tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דָּאשִי (ביפנית: 出汁, だし) הוא סוג של ציר מהיר הכנה המשמש כבסיס לרטבים ומרקים אחרים במטבח היפני.
משמעות השם - הוצאה (出) לנוזל (汁).
הדאשי אחראי לבסיס הטעם של מגוון מאכלים יפנים, ביניהם מרק מיסו, רוטב מנצויו לאטריות, אודן וכו'.
דאשי מפיקים ממיצוי של אצות קומבו (סוג אכיל של קלפ) על סף רתיחה, ושבבי קצואובושי (מדג בוניטו או סוג של טונה משומר).
ניתן להפיק דאשי צמחוני מקומבו ופטריות שיטאקי.
וקיים סוג נוסף של דאשי ממיצוי של ניבושי - סרדינים מיובשים.
במטבח היפני הביתי, משתמשים בדרך כלל באבקת דאשי אינסטנט שמספיק לערבב אותה במים חמים.
דב אלפון (נולד ב-24 במרץ 1961) הוא עיתונאי, מנחה טלוויזיה ועורך ישראלי.
עורך העיתון הצרפתי "ליברסיון" ובעבר עורך עיתון "הארץ".
אלפון נולד בעיר סוסה שבתוניסיה.
שם משפחתו המקורי היה חלפון.
זמן קצר אחרי לידתו עברה משפחתו לפריז ושם הפגין עניין ראשוני בכתיבה.
בשנת 1972, כאשר היה אלפון בן 11, עלתה משפחתו לישראל והתיישבה באשדוד שם גדל והתחנך.
אלפון השלים את לימודיו בבית הספר היסודי ובבית הספר התיכון מקיף ג' בעיר.
בצה"ל שירת כקצין ביחידה 8200 של חיל המודיעין.
עם תחילת לימודיו באוניברסיטה העברית (1983) החל לכתוב ב"פי האתון", ביטאון הסטודנטים של האוניברסיטה.
בחודש מאי 2016 נישא בשנית לעיתונאית ליטל לוין.
את דרכו המקצועית בעיתונות החל אלפון ב-1984, עם הצטרפותו ככתב לשבועון הפוליטי "כותרת ראשית" בעריכת נחום ברנע.
אלפון שימש כתב חדשות, מגזין וכנסת, ורשם לזכותו מספר הישגים עיתונאיים, כמו פרסום ריאיון ראשון עם האדמו"ר מבעלז, תרמית שעשועון הגרפולוגיה 'חמישה בעקבות אחד', וההטבות הרפואיות הסודיות שהוענקו לשרים ולסגני שרים.
כעבור שנתיים החל לפרסם טור שבועי לענייני תרבות בשם "כיוון הרוח", שזכה להדים בעולם התרבות.
ואף חשף אי סדרים במוזיאון תל אביב, אמירות אנטי-מזרחיות בתיאטרון הבימה ואת העודף התקציבי הסודי של רשות השידור.
עם סגירתו של "כותרת ראשית", בסוף שנת 1988, עבר אלפון לפרסם את מדורו, "כיוון הרוח", ביומון "הארץ".
בשנת 1992 מינה עורך העיתון, חנוך מרמרי, את אלפון לעורך התרבות של העיתון, במקומו של מיכאל הנדלזלץ.
החידוש המרכזי שהנהיג בו אלפון היה כינון מדור האמנות ותרבות החיים "גלריה", אליו גייס מספר כותבים המשמשים בו עד היום.
הצלחת המדור, שהורחב לארבעה עמודים, הובילה את מרמרי למנות את אלפון לעורך מוסף "הארץ".
אלפון גם רשם לזכותו כמה חידושים עיתונאיים ובהם המדור "שניים-שלושה דברים שלא ידעתם על...", "השאלון" והמדור "קפטן אינטרנט", אותו כתב בשנותיו הראשונות.
על פועלו כעורך זכה פעמיים בתואר "עורך השנה" מטעם אגודת העיתונאים וכן במדליית זהב (יחד עם המעצבת מיה ולך) של אגודת המגזינים האמריקאית, על מדורו של פיבן.
בשנים 1999–2002 שימש כתב "הארץ" בפריז, שם כתב גם סדרה של כתבות על מסעותיו.
עם שובו התמנה לתפקיד עורך מגזין חדש, ברוח מדור הכלכלה TheMarker ופוטר מ"הארץ".
בשנת 2008 שב אלפון ל"הארץ", הפעם בתפקיד עורכו הראשי.
יוזמה בולטת במיוחד של אלפון בתפקידו החדש הייתה עריכת גיליון מיוחד של העיתון, שנכתב על ידי סופרים ומשוררים, במקום על ידי כתביו הרגילים של העיתון.
מיזם זה עורר התעניינות גם מחוץ לישראל והגיליון המיוחד הפך מסורת שנתית, כשמעגל המשתתפים בו חובק גם סופרים מובילים מהעולם כולו.
אלפון פרש מתפקידו ב-1 באוגוסט 2011, והעביר את תפקיד העורך לאלוף בן.
בפברואר 2016 חזר ל"הארץ" ככתב העיתון בפריז, ובין השאר פרסם את הקשר בין בנימין נתניהו לארנו מימרן, ממורשעי פרשת הונאות המע"מ על מכסות פחמן דו-חמצני.
עד סוף 2017 פרסם במוסף "הארץ" טור שבועי בשם "האיש שלנו בפריז".
בספטמבר 2020 מונה דב אלפון לעורך הראשי של היומון הצרפתי ליברסיון.
בשנים 2001–2005 הנחה אלפון את התוכנית "נספח תרבות" בערוץ 2. התוכנית שאבה השראה מן התאוריה הקובעת כי בין כל אדם בעולם לכל אדם אחר מפרידות לכל היותר שש דרגות של הפרדה כדי לעבור בין מרואיינים עד לקישור בין שני אמנים שונים מאוד זה מזה.
הצלחתו של אלפון בהנחיית התוכנית וזכייתה, שלוש פעמים, במועמדות לפרס אופיר בקטגוריה "תוכנית התרבות הטובה ביותר בטלוויזיה" לא מנעה את ביטולה בשנת 2005, כאשר הופסקה הפקתן של תוכניות תרבות ברשות השנייה.
בהמשך ריאיין אלפון את הקומיקסאי דודו גבע, זמן קצר לפני מותו, לסרט טלוויזיה אשר שודר בערוץ 2 בשם "הריאיון האחרון עם דודו גבע".
בימי המחאה החברתית הוקרן הסרט פעמים רבות ב"בית העם" שבשדרות רוטשילד בשל הדברים החריפים שאמר גבע בסרט על החברה הישראלית.
ב-2013 הקים אלפון עם הסופר אתגר קרת מיזם ללא כוונת רווח המבקש לגשר בין ספרות למדיות החדשות.
הסרט הראשון שהפיקו, "מה יש לנו בכיסים", התקבל לפסטיבל סאנדנס 2013. המיזם גם זכה בסתיו 2013 בתמיכת כמה גופי תרבות בישראל ובעולם, בהם מפעלות פיס לתרבות והקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה.
ב-2023 היה מעורב בהפקת סדרת הטלוויזיה הצרפתית "יחידה 8200", הפקה משותפת של רשת TF1 וקשת אינטרנשיונל.
בשנת 2004 הוזמן אלפון על ידי המו"ל אהד זמורה, זמן קצר לפני מותו של האחרון, לשמש עורך הוצאת הספרים הממוזגת כנרת זמורה ביתן דביר, שסבלה מבעיות מבניות ומערכתיות.
הוא שימש בתפקיד בשנים 2004–2008. אלפון משך להוצאה סופרי מקור רבים, בהם סמי מיכאל, עמוס אילון, רון לשם, אגור שיף, אהרן אפלפלד, נתן שחם, ואחרים; הקים מחדש את הוצאת הבת "מחברות לספרות" וכונן בלוג בו דיווחו כותבים בתשלום על חדשות ספרותיות מישראל ומהעולם.
עוד בתחום הספרות שימש אלפון יו"ר חבר השופטים של פרס ירושלים לספרות, אשר הוענק על-ידו לסופר היפאני הרוקי מורקמי; ושימש יועץ יריד הספרים של פריז לספרות ישראלית ולספרי קומיקס.
אלפון גם משמש מרצה אורח בתוכנית לתואר שני של החוג לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון.
ב-1995, כאשר שימש עורך מוסף "הארץ", המציא אלפון דמות בדיונית של סבא בעל עבר ימאי, הגולש באינטרנט.
הדמות, שכונתה "קפטן אינטרנט", עסקה בכתיבת טור שבועי במוסף, שכלל קישורים לאתרי אינטרנט חדשים, ועסקה בתרבות האינטרנט בכללה.
רבים מטורי "קפטן אינטרנט" עסקו, כנושא צדדי, בוויכוחים בין הקפטן הקשיש לנכדו, תומר.
את הטור אייר נעם נדב, שדמות "הקפטן" שיצר משמשת סמליל המדור על כל גלגוליו.
המדור משך עניין רב בשנים 1995 ו-1996, כאשר מספר הגולשים באינטרנט היה עדיין מצומצם, והיה מן המדורים הראשונים בנושא שזכו להתפרסם גם באינטרנט, תחילה בפורטל נטקינג ואחר כך גם בפורטל IOL.
מאוחר יותר הפך המדור למוסף שבועי קבוע, בעריכתו של דרור פויר, כשאלפון משמש עורך אחראי.
באפריל 2013 החל לערוך את כתב העת הדיגיטלי "אלכסון" וסיים את כהונתו בדצמבר 2014.
"המורה לציוויליזציה", באנתולוגיה "75 השנים הראשונות: המאמרים הטובים ביותר של עיתון הארץ", הוצאת שוקן, 1992.
הקוסקוס של סבתא שלך, "הארץ" 10 בספטמבר 1999 (מוצג באתר Kinnernet)
- נאום של דב אלפון בעת קבלת פרס לתקשורת, על מהותה של עיתונות עצמאית
לילה ארוך בפריז, הוצאת כנרת, זמורה-ביתן, 2016 - ספר ראשון בסדרת הריגול "8200 המדור המיוחד".
דב ברוניסלב ("ברק") לוין (כ"ה בתשרי תרס"ז, 14 באוקטובר 1906 – 8 בדצמבר 1986) היה איש עסקים, תעשיין, עיתונאי ישראלי, פעיל עלייה, פעיל בארגון "ההגנה" ופעיל ציבורי.
