tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אוכלוסיית השכונה מורכבת בעיקר מדתיים לאומיים וחרדים אמריקאים.
בית הכנסת המרכזי של השכונה נקרא "משכן שילה".
בשכונה ממוקמת ישיבת ההסדר לב התורה, ישיבה המציעה מסלול הסדר לבני חוץ לארץ.
השכונה השנייה שהוקמה ברמת בית שמש.
ממוקמת בצפון רמת בית שמש, בגבול בין רמת בית שמש לשאר העיר.
נקראת גם רמת התנאים, מכיוון שרחובות השכונה נקראים בעיקר על שם התנאים.
ידועה באופייה החרדי הקיצוני, וכיום מתגוררים בה חרדים חסידים ברוב כמעט מוחלט.
השכונה השלישית שהוקמה ברמת בית שמש.
רמת בית שמש ג'1 – נקראת גם "רמת אבי עזרי" על שם רבי אלעזר מנחם מן שך,
רמת בית שמש ג'2 – נקראת גם "חזון עובדיה" על שם הרב עובדיה יוסף.
בשעת שיווק המכרזים לשכונה זו נתגלעו חיכוכים בין האוכלוסייה החרדית לאוכלוסיות אחרות בעיר על שטחי הבנייה, ומספר פעמים אף בוטלו המכרזים לאזור.
השכונה הגדולה ביותר מבין שכונות רמת בית שמש, הצפויה למנות כעשרת אלפים משפחות מהמגזר החרדי.
ממוקמת בדרום מערב העיר, ליד רמת בית שמש ג'1. נקראת גם רמת האמוראים, מכיוון שרחובות השכונה נקראים בעיקר על שם אמוראים.
בשנת ה'תש"ף החל האכלוס בשכונה.
נכון לשנת 2025, שכונות ד'1 ו־ד'2 מאוכלסות, ד'3 ו־ד'4 בתהליכי אכלוס, ו־ד'5 בשלבי בנייה.
כמו כן, בשכונה צפוי להבנות המרכז הרפואי הדסה בית שמש.
ממוקמת בדרום מזרח העיר, ליד רמת בית שמש ג'2.
רמת בית שמש ה'1 – נקראת גם "נווה שמיר" על שם ראש ממשלת ישראל לשעבר יצחק שמיר, תמנה 2,500 יחידות דיור.
רמת בית שמש ה'2 – תמנה 3,500 יחידות דיור ותכלול קאנטרי ומוסדות שונים.
נכון לשנת 2025, החל האכלוס ברמת בית שמש ה'1 וחלקה עדיין בבנייה, ורמת בית שמש ה'2 עדיין בתכנון.
עם תחילת בנייתה, רחובות השכונה נשאו את שמות עונות וחודשי השנה, אך שונו לשמות גיבורי ישראל (חנה סנש, אוריאל ואלירז פרץ ועוד).
שכונה מתוכננת באזור צפון העיר, ליד השכונות הוותיקות.
שכונות נוספות ברמת בית שמש
השכונה בנויה על חלק קטן מתוך קרקע פרטית גדולה של האחים גלובנציץ, בגודל של 1,000 דונם, וממוקמת בסמוך לשכונת רמה א' ממערבה, ובסמוך לכביש 5 (שדרות נהר הדן) החוצה את בית שמש.
המשקפיים – שכונה חדשה הממוקמת מזרחית לרמת בית שמש א'.
השכונה נקראת על שם צורת הכבישים בה, המזכירים צורת משקפיים.
חלק מרחובות השכונה נקראים על שם הרבנים הראשיים לישראל (הרב קוק, הרב אברהם שפירא, הרב מרדכי אליהו ועוד).
רמת הדקאן היא רמה גבוהה ונרחבת שגובה כ-600 מטר מעל לפני הים ומכסה חלק נרחב במרכז ודרום הודו.
את הרמה חוצים נהרות רבים, ולצידיה משתרעים שני רכסי הרים: הרי גהט המזרחיים והמערביים.
חלקה הדרומי של הרמה הוא מישור גשום ועשיר בצמחייה.
רמת דקאן נמצאת מדרום למישור אינדו גנגטי.
הרמה נמצאת בשטחן של 8 מדינות בהודו.
רוב תושבי רמת הדקאן חיים במישורים שלאורך חופי הים ועוסקים בחקלאות.
מקורה שמה של הרמה מהמילה dakkhin בפרקריט, שמקורה מהמילה dákṣiṇa (דרום) בסנסקריט.
רמת אפעל היא שכונה במזרח העיר רמת גן, באזור בקעת אונו, מדרום מזרח למחלף אלוף שדה.
עד שנת 2008 הייתה יישוב קהילתי במעמד ועד מקומי במסגרת מועצה אזורית אפעל.
מקור שמה של רמת אפעל הוא ראשי תיבות של "אגודת פועלים עברית לאומית" (אפע"ל).
במרוצת השנים ירד סימן הגרשיים מהמילה "אפעל".
השכונה הוקמה על אדמות קיבוץ אפעל שהתפרק בשנת 1952. בשנת 1953 הוקם במקום סמינר אפעל - מרכז הדרכה וחינוך של הקיבוץ המאוחד (כיום חלק מהתנועה הקיבוצית).
הוקם גם בית דיור מוגן של רשת "משען" - "משען אפעל", המשתרע על פני 136 דונמים.
בתחילת שנות ה-60 הועלתה הצעה להקים במקום יישוב ל-400 משפחות עולים מארצות הברית.
בשנת 1969 הקימה במקום חברת "שיכון עובדים" שכונת מגורים, שכללה בעיקר וילות, שהייתה במעמד של ועד מקומי במסגרת מועצה אזורית אונו (שבשנת 1984 שונה שמה ל"מועצה אזורית אפעל").
הרחבת השכונה, בווילות, בקוטג'ים ובבתים בני שתיים או שלוש קומות, נמשכה עד 1997.
בשנת 2003, במסגרת מיזם איחוד רשויות מקומיות, המליצה ועדת שימוע של משרד הפנים על סיפוחה של רמת אפעל לרמת גן, תוך הקמת ועד רובע עירוני ביישוב, בדגם שיושם לאחר מכן ביישובים הקהילתיים נוה מונוסון ומכבים-רעות.
בשל מאבקה המוצלח, באותה עת, של המועצה אזורית אפעל נגד פירוקה, ירדה הצעה זו מהפרק.
הודעת משרד הפנים מ-2 במרץ 2007 לא העניקה ליישובי המועצה האזורית (רמת אפעל, כפר אז"ר ורמת פנקס, שסופחה לעיר אור יהודה), אפשרות להקים ועד רובע עירוני.
לנוכח התנגדותה על עיריית רמת גן להענקת מעמד סטטוטורי של רובע עירוני ליישוב, הפכה רמת אפעל, בחודש פברואר 2008, לשכונה של העיר רמת גן, בדומה לשכונות קריית קריניצי ורמת חן הסמוכות, כאשר כפר אז"ר שומר על מעמדו כמושב עובדים בתחום השיפוט של העירייה.
כך למשל ניתן למצוא את השמות: "צאלים רמת אפעל", וכן "האשל רמת אפעל".
ב-2019 החלה הקמת קריית חינוך, בשטח הגובל בשכונה לכיוון בי"ח תל השומר.
שטחו של הקמפוס הוא כ-16,000 מ"ר ומכיל כחמישה מבנים ייעודים, בעלי תפוסה לפחות 1,200 תלמידים..
המוסד הלימודי המרכזי במרכז החינוך הוא תיכון בגין.
ב-19 בדצמבר 2024, במהלך מלחמת חרבות ברזל, נגרם נזק כבד לבית הספר היסודי בשכונה מפגיעת טיל בליסטי שירו החות'ים מתימן אל עבר גוש דן.
רמת דניה היא שכונה בדרום-מערב ירושלים, הממוקמת על צלע גבעה בין השכונות בית וגן, קריית היובל ורמת שרת, בגובה 770 מטרים מעל פני הים.
הקמת השכונה החלה בשנת 1964 על ידי חברת הבנייה "דניה חברה לפיתוח בע"מ" (היום "דניה סיבוס") ונקראת על שמה, על אדמות חקלאיות של הכפר הנטוש מלחה.
רוב תושביה חילונים, ובהם אנשי רוח, רופאים, חברי כנסת, חברי מועצת העיר ועורכי דין.
במרכז השכונה מרכז מסחרי קטן.
השכונה ידועה כשקטה, ורק בשנת 2012 החלו לעבור בה אוטובוסים בקו הסעה לתחנת הרכבת הקלה בהר הרצל.
הרחוב הראשי בשכונה קרוי על שמו של אריה קובובי.
ברמת דניה ממוקמים תחנת דלק וסופרמרקט אשר פתוחים 24 שעות וכן בשבתות ובחגים.
בשכונה צולמה סדרת הטלוויזיה עבודה ערבית.
רב השכונה הוא הרב ישעיה שטיינברגר.
מתחת לשכונה נמצא "פארק דניה" (על שם פישמן קלאגסבורן), בו מספר אזורי פעילות ומתקני משחקים.
בקצהו המערבי של הפארק, הסמוך לקריית היובל, ממוקם מגרש האימונים הישן של קבוצת הכדורגל הפועל ירושלים ומגרשי טניס.
בעת הקמת השכונה בשנת 1964 תכננה חברת הבנייה "דניה" להקים במקום מתקן לפינוי אשפה, אך לאחר מחאת התושבים, הוחלט למקם את המתקן ליד שכונת בית צפאפא.
השטח בו היה אמור להיות המתקן לא פותח והוא שימש חלק מ"פארק דניה".
בתחילת שנות ה-2000, ביקש היזם בני נחמיה להקים בשטח זה מרכז מסחרי בשטח בנוי של 25 אלף מ"ר.
לבסוף הקים במקום, בין השנים 2011-2014, פרויקט הכולל 4 מגדלי מגורים, בני 9 קומות בשם "פנינה בחורש".
חברת הבנייה שבנתה את הפרויקט הייתה דניה סיבוס, הגלגול הנוכחי של "דניה חברה לפיתוח" שבנתה את השכונה במקור.
רמת אשכול היא שכונה יהודית בצפון ירושלים, שנבנתה לאחר מלחמת ששת הימים.
השכונה וכביש "שדרות אשכול" הסמוך לה נקראים על-שם לוי אשכול, ראש הממשלה השלישי של מדינת ישראל.
