tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקרמיקה האופיינית לגפידים כוללת כוסות בצורה של חתך-חרוט כפול (bitronconic), כדים בעלי קנה, קרמיקה מוטבעת וכו'.
בבעלי חוליות, גפיים הם איברים עם עצמות, מפרקים ושרירים המסייעים לבעל החיים להניע את עצמו ביחס לסביבתו, לאחוז בחפצים, להניע חפצים או לעבד חפצים, שאינן חלק מעמוד השדרה או הראש.
הגפיים מוקפות בעור ועל פי רוב מכילות גם ציפורניים.
בפרוקי-רגליים, גפיים הם זוג איברים בעלי שרירים ומפרקים, המחוברים לפרק של פרוק הרגליים ומכילים שרירים ומפרקים.
לדוגמה: רגליים, גפי פה ומחושים.
בלשון יחיד, מכונה כל אחד מהגפיים בשם גף.
תת מערכת בעלי החוליות מתחלקת לשניים: דגים ובעלי גפים.
מבין בעלי הגפים שרדה רק קבוצת בעלי ארבע רגליים המכילה את מחלקת דו-החיים ושלוש מחלקות בעלי שפיר עוברי – הזוחלים העופות והיונקים.
קבוצה זו מכילה גם את מחלקת הדינוזאורים שנכחדה.
לכל בעלי החיים בקבוצת בעלי ארבע רגליים יש ארבע גפיים או שרידים שלהן (במקרה של הנחש או הקיווי).
הגפיים מתחלקים לזוגות – גפיים גולגולתיות (craniali, בצד הגולגולת; קדמיות או עליונות) וגפיים זנביות (caudali, בצד הזנב; אחוריות או תחתונות).
הגפיים הגולגולתיות מחוברות אל השכמות ואל עצם הבריח ואילו הזנביות מחוברות אל אגן הירכיים.
גפיים המשמשות בעיקר להליכה או לריצה נקראות רגלים.
ישנם חולייתנים שכל ארבע הגפיים שלהם משמשות להליכה או לריצה בלבד, או שכל הארבע משמשות בעיקר למטרה זו.
אצל חולייתנים אחרים עשוי להיות הבדל מהותי בין תפקיד הגפיים הגולגולתיות לבין תפקיד הגפיים הזנביות.
לדוגמה, אצל עופות, הגפיים הגולגולתיות הן כנפיים שמשמשות לתעופה, או לשחיה או שהן מנוונות כליל.
לעומת זאת הגפיים התחתונות משמשות להליכה ועשויות לשמש גם לריצה, אחיזה בענפים, אחיזה בטרף או תמרון חפצים.
בכל גף קיימים המבנים הבאים, או שהתקיימו המבנים הבאים לפני שהתנוונו:
מפרק חיבור אל אגן הירכיים או השכם, פרק בעל עצם אחת – זרוע או ירך.
מפרק צירי - מרפק או ברך.
פרק בעל שתי עצמות מקבילות - אמה או שוק.
מפרק בעל עצמות קטנות רבות – שורש כף היד או קרסול.
פרק כף הרגל או כף היד ובו חמש אצבעות.
התנוונות הגפיים הקיצונית ביותר התרחשה באבולוציה של הנחשים – נותרו להם שרידים מאגן הירכיים בלבד.
התנוונות בולטת אחרת היא ביונקים ימיים - הסנפירים שלהם מכילים עצמות של כפות גפיים ואצבעות בלבד.
מקרים פחות קיצוניים של ניוון הם איחוד חמש אצבעות לפרסה, איבוד האגודל (כמו ברגל האחורית של החתוליים) או איבוד שתי אצבעות (כמו בכנפיים של העופות).
בניגוד לכנפי החולייתנים, כנפי החרקים אינן גפיים משום שהן לא מכילות מפרקים ולא שרירים.
כנפי החרקים הן המשכה של הקוטיקולה של שניים מפרקי החזה והן מונעות בעזרת שרירים המצויים בגוף פרקי החזה ומכופפות את כלל הקוטיקולה של פרקים אלה.
גפי פה הן זוג הגפיים המחוברים לאותו פרק של פרוק הרגלים המכיל את הפה ותפקידם הוא על פי רוב עיבוד מזון והכנסתו אל הפה.
בחלק גדול מפרוקי הרגליים גפי הפה משמשת גם לתקיפת אויב, כמו צבתות הסרטן.
יש מקרים, כמו אצל הנמלים הלוחמות שבהם גפי הפה משמשות רק לתקיפת אויב.
כל גפיהם של פרוקי הרגליים התפתחו במהלך האבולוציה מרגליים.
לפרוקי הרגליים הראשוניים היו פרקים דומים מאוד זה לזה ולכל פרק היו זוג רגליים.
מצב זה נמצא היום ברוב פרקיו של הנדל.
במשך תהליך האבולוציה חלה התמיינות בין הפרקים ועם התמיינות זו חלו הבדלים בין הגפיים של הפרקים.
לדוגמה, בחרק שישה פרקים יוצרים את הראש והגפיים של שניים מהם הפכו לגפי פה ולמחושים.
שלושה פרקים יוצרים את החזה והגפיים שלהם נותרו רגליים.
אצל פרקי החרק שיוצרים את הבטן חלה התנוונות של הגפיים.
גַּעֲשִׁיוּת (גם גַּעֲשׁוּת או ווּלְקָנִיזְם) היא תופעה גאולוגית בתחום הוולקנולוגיה הנובעת מהתכה של סלע למאגמה, הובלתה והתגבשותה במעטפת כדור הארץ ובקרום כדור הארץ כסלעים פלוטוניים או כמחדרים פלוטוניים, וכן פליטתה של לבה אל פני השטח באמצעות הרי געש בתהליך של התפרצות געשית והתגבשותה לסלעים געשיים.
געשיות אינה תופעה המוגבלת לכדור הארץ, וקיימות עדויות לפעילותה גם בכוכבי לכת וירחים נוספים במערכת השמש.
געשיות היא אוסף של תהליכים המסתיימים בהיווצרות סלעי יסוד פלוטוניים וגעשיים.
הראשון בתהליכים הגעשיים הוא היווצרות מאגמה בעומק כדור הארץ כתוצאה מהתכה של סלעים באמצעות עלייה בטמפרטורה, שחרור לחץ והתכת שטף.
הסלע המותך מצטבר בתאי מאגמה, שם הוא מתגבש לסלע פלוטוני באמצעות גיבוש מפריט, חודר לסלעי הסביבה כמחדרים פלוטוניים או מובל אל פני השטח באמצעות צינורות הזנה.
מצינורות ההזנה פורצת המאגמה כלבה ויוצרת סלעים געשיים, הבונים הרי געש נקודתיים או משטחי בזלת נרחבים המשתרעים למרחק רב.
געשיות אינה תופעה כללית אלא מוגבלת לאזורים מסוימים בכדור הארץ: לאורך גבולות בין לוחות טקטוניים, בהעתקים ומעל נקודות חמות פנים-לוחיות.
במקומות אלה מבטאת הגעשיות איבוד חום – חום הנובע מתהליכי בנייתו של כדור הארץ ומרדיואקטיביות טבעית הדועכת והולכת – באמצעות הסעתו מגלעין כדור הארץ דרך המעטפת והקרום כלפי חוץ, אל האטמוספירה.
טקטוניקת הלוחות היא תאוריה גאולוגית המסבירה את תנועתן של יחידות ליתוספירה – הקליפה החיצונית של כדור הארץ המורכבת מהקרום ומחלקה העליון של המעטפת העליונה.
קיים מתאם ברור וחזק בין תפוצתם של מרבית הרי הגעש למיקומם לאורך הגבולות בין לוחות טקטוניים, בהם מסודרים הרי הגעש ברצועות ארוכות וצרות.
רבים מהרי הגעש מצויים לאורך שוליהם של אגנים אוקייניים, דוגמת טבעת האש המקיפה את האוקיינוס השקט מניו זילנד דרך הפיליפינים, יפן, קמצ'טקה, האיים האלאוטיים והרכסים במערבן של אמריקה הצפונית והדרומית הקשורה לגבולות סגירה.
בעבר נחשבו הרי געש כאלה – שפלטו בין היתר גם ענני אדים – כנובעים מחדירת מי-ים למחילות תת-קרקעיות.
במפתיע, לאחר גילוי מנגנוני ההתכה באזורים אלה, מתברר כי למים אכן תפקיד חשוב בהיווצרות המאגמה באזורים אלה.
געשיות מתרחשת גם לאורך גבולות פתיחה, שמרביתם מצויים בקרקעית האוקיינוסים.
לבד מהרי הגעש התת-קרקעיים הנוצרים בהם, געשיותם ניכרת בהיווצרות לבה צעירה ברכסים מרכז אוקייניים וכן במעיינות חמים ובארובות הידרותרמיות.
בשל מיקומם של גבולות פתיחה אלה, קיים תיעוד נדיר בלבד של התפרצויות באזורים אלה שנעשה באמצעות צוללות וציוד נשלט מרחוק.
קיומה של געשיות לאורך גבולות טקטוניים מהווה טיעון חזק להיותם מנגנון מכונן לתהליכים טקטוניים, אך רק לעיתים רחוקות מתרחשת געשיות לאורך גבולות חילוף.
לעומת זאת, קיימים הרי געש בודדים או קבוצות של הרי געש הרחק משולי לוחות, והם קשורים לגעשיות פנים-לוחית המיוחסת לנקודות חמות.
אף שאלה אינם מצויים בגבול הלוחות הטקטוניים, הם חבים את מקורם לתימרות מעטפת חמות – הקשורות ישירות לכוחות המניעים את טקטוניקת הלוחות.
למיקום הטקטוני השפעה גם על היווצרות המאגמה: התכה בהפחתת לחץ מתרחשת בעיקר בגבולות פתיחה והתכת שטף מתרחשת בעיקר בגבולות סגירה, וגם על נפחי המאגמה הזורמת בהם (מתוך כ-21 קילומטרים מעוקבים בשנה):
62% מהנפח השנתי זורמים לאורך גבולות פתיחה, מתוכם נוצרים 86% סלעים פלוטוניים ו-14% סלעים געשיים
26% מהנפח השנתי זורמים לאורך גבולות סגירה, מתוכם נוצרים 26% סלעים פלוטוניים ו-7% סלעים געשיים
12% מהנפח השנתי זורמים מעל נקודות חמות, מתוכם נוצרים 88% סלעים פלוטוניים ו-12% סלעים געשיים
נתונים אלה משקפים ממוצעים בהווה, אך אין להסיק מהם יחסים דומים גם בעבר מאחר שזרימה הקשורה בתימרות מעטפת משתנה באופן ניכר לאורך פרקי-זמן של עשרות מיליוני שנים.
