tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנק לאומי פתח תשעה סניפים ביהודה ושומרון, שלא הצליחו להחליף בהצלחה את המערכת הקודמת.
ירדן התירה לתושבי יהודה ושומרון למשוך עד 200 דינר בחודש, דבר שגרם למחסור במזומנים ביהודה ושומרון עד הפיכת הלירה ישראלית להליך חוקי לצד הדינר ב־1 באוגוסט 1967.
מערכת הרישוי הישראלית קבעה כי לא ניתן לבנות מפעל תעשייתי ללא קבלת היתר ישראלי, שקבלתו הייתה קשה במיוחד בשל חששות ביטחוניים.
בקשתם של יזמים לקבל היתר להקמת מפעל מלט בחברון – נדחתה.
לדברי איאן לוסטיק, ישראל מנעה למעשה השקעה בתעשייה ובחקלאות בידי האוכלוסייה המקומית.
בפברואר 1986 אמר שר הביטחון יצחק רבין: "לא יהיה שום פיתוח יזום בידי ממשלת ישראל, ולא יינתנו אישורים להרחבת חקלאות או תעשייה, העלולה להתחרות עם מדינת ישראל."
לפי החוק הבינלאומי אין לכוח כובש זכות להטיל מיסים בנוסף לאלו שהיו קיימים לפני הכיבוש.
על פי צו צבאי שניתן ב־27 ביוני 1967, ישראל העבירה לידיה את השליטה על מערכת המיסוי הירדנית.
בהמשך ניתן לישראלים שעברו להתנחלויות פטור, מתוקף היותם ממוסים לפי חוקי ישראל, בעוד שעל הפלסטינים הוחלו מדרגות מס שונות.
בעקבות חקיקת חוק מס ערך מוסף בישראל בינואר 1976 חוקק מפקד האזור צו צבאי שקבע החלת מע"ם גם ביהודה ושומרון על ידי תיקון חוק הבלו על מוצריים מקומיים מ־1936. עד אמצע 1980 לא דרש הממשל הצבאי ניהול מסודר של פנקסי מס.
לאחר שהממשל החליט לאכוף זאת ב־1908 עתרו קבוצת סוחרים מבית לחם לבג"ץ נגד צו האלוף בעניין בטענה כי מדובר בהחלת מס חדש שלא היה קיים לפני הכיבוש.
בית המשפט העליון דחה את העתירה וקבע כי מותר לבצע שינויים בהחלת המס על פי הצרכים הנוצרים, וקבע כי מניעת הפגיעה בסחר בין ישראל ליהודה ושומרון עקב השינוי במדיניות המס ביניהם מספיק לצורך החלת השינוי גם ביהודה ושומרון.
ב־1988, במהלך האינתיפאדה הראשונה, התארגן בעיירה הנוצרית האמידה בית סאחור, שהיו בה כמה מאות עסקים, ועדה עממית שהעניקה את כלל השירותים הציבוריים לתושבים, תוך החרמת המנהל האזרחי ואי־תשלום מיסים, וועידות דומות קמו במרבית היישובים הפלסטינים, אך זו הייתה המאורגנת מכולם.
באוקטובר 1988 ביצע המנהל האזרחי מבצע נרחב לגביית חובות בעיירה, במסגרתו הוטל סגר חלקי עליה ונגבו חובות במזומן וברכוש בפשיטות על בתים.
לאחר תשעה חודשים, הקמפיין הסתיים.
באפריל 1994 חתמו ישראל ונציגי אש"ף על פרוטוקול פריז, אשר קבע מסגרת כלכלית משותפת לישראל והרשות הפלסטינית.
במסגרת ההסכם נוצרה מעטפת המכס במסגרתה המכסים בישראל וברשות עומדים על סכומים שווים, וישראל גובה את המכסים גם עבור הרשות הפלסטינית.
ההסכם נכלל בשינויים קלים כנספח בהסכם אוסלו ב'.
הממשל הצבאי הציב הגבלות על החקלאות הפלסטינית, שהגבילו את כושר הפיריון והגידול שלו.
בנוסף להגבלות על מים והפקעת קרקעות, אסרה ישראל על השקעות הון בתשתיות פיזיות והגבילה את הפיתוח של מערכות תמיכה, כמו שיווק ואשראי, לצד מערכות תמיכה אזוריות.
הממשל קבע אלו יבולים מותר לחקלאים פלסטיניים לגדל, היכן ובאיזו דרך הם יכולים לשווק אותם.
בשנים 1967–1972 הכניס הממשל שיטות עיבוד והשקייה חדשות, כגון ממטרה וטפטפת; הוכנסו גידולי תעשייה וגידולי יצוא חדשים.
בחלק מהגידולים כמו מלפפונים, ומלונים, השתמשו בכיסויי פלסטיק להגנה מקור, והשימוש בדשנים עלה פי ארבעה; מספר הטרקטורים גדל מ־150 ל־700. פעולות הממשל למודרניזציה של המגזר החקלאי הצליחו להביא לשילוש הייצור החקלאי.
חלקם של העובדים החקלאיים בשוק העבודה ירד מ-46% ל־27% מ-1969 עד 1985 והחקלאות ירדה מ־36.45 מהתל"ג ל־30%; ב־1995, לאחר הקמת הרשות הפלסטינית, ירדה התפוקה החקלאית ב-40.12% לעומת 1993. לאחר 1967 הוטלו מגבלות על סוגי עצי הפרי שניתן לנטוע והירקות שניתן לגדל.
הייצוא החקלאי לישראל נאסר ביולי 1967. במרץ 1968 ניתן היתר כללי ליצוא חקלאי לישראל, שתוקן ב־1969. לצד זאת, הוטלו מגבלות בישראל על ייבוא מוצרים חקלאים שונים בהם ענבים ותמרים לישראל נאסר כדי להגן על חקלאים ישראלים.
המרעה היה אבן יסוד בכלכלה הפלסטינית.
מתוך 2,180 קמ"ר שטחי מרעה בגדה המערבית, התירה ישראל בראשית המאה ה-21 לפלסטינים להשתמש רק ב־225 קמ"ר.
בשטח C קיימים כמעט 500,000 דונם של אדמות חקלאיות, בהם 187,000 דונם המעובדים או תפוסים על ידי התנחלויות ישראליות.
בדו"ח של הבנק העולמי הוערך כי אם שאר 326,400 דונם היו זמינים לשימוש פלסטיני מלא, היה הדבר מוסיף 1,068 מיליארד דולר ליכולות הייצור הפלסטיניות.
לפי הדו"ח ניתן היה לנצל עוד 1,000,000 דונם למרעה או לייעור, אם ישראל הייתה מסירה את מגבלותיה.
בנוסף, אם החקלאות הפלסטינית הייתה מקבלת גישה למקורות מים טובים יותר, התפוקה החקלאית הפלסטינית יכלה לגדול בכמיליארד דולר בשנה.
מתוך 708,000 דונם של קרקעות להשקיה ביהודה ושומרון, רק 247,000 דונם מוקצים למטרה זו, נזק שחושב ב-2009 כקרוב ל-480 מיליון דולר בשנה, כ-10% מהתמ"ג הפלסטיני.
הבנק העולמי ציין שרק 35 אחוז מהאדמות הפלסטיניות המושקות מושקות בפועל, מה שעולה למשק 110,000 משרות ו-10% מהתמ"ג.
מטעי זיתים מכסים כ־45% מהשטחים החקלאיים ביהודה ושומרון וכ־15% מכלל הקרקעות.
המטעים מהווים משאב מרכזי, והמסיק שלהם בסתיו, שאורך כחודשיים, הוא תקופה בעלת חשיבות סוציו-אקונומית משמעותית ברוב הכפרים הפלסטינים.
נכון ל-2009, מסיק הזיתים מהווה בסביבות 40% מהתפוקה החקלאית הפלסטינית בגדה המערבית.
עקירת עצי זית על ידי סוכנויות המדינה או המתנחלים היא אירוע יומיומי בגדה המערבית.
בניתוח שנעשה בשנת 2006 התברר כי מבין כל התלונות על הסגת גבול בידי מתנחלים והרס עצי זית פלסטיניים, 4% בלבד מהם הובילו אי פעם לדין.
גורמים רשמיים בישראל רואים בעיבוד מטעי זיתים "אחת מטכניקות הבעלות הטובות ביותר".
פקיד ישראלי אחד השווה עצי זית פלסטיניים לילדים פלסטיניים: הם נראים נאיביים אך כמה שנים לאחר מכן הם הופכים לפצצות מתקתקות.
כחלק מפיתוח תשתיות ביהודה ושומרון הופקעו מטעי זית ברחבי יהודה ושומרון.
בניית גדר ההפרדה, שהוקם בעיקר על אדמות יהודה ושומרון, הובילה לעקירת עשרות אלפי עצי זית.
בכפר אחד בלבד, קפין, המסלול של החומה הוביל לעקירתם של 12,000 עצי זית, ניתק את התושבים ממטעיהם, והשאיר 100,000 עצים בצד הישראלי במרחב התפר, אליהם התושבים יכולים לגשת רק בעונת המסיק.
לצד מעשי המדינה, מתנחלים גנבו, עקרו, קצצו ושרפו מטעי זיתים פלסטינים, לרוב כחלק מפעולות תג מחיר.
באוגוסט 1967 נטל הממשל הצבאי את המסכויות לניהול משק המים ביהודה ושומרון.
לפי סטיבן לונרגן אף פלסטיני לא קיבל היתר לקדוח באר מאז מלחמת ששת הימים.
לדבריו, עד 1996 מקורם של שליש מהמים המתוקים של ישראל ו-50% ממי השתייה שלה היו מאקוויפר ההר.
על פי ארגון Human Rights Watch, השימוש בימי יהודה ושומרון בידי ישראל מפרה את תקנות האג משנת 1907, האוסרות על כוח כובש להפקיע את משאבי השטח הכבוש לטובתו.
ההקצאה המגבילה של מים לחקלאות הפלסטינית נותרה קבועה ועומדת על 84 מיליון קוב לשנה מאז 1967. על פי הסכמי אוסלו היה על ישראל לספק 70–80 מיליון קוב נוספים, אך לאחר שני עשורים סופקה כמות של רק כמחצית מההיצע הנוסף.
פלסטינים מחו כי כלכלתם וחקלאותם נפגעים קשות מדלדול מי הכפרים לטובת אספקת מים להתנחלויות.
כחלק ממדיניותה, ישראל הטילה הגבלות על משתמשי המים הפלסטיניים ביהודה ושומרון.