הם נבנו במסגרת תוכנית שכונות הבריח ליצירת רצף התיישבות עברי בין ירושלים המערבית והר הצופים, אשר נותק מהעיר במלחמת העצמאות.
רמת אשכול, שבנייתה החלה ב-1968, היא השכונה היהודית הראשונה שנבנתה מעבר לקו הירוק לאחר איחוד העיר.
שדרות אשכול הן נתיב התחבורה העיקרי בין העיר המערבית לבין הר הצופים.
שדרות אשכול מתחילים בצומת סנהדריה, שבין השכונות סנהדריה – מצפון לנתיב ושמואל הנביא – מדרום לנתיב.
בהמשך סמוכות אל הנתיב, מצפון, תחילה רמת אשכול לקטע ארוך של הנתיב ואחריה גבעת המבתר לקטע קצר של הנתיב ומדרום, תחילה מעלות דפנה לקטע קצר של הנתיב ואחריה אתר ההנצחה של קרב גבעת התחמושת לקטע ארוך של הנתיב.
רמת אשכול בנויה, למעשה, על המורדות הצפוניים של גבעת התחמושת, ואתר ההנצחה שוכן על פסגת הגבעה.
בהמשך המורדות הצפוניים, מצפון לשכונה, מצוי נחל צופים וחורשה הנטועה סביבו (ומצפון לו, על הרכס ממול, השכונות שועפאט ורמת שלמה).
בתי הספר היסודיים של השכונה ומגרש הכדורגל הסמוך להם, גן החמישה-עשר – הפארק הגדול של השכונה ששמו מנציח את חמישה עשר הלוחמים שנפלו ביום האחרון של מלחמת ההתשה (כ"ד באיר תש"ל - 30/5/1970), ורחוב הווילות רמת הגולן, תוחמים את השכונה מצפון וצופים אל נחל צופים.
רחוב רמת הגולן נבנה בשיטת בנה ביתך ויחד עם בנייני שכונת גבעת המבתר הסמוכה, היה מיזם בנה ביתך הראשון בירושלים מאז 1967 והראשון מזה עשרות שנים.
מעלות דפנה, בנויה, למעשה, על המורד המערבי של גבעת התחמושת.
(מעלות דפנה ואתר ההנצחה מדרומם בשייח' ג'ראח, אך לרמת אשכול אין גבול עם שכונה זו).
גבעת המבתר, בנויה על גבעה רמה מצפון מזרח לגבעת התחמושת, שבשטחה הייתה העמדה השלטת של מוצב גבעת התחמושת.
השכונה בנויה מרחובות שמרובם מסתעפים מבואות.
הרחוב הראשי של השכונה נחשב לרחוב פארן, המקביל לשדרות אשכול וכיוונו הכללי הוא מזרח למערב.
מרבית מבני הציבור הגדולים בשכונה בנויים בקצה המזרחי שלה, ברחוב פארן ובמבואות המסתעפים ממנו.
מבני הציבור נבנו שם כדי שייתנו שירות גם לשכונה הסמוכה ממזרח – גבעת המבתר.
רחוב פארן אינו חוצה את השכונה לכל אורכה, אלא מסתיים בצומת T, עם רחוב מעבר המתלה, שכיוונו הכללי הוא מצפון לדרום.
מקביל לרחוב מעבר המתלה, ממערב, נמצא רחוב משמר הגבול.
שני הרחובות המקבילים, משמר הגבול ומעבר המתלה, מתחילים בצומת עם שדירות אשכול בצפון ומסתיימים בצומת עם רחוב ים סוף.
קצהו המזרחי של רחוב ים סוף הוא צומת על מעבר המתלה ועם רחוב רמת הגולן.
מעבר לצומת עם רחוב משמר הגבול, ממשיך רחוב ים סוף אל גבול השכונות סנהדריה וסנהדריה מורחבת.
החלק המערבי של רמת אשכול נחצה על ידי הקו הירוק.
תכנון מתאר שכונת רמת אשכול נעשה בידי האדריכלים ישראל לויט, יצחק פרלשטיין וזאב שיינברג.
רמת אשכול שימשה דוגמה ומופת תכנוני ואדריכלי לשכונות רבות שנבנו אחריה בירושלים ובמדינת ישראל.
כמעט כל הבתים בשכונה בנויים באותה שפה ארכיטקטונית, תוך שהם דומים זה לזה מחד גיסא, ובעלי מאפיינים ייחודיים מאידך גיסא.
האפיון הייחודי ניתן בצורת קשתות למרפסות חזית או אחור, קישוט קרמיקה, צבעי תריסים וכדומה.
במבנים רבים בשכונה הדירות אינן משיקות זו לזו ואין להן קירות משותפים: ברוב בנייני 8 הדירות הבנייה היא במפלסים של חצי קומה, כאשר כל דירה ממלאת מפלס; בבנייני 16 הדירות כל דירה ממלאת מפלס של רבע קומה.
בצורה זו הובטחה לדיירים רמה גבוהה יותר של פרטיות ואיכות חיים מזו שנהגה בבנייה הציבורית עד לאותה תקופה.
בבניית השכונה השתתפו כל החברות היזמיות והקבלניות המובילות בישראל של אותן שנים: שיכון ופיתוח, שיכון עובדים, רובינשטיין, האחים גולדשטיין ורסקו.
שכונה זו (ביחד עם גבעת המבתר הסמוכה) הייתה הראשונה שנבנתה בירושלים אחרי מלחמת ששת הימים.
היא נבנתה כחלק משכונות הבריח במאמץ ליצור במהירות רצף התיישבותי יהודי אל הר הצופים.
הבנייה נערכה בין השנים 1968–1972, השכונה נחנכה רשמית בשנת 1969. והיא אוכלסה החל מסוף אותה שנה.
השכונה נבנתה ביוזמת ראש ממשלת ישראל, לוי אשכול ובשל הצורך לזרז הליכים היא נבנתה בניהול משרד ראש הממשלה.
השכונה נבנתה בשיתוף פעולה עם משרד השיכון ועיריית ירושלים, במאמץ תכנוני והנדסי מיוחד.
בניית השכונה הביאה לידי ביטוי ידע מקצועי רב שנצבר עד לאותן שנים אצל גורמי התכנון והאיכלוס בייזום והקמת שכונות מגורים, תוך הפקת לקחים מבניית שיכונים ציבוריים בשנות ה-50 וה-60. עוד במהלך בניית השכונה, הבינו יוזמיה ומתכנניה כי מדובר בהצלחה שלא הייתה כדוגמתה קודם לכן בתחום השיכון הציבורי.
השכונה יצרה מרקם אדריכלי מושלם, המשלב בנייה פונקציונלית, נוחה, מכובדת ואסתטית בו זמנית.
בתחילה רבים מתושבי ירושלים נרתעו לרכוש דירות בשכונה בהיותה "רחוקה", אולם תוך זמן קצר המגמה התהפכה והשכונה הפכה למבוקשת.
ביולי 1969, לאחר מות לוי אשכול, נקרא הרחוב הראשי בשכונה שדרות לוי אשכול, ורחובות נוספים נקראו על שם ששת המים, מצרי טיראן, מפרץ שלמה, מעבר המיתלה ומשמר הגבול.
סמוך לשכונה נמצא אתר ההנצחה הממלכתי גבעת התחמושת, מאתרי הלחימה הקשים בקרבות מלחמת ששת הימים.
על שם מלחמה זו נקרא רחוב ששת הימים שבגבעת המבתר הסמוכה, שחלקו משותף עם רמת אשכול.
מרבית שמות הרחובות ברמת אשכול קשורים גם הם למלחמה זו, כגון רחוב מעבר המתלה, רחוב פארן ורחוב ים סוף.
בגן 'דוריס ויילר', ברחוב ים סוף 8, נמצאת מערת קבורה (מערת האשכולות) מימי בית שני.
מערות קבורה נוספות מצויות בסביבת השכונה, למשל בנחל צופים הסמוך, בגבעת המבתר, ובמיוחד בשכונת סנהדריה.
מערת אום אל עמד מערת קבורה מימי בית שני, נמצאת בפארק נחל צופים מצפון לרחוב פארן.
בשכונה מרכז מסחרי גדול ברחוב פארן, שנבנה בשכונה בשנים 1970–1974. המרכז המסחרי והשירותים הסמוכים אליו משרתים את תושבי השכונה וכן את תושבי שכונות הסמוכות בצפון-מזרח ירושלים.
בתי הספר של השכונה משרתים גם הם את ילדי השכונות השכנות.
בסמוך למרכז המסחרי פועל מרכז הדרכה של משרד החינוך ושל מינהל חברה ונוער הכלול בו.
בשכונה מצוי בית הספר יד המורה, שהוא בית ספר יסודי ייחודי בירושלים המשלב בין ילדים בעלי לקויות תקשורת, בדרך כלל אוטיזם, עם ילדים חסרי לקות.
בנוסף לכך, בשכונה פועל שבט "העומר" של צופי ירושלים, אשר מונה 150 חניכים וחניכות.
במקור אוכלוסיית השכונה הייתה של חילונים בני מעמד הביניים ומשפרי דיור, אך החל מסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 החלה כניסת אוכלוסייה חרדית לשכונה, בעיקר לחלקה המערבי, הסמוך לשכונת סנהדריה.
תהליך ההתחרדות הואץ בעשור הראשון של המאה ה-21. רבים מהתושבים החרדים הם ממוצא אנגלוסקסי.
בעקבות כניסת החרדים ורכישת בתים בשכונה, ערך הנדל"ן בשכונה זינק בעשרות אחוזים והשכונה נחשבת כאחת השכונות היקרות בירושלים.
שיאו של תהליך ההתחרדות התרחש במקביל להתחזקותם של החרדים בעיריית ירושלים.
מדיניות העירייה בנוגע לרמת אשכול בתקופת שלטונם של אורי לופוליאנסקי כראש העירייה ויהושע פולק כסגנו בין השנים 2003–2008, התבטאה בין היתר באישור מזורז להקמתן של מאות מרפסות סוכה בשכונה, אשר לדעת רבים פגעו באופייה של השכונה ובייחודם האדריכלי של בתיה.
בפסק דין מאת השופטת מוסיה ארד נכתב כי:
כיום הפכה האוכלוסייה החרדית לרוב, ובה בתי כנסת רבים ואף מוסדות חינוך דתיים.
בשכונה מתגוררים גם דתיים לאומיים.
עם זאת ישנו מיעוט ניכר של ציבור חילוני בשכונה, וכן כל רחובות השכונה פתוחים בשבתות וחגים.
