tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המלון הראשון באתר נפתח בספטמבר 1999 ונוהל בחלקו על ידי Loews Hotels.
שני הפארקים, טיילת העיר והמלון מותגו כ-"המפלט של אולפני יוניברסל" (Universal Studios Escape), אך זמן קצר אחר כך השם שונה במהירות ל"אתר הנופש יוניברסל אורלנדו" (Universal Orlando Resort).
בשנת 2011 "קבוצת בלאקסטון" מכרה את חלקה בפארק ל-NBCUniversal.
באוקטובר 2024, הוכרז שהפארק החדש של אתר הנופש יוניברסל אורלנדו, שנקרא יקום אפי, ייפתח רשמית ב-22 במאי 2025. הפארק כולל חמישה עולמות נושאיים חדשים: Celestial Park, עולם הקסמים של הארי פוטר - משרד הקסמים, Super Nintendo World, הדרקון הראשון שלי - אי ברק, ו-Dark Universe.
במרכז הפארק יעמוד מלון עם 500 חדרים, שמחובר ישירות לפארק וכולל כניסה ייעודית לאורחי המלון.
טיילת העיר של יוניברסל (Universal CityWalk) הוא מתחם חנויות, מסעדות ומועדוני לילה, שנבנה בין הפארקים על שטח מגרשי החניה של פארק השעשועים אולפני יוניברסל פלורידה (בסמוך נבנו שני מבני מגרשי חנייה רב קומתיים).
מתחם זה נבנה על מנת להתחרות במתחם דיסני ספרינגס הסמוך.
אולפני יוניברסל פלורידה נפתחו ב-7 ביוני 1990. פארק השעשועים מכיל אטרקציות, מתקנים אפלים ומופעים המבוססים על סרטי אולפני יוניברסל.
בפארק שש "ארצות" בעלות תמות שונות: הוליווד, מרכז ההפקה, ניו יורק, סן פרנסיסקו/ אמיטי, אקספו ואזור הילדים (קידזון).
פארק השעשועים איי ההרפתקאות נפתח במאי 1999 בסמוך לפארק אולפני יוניברסל פלורידה.
הפארק כולל שש "ארצות" הנקראות "איים" בעלות תמות שונות: נמל הכניסה, ארץ גיבורי העל של מארוול, לגונת המצוירים, פארק היורה, היבשת האבודה, מנחת סוס, ואזור המבוסס על סרטי הארי פוטר.
ב-1 באוגוסט 2019, הודיעה NBCUniversal כי היא בונה פארק שעשועים רביעי בשם "יוניברסל אפיק יוניברס" (Universal Epic Universe).
הפארק יוקם כמה קילומטרים דרומית למתחם הקיים, באתר גדול המשתרע על שטח של 750 אקרים (כ-3,000 דונם).
הפארק יכלול חמישה אזורים, כולל מרכז מרכזי וארבעה אזורים נוספים בנושאים כמו "איך לאמן את הדרקון שלך", פריז הקסומה מסדרת "חיות הפלא", "מפלצות יוניברסל" ו"סופר נינטנדו וורלד".
צוין כי הפרויקט ייצור 14,000 משרות.
מנכ"ל Comcast, בריאן רוברטס, כינה את "אפיק יוניברס" כ"ההשקעה הגדולה ביותר שביצענו אי פעם בפארק שעשועים".
הקומפלקס יכלול גם בתי מלון נפרדים, מתקני אוכל וקניות.
באפריל 2020, הודיעה NBCUniversal כי פתיחת הפארק תתעכב עד לשנת 2024 בשל מגפת הקורונה (COVID-19).
ביולי 2020, הודיעה החברה על עצירת הפיתוח של הפארק החדש "עד שהעתיד יהפוך ליותר ברור".
במרץ 2021, חודשו עבודות הבנייה על "אפיק יוניברס".
פתיחתו של "אפיק יוניברס" מתוכננת ל-22 במאי 2025.
אתר הנופש העכשווי של דיסני הוא בית מלון הממוקם לחוף לגונת שבעת הימים המלאכותית, בסמוך לפארק השעשועים ממלכת הקסם.
המלון ממוקם בחלקו הצפוני של אתר הנופש דיסניוורלד באורלנדו שבמדינת פלורידה שבארצות הברית.
המלון נפתח ב-1 באוקטובר 1971 והיה הראשון מבין שני המלונות שנפתחו בדיסניוורלד (השני הוא אתר הנופש הפולינזי של דיסני).
המבנה המרכזי של המלון, המכונה "המגדל העכשווי" (the Contemporary Tower) נבנה על בסיס של בטון בצורת האות A.
המבנה תוכנן בשיתוף פעולה של חברת וולט דיסני ושל תאגיד הפלדה של ארצות הברית, והאדריכל וולטון בקט מלוס אנג'לס.
סביב בסיס המבנה ותמוכותיו העשויים פלדה הותקנו 500 חדרי המלון שנבנו במקום אחר והובאו למיקום המלון.
באותה עת נבנה בסמוך אתר הנופש הפולינזי של דיסני באותו אופן.
במרכז המבנה המשולש נבנו לובי המלון, מסעדותיו וחנויות.
כמו כן עובר דרך מרכז המלון המונורייל המוביל את המבקרים אל פארק השעשועים.
קירות פנים האולם המרכזי רחב הידיים עוטרו בפסיפס מעשה ידי האמנית מרי בלייר.
מגדל נוסף בחלקו הדרומי של המלון נבנה בשלב השני ובו 250 חדרים, וכן ב-11 בנובמבר 1991 נבנה מרכז כנסים ששטחו 8,300 מ"ר בסמוך למלון.
בראשית 2007 נהרס האגף הצפוני של המלון על מנת להקים אתר דירות נופש חדש.
חדרי המלון עוצבו בסגנון מודרני, בסגנון האמנות המודרנית שהייתה נפוצה בארצות הברית בשנות ה-60 וראשית שנות ה-70 של המאה ה-20. בשנת 2006 שופצו חדרי המלון תוך ניסיון לשמור על עיצוב מודרני מחד אולם שיזכיר את שנות ה-70 ותקופת הקמת המלון מאידך.
אתר הנופש הפולינזי של דיסני הוא בית מלון הממוקם לחופי לגונת שבעת הימים המלאכותית, בסמוך לפארק הנושא ממלכת הקסם.
המלון ממוקם בחלקו הצפוני של אתר הנופש דיסניוורלד במדינת פלורידה שבארצות הברית.
המלון נפתח ב-1 באוקטובר 1971, והיה אחד משני המלונות שנפתחו בעת הקמת אתר הנופש (השני היה אתר הנופש העכשווי של דיסני).
המבנה נבנה בתמה פולינזית ואוקיאנית, ונועד ליתן למבקרים בו אשליה של שהות באיי הים הדרומי.
בדומה למבנה אתר הנופש העכשווי של דיסני, המלון תוכנן על ידי ולטון בקט והוקם על ידי חברת תאגיד הפלדה של ארצות הברית.
חדרי המלון נבנו באתר אחר והובאו לאתר המלון.
במרכז המלון הוקם מבנה שכונה "המבנה הטקסי הגדול" (Great Ceremonial House) -שעוצב על פי מבנה האספה המלכותי של טהיטי.
במבנה מרכזי זה מוקמו הלובי של המלון, אתרי ההסעדה והחנויות.
בסמוך למבנה המרכזי הוקם יער טרופי ובו 75 זנים של צמחים האופייניים ליער טהיטי, וכן מספר מפלי מים.
בעת הקמתו היו במלון 492 חדרים אשר מוקמו ב-8 מבנים ארוכים שנקראו: באלי היי, בורה בורה, פיג'י, הוואי, מאווי, סמואה, טהיטי וטונגה (שמות איים באוקיינוס השקט) .
באותה עת סברו שניתן יהיה לשפץ את המלון על ידי הוצאת החדרים ממקומם והחלפתם, אולם לימים התברר שלא ניתן להוציא את החדרים מבלי לערער את המבנה, והחדרים שופצו באופן קונבנציונלי.
בדומה למלון העכשווי, במלון הפולינזי הוקמה תחנה של המונורייל אשר הובילה את אורחי המלון לפארק השעשועים הסמוך.
כמו כן מערכת של סירות הובילה מבקרים אל פארק השעשועים.
כיום, מערכת של אוטובוסים מקשרת את המלון לייתר פארקי השעשועים שנבנו.
בשנת 1978 הורחב המלון בראשונה ונבנה בית ארוך נוסף (שנקרא על שם האי אוהאו).
בשנת 1985 נוספו שני מבנים ארוכים נוספים למלון (שנקראו על שם מואוראה ופאגו פאגו), וכיום במלון 847 חדרים.
בשנת 1999 שונו שמות האגפים - ובמקום להיקרא על שם איי הוואי, נקראים כיום המבנים על שם איים באזור פולינזיה: באלי היי שינה שמו לטונגה, בורה בורה לניווה, הוואי לסמואה, מאורי לררוטונגה, מואוראה לטהיטי, אוהאו לטוקלאו, פאגו פאגו לרפה נוי, סמואה לטובלו, טהיטי לאאוטארואה, וטונגה להוואי.
חדרי המלון הם הגדולים ביותר בחדרי מלונות דיסני - כ-50 מ"ר רבועים לכל חדר.
בעת הקמת המלון יכלו המבקרים להתרחץ בלגונת שבעת הימים המלאכותית, שחופי חול נבנו סביבה, ומתקני גלים הוצבו בה על מנת ליצור אשליה של אוקיינוס.
בדיעבד התברר שמכונות הגלים גורמות לארוזיה (שחיקה) של קו החוף והן הוסרו.
כיום אורחי המבנה רוחצים בבריכות שנבנו בתמה פולינזית, ובסמוך לבריכה שנבנתה בשנת 2001 הוקם מבנה דמוי הר געש ובו מפלי מים ומגלשות מים.
אתר הנופש הפלורידיאני הגדול של דיסני הוא מלון הדגל של אתר הנופש דיסניוורלד.
המלון ממוקם בסמוך לפארק השעשועים ממלכת הקסם הסמוכה לאורלנדו במדינת פלורידה שבארצות הברית.
המלון נפתח ב-28 ביוני 1988, ובעת פתיחתו נקרא: "אתר הנופש של החוף הפלורידיאני הגדול" (Grand Floridian Beach Resort).
בשלהי 1997 שונה שם המלון לשמו הנוכחי.
בששת בנייני המלון נמצאים 867 חדרי המלון.
שטחו הממוצע של כל חדר הוא כ-37 מ"ר.
