tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המזון במקררים קהילתיים נתרם בעיקר על ידי יחידים או ארגוני הצלת מזון וניתן להשיגו ממגוון מקומות.
למשל בארצות הברית רשתות מזון גדולות כמו טריידר ג'ו והול פודס מרקט תורמים כמויות גדולות של עודפי מזון, שהיו נזרקים לולא נתרמו, לארגוני הצלת מזון שמעבירים את המזון למקררים קהילתיים.
המטרה העיקרית של מקררים קהילתיים היא להפחית את חוסר הביטחון התזונתי, תוך הפחתת בזבוז מזון.
המקררים מאפשרים לאנשים המתמודדים עם קשיים לקבל גישה נוחה למזון טרי ומזין.
תכולת המקררים החברתיים מגוונת, החל משימורים, דרך ירקות ופירות טריים ועד ארוחות מבושלות מראש.
מקררים רבים הם חלק ממרכז סיוע, בו נמסרים גם כלי בית (כגון כלי מטבח ומוצרי טקסטיל), מוצרי היגיינה, ובמהלך מגפת הקורונה הציעו מסכות וציוד מגן אישי אחר.
מקררים קהילתיים יכולים לשמש גם כמרחבים חברתיים המאפשרים חיבור לקהילה; מגזין "Shelterforce" מציין כי "נראה כי המקררים הקהילתיים מצאו את נקודת האיזון בשירות שהם מספקים: קרוב מספיק כדי להעביר את החום האנושי, אך מרוחק דיו באופן שמונע תחושת טינה או לחץ".
מקררים רבים עוטרו על ידי אמנים מקומיים.
המקררים הקהילתיים הראשונים הוקמו בגרמניה, על ידי קבוצה בשם Foodsharing.
המקרר הקהילתי הבא הוצב בספרד בשנת 2015. מקררים קהילתיים שואבים השראה מיוזמות מזון קודמות.
בממלכה המאוחדת, רשת ארצית של מקררים קהילתיים הוקמה ביולי 2017 על ידי ארגון הצדקה הסביבתי Hubbub UK, המציע שירות תמיכה חינם למיזמים חדשים.
מקררים קהילתיים הם תופעה שצומחת במהירות, מקררים הוקמו גם בניו זילנד, הודו, ישראל, הולנד, וקנדה.
בארצות הברית הוקמו מקררים קהילתיים במהלך מגפת הקורונה.
גם בתאילנד הושקו בעקבות המגפה במאי 2020 מזווים קהילתיים, וריאציה על המקררים הקהילתיים.
בשנה שלאחר מכן בפיליפינים, כשהמגפה נמשכה, צצה מגמה שמשתמשת בקונספט דומה ברחבי המדינה.
עגלות קטנות שנשאו חפצים חיוניים חנו לאורך המדרכות כדי שהמקומיים יוכלו להשיג כל אחד מהפריטים ללא תשלום.
העגלה הראשונה שכזו שדווחה הוצבה ב-14 במרץ 2021. בהמשך הוקמו מאות יוזמות דומות שכונו "מזווה קהילתי".
בעקבות היוזמה בפיליפינים, מזווים קהילתיים שונים הוקמו במזרח טימור.
האתגרים סביב מקררים קהילתיים כוללים שמירה על ניקיון, הבטחת בטיחות המזון והקפדה על כך שמודל העזרה ההדדית של מקררים קהילתיים לא ינוצל לרעה (למשל שאף אחד לא ירוויח מהמזון).
בממלכה המאוחדת, הקמת מקרר קהילתי מצריכה הקמת קבוצת מתנדבים לניקוי המקרר ובדיקת המזון; ביטוח; ליווי של פקח בריאות הציבור ברשות המקומית; ופחי אשפה נלווים.
מספר מקררים קהילתיים בגרמניה אוימו בסגירה עקב סוגיות בריאותיות.
מקררים קהילתיים זוכים לעיתים לביקורת על כך שאינם מספקים פתרון מערכתי לחוסר ביטחון תזונתי.
מקררים מועילים לסובלים מרעב או מי שאין להם אמצעים להשגת מזון מזין, אך אינם מטפלים בגורמים הבסיסיים של חוסר ביטחון תזונתי.
ביקורת נוספת היא על אי מתן מענה לצורכי הקהילה.
לעיתים קרובות, מזון המסופק למקרר אינו עונה על הצרכים התרבותיים והתזונתיים של הקהילה.
בנוסף, לעיתים קרובות יש מחלוקת סביב החוקיות של מקררים קהילתיים.
המדיניות המתייחסת לתחזוקת מקרר קהילתי שונה מאוד מקהילה לקהילה.
במקומות בהם נדרש להציב את המקררים ברכוש פרטי, הפרויקט תלוי בנכונות הבעלים לשתף פעולה.
בשכונת אולסטון בבוסטון, המקרר הקהילתי של אולסטון נאלץ לעבור מיקום כיוון שהבעלים החדשים של הנכס כבר לא היו מוכנים לשכן את המקרר.
מִקְשָׁה – שדה חקלאי המשמש לגידול ירקות ממשפחת הדלועיים, כגון אבטיח, דלעת ומלפפון.
המונח "מקשה" נגזר מהמילה "קישוא" ומשמעותו שדה המשמש לגידול דלועיים, כגון קישואים ואבטיחים.
הגדרה זו מופיעה במשנה: "כל זמן שבני אדם חורשים ליטע במקשאות ובמדלעות" (מסכת שביעית ב', א').
התפתחות מיטבית של גידולי המקשה מתרחשת בטמפרטורות גבוהות, עם ימים חמים של כ-30°C ולילות חמימים.
עונת גידול אידיאלית נמשכת 80–140 יום ללא קרה, בהתאם למין הצמח.
בתקופת הבשלת הפירות, לחות אוויר נמוכה תורמת ליצירת קליפה עבה וציפה מוצקה, אשר משפרות את עמידות הפירות באחסון ובמשלוח.
לעומת זאת, לחות גבוהה עלולה לגרום להתפתחות מחלות פטרייתיות הפוגעות בעלווה ובשורשים.
חשיפה לשפע אור מעלה את תכולת הסוכר בפרי, ומשפרת את טעמו.
גידולי המקשה מסווגים כצמחי יום ארוך מובהקים – כאשר משך האור היומי קצר מ-12 שעות, קצב הצמיחה הווגטטיבי מואט, וייצור החומרים האורגניים (המוטמעים) פוחת, כמו גם התפתחות מערכת השורשים.
גידולי המקשה מצליחים בקרקעות פוריות ומנוקזות, אך רגישים לחומציות.
בקרקעות קלות (חול וחמרה) ניתן להקדים את הזריעה, בעוד קרקעות כבדות מתאימות יותר לגידולי בעל.
בשל רגישותם הגבוהה למחלות שורש, מומלץ להימנע מזריעת הדלועיים באותו שדה ברציפות או לאחר גידולים אחרים הרגישים לאותן מחלות.
מועד הזריעה הרגיל נע בין מרץ לאמצע אפריל, כאשר טמפרטורת הקרקע מתייצבת בטווח של 15–18°C.
ניתן להקדים את עונת הגידול ולנצל את רטיבות הקרקע בתנאי בעל, תוך השגת מחירים גבוהים עבור פירות מוקדמים, באמצעות:
1. גידול במשתלה מוגנת – זריעה כ-20 יום לפני העברת השתילים לשדה, או רכישת שתילים מוכנים ממשתלה מרכזית.
2. זריעה מוקדמת בשדה – חודש או יותר לפני המועד הרגיל, תחת כיסוי של כיפות פלסטיק או במנהרות עשויות יריעות פוליאתילן שקוף.
שיטה זו מתאימה לקרקעות מנוקזות ומתחממות במהירות.
באזור הערבה ודרום הנגב נהוג לזרוע מלונים ביולי–אוגוסט (זריעת סתיו), בעיקר לצורכי ייצוא.
גידולי המקשה רגישים למחלות שונות, בין הבולטות שבהן:
- ריקבון זרעים ותמותת נבטים – נפוצים בקרקעות רטובות וקרות, ונגרמים על ידי פטריות מהסוגים *Pythium* ו-*Rhizoctonia*.
קמילת הצמחים (כחלון) – מחלה הנגרמת על ידי פטריות מהסוג *Fusarium*, הפוגעות בצמח בכל שלבי הגידול.
כשותית (Pseudoperonospora cubensis) – מתפתחת בתנאי לחות גבוהה ופוגעת בעלווה של הצמחים.
תנאי האקלים השוררים בקיץ הישראלי מתאימים במיוחד לגידולי המקשה, בעיקר באזורים בעלי לחות נמוכה, מה שמסייע במניעת מחלות פטרייתיות ומשפר את איכות הפירות.
החי והצומח של ארץ ישראל: אנציקלופדיה שימושית מאויירת, כרך 12, תל אביב, משרד הביטחון, 1988, עמ' 66–67
מקש הפקודה הוא מקש משנה במקלדות של אפל, המסומן בסמל ⌘.
מטרתו לאפשר למשתמש להזין פקודות מקלדת ביישומים ובמערכת ההפעלה.
במקלדת מקינטוש רגילה קיימים שני מקשי פקודה – אחד בכל צד של מקש הרווח.
הסמל ⌘, המכונה "ריבוע מסולסל", נבחר על ידי סוזן קאר לאחר שסטיב ג'ובס סבר כי השימוש בלוגו של אפל בתפריטים מהווה שימוש מופרז בלוגו.
הסמל, המקודד ביוניקוד כ־U+2318, משמש גם במדינות נורדיות לציון אתרים תרבותיים ומקומות עניין.
מחשבי אפל עד Apple II פלוס לא כללו מקש פקודה.
מקש זה הופיע לראשונה ב־Apple III, בצורת שני מקשי אפל – שמאלי עם לוגו פתוח וימני עם לוגו סגור.
ב־מקינטוש המקורי (1984) הופיע לראשונה הסמל ⌘ כתחליף ללוגו אפל.
ב־Apple IIGS הוחלפו מקשי האפל במקשי פקודה ומקש אפשרות, תוך שמירה על תאימות לאפל II.
הסמל ⌘ הופיע על כל מקלדות ADB של אפל עד להסרתו בעיצוב מחדש של המקלדת ב־2007, אז הוחלף במילה "command".
במקלדות NeXT הוחלף הסמל במילה "command" בצבע ירוק, ללא ייצוג בתפריטים.
שילובי מקשים כמו , ו־ הפעילו פונקציות ייחודיות.
מקש הפקודה במקלדת ADB של NeXT היה בצורת פס ארוך.
