tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השירים Mystical Morning, Ground Zero ו-Alice הופיעו כבר בגרסאות מוקדמות באלבום הבכורה שהקליטה עם להקתה The Palmtrees בשנת 2004. שניים משירי האלבום - Alice ו-Hundred Percent Light מופיעים בפסקול סדרת הטלוויזיה האמריקאית "ישנן בנות".
בעונה השישית של הסדרה, נכנס גם השיר Lovers, מאלבומן של הבנות נחמה, שגם אותו כתבה והלחינה.
באפריל 2010 השתתפה דקלבאום בפסטיבל "Out in Israel" בסן פרנסיסקו בארצות הברית לצידם של אמנים ישראלים נוספים.
הפסטיבל הוא הראשון של תרבות ישראלית גאה בחו"ל ובחסות משרד החוץ הישראלי.
בחודש מאי 2011 סיימה להקליט את אלבומה השני, "שמחה ועצב".
במקור תוכננו שירי האלבום להיות באנגלית ובעברית ולכלול הופעות עם אמנים אורחים, אך לאחר שאביה נפטר החליטה דקלבאום ששירי האלבום יהיו בעברית בלבד.
האלבום יצא לאור לחנויות ב-12 בינואר 2012. לדברי דקלבאום, האלבום אישי וישראלי יותר מהאלבום הקודם:
במקביל להופעות ההשקה של האלבום, התחילה להופיע בשיתוף פעולה עם להקת משינה בסדרת ההופעות האקוסטיות שלהם ברחבי ישראל.
ביוני 2012 הופיעה עם רונה קינן ותמר אייזנמן בפסטיבל לסבי באי לסבוס ביוון.
בשנת 2013 הלחינה את הטקסט "וינסנט" של צרויה להב עבור מירי מסיקה שראה אור באלבומה "מלך".
בנוסף, במהלך שנה זו השתתפה שוב בפרויקט המוזיקלי עבודה עברית, וביצעה דואט עם קורין אלאל לשיר "הלב פועם" של אהובה עוזרי.
בשיתוף פעולה נוסף בפרויקט עבודה עברית בשנת 2014 ביצעה את "שיר מגרש את החושך" של חוה אלברשטיין.
ביולי 2014 העלתה דקלבאום פרויקט מימון המונים עבור אלבומה השלישי, "אנוש", באתר הדסטארט.
האלבום השלישי הופק על ידי יוסי פיין ויצא לאור במרץ 2015.
בספטמבר 2015 יזמה דקלבאום ביחד עם דפני ליף, מובילת המחאה החברתית של שנת 2011, פרויקט בשם "הדרך הביתה", פרויקט חברתי - מוזיקלי שנדד ברחבי ישראלי במשך 45 ימים.
דקלבאום כתבה את השיר "תפילת האמהות" לקראת "צעדת התקווה" של תנועת "נשים עושות שלום" באוקטובר 2016. מאז מלווה השיר את הפעולות והצעדות שמארגנת התנועה.
בשנת 2020 שחררה לרגל יום האישה הבינלאומי את השיר Women Of The World Unite שכתבה באנגלית והלחינה עם אדם בן אמיתי.
בשנת 2025 עשתה סיבוב הופעות בערים בגרמניהף קלן, מינכן, טובינגן וציריך בשווייץ.
בין השנים 2012–2016 הייתה דקלבאום בזוגיות עם ליאת אביב.
לדבריה מעולם לא הייתה בארון ולכן לא ראתה צורך לצאת ממנו.
יעל בדש (נולדה ב-1 בדצמבר 1979) היא זמרת ושחקנית ישראלית.
יעל בדש נולדה וגדלה בפתח תקווה.
בילדותה החלה ללמוד מוזיקה וניגנה בפסנתר בקונסרבטוריון העירוני.
בצה"ל שירתה בלהקה הצבאית של מפח"ש (מפקדת חילות השדה).
בשנת 2000 הופיעה כזמרת ליווי של להקת "פינג פונג" כחלק מהמשלחת הישראלית הרשמית לאירוויזיון, עם השיר "שמייח".
בשנת 2002 הופיעה בפסטיבל "ג'אז בים האדום" כחלק מההרכב "פאנקאפלה" (Funkapella), שם פגשה את המלחין היוגוסלבי גוראן ברגוביץ', ששמע את בדש והזמין אותה להופיע איתו באירופה.
בשנים 2003–2008 הופיעה כסולנית לצידו של ברגוביץ' בסדרת קונצרטים מיוחדת ברחבי אירופה בשם "My Heart has become Tolerant".
במופע שילב ברגוביץ' שלוש סולניות משלוש הדתות (יהדות, נצרות ואסלאם): הזמרת הצרפתייה-תוניסאית אמינה אנאבי (Amina Annabi), הזמרת המקדונית ואסקה יאנקובסקה (המבצעת המקורית של השיר Ederlezi מתוך הסרט "שעת הצוענים") ויעל בדש, יחד עם "תזמורת החתונות והלוויות" שלו, הרכב נגנים ממרוקו והמקהלה האורתודוקסית של מוסקבה.
בשנת 2005 זכתה במקום הראשון ב"פסטילאדינו" - תחרות בינלאומית לזמר מקורי בלאדינו, כשביצעה את השיר "La Lingua de Kaza" (בעברית: שפת הבית), מילים ולחן: זיוה עטר.
בשנת 2011 זכתה שוב במקום הראשון באירוע העשור לפסטיבל "פסטילאדינו", בו התחרו כל השירים הזוכים מאותו עשור.
השיר שביצעה "La Lingua de Kaza" נבחר לשיר העשור של הפסטיבל.
בשנת 2012 הקימה יחד עם המוזיקאים תומר מוקד, יוני דרור, ישי אפטרמן ואדם בן עזרא את "BALADINO" – הרכב פולק ים תיכוני היוצר ומגיש גרסאות חדשות לשירים מסורתיים בשפת הלאדינו.
עם BALADINO הוציאה ב-2013 את האלבום "Dos Amantes" ומאז ממשיכה להופיע כסולנית
בשנת 2016 הוציאה בדש את אלבומה הראשון בעברית, "קוֹפֵרִי (בעברית: מזוודות)", עליו התחילה לעבוד עוד בשנת 2006. האלבום, בעיבודו של ברגוביץ' ובהפקתו המוזיקלית של תומר מוקד, בעלה, הוקלט בבלגרד, תל אביב וטורקיה, וכולל 10 שירים, בגרסאות עבריות ללחניו של ברגוביץ', המבוצעים על ידי "תזמורת החתונות והלוויות" של ברגוביץ' ומוזיקאים ישראלים.
השיר, "צִ'ירִיבִּירִיבֶּלָה", כולל אירוח של ישראל גוריון, אלי גורנשטיין ואלברט כהן, אותם הכירה בתקופת עבודתה בתיאטרון הקאמרי, כמקהלת גברים במחווה למקהלות הבלקן המסורתיות.
שיחקה בסדרה "החברים של נאור", במחזמר "צלילי המוסיקה", בהצגה "רחוב טוב" בתיאטרון אנסמבל הרצליה ובסדרת הילדים "א-בה-גא-ד!" בערוץ הופ!.
גילמה את דמותה של מריה מגדלנה בסדרה "Terra X" בערוץ הטלוויזיה הגרמני ZDF.
ב-2004 הופיעה כזמרת בסרט "אהבה קולומביאנית".
בשנת 2008 הצטרפה לתיאטרון הקאמרי בו שיחקה עד שנת 2013 במחזמר "כנר על הגג", בהצגות "סלאח שבתי", "זהר" ובמופעי מחווה רבים שהעלה התיאטרון לגדולי היוצרים בתרבות הישראלית.
סיימה לימודי תואר ראשון במסלול משחק של אוניברסיטת תל אביב בחוג לאמנות התיאטרון.
כיום בת זוגו של המוזיקאי תומר מוקד.
סדרה ערוץ במאי תפקיד שנה א-בה-גא-ד!
במותק של פסטיבל 2 ערוץ הופ!
צדי צרפתי בר 2009 החברים של נאור ערוץ 10 נאור ציון סהר 2007 Terra X סדרה בערוץ הטלוויזיה הגרמני ZDF רנתה באייר (Renate Beyer) מריה מגדלנה 2005
מופע "אחוזת בית" בתיאטרון הקאמרי לרגל חגיגות 100 שנים לתל אביב.
מופעי מחווה בתיאטרון הקאמרי לדן אלמגור, יעקב שבתאי, רבקה מיכאלי, יאיר רוזנבלום, יוחנן זראי, נתן אלתרמן, יורם טהר-לב, שושנה דמארי, יצחק נבון, אריק לביא, מרדכי זעירא והמחזמר הישראלי.
יעל גרובגלס (נולדה ב-31 במאי 1984) היא שחקנית ודוגמנית ישראלית, בעלת קריירה בינלאומית.
היא מוכרת בשל תפקידה בתור ג'יני בסדרת הטלוויזיה הישראלית "האי" בערוץ הילדים, ובזכות הופעתה בתפקיד כפול בתור פטרה סולנו / אנסקה בסדרת הטלוויזיה האמריקאית "ג'יין הבתולה" בערוץ The CW.
גרובגלס נולדה בפריז, בת יחידה לאם אוסטרית-נוצרייה שהתגיירה ולאב יהודי-צרפתי.
כשהייתה בת שנתיים, הוריה עלו ביחד עמה לישראל, והמשפחה התגוררה ברעננה.
התחנכה בתיכון מטרו-ווסט, במגמת אמנות.
בגיל צעיר החלה ללמוד בלט והופיעה במחול מול קהל.
למדה משחק בסל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין.
החלה את הקריירה שלה כדוגמנית צילום, אופנה ופרסומות.
גרובגלס השתתפה בתחרות "עלית מודל" 2004. ב-2007 הצטלמה לפרסומת ל-012 עם איל קיציס.
בשנת 2007 הופיעה בפעם הראשונה כשחקנית בסדרת הטלוויזיה "אולי הפעם" בהפקת yes, שבה גילמה את דמותה של תותי.
בין השנים 2007–2010 גילמה את דמותה של ג'יני בסדרת הטלוויזיה "האי".
ב-2010 שיחקה גם בסרט האימה "כלבת" שבו גילמה את דמותה של שיר הטניסאית.
בין השנים 2010–2014 השתתפה במחזה "שחק אותה סם" בתיאטרון באר שבע.
