tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאז שנות ה-70 יישם במחקריו את תאוריית בקרת התפיסה לפי הפיזיקאי והפסיכולוג האמריקאי ויליאם פאוורס , והשתמש בכתב התנועה על-מנת לחפש ולהגדיר את המשתנה התפיסתי המבוקר על-ידי מערכת העצבים של בעל החיים המתנהג.
במסגרת זאת הסריט את התפתחות תבנית התנועה המחזורית של סירוק וטיפוח עצמי אצל גורי חולדות, וחקר אותה על-ידי הזזת זרוע אחת של הגור כדי לבדוק כיצד תנועת הזרוע האחרת מתאימה את עצמה בזמן אמיתי.
את רעיון זה חיבר עם מושג האומוולט של האתולוג הגרמני יאקוב פון-יואקסקול , לפיו כל מין של בעלי-חיים עשוי לתפוס את סביבתו באופן שונה מאוד מאופן התפיסה אצל האדם או אצל מינים אחרים.
מכך הסיק גולני שתפקידו של מדע האתולוגיה הוא לפענח את האומוולט של החיה המתנהגת, ובייחוד את אותם משתנים באומוולט שלה שאת ערכם היא מבקרת למרות שינויים חיצוניים.
למשל, במחקריו בנושא הקרב הטקסי הראה כי החיה הנחותה במדרג החברתי מקפידה לשמור על יחס מרחבי קבוע ("מוּליות" במונחי כתב התנועה) בינה לבין החיה השליטה, אף אם היא נאלצת להתגלגל או להתהפך על גבה לצורך זה.
בשנות ה-80 החל, ביחד עם תלמידיו באוניברסיטת תל אביב דוד עילם ועופר טשרניחובסקי, לחקור את התפתחות ההתנהגות של חקירת מרחב בלתי-מוכר, בתחילה בחולדות, ולימים גם בעכברים, בזבובי דרוזופילה, ולבסוף אף אצל תינוקות אנושיים.
במחקרים אלו נמצא שבעלי-חיים רבים החוקרים זירה בלתי-מוכרת מתחילים בקביעה של מקום מסוים כאתר הבסיס (home base) שלהם, שממנו הם יוצאים באיטיות ואליו הם חוזרים במהירות, תוך ביצוע מספר מוגבל של עצירות במקומות אחרים.
במחקר זה החל גם שיתוף הפעולה הארוך והפורה של גולני עם הסטטיסטיקאי מאוניברסיטת תל אביב יואב בנימיני.
עבודות אלו יישמו החזיית מידע וחקירת נתונים לחיפוש אחר משתנים מבוקרים בהתנהגות החופשית של בעלי-חיים.
בשנות ה-80 וה-90 הכליל את מחקריו בכתב-תנועה, התפתחות חקירת המרחב ונושאים רבים אחרים במושג שכינה סולם התנועתיות (mobility gradient) בהתנהגות של חולייתנים.
סולם זה מתחיל ממצב של חוסר-תנועה, ומתפתח דרך שלבי-ביניים מוגדרים היטב אל המצב של חופש תנועתי מרבי.
שלבי הביניים מתחילים בתנועות הראש ומתקדמים אחורנית לאורך הגו, אל הצוואר, בית החזה והאגן.
בכל אחד משלבים אלו מופיעות בתחילה תנועות לצדדים, לאחר מכן גם תנועות התקדמות, ולבסוף גם תנועות הזדקפות.
לדעת גולני, סולם התנועתיות חוזר ומופיע בכל יציאה של בעל-החיים המתנהג אל מרחב בלתי-מוכר, בהתפתחות התנועתית אצל גורים, ואף באבולוציה של התנועה.
הוא ראה במושג זה דרך לחקור הומולוגיה בהתנהגות בין מינים וטקסונים שונים של בעלי-חיים, המשך ישיר של ההומולוגיה הנחקרת באנטומיה שלהם.
אתולוגים כקונראד לורנץ וניקו טינברגן חיפשו הומולוגיה התנהגותית כזו, אך לדעת גולני כשלו תכופות בחיפושם, עקב שימושם בשפת יומיום והמחסור בשפה ייעודית לתיאור תנועה.
הושפע מכתבי הנוירופיזיולוג הסובייטי-יהודי ניקולאי ברנשטיין על המורכבות של קואורדינציה מוטורית עקב ריבוי דרגות החופש המכניות בשלד של חולייתנים, כמו גם ברובוטים, וביישומים ממערכות דינמיות המסוגלים להפחית את מספר דרגות החופש המבוקרות בפועל.
בייחוד התעניין באופן שבו תבניות מוטוריות מחזוריות ויציבות כמו הליכה, ריצה ודהרה, ואף תבניות התנהגותיות גמישות יותר, עשויות להופיע מעצמן במערכות של מתנדים מצומדים במערכת העצבים.
משנות ה-2000 היה שותף למחקרים של אפיון התנהגות (behavioral phenotyping) בזני שארים של עכברים וחולדות, ולמחקריו של בנימיני בהדירות סטטיסטית של תוצאות ניסויים בתחומים אלו.
בשנים 2012-2015, עם היותו לפרופסור אמריטוס היה מרכז ומרצה, לצד ד"ר ירון סנדרוביץ, במסלול הבין-תחומי לחקר התודעה באוניברסיטת תל אביב.
בשנות חייו האחרונות ביקש לערוך סינתזה בין מושג הסולם התנועתי לבין תגליות בביולוגיה התפתחותית אבולוציונית.
הוא הקביל את סדר ההתפתחות של תנועה לאורך הגו בסולם התנועתי לסדר של גני HOX בגנום של כל בעלי החיים, ולסדר ההתבטאות של גנים אלו בסגמנטים לאורך הגו בהתפתחות הגוף.
אילן גבעון (נולד ב-28 בינואר 1954) הוא איש עסקים ישראלי, לשעבר מנכ"ל בלוקבסטר ישראל והאחים וורנר ישראל.
גבעון נולד בקיבוץ רמות מנשה לרות ודן.
רות ילידת פראג, נשלחה לטרזיינשטט שם שרדה את השואה.
לאחר המלחמה עברה לצ'ילה, שם פגשה את דן, יליד ברלין.
השניים נישאו ועלו לישראל לקיבוץ רמות מנשה.
גבעון שירת כקצין בחיל השריון והשתחרר לאחר סיום קורס מפקדי פלוגות שריון.
לאחר שחרורו עבד כדייל אוויר באל על ולאחר מכן בחברת הד ארצי, כמנהל שיווק ומכירות.
במסגרת עבודתו הוזמן על ידי משה אדרי להקים תחתיו את המותג יונייטד קינג וידאו.
בדצמבר 1994 מינתה חברת סופר-פארם את גבעון למנכ"ל בלוקבסטר ישראל, והוא כיהן בתפקיד עד שנת 2002. לאחר מכן שימש כמנכ"ל וורנר הום וידאו ישראל.
גבעון למד מנהל עסקים במגמת שיווק במכללה למנהל במסגרת לימודי תעודה בני שנתיים.
בוגר קורס פיננסים לבכירים ומנכ"לים בהמי"ל.
גבעון גרוש ואב לשתי בנות.
אילן גריילסאמר הוא חוקר ישראלי-צרפתי במדעי המדינה ופעיל למען השלום.
הוא פרופסור למדיניות השוואתית ולמדיניות ישראל באוניברסיטת בר-אילן ברמת גן.
הוא נולד ב-1948 בפריז כאלן גריילסאמר (Alain Greilshammer) במשפחה יהודית עם שורשים באלזס.
הוא סיים תואר במשפטים ציבוריים באוניברסיטת פריז II ותואר במדעי המדינה במכון ללימודים פוליטיים בפריז.
כמו כן סיים דוקטורט ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת פריז 1 פנתאון-סורבון .
ב-1972 הוא עלה לישראל, והתחיל את דרכו כחוקר באוניברסיטה העברית בירושלים.
הוא מלמד כפרופסור מדעי מדינה באוניברסיטת בר-אילן ברמת גן.
התמקד בעיקר בפוליטיקה השוואתית ומנהל את המרכז למחקרים אירופיים של האוניברסיטה..
כמו כן הוא מנהל לימודים במכללת עמק הירדן בצמח.
מתארח תכופות באוניברסיטאות בארצות הברית, קנדה ואירופה.
במהלך השנים נודע גם כפעיל בתנועת שלום עכשיו.
אילן גריילסאמר הוא תושב ירושלים, והוא בן זוגה של ההיסטוריונית מרים גריילסאמר, מומחית בהיסטוריה של ימי הביניים המלמדת גם כן באוניברסיטת בר-אילן.
הבן הבכור, דוד גריילסאמר הוא פסנתרן ידוע בעולם ובן אחר, מיכאל גריילסאמר התפרסם ככנר, זמר ומלחין.
(התנועות הפדרליסטיות בצרפת בין 1945 ל-1974)
(הקומוניסטים הישראלים - אנטומיה של מפלגה)
ישראל, האנשים בשחור:ניתוח המפלגות החרדיות)
(לחשוב מחדש את ישראל:מוסר ופוליטיקה במדינה היהודית)
(ההיסטוריה החדשה של ישראל:מסה על זהות לאומית)
(המכתבים של לאון בלום מבוכנוואלד)
אילן גרוסי (נולד ב-22 בינואר 1964) הוא מסעדן ושף שחי ופועל בירושלים.
בעבר היה הבעלים של המסעדות הירושלמיות "שאנטי", "צ'אקרה" ו"סאטיה" וכיום (2026) הוא הבעלים של מסעדת "צ'וטה".
נולד בירושלים לנעמי לבית רשתי ולשמואל גרוסי.
סבו מצד אביו, גבריאל גרוסי, עלה לארץ ישראל במסע רגלי מכורדיסטן ובירושלים התחתן עם סבתו, חנה.
גרוסי גדל בשכונת אבו בסל (ששמה הרשמי: שכונת שערי ירושלים) על יד שוק מחנה יהודה ולאחר מכן בשכונת תלפיות.
למד בבית ספר יסודי ע"ש זלמן ארן ובתיכון במכללת בזק (בשמה המלא: "בית הספר המקצועי לטכנאי בזק שליד משרד התקשורת").
לאחר סיום שירותו נסע לטיול אחרי צבא לטורקיה.
כשחזר למד בקורס גינון ואחר כך עבד כגנן בבקרים.
במקביל התחיל לעבוד כטבח בשעות הערב, בין השאר במסעדה "אגס ותפוח" (מסעדה ותיקה שנסגרה ב-2019).
