tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
צידו התחתון (הבטן, החזה והמפשעה) בצבע לבן בוהק.
על הירכיים יש לעיתים סימונים לבנים עמומים, אך לרוב הם אינם קיימים.
ראשו של הבטונג אפרפר חיוור, ולו גוון חום או אפור כהה במצח ובחרטום עם סנטר לבן.
סביב העיניים ישנן טבעות לבנות דהויות, והן מחוברות לעיתים קרובות בפס לבן דהוי החוצה את החרטום ויוצר מעין משקפיים בהירות.
האוזניים קירחות וכתמתמות בצידן הפנימי ואפורות בצידן החיצוני.
האף גם הוא קירח, וצבעו סגלגל עד שחור.
כפות הידיים והרגליים בצבע ורוד, והזנב חום-אפרפר בצידו העליון ולבן בצידו התחתון עם ציצה שחורה בקצה (לחלק מבטונגים ציצה לבנה).
הבטונג הצפוני אנדמי לצפון אוסטרליה; הוא מוגבל לצפון-מזרח קווינסלנד, שם הוא מצוי על מורדות רכסי ההרים בגבהים של 1,200-800 מטר מעל פני הים.
נכון לשנת 2019, ידוע על שלושה מקומות שבהם הוא מצוי בוודאות: הצד המערבי של רכס לאמב, הקצה המערבי של הר קרבין, ורכס הקואן; המקומות הללו נמצאים בסמוך לעיירות: דייוויס קריק, אמו קריק וטינארו בהתאמה.
הבטונג עשוי להיות נוכח גם בהר וינדזור טבלילנד, והוא נעלם במהלך המאה ה-20 מאזור רבנשו ועמק דוסון.
כיסאי אחר דומה המצוי בתחום המחייה שלו הוא הקנגורו החולדתי האדמוני.
בית הגידול של הבטונג הצפוני שוכן לאורך רצועה דקה של יערות סקלרופיליים (בעלי צמחייה קשת-עלים ונמוכה) הממוקמים בשוליים המערביים של הפארקים הטרופיים הגשומים בקווינסלנד באקוטון שבין סוואנה גשומה ליער גשם טרופי.
היערות הללו מורכבים ממגוון מיני אקליפטוס ואלוקזוארינה, כאשר באזורים הגבוהים והגשומים העצים הדומיננטיים הם אקליפטוס אדום ואקליפטוס הורד, ובאזורים הנמוכים והיבשים יותר בעיקר אקליפטוס לימוני ואקליפטוס פלטיפילה.
הבטונג הצפוני הוא יונק בודד ולילי.
הוא מבלה את היום בשינה בתוך קן מוסתר היטב שנבנה מתחת לסלעים, שיחים, גזעי עצים או בבורות.
הקן נבנה מקש, עשב וזרדים, והבטונג משתמש בזנבו הגלילי על מנת להביא חומרי בנייה.
תהליך הבנייה של הקן לוקח כשלושה לילות במצטבר, ויש בו פתח יחיד.
הבטונג עשוי לבנות עד כשלושה קינים בשטחו בהם הוא משתמש לסירוגין.
הבטונג חי בשטח מחיה קבוע שגודלו 50–60 דונם, אשר לעיתים עשוי להגיע לגודל 120 דונם; בדרך כלל, שטחו של הזכר גדול משל הנקבה.
הבטונג הצפוני ניזון בעיקר מפטריות וכמהין (35 מינים בסך הכול) אשר מהוות 60-30% מתזונתו במיוחד בעונת הגשמים; הוא מאתר אותם באמצעות חוש הריח וחפירה עם טפריו ברקבובית אדמה או בסמוך לגזעי עצים.
הצורך שלו בכמהין, מוביל אותו לנוע למרחקים משמעותיים במהלך הלילה בחיפוש אחר משאב זה שמופץ באופן לא סדיר.
כאשר הכמהין הופכות לנדירות במהלך העונה היבשה, הבטונג ניזון בעיקר מפקעות תת-קרקעיות של עשב קקדו (Alloteropsis semialata).
שאר התזונה שלו מורכבת משורשים, פקעות, זרעים וחסרי חוליות.
הבטונג שותה מים לעיתים נדירות, ונמנע מלאכול עשבים ועלים.
שריפות בר קטנות חיוניות עבור הבטונג הצפוני, בשל חידוש הצמחייה ועלייה בשכיחות הפטריות בעקבותיהן.
במחקר משנת 2000 שבחן כיצד הבטונג מתמודד עם שרפה, נמצא שהבטונג לא עוזב את שטחו בגללה, ולא מתרחשת תמותה ישירה או עקיפה ממנה.
דפוסי הפעילות והתנועה של הבטונג השתנו בבירור מיד לאחר השרפה: הוא החל במאמץ אינטנסיבי לאיתור פטריות בקרקעית היער, ושיעורי ההצלחה שלו באיתורן עלו במיוחד בהשוואה לאזורים שלא חוו שרפה.
שריפות הבר הקטנות לא מחקו לחלוטין את כיסי הסבך, והנטייה של המין לבנות קינים מתחת לסלעים מנעה את הריסתם.
נקבת הבטונג ממליטה צאצא אחד בכל פעם, ועם תנאים סביבתיים אופטימליים מסוגלת להביא 3 צאצאים בשנה.
ההיריון נמשך 20–23 ימים, והוולד הזעיר זוחל בכוחות עצמו לכיס.
הוא מבלה בתוכו במשך 3.5 חודשים, ונגמל בגיל 6-5.5 חודשים.
הנקבה מגיעה לבגרות בגיל 10 חודשים והזכרים בגיל 15 חודשים.
תוחלת החיים בטבע 4–6 שנים, ועם טיפול מתאים בשבי הוא עשוי להאריך ימים עד גיל 15 שנים.
הבטונג הצפוני מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור סכנת הכחדה (EN), בשל טווח תפוצה מצומצם שגודלו אינו עולה על 200 קילומטרים רבועים, וירידה מתמשכת בהיקף ובאיכות בית גידולו וכן במספריו.
על הבטונג מרחפים מספר איומים משמעותיים: טריפה על ידי חתולי בית פראיים, שינויי אקלים שמובילים לירידה בשכיחות מזונו העיקרי, והעדר שריפות מבוקרות קטנות שמוביל להתיישנות הצמחייה וליצירת כיסי סבך יבשים שמשמשים כר פורה לשריפות ענק.
איומים פחות משמעותיים הם צמצום מקורות המזון שלו על ידי חזירי בר, רעיית בקר וצאן וכריתת עצים שמצמצמים או פוגעים בבית הגידול שלו.
איום עתידי משמעותי נשקף מצד השועל האדום; אף שמין פולש זה טרם התפשט לסביבת המחיה של הבטונג, פרטים בודדים שלו נראו כבר באזור חצי האי והם עשויים להגיע בסופו של דבר לטווח התפוצה של הבטונג, ולהמיט עליו כליה בדומה למה שאירע עם מיני הבטונג האחרים בדרום ומרכז היבשת.
הבטונג הצפוני נחשב ליונק מאוים על פי החוק האוסטרלי ומופיע בנספח א' של אמנת CITES האוסרת מסחר בו; חלק מהטווח שלו נופל בתחומם של אזורים מוגנים.
רשויות השימור של קווינסלנד פיתחו תוכנית שימור עבור המין, במהלכה התבצעו סקרים אודות גודל האוכלוסייה, נבדקה מידת ההשפעה של השריפות, וכן בוצעו סקרים אודות תפוצת השועלים והוקמה תוכנית לצמצומם.
פקחי השימור מנטרים את בית הגידול שלו באופן קבוע, מונעים כריתת עצים ומרחיקים עדרי צאן ובקר, וכן מציתים מידי עונה שריפות מבוקרות קטנות במטרה להעלות את זמינות הפטריות עבורו (בעונה הגשומה) ואת זמינות עשב קקדו (בעונה היבשה).
אומדן האוכלוסייה העולמי נע בין 5,000 ל-10,000 פרטים.
בְּטוֹלְגָה קְלַטְמָה (במונגולית: Халтмаагийн Баттулга; נולד ב-3 במרץ 1963) הוא נשיא מונגוליה החמישי המכהן מאז 10 ביולי 2017, החליף את קודמו צחיאגיין אלבגדורג'.
במרץ 2019 נראה משבר החוקה המונגולית בו הצעת חוק של הנשיא בטולגה אושררה בידי החוראל הגדול ולפיו הועלה כוחם של מועצת הביטחון הלאומי לפטר שופטים, תובעים ואת ראשי מועצת האנטי-שחיתות שלטונית.
ביוני 2020 הועבר חוק בממשלה לפיו עד שנת 2025 מונגוליה תנטוש את האלפבית הקירילי ובמקומו תאמץ מחדש מבחינה רשמית את הכתב המונגולי.
בטחרית (Baṭḥari, בערבית: بطحرية "בַּטְחַרִיָה", וגם: בַּטַחַרי, בוֹטַחַרי, בַטְחַרַה) היא שפה שמית דרומית בסכנת הכחדה קשה, המדוברת בפי בני שבט בטאחרה בעומאן, בחוף הדרום-מזרחי הפונה לאיי ח'ורייה מורייה (נ"צ 17°40′46″N 55°22′19″E).
השפה דומה מאוד לשכנתה מהרי, וחלק מהבטחרים מדברים מהרי ולא בטחרית.
בטחרית משתייכת לקבוצת שפות דרום-ערב החדשות, בענף השמי הדרומי של המשפחה השמית, במשפחת-העל האפרו-אסיאתית.
האדם המערבי הראשון שפגש בבטחרית היה ברטרם תומאס, ב-1929. השפה עדיין לא נחקרה דיה, אך צעד משמעותי לקראת דקדוק תיאורי מקיף של בטחרית נעשה על ידי גספריני (2018).
הטעם נופל תמיד על ההברה הארוכה האחרונה בבטחרית, אלא אם יחידת-הטעם מורכבת רק מהברות קצרות.
במקרה זה, ההברה הראשונה מוטעמת.
בדומה לשפות דרום-ערב חדשות אחרות, בשמות עצם בבטחרית יש שני מינים דקדוקיים – זכר ונקבה, ושלושה מספרים – יחיד, זוגי ורבים, אך כנראה שהזוגי יוצא משימוש, על פי הדיווחים.
הסופית "-(תנועה)ת" [] מסמנת שמות עצם בנקבה, מלבד מילים שאולות מערבית שמסתיימות ב"ה" [].
