tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כיום, היא בירת מחוז קלבה במדינת נורדריין-וסטפאליה.
בעיר נמצא אחד הקמפוסים של אוניברסיטת ריין-וואל למדעים שימושיים .
בקרב היהודים העיר ידועה בשל פולמוס הגט מקליווא.
קלווה נשלטה בימי הביניים על ידי מספר דוכסיות.
במהלך מלחמת שלושים השנים הייתה העיר בשליטת הרפובליקה ההולנדית, אשר בשנת 1647 העניקה ליוהאן מאוריץ ואן נאסאו-זיגן שליטה בעיר.
בשנת 1701 הפכה קלווה לחלק מממלכת פרוסיה.
במהלך הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה, קלווה נכבשה על ידי חיילי המהפכה הצרפתית ב-19 באוקטובר 1794. ב-1795 היא שולבה בחלק רור , שהפכה לחלק מהרפובליקה הציסרנית ב-1797, שבתורה סופחה רשמית על ידי הרפובליקה הצרפתית הראשונה ב-1802, והפכה להקיסרות הראשונה ב-1804. פרוסיה החזירה את העיר לשליטתה ב-1815.
במהלך מלחמת העולם השנייה הופצצה קלווה קשות, ולמעלה מ-90% מהמבנים בעיר ניזוקו קשות.
צפיפות האוכלוסין הייתה 517.9 נפש לקמ"ר.
86.7% מהתושבים היו בעלי אזרחות גרמנית (כולל תושבים בעלי אזרחות כפולה) ו-10.1% היו בעלי אזרחות נוספת של מדינות באיחוד האירופי (5.6% הולנדים ו-2.9% פולנים).
כמו שאר אזור הריין התחתון, קלווה היא עיר קתולית ברובה.
רוב האחרים הם תושבים ללא כל זיקה דתית, אך ישנן בעיר גם קהילות מהכנסייה האורתודוקסית הרוסית וקהילות מוסלמיות גדולות.
העדויות הראשונות ליהודים בעיר הן מהמאה ה-14; הקהילה הגיעה לשיא גודלה בסוף המאה ה-19 עם כמאתיים יהודים ולאחר מכן מספרם ירד בהדרגה.
מרבית היהודים עזבו את העיר עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933, ו-50 נותרו בה ערב מלחמת העולם השנייה, מתוכם הרוב המוחלט נשלחו למחנות במזרח אירופה עד 1943. בית הכנסת של קלווה נהרס במהלך ליל הבדולח.
כיום ניתן לראות את שרידיו ב"כיכר בית הכנסת".
חמישים יהודים שקשורים לקלווה ונרצחו בשואה מונצחים שם על ידי שלטים הנושאים את שמם, ואת תאריכי ומקומות מותם.
בשנת 1767 עמדה העיירה במרכזה של מחלוקת בין רבני אירופה הבולטים, מחלוקת שכונתה הגט מקליווא, על חוקיות גט שניתן על ידי חתן ששפיותו הייתה מוטלת בספק.
קלודין שניידר היא פוליטיקאית אמריקאית שכיהנה כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השני של רוד איילנד במשך עשור, בין השנים 1981–1991. היא האישה הראשונה והיחידה שנבחרה לקונגרס האמריקאי מטעם רוד איילנד.
שניידר נולדה בשם קלודין קְמראדה בקליירטון שבפנסילבניה.
היא ממוצא סלובקי מצד אביה.
בילדותה למדה בבתי ספר קהילתיים, אך את לימודיה הגבוהים עשתה באוניברסיטת ברצלונה שבספרד ובמכללת רוסמונט שבפנסילבניה.
בשנת 1969 השלימה לימודי תואר ראשון במכללת וינדהאם.
כמו כן, היא הוסיפה ללמוד בתוכנית לתכנון קהילתי של אוניברסיטת רוד איילנד.
בשנת 1973 ייסדה שניידר את הוועדה לאנרגיה אטומית של רוד איילנד, ובשנה העוקבת כבר מונתה למנהלת הכללית של קרן חוק השימור המדינתית.
ב-1978 החלה את תפקידה כמתאמת פדרלית בתוכנית ניהול אזור החוף ברוד איילנד.
בנוסף, בין השנים 1978–1979, הייתה שניידר מפיקה ומארחת של תוכנית טלוויזיה העוסקת בעניינים ציבוריים בפרובידנס.
בבחירות 1980 נבחרה שניידר אל בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית, כנציגת מחוז הקונגרס השני של רוד איילנד.
היא הושבעה לתפקידה עם התכנסות הקונגרס ה-97 בראשית ינואר 1981, ונבחרה מחדש לארבעת הקונגרסים הבאים עד לינואר 1991. במהלך בחירות 1990 התמודדה אל הסנאט של ארצות הברית כמועמדת המפלגה הרפובליקנית, אך הפסידה לסנאטור הדמוקרטי המכהן קלייבורן פל.
בעקבות הפסדה בבחירות לסנאט בנובמבר 1990, כהונתה בבית הנבחרים האמריקאי תמה בינואר 1991. לאחר עזיבתה את גבעת הקפיטול, נהפכה לחברה קבועה בפקולטה של בית הספר לממשל באוניברסיטת הרווארד.
בהמשך עברה להתגורר בבולדר שבקולורדו, שם היא עובדת בהווה כיועצת אסטרטגית לענייני סביבתנות וכלכלה אקולוגית.
חרף היותה רפובליקנית, היא תמכה במועמדים הדמוקרטים לנשיאות ברק אובמה, הילרי קלינטון וג'ו ביידן בשנים 2008, 2016, ו-2020 בהתאמה.
ביוני 2022 נמנתה שניידר בין 11 מחוקקים רפובליקניים לשעבר שחתמו על עצומה לקונגרס המפצירה בחבריו להעביר הצעת חוק האוסרת על אפליה של להט"ב.
קלודין גיי היא חוקרת מדע המדינה אמריקאית שכיהנה כנשיאה ה-30 של אוניברסיטת הרווארד החל מיולי 2023 עד ינואר 2024 והייתה הנשיאה השחורה הראשונה של האוניברסיטה.
לפני כהונתה כנשיאת האוניברסיטה, כיהנה כדיקן של הפקולטה לאמנויות ומדעים בהרווארד ופרופסור לממשל וללימודי אפריקה ואפרו-אמריקאים, מחזיקת הקתדרה ע"ש וילבר א.
מחקרה עוסק בהתנהגות פוליטית אמריקאית, כולל שיעור הצבעה ופוליטיקה של גזע וזהות.
גיי התפטרה ב-2 בינואר 2024, לאחר כחצי שנה בלבד בתפקידה כנשיאת האוניברסיטה בעקבות ביקורת ציבורית לאחר מתקפת הטרור על ישראל ב-7 באוקטובר 2023 כשהואשמה שלא פעלה למניעת אנטישמיות בקמפוס, לא גינתה את מתקפת הטרור וסירבה לאמר שקריאה לרצח העם היהודי זו הפרת כללי האוניברסיטה אלא "תלויה בהקשר".
גם הטענות על התנהלותה במהלך השימוע בקונגרס האמריקאי בדבר אנטישמיות בקמפוסים וטענות לגנבה ספרותית בחלקים של עבודת הדוקטורט שלה ובמאמרים אחרים תרמו להתפטרות.
גיי נולדה בעיר ניו יורק להורים שהיגרו לארצות הברית מהאיטי, והעבירה חלק גדול מילדותה בערב הסעודית שם שירת אביה במסגרת חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית.
היא בת דודתה של הסופרת רוקסן גיי.
היא בוגרת תואר ראשון באוניברסיטת סטנפורד, שם התמקדה בלימודי כלכלה, ובהמשך קיבלה דוקטורט באוניברסיטת הרווארד, עליו זכתה בפרס טופן למחקר הטוב ביותר במדע הפוליטי באוניברסיטה בשנת 1998.
לאחר שסיימה את לימודיה, החלה עבודתה באקדמיה כמרצה, ולאחר מכן מונתה לפרופסור חבר במחלקה למדע המדינה של אוניברסיטת סטנפורד בין השנים 2000 עד 2006. בשנת הלימודים 2003–2004 הייתה חברה במרכז ללימודים מתקדמים במדעי ההתנהגות .
ב-2006 החלה את תפקידה הראשון באוניברסיטת הרווארד כפרופסור לממשל ובנוסף מונתה ב-2007 לפרופסור ללימודי אפרו-אמריקאים .
בשנת 2015 מונתה במקביל כמחזיקת הקתדרה ע"ש וילבור א.
קווט כפרופסור לממשל וללימודי אפריקה ואפרו-אמריקאים ודיקן למדעי החברה בפקולטה לאמנויות ומדעים.
שלוש שנים לאחר מכן, ב-2018, מונתה לדיקן הפקולטה לאמנויות ומדעים בהרווארד.
כדיקן הפקולטה לאמנויות ומדעים (FAS), הייתה אחראית על לימודים לתארים מתקדמים ולתואר ראשון.
היא שמה בראש סדר העדיפות ארבעה נושאים: הגדלת הגיוון האתני, הגדלת הלימודים הבינתחומיים, עידוד שיתוף פעולה בין פרופסורים, וטיפוח מעורבות הפקולטה בקהילה של האוניברסיטה.
במהלך תקופה זו, האוניברסיטה נאלצה להתמודד עם שיבושים חינוכיים ופיננסיים בעקבות משבר מגפת הקורונה.
לשנת הכספים 2020, ה-FBS דיווח על הפסדים של 15.8 מיליון דולר.
בשנת 2021 הודיעה גיי כי עלות ההתחייבויות האקדמיות המרכזיות של ה-FAS גדולות מהכנסותיה והחלה בתהליכים להפחתת הוצאות כולל הקפאת בונוסים של הפקולטה והעלאות שכר והקפאת גיוס חברי סגל חדשים בפקולטה.
בשנת 2021, FAS דיווחה על עודף של 51 מיליון דולר, עלייה דרמטית מהגירעון החזוי של 112 מיליון דולר.
בשנת 2019, הפרופסור רונלד סאליבן, ממשפטני אוניברסיטת הרווארד והדיקן של קולג' וינתרופ, הצטרף לצוות ההגנה של הארווי ויינסטין, שהואשם באונס, בזמן שכיהן כדיקן.
גיי, ביחד עם מנהלים נוספים בהרווארד, מתחה ביקורת חריפה עליו, מה שהוביל לכך שבמאי 2019, האוניברסיטה הודיעה שהיא לא תחדש את חוזי הדיקנות של סאליבן ואשתו.