בסוף שנות העשרים לחייו נסע לטייל עם אשתו-לעתיד במזרח הרחוק.
כשחזר בשנת 1992, התחתן ופתח את המסעדה הראשונה שלו "שאנטי" במרכז העיר.
מאז ועד היום (2025) היה הבעלים, המנהל והשף של ארבע מסעדות ירושלמיות.
במהלך השנים למד גרוסי בהשתלמויות ובקורסים רבים בנושאי בישול ומסעדנות.
הוא נסע נסיעות מקצועיות לחו"ל והיה סטאז'ר במסעדות יוקרה ברומא ובמדריד.
הוא גם ייצג את המדינה ואת העיר ירושלים באירועים ממלכתיים שונים שבהם התבקש להכין למוזמנים מאכלים מאפיינים של המטבח הישראלי.
כך ב-2013 השתתף בפסטיבל "ימי ירושלים בפראג", ב-2018 נשלח לספרד לרגל חגיגות 70 שנה למדינה ובפברואר 2020 השתתף בירושלים באירועי פסטיבל מומבאי-ירושלים.
שאנטי - מסעדה ברחוב נחלת שבעה 4, בשכונת נחלת שבעה.
לפני פתיחתה של "שאנטי" פעל באותו מבנה (בשנות ה-70 וה-80) בית תה בשם "דונט פאס מי ביי - טי אנד פאי" .
בשנת 1992, פתח גרוסי במבנה, יחד עם חברו מנוער ירון גור (המכונה "גֶרו"), את מסעדת שאנטי.
לאחר כ-8 שנים בניהול המסעדה עבר גור להתגורר בראש פינה וגרוסי פתח את מסעדתו השנייה.
קודם לפתיחתה של צ'אקרה ברחוב המלך ג'ורג' פעל במבנה המסעדה משנת 1972 קפה-מסעדה "רונדו" ואחר כך סניף של "קפה ג'ו".
ב-2014 עזב גרוסי את צ'אקרה ופתח את מסעדתו השלישית.
במקום שבו שכן קודם "קפה פרדיסו".
במסעדה זו פעל גרוסי כ-11 שנים.
המשותף לכל מסעדותיו של גרוסי הוא:
שמותיהן לקוחים מהתרבות ההודית ומתרבות העידן החדש.
הן ממוקמות באזורים הוותיקים והמרכזיים בירושלים.
הן פתוחות בימי שישי בערב ובשבתות (עובדה נדירה בעולם המסעדות של מערב ירושלים).
הן מסעדות בולטות בחיי הלילה של ירושלים.
בנוסף לעיסוקו המרכזי במסעדנות לגרוסי יש כמה עיסוקים נוספים:
מורה מוסמך ליוגה ועוסק ביוגה כתחביב.
כחלק ממעורבותו החברתית למד במשך שנתיים קורס מיוחד, במסגרת לימודי חוץ של האוניברסיטה העברית בירושלים, בנושא "אקטיביסטים ירושלמים נלחמים בתופעת הגזענות".
נשוי לדורית לבית ברכה, מנחת הורים ומומחית לחינוך הגיל הרך.
אב לשלושה בנים בוגרים (איתי, סתיו ועילי), שגם הם עוסקים בבישול.
אילן גדרון (י"ט בשבט ה'תשי"ג, 4 בפברואר 1953 – כ"ג בתשרי ה'תשל"ד, 19 באוקטובר 1973) היה חייל צה"ל שעוטר בעיטור המופת לאחר נפילתו במלחמת יום הכיפורים.
גדרון נולד בתל אביב לתמר ולמשה גדרון, שהיה אלוף בצה"ל וראש אגף כוח אדם.
הוא נכדו של דב הוז, שהיה מראשי תנועת העבודה, ממייסדי ארגון "ההגנה" ומחלוצי התעופה העברית בארץ ישראל.
הוא גדל בנווה ים ובבאר שבע, עד שכשהיה בן שבע השתקעה משפחתו ברמת השרון, שם סיים את לימודיו בתיכון השרון.
הוא גויס לצה"ל באוגוסט 1971 והחל קורס טיס.
הוא לא סיים אותו, ומשכך הצטרף לחיל השריון.
הוא עבר קורס מפקדי טנקים, קורס קציני אג"ם וקורס קציני שריון.
עם הסמכתו לקצין שריון, ביוני 1972, מונה למפקד מחלקת טנקים.
במלחמת יום הכיפורים לחם גדרון בחזית המצרית.
הוא לחם באזור תעלת סואץ ונהרג ב-19 באוקטובר 1973, ימים ספורים לפני כניסת הפסקת האש לתוקף.
הוא נקבר בבית הקברות הצבאי קריית שאול.
אילן מוכיח (נולד ב-12 ביולי 1948) הוא מלחין, מנצח, מוזיקאי, מעבד ומפיק מוזיקלי ישראלי.
ממייסדי רימון - בית ספר למוזיקה.
בצעירותו למד בארצות הברית עיבוד מוזיקלי, ניצוח והלחנה באוניברסיטת ניו יורק ובבית ספר מאנס למוזיקה.
ב-1968 השתתף כמנהל וכמעבד מוזיקלי בהקמה מחדש של להקת פיקוד הדרום, בתוכניתה "זמר בדרום", ובה בלטו הלהיטים "לילה בדרום", "והיה ביום ההוא" ו"עלומים".
מוכיח הלחין לתוכנית זו את השיר "הורה נגב".
באותן שנים שימש כמנהל מוזיקלי של מספר הרכבים צבאיים, כמו למשל צוות הווי השריון.
בשנות ה-70 וה-80 ניהל הפקות מוזיקליות עבור קול ישראל והערוץ הראשון הידוע שביניהם הוא אות הפתיחה של "עוד להיט".
כמו כן הלחין ועיבד מוזיקה להפקות תיאטרון וקולנוע.
מוכיח שיתף פעולה עם זמרים רבים בישראל, בהם אחינועם ניני, אריק איינשטיין, אסתר עופרים ויהודית רביץ.
ב-1971 הלחין ועיבד 6 משירי אלבומו של יגאל בשן שנשא את שמו של הזמר.
הבולטים מבין השירים היו "מתוק מתוק", שהפך ללהיט גדול ולאחד השירים המזוהים ביותר עם בשן וכן השיר "לאריסה דניאל" שאותו ליווה הרכב של כלי מיתר ונשיפה.
ב-1973 הלחין את הפסקול לסרט "המשכנע בע"מ".
ב-1977 עיבד שני שירים לאלבומו השני של דורי בן-זאב: "אני יוצא לרקוד" ו"לו ידעת", ניגן בהקלטות בפסנתר וכתב את המוזיקה לסרט "בוא נפוצץ מיליון".
ב-1979 תיזמר ועיבד את שירי אלבום הבכורה של דייוויד ברוזה, וניגן בהקלטות בפסנתר ופנדר רודס.
מוכיח עבד יחד עם אריק איינשטיין באלבומים: "הופעה משותפת עם שלום חנוך" (1980), "ארץ ישראל הישנה והטובה חלק ד': משירי סשה ארגוב" (1980; בו עיבד את שיריו) חמוש במשקפיים (1980) ושמש רטובה (2002).
בשנות השמונים עיבד מוכיח מספר מופעים ללהקת המחול "שלום" שאיתה הופיע בארץ וברחבי העולם.
ב-1980 מוכיח היה שותף לעיבודי שיר אלבומה של יהודית רביץ "גלוי ונעלם", וניגן בהקלטות בסינטיסייזר ובאורגן האמונד.
עוד באותה שנה עיבד וינצח את התזמורת בהקלטות האלבום "פנטסיה בארץ הפלאות", שכלל כ-50 ביצועים של זמרים שונים לשירי מסרטי ילדים ומחזות מוזיקליים.
ב-1982 עיבד ניהל מוזיקלית, ואף הלחין 6 שירים לאלבומו של אריק לביא "קרוב לפנות בוקר".
בהקלטות האלבום ניגן בפנסתר, סינטסייזר וסקסופונים.
בשנת 2001 שב לשתף פעולה עם יהודית רביץ, כאשר עיבד מבחר משיריה עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, שבוצעו בפני קהל.
הופעות אלו הוקלטו והוצאו על גבי דיסק באותה שנה.
בין השנים 2018–2020 עיבד מוכיח עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית שירים עבור זמרים ויוצרים מן השורה הראשונה כגון: יוני רכטר, מתי כספי, שלומי שבן, ערב הוקרה ליוסי בנאי ועוד.
כיום הוא מלמד ברימון בית ספר למוסיקה ובאקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים.
מוכיח הוא אביהם של המתופף, המעבד והמפיק המוזיקלי רע מוכיח והבסיסט תם מוכיח.
אילן וירצברג (נולד ב-12 בספטמבר 1951) הוא מלחין, מעבד, מפיק מוזיקלי, גיטריסט וזמר ישראלי.
וירצברג נולד ב-1951 בבאר שבע, כבן בכור לבני וירצברג, ניצול השואה שעסק ביערנות, ולרחל.
כשהיה בן 17, שם אביו קץ לחייו.
אחותו של אילן, דליה וירצברג, היא פעילה למען זכויות מתמודדי נפש.
עבר להתגורר בתל אביב לאחר סיום שירותו בצה"ל.
את השכלתו רכש באקדמיה הישראלית למוזיקה ע"ש רובין, באוניברסיטת תל אביב, במגמת תאוריה וקומפוזיציה.
וירצברג החל את הקריירה שלו בסוף שנות ה-70 והושפע בעיקר מלהקת הביטלס, אריק קלפטון וג'ימי הנדריקס וממוזיקה של שנות ה-60.
וירצברג הפיק ועיבד אלבומים לאומנים רבים (שברובם הגדול גם ניגן ושר קולות רקע), בהם נורית גלרון ("תחת עץ האהבה" עם יוסי בנאי), גלי עטרי, שמוליק קראוס (גלגל מסתובב, אחרי עשרים שנה), עפרה חזה וחוה אלברשטיין.
כמו כן יצר אלבומים אישיים רבים, ובשיתוף שמעון גלבץ גם את האלבום הייחודי "בציר טוב", המבוסס על שיריה של יונה וולך.
האלבום דורג במקום ה-18 ברשימת "100 האלבומים הישראליים הטובים" של העיתון "ידיעות אחרונות".
וירצברג הלחין גם משיריהם של המשוררים אלזה לסקר-שילר, דוד אבידן, נתן זך ואבות ישורון.
