tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האתר לא נחפר קודם לכן, ובניגוד למקומות אחרים לא סבל משודדי עתיקות שנרתעו מהמקום בשל האמונה של המקומיים שהאתר שהיה מכונה בפיהם כור המצרף (El Purgatorio), הוא פתח לגיהנום.
העניין של היירדאל במקום התעורר הן בשל הפירמידות, שקיומן התאים לאמונתו שהתרבות בעולם הופצה מהמרכז במזרח התיכון ולכן יש קשר לפירמידות במצרים העתיקה, והן בשל הקרבה של האתר לים ולאפשרות שימצא הוכחות נוספות לתאוריה שלו שפולינזיה יושבה על ידי ילידים מאמריקה הדרומית.
לאחר שסיים את הפרויקט באיים המלדיביים הוא ארגן במקום חפירות ארכאולוגיות, שחולקו לשני צוותים שנוהלו על ידי שני ארכאולוגים שהיירדאל שכר, האמריקאי דן סנדוויס (Dan Sandweiss) והפרואני אלפרדו נרווס (Luis Alfredo Narváez Vargas).
בחלק מהתקופה היו אלו החפירות הארכאולוגיות הנרחבות ביותר בעולם.
החפירות אורגנו כשותפות בין מוזיאון קון-טיקי באוסלו ו"המכון הלאומי לתרבות של פרו" (Instituto Nacional de Cultura del Perú), במימון של המוזיאון ונדבנים אמריקאים.
לבקשת נשיא פרו התגורר היירדאל במהלך החפירות ב"קאסה קון-טיקי" (Casa Kon-Tiki) על מגרש בן 800 דונם שקנה בפאתי הכפר למבייקה (Lambayeque).
היירדאל היה אז גרוש בפעם השנייה וילדיו מנישואיו הקודמים נהגו לבקר אותו באתר.
מביתו הוא רכב על סוסו מדי יום כדי לעקוב אחר עבודות החפירות.
הוא עצמו לא השתתף בחפירות.
במהלך שהותו הוא החל גם תוכנית סיוע סוציאלית לתושבי האזור רחבת היקף (Túcume Vivo) יחד עם ארגון המתנדבים הנורווגי "Strømmestiftelsen", שכללה תיקון בתי ספר, בניית מערכות ביוב והבאת חשמל, מי שתייה נקיים ושירותי בריאות ל-14 כפרים סמוכים.
בשנת 1994 הוא פתח מוזיאון באזור.
בחפירות נקבע כי הפירמידות נבנו לראשונה בשנת 1100 לספירה, והתגלו חפצים מהתקופה הקדם-קולוניאלית, סירים, קברי ילדים, 23 שלדים, מומיות, עצמות אנושיות, מבני מקדש, פריטי נחושת, כסף וזהב, ופריטים רבים נוספים.
במרץ 1992 גילו הארכאולוגים את התגלית החשובה ביותר שלהם, חומת מקדש עם תבליטים שמורים היטב של שתי ספינות קנים ימיות גדולות ועליהם "אנשי הציפור" המיתולוגיים, (העתק מקטע של התבליטים הוצב במוזיאון קון-טיקי).
מתחת לספינות תבליטים של גלים ועוד אנשי הציפור, כולם מחזיקים חפץ כדורי.
היירדאל זימן מיד את הארכאולוג אָּרְנֱה שֶלְסְווֹל, אז ראש מחלקת המחקר במוזיאון קון-טיקי שקרא מיד: "תור, הדברים האלה הם אנשי הציפור המשתופפים עם ביצים בידיהם, בדיוק כמו אלה שבאי הפסחא!".
הצוות גילה גם כמה משוטים טקסיים בעלי להב כפול שהיו זהים בצורתם לאלו המוכרים מאי הפסחא.
תבליטי הספינות והמשוט הטקסי היוו הוכחה שתושבי טוקומה המקוריים, שקדמו לאינקה היו יורדי ים.
הוכחה נוספת להיותם יורדי ים הוא שבקברים שהתגלו אוחזים השלדים בקונכיות של Spondylus crassisquama, מין של רכיכה מהסוג שדרנית, שמקורם בים מול חופי אקוודור וקולומביה.
לקונכיות של סוג זה הייתה חשיבות גדולה בפרו שלפני הגעת האירופאים כסמל דתי שממנו אפשר לבקש מים ופריון, בדומה לחשיבות שהוענקה לקטורת בעולם הישן והם שימשו כתחליף לכסף.
עם סיום הפרויקט, וכמו בפרויקטים הקודמים, סיכם היירדאל את הממצאים יחד עם שני הארכאולוגים שחפרו באתר בספר "הפירמידות של טוקומה: החיפוש אחר העיר האבודה של פרו (Pyramids of Túcume: The Quest for Peru's Forgotten City).
במהלך החפירות בטוקומה, נתקל היירדאל בעיתון עם תמונות של שש פירמידות מדרגות מסתוריות ליד הכפר גוימאר (Güímar) שעל החוף המזרחי של האי טנריפה השייך לקבוצת האיים הקנריים בספרד.
התושבים המקומיים חשבו שהן תלוליות אבן אקראיות או טרסות אבן שהוקמו מהאבנים שהמתיישבים הספרדים פינו משטחים החקלאיים, ובכל זאת היה היירדאל סקרן.
פירמידות המדרגות היו בנויות במדויק, האדמה שעליה נבנו עברה פילוס, האבנים היו מסותתות, כל אבן הונחה עם הצד השטוח החוצה ואבני הפינות התאפיינו בכך שהן עובדו סיתות במיוחד למטרה זו.
מעבר לכך, היירדאל גילה שלפירמידות המלבניות יש אוריינטציה אסטרונומית: המדרגות פנו לזריחה, ונבנו על פי אותם עקרונות כמו פירמידות דומות בפרו, מקסיקו, פולינזיה וסיציליה.
מלבד זאת, הם היו בעמק שבו נכנע מלך הגואנצ'ים האחרון לספרדים לאחר המסע הראשון של קולומבוס לאמריקה.
לצורך המחקר הקימו תור היירדאל ואיל הספנות הנורווגי פרד אולסן קרן בשם "קרן לחקירה ומחקר על מקורות תרבותיים" (Foundation for Exploration and Research on Cultural Origins) או בראשי תיבות FERCO שמטרתה הייתה לממן מחקרים שיוכיחו הקשר התרבותי בין תרבויות שונות, ואולסן רכש את השטח עליו ניצבו הפירמידות.
בשיתוף פעולה עם אוניברסיטת לה לגונה, מטנריפה נערכו במקומות חפירות ארכאולוגיות.
החפירות העלו שבקרקע מתחת לפירמידות יש חרסים מהמאה ה-19, כמו כן נמצאה מערה שבה התגוררו גואנצ'ים.
עובדות אלו הוכיחו ללא ספק שהפירמידות מודרניות והוקמו אחרי 1800, כנראה על ידי בעל אחוזה עם מגמות אמנותיות.
למרות ההוכחות שהפירמידות מודרניות פיתח היירדאל תאוריה לפיה האיים הקנריים היוו תחנת ביניים, בין אמריקה לאזורים סביב הים התיכון כאשר הדרך המהירה ביותר בין היבשות היא דרך האיים הקנריים.
על שטח של 65,000 מטרים רבועים שרכש אולסן נפתח בשנת 1998, הפארק האתנולוגי "הפירמידות של גוימאר" (Pirámides de Güímar), ובו מרכז מידע, "מוזיאון קאסה צ'קונה" (Museo Casa Chacona), שם משווים את הפירמידות לתרבויות במדינות אחרות ושם ניתן ללמוד על תרבויות עתיקות.
המרכז גם מספר על התיאוריות והמסעות של היירדאל, ויש בו עותק משוחזר במדויק של הספינה "רע 2".
גם את עלות הפארק והמוזיאון מימן פרד אולסן.
הפארק מכיל גם את המשרדים של קרן FERCO.
על אחת הפירמידות פגש היירדאל את ז'קלין ביר, מי שהייתה מיס צרפת ב-1954 שהפכה לאשתו השלישית.
בני הזוג התגוררו בטנריפה בעמק גוימאר בחווילה "Finca Morra".
החיפוש אחר אודין ברוסיה ואזרבייג'ן (1999–2002)
היירדאל ערך ארבעה ביקורים באזרבייג'ן בשנים 1981, 1994, 1999 ו-2000. היירדאל היה מוקסם זמן רב מהפטרוגליפים המתוארכים לאלף השביעי או השמיני לפנה"ס בגובוסטאן (כ-48 קילומטרים מערבית לבאקו).
הוא היה משוכנע שהסגנון האמנותי שלהם דומה מאוד לגילופים שנמצאו במולדתו נורווגיה.
במיוחד נראו עיצובי הספינות להיירדאל דומים ומצוירים בקו פשוט בצורת מגל, המייצג את בסיס הסירה, עם קווים אנכיים על הסיפון, המדגימים צוות או אולי משוטים מורמים.
בהתבסס על דמיון זה ועל פרסומים אחרים, העלה היירדאל השערה שאזרבייג'ן היא האתר של ציוויליזציה מתקדמת עתיקה.
הוא האמין כי הילידים נדדו צפונה דרך נתיבי מים לסקנדינביה של ימינו באמצעות כלי שיט שנבנו בצורה מתוחכמת עשויים עורות הניתנים לקיפול כמו בד.
כשהשייטים היו צריכים לעלות במעלה הזרם, הם קיפלו בקלות את סירות העור שלהם והעמיסו אותם על בהמות משא.
בביקורו של היירדאל בבאקו בשנת 1999, הוא הרצה באקדמיה למדעים על ההיסטוריה של המלכים הנורדיים הקדומים.
היירדאל טען כי המיקום הגאוגרפי של אסר או אסיר המיתולוגי תואם את אזור אזרבייג'ן העכשווית - "מזרחית להרי הקווקז והים השחור".
"אנחנו כבר לא מדברים על מיתולוגיה," אמר היירדאל, "אלא על מציאות גאוגרפית והיסטורית.
אזרבייג'נים צריכים להיות גאים בתרבות העתיקה שלהם.
היא עשירה ועתיקה באותה מידה כמו זו של סין ומסופוטמיה".
בספטמבר 2000 חזר היירדאל לבאקו בפעם הרביעית וביקר בחפירה הארכאולוגית באזור כנסיית קיש.
