tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משפחת בל פנתה לחבר המשפחה ג'יימס ג'ונסטון לעזרה.
לאחר שסיים את הערב בבית משפחת בל, ג'ונסטון התעורר באותו לילה בגלל תופעות זהות.
בבוקר שלמחרת הוא אמר לג'ון בל שזו "רוח, בדיוק כמו בתנ"ך.
עד מהרה התפשטה השמועה על הרדיפות, ואנשים חצו מרחקים גדולים כדי לראות את המכשפה.
היא נשאלה: "מי את ומה את רוצה?" והקול ענה בקושי: "אני רוח.
פעם הייתי מאושרת אבל הפריעו לי." הרוח הציעה הסברים מגוונים להופעתה, קשרה את מקורה להפרעה של תל קבורה אינדיאני שנמצא בשטח, ושלחה את דרו בל ובנט פורטר לחיפוש חסר תועלת אחר אוצר קבור.
כאשר החלה להרבות בדיבור, הרוח חזרה מילה במילה על שתי דרשות שניתנו במרחק של כ-21 קילומטרים זה מזה בו-זמנית.
הישות הכירה היטב את הטקסט התנ"כי ונראה כי נהנתה מוויכוחים בנושאי דת.
כשעשוע נוסף המכשפה חלקה רכילות על פעילויות במשקי בית אחרים, ולעיתים נראתה כשהיא עוזבת לרגעים קצרים כדי לבקר בבתים לאחר בירור.
ג'ון ג'ונסטון, בנו של ג'יימס, הגה מבחן למכשפה, משהו שאיש מחוץ למשפחתו לא ידע.
הוא שאל את אותה מה סבתו החורגת מצפון קרוליינה הייתה אומרת לעבדים כשחשבה שהם עשו משהו לא בסדר.
המכשפה ענתה במבטא של סבתו, "נו נו, מה קרה עכשיו?".
לפי דיווח אחר בחור אנגלי ספקני עצר לבקר במקום והציע לחקור את הנושא.
בעודו מדבר על משפחתו מעבר לים, החלה המכשפה לפתע לחקות את הוריו האנגלים.
בשעת בוקר מוקדמת העירה אותו המכשפה לקולות הוריו המודאגים, ובו בזמן הם בעצמם שמעו את קולו שלו.
האנגלי עזב במהירות באותו בוקר ומאוחר יותר כתב למשפחת בל שהישות ביקרה את משפחתו באנגליה.
לבסוף הוא התנצל על ספקנותו.
לעיתים הרוח הפגינה סוג של אדיבות במיוחד כלפי לוסי, אשתו של ג'ון בל, "האישה המושלמת ביותר על פני האדמה".
המכשפה הייתה נותנת ללוסי פירות טריים ושרה לה מזמורים.
בנוסף היא נהגה להפגין כלפי ג'ון בל ג'וניור מידה של כבוד.
בהתייחסה לג'ון בל האב כ"ג'ק הזקן", המכשפה טענה שהיא מתכוונת להרוג אותו והעידה על כוונתה באמצעות קללות, איומים וייסורים.
הסיפור מגיע לשיא כשמר בל מורעל למוות על ידי המכשפה.
מאוחר יותר בהלוויה הישות הפריעה לאבלים בשירת שירי שתייה.
בשנת 1821 כתוצאה מהפצרות חוזרות ונשנות של המכשפה בטסי בל ביטלה את אירוסיה לג'ושוע גרדנר.
לאחר מכן, הישות הודיעה למשפחה שהיא עומדת לעזוב, אבל תחזור בעוד שבע שנים ב-1828. המכשפה אכן שבה בשנה הזו כדי לרדוף את לוסי ואת בניה ריצ'רד וג'ואל, אך אלה בחרו שלא לעודד זאת ולכן היא עזבה שוב.
בכתב היד המיוחס לריצ'רד ויליאמס בל, הוא כתב שהרוח נותרה בגדר תעלומה:
בל הצטרף למשלחת סטפן, הרימן ולונג בשנת 1820 כדי לחקור את המישורים הגדולים המרכזיים.
בשל היעדר הוראות, לונג ובל הובילו צוותים מפוצלים לאחר שהגיעו להרי הרוקי, והתאגדו מחדש בפורט סמית', ארקנסו.
בל ניהל יומן מפורט של מסעותיו.
נסיעתו חזרה, ב-19 באוקטובר 1820, חצתה את הנהר האדום בפורט רויאל, טנסי.
מאוחר יותר באותו יום, בל עצר בבית משפחת מרפי במחוז רוברטסון לאכול ארוחת ערב.
במהלך השהות סיפרו לו על אישה צעירה מלווה בקול.
הקול ייחל לאישה להינשא לגבר מקומי, ואלפים נסעו לשם כדי לשמוע אותו:
ליי אריק שמידט כותב שכותבי ההשכלה עד סוף המאה ה-18 השתמשו בפיתומות כהסבר הגיוני לביטוי דתי של קולות על טבעיים כמו אלו שנמצאו בנצרות הדמוקרטית של ההתעוררות הגדולה ובפרקטיקות שאמאניות של אינדיאנים.
שמידט טוען שההסבר הרציונלי הזה של קולות על טבעיים כסוג של הונאה ואשליה גרם לקוסמים לאמץ את הפיתומות במופעיהם בעשור הראשון של המאה ה-19. המופעים הפופולריים המוקדמים הללו, של קוסמי במה גברים לבנים בעיקר, הובילו במקביל לדמוקרטיזציה של התיאוריה החילונית ברחבי ארצות הברית.
השינוי התרבותי הותיר פרשנויות דתיות של קולות כאלה לקבוצות מודרות יותר ואת הפרשנות החילונית של אמונות אלו כפרובינציאלית או "כפרית".
שינוי זה הוביל גם את התנועה הספיריטואליסטית של אמצע המאה ה-19 למצוא ביטוי גדול יותר בקרב נשים.
העיתונים New England Farmer של בוסטון ו-Green Mountain Freeman של ורמונט פרסמו בינואר ובפברואר 1856 מאמר בנושא המכשפה, וייחסו את מקור הטקסט ל-The Saturday Evening Post.
המחבר האלמוני תיאר את הישות כ'רוח טנסי' או 'רוח בל', וקבע שהאירוע התרחש 30 שנה או יותר מרגע כתיבת המאמר.
ישנן שלוש דמויות אנושיות בסיפור - מר בל, בתו בטסי בל וג'ושוע גרדנר.
המחבר קבע שהקול, שדיבר בחופשיות ברחבי הבית מכל הכיוונים, נשמע רק לאחר כיבוי האורות בלילה.
המחבר הוסיף וטען כי הכיר היטב את מר גרדנר.
כאשר נשאלה רוח הרפאים כמה זמן היא תישאר, היא ענתה: "עד שג'ושוע גרדנר ובטסי בל יתחתנו".
המחבר מוסיף וקובע כי בטסי בל התאהבה בג'ושוע גרדנר וגילתה את מיומנות הפיתומות.
הוא גם מציין שגב' בל השתמשה אז בכישורה כדי לנסות לשכנע את ג'ושוע גרדנר להינשא לה, וכשלא נישאו, הישות נעלמה.
בספטמבר 1868 פורסם מאמר תחת הכותרת "כישוף ורצח: הובגובלינים וסוסים אפורים זקנים התמריץ לפשע" .
טום קלינארד ודיק בורגס נעצרו על רצח מר סמית'.
הכתבה דיווחה שסמית' טען שיש לו כוחות כישוף בזמן שעבד ליד תחנת אדם, בעודו חוטב עצים בחווה עם הנאשמים.
סמית' התכוון להשתמש בכוחות הללו כנגד קלינארד ובורגס, מה שהוביל לסכסוך ביניהם.
זהותו של הנרצח דווחה כג'יימס או כצ'ארלס סמית'.
חבר המושבעים של המדינה זיכה את קלינארד ובורגס.
אינגרם פרסם ראיון עם לוסינדה א' רולס, מקלארקסוויל, טנסי, בתם של אלכסנדר גוץ' ות'יני ת'ורן, שניהם דיווחו שהם ידידים קרובים של בטסי בל.
רולס העידה כי המכשפה הייתה נושא שיחה תדיר במהלך חייה והצביעה על רצח של אדם בגין כישוף כראיה לטענה זו:
אינגרם צירף תאריך של 1875 או 1876 לשפיכות הדמים, אך קשר את הזיכרון של רולס עם מותו של סמית':
תיאור של מספר עמודים של האגדה נכלל בסקיצה של מחוז רוברטסון ולפי הדיווחים נכתב לתערוכת המאה של נאשוויל ב-1880. הסקיצה פורסמה בשנת 1900 על ידי "החברה ההיסטורית של טנסי".
מחבר הסקיצה אינו ידוע והמאמר אינו מתוארך.
התאריכים בסקיצה מסתיימים ב-1880. הסופר ציין את המקור של החלק הראשון של הסיפור מתוך "פ.ר מיילס, ויליאם פרייד, וו.ג'.
גוץ', בן ב' באטס ורבים אחרים".
המחבר זיהה את הפרעת הקבורה כעצמות גולגולת שנמצאו בעבר ב"תל סמוך לריבר בלאף ".
החזרת השרידים לא הרגיעה את הרוח.
המכשפה יכלה לדבר בכמה שפות והייתה "משסה את הכלבים" בקורבנות תמימים.
לפי אותו התיאור של מחוז רוברטסון, מכשפת בל לא הרעילה במפורש את ג'ון בל:
בדיווח של אינגרם, המיוחס לריצ'רד ויליאמס בל, ג'ון בל כבר סבל ממצוקה לא ידועה והיה ומרותק למיטה במשך זמן מה.
בנו של ג'ון בל, ג'ון בל ג'וניור, מצא את הבקבוקון בארון לאחר שאביו לא התעורר.
המשפחה קראה לד"ר הופסון, בעוד המכשפה הכריזה שהיא השקתה את מר בל ברעל.
אלכס גאן וג'ון בל ג'וניור בדקו את הרעל על החתול באמצעות קשית, וזה "מת מהר מאוד".
הסקיצה של תערוכת המאה קבעה שהמכשפה יכולה להופיע כארנבת, כדוב או ככלב שחור, ולחקות קולות של בעלי חיים שונים.
הקול טען שזו אחת משבע רוחות בעלת שלושה שמות שנתנה לעצמה: בלאקדוג, ת'רי ווטרס וטינאפּרטי.
הדיווח של אינגרם תיאר גם משפחה של רוחות שהופיעה במשך פרק זמן קצר.