חלק מהבלשנים (כמו סימאון-סנל) מסווגים את בטחרית כשפה עצמאית, אך קשורה קשר הדוק למהרי, יחד עם חרסוסית.
אחרים (כמו סטרומר) מגדירים את בטחרית כניב של מהרי (עמ' xii), וג'ונסטון (Johnstone) כלל כמה מילים בטחריות בלקסיקון מהרי ובלקסיקון שחרית שפרסם ב-1981.
בטחרית בסכנת הכחדה קשה, ולמעשה כמעט נכחדה לגמרי, אך אין מספר מדויק של דוברים שנותרו.
בנוסף לאיום מצד ערבית, השפה השלטת באזור, גם מהרי מאיימת להחליף את בטחרית, משום שמהרי נתפסת כיוקרתית יותר.
נראה כי בני השבט הבטחרי עצמם מתמעטים.
השפה מאוימת גם על ידי ממערכת החינוך המשתמשת בערבית בלבד.
חוקרים מאוניברסיטת סלפורד העריכו ב-2015 את מספר הדוברים הנותרים מתחת ל-100. ב-2016, הבלשנית ג'נט ווטסון מ-SOAS אמדה את מספר הדוברים ב-12–20 (ב"שפה, תרבות וסביבה").
ב-2019, העיתון The National באיחוד האמירויות אמד את מספר הדוברים שוטף על 12–17 בלבד, בנוסף לכמה עשרות דוברים בגיל העמידה, שמשתמשים בה במעורבב עם ערבית.
בטון פולימרי הוא בטון המכיל פולימר כ.
במקרים מסוימים נעשה שימוש בפולימר בנוסף לצמנט פורטלנד ליצירת בטון פולימר צמנט (PCC) או בטון פולימרי מותאם (PMC).
פולימרים בבטון נמצאים בפיקוח מאז 1971.
בבטון פולימרי, נעשה שימוש ב לעיתים קרובות, אך בדרך כלל משתמשים ב כמרכיב הפולימרי העיקרי בשל יציבותם התרמית הגבוהה ועמידותם בפני מגוון רחב של כימיקלים.
בטון פולימרי מורכב גם מאגרגטים הכוללים סיליקה, קוורץ, גרניט, אבן גיר וחומרים אחרים.
האגרגט צריך להיות באיכות טובה, נקי מאבק ופסולת אחרת ויבש.
אי עמידה בקריטריונים אלה עלול להפחית את חוזק הקשר בין הקושר הפולימרי למקשר.
ניתן להשתמש בבטון פולימרי לבנייה חדשה או לתיקון בטון ישן.
תכונות האדהזיה של בטון פולימרי מאפשרות תיקון הן של בטון פולימרי והן של בטון על בסיס צמנט קונבנציונלי.
עמידות לקורוזיה והחדירות הנמוכה של בטון פולימרי מאפשרות להשתמש בו בבריכות שחייה, מבני ביוב, תעלות ניקוז, תאים אלקטרוליטיים, לשחזור מתכות בסיסיות ומבנים אחרים המכילים נוזלים או כימיקלים קורוזיביים.
הוא מתאים במיוחד לבנייה ושיקום של בורות ביוב בשל יכולתם לעמוד בגזי ביוב רעילים וחיידקים הנפוצים במערכות ביוב.
בניגוד למבני בטון מסורתיים, בטון פולימרי אינו דורש ציפוי או ריתוך של תפרים מוגנים מ-PVC.
היישום של בטון פולימרי היה מועט בעשרות השנים הראשונות לקיומו בשל העלויות הגבוהות והקושי הקשורים לטכניקות הייצור שלו.
עם זאת, ההתקדמות האחרונה הובילה להוזלות משמעותיות בעלויות, והשימוש בבטון פולימרי הולך והופך נפוץ יותר בהדרגה.
התכונות המדויקות של הבטון הפולימרי תלויות בתערובת, בסוג הפולימר, בסוג האגרגטים ועוד.
תכונות משותפות לכלל תערובות הבטון הפולימרי:
חוזק מתיחה גדול משמעותית מבטון פורטלנד לא מזוין (מאחר שפלסטיק פולימרי 'דביק' יותר ממלט ובעל חוזק מתיחה גבוה יותר).
חוזק לחיצה דומה או גדול יותר מבטון פורטלנד.
הידבקות טובה לרוב המשטחים, כולל לחיזוקים.
עמידות טובה לטווח ארוך ביחס למחזורי הקפאה והפשרה.
חדירות נמוכה למים ותמיסות אגרסיביות.
ניתן לרטט על-ידי ויברטור, ביתר קלות כדי למלא חללים בטפסות.
מאפשר שימוש בחומרים רגילים לשחרור טפסות (ביישומים מסוימים).
בטוניה (בהונגרית: Battonya) היא עיר בנפת מזקובאצ'האזה שבמחוז בקש בדרום מזרח הונגריה.
עד לשואה הייתה בה קהילה יהודית.
כמו יישובים רבים באירופה גם בבטוניה מספר התושבים נמצא בירידה.
האזור מיושב מסביבות תקופת האבן, והוא מוזכר לראשונה בכתבים משנת 1340. היישוב הפך לעיר רשמית בשנת 1989.
הקהילה היהודית בבטוניה התפתחה במחצית השנייה של המאה ה-19 ורוב היהודים ביישוב היו סוחרים ותעשיינים.
בזמן הקרע ביהדות הונגריה כאשר הקהילות היהודיות בהונגריה התפלגו לזרמים שונים אחרי קונגרס יהודי הונגריה משנת1868 ו-1869, הקהילה השתייכה לזרם קהילות ה"סטטוס קוו", קהילות שלא הצטרפו לזרם הנאולוגי ולא לזרם האורתודוקסי.
בית הכנסת נבנה בשנת 1896 ובמקום פעלו חברה קדישא ובית ספר.
בשנות ה-30 פעלה בקהילה תנועת "הכשרה" מטעם תנועת "מזרחי".
בתקופת הטרור הלבן הוכו יהודים ברחובות העיר וחנויותיהם נשדדו.
בשנת 1942 נשלחו צעירים יהודים רבים מהעיר לעבודות כפייה והועסקו בהכשרת שדות מטווחים.
בשנת 1944, לאחר כניסת הגרמנים להונגריה, נעצרו מיד ראש הקהל וכמה מנכבדי הקהילה, וב-13 במאי, רוכזו כל יהודי המקום במחסן תבואות ריק בעיר.
כעבור שבועיים הועברו למשק סמוך, שם רוכזו יחד עם יהודים נוספים תושבי הכפרים הסמוכים.
לאחר שלושה שבועות, הועברו לבקשצ'בה.
יושבי המחנה חולקו לשתי קבוצות: האחת, ובה כמאה מיהודי בטוניה, נשלחה לשטראסהוף (STRASSHOF) שבאוסטריה, והשניה הובלה למחנה ההשמדה אושוויץ.
אחרי המלחמה, חזרו שלושה ניצולים מאושוויץ, שישה מעבודות הכפייה ושמונים מאוסטריה.
הקהילה התארגנה מחדש, אך רבים התפזרו תוך זמן מה.
בשנות השבעים ישבו במקום רק יהודים מעטים.
בדף הקהילה של בטוניה נכתב כי בשנת 1944 יש בקהילה 129 חברים ורב הקהילה הוא ד"ר פינקאס.
נורברטו ברסיקה גומש בטונקאל (בפורטוגזית: Norberto Bercique Gomes Betuncal; נולד ב-31 בינואר 1998), הידוע בכינוי בטו, הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בעמדת החלוץ באברטון ובנבחרת גינאה ביסאו.
בטו גדל במחלקת הנוער של אוניאו טירס החובבנית, ושיחק גם בקבוצת הבוגרים שלה.
בשנת 2018 הצטרף לאולימפיקו מונטיחו מהליגה הפורטוגלית השלישית, כבש 21 שערים וסיים את העונה במקום השני בטבלת מלך השערים.
ב-3 ביוני 2019 חתם על חוזה לארבע עונות בפורטימוננסה מליגת העל הפורטוגלית.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה ב-9 באוגוסט 2019, כשנכנס כמחליף בדקה ה-87 בתיקו 1–1 עם בלננסש סאד.
ב-8 בנובמבר 2020 כבש את שערו הראשון בליגה, בהפסד 1–3 לפורטו בחוץ.
עד לתום העונה כבש עוד עשרה שערים, והיה מלך השערים של הקבוצה.
ביום האחרון של חלון ההעברות של קיץ 2021, הושאל לאודינזה מהסרייה א' לעונה אחת, עם אופציה למכירה.
הוא כבש את שער הבכורה שלו בליגה ב-3 באוקטובר 2021, בתיקו 3–3 עם סמפדוריה.
ב-3 באפריל 2022 כבש שלושער בניצחון קבוצתו 5–1 על קליארי.
ב-29 באוגוסט 2023 חתם באברטון מהפרמייר ליג תמורת 30 מיליון אירו.
ב-2 בספטמבר ערך הופעת בכורה בקבוצה בתיקו 2-2 עם שפילד יונייטד.
הסרט לא זכה להצלחה מסחרית, כאשר גרף 2.3 מיליון דולרים בלבד, מתקציב של 6.5 מיליון דולרים בסך הכול.
בראד וייטווד האב הוא פושע ומנהיג כנופיית הפושעים של משפחתו.
לאורכו של הסרט, מוצגת השגרה של המשפחה, ככזו הפועלת בעולם הפשע.
שון פן – ברדפורד "בראד" וייטווד הבן
כריסטופר ווקן – ברדפורד "בראד" וייטווד האב
מרי סטיוארט מסטרסון – טרי
כריס פן – תומאס "טומי" וייטווד
טרייסי וולטר – דוד פאץ' וייטווד
דייוויד סטראתיירן – טוני פיין
קנדי קלארק – מרי סו
בטוח, אולי הוא סרט קומדיה רומנטית אמריקאי משנת 2008 בבימויו של אדם ברוקס, שגם כתב את התסריט.
בסרט מככבים ראיין ריינולדס, איילה פישר, דרק לוק, אביגייל ברסלין, אליזבת בנקס ורייצ'ל וייז.
העלילה עוסקת בוויל, אב גרוש, המנסה להסביר לבתו כיצד הכיר את אמה, תוך כדי חזרה על מערכות יחסים קודמות בחייו.
הסרט הכניס כ-55.4 מיליון דולר, על פי הערכות תקציב שנעו סביב 7 מיליון דולר.
הסיפור מתמקד בוויל הייס, איש עסקים צעיר שמתגרש מאשתו וחי בניו יורק.
