tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1965 הצטרף לקבוצת מייסדי אוניברסיטת בן-גוריון בנגב (עוד בגלגולה הראשון כ"המכון להשכלה גבוהה בנגב") והיה ממייסדי המחלקה למקרא ולתולדות המזרח הקדום.
לימד בה במשך כעשרים שנה, עד פרישתו בשנת 1984.
פרופ' אברמסקי היה ממייסדי "החברה לחקר המקרא", והיה חבר בחוג העיון בתנ"ך של ראש הממשלה דוד בן-גוריון.
ערך את חידוני התנ"ך הראשונים.
במשך שנים שימש פרשן ב"פרקי היום בתנ"ך" בקול ישראל.
הוא ערך את "בית המקרא" ואת האנציקלופדיה לגאוגרפיה מקראית, וכמו כן היה חבר מערכת האנציקלופדיה העברית, אנציקלופדיה מקראית, אנציקלופדיה יודאיקה ו"עולם התנ"ך".
ערך את "ספר שמואל ייבין" יחד עם יוחנן אהרוני ובן ציון לוריא.
בשנת תשמ"ט (1989) זכה בפרס ביאליק על מפעל חייו בחקר המקרא וההיסטוריה המקראית.
בשנת 1936 נישא למינה ברודובסקי.
בניו הם פרופ' עודד אברמסקי והדיפלומט צבי אבירם-אברמסקי.
אחיו היה הארכאולוג יוסף אבירם.
קהלת – המלך, החכם והמשוחח ירא האלוהים
תולדות התרבות והאמנות, כרך א' – העולם העתיק: המזרח הקרוב והרחוק; כרך ב' – העולם העתיק: יוון ורומי; כרך ג – העולם העתיק: שקיעת העולם העתיק
מבוא לגאוגרפיה היסטורית של ארץ ישראל – תקופת המקרא
מלכות שאול ומלכות דוד – ראשית המלוכה בישראל והשפעתה לדורות
מסילה בערבה: תולדות הערבה בימי המקרא
נלסון גליק, אפיקים בנגב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תש"ך.
סיפורי בריאה בפי עמי קדם האליליים, אתר דעת
עבדות ישראל במצרים, אתר דעת
כבשת הרש וההופעה של נביא המחאה הסוציאלית, אתר מקראנט
הרקע ההיסטורי להכרזת כורש, אתר דעת
מלחמת החרות של מצדה, אתר דעת
מרד בר כוכבא לאור הגילויים האחרונים, אתר דעת
"והייתה נפש אדוני צרורה בצרור החיים" (פירוש חדש לאור תעודות נוזי), בית מקרא, כרך ז, חוברת ג (טו) (טבת תשכ"ג), pp.
הרב שמואל אברהם אבא הגר (1865, ה'תרכ"ה - 24 בפברואר 1895, ל' בשבט ה'תרנ"ה) היה רב ואדמו"ר בעיר הורודנקה.
היה בנו של הרב ברוך הגר האדמו"ר מוויז'ניץ.
הרב שמואל אברהם אבא הגר נולד בשנת ה'תרכ"ה בעיירה ויז'ניץ שבבוקובינה שבאימפריה האוסטרית (כיום באוקראינה) לרב ברוך הגר שהיה האדמו"ר השני בשושלת חסידות ויז'ניץ והרביעי לקוסוב-ויז'ניץ, ולציפורה שפירא, בתו של הרב אריה לייב שפירא מז'יטומיר ונכדתו של הרב פנחס שפירא מקוריץ.
לאחר מות אביו, הרב ברוך הגר בכ' בכסלו ה'תרנ"ג, נתמנה הרב שמואל אברהם אבא לכהן כרב בעיר הורודנקה.
בעת כהונתו ברבנות חיבר את הספר "שפתי צדיק" על השבתות והמועדים וראשי החודשים, ונדפס כשנה לאחר פטירתו.
כשנתיים בלבד לאחר מינויו לרב בעיר נפטר הרב שמואל אברהם אבא הגר בל' בשבט ה'תרנ"ה, ואת מקומו ברבנות מילא אחיו הרב יחיאל מיכל הגר.
הרב שמואל אברהם אבא הגר היה נשוי לרבנית הינדא מטיל, בת הרב משה מרדכי טברסקי (האדמו"ר מקארוב).
חנל'ה הגר, אשת הרב מנחם מענדיל דוד חודורוב מקולומיאה.
אדל הגר, אשת הרב ישראל שלום יוסף הגר (זיווג ראשון) בן הרב חיים הגר מאנטניא.
שמואל אדלמן (נולד ב-29 באוגוסט 1951) הוא שחקן טלוויזיה וקולנוע ישראלי.
במהלך השנים השתתף אדלמן במספר סרטים וסדרות טלוויזיה.
בשנת 1989 שיחק בסרטו של יוסי זומר "רסיסים" ובסרט "שדות ירוקים" בבימויו של יצחק צפל ישורון.
בשנת 1990 שיחק בסרט "שורו", את דמותו של "שלומי".
בשנת 1995 עשה את תפקידו בסרטו האוטוביוגרפי של הבמאי והתסריטאי דוד קריינר "ב-72 לא הייתה מלחמה".
ב-1997 התארח בסדרת הטלוויזיה "כסף קטלני" גילם רופא.
באותה השנה שיחק בסדרת הטלוויזיה "מרחב ירקון" בתור פזנר.
ב-1999 שיחק בסרט הטלוויזיה "גופה בחולות".
בשנת 2001 התארח במספר פרקים בודדים בעונה הראשונה של הסדרה "הילדים מגבעת נפוליאון" ששודרה בערוץ הילדים גילם את עו"ד אדלמן.
בשנת 2003 שיחק בסרט הקולנוע "האסונות של נינה" וב"הדמעות של אמסלם".
כמו כן באותה השנה גם התארח בסדרת הטלוויזיה "שבתות וחגים" בתפקיד גדי גליק.
בשנת 2004 שיחק בסרט "אור", בבימויה של קרן ידעיה.
באותה שנה השתתף אדלמן בסרט הקולנוע "אהבה קולומביאנית".
בשנת 2007 התארח במספר פרקים בודדים בעונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה "הבורר" גילם את ישראל בוכניק.
בשנת 2008 שיחק בסדרה "חשופים" בתפקיד יהושע ינאי.
באותה השנה גם השתתף בסדרת הטלוויזיה "סרוגים" שיחק את גבאי.
כמו כן באותה השנה גם הופיע בסדרת הטלוויזיה "המקום" בתפקיד יוסי רפאלי.
בשנת 2009 הופיע בסרטו של אורי רביד, "אילי ובן", בתפקיד מנהל בית הספר.
באותה השנה גם התארח בסדרת הטלוויזיה "לאהוב את אנה" בתפקיד רופא.
כמו כן באותה השנה גילם גם את וילנסקי בסדרת הטלוויזיה "ראש גדול".
בשנת 2011 התארח בעונה השלישית של הסדרה הקומית של נאור ציון שנקראת "החברים של נאור" גילם את מר אפל.
בשנת 2012 שיחק בסדרת הטלוויזיה "ילדי ראש הממשלה", פרי עטם של נעה רוטמן ושחר מגן.
בשנת 2014 שיחק בסדרה עממיות את דמותו של מר אפל.
ב-2018 השתתף בסרטו של יצחק צפל ישורון "אלסקה".באותה שנה השתתף גם בסרט "הצלילה".
שמואל אגורסקי (רוסית: Самуил (Шмуэль) Хаимович Агурский; 1884 גרודנו - 1947 פבלודר) היה יהודי, מהפכן רוסי, היסטוריון סובייטי וחבר האקדמיה הבלארוסית למדעים.
אגורסקי נולד בגרודנו, למד בחדר וקיבל חינוך מסורתי.
הוא הצטרף לבונד והשתתף במהפכת 1905. הוא נאלץ להגר ונדד בין 1906–1917, קודם גר בבריטניה ואז הגיע לארצות הברית.
בארצות הברית היה מעורב בתנועות אנרכיסטיות וכתב בעיתונים יהודים בארצות הברית.
אחרי מהפכת פברואר הוא חזר לרוסיה.
ברוסיה היה כתב מטעם עיתונים יהודים בארצות הברית.
הוא הצטרף אל המפלגה הקומוניסטית, היה בין מייסדי וראשי יבסקציה.
הוא ניצל את היעדרותו של ראש היבסקציה, שמעון דימנשטיין, והחתים את יוסיף סטלין על פקודה לחיסול הקהילות היהודיות.
בשנות העשרים ביקר בארצות הברית.
הוא שימש בתפקידים שונים במפלגה.
היה היסטוריון של המפלגה הקומוניסטית.
ב-1938 נפתח כנגד אגורסקי תיק חקירה, הוא הוגלה לקזחסטן, שם נפטר ב-1947.
בנו, ההיסטוריון פרופ' מיכאל אגורסקי (1933–1991) היה דיסידנט.
בשנת 1975 עלה לישראל והיה מרצה באוניברסיטה העברית.
נכדו, בני אגור, היה מדריך בחוגי הסיירות ומטפס הרים מצטיין אשר מצא את מותו כשטיפס על הר לנין ונקלע למפולת שלגים בקיץ 1990.
שמואל אבא הוֹרוֹדֶצקי היה היסטוריון וחוקר החסידות והמיסטיקה היהודית.
חתן פרס ביאליק לחכמת ישראל לשנת תש"ח (1947).
הורודצקי נולד בעיירה מאלין (Малин) שבמחוז רָדוֹמישְל , בפלך קייב שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (אוקראינה), בן למשפחה מיוחסת של אדמו"רים, המיוחסת לרבי מנחם נחום מצ'רנוביל משני הצדדים, ולבעש"ט עצמו מצד אמו: אביו ר' יוסף משה בן ר' ברוך, היה נינו של האדמו"ר רבי מרדכי מצ'רנוביל.
אמו ציפה הייתה בתו של האדמו"ר ממאלין ר' גדליה טברסקי, שמצד אמו היה נכדו של רבי אהרון מצ'רנוביל, ומצד אביו היה נינו של רבי נחמן מברסלב.
בגיל שלוש התייתם מאביו, ובשנת 1881 עבר לבית סבו בצ'רנוביל וקיבל חינוך מסורתי ותורני.
בתרנ"ב עבר לבית דודו אברהם דב בברדיצ'ב, ועבד אצלם כגזבר בבית המסחר לאריגה.
בהשפעת דודו, הרב מרדכי שמואל, כתב את ספרו הראשון, "אמרי שפר" (אודסה 1893).
בתרנ"א פרסם חוברת בשם "שם משמואל", מונוגרפיה על ר' שמואל אליעזר הלוי איידלס (מהרש"א), ובה עבר מן הספרות התורנית לחקר תולדות הרבנים.