לוין נולד בכ"ה בתשרי תרס"ז בעיירה וייניאווה (Wieniawa) שבפולין (כיום חלק מהעיר לובלין) לשרה לבית פאבריקאנט ולשמואל מרדכי לוין.
בגיל שנתיים עברה המשפחה לוורשה.
בשנת 1921 הצטרף לוין לתנועת "מכבי" והתחרה מטעמה במכביה באגרוף ובחתירה.
למד בבית ספר יהודי, וב-1924 סיים את לימודיו בגימנסיה "אסכולה" בוורשה.
בין השנים 1925–1926 שירת שירות חובה צבאי בצבא הפולני.
בין השנים 1926–1928 למד שלוש שנים בבית ספר גבוה לכלכלה.
בתקופה זו היה פעיל באגודות אקדמיות כגון "זיאלי" (אגודה יהודית אקדמית לספורט) ו"זאקמיק" (אגודה אקדמית של חובבי ידיעת הארץ), שאותה ייסד.
עוד בהיותו סטודנט קירב אותו אביו לעסקי התעשייה, וב-1929 קיבל אותו כמנהל שותף למפעלים המשפחתיים – מפעל למוצרי עור ובית חרושת לחפצי מתכת בשם A.
Lewin (אוולינסקי לוין ובניו), שעסק בציפויים ויציקות מתכת של גביעים, מדליות ופסלונים.
באותם ימים התעניין דב בפעולות המסחר פולין–ארץ ישראל, והגיע לארץ ישראל במסגרת נסיעה שאורגנה למנהלי מפעלים למצרים וישראל במרץ 1932. כאשר חזר לפולין צורף לסוכנות היהודית מטעם הלא-ציונים בוורשה, כמומחה לתחום בעלי בתי-חרושת זעירים (בראש הוועדה עמד ליאון לויטה), וכפעיל עלייה של המעמד הבינוני.
באקדמיה שבה למד למדו גם יהודים וגם נוצרים, ולעיתים היו בה גילויים של אנטישמיות.
במרץ 1932 התנפלו עליו בריונים והכו אותו עד שאיבד את הכרתו.
לאור זאת קיבל החלטה כי מקומו אינו בפולין כי אם בארץ ישראל.
אביו ניסה לשכנעו לחזור בו מהחלטתו, אולם הדבר לא עלה בידו.
בנובמבר 1932 עלה דב ארצה והתיישב בתל אביב, שם יסד בית חרושת למנורות חשמליות בשם "לייט", חברת "כלכלה" לסחר חליפין בין פולין וארץ ישראל ובית חרושת "הכיסא" לרהיטים כפופים (בעזרת מומחים פולניים), שהיה השני בגודלו בארץ.
בערב פסח ב-10 באפריל 1933, בגיל 27, נישא לשפרה בת יוסף יוטשנקה (Jutrzenka) מהעיר קיילצה שבפולין במשרד אגודת ישראל בת"א, לחתונה הגיע שמואל אביו לביקור בארץ ישראל, אך בגמר החתונה חזר לפולין (שם נספה בשואה).
לאור ניסיונו כשייט ב"מכבי וורשה", בשנת 1935 היה ממייסדי מועדון השייטים תל אביב (תעודת חבר מספר #36), וקיבל בו מינוי של מזכיר כבוד.
המועדון נוהל באותם ימים על ידי עמנואל טובים, וא.ז.
במסגרת המועדון עסק בעיקר בשיט מפרשיות.
בין השנים 1935–1936 שימש כמפקח מטעם בנק PKO הפולני ומנהל מחלקת הביטוח של הבנק.
באותה תקופה שימש גם כסוכן קונסולרי של פולין בקפריסין.
ב-1936 החל להתעניין בקפריסין, וניסה ליזום יישובם של 200 אלף יהודים (מפליטי גרמניה) בקפריסין לתקופת מעבר עד שיוכלו לעלות ארצה וזאת בעקבות המנדט הבריטי שהגביל את רישיונות העלייה שניתנו ליהודים.
בתקופה זו ביקר פעמים רבות בקפריסין, והתיידד עם ואנשי שלטון קפריסאיים.
ממשלת פולין אף עמדה למנותו לקונסול בקפריסין (בתנאי שיתנצר) אולם לאור סירובו להתנצר והתגברות האנטישמיות בפולין תוכניות אלו לא יצאו אל הפועל.
ב-1937 עזר ביסוד הקו האווירי הפולני לוט פוליש איירליינס (LOT) בין וורשה ללוד.
באותה תקופה ייצג פירמות זרות (מפולניה, צרפת, הולנד, הונגריה, ושווייץ) בארץ ישראל מהתחומים הבאים: חמרי מזון (פולניים), אורז ומכשירים לכיבוי אש (הולנדיים), יוטה (מבלגיה), סחורות פרמצטיות.
בין השנים 1932 ל-1939 נסע 16 פעמים לפולין לנסיעות עסקיות.
בביקורים אלו אף ביקר את משפחתו.
אולם ביקורים אלו נפסקו עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בשנת 1939. באותה שנה הספיק לבקר את אביו ואף ניסה לשכנעו לעלות לישראל אך ללא הצלחה.
דב יצא מפולין באחת מהטיסות האחרונות שיצאו ממנה.
משפחתו לא רצתה לעזוב את פולין (אפילו אחיו הציוני – יוסף) כמו יהודים רבים אחרים, כי האמינו שהמצב ישתפר וכן פחדו לאבד את כל רכושם ועסקיהם אם יעזבו את פולין.
בראשית מלחמת העולם השנייה הוזמן על ידי מנהלי חברת "מסחר ותעשייה" לארגן ולנהל את תערוכת המשק העברי לשעת מצור שעמדה להתקיים במגרשי התערוכה של יריד המזרח בהנהלתם של אלכסנדר עזר יבזרוב, אברהם אידלסון ושלמה יפה, אך התוכנית לא יצאה לפועל בגלל כניסת איטליה למלחמה.
ממאי 1940 ועד 1945 שירת במשרד המלחמה הבריטי בארץ כמומחה לענייני כלכלה (עבירות כלכליות, תקנות חרום וכו').
באותה תקופה שירת בהתנדבות, במסגרת הש"י (שרות הידיעות) של ה"ההגנה", במלחמה בריגול הגרמני.
דב התמנה להיות הבודק הראשי במשרד הדואר הבריטי (צנזור), כך שהיה ביכולתו להכניס ולהוציא מכתבים משקי דואר בהתאם לרצון המחתרות: הגנה, לח"י ואצ"ל.
איש הקשר שלו עם מפקד ההגנה באותם ימים (אליהו גולומב) היה שמחה אבן זוהר (מפקד יחידת ה"גדעונים") מי שהיה מאוחר יותר מזכיר ועד הפועל.
באפריל 1945 עזר למנהלי "מסחר ותעשייה" (אלכסנדר עזר יבזרוב, ואברהם אידלסון) בהוצאת הקטלוג הממשלתי וניהל את תערוכת הבולים הראשונה בארץ, בשם "פילא".
התערוכה התקיימה בתל אביב (8 באפריל עד 11 באפריל 1945).
ביום פתיחת התערוכה התפרסמה בעיתון "הפלשתיין פוסט" הידיעה הבאה: תערוכת הבולים של פלשתינה "פילא 1945" תיפתח היום.
כמו כן בשנה זו הצטרף לחברת המו"לות "דפוס ופרסום" של אידלסון ויברזוב.
ב-1938 יסד את אגודת "עזרה הדדית" לביטוח הדדי של אזרחיים, ובו בזמן ניסה לארגן את כל הגופים הכלכליים האזרחיים בחזית התגוננות אחידה.
דב הוא היה בין ראשוני מפקדי מחוז צפון תל אביב המשמר האזרחי (שלישו של המפקד הראשי חיים הלפרין).
בשנת 1948 בעת מלחמת העצמאות הודיעו לו על נפילת שתי פצצות, האחת התפוצצה והשנייה לא.
דב הגיע למקום, פיזר את הקהל ונכנס לבניין.
הוא מצא את הפצצה בקומה השלישית.
ללא פחד הוריד אותה בידיו והוציאה מהבניין וקרא לחבלנים לפוצצה.
הפצצה נוטרלה ללא נזק לבניין או פגיעה באנשים.
דב היה פעיל בחיים הציבוריים כחבר ועד אגודת חברי "מכבי" וורשה בארץ, היה פעיל בהתאחדות עולי פולין (1932–1935), חבר הנהלת "אוצר המעמד הבינוני".
דב היה אח בלשכת "ברקאי" של הבונים החופשיים מאז 21 במרץ 1933. בינואר 1952 נבחר לנשיא הלשכה עד 1953. ובשנת 1981 לנשיא כבוד לאורך ימים של לשכת "ברקאי".
ביולי 1963 התמנה כנציג המחלקה הכלכלית של הסוכנות היהודית לקנדה, וכנציג מחלקת העלייה למחוז אונטריו שבקנדה.
הוא כיהן בתפקידים אלה עד שנת 1965.
ב-1967 נבחר כנשיא לשכת יצחק ילין של בני ברית, בתפקיד זה כיהן עד סוף 1969.
עד 1977 ניהל את המרכז לגמילות חסדים של הסוכנות היהודית.
בסוף פברואר 1948, בהיותו בעל משרד פרסום ותעמולה, הוזמן לנהל את עסקי העיתון היומי "ידיעות אחרונות", ואחר כך גם את השבועון "לאשה" (בתפקיד זה כיהן עד סוף 1953).
דב היה חבר אגודת העיתונים היומיים, וועדת הביקורת שלה.
כמו כן בשנה זו ניהל את השבועון "לאורור".
במסגרת ניהול שבועון "לאשה", היה שופט בתחרויות מלכת היופי של ישראל בשנים 1952, ו-1953, וכן תחרויות ספורט שונות.
בשנת 1951 יסד את ארגון "שדיר" (שבועונים, דו-שבועיים, ירחונים ורבעוניים), כמו כן פרסם מאמרים כלכליים ב"נאש פשגלונד" הפולני, ב"הארץ", "פלסטיין אילוסטרייטד ניוס", בירחון "ארץ ישראל והמזרח הקרוב" (בפולנית) ועוד.
ב-1954 הקים ירחון "לגבר" שאחר כך שינה שמו ל"תבל".
באותה תקופה ארגן את המול"ים של העיתונות הפריודית בישראל.
וב-1956 נבחר כסגן נשיא עולמי של הפדרציה הבינלאומית של העיתונות הפריודית בקונגרס בקופנהגן.
