tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דוגמה אפקטיבית אך נדירה לכך נראית בסרט "מקום תחת השמש", בבימויו של ג'ורג' סטיבנס, לאחר הסיקוונס בו הפרוטגוניסט של מונטגומרי קליפט הטביע את שלי וינטרס.
בהמשך התגלה כי התרמית רחבה אף יותר וכוללת גם את מכוניות הבנזין והגז הטבעי המיוצרות בתאגיד.
מקור שם הפרשה במנועי הדיזל של התאגיד, בהם התגלו התרמיות במקור, אך עם התקדמות החקירה התברר שהזיוף כולל גם את מכוניות הבנזין והגז.
עם התקדמות הפרשה, התברר כי יצרניות רכב נוספות כדוגמת החברות BMW, מיצובישי וסוזוקי זייפו נתוני זיהום וצריכת דלק ברכבים אותם ייצרו.
בספטמבר 2015 התגלה שקבוצת פולקסווגן הפעילה תוכנה שנועדה לעבור את מבחני פליטת המזהמים האמריקאים בכ-500,000 מכוניות בעלות מנוע דיזל במותגי פולקסווגן ואאודי בין השנים 2009 ו-2015. התוכנה, אשר להודאת החברה נמצאת בשימוש ב-11 מיליון מכוניות ברחבי העולם, זיהתה שהמכוניות תחת בדיקות זיהום והפעילה מנגנוני מניעת זיהום הכבויים בשגרה.
כתוצאה מכך, דגמי מכוניות עברו את מבחני הזיהום האמריקאים על אף שגרמו בפועל לזיהום תחמוצות חנקן (NOx) הגבוה פי 35 מהמותר בחוק.
הסוכנות להגנת הסביבה של ארצות הברית (EPA) שלחה לקבוצת פולקסווגן התראה לפיה תוכנה זו פועלת כ-"Defeat device", לפי הגדרתו ב-Clean Air Act האמריקאי, האסור בשימוש.
החברה התנצלה על השימוש בתוכנה וצפויה לעמוד בפני הליכים משפטיים, חקירות נוספות מצד הרגולטורים, ולתביעות ייצוגיות מצד לקוחותיה במספר מדינות
הגוף העצמאי המועצה הבינלאומית לאוויר נקי (ICCT) הזמינה ב-2014 בדיקה של 15 סוגי כלי רכב.
בין החוקרים הייתה קבוצה בת 5 מדענים מאוניברסיטת מערב וירג'יניה אשר זיהתה רמת פליטות גבוהה במהלך מבחני נהיגה מעשיים בשלושה כלי רכב מבוססי מנוע דיזל ה-ICCT הזמינה מידע משני מקורות נוספים.
המועצה מסרה את תוצאות מחקריהם ל-EPA ולמועצת המשאבים האוויריים של קליפורניה, אשר מצאה את התוכנה האמורה.
התגליות העלו חשד לזיהום ביצרני רכב נוספים, וזמן קצר לאחר מכן התברר כי גם כלי רכב של חברת BMW אינם עומדים בדרישות הזיהום.
ב-28 בספטמבר 2015 הודיעה אאודי כי 2.1 מיליון מכוניות דיזל מתוצרתה הושפעו מהמערכת.
עם המשך החקירה הודתה פולקסווגן כי זיוף נתוני זיהום האוויר לא הוגבל למכוניות דיזל, וכלל גם כ-800,000 מכוניות בנזין וגז מתוצרתה.
כמו כן התברר כי נתוני זיהום האוויר החריגים כללו גם פליטת גזי חממה כגון פחמן דו-חמצני, נוסף ל-NoXים שהתגלו במקור.
בשנת 2009 החלה פולקסווגן בהסבה של מערכות הזרקת הדלק במכוניות הנוסעים בעלות מנועי הדיזל מתוצרתה מטכנולוגיית TDI (Turbocharged direct injection) לטכנולוגיית הזרקת דלק במסילה משותפת.
מערכת הזרקה זו אפשרה אספקת דלק יעילה יותר, הן בשל השימוש בבקרה אלקטרונית מדויקת יותר על תהליך הזרקת הדלק, והן בשל העלאת לחץ ההזרקה המאפשרים תאורטית פיזור יעיל יותר של הדלק באוויר ושיפור היחס בין כמות האוויר לכמות הדלק במנוע, ולכן גם לצמצום הזיהום הנפלט מהמנוע.
עם הוספת מסנן חלקיקים לצמצום פליטת הפיח, ובחלק מהדגמים ממיר קטליטי סלקטיבי (מערכת הזרקת אוראה), טענה פולקסווגן לעמידת מנועיה בתקני פליטות המזהמים האמריקאיים, תוך שמירה על ביצועי הרכב.
רמות הזיהום הנמוכות זיכו את רכבי פולקסווגן בסובסידיות ליצרני מכוניות נקיות, והטבות מס בארצות הברית.
מכוניות פולקסווגן ואאודי אשר זוהו כמפירות את תקני הזיהום עמדו בתקן US EPA Tier 2 / Bin 5 לפליטות מזהמים, ובתקן LEV-II ULEV של מדינת קליפורניה.
שני התקנים דורשים שפליטות תחמוצות החנקן לא יעלו על 0.043 גרם לק"מ בסוף חיי הרכב.
(בין 190 ל-240 אלף ק"מ, כתלות בסוג הרכב ובתקן הרלוונטי)
תקן אמריקאי זה הוא מהמחמירים בעולם.
להשוואה, התקן האירופאי המקביל, הנושא בשם Euro 5 (לדגמי 2010–2014) ו-Euro 6 (לדגמי 2015) מגבילים את פליטות תחמוצות החנקן ל-0.18 גרם לק"מ ו-0.08 גרם לק"מ בהתאמה.
קריאה לתיקון של 480,000 רכבים בארצות הברית
ב-18 בספטמבר 2015, מסרו הסוכנות להגנת הסביבה האמריקאית וה-CARB הודעה לקבוצת פולקסווגן הקובעת כי כ-480,000 מכוניות מתוצרת פולקסווגן ואאודי הכוללים מנועי דיזל בנפח 2 ליטרים ונמכרי בארצות הברית בין השנים 2009 ו-2015 כללו "defeat device" לפי הגדרתו בתקנות זיהום האוויר.
עם זאת, בפעולה רגילה, מנגנונים אלה יוותרו כבויים, יאפשרו למנוע לייצר מומנט כוח רב יותר וכתוצאה מכך יעילות צריכת דלק גבוהה יותר, כנגד עלייה בפליטת תחמוצות החנקן בשיעור של עד פי 40 מהמותר בחוק.
ה-EPA נקטה כנגד פולקסוואגן בפעולה המכונה Notice of Violation, פעולת אכיפה אזרחית של סוכנויות הממשל האמריקאיות.
פעולת אכיפה זו אינה דורשת פנייה לערכאה שיפוטית, ומבוצעת לצד פניית מחלקת המשפטים לערכאות שיפוטיות, אזרחיות ופליליות כאחד, בשם ה-EPA.
ההבדל בין שני סוגי הפעולות הוא כי באכיפה שיפוטית, האשמה לא נקבעת עד להשלמת ההליכים המשפטיים הנדרשים, בעוד שבאכיפה אזרחית קביעת האשמה בסמכותה הבלעדית של ה-EPA, ומביאה לסנקציות מצד ה-EPA, או להסכם עם מפר התקנות לטיפול בנזק שנגרם על ידו.
במקרה האמור, דרשה ה-EPA מקבוצת פולקסווגן להזמין לתיקון את 480 אלף הרכבים הנגועים.
ההתראה שנמסרה לקבוצת פולקסווגן קבעה הפרה של מספר חוקים אמריקאיים, בהם 42 U.S.C § 7401-7671, 42 U.S.C.
הוראת ה-EPA להזמנת הרכבים לתיקון ניתנת לאכיפה ללא פנייה לערכאות שיפוטיות חיצוניות ל-EPA.
נוסף על ההתראה, חקירת מחלקת המשפטים של ארצות הברית מתנהלת ויכולה להביא להגשת תביעות אזרחיות ופליליות כנגד החברה.
קרוב ל-482 אלף רכבי דיזל מתוצרת פולקסווגן נמכרו בארצות הברית מאז שנת 2009 ומפיצים מזהמים "הקשורים למגוון בעיות בריאות, בהן אסתמה, בעיות נשימתיות נוספות ומוות בטרם עת" הדגמים המזהמים כוללים את הפולקסווגן ג'טה, חיפושית, גולף, פסאט ואת Audi A3.
: ה-EPA הכריזה שאם ההאשמות יוכחו בבית משפט, הקנס שיוטל על הקבוצה יהיה עד 37,500 דולר אמריקני לכל כלי רכב (18 מיליארד דולר בקירוב, בסך הכל).
התובע הכללי של מדינת ניו יורק, אריק שניידרמן, קבע כי חקירתו בנושא נערכת גם כן, והזהיר כי אף חברה לא תורשה לחמוק מעמידה בחקיקה בתחום איכות הסביבה, או תורשה להבטיח ללקוחות הבטחות שלא תעמוד בהן.
ביוני 2016 הגיעה פולקסווגן להסכם עם הרשויות בארצות הברית, שבמסגרתו תשלם פיצויים בסך של 15 מיליארד דולר לבעלי רכב שניזוקו מהתרמית.
: ארגון Environment Canada (השייך למחלקת איכות הסביבה הקנדית) הכריז שהוא פתח בחקירה לבדיקה האם התוכנות האמורות היו בשימוש ברכבים שנמכרו בקנדה.
: הרשויות הכריזו על פתיחה בחקירה של תחום זיהום האוויר ברכבי פולקסווגן ויצרנים אירופאיים נוספים.
אחד מעובדי המשרד לאיכות הסביבה של קוריאה הדרומית הכריז כי מציאת זיופים בתחום זיהום האוויר במכוניות מבוססות מנוע הדיזל של חברת פולקסווגן תביא לחקירת כלל מכוניות הדיזל הגרמניות במדינה.
: משרד הדרכים השווייצרי חוקר האם מכוניות פולקסווגן הדומות לאלה שנמכרו בארצות הברית נמכרו גם בשווייץ.
: סוכנויות רגולטוריות ממשלתיות פתחו בהליכים בצרפת, איטליה, גרמניה, ספרד, הולנד, צ'כיה ורומניה.