לבני 'משפחת המכשפות' קראו בלאקדוג, מתמטיקה, קיפּוקריפיה וירושלים.
בלאקדוג תואר כמנהיג לכאורה של הקבוצה.
"ההיסטוריה של טנסי" בהוצאת גודספיד
בספר "ההיסטוריה של טנסי" בהוצאת גודספיד בראת'רס מתועד תיאור קצר של האגדה שזיהה את הרוח כנשית וקבע כי העניין בתופעה היה נרחב באזור באותה תקופה:
בשבוע של 20 בינואר 1890 דווח על מאות אנשים שביקרו בבית הנמצא 2.5 מייל מזרחית להופקינסוויל , קנטקי, לאחר שהתפשטה שמועה על גושי פחם שנפלו באופן מסתורי מהתקרה בחדר המשפחה.
הבית אוכלס על ידי שר בולט של הכנסייה הפרסביטריאנית של קמברלנד, וו.ג.ל קווייט, אשתו, בתו החורגת בל הול, וכן משרתת בת שש-עשרה ששמה אינו מוזכר.
גברת קווייט נפצעה כשחתיכה פגעה בראשה והיא נזקקה לטיפול רפואי.
דיווח מוקדם יותר הציע את המשרתת כחשודה פוטנציאלית, תוך שהוא מציינת כי האמונות הטפלות מעוררות קשר ל"מכשפת בל ממחוז רוברטסון" מעשרות שנים קודם לכן.
מאמר שפורסם ב-3 בפברואר 1890 מתאר סדרה של אירועים מתחנת אדם, טנסי.
בשעת בין ערביים, 27 בינואר 1890, דווח שמר הולאוויי ראה שתי נשים אלמוניות מגיעות לביתו ויורדות מסוסיהן בזמן שהוא מאכיל בקר.
כשהגיע לבית, הסוסים והנשים נעלמו.
אשתו של מר הולאווי דיווחה שראתה את הנשים גם בחצר.
באותו שבוע, מר רולנד ניסה להניח שק תירס על גבו של סוסו והשק נפל.
הוא ניסה להניח את שק התירס על גבו של הסוס עוד מספר פעמים, אבל בכל פעם השק נפל.
ג'ו ג'ונסון הגיע ואחז בשק כשמר רולנד עלה על סוסו.
הם ראו את השק צף משם למרחק של 20 מטרים, שם הוא נחת ליד הגדר.
כשהם הלכו לקחת את השק, נשמע קול: "אל תיגעו בשק הזה יותר".
דו"ח המשך פורסם ב-18 בפברואר 1890, עם הכותרת "מכשפה מוזרה: עוד סיפורים בטעם מולהטני מתחנת אדמס".
בסוף המאה ה-19, ג'וזף מולהטן היה מבצע מתיחות ידוע של מאמרים בעיתונים.
לפי הדיווח הישות כונתה רק כמכשפה.
המאמר מדווח שמר ג'ונסון ביקר את באק סמית', והם דנו בביקור לאחרונה של רוח הרפאים בביתו.
הם שמעו דפיקה בדלת וכשפתחו את הדלת החלו הדפיקות בדלת אחרת.
הם התיישבו והכלב החל להילחם עם משהו בלתי נראה.
שתי דקות לאחר מכן הדלת נפתחה ואש התפשטה על פני החדר שנמלא ברוח ציקלונית, והפחמים נעלמו כשניסו לכבות אותה.
באותו ערב מר ג'ונסון יצא הביתה על סוסו ומשהו קפץ על גבו ותפס את כתפו כשניסה לרסן את הסוס.
הוא הרגיש איך הדבר הזה קופץ ממנו כשהתקרב לביתו, ונע בין העלים אל תוך היער.
מר וינטרס דיווח שלקח ציפור מוזרה תוך כדי ציד בקושי רב.
לאחר שחזר הביתה, הוא פתח את שקית הציד וגילה שהציפור נעלמה, ובמקומה נמצא ארנב שאחר כך גם נעלם.
בעודו מבעיר צמחייה בחוץ, מר רולנד תיאר ביקור בשעה 21:00 של גבר שחור לבוש למחצה עם עין אחת במצחו שהנחה אותו ללכת אחריו ולחפור בסלע גדול.
מר רולנד חפר באותו לילה עד שהתעייף.
הוא קיבל עזרה למחרת בבוקר מביל בורגס וממר ג'ונסון וגילה משהו שתואר כ"קומקום הפוך".
הם לא הצליחו להסיר אותו מכיוון שהאדמה החלה לנוע בחזרה לתוך החור מהר יותר ממה שהם היו מסוגלים לחפור.
הדוח מסתכם בכך שאנשים רבים ביקרו במקום כדי לראות את המכשפה.
בריאן דאנינג כתב שאין צורך לדון בפעילות העל-טבעית כביכול עד שיהיו ראיות לכך שהסיפור נכון.
"סיפורים מעורפלים מצביעים על כך שהייתה מכשפה באזור.
כל העובדות המשמעותיות של הסיפור זויפו, והאחרות מגיעות ממקור של אמינות מפוקפקת.
מכיוון שלא קיים תיעוד אמין של אירועים ממשיים, אין שום דבר ששווה לבדוק".
דאנינג מסכם: "אני מגדיר את מכשפת בל כלא יותר מאחת מיני אגדות עם רבות בלתי-מבוססות, מקושטת ופופוליסטית במידה רבה, שחוברה על ידי מחבר אופורטוניסט של היסטוריה בדויה."
ג'ו ניקל כתב שרבים מאלה שהכירו את בטסי חשדו בה בהונאה, וסיפור מכשפת בל "נשמע בצורה מחשידה כמו דוגמה ל"תסמונת זיוף פולטרגייסט" שבה מישהו, בדרך כלל ילד, גורם לשובבות".
איימי פלוקר, חוקרת גרסת מיסיסיפי של האגדה המשויכת לאוניברסיטת מיסיסיפי, הביעה שלאגדה יש ערך אחר.
"כהיסטוריונית של זיכרון קולקטיבי, זה פחות משנה למחקר שלי אם רדיפות הן אמיתיות או לא.
זה משנה שאנשים מאמינים שכן.
כתוצאה מכך הם יכולים לעזור לנו להבין את נקודות המבט במקרה זה של אמריקאים במאות ה-19 וה-20."
מכשפות מייפייר היא סדרת דרמת אימה גותית אמריקאית שנוצרה ונכתבה על ידי אסטה ספלדינג ומישל אשפורד, על פי טרילוגיית הרומנים "חייהן של מכשפות מייפייר" מאת אן רייס.
הסדרה עלתה לשידור בערוץ "AMC" ב-8 בינואר 2023.
לאחר שהנוירוכירורגית ד"ר רואן פילדינג מגלה שהיא נצר לשושלת מכשפות רבות-עוצמה הרדופה על ידי ישות מרושעת, היא נאלצת לשוב לביתה ולהתמודד עם שדים מעברה של משפחתה.
אלכסנדרה דדריו – ד"ר רואן פילדינג, נוירוכירורגית מבריקה המגלה שהיא נצר לשושלת משפחת מייפייר, שחברותיה הן מכשפות רבות-עוצמה.
הארי המלין – קורטלנד מייפייר, הפטריארך הנוכחי של משפחת מייפייר.
טונגאיי צ'יריסה – סיפריין גרייב
ג'ק יוסטון – לאשר, ישות רבת-עוצמה ובעלת יכולות שינוי-צורה הרודפת את מכשפות מייפייר במשך מאות שנים.
אנבת' גיש – דיירדרה מייפייר
בת' גרנט – קרלוטה מייפייר
אריקה גימפל – אלי מייפייר
על פי הדיווחים, רייס ביקשה עבור הזכויות בין 30 ל-40 מיליון דולר, בתוספת רכישת הזכויות מאולפני האחים וורנר בסך 2.5 מיליון דולר, תוך הבטחה כי רוכשי הזכויות יחזיקו בזכויות לנצח, ולא רק זמנית.
במאי 2020, נמסר כי רשת "AMC" רכשה את הזכויות.
עוד נמסר כי אן וכריסטופר רייס ישמשו כמפיקיו בפועל של כל פרויקט שיפותח בערוץ; על מכירת הזכויות, הצהירה רייס:
בדצמבר 2021, נמסר על ידי "דדליין הוליווד" כי לסדרה הוזמנה עונה ראשונה בת שמונה פרקים על ידי "AMC", זאת במקביל להפקת הסדרה "ראיון עם הערפד", שגם היא מבוססת על ספר באותו השם מאת רייס.
ג'ונסון הוסיף כי "מזלי הטוב כמפיקהּ בפועל של 'ראיון עם הערפד' הוכפל כעת יותר עם מה שאסטה ספלדינג ומישל אשפורד מתכננות עבור 'מכשפות מייפייר'.
אמנם שתי הסדרות לא יכלו להיות שונות יותר אחת מהשנייה, והן בכל זאת מוצאות את עצמן כבולות תחת אותה מטריה מכשפת ומרתקת."
במרץ 2022, נמסר על ידי "וראייטי" על ליהוקה של אלכסנדרה דדריו לדמותה של ד"ר רואן פילדינג, הפרוטגוניסטית הראשית של הטרילוגיה.
נשיא "AMC Studios", דן מקדרמוט, הצהיר כי "אלכסנדרה היא כישרון מיוחד שהאירה את המסך בכל מה שהיא הייתה בו, ולא יכולנו להיות מאושרים יותר מכך שהיא מובילה את צוות השחקנים של הסדרה.
זה יהיה מרכז ההתרחבות של היקום של אן רייס ב-'AMC+' ו-'AMC'.
מצאנו את רואן שלנו ואנחנו לא יכולים לחכות עד שהיא תפגוש את הצופים בהמשך השנה".
בשלהי מרץ 2022 נמסר על ליהוקו של הארי המלין לצוות השחקנים הראשי.
באפריל 2022, נמסר מ-"AMC" על ליהוקו של טונגאיי צ'יריסה, אנבת' גיש, בת' גרנט, אריקה גימפל וג'ן ריצ'רדס.
במאי 2022, נמסר על ליהוקו של ג'ק יוסטון לדמותו של לאשר, האנטגוניסט הראשי וישות רבת-עוצמה ובעלת יכולות שינוי-צורה הרודפת את מכשפות מייפייר במשך מאות שנים.
במאי 2022, נמסר כי צילומי הסדרה התחילו ומתקיימים בניו אורלינס.