בתו הצעירה, מאיה, מבקשת ממנו לספר לה כיצד הוא ואמה הכירו.
ויל מתחיל לספר על שלוש מערכות יחסים משמעותיות שהיו לו בעבר - עם אפירל, סאמר ואמילי, אך משנה את השמות כדי לשמור על אנונימיות.
תוך כדי הסיפור, מאיה מנסה לנחש מי מבין השלוש היא אמה האמיתית.
במהלך הסיפור, גם ויל וגם מאיה למדים על האהבה, על בחירות בחיים ומה הן ההשלכות שלהן.
ראיין ריינולדס בתפקיד וויליאם 'וויל' מת'יו הייס - אב גרוש מספר על העבר
איילה פישר בתפקיד אפריל הופמן - חברה ותיקה של ויל
דרק לוק בתפקיד ראסל ט.
מק'קורמק - חבר של ויל
אביגייל ברסלין בתפקיד מאיה הייס - בתו הסקרנית של ויל
אליזבת בנקס בתפקיד אמילי ג'ונס/שרה - אחת מאהבות העבר של ויל
קווין קליין בתפקיד הפרופסור המפטון רוט - מנטור של סאמר
באתר Rotten Tomatoes הסרט זכה לציון 71% בהתבסס על 147 ביקורות.
הקונצנזוס באתר: "קומדיה רומנטית כובשת עם דיאלוגים חכמים והופעות נעימות.".
כמו כן, באתר Metacritic הסרט קיבל ציון 59 מתוך 100, בהתבסס על 29 ביקורות.
בנוסף, הסרט קיבל ביקורות סבירות עד טובות, בעיקר בזכות המשחק של ראיין ריינולדס והקונספט הייחודי.
בטון אספלט הוא חומר מרוכב הנפוץ לציפוי כבישים, חניונים, שדות תעופה וסכרים.
התערובת היא חומר מרוכב ממינרל באמצעות ביטומן (הנקרא לעיתים גם אספלט, זפת או פיץ'), ומונח בשכבות תוך דחיסה.
שמות נוספים לחומר בצפון אמריקה הם בלאקטופ (Blacktop) או פייבמנט (Pavement), ואילו בבריטניה ובאירלנד מכונה גם בתור טארמאק או ביטומן מקאדם.
בטון אספלט משמש בענף סלילת הדרכים מאז המאה ה-19.
במונחי הנדסה באנגלית אמריקאית, הביטויים "בטון אספלט", "תערובת אספלט ביטומנית" או "תערובת ביטומן" משמשים במסמכים מקצועיים.
הסימון AC יכול להתייחס ל-Asphalt Concrete (בטון אספלט), אך גם ל-Asphalt Content (תכולת אספלט) או ל-Asphalt Cement (מלט אספלט).
האספלט הטבעי (ביוונית עתיקה: ἄσφαλτος; בתרגום חופשי אספלטוס) היה מוכר ונמצא בשימוש עוד מהעת העתיקה, באזורים כמו מסופוטמיה, פניקיה, מצרים העתיקה, בבל, יוון, קרתגו ורומא העתיקה.
נעשה בו שימוש לאיטום מרחצאות במקדשים, מאגרים, אקוודוקטים, מנהרות וחפירים, וכן כטיט לבנייה, לאיטום כלי שיט ולריצוף דרכים.
דרך התהלוכות של המלך הבבלי נבופלאסר (בערך 625 לפנה"ס), שעברה מצפון לארמונו דרך חומת העיר, תוארה כמרוצפת לבנים שרופות ואספלט.
החל מ-1824 נעשה שימוש באספלט טבעי על גבי אבנים, בצרפת, לסלילת דרכים.
בשנת 1829 שימש אספלט טבעי מאזור סייסל בצרפת, מעורב ב-7% אגרגט, ליצירת שכבת "מאסטיק אספלט" על מדרכה בגשר מוראן שבעיר ליון.
בשנת 1834 קיבלה החברה הלונדונית John Henry Cassell & Company פטנט בריטי על שיטה לריצוף כבישים בזפת ומקדם, שכונתה "אבן לבה לריצוף ואיטום".
החברה נסללה את דרך הגישה לגשר ווקסהול ודרך במילוול, לונדון.
בשנת 1837 קיבל ריצ'רד טאפן קלרידג' פטנט בריטי דומה, כשהשתמש באספלט סייסל כחומר מרוכב.
בשנות ה-40 של המאה ה-19 כוסו דרכי חצץ בטבילה באספלט טבעי, כולל קטע בן של 3.2 ק"מ מנוטינגהאם להנטינגדון.
ב-1852 נסלל קטע כביש מפריז לפרפיניאן בצרפת, עם אספלט סלע טבעי מ-Val-de-Travers שבשווייץ.
ב-1869 נסללה מחדש רחוב ת'רדנידל בלונדון באותו חומר.
ב-1870 פיתח הכימאי הבלגי-אמריקאי אדוארד דה סמדט שיטה לריצוף דרכים באמצעות אספלט טבעי מחומם מעורב עם חול (ביחס 1:5), מגולגל ומוקשה על ידי תערובת אספלט עם שמן פטרוליום.
הוא רשם שני פטנטים בארצות הברית לשיטה ולחומר.
בשנת 1902 פיתח אדגר פרנל הולי תהליך תעשייתי ליצירת תערובת סינתטית של זפת מזוקקת, שרף וחצץ, תוך ערבוב במערבל מחומם בקיטור.
הוא רשם פטנט בריטי על התהליך, שכלל גם הפצה דרך מערכת חימום ויישום לשכבת דרך.
לאחר מכן ייסד את חברת "Tar Macadam (Purnell Hooley's Patent) Syndicate Limited" , ומכאן נטבע המונח טארמאק (Tarmac) – הלחם של המילים Tar (זפת) ו-Macadam (סוג חצץ לריצוף).
סוגים שונים של אספלט בטון מציגים מאפייני ביצוע שונים בכבישים, מבחינת עמידות פני השטח, שחיקת צמיגים, יעילות בלימה ורעש כביש.
באופן עקרוני, קביעת המאפיינים הדרושים של האספלט צריכה לקחת בחשבון את נפח התנועה בכל קטגוריית רכב, ואת הדרישות הביצועיות של שכבת החיכוך.
לרוב, הצמיגות של האספלט מאפשרת לו לייצר מבנה קמור במרכז הדרך, המאפשר ניקוז מים לשוליים.
עם זאת, תכונה זו אינה ייחודית לאספלט, שכן גם בטון ניתן ליציקה בצורות קמורות.
הסיבה המרכזית לשימוש הנפוץ באספלט בטון היא עלותו הנמוכה יחסית.
בטון משמש בעיקר בכבישים בין-מדינתיים, שבהם תחזוקה היא קריטית.
אספלט בטון מייצר פחות רעש כביש מאשר פני שטח מצמנט פורטלנד, והוא בדרך כלל שקט יותר מאיטום בזנט.
מאחר שרעש הצמיגים נוצר מהמרת אנרגיה קינטית לגלי קול, ככל שמהירות הרכב גבוהה יותר, כך גם עוצמת הרעש גדלה.
כבר בתחילת שנות ה-70 עלתה ההבנה שיש לקחת בחשבון שיקולים אקוסטיים בתכנון כבישים, כולל סוג המשטח.
ביחס לביצועים מבניים, התנהגות האספלט מושפעת ממגוון גורמים, כולל סוג החומר, העומס ותנאי הסביבה.
בנוסף, הביצועים של פני הדרך משתנים עם הזמן.
לכן, התנהגות האספלט בטווח הארוך שונה מהתנהגותו בטווח הקצר.
LTPP הוא מיזם מחקר של מינהל הכבישים הפדרלי, המתמקד במיוחד בהתנהגות אספלט בטווח הארוך.
שחיקת אספלט עלולה לכלול סדקים דמויי עור תנין, בורות, התרוממות, התפוררות פני השטח, דליפה של חומרי איטום, היווצרות שקעים לאורכן של מסילות צמיגים, דחיפות פני השטח, התקלפות ושקיעת מפלס.
באזורים קרים, קיפאון קרקע עלול לגרום לסדקים כבר בחורף אחד.
איטום זמני בביטומן עשוי להאט את ההידרדרות, אך רק דחיסה נאותה וניקוז טוב יועילו בטווח הארוך.
הסיבות לשחיקת אספלט נופלות לרוב לאחת משלוש קטגוריות: איכות בנייה, תנאים סביבתיים ועומסי תנועה.
נזקים נגרמים לרוב משילוב של שלושת הגורמים.
איכות הבנייה חיונית לאורך חיי הכביש, כולל ביצוע תעלות תשתית לאחר סלילה.
היעדר דחיסה מספקת, במיוחד לאורך המפרקים, עשוי לקצר את אורך חיי האספלט ב-30% עד 40%.
יש המעריכים כי חפירת תעלות שירות בכבישים קיימים מקצרת את חיי הכביש ב-50%, בעיקר בשל היעדר דחיסה מספקת ואיטום לקוי.
תנאים סביבתיים כוללים חום וקור קיצוניים, מים מתחת לפני השטח, וקיפאון קרקע.
טמפרטורות גבוהות מרככות את הקושר הביטומני, מה שמוביל לשקעים.
במקביל, חשיפה לחום ולשמש גורמת לחמצון האספלט, שהופך לנוקשה ונוטה להיסדק.
טמפרטורות נמוכות מקטינות את נפח האספלט וגורמות לסדקים נוספים.
טמפרטורות גבוהות מרככות את חומר ההדבקה של האספלט, ומאפשרות לעומסי צמיגים כבדים לעוות את המסעה וליצור חריצים.
באופן פרדוקסלי, חום גבוה ואור שמש חזק גורמים גם הם לאספלט להתחמצן, להפוך נוקשה ופחות גמיש, מה שמוביל להיווצרות סדקים.
טמפרטורות קרות עלולות לגרום לסדקים כאשר האספלט מתכווץ.
אספלט קר גם פחות עמיד ופגיע יותר לסדקים.
מים הכלואים בתת-הבסיס מרככים אותו, ובחורף הם קופאים ומתפשטים, יוצרים ומרחיבים סדקים.
בעת הפשרת הקרקע באביב, נוצר מצב בו מים נלכדים בין הכביש לבין קרקע קפואה, והתוצאה – היווצרות בורות.
התופעה נפוצה יותר בקרקעות בוציות או חרסית מאשר בקרקעות חוליות או חצציות.
מדינות רבות מגבילות את משקל המשאיות בעונות ההפשרה כדי למנוע נזקים.