המקש משמש להזנת קיצורי מקלדת ביישומים ובמערכת ההפעלה macOS.
לפי הנחיות אפל, על מתכנתים להשתמש בו כמשנה הראשי לקיצורי דרך.
יתרונו על פני שימוש ב־Ctrl הוא בכך ש־Control נשמר להזנת תווי בקרה, בעיקר ביישומי מסוף.
הסמל ⌘ נבחר לאחר שסטיב ג'ובס התנגד לשימוש בלוגו של אפל.
סוזן קאר מצאה את הסמל במילון סמלים, בו הופיע כסמל אתרים תרבותיים במדינות נורדיות, והציג דמיון לטירות עם מגדלים מעוגלים.
הסמל מצוי בתמרורים בדנמרק, שוודיה, פינלנד ואחרות.
במקלדות USB, מקשי הפקודה מקודדים כמשני מערכת.
במקלדות Windows ניתן להשתמש ב־מקש חלונות כתחליף ל־Command, ולהפך במערכות לא מק.
ב־macOS ניתן למפות מחדש מקשים בהעדפות מערכת.
מקש התפריט (), הידוע גם כמקש היישום, הוא מקש משנה במקלדות מחשב שתפקידו להפעיל תפריט הקשר באמצעות המקלדת, בדומה ללחיצה על כפתור העכבר הימני.
המקש הופיע בעיקר במקלדות המיועדות ל־Microsoft Windows, בדרך כלל בצד הימני של מקש הרווח, בין מקש ה־AltGr הימני למקש Ctrl.
הסמל שעל המקש היה לעיתים קרובות סמל של מצביע מעל תפריט.
עם השנים הושמט המקש מדגמים רבים של מקלדות, במיוחד ממקלדות של מחשבים ניידים, מתוך מגמה לחסוך במקום.
המקש שימש להפעלת תפריט הקשר גם כאשר העכבר אינו זמין.
ביישומי Windows, ניתן לעיתים להפעיל תפקוד זה גם באמצעות ולעיתים גם .
במחשבים ניידים ובמקלדות מסוימות, תפקוד מקש התפריט שולב במקש ולעיתים גם בפונקציות ייעודיות של יצרנית המקלדת.
לדוגמה, במקלדת Logitech Illuminated, מקש בלחיצה עם מקש מפעיל את תפקוד מקש התפריט.
בגרסאות מוקדמות של אנדרואיד, כלל הממשק כפתורי תפריט פיזיים.
החל מאנדרואיד האניקומב פונקציה זו הוסרה, והוחלפה בכפתור תפריט מוצג על המסך.
בינואר 2024, הכריזה מיקרוסופט על מקש מיקרוסופט קופיילוט שיחליף את מקש התפריט במקלדות של מחשבי "Copilot+ PC" – מחשבים הממותגים כמותאמים לבינה מלאכותית.
אם Copilot מושבת או אינו זמין, מקש זה מפעיל את חיפוש Windows.
מקרר יין או מקרר יינות הוא מקרר המיועד לאחסון ולקירור בקבוקי יין בטמפרטורה יציבה ומבוקרת השונה מזו של המקרר הביתי הרגיל.
המטרה שלו היא לשמור על איכות היין לאורך זמן, הן לשתייה מיידית והן ליישון.
יעילותו היחסית של המקרר נובעת ממספר גורמים:
טמפרטורה מותאמת לאחסון יין – רוב מקררי היין ניתנים לכוונון בטווח הטמפרטורות של בין 10°C ל־18°C.
אין פתיחה תכופה של דלת המקרר (כצפוי במקרר ביתי רגיל) וכן המנוע שקט מאוד או מבודד מתא האחסון.
כך נמנעות תזוזות או רטיטות שמפריעות ליישון היין.
בקבוקי היין מאוחסנים בשכיבה כך שקיים מגע תמידי בין היין לפקק, והלחות במקרר מבוקרת על מנת למנוע התייבשות של פקקי השעם.
אין חשיפה לריחות ממזונות שאינם יין.
קיימים כמה סוגים של מקררי יין הנבדלים זה מזה בכמות הבקבוקים אותה הם יכולים לאחסן, ממקררים ביתיים המאחסנים כמה עשרות בקבוקים ועד למקררים מסחריים המיועדים לאחסון מאות בקבוקים .
יש מקררים המחולקים לשני אזורי טמפרטורה נפרדים.
רוב מקררי היין בנויים עם דלת מזכוכית המאפשרת לבחון את תוכנם מבלי לפתחם.
מר בלופר היא סדרת אנימציה אמריקאית המשלבת אנימציה דו-ממדית, יחד עם אנימציית פלסטלינה, ששודרה בין השנים 1996–1997 ובשידורים חוזרים בין השנים 2001–2007 בערוץ הילדים.
בערוץ הראשון שודרה גרסת הפלסטלינה בלבד בסוף שנות השמונים, כאשר כמה מקטעי הפלסטלינה שודרו באחת התוכניות של "תופסים ראש".
בארצות הברית שודרה הסדרה במקור בשנים 1991–1993 בשנות ה-90.
כל פרק נמשך כחצי שעה, וכולל שלושה סרטוני אנימציה שנמשכים כשבע דקות.
בסוף כל סרטון יש סרטון אנימציה מהסדרה הצרפתית המקורית מפלסטלינה של "בלופר" שנמשך חצי דקה.
מר בלופר הוא שדון צהוב קטן שדומה לגרמלין המתגורר בקירות של משפחתו של טומי.
רוב הזמן בלופר משתעשע בביתו של טומי וגורם לצרות רבות אשר לבסוף נפתרות על ידיו.
לפעמים בלופר מבקר בעולמו המוזר הקרוי בשם "בלופר-לנד", שם הוא פוגש את חברו "בלומפר".
בלומפר, אוהב ליהנות מהחיים ולהשתעשע הרבה (אף על פי שהוא לא מודע לצרות).
בסדרה ניתן למצוא גם דמויות נוספות כדודה בוגונדה הזועמת, ובוגטה.
מר בלופר מסוגל לאכול בכמות בלתי-מוגבלת ולא לסבול מכאבים בבטנו כאשר המאכל האהוב עליו ביותר הוא פיצה.
לעיתים הוא מוסיף את האותיות מ' י' ו-מ' סופית למילים בגוף רבים (כגון "ציורימים" ו"אנשים רעימים").
הסדרה המקורית בהנפשת פלסטלינה היא סדרה של סרטונים צרפתית / בלגית משנת 1987 אשר נקראה "בלופר" (Bogus) ונעשו במקור להפסקת פרסומות.
הסרטונים נוצרו על ידי מייקל דוריקס וגיסלאין הונורה.
הסדרה שודרה לראשונה ב-30 באוקטובר 1987 ובשידורים חוזרים מ-2 באוקטובר 1988 עד פברואר 1990. 300 פרקים נוצרו, אך 42 מהם עובדו לגרסה ההנפשה המסורתית האמריקאית.
בעלילת הסדרה מ-1987, בעל הבית מתעורר עם השעון המעורר שלו, שותה קפה, לוקח את המפתחות ונוסע לעבודתו.
אולם כאשר הבית נטוש, מתגורר בו יצור צהוב ומצחיק בשם "בלופר", אשר מתחבא במקום נסתר ומחפש הרפתקאות עם החפצים שנמצאים בבית סביבו.
השלומיאליות שלו חוקרת את העולם בחדרים שונים בבית (כמו חדר האמבטיה ועליית הגג) ותמיד מקבל צחוק מקהל הצופים.
בשנת גרסה האמריקאית של 1991, קולו של בלופר השתנה לקם קלארק, המדבב שלו בסדרה, ומוזיקת הרקע השתנתה למוזיקת הרקע של פתיח הסדרה.
מר בלופר - שדון צהוב קטן ומצחיק שדומה לגרמלין המתגורר בקירות של משפחתו של טומי.
טומי - ילד אשר גר בבית והוא בן האנוש היחיד המסוגל לראות את בלופר
בלומפר - בן דודו של בלופר, אוהב ליהנות מהחיים ולהשתעשע הרבה (אף על פי שהוא לא מודע לצרות).
דודה בוגונדה - דודתו הזועמת של בלופר.
בוגטה - הדודנית של מר בלופר.
האבקקים - יצורי אבק שכל הזמן מטרידים את בלופר, הם מתגוררים במיטות, בקירות והיכן שרק ניתן.
מולי ועכברי - עכברוש וחפרפר ערמומיים, שכל הזמן גונבים מזון ואוצרות מבלופר ומחבריו.
בחלק מהפרקים הם משתפים פעולה עם בלופר.
באחד הפרקים מולי היה כוכב טלוויזיה, כשעכברי היה סוכנו.
בוקסר - שדון ירוק ומרושע שכל הזמן מטריד את בלופר ומנסה לחסלו ואולם נכשל תמיד.
מר באום הוא סרט קולנוע ישראלי מסוגת הקומדיה השחורה, בבימויו של אסי דיין, שיצא לאקרנים בשנת 1997.
הסרט חותם את הטרילוגיה אותה כתב וביים דיין, כאשר הסרטים הקודמים לו הם: "החיים על פי אגפא" ו"שמיכה חשמלית ושמה משה".
הסרט זכה בשני פרסי אופיר, שניהם עבור דיין, בקטגוריות התסריטאות והמשחק הראשי, ובפרס דקל הזהב בפסטיבל ולנסיה לקולנוע.
לאחר יציאתו, הופץ הסרט במדינות נוספות, כמו ארצות הברית ומדינות אירופה.
הקומדיה ההוליוודית "האיש הכי כועס בברוקלין" בכיכובם של רובין ויליאמס ומילה קוניס מבוססת על התסריט שכתב אסי דיין למר באום.
הסרט עוקב אחר מיקי באום (אסי דיין), יבואן משקפי שמש מסין, אשר מתבשר על ידי רופאו כי הוא חולה במחלת הסרטן וכי נותרו לו תשעים ושתיים דקות בלבד לחיות.
במהלך שעתו האחרונה של באום, הוא נוסע מהקליניקה של הרופא ברחוב בזל לפגישה עם איש עסקים סיני בקפה הבימה לגבי פרסומת למשקפי השמש.
אחרי הפגישה בקפה הבימה, הוא נסע אל הסופר-פארם בלונדון מיניסטורס לקנות אקמול אותו יוכל לקחת חמש דקות לפני מותו.
ומשם הוא מספיק לקחת את בתו ובן זוגה מלימודי הפסיכומטרי בסמוך לכיכר רבין אל ביתם בפנטהאוז שבצפון תל אביב.