המלון נבנה בסגנון הוויקטוריאני ונועד לחקות את מבני הנופש שנבנו בשלהי המאה ה-19 והשנים הראשונות של המאה ה-20 לאורך חופי פלורידה (אשר היוו באותה עת חיקוי של מבנה הנופש שנבנו לאורך חופי אנגליה).
תוכו של המלון הוא חיקוי של מלון דל קורונאדו שנבנה בסן דייגו שבקליפורניה, ושל מלון בלוויו-בילטמור שנבנה בבלאייר שבפלורידה.
מבני המלון נקראים על שם הקיז של פלורידה: סאגו קי, שוגרלוף קי, קונץ' קי, בוקה צ'יקה קי וביג פיין קי.
המלון נבנה בסמוך לאתר הנופש הפולינזי של דיסני, לחוף לגונת שבעת הימים המלאכותי (באזור שבו אמור היה להיבנות אתר הנופש האסייתי של דיסני).
בשנת 1992 נפתח במלון מרכז כנסים וירידים.
במלון ממוקמת המסעדה: "ויקטוריה ואלברט", הקרויה על שם המלכה ויקטוריה, ובעלה אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה.
התפריט במסעדה משתנה מידי ערב, והיא מדורגת על ידי American Automobile Association כמסעדה הטובה ביותר בפלורידה.
המסעדה אינה מתירה לילדים מתחת לגיל 10 לסעוד בה.
Narcoossee's, מסעדה אחרת במלון ניצבת על מרפסת המאפשרת צפייה במופעי הזיקוקים הנערכים מידי ערב בפארק ממלכת הקסם.
במסעדה Park Fare הוצב עוגב שנבנה בפריז בשנת 1909, ונעשה בו שימוש בפארק השעשועים גרנד ראפידס שבמישיגן עד שנת 1955.
במלון ממוקמת תחנה של המונורייל המקשרת את האתר לפארקי השעשועים ממלכת הקסם ואפקוט.
אוטובוסים מקשרים את המלון ליתר פארקי השעשועים בדיסניוורלד, ומוניות סירה מקשרות את המלון לממלכת הקסם.
אתר הכינוסים של המפלגה הנאצית היה ממוקם בחלק הדרום מזרחי של העיר נירנברג בגרמניה.
באתר זה נערכו כינוסי ומצעדי המפלגה הנאצית בין השנים 1933–1938.
האתר תוכנן כולו על ידי האדריכל אלברט שפר, פרט להיכל הקונגרסים שתוכנן על ידי לודוויג ופרנץ רוף.
בדומה לפרויקטים אחרים המאפיינים את האדריכלות הנאצית, גם כאן מדובר על פרויקט מגלומני המגמד את הפרט ומאדיר את המפלגה והמדינה, באמצעות יצירת מבנים בעלי קנה מידה בלתי אנושי.
המתחם, בעל צורה מלבנית באורך של כ-4 ק"מ וברוחב של כ-2 ק"מ.
שטחו הכולל של האתר כולל שטחי השירות שלו כ־16.5 קמ"ר.
אתר הכינוסים תוכנן כשדרה רחבה, בכיוונים דרום מזרח וצפון מערב, כאשר בקצה הדרומי שלה רחבת המסדרים (marzfeld), ובצידה הצפוני רחבת הזיכרון (luitpoldarena).
משני צידי השדרה מוקמו זה מול זה, בימת העצרות (zeppelinfeld), והאצטדיון הגרמני.
השדרה הרחבה חוצה בדרכה אגם קטן שלצידו הוקם היכל הקונגרסים החדש.
עוד תוכננו במתחם בסיס לחיילי אס אס, ותחנות רכבת לצד מרכז הספורט והיכל הקונגרסים הישן.
תחנת כוח סיפקה חשמל באופן בלעדי לאתר.
רחבת הזיכרון לויטפולד ארינה (Luitpoldarena).
בראשה, "היכל הכבוד" (Ehrenhalle) שהוקדש לזכר ההרוגים מקרב המפלגה הנאצית באירוע המכונן שלה: "הפוטש במרתף הבירה" ב־1923 ומולו טריבונה.
הרחבה יכלה להכיל כ-150,000 מתכנסים בעצרות ההמונים של האס אס והאס אה.
נבנה במקור בשנת 1906. אורכו 180 מטר ורוחבו 50 מטר.
במסגרת הבניה מחדש של האתר נוספה לו חזית מונומנטלית.
יכול להכיל כ-16,000 מתכנסים והוא שימש לארוח ועידת המפלגה.
זה הוא המבנה הגדול ביותר שהשתמר מן התקופה הנאצית.
ההיכל תוכנן במטרה לשמש בעת כינוס קונגרס המפלגה ותוכנן להכיל כ-50,000 משתתפים.
הבניה החלה ב-1935 אך לא הסתימה והמבנה נותר ללא גג.
המבנה על גדת האגם הוא בקוטר של 250 מטר, גובהו 39 מטר ותקרתו תוכננה להבנות ללא תמיכות פנימיות.
החזית מצופה בגרניט ומזכירה בצורתה את הקולוסאום ברומא.
אורכה כ-2 ק"מ ורוחבה כ-40 מטר.
מרוצפת גרניט לכל אורכה, תוכננה כציר המרכזי של האתר, וכמסלול הצעידה בטקסים.
מחברת בין מרצפלד ולויטפולד ארינה.
הבניה הסתימה ב-1939 אך מעולם לא שימשה כמסלול צעידה, שכן כינוסי הענק של המפלגה נערכו בפעם האחרונה ב-1938.
יחודו בבימת נואמים גדולה במיוחד שרוחבה 360 מטר, הדומה למבנה מזבח פרגמון מיוון העתיקה.
תוכנן על ידי אלברט שפר כאצטדיון הגדול בעולם.
צורתו בהשראת קירקוס מקסימוס ברומא והוא תוכנן להכיל 400,000 צופים.
תוכנן לאורך כ-450 מטר וגובה 82 מטר.
בנייתו החלה ב-1938 ונעצרה בשלב החפירות עם פרוץ המלחמה.
תוכננה כך שרוחבה 955 מטר ואורכה 610 מטר, שווה ערך לכ-80 מגרשי כדורגל.
היציע תוכנן כך שיכיל 250,000 צופים במצעדי הצבא הנאצי.
היכל הכבוד - עומד על תילו ומשמש כאנדרטת זיכרון לנפגעים התמימים מאירועי "הפוטש במרתף הבירה".
היכל הקונגרסים – מכיל בחלק מהמבנה מרכז תיעודי של המקום, ובחלק אחר מרכז תרבות.
הדרך הגדולה - שימשה לאחר המלחמה כשדה תעופה זמני לכוחות האמריקנים, וכיום משמשת כמגרש חניה למרכז הירידים הסמוך.
שדה צפלין - מן הטריבונה הענקית והמפוארת נותרה רק הבמה המרכזית הנראית כיציע חשוף.
האצטדיון הגרמני - חפירות הבסיס למתקן התמלאו בחלקן במי תהום ויצרו אגם קטן ובחלקן האחר נטמנו חלק מהריסות העיר מימי המלחמה.
רחבת המצעדים - על מקומו נבנו בתי דירות.
אתר ההנצחה לחללי חיל הקשר והתקשוב שוכן בעיר יהוד-מונוסון, העיר המאמצת את מפקדת קצין קשר ותקשוב ראשי.
השטח להקמת האתר הוקצה על ידי העיר יהוד בעקבות החלטה מ-1983. האתר הוקם ומנוהל על ידי העמותה להנצחת חללי חיל הקשר והתקשוב ומארח אירועים ופעילויות של החיל, גופים צבאיים וביטחוניים, ממשלתיים וכדומה.
האתר נחנך ב-25 בספטמבר 1989, ומאז הוא מנוהל על ידי סא"ל (מיל') יהודה מתתיהו.
באתר פועל אגף הנצחה שבו היכל שמות ובו מונצחים על לוחות הזיכרון 574 חללי החיל ואולם בו מונצחים 84 חללי היישוב המאמץ יהוד.
באגף גם אולם גבורה בו מתועדים 12 בעלי עיטורי העוז, המופת, צל"ש הרמטכ"ל וצל"ש אלוף, ו-8 חתני פרס ביטחון ישראל.
במקום אגף נוסף להכשרה והעשרה טכנולוגית בנושאי תקשורת ומחשבים המשתרע על פני שטח של 1,500 מ"ר, הכולל כיתות לימוד ומחשבים, וכן מרכז מורשת ואולם כנסים ואירועים ל-250 משתתפים.
מחוץ למבנה רחבת טקסים וגן הנצחה.
ברחבה ניצבת האנדרטה המרכזית העשויה מצינורות פלדת אל-חלד ומתנשאת לגובה של 30 מטרים ובראשה נר זיכרון.
האנדרטה המסמלת עץ, בנויה משני עמודים-ענפים - עמוד אלכסוני ורחב הנכרת בפתאומיות מסמל את השכול ועמוד צר יותר וגבוה היוצא ממנו אל על ומסמל את החיים.
על בסיסה של האנדרטה חרוט פסוק מספר עזרא .
אל האתר מובילה שדרה (גן ההנצחה) מרחוב ויצמן שבה אנטנות עכביש ורדיו-טלפון הניצבות על בסיסי בטון שבורים, כסמל לשכול.
עוד נמצא בשדרה הגלעד לזכר חללי החיל שהוקם ביער חרובית בשנת 1979 והועבר למקומו הנוכחי ב-2 ביוני 2010.
אתר ההנצחה לימאי צי הסוחר ממוקם בעיר חיפה ומוקדש להנצחת ימאי צי הסוחר הישראלי שנספו בלב ים ומקום קבורתם לא נודע.
האתר נמצא על מדרון הר הכרמל בחיפה, בפינת הרחובות שדרות קיש ווינגייט, בתוך גן הנקרא "מצפור יורדי הים", הפונה אל מימי מפרץ חיפה.
האתר כולל גינה, שבה ניצבים אנדרטה ולוח זיכרון.
האנדרטה, שעוצבה על ידי פיני וינברג, היא שלוש קורות קשתיות המחוברות יחד בקודקודן האחד, ויוצרות דמות חרטום אונייה או דמות חץ הפונה השמימה.
על גבי הקורה המרכזית נקבעה הכתובת הבאה:
לוח ההנצחה קבוע בעורף הגינה, מול האנדרטה, בתוך קיר אבנים.
בים דרכך ושביליך במים רבים ועקבותיך לא נודעו
הלוח נושא את שמותיהם של 74 ימאים שנספו ואת שמותיהן של 11 אוניות סוחר, שעל סיפונן הם שירתו.