הסדרה עלתה לשידור בערוץ "AMC" ב-8 בינואר 2023. עוד נמסר כי לאחר שידוריהם המקוריים, הפרקים יהיו זמינים גם בשירות הזרמת המדיה של "AMC", "AMC+".
שנהפרסקטגוריהמועמד (ים)תוצאה2024פרס סאטורןסדרת הפנטזיה הטובה ביותר"מכשפות מייפייר"
"מכת חום (איי לה דיר לה דה דה)" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית דנה אינטרנשיונל.
את השיר הוציאה לאור בספטמבר 2002 חברות התקליטים דנה מיוזיק ו-IMP רקורדס כסינגל השלישי מתוך אלבום האולפן השביעי שלה, החלום האפשרי (2002).
"מכת חום (איי לה דיר לה דה דה)" הוא גרסת כיסוי הומוריסטית ללהיט "Darla dirladada" של הזמרת האיטלקייה-צרפתייה דלידה, והוא אף דוגם חלקים ממנו.
את מילותיו העבריות חיברו אינטרנשיונל וחיים צינוביץ', שהפיק אותו לצד תומר בירן.
"מכת חום (איי לה דיר לה דה דה)" הוא בעל מקצב מזרחי ומילים פרובוקטיביות, שמדגימות את האופי של אינטרנשיונל כאמנית.
מילותיו עוסקות סביב מערכת יחסים שהזמרת מקיימת עם גבר נשוי בלא ידיעת אשתו.
היא מאיימת עליו שתגלה את מעשיו לבת-זוגו במידה שלא יקנה לה מתנות.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורכלל העולםספטמבר 2002תקליטורדנה • IMP
מכת פתע הוא סרט פעולה אמריקאי משנת 1983 בבימויו של קלינט איסטווד, שגם מככב בתפקיד הראשי כהארי קלהאן, הדמות המפורסמת מהסדרה "הארי המזוהם" ובהשתתפות סונדרה לוק.
זהו הסרט הרביעי בסדרת סרטי "הארי המזוהם".
העלילה עוקבת אחר חקירתו של קלהאן בעקבות גל רציחות מסתורי, בעודו נאבק בפושעים ומבקש להביא צדק בעירו.
הסרט בולט במשפט "Go ahead, make my day", שנכתב על ידי ג'ון מיליוס ונאמר על ידי דמותו של קלינט איסטווד אוחזת הנשק בתחילת הסרט כשהוא בוהה על שודד חמוש שמחזיק בן ערובה.
הסרט עוקב אחר הארי קלהאן (קלינט איסטווד), שוטר בסן פרנסיסקו הידוע בגישתו הישירה והאלימה כלפי צדק.
הפעם, הארי יוצא להתמודד עם תיקים מורכבים הכוללים גל של מקרי רצח המבוצעים בנקמה.
המקרה המרכזי בסרט מתמקד בדמותה של ג'ניפר ספנסר (סונדרה לוק), אומנית שהופכת לרוצחת סדרתית מתוך מניעים אישיים.
העלילה מתחילה כאשר ג'ניפר יוצאת למסע נקמה נגד קבוצת גברים שתקפו אותה ואת אחותה לפני מספר שנים, תוך שהיא מחסלת אותם בזה אחר זה.
במקביל, הארי קלהאן, ששיטותיו ספגו ביקורת מצד המשטרה המקומית, נמצא תחת לחץ מהקולגות שלו והתקשורת בשל האלימות המוגזמת שבה הוא משתמש.
כאשר הארי קלהאן נשלח לעיירה קטנה כדי להירגע מעבודתו בסן פרנסיסקו, הוא מוצא את עצמו בתפקיד חוקר רצח בעקבות גל ההריגות של ג'ניפר.
הוא מגלה שהקורבנות קשורים לפשע מיני קבוצתי שאירע שנים לפני כן, ובכך הוא מתקרב בהדרגה לחשיפת זהותה של ג'ניפר כרוצחת.
עם זאת, קלהאן מתחיל לפתח הבנה ואמפתיה כלפי ג'ניפר, לאחר שהוא מגלה את הסיפור האישי שלה ואת הסיבות שבגינן היא בחרה לנקום.
במהלך הסרט, הארי נאלץ להתמודד לא רק עם חקירת מקרי הרצח אלא גם עם עבריינים ופושעים מאיימים שמנסים לחסל אותו.
באחת מהסצנות הידועות בסרט, הארי משיב אש לפושעים שמנסים להתנקש בו, תוך שהוא משתמש באקדחו הנודע, המשמש כ"סמל מסחרי" של דמותו.
הקרב הסופי בין הארי לבין הגורמים המעורבים בפשעי העבר מגיע לשיא דרמטי כאשר הוא נאלץ להכריע בין עשיית צדק לבין קבלת הסיבה לנקמתה של ג'ניפר.
בסופו של דבר, קלהאן מחליט להעניק לג'ניפר הזדמנות להימלט ולברוח מהצדק, מתוך הבנה של הנסיבות שהובילו אותה למעשים אלו.
הסרט מסתיים כאשר קלהאן נותר לבדו, ממשיך בדרכו המיוחדת, במרדף מתמיד אחרי צדק אלים ואישי.
מכת פתע זכה להצלחה בקופות והפך לאחד מהסרטים הידועים ביותר בסדרת "הארי המזוהם".
המבקרים שיבחו את איסטווד על משחקו, אך חלקם מתחו ביקורת על האלימות בסרט.
ב-Rotten Tomatoes, הסרט קיבל ציון של 56%, וב-Metacritic ציון של 48 מתוך 100.
מכתב הסטטוס קוו (או מסמך הסטטוס קוו) הוא מכתב ששלח בשנת 1947 דוד בן-גוריון, אז ראש הסוכנות היהודית, לאגודת ישראל.
המסמך מציג את עמדת הנהלת הסוכנות ביחס לענייני דת ומדינה במדינה שבדרך ובמידה רבה הוא מייצג סטטוס קוו בנושאים אלה.
מכתב זה נשלח, על מנת שאגודת ישראל תמליץ על הקמת מדינה יהודית בפני ועדת אונסקו"פ שביקרה באותם ימים בארץ, או לפחות לא תתנגד לכך.
בפועל, גם אחרי קבלת המכתב נציגי אגודת ישראל שהופיעו בפני הוועדה נמנעו מלהמליץ על הקמת מדינה יהודית, אך גם נמנעו מהבעת התנגדות לכך.
ועדת האו"ם המליצה בסופו של דבר על החלטת החלוקה, אך לא ברור איזה משקל, אם בכלל, היה בקבלת ההחלטה לדברי נציגי אגודת ישראל.
המכתב ציין את חובתה של המדינה שתקום להבטחת חופש המצפון במדינה לכל אזרחיה וכי לא תהיה מדינה תאוקרטית.
הוא לא הכיל התחייבות לגבי החוקה של המדינה שתקום והסביר את עמדת הסוכנות בארבעה נושאים הקשורים לדת ויחסיה עם המדינה שתקום:
שבת - "ברור שיום המנוחה החוקי במדינה היהודית יהיה יום השבת", ובני דתות אחרות יוכלו לשבות בחג השבועי שלהם.
כשרות - "יש לאחוז בכל האמצעים הדרושים למען הבטיח, שבכל מטבח ממלכתי המכוון ליהודים יהיה אוכל כשר".
דיני אישות - "ייעשה כל מה שאפשר למען ספק בנידון זה את הצורך העמוק של שלומי הדת, למנוע חלילה חלוקת בית ישראל לשניים".
חינוך - "תובטח אוטונומיה מלאה של כל זרם בחינוך", והמדינה תקבע את "המינימום של לימודי חובה" במקצועות כגון עברית, היסטוריה ומדעים.
על המכתב, שנחתם ב-19 ביוני 1947, חתמו גם הרב יהודה לייב פישמן ויצחק גרינבוים, שהיו באותה עת חברי הנהלת הסוכנות היהודית.
שבת - נחקק חוק שעות עבודה ומנוחה שהסדיר את השבת כיום המנוחה השבועי ליהודים.
כשרות - נקבע כי כל המטבחים במשרדי הממשלה, צה"ל ושאר הארגונים הממלכתיים יהיו כשרים.
דיני אישות - בחוק שיפוט בתי דין רבניים (נישואין וגירושין) ניתן מונופול לבתי הדין הרבניים בענייני קביעת המעמד האישי בין יהודים.
לא הוקמו מסגרות לאלה שבתי הדין לא יכלו לטפל בהם (פסולי חיתון).
חינוך - נשמרה האוטונומיה של החינוך העצמאי גם לאחר ביטול שיטת הזרמים בחינוך ב-1953 והנהגת החינוך הממלכתי והחינוך הממלכתי דתי.
הדרישה למינימום לימודים כלליים בחינוך החרדי לא נאכפה.
במישור הפוליטי הצטרפה אגודת ישראל לקואליציה, תמכה בהקמת המדינה ואף השתתפה בממשלות הראשונות (יצחק מאיר לוין כיהן כשר הסעד עד ממשלת ישראל השלישית).
במהלך כהונת ממשלה זו, בספטמבר 1952 פרשה אגודת ישראל על רקע החינוך האחיד, גיוס חובה של נשים לצה"ל ואירועים נוספים.
אגודת ישראל לא שבה לקואליציה עד המהפך של 1977.
למרות שהמכתב התייחס לסוגיות מעטות בלבד, הוא נתפס כמסמך שיצר מערכת יחסים מחייבת בנושאי דת ומדינה.
חוקים חדשים שנחקקו בנושאים דתיים ואשר שינו את יחסי הכוחות נחשבו כ"הפרה של הסטטוט קוו" בידי הצד הנפגע.
מכתב למערכת הוא מכתב הנשלח למערכת של כתב עת או עיתון, לשם פרסומו בכתב העת.
המכתב נשלח פעמים רבות כתגובה לידיעה, מאמר או מכתב קודם שפורסמו בכתב העת, ולעיתים כדרך להעלאה של נושא מסוים לסדר היום, מבלי שנדון קודם לכן באותו כתב עת.
מכתבים למערכת מקובלים ביותר בעיתונות היומית ובשבועוני חדשות, אך נהוגים גם בכתבי עת בעלי תדירות פרסום נמוכה יותר.
המכתבים המתפרסמים הם בדרך כלל רק חלק קטן מכלל המכתבים המתקבלים במערכת, עקב מגבלת המקום.
מכתבים למערכת עוסקים במגוון רחב של נושאים, וניתן לסווגם לתחומים הבאים:
תגובה למאמר המערכת או למאמר פובליציסטי אחר שהופיע בעיתון.
