tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חברת EFS Marketing Associates הייתה אחת מהחברות היחידות שקיבלו היתר לייבא ולשווק את בובות הטרול של תומאס דאם בארצות הברית.
"בובות דאם" אלו שווקו תחת המותג "טרולי נורפין" (Norfin Trolls), ועל התגית שלהן התנוסס לוגו שבו כתוב "אמץ טרול נורפין" ("Adopt A Norfin Troll").
במהלך תקופת הפופולריות של הבובה בתחילת ועד אמצע שנות ה-90, נעשו מספר ניסיונות לשווק את בובות הטרול לבנים צעירים.
ניסיונות אלו כללו מספר מותגים של בובות אקשן פיגר כמו "טרולי הקרב המקוריים" (The Original Battle Trolls) של חברת הסברו, מותג "מגני האבן" (Stone Protectors) שאף עובד לסדרת טלוויזיה, ו"טרולי צבי הנינג'ה".
נעשה ניסיון גם ליצור גרסה המשלבת את הטרול הפופולרי עם צעצועי מייטי מקס הפופולריים (שזכו גם הם לעיבוד מצליח לסדרת טלוויזיה), גרסה שנקראה "ראשים שעירים" (Hairy Heads), או "ראשי האימה" (Dread Heads).
בשנת 1994 הושבו זכויות היוצרים של דאם על הבובות בארצות הברית בעקבות חוק שנחקק במדינה בעקבות הסכמי סבב אורוגוואי.
חברת הבובות "יונידה" (Uneeda), שגרפה רווחים של מיליוני דולרים בייצור בובות טרול בארצות הברית, ערערה על השבת זכויות היוצרים לחברת דאם, ובית המשפט קבע בשתי ערכאות, כי על חברת יונידה להפסיק לייצר, להפיץ ולמכור את מותג בובות הטרול שלה "ויש-ניק" ("Wish-nik").
בשנת 2003 כלל איגוד תעשיית הצעצועים האמריקאי את בובות הטרול ברשימת "צעצועי המאה", הכוללת את 100 הבובות הזכורות והיצירתיות ביותר של המאה ה-20.
ב-2005 קיבלה חברת DIC Entertainment רישיון למותג הטרול, והחלה למכור בובות אופנה ומוצרי אופנה תחת המותג "טרולז" (Trollz), שעובד גם לסדרת הטלוויזיה "טרוליות".
ניסיון זה לא צלח שיווקית.
בשנת 2007 הגישה חברת דאם הדנית תביעה נגדת חברת DIC, בטענה כי החברה לא העריכה נכון את יכולתה ליצור ולשווק בובת טרול מודרנית, ופגעה קשות בתדמית המותג.
בשנת 1991 יצא סרט מצויר בשם "טרולי הקסם והטרולים הלוחמים" (The Magic Trolls And The Troll Warriors) כדי לקדם את בובות הטרול, המציג טרולים הנלחמים במלך נולאף ובטרולים הלוחמים שלו.
בשנת 1992 אף הוציאה חברת DIC סרט מצויר, בהמשך לסרט הקודם, בשם "סופר טרולים קסומים" (Magical Super Trolls) שהציג את דמותו של הטרול הרשע קרייבן.
בשנת 1993 יצא משחק וידאו בשם "טרולים" (Trolls) למחשבי קומודור אמיגה, מערכת ההפעלה DOS ומחשב קומודור 64. משחקים אחרים יצאו לקונסולות NES ו-SNES, למשל "איי הסופר טרולים" (Super Troll Islands) ל-SNES.
בשנת 1994 הוציאה חברת American Video Entertainment הוצאה מחודשת של המשחק Dudes with Attitude עם קונספט סביב דמויות הטרולים, שנקרא "טרולים באי המטמון" (Trolls on Treasure Island).
בשנות ה-90 יצאה קלטת וידאו בשם "תוכנית הרדיו של הטרולים" (The Trollies Radio Show), קלטת מוזיקלית, שבה דמויות טרולים שרות שירים מוכרים כמו "Kokomo", "Woolly Bully" ו-"Do Wah Diddy", לצד מספר שירים מקוריים.
בסרט "צעצוע של סיפור" של דיסני/פיקסאר משנת 1995 היה תפקיד משני לבובת טרול עם שיער ורוד ובגד ים כחול.
דמות משנית זו הופיעה בהמשך גם ב"צעצוע של סיפור 2" (1999) וב"צעצוע של סיפור 3" (2010).
בשנת 2014 בסרטם של אולפני מארוול "שומרי הגלקסיה" הופיעה גם בובת טרול כמזכרת של פיטר קוויל מילדותו; בהמשך הסרט הוא החליף את בובת הטרול כנגד אבן האינסוף.
בסיטקום המצויר "המלך היל" בן המשפחה בובי היל מחזיק באוסף בובות טרול המוצג במספר פרקים.
הסדרה המצוירת משנת 2005 בהפקת DIC Entertainment "טרוליות" מציגה וריאציה מודרנית על בובות הטרול, ומתארת את עלילותיהן של חמש טרוליות החיות בעולם קסום של מפלצות, גמדים ודרקונים, אך מתמודדות עם בעיות יומיומיות של בנות נוער.
ב-11 באפריל 2013 הודיעו אולפני ההנפשה של דרימוורקס כי רכשו מחברת דאם את הזכויות ליצירת מותג על בסיס בובות הטרולים, ובכך הפכו לגורם העולמי הרשאי להעניק זכויות שיווק למוצרי טרולים, מלבד בתחומי סקנדינביה, שבה נותרה חברת דאם בעלת הזכויות.
בנובמבר 2016 יצא סרט האנימציה המוזיקלי "טרולים", שנעשה בטכנולוגיית תלת-ממד ממוחשבת, והתבסס על בובות הטרול.
במאי הסרט היו מייק מיצ'ל ווולט דורן, ועם צוות המדבבים נמנו אנה קנדריק וג'סטין טימברלייק.
הסרט זכה להצלחה, והופקו בהשראתו שתי סדרות טלוויזיה, "טרולים: ממשיכים לרקוד!" ו"טרולים: טרולסטופיה", ושני סרטי המשך בשם "טרולים מסביב לעולם" ו"טרולים 3: הקול טוב".
בוגאטי בוליד, באנגלית: Bugatti Bolide, היא מכונית-על מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית בוגאטי.
הבוגאטי בוליד הוצגה ב-28 באוקטובר 2020 ונחשבת לאחת ממכוניות הכביש המהירות ביותר שיוצרו אי-פעם עם מהירות מרבית של כ-.
עם זאת, לפי בוגאטי, הבוליד נועדה למסלולי מרוצים בלבד.
הבוליד היא מכונית ספורט בתצורת מכונית קופה, אשר הורכב בה מנוע מרכזי בתצורת W16 בעל הספק של .
פירוש השם le bolide בצרפתית הוא "מכונית המירוץ" ואכן, הבוליד תוכננה לשבור שיאי מהירות, הן במסלולי המרוצים והן בישורת.
הייצור החל באוגוסט 2021 אך ייצור סדרתי של כ-40 יחידות יחל רק ב-2024 במחיר של 4 מיליון אירו למכונית.
בפסטיבל הרכב ה-36 שנערך בספטמבר 2021 זכתה הבוליד בתואר "מכונית-העל היפה ביותר".
המנוע של הבוגאטי בוליד הוא מנוע מרכזי בנפח 8.0 ליטרים (7,993 סמ"ק) בעל 4 מגדשי טורבו ו-16 צילינדרים בתצורת W, ומפיק כ-.
המנוע הוא גרסה משופרת של מנוע ה-W16.4 של הבוגאטי שירון סופר-ספורט 300+ (גם הוא עם 16 צילינדרים בתצורת W ו-4 מגדשי טורבו), וכולל מגדשי טורבו משופרים עם להבים גדולים יותר כדי להפיק יותר הספק מהמנוע.
המנוע מפיק דחף של 2.8 ג'י וכדי להימנע מכוח עילוי שירים את המכונית הכנף האחורית מפיקה כוח הצמדה של כ- בכנף האחורית ועוד בכנף הקדמית.
כדי לחסוך במשקל המכונית בנויה מחומרים קלים וחזקים: השלדה וכל חלקי הפלדה, כולל הברגים, הוחלפו בחלקים מטיטניום והמרכב בנוי כולו מסיבי פחמן.
דבר זה אפשר לקצץ כמעט 800 ק"ג מהמשקל של הבוגאטי שירון ולהגיע למשקל נטו של .
בובות מפצחי אגוזים הן מפצחי אגוזים מעץ המגולפים בצורת בובה של חייל, אביר, מלך או בני אדם בעלי תפקידים דומים.
במסורת הגרמנית, הבובות הן סמל של מזל טוב ולעיתים אף מרתיעות את הרוחות הרעות, עד המחצית הראשונה של המאה ה-20 מרבית הבובות יכלו באמת לפצח אגוזים, אך עם הזמן הבובות הפכו לקישוט ותו לא ובמאה ה-21 כבר כמעט לא מייצרות בובות שאכן יכולות לפתח אגוזים.
מקור ייצור הבובות היה בגרמניה שבסוף המאה ה-17 והיו לעיתים קרובות מתנה לחג המולד, רק לקראת המאה ה-19 החלו הבובות לתפוס תאוצה במדינות אירופה הסמוכות ובמהרה החלו מפעלים לייצר כמויות גדולות של בובות.
הבובות החלו להיות פופולריות מחוץ לאירופה לאחר מלחמת העולם השנייה, כאשר חיילים אמריקאים רבים שהוצבו בגרמניה חזרו הביתה לארצות הברית עם מפצחי אגוזים גרמניים כמזכרות מאזורי הלחימה, הפופולריות של המוצר החלה להתגבר עם פרסום היצירה הרוסית, מפצח האגוזים שנכתב על בסיס היצירה הגרמנית, מפצח האגוזים ומלך העכברים.
היצירות הציגו דמות ראשית שהיא חייל -מפצח אגוזים.
היצירה הגיעה לארצות הברית רק לקראת המאה ה-20 אך במהרה הפכה ליצירה שמזוהה עם החג ואף הפכה לאייקון עונתי ברחבי העולם המערבי.
כיום מיוצרים בובות מפצח אגוזים כחלק מסדרות צעצועי עץ רבים שמיוצרים בגרמניה וזאת על מנת לעמוד בדרישותיהם של האספנים הרבים שגרים בארצות הברית.
בוג ז'רגל הוא ספר מאת הסופר הצרפתי ויקטור הוגו.
הספר מתרחש במושבה הצרפתית באי האיטי סן-דומנג () בזמן מרד העבדים שם.
