tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בספרו על אותם המבנים ההנדסיים הנחוצים לבעל המלאכה בבנייה הציג אבו אל-ופא שאלות יסודיות שניתן לפתור אותן באופן מדויק בעזרת מחוגה וסרגל.
הוא עסק גם בבניית מבנים פחות מדויקים כמו מצולעים סדירים בעלי שבע או תשע צלעות.
הוא בדק שיטות מכניות לשילוש הזווית ולהכפלת הקובייה.
אבו אל ופא פתר 15 שאלות בעזרת מחוגה בעלת מפתח קבוע.
בעלי המלאכה היו מעוניינים להיעזר בשיטה זזאת כדי לבנות היקפי מעגלים בעלי רדיוס נתון.
אבו אל-ופא כתב 22 ספרים, מתוכם שרדו רק שמונה.
כיתאב אל-מג'יסטי (كتاب المجسطي) או "אלמגסט"
זיג' אל-ואדיך (زيج الواضح)- ספר לאסטרונומיה, לא שרד
ספר על אותם המבנים ההנדסיים הנחוצים לבעל המלאכה
(כיתאב פי מא יחתאז' אלאיה אל-סאני מן אל-עמאל אל הנדסייה
הטקסט כולל מעל מאה מבנים הנדסיים, כולל עבור הפטגון סדיר.
השפעת הטקסט הזה באירופה הלטינית היא עדיין נושא לדיונים.
976-961 הספר על מה שנחוץ ממדע האריתמטיקה עבור פקידים ואנשי עסקים
כיתאב פי מא יחתאג' איליה אל-כותאב ואל-עומאל מן עלם אל-חיסאב
זהו הספר הראשון בספרות המדעית המוסלמית בימי הביניים המשתמש במספרים שליליים.
אבו אל-ופא כתב גם תרגומים ופירושים לספרי האלגברה של דיופנטוס ואל ח'ווארזמי ול"יסודות" מאת אאוקלידס
מכתש בירח נקרא על שמו.
ב-10 ביוני 2015 - גוגל שינה את הלוגו שלו לזכרו
הדואר של ספרד הנפיק בול עם דיוקנו.
אברהימה "אבו אדאמס" הוא כדורגלן גמביאני המשחק בעמדת הקשר בדרבי קאונטי ובנבחרת גמביה.
אדמס נולד בגריניץ' להורים ממוצא גמביאני.
התחיל לשחק בקבוצת הכדורגל של אופרינגטון ובגיל 14 הצטרף לדארטפורד.
ב-26 באפריל 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 3-1 לנוניאטון טאון.
ב-14 בספטמבר הושאל לווטסון קז'ואלס.
ב-1 בפברואר 2016 אדמס חתם לשנה וחצי בנוריץ' סיטי והצטרף לקבוצה הצעירה של המועדון.
אדאנס הפך לכדורגלן היקר בהיסטוריה של דארטפורד, למרות שהסכום אותו שילמה נוריץ' לא פורסם.
בנובמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 1-4 נגד מילטון קינס דונס במסגרת גביע הליגה האנגלי.
בדצמבר הושאל לבריינטרי טאון לחודש אחד.
ב-26 ביוני 2017 הושאל לשרוסברי טאון מהליגה האנגלית הראשונה בהשאלה לשישה חודשים.
את הופעת הבכורה שלו ערך בניצחון 0-1 נגד וימבלדון.
ב-9 בינואר 2018 חתם בלייטון אוריינט מהליגה הלאומית בהשאלה לשארית העונה.
ב-1 ביוני 2018 חתם באבספליט יונייטד מהליגה הלאומית.
ב-18 ביוני 2019 חתם לשנתיים בפורסט גרין רוברס במדיה שיחק שלוש שנים.
ב-13 במאי 2022 חתם לשלוש שנים בקארדיף סיטי.
עוד בטרם החלה העונה נפצע בגיד שריר החזה שלו ונעדר כחצי שנה.
זמן קצר לאחר חזרתו נפצע שוב בברך וגמר את העונה מבלי שרשם דקות משחק.
ב-6 באוגוסט 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד לידס יונייטד.
ב-31 בינואר 2024 הושאל לדרבי קאונטי עד לסיום העונה.
ב-3 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-1 נגד צ'רלטון אתלטיק.
ב-29 במרץ 2024 אדמס הבקיע את השער הראשון שלו בניצחון 0-1 נגד בלקפול.
במרץ נבחר לכדורגלן החודש בליגה.
בסיום העונה דרבי עלתה ליגה וב-17 ביולי 2024 חתם על חוזה בקבוצה לשלוש שנים.
ב-8 בספטמבר 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גמביה בתיקו 1-1 נגד .
ב-11 ביוני 2024 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 3-2 ל.
השתתף עם הנבחרת פעמיים בגביע אפריקה לאומות.
נבחרת העונה בפוטבול ליג השנייה:
אביה של עאישה, אחת מנשות מוחמד ובן דודו של טלחה אבן עוביד-אללה, מחברי .
אבו בכר נלווה אל מוחמד כאשר היגר ממכה לאל-מדינה.
הוא ירש את מוחמד כמנהיג פוליטי ודתי, והיה לח'ליפה הראשון מבין ארבעת הח'ליפים ישרי הדרך.
בתקופת שלטונו ביסס את שלטון האסלאם בחצי האי ערב.
בהיבט המדיני, שמר על המשך קיומה של המדינה הקטנה שיצר מוחמד ופתח את מסעות הכיבוש האסלאמיים בשליחת צבאות לסוריה ולעיראק.
בהיבט הדתי, השיב אל חיק האסלאם במלחמות הרדה את עשרות השבטים המורדים של חצי האי ערב, שחזרו בהם מן האסלאם ולא חשו מחויבים לביעה - שבועת האמונים לנביא ולאסלאם.
אבו בכר נולד בשנת 573 בעיר מכה שבמחוז חג'אז בחצי האי ערב (כיום במערב ערב הסעודית).
הוא נולד למשפחה אמידה משבט קורייש להורים אבו קֻחאפה ואום אל-ח'יר.
על פי המסורת, בילדותו אהב לשחק עם גדיים ובכרים, מכאן הכוניה שניתנה לו - אבו בכר (אבי הבכרים).
כבן למשפחה עשירה, ידע קרוא וכתוב מגיל צעיר והיה חובב שירה וספרות.
כמו כן היה בעל זיכרון מפותח וידע נרחב אודות השבטים והפוליטיקה האזורית.
בגיל 18 החל לסחור בבגדים ומשום כך נדד רבות בחצי האי ערב.
הוא התעשר, נהיה סוחר חשוב ומרכזי באזור, והוכתר לראש השבט עוד בחיי אביו.
אבו בכר התאסלם בשנת 613 לאחר שחזר למכה ממסע לתימן ומכריו סיפרו לו על מעשי אדם בשם מוחמד שהכריז על עצמו כ"שליח האל".
לפי אבן קת'יר (היסטוריון ותאולוג סוני מן המאה ה-14), בכך נהיה למתאסלם השני אחרי ח'דיג'ה.
בעקבות התאסלמותו, רבים ממכריו התאסלמו גם כן, ביניהם כל בניו למעט עבד א-רחמאן.
עצם היותו אדם חשוב וידוע השפיע רבות על התאסלמותם של עבדים בעיקר, שהיו נפוצים במכה באותה התקופה.
סופר עליו שלמרות היותו אדם חופשי, היה אמפתי כלפי עבדים ואף רכש 8 עבדים על מנת לשחררם לאחר מכן תמורת 40,000 דינר.
בשנים שלאחר מכן, הטיף אבו בכר בפומבי וקרא לאנשים להישבע אמונים לאסלאם ולנביא.
מכה הייתה אז עיר אלילית ברובה, ואנשי העיר לא ראו בעין יפה את ההטפות והחלו לרדוף את המוסלמים.
על פי המסורת, באחת הפעמים הוכה אבו בכר על ידי גברים משבט קורייש עד שאיבד את הכרתו (מה שהוביל להתאסלמות אמו).
ב-620 נפטרה אשתו של מוחמד, ח'דיג'ה, והוא שודך לבתו של אבו בכר, עאישה.
ב-622, בפיקודו של מוחמד, היגר אבו בכר יחד עם כל מוסלמי העיר מכה לאל-מדינה, כחלק ממהלך המכונה הג'רה (הגירה), המסמן את נקודת ההתחלה למניין השנים המוסלמי.
באל-מדינה רכש אבו בכר עבור מוחמד קרקע שעליה נבנה מסגד הנביא ונשא לאישה את חביבה, בתו של חריג'ה בן אבו נאצרי, חבר קרוב.
ב-624 לקח אבו בכר לראשונה חלק במסע צבאי והיה שומר סף אוהלו של מוחמד בקרב בדר, וב-625 השתתף בקרב אוחוד.
ב-627 השתתף בקרב אל-חנדק, שם נחלו כוחות העיר אל-מדינה בהנהגת מוחמד ניצחון גדול מול קואליציית כוחות יהודיים-ערביים.
ב-628 היה עד להסכם חודיבייה, השתתף בקרב ח'ייבר ופיקד על מסע אבו בכר הצדיק לנג'ד (מרכז חצי האי ערב), שם הכריע הצבא המוסלמי שבפיקודו צבא של שבטים ערביים.
ב-630 השתתף בכיבוש מכה מידי השבטים הלא-מוסלמים, קרב חונאין בו נחלו המוסלמים הצלחה מול השבט הואזן הבדואי ובמצור על טאיף, מצור שנמשך כשבועיים על העיר טאיף ונפסק בעצת אבו בכר שייעץ להסיר את המצור כאשר לא נראתה הכרעה, בטענה שהעיר תיפול כשהאל ירצה בכך.
כשנה לאחר מכן, בעת שמוחמד שהה באל-מדינה, הוביל אבו בכר כ-30,000 לוחמים לעיר תבוכ במטרה לכבוש אותה מידי הביזנטים, אך אלה איבדו את אחיזתם באזור הזה של המזרח התיכון, והעיר נכבשה ללא קרב.
ב-8 ביוני 632, זמן קצר לאחר שחזר אבו בכר לאל-מדינה ממסעות הכיבושים, נפל למשכב מוחמד ונפטר בגיל 63 בביתה של עאישה.
בנקודה זו מתחיל הפיצול בין האסלאם השיעי לאסלאם הסוני, שכן על פי המסורת השיעית בעודו על ערש דווי, הכריז מוחמד על בן דודו עלי בן אבי טאלב, לימים הח'ליף הרביעי, כיורשו.
על פי המסורת הסונית הוא לא השאיר הוראות ברורות לגבי יורש או מחליף.
