tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת תש"א (1941) הצליח להימלט מאירופה לארץ ישראל, אולם בני ישיבתו גלו לקובה ומשם לשנחאי.
בשנת תש"ו (1946) עלו חלק מבני הישיבה הגולים לארץ ישראל.
בירושלים הוא הקים את בנינה המרכזי של הישיבה ועמד בראשה עשרים ואחת שנה עד שנפטר, אז עברה ראשות הישיבה לבנו רבי בנימין ביינוש פינקל, אשר התגורר עד אז בבני ברק.
מסופר שכאות צער וכאב על מות בנו, כלתו ונכדיו בשואה, התנזר ממאכלי בשר, מאז ועד מותו.
בתשכ"ד (1963) חלה מאוד והוסיפו לו את השם "חזקיהו" (חזקיהו אליעזר יהודה פינקל).
הוא החלים, ולאחר שנפטר ממחלתו האחרונה חרתו על מצבתו את שלושת השמות.
הרב חיים זאב פינקל נישא ללאה
חנה מרים, נישאה לרב חיים שמואלביץ
הרב משה פינקל, נישא לנחמה איידל בת רבי מרדכי דוד לוין
הרב אברהם מאיר פינקל שנרצח בשואה בגטו וורשה עם אשתו צירל בת הרב צבי הירש דוב גליקסון (חתנו של רבי חיים מבריסק) וילדיו יוסף ושרה-רשא
הרב בנימין ביינוש פינקל, נישא לאסתר בת רבי שמואל גריינימן
דברי אליעזר - שני כרכים
יד אליעזר - אסופת זיכרון ובה חידושים מבני הישיבה.
פרסום קבוע היוצא לאור כל שנה ביום פטירתו
אליעזר יעקבזון (י"ד באדר תרמ"א 1881 - כ"ב בסיון תש"ג, יוני 1943) היה עסקן ציבור מאנשי העלייה הראשונה, מראשי ענף הפרדסנות בארץ ישראל ומראשי התאחדות האיכרים.
נולד בזאגר (Żagory) שבליטא (אז ב"תחום המושב" היהודי של רוסיה) למרדכי ואסנת יעקבזון.
אביו מרדכי, היה בנו של שרגא פייבל יעקבזון ואמו אסנת, הייתה בת למשפחת קצנלבוגן.
בצעירותו למד לימודים תורניים אצל מורים פרטיים בבית אביו במוסקבה, כמו כן השתלם בעברית ובתולדות עם ישראל על ידי אברהם אידלסון, שהיה אז סטודנט ופעיל ציוני במוסקבה.
בשנת 1891 עלה עם משפחתו לארץ ישראל.
הוריו התיישבו ברחובות והיו מראשוני המיישבים במושבה.
הוא ואחיו זלמן התגוררו בבית סבם שרגא פייבל יעקבזון בירושלים ולמדו אצלו לימודים תורניים.
נישא לסוניה, בת יוסף רבינוביץ.
בשנים הראשונות עסק במכלול עבודות המשק והאדמה ואף ניהל את משקיהם של יהודים שהתגוררו בחו"ל.
יעקובזון עסק בפעילות ציבורית ענפה.
הוא יסד את "קופת מלוה וחסכון רחובות" וניהל אותה במשך עשרות שנים.
עמד בראש "ועד הכורמים", וכן עמד בראש הסניף של אגודת "פרדס" ברחובות.
לימים התמנה ליו"ר הוועד הפועל של "פרדס-סינדיקט", שאיחד את הקואופרטיבים שעסקו בפרדסנות.
במשך שנים רבות היה ראש הוועד החקלאי, וביוזמתו נבנה "בית האיכר" ברחובות.
היה מראשי התאחדות האיכרים ושימש גזברו.
היה ממייסדי בנק אוצר האיכרים, וכמו כן היה ממייסדי בית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה.
נפטר בתל אביב, בשנת 1943, והובא לקבורה ברחובות.
במלאת שנה לפטירתו הוציאה התאחדות האיכרים לזכרו חוברת לזכרו מאת עבר הדני.
על שמו נקרא רחוב ברחובות.
בתו צִלה נישאה לאריה ליבונטין, מייסד ומנהל חברת התיירות "דפנה טורס".
הרב אליעזר יהודה פינקל (נולד בי"ט באלול ה'תשכ"ה, ספטמבר 1965) הוא ראש ישיבת מיר בירושלים וחבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה.
נולד בירושלים, בנם הבכור של הרב נתן צבי, ראש ישיבת מיר, ורחל לאה פינקל, בתו של הרב בנימין ביינוש פינקל, ראש ישיבת מיר.
אביו ואמו הם ניניו של רבי נתן צבי פינקל מסלובודקה.
למד בישיבת תושיה תפרח, ונישא לגיטל, בתו של הרב נחום לסמן.
שימש במגוון תפקידים בישיבת מיר, בהם משיב, ראש החבורה החסידית, ובשנותיו האחרונות של אביו גם בתפקידים ניהוליים.
לאחר פטירתו הפתאומית של אביו, בי"א בחשוון תשע"ב, התמנה תחתיו לראשות הישיבה.
במסגרת תפקידו נוסע כמה פעמים בשנה לחו"ל למטרת גיוס כספים לישיבה.
הרב פינקל מוסר שיעורים כלליים ושיחות בישיבה בירושלים ולאחר פטירתו של הרב אריה פינקל (בשנת תשע"ו) החל למסור שיעור כללי אחת לשבועיים בישיבת מיר מודיעין עילית לצד גיסו הרב נועם אלון.
בכסלו תשפ"א מונה לחבר במועצת גדולי התורה של דגל התורה.
אליעזר חלפין (י"א בסיוון ה'תש"ח, 18 ביוני 1948 – כ"ז באלול ה'תשל"ב, 6 בספטמבר 1972) היה מתאבק בסגנון יווני רומי, שימש גם כעוזר מאמן ושופט וכן חבר משלחת ישראל באולימפיאדת מינכן (1972), ומקורבנות טבח י"א הספורטאים באותה האולימפיאדה.
אליעזר חלפין נולד בריגה בירת לטביה, שהייתה באותה תקופה תחת שלטון ברית המועצות.
בגיל 13 התחיל לעסוק בתחום ההיאבקות ושנתיים לאחר מכן התקבל לקבוצת מתאבקים מקצוענית והחל להתקדם בתחום.
בשנת 1969, כשהוא בן 21, עלה עם משפחתו לישראל והחל ללמוד באולפן בקיבוץ שפיים.
המשפחה התמקמה בתל אביב וחלפין הצטרף לאגודת הפועל תל אביב והתאמן במכון וינגייט.
בשירותו הצבאי שימש מדריך כושר קרבי ושילב בין עיסוקו הספורטיבי לשירותו הצבאי.
חלפין זכה בתארים רבים, ביניהם מקום רביעי באליפות הנוער של ברית המועצות ובמקום 12 באליפות העולם בבולגריה.
ובשנת 1972, בה התקיימה האולימפיאדה, זכה במקום השני בטורניר בינלאומי ביוון ובמקום שלישי בבוקרשט, רומניה.
בארץ זכה במספר תארים וביניהם שלוש זכיות במקום הראשון במשחקי הפועל ומקום ראשון בכינוס הפועל.
ובין השנים 1969 עד 1972 היה אלוף ישראל בסגנון חופשי עד משקל 68 ק"ג.
בסוף שירותו הצבאי הגשים את חלומו כשיצא לייצג את ישראל באולימפיאדה.
הוא הספיק לקיים שלושה קרבות, ניצח באחד והפסיד בשניים.
39 שנים אחר הטבח, בפברואר 2011, הוחזרה תעודת הספורטאי של חלפין למשפחתו אחרי שהוחזקה במשך שנים אצל שוטר גרמני, ולאחר מותו השיב בנו, הולצר טילמן, את התעודה לשגרירות ישראל בגרמניה.
הטקס נערך בהשתתפות שגריר גרמניה בישראל, הארלד קינדרמן, סגן שר החוץ דני אילון ונציגי משפחות הנרצחים.
לפנות בוקר יום שלישי, 5 בספטמבר 1972, פרצו מחבלים לבניין בו התגוררו חברי המשלחת הישראלית לאולימפיאדת מינכן.
המחבלים פרצו לאחד החדרים בו שהו שישה ישראלים ודרשו מהם להוביל אותם לחדרים נוספים בהם ישנו הספורטאים.
הנחטפים הצביעו על חדר נוסף בו שהו שישה ישראלים נוספים, וחלפין ביניהם.
משה ויינברג, מאמנו של חלפין, ניסה לתקוף את המחבלים, נורה ונהרג.
לאחר מכן נפתח משא ומתן בין המחבלים, שהחזיקו עשרה בני ערובה, לבין הרשויות בגרמניה, שנמשך יום שלם.
במהלכו ירו המחבלים בחטוף נוסף, מרים המשקולות יוסף רומנו.
בסופו של היום הוסכם כי בני הערובה, יחד עם המחבלים, יועברו במסוקים לנמל התעופה הצבאי של מינכן ומשם ימריאו לקהיר.
תשעת בני הערובה הועלו על שני מסוקים שנחתו בנמל התעופה הצבאי, שם נעשה ניסיון חילוץ כושל על ידי הצבא הגרמני במהלכו רצחו המחבלים את כל החטופים.
חלפין היה בן 24 במותו.
הובא למנוחות בבית העלמין בקרית שאול.
אליעזר יצחק אִילָנָאֶה (שֶיינבּוֹים) (6 בנובמבר 1854 – 31 בדצמבר 1928) היה פעיל ציוני ומחלוצי ההגות הפילוסופית בספרות העברית החדשה.
להוריו נולדו עשרים ושניים ילדים ששלושה-עשר מהם נפטרו; התשעה הנותרים היו שלושה בנים ושש בנות.
בילדותו למד שיינבוים תנ"ך, תלמוד, קריאה ודקדוק עם מורים פרטיים, ולאחר מכן השתלם בשפה הרוסית בלימוד עצמי.
בגילאי 14–18 למד ש"ס ופוסקים אצל ר' זלמן סנדר שפירא, שהיה גיסו ומגדולי התורה ורב בעיר קרינקי.
ובלילות למד השכלה כללית, ואת השפה הגרמנית למד בעזרת תרגום התנ"ך של משה מנדלסון.
למד פולנית וצרפתית בעזרת מילונים וספרי לימוד ברוסית וגרמנית.
וגמר את כל קורסי הגימנסיה בלימוד עצמי, בהן יוונית ולטינית.
נישא לנעמי ממשפחת רחמיאלביץ, שהיו בעלי אחוזה במחוז רצ'יצה בפלך מינסק שברוסיה הלבנה.
ומשנת 1877 עסק ב ומשלוח רפסודות מאחוזתו של חותנו על נהר הדנייפר.
בשנת 1898 עבר להומל, שם עבד בסחר רהיטים ועסק בהגות ובמחקר.
כן לקח חלק בעבודה ציבורית לאומית וציונית, פעל למען הקרן הקיימת, אוצר התיישבות היהודים והשקל הציוני, כיהן כראש אגודת חובבי שפת עבר והוועד המפקח של "החדר המתוקן".
ייסד את הספרייה העברית, והיה מורשה הוועד האודיסאי של חובבי ציון.
בשנת תרע"ב נבחר כחבר כבוד בהסתדרות הציונית בהומל.
בשנת 1904 עבר את בחינות הבגרות על מנת שיוכל להתקבל כרב מטעם במאזיר, אך לאחר שהתעודה הייתה בידו והציעו לו לקבל משרת רבנות מטעם הממשלה, הוא בחר להמשיך ולעסוק במסחר.
ונשאר סוחר ועסקן, הוגה דעות וסופר מדעי.
בשנת תרע"ג ביקר בארץ ישראל במשך שבעה שבועות, ולאחריהם חזר לרוסיה, סגר את עסקיו והתכוון לעלות ארצה, אולם בשל פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 נשאר לסייע לפליטים מאזורי הקרבות.
ולאחר מהפכת פברואר בשנת 1917 סייע בפעילות ציונית לאומית.
תחילה השתתף בוועידה הציונית הכול-רוסית השביעית בפטרוגרד, ונבחר מטעם הציונים לעירייה ולוועד הקהילה בהומל.
ייסד את "בית העם", גני ילדים ובתי ספר בעברית.
כן הרצה בנושאים מדעיים וספרותיים ופעל כדי לעודד את הנוער לשפה ולתרבות עברית.
פעילותו נפגעה בעקבות המהפכה הבולשבית ומלחמת האזרחים, ובשנת 1921 עלה לארץ ישראל והשתקע בבית הכרם בירושלים ועִברת את שם משפחתו לאילנאה ("אילן נאה", פירוש השם "שיינבוים" ביידיש).
בארץ ייסד את "מסיבות השבת" והמשיך בעבודתו הספרותית-פילוסופית.
פרסם מאמרי בקורת על ספרי מחקר ופילוסופיה ב"הארץ" וב"אספקלריה".
נפטר בבית החולים הדסה בירושלים בי"ח בטבת תרפ"ט, בן 74. נקבר בבית העלמין בהר הזיתים.
הותיר אחריו שלושה בנים, בהם הסופר והמשורר עזריאל זליג ורופא השיניים ד"ר אברהם דב גדליהו.
עד ימיו האחרונים כתב את ספרו "מעבר לחושיות", שראה אור לאחר מותו.
"הרצאה על דבר הציונות והמטריאליות", וילנה: דפוס גארבער, תרס"ו 1906. (חוברת)
יסודי המציאות וההכרה: ניסיון להתיר איזו חידות מ"חידות העולם", ורשה: תושיה ('ביבליותיקה גדולה'), תרע"ג.
מעבר לחושיות: תורת הנפש ומסתוריה עם תמונת המחבר ותולדותיו; מבוא לספר מאת הוגו ברגמן, ירושלים: דרום, תר"ץ.
"הצהרת בלפור והצדק בין-הלאומי"; בהוצאת חבריו וידידיו של המחבר המנוח ז"ל בתל אביב, תל אביב: דפוס אתין ושושני, תר"ץ.
וילהלם ירוזלם, מבוא לתורת הפילוסופיה, ירושלים – ברלין: מוריה ודביר, תרפ"ד 1923.
אליעזר טולדנו (נולד ב-12 באוקטובר 1973) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף שכיהן בתפקידו האחרון כראש אגף אסטרטגיה ומעגל שלישי.
בעבר שימש בין היתר מפקד פיקוד הדרום, מפקד אוגדת עזה, המזכיר הצבאי של ראש הממשלה, מפקד חטיבת הצנחנים, מפקד יחידת מגלן ומפקד חטיבה 226.
טולדנו, בנם של חיים ולינדה, ילידי מרוקו, נולד בירושלים בעיצומה של מלחמת יום הכיפורים.
למד בישיבת פרחי אהרון בקריית שמואל ולאחר מכן עבר לקריית החינוך אורט קריית ביאליק והיה חניך ומדריך בתנועת בני עקיבא בעיר מגוריו.
התגייס לצה"ל בנובמבר 1991, התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 101. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
בסיום הקורס שב לגדוד 101 ומונה למפקד מחלקה.
בהמשך שירת כסגן מפקד פלוגה.
לאחר מכן מונה למפקד פלוגה בגדוד 101. בהמשך שימש כקצין המבצעים (קצין אג"ם) החטיבתי.
לאחר מכן מונה למפקד פלגת ההכשרות בסיירת מטכ"ל.
בשנת 2000 יצא ללימודי תואר ראשון בכלכלה ובפילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בתחילת מבצע חומת מגן קטע את לימודיו, והצטרף ללחימה במסגרת חטיבת הצנחנים.
לאחר סיום לימודיו מונה לסגן מפקד גדוד 890. לאחר לימודים בפו"ם מונה לסגן מפקד יחידת מגלן.
ביוני 2005 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 101, וכיהן בתפקיד עד שנת 2006. במהלך התפקיד הוביל את הגדוד בלחימה נגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה.
ביוני 2006 מונה למפקד יחידת מגלן, והוביל אותה בין היתר במלחמת לבנון השנייה.
בתחילת המלחמה כוח מהיחידה חילץ את גופותיהם של צוות הטנק מגדוד 82, שהושמד ממטען צד במהלך המרדף אחר החוטפים.
בימים שלאחר מכן נורתה אש מרגמות, תול"ר ורקטות לעבר אביבים, יראון ויישובים נוספים, מאזור ג'בל א-דיר הסמוך למארון א-ראס.
בהמשך הציע תוכנית פעולה לפגיעה במשגרי הרקטות של חזבאללה, התוכנית אושרה והיחידה ביצעה את מבצע נערי החוף שהוכתר כמוצלח.
על פעילותה במלחמה, קיבלה היחידה בפיקודו צל"ש יחידתי, ממפקד פיקוד המרכז, גדי שמני.
בהמשך הוביל את היחידה במבצעים ברצועת עזה.
בשנת 2008 סיים את תפקידו.
בשנת 2009 מונה לקצין אג"ם של אוגדת איו"ש, ושימש בתפקיד עד שנת 2011, ובמקביל השתלם בקורס מפקדי חטיבות.
במהלך הלחימה נהרגו 9 מהלוחמים.
ב-1 ביולי 2015 סיים את תפקידו.
ב-3 בספטמבר 2015 הועלה לדרגת תא"ל וב-8 בספטמבר נכנס לתפקיד המזכיר הצבאי של ראש הממשלה בנימין נתניהו, ושירת בתפקיד זה עד 16 באוגוסט 2018. ב-24 באוקטובר 2018 מונה למפקד אוגדת עזה, תפקיד שמילא עד 2 באוגוסט 2020.
ב-14 במרץ 2021 הועלה לדרגת אלוף וב-21 במרץ 2021 נכנס לתפקידו כמפקד פיקוד הדרום, והיה שותף פעיל בהגדרת תפיסת הביטחון הגזרתית ובפרט תוכנית "שעון חול" והגדר החכמה שסביב רצועת עזה.
במאי 2021 הוביל את הפיקוד במבצע שומר החומות, שבה הוצא לפועל ב-14 במאי 2021 מבצע "מכת ברק" שנועד ללכוד, בפעולת הטעיה קרקעית, מאות מחבלי חמאס במנהרות הטרור (מערך "המטרו") ולחסל אותם בעודם מחופרים בידי יכולות קצה שפותחו בחיל האוויר.
המבצע, שבמקור נועד לשימוש במסגרת אסטרטגית רחבה יותר, פותח במשך שנים והתבסס על אלמנט ההפתעה.
קמ"ן פד"ם התריע בזמן שההטעיה הקרקעית כשלה, אך המבצע יצא לפועל בכל זאת ולא השיג את מטרותיו, כאשר הפגיעה בחמאס הייתה שולית בלבד.
בראיון שקיים מספר חודשים לאחר המבצע התוודה: "נהרגו בודדים במטרו...
לאחר המבצע, חלה השנה השקטה בעוטף עזה מאז 2005. באוגוסט 2022 הופר השקט, כאשר החל מבצע עלות השחר, שהפעם רוכז בלחימה מול הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, ולא חמאס.
המבצע בן שלושת הימים הושפע מגישתו המבצעית של טולדנו, כאשר ישראל יזמה מכה ראשונית על ארגון הטרור תוך כדי הטלת עוצר על יישובי עוטף עזה לשמירה על ביטחון האזרחים.
במהלך המבצע בוצעו סיכולים ממוקדים במפקדי החטיבות הצבאיות של הארגון, תייסיר אל-ג'עברי וח'אלד מנסור.
בנובמבר 2022, לאחר שנחשף לתרחיש אפשרי למתקפת פתע של החמאס שכונה "חומת יריחו", כינס דיון מסווג ובו הבהיר את עמדתו שגישת ההסדרה עם ארגוני הטרור ברצועה עתידה להיכשל, ולדעתו, ישראל תידרש לצאת למתקפת מנע: "מאחר שלמערכה יש מחיר, כל עוד היתרון הצבאי המשמעותי נשמר, נשאף להרחיק את המלחמה הבאה.
אך לאורך ציר הזמן והתקדמות האויב יש נקודה בה יהיה עלינו לצאת למתקפת מנע." הוא גם תמך בסיכול ממוקד של שליט הרצועה יחיא סינוואר בתור מהלך מקדים ישראלי.
ההכנות ל"פשיטה בהפתעה של מאות מחבלים לעומק ישראל, תוך חדירה ליישובים ומוצבים" שנהג במשך מספר שנים לפני שנכנס לתפקידו, לא הופעל בתקופתו, וצה"ל התכונן לאיום עיקרי של פיגוע נגד חיילים באזור הגבול, שכולל ניסיון חטיפה.
בעקבות החשיפה לתרחיש "חומת יריחו" הרחיב טולדנו, לטענתו, את תרחיש הפשיטה למתאר של עד 8 מוקדי חדירה.
ב-3 במאי 2023 אושר מינויו לתפקיד ראש אגף אסטרטגיה ומעגל שלישי, הכולל אחריות על הגזרה האיראנית.
כעבור שבוע פיקד על מבצע מגן וחץ שהחל בעקבות ירי רקטי לעבר ישראל ימים ספורים קודם לכן ונפתח בשלושה סיכולים ממוקדים מקבילים של בכירי הג'יהאד האסלאמי.
המבצע נמשך חמישה ימים טרם הושגה הפסקת אש.
ב-3 ביוני אירע בגזרתו פיגוע הירי בגבול מצרים, שבעקבותיו נועד טולדנו עם בכירי צבא מצרים בקהיר לשם תחקיר משותף.
בהסקת המסקנות לאחר תחקיר האירוע הוחלט להדיח את מח"ט המרחבית.
ב-9 ביולי העביר את פיקוד דרום לראשות האלוף ירון פינקלמן.
ראש אגף האסטרטגיה והמעגל השלישי
ב-26 בספטמבר 2023 נכנס לתפקידו כראש אגף אסטרטגיה ומעגל שלישי.
כעבור שבועיים החלה מלחמת חרבות ברזל, ובמסגרתה הוא שותף בתכנון מהלך המלחמה, והוא יושב בדיוני קבינט המלחמה.
בדצמבר נסע לתיאום בפנטגון עם מחלקת ההגנה האמריקאית לגבי המשך המלחמה.
במסגרת המלחמה היה אחראי על התיאום הבין-לאומי של מערך ההגנה האקטיבי המשותף על ישראל בליל 14 באפריל 2024, בשעת המתקפה האיראנית על ישראל.
עם התפטרותו של ראש אמ"ן אהרון חליוה, ראש הממשלה נתניהו שקל למנות את טולדנו לתפקיד, אך לבסוף לא מונה לתפקיד.
בדצמבר 2024 הודיע טולדנו כי יפרוש מצה"ל, סיים את תפקידו עם פירוק האגף במרץ 2025.
טולדנו מתגורר במושב בית גמליאל, נשוי למרה ואב לחמישה ילדים.
בעל תואר ראשון בפילוסופיה וכלכלה ותואר שני בהיסטוריה וביטחון לאומי, שניהם מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
רבי אליעזר זאב מבוטשעטש (בוצ'צ'אה) (ה'תק"ס, 1800 – ג' בטבת ה'תרי"ב, 26 בדצמבר 1851) היה האדמו"ר הראשון ומייסד שושלת חסידות בוטשעטש בוטושאן, מראשוני מפיצי דרך החסידות ברומניה.
נולד בעיירה הרצה (Hertza בגליציה, כיום באוקראינה) לרבי חיים, מגזע החכם צבי.
למד "תורת הנגלה" אצל רבי אברהם דוד מבוטשאטש וחסידות אצל רבי מנחם מנדל מקוסוב ורבי אורי מסטרליסק.
בסטרליסק היה מיודד עם רבי שלום מבעלז.
לאחר נישואיו בשנת תקע"ו לערך, הוכתר לכהן כרבה של עיירת מולדתו הרצה, שם גם החל ללמד את דרך החסידות.
מסופר כי כאשר תלמידיו של רבי מנחם מנדל מקוסוב סיפרו לו שרבי אליעזר זאב מנהיג עדה, לא אמר דבר.
כשהגיע רבי אליעזר זאב לקוסוב, הסתגר עמו רבי מנחם מנדל, ובסופו של דבר יצא לתלמידיו ואמר: "מעתה ראוי שגם אתם תקראו לו רבי".
בשנת תקפ"ו נפטרו רבותיו רבי מנחם מנדל מקוסוב ורבי אורי מסטרליסק.
בשנת תקפ"ח (1828) עבר מהעיירה הרצה, עם כמה מאות משפחות מחסידיו, והתיישב בעיירה בוטשעטש במחוז בוטושאן שברומניה.
סמכותו של רבי אליעזר זאב הקיפה גם את יהודי האזור.
בשנים אלו נסע אל רבי צבי הירש מזידיטשוב.
בשנת תקצ"ה נולד בנו רבי יוסף אהרן אשר שימש כממלא מקומו של אביו לאחר פטירתו.
רבי אליעזר זאב נפטר ביום שישי, ג' בטבת תרי"ב בעיירה בוטשעטש, שם נטמן.
עד מלחמת העולם השנייה היו מגיעים ביום ההילולא אלפי חסידים מרומניה ומחוצה לה לפקוד את המקום וסיפורי מופת נקשרו בציונו.
מעט מדברי תורתו נשתמרו בספרו של בנו, רבי יוסף אהרן, בספר 'יד יוסף' על התורה ומועדים.
לאחר פטירתו הוכתר בנו רבי יוסף אהרן, שהיה אז אברך בן שבע עשרה שנה.
בנו ממלא מקומו רבי יוסף אהרן בעל ה'יד יוסף'
בתו ברכה, אשת רבי יחיאל טירר.
כיהן כרב ואדמו"ר בדורוחוי שבמחוז בוטושאן.
בתו חנה דבורה אשת רבי שלום מאיר גולדנבוים.
עלו לארץ ישראל והתגוררו בצפת.
רבי אליעזר זוסיא פורטוגל (פרטיגול; א' בחשוון תרנ"ח, 18 בדצמבר 1897, סקולני – כ"ט באב ה'תשמ"ב, 18 באוגוסט 1982, ארצות הברית) היה מייסד חסידות סקולען ואדמו"רה הראשון, מכונה על שם ספרו "נועם אליעזר".
ייסד את הרשת "חסד לאברהם" המסייעת לניצולי השואה.
בבגרותו עסק בשחרור יהודים ממאסר בכלא השלטון הקומוניסטי.
פורטוגל נולד בעיירה סקולני שבדרום מערב של האימפריה הרוסית (כיום נמצאת העיירה בתחומי מולדובה) לרב ישראל אברהם פורטוגל (שהיה תלמיד הרב ישעיה שור, בסוף ימיו היה רב קהילת העיר סקולן שבבסרביה) ולאמו, לאה ריזל בת הרב חיים שור אב"ד סלפקוביץ, בחבל פודוליה.
הרב זוסיא היה חסיד בוהוש וסדיגורה.
הרב זוסיא נחשב כעילוי בבגרותו בשל התמדתו הנדירה שהייתה לו בהשקעת הזמן בלימוד התורני, וכשנפטר אביו בי"ח באייר ה'תרע"ה, והוא היה בן שבע עשרה, הוכתר כממלא מקום אביו במשרת רבנות העיר סקולן.
הרב פורטוגל היה בקיא בש"ס ובשולחן ערוך.
כשהתמנה לכהן כרב העיר חשב כיצד יוכל לעזור לבני קהילתו, ולכן הוא החל לעסוק רבות בהלכות השבת ולבסוף כתב קונטרסים בנושא.
הרב פורטוגל הקים את תלמוד התורה הראשון בעיר סקולן לילדים ודאג למכירת אוכל כשר עבור יהודי העיר.
עם התפשטות ההשכלה גם בחברה היהודית, החל ללחום נגד דעות שנראו לו 'כופרות' נגד הדת היהודית.
ברבות השנים החל לקבץ סביבו חסידים רבים שהעריצו אותו בשל פעולותיו הרבות לחיזוק היהדות בסביבה, הוא הוכתר כאדמו"ר וקרא לחסידותו "סקולען".
הצלחתו בהפצת היהדות בסקולן הוציאה לו מוניטין ברחבי בסרביה ורומניה עד שנתבקש על ידי "עדת יראים" בצ'רנוביץ כי יעבור לפעול בה.
לאחר עשרים שנה במשרת הרבנות בסקולן יעץ לו האדמו"ר מסדיגורה, הרב מרדכי שלום יוסף פרידמן, לעבור לעיר צ'רנוביץ שבצפון בוקובינה, אז ברומניה, בה הוכתר הרב פורטוגל כאחד מרבני העיר וכנשיא אגודת-ישראל.
בעת מלחמת העולם השנייה החל מצבו הבריאותי להתדרדר באופן משמעותי.
לאחר סיום המלחמה החל לפעול למען הצלת יהודים ובעיקר למען הענקת עזרה לילדים יתומים שניצלו.
ביתו נהפך לבית יתומים בו התגוררו מאות ילדים יתומים, שבחלק ממסמכי הרישום שלהם אף נרשם כי הם ילדיו הביולוגיים.
לאחר החרפת מצב יהודי העיר צ'רנוביץ בשל רדיפות המשטר הסובייטי הקומוניסטי, הבריח הרב פורטוגל את הילדים היתומים לעיר בוקרשט שברומניה.
הרב פורטוגל נרדף בשל פעילותו למען הצלת יהודים ומסורתם.
המשטר הקומוניסטי אסר את הרב פורטוגל ועינה אותו.
לאחר שחרורו מהכלא הקומוניסטי המשיך לפעול למען הצלת הילדים היתומים אותם שלח לרומניה אך בחשאי.
לאחר שנכלא בשנית עם בנו, הרב ישראל אברהם פורטוגל, בא' בניסן, ה'תשי"ט, הופסקה פעילותו.
הרב ובנו נכלאו בנפרד במשך חמישה חודשים בשנת ה'תשי"ט.
בערב שבת 'נחמו' שוחררו, אך נאלצו לשבת בכלא עוד כמה ימים מכיוון שלא רצו לחלל את השבת.
בספר "שם ושארית ישראל" שהוציא בנו של הרב פורטוגל מקובצים דברי תורה של סבו, הרב ישראל אברהם.
בספר מובא בקצרה על תקופת המאסר: .
באותה תקופה הלחין ניגון מפורסם לפסוקים מספר תהילים (פרק ע"ט): "יוודע בגויים לעינינו נקמת דם עבדיך השפוך.
תבוא לפניך אנקת אסיר כגודל זרועך הותר בני תמותה.
והשב לשכנינו שבעתיים אל חיקם חרפתם אשר חרפוך ה'".
על פרסום הניגון מסופר כי לצורך תעמולה בינלאומית, שנועדה להציג מצג שוא לפיו כביכול מצב יהודי רומניה חיובי, ערכו הקומוניסטים אירוע "מלוה מלכה" בנוכחות אישים מחוץ למסך הברזל, בו אילצו רבנים לנאום על מצבם החיובי של יהדות המדינה.
הרבי מסקולען סירב לנאום ואמר שבמקום זאת ישיר ניגון, באמצעותו רמז ליודעי השפה העברית על מצבם העגום של יהודי הגוש הסובייטי.
בא' בניסן ה'תש"ך הצליח הרב פורטוגל לצאת מרומניה והוא היגר לשכונת קראון הייטס בעיר ברוקלין שבניו יורק, שם ייסד בית כנסת והמשיך לפעול להצלת יהודים ניצולי שואה.
כשנה לאחר מכן, בשנת ה'תשכ"א, נסע בפעם הראשונה בחייו לביקור בארץ ישראל ומאז ביקורו הראשון הרבה לבקר בה.
הוא סייר רבות במוסדות חב"ד בישראל כדי לספר לרבי מלובביץ', שהתגורר אף הוא בקראון הייטס, על הפצת היהדות בקרב חסידיו.
הרב פורטוגל ייסד בישראל את מוסדות "חסד לאברהם" ע"ש אביו, הרב אברהם, להצלת ילדים יהודיים יתומים מהשואה (בעיקר מרומניה).
בשנת 1976 חלה במחלת לב וממנה נחלש מאוד.
בנו, הרב ישראל אברהם פורטוגל, החל למלא את מקומו בחסידות.
בערב ראש חודש אלול, כ"ט באב ה'תשמ"ב, כשהוא בן שמונים וארבע, נפטר הרב אליעזר זוסיא פורטוגל.
הוא ניטמן בבית העלמין היהודי במונסי ובנו הוכתר להיות האדמו"ר מסקולען.
קונטרס השבת - הלכות שבת, בשפות: עברית ויידיש.
אליעזר ויצטום (נולד בשנת 1949) הוא פסיכיאטר בכיר וסופר המכהן כפרופסור מן המניין באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ופועל במרכז לבריאות הנפש בבאר שבע ובמרכז לבריאות הנפש "עזרת נשים" בירושלים.
נולד בעפולה ב-1949. נכד למשפחה ממייסדי עפולה.
אביו היה מהנדס העיר עפולה ואמו גננת וציירת.
לאחר סיום לימודיו בבית הספר התיכון בעפולה התקבל ללימודים בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
במסגרת לימודיו עסק בחקר מחלת שושנת יריחו.
לאחר שסיים את לימודי הרפואה וההתמחות, למד כשומע חופשי במשך כשנתיים באוניברסיטה העברית היסטוריה של עם ישראל וכן גאולוגיה וארכאולוגיה של ארץ ישראל.
את שירותו בצה"ל עשה במסגרת חיל הרפואה בענף בריאות הצבא; במהלך שירותו עסק בפיתוח חיסון לשושנת יריחו ולמחלות נגיפים אחרות.
לאחר סיום שירותו הצבאי התמחה ויצטום בפסיכיאטריה בבית החולים עזרת נשים בירושלים, שם פגש לראשונה את האוכלוסייה החרדית והתמחה בטיפול בה ובבעיותיה הייחודיות.
לאור ניסיונו בטיפול באוכלוסייה זאת הוציא בשנת 2001, ביחד עם עמיתו למחקר פרופ' דוד גרינברג, ספר על נושא זה בשפה האנגלית בהוצאת אוניברסיטת ייל.
בהמשך הרחיב את תחום עבודתו גם אל עולי חבר המדינות ועולי אתיופיה.
מאז ראשית שנות השמונים עובד ויצטום כפסיכיאטר בכיר במרכז הקהילתי לבריאות הנפש "עזרת נשים" בירושלים, ומשנת 1994 עובד גם במרכז לבריאות הנפש באר שבע, והוא פרופסור מן המניין לפסיכיאטריה בפקולטה למדעי הבריאות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בן דודו הוא מגיש ועורך החדשות דוד ויצטום.
נושאים נוספים שעסק בהם ויצטום במחקריו ובספריו היו:
השפעת מלחמות ישראל על המצב הנפשי של האוכלוסייה ותופעות הלם קרב.
מחקרים ביוגרפיים על מצבם הנפשי של אישים בהיסטוריה כדוגמת המלך הורדוס וסדאם חוסיין.
סינדרום ירושלים, תוך התייחסות לסינדרום דומה גם בערים נוספות בעולם.
אובדן ושכול בחברה הישראלית (מחברים שותפים: רות מלקינסון ושמשון רובין), הוצאת כנה, 1993.
נפש אבל ושכול, הוצאת משרד הביטחון, 2004.
הורדוס : מלך רודף ורדוף, (מחבר שותף: אריה כשר), הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה, 2007. כתב היד זיכה את ויצטום וכשר בפרס בהט.
גאונות ושיגעון: היחסים המורכבים בין יצירתיות לפסיכופתולוגיה, (מחבר שותף: ד"ר ולדימיר לרנר) הוצאת אריה ניר, 2009.
להביא ילדים לעולם: בעיות פוריות: ההיבטים הנפשיים והטיפול בהם, (מחבר שותף: ד"ר צביה ברמן), הוצאת אריה ניר, 2010.
היבטים חברתיים, תרבותיים וקליניים של עולי אתיופיה בישראל (מחבר שותף: נמרוד גריסרו), הוצאת מוסד ביאליק, 2012.
ירושלים של קדושה ושיגעון : צליינים, משיחים והוזים, (מחבר שותף: ד"ר משה קליאן), הוצאת א.
הפנים הרבות של האובדן והשכול - תאוריה וטיפול.
(מחברים שותפים: שמשון רובין ורות מלקינסון), חיפה: פרדס הוצאה לאור והוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה, 2016. (קישור למאמר סקירה על הספר מאת מריאנה גייטיני, באתר פסיכולוגיה עברית)
פרקים בהתפתחות הפסיכיאטריה (מחבר שותף: ד"ר יעקב מרגולין), זכרון יעקב: איתי בחור - הוצאה לאור, 2017.
ההיסטוריה של הטראומה הנפשית, אור עקיבא: איתי בחור - הוצאה לאור, 2020.
חידת הדיסוציאציה, (מחברים שותפים: נצר דאי, ד"ר אילה דאי-גבאי), אור עקיבא: איתי בחור - הוצאה לאור, 2020.
עזה כמוות האהבה: קשיים ביחסי אהבה, ואהבות בלתי אפשריות, (מחבר שותף: רבקה יהב), אריה ניר, 2021.
אליעזר טגנסקי, (נולד ב-1932 או 1933) הוא רוכב אופניים בעבר, 3 פעמים ברציפות אלוף ישראל במרוץ אופני כביש (1953–1955).
בכינוס הפועל החמישי שנערך בשנת 1952 זכה טגנסקי במדליית כסף בתחרות ל-50 ק"מ בתוצאה של 1:18,7 שעות, אחרי משה וישגרודסקי (1:16,22 שעות) ולפני יצחק כרמל (1:19,31 שעות).
בשנים 1953–1955 זכה טגנסקי באליפות ישראל במרוץ אופני כביש.
אליעזר ז'ורבין (1924 – 1 ביוני 2013) היה פרסומאי ישראלי, ממייסדי וחלוצי ענף הפרסום בישראל, בעל משרד הפרסום ומכון הסקרים "דחף".
בין השאר הביא לישראל ופרסם את קוקה-קולה וג'ינס ליוויס, טבע את הסיסמאות "קוקה-קולה טעם החיים", "הגידו כן לזקן" ו"המחנה הלאומי" ועמד מאחורי מסע תעמולת הבחירות של הליכוד ב-1977 שהוביל למהפך השלטוני.
היה יועצם, ידידם ואיש אמונם של רבים בצמרת השלטון והכלכלה של מדינת ישראל.
בנעוריו היה חבר מחתרת לח"י.
נולד למשפחה מסורתית ברוסיה ובגיל שנה עלה יחד עם משפחתו לשכונת מאה שערים בירושלים, המשפחה מנתה שמונה אחים ואחיות.
למד בסמינר "המזרחי" והיה חבר תנועת בני עקיבא ו"ברית הנוער הלאומי (בית"ר)" שלחמה בתקופת היישוב נגד חברי המפלגה הקומוניסטית הישראלית ו"ברית שלום".
באפריל 1938 השליך אחיו, שלום ז'ורבין, יחד עם שלמה בן-יוסף ואברהם שיין רימון יד על אוטובוס ערבי ליד ראש פינה כנקמה על מעשי רצח של יהודים על ידי ערבים במאורעות תרצ"ו-תרצ"ט.
השלושה נתפסו על ידי משטרת המנדט, ז'ורבין הוכרז כבלתי שפוי, עונשו של שיין נקבע למוות, אך הומתק בשל גילו הצעיר ובן-יוסף הוצא להורג.
ב-1940 הצטרף ז'ורבין ללח"י ירושלים, בשל גילו הצעיר הועסק בהדבקת כרוזים ותצפיות-אזהרה.
בשנת 1942 נעצר על ידי המשטרה בגבעת שאול עקב החזקת נשק לא חוקי ונכלא במחנה המעצר בלטרון.
ב-19 באוקטובר 1944 היה בין 251 אסירי המחתרות שגורשו למזרח אפריקה, תחילה לאריתראה ולאחר מכן לסודאן ולקניה.
ב-29 ביוני 1946 נמלט יחד עם 54 גולים מהמחנה בקניה, הבורחים נתפסו כעבור שלושה חודשים ונכלאו שנית.
מיד לאחר קום המדינה הוחזרו הגולים לישראל.
ב-12 ביולי 1948 נטל חלק, עדיין במסגרת לח"י, במבצע קדם, ניסיון הפריצה הכושל ל בירושלים.
לאחר רצח ברנדוט (17 בספטמבר 1948) ופירוק לח"י נעצר על ידי המשטרה הצבאית והוחזק במעצר בשייח' מוניס, ממנו נמלט.
לאחר סיכום עם שלטונות הצבא גויס לצה"ל ושירת כקצין ניהול בבה"ד 4.
ב-1951 התחתן עם שולמית הלוי, חברת לח"י לשעבר אף היא.
בני הזוג עברו להתגורר בתל אביב, לאחר מכן עברו לסביון ונולדו להם שלושה ילדים, בועז, ליאורה ואורנה, שנפטרה ממחלה בגיל חמש, לאחר מותה נולד אורן, שנקרא על שמה.
בשנת 1953 הקים את משרד הפרסום "דחף1", מראשוני משרדי הפרסום בישראל והגדול שבהם לאורך שנים רבות.
המשרד טיפל במשך שנים רבות בתקציבי הפרסום של החברה המרכזית לייצור משקאות קלים (קוקה-קולה ישראל), ג'ינס ליוויס, קרייזלר, סוזוקי ועוד.
בנוסף שימש "דחף" כמשרד הגדול ביותר לפרסום מודעות-לוח לבודדים, פרס רשת סניפים ארצית לפרסום מקומי ושלט בתחום סקרי דעת קהל באמצעות מכון המחקר "דחף".
בסוף שנות השישים הקים ז'ורבין את "הלוח הכפול", שבו פורסמו מודעות (יד שנייה, "דרושים" וכדומה) במקביל בעיתונים "הארץ" ו"ידיעות אחרונות".
בינואר 1976 הקים, יחד עם מוזי ורטהיים וחגי בר־כוכבא, עיתון ערב מתחרה ל"מעריב" ו"ידיעות אחרונות", בשם "היום הזה" עם משה דיין כעורך ראשי.
השקת העיתון התארכה מאחר שגיוס עיתונאים מנוסים למיזם והקמת המערכת לקחה חודשים רבים.
העיתון הושק לבסוף בספטמבר 1976 וביומו הראשון הודפס ב-40,000 עותקים, אולם התפוצה ירדה אחר כך, הוא סבל מתחרות קשה.
אחרי שלושה חודשים הודיעו שיהפוך לשבועון, אך לאחר מספר ימים נסגר העיתון, עקב חובות שצבר וקושי לגייס מימון נוסף.
ז'ורבין עבד תקופה ממושכת במערכות הבחירות עם אנשי מפא"י כלוי אשכול ויוסף אלמוגי ורפ"י (עבורה הגה את הסיסמה "הגידו כן לזקן").
ב-1977 עבר לעבוד עם עזר ויצמן ויצחק שמיר, ידידו מימי הלח"י, בשירות הליכוד.
ז'ורבין ניהל את מסע התעמולה של הליכוד בבחירות לכנסת התשיעית וטבע את הסיסמה "הליכוד – כוח 1".
בבחירות אלה עלה הליכוד לשלטון לראשונה לאחר 29 שנות המדינה.
עם זאת, ארבע שנים מאוחר יותר עבר לעבוד דווקא עם שמעון פרס והמערך.
בבחירות לכנסת האחת עשרה, בהן שב לעבוד עבור הליכוד, טבע את הסלוגן "המחנה הלאומי".
לאחר שהליכוד ניצח בדוחק, ניצל ז'ורבין את חברותו והאמון שרחשו לו הן שמעון פרס והן יצחק שמיר ודחף לממשלת אחדות לאומית.
ז'ורבין הפך עקב כך ליועץ אישי לענייני מיתוג ותדמית לרבים מראשי המדינה ולידיד אישי קרוב של רבים מהם, בהם משה דיין, עזר ויצמן, יצחק שמיר, שמעון פרס, יצחק מודעי, יצחק ולאה רבין ועוד.
ז'ורבין קידם ותמך בפעילים פוליטיים צעירים, בהם אהוד אולמרט, בנימין נתניהו, רוני מילוא, ראובן ריבלין, יוסי שריד ודן מרידור.
כן היה מקורב לעיתונאים אורי פורת, רפי גינת, יואל מרקוס ואיתן הבר ולאנשי כלכלה בכירים כדב לאוטמן ובייגה שוחט.
לאחר מות רעייתו ב-1981 היה לבן-זוגה של מינה צמח, אותה העסיק ב"דחף".
אולם השניים מעולם לא נישאו והחזיקו שני משקי בית נפרדים.
לאחר מכן, היה בן זוגה של רחל טימור.
בשנת 2009 זכה ז'ורבין בפרס "קקטוס הזהב", פרס מפעל חיים מאיגוד חברות הפרסום, שהוענק לו על החדרת מותגים רבים לישראל והובלת מסעות פרסום בולטים.
רבי אליעזר יהודה רבינוביץ (תרל"ט (בערך), קרקינובה - כ"ה באב תש"א, 18 באוגוסט 1941 גטו קיידאן) היה רב ליטאי, חבר מרכז המזרחי בליטא, רבה של ממל.
נולד בערך בשנת תרל"ט (1879) לרב מרדכי יצחק רבינוביץ ולרבקה לבית קריגר, למד אצל אביו, ובהמשך בישיבות ליטא: ישיבת טלז, ישיבת סלובודקה וישיבת וולוז'ין.
החל משנת תרס"ד, בה פרסם לראשונה מאמר תורני בכתב-העת הפלס, פרסם מאמרים רבים בכל כתבי העת התורניים שיצאו אז באירופה ובארץ ישראל.
רבים ממאמריו שפורסמו בכתבי העת היו למעשה טורי ביקורת על ספרי מחברים בני זמנו.
הוא כתב גם מאמרי אקטואליה בעיתון היידי "די אידישע שטימע" שיצא לאור בקובנה.
בשנת תר"ף, לאחר פטירת אביו, התמנה במקומו כרבה של העיר ממל, כהונה בה החזיק במשך 19 שנה, עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
במהלך שנות כהונתו הביא את ספרי אביו לדפוס, וכתב בעצמו תשובות הלכתיות שהודפסו לאחר פטירתו בספר השו"ת "עין יהודה".
הוא תכנן לעלות לארץ ישראל, וכבר הנפיקו לו רישיון עלייה, אך הכיבוש הסובייטי בליטא, מנע את ביצוע התוכנית.
הוא הספיק לשלוח באמצעות הדואר ספרים רבים מספרייתו העשירה לארץ ישראל, וכך גם את כתבי אביו, שמהם נדפס מאוחר יותר חלקו השני של ספרו "דעת מרדכי" (ירושלים, תשי"ט).
באביב תרצ"ט (1939), עזב את ממל, ועבר להתגורר בבית משפחת חמיו, גולדין, בגטו קיידאן.
נרצח יחד עם אשתו הינדה בכ"ה באב תש"א, 18 באוגוסט 1941, בקיידאן.
ספרו, שו"ת "עין יהודה", נערך מכתביו בידי הרב שמואל ברוך ורנר, ונדפס בדפוס "ספערא" (במלון באב"ד), ירושלים, תש"ח.
אליעזר (אלי) יבלון (1951 – 9 בדצמבר 2016) היה עורך דין ומנכ"ל משרד הרווחה והשירותים החברתיים מיולי 2015 עד לפטירתו.
יבלון נולד בבית דגן לאפרים ולאה (לבית אנגלשטיין) יבלון.
בעל תואר ראשון במדע המדינה וקרימינולוגיה ותואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת בר-אילן.
היה עורך דין ומגשר מוסמך מטעם לשכת עורכי הדין.
לאורך השנים כיהן במגוון תפקידי ניהול בתעשייה האווירית לישראל, בהם עוזר מנהל חטכ"א (חטיבת כלי טיס אזרחי), מ"מ מנהל מפעל מכלולים, מ"מ מנהל מפעל מתא ירושלים, ומנכ"ל שא"ל.
יבלון כיהן כחבר מועצת העיר ראשון לציון במשך למעלה מ-25 שנים ומילא מגוון תפקידים לאורך השנים ובהם חבר ועדת כספים, מחזיק תיק חינוך ממלכתי דתי, יו"ר ועדת ביקורת עירונית, מחזיק תיק תרבות תורנית וחבר ועדת בניין עיר.
בשנים האחרונות שימש כחבר דירקטוריון תאגיד המים "מניב".
בצעירותו היה יבלון שחקן כדורסל, ובשנים 1975–1982 היה שחקן קבוצת אליצור ת"א בליגת העל בכדורסל וקלע 1163 נקודות במשחקיו בשנים אלו.
הוא שיחק בנבחרת חיל האוויר וייצג את ישראל בתחרויות כדורסל בחו"ל.
יבלון היה נשוי ואב לשלושה.
אליעזר זמלר "קפטן ג'קסון" (10 בספטמבר 1920 – 26 בינואר 1987) היה ממתנדבי היישוב לצבא הבריטי במסגרתו לחם בצפון אפריקה וביוון שם אף נפל בשבי הגרמני.
לוחם במחתרת אצ"ל במסגרתה השתתף במספר רב של פעולות כולל בקרב לשחרור יפו.
נולד ב-1920 בפולין למשה ופסיה זמלר, אח לחנה ושלום.
המשפחה עלתה ארצה ב-1923 והתיישבה בתל אביב.
למד בבית ספר יסודי תחכמוני.
כשהתבגר עבד כאופה במאפיה של הוריו.
ב-1938 נרצח אביו, כשהוא בן 42, על ידי ערבים בזמן שהוביל לחם לחנויות.
בינואר 1940 התנדב זמלר לשירות בחיל החפרים שבצבא הבריטי שם הוצב ביחידת תחבורה.
תחילה נשלח עם יחידתו לצפון אפריקה שם השתתף בקרבות המדבר המערבי ובמרץ 1941 נשלח למערכה ביוון שם נפלה יחידתו בשבי הגרמני ואנשיה נכלאו במחנה שבויים.
לאחר 6 שבועות ברח זמלר מהמחנה תוך שהוא נצמד לתחתיתה של משאית שיצאה מהמחנה.
אחרי תקופת נדודים ארוכה נפל בשבי הצבא האיטלקי וגם משם ברח לאחר מספר חודשים והמשיך בנדודיו עד שהגיע לקו הכוחות הבריטים.
לאחר תקופת מנוחה קצרה הוחזר ליחידתו במצרים ומשם נשלח ארצה, צורף לרגימנט הארץ ישראלי והוצב כקורפורל בחיל המצב הבריטי שבסיסו היה ליד תחנת הכוח רדינג.
על אומץ ליבו בקרב ביוון זכה לציון לשבח מטעם בית המלוכה ומשרד המלחמה הבריטי.
זמלר הצטרף לאצ"ל כבר בגיל 17. לאחר חזרתו ארצה מהשבי ביוון ועוד בזמן ששירת בצבא הבריטי, חידש את קשריו עם האצ"ל.
עם סיום מלחמת העולם השנייה הגבירה מחתרת אצ"ל את פעילותה מול השלטונות הבריטים וזמלר לקח חלק בפעילות זו.
הוא השתמש בדרגתו וברכב הצבאי שקיבל כדי להעביר נשק עבור הארגון.
לצורך פעולות אלו השתמש זמלר בשם "קפטן ג'קסון" תוך ניצול מראהו והאנגלית הטובה שלו (אותה למד בזמן שירותו) כדי להוליך שולל שוטרים בריטים במחסומי הדרכים.
במסגרת פעילותו במחתרת השתתף זמלר במספר רב של פעולות שם ניצל את ידיעת האנגלית ומראהו הסקוטי כדי להטעות את הבריטים:
מבצע החרמת נשק ממחנה הצבא הבריטי בראש העין (ינואר 1945).
מבצע החרמת נשק ממחנה תל נוף (29 בינואר 1946)
שימש כנהג משאית בפעולה להחרמת פגזי מרגמה מרכבת בריטית כשחנתה ליד בנימינה (אפריל 1948)
ב-8 במרץ 1946 נתפס זמלר כשהוא נוהג ברכב צבאי ובו ציוד צבאי אותו ניסה להבריח.
זמלר נכלא והועמד למשפט בפני בית משפט צבאי בירושלים וזאת בהתבסס על תקנות חירום שהחיל השלטון הבריטי.
בתחילת המשפט סירב זמלר להיות מיוצג על ידי עורך דין וסירב לענות לשאלות בית המשפט בטענה שאינו מכיר בו ובתקפותם של חוקי החירום.
בסופו של דבר גזרו עליו השופטים 12 שנות מאסר.
פסק דין זה אושר לאחר מספר ימים על ידי המפקד הצבאי העליון בארץ.
זמלר נכלא בבית הסוהר המרכזי בירושלים יחד עם עוד מספר לוחמי מחתרת.
בעקבות מהומות בין האסירים היהודים והערבים הועברו האסירים היהודים למחנה המעצר בעתלית שם ארגן זמלר בריחה יחד עם עוד 4 אסירים.
ב-25 באפריל 1948 היה זמלר בין הלוחמים של האצ"ל שהשתתפו בפעולה לשחרור יפו.
בפעולה זו נהג 3 ימים ללא הפסקה במשוריין שכונה "הצפרדע" כשברוך וינר (קונוס) משמש כמקלען ברוב הזמן ובכך סייעו משמעותית להצלחת הפעולה.
בהמשך השתתף בקרבות לשחרור הכפר יהודייה (כיום יהוד) ורמלה.
הוצב כנהג תובלה ועם כוחות צה"ל הגיע לנגב ועד עוג'ה אל-חפיר.
לאחר מלחמת העצמאות עבד זמלר תקופה ארוכה בחברת תה"ל בתפקידים שונים (מחלקת התחבורה, התקנת משאבות מים בסיני, מתקן ההתפלה ברידינג ועוד).
זמלר נישא למאשה ולזוג נולדו 3 ילדים.
נפטר ב-1987, והובא למנוחות בבית העלמין הדרום .
רבי אליעזר זאב רוזנבוים (נולד בו' באב ה'תשי"ח, 23 ביולי 1958) הוא האדמו"ר הנוכחי של חסידות נדבורנה.
נולד בבני ברק לרבי יעקב ישכר בער רוזנבוים ולרבקה (בת רבי משה הערש מאראד - רומניה), הבכור מבין אחד-עשר ילדיהם, נקרא על שם סב-אביו רבי אליעזר זאב רוזנבוים.
למד בתלמוד תורה בעלזא בבני ברק ובישיבת "מאמר מרדכי" נדבורנה, שנוסדה על ידי סבו האדמו"ר רבי חיים מרדכי רוזנבוים.
בשנת ה'תשל"ט התחתן בארצות הברית עם שרה רבקה, בת הרב אהרן צבי וויצנער ששימש כרבה של העיר פשעמישל בגאליציה לפני מלחמת העולם השנייה.
תקופה קצרה לאחר נישואיו חזר לישראל.
בשנת ה'תשנ"ב במהלך טקסי חנוכת הבית למרכז חסידי נדבורנה, הוכתר לרב הקהילה.
בז' באדר ה'תשע"ב נפטר אביו, ובמהלך הלווייתו הוכתר למלא את מקומו לפי צוואת האב.
הוא משמש כבעל קורא בקביעות כמנהג אבותיו.
הוא משמש כבעל תפילה בתפילות הימים הנוראים ובמנחה בערב שבת בלבד.
מקבל קהל לייעוץ את מגוון הקשת הישראלית עד השעות הקטנות של הלילה.
בשונה מהמקובל הוא אינו לובש בגדי אדמו"רים, אלא קפוטה שחורה בלבד.
נוהג לעשות תענית דיבור בימי חמישי וכן מראש חודש אלול עד אחרי יום כיפור.
דברי תורתו יוצאים לאור על ידי מערכת "נדברה נא" ומערכת "אמרי קודש".
החסידות בהנהגתו מונה קרוב לכאלף משפחות, חלקן בקריית נדבורנה בבני ברק.
קהילות נוספות בהנהגתו קיימות בירושלים, ביתר עילית, בית שמש, אלעד, קריית גת.
המוסדות בבני ברק כוללים: גני ילדים, ומעונות יום, תלמוד תורה "תכלת מרדכי", מתיבתא לצעירים "תכלת מרדכי", ישיבה גדולה "מאמר מרדכי", ישיבת קיבוץ "קדושת מרדכי", רשת כוללים, מקווה טהרה וארגוני חסד.
מרבית המוסדות נקראים על שם זקנו רבי מרדכי מנדבורנה.
חיים מרדכי, נשוי לחיה מלכה, בת הרב יעקב מנחם רבינוביץ, האדמו"ר מביאלא בני ברק
יוסף דוד, נשוי לרבקה זלאטא, בת רבי חיים שאול טאוב - האדמו"ר ממודז'יץ
ישראל, נשוי להינדא, בת רבי איתמר רוזנבוים רב קהילת קרעטשניף בבני ברק ובנו של האדמו"ר מקרעטשניף.
יוכבד ברכה, נשואה לברוך, בן הרב נפתלי ראובן קורנרייך, האדמו"ר מקוסוב-ויז'ניץ, וחתנו של הרב אליעזר הגר, האדמו"ר הקודם מסערט ויז'ניץ.
פרומט רויזא, נשואה לאברהם, בן הרב שלמה לייב רוקח האדמו"ר מיערוסלאב.
מלכה, נשואה ליעקב יוסף, בן הרב יהודה אליעזר דוד ניישלאס אב"ד סערדהלי בית שמש.
חיה רחל, נשואה ליהודה, בן הרב דוד הורוביץ, האדמו"ר מראצפערט ברזיל
חנה, נשואה ליחיאל מיכל, בן הרב נפתלי צבי רוטנברג, האדמו"ר מקאסאן, ורב קהילת קהל חסידים בבית שמש.
זיסל בתיה, נשואה לישראל, בן הרב יוחנן בידרמן, האדמו"ר מלעלוב בית שמש.
מרים, נשואה לנתן דוד, בן הרב ניסן משה גרוס, רב קהילות החסידים בקרית ספר, ובנו של האדמו"ר מהאלמין.
פייגא, נשואה לחיים אליעזר, בן הרב יצחק אייזיק לאבין האדמו"ר מזידיטשוב בני ברק.
אליעזר שלמה יודקובסקי הוא חוקר בינה מלאכותית, סופר והוגה דעות יהודי אמריקאי, הידוע בעיקר בשל הפצת הרעיון של בינה מלאכותית ידידותית.
הוא מייסד ועמית מחקר במכון לחקר הבינה המלאכותית (MIRI), מכון מחקר פרטי ללא מטרות רווח השוכן בברקלי, קליפורניה.
אין לו השכלה פורמלית, שכן מעולם לא למד בתיכון או במכללה.
עבודתו על האפשרות של סכנה קיומית לאנושות מפיצוץ אינטליגנציה השפיעה על ספרו של הפילוסוף ניק בוסטרום: Superintelligence: Paths, Dangers, Strategies.
בין 2006 ל־2009 יודקובסקי ורובין הנסון היו הכותבים העיקריים בבלוג Overcoming Bias, העוסק במדעי הקוגניציה והחברה אשר פעל בחסות המכון לעתיד האנושות.
בפברואר 2009 ייסד יודקובסקי את הבלוג LessWrong, "בלוג קהילתי המוקדש לזיקוק האמנות של החשיבה הרציונלית".
יודקובסקי כתב גם מספר סיפורי מדע בדיוני.
המצליח מביניהם, הפאנפיק "הארי פוטר והשיטה הרציונלית" משתמש בחלקים מעלילת ספרי הארי פוטר של ג'יי קיי רולינג, ומשתמש בהם להמחשת עקרונות הרציונליות וצורת חשיבה מדעית.
הניו יורקר תיאר את "הארי פוטר והשיטה הרציונלית" בתור כתיבה מחדשת של האפוס של רולינג "בניסיון להסביר את הקסם של הארי באמצעות השיטה המדעית".
מעל 300 פוסטים מאת יודקובסקי שפורסמו בבמות שונות נאספו על ידי המכון למחקר בינה מלאכותית ב־2015 וראו אור בתור ספר אלקטרוני שכותרתו "רציונליות: מבינה מלאכותית ועד זומבים" .
יודקובסקי מזדהה בתור אתאיסט וליברטריאן.
הוא תומך בקריוניקה וחתום על הצהרת מכון הקריוניקה.
אחיו הצעיר, יהודה נתן יודקובסקי, מת בשנת 2004 בהיותו בן תשע עשרה.
יודקובסקי קיים נישואים פתוחים עם בְּרִיֵין יודקובסקי מבית סטרול.
הרב אליעזר זוסמן סופר (ו' באדר ה'תקפ"ח, פברואר 1828, ברטיסלבה - ט' בתשרי ה'תרס"ג, 10 באוקטובר 1902, פאקש) היה רב וראש ישיבה בקישקונהלש ובפאקש שבהונגריה, ממנהיגי היהדות האורתודוקסית בהונגריה בשלהי המאה ה-19.
נולד בברטיסלבה (פרסבורג) לרב מרדכי אפרים פישל סופר זוסמן, מתלמידי החת"ם סופר ובנו של ר' זוסמן סופר הראשון, וללאה בת הרב יהודה בריל.
למד בישיבת פרשבורג בשנותיו האחרונות של החת"ם סופר, ולאחר פטירתו למד כ-12 שנה אצל בנו הרב אברהם שמואל בנימין סופר ה"כתב הסופר", שאימצו כבנו לאחר פטירת אביו, ואצל הרב משה שיק בירגין.
נסמך לרבנות מידי הרב יחזקאל בנט מנייטרא.
היה מחסידיו של רבי חיים הלברשטאם מצאנז, ואף קיבל ממנו את השטריימל שלו, חרף התנגדותו הנחרצת של אביו לחסידות.
בשנת ה'תרי"ד נשא את יאכט בת הרב יואל אונגר, רבה של פאקש, ועבר להתגורר בסמיכות לחמיו, שם התמנה לדיין, מגיד וראש ישיבה.
לאחר כארבע שנים נפטרה אשתו, והוא נשא את אחותה חיה שרה.
בשנת ה'תרי"ז נתמנה לרב העיר קישקונהלש (האלאש), וקיבל גם כתבי הסמכה מהקהילות הסמוכות מיישא , פלדיהז וסאבאד-סאלאש , בנוסף לרבנותו בהאלאש, והוא הגיע לעיתים מזדמנות לדרוש בהן.
הוא ייסד ישיבה בהאלאש, כמענה לסמינר שהוקם בעיר.
לחם בנאולוגים שפעלו בעירו, בעיקר בתחום בית הכנסת.
כשנבנה בית הכנסת החדש (1860), נאבק על כך שהבימה תעמוד במרכז בית הכנסת ולא בחזיתו, וכן שהמחיצות בין עזרת הגברים לעזרת הנשים תהיינה אטומות.
לאחר שכמה נאולוגים דרשו להסיר את המחיצות ואיימו שאם המחיצות לא יוסרו הם יקימו בית כנסת ויפתחו את חנויותיהם בשבת, סירב להיענות לדרישותיהם.
מאבקיו במשכילים ובנאולוגים הגיעו לידי החרמות והלשנות.
בשנת ה'תרל"ט, לאחר פטירת מהר"ם שיק, קיבל כתב רבנות מקהילת חוסט, אך הוא סרב.
גם לכתב הרבנות שקיבל מקהילת פאפה סרב, משום שהבימה בבית הכנסת לא הייתה ממוקמת כמנהגי האורתודוקסים.
בשנת ה'תרמ"ו, לאחר פטירת חמיו, עבר למלא את מקומו ברבנות פאקש.
מעברו לפאקש הגיע לאחר מאבק בין שתי הקבוצות העיקריות בקהילה, החרדים והמתחדשים.
בפאקש כיהן שנים רבות עד לפטירתו בט' בתשרי ה'תרס"ג (10 באוקטובר 1902), ונקבר בה.
קהילת רבנותו הראשונה בהאלאש הנציחה אותו בלוח זיכרון גדול בכניסה לבית הכנסת.
התכתב עם רבני הונגריה בדורו, בהם הרב יהודה אסאד, הרב ירמיה לעוו, הרב ישעיה כ"ץ משארושפטק, הרב עמרם גרינוולד מצ'ורנה, הרב שמואל ארנפלד חותנו הרב יואל אונגר.
ילקוט אליעזר - עניינים מלוקטים מהמדרשים על פי סדר הא'-ב', בתוספת ביאור.
ילקוט סופר על ספר תהילים.
עט סופר - נושאים ("כללים") בהלכה.
דמשק אליעזר - על התורה.
ספר המקנה - על הקניינים.
מִלֵּאה קטורת - דרשות והספדים.
יד אליעזר - חידושי אגדה, נדפסו כנספח לספרו של אחיו "פלס חיים".
הרב חיים סופר - רבן של מונקאטש ופשט ובעל "מחנה חיים".
הרב נפתלי סופר - רב ודרשן בטפולטשין, קדלבורג, ראזוביץ' ופטשיניידורף , בעל 'בית נפתלי', 'מטה נפתלי', 'שער נפתלי' ועוד.
הרב ישראל מרדכי אפרים פישל סופר כיהן כרבה של שארוואר, בעל "זיכרון אפרים".
נכדו הרב מנחם סופר כיהן כרבה של טרגו מורש, בעל "מנחם משיב".
נכדו הרב יצחק צבי סופר כיהן כרבה של טמשוואר.
נכדו הרב אברהם יעקב סופר כיהן כרב בטט
בנו הרב יוסף לייב סופר כיהן כרבה של דרצ'קה וממלא מקום אביו בפאקש, בעל "ילקוט סופר".
הרב פנחס הכהן שטיינר - רבה של אולאק.
"אליעזר ורבקה" הוא תבליט מפליז שיצר האמן הישראלי משה מורו, על פי רישום של זאב רבן, בין השנים 1912–1929, שנמצא באוסף מוזיאון ישראל.
התבליט נוצר בבצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות על פי רישום של זאב רבן.
הוא מתאר תמונה מהסיפור המקראי על מציאת אישה ליצחק, בקטע בו רבקה עושה חסד עם אליעזר עבד אברהם ומשקה אותו מכד מים.
הדמויות מתוארות במרכז התבליט, וסביבן תיאור הכולל גמלים, דקלים, דמות השואבת מים מן הבאר ושיח צבר.
בתחתית נמצא כיתוב "ותאמר שתה אדני ותמהר ותורד כדה על ידה ותשקהו" (בראשית, כ"ד, י"ח).
במישור האחורי של התבליט מתוארת עיר מזרחית ודמות נשית נוספת, המתרחקת מן הבאר, כשכד על ראשה.
מורו הפיק מן התבליט מספר לא ידוע של העתקים.
בנוסף, נוצרו מן הדימוי גם חפצים אחרים, כגון סיכות ותליונים מכסף, הכוללים רק את מרכזו של התבליט.
העתקים מנחושת של התבליט יוצרו על ידי בצלאל ושימשו בתור עיטור לאלבומי תמונות.
כמו כן הופקו תבליטים מברונזה.
גדעון עפרת מציין שבבצלאל זוהו דימויי מים בעיקר עם הבאר מסיפור רבקה ועם כד המים של רחל מסיפור פגישתה עם יעקב ליד הבאר כדוגמת לוחית הפליז "אליעזר ורבקה".
אליעזר טאובר (נולד ב-12 באוגוסט 1959) הוא מזרחן והיסטוריון ישראלי, פרופסור מן המניין במחלקה ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטת בר-אילן.
פרסם ספרים ומאמרים רבים על תולדות התנועות הלאומיות במזרח התיכון ועל צמיחת מדינות ערב המודרניות.
כיהן בעבר כדיקן הפקולטה למדעי היהדות באוניברסיטת בר-אילן.
את לימודיו האקדמיים החל טאובר באוניברסיטת בר-אילן בשנת 1981 במחלקה להיסטוריה כללית וערבית.
בשנת 1984 התחיל בלימודי הדוקטורט בהיסטוריה כללית עם התמחות במזרח התיכון וסיימם בשנת 1986.
טאובר ייסד את המחלקה ללימודי מזרח התיכון באוניברסיטת בר-אילן, ועמד בראשה.
בהמשך נבחר לדיקן הפקולטה למדעי היהדות.
הוא עוסק במשך למעלה מ-40 שנים במחקר בהיסטוריה מודרנית של המזרח התיכון, התנועה הלאומית הערבית, היווצרות מדינות ערב המודרניות, המזרח התיכון במלחמת העולם הראשונה, סוריה ועיראק, מודיעין בתולדות המזרח התיכון, הסכסוך הישראלי-ערבי, קנדה והמזרח התיכון ומלחמת העצמאות.
טאובר נשוי לרחלי והם הורים לחמישה.
כניסת הקצינים לפוליטיקה הערבית, מרכז משה דיין לחקר המזרח התיכון ואפריקה אוניברסיטת תל אביב, 1988.
דיר יאסין – סוף המיתוס, הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2017.
ערבים במחתרת: תולדות החתרנות הערבית בראשית המאה העשרים, מוסד ביאליק, 2023.
רבי אליעזר זאב רוזנבוים (תר"מ, 1880 - כ"ז באייר תש"ד, 20 במאי 1944) היה האדמו"ר השני בחסידות קרעטשניף.
נולד לרבי מאיר מקרעטשניף ולשפרה (נכדת רבי חיים טירר מצ'רנוביץ, בעל 'באר מים חיים'), נקרא על שם סבו רבי אליעזר זאב מבוטשעטש.
בגיל 15 נישא לחיה ביילא בתו של רבי ניסן חיים לנגנויער (חתן רבי אהרן אריה לייב לייפר) שהיה אב בית דין בעיירה נדבורנה.
לאחר נישואיו, עבר לגור לצד חותנו בנדבורנה ומילא את מקום רבי משה לייפר (דוד אשתו) באדמו"רות.
לאחר פטירת אביו מילא את מקומו בקרעטשניף.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה הוגלה עם שאר תושבי סיגעט לאושוויץ.
בנוסעו ברכבת לאושוויץ הסמיך את בן זקוניו רבי דוד משה לכהן כממלא מקומו.
נרצח באושוויץ ביום כ"ז באייר ה'תש"ד.
לר' אליעזר זאב היו 16 ילדים ו-8 מהם נפטרו בחייו.
6 נוספים נרצחו בשואה, ונותרו לפליטה בת ובן.
רבי ניסן חיים אב"ד בראדשין.
רבי שמואל שמעלקע אב"ד ביטשקוב.
רבי מאיר דומ"צ ור"מ סאטמר.
רבי מרדכי דומ"צ בדעברצין ופעסט.
סימא רייזל אשת רבי חיים מרדכי רוזנבוים מנדבורנה.
טויבא אשת רבי דוד ברנשטיין מבורשטיין - סטרטין.
ברכה אשת רבי יקותיאל יהודה לייפר מגרוסוורדיין, בן רבי ראובן לייפר האדמו"ר מוויזע גרוסוורדיין.
אליעזר (או אלעזר) זעירא היה אמורא בבלי בן הדור הראשון של האמוראים, דורו של שמואל.
היה "אדם גדול", ונראה שמקום מגוריו היה בעיר נהרדעא.
התלמוד במסכת בבא קמא, מספר שאליעזר זעירא נעל נעליים שחורות (שזהו מנהג אבלים), ועמד בשוק של העיר נהרדעא.
אנשי בית ריש גלותא מצאו אותו שם ושאלו אותו מדוע הוא נועל נעליים שחורות, והוא ענה להם שזה משום שהוא מתאבל על חורבן ירושלים.
אנשי של ריש גלותא לא ראו בעין יפה את הבעת הצער על חורבן ירושלים, וטענו שאליעזר אינו "אדם חשוב" להתאבל על ירושלים.
הם חשבו שנעילת הנעליים השחורות היא יוהרה, משום שהיא מציגה אותו כאדם חשוב המצטער ומתאבל על ירושלים, ולכן אסרו אותו.
בשלב זה טען אליעזר: , כלומר: אני אדם גדול, ואני כן חשוב להתאבל על ירושלים.
אנשי בית ריש גלותא לא ידעו את התשובה, וביקשו מאליעזר שיגיד הוא את התשובה.
אליעזר אמר להם, שיש להחשיב את הדקל הנקצץ בתור 1/60 מקרקע גדולה, ולשום את מחירה של הקרקע, ולחייב את הקוצץ לשלם 1/60 ממחירה של הקרקע הגדולה.
אנשי בית ריש גלותא עדיין לא האמינו באליעזר, ושאלוהו: – מי פוסק כמוך?
אנשי בית ריש גלותא שלחו את השאלה לשמואל, ושמואל אמר להם שאליעזר צדק, ואכן הדין הוא שצריך לשום את הקרקע "בשישים".
רק בשלב זה נחה דעתם של אנשי בית ריש גלותא, והם פטרו את אליעזר לשלום.
לפי בעל ספר היוחסין, לא היו אלו אנשי בית ריש גלותא שתפסו את אליעזר, אלא היה זה האמורא ריש לקיש.
בספר היוחסין נכתב שרבי אבא בר זימונא היה תלמידו של אליעזר זעירא, וזאת ע"פ גרסת התוספות במדרש, שם מובא שהוא אמר בשמו את האימרה הבאה: .
שפירושה הוא: אם הדורות הראשונים נחשבים כמלאכים – אנו נחשבים בני אדם, אבל אם הם נחשבים בני אדם – אנחנו נחשבים חמורים, ולא כחמורו של רבי פנחס בן יאיר שלא היה מכניס לפיו תבואה שאינה מעושרת.
רבי אליעזר זאב רוזנבוים (י' בסיוון ה'תרפ"ט, יוני 1929 – י"ח בכסלו ה'תשנ"ט, 7 בדצמבר 1998) היה האדמו"ר מראחוב.
באב תשי"א נישא לרעכיל בת רבי חיים מרדכי מנדבורנה, בעצת רבי אהרן מבעלזא עברו הזוג מיפו (שם התגורר חמיו רבי חיים מרדכי) לרמלה, שם הקים בית מדרש והחל לנהוג באדמו"רות, בשנת תשכ"ה עבר לרמת גן, שם פתח בית מדרש ברחוב מודיעין ובי"ב בתמוז תשכ"ז עבר לרחוב ברקאי הסמוך לבני ברק.
בשנותיו האחרונות לקה בליבו מספר פעמים ובי"ח בכסלו תשנ"ט נפטר.
בנו רבי יוסף יצחק, נפטר י' חשון תשע"ג
בנו רבי יחיאל מאיר, האדמו"ר מראחוב, חתן רבי ישעיה שנייבאלג, רב היישוב בני ראם
חתנו רבי שלמה שמואל כהנא, האדמו"ר מספינקא ירושלים
חתנו רבי יהודה רוזנבוים, האדמו"ר מלינסק
חתנו רבי גדליה משה ראטה, האדמו"ר משומרי אמונים - אשדוד
חתנו רבי יצחק אייזיק כהנא
נכדיו רבי יצחק מרדכי ורבי דוד צבי בני בנו רבי יחיאל מאיר ערכו מכתביו את הספר ארז בלבנון על התורה.
רבי אליעזר חיים דייטש (ט"ז בתמוז ה'תר"י – כ"ט באלול ה'תרע"ו; 1850 – 1916) היה רב הונגרי אשר שימש ברבנות בבונהיד.
חיבר שורת ספרים בענייני הלכה ותלמוד.
נולד לאברהם וגנענדל (לבית אדלר) בפטרה שליד קאשוי.
הרב דייטש היה תלמיד מובהק לאחרון.
בשבתו באונגוואר התגורר תקופה בביתו של הרב שלמה גאנצפריד, וסייע לו בכתיבת קיצור שולחן ערוך.
בתר"ל (1870) נישא ליהודית, ובעקבות זאת עבר לטוקאי, ונסמך על שולחן חותנו בצלאל גרוס.
באותה תקופה לימד מספר בחורים, וכן עסק במסחר בעצים.
נסמך לרבנות על ידי מהר"ם שיק, הרב יקותיאל יהודה טייטלבוים ("ייטב לב"), והרב דוד דוד שיק ("אמרי דוד").
באייר ה'תרל"ז (1877) התמנה לרבה של (כיום בסלובקיה), והעמיד בה ישיבה קטנה אך בעלת שם.
החל להדפיס את ספריו "תבואות השדה" ו"חלקת השדה" לאחר שהתרפא ממחלה קשה בשנת תר"ן.
בשנת ה'תרנ"ז (1897) נתקבל לרב בבוניהד, שם שימש כראש ישיבה גדולה.
התפרסם כפוסק הלכה חשוב ברחבי הונגריה, פעל להשכנת שלום בקהילות שונות, והיה בין מייסדי אגודת "מחזיקי הדת" בהונגריה.
פעל למען הפרדת הקהילות בהונגריה, וחיבר על כך חוברת בשם "אין שלום לרשעים אמר ה'".
תמך ביישוב הארץ באופן מעשי, ועודד קניה של אתרוגים מארץ ישראל, על פני אתרוגים מהודרים יותר שגדלו ביוון.
אהבתו לארץ הייתה גדולה והוא היה מרבה לדבר בשבחה.
בשנת תרע"ג הוא הודיע שברצונו לעלות לארץ ישראל, אבל נכבדי הקהילה הפצירו בו בהצלחה להימנע מכך.
אחד מפסקיו הידועים הוא היתר להחריג בובות ילדים מהאיסור לעשות ולסחור בפסלים, בגלל שבובות הן מעצם מהותן נועדו למשחק ולביזיון, ובכך הן נבדלות בפסלים שהיו רגילים לעשות מהם אלילים.
פסק זה צוטט ונידון רבות בספרות השו"ת.
כמו כן התפרסם בתשובות מקילות בגיור, בהן התיר לגייר בנות זוג של יהודים מתבוללים אם לדעת בית הדין יש קצת הוכחה לכך שהן ישמרו מצוות, תוך שהוא מסביר שגיורן נחשב "לשם שמים".
שמונה מילדיו נפטרו במהלך חייו.
היה מחותן של הרב משה צבי פוקס, רבה של גראסוורדיין.
תבואות השדה – חידושים וביאורים על סוגיות התלמוד (6 כרכים)
חלקת השדה – שו"ת וכן הערות והגהות על ספר "ארעא דרבנן"
פרי השדה – שו"ת בן ארבעה כרכים
שיח השדה – על התורה ומועדים
צמח השדה – בענייני עגונות
דודאי השדה – בדיני אבלות
הרב אליעזר חזן היה רב, פרשן ודיין באזמיר ובירושלים, ממקובלי ישיבת המקובלים בית אל.
נולד לריינה (רושא חווה) פאלאג'י ולרב יוסף רפאל חזן, מחבר שו"ת חקרי לב בסביבות שנת 1786 באזמיר.
את תורתו למד בעיקר אצל אביו, שראה בו "רב ועצום", וכן כינהו "החכם המרומם".
באמצע שנות השלושים לחייו, בשנת ה'תקע"ה, עלה לארץ ישראל עם בני משפחתו והוריו והתיישב בירושלים.
לאחר פטירת אביו, התגורר בביתו אשר בחצר שבשוק מיידאן שמאחורי גינת הר הבית.
שיבח מאוד את הישיבה בארץ ישראל, עד שכתב:
ר' אליעזר חזן נשא את וידה שרה פריסייאדה ולזוג נולדו שני בנים - הרב ישראל משה חזן, שכיהן כדיין בבית הדין בירושלים, ולימים כרב בקורפו ובאלכסנדריה.
ורבי יצחק חזן שנישא לרבקה.
כשנתיים אחרי פטירת אביו, נפטר הרב אליעזר בח' באב התקפ"ג, בטרם מלאו לו 40. על יום פטירתו מסופר כי נפטר באותו היום כמו הרב יום טוב דאנון:
הספידו אחיינו, הרב חיים פאלאג'י שהעיד עליו כי סבל מחולי רוב ימיו, ועדיין כל ימיו היה שוקד על לימודו.
עוד הספידוהו רבי רפאל אשכנזי, הרב שלמה חכים ורבי אברהם יצחק פארדו.
כתב חיבורים רבים, שלא הודפסו בחייו.
חלק מחידושיו, נותרו בכתב יד, והשאר הודפסו על ידי חברת אהבת שלום והוצאת שובי נפשי.
עמודי הארזים (4 כרכים, ירושלים תשמ"ג) - ביאור רחב על ספר היראים לרבי אליעזר ממיץ.
דרושים להספד, נדר ושבועה ותשובה (נדפס בסוף ספר עמודי הארזים חלק ד', ובתחילת חלק א').
עמודי הר"זים - חידושים על דברי האר"י מאת אביו, עם הערות של הרב אליעזר.
(נדפס בסוף ספר עמודי הארזים כרך ד').
חידושי ש"ס (נדפס בסוף ספר עמודי הארזים).
שו"ת משפטי השם (ירושלים תשנ"ה) ובו תשובות בחלק יורה דעה.
מעשה אדם (ירושלים תש"ע) - קיצור תרי"ג מצוות על פי ספר חרדים.
אליעזר זלמן (לואי) ברנשטיין (כ"ט באדר ב' ה'תרפ"ז – ח' באדר ה'תשנ"ה; 1927–1995) היה רב, דוקטור, מראשי רבני תנועת המזרחי בארצות הברית, נשיא ההנהלה ויושב ראש "ועדת ארץ ישראל" של הסתדרות הרבנים דאמריקה.
נולד בניו יורק בשנת ה'תרפ"ז (1927) לסם ואנה ברנשטיין.
למד בישיבה יוניברסיטי וקיבל שם תעודת הוראה, סמיכה לרבנות ובהמשך תואר דוקטור.
בין השנים 1953–1954 שירת בצבא ארצות הברית כרב צבאי.
לאחר מכן לימד יהדות בבית הספר התיכון ובבית הספר למורים שהיו חלק ממוסדות ישיבה יוניברסיטי ובהמשך גם במוסד האוניברסיטה המרכזי.
בשנת 1980 נתמנה לפרופסור חבר ובשנת 1987 לפרופסור מן המניין.
משנת 1956 עד פטירתו שימש כרב קהילת "ישראל הצעיר" בוינדזור פארק, קווינס.
תחת הנהגתו גדלה הקהילה ממפגש מניין קטן בבית פרטי, לבית הכנסת האורתודוקסי הבולט ביותר במזרח קווינס.
שימש גם בתור יושב ראש "ועדת ארץ ישראל" של ההסתדרות.
מתוקף תפקידו שימש יושב ראש של מוסדות בתמיכת ההסתדרות– ישיבת הדרום ברחובות וישיבת אחוזת יעקב ביבנה.
בין השנים 1945–1981 היה פעיל במחנות מסד שהיו מחנות קיץ עבריים במדינת פנסילבניה ומילא שם מגוון תפקידים: ראש המדריכים במסד א' (שכבת הגיל הקטנה), ראש החוגים במסד ב' (שכבת הגיל הגדולה), מנהל חינוכי של מסד ב' ומנהל כללי של שתי שכבות הגיל.
בשנות החמישים היה סגן יושב הראש המועצה הארצית של הפועל המזרחי.
בין השנים 1975–1980 שימש בתור נשיא המזרחי והפועל המזרחי, ובשנים 1980–1984 שימש יושב ראש הוועד הפועל שלהן.
היה נציג התנועה בהנהלת ההסתדרות הציונית העולמית, שם גם שימש בתור יועץ למחלקה לתרבות תורנית.
כן היה חבר בחבר הנאמנים של הסוכנות היהודית.
נטל חלק מרכזי בשינוי חוקי מדינת ניו יורק כך שיותר ליהודים שומרי שבת לפתוח עסקים ביום ראשון.
היה גם פעיל נגד הניסיון לאסור שחיטה.
כשהיה סטודנט לתואר שני ערך את עיתון "The Commentator" (הפרשן) של ישיבה יוניברסיטי, בו האיץ לתמוך במדינת ישראל ההולכת וקמה.
מאז ערך כמעט כל עלון של ארגון שעמד בראשו, כמו "Rabbinical Council Record" (רשימות הרבנים) של הסתדרות הרבנים דאמריקה, "Jewish Horizon" (אופק יהודי) של תנועת המזרחי, "כולנו" של תנועת המזרחי ואף ערך את העלון של בוגרי ישיבה יוניברסיטי.