כמו כן הלחין מוזיקה לסרטים, ובהם "מאחורי הסורגים", "אחד משלנו" (שיר הנושא, "מה אתה בכלל יודע על אהבה" בביצוע גידי גוב), "אל עצמי", "חיוך הגדי", "דרך הנשר", "הדרך לעין חרוד", "משחקים בחורף" ו"איים בחוף".
את חותמו על המוזיקה העברית ב-45 השנים האחרונות ניתן לאתר, בין היתר, בעשייתו המוזיקלית של ערן צור באלבומו "אתה חברה שלי" ובזו של רונה קינן ושל להקת "המכשפות".
בנוסף לכך, הלחין את השיר "זה יבוא פתאום" עבור עפרה חזה.
השיר נכלל באלבומה, "כל הנשמה".
במהלך הקריירה שלו הוציא וירצברג 16 אלבומים גם כזמר סולן, ובהם אחד אינסטרומנטלי ("Love Under the Water"), ושני אוספים.
"בציר טוב" עם שמעון גלבץ - 1982, (2002 - הוצאה מחודשת עם שלושה קטעים שלא הופיעו באלבום המקורי - "שיר - הקראה", "איש טוב אוהב את פיתיה", "החיילים יצאו לדרך")
"משני צידי הכדור" - 1985 ("על מדרגות התיאטרון", "כל הלילה מעל ההר")
"כל זמן שאתה מנגן" עם דלית גלעדי - 1998
"זה היה אצלי בידיים" - 1997 - אוסף שירים שהלחין וירצברג ובוצעו על ידי זמרים שונים
"האוסף הפרטי", שירים מתוך אלבומי הסולו" - 2010
אילן ליבוביץ (נולד ב-25 בינואר 1967) הוא חבר הכנסת לשעבר שכיהן בכנסת ה-16 מטעם שינוי.
למד יחסים בינלאומיים ומדע המדינה באוניברסיטה העברית ומשפטים במכללה למנהל.
עד לבחירתו לכנסת עסק בעריכת-דין, כעורך-דין עצמאי.
בשנת 2003 נבחר לכנסת ה-16 מטעם שינוי, וכיהן כיושב ראש הסיעה בכנסת מינואר עד מרץ 2006.
לאחר התפלגות סיעת שינוי למפלגת חץ ולמפלגת שינוי לקראת הבחירות לכנסת השבע עשרה, התמודד במקום השלישי ברשימת שינוי.
שתי המפלגות לא עברו את אחוז החסימה, ועל כן סיים את כהונתו כחבר הכנסת.
ב-2006 ייסד ליבוביץ יחד עם אנשי חינוך, אישי ציבור, אנשי עסקים ואנשי אקדמיה את המכון למנהיגות העתיד.
ב-2008 התמודד ליבוביץ על ראשות עיריית רחובות, ונתמך על ידי קדימה.
הוא זכה ב-13% בלבד מהקולות, ולא נבחר לתפקיד.
רשימתו זכתה במנדט אחד במועצת העירייה, וליבוביץ החליט לוותר על מקומו בה, ולפנותו למועמד הבא אחריו ברשימה.
אילן הייטנר (נולד ב-11 באוקטובר 1970) הוא סופר, תסריטאי, במאי ומרצה ישראלי.
מרצה בארץ ובעולם על יצירה, השראה ואהבה, על פי סיפורו האישי.
הייטנר נולד ברמת השרון לאם מורה לאנגלית ולאב שהיה מנכ"ל חברת תדיראן.
למד כלכלה באוניברסיטת תל אביב.
ב-1998 נתקל בקשיים רבים בפרסום ספרו הראשון, "חוכמת הבייגלה", כאשר לא מצא הוצאת ספרים שתהיה מוכנה להוציאו לאור.
לבסוף השקיע כספים והדפיס את הספר עצמאית.
הספר שהה מעל כשנה ברשימת רבי המכר ומכר מעל 120,000 עותקים, למרות שיצא לאור ללא עריכה או הגהה לשונית.
לאחר הצלחת הספר עבר הייטנר לניו יורק, שם לקח קורסים בקולנוע באוניברסיטת ניו יורק, התמקצע בתחום וחזר לישראל עם תסריט הקולנוע של "חוכמת הבייגלה", שאותו הפיק (יחד עם שכנו לבניין שי ורקר) וביים בעצמו ב-2002 בתקציב דל.
הסרט הפך להצלחה גדולה והביא לקולנוע עשרות רבות של אלפים שמצאו את עצמם מזדהים עם גיבור הסרט.
בשנת 2000 כתב ספר ילדים בשם "אמא היפו, איפה את?", וב-2004 יצא לאור ספרו השלישי, "מלך החומוס ומלכת האמבטיה".
מכירותיו של מלך החומוס ומלכת האמבטיה עלו על ספרו הראשון "חוכמת הבייגלה".
סרטו השני של הייטנר, "ברונו מאוהב", הופק ב-2005 עבור פרויקט "סרטים מכאן", פרויקט סרטי המקור של חברת HOT.
באותה השנה השתתף בכתיבת התסריט של סרט התעודה עטור הפרסים "18 קילו של אהבה".
ב-2010 השתתף בכתיבת התסריט של הסרט "ז'אטם איי לאב יו טרמינל".
בשנת 2008 יצא ספרו הרביעי "קציצות".
בספר מחפש הייטנר את "האחת" עד מבין ש"אין אחת, אתה הופך אותה לאחת".
גם ספר זה שהה שבועות רבים ברשימות רבי המכר ועבר את ה-80,000 עותקים.
בשנת 2011 יצא ספרו החמישי "האידיוט המושלם".
בשנת 2012 התחיל הייטנר להנחות סדנאות של התפתחות אישית באמצעות כתיבה.
ב-2015 יצא ספרו השישי "האיש שלא רצה להיות קטן", המספר על מנחה סדנאות כתיבה שמתאהב בתלמידה שלו.
ב-2018 יצא ספרו ספרו השביעי "7,250", המספר על מסע של שנה במזרח הרחוק שעשה יחד עם אשתו וארבעת ילדיו.
הספר עבר מכירות של 80,000 עותקים.
ב-2020 יצא ספרו השמיני "מתניקה", אוסף ציטוטים ותובנות מספריו ומחייו, הספר יצא כמה ימים לפני תחילת מגפת הקורונה ונקבר טרם צאתו.
בשנת 2024 יצא ספרו "ארזתי לבד".
בשנת 2025 יצא ספרו "יניב הלא מגניב", ספר לנוער צעיר (גילאי 8-13) העוסק במחירים שמוכן הילד המתבגר לשלם כדי להיות מקובל.
באותה השנה יצא הספר השני לספר "יניב הלא מגניב" בשם "יניב המגניב 2 והטירוף בחדר הסודי".
ב-2018 סיפר בריאיון ל-ynet, על כך שהוא ואשתו החלו תהליך של חזרה בתשובה.
ב-2025 התראיין לפודקאסט של עומרי פלד וסיפר על כך שמשפחתו שומרת שבת בעידוד הילדים וילדיו לומדים במוסדות דתיים.
מלך החומוס ומלכת האמבטיה (2004)
האיש שלא רצה להיות קטן (2015)
יניב הלא מגניב וחבורת המקובלים האכזרית (2025)
יניב הלא מגניב 2 והטירוף בחדר הסודי (2025)
אילן מנוליס (נולד ב-16 בספטמבר 1949) הוא אסטרונום ישראלי המתמחה בחקר האסטרואידים ובפרט אלו הנעים בקרבתו של כדור הארץ ומסלולם חוצה את מסלולו - גופים אלה נקראים עצמים קרובי ארץ.
מרבית פעילותו הוקדשה לקידום הידע האסטרונומי בישראל ובפרט אודות אסטרואידים ושביטים.
מאז שנת 1995 שם דגש מיוחד על הסברת הסכנה הנשקפת לביוספרה של כדור-הארץ כתוצאה מהתנגשות עם גופים אלו.
מנוליס, מנהל בחברות היי-טק בעברו, משמש כיום כמנהלו של מצפה הכוכבים של מכון ויצמן למדע, מצפה אותו הקים במהלך שנת 2010. במצפה מותקן טלסקופ רובוטי המתקדם בישראל, בקוטר 41 סנטימטרים.
קודם לכן שימש שלוש שנים מנהל מצפה הכוכבים של הטכנודע בגבעת אולגה.
בשנת 2004 מנוליס היה אחראי להקמתו של טלסקופ במפתח 46 ס"מ במצפה הכוכבים "וייז" במצפה רמון, טלסקופ זה משמש את תוכנית מגיני ארץ בישראל שמרכזה באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1984 עד 1987 שימש כיו"ר האגודה הישראלית לאסטרונומיה וניהל את מצפה הכוכבים בגבעתיים.
לאחר פרישתו מתפקיד יו"ר האגודה לאסטרונומיה החל לשמש כראש החטיבה למחקר גופים קטנים במערכת השמש במסגרתה.
מנוליס הוא הישראלי הראשון שאסטרואיד נקרא על שמו.
האסטרואיד (13615) מנוליס, שנתגלה על ידי האסטרונומים דייוויד לוי וד"ר קרולין שומייקר בשנת 1994, נקרא על שמו.
האסטרואיד נמצא בחגורת האסטרואידים, בין המסלולים של כוכבי הלכת מאדים וצדק.
אילן מוסקוביץ (נולד ב-3 באוגוסט 1966) הוא יוצר, במאי ומפיק סרטים, מלהק, יועץ אומנותי ומורה למשחק ישראלי.
אילן מוסקוביץ' נולד וגדל בעכו, בן שני למשפחת עולים מרומניה, שעברו את תלאות מלחמת העולם השנייה.
אביו מאיר היה בעל קיוסק בעכו העתיקה, סמוך לבית הקולנוע הערבי "בוסתן", ואימו אנה עבדה כאחות בבית חולים.
מוסקוביץ' הוא בוגר המגמה לקולנוע של "קמרה אובסקורה - בית הספר לאמנות" (1989–1992).
בשנה שלאחר סיום לימודיו עבד כמתאם ומנהל הפקה במיזמי טלוויזיה שונים, בין השאר עבד עם הבמאים דן וולמן וזאב רווח.
ב-1995 פגש את במאי הקולנוע הישראלי הבינלאומי עמוס גיתאי.