גיבור הסיפור הוא בוג ז'רגל, אחד ממנהיגי העבדים.
בוג ז'רגל היה הספר השני שוויקטור הוגו הוציא לאור (לאחר האן מאיסלנד).
ב-1758 החלו בעלי האדמות הלבנים בהאיטי להטיל מגבלות על קבוצות האוכלוסייה האחרות, מה שהוביל ליצירתן של קאסטות.
בראש הפירמידה ניצבו הלבנים; תחתם ה"שחורים החופשיים" (בעיקר מולאטים), שזכו להשכלה ולמידה מסוימת של חירויות, ובדרך כלל מילאו תפקידי מנהלה או שירתו בצבא; בתחתית הפירמידה היו העבדים השחורים.
למהפכה הצרפתית הייתה השפעה מכרעת על ההיסטוריה של המושבה.
האוכלוסייה האפריקאית קיוותה כי אף היא תיהנה מהצהרת זכויות האדם והאזרח, שקבעה כי "בני אדם נולדים, ונשארים תמיד, חופשיים ושווים בזכויותיהם".
עד מהרה הפכה התקווה לחשש שמא בעלי האחוזות יתנערו מהשלטון בצרפת, ויהפכו את חייהם לקשים עוד יותר.
על כן, העבדים ראו בבריטים, שלטשו עיניים על המושבה, בעלי ברית.
השחורים החופשיים, לעומת זאת, ראו במהפכה מנוף להשגת שוויון זכויות מלא.
אחד מהם, ונסן אוז'ה דרש למלא אחר החלטות האספה הלאומית ולהעניק זכות הצבעה לשחורים החופשיים.
מושל המושבה סירב להיענות לדרישה, ובראשית 1791 הוציא את אוז'ה להורג.
עם זאת, במאי אותה שנה החליטה הממשלה המהפכנית בצרפת להעניק אזרחות לשחורים החופשיים העשירים.
החלטה זו גרמה לחיכוכים בינם לבין הלבנים.
ב-14 באוגוסט 1791 ערכו כהן הוודו דאטי בוקמן וססיל פטימן טקס למען שחרור העבדים.
בשבוע שלאחר מכן נערכו העבדים בצפון סן-דומנג, ובליל ה-21 באוגוסט 1791 פרץ המרד.
בתוך שבועות ספורים הצטרפו להתקוממות כ-100 אלף עבדים, והם שלטו בחלקים ניכרים מצפון המושבה, למעט מתחמים מבוצרים שבהם נותרו הלבנים.
במהלך החודשיים הראשונים, הרגו העבדים כ-4,000 לבנים, והציתו מאות מטעים.
עד 1792 כבר שלטו בכשליש מהמושבה.
בוקמן עצמו נלכד זמן קצר לאחר פרוץ המרד, והוצא להורג.
כדי לנסות להרגיע את ההתקוממות, ומחשש מהתקוממויות דומות במושבות נוספות, החליטה האספה הלאומית בצרפת במרץ 1792 על הענקת זכויות פוליטיות ואזרחיות לכל השחורים החופשיים, ובמקביל שלחה 6,000 חיילים לתגבור כוחותיה במושבה.
ויקטור הוגו קיבל השראה לכתיבת סיפור זה מהרומן אדוניס, או האנקדוטה הקולוניאלית הכושית הטובה מאת ז'אן-בפטיסט פיקוונרד שפורסם בשנת 1798.
את הגרסה הראשונה של הספר הוגו כתב בשנת 1818 (בגיל 16) בעקבות התערבות שלו עם חבריו שיצליח לכתוב סיפור תוך 15 ימים.
הוא הוציא את הסיפור בהמשכים בכתב העת Conservateur littéraire בשנת 1820.
בשנת 1826, הוגו כתב את מחדש את הספר והוציא אותו לאור כרומן.
הספר חולק לפרקים בשנת 1829 ונכתבה הקדמה חדשה ב-1832. הצייר אדוארד ריו צייר את האיורים בספר.
ביום לפני קרב מקרבות נפוליאון, חבורת קצינים צרפתים מספרים זה לזה מהרפתקאותיהם.
ליאופולד ד'אוברנה מספר להם את סיפורו, הסיפור על בוג ז'רגל.
הסיפור על בוג ז'רגל מתחיל כמה שבועות לפני פריצתו של מרד העבדים בהאיטי.
ליאופולד ד'אוברנה, אחיין של אריסטוקרט בעל אדמות והרבה עבדים, מאורס למריה, בת דודתו.
העבד פיירו התאהב במריה, אבל הוא לא יכול לעשות שום דבר בגלל המכשולים הגזעיים והתרבותיים ביניהם.
למרות זאת, פיירו הציל את מריה ממלתעות תנין, אבל הוא הושלך לכלא משום שהגן על חברו העבד מפני בעליו (דוד של ד'אוברנה).
ד'אוברנה מתחבר איתו כשהוא בכלא לאחר שגילה שהוא העבד שהציל את מריה, אבל כמה ימים לפני פריצת המרד, פיירו מזהיר אותו מפני סכנה קרובה ומפציר בו לברוח עם אהובתו מהאי.
למרות האזהרה, הם נשארו באי, וביום החתונה פורץ מרד העבדים.
פיירו, שברח מן הכלא, הגן על מריה מפני העבדים שתקפו אותה, אבל ד'אוברנה חשב שפיירו חטף אותה.
במהלך הלחימה נגד המורדים ד'אוברנה נלקח בשבי על ידי מנהיג העבדים ביאסו.
במערה של ביאסו העבדים המשוחררים מכריחים את אסיריהם הלבנים להרוג זה את זה כדי להציל את עצמם.
למרבה המזל, ד'אוברנה ניצל על ידי פיירו, שמגלה לו שהוא בוג ז'רגל, המנהיג המיתולוגי של המורדים.
אבל ביאסו מספיק להשביע את ד'אוברנה לחזור.
פיירו מוביל אותו לאשתו אבל לאחר שפג הזמן שד'אוברנה היה צריך לחזור הוא מתעקש לחזור לביאסו.
ביאסו מפקיד את חייו של ד'אורברנה בידי חביברה, כוהן הדת שלו שהיה הליצן של דודו של ד'אוברנה.
חביברה מוביל את ד'אוברנה למפל ומתכוון לזרוק את ד'אוברנה למפל.
חביברה לא מצליח לעשות זאת ונופל לתוך המפל תוך גרירת ד'אוברנה לתוכו.
פיירו שוב מציל את ד'אוברנה ממוות.
פיירו ממהר להציל את חבריו השבויים (שוביו של פיירו איימו שהם יהרגו את השבויים אם הוא לא יחזור לפני סוף היום).
חברו של ד'אוברנה לוחץ על הדק הרובה ופיירו מת רגע לפני שד'אוברנה מגיע במטרה להציל את פיירו.
בסוף הסיפור מסופר שנציג הרפובליקה בא למחנה של ד'אוברנה ורוצה לאסור אותו משום שסיפר "סיפור אנטי-מהפכני", המפקד של ד'אוברנה מוסר לנציג שד'אוברנה נהרג בקרב בגבורה ושהוא מילא תפקיד חשוב בקרב.
ז'וזה קנדידו דה גאמה מאלשר (פר') כתב אופרה על פי הסיפור.
האופרה הוצגה לראשונה ב-17 בדצמבר 1890 ב-Teatro da Paz בבלם.
בוג י'רגל, מצרפתית – אברהם שלונסקי, הוצאת אמנות, תל אביב, 1957
בוג-ז'ארגאל, מצרפתית – אביטל ענבר, מעריב, תל אביב, 1987
בוג ז'רגל, מצרפתית – מיכה פרנקל, זמורה-ביתן, תל אביב, 1987
בוגאטי EB 118 היא מכונית קונספט בסגנון מכונית ספורט בתצורה קופה מתוצרת יצרנית רכבי היוקרה בוגאטי אשר הוצגה בשנת 1998 בצרפת.
"בוגאטי EB 118" הוצגה לראשונה בתערוכת הרכב של פריז בשנת 2018.
עיצוב: ג'ורג'טו ג'וג'ארו מחברת הנדסה ועיצוב כלי רכב "Italdesign Giugiaro" .
לדגם "בוגאטי EB 118" יש צלע אורכית המהדהדת את תפר הגוף האורכי של דגם "57SC Atlantic" מסדרה "בוגאטי סוג 57" שיוצרה בשנות ה-40 של המאה ה-20.
בוגאטי (Bugatti) היא יצרנית רכב צרפתית יוקרתית.
בדומה לחברות אחרות, לא הצליחה חברת בוגאטי לשרוד את תקופת מלחמת העולם השנייה ונסגרה, אך בהמשך נעשו מספר ניסיונות לחדש ייצור תחת שם זה.
כיום נמצאת חברת בוגאטי תחת בעלות קבוצת פולקסווגן.
מנכ"ל החברה הוא סרג'יו מרקיונה.
בוגאטי-רימאק (בקרואטית: Bugatti & Rimac) היא יצרנית מכוניות-על חשמליות שבסיסה בזאגרב שבקרואטיה, שהוקמה ביולי 2021 על ידי פורשה, בוגאטי ורימאק אוטומובילי, עקב איגוד רימאק ובוגאטי יחד.
מנכ"ל החברה הנוכחי הוא מאטה רימאץ יו"ר ומייסד רימאק אוטומובילי.
פורשה מחזיקה ב-45% ממניות החברה בעוד שרימאק אוטומובילי מחזיקה ב-55% ממניות החברה.
למרות איגוד החברות רימאק ובוגאטי יישארו נפרדים.
רקע הקמת החברה החל עוד בשנת 2020 כשקבוצת פולקסווגן החליטה למכור את בוגאטי, ורימאק אוטומובילי החלה במגעים לקנות אותה.
ביוני 2021 הודלף באינטרנט כי רימאק הולכת לקנות את בוגאטי.
מהשנים הבאות תהפוך רימאק את רכבי בוגאטי דרך מיזם זה לחשמליים או היברידים.
מטה החברה ממוקם בזאגרב שבקרואטיה, פעילות החברה החלה בנובמבר 2021.
ב-2 בנובמבר 2021 הושלם האיחוד באופן סופי.
מאטה רימאץ אמר בערב חשיפת המותג כי "יש אנשים שרוצים שאנחנו ניקח רימאק נברה ונשים עליה סמל של בוגאטי וזהו, אבל זה לא מה שיקרה.
אנחנו רוצים שבוגאטי תהפוך לחברה ריווחית ואנחנו נפתח יחד מכונית היברידית חדשה לחלוטין של בוגאטי", ובכך הבהיר שבוגאטי תרוויח עזרה בפיתוח מכונית חשמליות או היברידיות שיהפכו אותה לחברה ריווחית עוד יותר.
