tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
2016: רגע אחד ארוך כמו חיים שלמים, אודסה
אלם גרמנוביץ' קלימוב (רוסית: Элем Германович Климов; 9 ביולי 1933 - 26 באוקטובר 2003) היה במאי קולנוע רוסי.
קלימוב נולד בסטאלינגרד (היום "וולגוגרד").
בילדותו נאלץ לעזוב את העיר, אשר חרבה במלחמת העולם השנייה.
חוויותיו מתקופה זו היו בעלות השפעה מרחיקת לכת על יצירתו.
משבגר למד קלימוב באקדמיה הרוסית להנדסת טיס, אך הפך לעיתונאי.
בשנות השישים של המאה ה-20 למד בבית הספר לקולנוע - VGIK, והפך לבמאי.
סרטיו הראשונים היו קומדיות סטיריות, אשר לא מצאו חן בעיני הממשל הקומוניסטי בברית המועצות.
סרטו הראשון, משנת 1964, שהוצג במערב תחת השם "אין חופשה לאינוצ'קין", היה סאטירה על הביורוקרטיה הסובייטית, במסווה של סרט ילדים על מחנה קיץ.
הסרט כמעט ולא עלה על המסכים, עד שניקיטה חרושצ'וב צפה בו בהקרנה פרטית, אהב אותו, ואישר את הצגתו, וזאת ימים ספורים בטרם הודח מתפקידו.
סרטו השני "הרפתקאותיו של רופא שיניים" משנת 1965, היה קומדיה שחורה, בנוסח ז'אק טאטי, על רופא שיניים הנרדף על ידי חבריו בשל כישרונו בעקירת שיניים ללא כאבים.
המסר, לפיו רודפת החברה את המוכשרים שבתוכה לא היה לטעמם של הצנזורים הסובייטים, שדרשו לשנות את הסרט.
קלימוב סירב לכך, והסרט הוצג באופן מצומצם בבתי קולנוע מועטים בלבד.
את המוזיקה לסרט חיבר המלחין אלפרד שניטקה, שהפך את המוזיקה לסרט לסוויטה שזוכה לביצועים קונצרטנטיים.
סרט זה, ממנו משתמע כי ההיסטוריה של שושלת רומנוב ושל המהפכה הרוסית מורכבת בהרבה מן הגרסה השגורה בברית המועצות, הוביל את קלימוב במסלול התנגשות ישיר עם השלטונות.
הקרנת הסרט הותרה רק בשנת 1981.
בשנת 1976 השלים קלימוב סרט שבו החל מורו, הבמאי מיכאיל רום, שמת באמצע העבודה על הסרט, הנקרא "ואני עדיין מאמין".
בשנת 1979 סבל קלימוב מטראומה אישית קשה, כאשר אשתו, הבמאית לריסה שפיטקו, נהרגה בתאונת דרכים, בעודה עובדת על הסרט "פרידה".
קלימוב השלים את הסרט לזכרה, והסרט יצא לאקרנים בשנת 1981. לאירוע זה הייתה השפעה רבה על קלימוב, וכל סרטיו שלאחר מכן היו טרגדיות.
סרטו הראשון לאחר התאונה היה מחווה תיעודית בת 25 דקות לזכרה, ושמו "לאריסה".
בשנת 1985 השלים קלימוב את יצירתו הגדולה "צא וראה", סרט הנחשב לסרט המלחמתי הטוב ביותר שנעשה ברוסיה, ואחד הטובים שנעשו מעולם.
ביצירה זו מספר קלימוב את סיפורו של פלוריה, נער בן 14, הגדל בבלארוס הכבושה בידי הגרמנים במהלך מלחמת העולם השנייה.
הסרט הוא אחת האמירות האנטי מלחמתיות, והאנטי נאציות החזקות ביותר שהוצגו אי פעם על המסך.
ב 142 דקותיו של הסרט נדחסות כל זוועות המלחמה אשר חווה קלימוב על בשרו, ומוטחות בפניו של הצופה תוך שימוש מדהים בשפה קולנועית של צבע, עריכה ופסקול.
הסרט "צא וראה" זכה בפרס הראשי בפסטיבל הסרטים במוסקבה בשנת 1985, וזכה לתשבחות נלהבות במזרח ובמערב (הסרט הוצג בישראל בשנת 1989, ועודו מוצג מדי פעם בסינמטקים, ובהקרנות מיוחדות ביד ושם ובטלוויזיה ביום הזיכרון לשואה ולגבורה).
לאחר הצלחת הסרט "צא וראה" היה קלימוב לאחד מהבמאים הרוסים המובילים, בתקופה של שינוי פוליטי קיצוני.
קלימוב נבחר ליושב ראש איגוד הקולנוענים הרוסים, ולחבר האקדמיה הבריטית לקולנוע.
בתפקידו החדש, ובעוד רוחות הפרסטרויקה מביאות לשינויים פוליטיים במוסקבה, הביא קלימוב להקרנת מאות סרטים שנאסרו קודם לכן, ולחידוש הקריירה של במאים שסר חינם בעיני המשטר הישן.
הוא שימש בתפקידו עד שנת 1988, ופרש באומרו כי ברצונו ליצור סרטים נוספים.
על אף כל אלו לא זכה קלימוב לפריחה היצירתית לה היה ראוי לאחר הצלחתו של "צא וראה".
נסיונותיו ליצור סרטים נוספים - ביוגרפיה של סטלין, סרט על פי ספרו של פיודור דוסטויבסקי "שדים", וסרט על פי יצירתו של מיכאיל בולגקוב - האמן ומרגריטה, לא הצליחו להגיע לשלב הפקה מתקדם.
בסופו של דבר התבטא כי לא נותרו לו נושאים ליצירת סרטים, וכי איבד בכך כל עניין.
קלימוב מת בגיל 70, בשנת 2003, כשהוא מתוסכל ומותש, אך זכה להכרה כאחד מגדולי הקולנוענים שקמו במולדתו.
אַלְמָגוֹר הוא מושב במדרונות רמת כורזים מצפון לכנרת, בתחום המועצה האזורית עמק הירדן, בה הוא מהווה היישוב הצפוני ביותר.
שם היישוב נבחר על מנת לציין את הגבורה של המתיישבים (אל = בלי מגור = פחד).
המושב עלה על הקרקע בדצמבר 1961 כהיאחזות נח"ל, כחלק מתוכנית לחיזוק ההתיישבות בחבל "כורזים", מול קו הגבול עם סוריה.
עם הקמתו צורף למועצה אזורית עמק הירדן.
כבר בעת הכשרת הקרקע של היישוב, נפגע טקרטור שעלה על מוקש סורי, ושוב נפגע טקרטור כעבור שלושה חודשים.
מול המושב היה ממוקם מוצב סורי בשם "גבעה 62" שהיה מפעיל מדי פעם אש תותחים ומרגמות נגד היאחזות.
בתגובה לאש היו מחזירים כוחות צה"ל אש דומה לעבר המוצב התוקף.
ב-19 באוגוסט 1963 בתקרית אלמגור שני חברי ההיאחזות בני 19, אבי רייף ואבינועם אבינשטיין, נהרגו מאש של חוליה סורית שהסתננה מעבר לגבול.
ב-16 במרץ 1965 נהרג חבר ההיאחזות שמואל לוי מפגז מתותח ללא רתע שפגע בטרקטור מאויש, בסמוך לגבול ישראל-סוריה.
במרץ 1964 נבחרה קבוצה של 12 חברי היאחזות שישמשו כגרעין לאזרוח הנקודה והפיכתה למושב עובדים.
ההיאחזות אוזרחה ב-14 בספטמבר 1965. בפברואר 1966 חובר המושב לרשת החשמל הארצית, אך עדיין לא קיבל שירותי דואר.
בנוסף המשיך לסבול מתקריות לאורך הגבול הסורי.
ב-16 במאי 1966, שני עובדי קק"ל, עמיקם שמאי ופטר פביאן שנסעו על טרקטור עלו על מוקש שהניחו חיילים סורים בסמוך לאלמגור ונהרגו כתוצאה מהפיצוץ.
בשנותיו הראשונות סבל המושב ממצוקת קרקעות ראויות לעיבוד.
מינהל מקרקעי ישראל הקצה לו קרקע חקלאית נוספת בעמק הירדן, אך הוא נקלע לסכסוך על שטח ההקצאה עם יישובים אחרים בסביבה.
בנוסף, הקרן הקיימת הכשירה עבור המושב קרקעות נוספות בסמוך לו.
בתחילת 1968 המחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית סיפקה למושב סיוע כספי לקליטת 40 משפחות נוספות ופיתוח חקלאות לייצוא.
בשנות ה-80 נקלע המושב לחובות כספיים.
זאת עקב ירידה במחירי הירקות והפירות, זינוק באינפלציה ומגבלה על מכסות הייצור.
חלק גדול מהחובות נמחקו אחר כך בהסדר חובות המושבים.
בתחילת שנות ה-90 החליטו המושב והסוכנות היהודית להכפיל את מספר בתי האב במושב, ולאפשר לכל בית אב לקלוט "בן חוזר".
במאי 2004, אושרה הרחבה של המושב ב-43 בתים נוספים, על מגרשים בני חצי דונם.
רוב המשפחות במושב מעבדות משק חקלאי.
בין הגידולים: פרחים, מנגו, ליצ'י ובננות.
בעבר עסק אחד מחברי המושב בגידול חזירים.
בשנת 1951 (כעשור לפני הקמת ההיאחזות) נערך באזור קרב תל מוטילה.
לזכר קרב זה והנופלים בו, הוקמה אנדרטה הנמצאת בדרום היישוב ומשקיפה לאזור שפך הירדן, צפון הכנרת והגולן.
אנדרטה נוספת, המכונה המגל והחרב, ממוקמת בכניסה המערבית של היישוב.
אנדרטה זו הוקמה ב-1967 על-ידי הפסל מרדכי כפרי לזכרם של שני חברי היאחזות הנח"ל וחמישה אחרים שנפלו מאש סורית בסביבת היישוב.
אלמאנית (Alemannisch) היא שפה גרמאנית הכוללת ארבעה ניבים אשר כוללים, בין השאר, שישה תת-ניבים.
מקור השם הוא באיגוד שבטים גרמאניים הידועים בשם אלמאנים.
ניב גרמני או שפה עצמאית
אלמאנית קשה להבנה עבור דוברי גרמנית, ולכן יש המחשיבים אותה כשפה נפרדת.
אלא, שלמעשה אפילו בין דוברי האלמאנית אין הבנה הדדית, והיא בתורה נחלקת לניבים שקיים ביניהם שוני גדול.