אחד הפרויקטים האחרונים בחייו, "החיפוש אחר אודין" (בנורווגית: Jakten på Odin), היה עדכון פתאומי של השערת אודין שלו, ובמסגרתו יזם חפירות בשנים 2001–2002 באזוב, ברוסיה, ליד ים אזוב צפונית-מזרחית לים השחור.
הוא חיפש את שרידי הציוויליזציה שיתאימו לתיאור של אודין של סנורי סטורלוסון, במקום השוכן משמעותית צפונה מההשערה המקורית שלו רק שנתיים קודם לכן שאודין הגיע מאזרבייג'ן על הים הכספי.
פרויקט זה עורר ביקורת קשה והאשמות על פסאודו-מדע מצד היסטוריונים, ארכאולוגים ובלשנים בנורווגיה, שהאשימו את היירדאל בשימוש סלקטיבי במקורות, וחוסר בסיסי במתודולוגיה מדעית בעבודתו.
טענותיו המרכזיות התבססו על קווי דמיון של שמות במיתולוגיה הנורדית ושמות גאוגרפיים באזור הים השחור, למשל.
אזוב ואסיר (Æsir), אודי ואודין, טיר וטורקיה.
פילולוגים והיסטוריונים דוחים שמות מקבילים אלה כצירופי מקרים בלבד, וגם אנכרוניזמים, למשל לעיר אזוב לא היה שם זה עד למעלה מ-1,000 שנים לאחר התקופה שהיירדאל טען כי אסיר גר שם.
המחלוקת סביב פרויקט חיפוש אחר אודין אופיינית במובנים רבים ליחסים בין היירדאל לקהילה האקדמית.
התיאוריות שלו זכו לעיתים רחוקות להסכמה מדעית כלשהי, ואילו היירדאל עצמו דחה את כל הביקורות המדעיות והתרכז בפרסום התיאוריות שלו בספרים פופולריים המיועדים לציבור הרחב.
נכון לשנת 2020, השערת אודין של היירדאל עדיין לא נתמכה על ידי אף היסטוריון, ארכאולוג או בלשן.
יום לפני שהם הפליגו יחד לאיי מרקיז בשנת 1936, התחתן היירדאל עם ליב קושרון-טורפ (Liv Coucheron-Torp; 1916–1969), אותה הכיר בטקס הסיום של בית הספר התיכון.
הוא היה בן 22 והיא הייתה בת 20. עם החזרה מפאטו-היווא התגוררו בני הזוג ליד לילהאמר בנורווגיה ואחר-כך עקרו לקנדה וארצות הברית בעקבות המחקרים של היירדאל.
לבני הזוג נולדו שני בנים: תור הבן (.Thor Jr) וביורן (Bjørn).
הנישואין הסתיימו בגירושין זמן קצר לפני משלחת קון-טיקי בשנת 1947, אותה סייעה ליב לארגן.
ליב הכירה אחר-כך סופר והרפתקן אמריקני בשם ג'יימס רוקפלר, נישאה לו ועקרה בעקבותיו לארצות הברית.
בשנת 1949 התחתן היירדאל עם איבון דדקם-סימונסן (Yvonne Dedekam-Simonsen; 1924–2006).
נולדו להם שלוש בנות: אנט (Annette), מריאן (Marian) והלן אליזבת (Helene Elisabeth).
איבון ואנט ליוו אותו לאי הפסחא.
בני הזוג התגוררו מ-1958 בקולה מיקרי באיטליה.
הם התגרשו בשנת 1969. היירדאל האשים את פרידתם בהיותו מחוץ לבית ובשוני ברעיונותיהם לגידול ילדים.
באוטוביוגרפיה שלו (In the Footsteps of Adam) הוא הגיע למסקנה שעליו לקחת על עצמו את כל האשמה בפרידתם.
בשנת 1991 נישא היירדאל לז'קלין ביר (נולדה בשנת 1932), מיס צרפת ב-1954, כאשתו השלישית.
הם התגוררו בטנריפה, האיים הקנריים, והיו מעורבים באופן פעיל בפרויקטים ארכאולוגיים, במיוחד בטוקומה, פרו ובאזוב עד למותו בשנת 2002.
היירדאל עדיין קיווה לבצע פרויקט ארכאולוגי בסמואה לפני מותו, אבל הוא לא מימש תוכנית זאת.
היירדאל נפטר ב-18 באפריל 2002 בקולה מיקרי, בליגוריה, איטליה,לשם נסע לבלות את חופשת הפסחא עם כמה מבני משפחתו הקרובים ביותר.
הוא נפטר, בן 87, מגידול מוחי.
לאחר שקיבל את האבחנה, הוא התכונן למוות, על ידי סירוב לאכול, לשתות או ליטול תרופות.
ממשלת נורווגיה כיבדה אותו בהלוויה ממלכתית בקתדרלת אוסלו ב-26 באפריל 2002. הוא קבור בגן בית המשפחה בקולה מיקרי.
תור היירדאל היה דמות שנויה במחלוקת.
הממסד המדעי לא קיבל אף אחת מהתאוריות המקוריות שלו: על ההגירה של ילידי אמריקה הדרומית לפולינזיה, על התרבות באי הפסחא, על הקשרים בין המצרים הקדמונים לתרבויות הקדומות של אמריקה התיכונה, או למקור האגדה על האל אודין.
ההתנגדות לרעיונותיו נבעה הן מקונצנזוס מדעי שונה והן מתוך ביקורת על הדרך שבה הציג את עמדתו שבה התעלם באופן בולט מעובדות שסתרו את התיאוריות שלו.
עם זאת הוא הוכיח שמסעות ימיים למרחקים גדולים אפשריים בכלי שיט קדומים, וככזה, הוא היה מתרגל בולט של ארכאולוגיה ניסויית.
דמותו הססגונית שהיה בה צירוף של הרפתקן שאינו יודע פחד עם כישרון כתיבה פורה, הגבירה מאוד את העניין הציבורי בהיסטוריה קדומה באנתרופולוגיה, ובהישגים של התרבויות השונות של העמים מסביב לעולם.
בעשור השני של המאה ה-21, רפסודת "קון טיקי" המקורית והספינה המקורית "רע 2" מוצגות במוזיאון קון-טיקי שבאוסלו.
המוזיאון גם כולל חפצים ומפות מהמסעות של תור היירדאל.
צמוד למוזיאון פועל מכון להיסטוריה תרבותית וארכאולוגיה של האוקיינוס השקט.
במאי 2011 נוספו הארכיונים של תור היירדאל לרשימת "תוכנית זיכרון עולם" של אונסק"ו.
ארכיון היירדאל משתרע על פני השנים 1937–2002 וכולל את אוסף הצילומים שלו, יומנים, מכתבים פרטיים, תוכניות למשלחות, מאמרים, קטעי עיתונים, ספר מקורי וכתבי יד של מאמרים וספרייה ובה 8,000 ספרים.
גם הפארק האתנולוגי "הפירמידות של גוימאר" בטנריפה מוקדש למסעות של היירדאל ומכיל דגמים של הספינות של היירדאל.
מסעות רע וטיגריס חשפו בפניו את בעיות האקולוגיה החמורות של האוקיינוסים והוא ניצל את קשריו באו"ם ואת כישרון הכתיבה שלו על מנת להתריע על הסכנה לסביבה.
שלושה ספרים שכתב עוסקים ספציפית בבעיות האקולוגיה: "פצצת האוכלוסין" (Befolkningsbomben; 1985), "כדור הארץ – ביתנו" (Jorden – vårt hjem; 1989), בייחוד בספר "הארץ הייתה ירוקה ביום השביעי" (Green Was the Earth on the Seventh Day; 1991).
היירדאל הוזמן לדבר על הנושא בקונגרס של ארצות הברית ונכח בכל הכינוסים שנערכו באו"ם בנושא שבהם היה הנציג של נורווגיה שהעלתה הצעה לאסור על השלכת חומרים מזיקים לים (Ban on dumping into the sea of harmful substances).
הוא ישב בדירקטוריון של הקרן העולמית לשימור חיות הבר, והיה חבר בארגוני איכות הסביבה נוספים.
יחד עם התאחדות בעלי הספינות הנורווגיים, הוא ייסד (1999) את "פרס הסביבה הימית הבינלאומית על שם תור היירדאל" (The Thor HeyerdahlInternational Maritime Environmental Award; 100,000 דולר), אשר חולק לראשונה ב-2001.
מכון תור היירדאל (Thor Heyerdahl Institute) הוקם בשנת 2000. היירדאל עצמו הסכים להקמת המכון ומטרתו להמשיך ולפתח את הרעיונות והאידיאלים של היירדאל: דיאלוג בינלאומי ואינטראקציה רב-תרבותית, הגנה והגנה על הסביבה הגלובלית ומחקר בינתחומי.
המכון ממוקם בעיר הולדתו של היירדאל לרוויק, בנורווגיה.
בנוסף, החלה העירייה של לרוויק בפרויקט בשנת 2007 למשיכת מבקרים נוספים.
מאז היא רכשה ושיפצה את בית הילדות של היירדאל, ארגנה לכבודו בסוף השבוע קיץ רגאטה שנתית של רפסודות והחלה לפתח את מרכז היירדאל.
נכדו של היירדאל, אולף היירדאל (Olav Heyerdahl), שחזר את מסע קון-טיקי של סבו בשנת 2006 כחלק מצוות בן שישה חברים.
ההפלגה, שאורגנה על ידי טורגיר היגרף (Torgeir Higraff) וכונתה משלחת טנגארואה, נועדה כמחווה להיירדאל, במאמץ להבין טוב יותר את הניווט באמצעות מתקן ההיגוי האינדיאני הקדום המכונה "גווארה", סוג של חרב (שלא הופעל במסע קון-טיקי המקורי) וכן כאמצעי לנטר את מצב הסביבה של האוקיינוס השקט.
על שמו של תור היירדאל קרויים:
HNoMS Thor Heyerdahl, פריגטה של הצי המלכותי הנורווגי
המעבורת MS Thor Heyerdahl (ששמה השתנה לאחר שנמכרה לחברה באסטוניה ל-MS Vana Tallinn)
Thor Heyerdahl, ספינת אימונים תלת-תרנית גרמנית שבמקור הייתה בבעלותו של אחד המשתתפים במשלחת טיגריס
"בית הספר התיכון תור היירדאל" (Thor Heyerdahl videregående skole) בלרוויק, עיר הולדתו
גוגל כיבדה את היירדאל ביום הולדתו ה-100 על ידי הכנת דודל של גוגל.