לאחר מות מוחמד החלו להיווצר מתחים בין המוסלמים מאל-מדינה – האנסאר, לאלו שהיגרו למכה במהלך ההיג'רה – המהאג'רון, ולמעשה האומה המוסלמית החלה להתפרק.
שבטים ערביים שהתאסלמו כתוצאה מכיבושי מוחמד החלו לחזור לסדר הישן של שבטיות ג'אהלית פגאנית, והחלו לצוץ מטיפים שהכריזו על עצמם כנביאים וניסו להוביל כוח נגד המוסלמים.
משום כך, התכנסו האנסאר באל-מדינה ודנו לגבי מי ראוי שיירש את מוחמד ויאחד מחדש את האומה המוסלמית.
על פי המסורת, עומר בן אל-ח'טאב ואבו עוביידה בן אל-ג'ראח נשבעו אמונים לאבו בכר, ובכך שכנעו את המועצה להכיר בו כח'ליף הראשון.
כח'ליף הניף אבו בכר את דגל דיכוי המרידות באומה, ופתח במלחמות הרדה נגד השבטים שחזרו בהם מן האסלאם.
לאחר מכן התפנה למסע כיבוש אזורים שהיו תחת שליטת האימפריה הסאסאנית המתפוררת והאימפריה הביזנטית, מבצע שנמשך עד אחרון הראשידון ואף בימי הח'ליפות האומיית.
בשנת 633 פלש צבאו של אבו בכר לגבולה הדרום-מערבי של האימפריה הסאסאנית, כווית ועיראק של היום, בפיקודו של ח'אלד בן אל-וליד.
הצבא מנה 18,000 חיילים, ובחודשיים הראשונים לפלישה, אפריל-מאי, צלח חמישה קרבות מרכזיים: הראשון שבקרבות מול הסאסאנים, קרב השרשראות, וארבעה קרבות על גדות נהר פרת; קרב הנהר, קרב ולג'ה, קרב אל-יס והחשוב מביניהם, המצור שהוביל לכיבושה של העיר אל-חירה.
לאחר הפוגה קצרה, צר צבאו של אבו בכר על העיר אל-אנבר במשך כמה שבועות, עד שנפלה.
הוא המשיך דרומה וכבש את העיר עין א-תמר.
באוגוסט שב בן אל-וליד לחצי האי-ערב על מנת לדכא מרד, ובאותו הזמן התארגנו כוחות פרסיים לגבש צבא גדול שיכניע את הכובשים המוסלמים.
בן אל-וליד החליט להפתיע את הפרסים ותקף אותם בלילה אחד בנובמבר בשלוש חזיתות שונות: קרב א-זמיל, קרב א-ת'אני וקרב א-מ'ודייח.
פעולה זו הביאה לסיום שליטת הפרסים בעיראק.
לאחר מכן פנה אבו בכר להילחם בביזנטים.
ביוני 634 פלש בן אל-וליד לסוריה וכבש במהרה את הערים סווא, אראק, תדמור, א-סוחנה, אל-קרייתין וחאורין.
לאחר מכן כבש את בוסרה, בסיוע שני מצביאים אחרים; שרהביל ואל-עוביידה.
לאחר מכן פנה אבו בכר לכבוש את דמשק, אך בדרך נתקל צבאו בהתנגדות ביזנטית והכריע אותה בשלושה קרבות; קרב יאקוסה, קרב אג'נדין וקרב מראג' א-סאפר.
באוגוסט הגיע הצבא בפיקודו של בן אל-וליד לדמשק, צר עליה וכבש אותה.
אבו בכר נפטר ב-23 באוגוסט 634 במהלך המצור על דמשק באל-מדינה, כנראה מהכשת נחש, בניגוד לשאר הראשידון שנרצחו.
זמן קצר לפני מותו הוא קרא לקהילה המוסלמית לקבל את עומר בן אל-ח'טאב כיורשו לח'ליפות.
מרבית הקהילה אימצה את עומר, אולם תומכי עלי בן אבו טאלב, שלימים יתגבשו לשיעה, סברו כי עלי היה צריך לרשת את אבו בכר, לאחר שבראייתם, אבו בכר גזל מעלי את ירושת הנביא מוחמד.
קברו של אבו בכר נמצא במסגד הנביא באל-מדינה, מקום קבורת הנביא מוחמד.
מעשה זה הנציח לדורות את מעמדו וחשיבותו של אבו בכר בהיסטוריה האסלאמית.
לאבו בכר היו ארבע נשים.
מגרושתו, קותילה בנת עבד אל-עוזה, היו לו בת, אסמאא, ובן, עבדאללה.
מאשתו השנייה, אום רומאן, היו לו בן מאומץ, טופיל אבן-עבדאללה, בן, עבד א-רחמאן, ובת, עאישה.
מאשתו השלישית אסמאא בנת עומיס, היה לו בן, מוחמד.
מאשתו הרביעית, חביבה בנת ח'ריג'ה, הייתה לו בת, אום כולתום.
היום, ישנן כמה משפחות המיוחסות לאבו בכר, למשל שבט שיחאל בסומליה, ושמות משפחת כגון אל-עתיקי, אל-קוריישי ואבן-בכרי.
בזמנו של מוחמד נאבקו המוסלמים בשבטים הלא מוסלמיים בחצי האי ערב, בין השאר גם ביהודים, לאחר שלא הצליחו ליצור עימם בריתות איתנות.
אבו בכר לקח חלק מרכזי בגירוש השבט בני נצ'יר מאל-מדינה ב-624 וגירוש שבט בני קינוקאע היהודי.
כמו כן, המוסלמים בראשות מוחמד הרגו את כל גברי שבט בני קוריט'ה, ונשותיהם וילידיהם אוסלמו או נמכרו לעבדות.
בעקבות מסע הכיבושים המוצלח של אבו בכר בסוריה ועיראק נכבשו בין השאר יהודים ונוצרים רבים, אשר זכו למעמד של ד'ימי באימפריה, בתמורה לכניעה.
אבן אסחאק, היסטוריון ערבי מן המאה ה-8, כתב על אבו בכר שהיה אדם שאנשים חיפשו את קרבתו, בעל מידות טובות ואדם אהוד.
נודע כאחד שיודע את תולדות שבט קורייש יותר מכל אדם.
אנשים רבים היו דנים איתו ומתייעצים עמו, משום שהיה בעל ידע רב וניסיון בענייני מסחר.
הוא הזמין את מי שנתן בו אמון להתעטף בכנפי האסלאם.
אבו בכר, שקירב את צעירי מכה לאסלאם, ובתוכם גם מהמשפחות המשפיעות, נודע כפותר חלומות.
אבו בכר אל בגדאדי (אבו בכר הבגדדי), מייסד ארגון ח'ליפות המדינה האסלאמית, מכונה כך על שמו של אבו בכר משום היותו הח'ליף הראשון מאז הקמת הארגון.
כמו כן, השם נהיה נפוץ לאורך ההיסטוריה.
אַבּוּ אלְ-פַרַג' הַארוּן אִבְּן אלְ-פַרַג' (מחצית שנייה של המאה ה-10–מחצית ראשונה של המאה ה-11), או בשמו העברי אַהֲרֹן בֶּן יְשׁוּעָה, היה מדקדק ומילונאי קראי, פעל בירושלים.
על חייו ידוע מעט מאוד.
הוא נזכר כאחד מתלמידי השיח' אבו יעקב בן נוח, ולאחר פטירתו של זה, עמד בראש בית המדרש שלו בירושלים.
הוא ידוע בשל חיבורו, "כתאב אל-משתמל" (ספר הכולל), שהושלם בשנת 1026. זהו תיאור של לשון המקרא הכולל שמונה חלקים.
יונה אבן ג'נאח מצטט מתוכו בעילום שם, כנראה בשל קראותו של אבו אל-פרג'.
החיבור לא נדפס מעולם, אבל קיצור שלו בשם "כתאב אל-כאפי" (ספר המספיק), שחיבר אבו אל-פרג' הארון עצמו, יצא לאור במהדורה מדעית בליידן ב-2003.
החוקרים מייחסים לו גם את כתיבת "כתאב הִדַאיַת אל-קאר" (ספר הוריית הקורא), המתאר את אופן הגיית האותיות וסימני הניקוד בטקסט המקראי.
בעבר ייחסו ספר זה ליהודה אבן בלעם.
אַבּוּ אלְ-פִדַאא אִסְמַאעִיל בְּן עַלִי בְּן מַחְמוּד אלְ-אַיּוּבּיּ אלְ-מַלִכּ אלְ-מֻאַיַּד עִמַאד א-דִּין , המכונה גם אַבּוּ אלְ-פִדַאא אִסְמַאעִיל אלְ-חַמַאוִיּ (أبو الفداء إسماعيل الحماوي), היה היסטוריון, גאוגרף, סופר ושליט ערבי, בעל שורשים כורדיים, מחשובי המלומדים הערבים בימי הביניים.
בשנותיו כמושל, ואחר כך כסולטאן של האמירות חמאת, ידעה העיר תקופה של שגשוג כלכלי ופריחה תרבותית.
אביו גלה לשם מעירו בגלל פלישת המונגולים בהנהגתו של הולאגו חאן.
דודו, האמיר של חמאת, אל-מלכ אל-מנצור, היה צאצא של אחד מאחיו של צלאח א-דין, ומכאן צאצא של משפחת האיובים.
אבו אל-פידאא למד בילדותו בקפידה את הקוראן ואת המדעים, אולם החל מגיל 12 היה מעורב באופן כמעט קבוע ופעיל במסעות הצבאיים, בעיקר נגד הצלבנים.
בשנת 1285 נכח במצור ובכיבוש של מבצר אל-מרקב של אבירי מסדר יוחנן הקדוש בידי הסולטאן הממלוכי קלאון.
ב-1298 נכנס לשירותו של בנו הצעיר של קלאון, מוחמד בן קלאוון, וכעבור 12 שנה מונה למושל בחמאת, נחלת משפחתו, ששוחררה על ידי הממלוכים מעול המונגולים.
ב-1309 השתתף במסע של הסולטאן לאג'ין בממלכת קיליקיה הארמנית, וב-1312 קיבל מעמד "אמיר", מלווה בתואר "אל-מלכ א-סאלח".
בשנת 1320, אחרי שהייה בת שנתיים בקהיר, קיבל תואר סולטאן של האמירות, מושל-על מעל כל המושלים בסוריה, עם זכות הורשה והלקב אל-מלכ אל-מוּואייד.
במשך למעלה מעשרים שנה מלך אבו אל-פידאא בשלווה והדר, תוך מילוי תפקידיו המנהליים ועיסוקים רוחניים, בעיקר כתיבה, שהביאו לפרסומו בעולם.
בחצר מלכותו קיבץ מספר רב של מלומדים ואנשי ספרות וסייע להם בנדיבות.