הנזק שציר רכב גורם עולה בחזקה רביעית של המשקל, כלומר הכפלת המשקל גורמת לנזק פי 16. נסיעה איטית יותר מגבירה את משך העומס על פני השטח, ומובילה לעיוותים, שקעים וסדקים עקב התעייפות.
סיבות נוספות לשחיקה כוללות חום ממקורות חיצוניים כמו שריפות כלי רכב, או פעולת ממיסים מתאונות חומרים כימיים.
אורך חיי כביש ניתן להארכה באמצעות תכנון, בנייה ותחזוקה נכונים.
בתכנון מודדים את עומס התנועה, תוך שימת דגש על מספר וסוגי המשאיות, ובוחנים את הקרקע התת-כבישית.
בהתאם לכך נקבעת עובי השכבות.
לעיתים נעשה שימוש ברשת גאוגרפית לחיזוק התשתית.
ניקוז מים, לרבות תעלות וניקוז תת-קרקעי, קריטי למניעת היחלשות הקרקע התומכת.
איטום אספלט שומר על חדירת מים וחומרים כימיים מזיקים.
ניקוי תעלות וניקוזים מאריך את חיי הדרך בעלות נמוכה.
סתימת סדקים קטנים מונעת התפשטות הסדקים ומחדירת מים.
בכבישים פגועים יותר, ניתן לבצע טיפול שטח כגון ציפוי אבן גרוסה עם ביטומן.
כאשר מספר הסדקים עולה, נדרשים תיקונים מקיפים יותר: שכבת אספלט דקה, שכבות מרובות, קילוף פני השטח והנחה מחדש, מיחזור במקום, או חידוש מלא.
תחזוקה מונעת זולה בהרבה מתיקון מלא לאחר נזק, ולכן רשויות רבות מקדמות תחזוקה של כבישים טובים במקום השקעה מיידית בכבישים פגועים.
בטווח הארוך, גישה זו משתלמת יותר.
רשויות שמרוכזות רק בתיקון הדרכים הגרועות מוצאות את עצמן בסוף עם מערכת דרכים כולה במצב ירוד.
רשויות מסוימות משתמשות במערכת ניהול כבישים לצורך קביעת עדיפויות תחזוקה.
בטון אספלט הוא חומר בר-מיחזור, וניתן להשיבו ולעשות בו שימוש חוזר הן באתר העבודה והן במפעלי אספלט.
הרכיב הנפוץ ביותר למיחזור באספלט הוא אספלט ממוחזר (RAP – Reclaimed Asphalt Pavement).
בארצות הברית, שיעור המיחזור של RAP גבוה מזה של כל חומר אחר.
גם רעפי גגות רבים מכילים אספלט, וניתן לשלבם בתערובות אספלט ממוחזר (RAS – Reclaimed Asphalt Shingles).
מחקרים הראו כי ניתן להחליף עד 100% מהאגרגטים ומהחומר המקשר בתערובת באמצעות RAP ו-RAS, אך בפועל שיעור זה נמוך יותר עקב מגבלות רגולטוריות ושיקולי ביצועים.
בשנת 2019, ממוצע תכולת ה-RAP בתערובות אספלט חדשות בארצות הברית עמד על 21.1%, ותכולת ה-RAS על 0.2%.
רכיבי אספלט ממוחזרים עשויים להיאסף ולהישלח למפעלי אספלט לעיבוד ולשילוב בתערובות חדשות, או לעבור תהליך מיחזור מלא באתר עצמו.
מיחזור באתר נעשה לרוב בכבישים ומשתמש ב-RAP, ואילו במפעלים ניתן להשתמש גם ב-RAP וגם ב-RAS.
בשנת 2019, כ-97 מיליון טון RAP ו-1.1 מיליון טון RAS התקבלו במפעלי אספלט בארצות הברית.
בדרך כלל מתקבל RAP לאחר טחינה באתר, אך ניתן גם להסיר קטעים שלמים של אספלט ולרסקם במפעל.
הגושים הממוחזרים נשמרים בערמות במפעלי האספלט עד לשילובם בתערובות חדשות.
לפני השימוש, נדרשים לעיתים ייבוש וריסוק נוסף של חומר שאוחסן ונצמד.
RAS עשוי להגיע כמוצר פסולת ישירות ממפעלי רעפים (פסולת יצרן), או כפסולת לאחר שימוש (פסולת צרכן).
תהליך העיבוד כולל גריסה, סינון והפרדת חלקיקים מתכתיים כגון מסמרים.
לאחר מכן החומר מיובש, וניתן לחלץ ממנו את קלסר האספלט.
שיטות מיחזור באתר מאפשרות חידוש כבישים קיימים על ידי שימוש חוזר בחומר הקיים, ערבובו והנחתו מחדש במקום.
טכניקות אלו כוללות ריסוק, מיחזור חם באתר, מיחזור קר באתר, ושיקום לעומק מלא.
במהלך חיי השירות של אספלט הבטון, החומר המקשר באספלט, המהווה כ-5–6% מהרכב האספלט הממוצע, מתקשה ומאבד מגמישותו באופן טבעי.
תהליך ההזדקנות של החומר המקשר נגרם בעיקר כתוצאה מחמצון, אידוי, תפליט והתקשחות פיזיקלית.
בשל כך, תערובות אספלט המכילות RAP ו-RAS נוטות להציג ירידה בעיבודיות ורגישות מוגברת לסדקים מעייפות.
ניתן למנוע תופעות אלו על ידי קביעת שיעור מדויק ונכון של הרכיבים הממוחזרים בתוך התערובת.
גם אמצעים נכונים לאחסון וטיפול, כגון מניעת חשיפה של ערימות RAP ללחות או לשמש ישירה, חשובים לצורך שמירה על איכות החומרים.
עם זאת, לתהליך ההזדקנות של הומר המקשר יש גם יתרונות מסוימים – לדוגמה, העלאת העמידות לעיוותים קבועים (rutting) באספלטים המכילים RAP ו-RAS.
אחת הגישות לאיזון בין ביצועי תערובות ממוחזרות היא שילוב של RAP ו-RAS עם אגרגטים ומקשר אספלט בתוליים.
גישה זו יעילה בעיקר כאשר אחוז הרכיבים הממוחזרים נמוך, והיא נוטה להיות יעילה יותר כאשר נעשה שימוש במקשר בתולי רך.
מחקר משנת 2020 הראה כי הוספת 5% RAS לתערובת עם מקשר רך בדרגה נמוכה העלתה משמעותית את עמידות התערובת לעיוותים תוך שמירה על עמידות מספקת בפני סדקים מעייפות.
כאשר אחוז התכולה הממוחזרת גבוה, הוספת מקשר בתולי אינה מספקת, ויש צורך בשימוש בחומרי חידוש.
חומרים אלו מחזירים למקשר הממוחזר את התכונות הפיזיקליות והכימיות המקוריות שלו.
לפי שיטות ערבוב קונבנציונליות, סף ה-RAP שמעליו נדרש חומר חידוש הוא כ-50%.
עם זאת, מחקרים הראו כי בשימוש במינון מיטבי של חומרי חידוש ניתן להגיע לתערובות המכילות 100% חומרים ממוחזרים שעומדות בדרישות הביצועים של אספלט בטון רגיל.
חומרים ממוחזרים נוספים בבטון אספלט
מעבר ל-RAP ו-RAS, מגוון של חומרי פסולת נוספים יכולים לשמש תחליף לאגרגטים בתוליים או לפעול כחומרי חידוש.
גומי גרוס, שמקורו בצמיגים ממוחזרים, הוכח כמשפר את עמידות העייפות והחוזק הכפיפי של תערובות אספלט המכילות RAP.
במדינת קליפורניה, תקנות מחייבות את מחלקת התחבורה לשלב גומי גרוס בחומרי ריצוף אספלט.
חומרים ממוחזרים נוספים, הכוללים סיגים מתעשיית הפלדה, סיגי תנור גבוה וסיבי צלולוז, נכללים בתערובות אספלט ברחבי ארצות הברית.
מחקרים נוספים בוחנים אפשרויות חדשות לשילוב פסולת בתערובות אספלט.
מחקר שנערך בשנת 2020 במלבורן, אוסטרליה, הציע שיטות שונות לשילוב חומרי פסולת בבטון אספלט.
בין השיטות: שימוש בפלסטיק (בעיקר פוליאתילן בצפיפות גבוהה) כחלק מהקלסר, ושימוש בזכוכית, לבנים, חרס ופסולת מחצבות שיש כתחליף לאגרגטים מסורתיים.
חומרים מחיים עשויים גם הם להיות מיוצרים מחומרי פסולת, כגון שמן מנועים משומש, שמן צמחי משומש ושומן צמחי משומש.
בטון טרומי (נקרא גם בטון פריקאסט) הוא מוצר בנייה המיוצר על ידי יציקת בטון בתבנית רב או חד פעמית, אשר לאחר מכן עובר ייבוש בסביבה מבוקרת, מועבר לאתר הבנייה ומחובר למקום.
דוגמאות לכך כוללות קורות, קירות, רצפות, גגות וכלונסאות.
לעומת זאת, בטון יצוק במקום מוצק לצורות ספציפיות באתר ומתקשה במקום.
בטון טרומי הוא המרכיב העיקרי בבנייה טרומית קבועה לטווח ארוך.
כל האמצעים לחיזוק בטון ביציקה סטנדרטית לבטון מזוין או בטון דרוך, כגון ברזל בניין ועוד, רלוונטיים במידה שווה בבטון טרומי.
בטון טרומי משמש הן ביישומים פנימיים והן ביישומים חיצוניים, החל מפרויקטים של כבישים מהירים, גשרים וגורדי שחקים ועד מבני חניה, מחסנים, שימושים מעורבים ובנייה תעשייתית.
על ידי ייצור הבטון בסביבה מבוקרת, ניתנת לו הזדמנות להתקשות כראוי ולהיות מנוטר מקרוב על ידי עובדי המפעל.
בנוסף היציקה הטרומית יעילה בצורות מורכבות יותר שאינם ניתנות ליציקה בתפסנות רגילה, וכן באלמנטים חוזרים במבנה כאשר נדרש דיוק וזהות מרבית.
יתרון נוסף בבטון תרומי היא שליטה רבה יותר על איכות החומרים בהשוואה לאתר בנייה.
ניתן לעשות שימוש חוזר בתבניות מאות עד אלפי פעמים לפני שיהיה צורך להחליף אותן, מה שהופך את השיטה לכלכלית במיוחד.