בעברו של כדור הארץ ידועים אירועים של שפכי בזלת פנים-לוחיים ניכרים, שנגרמו כנראה כתוצאה מראש תימרה גדול שחדר לבסיס הליתוספירה.
במהלך אירועים כאלה התקיימה שליטה של הזרימה הגעשית הפנים-לוחית בזרימה הכללית, ועלתה בהרבה על הזרימה הפנים-לוחית העכשווית.
על אף הקשר ההדוק בין גבולות טקטוניים לגעשיות, לא בכל גבול בין לוחות מתקיימת געשיות פעילה.
דוגמה לכך ניתן לראות בגבול הפתיחה בין הלוח ההודי ללוח הערבי בצפון-מערב האוקיינוס ההודי, שעל-אף טמפרטורת מעטפת גבוהה מתקיימת בו געשיות מועטה בלבד.
גבול פתיחה מתקיים בין לוחות המתרחקים זה מזה.
הפחתת לחץ במעטפת משפיעה על געשיות בגבולות פתיחה, בהם המאגמה נעה מעלה כתוצאה מהסעת החום במעטפת, אולם ייתכן ובעיקר בתגובה להסרת הכיסוי הליתוספירי הפרוש מעליה בצורה אופקית – מה שהופך את הגעשיות בגבולות פתיחה לסבילה.
בחינה של הגעשיות באוקיינוס האטלנטי עשויה להסוות טענה כזו מאחר שקיימים בו כמה הרי געש של נקודה חמה המצויים קרוב לרכס המרכז-אטלנטי.
אולם, פעולתן של תימרות המעטפת באזור זה הן רק הגורם הראשוני לגעשיות במקרים אלה, מאחר שהן הגורמות לבקיעתו של הלוח ולהיווצרות מרכזי התפשטות לאורך הרכס המרכז-אטלנטי, בהם מתקיימת געשיות של גבול פתיחה.
בערך 60% מקרום כדור הארץ הוא אוקייני, אף כי האוקיינוסים מכסים כ-75% משטח כדור הארץ – 15% הנותרים הם מדפים יבשתיים השייכים לקרום יבשתי.
מרבית הקרום האוקייני נוצר בתהליכים געשיים ברכסים מרכז אוקייניים לאורך גבולות פתיחה.
רכסים מרכז אוקייניים אינם מצויים תמיד בדיוק במרכז האוקיינוסים, והם מייצגים את המערכת הגעשית המתמשכת ביותר בכדור הארץ – שרשרת הרים שאורכה 80,000 ק"מ, רוחבה 1,500-2,000 ק"מ וגובהה מעל קרקעית האוקיינוס 2-3 ק"מ.
עם זאת, שרשרת הרים זו אינה רציפה, והיא מורכבת ממקטעים באורכים שונים התחומים בהעתקי חילוף הקוטעים את הרצף הליניארי של הרכס.
מקטעים אלה משקפים שבירה בהולכה הגעשית המזינה את געשיות הרכס: מקטעים רדודים ורחבים מייצגים געשיות פעילה ואילו מקטעים צרים ועמוקים מייצגים געשיות פחותה או נעדרת.
מקטעים שהתרוממו מעל פני הים – דוגמת דרום איסלנד, מרכז העתק גלאפגוס ומקטע הרכס המרכז-אטלנטי ליד האיים האזוריים – מייצגים חריגות הקשורות ישירות להשפעתן של תימרות מעטפת סמוכות.
קצב ההתפשטות במקטעים משפיע על המורפולוגיה, המבנה ומדדי הזמן והמרחב של געשיות לאורך גבולות פתיחה.
גבולות פתיחה איטיים – בהם מתקיימת פליטה געשית נמוכה – נשלטים על ידי מערכת העתקים ותנועה טקטונית, ואילו גבולות פתיחה מהירים – בהם מתקיימת פליטה געשית מרובה – נשלטים יותר על ידי געשיות.
ניתן להסביר רבים מן ההבדלים הנצפים לאורך גבולות פתיחה במעין "תחרות" בין תהליכים געשיים ותהליכים טקטוניים.
עם זאת, מרבית הבנייה של קרום אוקייני חדש מתרחשת כתוצאה מגעשיות – גם בגבולות איטיים וגם במהירים.
כאמור, בניית הקרום בגבולות פתיחה מורכבת מהיווצרות של סלעים פלוטוניים (86%) וגעשיים (14%).
האזור לאורך גבולות הפתיחה ברכסים מרכז אוקייניים שבהם מרוכזות התפרצויות געשיות ופעילות הידרותרמית בטמפרטורה גבוהה נקרא "אזור נאו-געשי", והוא ממוקם בפסגת הרכס.
החלק בפסגה המקיף את האזור הנאו-געשי משני צדדיו זכה לכינויים רבים: "עמק הציר" (axial valley), "עמק ביקוע" (rift valley), "רצפת עמק פנימית" (inner valley floor), "עמק חציוני" (median valley), "שקע פסגה מאורך" (elongated summit depression), "גראבן של פסגת ציר" (axial summit graben) ו"קלדרה של פסגת ציר" (axial summit caldera).
ההבדלים בהגדרה נובעים בעיקר מביטויים מורפולוגיים שונים של הציר לאורך פסגת הרכס.
מגוון המבנים הנוצרים לאורך הציר הם תוצאה של שני תהליכים מתחרים:
פעילות געשית – שכתוצאה ממנה נבנים תוואים חלקים יחסית על קרקעית האוקיינוס
היווצרות העתקים ובקעים – שכתוצאה מהם נבנים תוואים קוויים גסים
בכל המקרים, האזור הנאו-געשי ברכסים הוא לרוב קווי, דומה לרצועות בקעים הקיימות בכמה הרי געש אך שונה מהלועות והקלדרות המעוגלים הקשורים בהרי געש פנים-לוחיים או של גבולות סגירה.
לא כל הגעשיות ברכסים המרכז אוקייניים מתרחשת לאורך האזור הנאו-געשי.
במרחק עשרות קילומטרים ממרכזי התפשטות מהירים נפוצים הרי געש תת-ימיים קטנים יחסית.
כמו כן, לאחרונה התגלו עדויות לכך שכמות משמעותית של געשיות עשויה להתרחש במרחק של עד 4 ק"מ מסוללות המצויות בצדי הצירים או קשורה להיווצרות גבעות באזור האביסלי – אזור בקרקעית האוקיינוס שעומקו 2-6 ק"מ.
מאגמה בזלתית נפוצה באזורי פתיחה, אם כי קיימים בהרכבה הבדלים המשקפים הבדלים בהרכב החומר המעטפתי הניתך ובתהליכי הגיבוש המפריט החלים בו.
התכה מתחת לרכסים האוקייניים מתרחשת בטווח עומקים רחב, ותלוי בטמפרטורה של המעטפת.
הנתך נקרש ויוצר קרום, או שהוא מתפרץ אל קרקעית האוקיינוס ויוצר "MORB" – ראשי תיבות באנגלית של Mid Ocean Ridge Basalt, בזלת של רכס מרכז אוקייני – בדגם כרים.
מאותה מאגמה נוצרים מתחת לפני השטח – בתחתית הליתוספירה האוקיינית – סלעי גברו.
מאפיינים מורפולוגיים ברכסים מרכז אוקייניים קשורים לקצב ההתפשטות וליכולתם של תאי המאגמה להתקיים במצב יציב – כלומר: לאפשר אספקה רציפה של מאגמה.
קצב התפשטות קריטי נמדד בכ-5 ס"מ לשנה – מעליו מתאפשר מצב יציב בתאי המאגמה, ומתחתיו – לא.
גורם זה אחראי לפליטה הגעשית במהלך הזמן: קיומם של מאגרים במצב יציב שומר על קצב געשי התואם תנועה טקטונית ואף שולט בה.
לעומת זאת, שליטה טקטונית מתקיימת במקום בו תאי המאגמה פעילים לסירוגין.
לשינויים ברמת האספקה של מאגמה השפעה עמוקה על בניית חלקו העליון של הקרום.
הגם שהרכס המרכז-אוקייני מתבטא על-פני השטח באיסלנד, הוא נובע מגבול פתיחה אוקייני.
גבולות פתיחה יבשתיים קיימים כיום בשני מקומות בעולם: בקע מזרח-אפריקה – המצוי בדרום השבר הסורי-אפריקאי ובתחומו נמצא משולש עפר, ובקע באיקל – רצועת בקעים המשתרעת מתחת לימת באיקל בדרום סיביר.
גבול סגירה מתקיים בין לוחות טקטוניים הנעים זה לקראת זה.
כאשר שני הלוחות הם יבשתיים – ייווצר במקום המפגש רכס הרים בתהליך של אורוגנזה, וכאשר לוח אוקייני כבד וצפוף פוגש בלוח שני (יבשתי או אוקייני) קל ממנו – הוא ישקע תחתיו.
הגורם העיקרי לגעשיות בגבולות סגירה הוא התכת שטף, הנגרמת כתוצאה מהורדת נקודת ההתכה של הסלעים על ידי מים וחומרים נדיפים אחרים המצויים על-גבי הלוח השוקע.
נוכחות החומרים הנדיפים מעלה את נפיצותה של המאגמה וגורמת להתפרצויות אלימות יותר מאלה של גבולות פתיחה.
געשיות בשולי גבולות סגירה מתבטאת כשרשרות של הרי געש היוצרות קשתות איים בליתוספירה אוקיינית וקשתות געשיות בליתוספירה יבשתית.
הקשתות מקבילות לשקע האוקייני, המשקף על-פני השטח את הגבול בין הלוחות.
אזורים אלה פעילים מאוד מבחינה טקטונית, ובהם מתפרצת מאגמה שמקורה במעטפת בגב הקשת, במרכזה או בקדמתה וכן מתרחשת התמרה של סלעי משקע.
קשתות איים כאלה עשויות להתמזג במהלך הזמן באמצעות הצטברות של סלעים געשיים וסלעי משקע, וליצור "קשתות ביניים" דוגמת ניו זילנד, יפן וג'אווה.
לעומת קשתות איים, קשתות געשיות דוגמת רכס הרי האנדים נבנות ישירות מעל ליתוספירה יבשתית.