מספר מדינות קראו לחקירה כלל אירופאית.
פולקסווגן הודיעה כי השימוש במערכת לא היה מוגבל לארצות הברית וכלל כלי רכב ששווקו לאירופה.
: הולנד השקיעה מיליארדים בסבסוד מכוניות חסכוניות באנרגיה בשנים האחרונות.
ג'סי קלאבר, ממפלגת GroenLinks הגיב כי על הולנד לדרוש את הכסף שהושקע חזרה בחברות אשר יתברר כי ביצעו תרמית דומה בהולנד.
: משרד התחבורה הודיע ב-24 בספטמבר שהוא יתחיל בבדיקות חוזרות למכוניות ממגוון יצרנית להבטחה כי השימוש ב-defeat devices אינו בשימוש כלל תעשיית הרכב.
: נציגי ממשלת הודו הודיעו שהם עוקבים אחרי ההתפתחויות.
נכון ל-23 בספטמבר 2015, לפחות 25 תביעות ייצוגיות הוגשו בארצות הברית ובקנדה בשם בעלי מכוניות פולקסווגן ואאודי, באשמת הונאה והפרת חוזה, בציון הירידה בערך המכוניות שיתוקנו על מנת לעמוד בדרישות הזיהום בשל ירידת יעילות וכוח מנועי הדיזל לאחר התקנת מערכות אלה.
בישראל הוגשה תובענה ייצוגית על סך 450 מיליון שקלים כנגד פולקסווגן והיבואן שלה בישראל, בה ביקש התובע לפצות את הרוכשים על הירידה בערך הרכב במידה והרכבים לא ייפסלו משימוש בישראל, ובמלוא מחיר המחירון של הרכב במידה ויוחלט כי רכבים אלה יורדו מהכביש.
בתגובה הודיעה צ'מפיון מוטורס, יבואנית פולקסוואגן בישראל, על הפסקת שיווקם של הדגמים הרלוונטיים בישראל.
בהמשך הוגשו תובענות ייצוגיות נוספות נגד צ'מפיון מוטורס ונגד היצרן, ו-3 תובענות שאוחדו יידונו בבית המשפט המחוזי תל אביב.
מעל לרבע ממכירות קבוצת פולקסווגן בארצות הברית הן של מכוניות בעלות הנעת דיזל.
התאגיד בחר אסטרטגיית קידום מכוניות מבוססות מנועי דיזל נקיים על פני מכוניות חשמליות ומכוניות היברידיות.
כלי הרכב שהושפעו על ידי הקריאות לתיקון בארצות הברית כללו את הדגמים:
הקבוצה הצהירה כי המערכת פעילה ב-11 מיליון כלי רכב אשר נמכרו ברחבי העולם, נוסף על 480,000 כלי רכב 2.0L TDI שנמכרו בארצות הברית.
נוסף על כך, נפגעו על ידי המערכת גם כלי רכב שנמכרו במדינות אחרות בעלי מנוע ה-EA189 של החברה.
התוכנה השפיעה גם על ביצועיהם של מנועי ארבעה הצילינדרים ה-EA188 וה-EA288.
ב-21 בספטמבר 2015, יום המסחר הראשון לאחר פרסום הודעת ה-EPA, ירדו מחירי קבוצת פולקסווגן ב-20% בבורסה לניירות ערך בפרנקפורט.
ביום המחרת ירדה המניה 22% נוספים, והביאה את המניה לירידה כוללת של 35%.
ב-23 ירדה המניה 10.5% נוספים, מתחת למחיר ה-100 יורו ליחידה, והגיעה לשפל של 4 שנים.
מחירי מניות יצרני כלי רכב גרמניים אחרים הושפעו גם הם, קבוצת BMW ירדה ב-4.9%, ותאגיד דיימלר AG (הכולל את מרצדס, מיצובישי ומותגים נוספים) ב-5.8%.
נפילות BMW העמיקו עוד לאחר שהתגלו הפרות לכאורה גם ברכבי הקבוצה בבדיקות נוספות שביצעה המועצה הבינלאומית לאוויר נקי.
באפריל 2016 הודתה גם היצרנית מיצובישי כי זייפה תוצאות בדיקות נצילות דלק מאז תחילת שנות ה-90. הודעה זו הביאה לנפילות חריפות במחיר מניית החברה.
קבוצת המרוצים של פולקסווגן זכתה באליפות הרביעית ברציפות באליפות העולם בראלי.
למרות הזכייה הודיעה הקבוצה, כי בשל המשבר שנוצר בעקבות הפרשה, היא פורשת מהמשך התחרויות ולא תשוב להתחרות בעונה הבאה.
במקביל, הודיעה גם קבוצת אאודי על פרישה מאליפות העולם במרוצי סיבולת.
דיות (שם מדעי: Milvinae), היא תת־משפחה של עופות דורסים במשפחת הנציים, להם במקרים רבים זנבות מחודדים כמו סנונית.
הם בינוניים בגודלם ולעיתים דואים שעות בחיפוש טרף.
דיות אחרות נעות רק לאחר שהם ראו את טרפם מהעץ ונעים לעברו בטיסה חרישית.
הדיות יותר קטנות מהעיטים אך גדולות מהנץ ומהבז ויכולות לצוד טרף גדול יותר, בעיקר יונקים קטנים, עופות אחרים וזוחלים שונים ודיית החלזונות ניזונה גם מחלזונות מים.
כמו הרבה דורסים נקבות הדיה גדולות מהזכר.
סוג דיה כפולת שן (Harpagus)
סוג ומין יחיד דיית החלזונות (Rostrhamus sociabilis)
סוג ומין יחיד דיה מרובעת זנב (Lophoictinia isura)
סוג ומין יחיד דיה דקת-מקור (Helicolestes hamatus)
דארן ארתור ריד , הידוע בשם הבמה דיזי ריד , הוא מוזיקאי אמריקאי.
התפרסם כקלידן של להקת ההארד רוק Guns N' Roses, איתה הוא מנגן מאז שנת 1990.
מלבד סולן הלהקה, אקסל רוז, ריד הוא החבר הוותיק ביותר מאז עידן Use Your Illusion של גאנז אנד רוזס, אשר כלל שני אלבומים וסיבוב הופעות בשם זה.
בשנת 2012, נכנס ריד אל "היכל התהילה של הרוק אנד רול" כחבר של להקת גאנז אנד רוזס, אף-על פי שלא השתתף בטקס.
ריד נולד בשם דארן ארתור ריד ב-18 ביוני 1963 בהינסדייל, אילינוי, וגדל בקולורדו.
ריד תואר כילד מתבודד ומופנם, אך הכחיש זאת מאז.
סבתו החלה ללמד אותו לנגן באורגן כשהיה קטן ולפני שסיים את בית הספר היסודי, הספיק ריד להקים מספר להקות מקומיות קטנות.
כאשר התבגר, חפץ ריד בקריירת מוזיקה בלוס אנג'לס.
בשנת 1980 היה שותף להקמת להקת מועדונים בשם "The Wild", איתה ניגן חמש שנים.
ריד נפגש עם להקת גאנז אנד רוזס בשנת 1985, כאשר להקתו קיימה חזרה בסטודיו שכונתי.
ריד מאז שמר על קשר עם סולן גאנז אנד רוזס, אקסל רוז, ובשנת 1990 הוזמן על ידו להצטרף להקלטת שני אלבומי Use Your Illusion.
עד מהרה הפך ריד לחבר מקובל בלהקה, עבודתו על הקלידים נשמעת היטב בכמה שירים מרכזיים בשני האלבומים.
ריד ידוע בתרומתו כקלידן וכפסנתרן בהופעות חיות, וידאו קליפים ושירים של הלהקה, ביניהם: "Estranged", "Live and Let Die", "November Rain", ו-"Knockin' On Heaven's Door".
בנוסף תרם ריד בשירים יותר חדשים של הלהקה, באלבום "Chinese Democracy" משנת 2008.
בהופעות חיות, מנגן ריד על כלי הקשה ומשמש גם כקולות רקע בשירים מסוימים, כדוגמת "Civil War".
פועלו מחוץ לגאנז אנד רוזס
ריד ניגן באלבומים שונים של חברי להקת גאנז אנד רוזס לשעבר - סלאש, דאף מק'אגן (אלו הצטרפו מחדש ללהקה ב-2016) וגילבי קלארק.
ריד ניגן גם בלהקת הקאברים "Hookers N' Blow" ובלהקת "The Dead Daisies" (לצידו של גיטריסט Guns N' Roses, ריצ'רד פורטוס - שניהם עזבו הלהקה ב-2015, על מנת להתמקד ב-Guns N' Roses).
שם האלבום שנת הוצאה חברת תקליטים Use Your Illusion I 1991 גפן רקורדס Use Your Illusion II 1992 גפן רקורדס 1993 גפן רקורדס Chinese Democracy 2008 גפן רקורדס
דיז'ון פוטו-קוֹר ד'אור הוא מועדון כדורגל צרפתי מהעיר דיז'ון.
המועדון הוקם בשנת 1998 כתוצאה ממיזוג בין שני מועדונים מקומיים בעיר.
בעונת עלה המועדון לליגה ראשונה.
בעונת ירד בחזרה לליגה השנייה, ושנה לאחר מכן עלה שוב לליגה הראשונה.
בסיום עונת 2020/2021 שבה לליגת המשנה, ובעונה שלאחריה סיימה במקום ה-18 והדרדרה לליגה השלישית.
דילן קוובנה מילס , ידוע בשם הבמה דיזי רסקל (Dizzee Rascal), הוא ראפר, פזמונאי ומפיק מוזיקלי בריטי.
אביו הניגרי נפטר כשהיה צעיר, והוא גדל בעירבו שבלונדון, במשפחה חד-הורית, על ידי אמו הגנאית פריסילה, עליה הוא אומר, "היו לי סוגיות בילדותי.
הדרך שהאמא עזרה לי הייתה למצוא לי בית ספר אחר בכל פעם שגורשתי, היא תמיד נלחמה להחזיק אותי במערכת החינוך".
הוא למד בסדרה של בתי ספר במזרח לונדון וגורש מארבעה מהם.
בסביבות גיל 14, הפך דיזי רסקל לתקליטן חובב, תוך שהוא גם מבצע שירים כמקובל בתרבות מערכת הסאונד, ומופיע מדי פעם בתחנות רדיו פיראטיות מקומיות.