משני צדי הלוח נקבעה בקיר הכתובת יזכור.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה גייסו הבריטים את "הר-ציון" ובסוף אוגוסט 1940, הפליגה בשיירה 205 OB, מליברפול לסוואנה בארצות הברית, בפיקודו של רב-חובל אנגלי (John N.
ב-31 באוגוסט 1940 הותקפה על ידי צוללת גרמנית 38 - U, בפיקודו של Heinrich Liebe וטובעה באוקיינוס האטלנטי באתר משוער 56:20N 10:00W עם 36 אנשי הצוות, בתוכם 17 יהודים.
איש צוות אחד, מסיק קפריסאי, בשם אוסמן אַדֶם ניצל על ידי משחתת פולנית "Blyskawica" ("ברק").
טבעה בדרך מסלרנו לויבו ולנטיה ב-28 במרץ 1950 הצוות ירד בסירות, סירה אחת טבעה עם שישה נספים.
יוסף פלדשטיין, שרגא בורובסקי, שלום קליין ושלושה לא ישראלים שאינם מוזכרים באנדרטה.
האונייה יצאה ב-22 בינואר 1967 מהאי קימולוס בים האגאי עם מטען חימר גלמי למרסיי .
ב-24 בינואר בשעה 20:40 נקלט שידור מצוקה מ"השלושה" שנקטע לאחר מסירת נתון קו הרוחב 40:25 צפון.
אוניית הנוסעים של צים "מולדת" וכלי שיט של הצי האיטלקי והאמריקני ערכו חיפושים.
ב-28 בינואר נמצאו שתי סירות הצלה ריקות.
ועדת חקירה בראשות זאב הים (רב חובל) הגיעה למסקנה שכנראה חדרו מים למחסנים.
באונייה נספו 21 איש מהם 18 אנשי צוות ושלוש נשות ימאים שהצטרפו לבעליהן אשר שירתו באניה.
אוניית צובר בדרכה מנמל אשדוד לנמל בלטימור עם מטען אשלג, טבעה באתר 31:58N 62:55W באוקיינוס האטלנטי ב-8 במרץ 1981. 24 מהמפליגים באונייה טבעו.
וכן שמותיהם של ארבעת אנשי הצוות הפיליפינים:
ב-22 ביוני 1995 התנגשה "מינרל דמפייר" באוניית הצובר הקוריאנית Hanjin Madras בדרכה מברזיל לנמל פוהנג בקוריאה הדרומית, עמוסה במטען של עפרת ברזל, במשקל של למעלה מ-160,000 טון.
מינרל דמפייר טבעה על כל צוותה.
בערכאת הערעור של בית המשפט לאדמירליות בבריטניה נקבע כי האונייה הקוריאנית הייתה אחראית לתאונה ביחס של 4:1 לעומת המינרל דמפייר.
בטבלת ההנצחה רשומים תשעת אנשי הצוות הישראליים: עמירם אטיאס, שאול בן טוב, אורי ברגר, יהודה חזן, דוד דינר, יצחק הרוש, פיליפ עירון, משה קול, ליאוניד קופליאנוב.
ימאים יחידים שטבעו מאוניות בלב ים
הימאים שנספו מהאוניות שעל סיפונן שירתו:
"א/מ תל אביב" – רחמים בן מחומם דרורי, טבע ב-4 באוגוסט 1963.
"א/מ הר כרמל" – במהלך הפלגה באוקיינוס האטלנטי בדרך לגיברלטר, ב-16 בדצמבר 1963 ,נפגשה עם אנייה יוונית Aristoteles שהייתה נטושה.
צבי גל, קצין מכונה שלישי, התנדב לשחות ולבדוק את האנייה היוונית, אך זו התפוצצה וטבעה.
עם הטביעה לקחה אתה את גל וגופתו לא נמצאה.
"א/ק תיאודור הרצל" – קצין אלחוט דני בן נתן הראל, טבע ב-31 באוקטובר 1965.
"מכלית דריאן" –מיכאל בן יצחק פרטוש, טבע ב-[21 בפברואר 1966.
ימאים נוספים מצי הסוחר הישראלי שטבעו וקיבלו ביטוי באנדרטה המחודשת
הספינה עמנואל - ב-30 בינואר 1934, קבוצת צעירים ארץ ישראלים, בהנהגתו של אריה גרבנוב הפליגו בספינה קטנה ורעועה "עמנואל" עם מטען של חמר, מנמל פּוּל בדרום אנגליה לפיראוס ביוון.
הספינה, על צוותה: אריה גרבנוב, בנימין לוין, אליהו רוזין, ושני ימאים זרים יווני וצרפתי, אבדה באוקיינוס האטלנטי, בסביבות כף פיניסטר (Cape Finisterre).
תקוה - אונייה של חברת ספנות בבעלות יהודית TRANSPORT & SHIPPING CO PALESTINE.
לשעבר אוניית המעפילים "פאסיפיק", טבעה ב-21 בינואר 1942, בסערה קשה כאשר התרסקה על הסלעים צפונית ללטקיה.
בטביעה נספו החובל הראשון פאול קריגל, יעקב סלם מתל אביב, יורקו חובובסקי מחיפה, יעקב זילברמן מחיפה ויצחק ריטנר.
שלוש גופות נפלטו לחוף ונקברו בבירות.
גופותיהם של פאול קריגל ויצחק ריטנר לא נמצאו.
באותה סערה קשה ב-21 בינואר 1942 - התרסקו אל הסלעים באותו אזור וטבעו גם האניות: "חאפז אל-רחמן", "אלחנן" ו"עמטוס" אך ללא אבדות בנפש.
ימאים נוספים נעדרים שהונצחו לאחרונה באתר הם:
קצין מכונה שני ויקטור אלכסנדרוב, 21 באפריל 1995, נעדר מהאנייה 'צים ישראל'.
חובל שני אנדרי בוכובסקי, 14 באוקטובר 1997, נעדר מהאנייה 'צים קוריאה'.
מכונאי ראשי רפאל שפינגרן, 8 במרץ 2012, נעדר מהאנייה 'צים ברצלונה'.
אתר הניסויים סמיפלטינסק , הידוע גם כסמיפלטינסק-21 או "הפוליגון" שברוסית זה: "Полигон", היה אתר הניסויים העיקרי לנשק גרעיני של ברית המועצות, המקביל לאתר הניסויים נבדה בארצות הברית.
האתר שכן בערבות קזחסטן, שהייתה אז רפובליקה סובייטית, והתפרס על שטח של כ-25,000 קמ"ר, גדול משטחה של מדינת ישראל.
המתקנים המרכזיים של האתר מוקמו כ-150 ק"מ מערבית לעיר סמיי, שנקראה בעבר סמיפלטינסק.
בין השנים 1949 ל-1989, נערכו באתר 456 ניסויים גרעיניים, חלקם תת-קרקעיים וחלקם אטמוספיריים.
הניסוי הגרעיני הראשון של ברית המועצות, RDS-1, בוצע באתר זה ב-29 באוגוסט 1949, וסימן את סיום המונופול האמריקאי על נשק גרעיני.
הניסויים הללו הובילו ליצירתם של מספר אגמים מלאכותיים, כמו אגם שאגאן, שנוצר בעקבות פיצוץ גרעיני.
הפעילות האינטנסיבית באתר גרמה לחשיפה משמעותית של האוכלוסייה המקומית לקרינה רדיואקטיבית, מה שהוביל לעלייה במקרי סרטן, מחלות גנטיות ומומים מולדים באזור.
למרות זאת, המידע על ההשפעות הבריאותיות נשמר בסוד במשך שנים רבות.
לאחר התפרקות ברית המועצות, נסגר האתר רשמית בשנת 1991. מאז, נעשו מאמצים לנקות ולשקם את האזור, אך ההשפעות הסביבתיות והבריאותיות של הניסויים ממשיכות להשפיע על התושבים המקומיים.
סביב האתר הוקמו מקדשים המיועדים לבני הדתות הנפוצות באזור.
האתר כולל מגוון נופים ואוסף עשיר ונרחב של ארכיטקטורה סינית ולכן אתר הנופש ההררי מהווה בדרכים רבות את פסגת ההישגים של מגוון סוגי הגנים, הפגודות, המקדשים והארמונות מאזורים שונים בסין.
ב-1994 הכיר ארגון אונסק"ו בחשיבות המקום כשהכריז עליו אתר מורשת עולמית יחד עם שמונה מקדשים שנבנו סביבו.
בתקופת ביסוס שלטונו הכריז ממשל שושלת צ'ינג על חבל ארץ המשתרע על כמה אלפי קמ"ר, כ-350 קילומטרים צפונית לבייג'ינג, באזור שבו התגוררו המונגולים, כ"אזור הציד מוּלָאן" (木兰围场; פין-יין Mùlán Wéichǎng – מוּלָאן וֵייצָ'אנְג).
כל שנה בסתיו היה הקיסר מוביל פמליה שכללה מלבד משפחתו הקרובה ופילגשיו את ממשלתו, ואת כל המשמר המלכותי, סך הכול כמה אלפי אנשים, לצוד במולאן.
על מנת לשכן קבוצה גדולה כזו של אנשים הוקמו לאורך הדרך 21 ארמונות ארעיים, בהם אתר הנופש ההררי.
הקיסר קאנגשי (שלט 1661–1722) שבחר במקום התכוון במקור לבנות ארמון מגורים זמני, בדומה לארמונות רבים אחרים שהוקמו במדינה, במטרה שישמש מרכז מדיני משני בתקופה שבה הוא ישהה במקום לאורך זמן.
הבחירה בצ'נגדה נעשתה מכמה טעמים.
ראשית, הקרבה היחסית לבייג'ינג, למעבר לאזור המרכזי, לאזור הציד ולמנצ'וריה, מולדת אבותיו של הקיסר.
קאנגשי תיאר פעם את המקום כ"אזור נרחב עם מעיינות חמים ושדות מרעה עשירים".
שלישית, האקלים בקיץ נוח, והטמפרטורה אינה עולה על 24.5°C בחודשים החמים ביותר.
בניית המכלול החלה בשנת 1703 (שנת שלטונו ה-42 של קאנגשי) והבנייה נמשכה בהפסקות 89 שנים עד שנת 1792 שבה הושלם מיזם הבנייה האחרון, במשך תקופת שלטונם של שלושה קיסרים משושלת צ'ינג: קאנגשי, יונגג'נג (שלט 1722–1735) וצ'יינלונג (שלט 1735–1796).
העבודה בוצעה בשני שלבים עיקריים: בין 1703 ל-1714 הכנת התשתית: חפירת האגמים, בניית האיים, והסכרים ואז הקמת החומות והארמונות, ובין 1741 ל-1754 שאז הוקמו ארמונות נוספים והגנים.