במהלך נסיעותיו ברכב הטויוטה קארינה, המראה את השעון, הוא מנסה להבין את המציאות שבה חי ולסכם את חייו הקצרים באמצעות חזיונות דלים מעתידו ומעברו, בהם נכללים סובביו, משפחתו, עמיתיו וחבריו.
במהלכם הוא מספיק לדבר עם אשתו אשר עובדת בהפקה של "בשידור חי עם דן שילון", עם בנו הקצין, עם אמו ועם מכריו.
לאחר ההגעה לביתם, בעת שבתו ובן זוגה צופים בסלון במלרוז פלייס, מר באום עולה לחדר השינה, מתקלח, והולך לישון.
הוא נפטר בשעה 12:25 במהלך שנתו.
לאורך כל הסרט מתועד מסע ההלוויה הארוך שלו שבו משתתפים כלל הדמויות בסרט.
מר דידס הוא סרט קומדיה רומנטית בכיכובם של השחקנים אדם סנדלר ווינונה ריידר.
הסרט הוא עיבוד מחדש לעלילת הסרט מר דידס הולך העירה מ-1936 בכיכובו של גרי קופר.
לונגפולו דידס (אדם סנדלר) הוא צעיר כפרי תמים הזוכה בירושת ענק של 40 מיליארד דולר, המקנה לו שליטה על אימפריית תקשורת.
בעקבות הירושה הוא נקלע לסבך של תככים ומזימות הנרקמות סביבו במטרה להשתלט על הונו החדש.
בייב באנט (וינונה ריידר) היא עיתונאית עירונית מתוחכמת המתחזה לנערה כפרית על מנת לרכוש את אמונו של דידס ולכתוב רכילות עליו לעיתון.
דידס מתאהב בבייב ונאלץ להתמודד עם המזימות סביבו על מנת להציל את ההון והעסקים שירש.
בייב באנט / פאם דוסון (וינונה ריידר)
ברוס פרנץ' - שר בממשלה.
מר בר רב אשי, שחתם בכינוי טביומי, היה אמורא בבלי בדור השביעי.
היה בנו של רב אשי, ועמד בראש ישיבת סורא במתא מחסיא, פרוור של העיר סורא.
התמנה לעמוד בראשות הישיבה בשנת ד'רט"ו (455), 28 שנים לאחר פטירת אביו, ושימש בתפקיד זה כ-13 שנה, עד לפטירתו במוצאי יום הכיפורים ד'רכ"ח (467).
מר בר רב אשי, שהיה תלמידו המובהק של אביו ומסר הלכות בשמו, המשיך את המפעל הגדול של אביו - עריכת התלמוד הבבלי.
היה חותם בשם טביומי - שהיה כינויו או שמו הפרטי.
בפשר שם זה כתב המהרש"א שלושה הסברים:
בשם ספר יוחסין השלם - כינוי זה בא לו מפני שבימיו היה שקט ליהודים בבבל ("טביומי" = טַב יוֹמֵי, ימים טובים), בניגוד לתקופה שאחר פטירתו.
על שם המזל הטוב שעמד לו ביום שנתמנה לראש הישיבה .
על שם המאמר שאמר עליו רב אחא מדפתי, המועמד לראש הישיבה: "כל המטיבין לו - לא במהרה מריעין לו", עם מינויו של מר בר רב אשי לראש הישיבה.
המהרש"א מסיים: ולכל הפירושים קשה, שהרי מר בר רב אשי היה חותם בשם זה עוד קודם שידע כל זה - טרם נתמנה לראש ישיבה, וודאי שלפני הגזירות הקשות של המלך פירוז בתקופה שלאחר פטירתו.
ולכן ההסברים הללו אינם יכולים להיות הסיבה לכינוי זה, אלא מדרש מאוחר של השם, מעין "סימן לדבר".
אחרי פטירת רב אשי כיהנו שלושה אמוראים בתפקיד ראש ישיבת סורא, בזה אחר זה: רב יימר, רב אידי בר אבין השני ורב נחמן בר רב הונא.
לאחר פטירת רב נחמן בר רב הונא, נועצו החכמים למנות ראש ישיבה במקומו.
בתלמוד מסופר, שמר בר רב אשי הסתובב בשוק העיר מחוזא, ושמע שוטה אחד שהיה צועק: ראש הישיבה שעתיד להתמנות במתא מחסיא חותם בשם טביומי.
מר בר רב אשי, בשמעו זאת, החליט להגיע אל הישיבה במתא מחסיא.
בינתיים נמנו החכמים למנות את רב אחא מדפתי לראש הישיבה.
כיוון ששמעו שמר בר רב אשי בדרכו אל הישיבה, שלחו אליו שני תלמידים לבקש את אישורו למינוי זה של רב אחא.
מר בר רב אשי עיכב אצלו את זוג התלמידים, וחכמי הישיבה שלחו אליו זוג נוסף.
הוא עיכב גם אותם, וכך עשה עד שהתקבצו אצלו עשרה תלמידים.
פתח הוא ודרש, כפי הנוהג שדרשת "כלה" אינה נפתחת ללא עשרה.
בכך התמנה הוא עצמו לראש הישיבה.
רב אחא, בשמעו זאת, אמר: "כל המריעין לו (גורמים רע מן השמיים) - לא במהרה מיטיבין לו, וכל המיטיבין לו - לא במהרה מריעין לו".
אחד הטעמים שניתנו בדבר, קושר את המעשה במקור אחר, שבו נאמר שחכם המתמנה לראש ישיבה - עם המינוי נמחלים כל עוונותיו.
זו, אפוא, הסיבה שמר בר רב אשי התעניין במיוחד בתפקיד זה, וזו גם הסיבה לאכזבתו של רב אחא מדפתי.
את חיבתו לתלמידי החכמים ביטא מר בר רב אשי במאמר הבא: "אמר מר בר רב אשי: פסילנא ליה לצורבא מרבנן לדינא.
דחביב עלי כגופאי, ואין אדם רואה חובה לעצמו".
כלומר, פסול אני להעיד על תלמיד חכם, כיוון שהוא חביב עלי כגופי, ואיני יכול להיות אובייקטיבי.
בתלמוד מסופר אף על דין ודברים שהיה למר בר רב אשי עם מזיק על טבעי, שלאחר שמר בר רב אשי הטיל עליו שמתא (סוג של נידוי), הופיע לדין, וחויב לשלם את הנזק שעשה.
בסוף ימיו באה לסיומה התקופה הנוחה-יחסית ליהודים, שאפיינה את ימי עריכת התלמוד עד אז.
באיגרת רב שרירא גאון מסופר על גזירה שגזר מלך האימפריה הסאסאנית, יזדגרד השני, לבטל את מצוות השבת.
מלך זה היה נוח ליהודים בתחילת שלטונו, אך בסוף ימיו נכנע ללחצי האמגושים (כמרי הדת הזורואסטרית) לגזור גזרות על היהודים.
מר בר רב אשי, ראש ישיבת סורא, ורב סמא, ראש ישיבת פומבדיתא, גזרו יום תענית ותפילה.
בסופו של דבר, המלך מת על משכבו מהכשת נחש, והגזרה בטלה.
מר בר רב אשי נפטר במוצאי יום הכיפורים, בתאריך י"א בתשרי ד'רכ"ח (467).
לאחר פטירתו מילא את מקומו רבה תוספאה, שעמד בראש הישיבה והמשיך בעריכת התלמוד.
"הלכה כמר בר רב אשי"
בכללי הפסיקה במחלוקות האמוראים, שנוסחו בימי הסבוראים והגאונים, ישנו כלל אחד ביחס למר בר רב אשי ולקביעת הלכה כמותו, אולם בין הראשונים נפלה מחלוקת מהו נוסחו המדויק.
בכל התלמוד, אם לא נפסק במפורש אחרת, הלכה כמר בר רב אשי, חוץ משתי הלכות שסימנן "מיפך שבועה" ו"אודיתא".
כן כתב רש"י, וכן מובא ב"סדר תנאים ואמוראים", ובתוספות בשם תשובות הגאונים.
לפי רבנו חננאל, בכל התלמוד הלכה כמר בר רב אשי חוץ מ"מיפך שבועה", כדלעיל; אבל במחלוקת בנושא "אודיתא" הלכה כמר בר רב אשי, ותחת זאת בהלכה אחרת, שסימנה "חיוורי", אין הלכה כמותו.
שיטה זו נקט גם הרי"ף, וכן מובא בתוספות בשם הערוך.
לעומת זאת, בעלי התוספות הציגו שיטה יוצאת דופן, שלפיה הכלל הוא הפוך – בכל התלמוד אין הלכה כמר בר רב אשי, לבד משתי הלכות - "מיפך שבועה" ו"אודיתא" - שבהן הלכה כמותו.
שיטה זו הפוכה לחלוטין משיטת רש"י.
בעלי התוספות כתבו אותה בשם רב האי גאון ורבנו גרשום.
ב"מבוא התלמוד" לרבי שמואל הנגיד מופיע בפשטות כלל בזו הלשון: "מר בר רב אשי הלכה כמותו בזמן שאין מחלוקת לרבו (=כשאינו חולק על רבו)".
במבוא התלמוד לר' יוסף בן עקנין כתב שהכלל שהלכה כמר בר רב אשי חוץ ממיפך שבועה וחוורי, אינו כולל את המקומות שהתלמוד פסק בפירוש שלא כמותו, והוא מנה שבעה מקומות כאלו.
הרמב"ם והשולחן ערוך פסקו בדרך כלל כמר בר רב אשי, למעט "מיפך שבועה" ו"חיוורי"; כשיטתו של רבנו חננאל.
מר אל, כאן אנה הוא ספר משנת 1974. הספר נכתב על ידי סופר המכוּנה בשם העט פִין (Fynn), ומחברו הוא סידני ג'ורג' הופקינס.
הספר מלווה באיורים מאת ויליאם פאפאס .
הספר תורגם לראשונה לעברית בידי אוריאל אופק ויצא לאור בהוצאת זמורה-ביתן בשנת 1979, בסדרת ספרי מרגנית לנוער.
בהמשך להצלחת הספר, יצא ב-1986 ספר המשך בשם "Anna's book".
הספר תורגם לעברית בידי יחיעם פדן ויצא לאור בשנת 1988 בשם 'הספר של אנה', אך לא זכה להצלחה כמו קודמו.
ב-1990 יצא ספר נוסף בשם "Anna and the black knight", שטרם תורגם לעברית.
הספר מתאר את מעלליה של אנה, ילדה שובבה וצמאת ידע שברחה ממקום אותו היא מתארת בספר כ"חדר של שוטרים עם דם".