מנגד, החסרונות במוצרי בטון טרומי הן הצורך בתכנון והרכבה מדויקים ביותר, וכן בעיות איטום ובידוד בתפרים ובחיבורים.
לעיתים נעשה שימוש בקצף פוליסטירן קל משקל בליבות של קירות טרומיים, מה שחוסך במשקל ומשפר את הבידוד התרמי.
תבניות בטון טרומיות עשויות מעץ, פלדה, פלסטיק, גומי, פיברגלס או חומרים סינתטיים אחרים, כאשר כל אחד מהם מעניק גימור ייחודי.
בנוסף, ניתן להוסיף פיגמנטים לתערובת הבטון לקבל בטון בגוון מסוים.
בעולם המודרני, פאנלים של בטון טרומי פותחו בליברפול, אנגליה, בשנת 1905. התהליך הומצא על ידי המהנדס ג'ון אלכסנדר ברודי.
הרעיון לא אומץ באופן נרחב בבריטניה.
עם זאת, הוא אומץ בכל רחבי העולם, במיוחד במרכז ומזרח אירופה.
בארצות הברית, בטון טרומי התפתח לשתי תת-תעשיות, כל אחת מיוצגת על ידי איגוד מרכזי.
תעשיית מבני הבטון הטרומי, המיוצגת בעיקר על ידי המכון לבטון טרומי/דרוך (PCI), מתמקדת באלמנטים מבטון דרוך ובאלמנטים אחרים מבטון טרומי המשמשים במבנים עיליים, מבני חניה וגשרים, בעוד שתעשיית מוצרי הבטון הטרומי מייצרת מוצרים קטנים יותר, מוצרים תת-קרקעיים ומוצרים אחרים שאינם דרוכים, ומיוצגת בעיקר על ידי האיגוד הלאומי לבטון טרומי (NPCA).
בישראל, בשנות קום המדינה, השימוש בבטון טרומי היה פתרון מרכזי להתמודדות עם משבר הדיור החריף שנוצר עקב גלי העלייה ההמוניים.
הבנייה הטרומית, שהתבססה על ייצור רכיבי בטון טרומי, אפשרה הקמה מהירה של שיכונים, מעברות ושכונות קרוואנים, תוך חיסכון בזמן ובעלויות.
שיטה זו סייעה לשכן עולים חדשים בפרק זמן קצר, אך לעיתים לוותה באיכות מגורים ירודה ובעיות תחזוקה, מה שתרם לסטיגמה שלילית כלפי הבנייה הטרומית בישראל.
יישומים מבניים של בטון טרומי כוללים יסודות, קורות, רצפות, קירות לוחות דרוכות, ורכיבים מבניים אחרים.
חיוני שכל רכיב מבני יתוכנן ויבדק כך שיעמוד הן בעומסי המתיחה והן בעומסי הדחיסה.
מבני בטון טרומי מופיעים גם בתצורה של מבנים יבילים, או בנייה מהירה ללא חפירה וביסוס.
חניונים רבים נבנים מבטון טרומי.
הבנייה כוללת הרכבת חלקים טרומיים רב קומתיים, שהם עמודים פנימיים וחיצוניים, רצפות מבניות, קורות, לוחות קיר, מדרגות ועוד.
חלקים אלה מורמים למקומם בעזרת עוגני הרמה המוחדרים לאלמנט בזמן היציקה.
בטון טרומי משמש במגוון רחב של מערכות תמיכה מהונדסות לאדמה.
המוצרים כוללים קירות תמך נסתרים או גלויים ומעוצבים.
מוצרי בטון טרומיים משמשים לניהול מי נגר ומי ביוב, הם מופיעים כצינורות בעלי קוטר גדול, בורות, בורות ספיגה, פתחי ניקוז ועוד.
בטון טרומי משמש עבור מערכות תקשורת וחשמל.
מבני שירות מבטון טרומיים כגון פילרים, תאי חשמל ועוד מגנים על החיבורים ומערכות הבקרה החיוניים לחלוקת שירותים וכן מגנים מפני שריפות.
מוצרי בטון טרומי לתחבורה משמשים בבנייה במערכות תחבורתיות, כבישים, שדות תעופה, מסילות ברזל וגשרים.
המוצרים כוללים: עמודים וקורות לגשרים, חוליות ומקטעים למנהור, תעלות ניקוז לצד ותחת הכביש, בטונדות למחסומים והפרדה בין נתיבים, מעברים תת-קרקעיים להולכי רגל, תשתית לגשרי שילוט, קירות אקוסטיים ותשתיות לפסי רכבת.
בטון טרומי נפוץ בשימושים צבאיים וביטחוניים, כגון, מיגוניות, מחסומים, בונקרים, מכשולי גבול ועוד.
ריצוף מודולרי מבטון טרומי נפוץ כתחליף לאבנים משתלבות לריצוף מדרכות וכדומה.
הוא זמין במגוון רחב של צבעים, צורות, גדלים ומרקמים, וניתן לעצב את חלקי הבטון הטרומיים כך שיחקו לבנים, אבן או עץ.
מכלי בטון טרומי משמשים לאחסון חומרים מסוכנים, בין אם לטווח קצר או ארוך, מכיוון שהם לא רק אטומים אלא גם חזקים מספיק כדי לעמוד בפני אסונות טבע או פיגועי טרור.
שוברי גלים, רציפים צפים, תשתיות תת-ימיות, מפזרי גלים, מעקות ועוד הם בין השימושים של מבנים טרומיים לאורך קו המים.
המוצרים מתוכננים תוך מחשבה על משקל כבד, כדי לנטרל את כוחות הציפה של המים בצורה טובה.
בטי המקפצת (Bouncing Betty) הוא כינוי שניתן על ידי חיילים אמריקאים למוקש-S - מוקש נגד אדם אשר נודע ביעילותו הרבה.
עקרון הפעלתו התבסס על שיגור המטען העיקרי לגובה של כמטר אחד (בערך לגובה המותן) והפעלתו בעודו באוויר.
המוקש פותח על ידי גרמניה הנאצית בשנות השלושים של המאה ה-20, והוא שימש באופן נרחב במהלך מלחמת העולם השנייה.
היו שתי גרסאות למוקש זה - SMi-35 ו-SMi-44, אשר נכנסו לשימוש בשנים 1935 ו-1944, בהתאמה.
מוקש ה-S היה מרכיב מרכזי באמצעי ההגנה של הרייך השלישי.
עד לסיום מלחמת העולם השנייה, בשנת 1945, יוצרו כמעט 2 מיליון מוקשים מסוג זה.
מוקשים אלו גרמו לאבדות רבות בקרב חיילי בעלות הברית וסייעו בהאטת התקדמותם על אדמת גרמניה.
החיילים הראשונים שנתקלו במוקש ה-S היו חיילים צרפתים שניסו לפלוש לאזור חבל הסאר בין ה-7 ל-11 בספטמבר 1939, עם פתיחת מלחמת העולם השנייה.
מוקש ה-S היה אחראי כמעט לבדו להברחת החיילים התוקפים, והצרפתים כינו את המוקש "החייל השקט".
ביצועיו של המוקש באזור הסאר הוכיחו את יעילותו כנשק הגנתי, והובילו את ארצות הברית ומדינות נוספות לנסות לחקות את עיצוב המוקש.
במהלך הקרבות בצפון אפריקה ובאירופה השתמשו הגרמנים רבות במוקשי "בטי המקפצת".
לדוגמה, הארמייה הגרמנית העשירית פרסה יותר מ-23,000 מוקשים שכאלו בהגנה מפני הפלישה של בעלות הברית לאיטליה.
בדרך כלל השתמשו במוקשי-S בשילוב עם מוקשים נגד טנקים כדי ליצור מחסום העמיד בפני התקדמות של כוחות חיל רגלים וכוחות שריון כאחד.
לכינויו "בטי המקפצת" זכה המוקש מפי חיילי בעלות הברית במהלך הקרבות באירופה.
למוקש הייתה השפעה פסיכולוגית עצומה על החיילים - פעמים רבות הוא לא הרג חיילים, אלא הותיר אותם עם פציעות קשות בגפיים או באזור המפשעה.
בספרו "לוחמת מוקשים ביבשה", מתאר לוטננט-קולונל סלואן את מוקש ה-S כ"ככל הנראה, הנשק המפחיד ביותר בו נתקלו חיילי בעלות הברית במלחמה".
לאחר סיום המלחמה הופסק ייצורם של מוקשי-S בגרמניה.
אין ידוע מה עלה בגורל המוקשים שנותרו במחסני התחמושת בעת סיום המלחמה, אך יש להניח שהם הושמדו כחלק מפירוק-נשקו של הצבא הגרמני לאחר הכניעה.
למרות זאת, צבאות רבים בעולם אימצו את רעיון המוקש המקפץ ופיתחו גרסאות משלהם למוקש ה-S הגרמני.
מוקשים מנתרים נמצאים עדיין בשימוש בעולם, כולל בישראל.
מוקש מנתר שימש גם את ארגוני הטרור במהלך מלחמת וייטנאם, מלחמת עיראק, מלחמת אפגניסטן השנייה מלחמת לבנון הראשונה ומלחמת לבנון השנייה.
בצה"ל, האחריות על הטיפול במוקשים אלה, בדומה לכל חומרי הנפץ ואמצעי החבלה, מוטלת על חיילי חיל ההנדסה.
מוקש ה-S הגרמני הוא גליל פלדה בגובה של פחות מ-13 ס"מ (5 אינץ') ללא החיישן שלו, ורק 10 ס"מ בהיקפו (4 אינץ').
מראש המוקש יוצא מוט פלדה המחובר למרעום הראשי, אליו חובר החיישן.
משקל המוקש עומד על 4 ק"ג בקירוב, כשהמשקל תלוי בסוג חומר-הנפץ אשר שימש את דגם המוקש הספציפי.
המטען העיקרי של המוקש התבסס על חומר נפץ מסוג TNT, בעוד ששיגורו של המטען העיקרי לאוויר בוצע באמצעות מטען קטן של חומר נפץ הודף שמוקם מתחת למטען העיקרי.
הפעלת המוקש התבססה על מרעום השהיה, אשר יזם את חומר הנפץ ההודף ארבע שניות לאחר ההפעלה הראשונית (בדרך כלל באמצעות דריכה של אדם על חיישן ההפעלה).
יזימת המטען ההודף שיגרה את המוקש לאוויר, ומרעום השהיה נוסף יזם את המטען העיקרי כ-1 עד 1.5 שניות לאחר מכן (משך הזמן אשר אפשר למוקש לזנק לגובה הרצוי).