שוואבית, ניב המדובר בדרום גרמניה, שונה כמעט לחלוטין מאלמאנית עילית.
עם זאת, השפה הכתובה והרשמית באזורים דוברי-אלמאנית היא גרמנית, ואלמאנית נחשבת גם כקבוצת ניבים גרמניים, אפילו בעיני דובריה.
יש המקשרים בין אלמאנית לבין גרמנית שווייצרית וניבים גרמניים דרומיים.
אלמאנית כוללת ארבעה ניבים, שונים בחלקם זה מזה עד מאוד.
אלמאנית עלית שונה כמעט לחלוטין מגרמנית, אך ככל שמתקדמים צפונה הניבים נעשים דומים יותר לגרמנית.
אלמאנית כוללת את הניבים הבאים:
שוואבית - מדוברת בעיקר בדרום גרמניה.
את צירוף האותיות "ei" מבטאים דוברי השוואבית כפי שהוא נכתב, כלומר [ei] ולא [ai] כבגרמנית.
אלמאנית תחתית - מדוברת בדרום-מערב גרמניה, מערב שווייץ ומזרח צרפת.
ניב זה מתחלק לשלושה תת-ניבים:
אלמאנית של ימת קונסטנץ - מדוברת באזור אגן ימת קונסטנץ וכן בדרום מדינת באדן-וירטמברג שבגרמניה.
אלזסית - מדוברת באלזס שבצרפת.
גרמנית בזלית - מדוברת בבזל שבשווייץ.
אלמאנית עילית (מכונה גרמנית שווייצרית) - מדוברת במרכז שווייץ.
את האות "k" מבטאים דוברי האלמאנית העילית ככ"ף רפה.
גרמנית ברנית - מדוברת בברן שבשווייץ.
גרמנית ציריכית - מדוברת בציריך שבשווייץ.
פורארלברגית - מדוברת בפורארלברג שבאוסטריה.
אלמאנית עילית עילית - מדוברת בדרום שווייץ ובצפון איטליה.
אלמגור - ארגון נפגעי הטרור הוקם בשנת ה'תשמ"ו (1986) על ידי קבוצה של נפגעי פעולות איבה (נפגעי טרור) בישראל.
לארגון שתי מטרות: מאבק בארגוני הטרור ופעיליו בכלים משפטיים וציבוריים, וסיוע לנפגעי הטרור ומשפחותיהם.
מייסד ויו"ר הארגון הוא מאיר אינדור.
השם "אלמגור" (אל-פחד) ניתן לארגון על ידי אורי אורבך כתשובת נגד לאחת ממטרות הטרור- לזרוע פחד בקרב הציבור.
ארגון אלמגור מציג קו השולל שחרור מחבלים, גם במסגרת שחרור שבויים ישראלים, בנימוק שבעבר הוכח שרבים מהם חוזרים לדרך הטרור.
במסגרת זו מבוצעים קמפיינים ציבורים נגד עסקאות לשחרור מחבלים, וכן מוגשות תביעות משפטיות בארץ ובעולם כנגד ארגוני הטרור.
בעבר הוגשה תביעה כנגד יאסר ערפאת.
ארגון אלמגור מצטרף לעיתים כמשיב כנגד עתירות שמטרתן למנוע הריסת בתי מחבלים.
ב-6 באוגוסט 2003 אישר הקבינט המדיני-ביטחוני שחרור אלפי פלסטינים העצורים בישראל כמחווה למנהיגי הרשות הפלסטינית.
עקב עתירה של אלמגור, הורה בית המשפט הגבוה לצדק למדינה לפרסם את שמות העצורים והסיבה למעצרם, 48 שעות לפני שחרורם.
לאחר מכן בדקו מתנדבי הארגון את שמות העצורים, וגילו ביניהם שלושה פעילי טרור שאינם עומדים בקריטוריונים לשחרור.
משרד המשפטים הורה לבטל את שחרורם.
ב-2006 יצא הארגון במסע פרסום תחת הסיסמה "אסור לשחרר את גל הפיגועים הבא".
באוקטובר 2011 הגיש הארגון לבג"ץ עתירה נגד עסקת שליט, ועתירה נגד העסקה לשחרור אילן גרפל, שנעצר במצרים.
ב-20 בנובמבר 2023 הגיש הארגון עתירה ראשונה לבג"ץ נגד ההסכם שאושר על ידי הממשלה לשחרור אסירים ביטחוניים בתמורה לשחרור חטופים המוחזקים בידי חמאס ברצועת עזה.
העתירה נדחתה על הסף באותו יום.
פעילות חברתית: טיולים לנוער ולמשפחות, הצמדת חונכים אישים לילדים נפגעי טרור.
סיוע משפטי: מתן סיוע משפטי לקבלת פיצויים מהמוסד לביטוח לאומי, ייצוג בפני ועדת הנכות.
הנצחת נפגעי טרור: עריכת לוויות לחללים גלמודים, עזרה בהוצאת ספרי זיכרון.
אַלְמַגֶסְט הוא השם המקובל היום לספרו של האסטרונום היווני תלמי, שהתפרסם במהלך המאה ה-2 לספירה.
הספר, בן 13 הכרכים, נחשב ליצירת הפאר של האסטרונומיה היוונית, והוא מציג גרסה משוכללת של המודל הגאוצנטרי לפיו כוכבי הלכת נעים סביב כדור-הארץ לפי אפיציקלים - מודל שהיה מקובל על הקהילה המדעית עד לעבודותיו של יוהאנס קפלר במאה ה-16. משום כך נחשב ספר זה לאחד הספרים החשובים והמשפיעים בתולדות המדע.
הוא תורגם פעמיים לשפה הערבית במאה ה-9 (אחת מהן במימונו וחסותו של הח'ליף אל-מאמון).
בגרסה הערבית הפך שם הספר ל- الكتاب المجسطي (אלכתאב אלמג'סטי, "הספר הגדול"), ומשם זה נגזר כינויו בלשונות אירופה, ה"אלמגסט".
הספר תורגם לראשונה מן המקור היווני ללטינית בסביבתו של הנרי אריסטיפוס (בשנת 1160 לערך), אך התרגום הלטיני (הפעם מן הערבית) המשפיע יותר נעשה מעט מאוחר יותר, בידי ג'רארדו דה קרמונה בשנת 1175. גם הערבים שבו ותרגמו את המקור היווני לערבית (הפעם היה זה נסיר א-דין א-טוסי בשנת 1273).
הספר השתמר אצל הערבים ורק במהלך המאה ה-16 התגלה מחדש לאירופים.
גילויו היה בין הגורמים שעכבו את קבלת המודל ההליוצנטרי.
ספרו שונה מזה של אריסטו בכך שהספר מתמקד בחישובים של מקומם של גרמי השמיים לצורך מסעות ימיים וגם מתאר את המכשירים הנדרשים לצורך חישובים אלו, בעוד אריסטו מתמקד בתיאור המכני של פעולות הגלגלים.
אלמדודלר הוא משקה מוגז מאוסטריה, שם הוא נחשב ל"משקה הלאומי" ושני בפופולריות שלו במדינה רק לקוקה-קולה.
האלמדודלר פותח בשנת 1957 על ידי ארווין קליין.
מקור השם מהביטוי הנפוץ auf der Alm dudeln, שפירושו "לשיר בשדות האלפים".
המשקה נפוץ גם בצ'כיה, שווייץ, גרמניה, הונגריה, בלגיה, הולנד, אוסטרליה ובארצות הברית.
ישיבת אַלֻמָה או מכון אַלֻמָה (מבוטא ונכתב: אלומה) הייתה הישיבה התיכונית הראשונה בארץ ישראל.
הישיבה הוקמה בשנת 1936 בירושלים על ידי "האגודה למדעי היהדות" (ראשי תיבות "אלמה").
המייסדים היו ד"ר בנימין מנשה לוין יהושע רדלר פלדמן ("ר' בנימין") והרב יהושע פישל זקס.
סדרי הלימוד נחלקו לשניים, שעות הבוקר הוקדשו ללימודי קודש ושעות אחר הצהריים ללימודים כלליים.
מטרת המוסד הייתה להכשיר את תלמידיו לתעודת הבגרות הארץ-ישראלית מטעם מחלקת החינוך המנדטורית.
הקמת המוסד לוותה בהתנגדות רבה מצד אנשי היישוב הישן.
במיוחד עורר את התנגדותם השם "ישיבה" שהוצמד למוסד, ועל כן בהמשך לעיתים נמנעו מייסדיה משימוש בשם זה.
בשנת 1944 למדו בישיבה 35 תלמידים.
המוסד נאבק בקשיים רבים והוא החזיק מעמד כעשור עד שנסגר.
אלמאנים היו קונפדרציה של שבטים גרמאניים סואבים אשר חיו באזור נהר הריין העליון באירופה.
הוזכרו לראשונה על ידי הרומאים ב-213 לספירה.
האלמאנים השתלטו על אזור האגרי דקומטס ב-260 לספירה, ולאחר מכן התרחבו לאזור אלזס וצפון שווייץ.
ב-496 לספירה האלמאנים נכבשו על ידי המנהיג הפרנקי כלוביס הראשון ושולבו תחת שליטתו, כשהם מוזכרים כשומרים על המסורות הפגניות עד המאה ה-7, בה התחילו להתנצר.
במספר שפות (ערבית, טורקית, צרפתית, ספרדית, פורטוגזית, וולשית ופרסית), השם „אלמאנים" הפך להיות שמם של הגרמנים כולם, ובהתאמה, השם "אלמאניה" הפך להיות שמה של גרמניה כולה.
כמו כן, שמם השתמר בשם של השפה האלמאנית: קבוצת ניבים של השפה הגרמנית.
אלמאזבק שרשנוביץ' אטמבייב (בקירגיזית: Алмазбек Шаршенович Атамбаев; נולד ב-17 בספטמבר 1956) הוא מדינאי קירגיזי, שכיהן כנשיא קירגיזסטן מ-1 בדצמבר 2011 עד 24 בנובמבר 2017. קודם לכן שימש כראש ממשלת קירגיזסטן מ-17 בדצמבר 2010 ועד לבחירתו לתפקיד הנשיא.
לפני כן כיהן כראש ממשלת קירגיזסטן מ-29 במרץ 2007 עד 28 בנובמבר 2007.
אטמבייב נולד בכפר אראשאן במחוז צ'וי שבצפון הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקירגיזית.
מנישואיו הראשונים לבואזאר נולדו לו שני בנים ושתי בנות.