אף שהגאומטריה של הקשתות מתאפיינת בעיקר בשרשרת הרי געש המקבילה לשקע האוקייני, השרשרות עשויות להיקטע באזורים מסוימים ולהתגבב זו על זו כצלב.
קטיעה כזו עשויה לשקף מבנים בלוח המופחת – דוגמת העתקי חילוף, או עשויה להיות נשלטת על ידי מבנים שונים בלוח הרוכב.
ניתוח מבני זהיר יכול לקשר בין תפוצתם של הרי געש וכיוון בנייתם למאפיינים בליתוספירה המצויה ישירות מתחת לקשת, ולשקף את הלחצים המקומיים המכתיבים את עליית המאגמה אל פני השטח.
במקומות אחדים, הפחתה עשויה שלא לייצר געשיות בלוח הרוכב.
בהרי האנדים, לדוגמה, קיים קיטוע לשלושה אזורי געשיות הפעילים בהווה, המופרדים באמצעות אזורים נטולי-געשיות על-אף הפחתה מתמשכת לאורך כל השוליים המערביים של אמריקה הדרומית.
נראה כי היעדר געשיות מלווה שולי לוח רדודים במיוחד.
ניתן לעקוב אחר שינויים החלים בהתנהגות הגעשית במהלך הזמן של קשתות מסוימות לאורך אזורים טקטוניים של בנייה מחדש בעלי משתנים של עומק הלוח.
הפחתה, במהותה, היא מצב זמני.
הליתוספירה המופחתת היא תמיד אוקיינית – ליתוספירה יבשתית עמוקה יותר ובעלת כושר ציפה גבוה יותר, ולכן אינה יכולה להיות מופחתת.
כתוצאה מכך, אם הפחתה מסתיימת בסגירה של שני מקטעי ליתוספירה יבשתית, המפגש ביניהם יוצר אורוגנזה – תהליך של עיוות והרמה.
אורוגנזה כזו יצרה את רכס ההימלאיה כתוצאה מהתנגשות הלוח ההודי בלוח האירו-אסייתי, במהלכה חלה הפחתה של כל הלוח האוקייני ביניהם.
התנגשויות כאלה מסיימות את תהליך ההפחתה בגבולות סגירה אלה.
הרי הגעש בגבולות סגירה וסוגי המאגמה הפעילים בהם נובעים ישירות מאופי התהליך.
כאמור, המאגמה נוצרת באמצעות הורדת נקודת ההתכה במעטפת בשל חדירת מים וחומרים נדיפים.
תהליך זה עולה בקנה אחד עם מודלים של אזורי הפחתה, המראים כי בעת ההתכה נמצא הלוח הנוחת בעומק של 100-150 ק"מ.
קיים קשר בין מיקום קדמת הקשת לבין עומק אזור בניוף (Wadati-Benioff zone) – תחום מוקד רעידות האדמה המצוי במישור החיכוך של הלוח המופחת.
עומק זה של 100-150 ק"מ מרמז כי הגורם לגעשיות רגיש ללחץ.
עם זאת, לא תתקיים געשיות כאשר הלוח הנוחת מצוי מתחת לחלק כלשהו של הקשת אך נע לצדדים יותר מאשר למטה, כפי שמתרחש בחלק מהאנטילים הגדולים ובמערב האיים האלאוטיים.
ייתכן והפסקת הגעשיות נובעת מהפסקה בהידרציה הנדרשת להתכה, כפי שקורה בנחיתה רדודה של לוח מופחת.
עם זאת, קיימים שינויים בהרכב המאגמה במרחב ובזמן כאחד: געשיות מוקדמת בקשתות איים היא לרוב בזלתית ותולאיטית בהרכבה, בעוד שגעשיות מאוחרת נוטה להיות יותר אלקלית-סידנית בהרכבה עם מאגמה אנדזיטית מובדלת ורבה יותר.
ואכן, התפוצה הניכרת של תוצרים אנדזיטיים בגבולות סגירה הובילה למסקנה מוקדמת כי הייתה זו מאגמה בהרכב ראשוני.
נטייה זו משקפת הבשלה והתעבות של קרום הקשת במהלך הזמן, שהובילו להיווצרות מאגמה בעומק הולך וגדל והרחבת התבדלותה.
בשלבים הראשונים של געשיות בכמה קשתות וסמוך לשקע האוקייני נוצרים סוגים לא רגילים של מאגמה בשם בוניטיטים.
אלה כוללים לבות עתירות מגנזיום וסיליקה עם ריכוזים נמוכים של מרבית המרכיבים, להוציא יסודות הקורט הניידים ביותר.
בכמה אזורי הפחתה קיימים לוחות מופחתים בעלי טמפרטורה גבוהה בלתי-רגילה המכילים נתך סלעים.
במקרים כאלה מייצגים הלוחות ליתוספירה אוקיינית צעירה מאוד, ולכן הם חמים יותר מהרגיל כאשר הם חודרים לשקע האוקייני.
הרכב המאגמות הנוצרות במערכות כאלה שונה מאשר בקשתות "נורמליות" – תכולת סיליקה גבוהה ותכולת אשלגן נמוכה.
מאגמות אלה דומות מבחינות רבות להרכב קרום יבשתי עתיק – עובדה הרומזת כי קרומים קדומים בכדור הארץ נוצרו למעשה בהתכה בלחץ גבוה של קרום בזלתי, בין אם בעומק רב מתחת ליבשות או שהופחת ברובו בדומה לגבולות הסגירה העכשוויים.
מאגמה מאזורי הפחתה כאלה נוצרת בהרכבים אדקיטיים.
הרי געש של גבולות סגירה שונים בהרכביהם ובתפוצתם.
הנפוצים ביותר הם הרי געש שכבתיים, המורכבים משכבות פירוקלסטיות ושכבות לבה לסירוגין, אם כי מרבית הסוגים האחרים והקטנים יותר עשויים גם הם להימצא באזורים אלה, החל מחרוטי מגן ועד לחרוטי אפר, כיפות לבה ומארים.
געשיות מתפוצצת אופיינית יותר לאזורים אלה מאשר זרימה בזלתית המאפיינת גבולות פתיחה וגעשיות בזלתית פנים-לוחית, והיא יוצרת מגוון רחב של משקעים פירוקלסטיים המלווים בזרמי לבה בזלתית עד ריוליטית בהרכבה.
הנטייה להתפרצויות מתפוצצות נובעת מתכולה גבוהה של גזים ומים וצמיגות גבוהה במאגמות של קשתות איים וקשתות יבשתיות.
העתק הוא משטח שבירה הנוצר בסלעי הליתוספירה כתוצאה מכוחות טקטוניים, לאורכו מתרחשת תנועה של גושי הסלע זה לעומת זה בכיוונים שונים.
העתקים נוצרים גם בליתוספירה יבשתית וגם בליתוספירה אוקיינית.
ברכסים מרכז אוקייניים נראה בבירור הקשר בין געשיות להיווצרות העתקים וסדקים בקרום, הנתפשים כרצועות בקעים.
ברצועות בקעים נוצרים לעיתים קרובות גראבנים – גושי סלע השקועים בין שני העתקים – מעל מחדרים דייקיים, מאחר שהאחרונים יוצרים שני אזורים של מתח מקסימלי על-פני השטח במקביל לציר הדייק אך בניצב לשכבות הסלע אליהן חדר.
חדירת הדייק משחררת לחץ אופקי, שנבנה בהדרגה מעצם התרחקות הלוחות זה מזה מאז התבקעות הקרום והיווצרות ההעתק.
כאשר נוצר גראבן מעל דייק, ההעתקה מתרחשת בטרם מגיע הדייק אל פני השטח.
כאשר מתחילה התפרצות – הגראבן עשוי להתמלא על ידי לבה.
באזורי התפרצויות צעירים ברכס חואן דה פוקה מצויים גראבנים שרוחבם 10-100 מטרים ועומקם 5-15 מטרים.
הסברה היא כי גראבנים אלה נוצרו ישירות מעל דייק, שבחדירתו לסלעי הסביבה הזין את ההתפרצות.
גראבן דומה שמידותיו גדולות יותר תועד בעת חדירת דייק באיסלנד.
העתקי חילוף מציינים לרוב גבול בין לוחות, בו לא מתרחשים הרס או בנייה של קרום.
עם זאת, עדויות חדשות מצביעות על געשיות המתרחשת בתוך כמה העתקים כאלה במזרח האוקיינוס השקט: העתק בלנקו (Blanco) ברכס חואן דה פוקה, העתק סיקואירוס (Siqueiros) בצפון הרכס המזרח-פסיפי (East Pacific Rise) והעתק בגארט (Garrett) בדרומו.
שלא כמקטעי רכס סמוכים, הרכב המאגמה הבזלתית בהם מגוון: מבזלת פיקריטית עתירת מגנזיום ועד בזלות עתירות ברזל.
מגוון זה משקף תאי מאגמה לא יציבים, המאפשרים לנתכים מסוגים שונים להתפרץ מבלי לעבור הומוגניזציה.
תופעה מעניינת התגלתה במהלך סקרים גאולוגיים וגאופיזיים הנערכים מאז שנת 2000 בים התיכון, באזור הדלתה העמוקה של הנילוס: שדה נרחב ובו 150 הרי געש חרוטיים של בוץ, שקוטרם מאות מטרים וגובהם מעל קרקעית הים 10-60 מטרים.
קרקעית הים באותו אזור נמצאת 2.5-3 ק"מ מתחת לפני הים, וקשורה להעתקי התפשטות ממזרח לרכס הים-תיכוני.
לצד געשיות בהעתקים אוקייניים מתקיימת געשיות גם בסביבת העתקים יבשתיים, והרי געש רבים מתפתחים בבסיס העתקים נורמליים ברצועות בקעים יבשתיות.
מאחר שמיקום זה גבוה מבחינה טופוגרפית ובעל מבני-לחץ קטנים, ההקשר אינו ברור לחלוטין.
מודל פשוט של התעקמות לוח מראה כי העיוות בחלקו העליון של הקרום, הנתמך על ידי ההתעקמות במהלך היווצרות העתק פשוט, יוצר התרחבות של שדה-לחץ בבסיס הקרום.
שדה-לחץ זה מאפשר היווצרות סדקים, דרכם מתרחשת דליפה של נתכים קיימים.
העתקים קשורים באופן הדוק לתנועה טקטונית, ומהעתקים ראשיים מתפתחים לעיתים עמקי ביקוע המהווים מוצא למאגמה המצויה בתחתית הקרום.