מוסקוביץ' שימש כעוזרו האישי בסרטו "דברים", ומאז עד היום (2024) השניים שיתפו פעולה בעשרים ושישה סרטים, רבים מהם סרטי קולנוע באורך מלא שהוצגו בבתי הקולנוע, בכללם "אזור חופשי", " הארץ המובטחת", " עלילה", "כרמל", "קדוש", "התנתקות", " כיפור", "עדן", "קדמה"
ארבעה מהסרטים הללו ("קדוש" (1999), "כיפור" (2000), "קדמה" (2002) ו"אזור חופשי" (2005)), השתתפו בתחרות הרשמית בפסטיבל הקולנוע בקאן (ובהם מוסקוביץ היה היועץ האמנותי והמלהק).
מוסקוביץ' ליהק את הסרט "אזור חופשי", עליו זכתה חנה לסלאו בפרס השחקנית הטובה בפסטיבל הקולנוע בקאן לשנת 2005.
פרט לכך מוסקוביץ' הפיק סרטי תעודה עם עמוס גיתאי, בהם "תפוז" (שהוקרן בפסטיבל אידפא), "זירת הרצח", "יומן גולן", "מילים", וכן "הדיור הציבורי של שנות החמישים", מיצב וידאו שהוצג במוזיאון הרצליה, במשכן לאמנות על שם חיים אתר, עין חרוד.
במקביל לעבודתו עם עמוס גיתאי, הקים בשנת 1997 את חברת ההפקות "סינמקס" יחד עם הבמאי דייוויד נוי והצלם יורם עברי, בה הפיק מספר סרטים ביניהם: "אפרסק", "ועכשיו מה?" ו"ארלקינו - מאחורי המסכות".
בשנת 2001 הפיק יחד עם איש התקשורת והעיתונאי דוד גלבוע מספר פרסומות וסרטי תדמית, ביניהם לבנק הפועלים, המשרד להגנת הסביבה, שח"ל, חברת המכוניות פורד והמגבית היהודית המאוחדת.
בשנת 2003, ייסד יחד עם במאי התיאטרון אבי מלכה, את "אימפרו" - הסטודיו למשחק בקולנוע וטלוויזיה.
בשנת 2008, הפיק את הסרט העלילתי "לאן נעלם משה אבגי?" בבימויו של אבי מלכה - הסרט הראשון באורך מלא, שהופק על ידי בית ספר למשחק בישראל, ושכל התפקידים המרכזיים בו מגולמים על ידי תלמידי השנה השלישית של הסטודיו.
ב-2009 הפיק את הסרט התיעודי "השגרירים" בבימויו של טל אגסי עבור ערוץ 8. ביחד עם ערן פז הפיק את הסרט התיעודי "ירמיהו" בבימויו של פז.
הסרט זכה בפרס הבימוי לסרט התיעודי בפסטיבל ירושלים 2010.
בשנת 2013 יחד עם דן ברונפלד ביים והפיק עבור ערוץ 8 את הסרט "סיפור אפולוני" העוסק באדם שבחר לחיות בשולי החברה ומתגורר מזה כארבעים שנה במערה.
הסרט השתתף בפסטיבלי קולנוע תיעודי רבים ברחבי תבל: AFI Docs, סילברדוקס ו־Full Frame וכן בפסטיבל ירושלים, גוואנגז'ו סין וכן בפסטיבל סלוניקי ביוון.
באותה שנה עבד על סרטו של גיתאי "אנה ערביה", בו שימש כמלהק.
הסרט השתתף בתחרות הרשמית של פסטיבל הסרטים של ונציה ה-70. הסרט בן ה-81 דקות צולם בשוט אחד ארוך.
משחקים בו יובל שרף, יוסף אבו ורדה, שרה אדלר, אסי לוי, אורי גבריאל, שאדי סרור ונורמן עיסא.
ב-2015, שימש כמלהק וכיועץ האמנותי בסרטו של עמוס גיתאי "רבין, היום האחרון", על ועדת שמגר, שחקרה את הנסיבות שהביאו להירצחו של ראש ממשלת ישראל יצחק רבין, עשרים שנה קודם לכן.
הסרט השתתף בתחרות הרשמית של פסטיבל ונציה 2015 ובפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו 2015. בשנת 2017 הפיק את סרט הקולנוע "אוויר קדוש" בבימויו של שאדי סרור.
הסרט מספר על צעיר ערבי מנצרת, שאינו מצליח להגיע לכדי סיפוק ומימוש ומחליט למכור אוויר קדוש בבקבוקים לצליינים המגיעים לביקור בארץ הקודש.
הסרט השתתף בתחרות הרשמית בפסטיבל הסרטים טרייבקה בניו יורק, פסטיבל פאלם ספרינגס ובעוד עשרות פסטיבלים ברחבי העולם.
הסרט זכה בפרס מטעם תא מבקרי הקולנוע הבינלאומי ע"ש פיפרסקי בתחרות הרשמית בפסטיבל הסרטים בירושלים 2017. הסרט נרכש להפצה בארצות הברית על ידי חברת ההפצה סמואל גולדווין ונמכר לשידור בפריים וידאו ארצות הברית.
סרור ולטיסיה איידו משחקים בתפקידים הראשיים.
בשנת 2018 היה היועץ האמנותי והמלהק של "רכבת קלה", סרטו של עמוס גיתאי שהשתתף בפסטיבל ונציה.
ב-2020 ליהק את סרטו של גיתאי "לילה בחיפה".
עלילת הסרט מתרחשת בלילה אחד במועדון לילה בחיפה.
הסרט השתתף בתחרות במסגרת פסטיבל ונציה.
ב-2024 היה אחד ממפיקי סרטו של גיתאי "עדיין לא מאוחר", קופרודוקציה ישראלית-צרפתית-שווייצרית-ברזילאית-בריטית, בכיכובה של אירן ז'קוב.
הסרט השתתף בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין.
מוסקוביץ' עבד עם השחקנים הישראלים מוני מושונוב, יעל אבקסיס, חנה לסלאו, משה איבגי, חנה מרון, קרן מור, יוסף אבו ורדה, ג'וליאנו מר, רונית אלקבץ, אסי דיין, ליא קניג, שמואל קלדרון, לירון לבו, אורי קלאוזנר ועמוס לביא.
הוא עבד עם השחקנים הבינלאומיים ז'אן מורו, ז'ולייט בינוש, נטלי פורטמן, כרמן מאורה (המשחקת בסרטיו של אלמודובר), סמנתה מורטון, אן פריו (" ניקיטה"), חנה שיגולה ורוזמונד פייק.
אילן מוסקוביץ נשוי לעורכת הדין ארפי שוטיגיאן; הוא אב לשלוש בנות.
דרמה 51 דק', סופר 16 מ"מ דייוויד נוי מפיק שודר במסגרת "הראשון בדרמה".
בתמיכת ICP 1999 קדוש סרט עלילתי באורך מלא עמוס גיתאי יועץ אומנותי ומלהק השתתף בתחרות הרשמית בפסטיבל קאן 1999 1999 הדיור הציבורי של שנות ה-50 מיצב וידאו בנושא ארכיטקטורה, 65 דק' עמוס גיתאי מפיק, צלם הוצג במוזיאון הרצליה ובמשכן לאמנות על שם חיים אתר, עין חרוד.
2018 רכבת קלה סרט עלילתי באורך מלא עמוס גיתאי מלהק ויועץ אמנותי הסרט זכה בפרס יונימד בפסטיבל ונציה 2018 2020 לילה בחיפה סרט עלילתי באורך מלא עמוס גיתאי מלהק השתתף בתחרות הרשמית בפסטיבל ונציה ה-77 2024 עדיין לא מאוחר הפקה ישראלית-צרפתית-שווייצרית-ברזילאית-בריטית עמוס גיתאי המפיק הישראלי פסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין
אילן מזרחי (נולד ב־1947) הוא איש מערכת הביטחון בישראל, המשנה לראש "המוסד" עד לשנת 2003. ביוני 2006 התמנה לראש המועצה לביטחון לאומי, אך פרש מתפקידו שנה וחצי לאחר מכן.
אילן מזרחי שירת בצה"ל כמ"כ בקורס טיס, ולאחר סיום השירות למד לימודי המזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1972 הצטרף ל"מוסד", ושירת תחילה כקצין איסוף.
הוא שימש ראש אגף המחקר, שהפך בתקופתו לאגף מודיעין והכוונת האיסוף.
בהמשך שימש ראש אגף "צומת" של "המוסד", האחראי על הפעלת סוכנים, ולאחר מכן מונה למשנה לראש "המוסד", אפרים הלוי.
כחודשיים לאחר החלטתו של אריאל שרון למנות את מאיר דגן ליורשו של הלוי, בשנת 2003, פרש מזרחי מ"המוסד".
לאחר פרישתו עסק בייעוץ בתחום ההיי-טק והביטחון.
ב-1 ביוני 2006 התמנה מזרחי לראש המטה לביטחון לאומי, והחליף בתפקיד זה את גיורא איילנד.
הוא התפטר מתפקידו כיושב ראש המועצה לביטחון לאומי ב-10 בספטמבר 2007.
אילן כפיר (נולד ב-1943) הוא עיתונאי בעיתונים "מעריב", "ידיעות אחרונות" ו"חדשות", סופר ומו"ל של עיתונים בשפה הרוסית.
אילן כפיר נולד במושב כפר ורבורג.
הוא התגייס לצה"ל, התנדב לצנחנים, עבר את הגיבוש ליחידות החטיבתיות והתקבל לפלוגת ההנדסה החטיבתית.
בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס חובשים וקורס מ"כים חי"ר.
כאיש מילואים לחם במלחמת ששת הימים, בשורות פלוגת ההנדסה החטיבתית של חטיבת הצנחנים "חוד החנית", והשתתף בקרב על בית הספר לשוטרים בקרב לשחרור ירושלים.
במלחמת יום הכיפורים היה בכוח הראשון שצלח את תעלת סואץ במבצע אבירי לב, ונפצע.
את עבודתו העיתונאית החל בסיקור פעולת תגמול של צה"ל בקלקיליה.
הוא בוגר אוניברסיטת תל אביב בחוגים מדע המדינה והיסטוריה של ארץ ישראל.
כפיר השתתף בין השאר בכתיבת ספרי ביוגרפיה של אהוד ברק, עמיר פרץ ובנימין נתניהו.
כתב את הספרים "אֶחָי גיבורי התעלה" "החווה הסינית" ו "מתחריר 41 לאקפולקו" על חזית הדרום במלחמת יום הכיפורים, את הספר "האדמה רעדה" על מלחמת לבנון השנייה ואת הספר "כיפה סרוגה נשק בהצלב" המספר את סיפורם של 18 חללים מהציונות הדתית.
