tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסכם שביתת הנשק שסיים את מלחמת העולם הראשונה נחתם ב-11 בנובמבר 1918 בשעה 5 בבוקר, אך קבע את השעה 11:00 כשעת סיום הלחימה בשל הקושי להודיע לכוחות המפוזרים על הפסקת הלחימה.
במשך השעות בין חתימת הפסקת האש לכניסתה לתוקף נהרגו 863 חיילים מבריטניה וחבר העמים, וכ-3,000 לוחמים אמריקאים נהרגו או נפצעו בקרבות האחרונים בהם השתתפו.
החייל הבריטי האחרון, טוראי ג'ורג' אדווין אליסון נהרג בשעה 9:30, כ-90 דקות לפני כניסת הפסקת האש לתוקף.
הוא לחם ברציפות במלחמה מאז 1914. אוגוסטין טרבושן הוא החייל הצרפתי האחרון שנהרג.
הוא נורה בשעה 10:45 כשנשלח להודיע לחבריו שיצאו להתקפה מעבר לנהר מז כי המרק יוגש לאחר הפסקת האש.
טוראי הנרי גנטר מצבא ארצות הברית נהרג בשעה 10:58 בעת התקפה על עמדת מכונת ירייה גרמנית, והוא באופן רשמי ההרוג האחרון במלחמת העולם הראשונה.
דקה לאחר מכן, בעת כניסת הפסקת האש לתוקף, נכנעו החיילים באותה עמדה לחבריו ליחידה.
באופן רשמי ביום זה מעל 10,000 חיילים נהרגו (כולל פצועים שנפצעו קודם לכן ומתו מפצעיהם ביום זה), נפצעו או הוכרזו נעדרים.
75 חיילים צרפתיים נהרגו באותו היום, אולם תאריך המוות שלהם שונה ל-10 בנובמבר כדי למנוע ממשפחותיהם את התסכול מכך שיקיריהם נהרגו ביום האחרון למלחמה, וכדי למנוע מחלוקת לגבי זכאותם של יורשי הנופלים לתגמול מוגדל בגין מוות בעת מלחמה.
יום רודף יום הוא אלבומו החמישי והאחרון של הזמר והמוזיקאי שמוליק קראוס, שיצא לאור ב־2003.
האלבום יצא תשע שנים לאחר צאת אלבומו הקודם של קראוס, "ידידותי לסביבה" (1994).
העבודה על האלבום החלה ב־1999, כאשר יענקל'ה רוטבליט שלח לשמוליק קראוס טקסטים פרי עטו וקראוס החל להלחינם.
מלאכת העיבוד של השירים הופקדה בידי המוזיקאי משה לוי, שהפיק מוזיקלית בשיתוף עופר אקרלינג ולני בן-בסט, בניגוד לאלבומיו הקודמים של קראוס שעובדו והופקו מוזיקלית על ידי אילן וירצברג.
השירים הוקלטו בשנים 2001–2002, בתקופת האינתיפאדה השנייה.
האלבום נכשל מסחרית ושיריו לא הושמעו לעיתים קרובות בתחנות הרדיו, אף שזכה לביקורות משבחות.
מבין שירי האלבום בולט החידוש ל"זה קורה", שקראוס כתב והלחין ושבוצע במקור בידי אריק לביא.
קראוס צוטט ב־1998 כאומר: "את השיר הזה כתבתי לזכר אבי שנפטר בצעירותי.
נתתי את השיר לאריק לביא כי לא יכולתי לשיר אותו, וגם לא אשיר אותו לעולם", אך לימים ביצע את השיר.
עשיית האלבום תועדה בסרט "מעשה בתקליט" של הבמאית יסמין הדס ליפשיץ, שהוקרן בערוץ הראשון בפברואר 2012, עשור לאחר צילומו.
משה לוי – פסנתר, המונד, סינתיסייזרים, גיטרה אקוסטית ("זה קורה"), כלי הקשה, קולות
מיקי שביב – גיטרות, גיטרה בס
דודו טסה – גיטרה אקוסטית 12 מיתרים ("יום רודף יום")
אדם דל מונטה – גיטרה קלאסית ("בצד העצוב של העיר")
לני בן-בסט – תכנות תופים, פסנתר ("בצד העצוב של העיר"), קולות ("על ענף רענן")
יועד ניר – צ'לו ("יום רודף יום")
הדר כהן – כינור ("יום רודף יום", "בצד העצוב של העיר")
אטיין מנרי – כינור ("בצד העצוב של העיר")
מירי מנשרוב – ויולה ("בצד העצוב של העיר")
יום שישי ה-13 חלק 2 הוא סרט סלאשר אמריקאי משנת 1981, המהווה המשך לסרט המקורי יום שישי ה-13 משנת 1980 והפרק השני בזיכיון.
הסרט בבימויו של סטיב מינר מציג לראשונה את ג'ייסון וורהיס בתור הרוצח הראשי של הסדרה, לאחר שבסרט הראשון אמו, פמלה וורהיס, הייתה הרוצחת.
העלילה מתמקדת בקבוצה חדשה של מדריכים שמגיעה למחנה קיץ סמוך לאגם קריסטל, מבלי לדעת שהאגדה על ג'ייסון האכזר נכונה, והוא יוצא למסע הרג כדי לנקום על מות אמו.
במקור הסרט נועד להיות סרט אנתולוגיה המבוסס על האמונה הטפלה של יום שישי ה-13. עם זאת, לאחר הפופולריות של הסוף המפתיע של הסרט המקורי, יוצרי הסרט בחרו להמשיך את הסיפור והמיתולוגיה סביב Camp Crystal Lake, מגמה שתחזור על עצמה בכל סרט בזיכיון.
כמו הסרט המקורי, יום שישי ה-13 חלק 2 נתקל בהתנגדות של איגוד הסרטים של אמריקה, שציין את "האלימות המצטברת" שלו כבעייתית, וכתוצאה מכך בוצעו קיצוצים רבים כדי לאפשר דירוג R (מתחת ל+18).
הסרט נפתח בתיאטרון בניו יורק, לוס אנג'לס וסן פרנסיסקו ב-1 במאי 1981. יום שישי ה-13 חלק 2 זכה לביקורות שליליות אך הצליח כלכלית אם כי פחות מהסרט הראשון כאשר הכניס 21.7 מיליון דולר בארצות הברית בתקציב של 1.25 מיליון דולר.
סרט המשך ישיר, יום שישי ה-13 חלק שלישי, יצא שנה לאחר מכן.
חמש שנים לאחר אירועי הסרט הראשון, המחנה הסמוך לאגם קריסטל נפתח מחדש לקבוצה חדשה של מדריכי קיץ.
עם הגעתם, הם שומעים את האגדה על ג'ייסון וורהיס, שלכאורה טבע באגם כילד ושרצח אמו היה נקמתה על מותו.
מבלי לדעת שג'ייסון עדיין חי ומחכה בסתר, המדריכים הופכים מטרה קלה.
ככל שהלילה מתקדם, ג'ייסון, חמוש בשק בד על ראשו ומצויד במגוון כלי נשק, מתחיל לצוד אותם בזה אחר זה.
ג'יני (איימי סטיל) וקולגותיה מנסים לשרוד את הלילה ולהימלט מהטבח האכזרי של ג'ייסון.
איימי סטיל בתפקיד ג'יני פילד
ג'ון פיורי בתפקיד פול הולט
סטיב דאש בתפקיד ג'ייסון וורהיס
אדריאן קינג בתפקיד אליס הארדי (תפקיד אורח)
יום שישי ה-13 חלק 2 קיבל ביקורות מעורבות מצד המבקרים, כאשר חלקם שיבחו את ההרחבה לדמותו של ג'ייסון ואת ההשפעה שלו על ז'אנר סרטי האימה, בעוד אחרים מתחו ביקורת על חוסר המקוריות וחזרתיות.
ב-Rotten Tomatoes, הסרט קיבל ציון של 33%, וב-Metacritic ציון של 26 מתוך 100.
יום שישי ה-13 חלק 3 הוא סרט סלאשר אמריקאי משנת 1982 בבימויו של סטיב מינר.
זהו סרט ההמשך ליום שישי ה-13 חלק 2 והסרט השלישי בזיכיון יום שישי ה-13. העלילה מתרחשת לאחר אירועי הסרט הקודם, ומתמקדת בקבוצת צעירים שמגיעים לחווה מבודדת סמוך לאגם קריסטל ומוצאים את עצמם נרדפים על ידי ג'ייסון הקטלני.
הסרט מסמן את הופעתה הראשונה של מסכת ההוקי החתימה של ג'ייסון, שהפכה מאז לסימן מסחרי של הדמות והזכיינית, כמו גם לאייקון בקולנוע האמריקאי ובז'אנר האימה בכלל.
העלילה המקורית הייתה אמורה להתמקד בג'יני פילד פוסט טראומטית שהחלה ללמוד הגנה עצמית וחזרה לקולג' לאחר ששרדה את החוויה הקשה שלה בסרט הקודם.
לאחר שמצאה את גופתו של פול בתוך חדר המעונות שלה, היא מתכוננת לאתר את וורהיז ולהתמודד מולו בעימות אחרון.
עם זאת, הרעיון הזה נזנח כאשר איימי סטיל סירבה לחזור על תפקידה.
יום שישי ה-13 חלק שלישי יצא לאקרנים בתיאטרון בתלת מימד, והוא הסרט היחיד בסדרה שיצא בפורמט זה.
הסרט נועד לסיים את הסדרה כטרילוגיה; עם זאת, בניגוד לרבים מיורשיו, הסרט לא כלל כינוי בכותרת שלו כדי לציין אותו ככזה.
הסרט יצא לאקרנים ב-13 באוגוסט 1982, והכניס 36.7 מיליון דולר בקופות בארצות הברית בתקציב של 2.2 מיליון דולר אך ספג ביקורות שליליות מהמבקרים.
זה היה הסרט הראשון שהסיר את הסרט "אי.טי.
- חבר מכוכב אחר" מהתואר הסרט הרווחי ביותר בקופות והפך לסרט האימה השני עם הרווחים של 1982, אחרי פולטרגייסט.
יש לו את מספר המשתתפים השלישי במספר של הזיכיון ביום שישי ה-13, עם כ-11,762,400 כרטיסים שנמכרו.
סרט המשך יום שישי ה-13: הפרק האחרון יצא שנתיים לאחר מכן.
לאחר שנראה כי ג'ייסון וורהיס נהרג בסרט הקודם, גופתו מועברת לחדר המתים.
הוא מתעורר לחיים, נמלט מהמקום ושב לאזור אגם קריסטל.
