tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כאשר עלתה מועמדותו לתפקיד היועץ המשפטי לכנסת, נתקל בהתנגדות מצד קבוצת חברי מרכז הליכוד בטענה שלא מנע, במסגרת תפקידו כסגן היועץ המשפטי של משרד ראש הממשלה, מינויים פוליטיים במועצות הדתיות שבוצעו ביוזמת עומרי שרון.
ב-2 באפריל 2010 החל לכהן בתפקיד היועץ המשפטי לכנסת.
ב-2011 פרסם חוות דעת בה קבע כי "חוק החרם" אינו חוקתי ולא יעמוד במבחן בג"ץ.
לאחר שהחוק אושר בכנסת והוגשה עתירה לביטולו החליט בג"ץ לאשר את החוק למעט סעיף אחד שבוטל.
ב-10 בדצמבר 2014 אישרה ועדת הכנסת, פה אחד, את מינויו לתקופת כהונה נוספת בת 5 שנים לפי בקשת יושב ראש הכנסת, יולי אדלשטיין, בהתאם ל.
ינון היה לראשון מבין היועצים המשפטיים לכנסת, אשר הוארכה כהונתו בדרך זו.
בדצמבר 2016, בעת הדיון בכנסת בהצעת החוק להטלת מס ריבוי דירות התריעה היועצת המשפטית של ועדת הכספים, עו"ד שגית אפיק, בפני יו"ר הוועדה, ח"כ משה גפני, שהליך החקיקה אינו תקין, משום ששינויים שהוכנסו בהצעה ברגע האחרון לא אפשרו דיון נאות בהצעה.
לביקורת הצטרף עו"ד ינון, שציין כי "בהליך החקיקה של פרק מס ריבוי דירות בהצעת חוק ההסדרים נפל פגם היורד לשורש ההליך".
חרף זאת אישרה הכנסת את החוק להטלת המס, אך בג"ץ החליט על ביטול החוק והחזרתו לדיון בוועדת הכספים.
הכנסת לא חזרה לדון במס זה.
ביוני 2018 אישרה הכנסת שיפור בתנאי הפרישה של היועץ המשפטי לכנסת, ולפיו הפנסיה הצפויה לינון תגדל ב-9,000 ש"ח בחודש.
חברי הכנסת מהאופוזיציה טענו כי מדובר בחקיקה פרסונלית, שקודמה בידי חבריו חברי הכנסת יולי אדלשטיין ומיקי זוהר.
ב-1 באפריל 2020 סיים את כהונתו כיועץ המשפטי של הכנסת לאחר 10 שנים.
לאחר שלא נבחר לו מחליף, החליפה אותו שגית אפיק כממלאת מקום, מינוי שהפך קבוע לאחר מכן.
ינון היה בין המועמדים לבית המשפט העליון בשנים 2021–2022.
ינון הוא בוגר תוכנית של קרן וקסנר.
בת זוגו כיום היא עו"ד עמית מררי, המשנה ליועץ המשפטי לממשלה.
בתחילת ספטמבר 2019 התקיים דיון מקדמי בעניין בקשת החסינות של חיים כץ, במהלכו הודיע ינון שבגלל ניגוד עניינים, עקב מערכת היחסים עם מררי, הוא לא ייקח חלק בדיוני ועדת החסינות של כץ או של בנימין נתניהו.
בינואר 2020 עלה הנושא לדיון ציבורי, וינון שב והודיע כי לא ייקח חלק בדיוני החסינות של נתניהו.
"בג"ץ ברגמן - 'מהפכה חוקתית' בשלוש מערכות" שורשים במשפט 229 (דינה זילבר עורכת, 2020), הוצאת נבו.
"איל טריטיקו" (באיטלקית: Il trittico; בעברית: "הטריפטיך" או "הטריפטיכון") היא טרילוגיית אופרות מאת ג'אקומו פוצ'יני.
שלוש האופרות כולן בנות מערכה אחת ומבוצעות בערב אחד בזו אחר זו.
כמו כן, האופרות הן בעלות אופי מנוגד: הראשונה, "האדרת" היא אופרה דרמטית וקודרת, השנייה, האחות אנג'ליקה, היא בעלת אופי דתי-מיסטי ואילו האופרה השלישית והמסיימת, ג'אני סקיקי, היא אופרה קומית.
היצירה בוצעה לראשונה ב-14 בדצמבר 1918 על בימת המטרופוליטן אופרה בניו יורק.
לא כל האופרות בטרילוגיה היו אז בגרסתן הסופית והמוכרת כיום, ואף לא כולן התקבלו באהדה שלמה על ידי המבקרים והקהל.
עם זאת, כיום, לאחר שכל האופרות נערכו מחדש ו"שופצו" על ידי המלחין, ה"טריפטיך" מהווה חלק מן הרפרטואר האופראי המקובל ומועלה דרך קבע על בימות העולם.
אף על פי שכוונת פוצ'יני הייתה כי שלוש האופרות תועלינה יחד כקובץ אחד, כיום נוהגים לעיתים להציג רק אחת משלוש האופרות ולהעלותה יחד עם אופרה קצרה אחרת, לא תמיד משל פוצ'יני.
(פעמים רבות מדובר ב"ליצנים" מאת רוג'רו ליאונקוואלו או באבירות כפרית מאת פייטרו מסקאניי).
תחילתו של חיבור הטרילוגיה בהלחנת האופרה "האדרת" (Il tabarro), אשר הולחנה כאופרה עצמאית.
רק בעקבות מפגש עם הליבריתן ג'ובאקינו פורצאנו החליט פוצ'יני כי זו האחרונה תהיה ל"תמונה הדרמטית" מתוך טרילוגיית אופרות-במערכה-אחת.
איל הופמקלר (נולד ב-1957) הוא בונה כינורות ישראלי.
איל הופמקלר נולד בתל אביב, להורים ששניהם צ'לנים.
בשנת 1981 יצא ללמוד בנייה ושחזור של כינורות וכלי קשת אחרים בפארמה שבאיטליה, בקונסרבטוריון אריגו בויטו בכיתתו של רנטו סקרולווצה וסיים את הלימודים שם בשנת 1986.
עם סיום לימודיו, קיבל דיפלומה במקצועו.
למשך עוד שנה נשאר בפארמה להשתלמות מעשית בשיקום קשתות ובבניית גיטרות.
מאז 1987, איל הופמקלר הוא חבר ב"אגודת הכינור של אמריקה" , ב"אגודת הכינור הבריטית" וב"ליאוטריה פרמאנזה".
הופמקלר גר ועובד בירושלים, שם הוא מפעיל סטודיו שבו ניתן למצוא כינורות, ויולות, צ'לו וקונטרבסים מודרניים וישנים בכל הגדלים.
איל וּוילן הוא מחוז בחבל ברטאן בצרפת, הנקרא על שמו של הנהר וילן ושל איל, היובל שלו.
עיר הבירה של המחוז היא רן.
המחוז הוא אחד מ-83 המחוזות המקוריים שנוצרו לאחר המהפכה הצרפתית ב-4 במרץ 1790.
עיר הבירה רן ופרבריה היו בסיס תמיכה הולך וגדל בסוציאליזם החל משנות ה-70 של המאה ה-20. מועצת המחוז מורכבת מ-53 נציגים.
המפלגה הגדולה ביותר היא המפלגה הסוציאליסטית, עם כ-21 נציגים.
מבין המפלגות בנוספות, ניתן למנות את הרפובליקנים (6 נציגים).
איל חלפון (נולד ב־4 ביוני 1956) הוא במאי ותסריטאי ישראלי.
חלפון גדל בשיכון סלע בנתניה.
אביו יליד טריפולי ואמו ילידת סלובקיה.
בנעוריו עסק בגלישת גלים ובכדורמים.
התגייס לצה"ל והתנדב לשייטת 13. חלפון החל מסלול הכשרה כלוחם.
במהלך דליקה שפרצה בספינה נפצע בראשו.
את שירות המילואים עשה חלפון בצוות ביחידת מילואים מובחרת בעוצבת האש.
בעבר עבד כעיתונאי בעיתוני רשת שוקן (כל העיר ולאחר מכן בהעיר וחדשות).
חלפון, בוגר החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
כבמאי וכתסריטאי עשה את הסרטים התעודיים "ג'ם סשן" ו"החברים של תיאו".
כמו כן ביים וכתב, בין היתר, את הסרטים "איזה מקום נפלא", "האיטלקים באים" (1996), "קרקס פלשתינה" (1998), "תיאום כוונות" על פי ספרו של הרב חיים סבתו ו"מלחמת 90 הדקות" (2017).
כמו כן כתב את התסריט ל"גמר גביע", סרט על קבוצת חיילים ישראליים בימי מלחמת לבנון הראשונה, על רקע משחקי המונדיאל.
חלפון מלמד במחלקה לקולנוע במדרשה לאמנות של מכללת בית ברל.
זכה פעמיים בפרס אופיר לתסריט הטוב.
מסע חיפושים - עם חברים, באמצע החיים, לאורך שביל ישראל, הוצאת אחוזת בית, 2008.
בת דודתי לילי - הוצאת אחוזת בית, 2017.
היו פה לפנינו, ארץ ישראל.
מיליון השנים הראשונות, יחד עם רן ברקאי, כנרת זמורה-ביתן דביר, 2021.
נשוי לסיגל, וטרינרית, ולהם שני בנים.
חלפון ידוע באהדתו לקבוצת הפועל תל אביב.
איל זמיר (נולד ב־27 באפריל 1961, במושב היוגב) הוא פרופסור מן המניין למשפטים באוניברסיטה העברית, המתמחה בדיני חוזים, וניתוח כלכלי והתנהגותי של המשפט, ומנהל מרכז אהרן ברק למחקר משפטי בינתחומי.
איל זמיר נולד במושב היוגב בעמק יזרעאל (1961).
הוא סיים את לימודיו לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית בשנת 1982, במסגרת העתודה האקדמית.
את לימודי הדוקטורט סיים בשנת 1989, באוניברסיטה העברית, תחת הנחייתו של פרופ' גד טדסקי.
בשנת 1998 מונה לפרופסור מן המניין, ובין השנים 2002–2005 כיהן כדיקן הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית.
בשנים 1990–1991 היה חוקר אורח באוניברסיטת הרווארד.
בשנים 2005–2006 שימש עמית מחקר בכיר באוניברסיטת ניו יורק.
בשנים 2008–2009 שימש פרופסור אורח במרכז המשפטים של אוניברסיטת ג'ורג'טאון.