ההתנחלויות צרכו פי 8 עד 10 ממה שהותר לפלסטינים, והיו הבדלים גדולים בעלויות המים: ההתנחלויות שילמו חצי ש"ח למ"ק, בעוד שהכפרים הפלסטיניים שילמו 1.8 ש"ח למ"ק; ובזמן שהאספקה להתנחלויות הייתה יומית, האספקה לפלסטינים הוגבלה ליום או יומיים בשבוע.
בשנת 2013, הוערך כי לפלסטינים בגדה המערבית סופקו בממוצע 70 ליטר לנפש ביום, לעומת 280–300 ליטר למתנחלים יהודים.
לפעמים הניגודיות בולטת יותר: 20 ליטרים שסופקו לאדם ביום באל-חדידייה, לעומת 431 ליטר לאדם ביום הנצרכים בהתנחלות השכנה רועי, השואבת את מימיה מבאר הקדוחה באדמת אל-חדידייה.
ההתנחלויות הישראליות דחפו גם להשתלטות על מעיינות רבים השייכים לכפרים הפלסטיניים למטרות שימוש עצמי, תוך שהן מנכסות את חלקן ליצירת פארקים סמוכים המתאימים לתיירות.
למקומות אלה נאסרת גישה לפלסטינים.
ישראל אשררה את אמנת בזל הבינלאומית ב-14 בדצמבר 1994, לפיה כל העברת פסולת חייבת להתבצע תוך מודעות לסכנות הנשקפות לאוכלוסיות מוחלשות.
האמנה אוסרת על יצירת "אזורי הקרבה סביבתיים".
ישראל, כך נטען, משתמשת בגדה המערבית כאזור "הקרבה" להצבת 15 מתקני טיפול בפסולת, הנמצאים שם תחת כללים פחות מחמירים מאלה הנדרשים בישראל מכיוון שמערכת משפט שונה התמסדה בנוגע לנושא החומרים המסוכנים שעלולים להזיק לאנשים המקומיים ולאיכות הסביבה.
רשויות הצבא אינן מפרסמות את פרטי הפעולות הללו.
חומרים אלה כוללים דברים כמו בוצת שפכים, פסולת רפואית זיהומית, שמנים משומשים, ממיסים, מתכות, פסולת אלקטרונית וסוללות.
בתוך ישראל חלים חוקים סביבתיים מחמירים.
בבדיקה של בצלם ב־2007, 81 מתוך 121 התנחלויות שנבדקו היו עם מתקני שפכים, רבים מהם נתונים לפירוק, כשנוזל ביוב זורם לנחלים המשפיעים על הכפרים הפלסטיניים הסמוכים.
ישראל בנתה ארבעה מפעלים לפסולת פלסטינית בשנות השבעים: נכון ל-2007, רק אחד תיפקד, והיעדר תשתיות נאותות שהשאירו את מרבית הביוב הפלסטיני ללא טיפול הוסבר בבעיות תקציביות ישראליות.
מזבלה שנבנתה ליד פארעה אל-ג'יפתליק שבנפת יריחו על רכוש פלסטיני נפקד ללא תכנון או ניתוח השפעה על הסביבה, מיועדת לשימוש בפסולת של 1,000 טון ליום, המיוצרת על ידי התנחלויות ויישובים בישראל בלבד.
הפלסטינים מוגבלים לשלוש מזבלות, ובקשות להקמת מזבלות נוספות נדחו אלא אם כן נטען שניתן יהיה להשתמש באתרים אלו גם להטלת אשפה של ההתנחלויות.
גם אם ניתן היתר ללא הסכם זה, פסולת מתנחלים עדיין מושלכת לשם.
על פי אמנות האג (סעיף 55), מעצמה כובשת רשאית להפיק ערך כלשהו ממשאבי השטח הכבוש אך לא לרוקן את נכסיו: השימוש בנכס אמור להועיל לאנשי האוכלוסייה הכבושה.
בהסכמי אוסלו נקבע כי יועברו זכויות כרייה לרשות הפלסטינית.
ישראל נתנה זיכיון להפעלת 11 מחצבות.
הבנק העולמי מעריך כי ניתן לפתוח 275 מחצבות בשטח C, וכי המגבלות הישראליות עולות לכלכלה הפלסטינית 241 מיליון דולר בשנה.
הפלסטינים גם לא מקבלים זיכיונות להפיק מינרלים מים המלח, כמו ברום, שכ-75% מהייצור העולמי שלו מגיע מאזור זה, ואילו חברות ישראליות כמו AHAVA עושות זאת.
מגבלות אלו עולות לכלכלה הפלסטינית על פי הערכות 642 מיליון דולר.
במסגרת הסכמי אוסלו נקבע כי לרשות הפלסטינית יש זכות לבנות ולהפעיל רשת תקשורת עצמאית.
בשנת 2016 ניתוח הבנק העולמי הגיע למסקנה כי הוראות הסכם זה לא יושמו, והיו לכך השפעות מזיקות ניכרות על הפיתוח הכלכלי הפלסטיני.
עברו 8 שנים עד שישראל נענתה לבקשה להקצות לפלסטינים תדרים לשירותי 3G, והתדרים שניתנו היו מוגבלים, כך שנוצר צוואר בקבוק שהותיר את המתחרים הישראלים עם יתרון שוק ברור.
התחרותיות של מפעילת הסלולר המקומית וַטַנִייה מובייל נפגעה מהגבלות ועיכובים ישראליים, והמפעילים הישראלים הבלתי חוקיים בגדה המערבית, שכבר תמכו בשירותי 4G במועד זה, נשארו עם יתרון לא הוגן על חברות פלסטיניות.
ישראל מטילה שלושה חסמים נוספים שפוגעים בתחרותיות הפלסטינית: מגבלות על יבוא ציוד לחברות טלקום ותקשוב, מגבלות על תנועה לשיפור הפיתוח והתחזוקה של תשתיות באזור C, ולבסוף, הגישה של התקשורת הפלסטינית לקישורים בינלאומיים חייבת לעבור דרך חברות שרשומות בישראל.
משנת 2008 עד 2016, מסכם הניתוח של הבנק העולמי, ההתקדמות במשא ומתן על פתרונות לבעיות אלה הייתה "קלושה מאוד".
הרכב המגזר התעשייתי ביהודה ושומרון לא השתנה בעיקרו מ־1967 עד הקמת הרשות הפלסטינית.
מיזמי תעשייה דרשו את אישור פקידי משרד התמ"ס שעבדו במנהל האזרחי, שלא תמיד אישרום מחשש ליצירת כלכלה מתחרה לישראל.
החרם הערבי על ישראל מנע מתעשייות ביהודה ושומרון גישה לשוק הערבי.
עד 1979 לא התירה ממשלת ירדן לתעשיות שקמו אחרי 1967 ליצא לשטחה.
המגזר התעשייתי נפגע מביטול המנהל האזרחי והעברת השליטה לרשות הפלסטינית.
ביהודה ושומרון פועלים עסקים ישראליים רבים, המנוהלים לרוב על ידי מתנחלים הנהנים מההטבות בדמות סבסוד ממשלתי, דמי שכירות נמוכים, שיעורי מס מופחתים וגישה לעבודה פלסטינית זולה.
ארגון Human Rights Watch טוען כי "החותם הפיזי" של פעולות מסחריות אלה, חקלאיות ואחרות, הכוללות יותר מ-20 אזורי תעשייה ישראליים שעד 2016 הספיקו להשתרע על 1,365 דונם, הוא נרחב יותר מזה של ההתנחלויות עצמן.
המגבלות על יזמות פלסטינית בשטח C גורמות לאבטלה שמנוצלת על ידי אזורי תעשייה, שיכולים להעסיק פלסטינים.
בית המשפט העליון הכריע בפסק דין שניתן באוקטובר 2007 כי הדין החל על הסכמי עבודה ביהודה ושומרון בהם מעורבים ישראלים ופלסטינים הוא הדין הישראלי, כשהוא הופך החלטה של בית הדין הארצי לעבודה שהפך בתורו החלטה של בתי הדין האזורי לעבודה.
יהודה ושומרון מהווים מוקד משיכה מרכזי לעולי רגל ולתיירים ויש להם מורשת עשירה בעלת משמעות עמוקה עבור בני הדתות האברהמיות.
ישראל מנעה בעבר מפלסטינים להגיע לים המלח לצורך רחצה ובילוי, ומונעת מפלסטינים לפתח מיזמי תיירות סביב חופיו.
הבנק העולמי העריך כי אם היה מתאפשר ליזמים פלסטינים לפעול בתנאים דומים ליזמים ישראלים בים המלח היו נוספות 2,900 משרות לכלכלה המקומית ושווי כלכלי של 126 מיליון דולר בשנה.
בשנת 2008 הוגשה עתירה לבג"ץ על כך שצה"ל מונע מפלסטינים להגיע לחופי ים המלח, כאשר העותרים טענו שהגישה נחסמה מחשש שנוכחות פלסטינים בחופים תפגע בהכנסות של עסקים ישראליים במקום, ואילו צה"ל השיב שהגישה נחסמה משיקולים ביטחוניים.
בעקבות הגשת העתירה, צה"ל החליף את החסימה בבידוק ביטחוני, ואינו מונע עוד מפלסטינים את הגישה לחופיו הצפוניים של ים המלח.
אתרים רבים ביהודה ושומרון בעלי חשיבות דתית, היסטורית או תרבותית פותחו על ידי המנהל האזרחי ונמצאים למעשה בשליטה ישראלית ללא אפשרת ביקור לפלסטינים, בהם קבר רחל, אתר ההרודיון וקבר ישי ורות המוכר במסורת הערבית המקומית כדיר אל-ארבעין.
אתר מערת המכפלה חולק בין הפלסטינים והישראלים בהתאם למסקנות ועדת שמגר שבחנה את הנושא לאחר טבח מערת המכפלה ב־1994.
בהתאם לחוק העתיקות, בסמכות הממשל הצבאי להפקיע אדמות המוכרזות כאתר ארכאולוגי ולמנוע בנייה במקום, והמנהל השתמש בסמכות זו במספר מקרים, בהם בנבי סמואל וסוסיא.
על פי אמנת האג להגנת נכסי תרבות בעת עימות מזוין, אסור לכוח כובש להוציא ממצאים ארכאולוגיים משטח כבוש, אך מוצגים ארכאולוגיים שנמצאו בחפירות ביהודה ושומרון מוצגים במוזיאונים ישראליים.