רמת בית הכרם היא שכונה במערב ירושלים, אשר מהווה יחד עם שכונות יפה נוף, גבעת בית הכרם ושכונת הפועלים את שכונת בית הכרם רבתי.
השכונה שוכנת במערב ירושלים, ובנויה כמשולש שחודו לכיוון דרום.
גבולותיה הם: ממזרח - שדרות מנחם בגין וגבעת רם, מצפון - גבעת בית הכרם, ממערב ומדרום - בית וגן.
השכונה קרויה "רמת בית הכרם" משום שהיא סמוכה אל בית הכרם וגבוהה ממנה באופן משמעותי.
לאחר מלחמת העצמאות התכוונה ממשלת ישראל להקים שדה תעופה ברמה שכיום שוכנת בה השכונה, ולצורך כך הפקיעה קרקעות באזור.
לאחר מלחמת ששת הימים בוטלה התוכנית, לאור קיומו של שדה התעופה עטרות, והשטח שינה ייעודו לצורכי בנייה.
בצפון-מזרח הרמה נבנה בשנת 1951 מפעל למכלי מסוקים של התע"ש שפונה ב-1997.
בנייתה של רמת בית הכרם החלה בשנת 1991. התכנון מייעד לרמת בית הכרם בניית 2,050 יחידות דיור, מהן כ־1,500 על קרקע של מינהל מקרקעי ישראל והיתר על קרקעות פרטיות.
בשמת 1997 החלה בניית שלב ב של השכונה.
עד סוף שנת 2003 נבנו ברמת בית הכרם כ־1,200 יחידות דיור.
השכונה נבנתה בסגנון מודרני כשאת התשתיות של הכבישים, הניקוז והמים הקימה החברה העירונית מוריה.
התכנון המפורט והביצוע נעשו במקביל לבנייה, דבר שאיפשר אכלוס מהיר של השכונה.
בינואר 2004 פורסם מכרז לבניית 252 יחידות דיור בסמיכות למפעל תע"ש המפונה שבו נעשו החל מ־1996 סדרת בדיקות ופינוי קרקע נגועה כתוצאה מחשש של המצאות מזהמים בקרקע כתוצאה מפעילות מפעל תע"ש שפונה.
המתחם החדש נבנה בצידה המזרחי של רמת בית הכרם, אך לא כחלק מהשכונה עצמה, כאשר מתוכנן כביש חדש שיחבר את תת-השכונה החדשה לשכונת בית הכרם הוותיקה.
ב־2006 נפתח בשכונה מרכז מסחרי שבנתה קבוצת רובינשטיין.
ב־2009 בוטל קו 14 שקישר את שכונות בית הכרם למרכז העיר.
כיום (2024) פועלים בשכונה קו 21 לשכונת בית וגן ולתחנת הרכבת בהר הרצל, קו 50 לתחנה המרכזית בירושלים דרך בית הכרם הוותיקה, וקריית הלאום, וקו 5 להר חומה, דרך תחנת הרכבת ביפה נוף, אצטדיון טדי ואזור התעשייה תלפיות.
השכונה עצמה בנויה סביב לפארק מרכזי ולגני משחקים לילדים, כאשר לרובם יש גישה ישירה לפארק.
נסללו בה רחובות 'הולנדיים', והבנייה רוויה בבניינים של 3-5 קומות, בסגנון נאו-קלאסי.
השכונה נחשבת לאקסקלוסיבית ואטרקטיבית, גם בשל היותה שכונה שקטה וקרובה לעורקי התחבורה הראשיים של כביש בגין ושדרות הרצל.
ברוב הבתים הדירות בנות שלושה עד חמישה חדרים, ויש אף דירות גג (פנטהאוזים) ודירות רב מפלסיות (דופלקסים).
רחוב האורך המרכזי בשכונה הוא על שם משה קול, ראש מחלקת עליית הנוער בסוכנות היהודית, מנהיגה של המפלגה הליברלית ושר התיירות.
רמת אקווריוס היא אזור פיזיוגרפי באזור המשנה "הרמות הגבוהות" (High Plateaus Section) של רמת קולורדו.
הרמה שוכנת במחוזות גארפילד (Garfield) ווין (Wayne) בדרום-מרכז יוטה.
הרמה, התרוממות טקטונית, השוכנת על רמת קולורדו הגדולה ממנה בהרבה היא הרמה המיוערת הגבוהה ביותר באמריקה הצפונית.
הרמה משתרעת לאורך 150 קילומטרים בקצה הצפוני של גרם המדרגות הגדול.
שטחה מעל ל-2,330 קילומטרים מרובעים שרובם מיוערים, הרוב הוא חלק מהיער הלאומי דיקסי (Dixie National Forest).
ברמה יש חורשות צפופות של צפצפה, אשוחית ואשוח, כרי דשא ואחו תת-אלפיני.
בגובה הבינוני העץ הנפוץ הוא אורן הזפת, ובגבהים הנמוכים יותר ערער ומיני אורן אחרים.
מעל ל-200 קילומטרים מרובעים נמצאים בגובה העולה על 11,000 רגל (3,350 מטרים).
הרמה כוללת את הר בולדר שפסגתו המכונה Bluebell Knoll שוכנת בגובה 3,453 מטרים.
על ההר צומח מין הפרח Potentilla angelliae האנדמי לאזור זה.
כמו כן יש ברמה מספר אגמים צלולים.
אל האגמים, ואל הר בולדר אפשר להגיע באמצעות כביש נופי מספר 12 (Scenic Byway 12).
ברמת אקווריוס ובקרבתה שוכנים הפארק הלאומי ברייס קניון והיער הלאומי דיקסי.
גרם המדרגות הגדול כשרמת אקווריוס בקצהו הצפוני (הצד השמאלי באיור).
רמת ארמניה היא רמה בחלק הצפוני של המזרח התיכון.
רוב שטחה של הרמה מהווה כיום את מזרח טורקיה, אך הרמה משתרעת גם במדינות נוספות: ארמניה, מערב איראן, דרום גאורגיה, ומערב אזרבייג'ן.
החלק הצפון מזרחי של הרמה ידוע גם בשם הקווקז הקטן.
לאורך ההיסטוריה האזור יושב בעיקר על ידי ארמנים, אך גם על ידי גאורגים ואשורים.
אזור זה ידוע עוד מהעת העתיקה כאזור מרכזי בהיסטוריה של הארמנים.
במהלך ימי הביניים, שבטים טורקמנים נדדו לאזור והתיישבו במספרים גדולים ברמת ארמניה.
מרבית הארמנים בחלקו המערבי של האזור (מזרח טורקיה של ימינו) הושמדו בזמן רצח העם הארמני ב-1915. במקביל, הושמדו גם האשורים במערב הרמה כחלק מרצח העם האשורי.
כיום האזור מאוכלס בעיקר על ידי ארמנים, טורקים, כורדים, אזרים וגאורגים.
ברמת ארמניה הייתה פעילות וולקנית נרחבת, וקיימים בה מספר הרי געש כבויים או רדומים: הר אררט המתנשא לגובה של 5,137 (הנקודה הגבוהה ביותר ברמה), הר ארגץ בארמניה ועוד.
רמת ברוס או מישור ברוס היא רמה המכוסה בקרח בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
הרמה מתנשאת לגובה של 1,830 מטרים מעל פני הים.
הרמה משתרעת צפון-מזרחה מן הכפים של קרחון גולד וקרחון ארסקין עד לסביבות מפרץ פלנדרס.
לא ידוע מתי התגלתה הרמה או נראתה לראשונה, אך על פי המשוער ראו אותה בינואר 1909 חברי המשלחת הצרפתית לאנטארקטיקה בראשות ז'אן-באטיסט שארקו ממיקומם במצר פנדלטון.
הרמה מופתה באמצעות תצלומי אוויר ובהתבסס על פי סקרים שנערכו על הקרקע על ידי סקר שטחי החסות של איי פוקלנד, בשנים 1946–1962.
הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה נתנה לרמה את שמה.
הרמה נקראת על שמו של ויליאם ספירס ברוס, חוקר קטבים סקוטי ומנהיג המשלחת הסקוטית הלאומית לאנטארקטיקה, שחקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1902–1904.
רמת ברמל או מתלול ברמל היא רמה תלולה, שאורכה 28 קילומטרים, המשתרעת בין בסיסו של מסיב פורד, לפסגת קינג, בהרי תיל שבאנטארקטיקה.
שיאה של הרמה הוא בגובה של 400 מטרים מעל פני הים.
במתלול הפרש גבהים של 300 - 400 מטרים בין רמת הקוטב, למשטח מכוסה הקרח שמצפון לרמה.
שמה של הרמה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים, והיא נקראת על שם פיטר פ.
Bermel), קרטוגרף של הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, אשר יחד עם ארתור ב.
Ford) הוביל את משלחת הסקר של הסקר הגאולוגי אשר סקרה את האזור בין השנים 1960–1961, וכן הוביל את המשלחת של הסקר בין השנים 1962–1963 אשר סקרה את האזור שבין כף האלט לגבעות וילסון, ובין קרחון בירדמור להרי הורליק.
אזור התעשייה רמת בקע הוא אזור תעשייה מתוכנן מדרום לבאר שבע, סמוך לנאות חובב, ממזרח לכביש 40. אזור התעשייה ישמש להקמת מתחם של מפעלי תעש מערכות שיעברו ממיקומם ברמת השרון למתחם החדש.
אזור "רמת בקע" משמש כשדה ניסויים של חברת תעש מערכות מאז שנות ה-60, ושטחו כ-52,000 דונם.
הוא אינו משויך מוניציפלית ומוגדר כשטח גלילי.
מצפון לו ממוקמים מתקן "אפרת" לאחסון דלקים של חברת תשתיות נפט ואנרגיה ותחנת הכוח רמת חובב של חברת החשמל לישראל, המופעלת על ידי גז טבעי.
מתקן "אפרת" (נקרא גם גבעת שמן), הוקם בידי תשתיות נפט ואנרגיה מזרחית לרמת חובב בשנת 1995. מאז הוא משמש לאחסון מוצרי דלק ולניפוקו על פי דרישה.
הקמת תחנת הכוח רמת חובב החלה בראשית שנות ה־90, בעקבות העלייה ממדינות ברית המועצות לשעבר, והעלייה בביקוש לחשמל.