זמיר זכה בפרסים רבים, בהם פרס זוסמן למשפט לשנת תשמ"ח; מלגת פולברייט למחקר (תש"ן); מלגת רוטשילד (תש"ן); מלגת אלון (תשנ"א-תשנ"ד); פרס נשיא האוניברסיטה העברית לחוקר צעיר מצטיין על-שם פרופ' יורם בן-פורת (תשנ"ה) ופרס חשין לשנת 2014.
זמיר חבר בהנהלת האגודה הישראלית למשפט פרטי.
זמיר נשוי לפרופ' דפנה לוינסון-זמיר.
הוא גר בירושלים ולזוג שתי בנות.
תחום התמחותו המרכזי של זמיר הוא דיני חוזים ותאוריה של דיני חוזים.
כן עוסק זמיר בניתוח כלכלי והתנהגותי של המשפט, משפטים ואתיקה נורמטיבית והיבטים רכושיים של הסכסוך הישראלי-ערבי.
זמיר כתב כמה ספרים בסדרת "הפירוש לחוקי החוזים" בעריכת גד טדסקי שיצאו במכון למחקרי חקיקה ולמשפט השוואתי על שם הארי סאקר.
ספריו על חוק המכר וחוק חוזה קבלנות נחשבים לספרי בסיס בנושא אותו הם סוקרים.
כן כתב, בשיתוף עם פרופסור גבריאלה שלו ופרופסור אלפרדו מרדכי ראבילו מספר מהדורות של "הפירוש הקצר לדיני החוזים", מעין מדריך מקוצר לדיני חוזים, הכולל את לשון החוק, ותקצירי פסיקה, ואמור לשמש כלי עזר לעורכי דין.
פרסומים נוספים של זמיר עוסקים בהיבטים קנייניים וחוזיים של הסכסוך הישראלי ערבי.
איל דה רה הוא אי צר ושטוח שאורכו כשלושים ק"מ ורוחבו כחמישה ק"מ.
נמצא במפרץ ביסקאיה שבמערב צרפת, בקרבת החוף של האוקיינוס האטלנטי.
האי שייך למחוז השראנט הימי (Charente Maritime).
הוא מחובר לבירת המחוז, עיר הנמל לה רושל, בגשר איל דה רה שאורכו 2.9 ק"מ ושנחנך ב-1986 בתכנונו של מישל וירלוז'ה.
בעידן הרומאי היה מדובר למעשה בשלושה איים אך בשל ייצור המלח זהו כיום אי אחד המשתנה בין רוחב של כ-2.5 קילומטר בנקודה הרחבה ביותר לכמה מאות מטרים בלבד כשהוא הצר ביותר.
לה פלוט היא העיר הגדולה באי.
סנט מרטין דה רה היא השני בגודלה בעיירות האי וכנראה המעניינת והמסחרית ביותר בכל הנוגע לתיירות.
העיירה מוקפת 12 ק"מ של ביצורים עם שערי כניסה מרשימים, קירות אבן גבוהים בעובי של 2 מטר וחפיר המקיף את כל העיר.
הנמל הוא האטרקציה העיקרית עם הביצורים המסיביים שלה ואי במרכזו, הוא מוקף במסעדות, ברים וחנויות ליד המזח ומהווה מקום שוקק ונעים.
המובילים אל מחוץ לנמל נמצאים רחובות צרים רבים עם חנויות צבעוניות, שווקים קטנים שבהם ניתן לקנות תוצרת טרייה וסמטאות ציוריות ובתים.
עיירות נוספות שכדאי לבקר בהן הן לה פלוט, ארס אן רה וריוודו.
איל לביא (נולד ב-1965) הוא שף ישראלי.
בגיל 4 עבר עם משפחתו לעיר הרצליה, שם גדל, למד והתחנך.
לפני שירותו הצבאי, לביא התנדב לשנת שירות בעיירת הפיתוח ירוחם במסגרת גרעין "רעים" של תנועת הצופים.
במשך שנה זו הדריך ולימד ילדים, בני נוער ומבוגרים בעיירה במסגרות החינוך השונות.
לאחר שחרורו, מהשירות הצבאי, כקצין ביחידת שדה, נכנס לביא כשותף בחברת הטיולים "סימור" שהתמחתה בטיולי מדבר אקסקלוסיביים לתיירות חוץ.
החברה נסגרה בשנת 1988 בעקבות האינתיפאדה הראשונה .
בשנת 1990 התקבל לביא ללימודי מנהל בתי מלון בבית הספר תדמור.
ב-1996 הקים לביא את מסעדת "בר פירות ים" בהרצליה פיתוח, מבין המסעדות הראשונות בארץ שהתמחתו בדגים ופירות ים והפכה בין לילה למוקד משיכה ומקדש לחובבי מאכלי ים.
לביא התמחה במספר מסעדות בחו"ל.
מסעדת "לה קאייה דו פאליי רויאל בבריסל, בלגיה, לה היו אז שני כוכבי מישלן.
במסעדת "Sea Grill" בבריסל, לה היו אז שני כוכבי מישלן.
התמחה במסעדת "בקנאל" של השף כריסטוף דופו, בעיירה טורט סור לופ בפרובאנס (כיום המסעדה שוכנת בעיר ואנס הסמוכה ומעוטרת בכוכב משלן אחד).התמחה בביסטרו הפריזאי "שה ברנרד", ביסטרו קלאסי השוכן ברובע סנט ז'רמן שבפריס.
בשנת 2000 הקים את מסעדת "פסטיס" בשדרות רוטשילד בתל אביב, שם הרחיב את תפריט הים למטבח ים-תיכוני פרובנסאלי כשהוא שוזר בתפריט מנות צרפתיות קלאסיות לצד מנות מקוריות שלו.
בסוף 2006 עזב את "פסטיס" וב-2008 פתח את מסעדת "רוקח 73" מול פארק הירקון, היכן ששכנה מסעדת "ארנולד מלך החצילים" המפורסמת.
לביא פתח יחד עם שותפו שתי מסעדות נוספות, רוקח - ים בנמל יפו.
טאפאס בר ספרדי עם השפעות מקומיות מהמטבח הערבי, ורוקח שוק בנמל תל אביב.
מסעדת שוק תוססת בסגנון איטלקי ים-תיכוני.
ב-2015 איל יצא מהשותפות במסעדות והמשיך לכיוון חדש עם חברת "FOOD CONCEPT" שבבעלותו ושמתמחה ביזמות, מתן ייעוץ קולינרי וליווי חברות ועסקים בתחום המזון.
לביא הוא גם המייסד והמנהל של פרויקט "מבשלים הזדמנויות", פרויקט העצמה והכשרה של נוער בסיכון הלומד בתיכון קריירה בלב תל אביב.
לביא יחד עם שפים מוכשרים וידועים נוספים, מלווים את הנערים הלומדים את מקצועות הטבחות והקונדיטוריה על מנת לרכוש ידע ומקצוע ולהשתלב באופן חיובי ועצמאי בחברה.
השפים מהווים מודל לחיקוי, מקור השראה וידע.
לביא מלמד ומרצה בבתי ספר פרטיים לבישול, בבית הספר למצוינות קולינרית "דנון" ובקורס ליזמות עסקית לענף המסעדנות של מכללת שנקר.
במהלך שנות פעילותו במסעדות יצר לביא מספר מנות שהפכו לסמל מטבחו והיו למנות דגל בקולינריה במקומית.
המנה המפורסמת ביותר שלו היא הגרסה שלו לבויאבז, מנת ביסק הסרטנים שלו זכתה פעמים רבות בתואר המרק הטוב ביותר, הדניס אפוי ביוגורט, זעתר, סומק וצנוברים הפכה גם היא למנה מיתולוגית לצד מנות מקוריות אחרות ורבות.
האני מאמין של לביא:"אוכל נועד לשמח ולחבר בין אנשים".
לביא מבשל ויוצר מתוך אהבה ותשוקה עמוקה.
רואה במקצועו שליחות וציונות, ללא מירכאות, בבניית מטבח ישראלי חדש.
איל דה יו הוא אי לחופי ונדה שבצרפת.
מבחינה אדמיניסטרטיבית מוכרז האי כקנטון ובו קומונה אחת בעלת שם זהה.
באי טירה הקרויה Vieux-château de l'Île d'Yeu, שהוקמה במאה ה-14 כדי להגן על האי מפני שודדי ים.
אנרי פיליפ פטן, מנהיג צרפת ששיתף פעולה עם הנאצים הוגלה לאי, שם מת במאסר בשנת 1951.
אייל וינטר (נולד ב-13 ביולי 1959) הוא פרופסור מן המניין לכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים.
תחומי המחקר שלו הם תאוריה מיקרו-כלכלית, תורת המשחקים, תמריצים בארגונים, מימון וכלכלה התנהגותית.
וינטר נולד בירושלים (1959) לאם שהיא דור שישי בארץ ישראל ולאב, הנס, שעלה מגרמניה בגיל 13, לאחר עליית הנאצים לשלטון.
בשנת 1983 קיבל תואר ראשון במתמטיקה, סטטיסטיקה וכלכלה מהאוניברסיטה העברית.
בשנת 1989 השלים דוקטורט בתורת המשחקים בהנחיית בצלאל פלג ושמואל זמיר, באותה אוניברסיטה.
מחקריו של וינטר עוסקים בכלכלה, סטטיסטיקה ומתמטיקה.
בין היתר מתמקדים בתורת המשחקים, תאוריית חוזים, מימון כלכלה התנהגותית, מיקרו-כלכלה ותמריצים בארגונים.
וינטר הוא פרופסור בחוג לכלכלה באוניברסיטה העברית ובבית הספר למינהל עסקים באוניברסיטת Lancaster בממלכה המאוחדת.
הוא כיהן כפרופסור במכון האוניברסיטאי האירופי בפירנצה, (European University Institute) באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס ובאוניברסיטת מנצ'סטר ובאוניברסיטה העברית כראש המחלקה לכלכלה וראש המרכז לחקר הרציונליות.
וינטר הוא חבר המועצה של האגודה הבינלאומית לתורת המשחקים וחבר צוות העריכה של כתב העת Games and Economic Behavior.
הוא זכה בפרס הומבולדט למחקר לשנת 2011.
בשנת 2015 מונה על ידי משרד ראש הממשלה ומשרד התקשורת לבחון את עסקת המיזוג המוצעת בין סלקום וגולן טלקום.
באפריל 2020, היה חלק מצוות שייעץ לממשלת הממלכה המאוחדת לגבי החזרת המשק הבריטי לשגרה, בעקבות הגל הראשון של מגפת הקורונה בממלכה המאוחדת.
בשנת 2012 יצא לאור ספרו "רגשות רציונליים - איך הרגש מצליח במקום שבו השכל נכשל".