ב-2011 גילמה את דמותה של אלי (אלישבע) שרון בסדרת הטלוויזיה "השועלים" בהפקת yes.
באותה שנה השתתפה בעונה השלישית של הסדרה "רמזור" בערוץ 2. הופיעה גם בסדרה "חצויה - הדבר האמיתי".
ב-2012 הופיעה בסדרה "תנוחי" שבה גילמה את דמותה של גבי בר־לב, אישה צעירה בת 23 אשר נתקעת על אי בודד עם ארבע נשים מפורסמות ומנסה לעודד אותן עד לחזרתן לארץ.
ב-2013 הופיעה בשני פרקים בעונה השנייה של "סברי מרנן" עם טוביה צפיר, תום אבני וסנדרה שדה.
סיימה את הצילומים לסרט "ג'רוזלם"(אז נקרא "זכוכיות"), בו שבה לשתף פעולה עם יון תומרקין.
ב-2015 שיחקה בסרט האימה הישראלי דובר האנגלית "ג'רוזלם" לצידם של יון תומרקין ודניאל ג'יידלין.
ב-2011 גרובגלס כיכבה בקליפ האינטראקטיבי לשיר "Say You Like Me" של להקת הרוק We The Kings האמריקאית.
ב-2013 כיכבה בפרק פיילוט לעיבוד השני לסדרה של "הבחירה", בערוץ CW האמריקאי, בתור אמריקה סינגר, אולם הסדרה לא נרכשה לשידור.
בין השנים 2013–2014 שיחקה כדמות משנה בסדרה "ממלכה" בערוץ CW האמריקאי, בתור אוליביה ד'אמנקורט.
בין השנים 2014–2019 היא שיחקה כאחת הדמויות הראשיות בסדרה "ג'יין הבתולה" המועמדת והזוכה בפרסי גלובוס הזהב, בערוץ CW האמריקאי, בתפקיד כפול בתור פטרה "נטליה" סולנו, ובתור אחותה התאומה אנסקה.
ב-2016 השתתפה בסדרה "האקסית המטורפת" בערוץ CW האמריקאי בתור טרינה.
גרובגלס שיחקה גם בסרט הקצר "Grace Note", בתור ת'יאה.
בשנת 2017 שיחקה בשני בפרקים בעונה השלישית של הסדרה "סופרגירל", בתור גייל מארש, הידועה גם בתור פסי.
ב-2018 יצא סרט המסתורין-דרמה "An Interview with God" בו היא מככבת בתור שרה אשר.
ב-2025 השתתפה בסדרה "S.W.A.T" עונה 8 פרק 16, 17 ו21 בו היא מייצגת סטודנט כוכב פוטבול שנחטף.
משנת 2006, גרובגלס נמצאת במערכת יחסים עם בן זוגה הישראלי, ארטם קרופנב, איש עסקים שהכירה עוד בתקופת התיכון ברעננה.
סיפרה שהיא נגד אכילת בשר, וב-2012 הפכה לפסקטריאנית טרם ירידתה לארצות הברית.
מאז 2013 מתגוררת לסירוגין בישראל, ובעיקר בארצות הברית בשל עבודתה.
+שנהסרטתפקידהערות2010כלבתשיר2015ג'רוזלםרייצ'ל קליין2018An Interview with Godשרה אשר2022Hanukkah on Ryeמולי
+שנהמחזהתפקידשם התיאטרון2010–2014שחק אותה סםלינדה כריסטיתיאטרון באר שבע
יעל דר (נולדה ב-19 במרץ 1958) היא חוקרת ספרות ילדים ותרבות ילדים ישראלית, פרופסור מן המניין בתוכנית למחקר תרבות הילד והנוער שבאוניברסיטת תל אביב.
יעל דר נולדה בקיבוץ גלאון וגדלה ברמת השרון.
את לימודיה האקדמיים עשתה מהתואר הראשון לשלישי באוניברסיטת תל אביב.
למדה לתואר ראשון בחוג לתורת הספרות ואת התארים השני והשלישי בבית הספר למדעי התרבות.
את עבודות המאסטר והדוקטורט כתבה בהנחיית פרופסור זהר שביט.
נושא התזה לתואר השני היה: "אגדת הלאום המתהווה: הסיפורים לילדים ולנוער שכתבה וערכה ברכה חבס בשנים 1940-1933" (1977).
נושא עבודת הדוקטורט היה: "המעבר מ'סיפור של יישוב' ל'סיפור של מדינה' בספרות הילדים העברית, 1948-1939" (2002).
ב-2009 התמנתה דר למרצה בכירה באוניברסיטת תל אביב, ב-2013 התמנתה לפרופסור חבר, ובשנת תש"פ התמנתה לראשית התוכנית לתואר השני במחקר תרבות הילד והנוער באוניברסיטה, בה לימדה מאז היווסדה ב-2010. בשנת 2023 התמנתה לפרופסור מן המניין.
יעל דר הייתה מבקרת ספרות הילדים של עיתון "הארץ" בשנים 2011-2002 וכתבה במסגרת זו מאות רשימות על ספרי ילדים.
יעל דר נשואה בשנית לדורון וינשטוק, פסיכולוג קליני, והם מתגוררים בתל אביב.
לדר שתי בנות מנישואיה הראשונים.
מחקריה של יעל דר עוסקים בתרבות הילד בתקופת היישוב, בעשורים הראשונים למדינת ישראל.
זהו מחקר המטפל בהקשר הבין-דורי ובזיקות השונות בין תרבות זו ותרבות המבוגרים באותה עת.
שלושה דורות של הנחלת זיכרון-שואה לילדים
מחקרה של דר עוסק, בין היתר, בנרטיב השואה לילדים בישראל במהלך שלושה דורות וביטוייו בספרות הילדים משנות השואה ועד ראשית המאה העשרים ואחת.
היא בחנה את התמורות בנרטיב הספרותי הזה שהונחל לילדים במהלך התקופה וכיצד הוא השתלב בשיח הציבורי.
היא בחנה לא רק את השינויים בזיכרון השואה שהונחל לילדים, אלא גם את התמורות ובזיקתו למערכת החינוך הממלכתית.
בספרה ומספסל הלימודים לוקחנו: היישוב לנוכח השואה ולקראת מדינה בספרות הילדים הארץ-ישראלית, שראה אור ב-2006 בהוצאת מאגנס, הראתה דר כי ספרות הילדים שימשה כר פורה לשיח בין-דורי ייחודי בתקופת השואה, וכי זו הקדימה את השיח החינוכי בהנחלת זיכרון השואה לילדי הארץ.
דר חקרה גם גל חדש של ספרי שואה לילדים שהחל להתפרסם בשנות התשעים של המאה העשרים.
ספרות זו, שהיא בעלת מאפיינים פואטיים וחברתיים ייחודיים, מיועדת לתלמידי הגן והכיתות הנמוכות.
דר מיפתה וניתחה נרטיב חדש זה תוך התמקדות בהיבטיו החברתיים והתרבותיים.
הזיקה בין כתיבה לילדים וכתיבה למבוגרים
דר חקרה את הזיקות בין ספרות הילדים לבין ספרות המבוגרים, בתקופת היישוב ובשנותיה הראשונות של מדינת ישראל.
בשנים אלה, סופרים ומשוררים קאנוניים למבוגרים כתבו גם לילדים, כתיבה שנתפשה בעיניהם קלה ומשנית לכתיבתם הרצינית יותר.
למרות זאת, המסקנות העולות ממחקריה הן כי היחסים בין שני סוגי הכתיבה אינם סוג של תלות וחיקוי הספרות למבוגרים.
קנון ספרותי לילדים ובנוי אומה
בספרה קנון בכמה קולות: ספרות הילדים של תנועת העבודה, 1950-1930, בוחנת דר את מאמציה של תנועת העבודה להכתיב קנון ספרותי לילדים, כחלק מביסוס מעמדה כהגמוניה תרבותית.
מהספר עולה, כי בניגוד לדעה המקובלת, הרואה בספרות הפועלים לילדים ספרות אינדוקטרינרית במהותה, "מגויסת" ו"תעמולתית", הרי שספרות זו התאפיינה דווקא בריבוי הקולות.
השיח של הקנון הפועלי לילדים היה, בשנות ייסודו, שיח דיאלקטי מתמשך, שלקח על עצמו להתוות דרך "נכונה" ובה בעת - ואולי כחלק מהאתוס המהפכני של התנועה - הציג אמביוולנטיות באשר לצדקתה, תהיות ואף ביקורת נוקבת.
קלסיקה וקלסיקונים בספרות הילדים העברית
ספרה של דר דודה של שום איש: קלסיקה וקלסיקונים בספרות הילדים העברית מנסה לפענח את סוד התהוותו של קנון ספרותי ישראלי לילדים, באמצעות דיון ביצירתם של 26 יוצרים ויוצרות מרכזיים שנולדו לפני הקמת המדינה: נתן אלתרמן, עודד בורלא, חיים נחמן ביאליק, פניה ברגשטיין, ט.
הלל, מרים רות, מרים ילן שטקליס, חיה שנהב ועוד.
עוד סיפור אחד ודי, מדריך מפה לספרי ילדים.
מדריך מפה לספרי ילדים (מהדורה מורחבת ומעודכנת של עוד סיפור אחד ודי).
ומספסל הלימודים לוקחנו: היישוב לנוכח השואה ולקראת מדינה בספרות הילדים הארץ-ישראלית, 1948-1939, הוצאת מאגנס, 2006, 286 עמ'.
דודה של שום איש: קלסיקה וקלסיקונים בספרות הילדים העברית.
דוד אסף ויעל דר, אולי נתראה עוד: מכתבי תלמידים יהודים מפולין לארץ ישראל בין שתי מלחמות העולם, הוצאת מאגנס, 2024.
יעל דר, טל קוגמן, יהודית שטיימן (עורכות) ילדים בראש המחנה: ילדות ונעורים בעתות משבר ותמורה חברתית.
יעל דר ויהודית שטיימן (עורכות) ברוח הזמן: החזרת הספרות להקשרה ההיסטורי והתרבותי.
יעל האלפים (שם מדעי: Capra ibex) הוא מין של יעל ממשפחת הפריים שבסדרת מכפילי פרסה, החי באזור הרי האלפים באירופה, בעיקר בצרפת, גרמניה ושווייץ.
יעל האלפים הוא מין דו-צורתי זוויגי; הזכר גדול בהרבה מהנקבה וקרניו בולטות אף הן, והן משמשות בעיקר ללחימה נגד זכרים אחרים בעונת הרבייה וגם נגד טורפים.