בשנת 1896 פרסם את החוברת "כרם שלמה", על רבי שלמה לוריא (המהרש"ל).
לאחר מכן המשיך בחקר החסידות, ובשנת תרנ"ח ייסד וערך את המאסף "הגׂרן", שקיבץ מאמרים במדעי היהדות ויצא במשך 30 שנה, עד לשנת תרפ"ח.
ב-10 קבציו לקחו חלק כ-40 סופרים וחוקרים בולטים מארצות המזרח והמערב.
בשנת תרס"ז-1907 עזב את רוסיה ונסע מערבה ללמוד פילוסופיה והיסטוריה באוניברסיטת ברלין.
בשנת 1907 נבחר כציר מברדיצ'ב לקונגרס הציוני ה-8. בתרס"ח המשיך את לימודיו באוניברסיטת ציריך, וממנה עבר לאוניברסיטת ברן, בה קיבל ב-1912 תואר דוקטור על יסוד הדיסרטציה "זרמים מסתוריים-דתיים אצל יהודי פולין במאות ה-16–18".
בתקופת מלחמת העולם הראשונה עזב לשווייץ, בה התגורר עד סוף 1921, אז שב לברלין וישב בה עד אביב 1939. בשבתו בברלין (1907, 1912–1915, 1921–1939) נמנה עם חוג סופרי העברית בעיר.
בחודש אדר תרצ"ט עלה לארץ ישראל והשתקע בתל אביב.
הורודצקי פרסם מאמרים במרבית העיתונים העבריים הבולטים ("המליץ", "הצפירה", "הצופה", "דבר", "העולם", "האשכול", "מאזנים", "הדאר" ועוד) וכן בעיתונות הלועזית ("דֶר יוּדֶה" של מרטין בובר, "יידישה רונדשאו", "יברייסקאיה סטארינה", "מונטסשריפט", "ארכיו פיר רליגיונסוויסנשפט") וב"אנציקלופדיה יודאיקה".
בנוסף, פרסם מספר רב של ספרים בנושאי החסידות והקבלה.
ספרו הגדול "החסידות והחסידים", בארבעה כרכים, ראה אור בהוצאת דביר בשנת תרפ"ג (ובשלוש מהדורות נוספות).
מפעל חיים שני, "המסתורין בישראל", מתקופת המקרא ועד רמח"ל, החל להופיע בהוצאת נ' טברסקי בשנת תרצ"א; בימי חייו ראו אור שני הכרכים הראשונים, והשניים האחרים נשלמו בשנת תשכ"א-1961.
המונוגרפיות ההיסטוריות שחיבר כונסו בספרו "יהדות השכל ויהדות הרגש" (2 כרכים, הוצאת נ' טברסקי, תש"ז).
בשנת תש"ח זכה בפרס ביאליק לחכמת ישראל על מפעל חייו בחכמת ישראל ובפרט המסתורין העברי, ובדגש על חמשת הספרים שפרסם בשנתיים שלפני כן: "תורת הקבלה של האר"י ור' חיים ויטאל", "יהדות השכל ויהדות הרגש", "עולי ציון", "שלוש מאות שנה של יהדות פולין" ומהדורה חדשה של "שבחי הבעש"ט".
חוקר הקבלה גרשם שלום נמנה עם מתנגדיו של הורודצקי ושיטתו.
בשנה השמונים לחייו כתב את זיכרונותיו, שנדפסו בהמשכים בכתב העת "גליונות" של יצחק למדן, וראו אור בצורת ספר בסדרת "דביר לעם" שלושה ימים לפני מותו ב-1957.
ליובלו ה-75 הוצא לכבודו ספר יובל בשם "אדר היקר", ובו דברי ספרות ומחקר מאת סופרים ואנשי מדע בעריכת עמנואל בן-גוריון, שהוגש לו ביום הולדתו ה-76.
הורודצקי היה נשוי למירל לבית מָגָזָניק, דודניתו.
אשתו עזרה לו בעבודתו הספרותית ותרגמה לאנגלית מבחר ביוגרפיות מפרי עטו.
נפטרה בפברואר 1948 מסרטן, בגיל 59.
הורודצקי נפטר ב-25 במאי 1957 בביתו שברחוב השופטים 8 בתל אביב, בשנה ה-86 לחייו.
נקבר בחלקת הסופרים שבבית הקברות טרומפלדור לצד אשתו מירל, בהלוויה שבה לקחו חלק סופרים, עיתונאים ואנשי ציבור.
במותו ציווה את נכסיו וספרייתו לעיריית תל אביב, ואת הזכויות על ספריו בהוצאת "דביר" לאגודת הסופרים, שבה היה חבר.
שם משמואל: תולדות רבינו שמואל אליעזר ב"ר יהודה אידלש המכונה מהרש"א ...
ונלוה לו מכתבים ספרותים בשם לשכת סופרים, דרוהוביץ': דפוס א.
כרם שלמה: תולדות רבינו שלמה ב"ר יחיאל לוריא המכונה רש"ל שיטתו, הלך נפשו ..., דרוהוביץ': דפוס א.
זופניק, תרנ"ז 1896. (דפוס צילום: ירושלים: מקור, תשל"א)
רבי נחום מטשרנוביל וצאצאיו, ברדיצ'ב: דפוס חיים יעקב שעפטיל, תרס"ב.
לקורות הרבנות: קובץ תולדות, ורשה: תושיה ('ביבליותיקה גדולה'), תרע"א 1910. (קיבוץ מאמריו שנדפסו בכתבי עת שונים, ובהם גם המאמר "ר' שלמה לוריא", שנדפס במקור כחוברת בשם "כרם שלמה", והמאמר "ר' שמואל אליעזר", שנדפס במקור כחוברת בשם "שם משמואל")
החסידות והחסידים, 4 כרכים, ירושלים: דביר, תרפ"ג.
(מהדורה ב: תרפ"ח–תש"ג; מהדורה ג: תשי"א; מהדורה ד: תשי"ג) (ספרו המרכזי)
המסתורין בישראל, 4 כרכים, תל אביב: שטיבל; נ' טברסקי, תרצ"א–תשכ"א.
החסידות ותורתה, תל אביב: דביר, תש"ד.
שלש מאות שנה של יהדות פולין, תל אביב: דביר, תש"ו.
יהדות השכל ויהדות הרגש, 2 כרכים, תל אביב: נ' טברסקי, תש"ז.
(התוכן: כרך א: "שרשים ודמויות"; כרך ב: "אישים") (כינוס המונוגרפיות ההיסטוריות)
כבשונו של עולם, תל אביב: נ' טברסקי, תש"י.
(חלק ג של "יהדות השכל ויהדות הרגש") (על הקבלה)
עולי ציון: לקורות העליות לארץ-ישראל, תל אביב: המחלקה לעניני הנוער של ההסתדרות הציונית בהוצאת "גזית", תש"ז.
זכרונות, תל אביב: דביר (ספריית 'דביר לעם'), 1957.
ספר שבחי הבעש"ט: ערוך ומסודר מחדש בצירוף מבוא והערות מאת ש"א הורודצקי, ברלין: עינות, תרפ"ב.
(מהדורה נוספת: תל אביב: דביר, תש"ז 1947)
תורת המגיד ממזריטש ושיחותיו; נלקטו ונערכו ע"י ש"א הורודצקי, עם מבוא מאת המלקט, ברלין: עינות ('החסידות במקורותיה'), תרפ"ג 1923.
תורת הקבלה של רבי יצחק אשכנזי (אר"י) ורבי חיים ויטאל (רח"ו); נקבץ ונערך בצירוף מבוא ע"י ש.
הורודצקי, תל אביב: יוצא בהוצאת החברה למפעלי ספרות על ידי אגודת הסופרים העברים בארץ-ישראל, תש"ז.
עמנואל בן-גוריון (מלב"ד), אֶדֶר הַיְּקָר: דברי ספרות ומחקר מקדשים לש.
הורודצקי במלאת לו שבעים וחמש שנה, תל אביב: דביר, תש"ז.
לוית ח"ן: לר' שמואל אבא הורודצקי במלאת לו שמונים שנה ..., תל אביב: שוקן (דפוס יפת), תשי"א.
שמואל אדלשטיין (14 בינואר 1944 – 12 בינואר 2022) היה ביוכימאי ישראלי, פרופסור חבר בפקולטה לביוכימיה במכון ויצמן למדע, מפתח התרופה Alpha D3 לטיפול במחלות עצם מטבוליות.
אדלשטיין נולד בעפולה לבטי וליעקב.
אמו בטי עלתה לארץ ישראל מבסרביה בשנת 1930, ואביו עלה מרומניה באותה שנה.
אביו היה ממייסדי קואופרטיב האוטובוסים "אגד" וניהל את תחנת החברה בעפולה.
כשהיה בן אחת עשרה התייתם מאביו.
ב-1961 התגייס לצה"ל ושירת כמדריך גדנ"ע.
ב-1963 החל לימודי ביולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, ב-1967 קיבל תואר שני בהצטיינות מהמחלקה לביוכימיה, וב-1970 קיבל תואר דוקטור בתזונה, מטעם הפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית.
בשנת 1965 נישא לאניטה ליבסון ולזוג נולדו שלושה ילדים.
בשנים 1971–1972 שהה בהשתלמות לצורך פוסט-דוקטורט במכון לתזונה על שם Dunn של המועצה הבריטית למחקר רפואי MRC ואוניברסיטת קיימברידג' באנגליה.
בשנת 1973 שב לישראל ומונה למנהל המחלקה לחקר ויטמינים של אוניברסיטת תל אביב ומרכז הרפואי ת"א ע"ש סוראסקי.
כמו כן החל לשמש כיועץ לחטיבת מחקר ופיתוח בחברת טבע תפקיד בו שימש עד שנת 1995.
בשנת 1977 הצטרף למחלקה לביוכימיה במכון ויצמן למדע ברחובות ובשנת 1980 מונה לפרופסור.
כיהן כפרופסור חבר בפקולטה לביוכימיה במכון ויצמן עד שנת 2000, עת פרש לפרישה מוקדמת מרצון.
מחקריו של אדלשטיין התמקדו בחקר חילוף החומרים של ויטמין D והקשר של נגזרותיו הפעילות של הוויטמין עם מטאבוליזם העצם.
מחקריו אלו, בשיתוף עם פרופ' יהודה מזור מהמחלקה לכימיה אורגנית הובילו לפיתוחה של התרופה אלפא-D3 שהופצה ברחבי העולם על ידי חברת טבע.
התרופה הביאה מזור לחולים באי-ספיקת כליות, אשר סובלים ממחלת עצם קשה, ומאוחר יותר נמצא שבמינונים מסוימים התרופה מועילה לסובלים מדלדול עצם.