עמקי ביקוע כאלה הופכים לגבולות פתיחה בדמות רכסים מרכז אוקייניים בין שני לוחות יבשתיים המתרחקים זה מזה.
תהליך זה מתאר את ההתבקעות המתמשכת של הלוח האפריקני לאורך השבר הסורי-אפריקני, במהלכה החלה היפרדות חלקית של הלוח הערבי ופתיחת ים סוף.
בהמשך התהליך התפצל הלוח הערבי לאורך בקעת הלבנון, בקעת הירדן ומפרץ אילת, וממערב לו מצוי הלוח הלבנטיני – שעדיין מחובר בקצהו המערבי, באזור תעלת סואץ – ללוח האפריקני.
בדרומו של השבר הסורי-אפריקני – בגבול הנפער בין הלוח האפריקני במזרח ללוח הסומלי במערב – נמשכת התבקעות הלוח האפריקני לאורך בקע מזרח-אפריקה.
ההתבקעות צפויה להתקדם דרומה ולהגיע עד חופי האוקיינוס ההודי במזרח דרום אפריקה.
געשיות אינה מוגבלת לשולי לוחות ולהעתקים, אלא מתרחשת גם באזורים המצויים בתוך הלוחות.
מוקדי הגעשיות הפנים-לוחית הן נקודות חמות, המצויות באזור המגע שבין ראשי תימרות מעטפת – ששורשיהן קבועים בתחתית המעטפת – לתחתית הליתוספירה.
מבין 40-50 נקודות חמות שזוהו בהיקף כדור הארץ, הפעילות ביותר מצויות מתחת לאיי הוואי – במרחק אלפי קילומטרים מגבול הלוח הקרוב ביותר, האי ראוניון, איי גלאפגוס ואיסלנד.
מחקרים חדשים מצביעים על כך שייתכן וקיימים מאות מרכזים געשיים פנים-לוחיים הפעילים בהווה.
מיקומן של נקודות חמות פנים-לוחיות מגוון: הן יכולות להיות קרובות לרכס מרכז אוקייני – דוגמת האיים האזוריים והאי אסנשן, או בשולי אוקיינוס – דוגמת האיים הקנריים ואיי כף ורדה.
געשיות פנים-לוחית מתקיימת גם בלוחות יבשתיים – דוגמת הנקודה החמה של ילוסטון ומרכזים געשיים באפריקה.
תנועת הלוחות מעל הנקודות החמות גורמת להן "לנדוד" ממיקומים אוקייניים ליבשתיים, ולהפך.
דוגמה לכך היא הנקודה החמה של ניו אינגלנד: זו נוצרה לפני כ-200 מיליון שנה מתחת למפרץ הדסון באוקיינוס הארקטי.
כאשר נפתח האוקיינוס האטלנטי עבר מעליה הקרום היבשתי של אמריקה הצפונית בתנועתו מערבה.
כיום נמצאת הנקודה החמה מתחת לקרום אוקייני, מזרחית לרכס המרכז-אטלנטי.
במהלך תנועת הלוח האוקייני מעליה נוצרה שרשרת של הרי געש תת-ימיים.
מפעילותה של נקודה חמה בלוח אוקייני נותרים שרידים ברורים בדמות שרשרות קוויות של הרי געש – דוגמת שרשרת האיים הגעשיים של הוואי.
איים אלה נוצרים כאשר הקרום האוקייני עובר מעל נקודה חמה, וכבים כאשר הם מתרחקים ממנה.
באופן זה הם מותירים סדרה של הרי געש, המקבילים לכיוון תנועת הלוח הטקטוני.
איי הוואי הם הרצף הגעשי האחרון בסדרה של כ-80 הרי געש תת-ימיים, הנמתחת לאורך 5,800 ק"מ על קרקעית האוקיינוס השקט ונבלעת בשקע האלאוטי – שקע אוקייני בצפון האוקיינוס השקט, הנמתח מדרום-מערב אלסקה ועד דרום קמצ'טקה.
תוצר נוסף של נקודות חמות אוקייניות הן רמות אוקייניות.
רמות כאונטונג ג'אווה ורמת מניהיקי במערב האוקיינוס השקט מייצגות כמה משפכי הבזלת הגדולים ביותר בתיעוד הגאולוגי.
המאגמות הנוצרות בשחרור לחץ בראש התימרה מועברות אל הקרום כמחדרים או מתפרצות מתוכו, וגורמות לו להתעבות בצורה אנומלית – 20 ק"מ לעומת 7 ק"מ של קרום אוקייני סדיר.
התוצאה של התעבות ליתוספירית כזו היא פיצוי איזוסטטי, כך שפני השטח שלה מצויים הרבה יותר גבוה מקרקעית הים שסביבה, גם לאחר שנדרשת תוספת של ציפה תרמית לאחר שפגה השפעת התימרה.
באופן זה נוצרים המאפיינים הנרחבים של רמות תת-ימיות.
אף כי געשיות הנובעת מנקודות חמות נפוצה גם באוקיינוסים וגם ביבשות, קיים הבדל משמעותי בין שני המיקומים: מפעילותה של נקודה חמה בלוח אוקייני נותרים שרידים ברורים בדמות שרשרות קוויות של הרי געש ורמות אוקייניות, בעוד מפעילותה של נקודה חמה בלוח יבשתי נותרים רק לעיתים נדירות שרידים מזוהים.
במאמר העוסק בנקודה החמה של דארפור מציג הגאולוג צבי גרפונקל את הקושי באיתור שרידים אלה, מאחר שההיסטוריה הגעשית לאורך מסלולה רצופה אי-סדירויות, שאינן קיימות במודלים המקובלים של נקודה חמה אוקיינית: געשיות ממושכת מאוד (10-20 מיליוני שנים) בשדות געשיים מסוימים, געשיות סימולטנית בכמה שדות ואי-רציפות געשית לאורך המסלול.
לטענתו, מצב זה עשוי להיווצר בשל פעולתם של תהליכים מעטפתיים מתחת ליבשות, אך עשוי להיוותר תיעוד לאופנים שונים של היווצרות והובלת המאגמה.
עם זאת, חשוב לזהות עקבות אלה, המתעדים את תנועת הלוחות מעל הנקודה החמה.
בדומה לעמקי ביקוע הנוצרים מהעתקים, מתרחש ביקוע יבשתי גם כתוצאה מפעילותן של נקודות חמות.
ליתוספירה יבשתית עשויה להתרומם ככיפה ולבסוף להתבקע.
אם הביקוע אינו חלקי או מקומי אלא חל על כל הלוח היבשתי – נוצר גבול פתיחה חדש שיהפוך לרכס מרכז אוקייני.
מהלך זה משקף את היווצרות איסלנד: האי ממוקם מעל גבול הפתיחה של הרכס המרכז-אטלנטי.
הרכבן הכימי של הלבות המקומיות מציינות געשיות הקשורה לתימרת מעטפת עמוקה – שייתכן והיא זו שגרמה מלכתחילה לביקוע הראשוני בצפון האוקיינוס האטלנטי לפני כ-60 מיליון שנה.
חיזוק לסברה זו הם שפכי בזלת במזרח גרינלנד, המשקפים שלבים מוקדמים של געשיות תלויית-תימרה.
עדויות משפכי בזלת של תחילת ביקוע נוטות להישמר היטב לעיתים קרובות לאורך שולי האגן האוקייני, ההופכים להיות שולי יבשת סבילים.
דוגמאות לעדויות כאלה הן הבזלות של מדרגות פראנה ואטנדקה (Paraná and Etendeka traps), שכיום ממוקמות באמריקה הדרומית ובדרום אפריקה בהתאמה, ואשר נוצרו לפני 130 מיליון שנים במהלך אירוע הביקוע שיצר את דרום האוקיינוס האטלנטי.
זוגות של רכסים א-סימטריים – דוגמת רכס ולביס-ריו גרנדה (Walavis Ridge-Rio Grande Rise) בדרום האוקיינוס האטלנטי – מייצגים שרידים לתימרת מעטפת מאוחרת, שפעלה בעת שהליתוספירה האוקיינית כבר נוצרה לאחר שהיבשות התרחקו זו מזו.
זרימה מרובה של מאגמה – בנפח היוצר שפכי בזלת ומשטחי בזלת נרחבים על שטח של 100,000 קמ"ר או יותר – עשויה להימשך מיליונים ספורים של שנים.
זרימה פחותה יותר וגעשיות יציבה עשויות לעקוב אחר מסלול התימרה על-פני השטח.
הליתוספירה היא תוצר יסודי של תהליכים טקטוניים, והשכבה העליונה שלה – הקרום – תוצר של תהליכים טקטוניים בעומק רדוד, בעיקר געשיות.
לליתוספירה תפקיד חשוב בוויסות אופי הגעשיות, בכך שהיא משמשת מסנן המשנה את הרכב המאגמה מעת היווצרותה ועד התפרצותה אל פני השטח.
ככל שהמסנן עבה יותר וצפיפותו נמוכה יותר – כן גדלה השפעתו על עליית מאגמות הנובעות מהמעטפת, רובן בזלתיות.
בשל צפיפותן הגבוהה עשויות מאגמות אלה להיקוות בתחתית הקרום היבשתי.
התוצאה: גיבוש מפריט עם חדירת זיהומים מסלעי הסביבה, המוביל ליצירת מאגמות קרומיות מפותחות יותר.
זאת ועוד: חום הנוסף לתחתית הקרום היבשתי עשוי להיות גבוה דיו לגרום להתכה חלקית של נפחי קרום גדולים וליצירת נתכים ריוליטיים צמיגים ועתירי מומסים, העשויים להתגבש לסלעי גרניט בעומק או להתרומם ולפרוץ אל פני השטח בהתפרצויות אלימות.
סוג זה של געשיות יוצר מתחמים של קלדרות פנים-יבשתיות – דוגמת קלדרת לונג ואלי בקליפורניה, קלדרת ואלס בניו-מקסיקו והקלדרות של ילוסטון – הקשורות לנפחים גדולים של פליטת פירוקלסטים ריוליטיים.
באזורים יבשתיים רבים נקשרת געשיות ריוליטית מבחינת זמן ומרחב לשפכי לבה בזלתית – הֶקְשֵׁר המוכר כגעשיות דו-אופנית.
התופעה הדו-אופנית של הרכבים היא תוצאה של בזלות מונעות-מעטפת והריוליטים שהן יוצרות באמצעות התכה חלקית בתחתית הקרום, המתפרצים באותה אפיזודה געשית.