במכתב מסוג זה מביע הכותב התנגדות למאמר או תמיכה בו, ולעיתים מציע זווית ראייה חדשה.
התייחסות לידיעת חדשות שפורסמה בעיתון, בדמות התנגדות או תמיכה בגורם המוזכר בידיעה זו, או הרחבת היריעה על סמך ידע של הכותב.
הודעה על טעות שהופיעה בעיתון.
מכתבים למערכת הם בדרך כלל קצרים יחסית, עקב מגבלות המקום בעיתון.
לעיתים העיתון מציין מראש מגבלה לגודל המכתב.
"ידיעות אחרונות", למשל, מגביל את קוראיו למכתבים שאורכם עד 150 מילים.
"הניו יורק טיימס" מטיל הגבלה דומה, ומוסיף עוד שתי דרישות: על המכתב להישלח באופן בלעדי ל"ניו יורק טיימס" ולא לעיתון אחר, ועליו להתייחס למאמר שהתפרסם בעיתון בשבוע החולף .
פרסום המכתב נתון לשיקול דעתו של העורך, ובדרך כלל יפסלו מכתבי השמצה והסתה.
לעיתים יושמטו חלקים מהמכתב או ישונה ניסוחם, לפי שיקול דעתו של העורך.
בדרך כלל מתפרסם המכתב עם שם כותבו ויישוב מגוריו.
לעיתים מצוין כי "פרטי השולח שמורים במערכת" - ציון זה ניתן למכתב לפי בקשת כותבו, החושש שפרסום זהותו עלול לפגוע בו.
יש המגבילים את תדירות הפרסום של מכתבים מאת כותב מסוים (למשל: פרסום מכתב אחד בחודש), כדי לאפשר לקוראים רבים להביע את דעתם מעל דפי העיתון.
בעיתונים שבהם אין מגבלה כזו, ניתן לזהות כותבים פעילים במיוחד, שמכתביהם מתפרסמים בתדירות גבוהה.
המכתבים למערכת משקפים את קול העם, כלומר נועדו לבטא את דעותיהם של המוני הקוראים, אך לעיתים משמש מדור זה גם כאלה שבפניהם פתוחות דרכים נוספות אל התקשורת, כגון חברי כנסת, יחצ"נים ודוברים המגיבים בשם שולחיהם על ידיעות ומכתבים העוסקים בהם ועוד.
לעיתים, בפרט בכתבי עת המופיעים בתדירות נמוכה, מועבר המכתב למערכת לתגובתו של כותב המאמר שאליו מתייחס המכתב, והמכתב מתפרסם יחד עם התגובה לו.
במקרים אחרים הופך מדור המכתבים למערכת לרב שיח בהמשכים, בדמות מכתבים המתפרסמים במשך גליונות אחדים וכל אחד מהם מגיב לקודמיו.
בדרך כלל מסתפקים כותבי המכתבים למערכת בהופעת המכתב בעיתון, אך לעיתים הם (או מוקירי זכרם) מקבצים מכתבים אלה לספר.
דוגמה בולטת לכך הוא הספר "מכתבים למערכת: מבחר מכתבים שפורסמו בעיתונות הישראלית 1997-2006", שבו קיבץ אודי בוך 462 ממכתביו שפורסמו בעיתונים במשך עשור.
מכתבים למערכת הופיעו בעיתונות האמריקאית כמעט מראשיתה, ובאמצע המאה ה-18 הפכו המכתבים למערכת למרכיב חשוב בשיח הפוליטי והחברתי.
במהלך המאה ה-19 התגבשה המגמה להדפיס את המכתבים למערכת בעמודי הדעות שבעיתונים.
אחדים מכותבי המכתבים זכו לפרסום ניכר בזכותם, ובולט בכך לאיוש קושוט, לימים נשיא הונגריה, שרכש חלק מפרסומו באמצעות מכתביו למערכת.
עד לאמצע המאה ה-20 פרסום מכתבים אנונימיים היה מקובל למדי, ואף נחשב כמתבקש במסגרת עקרון חופש הביטוי.
גישה זו השתנתה בהדרגה מאמצע המאה העשרים, וכיום מאוד לא מקובל לפרסם מכתבים שהגיעו באופן אנונימי.
עורך "המגיד", אליעזר ליפמן זילברמן, פנה בשנת 1856 לקוראיו בבקשה: "האיש אשר ישלח מכתבו אלי להדפיסו בל יכחיד ממני שמו ושם עירו וארצו ויודיעני אם רצונו שיקרא שמו על דבריו אם לא".
מכתבים למערכת נשלחו במשך שנים רבות בדואר, ועם התפתחות התקשורת האלקטרונית ניתן לשגרם גם בפקס ובדואר אלקטרוני.
לאחר שעיתונים אחדים בארצות הברית קיבלו מכתבים החשודים כמכילים אנתרקס, היו שהודיעו שיקבלו מכתבים למערכת רק בצורה אלקטרונית.
עם פתיחתם של אתרי החדשות באינטרנט, משמש בהם הטוקבק כמקביל של המכתבים למערכת - גם בו מתפרסמות תגובות הקוראים.
בעוד שבמדורי המכתבים למערכת מתקיימת סלקציה חמורה, עקב המקום המוגבל המוקצה להם, אין מגבלה כזו בטוקבק, אם כי גם בהם נהוג שלא לפרסם תגובות שיש בהם לשון הרע או הסתה.
ד"ר יחיעם שורק, המרבה לכתוב מכתבים למערכת, מציע הבחנה חדה בין המכתב למערכת ובין הטוקבק:
תחליף נוסף למכתב למערכת שמספק האינטרנט הוא הבלוג, שבו יכול הכותב להביע דעתו על מאמר שקרא, בלא שיזדקק לאישורו של עורך העיתון לפרסום דעה זו.
התפתחות הרשתות החברתיות המקוונות בפרט פייסבוק וטוויטר, שבה אנשים יכולים להביע את דעתם על נושאים שעל סדר היום ברשומות אליהם יכולים להיחשף קהל קוראים רב, הוריד את קרנם של המכתבים למערכת החל מהעשור השני של המאה ה-21.
Go To Statement Considered Harmful, מכתבו של אדסחר דייקסטרה שפורסם בגיליון מרץ 1968 של הירחון Communications of the ACM, יצר תפנית בתחביר של שפות תכנות, בהסבו את תשומת הלב לקושי שגורם השימוש בפקודת goto לקריאותן של תוכניות.
הדיסכותל, מכתבו של ישעיהו ליבוביץ למערכת "הארץ", שפורסם ב-21 ביולי 1967, זמן קצר לאחר מלחמת ששת הימים, ובו נעץ ליבוביץ סיכה בבלון האופוריה הדתית סביב הכותל המערבי.
ב-1975 העלו יהונתן גפן ודני ליטני את המופע "מכתבים למערכת", בו השתתפו חיים רומנו (תופים וגיטרה חשמלית) דני פאר (קלידים) ומיקי גבריאלוב (בס וקולות רקע).
בין השירים שהרכיבו את המופע היו קטעי מעבר אשר נקראו "מכתבים למערכת", אשר במסגרתם גפן וליטני הקריאו מכתבים פיקטיביים שכוונו לעורך עיתון.
מכתב הקצינים הוא מכתב גלוי שנשלח לראש ממשלת ישראל, מנחם בגין, בחודש מרץ 1978, בחתימתם של 348 אזרחים ששירתו במילואים כחיילים ומפקדים, ובו קריאה לבגין שיחתור לשלום עם מצרים ויעדיף את השגת השלום על פני רעיון ארץ ישראל השלמה.
ב-1 באפריל 1978 אורגנה ההפגנה הראשונה בעקבות המכתב בכיכר מלכי ישראל בתל אביב.
בעקבות כרזה שהייתה על הבמה ובה נכתב "שלום עכשיו", הוקמה התנועה בעלת אותו השם.
ב-19 בנובמבר 1977 הגיע נשיא מצרים, אנואר סאדאת לביקור ראשון בישראל, והחל תהליך שסופו חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים, ב-26 במרץ 1979. חודשים מעטים לאחר הביקור נוצר הרושם שהתהליך שהחל עם הביקור אינו מתקדם, ובעקבות רושם זה התאגדו חותמי "מכתב הקצינים" וכתבו את מכתבם.
מכתב ח"י המשפחות היה מכתב שנשלח באוגוסט 1969 על ידי ראשי 18 (ח"י) משפחות יהודיות מגאורגיה שבברית המועצות, לוועדה לזכויות האדם של ארגון האומות המאוחדות.
יוזם המכתב הוא שבתי אלהשווילי, שבקשתו לעלות עם משפחתו לישראל נדחתה.
הוא קבץ סביבו עוד משפחות, רובן ממשפחתו המורחבת, ובהנהגתו ראשי כל המשפחות חתמו על מכתב שהביע את השאיפה היהודית לעלות לארץ ואת נחישותם של הפונים.
לפי דברי בנו של שבתי, משה (מיכאל) בר-אל, המכתב נוסח בידיהם של אביו שבתי, חברו בן ציון יעקבשווילי והפיזיקאי הדיסידנט אנדרי סחרוב, ולפני שליחתו עבר עליו גם שר החוץ הגאורגי, שהיה ידיד ליהודים.
אלהשווילי חדר את השמירה של שירותי הביטחון הסובייטיים והצליח להיכנס לשגרירות הולנד, שייצגה את זכויות ישראל בברית המועצות לאחר מלחמת ששת הימים.
הוא מסר באופן אישי את המכתב לידיו של שגריר הולנד עם בקשה לעשות כל מאמץ כדי שהמכתב יימסר לשגריר ישראל באו"ם יוסף תקוע ולממשלת ישראל.
באותם ימים הסתירו השלטונות הסובייטיים את רצונם של יהודים בברית המועצות לעלות לישראל, והכחישו בתוקף טענות בעניין.
התכחשות של אזרח בברית המועצות מהכרה בברית המועצות כמולדתו נחשבה כמעשה בגידה שיש בו סכנת עונש מוות או גלות.
המכתב היה ניסיון קבוצתי ראשון של יהדות גאורגיה להודיע למערב על רצון היהודים לעלות לישראל.
המכתב נחתם ביום כ"ב אב תשכ"ט, 6 באוגוסט 1969, ופורסם על ידי ישראל רק בעשרה בנובמבר, אחרי כשלושה חודשים.
גולדה מאיר הקריאה אותו בכנסת ושגריר ישראל באו"ם יוסף תקוע מסר אותו למזכיר האו"ם.