בגיל שש עשרה, הוא הפיק בעצמו את הסינגל הראשון שלו, "I Luv U"', שהצליח להגיע למקום ה-5 במצעד האינדי של בריטניה.
כמו כן, חתם בחברת התקליטים אקס-אל רקורדינגס.
בשנת 2003 הוציא את אלבום הבכורה שלו, Boy in da Corner.
האלבום נחל שבחים רבים ממבקרי המוזיקה, הגיע למקום ה-23 במצעד האלבומים הבריטי ואף קיבל מאיגוד תעשיית ההקלטות הבריטי את תואר הזהב.
כמו כן זכה האלבום בפרס מרקיורי.
בשנת 2004 זכה רסקל בפרס NME לחדשנות.
במהלך אותה השנה, הוציא את אלבום האולפן השני שלו, Showtime.
האלבום זכה להצלחה מסחרית רבה, תוך שהגיע למקום ה-8 במצעד האלבומים הבריטי, וכן זכה לשבחים ממבקרי המוזיקה.
הסינגל הראשון מתוך האלבום, "Stand Up Tall", נכלל בפסקול משחק הווידאו FIFA Street.
ביוני 2007 הוציא את אלבום האולפן השלישי שלו, Maths + English.
האלבום הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים העצמאיים הבריטי וזכה בתואר אלבום זהב על מכירת 100,000 עותקים.
בספטמבר 2009 הוציא את אלבום האולפן הרביעי שלו, Tongue n' Cheek, שכלל את הלהיטים "Dance wiv Me", "Bonkers", "Holiday" ו-"Dirtee Disco", שהגיעו למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי.
האלבום עצמו זכה להצלחה רבה, תוך שהגיע למקום השלישי במצעד האלבומים הבריטי ואף קיבל את תואר הפלטינה מאיגוד תעשיית ההקלטות הבריטי.
כמו כן, זכה רסקל בזכות האלבום בפעם השנייה במהלך הקריירה שלו בפרס מרקיורי.
בשנת 2010 זכה בפרס המוזיקה הבריטית לאמן הסולו הטוב ביותר.
בספטמבר 2013 הוציא את אלבום האולפן החמישי שלו, The Fifth, שכלל את הלהיט "Goin' Crazy" בשיתוף רובי ויליאמס, שהגיע למקום החמישי במצעד הסינגלים הבריטי.
האלבום לא הצליח לשחזר את הצלחת קודמו, והגיע למקום ה-10 במצעד האלבומים הבריטי.
ביולי 2017 הוציא את אלבום האולפן החמישי שלו, Raskit, שהגיע גם הוא למקום ה-10 במצעד האלבומים הבריטי וזכה לשבחים ממבקרי המוזיקה.
באחד מהשירים מאלבום זה, Ghost, נעשה סאמפל מהשיר אנשי הדממה של להקת חיל הים.
בשנת 2022 תרם את קולו לסרט האנימציית סטופ-מושן "הבית" של שירות הסטרימינג נטפליקס, בתפקיד של השוטר.
סידני רויל סלבי השלישי , הידוע בשם הבמה דיזיינר (Desiigner), הוא ראפר, זמר ופזמונאי, הידוע בביצוע סינגל הבכורה שלו, "Panda", שהגיע לצמרת מצעד הבילבורד הוט 100.
סלבי נולד ב-3 במאי 1997 בברוקלין, ניו יורק.
הוא ממוצא אפרו-ברבדי ואפרו-אמריקאי, והוא נכדו של מוזיקאי הבלוז גיטר קראשר .
הוא גדל בדיור הציבורי של לואי ארמסטרונג.
הוא החל לתרגל שירה במקהלת בית הספר ובכנסייה.
בגיל 14 החל בקריירת המוזיקה שלו.
דיזיינר החל את הקריירה המוזיקלית שלו תחת הכינוי "דזולו" (Dezolo).
ב-3 בדצמבר 2015, פרסם באינטרנט שיר בשם "Zombie Zombie", שלא זכה להצלחה.
ב-15 בדצמבר, הוציא את סינגל הבכורה המסחרי שלו, "Panda", באמצעות SoundCloud.
חמישה ימים לאחר מכן, פורסם השיר גם בחנות האייטונס.
לאחר הוצאתו הרשמית בפברואר 2016, הגיע השיר למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100. באותו החודש, דיזיינר חתם על חוזה הקלטות עם חברת GOOD Music של קניה וסט, בחסות דאף ג'אם.
לאחר חתימת החוזה, התארח דיזיינר בשתי רצועות של קניה וסט: "Pt.
ביוני 2016, מגזין XXL חשף את רשימת "Freshmen Class", ודיזיינר נכלל ברשימה, יחד עם תשעה אמנים נוספים.
ביוני 2016, יצא השיר "Champions" של הלייבל GOOD Music, בו משתתף דיזיינר לצד קניה וסט, גוצ'י מיין, ביג שון, 2 צ'יינז, טראוויס סקוט, יו גוטי וקוואבו.
ב-4 במאי 2018, הוציא את מיני-אלבום הבכורה שלו, , באמצעות חברת התקליטים העצמאית שלו, LOD רקורדס.
האלבום הגיע למקום ה-161 במצעד הבילבורד 200. בשנת 2020, הוציא מיני-אלבום נוסף, בשם Diamonds Forever.
דיור שיתופי או דיור משותף הוא מודל של מגורים קהילתיים בעיר בו הדיירים חולקים חללים משותפים מערכת של ערכים ואינטרסים ולעיתים מטרות משותפות.
קיימים מודלים רבים של דיור שיתופי אשר נבדלים זה מזה ברמת השיתוף הפיזי, הכלכלי, משך המגורים ומידת המעורבות החברתית בין הדיירים ובינם לבין הסביבה.
כל קהילה המתגוררת בדיור שיתופי מייצרת תמהיל ייחודי בין הפרטי למשותף בניהול המרחבי, תוך טשטוש ההבחנה ביניהם.
ניתן להתחקות אחר מקורות הדיור השיתופי החל מן המאה ה-19, אך צורתו המודרנית תפסה תאוצה במאה ה-21, בשל שילוב גורמים הכוללים תהליך של עיור מואץ, היעדר אפשרויות לדיור בר-השגה, צורך ורצון בקהילתיות ועניין גובר באורחות חיים שאינם תלויים בחוזים כלכליים ארוכי-טווח.
המגמה המרכזית המובילה לעלייה בביקוש לחיי הקהילה היא מגפת הבדידות, שזוהתה על ידי חוקרים במדינות שונות בעולם.
מחקרים הראו כי "בדידות היא קטלנית בדיוק כמו עישון של 15 סיגריות ליום" ו"אנשים בודדים נוטים למות בטרם עת ב-50% יותר מאלה המקיימים יחסים חברתיים בריאים".
המודלים המודרניים של הדיור השיתופי שואבים השראה ממקורות היסטוריים.
תומאס מור, הוגה הדעות האנגלי שחי במאה ה-16 תיאר בספרו "אוטופיה" חברה מושלמת.
חברה, אשר אין בה קניין פרטי ותושביה חיים ועובדים יחד וחולקים את ארוחותיהם בחדרי אוכל גדולים שיתופיים.
במאה ה-19, המשיך את קו המחשבה הזה שארל פורייה, הוגה מזרם הסוציאליזם האוטופי, שהגה את רעיון ה"פאלאנסטר" () - בתי מגורים ענקיים שאמורים לספק למשפחות החברות בהם את כל הצרכים: מגורים, מזון, חינוך ותרבות, תוך חיסכון בעלויות התפעול הנובעות מהשימוש בטכנולוגיות המתקדמות ביותר.
כמו כן, להון המשותף תהיה גישה טובה יותר אליהן מאשר להון הפרטי.
גאורג זימל, סוציולוג ופילוסוף גרמני, עסק בעיר המודרנית ובאופן שבו היא משפיעה על תושביה.
לדבריו החיים בעיר הגדולה מאפשרים ליחיד (אינדיבידואל) חירות רבה, אך מצד שני, הוא טוען כי חיי העיר עשויים ליצור בקרב רבים אדישות ותחושת בדידות עמוקה, כל זאת בניגוד לחיים בכפר או בעיר קטנה, אשר חונקים את מי שמחפש חופש, ייחודיות והגשמה עצמית.
דיור שיתופי באירופה במאה ה-20
השינויים הפוליטיים והחברתיים במשך שתי מלחמות העולם הובילו לניסויים חברתיים בדיור באירופה, ובתוך כך לצורות שונות של דיור שיתופי.
בווינה שלאחר מלחמת העולם הראשונה, סבלו אלפי בני אדם ממצוקת דיור חריפה.
משפחות רבות נאלצו להסתפק בדירות קטנות, מחירי הדיור זינקו ורבים נותרו ללא קורת גג.
בתגובה, אלפי פועלים שנאלצו לעבור לגור בשולי העיר התאגדו לתנועת "עזרה-עצמית" (self-help) והקימו מערך דיור שיתופי באזור מגוריהם - שולי העיר.
הם בנו מבני מגורים הכוללים צרכים משותפים: גני ילדים, מכבסה, שטחים פתוחים, חנות שיתופית ועוד.
תנועה זו למעשה, הניחה את היסודות הרעיוניים לרפורמת הדיור החברתי שהובילה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית באוסטריה בשנות ה-20. במסגרתה נבנו למעלה מ-60,000 דירות בלב העיר בצורת סופר-בלוקים של דיור ציבורי.
דוגמה בולטת לבלוקים אלה הוא שיכון קרל-מרקס-הוף בווינה שנבנה בין השנים 1927–1930. השיכון כולל 1,300 יחידות דיור בנויות מסביב לחצר עם מגרשי משחק, מעונות יום, מכבסה, מרפאה, ספרייה, דואר וחנויות.
גרמניה והולנד אימצו גם הן מדיניות זו של "אדריכלות עממית" וקידמו בשנים אלה בנייה להמונים תחת הכוונה ציבורית על־ידי מחקר, חקיקה, מימון וניהול, בהובלת אדריכלים מתקדמים, שהזדהו עם המשימה החברתית.
בסוף שנות ה-60, גבר ברחבי צפון אירופה שיח שערער על מגבלות יכולת התא המשפחתי לספק לאינדיבידואל מענה חברתי-קהילתי, והעלה את הצורך בצורות מגורים חדשות, אינטגרטיביות יותר.