המקדשים סביב האתר נבנו בין השנים 1713 ל-1780.
הקיסרים קאנגשי, צ'יינלונג וג'יאצ'ינג (שלט 1796–1820) נהגו לשהות במקום בין מאי לספטמבר ולקבל פקידים בכירים, אצילים של בני מיעוטים, ושליחים של מדינות זרות.
ב-1793 הגיעה לראשונה לסין משלחת מבריטניה בראשות הרוזן ג'ורג' מקרטני במטרה לנסות לשכנע את הסינים להרחיב את הסחר עם בריטניה.
מקרטני פגש בצ'יינלונג בארמון בצ'נגדה.
הקיסר סירב לבקשה, החלטה שבמבט לאחור נראית שגויה, כיוון שהמפגשים הבאים עם הבריטים כבר נשאו אופי צבאי.
ב-1860 כבשו הבריטים את בייג'ינג במסגרת מלחמת האופיום השנייה, והקיסר שיאפנג (שלט 1850–1861) נמלט עם משפחתו לאתר הנופש בצ'נגדה שם מת שנה אחר כך.
עם תום שלטונה של שושלת צ'ינג ב-1911 ננטש המקום.
ב-1933 השתלטו היפנים על המקום וצרפו אותו למנצ'וקוו.
מתקופה זו נעלמו 130,000 פריטים מהארמון ומהמקדשים סביבו ועד היום לא ידוע מה עלה בגורלם.
עם הקמת הרפובליקה העממית של סין הוחל בתהליכי שיפוץ.
ב-1961 הוכרז האתר ברשימה הראשונה של אתרי מפתח היסטוריים ותרבותיים לאומיים.
וב-1982 הוא היה לאחד מ-44 מקומות שהוכרזו אתרים תרבותיים ונופיים מוגנים.
ב-1992 הכיר ארגון אונסק"ו בחשיבות המקום כשהכריז עליו אתר מורשת עולמית יחד עם המקדשים שנבנו סביבו.
המקום הוא כיום אתר תיירות ונופש פופולרי.
אתר הנופש ההררי והמקדשים סביבו שוכנים בהרי יאנשאן בצפון מחוז חביי.
הנהר ווּלְיֵה (Wulie) זורם צמוד לאתר מצפון לדרום לפני שהוא נשפך לנהר לוֹאָנְחֶה (Loanhe).
שטח האתר 5.64 קמ"ר (כפול משטחו של ארמון הקיץ בבייג'ינג) והוא מוקף בחומה שאורכה כ-10 קילומטרים וגובהה 3 מטרים, כשהכניסה הראשית היא דרך שער לִיגֶ'נְג (Lizheng).
אתר הנופש ידוע במיוחד בשל 72 האתרים הנופיים, 36 שהוכרזו על ידי הקיסר קאנגשי ו-36 שהוכרזו על ידי הקיסר צ'יינלונג.
רבים מאתרים אלו סביב אזור האגמים הועתקו מגנים מפורסמים בדרום סין.
לדוגמה, המבנה העיקרי על אי הלוטוס הירוק (Qian Lian Dao) "מגדל הגשם הערפלי" (烟雨楼; Yānyǔ Lóu – יֵן-יוּ לוֹאוּ) שנבנה ב-1780 מבוסס על "מגדל הגשם והערפל" באגם נָאנְחוּ בג'יאשינג שבג'ג'יאנג.
האתר נחלק לשני אזורים עיקריים, אזור הארמון, והאזור הנופי.
אזור הארמון – באזור זה, המשתרע על שטח של 102 דונם, התגוררו הקיסרים, ניהלו את ענייני המדינה, ערכו טקסים וקיבלו אורחים.
האזור משתרע בחלקו הדרומי של אתר הנופש ההררי וכולל ארבע קבוצות של מבנים הבנויים מלבנים שחורות ומקורים ברעפים אפורים:
הארמון הראשי (Zhenggong – גֶ'נְגְגונְג, מילולית " הארמון הקדמי") – האולם המרכזי בארמון הראשי מכונה "אולם דָאנְבָּוֹ גִ'ינְגְצֶ'נְג" (Danbo Jingcheng – "פשטות וכנות") וגם "אולם נָאנְמוּ" (楠木; Nanmu) משום שהוא בנוי מהעץ הקשה והריחני Phoebe nanmu ממשפחת העריים המכונה בסין נָאנְמוּ.
באולם מוצג כס מלכות מגולף.
אולמות נוספים בארמון כוללים את חדרי השינה של הקיסר המרוהטים בשלמות, ובחלקם יש תצוגה של חפצי קרמיקה וקליגרפיה.
ארמון סונְגְחֶגָ'אי (Songhezhai – "היכל העגור והאורן")
ארמון וָאנְחֶה סונְגְפֶנְג (Wanhe Songfeng – "עמק האורנים המלחשים") – ניצב על גבעה ליד האגם.
הארמון המזרחי (Donggong – דונְגְגונְג) – מזרחית לארמון הראשי.
נבנה ב-1754 והכיל את לשכת צִ'ינְגְיִין (Qingyin), את גן פֿוּשׁוֹאוּ (Fushou), את ארמון "העבודה החרוצה" ואת אולם "הפלאים של צְ'וֵ'אן".
הארמון עלה באש ב-1945 ולא נבנה מחדש.
האזור הנופי – מתחלק לשלושה אזורי משנה:
אזור האגמים – שוכן בדרום מזרח אתר הנופש על שטח של 496 דונם וכולל 8 אגמים, בהם אגם צ'נגדו, אגם הכסף, אגם המראה ועוד.
יחדיו הם מכונים אגמי סָאיְחוּ (Saihu).
על הגשר הארוך החוצה את האגם הגדול נבנו שלושה היכלות.
צפונית להם אי מלאכותי המכונה "צבע הירח וקולות הנחל" ועליו כמה מבנים ובהם: גִ'ינְגְגִ'י שָׁאנְפָאנְג (Jingji Shanfang – "מפלט הררי עבור דממה"), יִינְגְשִׂין טָאנְג (Yingxin Tang -" אולם לב הירקן") ולֶנְגְשְׂיָאנְג טִינְג (Lengxiang Ting – "ביתן עם ניחוח קר").
בין האגמים יש מספר איונים, עליהם ועל גדות האגמים מפוזרים מספר מבנים.
האזור המישורי – שוכן בצפון אתר הנופש על שטח של 607 דונם ומתחלק לשני אזורים:
ערבת הדשא – שוכנת במערב.
רועים בה איילי דוד וניתן לצפות גם בפסיונים ובארנבות.
בדרום מערב ערבת הדשא השטח המכונה שְׁמָאדָאי (试马埭; Shimadai) שבו נערכו מרוצי סוסים.
המבנה הגדול ביותר באזור המישורי הוא הסטופה במקדש יוּנְגְיוּאוּ (Yongyou – "מקדש הברכה הנצחית"), פגודה שנבנתה ב-1751 כחיקוי של מקדש באואן בננג'ינג.
זהו מבנה מתומן בן 9 קומות המקושטות ברעפים מזוגגים, גובהו 67 מטרים והוא מסתיים בצריח עגול מוזהב.
ממערב לו ניצבת לשכת וֶנְגִ'ין (文津閣; Wénjīn Gé – "לשכת חלוקת הידע"), מבנה בן שתי קומות שנבנה ב-1773. במבנה יש קומה תת-קרקעית ששימשה כספרייה שהכילה אחד משבעת העותקים של אסופת הספרים הגדולה המכונה "סְאקוּ צְ'וֵ'אנשׁוּ" (במנדרינית: 四庫全書, בפין-יין: Siku Quanshu – "אסופת ארבעת האוצרות").
האזור המיוער – במזרח האזור המישורי, מכונה "גן עשרת אלפי העצים".
כאן נהג הקיסר לפגוש באורחים המכובדים ביותר.
האזור ההררי – שוכן בצפון מערב אתר הנופש ומשתרע על שטח של מעל ל-4 קמ"ר (80% משטח אתר הנופש).
הקרקע באזור זה משתפלת מצפון-מערב לדרום-מזרח.
ארבעה עמקים חורצים את השטח מדרום לצפון: גֶ'נְדְזְה יוּ (Zhenzi yu – "עמק האלסרים"), לִישׁוּ יוּ (Lishu yu – "עמק עצי האגס"), סונְגְלִין יוּ (Songlin yu – "עמק עצי האורן") וסונְגְיוּ'ן שְׂיָה (Songyun xia – "עמק ענני האורנים").
במקור היו בשטח זה יותר מארבעים מקבצים של מבנים: ביתנים, בקתות, מקדשים בודהיסטיים וטאואיסטיים, רובם כיום חרבים.
על פסגות חלק מההרים הוקמו ביתנים לצפייה בנוף.
בולט בהם ביתן "ההר הדרומי המכוסה שלג" השוכן על קצה צוק בצפון האזור.
12 המקדשים סביב האתר מפוזרים בשטח של 472 דונם.
ממשל צ'ינג בנה מקדשים אלו הן על מנת לכבד את המיעוטים של צפון מערב סין, דוגמת המונגולים והטיבטים, והן על מנת לחזק את המנהל של אזורי הגבול.
המקדשים נחלקים לשלושה סגנונות בנייה: סגנון האן, סגנון טיבטי, וסגנון משולב האן-טיבטי (נחזית בסגנון האן, חלקו האחורי של המבנה בסגנון טיבטי).
מקדש פּוּנִינְג (普宁寺; Pǔníng Sì- מילולית "מקדש השלום האוניברסלי" ) נבנה ב-1755 בהוראת הקיסר צ'יינלונג, לאחר ניצחונו על הדזונגרים ונועד לסמל מצד אחד את הניצחון ומצד שני שתחת שלטונו שורר שלום עולמי, וכי הוא מכבד את האמונה הדתית של המיעוטים בשליטתו.
המקדש שוכן על גדת הנהר ווּלְיֵה מצפון מזרח לאתר הנופש ההררי.
הוא בנוי בסגנון משולב האן-טיבטי, כשהחלק הדרומי בנוי בסגנון המסורתי של ההאן והחלק הצפוני בנוי בסגנון ארכטקטוני טיבטי.
המקדש הוא העתק של המנזר הבודהיסטי "סאמיה גומפה" (Samye Gompa) בטיבט, הקדוש לדזונגרים, וכולל אולמות, ביתנים, ומגדלי תוף ופעמון.
בתוך האולם המרכזי פסל עץ של אלת הרחמים גְווָאן-יִין, שמה הסיני של הבודהיסטווה אוולוקיטשוורה.