בלילה ערפילי בשנות ה-30 של המאה הקודמת, על הרציף במזרח לונדון היא פוגשת את פין, בחור ענק, פשוט וכמוה סקרן וצמא לידע.
בספר מתאר פין את שלוש וחצי השנים שהשניים בילו ביחד לפני שאנה מתה בתאונה לפני שנתה השמינית.
הוא מתאר את חוויותיהם במירוץ אחר שאלות הקשורות לחיים, תוך שהם נוגעים בנושאים כגון: מהות הקיום, משמעות האמונה באל, היחס לדת, אהבה, טבע, מתמטיקה, מדעים, ועוד.
בראש התהיות עומדת השאלה בדבר טבעו של האלוהים, חברה הקרוב ביותר של אנה, אותו היא מכנה בשם – מר אֵל.
השאלות בספר מוגשות בצורה ישירה, תוך התנסויות אקראיות ואירועים יומיומיים.
הן מתוארות בשפה של ילדה בת 5, ונענות גם בעזרת היגיון של ילדה, או כפי שמתאר זאת פין בפתח הספר:
הרבה השערות הועלו בקרב חוקרי ספרות וקוראים לגבי מחבר הספר ולגבי אמיתות העלילה – האם כתב אותו תאולוג, פילוסוף או חוקר ידוע?
האם דבריה של אנה באמת יכולים להיאמר על ידי ילדה בת 5?
באחרית הדבר של הספר מתוארת הגשת כתב-היד לעורך, מר ורנון ספרוקסטון, שאומר: "...ניסיתי לצייר בדמיוני את המחבר ואת רקעו והגעתי לכלל מסקנה כי זהו ודאי הוגה דעות בעל השכלה תאולוגית וניסיון מדעי..."
אך המשך העיון בכתב-היד מעמיד אותו על טעותו: "הפגישה בין השניים הוכיחה למו"ל את טעותו הגדולה.
המחבר האלמוני לא היה אלא 'פין', ממש כמו שתיאר את עצמו בספר: גבר גבה-קומה ורב-כוח, בעל נפש תמימה וסקרנית, איש-שיחה המפליא להקשיב לזולתו, שחי וגדל באיסט-אנד הלונדוני בין "אנשי הלילה" המוזרים ופשוטי העם טובי הלב...".
במבוא למהדורת הספר ב-1975 מסביר ויליאם קולינס, יו"ר הוצאת קולינס , כי בהוצאה העדיפו ששם המחבר יישאר בעילום שם, ובהמשך מופיע תיאורו של המחבר הופקינס.
הופקינס גדל בלונדון, ככל הנראה בסביבה דומה לזו המתוארת בספר "מר אל, כאן אנה".
בזכות מלגה שקיבל, הצליח הופקינס ללמוד בבית ספר יוקרתי, והושפע מאוד ממורה בשם ג'ון ד'.
הודג', אך עזב את הלימודים בגיל 16. בעקבות אירוע של נפילה בלתי מוסברת מצוק, הגיע הופקינס למוסד טיפולי, ובהמשך עבד במקום כאיש צוות.
סידני הופקינס נקבר בכפר קטן בסומרסט, אנגליה.
לשם העט פִין ישנן מספר פרשנויות.
הראשונה מתוארת בפרק הראשון של הספר: "...אם אתם בקיאים במיתולוגיה האירית, תזכרו בטח כי פִין שלהם היה ברנש די מגודל.
מתנשא לגובה שני מטר וחמישה, עם משקל עודף של שישים קילו..." אך בעקבות האהבה הגדולה למדעים, שבאה לידי ביטוי בעלילת הספר, אפשר גם להניח כי משמעות השם פין היא מתחום הביו-כימיה, שבו fyn הוא שמו של אנזים.
רב מר בר רב הונא (נפטר בשנת 614 או 620) היה מראשי הדור השלישי של הסבוראים במאה השביעית, וראש ישיבת סורא שבבבל בשלהי שלטון האימפריה הסאסנית.
בראשותו נפתחה ישיבת סורא מחדש, לאחר למעלה מ-50 שנה שלא הייתה פעילה בעקבות גזירות שמד ופרעות נגד היהודים שבבבל בימי הסבוראים.
לפי דעה אחרת, המתבססת על איגרת רב שרירא גאון, הוא נחשב לראשון הגאונים בסורא.
ישיבת סורא הוקמה בתחילת תקופת האמוראים בידי רב.
בסוף ימי האמוראים הייתה ישיבת סורא לישיבה הדומיננטית ביותר בבבל, בראשותם של רב אשי, מר בר רב אשי ורבינא, ובה נערך התלמוד הבבלי.
הישיבה נסגרה בתקופת הסבוראים, בעקבות פרעות ממושכות כנגד היהודים, הן מצד האמגושים, קנאי דת הזורואסטריות, הן מצד פעילי תנועתו הדתית-חברתית של מזדק, והן מצד השלטון הסאסאני שהושפע מהגורמים הללו.
ישיבת סורא סבלה מהמצב המעורער של היהודים בבבל עוד בסוף תקופת האמוראים ובתחילתה של תקופת הסבוראים, ונסגרה לפרק זמן של כמה שנים.
ניסיון לחדש אותה בימי הסבוראים, בראשותו של רב עינא, לא החזיק מעמד לאורך זמן והישיבה נסגרה שוב.
ישיבת פומבדיתא המקבילה הצליחה להתקיים במחצית הראשונה של תקופת הסבוראים, אבל גם היא נסגרה זמן מה לאחר פטירתו של ראש הישיבה, רב סימונא (ד'ש' - 540), ועברה לעיר פירוז-שבור הסמוכה לנהרדעא.
בשנת ד'שמ"ט (589), בעקבות שיפור במצב היהודים בבבל, נפתחה ישיבת פומבדיתא מחדש, בעיר פומבדיתא, בראשות רב חנן מאישקיא.
כשנתיים לאחר מכן נפתחה מחדש גם הישיבה בסורא, בראשותו של רב מר בר רב הונא.
לדעה הרווחת, הרואה ברב חנן מאישקיא את תחילת תקופת הגאונים, היה רב מר בר רב הונא הגאון הראשון בסורא, במקביל לרב מרי בר רב דימי, הגאון השני בפומבדיתא (אחרי רב חנן מאישקיא), ולרב חנינאי מבי גיהרא, ראש ישיבת פירוז-שבור.
כמו בתקופת האמוראים, הייתה ישיבת סורא מאוד משמעותית בתקופת הסבוראים והגאונים.
לאחר הכיבוש המוסלמי נפתחו שערי המסחר בין בבל למערב והיו שיירות נוסעים מצויות בין הארצות, דבר שאִפשר שליחת שאלות לגאוני בבל מכל קצוות הפזורה היהודית.
השאלות עסקו בכל תחומי היהדות, והשואלים נענו בתשובות גאוני בבל וחכמי הישיבות, שנשלחו אליהם.
גאוני ישיבת סורא, כמו גם גאוני ישיבת פומבדיתא, השיבו אלפים רבים של תשובות, והראשון מביניהם שנשתמרו ממנו תשובות הוא רב ששנא.
ישיבת סורא העמידה בראשה גאונים מפורסמים, שביניהם רב יהודאי גאון, רב נטרונאי גאון, רב עמרם גאון, רב סעדיה גאון ורב שמואל גאון בר חפני.
רב שרירא גאון, באיגרתו לחכמי קהילת קירואן, אשר שאלוהו על סדר ראשי הישיבות בתקופת התלמוד ולאחריה, מנה את ראשי הישיבות לתולדותיהם.
בפתח המאה העשירית למנין שטרות הציג את שני גאוני פומבדיתא הראשונים, ולאחר מכן את גאון סורא הראשון:
ואלו הגאונים שהיו בישיבתנו, בפומבדיתא, לאחר הדברים הללו, בסוף מלכות פרסיים.
בשנת תת"ק (900 למניין השטרות, היא שנת ד'שמ"ט - 589) מלך רב חנן מאשקייא.
ואחריו מלך מר רב מרי זקננו בנו של רב דימי הורנו, ובית מדרשו בפירוז-שבור נודע 'בית רב מרי' עד היום.
ובימיו מלך בסורא רב מר בר רב הונא, בשנת תתק"ב (902 לשטרות, דהיינו ד'שנ"א - 591).
לפי נוסחת רוב כתבי היד של איגרת רב שרירא גאון, תחילת פעילותו של רב מר בר רב הונא כראש ישיבה הייתה בשנת תתק"ב לשטרות, היא שנת ד'שנ"א (591).
חוקרים אחדים אחזו בנוסחה אחרת המופיעה במקצת כתבי היד - תתק"כ, אות כ"ף במקום בי"ת.
לפי נוסחה זאת, פתיחת ישיבת סורא בראשות רב מר הייתה בשנת ד'שס"ט (609).
שנת פטירתו של רב מר בר רב הונא לא נמסרה באיגרת רב שרירא גאון, אבל יש מהחוקרים שציינו את פטירתו בשנת ד'שע"ד (614), ויש מי שציין בשנת ד'ש"פ (620).
הדעה המקובלת היום בקרב החוקרים, היא שרב מר בר רב הונא משתייך לתקופת הסבוראים.
לדבריו, אחר כך התחילה תקופת הגאונים.
אמנם, במאה ה-20, היה מקובל לציין את ראשיתה של תקופת הגאונים ברב חנן מאישקיא, גאון פומבדיתא הראשון (ד'שמ"ט - 589).
רב מר בר רב הונא היה, לשיטה זו, הגאון הראשון בסורא.
החוקרים התבססו על דברי רב שרירא גאון באיגרתו, שפותח את רשימת ראשי הישיבות במילים (בתרגום מארמית) "ואלו הגאונים שהיו בישיבתנו".
יש מי שציין שרב הונא, אביו של רב מר, הוא רב הונא המוזכר במחזור ויטרי כ"סוף סברה", דהיינו סוף תקופת הסבוראים, יחד עם רב גיזא.
לפי דעה זו, היה רב הונא אחרון הסבוראים ובנו, רב מר, ראשון גאוני סורא.
הזיהוי הזה מעורפל, שכן המסורת על "סוף סברה" נשנה במספר ספרים עתיקים, וכמעט בכל אחד מהם גרסה שונה בשמות החכמים.
בנוסף לכך, אין כל ראיה לזיהוי של רב הונא הסבוראי עם אביו של רב מר, מלבד השם הזהה, שם שהיה נפוץ בתקופה זו.
אחרי פטירתו של רב מר בר רב הונא התמנה לראש ישיבה בסורא רב חנינא.