הפעם, קבוצת צעירים שוכרת בית סמוך ומתחילה בחגיגות סופשבוע.
במקביל, משפחת ג'ארוויס הכוללת את טומי (קורי פלדמן) ואחותו טריש (קימברלי בק), מנסה לחיות את חייהם בשקט.
ג'ייסון מתחיל לרדוף ולהרוג את חברי הקבוצה בזה אחר זה, עד שלבסוף, טומי הצעיר והאמיץ מתעמת עם ג'ייסון ומצליח להביסו באכזריות.
קימברלי בק בתפקיד טריש ג'ארוויס
קורי פלדמן בתפקיד טומי ג'ארוויס
טד ווייט בתפקיד ג'ייסון וורהיס
ארין גריי בתפקיד גברת ג'ארוויס
יום שישי ה-13: הפרק האחרון קיבל ביקורות מעורבות, אך זכה להצלחה מסחרית והפך לחלק בולט בסדרה.
המבקרים שיבחו את סצנות המתח וההרג, ואת הופעתו של קורי פלדמן.
ב-Rotten Tomatoes, הסרט קיבל ציון של 24%, וב-Metacritic, ציון של 33 מתוך 100.
יום שישי ה-13: הפרק האחרון הוא סרט אימה אמריקאי משנת 1984, בבימויו של ג'וזף זיטו.
הסרט מהווה את החלק הרביעי בסדרת סרטי "יום שישי ה-13" וממשיך את סיפורו של הרוצח הסדרתי ג'ייסון וורהיס.
בסרט מככבים קימברלי בק, פיטר ברטון, קורי פלדמן, וקריספין גלובר.
העלילה מתמקדת בג'ייסון, שנחשב למת אך מתעורר לחיים בבית החולים, חוזר לאזור אגם קריסטל וממשיך במסע הרציחות שלו, בעודו נתקל במשפחת ג'רביס ובנערים המבלים באזור.
הסרט הופק בתקציב של כ-2.6 מיליון דולר והכניס כ-32.9 מיליון דולר בארצות הברית.
לאחר אירועי הסרט הקודם, ג'ייסון וורהיס נמצא ללא רוח חיים ונלקח לחדר המתים המקומי.
עם הגעתו, הוא מתעורר לחיים, הורג את הצוות הרפואי וחוזר לאזור אגם קריסטל.
במקביל, משפחת ג'רביס – האם טריש, הבת טריש והבן הצעיר טומי – מתגוררת בביתם הסמוך לאגם.
קבוצת נערים שוכרת בית סמוך כדי לבלות סוף שבוע, אך במהרה הם נופלים קורבן לג'ייסון אחד אחרי השני.
טריש וטומי מוצאים עצמם במאבק הישרדות מול הרוצח האכזרי, ובסופו של דבר טומי מצליח להכניע את ג'ייסון.
קימברלי בק – טריש ג'רביס, הבת הבכורה במשפחת ג'רביס.
קורי פלדמן – טומי ג'רביס, הבן הצעיר והחובב מסכות.
טד וייט – ג'ייסון וורהיס, הרוצח הסדרתי.
אריך אנדרסון – רוב דיר, אחיה של סנדרה שנרצחה בסרט הקודם, המגיע לנקום את מותה.
ג'ודי ארונסון – סמנתה, אחת הנערות בקבוצת החברים.
פיטר ברטון – דאג, אחד הנערים בקבוצת החברים.
כריסטין גליסון – שרה, נערה בקבוצת החברים.
לורנס מונוסון – טד, נער בקבוצת החברים.
ג'ואן פרימן – גברת ג'רביס, אם המשפחה.
באתר Metacritic, לסרט יש ציון ממוצע משוקלל של 33 מתוך 100, בהתבסס על שבע ביקורות, מה שמצביע על "ביקורות לא חיוביות בדרך כלל".
יום רוסיה הוא החג הלאומי של הפדרציה הרוסית הנחגג כל שנה מאז 1992, ב-12 ביוני.
החג מציין את הכרזת הריבונות הממלכתית של הרפובליקה הסובייטית הסוציאל-פדרטיבית של רוסיה, תהליך שהוביל להתפרקות ברית המועצות והיותה של רוסיה מדינה עצמאית.
החג מדגיש את המדינתיות של רוסיה, היותה מדינה ריבונית ונערכים בו אירועים המציגים את התרבות וההיסטוריה של העמים השונים של המדינה.
במסגרת תהליך ההתפרקות של ברית המועצות בסוף שנות ה-80 החלו מגמות אירידנטליות גם ברוסיה עצמה.
ב-1990, הכריז הסובייט העליון של הרפובליקה הרוסית הסובייטית הסוציאליסטית (RSFSR) על ריבונותה של הרפובליקה הרוסית ועל הכוונה לקיים מדינה חוקתית דמוקרטית בתוך מסגרת פוליטית רופפת יותר שתקום על יסוד ברית המועצות.
ההכרזה כללה את העקרונות הבאים:
עדיפות לחוקה לחוקים של הרפובליקה הרוסית על פני החקיקה הסובייטית (עיקרון הריבונות).
הזדמנויות שוות לכל האזרחים, מפלגות פוליטית וארגונים ציבוריים במדינה (עיקרון השוויוניות בפני החוק)
הצורך להרחיב את הזכויות של המחוזות והרפובליקות בתוך שטחה של רוסיה (עיקרון הפדרליזם).
ההכרזה נחתמה על ידי מי שהיה אז יושב ראש הסובייט העליון של הרפובליקה הרוסית, בוריס ילצין.
יום ההכרזה, ה-12 ביוני, נחגג כיום הלאומי ברוסיה מאז 1992.
יום רוסיה הוא יום חופש.
צו נשיאותי שהוציא הנשיא ילצין ב-2 ביוני 1994 הגדיר את התאריך שוב כיום לאומי.
בצו נשיאותי מ-16 ביוני החג נקרא באופן רשמי "יום רוסיה".
ב-2002 קודקס העמל (קובץ חוקי עבודה) נתן תוקף משנה לשם החג ובכך הוא הפך רשמית ליום חג.
ברחבי המדינה נערכים אירועים שונים כגון קונצרטים ומופעי זיקוקי די נור.
בארמון הקרמלין הגדול השוכן בקרמלין של מוסקבה בטקס המשודר בטלוויזיה מקבלים אישים בעלי הישגים בתחום הספרות, מדעים וסיוע הומניטארי את הפרס הממלכתי של רוסיה (רוסית: Государственная Премия Российской Федерации).
ברבות השנים נערכו אירועים שונים ברחבי המדינה: במהלך אירועי החג ב-2003 נערך מופע אווירי של "האבירים הרוסיים" בו מטוסי קרב של מיג וסוחוי יצרו שובל עשן בטריקולור של דגל רוסיה.
ב-2004 נערך בכיכר האדומה מצעד צבאי היסטורי, המשתתפים בו, חיילים של הצבא הרוסי ונציגי המחוזות השונים במדינה, לבושים בתלבושות הלאומיות, הציגו תאריכי ציון חשובים בהיסטוריה הרוסית.
ב-2007, בקראסנויארסק, אנשים הלבושים בטריקולור הרוסי, אדום כחול ולבן, יצרו שרשרת אנושית באורך קילומטר.
ב-2008 בעיר טומסק נערך "קרנבל עץ" בו הוצג מטבע רובל רוסי ענק.
בעיר סמרה, נערך שחזור של כוחותיהם של מינין ופוז'רסקי שנלחמו נגד הכובשים הפולנים במסגרת מלחמת רוסיה-פולין של 1618-1605. ב-2009 תושבים בעיר וולגוגרד יצרו מפה של המדינה בגודל 35 מטר רבוע.
בסבסטופול אזרחים צעדו ברחבי העיר תוך שהם נושאים דגל של המדינה באורך 30 מטר.
באותה שנה, במוסקבה, בכיכר המהפכה הותקנה בובת חוחלומה בגובה שני מטר.
כמו כן, במגדל אוסטנקינו דגל רוסיה הונף בפעם הראשונה.
רוסיה נוהגת לציין את החג גם בשגרירויותיה ברחבי העולם.
ב-15 ביוני 2018 אף נערך לראשונה אירוע חגיגי בחצר סרגיי בירושלים.
יום שבת העקוב מדם (בסינית: 血腥的星期六; בפין-יין: Xuèxīng de Xīngqíliù) הוא צילום מלחמה שחור-לבן שצולם על ידי צלם העיתונות הסיני ה.ס וונג ב-28 באוגוסט 1937 זמן קצר לאחר הפצצת תחנת הרכבת הדרומית של שאנגחאי בסין על ידי כוחות יפנים במסגרת קרב שאנגחאי שנערך במלחמת סין–יפן השנייה.
במסגרת קרב שאנגחאי, העיר שאנגחאי, שהייתה (ועודנה) העיר הסינית המאוכלסת ביותר, עמדה תחת מתקפה מצד צבא יפן.
ב-28 באוגוסט 1937 נסוגו הכוחות הסיניים מנהר הוואנפו , וצבא יפן החליט להפציץ את האזור.
ידיעה על מתקפה יפנית המתוכננת לשעה 14:00 באותו יום הגיעה לאנשי התקשורת, ובשעה זו עמדו עיתונאים רבים על גג בניין והמתינו למתקפה בתקווה לתעד אותה, אולם המתקפה לא החלה.
בשעה 15:00 נפוצה בקרב העיתונאים שמועה כי המתקפה נדחתה וכולם עזבו את המקום למעט צלם העיתונות ה.ס וונג שהחליט להמתין זמן נוסף.
בשעה 16:00 הוא שמע מטוסים והבחין בשלושה מפציצים יפנים מנמיכים טוס.
מספר שניות לאחר מכן שמע פיצוצים עזים וראה עשן מיתמר במרחק של כשלושה קילומטרים ממנו.
וונג נכנס לרכבו במהירות והגיע תוך מספר רגעים לתחנת הרכבת הדרומית של שאנגחאי שהופצצה.
וונג סיפר שראה לנגד עיניו מחזה מחריד: אנשים מתים ופצועים שכבו לצד המסילה ועל הרציף.
כשטען את מצלמתו בסרט צילום, הבחין כי נעליו ספוגות בדם.
וונג ראה אדם מרים תינוק מהמסילה ומניח אותו על הרציף.
האיש ירד למסילה בשנית כדי להעביר ממנה לרציף ילד פצוע נוסף.
האישה ששכבה לצדם (וונג מניח כי הייתה אמם) הייתה ללא רוח חיים.