באוקטובר 1962 בפריז נבחר שוב במושב אונסק"ו בפריז כסגן נשיא עולמי של הפדרציה הבינלאומית של העיתונות הפריודית
ב-1958 הוא ניהל את עיתון "הבוקר" וערך את המוספים הכלכליים הבינלאומיים של העיתון.
בשנת 1963 נבחר כנשיא כבוד של אגודת המו"לים של העיתונות התקופתית "סיכעת" בישראל.
כמו כן ביהן כעורך הכלכלי של השבועון "יידשע צייטונג" ביידיש.
ב-1967 נבחר למועצת איגוד העורכים של כתבי העת בישראל.
דב לוין דבר שבע שפות: עברית, גרמנית, פולנית, אנגלית, יידיש, רוסית וצרפתית.
לדב ושפרה לוין היה בן יחיד יוסף לוין, אשר זכה בשנת 1986 בפרס ביטחון ישראל.
דב נפטר ב-8 בדצמבר 1986 בגיל 80 בבית חולים איכילוב, ונקבר בבית העלמין בחולון.
דב אהרונוב (נולד ב-9 בפברואר 1938) הוא מתמטיקאי ישראלי ופרופסור אמריטוס בפקולטה למתמטיקה בטכניון.
תחום מחקריו הוא אנליזה מרוכבת, הכולל את תורת הפונקציות הגאומטריות (geometric function theory), משוואות דיפרנציאליות רגילות, מערכות דינמיות, "אריזה של "עיגולים" (כדורים במספר ממדים) "The Schwazian derivative and univalent functions" ותחומי אינטגרציה (quadrature domains), שבה היה מפורצי התחום.
נולד בקריית חיים להלל ודולה אהרונוב.
אביו הגיע לארץ מהעיר דניפרופטרובסק באוקראינה.
אמו עלתה בגיל 16 מליטא ובארץ עבדה במסגרת "גדוד העבודה".
אביו עבד כל חייו בבית חרושת "שמן" כמנהל עבודה ואמו הייתה עקרת בית.
דב ניגן במשך שנים רבות בילדותו בכינור, אולם בגיל 18 החליט לבחור בכיוון המדעי.
את לימודיו האקדמאים החל כעתודאי בטכניון, בחיפה.
סיים תואר ראשון במתמטיקה בשנת 1960. שירת כממלא מקום קצין במטה הכללי ואחר כך עבר לחיל הים בחיפה, במטרה להמשיך לתואר שני בטכניון.
בחיל היה בין האחראים על עבודות המחשוב הקשורות בשיפוץ הצוללת "תנין".
הוא סיים תואר שני בשנת 1963 וקיבל תואר דוקטור בשנת 1967, בהנחייתו של פרופסור אלישע נתניהו.
נושא עבודתו: "נגזרות השוורציות ופונקציות פשוטות".
עשה פוסט דוקטורט באוניברסיטת מרילנד ואחר כך הצטרף למחלקה למתמטיקה בטכניון.
בשנת 1972 מונה לפרופסור חבר ובשנת 1978 פרופסור מן המניין.
בשנת 1989 מונה לעמוד בראש הקתדרה למתמטיקה בטכניון על שם רג' ואוה דונר.
ביחד עם המתמטיקאי האמריקאי הרולד שפירא- Harold Shapiro פיתח במשך עשרות שנים את התאוריה של תחומי אינטגרציה (quadrature domains).
בהנחייתו של פרופ' אהרונוב סיימו לימידי דוקטורט:
גילה פרוכטר (כמחליף לפרופ' אורי סרברו בשנה האחרונה של התזה)
פרופ' אהרונוב פרסם כ - 70 מאמרים אקדמיים בכתבי עת מתמטיים.
בשנת 1972 הוענק לו פרס רוזנבלום על עבודת מחקר בטכניון ובשנת 1992 הוענק לו פרס מהלר למתמטיקה.
אחיו, יקיר אהרונוב, הוא פרופסור לפיזיקה באוניברסיטת תל אביב.
דב אב לשלושה ילדים: עינת הבכורה והתאומים ניב ודורית.
ניב בוגר תואר ראשון במתמטיקה של הטכניון.
עינת ודורית שתיהן בעלות תואר פרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית בירושלים.
דורית היא פרופ' למדעי המחשב.
עינת היא פרופ' למדעי כדור הארץ.
לאחר פרישתו לגמלאות התפנה לכתיבה ופרסם מאות כתבות בנושאים הקשורים לילדותו בקריית חיים, וכן בנושאים הקשורים למדינה ולחברה.
הרב דב איסר הכהן קוק (נולד בב' בתשרי ה'תשי"ז, 7 בספטמבר 1956) הוא מקובל ישראלי המתגורר בטבריה.
חיבר כמאתיים ספרים בתורת הנגלה והנסתר.
נולד לשושנה ולרב נחום קוק, אביו היה מרבני העיר רמת גן וסבו הוא הרב רפאל קוק, שהיה רבה של טבריה.למד בישיבת קול תורה ובישיבת פוניבז', שם התקרב למשגיח רבי יחזקאל לווינשטיין ועמד בקשר אף עם ראש הישיבה הרב אלעזר מנחם שך.
לאחר נישואיו החל בלימוד קבלה.
הוא מתגורר בדירה שהייתה של סבו ולומד בבית המדרש הצמוד ששימש גם הוא את הסב.
סביבו התקבצו תלמידים, רובם בעלי תשובה.
אף שהוא אשכנזי-ליטאי, הוא מתפלל בנוסח עדות המזרח ובהגייה ספרדית.
שיטתו משלבת את תורות הרמח"ל, תנועת המוסר והתניא.
בחלק מהתפילות הוא משלב כלי נגינה והקדיש נאמר גם הוא בניגון.
כמו כן, הוא נוהג לשמש כשליח ציבור בחזרת הש"ץ.
אשתו היא הרבנית הדרשנית לאה קוק, בתו של הרב יצחק זילברשטיין.
בנו הבכור הרב ישראל מאיר חתנו של הרב יוסף אפרתי מונה לדיין בבית הדין הרבני.
הוא עטוף בכמה טליתות-קטן, לובש בשבתות בגדי לבן, וסדר יומו כולל שעות רבות של תפילות ולימוד.
עיקר לימודו עוסק בסוגיות התלמוד, אולם הוא מקדיש שעות רבות גם ללימוד קבלה.
חיבר למעלה ממאתים ספרים על התורה, על הש"ס ועל התפילה.
בשנת ה'תשע"ט הוקם מכון "שפתי כהן" המוציא לאור את כתביו.
בעקבות טענות על בעיות בגיטין שערך, פסק בית הדין הרבני האזורי בטבריה כי אסור לו לערוך גיטין, וכי "מי שערך גט אצל הרב קוק צריך להגיע לבית הדין הרבני טבריה לצורך הסדרת הגט מחדש".
הרב קוק קיבל את פסק בית הדין והודיע שקיבל על עצמו לא לסדר גיטין.
הרב קוק הוא מתומכי הארגון החרדי "אגודת קדושת ציון" העוסק בפעילות חינוכית והסברתית בענייני ארץ ישראל בחברה החרדית.
בשנת 2006 עלה להר הבית.
בחודש אב תשפ"ד פסק שמצוה לעלות בזמננו להר הבית, מאוחר יותר כתב מכתב שאינו פוסק הלכה למעשה נגד גדולי הדור, אך המשיך לתמוך בישיבת הר הבית.
דב-בר קרלר (ביידיש: דוב-בער קערלער; באנגלית: Dov-Ber Kerler; נולד ב-1958 במוסקבה) הוא משורר יידי ופרופסור באוניברסיטת אינדיאנה.
קרלר נולד במוסקבה, בנו של המשורר היידי יוסף קרלר וגדל בסביבה המעורה בתרבות היידיש.
בשנת 1971 עבר עם משפחתו לירושלים.
סיים תואר ראשון בספרות יידיש ובלשנות הודו-אירופית באוניברסיטה העברית (1983) החל ללמוד לדוקטורט בלימודי יידיש באוניברסיטת אוקספורד (והיה לתלמיד הדוקטורט הראשון ליידיש באוניברסיטה זו).
בין השנים 1989 ל-2000 לימד באוקספורד בקולג' לינקולן.
את עבודת הדוקטורט שלו עשה על מקורות ספרות היידיש המודרנית במזרח אירופה (1988).
בשנת 2001 עבר לארצות הברית כדי לשמש כראש תוכנית ללימודי יידיש באוניברסיטת אינדיאנה.
משנת 2002 עומד בראש פרויקט "Yiddish Ethnographic Project" העוסק בתיעוד של דוברי יידיש באוקראינה ובחלקים אחרים של מזרח אירופה.
משנת 1993 משמש כעורך ב"ירושלימער אלמאנאך" ומשנת 2003 משמש כעורך בפועל.
קרלר כתב מספר ספרי שירה ביידיש והוא מפרסם שירה ביידיש תחת שם העט "באָריס קאַרלאָוו" (בוריס קַרלוֹב).
היה ממנסחיה המוקדמים של האמנות המושגית הישראלית בשנות ה-70.
דב אור-נר נולד בפריז, צרפת, בשם ברנרד ארנר (Erner).
הוריו, וולף ופאני ארנר, היו מהגרים פולנים שעסקו במסחר בגדים.
המשפחה הייתה חילונית ודב, ואחיו הצעיר ליאון, נשלחו ללמוד בבתי ספר כלליים.
בנעוריו עברה המשפחה להתגורר באזור פנטין , שבפרוורי פריז.
בילדותו הרבה לעסוק בציור, בין היתר של גיבורי קומיקס.
לאחר פלישת גרמניה הנאצית לצרפת, בשנת 1940, עברה המשפחה לכפר מרוחק בו התגורר אחי האב.
לאחר כשנה נעצרו הדוד ורעייתו ובסוף שנת 1941 או בתחילת 1942 נעצרה המשפחה והועברה לבית סוהר בעיר אוסר.
לאחר כמה ימים שוחררו דב ואחיו, בהיותם אזרחי צרפת ואילו ההורים נשארו במאסר ולבסוף נספו באושוויץ.
לאחר שחרורו מבית הכלא עבר אור-נר להתגורר עם דודתו מארי, שלא הצהירה על יהדותה.
כעבור כמה חודשים נשלחו אור-נר, אחיו ובן-דודם פול לטולוז.
שם, נתפשו בידי הורמאכט ונאסרו לתקופה של כשבועיים.
לאחר תקופה קצרה נשלחו שוב לטולוז, שם התגוררו בבית של קרובת משפחה.