העיטורים ואותות ההצטיינות הרבים של היירדאל כוללים את:
עיטורים מטעם מדינות או ממשלות
עיטור נורווגי מלכותי של מסדר אולף הקדוש (מפקד ב-1951, מפקד עם כוכב ב-1971, אביר הצלב הגדול ב-1987)
הקצין הגדול של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של איטליה (21 ביוני 1965)
אביר במסדר של סנט ג'ון
אביר במסדר ההצטיינות של מצרים (1971)
הקצין הגדול במסדר המלכותי אל-עלאווי (מרוקו, 1971)
אביר ואביר הצלב הגדול במסדר השמש של פרו (1975)
פרס פאהלווי הבינלאומי לסביבה (International Pahlavi Environment Prize), האומות המאוחדות (1978)
אביר במסדר תיבת הזהב של הולנד (1980)
מפקד במסדר האבירים האמריקאי של מלטה (American Knights of Malta) (1970)
העיטור האוסטרי למדע ואמנות (2000)
Hallvardsmedaljen) (1997) - הפרס הגבוה ביותר של עיריית אוסלו, נורווגיה.
הוא מוענק לאנשים שתרמו תרומה ראויה לציון לעיר אוסלו.
הוא קרוי על שם הפטרון של העיר
מדליית רציוס (Anders-Retzius-Medaille) (1950) ומדליית הזהב של וגה (Vegamedaljen) (1962), החברה השוודית המלכותית לאנתרופולוגיה וגאוגרפיה
מדליית מונגו פארק (Mungo Park Medal), החברה הגאוגרפית המלכותית של סקוטלנד (1951)
פרס לוסיאן-בונפרטה-וייס (prix Lucien-Napoléon Bonaparte-Wyse), החברה הגאוגרפית הצרפתית (1951)
מדליית זהב על שם אלישע קנט קיין (Elisha Kent Kane Gold Medal), האגודה הגאוגרפית של פילדלפיה (1952)
עמית באקדמיה הנורווגית למדעים (1958)
עמית האקדמיה למדעים בניו יורק (1960)
מדליית לומונוסוב (золотая медаль Ломоносова) אוניברסיטת מוסקבה (1962)
מדליית זהב (Gold Medal Patron's Medal) החברה הגאוגרפית המלכותית, לונדון (1964)
פרס שירות מכובד (Distinguished Service Award), האוניברסיטה הלותרנית הפסיפית, טקומה, וושינגטון, ארצות הברית (1966)
עמית באגודה האנתרופולוגית האמריקאית (1966)
עמית מכובד, החברה הגאוגרפית, בולגריה (1972)
פרס ברדפורד ושבורן (Bradford Washburn Award), מוזיאון המדע, בוסטון, ארצות הברית, (1982)
דוקטור לשם כבוד: אוניברסיטת אוסלו, נורווגיה (1961) המוסד הפוליטכני מקסיקו (1972), האקדמיה הרוסית למדעים (1980), אוניברסיטת סן מרטין, לימה, פרו, אוניברסיטת הוואנה, קובה (1992), אוניברסיטת קייב, אוקראינה (1993), אוניברסיטת מיין, אורנו (1998), האוניברסיטה המערבית, באקו, אזרבייג'ן (1999)
להלן הספרים שכתב תור היירדאל בשפה המקורית שבה נכתבו.
שלושה מתוכם תורגמו לעברית והם מוצגים בשורה שאחרי הספר המקורי.
På Jakt efter Paradiset (נורווגית: "החיפוש אחר גן העדן") 1938
Kon-Tiki ekspedisjonen (נורווגית: "משלחת קון-טיקי"), יצא לאור בנורווגיה ב-1948 ועד 1961 תורגם ל-55 שפות ב-90 מהדורות
תור הירדאל, מסע קון-טיקי, תרגם שמואל אילון, הוצאת מסדה 1966
תור היירדאל, אקו-אקו: סודו של אי-הפסחא, תרגמה רנה ליטוין, הוצאת הדר, 1959
1 בשיתוף עם הארכאולוגים שהשתתפו במשלחת לאי הפסחא.
תור היירדאל, מסעות רע, תרגם יצחק לבנון, הוצאת רשפים, 1975
Fatu-Hiva: Back to Nature (אנגלית " פאטו-היווא: בחזרה לטבע) (1974).
תרגום לאנגלית והרחבה של הספר הראשון של היירדאל (På Jakt efter Paradiset)
Skjebnemøte vest for havet: De beseiredes historie (נורווגית: מפגש גורלות ממערב לאוקיינוס: סיפורם של המובסים) 1992. הילידים האמריקאים מספרים את סיפורם, האלים הלבנים המזוקנים, התשתית לא נבנתה על ידי האינקה אלא קודמיהם המתקדמים יותר.
I Adams fotspor: En erindringsreise (נורווגית: בעקבות אדם: מסע זיכרון) 1998. האוטוביוגרפיה של היירדאל.
Ingen grenser (נורווגית: ללא גבולות) 1999.
Jakten på Odin (נורווגית: החיפוש אחר אודין), 2001
תור הזהב של יהדות ספרד הוא כינוי לתקופת פריחה תרבותית של יהודי ספרד תחת שלטון מוסלמי מתון במהלך ימי הביניים, שכללה התעוררות רוחנית ויצירה עשירה בתחומים של פרשנות המקרא, בלשנות ודקדוק הלשון העברית, תלמוד תורה והלכה, מוסר ומידות טובות, שירה וספרות עברית, פילוסופיה יהודית, רפואה ומדע.
בין המאה העשירית ועד לאמצע המאה השתים-עשרה בדרך כלל שגשגו היהודים תחת שלטון המוסלמים, מספר יהודים מילאו תפקידים בכירים בחצרות מלוכה, וקהילות יהודיות גדולות קמו בקורדובה, אליסנה, גרנדה, סביליה, וטולדו.
עם חכמי תור הזהב נמנים רבי חסדאי אבן שפרוט, רבי משה בן חנוך, רבי שמואל הנגיד, רבי שלמה אבן גבירול, רבי יצחק אלבאליה, רבי יצחק אבן גיאת, רבנו בחיי אבן פקודה, רבי משה אבן עזרא, רבי יוסף אבן מיגאש, רבי יהודה הלוי, רבי אברהם אבן עזרא, הרמב"ם, ואחרים.
פריחת התרבות היהודית בספרד החלה במאה העשירית.
האחד, עלייה במעמדם של היהודים.
השני, שקיעת לימוד התלמוד בבבל וזריחת התלמוד בספרד.
שני התהליכים הללו קשורים בשני אנשים דגולים: רבי חסדאי אבן שפרוט ורבי משה בן חנוך.
במאה העשירית ח'ליפות קורדובה השתרעה ברחבי חצי האי האיברי, ועריה הגדולות היו בירתה קורדובה, סיביליה, טוליטולה, וגרנדה.
עבד אל רחמן השלישי, ח'ליף קורדובה, היה ידוע באהבתו הרבה לחכמה ולאמנות, ובתמיכתו בחכמים ובאומנים.
בימיו גדל המסחר בספרד והעשיר את הארץ, וקורדובה הייתה למרכז התרבות האיסלמית, ולעיר המשגשגת ביותר באירופה.
מלומדים וחכמים מרחבי אנדלוסיה והמזרח, כגון הרופא אבו אל-קאסם א-זהראווי, ומשלחות מארבע כנפות תבל, שהו בחצרו.
רבי חסדאי אבן שפרוט עלה לגדולה ושימש כרופא האישי ויועצו של עבד אל רחמן השלישי.
בתפקידו כממונה על יהודי ספרד הוא הזמין רבנים וחכמים רבים לבוא אל קורדובה וקרא לתלמידים מבבל ומצפון אפריקה ללמוד בישיבות ספרד, תמך בחכמים ובנזקקים, ויזם הפצה נרחבת של התלמוד הבבלי ברחבי ספרד.
כתב עליו רבי משה אבן עזרא: 'בימים הללו התעוררו המוחות מתרדמתם וקמו מתנומתם, כשראו את מעשיו של הראש האציל הזה ואת מחשבתו הרוממה והנישאה ואת רוממות נפשו הנדיבה ואת חשיבות טבעו היפה.
הוא שאב ממעייני החכמה של המזרח ודלה את פניני המדע מכל המדינות הרחוקות.
הוא חיזק את עמודי החכמה, ואסף אליו את אנשי המדע מסוריה ומבבל.
בעל הבינה שבימיו השתוקקו לפרסם את החכמה שהאלוקים נתן בליבם ואת המדע שחנן אותם בו.
הם חיברו ספרים מצוינים ואספו עניינים נפלאים.
הם הרימו את קרנו בשירים נשגבים ומאמרי מליצה בערבית".
רבי משה בן חנוך, אחד מארבעת השבויים, יצא מבבל לגייס תרומות לישיבת סורא השוקעת, נשבה במסעו על ידי אדמירל ספרדי, ונפדה על ידי הקהילה היהודית של קורדובה.
חריפותו ובקיאותו בתלמוד הביאו את הדיין רבי נתן לפרוש ממשרתו ולהפוך לתלמידו, וקהילת קורדובה בחרה ברבי משה בן חנוך לרבה.
רבי משה הקים בית מדרש חשוב בקורדובה, שמשך אליו תלמידים רבים.
כך הייתה קורדובה למרכז תורה וחכמה עולמי.
רבי חסדאי אבן שפרוט הזמין לקורדובה שני חכמים יהודים, את מנחם בן סרוק ואת דונש בן לברט, שעתידה להיות להם השפעה גדולה על חקר הלשון העברית ועל השירה העברית.
מנחם עסק בחקר הלשון וחיבר את המחברת, המילון העברי השלם הראשון של הלשון העברית.
דונש בן לברט היה הראשון שחיבר שירה עברית במשקלים של השירה הערבית.
באותה עת משוררי ספרד החלו לחבר שירת חול בעברית, לרוב שירי תהילה לשרים ולחכמים, או דברי שנינות בחרוזים.
מחברת מנחם לא מצאה חן בעיני דונש, מה שהביא לוויכוח חריף ביניהם ובין תלמידיהם.
אחד מתלמידיו של מנחם, רבי יהודה חיוג', שהגיע לקורדובה ממרוקו, היה הראשון שחיבר ספר דקדוק שלם.
הוא סבר שהשורשים בלשון עברית הם בני שלוש אותיות, והבחין בחוקי האותיות הרפות והנטיות, מה ששימש יסוד למדקדקי ספרד בדורות הבאים.
לאחר פטירת רבי משה בן חנוך, כיהן בראש ישיבת קורדובה בנו רבי חנוך בן משה, והעמיד תלמידים הרבה.