מנישואיו השניים לראיסה (1988) נולדו לו בן ובת.
אטמבייב היה מועמד בבחירות לנשיאות קירגיזסטן בשנת 2000 אך הוא זכה ב-6 אחוזים מן הקולות.
הוא כיהן כשר התעשייה, המסחר והתיירות בממשלה מ-20 בדצמבר 2005 עד פרישתו מהממשלה הקירגיזית ב-21 באפריל 2006.
בנובמבר 2006 היה אחד המנהיגים של המחאה נגד הממשלה בבישקק.
הוא גם היה מעורב בפעולות מחאה מוקדמות בסוף אפריל 2006.
בעקבות התפטרותו של ראש ממשלת קירגיזסטן ב-29 במרץ 2007, מונה לממלא מקום ראש הממשלה על ידי הנשיא קורמאנבק באקייב.
לאחר מכן מינויו אושר בפרלמנט ב-30 במרץ.
עם מינויו היה לראש הממשלה הראשון באסיה המרכזית שהגיע ממפלגת אופוזיציה.
באפריל אותה שנה ניסה לטפל במחאה הגדולה בבישקק שתבעה את התפטרותו של הנשיא בקייב, אך זכה לקריאות בוז מצד המפגינים.
בעקבות כך פעל להדיח את הנשיא בקייב באמצעות משאל עם והצליח, והנשיא התפטר ב-24 באוקטובר 2007. למרות זאת התפטר גם אטמבייב מתפקידו לאחר לחצים פוליטיים.
לאחר המהומות שפרצו בקירגיזסטן, קרא אטמבייב לנשיאת קירגיזסטן רוזה אוטונבייבה להתפטר מתפקידה.
תחילה אוטונבייבה דחתה את קריאותיו, אך לבסוף היא עזבה את תפקידה לאחר הפגנות האזרחים.
אטמבייב היה המועמד המוביל לתפקיד נשיא קירגיזסטן, וב-2011 התמנה באופן רשמי לתפקיד.
לאחר בחירתו פעל לחיזוק היחסים הכלכליים עם טורקיה; בביקורו בטורקיה ב-2011 סוכם על הגדלת הסחר עם טורקיה, לצד הגדלת ההשקעות של טורקיה בקירגיזסטן.
מבחינת יחסיו עם רוסיה, הצהיר אטמבייב על עמדה פרו-רוסית; הוא הצהיר על איחוד מכסים, דאג ליציאת הצבא האמריקאי מבסיסו בקירגיזסטן ב-2014, ודיבר על חשיבותם של יחסים כלכליים קרובים בין קירגיזסטן לרוסיה (שבשטחה עובדים כחצי מיליון קירגיזים), זאת לצד הצהרות התומכות בחיזוק העצמאות הכלכלית של קירגיזסטן.
עם סיום כהונתו, ב-27 ביוני, הפרלמנט הקירגיזי הסיר את זכות החסינות שלו בעקבות חקירת מספר תיקי חקירה שהוא נחשד כחשוד מרכזי בהן.
באוגוסט 2019 כוחות מיוחדים של הוועדה הממלכתית לביטחון לאומי פרצו לביתו ועצרו אותו במסגרת חקירה פנימית.
הוא הואשם במעורבותו במתן חנינה לא חוקית לעזיז בטוקאייב, מראשי הפשע המאורגן בקירגיזסטן.
ביוני 2020 נידון ל-11 שנות מאסר וחודשיים תוך החרמת רכוש ופרסי מדינה.
בנוסף, הואשם ברצח קצין כוחות אלפא של הוועדה לביטחון לאומי במהלך ניסיון לעצור אותו בביתו בכפר קוי-טאש ב-7 באוגוסט 2019. במהלך חיפוש בביתו התגלו כלי נשק.
אלכסנדרה מאקה , הידועה בשם הבמה אלמה (Alma), היא זמרת וכותבת שירים צרפתייה.
נבחרה בבחירה פנימית לייצג את צרפת באירוויזיון 2017, עם השיר "Requiem".
מאקה נולדה בשנת 1988 כבת זקונים מתוך ארבעה ילדים בעיר ליון שבצרפת.
בהיותה בת חמש עשרה היגרה יחד עם הוריה לארצות הברית, בין היתר התגוררו גם בברזיל, איטליה ובבלגיה וכעבור שנתיים שבו לצרפת.
לאחר שיבתה החלה בלימודי תואר בכלכלה בגרנד אקול "IÉSEG School of Management" הממוקם בפריז.
היא עזבה לגור למספר שנים במילאנו שבאיטליה ולאחר מכן התגוררה בפריז, לצורך פיתוח הקריירה המוזיקלית שלה.
בתקופת מגוריה בפריז התחילה שיתוף מוזיקלי עם הפזמונאי נאזים חאלד בשנת 2016, חתמו על חוזה הקלטות בחברת וורנר מיוזיק גרופ, והוציאו לראשונה את הסינגל הראשון בביצועה "La chute est lente".
ב-9 בפברואר 2017 הודיע ערוץ "France 2" כי מאקה נבחרה לייצג את צרפת באירוויזיון של אותה שנה, בקייב בירת אוקראינה, בשירה "Requiem" ("הרקוויאם"), אשר פורסם ביום ההכרזה.
השיר נכתב בידי נאזים חאלד, שכתב והלחין גם את השיר שנשלח לתחרות על ידי צרפת שנה קודם לכן, בביצוע עמיר חדד.
שירה של צרפת העפיל אוטומטית לגמר התחרות, כיוון שצרפת היא אחת מחמש המדינות המממנות העיקריות של האירוויזיון, ולכן אינה צריכה להשתתף קודם לכן בשלב חצי הגמר המונהג החל מהתחרות שנערכה ב-2004. השיר הוגרל להיות מבוצע כ-26 והאחרון בסדר ההופעות של מופע הגמר, שנערך ב-13 במאי, והגיע למקום ה-12.
אלבום הבכורה של הזמרת, "Ma peau aime", אשר יצא במאי 2017, לא זכה להצלחה והגיע רק למקום ה-33 במצעדי מכירות האלבומים בצרפת.
בעקבות חוסר ההצלחה החליטה הזמרת לעזוב את חברת התקליטים ובנובמבר 2018 הוציאה שיר נוסף בשם ""T'es pas un homme", אשר אף הוא לא זכה להצלחה.
ביולי 2017 הוציאה את השיר "Zumbaa" יחד עם זמרת אלמונית בשם לורי דרמון, אשר כתבה והלחינה את השיר.
אַלְמָאך (שיבוש של השם בערבית: العناق الأرض "אל-ענאק אל-ארץ'" - הקרקל), או γ באנדרומדה הוא מערכת מרובת כוכבים בקבוצת הכוכבים אנדרומדה במרחק של כ-355 שנות אור ממערכת השמש.
כבר בשנת 1842 גילה האסטרונום פרידריך פון שטרובה שמדובר בכוכב כפול ובשנת 1960 התגלה שבן הזוג העמום מבין השניים הוא בעצמו מערכת של שלושה כוכבי הסדרה הראשית, כאשר שניים מהם מקיפים זה את זה במרחק קטן ושניהם מקיפים יחד את הכוכב השלישי.
אלמאך הוא למעשה מערכת בת ארבעה כוכבים.
הכוכב העיקרי, אלמאך A (או γ1 באנדרומדה) הוא ענק כתום ובמרחק זוויתי של 9.6 שניות קשת ממנו, השקול למרחק של כ-1,050 יחידות אסטרונומיות נמצאת תת-המערכת אלמאך BC (או γ2 באנדרומדה), המורכבת משלושה כוכבי הסדרה הראשית, ומקיפה את אלמאך A בזמן הקפה של כ-6,600 שנים.
הכוכב אלמאך C נמצא במרחק זוויתי של כ-0.3 שניות קשת מזוג הכוכבים אלמאך Ba ואלמאך Bb והוא ובני הזוג מקיפים זה את זה במסלול אליפטי למדי שנע בין 13 ו-52 יחידות אסטרונומיות בזמן הקפה של כ-61 שנים.
הזוג אלמאך Ba ואלמאך Bb לא ניתן להפרדה בתצפית ישירה אלא רק באמצעות מדידות ספקטרוסקופיות.
הם מקיפים זה את זה במרחק של כ-9 מיליון קילומטרים (0.06 יחידה אסטרונומית) וזמן הקפה של 2.7 ימים בלבד.
אלמאך A הוא הכוכב המסיבי, הגדול, החם והבהיר יותר מבין חברי המערכת.
זהו ענק כתום עם סיווג ספקטרלי של K3 II, מסתו מוערכת בכ-14.5 מסות שמש, רדיוסו כ-83 רדיוסי שמש, דומה לרדיוס המסלול של נוגה, טמפרטורת פניו כ-4,500 קלווין והוא מאיר בעוצמה של פי 1,460 מעוצמת ההארה של השמש.
הכוכב יצא מהסדרה הראשית לאחר שסיים להתיך מימן להליום והוא נמצא לקראת סוף חייו.
עם בהירות נראית מדרגה 2.1, זהו הכוכב שנראה בעין כאלמאך, שכן שאר כוכבי המערכת הם עמומים בהרבה יחסית אליו.
אלמאך B הוא כוכב כפול ספקטרוסקופי שלא ניתן להפרדה באמצעות טלסקופ אופטי.
הוא מורכב מזוג כוכבי הסדרה הראשית, אחד כחול מסוג ספקטרלי B9 והשני לבן מסוג ספקטרלי A3. המסות של בני הזוג מוערכות על פי מסלול ההקפה שלהם בכ-3.3 מסות שמש ו-2.4 מסות שמש בהתאמה ועל פי הסיווג הספקטרלי נראה שטמפרטורות הפנים שלהם הן סביב 11,400 קלווין ו-8,750 קלווין בהתאמה.
עוצמת ההארה המשותפת שלהם היא בערך פי 70 מעוצמת ההארה של השמש, אך בשל המרחק הקטן שביניהם, פחות מעשירית של יחידה אסטרונומית לא ניתן למדוד את הבהירויות הנפרדות ולכן גם לא לחשב את רדיוסיהם של בני הזוג.
סביר שהכוכב החם מבין השניים הוא זה שאחראי לרוב עוצמת ההארה המשותפת.
הבהירות הנראית המשותפת של בני הזוג היא מדרגה 5.4, על סף הראייה האנושית, אך בכל מקרה לא ניתן להבחין בהם ללא ציוד עזר בשל קרבתו של אלמאך A הבהיר בהרבה.