ספר זה שהתייחס להיסטוריה המשפחתית של וינטר, שבו שיחה בין אנקדוטות וסיפורים וכלכלה התנהגותית.
ב-2024 יצא לאור ספרו "הילדים של אנה", בכתר הוצאה לאור.
הספר הוא רומן המתאר את סיפורה של אנה וינטר, דודה של אמו של איל וינטר.
איל סודומה (באיטלקית: Il Sodoma; נולד בשם ג'ובאני אנטוניו באצי, באיטלקית: Giovanni Antonio Bazzi1477 – 14 בפברואר 1549) היה צייר איטלקי מתקופת שיא הרנסאנס בציור האיטלקי.
הוא פיתח את סגנון הציור של אסכולת סיינה ממנה הגיע והושפע מאמני רומא, בה בילה חלקים מחייו.
הוא נולד למשפחת באצי בעיר ורצ'לי שבמחוז פיימונטה.
מורהו הראשון היה ג'ובאני מרטינו ספאנצוטי ואחריו למד אצל ג'רולמו ג'ובנונה, שניהם מצפון איטליה.
ייתכן שלמד אצל לאונרדו דה וינצ'י או שעשה תקופה במחיצתו במילאנו.
הוא נסע לסיינה והחל לעסוק שם במנזר מונטה אוליבטו מג'ורה של המסדר הבנדיקטי ביצירת פרסקו המתאר את חייו של בנדיקטוס הקדוש, בהמשך לעבודותיו של לוקה סיניורלי שם, שהחלו ב-1498. הוא צייר בפרסקו דיוקן עצמי שלו, כשלרגליו שתי גיריות, וסיים אותו ב-1502.
יחד עם פינטוריקיו, היה מראשוני המייצגים של שיא הרנסאנס בסיינה.
ב-1508 הוזמן לרומא על ידי אגוסטינו קיגי והועסק שם על ידי האפיפיור יוליוס השני במקביל לרפאל בקישוט חדרי ארמון האפיפיור.
על פי ההשערה המקובלת, רפאל צייר את איל סודומה בציורו אסכולת אתונה, ליד הדיוקן העצמי של רפאל עצמו.
לאחר מכן חזר לסיינה ועסק בקישוט ארמון קיגי בעיר.
עבודותיו מאותה תקופה מראות השפעות של אסכולת פירנצה ובמיוחד של פרא ברתולומאו (Fra Bartolomeo).
הוא חזר לרומא כדי לקשט את בית משפחת קיגי בעיר, שם עבד לצידו של בלדסאר פרוצי (Baldassare Peruzzi) וצייר תמונות מחיי אלכסנדר הגדול.
בעת הכתרתו של האפיפיור לאו העשירי, קיבל אותו איל סודומה בציור המתאר את מותה של לוקרטיה (או קלאופטרה, לפי גרסאות אחרות).
לאו העניק לו סכום כסף גבוה ותואר אביר.
הוא חזר לסיינה ומאוחר יותר שהה גם בפיזה, וולטרה ולוקה, ומת לבסוף בסיינה.
ג'ורג'ו וזארי טען שכינויו ניתן לו בגלל היותו הומוסקסואל (על שם מעשה סדום).
עם זאת, נראה שווזארי לא אהד אותו וכי הכינוי נוצר מבדיחה והאמן עצמו השתמש בו.
הביוגרפיה של סודומה נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר.
עבודותיו מוצגות במיטב המוזיאונים בעולם, בהם הגלריה הלאומית האיטלקית לאמנות עתיקה, גלריית אופיצי, הגלריה הלאומית בלונדון, המוזיאון לאמנות יפה בבודפשט, ארמיטאז' וגלריה בורגזה.
אייל דשא (נולד ב-25 באפריל 1952) הוא מנהל ישראלי המכהן כיושב ראש ישראכרט החל מיולי 2017. לפני כן היה מנהל הכספים הראשי בחברות צ'קפוינט וטבע תעשיות פרמצבטיות.
אייל דשא הוא בעל תואר ראשון בכלכלה (סיים בשנת 1978), ותואר שני במנהל עסקים במימון (מ-1981), שניהם מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
החל לעבוד בבנק הפועלים בשנת 1977. היה יועץ השקעות ומנהל מחלקת השקעות בסניף הראשי של הבנק בירושלים.
בין השנים 1981–1987 עבד בסניף של הבנק בניו יורק, שבארצות הברית ובתפקידו האחרון שימש כסגן נשיא הסניף.
בשנים 1989–1996 כיהן כמשנה לסמנכ"ל הכספים בטבע, בין השנים 1996–2000 שימש כמנהל כספים ראשי של סאיטקס ובשנים 2000–2008 כיהן כסמנכ"ל בכיר ומנהל הכספים הראשי של צ'קפוינט.
בשנים 2008–2012 כיהן כסמנכ"ל הכספים של טבע.
בשנת 2012 הפך לסגן נשיא בכיר בחברה ובין אוקטובר 2013 לפברואר 2014 כיהן כנשיא ומנכ"ל החברה בפועל.
לאחר מכן חזר לתפקידו הקודם כסגן נשיא בכיר וסמנכ"ל הכספים של טבע, בו שימש עד יולי 2017, אז מונה ליו"ר ישראכרט.
כיהן כחבר דירקטוריון בסטרטסיס, המפתחת מדפסות תלת־ממד; במובילאיי; וב-ECI Telecom.
מתגורר במבשרת ציון עם אשתו, ד"ר יעל דשא, פסיכולוגית קלינית ופסיכואנליטיקאית.
איל טיימפו (בלאדינו: El Tiempo; בתרגום לעברית: "הזמן") היה עיתון יהודי בלאדינו, שיצא לאור באיסטנבול שבטורקיה בין השנים 1872–1930. היה זה העיתון הראשון בלאדינו שיצא בעיר, והחשוב בעיתונים היהודיים שיצאו לאור באימפריה העות'מאנית.
איל טיימפו נוסד בשנת 1872 באיסטנבול שבטורקיה על ידי חיים כרמונה, בן למשפחה אמידה וחשובה.
בשנים הראשונות שימש כרמונה כעורכו הראשון, לאחר פטירתו בשנת 1883, החליפו בנו, יצחק חי כרמונה, כעורך.
בהמשך מונו לעורכיו מירקאדו פרסקו וסמי אלקבץ, ולאחר תקופה החליפם דוד פרסקו, ששימש כעורכו במשך שנים רבות, עד לשנת 1925.
תחילה יצא לאור כעיתון יומי, ולאחר מכן כעיתון דו שבועי בימים שני וחמישי, והכיל ארבעה עמודים.
החל מחודש יולי 1882 יצא לאור שלוש פעמים בשבוע.
החל משנת 1883, שימש העיתון כביטאון הוועד המנהל של הקהילה היהודית באיסטנבול, ונתמך כספית על ידו.
החל מהפיכתו לביטאון הקהילה, הכיל שישה עמודים.
העיתון נתמך, בין היתר, גם על ידי חברת כל ישראל חברים, ובשל כך קידם את הוראת השפה הצרפתית בקרב קוראיו.
בנוסף, ביקש לקדם את השפה הטורקית ביניהם, ולשם כך פרסם מספר פעמים בשבוע מדור בטורקית שנכתב באותיות עבריות.
כן פורסמו בו סיפורים בדיוניים שתורגמו מצרפתית.
בשנותיו הראשונות הייתה השקפת עולמו של איל טיימפו אירופוצנטרית ברובה, ומעל דפיו פורסמו דיווחים על אירועים שהתרחשו בבירות אירופה, תוך מתן תשומת לב מועטה לאירועים שהתרחשו באימפריה העות'מאנית.
כעשור לאחר הקמתו, נפתח כמעט כל גיליון במאמר מערכת ארוך, שהשתרע על עמוד אחד עד שלושה.
שאר העמודים הכילו ידיעות, כתבות, חדשות עקביות, מכתבי קוראים, מודעות ומדור ספרות.
כן פורסמו בו ציטוטים מהעיתונות הצרפתית, הטורקית, האנגלית, הגרמנית, האיטלקית, היוונית והארמנית.
בידור וסיפורי רכילות לא מצאו את דרכם אל העיתון, וכך גם תמונות או איורים.
למרות עידוד ההתמערבות שקידם העיתון, בשנות ה-90 של המאה ה-19 חלה ירידה בקידום השפה הצרפתית מצידו, והוא המשיך להתמקד בלאדינו.
עם כניסתו של דוד פרסקו לתפקיד העורך, שמו הפך לשם הנרדף של איל טיימפו, עד שברבות השנים נוצר רושם מוטעה כאילו הוא ייסד את העיתון.
פרסקו הוביל קו התנגדות ברור נגד התנועה הציונית, תוך שהוא מוביל את העיתון להצלחה מסחררת בטורקיה.
מלבד הרעש שעורר סביב הובלת קו התנגדות לתנועה הציונית, בכל שנות קיומו, לא נטה העיתון לסנסציות או להמוניות, ושמר על רמה אינטלקטואלית וגישה אובייקטיבית.
בעיקר לחם נגד פגיעה ביהודים וביהדות, תוך קידום ההשכלה ושיפור התנאים הרוחניים והגשמיים של יהודי האימפריה.
עם התפתחות התנועה הציונית ככוח פוליטי, יצא העיתון בהצהרת נאמנות לאימפריה העות'מאנית, וטען כי על יהודי האימפריה להישאר נאמנים לה.
למרות תפוצתו הגדולה, התנגדותו לציונות הולידה לו מתנגדים רבים בקרב יהודי האימפריה בפרט, ואנשי התנועה הציונית בעולם בכלל.
בשל כך עיתונים רבים מטורקיה ומארץ ישראל כתבו מאמרים נגדו.
לפני שנת 1910 פתחה התנועה הציונית במשא ומתן עם עורך העיתון, דוד פרסקו, כדי שזה האחרון יבטל את התנגדותו לתנועה ויפרסם מאמרים התומכים בה.
לאחר משא ומתן והתנגדות מצדו של פרסקו, בשל רצונו להשאיר את העיתון חופשי, הגיעו שני הצדדים להסכמה, ופרסקו החל לקבל תשלום חודשי עבור שינוי גישתו כלפי התנועה.
אולם הסכם זה החזיק מעמד רק כשמונה חודשים, היות שפרסקו לא עמד בהסכם, ופרסם הערות למאמר שפרסם נחום סוקולוב בעיתונו.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 הגיעה תפוצת העיתון לכ-10,000 עותקים, רובם למנויים.