החכם יליד ספרד רבי יוסף אבן אביתור ערער על משרתו.
לאחר פטירת רבי חסדאי שהגן על רבי חנוך, הקהילה נחלקה לשתי כתות, עד שגברה ידו רבי חנוך והוא נידה את רבי יוסף אבן אביתור, שגלה מהעיר, וברבות הימים השניים השלימו ביניהם.
ח'ליפות קורדובה המשיכה לשגשג תחת שלטונו של אל-חאכם השני, בנו של עבד אל רחמן השלישי.
לאחר מותו, הח'ליפות החלה להתפורר.
בשנת 1013 הברברים פרצו לקורדובה והחריבוה, ורבים מיהודי העיר נמלטו לערים אחרות בספרד.
בשנת 1031 ח'ליפות קורדובה התפצלה למספר טאיפות עצמאיות.
המשורר רבי משה הכהן אבן ג'קטילה חיבר פירושים למקרא וספרי דקדוק חשובים ונחשב למליץ נשגב.
רבי יונה אבן ג'נאח המשיך את דרכו של רבי יהודה אבן חיוג' וחיבר ספרים רבים בחקר הגיוני של הלשון, ביניהם ספר "הרקמה" הכולל פירושים רבים לפסוקים סתומים שבמקרא.
בחצי הראשון של המאה ה-12 שימשו כדיינים בקורדובה רבי יוסף אבן סהל, רבי יוסף אבן צדיק, ומיימון הדיין, אביו של הרמב"ם; והתגורר בה רבי יהודה הלוי, שביתו שימש בית ועד חכמים.
בכל מחוז גרנדה היה יישוב יהודי צפוף.
איש האשכולות רבי שמואל הנגיד, מילידי ויוצאי קורדובה, ותלמידם של רבי חנוך בן משה ורבי יהודה אבן חיוג', עלה לגדולה בממלכה הברברית מוסלמית הטאיפה של גרנדה.
הוא שימש כמזכירו ויועצו של אבו אל-עבאס בן אל-עריף, הווזיר הגדול של גרנדה; ולאחר מכן נתמנה לשר אוצר, שר צבא היוצא בראש הצבא למלחמות, ולווזיר הגדול (משנה למלך) של מלך גרנדה חבוס אל-מוצפר, ומאוחר יותר של בנו באדיס.
בימי שמואל הנגיד, שנתמנה לראש רבני ספרד, גרנדה הייתה מרכז תורה וחכמה ושירה.
שמואל הנגיד תמך בישיבות ובחכמים ובתלמידי חכמים עניים בספרד ובכל ארצות הגולה, לימד תורה והשיב תשובות בהלכה לשואלים רבים, ביתו היה בית ועד חכמים, ומרחוק הגיעו לבקרו חכמים ומשוררים, כגון רב ניסים גאון ורבי שלמה אבן גבירול.
עם תלמידיו נמנים החכם התלמודי והמשורר והמלומד רבי יצחק בן ברוך.
לאחר פטירת שמואל הנגיד, בנו יהוסף הנגיד החליפו כראש הקהילה היהודית בגרנדה וכווזיר הגדול של המלך באדיס.
יהוסף הנגיד הצליח בתפקידיו, ובימיו התגברה תוקף החכמה והחכמים וממשלת השירה והמשוררים, אולם הוא לא ידע לסכל מזימות פוליטיות נכלוליות כפי שאביו השכיל לעשות.
הוא מינה יהודים לשרים ופקידי מלכות, מה שעורר את קנאתם של השרים הברברים שהתנכלו להאבידו.
בשנת 1066 הסתערו המוני מוסלמים על ארמון המלך, רצחו את יהוסף הנגיד, וטבחו אלפי יהודים.
לאחר פרעות גרנדה, הקהילה היהודית שבעיר הצליחה להשתקם ולשגשג.
כך כתב רבי משה אבן עזרא, יליד גרנדה ופאר משורריה, בשבח מעלליו וזכר מהלליו של אחד משרי גרנדה היהודים:
ועל גניה המפוארים של גרנדה:
בשנת 1090 נחרבה קהילת גרנדה על ידי גדודי המוראביטון, ורוב היהודים עזבו את העיר.
כעבור חמש שנים רבי משה אבן עזרא עזב את גרנדה וגלה לצפון ספרד הנוצרית, ובמשך ארבעים וחמש שנות גלותו שיריו מלאי געגועים אל עיר הולדתו.
המשורר רבי יהודה הלוי עוד הספיק לחזות בתפארתה בנערותו.
באליסנה, עיר החכמה והשירה, ששמה המקורי היה "אלי הושענא", רוב רובם של התושבים היו יהודים עוד מהמאה התשיעית, והם כינוה "פנינת ספרד".
באמצע המאה התשיעית התגורר באליסנה רב אלעזר בר שמואל אלוף, החכם התלמודי הראשון הידוע בספרד, שהלך לבבל ללמוד תורה מפי הגאונים ונתקבל שם בכבוד.
הוא הגיע להוראה וכתב תשובות.
רבי יצחק אבן מר שאול, ממשוררי אליסנה, היה בקיא בספרות ערב, ולימד לשון, מקרא ושירה, והתחרה עמו בשירה המשורר והמדקדק רבי יצחק אבן ג'יקטילה.
בתור הזהב היהודי של גרנדה רבי יצחק אבן גיאת, פוסק פייטן ומפרש המקרא, שימש כראש ישיבת אליסנה.
רבי יצחק אבן גיאת היה החלוץ והמייסד של הפיוט הדתי הספרדי, ורבים מפיוטיו נכנסו למחזורים של קהילות ספרד והמזרח.
הוא גידל את עזריה, בנו המחונן של רבי יהוסף ההנגיד, שלדאבון הכל נפטר בנערותו.
לאחר פטירת רבי יצחק אבן גיאת, רבי יצחק אלפאסי (הרי"ף), מגדולי הראשונים, שהגיע לספרד מצפון אפריקה, שימש כראש ישיבת אליסנה.
כתב עליו רבי משה אבן עזרא: "הוא היה בעל רגש דתי חזק, שאי-אפשר למצוא דוגמתו, ושכל בהיר שאין משלו.
חכמתו הייתה עמוקה ואין דומה לה, ועטו היה מהיר עד שאי-אפשר להתחרות עמו".
עם תלמידי הרי"ף נמנים רבי יוסף אבן מיגאש, שהרי"ף כתב עליו שאפילו בדורו של משה רבנו לא נמצא כמותו, רבי יהודה הלוי, ורבי ברוך בן יצחק אבן אלבאליה.
רבי יוסף אבן מיגאש שימש כראש ישיבת אליסנה לאחר הרי"ף.
עם תלמידיו נמנים רבי מיימון הדיין, אביו של הרמב"ם; ולפי האגדה גם הרמב"ם קיבל תורה מפיו בילדותו.
הרמב"ם החשיב את הרי"ף ואת רבי יוסף אבן מיגאש לרבותיו.
באליסנה שהה החכם רבי אברהם אבן עזרא.
לאחר שאל-מוואחידון החריבו את אליסנה בשנת 1148, ראב"ע כתב בקינתו "אהה ירד עלי ספרד":
בסרקוסטה (סרגוסה), בירת הטאיפה של סרקוסטה, הייתה קהילה יהודית משגשגת שהתפרנסה ממסחר וממלאכות.
התגוררו בה מאות יהודים, יהודים שימשו כיועצים בחצר המלכות של הטאיפה, מהם נודע לתהילה יקותיאל בן יצחק אבן חסאן, פטרונו של רבי שלמה אבן גבירול.
במהלך המאה ה-11 התגוררו בסרקוסטה הדיין והפילוסוף איש-המוסר רבנו בחיי אבן פקודה, המדקדק רבי יונה אבן ג'נאח, המשורר המדקדק מפרש המקרא רבי משה הכהן אבן ג'קטילה הקורדובי, המשוררים יוסף אבן חסדאי ומשה אבן אלתקאנה, המשורר והפילוסוף רבי שלמה אבן גבירול, והפייטן והמדקדק לוי אבן אלתבאן.
בתחילת המאה העשירית היגרו לטודלה יהודים, בנו בה בית כנסת, התגוררו בשכונת ווטולה הנרחבת (מה שנקרא ברבות הימים הרובע היהודי של ווטולה), והיו לקהילה היהודית הגדולה ביותר באזור נווארה.
בטודלה נולדו רבי יהודה הלוי ורבי אברהם אבן עזרא.
סביליה מוזכרת במאה העשירית בין הקהילות היהודיות החשובות שבדרום ספרד.
במאה ה-11 הקהילה היהודית התעשרה ורבים היגרו אליה.
בשנת 1069 אלמתעמד, האמיר של הטאיפה של סביליה, מינה את רבי יצחק בן ברוך (אלבאליה), חכם תלמודי גדול בתורה ובחכמה, לשר ולחוזה בכוכבים וליועצו, ולנשיא היהודים ולראש הרבנים שבמלכותו.
סביליה הייתה למרכז תורה, ורבי יצחק בן ברוך העמיד תלמידים הרבה, והיטיב לבני עמו.
עם תלמידיו נמנה רבי יוסף אבן מיגאש.
בעיר דניה, שבדרום-מזרח ספרד, הייתה קהילה גדולה וקדושה ועשירה.
ישב בה רבי יצחק ברבי משה, ולאחריו שימש בה כדיין רבי יצחק בן ראובן הברצלוני.
ליהדות ספרד בתקופת תור הזהב היו מאפיינים יוצאי-דופן ביחס לקהילות ישראל בגולה במקומות אחרים או בתקופות אחרות:
ספרד, אולי כי ראשוני היהודים התיישבו בה לאחר חורבן בית ראשון או כי מזה דורות ישבו בה משפחות מיוחסות מירושלים שהגיעו אליה עוד קודם חורבן בית שני, הייתה קהילה של יהודים (דתיים), ולא קהילה יהודית דתית במובן המסורתי הגלותי.
היא הייתה היחידה מקהילות ישראל בימי הביניים אשר בחייה הרוחניים וביצירתה הפרישה וביצרה פינה לעולמו של הפרט, פינה שבה הוכרה מרכזיותו של האדם, על עולמו, חוויותיו, רגשותיו, שמחותיו, כאביו, חרדותיו, תענוגיו וייסוריו; ואשר בה הוענקו לו זכויות אוטונומיות מקיפות.