מאטה רימאץ אמר כי "עד סוף העשור הנוכחי בוגאטי תהפוך ליצרנית חשמלית אבל עד אז נתחיל לפתח מכוניות היברידיות".
כרגע (2021–2023) בוגאטי ורימאק ימשיכו כרגיל לפתחת את המכוניות שלהן, ועל בוגאטי-רימאק הוטל לפתח לבוגאטי את המכוניות של "הדור הבא".
באוגוסט 2021 הודיעה מאטה רימאץ כי בשנת 2024 תציג בוגאטי מכונית חדשה עם פיתוח של בוגאטי ורימאק יחד, הוא לא ציין האם המכונית תהיה חשמלית, אך היא לא תהיה מונעת במנוע בעירה פנימית ללא סיוע היברידי.
בובת דארומה (ביפנית: 達磨) היא בובה יפנית מסורתית חלולה ועגולה אשר מייצגת את הנזיר הבודהיסטי ההודי בודהידהרמה, מייסד הזן בודהיזם.
למרות שלרוב הבובות הללו הן אדומות, ישנם גם בובות דארומה בצבעים אחרים ועם עיצובים מעט שונים.
על אף שבובות הדארומה נחשבות בעיני רבים לסוג של צעצוע או פריט קישוט, בתרבות היפנית בובות הדארומה נחשבות יותר כקמע המעניק מזל טוב לאנשים שהם נמצאים בבעלותם.
בובות הדארומה מסמלות גם נחישות והתמדה ועל כן הן נחשבות גם למתנה פופולרית כאשר מעוניינים לעודד ו/או לתת מוטיבציה לחברים או בני משפחה.
בובות הדארומה הפכו לאורך השנים לפריט אשר נמכר במיוחד במקדשים בודהיסטים רבים ביפן.
כאשר רוכשים בובת דארומה חדשה העיניים של הדמות לבנות.
מקובל לאחר הרכישה שהרוכש יגדיר מטרה מסוימת בחייו, או יבקש משאלה כולשהי, ולאחר מכן יצייר את העין השמאלית של הדמות בדיו.
לאחר שהמטרה/משאלה מושגת נהוג שהרוכש מצייר גם את העין הימנית של הדמות.
בסוף השנה נהוג להחזיר את כל בובות הדארומה למקדש ממנו הן נרכשו לטקס שריפה מסורתי.
בוג'ק הורסמן הוא דמות בדיונית והדמות הראשית של סדרת הטלוויזיה המצוירת של נטפליקס בוג'ק הורסמן.
הוא מדובב על ידי ויל ארנט ונוצר על ידי רפאל בוב-ווקסברג.
לפני הזמן בו מתרחשת הסדרה, בוג'ק כיכב בסיטקום בדיוני משנות התשעים בשם "על הסוס".
לאחר שהסדרה הסתיימה, בוג'ק נאבק למצוא עבודת משחק, במקום לחיות משאריות הסינדיקציה של "על הסוס".
בוג'ק הוא סוס נרקיסיסטי אנתרופומורפי ואלכוהוליסט, הסובל מדיכאון כרוני ולעיתים קרובות עוסק בהתנהגות הרסנית.
הוא מרבה לשתות, נוטל סמים בצורה מוגזמת ומתקשה לשמור על יחסים חיוביים עם אחרים.
בוג'ק הורסמן נולד בסן פרנסיסקו ב-2 בינואר 1964 להורים אריסטוקרטים.
קריירת המשחק שלו הגיעה לשיא בשנות ה-90 עם הסיטקום, "על הסוס".
הקריירה שלו הייתה שקטה עד ש - המופע של בוג'ק הורסמן עלתה לאוויר ב-2007. כגלולה שקשה לבלוע, ההצגה החדשה והעצבנית/גבולית הזו בוטלה לאחר עונה אחת בלבד.
למרות שהוא התחיל כשחקן צעיר ומלא מוטיבציה, מאז הוא הפך למריר, מדוכא, ומייגע כלפי הוליווד ואשר הפך לפוסט-תהילה.
הוכח כי בוג'ק הוא אכפתי ומלא תובנות, אך חוסר הביטחון, הבדידות והצורך הנואש שלו באישור גורמים לו לפעול בהתנהגות של הרס עצמי אשר הורס את חייהם של כל הסובבים אותו.
רבות מבעיותיו נובעות משימושו בסמים, שימוש לרעה באלכוהול, החלטות איומות אשר קיבל במהלך הקריירה שלו, ובעיות עם הוריו האומללים במהלך הילדות, שמוצגות לקהל באמצעות פלאשבקים.
במהלך הסדרה, בוג'ק עושה ניסיון קאמבק, ומנסה לפעול שוב.
בעונה 1, הוא מקבל מקדמה לכתיבת ספר זיכרונות, אך לאחר שהתחילו קשיים, המוציא לאור שלו שוכר את דיאן נגוין ככותבת הרפאים שלו.
למרות הקושי בתהליך הכתיבה, הספר זוכה לביקורות חיוביות, ומחזיר את בוג'ק לאור הזרקורים.
בשלב מסוים, בוג'ק מנסה להתנצל בפני חברו הוותיק, הרב קזז, שאיתו הוא יצר את "על הסוס" במקור.
בוג'אק חש אשמה על מעשיו דאז כאשר הוא לא הגן על קזז לאחר שהרב פוטר בשנות ה-90 לאחר שהוצא כהומו.
אבל בגלל שלבוג'ק לקח כל כך הרבה זמן להתאמץ, קזז דוחה את התנצלותו.
אירוע זה משפיע מאוד על בוג'אק בעונות שנותרו.
באותה תקופה הוא גם נדלק על דיאן אך היא דוחה אותו כי היא מאורסת למר פינאטבאטר יריבו (החברותי) של בוג'ק.
בעונה 2, הוא זוכה בתפקיד חלומותיו של סקרטארייט בסרט ביוגרפי על הסוס המפורסם שהוא העריץ בתור ילד.
עם זאת, הוא נאבק עם התפקיד ועם ההפקה בסכנה, והוא גורם במעשיו שיפטרו את במאית הסרט קלסי.
המום, הוא נמלט מצרותיו לניו מקסיקו, שם הוא חוזר לקשר עם חברתו הוותיקה שרלוט, שיש לה כעת בעל, קייל, ושני ילדים, פני וטריפ.
לא מוכן לחזור ללוס אנג'לס, הוא נשאר עם משפחתה של שרלוט ומתקרב אליהם מאוד, במיוחד פני, ומלווה אותה ואת חבריה מאדי ופיט לנשף שלה שם הוא משקה את כולם.
כתוצאה מכך, מאדי חוטפת הרעלת אלכוהול, ובוג'ק מאיים על פיט לשתוק מחשש שהאירוע עלול להשפיע לרעה על הקריירה של בוג'ק.
מאוחר יותר, פני עושה מעבר לבוג'ק והוא דוחה אותה; עם זאת, כאשר הוא ושארלוט מתנשקים והיא מבקשת ממנו לעזוב, שארלוט מגלה את בוג'ק במיטה עם פני.
שרלוט מאיימת על בוג'ק לעזוב ולעולם לא ליצור איתה קשר, והוא חוזר בחוסר רצון ללוס אנג'לס שם הוא מגלה שהבמאי החדש סיים לצלם את סקרטארייט והשתמש במקום זאת בגרסת CGI של בוג'ק.
הסרט הוא להיט קריטי ומסחרי עם יציאתו לאקרנים.
בעונה 3, בוג'ק בטעות מאמין שגילומו בסרט סקרטארייט מזכה אותו במועמדות לאוסקר.
לאחר מכן, הוא ושותפו לחדר, טוד צ'אבס, מסתכסכים.
לאחר מכן, בוג'אק מתמודד בכך שהוא הולך על בינ'ג סמים עם חברתו ושחקנית שותפה לשעבר ב-"על הסוס", שרה לין, מה שגורם למותה.
למרות שנשכר שוב לעשות תוכנית המשך ל"על הסוס" בוג'ק בורח מחשש שהוא ישחית את הילדה בסדרה כמו שרה לין וכמעט מנסה להתאבד עם כלי רכב, אבל מפסיק כשהוא רואה קבוצה של סוסים בריצה.
בעונה 4, הוא משלים עם מותה של שרה לין לאחר חודשים של התחמקות מעיני הציבור בבית הקיץ של סבו וסבתו הישנים במישיגן ונפגש עם הוליהוק, סוס צעיר שבהתחלה מאמין שבוג'ק הוא אביה הביולוגי, אך הוא מאוחר יותר.
התגלתה כאחותו למחצה כתוצאה מרומן בין אביו של בוג'ק לעוזרת בית שלו.
הוא מתמודד גם עם אמו הסובלת מדמנציה.
אמו גרה איתו לאחר שסולקה מבית האבות שלה לזמן מה, עד שבוג'ק הכניס אותה לבית אבות כשגילה שהיא תופחת את המשקאות של הוליהוק בכדורי הרזיה מסוכנים.
בוג'ק זוכה בתפקיד הראשי ב - פילברט, סדרת אינטרנט בלשית מקורית.
בעונה 5, בזמן העבודה על פילברט, בוג'ק מתחיל לצאת עם הכוכבת המשותפת ג'ינה קזדור.
במהלך הפקת התוכנית הוא עובר תאונה על הסט ומפתח התמכרות למשככי כאבים במרשם.
העונה הראשונה של פילברט הופכת להצלחה אדירה, והפקת עונה 2 מתחילה כמעט מיד; אולם במהלך תקופה זו, בעיית הסמים של בוג'ק מחמירה עד שיום אחד על הסט, בעודו תחת השפעת משככי כאבים (וכנראה סכיזופרניה על בסיס פילברט), הוא חונק את ג'ינה ושוכח זמן קצר לאחר מכן.
למרות שג'ינה לא הגישה כתב אישום ועדיין עבדה איתו, היא מנתקת את הקשר האישי עם בוג'ק.
עונה 5 מסתיימת בכך שפילברט מבוטל בגלל שמנכ"ל הרובוט של טוד עומד בפני האשמות מיניות, ובוג'ק מכניס את עצמו לבית גמילה עם ההובלה והדחיפה של דיאן.
במחצית הראשונה של עונה 6, הוא נתפס כמי שהחלים באופן משמעותי כתוצאה מגמילה.
בפרק העונה השישית "הפרצוף של דיכאון", מתגלה שהוא צבע את שיערו בשחור במשך 20 השנים האחרונות; הצבע האמיתי של השיער שלו הוא אפור.