בהתחשב בגודל אוכלוסיית הקהילה דוברת הלאדינו, והעובדה שבמקביל לו הופיעו עיתונים נוספים, נחשבת תפוצה זו לגדולה.
עם כותבי העיתון נמנו ד"ר יצחק די-בוטון, דוד אבישר והרב יעקב ברוך.
איל וַולדמן (נולד ב-16 ביולי 1960) הוא יזם הייטק ואיש עסקים ישראלי.
מייסד חברת מלאנוקס, אשר נמכרה לענקית הטכנולוגיה אנבידיה בסכום של למעלה מ-7 מיליארד דולר בשנת 2020. חתן פרס ישראל ליזמות וחדשנות טכנולוגית לשנת ה'תשפ"ד (2024).
כיום מכהן וולדמן כיו"ר וולדו הולדינגס, חברת השקעות פרטית בבעלותו.
בנוסף הוא חבר דירקטוריון בחברת השבבים פליופס, ובעבר כיהן בדירקטוריון צ'ק פוינט.
וולדמן נולד וגדל בשכונת נווה שאנן בירושלים, למרים, דוקטור לכימיה ב, ואב כלכלן.
בגיל ארבע התגרשו הוריו ואמו גידלה אותו לבד יחד עם אחיו התאום, ועברו להתגורר ברחובות, למד בבית הספר סמילנסקי.
לאחר מכן גרו שנה וחצי בסקוטלנד, במסגרת הפוסט-דוקטורט של אמו.
לאחר מכן חזרו לירושלים ולמד במגמה ביולוגית בתיכון בויאר והתגייס בשנת 1978 לגדוד גדעון בחטיבת גולני.
לאחר מלחמת לבנון הראשונה השתחרר מצה"ל בדרגת רב-סרן.
בעל תואר ראשון במדעי המחשב ותואר שני בהנדסת חשמל מהטכניון.
לאחר לימודיו עבד בחברת אלביט בתפקיד מהנדס תוכנה.
במסגרת זו עסק בפיתוח התוכנה למטוס הקרב הישראלי "לביא".
בשנים 1989–1993 עבד בחברת אינטל כמנהל צוות ובין היתר עסק במיקרו-ארכיטקטורה.
בשנת 1993 נמנה עם מייסדי חברת גלילאו טכנולוגיות יחד עם אביגדור וילנץ, שפיתחה שבבים לרשתות תקשורת, והיה לסגן נשיא ההנדסה.
ב-1997 הונפקה גלילאו בנאסד"ק ושנה לאחר מכן עבר וולדמן לארצות הברית.
בפברואר 1999 עזב וולדמן את החברה.
בשנת 2001, לאחר פרישתו, התמזגה גליליאו עם חברת השבבים האמריקנית מארוול טכנולוגיות תמורת 2.7 מיליארד דולר.
בשנת 1999 הקים, יחד עם מיכאל כגן, רוני אשורי ושי כהן, את חברת מלאנוקס, וכיהן כיו"ר, נשיא ומנכ"ל מלאנוקס כ-21 שנה.
מלאנוקס עסקה בפיתוח וייצור של מוצרים ורכיבים אלקטרוניים למערכות תקשורת מהירות בטכנולוגיות InfiniBand ואתרנט ונחשבה לאחת מחברות ההיטק המצליחות בישראל.
בשנת 2007 מלאנוקס יצאה להנפקה בנאסד"ק.
מטה החברה שוכן ביקנעם ורוב פעילותה בישראל מנוהל שם.
ב-11 במרץ 2019 הוסכם על מכירת החברה לחברת אנבידיה בסכום של למעלה מ-7 מיליארד דולר, והעסקה הושלמה באפריל 2020.
משנת 2013 העסיקה חברת מלאנוקס כ-200 עובדים פלסטינים בערים רמאללה, רוואבי, שכם, חברון ועזה, בתנאים זהים ליתר עובדי מלאנוקס בכללם קבלת מניות וזכויות נוספות.
בנוסף, סייע וולדמן בגיוס תרומה של מאות אלפי דולרים לבית חולים שדה בעזה שמנוהל על ידי האמריקאים בשנת 2019.
וולדמן היה שותף להובלה ולמימון של המחאה נגד ממשלת נתניהו ב-2020 ושל מחאת ההייטק נגד הרפורמה המשפטית ב-2023. במאי 2024, ערב קבלת פרס ישראל, אמר בריאיון כי המדינה הולכת ומידרדרת וכי היא נשלטת בידי קיצונים ימניים משיחיים המסנדלים את הממשלה מלקבל את ההחלטות הנכונות.
הוא הביע תקווה כי הכנסת תתפזר במהרה.
בשנת 2012 נבחר ל"איש השנה" על ידי העיתונים הכלכליים "גלובס" ו"פורבס ישראל".
בשנת 2016 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מהטכניון.
בשנת 2018 נבחר כ"מוביל תעשייה עולמי" בכנס התעשייה ChipEx2018.
ב-2024 קיבל את פרס ישראל ליזמות.
אחרי הכרזת ועדת הפרס לפיה וולדמן הוא הזוכה, שר החינוך יואב קיש הכריז על ביטול הפרסים באותה השנה, והענקת פרסים בתחומי "תקומה: גבורה אזרחית וערבות הדדית", במהלך שרבים סברו שנועד לסכל את זכיית וולדמן, בשל עמדותיו הפוליטיות ופעילותו במחאות כנגד נתניהו.
לאחר סערה ציבורית ועתירה לבג"ץ, החלטת השר בוטלה, וב-28 במרץ 2024 הוכרז וולדמן רשמית כחתן פרס ישראל ליזמות וחדשנות טכנולוגית.
ב-2025 נבחר לאחד מ-100 המשפיעים של המגזין דה מרקר.
דודו, , מנופלי נתיב העשרה, היה כימאי שנפל במלחמת ההתשה, בעת שחזר מפעילות לוחמה אלקטרונית במצרים.
וולדמן היה נשוי לאלה וולדמן במשך למעלה מ-20 שנה.
בתו דניאל וולדמן ובן זוגה נעם שי נרצחו בטבח במסיבת הטבע ליד רעים ב-7 באוקטובר 2023.
לאחר הגירושים ניהל וולדמן מערכת יחסים עם שלומית פן.
לאחר פרידתם התנהל מאבק משפטי במשך מספר שנים, ותלונות הדדיות שלהם נסגרו בעילה של חוסר אשמה.
איל גרינבוים (נולד ב-8 בספטמבר 1972) הוא קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף וטייס בחיל האוויר הישראלי ששירת כראש מטה החיל וקודם לכן כראש להק מבצעי אוויר וכמפקד בסיס נבטים.
גרינבוים גדל בכפר סבא הבכור מבין ארבעה אחים.
התגייס ב-1991 וסיים קורס טיס מספר 127 במגמת קרב.
לאחר סיום קורס הטיס עבר הסבה למטוס ה-F-15 בטייסת 106. כיהן כסמ"ט ב' בטייסת 106 וסמ"ט א' (סגן מפקד טייסת ראשון) בטייסת 105 בבסיס חצור.
ב-2012 מונה לראש מחלקת מבצעים במטה חיל האוויר.
ב-2014 מונה למפקד בסיס חצור.
בספטמבר 2016 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה למפקד בסיס נבטים.
בתקופתו כמפקד הבסיס נקלטו בו מטוסי ה-F-35 "אדיר" הראשונים בחיל.
ביולי 2019 סיים את תפקידו זה, והוחלף על ידי תא"ל עומר טישלר.
בספטמבר באותה שנה נכנס לתפקיד כראש להק מבצעי אוויר והחליף את תא"ל ניר ברקן.
כיהן בתפקיד עד ספטמבר 2021. בנובמבר אותה שנה מונה לראש מטה חיל האוויר, וב-26 בספטמבר 2023 סיים את תפקידו זה.
בשירות המילואים שימש במהלך מלחמת חרבות ברזל יועץ למפקד חיל האוויר, מפקד מוצב השליטה וטייס מבצעי בטייסת F-15.
גרינבוים בעל תואר ראשון בהנדסת ביו-מכניקה מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב ותואר שני מאוניברסיטת חיפה והמכללה לביטחון לאומי.
איל ויצמן (נולד ב-26 ביולי 1970) הוא אדריכל ישראלי, פרופסור לתרבות חזותית ומרחבית באוניברסיטת לונדון, בה הוא מנהל את המרכז לארכיטקטורה פורנזית (Forensic Architecture).
ויצמן נולד וגדל בחיפה, בן בכור מבין שלושה ילדים למאיר ויצמן, שנולד בגרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה להורים פולנים, ולרחל לאה לבית שניידר, ילידת גרמניה שעלתה לישראל בשלהי שנות ה-60. אחותו היא השחקנית והבמאית, עינת ויצמן.
שירת בצה"ל בחיל האוויר בבסיס חצרים ובסיס רמון.
למד אדריכלות בבית הספר לארכיטקטורה של איגוד הארכיטקטים בלונדון.
את לימודי הדוקטורט השלים בבירקבק, אוניברסיטת לונדון.
בשנת 2007, הקים יחד עם הזוג אלסנדרו פטי וסנדי הלאל משרד אדריכלות בבית סאחור בשם DAAR (Decolonizing Architecture Art Residency).
באותה שנה גם יצא לאור באנגלית ספרו "ארץ חלולה", העוסק במרחב החדש, בצורה ובמבנה שיצרה מדינת ישראל בגדה המערבית, בו הוא טוען שארכיטקטורה ותכנון מהווים המשך של המלחמה באמצעים אחרים.
הארכיטקטורה של מפעל השליטה וההתיישבות שכוננה מדינת ישראל היא תלת–ממדית, היא מעצבת מחדש את פני הקרקע, מנצלת את הטופוגרפיה הטבעית ומשנה אותה באמצעות מערכת מסועפת של מחסומים, מכשולים וחומות, כבישים עוקפים, גשרים ומנהרות באופן מודע ומתוכנן.
במסגרת כתיבת הספר ראיין את מפקד אוגדת עזה אביב כוכבי (לימים ראש המטה הכללי), שהסביר את גישת צה"ל לשליטה במרחב העירוני בגדה המערבית: .
בשנת 2010, ייסד ויצמן את מכון המחקר "ארכיטקטורה פורנזית" באוניברסיטת לונדון, העוסק בתחום מחקר חדש המייצר ראיות משפטיות דרך מחקר אדריכלי וחוקר פשעים הומניטריים בעזרת כלים אדריכליים.
בין השאר חקר המכון את השמדת המורשת ההיזידית לאחר טבח סינג'אר, מקרי רצח שונים באירופה, התקפות כימיות בזמן מלחמת האזרחים בסוריה, תקרית על חוף ימה של לוב בזמן מלחמת האזרחים השנייה בלוב.