בשנים 1983 ו-1985 כיהן אדלשטיין כפרופסור אורח במחלקה לפיזיולוגיה של בית הספר לווטרינריה של אוניברסיטת קורנל שבניו יורק.
בשנת 1988 מונה למנהל המחקר והפיתוח של חברת טבע.
לאחר פרישתו, בשנים 2003–2005 כיהן כמנהל אקדמי של רשת מכללות "מדי-סין" לרפואה משלימה שהוביל למינויו לנשיא המכללה האקדמית להכשרת מורים "אוהלו" שבקצרין בשנים 2008–2010.
לאורך הקריירה שלו שימש אדלשטיין גם כיועץ מדעי לחברות ישראליות ובינלאומיות בתחומי הפארמה והתזונה כדוגמת רוש, נוברטיס, מעבדות אבוט, היינץ, GNC ועוד.
בנו הצעיר, ירון אדלשטיין הוא מחזאי ובמאי תיאטרון ישראלי.
אדלשטיין נפטר ב-12 בינואר 2022, מעט לפני יום הולדתו ה-78.
שמואל אברהם פוזננסקי (בפולנית: Samuel Abraham Poznański; ב' באלול תרכ"ד/ 3 בספטמבר 1864, לוברנייץ –ה' במרחשוון תרפ"ב/ 4 בדצמבר 1921) היה מלומד הידוע בשל מחקריו על הקראות והלוח העברי.
הוא היה ערביסט, ביבליוגרף עברי וכן רב בבית הכנסת הגדול בוורשה.
פוזננסקי היה בן זקונים של יצחק יעקב פוזננסקי, תלמיד חכם וסוחר.
עד גיל 15 הוא למד מאביו, וכך הוא מתאר את לימודו: "כל התורה שלמדתי במקרא ומשנה, תלמוד ופוסקים, עד השנה הט"ו לימי חיי ממנו הוא ומידו נתנה לי.
הוא הנחני בדרך ישרה ויורני לבחור בפשט הפשוט ולמאוס בדרך מעקשים, הפלפול המוזר, לאהוב תורה עם חכמה ולמצא חן בעיני אלהים ואדם."
הוא סיים את לימודיו בגימנסיה בוורשה בעלת מגמה של התבוללות, שנוסדה על ידי שמואל דיקשטיין עבור תלמידים ממשפחות אורתודוקסיות עניות שלא היה להם דרך אחרת להשלים לימודים תיכוניים.
עם סיום לימודיו הוא החל לעבוד כעוזר ספרן בספריית בית הכנסת טלומצקה.
בשנת 1890, הודות למלגה שהשיג עבורו אחד מבאי בית הכנסת, החל ללמוד באוניברסיטת ברלין ובבית המדרש הגבוה למדעי היהדות בברלין.
באותה תקופה יצר קשרים קרובים עם מורו משה שטיינשניידר וערך לכבודו את ספר היובל עם מלאת לשטיינשניידר 80 ב-1896. בשנת 1894 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת ברלין.
את הדוקטורט שלו כתב על משה הכהן אבן ג'יקטילה.
בשנת 1896 הוא הוסמך לרב על ידי ד"ר יחזקאל בנעט מורה הגמרא בבית המדרש הגבוה למדעי היהדות.
משנת 1897 הוא התקבל לעוזר דרשן בבית הכנסת טלומצקה לצידו של ד"ר ישראל צילקוב.
בשנת 1908 מונה לדרשן הראשי של בית הכנסת, תפקיד בו החזיק עד מותו.
לצד בית הכנסת הוא קיים קורסים ללימודי יהדות.
בסוף 1906 היה בין מקימי חברת "הזמיר" לשימור ופיתוח הזמרה היהודית ומונה לבית דין הכבוד של החברה.
בשנת 1909 היה בין המחדשים את הוצאת מקיצי נרדמים.
ב-1911 נבחר לוועד אגודת חובבי שפת עבר בוורשה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה היה פעיל בחברה לעזרת היהודים נגועי המלחמה.
בספטמבר 1916 נבחר לסגן יושב ראש ועד רבני המחוז.
בשנת 1917 צורף כחבר לוועדה שאישרה היתרי הוראה לצורך הבחירות בקוריה הראשונה לוועד הקהילה.
מינוי זה הרגיז את חברי אגודת ישראל, במיוחד לאחר שסירב לאשר כתבי הסמכה שניתנו בסיטונאות.
בשנת 1918 מונה לנציג היהודים במועצת בתי הספר בפולין ולמנהל הסמינריון למורים בוורשה שנוסדה על ידי הממשלה.
ביוני 1921 צורף לסגל בית המדרש הגבוה למדעי היהדות בברלין.
פוזננסקי נפטר בדצמבר 1921. במקומו נתמנה משה שור לרב של בית הכנסת טלומצקה ולרב ראשי של ורשה.
פוזננסקי היה יהודי דתי ולאומי ובמקביל היה מקובל בקרב חוגי המתבוללים.
באנציקלופדיה של גלויות כתבו עליו: "איש מדע דגול, ציוני נלהב, ופאר היהדות הפולנית.
שוב לא היו אז מתבוללים שיהיה בכוחם להתחרות עמו על כהונת המטיף בבית הכנסת המתקדם".
על השפעתו בקרב המתבוללים כתבו בעיתון של המזרחי:
בדרשותיו הוא פעל לקרב את הנוער היהודי המתבולל אל היהדות והשפה העברית.
כן נהג להזדהות עם כאבם של יהודים במקומות אחרים ולקרוא לסייע להם.
הוא היה ציוני נלהב והיה נציג בקונגרס הציוני העולמי הראשון.
אמנם, במשך שנים רבות לא חפץ לשים על עצמו חותם של ציוני, והשתתף בקונגרסים הציוניים רק כאורח.
בנוסף היה פעיל בתנועת המזרחי.
ניסיונו לגשר בין עולמות הביא עליו ביקורת משני הצדדים.
בשנת 1913 הוא הורחק מחברת דעת בגלל דעותיו הלאומיות.
החוגים החרדיים יצאו נגד מינויו לתפקידים ציבוריים.
בשנת 1917 הם התרעמו על מינויו לוועד שאישר כתבי הסמכה לרבנות.
בשנת 1918 יצאו נגד מינויו למועצת בתי הספר של פולין.
במרץ 1921 הוא מונה על ידי ועד הקהילה כרב בורשה.
האורתודוקסים מאגודת ישראל התנגדו למינויו והציעו כפשרה להגביל את המינוי שלו רק לבית הכנסת שלו ואף יצאו להפגנות רחוב נגד המינוי.
מנגד אנשי בית הכנסת שלו התארגנו להגן על המינוי.
בתחילת אפריל 1921 התקיימה הצבעה חוזרת על המינוי והיא אושרה ברוב של 12 נגד 6 חברי האגודה, כאשר בין מאשרי המינוי נמצאו שלושה נציגים אורתודוקסיים.
בעקבות אישור המינוי, החרימו הנציגים החרדים לזמן מה את ישיבות ועד הקהילה ובמקביל בקשו למנוע מהממשלה להכיר במינוי.
המינוי אושר על ידי הממשלה בנובמבר 1921.
הוא נחשב כותב ונואם מוכשר.
הוא העביר דרשות על ההיסטוריה היהודית, שתכנם היה מדווח בהצפירה.
עיתון הצפירה הציג את שמו כאחד הכותבים במטרה למשוך קוראים.
הוא גם כתב מאמרים פופולריים בהצפירה ובעיתון המזרחי.
ערכים נוספים שכתב הם על: יצחק יהודה גולדציהר, חיוי הבלכי, חפץ בן יצליח, מבורך בן נתן, עכברא, עכברה, שמואל בן עלי ושמריה בן אלחנן.
הוא כתב בעברית, אנגלית, צרפתית, גרמנית, פולנית ורוסית.
פוזננסקי חיבר את הספרים הבאים:
הרב שמואל נתן אברמוביץ (תרס"ב, 1902 – י"ד באב תשי"ז, 10 באוגוסט 1957) היה רבה הראשון של רמת יצחק.
נולד בברנוביץ', בנם של הרב אברהם יצחק אברמוביץ, ממקימי ישיבת אוהל תורה בעיר, ואסתר ביילה, בת הרב טבלי רבצקי, הדיין מווילקוביסק.
למד בישיבת כנסת בית יצחק אצל הרב ברוך בר ליבוביץ ובישיבת סלובודקה.
בשנת 1925 עלה לארץ ישראל והיה בין ראשוני התלמידים שנשלחו מישיבת סלובודקה לייסד את ישיבת חברון בחברון.
בשנת 1932 נישא לפסיה, בת הרב אברהם יצחק טיקוצ'ינסקי, רבה של שכונת מקור חיים בירושלים.
לאחר נישואיו התמנה כרבה של רמת יצחק, שנוסדה באותה תקופה והייתה שכונה עצמאית ולימים סופחה לרמת גן.
כיהן בתפקידו למעלה מעשרים שנה.
חתניו: הרב נחום קוק, בנו של הרב רפאל קוק ורבה של שכונת תל גנים ברמת גן, והרב שמחה כהן, מראשי ישיבת נתיבות עולם ומחבר הספרים "הבית היהודי" ו"תקשורת עם קהל ויחיד".
נולד בפאס לרב יצחק, שארבעה טורים שגורים על לשונו.
משפחתו, משפחת אלבאז הייתה מהמיוחסות שבמשפחות מגורשי ספרד, שגורשה שנית בשנת 1667 על ידי המלך מולאי ראשיד, שסילק את יהודי חבל סוס מעריהם, ומשם נדדה המשפחה לפאס.
בהיותו כבן חמש, נפטר אביו רבי יצחק והוא נותר לבדו.
אך כל זה לא מנע ממנו לשקוד ולהשתלם בתורה, עד שהוכר כראש ישיבה שהעמיד תלמידים חשובים.
ככל הנראה רבו המובהק היה רבי יהודה בן עטר.
בכתביו הוא מזכיר רבות חכם עלום שאותו הוא מכנה מורי שיחיה בלי לפרט את שמו.
אך ככל הנראה מהשוואת כתבים, כוונתו לרבי שלום אדרעי חבר בית דינם של רבי יהודה בן עטר ורבי יעקב אבן צור.
נשא לאשה את בתו של רבי יהודה עוזיאל.
בגיל עשרים נשא לאשה את הרבנית רבקה בתו של רבי שם טוב הכהן, שנהרג על קדוש ה' יחד עם אחיו רבי משה הכהן.
אבי חותנו, רבי נחמיה הכהן, היה מלומד יהודי מעשירי העיר פאס וממנהיגיה.
בחצר משפחת החותן, התקיים בית כנסת שבו הרביצו תורה חכמי המשפחה, לאחר הריגתם ירש בן אלבאז את המקום והקים בו ישיבה שבה לימד תלמידים.