ההסבר לפער הזה נתון בספק - לטענת נחמיה לבנון, שהיה אז ראש "נתיב", המכתב הגיע לידי הממסד הישראלי רק בתחילת נובמבר והוחלט מיד לפרסמו.
לפי משה בר-אל, שנפגש עם ראש הממשלה מאיר לאחר עלייתו ארצה, ההסבר שנתנה היה דחייה מכוונת בפרסום, עד הזדמנות מתאימה בוועדה הבינלאומית לזכויות האדם שהתכנסה באותו זמן.
ההבדל הזה פותח פתח להשערה שמעלה יעקב קדמי, לפיה הממסד בישראל התלבט ארוכות לגבי פרסום המכתב - צעד של התמודדות חזיתית מול הסובייטים, שישראל נמנעה עד אז מלעשות.
בעקבות המכתב התפרסמו פניות דומות של קבוצות יהודים מברית המועצות.
הפגנות תמיכה נערכו בעולם תחת הסיסמה "שלח את עמי".
ביולי 1971 קיימה קבוצה של יהודים גאורגים שביתת רעב בחזית בית הדואר במוסקבה.
מאבקם של יהודי גאורגיה הוביל לשינוי בעמדת השלטונות הסובייטים, ובמהלך שנות ה-70 יצאו כ-30,000 יהודים גאורגים לישראל ולמדינות אחרות.
בעקבות המכתב כתב יורם טהרלב את שירו "אנחנו ואתם"..
על מכתב זה אמרה גולדה מאיר: "לולא היה המכתב של שמונה עשרה המשפחות- לא הייתה עלייה מברית המועצות.
מאבקן של ח"י המשפחות למען זכויותיהן הלאומיות ולמען עלייה ראוי לעט סופרים והיסטוריונים".
ויגאל אלון: "המכתב מהווה נקודת מפנה בהיסטוריה של המאבק היהודי על הזכות להיות יהודים, המכתב המופלא יהיה מסמך היסטורי יסודי בתולדות הציונות".
קיימות מספר סיבות לכך שאדם יבחר לכתוב מכתב כמכתב גלוי, ובהן:
לפרסם את עמדת הכותב בנושא מסוים
ניסיון להתחיל או לסיים דיון ציבורי סביב נושא מסוים
רצון למתוח ביקורת על פעולותיה של דמות ציבורית כלשהי
ניסיון למקד את תשומת הלב הציבורית באדם אליו המכתב מיועד, וכך לאלץ אותו להגיב למכתב
רבות מהאיגרות בברית החדשה נכתבו כמכתבים גלויים, כמו למשל איגרות פאולוס.
המאמר "אני מאשים...!" של אמיל זולא נכתב כמכתב גלוי הממוען אל נשיא צרפת פליקס פור.
אלברט איינשטיין כתב מכתב גלוי שנקרא "מכתב לערבי" בשנת 1930.
פיליפ רות כתב מכתב גלוי לוויקיפדיה כדי שישמש כמקור משני מכיוון שעדותו לגבי ספרו לא התקבלה בתואנה של מחקר ראשוני.
אנטואן דה סנט-אכזופרי כתב את ספרו (1943) Lettre à un Otage - מכתב לבן ערובה, כמכתב גלוי לידידו לאון ורת שהסתתר בצרפת מאימת הכובש הגרמני.
במכתב-מסה זה העלה סנט-אכזופרי על הכתב את רשמיו ממלחמת העולם השנייה ואת מחשבותיו על אודותיה.
מכתב השמיניות הוא כרוז שנכתב בשנת 1943 על ידי חברי המחנות העולים והצופים בארץ ישראל וקרא לתלמידי כיתות י"ב לעזוב את לימודיהם ולהתגייס לצבא הבריטי או לפלמ"ח.
באוקטובר 1942, על רקע התקרבותו של צבאו של רומל לארץ ישראל, והתפרסמות הידיעות על השואה ביישוב, תנועת המחנות העולים החליטה על גיוס כלל הכשרותיה לפלמ"ח והייתה שקועה בוויכוח פנימי על שאלת הפסקת לימודי השמיניות של חניכיה.
בשלב הראשון הוחלט כי בטרם קבלת החלטה דרושה הכנה חינוכית וארגונית.
התגבשו גרעינים במסגרת שנקראה "החוג העולה" שהכשירה אותם לקראת גיוס - אולם רק בתום תקופת הלימודים.
לא רק הלחץ מבחוץ על ידי ההורים והמורים השפיע על החניכים בשאלת עזיבת הלימודים, גם בין החברים עצמם היו התלבטויות האם ויתור על תעודת הבגרות הוא מעשה נכון.
ב-22 ביוני 1942 פרסמו מוסדות היישוב צו גיוס כללי, לכל הרווקים והנשואים בלי ילדים עד גיל 45. הצו נתן אפשרות בחירה בין גיוס לצבא הבריטי לבין גיוס לפלמ"ח.
בצו נכלל 'סעיף מיוחד' שפטר את תלמידי בתי הספר הלומדים לבגרויות מחובת הגיוס.
סעיף זה למעשה הבדיל בין הנוער העובד, שחויב על פי הצו לעזוב את מקומות עבודתו ולהתגייס ובין הנוער הלומד שהמשיך את לימודיו כרגיל.
תנועת הנוער העובד התנגדה לסעיף מפלה זה.
גם בתנועות הנוער הלומד, ובייחוד בתנועת המחנות העולים התגבשה תנועה של חניכים שקראו להפסקה מיידית של הלימודים וגיוס שכבת י"ב לפלמ"ח.
בשנת 1943 התארגנה קבוצת תלמידי הכיתה השמינית (י"ב) מתנועות הנוער הצופים והמחנות העולים וכתבו כרוז שכונה "מכתב השמיניות".
הכרוז פנה אל מוסדות היישוב, בקריאה לבטל את 'הסעיף המיוחד' בצו הגיוס הכללי שפוטר את הנוער הלומד משירות, ואל הנוער עצמו בקריאה לעזוב את ספסל הלימודים על דעת עצמו ולצאת לגיוס לפלמ"ח, לצבא הבריטי או להתיישבות.
במכתב מציינים הנערים כי תעודת הבגרות של הנוער צריכה להיכתב בעשיית ההיסטוריה, דהיינו בהתגייסות למערכה על ארץ ישראל.
כותבי המכתב הצהירו כי כדוגמה אישית בכוונתם לעזוב את ספסל הלימודים ולהתכונן בהכשרה בקיבוץ אשדות יעקב לקראת גיוסם המלא לפלמ"ח.
בין השאר פורסם המכתב בביטאון המחנות העולים "במבחן".
למכתב היה ערך ציבורי וחינוכי יותר מאשר מעשי.
רק מעטים מבין כותביו אכן התגייסו לפלמ"ח, אולם הוא עורר דיון סוער ביישוב ובתנועות הנוער (ובתנועת המחנות העולים בפרט).
בתחילה נראה היה כי מאות תלמידי תנועות הנוער הלומדות (המחנות העולים, הצופים, השומר הצעיר, וגורדוניה) ייענו לקריאה, יעזבו את לימודיהם וייתגייסו.
אולם המכתב נתקל בהתנגדות עזה של מורים והורים ואף של מוסדות היישוב.
חברי הצופים נסוגו מהרעיון בעקבות הלחץ שהופעל עליהם.
תנועות הנוער גורדוניה והשומר הצעיר קראו להפעיל לחץ על המוסדות לקיצור שנת הלימודים, אולם התנגדו לעזיבת הלימודים לאלתר.
רק חלק מחברי המחנות העולים בחרו לצאת להכשרה באשדות יעקב ולהתגייס לפלמ"ח במרץ 1943. תנועת המחנות העולים המשיכה במאבקה לשכנע את שאר תנועות הנוער החלוציות לארגן במשותף את הפסקת שנת הלימודים תש"ד שעמדה בפתח.
תנועת הנוער היחידה שאכן תמכה במאבקה הייתה תנועת הנוער העובד.
חברי המחנות העולים שהתגייסו בעקבות המכתב, נשלחו לפלוגה ו' של הפלמ"ח, בלא שסוכמו תנאים מסודרים לגיוסם בין התנועה לפלמ"ח.
בפלוגה זו היה ריכוז גבוה של מגויסים יוצאי התנועה, חלקם מקיבוץ בית הערבה, וכולם כונסו למחלקה בקיבוץ דפנה.
בפלוגה היה תקן רק לכיתת בנות אחת ולכן לא כל בנות הקבוצה גויסו.
חברי הקבוצה המגויסים ולא מגויסים גרו בתחילה במשותף בקיבוץ, אולם במהרה פוצל השיכון.
בספטמבר 1943 מנתה ההכשרה 20 מגויסים ו-16 לא-מגויסים.
אולם כעבור זמן מה הועברה הפלוגה לאזור עין חרוד, והבלתי מגויסים לא הורשו להצטרף אליה וחזרו אל הערים.
"קבוצת דפנה" הייתה ההכשרה המגויסת הראשונה של המחנות העולים לפלמ"ח, וכן ההכשרה המגויסת הראשונה של תנועות הנוער הלומד.
כמו גם ההכשרות המגויסות של הנוער העובד באותה תקופה שבטרם חתימת "הסכם ההכשרות" בין הפלמ"ח לתנועות הנוער, הייתה הקבוצה תלויה עד מאוד בהלך רוחם של המפקדים בפלוגה אליה גויסה.
מן הנתק שנוצר בין חברי ההכשרה לבין התנועה בתקופת השירות, נתקבלו בתנועה מסקנות שהנחו אותה במשא ומתן בשנת 1944 על חתימת הסכם ההכשרות בין תנועות הנוער לבין הפלמ"ח שהסדיר את חלוקת האחריות הארגונית והחינוכית וייצב את ההכשרות המגויסות של תנועות הנוער כמשאב העיקרי לגיוס לפלמ"ח.
בחודשים שלאחר גיוסה של הכשרת דפנה התגייסו הכשרות נוספות של המחנות העולים, ואף הכשרות משותפות למחנות העולים ולנוער העובד.
מכתב השמיניות נלמד עד היום בתנועות הנוער כדוגמה הן לקשר בין תנועות הנוער למערכת הביטחון ולגיוס, והן להגשמת ערכים בפועל.
בשנת 2009 (שנת לימודים תש"ע) פרסמו קבוצת תלמידי י"ב עצומה תחת הכותרת "מכתב השמיניות 2009", שאמור היה להוות מעיין אלטרנטיבה למכתב השמיניסטים הקורא להשתמטות מגיוס.
כותבי המכתב הצהירו כי בכוונתם להתגייס לצה"ל וקראו בו להתגייסות.