כעבור כמה חודשים הועבר אור-נר למנזר בוילמור-סור-טארן, שם שהו ילדים יהודים נוספים בתמיכת המסדר הקתולי הסלסיאני של דון בוסקו (Salesians of Don Bosco) ואוגוסט אריבה.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה נשלחו אור-נר ואחיו לבית ספר מקצועי לפרוונות, בעזרת מלגה שהוענקה לו כיתום מלחמה צרפתי.
"הייתי די אלים וקשור בחבורות רחוב", תיאר אור-נר את התקופה.
"אמרתי בעבר שאם לא הייתי יוצר, אולי הייתי מתעסק ברצח או בשוד".
הוא עבד במקצוע הפרוונות ובעבודות מזדמנות שונות ובמקביל למד בלימודי ערב לתעודת בגרות ובקורסים שונים.
באותה עת היה פעיל במסגרת אגודת הספורט "מכבי" בצרפת וכן השתתף בפעילות של המפלגה הקומוניסטית בפריז.
בשנת 1949 אף התמנה למדריך.
הוא נשלח למרכזים יהודיים בצרפת כדי להקים קיני תנועת נוער.
בקיץ שנת 1950 הגיע לישראל עבור קורס הדרכה בן חודש וחצי שהתקיים בקיבוץ ניצנים.
"לא ידעתי דבר על פלשתינה, לא על ארץ ישראל, אבל החלטתי להפוך את הנסיעה הזו למעין חופשה קצרה".
השהות בישראל הניעה את אור-נר לשקול הגירה לישראל, ובייחוד למסגרת קיבוצית.
עם שובו לצרפת התמנה לתפקיד סגן מנהל חוה להכשרה חקלאית של ארגון "הנוער הציוני", שמוקמה כ-300 ק"מ מפריז ובה הוכשרו בני נוער מתוניס בחקלאות לפני עלייתם לישראל.
ב-1951 הצטרף אור-נר לתנועת "השומר הצעיר", שהייתה בעלת עמדות סוציאליסטיות יותר.
במסגרת זו הוא השתתף בהכשרה חקלאית שהתקיימה בדרום צרפת.
ב-1952 עלה לישראל במסגרת קבוצה של השומר הצעיר, שנשלחה לקיבוץ דליה.
בקיבוץ הכיר את האמן שלמה מאיר והחל לצייר נופים בצבעי גואש.
לאחר כשנה וחצי עבר "הגרעין הצרפתי" לחצור.
שם, הכיר את שושנה מרמור, אשר ששימשה כמורה שכירה לספרות בקיבוץ.
השנים נישאו בשנת 1955. ב-1954 פורסמו רישומים וציורים שלו בכתב העת "במחנה".
במהלך המחצית השנייה של שנות ה-50 של המאה ה-20 החל לעסוק באמנות באופן רציף כאוטודידקט.
בשנת 1955 נשלח לקיבוץ בית ניר הצעיר, על מנת לעזור בו.
הוא המשיך לצייר בתקופה זו ומציג תערוכה מעבודותיו בחדר האוכל של הקיבוץ.
לאחר שובו לחצור קיבל צריף על מנת שישמש כסטודיו, וכן אושר לו יום אמנות אחד בשבוע.
בין היתר עסק בהכנת קישוטים לחגים ואירועים בחדר האוכל הקיבוצי.
בין השנים 1962–1963 הוא למד כמה חודשים אצל הפסל רודי להמן בגבעתיים.
עבודותיו מאותה תקופה כללו בעיקר ציורי פיגורבי וסוריאליסטי, שלא נשמר ברובו.
בשנת 1968 הציג תערוכת יחיד ראשונה במוזיאון השפלה שבקיבוץ כפר מנחם וכללה תגובות למלחמת ששת הימים.
במחצית השנייה של העשור עסק אור-נר גם ביצירת דגמים לפסלי חוץ מופשטים וגאומטריים שכונו "היכלי שמש", ושאבו את השראתם הן מן הפיסול המודרני והן מאמנות מצרים העתיקה.
במהלך העשור החל אור-נר להיחשף לשיח האמנות אודות מעמדו של האובייקט האמנותי.
בין היתר הוא ציין את ספרו של רובר לבל על מרסל דושאן (1959), אליו נחשף במחצית שנות ה-60. עבודתו המושגית הראשונה, הגם שהייתה חסרה עדיין את המטען התאורטי המאוחר, נקראה "הפגשה" או "בחזרה לטבע" (1969), במסגרתה פיזר את תכולת הסטודיו שלו בדשא המרכזי של קיבוצו.
העבודה ביקשה ליצור "מצב של התייחסות הדדית" בהקשר של "חומר תרבותי" של האמן.
בשנת 1970 השתתף בסדנה קונספטואלית בת 5 ימים לאמני הקיבוץ הארצי בהנחיית יואב בראל.
בשנת 1971 הוזמן להשתתף ב"הביאנלה לאמנים צעירים" בפריז, צרפת.
בשנת 1972, דרך יונה פישר, חבר אור-נר ל"פרויקט מצר-מסר".
במסגרת פרויקט זה הזמין האמן תושבים ערבים ויהודים לתרום חפצים אישיים שנקברו באדמת הקיבוץ כארכיון של חיים פרטיים.
בשנת 1975 פיתח את רעיון "מוזיאון המוזיאונים" – מסגרת רעיונית לפעילותו האמנותית.
במקום מבנה המשמר אובייקטים, תפש אור-נר את המוזיאון כבסיס לפעולה חברתית, המנוסחת באמצעים של האמנות.
"'מוזיאון המוזיאונים'", כתב אור-נר, "נולד כדי לספר ולהציג מוזיאונים לאמנות על מנת לשמור את זיכרון הדברים והמוטיבציות שגרמו להיווצרות והתפתחות ה'מוזיאון'".
במסגרת זו יצר אור-נר פעולות אמנותיות שבחנו את גבולות ההסכמה החברתית ועשו שימוש בטכניקות ששאבו משדות המחקר החוץ אמנותי כגון איסוף, קטלוג וכדומה.
דוגמה לכך ניתן היה למצוא בעבודה "מיחזור", שנוצרה בשנת 1975 במסגרת תערוכה קבוצתית שנערכה במוזיאון ישראל בנושא מחזור.
על פי אור-נר הייתה זו העבודה הראשונה במסגרת "מוזיאון המוזיאוניים".
בעבודה אסף אור-נר את האשפה המשרדית שהצטברה במוזיאון במשך יום אחד, וקבר אותה על מנת ליצור "ארכאולוגיה עתידית".
חלקים אחדים מן האשפה נשלחו, בתוך שקיות פלסטיק, אל אמנים שונים בישראל וברחבי העולם, תוך בקשה לשלוח אותם בחזרה כשהם ממוחזרים.
חלק מן המעטפות שקיבל אור-נר בחזרה מן האמנים הוצגו בתערוכה "סדנה פתוחה", שנערכה אף היא במוזיאון.
במחצית השנייה של שנות ה-70 חזר אור-נר על פעולת המחזור בכמה מוזיאונים בעולם, כגון הגלריה הלאומית של קנדה (1977), מוזיאון לאמנות עכשווית (MAC), סאו פאולו, ברזיל (1977), מוזיאון תל אביב (1979) ועוד.
בשנת 1981 ייצג את ישראל בביאנלה בסאו פאולו, ברזיל.
התערוכה שלו כללה אמנות דואר שהתבססה על אירועי המיחזור השונים.
במקביל לעיסוקו בטבעם של האמנות ומוסד המוזיאון, הרבה אור-נר לעסוק בחוויה הקיבוצית.
בעבודות כגון "לחיות עם הטלוויזיה" (1974), "הסעודה האחרונה" (1979), "פרהויזיה" (1980) ועוד יצר אור-נר מבנים וטקסים שהצביעו על מגמות משתנות בחברה הקיבוצית.
במקביל, עסקו העבודות גם במנגנונים של שימור וכליה, האופייניים לעבודתו של אור-נר.
במהלך שנות ה-80 היה אור-נר שותף למרבית סדרת התערוכות "המשותף קיבוץ" וכן השתתף בכמה תערוכות של קבוצת רדיוס.
חלק מן העבודות שהציג בהן נשאו אופי פוליטי.
בשנת 1978 יצר בר-אור את המיצג "כלוב השלום", במסגרתו נעל את עצמו בתוכו, כשהוא לובש חולצה שעליה מודפס הטקסט "Museum of Musems" .
בסדרת עבודות אחרת מ-1982, שנוצרה על רקע מלחמת לבנון, עימת בין העתקי ציורים מוגדלים בשחור-לבן של אל גרקו, לבין תצלומים של אדם בעל יד תותבת.
שעל פי אמנון ברזל "מעיד, ולא מסמל, סיטואציה עכשווית.
בעבודות אחרות מאותה תקופה השתיל את התותבת ברישום "האדם הוויטרובי", מאת לאונרדו דה וינצ'י או עימת אותה עם יד האל מן הציור "בריאת האדם" מאת מיכלאנג'לו.
בשנת 1987 נתקל אור-נר בתבליט מצרי המציג את אחנתון הסוגד לאל אתן, המהווה מיזוג של אמון ורע.
"במיוחד הושפעתי", כתב אור-נר, "מקרני השמש המחזיקות בסימן הכתב לציון המילה 'חיים' וצורות מוארכות הנגמרות במשפך, ביד הדמויות.
מילאתי מחברות בווריאציות של אותם הנושאים".
במקביל החל אור-נר להתעניין בנושאים של שימור אנרגיה סולארית ואגירתה.
לצד בניית פסלי עץ גדולי ממדים, ששילבו בתוכם משטחי תאים פוטו-וולטאים, יצר אור-נר גם עבודות ששילבו מכשירים כמקררים וכספות, כביטוי מטאפורי של שימור היסטוריה וזיכרון.
פסל כזה הוצג בשנת 1990 בתערוכה הקבוצתית "בין הגאומטרי לפיגורטיבי", שהתקיימה בבית האמנים תל אביב.
הביטוי הבולט לעיסוק זה הוא סדרת המודלים שיצר עבור "מוזיאון המלחמה" (1987–1990) – מסגרת שהייתה עתידה להציג את תולדות האנושות דרך ההיסטוריה של המלחמות.
בפסלו "אתרים של רע" (1987–1989), שהוצב ב"מגדל רסקו" (לימים מגדל דניאל פריש), מבוסס על דגמים אלו.
ההצבה הייתה תולדה של תחרות שקיימו הקיבוץ הארצי ועיריית תל אביב-יפו בין הצעות של עשרה אמנים חברי קיבוץ הפסל מכיל מגדל עשוי פלדת אל-חלד ועליו משטח פוטו-וולטאי, הנחשף במשך שלוש שעות ביום לאור השמש.