זו הייתה תחנת-הכוח הראשונה מסוגה בארץ במחזור משולב והוקמו בה ארבע טורבינות גז תעשייתיות, המוסקות בסולר בהספק כולל של 460 מגוואט.
בשנת 1998 פרסמה חברת החשמל מכרז להקמת תחנת הכוח נוספת באתר על ידי יזם פרטי חברת האחים עופר זכתה במכרז, אך בשנת 2003, לאחר שכבר החלה בהקמת התחנה, החליטה לבטל את פרויקט עקב התייקרויות הציוד ואי הוודאות לגבי מועד חיבור התחנה למערכת ההולכה של הגז הטבעי.
בשנת 2004, ועדת גבולות של משרד הפנים המליצה לצרף את מתחם רמת בקע לתחום השיפוט של עיריית באר שבע, אך ההמלצה לא יושמה.
ביולי 2014, ועדת חקירה "לגבולות וחלוקת הכנסות משטחים חסרי מעמד מוניציפלי באזור הדרום רמת בקע" החליטה לשייך את שלושת המתקנים: חברת חשמל, תע"ש ומתקן לאחסנת דלק לעיריית באר שבע.
אך לחלק את ההכנסות מארנונה בין מספר רשויות מקומיות באזור.
בשנת 2017, אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה דרום להפקדה את תוכנית בניין עיר במתחם שאליו תעבור פעילות הייצור של החברה מרמת השרון.
במסגרת התוכנית יפנו כ-1,000 משפחות בדואיות מהאזור.
בשנת 2018, מונה סגן הרמטכ"ל לשעבר, יאיר נוה, לעמוד בראש הפרויקט של מעבר תעש מערכות מרמת השרון לרמת בקע, עבור אלביט מערכות שרכשה את תעש.
המעבר יושלם לפי התכנון עד שנת 2022. ב-2 בנובמבר 2020 דחה בית המשפט העליון עתירה של משפחה בדואית שבנתה מבנים בלתי חוקיים בשטח המיועד למפעל, ובכך סלל את הדרך להעברת המפעל לנגב.
בנובמבר 2021 התקיים טקס הנחת אבן הפינה למפעלי תע"ש החדשים ברמת בקע.
רמת דטרויט היא רמה פנימית גדולה בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
גבולה הצפוני של הרמה הוא הקיר הדרומי של קרחון ראסל המערבי.
מקרחון זה משתרעת הרמה לכיוון צפון מערב, לאורך 140 קילומטרים, עד הגיעה לרמת הרברט.
הרמה התגלתה לראשונה מן האוויר על ידי סר הוברט וילקינס בטיסה שערך ב-20 בדצמבר 1928.
חלקה הצפוני והמזרחי של הרמה מופו על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד שנערך בעונת מחקר 1947–1946.
וילקינס קרא לרמה "רמת האגודה האווירית דטרויט" (Detroit Aviation Society Plateau) על שמה של האגודה מדטרויט שבארצות הברית, שסייעה לארגון משלחת החקר שלו.
לימים אושר שם מקוצר לרמה.
רמת הארווי היא רמה הררית גבוהה צפונית להר פארי, ברכס המרכזי של הרי סטריבוג, באי בראבנט בארכיפלג פאלמר, בחצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
להרי הרמה מדרונות תלולים במערב הרמה, שאינם מכוסים קרח.
הרמה מתנשאת מעל קרחון פארה שמצפון לה, מעל קרחון לאנק שמצפון מזרח לה, מעל הקרחונים מאלפיגי ומקנזי, שמדרום מזרח לרמה, מעל קרחון דז'ראסי שמערבה לרמה, ומעל קרחון גוריצ'נה שמצפון מערבה לרמה.
הרמה מופיעה במפה ממשלתית ארגנטינאית משנת 1953. במפה זו לרמה אין שם.
הרמה צולמה על ידי האנטיג אירוסרוויירס בע"מ בסקר צילומי אוויר שערכה החברה בשנים 1956–1957. הרמה מופתה על בסיס צילומים אלה בשנת 1959.
הרמה נקראת על שמו של ויליאם הארווי, רופא אנגלי שהציג לראשונה את מחזור הדם.
רמת האסקי היא רמה הררית שטוחה באופן יחסית, המכוסה בקרח, בהרי המלכה מוד, באזור חוף דופק, בשטח חסות רוס, שבאנטארקטיקה.
הנקודה הגבוהה ביותר ברמה היא כיפת האסקי, שגובהה 3,580 מטרים מעל פני הים, והיא ההר ה-74 בגובהו באנטארקטיקה.
הרמה ממוקמת 7 קילומטרים דרומית לשולחן היינז.
הרמה מתנשאת מעל מוצאו של קרחון ברנדאו.
הרמה נקראת על שם כיפת האסקי - הנקודה הגבוהה בה, וזו, בתורה, נקראת על שם כלבי ההאסקי באמצעותם הגיעו החוקרים מטעם משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד אל הרמה.
רמת דביסי הוא רכס הרים בצפון האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
הרמה ממוקמת ממזרח להדום הקרח מוצרט.
שיא גובהה של הרמה - 1,300 מטרים מעל פני הים (בפסגת ראוול).
הרמה התגלתה ומופתה לראשונה בשנת 1960 על ידי דרק סירל (Derek J.H.
הרמה נקראת על שמו של המלחין הצרפתי קלוד דביסי; וזאת בדומה לאתרים נוספים באזור שנקראו על שמות של מלחינים.
מקבץ פסגות (רמה) בהרי קווטרמיין, באזור חוף סקוט, בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
הרמה ממוקמת בין עמק ביקון ועמק ארנה.
שיא גובהה של הרמה - 2,345 מטרים מעל פני הים (בהר וסט ביקון).
הרים נוספים ברמה הם איסט ביקון, וסאות' ביקון.
שמה של הרמה ניתן לה על ידי הרטלי פראר, גאולוג שהיה חלק מהמשלחת האנטארקטיקה הבריטית (משלחת דיסקברי) (אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1901– 1904).
רמת הוקס או הר הוקס הוא מכתש וולקני מלא קרח המתנשא מעל החלק הדרומי של האי קולמן, בים רוס, באזור חוף בורכגרווינק, בארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
גובה פני הקרח שממלא את המכתש 2,000 מטרים מעל פני הים, והוא הנקודה הגבוהה ביותר באי.
שמה של הרמה ניתן לה על ידי משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד.
הרמה נקראת על שמו של קפטן ויליאם מ.
משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד עשתה שימוש רב בתצלומי האוויר שצילם1955.
רמת ארול היא רמה בחצי האי טריניטי, שבחצי האי האנטארקטי, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
שיא גובהה של הרמה 1,092 מטרים מעל פני הים (בפסגת גיגן).
הרמה גובלת בקרחון ראסל המזרחי, שמדרום לה; ובהדום הקרח קונו, שמצפון לה.
אורכה של הרמה 8 קילומטרים, החל ממעבר בנץ, לכיוון מזרח- דרום-מזרח לכיוון מפרצון סמוקיניה.
הרמה מתנשאת מעל תעלת הנסיך גוסטב, וים ודל, שמדרום מזרח לה.
הרמה מופתה על ידי סוקרים גרמנים ובריטיים בשנת 1996.
הרמה נקראת על שם היישוב ארול שבמערב בולגריה.
רמת גלינר היא רמה, בחלק המזרחי של האי ליווינגסטון באיי שטלנד הדרומיים, שבאנטארקטיקה .
אורכה של הרמה 2 קילומטרים, והיא ממוקמת דרומית - מערבית לגבעת לזלי; בקע אלהובו מפריד בין רמת גלינר לבין גבעת לזלי.
בקע גורב מפריד בין רמת גלינר לבין פסגת חמוס, המהווה את הקצה הצפון-מערבי של רכס בוולז.
רמת גלינר מכוסה ברובה קרח, למעט אזור סלע חשוף קטן, במורדות הצפון-מערביים של הרמה.
רמת גלינר מתנשאת מעל שדה השלג סדינני שמצפון-מערב לה, מעל קרחון קאליאקרה שממזרח לרמה, ומעל קרחון פרוניקה שמדרום-מערב לרמה.
שיא גובהה של הרמה מגיע לגובה של 531 מטרים מעל פני הים; שיא זה ממוקם 5 קילומטרים צפון-מערבית להר בוולז; השיא ממוקם 5.05 קילומטרים צפונית-מערבית לפסגת מלניק ו-1.43 קילומטרים מערבית - דרום-מערבית מגבעת לזלי.
הרמה מופתה לראשונה על ידי סוקרים בריטיים בשנת 1968, ושוב על ידי סוקרים בולגריים בשנים 2005, 2009, ו-2017.
שמה של הרמה ניתן לה בשנת 1958 על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
הרמה נקראת על שם הבריג האמריקאי גלינר (Gleaner), אשר נשלחה לציד ליוויתנים באיי שטלנד הדרומיים, בקיץ האנטארקטי 1820 – 1821.
הטיפוס הראשון לראש הרמה בוצע ב-25 בדצמבר 2004 באמצע קיץ האנטארקטי, על ידי מטפס ההרים הבולגרי דויצ'ין ואסילב (Doychin Vasilev), כחלק מסקר Tangra 2004/05. ואסליב יצא לטיפוס ממחנה אקדמיה.
רמת ביירון היא רמה הממוקמת בקצה החלק הצפון-מערבי הקיצוני של אי פוקלנד המערבי, באיי פוקלנד, טריטוריה של הממלכה המאוחדת, הממוקמת בדרום האוקיינוס האטלנטי.
שיא גובהה של הרמה 497 מטרים מעל פני הים.
הרמה ממוקמת 11.65 קילומטרים דרומית-מזרחית מנקודת הואופ (Hope Point).
רמת דוספיי היא רמה, שאינה מכוסה קרח, בחצי האי ריי בחלקו הצפון-מערבי של חצי האי ביירז במערב האי ליווינגסטון באיי שטלנד הדרומיים, שבאנטארקטיקה.
הרמה משתרעת למרחק של 6 קילומטרים לכיוון דרומית-מזרחית מנקודת אסקס ומנקודת סטארט.
רוחבה של הרמה 2.6 קילומטרים.
שיא גובהה של הרמה - 265 מטרים מעל פני הים (בגבעת סטארט).
הרמה נקראת על שם הכפר דוספי בהר רילה, שבדרום מערב בולגריה.