אגירת המאגמה, גיבוש מפריט, זיהום בחומרי קרום, עירוב מאגמות בליתוספירה והתכה גורמים להיווצרות מגוון רחב של סלעים געשיים.
תהליכים אלה מסבירים גם מדוע נפחם של סלעים בזלתיים – ביחס לסוגי סלעים מפותחים מהם – גדול יותר באגנים אוקייניים מאשר ביבשות.
לכן, אופי הליתוספירה – בכפוף לסביבה הטקטונית – קובע רבים מהמאפיינים החשובים של הר געש נתון ושל הסלעים הנוצרים בו.
בישראל ובסביבתה לא ידועה כיום געשיות פעילה, אך קיימות עדויות רבות לפעילות געשית ערה בעבר, שנבעה מתהליכי טקטוניים ואורוגניים.
בנאופרוטרוזואיקון – התור האחרון בפרקמבריון – נרשמו כמה אירועים געשיים:
לפני 750-900 מיליון שנים – געשיות בקשתות איים.
בתקופה זו נרשמה געשיות גם בסיני, שתוארכה לתקופה שלפני 800 מיליון שנים.
לפני 630-640 מיליון שנים – חדירות של דייקים דקי גרגר בעומק רדוד במהלך התרוממות מאגמה לתוך סלעים קרים.
לפני 600-635 מיליון שנים – נוצרים גרניטים שמקורם בהתכה של סלעים מותמרים.
מקור החום המשוער הוא התעבות הקרום כתוצאה מלחיצה טקטונית.
לפני 625-585 מיליון שנים – שלב בתוליתי באזור נחל שלמה.
לפני 530-550 מיליון שנים – סלעים שנחשפו בדרום ישראל מהווים עדות לגעשיות פוסט-אורוגנית הקשורה לאירוע הפאן-אפריקאי.
הגעשיות הייתה פנים-לוחית באופיה והתבטאה בפליטת לבה ריוליטית.
לפני 580 מיליון שנה – געשיות נמשכת ומתבטאת בדייקים בזלתיים באזור אילת ובסיני.
לפני 585 מיליון שנה – תחילתו של שלב בתוליתי בצפון השילד הערבו-נובי, הקשור לאירוע הפאן-אפריקאי ולשלבים המאוחרים של בניית השילד.
שלב בתוליתי זה הסתיים בתקופה געשית שהתרחשה לפני 523-535 מיליון שנים.
הפלאוזואיקון התאפיין בשקט געשי, אם כי בקמבריון נרשמה פעילות געשית בהר עמרם.
לעומתו, המזוזואיקון היה פעיל יותר:
בטריאס התפתחה געשיות במישור החוף הדרומי – באזור חלץ, ובאזור עתלית – כתוצאה מתחילת ביקוע פנגיאה.
בסופו של התור התהווה גוש געשי בין ישראל לבין קפריסין.
בתחילת יורה נמשכה הגעשיות באזור עתלית והגיעה עד החרמון.
במהלך הקרטיקון התרחשו 5 מחזורים געשיים נרחבים:
מחזור ראשון – מ-141±1.6 עד 133.5±1.5 – הר חרמון, ואדי אל מליח, שומרון, מכתש רמון, רכס הכרמל וגליל, וכן בסוריה, בעיראק, במצרים, בלוב ובקפריסין.
מחזור שני – 125-123 – מכתש רמון, הר עריף, הכרמל וכן בסוריה ובלבנון.
שני מחזורים אלה מקבילים לגעשיות הנובעת מהנקודה חמה של דארפור, שמסלולה עבר בבקעת הירדן ובאזור המכתשים בנגב.
סלעים געשיים ממחזור זה מייצגים את הגעשיות הנרחבת ביותר בנגב ואיפשרו לא רק לתארך את המחזור אלא ללמוד את סדר ההתרחשויות הגעשיות באזור.
באופן זה ניתן היה לתארך את הפעילות הגעשית הצעירה ביותר בבקעת תמנע לתקופה שלפני 108.4±1.7 מיליון שנה.
בנוסף, דגימות סלע שנלקחו מהר ערוד במכתש רמון תיעדו היפוך מגנטי שאירע לפני 110.3±6.1 מיליון שנים והתרוממות במרכז הנגב כתוצאה מגעשיות זו.
מחזור רביעי – 99±1; 98.2±1.1; 96.7±0.5; 95.4±0.5 – ארבעה מחזורים געשיים עיקריים בכרמל (רכס הכרמל, רמות מנשה ורכס אמיר) – ששרידיהם משתקפים היטב במחשוף המערבי של הר הגעש בכרם מהר"ל וליד שפיה, וכן בלבנון, בסוריה ובמצרים.
מחזור חמישי – 82±1 – מחזור געשי חמישי בכרמל, באזור בת שלמה.
במהלך הקנוזואיקון התרחשו אירועים געשיים נרחבים בישראל ובסביבתה:
בחצי האי ערב התפתחו כ-20 שדות געשיים כתוצאה מגעשיות פנים-לוחית.
שדות אלה – ששטחם המשותף כ-200 אלף קמ"ר – קשורים להיפרדות לוח ערב מהלוח האפריקני כתוצאה מהביקוע הטקטוני של מפרץ עדן וים סוף ומצויים סמוך לחופיהם.
השדה הגעשי חארת א-שאם – שדה געשי נרחב ששטחו כ-43 אלף קמ"ר המשתרע במזרח בקע ים המלח מערב הסעודית דרך ירדן ועד קו התלים הישראלי ברמת הגולן.
שדה זה מתוארך לתקופה שמתחילה באוליגוקן, וקיימות עדויות לפעילות הולוקנית שלו לפני כ-4,000 שנים.
באאוקן קיימות עדויות לגעשיות מצפון ישראל – שם חלה התרוממות אזורית כתוצאה ממנה, ועד למכתש רמון.
במיוקן החל ביקוע השבר הסורי-אפריקני ובשוליו התרחשה געשיות שנמשכה עד לפליוקן.
בצפון התרחשה געשיות ברכס פוריה במזרח הגליל התחתון, שנדדה בהמשך לדרום-מזרח – לאזור קניוני הבזלת בשפכם של נחל תבור ונחל חרוד אל נהר הירדן.
בפליוקן נוצר לאורך השוליים המערביים של בקעת הירדן משקע פירוקלסטי עשיר בפצצות בזלתיות, לפילי וסקוריה, שנחשף ליד חמדיה.
המשקע מורכב מאגלומרט בזלתי משוכב עם זרמי בזלת, והוא עשוי לציין התפרצויות מתפוצצות המופרדות באמצעות שני שלבים של זרמי לבה.
געשיות דו-אופנית היא תופעה געשית, בה נפלטות לבות מאפיות ופלסיות מהר געש אחד, ללא פליטה של לבות בהרכב בינוני.
סוג זה של געשיות קשור לרוב לאזורים של מתיחה טקטונית, ובעיקר לבקעים.
געשיות דו-אופנית מוסברת בדרך-כלל כתוצאה של התכה חלקית של תחתית הקרום, היוצרת מאגמות גרניטיות במהלך מגע עם נפחים גדולים של מאגמה בזלתית חמה יחסית הנובעת מהמעטפת.
שני סוגי המאגמה יוצרים תאי מאגמה נפרדים, מהם נובעות התפרצויות מקבילות של שני סוגי הלבה.
געשיות דו-אופנית עשויה להתפתח גם בשדות געשיים – בתגובה לשינויים בקצב יצירת מאגמה או מתיחה, או שניהם גם יחד, וגם באגני גב קשת, בשלבים הראשונים של התפתחותם.
מרבית האירועים הגעשיים הדו-שיאיים הקשורים בהידקקות הקרום משמשים לסיפוק ראיות של אירועי ביקוע בעבר.
ניתן להשוות דגימות מאזורים אלה לאזורים יבשתיים בהם מתרחש בהווה ביקוע פעיל ומתקיימת געשיות דו-אופנית.
גפי (גפנה) אמיר שגב (נולדה ב-29 ביוני 1966) היא סופרת ופובליציסטית ישראלית.
אמיר החלה לפרסם ב-1987, ופרסמה שלושה רומנים בזה אחר זה.
כמו כן פרסמה קובצי סיפורים, ביניהם: "עד גיל 21 תגיע לירח" ו"ד"ש מנעורייך".
הפרוזה הקצרה של אמיר זכתה לביקורת צוננת בתחילה.
אמיר נחשבת לחלק מהזרם הפרוזאי הלא-מוצהר של כותבי השפה הרזה הישראליים, עמם נמנים גם הסופרים עוזי וייל, אתגר קרת, ואורלי קסטל-בלום.
בסיפוריה הקצרים מופיעות דמויות הכושלות להבקיע את מחסום השפה ונותרות כלואות במצוקתן - בדידות, היעדר אהבה, וחוסר יכולת להבין את הזולת ואת עצמן.
אמיר עוסקת בשני קבציה גם ביחסים שבין אמהות ובנות.
בשנת 2005, שידרה זכיינית ערוץ 2 טלעד סרט שהפיקה על פי סיפור של אמיר בשם "מה אתה סח".
אמיר החלה את דרכה בעיתונות ככתבת נוער במעריב לנוער ובבמחנה גדנ"ע.
אחר כך הייתה מבקרת התרבות של השבועון "כותרת ראשית" וכתבה טור קבוע בעיתון "העיר" בשם "אמאל'ה".
מסוף המאה העשרים עד שנת 2001 כתבה במוסף סוף-השבוע של "ידיעות אחרונות" מדור על אימהות ודינמיקות שבין הורים וילדים.
בין השאר כתבה גם ביקורת טלוויזיה.
משנת 2010 הייתה בעלת טור בעיתון לאישה, עד שפוטרה מעבודתה בעיתון בשנת 2015.
מאז 2017 כותבת ביקורת ספרות בעיתון "הארץ".
אמיר הייתה שותפה בכתיבת המחזה "זוגיות", שהציג מארג של סיפורים ישראליים על זוגיות במונטאז'.
המחזה הוצג בתיאטרון הבימה בשנת 2001.
הייתה נשואה לעופר שגב, אמא לשלושה ילדים.
טווסים על הגג (רומן 1992)
עד גיל 21 תגיע לירח (קובץ סיפורים 1997)
ד"ש מנעורייך (קובץ סיפורים 2001)
גף הזיכרון לקרב על בריטניה הוא יחידה של חיל האוויר המלכותי הבריטי, המפעילה מטוסים היסטוריים של החיל, אשר שירתו בו במלחמת העולם השנייה.