בטלסקופ חובבים ניתן להבחין בקלות בבן זוג כחלחל ועמום ליד אלמאך A הכתום והבהיר.
אלמאך C הוא גם כן כוכב הסדרה הראשית לבן מסוג ספקטרלי A2. מסתו מוערכת בכ-2.6 מסות שמש, רדיוסו כ-2 רדיוסי שמש, טמפרטורת פניו כ-9,000 קלווין והוא מאיר פי 20 מעוצמת ההארה של השמש.
בהירותו הנראית היא מדרגה 6.7, מתחת לסף הראייה האנושי.
אלמאמי טורה הוא כדורגלן מאלי המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת קייזרסלאוטרן מההבונדסליגה השנייה ובנבחרת מאלי.
טורה גדל במחלקת הנוער של מונקו.
בשנת 2011 החל טורה לשחק במונקו ב', קבוצת המילואים של המועדון.
ב-11 בפברואר 2015 ערך טורה את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 67 דקות והבקיע את שער הבכורה שלו במועדון בניצחון 1–3 על סטאד רן במסגרת שלב שמינית הגמר של הגביע הצרפתי.
ב-20 בפברואר ערך טורה את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הצרפתית, כשנכנס כמחליף בדקה ה-35 בניצחון 0–1 על ניס במסגרת המחזור ה-26. ב-7 במרץ הבקיע טורה את שער הבכורה שלו בליגת העל הצרפתית, שער בדקה ה-60 בניצחון 1–3 על אוויאן במסגרת המחזור ה-28 בליגה.
ב-19 במאי חתם טורה על חוזה חדש לארבע שנים במועדון.
בעונתו הראשונה בקבוצה הראשונה של המועדון ערך סילבה חמש הופעות ליגה והבקיע שער אחד, ובעונתו השנייה הוסיף עשר הופעות ליגה ושלושה שערים.
בעונת , בה זכתה מונקו באליפות צרפת, ערך טורה 15 הופעות ליגה.
בינואר 2019, עבר טורה לאיינטרכט פרנקפורט מהבונדסליגה, בה חתם על חוזה לארבע שנים וחצי.
אַלְמָאז (מערבית: اَلْمَاعَزْ (תעתיק: אלמאעז) - התיש) או ε בעגלון הוא כוכב בולט בקבוצת הכוכבים עגלון עם בהירות נראית מדרגה 2.99. שמו מתקשר לכוכב קאפלה - העז ולשני הכוכבים הסמוכים אליו, ζ בעגלון ו-η בעגלון, שמכונים הגדיים.
אלמאז הוא כוכב כפול ומשתנה לוקה, בני הזוג מקיפים זה את זה במרחק של כ-18 יחידות אסטרונומיות במחזור של 27 שנים ו-34 ימים, וכאשר הכוכב העמום עובר על פני הבהיר, יורדת הבהירות הכוללת בכמעט דרגת בהירות אחת למשך קרוב לשנתיים.
לעומת זאת, כאשר הכוכב הבהיר עובר על פני העמום לא מורגש כל שינוי בבהירות.
המרחק של אלמאז ממערכת השמש אינו ידוע בוודאות ומוערך בכ-2,000 שנות אור, אך ייתכן ולמעשה המרחק גדול בהרבה ואם כך, התכונות המיוחסות לכוכבי המערכת אינן נכונות.
אלמאז A הוא הכוכב הבהיר מבין שני בני הזוג.
זהו על-ענק לבן-צהבהב מסוג ספקטרלי F0-A9 Ia, השקול לטמפרטורת פנים של כ-7,750 קלווין.
בהנחה שמרחקו ממערכת השמש הוא אכן סביב 2,000 שנות אור, אז רדיוסו כ-135 רדיוסי שמש (כ-0.6 יחידה אסטרונומית), מסתו מוערכת סביב 2.5 מסות שמש, והוא מאיר בעוצמה של פי 21,000 מעוצמת ההארה של השמש.
לעומת זאת קיימות הערכות שונות של המרחק, ולפיהן מרחקו גדול בהרבה ועשוי להגיע ל-5,000 שנות אור.
במקרה כזה, רדיוסו הוא כ-340 רדיוסי שמש (כ-1.6 יחידות אסטרונומיות - גדול בהרבה מרדיוס המסלול של כדור הארץ סביב השמש) ועוצמת הארתו היא פי 300,000 מעוצמת ההארה של השמש.
כוכב כזה חייב להיות גם מסיבי בהרבה ומסתו צריכה להיות מעל ל-10 מסות שמש.
הכוכב העמום המסתיר את אלמאז A לא ניתן לצפייה ישירה וככל הנראה הוא עמום בהרבה.
ממדידת השינויים במהירות הרדיאלית של אלמאז A, נראה שכוכב זה מסיבי יותר ומסתו צריכה להיות בין 5.5 ל-6 מסות שמש, אך במקרה זה, הוא היה אמור להתפתח מהר יותר מאלמאז A ולהיות גם כן על-ענק בהיר, בסתירה לכך שלא ניתן לראותו כלל.
המסה מתאימה לכוכב הסדרה הראשית כחול מסוג ספקטרלי B4-6 V, אך כוכב כזה כלל לא יכול להסתיר את אלמאז A, שכן רדיוסו הוא פחות מ-4 רדיוסי שמש ומעבר שלו על פני אלמאז A כלל לא יהיה מורגש.
מדידות בתחומים התת-אדום והעל-סגול מצביעים על קיומו של כוכב חם (סביב 15,000 קלווין) המוקף בדיסקה עבה של חומר קר עם טמפרטורה של 550 קלווין.
ככל הנראה הדיסקה, שקוטרה כ-7.6 יחידות אסטרונומיות ועובייה כחצי יחידה אסטרונומית היא הגוף שמסתיר את אלמאז A וגורם לליקוי הממושך.
ייתכן שבעבר היה אלמאז A הכוכב המסיבי מבין השניים, אך איבד את רוב מסתו שהצטברה כדיסקה של חומר קר סביב בן הזוג.
כמו במקרה של אלמאז A, אם המרחק אל המערכת גדול יותר, גם תכונותיו של אלמאז B יהיו שונות ובפרט, מסתו חייבת להיות גדולה יותר, מאותו סדר הגודל של מסת אלמאז A, כדי להתאים לזמן ההקפה ולשינויים במהירות הרדיאלית.
אלמאו (בפורטוגזית: Alemão) הוא סרט פעולה ודרמה ברזילאי משנת 2014 בבימויו של חוסה אדוארדו בלמונטה בכיכובם של אנטוניו פגונדס, קאו ריימונד, קאיו בלאט, גבריאל בראגה נונס, מרסלו מלו ג'וניור ומילהם קורטז.
דוקה, דנילו, קרליניוס, ברנקו וסמואל הם חמישה שוטרים העובדים כסמויים בקומפלקסו דו אלמאו, אזור המרכיב כמה שכונות עוני ונחשב לאחד המקומות המסוכנים ביותר בריו דה ז'ניירו.
פעולתם משתבשת לאחר שהממשלה מאיימת לפשוט על המקום באמצעות כלי רכב צבאיים, מה שמביא את ראש קרטל הסמים המקומי, פלייבוי, לנתק את כל התקשורת של שכונות העוני ולא משאיר להם אפשרות ליצור קשר עם הבוס שלהם, אביו של סמואל, המפקח ואלאדרס.
הם נאלצים להתחבא במרתף הפיצרייה של דוקה המשמש כבסיס לפעילותם.
מצבם מחמיר כאשר עוזרו של ואלאדרס פיקסיקסו כמעט נהרג על ידי אנשיו של פלייבוי ומפיל מזוודה ובה פרטים על כל השוטרים שחדרו כסמויים לשכונות העוני.
כל חמשת השוטרים מצליחים להיפגש בפיצרייה, חלקם בקושי בורחים מסוחרי הסמים.
קרליניוס הוא האחרון שמגיע ומואשם מייד על ידי ברנקו (מפקד המבצע) כמי שחשף על זהותם האמיתית.
הוא מכחיש, אך בסופו של דבר נלקח באזיקים.
קרליניוס הוא גם המאהב של לטיסיה, אחותו של סנגל, יד ימינו של פלייבוי.
בינתיים, מריאנה, תושבת המקום העובדת כמנקה, משאירה את בנה בבית ונכנסת לפיצרייה עם מפתח משלה כדי לתבוע את כספי השירות שלה.
היא יורדת למרתף ונלכדת על ידי ברנקו.
אפילו אחרי שדוקה מסביר שהיא חפה מפשע ויש לה בן, ברנקו אוסר עליה לצאת, מחשש שהיא עלולה לחשוף את מיקומם, במיוחד לאחר שהוא מגלה שאביו של בנה הוא פלייבוי.
בינתיים המתח מתעצם כאשר הממשלה הפדרלית מכנסת כוחות צבאיים לפשיטה על שכונות העוני.
ואלאדרס מתוסכל מכך שלא הצליח ליצור קשר עם בנו וקציניו.
אנשיו של פלייבוי חוקרים אנשים ברחובות ובבתיהם ומחפשים מידע שיוביל לשוטרים.
בידיעה שקרליניוס מאוהב בלטיציה, פלייבוי משכנע את סנגל להשתמש באחותו כפיתיון עבור הקצין.
הוא מכניס אותה לרכב ומסתובב בשכונת העוני, מאיים להרוג אותה ומשתמש ברמקול כדי להודיע על כוונותיו לקרליניוס, היכן שהוא לא יהיה.
ברנקו מאשר לבסוף לקרליניוס להציל את הנערה.
לאחר ששמע את מריאנה אומרת כי שוטרים תמיד משאירים את בני זוגם מאחור כשהגיהנום משתחרר, ברנקו יוצא לעזרתו.
הוא אומר לסנגל שהם מחזיקים את מריאנה, מושא אהבתו של פלייבוי וכי עליו לשחרר אותם אם הם רוצים את מריאנה בחיים.
לאחר שהקצינים עוזבים, סנגל מחליט לפרוץ לפיצרייה שלהם, אך מבלי לשאול קודם את פלייבוי.
הוא מרכיב חבורת חמושים ופושט על הפיצרייה.
אף אחד לא שורד את קרב היריות שנוצר למעט לטיסיה ומריאנה.
מריאנה נמצאת מאוחר יותר על ידי פיקסיקסו, שמקשר אותה בטלפון עם ואלאדרס.
היא מאשרת ששום קצין לא שרד את הקרב, ואלאדרס מתמוטט ובוכה על אובדן בנו.
הסרט מסתיים בסצנות ובעובדות על פשיטת קומפלקסו דו אלמאו בשנת 2010, שלאחריהן מופיעות תמונות מתוך ההפגנות בברזיל בשנת 2013.