הפסל, בעל אלף הידיים ואלף העיניים, העשוי מחמישה מינים של עץ, והוא פסל העץ הגדול ביותר בעולם של אוולוקיטשוורה.
מקדש פּוּטְווֹ דְזונְגְצֶ'נְג (普陀宗乘之廟; Pǔtuó Zōngchéng zhī miào ) – מכלול גדול של מבנים צפונית לאתר הנופש ההררי.
המכלול נבנה בין השנים 1767 ל-1771 בהוראתו של הקיסר צ'יינלונג כחיקוי של ארמון פוטאלה בלהסה שבטיבט שנבנה מאה שנים לפני כן, ונועד לתת לחביי מקדש המסוגל להתחרות במידותיו ובפארו במקדש המקורי.
מלבד קיום טקס ופסטיבלים בודהיסטיים נהג הקיסר לערוך מפגשים לנציגים של מיעוטים אתניים מרחבי הממלכה.
המכלול בנוי על שטח של 220,000 מ"ר, אחד הגדולים בסין.
אולמות רבים מקורים ברעפים מנחושת או מוזהבים.
מקדש שׂ'וּמִי פֿוּשׁוֹאוּ (须弥福寿之庙; Xūmí Fúshòu Zhī Miào – מילולית "מקדש האושר ואריכות הימים של הר סומארו") – נבנה בסגנון טיבטי על שטח של 37,900 מ"ר על ידי הפנצ'ן לאמה השישי לכבוד יום הולדתו ה-70 של הקיסר צ'יינלונג.
המבנה הראשי הטרסה האדומה הגדולה (Dahongtai, 大红台) הוא בן 3 קומות ובנוי על מסד בגובה שלוש קומות.
מבנים נוספים היכל מְיָאוגָאוגְ'וָאנְגְיֵן (妙高庄严殿; Miaogaozhuangya) במרכז המקדש שם הטיף הפנצ'ן לאמה, היכל גִ'ישְׂיָאנְגְפָאשִׂי (吉样法喜殿; Jixiangfaxi) המקורה ברעפי נחושת המצופים זהב שבו התגורר הפנצ'ן לאמה ופגודה מתומנת בת שבע קומות לְיוֹלִי-וָאנְשׁוֹאוּ (琉璃万寿塔; Liuli-Wanshou "פגודה של אריכות ימים בעלת אריחים מזוגגים").
אתר הנופש דיסני שאנגחאי הוא אתר נופש המכיל פארק שעשועים הנבנה על ידי חברת וולט דיסני בפודונג, בשאנגחאי שבסין העממית.
פארק זה הוא הפארק השעשועים השני של חברת וולט דיסני בסין, בעקבות הקמת אתר הנופש דיסנילנד הונג קונג.
אתר הנופש נפתח לציבור הרחב ב-16 ביוני 2016.
אתר הנופש מתוכנן להיבנות במספר שלבים, כאשר בשלב הראשון הוקם פארק השעשועים דיסנילנד בסגנון ממלכת הקסם.
כמו כן בשלב זה יוקם אזור בילוי, שני מלונות תמתיים לצד אגם, וכן מתקני התחבורה הנדרשים לצורך הגישה לפארק.
בשלב השני יוקמו שני פארקי שעשועים נוספים באתר הנופש.
גודלו של אתר הנופש המתוכנן צפוי להיות פי שלושה מאתר הנופש דיסנילנד הונג קונג.
עלות הבנייה המשוערת של האתר היא 24.5 מיליארד יואן (3.7 מיליארד דולר אמריקאי).
הפארק מאופיין בסגנון התמתי האופייני לפארקי דיסני מחד, תוך מתן דגש לתמות מתרבות סין.
אתר הנופש הוא בבעלות משולבת - 43% בבעלות חברת וולט דיסני ו-57% בבעלות קבוצת שנגחאי שנדי.
שמועות בדבר כוונה על הקמת הפארק החלו בשנת 2000, אולם הוכחשו על ידי חברת וולט דיסני.
אולם רק ב-5 בדצמבר 2007 דווח רשמית על הקמת הפארק וב-8 במרץ 2008 דווח על בחירת המיקום לבניית האתר - בפודונג שבשאנגחאי.
תוכניות הפרויקט אושרו על ידי הרשויות העירוניות של שנגחאי בנובמבר 2009.
ב-8 באפריל 2011 דווח על תחילת עבודות הבנייה בשטח.
האתר נפתח לציבור הרחב ב-16 ביוני 2016.
קו 11 של הרכבת התחתית של שאנגחאי מקשר את העיר אל אתר הנופש.
אתר ההנצחה לשיירת יחיעם ממוקם ביער כברי דרומית לצומת כברי ומזרחית למושב נתיב השיירה.
באתר מונצחים נופלי שיירת יחיעם ולוחמים נוספים שנפלו בפריצת הדרך ליחיעם ובהגנת הקיבוץ.
בסך הכל מונצחים באתר 70 חללים.
שיירת יחיעם הייתה שיירת אספקה של חטיבת כרמלי גדוד 21 במלחמת העצמאות שיצאה ב-27 במרץ 1948 מנהריה לקיבוץ יחיעם.
השיירה נקלעה למארב והותקפה על ידי כנופיות וכפריים ערבים בסמוך לכאברי.
בהתקפה על השיירה נהרגו 46 לוחמים.
בשנות ה-50 המוקדמות בנה משרד הביטחון עמודי זיכרון באתרי קרבות חשובים של מלחמת העצמאות.
אחד האתרים היה אתר נפילת השיירה בסמוך לצומת כברי.
במקום זה בנתה מועצה אזורית געתון בשיתוף עם היחידה להנצחת החייל עמוד זיכרון הבנוי ככוכב של שלוש צלעות ומחופה באבן.
בראש העמוד, שתוכנן על ידי האדריכל אליעזר שקאי מחיפה ונחנך בשנת 1952, תבליט של סמל צה"ל ובמרכזו שלט שעליו שמות הנופלים ומעליהם הכיתוב:
בשנות ה-60 החליטה המועצה האזורית געתון לבנות שחזור של הקרב במקום נפילת השיירה.
העבודה הוטלה על הפסל יחיאל שמי חבר קיבוץ כברי הסמוך.
שמי הגיע לביקור בשטח מלווה באדריכל יחיאל ערד שאחיו משה פלוצר נפל בשיירה.
שמי, שידע שערד רוצה מאוד לקבל לידיו את תכנון המקום בשל הקשר האישי, החליט לוותר ולהעביר לערד את תכנון אתר ההנצחה.
ערד תכנן את האתר מסביב לכביש הישן – "כביש הבקשיש", ממש במקום בו נפלה השיירה.
הוא בנה קיר בטון מפוסל שמזכיר בצורתו מחסום דרכים.
למרגלות הקיר יש מפת תבליט של הקרב ובימין הקיר נמצא קטע המתאר את הקרב.
במרכז קיר הזיכרון חלון שאמור לתת הצצה לעבר בית העלמין הישן של הכפר כברי, ממנו נפתחה האש לעבר השיירה.
בצדי הכביש נמצאות גרוטאות של משוריינים.
האתר כולל גם עמדת הסברה קולית בעברית ובאנגלית, שלטי הסבר על האזור בתקופה שלפני ובמהלך מלחמת העצמאות, שולחנות פיקניק ופינות ישיבה מוצלות בין העצים.
האתר בתכנונו של ערד נחנך במרץ 1969.
אתר המאובנים בצֶ'נְגְגְ'יָאנְג (בסינית: 澄江化石地; באנגלית: Chengjiang Fossil Site) הוא אזור עשיר במאובנים מתחילת תור הקמבריון בנפת צ'נגג'יאנג, השייכת לנציבות העירונית יו'שי במחוז יונאן שבדרום-מערב סין.
האתר נחשף כאשר ב-1984 התגלו מאובנים בשכבת פצלים בגבעת מָאוטְייֵנְשָׁאן בנפת צֶ'נְגְגְ'יָאנְג שתוארכו ל-530 למ"ש.
המאובנים באתר מכסים תקופת זמן קודמת למאובנים מהקמבריון שהתגלו בסוף המאה ה-19 בפצלי ברג'ס בקולומביה הבריטית שבקנדה.
המאובנים משני אתרים אלו, יחד עם מאובנים נוספים מהפאונה של האורסטן (מאובנים מסוג הסלע אנתרקוניט המכונה בשוודית אורסטן) בשוודיה ומאתר סיריוס פסט בגרינלנד, מדגימים היטב את התופעה המכונה "הפיצוץ הקמבריוני", שבה הייתה עלייה דרמטית בקצב היווצרות המינים של אורגניזמים על פני כדור הארץ.
ייחודו של האתר בכך שהוא מהווה עדות מוקדמת לתופעה זו.
באתר התגלו מאובנים של כמעט כל המערכות המוכרות של בעלי חיים.
בסך הכול התגלו בו בעלי חיים השייכים לכ-200 מינים, מתוכם 160 מינים חדשים, ב-170 סוגים, מתוכם 150 סוגים חדשים, השייכים ל-16 מערכות.
מעבר לעושר במינים מתבטאת ייחודיות האתר בכך שהמאובנים השתמרו בו בצורה יוצאת דופן.
השתמרו רקמות רכות, ואף בעלי חיים שגופם עשוי כולו רקמות רכות (בניגוד למאובנים נפוצים שמשמרים איברים קשים בלבד, דוגמת עצמות, קונכיות וצבתות), עובדה המאפשרת הצגה שלמה ומלאה של התפתחות החיים בתחילת הקמבריון.
משום כך נחשב האתר לאחת מהתגליות הפלאונטולוגיות החשובות ביותר במאה ה-20. מקבץ בעלי החיים שהתגלו מתקופה זו מכונה בשם הכללי "הפאונה של צֶ'נְגְגְ'יָאנְג" (Chengjiang Fauna), או "הביוטה של צֶ'נְגְגְ'יָאנְג" (Chengjiang Biota), והשכבה המכילה את המאובנים מכונה "פצלי מָאוטְייֵנְשָׁאן" (Maotianshan Shales).
האתר הוכר על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 2012.
אתר המאובנים שוכן על גבעת מָאוטְייֵנְשָׁאן (帽天山, בפין-יין: Màotiānshān) במזרחה של נפת צֶ'נְגְגְ'יָאנְג, הנציבות העירונית יושי במחוז יונאן בדרום-מערב סין.
הוא שוכן כ-5 קילומטרים מזרחית לעיירה צֶ'נְגְגְ'יָאנְג, מושב הנפה, וכ-65 קילומטרים דרומית לקונמינג בירת המחוז.