יעלים אלפיניים נוטים לחיות באזורי טונדרה אלפינית, אחו הררי, יער הררי או בין הצוקים.
ניתן למצוא אותם בגובה 1,800–3,300 מטר והפרסות החדות שלהם מאפשרות להם להרחיב את אזור המחיה ההררי שלהם.
יעלים אלפיניים ניזונים בעיקר מעשבים ופעילים לאורך כל השנה.
למרות שהם נחשבים לבעלי חיים חברתיים, נפרדים זכרים ונקבות בוגרים למשך רוב השנה, ומתאחדים רק כדי להזדווג.
במהלך עונת הרבייה משתמשים הזכרים בקרניהם הארוכות כדי להיאבק על גישה לנקבות.
ליעלים אלפיניים יש מעט טורפים אך הם עלולים להיפגע מטפילים וממחלות.
עד המאה ה-19 נכחד מקומית יעל האלפים ברוב תפוצתו, בעיקר בגלל ציד, והוא עבר צוואר בקבוק גנטי של פחות מ-100 פרטים במהלך אירוע שבו כמעט נכחד, מה שהוביל למגוון גנטי נמוך מאוד בין אוכלוסיות שלו.
המין הושב בהצלחה לחלקים מהטווח ההיסטורי שלו.
קארולוס ליניאוס תיאר לראשונה את יעל האלפים בשנת 1758. הוא מסווג בסוג יעל ממשפחת הפריים עם תשעה מינים אחרים.
מאובנים מהסוג Tossunnoria נמצאים בשכבות המיוקן המאוחרות בסין; נראה כי מאובנים אלה היו מאובני מעבר בין היעלים לאבותיהן.
ייתכן שמקורו של היעל במרכז אסיה ומשם התפשט לאירופה, הקווקז ומזרח אפריקה מהפליוקן ועד לפליסטוקן.
עדויות לגנום מיטוכונדרי ולכרומוזום Y מצביעות על רביית כלאיים של מינים בשושלת זו.
מאובנים של היעל האלפיני מעידן הקרח האחרון במהלך הפליסטוקן המאוחר נמצאו בצרפת ובאיטליה.
היעל האלפיני והיעל האיברי (C.
pyrenaica) התפתחו כנראה מהמין Capra camburgensis, שנכחד בפליסטוקן ומאובניו נמצאו בגרמניה.
נראה כי היעל האלפיני היה גדול יותר במהלך הפליסטוקן מאשר בתקופה הנוכחית.
במאה ה-20 נחשבו היעל הנובי (C.
sibirica) לתת-מינים של היעל האלפיני.
עדויות גנטיות משנת 2006 תמכו במעמדם של היעלים הללו כמינים נפרדים.
זו של שבעה מיני יעלים מבוססת על עדויות מיטוכונדריות משנת 2022:
יעלים אלפיניים הם דו-צורתיים זוויגיים.
היעל האלפיני הוא בעל חיים חסון עם צוואר קשוח ורגליים חזקות.
בהשוואה לרוב מיני היעלים האחרים שחיים בטבע, ליעל האלפים יש אף רחב ומקוצר.
התאמות מבנה הגוף לטיפוס כוללות פרסות חדות ומופרדות מאוד ויבלת אלסטית מתחת לרגליים הקדמיות.
הן לזכרים והן לנקבות יש קרניים גדולות ומתעקלות לאחור המשמשות בעיקר ללחימה נגד זכרים אחרים בעונת הרבייה וגם נגד טורפים.
ליעל זה שיער בצבע חום-אפור על רוב גופו; צבע השיער בהיר יותר באזור הבטן וכהה באזור הסנטר והגרון.
השיער באזור החזה כמעט שחור ויש פסים לאורך הגב.
היעל האלפיני בעל צבע עמום יותר משאר היעלים.
בדומה למיני יעלים אחרים, רק לזכרים צומח זקן.
היעלים מתנשלים באביב, כאשר פרוות החורף העבה שלהם, המורכבת מתת-פרווה צמרית, מוחלפת בפרוות קיץ קצרה ודקה.
פרוות החורף שלהם צומחת בחזרה בסתיו.
בדומה ליעלים אחרים, ליעל האלפים יש בלוטות ליד העיניים, המפשעה וכפות הרגליים אבל לא על הפנים.
כשמו כן הוא, מקורו של יעל האלפים בהרי האלפים שבמרכז אירופה; טווח התפוצה שלו כולל את צרפת, שווייץ, ליכטנשטיין, איטליה, גרמניה ואוסטריה.
מאובנים שלו נמצאו דרומה עד יוון, שם הוא נכחד מקומית לפני למעלה מ-7,500 שנה עקב טריפה אנושית.
בין המאה ה-16 ל-18 איבד המין חלק גדול מתפוצתו עקב ציד, ועד המאה ה-19 נותרה רק אוכלוסייה אחת שלו ששרדה ב, איטליה וסביבתה.
המין הוחזר מאז לחלקים מתפוצתו הקודמת, וכן לאזורים חדשים דוגמת סלובניה.
היעל האלפיני נחשב למטפס מצוין; הוא תופס שטח תלול ומחוספס בגבהים של 1,800 עד 3,300 מטר.
הוא מעדיף לחיות בשטחים פתוחים אך כאשר יורד מעט שלג, ובהתאם לצפיפות האוכלוסייה, עשויים זכרים בוגרים להתאסף ביער עצי ארזית, ובחורש מעורב גם ביערות ארזית ואשוחית.
מחוץ לעונת הרבייה חיים היעלים בבתי גידול נפרדים.
נקבות נוטות להימצא יותר במדרונות תלולים בעוד שזכרים מעדיפים קרקע מפולסת יותר.
הזכרים מאכלסים כרי דשא נמוכים במהלך האביב, כאשר מופיע עשב טרי, ומטפסים לכרי דשא בהרי האלפים במהלך הקיץ.
בתחילת החורף עוברים הן הזכרים והן הנקבות למדרונות תלולים וסלעיים כדי להימנע מהצטברויות צפופות של שלג.
יעלים אלפיניים מעדיפים שיפועים שנעים בין 30 ל-45 מעלות, ומוצאים מחסה במערות קטנות או במדפי סלע.
יעל האלפים הוא אוכל-צמחים; תזונתו מורכבת בעיקר מעשבים במשך כל השנה.
הצמחים הנאכלים הנפוצים ביותר בקרב היעלים האלפיניים הם בעיקר צומח של טונדרה אלפינית, כמו מהסוגים: Trisetum ,Agrostis ,Calamagrostis ,Sesleria ,Festuca ,Poa שיבולת שועל ואיטן.
באביב משקיעים בעלי החיים משני המינים בערך אותו זמן באכילה במהלך היום, בעוד שבקיץ, אוכלות הנקבות, במיוחד אלו שמניקות, יותר מאשר זכרים.
טמפרטורות גבוהות גורמות להיפרתרמיה בקרב זכרים בוגרים גדולים, והן גם מצמצמות את זמן האכילה שלהם, אך הם עשויים להימנע מבעיה זו על ידי אכילה בלילה.
בגראן פרדיסו יכולים תחומי המחייה של זכרים להתפרש על פני יותר מ-7 קמ"ר, ובשטחים שאליהם הוחזרו שטחי מחיה עשויים להתקרב לכ-30 קמ"ר.
גודל תחום המחייה תלוי בזמינות המשאבים ובעונות השנה.
תחומי המחייה נוטים להיות גדולים ביותר בקיץ ובסתיו, קטנים ביותר בחורף ובינוניים באביב.
תחומי המחייה של הנקבות קטנים יותר בדרך כלל משל הזכרים.
היעלים אינם נמצאים בתרדמת חורף; הם תופסים מחסה בלילות חורף קרים ומתחממים בשמש בבקרים.
הם גם מפחיתים את קצב הלב ואת חילוף החומרים שלהם.
היעל האלפיני עשוי להתחרות על משאבים עם צפירי האלפים ואיילים אצילים; נוכחותם של מינים אלו עלולה לאלץ את היעל לכבוש גבהים גבוהים.
יכולת הטיפוס של היעל היא כזו שהוא נצפה במדרון של 57 מעלות ב בפיימונטה, שם הוא מלקק מלחים .
רק נקבות וצאצאים, שהם קלים יותר ובעלי רגליים קצרות יותר מאשר זכרים בוגרים, יכולים לטפס על הסכר התלול.
צאצאים נצפו בגובה של 49 מטר, כשהם עולים בשביל זיג-זג תוך ירידה בשבילים ישרים.
יעל האלפים הוא בעל חיים חברתי , אך נוטה לחיות בקבוצות המבוססות על מין וגיל.
במשך רוב השנה מתקבצים הזכרים הבוגרים בנפרד מהנקבות, וזכרים מבוגרים חיים בנפרד מזכרים צעירים.
קבוצות הנקבות מורכבות מ-5–10 חברות וקבוצות גברים מ-2–16 חברים בדרך כלל, אך לפעמים יש בהן יותר מ-50 חברים.
צאצאים תלויים חיים עם אימהותיהם בקבוצות של נקבות.
הפרדה בין המינים היא תהליך הדרגתי; זכרים מתחת לגיל תשע עשויים עדיין להתחבר לקבוצות של נקבות.
זכרים בוגרים, במיוחד מבוגרים, נוטים יותר להימצא לבד יותר מאשר נקבות.
המרווחים החברתיים נוטים להיות רופפים יותר במהלך קיץ, כאשר המזון זמין על פני שטח רב יותר.
ליעלים יש קשרים חברתיים יציבים; הם מתקבצים מחדש באופן עקבי עם אותם יעלים כאשר התנאים האקולוגיים מאלצים אותם לחיות יחד.
קבוצות של נקבות נוטות להיות יציבות יותר מאשר קבוצות של זכרים.
בעונת הרבייה, המתרחשת בדצמבר ובינואר, מתאספים זכרים ונקבות בוגרים יחד ונפרדים שוב באפריל ובמאי.
בקרב זכרים ישנו מדרג חברתי המבוסס על הגודל, הגיל ואורך הקרן של הזכר.
היררכיות מתבססות מחוץ לעונת הרבייה, מה שמאפשר לזכרים להתמקד בעונת הרבייה יותר בהזדווגות ופחות בלחימה.
זכרים משתמשים בקרניים שלהם לצורך לחימה; הם יתנגחו בצדדים של היריבים או יתנגשו ראש בראש, דבר שכרוך לעיתים קרובות בעמידה דו-רגלית ובהתנגשות כלפי מטה.