בשנות ה-70 גבר העניין בקרב איגודי דיור בדנמרק ומשרד השיכון הדני השיק תחרות לצורות מגורים אלטרנטיביות.
תחרות זו באה בניגוד לתנופת הבנייה של רבי-קומות שתפסה תאוצה במדינה ותוארה על ידי התומכים בצורות הדיור האלטרנטיביות כ"שממה של פרברים משפחתיים".
ב-1978 זכה בתחרות הפרויקט Tinggården שהציע מתחמי מגורים של בתים המקובצים סביב חצר משותפת, בנוסף למבנה שיתופי ובו מטבח ופעילויות משותפות נוספות.
הפרויקט השפיע רבות על תכנון המגורים השיתופיים בדנמרק אשר רווחים במדינה עד היום.
הולנד היא אחת המדינות המובילות בעולם במודלים של דיור שיתופי.
ב-1969 פרסמה ליז ואן-דן Lies van den) Donk-van Dooremaal) מודעה בעיתון הפונה וקוראת לאדריכלים לתכנן פרויקט מגורים, שיכיל מטבח וחדר אוכל מרכזיים, מכבסה, גן ילדים ומרחבים משותפים נוספים, אשר יהיו מוקפים בדירות קטנות.
אף אדריכל לא ענה למודעה, אך רבים ברחבי הולנד גילו עניין ופנו אליה.
בתקופה זו החלו לעלות בהולנד שאלות לגבי מעמדה של המשפחה הגרעינית, ורעיונות שיתופיים כמו קומונות סִקְרְנוּ רבים.
העניין הרב שגילו תושבי הולנד ואנשי מקצוע במודעה הוביל בסופו של דבר ליצירת שלוש קהילות שיתופיות בהילברסום, דלפט ורוטרדם, שהחלו לקום מסוף שנות ה-70. היזמים והמארגנים של פרויקטים אלו ביקרו בפרויקטים דומים בגרמניה ודנמרק, שהיו בבעלות פרטית.
המודל ההולנדי שאף להיות בעל אופי דמוקרטי יותר ופתוח גם לבעלי הכנסה נמוכה, ולכן הוקם על ידי איגודי דיור ובתמיכת הרשויות המקומיות והשלטון המרכזי.
בשנות ה-80 החלו צורת מגורים זו לשמש גם את בני הגיל השלישי.
הרשויות המקומיות בהולנד לוקחות חלק במימון הקהילות הללו, מתוך הבנה שדרך מגורים זו תורמת לבריאות ורווחת הדיירים, וכתוצאה מכך פוחת העומס על המערכות הציבוריות.
ההיסטוריה של הדיור השיתופי בישראל
מקובל לראות בקיבוצים את פרויקט הדיור השיתופי הגדול בישראל, שעד היום מהווה דוגמה עולמית לחיי קהילה קואופרטיביים.
למעשה, תנועת העבודה קידמה במאה ה-20 מודלים דומים גם בעיר ובמרכזם מעונות העובדים.
העלייה השלישית (1919–1923) הביאה לארץ את הרעיונות של חברה סוציאליסטית קואופרטיבית.
מספר העולים הגדול הוביל בשנות ה-20 למצוקת דיור בתל אביב, ופועלים רבים חיו בתנאי מגורים ירודים וצפופים.
למרות המאמצים הרבים שהושקעו בהתיישבות הסוציאליסטית החקלאית ולצידם שלילת חיי העיר הבורגניים, חיפשה תנועת העבודה פתרונות לשיכון הפועלים בעיר.
כך החלו לקום ביוזמת ההסתדרות שכונות פועלים ומעונות עובדים בערים – בעיקר בתל אביב (כ-700 יחידות דיור) אך גם בחיפה (כ-500 יחידות דיור) וירושלים (90 יחידות דיור).
מעונות העובדים נבנו כבתים משותפים בהשראת הסופר-בלוקים בווינה, ושולבו בהם חנויות 'תנובה', גני ילדים, מטבחים קואופרטיביים, מכבסות וחדרי תרבות וקריאה.
הם הוקמו סביב גינה פנימית רחבת-ידיים, שסימלה את חיי החברה המשותפים כמו גם את חשיבות עבודת הגן והקשר לאדמה.
האדריכלית ניצה מצגר-סמוק כתבה על כך: "התיישבות העירונית של הפועל בלטה בקונטקסט העירוני בהתארגנות החברתית של השכונות על־פי רעיון הקואופרציה.
רעיון הקואופרציה הובא ארצה עוד בתחילת שנות ה־20 על־ידי העולים מברית־המועצות, ובעקבות בנייה אינטנסיבית של שיכוני פועלים בווינה בשנות ה־20. שיתוף הפעולה לא הסתיים בבנייה.
המטרה הייתה לספק לדיירי השכונות שירותים תרבותיים ומסחריים, ולהשאיר את השטחים המשותפים, כגון הגג וגינת החצר, לשימוש כל הדיירים.
שיתוף הפעולה היה מלא גם בתכנון השכונה, והוא נעשה בתיאום של המרכז עם נציגי הדיירים והמתכננים."
דוגמה נוספת למתחם מגורים עירוני הכולל אלמנט דומיננטי של שיתוף הם פרויקטים, שבמסגרתם הוקם ונרשם בית משותף מתוך כוונה עסקית־שיווקית לאגד את כלל הבניינים במתחם מסוים במסגרת חוזה.
הרעיון הכלכלי היה ניצול היתרון לגודל כדי לספק לדיירי הפרויקט קניין בעלות סבירה, כמו גם שירותים יוצאי דופן בנוף הבתים המשותפים כגון בריכת שחיה, גינה מרכזית גדולה, חדרי כביסה וגגות פתוחים ומטופחים.
ניהול ענייני הבית המשותף טופל על ידי ועד מאורגן.
החל מסוף שנות ה-70 החלו לקום בארץ באופן עצמאי קהילות שמאמינות כי ניתן ליישם את חיי השיתוף הקיבוציים גם במרחב העירוני.
הקיבוץ העירוני הוא קהילה (הגדרה משפטית: אגודה שיתופית) המקיימת חיי שיתוף בתוך הסביבה העירונית.
הקיבוץ העירוני הראשון שהוקם בישראל הוא "קיבוץ ראשית" (מעורב דתיים וחילונים) בירושלים, אחריו הוקמו "תמוז" בבית שמש ו"מגוון" בשדרות.
חברי הקיבוצים "תמוז" ו"מגוון" מקיימים אורח חיים שיתופי ברמת הדיור, ההכנסות וכלל הנכסים.
פילוסופיה: מהות הרעיון היא כינונם של מתחמי מגורים המקיימים מערכת שיתופית משמעותית, אשר מבקשת לנצל יתרונות הגלומים בהתארגנות קבוצתית, תוך הבחנתה של הקבוצה מסביבתה החיצונית.
בקבוצות השיתופיות יש ניסיון מודע ליצור זהות "קהילתית" ברבדים סמליים ומעשיים.
מאפיינים פיזיים: הקיבוץ מבסס עצמו על עקרונות של עבודה עצמית ושל שיתוף בהכנסות ובנכסים, בצריכה ובחינוך על בסיס עקרונות של שוויון וערבות הדדית בין החברים בו.
שני עקרונות בסיסיים עומדים בבסיסן של כלל ההתארגנויות: הראשון, הרצון במסגרת חברתית גדולה יותר מהתא המשפחתי.
השני, הרצון להשפיע על הסביבה הסוציאלית הקרובה, לרוב באמצעות פרויקטים של חינוך ועבודה בקהילה.
רוב חברי הקיבוץ מוצאים את פרנסתם בתחומי השירותים החברתיים העירוניים או הלאומיים.
מיקום הקיבוץ בתוך העיר מאפשר לחבריו מגוון רחב של תחומי תעסוקה וקבלת שירותי חינוך ושירותים מוניציפליים אחרים מהיישוב.
מאפיינים כלכליים: קיימים הבדלים באופנים השיתופיים של קיבוצים עירוניים שונים.
יש הדוגלים בחיים סוציאליסטיים־קומונליים, כלומר חיים בשיתוף מלא.
עיקרון השיתוף מתממש במלואו כאשר מתקיים שיתוף בהכנסות, בנכסים ובניתוק בין התרומה לתמורה.
בקבוצות אחרות, השותפות הכלכלית מוגבלת ומגיעה לידי ביטוי בשותפות ברכוש כללי כגון דיור ותחבורה.
מרבית הקיבוצים העירוניים משתכנים בשכירות במתחמי מגורים משותפים בדירות שיכונים המרוכזות בבניין משותף או לַחֲלוּפִין נפרסים בשכונת מגורים בעיר.
ישנם קיבוצים עירוניים המבוססים על קבוצות רכישה מאורגנות (דוגמת תנועת "דרור ישראל" בעכו או קבוצת "מגוון" בשדרות) על ידי לקיחת משכנתאות משותפות, קניית מגרשים בעיירות פיתוח והקמת קיבוץ עירוני ברוח המאפיינת את צורכי השיתוף החברתיים.
מאפיינים אידאולוגיים: חלק מהקיבוצים העירוניים מהווים קהילות משימתיות.
קהילות צעירים משימתיות הן קבוצות, אשר בחרו להתיישב התיישבות קבע ביישובים ובשכונות בפריפריה הגאוגרפית והחברתית בישראל ולפעול למען החברה הישראלית.
החברים בקהילות הללו חיים חיי קהילה פעילים הכוללים לימוד משותף, אורחות חיים משותפים וחזון חברתי.
הם פועלים להובלת שינוי משמעותי וארוך טווח, מתוך מטרה לקדם שוויון הזדמנויות וצמצום פערים בחברה הישראלית.
בישראל פועלות נכון לשנת2021, 255 קהילות משימתיות המתגוררות ביותר מ-89 קיבוצים עירוניים.
הקהילות מייצגות קשת רחבה של מגזרים, עמדות ודעות בחברה הישראלית, כאשר "המשימה" מופנית למטרות שונות: בוגרי תנועות נוער, צעירים מהציונות הדתית, עולים מאתיופיה וממדינות ברית המועצות לשעבר וקהילות צעירים בני המקום מהמגזר היהודי, הערבי, הדרוזי והבדואי.
בין הקבוצות המשימתיות המתגוררות בדיור שיתופי ניתן למצוא את דרור ישראל, בני עקיבא, החלוץ, תנועת תרבות, השומר הצעיר, גרעינים תורניים ועוד.