מר אולימפיה היא תחרות פיתוח גוף בינלאומית שנערכת על ידי הפדרציה הבינלאומית של פיתוח הגוף (IFBB).
זכייה בתחרות נחשבת להישג הגבוה ביותר שמפתח גוף יכול להשיג.
ג'ו וידר הגה את רעיון התחרות כדי לאפשר לזוכים בתחרות מר יוניברס להמשיך להתחרות ולהרוויח כסף מתחום פיתוח הגוף.
תחרות "מר אולימפיה" הראשונה נערכה ב-18 בספטמבר 1965 באקדמיה למוזיקה בברוקלין, ובה זכה לראשונה לארי סקוט.
כמות הזכיות הגבוהה ביותר בתחרות היא שמונה.
המחזיק הנוכחי בתואר "מר אולימפיה" הוא מפתח הגוף סמסון דאודה.
הסרט Pumping Iron מתאר את בניית הגוף של מפתחי הגוף בפרטוריה שבדרום אפריקה, ועזר להזניק את קריירת המשחק של ארנולד שוורצנגר ולו פריגנו, שניהם פיינליסטים בתחרות.
מתקיימת גם תחרות מקבילה העונה לשם מיס אולימפיה (Ms.
+שיאני זכיות שם מספר זכיות לי הייני 8 רוני קולמן 8 ארנולד שוורצנגר 7 פיל היט 7 דוריאן ייטס6 ג'יי קאטלר 4
מר אירופה של השנה היה פרס כדורסל חד שנתי שנוצר בשנת 1976 והופסק ב-2010. הוא הוענק על ידי חברי העיתון האיטלקי "סופרבאסקט".
מטרת חלוקת הפרס היא לשבח את שחקני הכדורסל האירופים הטובים ביותר.
הפרס ניתן הן על בסיס ההופעות במועדון והן בנבחרת הלאומית.
זהו אחד משלושת הפרסים היוקרתיים ביותר המחולקים לכדורסלנים אירופיים, יחד עם שחקן השנה של פיב"א אירופה ופרס יורוסקאר.
מר אמריקה הייתה תחרות פיתוח גוף שנערכה על ידי הפדרציה הבינלאומית של פיתוח הגוף (IFBB).
היא נערכה לראשונה בשנת 1949 ועם התמודדות ישירה עם תחרות מר אמריקה של AAU.
אחרי התחרות החד-פעמית בשנת 1949 היא חזרה בשנת 1959 באופן קבוע.
התחרות נערכה בשם זה עד שנת 1977 כשניהולה עבר לאחריות ה"ועדה הלאומית לכושר" (NPC) ושמה שונה ל"התחרות הלאומית לפיתוח הגוף של NPC" התחרות החדשה מתקיימת משנת 1982 עד היום.
מר אמריקה של AAU הייתה תחרות פיתוח גוף שנערכה תחילה בידי "האגודה העולמית לפיתוח הגוף והגזרה" (WBFA) ומומנה על ידי איחוד אתלטים חובבים (AAU).
היא נערכה לראשונה ב-4 ביולי 1939 והזוכה נקרא "America's Best Built Man" (בתרגום חופשי: "האדם הבנוי ביותר של אמריקה").
בשנת 1940 שונה שמה כפי שהיא נקראת היום תחרות מר אמריקה.
באמצע שנות ה-40 ייסדו ג'ו ובן וידר את ארגון ה-IFBB כאלטרנטיבה ל-AAU.
הם ערכו את התחרות המתחרה מר אמריקה של IFBB בשנת 1949 באופן חד פעמי ואז משנת 1959 והלאה.
בשנת 1999, אחרי שישים שנות פעילות, הצביעו חברי ארגון AAU לבטל את התחרות.
בשנת 2004, איגוד פיתוח הגוף והכושר העולמי (WBFA) הודיע כי רכש את הזכויות על השם מר אמריקה ויחדש את התחרויות תחת אותו דגל.
בשנת 2020 תתחדש התחרות כאירוע ללא שיוך ארגון ספציפי אותו קידם מארק טאוריאלו.
התחרות תתקיים באוקטובר 2020 באטלנטיק סיטי, ניו ג'רזי.
מר בריה דרבנא, ולפי נוסח הדפוסים מר בריה דרבינא, היה אמורא בבלי בדור הרביעי, בימי אביי ורבא.
אמורא זה איננו בנו של האמורא המפורסם רבינא, שהיה מאוחר לו.
מסר דברי תורה בשם רב נחמן ורב ששת.
חבריו בלימוד התורה היו רב זירא, רבא, רב נחמן בר יצחק, רב פפא ורב נחומי בר זכריה.
כשהקשה קושיה על רבא התבטא בעדינות ובלשון סגי-נהור: .
האמורא רב הלל סיפר לרב אשי על כך שראה רשימה של עריות שאסרו חכמים שנרשמה לדבריו על ידי מר בריה דרבינא, ורב הלל רצה ללמוד מרשימה זו חידוש הלכתי כלשהו.
אולם רב אשי סירב להסתמך עליה, בטענה שמר בריה דרבינא אינו חתום על הרשימה.
החזיק בדעה שמאחר שראה הקדוש ברוך הוא שהגויים אינם מקיימים את שבע מצוות בני נוח החליט שגם אלו שמקיימים יזכו לשכר מופחת.
התייחס בשלילה מרובה לאישיותו של בלעם, והורה לבנו שבדרשותיו אודות רשעים אחרים לא ירבה לדקדק בפסוקים וללמוד על רשעותם, פרט לבלעם, שיש לדייק בפסוקים ככל שניתן על רשעתו.
הגדיר כ"ייסורים" שמסוגלים לכפר על עוון האדם אפילו אי הצלחה קלה, כגון הלובש בגד והתברר שלבש אותו הפוך.
בתלמוד הוזכרו רבות מהנהגותיו המיוחדות של מר בריה דרבינא.
מר בריה דרבינא הוגדר בפי חברו רב נחמן בר יצחק "ירא שמים", עקב הקפדתו על בפרטי הפרטים של ההלכה, ושאיפתו לנהוג באופן שמוסכם על פי כל הדעות.
חלק ניכר ממנהגיו נקבעו הלכה למעשה עד היום.
דוגמה לכך היא מחלוקת בתלמוד לגבי מי שיש לפניו ככר לחם שלמה מקמח שעורים, ולעומתה פרוסת לחם מקמח חיטים, על מה עדיף לברך "המוציא לחם מן הארץ", האם על הככר השלמה או על הפרוסה העשויה מחומר איכותי יותר.
מר בריה דרבינא נהג לצאת ידי כל הדעות: הניח את הפרוסה בתוך הככר השלמה ובצע על שתיהן יחד.
מחלוקת אחרת עוסקת בסדר המתאים לנעילת הנעליים, האם להקדים את הימין או השמאל.
מר בריה דרבינא היה נועל תחילה את של ימין, אך לא קושר את השרוכים; נועל את השמאל וקושר את השרוכים; ושוב חוזר לימין וקושר.
נוהג זה מופיע להלכה בשולחן ערוך.
בתלמוד נמסר נוסח תפילה מיוחד שהיה נוהג לומר בסיום תפילת העמידה.
נוסח זה, בעיקרו, שולב בסידורי התפילה עד ימינו:
הוא מסר משמו של רב נחמן את נוסח הברכה שמברך הרואה קברי ישראל, כמובא במסכת ברכות: .
היה משלשל את רצועות התפילין מלפניו, כמנהג המקובל היום.
היה מכניס ארבעה חוטי ציצית לחור שבבגד ומקפל אותם, כך שנוצרו שמונה חוטים.
היה נוהג לצום הרבה בכל ימות השנה, פרט לשלושה ימים: פורים, חג השבועות וערב יום הכיפורים, בהם יש מצווה מיוחדת לאכול.
בנישואי בנו שמחתם של תלמידי החכמים הייתה נראית לו מופרזת, והביא כוס יקרה שוות ערך ל-400 זוז ושבר בפניהם, כדי לגרום לעצב.
זהו המקור למנהג לשבור כוס, צלחת או כלי אחר בנישואין ולומר , כדי לציין את חורבן בית המקדש.
לא אפשר לבנו לבצע בו טיפול רפואי שהיה כרוך בהקזת דם, מאחר שחשש לאיסור "מכה אביו ואמו".
מסופר עליו כי נעשו לו שני ניסים: פעם הלך בערבה צחיחה, היה צמא למים, ונעשה לו נס ונברא שם מעיין.
פעם אחרת היה בסביבת מחוזא וגמל פראי כמעט דרס אותו, וקיר שלידו התפרק ואפשר לו להיכנס ולהינצל.
מר בריה דרבינא היה מברך במקום הראשון "ברוך שעשה לי נס בערבות ובגמל" ובשני "בגמל ובערבות".
כשהיה מגיע לעיר בבל הקדומה, שכבר הייתה חרבה בימיו, היה לוקח מעפרה וזורק אל מחוצה לה, כדי לקיים את נבואת הפורענות שנאמרה על בבל בספר ישעיהו: .
בגמרא מסופר על ניסים שאירעו לו:
ומר בריה דרבינא הוה קאזיל בפקתא דערבות וצחא למיא, אתעביד ליה ניסא איברי ליה עינא דמיא ואישתי.
ותו, זמנא חדא הוה קאזיל ברסתקא דמחוזא ונפל עליה גמלא פריצא, איתפרקא ליה אשיתא, על לגוה, כי מטא לערבות בריך ברוך שעשה לי נס בערבות ובגמל כי מטא לרסתקא דמחוזא בריך ברוך שעשה לי נס בגמל ובערבות.
כי מטא לערבות בריך ברוך שעשה לי נס בערבות ובגמל, כי מטא לרסתקא דמחוזא בריך ברוך שעשה לי נס בגמל ובערבות.
תרגום: פעם אחת היה מהלך בבקעה של (מקום ששמו) ערבות והיה צמא למים ובסכנת התייבשות, ונעשה לו נס ונברא לו מעיין של מים.
עוד נס נעשו לו כשהיה מהלך בשוק של מחוזא והסתער לעברו גמל משוגע, ובאותה שעה נפלה חומת בית שהיה סמוך לו והוא נכנס לתוך הבית ומצא מסתור מהגמל.
כשהוא הזדמן לערבות בירך "ברוך שעשה לי נס בערבות ובגמל" וכשהזדמן למחוזא בירך "ברוך שעשה לי נס בגמל ובערבות".
בפולקלור היהודי נפוצו סיפורים עם אלמנטים דומים, כולל האגדה שמובאת בספר מעשה נסים על אמו של רבי יהודה החסיד, שכמעט ונדרסה בידי גדוד חיילים שעבר בסמטה בוורמס עד שחמל עליה אחד מקירות הבתים ונבקע.