מכתב ההרשאה של הונג קונג היה אחד משני המסמכים המהווים את חוקת הונג קונג בתקופת היותה מושבה בריטית, לצד ההנחיות המלכותיות של הונג קונג.
מכתב ההרשאה הוצא על ידי המלכה ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת בשנת 1843. מכתב הרשאה חדש הוצא על ידי המלך ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת בשנת 1917 וכלל הנחיות בדבר הפרדת הרשויות במושבה.
המכתב קבע את משך כהונת מושל הונג קונג, וקבע את הפרדת הרשויות בין המועצה המחוקקת של הונג קונג, המועצה המבצעת של הונג קונג והרשות השופטת בהונג קונג.
במכתב נערכו מספר תיקונים במהלך השנים, ובשנת 1997, לאחר העברת השלטון בהונג קונג לידי סין העממית הוחלף המכתב בחוק יסוד הונג קונג.
המכתב הטיל הגבלות על סמכויות המושל ועל המועצה המבצעת (הרשות המבצעת) של המושבה, וזאת במטרה להקפיד על מנהל תקין ועל הפרדת רשויות.
כך קבע המכתב את אופן מינוי השופטים במושבה ואת אופן פיטוריהם, במטרה למנוע השפעה לא ראויה של הרשות המבצעת על הרשות השופטת.
המכתב העניק למושל ולרשות המחוקקת (המועצה המחוקקת) סמכות חקיקה, וקבע כי המחוקק לא יוכל לחוקק חוקים בלא אישור המועצה המחוקקת (שהוא עמד בראשה).
עוד קבע המכתב כי כל חוק של המועצה המחוקקת צריך אישור של המושל (הסכמה מלכותית) על מנת שייכנס לתוקפו.
במהלך שנות השלושים של המאה ה-20, ובייחוד לקראת סוף העשור, היגרו פיזיקאים רבים מאירופה לארצות הברית.
בין פיזיקאים אלו היו גם סילארד, טלר וויגנר.
סילארד, שחזה את אפקט תגובת השרשרת עוד לפני שאוטו האן וליזה מייטנר הוכיחו בניסוי שתגובה כזו אפשרית, דאג מאוד מהאפשרות שגרמניה הנאצית תפתח נשק ביקוע, ושוחח על כך עם טלר וויגנר.
חששותיהם עוד התגברו כשגרמניה, פולין והונגריה חילקו ביניהם את צ'כוסלובקיה, משום שרוב מרבצי האורניום שהיו ידועים באותו הזמן באירופה נמצאו בארץ זו.
השלושה החליטו לנסח מכתב לנשיא ארצות הברית להזהיר מפני סכנה זו, וכן כדי להמליץ שארצות הברית תפתח בתוכנית לפיתוח נשק ביקוע בעצמה.
כיוון ששלושתם היו מהגרים חדשים, ולמרות היותם פיזיקאים חשובים, הם לא היו ידועים מחוץ לחוגי האקדמיה.
הם העלו לפיכך את הרעיון שהמכתב ישלח על ידי המדען והפיזיקאי הידוע ביותר בעולם, אלברט איינשטיין, וכך יזכה לסיכוי טוב יותר להגיע לידי הנשיא.
סילארד, שהיה תלמידו של איינשטיין בשנות העשרים (הם אף רשמו פטנט ביחד) כתב את המכתב, ונסע לאוניברסיטת פרינסטון לדבר עם איינשטיין.
הוא הציג לפני איינשטיין את כל המידע שהיה בידיו בנוגע למצב חקר הגרעין באירופה, וכן את חששותיו לגבי מרבצי האורניום בצ'כוסלובקיה, ואיינשטיין השתכנע לחתום על המכתב.
מסירת המכתב והקמת הוועדה המייעצת לאורניום
איינשטיין חתם על המכתב ב־2 באוגוסט וזה נמסר לכלכלן כדי שימסור אותו לרוזוולט.
המסירה התעכבה משום שרוזוולט היה עסוק עם תוצאות פלישתה של גרמניה הנאצית לפולין.
המכתב נמסר לרוזוולט ב־11 באוקטובר, ולאחר שרוזוולט שמע מזקס את תמצית המכתב, הקים את .
הוועדה בראשות , ראש מכון התקנים הלאומי, התכנסה ב־12 באוקטובר, והוקצב סכום של 6000 דולר לצורך ניסויים בנייטרונים על ידי פרמי באוניברסיטת שיקגו.
הוועדה המייעצת לאורניום לא קידמה במרץ את נושא פיתוח הנשק, ושני ארגונים אחרים המשיכו במשימה: "הוועדה הלאומית למחקר ביטחוני" ו"המשרד למחקר ופיתוח מדעי", עד שב-1942 חקר תגובת השרשרת עבר ל-Manhattan Engineering District - MED, שם הקוד של פרויקט מנהטן.
איינשטיין עצמו לא השתתף בחקר הגרעין, ולדברי לינוס פאולינג התחרט על שהסכים לחתום על המכתב, בגלל השימוש שנעשה בפצצת האטום כנגד אוכלוסייה אזרחית.
איינשטיין הצדיק את חתימתו בכך שהסכנה שגרמניה הנאצית תגיע ראשונה לפצצה גרעינית עולה בהרבה על הנזק שנגרם.
מכתב אשראי, ידוע גם בשמות אשראי דוקומנטרי או LC, הוא מסמך המונפק על ידי אדם או גוף מסחרי כהתחייבות בלתי חוזרת לשלם לצד שכנגד את ערך הסחורה.
מכתב אשראי משמש גם כשיטת תשלום עבור עסקה, שבה יצואן יכול לפדות את מכתב האשראי ולקבל עבורו תשלום.
מכתבי האשראי משמשים בעיקר בסחר הבינלאומי, בעסקאות בעלות שווי משמעותי בין יצואן במדינה אחת ללקוח במדינה אחרת.
מכתב אל האב (בגרמנית, Brief an den Vater, באנגלית Letter to His Father) הוא מכתב שכתב פרנץ קפקא לאביו הרמן בחודש נובמבר 1919, כדי לנסות ולשפר את מערכת היחסים הטעונה ששררה ביניהם.
במכתב זה מגולל קפקא את תחושותיו כלפי אביו המנוסחות כמעין כתב תביעה ספרותי המשתרע על פני 103 עמודים בכתב ידו.
הוא נערך על ידי מקס ברוד ופורסם לראשונה בשנת 1953. המכתב תורגם לשפות רבות, בהן עברית, ויצא לאור הן כספר עצמאי והן כקובץ בתוך אוספים של כתבי קפקא.
מכתב זה זכה לניתוחים רבים והוא נלמד באוניברסיטאות כחלק מהבנת יצירתו הכוללת של קפקא.
אילנה המרמן באחרית דבר לספר "היונה שעל הגג", שבו מופיע המכתב, כותבת כי הוא מכיל את המוטיבים המרכזיים בלב יצירתו של קפקא: "הוא מן הכתבים היותר חושפניים, היותר משמעותיים ושלמים של הכתיבה האישית והפרטית של קפקא...
זהו פתח נפלא להציץ דרכו אל עולמו ואמנותו של הסופר" .
על פי מקס ברוד, מכתב זה לא הגיע מעולם ליעדו.
קפקא מסר את המכתב לאמו כדי שתעבירו הלאה לאביו, אך היא החזירה אותו אליו, מתוך ידיעה ברורה כי אביו עלול לפרש מכתב זה שלא כהלכה.
בדברי הפתיחה למכתב מסביר קפקא את הרקע לכתיבתו:
"אבא יקר, לא מזמן שאלת אותי פעם אחת, למה אני טוען שאני פוחד ממך.
אני, כרגיל, לא ידעתי מה לענות לך, קצת מפני שאני אמנם פוחד ממך, וקצת מפני שכדי לנמק את הפחד הזה, נדרשים פרטים רבים כל כך, שבדיבור לא הייתי מצליח לחברם איכשהו יחדיו.
והתשובה שאני מנסה לתת לך כאן בכתב, אף היא לא תהייה, אלא חלקית מאוד, כי גם בכתיבה, הפחד ותוצאותיו מכשילים אותי בפניך, וכי גודל הנושא, ככלל חורג הרבה מיכולת הזיכרון שלי ומבינתי".
בעת כתיבת המכתב היה קפקא מאורס ליולי ווריצק (Julie Wohryzek), ואמור היה לשאת אותה לאישה בחודש נובמבר 1919, אותו חודש שבו כתב את המכתב.
ואף בהקדם האפשרי, בתוך שבוע, מחר, היום.
אני לא מבין אותך, הלא אתה אדם מבוגר, אתה גר בעיר ולא מוצא לך עצה אחרת חוץ מלשאת לך מיד את פלונית או אלמונית לאישה.
מה, כבר אין אפשרויות אחרות?".
בהמשך כותב קפקא: "נדמה לי שמעולם לא השפלת אותי במילים השפלה עמוקה מזו ומעולם לא גילית לי את הבוז שלך כלפי בבהירות גדולה מזו".
במכתבו, מתייחס קפקא למערכת היחסים ששררה בינו לבין אביו, בתקופות שונות, החל בילדותו, דרך נעוריו וכלה בבגרותו.
בכל תקופה, הוא מציין את האירועים הטראומטיים שחווה כתוצאה מיחסו העוין של אביו כלפיו וכיצד הם השפיעו על מהלך חייו.
קפקא כותב על השוני הפיזי והמנטאלי החוצץ בינו לבין אביו, שהתבטא כבר בילדותו המוקדמת.
לאורך כל המכתב הוא מציין את חוסנו הגופני של אביו שהיווה מעין מראה תמידית לחולשתו הוא.
"בתור אבא, היית חזק מדי בשבילי".
הוא מזכיר את שני אחיו הצעירים שנפטרו בגיל מוקדם ומאשים את אביו בכך שהוא נאלץ לספוג את המכה לבד לגמרי, "ולזה הייתי הרבה יותר מדי חלש".
כדי להבהיר את חולשתו כילד, מסביר קפקא שאם מישהו היה מנסה לנבא כיצד הוא הילד ואביו הבוגר, יתייחסו זה לזה בעתיד, הרי שאותו אדם יכול היה לשער "שהאב פשוט ירמוס אותו עד שלא יישאר ממנו כלום", וזאת, מסביר קפקא, בגלל טבעו של אביו המונע "בכח, ברעש ובזעם רב".