בסוף הפרק הזה, בוג'ק מקבל תפקיד כמורה לדרמה באוניברסיטת וסליאן, שבה הוליהוק היא סטודנטית, לאחר שרייבן-סימון מסירה את עצמה מהשיקול.
הוא נהנה מהעבודה החדשה הזו ומקיים חיים שקטים יותר, יוצר קשר עמוק עם תלמידיו ומגלה אהבה חדשה להוראה, אם כי הוא מתקשה להתחבר עם הוליהוק, שבמהלך חופשת החורף למדה על האירועים מעונה 2 בניו מקסיקו, למרות שהיא אינו מתעמת איתה ישירות בעניין זה.
במחצית השנייה של עונה 6, לאחר מופע ראווה של שחקן סטודנט עם דיאן, הנסיכה קרולין וטוד בנוכחות, בוג'ק מקבל טלפון משרלוט שאומר לו שכתבים הציקו לה בביתה כדי לקבל מידע על שהותו בניו מקסיקו.
היא מצווה עליו להיפטר מהם; זה נותן לבוג'ק התקף חרדה וגורם לו להשלים עם העובדה שפרטי העבר שלו עומדים להתגלות.
בשבוע שלאחר מכן מפורסם המאמר המספק את כל הפרטים על מותה של שרה לין, וחושף לציבור לראשונה את מעורבותו של בוג'ק בכך.
בוג'ק מנסה לנצל את הראיון הקרוב בנוגע לתפקידו במותה של שרה לין.
בזמן שהוא מקבל תחילה שבחים על כנותו, הוא למעשה "מבוטל " לאחר שהראיון השני חושף את מערכות היחסים הבלתי סדירות והמשפיעות שלו עם נשים במעגל שלו, ואת אשמתו האמיתית: בכך שהמתין 17 דקות כדי להתקשר לאמבולנס, שרה לין למעשה מתה ב - בית חולים.
בוג'ק מגיע לתחתית, מאבד את עבודת ההוראה שלו, את ביתו ואת מערכת היחסים שלו עם הוליהוק, ונמצא בכדור שחור בהוליווד.
הוא יוצר ידידות לא סבירה עם השחקן ה"מבוטל" ואנס וואגונר, שמעודד אותו לתעל את הכעס שלו לעבודה, הראשון שלהם היה סרט קומדיה מטופש ונמוך מצח בשם "החד קרן המחורבן".
לבוג'ק יצרה קשר בסופו של דבר על ידי אנג'לה דיאז, מנהלת הרשת שבשנות ה-90 הפחידה אותו לשתוק על הטיול של הרב.
היא מספרת ל-בוג'ק שהרשת משחררת גרסאות חדשות של "על הסוס" עם כל הסצנות שלו חתוכות, ומעודדת אותו לחזור לשתות לאחר שחתם את האשראי שנותר שלו.
בוג'ק משתכר איתה ולומד שאנג'לה עשתה עליו מניפולציות כדי להתיר את הפיטור של הרב קזז.
כשהיא דוחה את הגינוי שלו ומשיבה, הם היו אופורטוניסטים באותה מידה, בוג'ק נכנע לייאושו, פורץ לביתו הישן וחוזר להרגליו הישנים.
לאחר שניסה ליצור קשר עם דיאן בהודעה קולית נואשת כלאחר יד, בוג'ק מנסה להתאבד על ידי מנת יתר של כדורים וטביעה בבריכת השחייה הישנה שלו.
בפרק הפנאולטימטיבי הוא חווה חוויה של כמעט מוות שבה הוא מתמודד עם האפשרויות של חייו המרוסקים דרך החזיונות והסיפורים שלו.
משפחה ומקורבים שנפטרו, בהנחיית הרב קזז עצמו.
בסופו של דבר הוא מסיים את החזון בשיחה עם גרסה מרוחקת של דיאן דרך הטלפון של הורסין בזמן שזפת שחורה בולעת אותו.
מאוחר יותר באותו לילה, גופתו של בוג'ק נמצאת בבריכה על ידי המשפחה שכיום היא הבעלים של הבית.
בעוד שבתחילה חשבו שהוא מת, הוא מתעורר בבית החולים זמן מה לאחר מכן אזוק למיטתו.
הוא נידון ל-14 חודשי מאסר בגין פריצה וכניסה.
בערך שנה לאחר מכן, הוא משתחרר מהכלא לסוף שבוע (אם כי בסופו של דבר הוא חוזר לכלא מוקדם) כדי להשתתף בחתונה של הנסיכה קרולין ליהודה.
היא אופטימית לגבי סיכוייו העתידיים, אבל היא מסרבת ואומרת שהיא תמליץ על כמה מנהלים מצוינים כשהוא ישוחרר מהכלא.
הוא נראה מרוצה לשמוע את זה.
לבסוף, יש לו שיחה על הגג עם דיאן, שמספרת לו על ההודעה הקולית שהשאיר לה לפני ניסיון ההתאבדות שלו.
היא מספרת לו שבזמן שהיא חשה הקלה שהוא חי, היא כעסה שהיא נתנה לו להיות כל כך הרבה כוח עליה.
בוג'אק מתנצל על הכאב שהוא גרם לה, אבל לומד שהיא הפכה לסופרת צעירה מצליחה למדי ונשואה לגיא.
היא אומרת לו שהיא אסירת תודה על שהכירה אותו ועל התקופה שלה בלוס אנג'לס כי הם הפכו אותה למי שהיא, אבל היא רואה את הזמן הזה כגרסה עבר שלה, ומסבירה שאנשים עדיין יכולים להיות אסירי תודה על ההשפעה של אחרים מבלי שהם יהיו.
בוג'אק תוהה בהיסוס אם זו השיחה האחרונה שלהם יחד, לה היא מודה לו על הניסיון שלהם.
הוא מציע סיפור פרידה עוקצני על "ערב הסרטים" של הכלא שלו, והסדרה מסתיימת בכך שבוג'ק ודיאן חולקים רגע שקט ביחד תחת הכוכבים.
בוב-וקסברג שקל רעיונות אחרים לעיסוקו של בוג'ק כמו היותו סוס מרוץ לשעבר לפני שהחליט שהוא שחקן לשעבר.
המנהל המפקח מייק הולינגסוורת' ציין ששחקן לשעבר עדיין יכול לשחק בשלב מאוחר יותר, אבל ההזדקנות לא מאפשרת לספורטאים להמשיך בהצלחה כשהם מבוגרים.
השחקן ויל ארנט, שמדבב את בוג'ק, הצהיר בראיון ל"ואניטי פייר" כי הוא נמשך לגלם את הדמות בשל פגמי האופי העמוקים שלו, כלומר הצלקות הרגשיות שלו, וכי הוא מאמין שבוג'ק הוא גם חביב וגם לא אהוב בו זמנית.
ארנט זכה לשבחים על גילום בוג'ק והיכולת לאזן בין קומדיה לרגש, במיוחד בפרק העונה החמישית "צ'ורו חינם ", שמורכב כמעט כולו מהספד שבוג'אק נושא לאמו בהלווייתה.
Screen Rant דירג את הדמות כחמישית הכי חביבה בתוכנית, וקבע שלמרות הנרקיסיזם שלו, הוא "חכם, ציני וישיר".
תיאור העלילה והאפיון הותאמו מ-BoJack Horseman ב-BoJack Horseman Wiki, הזמין תחת רישיון Creative Commons ייחוס-שיתוף זהה 3.0 (לא מועבר) (CC-BY-SA 3.0).
בוגאטי 252 היא מכונית ספורט שפותחה בין השנים 1957–1962 בידי יצרנית הרכב הצרפתית בוגאטי, אך לא עברה מעולם את שלב האב-טיפוס.
המכונית שוכנת כיום במוזיאון Cité de l'Automobile במולהאוס, צרפת.
בובת המן היא מנהג יהודי ליצור, להציג ולעיתים גם לתלות או לשרוף בובה המייצגת את המן הרשע במהלך חג הפורים.
זה מנהג הנפוץ בעיקר בקרב ילדים.
המנהג משתלב במצוות השמחה בפורים, ומשקף את שמחת הניצחון של העם היהודי על אויביו, בדמות האיש אשר תכנן לבצע רצח עם באוכלוסייה היהודית בממלכתו.
בתלמוד הבבלי מוזכר מנהג "משוורתא דפוריא" (מארמית: מקפצת פורים).
על פי פירוש הערוך המנהג היה לתלות על הגג בובה בדמות המן, להעלותה באש ביום פורים, ולרקוד מסביב.
בשנת 408, בתקופת הקיסר תאודוסיוס השני, נאסרה תליית המן בפומבי, משום שהמאמינים הנוצרים ראו במנהג את תלייתו של ישו.
למרות האיסור שרד המנהג לפחות עד המאה העשירית.
המנהג נולד מהרצון להמחיש ולחגוג את ההצלחה בניצחון המוסרי והפיזי על המן ועל תוכניותיו הרשעות להשמיד את היהודים.
בובת המן משמשת ככלי חינוכי חשוב בהעברת המסורת וההיסטוריה היהודית לדורות הצעירים.
היא מאפשרת דיאלוג ודיון בנושאים כמו אנטישמיות, התמודדות עם אויבים, וחשיבותה של אחדות בתוך הקהילה היהודית.
כמו כן, היא מעודדת יצירתיות בקרב ילדים ומבוגרים כאחד, בתהליך יצירת הבובה ובחיפוש דרכים חדשניות להציגה ולחגוג איתה.
בתקופות היסטוריות שונות, המנהג התאים את עצמו לתרבות ולאזור הגאוגרפי של הקהילה היהודית המקיימת אותו.
במקומות מסוימים, המנהג כלל שריפת בובת המן במרכז העיירה או הקהילה, תוך כדי שירה וריקודים מסביב לאש.
במקומות אחרים, המנהג התבטא ביצירת בובות מקרטון או חומרים אחרים, והדגש הונח על האספקט החינוכי והיצירתי.
בשנים האחרונות (החל מחגיגות העדלאידע), השימוש בבובת המן כפלטפורמה לביקורת חברתית ופוליטית השתדרג והרחיב את היקפו.
דוגמאות לכך כוללות שריפת בובות המייצגות את נשיא עיראק לשעבר סדאם חוסיין או את נשיא איראן לשעבר מחמוד אחמדינז'אד.
כמו כן, נושאים פנימיים ישראליים ומאבקים מגדריים או פוליטיים, כאשר בובות מתארות דמויות שונות מתוך החברה הישראלית והציבור החרדי.