ייעודו של הגף הוא עריכת תצוגות אוויריות במסגרת אירועים נבחרים, בדרך כלל אירועים לזכר המלחמה ומועדים ממלכתיים בריטיים.
אף כי ברשות הגף מצויים 11 כלי טיס, הוא עורך בדרך כלל תצוגות אוויריות במבנה של שלושה כלי טיס בלבד – מפציץ לנקסטר ומטוסי קרב מדגמי ספיטפייר והוריקן.
לעיתים מופיע הגף במבנה מלא של כל המטוסים המשתייכים אליו.
הגף משתייך פורמלית ללהק 1, להק מטוסי הקרב של חיל האוויר המלכותי.
הוא מוצב בבסיס חיל האוויר המלכותי קונינגסבי שבלינקולנשייר, כ-190 קילומטרים מצפון ללונדון.
ברשות הגף מצויים המטוסים הבאים (נכון ל-2025):
חמישה מטוסי קרב מדגם ספיטפייר.
הוותיק שבהם נטל חלק בקרב על בריטניה, והוא האחרון מהמטוסים משתתפי קרב זה שעודו בכושר טיסה כמו גם הוותיק במטוסי הספיטפייר בעולם שעודם בכושר טיסה.
מטוסים אחרים מבין השישה השתתפו בליווי שיירות בקרב על האוקיינוס האטלנטי, השתתפו בפשיטה על דייפ ובפלישה לנורמנדי, ושירתו במשימות שונות גם לאחר תום המלחמה ;
שני מטוסי קרב מדגם האריקיין – אחד מהם האחרון שנכנס לשירות בחיל האוויר המלכותי.
מטוס זה השתתף בצילומי מספר סרטי מלחמה ;
מפציץ לנקסטר, שנרכש עבור הגף ב-1973. זהו אחד משני המטוסים האחרונים מדגם זה בעולם שעודם בכושר טיסה.
מטוס זה נכנס לשירות לקראת תום המלחמה, והשתתף בין השאר בצילומי הסרט תותחי נברון;
מטוס תובלה מדגם דקוטה – מטוס זה נבנה ב-1942 ושירת בחיל האוויר של ארצות הברית ובחיל האוויר הקנדי.
הוא נרכש עבור הגף ב-1993. יש בו מושבים בתצורה המקורית ששימשה לתובלת צנחנים, והוא משמש לתצוגות הצנחת צנחנים סמליות.
בנוסף לכך הוא משמש כמטוס אימון בעל מנועי בוכנה עבור טייסים המטיסים את מטוס הלנקסטר של הגף;
שני מטוסי אימון מדגם דה הבילנד DHC-1 צ'יפמנק, שהראשון שבהם צורף לגף ב-1983. מטוסים אלו אינם משמשים בדרך כלל את הגף לתצוגות, אלא לאימון טייסים בהטסת מטוסים בעלי גלגל זנב – תצורה שאיננה קיימת עוד במטוסים מודרניים.
המטוסים שבגף הוטסו בשעתם על ידי טייסים בריטים, קנדים, דרום אפריקאים, אמריקנים, פולנים וצ'כוסלובקים.
כדי לכבד מטוסים נבחרים בטייסות שהשתתפו במלחמת העולם השנייה ובמשימות לאחריה, צבועים ומעוטרים מטוסי הגף באותיות הזיהוי ובציורים שנשאו אותם מטוסים.
כך, הוותיק שבספיטפיירים נושא את האותיות (XT-L) של מטוסו של אלוף הטיס ג'רלד סטייפלטון מטייסת 603, שהשתתפה בקרב על בריטניה, ומטוס הלנקסטר נושא את אותיות הזיהוי של המפציץ שכונה פנטום הרוהר, אשר ביצע 121 משימות במהלך המלחמה.
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה נתגבשה מסורת לפיה גף ספיטפייר ומטוס האריקיין הובילו את יעף חיל האוויר המלכותי מעל לונדון במסגרת חגיגות יום הניצחון באירופה.
מנהג זה היה הבסיס לרעיון ליצור אוסף היסטורי של מטוסים כשירים לטיס, אשר ישמש לאזכור השתתפותו של חיל האוויר המלכותי בקרבות אותה מלחמה.
ב-1957 נוסד גף המטוסים ההיסטוריים (Historic Aircraft Flight) בבסיס חיל האוויר ביגין היל שליד לונדון, ובו שלושה מטוסי ספיטפייר ומטוס האריקיין.
ב-1973, עם רכישת מטוס הלנקסטר, קיבל הגף את שמו הנוכחי.
הרכב המטוסים של הגף השתנה מעת לעת, כאשר מטוסים נוספו אליו ואילו מטוסים אחרים הועברו ממנו למוזיאונים או פורקו.
בשנים האחרונות הופיע הגף במסגרת , ביום הולדתה השמונים של המלכה אליזבת השנייה בשנת 2006, ביום חתונת הנסיך ויליאם וקתרין מידלטון ב-2011, ובתצוגות אוויריות בבריטניה ובאירופה.
מטוסיו משתתפים גם ביעפי תצוגה עם מטוסים מודרניים, דוגמת הצוות האווירובטי של חיל האוויר המלכותי (החיצים האדומים).
מרכז המבקרים של הגף שוכן בבסיס חיל האוויר קונינגסבי, ומופעל בשותפות בין חיל האוויר המלכותי לבין הרשות המקומית של מחוז לינקולנשייר.
הוא מקיים סיורים מודרכים למבקרים שבמסגרתם הם צופים מקרוב במטוסי הגף בעת שאינם בטיסה, ומציג תצוגות קבע ותצוגות זמניות אודות המטוסים.
גף סיורי ים (גס"י) היא יחידה הפועלת תחת יחידת השליטה הימית וממוקמת בטייסת 200 בבסיס חצור.
היחידה מפעילה מערכות שמורכבות על כטמ"מ מסוג הרון 1 ("שובל ים") מבסיס חצור, ובנוסף מפעילה מערכות על פלטפורמות אוויר נוספות.
ייעוד היחידה הוא בניית תמונה ימית ומשימות ימיות באמצעות פלטפורמות אוויריות.
מפקד היחידה הוא חובל בדרגת רס"ן.
לאחר חדירות מחבלים מן הים בשנות ה-70 של המאה ה-20, ובהם הפיגוע בנהריה ב-1974 והפיגוע במלון סבוי בשנת 1975 שבו נרצחו 8 אזרחים ו-3 חיילים, הוחלט בחיל הים לנקוט בצעדים משמעותיים בכדי לְעַבּוֹת את יכולת ההגנה מפני פעילות חבלנית מן הים.
אחת ההחלטות הייתה הקמת יחידת סיור אווירי שתעבה את מערך השליטה הימית בפעילות הביטחון השוטף, תתן זיהוי ראשוני של פעילות חבלנית עוינת מן הים ותכווין את הכוחות הימיים להשמדתו.
גף סיורי ים הוקם ב-1 בדצמבר 1976.
עוד בטרם הקמת הגף, וגם לאחריו ביצעו מטוסי דורניר Do-28 ("עגור") של טייסת 100, סיורי ים בטווחים קצרים מחופי מדינת ישראל.
סיורים אלו יצאו מבסיס שדה דוב ובסיס הטכני בחיפה.
על כל מטוס היו שני "סיירי ים" אוויריים של יחידת השליטה הימית.
בשנת 1976 נקלטו מטוסי וסטווינד לצורך מתן מענה ייעודי למשימת סיורי הים.
חיל הים רכש את המטוסים מתוצרת התעשייה האווירית, שעברו שינוי והתאמה לסיורי ים, עם הוספת מערכות גילוי.
מטוסים אלו נקראו "סי-סקאן" וכונו בחיל האוויר "שחף".
בגרסה הראשונה של המטוס (WW1123) שהופעלה למטרות סיור ים, טרם הותקן במטוס מכ"ם ייעודי לסיור ימי, אלא נעשה שימוש במכ"ם מז"א מתוצרת Bendix והותקן בתא צג נוסף לשימוש הנווט וקצין הסיור.
גם מערכת תצפית לא הותקנה עדיין ולפיכך בוצעה תצפית עין במשקפות.
הניווט נעשה באמצעות מקלטי VOR/DME ובניווט DR מחוץ לטווח הקליטה.
ההסבה של המטוסים לתצורת Sea Scan שבוצעה במדורג כלל התקנת מערכת מכ"ם Litton AN/APS 504 בראדום מוגדל באף המטוס, מערכת תצפית FLIR על מעלית בגחון ומערכת ניווט Omega/VLF שכן מערכות GPS עדיין לא היו זמינות באותה תקופה.
במסגרת הסבת המטוסים (מספרי יצרן 152,185 ו-186) הותקנו בהם מנועי מניפת סילון של דגם WW1124 במקום מנועי טורבו סילון הישנים.
מטוסים אלו הוטמעו בטייסת 120 בבסיס לוד והופעלו על ידי טייסים מחיל האוויר ואנשי צוות מחיל הים.
הפיקוד על הגף ומשימותיו ניתנו בידי שייטת ספינות הטילים, בפיקוד ישיר של סגן מפקד שייטת 3.
מטוסי השחף היו בעלי יכולות זיהוי ממרחק, דבר שסייע למשימות הבט"ש (ביטחון שוטף) הימי וההגנה על חופי המדינה.
יכולות אלו התאפשרו על ידי צפייה באמצעות מצלמות, תצפית מחלונות ויכולות גילוי באמצעות מכ"ם ימי.
מטוסי השחף הופעלו על ידי שבעה אנשי צוות – 3 אנשי צוות אוויר: קברניט, טייס משנה ונווט אווירי מחיל האוויר; 4 אנשי משימת סיור: מפקד משימה ושלושה חיילים מחיל הים.
מפקד המשימה היה קצין מחיל הים בוגר קורס חובלים או קורס קציני שליטה בחיל הים.
יחידת גף סיורי ים הייתה חלוצה בשילוב נשים, בוגרות קורס מוכ"מת חוף (כיום נקרא בקרית שליטה) בתפקיד סייר אוויר, וקצינות בוגרות קורס חובלות בתפקיד סגן מפקד היחידה וקצינות סיור ומי"ק.
שני מחזורים של קצינות עברו בשנות השבעים הכשרה מיוחדת בבית הספר לחובלים והוסמכו לשרת על כלי שיט לא קרביים, רק לאחר שנים רבות נפתח קורס חובלים לנשים.