ב־2016 דחה בית המשפט המחוזי בירושלים עתירה של יש דין ועמק שווה שדרשה כי קמ"ט ארכאולוגיה במנהל האזרחי יעביר להם מידע לגבי בעלי רישיונות לחפירות ארכאולוגיות ודיוני ועדת המשנה לענייני ארכאולוגיה בהמועצה העליונה לתכנון ובנייה.
בין היתר בקבלת הטענה כי חשיפת בעלי היתרי חפירה עלולה לביא לחרם אקדמי עליהם, וכן בקשה לכמות הפריטים שהועברו על ידי קמ"ט ארכאולוגיה לרשות העתיקות ושהושאלו לצדים שלישיים, בטענה כי הדבר עלול לפגוע ביחסי החוץ של ישראל.
ערעור הארגונים לבית המשפט העליון נדחה ב־2019.
החינוך היה בראש סדר העדיפויות של האוכלוסייה הפלסטינית.
שיעור ההרשמה לבתי הספר היה בממוצע גידול שנתי של 7% לעומת העשור שלפני כן, ובשנת 1966 היה הנוער הפלסטיני בשיעור ההרשמה הגבוה ביותר מכל מדינות ערב.
בהשוואה לישראל, לגדה המערבית היה בסיס חינוכי נוח, בשל ההוראות הקיימות במערכת בתי הספר הירדנית שכללו 12 שנות חינוך חינם וחובה.
84.4% מהישראלים בקבוצת הגיל 6–11, לעומת 80.5% מילדי יהודה ושומרון, למדו בבית הספר, אך הפער מתהפך בקרב בני 15–17, כאשר 44.6% מבני הנוער מיהודה ושומרון פקדו את הלימודים, בהשוואה ל-22.8% מהישראלים בגיל זה.
ב־1972 נפתחה המכללה האסלאמית בחברון בתמיכת הממשל הצבאי.
ב־1973 אישר הממשל הצבאי את הקמת אוניברסיטת בית לחם, וב־1977 הוקמה אוניברסיטת א-נג'אח בשכם.
ישראל, הטוענת שהשליטה הישראלית אינה כיבוש ואינה כפופוה לאמנת ז'נבה הרביעית, אינה רואה בהתיישבות הישראלית באדמות יהודה ושומרון עבירה על החוק הבינלאומי.
יתירה מכך, כיוון שבמהלך הכיבוש הירדני של יהודה ושומרון גורשו היהודים יושבי הארץ, הם מוּכּרים כהחזרת אזרחים שפונו בניגוד לחוק הבינלאומי.
בעבר, לעמדה הישראלית הייתה שותפה ארצות הברית שהכריזה על כך בהצהרת פומפאו, אך היא חזרה בה בהמשך.
מרבית הקהילה הבינלאומית רואה בהתיישבות היהודית ביהודה ושומרון הפרה של החוק הבינלאומי.
מועצת הביטחון של האו"ם קיבלה מספר החלטות הקובעות כי ההתנחלויות מהוות "הפרה בוטה של החוק הבינלאומי", שכן על פי אמנת ז'נבה הרביעית חל איסור על כוח כובש להעביר אזרחים לשטח כבוש.
נכון לשנת 2017, היו ביהודה ושומרון 237 התנחלויות, ובהן כ-580,000 תושבים (כולל השכונות שמעבר לקו הירוק בירושלים).
בגדה המערבית למעט מזרח ירושלים, חיו ב-2017 כ-383,000 ישראלים, כש-40% מהם (כ-170,000 איש ב-106 התנחלויות) חיים מחוץ לגושי ההתנחלות הגדולים.
ההתנחלות הראשונה שהוקמה ביהודה ושומרון הייתה כפר עציון שגוש עציון, שהוקמה על הריסות ישוב שחרב במלחמת העצמאות כבר בספטמבר 1967. הצנזורה הצבאית אסרה לפרסם ידיעות על בנייה אזרחית הכוללת ישיבה במקום, כדי לא לפגוע בטענה שהפקעת האדמות שם הייתה לצרכים צבאיים.
בין השנים 1967–1977 הייתה ההתיישבות הישראלית בקנה מידה קטן יחסית; בסוף עידן ממשלת העבודה בשנת 1977, 4,500 ישראלים התיישבו בכ-30 התנחלויות, וכ-50,000 איש במזרח ירושלים.
מדיניות הקמת ההתנחלויות בתקופה זו התבססה על תוכנית אלון שקראה להתיישבות בעיקר בקעת הירדן ובפרוורי ירושלים תוך הימנעות מהתיישבות במרחב הערבי הצפוף יחסית של גב ההר והר חברון.
עם המהפך ועליית הליכוד בראשות מנחם בגין לשלטון, החלה ההרחבה של התנחלויות גם באזורים שנמנעה קודם לכן כחלק מתמיכת המפלגה בארץ ישראל השלמה.
מהסכמי אוסלו עד שנת 2002 אוכלוסיית המתנחלים הוכפלה.
בין השנים 1967–2003, התיישבו כ-230,000 אזרחים יהודים ל-145 התנחלויות בגדה המערבית ועזה ולכ-110 מאחזים.
לפני 1967 חיו בעמק הירדן 200,000–320,000 פלסטינים, אשר יחד עם צפון ים המלח מכסים 30% מיהודה ושומרון, והיוו את "עתודת היבשה המשמעותית ביותר" לפלסטינים.
לימים נאסרה כניסתם לכ-85% משטח זה.
עד שנת 2011 הוקמו 37 התנחלויות בבקעה.
רוב החקלאות הישראלית ביהודה ושומרון נובעת מחוזים עם ההסתדרות הציונית העולמית העוקפים חוזים ישירים עם הממונה בישראל, ורבים מהם ניתנו על אדמות בבעלות פלסטינית.
מכיבוש יהודה ושומרון ב־1967 הייתה האוכלוסייה הפלסטינית ביהודה ושומרון נתונה במישרין למרות הממשל הצבאי הישראלי.
האוכלוסייה הפלסטינית נאבקה בממשל הצבאי בגלי טרור שהגדולים שבהם היו האינתיפאדה הראשונה והשנייה.
המנהל האזרחי יזם בראשית שנות השמונים של המאה העשרים את הקמת אגודות הכפרים, שנועדו לקדם מנהיגות פלסטינית שתפעל תחת חסות ישראלית.
הקמת הרשות הפלסטינית ב־1995 הביאה למעבר המנהל האזרחי והביטחוני הפלסטיני לידיה בעיקרו, והממשל הישראלי המשיך לפעול רק בשטח C, שחלקים ממנו נמסרו אף הם לידי הרשות הפלסטינית בהסכם חברון והסכם ואי.
באינתיפאדה השנייה ומבצע חומת מגן חזרו כוחות צה"ל לפעול גם באזורים שהוגדרו כנתונים למרות הרשות הפלסטינית בהיבטי ביטחון.
ישראל מבוקרת תדיר על הפרה של זכויות האדם של האוכלוסייה הפלסטינית.
מתנחלים ואזרחים ישראלים העוברים בגדה המערבית כפופים לחוק אזרחי ישראלי, בעוד פלסטינים המתגוררים באותו תא שטח כפופים למשטר צבאי.
מציאות זו, לצד העובדה שפלסטינים ביהודה ושומרון אינם זכאים לאזרחות ישראלית ואינם יכולים לבחור בממשלה ששולטת בחייהם, הביאו להשוואות בין מדיניות ישראל למשטר האפרטהייד שהתקיים בדרום אפריקה במאה ה-20.
היה נוהג לקחת מגורשים לא-סאפי שמדרום לים המלח ולגרשם לירדן.
בשנים הראשונות לשלטון ישראל ביהודה ושומרון גורשו לירדן פעילים פוליטיים רבים שהביעו את נאמנותם לממלכה.
כמו כן, הייתה מגמה לגרש אנשים שהביעו בפומבי התנגדות לשלטון הישראלי; בין אלה היו מנהלי בתי-ספר ומפקחים שמחו על צנזורה בספרי לימוד, מורים ותלמידים שארגנו שביתות בבתי־ספר, ועורכי-דין שארגנו שביתות של חבריהם למקצוע.
בתחילת 1969 הוציא הממונה על הרכוש הממשלתי והנטוש באזור יהודה ושומרון צו תפיסה לנבי סמואל, בו התגוררו פלסטינים.
ב-1971 נהרס הכפר על ידי הממשל הצבאי ותושביו פונו לשטח סמוך לגבעה ממזרח ללב האתר.
ב-1986 הכריז המנהל האזרחי על גן לאומי בסוסיא.
פלסטינים שהתגוררו באתר אולצו על ידי המנהל לעקור לאתר שהקימו באדמות חקלאיות שבבעלותם, הנמצאות במרחק של כמה מאות מטרים דרומית-מזרחית לכפר המקורי.
בדרום הר חברון, הוכרז ב-1981 שטח אש 918, שהשתרע על כ-30 אלף דונם ובו נכלל אזור מסאפר יטא, הכולל 19 כפרים פלסטינים.
באוגוסט 1999 קיבלו רוב הכפרים צווי פינוי בשל "מגורים בלתי חוקיים בשטח אש".
בנובמבר 1999 פינו כוחות הביטחון יותר מ-700 תושבים, הרסו בתים והחרימו רכוש.
בשנת 2018 אישר בית המשפט העליון הישראלי לפנות את תושבי ח'אן אל-אחמר ליישוב ערב אל-ג'האלין.
ב־1983 אסרה ירדן על הגירה מהגדה המערבית.
על פי אמנת ז'נבה הרביעית חל איסור על הרס רכוש אזרחי בשטח כבוש, למעט מטעמים של צורך צבאי מוחלט.
על פי הערכה של הוועד הישראלי נגד הריסת בתים, מ־1967 ועד שנת 2015 הרסה ישראל 48,488 מבנים.
סיבה שניתנת תדיר להריסות בתים היא "בנייה ללא היתר", שהסיכוי להשיג אותו כמעט אפסי.
משנת 2006 ועד אוגוסט 2020 הרסה ישראל בתואנה זאת לפחות 1,602 יחידות דיור של פלסטינים ביהודה ושומרון, בהם התגוררו כ-6,970 בני אדם לפחות (מהם כ־3,501 קטינים).
לעיתים ישראל הורסת גם בקתות של רועי צאן, עליהן שולם מס כדין.
על פי ארגון Human Rights Watch, המנהל האזרחי מסרב בעקביות להנפיק היתרים לבניית בתי ספר בשטח C במרחבים המוגדרים כבניה לא חוקית והורס בתי ספר שנבנו ללא היתרים.