דוגמה לכך ניתן לראות בשריפת בובה בדמותו של יוסי שריד בשכונת מאה שערים.
המנהג של בובת המן, אשר מסמל את ניצחון היהודים על אויביהם בסיפור פורים, התפתח והתרחב לתחומים נוספים בחגיגות יהודיות, בהם גם ל"ג בעומר.
במשך שנים, נהגו להבעיר במדורות ל"ג בעומר בובות המייצגות את "צוררי ישראל לדורותיהם", כאשר בובת המן נכללת כחלק מהמדורה.
דרך זו של הצגה ושריפה של בובות כללה לא רק את דמויות היסטוריות או דמויות מהמקרא אלא גם דמויות עכשוויות אשר נתפסו כאויבי העם היהודי או כסמלים למאבקים פוליטיים וחברתיים.
בובות כרוב הן סדרה של בובות בד עם ראשי פלסטיק שמיוצרים משנת 1982 ואילך על ידי מספר חברות לאורך השנים.
בובות כרוב היו מהצעצועים הפופולריים ביותר בשנות ה-80.
לבובות הכרוב פנים עגולות, גופם רך, ותווי פנים ייחודיים עם גומות חן ועיניים גדולות.
כל בובה מגיעה עם שם ייחודי, תעודת לידה ותעודות אימוץ.
הקונספט השיווקי הייחודי הזה גרם לכל בובה להרגיש מיוחדת וחיזק את הרעיון שהילד אימץ את הבובה.
ההצלחה של בובות הכרוב הובילה לכך שלאורך השנים פותחו גם מוצרים נלווים רבים למותג הכוללים בין היתר ספרים, סרטים מונפשים, ומגוון רחב של אביזרים לבובות.
חאווייר רוברטס, סטודנט לאמנות בן 21 בבית ספר המיסיונרי בצפון ג'ורג'יה, גילה את "הבובות התינוקות" של האמנית מרתה נלסון.
הן הגיעו עם תעודת לידה ומסמכי אימוץ.
בעזרתה של האמנית דבי מורהד הוא תפר ביד בובות שנקראו "האנשים הקטנים".
רוברטס שינה את מראה הבובות, תעודת הלידה ומסמכי האימוץ של נלסון במידה מספקת כדי לקבל זכויות יוצרים, ואמר ללקוחות פוטנציאליים שהאנשים הקטנים שלו אינם למכירה; עם זאת, ניתן "לאמץ" אותם במחירים הנעים בין 60 ל-1,000 דולר.
"האנשים הקטנים" נמכרו תחילה בתערוכות אמנות ומלאכת יד, ולאחר מכן בבית החולים הכללי בייבלנד, בקליבלנד, ג'ורג'יה.
זו הייתה מרפאה ישנה שרוברטס וחבריו הסבו לחנות צעצועים.
בשנת 1981, בשיא הצלחתו של רוברטס, פנה אליו המעצב וסוכן הרישוי של אטלנטה, רוג'ר ל.
שלייפר בנוגע לרישוי "האנשים הקטנים".
מכיוון שפישר פרייס החזיקה בשם "אנשים קטנים", השם שונה ל"בובות כרוב".
מטרתו הייתה לבנות את מותג הילדים הראשון והגדול ביותר בשוק ההמוני בהיסטוריה.
כדי למשוך יצרני בובות פוטנציאליים וליצור את עסקי הבידור והפרסום שחזה, שלייפר ושותפתו/אשתו כתבו את הסיפור "Legend of the Cabbage Patch Kids" ("אגדת ילדי הכרוב").
כדי להבין כיצד כרוב מיוחד הוליד את ילדי הכרוב, שלייפר המציא את "BunnyBees" ("דבורות ארנב") – יצורים דמויי דבורה המשתמשים באוזני הארנב שלהם כדי לעוף ולהאביק כרוב עם גבישים קסומים.
מכיוון שרוברטס התעקש להיות דמות בסיפור, שלייפר יצר אותו כילד סקרן בן עשר שגילה את ילדי הכרוב על ידי מעקב אחר "דבורות הארנב" מאחורי מפל מים לתוך חלקת כרוב קסומה, שם הוא מצא את תינוקות הכרוב בגן מוזנח.
רוברטס הצעיר מנסה להציל אותם על ידי מציאת הורים אוהבים שיאמצו אותם וישמרו עליהם.
בשנת 1982, צוות העיצוב של Coleco, בראשות מעצבת הבובות המפורסמת ג'ודי אלברט, המציא לראשונה בתעשייה: בובות כרוב בעלות ראש פלסטיק עם תווי פנים חמודים יותר, גוף רך יותר ופרופורציות רגילות של פעוט.
היו אלה אותן בובות זולות יחסית (18 עד 28 דולר), ממותגות באריזות שעוצבו על ידי שלייפר ויוצרו במפעלי Coleco בסין, שזכו להצלחה מסחרית.
Coleco ביטלה את כל הפרסומות שלה בניסיון לעמוד בביקוש - ושלחה כמות שיא של 3.2 מיליון בובות.
מכירות הבובות בשנת 1984, יחד עם הסחורה הממותגת Cabbage Patch, הניבו מכירות קמעונאיות של 2 מיליארד דולר ברחבי צפון אמריקה, אירופה, יפן, אוסטרליה וניו זילנד.
המכירות של Coleco המשיכו לטפס עד 1986, ולאחר מכן צנחו ביותר מ-800 מיליון דולר עד 1988, השנה בה החברה פשטה רגל.
חברת הסברו לקחה על עצמה את הזכויות לייצור בובות כרוב בשנת 1988 לאחר שColeco הגישה בקשה לפשיטת רגל והמשיכה לייצר את הבובות עם גימיקים שונים, כולל בובות שניגנו בקאזו.
הסברו החלה בהדרגה לייצר את הבובות לילדים צעירים יותר, מה שהוביל לבובות קטנות יותר ויותר.
בשנת 1994 רכשה חברת מאטל את זכויות הרישוי לבובות מחברת Original Appalachian Artworks.
בובות הכרוב הראשונות שלהם הגיעו לחנויות בשנת 1995.
בובות הכרוב של מאטל לא היו מיוצרות רק מבד אלא היו עשויות גם מויניל, ולכן גם היו עמידות יותר מבובות הבד.
הבובות של מאטל היו לרוב בגודל 14 אינץ' או פחות, ורוב הגרסאות כללו גימיק כלשהו, למשל כמה בובות שיחקו עם צעצועי מים, שחו, אכלו אוכל או צחצחו שיניים.
בין הסדרות של בובות הכרוב שהיו למאטל, ניתן למצוא את בובות הבד הבסיסיות שהגיעו עם תעודות לידה, את סדרת האולימפיאדה שיוצרה במקביל לאולימפיאדת 1996, ואת סדרת פיות הכרוב.
כדי לחגוג את יום השנה ה-15 של הבובות, מאטל ייצרה סדרה של בובות נשיות בלבד עם תבניות פנים רפרודוקטיביות, לבושות בשמלות רפרודוקציה המזכירות את הקו המקורי וארוזות בקופסות בסגנון רטרו.
אלה היו בגודל 16 אינץ ', אותה מידה של בובות הכרוב הראשונות של Coleco.
בשנת 2001, עם עצירת המכירות של מאטל, עובד שיווק לשעבר של Coleco, אל קאהן, רכש את זכויות הרישוי של Original Appalachian ומכר לקמעונאית טויס אר אס, בובות בגודל 20 אינץ' (50.8 ס"מ) ו-18 אינץ' (45.7 ס"מ), עם גוף מבד וראש מויניל.
הן נארזו בעלי כרוב מקרטון.
חברת Play Along Toys השיגו זכויות בלעדיות לייצור קו הבובות בשנת 2004, שוב תוך שימוש באריזה המקורית של שלייפר.
החברה השיקה את קולקציית יובל ה-25 של בובות הכרוב, תוך שימוש בכמה מהדמויות המקוריות מהמהדורות הראשונות של Coleco.
JAKKS Pacific רכשה את Play Along Toys וקיבלה את הרישיון לייצור של בובות הכרוב בשנת 2011. החברה הציגה סדרת בובות בגודל 14 אינץ' (35.6 ס"מ).
בשנת 2013, Jakks Pacific הוציאו מהדורה חגיגית לציון 30 שנה לבובות הכרוב.
חברת Wicked Cool Toys היא בעלת הרישיון של בובות הכרוב נכון לשנת 2015. החברה הוציאה תוספות חדשות כמו Little Sprouts, סדרת בובות אספנות זעירות, בגובה 1.5 אינץ' בלבד, וכן את הסדרה Adoptimals של חיות מחמד בגודל 8 אינץ' שכל בובת כרוב יכולה לאמץ לעצמה.
"חבורת הזבל" היא סדרת קלפים להחלפה שהופקה על ידי חברת The Topps Company באמצע שנות ה-80, אשר הכילה איורים סאטיריים וגרוטסקיים שהיו פארודיה על בובות הכרוב הפופולריות באותה עת.
חברת Original Appalachian Artworks, שהיא החברה המקורית שיצרה את בובות הכרוב, הגישה בעבר תביעה בגין 30 מיליון דולר נגד חברת Topps האמריקנית, אשר הייתה זו שהפיקה את סדרת הקלפים להחלפה הגרוטסקיים "חבורת הזבל" שהיוו פארודיה על בובות ה-Cabbage Patch Kids, בגין הפרת זכויות יוצרים.
כחלק מההסדר מחוץ לכותלי בית המשפט, חברת Topps הסכימה לשנות את המראה של ילדי חבורת הזבל כך שהם לא יראו דומים לבובות הכרוב ולשנות את העיצוב של הלוגו.
כמו כן, חברת Topps שילמה להם פיצויים בגין 7 מיליון דולרים אך שמרה על הזכות להמשיך להפיק את קלפי חבורת הזבל.
לקראת סוף שנות השמונים היקף המכירות של הקלפים בעיצוב המחודש דעך באופן משמעותי, ובעקבות כך לבסוף הוחלט להפסיק את המשך היצור של קלפי הסדרה.
זינוֹבי בוגדן (נהגה: בּוֹהְדַּן) חְמֶלְנִיצְקִי (ברותנית מערבית: Ѕѣнові Богдан Хмелнiцкiи, באוקראינית מודרנית: Зиновій Богдан Хмельницький; 1595/1596–6 באוגוסט 1657) היה מנהיג מרד הקוזאקים הגדול נגד האיחוד הפולני-ליטאי.
אף שהצליח לבסס ישות עצמאית־למחצה בגיבוי הצאר הרוסי, הישגיו נתבטלו לאחר מותו.