ברגע בו התינוק היה לבדו על הרציף, צילם אותו וונג באמצעות מצלמת לייקה שהייתה ברשותו.
לאחר מכן צילם וונג תמונה נוספת של התינוק עם האיש והילד הנוסף לצדו.
באותה עת שמע וונג את המפציצים חוזרים לכיוונם, ורצה לקחת את התינוק למקום מקלט, אולם האיש לקח אותו משם (וונג משער כי מדובר היה באביו).
וונג נמלט מהזירה, ומעולם לא נודע לו האם התינוק שרד, מה שמו ומה מינו.
לדבריו, למחרת היום, דיווחה העיתונות כי בתחנת הרכבת המופצצת שהו באותה עת 1,800 פליטים סינים, בעיקר נשים וילדים, שניסו להימלט משאנגחאי באמצעות הרכבת.
פחות מ-300 איש שרדו את ההפצצה.
יום לאחר ההפצצה, פיתח וונג את התשליל, והראה את התמונות לעורכים בעיתונות הסינית שהתרשמו מהן עמוקות.
התשליל הועבר על ידי ספינת חיל ים אמריקאית למנילה שבפיליפינים וממנה נשלח על ידי מטוס של חברת פאן אמריקן וורלד איירווייז לניו יורק.
לאחר שבועיים, התמונה התפרסמה בכלי תקשורת רבים בארצות הברית ואף הוקרנה בפני צופי הקולנוע ברחבי אמריקה לפני הקרנת סרטים.
התצלום נודע במספר שמות כגון "התינוק הסיני", "התינוק הסיני חסר האם", "התינוק בתחנת הרכבת בשאנגחאי" ו"תינוק שאנגחאי".
ב-14 באוקטובר 1937, העריך מגזין לייף כי 136 מיליון איש צפו בתצלום זה.
פרסומו גרם לארצות הברית, לבריטניה ולצרפת לגנות באופן רשמי את יפן.
הסנטור האמריקאי, ג'ורג' נוריס טען בעקבות התצלום כי יפן היא אכזרית וברברית.
פרסום תצלום זה עורר באמריקאים זעם רב כלפי יפן וגרם לרבים מהם (שהיו עד לאותה עת אדישים למתחולל בסין) לתפוס את סין כקורבן ולחוש עוינות כלפי יפן.
התצלום המחיש לרבים את זוועות מלחמת סין–יפן השנייה וסימל בעבורם את חוסר האונים של סין ואת האכזריות של יפן.
התצלום הפך לאחד התצלומים המפורסמים ביותר של שנות ה-30 של המאה ה-20 ולאחד מתצלומי המלחמה הידועים ביותר.
לפי מגזין טיים, תצלום זה הוא אחד מתצלומי העיתונות הבולטים בכל הזמנים והפצתו המחישה את הכוח הרב שיש לתמונה אחת על דעת הציבור.
ארבע שנים לאחר פרסום התצלום, אמריקה ויפן נכנסו למלחמה.
לאחר פרסום התצלום, גורמי ממשל יפן טענו כי הוא מזויף, והציעו פרס כספי בגובה 50,000 דולר למי שיסגיר את הצלם לידיהם.
למרות הסיכון, המשיך וונג לתעד את המלחמה בסין, אולם לאחר מספר איומים קונקרטיים על חייו, נמלט עם משפחתו להונג קונג.
וונג המשיך לעבוד כצלם עד שנת 1970. ב-9 במרץ 1981, בגיל 81, מת מסוכרת בטאיפיי.
התצלום נבחר על ידי מגזין לייף כאחת מעשר התמונות של שנת 1937.
בשנת 1994 נכלל התצלום בספר "100 התמונות ששינו את העולם" של מגזין לייף.
בשנת 2016 כלל מגזין טיים תצלום זה ברשימת 100 התמונות המשפיעות ביותר בעולם בכל הזמנים.
יום שימור שכבת האוזון הוא יום בינלאומי שנקבע על ידי העצרת הכללית של האו"ם ל-16 בספטמבר.
ב-19 בדצמבר 1994, עצרת האו"ם הכריזה על היום, כציון לתאריך ב-1987, בו נחתם פרוטוקול מונטריאול על הגבלת השימוש בחומרים המדלדלים את שכבת האוזון.
סגירת החור באוזון נצפתה 30 שנה אחרי שהפרוטוקול נחתם.
בשל אופים של הגזים האחראים להידלדלות האוזון, השפעתם הכימית צפויה להימשך בין 50 ל-100 שנים.
"יום שישי" הוא פזמון שכתב יעקב גלעד, הלחין יהודה פוליקר וביצעה להקת בנזין.
השיר נבחר כשיר השנה לשנת תשמ"ב (1982) של רשת ג'.
השיר יצא לאור במאי 1982 ונכלל באלבום הבכורה של להקת בנזין, "עשרים וארבע שעות".
הלהקה, שהצלחתה בציבור לפני פרסום השיר הייתה מסויגת, זכתה בעקבות פרסום השיר בהכרה ציבורית גדולה.
השיר זכה בתואר שיר השנה במצעד הפזמונים של רשת ג'.
במצעד זה זכתה הלהקה גם בתואר להקת השנה.
בבית הראשון של השיר הדובר סוקר את הימים בשבוע.
הוא מתאר את הימים ראשון עד רביעי כמלאי חוויות שליליות.
הדובר אינו רואה את היום באופן דומה לימים הקודמים בשבוע, מכיוון שהוא מתחיל לראות באופק את סוף השבוע.
הפזמון מתאר את המסיבה המתקיימת בכל יום שישי עד לשעות הלילה המאוחרות של ליל שבת.
הבית השני מתאר את ההכנות שעורך הדובר לקראת המסיבה השבועית.
בבית השלישי יום שבת כבר חלף.
הדובר עומד בפני שבוע חדש, והוא שוב מרגיש תחושות שליליות של לחץ, שגרה ושעמום.
30 שנה לאחר יציאת האלבום התייחס יהודה פוליקר לשיר ואמר: "זה בכלל שיר עצוב ומדכא, ההפך משמח […] מה יותר עצוב מבן אדם שמה שיש לו בחיים זה רק את יום שישי וכל השאר זאת שגרה משעממת"?
יום רגיל הוא סרט ישראלי עצמאי קצר משנת 2018, שביימה לי גילת וכתבה בת-אל מוסרי, שגם משחקת בתפקיד הראשי לצד ליטל שוורץ ודובר קוסשווילי.
הסרט הוקרן בבכורה ארצית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה, וזכה בפרס הסרט הטוב ביותר בתחרות הסרט העצמאי הקצר בפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים לשנת 2019. הסרט זכה בפרס אופיר לסרט העלילתי הקצר הטוב ביותר.
לאחר תקופה ארוכה של הדחקה, בתיה (בת-אל מוסרי) נאלצת להתעמת עם אביה צביקי (דובר קוסשווילי) הסובל מהפרעה דו-קוטבית.
כעת, כשאחותה לאה (ליטל שוורץ) מתעקשת לאשפז אותו, היא צריכה להחליט מה טוב יותר לכל המשפחה.
שם השחקנ/ית שם הדמות בת-אל מוסרי בתיה ליטל שוורץ לאהדובר קוסשווילי צביקייעקב זדה-דניאל בברצביקה קרצנר מרקו כרמל
שנהארגוןקטגוריהפרסמועמד/יםתוצאהסימוכין2018פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפהישראלי קצרהסרט הטוב ביותריום רגיל2019פסטיבל הסרטים הקצרים הבינלאומי בבריסלInternational Competitionהסרט הטוב ביותריום רגילHuesca International Film FestivalINTERNATIONAL SHORT FILMציון לשבחבת-אל מוסרי, ליטל שוורץ, דובר קוסשוויליהפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטיםעצמאי קצרהסרט הטוב ביותריום רגילטקס פרסי אופיר לשנת 2019עלילתי קצרהסרט הטוב ביותריום רגיל
הסרט הופק על ידי אביב בן שלוש, רועי ציוני, אורי בורג וחברת זואה פילמס; הוא יצא בתמיכת הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה, משרד התרבות והספורט וקרן גשר לקולנוע רב תרבותי.
יום שישי הוא סינגל של להקת הדג נחש, בשיתוף המוזיקאי יצחק קלפטר, מתוך אלבום האולפן השישי של הלהקה, "זמן להתעורר".
השיר יצא לאור ב-21 ביולי 2013, כסינגל השלישי מתוך האלבום.
השיר נכתב והולחן על ידי חברי להקת הדג נחש, והופק על ידי יוסי פיין, שעבד עם הלהקה עוד בתחילת דרכה, והפיק את שאר שירי האלבום.
השיר, לדברי מאקו, "מתאר סיטואציה ישראלית טיפוסית, שכמעט כולם מכירים - התכנסות משפחתית לארוחת שבת בבית ההורים, כולל ההתרגעות הנלווית, האוכל, השיחות, הפיצוחים והאווירה המיוחדת".
במצעד השבועי של תחנת הרדיו רשת ג', הגיע השיר לראשונה למקום ה-15, ובשיאו הגיע למקום ה-3, תוך ששהה במצעד סך של כ-10 שבועות.
במצעד השבועי של תחנת הרדיו גלגלצ, "אחד אחד", זכה השיר להצלחה רבה, תוך שהגיע לראשונה למקום ה-9, ובשיאו הגיע למקום הראשון.
במצעד הפזמונים העברי השנתי של התחנה לשנת 2013, הגיע השיר למקום ה-23, ובמצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג', שנערך כשנה לאחר מכן, הגיע השיר למקום ה-32.
בביקורת על האלבום "זמן להתעורר" ב-ynet, אמר שי להב כי השיר "מראה איך עושים 'סברי מרנן', אבל טוב", תוך ששיבח את חלקו של קלפטר בשיר, באומרו כי הוא "בונוס מענג ובלתי צפוי".
גם יוסי חרסונסקי נתן ביקורת לאלבום, תוך שתיאר את השיר: "לוקח לסופשבוע מרגיע 'אצל המשפחה' בירושלים, בדרך עוברים דרך שוק מחנה יהודה.
היפ הופ בסלואו מושן סולו גיטרה מענג של יצחק קלפטר".
לשיר צולם וידאו קליפ, שפורסם בערוץ היוטיוב הרשמי של הדג נחש ב-27 באוגוסט 2013. את הקליפ ביים ערן שפניר.
בקליפ, נראים הראשים של חברי הלהקה כפירות הנקטפים מעץ, ולאחר מכן מוצעים למכירה בתוך תבנית בשוק במחנה יהודה שבירושלים, תוך שהם נמכרים, נחתכים ונאכלים, והרוכלים בשוק ממתינים לסגירתו, טרם כניסת השבת.