יעלים אלפיניים מתקשרים בעיקר באמצעות שריקות קצרות וחדות המשמשות בעיקר כקריאת אזעקה ועשויות להתרחש באופן יחיד או ברצף עם פערים קצרים.
הנקבות והצאצאים מתקשרים באמצעות פעימות.
עונת ההזדווגות מתחילה בדצמבר ונמשכת בדרך כלל כשישה שבועות.
במהלך תקופה זו מתפרקים עדרי זכרים לקבוצות קטנות יותר ומחפשים נקבות.
עונת הייחום מתרחשת בשני שלבים; בשלב הראשון מקיימים זכרים אינטראקציה עם נקבות כקבוצה, ובשלב השני נפרד זכר אחד מקבוצתו כדי לעקוב אחר נקבה בתקופת ייחום.
זכרים דומיננטיים בני 9 עד 12 עוקבים אחר נקבה ושומרים עליה מפני יריבים בעוד זכרים כפופים וצעירים יותר בני שנתיים עד 6 מנסים לחמוק על פני הזכר המטפל כאשר דעתו מוסחת.
אם הנקבה בורחת, הן הזכרים הדומיננטיים והן הכפופים ינסו ללכת בעקבותיה.
במהלך החיזור מותח הזכר את צווארו, מקשקש בלשונו, מסלסל את שפתו העליונה, משתין ומרחרח את הנקבה.
לאחר ההזדווגות מצטרף הזכר מחדש אל קבוצתו ומתחיל מחדש את השלב הראשון של עונת הייחום.
תנאי הסביבה יכולים להשפיע על החיזור במין; למשל, שלג יכול להגביל את יכולתם של הזכרים לעקוב אחר נקבות ולהזדווג איתן.
הנקבה נמצאת בתקופת ייחום האורכת כ-20 ימים וההיריון אורך בממוצע בסביבות חמישה חודשים, ובדרך כלל יולדת צאצא אחד או לפעמים שניים.
נקבות יולדות הרחק מהקבוצות החברתיות שלהן במדרונות סלעיים שבטוחים יחסית מפני טורפים.
לאחר מספר ימים יכולים הצאצאים לנוע בכוחות עצמם.
אימהות וצאצאים מתאספים לקבוצות, שבהן יונקים צאצאים עד חמישה חודשים.
קבוצות אלו יכולות לכלול גם נקבות שאינן מניקות.
יעלים אלפיניים מגיעים לבגרות מינית בגיל 18 חודשים, אך הנקבות ממשיכות לגדול עד לגיל 5 או 6 שנים, והזכרים מגיל 9 עד 11.
צאצאים נולדים ללא קרניים, הנראות כקצוות זעירים בחודש אחד ומגיעות ל-20–25 מ"מ בחודש השני.
אצל זכרים גדלות הקרניים בכ-8 ס"מ בשנה במשך חמש וחצי השנים הראשונות לחייו, ומאטות למחצית מהקצב לאחר שהוא מגיע לגיל 10. האטת צמיחת הקרניים אצל זכרים עולה בקנה אחד עם הזדקנותם.
ניתן לקבוע את גילו של היעל לפי טבעות צמיחה שנתיות בקרניים, המפסיקות לגדול בחורף.
הזכרים חיים כ-16 שנים בעוד הנקבות חיות כ-20 שנים.
ליעל האלפים יש שיעור הישרדות גבוה בקרב הבוגרים בהשוואה לאוכלי עשב אחרים בגודל דומה.
במחקר אחד, שבו השתתפו 215 זכרים, הגיעו כל הצאצאים לגיל שנתיים ורוב המבוגרים חיו 13 שנים, למרות שרוב הזכרים בני ה-13 לא הגיעו לגיל 15. ליעלים האלפים יש שיעור טריפה נמוך; בית הגידול ההררי שלהם שומר עליהם מפני טורפים כמו זאבים, אם כי עיטים זהובים עשויים לטרוף יעלים צעירים.
בגראן פרדיסו סיבות המוות של היעלים הן זקנה, מחסור במזון ומחלות.
חלק מהיעלים גם נהרגים ממפולות שלגים.
יעלים אלפיניים עלולים לסבול מנקרוזה ומלייפת הנגרמים על ידי החיידק , ומריקבון כף הרגל הנגרם על ידי .
זיהומים הנגרמים מ-Mycoplasma פוגעים בעין של היעל באמצעות דלקת בקרנית ובלחמית ויכולים להוביל לשיעורי תמותה של עד 30%.
היעלים יכולים לארח טפילים במערכת העיכול וכן תולעי ריאות.
מספר יעלים מתו ממחלות לב, כולל טרשת עורקים, פיברוזיס לבבי ומחלת לב מסתמית.
במהלך ימי הביניים השתרע תחום התפוצה של יעל האלפים ברחבי האזור האלפיני של אירופה.
מתחילת המאה ה-16 ירדה אוכלוסייתו הכוללת כמעט כליל עקב ציד על ידי בני אדם, במיוחד עם כניסתם של כלי הירי.
עד המאה ה-19 נותרו רק כ-100 פרטים של היעל האלפיני בגראן פרדיסו וסביבתה בצפון מערב איטליה ובגבולה עם צרפת.
בשנת 1821 אסרה ממשלת פיימונטה על ציד של יעל האלפים ובשנת 1854 הכריז ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה, על גראן פרדיסו כשמורת ציד מלכותית.
בשנת 1920 תרם נכדו, ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה, את גראן פרדיסו לאיטליה והוקם בה פארק לאומי .
עד 1933 הגיעה אוכלוסייתו היעל לכ-4,000 פרטים, אך כתוצאה מניהולה הכושל של ממשלת איטליה הפשיסטית ירדה האוכלוסייה לסביבות 400 פרטים עד 1945. ההגנה עליהם השתפרה לאחר מלחמת העולם השנייה ועד שנת 2005 היו כ-4,000 פרטים בגראן פרדיסו.
בסוף המאה ה-20 שימשה אוכלוסיית היעלים בגראן פרדיסו להשבתו מחדש של היעל לאזורים אחרים באיטליה.
משנת 1902 נלקחו מספר יעלים אלפיניים מגראן פרדיסו לשבי בשווייץ לצורך רבייה סלקטיבית והכנסתם מחדש לטבע.
עד שנת 1948 גודלו יעלים מייסדים שעברו טרנסלוקציה בשבי.
לאחר מכן היו החזרות של דגימות שנולדו בטבע מאוכלוסיות המבוססות באזורים שונים בהרי האלפים.
אלו הולידו את אוכלוסיותיו של היעל בצרפת ובאוסטריה.
יעלים אלפיניים גם התיישבו מחדש באזורים בכוחות עצמם.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 הוכנסו יעלים אלפיניים לסלובניה למרות היעדר ראיות לנוכחותם שם לאחר עידן הקרח האחרון.
בשנת 1980 הועברו היעלים לבולגריה.
משנת 2020 מחשיב ה-IUCN את יעל האלפים במצב שימור ללא חשש עם מגמת אוכלוסייה יציבה.
בעוד שהמין הוגדר כנכחד ככל הנראה ללא מאמצי שימור במאות ה-19 וה-20, נכון ל-2021 יש לו תלות שימור נמוכה.
חלק מהמדינות מתירות ציד מוגבל של היעל.
לאחר שעברה צוואר בקבוק גנטי, אוכלוסיית היעל האלפיני היא בעלת מגוון גנטי נמוך והיא בסיכון ל.
ניתוח משנת 2020 מצא שמוטציות השמטה אבדו באוכלוסיות חדשות של היעל, אך הן זכו גם למוטציות הגורמות לנזק קל.
הטוהר הגנטי של המין עלול להיפגע על ידי הכלאתו עם עזי הבית, אשר הורשו לשוטט בבית הגידול של היעל האלפיני.
צוואר הבקבוק הגנטי של אוכלוסיות עלול להגביר את הסיכוי לחלות במחלות זיהומיות מכיוון שלמערכת החיסון של היעל יש מגוון MHC נמוך.
יעל דניאלי (נולדה בשנת 1997) היא אלופת ישראל בשחיה במשחה ל-400 מטר מעורב אישי (2015).
דניאלי נולדה בקיבוץ אפק, גדלה ברעות.
היא החלה להתאמן בשחייה מגיל 8 בקבוצת מכבי פארק מים רעות והתאמנה בהדרכתו של כרמל לויתן.
למדה בתיכון בפלימות' שבאנגליה ובתיכון מור מכבים-רעות.
באליפות קומן (אליפות מדינות הים התיכון בשחייה לנוער) שנערכה בקפריסין ביוני 2011 זכתה דניאלי במדליית זהב במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 9:12.72 דקות, לפני שחיינית מאיטליה (9:16.57 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט אותה שנה זכתה דניאלי במדליית ארד, במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 9:21.38 דקות, אחרי מרדית' בודנר (8:52.18 דקות) ומרטינה מרקס (9:17.73 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט ביולי 2012 זכתה דניאלי ב-3 מדליות, 2 כסף ו-1 ארד.
מדליית ארד, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:29.06 דקות, אחרי מרטינה מרקס (4:22.53 דקות) ומור פליישמן מירושלים רבתי (4:29.03 דקות).
שבועיים לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט באוגוסט אותה שנה, זכתה דניאלי במדליית כסף, במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 17:37.05 דקות, אחרי טלי למקוף שקבעה שיא ישראלי חדש לגילאי 16 של 17:27.62 דקות ולפני רוני בווה מהפועל ירושלים (17:42.58 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוגוסט אותה שנה זכתה דניאלי ב-3 מדליות, כסף ו-2 ארד.
נוסף לכך, היא סיימה מקום רביעי במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 9:12.52 דקות.
באליפות ישראל (בריכת 25 מטר) שנערכה במכון וינגייט בדצמבר אותה שנה זכתה דניאלי ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
מדליית זהב, במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:55.16 דקות, לפני רוני בווה (8:59.78 דקות) ועדן גירלואנצה ממכבי קריית אונו (9:02.45 דקות).
מדליית כסף, במשחה ל-400 מטר מעורב באישי בתוצאה של 4:50.47 דקות, אחרי טלי למקוף (4:47.44 דקות) ולפני שירז גלעדי (4:53.90 דקות) ומדליית ארד, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:22.90 דקות, אחרי טלי למקוף שקבעה שיא ישראלי חדש של 4:13.51 דקות וג'סיקה אנטילס (4:15.51 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט באוגוסט 2015 זכתה דניאלי בשתי מדליות, זהב וארד.