בספרד התקיים לימוד מעמיק של המקרא על סמך ידיעת צחות לשון הקודש, תוך עזר בבלשנות ובחקר דקדוק.
במשך מספר דורות חוברו עשרות ספרי דקדוק, התעוררו ויכוחים חריפים על סוגיות דקדוקיות של הלשון העברית, וחוברו פירושים רבים לפסוקי המקרא.
פרשנות המקרא של חכמי ספרד הייתה כה מפותחת, עד שבמאמר המיוחס לרבי משה דאנון נאמר על מפרשי צרפת ביחס אליהם: "כל פירושי צרפתה השלך לאשפתא, חוץ מפרשנדתא ובן פורתא".
הלשון העברית, בנוסף לחיבורים תורניים, שימשה לחיבור שירי קודש ושירי חול, מכתבים, ספרות מקאמית, ולעיתים גם ספרי חכמה ו/או מוסר.
באופן כללי היה רווחה כלכלית ועושר רוחני.
הרבה חכמים עסקו הן בתורה והן בפילוסופיה ו/או בחכמות חיצוניות.
רבי חסדאי אבן שפרוט, רבי יונה אבן ג'נאח, רבי יהודה הלוי והרמב"ם היו רופאים.
רבי שמואל הנגיד היה סופר מהיר.
רבי אברהם אבן עזרא עסק גם במתמטיקה ובאסטרונומיה ובאסטרולוגיה.
רבי יצחק אבן גיאת צירף לפיוטיו מושגים מתחומי הפילוסופיה, האסטרונומיה, ידיעת הטבע, ותורת הנפש והרפואה, שהיו קרובים לליבם של בני דורו.
חכמים היו נפגשים במשתים בהם דנו בדברי חכמה ושירה.
יהודים שימשו בתפקידים רבי מעלה במלכות השלטת.
למשל: רבי חסדאי אבן שפרוט, רבי שמואל הנגיד, רבי יעקב אבן עזרא, שלושת אחיו של רבי משה אבן עזרא, רבי יצחק אלבאליה.
רוב החכמים היו בקיאים במלאכת השיר ורבים מהם חיברו בנערותם שירי חול.
משוררים צעירים ישבו בגנים מפוארים וחיברו שירים לצד עינות-מים ולקול ציפורים המזמרות מבעד לאמירי עצים.
חכמים היו מתכתבים זה עם זה בשירי ידידות.
השירים, בין שירי קודש בין שירי חול, חוברו בלשון עברית.
רוב החכמים הנודדים היו עניים, ונתמכו על ידי נדיבים או שנאלצו להתפרנס בצמצום רב.
עם הנדיבים אנשי המעלה שתמכו בהרבה חכמים ובעניים נמנים רבי חסדאי אבן שפרוט, רבי יעקב אבן גו, יקותיאל בן יצחק אבן חסאן, ורבי שמואל הנגיד.
כתולדה מנדודי חכמים בין ארצות, חכמי ספרד היו בקיאים בלשונות ובתרבויות אחרות.
רוב המשוררים היהודים היו בקיאים בספרות הערבית.
להלן דוגמאות לאורחות חיים ודרכי מוסר בתור הזהב של יהדות ספרד, מלוקטות מספר בן משלי מאת רבי שמואל הנגיד ומספר מבחר הפנינים המיוחס לרבי שלמה אבן גבירול:
+הנושאספר בן משליספר מבחר הפניניםיראת שמים וביטחון בבוראגּוּרָה מֵאֵל וּבְטַח בּוֹ / כִּי לַעֲשׂוֹת לָךְ טוֹב הַפְלֵא יַפְלִיא, / וּנְאַם תָּמִיד מִיִּרְאַת אֵל / מִי חַיַּי כִּי אֵל יַעַשׂ לִי.אמרו לו לחכם, למה אין אנו רואין עליך סימן דאגה?
אמר להם, מפני שלא קניתי דבר ופקדתיו ודאגתי עליו.
ואמר, אין לך דבר שאין לו גדר.
אמרו לו, ומה גדר הביטחון?
ואמרו לחכם, מה גדר האמונה?
ואמר, מי שרוחו יקרה ודעתו נוחה, חבורתו טובה ואהבתו מתמדת.
ואמר, אל תשיאך אהבת מלך כשהשר אויב לך, וכשאתה בטוח מן השר אל תירא מן המלך.
ואמר, עדיפות הדיבור על השכל - פיתוי, ועדיפות השכל על הדיבור - גנות, והטוב שייפה זה את זה.
ואמר שאדם אחד מארץ ערב נכנס במקום ישיבה והאריך לשתוק.
אמרו לו, בדין קראוך מנדיבי ערב?
חדל מרוב שחוק עם החברים, וסורה מדבר לצון והרחק, ותן כבוד בעת תשב ותאכל, ועת תשתה ועת קומך לשחק.
ואל תחלוק עם אדם כעסן, כי אתה מצער אותו; ואל יקבצו במושבך שני אנשים שחולקים לניצוח, ואל תשמח בנפול אויבך, כי לא תדע מה יבואך.
ואל תראה היכולת בעת הגבורה כי אינך יודע איך יחזור הזמן עליך.
ואל תלעג לטעות זולתך, כי אינך מושל בדיבור פיך.
וקבל טעות בני האדם בדמות הנכונה כפי יכולתך.
ואל תתן אהבתך לאוהבך בפעם אחת, ושים האמת תמיד לעומתך, תינצל כל ימיך ותהיה לעולם מבני חורין.
ואמר החכם לבנו: דע כי ראש האמונה יראת האלוקים ושמור מצוותיו.
בכלל חכמי תור הזהב אנשי אשכולות, רבנים, מדינאים, ראשי ישיבה, פוסקי הלכה, מדקדקי עברית, פרשני מקרא, פרשני תלמוד, משוררים, פילוסופים, רופאים, היסטוריונים, מתמטיקאים, אסטרונומים, ועוד.
תורת שפה עברית עלתה אז עד מרום קצה, המליצה והשיר עשו להם כנפיים כבימי קדם בנוח הרוח על בחירי י-ה בהר הקודש בירושלים, חכמת התלמוד הופיעה בעצם תומה, וכל הידיעות הדרושות לחפצה, אוספו אז לאספה לפקוח עיני השוקדים על דלתותיה.
הפילוסופיה התרוממה אז על כנפי כרוב הגיונים נשגבים ותיאר אור חדש על הליכות עולם.
כל הידיעות והמדעים אשר תפארת הם לבני אדם הנבראים בצלם אלוקים, כתומם נקבצו באו בנפשות היהודים הרבנים אשר באנדלוסיה".
להלן חכמי ספרד בולטים בתור הזהב:
רבי חסדאי אבן שפרוט (915–975) - חכם, מדינאי ורופא, יועצו של עבד א-רחמן השלישי, ומנהיג יהדות ספרד.
רבי משה בן חנוך ובנו רבי חנוך (חיו סביבות 920–1025) רב וחכם תלמודי, מראשוני חכמי יהדות ספרד וממנהיגיה.
מנחם בן סרוק ודונש בן לברט (חיו סביבות 920 עד 990) - משוררים ומדקדקים.
רבי יהודה חיוג' (945–1012 לערך) - מגדולי מדקדקי העברית, פרשן מקרא.
רבי שמואל הנגיד (993 - אחרי 1056) - ראש רבני ספרד, משורר, מדקדק, שר האוצר, שר הצבא ומשנה (ווזיר) למלך גרנדה.
רבי יונה אבן ג'נאח (סביב 995–1050) - מחשובי המדקדקים העבריים, פרשן מקרא.
רבי משה אבן ג'יקטילה ורבי יהודה אבן בלעם (חיו סביבות 1000–1080) - מדקדקים ומפרשי מקרא.
רבי שלמה אבן גבירול (כנראה 1021–1058) - משורר, פייטן ופילוסוף.
רבי יהוסף הנגיד, בנו של שמואל הנגיד (1035–1066) - רב, משורר, ווזיר למלך גרנדה.
הרי"ף (1013–1103) ותלמידו ר"י מיגאש (1077–1141) - מגדולי ראשי הישיבה והפוסקים בספרד ובתקופת הראשונים.
רבי יצחק אלבאליה (1035–1094) - רב, פייטן ויועץ למלך סביליה, ובנו רבי ברוך - ראש ישיבה, פוסק ופילוסוף.
רבי בחיי אבן פקודה (1050–1120) - מחבר ספר המוסר "חובות הלבבות".
רבי יוסף אבן סהל (?
- 1124) - דיין, פייטן ומתרגם תשובות הרי"ף מערבית לעברית.
רבי יוסף אבן צדיק (1075-1149) - דיין, פייטן ומשורר, מחבר ספר הפילוסופיה "עולם הקטן".
רבי יהודה הלוי (1075–1141) - פייטן, משורר, והוגה דעות, מחבר ספר "הכוזרי".
רבי אברהם אבן עזרא (כנראה 1089–1164) - פרשן המקרא, פייטן ומשורר, מדקדק, מתמטיקאי, אסטרונום, ופילוסוף.
הראב"ד הראשון (1110–1180) - רב, היסטוריון, פילוסוף ואסטרונום.
רבי יהודה אבן תיבון (1120–1190) - רב, רופא ומגדולי המתרגמים העבריים ימי הביניים.
הרמב"ם (1138–1204) - גדול חכמי ספרד בכל הזמנים, איש אשכולות מגדולי הפוסקים והרבנים, מחבר "משנה תורה".
כתב חיים נחמן ביאליק: "הנה בספרד נגלתה פתאום דרך אחרת ורוח חדשה.
המסורת הקיבוצית עוברת לתחום המדע האישי ונהפכה ע"י גאוני ספרד לדקדוק, לחוכמת המדע והלשון העברי.
הפייטנות, שבה היו הלכה ואגדה כאחת, נהפכה לשירה מבודלת ומפוצלת עם סוגים ומקצועות, והיער הפראי נהפך לגן-עדן של ערוגות, שכל אחת מסודרת במקומה.
הקבלה, שחציה פילוסופיה, נהפכה אצל הספרדים לפילוסופיה מדעית, לדיסציפלינה חמורה.
הדרש והאגדה נהפכו אצלם לפרשנות מדעית, וכן ההלכה המבולבלת נהפכה בייחוד ע"י אלפסי ראשונה ואחר-כך על-ידי הרמב"ם לקודקסים מסוגננים".
ספרי חכמי ספרד חוברו בעברית או בערבית יהודית.
פירושים למשנה או לגמרא, ספרי דקדוק, פירושים למקרא וספרי מוסר חוברו בעברית או בערבית.