שנה פרס קטגוריה מועמד/ים תוצאה הערות 2017 פרסי האמי הבינלאומי ה-45 הסרט הטובלא הוכרז
אלמה-סופיה מייטינן (בפינית: Alma-Sofia Miettinen; נולדה ב-17 בינואר 1996), המוכרת בשם הבמה אלמה (Alma), היא זמרת-יוצרת, מלחינה, וכותבת שירים פינית.
אלמדן (בספרדית: Almadén) היא עיירה במחוז סיודאד ריאל בקהילה האוטונומית קסטיליה-לה מנצ'ה במרכז ספרד.
העיירה ממוקמת בקו הרוחב '46 38° וקו האורך '49 4°, ובגובה ממוצע של 589 מטר מעל גובה פני הים.
אלמדן נמצאת כ-300 קילומטרים דרומית למדריד ברכס סיירה מורנה.
מקור השם אלמדן הוא מהמילה הערבית المعدن (אל-מעדן, כלומר "המתכת").
במקור היא הייתה יישוב רומי, ואחר כך מורי.
העיירה נכבשה בשנת 1151 על ידי אלפונסו השביעי, מלך לאון ונמסרה ל מסדר צבאי נוצרי שנוסד בספרד.
עפרות הכספית של אלמדן מהווים את הכמות הגדולה ביותר של מתכת כספית נוזלית המיוצרת בעולם.
כ-250,000 טון כספית הופקו שם באלפיים השנים האחרונות.
בגלל הרעילות של הכספית ותוצרי הלוואי שלה, המכרה העסיק אסירים שקיבלו עונש עבודת פרך, עבדים ושבויי מלחמה לאורך ההיסטוריה הארוכה שלו.
מכרה אלמדן הפסיק לפעול בשנת 2002, בגלל האיסור על כריית כספית באירופה.
בשנת 2006 המכרה נפתח לקהל, שיכול לבקר במפלס הראשון, 50 מטר מתחת לאדמה.
בשנת 2012 הוכרזו אלמדן ואידריה (בסלובניה) כאתרי מורשת עולמית, בשם "מורשת הכספית.
עפרות אלמדן נכרו כבר במאה ה-3 לפני הספירה.
צבע השני של המינרל צינובר, המקור לכספית שימש כפיגמנט צבע בציור עוד מימי קדם.
פירוש השם הקלטי של אלמדן, סיסאפו (Sisapo) או סיסלונה (Sislone) הוא "מערה ממנה מופקות מתכות".
בתקופה הרומית, הייתה בוודאות לאלמדן חשיבות מסוימת, שכן מטבעות הוטבעו כאן, כפי שמוצג בממצאים של מטבעות נחושת עם הכיתוב SAESAPO.
הכרייה נמשכה תחת השלטון המורי.
כספית הייתה נחוצה למטרות רפואיות ומילאה תפקיד חשוב באלכימיה.
היא נדרשה גם לעיבוד העור בתהליך הבורסקאות.
ההיסטוריון והגאוגרף הערבי מוחמד אל-אדריסי מדווח על ניצול המרבצים בתקופה המורית.
הועסקו עד 1,000 כורים ואומרים כי הגיעו לעומק של מעל 420 מטר.
השם הנוכחי אלמדן מקורו בתקופה המורית.
גם השם הספרדי הישן לכספית (azogue) מגיע מערבית.
ייתכן שהמבנה העירוני של היישוב הוא ממוצא מוסלמי, ראשית האוכלוסייה נקבעה על ידי הבניינים שהוקמו על מנת להגן על המכרה, המכונים היסן אל-מעדן, "מבצר המכרה".
האוכלוסייה נותרה בשלטון המוסלמי עד 1151, כאשר כבש אלפונסו השביעי, מלך לאון את האזור.
בשנת 1168 העביר אלפונסו השמיני, מלך קסטיליה את השטח לרוזן דון נוניו דה לארה (Don Nuño de Lara) והגרנד מאסטר של אבירי מסדר קלטרווה, והיא הפכה למטה של מסדר קלטרווה יחד עם אזור דאסה דה קסטילסרס (Dehesa de Castilseras).
במאי 1218 אישר פרננדו השלישי, מלך קסטיליה את התרומה, שחודשה על ידי אלפונסו העשירי, מלך קסטיליה באפריל 1251, ועל ידי סנצ'ו הרביעי, מלך קסטיליה, שהגדיל אותה, בשנים 1285 ו-1289. המסדר ניצל את המכרות על ידי החכרתם לאנשים פרטיים.
בשנת 1487, מינה האפיפיור באמצעות בולה אפיפיורית את המלך הקתולי הספרדי פרננדו השני, מלך אראגון, לגרנד מאסטר של המסדר ובכך הכפיף את המסדר לכתר קסטיליה, שמאז ואילך היה הבעלים של רכוש המסדר.
בתמורה למימון בחירתו לקיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1519 החכיר קרלוס הראשון, מלך ספרד את מכרות אלמדן לאנטון פוגר, סוחר ובנקאי מאאוגסבורג.
במשך 120 שנה, עד אמצע המאה ה-17, נותרה כריית הצינוברים בידי משפחת פוגר, שהציגה חידושים טכניים שונים כמו .
לניהול המכרות והאדמות הנלוות, הקימו הפוגרים עמדת מסחר ב, כ-120 ק"מ משם, בבניין אלמסן דה לוס פוקרס (Almacén de los Fúcares), שעד היום נקרא על שמם.
לאחר מסעות גילוי הארצות של הספרדים והפורטוגלים אל מה שכונה העולם החדש, וגילוי מרבצי הזהב והכסף שם, גבר הביקוש לכספית.
כספית שימשה למיצוי המתכות היקרות מהסלע באמצעות תהליך האמלגמציה.
מרבית הכספית הועברה למושבות האמריקאיות דרך סביליה, ולמטרה זו נבנו ספינות מיוחדות.
העבודה המסוכנת והלא בריאה במכרות נעשתה על ידי עבדים ואסירים שנידונו לעבודת כפייה (בספרדית forzados) במכרה כעונש חלופי לחתירה בספינות משוטים.
לרוב הם לא הספיקו לחיות עד לסיום עונשם.
בשנת 1799 בוטלה עבודת הכפייה במכרות.
במאה ה-17 הצטמצמה כריית הצינובר, המרבצים המפותחים יותר כבר נכרו במידה רבה.
בשנת 1755 הייתה שרפה הרסנית במכרה מינה דל קסטייו (Mina del Castillo), שהשתוללה במשך למעלה משנתיים, ובגללה מתו אנשים רבים.
המתקנים עברו מודרניזציה במאה ה-18, וכמה מהמנהלים של המכרה היו בוגרי אוניברסיטת פרייברג לכרייה ולטכנולוגיה שנוסדה בסקסוניה בשנת 1765.
ב-14 ביולי 1777 הקים קרלוס השלישי, מלך ספרד באמצעות צו מלכותי את "האקדמיה לכרייה וגאוגרפיה תת-קרקעית של אלמדן" ( Academia de Minería y Geografía Subterránea de Almadén), שמנהלה הראשון היה הגרמני היינריך כריסטוף סטר (Heinrich Christophe Störr).
אקדמיית הכרייה באלמדן הייתה הראשונה בספרד והרביעית בעולם אחרי המוסדות בפרייברג (סקסוניה) ב-1765, בבאנסקה שטיאווניצה (בסלובקיה דהיום) ב-1770 והמכון המיוחד למכרות של סנקט פטרבורג (רוסיה) ב-1772. בשנת 1795 נבנה בניין האקדמיה בו פותחה הוראת מקצוע המכרות עד שנת 1973, ואשר אחר כך שכן בו מוזיאון המכרות.
בכיתות האקדמיה לימדו ולמדו דמויות שונות בעלות שיעור קומה, בהן , מגלה הוונדיום.
בשנת 1792 העניק קרלוס הרביעי, מלך ספרד לעיירה זכויות נוספות.
במהלך המאה השמונה עשרה העיירה התרחבה והוקמו בה כמה מבנים גדולים: בית החולים של הכורים, זירת מלחמת שוורים, בית הספר למנהלי עבודה במכרות ובית הכלא המלכותי לעבודות פרך שאינו קיים עוד ונבנה בשנת 1754 על ידי המהנדס סילבסטרה אברקה (Silvestre Abarca).
במלחמת חצי האי נפלה העיירה לידי הצרפתים בפיקודו של המרשל ב-15 בינואר 1810, והכוחות הצרפתיים נשארו במקום עד 1812.
בשנת 1863 נבחר הפוליטיקאי, הסופר וראש ממשלת ספרד לעתיד , לנציג עצמאי מטעם אלמדן בקונגרס הנציגים, מושב שהתפטר ממנו תוך זמן קצר.
מתקופה זו קיים משכנו, ארמון מורט (Palacio Moret) בשטחה של הרשות המקומית הסמוכה .
מכרות העפרות היו שייכות למשפחת רוטשילד בין השנים 1835 עד 1921, ולאחר מכן הם הולאמו.
המכרה, שהעסיק עד 2,000 עובדים בזמן פעילותו הגדולה ביותר, נמצא בבעלות חברת הכרייה הממלכתית MAYASA (Minas de Almadén y Arrayanes), שנוסדה בשנת 1982.
שתי עובדות מדגימות את חשיבותם של המכרות, הם היו פעילים במשך 2,000 שנה ושליש מכל הכספית ששימשה את האנושות במשך תקופה זו הופקו מהם.
האיסור על המשך השימוש בכספית מאז 2011, בהוראת האיחוד האירופי בשל הסיכון להרעלת כספית, הוביל לסגירת המכרות, אם כי יש עדיין עתודות גדולות של צינובר בקרקע.
ב"מדריך המטלורגיה" משנת 1904 מופיע הערך הבא על אלמדן:
המרבצים באלמדן נוצרו לפני כ-430 מיליון שנה, כאשר החולות שיצרו את הקוורציטים שיוצרים כיום את תת-הקרקע באזור שקעו מתחת לים על מדף יבשתי רדוד.
במקביל לאירוע יצירת סלעי משקע זה, התרחש אירוע געשי עמוק בסיסי שדחף את הכספית מתוך מעטפת כדור הארץ.
באותה תקופה, קרקעית הים הייתה מורכבת מחול חדיר שאפשר לחומר המומס לעבור דרכו ולהספיג אותו בכספית.
כספית בשילוב עם גופרית, חלקה מהמעמקים וחלקה ממקור ימי, יוצרים צינובר (HgS).