ב"מצעד השנתי של ישראל", שערך אתר "מאקו", זכה הקליפ בתואר "קליפ השנה".
() הוא ערוץ טלוויזיה בידורי פדרלי רוסי.
רשת השידורים של ערוץ הטלוויזיה מבוססת על תוכניות הבידור המקוריות בהפקה עצמאית, כמו גם על הפקות של ערוצי טלוויזיה אוקראינים.
ערוץ הטלוויזיה החל לשדר ב-31 במאי 2013 בתדר הארצי של ערוץ הטלוויזיה MTV רוסיה.
בתחילת דצמבר 2012 הופיע בעיתונות מידע על סגירתו האפשרית של ערוץ MTV רוסיה.
לאחר זמן מה, המנכ"ל של ערוץ הטלוויזיה ניקולאי קרטוזיה אישר כי ב-1 ביוני 2013, ערוץ טלוויזיה בידור בשם "יום שישי!" יחליף את תדר השידור של MTV.
מ-24 בדצמבר 2012 עד 14 באפריל 2013 שידרה MTV רוסיה שומרי מסך עם ספירה לאחור של השבועות והימים שלפני השקת הערוץ החדש.
בסוף מסך הפתיחה הייתה הסיסמה "היכנסו לאווירה לקראת הקיץ!" ב-11 בפברואר 2013, "MTV רוסיה" (שהייתה בבעלות חברת Energiya-TV) רכשה את שם הערוץ.
מ-15 באפריל עד 30 במאי 2013, MTV רוסיה הציגה הודעות על הקרנת בכורה.
הסיסמה שונתה ל"כנסו לאווירה לקראת יום שישי!".
בפינה השמאלית של המסך הופיע שעון.
ב-1 ביוני 2013 בשעה 0:00, ערוץ "יום שישי!" החל בשידורים סדירים.
בתחילת השידור ערוץ הטלוויזיה מיצב את עצמו כערוץ טלוויזיה כללי לבידור.
בשידור, לרוב, היו תוכניות הומוריסטיות וחלק קטן מהתוכניות באוויר היו מהפקות של "MTV רוסיה", אך בהמשך כמעט כולן נסגרו.
הערוץ עבר להתמקד בהצגת תוכניות נסיעות, על פעילויות בחיק הטבע וקניות.
ב-30 בספטמבר 2015 נכנס הערוץ לחבילה השנייה של ערוצי הטלוויזיה הדיגיטלית ברוסיה (DVB-T2).
ב-1 באוקטובר 2015 הערוץ החליף את ערוץ הטלוויזיה "ספורט פלוס" בחבילה השנייה.
ב-1 באוגוסט 2017, ערוץ הטלוויזיה החל לשדר שידורי מבחן של הגרסה הבינלאומית של ערוץ הטלוויזיה.
באפריל 2018 השיק ערוץ הטלוויזיה את שידור האינטרנט שלו בפורמט High Definition באתר הרשמי של הערוץ וכן בפלטפורמת Yandex.
בסוף יולי 2018, בשל סכסוך בין יאנדקס וגזפרום-מדיה, יום שישי!
יחד עם ערוצי טלוויזיה אחרים של אחזקת המדיה לא נכללו בשידורי Yandex.
ב-17 באוקטובר 2018 עבר ערוץ הטלוויזיה לפורמט השידור 16:9.
יום שבלול הקינמון או יום לחמניית הקינמון (בשוודית: Kanelbullens dag; בפינית: Korvapuustipäivä) חל ב-4 באוקטובר בכל שנה.
זהו יום נושא שנתי שנוצר למטרות שיווק בשוודיה ובפינלנד ונוסד בשנת 1999 על ידי Kaeth Gardestedt.
באותה תקופה, היא הייתה מנהלת פרויקטים של מועצת האפייה הביתית (Hembakningsrådet) שהייתה היסטורית קבוצת סחר שנתמכה על ידי יצרני שמרים, קמח, סוכר ומרגרינה וכיום נתמכת על ידי מותג הסוכר Nordzucker AG, שבסיסה בבראונשווייג, והיא יצרנית הסוכר השנייה בגודלה באירופה.
מטרת החגיגה היא להגביר את תשומת הלב למסורת האפייה השוודית, עם דגש מיוחד על שבלול הקינמון, ולהגביר את צריכת השמרים, הקמח, הסוכר והמרגרינה.
קידום היום מתבצע באמצעות שלטי פרסומת בחנויות ובבתי קפה.
מדי שנה, חנויות איקאה ברחבי העולם מציינות את היום על ידי מבצעים לשבלולי/לחמניות קינמון באוקטובר.
לחמניות קינמון מוצגות גם באירועים קהילתיים בקרב שוודים בניו זילנד ובכנסייה השוודית בחו"ל (Svenska kyrkan i utlandet).
רוב חגיגות האוכל הרשמיות בעולם הן אירועים מינוריים שזוכים לתשומת לב מועטה, אבל האימוץ השוודי של יום שבלול הקינמון הפף לפופולרי בצורה יוצאת דופן.
לפי האתנולוג השוודי יונאס אנגמן, הפופולריות נובעת בין השאר ממשבר של זהות לאומית, שגרם לאנשים להעריך דברים שמזכירים להם תכונות חיוביות משנות העבר.
יום שבלול/לחמניית הקינמון נחגג ב-4 באוקטובר מכיוון שהמועצה לאפייה ביתית לא רצתה שהיום יתחרה במסורות אוכל אחרות, כמו לחמניות סמלה (Semla) מתוקות, המוגשות בשוודיה ביום שלישי (באיטלקית: Martedì grasso), 40 יום לפני הפסחא, יום מסמן התחלת תקופה של אי אכילת בשר בנצרות.
בשוודיה מציינים את יום הילד הבין-לאומי ביום שני הראשון של אוקטובר.
הרעיון מאחורי יום שבלול הקינמון היה שזה יהיה יום של "התחשבות".
יום רחוב כריסטופר הוא מצעד גאווה אירופאי המתקיים מדי שנה בערים שונות ברחבי אירופה, בעיקר באוסטריה, גרמניה ושווייץ.
אף על פי שמצעד הגאווה נקרא על שם מצעד יום השחרור של רחוב כריסטופר, שהתקיים ב-27 ביוני 1970, המצעד לא מתקיים, מסיבות ארגוניות, בתאריך ההיסטורי של 27 ביוני, אלא בסופי שבוע שונים בין יוני לאוגוסט.
יום שישי ה-13 הוא סרט סלאשר אמריקאי משנת 2009 בבימויו של מרכוס ניספל ונכתב על ידי דמיאן שאנון ומארק סוויפט, על פי סיפור שכתבו.
זהו הפרק השנים-עשר בזיכיון שישי ה-13. הסרט מהווה עיבוד מחדש לסרט האימה הקלאסי משנת 1980 ועוקב אחר קבוצת צעירים שמגיעים לאגם קריסטל כדי לחקור את ההיעלמות של אחד מחבריהם.
כשהם מגיעים, הם נתקלים ברוצח האגדי ג'ייסון וורהיס, אשר מתחיל לצוד אותם בזה אחר זה.
הסרט משלב אלמנטים מהסרט המקורי עם תפניות חדשות.
הסרט תוכנן במקור כסיפור מקור אך הפרויקט התפתח לרימייק של ארבעת הסרטים הראשונים של יום שישי ה-13 .
דמותו של ג'ייסון וורהיס עוצבה מחדש כרוצח רזה ומהיר עם סיפור רקע המאפשר לצופה לחוש אהדה כלפיו אבל לא מספיק כדי שיאבד את האיום שלו.
בהתאם לטון של הסרט, המסכה של ג'ייסון נוצרה מחדש מתבנית של המסכה המקורית ששימשה ליום שישי ה-13 חלק 2 עם שינויים קלים.
הסרט כולל חלק מהפרטים המוזיקליים של הארי מנפרדיני מהסרטים של יום שישי ה-13 הקודם מכיוון שהמפיקים הכירו במעמדו האיקוני.
יום שישי ה-13 יצא לאקרנים בארצות הברית ב-13 בפברואר 2009. הוא ספג לביקורות שליליות אך זכה להצלחה קופתית עם הכנסות בגובה 92.7 מיליון דולר בקופות בתקציב של 19 מיליון דולר, והפך לסרט השני עם הרווחים בזיכיון אחרי פרדי נגד ג'ייסון (2003).
הסרט מתחיל כשקליי מילר (ג'ארד פדלקי) מחפש את אחותו וויטני שנעלמה באזור אגם קריסטל.
בזמן שהוא עובר בין הבקתות הנטושות, הוא נתקל בקבוצה של צעירים שמגיעים למקום כדי לבלות את סוף השבוע.
מה שהם לא יודעים הוא שהאגדה על הרוצח ג'ייסון וורהיס אמיתית, והוא אורב ביער הסמוך.
ככל שהלילה מתקדם, ג'ייסון מתחיל לרדוף אותם ולהרוג אחד אחד.
הסרט מתמקד במאבק ההישרדות שלהם ובניסיון של קליי למצוא את אחותו.
דרק מירס בתפקיד ג'ייסון וורהיס
ג'ארד פדלקי בתפקיד קליי מילר
אמנדה ריגטי בתפקיד וויטני מילר
נאנה ויזיטור בתפקיד פמלה וורהיס
יום שישי ה-13 קיבל ביקורות מעורבות עד שליליות.
המבקרים שיבחו את הבימוי והעיצוב המחודש של דמותו של ג'ייסון, אך העלילה נחשבה לשגרתית וללא חידושים משמעותיים.
ב-Rotten Tomatoes, הסרט קיבל ציון של 25%, וב-Metacritic, ציון של 34 מתוך 100.
יום שישי הוא סרט דרמה וקומדיה אמריקאי משנת 1995 בבימויו של פ.
גארי גריי, ובכיכובם של אייס קיוב וכריס טאקר.
הסרט נכתב על ידי אייס קיוב ודיג'יי פו (DJ Pooh) והוא הראשון בסדרת סרטי "יום שישי".
הסרט מתרחש ביום שישי אחד בדרום מרכז לוס אנג'לס, ועוקב אחר קרייג (אייס קיוב) וסמוקי (כריס טאקר), שני חברים שמנסים להתמודד עם חובותיהם כלפי סוחר סמים לאחר שסמוקי מעשן את הסחורה במקום למכור אותה.
