גביש, רמ"ח מבצעים באג"ם, הוראה מפורשת מהרמטכ"ל שלא לזוז ממקומו ולהתחפר בעמדותיו.
למחרת הצניחה תקפו מטוסים של חיל האוויר המצרי את הצנחנים במצבת פרקר.
בעקבות התקיפה ביקש שרון לשפר עמדות לכיוון מערב, אל תוך המעבר.
גם לכך לא קיבל אישור, והרמטכ"ל פקד עליו, שאם אינו יכול להחזיק מעמד, עליו לסגת מזרחה לנח'ל.
אל הצנחנים נורתה גם אש מרגמות מצרית מכיוון המעברים, וכך התברר להם שכוחות מצריים נכנסו למעבר.
כאמור, הכוח המצרי לא היה במעבר לפני תחילת המבצע, והוא נע לשם כתגובה להצנחה של גדוד 890. מטוסים של חיל האוויר, שהופנו לסייע לכוח, תקפו את אזור המעבר, אולם כל שיכלו לעשות היה להשמיד את כלי הרכב של הכוח המצרי, שעמדו ריקים בתוך המעבר.
הכוח המצרי היה כבר מוגן בכוכים ובנקיקים משני צידי הואדי, וכנראה לא נפגע; המצרים גם הספיקו להעביר לעמדותיהם את כלי הנשק הכבד, שכללו: 40 תולרי"ם צ'כים, 14 מקלעים בינוניים ו-12 תותחי נ"ט 75 מ"מ.
אש המרגמות על הצנחנים פסקה.
ב-31 באוקטובר הגיע ראש מטה פיקוד הדרום, סא"ל רחבעם זאבי, לביקור אצל שרון במצבת פרקר, כדי לוודא שהפקודה להימנע מלחימה ברורה לשרון.
זאבי העיד שחזר באוזני שרון על פקודת הרמטכ"ל שלא לנוע מערבה.
בתגובה, ביקש שרון להוציא סיור מצומצם לבדיקת השטח, וזאבי אישר לו זאת.
כשהמריא זאבי מהשטח במטוס קל, הבחין בכוח גדול המתארגן ל"סיור", והוא העיד שהמראה עורר בו חשש ששרון מתכנן להיכנס לקרב בכל זאת.
הסיור שהוציא המח"ט שרון היה כוח בגודל של שני גדודים.
הוא כלל את כוח מוטה גור, מג"ד 88, עם פלוגת הסיור של הגדוד בפיקודו של זאב וקס.
אחריהם נעה מחלקת טנקים AMX-13 בפיקוד המ"פ צביקה דהב, הפלוגה המסייעת של גדוד 88 בפיקודו של מיכה פייקס, וסוללת מרגמות כבדות מגדוד 332, אליהם הצטרף הסמח"ט יצחק חופי (חקה).
לאחריהם נסע גדוד ד' של אהרון דוידי.
כאשר הסיירת של חטיבה 202, בפיקודו של מיכה קפוסטה (בן ארי) נעה ראשונה ולאחריה פלוגתו של לוי חופש (קורס מכי"ם נח"ל), ובמאסף הפלוגה של יהודה מיטלמן (קורס מכי"ם נח"ל).
לאחריהם נסעו יחידות הרפואה והאספקה.
הכוח גדול בהרבה מהדרוש לסיור-גישוש של המעברים, והדבר העיד על כוונתו מלכתחילה של שרון לכבוש את המעברים ומעבר להם.
ב-12:30 יצא הכוח ממצבת פרקר, ולאחר מספר קילומטרים נכנס למעבר אל-חיטאן.
בשעה 12:50 נפתחה עליהם אש משני עברים.
לאחר תנועה של כ-500 מטר נפגע זחל"ם החוד בפיקודו של המ"מ , ונעצר.
הבא אחריו הצליח לחלוף על פניו ולצאת מטווח האש המצרית.
לאחר כמה מאות מטרים נתקע הזחל"ם של מפקד הכוח וננטש.
שני טנקי AMX-13 הצטרפו בינתיים לכוח שחצה את המעבר, אך אחד מהטנקים נתקע גם הוא, יחד עם זחל"ם נוסף.
מקצת מהכוח נלכד באש המצרית ובפקק שגרמו כלי הרכב הפגועים.