בשנת 2018, ויצמן ומכון "ארכיטקטורה פורנזית", זכו בפרס ביזלי של מוזיאון העיצוב בלונדון על "העיצוב המוצלח לשנת 2018", כמו כן היה מעומד לפרס טרנר.
ב-19 באוקטובר 2023 פורסם מכתב אמנים בינלאומיים המגנה את פעילות ישראל ברצועת עזה במסגרת מלחמת חרבות ברזל.
ויצמן היה מהחתומים על המכתב.
סף המדבר, קו העימות, הוצאת בבל, 2016
ארץ חלולה: ארכיטקטורת הכיבוש של ישראל, הוצאת בבל, 2018
איל פארן הוא ציון מקום המופיע פעם אחת בתנ"ך, בסיפור מלחמת ארבעת המלכים את החמישה.
בסיפור מלחמת ארבעת המלכים את החמישה מצוין: "ובארבע עשרה שנה בא כדרלעמר והמלכים אשר אתו ויכו את רפאים בעשתרת קרנים ואת הזוזים בהם ואת האימים בשוה קריתים.
ואת החרי בהררם שעיר עד איל פארן אשר על המדבר.".
בפסוק הבא מתואר המשך מסע ארבעת המלכים: "וישובו ויבואו אל עין משפט היא קדש".
יש המפרשים שארבעת המלכים הגיעו עד "איל פארן".
אחרים מפרשים את איל פארן כציון גבול ההתפרשות של החורים בהר שעיר.
פירושים שונים נתנו למילה "איל" בביטוי "איל פארן".
ישנם, כמו פירוש רש"י לתורה, שראו בו שם פרטי.
אחרים, כמו תרגום השבעים והפשיטתא ורוב החוקרים המודרניים, פירשו את "איל" כמציין עץ או קבוצת עצים.
אחרים, כמו אונקלוס והמדרש, פירשו איל כ"מישור".
בנימין מזר כותב: "לפי העניין הכוונה כנראה למקום יישוב בקצהו הדרומי של עבר הירדן מזרחה, דרומה מהר שעיר.
וייתכן שאין איל פארן אלא אילת.".
יוחנן אהרוני יותר נחרץ וכותב ש"איל פארן" הוא בוודאי אילת.
יואל אליצור טוען שאיל פארן מציין מרחב ולא נקודה, ומזהה את "איל פארן" עם הערבה.
איל חוּלָתָא (נולד ב־1976) הוא איש ביטחון ישראלי.
לשעבר היועץ לביטחון לאומי של ראש ממשלת ישראל וראש המטה לביטחון לאומי.
קודם לכן שירת כראש אגף במוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים.
חולתא הוא בן לבתיה, מורה לביולוגיה ורכזת נוער שוחר מדע במינהל המחקר החקלאי שהוריה עלו מפרס, ולפרופ' גדעון חולתא (מוֹנִיקֶנְדַם), חוקר במנהל המחקר החקלאי שמוצא משפחתו בעיירה שבהולנד והוריו ניצולי השואה.
גדל בראשון לציון ולמד בגימנסיה הריאלית בעיר.
בנעוריו היה מדריך בתנועת הנוער המכבי הצעיר.
קיבל תואר ראשון במתמטיקה ופיזיקה מהאוניברסיטה העברית בירושלים במסגרת תוכנית תלפיות של צה"ל.
את שירותו הצבאי עשה במסגרת המוסד והשתחרר ממנו בדרגת רב-סרן.
לאחר שירותו בצה"ל המשיך לשרת ב"מוסד" במשך עוד 17 שנים.
בין תפקידיו השונים שירת כראש יחידת המחקר והפיתוח הטכנולוגי וכראש אגף הטכנולוגיה, והיה אמון על פיתוח טכנולוגיות המשמשות את הארגון.
לאחר מכן, שימש כראש מנהלת נשק לא קונבנציונלי וכראש אגף תכנון אסטרטגי ומדיניות, היה אמון על קידום קשרים מדיניים אסטרטגיים.
לפי דיווחים, באותה עת התנגד למדיניות שהוביל ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, אשר הביע התנגדות להסכם הגרעין עם איראן ופעל לביטולו, ונקט עמדה שלפיה מוטב לישראל שלא להתנגד להסכם אלא לנסות להשפיע על תוכנו.
במהלך שירותו קיבל תואר דוקטור בפיזיקה מאוניברסיטת תל אביב, על עבודת דוקטורט משנת 2011, בהנחיית פרופ' אשל בן-יעקב, בנושא "פעילות רשתות נוירונים במרחב סדירות-מורכבות".
לאחר מכן קיבל תואר שני במנהל ציבורי מאוניברסיטת הרווארד, במסגרת תוכנית העמיתים של קרן וקסנר.
על שמו רשומים פטנטים אחדים.
לאחר סיום שירותו במוסד הצטרף חולתא לחברת הטכנולוגיה הפיננסית פאגאיה, שבה שימש כשנה מנהל תהליך ראשי (CPO) וכן עסק ביזמות טכנולוגית שעניינה צמצום ההתחממות העולמית.
ראש המטה לביטחון לאומי והיועץ לביטחון לאומי
לאחר הקמת ממשלת ישראל השלושים ושש, מונה חולתא לראש המטה לביטחון לאומי (המל"ל) והיועץ לביטחון לאומי של הממשלה, במקום ראש המל"ל היוצא, מאיר בן שבת, על ידי ראש ממשלת ישראל, נפתלי בנט.
הוא נכנס לתפקידו בסוף אוגוסט 2021, כשהוא בן 45, והיה היועץ לביטחון לאומי הצעיר ביותר.
ב-8 בינואר 2023, עם כינונה של ממשלת ישראל ה-37 בראשות בנימין נתניהו, סיים חולתא את תפקידו.
למחליפו מונה השר לשעבר צחי הנגבי.
בתקופת כהונתו כראש המל"ל, ההערכה הייתה שחמאס לא מחפש עימות.
על טבח שבעה באוקטובר אמר שהופתע מעוצמת ההכנה של החמאס, ומחוסר המוכנות ההגנתית של צה"ל.
על הסכם הגבול הימי בין ישראל ללבנון, שנחתם בתקופת כהונתו, אמר שחשיבותו בכך שלבנון מסכימה שבכך מסתיימות התביעות שלה בנוגע לקו הגבול הימי.
במרץ 2023 מונה ליו"ר הדירקטוריון של חברת הלמן-אלדובי טכנולוגיות.
חולתא הוא עמית מחקר בכיר במכון המחקר FDD בוושינגטון דיסי, וחבר במועצה המייעצת של הארגון הבינ"ל IISS.
נשוי ואב לשלושה, תושב כפר סבא.
איל מקיאג' הוא מותג איפור אמריקאי אשר הוקם בניו יורק בשנת 1972 על ידי אילנה הרכבי.
המותג החל לפעול בישראל בזיכיון בשנת 1996, על ידי חנוך רידר ואשתו, המאפרת גלית ורטהיים, בשותפות עם אופק קאירי ואשתו, הדוגמנית שלי גפני.
החברה הפעילה בישראל רשת חנויות, מכללת איפור ואתר אינטרנט לשיווק ישיר, ובארצות הברית הפעילה רשת הפצה לחנויות.
בשנת 2001 התפרקה השותפות, והזיכיון נותר בידי חברת איל מקיאג' בע"מ, שהוקמה ב-2001 והייתה בשליטת גלית ורטהיים וחנוך רידר.
ב-2007 נבחרה הדוגמנית אסתי גינזבורג לפרזנטורית של המותג "איל מקיאג'".
החברה נקלעה לקשיים כספיים שהובילו ב-2013 לפירוקה בצו בית המשפט, ולמכירת פעילות בהסדר נושים.
בשנת 2013 רכשו רו"ח אורן הולצמן ואחותו שירן הולצמן את המותג והפעילות בישראל, תמורת 12 מיליון ש"ח, וב-2015 רכש גם את המותג בארצות הברית.
ב-2017 קרן אל קטרטון (L Catterton) - קרן ההשקעות של קבוצת לואי ויטון, השקיעה בחברה לפי שווי חברה של 100 מיליון דולר.
עיקר פעילות החברה הופנתה לאתר מסחר אלקטרוני, שמרבית עובדיו בארצות הברית.
תחילה נדרשו הלקוחות לענות על שאלון לשם התאמת האיפור, ובהמשך נעשתה ההתאמה על פי צילום פנים של הלקוח וניתוחו באמצעות תוכנה מתאימה.
בישראל פועלות כ-40 חנויות ומכללה לאיפור.
מטה החברה שוכן בניו יורק, ומרכז הפיתוח שוכן בישראל.
ייצור מוצרי האיפור נעשה מחוץ לישראל.
בינואר 2022 הודיעה חברת Oddity Tech, החברה המחזיקה במותג, על מכירת 9% ממניותיה תמורת 130 מיליון דולר, כלומר לפי שווי חברה של 1.44 מיליארד דולר.
במאי 2025 נמכרו 10% ממניות אודיטי תמורת 380 מיליון דולר.
איל דודסון (נולד ב-1965) הוא היסטוריון ישראלי, מרצה בכיר בחוג ללימודי ארץ ישראל במכללה האקדמית הרצוג ובמכללת אורות ישראל, בה עמד בראש ההתמחות ללימודי ארץ ישראל.
דודסון הוא גם מורה דרך ועוסק בהכשרת מורי דרך, ובעברו עסק בחינוך פורמלי ובלתי פורמלי.
הוא חיבר וערך מדריכי טיולים, וכתב מאמרים אקדמיים ופופולריים רבים על אתרים, מסורות ואירועים בתולדות ארץ ישראל וירושלים.
הוא עוסק בייעוץ, בהנחיה ובכתיבת תכנים בתחומי התמחותו למוסדות שונים ולמשרדי ממשלה.
דודסון נולד ב-1965 ברמת גן, ליהודה וורדה דודסון.
משפחתו היא ציונית-דתית, וב-1977 היא נמנתה עם מייסדי אלקנה והייתה מראשוני המתיישבים בשומרון.
דודסון למד במדרשית נעם ושירת כלוחם חי"ר בצה"ל במסגרת ישיבת ההסדר אור עציון.
בשנים 1985–1989 פעל במגוון תפקידים בתנועת בני עקיבא, בהם ראש מחלקת ההדרכה הארצית.
עד 2010 עסק בהוראה במוסדות תיכוניים דתיים.