כפיר נשוי לשרה (ללי) כפיר, אחותו של יחזקאל פלומין, ולהם שני ילדים.
שיחות עם משה דיין, במשותף עם יעקב ארז, הוצאת מעריב, 1981
רון ארד - התעלומה, במשותף עם רן אדליסט, הוצאת ידיעות אחרונות וספרי חמד, 2000
אֶחָי גיבורי התעלה, הוצאת ידיעות ספרים, 2003
האדמה רעדה: 33 ימים, לבנון 2006, הוצאת ספרית מעריב והוצאת כתר, 2006.
פרץ - ראש לפועלים, הוצאת קוראים, 2006
החווה הסינית: קרב השריון הגדול בסיני שהכריע את מלחמת יום כיפור, תל אביב הוצאת ספרית מעריב, 2012
הקרב על החרמון, הוצאת דביר, 2013
אילן כפיר ודני דור, דרוזי לוחם, אמיץ, ישראלי גאה, הוצאת עמותת סא"ל סלאח פלאח ז"ל, 2015
אילן כפיר ודני דור, ברק: מלחמות חיי, זמורה ביתן, 2015
אילן כפיר ודני דור, ינוש, כנרת זמורה-ביתן דביר, 2017
אילן כפיר ודני דור כיפה סרוגה נשק בהצלב, ידיעות ספרים, 2018
אילן כפיר ודני דור, בנתיבי האש: חטיבה 600 במלחמת יום הכיפורים, ידיעות ספרים, 2018.
"סופה" בדרך לאיראן, ידיעות ספרים, 2019.
חנה סנש, ידיעות ספרים, מרץ 2023
מתחריר 41 לאקפולקו, ידיעות ספרים, ספטמבר 2023
אוגדת עזה נכבשה, ידיעות ספרים, מרץ 2024
אילן חת (נולד ב-12 באפריל 1939) הוא פרופסור אמריטוס למיקרוביולוגיה ונשיאו התשיעי של מכון ויצמן למדע.
אילן חת נולד בחיפה, למד בבית הספר "חוגים" והיה חבר גרעין "גדיש" של תנועת הצופים.
שירת בנח"ל המוצנח ובשירות המילואים בחטיבה 55. לחם ונפצע בעמק דותן במלחמת ששת הימים.
למד מיקרוביולוגיה בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1969 התמנה למרצה באוניברסיטה העברית, ובהמשך קודם לדרגת פרופסור מן המניין בפקולטה לחקלאות.
הוא כיהן כמנהל המייסד של "מרכז מינרבה לביוטכנולוגיה חקלאית" (1983–1986), דיקן הפקולטה לחקלאות (1986–1989) ובמשך עשור כסגן נשיא האוניברסיטה יושב ראש הרשות למחקר ופיתוח.
במרוצת השנים, היה חת פרופסור אורח באוניברסיטאות הרווארד, קורנל ורטגרס בארצות הברית ובאוניברסיטאות לונד וגטינגן באירופה.
מחקריו התפרסמו 390 מאמרים וזיכו אותו בשלושים פטנטים הרשומים על שמו.
חת הועסק גם כמדען בכיר בחברת דופונט ושימש יועץ מדעי לאיחוד האירופי ולנאט"ו.
בשנים 2001–2006 כיהן חת כנשיא מכון ויצמן למדע.
מאז סיום תפקידו במכון ויצמן עוסק פרופ' חת בייעוץ לחברות שונות ושימש כדירקטור חיצוני בחברת מכתשים אגן.
מאז שנת 2010 ועד לשנת 2016 שימש פרופ' חת כסגן המזכיר הכללי של איחוד מדינות הים התיכון (UFM - Union for the Mediterranean), המקושר לאיחוד האירופי, שם היה אחראי לתחום ההשכלה הגבוהה והמחקר.
מאז 2008 מכהן גם כיו"ר הקרן לבריאות וסביבה.
עבודותיו המוקדמות של חת עסקו בטיהור מים בעזרת חיידקים.
כמו כן השתתף במחקרים על שימוש בחיידקים לזיהוי סמים.
במחקריו היה חת לחלוץ בחקר ההדברה הביולוגית של מחלות צמחים, באמצעות שימוש במיקרואורגניזמים ידידותיים לסביבה.
בשנת 1998 נבחר לחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
בשנת 2006 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה.
בשנת 2011 זכה בפרס בובליק מטעם האוניברסיטה העברית.
בשנת 2014 עוטר פרופ' חת באות לגיון הכבוד הצרפתי, ובשנת 2015 התקבל כחבר האקדמיה האירופאית למדעים.
ב-2015 גם קיבל אות כבוד של האוניברסיטה הבינלאומית סנט ג'ון בטורינו, איטליה.
אילן חת נכלל ברשימת 70 החוקרים והמלומדים אזרחי ישראל שתרמו תרומת פורצת דרך בתחומי המחקר שלהם ב-70 שנות קיומה של המדינה; הרשימה הוצגה מטעם פרויקט משותף של אוניברסיטת תל אביב וקרן Milner Global Foundation.
אילן הררי (נולד ב-7 בינואר 1959) הוא איש צבא ומנהלן ישראלי, ששירת כמפקד עוצבת עמוד האש וקצין החינוך הראשי בדרגת תת-אלוף, ושימש כמבקר צה"ל, כיו"ר הוועדה הקרואה בלוד וכמנכ"ל עיריית ראש העין.
החל מאוקטובר 2024 מכהן כראש אגף התכנון בנציבות כבאות והצלה ארצית.
הררי גדל בשכונת מעוז אביב בתל אביב.
בנו של שלום, ניצול השואה וקצין בחטיבת גולני.
באוגוסט 1977 התגייס לצה"ל ובחר לשרת בחטיבת גולני.
בגולני עבר הררי מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר.
הררי לחם במבצע ליטני ולאחר שהדריך בבית הספר למ"כים יצא לקורס קציני חי"ר.
עם סיום הקורס שב הררי לחטיבה ושימש כמפקד מחלקה, מפקד פלוגה, מפקד פלנ"ט גולני וסגן מפקד גדוד 13. אחרי תקופת לימודים במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה התמנה לקצין אג"ם של גולני.
בשנת 1986 מונה למפקד גדוד 51, ופיקד על גדודו בהדיפת מתקפה של חזבאללה על מוצבי הגדוד סמוך לכפר שמרייה באפריל 1987. בשנים 1988 – 1989 שירת כסגן מפקד עוצבת חירם, חטיבה מרחבית בגזרה המזרחית של גבול הצפון.
לאחר ששימש כמפקד בסיס האימונים החטיבתי התמנה ב-1991 למפקד חטיבת אפרים, ולאחר מכן יצא ללימודים במכללה לביטחון לאומי.
ב-1993 מונה למפקד עוצבת ברעם, החטיבה המרחבית המערבית בגבול הצפון, וב-1995 לסגן מפקד אוגדת אזור יהודה ושומרון.
בשנת 1996 התמנה למפקד חטיבת הנח"ל, במהלך כהונתו ספגה החטיבה את האירוע הקשה בתולדותיה כשעשרות מלוחמיה נהרגו באסון המסוקים.
ב-1998 התמנה הררי לראש מטה פיקוד העורף וב-2001 למפקד עוצבת עמוד האש.
תפקידו האחרון בצה"ל היה קצין החינוך הראשי, ואותו מילא בין השנים 2004 ל-2007.
במהלך שירותו הצבאי נפצע מספר פעמים.
במלחמת שלום הגליל ספג קליע שגרם לשיתוק בכף רגלו השמאלית, וכמפקד גדוד 51 נפגע במוצב שומריה בדרום לבנון מרסיס של פצמ"ר שקטע את אגודלו.
כסגן מפקד אוגדה, בזמן ההתפנות מטולכרם, היה מעורב בתאונה, מרפקו נשבר ומאז הוא אינו מסוגל ליישר את ידו הימנית.
בעקבות הדחתו של ראש עיריית לוד בני רגב מתפקידו, מינה שר הפנים רוני בר-און את הררי לעמוד בראש הוועדה הקרואה לעיר.
הררי נכנס לתפקיד באפריל 2007, תקופה קצרה בלבד לאחר שהשתחרר מצה"ל.
ב-16 ביולי 2009 התפטר הררי מתפקידו.
כעבור שבוע חזר בו הררי מהתפטרותו ושימש בתפקיד עד פברואר 2011.
מספטמבר 2011 מכהן בהתנדבות כראש שבט הצופים בראש העין.
בדצמבר 2011 החל לכהן כמבקר צה"ל, תפקיד בו החזיק עד מאי 2019.
בין מאי 2019 לפברואר 2024 כיהן כמנכ"ל עיריית ראש העין.
עם תחילת מלחמת חרבות ברזל התייצב הררי בהתנדבות לפקד על המפקדה הקדמית של חטיבת הנח"ל.
עם סיום תפקידו של ראש עיריית ראש העין בעקבות הבחירות שהתקיימו בפברואר 2024 סיים גם הררי את תפקידו כמנכ"ל העירייה.
החל מאוקטובר 2024 מכהן כראש אגף התכנון בנציבות כבאות והצלה.
הררי הוא בעל תואר שני במדע המדינה, נשוי ואב לארבעה.
אילן ישי הוא ביטוי המתייחס לפסוק בספר ישעיהו, שבו תיאור מטפורי של שושלת המשיח:
על פי האמונה הנוצרית, הפסוק מתייחס לישו, ולכן מיוצג לעיתים תכופות באמנות, בפרט בזו של תקופת ימי הביניים.
הדוגמה הקדומה ביותר מתוארכת למאה ה-11. ב"וולגטה", תרגום המקרא ללטינית שנעשה בו שימוש בימי הביניים, תורגמה הפסקה כך:
או: "מקל משורש ישי, ויצא פרח...".
בלשון הלטינית, flos (רבים: floris) משמעה "פרח".
Uirga משמעה "חוטר ירוק", "מקל" או "ענף", המילה הלטינית לבתולה היא Uirgo, דמיון זה ללא ספק השפיע על התפתחות התמונה.
כך ישו הוא ה-Uirga Iesse, או "חוטר ישי".
בברית החדשה מתחקים אחר שושלת ישו שניים ממחברי הבשורות, מתי ולוקאס.
בפרק השלישי בבשורה על פי לוקאס מתוארים "דורות ישוע" החל בו עצמו, אחורה דרך "אביו הגשמי" יוסף וכלה באדם.