התמרה של חולות אלה מאוחר יותר יצרה את קוורציט קריאדרו (Criadero quartzite) של ימינו.
מצד שני, סלעי הלווחה המקיפים את האזור אינם מכילים כספית, בגלל האטימות של החרסית שהייתה המקור לסלעים מותמרים אלו.
באזור אלמדן ישנם מרבצי כספית אחרים חשובים פחות כמו אל אנטרדיצ'ו (El Entredicho), לאס קואבס (Las Cuevas), לה קונספיון וייחה (La Concepción Vieja) וקונספיון נואבה (Concepción Nueva).
התפוקה המשולבת של כל המרבצים הללו מוערכת בכ-700,000 בקבוקוני כספית (בנפח של 2.5 ליטר כל אחד, כ-34.5 קילוגרם), מעט פחות מעשירית מזה של מכרות אלמדן, מה שנותן מושג עד כמה הם יוצאי דופן.
בכל המרבצים של אלמדן, המינרל העיקרי הוא צינובר (כספית גופריתית) עם צבע השני האופייני, כמעט תמיד מסיבי ומתגבש לעיתים נדירות.
העפרה האחרת, אף על פי שקשה לחלץ אותה בגלל נזילותה, היא כספית טבעית.
היסטוריה של הכרייה מהמאה ה-16
כאמור בפסקת ההיסטוריה, הוחכרו המכרות בתחילת המאה ה-16 למשפחת פוגר, משפחה של סוחרים ובנקאים מאאוגסבורג.
תנאי העבודה המסוכנים של המכרות הקשו על בני משפחת פוגר למצוא עובדים שיסכימו לעבוד במכרה.
ככל שהביקוש לכספית הלך וגבר, הועלה הרעיון של שימוש בעובדי כפייה.
לאחר שבני משפחת פוגר לא עמדו במכסות הייצור בשנת 1566, הסכים מלך ספרד לשלוח 30 אסירים לרצות את עונשם כעובדים באלמדן.
המספר הוגדל ל-40 בשנת 1583. האסירים, המכונים פורסדוס (forzados, מילולית "הכפויים"), נבחרו מבין עבריינים שחיכו בכלא טולדו להעברה לבסיסי חיל הים במטרה לשמש כחותרים בספינות משוטים.
אלו שנבחרו היו בדרך כלל כאלו שנגזרו עליהם עונשי מאסר מוגבלים והיו בעלי יכולות פיזיות טובות.
לעיתים רחוקות נבחרו רוצחים או כאלו שהוטל עליהם גזר דין מוות, מכיוון שהחתירה בספינות משוטים נחשבה לעונש חמור בהרבה מהעבודה במכרות אלמדן.
הקבוצה הראשונה של עובדי כפייה הגיעה לאלמדן בסוף פברואר 1566. מאותו מועד כוללים גזרי דין של מורשעים בספרד במפורש את המשפט "לשרת במכרות אלמדן", עונש שמעולם לא אושר בחוק, והתבסס על חוקי עונש השירות כחותרים בספינות המשוטים.
אפילו בגזרי דין רבים המטילים עבודת כפייה במכרה, עדיין מוזכר מקורה בעונש השירות בספינות, עם ביטויים כמו האסירים נענשים ל"חתירה ללא תשלום במכרה המלכותי ובבור הכספית באלמדן", או אפילו "ספינות ומפרצים של העיר אלמדן", ובכך הם נבדלים מגזרי הדין שהטילו עונש של שירות ב"ספינות בים".
רצף קבוע של תלונות שהגיעו למלך בשנות ה-80 של המאה ה-16 הוביל לחקירת תנאי המחיה של האסירים באלמדן בשנת 1593. החקירה נערכה על ידי נציב מטעם המלך והסופר המפורסם מתאו אלמן, והתבססה בעיקר על ראיונות עם האסירים.
המכרה באלמדן סיפק לעובדי הכפייה תנאי מחיה מקובלים.
כל אסיר קיבל מדי יום מנת מזון של בשר, לחם ויין.
בכל שנה קיבל עובד כפייה , זוג מכנסיים, גרביים, שתי חולצות, זוג נעליים וברדס.
טיפול רפואי היה זמין במרפאה, והמכרה אף כלל בית מרקחת משלו.
למרות תנאי החיים המשופרים הללו, הייתה תמיד קיימת סכנת מוות או מחלה בגלל הרעלת כספית.
בין השנים 1566–1593 מתו 24% מהאסירים באלמדן לפני מועד שחרורם, לרוב בגלל הרעלת כספית.
כמעט כל האסירים חוו בעיות בריאות בגלל חשיפה לכספית.
תסמינים שכיחים כללו כאבים עזים בכל חלקי הגוף, רעידות בגפיים ואובדן שפיות.
רוב הגברים שעבדו בכבשנים מתו מהרעלה.
עובדי הכפייה נאלצו גם לשאוב מים מהמכרות.
גברים אלה התחמקו מהסכנות שבחשיפה לכספית, אך סבלו מתשישות על בסיס יומי.
קבוצה של ארבעה גברים נאלצה לשאוב 300 דליי מים ללא מנוחה.
אלה שלא יכלו לעמוד במכסה זו הולקו.
אסירים חולים לא היו פטורים מעבודה זו.
המוות היה נפוץ, והאסירים רצו להבטיח קבורה הולמת לכל אחד מהאנשים שמתו במכרה.
נוצרה אחווה דתית, בניהולו של נזיר שהיה מנהל המכרות מטעם משפחת פוגר.
הנזיר גם בחר באסירים שהיו נוצרים אדוקים לשמש פקידים.
המיסה התקיימה בימי ראשון ובימי חג, ואי נוכחות נענשה בקנס.
האסירים שהגיעו לאלמדן נאלצו לרצות מאסר זמני או מאסר עולם.
אף על פי שרוב הראשונים לא חיו מספיק זמן כדי להשתחרר לאחר שריצו את עונשם, חלקם עשו זאת.
באשר לאלו שנשפטו למאסר עולם או עבדים, הגיעה תקופה שבה הם היו זקנים, חולים או שנטרפה עליהם דעתם, הם לא הועילו לעבודה.
המנהל הכללי ואלדס הציע בשנת 1712, כפי שאושר על ידי מנהלת המכרה, לשחרר כמה מעשרת העבדים שהיו בנסיבות האמורות, ולשאר הקבוצה יינתן מזון עד מותם.
צו מלכותי מיום 4 בפברואר 1716 הורה על שחרורם של כל עובדי הכפייה ששירתו נאמנה במכרות אלמדן במשך עשר שנים, כל עוד המעוניינים בכך ביקשו זאת.
הוראה זו יושמה אוטומטית מכאן ואילך, עד לרגע שחרורו בשנת 1728 של עובד הכפייה חוסה אריאס, שנידון למאסר עולם, שאז הוחלט שלא להעניק חופש במקרים דומים, מבלי להודיע על כך לראשונה למלך.
מכאן ואילך, כאשר גזרו בתי המשפט על אסירים לשרת במכרות אלמדן, הם עשו זאת כעונש זמני, שלא יותר מעשר שנים.
צוענים רבים עבדו במכרות כעובדי כפייה, מואשמים באופן כללי כ"גנבים", אך למעשה מבלי שביצעו פשע אחר מלבד היותם "חסרי בית ובדרנים גרועים", או פשוט בגין "הליכה בבגדי צוענים ודיבור בשפת החרינסונסה", דבר שהיה מקובל באזורים פליליים אחרים במדינה באותו זמן.
רבים מהם היו האסירים שקיבלו הקלה בעונש מחתירה בספינות בתמורה לעבודה במשך מחצית הזמן במכרות.
אבל כשהגיע הזמן לשחררם לחופשי הם הושארו בכלא כי לא עמדו בתנאי שיהיו לו מגורים מובטחים בצאתם, דבר נדיר מאוד אחרי שנים כעבדים.
לפיכך, רובם נשארו באלמדן עד 1763–1764, אז קיבלו חופש בתנאי שהם יתמקמו במקום קבוע.
לבסוף, בשנת 1768 לא התקבלו צוענים נוספים.
מאוחר יותר, בעשור האחרון של המאה ה-18, הייתה הקלה הפוכה בעונש.
עובדי הכפייה מאלמדן קיבלו הקלה בעונש של עבודה במכרות בדמות שירות בגדוד צבאי או בבסיסי הצי לאותו פרק זמן.
קיומן של החלופות למכרות באלמדן ליעדים אלה מעיד על ניסיון מסוים להתאים את חומרת העונשים לחומרת הפשעים שבוצעו.
העונש של עבודה במכרות היה ללא ספק החשש הגדול ביותר של עבריינים, ואחריו בחומרה בסיסי הצי ולבסוף בתי הכלא בצפון אפריקה, אלה הרבה יותר קלים מאשר הקודמים, ללא הסיכונים לטביעה במכרות או העבודה המתישה של הפעלת משאבת שיפוליים ב.
עבדים מצפון אפריקה נרכשו ישירות מבעלי עבדים לעבודה לצד האסירים.
עבדים אלה היו לרוב זולים בהרבה מאחרים שהיו בשוק באותה תקופה, ובשנת 1613 היחס בין עבדים לעובדי כפייה היה של שניים לאחד.
בשנת 1645 בוטל הזיכיון של משפחת פוגר והמדינה הלאימה את המכרות, במטרה שינוהלו על ידי ממשלת המלוכה.
כל הפושעים שנגזר עליהם גזר דין מוות היו אמורים להישלח לאלמדן בצו בית משפט בשנת 1749, אך המכרה פשוט לא יכול היה להכיל את כולם.
שתי שריפות הרות אסון התרחשו בשנת 1755 והאשימו את עובדי הכפייה בהצתתן.
המנהל הכללי של המכרות אישר בניית בית כלא חדש.
בנייתו הופקדה בידי המהנדס של צבא המלך סילבסטר אברקה.
הוא הושלם בסביבות שנת 1754 ואליו "נשלחו הגברים הפושעים ביותר בספרד, כמו גם עבדים מהמושבות הממוקמות באפריקה".
ב-30 בספטמבר 1793 הורה המנהל הכללי על סגירת המרפאה בכלא שמבחינתו לא הייתה מספקת.
החולים של עובדי הכפייה טופלו בחדר מיוחד של בית החולים הממלכתי של הכורים (Real Hospital de Mineros).
ד"ר חוסה פרס (José Parés) כתב כי במחצית הראשונה של המאה ה-18 היו עובדי הכפייה והעבדים חולים יותר מהעובדים החופשיים, משום שהם ביצעו את העבודות המזיקות והקשות ביותר.