מרכזו של האתר הוא בקואורדינטות , והוא משתרע על שטח של 5.12 קילומטרים רבועים וסביבו הוגדר שטח חיץ על שטח של 2.2 קילומטרים רבועים שבו חלות הגבלות בנייה.
האתר שוכן במזרח רמת יונאן כשהמבנה הגאולוגי הוא של קער החסום בגושים מועתקים (fault-blocked syncline).
פני השטח של אזור האתר הם של גבעות והרים נמוכים וביניהם פזורים עמקים, אגמים ומישורים פוריים.
דרומית לאתר שוכן אגם פושיין, אחד מהאגמים העמוקים בסין.
זהו אגם מים מתוקים בגובה 1,721 מטרים מעל פני הים המשתרע על שטח של 212 קמ"ר ושעומקו 155 מטרים.
גובה פני השטח של אתר המאובנים נע בין 1,858 ל-2,063 מטרים מעל פני הים.
במרכז הקער שוכנת גבעת מָאוטְייֵנְשָׁאן שגובהה 2,024 מטרים.
ערוצונים וחרצים שמקורם בסחיפה התחתרו בפני השטח וחשפו את השכבות מתחילת הקמבריון ואת השכבות מהפרקמבריון שמתחתיהן.
הערוצים הם חלק מאגן הניקוז של נהר הפנינה.
המים הזורמים בערוצים נשפכים לנהר לוּשִׂישָׁאו, שחוצה את האתר ממזרח למערב, ובסופו של דבר לאגם פושיין, שהוא בסיס הסחיפה המקומי.
הקרקע באתר היא קרקע אדומה.
באתר נמנו 522 צמחים וסקולריים המשתייכים ל-389 סוגים ב-124 משפחות, שמתוכם 171 מינים ו-128 סוגים אינם מקומיים.
הצמחייה כוללת 20 מיני שרכאים (16 סוגים, 12 משפחות), 6 מינים של חשופי זרע (5 סוגים, 3 משפחות) ו-486 מינים של בעלי פרחים (357 סוגים, 109 משפחות).
חלק מהמינים מוגדרים מינים מוגנים ברמה הלאומית כדוגמת נורית ארסית, קמליה מרושתת ודיכוטומנתס טריסטניקרפה.
כמה מינים מוגדרים כמוגנים ברמת המחוז, ובהם אלה ויינמניפוליה, מגנוליה חלקת עלים, ומין האוג טוקסיקודנדרון גריפיתי.
הצמחייה המקורית באתר, שכללה עצים ירוקי עד רחבי-עלים מהמינים קסטנופסיס אורתאקנתה, קסטנופסיס דלאוויי, אלון שוטקי, מין האלון ליתוקרפוס דאלבטוס וזית יונאן, כמעט ונעלמה כליל, וכיום מכסה יער ירוק-עד 28% מפני השטח.
מרבית העצים הם אורנים מהמינים אורן יונאן ואורן ארמן, אקליפטוסים וכן המינים קטליריה איווליניאנה, אלנוס נפאלי ודודונאה דביקה.
כמו כן ניטעו באתר שיחים ויערות פתוחים.
הפאונה הנוכחית כוללת חרקים, זוחלים כגון תת-מין של גומצן שטיינגר (Trimeresurus stejnegeri yunnanensis), נחש ארסי מתת-משפחת צפעוני גומה, ומין הזעמן ליקודון ספטנטריונליס, עופות דוגמת חסידה שחורה, כפן מצוי, מנדרין סיני, אווז הודי, עגור אפור, נץ מצוי, אפודי סהרוני, פשוש ודרור הרים, ויונקים דוגמת פנגולין סיני.
האקלים באתר הוא סובטרופי מונסוני.
יש באתר שתי עונות מובחנות: העונה היבשה בין נובמבר לאפריל, והעונה הגשומה, בין מאי לאוקטובר, שבה יורדים כ-80% מהמשקעים השנתיים.
ממוצע המשקעים השנתי הוא 964 מילימטרים.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 15°C, כשהטמפרטורה היומית הגבוהה ביותר היא 31°C והנמוכה ביותר 5°C-.
הלחות היחסית היא 74%, והרוחות במקום הן בדרך כלל דרומיות, דרומיות מערביות במהירות 1–2 מטרים לשנייה.
אתר המאובנים בצֶ'נְגְגְ'יָאנְג שייך לחלקו המערבי של המשטח היבשתי של יאנגצה על לוח סין הדרומי.
האתר שוכן בקצה הדרומי של העתק שְׂיָאוגְ'יָאנְג המשתרע (בכיוון מצפון לדרום) מסצ'ואן ליונאן.
האירועים הטקטוניים החשובים ביותר שעברו על האתר הם האורוגנזה שבה נבנו הרי ההימלאיה (לפני 50 מיליון שנים) והתנועה לאורך העתק שְׂיָאוגְ'יָאנְג לפני 4 מיליון שנים.
כיוון המישור של השכבה המכילה את המאובנים הוא מצפון-צפון מזרח לדרום-דרום מערב.
השכבות באתר שייכות לסיניאן עליון (שלהי הפרוטרוזואיקון), קמבריון תחתון, דבון תיכון ועליון, קרבון ורביעון.
שכבות מסיניאן תחתון ומהפרם קיימות בשולי האתר.
להלן פירוט השכבות באתר (מסודרות מלמעלה כלפי מטה), כאשר בין מרביתן מפרידה אי התאמה:
רביעון - שכבה בעובי 15 מטרים של שברי סלעים וסחף של חרסית חולית אפורה-צהובה או אדומה-סגולה עם שפע שברים זוויתיים של דולומיט, אבן טין, אבן בוץ וסלעים זרחתיים.
נאוגן - שכבה בעובי 15 מטרים של קונגלומרטים עם שברי דולומיט, אבן טין ואבן בוץ.
פרם - שכבה שחלקה העליון בעובי 176 מטרים מכיל טוף בזלתי, בזלת וברקציה געשית וחלקה התחתון בעובי 174 מטרים מכיל פצלים צבעוניים, אבן גיר אפורה, אבן גיר דולומיטית ודולומיט.
קרבון - שכבה בעובי 100 מטרים של אבן גיר אפורה ואפורה בהירה.
שכבה בעובי 75 מטרים של שכבות דקות ועבות של דולומיט אפור בהיר
תצורת צָאנְגְלָאנְגְפּוּ (沧浪铺组) - קמבריון תחתון: שכבה עשירה במאובנים בעובי 150 מטרים.
שכבות דקות ובינוניות של אבן חול קוורצית נציצית דקת גרגיר בגוון אדום-סגול, אפור ואבן בוץ הבנויה שכבות דקות עד בינונית בגוון ירוק-אפור.
תצורת צְ'יוֹנְגְג'וּסְה (Qiongzhusi Formation), או גם תצורת חֵיילִינְפּוּ (Heilinpu Formation) מהקמבריון התחתון, מחולקת לשני פרטים:
פרט יוּ''אָנְשָׁאן (Yu'anshan Member), הפרט העליון: עוביו 200 מטרים.
שכבות של פצלים בגוון צהוב-אפרפר וירוק-צהבהב ואבן בוץ דקה מעורבות בשכבות דקות עד בינוניות של דולומיט ואבן טין גירית.
בחלק העליון יש שכבות דקות של אבן חול קוורצית דקת גרגיר במרווחים שבין 2 ל-4 מטרים.
מכיל את הפאונה של צֶ'נְגְגְ'יָאנְג.
בסיס הפרט מכיל שכבות דקות של אבן בוץ טינית בגוון אפור-צהוב המכילות נודולות כדוריות של קלציט-דולומיט ודולומיט זרחתי.
פרט שְׁיֵנְטוֹאוּ (Shiyantou Member), הפרט התחתון: עוביו 80 מטרים והוא מכיל שכבות דקות עד בינוניות של אבן טין חרסיתית אפורה, המתבלה לצהוב-אפור, אבן טין דולומיטית באפור בהיר ושכבות דקות של אבן בוץ טינית בגוון ירוק-שחור.
נודולות של זרחה ופיריט, ושכבות דקות עד בינוניות של אבן חול גלאוקוניטית ירוקה-אפרפרה עם מאובנים קטנים בעלי קונכיות (Small shelly fossils).
תצורת יוּ'חוּצוּן (Yuhucun Formation), נאופרוטרוזואיקון עליון (אדיקר).
עובייה מעל ל-800 מטרים והיא בנויה מארבעה פרטים:
פרט דָאהָאי (Dahai Member) - דולומיט זרחתי ופוספוריט בגוונים של אפור כהה ואפור כחלחל
פרט שְׂיָאווָאיְטוֹאוּ (Xiaowaitou Member) - דולומיט צהוב-אפרפר בשכבות דקות מאוד.
פרט בָּאיְיֵנְשָׁאו (Baiyanshao Member) - דולומיט בוצי בגוונים של אפור ואפור-חום.
פרט גְ'יוֹצֶ'נְג (Jiucheng Member) - דולומיט אפור-ירוק בשכבות שעוביין בינוני עד עבה.
תצורת דונְגְלונְגְטָאן (Donglongtan Formation), נאופרוטרוזואיקון עליון (אדיקר).
עובייה מעל 150 מטרים והיא בנויה דולומיט צורני ואבן גיר צורנית בשכבות עבות.
תצורת נָאנְטוֹאוּ (Nantou Formation), נאופרוטרוזואיקון עליון.
פצלים בגוונים של אדום וירוק ופצלים טיניים, יחד עם ברקציה שמקורה במורנה בבסיס התצורה.
תצורת צֶ'נְגְגְ'יָאנְג (Chengjiang Formation), נאופרוטרוזואיקון תחתון.
עובייה בין 20 ל-110 מטרים, והיא כוללת אבן חול קוורצית שמקורה יבשתי בגוונים של אדום-סגול ואבן חול גסת גרגיר יחד עם פירוקלסטים.
מתחת לאתר יש קער אסינכרוני שכיוונו 30° מזרח, שבו הזרוע המזרחית תלולה יותר.
מספר העתקים שאורכם בין כמה מאות מטרים לכמה קילומטרים חוצים את ציר הקער ואת כל האתר.
המאובנים של "הפאונה של צֶ'נְגְגְ'יָאנְג" נתגלו בפצלים ובסלעי אבן הבוץ הצהבהבים של החלק העליון של פרט יוּ'אָנְשָׁאן בתצורת צְ'יוֹנְגְג'וּסְה (המכונה גם תצורת חֵיילִינְפּוּ - Heilinpu Formation) מהקמבריון התחתון.
חלק זה מתחלק לשלושה אזורים ביולוגיים (Biozones) המבוססים על סוג הטרילוביט הנפוץ, והם אזור ביולוגי Yunnanocephalu – Malungia, אזור ביולוגי Eoredlichia -Wutingaspis ואזור ביולוגי Parabadiella.