"קרוב לוודאי שאמנם הייתי ממושמע אחר כך, אבל בתוכי פנימה נגרם לי נזק...עברו שנים ואני עוד סבלתי מן המחשבה המענה שהאיש הענקי, אבי, הסמכות העליונה, היה יכול לבוא כמעט בלי סיבה ולשאת אותי בלילה אל הפבלצה, (מרפסת), כלומר, עד כדי כך הייתי אפס בעיניו".
קפקא חווה שוב באמצעות המכתב את התראותיו של אביו בדבר הכישלון הצפוי לו, אם הוא לא ישמע לקולו.
ואכן הכישלון שליווה אותו כל חייו, כך הוא כותב, היה בלתי נמנע, בגלל איבוד האמון של אביו במעשיו והפיכתו להססן ולהפכפך.
קפקא מזכיר גם את אמו, שלעיתים הגנה עליו מפני אביו, או נתנה לו דבר מה בסתר, מעשים שהובילו לפי דבריו ביתר שאת לתחושת האשמה שלו, שכן "אז שוב הייתי לפניך היצור הערמומי, הרמאי, המלא רגשות אשם, שגם את מה שמגיע לו לדעתו, אינו יכול להשיג, אלא בדרכים לא ישרות".
הוא מוסיף כי כל בדל מחשבה ויוזמה קטנה שהיה מספר לאביו, קיבלו תגובה אירונית בסגנון "ראיתי כבר בחיים שלי דברים יפים יותר".
האכזבות הללו שהצטברו בילדותו, כך הוא טוען, הוסיפו ללוות אותו גם בתקופת נעוריו ובבגרותו, כאשר אביו השווה את האנשים שהוא מצא בהם עניין, ל"שרצים, לכלבים ולפרעושים".
הארוחות שהתנהלו סביב השולחן בבית קפקא, בהיותו ילד, זוכות אף הן להתייחסות בסדרה של האשמות המופנות כלפי אביו.
בשעה שאביו, היה מעיר לו על נימוסי השולחן הגרועים שלו, הוא היה נוקט בכללי התנהגות שהיו הפוכים לגמרי מהטפותיו הוא.
כשהיה אומר לקפקא כי "אסור לדבר על טיב האוכל", באותה נשימה, היה מכנה את האוכל "זבל" ואת המבשלת שקלקלה אותו, כינה כ"בהמה".
קפקא מודה כי אביו מעולם לא הכה אותו, אבל עם זאת הוא מתאר את האיום שהיה מומחש מדי פעם באמצעות פניו המאדימות של אביו וכתפיות מכנסיו שהותרו והונחו על משענת הכיסא, כממתינות לאדם שעומד להיתלות.
"אבל אם הוא אנוס לראות את כל ההכנות לתלייה ורק ברגע שהלולאה מתנדנדת לו מול הפרצוף, מודיעים לו שקיבל חנינה, כי אז הוא עתיד לסבול מזה כל ימי חייו".
קפקא בוחר לסכם את מערכת היחסים שהתנהלה בינו לבין אביו בתקופת ילדותו במילים הבאות: "מכל צד יצאתי אשם וחייב כלפיך".
"ככל שהתבגרתי, כן רבו הראיות שיכולת להציג לי כעדות לאפסותי".
כך מתייחס קפקא במכתבו גם לתקופת נעוריו, תוך הצגת שורה של ראיות משלו התומכות לדעתו בהאשמה זו.
קפקא קובל שוב על החוקים שהומצאו רק בשבילו, והפעם, על מראית העין של אביו בהקשר היהודי.
מחד, ציווה עליו אביו לצום ביום הכיפורים, להצטרף אליו 4 פעמים בשנה לבית הכנסת ולשנן את פרקי העלייה לתורה כהכנה לטקס בר המצווה, ממנו הוא "רעד" במשך שנים, ומאידך הוא טרח להפגין "אדישות" כלפי "קומץ הדברים התפלים שעשה בשם היהדות".
לא כך התייחס האב, כלפי הפגנת אדישותו של קפקא לנושא היהודי בתקופת נעוריו.
הוא השתלח בו בשל עיקשותו להישאר אדיש.
"לא הבנתי איך זה שאתה, שיהדותך שווה כקליפת השום, יכול לבוא אלי בטענות, שאיני מתאמץ (ולו מתוך דרך ארץ כלשונך), לקיים גם אני משהו דומה ללא כלום הזה".
קפקא מתייחס שוב לגופו, שצמח ונהיה ארוך וגבוה בתקופת נעוריו, "לא ידעתי מה לעשות בזה, המשא היה כבד מדי, הגב התעקם, כמעט לא העזתי להתנועע".
מערכת העיכול שלו שנשארה תקינה לדבריו, הייתה לפלא כה גדול בעיניו, עד שדי היה בעובדה זו, כדי לשבש אותה וליצור בו פתח להיפוכונדריה.
הוא מתפלא גם, כיצד עם הנתונים הללו, בתוספת חוסר הביטחון שהקנה לו אביו, הוא הצליח איכשהו לסיים את הגימנסיה.
הוא מזכיר את פניו הלא מרוצות של אביו, ששמשו כ"ראיה ממשית" לכך, שככל שהוא יצליח יותר, כך עתיד סופו להיות מר יותר.
קפקא מאשים את אביו כי הוא לא לימד אותו את עובדות החיים, ובשל כך, הוא נאלץ להסתפק במה שלימדו אותו חבריו לגימנסיה.
הלימוד היחיד שזכה בו לדבריו מאביו, אירע כשהיה בגיל 16, כאשר הוא ניסה לראשונה לדבר עם אביו על "הדברים שמעניינים אותו" וכתגובה, רמז אביו על "הסכנות הגדולות", הטמונות בחוץ, בתוספת אזהרה כי לא יעז להכניס את "הזוהמה הזאת" בגופו הביתה.
דווקא באזהרה זו, אומר קפקא, דחף אותו אביו בימי נעוריו אל הזוהמה, כאילו "נועדתי לזה".
הסכנות הללו, שאיים עליו אביו באותה שיחה, מסביר קפקא, הן חלק מהישארותו "תקוע" במשך 20 שנים נוספות ב"זינוק הראשון" שניסה לבצע ביוזמתו, ללא יכולת לשאת אישה ולקיים חיי משפחה.
חלקו האחרון של המכתב, מוקדש ברובו לכישלונותיו של קפקא לשאת אישה, המגובים הן בהאשמות עצמיות והן בהאשמות כלפי אביו, המתייחסות לדרכו ההרסנית בנטרול ניסיונותיו החוזרים ונשנים לכונן חיי משפחה עצמאיים.
קפקא הפגוע מרמיזותיו של אביו על תכונותיה המוסריות של ארוסתו, יולי ווריצק, כותב לאביו כי החרפה שנגרמה לו מרמיזותיו המתועבות, היא "כאין וכאפס לעומת החרפה, שעתיד הייתי אני, לדעתך, להמיט על שמך על ידי הנישואים האלה".
הוא דוחה מכל וכל את תשובתו של אביו, שטען להגנתו כי אין הוא יכול להתייחס בכבוד לבחירותיו של קפקא, לאחר שהלה ביטל פעמיים את אירוסיו לפ'.
קפקא מגן במכתב בחירוף נפש על בחירותיו.
הוא טוען כי אף אחת משתי הצעירות לא אכזבה אותו, כי הוא השקיע בתוכניות הללו את כל כוח המחשבה שלו וכי באמצעות הנישואים, הוא היה יכול להיות עצמאי ולהקים בית.
"אם כך למה לא התחתנתי?
", שואל קפקא ומייד מציג שלושה טיעונים מרכזיים, כדי להבהיר לאביו את חלקו הבלתי מבוטל בכישלונו.
הוא משווה את רצונו לעצמאות, כרצון הלובש צורה של משחק ילדים, בו אחד מחזיק בחוזקה את ידי חברו, "ותוך כדי כך הוא קורא: די, לך כבר, לך כבר, למה אתה לא הולך?".
כך התנהג אליו אביו, מסביר קפקא.
אותו "לך כבר", שהשמיע אביו תכופות, נאמר בכנות, כך טוען קפקא, אבל עם זאת, מכוח אישיותו של האב, הוא החזיק אותו וכופף אותו.
את הטענה השנייה שכותב קפקא, הוא מעגן בצורת מילכוד שאין ממנו מוצא.
מחד, הנישואים, יתירו אותו מקשר התלות באביו ומרודנותו ויביאו "להישג הנעלה ביותר" שהשיג גם אביו באמצעות נישואיו, ומאידך, עצמאות זו, תמיד תהייה בזיקה אל אביו, "לכן הרצון להיחלץ כאן, יש בו משהו מן הטירוף, וכל ניסיון ייענש כמעט בטירוף".
הוא מוסיף כי אביו יוכל להבין את השוויון שייווצר ביניהם כתוצאה מנישואיו, אבל כדי להשיג את המטרה הזאת, צריך לבטל את כל מה שהיה, "כלומר שאנחנו עצמנו נימחק".
כיוון שהם כמו שהם, מסכם קפקא את טיעונו השני, הנישואים חסומים בפניו, דווקא משום שזה התחום המובהק של אביו.
טיעונו השלישי של קפקא, נעוץ "במכשול החשוב מכולם", והוא אמונתו, שכדי לקיים משפחה וכדי לעמוד בראשה, נחוצים שיהיו לו כל התכונות שהוא מצא באביו, וכיוון שיש לו כה מעט מאלה, נגזר עליו להפסיד בכל.
"כך מסתיימים חיי איתך עד כה, ואלה הסיכויים שהם צופנים בחובם לקראת העתיד".
את מכתבו מסיים קפקא בצידוק לכתיבתו זו שמהווה מעין תיקון עבורו, שבעזרתו מושג לדעתו "דבר מה שמתקרב אל האמת במידה כזאת, שיש בו כדי להרגיע מעט את שנינו ולהקל עלינו לחיות ולמות".
דרור בורשטיין במאמרו 'מכתב לכל אדם', טוען כי הפלפולים המשפטיים והראיות שנקט קפקא במכתבו, הם אמצעי המאפשר לו להשתחרר במקצת מהאינטימיות של ז'אנר המכתב, ולכן הוא יכול להיות מועבר גם לידיה של מילנה יסנסקה ולידיה של אמו.
הוא מוסיף ואומר כי "קפקא, באותה עת, "גם חותר תחת המודל המשפטי של המכתב שלו, ומבהיר (לפחות לעצמו) כי הדיון המשפטי אינו התבנית ההולמת לבירור היחסים עם אביו, ממש כפי שהמכתב האינטימי אינו תבנית הולמת".
זו הסיבה שקפקא מאמץ את שתי הדרכים הללו ומלהטט ביניהן, כדי למצוא דרך ללבו של אביו.