בתולדות אוקראינה הוא נחשב לאחד מאבות האומה, בעוד שבהיסטוריה של עם ישראל הוא נזכר כצורר האחראי לגזירות ת"ח-ת"ט ולרצח אלפי יהודים.
מעט מאוד ידוע בוודאות על ראשית חייו של חמלניצקי.
משערים שנולד ב־1595 או 1596 בסביבות העיר צ'יהירין, מדרום לצ'רקאסי; מקום הלידה המקובל הוא הכפר סובוטיב.
אביו, מיכאילו, שימש כסגן המושל של צ'יהירין והיה כנראה בן־אצולה זוטר.
שם אימו לא ידוע, אך ידוע שהייתה בת קוזאקים ממעמד גבוה.
את עיקר השכלתו רכש בבית־ספר ישועי בלבוב, שם למד לטינית, פולנית, היסטוריה ואמנות הנאום.
מסדר הנזירים הישועי פעל להפיץ את האמונה הקתולית בקרב הרותנים האורתודוקסים באוקראינה, כחלק ממערכת דיכוי קשה של המלך והאצולה כלפי האוכלוסייה המקומית ודתה, בשטח שהועבר לשליטת כתר פולין דור קודם.
הלחץ מצד השלטון הביא להתקוממויות תכופות של הקוזאקים מן הסיץ' הזפורוז'י, התארגנות של לוחמים חופשיים שהיו נחושים להגן על האורתודוקסיה וזכויות-היתר שלהם מפני מרות הכתר.
חמלניצקי סיים את חוק לימודיו ב-1617, אך בניגוד לרבים אחרים לא המיר את דתו לקתולית.
ב־1620 יצא, ביחד עם אביו מיכאילו, למלחמה שניהל האיחוד הפולני–ליטאי כנגד העות'מאנים בנסיכות מולדובה.
צבא האיחוד ספג מפלה ניצחת בקרב צוצורה באוקטובר, והאב ובנו נשבו בידי הטורקים.
חמלניצקי בילה שנתיים כעבד, ולפי דיווחים סותרים שימש כמשרת אישי של קצין או כחותר בגליאה.
במשך הזמן רכש שליטה בטורקית, ולבסוף שוחרר אחרי פדיון שבויי צוצורה תמורת כופר.
חמלניצקי שב לכפרו לנהל את אחוזת אביו הקטנה, ושם נשא לאישה את אנה סומקו שילדה לו שמונה ילדים: סטפניה, קתרינה, מריה, טימיש, יורי, ועוד שלושה ששמם אבד.
חמלניצקי הצטרף לקוזאקים הרשומים, מסגרת שהשלטון יצר כדי להסדיר את מעמדם של אנשי הסיץ', בהציעו להם חירויות והקלות שונות תמורת שירות בצבא האיחוד.
מ-1625 והלאה נטל חמלניצקי חלק בפשיטות ימיות שערכו הקוזאקים בשטחי העות'מאנים, לא תמיד באישור המלך, והועלה לדרגת שר־מאה.
העצמאות היתרה של הקוזאקים, והחיכוכים התכופים עם האוכלוסייה המקומית בגלל מדיניות הדיכוי, הניעו את השלטונות באוקראינה לצמצם בהדרגה את מספר הרשומים, צעד שעורר יתר מרמור מצד הנתינים.
חמלניצקי קודם בהמשך לדרגת לבלר גדודי.
לא ידוע אם השתתף בפועל בארבע מרידות הקוזאקים נגד הכתר שנערכו בין 1630 ל־1638, אך שמו מופיע על כתב הכניעה שסיים את התקוממות פבלוק, האחרונה מביניהן.
ב־1633 הוא נלחם לצד הפולנים במצור סמולנסק, כנגד הרוסים.
ב־1637 נכלל במשלחת שיצאה לוורשה הבירה, כדי לשטוח את טענות הקוזאקים על הדיכוי המתמשך בפני המלך ולדיסלב.
ב-1645 ניטשה מלחמה בין העות'מאנים לרפובליקה של ונציה בכרתים.
הוונציאנים הציעו לוולדיסלב להצטרף ללחימה.
הוא היה מעוניין, אך חשש מהתנגדות הסיים, מועצת האצילים העצמאית ומרובת הסמכויות שאף בחרה את השליט.
המלך הגה מזימה כדי לעקוף את התנגדותם.
באפריל 1646 זימן אליו משלחת שכללה ארבעה נציגים מבין הקוזאקים, עמם נמנה גם חמלניצקי.
הוא הציע להם את השבת רוב זכויותיהם והכפלת מספר הרשומים, בתנאי שיפתחו מיוזמתם בעימות עם הטורקים, ויגררו בכך את הממלכה כולה למלחמה.
מזימתו של ולדיסלב נחשפה על ידי השגריר הוונציאני, שהיה מעוניין להרתיע את העות'מאנים, ובאוקטובר אילץ הסיים הנזעם את המלך לסגת מן התוכנית.
במשך החודשים לאחר מכן, התרחשה סדרת אירועים שהניעה את חמלניצקי להפוך למורד.
ב־1647 מתה אשתו אנה, והוא התארס עם אישה בשם הלנה צ'פלינסקי.
הדיווחים על מה שהתחולל לאחר מכן סותרים ומעורפלים: יריבו של חמלניצקי, דניאל צ'פלינסקי, פשט על סובוטיב כשהקוזאק נעדר, החרים את מטלטליו ונטל עמו את הלנה.
לפי גרסאות שונות הוא חטף או פיתה אותה ולבסוף נישא לה, ולפי טענה אחרת היא הייתה בתו.
לא ברור אם צ'פלינסקי פעל מיוזמתו, או ששימש כעושה־דברו של בעל האדמות הגדול אלכסנדר קונייצפולסקי, שחשש מתחרות מצד חמלניצקי בעסקי המשקאות החריפים, או לחלופין חמד את אדמותיו.
בנוסף, גרסה אחת טוענת שצ'פלינסקי הלקה למוות את בנו בן העשר של הקוזאק במהלך הפשיטה.
חמלניצקי הנזעם פנה לבתי־המשפט מספר פעמים, ואף נסע אל המלך עצמו, אך האצולה נהנתה מעצמאות גמורה באיחוד.
הוא נטל את המכתבים שהמלך נתן למשלחת כששכנע אותם להצטרף לתוכניתו למלחמה, נסע ברחבי אוקראינה, והציג אותם בפני מנהיגים מקומיים כראיה לכך שוולדיסלב היה נכון להעניק להם ויתורים נרחבים.
בשלהי 1647, כששב לביתו, נאסר בהוראת קונייצפולסקי.
הוא הצליח להימלט בעזרת חברים בינואר 1648 ועשה את דרכו אל מחנה הסיץ' הזפורוז'י, באי ניקיטינסקאיה שבעיקול נהר הדנייפר.
באזור המרוחק, שהיה נתון למשיסת הטטרים, הוא היה בטוח מהרשויות.
חמלניצקי שכנע את ראשי הקוזאקים שנכחו במקום לפתוח בהתקוממות כללית.
ב־25 בינואר הכניע את חיל־המצב הקטן של האיחוד באי, רובו רשומים שהחליפו צדדים והצטרפו אליו.
במרץ נסע לבירת חאנות קרים ושכנע את הח'אן אסלאם השלישי גיראי לכרות עמו ברית.
הלה סיפק לו 4,000 פרשים בפיקוד טוגאי ביי.
ב־18 באפריל נבחר על ידי אספת קוזאקים להֶטמָן הסיץ'.
שמועות על המרד התפשטו, וחמלניצקי חצה את הדנייפר בראש צבאו.
במאי הנחיל שתי מפלות כבדות לכוחות הכתר, והידיעות על ניצחונותיו הניעו מרד עממי בכל רחבי אוקראינה.
תומכיו טבחו בקתולים, באוניאטים וביהודים בכל מקום שנפל לידיהם.
אף כי מעשי הזוועה הידועים יותר נגד היהודים, כמו רציחות נמירוב וטולצ'ין, בוצעו עצמאית על ידי הקוזאק מקסים קריבונוס, חמלניצקי הזכיר את "השעבוד בידי היהודים והפולנים" כסיבות למרד.
בהמשך דרש לשווא מתושבי לבוב שיסגירו לידיו את יהודי העיר.
המורדים היו אחראים למותם של עד ל-20,000 יהודים באוקראינה, לפי אומדנו של שאול שטמפפר, ולפי דיווחי בני הזמן נערכו ביהודים מעשי זוועה קשים.
ב־1 ביוני עצר חמלניצקי את צבאו, שתפח ללא היכר, וחנה בבילה צרקווה.
להערכת היסטוריונים, מטרותיו הראשוניות היו צנועות למדי, וכללו בעיקר את השבת ההטבות השונות לרשומים.
הוא לא היה מעוניין בעצמאות דווקא, וחשש מהתסיסה החברתית בקרב הצמיתים ופשוטי העם: אחרי שטבחו באדונים הקתולים והאוניאטים, היו עשויים להפנות אלימות דומה גם כלפי בני המעמדות הגבוהים הרותנים האורתודוקסים.
באותו החודש שיגר איגרת לוורשה, בדרישה להכפיל את מספר הרשומים, לשלם להם את שכרם ולהפסיק את רדיפת הדת.
הסיים, שהיה עסוק בבחירת מלך חדש במקום ולדיסלב שמת ב־19 במאי, השיב בחיוב.
כמה מנהיגי קוזאקים, בראשות קריבונוס, פנו לתמוך לבדם בצמיתים המתקוממים, ונעו מערבה במסע כיבושים מזורז.
בערים שנפלו לידיהם נטבחו אלפים.
במקביל, ניהל האציל העשיר ביותר באוקראינה, ירמי וישניובייצקי, מסע מלחמה נגד המורדים על דעת עצמו.
התפתחויות אלה שמו קץ לרגיעה.
בסוף יולי יצא חמלניצקי לשדה הקרב כדי לתמוך בקריבונוס.
ב-23 בספטמבר השמיד את צבא הכתר בפילאבצי, וחילו התקדם מערבה עד זמושץ' והטיל עליה מצור.
חמלניצקי חשש מניהול מערכה באזור פולני וקתולי בחורף, צבאו היה תשוש ויאן השני קז'ימייז', מלך פולין היה נכון לפשרה.
ב־24 בנובמבר נסוג חמלניצקי מזמושץ', ונכנס לקייב בתהלוכת ניצחון ב־2 בינואר 1649. ארבעה ימים קודם לכן נשא את הלנה צ'פלינסקי (היא מתה ב-1651, והוא נשא אז את רעייתו השלישית אנה זולוטרנקו).