נוסף לכך, היא סיימה במקום שישי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:32.22 דקות.
יעל גראדוס (שם מדעי: Capra pyrenaica victoriae; קרוי גם יעל ספרדי מערבי), הוא אחד מארבעת תת-המינים של יעל איברי החי במרכז-מערב חצי האי האיברי.
תואר מדעית לראשונה בשנת 1911 על ידי חוקרת הטבע הספרדייה אנג'ל קבררה.
באופן טבעי תת-מין היה מוגבל לרכסי ההרים המערביים של ספרד, אולם בתקופות מוקדמות או מאוחרות הוא הובאה גם לצפון ספרד וכן לפורטוגל בה הוא מיישב את תחומי המחייה ההיסטוריים של יעל פורטוגזי שנכחד.
שמו הנפוץ ניתן לו על שם האזור העיקרי שבו הוא מצוי - רכס ההרים סיירה דה גראדוס.
ליעל גראדוס זוג קרניים גדולות וארוכות בעלות צורה ספיראלית, וקרני הנקבות קטנות וישרות יותר משל הזכרים.
הוא מתאפיין בפרווה בעלת צבע חום-אפרפר/אדמדם/צהבהב בהיר או כהה, ובחורף היא נוטה להיות עבה עם צבעים ברורים יותר.
לזכר היעל יש סימונים שחורים גדולים סביב החזה, המותניים, ארבעת הרגליים, החרטום והלוע, והם גדולים וברורים יותר מאלו של יעל ספרדי.
הנקבה חסרת סימונים ופרוותה בצבע אחיד יותר.
התפוצה הטבעית של יעל גראדוס היא בקהילות האוטונומיות הספרדיות: קסטיליה ולאון, קסטיליה-לה מנצ'ה, אקסטרמדורה, ומדריד.
בין האזורים שעליהם הוא הובאה ניתן למנות את הקהילות גליסיה, אסטוריאס, וקנטבריה שבספרד וכן את המחוזות הצפוניים בפורטוגל.
בין רכסי ההרים שבהם הוא מצוי ניתן למנות את: סיירה דה גראדוס, סיירה דה גטה, סיירה דה פרנקייה, סיירה דה סיירה דה גוואדארמה, ההרים הקנטבריים, סרה דה אשטרלה, סרה דה גרס, פיקוס דה אירופה, ורכסי הרים קטנים נוספים במערב ובצפון-מערב ספרד.
ההעדפות בית הגידול והאקולוגיה שלו זהים לתת-המינים האחרים.
יעל בֶּזואר (שם מדעי: Capra aegagrus aegagrus; מוכר גם כעז בר בזוארית או כעז בזואר) הוא אחד מ-6 תת-המינים של עז הבר המצוי ברחבי המזרח התיכון ובאסיה הקטנה - מטורקיה ועד פקיסטן.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1777 על ידי הזואולוג הבריטי ג'והן כריסטיאן ארסלבן.
פירוש שמו המדעי (aegagrus) ביוונית הוא "עז פראי".
היעל הבזוארי הוא תת-המין הנפוץ ביותר של עז הבר, ובתקופות מוקדמות הוא כנראה היה מצוי גם בישראל.
יש הסוברים כי תת-מין זה הוא האב של עז הבית.
תת-המין יעל כרתים דומה לו מאוד מבחינה חיצונית, והזיהוי ביניהם קשה למדי בגיל מבוגר.
עם זאת, יעל כרתים נוטה לרוב להיות בהיר יותר.
למרות היותו תת-מין של עז הבר, הוא מכונה לעיתים קרובות "יעל" בדומה לתת-מין אחרים בשל הדמיון של הזכרים ליעל מאשר לעז הבית.
השם הרשמי של המין - "בזואר", ניתן לו עקב ההימצאות של אבני בזואר בקיבתו לעיתים קרובות (חומר קשה דמוי אבן שנוצר בקיבה משילוב של סידן עם גורם חיצוני כמו שיער), ואשר היו נחשבים בעבר כתרופות טבעיות לניקוי רעלים מהגוף.
מקור השם הוא מהמילה הפרסית "פאדזאר" שפירושה אנטי-רעלי.
בפרסית היעל גם מכונה "פסנג" שפירושו "רגל סלעים".
ליעל הבזוארי יש שמות נוספים על פני תפוצתו, כמו "יעל אנטולי", "יעל פרסי", "יעל טורקי" ו"ג'ייק".
זכרי יעל בזואר מתאפיינים בזוג קרניים גדולות וארוכות במיוחד בצורת סהר, עם מבנה אופייני לשאר עיזי הבר: הקרן צומחת לכיוון מעלה תוך כדי זווית אלכסונית לצדדים, ומתעגלת בהדרגה עם הזמן עד שיוצרת 3 רבעי עיגול - בצורת "C" בדרך כלל.
הרווח בין הקרניים גדול יותר בקצוות מבבסיס ומוטת הקרן גדולה למדי.
הקרניים של יעל בזואר צרות יותר משל היעל "האמיתי", ותחת כפתורים יש להם שידרה בולטת לאורך חזית הקרן עם בליטות ושקעים שמזכירים במעט את קרני היעל.
המשטח הקדמי של הקרן מעוגל במעט עם שקע סמוך לשידרה והמשטח האחורי שטוח.
צבע הקרניים של היעל הוא ברזל, אפור כהה או שחור.
ניתן להבדיל בקלות בין הזכרים לנקבות; קרני הנקבות צרות, דקות וישרות יותר עם קימור קל לצדדים או לאחור כפגיון, ואין להם כלל שידרה בולטת.
אורך הקרניים של הזכרים הוא 100-55 ס"מ, ושל הנקבות 11 ס"מ בלבד.
הפרווה של היעל הבזוארי נוטה להיות עבה ושעירה בחורף ודקה ודלילה יותר בקיץ בהתאם לשינויי הטמפרטורה.
צבע הפרווה של זכר היעל בקיץ הוא חום אדמדם או צהבהב שנוטה להיות אפרפר יותר בחורף.
הפרווה של הזכרים המבוגרים מתבהרת עם הגיל לצבע אפרפר חיוור עד לבנבן בצלעות, בגב, בעורף ובצדדי הצוואר.
בנוסף, למבוגרים יש סימונים כהים בצבע שחור, חום מהגוני או חום שוקולד כהה - המנוגדים לצבע הפרווה הבהיר.
הסימונים הכהים כוללים פס דק לאורך הגב, פס עבה מעל המותניים, כתם גדול סביב כל בית החזה והכתף, וכתמים כהים סביב כל החלק העליון של הרגליים.
הנקבות נוטות להיות במשך כל השנה בצבע חום-זהוב עם גוון אדמוני, ומלבד פסים דקיקים כהים בחזה, בכתף ובמותניים - מרבית הסימונים של הזכרים נעדרים אצלם ועל כן הזיהוי ביניהם קל מאוד.
בנוסף הזכרים מתאפיינים בזקן שחור עבה וארוך שנעדר אצל הנקבות.
הן לזכרים והן לנקבות יש זנב שחור, מותניים, עכוז וגחון לבנבנים, ורגליים בהירות עם רצועות שחורות בחזית שמופרדות על ידי הברכיים הבהירות.
צבע הראש של הזכר הוא שחור מבריק או חום שוקולד כהה.
יש להם גבות קרמיות מעל העיניים ופסים דהויים ובהירים על הלחיים.
האוזניים שלהם אף הם בצבע צהבהב קרמי עם קצוות שחורות.
לנקבות לעומת זאת צבע הראש הוא חום-צהבהב כהה עם שילוב של שערות שחרחרות ואדמדמות, כשהמצח נוטה להיות כהה יותר מהלחיים.
יש להן פסים שחורים מהעיניים עד ללוע וגבות קרמיות מעל כל עין.
הלוע שלהן לבנבן בניגוד לאף השחור.
האוזניים בצבע צהבהב-אדמדם עם פסים שחרחרים דקיקים בקצוות.
מבנה גופו של יעל בזואר ארוך, כבד ומוצק, ויש לו צוואר קצר וראש משולש.
אוזניו צרות וארוכות בדומה לעיזים רבות, וזנבו קצרצר.
רגליו קצרות יחסית לגופו ומוצקות, וכתפיו שריריות וגבוהות מעט.
פרסותיו חזקות וקצרות ומותאמות לטיפוס באזור הררי.
יש לו עיניים ואף בינוניים ונחיריים מחורצים.
יעל בזואר נפוץ ברחבי המזרח התיכון.
תפוצתו העיקרית משתרעת לאורך דרום ומערב טורקיה, דרום ארמניה, אזרבייג'ן וגאורגיה, מרבית חלקי איראן (לבד ממרכז מדבר המלח דשתי כוויר), מערב פקיסטן ואולי גם עדיין בצפון עיראק.
אוכלוסיות מבודדות נמצאות במרכז ומערב הרי הקווקז הגדול בתחומי אזרבייג'ן, גאורגיה ורוסיה (רפובליקות: דאגסטן וצ'צ'ניה), וכן במרכז אפגניסטן.
בעבר יעל בזואר היה מצוי בצורה נרחבת גם ברחבי כורדיסטן, בצפון ומערב סוריה וכן בצפון לבנון.
בתקופות מוקדמות יותר היה מצוי כנראה גם בישראל.
גבולות התפוצה בין היעל הבזוארי ליעל סינדי וליעל טורקמני אינם ברורים לגמרי.
יעל בזואר הובאה גם לאזורים הרריים בניו מקסיקו, בפלורידה ובויומינג, וכן לאזור מורביה בצ'כיה סמוך לגבול האוסטרי.
התפוצה הגאוגרפית ההיסטורית של תת-המין הייתה לאורך רכסי ההרים האסייתים: הרי זגרוס, הרי אלבורז, הרי הינדו-כוש, הרי הקווקז, הרי קלמון, הרי אררט, הרי אמנוס, הרי אכרד, הרי הלבנון, מול הלבנון, הר החרמון, הרי אנסריה (ליד לטקיה), הרי הטאורוס, הרי הפונטוס, הרי נור, ועוד.
בית הגידול של יעל בזואר נמצא בתחומי האקלים הים-תיכוני ומורכב ממדרונות הרריים תלולים וטרשיים עם פסיפס של סלעים, גבעות, שיחים, צוקים, חלוקי נחל, מחשופי סלע, חורש ים תיכוני כרי דשא ויערות נשירים דלילים או עבותים.