על אמו מסופר שהכינה לו שבעה בגדים שונים לשבעת ימי השבוע, מאחר שהיה מפונק ואם היה לובש בגד במשך יומיים רצופים הדבר היה מפריע לו להתרכז בלימודו.
עוד מסופר עליה ששמרה עבורו חטים מיוחדות לפסח במקום מיוחד כבר משעת הקצירה.
בנו היה אף הוא תלמיד חכם, ושיחותיו עם אביו בענייני לימוד תורה מוזכרות בכמה מקומות.
כנראה היה דורש בפני הציבור.
אחיו של מר בריה דרבינא היה אף הוא אמורא בשם רבי יוחנן, ונמסרו חילופי דברים שלו עם רב נחמן בר יצחק, חברו של מר בריה דרבינא.
מר גמיש הוא צעצוע לילדים העשוי מבלון שבתוכו קורנפלור או מים.
המר גמיש עשוי משני חלקים עיקריים-מעטפת ומלוי.
המעטפת עשויה מחומר עמיד וגמיש כגון בלון, פיסת בד או שקית ניילון עבה.
המילוי עשוי מחומר קל לעיצוב כגון קמח או מים.
מכיוון שהמר גמיש משמש לרוב כמשחק ילדים הוא לרוב מקושט כך שידמה לפרצוף אנושי על ידי ציור של רגשון (סמיילי) וציצית שיער מזויפת.
המר גמיש משמש בעיקר כצעצוע לילדים ומכר בהיקף רחב בחנויות צעצועים בכל רחבי העולם.
כמו כן, בתחום המשחק הוא זוכה לפופולריות רבה בשל היכולת ליצור אותו בבית בפשטות יחסית.
המר גמיש משמש גם לבעיות דחק, עצבנות ומתח נפשי במטרה לשפר את תפקודם הקוגניטיבי והנפשי של המטופלים.
המר גמיש מנוסה כעת לצורך טיפול בהתמכרות בשל היכולת של עמידה בלחצים פיזיים גדולים שמאפשר למטופל לפרוק את כעסו ותסכולו על אובייקט זול שלא יהרס בקלות.
מר אף אחד הוא סרט דרמה ומדע בדיוני משנת 2009 אשר נכתב ובוים על ידי ז'אקו ואן דורמל והופק על ידי פיליפ גודו.
בסרט מככבים ג'ארד לטו, שרה פולי, דיאן קרוגר, לין דן פאם, ריס איוואנס, נטשה ליטל, טובי רגבו וג'ונו טמפל.
הסרט מספר את סיפור חייו של נימו נובאדי, קשיש בן 118, בן התמותה האחרון על פני כדור ארץ לאחר שהמין האנושי השיג תוחלת חיים של כמעט חיי נצח.
זכרונו הדועך של נימו מתייחס אל שלוש האהבות שלו ואל גירושי הוריו והקשיים המתמשכים לאחר מכן בשלוש תקופות עיקריות בחייו; בגיל 9, 15 ו-34. נימו מספר את הסיפור כולל דרכים אלטרנטיביות, לעיתים תוך כדי שינוי מהלך הדברים בשנייה של החלטה בכל גילאים אלו.
הסרט מסופר בעלילה לא ליניארית ובפירוש העולמות המרובים כדי לספר את סיפור חייו של נימו נובאדי.
הקרנת הבכורה העולמית של מר אף אחד התקיימה בפסטיבל הסרטים של ונציה ה-66 ושם קיבל את פרס גולדן אוסלה.
הביקורות היו טובות והסרט קיבל שבע מועמדויות לפרס מגריטה (פרסי הקולנוע הבלגים) אשר בהם זכה בשישה ובניהם פרס מגריטה לסרט הטוב ביותר ופרס הבמאי הטוב ביותר עבור ז'אקו ואן דורמל.
תקציב הסרט מומן ברובו מכספי מממנים אירופאים ושוחרר בבלגיה בתאריך 13 בינואר 2010. מאז תאריך שחרורו המקורי של הסרט, מר אף אחד הפך לסרט פולחן ומתאפיין בייחודם של הדמויות, שיטות הצילום, הפילוסופיה ופסקול הסרט שהלחין פיר ואן דורמל, אחיו של במאי הסרט אשר נפטר לפני יציאת הסרט לאקרנים.
בשנת 2092, נימו נובאדי הוא קשיש בן 118, בן התמותה האחרון על פני כדור הארץ.
האנושות ניצחה את התמותה בעזרת התחדשות לא נגמרת של תאים, החיים בעתיד הזוהר מלווים בתאי הגזע תואמי החזיר שבהם.
העולם מוקסם וצופה בסקרנות במר אף אחד כאשר הוא מתקרב אל המוות ומסתקרן בחיים שלפני השגת חיי הנצח.
נימו בעצמו אומר שהוא לא זוכר דבר מעברו והפסיכיאטר ד"ר פלדהיים, מנסה לגרום לו לשחזר את זכרונותיו באמצעות היפנוזה כאשר זכרונות אחרים מסופרים גם לעיתונאי צעיר.
נימו מספר דברים הסותרים אחד את השני כאשר הוא מדורבן לספר, אף אחד לא בטוח מה קרה באמת ומה לא.
הוא חידה, לפעמים חושב שהוא בן 34 ללא זכרונות או רקורד לגבי חייו.
הוא משחזר את חייו בשלוש נקודות עיקריות; בגיל 9 כאשר הוריו מתגרשים, בגיל 15 כאשר הוא מתאהב ובגיל 34 כאשר הוא בוגר - כל השלושה נחשפים כמציאויות אפשריות רבות באמצעות עלילה לא ליניארית.
בסרט מוסבר שלפני הלידה, ילדים זוכרים את כל מה שיקרה בחייהם, אך ברגע ההתעברות, מלאכי השכחה גורמים להם לשכוח הכל.
אולם המלאכים פוסחים על נימו ומעניקים לו יכולות זמניות.
ראשית הוא צריך לבחור את הוריו ממגוון זוגות.
בגיל 9, הבחירה השנייה שלו מתרחשת לאחר גירושי הוריו כאשר הוא חייב להחליט עם מי לחיות.
בתחנת הרכבת הוא נאלץ לבחור עם מי לחיות כאשר אמו על הרכבת שמתחילה לנסוע ובזמן שאביו עומד על הרציף.
במקרה אחד הוא רץ כדי להגיע אל הרכבת ואמו מצליחה למשוך אותו פנימה ובשני הוא נשאר עם אביו.
נימו גר עם אמו ובן זוגה החדש, הארי, אשר איתו הוא לא מסתדר.
הוא מרדן וטוען שיכול לחזות את העתיד.
הוא רואה ילדה חדשה, אנה, בבית ספרו ומיד מתאהב.
יום אחד כאשר הוא יושב על חוף הים, אנה רצה לעברו ושואלת אותו אם הוא רוצה לשחות איתה ועם חבריה.
במקרה אחד, נימו עונה "הם אידיוטים.
אני לא שוחה עם אידיוטים".
הוא מצטער על מילים אלו כל חייו ושנים רבות מאוחר יותר הוא נתקל באנה בתחנת רכבת עם שני ילדיה, הם עוסקים בשיחה מביכה לפני שהולכים כל אחד לדרכו.
בקו סיפור חלופי, נימו אומר לה שהוא לא יודע לשחות, והיא נשארת איתו בחוף.
בהמשך העלילה נחשף שאנה היא בתו של הארי, בני המשפחה החורגים מתחילים רומן לא חוקי מתחת לאף של הוריהם.
אנה נהפכת לאהבתו הראשונה של נימו והם מבטיחים את חייהם אחד לשנייה.
הם שמחים אבל כאשר הארי, אביה של אנה ואמו של נימו נפרדים, אנה צריכה ללכת עם אביה אל ניו יורק והם מאבדים קשר.
שנים מאוחר יותר, נימו עובד כמנקה בריכה ומקווה להיתקל באנה במקרה.
לבסוף הם נפגשים בתחנת הרכבת ומיד מזהים אחד את השני בתוך המון של עוברים ושבים.
לאחר איחוד לוהט של השניים, אנה מודיעה לנימו שהיא עוד לא מוכנה להתחיל מיד מחדש את מערכת היחסים ביניהם.
היא נותנת לו את מספרה ומבקשת ממנו להתקשר אליה בעוד יומיים ולהיפגש איתה במגדלור.
אולם, מספרה אובד, כאשר מתחיל לרדת מבול ופיסת הנייר לא ניתנת לקריאה.
נימו בוחר לחכות במגדלור כל יום והופך לקבצן חסר-בית.
בקו סיפור אלטרנטיבי, אנה ונימו נשואים עם ילדים.
נימו עובד באולפן טלוויזיה כפרשן סרטים חינוכיים ובערב אחד, כאשר הוא חוזר הביתה, הוא מאבד שליטה על המכונית לאחר שפגע בציפור ושוקע בתוך אגם.
נימו נשאר עם אביו אשר מאוחר יותר הופך נכה.
הוא עובד בחנות ומעביר את זמנו החופשי בבית במכונת הכתיבה, בכתיבת סיפור פנטזיה על מסע לכוכב הלכת מאדים.
במסיבה, הוא מכיר את אליס ומתאהב.
כמה ימים לאחר מכן, נימו הולך אל ביתה של אליס אך רואה אותה עם בן זוגה בן ה-22 ועוזב.
עם הרגשת תסכול, הוא מאיץ את מהירות האופנוע שלו כאשר הוא נוסע בכביש ביער עד שהוא מחליק על עלה רטוב, פוגע בעץ ומאושפז כצמח.
למרות שהוא יכול להרגיש, להריח, לשמוע ולראות אור דרך עפעפיו, הוא לכוד בתוך גופו המשותק.
הוא מבחין באחות אחרת אשר מטפלת בו ואף מזהה את איחוד הוריו מצד המיטה.
נימו מנסה לזכור את תנועת אצבעותיו על מכונת הכתיבה ובסופו של דבר מצליח להרים אצבע כאשר קו העלילה מגיע לסיום.
בכל זאת, בציר זמן אלטרנטיבי, נימו מדבר עם אליס בביתה, אך היא דוחה אותו ואומרת לו שהיא אוהבת את בן זוגה סטפנו למרות הזלזול שלו בה.
אך במקרה זה נימו לא נכנע.
הוא ממשיך ליידע אותה ברגשותיו.
לבסוף אליס נכנעת וכמה שנים מאוחר יותר הם מתחתנים.