ב-1 ביולי 2023 מונתה גיי לנשיאת אוניברסיטת הרווארד.
המיליארדר ביל אקמן ועורך הדין אלן דרשוביץ, בוגרי האוניברסיטה, טענו ש"המשרד לשוויון, מגוון, הכללה ושייכות" (OEDIB) של האוניברסיטה עסק באכיפת תקינות פוליטית, צנזר דעות שמרניות, והוריד את חופש הביטוי בהרווארד לשפל חסר תקדים ויצר אווירה עוינת כלפי יהודים בקמפוס.
עם פרוץ מלחמת מלחמת חרבות ברזל באוקטובר 2023, ארצות הברית חוותה עלייה דרמטית בגילוי אנטישמיות בקמפוסים.
חלק נכבד מאותם גילויי אנטישמיות הופגנו על ידי מפגינים פרו-פלסטינים שקראו קריאות "מהנהר עד לים" ו"אינתיפאדה היא הפתרון היחיד".
גיי אמרה שהיא מקימה צוות למלחמה באנטישמיות בקמפוס.
שבועיים לאחר הצהרתה של גיי, 1,600 תורמים יהודים בוגרי הרווארד איימו למשוך תרומות אם האנטישמיות לא תיפסק.
על פי ביל אקמן, הפסידה אוניברסיטת הרווארד למעלה ממיליארד דולר בתרומות מאז החלה המחאה האנטי ישראלית בקמפוס.
בעקבות העלייה בגילויים אנטישמיים באוניברסיטה הוזמנה גיי להופיע לשימוע בפני ועדת בית הנבחרים לחינוך וכוח העבודה, ביחד עם נשיאת אוניברסיטת פנסילבניה ליז מגיל ונשיאת MIT סאלי קורנבלות'.
כאשר נשאלה על ידי חברת בית הנבחרים אליס סטפניק האם קריאות לרצח עם של היהודים הם גילוי בריונות והטרדה והפרה של כללי הקמפוס, השיבה גיי שזה "תלוי בהקשר", ולאחר מכן הבהירה שתלוי אם הקריאות מופנות כלפי אדם ספציפי או לא.
בתגובה, קראה חברת הקונגרס אליס סטפניק לגיי להתפטר.
הקטע המצולם הפך ויראלי בעולם והוביל לביקורת רבה, כולל קריאה של בית הנבחרים להתפטר, כלפי גיי ושאר נשיאות הקמפוסים, שענו תשובות זהות.
למחרת, בעקבות הלחץ הציבורי, הוציאה גיי הבהרה כי "אין מקום בהרווארד לקריאות לאלימות או רצח עם נגד הקהילה היהודית".
זמן קצר לאחר השימוע בקונגרס, הואשמה גיי על ידי הפעילים השמרנים כריסטופר רופו ואהרון סיבריום בביצוע פלגיאט בחלקים של עבודת הדוקטורט שלה ושלושה פרסומים נוספים בין השנים 1993 ל-2017, בהם הם מצאו לטענתם 29 מקרים של גניבה ספרותית.
בתגובה ביקשה גיי שהאוניברסיטה תערוך בדיקה פנימית עצמאית של הדוקטורט שלה ופרסומים אחרים.
תאגיד הרווארד פרסם הצהרה לפיה הבדיקה העלתה "כמה מקרים של ציטוט לקוי" בעבודתה, אך "אין הפרה של הסטנדרטים של הרווארד להתנהגות בלתי הולמת מחקרית".
בעקבות הביקורת ביקשה גיי להכניס הערת שוליים ומירכאות לשניים מהפרסומים שלה.
הרפובליקאית וירג'יניה פוקס המשמשת כיושבת ראש ועדת החינוך והעבודה של בית הנבחרים של ארצות הברית, הודיעה כי הוועדה תיבחן אם סטודנטים ואנשי סגל נדרשים לעמוד באותם סטנדרטים.
בעקבות המשבר התפטרה גיי ב-2 בינואר 2024 מתפקידה כנשיאת האוניברסיטה.
במכתב ההתפטרות שלה הודתה ששגתה בתגובתה לזוועות 7 באוקטובר, וביחס לטענות לגנבה ספרותית ציינה: "מעולם לא פרסמתי ממצאים שגויים במחקר שלי ומעולם לא לקחתי קרדיט למחקר של אחרים.
יתר על כן, השגיאות בציטוטים אינן צריכות להעלים אמת בסיסית אחת: אני גאה בעבודה שלי ובהשפעה שלה על שדה המחקר".
היא הוסיפה שהיא "משמשת מטרה אידיאלית כדי לעורר חרדות מהשינויים הדוריים והדמוגרפיים שעוברים על הקמפוסים האמריקאיים: אישה שחורה שנבחרה להוביל מוסד מעוטר".
כמו נשים רבות אחרות מהאליטה הרומית, קלודיה התחנכה היטב ביוונית ובפילוסופיה, עם כישרון מיוחד לכתיבת שירה.
חייה, שהתאפיינו בשערוריות מתמידות, מונצחים בכתביו של מרקוס טוליוס קיקרו, ולפי ההערכות, בשיריו של גאיוס ולריוס קאטולוס.
קלודיה מטלי נולדה למשפחה הרומית העתיקה של הקלאודיים.
זו הייתה משפחה אריסטוקרטית מבוססת, שההיסטוריה שלה נמשכה אחורה לאגדות רומא העתיקה ושהייתה פעילה בבנייה הפוליטית של העיר ששימשה כקונסולים וסנאטורים מהמאה השלישית לפני הספירה ואילך.
היא נולדה בסביבות שנת 95 לפני הספירה, בתו של אפיוס קלאודיוס פולכר, אך אמה אינה ידועה.
היסטוריונים רבים מאמינים שהיא הייתה קייקיליה מטלה (Caecilia Metella), אולי (בתו של ), או בת דודתה, קייקיליה מטלה, בתו של .
תאוריה נוספת היא שהיא הייתה סרוויליה קייפיונה (Servilia Caepione).
לקלודיה היו שלושה אחים: אפיוס קלאודיוס פולכר (קונסול בשנת 54 לפנה"ס), גאיוס קלאודיוס פולכר (פראיטור בשנת 56 לפנה"ס), ופובליוס קלודיוס פולכר (טריבון הפלבאים בשנת 58 לפנה"ס); ושתי אחיות, שהיו נשואות ל וללוקיוס ליקיניוס לוקולוס בהתאמה.
לא בטוח אם קלודיה הייתה הבת הבכורה או הבת האמצעית, רק ידוע שהיא לא הייתה האחות הצעירה.
יחד עם אחיה קלודיוס, היא שינתה את שמה הפטריקי מקלאודיה לקלודיה, עם קונוטציה פלבאית.
קלודיה הייתה נשואה ל, בן דודה הראשון, איתו נולדה לה בת קייקיליה מטלה.
לקלודיה היו כמה רומנים עם גברים נשואים (כנראה כולל המשורר קאטולוס) ועבדים.
ויכוחים עם מטלוס קלר היו קבועים, לעיתים קרובות בפומבי.
כאשר מת בנסיבות מוזרות בשנת 59 לפני הספירה, קלודיה נחשדה בהרעלתו.
בתור אלמנה, קלודיה נודעה בכך שלקחה כמה מאהבים אחרים, כולל , חברו של קאטולוס.
הפרשה המסוימת הזו גרמה לשערורייה עצומה.
לאחר שהיחסים עם קייליוס הסתיימו בשנת 56 לפני הספירה, קלודיה האשימה אותו בפומבי בניסיון הרעלה.
האישום הוביל לאישום ברצח ולמשפט.
סנגורו של קייליוס היה קיקרו, שנקט כנגדה בלשון חריפה, המתועדת בנאומו .
לקיקרו היה עניין אישי בתיק, שכן אחיו של קלודיה היה האויב הפוליטי המר ביותר של קיקרו.
קיקרו האשים את קלודיה בהיותה פתיינית ושיכורה ברומא וב, ורמז לשמועות העיקשות על מערכת יחסים של גילוי עריות עם קלודיוס.
קיקרו הצהיר כי הוא "היה [תוקף את המאשימים של קייליוס] ביתר שאת, אם לא היה לי ריב עם בעלה של האישה [קלודיה] - אחיה, התכוונתי לומר; אני תמיד עושה את הטעות הזו.
כי מעולם לא חשבתי שחובתי לעסוק במריבות עם אישה כלשהי, במיוחד עם אחת שכל הגברים תמיד ראו בה ידיד של כולם ולא כאויב של כל אחד".
הוא הכריז עליה בושה למשפחתה וכינויה.
קלודיה המדיאה של גבעת הפאלאטיום.
פלוטרכוס טוען שנישואיו של קיקרו עצמו ל סבלו מהחשדות המתמשכים של טרנטיה שקיקרו ניהל רומן לא חוקי עם קלודיה.
בשנת 45 לפנה"ס קיווה קיקרו לקנות נכס בבעלות קלודיה.
מרילין סקינר טוענת שהשניים בוודאי התפייסו בעקבות משפטו של קייליוס.
לא ידוע דבר נוסף על חייה לאחר שלב זה.
המשורר קאטולוס כתב כמה שירי אהבה על אישה בוגדת לעיתים קרובות שכינה , שזוהתה באמצע המאה השנייה לספירה על ידי הסופר אפוליוס (אפולוגיה 10) כ"קלודיה".
מנהג זה של החלפת שמות בפועל בשמות בעלי משקל (שירה) זהה היה נפוץ בשירה הלטינית של אותה תקופה.
בעידן המודרני, הזיהוי הנובע מכך של לסביה עם קלודיה מטלי, המבוסס בעיקר על הצגתה על ידי קיקרו, מטופל בדרך כלל כעובדה מקובלת, אף על פי שיש החולקים על כך.
אולם הדעה השלטת מזהה את קלודיה עם לסביה בעיקר על בסיס שתי השורות הראשונות בשיר מספר 79 של קאטולוס.
בשורות אלו מוזכרת דמות בשם לסביוס, הצורה הזכרית של לסביה בתואר "פולכר" (בלטינית יפה), שהוא גם הכינוי של פובליוס קלודיוס פולכר.
האשמות של גילוי עריות (כמו כאן) נגד האח והאחות מופיעות גם אצל קיקרו.
ההבנה שפובליוס קלודיוס פולכר הוא "לסביוס" הופכת מרכיב אחד של השיר למשחק מילים בשמו ואחר לתזכורת לאחת מההתקפות הפוליטיות שקיקרו כיוון נגד פובליוס קלודיוס פולכר.