אנרגיה זו מספיקה להפעיל תאורה ומשאבה המזרימה מים בין שתי בריכות הנמצאות תחת מבנה פתוח דמוי בית, העשוי אף הוא מפלדת אל-חלד (כיום המערכת מוזנחת ואינה פעילה).
ב-1991 הוצגה בגלריה הקיבוץ תערוכת יחיד של אור-נר תחת השם "אבוקות שמש ושדות מגנטיים", לאחר שתערוכתו המתוכננת "מאגרי רע" התבטלה בגלל מלחמת המפרץ.
התערוכה שלבה בין עבודות דו-ממדיות ובהן מבנים גאומטריים ומדעיים לבין אורנמנטיקה שמקורה בעותק של הקוראן מן המאה ה-11 בעיראק.
בנוסף, הוצג בתערוכה מבנה עץ סולרי המדמה "לולאה מגנטית".
במקביל, החל אור-נר להציג עבודות רישום וציור, חלקן גדולות ממדים.
בעבודות אלו הופיעו דימויים של מוטציות אנושיות (המתייחס גם אל אסון צ'רנוביל), לצד מבנים דימויי מבנים גאומטריים.
סביב דימויים אלו בנה או-נר את הקונספט של "מוזיאון המלחמה", העתיד להציג את ההיסטוריה האנושית דרך מלחמות העבר.
על אף שיצירתו של אור-נר שמרה במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 על המחשבה המושגית, הרי הייתה זו תקופה של נטישת המדיה האוונגרדית לטובת עשייה מסורתית יותר.
מדיה כמיצב החליפו את הפעולה הישירה ואת המפגש הבלתי אמצעי עם הצופים.
בעשייתו בתקופה זו בולט השימוש ב-[השלמת רעיון].
בתקופה זו החל אור-נר לעשות שימוש בכספות כדימוי אמנותי של שימור וכאובייקט אמנותי.
הדבר קשור גם אל הקמת מפעל "SafePlace" לייצור כספות, שבשנת 1987 הוקם בחצור.
"יעוד הכספת הוא לשמר אובייקטים בעלי ערך כספי או אמנותי רב", כתב אור-נר על השימוש באובייקט זה.
"בנקודה זו משתלבים תפקידי המוזיאון לאמנות והכספות כמאגר מוזאוני מזערי.
הכספת מתפקדת כמוזיאון זעיר המשמר זיכרונות אבודים".
בעוד חלק מן הכספות אכלסו דימויים פואטים, מרביתם עומתו עם המציאות החברתית והפוליטית.
בעבודה "סייף פלייס מוזיאון" (1994), לדוגמה, שהוצגה בסימפוזיון "תל חי 94: מפגש אמנות בת זמננו", הציב האמן 10 כספות במעגל.
צג כל מהן הציג תאריך הקשור לסכסוך הישראלי-ערבי, החל מתל חי (1920) ועד למלחמת לבנון הראשונה (1981).
בתוך הכספות הניח אור-נר חפצים שונים, בהם יצירות אמנות של בלו סימיון פיינרו ואחרים.
דימוי נוסף שהחל להופיע ביצירתו בשנים אלו, בסדרה של שיתופי פעולה עם שי זכאי, היה דימוי ציורי של מח ושל ניוונו וניוון הזיכרון, כתוצאה ממחלת אלצהיימר.
אלו בוצעו בעבודות דו-ממדיות גדולות או כמודל תלת-ממדי דמוי עציץ.
סדרת התערוכות "מוח הצמה", שהציגו השניים במחצית השנייה של שנות ה-90 הציגו אובייקטים ריזומטיים, סרטי וידאו ארט ואובייקטים נוספים שיצרו מבנים של סדר ואי-סדר.
בשנות ה-2000 אימץ אור-נר פְּסֶבְדוֹנִים בשם "בד רנרוא", ששמה הוא איות שמו של אור-נר במהופך משמאל לימין.
זו היא דמות בדיונית, שתוי פניה דומים לזה של אדולף היטלר.
הדמות הופיע לראשונה בתערוכה "ידידי היטלר" (2006) ומאז הופיעה כדימוי בעבודות רישום רבות.
בר רנראור מופיע כדמות המשתכפלת שוב ושוב כאנטיתזה היברידית לשלמות הקלאסית, עד ליצירת פארודיה.
בסדרת הרישומים "הפועל טרזינשטאט" (2006), לדוגמה, מוכפלות דמויותיהם של היטלר ודמות של גמד, כשחקני קבוצות כדורגל בתלבושות צבעוניות.בנוסף, הדמות הופיע גם במיצגים שבהם הופיע אור נר, כשהוא לבוש גלימה אדומה ארוכה ולראשו הוא עוטה מסכה בדמות היטלר.
משה צוקרמן ראה בדמות זו כ"דימוי מוחלט של סמביוזה בין המרצח לקרבנו".
בתוך עולם דיאלקטי של "התרבות והזוועה, הברבריות והשגב, היופי והבעתה".
בתערוכה קבוצתית שהתקיימה במרכז לאמנות עכשווית "פירמידה" בחיפה, הציג אור-נר, בשיתוף עם האמנית ג'וזיאן ונונו, סדרה של הדפסים, עליהם חתימתו המזויפת של היטלר.
העבודה עוררה תגובות רבות שמחו כנגד הצגת יצירותיו של היטלר בישראל.
בשנת 2023 הציג אור-נר תערוכת יחיד ובה עבודות רישום חדשות.
בסדרת הרישומים "מלון המצורעות", יצר האמן דימויים אקספרסיוניסטים של דמויות אנוש, שאוחסנו כקבצים דיגיטליים.
אלו הודפסו לקהל על פי דרישה.
בכך, חזר אור-נר לשאלות על בעלות, ערך כלכלי ואופני תצוגה של אמנות, שאפיינו את עבודתו המוקדמת.
ארכיונו של אור-נר נתרם ל בחולון.
1962–1963 פיסול, אצל רודי להמן, מכון לאמנות, גבעתיים
1970 – סדנה עם יואב בראל, פתח תקווה
1995 – פרס שר החינוך והתרבות ליוצרים בתחומי האמנויות הפלסטיות לשנת תשנ"ו
2003 – מלגה, קרן חבצלת, מוסדות תרבות וחינוך של השומר הצעיר
2008 – מענק, המועצה לתרבות ואמנות של מפעל הפיס
2009 – פרס מפעל הפיס לאמנים מצוינים
2018 – עמית כבוד, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב-יפו
1979 – טלגרפיטי לשלום (4 ביוני 1979), סמינר הקיבוצים, תל אביב-יפו
1998 – דיאלוג צפון-דרום מאגרים (31 במרץ 1998), שדות קיבוץ בארי (עם שי זכאי)
דווין סטאר טיילס , הידועה יותר בכינויה דב , היא זמרת וכותבת שירים אמריקאית.
נולדה בשנת 1989, בת בכורה במשפחה בת שלוש בנות.
מגיל צעיר התעניינה בשחייה וסיימה את לימודיה בתיכון בשנת 2007. באוניברסיטה היא למדה אנגלית והיסטוריה של האומנות.
במהלך לימודיה יצרה דב גרסה משלה לשיר של הזמרת איימי ויינהאוס והעלתה אותו למייספייס.
השיר הגיע לצוות ההפקה של ההרכב הקטרקס אשר יצרו קשר עם דב במטרה לשתף פעולה.
דב פרשה מלימודיה בשנתה הראשונה וחתמה על חוזה עם המפיק של הקטרקס.
לאחר מכן השיר שלהם הנקרא "2Nite" החל לקבל חשיפה ציבורית.
ב-2009 היא עברה ללוס אנג'לס על מנת להתמקד בקריירת המוזיקה שלה.
ב-13 באפריל 2010 יצא הסינגל של דב והקטרקס בשיתוף פעולה עם פאר איסט מובמנט שנקרא "Like a G6".
השיר סימפל בתוכו שיר דמו אחר של דב שנקרא "Booty Bounce".
הסינגל הגיע למקום הראשון של מצעד הבילבורד והפך לאחד השירים המושמעים ביותר באותה שנה.
באוקטובר 2010 חתמה דב על חוזה עם חברת ההקלטות יוניברסל רפבליק רקורדס.
הסינגל הראשון של דב היה "Bass Down Low" שיצא ב-16 בנובמבר 2010. לאחר מכן היא השתתפה בשיר "Backseat" של ה-ניו בויז.
ב-22 במרץ 2011 יצא סינגל של דב עם הקטרקס בשם "Top of the World".
הסינגל השני מאלבום הבכורה שלה יצא ב-25 באפריל ונקרא "In the Dark".
לאחר מכן יצא שיתוף פעולה של דב עם להקת הבנים JLS בשיר "She Makes Me Wanna".
הסינגל הגיע למקום הראשון בממלכה המאוחדת.
אלבום הבכורה של דב שנקרא "The Night the Sun Came Up" יצא ב-31 באוגוסט 2011.
דב הופיעה באלבומה השלישי של הזמרת דמי לובאטו, "Unbroken" בשיתוף פעולה בשיר "Who's That Boy".
ב-26 בספטמבר יצא שיתוף פעולה של דב עם לורנט וורי בשיר "Hey Hey Hey".
ב-2 בנובמבר הוציא הזמר אריק סעדה את השיר "Hotter Than Fire" שהיה שיתוף פעולה עם דב.
דב הופיעה באלבום Nothing but the Beat של הדיג'יי דייוויד גטה בשיר "***I Just Wanna F" שהיה שילוב של דב יחד עם טימבלנד ואפרוג'ק.
בנוסף הופיעה דב ברמיקס לשיר "Bad Girl" של להקת הבנות Girls' Generation ובשיר "Break Ya Back" יחד עם טימבלנד.
ב-13 בדצמבר יצא הסינגל השני מהאלבום של דב והקטרקס אשר עתיד לצאת, הסינגל נקרא "Sunrise".
ב-20 בדצמבר יצא הסינגל השלישי מהאלבום שהיה "Naked" והיה שיתוף פעולה עם הזמר אנריקה איגלסיאס.
הסינגל הגיע למקום השני המצעד הדאנס של הבילבורד.
ב-24 ביולי 2012 יצא הסינגל הרביעי והאחרון מאלבומה של דב ונקרא "In My Trunk".
בסוף שנת 2012 הודיעה דב כי החלה לעבוד על אלבום שני.
האלבום עתיד לצאת בתחילת 2014.
דב ידועה כתומכת בזכויות הלהט"ב.