אתגרים: בעוד שהקבוצות פועלות על פי סדר כלכלי שיתופי פנימי, הרי שהעולם ש"בחוץ" פועל לפי כללי המשחק הליברליים.
בתחום הדיור, המשמעות היא קושי ברכישת דירה בעקבות מחירי הדיור המאמירים.
שינויים קבועים אלו מתנים את מעמד הקבע של קיבוץ עירוני בסימן שאלה.
שנית, רוב הציבור נרתע מחיי שיתוף.
"חיי השיתוף מותגו על ידי החברה הישראלית כחלק מהעבר שלה (קיבוצים), ולכן היא לא רואה בהם משהו שיכול להשתייך להווה ולעתיד שלה."
אתגר נוסף קשור במגבלות הנתונות בתחום השכירות בעיר.
נכון ל-2021 אין בישראל מודל מפותח לשכירות ארוכת טווח, ועל כן התלות בחוזה שכירות העשוי שלא להתחדש מהווה אתגר (ביתר שאת מכיוון שמלאי הדירות הזמינות בטווח הקיבוץ הוא מוגבל).
דבר זה מניע קיבוצים רבים לשאוף למגורי קבע.
דיור קואופרטיבי הוא התאגדות עצמאית של אנשים, המתאגדים מרצונם החופשי על מנת לספק את צורכיהם הכלכליים, החברתיים והתרבותיים באמצעות מיזם עסקי שהוא בבעלותם המשותפת ובשליטתם הדמוקרטית (על פי הגדרתם של ica-international cooperative alliance).
דוגמאות בישראל: דיור מוגן קואופרטיבי לגיל השלישי, דיור שיתופי לאמהות יחידניות בעיר פרדס חנה, משפחות צעירות בעיר חריש ועוד.
מאפיינים כלכליים: קואופרטיב דיור הוא ישות משפטית המחזיקה בבעלות משותפת על נדל"ן, כאשר כל אחד מחברי הקואופרטיב מחזיק במניה, המקנה לו זכות על יחידת דיור אחת וקול אחד בתהליך קבלת ההחלטות הדמוקרטי של קואופרטיב הדיור.
חברי הקואופרטיב יוצרים את הונו, לרוב ההון הראשוני המושקע אינו נושא ריבית.
"הבית הוא לא בבעלות החבר ולא רשום בטאבו, אבל גם אין ישות אחרת שהיא הבעלים, אלא האנשים שגרים הם הבעלים.
עיקר פעילות הקואופרטיב היא אחרי שנרכש הבניין.
ממשיכים לגור ברכוש משותף לכולם ומנהלים אותו בצורה דמוקרטית.
אם מישהו מחליט שהוא רוצה לעזוב, הוא יקבל את מה שהוא השקיע, לא בערך נדלני אלא לפי המדד, ובמקומו ייכנס חבר אחר." כך מעידה מרכזת תחום הקואופרציה בתנועה הקיבוצית.
פילוסופיה: בבסיס הדיור הקואופרטיבי עומדת תפיסה חברתית-כלכלית המבססת צורת ארגון לפיה מתבצע שיתוף באמצעי הייצור או בכח הקנייה של החברים המאוגדים בארגון.
קואופרטיבים לדיור מרחיבים את שליטת החברים בהם על חיי וסביבות המגורים שלהם ושומרים את ההון בידי הדיירים על ידי התאגדות ובניית מנגנון שיתוף וריכוז המשאבים המשותפים.
קואופרציה בדיור עשויה לספק מענה למגוון צרכים בתחום הדיור והקהילה, כגון ייצור מלאי דיור בר-השגה לאורך זמן, העצמת אוכלוסיות הנזקקות לדיור ציבורי, פלטפורמה לקהילתיות, הרחבת הפרקטיקה הדמוקרטית בחיי תושבים ודיירים ועוד.
ללא בעלות/ללא הון - שיטה הפועלת בדומה לחוזה שכירות או חכירה.
החברים רוכשים מניה על דירה ספציפית לפי "הסכם חזקה".
החברים משלמים בכל חודש דמי חבר, שערכם נקבע על ידי החברים בהתאם לחובות שיש להחזיר ובהתאם למדיניות הקואופרטיב.
במודל זה למעשה הדירה איננה רכוש בו ניתן לסחור.
כולל בעלות/כולל הון - רכישת מניה שהיא גם שטר המכר של דירה וערכה כמחיר השוק.
במקרה זה המבנה הקואופרטיבי מעוגן בהסכמות משפטיות ובחוזה אל מול התאגיד.
קואופרטיב בהון מוגבל - בו קיימות הגבלות על מחיר הקנייה והמכירה של המניה.
ערך המניה לרוב מאפיין שיעור סמלי של ערך הדירה.
מיזמים עסקיים של דיור שיתופי
במאה ה-21 החלו להתפתח ברחבי העולם מיזמים עסקיים לדיור שיתופי, שמציעים מודל אלטרנטיבי של שכירות לרווקים, זוגות ומשפחות המחפשים לשלב בין החיים בעיר לתחושת קהילתיות.
מיזמים אלה משווקים את עצמם כיוזמה קהילתית-עירונית (לרוב בשכונה או מתחמים מסוימים) המציעה הסכמי שכירות ארוכת טווח, מרחבים משותפים וחיי קהילה תוססים.
מיזם דיור שיתופי של חברת Venn שהתחיל בשכונת שפירא בתל אביב בשנת 2016, והתרחב לפרויקטים נוספים בשכונת בושוויק בברוקלין ופרידריכסהיין בברלין.
מקימי החברה מגדירים את המיזם שלהם כ-NAS — Neighborhood As Service, שכונתיות כשירות.
מאפיינים פיזיים: הדיירים במתחם המגורים של Venn יכולים לבחור בין דירות שכורות בגדלים שונים המתאימים ליחידים, שותפים, זוגות ומשפחות.
כמו כן הם נהנים ממרחבים משותפים לעבודה, יצירה, סלון קהילתי, חדר תנועה ומדיטציה ועוד.
בנוסף, הפלטפורמה של Venn מספקת לחברי הקהילה גישה לאירועים ופעילויות, חיבור לעסקים מקומיים ומתן הנחה בהם, תמיכה וליווי ביוזמות ועוד.
הכל דרך אפליקציה ייעודית שמפעילה החברה.
מאפיינים כלכליים: Venn למעשה מתווכת בין הדיירים לבין בעלי נכסים ברחבי השכונה, כאשר היא מתקשרת איתם בהסכמי ניהול נכסים ארוכי טווח של 10–20 שנה (עם עליות מחירים ידועות מראש), אחראית על שיפוץ וריהוט הדירות והחללים המשותפים ומנהלת את השכירות.
במקביל שותפה החברה גם בהפעלת נכסים מסחריים של יזמים מהשכונה — כמו מסעדות ובתי קפה.
בנוסף לדמי השכירות, משלמים הדיירים דמי ניהול בעלות של כמה מאות שקלים.
דמי הניהול מכסים שירות דיירים הכולל טיפול בתקלות, סיוע בהתנהלות מול בעל הנכס והרשויות, וכן נגישות לכלל המרחבים המשותפים, השירותים והפעילויות המוצעים להם.
ביקורת: כניסת Venn לשכונת שפירא גרמה להשבחת הנדל"ן ועידוד תהליכי ג'נטריפיקציה.
תושבי שכונת שפירא מדווחים כי מאז כניסת החברה לשכונה, מחירי השכירות עלו באופן משמעותי, ושהחברה מציעה לבעלי דירות סכומים גבוהים על מנת לשכור מהם את הנכסים שבבעלותם.
גורם בשוק ההון מתאר את המודל של Venn כמודל להשבחת נדל"ן: רכישה או שכירת נכסים לטווח ארוך, שיפוצם, הוספת ערך מוסף בדמות שירותים קהילתיים ושיתוף משאבים לדיירים המשלמים דמי מנוי, ויציאה מהשכונה ברווח כעבור מספר שנים.
בכך ניתן לראות את המהלך כשכלול ועידוד תהליכי ג'נטריפיקציה שהיו מתרחשים גם ללא Venn, אך זו כנראה מאיצה אותם.
תושבים מהשכונה מתארים את התהליך כיצירת מונופול אורבני, מצב בו החברה צוברת כוח רב בשכונה ההופך אותה לגורם ביניים בין התושבים לעירייה, המנהל בפועל את המתרחש בשכונה מבחינת עליית מחירי הדיור, החברה היא זו שמחליטה אלו עסקים ייפתחו או ייסגרו בשכונה וכו'.
ביקורת נוספת נוגעת למיסחור יוזמות קהילתיות עצמאיות: Venn שמה תג מחיר על התארגנויות ספונטניות של תושבים.
בכך, מצד אחד היא מרוויחה עליהם ומצד שני מבטלת את כוחה הספונטני של הקהילתיות השכונתית.
לדוגמה, לפני כניסת החברה לשכונה נהגו תושבים רבים לשתף ביניהם כלי עבודה דרך קבוצות וואטסאפ ופייסבוק.
כאשר הגיעה Venn הקימה את החנות "משאלה" כפלטפורמה מתחרה, בתשלום או בחינם לחברי Venn.
האמצע החסר הוא מושג שמתאר סוגי דירות רב–משפחתיים או מקובצים שנבנים באותו קנה מידה כמו בתים חד–משפחתיים.
המושג משמש בדרך כלל לתיאור תופעה בארצות הברית ובקנדה, בהן חסר סוג זה של דיור בצפיפות כזו, לרוב בגלל הפרוור שעברו והתלות ברכב.
דיור האמצע החסר נועד לענות על הביקושים לשכונות הליכתיות, להתמודד עם הגידול באוכלוסייה ולספק טווח רחב יותר של מחירים.
המושג מתאר בדרך כלל סוגי דיור שהיו נפוצים בארצות הברית לפני מלחמת העולם השנייה, כמו דירות דופלקס, בנייה טורית ובניית חצר שהפכו לפחות נפוצים, עקב מדיניות שעודדה בניית בתים חד–משפחתיים וצמצמה את האפשרות לבנות בצפיפות בינונית.
בסוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20, למעט שיקגו וניו יורק שכבר בנו לגובה, היו דומות לערים האירופאיות.
הן היו קטנות בשטחן ביחס לאוכלוסייתן והבניינים היו לרוב בגובה 3–7 קומות ומוקפות בטבעת של פרברים שבהם עוברת חשמלית.