קרייג, שמפוטר מהעבודה ביום חמישי הקודם בעקבות האשמה על תקרית גניבה, מבלה את יום שישי בבית יחד עם סמוקי, חברו שמכור למריחואנה.
השניים מסתבכים עם דיבו, בריון מקומי, ומנסים להימנע מעימותים עמו תוך שהם מתמודדים עם בעיות משפחתיות ורומנטיות.
טייני "זאוס" ליסטר ג'וניור – דיבו
ג'ון וית'רספון – אביו של קרייג
הסרט צולם בעיקר בדרום מרכז לוס אנג'לס בתקציב נמוך יחסית של כ-3.5 מיליון דולר.
הוא זכה להצלחה מיידית, הן בקרב קהל הצופים והן בקרב המבקרים, בעיקר בזכות ההומור הייחודי והכימיה בין הדמויות הראשיות.
בעקבות הצלחת הסרט, הופקו לו שני המשכים: יום שישי הבא (2000) ויום שישי אחרי הבא (2002).
"יום שישי" נחשב לקלאסיקה של קולנוע אפרו-אמריקאי בשנות ה-90. הוא תורם לתרבות ההיפ הופ והפך לסרט פולחן עם ציטוטים שנכנסו לשפה היומיומית.
הסרט היווה מקפצה לקריירות של אייס קיוב וכריס טאקר, וסייע לביסוס מעמדו של פ.
גארי גריי כבמאי מוביל בהוליווד.
יום רע במחנה טיבולי או: (בתרגום חופשי לעברית: סקס ומוות של בני נעורים במחנה מיאזמה) הוא סרט סלאשר קומי קווירי אמריקאי-קנדי עתידי בכיכובן של ג'יליאן אנדרסון והאנה איינבינדר.
בימוי ותסריט: ג'יין שונברון .
זוהי קומדיית אימה מטא-קולנועית שמותחת ביקורת על האופן שבו סרטי קולנוע הציגו טרנסג'נדרים כסוטי מגדר מפלצתיים.
זאת באמצעות יצירת זיקה לז'אנר הרוצח הסדרתי.
שונברון תיאר/ה את הסרט כ"דיוקן של נערה עולה באש המתרחש בתוך המשכון של יום שישי ה-13".
התמה המרכזית בסרט היא היכולת של טרנסג'נדרים ללמוד ליהנות מיחסי מין אחרי התאמה מגדרית, על רקע הקושי המגדרי שנובע מלינה משותפת במחנה לבני הנעורים.
שירות הזרמת המדיה MUBI רכש את הזכויות על הסרט, יממן ויפיץ אותו בצפון אמריקה ובמדינות נבחרות.
חברת "Match Factory" תמכור את הסרט בשאר העולם.
במאית קווירית נשכרת לביים ריבוט לסדרת סרטי סלאשר, והיא נחושה ללהק את מי שגילמה את דמות הנערה האחרונה בסרט המקורי, שחקנית מסתורית ומתבודדת.
כשנחישותה של הבמאית מתפתחת לאובססיה, השתיים נסחפות לטירוף פסיכו-סקסואלי , וסלאשר חדש צף ועולה מתחתיתו של אגם.
בעקבות הצלחת הסרט "ראיתי את הטלוויזיה זוהרת", שונברון אמר/ה שהסרט הבא שלה/שלו יהיה משעשע ומזוויע, יעסוק בסקס ובעיקר ביכולת ללמוד ליהנות מיחסי מין אחרי התאמה מגדרית.
הסרט עוסק ב"סטייה מגדרית" של דמויות מפורסמות מסרטי אימה, מנורמן בייטס עד באפלו ביל ומתמודד עם הרעיון שבשל דמויות כמותם טרנסג'נדרים נדמו למפלצות.
מפיקים בראד פיט וחברת "Plan B Productions" שבבעלותו, ג'רמי קליינר ודידי גרדנר.
דניאל בקרמן מחברת "Scythia Films" הקנדית מספק שירותי הפקה מקומיים.
ב-9 במאי 2025 פורסם שלתפקידים הראשיים לוהקו ג'יליאן אנדרסון והאנה איינבינדר.
מלכתחילה ניתן לסרט השם "".
ב-22 באפריל 2025 מסר המגזין "Production Weekly" שהשם הוחלף ל"יום רע במחנה טיבולי".
שם זה מופיע גם ברשימת ההפקות שמתפרסמת באתר האינטרנט של "ברית תעשיות הקולנוע והטלוויזיה" ובאתר התאחדות בעלי המקצוע של תעשיית הקולנוע בקנדה.
באתר קטלוג הסרטים "לטרבוקסד" מפורטים שני השמות כחלופיים לאותו סרט.
כמו כן, אתר הבידור האמריקאי "Tales From The Collection" ציין את שני השמות בעדכון מ-10 באפריל 2025.
צילומי הסרט התחיל ב-12 במאי 2025 בוונקובר שבקולומביה הבריטית, קנדה, והסתיימו ב-17 ביוני באותה שנה.
ב-23 במאי פורסם שב-13 בחודש צולמו סצנות של הסרט "יום רע במחנה טיבולי" בבית הקפה "Corner House" שבעיר דנקן , קולומביה הבריטית.
המידע ותמונה מחוץ לבית הקפה התפרסמו באתר "Lake Cowichan Gazette" המקומי של עמק קאוויצ'ן .
הסרט יופץ במהלך שנת 2026 על ידי "MUBI" בצפון אמריקה, אמריקה הלטינית, הממלכה המאוחדת, אירלנד, גרמניה, אוסטריה, מדינות בנלוקס, טורקיה, הודו, אוסטרליה וניו זילנד.
חברת "Match Factory" תשווק את הסרט בשאר העולם.
יום שני הוא היום השני מצאת השבת.
בחלק ממדינות אירופה ועל-פי תקן ISO-8601, זהו היום הראשון בשבוע.
בכל מדינות אירופה ואמריקה זהו היום הראשון בשבוע העבודה.
מקובל לקשר את יום שני עם הירח, ולכן הוא נקרא בשפות רבות "יום הירח".
בשבוע העבודה של הכנסת, נהוג להצביע על הצעות אי אמון בממשלה ביום שני.
ביהדות יום שני הוא היום בו נבראו השמיים לפי סיפור בריאת העולם בתנ"ך ():
בתפילת שחרית של יום שני נהוג לקרוא בתורה בפרשת השבוע, ולומר תוספות לתפילת התחנון, כמו גם ביום חמישי.
בבודהיזם נחשב הירח כמסמל את השחרור ממעגל גלגולי החיים, ולכן כחיובי בסופו של דבר.
באמונות עממיות שונות, בעיקר באירופה, הירח המקושר ליום שני הוא סמל הסכנה והמסתורין, ולפיכך יום שני הוא יום "חסר מזל".
יום שלישי הוא היום השלישי מצאת השבת.
בחלק ממדינות אירופה ועל-פי תקן ISO-8601 הוא היום השני בשבוע (השבוע מתחיל ביום העבודה הראשון).
מקובל לקשר יום זה עם כוכב הלכת מרס, ומכאן שמו בחלק מלשונות אירופה.
במדינות המערב הלטיניות מקובל לזהות את יום שלישי עם האל הרומי מרס וכוכב הלכת מאדים.
בצרפתית נקרא היום Mardi, באיטלקית martedì, ובספרדית martes, כולם גלגולים של dies Martis הלטיני.
לעומת זאת, בשפות גרמאניות יום שלישי נקרא על שם האל הנורדי טיר, המקביל במעמדו למארס: באנגלית Tuesday, בגרמנית Dienstag (גלגול הצורה Ziestag, בעקבות שמו הגרמני של אותו אל, Zio),שוודית Tisdag, דנית Tirsdag.
ברוסית השם הוא וְטוֹרְנִיק (במקור: Вторник), שמקורו במילה שפירושה "השני".
בבסקית אַשְׂטֶאַרְטֶאַה (asteartea = אמצע השבוע.
יום שני הוא תחילת השבוע [astelehena] ויום רביעי סוף השבוע [asteazkena]).
בערבית يوم الثلاثاء – יום א-ת'לאת'אא – היום השלישי.
בארצות הברית נערכות הבחירות לנשיאות ביום השלישי הראשון בחודש נובמבר ובלבד שאינו חל באחד בו, כמו כן קיים גם "יום שלישי הגדול" בו נערך במספר מדינות באיחוד הבחירות המקדימות של המפלגות האמריקאיות.
בישראל, קובע חוק יסוד: הכנסת: "הבחירות לכנסת יהיו ביום ג' השלישי לחודש חשון של השנה שבה תמה כהונתה של הכנסת היוצאת, אולם אם הייתה השנה שלפניה שנה מעוברת, יהיו הבחירות ביום ג' הראשון לאותו חודש".
גם כאשר הכנסת מקדימה את מועד הבחירות, נהוג לקבוע אותן ליום שלישי.
יש המסבירים זאת במגמה להרחיק את ההכנות לבחירות ואת המלאכה שלאחריהן מיום השבת.
זאת, בהתחשב בעובדה שההכנות לבחירות וספירת הקולות צריכות להתבצע בלא הפסקה כדי למנוע אפשרות לזיופים.
את הקביעה הזו מקובל לייחס גם למסורת היהודית המייחסת ליום זה מזל טוב במיוחד.
שמו של היום בעברית מופיע לראשונה בסיפור בריאת העולם בתנ"ך כיום שבו נבראו היבשה והימים וגם הצמחים:
בפרק א' בספר בראשית נאמר על כל יום מימי הבריאה "כי טוב", מלבד יום שני שבו לא נגמרה המלאכה עד יום שלישי.
ביום שלישי נאמר פעמיים כי טוב – אחת על מלאכת השמיים והארץ והשנייה על עולם הצומח.
בעקבות כך נאמר עליו הביטוי פעמיים כי טוב, והוא נחשב, במסורת היהודית, כיום שיש בו מזל טוב במיוחד, ולפיכך ראוי לקבוע אותו כמועד לטקס נישואים.
בלוח השנה במגילות קומראן, ארבעת הימים "הפגועים", הנוספים בסוף כל תקופה, חלים תמיד ביום שלישי.
בלוח העברי, נר ראשון של חנוכה יכול לחול בכל יום מלבד יום שלישי.
בכמה עניינים הלכתיים ימי השבוע עד יום שלישי משתייכים לשבת שעברה.
בבודהיזם הטיבטי יום שלישי הוא יום המנוחה.
בתרבות היוונית והספרדית, יש הנוהגים לציין מדי שנה בימי שלישי בשלושה עשר בחודש את נפילת קונסטנטינופוליס, במהלך מסע הצלב הרביעי בשנת 1204. המצור תם ביום שלישי ה-13 לחודש אפריל ומונצח כיום המביא מזל רע.