דב בזוגיות עם ג'ימי גורצ'קי.
ב-9 בדצמבר 2011 נולדה לשניים בתם.
נכון לשנת 2015, הונה של דב מוערך בכ־3 מיליון דולר.
דשיל "דאש" ריימונד מייהוק הוא שחקן אמריקאי, המוכר בזכות תפקידיו בסרטים "רומיאו וג'ולייט" (1996), "הקו האדום" (1998), "היום שאחרי מחר" (2004), "קיס קיס בנג בנג" (2005),</small> "אני אגדה" (2007) ומתפקידיו בסדרות הטלוויזיה "פליסיטי" (1999) ובשל הופעתו בתור ברנדן "באנצ'י" דונובן בסדרה הפשע "ריי דונובן" (2013–2020).
מייהוק נולד במנהטן, ניו יורק, בנם של שחקני התיאטרון אנדריאה מייהוק (לבית קלוק) וריימונד ת'ורן מייהוק (נ.
יש לו שתי אחיות גדולות ממנו: גוון מייהוק, שחקנית, וססילי טרנקה, מורה למדעים.
נולד וגדל בשכונת גריניץ' וילג' ובהמשך התגורר בקהילת האמנים Westbeth בשכונת וסט וילג' (אנ').
הוא למד ב-PS 3, בית ספר יסודי ציבורי במנהטן, שנקרא כיום בית הספר ג'ון מלסר צ'ארט.
הוא למד בבית הספר המרכזי (MS 243) לחטיבת הביניים.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון ברונקס למדעים, שם שיחק בייסבול, מייהוק הופיע בתוכנית הטלוויזיה קצרת הימים של ABC, "CityKids", שהציגה שחקנים ילדים מקומיים בניו יורק והופיע בתוכנית "החבובות" של ג'ים הנסון.
הוא למד גם בבית הספר המקצועי לילדים (אנ') במנהטן עם חברו הטוב, השחקן דונלד פייז'ון.
מייהוק החל את דרכו בהוליווד בשנת 1996 עם תפקיד משנה בסרט ההתבגרות "פוקס פייר" שהיה כישלון קופתי.
בהמשך, שיחק בדרמה הרומנטית של באז לורמן "רומיאו וג'ולייט" בתפקיד בנווליו, בן דודו וחברו של רומיאו (לאונרדו דיקפריו).
בשנת 1998 שיחק בדרמת המלחמה של טרנס מאליק "הקו האדום" בתפקיד סמל דון דול.
ב-1999 הצטרף מייהוק לצוות העונה השנייה של סדרת הדרמה "פליסיטי" בתפקיד ליין מק'ינן.
בשנת 2004 שיחק מייהוק בסרט האסונות של רולנד אמריך "היום שאחרי מחר", שבו גילם את דמותו של ג'ייסון אוונס.
בהמשך השנה שיחק גם בקומדיה הרומנטית "קוני וקרלה" לצדן של ניה ורדלוס וטוני קולט.
בשנת 2005 שיחק בקומדיית הפשע "קיס קיס בנג בנג".
בשנת 2007 שיחק מייהוק במותחן האימה שובר הקופות "אני אגדה" בתפקיד היצור הנגוע הרודף אחר רוברט נוויל (ויל סמית').
בשנת 2008 הופיע מייהוק בסרט הפעולה "המעניש: אזור מלחמה" בתפקיד הבלש מרטין סואפ.
בשנת 2011 שיחק במותחן של ג'ואל שומאכר "הסגת גבול" בתפקיד טיי מחבורת הפורצים.
בשנת 2012 הופיע בתפקיד קטן בדרמה של דייוויד או.
ראסל "אופטימיות היא שם המשחק" בתור השוטר הנקרא לבית סוליטנו.
בשנת 2013 החל מייהוק לשחק בסדרת הפשע המוערכת "ריי דונובן" של רשת Showtime, בתפקיד ברנדן "באנצ'י" דונובן אחיו האלכוהוליסט והלא יציב של ריי דונובן (לייב שרייבר).
מייהוק נקרא על שם הסופר דשיל האמט, מחבר הספרים "האיש הרזה", "מפתח הזכוכית" ו"הנץ ממלטה".
שם המשפחה הצ'כי שלו מבוטא "my"-Hawk.
ב-1997, פגש מיהוק את הזמרת אלאניס מוריסט דרך החבר המשותף לאונרדו דיקפריו במהלך טיול לקובה.
בשנת 2009, הוא התחתן עם הזמרת ולריה מייסון.
יש להם שני ילדים ומתגוררים בלוס אנג'לס.
מייהוק אובחן עם תסמונת טורט בגיל שש, והוא דובר ונמנה עם הדירקטוריון של העמותה Jaylen's Challenge, שהוקמה על ידי ג'יילן ארנולד בת ה-9. הוא תומך פעיל באגודת הטורט של אמריקה (אנ').
לשתי האחיות הגדולות שלו יש גם תסמונת טורט; זה לרוב גנטי.
הוא הצהיר פעם שהסיבה המוקדמת שהוא הפך לשחקן היא בגלל שהיה לו כל כך הרבה ניסיון בהסתרת הטורט שלו.
לדבריו, המיקוד הנדרש מהמשחק מאפשר לו להסוות את הטיקים שלו.
מייהוק אומר שהתפיסה המוטעית הגדולה ביותר לגבי תסמונת טורט היא לגבי טיקים קוליים, הנקראים קופרוליה (אנ').
לא כולם עם טורט עושים את זה: "טיקים נוטים להתפוגג ולהיעלם, לא כולם צורחים גסויות כל הזמן." מיהוק ציין שהוא לקח תרופות רבות במהלך התיכון.
+שנהסרטתפקידהערות1996פוקס פיירדיינה טיילורסליפרסקיי.סירומיאו וג'ולייטבנווליו (אנ')1998Telling Youדניס נולאןהקו האדוםטוראי דון1999Whiteboyzג'יימס2000הסערה המושלמתסמל ג'רמי מיטשל2001The Journeymanוולטר פי.
Itרוי פרנקלין2017The Girl Who Invented KissingויקטורQuestטים2018מיליון רסיסים קטנים (אנ')לינקולן2019דורות של רעל (אנ')שריף קייל נוקסAll Roads to Pearlaאוז באקו2022מים עמוקים (אנ')ג'ונס פרננדזלגדול עם ההורים (אנ')דרק2024Junctionמאטמשוריין (אנ')סמוק
גם במאי הפרק: "An Irish Lullaby" (2019)2015גות'האםהבלש ארנולד ג'ון פלאס3 פרקיםשיקגו PDג'ף פרייזרפרק: "Actual Physical Violence"2019ויסקי קוואלירג'ימי קולמןפרק: "Spain, Trains, and Automobiles"2021חוק וסדר: פשע מאורגןרג'י בוגדאני8 פרקים2022ריי דונובן: הסרט (אנ')ברנדן "באנצ'י" דונובןסרט טלוויזיה של שואוטיים2023אחת שיודעתריצ'רד הופ2 פרקיםנאשמים (אנ')סוכן FBIפרק: "NaaTaanii's Story"2025נהר ארוך בוהק (אנ')אדי לפרטי7 פרקים
דב (דובי) אָיְכֶנְוַלְד (נולד בכ"ג בחשוון ה'תשט"ז, 7 בנובמבר 1955) הוא מנכ"ל ומו"ל הוצאת ידיעות ספרים ועורך ראשי בהוצאה.
דב איכנולד הוא בנם של אברהם צבי, ניצול שואה שניצל מאושוויץ, בעוד שהוריו ותשעת אחיו ואחיותיו נספו, ושרה (בתו של הרב אהרן הלטובסקי ראש ישיבת חיי עולם) ילידת ירושלים.
הוא גדל בבני ברק, למד בתיכון הרא"ה ברמת גן, ושירת בצה"ל כקצין במשטרה צבאית חוקרת.
עם שחרורו החל ללמוד תואר ראשון באוניברסיטת בר-אילן אותו לא סיים עקב פציעה קשה באסון צור הראשון בזמן שירותו כמפקד במילואים במלחמת לבנון הראשונה.
הוא היה לכוד תחת ההריסות במשך תשע שעות, וחולץ במצב קשה.
בילדותו, הקים אביו את הוצאת הספרים "ספרי חמד", וכך חי איכנולד את עולם הספרים מגיל צעיר.
כנער, סייע לאביו בעסק המשפחתי, ובבגרותו הצטרף לניהול העסק.
בשנת 1994 נוצרה שותפות של "ספרי חמד" עם "ידיעות אחרונות" והוקמה "משכל - הוצאה לאור" או בשמה המוכר יותר, "ידיעות ספרים".
איכנולד משמש מנכ"ל ההוצאה מאז ועד היום.
דב איכנולד נשוי בשנית לד"ר טלי איכנולד-דביר, כיום דיקנית הכשרת מנהלים ולימודי חוץ במרכז הבינתחומי הרצליה, והם מתגוררים בגבעת שמואל יחד עם תאומותיהם.
בני דודיו הם האחים, האלוף יוחנן לוקר, הראל לוקר וחיים לוקר.
דאשה יולן פולנקו היא שחקנית טלוויזיה וקולנוע דומיניקנית-אמריקאית.
ידועה בזכות תפקידה כדאייה דיאז בסדרה "כתום זה השחור החדש", ובשל תפקידה כקוקה בסרט המוזיקלי "שכונה על הגובה" .
פולנקו נולדה ברפובליקה הדומיניקנית, והיגרה עם משפחתה לארצות הברית בגיל צעיר.
היא גדלה בברוקלין, ניו-יורק ובמיאמי עם אביה, מכונאי, ואמה, קוסמטיקאית.
פולנקו היא הבכורה משלושה ילדים.
פולנקו שאפה להיות שחקנית מגיל צעיר אך פחדה ללכת לאודישנים בגלל משקלה.
היא השלימה תואר ראשון בפסיכולוגיה בהאנטר קולג', ולאחר הלימודים עבדה בתחום שירותי הבריאות, במטרה להיות אחות סיעודית.
היא עבדה במרכז הרפואי מונטיפיורי בברונקס בזמן לימודי הסיעוד, ובתקופה זו החליטה שמשחק הוא בכל זאת מטרתה האמיתי, על אף חששותיה, והיא נרשמה ללימודי משחק.
היא נחתמה על ידי סוכנות ניהול השחקנים שירלי גרנט.
היא התחילה לגלם תפקידים קטנים בסדרות טלוויזיוניות כמו "בלתי נשכח" ו-"NYC 22".