ישיבתו נחשבה ככזו שמכשירה רבנים, ומכל רחבי מרוקו נדדו אליה תלמידים רבים.
ביניהם הוכרו לימים רבי יוסף חיים בן סאמון, רבי אברהם מנסאנו ואחיו רבי אליהו מנסאנו, רבי שם טוב אבן אמוזג, רבי אליהו הצרפתי, רבי שם טוב גבאי ועוד.
באותה תקופה נאלץ ידידו רבי חיים אבן עטר לברוח מעיר מולדתו סאלי ובא לפאס.
כאן פגש לראשונה את אבן אלבאז והחל ללמוד בישיבתו.
לימודם של השניים הניב את חיבורו של אבן עטר פרי תואר כפי שהוא מעיד בפתיחת ספרו: כעבור תקופה קצרה, נבחר אבן אלבאז לכהונה ציבורית נחשבת, כשהצטרף כדיין בבית הדין לצד רבי יהודה בן עטר ורבי יעקב אבן צור.
הוא גם הנהיג את קהילת פאס ודאג להקפדות הלכתיות בפרהסיה הציבורית.
במסגרת פעילותו, היה מתייצב בעצמו מדי שנה בחצר בית הכנסת הפרטי שלו, והיה עורך בעצמו הגעלת כלים לכל בני העיר.
ושלושה ימים לפני חג הפסח, היה מוציא כרוז לזרז את בני העיר להכשיר את כליהם אצלו.
אף על פי שנפטר בגיל צעיר, הספיק אבן אלבאז לרכוש הערכה יוצאת דופן בין גדולי מרוקו.
כך רבי חיים בן עטר שהיה מבוגר ממנו, מכתירו בכל פעם שמזכירו בתארים רמים.
בספרם פרי תואר סימן קיד (ס"ק טו) הוא כותב .
וכך בעוד מקומות רבים (סי' לב ס"ק טו; סי' לה ס"ק יב; סי' לה ס"ק יד; ובסימן לו ס"ק ט').
עדות נוספת כותב רבי חיים יוסף דוד אזולאי בספרו הביבליוגרפי שם הגדולים (בערך הספר 'עז והדר':)
חלק נכבד מכתביו אבד בצוק העיתים.
עז והדר – על הש"ס
הנער שמואל – על מסכת שבועות
חידושים למסכתות ברכות, שבת, ראש השנה, מועד קטן, ביצה.
וקובץ חידושים למסכתות נידה בבא מציעא, סנהדרין ואבות
ספר דרושים ופירוש על עין יעקב
ויאמר שמואל – חידושים על הש"ס, קזבלנקה תרפ"ט
בשנת ה'תשע"ח יצאה לאור, על ידי מכון עוז והדר, סדרה בת שלושה כרכים מחיבוריו רבי שמואל, תחת השם "עז והדר", הכוללת חידושים על חמשת חומשי התורה, ש"ס פרקי אבות, דרושים וליקוטים.
בנוסף, ידוע שהיו לו חיבורים רבים נוספים, כפי שגם עולה מתוך כתביו המצויים, אנו למדים על פירוש לספר שמואל, פירוש לספר משלי, למגילת אסתר, קונטרס על מדרש בראשית רבה, קונטרס חידושי הלכות, ספר הזיכרון: ליקוטים ופרושים על התורה ועל הש"ס ומדרשים.
קונטרס על חיבורי הרמב"ם, קונטרס על הטור ובית יוסף, קונטרס דרושים: ליקוט דרושים על נושאים שונים.
על מעלת היסורין, מעלת הנישואין ועל נפטרים ועוד.
בנוסף היו לו פסקים ושו"ת.
הדים לכך מצויים לרוב בספרי השו"ת מהתקופה, שם מובאים הרבה פסקי דינים בשמו, או פסקים בהם הוא מעורב ומצורפת חתימתו לחברי בית דינו.
בעיקר בשו"ת משפט וצדקה ביעקב לעמיתו רבי יעקב אבן צור, ובשו"ת הלכה למשה לבן משפחתו בדור שלאחריו.
שמואל אביבי (נולד בשנת 1961) הוא קצין בצה"ל בדימוס בדרגת אלוף-משנה, אשר פיקד על גדוד בחטיבת ביסלמ"ח ועל עוצבת הגולן.
הורשע בעבירה של חוק הצינון.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1979 שובץ בחטיבת גולני, שבה עבר הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר ויצא לקורס קציני חי"ר.
במלחמת לבנון הראשונה לחם כסגן מפקד פלחה"ן גולני, בין היתר בקרב על הבופור.
לאחר מכן פיקד על פלחה"ן גולני, והוביל אותה בלחימה בדרום לבנון.
בהמשך שימש סגן מפקד גדוד 51. לאחר מכן מונה למפקד גדוד 17 בחטיבת ביסלמ"ח בין השנים 1993–1994.
לאחר מכן פיקד על עוצבת הגולן ועל חטיבת כרמלי.
בהמשך שימש סגן מפקד עוצבת הגליל.
בשנת 2002 מונה לנספח צה"ל בשווייץ ובסקנדינביה, ושירת בתפקיד זה עד שנת 2005. לאחר חזרתו ארצה הועלה חשד כי קשר קשרים עם סוחר נשק שווייצרי ופעל לטובתו תוך ניגוד עניינים.
בשנת 2011 הוגש נגדו כתב אישום בעבירות של הפרת אמונים ולקיחת שוחד.
לאחר עסקת טיעון נמחקה עבירת השוחד מכתב האישום, ואביבי הורשע על פי הודאתו בעבירה של הפרת אמונים.
בעקבות זאת נגזרו עליו שלושה חודשי עבודות שירות, קנס בן 70 אלף ש"ח ומאסר על תנאי.
אביבי הוא בעל תואר ראשון בלימודי ארץ ישראל מטעם אוניברסיטת חיפה ותואר שני בכלכלה ומנהל עסקים.
הוא שימש סמנכ"ל קבוצת אלדד פרי.
שמואל אבנרי (יליד תל אביב, 18 באוגוסט 1949) הוא חוקר, מסאי ועורך, העוסק גם בצילום.
מאז 1989 הוא בוחן במחקריו את מכלול פועלו התרבותי והחברתי של ביאליק.
מנהל הארכיון והמחקר בבית ביאליק בתל אביב בשנים 2001–2021, ומשמש כתובת לבירורים בנושאי ביאליק לחוקרים, לסטודנטים ולציבור הרחב, בארץ ומחוצה לה.
מאמריו, המבוססים על תעודות ומקורות מגנזי הארכיון, מתפרסמים בעיתונות, בבמות ספרותיות ובכתבי עת מדעיים.
את שנות לימודיו לתואר הראשון עשה אבנרי כעתודאי באוניברסיטת בר-אילן, במחלקה לספרות בראשותו של פרופ' ברוך קורצווייל.
כסטודנט ניהל באותה עת את הספרייה הסמינריונית של המחלקה.
בין השנים 1989-1972 שירת אבנרי בצה"ל בתפקידי הדרכה ומחקר.
בין חיבוריו על מלחמת לבנון הראשונה, בולט מחקרו הביקורתי, 'מכשולים בדרך הפקת הלקחים'.
בשנת 2020 יצא לאור ספרו "כמה ביאליק יש?: על ריבוי פניו של המשורר הלאומי".
בעקבות גאולתו זו של הסופר מתהום הנשייה, זכה הספר לפרס משרד התרבות והמדע לקלסיקה עברית לשנת ה'תשס"ג.
בשנים 2008-2007 כתב אבנרי וערך את תצוגת הקבע החדשה של מוזיאון בית-ביאליק המשופץ, לצדן של האוצרת הראשית איילת ביתן שלונסקי, היועצת ד"ר נירית שלו כליפא, ואדריכלית השימור פרופ' ניצה מצגר-סמוק.
על מכלול עבודתו זו הוענק לאבנרי פרס עובד החינוך המצטיין של אגף התרבות והאמנויות בעיריית תל אביב-יפו לשנת ה'תשס"ח.
במסגרת אירועי התרבות של בית ביאליק, עורך אבנרי (בעזרת יהודית דנון ויקיר בן-משה) ערבי עיון וסדרות מפגשים הקשורים ביצירת ביאליק לגווניה, שבהם נוטלים חלק בכירי החוקרים באקדמיה.
בכלל זאת ראויה לציון הסדרה בת תריסר המפגשים 'ביאליק וסופרי זמנו: חברויות, השפעות גומלין, מחלוקות', שהתקיימה במהלך שנת 2013, עם מלאות 140 שנה להולדתו של ביאליק.
כן כותב אבנרי ועורך פוסטים על דיוקנו של ביאליק ומורשתו בדף הפייסבוק של בית ביאליק.
הצילום הוא תחום עניין נוסף של אבנרי, ובולטים בו תצלומיו מעשרות שנות שוטטות במרחבי מדבר יהודה ונקיקיו.
חלק מתצלומיו לנופי בראשית אלה הציג בתערוכת יחיד (1995), ובתערוכות קבוצתיות (1998 ו-1999).
את התערוכה של שנת 1999, אשר התקיימה בבית ביאליק, אצרה האמנית יהודית מצקל, תחת הכותרת 'לשון המראות'.
במסגרת זו נתבקשו המשתתפים (חברי העמותה התל אביבית לאמנות הצילום) לאייר את יצירותיו של ביאליק בתצלומיהם.
בהשראת התערוכה כתב אבנרי את מאמרו "ביאליק באספקלריה צילומית", שבו ניסה להבהיר כיצד ראה ביאליק את קשר הגומלין שבין המילה הכתובה לאיור המלווה אותה.
בין יצירותיו של אבנרי, שהוצגו בתערוכת 'לשון המראות', בולטת תמונת 'הנשר' מהפואמה "מתי מדבר" לביאליק, המכוונת אל פסוקי השיר הבאים:
המַחְצָב שממנו כורה אבנרי את רוב חומריו - הוא מדבר יהודה.
התצלום נעשה ממרומי מצוקי דרגות שמעל מצפה שלם, כשברקע ים המלח, ומעבר לו הרי מואב.
גם בעבודותיו בתחום הצילום ניכרת טביעת ידו של אבנרי כעורך: החלק 'האמיתי' של התצלום הוא חציו הימני המתאר ענף עץ.
אך בדמיונו ראה כאן אבנרי מעין חצי כנף, והוא השלים את התמונה לכדי נשר, בכך שצירף אליה תמונת ראי של אותה כנף.
בשפך נחל קדרון מצא אבנרי גם את 'הנחש' מ'מתי מדבר' לביאליק - ואף לו נתן ביטוי צילומי-דמיוני בטריפטיכון, שהוצג בתערוכת "לשון המראות".