לנוכח הישגיו, שעלו בהרבה על אלו של כל מרד קוזאקים בעבר, לא היה נכון ההֶטמָן להסתפק עוד בדרישותיו ההתחלתיות.
הוא החל לכנות עצמו בתואר "נסיך רותניה".
המשא ומתן עם האיחוד נכשל בפברואר, ושביתת הנשק קרסה במאי.
חמלניצקי חיפש בעלי־ברית מבחוץ, ופנה בתחילה לשולטן הטורקי.
בשנים הבאות ניהל לסירוגין מלחמה עם האיחוד, שנקטעה על ידי שביתות נשק מזדמנות שהופרו זו אחר זו, תוך שהטטרים עוברים צד בכל פעם שהדבר השתלם להם.
כמו כן פלש פעמיים למולדובה כדי לאלץ את וסילה לופו לתת את בתו לאשה לבנו, טימיש, בתקווה שיוכל לאחד את הסיץ' עם הנסיכות ולזכות בחסות העות'מאנים.
בשלהי 1653, נענה לבסוף הצאר הרוסי לפניות שחמלניצקי שיגר אליו עוד מראשית ההתקוממות.
הזמסקי סובור הצביע בעד מתן סוזרניות לסיץ'.
נציגי הקוזאקים התכנסו בעיר פריאסלאב ונשבעו אמונים למוסקובי בראשית 1654. חמלניצקי והצבא הרוסי יצאו למערכה נגד פולין–ליטא בשנה הבאה.
אך ההטמן נוכח לראות שהצאר מתערב בפוליטיקה הפנימית של הקוזאקים וחותר תחתיו.
בקיץ 1655 פלשו השוודים לאיחוד.
הרוסים חששו מהאויב החדש וכרתו ברית עם יאן קז'ימייז', ומנהיג הקוזאקים החליט לנצל את ההזדמנות להיפטר מבעלי-בריתו.
לאחר משא ומתן חשאי, הצטרף הסיץ' בדצמבר 1656 להסכם ראדנוט, שנועד לחלק את פולין-ליטא בין השוודים, ברנדנבורג-פרוסיה, נסיכות טרנסילבניה וצדדים אחרים.
בינואר 1657 שיגר את עוזרו אנטין ז'דנוביץ, בראש חיל קוזאקים, לסייע בפלישה המשולבת של כוחות החותמים אל פולין גופא.
מתווה ראדנוט נכשל, והצאר הזועם עורר מריבות ומתחים בשורות הסיץ'.
צבאם של הטרנסילבנים וז'דנוביץ הובס ביולי.
חמלניצקי מת זמן קצר לאחר ששמע על כך, ב־6 באוגוסט 1657.
גופתו נטמנה בכנסיית אליהו הנביא בכפר סובוטיב, והיא אבודה כיום.
ככל הידוע, המצביא הפולני סטפן צ'רנייצקי הורה על חילול הקבר כשכבש את האזור ב־1664. נסיונותיו של חמלניצקי לבסס עצמאות רותנית הוכתרו בכישלון: הגדה המזרחית של הדנייפר הייתה לגרורה רוסית והסיץ' פורק על ידי יקטרינה הגדולה ב־1775. הגדה המערבית נותרה תחת שליטה פולנית ורובה סופח אף הוא לרוסיה ב־1795.
חמלניצקי נודע בעיקר כמנהיג המרד נגד האיחוד הליטאי-פולני, שהביא בסופו לסיפוח אוקראינה אל האימפריה הרוסית.
בקרב היהודים זכור שמו כצורר רשע, מוביל הפרעות שכונו "גזרות ת"ח ת"ט", בהן נרצחו אלפי יהודים על ידי הקוזאקים בהנהגתו.
בהיסטוריה הפולנית הוא זכור כמרצח אכזר שפתח תקופת שפל בתולדות האיחוד, ממנה לא התאושש עד לקיצו כעבור כמאה וחמישים שנה, ובגינו עברה אוקראינה משלטון פולני מיטיב ומתורבת לעריצות רוסית.
פרשנות זו לאירועים הונצחה בספרו של הנריק סנקביץ' "באש ובחרב", הנחשב לקלאסיקה בפולין.
היסטוריונים רוסים העלו את חמלניצקי על נס כמוביל מה שתיארו כ"איחוד נחלות רוס של קייב מחדש", לאחר שהוחרבה על ידי המונגולים במאה ה־13. מורשתו נתנה בפועל לגיטימציה לשליטה רוסית באוקראינה, הן בזמן הצארים והן בימי ברית המועצות.
אחרי סיפוח יתרת השטח של פולין ב־1939 הופק סרט תעמולה אודותיו, ודמותו ניצבה במרכז חגיגות מלאת שלוש מאות שנה ל"איחוד אוקראינה עם רוסיה", ב־1954.
עקב כך, היחס כלפיו בהיסטוריוגרפיה הלאומית האוקראינית, שהחלה להתגבש במאה ה־19, מורכב.
חמלניצקי נחשב לגיבור לאומי ואף לאבי האומה, וסקרי דעת קהל מראים שהוא נחשב על ידי הציבור לאחת הדמויות החשובות בהיסטוריה.
אך נמתחת עליו ביקורת קשה בשל כך שכפה על ארצו חסות רוסית, שהפכה לשלטון דיכוי ממושך.
בוגדאן הראשון (ברומנית: Bogdan, ידוע כ-"מייסד" - Întemeietorul או Bogdan vodă, Bogdan Descălecătorul מכונה ) משליטיה הראשונים של נסיכות מולדובה, מלך בין 1359 ל-1365. היה במקור אציל רומני מחבל מרמורש.
הוא וצאצאיו נחשבים למייסדי מולדובה העצמאית, תוך כדי התנגדותם להגמוניה של הונגריה ושל הטטרים.
תפקידו בהקניית עצמאות למולדובה הונצח בשם שהטורקים העות'מאנים נתנו למדינה המולדבית: קארא בוגדאן או בוגדאניה.
בוגדאן נודע תחילה כאציל שרכושו כלל 22 כפרים על החלק העליון של הנהר איזה (בין סטרמטורה ובין ברסאנה) וגם בעמק הנהר וישאו..
מושבו הרשמי המבוצר נמצא ביישוב שנקרא קוחיה (Cuhea) או קוחניה (Cuhnea) (בימינו - הכפר קרוי על שמו - בוגדאן וודה) בעמק האיזה.
בסביבות 1343 הוא הסתכסך עם השלטון של מלך הונגריה,.
המזכיר אותו במסמך מ-21 באוקטובר 1343 כ"וויבוד מרמורש לשעבר" ו"בלתי נאמן" (Quondam woyvoda de Maramarosio, noster infidelis) כלפי הכתר.
ב-15 בספטמבר 1349 תעודה נוספת של המלך מכנה אותו "הבלתי נאמן הידוע".
מציינים בה שנכד של בוגדאן, בשם שטפאן, הצית את בתיו של אציל יריב רומני בשם גיולה מגיולשט וגרש אותו מאחוזתו, כגמול על כך שסירב להצטרף למרד האנטי-הונגרי.
ייתכן כי בשלב מסוים בוגדאן הוגלה על ידי המלך." .
ישנן כמה השערות לגבי סיבת המרד של בוגדאן נגד מלך הונגריה: אחת מתייחסת לריב עם יאנוש מוישק (וישקובה נאד טיסו, הנמצאת בימינו באוקראינה), אציל הונגרי שייצג את המלך האזור, והשערה אחרת מתייחסת למס חדש של 18 דינר לשנה שהטיל המלך קארוי רוברט לפני מותו, על כל "שער של צמית"..
בשנת 1359, יחד עם תומכיו, וחצה את הרי הקרפטים מזרחה אל נסיכות מולדובה (דרך המעבר פריסלופ-בורשה), אז ישות מדינית חדשה שנוצרה על ידי דראגוש, גם הוא יליד מרמורש, ושהייתה כפופה למלך הונגריה.
בוגדאן השתלט על חבל ארץ זה, תוך שהוא מאלץ את ההנהגה המקומית לקבל את מרותו ומגרש את השליט המקומי, באלק, נכדו של דראגוש, עם בני חצרו, חזרה למרמורש.
ייתכן כי הצלחותיו של בוגדאן בהתמודדות עם הונגריה, היו קשורות כך שהמלך כיוון באותה תקופה את כובד המאמץ הצבאי במלחמתו נגד הצאר סטפאן אורוש הרביעי דושאן של סרביה.
ניסיונות מלך הונגריה, לאיוש הגדול להכניע את בוגדאן, לא צלחו.
בירתו הראשונה מוקמה בבאיה, לאחר מכן הועברה לסירט, ולבסוף לסוצ'אבה.
בוגדאן נישא למאריה ובנם, לאצקו וודה Laţcu ירש את השלטון עם מות אביו בשנת 1365.
בתיעוד העות'מאני מתקופה זאת ואילך הטורקים השתמשו בשם "קארא בוגדאן" או "בוגדאניה" כדי לציין את מולדובה.
במשך שנות שלטונו הוטבעו המטבעות הראשונים של מולדובה, עליהם מופיע הכיתוב "Moneda Moldaviae-Bogdan Waiwo".
בימי בוגדאן ובנו לאצקו הוקמו במולדובה "מנגנון מנהלי, פיסקלי ומשפטי, הייררכיה כנסייתית, חיי חצר, עם פקידים בכירים (דרגטור) ולשכה שהנפיקה מסמכים גם בשפה הלטינית"
הכפר קוחיה נקרא על שמו של בוגדאן
2005 הוצב בכפר בוגדאן וודה (קוחיה לשעבר) פסל ברונזה של בוגדאן הראשון רכוב על סוס, ומוקף בחמשה אצילים, יצירה של הפסל יואן מרקיש
בפברואר 2009 המכון הלאומי למודיעין וביטחון של רפובליקה מולדובה נקרא על שמו של "בוגדאן מייסד מולדובה"
לרגל מלאת 650 שנה להקמת מולדובה העצמאית, נחנך על יד המכון פסל של בוגדן הראשון, בטקס ממלכתי בנוכחות נשיא מולדובה, ולדימיר וורונין.
בוגאטי ויירון (Bugatti Veyron) היא מכונית-על מהמהירות בעולם, אשר יוצרה על ידי חברת בוגאטי שבבעלות תאגיד המכוניות האירופי פולקסווגן בין השנים 2006–2015. שמו המלא של הדגם הוא Veyron EB 16.4.
ויירון הוצגה ב-2005 והייתה המכונית הסדרתית הראשונה שעברה את מחסום 1,000 כוחות הסוס ואת מחסום ה-400 קילומטר לשעה (מהירותה המקסימלית עמדה על 407 קמ"ש).