אילנה המרמן, כותבת באחרית דבר, כי קפקא נוקט בלשון "אבל" זה ו"בכל זאת" ומילים וביטויים אחרים מסוגם, כדי לסייג ולתקן, לבטל ולכונן מחדש, ושוב לסייג או לבטל וחוזר חלילה, את טיעוניו שלו עצמו וטוענת כי לסגנון כתיבה זה, יש משמעות עמוקה הן בעולמו של קפקא והן בכתיבתו.
"וכאן אין כנראה מקום להבדיל לא בין צורה לתוכן ולא בין עולמו האישי לעולמו הספרותי - בלב שניהם עומדת אי-ודאות, אי-ודאות גדולה כל כך שאולי אפשר לומר עליה שהיא נהיית לסוג של ודאות".
קפקא מסיים את מכתבו אל אביו בהיפוך מפתיע: הוא עונה בגוף שני, כביכול בשמו של האב, ושם בפיו טענות נגדיות, כדי להפריך את טענותיו שהשמיע כלפיו.
את תשובתו של האב, הוא מציב בתוך מירכאות, כדי לעורר את הרושם, כי אלו הן באמת מילותיו של האב.
"אבל אז מתחולל היפוך נוסף והכותב שב ומערער את תוקפו של הכתוב.
שהנה הוא מזכיר בדווקאיות מפתיעה אף היא, שכל הטיעון שהושם בפי האב נגדו, נגד הבן, לא זו בלבד שגם אותו, כמוהו כטיעונים הקודמים, אפשר להפנות במידת מה נגד האב, יתרה מזו: הוא הרי כלל לא בא מהאב כי אם ממנו עצמו, מהבן, כלומר בדוי הוא".
מבנה זה, מאיר, כי "בעולם הדימויים של קפקא הסופר והאב מהולים זה בזה לגמרי".
תמה זו מופיעה ביצירות רבות של קפקא, כגון, "הגלגול", "המשפט", " אמריקה" ו"גזר הדין".
דמות האב היא מוטיב חוזר בכתיבתו של קפקא.
לעיתים היא מופיעה במישרין ולעיתים באופן מרומז.
אילנה המרמן כותבת, כי לאורך כל יצירותיו של קפקא הוא מחפש באמצעות הכתיבה, מפלט מן הקשר הלופת עם אביו, שהיווה עבורו את התגלמות האיום על קיומו.
"פה באמת התרחקתי ממך בכוחות עצמי", הוא מציין במכתבו לאביו, ומדמה את עצמו לתולעת שרגל מועכת את פלג גופה האחורי, וכדי להיחלץ היא תולשת את פלג גופה הקדמי וגוררת אותו החוצה.
בסיפור הגלגול, הופך הגיבור לשרץ כפועל יוצא מהתבטאויותיו של אביו שהופנו כלפי חבריו הקרובים: שרצים, כלבים ופרעושים, כפי שמזכיר קפקא במכתב.
ז'וזה סאראמאגו כותב במסה 'צילו של האב', כי באמצעות כתיבת יצירתו 'המשפט', " יכול קפקא להיפטר סוף סוף מדמות האב מתוך שיקול ענייני, אך אינו יכול להיפטר מדינו של האב.
וכך כפי שב"גזר הדין" מתאבד הבן משום שכך קבע האב, ב"המשפט" יוסף ק.
הוא הנאשם עצמו המסיים בהובלת תלייניו למקום בו יירצח, וברגעים האחרונים, כאשר צל המוות כבר קרוב, הוא מוצא את עצמו חושב כמו בחרטה סופית איך לא ידע למלא את תפקידו עד תום, איך לא הצליח לחסוך עבודה לשלטונות...
מילים אלה של סאראמאגו, מתמצתות את גלגולו של האב ביצירותיו של קפקא: "אני חושב שהמרכיב הראשון, כלומר האנטגוניזם שמעולם לא התגבר עליו – האב המתנגש בבנו, והבן המתנגש עם אביו – הוא עמוד התווך של כל יצירת קפקא, ממנו היא נגזרת, כמו ענפי העץ היוצאים מן הגזע".
מכתב השישה היה מסמך שנכתב על ידי גאורגה אפוסטול, שבעבר היה ממנהיגיה של המפלגה הקומוניסטית של רומניה והמתחרה מול ניקולאה צ'אושסקו על ההנהגה לאחר מותו של גאורגה גאורגיו-דז'.
אפוסטול החתים על המסמך עוד חמישה אישים בעלי עבר משמעותי בהנהגת המפלגה הקומוניסטית הרומנית.
המסמך סיכם את טענותיהם של החתומים עליו כנגד מעשיה ומחדליה של ההנהגה ברשות צ'אושסקו.
פרט לאפוסטול חתמו על המסמך סילביו ברוקאן, אלכסנדרו ברלדאנו, קורנליו מנסקו, גריגורה רצ'אנו וקונסטנטין פרבולסקו.
המסמך פורסם ביום 11 במרץ 1989 ברדיו אירופה החופשית וב-BBC.
במכתב, בנוסף לפירוט טענות החותמים, נתבע הממשל הרומני להפסיק את תוכנית הארגון מחדש של הכפרים, להשיב את זכויות האזרח החוקתיות ולהפסיק את יצוא המזון.
החותמים הביעו את חששם שפרסום המכתב עלול לגרור פגיעה בחירותם ואולי אפילו בחייהם.
יומיים לאחר פרסום המכתב התכנס ועד הפועל הפוליטי של המפלגה הקומוניסטית הרומנית ודן באירוע.
הוחלט להחמיר את האמצעים המקשים על אזרחי רומניה קשר עם אזרחי חוץ ולנדות את החותמים כבוגדים במולדת.
החותמים נעצרו, נקבע להם מקום מגורים כפוי ועברו חודשים של חקירות, שמטרתן העיקרית הייתה להביאם לכך שיחזרו בם מטענותיהם.
להשגת מטרה זו הובאו בכפייה קרובי משפחה שלהם, נשים, ילדים ועוד.
רדיפת חותמי מכתב המחאה הסתיימה עם המהפכה הרומנית.
סילביו ברוקאן, שיצא לטלוויזיה וגינה את משטר צ'אושסקו, השתלב בהנהגה החדשה של רומניה.
כתב הרשאה היא הוראה רשמית הבאה בצורת מסמך רשום וגלוי המונפק על ידי המונרך או נשיא, בדרך כלל המעניק סמכות, בעלות, תוקף, תואר או מעמד לאדם, חברה או איגוד.
את כתב ההרשאה, בניגוד לחוק או לתקנה, אין בסמכותו של הפרלמנט להעניק, אלא הוא בידיו של ראש המדינה.
במדינת ישראל לא קיים מושג כשכזה והוא נפוץ רק במדינות השייכות לכתר הבריטי או שהיו תחתיו (למשל, ארצות הברית).
מכיוון שמכתבי ההרשאה משמשים בין השאר להענקת בעלות על המצאה לממציא, נוצר המונח "פטנט" כדי לתאר בעלות על המצאה.
מכתב התאבדות הוא מכתב ובו מסר שמשאיר אחריו אדם שמתאבד או מנסה להתאבד.
המכתב יכול להיות במגוון צורות, כגון פתק כתוב, הקלטת אודיו או וידאו.
תוכן המכתב יכול לבטא מגוון מסרים של הכותב, כגון האשמה עצמית או האשמה של הסביבה הקרובה בקשיים וכישלונות שחווה הכותב בחייו, משאלות והוראות של הכותב לאחר מותו, ועוד; לעיתים קרובות התוכן מבטא רגשות עוצמתיים של הכותב.
ההערכות הן כי 15%-30% מההתאבדויות מלוות במכתב התאבדות; קיימים הבדלים רבים באחוז זה בין תרבויות שונות.
במחקרים נמצא כי כתיבת מכתב במקרה של התאבדות היא נפוצה יותר בקרב נשים וצעירים; מכתביהם של צעירים נטו להיות יותר ארוכים, עשירים ברגשות ולעיתים קרובות כללו בקשת סליחה.
מכתבי התאבדות מהווים מושא התעניינות של חוקרי מקרי מוות ושל חוקרים באקדמיה, בין השאר מכיוון שהם יכולים לספק הצצה לעולמו הפנימי של הכותב, תחושותיו ומניעיו בטרם ביצע את ההתאבדות.
עם זאת, מכיוון שנמצאו הבדלים בין מאפייניהם של מתאבדים שהשאירו אחריהם מכתב התאבדות, לבין אלו שלא השאירו, נטען כי אין להסיק ממכתבים אלו לגבי עולמם הפנימי של כלל המתאבדים.
מכתב זינובייב הוא מכתב שנשלח כביכול מממשלת ברית המועצות (מגריגורי זינובייב לכאורה) אל הקומוניסטים הבריטים, בעיצומה של מערכת בחירות כלליות בשנת 1924 בממלכה המאוחדת, וקרא להם לפעול באופן מוגבר "לפיתוח הלניניזם בבריטניה ובמושבות", ובכך להביא להפיכה.
המכתב פורסם ב"דיילי מייל" הבריטי וכפי הנראה זויף, אך פרסומו היה מזיק במיוחד היות שמועד פרסומו אירע ב-25 באוקטובר 1924, כארבעה ימים לפני הבחירות הכלליות בממלכה המאוחדת.
פרסומו קשר את מפלגת הלייבור למזימה בולשביקית ליצירת מהפכה קומוניסטית בבריטניה, שבסופה גברה המפלגה השמרנית ועלתה לשלטון על חשבון יריבתה מפלגת הלייבור מהצד הליברלי.
יצוין כי באותה העת הייתה מפלגת הלייבור נתונה למאבק תדמיתי על ידי תעמולה שהציגה את אותה כגוף קיצוני בעל נטיות נוסח הבולשביקים שברוסיה.
כיום משמש "מכתב זינובייב" כביטוי לאדם שנרקחה סביבו עלילה בגין כתיבת מכתב אנונימי בעוד הוא טוען לחפותו.
מכתב מאישה אלמונית הוא סרט דרמה רומנטית אמריקאי משנת 1948 בבימויו של מקס אופולס עם ג'ואן פונטיין ולואי ז'ורדאן בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי הווארד קוץ' והוא מבוסס על רומן בשם זהה מאת שטפן צווייג.
עלילת הסרט מסופרת בפלאשבק, היא מתחילה בווינה בשנת 1900 כאשר פסנתרן מקבל מכתב מאישה אלמונית המספרת לו על רומן שהיה לה אתו.