הבשורה על-פי מתי נפתחת במילים:
בפתיחה זו שופך מתי אור על כלל שושלת ישו: מוצאו מהעם הנבחר בהיותו צאצא אברהם, והוא "חוטר ישי" בהיותו צאצא בן ישי, דוד המלך.
ייצוגים מצוירים של "אילן ישי" מציגים אילן או גפן סמליים בעלי ענפים מתפרשים לשם ייצוג הגנאלוגיה בהתאם לנבואת ישעיהו.
הנזיר בן המאה ה-12 הרוויאוס (Hervaeus) הביע את תפישת התמונה הימי-ביניימית בהתבסס על תרגום ה"וולגטה": השתייך הפטריארך ישי למשפחת המלוכה, לפיכך מסמל שורש ישי את שושלת המלוכה.
באשר למקל, מסמל הדבר את מרים, שכן מסמל הפרח את ישוע הקדוש".
בתקופת ימי הביניים, כאשר נודעה לתורשה חשיבות ראשונה במעלה, הושם דגש רב מאשר בימינו אנו על עצם מוצאו המלכותי של ישו, בפרט בידי המלוכה והאצולה, לרבות המצטרפים לכמורה.
בקרבן, היו קבוצות אלה אחראיות למרבית פטרונות האמנויות.
במהלך ימי הביניים אומץ סמל האילן כביטוי שושלתי בידי האצולה והפך רשות הכלל, תחילה כאילן יוחסין, ולאחר מכן לייצוג שושלות למיניהן.
"אילן ישי" תואר כמעט בכל מדיום הקיים באמנות הנוצרית.
בפרט, הוא מהווה נושא בחלונות ויטראז'ים ובכתבי יד מאוירים למכביר.
ניתן למצוא אותו אף בציורי קיר, בתגליפים אדריכליים, באנדרטאות, במרצפות, וברקמה.
ייצוגו הראשון של הפסוק המופיע בספר ישעיהו, המתוארך לשנת 1000 לערך, הציג "חוטר" בצורת גזע זקוף או ענף בפריחתו שאוחזים בו (על פי רוב) מרים, אם ישו, ישו הנישא בידי מרים, ישעיהו או אבות שונים.
החוטר, כמאפיין, שירת כמזכר הנבואה.
בעולם הביזנטי מתואר האילן כרגיל למראה בלבד וברקעו סצנות מלידת ישו, אף הן מזכר עבור הצופה.
אמנם היה האילן נפוץ באירופה הצפונית, בה ייתכן כי מקורו, מבאיטליה.
קיימים ייצוגים נוספים לגנאלוגיה של ישו שאינם עושים שימוש ב"אילן ישי": הנודע בהם הוא זה שצויר בקפלה הסיסטינית בידי מיכלאנג'לו.
צורתו האופיינית ביותר של "אילן ישי" היא הצגת דמותו של ישי, על פי רוב מוגדלת בהשוואה ליתר, שכובה או נמה (ייתכן כי זהו היקש לאדם בהלקח צלעו) למרגלות מרחב הציור.
מטבורו או ממרכזו צומח גזע אילן או גפן המתרומם מעלה ושולח ענפיו לשני העברים.
על הענפים, המוקפים בדרך כלל קנוקנות עלווה מתעגלות, ישנן דמויות המייצגות את אבות ישו.
באורח כללי מתרומם הגזע במאונך למרים וישו במרומיו.
מספר הדמויות המתוארות נתון לשינוי ותלוי במרחב הציור הפנוי.
לכל היותר, במקרה אשר נעשה שימוש בשושלת הארוכה על פי לוקאס, ישנם 43 דורות בין ישי ובין ישו.
זהות הדמויות נתונה לשינוי אף היא וייתכן כי לא תפורט, אולם שלמה ודוד נכללים על פי רוב ולעיתים תכופות חבושי כתרים.
מרבית אילני ישי כוללים את מרים מיד תחת דמותו של ישו (או, בתקופה הגותית, מציגים בתולה וילד), ובזאת מדגישים את היותה האמצעי באמצעותו נולד חוטר ישי.
יוסף הקדוש מיוצג לעיתים נדירות, אם כי בשונה ממרים הוא מהווה חוליה בגנאלוגיות שבבשורות.
בימי הביניים רווחה האמונה כי יכלו בני בית דוד להנשא זה לזה בלבד, וכי מרים היא צאצא לישי באורח עצמאי.
לעיתים מוצגים ישו ודמויות אחרות בגביעי פרחים, כפרי האילן או כפריחתו.
אילן ישי היה הנבואה היחידה בברית החדשה שאוירה באורח כה מילולי ותדיר, וכך נתפשה כמייצגת את הנביאים ואת חיזויו מראש של ישו באורח כללי.
הן חלונות סן דני הן חלונות שארטר כוללים טורי נביאים, בדומה לתיאורים רבים.
לעיתים תכופות הם נושאים דגל ובו ציטוט מכתביהם ועשויים לכוון לישו כמשיח החזוי.
הכללת המלכים והנביאים היוותה אף את חיזוק ההכללה והרלוונטיות בקנון הספרים התנ"כיים אשר דחו קבוצות מסוימות בעבר.
בעוד "אילן ישי" זכה לפופולריות בתקופת ימי הביניים בפרט, היו אף תיאורים שלו למכביר באמנות התחיה הגותית שהתרחשה במאה ה-19. המאה ה-20 הפיקה אף היא מספר דוגמאות נאות.
"קודקס וישהראד" ו"תנ"ך ארמון למבת"
הייצוג הקדום ביותר של "אילן ישי" ניתן לתארוך ודאי לשנת 1086 ומצוי בקודקס וישהראד (Vysehrad), בשורות ההכתרה של ורטיסלב השני, מלכה הראשון של בוהמיה, שהייתה דוכסות קודם לכן.
בעבודה ובה ניתוח של תמונה זו, מצביעה ג'.
הייז ויליאמס על כך כי האיקונוגרפיה בה נעשה שימוש שונה באורח מהותי מזו המצויה בתמונות כעין אלה בדרך כלל; והדבר מתייחס, לטענתה, לחיזוק שלטונו הישר של הפטרון המלכותי.
הדף המציג את "אילן ישי" מלווה מספר דפים מאוירים אחרים, מביניהם מתארים ארבעה את אבות ישו.
"אילן ישי" לא שימש לתמיכת מספר דמויות.
במקום זאת, הפסוק מספר ישעיהו תואר באורח מילולי ביותר.
בתמונה ניגש הנביא ישעיהו אל ישי תחת רגליו, המצמחות עץ, וכורך סביבו כרזה ועליה המלים: "מקל זעיר מישי מצמח פרח מפואר", כלשון ה"וולגטה".
במקום האבות הנראים בתיאורים מאוחרים יותר, ישובות שבע יונים (בעלות הילה) על הענפים.
הללו, במוטיב מהאמנות הביזנטית, מייצגות את שבע מתנות רוח הקודש, כמתואר בידי השליח פאולוס.
כן משווה זאת ויליאמס לשתי תמונות נודעות אחרות, חלון "אילן ישי" שבקתדרלת שארטר ו"תנ"ך למבת" (Lambeth) שבאנגליה.
עם זאת, טענה זו על אודות המקור הבוהמי עלולה להיות מופרזת, שכן ישנה גרסה "התחלתית" בכתב יד אנגלו-נורמני אשר מועד יצירתה סמוך לזה של "קודקס וישהראד".
בעשורים הראשונים למאה ה-12, היו האיורים הציסטריאניים המוקדמים של מנזר סיטו בעלי תפקיד נכבד בהתפתחות תמונת אילן ישי, ששימשה כתגובה למגמות מחודשות להכחשת אנושיותה של מרים, שהגיעו לשיאן בקתריזם.
עם זאת, עם התגבר השפעתו במסדר של ברנר מקלרוו (Clairvaux), שהתנגד בתוקף לדימוי, פסק שימושם בכך.
"תנ"ך למבת" מתוארך בין השנים 1140 ו-1150. איור "אילן ישי" מופיע בראשית ספר ישעיהו ונבדל רבות מזה הקדום יותר, בהיותו בעל הצורה הידועה משתי גרסאות כתב היד והוויטראז'.
באיור שכוב ישי בקצה הדף והאילן צומח מצדו.
ענפי האילן מתוארים כקנוקנות מעוגלות הסוגרות על שישה זוגות או שלישיות של דמויות.
במרכז ניצבת מרים באורך מלא, זקופת קומה ומסוגננת כפסלי המאה ה-12, וראשה מצמח קנוקנות הסוגרות על בנה ישו.
הוא מוקף על ידי שבע היונים, עם כנפיים פרושות; היה זה תיאורן האופייני.
ארבעה נביאים הנושאים מגילות מתוארים במדליונים אשר בפינות.
עם חלונות הוויטראז' הנודעים של קתדרלת שארטר שבצפון צרפת נמנה חלון "אילן ישי", משנת 50–1140, הימני הקיצוני בשלושת החלונות אשר מעל ל"שער המלכותי" ותחת הרוזטה המערבית.
מקורו בצורה המורכבת והעתיקה ביותר הידועה של "אילן ישי", בה מתרומם אילן מישי בשנתו: חלון שנקבע בבזיליקת סן-דני בידי אב המנזר סוז'ה בשנת 1140 לערך, כיום לאחר שחזור נרחב.
החלון בשארטר מורכב משמונה אריחים מרובעים מרכזיים ומשבעה אריחים מלבניים מכל עבר.
הם מופרדים, כאופייני לחלונות מן המאה ה-12 ללא עיטורי אבן, על ידי מסגרות ברזל כבדות.
באריח המרכזי הנמוך ביותר שכובה דמותו של ישי והאילן מתרומם ממרכזו.
בכל קטע משבעת הקטעים מתפרש ענף בתבנית חוזרת של ענפים מתעגלים, הנושאים עלים הלובשים את צורתו הנאצלת של הפלר-דה-ליס, אשר רווח בחלונות ויטראז' צרפתיים.
במרכז כל אריח דמות – דוד, שלמה, שתי דמויות מכותרות, מרים ודמות מלכותית של ישו, המוקף על ידי שבע היונים נושאות מתנות הרוח, ומוגדל בהשוואה ליתר.
בכל אריח מהאריחים הצרים יותר, אשר בשוליהם תבניות עשירות, דמויות ארבעה עשר הנביאים הנושאים מגילות.
מעבר לחשיבות התאולוגית, ממלא העיצוב את ייעודו כקומפוזיציה מאוחדת במרחב גבוה ואנכי; מרבית החלונות הגבוהים האחרים חולקו לסצנות נפרדות.