על פי ממצאי הארגון, רשויות הצבא הישראלי הרסו והחרימו מבנים ורכוש של בתי ספר פלסטיניים 16 פעמים בשנים 2010–2018, כשהצבא פוגע שוב ושוב בבתי ספר מסוימים.
על פי נתוני האו"ם, ביותר משליש מהקהילות הפלסטיניות השוכנות בשטח C אין בתי ספר יסודיים, ו-10,000 ילדים לומדים באוהלים, בצריפים או במבנים אחרים בהם אין חימום או מיזוג אוויר.
ב־1968 פרסם הממשל הצבאי צו הדורש היתר כניסה לצורך יציאת פלסטינים מיהודה ושומרון לשטח ישראל.
ב־1971 הוצא היתר יציאה כללי לשטחי ישראל במהלך שעות היום ואיסור השתקעות בישראל.
ב־1989 הביאה האינתיפאדה הראשונה חיוב הצטיידות בכרטיס מגנטי ואישור מיוחד ליציאה לישראל.
בעקבות החלטת ממשלת ישראל ב־2002 על הקמת גדר ההפרדה כמכשול המפריד בין יהודה ושומרון לשטחי ישראל, כחלק מהתמודדותה עם האינתיפאדה השנייה.
הגדר לא הוקמה באופן החופף לקו הירוק והמרחב בינה לבין ישראל הפך למרחב התפר.
בעקבות כך נקבע מנגנון היתרי כניסה למרחב הזה, המגביל את כניסת פלסטינים אליו.
באוגוסט 1967 חתם מפקד אזור יהודה ושומרון עוזי נרקיס על "צו בדבר איסור פעולות הסתה ותעמולה עוינת", שאסר על התקהלות של יותר מעשרה אנשים "במקום בו מושמע נאום על נושא מדיני או היכול להתפרש כמדיני או כדי לדון על נושא כזה" ללא היתר מפקד צבאי.
במאי 2010 אישר יועמ"ש איו"ש אל"ם שרון אפק נוסח משולב של צו בדבר הוראות ביטחון, שנועד להחליף עשרים צווים מרכזיים שהוצאו בין השנים 1967–2005. הצו גם מתייחס לצווים אחרים ומתבסס עליהם, ובכלל זה צו צבאי מס' 101 וכן תקנות ההגנה.
הצו מגדיר כי אדם אשר "מנסה, בין בעל פה ובין באופן אחר, להשפיע על דעת הקהל באזור באופן העלול לפגוע בשלום הציבור או בסדר הציבורי", דינו עשר שנות מאסר.
התרחשות תדירה היא שהצבא מכריז לפתע על מיקומה של ההפגנה "שטח צבאי סגור" ומעמיד לדין מכוח צו בדבר הוראות ביטחון, בגין מעורבות בהפגנה, פלסטינים שאינם עוזבים את המקום מייד.
בין התאריכים 1 ביולי 2014 ו-30 ביוני 2019, הועמדו לדין 4,590 פלסטינים בגין "הפרת הוראה בדבר סגירת שטח".
במהלך תקופה זו, בתי משפט צבאיים הרשיעו 4,519 אנשים בעבירה זו.
הטכניקות הישראליות לפיזור הפגנות משתנות בהתאם למוצא האתני של המפגינים.
בקרב מתנחלים יהודים השיטות הנהוגות באופן כללי הן גישות השיטור הנהוגות במדינות המערב.
לעומת זאת, אצל פלסטינים מאומצות טקטיקות צבאיות.
הפגנות אלו טופלו בגז שגורם לפריחה; רימוני גז מדמיע; ירי בכדור גומי, כדורי ספוג וכדורי פיינטבול; שימוש בתחמושת חיה; שימוש במכתזיות ותרסיס בואש; מכונות לזריקת חצץ; מכשירים המניבים גלי קול רועשים; וגז פלפל המכיל קפסאיצין.
האינתיפאדה השנייה התלקחה לעימות צבאי רחב היקף הכולל פיגועי התאבדות כאשר, על פי מעריב, נורו 700,000 כדורי תחמושת לעבר המוני מפגינים בגדה המערבית, כמו גם 300,000 כדורי תחמושת ברצועת עזה, והרגו 118 פלסטינים, כולל 33 בני נוער.
אמנת ז'נבה הרביעית מורה למדינות החתומות עליה למנוע עינויים, כולל סבל נפשי.
לדברי ליסה הג'אר וד"ר רחל סטרומזה, מנהלת הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל, עינויים היו מאפיין קבוע של שיטות חקירה ישראליות של פלסטינים.
דיווחים על עינויים החלו להופיע בשנות ה-70 של המאה העשרים ומתועדים בפירוט על ידי הארגון הלא ממשלתי אל-חאק באמצע שנות השמונים.
לפי אל־חאק, מונח הסלנג של הצבא, טרטור, קשור למדיניות שהנהיג רפאל איתן, שהורה על חיילי הצבא ומשמר הגבול לעסוק במעצרים חוזרים ונשנים והשפלה של מספר גדול מקרב האוכלוסייה הפלסטינית בשטחים.
הכוונה הייתה לאסוף קבוצות אנשים מהפגנות לאומיות של פלסטינים, לאלץ לשיר את התקווה, לסטור אחד לשני ולזחול ולנבוח כמו כלבים.
המשטרה עצרה גם אלפי פלסטינים מדי שנה באשמות "ביטחוניות", שנעו בין פעילות טרור לקריאת ספרים ממה שישראל ראתה "רשימה שחורה".
לטענת עמותת בצלם וקרן החירום הבינלאומית של האומות המאוחדות לילדים, נראה כי טיפול לקוי בילדים פלסטיניים במערכת המעצר הצבאית הישראלית נרחב, שיטתי וממוסד.
על פי החוק הבינלאומי, כל הילדים הנמצאים בקשר עם מערכות המשפט מחויבים לקבל יחס של כבוד בכל עת.
על פי מחקר משנת 2013 של קרן האו"ם לילדים, שעסק ב-10 שנים של טענות על התעמרות בילדים כחלק מהפרקטיקות הצבאיות של ישראל בגדה המערבית, הראיות ממספר משקיפים חיצוניים מעל עשור מצביעות על כך שילדים פלסטינים שנמצאים במעצר צבאי של ישראל סובלים מיחס אכזרי ומשפיל.
האיסור על נהגים כאלה לפי חוק הוא מוחלט ובלתי מותנה, ואפילו שיקולי ביטחון או איומי מלחמה אינם יכולים לעקוף את הכלל.
על פי הסניף השוודי של ארגון "להציל את הילדים", בין 23,600 ל-29,900 ילדים נדרשו לטיפול רפואי לאחר שנפגעו ממכות צה"ל בשנתיים הראשונות של האינתיפאדה הראשונה, שליש מהם בני 10 ומטה.
קטינים (בני 16 ומטה) היוו 35-40% מתוך 130,000 הפלסטינים שסבלו מפציעות קשות מצד חיילים ישראלים בהתקוממות זו.
בקרב ילדים בני 15 ומטה שנדרשו לטיפול רפואי, 35% נפצעו מירי ישראלי, 50% ממכות ו-14.5% סבלו מגז מדמיע.
הממשל הצבאי מנהיג צנזורה ביהודה ושומרון על פי הוראות תקנות ההגנה (שעת חירום) מ־1945, אשר בתוקף גם בישראל.
באוגוסט 1967 חתם מפקד כוחות צה"ל באזור הגדה המערבית עוזי נרקיס על "צו בדבר איסור פעולות הסתה ותעמולה עוינת" שאסר על פרסום כל חומר בעל משמעות מדינית ללא היתר ממפקד האזור, לצד הפקדת סמכויות הצנזורה שבתקנות ההגנה בידי המפקד הצבאי.
הצו תוקן ב־1977 וב־1981, כשנוספה לצו נספח ארוך של רשימת הפרסומים האסורים.
ברם, לא קיימות בנושא הנחיות ברורות, כך שאפילו יצירות שתורגמו מהעיתונות העברית, או הפקות תיאטרון המותרות בישראל, כמו המלט, הפכו יעד לצנזורה.
ביקורת על התנחלויות נאסרה, וכך גם ביטויים לרגשות גאווה לאומיים, בהם אזכור המילה "פלסטין".
עיתונים עלולים לאבד את רישיונם בעקבות הפרת הוראות הצנזורה על בסיס תקנות החירום משנת 1945 (סעיף 92/2).
היתרי נסיעה שהיו מאפשרים לאנשי ציבור פלסטיניים כמו אליאס פריג', ראש עיריית בית לחם, להתראיין בחו"ל, נשללו.
השימוש התכוף בכתובות גרפיטי למחאה במהלך האינתיפאדה הראשונה הביאה במאי 1988 את מפקד האזור אלוף עמרם מצנע להורות בתיקון לצו בדבר הוראות ביטחון על איסור יצירת כתובות כאלה במידה שהם עלולים להשפיע על דעת הקהל באזור באופן העלול לפגוע בביטחון האזור, בשלום האזור או בסדר הציבורי בו.
בתיקון נוסף מנובמבר 1988 הוטלה האחריות על בעל הנכס עליו צויר הגרפיטי להסירו, ונקנסו על כתובות הגרפיטי.
היה על הפלסטינים לאסור לבסוף בעצמם על הנוהג, לאחר שהפך למקור הכנסות גדול לישראל.
עם הקמת הממשל הצבאי הישראלי במרחב עברו כלל סמכויות המנהל והחקיקה במרחב לידיו.
המושל הצבאי חוקק חוקים ותקנות על ידי צווים צבאיים, כ-1,800 צווים צבאיים הנוגעים לגדה המערבית.
הממשל הצבאי ממשיך לאכוף את תקנות ההגנה (שעת חירום) שנחקקו על ידי המנדט הבריטי ב־1945 ושהיישוב מחה נגד החלתם על יהודים בתקופת המנדט.
כחלק מהחקיקה הצבאית ולצורך חקיקתה הקים הממשל הצבאי בתי משפט צבאיים האוכפים את הוראות החקיקה הצבאית.
בפני בית המשפט הצבאי העומדו לדין בעבר גם אזרחים ישראלים אך עם הזמן התקבלה העדפה להעמידם לדין בפני בתי משפט ישראליים.
מציאות זו יוצרת פיצול בו פלסטינים נשפטים בפני בית משפט צבאי הפועל תחת חוקי האזור בעוד ישראלים נשפטים בפני בית משפט אזרחי הפועל על פי החקיקה הישראלית.
