tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קברים המיוחסים לתרבות וילאנובה שהתקיימה בצפון איטליה בשנת 900 לפנה"ס, התגלו בסן מרינו בשנת 1853, ובין היתר נמצאו בורות בקוטר של 60 ס"מ ובהם כדים המכילים אפר אנושי.
עוד נתגלו ממצאים אטרוסקים מאותה תקופה הכוללים כדים ולוחות הצבועים באדום ובשחור.
על הר טיטאנו ובמקומות אחרים בסן מרינו התגלו שרידי בתי מגורים ואזורי קבורה.
עם התפשטות הרומאים צפונה, וייסודה של רימיני (Ariminum) בשנת 286 לפנה"ס, סופח שטחה של סן מרינו לרפובליקה הרומית.
מתקופה זו התגלו ממצאים רבים הכוללים קברים, חרסים, מטבעות ופסל של מרקוריוס מהמאה ה-2 לפנה"ס או מהמאה ה-1 לפנה"ס.
באזור התגלו סימנים ברורים לחקלאות שהתקיימה בו בתקופה זו, וכן נמצאו ממצאים אוסטרוגותים בדמות חפצים שונים מזהב המיוחסים לגבירה מקומית, והמתוארכים לשנת 500 לערך.
ממסמכים מן המאה ה-9 ניתן ללמוד על קהילה מאורגנת שהתגוררה במקום אשר נשלט בידי בישוף.
בימי הלומברדים הייתה סן מרינו אחוזה פאודלית של הדוכסים מספולטו, אולם במאה ה-10 השתחררו הנזירים במקום מעולו של זה והיו לקהילה עצמאית.
מסמך מ-1243 מעיד על המבנה השלטוני בסן מרינו, אשר התבסס על האספה השלטת שכונתה ה"ארנגו" (Arengo).
אספה זו הייתה מורכבת מראשי המשפחות והייתה לה סמכות חקיקה.
הארנגו נשלט בידי שני "הקצינים השליטים" שכונו קונסולים או מושלים.
שני המושלים שלטו בקהילה במשותף ולמשך תקופה של שישה חודשים בלבד, כדי למנוע מהם לצבור כוח מופרז.
בתקופה זו גדל שטחה של סן מרינו מ-4 קמ"ר בלבד, סביב הר טיטאנו, לשטח של 27 קמ"ר השווים לכמחצית משטחה הנוכחי.
עם זאת המדינה נותרה תחת איום מתמיד מצד הבישופים סביב לה אשר ניסו להשתלט עליה.
ניסיונות אלה הביאו את התושבים לפנות ישירות אל האפיפיור, וזה הכיר בעצמאותה של סן מרינו ב-1291. כיוון שסן מרינו התחייבה שלא ליטול חלק באף מלחמה, היא נותרה מדינה שלווה יחסית.
אולם, כדי להרתיע מדינות אחרות מלתקוף אותה, הוקמו על הר טיטאנו שלוש המצודות של סן מרינו המופיעות על סמלה של המדינה, דגלה ועל חלק ממטבעותיה.
ה"ארנגו" הפך עם השנים ל"קונסיליו גראנדה אה ג'נראלה" (Consiglio Grande e Generale - "האספה הגדולה והכללית") שהיא הפרלמנט של סן מרינו עד היום, ובו שישים חברים שתפסו את מקומם של ראשי המשפחות במוסד המקורי.
שני הקונסולים היו מאוחר יותר ל"קפיטאני רג'נטי" (Capitani Reggenti), וזהו תוארם של ראשי המדינה עד היום.
במאה ה-15 התרחב שטחה של סן מרינו שוב, הודות לתמיכתו של דוכס אורבינו במדינה שלחמה כנגד רימיני.
לבסוף, ב-1462, נחתם הסכם שלום בתיווכו של האפיפיור, ואל סן מרינו צורפו שטחיהן של העיירות פיורנטינו, מונטג'ארדינו וסראוואלה.
ב-1463 סופחה גם העיירה פאטאנו לסן מרינו, והמדינה הגיעה לשטחה ולגודלה הנוכחיים.
צ'זארה בורג'ה, המכונה גם "הדוכס ולנטינו", היה בנו הבכור של רודריגו בורג'ה (האפיפיור אלכסנדר השישי).
בשנת 1503 כבש בורג'ה את סן מרינו למשך שישה חודשים, אך נאלץ לבסוף לסגת ממנה כאשר האפיפיור הבא יוליוס השני קרא עליו תיגר.
סן מרינו חוקקה חוקה כתובה ב-8 באוקטובר 1600, ולאור איומים על עצמאותה, כרתה בשנת 1603 ברית הגנה עם האפיפיור, וזו נכנסה לתוקפה בשנת 1631. ב-17 באוקטובר 1739 נכבשה סן מרינו בשנית, הפעם עלי-ידי הקרדינל ג'וליו אלברוני, אשר היה מושל אפיפיורי ברוונה.
המעשה נעשה ככל הנראה בניגוד להוראותיו של האפיפיור קלמנס השנים עשר, ואלברוני קבע חוקה חדשה למדינה.
הקרדינל ביקש לכפות על תושבי המדינה את שלטון מדינת האפיפיור, אולם האחרונים הגיבו בסרבנות ושלחו בסתר בקשה לאפיפיור לעשות עימם צדק.
האחרון הכיר בזכויותיה של סן מרינו והשיב לה את עצמאותה ביום 5 בפברואר 1740. יום זה הוא יום חגה של אגאתה הקדושה, אשר נחשבת מאז כאחד הקדושים המגנים של המדינה.
בעת כיבוש נפוליאון את איטליה, הצליחה סן מרינו לזכות באהדתו ובהבטחתו לכבד את עצמאותה.
יתר על כן, נפוליאון הציע למדינה לתמוך בהתרחבותה בדרך של הענקת שטחים נוספים לטריטוריה שלה, אך סן מרינו דחתה את ההצעה, כדי לא להיכנס למחלוקת עם שכנותיה, והצליחה לשמר את יחסיה הטובים עם מדינת האפיפיור.
בנוסף פטר נפוליאון את תושבי סן מרינו מתשלום מיסים, ואף העניק להם במתנה חיטה וארבעה תותחים, שמסיבה לא ידועה לא הגיעו מעולם אל הרפובליקה.
ב-22 במרץ 1862 חתמו איטליה וסן מרינו על הסכם שהכיר בעצמאותה של האחרונה, והסדיר את יחסיהן של שתי המדינות.
חיכוכים בין המעמד האמיד לבין העניים, הביאו לאימוץ קו פוליטי פשיסטי בהתאם למצב באיטליה, ולהיווצרות מחודשת של שלטון אוליגרכי במדינה.
בבחירות שנערכו ב-1923 השתתפה רק מפלגה אחת, ואיטליה הפאשיסטית החלה מתערבת יותר ויותר בענייני המדינה.
בתקופה זו נסללה מסילת הרכבת סן מרינו-רימיני (Ferrovia Rimini-San Marino), שופץ תיאטרון טיטאנו והוקם מזבח המתנדבים, הכל במימון ממשלת איטליה.
השליטה הפשיסטית במדינה נמשכה משך כמעט 20 שנים, ורק בתקופת מלחמת העולם השנייה החלה ההתנגדות לה.
ב-28 ביולי 1943 נערכה במדינה הפגנה רחבת היקף נגד המשטר, וכתוצאה ממנה פורקה המפלגה הפשיסטית והתקיימו בחירות חופשיות.
עם הקמת הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית, חתמה עימה סן מרינו על הסכם שלום במטרה לשמור על עצמאותה.
ב-26 ביוני 1944 הופצצה סן מרינו מהאוויר בידי בעלות הברית ושישים איש מצאו את מותם באירוע.
בספטמבר אותה שנה הגיע קו החזית אל אזור סן מרינו, וחיילי גרמניה הנאצית עברו דרכה.
כוחות בעלות הברית שהגיעו בעקבותיהם נותרו במדינה במשך חודשיים.
לאחר המלחמה הייתה סן מרינו למדינה הראשונה בעולם שבה עלתה מפלגה קומוניסטית לשלטון בבחירות חופשיות, וכוננה קואליציה עם המפלגה הסוציאליסטית.
קואליציה זו נותרה בשלטון בין השנים 1945-1955. נשים זכו לזכות הצבעה בסן מרינו בשנת 1958, וב-1973 חוקק חוק אשר השווה את מעמדן לזה של הגברים.
המדינה הצטרפה למועצת אירופה כחברה מלאה בשנת 1988, ושימשה כיושבת ראש הארגון במחצית הראשונה של שנת 1990. סן מרינו הצטרפה לאומות המאוחדות בשנת 1992, ובשנת 2002 חתמה על הסכם עם הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי בו הסכימה לשקיפות גדולה יותר בענייני הבנקאות והמיסוי המתנהלים במדינה, כדי לסייע במלחמה בהעלמות מס.
המדינה אינה חברה באיחוד האירופי, אך האירו הוא ההליך החוקי בה מכוח הסכם שנחתם בין הצדדים.
ההיסטוריה של עיראק החלה במסופוטמיה בעת העתיקה עם עליית הציוויליזציה השומרית.
מאז עלו ונפלו אימפריות רבות באזור, שהטביעו את חותמן בהתפתחות התרבותית והטכנולוגית והשפיעו על האזור כולו.
האזור מרובה במחצבים, אחד הגורמים למלחמות הרבות.
לאחר נפילת שומר שלטו באזור האכדים, הבבלים והאשורים.
בשנת 1932 הפכה עיראק לממלכה עצמאית וב-1958 לרפובליקה.
עד להפיכתה לממלכה עצמאית נשלטה עיראק בידי האימפריה העות'מאנית.
כיום, עיראק היא מדינה במזרח התיכון בדרום מערב אסיה.
בצפון היא גובלת בטורקיה, במערב בסוריה ובירדן, בדרום בערב הסעודית וכווית, ובמזרח היא גובלת באיראן.
משמעות השם عراق ("עראק") היא "חוף", "גדה" (של ים, נהר וכו').
השטח עליו התקיימה הציוויליזציה הראשונה, מסופוטמיה, שייך כיום ברובו לעיראק ונמצא בין נהרות הפרת והחידקל כחלק מאזור הסהר הפורה.
אימפריות ושושלות רבות שלטו בשטח זה בהן שומר, אכד, אשור ובבל.
ב-3000 לפני הספירה, תקופת פריחתה ושגשוגה של שומר, התפתחה תרבות שעוצבה על ידי מספר גורמים.
שיטפונות הרסניים ובלתי צפויים של הפרת והחידקל חזרו על עצמם וגבו קורבנות רבים, וגרמו גם לשקיעת הקרקע.
השומרים נאלצו להילחם בעמים אחרים לאורך כל ההיסטוריה שלהם כעם מסיבות שונות.
מספר המלחמות המוקדמות של השומרים היו כנגד עילם, כיום מערב איראן.
המלחמות נגרמו עקב הרצון לשלוט בשטח אסטרטגי ועשיר במחצבים.
מלחמות אלו גרמו לתזוזת הגבול בין שני עמים אלו פעמים רבות, עד כדי כך שכיום נחשב גבול זה לאחד הגבולות שזזו הכי הרבה פעמים במהלך ההיסטוריה.
השליטה השומרית אותגרה על ידי האכדים, שהיגרו מחצי האי ערב.
האכדים נחשבו לעם שמי, ושפתם גם היא שמית.
בשנת 2340 לפני הספירה, סרגון, מנהיגם הדגול של האכדים, כבש את שומר והקים את האימפריה האכדית, שהשתרעה תחילה על שטחי רוב ערי המדינה השומריות, ובהמשך הגיעה עד לבנון.
סרגון ביסס את האימפריה שלו וקבע את אכד לעיר בירתו, שהיא מקור שם העם האכדי.
האימפריה השאפתנית של סרגון התקיימה לזמן מועט בראייה הכוללת של ההיסטוריה המסופוטמית.
בשנת 2125 לפני הספירה, העיר השומרית הכבושה אור בדרום מסופוטמיה, נחרבה במרד והאימפריה האכדית נפלה לפני חידוש הערים הכבושות של שומר.
לאחר התמוטטותה של הציוויליזציה השומרית, העמים אוחדו מחדש במאה ה-17 לפני הספירה על ידי חמורבי (1792-1750 לפני הספירה), שמלך על בבל.
השלטון הבבלי על העמים שאוחדו יצר ממלכה שהשתרעה על רוב השטחים שבין הפרת לחידקל, משומר עד המפרץ הפרסי.
חמורבי הגדיל את האימפריה הבבלית צפונה בין נהרות הפרת והחידקל ומערבה עד חופו של הים התיכון.
לאחר גיבוש וייצוב הממשל הבבלי בשטחים אלו, החל חמורבי להגן על בבל הכשית.
לאחר שהצליחו להביס את המצור המיתני ולספח את המיתנים, רצו האשורים, לקחת את השליטה באזור מהבבלים, ולשלוט במסופוטמיה כולה.
לאחר מלחמות הצליחו האשורים להחליש את הבבלים עד כדי כך עד שהשושלת הקשיתית נפלה מכס השלטון ואיבדה אותו.
האשורים למעשה רצו לשלוט על בבל, אך המרידות הרבות שהתקיימו לאחר הכיבוש גרמו להקמת שושלת שלטון חדשה, הידועה בשם "השושלת השנייה של איסין".
הידוע שבמלכי שושלת זו הוא נבוכדנצר הראשון ששלט בין השנים 1123-1146 לפני הספירה.
במהלך המאה ה-9 לפני הספירה, אחד השבטים הנוודים החזקים שחיו מחוץ לשטחה של בבל, הידוע בשמו "כשדים", החל לערער על השלטון הבבלי באזור.
לאחר שצברו יציבות שלטונית באזור, החלו לתקוף עמים באזור ולבצע הפיכות שלטוניות.
התעצמות כוחם של הכשדים הייתה גדולה כל כך שבמהלך המלחמות הצליחו להשתלט על האזור כולו ובבל הפכה להיות כחלק מכשד.
בשנת 626 לפני הספירה, עזרו הכשדים לנבופלאסר לעלות לראש השלטון.
באותו זמן, האשורים היו תחת ללחץ ניכר ממדי.
נבופלאסר, כרת ברית עם מדי, אשור לא יכלה לעמוד מול שני עמים אלו, וב-612 לפני הספירה, נשדדה ונשרפה עיר בירתה של אשור, נינוה.
נבוכדנצר השני (בנו של נבופלאסר) שירש את האימפריה של אביו, כבש במהלך שלטונו מעט שטחים ובנה מחדש את העיר בבל שהייתה עיר בירתה של הממלכה.
במאה השישית לפני הספירה (586 לפני הספירה), כבש נבוכדנצר השני את יהודה השמיד את בית המקדש של שלמה בירושלים, הביא עמו כ-15,000 שבויים והגלה אותם לבבל (גלות בבל).
נבוכדנצר (604-562 לפני הספירה) בונה את הגנים התלויים בבבל, אחד משבעת פלאי עולם.
פולשים שונים כבשו את האדמה אחרי מותו של נבוכדנצר, כולל כורש הגדול ב-539 לפני הספירה ואלכסנדר הגדול ב-331 לפני הספירה, שמת שם ב-323 לפנה"ס.
במאה השישית לפני הספירה, האזור נכבש על ידי האימפריה הפרסית, ואז נכבשה על ידי אלכסנדר הגדול ונשארה תחת שליטת בית סלאוקוס במשך שתי המאות הבאות.
ממלכת בבל החלה לדעוך אחרי היווסדות סלוקיה שעל נהר החידקל, בירתה החדשה של בית סלאוקוס.
שבט אסייתי מרכזי של איראניים שהפכו להיות לאימפריה הפרתית כבשו את האזור מהסלאוקים במאה השנייה לפנה"ס.
במאה השלישית לספירה, הפרסים של האימפריה הסאסאנית כבשו את האזור מהפרתים ושלטו בו עד המאה השביעית לספירה, אז מוסלמים ערביים כבשו אותה מידם.
המושג הערבי "עיראק" נגזר מפרסית (Ērāk).
באמצע המאה השישית לפני הספירה, האימפריה האיראנית תחת שלטונה של השושלת הסאסאנית נחלקה על ידי קוזרוי הראשון לארבעה חלקים, כשהמערבי נקרא Khvārvarān, כלול רוב עיראק מודרנית, ונחלק לחלוקה משנית לארבעה אזורים הנקראים Mishān ,Asuristān ,Ādiābene ו-Lower Media.
המונח עיראק נפוץ במקורות הערביים של ימי הביניים עבור השטח המרכזי והדרומי של הרפובליקה המודרנית, ומתייחס גאוגרפית יותר מאשר פוליטית.
האזור של עיראק המודרנית, צפונית לתכרית, היה ידוע בתקופת עליית האסלאם כ-אל ג'זירה (האי) כלומר "האי" שבין נהרות הפרת והחידקל.
בדרום ומערב ממוקמים מדבריות ערב, המיושבות על ידי שבטים שלעיתים נודעו כנתיני הקיסר של האימפריה הסאסאנית.
עד שנת 602 לפני הספירה, היה המדבר הגבול עם האימפריה הפרסית שנשמר על ידי שושלת הלח'מיים, מלכי אל-חירה.
באותה שנה, "שאה-אין-שאה" (מלך המלכים), קוזרוי השני הביס במהרה את שושלת לאקהמיד ופרץ את הגבול לפשיטות נוודים.
השטח הצפוני מערבי נכבש על ידי האימפריה הביזנטית כולל הערים דרה (Daraa) ואמידה (דיארבקיר כיום) (השטח חופף כיום את אזור הגבול בין סוריה לעיראק וממשיך צפונה לחלקים מסוימים של טורקיה) בעוד שהעיר ניסיביס לא נכבשה.
הכיבוש הערבי ותקופת האסלאם המוקדמת
הסכסוך הגדול הראשון בין שבטים ערביים בדואים מקומיים וכוחות פרסים היה כנראה בשנת 634, כאשר הערבים הובסו בקרב על הגשר (Battle of the Bridge).
צבא של 5,000 מוסלמים תחת פיקודו של Abū `Ubayd ath-Thaqafī היה זה שהובס על ידי הפרסים.
בשנת 636, כוח ערבי מוסלמי גדול יותר תחת פיקודו של Sa`d ibn Abī Waqqās ניצח את הצבא הפרסי בקרב אל-קאדסיה, התקדם אל עבר קטסיפון, בירת האימפריה הפרסית-סאסאנית וכבש אותה.
בסוף שנת 638 המוסלמים כבשו את כל מחוזות מערב פרס (שטח החופף לעיראק המודרנית), ואחרון הקיסרים של האימפריה הסאסאנית, יזדגרד השלישי, ברח למרכז איראן ומשם המשיך לפרס הצפונית, היכן שנהרג בשנת 651.
הכיבוש האסלאמי התרחש בסמוך להגירה ההמונית של ערבים מחצי האי ערב ומעומאן ל-Khvarvārān.
הערבים שהגיעו בהגירה זו לא התפזרו והתיישבו ברחבי הארץ, אלא הקימו שתי ערים חדשות.
האחת נקראה כופה והשנייה בצרה שבדרום.
Khvarvārān נהפכה למחוז של הח'ליפה המוסלמית, וידועה כ-`Irāq.
בשלהי המאה ה-14 לספירה ותחילת המאה ה-15, שבטי הכבשים השחורות (Black Sheep Turkmen) שלטו על עיראק.
ב-1466, שבטי הכבשים הלבנות (White Sheep Turkmen) הביסו את שבטי הכבשים השחורות ולקחו את השליטה על האזור.
לאחר מכן, רוב שטחי עיראק נהפכו להיות חלק משטח השליטה של השושלת הצפווית שצמחה באיראן בשנת 1501.
במאה ה-16, עיראק נכבשה על ידי האימפריה העות'מאנית, וזו שלטה בה עד התפרקותה לאחרת מלחמת העולם הראשונה, למעט תקופה קצרה בראשית המאה ה-17, בה חזרה לשלוט בעיראק השושלת הצפווית.
עיראק המודרנית המוכרת לנו כיום, היה מחולקת ל-3 מחוזות תחת האימפריה העות'מאנית: מוצול (الموصل), בגדאד (بغداد) ובצרה (البصرة).
השליטה העות'מאנית על עיראק המשיכה עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה, כאשר העות'מאנים נכנסו למלחמה לצד גרמניה ומעצמות המרכז.
כוחות בריטיים שפלשו לארץ וסבלו מפלה מידי הצבא הטורקי במשך המצור על כות בין השנים 1915–1916. כוחות בריטיים התקבצו מחדש וכבשו את בגדאד ב-1917. שביתת הנשק נחתמה ב-1918.
לאחר המלחמה, עיראק שוחררה מהשלטון העות'מאני על ידי הצרפתים והבריטים כמוסכם בהסכם סייקס–פיקו, וב-11 בנובמבר 1920, הפכה עיראק להיות שטח מנדטורי בשליטת הבריטים תחת השם "מדינת עיראק" ("State of Iraq"), לשם יצירת המדינה המודרנית חיברה בריטניה שלושה מחוזות עות'מאניים לשעבר, וילאייט בגדאד, וילאייט בצרה ווילאייט מוסול.
בריטניה אכפה ושלטה על השושלת ההאשמית שגורשה מסוריה על ידי הצרפתים ותחמה את גבולותיה של עיראק מבלי להתייחס למדיניות האתנית השונה ולקבוצות הדת השונות במדינה, בייחוד את הכורדים שבצפון.
במהלך הכיבוש הבריטי, השיעים והכורדים נלחמו להשגת עצמאותם.
הבריטים השתמשו בנשק כימי (פצצות זרחן) כנגד כפרים כורדים.
האמיר פייסל הראשון, מנהיג המהפכה הערבית כנגד הסולטאן של האימפריה העות'מאנית בזמן מלחמת העולם הראשונה ובן של השושלת ההאשמית ממכה, הפך למלך הראשון של המדינה החדשה.
הוא השיג את כס המלוכה במידה חלקית תחת השפעתו של לורנס איש ערב.
אף על פי שהפך והוכרז למלכה החוקי במשאל עם ב-1921, עצמאותה של עיראק הושגה רק ב-1932, כאשר המנדט הבריטי תם.
בשנת 1922 מנתה אוכלוסיית עיראק כ-2.5 מיליון נפש.
בשנת 1927 התגלתה פריצת נפט ענקית בשדה באבא גורגור סמוך לעיר כירכוכ שהביאה עימה צמיחה כלכלית.
לאחר מותו של פייסל הראשון ב-1933 מלך על עיראק בנו ראזי עד שנת 1939. שנים אלו התאפיינו בחוסר שקט פנימי בשל ניסיונות חוזרים ונשנים של הצבא לתפוס את מושכות השלטון.
ראזי נהרג בתאונת דרכים ב-1939 וירש אותו בנו פייסל השני, אולם לאור העובדה כי היה בן ארבע בעת מות אביו, דודו עבד אל-אילה היה שליט עיראק עד שמלאו לפייסל 18 שנים.
במהלך שנות השלושים של המאה העשרים גברה בעיראק האהדה לעליית של הממשלים הנאצים והפשיסטים בגרמניה ובאיטליה.
הממשלות העיראקיות פיתחו קשרי מסחר עם שתי המדינות ועודדו לאומנות ערבית המבוססת על עקרונות פרו-פשיסטים.
סאמי שוכת, שכיהן בשנות השלושים כשר החינוך וכשר הרווחה העיראקי, בהיותו מוקסם בגלוי על ידי משמעת "הנוער ההיטלראי", ייסד יחד עם פדיל אל ג'מאלי בשנת 1935 את תנועת הנוער הלאומנית הערבית "אל-פוּתוּוָה".
ב-1941 פלשה הממלכה המאוחדת לעיראק בשל חששות מניתוק אספקת הנפט למערב ומהתקרבות ממשלת רשיד עאלי אל-כילאני לגרמניה הנאצית.
במשך שש שנים הייתה עיראק תחת הכיבוש הבריטי, שלאחריהן הוחזר שלטון המונרכיה ההאשמית ב-26 באוקטובר 1947.
עיראק נטלה חלק בהתקפת מדינות ערב על ישראל, במלחמת העצמאות בשנת 1948. כ-17,000 חיילים עיראקים השתתפו במלחמה, וכ-500 נהרגו בקרבות.
גם במלחמת ששת הימים השתתפה עיראק בלחימה בחזית הסורית, וב"מבצע מוקד" פגעה ישראל בצורה קשה בכוחה האווירי.
במלחמת יום הכיפורים נטלה עיראק חלק פעם נוספת, וכ-300 מחייליה נהרגו.
בשנת 1953 קיבל לידיו פייסל השני את השלטון בפועל.
בהשפעת ראש ממשלתו הפרו-מערבי נורי א-סעיד פעל לביסוסה של "ברית בגדאד" בשנת 1955. בברית פרו-בריטית זו היו חברות איראן, טורקיה, פקיסטן, בריטניה ועיראק.
בחלק ממדינות אלו שלטו שושלות מלכים, אשר כבעיראק, ייצגו אינטרסים של מעצמות מערביות זרות ובעלי הון.
ברית זו עמדה בניגוד לרוח הזמן בעולם הערבי, אשר אותה ביטא גמאל עבד אל נאצר, אשר הלהיב את ההמונים ברטוריקה פאן-ערבית, סוציאליסטית, רפובליקנית ואנטי-אימפריאליסטית.
בינואר 1958 הכריזו מצרים וסוריה על איחוד ביניהן, ליצירת הקהיליה הערבית המאוחדת (קע"מ).
פייסל, ובן דודו חוסיין מלך ירדן, ראו את האיום שיוצר איחוד זה על משטרם.
בפברואר 1958 הכריזו ירדן ועיראק על איחוד ביניהן ליצירת "הממלכה ההאשמית המאוחדת", שבראשה עמד פייסל.
ביולי חש חוסיין כי משטרו מתערער, וביקש עזרה צבאית מפייסל.
פייסל מיהר לשלוח לעזרתו חטיבה ובראשה קצין בשם עבד אל-כרים קאסם, אשר יחד עמו פעל עבד א-סלאם עארף, קצין שהיה נתון להשפעת נאצר וקע"מ.
קאסם ניצל את ההזדמנות שניתנה לו, ושינע את החטיבה לבגדאד במקום אל הגבול הירדני, שם הכריז על הפיכה צבאית.
נורי סעיד ופייסל נתפסו בידי המורדים, ונתלו בכיכר העיר ב-14 ביולי 1958. קאסם מונה לראש ממשלת עיראק, שהייתה מורכבת מחברים במפלגה הקומוניסטית הפרו-סובייטית שקאסם היה תומך נלהב שלה, מחברים ממפלגת הבעת' שהוקמה חמש שנים קודם לכן בסיוע מישל עפלק, מורה סורי, ולאומנים שונים.
אחת ההחלטות הראשונות שקיבלה הממשלה החדשה הייתה ביטול כל העונשים על הקצינים העיראקים שמרדו בשלטון הבריטי בשנת 1941. זמן קצר לאחר המהפכה, קאסם, שלא הסתיר את אהדתו לקומוניזם, הזמין אלפי יועצים מזרח-אירופיים וסובייטיים לעיראק שיעזרו לו לבנות צבא חזק יותר.
הבעת'יסטים זעמו מאוד על חבירתו של קאסם עם ברית המועצות, אך מה שיותר הרגיז אותם היה התנגדותו של קאסם לאיחוד עם סוריה ומצרים.
בשנת 1959 שלחו הבעת'יסטים חוליה בת חמישה אנשים שמטרתה הייתה לחסל את קאסם.
ניסיון ההתנקשות כשל, ובעקבותיו החל קאסם להשתמש בטרור כדי להפחיד את מתנגדיו.
בשנת 1963 ארגן הצבא הפיכה ברוטלית ותפס את השלטון.
עשרה חודשים לאחר המהפכה מונה אחמד חסן אל-בכר לתפקיד ראש הממשלה.
אולם שלטון מפלגת הבעת' היה קצר ימים, וכבר בנובמבר 1963 נאלץ בכר לפנות את מקומו, בשל הצלחת מהפכה נגדית של עבד א-סלאם עארף, אולם הוא נותר בתפקיד סגן הנשיא במשטר זה.
בינואר 1964 סולק אל-בכר מתפקידו כסגן הנשיא, אך המשיך לעמוד בראשה של מפלגת הבעת'.
ב-1968, בסיוע מצרי הצליח אל-בכר לבצע הפיכה פנימית במשטר, ולהדיח את עבדול רחמן עארף, אחיו של הנשיא הקודם שירש את אחיו לאחר מותו ב-1966. אערף עזב את משרתו לאחר שהבין כי הצבא תומך באל-בכר, שמונה לנשיא הרביעי של עיראק.
הוא היה הדמות הבולטת ביותר במפלגת הבעת' וזכה לכינוי "מנהיג המהפכה".
לאחר המהפכה היה אחמד חסן אל-בכר לשליט עיראק, וסדאם חוסיין למספר שתיים בשלטון החדש.
ב-16 ביולי 1979 הפך חוסיין לנשיא עיראק לאחר שהכריח את אל-בכר להתפטר.
מראשית שלטונו חתר לצייד את ארצו בנשק לא קונבנציונלי.
ב-22 בספטמבר 1980, קצת יותר משנה לאחר תחילת כהונתו כנשיא ולאחר סדרה של תקריות גבול ביוזמת השלטון המהפכני השיעי החדש באיראן, פתח חוסיין במלחמה עם איראן, שנמשכה 8 שנים ללא הכרעה.
בין השנים 1988-1987, ביצע חוסיין מעשי טבח בכורדים שבחלקה הצפוני של עיראק, תוך שימוש בנשק כימי.
ב-2 באוגוסט 1990, בפיקודו של חוסיין, פלש צבא עיראק לכווית וכבש אותה.
בעקבות כיבוש כווית הקימה ארצות הברית קואליציה של מדינות לגירוש הפולשים.
מלחמת המפרץ שבה פעלה הקואליציה נגד כוחות עיראק, החלה ב-17 בינואר 1991 והסתיימה בפברואר 1991 בגירוש הכוחות העיראקיים מכווית.
במהלך מלחמה זו נורו מעיראק עשרות טילי סקאד על ישראל.
עם תחילת מלחמת עיראק (מרץ 2003), כהונתו של סדאם חוסיין כנשיא עיראק הופסקה מאחר שנאלץ להימלט ולהסתתר עקב פלישת כוחות אמריקניים ובריטים למדינתו.
ב-13 בדצמבר 2003 נתפס על ידי כוחות צבא ארצות הברית בעיר אדוואר, הנמצאת 15 ק"מ דרומית לתיכרית שבעיראק.
חוסיין עמד למשפט, וב-5 בנובמבר 2005 נגזר עליו דין מוות באשמת פשעים נגד האנושות; גזר הדין בוצע ב-30 בדצמבר 2006.
משנת 2003, לאחר פלישת הכוחות האמריקניים והבריטים, עיראק נשלטת בידי כוחות הקואליציה.
ב-23 במאי 2003, מועצת הביטחון של האו"ם אישרה פה אחד את הסרת כל הסנקציות הכלכליות נגד עיראק.
לאחר מלחמת עיראק נוהלה המדינה בידי קואליציה של המדינות שפלשו לעיראק בראשות ארצות הברית.
בשנת 2005 הועברה השליטה האזרחית לממשלה העיראקית הזמנית שמונתה לאחר בחירות כלליות לפרלמנט זמני, שהתקיימו לראשונה באופן דמוקרטי בתולדות המדינה.
גאזי אל יאוור נבחר לכהן כנשיא הזמני של עיראק לאחר העברת השלטון לממשלה הזמנית מידי ארצות הברית, ששלטה בה כשנה.
אל יאוור כיהן בתפקיד מיוני 2004 ועד הבחירות באפריל 2005. בשנת 2006 הוקמה ממשלה עיראקית קבועה בראשות המפלגה השיעית הנתמכת על ידי איראן.
מאז נפילת משטרו של סאדם חוסיין סבלה עיראק מפיגועים קשים בתדירות גבוהה, בעיקר על רקע המאבק בין השיעים לסונים על השליטה במדינה.
על פי הערכות שונות נהרגו בין השנים 2004 ל-2008 בין 77 אלף ל-85 אלף בני אדם ונפצעו מעל ל-120 אלף.
רבים מתושבי עיראק נמלטו מארצם, וכך נוצרה בעיית פליטי עיראק.
בדצמבר 2011 עזבו את המדינה אחרוני החיילים האמריקנים שהיו מוצבים בעיראק.
ביוני 2014 פתחו מורדים סונים במתקפה כוללת נגד הממשלה במספר גזרות ברחבי עיראק.
באפריל 2021 בית החולים אבן אל-חטיב בבגדאד נשרף עקב התפוצצות מכלי חמצן שיועדו לחולי קורונה, ובעקבות השריפה נהרגו 82 אנשים, והוכרז במדינה יום אבל לאומי.
ההיסטוריה הקדומה של נורווגיה שלובה יחד עם זו של שאר עמי סקנדינביה.
החל מהתקופה הפרהיסטורית בה החלה ההתיישבות הראשונית במדינה, וכלה בתקופה הוויקינגית, בה שלטו הלוחמים והספנים הסקנדינבים על חלקים נרחבים באירופה.
בשנת 872 אוחדה נורווגיה על ידי המלך האראלד הראשון, לאחר שנים רבות בהן הייתה מפוצלת לשבטים רבים.
ממלכת נורווגיה העתיקה, שיחד עם שאר מדינות סקנדינביה האמינה באגדות המיתולוגיה נורדית, אימצה את הנצרות במאה ה-11 עת נוסדה הכנסייה של נורווגיה.
במאה ה-13 הגיעה נורווגיה לשיא גדולתה כשחלשה על איסלנד, גרינלנד וחלקים נרחבים מסקוטלנד, ואת תחילת שקיעתה מסמנת התפשטות מגפת המוות השחור במאה ה-14, מגפה שהרגה כשליש מאוכלוסיית המדינה.
לאחר איחוד עם שוודיה ב-1319, הצטרפו שתיהן לאיחוד קאלמאר ב-1397. האחוד התפרק ב-1524 עם פרישתה של שוודיה, אולם נורווגיה נשארה חלק מדנמרק-נורווגיה, מסגרת שהחזיקה מעמד עד שנת 1814, בה עברה נורווגיה משלטון דני לשלטון שוודיה.
באותה התקופה נהנתה נורווגיה מאוטונומיה מסוימת, אך שאיפתה לעצמאות לא התממשה עד 1905, שאז הפכה למדינה עצמאית.
בזמן מלחמת העולם הראשונה שמרה נורווגיה על נייטרליות.
במלחמת העולם השנייה נכבשה על ידי גרמניה הנאצית, כיבוש שלאחריו הוקמה בה ממשלת בובות בראשותו של וידקון קוויזלינג.
ב-1945, עם תבוסתה של גרמניה במלחמה שוחררה נורווגיה.
ב-1946 הייתה נורווגיה לאחת החברות המייסדות של האו"ם וב-1949 הצטרפה לברית נאט"ו.
בשנות השישים של המאה העשרים התגלה נפט בים הצפוני ונורווגיה הפכה מאחת המדינות העניות באירופה לאחת העשירות בה.
התקופה המוקדמת ביותר – 10,000 לפני הספירה
ההתיישבות הראשונית בנורווגיה החלה לאחר סיום עידן הקרח, לפני כ-10,000 שנה.
עד היום אין הסכמה לגבי המקום ממנו הגיעו הנורווגים הראשונים למדינה או באיזה מסלולים הם השתמשו, אולם הם ככל הנראה עברו דרך מה שהיום הוא מחוז אסטפול (Østfold), שם נמצאו שרידים להתיישבות אנושית.
מסלול אפשרי נוסף בו היה דרך הים הצפוני לכיוון דרום-מערב נורווגיה.
המתיישבים הראשונים בנורווגיה היו ציידים שחיו בשבטים קטנים.
גם כיום ניתן למצוא כלי אבן, כלי חרס ואף ציורי קיר המתארים את חייהם.
המעבר לעבודה חקלאית החלה בנורווגיה העתיקה לפני כ-3,000 לפנה"ס, והתבוססה בעיקר מסביב לאזור אוסלו פיורד.
מתקופות ההאבן והברונזה נמצאו בנורווגיה פטרוגליפים, ומתקופת הקיסרות הרומית נמצאו כלים עשויים ברונזה וזכוכית, כמו גם כלי נשק.
השימוש הראשוני בכתב רונות החל גם הוא באותה התקופה.
תקופת הוויקינגים (סוף המאה ה-8 – אמצע המאה ה-11)
ב-793 פלשו מספר ספינות ולוחמים על חופי האי לינדיספארן (צפונית-מזרחית לאנגליה) ובזזו את המנזר שבו.
כיום מחשיבים אירוע זה כתחילת התקופה הוויקינגית.
בין 800 לאחר הספירה ועד ל-1100 לאחר הספירה, הוויקינגים גילו ויישבו את איסלנד וגרינלנד, וכבשו חלקים מבריטניה ואירלנד, וכמו כן נודעו בכך שבמסעותיהם הגיעו עד קונסטנטינופול, יוון, צפון אפריקה וניופאונדלנד.
על ידי שימוש בסירות המצוינות שלהם (בעיקר ב'ספינה הארוכה') וארגון מתואם, הם הפכו לסוחרים ולוחמים מיומנים.
מבחינת נורווגיה, תקופה זו הייתה תקופה חשובה של איחוד לאומי והתרחבות.
במשך למעלה מ-200 שנה נמשך תהליך האיחוד של נורווגיה.
מלכי ויקן (Viken), האזור הסובב את הפיורד של אוסלו, מלאו תפקיד משמעותי בתהליך האיחוד ובמהלכו, כשהם משתלטים באופן הדרגתי על עוד ועוד שטחים, ממלכות, ערים וקהילות.
לאחר קרב האפרספיורד, שנערך ככל הנראה ב-872, השתלט האראלד בהיר-השיער על שטחים נרחבים במדינה והיה למלך הראשון של נורווגיה.
אולם רק בשנת 1060 נראה היה שתהליך האיחוד הסתיים.
גם הנצרות לא איחרה להגיע לנורווגיה.
המדינה שיחד עם שאר מדינות סקנדינביה האמינה באגדות המיתולוגיה נורדית, אימצה את הנצרות במאה ה-11, עם ייסודה של הכנסייה של נורווגיה על ידי המלך אולף השני ב-1024. אולם עוד קודם לכן נעשו ניסיונות להביאה לשם.
המלך הוקון הטוב שחונך בחינוך אנגלי-נוצרי ניסה לגרום לממלכתו לאמץ את הנצרות בעזרת מיסיונרים אנגליים, אך עם מותו ב-960 הושעו המאמצים.
הם חודשו ב-995, עת הוקמה הכנסייה הראשונה במדינה על ידי המלך אולף הראשון, שלאחר מותו בקרב סטיקלסטד הפך לקדוש נוצרי כ"סיינט אולף".
קרב גשר סטמפורד שנערך ב-25 בספטמבר 1066 והסתיים בניצחון ממלכת אנגליה ובמותו של מלך נורווגיה האראלד השלישי, סימן את סופו של האיום הוויקינגי על שלמות הממלכה האנגלית ועל כתרה.
ולכן, כיום רואים בקרב זה את סופה של התקופה הוויקינגית.
ממלכת נורווגיה בימיי הביינים הגיעה לשיא כוחה בין השנים 1240–1319, לאחר תקופה רבה של מעבר בין שושלות מלוכה ומלחמת האזרחים הנורווגית.
בשיא כוחה הממלכה השתרעה על טריטוריית נורווגיה של ימינו, חלק ממערב שוודיה, איי פארו, חלקים מסקוטלנד, האי מאן, אנגלסי, חצי האי קולה, איסלנד, וגרינלנד.
אף על פי שנורווגיה אוחדה רשמית ב-872, והיה בית מלוכה אשר שלט על השטח, בחלקים מהזמן התקיימו קבוצות בדלניות, כמו הסאמים.
בנוסף, בית המלוכה לא היה יציב, והשושלות התחלפו לעיתים קרובות.
כמו כן, היו תקופות קצרות בהן נורווגיה הייתה תחת שליטה דנית.
איחוד קאלמאר והאיחוד עם דנמרק
במהלך המאה ה-14 קטנה האוכלוסייה בנורווגיה בשל מגפת המוות השחור, בעיות אקלימיות וסופה של שושלת המלוכה הנורווגית, מה שהוביל להידרדרות במצב הכלכלי באזור.
חולשה כלכלית זו נוצלה על ידי אצילים דנים וגרמנים שהחלו תופסים עמדות כוח בתוך היבשת הסקנדינבית.
נישואים בין שושלות מלכים הובילו לאיחוד נורווגיה עם דנמרק ושוודיה הידוע כאיחוד קאלמאר, החל מ-1450 בצורה מעוגנת באמנה.
תקופה זו תוארה באופן לאומי-רומנטי כ"ליל 400 השנים".
ב-1521 פרשה שוודיה מהאיחוד אולם נורווגיה נותרה מאוחדת עם דנמרק, באיחוד דנמרק-נורווגיה.
המלך הוקון החמישי מת ללא יורשים בשנת 1319. בתו נישאה לנסיך השוודי, ובנם מאגנוס אריקסון ירש בעקבות זאת את שתי המלכויות.
מרגרט, המלכה האם, הייתה השליטה בזמן איחודה של נורווגיה עם דנמרק ושוודיה באיחוד קאלמאר (1397–1523), שהסתיים לאחר 180 שנה בהם שוודיה פרשה ב-1536. כוחה של נורווגיה נחלש בתקופה זו לאחר שרבים מהאוכלוסייה מתו מהמגפה השחורה בין 1349–1351.
האליטה בנורווגיה נחלשה עד שלא הייתה מסוגלת להתנגד ללחצים מהדנים.
יותר ויותר נושאים הוחלטו בקופנהגן אשר בדנמרק והשלטון הנורווגי לבסוף פורק.
הכתר הדני יוצג על ידי מושל מטעם דנמרק.
ניתן לחלק את התקופה הדנית לתת התקופות הבאות:
הרפורמציה בנורווגיה (1536–1596): הכוח של נורווגיה הוחלש מאוד לאחר פירוק הכנסייה הנורווגית העצמאית ברפורמציה של שנת 1537.
תקופת השלום והגידול הכלכלי (1721–1770): במשך המאה השמונה עשר, נורווגיה נהנתה מתקופה של שפע גדול ונעשתה חלק חשוב יותר ויותר מן הממלכות המאוחדות.
ההתעוררות הלאומית וההכנות לעצמאותה של נורווגיה (1770–1814): תקופה זו נבנתה על סמך התרבות החזקה של החקלאות בנורווגיה, בשילוב עם המודעות להמהפכה בארצות הברית (1775–1783) והמהפכה הצרפתית (1789–1799), אשר בנו את הדעתנות הלאומית בקרב העם הנורווגי, והסתיימו בהסכם החוקתי בשנת 1814.
לאחר תמיכתה של ממלכת דנמרק-נורווגיה בנפוליאון, ב-1814 הובסה ממלכת דנמרק-נורווגיה במהלך המלחמות הנפוליאוניות ונמסרה למלך שוודיה שניצל את חברותו בקואליציה נגד נפוליאון על מנת לתקוף את דנמרק, שותפתה של צרפת, ולהרוויח את נורווגיה כשלל נוסף.
בינואר 1814 נכנעה דנמרק ללחצי השוודים ומסרה לידיהם את נורווגיה בהסכם קיל (14 בינואר.
שוודיה, בתמיכת בעלות בריתה מתקופת המלחמות הנפוליאוניות, שיגרה כוח צבאי לנורווגיה על מנת לכפות את האיחוד.
המהלך צלח ובמשא-ומתן מאוחר יותר, פרדריק כריסטיאנסן הסכים לזנוח את הכתר הנורווגי ולחזור לדנמרק בתנאי ששוודיה תכיר בחוקה הנורווגית הדמוקרטית ובעצמאותה של נורווגיה.
בעקבות כך בית הנבחרים הנורווגי בחר את המלך השוודי כמלך של נורווגיה ב-4 בנובמבר 1814.
מלכי נורווגיה בעת המודרנית, כולל תקופות המלוכה שלהם, הם:
האראלד החמישי (1991 – עד היום)
נורווגיה במהלך מלחמת העולם הראשונה
במלחמת העולם הראשונה שמרה נורווגיה על נייטרליות ולא לקחה חלק במלחמה.
אף על פי כן, הטביעו הגרמנים מספר רב של ספינות מסחר נורווגיות, שרבות מהן סיפוקו ציוד חיוני לבריטניה שבתמורה סיפקה לנורווגיה פחם.
בסך הכל נהרגו 1,892 אזרחים נורווגים במלחמה.
נורווגיה במהלך מלחמת העולם השנייה
במלחמת העולם השנייה פלשה גרמניה הנאצית לנורווגיה ב-9 באפריל 1940. מלך נורווגיה, הוקון השביעי ומשפחתו ברחו עם אוצרות הזהב של הממלכה לבריטניה והקימו שם ממשלה גולה בזמן שצבא נורווגיה נלחם בעקשנות בכוחות הוורמאכט.
צרפת ובריטניה הצטרפו ללחימה לאחר כמה ימים.
בתחילה כבשו הגרמנים את אוסלו ועוד מספר ערים דרומיות כברגן וטרונדהיים.
לאחר מאבק עיקש, ולמרות מספר ניצחונות של בעלות הברית, נכנע צבא נורווגיה ב-8 ביוני 1940. גרמניה כבשה את המדינה והקימה בה ממשלת בובות בראשותו של וידקון קוויזלינג, מנהיג המפלגה הנציונל-סוציאליסטית הנורווגית - נאשונל סמלינג.
במהלך תקופת שלטונו נוהלה מלחמת מחתרת כנגד הכובש הנאצי.
אולם רק ב-8 במאי 1945, נכנעו הגרמנים ועזבו את המדינה.
בחודשי המלחמה האחרונים נכנסו גם כוחות סובייטיים לצפון מזרח המדינה, כדי לתפוס את נמל קירקנס (Kirkens), וזמן קצר לאחר סיומה עזבוה.
לאחר נטישת גרמניה חזר הוקון השביעי ומלך על המדינה עד יום מותו ב-1957. מפלגת הנאשונל סמלינג פורקה והוצאה אל מחוץ לחוק.
קוויזלינג נעצר ב-9 במאי 1945 והוצא להורג יחד עם שני מנהיגים אחרים של המפלגה - אלברט ויליאם הגלין ורגנאר סקנקה, בידי כיתת יורים ב-24 באוקטובר 1945.
יחסי החוץ של נורווגיה לאחר מלחמת העולם השנייה
ב-1949 נורווגיה נעשתה חברה בברית נאט"ו.
חתימתה של נורווגיה בברית הייתה משמעותית בשל קרבתה הגאוגרפית לברית המועצות.
באותה השנה הייתה נורווגיה בין החברות המייסדות של ארגון האומות המאוחדות.
אזרחי נורווגיה הצביעה פעמיים כנגד הצטרפות לאיחוד האירופי (ב-1972 וב-1994).
המדיניות החברתית והכלכלית לאחר מלחמת העולם השנייה
לקראת סוף שנות השישים של המאה העשרים התגלה נפט בים הצפוני, ונורווגיה הפכה למפיקת הנפט העיקרית בו.
עקב כך, החלה צמיחה כלכלית במדינה ובעלייה ברמת החיים.
העלייה התבטאה בשיפור מערכות החינוך והרווחה והפיכתן למתקדמות בעולם, בנוסף להגדלת קצבאות הזקנה והאבטלה יחד עם מתן שירותים רפואיים וחינוך גבוה חינם.
כתוצאה מכך, דורגה נורווגיה בשנים האחרונות על ידי האו"ם כמדינה בעלת רמת החיים מהגבוהות בעולם.
בנוסף, נורווגיה מוכרת כאחת המדינות התומכות יותר בזכויות האישה.
כראיה לכך דורגה המדינה במקום השני במחקר שנוהל על ידי הפורום הכלכלי העולמי, בנושא הפערים בין המינים ב-58 מדינות על סמך מדד רמת השוויון מול גברים בחמשה תחומים שונים: שותפויות כלכליות, הזדמנויות כלכליות, כוח פוליטי, השגת השכלה, בריאות ורווחה.
נורווגיה אינה חברה באיחוד האירופי, לאחר שפעמיים (1972 ו-1994) נדחתה הצעה זו במשאל עם בפער קטן.
ההיסטוריה של סידני מתחילה עוד בזמנים פרה היסטוריים.
האזור שסביב מפרץ ג'קסון (בו נמצא נמל סידני) שימש את השבטים האבוריג'ינים למעלה מ-40,000 שנה.
על אף שבינוי העיר החדשה הרס את רוב הממצאים מתקופה זו, עדיין קיימים מאות גילופי אבן במקום.
סידני נחשבת לבעלת אוסף גילופי האבן הטובים בעולם, כיוון שהם עשויים בעיקר מאבן חול, שמשמשת כחומר גלם טוב לגילופי אבן.
בסוף המאה ה-19, חפירות תעלה באלכסנדריה (דרום-מזרחית לעיר) חשפו הוכחות ליישוב אבוריג'יני באזור, שגילו מוערך בלמעלה מ-7,000 שנה.
הוכחות יותר מאוחרות שהתגלו במערות ליד גלנברוק בהרים הכחולים, מערבית לעיר, הצביעו על יישוב אבוריג'יני במקום לפני כ-20,000 שנה.
העניין האירופאי במקום עלה עם גילויו של מפרץ בוטאני (כיום פרבר דרומי של העיר) ב-1770 על ידי ג'יימס קוק.
תחת הוראות הממשלה הבריטית, הוקמה מושבת אסירים במקום ב-1788. המשלחת ליישוב המקום, הצי הראשון, עגנה במפרץ בוטאני, אך לא מצאה את המקום ראוי ליישוב.
לאחר שיט קצר צפונה, עגנה המשלחת במפרץ ג'קסון.
ראש המשלחת, ארתור פיליפ, קרא בתחילה למושבה החדשה "ניו אלביון", אך מסיבה שאינה ידועה קיבלה המושבה את השם "סידני", על שם שר הפנים הבריטי באותה תקופה, תומאס טאונסהנד, לורד סידני, לאחר שהלה הנפיק את כתב ההרשאה שאפשר לפיליפ להקים את המושבה.
ליישוב האירופאי היו השפעות הרות אסון על האוכלוסייה המקומית.
בתחילה התבטא הדבר בעיקר על ידי מחלות שהביאו עימם האירופאים, כגון חצבת, אבעבועות רוח ואבעבועות שחורות, שהאבוריג'ינים לא היו מחוסנים גנטית בפניהן.
המושל פיליפ קבע כללים נוקשים לגבי ההתנהלות בין המתיישבים האירופאים לילידים, ומדיניותה נחשבה לנאורה בתקופה ההיא.
עם זאת, ב-1789, זמן קצר לאחר הגעת המשלחת הצרפתית למפרץ בוטאני, התפרצה מחלת אבעבועות שחורות או אבעבועות רוח באזור, וגרמה למותם של אלפי אבוריג'ינים, כשגופותיהם צצו לעיתים קרובות בנמל סידני.
התוצאות היו הרסניות - עד תחילת המאה ה-19, כ-90% מאוכלוסיית האבוריג'ינים באזור סידני נכחדה.
סידני חוותה קשיים רבים בימיה הראשונים.
רעב ומגפות גרמו לבעיות רבות, אך במהרה המצב השתפר.
הממשל הצבאי הקולוניאלי נשען על הצבא, "גדודי ניו סאות' ויילס", שנודע גם כ"גדודי הרום", בשל המונופול על ייבוא אלכוהול.
קונפליקטים צצו בין המושלים וקציני הצבא, שרבים מהם היו בעלי אדמות.
ב-1808 הקונפליקטים הללו גרמו ל"מרד הרום", המרידה הצבאית היחידה שהצליחה אי פעם באוסטרליה, בה הודח מושל סידני דאז, ויליאם בליי (William Bligh).
העיתון הראשון בעיר, ה"סידני גאזט" (Sydney Gazette), יצא לאור ב-1803, והופיע עד 1842, וסיפק מידע רב ערך על התפתחותה הראשונית של המושבה ממנה צמחה סידני.
ב-1831 החל להתפרסם גם הסידני מורנינג הראלד (The Sydney Morning Herald) כעיתון יומי, והוא יוצא לאור עד היום.
אוכלוסיית העיר החלה לגדול, וב-1847 האסירים, תושביה המקוריים של העיר, היוו רק 3.2 אחוזים מכלל האוכלוסייה.
אוסטרליה חוותה מספר בהלות זהב באמצע המאה ה-19, עם גילוי זהב בבת'רסט, 150 ק"מ מערבית לסידני, ב-1851. כורים מהגרים רבים הגיעו לסידני, והגדילו את האוכלוסייה מ-39,000 ל-200,000 תוך 20 שנה.
הביקוש לתשתיות שיספקו את גידולה המהיר של אוכלוסיית העיר, גרמו לפיתוח מסיבי של מערכת הרכבות והנמלים בעיר בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-19. בהמשך, גילוי זהב בוויקטוריה, משך תושבים חדשים הרחק מסידני, לעבר מלבורן ויריבות גדולה צצה בין שתי הערים.
היריבות התעצמה כשאוסטרליה הפכה לפדרציה ושתי הערים הוצעו בתור עיר הבירה שלה, משבר שנפתר לבסוף עם יצירתה של עיר בירה חדשה, קנברה.
עם התיעוש סידני גדלה במהירות, וב-1925 כללה אוכלוסייה של כמיליון איש.
השפל הכלכלי הגדול פגע בסידני קשות, על אף שבתקופה זו הושלם גשר נמל סידני.
במהלך המאה ה-20 סידני המשיכה להתפתח עם גלי הגירה רבים מאירופה ואסיה, מה שהתבטא באווירה קוסמופוליטית בעיר.
בשנת 2015 התרחש בעיר משבר בני ערובה במהלכו נהרגו חלק מבני הערובה.
ההיסטוריה של סודאן מושפעת מהיותה מדינת חיץ בין אזורים שונים באפריקה.
סודאן הושפעה ממצרים והתרבות הערבית מחד, ומקונגו, צ'אד ואתיופיה מאידך.
בשל מעמדה האסטרטגי הייתה נתונה אף להשפעת מעצמות עולמיות כבריטניה וארצות הברית.
האזור בו הוקמה המדינה המודרנית סודאן נשלט בעידן העתיק על ידי ממלכת כוש, שהושפעה מאוד מהתרבות המצרית העתיקה.
שושלת מלכי כוש אף משלה תקופה מסוימת במצרים כפרעונים, ונקראה השושלת ה-25. לאחר נפילת השושלת ה-25, בין השנים 730 לפנה"ס ל-671 לפנה"ס.
לאחר נפילת השושלת ה-25, הדרימו מלכי כוש וקבעו את בירתם במרואה.
הממלכה המרואית שמרה על התרבות המצרית במשך מאות בשנים לאחר שזו חדלה במצרים עצמה.
לאחר נפילת ממלכת מרואה, במהלך המאה ה-6, קיבלו על עצמם הנובים את הנצרות ובמשך מאות שנים הייתה סודאן נוצרית עד שנכבשה על ידי האסלאם, בתהליך שהסתיים אך במאה ה-16. במהלך המאה ה-19 החלו הבריטים להתערב בנעשה במצרים, ובמסגרת זו ניסו גם להשליט את שלטון המצרים בסודאן.
ב-1882 השתלט על סודאן המהדי מוחמד אחמד שהביס את צבא מצרים, והרג את הגנרל הבריטי שהתיימר להיות מושל סודאן מטעם המצרים, צ'ארלס גורדון.
המהדי מת ב-1885 ועד תחילת המאה ה-20 השתלטו הבריטים על סודאן בשורה של קרבות, שהידוע ביניהם קרב אומדורמאן ב-1898. בין 1899 ל-1953 הייתה סודאן נתונה לשלטון משותף (קו-דומיניום) בריטי ומצרי.
ב-1956 הוכרזה סודאן כרפובליקה עצמאית.
עצמאותה של סודאן מתאפיינת בשלטון רודנים צבאיים, בשתי מלחמות אזרחים עקובות מדם, בסכסוך גבולות עם צ'אד, ולאחרונה במשבר הומניטרי בחבל דארפור.
בשנת 2004 נשיא צ'אד, אידריס דבי, הגיע לסודאן, והתחיל תהליך של נורמליזציה בין שתי המדינות שבסופו של דבר הוביל לסיום מעשי האיבה בחבל דרפור.
האדם החל להתגורר בעמק הנילוס הפורה, עוד בתקופת האבן הקדומה לפני שישים אלף שנים.
מחקר אנתרופולוגי וארכאולוגי הראה כי בתקופה הקדם-שושלתית במצרים לפני שנת 3400 לפנה"ס היו הנובים, תושביה הקדומים של סודאן, והמצרים הקדמונים, קרובים זה לזה מבחינה אתנית ומבחינה תרבותית.
ממלכת נקאדה הקדומה, ממלכה מצרית קדם-שושלתית, שיעבדה את הנובים והטמיעה בהם את התרבות המצרית.
עם איחודה של מצרים לממלכה אחת, החלה מתגבשת בדרום ממלכה בשם כוש שהייתה מושפעת מהתרבות המצרית.
הסחר עם מצרים היה גורם מרכזי בכלכלת שתי המדינות, אך המצרים נמנעו מלספח את כוש או ליצור בה נוכחות צבאית קבועה, אם כי נותרו גורם השפעה מרכזי בממלכה.
בשנת 1100 לפנה"ס כבש הפרעה יעחמס הראשון את כוש, והפכה למחוז במצרים.
אך לאחר מכן נחלשה הסמכות המצרית, השלטון במצרים עצמה פוצל, ושליטת מצרים בכוש נפסקה.
במהלך המאה השמינית לפנה"ס, קמה בכוש ממלכה חזקה ועצמאית, שהרחיבה את שליטתה אל תוככי מצרים, ואף הפכה לשליטת מצרים, ומלכיה הפכו לשושלת ה-25 של מלכי מצרים בשנת 750 לפנה"ס.
במשך מאה שנים נשלטה כוש מתבאי על ידי מלכים אלו.
לאחר פלישת אשור למצרים, בשנת 671 לפנה"ס נסוגו מלכי כוש לבירה חדשה במרואה.
התרבות המרואית שמרה על התרבות המצרית המקורית, ועל הכתב המצרי, שנים רבות לאחר שמצרים עצמה שועבדה לזרים ואיבדה את תרבותה המקורית.
שליטי מרואה בנו פירמידות, סגדו לאלי מצרים, וכתבו בכתב חרטומים עד התמוטטות הממלכה במהלך המאה ה-4.
במאה ה-6 קיבלו עליהם שליטי נוביה את הנצרות, והקימו ממלכות נוצריות, שהיו כפופות מבחינה דתית לפטריארך הקופטי באלכסנדריה.
לאחר הכיבוש המוסלמי של מצרים, נותקה למעשה הנצרות הסודאנית משאר הנוצרים בעולם, והשפעתו של האסלאם החלה לחדור לאיטה לאזור.
הממלכות הנוצריות בנוביה התקיימו עד המאה ה-15, ושמרו על דתן ותרבותן.
עם עליית האסלאם, וכיבוש צפון אפריקה על ידי הערבים במהלך המאה ה-7 נעשו ניסיונות לכבוש ולאסלם את הממלכות הנוביות הנוצריות, אך אלו כשלו.
שליטי מצרים חתמו על הסכם שלום עם שליטי נוביה, שנקרא "באקט", והסכם זה הסדיר את יחסי השלום והסחר החופשי בין המדינות למשך מאות בשנים.
במקביל, התקיים תהליך של הגירה ערבית לנוביה, והטמעת יסוד ערבי אסלאמי באוכלוסייה, תוך התפוררות והתמוטטות הממלכות הנוביות המקוריות.
על אף שלא כל המוסלמים באזור דיברו ערבית, החל תהליך של קבלת האסלאם שהגביר את תהליך קבלת התרבות הערבית.
לא הייתה מדיניות של המרה בכוח, אך מניעים תרבותיים וכלכליים קידמו מאוד את קבלת האסלאם באזור, הן באמצעות נישואי תערובת וקשרים עם מתיישבים ערבים, והן באמצעות פטור ממס שניתן למוסלמים שתושבי הממלכות המוסלמיות.
במאה ה-16 הבשיל תהליך האסלאמיזציה המקומי לכדי ייסוד סולטנות בשם ממלכת סנאר שהחליפה את ממלכת אלווה שהייתה השלטת באזור מין המאה ה-7.
ב-1820, כבש צבאו של מוחמד עלי את סודאן.
במהלך המאה ה-19 החלו הבריטים להתערב בנעשה במצרים, ובמסגרת זו ניסו גם להשליט את שלטון המצרים בסודאן.
המנהיג הדתי מוחמד אחמד הכריז על עצמו שהוא המהדי (המשיח באמונה האסלאמית) ניסה לאחד את השבטים של מערב ומרכז סודאן כנגד שלטון האימפריה הבריטית.
הוא הנהיג מרד לאומני שהגיע לשיאו בנפילת ח'רטום בשנת 1885. בעת המצור, צ'ארלס ג'ורג' גורדון, הגנרל האנגלי נהרג.
המדינה החדשה שרדה עד אשר כוח אנגלי חדש בהנהגתו של הורציו קיצ'נר הביס את המורדים בשנת 1898.
בין השנים 1899–1956 הייתה סודאן בשליטה משותפת של בריטניה ומצרים, אך בפועל מדינת החסות הייתה בשליטה בריטית מלאה ומצרים קיבלה השפעה במקרים ספציפיים.
עד שנת 1914, מצרים הייתה חלק מהאימפריה העות'מאנית.
במהלך המאה ה-19 הרחיבה מצרים את שליטתה בסודאן עד האגמים הגדולים של אפריקה.
בשנת 1881 פרצה המלחמה המהדית בסודאן, ובשנת 1882 פלשו הבריטים למצרים, וכך מצרים הפכה למדינת חסות של בריטניה.
לאחר מכן כוחות בריטיים ומצרים כבשו בהדרגה את סודאן.
בשנת 1899 הם הסכימו רשמית להקים מדינת חסות משותפת: מצרים על בסיס שלטונה הקודם בסודאן ובריטניה על בסיס זכות כיבוש.
בין השנים 1914–1922, סולטנות מצרים וסודאן, היו רשמית חלק מהאימפריה הבריטית.
לאחר עצמאות מצרים בשנת 1922, בריטניה קיבלה בהדרגה שליטה רבה יותר במדינת החסות המשותפת, והוציאה את מצרים מסודאן כמעט לחלוטין עד שנת 1924. חוסר שביעות הרצון הגובר של מצרים מהסדר זה הגיע לשיאו לאחר מהפכת הקצינים החופשיים ב-1952. ב-1 בינואר 1956, מצרים ובריטניה ויתרו על סודאן והעניקו לה את עצמאותה.
סודאן זכתה בעצמאות בשנת 1956. בחירות ראשונות התקיימו רק בשנת 1965, אך הממשלות הסודאניות לא הצליחו לייצב את השלטון בידיהן ולא גובשה חוקה למדינה.
ב־25 במאי 1969 ביצע קולונל ג'עפר נומיירי הפיכה צבאית אשר הפילה את הממשלה הדמוקרטית בראשותו של אסמאעיל אל-אזהרי.
נומיירי היה לראש הממשלה והוציא אל מחוץ לחוק את כל המפלגות האחרות.
חילוקי הדעות בין המרקסיסטים למתנגדיהם בתוך החונטה השלטת גרמה להפיכה קומוניסטית ביולי 1971, אך הממשלה הקומוניסטית הופלה כעבור כמה ימים ונומיירי חזר לתפקידו.
בעקבות רעב המוני, מחסור בדלק ובלחם ואי שקט בדרום, התרחשה הפיכה נוספת בשנת 1985. ההפיכה הונהגה על ידי הגנרל עבד א-רחמן סוואר א-דהב שהחזיר את השלטון האזרחי.
ב־1989 הגנרל עומר אל-בשיר הפך לנשיא, ראש ממשלה ומפקד הכוחות המזוינים.
החוק הפלילי משנת 1991 קבע עונשים חמורים, כולל קטיעת איברים וסקילה.
אף על פי שהמדינות הדרומיות, שהדת השלטת שם היא הנצרות, קיבלו פטור מהאיסורים והעונשים האסלאמיים, החוק אפשר לכפות עליהם את הדברים האלה בעתיד.
שליטי סודאן היו ערבים מוסלמים אשר בקשו להביא במידה זו או אחרת להשפעה אסלאמית גם על תושבי הדרום שברובם היו נוצרים לא ערבים.
דבר זה הביא למתיחות רבה בין הצפון לדרום ובמהרה נפתחה מלחמת אזרחים שנמשכה כ־16 שנים (1955–1972).
גורם נוסף שהביא להעמקת האיבה בין הצפון לדרום היה מדיניות "האדמה החרוכה" שהנהיגה הממשלה, על פיה נמנעה המדינה מלספק בדרום סודאן משאבים כגון מקורות חינוך תשתיות בריאות ורווחה ומים וחשמל, כך שהאזרחים נותרו ללא אפשרות לגדל את גידוליהם.
על ידי מדיניות זו יצרה הממשלה המרכזית פער סוציו-אקונומי עמוק בין הצפון המוסלמי לבין הדרום הנוצרי שהעמיק את המתיחות האתנית בין הצדדים.
בשנת 1972 נחתם הסכם אדיס-אבבה אשר העניק לדרום סודאן אוטונומיה אזורית.
אולם בשנת 1983, בקשה ממשלת סודאן להחיל את השריעה, על דרום סודאן דבר שהביא לפרוץ מלחמת האזרחים השנייה, בין כוחות הממשלה לבין צבא השחרור העממי הסודאני (SPLA), ארגון המורדים הגדול בדרום.
מלחמת האזרחים הסודאנית השנייה הביאה למותם של מיליוני בני אדם, באופן ישיר בלחימה, או באופן עקיף מרעב.
כן ברחו סודאנים רבים מבתיהם ונוצרה בעיית פליטי דרום סודאן.
כ-4 מיליון איש עזבו את בתיהם בדרום סודאן.
חלקם ברחו לערים דרומיות יותר, כג'ובה, אחרים צעדו צפונה לח'רטום, וכמה מהם צעדו אף עד אתיופיה, קניה, אוגנדה, מצרים ומדינות שכנות אחרות.
אנשים אלה לא יכלו לגדל מזון או להרוויח כסף כדי להאכיל את עצמם, ותת-תזונה ורעב נעשו נפוצים.
חוסר השקעת הכספים בדרום, גרם למה שארגונים הומניטריים כינו "דור אבוד".
דור שלא זכה לקבל חינוך, שירותי בריאות בסיסיים, ויש לו סיכוי קטן בלבד להשיג עבודה בסודאן.
בנוסף לכוחות הממשלה הרשמיים, נטען בידי ארגוני זכויות אדם בינלאומיים כי הממשלה מחמשת ותומכת בחשאי בפשיטות טרור של שבטים מוסלמים כנגד אנשי דרום סודאן.
כוח ה-SPLA הוא אומנם הכוח העיקרי הלוחם בשם אזור דרום סודאן, אך פילוגים והתפצלויות של מחתרות ומורדים שונים התרחשו לאורך כל שנות מלחמת האזרחים.
פיצולים אלו בעיקר נובעים מהגיוון האתני באזור, בו מתגוררות כמאה קבוצות אתניות אפריקניות שונות.
הפיצולים במחנה המורדים בדרום המדינה, יחד עם תחרות על משאבים מועטים וריבוי כלי הנשק בידי אזרחים, הובילו לאלימות בין-שבטית קשה באזור זה.
בנוסף למתיחות האתנית והדתית, אבן נגף גדול שמנע את סיום מלחמת האזרחים היה מאגרי הנפט הגדולים בדרום סודאן, אשר שני הצדדים בקשו ליהנות מרווחיהן.
מצד שני, הנפט היה תמריץ לצדדים ולכוחות בינלאומיים לסיום הלחימה כדי לאפשר לכל הצדדים ליהנות מרווחי הנפט.
בשנת 1999 נפתח קו הנפט המוביל ממאגרי הנפט הגדולים הממוקמים בעיקר באזור דרום סודאן אל החוף הסודאני הנמצא בצפון-מזרח המדינה.
התקדמות מגעי השלום בין הצדדים הלוחמים בין השנים 2002–2004 הביאו לחתימה הסופית על הסכם שלום ב־31 בדצמבר 2004 (CPA- Comprehensive Peace Agreement).
עיקרי ההסכם כללו חלוקה שווה ברווחי הנפט בין הממשלה לבין כוחות המורדים ואוטונומיה שלטונית לכוחות המורדים בדרום המדינה לתקופה של 6 שנים.
הוסכם שבתום תקופה זו, יערך משאל עם בקרב אזרחי דרום סודאן, על עתיד האזור.
ההצבעה אכן התקיימה ב-9 בינואר 2011, ותושבי דרום סודאן הצביעו בעד עצמאות.
בתחילת 2003 החל מרד נוסף במחוז דארפור שבמערב.
ממשלת סודאן הופתעה, וכדי לסיים את המרד חימשה מיליציות ערביות, מיליציות הג'נג'אוויד (שפירוש שמן הוא "אדם חמוש רכוב על סוס"), ואלו החלו להיאבק במורדים.
אלא שהמיליציות לא נאבקו רק בארגוני המורדים במחוז, אלא הפכו את הסכסוך ליותר ויותר אתני.
שמן נקשר באונס, טבח ושרפת כפרים של שחורים אנימיסטים במחוז.
בפברואר 2004 הכריזה הממשלה כי היא ניצחה את המרד במערב, אולם דיווחים אחרים העידו כי הלחימה עודה נמשכת.
לפי הערכות שונות, כ־400 אלף מתושבי חבל דארפור נהרגו במהלך הסכסוך, וכשני מיליון וחצי נוספים איבדו את בתיהם, חלקם עקרו לצ'אד הסמוכה.
הלחימה נמשכה עד פברואר 2010, אז נחתם הסכם הפסקת אש בין הממשלה למורדים.
האו"ם מעריך שכ-300,000 אנשים נהרגו או רעבו למוות עקב הסכסוך וכי למעלה מ-2.8 מיליון נפשות נעקרו מבתיהן ומוגדרים כפליטים.
שיחות השלום בין המורדים בדרום סודאן לבין הממשלה הביאו להסכם בינואר 2005 לפיו הכנסות המדינה – בפרט כסף מנפט – יחולקו בין הממשלה לקבוצות המורדים בדרום, וכי הדרום יזכה לאוטונומיה למשך שש שנים, ולאחר מכן ייערך משאל עם שבו יחליטו התושבים אם ברצונם להישאר חלק מסודאן או להפוך למדינה עצמאית.
המשאל נערך במהלך ינואר 2011 והמשתתפים בו הצביעו כמעט פה-אחד להיפרד מסודאן.
ב-9 ביולי 2011 הכריזה דרום סודאן על עצמאותה.
ב-3 במאי 2007 חתמו נשיא סודאן, עומאר חסאן אל-באשיר, ונשיא צ'אד, אידריס דבי, על הסכם שלום, במטרה להוריד את המתיחות הקשה בין שתי המדינות, אך ב-2008 הידרדרו פעם נוספת היחסים בין המדינות, לאחר שאל-באשיר טען שצ'אד מסייעת למורדים בדארפור.
החל בדצמבר 2018 החלו מחאות אזרחיות המוניות כנגד אל-בשיר ששימש כרודן סודאן במשך כ-20 שנה.
לבסוף, בסיוע הצבא, הודח אל-בשיר ב-11 באפריל 2019. במקומו החלה לשלוט כת צבאית בראשות עבד אל-פתאח אל-בורהאן שגם כנגדה התקיימה מחאה אזרחית עזה במשך מספר חודשים.
לבסוף, ביולי 2019, חתם השלטון הצבאי על הסכם פוליטי עם קואליציית הארגונים האזרחיים שכלל שלטון משותף על המדינה.
באוגוסט 2019 חתמו הצדדים על טיוטה לחוקה חדשה לסודאן.
ביולי 2020, תחת כהונה של ממשל זמני, ביטלה סודאן סדרה של חוקים אסלאמיסטים שחוקקו ג'עפר נומיירי ואל-בשיר בשנות ה-80. בין היתר נאסרה השחתת איבר המין הנשי, בוטל האיסור ללא-מוסלמים לשתות אלכוהול, בוטלו ההלקאות הפומביות שהיו נהוגות בגין עבירות קטנות, ועוד .
בספטמבר 2021, פורסם בסודאן דיווחה כי נכשל ניסיון הפיכה צבאית ברחבי הבירה ח'רטום ויתר המדינה.
באוקטובר 2021, צבא סודן כיתר את בית ראש הממשלה עבדאללה חמדוכ ועצר את רוב שריו.
ההסכם כולל גם את שחרורם של העצירים הפוליטיים שנתפסו על ידי הצבא
ב-15 באפריל 2023 פרצו קרבות במדינה.
זאת על רקע מאבקי השליטה בין צבא סודן, המונהג על ידי הגנרל עבד אל-פתח אל-בורהאן, לבין מיליציית ה-RSF שהונהגה על-ידי הגנרל מוחמד חמדאן דגלו.
הצבא וה-RSF היו שותפים ב-2021 להפיכה שבה הופל שלטונו האזרחי של ראש הממשלה עבדאללה חמדוכ.
הלחימה בין הצדדים נמשכת מאז תחילתה באפריל, ולפחות עשר הפסקות אש זמניות שהושגו בתיווך בינלאומי קרסו במהרה.
האזור בו שוכנת כיום סודאן שימש למגורי אדם במשך שישים אלף שנה לפחות.
הסודאנים הקדומים היו מושפעים מן התרבות המצרית ממלכותיהם, כוש ומרואה קיבלו אלמנטים רבים מן הממלכה הפרעונית, ועמדו איתה בחילופי תרבות ויחסי סחר.
שנים רבות לאחר נפילת השושלות הפרעוניות במצרים, ואובדן העצמאות המצרית, עדיין שמרו תושבי כוש ומרואה על התרבות המצרית המקורית, בנו פירמידות וכתבו בכתב המושפע מכתב החרטומים.
לאחר נפילת ממלכת מרואה, קיבלו עליהם הנובים את הנצרות במהלך המאה ה-6 והקימו ממלכות נוביות נוצריות שהחזיקו מעמד אל מול האסלאם עד המאה ה-15.
חפירות ארכאולוגיות בנילוס מעל אסואן אישרו כי האדם מתגורר בעמק הנילוס החל מתקופת האבן הקדומה, במהלך שישים אלף שנים.
אתר קבורה פרהיסטורי שהתגלה בצפון סודאן כלל את אחד התיאורים הראשונים של לוחמה, המשויך לתקופת האבן החדשה, כשתים עשרה אלף שנים לפני הספירה.
באלף השמיני לפני הספירה התיישבו אנשים בעלי תרבות נאוליתית בכפרים מבוצרים העשויים מלבני בוץ, והתפרנסו מציד ומדיג בנילוס, וכן מאיסוף דגן ורעיית בקר.
מחקר אנתרופולגי וארכאולוגי הראה כי בתקופה שקדמה לתקופה השושלתית במצרים, אוכלוסייתה של נוביה ואוכלוסיית מצרים העליונה היו קרובות מבחינה אתנית ותרבותית, וכך נוצרה בשתי הממלכות בו זמנית מלוכה פרעונית עד לשנת 3300 לפני הספירה.
בתקופת תרבות נקאדה השלישית, העיר נקאדה, שהייתה מרכז תרבותי וצבאי חשוב במצרים הקדם שושלתית, כבשה את שכניה הנובים והטמיעה בהם לחלוטין את התרבות המצרית.
התוצאה הייתה הרס התרבות ודילול של האוכלוסייה, אם במאמץ מכוון הקרוב לרצח עם של מלכי השושלת הפרעונית הראשונה במצרים, או בהגירה רצונית של הנובים לאזורים אחרים.
התיעוד ההיסטוריה הראשון של צפון סודאן מגיע ממקורות מצריים, שתיארו את הארץ הנמצאת במעלה הזרם מהמעבר הראשון של הנילוס, והקרויה "כוש" כ"אומללה".
במשך אלפיים שנה לאחר הממלכה המצרית העתיקה - (בין 2700 לפנה"ס ל-2180 לפנה"ס), קבעו פעולותיהם של המצרים את הנעשה באזור הנילוס התיכון.
אפילו בתקופות הביניים, בהן ההשפעה של מצרים בכוש נחלשה, עדיין הייתה מצרים גורם השפעה תרבותי ודתי על העמים בכוש.
סוחרים מצריים יצאו עם דגן לכוש ושבו לאסואן כשבידם שנהב קטורת, עורות של חיות בר, וקרנליאן - אבן יקרה שאותה העריכו המצרים הן כפריט בעיצוב תכשיטים, והן כראש חץ משובח.
כן הביאו עמם הסוחרים המצרים זהב ועבדים, ששימשו בעבודות הבית, כשפחות, וכחיילים בצבאו של פרעה.
הצבא המצרי חדר אל כוש מעת לעת בזמן הממלכה הישנה, אך מעולם לא נעשה ניסיון ליצור שם נוכחות צבאית קבועה עד לזמן הממלכה התיכונה (בין 2100 לפנה"ס ל-1720 לפנה"ס), כאשר בנתה מצרים סדרת מבצרים לאורך הנילוס עד לסמנה בדרום, על מנת להבטיח את זרימת הזהב מהמכרות בוואוואט.
בערך ב-1720 לפנה"ס פלשו למצרים נוודים אסיאתים המכונים "חיקסוס".
האירוע סיים את עידן הממלכה התיכונה.
הקשרים עם כוש נותקו, והמצודות לאורך הנילוס נהרסו.
את הריק שנוצר עקב אובדן הנוכחות המצרית מילאה ממלכת קרמה, שנוסדה ליד העיר המודרנית דונגולה.
לאחר שהמצרים השיבו לעצמם את הכוח, ונוסדה הממלכה המצרית החדשה (1570 לפנה"ס - 1100 לפנה"ס) הפך הפרעה יעחמס הראשון את כוש למחוז במצרים, והציב בה משנה למלך.
על אף שהשליטה המינהלית של המצרים בכוש הגיע רק עד למעבר הנילוס הרביעי, המקורות המצריים מונים מחוזות המגיעים עד הים האדום ובמעלה הנהר עד לחיבור בין הנילוס הכחול והנילוס הלבן.
המצרים הבטיחו את נאמנות ראשי השבטים המקומיים בכך שגייסו את ילדיהם לשמש בחצרו של פרעה.
המצרים ציפו גם למנחות של זהב ועבדים מראשי השבטים הכפופים להם.
בתקופה בה ייצבה מצרים את שלטונה בכוש, יושבו באזור מנהלנים, אנשי דת, חיילים, סוחרים ובעלי מלאכה.
השפה המצרית הייתה בשימוש נרחב בפעולות של יום יום.
האליטה הכושית אימצה את התרבות המצרית ובנתה מקדשים לאלי מצרים, כמקדשו של אל השמש אמון בנפאטה, סמוך לעיר המודרנית קוריימה.
המקדשים נותרו כמרכזי הפולחן הרשמי, עד לבואה של הנצרות לאזור במהלך המאה ה-6, כאשר ההשפעה המצרית פחתה, ומצרים הייתה נתונה תחת השפעות זרות, ראו עצמם בני האליטה הכושית כשומרי גחלת התרבות המצרית וערכיה הדתיים.
עד המאה ה-11 לפנה"ס נחלשה סמכות הממלכה החדשה, השלטון במצרים עצמה פוצל ושלטונה של מצרים בכוש נפסק.
אין מידע על שהתרחש באזור במהלך שלוש המאות הבאות.
במאה ה-8 לפנה"ס שבה כוש ונזכרה ברשומות כממלכה עצמאית וחזקה, השולטת מנפאטה, בה ישבה שושלת חזקה של שליטים שהרחיבו את ממלכתם אט אט אל תוככי מצרים עצמה.
בשנת 750 לפנה"ס, מלך כוש בשם קשטה כבש את מצרים העליונה והפך לשליט תבאי עד לשנת 740 לפנה"ס.
יורשו, פיאנחי, כבש גם את אזור הדלתא של הנילוס, איחד את מצרים מחדש וייסד את השושלת הפרעונית ה-25. במשך מאה שנים נשלטה כוש מתבי על ידי מלכים אלו.
התערבות מלכי השושלת באזור סוריה הביאה לעימות בין מצרים ואשור.
כאשר האשורים פלשו למצרים, נסוג טהארקה, הפרעה הכושי האחרון אל נפאטה, והמשיך לשלוט בכוש מעיר זו.
השושלות המצריות שלאחר השושלת ה-25 כשלו בהשלטת השלטון המצרי בכוש.
בערך בשנת 590 לפנה"ס, הצליח צבא מצרי לכבוש את נפאטה, והכריח את שליטי כוש להדרים למיקום בטוח יותר, מעבר למעבר הנילוס השישי, במרואה.
במשך המאות שלאחר מכן, הייתה הממלכה המרואית ממלכה נפרדת, ובעלת התפתחות נפרדת ושונה מזו של מצרים, שאיבדה את עצמאותה (כשהייתה לסירוגין תחת שלטון פרסי, הלני ולבסוף רומי).
במהלך שיא כוחה של הממלכה המרואית, במאה השנייה לפני הספירה ועד המאה השלישית לספירה שלטה מרואה על האזור שבין המעבר השלישי בנהר הנילוס בצפון, עד לסאובה, מקום בו מצויה כיום העיר ח'רטום במזרח.
שליטי מרואה המשיכו את מסורת הפרעונים, בנו עמודים גבוהים ומקושטים (בלטינית stelae) לציין את גבולות שלטונם, ואת הישגיהם, ופירמידות כקבריהם.
מבנים אלו, וכן חורבות היכלות, מקדשים ובתי מרחץ במרואה מעידים על רמת הארגון הפוליטי ועל העושר של התרבות במרואה.
מערכת השקיה מתוחכמת אפשרה ליישב אוכלוסייה גדולה במקום.
במהלך המאה הראשונה לספירה פינה כתב החרטומים את מקומו לכתב מרואי שאימץ את שיטת הכתיבה המצרית עבור השפה הנובית שדוברה במקום.
השלטון במרואה לא עבר תמיד בירושה לפי כללים נוקשים.