ב-2012, פולנקו לוהקה לסדרה של נטפליקס, "כתום זה השחור החדש", בתפקיד דאיינרה "דאייה" דיאז, אסירה בכלא נשים.
הייתה זאת הפעם הראשונה שהתפרנסה מעבודת משחק במשרה מלאה.
בשנת 2013 פולנקו הופיעה בסרט העצמאי "תן לי מחסה" (Gimme Shelter) לצד ונסה הדג'נס, ולאחר מכן בסרטי הקומדיה "הסנדלר" (2014) ו"ג'וי" (2015), והיא כיכבה בסרט משנת 2016 "התאמה מושלמת", בעוד המשיכה להשתתף בעונות 2–4 של "כתום זה השחור החדש".
באוגוסט 2015, ה-NFL הודיעו כי פולנקו תהיה חלק מליין הביגוד של הליגה, יחד עם ג'יימי צ'ונג, אליסה מילאנו ורבים אחרים.
פולנקו, הלטינית היחידה בקמפיין, ייצגה את קבוצת הניו יורק ג'איינטס.
בשנת 2018 הופיעה בתפקיד הבלשית לורי ויילדר בסדרה "הרצח של ורסצ'ה" - העונה השנייה של סדרת הטלוויזיה האמריקאית "סיפור פשע אמריקאי".
בשנת 2019 החלה לשחק בקומדיה "בובה רוסית" בנטפליקס שיצרה נטשה ליון, חברתה לקאסט כתום זה השחור החדש ושיחקה במיני-סדרה "כשהם רואים אותנו".
בנוסף, חזרה לשחק בעונה השביעית והאחרונה של "כתום זה השחור החדש".
בשנת 2021 שיחקה בסרט המוזיקלי "שכונה על הגובה" שביים ג'ון מ.
לפולנקו יש שני ילדים, בן ובת.
בתה שיחקה את דמותה הצעירה של פולנקו בסדרה "כתום זה השחור החדש" בעונתה החמישית.
שנה סרט תפקיד הערות 2013תן לי מחסה קרמל 2014 הסנדלר מייסי 2015 ג'וי ג'קי 2016התאמה מושלמת שיילה "פראסי" וולס2018Mutafukazלונהדיבוב2019האיריאחות2021iGilbertג'נהשכונה על הגובהקוקה2022ליגת DC סופר-פטסג'סיקה קרוזדיבובסמאריטןטיפאני קלירי2023A Little Prayerנרסדליהמיגל רוצה מכותמיס רודריגז2024JunctionדנהAir Force One Downהנסון
דב אברון (25 באוגוסט 1917–3 ביוני 2013) היה מנהל תיכון עירוני דתי ב'-ג' בתל אביב (צייטלין), בין השנים 1957–1982. מהדיר "פנקס הכשרים של קהילת פוזנא".
המשבר הכלכלי של 1929 הוריד את המשפחה עד פת לחם.
אברון סיים גימנסיה בחוז'וב ב-1936 כשהוא היהודי היחיד בכיתתו.
היה פעיל בתנועת הנוער השומר הדתי.
למד בבית המדרש לרבנים (תחכמוני) ובאוניברסיטת ורשה עם פרופסור מאיר בלבן.
עם כיבוש פולין על ידי הנאצים ב-1939 ברח, יחד עם אחיו שמואל, לווילנה.
אביו יוסף, אמו שרה ושלוש אחיותיו, לאה, צילה וטוני, נספו בשואה.
היה חבר בהנהלת השומר הדתי (הפועל המזרחי) בהנהגת ד"ר זרח ורהפטיג, (לימים שר בממשלת ישראל).
קבל ויזת מעבר ליפן מחסיד אומות העולם סמפו (ציאונה) סוגיהרה.
עם הגיעו לארץ ישראל ב-1941 נאסר לזמן קצר במחנה המעפילים בעתלית.
מדריך נוער בעיר העתיקה (1941–1945) עם דב רפל ואחרים, ובוגר החוג להיסטוריה באוניברסיטה העברית (1945).
מדריך במקווה ישראל לילדי טהראן (1946).
בשנת 1946 נשא לאשה את מרתה שיין, תופרת עילית בתל אביב של שנות החמישים.
אב ליוסף (יוסי) אברון, פרופסור לפיזיקה בטכניון, ושרה (אלי) רפופורט.
לימד בבית ספר מוריה ובתיכון ב'-ג' תנ"ך, ספרות, היסטוריה ואזרחות.
ב-1965 קבל תואר דוקטור בהיסטוריה מהאוניברסיטה העברית, בהנחיית פרופ' ישראל היילפרין על "פנקס הכשרים של קהילת פוזנא".
יסד את המגמה התורנית בצייטלין וישם את תוכנית האינטגרציה בחינוך של יגאל אלון.
שימש מנהל בית ספר צייטלין 25 שנה עד יציאתו ללגמלאות ב-1982. נתן עדות ניצול שואה לפרויקט הווידאו של יד ושם, וחיבר ערכים ב ובאנציקלופדיה יודאיקה.
לאחר יציאתו לגמלאות, בין השנים 1984–1987 עבד אברון במכון לחקר השואה, באוניברסיטת בר-אילן, וחקר את תולדות תנועת הנוער הציונית-דתית בפולין בין שתי מלחמות העולם.
מחקריו סוכמו בשני ספרים:"חנוך במאבקו" ו"תנועת הנוער הציונית דתית בפולין בין שתי מלחמות העולם".
דב אברון, "אמונות ודעות בחינוך היהודי הדתי-לאומי בפולין בין שתי המלחמות", בתוך משה אישון (עורך): עיטורים, ירושלים, תשמ"ו
דב אברון, "חינוך במאבקו: לדמותו של החינוך היהודי הדתי-לאומי בפולין בין שתי מלחמות העולם", בתוך מרדכי אליאב (עורך): בשבילי התחייה, ספריית אלינר, תשמ"ח
דאשה יאניס קורט , הידועה יותר בשם הבמה שלה, דאשה גונזלס היא דוגמנית, מתאבקת, מראיינת וקריינית אמריקאית, המופיעה בארגון ההיאבקות All Elite Wrestling (AEW).
היא מוכרת בעיקר בשל תקופתה בארגון ההיאבקות WWE, שבו הופיעה תחת שם הבמה דאשה פואנטס.
גונזלס נולדה וחיה באורלנדו, פלורידה ולאחר מכן למדה באוניברסיטה של מרכז פלורידה, שם למדה מיקרוביולוגיה וביולוגיה מולקולרית, שאת מקצועות אלה סיימה בשנת 2012. היא הייתה פעילה בשחייה, קפיצה למים והתעמלות עד שספגה פציעה בברך בקיץ של שנת 2014, פציעה שהכריחה אותה להפסיק.
דאשה חתמה על חוזה עם ה-WWE בשנת 2014 ונשלחה למתחם הפיתוח של NXT בחודש מאי תחת שם הבמה דאשה פואנטס.
באפריל 2015 ערכה את הופעת הבכורה שלה בזירה במהלך מופע של NXT שאינו שודר לטלוויזיה לצד דנה ברוק ובקי לינץ' בהפסדן לכרמלה, אלכסה בליס ודווין טיילור.
מאוחר יותר באותה שנה, פואנטס החלה להופיע כמראיינת מאחורי הקלעים בתוכנית NXT.
פואנטס הופיעה באירוע NXT TakeOver: Unstoppable, שהתקיים ב-20 במאי 2015, כמלווה לזירה של טיילר בריז.
ב-9 באפריל 2019, דווח שפואנטס פוטרה מה-WWE בגין סיבות שאינן ידועות.
בחודש אוגוסט 2019, נודע שקורט חתמה על חוזה בארגון ההיאבקות All Elite Wrestling (AEW).
חודשיים לאחר מכן, נודע שגונזלס תהיה חלק מצוות השידור הספרדי עבור התוכנית המשנית השבועית AEW Dark.
ב-4 בנובמבר, במהלך פרק של תוכנית זו, גונזלס הופיעה לצידו של המנחה טוני שיבאני, כשלאחר מכן נודע שהיא תשמש כמנחה הנוספת לצידו של האחרון.
ב-29 בנובמבר בפרק של התוכנית השבועית Dynamite, גונזלס מילאה את מקומו של ג'סטין רוברטס ככרוזה לאחר שהוא הותקף מוקדם יותר באותו הערב.
ב-10 באוגוסט במסגרת הסיבוב הראשון של טורניר גביע זוגות הנשים של AEW, היא ערכה את קרב הבכורה שלה בארגון לצידה של רייצ'ל אלרינג, כשביחד הן הפסידו לאיווליס ודיאמנטה וכתוצאה מכך הן הודחו מהטורניר.
דב אלבוקרק (נולד ב-11 בדצמבר 1966) הוא פרופסור ורופא ישראלי המומחה ברפואת ילדים ומינהל רפואי ומכהן כסמנכ"ל וראש חטיבת הרפואה בקופת חולים מאוחדת משנת 2022 ואחד מחברי ועדת סל התרופות.
לשעבר מנהל מרכז רפואי שיקומי רעות תל אביב, מפקד רפואה של פיקוד מרכז בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, סגן מנהל מרכז רפואי רבין, עוזר רפואי למנכ"ל משרד הבריאות.
פרופסור דב אלבוקרק נולד באיסטנבול שבטורקיה, לד"ר מואיז אלבוקרק, רופא משפחה, וסוזי אלבוקרק, מזכירה רפואית.
בשנים 1980–1984, בהיותו תלמיד תיכון, שיחק אלבוקרק כדורסל בקבוצות הנערים והנוער של מכבי תל אביב.
בשנת 1984 החל לימודי רפואה במסגרת העתודה האקדמית בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב ואת שנת הסטאז' ביצע במרכז הרפואי אסף הרופא, בשנים 2010-2011 למד ניהול מערכות בריאות (MHA) באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בשנת 2002 התמחה אלבוקרק ברפואת ילדים במרכז שניידר לרפואת ילדים ושימש שם כרופא ילדים בכיר.
לאחר מכן החל לשמש כסגן מנהל בית החולים בילינסון, ובשנת 2007 החל התמחות-על במנהל רפואי בבילינסון.
בשנים 2013–2014 היה עוזר רפואי למנכ"ל משרד הבריאות דאז פרופסור רוני גמזו וריכז את הסדרת פרויקט שיתוף מידע (אופק) ואת תחום השיקום הרפואי, ועמד בראש ועדה לבחינה של פריסת אמבולנסים ממוגני הירי ביהודה ושומרון.
בין השנים 2014–2020 כיהן כמנהל בית החולים השיקומי רעות בתל אביב.