אך מכיוון שלאחר השרפה של 1755, הם הועברו לתפעל מחרטות ולעבודות אחרות מחוץ למכרות, הם חלו מעתה פחות מהעובדים החופשיים.
משמרת יום העבודה הרגילה שלהם הייתה בת שש שעות.
מ-1755 נקבעה עבורם מכסת עבודה, משיכת כמות מסוימת של עגלות עמוסות בסלעים, העמסת כמות מסוימת של סלעים על העגלות.
אם הם סיימו את המכסה לפני תום שש השעות, הם סיימו את יום עבודתם.
ב-22 במאי 1799 החליט המלך, לבקשת הוועד המנהל של מכרות אלמדן, כי אף נאשם שנידון למאסר לא ישלח לכלא ולעבוד במכרות אלה.
הכלא הפך לכלא מחוזי מספר 19. מאוחר יותר, בין השנים 1941 עד 1969 היה זה מחסן חיטה של שירות הדגנים הלאומי; ונהרס ב-5 במאי 1969; בית הספר הנוכחי לכרייה והנדסת תעשייה באלמדן, השייך ל, נבנה באתר שנשאר שם.
החשיבות של הכלא באלמדן הייתה מעל הכול הצורך בעובדים למכרה, שכן עד למאתיים עבדים עבדו במכרות כאשר היה מחסור בידיים עובדות באותה תקופה.
לכלא היו במהלך חייו כמה שמות: "פלילי" (Penal), "כלא מפלגה" (Cárcel del Partido), "כלא לעובדי כפייה" (Cárcel de Forzados), "כלא מלכותי" (Real Cárcel), "הכלא החדש" (Cárcel Nueva), "כלא הספינות" (Cárcel de Galeras).
מסוף המאה ה-18 ועד ימינו
טכנולוגיית כרייה בטוחה יותר הוצגה ברבע האחרון של המאה ה-18, ופועלים חופשיים החלו להתעניין במכרה שוב.
בסוף המאה החליפו עובדים חופשיים את מרבית עבודת העבדים.
הכלא באלמדן נסגר בשנת 1801.
בשנת 1835, במהלך המלחמה הקרליסטית הראשונה, הוחכר המכרה ללא הגבלת זמן לבנק רוטשילד.
המחיר ששולם היה גבוה, אך אחת מהחברות של משפחת רוטשילד רכשה בעבר את מכרה הכספית באידריה (כיום בסלובניה) מאוסטריה; לפיכך היה לחברה מונופול על כספית (עד גילוי המרבצים של בקליפורניה).
הכמות שהופקה הוגדלה והמתכת נמכרה בתוספת משמעותית והחזירה רווח משמעותי הן לספרד והן לחברה.
ספרד החזירה לעצמה את המכרה בשנת 1921.
בשנת 1916 הוקמה מועצה מיוחדת להפעלת המכרות ויושמו טכנולוגיות חדשות ושיפור בטיחות.
ייצור שיא של 82,000 בקבוקוני כספית הושג בשנת 1941, ממש לאחר מלחמת האזרחים בספרד, תוך שימוש בשבויי המלחמה כעובדי כפייה.
כמות זו ניתנת להשוואה ל־3,000,000 קילוגרם שהופקו על ידי סין בשנת 2018. מחיר הכספית ירד משיא של 571 דולר אמריקני ב-1965 ל-112 דולר ב-1976, דבר שהקשה על התכנון הכלכלי.
בשנת 1981 הקימה ממשלת ספרד את חברת Minas de Almadén y Arrayanes להפעלת המכרות.
המכרות נסגרו מאז 2002 בגלל ירידת מחיר הכספית בשוק העולמי, ובגלל הפחתת השימוש בו בשל רעילותו הגבוהה הגורמת להרעלת כספית ומאיימת על התזונה הים תיכונית עקב הימצאות כספית בדגים.
למעשה, מרבית המדחומים כיום הם אלקטרוניים או מבוססי אלכוהול.
עם זאת, המכרות במצב מושלם ובמצב להיפתח מחדש במקרה שהניצול של כספית יחזור להיות רווחי, ובאלמדן יש עדיין אחד ממרבצי הכספית הגדולים בעולם.
בשנת 2006 נפתחו דלתות מכרה אלמדן לקהל לביקורים וליהנות מחוויית הירידה לעומק של 50 מטר ולראות איך היה המכרה לאורך השנים וכיצד הוא נוצל בעזרת הטכנולוגיות של כל תקופה.
ב-14 ביולי 1777 הקים קרלוס השלישי, מלך ספרד באמצעות צו מלכותי את "האקדמיה לכרייה וגאוגרפיה תת-קרקעית של אלמדן" ( Academia de Minería y Geografía Subterránea de Almadén), שמנהלה הראשון היה הגרמני היינריך כריסטוף סטר (Heinrich Christophe Störr), שהיה מנהל מכרה אלמדן.
אקדמיית הכרייה באלמדן הייתה הראשונה בספרד והרביעית בעולם אחרי המוסדות בפרייברג (סקסוניה) ב-1765, בבאנסקה שטיאווניצה (כיום בסלובקיה) ב-1770 והמכון המיוחד למכרות של סנקט פטרבורג (רוסיה) ב-1772.
בשנת 1785 הורחבו הלימודים, ונחנך מבנה מתאים לתקופה, זהו בניין מלבני כשהצד הארוך ביותר בחזיתו.
מאחור יש פטיו מעוצב גדול.
יש לו שתי קומות הפונות לרחוב ושני מרתפים מאחור בגלל פני הקרקע.
בנוסף לקבלת השכלה, שהו התלמידים בפנימיות.
בתקופה ראשונית זו לימדו ולמדו בכיתות האקדמיה דמויות שונות בעלות שיעור קומה, כמו שיחד עם אחיו חוסה, הצליחו לבודד את המתכת טונגסטן תוך הפעלת חיזור כימי על חומצת טונגסטן בעזרת פחם, או , מגלה הוונדיום.
שניהם הביאו לעולם החדש את שיטות הכרייה המודרניות ביותר באותה תקופה.
כמו כן, בשנת 1785, התחילו להשתמש לראשונה בספרד בחשבון הלוגריתמי, כדי לפתור בעיות שהציבו חקר גאומטריה תת-קרקעית.
האקדמיה להנדסה עברה למדריד בשנת 1835, והאקדמיה הוסבה והתארגנה כבית הספר למנהלי כרייה, תחת התקנות של 1841, והפכה לימים לבית הספר למכרות ולמפעלים מינרלורגיים ומטלורגיים.
מכוח צו מיום 20 ביוני 1962, שונה שמו לבית הספר למומחים למכרות ומפעלים מינרלורגיים ומטלורגיים (Escuela de Peritos de Minas y Fábricas Mineralúrgicas y Metalúrgicas).
בשנת 2010, ותחת הגנת הסכם בולוניה, החלו ללמד בו לתואר ראשון.
זירת מלחמת השוורים היא אחד הבניינים הסמליים ביותר בעיירה אלמדן, וייחודית בעולם בזכות צורתה המשושה.
היא נחשבת לאחת מזירות מלחמת השוורים הוותיקות ביותר בספרד, שנבנתה בשנת 1752 והוכרזה כמונומנט לאומי בשנת 1979.
הבנייה המקורית של זירת מלחמת השוורים של אלמדן קשורה לבניית בית החולים המלכותי של הכורים.
באוגוסט 1752, התמודד המנהל הכללי של המכרות, פרנסיסקו חבייר דה וייגאס (Francisco Javier de Villegas), עם מגפות חוזרות ונשנות ותמותה גבוהה שהייתה באוכלוסייה ושל עובדי הכפייה שעבדו במכרות, והציע את הקמתו של בית החולים המלכותי של הכורים.
המגפות וחוסר הלינה היו הסיבה לבניית עשרים וארבעה בתים בכיכר המשושה הזו.
לבתים אלו הייתה מטרה כפולה: להימנע מצפיפות של שכנים בבתים של העיירה, שבהם התגוררו ארבע או חמש משפחות בבית, מה שהגדיל את הסיכון למגפות ולהכניס כסף משכר הדירה של מבנים אלו במטרה לממן את בית החולים של הכורים.
הכיכר עצמה, עם קיבולת של כארבעת אלפים איש, תשמש לחגיגת פסטיבלי מלחמת שוורים ותשמש מרכז אזרחי לאוכלוסייה.
זירת מלחמת השוורים בגובה שתי קומות, מורכבות מהקירות של עשרים וארבעה הבתים החיצוניים עם גג רעפים.
הזירה תוכננה, עם שני מפלסים, התחתון נוצר על ידי קשתות והעליון נתמך בעמודים.
העבודות בכיכר הושלמו במלואן בשנת 1765 בעלות של יותר מ-320,000 ריאלים (Real de vellón).
אם כי החגיגות הראשונות כבר התקיימו באוקטובר 1752 לפני שבניית הכיכר הסתיימה.
בשנת 1754 אסר פרננדו השישי, מלך ספרד לחגוג פסטיבלים של מלחמת שוורים ברחבי הממלכה.
באמצעות הוראה זו הוא התכוון להשיג התאוששות של עדרי הבקר, שהצטמצמו מאוד עקב הבצורת והמגפות.
אך הוראה זו לא השפיע על אלמדן, מכיוון שהמפקח וייגאס, שהצדיק את מלחמות השוורים בשימוש המועיל בהכנסות, קיבל היתר מיוחד.
ובתקופת איסור זו, שנמשכה עד 1759, היו בסך הכול 35 מלחמות שוורים.
המבנה הוא מונומנט לאומי היסטורי מאז 1979. זו זירת מלחמת השוורים השלישית שקיבלה מעמד זה לאחר זירת מלחמת השוורים ב (גם היא בסיודאד ריאל) וזירת מלחמת השוורים בבחאר (במחוז סלמנקה).
השיקום האחרון שלה הסתיים בשנת 2003, וכיום מתקיימות בה חגיגות מלחמת שוורים חשובות, ויש בה אולם תצוגה, לשכת תיירות, מסעדה, מלון וכו'.
בית החולים המלכותי של הכורים
בתוך המורשת הנרחבת של העיירה אלמדן, בולט בית החולים המלכותי מינרו דה סן רפאל (Real Hospital Minero de San Rafael), בניין שנבנה בין השנים 1755–1773, וקשור קשר הדוק לזירת מלחמת השוורים של אלמדן, הוא שוחזר לאחרונה ומוצג לשירות הציבור על מנת להציע ידע טוב יותר על ההיסטוריה ומשמעות הכרייה באלמדן.
הוא הוקם בשנת 1752 על ידי המנהל הכללי של המכרות, פרנסיסקו חאוויר דה וייגאס.
הבנייה הייחודית בצורת האות "L" מורכבת ממסדרון, פטיו מעוצב וחדרים פנימיים אחרים.
הוא הושלם עם בניין נוסף קטן יותר שבו היו שירותים נלווים לבית החולים, כמו אורוות, דירות לצוות המטפלים, מטבחים וכו'.
החזית מורכבת משני חלקים, וחזית האבן המחברת ביניהם, ועליה פסל של המלאך רפאל, שהבניין מוקדש לו.
דלת הכניסה מוקפת על ידי שני פילסטרים דקים, ובפנים בולטים החדרים הגדולים בעלי הקמרונות לחולים.
לאחר הפסקת פעילויות התברואה, שימשו המבנים כארכיונים ומשרדים לפעילות גאולוגית, כמו גם ארכיון כללי.
במבנה ששוחזר לאחרונה, שוכן הארכיון ההיסטורי של מכרות אלמדן, מטה קרן אלמדן-פרנסיסקו חבייר דה וייגאס ומוזיאון הכרייה.
מבנה זה, כמו גם המוזיאון השוכן בתוכו, הם מקור להבנה טובה יותר של ההיסטוריה ומשמעות הכרייה עבור אזור אלמדן ואנשיה.
מאחורי המוזיאון נמצאים הגנים, מהם אפשר להגיע לצינוק, שבו טיפלו באסירים חולים שעבדו במכרות.
אלמאז אלרוסה הוא מועדון קטרגל רוסי מהעיר מירני, שבשנים 1992–2008 היה מועדון כדורגל אולמות בחסות AMF.
מאז עונת 2004/5 ועד פירוקו בשנת 2019 שיחק בליגת המשנה, השנייה בחשיבותה במדינה.
מועדון כדורגל אולמות נוסד בשנת 1992. עד מהרה הוא הפך לאחד המועדונים החזקים ברוסיה ובשנת 2000 זכה בפעם הראשונה באליפות רוסיה.
בשנת 2004 הכריזה אלמאז-אלרוסה על הפיכתה למועדון קטרגל והגישה בקשה להתמודד בליגת המשנה, תוך שהיא ממשיכה לשחק באליפות הכדורגל אולמות.
המשחק בשתי חזיתות הוביל לתוצאות גרועות והמועדון החליט להתמקד בכדורגל אולמות.
עם זאת, בשנת 2008 הוחלט להעביר לחלוטין את הקבוצה לענף הקטרגל והיא פתחה את עונת 2008/09 בליגת המשנה.
הקבוצה מעולם לא הצליחה להעפיל לליגת העל הרוסית בקטרגל ופורקה בשנת 2019.
אלמאשקמראש (בהונגרית: Almáskamarás) הוא כפר בנפת מזקובאצ'האזה שבמחוז בקש בדרום מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם מספר התושבים באלמאשקמראש נמצא בירידה, נכון לשנת 2021. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 1,157 תושבים, ובשנת 2021 רק 765 תושבים.
האזור מיושב כבר מהמאה ה-15, ומוזכר לראשונה בכתבים משנת 1418.
מעט יהודים חיו באלמאשקמראש במאה ה-19. על פי מרשמי האוכלוסייה, בשנת 1880 חיו 10 יהודים, ובשנת 1910 רק 7 יהודים.
לאחר מכן אין תיעוד של יהודים, מלבד בן כפר אחד שנרצח בשנת 1944 בשואת יהודי הונגריה.
אלמאס (בפרסית: الماس - יהלום) הוא טיל נגד טנקים אלקטרואופטי תוצרת איראן.
לטיל יש שלוש גרסאות: אלמאס 1, אלמאס 2 ואלמאס 3 - כאשר כל גרסה מציגה שיפור בטווח וברש"ק, וכן גם בטכנולוגיית ההנחיה.
טווח הטיל נע בין 4 ק"מ ל-16 ק"מ והוא בעל יכולת NLOS - כלומר: שיגור ופגיעה במטרה ללא קו ראייה.
הוא בעל ראש קרב חלול (HEAT) כפול (טנדאם) ולפי ההערכות כושר החדירה שלו הוא כ- פלדה.
את הטיל ניתן לשגר ממשגר כתף, כלי רכב או כלי טיס בלתי מאויש.
הטיל נמצא בשימוש איראן וחזבאללה.
בטיל נעשה שימוש מתועד ראשון בלחימה בחזית הצפונית בין ישראל לחזבאללה במלחמת חרבות ברזל.
דווח שהטיל נוצר באמצעות הנדסה לאחור של הטיל גיל הישראלי שנתפס כנשק שלל במלחמת לבנון השנייה.
כמו כן, צוין שטילי האלמאס שאיראן פיתחה שומשו גם עבור חזבאללה במהלך מלחמת חרבות ברזל.
טיל הנ"ט נחשף לציבור ב-7 ביולי 2021. גרסה זו הוצגה גם בתערוכה הבינלאומית MILEX 2023 שהתקיימה בחודש מאי בבלארוס, ובתערוכה Partner 2023 שהתקיימה בספטמבר בסרביה.
ב-25 בינואר 2024 פורסם סרטון וידאו שבו נראה כי כוחות חזבאללה עושים שימוש במערכת נגד מוצב תצפית ישראלי בשטח שלומי.
ב-27 בינואר 2024 דווח על תקיפה נוספת באמצעות טיל אלמאס באזור ראש הנקרה.
העתק מדויק של טיל Spike-MR, עם טווח של 4,000 מטרים ומשקל של 15 ק"ג.
גרסה זו ניחנת בטווח של 8,000 מטרים כאשר משוגרת מהקרקע, ויש הטוענים כי ביכולתה לחדור עד לעובי של 100 ס"מ של שריון.
שכפול של טיל הספייק ER, כאשר ראש הקרב שלו מבוסס על מנגנון נפץ דו-שלבי מסוג נפיץ רגיל או חימוש תרמובארי.
אלמאס-4 הוא הדור החדש של טיל זה, ומציע בין היתר שידור תמונות ברורות יותר מהטיסה אל המפעילים.
לפי ארגון CAT-UXO, העוסק בזיהוי חומרי נפץ, טיל זה יכול לשאת שני סוגי ראשי קרב: האחד מתפוצץ בשני שלבים ומיועד לחדירה משופרת של שריון, והשני הוא פצצת דלק-אוויר היוצרת כדור אש בעת הפיצוץ.
אָלָמֶדָה היא עיר ב, בקליפורניה, ארצות הברית, הממוקמת באיסט ביי, במפרץ סן פרנסיסקו.
העיר בנויה על ארכיפלג במפרץ, המורכב מהאיים: , ו, יחד עם כמה איים קטנים יותר.
במפקד האוכלוסין של 2020, מנתה אוכלוסיית העיר 78,280 תושבים.
המתיישבים הספרדים הראשונים קראו לאזור "אנסינל" (Encinal), שפירושו "אחו של אלונים ירוקי עד".
בשנת 1853, בהצבעה של כלל תושבי המקום שונה השם ל-Alameda שפירושו בספרדית: "שדירה, או שביל מוקף עצים.
אלמדה שכנה במקור על חצי אי שהיה מחובר לאוקלנד .
חלק מהאזור היה נמוך וביצתי ובחלק הגבוה יותר היו יערות אלון.
במקום התגוררה קבוצת ילידים אמריקאים משבט במשך יותר מ-3,000 שנה, עד שהמקום נכבש על ידי הספרדים בסוף המאה ה-18.
אלמדה וחלק ניכר מאיסט ביי הוענקו לדון על ידי המלך הספרדי שטען לבעלות על קליפורניה.
מאוחר יותר, בשנת 1821 אושרה הבעלות על ידי מקסיקו לאחר ניצחונה במלחמת עצמאותה מספרד.
העיר אלמדה נוסדה ב-6 ביוני 1853, לאחר מלחמת ארצות הברית-מקסיקו בשנת 1848 ורכישת קליפורניה על ידי ארצות הברית.
סניף הדואר הראשון נפתח בשנת 1854, בית הספר הראשון נפתח שנה לאחר מכן, בשנת 1855 וקו הרכבת מסן פרנסיסקו לאלמדה נפתח בשנת 1864.
הצורך בהרחבת מתקני שיט וזרימת זרם מוגברת דרך שפך הנהר הובילו לחפירת תעלת גאות ושפל דרך אדמת הביצות בין אוקלנד לאלמדה.
הבנייה החלה בשנת 1874, והושלמה ב-1902. כתוצאה הפכה אלמדה מ"חצי אי" לאי.
באזור אלמדה הקיץ חם והחורף קריר.
כמות המשקעים השנתית היא כ-560 מ"מ, ושלג נדיר ביותר.
מועצת העיר אלמדה כוללת חמישה חברים ובכללם ראש העיר.
כולם נבחרים על ידי כלל התושבים.
המועצה פועלת על פי "מגילת העיר".
המנהל הכללי של העיר כפוף למועצה ואחראי על תפעול העיר, ניהול התקציב ויישום מדיניות המועצה.
אלמדה מקושרת היטב ל"יבשה" באמצעות מגוון דרכים, כמו: כבישים, מעבורות, רכבת, ומטוסים.
קלוּבּ אלמגרו (בספרדית: Club Almagro) הוא מועדון כדורגל ארגנטינאי.
המועדון נוסד בשנת 1911 באזור גראן בואנוס איירס.
בעבר הקבוצה שיחקה בליגה הבכירה וכיום משחקת בליגת משנה.
הקבוצה שיחקה בליגה עליונה של התאחדות הכדורגל הארגנטינאית החל משנת 1919 ועד ל-1934. בשנת 1938 קבוצת המועדון חזרה לליגה הבכירה אך בעקבות עונת 1938 בליגת העל הארגנטינאית ירדה בחזרה לליגת משנה.
בשנת 1968 קבוצת המועדון ניצחה פעם נוספת באליפות ליגת משנה אך לא הצליח להתקדם לליגה הבכירה בעקות הפסד במשחקי מעבר.
בשנת 2000 ובשנת 2004 הקבוצה הצליחה להגיע למשחקי הליגה הבכירה אך ירדה ממנה לאחר עונה בודדת.
נכון לעונת 2025 הקבוצה משחקת בליגת המשנה הארגנטינאית.
בסך הכול הקבוצה שיחקה 10 עונות בליגה הבכירה ו-64 עונות בליגת משנה.