מאז 1998 הוא מרצה במוסדות להשכלה גבוהה, חוקר וחבר בוועדות כנסים אקדמיים מקומיים ובינלאומיים.
בשנים 2018–2019 ייסד ועמד בראש ראש מינהלת מורשת ישראל בהר הבית, של משרד התרבות והספורט ומשרד ירושלים ומורשת.
דודסון נשוי מאז 1991 לנוגה, ולהם 6 ילדים.
עבודת הדוקטורט של דודסון היא בנושא "חכמי צפת בין השנים 1540–1615, מעמדם הדתי והחברתי", נכתבה בהנחיית פרופ' יוסף הקר בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים, והושלמה ב-2010. הוא מתמחה בתולדות היהודים באימפריה העות'מאנית, ובתולדות ארץ ישראל בתקופה העות'מאנית.
הוא מתמחה גם בתולדות ירושלים ואתריה.
דתיור: מדריך תיירות נופש ופנאי, ירושלים תשס"א
ירושלים מכל מקום – מדריך למטייל בירושלים, בהוצאת יומרה, אלקנה תשס"ג
מראות ארץ הקודש 1906, בהוצאת יד יצחק בן-צבי, ירושלים תשס"ו
בנתיבות השפלה והרי ירושלים: לסייר עם המקורות, בהוצאת יד יצחק בן צבי, ירושלים תשס"ח;
בשביל ירושלים: מדריך למטייל באתרי ירושלים הקדומה, בהוצאת מכון מגלי"ם, ירושלים תשס"ט
הרובע היהודי וכל נתיבותיו – סיורים בעקבות 750 שנות ההתיישבות היהודית בעיר העתיקה של ירושלים, בהוצאת יד יצחק בן צבי והחברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי, ירושלים תשע"ז
פרשה ירושלמית – עיונים בירושלים בפרשות השבוע, בהוצאת ראשית ירושלים, ירושלים.
אי וולו (באיטלקית: Il Volo, הטיסה) היא שלישיית בנים פופ אופראית איטלקית, "פופרה".
הרכב השלישייה, ג'אנלוקה ג'ינובלה, פיירו ברונה ואיגנציו בוסקטו.
להקת איל וולו זכתה בפסטיבל סן רמו 2015, סיימה במקום שלישי (מקום ראשון בהצבעה הטלפונית של הקהל) באירוויזיון 2015 עם השיר "Grande amore" וזכתה בפרס התקשורת של פרסי מרסל בזנסון.
בשנת 2009 השתתפו ג'אנלוקה ג'ינובלה, פיירו ברונה ואיגנציו בוסקטו בתחרות זמר איטלקית לנוער שנערכה בסן רמו ושודרה בטלוויזיה.
בשלוש התוכניות הראשונות הם שרו בנפרד ובתוכנית הרביעית הם שרו בהצלחה רבה את השיר הקלאסי 'O sole mio, בדומה לשלושת הטנורים (פלאסידו דומינגו, חוזה קררס ולוצ'אנו פבארוטי).
בסוף 2010, שמם שונה סופית ל"איל וולו" - "הטיסה".
פיירו ברונה (נולד ב-24 ביוני 1993 בנארו , אגריג'נטו, סיציליה) הוא טנור ספינטו.
יש לו צליל דרמטי ועדיין מגיע בקלות לתווים גבוהים יותר.
איגנציו בוסקטו (נולד ב-4 באוקטובר 1994 בבולוניה, אמיליה-רומאניה, להורים סיציליאנים ממרסלה ופטרוזינו ) הוא טנור לירי בעל גוון צלול ובהיר.
ג'אנלוקה ג'ינובלה (נולד ב-11 בפברואר 1995 ברוזטו דלי אברוצי , אברוצו.
שמו המלא ג'אנלוקה ג'ינובלה די ויטוריו) הוא בריטון לירי.
יש לו גוון חם, מסוגל לשיר תווים נמוכים מאוד.
חג מולד שמח: אלבום חג המולד (2013)
איל וולו שרים מוריקונה (2021)
גווידו לואיג'י סניה (באיטלקית: Guido Luigi Senia; נולד ב-3 בספטמבר 1997) ידוע בבשם הבמה איל טרה (באיטלקית: Il Tre), הוא ראפר, זמר וכותב איטלקי.
התפרסם בעיקר בזכות אלבומו Ali – Per chi non ha un posto in questo mondo, שהגיע לראש מצעד האלבומים האיטלקי.
בשנת 2015 הוציא את סינגל הבכורה שלו, "Cataclisma", לאור דרך יוטיוב.
בשנת 2016 נחל הצלחה גדולה כשהשתתף בתחרות ה-One Shot Game, וגבר על מתמודדים רבים עד הדחתו בגמר.
ב-2018 פרסם את המיקסטייפ הראשון שלו, Cracovia Vol.
2, דרך חברת התקליטים טוטאל אינדיפנדנט.
בשבוע הראשון לצאתו צבר מיליון השמעות בסטרימינג, 50,000 הורדות דיגיטליות ועותקיו הפיזיים אזלו מהמדף.
הצלחת השיר "Bella Guido", שצבר למעלה משלושה מיליון צפיות ביוטיוב, הובילה את איל טרה לחתום על חוזה הקלטות עם החברות וורנר מיוזיק איטליה ואטלנטיק רקורדס.
בשנת 2019 התעיד איגוד תעשיית ההקלטות האיטלקי את "Cracovia Pt.
3" בתואר פלטינה, לאחר שנמכר בכ-100,000 יחידות ברחבי המדינה.
קדם ליציאתו פורסם הסינגל "Pioggia".
לאחר שבוע אחד בלבד נמנה בין האלבומים הנמכרים ביותר בכל הזמנים באיטליה.
איל טרה היה אחד משלושים האמנים שהתחרו בפסטיבל סן רמו 2024, הקדם האיטלקי לאירוויזיון 2024, שהתקיים במאלמה שבשוודיה.
שירו לתחרות, "Fragili", סיים בערב הגמר במקום הרביעי.
אייל לנדסמן (נולד ב-1970) הוא אמן ופעיל חברתי ישראלי, הידוע כמייסד שותף ומנהל אמנותי של פסטיבל הצילום הבינלאומי וכן מייסד ומנהל את הארגון ללא מטרות רווח בשם PHOTO IS:RAEL.
אייל לנדסמן נולד בחיפה ב-1970. הוא סיים את לימודיו בבית הספר לאמנות ועיצוב ויצו בחיפה, שם למד עיצוב גרפי.
לנדסמן היה הצלם לווידאו קליפ "Her Morning Elegance", בבימויו של אורן לביא, אשר היה מועמד לפרס הגראמי בשנת 2010. הקליפ הוקרן גם בפסטיבל קאן ליונס הבינלאומי ליצירתיות, פסטיבל הסרטים של לוס אנג'לס, פסטיבל הסרטים העכשווי במרכז פומפידו ו-SXSW.
בשנת 2006 נרכש ארכיון עם יצירות של לנדסמן על ידי אוניברסיטת הרווארד.
לנדסמן היה אחד השופטים בתחרות המועצה הבריטית "EnGENDERed" ו-"Fresh Paint" בפסטיבל האמנות בשנת 2017. בשנת 2018 נבחר לנדסמן כאחד המומחים לסקירת תיק עבודות בפסטיבל הצילום של Rencontres d'Arles ואתונה.
לנדסמן הועמד לפרס הפיקטט הבינלאומי בשנת 2016.
אייל לנדסמן הציג בתערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות בארץ וברחבי העולם.
"תעשה לי תמונה של אמן".
2006. מרכז סוזן דלל למחול ותיאטרון.
2008. פסטיבל עכו לתיאטרון ישראלי אלטרנטיבי.
איל נוה (נולד ב-26 בינואר 1976) הוא איש עסקים ויזם ישראלי בתחומי הנדל"ן וההיי-טק, אחד ממייסדי ארגון אחים ואחיות לנשק, ופעיל חברתי ישראלי.
איל נוה נולד בחיפה וגדל ביבנה.
שירת בצבא כלוחם וכמפקד בסיירת מטכ"ל.
לאחר מכן סיים לימודי תואר ראשון במשפטים ובמנהל עסקים.
בתחילת דרכו המקצועית שימש כיועץ אסטרטגי וכמנהל פרויקטים במשרד הפרסום גיתם ומורל.
בהמשך התקדם לתפקיד סמנכ"ל וחבר הנהלה בחברות ישראליות מובילות במשק, בהן HOT ודלק ישראל.
בשנת 2016 הקים את רשת חללי העבודה המשותפים "MIXER" אותה הוא מנהל.
החברה מפעילה חמישה מתחמים של חללי עבודה בתל אביב, בהרצליה וברעננה, שמעניקים שירותים למאות חברות היי-טק, קרנות הון סיכון ועסקים עצמאיים.
נוה מתנדב בעמותה החרדית "חברים לרפואה" המספקת תרופות למי שידו אינה משגת.
בינואר 2023, בעקבות הצגת "הרפורמה המשפטית", אליה מתייחס נוה כהפיכה משפטית, הקים נוה את ארגון המחאה "אחים לנשק", יחד עם חבריו לסיירת מטכ"ל, רון שרף ואיתן הרצל.
לתפיסתם המהפכה צפויה הייתה לגרום לפגיעה קשה במשטר הדמוקרטי בישראל.
במהלך חודשי פעילותו הראשונים, עמד הארגון בחזית המאבק הציבורי נגד הרפורמה המשפטית והתמקד בפעולות מחאה, הסברה, ארגון הפגנות ופעולות יזומות נוספות.
עם היוודע דבר מעשי הטבח בשבעה באוקטובר, הודיעו ראשי הארגון על הפסקה מיידית של פעולות המחאה, וקראו לכלל חיילי המילואים להתייצב להגנת המדינה.
בתוך שעות בודדות הקימו נוה וחבריו את "החמ"ל האזרחי", גוף נפרד וא-פוליטי, במטרה לתת מענה מיידי וסיוע לצה"ל, לתושבי העוטף, למשפחות השכולות ולמשפחות החטופים.
בתוך ימים ספורים, היוזמה בחמ"ל הפכה לכוח אזרחי גדול, עם יכולות, משאבים והון אנושי רחב, ופעלה כמענה מיידי ויעיל לצרכים הן בתחום האזרחי והן בתחום הצבאי.
החמ"ל ניהל וקידם תחתיו עשרות יוזמות אזרחיות ובהן, בין היתר: הסעות, רכישת ציוד צבאי ואזרחי, סיוע לכוחות הביטחון באיתור נעדרים באמצעות אמצעים טכנולוגיים, סיוע למפונים, סיוע למשפחות שכולות, חלוקת ציוד רפואי ועוד.