הוא מצוי גם בבתי גידול צחיחים יחסית ובגבהים של עד 3,250 מטר מעל פני הים.
הטמפרטורות בתחומי המחייה שלו משתנות על פני התפוצה שלו ובהתאם לעונה: 20 מעלות חום עד מינוס 8 בחורף, ובסביבות 36-12 מעלות בקיץ.
כמות המשקעים הממוצעת היא 2,000-100 מילימטר לשנה.
יעלי בזואר הם בעלי חיים חברותיים החיים בקבוצות או בעדרים, אם כי זכרים מבוגרים נוטים לחיות בבדידות בדרך כלל.
בעדרי זכרים בוגרים ומתבגרים יש היררכיה דומיננטית המבוססת על גיל, גודל וקרניים.
עונת הרבייה של היעלים היא בסוף הסתיו ולאחר תקופת הריון של כ-5 חודשים נולדים בדרך כלל תאומים.
היעל הבזוארי חי בשטח פעילות קבוע קטן יחסית.
השטח לרוב יכלול צוקים, גבעות, סלעים ואזור מיוער בבתי גידול שאינם צחיחים.
היעל הוא בעל חיים יומי או לילי בהתאם לנוכחות טורפים ופעילות אנושית.
זכרים מבוגרים נוטים לנוח במקומות מוגנים כמו מערות במשך היום ולחפש מזון בלילה.
היעל הבזוארי ניזון מעשבים ועשבי תיבול, והוא נוהג לעיתים קרובות לטפס על עצים על מנת להגיע לעלים; היעלים נצפו על ענפי עצים בגובה של 6 מטר מהקרקע.
כאשר יהיה בסביבתם מקור מים זמין היעלים ישתו באופן קבוע - בדרך כלל בשעות הבוקר והערב או אפילו לאחר רדת החשיכה.
לטענת מספר חוקרי טבע יעל בזואר מסוגל להתקיים ללא מים למשך זמן רב מאוד.
ליעל בזואר יש חפיפה עם אוכלי עשב רבים בתחומי תפוצתו כמו צבי פרסי, צבי הודי, צפיר האלפים, כבש אוריאל, יחמור פרסי, אייל הכרמל, ואייל אדום, ובהרי הקווקז הוא מצוי במקביל לחלק מהטווח של יעל קווקזי מזרחי.
עם זאת הוא אינו נוטה להתחרות עם האחרון על מקורות מזון מכיוון שהוא מאכלס אזורים נמוכים יותר.
היעל הבזוארי זריז מאוד על פני בית הגידול הסלעי והתלול, והוא מנצל זאת כדי להימלט מטורפיו.
בנוסף יש לו חושים חדים של ראייה ושמיעה.
בין טורפיו העיקריים ניתן למנות נמר פרסי, נמר אנטולי, זאב הודי, ברדלס אסייתי ובעבר אף טיגריס כספי ואריה אסייתי, והגדיים עלולים להיטרף גם על ידי קרקלים, שועלים ותנים זהובים.
היעל הבזוארי מסווג על ידי IUCN במצב השימור "פגיע" (VU), בשל ירידת משמעותית של האוכלוסייה ששיעורה הוא בלמעלה מ-30% על פני 21 שנים, כתוצאה מהרס בית הגידול, מהפרעה אנושית ומציד.
האיומים העיקריים כיום ליעל בזואר בטורקיה, איראן ואפגניסטן, הם ציד לא חוקי, תחרות על מזון עם בעלי חיים מקומיים, ואובדן בית גידול על ידי ניצול הקרקע לחקלאות או מרעה של עדרי צאן.
באזור הקווקז יש השפעה שלילית על היעל גם בשל המלחמה המתמשכת בין ארמניה לאזרבייג'ן סביב חבל נגורנו קרבאך, או בשל המוג'אהדין הקווקזי הפעיל בגבול רוסיה-גאורגיה וגרורות של מלחמת האזרחים הגאורגית.
בלבנון ובסוריה הייתה תוכנית משותפת להחזרת היעל להרי קלמון, אך בשל מלחמת האזרחים בסוריה סביר להניח שהתוכנית אינה ישימה כיום.
יעל בזואר מצוי במספר אזורים מוגנים באיראן, רוסיה, גאורגיה, ארמניה, טורקיה ואזרבייג'ן.
אין אומדן אוכלוסייה עולמי ליעלי בזואר.
למרות טווח התפוצה הרחב שלו, הוא כנראה נדיר מאוד או נפוץ בדלילות בחלקים רבים מהטווח ההיסטורי שלו כמו באפגניסטן ועיראק.
עם זאת, יש עדויות על התאוששות של האוכלוסייה באזורים מסוימים שבהם יש הגנה נאותה עליו.
המספרים גבוהים בוודאות מ-20,000 פרטים.
יעל בזואר הוא בין בעלי החיים הפופולרים בציד-חובבים במזרח התיכון ובאמריקה וניצוד במיוחד עבור קרניו הגדולות.
עונת הציד של תת-המין היא בדרך כלל מ-1 באוגוסט עד 30 במרץ.
מכיוון שהיעל נוטה לחיות גם באזורים סלעיים נגישים, קל יותר לצודו ממיני יעלים אחרים.
שיטת הציד העיקרית היא שכיבה במארב וקריאה ליעל באמצעות חיקוי קול של זכר.
ישנם כלאיים בין יעל בזואר לעז הבית (בדומה ליעז) שהוכרו כתת-מינים נפרדים במועדוני ציד בינלאומיים.
ניתן למצוא יעלי כלאיים כאלו סביב אזורים מיושבים בטורקיה, ולעיתים הם חיים בעדרים משלהם ולא מתערבבים עם עיזי הבית.
הכלאיים נוטה להיות דומה יותר ליעל הבזוארי, אולם יש לו אוזניים ארוכות יותר בדומה לעז והשיער שלו נוטה להיות ארוך ושעיר בהשוואה לפרטי פרא טהורים.
ההבדל העיקרי בין פרטי הכלאיים לפרטי הבר הוא הקרניים שצומחות לצדדים בצורה משמעותית.
יעל נעים דאוקֶר (Yael N.
Dowker; 1919 – ינואר 2016; נולדה כיעל נעים) הייתה מתמטיקאית אמריקאית ילידת ארץ ישראל שבלטה בעבודתה בתחומי תורת המידה והתורה הארגודית .
נולדה בתל אביב כיעל נעים.
למדה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס בבולטימור, שבמרילנד, ארצות הברית.
בשנת 1941, בהיותה סטודנטית לתואר שני, פגשה את קליפורד יו דאוקר , מתמטיקאי קנדי שעבד שם בתור מדריך.
בני הזוג נישאו בשנת 1944. במהלך התקופה שבין 1943 ל-1946 עבדו שניהם במעבדה לקרינה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
דאוקר הפכה לתלמידת דוקטורט במכללת רדקליף (בקיימברידג', מסצ'וסטס), תחת הנחייתו של ויטולד הורוויץ' .
היא פרסמה את התזה שלה ב"מידות אינווריאנטיות ומשפטים ארגודיים" ב-1947, וקיבלה דוקטורט ב-1948. בשנים 1948–1949, היא למדה לפוסט-דוקטורט במכון ללימודים מתקדמים, בפרינסטון, ניו ג'רזי.
עליית המקארתיזם הביאה את בני הזוג להגר בשנת 1950 לאנגליה.
בשנת 1951 לימדה דאוקר באוניברסיטת מנצ'סטר, ומאוחר יותר המשיכה כפרופסור באימפריאל קולג' בלונדון שם הנחתה בין השאר את ביל פרי.
בחלק מעבודותיה פעלה בשיתוף פעולה עם המתמטיקאי ההונגרי פאול ארדש.
יחד עם בעלה, דאוקר עזרה לחנך מעל שלושים ילדים מחוננים.
יעל גבירץ (נולדה ב-1 בנובמבר 1954) היא עיתונאית, ביוגרפית, מרצה לתקשורת, מייסדת ומנכ"לית עמותת "אליפלט - אזרחים למען ילדי פליטים".
גבירץ נולדה בריו דה ז'ניירו לשמואל "פיסקה" פירסטנברג – חלוץ תרבות, מייסד "צוותא" ומוביל המאבק לביטול הממשל הצבאי, וחנה פירסטנברג לבית פרוטר, שעסקה בחינוך לגיל הרך.
השניים, ממייסדי קיבוץ יקום, שהו בברזיל חמש שנים בשליחות מטעם הקיבוץ הארצי.
כשהייתה בת חצי שנה חזרה המשפחה לקיבוץ.
בשנת 1963, כשהייתה בת תשע, נפטרו אמה ואחיה שעמד להיוולד, במהלך לידה שהסתבכה.
ב-1968 עזבה המשפחה את הקיבוץ.
יעל פירסטנברג הפכה לילדת חוץ בקיבוץ בית אלפא.
היא קפצה כיתה (י"א), התגייסה לצה"ל בגיל 17 ושירתה בפיקוד הנח"ל כעוזרת קצינת להקת הנח"ל וכאחראית על פיתוח קורסי תרבות להיאחזויות הנח"ל.
ב-1979 נישאה למוזיקאי ראובן גבירץ.
ב-1980, בעקבות ידיעות ראשונות על כוונתה של עיריית תל אביב להחיות את "לב תל אביב", ששימש בעיקר למגורי קשישים וכאזור משרדים, עברה המשפחה להתגורר בשכונה המתעוררת.
גבירץ הצטרפה לצוות היוזם והמוביל שפעל להקמת שכונה תוססת, פעילויות תרבות, גני ילדים ובתי ספר לאוכלוסייה הצעירה שהגיעה.
היא נמנתה עם מקימי עמותת מקהל"ת - מרכז קהילתי לב תל אביב ועם מקימי גן מעורבות הורים ממנו צמח הרעיון של אשכול הגנים של לב תל אביב.
בשנת 1984 התחילה גבירץ לעבוד בעיתון "העיר" ככתבת המוניציפלית.
כעבור ארבעה חודשים הצטרפה לעיתון "חדשות", שם כתבה בקביעות במוסף הפוליטי של סוף השבוע.
ב-1990 עברה ל"ידיעות אחרונות", שם שימשה ככותבת במגזינים של העיתון, נמנתה עם הצוות הקבוע המצומצם של כותבי מאמרי המערכת של העיתון ושימשה ככותבת קבועה של מאמרי דעה ופרשנות.
