tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המשחקים מפותחים כיום על ידי חברת NDcube בעוד שחברת נינטנדו היא המפיצה של המשחקים.
משחקי Mario Party פותחו בעבר על ידי חברת Hudson Soft.
בין השנים 1998 עד 2018 יצאו בסך הכל 11 משחקים בסדרה זו לקונסולות המשחקים הנייחות.
בנוסף לכך יצאו לאורך השנים גם ארבעה משחקים בסדרה זו לקונסולות המשחקים הניידות.
סדרת משחקי Mario Tennis היא סדרת משחקי ספין אוף של מריו בה ניתן לשחק במשחקי טניס נגד המחשב או נגד חבר.
ההופעה הראשונה של מריו במשחק טניס הייתה כשופט במשחק "Tennis" שיצא במקור לקונסולת ה-NES בשנת 1984. משחק זה לא נחשב בפועל למשחק בזיכיון משחקי מריו.
בשנת 1995 יצא לשווקים המשחק "Mario's Tennis" עבור הקונסולה וירטואל בוי בו מריו כיכב כדמות הראשית.
סדרת משחקי Mario Tennis היא סדרת משחקי ספין אוף של מריו בה ניתן לשחק במשחקי גולף נגד המחשב או נגד חבר.
ההופעה הראשונה של מריו במשחק גולף הייתה במשחק "Golf" שיצא במקור לקונסולת ה-NES בשנת 1984. אף על פי כן, משחק זה לא נחשב בפועל למשחק בזיכיון משחקי מריו.
בשנת 1987 יצא לשווקים המשחק "NES Open Tournament Golf" אשר בו דמויותיהם של מריו ולואיג'י היו שחקני הגולף.
במהלך קיץ 2021 יצא לשווקים המשחק "Mario Golf: Super Rush" עבור הקונסולה נינטנדו סוויץ'.
סדרת משחקי Mario Baseball היא סדרת משחקי ספין אוף של מריו בה ניתן לשחק במשחקי בייסבול נגד המחשב או נגד חבר.
בשנת 2005 יצא לשווקים המשחק "Mario Superstar Baseball" עבור הקונסולה הניידת נינטנדו גיים קיוב.
בשנת 2008 יצא לשווקים המשחק "Mario Super Sluggers" עבור קונסולת המשחקים Wii.
סדרת משחקי Mario Strikers (אשר נמכרת במדינות אירופה תחת השם "Mario Football") היא סדרת משחקי ספין אוף של מריו בה ניתן לשחק במשחקי כדורגל נגד המחשב או נגד חבר.
המשחקים ידועים באופיים האלים והאפל לעומת רוב משחקי מריו, שכן דמויות יכולות להרביץ אחת לשנייה.
משחק כדורגל של מריו הוצג לראשונה באחד ממשחקי המיני שנכללו במשחק "Mario Party 4".
המשחק הראשון בסדרת משחקי "Mario Strikers" היה המשחק "Super Mario Strikers" אשר יצא במקור לשווקים בשנת 2005 עבור הקונסולה נינטנדו גיים קיוב.
בשנת 2007 יצא לשווקים המשחק "Mario Strikers Charged" עבור קונסולת ה-Wii.
בשנת 2008 מריו ויתר דמויות הזיכיון של מריו החלו להופיעו לצד דמויות מהזיכיון של סוניק הקיפוד במשחק הספורט "Mario & Sonic at the Olympic Games" יצא לרגל אולימפיאדת בייג'ינג (2008) ופותח על ידי סגה כסדרת משחקי קרוסאובר.
זאת הייתה הפעם הראשונה בה סוניק ומריו הופיעו יחדיו.
בין השנים 1991 עד 1996 יצאו לשווקים תשעה משחקים חינוכיים בזיכיון של מריו.
מעטים מהמשחקים הללו היו משחקי פלטפורמה.
מרבית המשחקים היו ממוקדים בלימוד של דבר מסוים כמו הקלדה, מתמטיקה או היסטוריה.
המשחקים החינוכיים כוללים בין היתר את המשחק "Mario Teaches Typing" (מלמד הקלדה במחשב), "Mario's Time Machine" (מלמד היסטוריה), "Mario Is Missing" (מלמד גאוגרפיה), וסדרת "Mario's Early Years" (מלמדים ידע בסיסי לגיל הרך).
משחקי הווידאו של זיכיון מריו
הערה - הרשימה שלהלן אינה כוללת אזכורים ל-Ports של משחקים ישנים שפותחו עבור פלטפורמות אחרות בשנים מאוחרות יותר.
שנה שם המשחק פלטפורמה/ות 1990 Dr.
שנה שם המשחק פלטפורמה/ות 2010 סופר מריו גלקסי 2 Wii Mario vs.
Ultimate נינטנדו סוויץ' 2019 Mario & Luigi: Bowser's Inside Story + Bowser Jr.'s Journey נינטנדו 3DS סופר מריו מייקר 2 נינטנדו סוויץ' Dr Mario World iOS ו-אנדרואיד Mario Kart Tour iOS ו-אנדרואיד Luigi's Mansion 3 נינטנדו סוויץ' מריו וסוניק במשחקים האולימפיים טוקיו 2020 נינטנדו סוויץ'
הזיכיון של מריו כולל לא מעט ספרי קומיקס, סדרות מאנגה וסדרות טלוויזיה המבוססים על העולם של משחקי הווידאו.
רובם ספרי הקומיקס, סדרות המאנגה וסדרות הטלוויזיה של הזיכיון הופקו והתפרסמו במקור בין סוף שנות ה-80 של המאה ה-20 עד תחילת שנות ה-90 של המאה ה-20.
בין השנים 1991–1992 הוציאה נינטנדו סדרת ספרי משחק למריו והאגדה של זלדה בחיקוי פורמט סדרת "בחר לך דרך להרפתקה" הפופולרית.
4 ספרים נוספים יצאו עשור לאחר מכן בין השנים 2001–2002 בהוצאת Scholastic תחת השם " You Decide on the Adventure".
ב-1989 עלתה לאוויר הסדרה "האחים סופר מריו".
כל פרק בה ארך כ-20 דקות וחולק לשני חלקים: בחלקו הראשון, השחקנים לו אלבנו ודני וולס, המשחקים את מריו ולואיג'י, מציגים קטעי אקשן בכיכובם ומציגים כוכב אורח אחד בכל פרק.
בחלק השני מוצג פרק מקורי שעוקב אחר האחים סופר מריו, או אחד מ-13 הפרקים של הסדרה "האגדה של זלדה" שמבוססת על משחק בעל אותו שם.
בעקבות הסדרה, בשנת 1990 הופקה סדרת האנימציה "הרפתקאות האחים סופר מריו 3".
הסדרה ארכה 26 פרקים, ובעקבותיה הופקה שנה אחר כך סדרת האנימציה "סופר מריו וורלד" בעלת 13 הפרקים.
סדרות אלו נועדו יותר לילדים בגילאי גן לעומת הזיכיון הראשי.
"האחים סופר מריו" ספגה ביקורות מעורבות בקרב מעריצים, אך "האגדה של זלדה" ספגה ביקורות שליליות.
בנוסף, דמויותיהם של מריו ודונקי קונג אוזכרו בסדרות טלוויזיה נוספות.
הופעה בולטת היא בסדרה איש משפחה, בה דמותו של מריו הופיעה במספר פרקים; דמותו דובבה על ידי סת' מקפרלן, יוצר הסדרה.
ב-20 ביולי 1986 יצא לשווקים סרט האנימה "" (ーパーマリオブラザーズ ピーチ姫救出大作戦!) אותו ביים מסאמי האטה ואשר העלילה בו מתמקדת במסע אותו עורכים מריו ולואיג'י במטרה להציל את הנסיכה פיץ' מהמלך קופה.
סרט זה היה הסרט הראשון שהתבסס על משחקי הווידאו בזיכיון של מריו.
עיבוד מאנגה של הסרט פורסם בערך באותה העת בה הסרט יצא במקור לאקרנים.
בנוסף לכך ב-3 באוגוסט 1989 פורסמו שלושה פרקי OVA המתבססים על הזיכיון של משחקי מריו.
בשנת 1993 יצא סרט מדע בדיוני המבוסס על המשחק המקורי בשם "האחים סופר מריו", שבו מככבים בוב הוסקינס בתפקיד מריו וג'ון לגוויזאמו בתפקיד לואיג'י.
הסרט היה כישלון קופתי וביקורתי קשה.
בנובמבר 2017 פורסם שחברת Illumination Entertainment ונינטנדו יפיקו יחד סרט אנימציה המבוסס על "האחים סופר מריו".
ב-23 בספטמבר 2021, נחשפו מדבבי הסרט בכיכובם של כריס פראט בתור מריו, אניה טיילור ג'וי בתור פיץ', צ'ארלי דיי בתור לואיג'י, ג'ק בלאק בתור באוזר, קיגן מייקל קי בתור טוד, סת' רוגן בתור דונקי קונג ואחרים.
בנוסף, צ'ארלס מרטינה, המדבב של מריו במשחקים, יבצע הופעת קמע בסרט.
הסרט, ששמו "האחים סופר מריו - הסרט", יצא ב-5 באפריל 2023.
לאחר מספר עיכובים בשל ההתפרצות של מגפת הקורונה ב-18 במרץ 2021 נחנך פארק השעשועים "סופר נינטנדו וורלד" ביפן.
פארק נוסף מאותו הסוג נמצא כעת בתהליכי בנייה באתר הנופש יוניברסל אורלנדו.
שיגרו מיאמוטו היה מעורב רבות בעיצוב פארק השעשועים.
סופר מריו-קון (ביפנית: スーパーマリオくん) היא סדרת מאנגה יפנית שנכתבה במקור על ידי יוקיו סוואדה ופורסמה על ידי הוצאת שוגאקוקאן.
סדרת המאנגה מכילה דמויות רבות ממשחקי מריו, כגון דמויות מהמשחקים World Super Mario ו-Paper Mario.
סופר מריו-קון היא סדרת המאנגה המצליחה ביותר בזיכיון של מריו.
סדרת מאנגה נוספת המבוססת על משחקי מריו נכתבה ונוצרה על ידי היאושי טאקאסה ויצאה לאור על ידי חברת PikkaPika Comics.
גם סדרת מאנגה זו מכונה "סופר מריו-קון".
הפיתוח של סדרת מאנגה זו הופסק בעקבות מותו של המחבר בשנת 2006.
סדרת ספרי הקומיקס "Nintendo Comics System" הייתה סדרת ספרי קומיקס שיצאו לאור בהוצאת חברת "וליאנט קומיקס" בשנים 1990 ו-1991. ספרי הקומיקס הללו, אשר הופקו במסגרת הסכם עם נינטנדו, הכילו דמויות ממשחקי הווידאו של נינטנדו ומסדרת האנימציה שהופקה לזיכיון מריו.
ספרי הקומיקס שעוסקים באחים סופר מריו של חברת "וליאנט קומיקס" התבססו על שלושת המשחקים העיקריים של מריו עבור קונסולת המשחקים Nintendo Entertainment System וכמו גם על בסיס סדרת האנימציה ""
בשנת 1992 יצאה לאור סדרת הקומיקס "Super Mario Adventures" אשר צוירה בסגנון המאנגה היפני וכללה את הדמויות של זיכיון משחקי מריו והתבססה באופן רופף על העולם של הזיכיון.
בשלב מסוים חברת ארצ'י קומיקס העלתה בפני נינטנדו את האפשרות להפיק סדרת קומיקס חדשה של מריו אשר תהיה דומה לסדרת הקומיקס המבוססת על הזיכיון של סוניק הקיפוד אותה הפיקה בעבר החברה, אך ההצעה נדחתה.
באוקטובר 2015 יצאה לאור ביפן אנציקלופדיה המבוססת על העולם של האחים סופר מריו.
ב-23 באוקטובר 2018 יצאה לאור אנציקלופדיה נוספת המבוססת על הזיכיון בהוצאת "Dark Horse Publishing".
הפופולריות הרבה לה זכה הזיכיון הפכו את הזיכיון לתעשייה המכניסה מיליארדי דולרים ממכירת מוצרים נלווים.
הדמויות הראשיות ודמויות המשנה של הזיכיון מופיעים על גבי מוצרים רבים, הכוללים בין היתר חולצות, מגזינים, בפרסומות, על גבי דגני בוקר, כרזות, וכו'.
לאורך השנים הופקו גם מספר משחקי מונופל המבוססים על הזיכיון.
באוגוסט 2020 חברת לגו הוציאה לשווקים גם לגו מריו.
דמותו של מריו כיכבה לאורך השנים, נכון ל-2021, ב-256 משחקי וידאו הכוללים משחקים בז'אנרים שונים (כולל משחקי פלטפורמה, משחקי מרוצים משחקי פאזל, משחקי מסיבה, משחקי ספורט, ואף משחקי ירי בגוף ראשון), ונכון ל-2021 הזיכיון של מריו הוא זיכיון משחקי הווידאו הנמכר ביותר בכל הזמנים.
בשנת 2006 סדרת משחקי "סופר מריו" דורגה כזיכיון משחקי הווידאו הטוב ביותר על ידי IGN.
בישראל המשחקים זכו להצלחה בעיקר בקרבת בני נוער וילדים, הדמויות השתתפו במופע פסטיגל 1991 ובתוכנית "פלאי קלעים" בפרק "החיים על פי מריו".
בנוסף, סדרת הטלוויזיה האחים סופר מריו שודרה בדיבוב לעברית ב-1991 בערוץ הילדים ובערוץ 2, וב-2012 בערוץ ג'וניור.
מריה תרסה אנדרואטו היא סופרת, משוררת ועורכת ארגנטינאית.
היא הסופרת הארגנטינאית הראשונה והיחידה עד כה שזכתה בפרס אנדרסן, אשר הוענק לה בשנת 2012. עד היום, אף אחד מספריה לא תורגם לעברית.
אנדרואטו נולדה בארגנטינה, בעיירה בשם ארוז'ו קבראל שבפרובינציית קורדובה.
עיירה קטנה זו מאופיינת בקהילות הרבות והמגוונות שחיות בקרבה, שכן מרבית תושביה הם מהגרים מארצות אחרות.
אביה של אנדרואטו היה מהגר בעצמו, שהיגר מאיטליה.
אנדרואטו טענה שהסיפורים שכתבה הושפעו לא רק מכך שבית ילדותה היה משופע בספרים, אלא בעיקר מנטיית הוריה לספר לה סיפורים.
אנדרואטו טוענת שהכתיבה שלה היא תוצאה של העידן והסביבה שבה היא חיה ושל החוויות אותן צברה, למשל ספרה "סטפאנו" מספר על מהגר שברח מאיטליה לארגנטינה בשל הקשיים שחווה במדינת הולדתו, סיפור מאוד דומה לסיפורו של אביה וספרה "האישה בשאלה" עוסק באישה שחיה תחת משטר הרודנות בארגנטינה.
בלימודיה האקדמיים, היא למדה ספרות באוניברסיטה הלאומית של קורדובה, והפכה בשנת 1975 לבעלת תואר שני בספרות ילדים.
כיום, אנדרואטו גרה עם שתי בנותיה ובן זוגה בעיירת ילדותה.
אנדרואטו מספרת על מה שאירע לחברי המשפחה שלה במהלך המלחמה המלוכלכת, הכינוי לטרור המדיני נגד אנשים בעלי דעה שמאלנית, בחסות הממשל הצבאי בארגנטינה.
היא מספרת על כך שבמהלכה בן זוגה אולץ לצאת לגלות פוליטית, שהיא שהייתה צריכה לפרנס את בנותיה באותם זמנים קשים, ושהיא עצמה אולצה לצאת לגלות בפטגוניה.
אנדרואטו אומרת שכל אלה הם השפעות נוספות על הכתיבה שלה.
אנדרואטו אמנם מוכרת כיום כסופרת וכמשוררת זוכת פרסים, אך היא הייתה דמות משפיעה בחוגים הספרותיים הארגנטינאים עוד לפני פרסום ספריה.
ספריה תורגמו לשפות גרמנית, פורטוגזית, איטלקית וגליצית.
שיריה הופיעו במגזינים ואסופות בצרפת, איטליה, פורטוגל, אמריקה הצפונית וליטא.
היצירות שלה נלמדות באוניברסיטאות אמריקאיות ואירופאיות.
בהשראת יצירותיה נעשו יצירות אמנות כגון ספרי אומן, סרטים קצרים, מופעים מוזיקליים, מופעי ריקוד, מופעי קריינות וקטעי תיאטרון.
כחלק מעשייתה הפוליטית, אנדרואטו היא מנהלת-שותפה באוסף שמטרתו להציל משכחה יצירות של סופרות ארגנטינאיות, שבשל השתייכותן הפוליטית במשך המלחמה המלוכלכת, יצירותיהן נעלמו, אבדו או שהתעלמו מהם ועל כן איש אינו זוכר אותן עוד.
בשנת 2012 הוענק לאנדרואטו פרס אנדרסן לספרות ילדים.
הפרס הוענק לה בזכות מומחיותה בכתיבת יצירות חשובות ומקוריות המאופיינות באסתטיקה ייחודית.
וכן, בשל העובדה שספריה עוסקים במגוון נושאים חשובים בעולמנו העכשווי, כגון הגירה, עולמות פנימיים, אי-צדק, אהבה, עוני, אלימות וסוגיות פוליטיות.
בנאום שנשאה בעת קבלת פרס אנדרסן, אמרה ש"כאשר אני כותבת, אני דבר ראשון, מתעמתת עם הדעות הקדומות שלי, אני מפקפקת בעצמי, והייתי רוצה שקוראי, קטנים כגדולים, יעשו כמוני וירצו לנקוט עמדה.
הרגשות שלי משמשות אותי כמצפן, אני מסתמכת עליהם, וכתיבתי מגיעה ממקום של התבוננות והקשבה אינטנסיבית."
מריה תרזה רואיס (בספרדית: María Teresa Ruiz; נולדה ב-24 בספטמבר 1946) היא אסטרונומית, שמוצאה בצ'ילה, המתמחה בחקר כוכבים ננסיים (מגוון רחב של כוכבים קטנים יחסית-בעלי מסות נמוכות).
במהלך מחקרה היא גילתה סופרנובה בזמן התפוצצות ואף שתי ערפיליות פלנטריות.
התגלית, שבזכותה התפרסמה, היא של מערכת של שני ננסים חומים (עצמים שמימיים, הנמצאים במעין מצב ביניים בין כוכב לכוכב לכת) הנמצאים בקבוצת הכוכבים "נחש מים" הנמצאת במרחק של כ-61 שנות אור מכדור הארץ, למערכת זו היא נתנה את השם KALU.
רואיס היא האישה הראשונה שקיבלה את הפרס הלאומי של צ'ילה למדעים מדויקים (בשנת 1997).
ובנוסף הייתה גם האישה הראשונה בהיסטוריה שסיימה דוקטורט באסטרופיזיקה באוניברסיטת פרינסטון.
כיום היא מתגוררת בצ'ילה, מכהנת כמנהלת המרכז למצוינות באסטרופיזיקה וטכנולוגיות נלוות (CATA), כנשיאת האקדמיה הצ'יליאנית למדעים ובנוסף היא גם פרופסור במחלקה לאסטרונומיה בפקולטה לפיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטת צ'ילה.
רואיס נולדה ב-24 בספטמבר 1946 בסנטיאגו, שבצ'ילה.
היא הבכורה מבין שלוש בנות.
אביה היה רואה חשבון ואמה עקרת בית.
נישאה לפרננדו לונד, פרופסור ומדען צ'יליאני, ובספטמבר 1980 נולד להם בן בשם קמילו.
שכיום הוא מהנדס אזרחי תעשייתי.
לאחר סיום לימודיה בבית הספר, החליטה רואיס ללמוד הנדסה אזרחית כימית באוניברסיטת צ'ילה.
בסוף השנה השנייה ללימודים התקבלה להתמחות קיץ במצפה הכוכבים האמריקאי, סרו טולולו שבצפון צ'ילה.
שם, בפברואר 1968, החליטה ללמוד אסטרונומיה, החלטה שלימים תתווה את דרכה המקצועית.
רואיס הייתה האישה הראשונה שסיימה בהצלחה לימודי אסטרונומיה באוניברסיטת צ'ילה (בשנת 1971).
ב-1973 סיימה לימודי אסטרופיזיקה באוניברסיטת פרינסטון שם השלימה תואר שני, ובשנת 1975 השלימה את הדוקטורט באסטרופיזיקה באוניברסיטת פרינסטון.
בשנת 1976 עבדה כחוקרת מסייעת במצפה האסטרונומי בטריאסטה שבאיטליה ושם למדה לפוסט-דוקטורט.
בשנים 1977–1978 הייתה אסטרונומית אורחת במכון לאסטרונומיה של האוניברסיטה האוטונומית הלאומית במקסיקו (UNAM).
בשנת 1978 הייתה מדענית אורחת במכון גודרד לחקר החלל (GISS) בנאס"א בניו יורק, ארצות הברית.
לאחר חזרתה לצ'ילה ב-1979, לימדה במשך עשר שנים במחלקה לאסטרונומיה באוניברסיטת צ'ילה וב-1987 מונתה כבר לפרופסור מן המניין.
משנת 1992 היא חברה במועצה של איגוד האוניברסיטאות למחקר (AURA) כמייצגת של אוניברסיטת צ'ילה.
בשנת 1990 היא פרסמה תוצאות עבודתה על מספר כוכבים לרבות LHS 3003.
בשנת 1993 הייתה חברה בוועדת הביקורת של המחלקה לאסטרונומיה באוניברסיטת סאו פאולו, ברזיל.
בשנת 1996 מונתה על ידי ממשלת צ'ילה לסגנית נשיא ועדת המשתמשים במצפה האירופי הדרומי.
בין השנים 2001–2005 הייתה המנהלת של המחלקה לאסטרונומיה של אוניברסיטת צ'ילה.
בשנת 2015 היא נבחרה לנשיאת האקדמיה הצ'יליאנית למדעים עד 2018. בנוסף להיותה האישה הראשונה שמילאה תפקיד זה, היא נבחרה פה אחד על ידי 18 החברים הנוכחים, דבר שמעולם לא קרה לפני כן.
בשנת 1987 החליטה רואיס לצאת לחיפוש ארוך אחר ננסים לבנים (כוכבים אשר מיצו את רוב או את כל הדלק הגרעיני שלהם וקרסו לגודל קטן מאוד), הנחשבים מעניינים במיוחד כיוון שככל הנראה הם מייצגים את נקודת הסיום העתידית של אבולוציית השמש שלנו בעוד כמה מיליארדי שנים מהיום.
בשביל פרויקט זה היא השיגה תמונות שטח גדולות בעזרת טלסקופ החלל (La Silla 1-m ESO Schmidt).כאשר השוותה תמונות מאותו שדה שמיים שהושגו במרווחי זמן של מספר שנים, היא גילתה, בין מאות אלפי התמונות, כמה כוכבים בעלי אור עמום שהתנוחות שלהם השתנו במהלך השנים.
שינוי התנוחה העיד על כך שהעצמים שנצפו קרובים.
בפרויקט זה התגלו ארבעה ננסים לבנים חדשים.
ואז בבדיקת לוחות עם מרווח זמן של 11 שנים, היא גילתה עצם עמום מאוד בקבוצת הכוכבים נחש מים.
על מנת לבסס את אופיו של העצם, היא השיגה את הסיווג הספקטרלי שלו.
הסיווג שלו היה מסוג שלא נראה עד כה ולא דומה לסיווג של ננס לבן או כל סוג כוכב אחר שניתן לזיהוי בקלות.
בעצם הזה זוהו ליתיום ומימן.
וכאשר נמדד צבעו של העצם, נמצא כי הוא אדום מאוד ודי דומה לזה של אחד משני הננסים החומים הידועים במערכות כוכבים כפולים.
נוכחות הליתיום חיזקה את ההשערה כי מדובר בננס חום (גוף תת-כוכבי שגדול מכוכב לכת וקטן מכוכב).
לעצם זה קראה רואיס KELU-1. מקור השם "KELU" הוא בשפתם של אנשי מפוצ'ה (האוכלוסייה העתיקה בחלק הצפוני של צ'ילה) ומשמעותו "אדום" בהתייחס לצבע הכוכב.
זמן מה לאחר מכן, עמיתתה הבריטית סנדי לגט שלחה לה אימייל מהוואי, שם היא עבדה, וסיפרה לה שהיא הסתכלה על KELU עם ה-Kek telescope ובעזרת טכנולוגיית קרני לייזר חדשה, וכך התברר ש-KELU היא מערכת של שני ננסים חומים שקרובים מאוד זה לזה שרואיס ראתה כאחד.
כ-10 שנים לאחר תחילת החיפושים, ב-15 במרץ 1997, היא גילתה לראשונה מערכת של שני ננסים חומים שצפים חופשי ולא סובבים סביב כוכב.
מערכת זו ממוקמת בקבוצת הכוכבים נחש מים (Hydra) הנמצאת במרחק של כ-61 שנות אור מכדור הארץ.
משנת 2002 ועד היום פרסמה רואיס 23 מאמרים ו-3 ספרים.
מדליית הקנצלר, מטעם אוניברסיטת צ'ילה (1996)
מדליית רקטור, מטעם אוניברסיטת צ'ילה (1997)
הפרס הלאומי של צ'ילה למדעים מדויקים(1997)
מדליית הקנצלר, מטעם אוניברסיטת צ'ילה(1998)
פרס אמנדה לברקה, מטעם אוניברסיטת צ'ילה (2000)
מלגת גוגנהיים למדעי הטבע, אמריקה הלטינית והאיים הקאריביים(2001)
הפרס הלאומי למדע, צ'ילה (2007)
מריו אוואריסטו (בספרדית: Mario Evaristo; 10 בדצמבר 1908 – 30 באפריל 1993) היה כדורגלן ארגנטינאי, ששיחק בעמדת הקיצוני שמאלי.
אוואריסטו נולד בבואנוס איירס שבארגנטינה בשם מרינו, אך בהמשך שינה את שמו ל"מריו".
אחיו הגדול של מריו, חואן אוואריסטו, היה גם כדורגלן והם שיחקו יחדיו בנבחרת ארגנטינה.
בנבחרת שיחק במשך שנתיים בהן כבש 3 שערים והגיע עימה עד לגמר מונדיאל 1930, אותו הפסידה למארחת הטורניר אורוגוואי.
הוא ואחיו חואן היו לצמד האחים הראשונים ששיחקו יחדיו בגמר המונדיאל.
מריו שיחק בארגנטינה בקבוצות ספורטיבו פלרמו, אינדפנדיינטה ובבוקה ג'וניורס, עימה זכה באליפות ארגנטינה המקצועית הראשונה אי פעם בשנת 1931. בהמשך הקריירה עבר מריו לאירופה, שם שיחק בגנואה האיטלקית ובקבוצות ניס ואנטיב שבצרפת.
לאחר קריירת המשחק מריו ואחיו חואן היו אחראים על אקדמיות הנוער של בוקה ג'וניורס במשך יותר משלושים שנה.
מריה תרזה דה פיליפיס (11 בנובמבר 1926 – 8 בינואר 2016) הייתה נהגת מרוצים איטלקית, והאישה הראשונה שהתחרתה במרוץ פורמולה 1. הופעת הבכורה שלה בפורמולה 1 הייתה ב-18 במאי 1958, אך היא השתתפה בחמישה מרוצי גרנד פרי בלבד.
אף שקריירת המרוצים שלה בפורמולה 1 הייתה קצרה, היא זכורה כחלוצה בתחום הספורט המוטורי ולרשותה עומדים ניצחונות במרוצים בכלי רכב אחרים.
דה פיליפיס נולדה ב-11 בנובמבר 1926 בנאפולי שבאיטליה, הצעירה מבין חמישה ילדים של רוזן איטלקי ואם ספרדייה.
אביה היה הבעלים של פאלאצו מריגליאנו, טירה מהמאה ה-16 בנאפולי ושל פאלאזו ביאנקו (הארמון הלבן) ליד קסרטה.
בנערותה הייתה רוכבת סוסים וטניסאית נלהבת.
בגיל 22 החלה דה פיליפיס בקריירת המרוצים שלה.
שניים מאחיה אמרו לה שהיא לא תוכל להתקדם, וניסו להכשיל אותה ולהמר שתהיה איטית.
היא ניצחה במרוץ הראשון שלה, כשהיא נוהגת על פיאט 500 בנסיעה של 10 קילומטר בין סלרנו לקאווה דה טירני.
היא המשיכה לנהוג באליפות איטליה לרכבי ספורט, וסיימה במקום השני בעונת 1954. מזראטי החתימה אותה כנהגת מותג כשראתה את הפוטנציאל שלה.
דה פיליפיס לקחה חלק באירועי מרוץ מוטוריים שונים, כולל מרוצי גבעות וסיבולת, לפני שניתנה לה הזדמנות לנהוג על פורמולה 1. היא סיימה במקום השני במרוץ מכוניות ספורט בגראנד פרי בנאפולי בשנת 1956, כשהיא נוהגת על מזארטי 200S.
מזראטי הייתה יצרנית שילדות פורמולה 1 מצליחה שהעמידה מספר צוותים מנצחים לתחרויות בשנות ה-50 של המאה ה-20. ב-1957 זכה חואן מנואל פנג'יו עם מזראטי 250F באליפותו החמישית והאחרונה.
הקבוצה נסוגה רשמית מהספורט בסוף אותה השנה, אך רבים מהרכבים נותרו בסבב כשהם משמשים נהגים פרטיים.
ב-18 במאי 1958 ניתנה לדה פיליפס הזדמנות להתמודד בגראנד פרי מונקו, בסיבוב השני של עונת פורמולה 1 עם אחד מהמזראטי 250F.
מבין 31 המשתתפים רק מחצית השיגו את זמן הדירוג המינימלי, ודה פיליפס ביניהם, פיגרה ב-5.8 שניות.
באותה השנה הורשו כלל הנהגים בגרנד פרי הבלגי להתחרות, ודה פיליפס עלתה להתחרות והגיעה למקום האחרון, כ-34 שניות אחרי טוני ברוקס.
עקב פרשית נהגים רבים באותו המרוץ היא דורגה במיקום העשירי, והייתה האישה היחידה בין 82 נהגים.
במהלך הקריירה שלה היא השתתפה בחמישה מרוצי גרנד פרי, שבהם העפילה לשלושה מרוצים, אך לא הצליחה לזכות בניקוד בסבב האליפות.
היא השתתפה גם בשני מרוצי גרנד פרי מחוץ לסבב, ובמרוץ סירקוזה באיטליה, היא הגיעה למקום החמישי.
שנת 1958 הייתה שנה טרגית בה נהרגו מספר נהגי פורמולה 1 במהלך התחרויות.
ב-1 במרץ 1959 נהרג גם ראש צוות פורשה, ז'אן בהרה.
דה פיליפס שאמורה הייתה להתחרות באותה האירוע החליטה לעזוב את ענף הספורט לאחר כ-20 שנים של נהיגת מרוצים.
בסביבות שנת 1960 התחתנה עם הכימאי האוסטרי תיאודור חוסק והקימה משפחה.
היא התרחקה מכל סוגי המרוצים המוטוריים עד שנת 1979 אז הצטרפה למועדון הבינלאומי של נהגי F1 לשעבר גרנד פרי, והמשיכה לתפקיד סגנית הנשיא בשנת 1997. היא הייתה גם חברה מייסדת במועדון מזראטי בשנת 2004, והייתה ליושבת הראש שלו.
ב-8 בינואר 2016 נפטרה דה פיליפס בגיל 89.
מריה ז'ואאו פירש (בפורטוגזית: Maria João Pires; נולדה ב־23 ביולי 1944) היא פסנתרנית פורטוגזית, המופיעה עם תזמורות ומנצחים בעלי שם.
הקליטה לחברות ההקלטה החשובות בעולם, בהן דויטשה גרמופון, ארטו, דנון ועוד.
פירש נולדה בליסבון, בירת פורטוגל.
החלה את לימודי הנגינה בגיל שלוש, ושנתיים לאחר מכן הופיעה לראשונה בפומבי.
בהיותה בת חמש הופיעה מול קהל בנגינת קונצ'רטו לפסנתר ולתזמורת מאת מוצרט.
בגיל תשע זכתה בפרס הראשון של פורטוגל למוזיקאים צעירים.
היא למדה בקונסרבטוריון של ליסבון אצל קמפוס קואלו ופרנסין בנואה.
בנוסף ללימודי הנגינה, היא גם למדה הלחנה, תאוריה והיסטוריה של המוזיקה.
בגיל 16 סיימה את לימודיה ועברה לגרמניה, שם למדה אצל רסל שמידט במינכן, ועם קרל אנגל בהנובר.
בשנת 1970 זכתה בתחרות המאתיים שנה להולדת בטהובן בבריסל, אירוע שהזניק את הקריירה המוזיקלית שלה.
בשל קשיים משפחתיים נטשה פירש את הנגינה ובמשך ארבע שנים נמנעה לחלוטין מנגינה.
היא חזרה אליה לאחר מכן ובהצלחה רבה.
פירש הופיעה בלונדון לראשונה בשנת 1986, ושלוש שנים לאחר מכן בניו יורק.
היא הופיעה עם התזמורות הגדולות באירופה ובאמריקה, כולל התזמורת הפילהרמונית של ברלין, התזמורת הסימפונית של בוסטון, התזמורת הפילהרמונית של לונדון, תזמורת פריז, תזמורת הקונצרטחבאו מאמסטרדם, התזמורת הפילהרמונית הישראלית ועוד.
משנת 1989 שמה פירש דגש על נגינת מוזיקה קאמרית.
יחד עם הכנר אוגוסטין דומי והצ'לן ג'יאן וונג, יצרה שלישייה שהופיעה באירופה ובמזרח הרחוק, ברפרטואר קלאסי ורומנטי.
הרפרטואר של פירש כולל בעיקר מלחינים קלאסיים ורומנטיים כמוצרט, שוברט, שומאן, גריג, ברהמס ושופן וכן יצירות לפסנתר מאת באך.
פירש הקליטה במשך חמש-עשרה שנים עבור חברת "ארטו" ובמשך עשרים שנה עבור חברת "דויטשה גרמופון".
הדיסקוגרפיה שלה מכילה כ־85 תקליטים ותקליטורים, רובם זכו לביקורות מעולות.
פירש הקליטה קונצ'רטי של באך, קונצ'רטי וסונטות לפסנתר מאת מוצרט, קונצ'רטי, אטיודים ופרלודים של שופן, סונטות, אימרומפטי ויצירות נוספות מאת שוברט, מראות מהילדות, מראות יער ויצירות נוספות לפסנתר מאת שומאן, סונטות של גריג ועוד.
ההקלטה של סונטות מוצרט זכתה בפרס הגדול לתקליטורים לשנת 1990. בשנת 1996 הגדיר כתב העת Gramophone את הקלטת כל הנוקטורנים של שופן בביצועה כהקלטה טובה ביותר הקיימת.
הוא תיאר את פירש כפסנתרנית חסרת שמץ של נרקיסיזם – בין מוזיקאי העל הרהוטים ביותר של זמננו.
בשנת 2015 הוענק לפירש פרס גרמופון, הנחשב לאוסקר של המוזיקה הקלאסית בקטגוריית "הקונצ'רטו", על הקלטת הקונצ'רטי של בטהובן עם התזמורת הסימפונית של הרדיו השוודי תחת שרביטו של המנצח האנגלי דניאל הארדינג.
פירש יזמה וניהלה פרויקטים חינוכיים למוזיקאים צעירים.
בשנת 1999, היא הקימה את מרכז Belgais לחקר האומנות בפורטוגל, בו הציעה באופן קבוע סדנאות בינתחומיות למוזיקאים מקצועיים ואוהבי מוזיקה.
בשנת 2012, בבלגיה, יזמה שני פרויקטים משלימים.
מקהלות הפרטיטורה, פרויקט היוצר ומפתח מקהלות לילדים מרקע מצוקה וסדנאות הפרטיטורה.
מטרת פרויקטים אלה היא ליצור דינמיקה אוהבת אדם בין אמנים מדורות שונים, על ידי הצעת חלופות למציאות המתמקדת לעיתים קרובות מדי בתחרותיות.
פילוסופיה זו מופצת ברחבי העולם בפרויקטים וסדנאות Partitura.
פירש נישאה בגיל צעיר לגרמני ארנסט אורטווין נוט ונולדו להם שתי בנות.
היא התגרשה ממנו ונישאה לאמן הפאדו הפורטוגזי ז'ואו פריירה-רוזה, וגם ממנו התגרשה.
היא המשיכה במסעות הקונצרטים שלה ברחבי העולם, כאשר בנותיה אתה.
היא נישאה שוב לד"ר וולף, רופא שיניים יהודי מציריך, שם התגוררו, אך עד מהרה חזרו לפורטוגל.
בשנת 2006 עברו לברזיל, שם גרו עד שנת 2017 ואז חזרו שוב לפורטוגל.
ממשלת פורטוגל העניקה לפירש מספר עיטורי כבוד לאומיים:
ג'יימס נושא החרב (9 באוגוסט 1983)
אות מפקד מסדר הנסיך הנרי (9 ביוני 1989)
אות הצלב הגדול של מסדר ג'יימס הקדוש נושא החרב (9 ביוני 1998)
אות הצלב הגדול של מסדר הנסיך הנרי (19 במאי 2019)
בשנת 2019 הוענק לה דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת Pompeu Fabra בברצלונה
בשנת 2024 זכתה בפרס פרמיום אימפריאלה למוזיקה.
מריהילף הוא רובע בעיר וינה.
הרובע ממוקם במרכז וינה ומשתרע על פני 1.48 קמ"ר.
מריו באנוז'יץ' (בקרואטית: Mario Banožić; נולד ב-10 במרץ 1979) הוא פוליטיקאי קרואטי ממפלגת האיחוד הדמוקרטי הקרואטי.
מכהן כשר ההגנה מאז 23 ביולי 2020. בעבר כיהן כשר לנכסי המדינה בין השנים 2019–2020.
באנוז'יץ' נולד בווינקובצי ב-10 במרץ 1979. ב-2002 השלים תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת אוסייק, וב-2008 השלים תואר שני.
הוא החל בקריירה ציבורית, וב-2009 מונה לראש מחלקת התיירות במועצת מחוז ווקוברסקו-סריים.
שנה לאחר מכן מונה לעוזר ראש המחלקה האדמיניסטרטיבית לפיתוח אזורי ושיתוף פעולה בינלאומי במחוז.
ב-2013 השלים את הדוקטורט שלו בכלכלה.
באותה שנה מונה לראש שירות המומחים לביקורת פנימית של מחוז ווקוברסקו-סריים.
ב-2018 הצטרף למפלגת האיחוד הדמוקרטי הקרואטי והפך לאחד מחברי הוועד המרכזי של המפלגה.
ב-22 ביולי 2019 הוא מונה לשר לנכסי המדינה בממשלתו הראשונה של אנדריי פלנקוביץ'.
ב-23 ביולי 2020 הפך לשר ההגנה בממשלתו השנייה של פלנקוביץ'.
טאלר מריה תרזה (MTT) הוא מטבע עשוי כסף שנמצא בשימוש בסחר העולמי ברציפות מאז שהוטבע לראשונה ב-1741. הוא נקרא על שם מריה תרזה ששלטה באוסטריה, הונגריה ובוהמיה מ-1740 עד 1780. הדמות של מריה תרזה מוטבעת על המטבע.
בשנת 1741 הוטבע ה-MTT הראשון עם מתקן כסף צרוף, דהיינו 25.98 גרם.
בשנת 1750 הוטבע טאלר חדש במשקל ברוטו של התקן של וינה לכסף צרוף, כסף, עם תכולת כסף מזוקק של 23.39 גרם, דהיינו תקן של תו התקן לכסף של קלן).
בשנת 1751 התקן החדש הזה אומץ למעשה ברחבי העולם דובר הגרמנית כאשר הוא התקבל באופן רשמי באמנה המוניטרית הבווארית.
הטאלר החדש הזה, שלאחר 1751, המשיך מאז כמטבע סחר.
מאז מותה של מריה תרזה ב-1780, המטבע תמיד מתוארך ל-1780. ב-19 בספטמבר 1857, הקיסר פרנץ יוסף מאוסטריה הכריז על טאלר מריה תרזה כמטבע סחר רשמי.
קצת יותר משנה לאחר מכן, ב-31 באוקטובר 1858, הוא איבד את מעמדו כמטבע באוסטריה.
ניתן למצוא את ה-MTT גם ברחבי העולם הערבי, במיוחד בסעודיה, תימן, באפריקה, במיוחד באתיופיה ובהודו.
כיון שהיה דומה בגודלו למטבע שמונה הריאל הספרדי, וכיון שסברו שהוא ממוצא צרפתי, ה-MTT נקרא בעולם הערבי "אלריאל אלפרנסי" כלומר "הריאל הצרפתי".
על מטבע זה מבוססים, בין היתר, הריאל הסעודי והביר אתיופי.
במהלך הכיבוש היפני של הודו המזרחית ההולנדית במלחמת העולם השנייה, מספיק אנשים העדיפו את ה- MTT על פני הכסף שהונפק על ידי כוחות הכיבוש היפני, שהמשרד האמריקני לשירותים אסטרטגיים יצר MTT מזויפים לשימוש כוחות ההתנגדות.
במדינות דוברות גרמנית, בעקבות רפורמת איות משנת 1901 שנכנסה לתוקף שנתיים לאחר מכן, "Thaler" כתוב "Taler" (האיות של שמות פרטיים כמו "תרזה" לא הושפע).
לפיכך, אזכורים מהמאה ה-20 למטבע זה במקורות גרמניים ואוסטריים נמצאים תחת "Maria-Theresien-Taler".
האיות במדינות דוברות אנגלית לא הושפע.
ה-MTT ממשיך להיות מיוצר על ידי המטבעה האוסטרית, והוא קיים, אך לא נמצא במחזור השימוש הרגיל.
יש לו תכולת כסף של 0.833 ותכולת נחושת של 0.166 מהזיקוק הכולל המילסמלי שלו.
הערה: MTT מהמטבעה ברומא הם קלים יותר במעט, כשהם מיוצרים בתקן 835, במקום כסף סטנדרטי 833.
כמו כן מופיעים שנת ההטבעה וצלב.
הצלב הוא צלב מלוח או בורגונדי, והוא נוסף בשנת 1750 לציון התקן המופחת החדש של הטאלר.
סביב שפת המטבע מוטו שלטונה של מריה תרזיה: "Justitia et Clementia" כלומר "צדק ורחמים".
ה-MTT הפך במהירות למטבע סחר סטנדרטי ומספר מדינות החלו לטבוע אותו.
MTT הוטבעו במטבעות בברמינגהאם, בומביי, בריסל, לונדון, פריז, רומא ואוטרכט, בנוסף למטבעות ההבסבורגיות בגינצבורג, טירול, קרלסבורג, קרמניקה, מילאנו, פראג ווינה.
בתי ההטבעה השונים הללו בידלו את ההטבעה שלהן על ידי הבדלים קלים בעיצוב, כאשר חלק מהן התפתחו עם הזמן.
בשנת 1935 קיבל מוסוליני זיכיון של 25 שנה על ייצור ה-MTT.
האיטלקים חסמו בנקים וסוחרים לא איטלקיים מלהשיג את המטבע, ולכן צרפת, בלגיה ובריטניה החלו לייצר את המטבע כדי לתמוך באינטרסים הכלכליים שלהם בים האדום, במפרץ הפרסי ובחוף המזרחי של אפריקה.
בשנת 1961 הסתיימה הזכות של 25 שנה ואוסטריה פנתה לממשלות הרלוונטיות בדרישה להפסיק את ייצור המטבע.
בריטניה הייתה הממשלה האחרונה שהסכימה רשמית לבקשה בפברואר 1962.
ה-MTT היה בשימוש כמטבע עובר לסוחר בחלקים נרחבים של אפריקה והמזרח התיכון עד לאחר מלחמת העולם השנייה .
הוא היה נפוץ מצפון אפריקה עד סומליה, אתיופיה, קניה, טנזניה ועד מוזמביק.
הפופולריות שלו באזור הים האדום הייתה כזו שסוחרים לא היו מקבלים שום סוג אחר של מטבע.
ממשלת איטליה הפיקה מטבע מעוצב דומה בתקווה להחליף את ה- MTT, אך הוא מעולם לא התקבל אצל הסוחרים כחלופה.
הטאלר מריה תרזה היה בעבר גם המטבע של החג'אז, תימן ופרוטקטורט עדן, כמו גם מוסקט ועומאן בחצי האי ערב.
המטבע נשאר פופולרי בצפון אפריקה ובמזרח התיכון עד היום בצורתו המקורית: מטבע כסף עם דיוקן השליט בחזית והנשר הכפול ההבסבורגי מאחור.
בבריטניה, MTT הנושא את התאריך 1780 הוא "מטבע מוגן" לפי ההגדרות של החלק השני של חוק הזיוף 1981.
ה-MTT מתועד לראשונה ככסף סחיר באתיופיה מתקופת שלטונו של הקיסר איאסו השני מאתיופיה (1730–1755).
על פי הנוסע ג'יימס ברוס, המטבע, שהיה אמין הרבה יותר מטבעות אחרים, שלט באזורים שבהם ביקר ב-1768. יוסף קלמר ולודוויג היון בספר Abessinien מעריכים כי למעלה מ-20% מ-245 מיליון מטבעות שנטבעו עד 1931 הגיעו לאתיופיה.
בשנת 1868, המשלחת הצבאית הבריטית למגדלה, בירת הקיסר תאודרוס השני מאתיופיה, בפיקודו של פילדמרשל רוברט נאפייר, לקחה עמם MTT לתשלום הוצאות מקומיות.
בשנת 1890 הכניסו האיטלקים לשימוש את הטאלר האריתראי (Talero Eritreo), בסגנון ה-MTT, במושבה החדשה שלהם אריתריאה, בתקווה לכפות אותו גם על המסחר עם אתיופיה.
אך הטאלר האריתראי לא זכה להצלחה.
בתחילת שנות ה-1900 מנליק השני ניסה ללא הצלחה להטביע טאלרים של מנליק באופן מקומי, עם דמותו לפי הדגם של ה-MTT, ולאלץ את השימוש בהם.
הבנק החדש שהוקם בחבש הנפיק גם שטרות כסף הנקובים בתאלרים.
החל משנת 1935 טבעו האיטלקים את ה-MTT במטבעה ברומא לשימוש בכיבוש אתיופיה.
ואז, במהלך מלחמת העולם השנייה, הבריטים טבעו כ-18 מיליון מטבעות MTT במומביי כדי להשתמש בהם במערכה שלהם נגד האיטלקים באתיופיה.
מריו ארפינו (באיטלקית: Mario Arpino; נולד ב-20 ביולי 1937) היה גנרל איטלקי אשר שימש כראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) בין השנים 1999–2001.
ארפינו נולד בטרוויזיו ב-20 ביולי 1937. ב-1956 הוא התגייס לחיל האוויר האיטלקי, וב-1960 קיבל רישיון של טייס קרבי.
הוא שימש כמפקד הטייסת ה-551, וב-1973 מונה למפקד כנף קרב 71. ב-1974 החל לשרת במטה חיל האוויר ומילא תפקידים בכירים.
ב-1977 הוא מונה למפקד הבריגדה האווירית ה-71. ב-1987 הוא הועלה לדרגת גנרל של דיוויזיה אווירית ומונה למפקד האקדמיה האווירית.
באוקטובר 1990, הוא השתתף במלחמת המפרץ.
ב-1991 הוא מונה לסגן מפקד חיל האוויר.
ביולי 1994 הוא מונה למפקד המרחב האווירי ה-1. ביוני 1995 הוא מונה למפקד חיל האוויר האיטלקי.
ב-14 בפברואר 1999 הוא מונה לראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל).
לאחר שפרש מהצבא, ארפינו החל לעבוד בחברת התקשורת Vitrociset, ושימש כנשיא החברה עד 2012.
מריו אולמנסקי (24 באוקטובר 1924 – 7 במאי 2004) היה פרופסור מן המניין לרפואת שיניים, מומחה לפתולוגיה אורלית, מייסד ומנהל המחלקה לפתולוגיה אורלית, ממייסדי הפקולטה לרפואת שיניים באוניברסיטה העברית בירושלים והדיקן השלישי של הפקולטה.
נולד ב, שהייתה אחת ממושבות הברון הירש בארגנטינה לרבקה וראול אולמנסקי.
בהיותו בן 5, עבר עם משפחתו למוזסוויל (מושבה אחרת של הברון הירש), ובהיותו בן 11 נפטר אביו, והוא עבר להתגורר אצל דודו בעיר טוקומאן.
בשנת 1942 סיים בית ספר תיכון בטוקומאן.
בשנים 1943–1949 למד בבית ספר לרפואת שיניים באוניברסיטת בואנוס איירס.
בתקופה זאת היה פעיל במחאת הסטודנטים נגד הנשיא חואן דומינגו פרון ואף היה עצור עקב פעילותו.
לאחר תקופת התמחות קיבל בשנת 1950 רישיון לעסוק ברפואת שיניים.
בשנת 1955 סיים קורס היפנוזה דנטלית שנועד במיוחד לרופאי שיניים.
בשנים 1956–1958 חזר לטוקומאן ולימד, בין היתר, קורס בהיסטולוגיה בבית ספר לרפואת שיניים ב.
בשנת 1958 עלה לישראל עם משפחתו, עבד בפקולטה לרפואת שיניים של האוניברסיטה העברית ובמרכז הרפואי הדסה, וחי בירושלים עד למותו.
היה נשוי ללידיה לבית קפלן (1932–2006), גם היא ילידת ארגנטינה, שהייתה מורה למתמטיקה ונולדו להם בן ושתי בנות.
אחת מנכדותיו היא הזמרת עדי אולמנסקי.
התגורר בירושלים: תחילה בקריית שמואל, ובהמשך בטלביה, רמת דניה וגבעת אורנים.
נפטר ממחלה ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
מעלייתו לישראל, השתקע אולמנסקי בירושלים ועבד כחבר סגל בתחום של פתולוגיה כללית, פתולוגיה אורלית ורפואת שיניים באוניברסיטה העברית ובמרכז הרפואי הדסה.
במקביל ניהל אולמנסקי, במשך השנים, קליניקה פרטית מצליחה.
מאז 1958 החל ללמד קורסים בתחום של פתולוגיה כללית ופתולוגיה אורלית.
בשנת 1963 התמנה למרצה, בשנת 1966 התמנה כמרצה בכיר, בשנת 1970 התמנה כפרופסור חבר ובשנת 1975 התמנה לפרופסור מן המניין.
בשנים 1971–1989 הקים את המחלקה לפתולוגיה אורלית בפקולטה לרפואת שיניים ועמד בראשה.
בשנים 1973–1976 כיהן כדיקן השלישי של הפקולטה לרפואת שיניים.
לאחר מינויו כדיקן פרצה מלחמת יום הכיפורים והוא נאלץ להתמודד עם בעיות הוראה קשות, עקב העובדה שהסטודנטים בפקולטה שירתו תקופה ארוכה במילואים.
נושא נוסף שהעסיק אותו כדיקאן בשנת 1974 היה סיוע במשלוח מרצים קליניים לרפואת שיניים מהאוניברסיטה העברית לאוניברסיטת פהלאווי בעיר שיראז באיראן, במסגרת הסכם שיתוף פעולה בין שתי האוניברסיטאות.
משנת 1984 היה מופקד על הקתדרה ע"ש לסלי לוין בפתולוגיה אורלית וברפואת שיניים.
בשנת 1995 פרש לגמלאות, אך גם לאחר פרישתו המשיך ללמד ולהרצות בתחומי התמחותו והמשיך בליווי מחקרי של הסטודנטים בפקולטה.
במהלך השנים יצא להשתלמויות ושבתונים כחוקר אורח וכפרופסור אורח באוניברסיטאות רבות בעולם.
הוא התארח, בין היתר, בקולג' המלכותי לרפואת שיניים בקופנהגן דנמרק (1963-1964), באוניברסיטת מינסוטה, ב ובאוניברסיטת בואנוס איירס (1987-1986), באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו, ב, באוניברסיטת הרמב"ם (University Maimonides) בבואנוס איירס, באוניברסיטת הצפון באסונסיון פרגוואי ובאוניברסיטת קופנהגן בדנמרק (1993-1992) וב (1994-1993).
אולמנסקי היה מיוזמי הקמת מערך זיהוי חללים בצה"ל ובמשטרת ישראל.
כמו כן סייע למערכת הביטחון במצבים מורכבים, שהצריכו את מיומנותו כפתולוג אורלי, ובהם זיהוי נעדרת ישראלית שהמצרים מצאו בסיני וזיהוי הרוגי הפיגוע ב"אוטובוס הדמים" הידוע כפיגוע כביש החוף (1978).
המהימנות הגבוהה שיוחסה לאולמנסקי וליחידה שבראשה עמד, בביצוע אבחנות של גידולים ממאירים באזור הפה והלסת, גרמה לכך שנעשו אליהם פניות מכל בתי החולים בארץ לביצוע אבחנות בתחום זה.
אולמנסקי קיבל בשנת 1953 רישיון טיס אזרחי מטעם רשויות התעופה בארגנטינה.
וכך, במקביל לעיסוקו ברפואת שיניים היה גם טייס חובב.
הנצחה: הקמת מוזיאון לרפואת שיניים לזכרו
ביום השנה הראשון למותו של אולמנסקי נחנך בפקולטה לרפואת שיניים, בתרומת אלמנתו של אולמנסקי ובעזרת דיקן הפקולטה, פרופ' יהונתן מן ודיקן המשנה, רמי ברנט, "מוזיאון הפקולטה לזכרו של פרופ' מריו אולמנסקי", המנציח את שמו.
המוזיאון ממוקם ברחבת הכניסה לפקולטה, כך שחברי סגל, סטודנטים ומטופלים חולפים על פני התצוגה המוזיאלית בדרכם היומיומית.
המוזיאון לרפואת שיניים תוכנן כמֵיצג בחלל פתוח המנציח את מורשתו של אולמנסקי ואת ההיסטוריה של רפואת השיניים.
ציוד דנטלי מלא של קליניקה לרפואת שיניים משנת 1913,שתרם אספן אמריקאי של ציוד דנטלי עתיק.
ציוד דנטלי מלא של קליניקה לרפואת שיניים משנת 1940.
מוצגים רבים של ציוד דנטלי ידני וציוד דנטלי מעבדתי שבו השתמשו בעבר.
תצוגה של כ-20 ספרים בתחום של רפואת שיניים, שנכתבו על ידי חוקרי הפקולטה.
מריו אולמנסקי, דן גורדון, פתולוגיה והיסטו-פתולוגיה אורלית, ירושלים, אקדמון, 1970
אולמנסקי פרסם במהלך השנים עשרות מאמרים מדעיים בתחומי עיסוקו.
מריו ליאון אדריון (בכתיב לטיני: Mario Leon Adrion; נולד ב-21 בינואר 1994) הוא דוגמן אופנה לשעבר, קומיקאי, יוטובר ואושיית רשת גרמני-אמריקני.
הוא נולד בגרמניה, ובגיל 18 עבר לארצות הברית.
החל את דרכו בגיל 18 כדוגמן בין-לאומי, הופיע במגזיני אופנה נחשבים כדוגמת הווג ועבד עם מותגי יוקרה כמו גוצ'י וקלווין קליין.
בהמשך הפך גם לקומיקאי וליוצר תוכן ביוטיוב ואף שימש כשופט בתוכנית הריאליטי "Germany's Next Topmodel" לצד הדוגמנית הבין-לאומית היידי קלום.
בנוסף להופעות במגזין Vogue, הופיע כדוגמן מסלול עם קייטי פרי בתוכנית אמריקן איידול ובתוכניות אירוח שונות.
הוא מפעיל שלושה עמודי יוטיוב, בהם יש במשותף כמיליון מנויים, מעל 200 מיליון צפיות בתכנים שהוא מעלה ודף פייסבוק בו יש לו מעל חצי מיליון עוקבים.
בראיונות שונים שיתף את סיפורו האישי, כולל התמודדותו עם עבר משפחתי מורכב ורגשות אשמה כנכד לסבים נאציים.
הוא נשוי לאישה יהודיה אמריקאית, מביע באופן פומבי תמיכה בישראל ואף הופיע בישראל.
בנוסף, דיבר בגלוי על כך שבמהלך קריירת הדוגמנות שלו היה קרבן לאונס, וההשלכות שהיו לכך על חייו האישיים והמקצועיים.
בכך היה לאחד מהגברים הידוענים המעטים שהסכימו לדבר על הנושא בפתיחות.
עדותו על כך פורסמה בראיונות שונים והביאה להעלאת המודעות לנושא.
מבחינת זהות מינית, על אף היותו נשוי לאישה, הוא מזדהה כביסקסואל, לפני היכרותו איתה הציג עצמו כגיי ובראיונות עמו סיפר על קשרים אינטימיים עם גברים, לפני נישואיו.
מַריוֹ וַרגַס יוֹסָה (בספרדית: Mario Vargas Llosa; 28 במרץ 1936 – 13 באפריל 2025) היה סופר, מחזאי ועיתונאי פרואני.
חתן פרס נובל לספרות לשנת 2010.
מריו ורגס יוסה נולד בארקיפה שבפרו, למשפחה מהמעמד הבינוני.
הוא היה בנם היחיד של ארנסטו ורגס מַלדוֹנאדוֹ ודוֹרה יוֹסה אוּרֵטָה (אביו היה טכנאי רדיו בחברת תעופה, ואמו בת למשפחה ספרדית ותיקה -"קריולו"), הוריו נפרדו כמה חודשים לפני לידתו.
זמן קצר לאחר לידתו של מריו, אביו חשף כי הוא מנהל רומן עם אישה גרמנייה; כתוצאה מכך, למריו יש שני אחים למחצה צעירים יותר: אנריקה וארנסטו ורגאס.
ורגס יוסה התגורר עם משפחת אמו בארקיפה עד שנה לאחר גירושיהם של הוריו, כאשר סבו מצד אמו מונה לקונסול כבוד של פרו בבוליביה.
עם אמו ומשפחתה הוא עבר אז לעיר קוצ'במבה, בבוליביה, שם בילה את שנות ילדותו הראשונות.
בילדותו נאמר לורגס יוסה להאמין שאביו מת, מאחר שאמו ומשפחתה לא רצו להסביר שהוריו נפרדו.
בתקופת ממשלתו של נשיא פרו חוסה בוסטמנטה אי ריברו, סבו מצד אמו של ורגס יוסה קיבל תפקיד דיפלומטי בעיר החוף פיורה (בספרדית: Piura), שבצפון פרו וכל המשפחה חזרה לפרו.
בעודו בפיורה, למד בבית ספר יסודי קתולי.
בשנת 1946, בהיותו בן עשר, עבר ללימה והכיר את אביו בפעם הראשונה.
הוריו חידשו את מערכת היחסים ביניהם והם התגוררו במגדלנה דל מאר, פרבר ממעמד הביניים של לימה, במהלך שנות העשרה שלו.
בזמן שהותו בלימה למד ב"קולחיו לה סאלה", חטיבת ביניים נוצרית, מ-1947 עד 1949.
כאשר ורגס יוסה היה בן ארבע עשרה, אביו שלח אותו לאקדמיה הצבאית "לאונסיו פראדו" בלימה.
בגיל 16, לפני סיום לימודיו, החל ורגס יוסה לעבוד כעיתונאי חובב בעיתונים מקומיים.
הוא פרש מהאקדמיה הצבאית וסיים את לימודיו בפיורה, שם עבד בעיתון המקומי.
בשנת 1953 נרשם לאוניברסיטה הלאומית סן מרקוס בלימה, כדי ללמוד משפטים וספרות.
הוא התחתן עם חוליה אורקידי, גיסתו של דודו מצד אמו, ב-1955 בגיל 19; היא הייתה מבוגרת ב-10 שנים.
ורגס יוסה החל את הקריירה הספרותית שלו ב-1957 עם פרסום סיפוריו הקצרים הראשונים, "המנהיגים" ("לוס חֵפֶס") ו"הסבא" ("El abuelo"), בזמן שעבד בשני עיתונים פרואניים.
עם סיום לימודיו באוניברסיטה הלאומית של סן מרקוס ב-1958, הוא קיבל מלגה ללימודים באוניברסיטת מדריד.
ב-1960, לאחר שפג תוקפה של המלגה שלו במדריד, עבר ורגס יוסה לצרפת כי סבר שיקבל מלגה ללימודים בה; עם זאת, כשהגיע לפריז, נודע לו שבקשת המלגה שלו נדחתה.
למרות מצבם הכלכלי הבלתי צפוי של מריו וחוליה, בני הזוג החליטו להישאר בפריז, שם הוא החל לכתוב באופן פורה, בעיקר כסופר רפאים.
נישואיהם נמשכו רק עוד כמה שנים, והסתיימו בגירושים ב-1964. שנה לאחר מכן נשא ורגס יוסה לאישה את בת דודתו הראשונה, פטריסיה יוסה, איתה נולדו לו שלושה ילדים: אלווארו ורגאס יוסה (נולד ב-1966), סופר ועורך; גונסאלו (נולד ב-1967), עובד מדינה בינלאומי; ומורגנה (ילידת 1974), צלמת.
הוא זכה להכרה עם הופעת ספרו "העיר והכלבים" ב-1962. הספר מבוסס על ניסיונו בשנות נעוריו בבית ספר צבאי, זכה להצלחה מיידית, תורגם ליותר מעשרים שפות, וזכה בפרסים חשובים.
הספר עובד גם לסרט בשנת 1985.
בשנת 1965 פרסם ורגאס יוסה את הרומן השני שלו, "הבית הירוק" (La casa verde), על בית בושת בשם "הבית הירוק" וכיצד נוכחותו הכמו-מיתית משפיעה על חיי הדמויות.
העלילה המרכזית עוקבת אחר בוניפאסיה והפיכתה ל"לה סלבאטיקה" (La selvática), הזונה הידועה ביותר של "הבית הירוק".
הרומן זכה לשבחים מיד עם צאתו לאור, וסימן את ורגס יוסה כקול חשוב בקרב סופרי הבום הלטינו-אמריקאי.
חלק מהמבקרים עדיין מחשיבים את "הבית הירוק" כהישג הטוב והחשוב ביותר של ורגס יוסה.
הרומן השלישי של ורגס יוסה, "שיחה בקתדרלה" (Conversación en la catedral), פורסם ב-1969, כשהיה בן 33. הנרטיב השאפתני שלו הוא סיפורם של סנטיאגו סאוואלה, בנו של שר בממשלה, ואמברוסיו, הנהג שלו.
פגישה אקראית מובילה אותם לשיחה מרתקת בבר סמוך המכונה "הקתדרלה".
במהלך המפגש, סאוואלה מחפש את האמת לגבי תפקידו של אביו ברצח של דמות פרואנית מפורסמת בעולם התחתון, ושופך אור על פעולתה של הדיקטטורה.
לרוע מזלו של סאוואלה, מסע החיפוש שלו מביא למבוי סתום ללא תשובות וללא סימן לעתיד טוב יותר.
הרומן תוקף את הממשלה הדיקטטורית של פרו באותה עת.
בספריו הוא מבקר את ההיררכיה של המעמדות החברתיים והגזעיים השוררת בפרו ובאמריקה הדרומית.
בתחילת דרכו כתב ספרים בעל גוון ביוגרפי, כמו "הבית הירוק" ו"דודה חוליה והכתבן", אחר כך פנה לכתיבת רומנים היסטוריים, תעלומות רצח, מותחנים פוליטיים ואפילו קומדיות.
רוב ספריו תורגמו לשפות רבות וזכו לשבחי הביקורת והקוראים.
בשנת 1995 קיבל את פרס ירושלים לספרות.
בשנות ה-2000 המשיך לכתוב רומנים היסטוריים, כמו "חגיגת התיש", וספרו מ-2003, El paraíso en la otra esquina, רומן על חייהם של פלורה טריסטן ונכדה, פול גוגן.
כמו אינטלקטואלים רבים אחרים באמריקה הלטינית, תמך ורגס יוסה בתחילה בממשלת קובה המהפכנית, בראשות פידל קסטרו.
הוא למד מרקסיזם לעומק כסטודנט באוניברסיטה ושוכנע בצדקת האידיאלים הקומוניסטיים לאחר הצלחת המהפכה הקובנית.
בהדרגה החל ורגס יוסה להאמין שהקומוניזם אינו מתיישב עם מה שנחשב בעיניו לצורך לחיות חיי חירות וחופש.
הקרע הרשמי בין הסופר למדיניות ממשלת קובה התרחש עם מה שמכונה "פרשת פדילה", כאשר משטר קסטרו כלא את המשורר הברטו פדילה למשך חודש ב-1971, על כך שהעביר ביקורת על המשטר.
ורגס יוסה, יחד עם אינטלקטואלים אחרים באותה תקופה, כתבו לקסטרו במחאה על המערכת הפוליטית הקובנית הדוגמתית וכליאתו של המשורר.
מאז זיהה עצמו ורגס יוסה עם ליברליזם, והתנגד למשטרים אוטוריטריים משמאל ומימין כאחד.
ורגס יוסה ביקר בישראל פעמים רבות, והגדיר את עצמו "ידיד ישראל אמיתי".
הוא ובני משפחתו פעלו למען בני הקהילה היהודית בפרו וסייעו לישראלים בפרו.
הביקור הראשון שלו בישראל היה בסוף 1976, בעת ששימש כנשיא ארגון הסופרים הבין-לאומי, והגיע להרצות במשך סמסטר באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 2005 ביקר בישראל בפעם החמישית, ובין השאר סייר בשטחים הפלסטיניים בליווי אנשי ארגון "הוועד נגד הריסת בתים".
בין השאר היה באבו דיס, בחברון, וכן השתתף בהפגנה בבלעין נגד גדר ההפרדה.
כמו כן נפגש עם מתנחלים ונפגעי טרור ישראלים.
רשמיו מהביקור ראו אור בסדרת מאמרים תחת הכותרת "ישראל-פלסטין, שלום או מלחמת קודש", שפורסמה בעיתון "אל פאיס" ותורגמה בעיתונים רבים בעולם.
סדרת המאמרים קובצה בספר "ישראל-פלסטין, שלום או מלחמת קודש" שיצא לאור בשנת 2006.
בביקורו בשנת 2010 נפגש עם דויד גרוסמן, עמוס עוז ופעילי "שוברים שתיקה", הביע ביקורת חריפה על פעילות ישראל נגד המשט לעזה ואמר כי הוא מתנגד לחרם על ישראל.
בשנת 2016 שוב ביקר בישראל ובשטחים הפלסטיניים, בהזמנת ארגון "שוברים שתיקה".
בין השאר ביקר בח'רבת ג'ינבה שבאזור חברון.
רשמיו מהביקור ראו אור באוסף "חמישים 1967–2017 סופרות וסופרים מן העולם כותבים על הכיבוש", בעריכת איילת ולדמן ומייקל שייבון.
לאחר הביקור אמר: "השמאל בישראל התכווץ, וזה מאוד מדאיג באשר לעתיד המדינה שלכם.
מתעוררים פה ניצנים של רוח אנטי–דמוקרטית.
הסימפטומים הללו יכולים לבשר בהמשך דברים מאוד לא מעודדים בישראל.
זו התחלה של משהו שיכול להיות מאוד רציני: דיכוי חופש הביטוי.
זה מתחיל כך ונגמר בשליחת אנשים לכלא".
העיר והכלבים (1963), תרגם יוסף דיין, עם עובד, תל אביב, 1974. על פי הספר נעשה סרט קולנוע.
פנטליאון ושירות המבקרות (1973), תרגם יואב לויטס הלוי, שוקן, ירושלים, 1979. גם ספר זה עובד לסרט.
דודה חוליה והכתבן (1977), תרגמו ביאטריס ולואיס לנדא, כתר, ירושלים, 1984.
מי הרג את פאלומינו מולרו (1986), תרגם עמנואל בארי, ספרית פועלים, תל אביב, 1990.
שבחי האם החורגת (1988), תרגמה טל ניצן-קרן, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1992.
ליטומה בהרי האנדים (1993), תרגמה אילנה המרמן, עם עובד, תל אביב, 1996.
המחברות של דון ריגוברטו (1997), תרגמה אביבה ברושי, זמורה ביתן, 2002.
תעלוליה של ילדה רעה (2006), תרגמה טל ניצן, אחוזת בית, תל אביב, 2007.
חלומו של הקלטי (2010), תרגמה עינת טלמון, אחוזת בית, 2012
הרומנטיקן (2013), תרגמה עינת טלמון, אחוזת בית, 2016
מַרְיוּ דֶה סָא-קַרְנֶיְרוּ (פורטוגזית: Mário de Sá-Carneiro ; 19 במאי 1890 - 26 באפריל 1916) היה משורר וסופר בן פורטוגל וחברו הקרוב של המשורר והסופר פרננדו פסואה.
כתביו משקפים את השתייכותו לזרם המודרניסטי, וברבים מהם באים לידי ביטוי בדידות, שנאה עצמית, אובססיביות ועיסוק מתמיד בטירוף ובשאלות הקשורות בזהות מינית.
סא-קרנירו נולד בליסבון, בן יחיד למשפחה אמידה מן המעמד הבינוני.
הן סבו והן אביו, שהיה מהנדס וקצין בצבא פורטוגל, היו אנשי צבא.
סא-קרנירו התייתם מאמו כשהיה בן שנתיים ומסבתו כשהיה בן תשע.
אביו שהיה טרוד במסעות לא נטל חלק מרכזי בטיפול בבנו.
אחרי מות אמו נמסר סא-קרנירו לטיפול בידי אומנת במשק של סבו וסבתו.
בתחילת שנות העשרה שלו לקח אותו אביו לטייל בפריז, בשווייץ ובאיטליה, וכבר בשנות לימודיו בתיכון גילה סא-קרנירו כישרונות אומנותיים והתבלט בכתיבה ובמשחק.
כשהיה בן עשרים ואחת נסע לעיר קואימברה כדי ללמוד משפטים, אולם עוד לפני תום השנה הראשונה באוניברסיטה הוא זנח את לימודיו.
לאחר מכן למד משפטים בפריז בין השנים 1911 ו-1912, אולם הוא מיהר לזנוח את לימודיו לטובת עיסוקו הספרותי שהחזיר אותו פעמיים לפורטוגל, לביקורים שבמהלכם הקדיש את רוב זמנו לכתב העת אורפאוס, ביטאון ספרותי בעל אופי מודרניסטי.
בשנת 1912 נסע שוב לצרפת כדי ללמוד בסורבון.
שנתיים לאחר מכן נסע אביו למוזמביק וחדל לתמוך כלכלית בבנו.
סא-קרנירו שקע אז בדיכאון עמוק, שגורמיו המשוערים היו מצוקה כלכלית ובעיות בזהות המינית.
לפני התאבדותו בפריז בבליעת סטריכנין הספיק סא-קרנירו לפרסם את המחזה "חברוּת" (1912), את הרומן "הווידוי של לוּסְיוּ" (1913), את קובצי הסיפורים הקצרים "התחלה" (1912) ו"שמים עולים באש" (1915) ואת קובץ השירים "התפזרות" (1913).
קובץ השירים "אותות זהב" ראה אור אחרי מות יוצרו, בשנת 1937. הספר הווידוי של לוסיו תורגם לעברית בידי רמי סערי וראה אור בהוצאת כרמל בשנת 2006.
מריו בנדטי נולד בשנת 1920 בפאסו דה לוס טורוס, אורוגוואי.
כשהיה בן ארבע עברה משפחתו לגור במונטווידאו.
לפני שפנה לעסוק בספרות עבד בנדטי בתור קצרן, קופאי, זבן, ספרן, עיתונאי, מתרגם, פקיד בחברה מסחרית ועובד ציבור.
כך התוודע לקשת רחבה של אנשים ולמציאות החברתית העגמומית במולדתו, והיכרות מעמיקה זו מוצאת לה ביטוי נאמן ברבים מספריו.
בשנת 1973, בעקבות ההפיכה הצבאית בארצו, גלה מארצו מסיבות פוליטיות ועד שובה של הדמוקרטיה לאורוגוואי חי כגולה, במשך כתריסר שנים, בעיקר בארגנטינה, בפרו, בקובה ובספרד.
למן 1985 חילק בנדטי את חייו בין מדריד ומונטוידאו.
בנדטי כתב מסות, סיפורים, שירה, מחזות, תסריטים, פזמונים, מאמרי ביקורת ספרותית ומאמרים עיתונאיים.
הוא פרסם יותר מחמישים ספרים, ויצירתו תורגמה לעשרים ושלוש שפות.
בעשרים שנות חייו האחרונות זכה בפרסים ולכיבודים רבים על כתיבתו, ועם מותו ב-17 במאי 2009 כתוצאה ממחלת הסרטן.
הכריזה ממשלת אורוגוואי על יום אבל לאומי לזכרו.
ספרו "ההפוגה" תורגם לעברית בידי רמי סערי וראה אור בהוצאת עם עובד בשנת 1996.
מריו ז'ורז'ה לובו זגאלו (בפורטוגזית: Mário Jorge Lobo Zagallo; 9 באוגוסט 1931 – 5 בינואר 2024) היה כדורגלן ומאמן כדורגל ברזילאי, שנודע במיוחד בשל ההישגים אליהם הגיע כשחקן וכמאמן עם נבחרת ברזיל.
זכה במונדיאל פעמיים ברציפות כשחקן ב-1958 וב-1962, ולאחר מכן הוליך את נבחת ברזיל לזכייה במונדיאל גם כמאמן ב-1970 וכעוזר מאמן ב-1994.
כשחקן שיחק לרוב בעמדת הקיצוני השמאלי, אך באפשרותו היה לשחק גם כקשר התקפי מאחורי החלוץ.
הוא החל את הקריירה שלו ב-1948 בקבוצת אמריקה פוטבול קלוב (ריו דה ז'ניירו), מהקבוצות הבכירות של ריו דה ז'ניירו, וב-1950 עבר לפלמנגו.
זגאלו שיחק בפלמנגו במשך שמונה שנים והפך לאחד מהשחקנים הבולטים בתולדות הקבוצה, אף שלא הצליח לזכות עמה בתארים.
הוא הבקיע במדי הקבוצה 30 שערים ב-217 הופעות.
זגאלו נכלל לראשונה בסגל נבחרת ברזיל לקראת טורניר מונדיאל 1958, כחלק משינויים מהפכניים שבוצעו על ידי ז'ואו האבלנז' בשיטת הניהול של הנבחרת.
זגאלו פתח בהרכב הנבחרת לאורך כל משחקי ההכנה ובתחילת הטורניר עצמו, ונשאר בהרכב גם לאחר שינויים רבים שביצע המאמן ויסנטה פאולה בחלק ההתקפי.
בעקבות שינויים אלו החל זגאלו, ששיחק כקיצוני השמאלי, לתפקד כחלק מחוליית התקפה של ארבעה שחקנים שכללה גם את הקיצוני הימני גארינצ'ה ואת החלוצים המרכזיים ואוה ופלה.
במהלך הטורניר תרם זגאלו לנבחרתו בעזרת אינטילינגציית וטכניקת המשחק הגבוהה שהפגין, ולקח חלק חשוב בבניית המשחק של הנבחרת.
כמו כן, תרם באופן משמעותי בחילוץ כדורים מהגנת הקבוצה היריבה.
בשלב חצי הגמר, שבו ניצחה ברזיל 2:5 את נבחרת צרפת, הוא בעט כדור שנהדף על ידי השוער קלוד אבס, וממנו הבקיע פלה שער.
במשחק הגמר, מול נבחרת שוודיה המארחת, הבקיע זגאלו שער ובישל אחד נוסף לפלה, בדרך לניצחון 2:5. בכך היה שותף זגאלו לזכייתה הראשונה של ברזיל בגביע העולם.
ב-1958, לאחר טורניר המונדיאל, עבר זגאלו לבוטפוגו, וסייע בהפיכתה לאחת מהקבוצות הבולטות בברזיל.
הוא יצר שיתוף פעולה מוצלח עם גארינצ'ה במשחק ההתקפה, והיה שותף לזכיית הקבוצה באליפות ריו דה ז'ניירו ב-1961 וב-1962. הוא זכה עם הקבוצה לראשונה בטורניר ריו-סאו פאולו – מהתחרויות החשובות בברזיל באותה תקופה – ב-1962, לאחר שגבר עמה על סנטוס שהובלה על ידי פלה.
ב-1964 זכתה הקבוצה בטורניר במשותף עם סנטוס.
זגאלו היה שותף לסגל נבחרת ברזיל גם במונדיאל 1962, לצד רבים מחבריו להרכב הנבחרת ארבע שנים קודם לכן.
במשחק הראשון של נבחרתו, מול נבחרת מקסיקו, הוא הבקיע שער בניצחון 0:2. לצד הבישולים שתרם לנבחרתו, זגאלו שם דגש גדול במשחקו על החלק ההגנתי, אף יותר מאשר בטורניר המונדיאל הקודם.
הוא זכה עם נבחרתו בגביע בפעם השנייה ברציפות, לאחר ניצחון על נבחרת צ'כוסלובקיה במשחק הגמר.
בעקבות יכולתו הטובה נכלל זגאלו בנבחרת המצטיינים של הטורניר מטעם פיפ"א.
זגאלו סיים את דרכו בנבחרת בשנת 1964, ופרש סופית ממשחק ב-1965, כשהוא בן 34.
ב-1966, שנה בלבד לאחר פרישתו ממשחק, מונה זגאלו למאמן בוטפוגו.
הוא אימן את הקבוצה במשך ארבע שנים, במהלכן בנה את אחת מחוליות ההתקפה הבולטות בתולדות ברזיל, שכללה שחקנים כמו ז'אירזיניו ופאולו סזאר לימה.
הוא הצעיד את בוטפוגו לשתי זכיות רצופות באליפות ריו דה ז'ניירו, בשנים 1967 ו-1968, ולזכייה בטאסה ברזיל ב-1968.
ב-1970 נקלע מאמן הנבחרת הלאומית, ז'ואו סלדאניה, לסכסוך מתמשך עם התקשורת הברזילאית ועם נשיא המדינה, אמיליו מדיסי, שדרש להשפיע על בחירת הסגל.
בעקבות דרישה זו התפטר סלדאניה מתפקידו, וזגאלו מונה במקומו למאמן הנבחרת, חודשיים לפני פתיחת טורניר המונדיאל.
לאחר מינויו לתפקיד שמר זגאלו על מרבית הסגל ששיחק תחת סלדאניה, אך ביצע מספר שינויים טקטיים.
הוא הצליח לשלב בהרכב הנבחרת את ז'רסון וריבלינו, ששיחקו שניהם כקשרים מרכזיים מטבעם, בכך שהסיט את ריבלינו לקישור ההתקפי ותפקד את ז'רסון כאחראי העיקרי על בניית המשחק.
זגאלו פתח בקישור ההתקפי גם עם ז'אירזיניו ופלה, שותפו בנבחרת שזכתה בגביעי העולם ב-1958 וב-1962, ועם טוסטאו כחלוץ מרכזי.
הנבחרת ששיחקה תחת זגאלו במונדיאל 1970 התאפיינה בשילוב ייחודי של סגנון משחק התקפי ומרהיב, שכלל הנעת כדור בלתי-פוסקת, יחד עם יכולת טקטית טובה.
תרומתם ההתקפית של מגני הכנף אפשרה לנבחרת לשנות לעיתים תכופות את המערך תוך כדי המשחק.
ברזיל הבקיעה 19 שערים באותו טורניר, ניצחה 2:4 את פרו ברבע הגמר ו-1:3 את אורוגוואי בחצי הגמר, ופגשה במשחק הגמר את נבחרת איטליה.
על אף שיטת ה"קטנאצ'ו" ומשחק ההגנה הקשוח שהפגינה איטליה, הצעיד זגאלו את נבחרתו לניצחון 1:4 ולזכייה בטורניר.
בכך הפך זגאלו לאדם הראשון שזוכה בגביע העולם הן כשחקן והן כמאמן (הוא אחד משלושה שעשו זאת לאורך ההיסטוריה, יחד עם פרנץ בקנבאואר ודידייה דשאן).
בעקבות היכולת שהפגינה, נחשבת נבחרת ברזיל של אותו טורניר לאחת מהבולטות בתולדות טורנירי גביע העולם.
זגאלו המשיך ואימן את נבחרת ברזיל גם במונדיאל 1974. בטורניר זה חסרה הנבחרת רבים משחקניה הבכירים שהיו שותפים לזכייה במונדיאל ב-1970, כשרק ז'אירזיניו וריבלינו נשארו בהרכב מאותו טורניר.
אחד מניסיונותיו הטקטיים של זגאלו הייתה תפקודו של ז'אירזיניו כחלוץ מרכזי, במקום בעמדת הקיצוני הימני הטבעית שלו, מהלך שלא הצליח.
הנבחרת פתחה את הטורניר עם תוצאות תיקו 0:0 מול נבחרות ו, ניצחה 0:3 את במשחק השלישי, והעפילה לשלב הבתים השני בזכות הפרש שערים עדיף על פני סקוטלנד.
את השלב השני פתחה ברזיל עם ניצחונות על ו, אך הודחה מהטורניר לאחר הפסד 2:0 לנבחרת הולנד, אשר נודעה בשיטת ה"כדורגל הטוטאלי" בה השתמשה.
מאוחר יותר הפסידה לנבחרת פולין במשחק הקובע על המקום השלישי בטורניר.
לאחר מונדיאל זה סיים זגאלו את תפקידו כמאמן הנבחרת.
ב-1971, במקביל לעבודתו כמאמן הנבחרת, מונה זגאלו למאמן פלומיננזה והצעיד אותה לזכייה באליפות ריו דה ז'ניירו.
ב-1972 עבר לאמן את פלמנגו מאותה מדינה, קבוצתו לשעבר ככדורגלן, והוביל אותה לשתי זכיות באליפות.
לאחר שלוש שנים בקבוצה, שב זגאלו לאמן את בוטפוגו למשך עונה אחת.
בין 1976 ל-1978 שימש כמאמן נבחרת כווית, ולאחר מכן חזר פעם נוספת לבוטפוגו.
במשך השנים הבאות עבר זגאלו בקבוצות רבות, ובהן אל-הילאל מערב הסעודית, ואסקו דה גאמה, נבחרת ערב הסעודית ובנגו.
הוא הצעיד את נבחרת איחוד האמירויות הערביות להעפלה למונדיאל 1990, אך פוטר מתפקידו לפני הטורניר.
זגאלו שימש כעוזרו של המאמן קרלוס אלברטו פריירה בנבחרת ברזיל שזכתה במונדיאל 1994. לאחר טורניר זה קיבל מחדש את תפקיד המאמן הראשי של הנבחרת, והוביל אותה לזכייה בגביע הקונפדרציות ובקופה אמריקה ב-1997 ולהעפלה לגמר מונדיאל 1998, שם הפסידה 3:0 לנבחרת צרפת.
זגאלו שיתף במשחק הגמר את כוכב הנבחרת, רונאלדו, על אף שסבל ממחלה לפני המשחק.