הרמה היא חלק מהאזור האנטארקטי המוגן במיוחד "חצי האי ביירז" - אזור מוגן מיוחד מספר 126 (ASPA 126), והיא אחד משני האזורים המוגבלים בו (restricted zones), שהכניסה אליהם אסורה.
רמת ארבל או משמר הגליל הוא יישוב עתידי בגליל התחתון.
הקמת היישוב אושרה בהחלטת ממשלה ביולי 2002 ובעידוד המועצה המקומית, ואושרה שוב ב-2023, עם זאת כיום המגורים במקום אינם לפי החוק.
המדינה בחנה את המיקום המתאים ביותר להקמת ישוב על קרקעות מדינה.
התיישבו באופן לא חוקי מספר משפחות באזור מחלף מסד וכנגדם פעלה יחידת האכיפה הארצית של רשות מקרקעי ישראל אשר פינתה כבר מספר מבנים יבילים שהונחו באזור.
באוקטובר 2009 הוקם מאחז לא חוקי במקום על ידי החוג הצעיר במפלגת העבודה בתגובה לדחיית תוכנית ההקמה של היישוב רמת ארבל במקום.
יוזם המאחז היה אושי אלמליח, לימים מנכ"ל מפלגת העצמאות.
מוטי דותן, ראש מועצת גליל תחתון, הגיע למאחז והגיש לפעילים במקום צו פינוי.
המאחז פורק בהסכמה לאחר מספר ימים.
שתי משפחות התיישבו בו ביולי 2022 בלי אישור המדינה במטרה ללחוץ על המדינה להקים את היישוב.
בכסלו תשפ"ג היישוב פונה ונבנה באותו יום מחדש.
בניסן תשפ"ג שוב המקום נהרס כליל ונבנה מחדש.
באלול תשפ"ג הוצאו צווי הריסה מנהליים ליישוב אך הם לא בוצעו.
בניסן תשפ"ד חודשו צווי ההריסה, ועדיין לא בוצעו.
כיום ישנם במקום כעשרה מבנים מבנייה קלה ומעץ ומתגוררות בהם שלוש משפחות.
ביולי 2023 נערכו "חגיגות השנה" להקמת היישוב.
בין המשתתפים באירוע נמנו השרים איתמר בן גביר, אורית סטרוק, עמיחי שיקלי, יצחק וסרלאוף, אופיר סופר ועמיחי אליהו, וחברי כנסת נוספים, בהם אלמוג כהן, שמחה רוטמן ואלעזר שטרן.
באוגוסט, היו כמה משפחות ביישוב שנתמכו על ידי נחלה.
לאחר מאבקים רבים פורסם כי נמצאה פשרה בנוגע לרמת ארבל.
שר השיכון, יצחק גולדקנופף, הודיע בסוף 2024 למזכיר הממשלה יוסי פוקס, כי תושבי המקום, הממוקם על שטחים פרטיים, הסכימו להתפנות מרצון לשטחי אדמות המדינה הסמוכות עד להקמת יישוב קבע במקום.
קרקעות בסביבת המקום נמכרו במאות אלפי שקלים בטענה שיהיו חלק מהיישוב העתידי.
ניצן פלג, ראש המועצה האזורית גליל תחתון אמר שהבנייה מעלה את מחירי הקרקעות ועושה נזק להתיישבות.
מספר יהודים רכשו קרקע במטרה להקים עליה יישוב יהודי.
על פי התכנית הראשונית ביקשו בעלי הקרקע, בהובלת עו"ד דוד קירשנבום, להגיש הצעה לפיה יבנו ביישוב 1,600 יחידות דיור.
בעקבות התנגדויות שונות אישרה הוועדה המחוזית תוכנית בת 500 יחידות דיור.
לפי התכנון היו אמורות להיבנות במקום 500 יחידות דיור.
במרץ 2013 המועצה הארצית לתכנון קבעה שיש לאשר בממשלה את התכנית.
ב-2 ביולי 2023 החליטה ממשלת ישראל על ביצוע עבודות מטה לצורך הקמת יישוב חדש באזור רמת ארבל.
המועצה האזורית הודיעה שתהיה אכיפה נחושה נגד התיישבות לא חוקית הסמוכה למחלף מסד.
באוגוסט 2023 החליטה ועדת השמות הממשלתית לקרוא למקום משמר הגליל.
רמת גולדה ורמת אלמוגי הן צמד שכונות קטנות לאורך שדרות אבא חושי בחיפה, משני עברי השדרה.
השכונות בעלות מאפיינים כמעט זהים.
רמת גולדה, המערבית, יושבת על אדמות "המנחיל" ו"מנורה" שנרכשו מדרום לאחוזה בשנות ה-20. תוכנית המתאר לשכונה הוכנה רק ב-1981, והיא נבנתה במהלך אותו עשור, לצד הכביש הראשי, כשבתחילת שנות ה-90 אוכלסו הבתים הראשונים.
השכונה קרויה על שם ראש הממשלה גולדה מאיר, ונחשבת יוקרתית יותר משכנתה ממזרח, רמת אלמוגי, בשל כיוון הנוף הפתוח והבלתי-מופרע לים.
אוכלוסייתה מונה כ-2,300 תושבים ממעמד גבוה ובינוני-גבוה, האדריכלות בה היא פרטית, נמוכה ברובה ומאופיינת בקובייתיות פונקציונליסטית עם שימוש רב במוטיבים קלאסיים.
שטח השכונה כ-120 דונם, ממערב לה גאיות ושדות פתוחים, שחלקם מיועדים לבנייה עתידית.
בין רמת גולדה לרמת אלמוגי בנוי מחלף קטן המאפשר מעבר בין שתיהן ללא מפגש עם הכביש הראשי.
רמת דייר היא רמה רחבה וגבוהה המכוסה בקרח בצד הצפוני - מרכזי של ארץ פאלמר.
הרמה גובלת בצפון עם קרחון פלמינג וקרחון בינגהם, ובדרום עם הרי גוטנקו.
היא נתמכת על ידי מתלול גוטל.
הרמה נחקרה לראשונה ביבשה וצולמה מהאוויר על ידי (USAS), 1939–1941. היא נקראת על שם ג'יי גלן דייר, מודד בממחלקת הפנים של ארצות הברית של משרד הקרקעות הכללי של ארצות הברית דאז.
הוא היה מפקד צוות השטח של משלחת USAS אשר גלשה במזחלת מקרחון פלמינג דרום-מזרחית על פני הרמה להרי וולש ומשקיף אמריקאי במשלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה במהלך עונת 1956–1957.
בין השנים 1988 ל-1992 התקיימה תוכנית קידוח קרח שיתופית ברמת דאייר.
התוכנית כללה מדענים מהשירות האנטארקטי הבריטי, אוניברסיטת וושינגטון ואוניברסיטת המדינה של אוהיו, במטרה ליצור תיעוד היסטורי של 480 שנה באזור חצי האי האנטארקטי.
הקידוחים בוצעו בעונות 1988/89 ו-1989/90 ולפי ריכוזי הסולפט ויחסי האיזוטופים של החמצן בוצע תיארוך של הליבה לשנת 1505 לספירה.
רָמַת הַשָּׁרוֹן היא עיר במחוז תל אביב בישראל, באזור השרון הדרומי.
היא הוקמה בשנת 1923. העיר גובלת בצפון בהרצליה ובקיבוץ גליל ים שבמועצה האזורית חוף השרון, בדרום בתל אביב, במזרח בהוד השרון ובדרום-מזרח בפתח תקווה.
מתחילת שנות האלפיים עוברת ה"מושבה" תהליך של עיור.
בתים של שלוש קומות מחליפים את הבתים החד קומתיים ובנינים של שמונה קומות מחליפים את הבתים בני שלוש קומות.
להדגשת אופייה הלא-עירוני נמנעה רמת השרון במשך שנים רבות מלשנות את מעמדה המשפטי לעיר והעדיפה לשמור על סטטוס של מועצה מקומית ("מושבה" בפי תושביה).
בשוליה של העיר ישנם שדות חקלאיים המשמשים לגידול ירקות ותות שדה, הנחשב לסמלה הבלתי-רשמי של רמת השרון.
העיר חברה בארגון פורום ה-15. את סמל העיר עיצב זאב ליפמן.
בדרום תחום שיפוטה של רמת השרון, באזור הנקרא "גלילות דרום", נמצאו מספר ממצאים ארכאולוגיים המעידים על התיישבות במקום במאה השנייה לספירה.
באתר נמצאו כלים, מטבעות ותכשיטים – שכיום מוצגים במוזיאון ארץ ישראל, ברמת אביב.
אתר ארכאולוגי נוסף בו נמצאו שרידים המיוחסים לתקופה הרומית ולתקופה הביזנטית הוא גבעת הגולגולות, מזרחית למרכז הטניס.
שרידים נוספים משלהי התקופה הביזנטית ועד המאה ה-11 נמצאו ב-2021 ממערב לבית העלמין קריית שאול.
במהלך התקופה העות'מאנית הוקם על רכס "גלילות צפון", הכפר אג'ליל, אשר מספר מבנים ממנו שרדו בסמוך למתחם סינמה סיטי גלילות שבמערב העיר.
כפר נוסף, אבו כּישכ, הוקם בידי שבט בדואי שהגיע ממצרים, בחלקה המזרחי של רמת השרון דהיום.
בגבעת הגולגולות היה קיים בית קברות מוסלמי, שכמעט לא נותר ממנו זכר, ובמפות מנדטוריות מסומן באתר זה קבר שייח' סעיד.
כמה שנים לפני הקמת עיר שלום חמישה חברים שמוזכרים בהמשך ניסו להתיישב באותו מקום ולהתפרנס מגידול טבק.
הם נקראו "קבוצת הטבק", ובין החמישה היו שני האחים לוי וצבי הורביץ.
הניסיון לגדל טבק נכשל והחברים חזרו לתל אביב עד שנת 1922 .
בשנת 1922 התארגנה קבוצת יהודים מיפו בראשותו של הרב יעקב בן-שלום, במטרה לחפש קרקע לצורך הקמת יישוב חדש במרחב פתוח, מחוץ לשטח העירוני הצפוף והדחוק של יפו.
הרב בן-שלום, שעלה לארץ ישראל שנתיים קודם לכן מפולין ופתח מסעדה בשכונת נווה שלום ביפו, שאף להקים עיר גנים שלא תהיה חלק מההתיישבות הממוסדת.
הקרקע נרכשה בעזרת יחזקאל שוורצבוים.
פרוטוקול האספה הכללית השנייה של אגודת "עיר שלום" (י' בניסן ה'תרפ"ב-1922) מתאר את בחירת מיקומה של "עיר שלום", היא רמת השרון של ימינו.
במקורות אחרים עולה תיאור שומם של הקרקע.
המחיר ששולם לערבים בעלי הקרקע תמורת 2,000 הדונמים, היה 5 לירות מצריות לדונם, מחיר שנחשב זול - בשל האיכות הירודה שייחסו הערבים לאדמה.
תחילה הסתייעו חברי האגודה בסוחר הקרקעות קנדינוף, אך לאחר ששילמו לו מקדמה התברר כי הונה אותם.
את הבאר הראשונה של רמת השרון חפר צבי הורביץ, אם כי חפירת באר, לא הספיקה לצורכי המתיישבים, וניסיונות קידוח נוספים נכשלו בשל חוסר ניסיונם.
עתון "דבר" מ-24 ביולי 1930 מודיע "על ההחלטה של "אגודת עיר שלום בע"מ" (בערבון מוגבל)...
כי מושבתה שנקראה עד עכשיו עיר שלום, תקרא מעתה רמת-השרון".
מאורעות תרפ"ט (אוגוסט 1929) והשמועות על התארגנות כנופיה שיצאה מאבו כּישכּ לפרוע ביהודים, אילצו את המתיישבים לפנות את הילדים והנשים להרצליה.
בשנותיה הראשונות של המושבה "עיר שלום" (רמת השרון) לא התקיימה תחבורה ציבורית סדירה, ותושביה נאלצו להגיע ברגל ליישובים הסמוכים, ובהם תל אביב והרצליה.
בשנת 1927 החל לפעול קו התחבורה הציבורית הראשון בין עיר שלום לתל אביב.
הקו הופעל בידי נח הק ופישל ברגמן במסגרת קואופרטיב "החורש".
כלי הרכב הראשון היה טנדר מדגם דודג' שהוסב להסעת נוסעים ולהובלת תוצרת חקלאית ואספקה ונסע בדרכי עפר בתנאים קשים.
בשעת הצורך שימש הטנדר גם כאמבולנס.
בשנת 1930 הוחלף האוטובוס הראשון באוטובוס חדש מדגם "ריאו" עם מושבים מסודרים.
בהמשך שימשו כנהגים פישל ברגמן, בוצמן ומוריס הירש.
מוריס הירש הפעיל גם את המונית הראשונה במושבה; מחליפו היה שאול מילר, שלימים כיהן כמנהל הראשון של סניף הדואר ברמת השרון.
ב-1947 הקימו אנשי הקבוצה קיבוץ בחזלה שבנגב, ושהו במקום במשך כל מלחמת העצמאות.
תחום שיפוטה של המועצה המקומית הורחב מזרחה ומערבה, וכלל שטחים עליהם שכנו קודם לכן הכפרים אבו כּישכּ ואג'ליל, על כ-17 אלף דונם שהיו בבעלות שייח' אבו כּישכּ.
צבי הורביץ, שכאמור חפר את הבאר הראשונה, ולאחר מכן חפר בארות בערים נוספות, מונה להיות מנהל מחלקת המים הראשון של מועצת רמת השרון
ב-1959 נבחר לראשות המועצה דוד רשף.
המפעל הראשון שהיה אמור לקום בו היה מפעל של חברת עסיס, אך מכשנבחר פסח בלקין לראש המועצה ב-1969 ביטל את ההסכם עם החברה, בשל התנגדות התושבים וחברי המועצה, שחששו שהמפעל יהווה מפגע סביבתי.
בקצה הדרום-מערבי של המושבה הוקמה שכונה שיועדה לטייסי חיל האוויר, שנקראה בשם, הסמלי, נווה רום.
בנוסף, הקפידו פרנסי המושבה, בהם ראשי המועצה המקומית, מנחם שרמן, משה ורבין ואפרים ("פיחוטקה") חירם, לשמור על מעמדה כמועצה מקומית ולא להפכה לעיריה, אף שמבחינת החוק - בהתאם למספר תושביה באותה העת, מעל 20 אלף, אפשר היה לעשות כן.
החל מתחילת המאה ה-21 השתנתה התפיסה וראש המועצה באותה עת, גבי פארן, פעל לשינוי הסטטוס של היישוב, ממועצה מקומית - ואכן בשנת 2002 הוכרזה רמת השרון עיר ופארן היה לראש העירייה הראשון.
כבר בעשור הראשון של המאה ה-21 החלה תנופת בניה מחודשת.
בשכונת מורשה נבנו בתי מגורים חדשים, משותפים וצמודי קרקע, וכן מגדלי דירות.
בשכונת נווה גן, שעשרות שנים הייתה שכונה מרוחקת, של בתים צמודי קרקע, הוקמו בניינים רבי קומות הכוללים מאות יחידות דיור, ובמערב המושבה הוקמה שכונה חדשה המכונה "המחתרות" (בשל שמות הרחובות שהוקדשו למחתרות שפעלו בתקופה של טרום המדינה).
בדצמבר 2021 העניקה שרת הפנים איילת שקד לרמת השרון את ההגדרה "רשות איתנה".
זאת, לאחר שנמצאה ללא גירעון שוטף וללא מענק איזון, התנהלותה תקינה, ונמצאה כמסוגלת לנהל את כל עניינה באופן עצמאי.
בכך הצטרפה ל-28 רשויות איתנות שהוגדרו כך קודם לכן ול-7 רשויות נוספות שהוכרזו יחד איתה.
רמת השרון משתרעת על פני שטח של 16,860 דונמים.
היא שוכנת בדרום אזור השרון, המאופיין באדמות חמרה.
ככלל, תוואי הקרקע מישורי, למעט מספר גבעות.
הנקודה הגבוהה ביותר נמצאת בסמוך לכיכר העצמאות, וגובהה 88 מ' מעל פני הים.
הנקודה הנמוכה ביותר נמצאת בקצה הדרום-מזרחי של המושבה, בסמוך לבית הקברות מורשה, וגובהה 12 מ' מעל פני הים.
נחל הירקון מהווה חלק מגבול תחום השיפוט של רמת השרון עם פתח תקווה, והוא זורם מדרום מזרח לה, ממזרח לבית הקברות.
נחל הדרים הוא נחל אכזב החוצה את שכונות נווה מגן ומורשה, ונשפך לנחל הירקון מדרום למחלף מורשה.
לאורך הנחל, המכונה לעיתים "הוואדי", נטעו עצי אקליפטוס, ולאורך חלקו השוכן בשכונת מורשה הוכשר גן ציבורי.
רמת השרון מאופיינת בשטחים פתוחים רבים (כ-40% משטחה), והיא מהווה חריג בהקשר זה ביחס לערים אחרות בגוש דן.
חלק מהשטחים משמשים לגידולי שדה ולפרדסים, ובחלקם אין שימוש.
באזור עמק גלילות, שבדרום-מערב תחום השיפוט של המושבה ריכוז גדול של גאופיטים, ובהם ריכוז הנרקיסים הגדול במישור החוף.
שיעור המיחזור בעיר הגיע בשנת 2005 ל-19%.
ביחס לשכנותיה, דומה שיעור זה לשיעור המיחזור בהרצליה, וגבוה בהרבה מאשר בתל אביב (7%) ומהממוצע במחוז תל אביב (7.8%).
לפי נתוני המשרד להגנת הסביבה, בשנת 2005 נאספו ממתקני איסוף הבקבוקים 40 מכלי משקה לתושב, שיעור שבמחוז תל אביב הוא שני רק לכפר שמריהו, והוא גבוה פי שניים משיעור האיסוף בהרצליה.
כן נאספו באותה שנה 15 ק"ג נייר לתושב, שיעור שהיה נמוך רק מאשר בכפר שמריהו, המועצה האזורית אפעל (שפורקה בינתיים) וגבעתיים.
עם זאת, מספר התושבים למכל איסוף נייר (350 תושבים למכל) דומה לממוצע המחוזי, בעוד בתל אביב מספר התושבים למכל הוא כמחצית מכך.
המפגע הסביבתי הבולט ביותר ברמת השרון מקורו במפעל תע"ש.
מלבד קרבתם של חומרים מסוכנים לשכונות המגורים, נגרמו נזקים כבדים לסביבה בעקבות הזרמת שפכים תעשייתיים רעילים לבורות ספיגה, בריכות חלחול ונחלים הזורמים לירקון, שהופסקו רק בשנת 2000, עם הקמתה של מערכת ביוב מסודרת.
הזרמת שפכים זו, לצד הטמנת פסולת תעשייתית ופיצוץ מוקשים בשטחי המפעלים, הביאו לזיהום קרקע ולזיהום חמור של מי התהום.
נציבות המים הגדירה את זיהום מי התהום במקום כ"זיהום הכבד ביותר בהיקפו שנציבות המים מצאה בישראל".
בין השנים 1988 ל-1992 נסגרו ארבע בארות מים כתוצאה מריכוזי כרום וחנקות גבוהים.
בין היתר, נמצאו בחלק מהבארות ריכוזי פרכלורט גבוהים פי 45,000 מהמותר במי שתייה.
בהמשך שנות ה-90 נסגרו ארבע בארות נוספות, וב-1999 הופסקה שאיבת המים במגדל המים בנווה מגן, שהוא אחד מסמלי המושבה.
אחרונות הבארות נסגרו ב-2005. לאחר שעד שנות התשעים כל תצרוכת המים של העיר הייתה מבארות מקומיות, נאלצה רמת השרון להתחבר לרשת המים הארצית, ומאז 2005 כל מימיה מגיעים ממנה.
הדבר הביא להתייקרות מחירי המים, ולפגיעה בחקלאות.
בסופו של דבר, הגישה העירייה תביעה נגד תע"ש בשנת 2002.
במסגרת החלטת ועדת השרים לענייני הפרטה מ-2005 נקבע כי "הקרקעות שיחזרו למדינה לא ישווקו ולא יפעלו לשיווקם עד שתתקבל החלטת ממשלה המסדירה את נושא איכות הסביבה בהם".
תוכנית המתאר לאזור קובעת כי כתנאי להגשת תוכנית מתאר מפורטת יהיה צורך בטיהור הקרקעות והמים במתחם.
בתוכנית המתאר שאישרה המועצה הארצית לתכנון ולבנייה בשנת 2011 נקבע כי לא יינתנו היתרי בנייה אלא לאחר ניקוי ושיקום הקרקעות.
עם זאת, עדיין יש מחלוקת בין גופים שונים - משרד האוצר, המשרד להגנת הסביבה, נציבות המים, מינהל מקרקעי ישראל ותע"ש עצמה - באשר למימון ביצוע סקרי הקרקע, לא כל שכן מימון טיהורם.
בעבר התמודדה רמת השרון עם מתקן נוסף שבו אוחסנו חומרים מסוכנים בתחומה – חוות הגז והדלק בפי גלילות.
המאבק על פינוי זה נמשך 12 שנים, והושלם בשנת 2004, במסגרת הסכם בין חברות הגז והדלק לבין מינהל מקרקעי ישראל, שגם נשא בעלויות טיהור הקרקע, ולאחר שהתקבלה בנושא החלטת ממשלה.
ההחלטה התקבלה ארבעה חודשים לאחר ניסיון פיגוע שאירע במקום.
רמת השרון גובלת במזרח בהוד השרון, בדרום-מזרח בפתח תקווה, בדרום ובדרום-מערב בתל אביב-יפו, בצפון-מערב בהרצליה ובקיבוץ גליל ים (שהוא חלק מהמועצה האזורית חוף השרון) ובצפון בהרצליה.
בעוד שעם הרצליה יוצרת רמת השרון רצף של שטח בנוי, והשטח הבנוי של תל אביב מתקרב אליה בהדרגה, אין רצף דומה בינה לבין הוד השרון ופתח תקווה.
רוב השטח הבנוי של רמת השרון מרוכז בצורת האות "L", שרגלה האופקית מצפון לכביש 5 וממערב לכביש 4 ורגלה האנכית בין כביש 5 להרצליה, לאורך רחוב סוקולוב.
רובו של השטח הבנוי מיועד למגורים, למעט אזור תעשייה קטן המיועד לתעשייה זעירה מצפון לשכונת נווה מגן, ואזור תעשייה גדול יותר, דרומית לשכונת מורשה.
רוב הבנייה היא צמודת קרקע, אך לאורך הרחובות הראשיים (סוקולוב, ביאליק, ויצמן, אוסישקין וראשונים), ברובע הדר, ובשכונת מורשה נפוצים יותר בתים משותפים.
שני הרחובות המסחריים העיקריים הם סוקולוב ואוסישקין המקבילים זה לזה, ובנוסף להם קיימים בשכונות שונות מתחמים מסחריים קטנים יותר.
ממערב לשטח הבנוי משתרעים שדות חקלאיים, אותם חוצים נתיבי איילון, מספר מתחמים בנויים נוספים - מחנות גלילות, הכוללים בין היתר את בה"ד 15 ואת המכללות הצבאיות, מתחם סינמה סיטי גלילות ומטה "המוסד".
מדרום לכביש 5 שוכנים בעיקר אזורים חקלאיים ושטחים פתוחים, המשתרעים עד שכונותיה הצפוניות של תל אביב - צהלה, המשתלה, תל ברוך צפון ורמת אביב ג'.
עד שנות ה-90 היו מכוסים חלקים ניכרים מהשטחים הפתוחים בפרדסים, אך אלה נעקרו.
עיריית רמת השרון מקדמת תוכנית להסב את השטח ל"רצועת נופש", ולצדה שכונות מגורים חדשות.
פרט לשטחים הפתוחים נמצאים בסמוך לכביש 5 גם מרכז הטניס, כפר הנוער הכפר הירוק וחוות הגז והדלק פי גלילות (שפונתה בשנת 2004).
כיום שוכנים בשטח זה, בין היתר, שטחי אחסון ומסירה גדולים של כלי רכב.
בקצה הדרומי של רמת השרון שוכנת שכונת נווה גן, המהווה מובלעת בין בית העלמין קריית שאול לבין שכונת תל ברוך צפון, שניהם בתחום השיפוט של תל אביב.
שכונה זו, שכללה בתחילה רק בתים צמודי קרקע, הורחבה משמעותית בעשור הראשון של המאה ה-21, ונבנו בה בתי מגורים רבי קומות.
ניתוקה של השכונה מרמת השרון גופא יצר לאורך השנים בעיות באספקת שירותים לשכונה.
בשנים האחרונות, עם גידול האוכלוסייה בשכונה, ובמיוחד האוכלוסייה הצעירה, הוקמו בה מספר גני-ילדים עירוניים ובשנת 2011 נחנך בה בית-ספר יסודי.
בחלק שמצפון-מזרח לשטח הבנוי נמצאים מפעלי תע"ש, המשתרעים על שטח של כ-6,000 דונם בתחום השיפוט של רמת השרון, הוד השרון והרצליה.
מאז 1991 מקודמת תוכנית מתאר מקומית (מש/1) שבבסיסה פינוי המפעלים, והקמתן של 45 אלף יחידות דיור, לצדם של מבני ציבור ושטחים פתוחים.
בשנת 2005 החליטה ועדת השרים לענייני הפרטה להעביר את המפעלים לנגב עד שנת 2010, בכפוף לפתרון בעיות איכות הסביבה באזור.
מחלוקות בנוגע למימון סקרי הקרקע מעכבות בשלב זה את התוכניות.
ממזרח לכביש 4 נמצא חלק נוסף ממתחם תע"ש, בית הקברות מורשה, מכון לטיהור שפכים ושטחים חקלאיים.
[[קובץ:כיכר היא רמת השרון.jpg|שמאל|ממוזער|250px|חניכת כיכר הי"א בנווה מגן, ספטמבר 2022]]
מורשה: שכונת מורשה שוכנת בחלקה המזרחי של רמת השרון.
היא הוקמה בין השנים 1953 ל-1957, עבור עולים ששוכנו עד אז במעברה, וכללה הן בתים משותפים והן בתים צמודי קרקע.
בשנות ה-90 ובעשור הראשון של המאה ה-21 הורחבה השכונה, בין היתר לאזור שנקרא נווה רעים, הכולל גם פארק בשם זה, והיא משכה אליה אוכלוסייה ממעמד סוציואקונומי גבוה יותר.
בין השנים 1977 ל-1995 פעלה במתחם בית הספר הממלכתי ג' (שנסגר ב-1972), המדרשה למורים לאמנות של מכללת בית ברל.
לא רחוק משם נמצא אחד המתנ"סים הגדולים בעיר, "קריית הצעירים" שבתחומו פועל אולם כדורסל, ביתה של קבוצת כדורסל הגברים, שראה ימים יפים וגדולים בשנים שבהן הייתה הקבוצה בליגת העל.
אולם גדול יותר וחדיש יותר, שוכן בגבול שבין שכונת מורשה לנווה מגן, שוכן אולם הכדורסל "אורנים", המשמש הן את בית הספר אורנים והן את קבוצות כדורסל הנשים הרבלייף רמת השרון הכדוריד (גברים) א.ס.
רמת השרון ושבט הצופים המקומי.
מדרום-מזרח לשכונה נמצא אזור התעשייה.
נווה מגן: שכונת נווה מגן שוכנת ממערב למורשה וממזרח לנווה רסקו.
היא הוקמה ב-1954 עבור משוחררי הצבא הבריטי וקציני צה"ל, ומכאן שמה.
כמה מהקצינים הזוטרים שהשתכנו בשכונה היו לימים לקצינים בכירים בצה"ל, ובהם חיים בר-לב, רחבעם זאבי, ישעיהו גביש, אברהם יפה, אברהם אדן (ברן) משה גדרון, דני שפירא, ועזר ויצמן.
במערב השכונה הוקצה שטח עבור נכי צה"ל, ברחוב ששמו מרמז על כך – נווה רעים.
מרבית הבתים בשכונה צמודי קרקע.
בתחומי השכונה נמצאים תיכון רוטברג, חטיבת הביניים עלומים ובית הספר היסודי "אורנים".
חטיבת הביניים "נווה מגן", שנסגרה בעשור הראשון של המאה ה-21, נמצאת אף היא בשכונה וכיום היא משכנם של אגף החינוך ואגף הרווחה של עיריית רמת-השרון.
כן ממוקמים בשכונה מגדל המים המופיע בסמל המושבה ומגרש אתלטיקה שלצידו "כיכר הי"א" לזכר 11 ספורטאי משלחת ישראל לאולימפיאדת מינכן ב-1972, שנרצחו בה.
בצפון-מערבה של נווה מגן אזור תעשייה קטן המשמש למלאכה זעירה, ובו גם מקומות בילוי בודדים ותחנת המשטרה של העיר.
ממזרח לו שוכן יער ילדי השואה לזכרם של מיליון וחצי הילדים שנספו בשואה.
אירוע הנטיעות נערך בתרומתם של משפחת שגב שהיא נצר לניצולי שואה.
הסבים, שהלכו לעולמם לפני מספר שנים, ניצלו במלחמת העולם השנייה מזרועות הנאצים, עלו ארצה והשתקעו ברמת השרון.
המשפחה תרמה לזכרם יותר ממאה עצים, אקליפטוסים ולגרסטרמיה הודית.
השכונות במרכז המושבה חופפות חלקים ניכרים מהשטחים עליהן נבנו בתיה הראשונים של עיר שלום ושבהם ניטעו הפרדסים.
נווה רסקו: שכונת נווה רסקו שוכנת ממערב לנווה מגן ודרומית לרובע הדר.
חברת רסקו הקימה את השכונה בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 במקומו של פרדס מטלון.
מרבית הבתים צמודי קרקע, אך במרכזה ריכוז של בתי מגורים רבי קומות.
רוב שמות הרחובות בשכונה נושאים שמות פרחים, אך מקצתם קשורים בהיסטוריה של רמת השרון - המייסדים, תרפ"ד (שנת היווסדה של המושבה) והמאבק, שנקרא על שם המאבק לעבודה עברית בפרדס מטלון בשנות ה-30. בשכונה בית ספר יסודי אחד, בית הספר "אמירים".
הדר: רובע הדר שוכן מצפון לנווה רסקו, ממזרח לרחוב סוקולוב, דרומית לשדרות ביאליק ולרובע אלון ומערבית לפארק החדש ברחוב הנצח.
הרובע הוקם במהלך שנות ה-70 וה-80, באזור בו שכנו פרדסים וכן כמה מבתיה הוותיקים של המושבה, בודדים מהם עדיין עומדים על תילם, ובהם ביתו של ראש המועצה הראשון, צבי בנימיני, בפינת הרחובות אוסישקין וביאליק.