שאר הכוח הצליח לחצות את המעבר, אך לא היה מסוגל לשוב על עקבותיו או לחלץ את הפצועים, והתארגן להגנה.
בשלב הזה היה הכוח הגדודי מפוצל לארבעה ראשים: החלק מפלס"ר 88 שעבר מערבה עם המ"מ יאיר לין והסמח"ט חופי; חלק אחר של הפלס"ר עם המג"ד גור וקצין הקשר דן שליט תפסו מחסות במרכז המעבר; הזחל"מים ואמבולנס פגועים על הציר, וביניהם מפקד הפלס"ר שנהרג והסמג"ד דני מט שנפצע.
גדוד ד' בפיקוד אהרון דוידי והמרגמות הכבדות נעצרו לפני המעבר.
בשעה 16:00 תקפו מטוסי מטאור מצריים את הכוח של דוידי שהיה על הכביש ואת סוללת המרגמות.
שבעה חיילים מפלוגת לוי חופש נהרגו וכ-15 נפצעו בתקיפה.
כמו כן הם פגעו במשאית שנשאה פצצות מרגמה.
המשאית הושמדה בפיצוץ אדיר שנראה למרחוק.
שני מטוסי מיסטר ישראליים ניסו להיכנס לתקיפה, אולם מכשיר הקשר של קצין שיתוף חיל האוויר, יקותיאל אלון, התקלקל, והסיוע לא התאפשר.
המטוסים נכנסו לאחר מכן לקרב אוויר עם רביעית המטאורים, ועם עוד רביעייה של מטוסי מיג-15.
ההסתערות של סיירת 202 והפלוגה של מיטלמן על הגדה הצפונית של המעבר לאור יום
המח"ט שרון הטיל על המג"ד דוידי את המשימה להשמיד את הכוח המצרי ולחלץ את הכוח שנותר במעבר.
אולם לא היה כל מידע על פריסתו של המארב המצרי, ובנוסף לכך לא היו למפקדים מפות.
דוידי פרס את סוללת המרגמות שהחלה "לרכך" את הגבעה הצפונית למעבר, בעזרת הקת"ק (קצין התצפית הקדמי) יעקב צור שהיה כבר ממוקם בסמוך לגבעה.
הוא פקד על הסיירת בפיקוד קפוסטה לאגף את הגבעה ולהסתער עליה מצפון.
הסיירת השתהתה בגלל חוסר תיאום עם המרגמות, אולם לבסוף הסתערו שלוש מחלקותיה במקביל על הרכס הצפוני.
הם נבלמו והסתערו שוב, בשני גלים, אולם שוב נבלמו מבלי שהצליחו לזהות את מקורות הירי של המצרים, שירו מעמדות המסתור שלהם בגבעה הדרומית.
לאחר כישלון התקפת הסיירת, שלח דוידי כוח נוסף מהפלוגה של קורס המ"כים של הנח"ל בפיקוד יהודה מיטלמן לעבור את הסיירת ולכבוש את הגבעה הצפונית.
גם הפלוגה הזאת נתקלה באש מצרית יעילה מהגדה הדרומית של הוואדי, והוכרחה לסגת בחזרה לדרך עם ארבעה הרוגים ועשרה פצועים.
לאחר שנוכח שהסיירת לא הצליחה לכבוש את הרכס מפני שלא זיהו את עמדות המצרים, הורה דוידי בשעה 15:00 לנהג הג'יפ שלו, טוראי יהודה קן דרור לנסוע בג'יפ אל תוך המעבר כדי למשוך אליו את אש הלוחמים המצרים.
מטרת הנסיעה הייתה לגרום למצרים לחשוף את מיקומם, בידיעה שיש סיכוי קלוש לשרוד את הפעולה.
קן-דרור נסע לאורך 500 מטרים, ובמהלך נסיעתו נורתה עליו אש עזה מכל סוגי כלי הנשק.
קן-דרור ספג פגיעות רבות ונפצע באורח אנוש.
הג'יפ התהפך על צידו, וקן-דרור שכב פצוע במשך שעות אחדות.
חבריו ליחידה חשבו שנהרג ולא עשו ניסיון לחלצו, מה שכנראה היה גם בלתי אפשרי תחת האש.
לבסוף הצליח קן-דרור לזחול בחזרה.
כעבור חודשיים, ב-3 בינואר 1957, מת מפצעיו.