בהמשך נוספה לו מטרה נוספת, בניית חברת מופת בישראל ביום שאחרי המלחמה.
בהובלת נוה וחבריו, הסתיים באפריל 2025 השלב הראשון של פרויקט שיקום שכונת "הרצפות הירוקות" בכפר עזה שבוצע על ידי כ-9,000 אזרחים מתנדבים מפרויקט "בונים מחדש" של ארגון אחים ואחיות לנשק.
זוהי השכונה הראשונה המוכנה לאכלוס בעוטף עזה מאז הטבח לאחר שעברה שיפוץ מקיף.
שיפוצים נוספים מתוכננים להתחיל בקרוב בגבול הצפון, במושבים שתולה ונטועה, וגם בקריית-שמונה.
בנובמבר 2024 הודח שר הביטחון יואב גלנט על ידי בנימין נתניהו והוחלף בישראל כץ.
ימים ספורים לאחר מכן הורה כץ על הפסקת שירות המילואים של רון שרף, ולאחר מכן גם של שותפו איל נוה, עקב מחאתם נגד הממשלה, והצהרה – למעלה משנה קודם לכן – שיפסיקו את התנדבותם לשירות אם יעברו "חוקי דיקטטורה".
בתגובה מתח נוה ביקורת על שר הביטחון וטען כי פעולותיו קורעות את הצבא.
באותה שנה, לאחר הליך גישור, משך העיתונאי ינון מגל תביעת דיבה שהגיש נגד נוה, על היקף שירות המילואים של מגל.
נוה השיב על כך "תרבות השקר היא כרסום הדמוקרטיה, זהו ניצחון לאמת ולחופש הביטוי".
ב-6 ביוני 2024, העניקה אוניברסיטת רייכמן לנוה תואר דוקטור לשם כבוד, כהוקרה על תרומתו למען החברה הישראלית בכלל, ובפרט מאז טבח שבעה באוקטובר.
ביולי 2025 הקימו נוה, רן הר נבו ושותפים מגופי מחאה שונים את חמ"ל הבחירות שמטרתו "להחזיר את ישראל למסלול - דמוקרטיה יהודית, ליברלית, ברוח מגילת העצמאות!".
חמ"ל הבחירות חולק לשלושה תחומי פעילות: גיוס תודעתי, לרבות ניטור והפרכת פייק ניוז ותיאוריות קונספירציה; טוהר הבחירות, לרבות טיפול משפטי, טכנולוגי ולוגיסטי שיבטיח את תקינות הבחירות ויגן על ועדת הבחירות המרכזית; והנעה לפעולה, כולל גיוס מתנדבים, ארגון חוגי בית והפעלת מערך סיוע ביום הבחירות.
נוה אחראי ללוגיסטיקה והתמיכה המינהלית לכלל אגפי הפרויקט.
לדברי המייסדים, החמ"ל הוא גוף לא פוליטי שנועד להבטיח בכלים אזרחיים את עצם קיומן של בחירות, ושתהיינה חופשיות, הוגנות ושוויוניות.
נוה מתגורר בהרצליה, נשוי ואב לשישה ילדים.
איל חיות-מן (נולד ב-7 ביולי 1988) הוא סופר, חוקר פילוסופיה יהודית וקבלה, מבקר ספרות ומומחה לדיבייט ורטוריקה.
ספרו הראשון, מסכת תהום, זכה בפרס ספיר לספר ביכורים לשנת 2024.
חיות-מן נולד בתל אביב, ליצחק חיות-מן, אדריכל ואמן, ולתרצה ארזי, עורכת ספרים, וגדל בירושלים.
הוא למד בבית הספר היסודי סאלד ובתיכון הדתי-פלורליסטי "רעות", שאותו סיים כמצטיין מחזור.
במהלך לימודיו בתיכון השתלב בחוג לכתיבה יוצרת של מתא"ן, ובמסגרת זאת פורסם לראשונה סיפור פרי עטו, בעיתון 77. בתום לימודיו התגייס חיות-מן לצה"ל במסגרת העתודה האקדמית והשלים תואר ראשון (בהצטיינות) ביחסים בין לאומיים באוניברסיטה העברית.
לאחר סיום התואר הראשון התגייס לשירות פעיל בן שש שנים, שאותו סיים כקצין בדרגת סרן.
במהלך שירותו למד, באוניברסיטת תל אביב, לתואר מוסמך בהיסטוריה של המדעים והרעיונות, סיים בהצטיינות יתרה, ועבודת המחקר שהגיש אף זיכתה אותו בפרס עמוס פונקנשטיין.
חיות-מן הוא בעל תואר דוקטור בפילוסופיה יהודית מאוניברסיטת תל אביב.
עבודת הדוקטורט שלו עוסקת בחיבור הקבלי תיקוני הזוהר.
בשנת 2025 השתתף בשעשועון הטלוויזיה "הזירה".
2023-2016: עוזר מחקר במרכז לחקר מדיניות ואסטרטגיה ימית של אוניברסיטת חיפה
2020-2017: מאמן נבחרת הדיבייט של אוניברסיטת הנגב
2021-2020: מבקר ספרות בעיתון מקור ראשון
החל משנת 2021: מבקר ספרות בעיתון ישראל היום.
החל משנת 2021 פרסם חיות-מן סיפורים קצרים בבמות ספרותיות שונות.
ספרו הראשון, ספר פנטזיה יהודית בשם מסכת תהום, יצא לאור בשנת 2024 בהוצאת כנרת זמורה דביר.
הספר הוא רומן היסטורי המשלב אלמנטים של ספרות פנטזיה, ומתרחש בארץ יהודה בתקופה שלאחר חורבן בית שני.
עלילת הספר עוקבת אחר מסע החניכה של אלישע בן אבויה הצעיר, הנשלח מבית אביו בגליל לישיבה של רבי אליעזר בן הורקנוס בלוד.
הספר זכה לשבחי הביקורת ומכר אלפי עותקים.
עוד בטרם יצא, זכה הספר בפרס שר התרבות והספורט לספרי ביכורים.
בהמשך זכה בציון לשבח בפרס ברנר לספרות 2024, ובפרס ספיר לספרות בקטגוריית ספר ביכורים לשנת 2024.
בשנת 2024 השתתף במיזם "סיפור.חיים" להנצחת הנרצחים בטבח שבעה באוקטובר וחללי מלחמת חרבות ברזל, וכתב ספר על חייו של , שנפל בקרב מוצב סופה.
בשנת 2025 הוציא חיות-מן את בלשון בני אדם, נובלה שמאירה את דמותו של ישמעאל, דמות מפתח במסכת תהום.
חיות-מן הוא בעל קריירה בינלאומית ענפה בתחום הדיבייט.
הוא נחשב לאחד הדיבייטורים המובילים בעולם.
אלוף אירופה בדיבייט לאוניברסיטאות (EUDC) לשנת 2016, יחד עם שותפו דן להב.
הדובר הטוב בעולם באליפות העולם בדיבייט אוניברסיטאות (WUDC) לשנת 2016.
הזוג שדורג ראשון בקטגוריה הפתוחה באליפות העולם בדיבייט אוניברסיטאות (WUDC) לשנת 2018, יחד עם שותפו דן להב.
השופט הראשי (Chief Adjudicator) של אליפות העולם בדיבייט אוניברסיטאות (WUDC) לשנת 2020.
מסכת תהום (הוצאת כנרת זמורה דביר, 2024)
תמונות ומנגינות חייו (מיזם סיפור.חיים, 2024)
בלשון בני אדם (הוצאת "כריכה", 2025)
חרב מתהפכת (ספקולציה, 2 תשפ"א)
החברה הטובים (היה יהיה, 13, תשפ"ב)
קריה נאמנה (היה יהיה, 14, תשפ"ג)
מגילות האש (לקט שעטנז: עם הספר, תשפ"ג)
אחרינו המבול (היה יהיה, 15, תשפ"ד)
איל חיות-מן, "דמויותיהם של מטטרון ומשה בספרות תיקוני הזוהר", דעת: כתב עת לפילוסופיה יהודית וקבלה, 91 (תשפ"א), עמ' 364-337
איל חיות-מן, "יצר, יצירה ויוצרת: העיבוד הספרותי של ספר יצירה ביצר לב האדמה מאת שהרה בלאו", תעודה (בדפוס)
עמי איילון ואיל חיות-מן, "הגדרה מחדש של המושג "ניצחון"; במאבק של הדמוקרטיה בטרור", מערכות, ינואר 2022
איל קיציס (נולד ב־7 בינואר 1969) הוא שחקן, קומיקאי ומנחה טלוויזיה ישראלי, ידוע בעיקר כמנחה תוכנית הסאטירה ארץ נהדרת מאז תחילת שידוריה ב-2003.
את שירותו הצבאי החל בקורס טיס, וכעבור שנה הודח עקב בעיות רפואיות ועבר לשרת ביחידת השליטה המרכזית של חיל האוויר בקריה.
לאחר שחרורו מצה"ל, השלים תואר ראשון במגמת תקשורת במסלול האקדמי מכללה למנהל, למד שנה אחת בסטודיו למשחק ניסן נתיב.
קיציס עבד כקופירייטר במשרד הפרסום גיתם BBDO.
הוא החל את דרכו בתקשורת בשנת 1993, כמנחה בטלוויזיה החינוכית בתוכניות "זומביט" ו"תיק-תק".
באותם ימים החל להופיע גם כסטנדאפיסט במועדון הסטנד-אפ הוותיק "קאמל קומדי קלאב".
במקביל כתב את פינת ההומור במדור "ציפורה" של עיתון "חדשות" ולאחר מכן "העיר".
לאחר שסיים את עבודתו בעיתון, הוא הוציא יחד עם דנה דרבינסקי ספר בדיחות בשם "אחד, לא חשוב מאיזה עדה" (1999).
פריצתו הגדולה של קיציס התרחשה בשנת 1999 כשהנחה את התכנית "חיים משוגעים", ולאחר מכן הנחה עם טל פרידמן את תוכנית האירוח ההומוריסטית "חלומות בהקיציס", ששודרה במסגרת שידורי קשת בערוץ 2. במקביל הנחו השניים תוכנית רדיו בשם "ציפורי לילה שרוטות" בגלי צה"ל.
עם עליית ערוץ ביפ ב־HOT, החלו קיציס ופרידמן להופיע ב"לגעת באוכל" (2001), תוכנית פרודיה על טלנובלות, ולאחר מכן ב"החטא ועונשו" (2002), שעשועון טלוויזיה הומוריסטי.