קלודין אניירה Haigneré; נולדה ב-13 במאי 1957) היא רופאה צרפתייה, פוליטיקאית ואסטרונאוטית לשעבר במרכז הצרפתי הלאומי לחקר החלל (1985–1999) ובסוכנות החלל האירופית (1999–2002).
ילידת לה קרוזו, קלאודי אניירה למדה רפואה בפקולטה לרפואה (Paris-Cochin) ובפקולטה למדעים (Paris-VII).
היא המשיכה לקבל תעודות בביולוגיה וברפואת ספורט (1981), רפואה תעופתית ורפואה בחלל (1982) וראומטולוגיה (1984).
ב-1986 קיבלה דיפלומה בביומכניקה ובפיזיולוגיה של קינסיולוגיה (1986) וקיבלה את הדוקטורט שלה בראומטולוגיה (1984) ובמדעי המוח (1992).
מתוך 10,000 מועמדים, המרכז הצרפתי הלאומי לחקר החלל בחר רק שישה גברים ואישה אחת: קלודי אניירה.
היא הוסמכה לראשונה כמהנדסת וטייסת חירום במעבורת החלל.
היא שימשה לראשונה כחברת צוות גיבוי למשימת "מיר אלטייר" ב-1993 שבה השתתף בעלה לעתיד ז'אן-פייר איינרה .
האסטרואיד 135268 איינרה נקרא על שם שניהם.
בשנת 1994, אניירה החלה להתאמן מרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים בעיר סטאר, רוסיה, עבור משימת הקסיופיה הצרפתית-רוסית ולמדה רוסית במהלך שהותה שם.
ב-17 באוגוסט 1996, היא הפכה לאישה הצרפתייה הראשונה שיצאה לחלל כשהיא ושני קוסמונאוטים רוסים, המפקד ולרי קורזון ומהנדס הטיסה אלכסנדר קאלרי, שיגרו לחלל על סיפון ה סויוז TM-24 במשימה הרוסית-צרפתית.
במהלך המשימה ביקרה בתחנת החלל מיר במשך 16 ימים וערכה ניסויים מקיפים בתחומי הפיזיולוגיה והביולוגיה ביולוגיה התפתחותית, דינמיקה של נוזלים וטכנולוגיה.
בשנת 1999, היא פיקדה על קפסולת סויוז במהלך הכניסה מחדש לכדור הארץ והפכה לאישה הראשונה שהוסמכה לעשות זאת.
כמהנדסת הטיסה בסויוז TM-33 בשנת 2001, היא הפכה לאישה האירופית הראשונה שביקרה תחנת החלל הבין-לאומית.
לאחר המשימה, אניירה המשיכה את מעורבותה במדעי החלל על ידי השתתפות בסדנאות וכנסים מדעיים.
היא גם תרמה לניתוח נתונים והבניות עבור התוכניות המדעיות של פרויקטים עתידיים.
בסופו של דבר היא פרשה ב-18 ביוני 2002.
בעקבות הקריירה שלה כאסטרונאוטית, נכנסה אניירה לפוליטיקה הצרפתית בממשלתו של ז'אן-פייר רפרן.
היא הייתה נציגת השר למחקר וטכנולוגיות חדשות מ-2002 עד 2004 והחליפה את נואל לנואר כנציגת השרה לענייני אירופה מ-2004 עד 2005.
קלודי אניירה זכתה להרבה פרסים ואותות כבוד מיוחדים על הקריירה שלה בחלל.
מצרפת היא קיבלה את העיטור של לגיון הכבוד וכן את העיטור של ה־Ordre National du Mérite.
מרוסיה, על מנת להוקיר במעורבותה יוצאת הדופן בשיתוף הפעולה החלל הצרפתי-רוסי, היא קיבלה את אות עיטור הידידות הרוסי.
היא גם קיבלה את המדליה הרוסית "על הצטיינות בחקר החלל" ו"מדליה על גבורה אישית".
ישנם רחובות על שמה במספר עיירות בצרפת.
קלודין ויטה היא אתלטית גרמנייה, זוכת מדליית ארד באליפות אירופה (מינכן 2022) בזריקת דיסקוס.
מתחרה גם בהדיפת כדור ברזל.
ויטה נולדה בפרנקפורט על האודר שבגרמניה להורים אנגולים.
באליפות העולם עד גיל 18 שנערכה ביולי בדונצק שבאוקראינה זכתה במדליית כסף בזריקת דיסקוס בשיא אישי חדש של 52.59 מטר.
באליפות אירופה עד גיל 20 שנערכה ביולי באסקילסטונה שבשוודיה זכתה במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 57.47 מטר ובמדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בשיא אישי חדש של 17.13 מטר.
באליפות אירופה באולם שנערכה במרץ בבלגרד שבסרביה סיימה במקום חמישי בהדיפת כדור ברזל בשיא אישי חדש של 18.09 מטר.
בשלב המוקדמות קבעה שיא אישי חדש של 17.83 מטר.
באליפות אירופה עד גיל 23 שנערכה ביולי בבידגושץ' שבפולין זכתה במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 61.79 מטר.
באליפות אירופה שנערכה באוגוסט בברלין שבגרמניה סיימה במקום רביעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 61.25 מטר.
באוניברסיאדת נאפולי שנערכה ביולי זכתה במדליית כסף בזריקת דיסקוס בתוצאה של 61.52 מטר.
באליפות העולם שנערכה באוקטובר בדוחה שבקטר סיימה במקום תשיעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 60.77 מטר.
באולימפיאדת טוקיו שנערכה ביולי-אוגוסט סיימה במקום תשיעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 61.80 מטר.
באליפות העולם שנערכה ביולי ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית, סיימה במקום חמישי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 64.24 מטר.
באליפות אירופה שנערכה באוגוסט במינכן שבגרמניה זכתה במדליית ארד בזריקת דיסקוס בתוצאה של 65.20 מטר, אחרי סנדרה פרקוביץ' מקרואטיה (67.95 מטר) וב ארצה קריסטין פודנץ (67.87 מטר).
באליפות העולם שנערכה באוגוסט בבודפשט שבהונגריה סיימה במקום עשירי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 63.19 מטר.
באליפות אירופה שנערכה ביוני ברומא שבאיטליה סיימה במקום חמישי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 62.65 מטר.
באולימפיאדת פריז סיימה במקום שישי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 63.62 מטר.
קלוויד (בוולשית: Clwyd) הוא אזור, מחוז מנהלי לשעבר, וכיום מחוז שמור המתפרס על פני צפון-מזרח ויילס.
המחוז נוסד בשנת 1974 על ידי חיבור המחוזות ההיסטוריים פלינטשייר ודנבישייר.
בשנת 1996 המחוז פוצל לפלינטשייר, דנבישייר, רקסהאם וקונווי, בעוד שקלוויד נותר כמחוז שמור עם גבולות מעט יותר מורחבים.
שם האזור והמחוז נובע מנהר הקלוויד העובר במרכזו (שנתן את שמו גם לעמק ולרכס הרי קלוויד), מקור השם בוולשית תיכונה "Clwyt" שמשמעה "מחסום" או "חַיִץ".
מכיוון צפון המחוז שוכן לחופי הים האירי ושפך נהר הדי, מכיוון הוא גובל באנגליה במחוזות צ'שייר ושרופשייר, מדרום במחוז פוויס וגוויניד' ממערב.
בעוד שחלקו הצפוני והצפון-מזרחי של המחוז מאופיין במישור חוף ואזורים שטוחים יותר, שאר המחוז מאופיין בשטח הררי.
בתחומי מחוז קלוויד נמצא אזור יופי טבעי יוצא דופן רכס קלוויד ועמק הדי והדופן המערבית של המחוז נמצא בפארק הלאומי סנודוניה.
דקימוס קלודיוס אלבינוס היה טוען לכתר אימפריאלי רומי בין השנים 193 ל-197. הוא הוכרז כקיסר על ידי הלגיונות בבריטניה ובהיספניה לאחר רצח פרטינקס ב-193 (הידועה בשם "שנת חמשת הקיסרים").
בתחילה שיתף אלבינוס פעולה עם מתמודד אחר על כס המלכות, ספטימיוס סוורוס, אך השניים התרחקו זה מזה ב-196 ופתחו במלחמת אזרחים.
אלבינוס מת בקרב בשנה שלאחר מכן.
אלבינוס נולד בהדרומטום, פרובינקיה אפריקה (סוסה, תוניסיה) למשפחה רומאית אריסטוקרטית.
ההיסטוריה אוגוסטה הבלתי אמינה טוענת ששמות הוריו היו אורליה מסלינה וצ'יוניוס פוסטומוס, יחד עם קרובי משפחה אחרים המוזכרים ב-Vita Albini אף אחד מהשמות הללו לא נחשב סביר בעיני היסטוריונים מודרניים.
הטקסט טוען גם שקלודיוס קיבל את הכינוי אלבינוס בגלל הלובן יוצא הדופן של עור הפנים שלו.
קריירה תחת מרקוס אורליוס וקומודוס
כשהוא מפגין נטייה לחיים צבאיים, הוא נכנס לצבא כשהוא צעיר מאוד ושירת בהצטיינות, במיוחד בשנת 175 במהלך המרד של אבידיוס קסיוס נגד הקיסר מרקוס אורליוס.
הכשרון שלו צוין על ידי הקיסר בשני מכתבים שבהם הוא מכנה את אלבינוס אפריקאי, שדמה לבני ארצו אך מעט, ואשר ראוי לשבח על ניסיונו הצבאי וחומרת אופיו.
כמו כן, הקיסר הכריז שללא אלבינוס היו הלגיונות (בביתיניה) עוברים אל אבידיוס קסיוס, וכי בכוונתו לבחור בו כקונסול.
הקיסר קומודוס נתן לאלבינוס פיקוד צבאי בגאליה בלגיקה ולאחר מכן בבריטניה.
לאחר שהופצה שמועה שקרית כי קומודוס מת, אלבינוס גינה את האיש בפני חייליו בבריטניה, כינה את קומודוס עריץ, וטען כי יועיל לאימפריה הרומית להחזיר לסנאט את כבודו ועוצמתו העתיקים.
הסנאט היה מרוצה מאוד מהרגשות הללו, אך לא כך הקיסר, ששלח את יוניוס סוורוס להדיח את אלבינוס מתפקידו.
למרות זאת, אלבינוס שמר על פיקודו עד לאחר הרציחות של קומודוס ויורשו פרטינקס ב-193.