בגרסה אחת של קו העלילה, אליס מתה בתאונה בחזרתה מהחתונה.
נימו שומר את אפרה, ומקיים את הבטחתו לפזר את אפרה במאדים כאשר תמות.
על סיפונה של החללית הענקית אשר עומדת להתחיל את המסע הארוך בחזרה אל כדור הארץ נימו פוגש את אנה אך לפני שהם בכלל יכולים לדבר אחד עם השני, הספינה מושמדת על ידי מטאוריטים.
לחלופין, לאחר התאונה שהורגת את אליס, נימו עובד באותו אולפן טלוויזיה אך במקום המקרה עם החללית העוזר שלו לעבודה טובע.
אלמנתו של העוזר היא אנה, אשה אותה נימו מזהה.
בקו סיפור אחר, נימו ואליס נשואים ולהם שלושה ילדים.
אולם, חיי הנישואים שלהם אינם שמחים כאשר אליס סובלת מהפרעת אישיות גבולית ודיכאון כרוני.
היא חווה התקפי היסטריה ולמרות נסיונותיו של נימו להציל את נישואיהם, אליס בסופו של דבר עוזבת את נימו ורודפת אחר אהובה הראשון, סטפנו.
לחלופין, לאחר שאליס הצעירה דוחה את נימו הנער, הוא הולך הביתה ומספר לאביו שינשא לבחורה הראשונה שתרקוד איתו בנשף.
באותו הלילה הוא פוגש את ג'ין.
הם רוקדים, ובזמן שהוא מסיע אותה הביתה על האופנוע שלו, נימו מבטיח להתחתן איתה ולהיות מוצלח.
למרות שהצליח בתוכניתו, נימו לא שמח וחייו משעממים ולא נעימים.
ג'ין חושדת שהיא לא חשובה עבורו.
נימו מתחיל לבטוח בהטלת מטבע כדי לקבל החלטות ועוזב את משפחתו.
בשדה התעופה, הוא מתחזה לנהג עבור נוסע בשם דניאל ג'ונס.
כאשר הוא מגיע אל בית המלון הוא מקבל שיחת טלפון מסתורית אשר מזהירה אותו לעזוב לפני שירצח בטעות באמצע מקלחת, הוא נרצח וגופתו נזרקת ביער.
לאחר הצגת הדרכים הרבות בחייו אשר היה יכול לקחת או לקח, נימו המבוגר מתעורר שוב ושוב בעולם סוריאליסטי שבו אופנת הלבוש המשובצת שולטת.
הסביבה הזו נראית מלאכותית, כמו בסט של סרט.
עקב הרמזים המפוזרים שהוא מוצא בעיר, הוא בסופו של דבר מגיע אל בית נטוש ומתפורר, שם הוא נתקל בנגן DVD מאובק ומוזר אשר מחובר אל מסך טלוויזיית פלזמה.
באמצעות הווידאו המוזר והאינטראקטיבי, נימו בן ה-118 למעשה משוחח עמו ומסביר לו שהוא, הגבר הצעיר, לא קיים.
אולם נימו המבוגר מסביר שהוא מתחיל לחוות את הסיפור מהסוף ושנימו חייו להישאר בחיים עד 12 בפברואר 2092.
לפני מותו, מר אף אחד מספר לעיתונאי ששניהם לא קיימים; הם פשוט פרי הדמיון של מוחו של הילד נימו ברגע שהוא נאלץ לקבל החלטה בלתי אפשרית.
העיתונאי לאחר מכן נראה כאשר הוא מסתכל מבעד לחלון הרכבת כאשר נימו בן ה-9 החמיץ ולא הצליח לתפוס את יד אמו.
נימו הצעיר ניסה למצוא את ההחלטה הנכונה ועוקב אחר כל בחירה עד מסקנתה הסופית.
בחזרה אל תחנת הרכבת בפעם האחרונה, נימו מחליט באפשרות השלישית: לא לבחור בכלל.
הוא נוטש את הוריו ובורח מהמסלולים אל עבר עתיד לא ידוע.
הוא מגיע אל יער ומרים עלה ונושב אותו אל תוך הרוח.
הוא מסיים כנימו המבוגר אשר ישן על ספסל ליד המגדלור ומחכה לחזרתה של אנה.
שם היא מופיעה ומתרחש איחוד נלהב ושמח בין השניים.
הזמן המחושב מגיע ומילותיו האחרונות של מר אף אחד נצפות בכל העולם.
התפשטות היקום התמידית עוצרת והזמן נע אחורה.
הקשיש הדמיוני בן ה-118 מצחקק בניצחון כאשר הוא חוזר למודעות וההבנה שעצמו הצעיר סוף סוף מצא את אהבתו וחייו האמיתיים.
ג'ארד לטו - נימו נובאדי, אדם בן 34 ו-118. נימו היא מילה בלטינית ומשמעותה "אף אחד".
השם נימו מרמז על קפטן נמו, הדמות הראשית בספרו של הסופר הצרפתי ז'ול ורן, 20,000 מיל מתחת למים.
זהו השם השקרי שנותן אודיסאוס לפוליפמוס בפואמה של הומרוס, אודיסיאה, כדי לרמות אותו ולהציל את עצמו.
הבמאי ואן דורמל אמר שג'ארד לטו נבחר מכיוון שהוא "שחקן שיכול לשנות את עצמו מבחינה פיזית וקולית ובקצב נשימתו".
לטו אמר על תפקידו, "מר אף אחד הוא כל אחד ואף אחד באותו הזמן, אשליה, תוצר של חלומותיו.
הוא אהבה, הוא תקווה, הוא פחד, הוא חיים והוא מוות.
זו ללא ספק הדמות המורכבת ביותר שאי פעם גילמתי.
זה היה אתגר לשמור את כל החיים האלו מרוכזים בתוך דמות אחת במשך זמן הצילומים מבלי לאבד את עצמי.
אבל היו לנו תרשימים ודברים שעזרו לי להישאר במסלול שבו היינו." השחקן טובי רגבו משחק את נימו בגיל 15 ותומאס בריין משחק את נימו בגיל 9.
שרה פולי - אליס, אשתו של נימו עם הפרעת אישיות גבולית.
פולי הייתה הראשונה שנבחרה לגלם דמות בסרט.
היא מתארת את אליס כ"אישה צעירה עם הרבה אהבה בתוכה.
היא מתיימרת להיות האמא הכי טובה אך פשוט לא יכולה לעשות זאת.
היא מתוסכלת בגלל חוסר היכולת לחיות כמו שהייתה רוצה.
כל זה נובע מהדיכאון שלה.
היא לא מבינה למה היא לא יכולה לצאת מזה.
עם הזמן היא מפתחת רגשות אשם כלפי בעלה וילדיה." השחקנית קלייר סטון מגלמת את אליס בגיל 15.
דיאן קרוגר - אנה, אהבתו של נימו.
קרוגר מתארת את אנה כ"הדמות השלמה ביותר מכל הדמויות.
היא לעולם לא מוותרת, בכל אחד מדרכי חייה.
היא מתחתנת ומקיימת את הבטחתה עד הסוף: היא לא מתאהבת באף אחד אחר." השחקנית אווה גרין לוהקה במקור לתפקיד, אך הליהוק לא אושר.
השחקנית ג'ונו טמפל מגלמת את אנה בגיל 15.
לין דן פאם - ג'ין, אשתו העשירה אך חסרת האהבה של נימו.
פאם אמרה ש"ג'ין אוהבת את נימו אך הוא לא אוהב אותה.
היא חשבה שהיה כנה ומלא אהבה כלפיה אך מיד כאשר הם מקימים משפחה היא מבינה שמשהו חסר במערכת היחסים שלהם, שהוא אף פעם לא באמת שם.
זה גם מראה שחיים שנראים מושלמים על הנייר עלולים להיות לא כל כך מושלמים במציאות." השחקנית אודרי ז'יאקומיני מגלמת את ג'ין בגיל 15.
ריס איוואנס - אביו של נימו.
ואן דורמל בחר את איפנס לאחר שראה את הופעתו "מרובת הפנים" בסרט נוטינג היל משנת 1999 ובאין סוף לאהבה משנת 2004.
נטשה ליטל - אימו של נימו, ליטל הוצעה על ידי במאי הליהוק בלונדון.
ואן דורמל אמר "תפקידה היה מכריע עבור הסרט: זה היה הכרחי שהאמא תהרוס את שמחת הילדות אבל גם אחת שירגיש צורך ללכת איתה באותו הזמן.
זה מה שנטשה הצליחה להשיג."
בן מנספילד - סטפנו, החבר של אליס
הבמאי הבלגי ז'אקו ואן דורמל החל את עבודתו על הסרט בשנת 2001, פרויקט שנמשך שש שנים עד שהיה מסוגל להשיג מימון וליצור את הגרסה בשפה האנגלית בשנת 2007. הפרויקט של ואן דורמל נבדל מהפקות בלגיות אחרות בכך שצולם באנגלית במקום אחת מהשפות הרשמיות בבלגיה.
יש גם כמה שחקנים שמדברים אנגלית בצורה נפלאה שרציתי לעבוד איתם." מר אף אחד הוא הסרט העלילתי הראשון של ואן דורמל מאז סרטו משנת 1996 היום השמיני.
ואן דורמל החל בהכנות להפקת הסרט בפברואר 2007 עם השחקנית שרה פולי, הראשונה שלוהקה לתפקיד בסרט.
השחקן ג'ארד לטו לוהק מאוחר יותר לתפקיד הראשי כנימו נובאדי.
תקציב ההפקה של מר אף אחד היה 33€ מיליון (47 מיליון דולר), הסרט הבלגי היקר ביותר שנעשה.
חצי מתקציב הסרט מומן על ידי המפיק הצרפתי פיליפ גודו דרך חברת ההפקות שלו Pan-Européenne והחצי השני מומן על ידי חברות ההפצה הצרפתיות Wild Bunch ו-Pathé.
ההפקה התקיימה במהלך 2007, נמשכה 120 ימים וצולמה בבלגיה, גרמניה וקנדה.
סצנות צולמו במונטריאול, קנדה ובאולפני באיבלסברג בברלין.
ואן דורמל אמר, "אני חושב שהסרט היה צריך מגוון של מקומות עקב קווי העלילה הרבים.
בכל פעם דרוש סגנון חדש של הסביבה.
וכל קו עלילה מחיי נימו (חיים עם אבא או אמא) מצולם בסגנון אחר, עם דקדוק שונה למצלמה מבחינת צבעים ותפאורה.