בשנת 1988 תיקן המפקד הצבאי את צו בדבר הוראות ביטחון וקבע כי "בענייני שפיטה אין מרות על מי שבידו סמכות שפיטה, זולת מרות הדין ותחיקת הביטחון" (בדומה לקבוע בחוק יסוד: השפיטה (סעיף 2)).
לדברי איל בנבנישתי תיקון זה נועד גם למנוע את השימוש בחוק הבינלאומי לפני שופטים בבתי הדין הצבאיים.
לפי סארי מקדיסי בין השנים 1967–2005 נעצרו על ידי ישראל כ-650,000 פלסטינים,, כאשר אחד מכל שלושה מהמעצרים בשני העשורים הראשונים.
במשך השנים עצרה ישראל אלפי פלסטינים במעצר מנהלי, המבוסס על ראיות שלא נחשפות בפני העציר.
ב-2018 ציין ארגון אמנסטי אינטרנשיונל כי "מאות פלסטינים, כולל ילדים, מנהיגי חברה אזרחית ועובדים לא ממשלתיים היו במעצר מינהלי באופן קבוע", והכיר בחלקם, כמו ח'אלדה ג'ראר ואחמד קטאמש, כאסירי מצפון.
רישום המקרקעין בארץ החל תחת השלטון העות'מאני שחוקק ב־1858 חוק קרקעות שעודנו בתוקף ביהודה ושומרון.
תחת הממשל העות'מאני היה רישום הקרקעות מצומצם למדי, בעיקר בשל אי רצון להתחייב בגיוס לצבא העות'מאני; ב־1928 החלה ממשלת המנדט הליך רישום מסודר של קרקעות לפי מספר חלקה, שנמשך בצורה איטית תחת השלטון הירדני.
ב־1967 נרשמו כשליש מאדמות יהודה ושומרון, בעיקר באזור ג'נין ובקעת הירדן.
ב־1968 הוציא הממשל הצבאי הוציא צו שהורה על התליית רישום הקרקעות.
על פי החוק הבינלאומי מותר לכוח הכובש לתפוס חזקה זמנית במקרקעין ובמבנים לצורך שיכון כוחות צבאיים.
בהתבסס על כך, ובטענה שהדבר דרוש לצרכים צבאיים, נהגה ישראל בתחילה להפקיע אדמות בצו צבאי על מנת להקים יישובים יהודים, כמו מתתיהו, נווה צוף, רימונים, בית אל, כוכב השחר, אלון שבות, אלעזר, אפרת, הר גילה, מגדל עוז, גיתית, ייט"ב וקריית ארבע.
בבג"ץ בית אל ב-1977 אושרה הפקעה מנימוקים כאלו, אך בבג"ץ אלון מורה ב-1979 פסק כי ההפקעה אינה לצרכים ביטחוניים וביטל אותה, וממשלת ישראל קיבלה החלטת ממשלה הקובעת כי לא ייעשה עוד שימוש בצווי הפקעה, והתנחלויות יוקמו על אדמות מדינה בלבד.
על פי נתוני המנהל האזרחי, 99.76% (כ-674,459 דונם) מסך אדמות המדינה שביהודה ושומרון שהוקצו לשימוש, הוקצו לטובת ההתנחלויות.
מנגד, לפלסטינים הוקצו, לכל היותר, 0.24% מהם (כ-1,625 דונם); כאשר 80% מההקצאות לפלסטינים (1,299 דונם) נעשו לצורך הקמת התנחלויות (669 דונם) ולצורך העברה בכפייה של בדואים (630 דונם), כך שלצורכי הפלסטינים עצמם הוקצו לכל היותר 326 דונם.
נוהל נוסף לתפיסת אדמות הוא "הצו בדבר נכסים נטושים" מ-1967, שקבע כי נכס שהיה ברשות פלסטיני שיצא מיהודה ושומרון, בין אם לפני מלחמת ששת הימים, במהלכה או אחריה, יועבר לחזקת ממונה מטעם צה"ל, הרשאי לעשות בו כראות עיניו.
עם זאת, לפרקים נכס הוגדר כנטוש גם אם זהות בעליו לא הייתה ידועה; בית חורון, לדוגמה, הוקמה על אדמות שבעליהן חי בזמן מכירתן ביהודה ושומרון.
ועדת העררים קבעה כי אף על פי שאין כל ספק לבעלותו על האדמות, העסקה למכירתן לא תבוטל מסיבות של תום לב.
אמצעי נוסף בו השתמשה ישראל להפקעת אדמות פלסטיניות היה ייעודן לצורכי ציבור.
על פי החוק הירדני, כאשר מפקיעים אדמות לצורכי ציבור יש לפרסם תחילה את הכוונה לעשות זאת, לתת זמן לערעור, ולקבל אישור מהמלך.
ישראל שינתה זאת בכך שהאצילה את הכוח להפקעה למפקדים צבאיים אזוריים, וביטלה את הדרישה לפרסם את הכוונה להפקיע בעיתון רשמי.
ערעורים לא טופלו עוד בבתי משפט מקומיים אלא במערכת בתי המשפט הצבאיים.
ההתנחלות מעלה אדומים יושבת על 30,000 דונם של אדמות פלסטינים שהופקעו באופן זה.
במאי 2025 החליטה ועדת השרים לענייני ביטחון על הנהגה מחדש של רישום המקרקעין ביהודה ושומרון.
מתנדי ההתנחלויות טענו כי ההחלטה נועדו להקל על רישום בעלות יהודית על אדמות ביהודה ושומרון ותפגע בפלסטינים.
מתוקף מעמדם כשטחים בתפיסה לוחמתית, יהודה ושומרון כפופים לחוק צבאי, וסמכויות חקיקה מסורות לידי מפקד כוחות צה"ל באזור יהודה ושומרון שהוא מפקד פיקוד המרכז.
המפקד משמש כמחוקק ומוסמך להוציא צווים חקיקתיים למרחב, חלקם מתקנים חקיקה קיימת וחלקם יוצרים חקיקה חדשה.
החקיקה הפלילית של מפקד האזור כלולה בצו בדבר הוראות ביטחון, המשמש כקודקס פלילי למרחב, ועל פיו פועלים בתי המפשט הצבאיים הישראלים.
על אזרחים ישראלים ועל ההתנחלויות מוחל החוק הישראלי בדרכים שונות.
הוראות החוק של המשפט האזרחי מוחלות על בסיס אישי, כך שהן חלות על תושבי ישראל ולא על בסיס שטח.
להחלת החוק נדרש צו אלוף.
יישום החוקים יצר "מובלעות" של החוק הישראלי ביהודה ושומרון, המונחים "משפט המובלעות" או "צדק מבוסס מובלעת" משמשים לתיאור מערכת המשפט במקום.
המשפט הפלילי הישראלי מוחל על תחומי ההתיישבות הישראלית ביהודה ושומרון על בסיס שטח, כאשר בשאר השטח חל הדין הירדני, המנדטורי, העות'מאני והבינלאומי.
התנגדות אידאולוגית לכיבוש הופיעה מיד אחרי מלחמת ששת הימים, כאשר הוגים כישעיהו ליבוביץ ואחרים הזהירו מפני ההשלכות של שלטון ממושך על הפלסטינים.
ההתנגדות האידאולוגית לכיבוש הלכה והתקבלה בשיח הציבורי בשנות ה-70, עם הקמת מפלגת רצ ותנועת שלום עכשיו, וביתר שאת בשנות ה-80, כאשר מפלגת העבודה אימצה את האופציה הירדנית ומאוחר יותר את פתרון שתי המדינות.
עם השנים, סיום הכיבוש הפך לאחד מהעקרונות המרכזיים של השמאל הפוליטי בישראל.
במאמר שפורסם ב־1968 טען ליבוביץ כי עם השנים הפכה הטענה כי הכיבוש גורם להשחתה מוסרית לאחד הנימוקים העיקריים נגד הכיבוש בשיח הפוליטי בישראל.
לפי הטענה, שלטון צבאי של עם אחד על עם אחר יוביל בהכרח להשחתה מוסרית של שני העמים, ולכן סיום הכיבוש הוא אינטרס ישראלי קיומי.
באוסף "השפעת הכיבוש על החברה הישראלית" (מוסד ביאליק, 2013) מציגים צ'ארלס גרינבאום ויואל אליצור מספר מחקרים המצביעים על קשר אפשרי בין הכיבוש להתגברות האלימות בחברה הישראלית בכלל ובאלימות של חיילים ומתנחלים כלפי פלסטינים בפרט.
אדי קאופמן טען כי השפעת הכיבוש היא אחד הגורמים להתגברות האתנוצנטריות בחברה הישראלית ולשחיקת התמיכה בדמוקרטיה ובזכויות האדם.
סירוב לשרת בצה"ל הוא אקט של מחאה נגד הכיבוש, שננקט על ידי צעירים לפני גיוס או על ידי חיילי מילואים.
מאז שנות ה-70 היו מספר התארגנויות של סרבנות לשרת בצה"ל בכלל ומעבר לקו הירוק בפרט, וקיימת גם סרבנות לא מאורגנת של יחידים.
בין הקוראים לסרבנות כמחאה נגד הכיבוש היה ישעיהו ליבוביץ, אחד ההוגים המרכזיים של השמאל הרדיקלי בישראל.
קריאות לסיפוח יהודה ושומרון לישראל
בימין הישראלי עלו קריאות לסיפוח יהודה ושומרון לישראל וביטול הממשל הצבאי.
השלג הלבן של רוסיה הוא סרט עלילתי סובייטי שביים יורי וישינסקי על פי הרומן "לבן ושחור" מאת אלכסנדר קוטוב.
הסיפור מתרכז בגורלו של אלוף העולם הרביעי בשחמט, אלכסנדר אלכין, באחת התקופות הטרגיות בחייו: בשנים 1927 ל-1946, כלומר מהזכייה בתואר ועד מותו.
השחמטאי הנהדר, חסר פחד לחלוטין על לוח השחמט ומוכן לשחק נגד כל יריב, מתגלה כהחלטי מדי בחיים האמיתיים ונלחם עם עצמו, עם הפחדים שלו, הדעות הקדומות והלחץ להצליח.
הסיפור מתחיל ברגע בו בבואנוס איירס חוסה קפבלנקה משחק את המשחק האחרון על התואר העולמי.
ארגנטינאים נושאים את אלכין בזרועותיהם למלון; בברצלונה, אליה מגיעה הספינה, הוא מתקבל בקבלת פנים נלהבת.
אבל בצרפת, בה התגורר אלכין בשנים האחרונות, מברכים את האלוף החדש בקור רוח, למעשה, אלוף העולם הרוסי אינו נחוץ כאן במיוחד.