בנוסף הנחה קיציס בביפ את התוכניות "הדרבי הגדול" (2003) עם אלי ומריאנו ואת "האקדמיה לצחוק" (2004) עם עלמה זק.
התוכנית זכתה להצלחה, הן מצד המבקרים והן מצד הקהל.
קיציס גם שימש בעונות הראשונות כקריין בסרטונים של הסדרה, ולעיתים רחוקות אף גילם דמויות במערכונים, ביניהן הנסיך ויליאם ויהונתן גפן.
בקיץ 2007 החל להנחות בערוץ 2 את שעשועון הטלוויזיה "האם אתה חכם יותר מתלמיד כיתה ו'?".
באוגוסט 2007 שיתף פעולה עם טל פרידמן בתוכנית הידע "הידוענים" בערוץ לוגי, שבה גילם את דותן פרומר, עורך הסדרה ומעריץ נלהב של שנות ה־80, וכן דמויות פיקטיביות המקורבות לידוענים, כמו גברת גילה, אשת החברה הגבוהה, דוקטור וינר, סגן־אלוף קיש, מאיה ורדית המעריצה הסדרתית ועוד.
בשנת 2010 גילם את אלוהים בסרט של חבורת "ארץ נהדרת" "זוהי סדום", ושיחק בתוכנית "מעצר בית" יחד עם טל פרידמן.
בשנת 2011 השתתף בתוכנית סאטירה נוספת עם טל פרידמן, "גם אנחנו רוצים תוכנית תחקירים".
בקיץ 2014 הנחה תוכנית אירוח בשם "תכנית קיציס" בערוץ 2, בערבי שבת.
ב־2016 הנחה את התוכנית "עוד כותרות" (תכנית ספין אוף לפינת החדשות שלו מ"ארץ נהדרת").
ב־2017 הנחה שעשועון טריוויה בשם "מי יכול על ישראל" במסגרת שידורי קשת בערוץ 2.
באפריל 2019 פתח ערוץ יוטיוב בשם "קיציס", ובו החל לפרסם סרטונים קומיים במגוון נושאים.
בשנת 2003 החל קיציס לשמש הפרזנטור של חברת "קווי זהב".
הוא נשאר בתפקיד גם לאחר שהחברה עברה שינויי בעלות ושינויים מבניים, ובשל כך היה הפרזנטור של חברת "פרטנר", עד לשנת 2020.
בשנת 2019 חזר קיציס לקיים מופעי סטנדאפ בתיאטרון הבימה.
בשנת 2021 השתתף בתוכנית הטלוויזיה "השמרטפים" בכאן חינוכית.
החל משנת 2021 קיציס הוא הפרזנטור של חברת כלל ביטוח.
היה נשוי לדלית ויכסלבאום, יחצ"נית ערוץ 10 ואחותה התאומה של מגישת הטלוויזיה שרון כידון.
ב-2009 נישא בשנית, למגישת החדשות טלי מורנו.
לזוג שני בנים ובת, והם מתגוררים בהרצליה.
קיציס מתנדב בעמותת "חיים" – למען ילדים חולי סרטן בישראל.
הוא חובב ספורט, אוהד את קבוצת הפועל תל אביב ואף שידר משחקי טניס בערוץ הספורט.
קיציס התפקד למפלגת העבודה, והביע את תמיכתו הפומבית במפלגה בריאיון עימו לקראת בחירות 2013.
שנהסרט/סדרהדמות1993עניין של זמןחייל, חבר של גיאזומביטמנחהתיק-תקמנחה1999חיים משוגעיםמנחה1999-2003חלומות בהקיציסמנחה2001לגעת באוכלדמויות שונות2002החטא ועונשודמויות שונות2003הדרבי הגדולמנחהלא נפסיק לצחוקרק בישראלמנחה2003- הווהארץ נהדרתמנחה2004האקדמיה לצחוקמנחהאהבה זה כואבבתפקיד עצמוגארפילד: הסרטגארפילד2005זומזוםבתפקיד עצמו2007בשורות טובותבתפקיד עצמוהאם אתה חכם יותר מתלמיד כיתה ו'?מנחההידועניםדמויות שונותכוורת בסרטבארי בנסון2010זוהי סדוםאלוהיםמעצר ביתבתפקיד עצמו2011גם אנחנו רוצים תוכנית תחקיריםמנחה2014תכנית קיציסמנחה2016עוד כותרותמנחה2017מי יכול על ישראלמנחה2017 ו-2019אלישעאיתן2021השמרטפיםמנחה
אילאנה קוסנזאנה (Ileana Cosânzeana) היא דמות במיתולוגיה הרומנית.
אילאנה קוסנזאנה הוא שמה של גיבורת אגדות, נסיכה יפהפייה הנחטפת על ידי באלאור או זמאו (בשל אהבתם אליה) והנכלאת במגדל גבוה.
בדרך כלל, אך לא תמיד, המציל הוא פט פרומוס (Făt-Frumos שפירושו נולד יפה) שאף מתחתן עם הנסיכה וחי איתה בעושר ובאושר עד סוף כל הימים.
באף אחת מהאגדות אהבתו של הבלאור או הזמאו ליפהפייה לא ממומשת ביחסי מין.
אילדבראנדו פיצטי (באיטלקית: Ildebrando Pizzetti; 20 בספטמבר 1880 - 13 בפברואר 1968) היה מלחין איטלקי.
פיצטי היה חלק מ"דור 1880", יחד עם אוטורינו רספיגי וג'אן פרנצ'סקו מאליפיירו.
הם היו בין המלחינים האיטלקים הראשונים מזה זמן, שתרומותיהם העיקריות לא היו באופרה.
(מסורות המוזיקה האינסטרומנטלית ושירת א'קאפלה מעולם לא מתו באיטליה והפיקו, למשל, את רביעיות המיתרים של אנטוניו סקונטרינו (1850 - 1922) ואת היצירות שכתב מורו של רספיגי, מרטוצ'י; אבל עם הופעת "דור 1880" התחזקו מסורות אלה).
אילדבראנדו פיצטי נולד בפארמה, בנו של אודוארדו פיצטי, פסנתרן ומורה לפסנתר שהיה מורו הראשון של אילדבראנדו.
תחילה נראה, שדרכו של פיצטי הצעיר מובילה לקריירה של מחזאי - הוא כתב מחזות אחדים, ששניים מהם הגיעו לכלל הפקה - לפני שהחליט בשנת 1895 על קריירה מוזיקלית ונרשם לקונסרבטוריון של פארמה.
בקונסרבטוריון למד, החל בשנת 1897, אצל ג'ובאני טבאלדיני ורכש את ניצני ההתעניינות, שלא פגה עד יומו האחרון, במוזיקה העתיקה של איטליה ומצאה ביטוי במוזיקה שלו עצמו ובכתביו.
פיצטי לימד בקונסרבטוריון בפירנצה, שאותו ניהל משנת 1917 עד 1923. משנה זו ואילך היה מנהל הקונסרבטוריון של מילאנו.
עם תלמידיו נמנו מריו קסטלנואובו, אולגה רודג' ופרנקו דונאטוני.
בתפקידו האחר כמבקר מוזיקה כתב ספרים אחדים על המוזיקה של איטליה ושל יוון והיה בין מייסדיו של כתב-עת למוזיקה.
פיצטי, תלמיד של המשורר, המחזאי והמהפכן גבריאלה ד'אנונציו, כתב מוזיקה נלווית למחזותיו והושפע מאוד מן הנושאים הנאו-קלאסיים האפלים של ד'אנונציו.
אחת האופרות המאוחרות של פיצטי נכתבה ל-La Figlia Di Jorio של ד'אנונציו.
ה"סינפוניה ב-לה" של פיצטי נוגנה בביצוע בכורה, כאמור במאמר, והוקלטה - ההקלטה היחידה שלה, נכון ל-2005 - ב-7 בדצמבר 1940.) בנוסף לכך, פיצטי היה אחד מהאינטלקטואלים שחתמו על מניפסט האינטלקטואלים הפשיסטים.
יצירותיו אינן מבוצעות לעיתים קרובות; בגלל איכותן נטולת הרגש, כמעט מינימליסטית, הן קשות להערכה.
סימפוניה ב-לה מז'ור לחגיגות המאה ה-26 לייסוד האימפריה היפנית, נכתבה ויצאה לאור בסביבות 1940
מוזיקה נלווית, בעיקר למחזות של ד'אנונציו
קונצ'רטו לנבל ב-מי במול מז'ור (יצא לאור 1960)
שלוש סונטות של פרנצ'סקו פטררקה
עוד יצירות ווקאליות, ביניהן "אפיתאלאמיום" (1939?, 1940, נוגנה בקונצרט בספריית הקונגרס באפריל 1940 ושוב ב-1977)
קונצ'רטו לצ'לו ב-דו מז'ור, יצא לאור 1935
קונצ'רטו לכינור ב-לה מז'ור, יצא לאור ב-1946
Sinfonia del fuoco (מתוך מוזיקה לסרט האילם "קאביריה")
"רצח בקתדרלה" (1958) (עם ניקולא רוסי-למני וליילה ג'נסר בצוות הראשון, בניצוח ג'אנאנדריאה גאוואצאני, בימוי מרגריטה וולמן, לה סקאלה
סונאטה לכינור ב-דו מינור (1900)
סונאטה לכינור בלה מז'ור (בעידוד יהודי מנוחין), נכתבה ב-1918-19, יצאה לאור ב-1920
סונאטה לפסנתר, יצאה לאור 1942
שלישיית פסנתר ב-סול מינור (1900)
שלישיית פסנתר ב-לה מז'ור (מ-1925)
מחוז אילאם (בפרסית: استان ایلام) היא אחת מ-31 פרובינציות איראן, ובירתו העיר אילאם.
שטחה 20,133 קמ"ר, כ-1.2 אחוז משטח איראן והיא נמצאת במערב המדינה.
פרובינציית אילאם גובלת בפרובינציות לורסתאן, ח'וזסתאן וכרמאנשאה, וחולקת גבול משותף עם עיראק.
ב-2005 מנתה אוכלוסיית הפרובינציה כ־545,093 תושבים.
במהלך מלחמת איראן–עיראק, פרובינציית אילאם ספגה נזקים כבדים.
הפצצות עיראקיות כבדות הרסו את המערכת הכלכלית באזור, ומאז פרובינציית אילאם נשארה אחת הפרובינציות הנחשלות ביותר באיראן.
לאחרונה החלה ממשלת איראן להשקיע בפיתוח ובקידום של תעשיות מתקדמות בפרובינציה, כדוגמת המפעל הפטרו-כימי שנבנה בשיתוף פעולה עם ממשלת יפן.