הגברים ששירתו ביחידה היו בוגרי קורס מוכ"מ ימי וחלקם שירת בספינות הטילים לפני שהגיעו ליחידה.
בשנים הראשונות היו כל קציני הסיור והמי"ק בוגרי קורס חובלים בסדיר ובמילואים, ובהמשך הוסמכו גם בוגרי קורס קציני שליטה לתפקיד קצין סיור ומי"ק ושימשו סגן מפקד היחידה.
בשנת 2001 עברו מטוסי השחף השבחה שכללה הוספת מערכות מתקדמות.
בשנת 2008, כחלק מהמגמה הכלל צהלית של העברת בסיסים מהמרכז לנגב ובעקבותיה סגירת בח"א 27, הועברה גם טייסת 120 לבסיס נבטים, ויחד איתה הועבר גף סיורי ים.
בשנת 2009 הוחלט על מעבר הדרגתי של גף סיורי ים לפלטפורמטת הכטמ"ם – הרון 1 ("שובל") מתוצרת התעשייה האווירית נבחר ועבר התאמה למשימות סיורי ים.
כחלק מהשינוי, הותקן בו מכ"ם ימי ועל כן קיבל את הכינוי "שובל ים".
שנתיים לאחר מכן, בשנת 2011, נכנס "שובל הים" לשימוש מבצעי במסגרת טייסת 200.
בשנת 2014 עברה היחידה להיות תחת פלגה 34 בשייטת ספינות הטילים.
בשנים 2011 עד 2016 פעל גף סיורי ים משני בסיסים – מבסיס פלמחים, בסיסה הקודם של טייסת 200, באמצעות השובל ומבסיס נבטים, שבו טייסת 120, באמצעות מטוסי ה"שחף".
בתחילת ינואר 2017 הוצא ה"שחף" משירות מבצעי.
בשנת 2019 עברה היחידה להיות תחת יחידת השליטה הימית.
בעקבות שינוי במבנה הארגוני של חיל האוויר בינואר 2023 עברה טייסת 200, בתוכה גף סיורי ים, לבסיס חצור.
היחידה פועלת בשיתוף פעולה עם טייסות וגורמי חיל האוויר נוספים.
החיילים ביחידה הנקראים "סיירי ים", עוברים הכשרת יסוד כלוחמים ימיים במגמת בקרי שו"ב (שליטה ובקרה) בבה"ד חיל הים ולאחר מכן המשך הכשרה בהגעה ליחידה.
קציני הסיור ביחידה הם קציני חוף בחיל הים, המגיעים מקורס קשל"טים (קציני שליטה).
צוות המשימה מורכב משני מפעילי כטמ"מ מחיל האוויר ושלושה אנשי צוות מחיל הים, הכוללים קצין סיור ושני סיירי ים מהיחידה.
פיקד על היחידה במעבר לבסיס נבטיםאיציק וולטר2009–2011דור דבירי2011–2012פיקד על אח"י קשתיועד תורן2012–2013פיקד על פלגה 915עודד שטיינברגר2013–2015מפקד יחידת המילואים של הגףמתן סעאת2015–2017פיקד על היחידה במעבר המלא לפלטפורמת הכטמ"ם והמעבר לבסיס פלמחיםגיא קפלן2017–2019אופיר ברטוב2019–2021מפקד אח"י רומחעומר קמינסקי2021-2022מפקד אח"י קשתרס"ן ר.2022–2024פיקד על היחידה במעבר לבסיס חצוררס"ן ע.2024–
געל בן עבד, דמות מקראית, שמו מופיע ב.
געל עמד בראש קבוצת מורדים, שהצטרפה אל בעלי שכם כאשר מרדו באבימלך בן גדעון והסיתם לפעול נגדו ולהפיל את שלטונו.
הם גורשו על ידי זבול, יד ימינו של אבימלך.
בעקבות המרידה נאסר עליו ועל אנשיו להתגורר בעיר.
געל בן עבד ואחיו היו כנראה קבוצה של שכירי חרב, חיילי צבא פרטי שהשכיר את שירותיו למי שנזקק לשירותי לוחמים.
בתקופת הברונזה המאוחרת בארץ ישראל קמו קבוצות רבות של עפירו, שנודעו בשל כך שהם משכירים עצמם לכל דורש.
געל ואחיו (כוונת הכתוב לאנשיו) התיישבו בעיר שכם.
בעת ישיבתם בעיר הם עסקו בבציר.
געל טוען כי מוצא אבימלך מגדעון ולכן לא מן הראוי שבעלי שכם יקבלו את שלטונו.
הוא רומז בדבריו כי אבימלך לא התגורר בעיר ואימו ששכם מקום הולדתה והם המליכו אותו למלך עליהם, רק מינה פקיד, את זבול שישלוט עליהם.
לפי אחד הפירושים, געל מציע כי שלטון העיר יוחזר למשפחת חמור אשר שלטו בעיר עוד בימי האבות ואבימלך הוא זה ששלט במקומם.
געל מקבל עזרה מבעלי שכם בדמות קבוצת אנשים המתגייסת לשירותיו.
הוא מזמין את אבימלך לדו-קרב.
לדעת שמריהו טלמון אין לדעת אם התבנית "וַיֹּאמֶר" המתייחסת לאמירתו של געל לאבימלך, היא מטבע לשון או אם געל שלח את אנשיו למסור את דבריו.
המלחמה בין געל לבין אבימלך וזבול פקידו, הסתיימה בכך שאבימלך הכה את בעלי שכם בקרב בשדה פתוח, במצור על העיר ואף בהשמדת אלה, שנמלטו אל "מגדל שכם" או "בית אל ברית".
רש"י טוען: "געל בן עבד - מאומה אחרת היה".
הכתוב אינו מוסר מידע על אביו של געל, עבד.
ייתכן כי שם משפחתו מרמז כי מעמדו נמוך כשל מעמד העבדים או ששם משפחתו הוא השם תאופורי, עבדיאל.
משה גרסיאל טוען כי מדובר בכינוי למעמדו, שהיה עבד לאדון.
מדרש שם סמוי מעמיד את בן העבד, געל מול בן האמה, אבימלך: לדעת גרסיאל הכתוב רואה בשכם סמל לשיתוף פעולה ישראלי - כנעני.
געל מציע שלא לעבוד את השניים אשר מסמלים נישואים ושיתוף בין העמים אליה הוא מתנגד.
געל מבקש לבוא תחת עול חמור אבי שכם שמייצג לדידו כנעני טהור.
פעמים מספר חוזרת המילה "עבד" וזאת כדי להדגיש את אי הסכמתו של געל לעבוד את אבימלך.
הקריאה למרד המצוטטת מפי זבול פקידו של אבימלך אשר מפנה את דבריו לגעל :.
המילה 'נעבדנו' מקבילה לשם עבד והמילה "מאסתה" מקבילה לתחושת מיאוס וגועל, המשתמעים מדבריו של פקידו של אבימלך.
השם געל משמש מושא ללגלוג.
מוצא השם, מתפרש מערבית דרומית ומשמעותו חיפושית.
חוקר המקרא נות, מפרש את השם געל, כמג'עלן סוג של תמר.
גף הוא יחידת משנה של טייסת בחילות האוויר.
בראש גף עומד קצין בדרגת רב-סרן או סרן.
גף הוא מסגרת ארגונית המקבילה לפלוגה.
בחלק מחילות האוויר גף הוא כוח אווירי המורכב משלושה עד שישה מטוסים על צוותי האוויר והקרקע שלהם.
המונח משמש גם במסגרות שאינן טייסות השייכות לחילות האוויר.
המקבילות בשפות זרות: Escadrille (צרפתית), Escuadrilla (ספרדית), Esquadrilha (פורטוגזית), Zveno (רוסית) ו-Schwarm (גרמנית).
השימוש במונח "גף" (Flight) לתיאור קבוצת מטוסים (בדרך כלל ארבעה בימיה הראשונים של התעופה) מתחיל בסביבות 1912. הוצע כי המונח הוטבע על ידי ועדת משנה טכנית של "ועדת ההגנה הקיסרית" אשר בחנה את הסדרי התעופה בבריטניה.
בחיל האוויר הישראלי, גף הוא יחידת משנה בטייסת או יחידות ברמה מקבילה.
טייסות טיסה מורכבות מגף טיסה הכולל אנשי צוות אוויר ומגף טכני הכולל אנשי צוות קרקע.
טייסת תעופה האחראית על שירותי התעופה וניהול הפעילות המבצעית כוללת גף שרותי מסלול (פיקוח טיסה וכיבוי אש), גף מבצעים, גף הגנה קרקעית וגף אבטחת מידע.
טייסת תחזוקה האחראית לתחזוקת המטוסים היא בדרך כלל היחידה הגדולה ביותר בבסיס.
טייסת מנהלה אחראית לניהול ולתחזוקה השוטפת.
היא כוללת גף משאבי אנוש, גף רפואה, גף תזונה, גף שרותי פרט ויחידה, גף רכב, גף רבנות צבאית וגף רס"ר הבסיס.
בעשורים הראשונים של חיל האוויר הבריטי ובחילות האוויר האחרים של חבר העמים, מפקד הגף היה קצין בדרגת "סגן טיסה" דרגה המקבילה לסרן, אשר פיקד על גף וגם הוביל את הטיסות.
כיום התפקיד מפוצל: מפקד הגף הוא קצין בדרגת רב-סרן ואת הטיסות מוביל "מוביל הגף", דרגה רשמית נבדלת מפקד הגף, רב-סרן אף הוא.
גף מחולק בדרך כלל לשני חלקים, שכל אחד מהם מכיל שניים עד שלושה מטוסים, אשר חולקים צוות הקרקע משותף.
מפקדם הוא קצין בדרגת "סגן טיסה" (סרן).
גף קרקעי בחיל האוויר הבריטי מקביל למחלקה של הצבא.
הטייסות הקרקעיות כוללות תפקידים מבצעיים כגון בקרת תעבורה אווירית, הגנה על שדה התעופה או כיבוי אש, תפקידים הנדסיים כגון תחזוקת מערכות מטוסים או קרקעיות, יחידות רפואיות או תפקידים מינהליים כגון ניהול תקציב, תחזוקת תשתיות או ניהול משאבי אנוש.
גף הוא גם יחידה בסיסית של טילים מונחים כמו טילי קרקע-אוויר.
לחיל האוויר של ארצות הברית (USAF) יש שלושה סוגי גפים המזוהים לפי שמם המוגדר על ידי אותיות או מספרים.