סן דני ושארטר סיפקו מודל לחלונות רבים אחרים, ביניהם ראויים לציון חלונות אילן ישי בקתדרלת קנטרברי, 1200 לערך, אשר קרוב לוודאי יוצרו בצרפת, וקוניברט (Kunibert) הקדוש, קלן מהשנים 35–1220. ראו גם: בראון, לי, סדון (Seddon) וסטפנס (Stephens).
המשכיות מסורת אילן ישי באמנות
האילן מופיע בתנ"כים רומנסקיים אחדים בנוסף לתנ"ך למבת, על פי רוב כאות רישית מאוירת בראשית ספרי ישעיהו או מתי.
תנ"ך בנין הקדוש הוא, ייתכן, המופע הקדום ביותר, בהציגו את ישי ואת יוני שבע המתנות בלבד.
תנ"ך קפוצ'ין (Capuchin; ראו תמונה) הוא דוגמה מאוחרת מכך, 1180 לערך, בה יוצר אילן ישי את האות L של Liber generationis בראשית הבשורה על פי מתי.
העץ מצוי לעיתים תכופות אף בספרי תהילים, בכתבי יד אנגליים בפרט, כאיור האות הרישית B של Beatus Vir [...], ראשית , העשוי למלא דף שלם.
לעיתים זהו הדף היחיד המאויר במלואו, וכאשר הוא מכיל סצנה מצוירת מהווה האילן את הנושא בדרך כלל.
בהיעדר סצנה, נהגו במשך כמאתיים שנים להרכיב את האות הרישית מקנוקנות פתלתלות או למלאה בן, פעמים רבות עם חיות או עם אנשים אשר נלכדו, לכן הייתה ההתפתחות לאילן מהלך קל למדי.
אמנם, אף כי רווחה האמונה כי דוד בן ישי הוא מחבר תהילים, הוצע כי מסורת השימוש באילן ישי כאן התהוותה בעיקרה מפני כי היה זה עיצוב רב רושם אשר מילא בחן אות B גדלת ממדים.
דוגמה קדומה היא ספר תהילים של הנטינגפילד משלהי המאה ה-12, ודוגמה מראשית המאה ה-14 היא ספר תהילים של גורלסטון (Gorleston) שבספריה הבריטית.
באלה ובמרבית הדוגמאות האחרות שכוב ישי בתחתית ה-B, והבתולה אינה מוגדלת בהשוואה ליתר הדמויות.
בספר תהילים של מקלספילד (Macclesfield) משנת 1320 לערך, אשר התגלה לאחרונה מחדש, צומח אילן מפורט נוסף מעבר ל-B ושולח ענפיו סביב עברי המלל ותחתיתו.
בספר התהילים והשעות של ג'ון, הדוכס מבדפורד (הספרייה הבריטית, Ms Add 42131), משנת 23–1420 לערך, ממסגר האילן את התחתית ואת שני עברי הדף, בעוד ה-B במעלה הדף מכילה את משיחת דוד המלך.
חלק מכתבי היד אשר מקורם באירופה היבשתית מציגים את הסצנה לאורך דף שלם וללא אות רישית.
האלמנטים מופיעים בחלקם, ונביאים ולעיתים אף הסיבילה הקומאית ("ספר התהילים של אינגבורג", 1210 לערך) ניצבים בפינות או מהעבר.
קובץ דרשות מקלן אשר חובר טרם שנת 1164 מציג באורח חריג את ישי, מת בקברו או בארון קבורה מהם צומח האילן.
על פי רוב, מציגים תיאורים רומנסקיים את ישי בשנתו על הקרקע או על מצע פשוט – כל הניתן ללמידה מן המקרא על אודות נסיבותיו הוא, כי היה בעל כבשים אותן רעה דוד.
בתקופה הגותית המוקדמת ניתן להבחין באילנות זעירים בכתבי-יד שונים, ולעיתים תכופות שכוב ישי על מצע רחב והדור, כבחלון בובה (Beauvais) אשר להלן.
קתדרלת יורק - אריח קטן ממדים העשוי קטעים-קטעים מחלון אילן ישי אשר בקתדרלת יורק, נחשב כוויטראז' העתיק ביותר אשר השתמר באנגליה וייתכן כי מתוארך לשנת 1150.
קתדרלת קנטרברי, אנגליה - המזל לא שפר על חלון זה, המתוארך לשנת 1200 לערך.
לאחר ששרד את פירוק הכנסיות, את הרס הפוריטנים ואת שיני הזמן פורק והוסר, כחלונות מקוריים רבים במהלך המאה ה-19 וראשית המאה ה-20, והוחלף בהעתק.
שני אריחים אשר השתמרו הושבו לאחר מכן וקבועים בקפלת קורונה אשר בקצה המבנה המזרחי.
דוגמאות אחרות הן סנט שאפל אשר בפריז (1247) וקתדרלת לה מאן (המאה ה-13).
מנזר דורצ'סטר, דורצ'סטר, אוקספורדשייר - החלון הצפוני במקום הוא ייחודי, שכן הוא משלב מסגרת מעוטרת ופיסול עם ויטראז' בנושא יחיד.
הוא מציג את התרוממות ישו מישי.
האילן, על חמשת ענפיו דמויי הגלים החרוטים בעלווה, מתרומם מדמותו השכובה והמפוסלת של ישי.
רבות מעבודות הזכוכית מן המאה ה-14 השתמרו קטעים-קטעים, אולם עודן במסגרתן המקורית.
דמויותיהם של ישו ושל הבתולה והילד, כמו גם אחרות, נותרו ללא פגע.
הזכוכית מכילה דמויות מאילן ישי, ודמויות נוספות חרוטות על מחיצות אבן.
כנסיית לאונרד הקדוש, לוורינגטון, קיימברידג'שייר - חלון אילן ישי משוחזר מן המאה ה-15 בקפלה אשר בקצה הכנסייה המזרחי.
שלוש עשרה מהדמויות הן מקוריות, שבע עשרה משוחזרות בחלקן ושלושים ואחת בנות זמננו.
המלכים עטויי דאבלטים (doublet) קצרים, המושווים לדמויות זעירות בכתב היד משנת 1640 המייצג את ניצחונות אדוארד הרביעי (הספרייה הבריטית, MS.
כנסיית דיפנוג הקדוש והמעיין הקדוש, לנרהיידר (Llanrhaeadr), דנבינגשייר, ויילס - חלון אילן ישי מתוארך לשנת 1533. החלון מתאר את ישי בשנתו בגן מוקף חומה, וממנו צומח אילן יוחסין רב ענפים בו נראים אבות מלכי ישו.
הדמויות נושאות דמיון לקלפי משחק מלכותיים, אשר התגבשה צורתם באותה התקופה.
כנסיית סנט אטיין, בובה, צרפת - חלון רנסאנס מאת אנגרנד לה פרינס (1522–1524), המתאר את האבות המלכותיים עטויי מלבושים הדורים בהתרומם מתרמילי פרחים.
במסגרת, צורת הקטע האמצעי כ"לב קדוש" והוא מכיל את הבתולה ואת ישו כילד, בהתרומם מחבצלת ומוקפי אור יקרות.
קתדרלת נוטרדאם, מולה, צרפת המרכזית - חלון אילן ישי מן המאות ה-15–16. מעל ישי ניתן לראות מלך על גב סוס.
כנסיית ברתולומיאו הקדוש, רוגייט, סאסקס המערבי - חלון ישי משנת 1892, מאת לוורס ווסטלייק (Lavers & Westlake), בעל עיצוב רבגוני.
כלל הדמויות ישובות בכרם, פרט למרים הבתולה היישובה על חוטר בפריחתו מחוץ לכרם.
מעל ראשה שבע יונים המסמלות את שבע מתנות הרוח הקדושה.
הדמויות אשר בחלון: קטע ראשון: חזקיה, שלמה ומלכיצדק; קטע אמצעי: ישי, דוד, הבתולה וישו כילד על ברכיה; קטע שלישי: יהושפט, אסא וישעיהו.
החלון, הנחלק לשלושה, מוקדש לג'.
קרנגי הנכבד (8 ביולי 18–1807 בינואר 1892) ונקבע בכנסייה בידי הנרי אלן רולס בשנת 1892.
קפלת בית פוסיי (Pusey), אוקספורד, אוקספורדשייר - בחלון המזרחי אילן ישי לזכר פוסיי, ממנהיגי "תנועת אוקספורד" בכנסייה האנגלית במאה ה-19. פוסיי מת בשנת 1882, ו"בית פוסיי" הוקם לזכרו.
החלון מאת סר ניניאן קמפר (Ninian Comper) ומכיל דמויות נביאים מהברית הישנה ואת אבות הכנסייה, המייצגים באורח חלקי את תחומי עיסוקו וסובבים את ישו במלכותו ואת הבתולה והילד.
ניתן להבחין בדמותו של פוסיי, הכורעת בבסיס הקטע השני מהעבר הימני.
כנסיית מתיו הקדוש, ניוקאסל, נורת'מברלנד - חלון אילן ישי מאת קמפ (Kempe, 1899).
לתקרת העץ רחבת הידיים והשטוחה אשר בכנסיית מייקל הקדוש, הילדסהיים משנת 1200 לערך, מרחב מספק לתוכנית איקונוגרפית מורכבת אשר בבסיסה האילן, הכוללת את אדם וחוה, את הנביאים ואת ארבעת האוונגליסטים.
ציורי אריחים נדירים, אולם דוגמה גרמנית משנת 1470 לערך (דרמשטאדט) מציגה אילן בכנפי טריפטיך.
ציור שמן גדל ממדים מתקופת הבארוק מאת מייקל וילמן (1678; Kościół Wniebowzięcia NMP, Krzeszów) מציג סצנת האלהה ובה התקהלות אופיינית, וכן קנוקנות המתפתלות סביב הדמויות אך אינן תומכות בן.
אילני ישי בקנה מידה קטן למדי מופיעים בכנסיות ימי ביניימיות למכביר, מביניהם זה המופיע תחת פסל ג'יימס הקדוש על עמודה המרכזי של הכניסה הראשית הנודעת (Portico de Gloria, 1168-88) של קתדרלת סנטיאגו דה קומפוסטלה.
יצירת מופת נוספת של תגליף אבן רומנסקי היא קלויסטר מנזר סנטו דומינגו דה סילוס, לו אילן על אריח שטוח אשר גולף ליצירת תבליט.