רוב התושבים בעלי הכנסה נמוכה ובינונית חיו במרחק סביר ממקומות העבודה שלהם.
אנשים בהכנסה נמוכה יותר חיו לרוב בקומות הגבוהות בבניינים, שלרובם לא היו מעליות, או בשיכונים.
הסוחרים גרו לרוב ביחידת דיור מעל החנות שלהם, ובעלי אמצעים גרו לרוב בבית טורי או בפרבר חשמלית שעדיין היה קרוב יחסית למרכז העיר.
דרך ההתניידות למקומות שאינם במרחק הליכה הייתה באופניים, אוטובוס, חשמלית או רכבת.
מסורתית, בעלי ההכנסה הגבוהה ביותר חיו לרוב בבתים גדולים מחוץ לעיר, והגיעו אליה בעגלות עם סוסים ומאוחר יותר ברכבים.
במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20 נעשה קישור בין יחידות דיור קטנות לבין פשיעה, תוך אידיאליזציה של צורת החיים ה"כפרית" וראייה בה כפתרון.
הפרברים החדשים ומבוססי הרכב היו חיקוי בר השגה של הדיור שהיה משויך עד אז עם המעמד הגבוה, והתאפשר אחרי מלחמת העולם השנייה בקנה מידה רחב עם המרת מפעלי נשק לייצור מכוניות, ובכך ירד המחיר לצרכן.
המדיניות האמריקאית המקורית קבעה כי "לכל אחד יש זכות שווה בכביש המהיר, תוך הקפדה על כך שכל אחד יקפיד שלא לפגוע במשתמשים האחרים בדרך".
תומכי הרכב הפרטי עודדו את הוצאת מי שאינם נהגים מהכבישים, בדגש על הולכי רגל ועשיית שימוש במונח "חצייה לא חוקית" .
בנוסף, הממשלה הפדרלית, המושלים וראשי המחוזות לקחו על עצמם תוכניות ענק לבניית כבישים מהירים וסבסדו רכישת בתים בפרברים החדשים (שנבנו בסגנון שכונת לוויטאון).
המדיניות הממשלתית האיצה את השימוש ברכב בידי מעמד הביניים עד שנות ה-60 ותרמה באופן ישיר לירידה באיכות, זמינות והכדאיות הכלכלית של התחבורה הציבורית.
במהרה, הפכו שיקגו וניו יורק, על מגדליהן והקרקע היקרה שבהן, לסמל בעיני רבים בצפון אמריקה לפיו בערים קיימים מגדלים ודאונטאון ששולט בהן, בשעה שהערים האירופאיות נותרו בעלות בנייה נמוכה, צפופות ומרובות מרכזים.
ניתן להבין מהם הגורמים ששכנעו את מקבלי ההחלטות במאה ה-20 ליצור מדיניות שתמנע הקמת דירות קטנות נוספות וצפיפות בינונית.
המדיניות החדשה יצרה ערים שלהן מרכז אחד שנשלטת על ידי מגדלים, לרוב משרדים, שנקרא בדרך כלל "רובע העסקים המרכזי" (CBD).
הלב העירוני החדש היה מוקף בדרך כלל בנוף שנשלט על ידי בתים צמודי קרקע עם גינות וחניות שעודדו את השימוש ברכב הפרטי, הוקמו מרכזי קניות מבוססי רכב ונסללו רשתות כבישים מהירים.
יש שהציעו שאובדן המקומות השלישיים תרם לפגיעה בתחושת השייכות והלכידות החברתית, וכן גרם לעלייה בתחושת הבדידות.
חלוקת הערים הצפון-אמריקאיות לכאלה שבנויות בצפיפות נמוכה וגבוהה עם מעט מאוד דירות ביניים נבע מחוקים נוקשים שנגעו לחלוקה לאזורים לפי ייעודי קרקע והפכו את בניית הביניים לבלתי חוקית.
עובדה זו, יחד עם תכנון התחבורה, הפך את הרכב הפרטי לאמצעי ההתניידות העיקרי של התושבים, ודחק הצידה צורות אחרות כמו הליכה, רכיבה על אופניים ותחבורה ציבורית.
גם התחבורה הציבורית שנבנתה, דוגמת GO Transit, מיועדת לכך שהנוסעים יחנו בחניון בסמוך לתחנה וייסעו ברכבת חד כיוונית שפועלת בשעות העומס בלבד.
דיור ביניים מציע פתרונות דיור מגוונים שמשתלבים בשכונות המורכבות מבתים חד–משפחתיים ויוצר דיור בהישג יד.
דירות בצורת דיור זו הן לרוב קטנות יותר לעומת חד–משפחתיים, אולם הן חולקות את השטח עם דירות נוספות, מה שמפחית את עלויות הקרקע פר דירה ולפיכך מפחית את מחירי הדיור.
דיור ביניים הוא לרוב הזול ביותר שניתן לבנות, שכן הוא נבנה יחסית נמוך, ללא או עם מעט חניה ומבוסס בדרך כלל על בניית עצים, מה שחוסך בעלויות הבנייה והבטון.
מכיוון שחומרי הבנייה פחות מסובכים מבניינים גבוהים יותר וממגדלים, ניתן להיעזר במגוון רחב יותר של בנאים לבניית הבתים.
בנוסף, הצפיפות הגבוהה יותר והניצול היעיל של הקרקע משתלם יותר כלכלית עבור העיריות, שכעת נדרשות לספק שירותים לתושבים שממוקמים על פחות שטח בהשוואה לצמודי קרקע.
הגדלת צורות הדיור מאפשרת למגוון גדול יותר של משפחות בעלות צרכים ואמצעים שונים לגור בדיור איכותי.
דיור ביניים הופך לבר השגה באופן טבעי עם השנים, ומאפשר רמת צפיפות שמספיקה להקמת חנויות ומקומות בילוי, מה שמפחית את השימוש ברכב הפרטי ואת העלויות שהוא דורש.
כמו כן הוא מאפשר לאוכלוסייה מבוגרת לעבור לדירות קטנות יותר מבלי לעזוב את שכונתם, או לאפשר למשפחות המורכבות מכמה דורות לגור יחד ולשמור על פרטיות.
כמו כן, צורות דיור ביניים שכוללות דירות משניות יכולות לסייע בתשלום המשכנתא על הדירה באמצעות השכרת יחידת הדיור הנלווית.
תומכי זכויות קניין מאמינים שהרחבת אפשרות דיור הביניים מגדילה את זכות הקניין בכך שהיא מאפשרת לבעלי נכסים צורות רבות יותר של שימוש בנכס שברשותם.
החל משנות ה-90 רעיון הפיתוח מוטה תחבורה ציבורית קודם על ידי מתכננים רבים כדרך ליצור צפיפות בינונית.
הרעיון, שמבוסס על בניית שכונות מעורבות שימושים מסביב לתחנות תחבורה ציבורית יסייע בהעלאת השימוש בתחבורה הציבורית ויאפשר להפוך את הערים הצפון אמריקאיות לאורבניות מחדש.
פיתוח מוטה תחבורה ציבורית בארצות הברית ובקנדה מקודם בדרך כלל ליד נקודת תחבורה ציבורית, ומורכב מבניינים בינוניים וגבוהים מעורבי שימושים, שכוללים לרוב חנויות בקומת הקרקע ומגורים ומשרדים מעליהן.
ביקורות על צורת תכנון זו טוענות ש-TOD בקנה מידה גדול נכשל ביצירת מקומות עניין חדשים, וכי הוא יוצר מקומות חסרי אופי חדשים, בדומה לפרברים אותם הוא מנסה להחליף.
המבקרים טוענים שהמתכננים מנסים לעשות בעצמם את מה שלטענתם צריך להתרחש באופן אורגני באמצעות יצירת התנאים המתאימים.
ביפן קיים שימוש בצורת חלוקה לאזורים שלא איבדה את דיור הביניים.
ביפן, קיימים 12 סוגי ייעודי קרקע, בכל אחד מהם נקבעת צורת הבניין והשימוש שמיועד עבורו.
צורת הבניין נקבעת לפי שטח הרצפה המותר, הגובה וגודל יחידת הדיור המינימלית.
בקרות אלו נועדו להבטיח מעבר אוויר ואור מתאים בין הבניינים ולהבטיח איכות חיים.
במקום ייעוד שנקבע פעם אחת, אזורים מוגדרים לפי השימוש ה"אינטנסיבי ביותר".
במערכת זו, המתכננים נדרשים להתמקד ביצירת התנאים הדרושים כדי לעודד יזמים להשתמש בחלקות שלהם ולהבטיח אזורים בצפיפות בינונית.
גישה זו מעניקה לבעל הקרקע גמישות בשימוש בקרקע ומונעת פיתוח מזיק או לא הולם.
התוצאה של מדיניות זו מאפשרת לבעלי הנכסים להגיב לשינויים בשוק ולביקושים.
רשויות מקומיות רבות בצפון אמריקה לא מאפשרות לתכנן דיור אמצע חסר.
בניין קונדו שכולל סטודיו, חדר שינה אחד או שניים בגודל של 60–100 מ"ר עם חניון אסור ברשויות רבות לפי החלוקה לאזורים.
קומפלקסים רבים שנבנו מהעשור השני של המאה ה-21 זמינים להשכרה אך לא לבעלות.
העלייה במודעות לדיור האמצע החסר נובעת מגורמים רבים, לרבות ביקוש מחודש לצורות דיור כאלה, ביקוש לשכונות הליכתיות, ההכרח בבניית דיור בר השגה, מאמצים לעודד הליכה ותחבורה ציבורית ושינויים דמוגרפיים.
האגודה האמריקאית לגמלאים הראתה שיותר ויותר אמריקאים רוצים "להזדקן במקום", וזקוקים לגישה נוחה לשירותים העירוניים השונים בהליכה ובתחבורה ציבורית.
עוד נמצא שבני דור ה-Y נוהגים פחות ומחפשים מקומות קרובים לתחבורה ציבורית.
בין 1964 ל-2004 הקילומטראז' הממוצע בארצות הברית עלה מדי שנה, אולם כיום האמריקאים נוהגים פחות מבשנת 2004, ובדומה לקילומטראז' הממוצע ב-1996. הירידה החדה ביותר נרשמה בקרב בני 16–34, שנוהגים 23% פחות מבני גילם של שנת 2001.
