tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מוטיבים אלה (שהיו מובנים מאליהם במרכז ומערב אירופה) נחשבו לסממנים אליטיסטיים, ובית-הכנסת – כמו מוסדות דומים במזרח – שירת לא את כלל הציבור אלא את האליטה המסחרית הגליציאנית ואת החוגים המתקדמים שהיו מקורבים אליה.
אחרי מהפכת אוקטובר, בשנת 1926, בית הכנסת נסגר בהוראת השלטונות.
בשנת 1955 קיבל תיאטרון הבובות האקדמי של קייב את המבנה.
במהלך השנים בוצעו במבנה שינויים רבים.
ב-1970 נבנתה חזית חדשה ונבנתה מחדש הקומה השלישית.
בשנת 1992 פרסם נשיא אוקראינה חוק העוסק בהחזרת מבני דת לידי קהילות שהמבנים היו שייכים להן בעבר.
לאחר פנייה של הקונגרס היהודי-אוקראיני בראשות ודים רבינוביץ' ב-1997, עבר תיאטרון הבובות למבנה אחר, והקהילה יהודית קיבלה את בית הכנסת לרשותה.
ב-14 במרץ 2000 התקיים טקס חגיגי של פתיחתו המחודשת של בית הכנסת.
ב-2008 הקהילה חגגה 110 שנים לבית הכנסת.
בית חוה שפירא שוכן ברחוב ביאליק 19 בתל אביב.
הבית, בן קומה אחת, נבנה על שטח קרקע שהיה בבעלותו של הסופר ש.
בתחילת שנות ה-20 רכשה חוה שפירא את הקרקע ויזמה את בניית הבית, בתכנונו של האדריכל יוסף ברלין.
באמצע שנות ה-20 שכר את הבית ד"ר גרהרד שרייבמן, שהקים בו סנטוריום.
השכן חיים נחמן ביאליק, שהתגורר בבית ממול, חידש עבורו את המילה "מבראה".
בשנת 1931 רכש את הבית אפרים ישמעלוף, איש עסקים אמיד שהקים מלון מפואר ברחוב אלנבי.
הוא טיפח את הבית והוסיף בחצרו האחורית בריכת נוי ובוסתן.
את חדרי הבית פיארו ציורי קיר נאים, בפינותיו נקבעו עמודים יווניים ומרצפות פרחוניות עיטרו את הכניסה לבית ואת חדריו.
בשנת 1937 עלה לארץ ישראל האדמו"ר רבי ישראל פרידמן מהוסיאטין ובחר להתיישב בתל אביב בנימוק כי "בעיר יהודית זו אין צריחי כנסיות ולא נשמעים בה פעמוניהן".
הוא שכר את "בית שרייבמן" בדמי מפתח והסב אותו לבית כנסת ובו אולם תפילה גדול וחדרים נלווים וכן שימש לדירתו הפרטית.
מאז הפך הבית למרכז חסידות הוסיאטין בישראל.
לאחר פטירתו, בשנת תש"ט (1948), מילא את מקומו חתנו הרב יעקב פרידמן.
הוא התגורר במקום עד לפטירתו, בשנת תשי"ז (1956), ואת מקומו מילא בנו הרב יצחק פרידמן.
עם השנים התדלדלה האוכלוסייה הדתית באזור ופעילות בית הכנסת דעכה, הבניין הוזנח וציורי הקיר בקירות הפנימיים התפוררו.
בשנות ה-70 ביקשו בעלי הנכס להביא להוצאתם של חסידי האדמו"ר מהוסיאטין מהבניין.
בתביעה שהוגשה לבית המשפט נטען כי על פי חוק הגנת הדייר, לאחר פטירתם של דיירי הבית אדמו"רי הוסיאטין, השימוש בנכס על ידי המתפללים הוא בלתי חוקי.
באותה תקופה רכש היזם החרדי אלכסנדר שוב שליש מהנכס והתחייב להותיר על כנו את בית הכנסת שבקומת הקרקע, על שמו של האדמו"ר מהוסיאטין.
לאחר פטירתו ירש בנו חיים שוב את חלקו.
בשנת 1984 החזיקו בבניין מלכה אשר (בהמשך עבר חלקה לבנה אפרים אשר ולבתה עדנה רוזנשיין), חיים שוב ובן ציון איסמעילוף.
בתחילת 1988 החליט בית המשפט על חלוקה בעין של המבנה בין שלושת השותפים.
לאחר מכן רכש משה שוב (בנו השני של אלכסנדר שוב) את חלקו של איסמעילוף במבנה עבור 13 מילדיו.
הבעלים תכננו להרוס את הבית ולהקים במקומו בניין קומות או לחלופין מלון בוטיק.
אולם עיריית תל אביב החליטה שהבניין מיועד ל"שימור מחמיר" אשר מתיר לשפץ את הבניין הקיים ולבנות עליו קומה אחת נוספת בלבד.
בשנת 2009 הגישו בעלי הנכס תביעה נגד עיריית תל אביב בסך 23.6 מיליון שקל בטענה שתוכנית השימור פוגעת בזכויות הקניין והשימוש בנכס.
מחלקת השימור של עיריית תל אביב הגיעה להסכם עם הבעלים כי הם ישקיעו על חשבונם בשיקומו ושיפוצו של הבניין תמורת מימוש הנכס כבניין מגורים.
הבעלים פוצו על ידי העירייה ב-20 מיליון שקלים.
בתגובה הקימו מתפללי בית הכנסת ועד פעולה נגד סילוקם מהמקום וסגירת בית הכנסת.
בהמשך הוכרז המבנה כמבנה מסוכן והמתפללים פונו ממנו.
משנת 2016 ועד 2018 נוהלו הליכים משפטיים בין אחת הבעלים לבין השאר, וסיכומו של דבר, בית המשפט הורה על פירוק השיתוף ואישור הסכם המכר של הנכס לאחדים מן הבעלים.
לאחר סיום המשפט, הוציאו הבעלים היתר בניה שעיקרו שינויים פנימיים בקומת הקרקע, תוספת מרתף, תוספת של קומה א' והתקנת מעלית.
הבעלים הצהירו בעת המשפט כי בכוונתם להרחיב את הבית על פי היתר הבניה ולמכרו לאחר מכן.
בשנת 2024 - השיפוץ והשדרוג הסתיימו.
בשנת 2025 - הנכס הוצא למכירה במחיר של 185 מיליון שקל.
בית הכנסת של סגד (בהונגרית: Szegedi zsinagóga), או "בית הכנסת החדש של סגד", הוא בית כנסת נאולוגי בעיר סגד שבדרום הונגריה, בית הכנסת השני בגודלו במדינה (לאחר בית הכנסת הגדול של בודפשט) והרביעי בגודלו בעולם.
נוסד בשנת 1907 ותוכנן על ידי האדריכל ליפוט באומהורן.
סגנונו אקלקטי וכולל מגוון אלמנטים, בהם התחייה הגותית, אדריכלות מורית ואר-נובו.
בית הכנסת מכיל מקומות ל-806 גברים ו-623 נשים.
את הקמת בית הכנסת יזם ב-1903 רב הקהילה, עמנואל לעף, שהיה גם בוטנאי ומחבר הספר "צמחי היהודים".
הוא השפיע רבות על עיצוב הפנים של בית הכנסת ושזר בעיטוריו מצמחי ארץ ישראל באופן סמלי, כך למשל בנה את ארון הקודש מעצי שיטים שהביא ממצרים, כך שיזכיר את המשכן, אוהל מועד.
כל חג מיוצג בחלון ויטראז' ובו צמחים הקשורים בחג.
בית הכנסת של דנידין הוא בית כנסת בעיר דנידין באי הדרומי של ניו זילנד.
זהו בית הכנסת הדרומי ביותר בעולם.
בית הכנסת נדד בין שלושה מיקומים שונים בעיר החל מהקמתו ב-1863. הקהילה היהודית בעיר דנידין נוסדה לראשונה בינואר 1862 ומנתה 43 חברים.
לאחר שנערכו מפגשים ותפילות בביתו של אחד מחברי הקהילה במשך תקופת מה, הוחלט שיש צורך במקום תפילה קבוע.
בית הכנסת הראשון נחנך בספטמבר 1863 ברחוב מוריי פלייס (Moray Place) אשר במרכז העיר.
בית הכנסת שכן במיקום זה עד שנת 1881, אז לא התאים כבר לצורכי הקהילה היהודית הגדלה, ונמכר לבונים החופשיים, אשר החזיקו את משרדיהם בבניין עד שנת 1992. כיום זהו מבנה פרטי ופועלת בו גלריה לאמנות.
המבנה מחזיק עד היום בתואר הבניין הדרומי ביותר בעולם ששימש אי פעם בתור בית כנסת.
בית הכנסת השני נבנה בשנת 1881 מול בניין בית הכנסת המקורי והתאים לאירוח של כ-600 איש.
המבנה החדש היה בין בתי הכנסת הגדולים בחצי הכדור הדרומי לאותו זמן, ובין בתי התפילה הגדולים בעיר גם בהשוואה לכנסיות בה.
בניין בית הכנסת תוכנן על ידי לואי בולדיני ובחזיתו שובצו עמודים דוריים.
במחצית השנייה של המאה ה-20 קטנה בהדרגה הקהילה היהודית של דנידין, וב-1965 נמכר הבניין לסניף המקומי של ימק"א ובית הכנסת של העיר נדד לבניין צנוע יותר בצפונה של העיר.
מיד לאחר מכירתו, נהרס הבניין הוותיק, כדי לפנות מקום למשרדים חדשים עבור ימק"א.
כיום נמצא במקום חניון מקורה בעל מספר קומות.
בית הכנסת השלישי, הפעיל עד היום, ממוקם בצפון דנידין, לא הרחק מאוניברסיטת אוטגו.
הבניין הצנוע במידותיו והבנוי מבטון תוכנן על ידי האדריכל הניו זילנדי-יהודי ג'ורג' גולדווטר, אשר תכנן גם את בית הקהילה היהודית באוקלנד.
כמו קודמיו, גם בית הכנסת הנוכחי טוען לתואר בית כנסת הקבע הדרומי ביותר בעולם.
כיום מתקיימות התפילות בבית הכנסת בימי שישי אחת לחודש, ובחגי ישראל.
בית הכנסת של לייפציג היה בית הכנסת העתיק והחשוב ביותר בלייפציג, סקסוניה, גרמניה.
הוא נבנה בשנים 1854–1855 על ידי האדריכל היהודי-גרמני אוטו זימונזון , שלמד אדריכלות אצל גוטפריד זמפר , שהיה האדריכל של בית הכנסת זמפר בדרזדן.