גף עם שם ממוספר הוא יחידת תמיכה, יחידה מנהלית או יחידת הדרכה בחיל אוויר ממוספר (NAF), אשר אינה גדולה דיה כדי להגדירה כטייסת.
טייסות ממוספרות נמצאות רק במתקני אימונים בסיסיים.
לדוגמה, מרכז פעולות האוויר והחלל 618 (מרכז הבקרה למטוסי תדלוק אווירי) הוא גף הכפוף לחיל האוויר השמונה עשר.
גף עם שם אלפביתי הוא מרכיב מבצעי בטייסת טיסה או טייסת קרקעית.
הם מכונים A, B, C וכו'.
לגפים בעלי אותו תפקיד בטייסות השונות תוצמד אותה אות.
גף ב-USAF כולל בין 20 ל־100 איש בפיקוד לוטננט או קפטן ובמקרים רבים גם בפיקוד נגד בכיר.
בטייסות הטיסה של ה-USAF המונח גף כולל גם יחידת משנה טקטית המורכבת משניים או שלושה אלמנטים כאשר כל אלמנט מורכב משניים או שלושה מטוסים.
ביחידות טילים בליסטיים בין-יבשתיים של חיל האוויר האמריקני, גף מורכב מעשרה מתקני שיגור בלתי מאוישים הנשלטים מרחוק על ידי "מרכז בקרת שיגור" המאויש על ידי שני אנשי צוות.
חמישה גפים מהווים טייסת טילים אחת.
לחיל האוויר יש בסך הכל 45 טיסות טיל ICBM.
בחיל האוויר של צבא ארצות הברית המקבילה לגף נקראת "מחלקה", ואילו בחיל האוויר של הצי הכינוי הוא Division.
בתעופה האזרחית, למטרות בקרה והפרדה של תעבורה אווירית, "גף" (Flight) הוא מבנה של שני מטוסים או יותר.
גֶפַּאר בצרפתית: Guépard, "צ'יטה") הייתה האונייה הראשונה בסדרה של המשחתות מדגם "גפאר" של הצי הצרפתי בשנות העשרים של המאה העשרים.
לאחר כניעת צרפת לגרמניה ביוני 1940 במהלך מלחמת העולם השנייה, שירתה "גפאר" בחיל הים של צרפת של וישי.
ב-9 ביוני 1941 השתתפה בקרב בנהר הליטני במערכה בסוריה ובלבנון במלחמת העולם השנייה.
הייתה בין ספינות הצי הצרפתי שהוטבעו בטולון ב־27 בנובמבר 1942. בהמשך נגרטה.
געתם הוא דמות מקראית, בנו של אליפז ונכדם של עשו ועדה.
לגעתם היו ארבעה אחים: תימן, אומר, צפו וקנז ואח אחד למחצה, מפילגשו של אביו, תמנע: עמלק, שהיה אבי העם הראשון שנלחם בעם ישראל.
בתרגום לעברית מתרגום השבעים הוא נקרא געותום.
יש חוקרים הסוברים ששמו מגיע מהערבית ופירושו רזה וחלש.
גפרור הוא מקל עץ או קרטון המצופה בקצהו בזרחן ומחמצן כלשהו ומשמש להצתת אש על ידי חיכוך שלו במשטח כלשהו.
השם גפרור מקורו בתקופה שבה ראש הגפרור הכיל גופרית כחומר מתלקח.
בסוף המאה ה-19 הוצעו מילים שונות למוצר ובהם צִתָּה, אלית ומַדְלֵק.
המילה "גפרור", שחודשה על ידי מנדלי מוכר ספרים בסוף המאה ה-19, התקבעה בשנות ה-20 של המאה ה-20.
"גפרור בטוח" אינו מכיל זרחן והוא ניצת רק כאשר משפשפים אותו כנגד משטח מיוחד המכיל זרחן (בדרך כלל חלק מקופסת הגפרורים); בניגוד לגפרור שאינו בטוח, המכיל זרחן, הניצת כאשר משפשפים אותו כנגד כל משטח.
הגפרור הבטוח הראשון הוצג על ידי השוודי קרל לינדסטרום בשנת 1855.
בזמן מלחמת העולם השנייה בגלל מחסור בעץ, יוצרו בארץ ישראל גפרורים מדונג.
היצרנית העיקרית הייתה חברת "דונגית", בבעלות האחים מאיר.
כיום מיוצרים גפרורי דונג בעיקר במפעלי גפרורים בהודו.
ישנם מקומות בעולם בהם נמכרים גם גפרורי עץ ארוכים יותר או גפרורים שהמקל שלהם עשוי קרטון.
גפרורי קרטון נמכרים לרוב בחפיסות דקות של קרטון מצופה נייר ובהם כ-12 גפרורים.
בחפיסות אלה כל שישה גפרורים מחוברים בקרטון בשורה ושתי השורות מהודקות זו לזו ולעטיפת הנייר בסיכות מהדק.
לשם הוצאת גפרור מחפיסות כאלה יש לתלוש אותו - לקרוע את הקרטון המחבר את בסיסיו לבסיס שורת הגפרורים שלו.
בישראל, גפרורים עשויים ממקל עץ צפצפה, הם באורך זרת והם נמכרים בקופסאות קרטון קטנות המעוצבות כמגירה נשלפת, שעל חזיתן מודבקת תמונה, לרוב כרזת פרסום ובצדיהן מצויים משטחים לשפשוף הגפרורים לשם הצתתם.
בחפיסת גפרורים ישראלית יש לרוב 50 גפרורים.
תחביב איסוף קופסאות גפרורים נובע מהגיוון הרב בתמונות עטיפותיהן.
בסביבות אמצע המאה ה-19, הופיעו לראשונה בשוודיה גפרורים לא מסוכנים שלא כללו זרחן לבן בכלל.
גפרורים אלה, שמכונים גם "גפרורי ביטחון" (Safety matches) הם הגפרורים שבהם אנו משתמשים היום.
במקום זרחן לבן הם מכילים זרחן אדום – שהועבר מראש הגפרור למשטח השפשוף של הקופסה ובכל מקרה אינו רעיל.
מכונה גם מלח ברטולטי (Berthollet's Salt), משמש כחומר מחמצן.
משמש להגברת כוח השפשוף ולמיתון תגובת הבעירה.
חומר מחמצן שמזרז התפרקות מלח ברטולטי אינו מרכיב חובה.
12% אבקת זכוכית, להגברת כוח השפשוף.
יש יצרנים שמוסיפים אותו דווקא לראש הגפרור.
חומר מחזר (מתלקח), אם לא מוסיפים אנטימון גופרתי לשטח השפשוף, אזי אחוז הזרחן האדום יכול לעלות עד 50%.
28% אבקת זכוכית, דבקים וחומרי מילוי ונפח.
יצרני גפרורים שונים עשויים להשתמש בהרכבים מעט שונים של חומרים, אולם כל גפרור חייב להכיל מלח ברטולטי, גופרית וזרחן.
חיכוך ראש הגפרור על משטח ההצתה יוצר חום, הממיר כמות זעירה של זרחן אדום לזרחן לבן.
הזרחן הלבן מתלקח באופן ספונטני ומייצר חום נוסף, שמשחרר חמצן מהחומרים המחמצנים בראש הגפרור, הגופרית ניצתת באש ומציתה את מקל העץ או הקרטון.
לגבי כל דיני התורה אין כל חילוק הלכתי בין הוצאת אש בדרכים הקדומות לבין הוצאת אש מגפרורים.
חוץ מביום טוב שהבערת אש רגילה הותרה, ולא יצירת אש חדשה מאבנים וכדומה, ולעניין זה נחלקו האחרונים אם דין גפרורים כדין יצירת אש מעצים אבנים או שבגפרורים אין כאן יצירה חדשה של יש מאין, מאחר שהתפיסה היא שהכל כבר קיים בכוח הגפרור, ואין כאן אלא הוצאה מן הכוח אל הפועל.
גפן היין או בקיצור גפן (שם מדעי: Vitis vinifera) היא מין של צמח מטפס ממשפחת הגפניים.
פרי הגפן הוא העינב, המשמש כפרי מאכל, כפרי מיובש לצימוקים, ולהכנת יין.
הגפן מלבלבת ופורחת בתחילת האביב, עליה רחבים ומפורצים דמויי כף יד.
ענפיה הצעירים נקראים שריגים, ורק לקראת סוף העונה הם מתעצים והופכים לזמורות, השריגים צומחים במהירות רבה (לעיתים עד לאורך של 4.5 מטרים בעונה – כ-3 ס"מ ליום), צבעם ירוק בהיר והם מתעצים בסוף הקיץ.
הזמורות מחולקות לקטעים שביניהם ניצנים (המכונים בעגה החקלאית "עיניים/פקעים") מהם יצאו שריגים, ובני שריגים.
הגפן מפתחת גם קנוקנת – ענף מנוון (הומלוגי לשיזרת האשכול – הציר המשמש לנשיאת הענבים) הקנוקנת משמשת את הגפן לטיפוס ולאחיזה.
ניתן לראות גפני בר מטפסות על גבי עצים אחרים לגבהים של עשרות מטרים.
הם מואבקים על ידי הרוח.
הגפן מתחילה להניב פרי בשנה השלישית או הרביעית לנטיעתה.
קטיף ענבים נקרא בציר והוא נמשך כמעט כל הקיץ, בהתאם למין, לזן ולאזור.
חלקת הגפנים נקראת כרם בדומה לזיתים.
ריבוי הגפן נעשה על ידי ייחורים, וכיום מקובל להרכיב אותה על כנות, בחירת כנה מתאימה מאפשרת עמידות בפני תנאי קרקע וגידול שונים (מליחות, תכולת גיר) וקובעת במידה מסוימת את תכונות הגפן, גובה יבולים ועוצמת צימוח.
קיימות כשלושים כנות שונות, והן מותאמות לפי זן הרוכב, האקלים והקרקע ולפי תכונותיהן.
מולדת הגפן התרבותית במערב אסיה עד הודו, ומשם עברה למזרח התיכון ולאירופה.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 חוסלה כמעט כליל תעשיית הגפן ב"מושבות השומרון" דאז (אזור גבעת עדה של היום) ובמושבות הגליל העליון עקב מחלות שונות הנגרמות כתוצאת לוואי לפעילות כנימת הפילוקסרה בעיקר בשורשי העץ.
בכרמי יהודה (אזור גוש דן של היום) לא נראתה פגיעה עקב האופי השונה של הקרקע שהיא קלה ומפריעה להתפשטות הכנימה.