רוב ספרי ההגות חוברו בערבית.
מבחר ספרי ספרד שחוברו בערבית תורגמו לעברית על ידי מתרגמים ממשפחת אבן תיבון.
באופן כללי רק חלק מספרי התורה והחכמה שחוברו בתור הזהב נשתמרו וזכו להוצאות לאור ראויות.
ספרים שחוברו בלשון ערבית ולא תורגמו ללשון עברית בתקופת הראשונים, או שלא נלמדו במהלך הדורות, לא נשתיירו או נותרו בכתבי-יד.
להלן רשימת נבחרת מספרי חכמי ספרד:
ספר בן משלי הוא ספר משלי חכמה ומוסר שחיבר, אסף ותיקן רבי שמואל הנגיד, שהיה שר האוצר, שר הצבא, ומשנה למלך גרנדה.
הספר נערך על ידי אליסף, בנו הצעיר של הנגיד, ומסודר בסידור אלפביתי לפי התחלות המשלים ובקבוצות לפי משקלי שירה.
הספר כולל כאלף ומאתיים משלים, העוסקים במגוון רחב של נושאים: הון ועושר, חברות וידידות, חינוך, חכמה וסכלות, טוב ורע, יראת שמים, מלכות, נדיבות וכילות, מעשה ודיבור, דיבור ושתיקה, נדידה ומנוחה, יגיעה ועשייה, אשה ובנים, מחשבות הלב, סודות, ספר ושיר, בקשות, עצה, צדק ומשפט, תוכחה, מעלת האמת, הכרת טובה, ועוד.
רוב המשלים בני ארבע שורות.
רבי יהודה אבן תבון ציטט עשרים ואחד משלים בצוואתו המפורסמת, וזירז את בנו לעיין שעה אחת מדי יום בבן משלי.
ספר הכוזרי הוא ספר הגות יהודית שחיבר רבי יהודה הלוי.
הספר כתוב כשיחה בין מלך הכוזרים לבין חכם יהודי על יסודות האמונה היהודית.
הספר חובר בערבית ותורגם לעברית על ידי רבי יהודה אבן תיבון.
במהלך הדורות חוברו לו מספר פירושים, ביניהם הפירוש "קול יהודה" מאת רבי יהודה מוסקאטו, ובדורות האחרונים חוברו עליו ספרים רבים.
גדולי ישראל, כגון הגר"א והראי"ה קוק, העריכו מאוד את ספר הכוזרי, והורו ללומדו.
מפורסמים דברי רבי ברכיאל שכתב במאה ה-14: "דברי הרמב"ם (במורה נבוכים) קרובים אל האמת יותר מן השקר, דברי הרלב"ג קרובים אל השקר יותר מן האמת, ודברי ה"ר יהודה הלוי כולם אמת".
בעקבות ספר הכוזרי, הרב דוד ניטו חיבר את הספר "מטה דן" להוכחת אמיתות התורה שבעל-פה.
ספר התרשיש, או ספר הענק, הוא ספר שירה שחיבר רבי משה אבן עזרא.
כל שער חרוזים כמניין אבן מאבני החושן, סה"כ תרשיש (1210) חרוזים.
בכל בית חרוזים הבנויים ממילים השוות בכתב ושונות בהוראתן (תגניס).
בדורות האחרונים חוברו לספר הביאורים "משבצות התרשיש" על ידי שאול עבדאללה יוסף, ו"עין התרשיש" על ידי חיים בראדי.
ספר חובת הלבבות הוא ספר מוסר שחיבר רבנו בחיי אבן פקודה.
הספר כולל עשרה שערים: הייחוד, הבחינה, עבודת הא-להים, הביטחון, ייחוד המעשה, הכניעה, התשובה, חשבון הנפש, הפרישות, אהבת הא-להים.
הוא חובר בלשון ערבית ותורגם לעברית על ידי רבי יהודה אבן תיבון.
הספר, המושפע מהפילוסופיה הנאו-אפלטונית, נחשב לאחד מספרי המוסר היסודיים שחוברו בישראל.
ספר יסוד מורא וסוד תורה הוא ספרו האחרון של רבי אברהם אבן עזרא, מעין משנה סדורה של אמונות ודעות המסכמת את דעותיו.
הספר עוסק בהיאך להיות אדם שלם, בהשכלה כללית הנדרשת לעבודת השם, במיון מצוות בשיטה חדשה, בטעמי מצוות, בסוד השם, בחופש הבחירה, ובהשגחה פרטית.
ספר מבחר הפנינים הוא ספר אמרי מוסר קצרים בשישים וארבעה שערים, שככל הנראה חיברו רבי שלמה אבן גבירול.
הספר היה מבין ספרי המוסר שנלמדו בספרד ובפרובאנס בתקופת הראשונים.
בעקבותיו חובר ספר "שקל הקודש "על ידי רבי יוסף קמחי.
במהלך הדורות חוברו לספר מבחר הפנינים מספר פירושים.
ספר מורה נבוכים הוא ספר פילוסופיה יהודית שחיבר הרמב"ם בזיקה לפילוסופיה האריסטוטלית.
יש אומרים שחובר לבני עלייה מעטים משום עת לעשות לה' הפרו תורתך.
ויש אומרים שחובר לנבוכי זמנו של הרמב"ם, שעסקו בפילוסופיה ובחכמות חיצוניות, על מנת לקרבם לתורה.
הספר היה שנוי במחלוקת במהלך הדורות, עד שבעת החדשה הוא נחשב לנדבך מנכסי צאן ברזל של מחשבת ישראל.
מורה הנבוכים חובר בערבית ותורגם לעברית על ידי רבי שמואל אבן תיבון.
חוברו עליו פירושים רבים, בהם מאת רבי שם טוב בן יוסף אבן פלקירה, רבי אשר קרקש, רבי שם טוב בן יוסף אבן שם טוב, ודון יצחק אברבנאל.
מחברת מנחם הוא ספר שורשים שחיבר מנחם בן סרוק, שמטרתו צחות לשון יהודית על תוכן יסודתו ועיקר שורשיו.
המילים שבמקרא מחולקות להוראותיהן השונות בהתאם לשורשים מהן נגזרו, תוך מתן דוגמאות לכל הוראה, ופירושה אם איננה ברורה.
זה המילון העברי השלם הראשון ללשון הקודש.
באופן כללי הספר כתוב בקיצור נמרץ ובדייקנות, אם כי פה ושם מנחם מאריך בהסברים דקדוקיים או בפירושים לפסוקים סתומים מהמקרא.
הספר שימש את רש"י בפירושו למקרא.
בעקבות המחלוקת והכרעותיו של רבנו תם, רבי יוסף קמחי חיבר את "ספר הגלוי".
מחברת הדקדוק הוא ספר לשון שחיבר רבי יונה אבן ג'נאח, הכולל שני חלקים: ספר הרקמה - ספר דקדוק הלשון העברית, וספר שורשים בני שלוש אותיות.
ראב"ע נעזר בחיבוריו בספריו, והוא מכנה את רבי יונה "רבי מרינוס" (יונה).
רבי שלמה אבן פרחון חיבר על בסיס ספר השורשים את ספר השורשים "מחברת הערוך".
ספר משנה תורה הוא ספר הלכה כולל שחיבר הרמב"ם.
הספר מיוסד על ספרות חז"ל (המשנה, התוספתא, מדרשי ההלכה, התלמוד הבבלי, התלמוד הירושלמי), ומסכם ומסביר את הלכות התורה שבעל-פה.
הוא נחלק לארבעה עשר ספרים (המדע, אהבה, זמנים, נשים, קדושה, הפלאה, זרעים, עבודה, הקרבנות, טהרה, נזקים, קניין, משפטים, שופטים), ולפיכך מכונה הי"ד החזקה.
הספר נחשב לעמוד ההלכה, ולאחד משלושת עמודי ההוראה עליהם הסתמך רבי יוסף קארו בחיבור ה"שולחן ערוך".
במהלך הדורות חוברו פירושים רבים על משנה תורה.
הראב"ד חיבר עליו ספר השגות, ובמהלך הדורות חוברו ספרים להגנת הרמב"ם מפני השגות הראב"ד.
לפי הגר"א, התורה ניתנה לישראל ארבע פעמים: פעם ראשונה קיבלה משה בסיני ומסרה לישראל, פעם שנייה היא ניתנה על ידי עזרא הסופר, פעם שלישית על ידי רבי יהודה הנשיא בחיבור המשנה, ופעם רביעית - משנה תורה שחיבר הרמב"ם.
ספר המצוות לרמב"ם הוא ספר המונה את תרי"ג המצוות ובו מבוא הכולל ארבעה-עשר שורשים (כללים) למניינן.
הספר חובר בערבית ותורגם לעברית על ידי רבי משה אבן תיבון.
ספר עולם הקטן הוא ספר פילוסופיה שחיבר רבי יוסף אבן צדיק, על סמך רעיון המיקרוקוסמוס.
הספר נחשב לסיכום התמציתי הראשון של מדע, פילוסופיה ותאולוגיה בספרות היהודית.
הספר חובר בערבית ותורגם לעברית על ידי רבי משה אבן תיבון או על ידי נחום המערבי.
קטעים מהספר מצוטטים בפירוש רד"ק לספר בראשית, בספר "שער השמים" מאת רבי יצחק אבן לטיף, בספר "שבילי אמונה" לרבי מאיר אלדבי, ובספר "מאמר השכל".
פירוש רבי אברהם אבן עזרא על התורה (פירוש קצר, ופירוש ארוך על ספרי בראשית ושמות) הוא מהפירושים היסודיים לתורה.
פירושו הוא על דרך הפשט, לפי הכלל אין מקרא יוצא מידי פשוטו, תוך שמסתמך על מחשבתו המקורית ועל ספרי הדקדוק של חכמי ספרד שקדמו לו.
פירושו כתוב בלשון קצרה, כולל סודות סתומים, והוא נוהג להתעמת עם פרשנים קודמים.
על פירושו לתורה חוברו עשרות רבות של פירושים במהלך הדורות.
פירוש המשנה לרמב"ם הוא פירוש מקיף ומעמיק של הרמב"ם על המשנה, מעין "תלמוד קטן".
הוא כולל הקדמה כללית על המשנה וחכמיה, הקדמה למסכת אבות העוסקת בתיקון מידות (ונקראת גם שמונה פרקים), הקדמה לפרק חלק במסכת סנהדרין העוסקת בי"ג עיקרי האמונה של הרמב"ם, והקדמה לסדר טהרות הכוללת כללי יסוד של הלכות טומאה וטהרה.