בית הכנסת בנוי בסגנון האדריכלי "התחייה המורית".
בית הכנסת הוזמן על ידי הקהילה היהודית הקטנה בלייפציג וסוחרים יהודים מכל רחבי אירופה שהשתתפו ביריד לייפציג השנתי.
בפנים המבנה קשתות פרסה, ארון קודש בסגנון מחראב ובימה בסגנון של מינבר.
מאחר שכל-כך הרבה אנשי עסקים התכנסו בלייפציג עבור ירידים אלו, חשבו כי בית הכנסת ישפיע על ההחלטה לבנות בתי כנסת נוספים בסגנון "התחייה המורית" בערים אחרות.
בית הכנסת נהרס בליל הבדולח על ידי המשטר הנאצי.
לזכר המבנה הוקמה אנדרטת בית הכנסת בלייפציג.
בית הכנסת של ז'ולקבה הוא בית הכנסת הגדול והעתיק בעיר ז'ובקבה שבאוקראינה שנבנה בסוף המאה ה-17, שירת את קהילת יהודי ז'ולקבה בתקופה שהייתה אחת הקהילות היהודיות החשובות בגליציה ושרד את הכיבוש הנאצי במלחמת העולם השנייה.
המבנה ניצב על תלו גם במאה ה-21 אך הוא נטוש ומוזנח.
בית הכנסת הממוקם כיום ברחוב ז'אפוריז'יה (Запорізька) בז'ובקבה נבנה במקור באותו מקום בשנת 1625 כבית כנסת עשוי עץ, המבנה המקורי נשרף ובשנת 1635 התיר הוויווד של ז'ולקייב סטניסלב דנילוביץ לבנות במקום בניין לבנים.
מבנה בית הכנסת שתכנונו מיוחס לפיוטר בבר נבנה בשנים 1692–1698 בתמיכה כספית של מלך פולין יאן סובייסקי שנפטר במהלך הבנייה.
המבנה, אחד מבתי הכנסת הגדולים באירופה בשעתו, נבנה בסגנון הרנסאנס עם אלמנטים של הבארוק.
במאה ה-18 נוסף לבית הכנסת אגף בצדו המערבי שלא הותאם לסגנון המבנה המקורי.
בתנועת החסידות היה מקובל שהבעל שם טוב התפלל בבית כנסת זה בעת ביקורו בעיר ובעקבותיו הגיעו להתפלל בו רבים מתלמידיו ומאדמו"רי החסידות בדורות הבאים.
לפי אחת האגדות, נאלץ הבעל שם טוב להניח תפילין דרבנו תם באגף המערבי ולא בתוך בית הכנסת המרכזי בשל התנגדות הגבאים.
ב-1833 נפגע בית הכנסת בשרפה גדולה, אך הושב במהרה לשימוש.
אנ-סקי היו בבית הכנסת, לפחות עד מלחמת העולם הראשונה, תמונות מעשי ידי רובנס.
זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה בוצעו בבית הכנסת עבודות שיקום, בתקופת הכיבוש הגרמני נהרס המבנה חלקית, אך קירותיו החיצוניים והעבים שרדו והמבנה שימש כמחסן לאחר המלחמה.
בסוף המאה ה-20 נכנס המבנה לרשימת המונומנטים העולמיים לשימור (World Monuments Watch) של World Monuments Fund , ובעקבות כך הוחל בשנת 2000 בתכנון שיקומו.
בית הכנסת (על האגף המערבי שלו) שימש מודל לבניית בית הכנסת הגדול בבלז שהיווה בתורו מודל למבנה "מרכז עולמי לתורה וחסידות בעלז" בירושלים.
בית הכנסת של אנוסי משהד הוא בית כנסת בתל אביב שהוכר בעבר כבית מאיר מטלון אשר נבנה בשנת 1907 בשכונת אהל משה.
בית הכנסת נמצא בקצה המזרחי של נווה צדק ברחוב עין גנים מאחורי בית מספר 4.
בשנת 1943 נקנה הבניין על ידי נציגי קהילת משהד אשר שיפצה והפכה אותו לבית כנסת מרכזי לאזור תל אביב.
בית הכנסת היה מרכז קהילת אנוסי משהד אשר התגוררו במרכז הארץ.
והיה פעיל עד לשנת 1991. אין מתקיימים בו תפילות, ומדי פעם מגיעים למקום צאצאי הקהילה להיזכר בימים עברו.
בשנים האחרונות בית הכנסת עזוב ומוזנח, ולאחרונה החלה פעילות לשיחזור ושיקום בית הכנסת.
באזור זה יש עדיין בתים נטושים אשר חלקם ומתפוררים, שהוקמו ברובם בסוף המאה ה-19 וממתינים לשיקומם.
כיום מקודמות תוכניות להקמת מוזיאון ומרכז מורשת ליהדות משהד באתר זה.
מאיר מטלון היה בנו של יצחק מטלון, ממחדשי היישוב היהודי ביפו.
מאיר עסק בבנקאות ושימש כפקיד בבית המשפט.
לאחר מכן עבר לעסקי מסחר.
"בית מאיר מטלון" נבנה כקובייה ריבועית עם גג שטוח, במרכז החזית אגף בולט, מרפסת מלווה בגדר אבן מקיפה את החזית בנויה על קו הכביש.
הבית בנוי בשני אגפים הסוגרים חצר פנימית.
המבנה המקורי נבנה מלבני כורכר וההרחבות נבנו מלבני מלט.
ניתן לזהות את אבן הכורכר בקיר המבנה הפונה לצד החצר.
משהד היא עיר בצפון-מזרח אירן.
חברי הקהילה היהודית נאלצו להתאסלם ולחיות כמוסלמים במשך 120 שנה.
ראשיתה של קהילה זאת בשנת 1743 כשהמנהיג נאדר שאה, לא סמך על נתיניו המוסלמים-שיעים.
כתוצאה מכך הוא העביר יהודים לעיר משהד ומינה אותם לשומרי אוצרותיו.
היהודים השתלבו בחיי הכלכלה, היה להם ידע בגידול תולעי משי ובייצור אריגי כותנה.
עם מותו של נאדר שאה בשנת 1747 נותרה הקהילה שמנתה כשלוש מאות משפחות ללא הגנה.
בעקבות עלילת דם בשנת 1839, הורו קנאי דת מוסלמים על ג'יהאד (מלחמת קודש כלפי היהודים).
הפוגרום החל לפני חג הפסח.
קנאים שיעים התנפלו על הקהילה היהודית הקטנה ורצחו 35 איש, ואת הנותרים אילצו להמיר את דתם ולהתאסלם.
היהודים החלו לחיות בזהות כפולה.
הם שמרו על יהדותם בסתר תוך נטילת סיכון רב ונקראו בפי המוסלמים "ג'דיד אל אסלאם" (המוסלמים החדשים).
הם נקברו בנפרד מהמוסלמים ונמנעו מנישואי תערובת.
זאת באמצעות אירוסי בנותיהם לאחר היוולדן.
לצורך הגנה בנו היהודים את בתיהם מחוברים על ידי חצרות ומעברים צרים, ונחפרו מרתפים להסתרת הנשים והילדים בעת צרה.
כאשר אנוסי משהד החלו לעלות עם המוסלמים אל המקומות הקדושים לאסלאם השיעי כגון מכה, כרבלה, וירושלים, כך, במסווה של עלייה לרגל, השתקעו בארץ ולא חזרו למשהד.
גל העלייה הראשון החל בשנת 1893 כאשר חג'י אדוניה הכהן עלה לירושלים, רכש אדמות והקים את החצר ובית הכנסת חג'י אדוניה.
היו גלי עליה נוספים ממשהד.
יהודים אלה התיישבו גם בתל אביב ובערים נוספות במרכז הארץ.
יהודים רבים היגרו למדינות אחרות והקימו קהילות של אנוסי משהד באירופה, אסיה, וארצות הברית.
רכישת הבית על ידי אנוסי משהד
מאיר מטלון החזיק בבית עד שנת 1943, אז הועברה הבעלות לידי קבוצת רוכשים שמנתה את נציגי העדה המשהדית.
בשנת 1947 בוצעו שינויים במבנה לצורך התאמתו עבור בית הכנסת אנוסי משהד.
נוסח התפילה בבית הכנסת היה ספרדי עם לחנים של קהילת העולים ממשהד.
שלושה חדרי מגורים הפכו לאולם תפילה, והמחסן הפך למגורי השמש.
כמו כן נפתחו מעזרת הנשים פתחים מקושתים לכוון אולם התפילה המרכזי.
הבניין תאם את הסגנון המקובל באותה תקופה, ונותרו בו פרטים מקוריים: פתחים מלבניים מוארכים, תריסי עץ, וחלון יפואי עגול במרכז חזית הבניין, בו היה ויטראז' בצורת מגן דוד וציורי קיר בחדר השמש.
פתח כניסה היה בסגנון יפואי מאלמנטים טרומיים ועל השער היה חרוט מגן דוד.
הכניסה אל הבית ואל בית הכנסת הייתה דרך השער המסוגנן שפנה לכוון רחוב תחכמוני.
בניין בית הכנסת שימש בין השאר כמרכז חברתי, והיו בו התכנסויות ועד העדה אשר עסק בנושאי הקהילה כגון: טיפול בעולים חדשים מאנוסי משהד, חלוקת תרומות לנזקקים, בוררות והשכנת שלום בין חברי הקהילה.
בהמשך להקמת בית האמהות לנשות הקהילה, הוקם בית אבות בהרצליה אשר מהווה דיור מוגן לזקני העדה.
בשנת 1991 החלה קריסת תקרה בחדרי הבניין, ובשנת 1995 נהרסה חומת הכורכר התוחמת את החצר בשל סכנת התמוטטות.
מתוך שאיפה להחזיר עטרה ליושנה ולשמר את המבנה ההיסטורי, החלה פעילות של נציגי ועד העדה לשיקום המבנה.
הפרויקט לשיחזור ושיקום בית הכנסת החל עם משרד האדריכלים של קפלינסקי וכיום הוא ממשיך עם אדריכלים אחרים.
בית הכנסת של ויבורג (בפינית: Viipurin synagoga) היה מבנה דתי יהודי בעיר ויבורג, אחד משלושת בתי הכנסת בשטחי הדוכסות הגדולה של פינלנד (יחד עם בית הכנסת של הלסינקי ובית הכנסת של טורקו).