לאחר שפרטינקס נרצח, "מכרו" קציני המשמר הפרטוריאני אמיליוס לאטוס ואנשיו, שסידרו את הרצח, את כס המלכות הקיסרי לסנאטור העשיר דידיוס יוליאנוס, ובכך למעשה הכתירו אותו לקיסר.
עם זאת, שורה של מרידות על ידי החיילים בפרובינציות, פירושה שלא הוחלט מי יהיה הקיסר הבא.
פסקניוס ניגר הוכרז כקיסר על ידי הלגיונות בסוריה; ספטימיוס סוורוס על ידי החיילים באיליריקום ובפאנוניה; ואלבינוס על ידי הצבאות בבריטניה ובגאליה.
במלחמת האזרחים שלאחר מכן, אלבינוס היה בתחילה בברית עם ספטימיוס סוורוס, שכבש את רומא.
אלבינוס הוסיף את השם ספטימיוס לשלו, וקיבל ממנו את התואר קיסר; השניים חלקו את התואר קונסול בשנת 194. אלבינוס נשאר שליט יעיל ברוב חלקה המערבי של האימפריה, עם תמיכה משלושה לגיונות בריטיים ואחד ספרדי.
כאשר דידיוס יוליאנוס הוצא למוות בפקודת הסנאט, שחשש מכוחו של ספטימיוס סוורוס, הפנה האחרון את כוחותיו נגד פסניוס ניגר.
לאחר התבוסה ומותו של ניגר ב-194, ואי שביעות רצונם המוחלט של תומכיו, במיוחד לאחר נפילת ביזנטיון ב-196, החליט סוורוס להפוך את עצמו לשליט המוחלט של האימפריה הרומית.
אלבינוס, שראה את הסכנה שבמעמדו, התכונן להתנגדות.
הוא נמלט בקושי מהתנקשות על ידי שליח של סוורוס, ולאחר מכן העמיד את עצמו בראש צבאו, שמספרים כי היה מורכב מ-150,000 איש.
בסתיו 196, קיבל אלבינוס הודעה שסוורוס מינה את בנו הבכור קרקלה ליורשו בתואר קיסר ושכנע את הסנאט להכריז על אלבינוס עצמו כאויב רשמי של רומא.
כעת, ללא שנותר לו מה להפסיד, גייס אלבינוס את לגיונותיו בבריטניה, הכריז על עצמו כקיסר (אימפרטור קיסר דקימוס קלודיוס ספטימיוס אלבינוס אוגוסטוס) וחצה מבריטניה לגאליה, תוך שהוא מביא איתו חלק גדול מחיל המצב הבריטי.
הוא הביס את שליחו של סוורוס ויריוס לופוס, והצליח לתבוע את המשאבים הצבאיים של גאליה, אך למרות שהפך את לוגדונום למפקדת כוחותיו, הוא לא הצליח לזכות בנאמנותם של לגיונות הריין.
ב-19 בפברואר 197 פגש אלבינוס את צבאו של סוורוס בקרב לוגדונום.
לאחר קרב קשה, עם 150,000 חיילים מכל צד לפי דיו קסיוס, אלבינוס הובס והרג את עצמו, או נתפס והוצא להורג בפקודת סוורוס.
סוורוס הניח את גופו העירום על האדמה לפניו, כדי שיוכל לרכוב עליה עם סוסו, באקט אחרון של השפלה.
אשתו ושני בניו של אלבינוס זכו בתחילה לחנינה על ידי סוורוס, אך הוא שינה את דעתו כמעט מיד לאחר מכן, שכן כפי שנערף ראשו של אלבינוס המת, כך גם הם.
גופתו חסרת הראש של אלבינוס הושלכה אל הרון, יחד עם גופות בני משפחתו שנרצחו.
סוורוס שלח את ראשו לרומא כאזהרה לתומכיו; איתו שלח מכתב חצוף, שבו לעג לסנאט על נאמנותם לאלבינוס.
העיר לוגדונום נבזזה, ותומכי אלבינוס נרדפו באכזריות על ידי סוורוס.
אומרים שהוא כתב חיבור על חקלאות ואוסף של סיפורי מילזיאניים.
שמה של אשתו של אלבינוס אינו ידוע, ורק ההיסטוריה הבלתי מהימנה Historia Augusta מזכירה שם כלשהו לבניו, בטענה שהיה לו בן תינוק בשם פסקניוס פרינקוס, אבל כמה היסטוריונים כמו אנתוני בירלי גורסים כי השם הזה הוא בדוי.
קלודין (ביפנית: ; בכתב : ) היא סדרת מאנגה שוג'ו יפנית שנכתבה ואוירה בידי .
המאנגה פורסמה בשני גיליונות של המגזין "Weekly Margaret" מבית "Shueisha" בינואר 1978, ולאחר מכן אוגדה לטנקובון אחד שראה אור בהוצאת "Margaret Comics" ב-20 במאי 1978. בשנת 2018 ראתה אור גרסה באנגלית מטעם הוצאת "Seven Seas Entertainment" בצפון אמריקה, שפורסמה ב-26 ביוני.
"קלודין" נחשבת לאחת המאנגות הראשונות שהתמקדו בדמות ראשית טרנסג'נדרית.
עלילת המאנגה מסופרת מבעד לעיניו של פסיכיאטר אלמוני, המספר לקוראים על חייו ואהבותיו של קלוד, בן למשפחת אצולה צרפתית בראשית המאה ה-20. קלוד נולד כנקבה ונקרא "קלודין", אך כבר מגיל שמונה הוא מזהה את עצמו כזכר.
הוריו לוקחים אותו לפסיכיאטר, אשר לאחר שבודק אותו ומוודא כי הוא בריא בנפשו, הופך לידיד קרוב המלווה את חייו.
כאשר קלוד מגיע לגיל ההתבגרות, הוא מתאהב במאורה, משרתת בבית המשפחה, אשר משיבה לו אהבה – אך נאלצת לשוב לביתה בעקבות מות אביה.
מאוחר יותר, בהיותו תלמיד תיכון, הוא מתאהב בססיליה, ספרנית בבית ספרו.
ססיליה אינה משיבה לו אהבה, ובפועל מנהלת רומן סודי עם אביו של קלוד, אוגוסט.
לואי, אחיה של ססיליה, אשר ניהל אף הוא רומן עם אוגוסט בצעירותו, רוצח את השניים מתוך קנאה.
כאשר קלוד ממשיך את לימודיו לקראת תואר שני, הוא מתאהב בבלרינה בשם סירֵן.
השניים מנהלים מערכת יחסים קצרה, אך סירֵן מתאהבת באחיו של קלוד ומתארסת לו.
קלוד, המאמין כי גופו הנשי הופך אותו ל"גבר פגום", שוקע בייאוש עמוק ומתאבד לאחר שקריאתו האחרונה לסירֵן נותרת ללא מענה.
בסיום הסיפור, הפסיכיאטר משתף את הקוראים כי אין בלבו ספק שקלוד הוא טרנסג'נדר.
קלוד – בנם הצעיר של בני משפחת דה מונטס, משפחת אצולה צרפתית עשירה.
קלוד ניחן ביופי יוצא-דופן, חוכמה חריפה ונוכחות כובשת.
אף שנולד כנקבה ונקרא "קלודין", כבר מילדותו הוא מזהה את עצמו כגבר, ומאמץ זהות זו בהתמדה.
משפחתו מקבלת בהדרגה את זהותו המגדרית, אך חייו הרומנטיים רצופים אכזבות וטרגדיות.
פסיכיאטר חסר שם, אשר פוגש את קלוד לראשונה כאשר אמו מפנה אותו אליו בשל סימנים המעידים על דיספוריה מגדרית.
הרופא הופך לחבר קרוב ומלווה את קלוד במשך שנים.
בסוף הסיפור הוא קובע נחרצות שקלוד הוא גבר טרנסג'נדר.
אוגוסט דה מונטס – אביו של קלוד ואדון הבית.
גבר אריסטוקרטי בעל אחוזות וקרקעות, אשר מקבל את זהותו המגדרית של קלוד באופן גלוי ומחנך אותו כבנו לכל דבר – כולל פעילויות כמו רכיבה וציד.
ניהל רומן חשאי עם ססיליה.
מאדאם דה מונטס – אמו של קלוד.
נישאה לאוגוסט במסגרת נישואי נוחות.
מקבלת את זהותו של קלוד באי־נוחות מסוימת, מתוך חוסר הבנה ולא עוינות.
היא זו שפונה לפסיכיאטר כדי לסייע לבנה.
אנדרו, אדואר ותומא – אחיו הבוגרים של קלוד.
כולם, פרט לאנדרו, מקבלים את קלוד כגבר ותומכים בו.
רוזמרי – חברתו של קלוד מילדות, המאוהבת בו מאז ילדותם, אך אהבתה אינה נענית אף שקלוד מוקיר אותה מאוד.
נפצעה קשות בשריפה שגרם לואי, ולאחר מכן עברה לפריז ופתחה חנות.
רוזמרי היא הראשונה שמבינה ומקבלת את קלוד כגבר באופן מלא.
לואי לאק – אחיה של ססיליה ואהובו לשעבר של אוגוסט.
כאשר הוא מגלה שקלוד מאוהב בססיליה, וקנאתו גוברת, הוא מצית את בית משפחת דה מונטס.
השריפה הורגת את אוגוסט ואת ססיליה, ופוצעת את רוזמרי קשות.
מאורה – אהבתו הראשונה של קלוד.
בתם של משרתים לשעבר במשפחת דה מונטס, שנולדה באחוזה עצמה.
לאחר מות אביה היא עוזבת את בית המשפחה.
ססיליה לאק – אהבתו השנייה של קלוד, אחותו של לואי ומאהבתו של אוגוסט.
ספרנית בבית הספר בו לומד קלוד.
לאחר שקלוד מתוודה בפניה על אהבתו, היא דוחה אותו וטוענת שאינה מסוגלת לראות בו גבר.
זמן קצר לאחר מכן נהרגת בשריפה.
סירֵן בז' – אהבתו השלישית והאחרונה של קלוד.
בלרינה שפגש כנער וכעבור שנים התאהבו זה בזו מחדש.
אף שהיא מקבלת במידת מה את זהותו המגדרית של קלוד, היא מתארסת בסופו של דבר לאחיו, אנדרו, דבר שמוביל את קלוד לייאוש ולבסוף להתאבדותו.