יומג'אגין צדנבאל (במונגולית: Юмжаагийн Цэдэнбал; 17 בספטמבר 1916 – 20 באפריל 1991) היה מנהיג קומוניסטי במונגוליה משנות ה-40 ועד שנות ה-80 של המאה ה-20. בחייו הפוליטיים כיהן כראש ממשלה, נשיא והמזכיר הכללי של המפלגה המהפכנית העממית של מונגוליה.
צנדבאל מונה למזכ"ל כבר ב-1940, אך המפלגה נשלטה בידי המנהיג הטוטליטרי הורלוגין צ'ויבלסאן.
עם מותו של צ'ויבלסאן ב־1952, הפך צנדבאל לראש הממשלה וכיהן בתפקיד זה 22 שנים, עד 1974.
ב-1984 פרש מתפקידו כמזכ"ל המפלגה, ועקר לברית המועצות עם אשתו, שהייתה ממוצא רוסי.
יומו של הטנטקל (ידוע גם בתור: "אחוזת המטורפים 2" אנגלית: Day of the Tentacle) הוא משחק מחשב הומוריסטי מסוגת משחקי ההרפתקאות, שיצא לאור בשנת 1993 על ידי חברת Lucas Arts.
הוא היה המשחק השמיני שהשתמש במנוע SCUMM של החברה.
במשחק נאבקים הגיבורים נגד זרוע תמנון (טנטקל).
המשחק הופץ בגרסת דיסקטים (Floppy) ובגרסת התקליטור (CD-ROM) שכללה דיבוב מלא.
המשחק פותח על ידי דייב גרוסמן וטים שפר.
ניתן לשחק במשחק על מחשבים חדישים באמצעות המנוע ScummVM.
בשנת 2016 יצאה גרסה מחודשת של המשחק, בעלת גרפיקה טובה יותר בשם Day of the Tentacle Remastered אשר פותחה בידי חברת Double Fine ומעצב המשחקים טים שייפר .
שמו של המשחק, "יומו של הטנטקל", מתבסס על שמו של רומן מדע בדיוני מפורסם בשם "יומו של השלוש-רגל" ("The day of the Triffids"), מאת הסופר הבריטי ג'ון וינדהם.
עלילת הספר מתארת השתלטות גזע של צמחים טורפים על כדור-הארץ וגרעין עלילת משחק המחשב מהווה מעיין גרסה פרודית על כך.
יומו של הטנטקל הוא משחק הרפתקה דו־ממדי בממשק "הצבע והקלק" (עם העכבר), והוא המשכו של המשחק "אחוזת המטורפים" (Maniac Mansion).
המשחק הוא השמיני שהשתמש במנוע SCUMM, בממשק זה השחקן מדבר עם דמויות ואוסף פריטים שיתבררו כחיוניים להמשך המשחק.
במשחק 3 דמויות שניתן לשלוט באחת מהן כל פעם וניתן לעבור בין דמות לדמות בכל זמן נתון.
הדמויות גם יכולות להעביר פריטי ציוד מהאחת לשנייה.
ב"אחוזת המטורפים" (המשחק הקודם בסדרה), עלול היה להיווצר מצב שבו עלילת המשחק "נתקעת", מבלי שהשחקן יוכל לקדמה ולסיים את המשחק (בדומה למה שהיה מקובל ברוב כותרי חברת משחקי המחשב המקבילה באותה תקופה, 'סיירה').
העלילה עשויה הייתה "להתקע" משום שהשחקן שכח לאסוף חפץ חיוני להמשך המשחק או שביצע כמה מהלכים שלא על-פי הסדר שאותו צפו מתכנני המשחק, או שדמותו "נהרגה" במשחק עקב פעולה לא נכונה.
כדי להימנע ממצב מתסכל זה, החליטה חברת 'לוקאס ארטס' לפתח את משחקיה בגישה שלא תאפשר למצב כזה להיווצר.
גישה זו הודגמה לראשונה במשחק "הסוד של אי הקופים", שיצא בשנת 1990, וחברת 'לוקס ארטס' דבקה בה עד הוצאת משחק ההרפתקאה האחרון של החברה, "הבריחה מאי הקופים", בשנת 2000.
המשחק מהווה המשך לאחוזת המטורפים ומשתמש בחלק מהדמויות שהופיעו בו, אך אין קשר עלילתי חזק בין השניים והוא עומד בפני עצמו.
העלילה מתרחשת באחוזתו של ד"ר פרד אדיסון (אחוזת המטורפים), מדען מטורף שיצר שני טנטקלים (זרועות תמנון) תבוניים ומהלכים.
בתחילת המשחק שותה הטנטקל הסגול שפכים רעילים הנפלטים מהמעבדה של ד"ר פרד, ואלו הופכים אותו לגאון מרושע הזומם להשתלט על העולם.
ד"ר פרד מתכנן להרוג את הטנטקל הסגול, אך גם את הירוק הלא-מזיק, אבל הטנטקל הירוק קורא לעזרה לברנרד ברנולי, אחת הדמויות מהמשחק המקורי, וברנרד מביא איתו את חבריו, הוגי ולוורן.
לאחר שברנרד משחרר בטעות את הטנטקל הסגול, מחליט ד"ר פרד שהדרך היחידה להצלת העולם היא לחזור בזמן ולהפסיק את פליטת השפכים מהמעבדה, כך שהטנטקל הסגול לא יוכל לזכות בכוחותיו.
כעת ברנרד צריך למצוא יהלום חדש כדי שהמכונה תפעל, והוגי ולוורן צריכים למצוא דרך להפעיל את המכונות (על ידי חיבורן לחשמל) בזמנם שלהם ולחזור להווה, ולאחר כל זה עדיין עליהם לעצור את הטנטקל הסגול.
השחקן במשחק שולט בכל שלוש הדמויות בתקופות הזמן השונות, וזרמי הזמן השונים משפיעים זה על זה (מעשים שנעשו בעבר משפיעים על העתיד, וניתן להעביר חלק מהחפצים בין שלוש הדמויות).
המשחק גם מצטיין בדיאלוגים הומוריסטיים ארוכים עם הדמויות השונות והמשונות שמאכלסות את האחוזה בזרמי הזמן השונים ובדיבוב של הדמויות (בגרסת הדיסק בלבד).
ניתן לשחק ב"אחוזת המטורפים" במשחק זה, אם הולכים לחדר של אספן הבולים ומפעילים את המחשב.
יום שישי העקוב מדם הוא השם שניתן ליום שישי ה-21 ביולי 1972, עקב סדרת התקפות טרור שבוצעו על ידי הצבא האירי הרפובליקני הזמני (PIRA) באזור בלפסט.
22 פצצות שהוטמנו הרגו תשעה בני אדם ופצעו קשות יותר מ-130. לאחר 30 שנה, פרסם ה-IRA הודעת התנצלות על התרחשויות אותו היום.
הרפובליקה של אירלנד קיבלה את עצמאותה לאחר מלחמה בבריטניה ולאחריה מלחמת אזרחים עוד בשנת 1922, אך שישה מחוזות בצפונה של אירלנד, בחבל אלסטר, נותרו מחוץ לגבולות המדינה החדשה.
במלחמת האזרחים האירית ניצחו תומכי ההסכם עם בריטניה אשר נתן עצמאות לאירלנד, אך קרע מעליה את חבליה הצפוניים, את מתנגדי ההסכם, בראשם עמד איימון דה ואלירה.
דבר זה הביא לדעיכת מפלגת שין פיין, ולדעיכתו של ארגון ה-IRA, אשר הובס במלחמה.
במשך למעלה מארבעה עשורים היה המאבק לאיחודן של צפון אירלנד ודרום אירלנד, מאבק הצהרתי בעיקרו.
בצפון, שהיה תחת שליטה בריטית, ואשר ההרכב האתני שלו לא היה הומוגני, וכלל רוב פרוטסטנטי אל מול מיעוט קתולי (על אף שרוב זה הלך והצטמצם), דעך המאבק המזוין, וההתנגדות לשלטון הבריטי לא הביאה לרוב לאלימות.
הקתולים הרגישו מקופחים כיוון שכוחם הפוליטי היה זעום על אף שהיוו אחוז ניכר מקרב האוכלוסייה, ותנאי חייהם היו קשים מאוד.
הם חשו כי הממשל הפרוטסטנטי היוניוניסטי מתייחס אליהם כאל גיס חמישי.
כתוצאה מכך, הם פנו למאבק לא-אלים בהשפעת התנועות האמריקאיות.
נקודת המפנה המהותית שהובילה את ה-IRA ותומכיהם לאלימות, היו אירועי יום ראשון העקוב מדם שהתרחש ב-30 בינואר 1972, ובו הרג הצבא הבריטי 14 קתולים (ברובם צעירים) לא חמושים, בעת מצעד זכויות אדם.
נקודת מפנה זו נתפסת כאחראית לשלושה עשורים של אלימות באירלנד, שהובילה בין היתר ל"יום שישי העקוב מדם".
אין זה מדויק לומר כי "יום שישי העקוב מדם הוא תוצאה ישירה של "יום ראשון העקוב מדם", כיוון שמדובר בכחצי שנה הפרש מבחינת טווח הזמנים.
יתרה מכך, למרות חשיבותו הרבה של יום ראשון העקוב מדם כאירוע מכונן שהוביל גל אלימות של עשורים, הרקע של יום שישי העקוב מדם, הוא בהיותו של ה-IRA מחויב אידאולוגית ל"מאבק מזוין" (אלימות) כדי להשיג את מטרתו, שהיא אירלנד מאוחדת.
כך, שבתקופה זו מנהיגי ה-IRA ביניהם גארי אדמס ומרטין מקגינס כבר הכינו מבצע הפצצות נרחב עבור קיץ 1972. שמטרתו הייתה להזיק לכלכלה בצפון אירלנד ולהכריח את הבריטים לסגת.
יום שישי העקוב מדם, הוא חלק מאותה מערכה של ה-IRA להביא לנסיגת הבריטים.
מנהיגי ה-IRA ניהלו שיחות ומגעים עם הממשלה הבריטית במהלך מרץ 1972, והבריטים הציעו הפסקת אש המבוססת על פשרה של התיישבויות בצפון אירלנד.
ה-IRA בתגובה השיב כי המלחמה תימשך עד שכל הכוחות הבריטיים ייסוגו מאירלנד, ודרשו שחרור אסירים מהכלא ואף סיפקו תאריך משוער לנסיגת הבריטים מאירלנד.
יום שישי העקוב מדם התרחש בסיום השיחות הללו.
כאשר, ה-IRA למעשה ניסה באירועי יום זה להראות כי אנשיו נחושים להמשיך במלחמה עד לניצחונם.
גרי אדמס היה מפקד ה-IRA בבלפסט בזמן זה, והוא אחד החשודים העיקריים במעורבות בתכנון הפיצוצים.
22 פצצות הוטמנו ברחבי מרכז בלפסט, לגבי רובן ניתנה התרעה של בין שעה עד חצי שעה לפני הפיצוץ.
מפקד ה-IRA בזמן הנידון, שון מקסטיאופין (Sean MacStiofain) טען כי הבריטים התעלמו מן האזהרות שניתנו כדי שתיגרם פגיעה באזרחים שתוביל להכתמת ה-IRA, אם כי אירים רבים מפקפקים בנכונות טענה זו.
בין היתר, מכיוון ש-22 הפצצות התפוצצו במרכז בלפסט, שהוא יחסית קטן, ותוך שעה ורבע.
כך, שרבים מהאזרחים אשר התפנו מהאזור למעשה נקלעו בדרכם לפצצות נוספות שהושתלו בשטח.
טענה שנייה המועלת נגד ה-IRA היא כי הגם שהאזהרות שנתן היו נכונות, הן נוספות לאזהרות כוזבות שניתנו במטרה לשטות בצבא הבריטי, כדי שלא יוכל לנטרל את הפצצות.
התרחשויות אותו היום, כפי שבאו לידי ביטוי בעיתונות היו מעורפלות באשר לפרטים המדויקים.
הנתונים שלהלן נלקחו ממספר מקורות משניים, והזמנים הם לפי שעון הקיץ בבריטניה ואירלנד.
פצצה, שכמות חומרי הנפץ בה משוערת כ-12 ק"ג, התפוצצה על גשר להולכי רגל מעל קו הרכבת המוביל מדבלין לבלפסט בווינדזור פארק.
לא היו נפגעים בהתפוצצות זו.
14:36 (מלון ברוקוייל, שדרת ברוקוייל, צפון בלפסט) :
פצצה, שגודלה המשוער הוא כ-20 ק"ג, התפוצצה במלון ברוקוייל שבצפון בלפסט.
הפצצה הוטמנה במזוודה, והוטמנה על ידי שני גברים.
האזור עצמו נוקה מהשברים, וגם בהתפוצצות זו לא היו נפגעים.
לאחר התפוצצויות אלו, הועברו התרעות מה-IRA על פצצות מדי מספר דקות.
14:40 (בנק אלסטר, דרך ליימסטון, צפון בלפסט) :
מכונית תופת, עם כמות משוערת של כ-20 ק"ג חומרי נפץ, התפוצצה מחוץ לסניף של בנק אלסטר בדרך ליימסטון שבצפון בלפסט.
זירת הפיצוץ הייתה מרוחקת כמה מאות מטרים מהפצצה הראשונה שהתפוצצה באותו היום.
תושבת קתולית מקומית נלכדה בטווח הפיצוץ ואיבדה את שתי רגליה.
פצועים נוספים היו גם נהגי הרכבים שנלכדו בתנועה ונפצעו מההדף.
14:52 (תחנת הרכבת בוטניק, שדרת בוטניק, בלפסט) :
מכונית תופת, הנושאת כ-20 ק"ג של חומרי נפץ התפוצצה מחוץ לתחנת הרכבת בוטניק בבלפסט.
רוב הנזק נגרם לרכוש, ולא נרשמו פצועים קשה או הרוגים.
מכונית תופת, עם כ-65 ק"ג חומרי נפץ התפוצצה ללא התרעה בגשר המלכה אליזבת.
לא היו פציעות חמורות בגוף, אך נגרם נזק למבנה של הגשר.
מכונית תופת עם כ-12 ק"ג חומר נפץ התפוצצה מחוץ לקבוצה של בתי פרוטסטנטים ברחוב אגנס שבבלפסט.
האנשים באזור לא קיבלו אזהרה על ההתפוצצות הקרבה, אך לא נרשמו פציעות מהותיות באירוע זה.
15:02 (בר ליברפול, רציף דונגאל, בלפסט) :
פצצה, שגודלה כ-20 ק"ג, התפוצצה בבר ליברפול ברציף דונגאל.
לא הייתה אזהרה ספציפית כלפי המקום, אך הפצצה גרמה למספר מועט יחסית של נפגעים.
פצצה עם כ-12 ק"ג חומרי נפץ, התפוצצה על גשר שנמצא מעל נתיב נסיעה M2 בבלוויו שבצפון בלפסט.
לא נרשמו פציעות חמורות בהתפוצצות זו.
15:02 (תחנת רחוב יורק, רחוב יורק בלפסט) :
פצצה במשקל של כ-12 ק"ג, התפוצצה בתחנת רחוב יורק.
הפצצה הוטמנה בתוך מזוודה והתפוצצה לפני שהתחנה התרוקנה מנוסעיה.
באירוע זה נפגעו מספר אנשים שהיו בתחנה.
מכונית תופת עם חומרי נפץ במשקל של כ-20 ק"ג, התפוצצה בשדרות אורמאיו.
לא ניתנה אזהרה ספציפית לגבי מקום זה, למרות זאת לא נגרמו פציעות חמורות מהתפוצצות זו.
15:05 (מוסך איסטווד, דרך דונגאל, בלפסט) :
מכונית עם כ-60 ק"ג חומרי נפץ, גרמה להרס של מוסך איסטווד בדרך דונגאל.
עם זאת, לא היו פציעות חמורות מהתפוצצות זו.
15:10 (תחנת אוטובוס ברחוב אוקספורד, רחוב אוקספורד, בלפסט) :
מכונית תופת התפוצצה מחוץ לתחנת אוטובוס ברחוב אוקספורד, התפוצצות זו רשמה את מספר הנפגעים והאבדות בנפש הגבוה ביותר במהלך יום שישי העקוב מדם.
על אף שהאזור פונה הוא עדיין היה הומה אדם כאשר מכונית הפולקסווגן עמוסת חומרי הנפץ התפוצצה.
בהתפוצצות נהרגו שני חיילים בריטים, סטיבן קופר (19) ופיליפ פרייס (27) אשר עמדו בסמוך למכונית ונהרגו מיד.
בנוסף, נהרגו עוד ארבעה אזרחים פרוטסטנטים אשר עבדו עבור החברה שהפעילה את תחנת האוטובוס: ויליאם קרוטרס (15), ויליאם אירווין (18), תומאס קילופס (39) וג'ון גיבסון (45).
15:15 (דרך סטיוארטסטאון, בלפסט) :
פצצה נוספת, שסבורים כי ננטשה בדרך סטיארטסטאון, התפוצצה אך לא גרמה לפציעות חמורות.
מכונית תופת עם כ-20 ק"ג חומרי נפץ, התפוצצה מחוץ לשורת חנויות בדרך קייבהיל שבצפון בלפסט.
לא הייתה כל אזהרה לפני הפיצוץ, כך שהאזור לא פונה.
חנויות אלו באזור מעורב מבחינה דתית.
שלושה אנשים נהרגו, ביניהם שתי נשים ונער.
מרגרט אוהרה (37), קתולית ואמא לשבעה נהרגה בתוך מכוניתה, כאשר ביתה בת ה-11 נפצעה באופן קשה.
בריג'יד מוראי (65), אף היא קתולית אשר נהרגה עקב הפיצוץ.
סטיבן פארקר (14), נער פרוטסטנטי וההרוג השלישי בפיצוץ, שהיה השני בחומרתו במהלך אותו היום.
בנוסף, נגרמו פציעות וחבלות קשות לאזרחים נוספים שהיו באזור.
15:25 (קו מסילת ברזל, ליד דרך ליסבורן, בלפסט) :
פצצה אשר התפוצצה בקו מסילת ברזל, ליד דרך ליסבורן בבלפסט, אך לא גרמה לנפגעים.
שתי פצצות, שתיהן מוערכות בכ-20 ק"ג של חומרי נפץ, התפוצצו במוסך סטאר שבדרך קרומלין.
עם זאת, לא נרשמו פציעות משמעותיות עקב ההתפוצצויות.
מוקש התפוצץ בכביש המוביל ל-'Nutts Corner', שבמערב בלפסט, בדיוק כאשר אוטובוס מלא בילדי בית ספר עבר.
הנהג הבחין במוקש, וסטה, וכך הצליח להגן על הילדים.
יש המאמינים כי המוקש יועד לכלי רכב של הצבא הבריטי.
בכל מקרה, לא נרשמו פציעות מהותיות באירוע זה.
15:30 (תחנת הובלות של צפון אירלנד, דרך גרוסוינור, בלפסט) :
פצצה במשקל של כ-20 ק"ג התפוצצה בתחנת הובלות של צפון אירלנד, אשר בדרך גרוסוינור, שבבלפסט.
לא נגרמו פציעות רבות נפגעים באירוע.
פצצה אשר הייתה אמורה להתפוצץ במהלך יעף ההצדעה של סיידינהאם, נוטרלה על ידי הצבא הבריטי.
יום שני הנקי או יום שני של האפר (בקפריסין: יום שני הירוק) הוא היום הראשון של תקופת צום הארבעים בנצרות האורתודוקסית.
יום זה חל בשבוע השביעי שלפני פסחא.
יום שני הנקי הוא חג לאומי בקפריסין ויוון.
ביום זה נערכות ארוחות של מאכלי ים ודגים ונהוג לחגוג יום זה בשטחים פתוחים בעת העפת עפיפונים.
יום שני השחור הוא יום שני, 19 באוקטובר 1987, שבו קרסו המדדים בבורסות העולם בשיעורים גבוהים, שהיו חסרי תקדים מאז 1914, פתיחת מלחמת העולם הראשונה.
בארצות הברית צנח מדד דאו ג'ונס ב-22.6%, ואילו בהונג קונג ובאוסטרליה התקרבה הירידה ל-50%.
בניגוד ליום שלישי השחור ב-1929, לא בישר יום שני השחור על תקופת שפל מתמשכת, אלא היווה תיקון קצר-טווח למחירי מניות מוגזמים בתקופה שקדמה לו.
בעוד שבשפל הגדול נדרשו 25 שנה עד שמדד המניות חזר לרמתו הקודמת, במשבר ב-1987 נדרשו לכך פחות משנתיים.
עד היום לא התבהרה הסיבה לנפילה הגדולה.
יש המעריכים שיד הגורל האקראי הצמידה מספר רב של פקודות מכירה זו לזו.
התוצאה הייתה ירידה במדדים שיצרה אפקט דומינו, כאשר ברוקרים אשר חזו בירידה, הזדרזו אף הם למכור.
לירידה סייע השימוש הנרחב בתוכנות ניהול מסחר, אשר אסטרטגיות המכירה האוטומטית שלהן החריפו את המצב.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית, יום שלישי הגדול הוא כינוי ליום שלישי בו נערכות התמודדויות בו זמנית במספר הרב ביותר של המדינות במהלך עונת הבחירות.
לא מדובר באירוע רשמי, ואין כללים לגביו, ובכל 4 שנים התאריך וההרכב של היום עשויים להשתנות.
במערכת הבחירות של 1984 היו שלושה ימים שונים שנקראו סופר טיוזדיי.
ב-1988 החליטו קבוצה של מדינות דרומיות, ביוזמה של הדמוקרטים באותן מדינות, להתאגד על מנת להשפיע על המינוי ולגרום לבחירה של מועמד שיהיה יותר מקובל על ידי קהל הבוחרים הדרומי, ויום שלישי הגדול באותה שנה התבסס עליהן.
אולם הניסיון להשיג השפעה על התהליך כשל כאשר במדינות של יום שלישי הגדול נבחרו בשיעור כמעט שווה שלושה מועמדים, ולבסוף למועמד המפלגה נבחר מייקל דוקאקיס הליברל ממסצ'וסטס.
במערכת הבחירות של 2008 זכה לכינוי "סופר טיוזדיי" ה-5 בפברואר 2008, בו התקיימו התמודדויות במספר חסר תקדים של 23 מדינות, בהן מדינות גדולות כמו קליפורניה, ניו יורק ואילינוי, דבר שדמה למעשה לפריימריז לאומיים שמתקיימים בבת אחת.
בעקבות כך הוא נקרא בתקשורת גם "סופר דופר טיוזדיי", "צונאמי טיוזדיי".
יום שישי השחור הוא הכינוי שניתן לתאריך 8 בספטמבר 1978 (על פי לוח השנה הפרסי: 17 בחודש שהריוור, 1357), במהלכו נורו מפגינים על ידי כוחות ביטחון איראניים בכיכר ז'אלה שבטהראן, בירת איראן.
יום זה הוגדר ברבות השנים כאירוע מכונן במהפכה האיראנית, והוריד לטמיון כל תקווה לפשרה בין תנועות המחאה לבין משטר השאה.
עם החרפת ההתנגדות לשלטון השאה באיראן במהלך 1978, הכריזה ממשלת איראן על משטר צבאי בשטח המדינה.
ב-8 בספטמבר באותה השנה נערכה הפגנת ענק בעיר הבירה טהראן.
על פי עדויות של גורמים אנטי-ממשלתיים, צבא איראן עשה שימוש בכוח רב, שכלל טנקים ומסוקי קרב, על מנת לפזר את קהל המפגינים.
גורמי אופוזיציה ועיתונאים מערביים דיווחו כי צבא איראן ביצע טבח במפגינים, והדיווחים אודות מניין ההרוגים נעו בין 95 ל-3,000 נפש.
ההנהגה הדתית, מצדה, דיווחה בעקבות האירוע כי "אלפים נטבחו בידי כוחות ציוניים" (רמז להיותו של השאה נתון להשפעות חיצוניות).
התגובה האלימה של הממשל האיראני עוררה התנגדות רבה בקרב העם האיראני, כמו גם בקרב גורמים מחוץ לאיראן - בכללם גורמים שזוהו כתומכי השאה.
למשל, הזמר מוחמד רזא שג'ריאן פרסם מכתב בכתב ידו שבו הודיע כי לא יופיע עוד ברדיו ובטלוויזיה הממלכתיים.
ההפגנות באיראן נמשכו כ-4 חודשים לאחר יום שישי השחור, במהלכן הוכרזה שביתה כללית בחודש אוקטובר.
השביתה כללה בין היתר השבתה של תעשיית הנפט באיראן, שהייתה חשובה מאוד להישרדות מוסדות השלטון.
הפגיעה במעמדו של השאה בעקבות הטבח, הן פנימית והן בינלאומית, הייתה בבחינת הכנת השטח לקראת המהפכה האיראנית, ואכן בתוך פחות משנה התרחשה המהפכה האיראנית והאייתוללה רוחאללה ח'ומייני תפס את השלטון.
עם סיום המהפכה שונה שם הכיכר בה התרחש האירוע ל"כיכר השאהידים" (میدان شهداء).
בדוחות רשמיים שפורסמו לאחר סיום המהפכה נכתב כי ביום שישי השחור נהרגו ונפצעו 15,000 איש.
עם זאת, על פי מחקרים שנערכו על ידי מכוני מחקר, עולה כי בכיכר עצמה נהרגו 64 איש בלבד, וברחבי העיר נהרגו באותו היום 24 איש נוספים בהתנגשויות עם כוחות הביטחון.
יומה היא עיר במחוז יומה שבדרום-מערב מדינת אריזונה, ארצות הברית סמוך לגבול עם מקסיקו, וקרוב לגבול אריזונה-קליפורניה.
יומה מונה כ-95,500 תושבים (2020) והיא העיר הגדולה ב"מטרופולין יומה" המונה כ-203,000 תושבים.
מדי שנה בתקופת החורף, מתווספים אליהם בין 70,000 ל-85,000 תושבים המעדיפים להעביר את החורף במקום שמשי וחמים.
יומה שוכנת על שטח של 274 קילומטרים רבועים בדרום-מערב מדינת אריזונה, סמוך לגבול עם מקסיקו מדרום וקליפורניה ממערב.
נהר הקולורדו המתפתל צפונית ומערבית לעיר הוא הגבול בין מדינת אריזונה למדינת קליפורניה ובחלקו הדרומי גם הגבול בין אריזונה למקסיקו.
מעט דרומית ליומה, סמוך לגבול עם מקסיקו, שוכנת העיר סן לואיס.
מדרום לה, במקסיקו, נמצאת העיר סן לואיס ריו קולורדו.
העיר ויסנטה גררו שוכנת מערבית ליומה במשולש הגבולות מקסיקו-אריזונה-קליפורניה בשטח מקסיקו.
הנהר חילה נשפך לנהר הקולורדו מעט צפונית-מזרחית מיומה.
האזור אוכלס בדלילות על ידי אינדיאנים עד לכיבוש הספרדי.
בשנת 1774 נשלחה לראשונה משלחת צבאית של צבא ספרד לחקור את האזור.
הם גילו מקום אידיאלי לחציית הנהר מגדה לגדה סמוך למקום בו שוכנת כיום יומה.
בשנת 1848 הגיע לראשונה גדוד המורמונים של צבא ארצות הברית לחקור את השטח.
העיירה עצמה הוקמה בשנות ה-60 של המאה ה-19. אף על פי שהעיירה חוברה לרכבת בשנת 1870, אוכלוסיית יומה לא גדלה משמעותית והיא הפכה רשמית לעיר רק בשנת 1914. היא נחשבה לעיירה מרכזית באזור בזכות קרבתה למעבר הנוח והצר בנהר קולורדו הרחב.
מזג האוויר ביומה נחשב לחם מבין כל ערי ארצות הברית, כאשר הטמפרטורה הממוצעת בקיץ היא 42° מעלות צלזיוס והטמפרטורה בחורף היא 21° מעלות צלזיוס.
לפי ספר השיאים של גינס, השמש זורחת על יומה כ-90% מימות השנה, והיא נחשבת לעיר הבהירה ביותר בכל כדור הארץ.
האקלים החם והנוח מושך יחידות צבא ארצות הברית רבות למשימות אימון בשטח המדברי ליד העיר.
הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנרשמה ביומה הייתה 52° מעלות צלזיוס בשנת 1995 והטמפרטורה הנמוכה ביותר שנרשמה הייתה 11°- מעלות צלזיוס בשנת 2007.
בשנת 1997 עברה בעיר סופה טרופית בעקבות הוריקן נורה.
כתוצאה מכך 12,000 מתושבי העיר נותרו ללא חשמל.
אריזונה וסטרן קולג' וקמפוס מקומי של אוניברסיטת צפון אריזונה הם שני המוסדות להשכלה גבוהה היחידים בדרום-מזרח אריזונה.
'גשר אושן טו אושן' ("אוקיינוס לאוקיינוס") הם שני גשרים המחברים בין שתי גדות נהר קולורדו בחלקה הצפוני של יומה.
גשר אחד לרכבת והגשר השני לכלי רכב ולהולכי רגל.
על גדות הנהר מתחת לגשר - טיילת.
הכלא הטריטוריאלי של יומה, שפעל בשנים 1876–1909 ומשמש כיום כמוזיאון.
בסיס אווירי של המארינס יומה/נמל תעופה בינלאומי יומה.
בסיס צבאי לכלי טיס של כוחות המארינס ונמל תעופה אזרחי.
הבסיס עורך מדי שנה תצוגת מטוסים ומטס לכבוד מבקרים.
'שטח ניסויים יומה'- בסיס של צבא ארצות הברית בו נערכים ניסויים בציוד צבאי.
אגם מרטינז ואגם מיטי הנמצאים מעט צפונית לעיר בהם ניתן לשכור סירות לשיט, לדיג ולשחייה.
יום השישי של מרלבורו מתייחס ל-2 באפריל 1993, כאשר חברת פיליפ מוריס, יצרנית מותג הסיגריות מרלבורו הודיעה על הורדה של 20% במחיר חפיסת הסיגריות הפופולרית.
הורדת המחירים באה על רקע המאבק ביצרניות גנריות של סיגריות שהלכו ונגסו בנתח השוק של פיליפ מוריס.
כתוצאה מההודעה קרסה מניית פיליפ מוריס ב-26% וגררה יחד איתה מניות של מותגים רבים אחרים דוגמת קוקה-קולה וחברת היינץ.
כתב העת Fortune הגדיר את היום כיום שבו "האיש של מרלבורו נפל מסוסו", בהתייחס לסמליל המותג המפורסם.
המשקיעים ראו בהורדת המחירים של "פיליפ מוריס" כהודאה בכישלון המותג "מרלבורו", כך שחברת "פיליפ מוריס" לא תוכל עוד להצדיק את המחיר הגבוה שהיא גובה עבורו אל מול היצרניות הגנריות המספקות סחורה דומה רק ללא הפרסום והמיתוג וכך מצליחות לחתוך במחיר המוצר לצרכן באופן דרסטי.