עד 1858 נאסרה היהדות בפינלנד על פי צווים משפטיים שוודים שהוחלו על פינלנד.
עם זאת, בהדרגה, בפינלנד, הוקמה קהילה יהודית שהתחדשה בעיקר על ידי אנשי הצבא הרוסי.
היהודים הראשונים שהגיעו לוויבורג בשנת 1832 היו חיילים קנטוניסטים.
הרפורמה הצבאית של אלכסנדר השני, שביטלה את הקנטוניזם, אפשרה בשנת 1858 לחיילים יהודים בדימוס להישאר בדוכסות פינלנד על בסיס סעיפים בחקיקה של האימפריה הרוסית, שאפשרו לחיילים רוסים להישאר בפינלנד עם משפחותיהם (ללא קשר לדתם).
רשמית, הקהילה היהודית בוויבורג הוקמה בשנת 1879.
בשנת 1886 הוציא הסנאט הפיני הקיסרי תקנה האוסרת על כניסת יהודים למדינה; שהות זמנית הותרה, אך ללא אפשרות לנישואין ולעסוק במשהו אחר מלבד מכירת לבוש, על בסיס היתר שהייה למשך שישה חודשים, שניתן באישור מיוחד של המושל.
בשנת 1888 נערכה הפקודה הראשונה לגירוש יהודים (34 מתוך 52 משפחות יהודיות גורשו מהעיר ויבורג).
עם זאת, למרות האיסורים וההגבלות, בשנת 1890 התגוררו בוויבורג 261 יהודים (בעיקר סוחרים קטנים ובעלי מלאכה).
בשנת 1905 תכנן האדריכל גרהרד סולברג (Gerhard Sohlberg) מבנה אבן לבית כנסת ובית ספר לקהילה היהודית.
על מנת להפחית את עלות הבנייה בשנת 1909 החל ויקטור ריהל על בסיס הפרויקט של סולברג בעבודות להקמת מבנה עץ.
עד שנת 1910 הושלמה בנייתו של בניין מעץ חד קומתי עם מגדל מוכתר בכיפה.
בית הכנסת שכן ברחוב Kalevankatu 31 (כיום רחוב האחד במאי).
הבניין נבנה מחדש בשנת 1926, אך בשנת 1939 נשרף ונחרב במהלך מלחמת ברית המועצות-פינלנד ומעולם לא שוקם מחדש.
בית הכנסת של אובודה (בהונגרית: Óbudai zsinagóga) ממוקם ברחוב לאיוש 163, בודפשט ברובע השלישי, זהו מבנה מרשים, גדול ועצמאי ליד מלון אקווינקום, קרוב לראש גשר ארפאד בצדו המערבי, בצד של בודה והוא אחד מבתי הכנסת הפעילים העתיקים ביותר בבודפשט ואחת מיצירות המופת של אדריכלות בתי כנסת בסגנון הקלאסיציזם האירופי.
המקור האותנטי הראשון המעיד על נוכחותם של יהודים באובודה הוא מסמך שמתוארך לשנת 1349. כבר ב התגוררה קהילה יהודית משמעותית באזור אובודה, קהילה שנחרבה לאחר קרב מוהאץ' בשנת 1526.
בפעם הבאה אנו פוגשים יהודים שהיגרו לכאן, בעיקר מאזורי מוראביה, בראשית המאה ה-18. מפקד האוכלוסין משנת 1712 ציין 24 משפחות יהודיות ובסך הכל 88 נפש באובודה.
במאה ה-18, היהודים שעברו לכאן היו תחת חסותה של משפחת זיצ'י (משפחת זיצ'י, רוזנים, היא משפחת אצולה גבוהה הונגרית עתיקה שקיימת עד היום.
היא נחשבת לאחת המשפחות ההונגריות הגדולות, המשפיעות והעשירות ביותר).
המשפחות היהודיות שתמיד שילמו במועד את כספי החסות שנקבעו, קיבלו זכויות יתר ולא הוטרדו על ידי הרשויות.
הותר להן לקיים פולחן יהודי, לשפוט בעניינהם הפנימיים, לרכוש נדל"ן ולייצר יין כשר ובשר כשר.
סדנאות ומפעלים רבים הוקמו במקום, למשל בשנת 1784 הצורף פרנץ גולדברגר מייסד משפחת גולדברגר, פתח בית מלאכה לצביעה בכחול, שממנו התפתח מפעל הטקסטיל גולדברגר.
עד שנת 1787, 320 משפחות יהודיות התגוררו כבר באובודה, אך הן לא גרו ברובע סגור (גטו), אלא בצורה מפוזרת.
מרכז החיים הדתיים, לעומת זאת, היה "רחוב היהודים" (היום רחוב לאיוש).
שם הוקמו לראשונה כל המוסדות הדתיים והטקסיים שהיו נחוצים בקהילת דתית מתפקדת כראוי.
בית התפילה הראשון שלהם הוקם כבית חמרה פשוט, ממנו עברו בשנת 1738 לבית הכנסת הראשון שלהם, שעמד על מגרש ווגנמייסטר (Wagenmeister), גם זה הפך לקטן במהרה ובשנת 1746 כבר הורתה הרוזנת זיצ'י להרחיב אותו.
על הקבלה החברתית של הקהילה היהודית המקומית מעיד קודמו של בית הכנסת של ימינו שנבנה על פי תוכניות המאסטר בנאי האוסטרי שגר במקום, מתיאש נֵפאואר (Nöpauer Mátyás) בסגנון הבארוק בין השנים 1767 – 1769. מתיאש נֵפאואר תכנן כמה וכמה כנסיות ומנזרים שקיימים עד היום.
עם זאת, קירות בית הכנסת החדש נסדקו בגלל תשתית לא נאותה ותנאי קרקע לא טובים.
בשנת 1817, ועדת הבנייה של העיר בודה שלחה מומחים להחליט אם יש לבנות בית כנסת חדש באתר בית הכנסת הישן שהיה במצב גרוע.
בסוף החליטו לבנות אותו מחדש, תוך השארת רוב הקירות על כנם.
האדריכל אנדראש לנדהר (Landherr András) הוזמן להכין את התוכניות.
על סמך תוכניותיו נבנה גם בית הכנסת בהונפלבה.
העבודות נמשכו שנה וחצי והמבנה קיבל חזית דרומית חדשה, אכסדרה וקונסטרוקצית גג.
בסך הכל נוצרו 662 מקומות ישיבה קבועים בפנים; 364 לגברים ו-298 לנשים.
על פי תקציב העבודות שתועד, הסכום הסופי של הבנייה הסתכם ב-130,000 פורינט הונגרי.
הנגרות בוצעה על ידי פרנץ גולדרינגר ואת הסטוקו הכין יאנוש מַאוּרֶר.
החזית בסגנון הקלאסי מעוטרת באסכדרה פתוחה עם סגירות טימפנון, שנתמך על ידי שישה עמודים קורינתיים.
הציטוט בעברית תחת הטימפנון הוא:
בשנת 1821 הבניין נחנך ב-20 ביולי בטקס מרשים.
צורתו האופיינית היא פרופורציות אצילות, צורות מעודנות, מונומנטליות, הרמוניה.
זוהי ארכיטקטורה של בזיליקה קטועה, שכן החלוקה הפנימית א-סימטרית.
מלבד הגלריה המערבית האחורית, יש גלריה רק בצד הצפוני.
הממדים המרשימים של הקמרון האדיר, הארכיטקטורה של הגלריות והצורה האמנותית של הבימה (במת קריאת התורה), איזנו את האפקט השלילי של הכניסה הא-סימטרית.
חלקו הפנימי גם הוא ייחודי, ובמרכזו שולחן הקריאה בתורה מעץ, מוקף בארבעה אובליסקים אומנותיים עם סימוני אמפיר.
הבניין היה אחת העבודות המרשימות בתקופתו, והארכידוכס יוזף, פלטין הונגריה בעצמו הביא לעיתים קרובות את אורחיו הזרים לאובודה להתפאר בבניין.
בשנת 1838 השיטפון על הדנובה שהגיע לשיאו בין 13 ל-15 במרץ, לא פסח גם על מבנה את בית הכנסת.
חברי הקהילה חתרו אל בית הכנסת בסירות כדי להציל את ספרי התורה, כי המים כבר הגיעו לארון הקודש.
הבניין שופץ בשנת 1900 בראשות האדריכל דיולה אולמן, בתוספת אלמנטים של אר נובו, וגם תאורה חשמלית הותקנה באותה תקופה.
באביב 1944, על פי דו"ח שהוצא לבקשת הנאצים שפלשו להונגריה ב-21 במרץ, היו בקהילת אובודה כ-3,600 חברים (ירידה של 40% לעומת 5,500 החברים בשנת 1929).
כשלושת אלפים מקהילת אובודה ניספו בשואה.
במהלך המלחמה ספג בית הכנסת גם פגיעות שתוקנו בין 1946 לבין 1947 בעזרת הג'וינט ועיריית אובודה.
בשנת 1948, נסגר בית הספר היהודי שפעל יותר מ-160 שנה.
בית הספר היה מן הראשונים בהונגריה שפתח בזמנו את שעריו.
בשנת 1949 איבדה קהילת אובודה את עצמאותה והתמזגה עם קהילת בודפשט.
משנת 1958 התכנסו המתפללים רק בקומת הקרקע של בית הכנסת בחדר משמאל.
המבנה פעל כבית כנסת עד אמצע שנות ה-60 של המאה ה-19, אז מכרו פרנסי הקהילה, ה-MIOK (הנציגות הלאומית של ההונגרים היהודים) את הבניין.
בשנת 1972 קיבל הבניין את מקומו של מוזיאון הטקסטיל של ימינו.
לאחר שנות ה-80 הרסו את הגדר ואת שאר המבנים שהשתייכו לעבר היהודי, לרבות את הבתים החד-קומתיים סביבו.
בשנת 1978 בבניין הטלוויזיה ההונגרית (MTV) הקימה במבנה מחסן תפאורות ואביזרים ולאחר מכן את אולפן מספר 5. הבניין עצמו שמר על החלק החיצוני המקורי שלו, אולם הפנים השתנה כדי להתאים לשימושים החדשים.
בשנת 2009 הפסיקה הטלוויזיה ההונגרית (MTV), שהיו בעלי הבניין את הפקת התוכניות והשתמשה בבניין רק כמחסן.
באביב 2010 התקשרה "הקהילה היהודית המאוחדת בהונגריה" (ארגון חב"די המציג את עצמו כהמשך של קהילות הסטטוס קוו אנטה) בהסכם שכירות עם הטלוויזיה ההונגרית והפכה למעשה הבעלים של בית הכנסת.