הוא נפטר בשנת 1331 בחמאת.
المختصر في أخبار البشر ("תמצית תולדות האנושות") – נודע גם בשם تاريخ أبي الفداء (ההיסטוריה של אבו אל-פידאא).
עבודתו ההיסטורית העיקרית, הכתובה בצורת ספר שנים, משתרעת מבריאת העולם ועד שנת 1329 ומבוססת בין השאר על אבן אל-אתיר.
הוא תיאר בה גם אירועים בני זמנו שבהם השתתף בעצמו, כמו כיבוש הערים טריפולי ועכו מידיהם של הצלבנים.
במצור על עכו קיבל כלוחם צעיר אחריות על הפעלת קטפולטה שנקראה, "המנצחת".
אבו אל-פידאא אינו מסתיר בספרו את האכזריות שהתלוותה לכיבוש הערים על ידי המחנה הממלוכי, והוא מביע לפעמים את הסתייגותו כלפי האלימות המיותרת.
קטעים בתרגום לטיני על הכיבוש הערבי בסיציליה פורסמו ב-1610 על ידי דובליוס, פרופסור לערבית בפלרמו, ונשמרו בספרו של מוראטורי, "Rerum italicarum scriptores" (כרך א'), שיצא לאור בקושטא ב-1869. הקטעים על התקופה הטרום-אסלאמית פורסמו על ידי ה.
פליישר בלטינית בשנת 1831 בלייפציג תחת הכותרת "Abulfedae Historia Ante-Islamica".
שאר הכרוניקה הוצא לאור קודם לכן בלטינית בשנים 1789–1794 בקופנהגן, על ידי הגרמני יוהאן יאקוב רייסקה, תחת הכותרת Annales moslemici, בחמשה כרכים.
تقویم البلدان ("סקירת הארצות") – בדומה לכרוניקה שלו, עבודה גאוגרפית זו מבוססת על עבודות קודמיו, כולל של תלמי (עיבוד ערבי לפי תלמי, "רסם אל-מאמור" – תיאור העולם המיושב), אל-מוחלבי, אל-בירוני, מוחמד אל-אדריסי, יאקות אל-חמאווי, אבן חאוקל ואבן סעיד אל-מע'רבי.
אחרי הקדמה ארוכה על נושאים גאוגרפיים שונים, באים 28 פרקים הדנים בצורה שיטתית בערים החשובות בעולם בליווי טבלאות.
אחרי כל שם עיר מציינים את קו האורך, קו הרוחב, האקלים, איות השמות והערות שבדרך כלל נלקחו ממחברים קודמים.
חלק מהספר תורגם ופורסם בערך בשנת 1650 באירופה על ידי האסטרונום והמתמטיקאי מאוקספורד ג'ון גריבס.
הוצא לאור בשפה הגרמנית בדרזדן בשנת 1842 על ידי שיר ובפריז בשנים 1837–1840 על ידי המזרחן הצרפתי ז'.
רנו ועל ידי האירי ויליאם מקגוקן אוף סלאן.
תורגם לצרפתית על ידי רנו וסטניסלס גייאר בשנים 1848–1883. בליידן נמצא כתב יד של אבו אל-פידאא עצמו.
الكناش – עבודה בתחום הרפואה
עבודות בתחום המשפט – חיבר גרסה בחרוזים של החיבור "אל-חאווי" מאת המשפטן אבו אל-חסן אל-מווארדי
בעירו, חמה, נמצא המסגד והמאוזוליאום של אבו אל-פידאא
בשנת 1935 קיבל מכתש על הירח את שמו.
בנוסף, על ידו יש גם רכס מכתשים הנושא אותו השם.
אַבּוּ אלְ-קִיעַאן (בהיגוי בדואי - אבו אל-גיעאן, בערבית: أبو القيعان – אבי הבקעות) הוא שבט בדואי ישראלי המתגורר בנגב.
מרבית בני השבט מתגוררים ביישוב חורה.
שאר קבוצה זו גרה בעיקר בכפרים הבלתי מוכרים כגון "כפר עתיר" ועוד.
כמו כן, עד נובמבר 2024 התגוררו כמה מבני שבט זה גם באום אלחיראן, עד הריסתו בגלל שהקמתו לא נחשבה חוקית, ובשביל להקים יישוב ישראלי אחר באופן יותר מוסדר (דרור).
השבט הגיע לנגב בסוף המאה ה-19 והתיישב ליד המקום בו הוקם לימים, ב-1946, קיבוץ שובל.
לאחר מלחמת העצמאות השתלט קיבוץ שובל על האדמות, ובני השבט נדדו משם, עד שב-1956 התיישבו בהוראת המושל הצבאי הישראלי באזור נחל יתיר.
בשנת 1989 הוקם היישוב הבדואי חורה, בין השאר עבור בני השבט.
מתוך 4,300 אנשי השבט, 3,200 עברו לגור ביישוב, אך כ-1,000 נשארו בכפרים הבלתי מוכרים עתיר ואום אלחיראן.
מכיוון שהממשלה לא הכירה ביישובים האלה, תושביהם נשארו ללא חיבור לתשתיות, לרבות חשמל, מים זורמים וביוב.
ב-2013 עמד היישוב הבלתי מוכר אום אלחיראן בפני הריסה.
זאת, לאחר דחיית עתירת התושבים לבג"ץ.
ב-2022 ביצע אחד מבני השבט את הפיגוע המשולב בבאר שבע.
נכבדי השבט גינו את הפיגוע ופרסמו: .
אַבּוּ אלְ-בַּנַאת, מופיע גם בשם אַבּוּ אלְ-בַּנַת, הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1973, בבימויו של משה מזרחי, לפי תסריט מאת מזרחי ושייקה אופיר, שאף גילם את התפקיד הראשי.
שם הסרט לקוח מהכינוי בערבית לאדם שנולדו לו בנות בלבד.
שבתאי אלפנדרי (שייקה אופיר) הוא ספרדי טהור ירושלמי, אב לתשע בנות, שמייחל לבן, שבבוא העת יאמר עליו קדיש.
אלפנדרי חולם על הבן ומשחק איתו בחלומותיו.
הוא נועץ במכשפים לשם הסרת הקללה המונעת ממנו בן.
הוא משיא את בתו הבכורה לעוזרו בתקווה שייוולד בן זכר במשפחה, אך נולדת עוד בת.
שחקןתפקיד שייקה אופיר שבתאי אלפנדרי זהרירה חריפאי ביאנקה אלפנדרי, אשתו של שבתאי אלפנדרי יוסף שילוח יוסף עומרי, עוזרו של שבתאי אלפנדרי מיכל בת-אדם אסתר אלפנדרי, בתם של ביאנקה ושבתאי אלפנדרי גדעון זינגר ד"ר מזור אבנר חזקיהו קסרולה נעמי גרינבאום דפנה אשכול יצחק נאמןסרוסי
הקרנת הסרט החלה שבוע לפני מלחמת יום הכיפורים.
בשבוע זה זכה הסרט להצלחה רבה, וצפו בו כ-50,000 צופים.
פריצת המלחמה הביא לירידה תלולה במספר הצופים.
באוגוסט 1974 חודשה הקרנת הסרט בבתי הקולנוע, אך הפעם לא זכה להצלחה.
באביב 1974 השתתף הסרט בתחרות של פרס דקל הזהב בפסטיבל קאן ונבחר על ידי קהל הצופים לסרט הפופולרי בפסטיבל.
זאב רב-נוף, מבקר הקולנוע של העיתון "דבר" כתב על הסרט: "כסרט בידור הוא רציני ועצוב מדי, כסרט בעל משמעות הוא מצחיק מדי וכסרט חשוב הוא פשטני מדי.
אף-על-פי-כן הוא סרט בעל טעם רב ואין מה להתבייש בו, גם אם אין הוא מבטא את היכולת הטמונה באנשים שיצרוהו".
אַבּוּ אלְ-קַאסִם חַ'לַף בְּן אלְ-עַבַּאס א-זַּהְרַאוִיּ , הידוע גם כאַלְבּוּקָסִיס (לטינית: Albucasis), היה רופא ומנתח ערבי, מוסלמי-מורי, מהפרבר א-זהרא, ליד העיר קורדובה שבאל-אנדלוס.
א-זהראווי נחשב לאחד מגדולי הרופאים והמנתחים בתקופת ימי הביניים ומתואר כ"אבי שיטת הניתוח (כירורגיה) המודרנית".
א-זהראווי נודע בזכות כתיבת אנציקלופדיה רפואית בת 33 כרכים הנקראת במקור בערבית: "כתאב א-תסריף למן עג'ז ען א-תאליף", ובקיצור: "כתאב א-תסריף", הכוללת בתוכה חידושים רבים בתחום הרפואה בכלל, ובתחום הכירורגיה ובשימוש בכלים כירורגיים בפרט.
האנציקלופדיה נחשבה לאחת מהכתבים המפורטים המקיפים והמאוירים ביותר עד לאותה התקופה, והשפיעה רבות על התפתחות הרפואה במזרח ובאירופה.
כרכי האנציקלופודיה של א-זהראווי העוסקים בתחום הרפואה הכירורגית הם הנודעים ביותר.
הכרכים שימשו מתווה מקצועי עד לסוף המאה ה-18. שיטותיו הכירורגיות, המובאות בכרכים אלו, המשיכו להשתכלל עד לימים המודרניים.
חלק מפריצות הדרך שלו היו: ביצוע ויויסקציה ודיסקציה, צריבת פצעים ושימוש בכותנה לחבישה, תיאור מחלת ההמופיליה, ניתוח הוצאת אבנים בדרכי השתן, תיאור ניתוח היריון חוץ-רחמי ותיאור שיטות טיפול אורתודנטיות ליישור שיניים.
א-זהראווי נולד בשנת 936 בעיר הארמונות א-זהרא, כ-10 קילומטר צפון מערבית לקורדובה באל-אנדלוס (ספרד של היום).
משפחתו מיוחסת לשושלת ה"אנצאר", תושבי אל-מדינה, מתקופת הנביא מוחמד.
א-זהראווי חי את מרבית חייו בקורדובה, שהייתה ידועה באותה התקופה כמרכז אינטלקטואלי שופע בתחום המדעים, הדת והפילוסופיה, בה הוא גם רכש את השכלתו במדעי הרפואה.
מלבד עבודותיו, ישנן עדויות מועטות על חייו של א-זהראווי.
מחקרים מצביעים שהסיבה לכך תלויה בחורבנה של עיר מולדתו א-זהרא בשנת 1010, כשלוש שנים לפני מותו של א-זהראווי בשנת 1013.
א-זהראווי שימש רופא בחצר המלכות של הח'ליפה עבד א-רחמן השלישי, ולאחר מכן של בנו הח'ליף אל-חאכם השני.
הוא מוזכר לראשונה בכתביו של אבן חזם אל-אנדלוסי כ"אחד מהרופאים הדגולים ביותר בספרד המוסלמית".
על פי מחקרים, העדות הביוגרפית הראשונה הידועה על חייו של א-זהראווי מופיעה כשישה עשורים לאחר מותו בכתבו של אל-חומיידי (1029–1095) "ג'ד'וות אל-מוקתבס".
א-זהראווי ידוע בספרות המערבית גם כאלבוקסיס, אבולקסיס, בוקסיס, אבול-קאסים וזהאריווס, כולן גרסאות לטיניות של כינויו בערבית, כשהאחרון ברשימה הוא העיוות של השם, א-זהראווי, המשייך את האדם בטרמינולוגיה הערבית לעיר בה הוא נולד.
"כתאב א-תסריף", ובשמו המלא "כתאב א-תסריף למן עג'ז ען א-תאליף" (كتاب التصريف لمن عجز عن التأليف – ספר שיטות [ברפואה] למי שאין ביכולתו לחבר [ספר]), הוא אנציקלופדיה רפואית המורכבת מ-33 כרכים שנכתבו על ידי א-זהראווי והושלמו בשנת 1000.
האנציקלופדיה הרפואית נתפסת כתוצר מסכם של כמעט חמישים שנה בהם עסק א-זהראווי ברפואה.
היא כיסתה מגוון רחב של תחומים ונושאים בעולם הרפואה, ביניהם: כירורגיה, נוירוכירורגיה, רפואה כללית, אורתופדיה, מיילדות וגינקולוגיה, אופתלמולוגיה, רוקחות, תזונה ועוד.
הספרים תורגמו מערבית ללטינית, והכרכים העוסקים בכירורגיה, פורסמו בנפרד ותורגמו על ידי ג'רארדו דה קרמונה מטולדו בשנת 1150. עם ההתעוררות המחודשת במדעי הרפואה באירופה, הפך "כתאב א-תסריף" במהירות לאחד המקורות המצוטטים ביותר במהלך 500 השנים הבאות.
הספרים תורגמו בהמשך לעברית, קטלאנית וכן, תורגמו ללטינית חמש פעמים נוספות.
בספריו הדגיש א-זהראווי באופן מפורט את החשיבות ביחסי רופא-מטופל תקינים, כחלק מהאחריות המקצועית המוטלת על הרופא.
על מנת לאבחן את החולה בצורה המדויקת ביותר ולתת לו את הטיפול הנכון, יש לדאוג לרווחתו של המטופל, לדעת על מצבו הכללי, עברו הרפואי, לתת חשיבות גם לאורח חייו של המטופל ולבסוף לבצע מעקב בזמן תהליך ההחלמה.
א-זהראווי היה הרופא הראשון שסיפק בכרכיו העוסקים בכירורגיה מעל 200 איורים מפורטים של מכשירים כירורגיים מגוונים שבהם השתמש, כשרובם הם פרי המצאתו.
בצמוד לאיורים אלו היו מפורטים תהליכים כירורגיים ושיטות ניתוח שונות.
מהמוזכרים ביותר במחקרים הם ניתוחי אף אוזן וגרון, הכוללים הוצאת שקדים וביצוע ניתוח "פיום קנה" שבמהלכו מבצעים חתך בקנה הנשימה על מנת לאפשר המשך נשימה סדירה.
הוא המציא מכשיר לבדיקה פנימית של האוזן, הוצאת עצמים מהגרון ותיאר איך להשתמש בקרס על מנת להוציא פוליפים מהאף.
אזכורים רווחים נוספים כללו: שיטה להוצאת אבנים בכליות ודרכי השתן, תיאור מפורט של ביצוע ניתוח קיסרי, שימוש במלקחיים לניתוח הריון חוץ-רחמי וכן המציא מספריים מיוחדים לביצוע מילה לגברים.
ישנם תיאורים ושיטות אותם א-זהראווי הביא לראשונה בספריו, שלא זכו להכרה עם התפתחות הרפואה במרוצת השנים.
הכירורג הצבאי הצרפתי אמברואז פרה, מוכר כראשון באירופה שהשתמש בחוט לביצוע תפרים.
אך היה זה א-זהראווי כ-500 שנים קודם לכן, שתיאר את השימוש בחוט לתפירת כלי דם ותפירת איברים פנימיים על ידי חוטים עשויים ממעיים של חיות.
בנוסף, שיטה ידועה ומוכרת כיום כשיטת קוצ'ר לקיבוע עצמות ושברים נהגתה על ידי א-זהראווי הרבה לפני הולדתו של קוצ'ר.
על טיפול בשבר באמצעות החזרת העצמות למקום (רדוקציה מניפולטיבית) ושימוש בקיבוע חיצוני כתב א-זהראווי: "רדוקציה מתבצעת על ידי תמיכה ותמיכה נגדית תוך שימוש בהפעלת כוח תמידית על מנת להבטיח חזרה מדויקת של העצם למקומה וכך למנוע לחץ עצים של האזור".
סגנון הכתיבה של האנציקלופדיה בבהירות, בשיטתיות ובסדר תרם רבות להצלחתה ולהיותה מקור רפואי מהימן ומכונן.
בספרו המקיף של המנתח הצרפתי הידוע גי דה שוליאק בן המאה ה-14, ציטט שוליאק את א-זהראווי בין 175 ל-200 פעם וכתב על ספריו של א-זהראווי: "זה לא פחות מההישג הגדול ביותר של הכירורגיה בתקופתו".
בתקופתו של א-זהראווי מדעי הרפואה נקשרו עם דיסציפלינות שונות.
תחומים כגון: תאולוגיה, אלכימיה ופילוסופיה היו מסווגים ומשולבים עם תפיסת העיסוק ברפואה.
תפיסתו של א-זהראווי הייתה להפריד בין אותן דיסציפלינות לבין העיסוק ברפואה, מתוך ההבנה שמקצוע זה ייחודי ודורש התמקצעות רבה.
לדוגמה, באותה התקופה הכירורגיה נתפסה כמקצוע נחות בתחום הרפואה, והעיסוק בו התאפשר גם לבעלי מקצוע שאינם מהתחום כלל.
בצרפת הכריזה המועצה של טור: "על בתי הספר לרפואה, וכן על רופאים הוגנים, לנטוש את מקצוע הכירורגיה".
המקצועיות הדקדקנית של א-זהראווי מובאת לראייה ב"כתאב א-תסריף": "התפרשות נרחבת מדי והרצון להתמקצע בתחומים רבים לפני שכלול אחד מתחומים אלו גורמת לתסכול ותשישות נפש".
א-זהראווי היה מהראשונים שהדגישו את חשיבות העיסוק במדע בתחום הרפואה.
הוא ציין באחד הכרכים את החשיבות שיש לרופא, בייחוד לכירורג, לדעת את גוף האדם על בוריו: "...תחילה יש לדעת את מדע האנטומיה ואת הפונקציונליות של האיברים כדי שיוכל להבין את תפקידם, לזהות את צורתם ואת הקשרים ביניהם...
עליו לדעת על השרירים, העצמות הוורידים והעורקים מלפנים ומאחור...".
הוא ממשיך בלצטט את היפוקרטס באומרו: "ישנם רופאים רבים מכוח התואר אך מעט מכוח העיסוק...".
כתאב א-תסריף משקף כיצד תפס א-זהראווי את הרפואה והמקצועיות הנדרשת על מנת לעסוק בה.
הטון שאותו הביא א-זהראווי היה ייחודי לאותה התקופה ועל כן כתביו זכו לחשיבות מקצועית רבה.
אִבְּרַאהִים עַוַּאד אִבְּרַאהִים עַלִיּ אלְ-בַּדְרִיּ , הידוע בכינויו אַבּוּ בַּכְּר אלְ-בַּגְדַאדִיּ (תעתיק מדויק: אלבע'דאדי; בערבית: أبو بكر البغدادي), היה מנהיג ארגון הטרור המדינה האסלאמית (המכונה גם "דאעש") משנת 2010 ועד מותו.
עד שנת 2014 הנהיג את השלוחה של אל-קאעידה בעיראק, אך לאחר חילוקי דעות עם מנהיג אל-קאעידה, איימן א-זוואהירי, התנתק ארגונו מאל-קאעידה והפך לארגון עצמאי.
בסוף יוני 2014 הכריז הארגון על הקמת ח'ליפות בשם "המדינה האסלאמית" באזורים שבשליטתו, ועל עצמו כח'ליפה שלה, בשם "הח'ליפה אבראהים".
תחת הנהגתו כבשה המדינה האסלאמית שטחים נרחבים בעיראק ובסוריה, וביצעה פיגועי טרור רבים ברחבי העולם, בעיקר במזרח התיכון ובאירופה.
נהרג ב-26 באוקטובר 2019 במבצע קיילה מולר של ארצות הברית בסוריה.
אל-בגדאדי נולד ב-1971 בסאמרא שבעיראק.
הוא למד באוניברסיטה האסלאמית בבגדאד, ושימש איש דת במסגד בפרוץ מלחמת עיראק ב-2003.
לאחר מכן נכלא על ידי האמריקאים, במחנה בוקה.
אך משלא ראו בו כאיום משמעותי הוא שוחרר בדצמבר 2004.
בתחילת המלחמה החל להנהיג קבוצות אסלאמיות קיצוניות.
ובהמשך מונה למנהיג מועצת השורא של לוחמי הג'יהאד בעיראק במאי 2010, לאחר מותם של מנהיגי הארגון, אבו איוב אל-מסרי ואבו עומר אל-בגדאדי, מונה אבו בכר אל-בגדאדי למנהיג אל-קאעידה בעיראק.
אל-בגדאדי הודיע שהארגון יתמקד בניסיון לכבוש אזורים בעיראק במטרה להקים שם ח'ליפות אסלאמית שתתקיים על פי חוקי השריעה.
באוקטובר 2010 פרסמה ארצות הברית כי תעניק פרס בסך 10 מיליון דולר על מידע שיוביל ללכידתו או למותו של אל-בגדאדי.
לאחר תחילת מלחמת האזרחים בסוריה החל להרחיב את פעילות הארגון לתחומי סוריה, כשהוא נלחם לצד כוחות המורדים במשטרו של נשיא סוריה, בשאר אל-אסד.
באפריל 2013 הודיע על איחוד ארגונו עם השלוחה הסורית של אל-קאעידה, ג'בהת א-נוסרה, בשם החדש: "המדינה האסלאמית של עיראק והלבנט" (בראשי תיבות "דאעש").
בעקבות התנגדות ארגון ג'בהת א-נוסרה לאיחוד ולפעילות ארגון אל-קאעידה בעיראק בתחומי סוריה, קבע מנהיג אל-קאעידה, איימן א-זוואהירי, כי על הארגון להישאר בתחומי עיראק ולהותיר את הפעילות בסוריה לארגון ג'בהת א-נוסרה.
לאחר שאל-בגדאדי סירב להיענות לדרישת אל-קאעידה, הודיעה אל-קאעידה על התנתקות מהארגון בעיראק.
ב-5 ביולי 2014 פורסם סרטון וידאו, שבו כביכול נראה לראשונה אל-בגדאדי, כשהוא מנהיג את תפילת יום שישי במסגד א-נורי במוסול, ונושא נאום שבו קרא לכלל המוסלמים לציית לו.
ב-8 בנובמבר 2014 דווח שאל-בגדאדי נפצע קשה בהפצצה של מטוסי קרב אמריקאיים על העיירה אל-קאאם, במקום שבו התקיים מפגש של ראשי הטרור.
בסוף אפריל 2015 דווח כי הוא חי ומחלים מהפציעה, אך נותר משותק, ואת מקומו החליף אבו עלאא אל-עפרי.
על פי משרד ההגנה של עיראק, זה האחרון נהרג בתקיפה מן האוויר של כוחות הקואליציה הבין-לאומית כחודש אחר כך.
ב-23 בינואר 2016 דווח במספר כלי תקשורת שאל-בגדאדי נפצע אנושות בתקיפה אווירית בצפון עיראק.
ב-16 ביוני 2017 דווח שמשרד ההגנה הרוסי בודק דיווחים שאל-בגדאדי נהרג בהפצצה של מטוסי קרב רוסיים על העיר א-רקה חודש קודם לכן, במקום שבו התקיים מפגש של בכירי הארגון.
גם בישראל התקבל מידע מודיעיני על מותו של מנהיג המדינה האסלאמית.
ב-29 באפריל 2019 התפרסם תצלום וידאו שבו נראה אל-בגדאדי, לראשונה מאז ירד למחתרת ב-2013, משבח את מבצעיהם של הפיגועים בסרי לנקה שבוצעו שמונה ימים קודם לכן, עובדה שחיזקה את ההערכה כי אל-בגדאדי חי.
ב-16 בספטמבר 2019 פורסמה קלטת שמע.
ב-26 באוקטובר 2019 נהרג אל-בגדאדי ב"מבצע קיילה מולר", בפשיטה על המתחם שבו שהה במחוז אידליב שבצפון-מערב סוריה.
במבצע השתתפו פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים וכוח דלתא של צבא ארצות הברית.
לפי הודעת הנשיא דונלד טראמפ, אל-בגדאדי נהרג בעת שניסה להימלט אל תוך מנהרה, כאשר מספר כלבים התנפלו עליו והוא החליט להפעיל את חגורת הנפץ שנשא על גופו.
בפיצוץ נהרגו גם שלושה מילדיו שאיתם נמלט.
במהלך המבצע נהרגו גם שתיים מנשותיו, שעל פי ההשערה הפעילו אף הן חגורות נפץ.
אבו אל-פתח היה יליד דמשק וכתב בשפה הערבית, שפתם המקובלת של השומרונים בדורו.
חיבורו העיקרי הוא כִּתַאבּ א-תַַּאְרִיח' (בשמו המלא: כִּתַאבּ א-תַַּאְרִיח' מִמַּא תַקַדַּםַ עַןִ אלְ-אַאבַּא – ספר ההיסטוריה ממה שהובא מפי האבות) שזכה לתרגום לטיני במאה ה-19 בידי אדוארד וילמאר (גותה 1865).
היצירה הוזמנה בשנת 1352 על ידי פנחס, הכהן הגדול השומרוני דאז, ואל-פתח החל לכותבה ב-1356. זהו אוסף של הכרונולוגיה השומרונית ממקורות קדומים, מאדם הראשון ועד מוחמד.
אבו בכר אלבאקלאני היה תאולוג מוסלמי סוני אשערי, פוסק הלכה מהאסכולה המאלכית, ולוגיקן.
שמו המלא הוא אבו בכר מחמד בן אלטיב אלבאקלאני , והוא ידוע גם כאלבאקלאני, ובתואר הכבוד אימאם אלבאקלאני.
נודע כבעל יכולת רטורית מיוחדת, וכנואם מקצועי.
זכה במהלך חייו לתארים כגון: השומר של האסלאם, הפה של האומה, עמוד האמונה, והשייח' של הסונה.
נולד בבצרה בשנת 950, אך העביר את רוב חייו בבגדאד, שם הוא למד תאולוגיה אסלאמית מפי גדולי החכמים מהאסכולה האשערית.
כמו כן, הוא למד הלכה אצל מורים מהאסכולה המאלכית.
בבגדאד הוא מונה לתפקיד של קאדי.
אלבאקלאני הפך במהלך חייו למרצה מפורסם, ולקח חלק בוויכוחים פומביים עם אנשי הדעת הידועים של זמנו.
לאחר שצבר השכלה רבה בתחום התאולוגיה האסלאמית ופיתח היטב את כישוריו הרטוריים, מונה אלבאקלאני לשגריר מטעם הח'ליפה, ויצא לדון בענייני דת עם חכמי הדת הנוצרים הביזנטים בקונסטנטינופול.
האימאם אלבאקלאני קידם במהלך חייו את משנתו והגותו של האימאם אבו אל-חסן אל-אשערי, ובין השאר קידם את התפיסה המסורתית שהקוראן אינו נברא, ואת האמונה שהמאמינים יכולים לראות את אללה בעולם הבא.
אלבאלקאני השאיר מאחוריו כ-52 ספרים אשר נחשבים ליצירות מופת קלאסיות בתחום פרשנות הקוראן בפרט, והסברת האסלאם בכלל.
אחד מספריו נקרא בשם אעג'אז אל-קוראן שבו טען כי הקוראן פרץ דרך בסוגות הספרותיות על ידי יצירת ז'אנר ביטוי חדש, שאינו נכנס לקטגוריות הספרותיות האנושיות.
אבן תיימיה הכריז על אלבאקלאני: "הטוב שבאנשי הכלאם האשערים, אשר לא היו ולא יהיו לו מתחרים".
אבו אל-פצ'ל גולפאיגאני (בפרסית: ابوالفضل گلپایگانی תעתיק מדויק: אבו אל-פצ'ל גלפאיגאני, 1844–1914) הוא כינויו של מירזא מחמד, מלומד בהאי בולט, אפולוגטיקן ואחד משליחי בהאא' אללה, אשר מעולם לא פגשו בו.
אבו אלפצ'ל גולפאיגאני נולד בכפר ליד גולפאיגאן שבמרכז איראן ביוני או יולי 1844. אביו, מירזא מחמד רצ'א שריעתמדאר, היה מנהיג דתי בולט.
לאחר סיום לימודיו המוקדמים בגולפאיגאן, גולפאיגאני למד לימודים אסלאמיים בכרבלאא' ונג'ף, והגיע בשנת 1868 לאצפהאן.
הוא נשאר שם במשך שלוש שנים הודות לאחד האמאמים אשר היה חברו של אביו, אשר סיפק לו מקום ללון באחת המכללות הדתיות בעיר.
כאשר אביו של גולפאיגאני מת בחורף 1871, אחיו זממו נגדו ונישלו אותו מהירושה.
באוקטובר 1873 הוא החליט לנסוע לטהראן.
בזמן שהותו בטהראן, גולפאיגאני לימד תאולוגיה באחת המכללות הדתיות, מכללת חכים האשם (פרסית: مدرسه حکيم هاشم, תעתיק: מדרסה-י חכים-י האשם) שלימים נודעה בשם מכללת מדאר שאה (פרסית: مدرسه مدار شاه, תעתיק: מדרסה-י מדאר-י שאה).
באותה עת הוא התעמק בפילוסופיה ואף השתתף בהרצאות שונות של מומחים בתחום.
כמו כן, הוא עסק בתחומי עניין נוספים שלו כגון: תולדות הדת, מדעים ועוד, ותוך זמן קצר הוא נבחר לעמוד בראשות המכללה.
החל משנת 1876, בתקופת שהייתו בטהראן, אבו אלפצ'ל גולפאיגאני נפגש עם גורמים בהאים שונים.
הוא הכיר מוכר בדים חסר השכלה בשם אקא עבד אל-כרים, אך אף על פי כן גולפאיגאני העריך את תכונותיו המוסריות ואת חריפות שכלו.
אקא עבד אל-כרים נהג לדון עם גולפאיגאני בשאלות דתיות עמוקות, דבר די מפתיע עבור אדם שלא רכש השכלה כלשהי.
בסופו של דבר התברר כי אקא עבד אל-כרים היה בהאי, וכי נקודות רבות שהעלה בדיונים עם גולפאיגאני נגזרו מהכתובים הבהאים.
המפגש עימו עורר מאוד את סקרנותו של גולפאיגאני אשר ביקש לפגוש בהאים נוספים.
במשך מספר חודשים גולפאיגאני נפגש עם כמה מהמנהיגים הבהאים, בכללם נביל-י אכבר, אקא מירזא חיצ'ר עלי ארדיסתני ומירזא אסמאעיל ד'ביח.
בזמן שהיה בביתו של האחרון, גולפאיגאני קרא שניים מהלוחות של בהאא' אללה, הלוח של פואד (פרסית: لوحى فؤاد, תעתיק: לוח-י פואד) והלוח של המנהיג (פרסית: لوحى رئيس, תעתיק: לוח-י ראיס), הכוללים נבואות על נפילת הסולטאן העת'מאני עבד אלעזיז והוזיר העת'מאני עלי פאשא, וכן אובדן אדירנה מהסולטאן.
גולפאיגאני קבע שאם האירועים המתוארים בלוחות אכן יתקיימו, הוא יאמין בבהאא' אללה.
כמה חודשים לאחר מכן, אותם אירועים התרחשו ואבו אלפצ'ל גולפאיגאני הפך לבהאי ב-20 בספטמבר 1876.
מיד עם הצטרפותו לדת הבהאית, אבו אלפצ'ל החל ללמד אחרים את הדת החדשה.
כאשר התפשטה השמועה על המרת דתו, הוא גורש מהמכללה הדתית.
גולפאיגאני מצא משרה חדשה כמורה בבית ספר לילדים זורואסטריים, והביא להמרת דתם של מספר זורואסטרים לדת הבהאית.
הוא המשיך ללמד את הדת הבהאית במהלך עשר השנים הבאות שבילה בטהראן והיה שותף ביצירתו של מירזא חסין המדאני "ההיסטוריה החדשה" (פרסית: تاريخ جديد, תעתיק: תאריח'-י ג'דיד), תיאור היסטורי של הדת הבאבית והדת הבהאית המוקדמת.
אבו אלפצ'ל גולפאיגאני נעצר ונכלא בטהראן שלוש פעמים.
הפעם הראשונה בה נעצר הייתה בדצמבר 1876 לאחר שנודע שהפך לבהאי, והוא נכלא לפרק זמן של חמישה חודשים.
בפעם השנייה הוא נכלא בשנים 1882–1883 לתקופה של 19 חודשים, כאשר כחמישים מבין הבהאים הבולטים בטהראן נעצרו בהוראת המושל קמרן מירזא, ובהסתה של אחד המנהיגים הדתיים בעיר, סיד צאדק סנגלאג'י.
בפעם השלישית הוא נכלא באוקטובר 1885 למשך שישה חודשים, שוב בהוראת קמרן מירזא.
לאחר שחרורו ב-1886 גולפאיגאני החל לקבל מכתבים מבהאא' אללה, בהם התבקש לנסוע ולהפיץ את הדת הבהאית.
בשל כך, במרץ 1886 גולפאיגאני יצא לסדרת מסעות בתוך איראן במטרה להפיץ את הדת הבהאית בערים כשאן, אצפהאן, יזד, תבריז, המדאן, כרמאנשאה, טבס ומשהד.
אנשים רבים המירו דתם לדת הבהאית בשל דבריו של גולפאיגאני, בכללם יהודים ונסיכים קג'ארים.
ביולי 1888 הוא נסע לעשקאבאד ומאוחר יותר לסמרקנד.
בשנים 1891–1892 נסע לבוכרה, שם שהה פרק זמן מסוים והצליח לאתר עם המזרחן הרוסי אלכסנדר טומנסקי את כתב היד היחיד הקיים לחיבור גאוגרפי מימי הביניים – "גבולות העולם" (ערבית: حدود العالم, תעתיק: חדוד אלעאלם) ספר גאוגרפיה המאה ה-10, שנכתב בפרסית על ידי סופר לא מוכר מג'ווזיאן שבאפגניסטן.
ספר זה פורסם בהמשך ברוסית ואף תורגם לאנגלית.
בשנת 1894 הוא בילה עשרה חודשים בעכו עם עבד אל-בהאא', בנו של בהאא' אללה, ששלח אותו בהמשך להפיץ את הדת במצרים.
לאחר זמן מה במצרים, גולפאיגאני הצליח לצרף לדת הבהאית כמה עשרות של תלמידים מצרים מאוניברסיטת אל-אזהר.
בין 1900–1904 גולפאיגאני נסע לפריז, שם התלוותה אליו לורה קליפורד ברני, מורה ופילנתרופית בהאית אמריקאית מובילה, ולאחר מכן המשיך לארצות הברית, היכן שכתביו ושיחותיו סייעו לקהילה הבהאית המתהווה בארצות הברית להשיג הבנה נהירה יותר של אמונתם.
גולפגאני הגיע בסתיו 1901 לשיקגו, שם הייתה הקהילה הבהאית הגדולה ביותר.
רבים מהבהאים בארצות הברית, שהיו רגילים לשיח מיסטי ופירושי חלומות, מצאו בתחילה את הצגתו האינטלקטואלית של גולפאיגאני לאמונה הבהאית קרה וחסרת רגש.
אולם בהדרגה רבים מהבהאים בארצות הברית החלו להעריך את אופן הצגתו הבהיר והסמכותי של הדת.
בדצמבר 1901 נסע גולפגאני לוושינגטון ושם המשיך להעביר שיחות הן לבהאים והן לחוקרים.
בנוסף, הוא עבד בתקופה זו בהתמדה על ספר היכרות עם אמונה הבהאית, בהוראת עבד אל-בהאא'.
גולפאגאני הזניח את עצמו ולא אכל בצורה טובה במשך חלק גדול מהתקופה שהעביר בארצות הברית.
בשל כך, על פי הצעתו של עלי קולי ח'אן, שהיה המתורגמן של גולפאיגאני במרבית שהותו בצפון אמריקה ואף תרגם חלק מכתביו, אדם בשם אחמד סוהראב נשלח ממצרים על מנת להיות העוזר האישי של גולפאיגאני.
גולפאיגאני בילה את שנותיו האחרונות במצרים, אך הוא ביקר גם בחיפה ובביירות.
הוא היה במצרים כאשר עבד אל-בהאא' הגיע לשם באוגוסט 1910. בתקופה שעבד אל-בהאא' שהה באלכסנדריה ממאי עד אוגוסט 1911, הוא רכש במיוחד מקום לגולפאיגאני כדי שזה יוכל לגור בקרבתו.
לקראת סוף 1912 נעשה גולפאיגאני חולה מאוד, חזר לביתו בקהיר ונשאר שם עד שנפטר ב-21 בינואר 1914.
לצד אמונתו העמוקה בדת הבהאית, גולפאיגאני ניחן ביכולת למידה ובחשיבה ביקורתית.
אף על פי שהשכלתו לא כללה הכרה עם תיאוריות מערביות, הוא הצליח להתמודד איתן בחיבוריו, במגוון רחב של סוגיות ושאלות, כמו גם הצגה מותאמת של הדת הבהאית לבעלי רקע יהודי או נוצרי.
הוא פיתח מגוון מושגים אשר ממשיכים להיות חשובים בהצגת האמונה הבהאית עד ימינו.
کتاب فرائض (תעתיק: כתאב-י פראא'צ', "ספר המצוות", קהיר, 1898) – חיבורו הידוע ביותר של גולפאיגאני, הנחשב באופן כללי ליצירתו החשובה ביותר.
החיבור עוסק בהגנה על האמונה הבהאית והפרכת ההתקפה של שיח' אלאסלאם של טביליסי על חיבורו של בהאא' אללה "كتاب ايقان" (תעתיק: כתאב-י איקאן).
الدرر البهية (תעתיק: אל-דרר אל-בהיה', "הפנינים הבוהקות", קהיר, 1899) – אוסף של חיבורים בערבית העוסקים בהיסטוריה של הדת.
עצם פרסום החיבורים בשפה הערבית תרמו להכרתו של גולפאיגאני כבהאא'י במצרים.
תורגם לאנגלית על ידי ג'ואן קול תחת הכותרת "ניסים ומטאפורות".
الحجج البهية (תעתיק: אל-חג'ג' אל-בהיה', "ההוכחות הבהאא'יות", ארצות הברית, 1901–1902) – הגנה והצגה של האמונה הבהאית מנקודת מבט נוצרית.
במשך תקופה מסוימת שימש חיבור זה בתור "טקסטבוק" של הדת הבהאית בארצות הברית.
תורגם לאנגלית על ידי עלי קולי ח'אן ופורסם בשנת 1902 בניו-יורק.
גרסת האנגלית כוללת גם מסה קצרה על תולדות האמונה הבהאית שכתב גולפאיגאני בזמן שהיה בעכו.
شرح آيات مورخه (תעתיק: שרח-י איאת-י מורח'ה, "הסבר הפסוקים המנבאים תאריכים" המדאן, 1888) – חיבור העוסק בנבואות של האסלאם, הנצרות, היהדות והדת הזורואסטרית.
رساله ايوبيه (תעתיק: רסאלה-י איוביה, "איגרת המופנית לאיוב", המדאן, 1887) – בתקופת שהייתו של גולפאיגאני בהמדאן, יהודים רבים התעניינו בדת הבהאית.
חיבור זה בא כתגובה לבהאי בעל רקע יהודי מטהראן שהעלה בפני גולפאיגאני שאלות רבות הנוגעות לתורה ולנבואות ביהדות.
סר אַבּוּ בַּכְּר אִבֵּן אֵלַמֶּרְחוּם טנג'ונג דֹּאֵג אִבְּרָאהִים (בג'אווי: المرحوم سلطان سير ابو بكر ابن المرحوم تمڠڬوڠ دايڠ إبراهيم, באנגלית: Abu Bakar ibni Almarhum Temenggong Daeng Ibrahim; 3 בפברואר 1833 – 4 ביוני 1895) היה סולטאן ג'והור ה-21 במספר והסולטאן הראשון של ג'והור המודרנית.
הוא נודע בכינוי "האהוב" (الخليل).
אבו בכר קידם את פיתוח ארצו בבחינה חקלאית, כלכלית ומנהלית בתמיכתם של מהגרים סינים לארצו.
במהלך תקופת שלטונו על ג'והור בין 1862 ל-1895 הוא פיתח קשר ידידות עם ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, שתרמה ליחסיה של סולטנות ג'והור עם האימפריה הבריטית.
אבו בכר, אנגלופיל, תרם לכך שלצד ההשתלטות הבריטית על חצי האי המלאי, ג'והור שימרה מידה רבה של אוטונומיה מהממשל הבריטי.
אבו בכר נולד ב-3 בפברואר 1833 במקדש הישן אשר בסינגפור המודרנית, דאז תחת שלטון האימפריה הבריטית.
בשנת 1862, מות אביו, דאטו טנג'ונג אבראהים הוביל להכתרתו כמהראג'ה (תואר המקביל לזה של קיסר) של סולטנות ג'והור.
ב-1866 שינה את שמה של בירת הסולטנות, טנג'ונג פוטרי, לג'והור באהרו.
ב-1871 עיצב את דגל סולטנות ג'והור ואת התקן המלכותי, אשר כלל סדרי ירושה, מעמדות, סמכויות ועוד.
ב-1877 חיזק אבו בכר את מעמדה של ארצו דרך הסיפוח של עמק נהר קסאנג (Kesang).
אבו בכר פיתח אהדה רבה לאימפריה הבריטית ונודע בהיותו אנגלופיל.
בין היתר פיתח ידידות ארוכת שנים עם ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, אשר התנהלה בעיקר דרך מכתבים שהם שלחו זה לזאת.
היחס החם ששרר בין הריבונים תרם ליחסי שתי הארצות ובשנת 1885 נחתמה אמנת אנגלו-ג'והור אשר סבסדה את סולטנות ג'והור כמדינת חסות בריטית ובמקביל הכירה בלגיטימציה השלטונית של משפחת המלוכה ובאוטונומיה העצמאית של ג'והור.
בהמשך, בתמיכה בריטית, פעל אבו בכר לקדם את בנייתו של צבא לאומי עבור ג'והור.
שנה לאחר חתימת החוזה עם הבריטים, ב-1886, אבו בכר הוכתר מחדש כריבון ג'והור הפעם תחת התואר סולטאן במקום מהראג'ה.
הכתרתו של אבו בכר כסולטאן סימנה את היותו "אבי ג'והור המודרנית".
באורך שלטונו קידם מודרניזציה והתמערבות אשר במהלכה נעזר במהגרים סינים מדרום קיסרות צ'ינג אשר היו בעלי מקצוע ומיומנויות.
העיר ג'והור באהרו ומדינת ג'והור כולה המשיכו להתפתח בהנהגתו של השר הראשי הראשון של ג'והור, דאטו ג'אפר מחמד, אשר נשא בתפקיד דומה לזה של ראש ממשלה.
הוקמו מחלקות ממשלתיות שונות והוסדרה חלוקת סמכויות ביניהן.
ביניהם היו משרד האוצר, משטרה, מחלקת קרקעות וסקירה, תשתיות ציבוריות, המחלקה הימית, המחלקה הרפואית, מחלקות הדואר והחינוך.
ב-14 באפריל 1895 פרסם הסולטאן אבו בכר את חוקת מדינת ג'והור, חוקה שהפכה את ג'והור למדינה המלאית הראשונה שיש לה מערכת חוקית רשמית וכתובה בסגנון מערבי.
בשנת 1883 הוקמה מחלקת החינוך להרחבת החינוך לילדים בג'והור, במסגרתה נקבעה השפה המלאית כשפה הרשמית של החינוך במדינה.
הסולטאן אבו בכר נפטר בגיל 62 ב-4 ביוני 1895.
סייד אבו אל-פזל ג'לאלי בוראני (בפרסית: سید ابوالفضل جلالی بورانی; נולד ב-26 ביוני 1998 באמול שבאיראן) הוא כדורגלן איראני המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת אסתקלאל טהראן מליגת העל האיראנית ובנבחרת איראן.
ג'לאלי גדל במחלקות הנוער של פדידה סארי וסאיפא.
בשנת 2018 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של סאיפא במסגרת ליגת העל האיראנית.
הוא ערך 58 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד.
ב-31 באוגוסט 2021 חתם ג'לאלי באסתקלאל טהראן מליגת העל האיראנית.
ב-30 במרץ 2021 ערך ג'לאלי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איראן, בניצחון 3-0 על נבחרת סוריה במשחק ידידות.
נכלל בסגל נבחרת איראן לטורניר מונדיאל 2022.
אַבּוּ אלְ-עַתַאהִיַּה אַבּוּ אִסְחַאק אִסְמַאעִיל בְּן אלְ-קַאסִם אלְ-עַנְזִי היה משורר ערבי מהתקופה האסלאמית המוקדמת אשר פעל בחצר מלכותם של הח'ליפים לבית עבאס, בן זמנם של בשאר בן בורד ואבו נוואס.
שירתו בלטה בעיסוק בסיגוף ובמיאוס בהבלי העולם הגשמי.
אבו אל-עתאהיה נולד בעין א-תמר, וישנה מחלוקת לגבי מקום אותו כפר, אשר חלק מהמקורות ממקמים אותו בחג'אז, סמוך לאל-מדינה, ואחרים במרכז עיראק של ימינו.
לפי אחת הגישות הוא בן שבט ענזה, אולם גישה אחרת גורסת כי משפחתו היו מואלי של שבט זה.
בנעוריו גר בכופה, שם עסק במכירת כלי חרס.
בתקופה זו החל לחבר שירים, אף שלא היה בעל חינוך רשמי.
עם עליית המוניטין שלו עבר לבגדאד, מקום מושבה של החצר העבאסית, ועד מהרה התפרסם שם בשיריו, בפרט אלה שמוענו לעותבה, שפחתו של הח'ליף אל-מהדי.
אהבתו לעותבה הושבה ריקם למרות התערבותו של הח'ליף אל-מהדי, ואחר כך גם של בנו, הארון א-רשיד, למענו.
לתקופה קצרה נכלא לאחר שפגע בכבודו של הח'ליף.
נפטר בתקופתו של הח'ליף אל-מאמון.
נקבר לגדת תעלת עיסא, המחברת בין הפרת לחידקל, מול קנטרת א-זיאתין (גשר אוצרי השמן).
בניו ונכדיו של אבו אל-עתאהיה משכו אף הם בעט והיו למשוררים.
שירתו של אבו אל-עתאהיה ניחנה בהימנעותה מהמלאכותיות שהייתה בימיו חזון נפרץ.
השירה הקדומה של המדבר זכתה לחיקוי מתמיד עד לתקופתו, אולם אין הייתה היא טבעית לחיי העיר.
אבו אל-עתאהיה היה מהראשונים לזנוח את צורת הקצידה.
שפתו הייתה רהוטה, והוא השתמש במשקלים רבים.
הוא גם נחשב לאחד המשוררים הפילוסופיים הערבים הראשונים.
חלק גדול משירתו עסק בהתבוננות בחיי היומיום ובמוסר, כמו גם בסגפנות, ולעיתים נטתה לפסימיות.
אבן טייפור פרסם אנתולוגיה של שירתו של אבו אל-עתאהיה.
אבו אל-עתאהיה גם נכלל באנתולוגיה הבלתי גמורה של הארון בן עלי אל-מונַגִ'ם, "מסורות המשוררים", יחד עם המשוררים בני זמנו, אבו נוואס ובשאר בן בורד ואחרים.
הווזיר אבן עמאר א-ת'קפי כתב את הספר "מסורות על אבו אל-עתאהיה".
אבו בכר ח'מיס כאכי הוא אתלט עבר סודאני, סגן אלוף עולם (דאיגו 2011) ופעמיים אלוף עולם באולם (ולנסיה 2008 ודוחה 2010) בריצת 800 מטר.
שייח' אבו בכר אפנדי, מאוית גם אבו בכיר אפנדי (בטורקית: Ebubekir Efendi; חי בערך החל משנת 1814 עד 29 ביוני 1880), היה קאדי עות'מאני שנשלח בשנת 1862 על ידי הסולטן אבדילאזיז לבקשת המלכה ויקטוריה למושבת הכף, במטרה ללמד ולסייע לקהילה המוסלמית של תושבי הכף המלאים .
הוא ידוע בתרומותיו העיקריות לאסלאם בדרום אפריקה, כולל תרגום יצירתו משנת 1877, "באיין אל-דין" לשפת האפריקאנס, שהייתה אז בשלב מוקדם מאוד של התפתחות, ונחשב לחיבור ראשוני בשפה זו – אם כי בכתב ערבי.
הוא הכניס את התרבוש ככיסוי ראש לגברים מוסלמים בכף, ונוכחותו השפיעה על התפשטות וביסוס האסלאם באזור.
אבו בכר אפנדי (אבו בכר אפנדי) נולד בשנת 1814. הוא היה ממשפחה סיידית שמוצאה במכה והיגרה לשטח עבאסידי, אז באימפריה הסלג'וקית.
אפנדי נולד במחוז זור העות'מאני.
הוא צאצא של מוחמד דרך זייד בן עלי, בנו של האימאם עלי בן חוסיין, והיה ממוצא ערבי וכורדי.
הוא למד במדרסה שהוקמה במקור על ידי אחד מאבותיו הקדומים אבו נאסר אל-אמייר סולימאן אל-קורשי אל-אמג'די (בסביבות 1060 - בערך 1134).
הוא למד גם במכה, והצטרף לאחר מכן למשפחתו בארזורום שם המשיך בלימודיו.
המלאים מכף התקווה הטובה הגיעו לכף בעיקר כעבדים, שהובאו לשם על ידי מתיישבים הולנדים אחרי שנת 1653 שנת יסוד המושבה, מהאזור שהוא כיום אינדונזיה.
חברת הודו המזרחית ההולנדית אילצה את הכף-מלאים להסתיר את מנהגיהם הדתיים בהתאם לצו.
לאחר שנוצר מתח בין המאלאים במושבת הכף בשל כך שהם בודדו משפת אמם והמסורת הדתית המקורית שלהם.
ולאחר כחמישים שלטון בריטי בכף, כתבה המלכה ויקטוריה לסולטן אבדילאזיז וביקשה ממנו לשלוח אנשים מתאימים שישמשו להם למוסלמים במקום כהנהגה.
ב-3 בספטמבר או באוקטובר 1862, פורסם כתגובה צו אימפריאלי עות'מאני לשליחתם של אבו בכר ועומר לוטפי אפנדי.
לאחר שהתבקשו על ידי הממשלה, נסעו שניהם תחילה ללונדון דרך פריז ב-1 בדצמבר, ובילו שם חודשיים לפני שנסעו לליברפול, נמל המוצא שלהם, משם נמשך מסעם הימי 44 ימים עד שהגיעו לכף.
אימאמים אחרים בכף ניסו בעיקר ללמד את האסכולה השאפית של תורת המשפט האסלאמית, אך הושפעו ממנהגים תרבותיים ממקומות מוצאם.
כמו כן, היותם משועבדים והרחק ממקומות מוצאם למשך זמן כה רב גרמו לכך שסטו מאמונותיהם המקוריות, ומכאן הגיעה הבקשה לעזרה לאימפריה הבריטית.
אפנדי היה חסיד ומורה ראשון של אסכולת חנאפי, עבורה גם הקים מדרסה בקייפטאון.
זמן קצר לאחר הגעתו של אפנדי, גברים מוסלמים שעד לזמן זה חבשו כובע בסגנון חרוטי בכף, החלו לחבוש את תרבוש בהשפעתו.
היה לו קל להסתגל למקום בהתחשב בכך שהיה מופתי של כל ארבעת האסכולות בבתי המדרש של מד'האב.
בשנת 1869 לאחר שפסק כי לובסטר סלע וסנוק, שני מאכלים עיקריים בכף, הם חטא (חראם), הוגשה עצומה שלא צלחה להדחתו.
לעיתים קרובות הוא נחשב בטעות כשאפי על בסיס היותו מלומד מארבע אסכולות האסלאם הסוני, ובעל יכולת להוציא צווים דתיים בהתאם לכל אחת מהן.
רוב ההתנגדויות אליו נבעו מהתנגדותו העמוקה של אפנדי לכך שהאימאמים של הכף יקיימו שיטת ירושה במסגדים המקומיים כדי לשמור על עושר וכוח במקום למסור אותם למלומדים ביותר.
אבותיו וילדיו נהגו לפי האסכולה החנאפית, אך חלקם המירו את מנהגיהם מאוחר יותר תחת לחץ הסביבה ונישאו בהתאם למד'הב המקומי.
אפנדי נפטר ב-29 ביוני 1880 בביתו ברחוב ברי, קייפטאון, ונקבר בבית הקברות טאנה בארו.
הוא נדבק במלריה כתוצאה מנסיעות חוזרות לדרה במוזמביק.
השפעתו הבולטת ביותר הייתה לבישת התרבוש על ידי גברים כף-מלאים, אך נוכחותו השפיעה באופן משמעותי גם על הצמיחה והזהות העצמית של המוסלמים כף-מלאים בכף.
התרחבות בתי הספר האסלאמיים משכה ילדים מבתי ספר נוצריים של מיסיון, וההתנצרות נעצרה.
הנוכחות במסגדים ובטקסים דתיים אסלאמיים אחרים גדלה.
הוא פרסם בשנת 1877 את הספר "Uiteensetting van die godsdiens" (באיין אל-דין, שפירושו "הצגת הדת"), באפריקנס ערבית שהודפס על ידי משרד החינוך הטורקי באיסטנבול.
לספר חשיבות מיוחדת כפרסום בשפת האפריקאנס כאשר הייתה עדיין בחיתוליה.
הספר "באיין אל-דין" תיאר נושאים של ההלכה האסלאמית, כולל טקסי רחצה, תפילה, עלייה לרגל וחוקי חלאל.
כמו כן, הכתיבה נכתבה בכתב ערבי שונה עם איות פונטי, ונותנת אינדיקציה טובה להגייה של השפה החדשה בכף באותה תקופה כפי שהייתה בשימוש בשכונות האסלאמיות (הידועות בסלנג העממי כ"סלאמס") של קייפטאון, ומעניקה תובנה לגבי השימוש בשפה החדשה בקהילות אלו.
הכתיבה נכתבה בכתב ערבי שונה שבו משתמשים בסימנים דיאקריטיים כדי לציין את ההגייה של האפריקאנס.
אדריאנוס ואן זלמס, מלומד הולנדי וחוקר תרבוית שמיות, פרסם תעתיק בכתב לטיני על עבודתו של אפנדי בשנת 1979. מאחר שהעבודה המקורית הציגה אפריקנס מדוברת ללא שימוש בתנועות, משימתו הגדולה ביותר של ואן זלמס הייתה לפענח לאילו מילים אפריקנס הכוונה.
אפנדי גם חידש תווים ערביים חדשים עבור מספר אותיות אפריקנס שלא נמצאות באלפבית הערבי, האות 'P' למשל.
אותיות אלה היו צריכות להיות ייחודיות, אך עדיין ניתנות לזיהוי על ידי האוכלוסייה שכבר למדה ערבית מסורתית עם הכרה של ניב מקומי של השפה, ששימשה רק בקרב הקהילה המוסלמית בכף.
ייתכן שהיא בלתי קריאה עבור אלו המכירים רק ערבית מסורתית.
אשתו הראשונה של אבו בכר אפנדי הייתה מהעיר ארזורום, איתה נולדו לו ילדים אך הם נותרו באימפריה העות'מאנית בעת שעזב לדרום אפריקה.
אשתו הראשונה בדרום אפריקה הייתה רוקאה מכר (Rukea Maker), שנאמר שהייתה בתם של אישה אנגלייה וגבר מוסלמי מהכף, אך נישואיו הסתיימו בגירושין ובבריחה של אשתו.
הוא שלח את שני בניו מנישואיו אלה לאיסטנבול תחת חסותו של הסולטן העות'מאני.
בתו פחימה הייתה בתו הבכורה מנישואיו למכר.
עם זאת, טענה זו לא הוכחה, שכן לפחימה אין תעודות לידה בדרום אפריקה, בניגוד לילדיו האחרים.
אשתו השנייה הייתה טוהורה סבן קוק בתו של בונה ספינות מיורקשייר, אנגליה, ג'רמיהו קוק (Jeremiah Cook) שהיה קרוב משפחה של החוקר המפורסם ג'יימס קוק.
רבים מצאצאיו של אפנדי מקורם מנישואים אלה בהם נולדו לו שישה ילדים.
חמשת בניו היו אחמד עטאולה, הישאם נימטאללה, עומר ג'לאלודין, מוחמד אלאודין וחוסיין פוזי.
ב-20 באוגוסט 2020, 15 מצאצאיו הדרום אפריקאים של אבו בכר אפנדי הפכו לאזרחים טורקיים באמצעות צו נשיאותי.
אַבּוּ גוֹשׁ היא מועצה מקומית במחוז ירושלים בישראל, השוכנת בהרי יהודה, מערבית ליישוב מבשרת ציון, לאורך צדו הצפוני של כביש 1 וברום ממוצע של 800 מטר מעל פני הים.
בשנת 1992 הוכרז היישוב כמועצה מקומית.
אבו גוש ידועה בזכות החומוסיות שבה, המסגד החדש שהוקם בה שהוא מהגדולים בישראל, ופסטיבל אבו גוש - פסטיבל מוזיקה ווקאלית שנערך פעמיים בשנה במנזרים העתיקים במקום.
ביישוב מסעדות רבות והוא מהווה מוקד משיכה לתיירים.
על אף המנזר והכנסיות בו, כמעט כל תושבי אבו גוש הם מוסלמים.
במקום התגלו שרידים מיישוב שהתקיים בשלושה שלבים במהלך תקופת האבן החדשה.
מקובל לזהות את קריית יערים/בעלה המקראית באבו גוש.
מהתקופה הרומית התגלו שלוש כתובות של הלגיון העשירי פרטנסיס שהובא לארץ ישראל בשנת 66 כדי לדכא את המרד הגדול, ולאחר מכן נותר בירושלים ובסביבתה.
אחת מהכתובות קבועה כיום על הקיר החיצוני ליד הכניסה לקריפטה של כנסיית המנזר הבנדיקטיני.
קוהורטה של הלגיון העשירי פרטנסיס ישבה באבו גוש, הממוקמת באמצע הדרך בין ירושלים ואמאוס, והייתה תחנת דרכים חשובה.
חשיבותה של אבו גוש נבעה לא רק ממיקומה המועדף, אלא גם משפע המעיינות באזור.
אחת מהכתובות - שהוקדשה על ידי אחת הקוהרטות של הלגיון העשירי פרטנסיס ועל ידי סקסטוס לוקיליוס באסוס (מושל יהודה בשנים 71–73 וכובש הרודיון בשנת 72) לכבוד אספסיאנוס וטיטוס - מוכיחה כי הלגיון העשירי פרטנסיס ישב באבו גוש לכל המאוחר משנת 73.
תל קריית יערים בצדו המערבי של היישוב זוהה החל בתקופה הביזנטית עם קריית יערים העתיקה, שאליה הובא ארון הברית לאחר ששוחרר משבי הפלשתים.
עובדה זו קידשה את המקום לנוצרים, ובתקופה הביזנטית הוקמה כנסייה על התל, אולם היא נהרסה בעת כיבוש הארץ בידי הסאסאנים בשנת 614 במהלך מלחמת פרס-האימפריה הביזנטית (602 - 628).
באמצע המאה ה-7 הוקמה הכנסייה מחדש, אך היא הייתה קטנה וצנועה מקודמתה, והיא נהרסה באופן סופי בראשית המאה ה-11 וקיומה נשכח.
בתקופה המוסלמית נקרא היישוב בשמו בערבית מאותה עת, קַרְיַת אלְ-עִנַבּ (قرية العنب "קריית ענבים").
סמל היישוב כיום כולל גם הוא גפנים כמוטיב.
ב-1141 עבר השטח, שעליו שוכן כיום אבו גוש, לידי ההוספיטלרים, ואלה הקימו כנסייה אחרת, כ-400 מטר ממזרח לכנסיית גבירתנו של ארון הברית.
כנסייה זו, הידועה כיום ככנסייה הצלבנית במנזר הבנדיקטיני באבו גוש, הייתה בשימוש עד 1187, ושוב מסוף המאה ה-14 עת הוקם סביבה מנזר פרנציסקני.
הנוכחות הנוצרית במקום פסקה בסוף המאה ה-15, ולפי אחת הגרסאות פרעו תושבי הכפר המוסלמיים בנזירים והרסו את המנזר.
אף שקיים ספק באשר לאמיתותה של גרסה זו, ברי שהיישוב הנזירי באבו גוש אכן פסק, והמבנים המשיכו ושימשו אך ורק כתחנת מעבר לצליינים בדרכם לירושלים.
החל במאה ה-16 החל נוהג זיהויו של אבו גוש עם ענתות, עיר הולדתו של ירמיהו, אך מסורת זו נדחתה באופן סופי במאה ה-19. כיום שוב מקובל זיהויו של אבו גוש עם קריית יערים המקראית.
במאה ה-18 הפך הכפר לאחד מ-24 כפרי הכס שבהם ישבו מוח'תארים בארמון, או מצודה ושלטו על האזור.
מוצאם של תושבי אבו גוש הנוכחיים הוא, מהקווקז, מאינגושטיה ומשיבוש השם "אבו אינגוש" נוצר שם היישוב, אבו גוש.
עד כיבושו של אבראהים פאשה את ארץ ישראל ב-1831, נהגו אנשי אבו גוש לגבות "מס מעבר" מכל מי שביקש לעבור לירושלים מאזור השפלה.
אבראהים פאשה ביטל נוהג זה במסגרת גזרות שהוטלו על האוכלוסייה המוסלמית.
עם זאת, משפחת אבו גוש והשייח' שלה נזכרים בספרות הנוסעים של אמצע המאה ה-19, כמטילים את אימתם על תושבי האזור שממערב לירושלים וגובים מהם כספים.
בשלב מסוים בתקופה זו, מונה שייח' אבו גוש על ידי השלטונות העות'מאניים לראש-מחוז, האחראי על גביית המיסים לממשלה.
בחלק גדול מהכסף שהיה אמור להעביר לממשלה, הקים לעצמו משמר חזק, כדי שיוכל להתמודד עם מושל ירושלים, לו היה כפוף ואיתו היה במאבק.
כתוצאה מכך, נתפס ונשלח לאיסטנבול, שם נכלא, אולם ניצל מעונש קשה, השתחרר וחזר לארץ ישראל.
לאחר שובו, קיבל את מרותו של מושל ירושלים והיה אחראי במחוזו על שמירת הסדר וביטחון הנוסעים.
לקראת סוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 התחדשה האחיזה הנוצרית בכפר, באמצעות כנסיית גבירתנו של ארון הברית והמנזר הבנדיקטיני.
בתקופת המנדט הבריטי השתייך הכפר לנפת ירושלים, נקרא ברישומים קריית אל-ענב (قرية العنب "קריית ענבים"), ובמפקד האוכלוסין המנדטורי משנת 1931 נמנו בו 601 תושבים (מתוכם 25 נוצרים) ו-138 בתים.
בכל תקופת המנדט נמנעו תושבי אבו גוש מלקחת חלק במאבק הלאום הערבי בארץ ישראל.
ב-1948, במהלך מלחמת העצמאות, היה אבו גוש הכפר הערבי היחיד בפרוזדור ירושלים אשר שמר על נייטרליות, ואף סייע ללוחמים היהודיים ולצה"ל.
מוכתר הכפר יוסוף אבו גוש תמך בלח"י.