כשהוקם בית ספר בשכונה ב-1978, ניתן לו השם "הדר", לזכר הפרדסים שעל שטחם הוקם.
לימים הפך שם זה לשמו של הרובע כולו.
ביטוי נוסף לעברו של האזור ניתן ברחוב הפרדס.
רחוב הקיבוץ, בדרום-מערב הרובע, שוכן במקום בו היו צריפיהם של חברי הקיבוצים שהתגוררו ברמת השרון בשנות ה-30. מרבית הבתים ברובע הדר הם בתים משותפים, אך באזור שממזרח לרחוב אוסישקין ובחלקו הדרום-מערבי של הרובע יש גם בתים פרטיים.
רחוב סוקולוב, המהווה את גבולו המערבי של הרובע, ורחוב אוסישקין המקביל לו, הם שני הרחובות המסחריים העיקריים של רמת השרון.
בתחומי הרובע נמצאים חטיבת הביניים קלמן, בית ספר הדר, בית הספר יעל רום ובית הספר הממלכתי דתי אור השחר.
בצפון-מזרח הרובע שוכן בית העלמין הישן של רמת השרון, והרחוב המוביל אליו נקרא, בהתאם, "הנצח".
אלון: רובע אלון נמצא מצפון לרובע הדר, מזרחית לרחוב סוקולוב, ומדרום להרצליה.
הוא משתרע על פני האזור בו שכן הגלעין ההיסטורי של המושבה.
רבים מהבתים הישנים נהרסו עם השנים, אך כמה מהם עודם עומדים על תלם, ובהם בית הוועד המקומי (שבסמוך לו הוקם בית העירייה), בית הראשונים (המבנה היחיד במושבה שהוכרז כמבנה לשימור, ומשמש כמוזיאון גאולוגי) ובית מלינוב, שנתרם לרמת השרון על ידי זוג חשוך ילדים, ומשמש כמועדון לגמלאים.
כמה מהרחובות ברובע נושאים שמות לזכר החלוצים שהתיישבו במקום בשנות ה-20 - המתנחלים, בראשית והטבק.
מבני ציבור נוספים ברובע כוללים את בית יד לבנים (בו שוכנת גם הספרייה הציבורית), בית צבי (על שמו של צבי בנימיני) שבו שכנו בעבר הבנק הראשון של רמת השרון, הספרייה הציבורית והקונסרבטוריון, וכיום משמש את מחלקת הרווחה של העירייה, בית ספר אוסישקין ותיכון אלון שמשמו נגזר שם הרובע.
האזור שממערב לרחוב סוקולוב, המכונה בעגה המקומית "המערבית", כולל מספר שכונות המאופיינות בעיקר באוכלוסייה ממעמד סוציואקונומי גבוה ובבנייה צמודת קרקע.
קריית יערים: קריית יערים היא הצפונית שבשכונות רמת השרון המערבית.
גבולה הדרומי הוא שדרות ויצמן, ומצפון לה שכונת נווה אמירים ההרצליינית.
ראשיתה של השכונה בשיכון ליטא שהוקם בשנות ה-50 עבור ניצולי שואה יוצאי ליטא, וסביבו התפתחה השכונה כולה.
כמה מהרחובות בשכונה זו נושאים שמות הקשורים ביהדות ליטא ובהם קהילת וילנה, אשל אברהם (על שם ספרו של הרב אברהם יעקב ניימרק, הרב של פרען וחבר מועצת הרבנות בתל אביב), יצחק אלחנן (ע"ש רבי יצחק אלחנן ספקטור רבה של קובנא) וז' בחשוון (יום הזיכרון ליהודי ליטא שנספו בשואה).
אזור נוסף בשכונה (רחוב המרי והרחובות הסמוכים), שנקרא בעבר "שיכון פקר", הוקם בשנת 1953 לטובת ניצולי השואה מהעיירה נובוסליצה שבבסרביה בזכות תרומתו של מקס פקר, יוצא העיירה תושב פרו, שביקש להנציח בכך את משפחתו שנספתה בשואה.
בשכונה ניצב בית הכנסת "יד ושם לזכר קדושי נובוסליצה", ובחצרו ניצבת אנדרטה לזכר קורבנות השואה מהעיירה.
בתחומי השכונה בית הספר היסודי קריית יערים וקולנוע לב רמת השרון (בעבר "קולנוע כוכב").
גולן: מדרום לשדרות ויצמן שוכן רובע גולן.
בחלקו המזרחי של הרובע היו פאתיו המערביים של הגלעין ההיסטורי, ובתים בודדים מתקופה זו עודם עומדים על תילם.
השכונה התפתחה מערבה לאחר קום המדינה, ואחד הרחובות הראשיים בה נקרא "למרחב", לציון התרחבות זו.
התרחבויות נוספות היו בשנות ה-90 (דרומה) ובעשור הראשון של המאה ה-21 (מערבה; שכונת המחתרות).
בתחומי השכונה נמצאים בית הספר היסודי גולן, אנדרטה לזכר תושבי רמת השרון שנפלו במערכות ישראל, בריכת שחייה ומועדון פטנק.
נווה רום: שכונת נווה רום נמצאת מדרום-מערב לגולן.
השכונה הוקמה עבור טייסי חיל האוויר, וניתן לכך ביטוי בשמה של השכונה ובשמות הרחובות, הנושאים שמות ציפורים.
נווה גן: שכונה זו הייתה מושבה עצמאית בשם קריית שאול.
היא הוקמה ב-1922, וסופחה לרמת השרון בראשית שנות ה-50. בעשור הראשון של המאה ה-21 החלה השכונה לשנות את פניה, עם אישורן של תוכניות לבניית בנייני מגורים רבי קומות במקומם של הבתים צמודי הקרקע, ואכלוסם החל מ-2005. השכונה מנותקת מרמת השרון גופא, ומופרדת ממנה על ידי בית העלמין קריית שאול ושדות.
בעבר הייתה מרוחקת גם מתל אביב, אך עם התרחבותן של שכונות עבר הירקון, ובפרט עם הקמתה של שכונת תל ברוך צפון, יש כיום רצף טריטוריאלי בין השכונה לבין שכונותיה הצפוניות של תל אביב.
ניתוקה של השכונה מרמת השרון גרם לאורך השנים קשיים באספקת שירותים לשכונה.
בשנת 2011 נחנך בה בית הספר היסודי דורון, אך עדיין אין בה מרכז מסחרי.
עיריית תל אביב דורשת לספח את השכונה אליה.
אוכלוסיית רמת השרון מזדקנת בהדרגה, מה שהביא לסגירת חטיבת הביניים "נווה מגן" ומספר גני ילדים במהלך העשור הראשון של המאה ה-21. נכון לשנת 2009, כשישית מתושבי העיר היו מעל גיל 60 וכ-22% מהם היו מתחת לגיל 18.
מעמדה הסוציואקונומי של האוכלוסייה גבוה בהשוואה לממוצע הארצי.
מנתוני המוסד לביטוח לאומי עולה כי בשנת 2007 היה השכר הממוצע לשכיר 12,360 ש"ח והשכר הממוצע לעצמאי היה 10,791 ש"ח, נתונים הגבוהים ב-51% וב-45%, בהתאמה, מהשכר הממוצע במדינה כולה.
שיעור השכירים המשתכרים משכורת הגבוהה פי ארבעה ויותר מהשכר הממוצע במשק היה גבוה פי ארבעה מהממוצע הארצי, ושיעור העצמאים היה גבוה פי שלושה מהממוצע הארצי.
שיעור הבעלות על רכב פרטי הוא הגבוה ביותר ביישובים העירוניים בישראל.
מנגד, רק כ-0.1% מהתושבים קיבלו הבטחת הכנסה, לעומת כ-1.6% בישראל כולה.
האוכלוסייה משכילה יותר בהשוואה לממוצע הארצי, ושיעור הזכאים לתעודת בגרות הוא מהגבוהים בישראל.
בבחירות לכנסת נוטים תושבי העיר לכיוון השמאל והמרכז.
בבחירות לכנסת ה-15 (1999) בחרו כ-75% מהתושבים באהוד ברק לראש הממשלה (לעומת 56% בישראל כולה), רשימת ישראל אחת זכתה בכ-38% מקולות הבוחרים (לעומת שיעור תמיכה ארצי של 20%), והמפלגה השנייה בגודלה הייתה מרצ, עם כ-14% מקולות התושבים (לעומת כ-7.5% בקרב כלל הבוחרים).
בבחירות המיוחדות לראשות הממשלה שנערכו ב-2001 ירדה אמנם התמיכה בברק, אך הוא עדיין זכה לרוב של 62%, לעומת שיעור תמיכה ארצי של 37.6%.
מאז הבחירות לכנסת ה-17 (2006), קדימה היא הרשימה שזוכה למרבית הקולות בעיר.
באותה מערכת בחירות זכתה קדימה בכ-38% מקולות התושבים, מפלגת העבודה בכ-19% והליכוד היה המפלגה החמישית בגודלה, עם 6.8% בלבד (לעומת שיעורי תמיכה ארציים של 22%, 15% ו-9%, בהתאמה).
בבחירות לכנסת ה-18 (2009) זכו רשימות קדימה והעבודה לשיעורי תמיכה דומים (41% ו-20%, בהתאמה), בעוד הליכוד התחזק לכ-19%.
שיעורי התמיכה הארציים להן זכו רשימות אלה היו 22.5% לקדימה, 10% לעבודה ו-21.5% לליכוד.
בית העירייה שוכן בשדרות ביאליק, בצמוד למבנה קטן יותר, שנבנה ב-1928 ושימש את בית הוועד בתכנונו של האדריכל דב טשודנובסקי.
חלק ממחלקות העירייה ממוקמות במבנים שונים ברחבי העיר.
ראשי המועצות וראשי הערים שכיהנו ברמת השרון מאז הוכרזה כמועצה מקומית היו או אנשי מפלגת העבודה על גלגוליה, או מועמדים עצמאיים, וגם הסיעות הגדולות במועצה היו סיעת העבודה או סיעות עצמאיות.
מפלגות ארציות אחרות שהיו מיוצגות במועצה לאורך השנים כוללות את מפ"ם, ליברלים עצמאיים, גח"ל, חזית דתית לאומית, הליכוד, שינוי, מרצ וש"ס, אך אף אחת מהן לא זכתה מעולם ביותר משני מושבים.
בבחירות הראשונות שנערכו בה, ב-1950 לא זכתה אף אחת מהסיעות ברוב מוחלט.