קלודין מאת ריּוֹקוֹ איקדה ראה אור בהמשכים במגזין השוג'ו "Weekly Margaret" מבית "Shueisha" בינואר 1978: החלק הראשון הופיע בחוברת המאוחדת מס' 4–5 (15–22 בינואר) ואילו החלק השני בחוברת מס' 6 (29 בינואר).
"Shueisha" כינסה את שני הפרקים לטנקוֹבּוֹן יחיד תחת חותם "Margaret Comics" ב-20 במאי 1978. הכרך הודפס מחדש ב-2006 על-ידי "Fairbell Comics" ויצא במהדורה דיגיטלית ב-2013. ב-2018 פרסמה "Goma Books" מהדורה דיגיטלית חדשה של המאנגה, לצד עשרה מִכּתבי איקדה נוספים.
ב-15 בנובמבר 2017 הודיעה "Seven Seas Entertainment" כי רכשה את הזכויות להוצאת תרגום לאנגלית בצפון אמריקה; הכרך ראה אור ב-26 ביוני 2018 (על-פי מהדורת "Fairbell").
באיטליה הוצאה המאנגה לאור בהוצאת "RW Edizioni" תחת חותם "Goen"; המהדורה האיטלקית יצאה לאור בכרך יחיד ב-17 במאי 2014.
"קלודין" זכה לביקורות מעורבות בפרסומים דוברי-אנגלית.
אוסטין פרייס (Otaku USA) שיבח את האמנות ה"בארוקית ומרהיבה" של איקדה, בעיקר את "העיצובים המביעים של הדמויות והעריכה הפאנלית הקולנועית".
איימי מקנאלטי (Anime News Network) הדגישה את הסגנון האייקוני של איקדה – "עיניים גדולות ויפות ולבוש ראוותני" – ואת הרקעים המפורטים המזכירים שרטוטים אדריכליים.
אמנדה פאגאן (הספרייה הציבורית של ניו-יורק) תיארה את העלילה כ"סיפור רב-עוצמה על זהות, תרבות וקבלה-עצמית".
מגזין "Publishers Weekly" ציין כי המאנגה עשויה ללמד את קהל בני-העשרה "דבר-מה חשוב על אמונה בעצמך".
מבקרים שיבחו את העובדה שהגיבור הוא דמות טרנסג'נדרית מוצהרת, ולא מעורפלת.
לינזי לאברידג' (ANN) כתבה כי כנות מסוג זו נדירה בז'אנר.
רבקה סילברמן (ANN) הסכימה וציינה כי "מעט יוצרות / יוצרים, אפילו ב-2018, נוגעים בנושא ברצינות שכזו".
אריקה פרידמן (Yuricon) כינתה את המאנגה "יוצאת-דופן, אם כי ציינה כי החברה היום מודעת יותר לזהויות טרנסג'נדריות ולכן יש בה ניחוח מיושן.
עם זאת, "Publishers Weekly" וסילברמן התריעו על שימוש ב"מונחים מיושנים וגישות מצערות" במהלך העלילה – בין השאר שימוש תדיר בכינויי-נקבה כלפי קלוד.
מקנאלטי הודתה כי הדבר קשה לקריאה בראייה מודרנית, אך טענה שהוא מוסיף ריאליזם לרקע ההיסטורי, ולכן הפנייה העקבית של רוזמרי אל קלוד כגבר נושאת עוצמה רבה יותר.
פרייס סבר כי המאנגה דווקא אינה מרחיקה לכת מספיק בהצגת דעות קדומות של התקופה; לדבריו, תמיכת משפחתו של קלוד וצוות התמיכה הסביבתי מפחיתים מחשיבותו ההיסטורי של הקונפליקט החיצוני והפנימי שנושאת דמותו של קלוד.
סיום הסיפור – התאבדותו של קלוד לאחר כישלון אהבתו עם סירֵן – בוקר כ"אפל מדי במתכוון".
לאברידג' טענה שהמאנגה נופלת לקלישאות טרגיות הרווחות בסיפורים קוויריים מן התקופה, שבהן "הסוף האפשרי היחיד לרומן קווירי הוא טרגדיה".
פרידמן השוותה את האווירה לספר "Well of Loneliness", אך הדגישה כי מעשה ההתאבדות מוצגת כפשע של החברה כלפי קלוד, ולא כגזירה הכרחית.
מקנאלטי וסילברמן סברו כי בשל היקפה המצומצם של המאנגה, "העלילה מרגישה דחוסה מדי" ואינה מגיעה לעומק יצירותיה הארוכות יותר של איקדה.
פרייס הוסיף שהספר "נקרא כמו תמצית של רומן גרפי מקיף יותר שלא נכתב".
מבקרים אחרים ציינו בחיוב כי רוב בני-משפחתו של קלוד תומכים בזהותו והמסקנה היא כי מותו הוא "אשמת החברה", אך בד בבד ביקרו את בחירת שם המאנגה – "קלודין" – ככזו המשמרת את שמו המת של הגיבור.
קלוויניזם (Calvinism; ידוע גם בשם נצרות רפורמית, נצרות מתוקנת) הוא ענף בנצרות הפרוטסטנטית, הקרוי על שם אחד ממייסדיו, התאולוג והמשפטן הצרפתי ז'אן קלווין, שפעל סביב הרבע השני של המאה ה־16. משנתו של קלווין פורסמה בשני חיבורים עיקריים שכתב: "מוסדות הדת הנוצרית" ו"הדרכה באמונה נוצרית".
אולם, קלווין לא היה התורם הבלעדי ואף לא המכריע לאמונה המתוקנת, אלא המשיך במידה מסוימת את רעיונותיו של אולריך צווינגלי.
רעיונותיו של קלווין פותחו על ידי תלמידיו, בעיקר תאודור בזה וגיום פארל , ועל ידי הוגים נוצרים־רפורמים במאות השנים הבאות.
העיקרון המרכזי של הקלוויניזם הוא עיקרון ריבונות האל.
התאולוגיה הקלוויניסטית מייחסת לאל מעורבות מוחלטת בכל היבטי החיים – הרוחניים, הגופניים והאינטלקטואליים, החילוניים והדתיים, הפרטיים והציבוריים, השמימיים והארציים; הכול הוא חלק מתוכנית אלוהית בראשיתית שנקבעה עוד לפני יצירת האדם ולפי הגיון אלוהי שאין האדם מסוגל להבין אותו, והכל נעשה לפי רצונו וכתוצאה מהתערבותו הישירה של האל.
לפי תפיסה זו, האדם תלוי לחלוטין באל, לא רק כאשר הוא עוסק בפנייה ישירה אליו, כמו תפילה, אלא בכל אשר יעשה.
כיוון שכך, אורח החיים הקלוויניסטי דורש מהמאמינים מודעות מתמדת למילוי רצונו של האל.
הזרם הקלוויניסטי השפיע בעיקר על הנצרות הפרוטסטנטית בשווייץ, בהולנד ובסקוטלנד, ומאוחר יותר התפשט גם באמריקה הצפונית.
להבדיל מהנצרות הלותרנית, המבוססת על שלושה עקרונות יסוד, לנצרות הקלוויניסטית שני עקרונות נוספים, ובסך הכול חמישה עקרונות יסוד:
"כתבי הקודש לבדם" – הברית הישנה והברית החדשה הן הסמכות היחידה להבנת דבר האל ולא מסורת הכנסייה.
תפיסה זו מנוגדת לתפיסה הקתולית, המעניקה לכנסייה מונופול על פרשנות כתבי הקודש וגורסת שיש לאמונה חוקים נוספים, שאינם מופיעים בכתבי הקודש – למשל החלטותיו של האפיפיור.
"החסד לבדו" – הגאולה נובעת מחסד האל בלבד, ולא כתוצאה ממעשיו הטובים של האדם החוטא.
הגאולה היא מתנה מהאל, ולא נקנית בזכות.
תפיסה זו מנוגדת לתפיסה הקתולית, הגורסת שהצטיינות מוסרית היא הדרך לגאולה.
"האמונה בלבד" – הגאולה נקנית רק דרך האמונה, ולא דרך מעשים טובים.
תפיסה זו מעוגנת בכתבי הקודש, בפסוק "צדיק באמונתו יחיה" ().
עם זאת, בעלי האמונה אינם יכולים אלא לבצע מעשים טובים.
"המשיח לבדו" – רק ישו הוא "הדרך, האמת והחיים".
שום ישות אחרת – ובכלל זה מריה הקדושה, הקדושים, אלים אחרים או בני האדם עצמם – אינם יכולים להביא לגאולה.
"התהילה לאל בלבד" – כל התהילה מיוחסת לאל, כולל האמונה בלבם של בני האדם.
לא הצדיקים בחרו באמונה, אלא האל הוא שנטע את האמונה בלבם.
כיוון שכך, גם הכנסייה ומוסדותיה והקדושים אינם זכאים להערצה.
התוספות הקלוויניסטיות הן אלו הנוגעות לגדולת האל – עקרון ישו לבדו ועקרון התהילה לאל בלבד.
הנצרות הקלוויניסטית, כמו הנצרות הלותרנית ואף ביתר שאת, מדגישה את חוסר האונים של האדם מול האל.
בעוד האל אדיר ומנהל את העולם כולו, האדם אינו אלא בורג חסר עצמאות במכונה האדירה שברא האל.
תפיסה זו מתבטאת בעיקרון מרכזי נוסף בקלוויניזם – עקרון הגזירה הקדומה (פרדסטינציה), הקיים בגרסה חריפה פחות גם בלותרניזם.
הקלוויניסטים טענו שהאל בחר במספר מוגבל של בני אדם שיזכו בגאולה כבר בראשית הימים, בלי קשר לסגולותיהם.
היכולת לעשות את הטוב בעיני האל אינה, אפוא, סיבה לגאולה, אלא תוצאה של הבחירה המוקדמת של האל באותו אדם.
למרות עקרון הפרדסטינציה, אין הקלוויניזם גורס שיש לקיים חיים פסיביים בנוסח "שב ואל תעשה".
היות שהחיים לא ניתנו למאמין לשם הנאה אלא לשם מילוי חובתו לאלוהים, עליו מוטלת חובת החריצות, ההסתפקות במועט, עליו לנהוג בכובד ראש בכל מעשיו ולשמור על קדושת הנישואין, להימנע מבזבוז, מותרות ושעשועים, להרבות בתפילה ובקריאה בספרי הקודש.
אורח חיים פוריטני זה מאפיין מאוד את הקלוויניזם.
מבנה הכנסייה הקלוויניסטית שונה מהכנסיות שקדמו לה.