על פעולתו זכה לעיטור הגבורה.
דוידי שלח זחל"ם נוסף, בפיקודו של המ"מ דן זיו מגדוד 890 שהצטרף ללחימה, כדי לחלץ פצועים ולמשוך שוב את האש.
זיו ולוחמיו הצליחו לפנות 5 מהפצועים, ולחזור עם מידע על עמדות המצרים במעבר.
בהתייעצות של שרון, גור, איתן ודוידי הוחלט על כיבוש המעברים בשני מאמצים בהתקפה לילית - גור ממערב ודוידי ואיתן ממזרח.
גבול הגזרות בין שני הכוחות ממערב וממזרח היה כלי הרכב שבער במצרים.
דוידי פיצל את הכוח המזרחי לשניים: פלוגתו של עובד לדיז'ינסקי מ-890 עלתה על הגבעה הדרומית של המיצר, ופלוגה ד' של קורס המ"כים של הנח"ל בפיקוד לוי חופש תקפה את הגבעה הצפונית, "הלשון" ו"המצוק".
שני הכוחות ניהלו קרבות קשים לטיהור הכוכים והנקיקים.
המ"פ לדיז'ינסקי ניסה לטהר עמדת מקלע כבד (מק"כ) בעזרת רימון יד, אולם הרימון המופעל התגלגל אליו בחזרה.
כדי להציל את החייל שלידו, נשכב המ"פ על החייל ונהרג בפיצוץ הרימון.
בפלוגתו של לוי חופש נהרג שמואל לב המ"מ ונפצעו מספר חיילים.
לב וחופש קיבלו צל"ש אלוף הפיקוד על חלקם בקרב.
במקביל הכוח המערבי של מוטה גור התפצל לשניים, ובפעולת מלקחיים לילית מתואמת, שהחלה בשני איגופים עמוקים, תקפו שני הראשים במקביל, מדרום ומצפון.
הסמ"פ יאיר לין והפלס"ר כבשו את הגבעה הדרומית, מיכה פייקס והפלוגה המסייעת כבשו את הרכס הצפוני.
בשעה 10 בערב הסתיים הקרב.
לקראת חצות הלילה החלו הלוחמים לנוע אל נקודת הכינוס ב"מזלג" שליד מצבת פרקר, כשהם מפנים את הפצועים ואת גופות ההרוגים הרבים, וגוררים את הזחל"מים הפגועים.
הפצועים טופלו באזור הכינוס בידי החוליה הכירורגית של החטיבה, שהוצנחה בפיקודה של החובשת חנה יפה.
בספירת החיילים התברר, ששישה מהם חסרים.
אחרי התייעצות המפקדים, הוחלט לחכות לאור יום.
עם הזריחה נשלחה פלוגה א' של גדוד 88 בפיקוד אברהם קלאר לחפש את הנעדרים, ומצאה אותם מתים.
הודעתו של שרון למוצב הפיקוד העליון על הסיור וגודלו הפתיעו את מקבלי ההודעה, משום שהיה זה בניגוד להוראותיו של מצפ"ה.
שעות אחדות לאחר יציאת הסיור לדרך, ביקש שרון שני מטוסי דקוטה לפינוי נפגעים רבים, והודיע ש"הסיור" יצא באישורו של ראש המטה של הפיקוד.
בצהרי 1 בנובמבר הודיע שרון למוצב הפיקוד העליון כי כבש את המעבר.
כל כוחות הצנחנים התרכזו באזור מצבת פרקר, והמעבר נותר ריק.
בשעות הצהריים נחתו באזור מצבת פרקר 8 מטוסי דקוטה ומטוס נורד, ופינו לבסיס תל נוף כ-120 פצועים ו-40 הרוגים.
היה זה אחד ממבצעי פינוי הפצועים הגדולים בתולדות צה"ל.
קורס מכי"ם נח"ל חזר לבסיסו בבית דראס כאשר כ-20% ממנו היו הנפגעים במלחמה (13 הרוגים ו-30 פצועים).
כרבע עד שליש הנפגעים בקרבות המיתלה היו נפגעי קורס המכי"ם נח"ל.
ב-4 בנובמבר השלימה חטיבה 4 את החלפתה של חטיבת הצנחנים באזור המיתלה.
קרב המיתלה הפך לאחד מסיפורי הגבורה הבולטים ביותר בצה"ל.