בטי בופ היא דמות מצוירת שהופיעה בסדרת סרטים שהופקו על ידי מקס פליישר והופצו על ידי סרטי פרמאונט, אשר זכתה לפופולריות בעיקר בשנות ה-30 של המאה ה-20.
דמותה של בופ נוצרה על ידי האנימטור גרים נטוויק (שעבד גם עבור אולפני וולט דיסני ואולפני אב אייוורקס), והייתה מבוססת על דמותה של הזמרת והשחקנית הלן קיין, אם כי יש המייחסים את ההשראה לדמותה לשחקנית קלרה בואו.
הדמות הופיעה לראשונה על האקרנים ב-9 באוגוסט 1930 בסרט ההנפשה "הכלים המסוחררים" (Dizzy Dishes), השישי בסדרת "סרטי ההנפשה המדובבים" (Talkartoon) של פליישר.
במקור, הייתה בטי בופ כלב פודל, דמות שדובבה על ידי שחקניות רבות, עד שבשנת 1931 מיי קווסטל קיבלה את התפקיד והמשיכה לדבב את הדמות במשך כל הסדרה.
בשנת 1932 השתנתה הדמות והפכה לאנושית בסרט ההנפשה "רותי סמרטוטי" (Any Rags), בהמרת אוזני הפודל בעגילים ארוכים, והפרווה בתסרוקת מתולתלת.
בסרטים היא נקראה "ננסי לי" (Nancy Lee) או נן מקגרו (Nan McGrew) – בתפקידי חברתו של גיבור הסרטים בימבו.
משנת 1931 הופיעה לראשונה בשם "בטי" בסרט "Betty Coed", אולם בשנת 1932 הופיע לראשונה השם המלא "בטי בופ" בסרט "Stopping the Show".
אחיו של מקס פליישר, דייב, המשיך לפתח את דמותה של בטי, אשר הגיעה לשיא פיתוחה בסרט "מיני דה מוצ'ר" משנת 1932. סרט זה משך תשומת לב רבה מקהל הצופים, בייחוד לדמותה של בופ.
דמותה של בופ הייתה חלוצית בהיותה דמות ההנפשה הראשונה המייצגת אישה מינית.
דמויות נשים אחרות היו קיימות באותה תקופה, אולם לא ייצגו נשים כאובייקט כזה (ולרוב הופיעו כבעלי חיים, לדוגמה: מיני מאוס).
בשונה מדמויות אחרות, מיניותה של בופ הוחצנה במכוון – בלובשה שמלה וביריות.
החזה שלה היה מודגש, ולרוב הוצגה עם מחשוף עמוק.
במהלך רבים מסרטיה ישנן סצנות בהן דמויות אחרות מנסות "להציץ לה" בעת שהחליפה בגדים.
סרט ידוע אחר הוא "אי הבמבוק של בטי בופ" ("Betty Boop's Bamboo Isle") בו רוקדת בטי את ריקוד ההולה בלבוש ליי עשוי עשב.
יחד עם זאת, דאגו המנפישים לשמור על "תמימותה" בשל היות הדמות בת 16 בלבד, רשמית.
הסרטים היו ייחודיים גם בשל הפסקול שלהם שכלל מוזיקת ג'אז אשר נוגנה על ידי תזמורות, לואי ארמסטרונג, רודי ואלי ודון רדמן.
בשל ייחודה של הדמות הפכו הסרטים לנצפים ביותר.
הזמרת הלן קיין, אשר היוותה השראה לדמות, תבעה את האולפנים בשל גנבת "דמותה", אולם הפסידה במשפט לאחר שפליישר הוכיח שהביטוי "בופ אופ או דופ" נאמר על ידי זמרות גם לפני הופעותיה של קיין.
מיניותה המודגשת של בטי היא שהביאה לנפילתה.
הצנזורה העצמית שהפעילו אולפני השידור הפכו את שמלתה לארוכה והעלימו את מחשופה של בטי בשנת 1934. בסרטים המאוחרים הפכה בטי לעקרת בית עם כלב קטן בשם פאדג'י.
האנימטורים ניסו ליצור עניין חוזר בסדרה על ידי ציוות דמויות הנפשה נוספות לבטי.
אחת מאותן דמויות, פופאי, זכתה בהמשך לסדרה משלה ולהצלחה רבה.
בשנת 1939 הופסקה סדרת הסרטים של בטי.
עם תחילת שידורי הטלוויזיה בארצות הברית בשנות ה-50, שידורים חוזרים של סרטי בטי בופ הביאו לפופולריות חוזרת של הסדרה.
הסרטים הוצגו שוב בשנות ה-60 וזכו לפופולריות מטעמי נוסטלגיה.
ניסיונות להוסיף צבע לסדרה (ששודרה במקור בשחור-לבן) זכו לביקורות רבות.
בשנת 1974 יצא לאקרנים סרט המקבץ את הידועים מבין סרטי הדמות ונקרא "The Betty Boop Scandals of 1974".
אוסף נוסף יצא לאקרנים בשנת 1980 בשם "Hurray for Betty Boop", כשבאוסף זה הושם דגש על הסרטים המוקדמים של בטי, בצורתה המינית יותר.
בשנת 1988 הופיעה לראשונה הדמות בסרט חדש, "מי הפליל את רוג'ר רביט".
שמועות רמזו על כך שבאחת הסצנות ישנה תמונה של בטי בעירום, אולם אין לשמועה ראיות, ובדיקה של גרסת הווידאו לא מצאה תמונה כזו.
בשנת 1994 נבחר הסרט משנת 1933, "שלגיה" (להבדיל מהסרט של אולפני וולט דיסני משנת 1937 שנקרא "שלגיה ושבעת הגמדים"), שבו כיכבה בטי בופ, להיכלל באוסף הסרטים השמור בספריית הקונגרס.
דמותה של בטי בופ משמשת השראה לדמות תות בראונסטיין מסדרת האנימציה דירת המצוירים.
בראונסטיין היא גרסה מעוותת של בטי בופ, אשר סובלת מבעיות של עודף משקל, אלכוהוליזם ונטיות אובדניות.
דמותה של אליס אנג'ל ממשחק האימה "בנדי ומכונת הדיו" מבוססת באופן ישיר על בטי בופ ויחד איתה יתר הדמויות מהמשחק מבוססות על דמויות מהסרטים של מקס פליישר.
פרסומה של בופ חצה מעבר לעולם הקולנוע, ובשנים שלאחר מכן יצאו שורת מוצרים לנוער ולמבוגרים, בכיכובה של הדמות.
בדומה למרבית הדמויות אשר נוצרו בתקופה זו, איבדה בופ את פופולריותה עם השנים.
אליזבת אן בלומר וורן "בטי" פורד הייתה אשתו של נשיא ארצות הברית ג'רלד פורד והגברת הראשונה של ארצות הברית בשנים 1974–1977.
בטי בלומר (Betty Bloomer) היא ילדתם השלישית ובתם היחידה של הורטנס ניהר (Hortense Neahr) וויליאם סטפנסון בלומר (William Stephenson Bloomer), סוחר ציוד תעשייתי.
בטי נולדה בשיקגו שבמדינת אילינוי ולה שני אחים גדולים: רוברט (Robert) וויליאם הבן (William, Jr).
בטי גדלה בגרנד רפידס שבמדינת מישיגן, לשם עברה המשפחה בהיות בטי בת 3. בהיותה בת 16 מת אביה בתאונה בשל הרעלת פחמן חד-חמצני.
היא למדה ריקוד, ולאחר סיום לימודיה התיכוניים, בשנת 1936 החליטה לנסוע לניו יורק וללמוד שם מחול, אולם בשל סירובה של אמה למדה בבית הספר למחול בבנינגטון שבוורמונט, שם למדה תחת מרתה גרהאם.
לאחר סיום לימודיה קיבלה אותה מרתה גרהאם ללהקתה.
לאחר סיום לימודיה עברה להתגורר במנהטן שבעיר ניו יורק שם עבדה כדוגמנית עבור ג'ון רוברט פאוורס, ובמקביל הופיעה בלהקתה של מרתה גראהם.
אמה של בטי התנגדה לעבודתה ודרשה כי תשוב לביתה.
לבסוף הגיעו לפשרה לפיה בטי תשוב לבית אמה לתקופה של שישה חודשים, ואם לא תמצא עבודה, תשוב לניו יורק.
היא שבה לגרנד רפידס בשנת 1941 ועבדה בחנות בגדים מקומית, וכן עבדה כמורה למחול בקבוצת מחול שהקימה.
כמו כן השקיעה מזמנה בעבודה עם ילדים נכים.
(Bill) Warren) יצרן רהיטים שאותו הכירה בהיותם בני 12. אמה ואביה החורג, ארתור גודווין (Arthur Godwin) התנגדו לקשר רומנטי זה, אולם בטי וביל נישאו בשנת 1942 - על אף התנגדות זו, בחתונה שנערכה בבית הוריה.
בני הזוג התגרשו בשנת 1947, וזמן קצר לאחר מכן החלה בטי לצאת עם ג'רלד פורד, שהיה אז שחקן פוטבול פופולרי, ובוגר אוניברסיטת מישיגן ובית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל.
זמן קצר לאחר מכן רץ פורד כמועמד לבית הנבחרים.
בטי וג'רלד נישאו ב-15 באוקטובר 1948 בכנסייה האפיסקופלית גרייס בגרנד רפידס, בהיותה בת 30 ובהיותו בן 35, וזמן קצר לאחר נישואיהם נבחר פורד לבית הנבחרים לכהונה הראשונה שלו מתוך 14 כהונות.
בני הזוג עברו לפרבר של וושינגטון, במדינת וירג'יניה.
לאחר בחירתו של פורד לסגן נשיא, ועם התפטרותו של ריצ'רד ניקסון מתפקיד הנשיא, הושבע פורד לנשיא ארצות הברית ובני הזוג עברו לבית הלבן.
לבטי וג'רלד פורד נולדו שלושה בנים ובת אחת:
מייקל ג'רלד פורד (Michael Gerald Ford) שנולד ב-1950 ומכהן ככהן דת.
ג'ון גרדנר "ג'ק" פורד (John Gardner "Jack" Ford) נולד ב-1952 ועוסק ביחסי ציבור ועיתונאות.
סטיבן מיגס פורד (Steven Meigs Ford) נולד ב-1956 - שחקן ורוכב רודיאו.
סוזן אליזבת (פורד) ואנס ביילס (Susan Elizabeth (Ford) Vance Bales) נולדה ב-1957 - צלמת.
הגברת הראשונה של ארצות הברית
בהיותה גברת ראשונה, נודעה בטי פורד כשותפה פעילה ומעורבת, אשר הביעה עמדותיה והשפיעה בנושאים רבים, בין פוליטיים ובין אחרים.
היא התאפיינה בגישה פתוחה וליברלית וסיפרה בגלוי על טיפולים פסיכולוגיים שעברה בצעירותה, וכן לא התנגדה לשימוש במריחואנה ולקיום יחסי מין לפני נישואין.
היא נאמה בפומבי בזכות זכויות נשים, תמכה בהצעת תיקון לחוקה שהייתה מעניקה שוויון זכויות בלא התחשבות במין ודיברה בעד חוקיות ההפלות.
הנשיא, שהסכים עם אשתו, ספג ביקורת מצד מפלגתו - המפלגה הרפובליקנית.
זמן קצר לאחר שבני הזוג עברו לבית הלבן, עברה בטי פורד כריתת שד בשל סרטן השד.
בתוכניות טלוויזיה ובעיתונות דיברה בטי פורד על הניתוחים שעברה ועל חשיבות גילוי מוקדם של סרטן.
בהיותה גברת ראשונה תמכה באמנויות, ובזכותה הוענקה למרתה גרהם מדליית החירות הנשיאותית, הרקדנית הראשונה שקיבלה כבוד זה.
בשנת 1978 גברה תלותה באלכוהול ובתרופות הרגעה והיא נאלצה לעבור טיפולי גמילה.
עם סיום הגמילה והתאוששותה, הקימה בטי בשנת 1982 את מרכז בטי פורד בראנצ'ו מיראז' שבמדינת קליפורניה לגמילה, וכיהנה כיו"ר חבר המנהלים של המרכז.
תיאור גמילתה מתלות בתרופות ובאלכוהול מתואר בספרה משנת 1987: "בטי: התעוררות שמחה" ("Betty: A Glad Awakening").
בשנת 1978 פרסמה בטי פורד את האוטוביוגרפיה שלה "The Times of My Life".
ב-1987 הוכנסה ל"היכל התהילה של נשות מישיגן", וב-1999 זכו בטי וג'ראלד פורד, יחדיו, למדליית הזהב של הקונגרס, לאות הוקרה על פעילותם הציבורית וההומניטרית.
פורד הלכה לעולמה ב-8 ביולי 2011 בגיל 93, בביתה שבראנצ'ו מיראז' שבקליפורניה.
בטי אוליברו (נולדה ב-16 במאי 1954) היא מלחינה ישראלית, פרופסור מן המניין למוזיקה באוניברסיטת בר-אילן.
אוליברו נולדה בתל אביב, בת לדורה קפון ואלי אוליברו, שעלו לארץ ישראל מיוון.
בגיל ארבע החלה ללמוד נגינה בפסנתר, וכבר בילדותה עסקה בהלחנה.
למדה באקדמיה למוזיקה על שם רובין באוניברסיטת תל אביב (במסגרת העתודה האקדמית) במחלקה לקומפוזיציה אצל יצחק סדאי ולאון שידלובסקי ובמחלקה לפסנתר אצל אילונה וינצה-קראוס.
במהלך שנים אלה בישראל, קיבלה מלגות לימודים מ"קרן שרת".
לאחר מכן המשיכה את לימודיה בבית הספר הגבוה למוזיקה באוניברסיטת ייל, שם למדה אצל ג'ייקוב דרקמאן וברנרד רנדס.
בשנת 1981 סיימה את לימודיה.
בעקבות זכייתה במלגה ע"ש ליאונרד ברנשטיין מטעם מרכז ברקשייר בטנגלווד בשנת 1982, החלה ללמוד אצל המלחין לוצ'אנו בריו, והמשיכה את לימודיה איתו באיטליה בין השנים 1983–1986. שם פגשה את רפאלו מיוני - בעלה לעתיד, שהיה נגן קונטרבס ראשון בתזמורת אותה ניהל לוצ'אנו בריו.
אוליברו נשארה באיטליה במשך 18 שנים.
בטי אוליברו נמנית עם חבר המייסדים של "המרכז למחקר ע"ש לוצ'יאנו בריו" באיטליה, יחד עם פייר בולז, מאוריציו פוליני ואחרים.
בשנת 2001 החלה ללמד בחוג למוזיקולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, וקיבלה תואר דוקטור מאוניברסיטה זו על יצירתה "הושענות" ועל תזה שכתבה על המוזיקה של בריו.
בהמשך מונתה לפרופסור מן המניין שם.
בין השנים 2004–2008 הייתה מלחינת הבית של התזמורת הסימפונית ירושלים.
אוליברו התאלמנה ומתגוררת בישראל עם שני ילדיה.
פרס סרגיי קוסביצקי (ארצות הברית, 2000),
פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים (ישראל, 2001),
פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה (ישראל, 2003),
פרס לנדאו לאמנויות הבמה (ישראל, 2004),
פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים (ישראל, 2009).
פרס א.מ.ת בתחום התרבות והאמנות (ישראל, 2015)
חלקה הגדול של המוזיקה של אוליברו מתייחס למסורת מוזיקלית יהודית.
ביצירות רבות היא משתמשת בנעימות עממיות וליטורגיקה של המסורת הספרדית והמזרח תיכונית.
יצירותיה בוצעו על ידי מיטב התזמורות וההרכבים, בהן התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית של שיקגו, הפילהרמונית של ניו יורק, הפילהרמונית של מינכן, תזמורת רשות השידור הבריטית, התזמורת הפילהרמונית המלכותית של סטוקהולם, הסינפונייטה של לונדון, אנסמבל ג'וליארד, הסינפונייטה של אמסטרדם, רביעיית ארדיטי ועוד.
יצירותיה נוגנו בפסטיבלים בינלאומיים כגון פסטיבל "אופקים" במרכז לינקולן בניו יורק, ימי המוזיקה הבינלאומיים בסטוקהולם, סיאול, לוגאנו וליובליאנה, הביאנאלה של מינכן, פסטיבל שלזוויג-הולשטיין, המאג'ו מוזיקלה פיורנטינו בפירנצה, פסטיבל המוזיקה של אספן בקולורדו, שבוע גאודאמוס בהולנד, פסטיבל ישראל ועוד.
"קווי אור" לתזמורת סימפונית (1999)
"קרוסלו" לתזמורת מיתרים, כלי הקשה ותזמורת קאמרית לילדים (1994)
יצירות לכלי סולו עם תזמורת
"קריאות" לסקסופון סולו ותזמורת (2008)
"נהרות נהרות" לסולו ויולה, אקורדיאון, כלי הקשה, 2 הרכבי מיתרים וטייפ מגנטי (2007)
"מדריגל" לקלרינט סולו, אנסמבל מיתרים, כלי הקשה, אקורדיאון וטייפ מגנטי (2007)
"הגולם - סוויטה מס' 2" לקלרינט ותזמורת מיתרים (1998)
"מזרח" לקלרינט ותזמורת מיתרים (1997)
"שיר" לכינור, קונטרבס ותזמורת מיתרים (1994)
"זימאר" לסופרן, 2 כינורות, צ'לו, צ'מבלו עם כלי הקשה (2003)
"שרפים" לסופרן, כינור, קלרינט, צ'לו ופסנתר (2002)
"הושענות" לסופרן ותזמורת קאמרית (2000)
"אחות קטנה" ל-3 כינורות סולו, סופרן ותזמורת מיתרים עם קלרינט (2000)
"מסכות" לסופרן, מצו-סופרן, טנור, פסנתר, כינור, ויולה, צ'לו וכלי הקשה (1999)
"חוגת הזמן" 12 שירי לאדינו לקול אישה ושבעה כלים (1991)
"חוגת הזמן" 12 שירי לאדינו לקול אישה ותזמורת מיתרים (חודש ב-1994)
"מאקאמאת" לזמרת ותשעה נגנים (1988)
"שירים מרים" (קנטס אמרגוס) 3 רומנסות בלאדינו לקול נשי ותזמורת מיתרים (1984)
"קנטיגס ספרדיס" לקול נשי ותזמורת מיתרים (1982)
"בקשות" למקהלה מעורבת ותזמורת עם קלרינט סולו (1996)
"אריה" לקלרינט, פסנתר, כינור וצ'לו (1995)
"הגולם - סוויטה מס' 1" לסולו קלרינט ורביעיית מיתרים (1997)
"הגולם - שישה שירים וריקודים" לסולו קלרינט ורביעיית מיתרים (1997)
"אימפרומפטו" לחליל, קלרינט, כינור, ויולה, פסנתר וכלי הקשה (1995)
"קוורטטו" לכינור, ויולה, צ'לו ופסנתר (1992)
"פאן", לחמישה חלילים בגדלים שונים (1984)
"תהילים" לשנים עשר צ'לי וארבעה קונטרבסים (1983)
"הגולם" מוזיקה לסרט האילם של פאול וגנר (גרמניה, 1920) לקלרינט ורביעיית מיתרים (1997)
"הצל שמביא את החלום" תיאטרון מוזיקלי למקהלת ילדים, 3 קבוצות נגנים ומוזיקה אלקטרונית (2005)
"מאחורי הגדר" הצגה מוזיקלית לתיאטרון בובות, זמרת ושמונה נגנים, לפי סיפור של ביאליק (1989)
"ציון תמתי" טרנסקריפציה למנגינה יהודית מסורתית לקול של ילד (או סופרן), מקהלה ותזמורת (1996)
"אווה מריה" טרנסקריפציה לשוברט אופ.
6 לקלרינט, נבל ומקהלה מעורבת (1995)
"מודה אני" טרנסקריפציה לתפילה ולמנגינה של מ.
גלברי לקלרינט, מצו-סופרן, נבל ומקהלה מעורבת (1996)
"שטילר, שטילר" טרנסקריפציה למנגינה מאת אלכס וולקוביסקי (=אלכסנדר תמיר) לקלרינט ומקהלה מעורבת (1996)
"ראיתי ציפור ירוקת עיניים" טרנסקריפציה לרומנסה בלאדינו, למיתרים (1994)
"אורפיאו" עיבוד לאופרה של קלאודיו מונטוורדי בהדרכת לוצ'אנו בריו (1984)
בטי דייוויס הייתה שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקנית, הופיעה במגוון של ז'אנרים: ממלודרמות פשע עכשוויות לצד סרטי ביוגרפיות היסטוריים ולעיתים גם בקומדיות.
נודעה בשל נכונותה לגלם דמויות חזקות וגם דמויות שאינן זוהרות ואינן סימפתיות.
הצלחתה הרבה ביותר הייתה בדרמות רומנטיות, אשר זיכו אותה בתיאורים לגלגניים כ"אשת פני הפוקר", בשל אופן משחקה הייחודי שנתן רצינות רבה לכל אחד מתפקידיה.
דייוויס שנאה את הכינוי הזה.
עוד סימן היכר לדייוויס הייתה הסיגריה שתמיד נמצאת בהישג יד כשהיא על המסך, דבר שהביא לחיקויים רבים.
לאחר הופעותיה בברודוויי דייוויס עברה להוליווד בשנת 1930, אך סרטיה הראשונים באולפן "סרטי יוניברסל" היו כישלונות.
בשנת 1932 היא חתמה חוזה באולפן "האחים וורנר" שהזניק את הקריירה שלה.
אף על פי שבשנת 1937 היא ניסתה לפרוש מהאולפנים, הקריירה שלה החלה לנסוק.
עד סוף שנות ה-40 היא נחשבה לשחקנית המובילה בהוליווד.
דייוויס הייתה ידועה בדייקנותה ועקשנותה, אשר לא פעם גרמו לה להסתכסך עם מפיקי קולנוע, במאים ושחקנים עמיתים.
דייוויס ייסדה את "Hollywood Canteen" והייתה האישה הראשונה שעמדה בראש האקדמיה האמריקאית לקולנוע.
היא זכתה פעמיים בפרס אוסקר והשחקנית הראשונה שצברה עשר מועמדויות לפרס בקטגוריות של משחק.
בנוסף, היא הייתה האישה הראשונה שזכתה בפרס למפעל חיים ממכון הסרטים האמריקאי.
דייוויס ציינה שקריירתה באה על חשבון חייה האישיים.
היא התחתנה ארבע פעמים, התגרשה שלוש פעמים והתאלמנה פעם אחת.
היא גידלה את ילדיה בתור אם חד-הורית.
בשנותיה האחרונות, היא חלתה בסרטן השד.
בשנת 1999, היא דורגה במקום השני, אחרי קתרין הפבורן, בתור השחקנית הטובה ביותר בכל הזמנים של מכון הסרטים האמריקאי.
רות' אליזבת' דייוויס נולדה בלוול, מסצ'וסטס.
הוריה היו הארלו דייוויס, עורך דין במקצועו, ורות' אוגסטה.
משפחתה הייתה פרוטסטנטית ממוצא אנגלי, צרפתי ו-ולשי.
בשנת 1915 הוריה התגרשו, ובשנת 1921 אימה של דייוויס עברה עם ילדותיה לניו יורק.
דייוויס הושפעה רבות מהופעותיהם של רודולף ולנטינו ב-"The Four Horsemen of the Apocalypse" ושל מרי פיקפורד ב-"Little Lord Fauntleroy".
היא שינתה את שמה בעקבות ספרו של אונורה דה בלזק, "הדודנית בט".
בנוסף, אימה עודדה אותה לעסוק במשחק.
דייוויס למדה ב"Cushing Academy" במקום שפגשה את בעלה לעתיד, האם נלסון.
היא כשלה במבחן בד של הפקה של אווה ליגאליאן.
לאחר מכן היא נרשמה ללימודים בבית ספר לתיאטרון של ג'ון מארי אנדרסון.
היא נבחנה שוב לבית הספר לתיאטרון של ג'ורג' קיוקור.
אף על פי שהיא לא הרשימה אותו, הוא נתן לה תפקיד בהצגה בברודוויי.
במשך התקופה הזאת היא הופיעה בפילדלפיה, בוושינגטון ובבוסטון.
באחת מהופעותיה, סוכן הוליוודי הציע לה לעבור אודישנים שם.
היא עברה ביחד עם אימה להוליווד.
היא נכשלה כבר באודישן הראשון שאליו היא ניגשה, אולם היא הצליחה להשיג תפקיד משני בסרט "The Bad Sister" (1931) למרות התנגדותו של הבמאי ויליאם ויילר.
בנוסף, סרטה הבא "Seed" (1931) לא זיכה אותה בתפקיד משמעותי.
אחרי כמה חודשים שבהם היא שיחקה בשורה של סרטים כושלים, מפיקי "סרטי יוניברסל" רצו לסיים איתה את החוזה שעליו היא הייתה חתומה.
ג'ורג' ארלייס ליהק אותה לסרטו "האיש שגילם את אלוהים" (1932) שזיכה אותה בביקורות מהללות.
בעקבות כך היא חתמה חוזה באורך חמש שנים עם "האחים וורנר".
בשנת 1932 דייוויס נישאה להאם נלסון שסלד מהתקשורת ומתהילתה של אשתו.
הוא התקומם על השוואות השכר בינו לבין דייוויס.
והוא מנע ממנה לרכוש בית בהוליווד עד שהוא לא יוכל בעצמו לממן אותו.
במהלך נישואיה עם נלסון היא הפילה מספר פעמים.
לאחר כ-20 סרטים בהם השתתפה, היא הופיעה בסרט "בכבלי אנוש" (1934) שזיכה אותו בביקורות מהללות על תפקידה הראשי.
בסרט זה היא גילמה תפקיד של אישה מרושעת שהבליט את כישורי המשחק שלה.
בנוסף היא זכתה להערכה רבה מצד עמיתה השחקן לסלי האווארד והבמאי ג'ון קרומוואל.
המגזין "לייף" הגדיר את הופעתה בסרט כטובה ביותר שנראתה על גבי האקרנים בארצות הברית.
דייוויס קיוותה שאולפני "האחים וורנר" ילהקו אותה לתפקידים משמעותיים, אך היא התבדתה כאשר ג'ק וורנר סירב ללהק אותה לתפקיד ב"זה קרה לילה אחד" ובמקום זה ליהק אותה ל"עקרת בית" הלא מצליח.
באותה שנה כשדייוויס לא קיבלה מועמדות לפרס אוסקר החל קמפיין במטרה לזכות אותה במועמדות שהובל על ידי השחקנית המועמדת לפרס מאותה שנה, נורמה שירר, והעיתון "The Hollywood Citizen News".
לבסוף האקדמיה החליטה להעניק לה מועמדות לא רשמית לפרס.
הופעתה בסרט "מסוכנת" (1935) זיכה אותה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
למרות הזכייה בפרס, היא התייחסה אליו כפרס ניחומים כהגדרתה על הופעתה ב"כבלי אנוש".
בסרטה הבא "היער המאובן" (1936) היא שיחקה לצד לסלי האווארד והמפרי בוגרט שקיבל את כל התהילה על הופעתו בסרט.
במשך השנתיים הבאות היא שיחקה במספר סרטים שלא הצליחו לעורר הדים.
דייוויס הייתה בטוחה שקריירתה נפגעה עקב הסרטים הבינוניים שבהם שיחקה באולפני "האחים וורנר".
בעקבות כך, היא הסכימה לשחק בשני סרטים בבריטניה חרף העובדה שהיא הייתה חתומה על חוזה לאולפנים.
היא ברחה לקנדה במטרה להימנע מעימותים משפטיים בארצות הברית.
לבסוף היא הועמדה למשפט בבריטניה.
התובע במשפט הציג אותה כילדותית ופזיזה והתקשורת הבריטית הציגה אותה באור שלילי.
סנגורה של דייוויס טען שהיא נאלצת לשחק בתפקידים שלא מתאימים לה.
בסיכום, דייוויס הפסידה במשפט ונאלצה לשוב להוליווד.
בשנת 1937 היא שיחקה בסרט "אישה מסומנת" שזיכה אותה בפרס פסטיבל הסרטים של ונציה.
שנה לאחר מכן היא שיחקה בסרט "ג'זבל" שזיכה אותה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר השני שלה.
במהלך צילומי הסרט היא ניהלה מערכת יחסים עם הבמאי ויליאם ויילר שאותו היא הגדירה כאהבת חייה.
בעקבות הצלחתה, רבים סברו שהיא תלוהק לסרט "חלף עם הרוח" (1939) בתפקיד סקרלט או'הרה.
בנוסף, התקיים סקר רדיו שבו היא זכתה לאהדת הקהל בבחירת התפקיד.
"האחים וורנר" אמנם הציעו עסקת חבילה, שכללה את ארול פלין, בטי דייוויס ואוליביה דה הבילנד.
אך דייוויס סירבה לשחק לצידו של פלין והמפיק דייוויד או.
סלזניק לא ראה בה כמתאימה לתפקיד.
בעקבות הצלחתה של דייוויס ובעקבות חוסר הצלחתו של בעלה, האם נלסון, האחרון הגיש תביעה לגירושין מדייוויס באמתלה שהיא מנהלת רומן עם המפיק הווארד יוז.
בשנת 1939 במהלך צילומי הסרט "ניצחון אפל" היא רצתה לפרוש ממנו בעקבות גירושיה, אך המפיק האל ואליס שכנע אותה להמשיך בצילומים.
הסרט זיכה אותה במועמדות נוספת לפרס אוסקר.
באותה שנה היא הופיעה בשלושה להיטים; "המשרתת הזקנה" לצד מרים הופקינס, "ג'ארז" לצד פול מוני ו"חייהם הפרטיים של אליזבת ואסקס" לצד ארול פלין.
הסרט האחרון היה הסרט הצבעוני הראשון שבו היא שיחקה והיא נאלצה לגלח את גבותיה כדי לגלם את אליזבת הראשונה.
במהלך השנים הללו נחשבה דייוויס כשחקנית הרווחית והמצליחה ביותר של "האחים וורנר".
הסרט "כל זה וגן העדן גם" (1940) היה ההצלחה הכלכלית הגדולה ביותר שלה עד לאותה תקופה.
באותה שנה הסרט "המכתב" הוגדר כסרט הטוב יותר לשנה זו על ידי המגזין "The Hollywood Reporter".
באותה תקופה היא יצאה עם השחקן ג'ורג' ברנט.
האחרון הציעה לה נישואין אך היא סירבה.
בדצמבר 1940 היא התחתנה עם ארת'ור פארנסוורת' באריזונה.
בינואר 1941 היא נבחרה לעמוד בראש האקדמיה האמריקאית לקולנוע וכך הפכה להיות האישה הראשונה שהגיעה למעמד זה.
ברם חברי האקדמיה לא היו מרוצים ממנה עקב רצונה לעשות שינויים קיצוניים.