לקתדרלות צרפתיות אחדות מן המאה ה-13 אילנות בקשתות פתחיהן: קתדרלת לאן, קתדרלת אמיין ושארטר (קשת מרכזית, שער צפוני, כמו גם החלון).
עם זאת, הללו מציגים ברובם את האבות בארכיוולטים (archivolt) משני עברי הקשת, ואף כי הם מחוברים באמצעות קנוקנות, רצף התמונה אובד.
אמצעי פופולרי נוסף להצגת אבות ישו היה, טור או אסופת פסלים של מלכי יהודה (חלק מאבות ישי) בחזית, כבנוטרדאם אשר בפריז, אך הללו מרחיקים מעבר לתמונת האילן אף הם.
בקצרה, פסל הבתולה והילד אשר בפתח בית התפילה של פרייבורג נתמך בידי דמותו של ישי, הם בכיסא (1300 לערך).
שנהב מבוואריה - בגבו המלבני של מסרק שנהב מבוואריה, משנת 1200 לערך, מגולפת בעדינות סצנת אילן ישי המציגה את ישי שכוב בעוד האילן מתרומם מטבורו.
שני ענפים מהווים מנדורלה (mandorla) סביב מרים הבתולה הברוכה, המרימה ידה האחת על מנת לתמוך את ישו התינוק בעוד זו האחרת אוחזת מגילה.
סן זנו, ורונה - דלת מערבית עשויה ארד, מבזיליקת סן זנו אשר בוורונה, מציגה תבליט אילן משנת 1138 לערך על אריח בודד ובו ישי, ישו וארבעה אבות.
בזיליקת סן מרקו, ונציה - פסיפס אילן גדל ממדים הונח על קירו הצפוני של האגף הצפוני בשנות הארבעים של המאה ה-16 בידי האחים ביאנקיני, על פי עיצוב מאת סלוויאטי.
כנסיית פרנסיס הקדוש, אופורטו, פורטוגל - אילן ישי מן המאה ה-18, מגולף בעץ בסגנון הבארוק.
הוא תלת־ממדי ודמויות צבעוניות וזהובות ישובות על ענפיו.
שלוש עשרה דמויות עם דמות ישי בעלת הזקן השחור, השכוב בתחתית.
האילן מגיע לשיאו בתמונת המדונה והילד והיונה מעל ראשיהם.
משני עברי האילן דמויות המזמרות או קוראות מספר פתוח אותו הן אוחזות.
אילן וולקוב (נולד ב-8 בספטמבר 1976) הוא מנצח ישראלי.
שימש כמנהל אמנותי של אנסמבל המאה ה-21 לצידו של דן יוהס.
אילן וולקוב נולד בתל אביב ב-1976. אביו, אלכסנדר וולקוב, היה פסנתרן קונצרטים וחבר האקדמיה למוזיקה.
אימו, שולמית וולקוב היא חברת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים ופרופסור מן המניין בבית הספר להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב.
וולקוב התחיל לנגן בכינור ובפסנתר בגיל שש, ואת הכשרתו הראשונית כמנצח קיבל מהמנצח מנדי רודן באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, ולאחר מכן המשיך את לימודיו באקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון.
בגיל 19 מונה כמנצח צעיר בתזמורת הקאמרית "Northern Sinfonia" באנגליה, ולאחר מכן כמנצח הראשי של "Young Sinfonia", תזמורת הנוער של ה-Northern Sinfonia.
בשנת 1997 מונה למנצח ראשי של תזמורת הנוער הפילהרמונית של לונדון.
בשנת 1999 מונה על ידי סייג'י אוזאווה, המנצח והמנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של בוסטון, כעוזר מנצח בתזמורת זו.
בינואר 2003 מונה למנצח ראשי של התזמורת הסימפונית הסקוטית של ה-BBC, לאחר שכבר ניצח עליה שנים ספורות לפני כן.
במינוי זה היה וולקוב לצעיר המנצחים שמונו אי פעם כמנצח ראשי של תזמורת זו.
בשנת 2004 נבחר על ידי החברה הפילהרמונית המלכותית כמוזיקאי השנה, כהוקרה על פועלו במסגרת התזמורת הסימפונית הסקוטית של ה-BBC.
בספטמבר 2009 סיים שתי קדנציות בתפקיד המנהל המוזיקלי של התזמורת, ומונה כמנצח אורח ראשי לתקופה של שלוש שנים נוספות.
במהלך הקריירה התמחה וולקוב בניצוח והקלטת יצירות אשר לא הוקלטו זה מכבר, או שלא הוקלטו מעולם, של מלחינים אשר נשכחו או לא זכו להכרה מספקת.
הוא העיד על עצמו כנמשך במיוחד ליצירות שנכתבו "בין 1909 לשנות ה-20 של המאה הקודמת".
הוא הקליט מספר אלבומים בלייבל "היפריון" (Hyperion).
בשנים 2011–2014 היה המנצח הראשי של התזמורת הסימפונית של איסלנד.
וולקוב הוא מיוזמי מועדון ההופעות "לבונטין 7" ומופקד במסגרת זו על הזמנתם של מוזיקאים מחו"ל להופעות בישראל.
ב-11 בספטמבר 2025, בסיום קונצרט ברויאל אלברט הול בלונדון, קרא לסיום מלחמת חרבות ברזל ולשחרור החטופים.
באותו היום צוטט בעיתון הטיימס כי בשל המלחמה לא יעבוד עוד כמנצח בישראל.
ב-19 בספטמבר נעצר לפחות משעה על ידי משטרת ישראל, יחד עם מפגינים נוספים שהפגינו נגד המלחמה ליד גדר המערכת סמוך לקיבוץ נירים, ושוחרר כעבור זמן קצר.
בזמן מעצרו תועד כשהוא אומר: "חייבים לעצור את רצח העם עכשיו.
זה הורס את החיים של כולם, תעצרו את זה".
לוולקוב ובת זוגו, המוזיקאית מאיה דוניץ, נולדו שתי בנות.
לו בן נוסף מבת זוגו הנוכחית
אילן כהן (נולד ב-16 בספטמבר 1958) הוא מנהל ויזם ישראלי, שימש כמנכ"ל משרד ראש הממשלה בתקופתו של אריאל שרון כראש הממשלה.
אילן כהן נולד בישראל, אך את רוב שנות ילדותו העבירה משפחתו בצרפת עקב שליחות ביטחונית של אביו אליהו כהן, אשר שימש בתפקיד בכיר כמפקד בשרות המוסד.
עם גיוסו לצה"ל התנדב כהן לשרת בשייטת 13 ("הקומנדו הימי").
כהן עזב את מסלול ההכשרה בשייטת ועבר לשרת בסיירת גולני, שם עבר מסלול הכשרה והשתתף באימונים ופעילות מבצעית במסגרת הסיירת והחטיבה בלבנון.
במילואים שימש כהן כקצין בדרגת רס"ן בגדוד מודיעין וסיור בעוצבת האש ולחם במלחמת שלום הגליל.
לאחר שחרורו מצה"ל התגייס לשב"כ ושימש כמאבטח בשגרירות ישראל בלונדון.
עם שובו לישראל למד לתואר ראשון בכלכלה וניהול באוניברסיטת תל אביב ולתואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת INSEAD בצרפת.
מאז הוא איש עסקים ויזם ועוסק רבות בפעילות ציבורית.
ב-1985, תוך כדי לימודיו, הקים כהן עם שותפים את חברת פי.או.סי.
לתכנון אסטרטגי, מחברות התכנון האסטרטגי הראשונות והמובילות שפעלו בישראל.
כהן ניהל את החברה עד למכירתה בשנת 2006. החברה ביצעה מאות פרויקטים לגופים בישראל ובשוק הבינלאומי.
בין היתר עבור החברות טבע, שטראוס, עלית, פז וקומברס.
במקביל, כיזם, היה שותף בהקמת מיזמים חדשניים רבים, וביניהם "המכרז של המדינה", חברת "הדקה ה-90", אינסוליין מדיקל ומיזמים נוספים.
נכון ל-2016 שותף כהן בחברות אילן כהן השקעות, פי.או.סי השקעות, GIGATON ו־Tempramed medical.
הוא מכהן כדירקטור בחברות ישראכרט, ויסוצקי.
בעבר כיהן כדירקטור ב- בנק דיסקונט אדמונד דה רוטשילד ישראל ו־Alon USA.
בתקופת ראש הממשלה יצחק רבין שימש כהן כיועץ בהתנדבות למשרד ראש הממשלה.
בשנת 2003 התבקש על ידי ראש הממשלה אריאל שרון לייעץ לו בהתנדבות בנושא תוכנית הייצוב הכלכלית.
במאי 2004 מונה כהן על ידי אריאל שרון להיות מנכ"ל משרד ראש הממשלה.
בין המשימות שבהן עסק המשרד בתקופתו היו תוכנית ההתנתקות, הרפורמות הכלכליות של שר האוצר דאז בנימין נתניהו, הקמת מפעל ההזנה במוסדות החינוך, רפורמת בכר בשוק ההון, ואיתור נגיד חדש לבנק ישראל (פרופסור סטנלי פישר).
כמו כן, שימש כיושב ראש הקרן למורשת הכותל המערבי.
לאחר מחלתו של אריאל שרון הודיע כהן על רצונו לפרוש מתפקידו.
לאחר שישה חודשים נוספים שבהם ליווה את מחליפו של שרון, אהוד אולמרט, ועם כינון הממשלה החדשה, פרש במאי 2006.
כהן גר בתל אביב, נשוי למירב ואב לשני ילדים.
אילן מלכא (נולד ב-21 בדצמבר 1967 בגני תקווה) הוא תת-אלוף במילואים, המשמש ראש אגף המטה בשירות בתי הסוהר בדרגת גונדר.
בעברו שימש ראש מטה פיקוד המרכז ומפקד חטיבת גבעתי בתקופת מבצע עופרת יצוקה.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1986 בחר לשרת בחטיבת גבעתי.
עם סיום הקורס שב לחטיבה כמפקד מחלקה בגדוד רותם.
ב-1990 מונה למפקד פלוגת מסלול ולאחר מכן כמפקד פלוגת החוד בגדוד.
בשנת 1993 מונה למפקד האימון המתקדם בבסיס האימונים החטיבתי וב-1994 לסגן מפקד גדוד רותם.
בשנים 1995 עד 1997 למד במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה והשלים תואר ראשון במדע המדינה ולימודי המזרח התיכון באוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר הלימודים מונה לקצין אג"ם של גבעתי וב-1998 לקצין אג"ם של אוגדת עזה.