רבי שמואל אביגדור תּוֹסְפָאָה (רבינוביץ) (תקס"ו, 1806, סלונים – י"ט בניסן תרכ"ו, 4 באפריל 1866, קרלין) היה רב ליטאי, רבן של קרלין וערים נוספות, שנקרא על שם חיבורו הגדול תנא תוספאה על התוספתא, שחלקו, מנחת ביכורים, נדפס במהדורת התוספתא של ש"ס וילנא.
נולד בסלונים בשנת תקס"ו לרב אברהם, נסמך לרבנות כבר בגיל חמש עשרה.
למד אצל רבי בנימין דיסקין, שנעשה לימים גיסו (שניהם היו חתנים של הגביר ר' משה פלושער מגרודנא).
בשנת תקפ"ג, בהיותו בן שבע עשרה, כתב את ספרו הראשון "אהל עדות" על משנה תורה לרמב"ם.
נישא לבתו של רבי צבי ברוידא (רבם של רבי ישראל מסלנט ורבי אלכסנדר משה לפידות).
ובשנים תרי"ג-תרט"ו כרבה של נעשוויז.
בקיץ תרט"ו (1855) התמנה כרבה של קרלין, שהקהילה היהודית בה הייתה ממתנגדי החסידות, אך התקיימה בה קהילה חסידית גדולה, והוא נודע בהתנגדותו לחסידות.
בכהונתו בקרלין המשיך אחת עשרה שנים עד לפטירתו בי"ט בניסן תרכ"ו, 4 באפריל 1866.
ספרו "תנא תוספאה" (וילנה תקצ"ז, תר"א; ורשה תר"ט) על התוספתא, כלל את החיבורים: מנחת ביכורים - ביאורים לדברי התוספתא, מצפה שמואל - מראי מקום לסוגיות מקבילות וכדומה, עיטור ביכורים - חידושים על התוספתא, ואת הגהות הגר"א על התוספתא.
במהדורת דפוס וילנא של התוספתא נדפסו חיבוריו "מנחת ביכורים" ו"מצפה שמואל" על גיליון התוספתא, והועתקו גם הגהות הגר"א.
מלבד ה"תנא תוספאה", שהיה גולת הכותרת של מפעלו התורני, תוספאה חיבר גם ספר שו"ת בשם "שאילת שמואל" (יוהנסבורג תרי"ח); "חידושי הלכות" על הלכות פסח וביאור על הגדה של פסח; "כלילות שמואל" - ספר כללים; וספר דרשות בשם "שארית הפליטה".
הרב שמואל אדלר (שמואל אדליר כ"ץ; 3 בדצמבר 1809 – 9 ביוני 1891) היה ממנהיגי היהדות הרפורמית בגרמניה ובארצות הברית.
אביו של פליקס אדלר, מייסדה של התנועה האתית.
נולד לרב יעקב יצחק (אייזק) אדליר כ"ץ, דיין בוורמייזא שכיהן כרב האזורי מטעם הקונסיסטואר מ-1809 ועד 1814, כשהעיר נכבשה שוב מידי צרפת, והועברה, בקונגרס וינה, לדוכסות הגדולה של הסן.
שמואל הצעיר התחנך בחינוך מסורתי; אביו נפטר בהיותו בן אחת-עשרה והותיר את האלמנה וחמשת בניה בתנאי מחסור קשים.
למרות עניים המשיך אדלר במסלול לימודיו, בישיבות וורמייזא ופרנקפורט אצל הרבנים יעקב קאפיל במברגר ושלמה זלמן טרייר.
היה זה אחיו הצעיר בשנתיים, אברהם יעקב, שעודד אותו לרכוש לראשונה השכלה חיצונית.
הוא למד בגימנסיה וב-1831 התקבל לאוניברסיטת בון ואחריה המשיך באוניברסיטת גיסן, בה הוענק לו תואר דוקטור לפילוסופיה בשנת 1836. הוא קיבל היתר הוראה בערך באותו הזמן מהרב פייביש פרנקפורטר אב"ד פרידברג, שלבתו הנרייטה נישא ב-1843.
לאחר השלמת לימודיו נשכר כדרשן ודיין בוורמייזא.
בשלב זה כבר יצא לו שם של רפורמטור, והרב הראשי צבי בנימין אויערבך מדרמשטאדט ניסה לעכב את מינויו במשך שנים.
ב-1842 קיבל לבסוף תפקיד קבע כרב הקהילות היהודיות באלציי .
בוועידת פרנקפורט ב-1845 קרא אדלר לשוויון לנשים בחיי הדת.
בראשית 1857 קיבל את הצעת בית הכנסת עמנו-אל, לבוא לניו יורק ולשמש כרבה הראשי של הקהילה הרפורמית המובילה בארצות הברית, כמחליפו של הרב ליאו מרצבכר שנפטר באותה תקופה.
הוא הגיע לניו יורק בחודש מרץ של אותה שנה וכיהן כרב בית-הכנסת עד 1874, אז פרש מפעילות שוטפת.
בעבודתו המעשית הוחלף בידי הרב גוסטב גוטהייל.
בהיותו שם ערך מחדש את הסידור, שהוסיף לשמש בקהילה עד סוף המאה.
בין היתר נטל חלק בוועידת פילדלפיה שכונסה בידי מכרו עוד מגרמניה, הרב דוד איינהורן.
ב-1889 רצה יצחק מאיר וייז למנותו ליו"ר ועידת הרבנים המרכזית (CCAR), כיחיד שהשתתף בכל כינוסי הרפורמים מאז 1844, אך הוא סירב והסכים לקבל רק תואר נשיא כבוד.
וייז לקח את התפקיד על עצמו.
אדלר נפטר ב-9 ביוני 1891, בניו יורק.
וספרייתו נתרמה בידי המשפחה להיברו יוניון קולג' בסינסינטי.
חלק מכתביו ראו אור בחייו במאסף בעל הכותר העברי "קובץ על יד", שיצא לאור ב-1886 כמזכרת לחבריו.
בתו שרה נישאה ליוליוס גולדמן, בנו של מרקוס גולדמן, מייסד חברת ההשקעות גולדמן זקס, ונכדתו הייתה הארכאולוגית הטי גולדמן.
בנו, פליקס אדלר, היה אבי התנועה האתית.
הרב שמואל אבוהב (1610 ה'ש"ע – 22 באוגוסט 1694 א' אלול ה'תנ"ד) היה רב ופוסק הלכה בעיר ונציה ומגדולי חכמי איטליה.
ידידו של רבי משה זכות אשר יחד עמו הנהיג את העיר.
נודע בשל ספריו דבר שמואל וספר הזכרונות.
רבי שמואל היה מראשי הלוחמים באיטליה במשיחיותו של שבתי צבי ובתלמידו נתן העזתי.
נולד בעיר המבורג שבגרמניה בשנת ש"ע (1610) לרבי אברהם שהיה מקהילת מגורשי ספרד (בעיר זו הייתה אז קהילה יהודית חשובה של גולי ספרד ופורטוגל, ואביו אף הקים שם בית כנסת מפואר בשם "כתר תורה").
בגיל שתים עשרה החל לכתוב חידושי תורה וכתב ספר דרשות ופירושים.
בהיותו בן שלש עשרה נשלח על ידי אביו לוונציה ללמוד אצל הרב דוד פרנקו שהיה ראש הישיבה בעיר.
רבו זה נפטר שנה לאחר מכן, אך בשנה זאת הספיק רבי שמואל ללמוד רבות מרבו זה שחיבבו והעריצו במיוחד.
עבור רבי שמואל היה רבי דוד פרנקו לרבו העיקרי, ומלבד תורה והלכה למד אצלו אף מדעים ולשונות.
אחר פטירת רבו, בהיות רבי שמואל בן שמונה עשרה נשא לאישה את בתו 'מזל טוב'.
היא הייתה אישה חכמה ורבי שמואל אמר עליה כי "לימדה את בני ואת בני ביתי תוכחות מוסר".
בתקופה זו עברו בעקבותיו אביו ומשפחתו לאיטליה, שם התגוררו במשך עשר שנים בעיר ונציה.
בשנת שצ"ח (1638) עברו רבי שמואל ומשפחתו לעיר ורונה, שם הקימו קהילה פורטוגזית בראשותו.
שם ייסד רבי שמואל ישיבה שנודעה לשם בכל ערי איטליה.
בשנת ת"י (1650) הוצע לרבי שמואל לבוא לכהן כרב הקהילה היהודית בוונציה, והוא עבר לשם יחד עם משפחתו ושימש כרב ואב"ד העיר עד סוף ימיו.
רבי שמואל הועמד בראש הישיבה הכללית בעיר, שהייתה המועצה הכללית של הקהילה וכל ענייני הציבור היו נחתכים על פיה.
בתקופה זו החל להשיב תשובות רבות בהלכה לשאלות שנשלחו לעברו מאיטליה ומחוצה לה, אך בשל ענוותו לא היה חותם בשם עצמו אלא היה מצרף את שמות חכמי הישיבה.
בשל הצטיינותו בתשובותיו נהגו לכנותו בשם כבוד: "הרשב"א" (רבי שמואל בן אברהם) ברומזם אל רבי שלמה בן אדרת [הרשב"א], גדול המשיבים.
בהגיעו לגבורות כבן שמונים, גזר על עצמו גלות, והחל להסתובב ממדינה למדינה ומעיר לעיר, עד שסמוך לפטירתו חזר לוונציה.
רבי שמואל חיבר מספר ספרים.
המפורסם ביותר הוא ספר תשובותיו דבר שמואל המצוטט רבות בספרי האחרונים, ונחשב לאחד מספרי התשובות החשובים.
בספר זה שנדפס לאחר פטירתו, קובצו רבות מתשובותיו ההלכתיות שכתב אל רבים הפונים אליו, וביניהם אף רבנים ותלמידי חכמים מפורסמים מאותה עת.
סמוך לשנת ת"י (1650) נדפס בפראג חיבור בשם ספר הזכרונות.
מטרת חיבור זה הייתה לעורר את העם על קיום מצוות או הימנעות מעבירות שרגילים לזלזל בהם.
הספר נדפס בעילום שם המחבר, והתעוררה מחלוקת בנוגע לזהות מחברו.
הראשון שייחס ספר זה לרבי שמואל היה מחבר חמדת ימים, כשהוא מכתירו בתואר "מעלת החכם החסיד כמה"ר שמואל אבוהב נר"ו כתב בספר הזכרונות".
החיד"א בספרו שם הגדולים מעיד אף הוא כי מחבר הספר הוא רבי שמואל אבוהב, אשר "לרוב חסידותו לא הזכיר שמו עליו".
כיום עובדה זו מוסכמת על הכל.