בו בעת, אם כל הסגנונות חייבים להיות מנוגדים, הם מתנגשים זה בזו על ידי מיזוג." שלושת החיים שנימו נובאדי מתנסה וחווה מופרדים על ידי קידוד צבעים ורמזים מוזיקליים.
עיצוב של כל חיים שנימו חווה מבוססים על עבודתו של הצלם הבריטי מרטין פאר.
הרעיון של חיים מקבילים נחקר בעבר בסרטים כמו ראן לולה ראן ודלתות מסתובבות משנת 1998, והשפיעו על כתיבתו של ואן דורמל.
בשונה מהם, למר אף אחד יש ביסוס פילוסופי תחת השראה מנושאים מדעיים כמו תורת הכאוס, אפקט הפרפר ומרחב-זמן.
ואן דורמל אמר, "נקודת ההתחלה שלי הייתה סרט קצר באורך 12 דקות שעשיתי בשנת 1984 הנקרא È pericoloso sporgersi (איטלקית: זה מסוכן להישען).
ילד רץ מאחורי רכבת עם שתי בחירות אפשריות: ללכת עם אמו או עם אביו.
משם אנו עוקבים אחר 2 עתידים אפשריים.
התחלתי גרסה אחת המבוססת על עובדה שאישה קופצת או לא קופצת לרכבת.
אז יצא הסרט דלתות מסתובבות של פיטר הוויט.
הייתי צריך למצוא משהו אחר.
ואז הבנתי שהסיפור שניסיתי לספר לא היה בינארי, שמעל לכל הייתי מעוניין בריבוי והמורכבות של בחירות.
עם התסריט הזה רציתי לגרום לצופה להרגיש את התהום שהוא אינסוף של אפשרויות.
מעבר לזה, רציתי למצוא דרך נוספת לספר את הסיפור.
רציתי שהמבט של הילד על עתידו יפגוש את המבט של האיש הזקן לו נהפך בעברו.
רציתי לדבר על המורכבות דרך הקולנוע.
בזמן שהמורכבות מסביבנו היא יותר ויותר מורכבת, המידע הוא יותר ויותר תמציתי, נאומים פוליטיים הם יותר ויותר פשטניים.
מה שמעניין אותי זה מורכבות.
לא התשובות הפשוטות, אשר מרגיעות אך בטח שקריות."
ז'אקו ואן דורמל שכר ומינה את לואיס מורין עבור עבודת האפקטים החזותיים בסרט, מורין מוכר בזכות עבודתו על הסרט שמש נצחית בראש צלול משנת 2004. כל צילומי 500 האפקטים החזותיים הופקו בקוויבק.
חברת העריכה והאפקטים Modus FX הודיעה שיצרה 121 אפקטים חזותיים דיגיטליים עבור הסרט.
Modus FX גם עבדה על מספר מעברים מורכבים בין העולמות השונים והחיים הרבים של נימו נובאדי.
עבודתם של Modus FX נעשתה על ידי 37 אמנים דיגיטליים וטכנאים על פני תקופת זמן של שישה חודשים בעזרת שורה של תוכנות אפקטים ממוחשבים כמו Autodesk, Autodesk Softimage ו-Maya.
כמו בסרטיו הקודמים של ואן דורמל, הפסקול של מר אף אחד הולחן על ידי המוזיקאי פיר ואן דורמל, אחיו של הבמאי.
הוא עבד על מנגינות פשוטות, "תערובת של פשטות שטחית ומורכבות בסיסית".
הוא הלחין שירי נושא שחפפו ליצירות הבאות, כל מנגינה ממשיכה להתקיים ומעורבבת עם האחרות.
הבמאי לא רצה שהמוזיקה תהיה יותר מדי רגשית, אז הוא ופיר בחרו תזמור מינימליסטי.
ואן דורמל אמר, "רצינו שירגישו את הנגן והנגינה.
העמדה הזו למעשה מסכמת את כל החוויה: פרויקט מקסימלי עם גישה מינימליסטית." מר אף אחד הוא הסרט האחרון שהלחין פיר ואן דורמל לפני מותו בשנת 2008. המוזיקה שלו זכתה בפרס Magritte Award בפרסי הקולנוע הבלגים עבור הפסקול הטוב ביותר ב-2012.
מלבד פיר ואן דורמל, הפסקול כולל שירים של באדי הולי, הנס צימר, אוטיס רדינג, יורית'מיקס, פיקסיז, Wallace Collection, ננה, אלה פיצג'רלד והאחיות אנדרוז.
כמו כן בסרט מושמעות גרסאות שונות של השיר Mr.
Sandman המבוצעות על ידי מספר אמנים שונים.
מר אף אחד הוא סיפור על בחירה.
נימו, ילד בן 9, נדחק לעמדה שבה חייב להגיע להחלטה בלתי אפשרית - לבחור בין אמו לאביו.
בשניות שקודמות לשארית חייו הוא תוהה לאן כל בחירה תיקח אותו.
הבמאי מסביר, "הכוחות הטבעיים ביקום העובדים כדי להביא כאוס מוחלט מנוטרלים על ידי הדמיון הפעיל יתר על המידה של הילד." הדילמה שגורמת לבעיה העיקרית בסרט (אי ידיעת העתיד) מסבכת את הכל - "אני לא יודע את העתיד, לכן אני לא יכול להחליט.
עכשיו שאני יודע את העתיד אני עדיין לא יכול להחליט." יחסי הגומלין הרהוטים בין סגנון החיים הפילוסופי למה שמזייף את המציאות, בא לידי ביטוי על ידי השינוי התמידי בקו העלילה, בין ילד צעיר, מתבגר ומבוגר.
הסרט מציג מבט ארבע-ממדי של טבע וקיום החיים ביקום.
כל החלטה מסתעפת ויוצרת יקום חלופי נפרד לחלוטין.
מר אף אחד מעלה טיעונים אונטולוגים רבים לגבי טבע הזמן הסובייקטיבי.
איך שלמעשים יש השלכות אוניברסליות, איך העבר באופן בלתי נמנע מעצב את העתיד בצורה משפיעה מאוד - כל בחירה, לא משנה הפשטות או המורכבות שלה, יכולה ליצור, לשנות או להחליף את משך החיים.
הסרט גם עושה שימוש ניכר בתורת הכאוס, תורת המיתרים ובאפקט הפרפר כדי להדגיש את חוסר השליטה של האנושות כאינדיבידואלים.
לעיתים קרובות בכל שלב בחייו יש סצנה שבה נימו כפוף לגחמות הסיכוי, לפעמים צולל אל תוך המים, מקום בו בני אדם חסרי שליטה.
זה הוא סמל חזותי של חוסר האונים המיוחס למצב האנושי.
התאוריות משמשות כדי להרכיב את המציאות בסרט, זו הסיבה שהעשן לעולם לא חוזר אל תוך הסיגריה, זמן תמיד נע בכיוון אחד.
בסוף הסרט נראה שהיקום מגיע לכאוס מוחלט, הזמן עוצר ואז מתחיל לנוע אחורה כפי שמתואר בתאוריית ההתכווצות הגדולה.
בכך הזמן מסמן את החופש המוחלט אותו נימו חיפש - לחיות חיים בלי בחירה, כל זמן שאתה לא בוחר הכל נשאר אפשרי.
הסיפור של נימו נובאדי משקף חיים של בחירות, בין אם עשינו או לא את ההחלטה הנכונה ומה היה קורה אילו היינו חוזרים ומשנים את הבחירות.
מר נובאדי בן ה-118 מצהיר שזה לא משנה מה אנו בוחרים, מכיוון שלכל בחירה ברגע שנעשתה יש משמעות באותה מידה כמו לכל בחירה חלופית.
הסרט מתאר חיים בהם כולנו כפופים לסיכויים, לממדים אשר לפיהם אנו בונים את המציאות שלנו (גובה, אורך, מרחב וזמן) ואת הדמיון של עצמנו.
ברגע שנימו הילד יודע מה תהיה התוצאה של כל בחירה, הוא באופן אינסטינקטיבי בוחר בחירה אחרת.
לצבעים השונים המשמשים בסרט יש משמעות סמלית.
לכל אחד מקווי העלילה השונים יש גוון ייחודי משלו שמבליט את המקוריות שלו וחוסר הדמיון אחד מהשני.
את ההבדל בצבעים ניתן לייחס כבר בילדותו של נימו, שם שלוש ילדות יושבות על ספסל.
הם נשות העתיד האפשריות של נימו: ג'ין, אליס ואנה; אחת בצהוב, האחרת בכחול והשלישית בשמלה אדומה.
בחייו עם אליס, נימו חווה דיכאון ויאוש, נושאים הקשורים בצבע הכחול.
בבחירת ג'ין, נימו מחפש רווחה ועצמאות: צהוב - צבע של חיים ואושר.
אהבת האמת ומערכת היחסים הלוהטת בין נימו לאנה מסומלת על ידי הצבע האדום בשמלתה של אנה.
ראוי לציין שנימו לפני לידתו נראה חי בעולם לבן.
לבן מכיל את כל הצבעים של הספקטרום הנראה; דבר זה תומך במסר האלגורי של הסרט שהכל אפשרי עד אשר בחירה נעשית.
בסוף חייו נימו הוא קשיש רעוע שחי בסביבה לבנה (חדר, בגדים, דוקטור).
כך אנו יכולים לראות שגורל הדמות הראשית מוביל אותו בחזרה אל המקורות שבהם התחיל, הנקודה בה הכל אפשרי.
הקרנת הבכורה של הסרט נערכה בפסטיבל הסרטים של ונציה ה-66 ב-12 בספטמבר 2009. שישה ימים מאוחר יותר, מר אף אחד הוקרן כפרזנטציה מיוחדת בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו 2009. בנוסף, הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים סיטג'ס ובפסטיבל הסרטים הבינלאומי בסטוקהולם לפני שחרורו לאקרנים.
הקרנת הבכורה של הסרט בארצות הברית הייתה ב-25 ביוני 2011 בפסטיבל הסרטים בלוס אנג'לס, כמעט שנתיים לאחר הקרנת הבכורה המקורית.
הסרט היה בין יותר מ-200 סרטים עלילתיים, פרויקטים קצרים ווידאו קליפים ממעל 30 מדינות שהוצגו בפסטיבל.
הקונסול ג'נרל של בלגיה, גרט קריאל ערך הקרנה שנייה של הסרט בארצות הברית ב-21 בדצמבר 2011 בתיאטרון אארו בסנטה מוניקה.
תחילה מר אף אחד הוקרן ב-36 אולמות קולנוע בסוף השבוע הראשון וגרף 227,917 דולר וממוצע של 6,331 דולר לאולם.