חיי דת ורנסאנס יהודי באובודה
פעילות חיי דת ערים היו בבית הכנסת עד מלחמת העולם השנייה, עד שחלק ניכר של המאמינים נספו בשואה.
לאחר המלחמה, חברי הקהילה המעטים ששרדו התכנסו עדיין באופן קבוע להתפלל, עד שנת 1958 נותרו כה מעטים עד שקהילת אובודה איבדה את מעמדה העצמאי וחברי הקהילה המעטים סופחו לבית הכנסת של בודה.
לאחר החנוכה החלה הקהילה הטרייה, עם הרב שלמה כובש בחזית, לגייס כספים להמשך שיפוץ בית הכנסת ולהשבת יופיו הישן.
במסגרת השיפוץ, למשל, נצבעו מחדש הקשתות עם 25,000 מגן דוד הזעירים שקישטו את התקרה במקור, אך נוצרו גם העתק של הבימה הישנה והנברשות החדשות.
המסירה הטקסית לאחר השיפוץ הייתה ב-12 באפריל 2016.
הרבנים הידועים של בית הכנסת
ארתור גייר דר' (שנות ה-60, פעם בחודש)
"הקהילה היהודית ההונגרית המאוחדת" הקימה את קרן אלפקידס בשנת 2013 בבית הכנסת באובודה, שהוא בעיקר בית ספר של ימי ראשון, בו לומדים ילדים בגיל הרך ובבית ספר יסודי, ילדים שלומדים במוסדות לא יהודיים במהלך השבוע.
לילדים לפני בר מצווה ובת מצווה הוקם ה-BMC, או "מועדון הבר מצווה", שם לצד תוכנית לימודים מורכבת בנו קהילה על ידי ארגון תוכניות פנאי משותפות בנוסף ללמידה.
לאחר תפילות ליל שבת, הקהילה עורכת תמיד קידוש רחב היקף, אשר מתבלן את הערב באופן קבוע בתוכנית מיוחדת בזמן אכילת ארוחת ליל שבת כשרה, בדרך כלל עם אורחים מוזמנים שמופיעים, כמו בחגים הנוספים של השנה.
בית הכנסת של אגר (בהונגרית: Egri zsinagóga) הוא מבנה שכבר לא קיים בעיר אגר.
המבנה היה קיים במחצית הראשונה של המאה ה-20.
בית הכנסת נבנה בין השנים 1911 לבין 1913 על פי תוכניותיו של אדריכל בתי הכנסת ההונגרי-יהודי הגדול ליפוט באומהורן, בסגנון אקלקטי מאוחר ובסגנון אר נובו.
הוא נבנה בפינת רחוב קארוי היבאי (Hibay Károly) של היום ורחוב לאיוש קושוט.
הבניין נחנך ב־13 בספטמבר 1913. צורתו וסגנונו אופייניים לאדריכלות בית הכנסת של באומהורן ולכן ניתן לראות דמיון ברור עם בית הכנסת החדש של סגד או בית הכנסת של נובי סאד.
בית הכנסת הצליח לשרת את הקהילה היהודית הניאולוגית של אגר במשך כמה עשורים בלבד.
כיוון שהקהילה היהודית המקומית הושמדה ברובה (כ-90%) במהלך השואה במלחמת העולם השנייה, היהודים שרידי השואה לא יכלו לשמור על הבניין השדוד, ההרוס והמוזנח ומכרו אותו לעיריית העיר אגר.
הבעלים החדש לא טיפל כראוי בבניין, בית הכנסת שימש כמחסן, ועמד ריק עם דלתות פתוחות ופרוצות במשך זמן רב.
לבסוף פוצץ בשנת 1967 בתירוץ ש"גודלו המוגזם מקלקל את הנוף העירוני".
על כך דיווח בשבחים היסטוריון האמנות המפורסם של אותה עת מיהאי דצ'י (Detshy Mihály):
"במקביל לשחזור בלוקי הבנינים בעיר, בוצעו גם בחלקים האחרים של מרכז העיר השלמות של "שניים חסרות".
אולי המוצלח שבהם הוא מלון יוניקורניס, שנבנה בפינת רחוב קושוט ורחוב קארוי היבאי, במקום המבנה המפריע של בית הכנסת, בעל הכיפה, שהמתיימר להיות בסגנון מזרחי, מבנה שהפריע לנוף העיר שנפתח מהטירה.
עם מסתו הרגועה וחזיתותיו הידידותיות, המלון משתלב בצורה נעימה יותר בסביבתו."
מלון יוניקורניס, שנבנה במקום בית הכנסת ונקרא על שם החד-קרן שמופיע בסמל העיר של אגר, נפתח ב-3 באוקטובר 1969. הבניין עומד שם עד היום.
זיכרון בית הכנסת נשמר בכמה גלויות צבעוניות ותצלומים בשחור לבן.
בקרבת מקום נמצא בית כנסת נוסף באגר, בית הכנסת הקטן, שנבנה בשנות ה-40 של המאה ה-20 ובו מתקיימות כיום תערוכות אמנות בת זמננו.
בית הכנסת של סנטש (בהונגרית: Szentesi zsinagóga) נבנה בין השנים 1868 לבין 1872 בסגנון רומנטי על פי תוכניותיו של איגנץ קנאבה (Knábe Ignác), בנאי אמן מבודה.
בית הכנסת שופץ בשנים 1997 – 1998 על בסיס התוכניות של האדריכל לאסלו טרניאי (Terney László), ומשמש כיום כספרייה העירונית של העיר סנטש.
ניתן לייחס את הופעת האוכלוסייה היהודית בסנטש לאמצע המאה ה-18, אך מספרם גדל באיטיות.
במפקד האוכלוסין של 1808–1809 מספרם היה 11 נפשות, אך במפקד האוכלוסין של 1817 נרשמו כבר 17 משפחות עם 92 נפשות.
ניתן לתארך את הקמת מוסדות הקהילה היהודית של סנטש לזמן זה.
בקצה רחוב זריני (Zrinyi) של ימינו לכיוון כיכר אפּוני (Apponyi), בשולי הוואשאראלאש (Vásárállás - כנראה כיכר הירידים) דאז, שכרו היהודים את בית הנגר שַאמואל שרקדי כבית תפילה ובשנת 1829 קנו אותו והסבו אותו לבית כנסת של ממש.
בשנת 1848 כבר היו בסנטש 92 ראשי משפחות יהודים עם 509 בני משפחה.
בשנת 1854 כבר נערכו תוכניות לבניית בית כנסת חדש, אך בסופו של דבר החליטו להרחיב את הישן.
בשנת 1867 סעיף חוק מס' XVII דיבר על השוואת זכויות היהודים לכל שאר האוכלוסייה.
חקיקתו נתנה תנופה לקהילת סנטש ובשנת 1868 הוחלט לבנות בית כנסת חדש.
את בניית בית הכנסת החדש הוביל נתן פורייס.
איגנץ קנאבה, בנאי מומחה מהעיר בודה, התבקש להכין את התוכניות.
כל אחד מחברי הקהילה התחייב לקנות מושב תפילה בבית הכנסת החדש.
הקבלן והיזם אישטוואן הלאס מנג'קרש החל בבניית בית הכנסת, אך היה צריך להפסיק את הבנייה מספר פעמים מכיוון שעלויות הבנייה לא תאמו את היכולת הכספית של בני הקהילה.
בסתיו 1869 התבקש שר הדת והחינוך הציבורי בממשלת הונגריה להפסיק את הבנייה היקרה.
עם זאת, הבנייה כבר הייתה כה מתקדמת עד שלא ניתן היה להפסיק אותה.
כך, אמנם בקושי רב, אך בסתיו 1870 הסתיימה בניית המבנה.
בשנת 1871 הושלם גם הריהוט והציוד הפנימי.
ארון הברית, הספסלים וכל עבודות הנגרות האחרות בוצעו על ידי אומנים מקומיים.
בסתיו 1871 כבר נערך טקס חגיגי בבית הכנסת החדש, אם כי המתפללים עדיין ישבו על ספסלים לא צבועים.
נר התמיד נחנך בסתיו 1872. בארכיטקטורה של בית הכנסת, היישום המשולב של סגנונות גותיים, בארוקיים ושל המזרח הקרוב יצר אפקט רומנטי.
המונומנטליות שלו הודגשה במיוחד על ידי גדר הברזל המחושלת הנמוכה שהקיפה את הכניסה ואת הפארק (גן) של בית הכנסת.
על החלונות הצבעוניים צוירו סמלים של המשפחות התורמות.
הוא שופץ לראשונה בשנת 1901 ואז שוב בשנת 1910. אז הותקנה גם תאורה חשמלית.
ספר התורה החדש המוזהב הוכנס ונחנך בשנת 1912. בבית הכנסת הייתה עבודת פולחן קבועה עד שנת 1944, על אף שגורל האוכלוסייה היהודית נעשה קשה יותר ויותר בין שתי מלחמות העולם.
במהלך מלחמת העולם השנייה הושמדה האוכלוסייה היהודית של סנטש כחלק מהאוכלוסייה היהודית של הונגריה כולה, לרבות האוכלוסייה הכפרית של סביבת סנטש.
כולם גורשו ונרצחו רוב רובם במחנות ההשמדה, רובם במחנה הריכוז אושוויץ ובשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
אחרי המלחמה נותרו כמה נפשות והם התכנסו בשבתות בבית הכנסת.
אולם ב-1960 בית הכנסת היה ריק ברובו.
מצבו של הבניין הידרדר, תקרתו קרסה.
בית הכנסת נשאר בבעלות הקהילה, אך לא ניתן היה לתחזק אותו ולכן הוא נרכש בשנת 1987 על ידי עיריית סנטש.
הגג מסכן החיים ואביזרי הפנים פורקו ובמהלך העבודות אבדו ערכים אמנותיים-היסטוריים רבים בגלל חוסר הבנה ובורות.
במשך שנים הקירות עמדו חשופים עד לכיסוים בשנת 1992, אך רק בשנת 1996 התקבלה החלטה להשתמש במבנה.
פרנסי סנטש החליטו לשפץ את הבניין למטרת ספרייה עירונית (Szentes Városi Könyvtár) והסכימו עם "איחוד הקהילות היהודיות של הונגריה" לשמר את האדריכלות החיצונית המקורית של בית הכנסת, אך לתכנן את אדריכלות הפנים שלו על פי צורכי הספרייה של סוף האלף.
במכרז זכו תוכניותיהם של האדריכל המקומי ושותפיו, לאסלו טרניאי (1947–1998).
שחזור הארכיטקטורה החיצונית של בית הכנסת, ובתוכו עיצוב הספרייה המודרנית, נפתרו בהרמוניה זה עם זה על ידי לאסלו טרינאי.
הוא לא היה סתם מהנדס ומעצב פנים, אלא אדם שהבין גם את שפת סגנונות האמנות.
על ידי חלוקת בית הכנסת המונומנטלי לארבע מפלסים ויצירת מרתף, קיבלה הספרייה העירונית שטח של 1,300 מטרים רבועים.
הם גם לא שכחו שיהיה חדר בבניין החדש כאנדרטת שואה, שבו מתועדים הקורבנות היהודים של סנטש.
ניתן למצוא לוח זיכרון לקורבנות היהודיים בפינה השמאלית של הכניסה הראשית, ששוליה עשויים מִרכיבי גדר הברזל המחושל לשעבר של בית הכנסת.
לוח שיש אחר משמר את שמו של מהנדס התכנון הראשון, איגנץ קנאבה, ומהנדס התכנון לאסלו טרינאי, שביצע את השיפוץ.
לאסלו טרינאי חי עדיין בעת חנוכת הבניין החגיגית בשנת 1998, אך כבר היה חולה מאוד ומת זמן קצר לאחר מכן.
אזרחים רבים בסנטש, שהכירו את אביו של לאסלו טרינאי, את בלה טרינאי, היו גאים בעבודתו וביצירתו של בנו.
בית הכנסת של מאטסלקה (בהונגרית: Mátészalkai zsinagóga) נבנה בשנת 1857, כאות להתחזקות המשפחות היהודיות שהגיעו למאטסלקה כמאה שנים קודם לכן.
לאחר מלחמת העולם השנייה, בעקבות השואה, כמעט וכל יהודי מאטסלקה הושמדו.
הניצולים בחרו להתפזר, מי לבודפשט, מי לאמריקה ומי לישראל ובית הכנסת לא המשיך לתפקד.
מעל הכניסה לבניין כתובת בעברית מ: "זה השער ליהוה צדיקים יבאו בו" בטימפנון מעל השער שלושה חלונות חצי עגולים, עליית גג משולשת נראית מעל המדף הראשי.
באמצע השדה החצי-עגול המרכזי נמצא מגן דוד, מוקף בכיתוב בעברית.
בפנים, הגלריה היא בצורת U, נתמכת על ידי שישה עמודים עם פרקים מגולפים.
חלקי ארון הברית שנותרו הועברו לירושלים.
בחצר הארוכה מאחור היו בעבר כמה בניינים, אולם המועצה, דירת הרב, דירת החזן וחדר עבודתו של השוחט.
מתוכם נראים רק שרידי ביתו של הרב דמוי הווילה.
המאמינים החסידים התכנסו שם לתפילה, בפסח נאפו מצות בקומת הקרקע.
לאחר 1944 כאן היה המקווה.
לוח זיכרון הוצב בחלק הפנימי של הכניסה לאלף ושבע מאות יהודים שהתגוררו במאטסלקה ונרצחו בשואה.
במהלך ביקורו תרם השחקן טוני קרטיס, שמשפחתו היגרה לארצות הברית ממאטסלקה, לשיפוץ החיצוני של בית הכנסת.
לוח שיש על הקיר החיצוני של הבניין משמר גם את זכרו של אדולף צוקור, שהתגורר במאטסלקה בין השנים 1881–1885.
בית הכנסת הישן "מראה יחזקאל" באלבה יוליה (ברומנית: Sinagoga Veche din Alba Iulia) הוא בית הכנסת הראשון הבנוי מלבנים בחבל טרנסילבניה, כיום ברומניה.
הוא ממוקם במרכז העיר אלבה יוליה, בעיר התחתית שבצפון-מזרח היישוב, ברחוב טודור ולדימירסקו מס.
2. השטח, של 400 מ"ר שעליו נבנה, הועמד לרשות הקהילה היהודית האשכנזית בשנת 1827 על ידי הדיוקסיה הרומית-קתולית של אלבה יוליה, באישור הבישוף איגנאץ ספשי.
בניית בית הכנסת הושלמה בשנת 1840.
אלבה יוליה הייתה העיר הראשונה בנסיכות טרנסילבניה שבה אושר רשמית התיישבות היהודים.
בשנת 1656 המטיף השוודי קונרד יאקוב הילדברנדט ציין שבעיר פעל בית כנסת.
בשנת 1822 בישוף הכנסייה הרומית-קתולית של טרנסילבניה, ההונגרי איגנאץ ספשי, ברון נגייש, אישר את סמכותו של הרב מנחם מנדל יוסף כרב העיר אלבה יוליה וכרב מדינת טרנסילבניה.
כמו כן אישר בנייתו לראשונה של בית כנסת מלבנים במקום בית הכנסת הבנוי מעץ.
בניין בית הכנסת מתיישר עם שאר הבתים ברחוב ויש לו חצר צדית.
בית הכנסת נודע כ"בית הכנסת הישן" (לעומת בית הכנסת הספרדי שנבנה מלבנים מאוחר יותר וכונה "בית הכנסת החדש").
הוא כונה במהלך השנים גם בית הכנסת "מראה יחזקאל" לפי הרב יחזקאל פאנט בעל "מראה יחזקאל" (1845-1783), יליד פולין, שכיהן כרב הכולל של יהודי טרנסילבניה בשנים 1823–1845, ושבזמן שירותו נחנך בית הכנסת בשנת 1840.
אחרי הקרע ביהדות הונגריה בשנת 1868 קהילת בית הכנסת הכריזה עצמה אורתודוקסית וקראה לעצמה "קהילת בני ישראל האוטונומית האורתודוקסית".
בשנת 1886 היא בחרה במעמד של קהילת "סטטוס קוו אנטה"
בשנת 1932 היא התמזגה עם הקהילה החרדית בעיר.
בימי מהפכת 1848 (אביב העמים) בימי טקס התפילה ביום כיפור נורו, כנראה בשגגה, אל עבר בית הכנסת כמה מטחי תותח מכיוון המבצר, שבה התאמנה יחידה צבאית קיסרית בלחימה נגד המורדים.
שלושה פגזים שנראים עד היום נשארו תקועים בחומה החזיתית של בית הכנסת מעל חלון.
איש לא נפגע, מה שנחשב על ידי בני הקהילה ל"נס"
ב-20 בנובמבר 1938 בימי שלטון הדיקטטורה המלכותית ברומניה, שאותגרה על ידי תנועת הלגיונרים הקיצונית, בלילה הראשון של סליחות, הזדעזע הבניין בעוצמה עקב פיגוע מטען.
נהרסו חלק מקיר אחד, הרהיטים והנברשות.
לא היו קרבנות בנפש מכיוון שרוב המתפללים עברו בגלל מזג האוויר הקר, אל "בית הכנסת החדש" שממול (בית הכנסת הספרדי, שנהרס על ידי הרשויות בשנת 1983 כשבמקומו נבנה "חנות כל-בו").כמה מהגברים שנשארו להתפלל, בהתאם למסורת, בבניין הישן, בחדר ה"פוליש" שליד הכניסה, נפגעו קלות על ידי רסיסי זכוכיות.
מאוחר יותר נקבע לוח זיכרון המציין את האירוע על הקיר שעל ידו התפוצץ המטען.
בשיפוץ האחרון הותקנו גם ויטראז'ים בחלונות המייצגים את החגים היהודים.
בית הכנסת פעיל רק בחגים היהודיים הגדולים.
בחניכתו השתתפו בין היתר ד"ר אורל ויינר, יושב ראש הפדרציה של הקהילות היהודיות, הרב הראשי של רומניה, רפאל שפר, ראש העיר אלבה יוליה, והארכיבישוף האורתודוקסי של אלבה יוליה, אירינאו.
הבניין נבנה בסגנון נאו-בארוקי עם יסודות נאו-קלאסיים.
יש לו "ספינה" אחת בלבד.
בקצה המערבי נמצאת הכניסה והמסדרון ("פוליש"), שמעליו גלריית עזרת הנשים.
באמצע האולם נמצאת הבימה, ובקיר המזרחי ארון הקודש.
הבימה וארון הקודש עתירי קישוטים מפוסלים.
הקירות, פשוטים וחלקים, צבועים בצבעים בהירים, העומדים בניגוד לצבע החום של הכיסאות והספסלים.
על יד ה"פוליש" נמצא חדר נוסף, אשר שימש בעבר הרחוק למטרות מאסר.
הסיבה לשימוש זה, שהוא נדיר בבניין בית כנסת, היא, שבאותה תקופה שימש הרב הראשי של הקהילה גם כאב בית דין.
מעל הכניסה בחזית הבניין יש כתובת בעברית המצטטת מספר מלכים א, ח, ל"ח וכ"ח
בית הכנסת של ורליץ הוא בית כנסת ששוכן על גבעה מלאכותית בקצה המזרחי של ממלכת הגנים של דסאו-ורליץ.
בית הכנסת הוא אתר מורשת עולמית של אונסק"ו משנת 2000.
הדוכס לאופולד השלישי, דוכס אנהלט-דסאו, חסיד עידן הנאורות, הקים את בית הכנסת בשנת 1790 כביטוי למדיניות הסובלנות הדתית שלו, אך גם כקישוט לגינותיו.
בית הכנסת הקודם נהרס במהלך שיפוצה של ורליץ.
בית הכנסת היה היחיד בעיירה הזעירה ורליץ, ושימש את הקהילה היהודית שלה בעידן בו יהודים התגוררו בנסיכויות הגרמניות באישורו של הנסיך (במקרה זה: דוכסות אנהלט-דסאו).
בית הכנסת תוכנן על ידי פרידריך וילהלם פון ארדמנסדורף, אדריכל החצר של הדוכס, שעיצב אותו על פי העתיק בטיבולי שבאיטליה.
שנים עשר פילסטרים מעטרים את החלק החיצוני.
דלת אחת הובילה לקומת הקרקע אל החדר שמול ארון הקודש והשנייה לגלריה החצי עגולה שנתמכה על ידי שישה עמודים בסגנון הסדר הדורי.
יש שנים עשר חלונות עגולים מתחת לקו הגג.
המרתף הכיל מקווה ותנור לחימום המים.
בית הכנסת הוכרז כאנדרטה לאומית בשנת 1937. למרות שהמבנה ניזוק קשות במהלך פוגרום ליל הבדולח הנאצי בשנת 1938, הצליח הנס הלרווורדן, מנהל הפארק, להציל אותו מהרס, ואיבד עקב כך את מקום עבודתו.
בשנת 2003 החל שיחזור של בית הכנסת וכיום הוא משמש כמוזיאון קטן המציג את ההיסטוריה של הקהילה היהודית בוורליץ.
בית הכנסת של ליפוטווארוש (בהונגרית: Lipótvárosi zsinagóga) הוא בית כנסת, מונומנטלי שהיה מתוכנן בבודפשט, אשר היה צריך להיבנות בתחילת המאה ה-20 והוא היה צריך לשקף נאמנה את עושרה ההולכת הגוברת של יהדות בודפשט עם קיבולת של 3800 מתפללים (גדול יותר מבית הכנסת הגדול של בודפשט ברחוב דוהאני).
בסופו של דבר, הבניין לא נבנה בגלל קשיים כלכליים, ההיסטוריה שלו מסופרת רק על ידי שרטוטים של אותו הזמן וכתבות בעיתונים.
כתוצאה מהאמנציפציה, יהודי הונגריה קיבלו דרגת חופש גבוהה במחצית השנייה של המאה ה-19, מספרם החל לגדול משמעותית, והם גם מילאו תפקיד הולך וגובר בחיי התרבות של בודפשט.
אף על פי שנבנו כמה בתי כנסת בבודפשט במהלך המאה ה-19, כולל בית הכנסת הגדול של רחוב דוהאני, הם כבר לא יכלו למלא את התפקידים שהיו דרושים לחיי הדת של יהודי בודפשט.
הם לא היו במקומות בולטים ורובם היו מוקפים מקרוב במבנים אחרים.
יהדות ליפוטווארוש (החלק הצפוני והחשוב ביותר של רובע 5) באותו הזמן 12,000 איש, ורבעים 6 ו-7 הסמוכים כללו עוד 72,000 יהודים.
בשנת 1893 הגישה אם כן הקהילה היהודית של פשט בקשה למועצת העיר של הבירה:
"כאשר הקהילה (היהודית) מעוניינת למלא פער שמורגש בדרך כלל במוסדות הפולחן שלה, יש לזכור כי בית הכנסת שהיא בונה צריך לא רק להיות מסוגל להכיל כמה שיותר מאמינים יהודים באופן קבוע, אלא צריך לשמש גם בניין מונומנטלי הראוי לכבוד הבירה."
בית הכנסת שהיה אמור להיבנות היה מוקף ברחובות סלאי, סמרה, מרקו וקוהארי (עכשיו רחוב נאג' איגנץ) ועיריית בודפשט העניקה את המגרש עבור בית הכנסת לקהילה היהודית של פשט ללא תשלום.
ההזמנה למכרז התכנון הוצאה ב-20 בפברואר 1898, בתנאי ש:
הבניין חייב לעמוד כמבנה עצמאי
הוא אמור להיות מסוגל להכיל 3600 איש (לעומת 1492 גברים ו -1472 נשים בבית הכנסת ברחוב דוהאני (בסך הכל 2964 מושבים).
עלות הכנתו לא תעלה על מיליון פורינט אוסטרו-הונגרי.
בסופו של דבר למכרז הוגשו 23 הצעות, אשר נשפטו בפחות מחודש על ידי פאנל בראשותו של ז'יגמונד קוהנר, נשיא הקהילה, שכלל גם אדריכלים ידועים באותה תקופה.
תוכנית ידי ארנה פרק ופרנץ שרנר
תוכנית ידי זולטאן באלינט (קודם:בלייר) ולאיוש יאמבור (קודם: פרומר)
תוכנית ידי אלברט שיקדנץ ופילפ הרצוג
תוכנית של יוז'ף ואגו (קודם:ויינברגר), לאסלו ואגו ואיזידור שר
תוכנית על ידי איזידור שר ומנו פולק
תוכנית על ידי גזה אלדאר קארמאן (קודם: פרידמן) ודיולה אולמן
תוכנית על ידי אנרי אברס
במקום הראשון זכתה התוכניות של ארנה פרק ופרנץ שמר.
הבניין היה אמור להיות ככל הנראה בית הכנסת הגדול בעולם, שכן בית הכנסת עמנו-אל בניו יורק, גדול יותר מבית הכנסת של רחוב דוהאני, שמכיל 2,500 מתפללים "בלבד" וגובהו 31 מטר.
בעוד שהתוכנית של פרק הציעה קיבולת של 3,800 מתפללים, וגובה של 70 מטר.
עם זאת, הייתה בעיה רצינית שהתוכניות חרגו בהרבה מאלה שנקבעו בקשר לעלויות הבנייה (למשל כיפת הפרויקט הזוכה עצמו תוכננה בסך 6 מיליון פורינט אוסטרו-הונגרי.
לאחר מכן הגישו אמנם פרק ושמר תוכניות חדשות, אך אלה לא הובילו להפחתת עלויות.
לאחר תכנון ממושך, בשנת 1907 הקהילה היהודית על פי הצעתו של "יועץ החצר" דר' פילפ ויינמן (1839–1911), שהיה הנשיא חדש של הקהילה, דחתה את התוכניות נוספות והחליפה את החלקה בחלקה נוספת לצד בית הכנסת של רחוב דוהאני.
בהמשך נבנה שם בית הכנסת השק (הגיבורים).
בסופו של דבר לא ניתן היה לבנות את בית הכנסת בליפוטווארוש.
בית הכנסת של באיה (בהונגרית: Bajai zsinagóga) היה בית כנסת שנבנה לראשונה במחצית המאה ה-18 בעיירה באיה שבהונגריה.
הבניין נבנה פעמיים נוספות עקב שרפות, ומסוף 1985 הוסב הבניין הנוכחי והוא משמש עבור הספרייה העירונית אדי אנדרה, (בהונגרית: Ady Endre Városi Könyvtár), שהיא מוסד תרבות ציבורי בעיר.
הספרייה נקראת על שם המשורר אנדרה אדי.
בית הכנסת הראשון של עיירת השדה באיה נבנה בין השנים 1762–1765 בתמיכתו של שמעון לאזאר, יהודי מאובודה.
בית כנסת זה נשרף בשריפה של 1806. בית הכנסת השני שנבנה נשרף גם הוא בשריפה הגדולה של באיה בשנת 1840. הבניין שנראה כיום נבנה בין השנים 1842-1845 על פי תוכניותיו של האדריכל לאיוש פריי והביצוע היה של הנגר האמן יוז'ף נובאק מבאיה.
חנך את בית הכנסת ב-26 בספטמבר 1845 הרב הראשי של ארד יעקב שטיינהרדט, בנאום פתיחה בהונגרית, שנדפס אחר כך בארד.
בבניין נשמר עד היום זיכרון השריפה של שנת 1840 על ידי לוח הגיר האדום של קופות העניים.
אפילו אגן נטילת הידיים מאבן הגיר האדום השתמר מתקופת הבנייה.
העיר באיה רכשה את הבניין בשנת 1974 מהקהילה היהודית של באיה.
הפיכתו של בית הכנסת לספריה תוכננה בשנת 1982 על ידי אנדרה טורנאי, שקיבל בשל כך את פרס איבל.
המסירה החגיגית של הבניין שהוסב לספרייה התרחשה ב-22 באוקטובר 1985.
ספריית העיר על שם אנדרה אדי החלה לפעול בעצם בשנת 1948 כחלק ממוזיאון באיה, כספק שירותי הספרייה הציבורית הראשון בעיר.
ספריית העיר באיה נחשבת לספרייה ציבורית מרכזית במדינה.
הספרייה הציבורית, שהוקמה בשנת 1948, הופרדה מהמוזיאון בשנת 1950. פתרון טוב מבחינת העירייה היה לשקם את בית הכנסת של באיה ולהפוך אותו לספריה.
לאחר עבודות שיפוצים שהחלו בשנת 1982, הספרייה המרכזית נפתחה ב-22 באוקטובר 1985. ב-1 בדצמבר 1993, ליד בית הכנסת – במטה הקהילה היהודית לשעבר, בית הספר היהודי לשעבר – נחנכה רשמית גם ספריית הילדים.
בית הכנסת לסקו הוא בית כנסת בלסקו שבפולין.
בית הכנסת תפקד כמקום פולחן עד שהוחרב על ידי הנאצים במלחמת העולם השנייה.
בית הכנסת נבנה בשנים 1626–1654 על ידי הקהילה היהודית הספרדית בלסקו.
במאה ה-20 היה זה אחד מששת בתי הכנסת בעיירה, והיחיד שבנייתו שרדה את מלחמת העולם השנייה, אם כי במצב פגום מאוד; הפנים נהרסו על ידי הנאצים.
הוא שופץ משנות ה-60 ואילך.
הבניין נבנה בסגנון המנייריסטי - בארוק המוקדם.
חלק מהאלמנטים הם גותיים - כמו המגדל.
החזית נושאת כתובת בעברית ובה כתוב הפסוק מבראשית כ"ח, י"ז: "וַיִּירָא וַיֹּאמַר מַה נּוֹרָא הַמָּקוֹם הַזֶּה אֵין זֶה כִּי אִם בֵּית אֱלֹהִים וְזֶה שַׁעַר הַשָּׁמָיִם" אולמות הפנים עוטרו בסגנון מנייריסטי בגומחות, קרניזים וארכיטרבים.
מאז שנות השמונים משמש בית הכנסת כגלריה לאמנות ובה מוצגים של אמני מחוז בישצ'אדי.
כמו כן, מוצגים במרפסת בניין בית הכנסת נתונים על כל הקהילות היהודיות באזור.
בית הכנסת של הקהילה היהודית בברצלונה, הוא מרכז דתי ותרבותי, שנבנה בשנת 1954 כדי לשרת את הקהילה היהודית שהתגוררה בעיר ברצלונה.
הבניין בן שלוש הקומות ממוקם ברחוב אבניר, ומספק שירותים לחברי הקהילה כמו גם למבקרים.
במרכז שני בתי כנסת, אחד ספרדי והשני אשכנזי.
בבניין יש גם ספרייה וחדר ישיבות.
ב-18 בינואר 2015 נערך בבית הכנסת ערב מחווה לקורבנות הפיגוע במשרדי העיתון שרלי הבדו, בפריז.
בני דתות שונות השתתפו באירוע.
באירוע נכחה העיתונאית והסופרת הקטאלנית פילאר ראולה.
ערב יום השואה תשפ"ג 17 באפריל 2023 הושחת בית הכנסת על ידי רעולי פנים שהגיעו למקום בלילה וריססו גרפיטי על קירות בית הכנסת.
המשחיתים השאירו דפים בשפה הקטלאנית, מאשימים את ישראל ב"רצח העם הפלסטיני ובביצוע אפרטהייד".
בית הכנסת של סנטה מריה לה בלנקה הוא מוזיאון ובית כנסת לשעבר בטולדו, ספרד.
הוא הוקם בשנת 1180, על פי כתובת שנמצאה על קורה בסמוך למקום המבנה.
הוא נחשב למבנה בית הכנסת העתיק ביותר באירופה שעומד על כנו.
הוא שימש כבית כנסת במשך כ־211 שנים ומשנת 1391, בעקבות פוגרום כנגד היהודים שהתחולל בטולדו, נמצא בבעלות הכנסייה הקתולית המשמרת אותו.
בית הכנסת ממוקם ברובע שהיה הרובע היהודי של העיר, בין מנזר סן חואן דה לוס רייס ובית הכנסת של אל טרנסיטו.
סגנון הבנייה שלו, ייחודי ביחס למבנים אחרים ששרדו מתקופתו.
הוא נבנה בתקופת הממלכה הנוצרית של קסטיליה על ידי אדריכלים אסלאמיים לטובת הקהילה היהודית בעיר.
הוא נחשב לסמל של שיתוף פעולה בימי תור הזהב של יהדות ספרד שהתקיים בין שלוש התרבויות (יהדות, נצרות ואסלאם) שאכלסו את חצי האי האיברי בימי הביניים.
קשה לקבוע במדויק את תאריך הקמת בית הכנסת והמפרט המקורי שלו.
קיימות עדויות המצביעות על כך שתאריך הבנייה של בית הכנסת היה בסוף המאה ה-12 או תחילת המאה ה-13 לספירה.
ישנה עדות שבית הכנסת הוקם בסביבות שנת 1205. קיימים מסמכים מאותה התקופה בהם מוזכר בית כנסת "חדש", גדול שנבנה בטולדו.
קיימת טענה נוספת המתבססת על קורת עץ שנמצאה באזור המתאר מבנה חדש, האומר: "הריסותיו הוקמו בשנת 4940" (1180 לספירה).
תאריך זה הגיוני מבחינות מסוימות, שכן סגנון המבנה קרוב יותר לזה של המונומנטים המרוקאים של המאה ה-12, כמו אלה במסגד טינמל (1149) ובמסגד כותובייה (1147).
אם כתובת זו אכן מתייחסת לבית הכנסת של סנטה מריה לה בלנקה, אז יש להניח שבית הכנסת הוא למעשה שחזור של בניין קיים או בניין חדש הממוקם על אותה חלקה שבו עמד מבנה שנהרס.
לא ברור מי עשוי להיות הבעלים של בית הכנסת המקורי, אם כי ישנן עדויות לגבי יוסף בן מאיר בן שושן, או יוסף אבנקוקסן, כבעליו המקורי.
יוסף היה בנו של שר אוצר של המלך אלפונסו השמיני מקסטיליה, ולאחר מותו בשנת 1205, נמצא תיעוד שהוא בנה בית כנסת .
ישנן מספר תיאוריות המסבירות שיוסף בנה מחדש את בית הכנסת לאחר פוגרום ביהודי טולדו.
ייתכן שזו הסיבה לכך שתוכנית הבניין מסוף המאה ה-12 בלתי סדירה.
כתוצאה מהפוגרומים של 1391 וההסתה האנטי-יהודית של ויסנט פרר, בית הכנסת הוזנח ולאחר מכן נוכס על ידי הכנסייה הקתולית.
הוא נחנך רשמית ככנסייה בתחילת המאה ה-15, אף על פי שהמקורות מגוונים בהתייחס לשנה המדויקת: יש המציינים את 1401, 1405, 1410, או 1411. הכנסייה נמסרה למסדר קלטרווה .
שמו הנוכחי של המסדר, סנטה מריה לה בלנקה ('מרי הלבנה הקדושה').
בין השנים 1550–1556 נוספו שלושה אפסיסים קטנים בחלקו האחורי של המבנה כדי לשמש קפלות, הנראות עד היום.
המעוצבות בסגנון אדריכלות הרנסאנס ומייחסים אותם לארכיטקט הספרדי לאלונסו דה קווארוביאס .
מאוחר יותר שימש הבניין כקסרקטין צבאי, מחסן ואולם ריקודים.
המבנה הוכרז בסופו של דבר כאתר הנצחה לאומי ושוחזר בשנת 1856. הממשלה החזירה את סנטה מריה לה בלנקה לרשות הארכיבישוף עבור הקהילה מקומית בשנת 1929. נכון לשנת 2022 המקום משמש כמוזיאון ואטרקציה תיירותית.
בית הכנסת נבנה בסגנון אמנות מודחאר שהיה נפוץ בחצי האי האיברי בממלכות הנוצריות האיבריות, בעיקר במאות ה-13, ה-14 וה-15. סגנון זה התפתח על ידי אדריכלים מורים למטרות לא איסלאמיות.
סגנון בית הכנסת גם יכול להיחשב לאחת הדוגמאות הטובות ביותר של אדריכלות אלמוחאד בגלל האלמנטים של הבנייה שלו.
הקירות הפנימיים הלבנים והפשוטים וכן השימוש בעמודי לבנים במקום עמודים שאפיינו את האדריכלות האלמוחדית.
ישנם גם ניואנסים בסיווג הארכיטקטוני שלו, כי אף על פי שהוא נבנה כבית כנסת, גג ההיכל שלו נבנה כהיפוסטיל ולא הייתה בו עזרת הנשים דבר שהפך אותו קרוב יותר באופיו למסגד.
בתחילת המאה העשרים היה אדריכל שהציע לבנות את עזרת הנשים אך היא לא נבנתה.
בית הכנסת של סנטה מריה לה בלנקה היה יוצא דופן לחלוטין הן בעיצוב והן בגובה שלו.
תוכנית ההיכל מבוססת על מרובע לא סדיר המחולק לחמישה מעברים, כאשר המעבר המרכזי גדול מעט מארבעת הנותרים.
אורך החלל נע בין 26 ל-28 מטרים ורוחבו בין 19 ל-23 מטרים.
החלק הפנימי של החלל כולל סדרה של ארקדות (קשתות) הנתמכות על רשת של שלושים ושתים קורות תומכות, מתומנות (בנות 8 צלעות).
הקורות התומכות האלו האריכו והרחיבו את המעבר המרכזי של בית הכנסת ותמכו גם בארקדה הגדולה של קשתות הפרסה שמעל.
הקשתות נשענות על עמודים בעלי כותרות עם פרטים מורכבים בצורת אצטרובלים מגולפים ודימויים אחרים מהצומח.
כותרות אלה בסגנון המודחאר היו נגזרות קלאסיות, של הכותרות הקורינתיות המוקדמות שהיו במבנים ביזנטיים.
נקודת המוקד של בית הכנסת היא הקשת הממוקמת במרכז המבנה התומכת בקדקוד התקרה דמוית הצדפה של החלל המרכזי.
נקודה זו מתחת לקדקוד הצדפה הייתה מקום ארון הקודש.
בבתי כנסת רבים המצויים ברחבי העולם וגם בישראל, מוטיב קונכיית הצדפה מהווה סמן למקום בו יש להציב ארון קודש נייד.
עדויות מיצירות קתוליות מתארות את ארון הקודש כמבנה גבוה הניתן להזזה שמתאים לנישה הספציפית הזו.
חצר זו שימשה מקום להתכנסות המתפללים לפני ואחרי התפילות וכן מקום למוסדות הקהילתיים השונים.
כגון, ביתו של רב בית הכנסת, בית מדרש, מקווה ומבנים ששמשו את הקהילה נבנו כולם בחצר זו כדי שלקהילה היהודית יהיה מקום מרכזי לקיים את הצרכים הרוחניים שלה.
בשנת 2013 ביקשה הקהילה היהודית של טולדו מהארכיבישוף הקתולי של טולדו, בראוליו רודריגז פלאזה , להעביר להם את הבעלות והאפוטרופסות על הבניין.
הארכיבישוף נפגש פעמיים עם אייזק קורוב, נשיא פדרציית הקהילות היהודיות בספרד, שאמר שאין קהילה יהודית בטולדו.
הוא הוסיף שהפדרציה מבקשת להחזיר את סנטה מריה לה בלנקה לקהילה היהודית הספרדית לא כמקום פולחן רוחני אלא " כמחווה סמלי".
הפנייה אינה פנייה רשמית מכיוון שהקהילה היהודית הספרדית המודרנית אינה צאצא ישיר של הבעלים המקוריים.
בניין בית הכנסת, הוא האנדרטה ההיסטורית הנמצאת במקום השלישי בחשיבותה, המתוירת ביותר בטולדו.
נכון לשנת 2022 בית הכנסת הוא מוזיאון ואינו משמש לכל טקס דתי.
בית הכנסת של הרובע העליון (באזרית: Yuxarı məhəllə sinaqoqu) הוא בית כנסת שנבנה במאה ה-19 בעיר אוגוז שבאזרבייג'ן.
בית הכנסת של הרובע העליון, נמצא בחלק העליון של הרובע היהודי בעיר אוגוז.
הוא נבנה בשנת 1897 בסיועו ובהדרכתו של הרב ברוך עבור קהילת היהודים ההרריים.
באותה העת היה קיים כבר בחלק התחתון של הרובע היהודי בית הכנסת שנבנה בשנת 1849 אשר כונה בית הכנסת של הרובע התחתון.
בית הכנסת של הרובע העליון שוכן בכיכר קטנה במרכז הרובע היהודי.
בדומה לבתים אחרים בעיירה הוא נבנה מאבן לא מסותתת ומלבנים.
בקיר הדרומי היו במקור שלושה שערים, מתוכם שניים סגורים.
החזית הראשית מעותרת בעמודים בסגנון כפרי ובכרכוב קשתי.
בחלל הפנימי נמצא אולם תפילה שרוחבו תשעה מטרים ואורכו שמונה-עשר מטרים.
בתקופת השלטון הסובייטי בית הכנסת נסגר, ומאוחר יותר שימש כמחסן מלח.
בין השנים 2004–2006 בוצע שיקום ושחזור בית הכנסת על ידי היהודים המקומיים.
מאז הוא פתוח לקהל המקומי ולתיירים.
קהילת יהודי אוגוז שייכת לקהילת יהודי ההרים.
אלה יהודים שחיים בהרי הקווקז כבר מהמאה השמינית לספירה.
על פי המסורת, יהודי הקווקז הם צאצאים של יהודי ממלכת יהודה שהוגלו לממלכת בבל.
שפתם מכונה בפיהם ג'וּהוּרי והיא ניב של יהודית פרסית בתוספת מילים מעברית, ערבית, אזרית ורוסית.
הניב שהיה מדובר באזור אוגוז נחשב לשפה מתה שכן מעריכים כי רק כ-300 איש עדיין מכירים אותו.
עד לתחילת המאה העשרים השפה נכתבה באותיות עבריות.
בשנת 1929 הוחלט להשתמש באותיות לטיניות והחל משנת 1938 באלפבית הקירילי.
חלק עזבו בתקופת מלחמת העולם השנייה והחלק הנותר עזב בשנת 1990 לאחר התפרקות ברית המועצות.
מעריכים כי בשנת 2019 חיו באוגוז רק עשרות בודדות של יהודים.
בשנים בהן הקהילה הייתה גדולה התקיימו בבית הכנסת שיעורים בנושא ההיסטוריה היהודית.
לצורך זה חוברו חומרי לימוד שחלקם עדיים מוצגים בבית הכנסת כגון:
- מפה המתארת את מסלול הגעת היהודים מירושלים לאזרבייג'ן דרך איראן ועיראק.
- לוח המציג אותיות עבריות ליד אותיות קיריליות ולטיניות ואת הגייתם.
- מפה המציגה את ישראל ואת שכנותיה.
בית הכנסת של הרובע התחתון (באזרית: Aşağı məhəllə sinaqoqu) הוא בית כנסת מהמאה ה-19 בעיר אוגוז שבאזרבייג'ן .
בית הכנסת של הרובע התחתון נבנה בשנת 1849 והיה בית הכנסת הראשון של היהודים ההרריים בעיירה.
זהו מבנה רחב ידיים, שלושה עשר מטרים רוחב ועשרים ושניים מטרים אורך, ובו אולם תפילה במרכזו שורת עמודים המחלקת אותו לשני חלקים שווים ועזרת נשים שנוספה בקומה השנייה במסגרת השיפוץ.
לאורך הקיר החיצוני שלוש כניסות.
המבנה מוקף חצר הדומה מאוד לחצר של מסגד.
בתקופת שלטונה של ברית המועצות, כאשר השימוש בו נאסר, שימש מבנה בית הכנסת כמחסן רהיטים וטבאק.
בית הכנסת שוחזר על ידי יהודי המקום בין השנים 1992–1994. למרות שחלפו יותר ממאה וחצי, העמודים ששימשו לבניית בית הכנסת המקורי נותרו שלמים.
בית הכנסת פתוח ומארח את היהודים המקומיים ותיירים רבים.
בית הכנסת בסגנון אר נובו בהודמזוושרהיי (בהונגרית: Hódmezővásárhelyi zsinagóga) נמצא בכתובת ככר סנט אישטוואן 2 (Szent István tér 2).
המבנה הורחב ושופץ מספר פעמים בין השנים 1850 לבין 1989 ובשנת 2004, חודש ושופץ שוב לזכר 60 שנה לשואת יהודי הונגריה.
ישנם נתונים רבים על חיי הדת היהודיים בהודמזוושרהיי עוד משנת 1810. בנייתו של בית התפילה הראשון החלה בשנת 1833 על מגרש שנתרם על ידי בעל הקרקע ג'רג' קארואי.
המרכז שהפך גם למרכז הקהילה היהודית המקומית הורחב בהדרגה ובשנת 1850 היה צורך לבנות בית תפילה גדול יותר כדי לענות על צורכי הקהילה שגדלה.
בית הכנסת (של ממש) החדש הושלם בשנת 1857 על פי תוכניותיו של הבנאי מיקלוש בוש (Busch Miklós) מסנטש.
בינתיים גדלה הקהילה היהודית המקומית פי עשרה!!!, ועד שנת 1905 נוצר צורך בהרחבה נוספת.
בתחרות (מכרז) שהוכרזה בשנה שלאחר מכן זכה האדריכל מיקשה מילר, שמבני האר נובו שלו עדיין מגדירים מנקודת מבט האר-נובו מבנים רבים בדרום המישור ההונגרי הגדול.
הבינוי מחדש שהושלם ב-1908 השפיע משמעותית בעיקר על החזית הראשית, בעוד ששאר חלקי בית הכנסת שונו רק במעט.
מעל האכסדרה המזכירה את שערי הקתדרלות של ימי הביניים, יש חלון ורדים בסגנון אר נובו, שסביבו, בקשת, כתובת עברית האֹמַר לַיהוָה מַחְסִי וּמְצוּדָתִי אֱלֹהַי אֶבְטַח־בּוֹ מתהלים פרק צא פסוק ב.
במהלך השואה הצטמצם מספר היהודים בהודמזוושרהיי לשבריר ממה שהיה, וההידרדרות ההדרגתית של המבנה החלה.
עד שנות ה-80 המבנה הידרדר למסוכן, מסכן חיים והיה בסכנת קריסה.
בשנת 1984 קנתה העירייה את בית הכנסת מהקהילה היהודית.
בשנת 1989 החלו שיפוצים רחבי היקף בהנחיית בלה שישה, אדריכל מומחה להגנה ושיחזור של מבנים היסטוריים שנועדו לשימור.
באותו הזמן, חלונות הזכוכית המעוטרים, שנהרסו כמעט כליל בינתיים, חודשו בשיתוף אמנית הזכוכית זוכת פרס פרנצי, נואמי יוליה קובאץ' (Noémi Júlia Kovács) ובעלה הצייר אנדראש סילאדי (András Szilágy).
בשנת 2004 בוצעו שיפוצים נוספים בבניין במלאת 60 שנה לשואת יהודי הונגריה ושל יהודי המקום.
כיום בית הכנסת מקבל את פני המבקרים במלוא הדרו.
המבנה מיוחד גם בכך שהוא השתמר עם הריהוט המקורי שלו.
הספסלים המיוחדים שגולפו ביד נשתמרו במצבם המקורי.
ניתן לראות אותם משוחזרים היום בבית הכנסת.
בבית הספר היהודי לשעבר הסמוך למבנה פועל סניף של המרכז לזיכרון ותיעוד השואה.
בית הכנסת של מונמארטר ממוקם ב-Rue Sainte-Isaure, ברובע השמונה-עשר של פריז.
בית הכנסת הוקם בשנת 1904, בידי קהילה של יהודים יוצאי מזרח אירופה.
בשנת 1907 תרם הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד כספים להרחבתו של המבנה.
בשנת 1941 במהלך מלחמת העולם השנייה, ניזוק בית הכנסת על ידי צרפתים פרו-נאצים.
משנת 1975 ועד 2006, שימש הרב מאיר זיני כרב בית הכנסת והנהיג את קהילת מונמארטר במשך למעלה משלושים שנה.
כאשר הגיע, היה בית הכנסת האשכנזי כמעט ריק ולמעשה נטוש.
הוא החיה את הפעילות הקהילתית, משך קהל רחב והקים תלמוד תורה.
הנהגתו הרוחנית, שהתאפיינה במחויבות ציונית עמוקה ובהדגשת המרכזיות של ארץ ישראל, השפיעה רבות על בני הנוער בקהילה, שרבים מהם בחרו לעלות לישראל.
בית הכנסת של בסובוטיצה נמצא בכיכר יאקאב וקומור בסובוטיצה.
הוא בית כנסת הונגרי בסגנון אר נובו בסובוטיצה, סרביה.
זהו בית הכנסת השני בגודלו באירופה אחרי בית הכנסת הגדול ברחוב דוהאן בבודפשט.
הוא נבנה בשנים 1901–1902 בתקופת ניהולה של ממלכת הונגריה (חלק מאוסטרו-הונגריה), על פי תוכניותיהם של מרצל קומור ודז'ה יאקאב במיקום של בית כנסת קטן יותר ופחות מפואר.
הוא אחד המבנים הדתיים והמפוארים ששרדו אחרי מלחמת העולם השנייה באדריכלות בסגנון אר נובו.
הוא שירת את הקהילה הניאולוגית המקומית.
בשנת 1974 הוגדר בית הכנסת כאתר מורשת תרבותית הונגרית יהודית.
בשנת 1990 בית הכנסת הוגדר כאתר מורשת תרבותית בעלת חשיבות יוצאת דופן, והוא קיבל הגנה על ידי הרפובליקה של סרביה.
במשך מספר שנים בית הכנסת עבר תהליכי שיפוץ ובשנת 2018 הוא נפתח מחדש.
בשנת 1838 הוקם בית הכנסת הראשון במקום בו עומד בית הכנסת הנוכחי.
בשנת 1850 הורחבה חזית בית הכנסת.
לאור גידול האוכלוסייה היהודית בעיר.
בשנת 1894 הוחלט בקהילה היהודית על הקמת בית כנסת גדול יותר.
בין השנים 1901 ל-1903 הוקם בית הכנסת על ידי הקהילה היהודית החזקה שהייתה בעיר.
בראשית המאה העשרים חיו בעיר כ-4,000 יהודים (ועוד כ-2,000 בסביבת העיר).
בית הכנסת הגדול והמפואר הדגיש את עוצמת הקהילה היהודית שבנתה אותו, בשעה שהעיר הייתה רב-אתנית, עם רוב קתולי.
העיר הייתה השלישית בגודלה בממלכה ההונגרית, והעשירית בגודלה באימפריה ההבסבורגית.
בשנת 1926 סופה עזה גרמה לנזק חמור לכיפת בית הכנסת.
במהלך השואה רוב יהודי העיר נשלחו למחנות הריכוז ולמעטים שחזרו לאחר המלחמה, לא היו מספיק משאבים כדי לשפצו.
בשנת 1970 הכיפה קרסה לתוך המבנה, שהביאה לדליפת מי גשמים לתוך המבנה שהמשיך להינזק.
בשנת 1989 ועדה מטעם אונסק"ו המליצה להתחיל הליך של הכרזה על בית הכנסת כאתר מורשת עולמית אך התהליך נעצר בשל מלחמות יוגוסלביה שפרצו שנים ספורות לאחר מכן.
בשנת 1990 בית הכנסת הוגדר כאתר מורשת תרבותית בעלת חשיבות יוצאת דופן, והוא קיבל הגנה מטעם הרפובליקה של סרביה.
בשנת 2000 לאור מצבו הרעוע בית הכנסת נסגר לתפילה.