חלק מהנושאים שעליהם מוכיח רבי שמואל בספר זה, קשורים באופן מובהק לנושאים שהעסיקו את יהודי איטליה באותם ימים.
בתקופה זו הגיעה יהדות איטליה עד משבר.
תנועת הרנסאנס שהייתה בעיצומה בשנים אלו הותירה את יהדות איטליה פרוצה ליחסים קרובים בינה לבין תושביה הגויים של המדינה.
רבי יהודה אריה ממודנה כותב על תקופה זו: "קהילת קודש ונציה שהייתה בימי קדם נר ישראל, היום חרפת אדם ובזוי עם בכל תפוצות הגולה".
ואילו רבי שמואל אבוהב עצמו כותב (בהיותו עדיין תושב וירונה) "אשר עינינו רואות וכלות בארצות הללו של איטליה שבעוונותינו יצאו מהם מה שיצאו: אלה לחיי הפקר וזנות בבנות הארץ, ואלה לחרפות לדיראון עולם בהמיר את כבודם.
על כן יאמרו המושלים שאם עשרה קבים של אפקירותא והמרה ירדו לעולם, תשעה נטלו בני איטליה ואחד שאר הגולה".
איסורים כמו "סתם יינם", "שעטנז", גילוח הזקן בתער, ואף הזנות (המכונה בספר "איסור הקדשות") נפרצו אט אט עד שרווח הנוהג לזלזל בהם.
חלק מנושאים אלה אף עמדו במוקד פולמוסים בין רבני איטליה עצמם, ורבי שמואל לקח על עצמו, בעילום שם כאמור, לנסות ולהשיב את העם אל קיום ההלכה.
רבי שמואל שישב בוונציה שהייתה צומת מסחרי חשוב בין אירופה לאימפריה העות'מאנית, נודע כמי שאירח בביתו חכמי תורה רבים, ובמיוחד שדרי"ם מארץ ישראל להם סייע רבות בגיוס כספים עבור ארץ ישראל בכלל והעיר חברון בפרט.
מבאי ביתו אלה נמנו: רבי אליעזר בר ארחא, רבי בנימין הלוי, רבי מאיר הרופא, רבי דוד חבילייו ורבים נוספים.
בשנת תמ"ו התארח אצלו רבי צבי הירש אשכנזי (בעל החכם צבי), שהיה בדרכו לברלין במטרה לחפש את הוריו שנשבו.
ביקור זה הותיר רושם עז על החכם צבי, ולדברי בנו רבי יעקב עמדין, היה אביו "מתפאר בברכה שקבל מאותו האיש הגדול הזה בחכמה וביראת חטא".
לרבי בנימין הלוי ששהה בעירו בין השנים תט"ו-תי"ט (1655-1659) והיה מבאי ביתו, נודעה השפעה מיוחדת על רבי שמואל, שלמד ממנו רבות במיוחד בתחום הקבלה.
לרבי שמואל ארבעה בנים שחלקם שימשו כרבנים.
בנים נוספים שנולדו לו מתו בקטנותם.
רבי אברהם – בנו הבכור, כיהן כרב העיר וונציה לאחר פטירת אביו.
רבי יעקב – הדפיס את ספרי אביו וכותב תולדותיו.
רבי יוסף – עמד בראשות הישיבה בתקופת יציאת אביו לגלות.
רבי שמואל העמיד תלמידים רבים, בין הבולטים והידועים שבהם היו: רבי ישראל יעקב חאגיז מחבר שו"ת הלכות קטנות, רבי שמשון מורפורגו מחבר שו"ת שמש צדקה, ועוד.
שמואל בן מאיר הלוי אבולעפיה (~1320, אובדה – 1360, טולדו) היה איש כספים ונדבן יהודי בקסטיליה במאה ה-14.
זכרו השתמר בבית הכנסת "אל טרנסיטו" שהקים בסמוך לביתו.
שמואל הלוי נולד באובדה שבספרד למשפחה ממוצא תוניסאי, הוריו מתו במגפה זמן קצר לאחר הגעתם לספרד.
בראשית דרכו עבד כמנהל בשירותו של האביר הפורטוגזי ז'ואאו אלפונסו דה אלבורקרקי ולאחר שעשה לו שם, התקבל בחצרו של פדרו הראשון, "האכזר", מלך קסטיליה, שם כיהן במגוון תפקידים ובהם משרות בכירות כגזבר ושופט.
בארמון שבו התגורר בטולדו שוכן כיום מוזיאון אל גרקו , הודות לעושרו הרב יסד שמואל הלוי בית כנסת קטן, אחד מעשרת בתי הכנסת ששימשו את הקהילה היהודית בטולדו.
בית הכנסת אינו מרשים בממדיו, אך בכל זאת נתקלה בנייתו בהתנגדות תקיפה של הכנסייה הקתולית, אך אבולעפיה זכה לגיבויו של פדרו ובית הכנסת הוקם.
שער חיבר בין ארמונו של אבולעפיה לבית הכנסת.
בשל בניית בית הכנסת שהושלמה ב-1357 והיבטים נוספים בחיי היהודים בממלכתו, היה נתון פדרו מקסטיליה לביקורת ממושכת של הכנסייה.
בסופו של דבר התהפך הגלגל על שמואל הלוי, הוא נכלא ועונה בחשד למעילה ומת במהלך העינויים, בשנת 1360.
לאחר גירוש ספרד הועבר בית הכנסת עם ארמונו של אבולעפיה לידי הכנסייה הקתולית שהפכה אותו לכנסייה בשם "אל טרנסיטו דה נואסטה סניורה".
בשנת 1877 הכריזה ממשלת ספרד על המתחם כאתר לאומי, וכיום הוא משמש כמוזיאון היסטורי לתולדות יהודי טולדו וספרד.
רבי שמואל אברהם אבא מסלאוויטא (ה'תקמ"ד – ה' באדר א' תרכ"ד), נכדו של רבי פנחס מקוריץ.
היה אדמו"ר חסידי, מבעלי דפוס סלאוויטא, ישב במאסר בעקבות הלשנת שקר לשלטונות על הריגת עובד בבית הדפוס.
נולד בשנת ה'תקמ"ד לרבי משה מסלאוויטא בן רבי פנחס מקוריץ ולבת רבי יצחק הדיין מפולנאה.
למד אצל רבי זושא מאניפולי ורבי ברוך ממז'יבוז'.
נישא לבתו של רבי אריה לייב בן רבי חנינא ליפא מחמלניק.
לאחר נישואיו החל לנהל את בית הדפוס שבבעלות אביו, יחד עם אחיו רבי פנחס מסלאוויטא.
בשנת ה'תקצ"ו (1836) העלילו על האחים שפירא שהם הרגו פועל בבית הדפוס, כדי למנוע ממנו להלשין עליהם על הדפסת ספרים מבלי שעברו את ביקורת הצנזורה.
בעקבות הפרשה הושמו האחים בכלא של קייב.
לאחר שחרורו החל רבי שמואל אבא לנהוג באדמו"רות.
נפטר בטפליק בה' באדר א' ה'תרכ"ד.
רבי אריה לייב מז'יטומיר, חותנו של רבי ברוך הגר מויז'ניץ.
רבי חנינא ליפא מז'יטומיר, חותנו של רבי מרדכי מרחמסטריווקה.
חתנו רבי גדליה אהרן מליניץ (תקע"ה – ט"ו בשבט תרל"ח).
חתנו רבי יעקב יצחק ממקארוב.
חתנו רבי פנחס יוסף שפירא בן דודו רבי דב בער מטלוסט.
ר' שמואל אבן צרצה מכונה גם רבי שמואל אבן סינא הוא פילוסוף יהודי ספרדי שפעל בעיר פלנסיה בין השנים (1360–1380), ונמנה עם החוג הנאו-פלטוני שפעל בספרד במאה ה-14. היה בין הפוריים בחוג זה מבחינת היקף כתביו הרחב.
אבן צרצה הוא מחברם של שני חיבורים: 'מקור חיים' שהוא פירוש לביאור ר' אברהם אבן עזרא על התורה, ו'מכלל יופי' שהוא ביאור לאגדות חז"ל ומדרשיהם.
בתקופתו של אבן צרצה שלטה תורתו של אבן רשד ללא עוררין, ואילו אבן צרצה הציע משנה ניאופלטונית מובהקת.
בתוך אותה קבוצה פעלו: ר' שלמה אבן יעיש, ר' שלמה אלקונסטנטין, ר' שלמה פרנקו, ר' עזרא בן שלמה גטיניו, ר' יוסף טוב עלם הספרדי, ר' שם טוב אבן שפרוט ור' שם טוב אבן מאיור.
קבוצת פרשנים זו כתבה בלשון שכלתנית תוך שליטה ברזי השכלתנות עם היצמדות לדברי אבן-עזרא.
רוב ההוגים הללו חיברו פירוש לביאור ר' אברהם אבן עזרא לתורה ופענחו בהרחבה את סודותיו האסטרולוגיים וההרמטיים.
אבן צרצה השתמש באורחות המאגיה האסטרלית בפרשנותו לדרשות חז"ל, למקרא ולפירוש ר' אברהם אבן עזרא למקרא.
לדידו, הותאמו טעמי המצוות של הרמב"ם לפשט הכתוב, ולא למשמעותו העמוקה.
עמדתו של אבן צרצה הייתה בעל גוון מאגי מובהק, וכשבא לפרש את דברי הרמב"ם, קבע שתפילתו של אדם תלויה במערכת השמיים.
נוסף על כך, דרש אבן צרצה את סיפורי המקרא, עיצוב דמויות מקראיות, מעשיהן וייעודיהן לאור ההשפעות האסטרולוגיות.
שמואל שולם מספר כי אבן צרצה הוסגר לשלטונות והוצא להורג בשריפה על ידי רבי יצחק קנפנטון על שהאמין בקדמות העולם.
שמואל אדלברג (בפולנית: Samuel Adalberg; 1868 – 10 בנובמבר 1939) היה היסטוריון פולקלור יהודי פולני, ומוציא לאור של אוסף פתגמים וביטויים מן הפולקלור הפולני.
בראשית ימי הכיבוש הנאצי בפולין במלחמת העולם השנייה הוחרמה ספרייתו הפרטית בידי הנאצים אדלברג התאבד זמן מה לאחר מכן ונקבר בבית הקברות היהודי בוורשה (אוקופובה, גענשא).
מקום קברו לא סומן ואינו ידוע.
רבי שמואל בן יעקב אבן ג'אמע היה תלמיד חכם, מילונאי תלמודי ומשורר בגאבס שבצפון אפריקה (כיום בתוניסיה) במאות ה-11 וה-12.
סבו, רבי משה אבן ג'אמע, אביו, רבי יעקב ודודו רבי אברהם, היו כולם תלמידי חכמים שהתכתבו עם רב האי גאון, ואביו היה אב בית דין בגאבס.