רק המהגרים הרוסים מרוצים מאלכין, אך גם הם אינם מתעניינים במיוחד: בקבלת פנים חגיגית לכבוד האלוף אלכין נואם, בו, כאשר הוא מתפרסם בעיתוני המהגרים הלבנים, הם מכניסים קטע אנטי-סובייטי לכתבה.
היחסים עם רוסיה הופרעו, וכל חייו לאחר מכן אלכין נקרע בין הרצון לחזור למולדתו לבין החששות שמעגלו הקרוב הטיל עליו.
האמביוולנטיות של המצב, הספק העצמי, יחד עם צרות אישיות ושיכרות, עושים את עבודתם - ואלכין מפסיד את משחק אליפות העולם למקס אויבה, שאיש לא ראה כמועמד רציני לכתר השחמט העולמי.
נעלב מהתבוסה, הוא מוצא את הכוח לאסוף את עצמו.
במקביל, היחסים עם רוסיה משתקמים ואלכין שוב הפך לאלוף העולם.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוא מוצא את עצמו בשטח הכבוש ונאלץ לשתף פעולה עם הגרמנים.
כתוצאה מכך אלכין לעולם לא ממתין לחזרה לזירת השחמט העולמית ולקיום משחק באליפות העולם עם בוטוויניק - הוא מת בחדר מלון פורטוגזי יום לאחר פרסום ההודעה הרשמית על המשחק העתידי.
נטליה גונדרבה – נאדז'דה סרגייבנה, אשתו הרוסית של אלכין
בוריס גלקין – סאלו פלור
אלכסנדר גולובורודקו – ולנטין ווליאנסקי
כריסטינה מיכאילובסקאיה – גרייס וויסחאר
אולג פדורוב – מיכאילוב "זליבנוי"
וסבולוד יקוט – עמנואל לסקר
ולדימיר פיקה – פרנצ'יסקה לופי
טימופיי ספיוואק – מקס אויבה
סרגיי פולז'ייב – גנרל גרמני
סרגיי רוז'קוב - מיכאל בוטביניק
השלום של טראמפ – הסכמי אברהם והמהפך במזרח התיכון הוא ספר עיון של העיתונאי ברק רביד.
הספר, בעריכתה של יפעת גבעון, יצא לאור ב-12 בדצמבר 2021 על ידי הוצאת "משכל".
אורכו של הספר 367 עמודים ברוטו ו-333 נטו, והוא מחולק ל-14 פרקים נוסף על פתח דבר ועל סוף דבר.
את עטיפת הספר, שבה מוצגת מפת המזרח התיכון כשערו האדמוני של טראמפ, יצר המעצב הגרפי פיני חמו.
תוכן הספר עוסק בכהונתו של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ בין 2017 ל-2021 בכל הנוגע אל המזרח התיכון בכלל ומדינת ישראל בפרט, החל מן המשא ומתן לפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני באמצעות "עסקת המאה" ועד לנורמליזציה והשלום בין מדינת ישראל למדינות המפרץ באמצעות "הסכמי אברהם".
המידע בספר מתואר באמצעות ראיונות נרחבים עם בכירי ממשל טראמפ וממשלות ישראל השלושים וארבע והשלושים וחמש בתקופה המתוארת לעיל, והוא כולל בו פרסומים ראשונים ובלעדיים בדבר פעילויות חשאיות של משרד החוץ הישראלי והתרחשויות פרטיות בבית הלבן.
הספר זכה לסיקור נרחב בתקשורת הישראלית, זאת בעיקר לאור תוכן הריאיון של טראמפ עם רביד בו זה הראשון דיבר בגנותו של ראש ממשלת ישראל לשעבר בנימין נתניהו.
המבקרים העניקו לספר ביקורות חיוביות, והוא סוקר בהרחבה בעיתונות הישראלית.
המאייר אדל רודריגז, שעובד כפרילנסר עבור מגזין "Time", האשים את רביד וחמו בגנבה ספרותית והפרת זכויות יוצרים של העטיפה.
השלטון הישראלי בסיני היה ממשל צבאי אותו החילה מדינת ישראל בחצי האי סיני מכיבושו במלחמת ששת הימים (1967), ועד נסיגת ישראל ממנו בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים (1982).
עם כיבוש חצי האי סיני הוקם בו ממשל צבאי שהתחלק לשני אזורים: צפון סיני שהייתה חלק ההממשל הצבאי הישראלי ברצועת עזה ומרחב שלמה (דרום סיני).
השלטון הישראלי בסיני ארך כ-15 שנה, ובתקופתו הוקמו כעשרים התנחלויות בדרום סיני, לאורכו של מפרץ עקבה ובחבל ימית בצפון-מזרח סיני.
מאז הקמת מדינת ישראל בשנת 1948 שימש חצי האי סיני כאזור החיץ שבין ישראל למצרים.
בזמן מלחמת העצמאות כוחות מצריים עברו דרך סיני בדרכם לפלוש לתחומי ישראל.
בהמשך המלחמה פלשו כוחות ישראליים לפינה הצפונית מזרחית של סיני, אך נסוגו לאחר זמן קצר, בעקבות לחץ בריטי ואמריקאי.
תחת הסכם שביתת הנשק של 1949, סיני, יחד עם רצועת עזה, נותרו תחת שלטון מצרי, אף על פי שחלקים ממנה נותרו ללא כוח צבאי.
בשנת 1956, מצרים השתמשה בשליטתה על סיני כדי לכפות הסגר ימי על נמל אילת הישראלי.
בעקבות זאת, ישראל, בתיאום עם בריטניה וצרפת שבקשו להשתלט מחדש על תעלת סואץ, פתחו במלחמת סיני.
במהלך המלחמה, שנמשכה שישה ימים בלבד, פלש צה"ל לסיני, וכבש את רוב חצי האי יחד עם חבל עזה.
ישראל הקימה בסיני ובחבל עזה שתי היאחזויות נח"ל (נח"ל תרשיש ונח"ל רפיח), אך נאלצה לסגת משם לאחר כחודשיים, בעקבות לחצים של ברית המועצות וארצות הברית.
במאי 1967, לאחר מספר התגרויות מצריות בישראל, החלה מצרים בתיאומים צבאיים עם מדינות ערב אחרות לקראת מתקפה על ישראל.
ישראל בתגובה פתחה במכה מקדימה נגד מצרים (מבצע מוקד), ירדן וסוריה במה שנודע מאוחר יותר כמלחמת ששת הימים.
במלחמה זו הובס הצבא המצרי וישראל כבשה את כל חצי האי סיני.
תעלת סואץ, שגדתה המזרחית עברה לשליטת ישראל, נסגרה.
בסיסי הצבא המצרי, כגון בסיס רפידים ובסיס אל עריש, הפכו לבסיסים של צה"ל.
ההתנחלויות בסיני חולקו לשני אזורים עיקריים; אזור "חבל ימית" בצפון-מזרח סיני, ואזור "מרחב שלמה" בדרום סיני, לאורכו של מפרץ אילת.
היישוב הראשון באזור, שדות, קם בשנת 1971 ואחריו הוקמו עוד יישובים נוספים: ימית, עצמונה, נתיב העשרה, שדות, דקלה, פריאל, פרי גן, תלמי יוסף, אוגדה, ניר אברהם, נאות סיני, חרובית, חצר אדר, סופה, אבשלום, חולית.
האזור נקרא בשם "חבל ימית" על שם היישוב ימית בו התגוררו כ-3,000 איש.
באזור חבל ימית הוקם שדה התעופה הצבאי איתם אשר לצידו שכנו מבני קבע עבור חיילי ומפקדי הבסיס, בו גרו עם משפחותיהם, מבנים שקיבלו את השם "מחנה נורית".
ההתיישבות הישראלית הראשונה באזור הייתה אופירה, ולאחריה הוקמו עוד מספר יישובים: נביעות, די זהב, זהרון ושלהבת.
אופירה היוותה יעד תיירותי מבוקש לישראלים, אם בתיירות חופים לאורך מפרץ אילת ואם בטיולים לאזור ההר הגבוה, שם גם הוקם בית ספר שדה צוקי דוד ליד מנזר סנטה קתרינה.
בסמוך לשארם א-שייח' הוקם בסיס של חיל הים הישראלי, ששימש את זירת ים סוף של החיל, ושדה אופיר של חיל האוויר הישראלי.
כן הופעלו שדות תעופה בא-טור ובסנטה קתרינה, אשר שימשו את הצבא ואת הטיסות הפנים ארציות, לצורכי תיור.
צפון האי סיני נכלל בממשל הצבאי של רצועת עזה.
באוגוסט 1967 פוצל אזור מרכז סיני מאזור רצועת עזה וצפון סיני והיה לאזור ממשל עצמאי.
מפקדי האזור כללו את סא"ל ששון בר-צבי, וסא"ל עמוס ירקוני.
במרץ 1972 פוצל אזור צפון סיני מרצועת עזה שהועברה לפיקוד המרכז, בעוד צפון סיני נותרה תחת פיקוד הדרום.
במהלך פינוי סיני אוחד ב־15 בינואר 1980 אזור הממשל בצפון סיני עם הממשל ברצועת עזה.
דרום סיני היה תחת מרחב שלמה.
מסוף מלחמת ששת הימים ועד 7 באוגוסט 1970 התקיימה משני צידיה של תעלת סואץ מלחמת ההתשה בין ישראל למצרים, שבמהלכה נהרגו 367 ישראלים.
מטוס נוסעים לובי שחדר לסיני ב־21 בפברואר 1973 עקב טעות ניווט, הופל על ידי מטוסי חיל האוויר הישראלי.
בשנת 1973 ניסתה מצרים להחזיר את שליטתה בסיני במלחמת יום הכיפורים.
כוחות מצריים תקפו את צה"ל והצליחו להשתלט על הגדה המזרחית של תעלת סואץ.
ישראל בתגובה כיתרה חלק מהכוחות הללו וכבשה חלקים מהגדה המערבית של התעלה.
כחלק מהסכמי הפרדת הכוחות, ישראל הסיגה את כוחותיה אל מעבר לקו התעלה ואפשרה את פתיחתה המחודשת של תעלת סואץ.
כן נסוגה ישראל מרצועה צרה וארוכה לאורך מפרץ סואץ, שכללה את מרבית שדות הנפט הישראלים בסיני, כולל אבו רודס (והיישוב שלהבת שהיה ממוקם שם) ובליים.