היא החזיקה בתוארי המכונית הסדרתית המהירה ביותר לכביש והמכונית החזקה ביותר ביצור סדרתי עד הצגתן של בריסטול פייטר T ב-2006 עם 1,012 כוח סוס ושלבי אולטימייט אירו מ-2007 שהיא בעלת מהירות מקסימלית של 417 קמ"ש.
קבוצת פולקסווגן אינה מרוויחה ואפילו מפסידה כסף ממכירת הוויירון למרות המחיר של 1,250,000 דולר בגרסת הבסיס, כאשר עיקר תפקידה הוא להגדיל את המוניטין ואת תודעת הציבור לבוגאטי.
המכונית נבחרה למכונית השנה 2005 ומכונית העשור 2000–2010 של תוכנית הרכב הפופולרית טופ גיר.
גרסה מיוחדת של בוגאטי ויירון בשם בוגאטי ויירון סופר-ספורט הוצגה ביוני 2010 עם מנוע בהספק של .
היא שברה את שיא המהירות עם 434.2 קילומטר לשעה ונכנסה לספר השיאים של גינס.
בשנת 2016 הוחלפה הבוגאטי ויירון בבוגאטי שירון, אף היא מכונית-על שוברת שיאי מהירות: .
הוויירון מונעת במנוע בתצורת W16 בעל נפח שמונה ליטר וארבעה מגדשי טורבו.
היא מאיצה מ-0 ל-96 קמ"ש ב-2.46 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 408.48 קמ"ש, למרות משקלה הכבד יחסית של 1,888 קילוגרם (משקל כולל נוזלים עומד על כ-2,300 קילוגרם).
ויירון היא מכונית כביש ואינה מכונית מסלול.
היא נעזרת במערכות רבות התומכות בכל מכלולי הרכב כדי לספק ביצועים מעולם המרוצים.
לדוגמה, על מנת שהמכונית לא תתרומם מעלה במהירויות גבוהות, היא מצוידת בכנף אחורית נשלפת בעלת מנגנון הידראולי כדי לייצר כוח עילוי הפוך לטובת אחיזת כביש טובה יותר.
הוויירון מצוידת במכל דלק בן 100 ליטרים, המספיק בנסיעה רצופה במהירות המקסימלית לתנועה במשך כ-18 דקות בלבד, כיוון שצריכת הדלק עומדת על 5.3 ליטר בדקה.
בוגדאן גאורגה סְטֶלְיָה (ברומנית: Bogdan Stelea, נולד ב-5 בדצמבר 1967 בבוקרשט שברומניה) הוא כדורגלן עבר רומני ששיחק כשוער.
בוגדאן סטליה החל לשחק כדורגל בדינמו בוקרשט בשנת 1986, כשוער מחליף, ואחרי שנתיים בקבוצה הפך להיות השוער הראשון של המועדון, אחרי ששיחק כמושאל בקבוצת פוליטכניקה יאשי בשנת 1987.
בשנת 1992, אחרי שהיה שותף לזכייה באליפות ליגת העל הרומנית עבר לשחק בספרד, במדי ריאל מיורקה ששילמה תמורת כרטיס השחקן שלו 650,000 דולר.
אחרי שתי עונות בספרד, הוא עבר לשחק בבלגיה במדי סטנדרד ליאז'.
בבלגיה, יצא לסטליה לשחק רק שלושה משחקים לפני ששב למולדתו, בה הצטרף לראפיד בוקרשט ב-1994.
כעבור שנה עבר בוגדאן לשחק בטורקיה, בקבוצת סמסונספור, בה שיחק עונה אחת בלבד, 1994–1995 ושב לרומניה לשחק בסטיאווה בוקרשט.
בתקופה בה שיחק בסטיאווה, זכתה הקבוצה פעמיים באליפות רומניה, והוא גם זכה להשתתף עם הקבוצה פעמיים בליגת האלופות.
בשנת 1997, בוגדאן סטליה חזר לשחק בספרד, במדי סלמנקה, בה שיחק במהלך שבע עונות לא רצופות, בין 1997–2002, ו-2002–2004, אחרי שבשנת 2002, הוא עשה גיחה קצרה חזרה למולדת, כאשר שיחק עוד עונה בראפיד בוקרשט.
אחרי התקופה בסלמנקה, חזר בוגדאן לשחק כמה משחקים נוספים במדי דינמו בוקרשט בשנת 2005, משם המשיך לסוף עונת 2004/2005, הפעם ביוון, במדי אקרטיטוס.
בשנת 2006, סטליה חתם בקבוצת אוצלול גאלאץ, אולם עקב פציעה לא שיחק בקבוצה זו.
בסוף שנת 2006, חתם סטלאה בקבוצה הרומנית אוניריה אורזיצ'ן בהמלצת מאמנו החדש, וחברו לשעבר לנבחרת רומניה, דן פטרסקו.
בעונת 2007/2008, הוא נחשב לאחד השוערים הטובים ביותר של העונה בליגה הרומנית, כאשר הוא היה בן 40. לקראת עונת 2008/2009, חתם סטלאה במועדון נוסף ברומניה, בראשוב ושיחק עונה אחת.
סטלאה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הרומנית כבר בשנת 1988, ומאז ועד שנת 2005, הוא ייצג את מולדתו במדים הלאומים ב-91 משחקים, כאשר האחרון היה נגד סלובקיה.
משנת 2009 ועד שנת 2011 היה עוזר מאמן נבחרת רומניה בכדורגל.
בשנת 2012 אימן את קבוצת אסטרה ג'יורג'יו.
משנת 2013 עד שנת 2014 אימן את נבחרת רומניה עד גיל 21. בשנת 2014 מונה למאמן קבוצת ויטורול.
בוגאטי ויירון סופר-ספורט היא מכונית-על, גרסה משופרת של הבוגאטי ויירון שהייתה בעבר המכונית המהירה ביותר בייצור סדרתי.
ב-2016 היא הוחלפה בדגם חדש, עוצמתי ומהיר יותר: בוגאטי שירון.
לבוגאטי ויירון סופר ספורט יש והגוף שלה עשוי כולו מסיבי פחמן להקטנת משקלה.
בנוסף, הוסרו חפצים רבים מפנים המכונית כדי להפחית את המשקל.
המכונית החזיקה בזמנה בשיא ההקפה המהירה בטופ גיר, 1:16.8 דקות, וכן החזיקה שיא המהירות בנסיעה בישורת: .
פרופסור בוגדאן דימיטרוב פילוב (בבולגרית: Богдан Димитров Филов; 10 באפריל 1883, סטארה זאגורה, רומליה המזרחית, האימפריה העות'מאנית – 1 בפברואר 1945, סופיה, ממלכת בולגריה), היה פוליטיקאי, היסטוריון וארכאולוג בולגרי, אשר כיהן כראש ממשלת בולגריה במהלך מלחמת העולם השנייה.
בתקופת כהונתו הצטרפה בולגריה להסכם התלת-צדדי שהפך את הממלכה לבעלת בריתה של גרמניה הנאצית, גורשו 11,343 יהודי תראקיה ומקדוניה אל מחנות ההשמדה ונכשל ניסיון גירושם של 48,000 יהודי "בולגריה הישנה" למחנות אלו.
פילוב סיים בית ספר תיכון בסטארה זאגורה ויצא ללימודי היסטוריה וארכאולוגיה בפרייבורג ובלייפציג.
ב-1905 השלים את עבודת הדוקטורט באוניברסיטת וירצבורג וב-1906 החל לעבוד במוזיאון הלאומי לארכאולוגיה בסופיה.
בין 1907 ל-1909 למד בבון, בפריז וברומא נומיסמטיקה וארכאולוגיה.
בין 1910 ל-1920 ניהל את המוזיאון הלאומי לארכאולוגיה ובמקביל השתתף במספר משלחות שביצעו חפירות ארכאולוגיות בבולגריה.
ב-1920 קיבל תואר פרופסור לארכאולוגיה ותולדות האמנות מאוניברסיטת סופיה והיה דקאן הפקולטה לארכאולוגיה.
ב-1937 נבחר פילוב לתפקיד יושב ראש האקדמיה הלאומית הבולגרית למדעים.
פילוב היה אנטישמי מוצהר, גרמנופיל ויצר קשרים רבים בחוגי אקדמיה וממשל גרמנים.
פילוב כיהן כשר החינוך בממשלתו של גאורגי קיוסאיבנוב, לאחר שמפלגת השלטון זכתה ב-140 מתוך 160 מושבים בפרלמנט.
בפברואר 1940 התפטר קיוסאיבנוב בלחץ המלך בוריס ה-3. ב-15 בפברואר 1940 מונה פילוב לתפקיד ראש הממשלה.
פילוב היה מלוכן, נחשב נאמנו של המלך בוריס השלישי ובהתאם לקו שהתווה המלך נקט צעדי התקרבות לגרמניה הנאצית.
ב-7 בספטמבר, בעקבות חתימת הסכם קראיובה, מסרה ממלכת רומניה לבולגריה את חבל דרום דוברוג'ה, אותו איבדו הבולגרים במסגרת חוזה ניי שסיים את מלחמת העולם הראשונה.
ב-14 בפברואר 1941 חתמה בולגריה על הסכם אי התקפה עם מדינות הציר וב-1 במרץ חתם פילוב בווינה על הצטרפות הבולגרים להסכם התלת-צדדי.
עוד במהלך טקס החתימה נכנס הוורמאכט ללא קרב לשטח בולגריה ובהמשך השתמש בה כבסיס יציאה לכיבוש ממלכת יוון ויוגוסלביה.
מדיניותו של המלך בוריס כפי שיושמה על ידי פילוב, הייתה תמיכה במדינות הציר תוך הימנעות מעירובו בפועל של הצבא הבולגרי בלחימה.
באוגוסט 1943 נפטר המלך בוריס השלישי ולשלטון עלה סימאון השני בן ה-6. בשל גילו הצעיר של המלך, מונתה מועצת עוצרים אשר פילוב היה אחד מחבריה.
בעקבות מינויו התפטר פילוב מראשות הממשלה ודוברי בוז'ילוב מונה במקומו.
בנובמבר 1940 הגיש פילוב לאישור הפרלמנט את החוק להגנת האומה שדמה במתכונתו לחוקי נירנברג.
נציגי ההקונסיסטוריה היהודית של בולגריה נועדו עמו והוא ציין בפניהם שהיהודים הם נטע זר בבולגריה ויוטלו עליהם מגבלות.
ב-26 בינואר 1941 אושר החוק בפרלמנט הבולגרי.