אחד המאמרים היותר מפורסמים של גבירץ - "קופסה שחורה" המתעד את החודש האחרון בחיי ראש הממשלה המנוח, יצחק רבין, משמש כחומר לימודי ובטקסי זיכרון ביום השנה להירצחו.
בסוף 2008 פרשה גבירץ מ"ידיעות אחרונות" והחלה ללמד בבית הספר "כותרת", באוניברסיטת תל אביב ובמכללת "מנשר", כשהיא מתמקדת בכתיבה חברתית לרשתות החברתיות ולאינטרנט, מרצה בנושאי תקשורת ואקטואליה, כתיבה תיעודית וכתיבת ביוגרפיה והקשר בין המהפכה הדיגיטלית למהפכה הרפואית המובילה לאריכות ימים.
בשנת 2003 פרסמה את הספר "ילד לא רצוי, יצחק בן אהרון – ביוגרפיה אינטימית", פרי שיחות עומק ארוכות עם יצחק בן אהרון.
בשנת 2008 פרסמה את "אלבום רוח שיבא – תולדות המרכז הרפואי ע"ש שיבא 1948 – 2008", בהוצאת המרכז הרפואי ע"ש שיבא.
שני ספרי הביוגרפיה המוסדית נכתבו תוך יצירת ארכיון שלא היה קיים קודם לכן.
בתקופת נישואיה לראובן גבירץ כתבה שירים לשלישיית קצה השדה ("בין העולמות") וללהקת חלב ודבש, ובהם השיר "מסע ארוך" שחודש על ידי אסף אמדורסקי.
כיום כותבת גבירץ מעת לעת מאמרי דעה ב"ידיעות אחרונות".
בחורף 2011 הצטרפה גבירץ ליוזמת פייסבוק בשם "מרק לוינסקי", שקראה לאזרחים להביא אוכל לגינת לוינסקי עבור מבקשי מקלט מאריתריאה וסודאן, שנשלחו על ידי המדינה מבאר שבע לאזור התחנה המרכזית הישנה של תל אביב, ומצאו עצמם ללא פרנסה וקורת גג.
העמותה נרשמה בינואר 2013 ונקראה בהשראת שירו של נתן אלתרמן בשם עמותת אליפלט – אזרחים למען ילדי פליטים.
מייסדת העמותה - גבירץ, משמשת כמנכ"לית העמותה.
באותה השנה יצאה העמותה לדרך, כשהיא מסייעת באמצעות 20 מתנדבים ל"בייביסיטר" אחד שהיו בו 21 ילדים.
נטעלי גבירץ - מחברת ספרים וסדרות לילדים, מאיירת, כותבת ועורכת ב־mako, בת זוגו של אמיר שור, ממייסדי פאסט מיוזיק.
ניתאי גבירץ – שחקן שהחל דרכו הקולנועית בסרט כנפיים שבורות של ניר ברגמן, ומוזיקאי שהשתתף בהרכבים מוזיקליים וכתב מוזיקה לסדרות, בן זוגה של טליה דור, בתם של שלומית אהרון ויובל דור מ"הכל עובר חביבי", מאמנת אישית לנשים.
לגבירץ אח - דוד פירסטנברג – יזם היי טק, אביה של השחקנית חני פירסטנברג הקרויה על שם אמה של גבירץ, ואחות – ד"ר רות עדן - כימאית בתחום המזון.
יעל דורון (נולדה ב-21 ביולי 1969) היא פסיכולוגית שיקומית מומחית, דוקטור לחינוך, אנליטיקאית קבוצתית, מטפלת אישית וזוגית, חוקרת ומרצה בנושאי טיפול קבוצתי.
דורון התפרסמה בשנת 2019 כאשר החלה להשתתף כמומחית בתוכנית המציאות "חתונה ממבט ראשון" בערוץ 12.
ד"ר יעל דורון נולדה בקריית אונו לדודו ובתיה בן דב, וגדלה בגבעתיים.
אחיה הוא קצין התותחנים תת-אלוף במיל יובל בן דב, ואחותה היא היועצת והמטפלת הזוגית ד"ר מיכל צוקר.
היא למדה בתיכון שמעון בן צבי, ושירתה בצבא כמש"קית הוראה במחו"ה אלון.
ב-2004 הכירה את בן-זוגה הנוכחי, גילי בר, עו"ד, עימו היא מתגוררת ברמת גן, וכן יש לה שני ילדים (בוגרים) מנישואים קודמים.
ד"ר יעל דורון היא בוגרת תואר ראשון בהצטיינות בקרימינולוגיה, סוציולוגיה ואנתרופולוגיה מאוניברסיטת בר-אילן, תואר שני במגמה לפסיכולוגיה יעוצית מאוניברסיטת תל אביב בהצטיינות יתרה, ודוקטורט מבית הספר לייעוץ והתפתחות האדם בפקולטה לחינוך באוניברסיטת חיפה.
את עבודת הדוקטורט היא ביצעה בהנחיית ד"ר אביהו שושנה, ונושא המחקר היה "חוויית ההשתתפות בטיפול בגישת האנליזה הקבוצתית".
בנוסף, היא בוגרת לימודי תעודה בפסיכולוגיה רפואית מאוניברסיטת תל אביב, וכן בוגרת התוכנית הארבע שנתית של המכון ישראלי לאנליזה קבוצתית (IIGA).
דורון חוקרת, מרצה וכותבת בנושאי יחסים, טיפול קבוצתי ואנליזה קבוצתית.
משמשת כחברת סגל ההוראה ומרצה במכון הישראלי לאנליזה קבוצתית (IIGA), מרצה וחברת סגל בבית הספר לייעוץ והתפתחות האדם בפקולטה לחינוך של אוניברסיטת חיפה.
כמו כן היא חברת הסגל האקדמי בתוכנית "יובלים" מטעם מכון מפרשים של המכללה האקדמית תל אביב יפו, וכן מרצה בחוג לפסיכולוגיה במרכז האקדמי פרס ברחובות.
דורון גם משמשת מנחה בתוכנית לפסיכותרפיה בתיאטרון פלייבק, מרצה ומדריכה בתוכנית להכשרת מנחי קבוצות בבית הספר המרכזי למקצועות הרווחה של משרד הרווחה.
כמו כן היא מדריכה את הצוותים המקצועיים של המרכז למניעת אלימות במשפחה בחיפה ובטירת הכרמל, את מנחי הקבוצות מטעם קופת חולים מכבי באזור חיפה, את צוות המרפאה להפרעות אכילה במרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא - תל השומר ואת צוות עובדי עמותת "אלה".
היא גם מקיימת הרצאות, הדרכות וסדנאות רבות באופן פרטי, בארגונים ומוסדות בישראל ומחוצה לה.
בשנים 1995–1996 דורון עבדה במרפאת אדלסון למחקר וטיפול בנפגעי סמים (במרכז הרפואי ת"א ע"ש סוראסקי), שם היא טיפלה כפסיכולוגית במכורים לסמים שטופלו במתאדון.
משם היא המשיכה להתמחות בפסיכולוגיה שיקומית במכונים לשיקום וראומטולוגיה ובמרפאה לבריאות הנפש במרכז הרפואי ת"א ע"ש סוראסקי.
בין 2001 ל-2004 היא עבדה כפסיכולוגית בבית החולים ליס לנשים וליולדות, במרפאה לרפואת גיל המעבר.
בשנים 2000–2004 ניהלה את פורום פסיכולוגיה באתר ynet, ובין השנים 2004–2006 עבדה כמנהלת המקצועית של שירות התמיכה באמצעות הרשת בבני נוער בסיכון, במסגרת עמותת עלם.
בשנת 2006 ייסדה את מכון "זוגות" במטרה לסייע לאנשים המתקשים במציאת קשרים זוגיים ובשמירה על מערכות יחסים בינאישיות.
במכון פועל, מלבדה, צוות של אנשי מקצוע מתחום הפסיכולוגיה, הטיפול והייעוץ הזוגי והמשפחתי המעניקים ליווי מקצועי ליחידים, זוגות וקבוצות בבעיות הקשורות ביחסים, זוגיות וחיים אישיים.
בשנים 2011–2012 דורון עבדה כתרפיסטית קבוצתית באגף שיקום נכים במשרד הביטחון.
מאז 2013, דורון משמשת מדריכה של מנחי קבוצות במשרד החינוך, משרד הרווחה, קופ"ח מכבי, ובמרכזים למניעת אלימות במשפחה.
מאז פרוץ מלחמת חרבות ברזל באוקטובר 2023, דורון פגשה את מפוני עוטף עזה והקהילות, ליוותה משפחות חטופים, ליוותה יחידות מילואים דרך "עיבודי מלחמה" וכן התנדבה להרצות לפני אנשי עשרות יחידות צבא סדיר, מילואים ונשות מילואימניקים.
מאז ימי המלחמה הראשונים תמכה באנשי החדשות והירצתה לאנשי תקשורת, וכן לארגונים, חברות וקבוצות בקו הראשון והשני של הלחימה, על נושאי חוסן ותקווה.
מ-2001 עד 2005 יעל דורון ניהלה את פורום פסיכולוגיה של ynet.
לאחר מכן, מ-2006 עד 2011, יחד עם בן-זוגה גילי בר שהוכשר כמאמן, הם כתבו טור ב-ynet בנושאי זוגיות.
ב-2003 ו-2004, דורון ליוותה כפסיכולוגית את משתתפי התכנית פרויקט Y, בהפקת Yes (בעונה הראשונה עם הפסיכולוג ד"ר חיים ויינברג, ובעונה השנייה עם הפסיכולוגית איריס רייצס).
החל משנת 2018 היא זוכה לחשיפה תקשורתית רבה בהיותה חברה בצוות המומחים בכל העונות החל מהעונה השנייה של תוכנית הטלוויזיה "חתונה ממבט ראשון", בקשת 12. תוכנית שזכתה הן לשבחים והן לביקורת אתית.
בשנת 2025 היא גם הופיעה בעונה הראשונה של התוכנית "חתונה ממבט שני", גם היא בקשת 12, כמי שמלווה את הזוגות המשתתפים בזמן שהותם בתאילנד.
במסגרת לימודי התואר השלישי, יעל דורון פרסמה שישה מאמרים בעיתונים מקצועיים בינלאומיים, וכן פרקים בספרים.