במסגרת תהליך השלום בין ישראל למצרים חתמו שתי המדינות בספטמבר 1978 על הסכמי קמפ דייוויד כהסכמי מסגרת, בהם התחייבה ישראל לנסיגה מסיני במסגרת הסכם עתידי.
במרץ 1979 נחתם הסכם השלום בין ישראל למצרים במסגרתו הסכימה ישראל להעביר את השליטה בכל סיני לידי המצרים.
הנסיגה בוצעה בשני שלבים עיקריים: עד ינואר 1980 העבירה ישראל את מרבית חצי האי לידי מצרים ונסוגה קו אל-עריש – ראס מוחמד, וב־25 באפריל 1982 הושלמה העברת חצי האי לידי מצרים והגבול בין המדינות הועבר לגבול הבינלאומי.
נסיגתה של ישראל לוותה בפינוי בסיסי צה"ל והיישובים הישראלים.
השלושה משכונת מחלול הוא ספר ילדים שנכתב על ידי אברהם ברטורא בשנת 1940 בהשראת ספר של פטר מתאוס "Hein Hanno Kurt und die Aurora" משנת 1932, עם ציורים של מירה לובה.
הספר כתוב בעברית ארכאית של אז.
העלילה מתרחשת בעיקרה בשכונת מחלול וברחובות הקרובים – רחוב הירקון, ארנון, הגליל (מאפו), דיזנגוף, יל"ג, של"ג, שדרות קק"ל (בן-גוריון), עם ישראל חי, יהואש ועוד.
השלושה הם בת ושני בנים שעוברים חוויות בתל אביב בניסיון למצוא קיפוד שנעלם.
הספר עובד לתסכית ששודר בתוכנית "קול ישראל לנוער".
במרכז העלילה – בת ושני בנים שאחד מהם גר בשכונת מחלול:
ניסן "ניסי" קוטב, גר עם אמו בצריף בשכונת מחלול מול רחוב עם ישראל חי.
בשכונה בה יש חול ואוויר צח והיא מכונה "שכונת אוויר צח".
לניסן יש בחצר הצריף פינה בה הוא מחזיק את הצב קינמון ומשפחתו ואת הקיפוד יקשן.
רוחמה "רוחי" סמרה, גרה ברחוב הירקון 162. היא חברה של ניסן, מתנהגת כטומבוי ולובשת כל הזמן מכנסיים.
אליאב "אלי" צפוני, עבר עם הורי לאחרונה לרחוב הירקון 162. משפחת צפוני היא משפחה מבוססת שמחזיקה עוזרת בית קבועה.
האמא מקפידה על ניקיון הבית ואינה רואה בעין יפה את חברתו של אלי עם ניסן ורוחי.
היא לא מרשה לו להכניס הביתה בעלי חיים ומסתפקת באקווריום ביתי.
אלי מתנהג ולבוש כחנון, כאשר רוחי מועדת על קרש שנשבר הוא פורץ בצחוק.
היא סוטרת לו והוא בורח לביתו.
ניסן מניח את יקשן בתיבת קרטון של בית החרושת שמן.
הוא יוצא עם רוחי לצפות בפעולה של מכבי אש וכשהוא חוזר מתברר שהתיבה עם יקשן נעלמה.
שכן מגלה לו כי במקום עבר סמרטוטר שלקח את התיבה.
ניסי ורוחי מגלים סמרטוטר שבעגלתו יש תיבת קרטון של שמן וניסן לוקח אותה בלי רשות אך מתברר שזו לא התיבה של יקשן.
הוא מלא צער ומפרסם בשכונה על הקיפוד שאבד.
ניסן חושד באלי שגנב את הקיפוד, פורץ לדירתו ומתעמת אתו אך אלי אומר שאין לו קשר על היעלמות הקיפוד ומגרש אותו.
לבסוף אלי תופס יוזמה ומתחיל בחיפוש אחרי הסמרטוטר.
שוטר מכוון אותו לסמרטוטר חיים גררי ברחוב יהואש 7 ושם הוא מוצא את התיבה המבוקשת.
הסמרטוטר מסכים לתת לו את הקיפוד אף על פי שבנו ובתו "אימצו" אותו ונקשרו אליו.
אלי מחזיר את הקיפוד לניסן.
ניסן ורוחי משלימים עם אלי ולפי עצתו של ניסן, הוריו של אלי קונים לו כלבלב בשם "תופי".
השליח ממנצ'וריה הוא סרט קולנוע משנת 1962 בבימויו של ג'ון פרנקנהיימר, על פי ספרו של ריצ'רד קונדון באותם שם.
הסרט יצא להקרנה בשנה שקדמה לרצח הנשיא קנדי.
המוטיב העיקרי בסרט הוא הרעיון כי מאחורי רטוריקה סופר-פטריוטית, לאומנית ואנטי-קומוניסטית יכולה להסתתר למעשה חתרנות אנטי-אמריקאית.
הסרט הציג מזימה קומוניסטית לגרום לבחירת נשיא ארצות הברית שיהיה סוכן המופעל בידי הסובייטים והסינים, על ידי הצגתו כמועמד פטריוטי תוך יצירת היסטריה לאומית.
הספר והסרט טבעו את הביטוי "המועמד המנצ'ורי" (שם שסולף בגרסה העברית ל"שליח ממנצ'וריה") לתיאור מצב זה, והביטוי משמש עד היום לתיאור תרחישי התערבות פוליטית זרה בבחירות בארצות הברית.
לאחר רצח קנדי עלו נקודות הדמיון שבין הסרט לבין אירוע רצח הנשיא: המתנקש בסרט היה "פתי" (patsy) שנשלט בידי כוחות חזקים ממנו, כפי שרוב תאוריות הקונספירציה בנוגע לרצח קנדי, מייחסות כינוי זה ללי הארווי אוסוואלד.
הירי היה מתא הקרנה של אולם הוועידה שנמצא בגובה ממול לבמה.
זווית הירי והמרחק מן המטרה היו דומים לאלו שבין מחסן הספרים בדאלאס לבין מכונית הנשיא.
הירי היה אף הוא ברובה צלפים.
ריימונד שאו התגייס לצבא לאחר אכזבה בחיי האהבה שלו בדומה ללי הארווי אוסוואלד שהתגייס לחיל הנחתים.
כשהחלו להיווצר תאוריות הקונספירציה על רצח קנדי, חלקן סבוכות ומסובכות מאוד, קשה היה שלא למצוא מכנה משותף בינן לבין המזימה המתוחכמת שבסרט.
בעקבות כל אלה הפך הסרט לסרט פולחן (Cult Movie).
יש לציין גם את משחקם של שני שחקני משנה שהשתתפו בסרט.
ג'יימס גרגורי כסנטור אייסלין, דמגוג פוליטי ריקני ורברבן שהיה מיועד על-פי המזימה למלא את תפקיד "המועמד המנצ'ורי" לנשיאות ארצות הברית וכן קאי דיי (Khigh Dhiegh) כסוכן הסיני שהיה אחראי להפעלת המזימה.
שחקן זה, אף שהיה ממוצא מצרי, גילם בקולנוע ובטלוויזיה תפקידים של סיני בגלל חזותו המונגולית, וזכור בתפקיד איש הביון הסיני וו פאט, יריבו של סטיב מק'גארט ברוב העונות של סדרת הטלוויזיה "הוואי חמש אפס".
הסרט זכה למועמדויות לפרס האוסקר בשנת 1963. אנג'לה לאנסברי הייתה מועמדת לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
הסרט קיבל מועמדות נוספת לאוסקר בקטגוריית "העריכה הטובה ביותר", וכן מועמדות לפרס גלובוס הזהב לג'ון פרנקנהיימר בקטגוריית הבימוי, וזכייה לאנג'לה לאנסברי כשחקנית המשנה הטובה ביותר.
הסרט יצא להקרנה מחודשת בשנת 1987 ומאז הוא מוקרן מדי פעם בטלוויזיה, לרבות פעמים אחדות בערוצי הטלוויזיה בישראל.
ב-30 ביוני 2004 הועלתה בהצגת בכורה גרסה חדשה של "השליח ממנצ'וריה".
הסרט הוקרן בישראל בשם "המועמד ממנצ'וריה" (שוב עיוות של שמו המקורי "המועמד המנצ'ורי").
תסריטאי הסרט נאלצו להתמודד עם השינויים שחלו בעולם עם קריסת ברית המועצות והגוש הקומוניסטי ומצאו כתחליף לגוף רב העצמה, העומד מאחורי המזימה להשליט נשיא בובה על ארצות הברית, את הגלובליזציה המתגלמת בדמותו של תאגיד בדיוני הנקרא "התאגיד המנצ'ורי הגלובלי".
בגרסה החדשה ריימונד שאו עצמו הוא האיש המיועד למלא את תפקיד הנשיא-בובה, אמו היא סנאטורית רבת-עוצמה, ודמותו של הסנאטור אייסלין נמחקה.
את תפקיד ריימונד שאו ממלא בגרסה החדשה השחקן לייב שרייבר, אמו הדורסנית היא מריל סטריפ ומפקדו חושף המזימה הוא דנזל וושינגטון.
במאי הסרט הוא ג'ונתן דמי שביים את "שתיקת הכבשים".
ספרו של ריצ'רד קונדון, עליו מבוסס הסרט, הופיע פעמיים בתרגום עברי:
השלמה לריבוע היא טכניקה אלגברית לטיפול בביטוי מהצורה
הנקרא גם טרינום או משוואה ריבועית (כאשר משווים את הביטוי ל-0).
השלמה לריבוע מתבצעת בשלבים הבאים:
החסרת הערך שהוספנו, כדי שלא לשנות את ערכו של הביטוי.
לחלופין, אפשר לבצע זו בצורה הבאה:
באמצעות שיטה זו אפשר להוכיח שהפתרונות של משוואה ריבועית נתונים על ידי
שימושים נפוצים להעלאה בריבוע הם בפתירת אינטגרלים או בהוכחות של אי שוויונים כשרוצים להראות כי ביטוי מסוים הוא חיובי.
השלכה, הוא מונח כלכלי המציין תאוריה שנוסחה לראשונה על ידי פרידריך פון ויזר, הקובעת כי מחירי גורמי הייצור (פקטורי ייצור) נקבעים על פי מחירי התפוקה.
קביעה זו הפוכה לקביעת הכלכלנים הקלאסיים כמו אדם סמית ודייוויד ריקרדו .
תאוריית ההשלכה של ויזר נוגעת לדיון בטיבו של ערך כלכלי.
כלכלנים מאסכולת התועלת השולית כמו קרל מנגר והאסכולה האוסטרית טענו כי ערך כלכלי אינו נקבע על פי גורמי הייצור שהיו שותפים ביצירת המוצר.