דיור חולמטוב (באוזבקית: Diyor Xolmatov; נולד ב-22 ביולי 2002 בפרגנה שבאוזבקיסטן) הוא כדורגלן אוזבקי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת פחטקור טשקנט מליגת העל האוזבקית ובנבחרת אוזבקיסטן.
חולמטוב גדל במחלקת הנוער של פחטקור טשקנט.
בשנת 2020 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל האוזבקית.
ב-25 בדצמבר 2023 ערך חולמטוב את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אוזבקיסטן, בניצחון 4-1 על נבחרת קירגיזסטן במשחק ידידות.
דיזנגוף סנטר (הקרוי על שם מאיר דיזנגוף) הוא מרכז מסחרי השוכן במפגש הרחובות דיזנגוף והמלך ג'ורג' בתל אביב, כ-200 מטרים דרומית לכיכר צינה דיזנגוף.
המבנה תוכנן על ידי האדריכלים עליזה טולדו ויצחק ישר, והקמת המרכז החלה ב-1972 והוא נפתח לציבור ב-1977. במרכז כ-400 חנויות, בהן מבקרים מדי יום כ-40,000 מבקרים (למעלה ממיליון מבקרים מדי חודש).
מרכז הקניות מחולק לשניים, משני צידי רחוב דיזנגוף, ושני החלקים מקושרים באמצעות מדרכות עיליות ומעברים תת-קרקעיים.
במרוצת השנים הוקמו על-גבי הקניון שני מגדלים – בשנת 1986 הוקם מגדל מגורים בשם "מגדל דיזנגוף", בתכנון מרדכי בן-חורין, הנישא לגובה 116.6 מטרים מעל חלקו הצפון-מזרחי, ובשנת 1995 מגדל משרדים בתכנון משה צור, הנישא לגובה 78.8 מטרים מעל חלקו הדרום-מערבי, המכונה "מגדל על" (Top Tower).
מתחת לדיזנגוף סנטר פועל חניון גדול.
חברת דיזנגוף סנטר וחברת הניהול של דיזנגוף סנטר נמצאת כיום בבעלות משותפת של משפחת פילץ ויורשיו של איש העסקים שמואל פלאטו-שרון.
דיזנגוף סנטר קם על חורבות שכונת נורדיה – שכונת צריפים קטנה, בה התגוררו כמה מאות עולים, בעיקר מאירופה, בכ-200 צריפים.
קודם לכן היו באזור כרמי ענבים.
בעקבות מלחמת העצמאות שטח השכונה עצמו היה בידי האפוטרופוס על נכסי נפקדים.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 הפך רחוב דיזנגוף למרכז חיי המסחר והבידור של תל אביב, למעט מפגש הרחוב עם רחוב המלך ג'ורג', בשל שכונת הצריפים והרמה הסוציו-אקונומית הנמוכה של המתגוררים בה.
עיריית תל אביב יזמה בשנת 1955 תחרות לתכנון השטח.
בתחרות זכו האדריכלים אבא אלחנני ואריה לוטן, ולצורך הקמת הפרויקט הוקמה חברת "מעונות נורדיה", שותפות של חברת אמריקה ישראל, יקותיאל פדרמן והקבלנים מנדלמן, סייד וכץ.
על פי תוכניתם של אלחנני ולוטן היו אומרים להיבנות במתחם עשרה מבני מגורים למפוני הצריפים, ושני מבני מסחר.
מתוך עשרת המבנים שתוכננו הוקמו ארבעה מבני מגורים לאורך רחוב טשרניחובסקי.
עקב קשיים בפינוי דיירי הצריפים הופסקו עבודות הפינוי והבינוי.
בשנת 1965 הוצגה תוכנית חדשה של אוסקר נימאייר בשיתוף אלחנני ולוטן עבור יקותיאל פדרמן וחברת מעונות נורדיה.
תוכנית זו הציעה הקמת שלושה מגדלים למגורים ומשרדים ושטחי מסחר בהיקף של 132,000 מ"ר.
היקפה העצום של התוכנית הביאה לדחיית על ידי הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה שטענה שהוא גדול על תל אביב.
בספטמבר 1968 רכשה חברת אדריכלות מקנדה את השטח מידי מעונות נורדיה.
החברה הקנדית הציעה תוכנית אדריכלות בשיתוף עם אלחנני ולוטן שכללה שני מגדלים למלונות על גבי מרכז מסחרי גדול.
התוכנית אושרה בוועדה המחוזית, אך החברה הקנדית נתקלה בקשיים כלכליים ובקשה לחזור בה מהסכם הרכישה.
בעקבות זאת, נמכרה חברת מעונות נורדיה לאריה פילץ.
באותו זמן התאוששה החברה הקנדית ובקשה לחזור בה מהכוונה לבטל את החוזה, אך הדבר היה מאוחר מדי.
דיזנגוף סנטר הוקם בעקבות החלטה משותפת של יזמי הפרויקט, משפחת פילץ ושמואל פלאטו-שרון, אשר רכשו את הקרקע בשנת 1970. היזמים אימצו קונספט של "עיר בתוך עיר" – מרכז מסחרי שיכלול, בנוסף לחנויות, גם רחובות ממוזגים, גנים תלויים ורחבות ציבוריות.
ההשראה לפרויקט ולשמו היו מרכז רוקפלר ("רוקפלר סנטר") בניו יורק.
היזמים חזו בעיני רוחם מתחם שאדם יוכל להתגורר בו כל חייו ולמצוא את כל מבוקשו מבלי לצאת ממנו, בהתאם תכננו שהמתחם יכלול מגורים, משרדים, חנויות, חדרי כושר וכל צורך אחר.
"עידן חדש בדיזנגוף" היא אחת הסיסמאות בהן התהדרו.
פרויקט נוסף שתוכנן באותה תקופה תחת אותו עיקרון הוא התחנה המרכזית החדשה של תל אביב, שזכתה להצלחה פחותה ובנייתה נמשכה עד 1993. ליזמים אושרו אחוזי בנייה גדולים על מנת שיוכלו לממן את פינוי כל התושבים שגרו בשכונה.
היזמים פילץ ופלאטו שרון פנו לשלושה אדריכלים לקבלת הצעות לתכנון מרכז הקניות: רם כרמי, חיים קצף ועליזה טולדו.
הפרויקט של עליזה טולדו נבחר על ידי פלאטו שרון ואליה צרפו כ'כינור ראשון' את האדריכל יצחק ישר בשל הוותק שלו.
בשנת 1972 אושרה תוכנית הבנייה העירונית, ובשנת 1973 החלה הבנייה.
במסגרת הקפאת הבנייה לאחר מלחמת יום הכיפורים הוקפאה הבנייה של דיזנגוף סנטר בספטמבר 1974, בעת שהפרויקט היה בשלב היסודות.
תכנון המבנה המקורי היה על פי תוכנית של טולדו.
בשנת 1974, בעקבות התעקשות ראש עיריית תל אביב יהושע רבינוביץ, הצטרף ישר לצוות המתכנן והוקמה השותפות ביניהם.
את מגדל המגורים תכנן האדריכל מרדכי בן-חורין ואת מגדל המשרדים תכנן האדריכל משה צור.
טולדו רצתה לתת להולך במרכז הקניות הרגשה של טיול עירוני, ולכן המשיכה לתוך הקניון מוטיבים מהסביבה העירונית: קווים עגולים ושיפועים מתונים.
טולדו לא תכננה במתחם אזור אוכל מרוכז, אלא פיזרה בו בתי קפה ומסעדות בין החנויות, על מנת לשמור על ההרגשה של הליכה לאורך רחוב.
היא יצרה שתי כיכרות פנימיות משני צדי הרחוב, במטרה ליצור מעין "פיאצה" – כיכר עירונית בה יוכלו המטיילים "להזדנגף" – לראות ולהיראות.
בהתאם נבנו מעברים סביב כיכר זו המאפשרים למבקרים בסנטר לראות מבקרים אחרים.
גישה זו יצרה את המבנה הספירלי של המבנה, שגורם לרבים תחושת חוסר התמצאות.
טולדו ניצלה את שינוי המפלס הטבעי של רחוב דיזנגוף, העולה 2 מטרים במקטע הרחוב שבו שוכן הקניון, ושמרה על שיפוע זה בתוך המבנה, והמשיכה אותו בקומות הגבוהות של המבנה.
צורתו של המבנה נבעה משטח המגרש.
הועלתה סברה לפיה צורת החלל המעגלית היא דמוית רחם, וכי הדבר קשור להריונה של טולדו עצמה בעת התכנון, אולם טולדו מכחישה סברה זו:
תחילה, תוכננה על גג המבנה גינה, אך זו הוחלפה בסופו של דבר בחניון עילי.
בפרויקט נעשה תחילה שימוש במאגר מים תת-קרקעי להפעלת השירותים במתחם ולצרכים שאינם משמשים לשתייה, אך עקב תביעה של מקורות על שימוש במי תהום ללא אישור, גוף התפעול של הקניון מזרים את עודפי המים אל הים.
הפרויקט היה אחד הפרויקטים ההנדסיים והנדל"ניים הגדולים בישראל עד אותה תקופה, והשתתפו בו אלפי פועלים ועשרות מהנדסים ומתכננים.
בשנת 1984 זכו האדריכלים עליזה טולדו ויצחק ישר בפרס רוקח על תכנון מרכז הקניות.
לקראת חנוכת הפרויקט התעורר ויכוח ציבורי עקב שמו הלועזי, שכן זה היה הפרויקט הראשון הגדול שנקרא בשם לועזי.
כתוצאה מהביקורת הוחלף שם הפרויקט לשם עברי, "לב דיזנגוף", אולם הציבור המשיך לקרוא לו בשמו הלועזי, ואחרי תקופה קצרה חזרו רשמית לשם הקודם.
השרידים לשם העברי הם בתי הקולנוע לב שממוקמים בקניון.
טענת המבקרים שזהו תקדים שיגרור פרויקטים נוספים בעלי שמות לועזיים התבררה כמדויקת.
בית קולנוע נוסף בקניון היה "קולנוע דיזנגוף", שהוקם ב-1986 ופעל עד סוף שנת 2011.
ב-17 בספטמבר 1993 ביקר מייקל ג'קסון בקניון וכל האזור נסגר בשל הגעתו אל מתחם הקניון.