כוהני הדת, המכונים פסטורים, נבחרים על ידי המאמינים עצמם.
הכנסייה מנוהלת על ידי מועצה הנקראת קונסיסטוריה ומורכבת מהדיאקונים של הכנסייה והפרסביטרים (זקני הכנסייה), שגם הם נבחרים על ידי המאמינים.
כיום הכנסייה הקלוויניסטית מתחלקת לשלושה זרמים: הרפורמים, הפרסביטריאנים והקונגרגציונליסטים.
שני הזרמים הראשונים התאחדו ב־1875 ל"איגוד העולמי של הכנסיות הרפורמיות בנוסח האמונה הפרסביטריאנית".
הסוציולוג מקס ובר וחוקרים נוספים הצביעו על הקשר ההדוק שבין קלוויניזם לקפיטליזם, שהתבטא, בין השאר, בצמיחה משותפת שלהם – תקופת התפתחות הקפיטליזם בשווייץ זהה כמעט לחלוטין לתקופת ייסוד הקלוויניזם.
לפי חוקרים אלו, האמונות הקלוויניסטיות מעודדות את 'רוח הקפיטליזם', בעיקר בשל האמונה בפרדסטינציה – האמונה כי גורל האדם בעולם הבא נקבע כאשר הוא נולד.
גורל זה אינו ידוע לאדם מראש, והוא יכול ללמוד מעט עליו רק דרך הצלחתו בעולם הזה.
דרך חשיבה זו מביאה לכך שהאדם יפעל כל העת למקסם את הצלחתו – דרך חשיבה ההולמת את השיטה הקפיטליסטית.
כאמור, הקלוויניזם מילא תפקיד נכבד בהתפתחות הקפיטליזם עוד מראשיתו, במאות 16–17 עם המעבר מהחברה הפאודלית חקלאית אל החברה המתפתחת של קפיטליזם תעשייתי ומסחרי.
קלווין פסל את הגישות הנוצריות שהתנגדו לריבית ובנקאות וצבירת הון.
הוא העניק תוקף דתי ליזמות במסחר, בנקאות ותעשייה.
על ידי כך עודד את הבורגנות להרחבת הפעילות הכלכלית ולצבירת הון.
עקרון הפרדסטינציה נתן לבורגנות את הביטחון שמעשיו והצלחתו הם רצון האל והבורגנות שייכת ל"נבחרי האל".
אידאולוגיה זו היא אחת הסיבות העיקריות להתפתחות הקלוויניזם בארצות אירופה העשירות והמפותחות ביותר ובעלות האוכלוסייה העירונית הגדולה ביותר כמו צרפת, אנגליה, סקוטלנד, הולנד ועוד.
מאוחר יותר חלה התפשטות רחבה מאוד לארצות הברית: בשנות הרפובליקה האמריקנית המוקדמת, במחצית השנייה של המאה השמונה עשרה, היה הקלוויניזם נפוץ במושבות הבריטיות בצפון אמריקה יותר מכל פלג נוצרי אחר.
קולידג' החל דרכו הציבורית בהיותו עורך דין רפובליקני מוורמונט, ועלה לגדולה בפוליטיקה של מדינת מסצ'וסטס, לפני שנבחר למושל המדינה.
תגובתו לשביתת השוטרים בבוסטון ב-1919 הובילה לעליית התמיכה והמודעות הציבורית לו, והפכה אותו למנהיג ברמה הלאומית.
מעט אחר כך, הוא נבחר להיות סגן הנשיא ה-29 (1921–1923) ומונה לנשיא לאחר מותו הפתאומי של הנשיא וורן הרדינג ב-1923. קולידג' נבחר לכהונה מלאה ב-1924, ונודע כשמרן שתמך בממשלה מצומצמת, וגם בתור איש של מילים מעטות ובעל שנינות אירונית.
לאורך ימיו של קולידג' בנשיאות עלה כוחם של ארגוני הפשיעה המאורגנת בארצות הברית בעיקר הודות למסחר הבלתי-חוקי במשקאות חריפים שנאסרו על פי התיקון ה-18 לחוקת ארצות הברית, שהחל את תקופת היובש.
במהלך נשיאותו עלתה ההישענות הכלכלית הבינלאומית על ארצות הברית.
קולידג' ניהל מדיניות חוץ אשר פעלה בעיקרה להביא הישגים ישירים לארצות הברית ולתרום ישירות לאינטרסים אמריקאים.
לפי מדיניות זאת, סירב קולידג', כקודמו, להכניס את ארצות הברית לתוך חבר הלאומים שהוקם בתמיכת ממשל וילסון.
המדיניות הפרו-עסקית שפרחה במהלך כהונתו בהמשך לכהונת קודמו המשיכה בתקופת יורשו, הרברט הובר, עד לפרוץ השפל הגדול.
יתרה מכך, במהלך נשיאותו ידעה ארצות הברית את הפריחה הכלכלית הגדולה ביותר אי-פעם, עם צמיחה שנתית ממוצעת של 26.1% במדד דאו ג'ונס לשוק המניות, הנתון הגבוה ביותר מבין כל נשיאי ארצות הברית לדורותיהם בפער רב.
קולידג' החזיר את הביטחון במוסד הנשיאות לאחר פרשיות השחיתות בממשלו של הרדינג, ועזב את התפקיד אהוד במיוחד.
בעיני רבים הוא סימן את תקוות מעמד הביניים.
תקופת הפרישה שלו הייתה קצרה, והוא מת בגיל 60, בינואר 1933, פחות מחודשיים לפני שיורשו, הרברט הובר, עזב את תפקידו.
אף על פי שהמוניטין שלו השתקם במהלך כהונתו של רונלד רייגן כנשיא, היסטוריונים עוד מתלבטים בנוגע לדירוג נשיאותו.
תומכי הממשלה המצומצמת ומדיניות הלסה פר רואים אותו לחיוב, ואילו תומכי ממשל מרכזי חזק רואים אותו יותר לשלילה.
שני הצדדים משבחים את תמיכתו בשוויון גזעי.
קולידג' היה אחד מהנשיאים היחידים בתולדות ארצות הברית שסך ההוצאות מהתקציב הפדרלי היה נמוך יותר כאשר יצא מהתפקיד מאשר כשנכנס אליו.
בסך הכל, לאורך נשיאותו הטיל וטו על 50 חקיקות בקונגרס, רוב הפעמים היו אלו העברות תקציבים שלא הכיר בחשיבותם וראה אותם כהוצאות בזויות של האוצר הפדרלי.
בצעירותו לא הכיר קולידג' יהודים אם כי התיידד עם מספר יהודים שהיו פעילים ציבוריים במהלך חייו.
כנשיא, הוא התעלם במידה רבה מפעילותה של הקהילה היהודית ולא לקח חלק בדיון הנוגע למדיניותו האנטישמית של התעשיין הנרי פורד.
לאכזבתה הרבה של הקהילה היהודית האמריקאית, קולידג' חתם על חוק ג'ונסון-ריד, הצעת חוק בנוגע להגירה לארצות הברית אשר הגבילה את ההגירה היהודית מאירופה, אף על פי כן, קולידג', מבחינת דעותיו האישיות, תמך בהצהרת בלפור משנת 1917 ותמך בטענתו של העם היהודי לשייכות אל ארץ ישראל.
ג'ון קלווין קולידג' הבן נולד בעיירה פלימות' נוץ' שבמדינת ורמונט ב-4 ביולי 1872. הוא הנשיא היחיד בתולדות ארצות הברית שנולד ביום העצמאות האמריקני.
הוא היה הבוגר מבין שני ילדיהם של ג'ון קלווין קולידג', שהיה בעל חנות מכולת, ורעייתו ויקטוריה ג'וזפין מור.
אמו מתה כשהיה בן שתים-עשרה, ואובדנה השפיע עליו עמוקות.
אחותו הצעירה, אביגיל, נפטרה ב-1890, בגיל 15 בלבד.
אביו של קולידג' נישא שוב ב-1891, למורה, וחי עד גיל שמונים.
למשפחתו של קולידג' היו שורשים עמוקים בניו אינגלנד, מאז 1630. סב-סבו, גם הוא ג'ון קולידג', היה קצין במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית.
סבו, קלווין, שירת בבית הנבחרים המדיני של ורמונט.
בצעירותו חונך קולידג' בחינוך פוריטני מסורתי ושמו השני, קלווין, נקרא לזכרו של התאולוג הפרוטסטנטי ז'אן קלווין מהמאה ה-16. אביו נבחר לראשונה לבית המחוקקים בוורמונט חודש לאחר לידתו של קולידג'.
כילד צעיר, קולידג' היה מבקר את אביו בבניין הקפיטול במונטפלייר (בירת ורמונט) בזמן שזה האחרון ישב בכיסא המחוקק.
מאוחר יותר הוא השתתף בפגישות בעיר עם אביו ובחן כיצד התמודד עם נושאים העומדים בפני הקהילה וכיצד ניהל את מדיניותו.
את השכלתו רכש קולידג' בבית ספר מקומי בעיירה ובאקדמיית "בלק ריוור" בלודלאו, ורמונט.
האקדמיה, עם נטייה חינוכית בפטיסטית, מנתה כ-125 סטודנטים ורק חגגה 50 שנה להיווסדה נכנס קולידג' ללימודיה.
אביו, אמו וסבתו של קולידג' למדו גם הם בבית הספר.
כדי להתכונן לעבודה עתידית במכללות לקח קולידג' את הקורס החינוכי הקלאסי, עם התמקדות בלימוד לטינית, יוונית, היסטוריה ומתמטיקה.
במהלך שנתו הראשונה החל את לימודיו על תולדותיה של חוקת ארצות הברית.
כעבור שנים הוא נהג לשבח את החוקה, וכתב כי "שום מסמך אחר שהומצא בידי האדם מעולם לא הביא כל כך הרבה התקדמות ואושר לאנושות." קולידג' סיים את לימודיו באקדמית בלאק ריבר ב-23 במאי 1890. כיתתו כללה חמישה בנים וארבע בנות.
בטקס בהיכל המון הוא דיבר על "אורטוריה בהיסטוריה", ובו העריך את מידת השפעתם של דוברי הקהל על מהלך ההיסטוריה העולמית.
מצגת זו הייתה הנאום הציבורי הראשון של קולידג' אשר ידוע עליו.
הוא התכוון להיכנס לאמהרסט קולג' בסתיו, אך בעקבות מחלה, החליט במקום זאת לבצע עבודות הכנה במהלך תקופת האביב באקדמיה של סנט ג'ונסברי.
לאחר מכן עבר לנורת'המפטון כדי להיות עורך דין.
קולידג' חזר לבית אבותיו, שכן אבותיו התגוררו במסצ'וסטס במשך 150 שנה לפני שהתיישבו מחדש לוורמונט.
בשנת 1890 היה נוכח בנאום של הנשיא המכהן, בנג'מין הריסון, בוורמונט.
בשנת 1891 החל ללמוד באמהרסט קולג' במסצ'וסטס, והתבלט בכיתת הנאומים.
כדי להימנע מתשלום עבור לימודי משפטים, החליט לעבוד עם חברת עורכי דין מקומית וללמוד אצלם.
ב-26 ביוני 1895 קיבל קולידג' תואר ראשון במשפטים.
באותה העת השתתף קולידג' בתחרות כתיבת חיבורים בנושא "העקרונות שנלחמו עליהם במהפכה האמריקאית", בחסות "האגודה הלאומית לבני המהפכה האמריקאית".
התחרות נפתחה לכל הסטודנטים המבוגרים במכללות ובאוניברסיטאות אמריקאיות.
כתביו של קולידג' זיכו אותו במדליית כסף אקדמיית ובהמשך הוענק לו הפרס ממעלה הראשונה - מדליית זהב - אשר ניתנה מעיתונאים מרחבי ארצות הברית.
בעזרת חסכונותיו וירושה קטנה מסבו, פתח קולידג' משרד משלו בנורת'המפטון ב-1898. הוא עסק בדיני מסחר, והחל לצבור ניסיון.
ב-1905, פגש את גרייס אנה גודהיו, בוגרת אוניברסיטת ורמונט ומורה בבית ספר לחירשים בנורת'המפטון.
באותה השנה הזוג התארס ונישא ב-4 באוקטובר, בבית משפחתה של גרייס.
אמה של גרייס לא חיבבה את קולידג'.
לאחר מכן יצא קולידג' לירח דבש במונטריאול, באותם הימים קנדה הבריטית, שהייתה במעמד של דומיניון ביחס לממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד.
לאחר עשרים וחמש שנים, כתב על גרייס שנשאה בגאווה את חולשותיו.
הוא התעקש לשכור בית, והתנגד להיות חייב לבנקאים.
העצמאות הייתה דרכו להגן על חירותו לעשות את מה שמצא לנכון.
הוא היסס להצטרף למועדונים, בניגוד לפוליטיקאים רבים.
קולידג' יצר קשר עם אזרחים אחרים בכך שהשקיע את חסכונותיו בכל מיני תחומים.
למשפחה היו שני ילדים: ג'ון וקלווין הבן.
ביוני 1924, יצא קלווין הבן לשחק טניס במגרש בבית הלבן.
מכיוון שבאותו יום יצא לשחק ללא גרביים, השתפשפה אחת מבהונות רגלו קשות, אך מכיוון שהאנטיביוטיקה עדיין לא הומצאה (הפניצילין נתגלה רק 4 שנים מאוחר יותר), הזדהם השפשוף, וגרם לאלח דם שגרם למותו בגיל 16 בלבד.
מותו, לפי הבן ג'ון, פגע מאוד בקולידג'.
המפלגה הרפובליקנית שלטה בניו אינגלנד באותה התקופה, וקולידג' החליט להיות פעיל בפוליטיקה.
כשיצא מאמהרסט קולג' עם פניו לעבר חיים ציבוריים ומעורבות בפוליטיקה, קולידג' הכריז בפני מקורבו כי הוא בטוח בדבר אחד בלבד; שהוא רפובליקני.
ב-1896 תמך בוויליאם מקינלי, וכעבור שנה נבחר להיות חבר בוועדה הרפובליקנית המקומית.
ב-1898, נבחר למועצת העיר, כשהגיע למקום השני בבחירות.
המשרה הייתה ללא שכר, אולם העניקה לו ניסיון פוליטי רב.
במסצ'וסטס היו בחירות למשרות ציבוריות מדי שנה ובמהלך השנים התחרה קולידג' 17 פעמים בבחירות על משרות ציבוריות.
ב-1899 סירב לנסות להיבחר מחדש, ונבחר לשמש כפרקליט העירוני בידי המועצה.
הוא נבחר שוב ב-1901. המשרה תרמה לניסיונו בעריכת דין, וטמנה בחובה משכורת של 600 דולרים.
ב-1902, דמוקרט נבחר לתפקיד, וקולידג' חזר לעסקים הפרטיים.
מעט אחר כך, רשם בית המשפט המחוזי מת, וקולידג' החליף אותו.
מכיוון שלא יכול היה לעסוק בעריכת דין, הוא נשאר בתפקיד רק שנה.
ב-1904, הפסיד בפעם היחידה בחייו בבחירות, כשלא נבחר למועצת החינוך המקומית.
כשהתברר לו שחלק משכניו לא תמכו בו כיוון שלא היו לו ילדים בבתי הספר המקומיים, הפציר בהם "תנו לי קצת זמן!".
הרפובליקניזם שלו התבסס היטב באמונה באידיאלים של המפלגה ובנכונות המדיניות הבסיסית שלה בנושאים הגדולים של היום, כגון מכס מגן שנועד לטפח את התעשייה האמריקאית.
קולידג' היה איש מפלגה עקבי ובלתי מעורער עד הסוף, אך מעולם לא היה פרטיזן קיצוני.
היו לו חברים רבים בקרב מתנגדיו האידאולוגים; ואכן, במותו, אל סמית', המועמד הדמוקרטי לנשיאות ב-1928, ירכיב את אחד ההספדים בעלי התובנה הגדולים ביותר אודות חייו של קולידג', שכותרתו "דוגמה ציבורית נוצצת." באשר למפלגות עצמן, קולידג' האמין בכך שהוא מספק נקודת ייצוג של אחריות שהיא חיונית לתפקוד המערכת הפוליטית האמריקאית.
ב-1906, בחרה הוועדה הרפובליקנית המקומית בקולידג' כמועמדה לבית הנבחרים של מסצ'וסטס.
הוא ניצח בניצחון דחוק את המועמד הדמוקרטי ועבר לבוסטון ב-1907. הוא שירת בוועדות זוטרות, ואף על פי שתמך במפלגתו בדרך כלל, הוא היה ידוע כפרוגרסיבי, שתמך במתן זכות הצבעה לנשים ובבחירה ישירה של סנאטורים.
קולידג' תמך בסנאטור וינטרופ קריין, ששלט בפלג המערבי במפלגה, והיה יריבו של הנרי קבוט לודג', מנהיג האגף המזרחי.
בנוסף כרת ברית עם גאי קורייר, שהיה מוכר מבחינה חברתית.
ב-1907, נבחר לכהונה שנייה, וב-1908 החל להתבלט יותר.
לאחר מכן, סירב לרוץ לעוד כהונה והחליט לנסות להיבחר לתפקיד ראש עיריית נורת'המפטון, לאחר פרישתו של ראש העיר הדמוקרטי.
הוא ניצח את יריבו בניצחון דחוק.
בין 1910 ל-1911, העלה את שכר המורים, הקטין את החוב העירוני והפחית מיסים.
לאחר פרישתו של הסנאטור במסצ'וסטס, ניסה קולידג' להיבחר במקומו לסנאט המקומי ב-1912. הוא ניצח ברוב גדול.
לאחר מכן מונה לפתור את השביתה באיגוד הצמר האמריקני במסצ'וסטס.
לאחר חודשיים מתוחים, הסכים התאגיד לדרישות הפועלים, בהסכם פשרה שהציע קולידג'.
הרפובליקנים ממסצ'וסטס הושפעו מהפילוג במפלגה, בין האגף הפרוגרסיבי שתמך בתאודור רוזוולט ובין האגף השמרני, שתמך בוויליאם הווארד טאפט.
אף על פי שקולידג' נודע כפרוגרסיבי, הוא סירב לנטוש את מפלגתו.
המפלגה הפרוגרסיבית לא הציעה מועמד באזור הבחירה שלו, והוא נבחר שוב.
ב-1913, הצליח קולידג' להעביר חוק שקישר בין נורת'המפטון לקהילות תעשייתיות דומות במערב מסצ'וסטס.
הוא התכוון לפרוש לאחר תקופת כהונתו השנייה, אבל לאחר מכן נבחר שוב ומונה לנשיא הסנאט, בעיקר בשל תמיכתו בזכות הצבעה לנשים.
לקראת סוף כהונתו, רבים תמכו בקולידג' כמועמד לתפקיד סגן המושל.
לאחר שנבחר מחדש לסנאט ב-1914, נבחר קולידג' פה אחד לנשיאות הסנאט.
נאומו הראשון בתור נשיא הסנאט ולחבריו נודע בכינוי נאום האמון במסצ'וסטס ולהלן קטע מסופו של הנאום:
תומכיו עודדו אותו לרוץ לתפקיד סגן המושל.
הוא הכריז על מועמדותו בסוף המושב של 1915.
המצביעים באו לראות בקולידג' אישיות בעלת אופי שמכיר את עסקיו ואפשר לסמוך עליו כי יבצע את המטלות שהוטלו עליו.
יתר על כן, מעולם לא היה שמץ של קשר אל שערורייה, אישית או פוליטית, שקושרה אל קולידג'.
האמון של העם שימש את קולידג' היטב להאזין לעם ולהשלים את הבטחותיו לבוחר.
קולידג' נבחר לרוץ לתפקיד סגן מושל מסצ'וסטס לצד סמואל מקול.
קולידג' גייס קולות רבים, ושניהם נבחרו לתפקיד בקלות.
במסצ'וסטס סגן המושל לא מנהל את הסנאט, בניגוד למדינות אחרות.
קולידג' נטש את לימודי המשפטים שלו ב-1916. מקול וקולידג' נבחרו שוב ב-1916 וב-1917. כשמקול הכריז שלא ירוץ לכהונה רביעית, הכריז קולידג' שירוץ לתפקיד המושל.
קולידג' זכה לתמיכת הרפובליקנים במסעו לתפקיד מושל מסצ'וסטס ב-1918. סגנו היה צ'נינג קוקס, עורך דין מבוסטון ודובר בית הנבחרים של מסצ'וסטס.
הם הדגישו את הישגי הממשל הקודם: שמרנות תקציבית, התנגדות מעורפלת לחוק היובש, תמיכה בזכות הצבעה לנשים, ותמיכה במעורבות במלחמת העולם הראשונה.
הקהילות האיריות והגרמניות נרתעו מהתמיכה במלחמה, וקולידג' נבחר לבסוף בהפרש זעום של 16,773 (50.87%).
ב-1919, כתגובה לתוכניתם של שוטרי בוסטון להירשם באיגוד עובדים, הכריז מפקד המשטרה שלא ירשה זאת.
באוגוסט, התקבלו השוטרים אל איגוד העובדים.
מפקד המשטרה הכריז על פיטורי השוטרים, אלא אם יפרקו את האיגוד עד 4 בספטמבר.
ראש עיריית בוסטון ניסה לדחות את המועד, אולם לבסוף הושעו השוטרים ב-8 בספטמבר.
למחרת היום, כשלושה-רבעים משוטרי בוסטון הכריזו על שביתה (1,117 מתוך 1,544).
קולידג', שתמך במפקד המשטרה, עקב אחרי המצב מקרוב אולם בתחילה העדיף להשאיר אותו לטיפול הרשויות המקומיות.
הוא ציפה למהומות שיגרמו לציבור להבין את המסר - השוטר לא יכול לשבות.
בשני הלילות הבאים, הייתה אלימות ומהומה בעיר.
רבים חששו משביתות של הכבאים, והמשמר הלאומי של מסצ'וסטס הגיע אל בוסטון.
קולידג' חש בחומרת המצב, והחליט להכניס עוד יחידות אל המשמר הלאומי.
הוא קרא להעסקת שוטרים חדשים.
באותו הלילה, קיבל מברק ממנהיג איגוד העובדים שטען שהמהומות הן בגלל פיטורי השוטרים.
קולידג' התנגד לחלוטין לשביתה והכריז בתגובה: .
העיתונות פרסמה את דבריו והוא הפך לגיבור לאומי.
באמצע גל אנטי-קומוניסטי, רבים באמריקה חששו ממרידות קומוניסטיות, כפי שהתרחשו ברוסיה באמצע מלחמת העולם הראשונה, ובהונגריה ובגרמניה לנוכח סיומה של המלחמה.
קולידג' איבד תומכים בקרב העבודה המאורגנת, אולם השמרנים החלו לתמוך בו.
הוא נתפס כמנהיג החלטי ושקול, וכאוכף חוק וסדר.
רק ב-1965 נוצר איגוד שוטרים, שהצטרף לאיגוד העובדים ב-1998. אף על פי שהשביתות הממושכות איימו על היציבות בתחום הפנים, קולידג' כיבד את יום הפועלים ואחת נאם בנוגע ליום זה והדגיש את היותו פוליטיקאי שמרן אך לא קיצוני אשר הכיר בחשיבות של פשרה פוליטית כדי למנוע תסיסה אזרחית:
קולידג' וקוקס נבחרו לרוץ שוב ב-1919. תומכי קולידג' פרסמו את פעולותיו במהלך השביתה.
הפעם ניצח קולידג' בהפרש גדול, עם 317,774 קולות, שהיוו 60.94% מסך קולות המצביעים.
פעולותיו במהלך השביתה, וניצחונו הגדול, הובילו לשמועות שינסה לרוץ לנשיאות ב-1920.
קולידג' נכנס לתפקידו ב-2 בינואר 1919, לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה.
הוא דחף לחקיקה שתקבע מענק כספי של מאה דולר לכל יוצא צבא ממסצ'וסטס.
בנוסף, חתם על חוק שצמצם את משך שבוע העבודה לנשים ולילדים מ-54 שעות ל-48. הוא חתם על תקציב שהותיר את שיעורי המס על כנם, אולם קיצץ ארבעה מיליוני דולרים לשם צמצום החוב.
קולידג' הטיל וטו פעמים רבות בתפקידו.
הוא הטיל וטו על חוק שנועד להעלות את שכר המחוקקים ב-50%.
אף על פי שהתנגד לחוק היובש, הטיל וטו על חוק ממאי 1920 שרצה לאפשר מכירת בירה או יין עם אחוזי אלכוהול נמוכים במסצ'וסטס, למרות התיקון ה-18 לחוקת ארצות הברית.
קולידג' טען שדעתו לא נחשבת מול החוקה.
בוועידה הרפובליקנית הלאומית של 1920, רוב הצירים נבחרו בידי ועידות מפלגתיות מקומיות, ולא בבחירות מקדימות.
השטח היה מחולק בקרב מועמדים מקומיים.
קולידג' היה מועמד, ואמנם הגיע למקום השישי, אולם מנהיגי המפלגה החזקים ששלטו בוועידה, בעיקר הסנאטורים, לא תמכו בו.
לאחר עשרה סיבובים, המנהיגים והצירים תמכו בסנאטור וורן הרדינג מאוהיו כמועמד הנשיאותי.
כשהגיע הזמן לבחור בסגנו, מנהיגי המפלגה הכריזו שברצונם לבחור בסנאטור ארווין לנרוט מוויסקונסין.
הם נטשו את הוועידה לאחר מכן, אולם ציר מאורגון שקרא את נאומו של קולידג' במסצ'וסטס, הציע שקולידג' יהיה סגנו של הרדינג.
הצירים תמכו בו במהירות בהיעדרם של מנהיגי המפלגה, והוא נבחר בקלות.
הדמוקרטים בחרו במועמד אחר מאוהיו, ג'יימס קוקס, ובתור סגנו בחרו בסגן מזכיר הצי, פרנקלין דלאנו רוזוולט.
במוקד מסע הבחירות עמדה שאלת הצטרפות ארצות הברית לחבר הלאומים, והמורשת הפרוגרסיבית.
הרדינג ניהל את מסע הבחירות ממרפסת ביתו באוהיו, וקולידג' ערך את מסע הבחירות בקרב תושבי ניו אינגלנד, כשהוא נואם נאומים קצרים.
ב-2 בנובמבר 1920, ניצחו הרדינג וקולידג' בניצחון סוחף, והשיגו יותר מ-60% מהקולות, כולל כל מדינה שאינה דרומית.
הם גם ניצחו בטנסי, הפעם הראשונה בה רפובליקנים זכו במדינה דרומית מאז תקופת השיקום.
בתור סגן נשיא, לא היו לקולידג' סמכויות רשמיות, אולם הרדינג הזמין אותו לישיבות הקבינט, תקדים עבור סגן נשיא.
כסגן הנשיא, קולידג' הוזמן יחד עם גרייס למסיבות רבות.
באותן המסיבות נוצרו הסיפורים על קולידג'.
אף על פי שהיה נואם מוכשר, בחייו הפרטיים היה איש של מילים מעטות וכונה "קל השתקן".
סופר שבמהלך סעודה בבית הלבן אורחת ערכה התערבות עם חבריה באשר לאפשרות להוציא למעלה משלוש מילים מקולידג'.
כשניגשה אליו וסיפרה על ההתערבות הוא הגיב במילים "את הפסדת".
לאחר מותו, התבדחו רבים ושאלו כיצד היה אפשר לשים לב שמת.
קולידג' לא הרגיש בנוח בקרב החברה הגבוהה מוושינגטון, וטען שהמשיך ללכת למסיבותיהם רק כדי לאכול שם.
אליס רוזוולט, שהייתה מובילה חברתית, תיארה אותו כאדם שתקן, משלב ידיים וחמוץ פנים.
גם כנשיא, המשיך קולידג' לשמור על מוניטין כאדם שתקן.
הוא טען שלמילותיו של הנשיא יש ערך חשוב, ואסור לו להשתמש בהן לעיתים קרובות.
ישנה טענה מקרב היסטוריונים שהוא הזין במכוון את תדמיתו כדי לחזק את מעמדו בקרב הציבור.
אחרים טענו שקולידג' הסתגר בתוך עצמו מאז מות בנו ב-1924. קולידג' הצטרף לישיבות הקבינט והיה לסגן הנשיא הראשון שעשה זאת על בסיס קבוע.
הוא ישב בקצה הרחוק ביותר של השולחן מהנשיא הרדינג, הקשיב למה שנאמר ולא אמר כמעט כלום בעצמו.
"הניסיון שלי בקבינט", סיכם, "היה לי ערך עליון כשהפכתי לנשיא."
כאשר נשאל הנשיא הרדינג בנוגע לעירובו של קולידג' בישיבות הקבינט ענה לתקשורת כך: "אני חושב שסגן הנשיא צריך להיות יותר מאשר תחליף בלבד בהמתנה.
בהקמת התיאום מחדש בין משרד ההנהלה לסנאט, סגן הנשיא יכול וצריך לשחק חלק גדול, ואני אמרתי למושל קולידג' כמה אני רוצה שהוא לא רק יהיה משתתף בקמפיין, אלא כמה אני רוצה שהוא יהיה חלק מועיל בממשל רפובליקני." בינתיים ממשל הרדינג נקלע לשערורייה.
הסנאט פתח בחקירה של הַחכָּרָה לא תקינה של עתודות נפט ימיות ב'כיפת הקנקן' במדינת ויומינג.
היו גם אינדיקציות לשערוריות שהתבשלו במנהל של חברי הממשל הוותיקים ובמשרד המשפטים.
עלתה השאלה בנוגע לאפשרות של מינוי מחודש של קולידג' לסגן הנשיא אילולא הרדינג יבחר לקדנציה שנייה בתור נשיא.
ב-2 באוגוסט 1923, הלך לעולמו באופן מפתיע הנשיא הרדינג, במהלך סיבוב נאומים בסן פרנסיסקו.
בעת מותו של הרדינג שהה קולידג' בביקור אצל הוריו בוורמונט, בכפר שבאותם ימים לא היו בו לא חשמל ולא טלפון.
בשעה 2 לפנות בוקר ב-3 באוגוסט הגיע פרש מהעיר הסמוכה, העיר את סגן הנשיא, ומסר לו מברק בהול המודיע על מות הנשיא.
קולידג' התלבש, התפלל, וירד אל הסלון בבית הוריו, שם התקבצו העיתונאים.
לאחר מכן נשא קולידג' את שבועת האמונים לאורה של עששית, כשידו מונחת על ספר התנ"ך המשפחתי.
מאחר שבאותו כפר לא היה שופט, השביע את הנשיא הנוטריון של הכפר - אביו.
לאחר מכן חזר לישון, ולמחרת היום חזר אל וושינגטון, כדי שיושבע בידי שופט עליון.
הוא עשה זאת כדי למנוע כל ביקורת על כך שהושבע בידי נוטריון.
האומה לא ידעה מה לחשוב על קולידג', שלא התבלט בתוך ממשל הרדינג.