עשרה מלוחמי חטיבת הצנחנים קיבלו עיטורים על חלקם בקרב המיתלה, ועוד 13 קיבלו צל"ש מאלוף פיקוד הדרום, חיים לסקוב.
כתב העת "מערכות" הקדיש את גיליון אוקטובר 1959 שלו לתיאור מלא ומדויק של קרב המיתלה, פרי עטו של שרגא גפני.
למאמר זה חלק חשוב בהפיכתו של קרב זה למיתוס גבורה.
במאמר הסתיר גפני מספר שמות של המפקדים הבכירים (יצחק חופי (חקה) - סמח"ט 202 - חביבי; מוטה גור מג"ד 88 - משה; אהרון דוידי מפקד גדוד ד' - דב; רפאל איתן (רפול) מג"ד 890 - רון) בהקדמתו הוא כתב:
פחות פומביות ניתנה לניסיון לברר באילו נסיבות נכנס צה"ל לקרב.
הביקורת הופנתה בעיקרה כלפי המח"ט שרון, שכשניתן לו האישור להוציא "סיור" שלח כוח בסדר-גודל גדודי — כוח גדול מאוד יחסית למשימה — כנראה במטרה ליזום את הקרב בניגוד לכוונותיו של הרמטכ"ל דיין.
אלוף פיקוד הדרום חיים לסקוב קבע בתחקיר שביצע:
מוטי גולני העיר על כך:
קרב הירביה וידוע גם בשמו הצלבני קרב לה-פורבי (La Forbie) נערך ב-17 ו-18 באוקטובר 1244 בין ממלכת ירושלים ובעלי בריתה המוסלמים נגד מצרים האיובית ובני בריתה.
שדה הקרב היה לא רחוק מהעיר עזה ובסמוך לכפר הערבי הנטוש הרביא (לעיתים מופיע בכתובים בשם חירבייה) בסמוך למבצר צלבני קטן בשם לה-פורבי, ששרידיו נמצאים על אדמותיו של הקיבוץ כרמיה.
בקרב זה ניצחו המצרים ובני בריתם והצלבנים נחלו את תבוסתם הקשה ביותר מאז אסונם בקרב קרני חיטין.
למפלה בקרב היו השלכות חמורות ביותר על ממלכת ירושלים.
כוחה הצבאי נשבר ונשקפה סכנה ממשית לקיום המדינה הצלבנית שחדלה מניסיונות עתידיים לתקוף את המוסלמים או אפילו להגן באופן פעיל על גבולותיה.
שני דורות אחרי המפלה הקשה בהירביה חדלה המדינה הצלבנית מלהתקיים וכל ארץ ישראל נפלה לידיהם של הממלוכים ממצרים.
במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-13 נאבקה הממלכה הצלבנית על קיומה נגד אויבים מבחוץ – יורשיו של צלאח א-דין ומלחמה פנימית בין הברונים לבית איבלין לבין פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה על השליטה בממלכת ירושלים בעוד האפיפיור גרגוריוס התשיעי אינו טומן את ידו בצלחת.
מצב זה דחף את ממלכת ירושלים השנייה (ידועה גם כממלכת עכו) אל עברי פי פחת, צלבנים נלחמו בצלבנים בעכו בצידון ובקפריסין ואף על פי שהמדינה הצלבנית זכתה מן ההפקר לתקופה שלום (יחסי) קצרה שנמשכה עד לשנת 1243 היא נחלשה מאוד ונפרמו הקשרים המחזיקים את אושיות השלטון של המדינה.
המנגנון שותק ולמדינה הצלבנית אבדה יכולת התמרון הצבאי והפוליטי ולקדמת הבמה עלו המסדרים הצבאיים והקומונות של הערים האיטלקיות – שהיו מעין סניפים של הערים-הרפובליקות האיטלקיות, בעיקר של ונציה ג'נובה ופיזה.
עם צאת הקיסר פרידריך השני מארץ ישראל ולאחר חתימת הסכם יפו (1229) בין הקיסר לסולטאן המצרי לבית איוב אלמלך אל כאמל נקבעו גבולות המדינה הצלבנית לאורך מישור החוף מלבנון עד ליפו ומשם במסדרון צר ולא מבוצר שחיבר אל ירושלים שהבעלות עליה חולקה בין המוסלמים והנוצרים ובית לחם.