בשנים 2020–2021 שימש כסגן מנהל המרכז הרפואי רבין ועמד בראש ועדת האתיקה הרפואית וועדת ההשתלות במרכז הרפואי.
החל מינואר 2022 מכהן פרופ' אלבוקרק כסמנכ"ל וראש חטיבת הרפואה במאוחדת.
במסגרת תפקידו מוביל את תחומי הליבה הרפואיים של הקופה.
פרופ' אלבוקרק שירת בחיל הרפואה וסיים את שירותו הצבאי בדרגת אלוף-משנה.
במהלך שירותו הצבאי ביצע תפקידים רבים, ובהם:
2004-2006 קצין רפואה אוגדתי של אוגדת יהודה ושומרון.
במסגרת זאת הוביל את המענה הרפואי אל מול הטרור הפלסטיני וחיזק את השילוביות עם כוחות ההצלה האזרחים ואל מול חיל האוויר.
2007-2010 ראש ענף מיון רפואי ורפואה תעסוקתית קידם דיגיטציה של ספר הפרופילים הרפואיים, יזם והוביל תהליכי שיתוף מידע רפואי בין קופות החולים לצה"ל בנוגע למועמדים לשירות ביטחון.
2010-2013 שירת כמפקד רפואה פיקודי של פיקוד מרכז בדרגת אלוף-משנה.
בשנת 2013, השתתף אלבוקרק במשלחת ההצלה של צה"ל לפיליפינים, לאחר אסון הטייפון יולנדה.
הוא ניהל את מערך הילדים בבית חולים שדה של חיל הרפואה, במסגרתו טופלו כ-850 ילדים.
אלבוקרק הוא תושב הוד השרון.
נשוי לעורכת הדין דורית גרכט אלבוקרק, לשעבר מנכ"לית איקון מחקרים קליניים ישראל, ואב לשלושה בנים.
פרס ראש אט"ל לפרויקט טכנולוגי (2012) על פרויקט שיתוף מידע רפואי בין קופות החולים לצה"ל.
פרס ראש אט"ל לצוות שיפור מצטיין (2004).
פרס למחקר מצטיין, החברה הישראלית לפדיאטריה קלינית (2003).
מדריך מצטיין בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב (2003).
חבר במועצה הלאומית לשיקום בין השנים 2015-2020.
חבר במועצה הלאומית לגריאטריה בין השנים 2015-2020.
חבר בוועד איגוד מנהלי בתי חולים בהסתדרות הרפואית.
חבר בוועדת הביקורת ובאסיפה הכללית של מכון לואיס.
חבר בוועד המנהל של תוכנית ענבר.
דאשיאטיטאן (שם מדעי: Daxiatitan; משמעות השם מסינית היא: "הטיטאן של דאשיה ", יובל של הנהר הצהוב אשר לידו נתגלו המאובנים) הוא סוג של דינוזאור זאורופוד מקבוצת המקרונריה, הקרוב לטיטנוזאורים אך למעשה השתייך למשפחת הקאיהלופיים.
דינוזאור זה חי בקרטיקון תחתון לפני 122.6 מיליון שנה מהיום.
המאובנים שלו התגלו במחוז גאנסו שבצפון-מערב סין וכללו מספר עצמות של חוליות צוואר, עצמות שכם ועצמות ירך.
הסוג תואר ב-2008 ונמצא בו מין אחד - Daxiatitan binglingi.
דינוזאור זה היה בעל צוואר ארוך וגוף גדול והוא הגיע לאורך 20–30 מטרים.
הוא הזכיר את האאולופוס והחוואנגחטיטאן (Huanghetitan), אשר חיו באותו אזור באותו זמן.
כמו קרוביו הוא היה בעל גולגולת קצרה ומוגבהת.
מבנה עצמות הרגליים היו קלות יותר ועצם הירך הייתה יכולה להסתובב בקלות רבה יחסית.
דב אייכלר (נולד בכ"ט באדר תשמ"ט, 4 באפריל 1989) הוא עיתונאי חרדי, עורך ומגיש בכאן מורשת שבתאגיד השידור הישראלי.
אייכלר גדל והתחנך במוסדות חסידות בעלז בירושלים.
החל לעבוד בעולם העיתונות בשנת 2014 באתרי אינטרנט חרדיים ("קוקר" ו"אקטואליק") ובעיתונות החרדית הכתובה (עיתון בקהילה).
ב-2017 הצטרף אייכלר אל צוות האקטואליה והחדשות של תחנת הרדיו החרדית קול ברמה, כעורך ומגיש חדשות, במקביל לעבודתו ככתב חרדים באתר הבית של התחנה, "אקטואליק".
ב-2018 הצטרף לתאגיד השידור הישראלי כעורך התכנית "מנדי וביתאן" ומגיש בתחנת הרדיו החרדית דתית של התאגיד, "כאן מורשת".
במקביל, הוא כתב ופרשן בקו הנייעס "הסקופים".
ב-2021 החל להגיש את תוכניתו "בא בדב" מדי בוקר ב"כאן מורשת".
על פי סקר TGI, הייתה תוכניתו המואזנת ביותר בין תחנות הרדיו החרדיות והתכנית הפופולרית בתחנת "כאן מורשת".
החל משנת 2023 מגיש מבזקי חדשות בכאן 11.
אייכלר הוא בנו של חבר הכנסת ישראל אייכלר.
דאשה ויקטורבנה אסטפייבה Викторовна Астафьева, באוקראינית: Дар'я Вікторівна Астаф'єва; נולדה ב-4 באוגוסט 1985) היא דוגמנית, זמרת, שחקנית ומנחת טלוויזיה אוקראינית.
סולנית להקת NikitA בשנים 2008–2017. זכתה לפרסום על ידי כאשר הייתה לנערת החודש במגזין פלייבוי.
אסטפייבה נולדה ב-4 באוגוסט 1985, במחוז דניפרופטרובסק שבאוקראינה.
במחלקת הבימוי, שבה למדה אסטפייבה, לימדו שירה.
לדבריה, היא מאוד אהבה את השיעורים, אז היא למדה באופן קבוע עם המורה לבדה.
מאז 2007, כבר בהיותה עובדת בחברת Mamamusic, החלה אסטפייבה ללמוד שירה באופן מקצועי.
מאוחר יותר אסטפייבה זכתה לפופולריות הודות להשתתפותה בלהקת NikitA.
במרץ 2009 הוציאה הלהקה את אלבום הבכורה שלה "משינה" (מכונה).
באותה שנה, להקת ניקיטה הגישה בקשה להשתתפות באירוויזיון כנציגי אוקראינה, אך בסופו של דבר קיבלו סירוב, שנבע בעיקר מהפופולריות המוגברת של אסטפייבה כדוגמנית.
בשנת 2011 היא הצטלמה בסרט "מאוהבים לקייב" לצד אלכסנדר יאצנקו.
דב-ברל לופטין (באוקראינית: дов берель Лопатин; 1900, ויסוצק, פולין – 8 בנובמבר 1943, סטניצה רומנובסקאיה, רוסיה) היה איש ציבור יהודי-פולני ויו"ר ההסתדרות הציונית בעיירת לחווא.
במלחמת העולם השנייה כיהן כראש היודנראט בגטו לחווא.
לופטין נולד בעיירה ויסוצק, במחוז פולסיה.
בגיל 10 התייתם מהוריו וגדל בבית אחותו, בסארני, אוקראינה.
בשנת 1924 הכיר את ציפורה פייגל צ'צ'יק ונשא אותה לאישה.
שניהם התגוררו בעיירה לחווא, פולין (הנמצאת עכשיו בשטח בלארוס), שם חיו כ-2500 יהודים.
לופטין עסק במסחר תבואה, הצליח בעסקיו, ויחד עם שותפו רבי ישעיהו שטכמן ייסד בית מסחר לקמח ומכולת בסיטונאות.
עד מהרה השתלב בחיים הציבוריים של העיירה, והיה לאחד העסקנים המובילים בה.
כיהן כיו"ר ההסתדרות הציונית בלחווא והיה ידוע בסיוע ליהודי העיירה בכל בעיה.
ההתייתמות מהוריו בהיותו ילד השפיעה על חייו בכך שהיה רגיש לזולת ומגיש עזרה לכל אדם אשר היה במצוקה.
בשנת 1939 השלטון הסובייטי כבש את שטח העיירה, וכמה יהודים קומוניסטים החליטו לנקום בו על פעילותו הציונית לאורך השנים.
צבי הרשל נוימן, שנמנה עם הפעילים של המשטר החדש, הביא איתו פועלים לבית המסחר, סגר את המחסנים עמוסי הסחורה, וקיבל לידיו את המפתחות.
לופטין היה בין המגורשים הראשונים לסיביר, אך לופטין לא נרתע מפני השונאים אותו והבין כי את הזכות לחיות אין לבקש מהם.
לכן, הוא נסע אל שלטונות המחוז בלוניניץ, ל-נ.ק.ו.ד.
(המשטרה החשאית הסובייטית) וניסה לשכנע את הקומיסר הזועם שנעשה לו עוול בניגוד לחוקי היסוד של האזרח.
הקומיסר השתכנע מדבריו וציווה להחזיר ללופטין את מחסנו.
בנוסף, הרשל נוימן נענש וננזף על יחסו הבלתי הוגן כלפי לופטין.
הצלחתו מול השלטונות הסובייטים עזרה לבתי מסחר נוספים שעמדו בפני החרמה והלאמה.
לופטין מכר את סחורתו במחסן, ופנה לשלטונות בבקשת עבודה, כאזרח מן השורה.
זמן קצר לאחר מכן מונה למשרה מכובדת כמנהל המזנון של תחנת הרכבת בעיירה לוניניץ.
לופטין הסתגל עד מהרה לעבודה החדשה וחוש המסחר וההתארגנות שרכש בעבודתו הקודמת הביאו לו תועלת רבה, והוא קודם לספק הראשי ומנהל המזנונים של כל תחנות הרכבת לאורך המסילה.
אף על פי שעברו של לופטין לא היה מושלם מבחינת השלטונות הסובייטים, ניתנה לו רשות כניסה לשטחי רוסיה, ובמסגרת תפקידו ביקר בהומל, מינסק ומוסקבה.
לביקורים אלו לא זכה אף קומוניסט ותיק.
לאחר הכיבוש הגרמני - לופטין כיו"ר היודנראט בגטו לחווא
בקיץ 1941, החל הצבא האדום לסגת נוכח המתקפה הגרמנית במסגרת מבצע ברברוסה.