יחד עם ד"ר רובי פרידמן, היא עורכת משותפת של הספר "טיפול קבוצתי אנליטי בארץ זבת חלב ודבש" (Group Analysis in the Land of Milk and Honey), הספר הראשון שנכתב בישראל בנושא טיפול קבוצתי אנליטי ותורגם לאנגלית בהוצאת "קרנק".
תהליכים מקבילים בהדרכה קבוצתית של מנחי קבוצות.
טיפול קבוצתי אנליטי בארץ זבת חלב ודבש.
Group Analysis, 47(1): 17-29. (מאמר זה זכה בפרס ראשון בתחרות מאמרים לסטודנטים לאנליזה קבוצתית).
יעל גלוברמן היא משוררת, סופרת מתרגמת ועורכת ספרותית ישראלית.
יעל גלוברמן, משוררת, סופרת ומתרגמת ישראלית, נולדה בתל אביב לאווה הרשפינגר מלודז' ופריץ גלוברמן (טיברגר) מקראקוב, פולין, שעלו ארצה בגיל צעיר לאחר השואה.
אביה היה לוחם בנאצים בקבוצת "איסקרא" (הניצוץ) והשתתף כנער בפעולות מחתרת בגטו קראקוב.
גלוברמן למדה בגימנסיה הרצליה שבתל אביב.
בנעוריה הייתה כתבת נוער בשבועון 'מעריב לנוער'ובתוכנית הרדיו 'רדיו-עשרה'.
שירתה בנח"ל, ובתקופה זו החלה לפרסם שירים וסיפורים בכתבי עת ובמוספי הספרות.
פרסומה הראשון בכתב עת היה הסיפור "על המים", שפורסם בקיץ 1975 בכתב העת "עכשיו" (גיליון 31–32).
הסיפור כתוב בטכניקה של זרם תודעה פיוטי, ומתאר חיים מעורערים של זוג נשוי.
בתום שירותה הצבאי יצאה לשנה להולנד ולמדה ציור ופיסול ב"פריי אקדמי" שבהאג, ועם שובה לישראל נרשמה ללימודי קולנוע בהחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
בשנות השמונים נסעה לארצות הברית עם מי שיהיה בעלה, השחקן האמריקני ג'ק אדליסט.
השניים גרו בניו יורק ובאן ארבור מישיגן ושם נולדו שני בניהם.
בתקופה זו החלה לפרסם שירה בכתבי עת מרכזיים בארה"ב, ובמקביל פרסמה שירים וסיפורים בכתבי עת ישראליים.
ב-1996, לאחר חזרתה לישראל, ראה אור ספרה הראשון, הרומן "מנענע את העץ" (בהוצאת כנרת, זמורה-ביתן), רומן ריאליסטי, המשתרע על פני שלוש יבשות ותריסר שנים ומתאר מצבים נפשיים וחברתיים קיצוניים בחיי הזוגיות של לאה יותם, קיבוצניקית בת 19, הנישאת לארנולד, משורר אקסצנטרי המבוגר ממנה בשלושים שנה.
הרומן לקח חלק בגל ספרות הנשים בישראל בשנות התשעים ועורר עניין בעיקר בצד הביקורת החברתית תרבותית שבמרכזו.
לאחר פרסום הרומן החלה לתרגם שירה אנגלוסקסית לעברית, עשייה שלימים מיקמה אותה כאחת המתרגמות הבולטות בשדה זה.
בשנת 2000 ראה אור ספר שיריה הראשון אליבי (בהוצאת הליקון).
בספר זה החל להתגבש באופן מעמיק יותר עיסוקה בסוגיות מגדריות בחברה, תוך התכתבות, פרימה וחקירה של נרטיבים מתוך המיתולוגיה היוונית, סיפורי המקרא ומיתוסים של התרבות בת זמננו.
הספר התקבל בהתלהבות הן על ידי ביקורת הספרות והן על ידי הקוראים, וזיכה אותה בפרס אקו"ם לעידוד פרסום יצירה.
כעבור שבע שנים, ב-2007 ראה אור ספר שיריה השני אותו הנהר פעמיים (הליקון לשירה).
בספר, העוסק בנושאים כמו: זמן, זיכרון אישי וקולקטיבי, שרטוט מצבי נפש ותודעה מורכבים ויחסים אתיים עם האחר, העמיקה גלוברמן בהצבתן של דמויות שיריות בעלות אמירה נוקבת על חיי היומיום והחברה הישראלית.
באמצעות פריצת גבולות הזמן והמרחב, ויצירת מרחבי ביניים נבדלים (לימאנליים), ניסתה לכונן ראשית חדשה של שוויון ואחריות כלפי האחר.
גם ספר זכה לתגובות נלהבות מצד מבקרי הספרות, שהצביעו על אופציה פואטית חדשה לכתיבה ישראלית שונה ומגובשת.
באותה תקופה המשיכה לתרגם שירה אנגלוסקסית, בין השאר משירתם של אודן, דילן תומאס, סילביה פלאת', אן סקסטון, צ'ארלס סימיק, רוברט פינסקי ולואיז גליק.
ב-2007, בסמיכות לפרסום ספר שיריה השני, ראה אור הספר תולדות הנשמה, מבחר משירתו של סטיבן ספנדר בתרגומה.
התרגום זכה לביקורות משבחות, תוך הדגשת חשיבותו להבנת ההקשר החברתי-ספרותי של ספנדר כשותף מרכזי בעיצוב הפואטיקה המערבית המודרנית.
ב-2015 ראה אור קובץ תרגומיה המקיף לשירת אן סקסטון, "שיעורים ברעב" (קשב לשירה) שאפשר לקוראים, לראשונה, להתוודע לשירתה של סקסטון.
ספרה "מפת חצי האי" (הקיבוץ המאוחד) הוא ספר שיריה השלישי.
הספר ראה אור ב-2018 וניכרים בו שכלול של מוטיבים מרכזיים שאפיינו את ליבת יצירתה, דוגמת: יחסי אני-אחר על כלל רבדיהם האתיים והאינטימיים, נשיות ופמיניזם, ביקורת נוקבת על פערים בחברה הישראלית, עיסוק בתהליכי הבניית זיכרון וטראומה ומתח אפיסטמולוגי בין העולם היציב-לכאורה לבין תהליכי פרימה וכיליון לסוגיהם.
זאת, באמצעות ריבוי פרספקטיבות ומעברים דינאמיים בין נקודות מבט, תנועות דיאלקטיות בין מרחבי חוץ ופנים, לשון פיגורטיבית ענפה, ומבנים תמטיים שעוברים פירוק ובנייה מחדש.
הספר התקבל בהתלהבות, הן מצד הקהל והן מצד הביקורת, זיכה אותה בארבעה פרסים נחשבים וקנה לה מקום כאחת המשוררות המרכזיות הפועלות כיום בישראל.
ב-2008 הצטרפה כעורכת לכתב העת הליקון לשירה.
לימדה כתיבה ותרגום בתוכנית לכתיבה יוצרת בחוג לספרות עברית והשוואתית של אוניברסיטת חיפה, בחוגים לספרות ומבע יצירתי ולחינוך במכללת אורנים, ובמכללת מנשר לאמנות.
בין השנים 2014–2015 ניהלה את בית הספר לשירה של הליקון.
שיריה תורגמו לשפות רבות, ביניהן: אנגלית, גרמנית, צרפתית, ספרדית, מקדונית, סלובקית וגאלית.
כותבת, מתרגמת ומלמדת כתיבה ועריכה במסלול השירה של הליקון.
"מנענע את העץ", רומן (כנרת, זמורה-ביתן, 1996)
"אותו הנהר פעמיים", שירים (הליקון, 2007)
"תולדות הנשמה", תרגום שירי סטיבן ספנדר (קשב, 2007)
"שיעורים ברעב", תרגום שירי אן סקסטון (קשב, 2015)
"מפת חצי האי", שירים (הוצאת פועלים, 2018)
2000 - פרס אקו"ם לעידוד יצירה
2002 - פרס מפעל הפיס לשירה
2018 - פרס אקו"ם לשירה ע"ש נתן יונתן, ליצירות שהוגשו בעילום שם
2019 - פרס היצירה לסופרים עבריים ע"ש ראש הממשלה לוי אשכול
2022 - פרס ביאליק לספרות יפה
יעל בורשטיין (נולדה בשנת 1974) היא אמנית פלסטית העוסקת בציור, בפיסול, בקולאז' ובצילום.
עבודותיה של בורשטיין עוסקות ביחסים שבין חללים מנטליים לחללים פיזיים היא אוספת דימויים קיימים של חללי מגורים ריקים, נופים טבעיים ומסכות אתניות ושבטיות ושוזרת אותם לקולאז'ים צילומיים, פסלים דו־ממדיים או טפטים המתמזגים בקירות חלל התצוגה.
יעל בורשטיין נולדה בשנת 1974, בוגרת תואר ראשון בהצטיינות באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל בירושלים בין השנים 1997–2001, בשנת 2001 למדה במסגרת תוכנית לחילופי סטודנטים בבית הספר לאמנות חזותית בניו יורק, ארצות הברית.
בשנת 2003 למדה בסמינר לתרבות ואוצרות- לימודי תרבות, קמרה אובסקורה בית הספר לאמנות בתל אביב-יפו, בין השנים 2005–2007 למדה בלונדון, במסגרת התואר השני שלה בקולג' המלכותי לאמנות.
בשנת 2011 החלה בורשטיין ללמד במחלקה לתקשורת חזותית במרכז האקדמי ויצו חיפה, בין השנים 2003–2005 לימדה במחלקה לתקשורת חזותית במכללת שנקר - בית ספר גבוה להנדסה ולעיצוב.
בין השנים 2007–2015 לימדה תקשורת חזותית בבצלאל אקדמיה לאומנות ועיצוב, ירושלים.
2018 - "מוטות", מוזיאון הרצליה לאומנות עכשווית
2019 - "טהור וקשה ולבן העולם", מוזיאון תל אביב לאומנות.
2013 - "מובי דיק", גלריה לרישום והדפס מתנת הידידים הגרמנים של מוזיאון תל אביב לאמנות ובמבואה ע"ש ברוס ורות רפפורט, הבניין ע"ש שמואל והרטה עמיר, מוזיאון תל אביב לאמנות
2013 - "מלא-כתם", בית אוסף קופפרמן, קיבוץ לוחמי הגטאות
2016 - "חדש באוסף", מוזיאון ישראל, ירושלים
2017 - "This Must Be The Place", עינגע גלריה לאמנות עכשווית, תל אביב