הפאונה של צ'נגג'יאנג קיימת רק באזור הביולוגי האמצעי.
חלק עליון זה נחלק לארבע שכבות (מלמעלה כלפי מטה):
שכבת אבן חול טינית צהובה בעובי 113 מטרים.
מכילה מגוון מצומצם של המינים בפאונה של צֶ'נְגְגְ'יָאנְג, בעיקר טרילוביטים, כדוגמת הסוגים Eoredlichia ו-Yunnanocephalus וסוגי הסרטנאים Kuanyangia ו-Kunmingella מהסדרה Bradoriida שנכחדה וברכיופודים מהסוגים Lingulella ו-Lingulepis.
שכבת פצלים בגוון ירוק צהבהב מעורבת בזוגות שכבות דקות של אבני טין ואבני בוץ בעובי 40–50 מטרים, המכילה את עיקר המאובנים בעלי גוף רך.
זוגות השכבות מייצגים תקופות בשנה של השקעה מסיבית עשירה במאובנים בתקופה לחה והשקעה בתקופה יבשה שבה יש מעט מאובנים.
בין סוגי המאובנים פרוקי-רגליים, דוגמת Naraoia, Leanchoilia ו-Isoxys.
שכבה זו גם עשירה בבעלי חיים מהמשפחה Eldoniida שנכחדה, מקבוצת הלובופודיה, בתולעים ובספוגיים.
שכבות פצלים ואבן טין שחורה.
בשכבה זו נתגלו טרילוביטים מהסוגים Tsunyidiscus ו-Wutingaspis וסוגי הסרטנאים Hanchungella ו-Emeillopsis מהסדרה Bradoriida שנכחדה.
אבן טין שחורה - שכבת הבסיס של הפרט מכילה את הטרילוביטים העתיקים ביותר בסין מהסוג Parabadiella וסוגי הסרטנאים Hanchungella, Liangshanella ו-Nanchengella מהסדרה Bradoriida שנכחדה.
לפני 800 מיליון שנים התחוללה אורוגנזת גִ'ינִּינְג (Jinning Orogeny), אירוע בניית הרים שייצר את התשתית (מסד של סלעי הקרום היבשתי באזור היציב מבחינה טקטונית) של דרום סין.
עיוות נוסף נגרם על ידי אורוגנזת צֶ'נְגְגְ'יָאנְג.
לפני כ-700 מיליון שנים עבר האזור עידן קרח (קרחונים כיסו אז את מרבית כדור הארץ, תופעה המכונה "כדור השלג ארץ").
בתקופה שבין לפני 700 ל-540 מיליון שנים עברו על אזור צֶ'נְגְגְ'יָאנְג תהליכים חוזרים ונשנים של התקמטות וסחיפה, שבסופם הוצף האזור על ידי ים רדוד שבו הושקעו בהדרגה סלעים קרבונטיים שנוצרו על ידי השקעה של בעלי חיים בעלי קונכיות.
לפני 530 מיליון שנים היה האזור מפרץ רדוד בקו הרוחב 11° דרום.
התנאים הסביבתיים – שפע אור שמש, וחמצן – גרמו לשגשוג של אצות שהיו תחילת שרשרת המזון לבעלי חיים אחרים.
המאובנים של הפאונה של צֶ'נְגְגְ'יָאנְג נוצרו בתקופה זו בפרט יוּ''אָנְשָׁאן בלמינות (שכבות דקות) בעובי שבין 3 ל-5 סנטימטרים כאשר מקור החלק התחתון בכל למינה הוא טיני והעליון בוצי, מה שמעיד על השקעה עקב זרם עכירות קטן.
בעלי החיים נקברו במהירות במשקעים מבלי שעברו ריקבון והשכבות שבהן נקברו לא עברו טלטלות.
הרקמות הרכות נשתמרו על ידי החלפה לפיריט.
מהקמבריון ועד הפרם העליון (בין לפני 540 ל-250 מיליון שנים) נוצרו באזור כ-1,500 מטרים של סלעי משקע בכמה אירועי השקעה.
פעילות בניית הרים בסוף עידן הפלאוזואיקון גרמה להעלמות ים טתיס הקדום, ובכך בא הקץ לפרק הימי בתולדות אזור צֶ'נְגְגְ'יָאנְג.
האזור הושפע מפעילות געשית בסוף תור הפרם וכמו כן החל לפעול העתק אזורי ארוך הקרוי העתק שְׂיָאוגְ'יָאנְג, והחל להיווצר הקער של מָאוטְייֵנְשָׁאן.
בין לפני 250 ל-4 מיליון שנים (מטריאס תחתון עד שלהי הנאוגן), חווה האזור מדי פעם תהליכי התרוממות, כאשר הסלעים מעידן הפלאוזואיקון נחשפים ונסחפים.
קרקע החלה להיווצר וכיסתה את הסלעים.
בין לפני 4 ל-3 מיליון שנים הייתה התרוממות נוספת, בשולי האירוע שיצר את הרי ההימלאיה, והאזור הפך לרמה.
פעילות טקטונית נמרצת גרמה ליצירת העתקים ואגן מרכזי שהצטברו בו מים ונוצר אגם פושיין.
לפני כ-12,000 שנים (תחילת הולוקן) הגיע אגם פושיין לשיא גודלו.
פני האגם היו גבוהים ב-30 עד 40 מטרים מגובהם בהווה, והוא השתרע על שטח של כ-350 קמ"ר, ובקצהו הצפוני הגיע עד המורדות הדרומיים של גבעת מָאוטְייֵנְשָׁאן.
לפני כ-5,000 שנים התחזקה התנועה בהעתק שְׂיָאוגְ'יָאנְג וגרמה להעמקת אגם פושיין.
לפני כ-3,000 שנים (שלהי ההולוקן) התיישבו בני אדם על הגדה הצפונית של אגם פושיין, וחיו על הדיג, הציד, וגידול חיות משק.
הם ביראו את היערות ירוקי העד הבראשיתיים העבותים, וחשפו בכך את השכבות מהקמבריון התחתון.
אזור יונאן כולל שרידים ארכאולוגיים לכמה מהעדויות הקדומות ביותר להתיישבות אנושית בסין.
אתר המאובנים נמצא במרחק של כ-300 קילומטרים בלבד מהאתר שבו נתגלו מאובנים של אדם יואנמואו, תת-מין של הומו ארקטוס, המאובן האנושי הקדום ביותר ביונאן.
בכמה נפות סמוכות נתגלו עדויות לפעילות אנושית מהתקופה הפלאוליתית בתקופה שבין לפני 100,000 עד 30,000 שנים.
בנפת צֶ'נְגְגְ'יָאנְג עצמה נתגלו כמה אתרים נאוליתיים.
ההתיישבות המסיבית באזור החלה לפני 1,200 שנים.
האזור החל לפעול תחת שלטון מרכזי בשנת 279 לפנה"ס בתקופת המדינות הלוחמות, כשהמצביא גְ'וָאנְג צְ'יָאו (庄跤) שנשלח מטעם מדינת צ'ו השתלט על האזור (כולל צֶ'נְגְגְ'יָאנְג) והכריז על עצמו שליט ממלכת דְייֵן.
ממלכת דיין נכבשה על ידי שושלת האן בשנת 109 לפנה"ס.
בשנת 106, בתקופת שושלת האן המערבית, הוקמה הנפה רשמית בשם נפת יוּיְוֵּאן.
רק ב-1913 קיבלה הנפה את שמה הנוכחי.
בנפה מתגוררים בני כמה קבוצות אתניות: האן, חווי, יִי ומְיָאו.
היִי, היו התושבים המקורים, בני ההאן (הקבוצה האתנית הגדולה בסין) היגרו לאזור החל מתקופת שושלת צ'ין (מ-300 לפני הספירה), החְווֵי הם קבוצה מוסלמית שהגיעו לאזור ב-1250 בתקופת שושלת יואן והמְיָאו הגיעו לאזור במאה ה-17, בתקופת שושלת צ'ינג.
הכלכלה המקומית התבססה על דיג, ציד, חיות משק וחקלאות.
האזור נהנה משפע שמש ואדמה פורייה והתושבים מגדלים אורז, שעועית מצויה, תפוחי אדמה, תירס, חיטה וטבק.
תעשייה לא התפתחה למעט מטוויות ידניות.
מ-1910 החלו לכרות באזור פחם, ומ-1938 פוספטים שהפכו למקור הכנסה עיקרי בנפה.
ב-2003 הגיעו שני שלישים מההכנסות של הנפה מכריית הפוספטים.
מרבצי הפוספטים שוכנים מעל ומתחת לשכבת המאובנים וכרייתם איימה לפגוע בהם, ולכן הוחלט על הפסקת הכרייה עד 2005, דבר שזרז את הכרייה בתקופת הביניים.
ההכרזה על אתר המורשת העולמית קידמה ענף כלכלי חדש, תיירות.
היסטוריה של גילוי ופיתוח האתר
כבר מתחילת המאה ה-20 ידעו הפלאנטולוגים שתצורת צְ'יוֹנְגְג'וּסְה, המשתרעת על אזור נרחב במזרח מחוז יונאן עשירה במאובנים מתחילת הקמבריון, בייחוד בקטע שבין קונמינג לצֶ'נְגְגְ'יָאנְג.
חלוצים במחקר בנושא היו הצרפתים.
הגאולוגים אונורה לנטנואה וז'אק דפרה והארכאולוג אנרי מנסווי פעלו מבסיסם בווייטנאם, אז בשליטת צרפת, וערכו סקרים ביונאן הסמוכה בין השנים 1907 ל-1912. הם פרסמו מאמרים על גילוי מאובני טרילוביטים ופרוקי-רגליים אחרים.
מחקרים נוספים נערכו על ידי מדענים סינים בשנות ה-30 וה-40. בהם בלט מחקרו של הפרופסור יָאנְג דְזְוֵי-יִי (Yang Zui-yi), שבתחילת שנות ה-30 נאלץ להימלט יחד בשל מלחמות האזרחים שסין הייתה שקועה בהן עם כל מחלקת הגאולוגיה באוניברסיטת ג'ונְגְשָׁאן שבגואנגג'ואו לכפר דונְגְלונְגְטָאן, השוכן כקילומטר וחצי מגבעת מָאוטְייֵנְשָׁאן.
יָאנְג דְזְוֵי-יִי זיהה בסלעים שבסביבה שפע מאובנים מהסדרה Bradoriida שנכחדה.