ב-4 במרץ 1996 נרצחו 13 אנשים בפיגוע ההתאבדות שאירע מחוץ לדיזנגוף סנטר שבתל אביב, בצומת הרחובות דיזנגוף והמלך ג'ורג'.
במאי 2001 שופץ הבניין הצפוני, לאחר שפרצה שרפה במקום כתוצאה מקצר חשמלי.
בעקבות הפתיחה המחודשת, וכן בשל פתיחתן של מספר חנויות עוגן חדשות – זכה הסנטר להצלחה ממנה הוא נהנה עד היום.
ביוני 2025, במסגרת מבצע עם כלביא, שימש חניון דיזנגוף סנטר מקלט ציבורי לתושבי האזור, וחלקם אף שהו בו ללינת לילה לאור מתקפות הטילים מאיראן על תל אביב-יפו
המבנה מורכב משני מתחמים, האחד מצפון לרחוב דיזנגוף והשני מדרום לו.
שני המבנים מקושרים בארבעה מעברים עיליים העוברים מעל רחוב דיזנגוף, ושני מעברים תחתיים העוברים מתחתיו.
למתחם תשע כניסות מהרחובות המקיפים אותו, חמש כניסות מהחניון המצוי בגג המבנה, שתי כניסות מהמגדלים (להם כניסות נפרדות) וארבע כניסות מחניון המבנה.
אורכם הכולל של המעברים בתוך המבנה עולה על 2.5 קילומטרים – מקטע הארוך מכל אורכו של רחוב המלך ג'ורג'.
החנות הראשונה בדיזנגוף סנטר, המשביר לצרכן, נפתחה ב-1977, ושאר החנויות במתחם נפתחו בשנים 1978– 1979.
רשתות בינלאומיות רבות פתחו את החנות הראשונה שלהם בארץ במתחם דיזנגוף סנטר, ובהן פיצה האט והארד רוק קפה.
כיום פועלות במתחם 400 חנויות שונות, בהן חנויות של רשתות בינלאומיות כגון נייקי, אדידס, סמסונג, זארה, נינטנדו, לגו, סבן אילבן ומנגו וחנויות של רשתות מקומיות כגון קסטרו, B-Fresh וכלי זמר.
מתחת למפלס הרחוב ישנם שלושה מפלסי חנייה ומתחתם מתחם נוסף שאמור לשמש כמקלט אטומי.
מתחתיו נמצא מאגר מים גדול שלא נעשה בו שימוש.
מתחת לרחוב דיזנגוף ממוקם חלל ענק שתוכנן להיות מרכז תרבות, ובו אולם תיאטרון "צוותא 3".
התוכנית לא יצאה לפועל והחלל נותר ריק.
בסוף שנות התשעים ותחילת העשור הראשון של המאה ה-21 פעל בו אולם בשם "המערה החשמלית" ששימש להופעות ולמסיבות.
נכון לשנת 2007 החלל משמש חניון למשאיות ולאיסוף זבל.
במקום מקננת אוכלוסייה גדולה של עטלף פירות מצוי.
משלחת של הנשיונל ג'יאוגרפיק מגיעה מדי שנה לסקור את מצבם.
מעל שני חלקי הקניון מתנוססים שני מגדלים – מגדל מגורים בשם "מגדל דיזנגוף" שהוקם ב-1986, בתכנון מרדכי בן-חורין, הנישא לגובה 116.6 מטרים ובו 21 קומות מעל חלקו הצפון-מזרחי, ובשנת 1995 מגדל משרדים בתכנון משה צור, הנישא לגובה 78.8 מטרים ובו 11 קומות מעל חלקו הדרום-מערבי.
יריד האוכל – יריד אוכל הגדול בישראל, מתקיים מדי חמישי ושישי מאז שנת 1998. היריד מציע מגוון רחב של אוכל ביתי, בסגנונות בישול שונים, את המנות ניתן לקחת הביתה או לאכול במקום.
היריד מאגד למעלה מ-45 מציגים המציעים אוכל ממגוון רחב של מטבחים מכל העולם.
כמו כן קיים ביריד מגוון נוסף של סוגי מאכלים ובהם אוכל טבעוני, צמחוני, ומגוון של אוכל ללא גלוטן.
בוטיק המעצבים, מתקיים גם הוא בימים חמישי ושישי, ומאגד כ-50 מעצבים צעירים.
מטרותיו לעודד יצירה ישראלית, יזמות צעירה תוך כדי יצירת במה אמיתית למעצבים חדשים ולחשוף אותם ואת בגדיהם לקהל הרחב.
בבוטיק ניתן למצוא מעצבים ישראלים בתחילת דרכם שטרם החליטו לפתוח חנות ומנסים לראשונה למכור את בגדיהם.
יריד טיפולים אלטרנטיביים, פועל בימי חמישי ושישי גם הוא, ניתן להגיע לטיפול של מטפלים מקצועיים, אף ללא קביעת תור מראש.
הטיפולים נערכים במקום ללא תיאום מראש ומתמקדים בשלושה סוגי טיפולים: שיאצו, רפלקסולוגיה ועיסוי.
דיזנגוף סנטר הוא המרכז המסחרי הראשון הפועל לקראת ניהול סביבתי.
החברה לניהול של דיזנגוף סנטר החליטה לישר קו עם נהלים ותקנים סביבתיים ועם מגמות בתחום השיפוץ הירוק שטרם נכללו ברגולציה הסביבתית על מתחמי מסחר.
במקביל, הוציאה החברה לפועל תוכנית התייעלות אנרגטית שהביאה לחסכון של 8% בצריכת האנרגיה.
יעד המתחם הוא קיזוז פליטת הפחמן המגיע ב-2015 ל-15%, בעזרת נטיעת עצים.
דיזנגוף סנטר החליט על דיווח וולונטרי למנגנון הדיווח והרישום של פליטות גזי החממה של משרד להגנת הסביבה, דבר המהווה פריצת דרך למתחם קמעונאי.
הוצב קומפוסטר המפיק כל יום מאות ק"ג של זבל אורגני.
דיזנגוף סנטר החליט על יישום וולונטרי של חוק מחזור הפסולת האלקטרונית על ידי תחנת איסוף של עמותת "אקומיוניטי" – תאגיד חברתי למחזור ושימוש מחדש בפסולת אלקטרונית המעסיק ומכשיר בעלי מוגבלויות בשכר הוגן, וע"י הפרדת הפסולת לזרם של אריזות לפי סיווג.
מיזם משותף בין דיזנגוף סנטר לחברת ליבינגרין בשם "ירוק בעיר" – מתחם חקלאות עירונית, פועל במתחם שעל גג המבנה ובו סדנאות הדרכה לגידול ירקות בשיטה ההידרופונית, ללא ריסוס וללא אדמה.
במתחם מערכות שונות ללימוד שיטת הגידול הייחודית.
התוצרת נמכרת למסעדות שבדיזנגוף סנטר בכוונה לפתח את תחום הגידול המקומי.
בסוף מאי 2015, במסגרת יום מגוון הביולוגי הבינ"ל, הושק המרכז לדבוראות ביו-דינאמית בתל אביב.
במסגרתו הוקמה חוות כוורות במתחם ונערכים ימי עיון, סדנאות וקורסים בנושא.
העסקה ישירה – עובדי הניקיון והאבטחה הועסקו בעבר כעובדי קבלן במקום, אך כיום הם מועסקים ישירות על ידי החברה לניהול של דיזנגוף סנטר.
המרכז המסחרי חבר בקואליציה הארצית להעסקה ישירה.
במתחם נערכו אירועים חברתיים שונים, ביניהם: מרוץ Meatless Monday, פסטיבל מכירת בגדים יד שנייה המקדם את תפיסת השימוש החוזר בעולם האופנה ואירוע התרמת שיער לחולי סרטן.
במרכז הקניות נערכו לאורך השנים מופעים שונים של אמנים ישראליים שונים, ובהן הופעה של הפילהרמונית הישראלית, של אסף אמדורסקי, ירמי קפלן ומשינה.
בשנת 1983 נערכו במרכז הקניות "ירידי הקיבוצים" – ירידים בהם נמכרה תוצרת של קיבוצים שונים.
בשנת 1992 הביאו למרכז הקניון שתי משאיות מלאות בשלג מהחרמון על מנת להביא למבקרים במרכז חוויית חורף מושלגת.
בשנת 1993 הובאו למרכז הקניות עשרות תנינים מאתר חמת גדר שהסתובבו במרכז הקניות באזור מגודר.
בשנת 1993, בעת ביקורו של מייקל ג'קסון בארץ, לרגל הופעה שערך, ביקש לבקר בסנטר.
על מנת שלא יופרע על ידי המוני מעריציו נפתח מרכז הקניות במיוחד עבורו בשעות הלילה.
בנוסף, ביקרו במרכז הקניות גם האמנים הבינלאומיים מדונה ורוד סטיוארט.
הסופרת תמר ברגר כתבה ספר בשם דיוניסוס בסנטר הסוקר את ההיסטוריה של המקום והקרקע עליו הוא הוקם.
הספר עובד והוצג על ידי קבוצת התיאטרון רות קנר.
בשנת 2023 נעשה סרט תעודה בשם "סרט בסנטר" בבימויים והפקתם של קובי פרג' ומוריס בן מיור.
שעוסק בהיסטוריה של המבנה עצמו ובראיונות עם עובדי המקום ואנשים שקשורים אליו.
דיזנגוף 99 הוא סרט קולנוע ישראלי שעלה לאקרנים ביוני 1979. במאי הסרט, אבי נשר, כתב וביים את הסרט.
הסרט הפך עם השנים לסרט פולחן פופולרי בתולדות הקולנוע הישראלי, והוא מגולל את סיפורם של שלושה צעירים השוכרים במשותף דירה בדיזנגוף ואת חוויותיהם ב"סצנה התל אביבית".
שלושה צעירים: נתי (גידי גוב), מושון (מאיר סוויסה) ואוסי (ענת עצמון), עוברים לגור בצוותא בדירה ברחוב דיזנגוף - מרכז חיי הלילה והחברה בתל אביב של שנות ה-70.
בבקרים עובדים השותפים בתור פקידים זוטרים בחברת ביטוח, ובערבים הם יוצאים לבילויים לאורך הלילה.
הצעירים עוברים חוויות שונות הכוללות התנסויות מיניות, אלכוהול, דיסקוטקים, ומוזיקה.