הסכם זה, שעורר בעת חתימתו מחלוקת ועד היום חלוקות הדעות על מהותו וערכו, ביחד עם מערכה של תככים ועימותים בנסיכיות האיוביות הגובלות במדינה הצלבנית הבטיחו את קיום ממלכת ירושלים מבלי הצורך להתמודד עם יריב אחד.
עד לקרב הירביה הגיעו לארץ ישראל שני מסעי צלב "קטנים" מאירופה שאינם נכללים בספירה של מסעי הצלב העיקריים לארץ ישראל.
בשנת 1239 יצא לארץ ישראל האציל צרפתי תיבו משאמפאן ועימו אבירים צרפתיים נוספים סה"כ 1,500 אבירים מסע זה נודע גם בשם מסע הצלב של הברונים שנעלם בחולות מדרום לאשקלון בתבוסה צלבנית בקרב בית חאנון מול הצבא המצרי.
מפלה נוספת למדינה הצלבנית הייתה נפילת ירושלים לידי אלמלך אל נאצר דאוד באותה שנה, כיבושה מחדש על יד סולטאן מצרים והחזרת החלק הנוצרי של ירושלים לידי הצלבנים, עובדה המוכיחה כי הלכה למעשה לא הייתה לנוכחות הצלבנים בארץ השפעה על מהלך האירועים בסביבתם.
עם זאת, אקורד הסיום של המסע היה חיובי משנחתם הסכם בין תיבו משאמפאן לנסיך דמשק בו התחייבו הצלבנים לשמש כחייץ בין הסולטאן המצרי לדמשק תמורת שטחים בצפון ארץ ישראל.
בחודש ספטמבר 1240 עזב תיבו משמפן את הארץ ומיד הגיע מסע צלב חדש בראשות ריצ'רד מקורנוול אחיו של מלך אנגליה הנרי השלישי שנחת בחופי עכו באוקטובר של אותה שנה.
המזרח הקרוב האיובי היה, הלכה למעשה, פדרציה של ישויות עצמאיות בראשון נסיכים שהדבק היחיד המחזיק אותם הוא ההכרה הרופפת בבכורה של הסולטאן של מצרים – ונסמכת על קרבת משפחה בין שליטי המדינות המוסלמיות.
לאחר מסע הצלב של פרידריך השני התחלקה השליטה המוסלמית – על גבול ממלכת ירושלים השנייה בארץ ישראל כדלקמן:
בידי אלמלך אלכאמל שליט מצרים השליטה על החלק הדרומי של ארץ ישראל מאשקלון שבמישור החוף דרך חברון ושובך שבעבר הירדן.
הנסיך האיובי אלמלך אלנאסר אל-דאוד שלט בשכם הר אפרים ועמק הירדן.
אמירות דמשק נמסרה לידי אלמלך אל-אשרף.
חלוקה זו שתתקיים בשינויים שונים עד תום ימי החליפות האיובית במחצית השנייה של המאה ה-13 תהייה בסיס לאין ספור עימותים ובריתות, בריתות נגד הממלאים את דפי ההיסטוריה הערבית מוסלמית.
בשנת 1238 מתו השליט האיובי של דמשק וזמן קצר לאחר מכן נפטר הסולטאן האיובי המצרי אלמלך אל כאמל והחל התהליך ההתפוררות הסופי של החליפות האיובית.
לאחר סיבוב נוסף של בריתות, עימותים והפרת בריתות עלה לשלטון במצרים אלמלך אל צאלח איוב.
בשנת 1244 נכרתה ברית בין הנסיכים האיובים של דמשק ועבר הירדן כנגד הסולטאן המצרי ועל מנת להבטיח את אגפם ולתגבר את צבאם, נחתם חוזה עם הצלבנים באמצעות מסדר הטמפלרים שהבטיחו להעמיד את צבאם לרשות הקואליציה המוסלמית.
התמורה העיקרית בחוזה הייתה העברת כל שטח העיר ירושלים – ובעיקר הר הבית לשלטון הצלבני.
סולטאן מצרים, משנסגרה הברית הצלבנית-דמשקאית מולו ומשלא נמצאו בני ברית העשויים לעמוד לצידו במערכה הממשמשת ובאה פנה ושכר את חרבם של גדודי הח'ווארזמים שחנו באותה עת באזור המרכזי של נהר הפרת.