אלא, על פי השימוש המוערך ביותר שהמוצר האחרון יכול לשמש לו או התועלת השולית של המוצר המוגמר.
על פי תאוריית הערך השולי, קל להבין כיצד ערכם של מוצרים מסדר נמוך (מוצרי צריכה) מבוסס על הערכת הרוכש המשתמש בהם.
ערכם של מוצרים מסדר גבוה (מוצרים המשמשים בייצור מוצרים אחרים) ניתן להיקש על פי הערך השולי המשתרשר ממוצרים מסדר נמוך וקשה מאוד לחשבו.
לכן, פיתח ויזר את הרעיון שלפיו מוצרים מסדר גבוה גם הם מוערכים על פי ערך שולי ישיר— זה של הצרכנים שלהם, יצרנים המשתמשים במוצרים מסדר גבוה כדי ליצור מוצרים מסדר נמוך.
השליטים הוא ספר מדע בדיוני מאת רוברט היינליין שיצא בשנת 1951. הספר תורגם לראשונה לעברית על ידי עמוס גפן בשם "פלישה לכדור הארץ" ויצא לאור בישראל בשנת 1961 בהוצאת "מצפן".
הוא יצא לאור בשנית בשם "השליטים" בהוצאת מסדה בשנת 1979.
הספר, שנכתב בהשפעת המלחמה הקרה, עוסק באחד הנושאים הנפוצים במדע בדיוני: חייזרים המשתלטים על גוף האדם.
הספר עובד לגרסה קולנועית בכיכובו של דונלד סאת'רלנד.
הסיפור מוצג מנקודת-מבטו של סֶם נֶיבֵנְס (למרות העובדה ששמו האמיתי אינו ידוע לקורא; בנקודה מסוימת בספר מתברר כי שמו הפרטי "אליהו", אך ייתכן כי גם זה שם בדוי), סוכן חשאי בארגון הסודי ביותר בעולם, המוזכר רק בשם "המדור".
ראש המדור נקרא בפי כל "הזקן" והוא אביו של סם.
העלילה מתארת פלישת חייזרים מטיטאן, ירחו של שבתאי, לכדור הארץ - חייזרים טפיליים הנקראים "שליטים".
עלילת הספר מתחילה ב-12 ביולי 2007.
הספר נפתח בקריאה טלפונית לסם, הקוראת לו להתייצב מיד במשרדו של הזקן, שם הוא מוצג בפני 'אחותו' - סוכנת בשם "מרי" (שמה האמיתי, כך מסתבר בהמשך, הוא "אלוקר").
הוא, מרי והזקן יוצאים לגרינל שבאיווה, כדי לחקור התרסקות של צלחת מעופפת.
אחרי קרב עם אדם נשלט בשם ברנס בתחנת-טלוויזיה מקומית הם חוזרים למשרדי המדור.
בניסיון לשכנע את הנשיא באמיתותם של הדברים, סם ושני סוכנים אחרים יוצאים לגרינל כדי לבדוק את העובדות מקרוב – והפעם באלימות.
כשחזרו למשרדי המדור התגלה שאחד מהסוכנים נשלט.
השליט ברח מן הסוכן והשתלט על סוכן אחר.
לאחר קרב קצר הוא השתלט על סם, וסם ברח.
סם הנשלט ונשלטים נוספים עזרו להשתלט על כל עמדות-המפתח – שוטרים, כמרים, עובדי-ציבור וכל האנשים שעסקו בתקשורת המונים – בעיר בה נמצאו משרדי המדור.
לבסוף סם נלכד על ידי הזקן עצמו, נלקח למשרדי המדור ונחקר.
כתוצאה מהחקירה התברר כי השליטים מקורם בטיטאן.
לאחר היתקלות עם השליטים בקונגרס, הנשיא משתכנע לפעול ופותח ב"מבצע גב-חשוף", במהלכו נדרשת האוכלוסייה להתפשט מבגדיהם העליונים.
כאן הוכחה חשיבותה של התקשורת: הדו"חות מאזורים 'נגועים' לא היו שונים כלל מדוחות מאזורים מטוהרים – למרות העובדה שלא כל האוכלוסייה נשלטה, המבצע לא היה ידוע לאיש באזורים הנגועים מלבד השליטים.
סם יוצא בפקודת הזקן לקנזס סיטי, במסווה, כדי לבדוק מה מתרחש באזורים נגועים.
כאשר סם מגיע לשם ישנה מלכודת בשערי העיר – 'בדיקות עיניים' שבמהלכן מוצמד שליט לגבו של הנבדק.
סם מתחמק מהבדיקה, ולאחר היתקלות עם קהל נשלטים שצבאו עליו הוא ממריא ונמלט מן העיר.
מרי וסם נישאים, ולאחר היתקלות נוספת עם השליטים בבקתתו של סם בהרים הם חוזרים לוושינגטון, רק כדי למצוא את האוכלוסייה בעיצומה של "מבצע-שיזפון" – כל איש, אישה וילד נדרש להתפשט לחלוטין.
סם והזקן תכננו לחדור לרוסיה כדי לבדוק מה מתרחש במדינות אחרות כאשר נחתה חללית נוספת במצר כריסטיאן, ליד נהר המיסיסיפי.
כוחות משותפים של הצי וחיל האוויר האמריקאיים לחמו בנשלטים והחזיקו אותם רחוק מהחללית, וסם, מרי והזקן נכנסו לתוכה כדי לבדוק אותה.
בחדר מסוים הם ראו 'אקווריומים' גדולים שהכילו עשרות גברים, נשים וילדים, ובנקודה זו מרי החלה להיזכר שהייתה גם היא שבויה באחד ממכלים אלה.
סם, הזקן ומרי חוזרים למעבדה סודית בהרים.
במעבדה נחקרים השליטים וכל המידע הקשור אליהם.
מרי נחקרת גם היא, בהשפעת היפנוזה, כי זכרה שחלתה במחלה שהרגה את השליט שלה אך לא אותה.
לאחר שהרופאים אינם מוצאים דבר, סם מדבר עם מרי, ומתברר שחלתה במחלה בשם "קדחת-תשעת-הימים" כיוון שכל חולה שלא חוסן בה מת תוך בין 8 ל-10 ימים (בגרסה הקולנועית המחלה הייתה דלקת קרום המוח).
מכיוון שהמחלה התפרצה רק על נוגה, לא טרח הממשל האמריקני לחסן את תושביו.
בזיכרונה של מרי השליט מת ונפל ממנה הרבה לפני משבר-היום-השביעי.
בעקבותיה סם מעלה רעיון: לשלוח מאתיים קופים נשלטים לאזור הנגוע, וכך להדביק את כל האוכלוסייה הנשלטת.
ניסויים מוכיחים שסם צדק, ו"מבצע-חמלה" יוצא לדרך.
לאחר שבוע של ציפייה מתוחה, התחילו להגיע אישורים למות השליטים.
סם, ומיליון גברים אחרים, צונחים אל האזור הנגוע כדי להזריק את תרופת-הנגד לכל אדם ששליטו מת.
סם והזקן התפרשו על רבעים קרובים בג'פרסון סיטי.
הזקן משמיע לפתע קריאת-מצוקה, וסם חש לעזרתו, אך מתברר שוב שזו הייתה מלכודת; הזקן נתקל בשליט בריא, אולי אחד מאחרוני השליטים הבריאים שנשארו.
הזקן כבל את סם למושבו במטוסית (מכונית בעלת יכולת-תעופה), וכיוון את ההגאים האוטומטיים לחצי האי יוקטן.
באוויר, שליטו של הזקן התחיל להתפצל לשניים כדי להשתלט על סם.
סם טפח בעצמה על גבו של הזקן, שם רַכָב שליטו, והרג את השליט.
המטוסית החלה לצנוח, ולמזלו של סם הם נפלו לתוך מים.
הספר נחתם במסע של החללית "הנוקם" לטיטאן; סם, מרי והמון רב של אנשים יוצאים לטיטאן כדי למגר את השליטים – "שליטי הבובות, בני-האדם החופשיים באים לחסל אתכם!
מוות ואבדון!" היא השורה האחרונה בספר.
הספר מוקיע מכל וכל את הקיצוניות של המשטר הקומוניסטי, כיאה לספר שנכתב בהשפעת המלחמה הקרה.
צורת השלטון שהשליטים הנהיגו מזכירה באספקטים רבים את המשטר הקומוניסטי.
רוסיה תוארה כ"בלתי-אפשרית לשליטה" בגלל גודלהּ; זוהי עקיצה נוספת כנגד הקומוניזם.
הספר גם מוקיע את הביורוקרטיה והסחבת הממשלתית, ומתאר איך רק כשהדברים הגיעו אל מול פניהם הסכימו חברי הקונגרס לפעול.
תקרית השלכת הרימון בכנסת התרחשה ב-29 באוקטובר 1957. משה דואק, בן 24, השליך רימון יד אל מליאת הכנסת, ששכנה באותה עת בבית פרומין.
כתוצאה מהשלכת הרימון נפצעו ראש הממשלה ושלושה שרים.
לאירוע השלכת הרימון בכנסת קדמו מספר התקפות.
ב-12 בספטמבר 1949, חדר אברהם צפתי, עולה חדש מאיראן, למשכנה הזמני של הכנסת בבניין קולנוע קסם בתל אביב.
הוא ניסה לפתוח באש מתת-מקלע סטן על חברי הכנסת ועל חברי הממשלה.
סדרני הכנסת השתלטו עליו לפני שהספיק לפתוח באש, והוא התגלה כאדם מעורער בנפשו.
בשנת 1951, ניסתה מחתרת דתית קיצונית בשם "ברית הקנאים" לפגוע בכנסת כמחאה על גיוס נשים לצה"ל.
כבר ב-31 במרץ 1956, שלח קצין הכנסת דאז יונה חצור מכתב ליושב ראש הכנסת, יוסף שפרינצק.
במכתב כתב חצור: "לפי המצב הקיים, יכול סתם מטורף לעלות ליציע הכנסת ולזרוק משם רימון יד בלי שיהיה לאל ידינו לעשות דבר.
אפילו יתפסוהו הסדרנים בעוד מועד -- בזאת יש להטיל ספק -- לרוב לא יוכלו למנוע את התפוצצות הרימון.
כל מה שדרוש לאיש זה היא תעודת זהות והופעה חיצונית נורמלית".
זורק הרימון, משה דואק (או דוויק) נולד בחלב, סוריה ב-1933. בגיל 13, עלה לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער.