tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הדחף השני של מסייס היה להתעכב על רגשות של רוך, כפי שניתן לראות מציוריו העוסקים במדונה והילד.
למסייס הייתה מיומנות רבה כצייר דיוקנאות, והוא הושפע בסגנונו מבני דורו לוקאס ואן ליידן ויאן מאביוס (Jan Mabuse).
דיוקנאותיו מפגינים מאפיינים רגשיים אישיים עם בדידות רבה המשקפת את דבקותו בריאליזם כטכניקה.
בנו, יאן מסייס, היה אף הוא לצייר.
קוֹכֶם היא עיירה השוכנת בעמק המוזל על שתי גדות נהר מוזל לרגלי גבעות מכוסות בכרמי ענבים שעל אחת מהם בנויה מצודת קוכם (Reichsburg Cochem).
היא בירת מחוז קוכם - צֶל (Cochem-Zell), אחד המחוזות במדינת ריינלנד-פפאלץ בגרמניה.
יש עדות להתיישבות במקום בתקופה הקלטית והרומית.
קוכם מוזכרת בכתב בפעם הראשונה בשנת 883 בשם Villa cuchema.
היא הייתה שייכת לאימפריה הרומית הקדושה באזור שלטונו של הארכבישוף של טריר.
ב-1332 קבלה זכויות של עיר ואז נבנו החומות שלה.
ב-1688 נכבשה ונהרסה על ידי צבאו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת שהרס גם את המצודה שלה.
במלחמת שלושים השנים הייתה העיירה במצור אך לא נכבשה.
בשנים 1789–1815 הייתה קוכם בשלטון צרפת.
לאחר קונגרס וינה ב-1815 עברה קוכם לשלטון פרוסיה.
מצודת קוכם מוזכרת לראשונה בכתובים ב-1130. נהרסה כאמור במלחמת תשע השנים על ידי לואי הארבעה עשר ונבנתה מחדש ב-1866. מ-1978 היא אתר תיירות בבעלות העיר קוכם ובה מוזיאון היסטורי.
ב-1927 נבנה גשר מעל המוזל- Skagerrak Bridge", וב-1932 התאגדו הכפרים קוכם ו-Sehl בצד המזרחי של המוזל עם Cond בצד המערבי, לראשות מוניציפלית אחת - קוכם.
במהלך מלחמת העולם השנייה התגוררו בעיר קוכם מפקדי מחנה הריכוז נאצוויילר-שטרוטהוף, ובסמוך לה הוקם מחנה משנה שבו נכלאו עד 13,000 איש.
הם הועסקו בעבודת כפייה עבור חברת בוש, שייצרה מערכות הצתה לציוד הצבאי של גרמניה הנאצית.
קול דייוויד אולדריץ הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הסנטר בקבוצת טיינג'ין גולד ליונס מליגת ה-CBA.
אולדריץ' שיחק באוניברסיטת קנזס ונבחר במקום ה-11 בדראפט של שנת 2010 על ידי קבוצת ניו אורלינס הורנטס.
בעונת 2007/08, עונת הבכורה שלו באוניברסיטת קנזס, שיחקו בקבוצה סאשה קאון, דארל ארתור ודרנל ג'קסון, דבר שהגביל את מספר הדקות ששיחק ל-8.3 דקות בממוצע, בהן קלע 2.3 נקודות ולקח 3 ריבאונדים.
בעונתו השנייה, עזבו שלושת השחקנים ל-NBA ואולדריץ' הפך לשחקן מרכזי בקבוצה.
ממוצע הדקות שלו עלה ל-29.7 למשחק, בהן קלע 15.1 נקודות ולקח 10.8 ריבאונדים בממוצע.
ב-8 במרץ 2009 נבחר לנבחרת העונה בביג איסט.
3 שבועות לאחר מכן השיג טריפל דאבל כשקלע 13 נקודות, לקח 20 ריבאונדים וחסם 10 פעמים בניצחון 43–60 על דייטון במסגרת הסיבוב השני של טורניר אליפות המכללות.
היה זה הטריפל הראשון בתולדות אוניברסיטת קנזס.
ב-29 במרץ 2010, לאחר שסיים את עונתו השלישית בקבוצה הודיע השחקן כי לא ימשיך לעונה נוספת וכי הוא מעמיד את עצמו לבחירה בדראפט הקרוב.
אולדריץ' נבחר במקום ה-11 בדראפט של 2010 על ידי קבוצת ניו אורלינס הורנטס, אך נשלח מיידית בטרייד לאוקלהומה סיטי ת'אנדר.
ב-6 באוגוסט חתם על חוזה בקבוצה לשנתיים, עם אפשרות הארכה לשנתיים נוספות.
בעונת הרוקי מיעט לשחק ושותף רק ב-18 משחקים ואף נשלח מספר פעמים לקבוצת טולסה 66 מליגת הפיתוח של ה-NBA, בה שיחק 21 משחקים.
גם בעונתו השנייה באוקלהומה, שותף במספר מועט של משחקים, 26 בלבד.
באותה עונה הגיע אולדריץ' לגמר ה-NBA עם הת'אנדר, אך הקבוצה הפסידה למיאמי היט.
בסיום עונת 2011/12 הועבר ליוסטון רוקטס כחלק מהעסקה בה הועבר ג'יימס הארדן.
אולדריץ' הספיק לשחק 30 משחקים לפני שהועבר בטרייד לסקרמנטו קינגס.
ב-23 בספטמבר 2013 חתם על חוזה בניו יורק ניקס.
במהלך העונה נשלח אולדריץ' לקבוצת אירי בייהוקס מליגת הפיתוח של ה-NBA, אך הוחזר לקבוצה לאחר יום.
באותה עונה קלע את מספר הנקודות הגבוה ביותר בממוצע למשחק בקריירה שלו, 5.5. ב-13 ביולי 2015, לאחר שהשלים שתי עונות בניקס, חתם על חוזה בלוס אנג'לס קליפרס.
קוי קוי (בקוסה: "אנשים אנשים" או "אנשים אמתיים") הם שבט שמקורו בדרום-מערב אפריקה.
הקוי קוי באופן מסורתי הם חקלאים ורועי צאן, שלא כמו שכניהם הבושמנים שהם ציידים-לקטים, ויחד איתם הם מכונים קויסאנים.
כשמהגרים אירופיים הקימו קולוניות בדרום אפריקה לאחר 1652, אנשי הקוי קוי היו בעלי מקנה רחב של בקר באזור קייפטאון המודרנית.
ראשוני המתיישבים ההולנדים בדרום אפריקה, האפריקנרים שהגיעו במאה ה-17, קראו להם הוטנטוטים , כחיקוי לצלילים המאופיינים בשפה של אנשי הקוי-קוי.
בעת המודרנית שם זה נחשב לעלבון.
שפתם נשמעת כ"קליקים" הנקראים עיצורים מצוצים.
ממצאים ארכאולוגיים מראים כי אנשי הקוי קוי הגיעו לדרום אפריקה מבוטסואנה דרך שני צירים עיקריים:
ציר מערבי, דרך הקלהארי (Kalahari) למערב ואז דרומה לקייפטאון המודרנית.
ציר דרום מזרחי, דרך הייואלד (Highveld) ואז דרומה אל החוף הדרומי.
מקורם של הקוי קוי באזור של בוטסואנה המודרנית, צפונית לדרום אפריקה.
שפת הקוי קוי נמצאת בכל עבר דרום אפריקה.
אנשי הקוי-קוי הגיעו לאזור הקייפ בערך לפני 2000 שנה.
תת-קבוצות של אנשי הקוי-קוי הם אנשי הנאמאקה-נאמה (Namaqua) במערב, הקוראנה (Korana) במרכז דרום אפריקה, ושבט הקויקוי בדרום.
הם עסקו בביות כבשים, עזים ובקר לטובת רעייה בעמקים הפוריים.
אלו סיפקו להם תזונה מאוזנת ויציבה שאפשרו לאנשי הקוי קוי חיים ארוכים יותר מקבוצות גדולות אחרות באזור, שהיה מאוכלס על ידי ציידים-לקטים כמו אנשי הסאן (San) והבאנטו (Bantu).
הם חיו בכפרים מבקתות במקום בו החזיקו את עדריהם ובנו את בתיהם ממחצלות מכוסות עורות של בעלי חיים, ואוזן של פיל הייתה משמשת כדלת.
אף על פי שהיו להם טריטוריות ששייכות להם, הם היו נוודים למחצה, נעים בכל פעם ששטחי המרעה הפכו מדולדלים.
ברגע שהגיעו לשטח של שבט אחר הם היו מתחברים אליו.
אף על פי שישנן עדויות לנישואים בין בני שבטים שונים, עדיין נשמרה הפרדה תרבותית.
זאת הסיבה שלקוי קוי הייתה חברה היררכית וגדולה יותר מאשר לסאן.
אנשי הקוי קוי נפגשו לראשונה עם מגלי יבשות וסוחרים פורטוגזים בסביבות השנים 1500 לספירה.
מקום מושבם של הקוי קוי, אזור כף התקווה הטובה, היווה מוצא לאירופאים עבור נתיבי הסחר למזרח.
האירופים הגיעו לשם בתקווה למצוא נתיב ימי להודו ולאסיה.
המפגשים המתמשכים בין האירופים לקוי קוי היו לעיתים תכופות אלימים.
בנוסף, האוכלוסייה של הקוי קוי צנחה כאשר אנשיהם נחשפו לראשונה לאבעבועות רוח, שהועברו מהאירופאים.
במאה ה-17, קבוצת מתיישבים הולנדים הקימו מושבה בכף התקווה הטובה (קייפטאון המודרנית), על חלק מאדמותיהם של הקוי קוי.
לקוי קוי יש נתיבי נדידה מסורתיים והמלחמה נגד האירופיים ניצתה כאשר חברת הודו המזרחית ההולנדית הלאימה אדמות מרעה לצורך הקמת חוות ושדות.
לאורך המאה ה-18, אנשי הקוי קוי גורשו מאדמותיהם, דבר שסיים את אורח החיים המסורתי שלהם.
חלק מאנשי הקוי קוי התיישבו בחוות ותפקדו כעבדים או עובדי חווה אצל הלבנים.
אחרים השתרשו בתוך קבוצות אחרות של אנשי הקוסה.
המתיישבים האירופאים לעיתים היו מתחתנים בנישואי תערובת עם אנשי הקוי קוי.
אנשי "הגריקה" הם האוכלוסייה המעורבת אשר היו ידועים גם בשם "בסטרס".
כמו רבים משבט הקוי קוי, בני התערובת עזבו את המושבה ההולנדית והיגרו אל החלק הפנימי של דרום אפריקה.
בהשפעת המיסיונרים הנוצרים, הם הקימו את המדינות גריקואלנד מערב וגריקואלנד מזרח, שלאחר מכן מוזגו אל הקולוניה של האימפריה הבריטית.
מתיישבי נהר הקאט (1829–1856) והקוי קוי בקולוניית הכף
בשנות המאה ה-19 המוקדמות, שארית אנשי הקוי קוי בקולוניה ההולנדית סבלו מהגבלות בזכויות האזרחיות שלהם ומחוקים מפלים בבעלות אדמות.
עם זאת, חבר הוועדה של מחוזות המזרחיים, אנדריאס סטוקנסטרום, הקים את התיישבות הקוי קוי ליד הגבול המזרחי של מושבת הכף.
להתיישבות קראו "נהר הקאט" (תרגום של שפת הקוי קוי למילה "חתול", על שם חתולי הבר באזור הנהר).
המניע היה ככל הנראה ליצור אזור חיץ בין הגבול של הקולוניה להתיישבות השבט, אבל שפע האדמות הפוריות באזור אפשרו לאנשי הקוי קוי להיות בעלי אדמות ולבנות את קהילותיהם בשלום.
ההתיישבויות שגשגו והתרחבו, ונהר הקאט הפך במהרה למחוז גדול ומצליח שהתנהל בצורה עצמאית יחסית.
אנשי הקוי קוי היו ידועים בזמנו בהיותם צלפים מצוינים ובשל כך היו חיוניים לאירופאים במושבת הכף במלחמות הגבול שלה עם שבט הקוסה השכן.
במלחמת הגבול השביעית (1846–1847), הלוחמים החמושים משבט הקוי קוי מנהר הקאט הבדילו עצמם משאר הלוחמים, תחת מנהיגם אנדריאס בותה.
בתקיפה על מצודת אמתולה, ג'ון מולטנו הצעיר, שבהמשך יהפוך לראש ממשלת מושבת הכף, הוביל את הקומנדו בתקיפה ולאחר מכן הילל את הקוי קוי כבעלי אומץ ותושייה יותר מכל חייל לבן.
האירופאים רצו לעודד את תושבי מחוז נהר הקאט לעזוב את אדמותיהם ולעבוד בתור חקלאים בחוות הלבנות, ולכן חוקקו חוקים נוקשים בקשר לבעלות על אדמות.
בעקבות זאת, התסכול הגואה התפוצץ ב-1850, כאשר שבט הקוסה התמרדו כנגד ממשל הקולוניה בכף, ומספר גדול של אנשי הקוי קוי חברו לראשונה למורדים מהקוסה.
אחרי התבוסה של המורדים והבטחתה של ממשלה ייצוגית לתושבי נהר הקאט בשנת 1853, ממשלת הכף החדשה השתדלה להעניק לאנשי הקוי קוי זכויות פוליטיות כדי לחמוק ממאבקים על בסיס גזעני בעתיד.
הממשלה הכריזה ב-1853, שכל האזרחים הזכרים העוברים מבחן הכנסה של קניין בסך גדול מ25 ליש"ט, ללא קשר לצבעם, הם בעלי זכות להצביע בבחירות ולהיבחר לפרלמנט.
אולם, המבחן הזה הפך בסוף שנות 1880 למבחן בידיעת קרוא וכתוב ולאחר מכן בוטל על ידי משטר האפרטהייד.
טבח בדרום מערב אפריקה הגרמנית
מ-1904 ועד 1907, אנשי הקולוניה הגרמנית בדרום מערב אפריקה (נמיביה כיום), נלחמו בקבוצות משבט הקוי קוי תושבי האזור (שבט הנאמה יחד עם שבט ההררו שאינו חלק מהקוי קוי).
למעשה, זה היה הטבח ההמוני הגדול ביותר בו נפגעו אנשי הקוי-קוי.
טבח זה נחשב למקרה הראשון של רצח עם במאה ה-20. רצח העם הזה התחיל בהתמרדות שבט ההררו כנגד גנבת אדמותיהם והתאכזרות מצד המתיישבים הגרמנים.
לאחר דיכוי המרד, הגרמנים השתמשו בשיטות השמדה שיטתיות כנגד שני השבטים, כמו הרעלת מקורות מים, הרעבה מכוונת, עבודות פרך, והקמת מחנות ריכוז.
למעלה מ-10,000 אנשי נאמה, יותר ממחצית מהאוכלוסייה, נמחו בטבח זה.
לפי דתם של אנשי הקוי קוי ישנן שתי דמויות עיקריות במיתולוגיה הדתית.
הראשון הוא צוי - גאב, שנחשב לאבי הקוי קוי, הבורא, שומר הבריאות, מקור השגשוג והשפע ואחראי על תופעות כמו העננים, הגשם והברקים.
הירח מהווה מעין התגלות פיזית שלו.
לעומתו, גונאב הוא ישות הרוע, שגורם לחולי ומוות.
הדמות הראשית הנוספת היא הייצי איביב, גיבור עממי וקוסם שיכול לשנות את צורתו.
לפי המיתולוגיה, הוא מת פעמים רבות אך יש לו היכולת לחזור לחיים- לעיתים קרובות בצורה אחרת.
כיום, רבים מבני הקוי קוי התנצרו וגם רבים מבני שבט הנאמה התאסלמו ומהווים אחוז נכבד מאוכלוסיית המוסלמים בנמיביה.
קול אחד לכל אחד (או: אדם אחד, קול אחד, באנגלית One man, one vote) הוא עיקרון של מדיניות בחירות לשלטון, המשמש באנגלית כסיסמה המושמעת בהפגנות למען שוויון זכות הבחירה.
הסיסמה נודעת כזו שמשמשת לעידוד ארגוני שוויון וזכויות אדם, דוגמת ארגוני הסופראז' - הנלחמים למען זכות בחירה כללית אוניברסלית, ולמען שיטת הבחירות היחסיות שבה הנציגים בבית המחוקקים או במוסדות השלטון המחוזי ממונים על פי התפלגות קולות הבוחרים.
התומכים בגישה זו נלחמים נגד הצבעות כפולות, מינויי שררה פוליטיים לא ראויים, והטיית בחירות כמו השתלטות מלאכותית על מחוזות בחירה במקרה של בחירות אזוריות.
איש איגוד הסוחרים הבריטי ג'ורג' הוואל (George Howell) טבע את המושג במנשרים שהפיצה תנועתו בשנת 1880. המושג היה בשימוש תדיר במדינות שטענו לעצמאות בשנות הארבעים עם סיום מלחמת העולם השנייה ולאחריה.
יש לציין שכבר קודם לכן, עם פירוק הממלכות הגדולות של אירופה והנסיגה ממדיניות המושבות שלהן אחרי מלחמת העולם הראשונה, המושג היה נפוץ למדי.
המושג שימש שוב באופן בולט בעת המאבק נגד מדיניות ההפרדה, האפרטהייד, בדרום אפריקה בשנות ה-80 בעת המאבק להפלת שלטון המיעוט הלבן.
בשנות השישים הסיסמה שימשה כביטוי מייצג בבית המשפט העליון בארצות הברית תחת נשיאות אֶרל ווֹרן, בעת המאבק לשוויון זכויות, שבסיומו נקבע סעיף בחוקת ארצות הברית לפיו החוק יופעל באופן שווה על כל תושבי ארץ זו.
במשפט ריינולדס נגד סימס שבשנת 1964 נקבע שהמדינות החברות בארצות הברית חייבות לשנות את גבולות המחוזות שלהן כך שכל אוכלוסייה תקבל ייצוג הולם במוסדות השלטון של אותן מדינות.
ההחלטה לא יכלה לשנות את גבולות המדינות עצמן, ומשום כך לא את שיטת הבחירות לממשל של ארצות הברית כולה, אלא רק את הבחירות למוסדות השלטון של כל מדינה.
כך גם קבעו השופטים שגבולות המחוזות יותאמו כך שבבחירות לבית המחוקקים של ארצות הברית - הקונגרס, יהיה ייצוג יחסי הולם לריכוזי אוכלוסייה מרובה באזורים העירוניים או בתעשייה.
אימוץ מדיניות שוויון הזכות לבחור
הסיסמה שימשה ארגוני שוויון זכויות כמו הסופראז''' (הנושאות בעול) לשוויון נשי, בעיקר במאבק על ייצוג שווה בפרלמנט הבריטי ובשלב מסוים גם בתביעה לשוויון ייצוגי למוסדות ההשכלה הגבוה בארץ זו, כמו גם תביעה להרחבת הזכות לבחור.
דרישה זו הגיעה בעקבות מחאות בשנות החמישים של המאה העשרים, שתבעו הרחבת הזכות למעט לחולי נפש קשים, פושעים היושבים בכלא, וחברי בית הלורדים.
כמו כן, כדי לקדם בחירה שווה, צעדים למניעת הצבעה כפולה התקבלו אט אט, ובשנת 1969 נחקקו תקנות למניעת הצבעה כפולה לבוחרים מאזורים סביב העיר לונדון.
עם קבלת עצמאותה מבריטניה בשנת 1921, שלוש שנים לאחר תום מלחמת העולם הראשונה, צפון אירלנד ירשה את שיטת הבחירות הלא שוויונית, ולא תיקנה אותה לחלוטין עד שנת 1969, כאשר הופסקה העדפת הערך של הצבעות בעלי הממון ובעלי ההשכלה הגבוהה מהאוניברסיטאות.
האגודה לזכויות האזרח, שהתבססה על הסיסמה קול אחד לכל אחד הוקמה בשנה זו, ובהמשך אותה שנה, ב-25 בנובמבר 1969, בית המחוקקים שינה את החוק וקבע זכות שוויונית לכל המצביעים.
החוק בארצות הברית דורש מפקד אוכלוסין בכל עשור, על מנת לקבוע את גבולות המחוזות ולהבטיח שבבחירות הפנים מדינתיות, וכן בבחירות לבית המחוקקים (הקונגרס) יהיה ייצוג יחסי נאמן ליחס המספרי של הבוחרים באוכלוסיית האזורים.
המפקד נעשה ללא טענות בשנים קודמות, למעט המפקד של שנת 1920 עליו דילגו באופן חריג עקב שינויי חקיקה והוא נדחה בכעשור.
עם זאת היו מדינות שנמנעו באופן מוצהר משינוי גבולות המחוזות למרות הנתונים.
למשל מדינת אלבמה נמנעה משינויים באופן רציף משנת 1910 ועד 1972, שאז אולצה בהוראת בית המשפט המרכזי הפדרלי לבצעם.
בחירות שוויוניות נערכו במספר ארצות מתפתחות, וביניהם בהודו עם בחירתו של מהטמה גאנדי, ובדרום אפריקה שלאחר האפרטהייד עם בחירת נלסון מנדלה.
בין השנים 1972 ועד 1990 היו סדרת בחירות ברודזיה (כיום זימבבווה), אנגולה וזמביה שהתנהלו באופן תקין ושוויוני, בעזרת משקיפים מהאו"ם, אך עם השתלטות רודנים על ארצות אלו בוטלו תוצאות הבחירות.
קוכר הוא היובל הימני של נהר הנקאר בחלק הצפון-זרחי של באדן-וירטמברג שבגרמניה.
אורכו כ-169 קילומטרים, ושמו לקוח מהמילה בשפה הקלטית "קוכן", שפירושה הוא נהר מפותל.
במהלך שיטפון של שנת 2016 מי הנהר גרמו לנזקים משמעותיים.
אתרי תעשייה רבים בעמק הקוכר העליון ומפעלי טיהור שפכים עניים הביאו לזיהום כבד של הנהר.
בשנת 1984 הוכרז הקוכר כנהר המזוהם ביותר במחוז המנהלי של שטוטגרט.
לאחר פרויקט שיקום שנמשך כשש שנים השתפרה איכות המים באופן משמעותי.
הצבע החום של הקוצ'ר מגיע מבוץ בקרקעית הנהר.
קְהוֹיְסַנִים הוא מונח הכולל את כל העמים הילידים באפריקה הדרומית שאינם דוברים אחת משפות הבנטו, המשלב בין בני הקוי קוי לבני הסאן.
הסאן נקראו בעבר בושמנים, (מאפריקאנס Boesmans מהולנדית: Boschjesmens); והקוי קוי היו ידועים בעבר כ.
משערים שזה מונח אונומטופאי הולנדי המתייחס לעיצורים המצוצים הנפוצים בשפות הקוי קוי.
אולם אין עדות לאטימולוגיה זו.
השפה של שני העמים מקובצת תחת שפות קויסאן.
הסאן נחשבים בדרך כלל כציידים-לקטים במדבר קלהארי ובאזורים של בוטסואנה, נמיביה, אנגולה, זמביה, זימבבואה, לסוטו וצפון דרום אפריקה.
המילה סאן (sān) היא משפת הקוי קוי ומתייחסת פשוט ללקטי מזון ("אלה שמרימים דברים מהאדמה") שאין בבעלותם משק חי.
ככזה, הוא שימש בהתייחסות לכל אוכלוסיות הציידים-לקטים של אזור דרום אפריקה שקהילות דוברות הקוי קוי באו איתן במגע, והיה במידה רבה מונח המתייחס לאורח חיים, נבדל מאורח חיים של רועי צאן ובקר או חקלאים, ולא למוצא אתני מסוים.
אמנם ישנן קוסמולוגיות ושפות נלוות הקשורות לאורח חיים זה, אך המונח במקור כלכלי ולא תרבותי או אתני.
קוי קוי הוא מציין אתני.
הוא מתייחס למספר אוכלוסיות הדוברות שפות קרובות ונחשבות לקהילות הרועים ההיסטוריות באזור הכף הדרום אפריקאי, ועד לנמיביה, שם אוכלוסיות הקוי קוי של אנשי ודמארה הן המוצא האתני הנפוץ ביותר.
אומות הקוי קוי והסאן מקובצות תחת המונח הבודד קויסאנים כמייצגות את אוכלוסיית הילידים של אפריקה הדרומית לפני ש המשוערת הגיעה לאזור לפני בערך בין 1,500 ל-2,000 שנים.
עמים קויסאנים רבים הם צאצאים ישירים של התפזרות מוקדמת מאוד של בני אדם מודרניים מבחינה אנטומית לדרום אפריקה לפני 150,000 שנה.
השפות שלהם מראות דמיון טיפולוגי מעורפל, מוגבל במידה רבה לשכיחות של עיצורים מצוצים.
הן אינן נגזרות באופן מאומת מפרוטו-שפה משותפת, אך כיום הן מפוצלות לפחות לשלוש משפחות שפות נפרדות ובלתי קשורות (Khoe-Kwadi, ǃUi-Taa ו-Kxaa).
הועלתה השערה כי הקוי קוי עשויים לייצג הגעה של אנשים מ לדרום אפריקה, שאולי נעקרו ממקומם כתוצאה מהגירת הבנטו.
המונח קויסאנים המורכב משמות שתי האוכלוסיות הוא מוסכמה אנתרופולוגית מודרנית בשימוש מאז תחילת עד אמצע המאה ה-20. הוא נטבע על ידי לאונרד שולצה (Leonhard Schulze) בשנות העשרים של המאה ה-20 וזכה לפופולריות על ידי האנתרופולוג היהודי הבריטי .
הוא נכנס לשימוש רחב יותר משנות ה-60 בהתבסס על הצעתו של ג'וזף גרינברג לסיווגה של משפחת שפות קויסאן.
המונח קויסאנים (אוית במקור כ-Khoisan, אבל גם כ-KhoiSan ,Khoi-San ו-Khoe-San) התקבל גם בשימוש בדרום אפריקה ככינוי עצמי לאחר סיום האפרטהייד בסוף שנות ה-90. מתחילת העשור השני של המאה ה-21 קיימת תנועת "פעיל קויסאן" (Khoisan activist), הדורשת הכרה וזכויות קרקע מהממשלה והמיעוט הלבן המחזיק בחלקים נרחבים מהקרקע הפרטית של המדינה.
קבוצה זו הולידה את אוכלוסיית הסאן של ציידים-לקטים.
קרובי משפחתם החיים הקרובים ביותר הם בני ההדזה מצפון-מרכז טנזניה; ופיגמים בני מבוטי ממזרח קונגו.
גל הגירה מאוחר בהרבה, סביב או לפני תחילת של ספירת הנוצרים, היה המקור לבני הקוי קוי, שהיו רועי צאן.
קבוצה זו נשאה DNA מקבוצות אירו-אסייתיות כמו גם מכמה קבוצות ניאנדרטלים.
בשל התפשטותן והתפצלותן המוקדמות, משערים שהאוכלוסיות שמקורן קויסאני ייצגו את "האוכלוסייה האנושית הגדולה ביותר" במהלך רוב ציר הזמן של בני אדם מודרניים מבחינה אנטומית, מההתפצלות המוקדמת שלהן לפני 150,000 שנים ועד לתושבי אירואסיה האחרונים לפני 70,000 שנים.
הם היו נפוצים הרבה יותר מאשר היום, התפוצה המודרנית שלהם היא תוצאה של הכחדתם במהלך .
הם היו מפוזרים ברוב חלקי דרום ודרום-מזרח אפריקה.
הייתה גם הגירה חזרה משמעותית של נושאי L0 לכיוון מזרח אפריקה בין 120,000 ל-75,000 שנים.
ריטו ואחרים (2013) משערים כי ייתכן שלחץ מהגירה חזרה כזו אף תרם לפיזור אוכלוסיות מזרח אפריקה אל מחוץ לאפריקה לפני 70,000 שנים בערך.
אוכלוסיות הסאן של האבות הקדמונים של הקויסאנים היו מפוזרות בכל רחבי דרום ומזרח אפריקה לאורך תקופת האבן המאוחרת לאחר כ-75,000 שנים לפני זמננו.
התפשטות נוספת המתוארכת לכ-20,000 שנים לפני זמננו הוצעה בהתבסס על התפלגות ההפלוגרופ L0d.
ריטו וחוקרים אחרים מציעים קשר בין התפשטות זו לבין התפשטות עיצורים מצוצים לשפות מזרח אפריקאיות ().
של התפשטה בדרום אפריקה באזורים שבהם כמות המשקעים השנתית היא פחות מ-1,000 מילימטרים.
עמי הסאן והקוי קוי העכשוויים דומים לאלה המיוצגים על ידי שרידי השלד הסאנגואי העתיק.
בניגוד לפרשנות המסורתית שמוצאת מקור משותף לקוי קוי ולסאן, עדויות אחרות העלו כי אבותיהם של עמי הקוי קוי הם מהגרים חקלאיים לדרום אפריקה, תקופה קצרה יחסית לפני התפשטות הבנטו, שנטשו את החקלאות כשהאקלים נעשה צחיח והצטרפו לסאן כציידים-לקטים או המשיכו להיות רועי צאן.
כיום קבוצות אלו מייצגות את הרוב הכמותי של צאצאי קויסאנים עתיקים מעורבים המונים מיליונים.
הקוי קוי מופיעים בתיעוד ההיסטורי עם המגע הראשון שלהם עם מגלי ארצות פורטוגלים, כ-1,000 שנים לאחר עקירתם על ידי הבנטו.
האוכלוסייה המקומית הצטמצמה לאחר שהקוי קוי נחשפו לאבעבועות שחורות מאירופים.
הקוי קוי ניהלו התקפות תכופות יותר נגד אירופאים כאשר חברת הודו המזרחית ההולנדית סגרה שטחי מרעה מסורתיים להקמת חוות.
הארגון החברתי של הקוי קוי ניזוק קשות, ובסופו של דבר נהרס על ידי התפשטות קולוניאלית ותפיסת אדמות מסוף המאה ה-17 ואילך.
כשהמבנים החברתיים התמוטטו, כמה מבני הקוי קוי התיישבו בחוות והפכו לעבדים או עובדי חווה; רבים שולבו בקלאנים הקיימים של שבטי הקוי קוי ומשפחות של אנשי הקוסה.
גאורג שמידט (Georg Schmidt), נזיר מ מהרנהוט, סקסוניה, כיום גרמניה, ייסד את בשנת 1738, שהייתה תחנת המיסיון הראשונה בדרום אפריקה, בקרב אנשי הקוי קוי ב-Baviaanskloof שבהרי Riviersonderend.
מתיישבים אירופאים מוקדמים נישאו לפעמים עם נשות הקוי קוי, מה שהביא לאוכלוסייה רב-גזעית גדולה הידועה כיום בשם .
גם בני הגריקווה נדדו אל מה שהיה באותה תקופה ארצות הגבול של שמורות הילידים של הקוסה וייסדו את גריקוולנד מזרח (Griqualand East), שהכילה בעיקר אוכלוסיית קוסה.
אפשר את יצירת ההתיישבות "קאט ריוור" (Kat River) של הקוי קוי ליד הגבול המזרחי של מושבת הכף.
ההתיישבויות שגשגו והתרחבו, וקאט ריוור הפך במהרה לאזור גדול ומוצלח של הכף שהתקיים באופן אוטונומי פחות או יותר.
האנשים היו בעיקר בני ה, קוי קוי דוברי אפריקאנס, אך היישוב החל למשוך אליו גם קבוצות אחרות של קוי קוי, קוסה וקבוצות רב-גזעיות של הכף.
מה שכונה "מלחמות הבושמנים" היו במידה רבה תגובת הסאן לאחר נישולם.
בתחילת המאה ה-18 חיו קויסאנים בכף המערבי בשיתופיות עם ההולנדים.
עד סוף המאה פעלו רובם של הקויסאנים כ'פועלי שכר', לא שונה כל כך מעבדים.
הוצאת רישיונות מרעה מצפון לנהר ברג (Berg) במה שהיה אז אגן טולבאח (Tulbagh) הניע את ההתפשטות הקולוניאלית באזור.
מערכת זו של השתלטות על קרקעות גרמה לאובדן הקרקעות ומשק החי של הקויסאנים וכן לשינוי דרמטי בהתפתחות החברתית, הכלכלית והפוליטית.
לאחר התבוסה של מרד הקוסה ב-1853, ניסתה ממשלת הכף החדשה להעניק לקוי קוי זכויות פוליטיות כדי למנוע אי שביעות רצון גזעית עתידית.
הממשלה חוקקה את בשנת 1853, שקבע כי כל האזרחים הגברים העומדים במבחן רכוש, ללא קשר לצבע העור, יהיו בעלי זכות הצבעה ובחירה בפרלמנט.
מבחן הרכוש היה דרך עקיפה של ממשלת הכף הבריטית (שהשתלטה על האזור מההולנדים ב-1812) לשמור על שיטת ממשל מבוססת גזע מכיוון שבממוצע רק אנשים לבנים החזיקו ברכוש הולם שעמד במבחן.
ברצח העם של ההררו והנאמה בדרום-מערב אפריקה הגרמנית מעריכים שנטבחו מעל ל-10,000 מבני ה, קבוצה אתנית השייכת לעם הקוי קוי ומספר לא ידוע של אנשי סאן במהלך 1907–1904 על ידי האימפריה הקולוניאלית הגרמנית.
הסאן של הקלהארי תוארו בספר דגימות של פולקלור בושמני (Specimens of Bushman Folklore) מאת ו (1911).
הם הובאו לתשומת ליבו של העולם הגלובלי בשנות החמישים של המאה ה-20 באמצעות הסופר הדרום אפריקאי לורנס ון דר פוסט בסדרה תיעודית בטלוויזיה בת שישה חלקים.
לאחר סיום האפרטהייד ב-1994, הפך המושג "קויסאנים" בהדרגה לשמש כינוי עצמי על ידי הקוי קוי הדרום אפריקאיים כמייצג את "האומות הראשונות" של דרום אפריקה מול הרוב הבנטו השולט.
ב-1997 ארגנה כנס בנושא "זהויות ומורשת תרבותית של קויסאנים".
ו"אקטיביזם קויסאני" (Khoisan activism) דווח בתקשורת הדרום אפריקאית החל מ-2015.
ממשלת דרום אפריקה אפשרה למשפחות קויסאניות (עד 1998) לממש תביעות קרקע שהיו קיימות לפני 1913. סגן הנציב הראשי של דרום אפריקה לתביעות קרקע, תאמי מדונטסווה, אמר שתידרש רפורמה חוקתית כדי לאפשר לקויסאנים להמשיך בתביעות נוספות לאדמות שמהם הוצאו אבותיהם הישירים לפני 9 ביוני 1913.
נוגע ל (CKGR), שהוקמה ב-1961 עבור חיות בר, בעוד שהסאן הורשו להמשיך את אורח חייהם של ציידים-לקטים.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 החלה ממשלת בוטסואנה במדיניות של "העברת" תושבי CKGR מחוץ לשמורה.
בשנת 2002 ניתקה הממשלה את כל השירותים לתושבי CKGR.
החל מאבק משפטי, ובשנת 2006 קבע בית המשפט העליון של בוטסואנה כי התושבים הוצאו בכוח ובאופן לא חוקתי.
עם זאת, מדיניות ההעברה נמשכה, ובשנת 2012 פנו אנשי הסאן (בסארווה) לאומות המאוחדות כדי לאלץ את הממשלה להכיר בזכויותיהם על הקרקע והמשאבים.
רבים מתושבי הסאן הילידים בבוטסואנה, הועברו בכוח מאדמתם לשמורות.
כדי לגרום להם לעבור למקום אחר, נמנעה מהם גישה למים על אדמתם ועמדו בפני מעצר אם הם צדו, מה שהיה מקור המזון העיקרי שלהם.
אדמותיהם שוכנות באמצע שדה היהלומים העשיר בעולם.
באופן רשמי, הממשלה מכחישה שיש קשר כלשהו לכרייה וטוענת שההעברה נועדת לשמר את חיות הבר והמערכת האקולוגית, אף על פי שאנשי הסאן חיו חיים ברי קיימא על האדמה במשך אלפי שנים.
בשמורות נאבקים בני הסאן למצוא תעסוקה, ואלכוהוליזם מהווה בעיה חמורה בקרבם.
בשנת 2019 גילו מדענים מ גילופים בני 8,000 שנה שנעשו על ידי קויסאנים.
הגילופים תיארו היפופוטם, סוס ואנטילופות בדייק 'נחש הגשם' של מכתש פרדפורט, אשר עשויים להיות בעלי משמעות רוחנית לגבי המיתולוגיה של הורדת הגשם של הקויסאנים.
"שפות הקויסאן" הוצעו כענף לשוני על ידי ג'וזף גרינברג ב-1955. הקשר הגנטי ביניהם הוטל בספק מאוחר יותר במאה ה-20, והמונח משמש כיום בעיקר כמונח נוחות מבלי לרמוז על אחדות גנטית, בדומה ל"" ו"שפות אבוריג'יניות".
תכונת האחידות הבולטת ביותר שלהם היא עיצורים מצוצים.
הם מסווגים בשתי משפחות, ובמספר שפה אפשרית מבודדת.
משפחת הוצעה בשנת 2010 ומשלבת את שפת יחד עם אשכול הניבים של .
קונג כוללת כתריסר ניבים, ללא תיחום ברור ביניהם.
סאנדס ואחרים (2010) מציעים חלוקה לארבעה אשכולות:
קונג צפוני (סקלה), המדוברת באנגולה סביב הנהרות קוננה, קובנגו, קוויטו וקואנדו (אבל עם פליטים רבים כיום בנמיביה),
קונג צפוני-מרכזי (אקוקה), המדוברת בנמיביה בין נהר אובאמבו לגבול אנגולה,
קונג מרכזי, המדוברת סביב , נמיביה, ממערב לנהר אומטקו המרכזי ומדרום לנהר אובאמבו
קונג דרומי-מזרחי (ג'ולהואן), המדוברת בבוטסואנה מזרחית לדלתת האוקבנגו, וצפון-מזרח נמיביה מסמוך לווינדהוק ועד לרונדו, גובאביס ורצועת קפריבי.
משפחת שפות הקוי מחולקת לקוי קוי (הניבים Khoekhoe וKhoemana) וענף קלהארי (צהו-קווה).
ענף הקלהארי של הקוי קוי כולל את Shua ו-Tsoa (עם ניבים), ואת Kxoe, Naro, Gǁana ו-ǂHaba (עם ניבים).
קוי קוי גם הותאם באופן טנטטיבי ל-Kwadi ("Kwadi–Khoe"), ובאופן ספקולטיבי יותר עם של בני ה ו של טנזניה, שנקשרו לקבוצת שפות הקויסאן בשל נוכחותם של עיצורים מצוצים.
צ'ארלס דרווין כתב על הקויסאנים והברירה הזוויגית ב"מוצא האדם" ב-1882, והעיר שה שלהם, הנראית בעיקר אצל נקבות, התפתחה דרך הברירה הזוויגית באבולוציה האנושית, וש"החלק האחורי של הגוף בולט בצורה נפלאה ביותר".
מבחינה היסטורית, חלק מהנקבות נצפו על ידי אנתרופולוגים כשהן מפגינות את השפתיים הפנימיות של הפות כשהן מוארכות, ולעיתים נמתחות עד 10 סנטימטרים מתחת לפות בעמידה.
אף על פי שתופעה זו תועדה היטב, המניעים מאחורי מנהג זה וההסברים של הנשים המבצעות אותה נבחנים רק לעיתים רחוקות במחקר.
בשנות ה-90, מחקרים גנומיים של עמי העולם מצאו שכרומוזום Y של גברים בני סאן חולקים דפוסים מסוימים של פולימורפיזם הנבדלים מאלה של כל האוכלוסיות האחרות.
מכיוון שכרומוזום Y נשמר מאוד בין דורות, סוג זה של בדיקת DNA משמש כדי לקבוע מתי תת-קבוצות שונות נפרדו זו מזו, ומכאן מוצאן המשותף האחרון.
מחברי המחקרים הללו משערים שייתכן שהסאן הייתה אחת האוכלוסיות הראשונות שנבדלה מהאב הקדמון המשותף האחרון של כל בני האדם החיים בזמננו.
מחקרים שונים מאז בכרומוזום Y אישרו שהקויסאנים נושאים כמה מה השונים ביותר (העתיקים ביותר).
הפלוגרופים אלו הן תת-קבוצות ספציפיות של הפלוגרפים A ו-B שני הענפים המוקדמים ביותר בעץ כרומוזום Y האנושי.
בדומה לממצאים ממחקרי כרומוזום Y, מחקרי DNA מיטוכונדרי הראו גם עדויות לכך שהקויסאנים נושאים בשכיחות גבוהה את ענפי ההפלוגרופ הקדומים ביותר בעץ ה-DNA המיטוכונדרי האנושי.
ההפלוגרופ המיטוכונדרי השונה ביותר (העתיק ביותר), L0d, זוהה בשכיחות הגבוהה ביותר שלה בקבוצות קוי קוי וסאן בדרום אפריקה.
הייחודיות של קויסאנים הן בקבוצות מטרילינאליות והן בקבוצות פטרילינאליות היא סמן נוסף לכך שהם מייצגים אוכלוסייה שונה מבחינה היסטורית משאר האפריקאים.
ב-21 בספטמבר 2020 השיקה אוניברסיטת קייפטאון את מרכז קוי וסאן (Khoi and San) החדש שלה, עם תוכנית לתואר ראשון שמתוכננת לצאת לדרך בשנים הקרובות.
המרכז יתמוך ויגבש עבודה משותפת זו על ועדות מחקר על שפות קויסאן (כולל Khoekhoegowab), שרידי אדם קדושים, אדמה ומגדר.
צאצאים רבים של קויסאנים עדיין חיים באזור .
קוינטן ראיין קריספיטו טימבר (בהולנדית: Quinten Ryan Crispito Timber; נולד ב-17 ביוני 2001 באוטרכט שבהולנד) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת מרסיי מליגת העל הצרפתית ובנבחרת הולנד.
טימבר גדל במחלקות הנוער של DVSU, פיינורד ואייאקס.
ב-5 במאי 2021 חתם טימבר על חוזה לשלוש שנים באוטרכט מליגת העל ההולנדית.
ב-15 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 4-0 על ספרטה רוטרדם במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת 2021/2022. ב-17 באוקטובר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בהפסד 5-1 לא.ז.
אלקמאר במסגרת המחזור התשיעי בליגה.
הוא שיחק במועדון במשך עונה אחת, בה ערך 33 הופעות ליגה והבקיע שני שערים.
ב-28 ביולי 2022 חתם טימבר על חוזה לארבע שנים בפיינורד מליגת העל ההולנדית.
ב-7 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 5-2 על ויטסה ארנהם במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת 2022/2023. ב-27 באוגוסט הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 4-0 על אמן במסגרת המחזור הרביעי בליגה.
בעונתו הראשונה במועדון זכה עם פיינורד באליפות הולנד, וערך 24 הופעות ליגה, בהן הבקיע שני שערים.
ב-23 בינואר 2026 חתם טימבר באולימפיק מרסיי מהליג 1.
טימבר הוא חלק מסגל נבחרת הולנד עד גיל 21. נכלל בסגל הנבחרת לטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 לשנת 2023. ב-26 במרץ 2024 ערך את הופעתו הבכורה בנבחרת הבוגרת נגד במשחק ידידות.
אחיו התאום הוא כדורגלן נבחרת הולנד וארסנל יוריאן טימבר, ואח נוסף שלו הוא כדורגלן נבחרת קוראסאו ואוטרכט דילן טימבר .
קול-על הוא טכניקת הפקה המשמשת ברדיו, בטלוויזיה, בקולנוע, בתיאטרון ובמדיה אחרת, שבה קול תיאורי או מסביר, שאינו חלק מהנרטיב (כלומר, קול חוץ-דיאגטי), מלווה את הצגת האירועים המצולמים ומתרחשים באתר עצמו.
הקריינות לקול-על נקראת מתוך תסריט ועשויה להיות מושמעת על ידי אדם שמופיע במקומות אחרים בהפקה או על ידי שחקן קול-על מקצועי.
הדיאלוג הסינכרוני, שבו קול העל מתאר את הפעולה המתרחשת בזמן אמת, נותר הטכניקה הנפוצה ביותר בקול-על.
עם זאת, גם דיאלוג אסינכרוני משמש בקולנוע.
בדרך כלל קול העל מוקלט מראש ומולבש על סרט או וידאו, ומשמש לרוב בסרטי תעודה או דיווחי חדשות כדי להסביר מידע.
קול-על משמש גם במשחקי וידאו ובהודעות קוליות במערכת המתנה טלפונית, וכן בהודעות ובמתן מידע באירועים ובאתרי תיירות.
הוא עשויה להיאמר גם בזמן אמת באירועים כמו טקסי פרסים.
קול-על מהווה רובד נוסף מעבר לדיאלוג קיים ואין לבלבל בינו לבין משחק קולי או תהליך החלפת דיאלוג בגרסה מתורגמת, שנקרא דיבוב או תרגום קולי.
קול העל התפתח בתעשייה במקביל להתקדמות הטכנולוגיה, הבידור והפרסום.
הוא נכנס לשימוש בימיו הראשונים של הרדיו והתרחב מאז למדיות שונות כגון טלוויזיה, קולנוע, משחקי וידאו והאינטרנט.
בשנות ה-20 עם התפתחות שידורי הרדיו תחום קול-העל החל להתפתח.
התעשייה הונעה בעיקר על ידי דרמות רדיו, קומדיות וסדרות רדיופוניות.
שחקנים כמו אורסון וולס היו בין החלוצים, הידועים בעבודתם בתוכניות רדיו כמו "תיאטרון מרקורי באוויר".
האירוע הבולט ביותר של התקופה היה שידור "מלחמת העולמות" בשנת 1938 בבימויו וקריינותו של וולס, שגרם לפאניקה בקרב המאזינים שחשבו שמדובר בדיווח חדשותי אמיתי.
תור הזהב של הרדיו והכנסת הטלוויזיה (שנות ה-40 וה-50)
שנות ה-40 וה-50 מכונות לעיתים קרובות תור הזהב של הרדיו.
שחקנים כמו מל בלאנק, הידוע בעבודתו בסרטים מצוירים של האחים וורנר הפכו לשמות מוכרים.
בעידן זה, קול העל התרחב וכלל קריינות מחוץ למסך וקולות לדמויות בתוכניות טלוויזיה, במיוחד בסרטי אנימציה ובפרסומות.
עליית הפרסומות והדיבוב (שנות ה-60 וה-70)
שנות ה-60 וה-70 ראו עלייה משמעותית בשימוש בקול-על בפרסומות.
המפרסמים התחילו להבין את ההשפעה של קול חזק ומשכנע במכירת מוצרים.
בתקופה זו חלה גם עלייה בשימוש בדיבוב של סרטים ותוכניות זרות, דבר שהרחיב את החשיפה הגלובלית של תוכן מדיה.
התקדמות טכנולוגית ומהפכת הווידאו הביתית (שנות ה-80 וה-90)
עם כניסת הטלוויזיה בכבלים והווידאו הביתי בשנות ה-80 וה-90, הביקוש לקריינים עלה.
העידן הזה התאפיין בעלייתן של תוכניות מצוירות, משחקי וידאו ושוק הווידאו הישיר לצרכן.
שחקני קול כמו ג'יימס ארל ג'ונס, הידוע בקולו כדארת' ויידר ב"מלחמת הכוכבים", ופרנק ולקר, הידוע בעבודתו בסרטים מצוירים וסרטים, הפכו לדמויות בולטות.
עידן האינטרנט והדמוקרטיזציה של קריירת הקריינות (שנות ה-2000 עד היום)
בתחילת המילניום חלו שינויים דרסטיים עם התפשטות האינטרנט.
פלטפורמות כמו יוטיוב ועליית הפודקאסטים פתחו ערוצים חדשים לעבודה בקול-על.
טכנולוגיות הקלטה ביתיות ואינטרנט מהיר אפשרו לקריינים לעבוד מרחוק.
אתרי אינטרנט ואמצעי ליהוק מקוונים הפכו את המלאכה לנגישה יותר הן לקריינים והן למפיקים.
כדי להפוך לשחקן קול-על נדרשת הכשרה ניכרת.
בין הגורמים החשובים הם טכניקה, ז'אנרים ועבודות רלוונטיות.
מומלץ להעסיק מאמן משחק ומאמן קול כדי לשפר את המיומנויות להקלטת קול-על.
יש צורך בציוד רב, כגון מחשב, מיקרופון מקצועי ותוכנת עריכה, כמו גם סטודיו להקלטות, כדי לפתח קריירת קריינות קול-על מקצועית.
קריירות בתחום זה מאפשרות לרבים לעבוד מהבית.
כדי לגשת לאודישן לתפקיד קול-על, נהוג להקליט "סליל דמו" (תיק עבודות קולי ;demo reel), שהוא אוסף של עבודותיו של האדם בתחום הקריינות.
סליל הדמו חשוב במיוחד למי שמחפש עבודה בתחום, מכיוון שרבים מהאודישנים מבקשים אחד כזה.
כדי למצוא אודישנים, ישנם אתרים מקוונים רבים שמאפשרים הרשמה לאודישנים.
ביצירות קולנועיות כמו "מובי דיק" (1956) של הרמן מלוויל, ישמעאל (בגילומו של ריצ'רד בייסהרט) מספר את הסיפור ולעיתים מעיר אודות המשחק בקול-על.
בדומה לכך, ג'ו גיליס (ויליאם הולדן) בסרט "שדרות סאנסט" (1950) ואריק אריקסון (גם בגילום ויליאם הולדן) בסרט "הבוגד שלא בגד" (1962).
כך גם בסרטים כמו "תקוות גדולות" (1946) בקולו של "פיפ הבוגר" (ג'ון מילס), ובגרסת הטלוויזיה משנת 1974 עם מייקל יורק.
השימוש בקול-על משמש גם להענקת קולות ואישיות לדמויות מונפשות.
קריינים בולטים ורב-תחומיים כוללים את מל בלאנק, דאוס בטלר, דון מסיק, פול פריס וג'ון פוראי.
טכניקות אלה ליצירת דמות באמצעות קול-על משמשות ליצירת אישיות לדמויות בדיוניות, אך לעיתים עלו ביקורות סביבן, במיוחד כשקריינים לבנים ניסו לחקות את הניב האפרו-אמריקני.
בקולנוע, הבמאי מציג את קולו של הקריין במקביל לתמונות המוצגות על המסך, שלעיתים קשורות ולעיתים לא קשורות לדברים הנאמרים.
לפיכך, קול-על יכול לשמש ליצירת ניגוד אירוני.
לעיתים קול-על משמש כקול שאינו קשור ישירות לדמויות הנראות על המסך.
בקריינות בסרטים בדיוניים, הקול הוא לעיתים של דמות המשתקפת על עברה או של דמות חיצונית לסיפור, שבדרך כלל יש לה ידע רחב יותר על האירועים מאשר הדמויות האחרות.
קול-על משמש לעיתים ליצירת אפקט של סיפור על ידי דמות או קריין יודע-כול.
לדוגמה, בסרט "החשוד המיידי", הדמות קייזר סוזה מבצעת קטעי קול-על בהם הוא מתאר את פרטי הפשע.
קריינות קול-על קלאסית נוספת בהיסטוריה של הקולנוע מופיעה ב"האזרח קיין" ו"עיר עירומה".
לקול-על יש גם יישומים רבים במדיה לא בדיונית.
חדשות טלוויזיה לרוב מוצגות כרצף של קטעי וידאו עם קריינות קול-על של הכתבים המתארת את המשמעות של האירועים הנראים, כשבמקביל הכתבה משתלבת עם קטעי וידאו שבהם מופיעים מגישי החדשות המדווחים על סיפורים שבהם לא מוצגים קטעי וידאו.
רשתות טלוויזיה כמו "ערוץ ההיסטוריה" ו"ערוץ דיסקברי" משתמשות בהרחבה בקריינות קול-על.
ברשת NBC, תוכנית הטלוויזיה "Starting Over" השתמשה בקריינית סילביה ויאגרן כמספרת בקול-על.
שידורים חיים של ספורט מציגים לעיתים קרובות רצף של שידורי קול-על על ידי פרשני ספורט מעל קטעי וידאו של האירוע.
משחקי טלוויזיה נהגו להשתמש רבות בקול-על לצורך הצגת מתחרים ותיאור פרסים, אך שימוש זה פחת כאשר המשחקים עברו למתן פרסים כספיים בעיקר.
בין הקריינים הידועים ביותר נמנים דון פארדו, ג'וני אולסון, ג'ון הרלן, ג'יי סטיוארט, ג'ין ווד וג'וני גילברט.
במהדורות DVD של סרטים עלילתיים או תיעודיים, לעיתים קרובות מבוצעת קריינות קול-על על ידי מבקר קולנוע מוביל, היסטוריון או על ידי אנשי ההפקה עצמם.
"קול אורלוגין" הוא שיר שכתב בשנת 1957 הפזמונאי והעיתונאי דידי מנוסי והלחין יוחנן זראי, וידוע בביצועה של אשתו, ריקה זראי.
השיר נכתב במקור להצגה "סנונית בחוף מיומבה", שהועלתה בתיאטרון "הבימה" בשנת 1957 ועסקה באונייה ישראלית המבקרת בנמלי אפריקה.
מבצעו המקורי של השיר בהצגה היה השחקן אלברט כהן.
הזמרת ריקה זראי הקליטה את השיר, שאותו הלחין בעלה יוחנן זראי, בשנת 1958, והוא נודע בעיקר מביצוע זה שהצליח מאוד.
לאחר ביקור בצרפת החלה זראי לשיר שאנסונים וללמוד צרפתית.
היא שבה לצרפת והחלה להקליט בשפה החדשה שירים מקוריים וגרסאות צרפתיות לשירים עבריים פופולריים, בין היתר הקליטה גרסה בצרפתית לקול אורלוגין הנקראת "Les horloges de minuit" ("שעוני חצות").
לשיר ביצועים רבים נוספים, ביניהם של שרונה אהרון-ברוזה (אימו של הזמר דויד ברוזה), רגינה בן אמיתי, זיגי בן אור, יפה ירקוני, שמשון בר-נוי, רן ונמה, נתנאלה, עדנה גורן, יגאל בשן, אילנית, ומרגלית צנעני (מתוך מחרוזת עברית).
במסגרת פרויקט מחווה למוזיקה הישראלית של שדרן הרדיו אלי לפיד, יצאה גרסה מחודשת לשיר בהשתתפות אריק סיני, אילנית וריקה זראי, שהקליטה בצרפת את ערוץ השירה שלה.
בשיר מנגנים: עדי רנרט - פסנתר, ז'אן פול זימבריס - תופים, אלי מגן - קונטרהבס, עמוס עבר הדני - גיטרות, העיבוד נעשה בידי קובי אשרת.
השיר ראה אור בדצמבר 2021, במלאת שנה למותה של ריקה זראי.
קולאיי (בפולנית: Kule) היא עיירה במחוז טלז, בחבל סאמוגיטיה שבצפון מערב ליטא, על גדות נהר אלנטס.
במפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2011, מנתה אוכלוסיית העיר 625 תושבים.
הקהילה היהודית בקול התקיימה ככל הנראה החל מהמחצית השנייה של המאה ה-18. אף על פי שהייתה עיירה קטנה, התקיימו בה חיי קהילה יהודיים תוססים.
על פי סקר שנערך על ידי ממשלת ליטא בשנת 1931, כל 10 החנויות והעסקים בעיירה היו בבעלות יהודית.
בעיירה פעל בית כנסת קטן, וכן רב ושוחט ששירתו את הקהילה.
עם זאת, לא היה בעיירה בית עלמין יהודי, והנפטרים נקברו בעיירה פלונגה הסמוכה.
ראש הקהילה היה הרב יהודה לייב כהנמן, אביו של הרב יוסף שלמה כהנמן.
רבי משה יום טוב וכטפוגל - חתנו של הרב שפיץ
במהלך השואה, ביוני 1941, נאסרו כל התושבים היהודים של קול על ידי משתפי פעולה ליטאים מקומיים, ו-85 יהודים נרצחו בהוצאה המונית להורג.
אף יהודי לא נותר חי בקול לאחר המלחמה, למעט בודדים שהצליחו להימלט לברית המועצות לפני הכיבוש הנאצי.
כיום, קול היא עיירה קטנה עם אוכלוסייה של כמה מאות תושבים.
היא אינה מהווה מרכז יהודי, אך נותרה זכורה כמקום הולדתו של אחד מגדולי בוני עולם התורה במאה ה-20.
יוסף שלמה כהנמן, נולד בעיירה בשנת 1886.
נתן מאיר ווכטפוגל, נולד בעיירה בשנת 1910.
"קול דודי דופק" הוא מאמר מפורסם שכתב הרב יוסף דב סולובייצ'יק, המבוסס על נאום פרו-ציוני שנשא ביום העצמאות השמיני של מדינת ישראל בישיבת רבי יצחק אלחנן בניו יורק.
את מאמרו מתחיל הרב סולובייצ'יק בהתייחסות לשאלת הרוע והסבל שבעולם.
אין הוא מוכן לכפור בקיום הרע:
את התשובה לרע מוצא הרב סולובייצ'יק בהבחנה בין גורל ליעוד.
האדם הקיים "קיום גורלי, קיום מאונס בבחינת 'על כרחך אתה חי'", הוא חסר אונים מול הרע, אולם לאדם הקיים "קיום ייעודי, קיום פעיל, כשאדם ניצב לעומת הסביבה שהושלך בה" יש תקווה.
בתארו את יכולתו של האדם לחיות קיום פעיל, הרב סולובייצ'יק מנסח אקזיסטנציאליזם יהודי הלכתי:
הקיום הפעיל הראוי ליהודי, הקיום שאליו הוא צריך לפנות בהתמודדותו עם הסבל, הוא, בעיני הרב סולובייצ'יק, שכלול האישיות ועבודת אלוהים טובה יותר.
כך מפרש הרב סולובייצ'יק את תשובת האלוהים לאיוב:
את חטאיו של איוב מוצא הרב סולובייצ'יק בהתנערותו מאחריות לגורל הציבור.
איוב היה כצופה פסיבי בתקופה הרת גורל לעם ישראל.
"הנשאת אף פעם תחינה בעד איש זר מתוך השתתפות בצערו?
לא!" קורא הרב סולובייצ'יק על איוב.
כאן רומז הרב סולובייצ'יק אל יהדות ארצות הברית האורתודוקסית, מה חמור הוא עוון הפסיביות אל מול הקמת מדינת ישראל הזקוקה לסיוע ולתמיכה.
בהמשך דבריו הוא מוכיח את היהדות הדתית בארצות הברית בחריפות.
הוא מלין על העדר ההשתתפות ביישוב הארץ, על מיעוט התרומות, לעומת יהודים לא דתיים: "קמצנים אנו כולנו!".
לסיכום מוסיף הוא דברי וידוי נוקבים על פעילות היהדות האמריקנית בזמן השואה, על חטא השתיקה מול רצח המיליונים.
"חסרים היינו אותה מידת החסד שנטולה הייתה לכתחילה גם מאיוב".
על בסיס שיר השירים המתאר כיצד דופק הדוד על דלתה של הרעיה, אך זו מתעצלת לפתוח לו, עד אשר מאוחר מדי, "דודי חמק עבר", מונה הרב דפיקות חדשות המושמעות בתקופת נאומו, דפיקות של ההשגחה העליונה - היא הדוד - לפתחה של הרעיה - עם ישראל.
הנס הכרוך בהתלכדות אומות העולם, בפרט ארצות הברית וברית המועצות, בתמיכה בהקמת המדינה.
על ישיבת האו"ם הוא אומר: "מי שהסתכל אז היטב בעינו הרוחנית, הרגיש ביושב ראש האמיתי שניצח על הדיונים - והוא הדוד".
ניצחונו של צה"ל על צבאות ערב במלחמת העצמאות.
ביטול יסוד מרכזי של התאולוגיה הנוצרית: התהפך אובדנה הנצחי של הארץ ליהודים, ובכך מוטל ספק בכך ש"ישראל שבבשר" שלא התנצרו איבדו את מעמדם כחלק מן העם הנבחר.
האטת תהליך ההתבוללות, בשל הקרבה שיהודים רבים חשים למדינת ישראל.
אפילו לגבי הנגועים בשנאה עצמית, אומר הרב, "צלה של ישראל רודף אחריהם בלי הרף".
האנטישמיים מגלים כי דם יהודי אינו הפקר.
היתר העלייה החופשית לארץ, המהווה מקום לכל יהודי נרדף לבוא אליו, דבר שאם היה קיים בשואה, היה מאפשר למאות אלפי יהודים להינצל.
הרב סולובייצ'יק מסביר שהיהדות בארצות הברית עלולה להיות דומה לרעיה, שפספסה את פגישתה עם הדוד, במקרה שהם לא יבינו שתקומת מדינת ישראל היא חלק מהמהלך האלוהי ויחברו אל המדינה.
הרב סולובייצ'יק מבדיל בין שני סוגי ברית שנכרתו בין עם ישראל לבין האלוהים: ברית גורל וברית יעוד.
ברית גורל כפויה על האדם, הוא משועבד לה.
היהדות כפויה על האדם היהודי:
לעומת זאת, ברית היעוד מציינת אידיאל שאדם פונה אליו מרצונו החופשי.
האדם היהודי מממש אותו על ידי "הידמות לבוראו על ידי התעלות על עצמית".
בשני המאפיינים של תהליך הגיור - מילה וטבילה, מוצא הרב סולובייצ'יק את האבחנה בין שתי הבריתות.
המילה מציינת השתייכות לגורל היהודי, ואילו הטבילה, התקדשות ליעוד היהודי.
לבד מביקורתו על יהדות אמריקה, ואדישותה לגורל אחיה, ולפיכך התנערותה מברית הגורל, מותח הרב גם את ביקורתו על הציונות החילונית.
התמימות כלפי כוונות עמים אחרים והאשליה לפיה האנטישמיות תיעלם עם קום המדינה, מקורן באי הבנתה הנכונה של ברית הגורל היהודית, שתוצאתה בדידותם של היהודים, כשאין להם אלא זה את זה.
ההתנערות מהמחויבות הדתית של הציונות היא כישלונה החמור ביותר, שכן "שיתוף יעוד של חיים מקודשים" צריך להיות יעדה העליון של מדינת ישראל.
היא צריכה לממש את המעבר מברית גורל, שלבדה מביאה בדידות וייסורים, אל ברית יעוד, שבה יש "כוחות יצירה ושמחת קיום מחודש, חופשי ורענן".
קול המחתרת העברית הייתה תחנת השידור החשאית של הלח"י.
הקריין של התחנה היה נתן מרפיש (גד), וטכנאי הרדיו שהקים ותפעל את התחנה היה יעקב יצחקי (אלכס).
תחנת קול המחתרת העברית החלה את שידוריה בשנת 1941, ושידוריה נמשכו לסירוגין עד להקמת מדינת ישראל.
עם קרייני התחנה נמנתה גאולה כהן, לימים חברת הכנסת.
כשהתחנה נתפסה על ידי שלטונות המנדט הבריטי נשלחו נתן מרפיש ויעקב יצחקי למחנה המעצר בלטרון ומשם הוגלו למחנות המעצר באפריקה, באסמרה שבארתריאה ולגילגיל בקניה.
קוּל ג'אז הוא סגנון ג'אז שהתפתח בסוף שנות הארבעים, כפי הנראה כתוצאה מסדרת הקלטות אותן הקליט מיילס דייוויס ואשר הסתכמו בתקליט The Birth of the Cool, ומכאן שמו.
הסגנון התפתח במקביל לפיתוח ה"בִּי בּוֹפּ" (Bebop) בחוף המזרחי על ידי צ'ארלי פארקר.
הסגנון מתאפיין בשינויי מלודיה על סמך האקורדים המקוריים, בדומה ל-בי בופ, אולם הוא חסר את "החומץ והפלפל" של הבי בופ.
המוזיקה רגועה יותר ורבים טוענים כי היא חסרה את הרגשנות האינטנסיבית שכה מאפיינת את הבי בופ.
כמו כן אמני הקול ג'אז מצטיינים לרוב יותר באיכות הצליל בעוד שאמני הבי בופ ביכולת טכנית ובאלתור מהיר.
המתופפים בסגנון קול ג'אז מרבים להשתמש במברשות תיפוף במקום במקלות, כך שבמקום קצב מהיר עם צלילים חדים, מופק מהתופים קצב רגוע עם צלילים רכים יותר.
הסגנון היה פופולרי מאוד מראשיתו בשנות הארבעים ועד לאמצע שנות ה-50.
בין המוזיקאים הבולטים שניגנו בסגנון זה ניתן למנות את:
קוֹל הָמוֹן כְּקוֹל שַׁדַּי (כלומר: "קולם של הרבים - הוא כמו קולו של האלוהים"; "אל שדי" הוא אחד משמות האל) הוא הנוסח העברי של האמרה הלטינית VOX POPULI, VOX DEI - אמרה המורה שיש לייחס משקל רב לדעת הציבור ואין לזלזל בה.
האמרה הלטינית הופיעה לראשונה בכתב באיגרת ששלח המלומד והמחנך האנגלי אלקווין אל קרל הגדול, מלך הפרנקים, בשנת 798. באיגרת זו, הידועה בשם "תוכחת מוסר לקרל", כתב אלקווין: , ובתרגומו של גדליה אלקושי: .
יש לתת את הדעת אפוא על כך שאין מדובר במתן כבוד לקול ההמון, כי אם להפך, בביקורת על הליכה אחר קול העם.
מתן כבוד לקולו של העם מופיע בחיבורו של סנקה "ויכוחים", שבו נאמר: .
האמרה "קול המון כקול שדי" איננה אמרה שמקורה יהודי.
הנגיד ביקש בכך לתאר את הרעש הרב של ההמון, אך מאוחר יותר נשאל משירו צירוף זה כדי לתרגם את הביטוי הלטיני.
התרגום העברי הראשון ניתן במכתב של רבי מאיר עראמה, בן המאה ה-15. בנוסח מעט שונה: , מופיעה האמרה בספר "נחלת אבות", פירושו של רבי יצחק אברבנאל למסכת אבות, כחלק מפירושו לאמרתו של רבי חנינא בן דוסא, .
אמרה זו היא למעשה מקור קדום של התפיסה "קול המון כקול שדי".
האמרה מורכבת משני חלקים, ששניהם מבוססים על לשון המקרא.
במעשה מרכבה מתוארות החיות שבמרכבה: , ובספר דניאל מתואר המלאך שפוגש דניאל: .
פסוק נוסף שיכול להיות מקור לביטוי הוא בישעיהו: .
הכלל "קול המון כקול שדי" בא לידי ביטוי בולט במנהג שנוצר על ידי העם או נתקבל על ידי העם ומשמש כמקור מחייב במשפט ובהלכה.
הרמב"ם מביא כנימוק לתקפות התלמוד את הטעם .
לעיתים פוסקי הלכה מביאים ראיה לחיזוק תקפות של הלכה מכך ש"פשט המנהג" בציבור.
הדמוקרטיה מבוססת אף היא על הכרעת הרוב, שהיא קול ההמון.
יחד עם זאת, להסתייגותו של אלקווין, המופיעה לעיל, קדמה ההסתייגות המקראית .
לזיהוי קול ההמון מקובלות בימינו דרכים אחדות, ובהן:
בחירות דמוקרטיות, שבהן השלטון ניתן למי שההמון בחר בו.
משאל עם שבו בוחנים את דעת הציבור בקשר להכרעה בסוגיות אקטואליות שעומדות על הפרק.
סקר דעת קהל, המציג את דעת ההמון בנושא מסוים, החל מהמועמד הראוי לראשות הממשלה וכלה באבקת הכביסה המועדפת.
רייטינג של תוכניות טלוויזיה ודירוג של שירים ופזמונים.
קול ברלין היא תוכנית בת שעה בתחנת הרדיו האזורי Offener Kanal Berlin - OKB המשודרת על בסיס שבועי בכל יום שישי בשעה 16:00 שעון ברלין.
התוכנית בהנחיית אביב רוס מאז עלייתה לאוויר, בשנת 2006.
זוהי תוכנית הרדיו הראשונה בגרמניה המשודרת בחלקה בעברית ופונה לאלפי הישראלים הנמצאים בעיר.
התוכנית מועברת בשפה העברית ובשפה הגרמנית לסירוגין ומתארחים בה ישראלים וגרמנים.
בתוכנית מועברות פינות תרבות ודעות הקשורות לאירועים עכשוויים בגרמניה בכלל ובברלין בפרט.
התוכנית כוללת תכנים הקשורים לחיי הברלינאיים בכלל ולישראלים בפרט, כגון דיווח למאזינים על הופעות של אמנים ישראליים המתארחים בעיר.
קול באישה ערווה (או בקיצור קול באישה) הוא ביטוי תלמודי שמשמעו כי קולה של אישה נושא במהותו תכונות מיניות.
קביעה זו הביאה לאיסורים הלכתיים המגבילים את רשותו של גבר לשמוע שירה של נשים מטעמי צניעות.
כמו כן, לקביעה זו השלכות הלכתיות על שמיעת קול אישה, אפילו אשתו או בת משפחתו, בהקשרים של קדושה כגון בשעת תפילה.
הביטוי "קול באישה ערווה" נטבע על ידי האמורא שמואל, שפעל בבבל במאה השנייה והשלישית.
קביעתו מצוטטת הן בתלמוד הבבלי והן בתלמוד הירושלמי, כאשר בכל גרסה מובא לה בשמו נימוק אחר: על פי הבבלי שמואל התבסס על פסוק מתוך שיר השירים בו נכתב ; ואילו לפי הירושלמי הנימוק הוא פסוק מתוך נבואה של ירמיהו על חורבן ממלכת ישראל, בו נכתב .
למרות הנימוקים השונים שמצוטטים בבבלי ובירושלמי, התוצאה היא אחת, כאמור: יחוס תכונות מיניות לקולה של האישה.
הגמרא מסבירה כי המושג "טפח באשה ערוה" נאמר בהקשר של קריאת שמע, כלומר, אסור לקרוא קריאת שמע ליד אישה שטפח מבשרה, במקום שנהוג לכסותו, מגולה.
לעומת זאת, דברי רב ששת כי אין להסתכל אף באצבע קטנה של אישה לשם הנאה, מכוונים להקשר רחב יותר.
אולם, לא ברור מתוך הגמרא באיזה הקשר נאמרו דבריו של שמואל לגבי קול באישה: האם מדובר באיסור מצומצם לגבי הלכות קריאת שמע בלבד, או שמא באיסור רחב בדומה להסתכלות אסורה.
בספר "אור זרוע" (נכתב במאה ה-13) נפסק שאיסור קול באישה ערווה דומה לאיסור הסתכלות ואינו קשור לקריאת שמע.
כדבריו פסקו הרשב"א, הרא"ש והרמב"ם.
לעומתם הראבי"ה והריטב"א פסקו כי האיסור נוגע רק לעניין קריאת שמע.
שולחן ערוך (המאה ה-16) פסק כדברי הרמב"ם באופן כללי לגבי הנאה מנשים, אך כתב שוב לאסור שמיעת קול זמר אישה בזמן קריאת שמע, באופן שממנו נראה שאם זה בזמן אחר, לכאורה אין איסור.
ובמשנה ברורה כתב על דבריו, כי שלא בשעת קריאת שמע מותר, אך לא אשת איש, כלל העריות, אישה נידה ואישה נכריה, כך שבפועל צמצם זאת לכדי אשתו בלבד ולבנות מתחת לגיל וסת.
הרשב"א כתב, על פי גמרא במסכת קידושין, שהאיסור חל אפילו על קול דיבור שיש בו קרבה נפשית (קרוב דעת) כגון שאילת שלום, וכן כתבו עוד ראשונים; אולם רוב הפוסקים כתבו כי מדובר על קול זמרה בלבד.
מקור ההבחנה בין דיבור לשירה הוא בגמרא במסכת סוטה: (תרגום: אמר רב יוסף, גברים שרים ונשים עונות - פריצות, נשים שרות וגברים עונים - כאש בנעורת {סיבי פשתן יבשים}.
מה המשמעות המעשית להבדל בין השניים?
אם שניהם נמצאים, איזה לבטל קודם) רש"י שם מבאר שההבדל קשור לכך, שהעונים מקשיבים בתשומת לב לקול המזמרים, כדי לענות אחריהם בהתאם.
על פי עדות המרדכי בשם רבי אליעזר ממיץ, מתברר כי בתקופתו אנשים לא נזהרו מלעסוק בדברי קודש בשמיעת שירי נשים גויות למרות שהדבר אסור.
שמיעת קול אישה בשירת נשים וגברים יחד
הרב יחיאל יעקב וינברג נשאל על ידי חברי תנועת הנוער ישורון בצרפת, האם מותר להם לשיר יחד במקהלת בנים ובנות.
אולם, הרב וינברג מספר כי בהגיעו לגרמניה, הוא שם לב כי גם בבתי החרדים האנשים והנשים מזמרים יחד זמירות שבת.
וכששאלם על פי מי הם נוהגים כך, ענו לו כי כך פסקו להם הרב עזריאל הילדסהיימר והרב שמשון רפאל הירש.
הרב וינברג מצדיק היתר זה, על פי דעות הראשונים הפוסקים שהאיסור חל רק כאשר השומע מתכוון ליהנות מקולה של האישה.
בנוסף, השירה ביחד גורמת שלא ניתן יהיה להבחין בקולה של אישה מסוימת.
למעשה, הרב ויינברג פסק להם כי יש להקל כדעת רבני גרמניה, במטרה לעורר את הבנים והבנות לאהבת התורה העם והארץ ולשמור אותם מהתבוללות.
על פי פסק זה נהגו להקל גם בתנועת בני עקיבא, למשל בצוות הווי בני עקיבא.
הרב אליעזר יהודה ולדנברג דחה את דברי הרב ויינברג, על פי האמור בסוגיית "קול באישה ערווה".
לעומת זאת, יש שניסו להוכיח את פסיקתו של הרב ויינברג, וטענו כי על פי כמעט כל הפרשנים הראשונים בסוגיה זו, אין מקור ממנה לאיסור האמור.
פוסקים רבים אסרו שמיעת נשים גם כאשר הן שרות יחד עם גברים.
בספר את צנועים חכמה כתב הרב שמואל יעקב הלוי הבר, ראש ישיבת קרני שומרון, לגבי כמה נשים ששרות יחד שיש איסור בדבר.
והוסיף: "אותה בעיה קיימת גם כאשר מתארחים אצל משפחות הנוהגות לשיר זמירות שבת וכן חתנים שבאים לבית החותנת הנוהגת לשיר וצריך להשתדל לא ליהנות ולא לשים לב במידת האפשר וכולי האי ואולי".
וכן פסק הרב יעקב לוי בספרו גן נעול וכתב "אסור לשמוע קול זמר של אשה אפילו כאשר היא מזמרת יחד עם איש וכן כשהיא מזמרת יחד עם אשתו", והביא שם שכן פסק בשו"ת שבט הלוי וכן פסקו עוד אחרונים.
אולם כן הביא בספר גן נעול סברא להקל כאשר מדובר בקירוב רחוקים בסמינרים וכדומה וכן כתב "וכיוצא בזה הביא בספר ועלהו לא יבול בשם הגרש"ז אוירבך זצ"ל שלמטרת קירוב רחוקים יש מקום להקל וכו'".
יוצא מן האמור שאסור לשמוע כמה נשים ששרות יחד וכן אסור לשמוע נשים וגברים ששרים יחד ובמקום צורך יש להיוועץ במורה הוראה היכן ניתן להקל.
ההבחנה בין שירי עגבים לשירה תמימה אינה מפורשת אצל הפוסקים הראשונים, אך משתמעת מהלשון 'ערווה' המופיעה בביטוי 'קול באשה ערוה'.
על פי זה פסק רבי חיים חזקיהו מדיני כי מותר לשמוע זימרת אישה אם אינו מתכוון ליהנות מקולה.
אולם הוא ציין כי לכתחילה ראוי להחמיר גם במקרה זה.
ראש ישיבת הקיבוץ הדתי הרב דוד ביגמן, כתב כי ניתן להבחין בין שירה אסורה למותרת על פי המילים, הלחן, הסגנון המוזיקלי, הלבוש ושפת הגוף.
הרב אהרון סולובייצ'יק פסק כי אין איסור לשיר בציבור כשהבנים שרים יחד עם הבנות, משום שמדובר בשירה "תמימה" שלא לשם פריצות, והשווה זאת להסתכלות באישה שלא לשם זנות.
הרב משה פיינשטיין, שפסק שאין איסור הלכתי בהנאה מקולה של פנויה טהורה, אלא הבעיה היא בהרהור, התיר בהקשר מקהלת בית ספר לשמוע קול של בנות מגיל 11 ומטה, כי במקרה כזה לא מצוי הרהור עבירה, אך היו שהסתייגו מהקלה זו כמו הרב אברהם דוד הורוויץ.
לכאורה, ניתן היה להוכיח שמותר לאישה לשיר שיר בפני גברים מהדוגמה של מרים הנביאה, ששרה לפני עם ישראל לאחר קריעת ים סוף.
אולם, הפרשנים לא ראו במעשיה של מרים תקדים הלכתי להתנהגות בתנאים רגילים.
הסבר אחד הוא שההתעלות הרוחנית של שירת הים הייתה מעין עולם הבא, בו אין חשש יצר הרע.
כך הבין רבי מנחם עזריה מפאנו: (תרגום: שהרי לשירה כיוונה היא [=מרים] ואין להקפיד [=לאסור זאת] בכל מקרה, כיוון שיצר הרע איננו [קיים] באותו עולם [=העולם הרוחני]).
מעבר לכך, יש מפרשים הטוענים כי מאחר שמרים השתמשה בתופים, כנאמר בפסוק, קולן של הנשים עומעם ונבלע בקול התופים, והגברים לא שמעו אותו.
הרב מרדכי יעקב ברייש אסר לשמוע קול שירת אשה ברדיו או בהקלטה.
הוא נימק זאת בכך שהאיסור הוא על עצם ההנאה מקול אשה זרה ומוכיח זאת מגמרא במסכת ברכות המספרת על רב ששת שנהג איסור בדבר למרות עיוורונו.
לעומת זאת, המהר"ם שיק פסק כי אין איסור לשמוע קול שירת אשה שאינו רואהּ ואינו מכירהּ, כיון ששירה כזו לא תעורר הרהורי עבירה "מטעם דאין יצה"ר שולט, אלא במה שעיניו רואות".
לעניין זמרת מתה פסק הרב עובדיה יוסף שעדיין יש איסור בשמיעת קולה.
הרב ולדנברג כתב על פי הראבי"ה וספר "מטה משה", כי ברדיו מותר אפילו לשמוע קול זמרת אשה מוכרת.
הוא מסביר כי לשיטתם, השמיעה האסורה היא רק כזו שיכולה להביא לקירוב מײדי.
בנוסף כתב, כי קול העובר דרך הרדיו אינו קול האשה המקורי וממילא אינו נכלל באיסור.
מחלוקת האחרונים בנושא שמיעת שירת נשים ברדיו מובאת בהרחבה בספר גן נעול.
וכתב שם שאם מכיר את האישה ששרה רבים האחרונים שאסרו, וביניהם יש שאוסרים גם כשאינו מכירה, ומעתיק שכן החמירו השבט הלוי, הרב ניסים קרליץ, הרב יצחק רצאבי ועוד.
וסיכם בספר גן נעול שאם מכירה לדעת רוב האחרונים אסור ואם אינו מכירה ניתן לסמוך על המקלים ובהם היביע אומר ועוד.
ובספר את צנועים חכמה כתב להקל בשעת הצורך בשמיעת קול אישה דרך הרדיו גם אם מכירה, מצד הסברא המובאת במנחת שלמה שאינו נחשב קול אישה ממש.
אך הוסיף שאם מצוי שיביא להרהור, ודאי יש לעורר להימנע מכך.
שירת אישה שקולה נשמע לשכנים
הפוסקים נשאלו מה הדין כאשר אישה רוצה לשיר בקול רם שירי שבת, אך יש גברים שעוברים בחוץ מדי פעם או שכנים שעלולים לשמוע את שירתה.
בספר אשרי האיש הובאו דברי הרב יוסף שלום אלישיב וזה לשונו "אשתו ששרה זמירות שבת אינו צריך לדאוג לאנשים שמקשיבים מבחוץ".
וכן כאשר מדובר באנשים שאינם מכירים אותה ואינם רואים אותה, רבים מהפוסקים אינם אוסרים משום "קול בערוה".
ולכן יהיה לה מותר לשיר מבלי לחשוש שמכשילה את הרבים.
ומצד שמא מישהו יכוון ליהנות וייגרם לו הרהור, אם מדובר באנשים ברחוב הם לא אמורים להישאר שם ולהאזין לקולה, ולכן אין בזה בעיה.
אך אם מדובר ששומעים אותה בדירה סמוכה, ובעוצמה כזו שלא ניתן רק לסגור חלון ולהפסיק לשמוע, הביא בספר גן נעול אחרונים רבים שהחמירו בכך.
ולכן סיכם שכיוון שהשירה הממושכת עלולה להביא את השומעים להרהור, יש להימנע מכך.
וכן כתב שכאשר מדובר בשכנים שמכירים אותה, להלכה היא מכשילה אותם באיסור בקול שירתה, ולכן עליה לשיר בעוצמה כזו שלא תגיע לאוזניהם.
בספר חסידים מובא שאסור לאישה לשמוע קול שירה של גבר.
כמעט כל הפוסקים דוחים דעה זאת ואומרים שאינה להלכה, עם זאת בשבט הלוי הרב שמואל הלוי ואזנר מביא שאסור לאישה לשמוע קול איש שר אם היא מתכוונת להנאה ייצרית.