תלמיד אביו, אך מחשיב גם את רב האי גאון כאחד מרבותיו.
שימש כדיין בגאבס, ולאחר פטירת אביו היה אב בית הדין.
לצד היותו חכם תלמודי מובהק, רכש השכלה כללית באסטרונומיה, רפואה, פילוסופיה, בלשנות ועוד חכמות, ויש האומרים שאף היה רופא בהכשרתו.
בכתביו מזכיר את חכמי אומות העולם כאריסטו, הרמס, גלינוס.
כמו כן, שלח לרבי אברהם אבן עזרא אגרת מליצית (הכוללת 157 בתים) בענייני אסטרונומיה, בתוספת שיר נוסף בן 130 בתים והחיבור "חי בן מקיץ".
ראב"ע השיב לו, וצירף שירי שבח ארוכים, ואף מקונן על מותו.
בניו, רבי יהודה, רבי יעקב ורבי משה, היו תלמידי חכמים בולטים בגאבס.
אגרת המופת בכשרות בעלי חיים
נכתבה במקורה בערבית יהודית (בשם "רסאן אלברהן בתדכיה אלחיואן") כתשובה לנדבן בשם משה ישועה אבן עמראן, אשר בקש ממנו לכתוב חיבור על הלכות כשרות בעלי החיים.
לוי משער שהספר נכתב בשנת 1108.
מיני בעלי חיים טמאים וטהורים, לסוגיהם ולשמותם, וכן זיהוי ביצים טהורות.
בפרק זה חולק על חלק מהזיהויים של רב סעדיה גאון.
הזמנים שבהם מותר ואסור לשחוט.
בפרק זה שולל בתוקף את שחיטת הקראים, הצדוקים והביתוסים.
מקום השחיטה, אופן השחיטה והדברים הפוסלים אותה.
בפרק זה מתמודד גם עם הלכותיו של אלדד הדני.
הלכות הכשרת בשר: ניקור והוצאת הדם.
דינים השייכים בשחיטת חיות ועופות: כיסוי הדם ושחיטת כוי, ושייכותם לאיסור "אותו ואת בנו" ונתינת זרוע, לחיים וקיבה.
דינים השייכים בדגים וחגבים כשרים.
סמכותו ההלכתית באה לידי ביטוי בכך שלא אחת הוא חולק על הגאונים (אם כי מפליג לשבחם), וכן במעשה שמביא שפעם אחת הוציא עוף שסבר שהוא טמא מכליהם של היהודים שהכינו אותו לאכילה, והשליך אותו.
המקור הערבי מצוי בספריית הבודליאן באוקספורד.
מאמר אודותיו פורסם בשנת 1862 על ידי מוריץ שטיינשניידר, ללא זיהוי המחבר.
שלמה זלמן חיים הלברשטאם זיהה את המחבר עם רבי שמואל, על סמך השוואות למצטטים קדומים והשוואות לשוניות לספרים אחרים של רבי שמואל.
הספר יצא במהדורה חדשה על ידי הרב ניסים לוי, בהוצאת מוסד הרב קוק, ירושלים ה'תשע"ח.
ספר אגור או אלף המגן תלוי עליו - כעין השלמה לספר הערוך.
כתבי היד מצויים בפארמה ובקיימברידג', והודפס במלואו לראשונה על ידי שלמה בובר בשנת ה'תרמ"ז.
בספר זה מרבה להשתמש בחכמותיו הכלליות לצורך הסבר מושגים תלמודיים.
כתאב אלזהדה ללמתאמלין פי יקטה אלמתגפלין - ספר מוסר.
רבי יצחק בן אבא מרי מזכיר חיבור שכתב על מסכת סנהדרין.
בובר משער שכתב גם על מסכתות נוספות.
משיר השבח שכתב אליו רבי אברהם אבן עזרא, משמע שהיה משיב תשובות הלכתיות ("בדתו יבאר תשובות לשואל").
יהודה לייב דוקעס מייחס אליו את הספר הדקדוקי ראשית לקח המצוי בכתב יד, ואילו שטיינשניידר שולל זיהוי זה.
שמואל אברהם הרמתי (שוורץ) (ה'תרמ"ה, 1885 – י"ז בניסן ה'תר"פ, 5 באפריל 1920) היה אגרונום ופעיל ציוני.
נולד בשנת 1885 (ה'תרמ"ה) באוטאץ' שבאזור בסרביה (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום במולדובה) למשפחה מסורתית וציונית.
אביו ישראל היה סוחר תבואה.
הוא למד לימודים תורניים וגם ספרות עברית.
בגיל 17 עבר לברסלאו, שם למד חקלאות (כהכנה לעלייה לארץ ישראל), והוסמך כאגרונום.
שירת בתפקיד תומך לחימה בצבא הרוסי במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1919 עלה לארץ ישראל עם רעייתו דבורה (לבית ברשטיין) דרך נמלי קושטא וביירות, והתגורר ברובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים.
בארץ היה פעיל בתכנון ההתיישבות מטעם ועד הצירים ובמסגרת "המועצה לעיקרי ההתיישבות".
סייר במושבות וביישובים החקלאיים וכתב דו"חות מקצועיים על החקלאות בהם.
כמו כן פרסם מאמרים בעיתונות העברית.
היה מראשוני השופטים בבית משפט השלום העברי בירושלים.
ב-4 באפריל 1920, ביומן השני של מאורעות תר"פ בירושלים, נתקל הרמתי בפורעים ערבים שתקפו יהודי ברחוב דוד סמוך לשער יפו.
הוא נחלץ לעזרתו, ונפגע בעצמו על ידי הפורעים.
כוח משטרה בריטי ששהה בסמיכות נמנע מלהושיט לו עזרה ואף עיכב את כוחות ההצלה היהודים שביקשו לטפל בפצועים.
הוא פונה לבית חולים, שם נפטר מפצעיו בערוב של אותו היום.
נקבר בחלקת הפרושים בבית הקברות היהודי בהר הזיתים, לצד חמישה מחללי הפרעות.
הותיר את רעייתו ואת בנו ארנן בן שמונה חודשים.
יוסף חיים ברנר כתב לאחר המאורעות:
למרבה האירוניה, כשנה לאחר מכן נרצח ברנר במאורעות תרפ"א ביפו, כפי שחזה.
שמואל אברבנאל הנשיא (1473 - 1551 או 1547) היה איש עסקים ספרדי-איטלקי בולט, איש אקדמיה ותומך יהדות איטליה.
הוא ידוע בעיקר בתור מנהל הפיננסי הראשי של המשנה למלך דון פדרו דה טולדו.
שמואל נולד בשנת 1473, בליסבון, פורטוגל, לאביו יצחק אברבנאל, והיה האח הצעיר מבין שלוש אחיו.
בצעירותו נשלח על ידי אביו לסלוניקי ללמוד תורה, שם נעשה לתלמידו של רבי יוסף פאסי.
מאוחר יותר התחתן שמואל עם בת דודתו הראשונה בנבנידה אברבנאל.
בשנת 1492, בעקבות גירוש ספרד, עזב עם משפחתו את פורטוגל והם עברו לנאפולי.
בנאפולי התמנה ליועץ פיננסי למשנה למלך נאפולי, פדרו אלוורז דה טולדו, והצליח גם כאיש עסקים.
בתקופה זו צבר שמואל הון רב, והתעשר.
לאחר מותו של יעקב אברבנאל - אביה של רעייתו, הוא לקח על עצמו את הנהגת הקהילה היהודית של נאפולי.
בשנת 1533 הורה קרל החמישי על גירושם של היהודים שוב, אך אשתו בנבנידה אברבנאל, הצליחה לדחות את ההחלטה בעשר שנים.
כתוצאה מכך, עזבה המשפחה את נאפולי בשנת 1541, ונענתו להזמנתו של ארקולה השני ד'אסטה, דוכס פרארה, להתיישב בעירו, שהייתה אז מרכז ההגירה הספרדית באיטליה.
בפרארה החלו בני הזוג לתמוך בכמה מוסדות יהודיים.
ביתם הפך לאכנסייה מועדפת על חוקרים יהודים ונוצרים כאחד, כמו דוד בן יחיא וברוך מבנבנטו.
בתקופה מאוחרת יותר, חשש שמואל - שהרבה לנסוע בדרכים - משודדי דרכים ולכן פנה לסופר העיר ולתשעה עדים כדי לכתוב את צוואתו, בה העניק את כל נכסיו לאשתו, כירושה או כמתנה.
בנבנידה טענה שגם אם אינה יכולה לזכות בנכסי בעלה מכוח ירושה, היא יכולה לזכות בהם מכוח מתנה.
טענה נוספת שהעלתה היא הדין דינא דמלכותא דינא, לפיו קיים תוקף הלכתי גם לדין המקום והמדינה - לפיהם אישה יכולה לרשת.
למרות המחלוקת, הצליחה אשתו להשתלט על עסקיו.
תוך שימוש בקשריה עם תלמידתה לשעבר אלאונורה דה טולדו, היא הצליחה, יחד עם בניה יעקב ויהודה, להגדיל את כוחה העסקי והקימה חמישה בנקים בדוכסות הגדולה של טוסקנה באישורה של ממשלת פירנצה.
בספטמבר 1550, הצליחה, באמצעות שוחד, לשדל את קרל החמישי להעניק למאה משפחות יהודיות - שנבחרו על ידה - להתיישב בנאפולי.
אביו, רבי יצחק אברבנאל כתב לבקשתו, את הספר נחלת אבות כפי שכתב בהקדמה לספר:
לאברבנאל היו שישה ילדים מאשתו (שלושה בנים ושלוש בנות) וילד נוסף מחוץ לנישואים.
אחת מבנותיו חיה, ככל הנראה כאנוסה, בליסבון.
הרב שמואל אבן דנאן השלישי (סביב ה'ש"י, 1540 – ט"ו באדר ה'שפ"ב, 1622) היה פרשן מקראי, דרשן, אב בית הדין ורבה של פאס בתחילת המאה השבע עשרה.
מבין מתקני התקנות המרכזיים של יהדות מרוקו.
נולד סביב שנת ה'ש"י בפאס לאביו רבי סעדיה - רבה של העיר.
למד אצל חכמי העיר רבי שמואל חאגיז (הראשון) ורבי משה סידיקארו הלוי.
בתפקיד זה שימש יחד עם רבי מכלוף בן אסולין.
בשנת ה'שנ"ב התמנה לדיין, ונמנה עם מתקני התקנות בעיר בהם רבי יהודה עוזיאל, רבי סעדיה בן רבוח, רבי וידאל הצרפתי, רבי אהרן אבן חיים, רבי יחייא בירדוגו, רבי ישעיה בקיש, רבי שמואל בן חביב, ורבי שאול סירירו.