פירוש הרמב"ם חובר בערבית וסדריו תורגמו על ידי מתרגמים שונים במהלך הדורות, חלקם לא מוכשרים למלאכה.
בדורות האחרונים הרב יוסף קאפח תרגמו לעברית במהדורה נאמנה.
ספר תיקון מידות הנפש הוא ספר תיקון מידות שחיבר רבי שלמה אבן גבירול, על סמך היחס בין חמשת החושים לארבעת היסודות.
בהשפעתו חובר ספר אורחות צדיקים.
בספרד, להבדיל מארצות אשכנז, התלמוד הבבלי לא היה נחלת כל שדרות העם.
לפיכך, רבי שמואל הנגיד חיבר את ספר "מבוא התלמוד", לפלס דרך וסדר בלימוד לכל דורשי חכמת התלמוד, ובזכותו התפשטה והשתבחה חכמת התלמוד בספרד.
רבי שמואל הנגיד חיבר את הספר הגדול "הלכתא גבראתא", עליו אמר המאירי: "הוא חיבר ספר בכל התלמוד, והוא ראוי לסמוך עליו ברוב דבריו".
בהשפעת המטבעות שטבע רבי שמואל הנגיד, חוברו הספרים של גדולי הפוסקים בדור הסמוך - רבי יצחק אבן גיאת והרי"ף, ושל רבי יהודה בן ברזילי הברצלוני.
בהלכות רב אלפס, שנקראו "תלמוד קטן", הרי"ף עשה את התלמוד ללימוד שיטתי.
הוא קיצר את המשא ומתן התלמודי, השמיט האגדות ורוב דברי המוסר וחידודים מיותרים ושיטות שאין הלכה כמותם וקטעי גמרא שאינם נוהגים בזמן הזה, ופסק הלכה.
הרמב"ם כתב כי "אין תפיסה עליו אלא בהלכות מועטות, שלא יגיעו בשום פנים עד עשר".
ורבי מנחם בן זרח כתב: "ילאה אדם לחבר חבור כמהו זולתי הייתה השכינה שורה עליו".
הרי"ף עשה את התלמוד לספר מדעי עבור חכמים ותלמידי חכמים הוגים וחושבים.
הלכות רב אלפס הקלו על תפוצת התלמוד ולימודו, ובתקופת הראשונים הוא נלמד באופן שיטתי, וחוברו עליו ספרות פולמוסית (ספרי השגות וסילוקי השגות), ספרות פרשנית (פירושים ותוספות), וספרות פסקנית (ספרי השלמה וקיצור).
כתב חיים אריה זוטא: 'אז קיבל לימוד התלמוד צורה חדשה, צורה של שיטה וסדר – סימן מובהק של הלימודים המדעיים.
שיטה – זאת אומרת למצא בתלמוד דרך, שעל פיה נדע את המשא ומתן התלמודי: איך התפתחו ההלכות האלה, מה גרם לקבע את ההלכות דווקא באפן זה ולא אחר, – והסדר הם הדרכים החיצוניים, הכלליים, מה שקוראים כעת "מֶטוֹד" הלמוד.
ונחוצים השיטה והסדר בייחוד בלימוד התלמוד, – ספר הכתוב בשפה בלולה, שפה שחדלו לדבר בה אחרי תקופת התלמוד, ושכל הלכותיו הן מסֻבכות זו בזו ו"ספר כזה בלי הקדמה הוא באמת כגוף בלי נשמה" - כמו שהמליצו הקדמונים'.
הרמב"ם, בעקבות הלכות רב אלפס, חיבר הלכות לכמה ממסכתות התלמוד הירושלמי.
בסיוע פירושי רבי יוסף אבן מיגאש למשנה שהיו בידו, הוא ביאר את המשנה מהכלל אל הפרט.
במהלך פירושו הרמב"ם מקנה ללומד כללים בהירים להסקת ההלכה.
גולת הכותרת של שיטת סידור התורה הספרדית הוא ספרו של הרמב"ם "משנה תורה", בו קיבץ את התורה שבעל-פה בהלכות פסוקות בסידור הגיוני זך ובלשון קצרה ובסגנונה ושפתה הברורה של המשנה.
כתב הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל: "הרמב"ם השכיל מאוד לתת צורה חדשה לכל ההלכות העתיקות בסגנונו המדויק, הרצאתו הבהירה ושפתו הנעימה והנפלאה.
ולבד זה הוסיף משלו חידושים מקוריים בהקדמותיו למשניות, בשורשיו לספר המצוות, ובספרו הראשון לספר הי"ד החזקה שקראו ספר המדע, שמתחיל בהלכות יסודי התורה והלכות דעות ומסיים בהלכות תשובה.
מימי רבי חסדאי אבן שפרוט ואילך, או אפילו דור קודם לכן, חכמי ספרד עסקו בלימוד בעיון של הלשון העברית.
לאחר שבגלות נשתכחה רוב לשון הקודש, הם ראו שהמוסלמים מקפידים בלשונם ובנימוסם, ומצאו שכתוב בתלמוד שבני יהודה שהקפידו על לשונם נתקיימה תורתם בידם, ולפיכך נתנו אל לבם לפתוח מסגר הלשון אשר נשתכחה מהם, וחיברו ספרי לשון.
למפעל המחקרי העצום הזה היו שתי תכליות נוספות.
האחת, להבין את עומק פשוטו של מקרא.
השנייה, לחבר פיוטים ושירים בלשון עברי צח.
מדקדקי ספרד הבחינו שהעשרים ושתיים אותיות שבלשון העברית מחציתן אותיות שורש (בלבד) ומחציתן אותיות שימוש, ועשו להן סימנים להקל על הזיכרון.
את אותיות השימוש המשרתות, מנחם בן סרוק כינה "שמלאכתו בינה", רבי יונה אבן ג'נאח "שלומי אך תבנה", רבי שלמה אבן גבירול "אתכנה משלי בו", רבי יצחק לוי אבן מר שאול "נבואת המשכיל", ורבי אברהם אבן עזרא "כשתיל אב המון".
ואת אותיות השורש, מנחם בן סרוק כינה "טח ספר גזע צדק", רבי שלמה אבן גבירול - "קט צח גזע ספרד", ורבי יוסף קמחי "צד עט קח גזר סף".
כתב חיים אריה זוטא: 'על היסוד של "שלש אותיות השורש" העמיד את הלשון העברית ר' יהודה בן חיוג'.
הוא שהסביר את ה"נחים" ה"נפילים", ה"חסרים", הוא שהבין את הנטיות לכל דוגמתן, בארן וסדרן, – ועמו קבלה הלשון העברית את חנה וערכה, את גמישותה בשירה ובמליצה...
והתפתחות דקדוק לשוננו בספרד עלתה למרום גבהה ולשכלולה עם גאון השפה העברית המלומד הגדול ר' יונה מרינוס בן ג'נאח ("בעל כנפים"), שעבודתו בלשון העברית הייתה לו עבודת הקודש.
הוא שקבע את נוסח הדקדוק, שיש להוסיף עליו או לגרוע ממנו, לשכלל ולשפר – אבל אין לשנותו, והוא נשאר לעולם'.
הדקדוק העברי, המקובל בימינו ובדורות עברו, מבוסס, פחות או יותר, על חכמת הדקדוק של חכמי ספרד: סוגי האותיות, תנועות גדולות וקטנות, חלוקת המילים לשמות ופעלים ומילות יחס (הדבק), השורשים ואיזה מילים נגזרות מכל שורש, הבניינים ופעולותיהם, המשקלים והפעלים ונטיותיהם, חילוף אותיות, ועוד.
מדקדקי ספרד חיברו ספרי דקדוק רבים שצורתם מדעית, רובם חוברו בלשון ערבית, ורק מיעוטם השתמר.
להלן טבלה של מדקדקי ספרד הראשונים וספריהם (הקיימים):
+דורספרי דקדוקפירושים למקראראשוןמחברת מנחם, תשובות דונש בן לברטשנירבי יהודה חיוג': ספר אותיות הנוח, ספר עלי הכפל, ספר הנקוד;
יצחק בן קפרון: תשובות תלמידי מנחם; תשובות יהודה בן ששתרבי יהודה חיוג': ספר הליקוטיםשלישירבי יונה אבן ג'נאח: ספר ההשגה, תשובה לספר השלמה, ספר הקרוב והישור, ספר ההשוואה, מחברת הדקדוק (ספר הרקמה וספר השורשים)רביעירבי משה הכהן אבן ג'יקטילה: ספר זכרים ונקבות;
רבי יהודה אבן בלעם: ספר הצימוד, ספר אותיות העניינים, ספר הפעלים הנגזרים מן השמות, שער טעמי ג' ספרים אמ"תרבי משה הכהן אבן ג'יקטילה: פירושים על התורה, ועל ספרי ישעיהו ותהילים;
רבי יהודה אבן בלעם: פירושים על ספרי במדבר, דברים, יהושע, שופטים, ישעיהו, ירמיהו, יחזקאל
ראב"ע עצמו חיבר ספרי דקדוק רבים, אם מתוך עיסוקו בפרשנות המקרא, ואם כדי ללמד את חכמת הלשון את תלמידיו ואת קהילות ישראל שמחוץ לספרד בהיותו נודד בארצותיהן.
מספרי הדקדוק שחיבר: ספר צחות, ספר מאזני לשון הקודש, ספר יסוד דקדוק, ספר שפת יתר, וספר שפה ברורה.
ראב"ע חיבר פירושים על התורה, חמש מגילות, ישעיהו, תרי עשר, תהלים, איוב ודניאל; ופירושים לנביאים ראשונים ולספר משלי שלא נשתמרו.
על דרכו בפירוש המקרא הוא כתב:
רבי יוסף קמחי (ריק"ם) חיבר את ספרי הדקדוק ספר זיכרון וספר הגלוי, וחיבר פירושים לספרי המקרא, מהם נשתמרו פירושיו על ספרי משלי ואיוב.
ׁׁ בנו, רבי משה קמחי, חיבר את ספרי הדקדוק "מהלך שבילי הדעת" ו"שכל טוב", וחיבר פרושים לספרי משלי, איוב, עזרא ונחמיה.
רבי דוד קמחי (רד"ק), בנו של ריק"ם, חיבר את ספר המכלול (ספר דקדוק וספר שורשים), שהוא מעין סיכום של חכמת הדקדוק ופרשנות המקרא של חכמי ספרד.
רד"ק פירש את המקרא (בדרך הפשט), ופירושו היה כה פופולרי, עד שהיו אומרים עליו במהלך הדורות: אם אין קמחי, אין תורה.
על נסיבות התעוררות רוח השיר העברי בספרד כתב רבי יהודה אלחריזי:
שירת תור הזהב נחשבת על ידי רבים למבע השירי המקורי והיפה והעשיר ביותר בלשון עברית מאז ימי המקרא הקדמונים.
כתב דוד ילין: "רק מקצוע אחד נשאר קודש ומקודש במשך כל התקופה הזאת ללשון העברית הוא מקצוע השירה.
כל מה שנובע מהרגש ויוצא מהלב הובּע רק בלשון הלאומית.
משוררינו הגדולים, שידעו כולם את הערבית הספרותית על בוריה, כאשר הננו רואים בספרי הפרוזה שלהם שנכתבו ערבית צחה, ובהקדמותיהם לדיואניהם שנכתבו בערבית של פרוזה חרוזה – לא ראו לנכון לחבר שירים בשפה זו.
ובאותה שעה שנכתבו בערבית ספרים קדושים, כגון: פירושים לתורה ושאלות ותשובות בהלכה וכיוצא בהם, חוברו שירים בעלי נושאים חילוניים לגמרי: שירי אהבה, שירי יין ותענוגות החיים – רק בעברית."
לשירה העברית בספרד המאפיינים הבאים:
צחות לשון תוך דיוק בחוקי הלשון ודקות בהוראותיהן של מילים
שימוש במשקל היתדות ובמקצבים ובקישוטים ובדימויים ובחריזה חוזרת בהשפעת הספרות הערבית היפה
מנעד רחב של סוגות פיוטים
ביסוס פיוטים על שיבוץ פסוקים מהמקרא
חיבור שירי חול, כגון שירי ידידות, שירי תהילה, שירי אהבה, שירי יין, חידות, שנינה, מהתלות, ועוד
חיבור שירים ארוכים המביעים השקפה פילוסופית
על דרכם של משוררי ספרד במלאכת השיר אפשר ללמוד מדברי רבי משה אבן עזרא:
במהלך תור הזהב השירה העברית הלכה והשתפרה מדור לדור.
תור הזהב כולל עשרות רבות של משוררים, מהם נודעו לתהילה בעבור טיב שירתם והיקף יצירתם רבי שמואל הנגיד, רבי שלמה אבן גבירול, רבי יצחק אבן גיאת, רבי משה אבן עזרא, ורבי יהודה הלוי.
להלן דברי הערכה על שיריהם מלוקטים מדברי רבי משה אבן עזרא (בספר "שירת ישראל", תשובה על השאלה החמישית) ומדברי רבי יהודה אלחריזי (בספר תחכמוני, שער שלישי):
+המשוררתכונות שיריו לפי רבי משה אבן עזרא, רבי יהודה אלחריזירבי שמואל הנגידשיריו הם כמעיין הנובע, מיוסדים במילים נעימות, מרובים גוונים, חזקים בתוכנם, יפים בבנייתם, מקורים ברעיונותיהם, ובהירים במליצותיהם.רבי שלמה אבן גבירולהוא היה אמן נפלא, ומליץ נשגב.
הוא הגדיל לעשות ברוחו הפיוטי, וקלע אל המטרה היותר גבוהה, והשיג את המחשבה היותר עליונה.
דרכו בשיר עדינה, ודומה הוא למשוררים האחרונים של המוסלמים.
הוא נקרא פרש המליצה ואמן השיר.
יש עדינות ורוך לדבריו, ונעימות לכוונותיהם.
הוא שם בשיריו את הרעיונות המיוסדים על פי חוקי התורה והמתאימים אל הקבלה.
הצעיר הזה כתב שירי תהילה וקינות, והשיג את תכלית השלמות ברעיונותיו.
הוא חיבר גם שירי התפארות ואהבים נעימים ושירי מוסר שהצטיין בהם, גם כתב שירי התנצלות עדינים, ושירי מהתלות שנונים.
אף על פי שהוא נמנה בין הפילוסופים בטבעו ובהשכלתו, בכל זאת שלטה נפשו הרגזנית על שכלו, לא יכול לכבוש את כעסו.
נקל היה בעיניו להתקלס באנשים גדולים ולכתוב עליהם דברי לעג ובוז.רבי יצחק אבן גיאתהוא היה מעיין השירה ומקור הצחות, מושל במכמני השפה העברית ומולך על הלשון הסורסית.
הוא הירבה לחבר יותר מאלה שקדמוהו דברי מוסר ותפילות, שירי תהילה וקינות, אבל לא כתב הרבה שירים שקולים מפני שידיעותיו בחכמת בני ערב היו מעטות.
הוא השתמש במילים נעימות שכוונתן פשוטה.רבי משה אבן עזראוְרַ' מֹשֶה בֶּן עֶזְרָא מוֹשֶה הַפְּנִינִים.
לאחר תור הזהב השירה העברית הלכה וירדה במעלתה.
וכעבור דורות ספורים כתב רבי יהודה אלחריזי על המשוררים בדור שלאחר רבי יהודה הלוי: "וְאַחֲרֵי הַדּוֹר הַהוּא נִסְתְּמוּ מְקוֹרֵי הַשִּׁירִים.
בתור הזהב של יהדות ספרד, בין המאה העשירית למאה השתים עשרה, היה שינוי מהותי בארכיטקטורה היהודית ובארכיטקטורה המוסלמית.
בתקופה שקדמה לעליית המוסלמים בספרד לא התאפשר ליהודים לעסוק באופן גלוי ביהדותם ולכן לא היו להם בתי כנסת.
חרף זאת, ניתן להבחין כי בתחילת תקופת תור הזהב הבנייה של בתי הכנסת הושפעה מהאדריכלות של הכנסיות.
מבחינה חיצונית בתי הכנסת היו בנויים לגובה באבן לבנה ומפוארים מאוד אך עם השנים הם הושפעו מהאדריכלות המוסלמית.
כלומר מבנה בעל עמודים עגולים עם קשתות מעוטרות ורחבה גדולה לתפילה, כמו למשל, בית הכנסת שלאחר מכן הפך לכנסייה, בשם סנטה מריה דה לה בלנקה בטולדו.
עם זאת, הבנייה המוסלמית לא השתנתה ולא הושפעה כלל, כפי שניתן לראות בדוגמה של המסגד של קורדובה שהחל להיבנות ב-788 לספירה על ידי עבד אל רחמן הראשון והושלם כמה מאות שנים לאחר מכן.
לאחר שיהודי ספרד החלו לעסוק בפומבי ביהדותם הם החלו להיות מושפעים מצורת הבנייה שהייתה נהוגה בסביבתם המוסלמית.
החל מהמאה ה-9 ועד אמצע המאה ה-12 חכמים יהודים רבים פעלו בספרד, והיהודים זכו בדרך כלל לביטחון.
מצד שני זו הייתה תקופה רוויית זעזועים, ולעיתים הביטחון שהיהודים זכו לו נקטע.
מסיבה זו ישנה מחלוקת בין החוקרים לאיזה אירוע ניתן לייחס את סיום תור הזהב של יהדות ספרד.
ההיסטוריונים המקדימים ביותר טוענים שתור הזהב הסתיים בשנת 1031 עם התפרקות ח'ליפות קורדובה לממלכות קטנות (טאיפות) ותחילתה של אי יציבות בספרד.
היסטוריונים אחרים טוענים כי אפשר להתייחס לפוגרום גרנדה בשנת 1066 כסוף תור הזהב שכן זו הייתה הרדיפה האלימה המשמעותית הראשונה כנגד יהודים, שהטילה חורבן זמני על אחת הקהילות המשגשגות ביותר בספרד.
קבוצה שלישית של היסטוריונים טוענת שסוף תור הזהב הגיע בעקבות כיבוש ספרד על ידי אל-מוראביטון בשנת 1090 – אף על פי שלא היו רדיפות רחבות היקף כנגד יהודים בתקופתם, מעמד היהודים היה נמוך יותר מבעבר.
קבוצה רביעית ואחרונה של חוקרים מגדירה את סוף תור הזהב בשנת 1148, עם חורבן קהילות דרום ספרד עקב פלישת אל-מוואחידון ותחילתן של רדיפות קשות כנגד היהודים.
היהודים, שהצליחו להימלט, ברחו לספרד הנוצרית, לפרובאנס, לאיטליה ולצפון אפריקה.
על חורבן קהילות ספרד רבי אברהם אבן-עזרא חיבר את הקינה "אהה ירד עלי ספרד".
כתב חיים אריה זוטא: 'עוד במאה השלש-עשרה התחיל תור הכמישה המהיר של התרבות העברית הספרדית, לאחר תקופת פריחה מזהירה, שארכה יותר ממאתיים שנה.
הנצרות, שחדרה לאט לאט לספרד, שהתחזקה והתאזרחה שם בימים ההם, – היא שֶׁקִפְּדָה את תרבות הערבים המפוארה, והיא גם אשר שמה קץ לתרבות היהודים, שהייתה קשורה אז בזו.
הירידה הרוחנית של יהודי ספרד קדמה, איפוא, להתנוונותם החמרית והמדינית, להכנעתם, לשפלותם ולגרושם הכללי בסוף המאה הט"ו'.
במאה השתים-עשרה, בנוסף לרדיפות אל-מוואחידון המוסלמים, סבלו היהודים מתהליך הכיבוש מחדש (רקונקיסטה) של ספרד בידי הנוצרים.
לתקופת מה הצליחו היהודים לשבת בשלווה יחסית תחת שלטון הנוצרים, אך במאה השלוש-עשרה התחילו לטפול על היהודים עלילות דם ונגזרו גזרות על הדת היהודית.
עם סיום הרקונקיסטה בשנת 1492 הוצא צו מלכותי מידי פרננדו השני ואיזבלה, מלך ומלכת ספרד, כי כל יהודי בספרד חייב לעזוב את הממלכה או להתנצר, מאורע זה נקרא בשם גירוש ספרד.
במאה וחמישים השנים האחרונות היסטוריונים אירופאים ואמריקאים החוקרים את ספרד של ימי הביניים, מתייחסים ליחסים בין מוסלמים, יהודים, ונוצרים באותה תקופה, באמצעות המונחים "סובלנות" ו"חוסר סובלנות".
בד בבד היסטוריונים יהודים טבעו את המונח "תור הזהב" כמתאר את התקופה.