את האתר במָאוטְייֵנְשָׁאן גילה הפלאנטולוג חוֹאוּ שְׂייֵנְגוָאנְג (侯先光 בפין-יין: Hóu xiānguāng) ב-1984. ביוני 1984 הגיע חוֹאוּ שְׂייֵנְגוָאנְג, אז חבר במכון לגאולוגיה ופלאונטולוגיה של נאנג'ינג השייך לאקדמיה הסינית למדעים, לקונמינג על מנת להמשיך במחקרו על פרוקי-רגליים מהסדרה Bradoriida.
בעקבות המאמר של יָאנְג דְזְוֵי-יִי הגיע חוֹאוּ לגבעת מָאוטְייֵנְשָׁאן ב-1 ביולי 1984. הוא שכר עובדים מקומיים ונעזר בעובדים של הלשכה לגאולוגיה של מחוז יונאן שהתגוררו בכפר הסמוך דָאפּוֹטוֹאוּ וחיפשו פוספטים.
החפירות שביצעו בצלע הגבעה העלו כמויות גדולות של מאובנים בתוך גושי אבן הבוץ שהשתמרו בצורה יוצאת דופן.
חוֹאוּ, דיווח על התגליות באתר זה ובאתרים נוספים ביונאן למנהלים ולעמיתיו במכון לגאולוגיה ופלאונטולוגיה של נאנג'ינג, וארגן כמה משלחות מחקר בשנים הבאות לאתר שהניבו מספר רב של מאובנים בעל גוף רך.
בסיום תקופת החפירות השלישית נסע חוֹאוּ לשוודיה, ויחד עם עמיתיו מהמוזיאון להיסטוריה של הטבע בסטוקהולם, פרסם סדרת מאמרים על המאובנים מצֶ'נְגְגְ'יָאנְג, שעוררו התעניינות עולמית באתר.
האתר מוזכר בספרים רבים והוא נושא למאות מאמרים מדעיים.
עם השנים, כשהתבררה חשיבותו של האתר, החל הממשל הסיני לנקוט בשורה של צעדים לשמירת האתר מחד ולפרסמו בעולם מאידך.
ב-1987 הכריזה מועצת הנפה על תקנות להגנת האתר.
שנה אחר-כך הוקם במקום מוזיאון קטן שבו הוצגו חלק מהממצאים.
ב-1997 הכריזה מועצת המחוז על הקמת "שמורת הטבע המחוזית של הפאונה של צ'נגג'יאנג", וב-2001 אישר משרד המשאבים של ממשלת סין את הקמת "הפארק הגאולוגי של הפאונה של צ'נגג'יאנג".
ב-2012 הכיר ארגון אונסק"ו במקום כאתר מורשת עולמית.
גילו של כדור הארץ, על פי התיארוך המקובל, הוא 4,540 מיליון שנים.
על בסיס העדויות ממאובנים הופיעו החיים לראשונה לפני 3.5 מיליארד שנים בעידן הארכאיקון בדמות מיקרו מאובנים של חיידקים שהמטבוליזם שלהם היה מבוסס על גופרית.
מושבות של חיידקים יצרו סטרומטוליטים.
בגבול בין הארכאיקון לפרוטרוזואיקון לפני 2,500 מיליון שנים גרמו מיקרואורגניזמים באמצעות פוטוסינתזה לעלייה גדלה באחוז החמצן באטמוספירה (אירוע המכונה אסון החמצן).
מהתקופות שבאו אחר-כך, הפלאופרוטרוזואיקון והמזופרוטרוזואיקון יש עדויות מוצקות לפעילות של כחוליות ולהופעה של תאים אאוקריוטים לפני 1,700 מיליון שנים.
לפני 1,200 מיליון שנים במהלך המזופרוטרוזואיקון הופיעו לראשונה היצורים הרב-תאיים הראשונים (אצות אדומות).
בעלי חיים ראשונים הופיעו בנאופרוטרוזואיקון היו אלו מינים של ספוגיים.
כמה עשרות מיליוני שנים לאחר הופעת הספוגיים מתגלים עדויות לקבוצה של בעלי חיים המכונים המאובנים של האדיקר משום שנתגלו לראשונה בגבעות אידיאקרה באוסטרליה הדרומית.
הם ידועים כיום מ-30 אתרים ברחבי העולם.
אף שבעלי החיים הראשונים של האדיקר מתוארכים לפני בערך 575 מיליון שנים, המקבצים העיקריים התגלו בסלעים המתוארכים בין לפני 562 ל-542 מיליון שנים.
בין הביוטה של האדיקר לבין צורות חיים מודרניים יש מעט מאוד דמיון, וקשה למצוא קשרים בינם אפילו עם צורות החיים העוקבות.
ייתכן שבעלי חיים אלו לחכו את קרקעית הים, אבל נראה שלא היו מסוגלים לנצל את החומרים האורגניים שמתחת לפני השטח או לנצל את המצע כבית גידול.
יש חוקרים המנסים לקשור בעלי חיים אלו עם מערכות הקיימות בימינו, ואחרים הסוברים כי מדובר בקלייד עצמאי, אבל בכל מקרה בעלי חיים אלו נעלמו בתחילת הקמבריון.
האדיקר היה התור האחרון בעידן נאופרוטרוזואיקון.
התור הבא היה הקמבריון שהחל את עידן הפנרוזואיקון.
תחילתו נקבעה על סמך הופעה של עקבות מאובנים של מחילות המכונות Treptichnus pedum בסלעים המתוארכים לפני 541 מיליון שנים.
מחילות אלו מוכיחות לראשונה על קיומם של בעלי חיים בילטרליים, כאלו שיש להם ראש וזנב.
ואז, תוך תקופה קצרה במונחים גאולוגיים של כמה עשרות מיליוני שנים, הואץ מאוד קצב האבולוציה (במושגים של היכחדות והיווצרות של מינים חדשים), ומגוון החיים החל להידמות לזה הקיים כיום.
מדובר על קצב התפתחות מהיר מאוד, יחסית להתפתחות החיים על כדור הארץ קודם לכן.
חלק ניכר מהמערכות של בעלי החיים המוכרים כיום, כולל המערכה מיתרניים, שאליה משתייך גם האדם, החלו אז ולתופעה ניתן הכינוי הפיצוץ הקמבריוני.
תור הקמבריון מתוארך בין לפני 542 ועד לפני 495 מיליון שנים, אם כי רוב מערכות בעלי החיים המודרניים הופיעו לראשונה בפרק זמן קצר מתקופה זו, בין 530 ל-520 למ"ש.
כל המומחים מסכימים שהיה זה האירוע השלישי או הרביעי בחשיבותו בהיסטוריה של הופעת החיים עלי אדמות, כשקדמו לו הופעת החיים הראשונים, ההתאמה לחמצן והופעת התאים האאוקריוטים.
על פי המידע העכשווי היווה אז החמצן כ-13 אחוז מהאטמוספירה (בהשוואה ל-21 כיום), אבל רמתו התנדנדה.
רמת הפחמן הדו-חמצני הייתה אז גבוהה יותר מאות מונים ועקב כך נוצר אפקט חממה עז, מספיק כדי להתגבר על העובדה שקרינת השמש הייתה חלשה ב-5% לעומת ימינו.
אפילו עם ירידת רמת הפחמן הדו-חמצני לקראת סוף התקופה היו הטמפרטורות אז כנראה הגבוהות ביותר מעולם.
מכיוון שפחות חמצן מומס במי ים בטמפרטורות גבוהות הייתה רמת החמצן במים נמוכה מאוד, מה שמסביר מדוע לא נרקבו הרקמות הרכות כך שהתאפשרה התאבנותן.
ההכרה המדעית בדבר התופעה החלה עם גילוי המאובנים בלאגרשטטה של פצלי ברג'ס בקולומביה הבריטית שבקנדה ב-1909 על ידי הפלאונטולוג צ'ארלס דוליטל וולקוט.
וולקוט, שהושפע מהדעה המדעית באותה תקופה, ניסה לשייך את כל המאובנים לטקסונים מודרניים, ועקב כך התייחסו באותה תקופה אל המאובנים שגילה כלא יותר מאשר מאובנים מוזרים.
רק מחקרים מאוחרים יותר של חוקרים כדוגמת סיימון קונוויי מוריס, ובייחוד ספרו של סטיבן ג'יי גולד "חיים מופלאים" שיצא לאור ב-1989 הביאו לתשומת לב הציבורית את המשמעות של התגליות.
במשך השנים נתגלו אתרי מאובנים נוספים מהקמבריון, אבל גילוי אתר המאובנים בצ'נגג'יאנג ב-1984 הוא בין החשובים ביותר, והוא עולה בחשיבותו על האתר הראשוני של פצלי ברג'ס.
ראשית, הוא קדום יותר בלפחות 10 מיליון שנים, המאובנים שבו נשמרו בצורה טובה יותר, ויש בו מגוון בעלי חיים רב יותר.
ידוע כיום כי השכבות בצ'נגג'יאנג הורבדו בין 520 ל-515 למ"ש, בעוד שפצלי ברג'ס אינם עתיקים מ-505 למ"ש.
10 מיליון השנים לערך המפרידים בגיל שבין שני האתרים מספקים לנו מבט רחב יותר על הגיוון של בעלי החיים.
משום שהן אתר צ'נגג'יאנג והן אתר ברג'ס משמרים רקמות רכות בנוסף לשלד יש לנו תמונה טובה של השפע היחסי.
יש כיום מעל ל-50,000 מאובנים שנאספו מפצלי ברג'ס (ומספר נמוך יותר מצ'נגג'יאנג).
בסיכום הפאונה של ברג'ס פרטו דרק בריגס, דוג ארווין ופרד קולייר בספרם מ-1994 (המאובנים של פצלי ברג'ס) 150 מינים של בעלי חיים.
כמעט מחציתם הם פרוקי-רגליים או דמויי פרוקי-רגליים.
אבל מספר מעניין יותר קשור למספר הפרטים.
מעל ל-90% מכל המאובנים הם של פרוקי-רגליים, ואחריהם ספוגים וברכיופודים.
כמו צ'נגג'יאנג הקדום יותר נשלטה קרקעית הים של ברג'ס הן במינים והן בכמות המינים על ידי פרוקי-הרגליים.
פרוקי-הרגליים הם בין חסרי החוליות המורכבים ביותר, ועדיין, בכמעט כל מרבצי המאובנים המוקדמים ביותר, הם מגוונים ונפוצים.
מה שמעיד על אבולוציה ממושכת קודם להופעתם הראשונה בתיעוד המאובנים – ייתכן שבקרקעית הימים שעליה זוחלים פרוקי-הרגליים באורך מילימטר אחד (או פחות), יחד עם מינים רבים יותר ששחו או שצפו בים הפתוח.