רבי שמואל הקפיד לחתום על כל התקנות.
בשנת ה'שס"ז, לאחר פטירתו של רבי סעדיה בן רבוח, התמנה לאב בית הדין וראש חכמי המעמד - ועמד בראש הדיינים מתקני התקנות.
רבי שמואל נשא ונתן בהלכה עם חכמים מערי מרוקו ואלג'יריה.
רבי שמואל לקח חלק בכתיבת קורות יהדות פאס, ותיעודיו נדפסו בספר 'דברי הימים של פאס'.
נפטר בפאס בט"ו אדר ה'שפ"ב.
בנו רבי סעדיה היה אב בית הדין של פאס, לאחר פטירתו של רבי שאול סירירו.
רבי שמואל שיכל בן אחר שנולד לו מנישואים שניים, שנפטר בגיל שנתיים.
גיסו הוא רבי יעקב אבן דנאן, אב בית הדין ורבה של פאס.
ספר חידושי דינים - חלק קטן מהם מחידושי הדינים נדפסו בספר 'תקנות חכמי פאס'.
שאלות ותשובות - מקבץ מתשובותיו נדפסו בספר 'תקנות חכמי פאס', וכן תשובות נוספות פזורות בספרי חכמי מרוקו.
תקנות - חתום על התקנות בין השנים ה'שנ"ב - ה'שע"ד.
נדפסו תקנותיו בספר 'תקנות חכמי פאס', תשע"ג.
ביאור למקרא - נדפסו מביאוריו בספר 'פאס וחכמיה'.
ספר דרושים - בכתב יד.
שמואל דוד אביעזר (ט"ו בשבט ה'תרפ"ז, 18 בפברואר 1927 – ב' בסיוון ה'תשע"ה, 20 במאי 2015) היה איש ציבור ונומיסמטיקאי ישראלי, ראש המועצה המקומית הראשון של בית שמש וסגן יו"ר מחלקת המטבע בבנק ישראל.
בבגדאד עבר בחברת מסחר יהודית, וכך רכש שליטה בשפה האנגלית.
עלה לישראל במבצע עזרא ונחמיה בינואר 1951, והתגורר במעברת הר טוב, שנקראה בהמשך בית שמש.
בספטמבר 1953 הוקמה מועצה מקומית בבית שמש, והוא נבחר לעמוד בראשה.
כיהן בתפקיד עד להתפטרותו בספטמבר 1954.
לאחר התפטרותו עבר לירושלים והחל לעבוד בבנק ישראל.
תחילה עבד במחלקת כוח האדם, ובשנת 1969 הצטרף למחלקת המטבע האחראית על הדפסת שטרות והטבעת מטבעות ועל מניעת זיופים, והיה למנהל יחידת ההנפקה וסגן מנהל מחלקת המטבע, עד צאתו לגמלאות ב-1992. תחת ניהולו החליפה ישראל מטבע פעמיים - מלירה ישראלית לשקל ישן (1980) וממנו לשקל חדש (1985).
נפטר ב-20 במאי 2015, ונקבר בבית העלמין ירקון.
פרסם מאמרים בנומיסמטיקה בבמות שונות בארץ ובעולם.
ערך את קטלוג השטרות והמטבעות של בנק ישראל ב-1990.
מלבד זאת, חיבר שני ספרים קשורים ליהדות עיראק:
"מי הוורדים" (1996) – רומן עלילתי העוסק בחיי הקהילה היהודית בעיראק.
"תמרים מן הדקל" (1997) – סיפורים מהווי היהודים בעיראק.
היה נשוי למרים לבית שטיינר, ניצולת השואה, סופרת, חוקרת שואת יהודי יוגוסלביה, פעילה במדור לגביית עדויות ביד ושם וחברת הוועדה לציון חסידי אומות העולם.
כיהנה כנשיאת "התאחדות עולי יוגוסלביה (לשעבר)".
הזוג התגורר בנס ציונה ובגבעתיים, ולהם בת אחת.
הרב שמואל אביגדור דרצ'ינסקי (תרל"ד, 1874 בערך - י"ב בשבט תש"ד, 5 בפברואר 1944) היה רבם של וולוז'ין, יבניאל וקריית משה בירושלים.
נולד בסלונים אמו הייתה מצאצאי רבי שמואל אביגדור תוספאה.
בהיותו בן עשר התייתם מאביו, אימו שלחה אותו לאחיו יונה בביאליסטוק שם למדו יחד עם רבי מאיר שמחה הכהן.
בהמשך עבר לווילנה ומשם לסרוצק ולווישקוב.
בתקופה זו פרסם מספר מאמרים תורניים בהמאסף.
בתרע"ג נישא לפריידל בת הרב חיים הלל פריד, פריידל הייתה אלמנת הרב ברוך מנחם לונץ מנישואים אלו ילדה את בנה משה זלמן.
לאחר הנישואים התגוררו בוולוז'ין שם לימד בישיבת וולוז'ין.
במלחמת העולם הראשונה ברח עם משפחתו למינסק שם מסר שיעורים בבית הכנסת הראשי של מינסק.
לאחר המלחמה חזר לוולוזי'ן שם המשיך במסירת שיעורים בישיבה.
לאחר תקופה קצרה מונה לרב העיר.
הרב דרצ'ינסקי תמך בתנועה הציונית ועמד בקשר עם מנחם אוסישקין בעידודו קבוצת בחורים מהישיבה התנסו בעבודות חווה ועלו כחלוצים לישראל.
בפרשת ויצא תרצ"ד עזב את וולוז'ין לכיוון ארץ ישראל, עלייתם נעשתה בעידוד בנם משה זלמן שכבר התבסס ביבניאל.
עם בואם לארץ התגוררו ביבניאל שם שימש כרב.
בניסן תרצ"ז החלו להתכונן למעבר לירושלים, בב' בניסן בנם מזה זלמן נרצח במארב ערבי.
ביום השלישי לשבעה עברו לירושלים והשתכנו בקריית משה שם הוא שימש כרב השכונה.
בירושלים מסר שיעורים בישיבת בית יוסף ופרסם מאמרים תורניים בבמות שונות, ביניהם: סיני, שערי ציון ותורת ארץ ישראל.
בתש"ג חלה בטרשת, נפטר בי"ב בשבט תש"ד.
, תשובות הלכתיות, בולטת תשובה בנושא חליבה בשבת, הספר נכתב לזכרו של בנו חורגו משה זלמן בן ששון.
היה נשוי לפריידל בת הרב חיים הלל פריד, פריידל הייתה אלמנת הרב ברוך מנחם לונץ.
הייתה ידועה כאישה חכמה ויודעת ספר, כתבה מסה בשם "משא לעייפה" כהקדמה לספרו של בעלה "משא הלוי".
בנה מנישואיה הראשונים היה חלוץ ביבניאל שנהרג ממארב ערבי.
שמו בן ששון היה מחווה לאימו - תרגום שמה לעברית, השם אומץ לאחר מכן על ידי שאר בני המשפחה.
ילדיהם היו פרופסור חיים הלל בן ששון ופרופסור יונה בן ששון.
בנו של חיים הלל היה פרופ' שמואל אביגדור בן ששון.
מבניו של יונה בן ששון מוכרים פרופ' מנחם בן ששון ופרופ' שמואל אביגדור (מולי) בן ששון.
פרופסור שמואל אביטל (נולד ב-30 בדצמבר) הוא כירורג בכיר בישראל, פרופסור מן המניין בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב, וכיום מנהל המערך הכירורגי במרכז רפואי מאיר בכפר סבא.
עיסוקו העיקרי הוא כירורגיה זעיר פולשנית וכירורגיה אונקולוגית של מערכת העיכול .
פרופ' אביטל סיים לימודי רפואה והתמחה בכירורגיה כללית.
בהמשך דרכו האקדמית מונה לדרגת פרופסור מן המניין בפקולטה לרפואה, ומשלב פעילות קלינית עם הוראה והכשרת סטודנטים ומתמחים.
פרופ' אביטל הוא בוגר התמחות בכירורגיה במרכז הרפואי איכילוב בתל אביב.
הוא בוגר שתי תת-התמחויות בארצות הברית - כירורגיה לפרוסקופית וכירורגיה של המעי הגס והרקטום.
בנוסף, ביצע השתלמויות קצרות באירופה בכירורגיה של גידולי קיבה בכירורגיה רובוטית.
מתמחה בכירורגיה אונקולוגית - גידולי מערכת העיכול: קיבה, מעי גס, רקטום, לבלב.
עד שנת 2011 שימש כסגן מנהל מחלקה כירורגית במרכז הרפואי איכילוב בתל אביב.
בין השנים 2011–2025 שימש כמנהל מחלקה כירורגית ב' במרכז רפואי מאיר.
משנת 2025 משמש כמנהל המערך הכירורגי במרכז רפואי מאיר.
משנת 2025, משמש פרופ' אביטל כמנהל המערך הכירורגי במרכז הרפואי מאיר, בית חולים ציבורי גדול בישראל.
במסגרת תפקידו הוא אחראי על ניהול מקצועי וארגוני של מחלקות כירורגיות, הובלת צוותים רפואיים רב־מקצועיים וקידום תהליכי איכות ובטיחות רפואית.
פרופ' אביטל עוסק במחקר קליני בתחומי הכירורגיה הכללית ומערכת העיכול.
הוא פרסם מאמרים בכתבי עת מדעיים בינלאומיים, ומשתתף בכנסים רפואיים מקצועיים בארץ ובעולם.
פרופ' אביטל תרם תרומה משמעותית למערכת הבריאות בישראל בתחומי הכירורגיה, המחקר וההכשרה הרפואית.
במסגרת פעילותו הקלינית הוביל וקידם טיפול כירורגי מתקדם בחולים אונקולוגיים, בדגש על גידולי מערכת העיכול, תוך הטמעת שיטות ניתוח חדשניות ובהן כירורגיה לפרוסקופית ורובוטית, אשר תרמו לשיפור תוצאות הטיפול ולקיצור זמני ההחלמה.
במקביל לפעילותו הקלינית, היה מעורב במחקרים רפואיים ופרסם עבודות מדעיות שתרמו לפיתוח הידע הכירורגי וליישומם בפרקטיקה הרפואית.
בנוסף, פעל ופועל להכשרת דור העתיד של הרופאים כמורה וכמרצה בפקולטה לרפואה, מנהל ומוביל מערך כירורגי בבית חולים ציבורי, תוך שיפור תהליכי עבודה, איכות הטיפול ושירותי הבריאות הניתנים לציבור.
החברה הישראלית לכירורגיה של מעי גס ורקטום
החברה הישראלית לניתוחי ושט קיבה
פרופ' אביטל נשוי ואב לשלושה.
כיום מתגורר עם משפחתו בתל אביב.