tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אייבנהו, הוצאת רביבים תש"ם, בתרגום אליעזר כרמי.
אייבנהו, הוצאת זמורה ביתן 2004, בתרגום חנה לבנת.
מבחר חסידים של וולטר סקוט
אדגר אלן פו - סופר ומשורר
אדוארד פיצג'רלד - משורר ומתרגם
אונורה דה בלזק - סופר
אלכסיס דה טוקוויל - הוגה-דעות והיסטוריון
אלכסנדר דיומא האב - סופר, מחזאי ומשורר
אלכסנדר פושקין - משורר וסופר
אלסנדרו מנצוני - משורר וסופר
אמילי ברונטה - סופרת ומשוררת
ארתור קונאן דויל - סופר
בנג'מין דיזראלי - סופר וראש ממשלת בריטניה
ג'וזף מלורד ויליאם טרנר - צייר
ג'ון באקן - סופר, היסטוריון ומדינאי
ג'ון קמפל שרפ - פרופסור לשירה
ג'ון ראסקין - מבקר אמנות ומסאי
ג'ורג' אליוט - סופרת ומשוררת
ג'ורג' סיינסטבורי - מבקר והיסטוריון ספרות ג'ורג' קראב - משורר ורופא מנתח
ג'יימס מתיו ברי - סופר ומחזאי
ג'יימס פנימור קופר - סופר
ג'רג' לוקאץ' - פילוסוף ומבקר ספרות
היינריך היינה - משורר ומבקר ספרות
הרברט ג'ורג' וולס - סופר והיסטוריון
ויליאם מייקפיס תאקרי - סופר
וולטר אלכסנדר ראלי - פרופסור לספרות אנגלית
וולטר סוואג' לנדור - סופר ומשורר
ויקטור הוגו - משורר וסופר
המלכה ויקטוריה - מלכת בריטניה
ז'ול ברבה ד'אורביי - סופר, משורר ומבקר ספרות
יאקוב ואן לנפ - משורר וסופר
יוהאן וולפגנג פון גתה - משורר, סופר ופילוסוף
ישראל זנגוויל - סופר לב טולסטוי - סופר
לטיטיה אליזבת לנדון - משוררת וסופרת
מיכאיל לרמונטוב - משורר וסופר
מרטין אסלין - מחזאי, מתרגם ומבקר ספרות
נחום סוקולוב - סופר ונשיא ההסתדרות הציונית
נסאו ויליאם סניור - כלכלן
סמואל טיילור קולרידג' - משורר ומבקר ספרות
פרנסיס טרנר פלגרייב - משורר ופרופסור לשירה
לואיס - סופר ופרופסור לספרות ימי הביניים
רוברט לואי סטיבנסון - סופר, מסאי ומשורר
רוברט סאות'י - משורר וסופר
שארל-אוגוסטן סנט-בב - מבקר ספרות וסופר
תומאס ג'פרסון - מדינאי ונשיא ארצות הברית
תאודור פונטאנה - סופר ומשורר
תומאס הרדי - סופר ומשורר
תומאס מור - משורר וסופר
וולטר סוואג' לנדור היה משורר וסופר אנגלי.
נודע בעבור ספרו "שיחות דמיוניות", בזכותו נחשב על ידי עמיתיו לגדול כותבי הפרוזה האנגלים בתקופה הרומנטית.
בזמנו פעילותו הפוליטית, ומחלוקות עם אויביו שלרוב גבר עליהם בשנינותו, משכו יותר תשומת לב ציבורית מאשר יצירתו.
לנדור, אם כמשורר אם כסופר, השפיע על משוררים יותר מאשר על סופרים, ואף כינוהו "משורר למשוררים".
יצירתו השפיעה על רוברט סאות'י, רוברט בראונינג, ייטס, רוברט פרוסט, צ'ארלס דיקנס, ניטשה, אמרסון, ויוצרים אחרים.
כתיבתו פנתה למעטים, עד שנאמר כי חסידי לנדור אפשר למנותם על אצבעות שתי הידיים.
לנדור היה איש ספר ואמן יוצר שכוחו במחשבה ובדיבור, ולא בניהול חייו.
הוא התחנך בטריניטי קולג' באוקספורד.
במהלך חייו רב עם אביו, עם שכניו באנגליה ובאיטליה, עם אשתו, ועם כל סמכות שפגעה בו, תולדה של מזגו החם ובוז כלפי כל סמכות.
שנותיו הראשונות של לנדור כיוצר, מגיל עשרים ואילך, התאפיינו בניסיונות ספרותיים, בעיקר של שירה נעלה.
ב-1795, לאחר שסולק מאוקספורד בשל ריב עם סטודנט אחר, הוציא לאור את ספר שיריו הראשון, ולאחר מכן חי במשך שלוש שנים בדרום ויילס בפרישות למדנית.
בשנת 1798 הוציא לאור את האפוס "ג'ביר", שהקסים את סאות'י ואת שלי.
בשנת 1805 אביו הורישו הון רב, שאיפשר לו להתיישב בבאת' ולחיות חיי מותרות.
בגיל שלושים ושלוש התנדב לצבא הספרדי במטרה לבלום את פלישת נפוליאון לארץ זו, אך החוליה התפרקה לאחר קרבות קשים, והוא שב לאנגליה.
בגיל שלושים ושש נשא לאשה את ג'וליה ת'וילייר, בתו של בנקאי שווייצרי.
בשנת 1815 לנדור טייל באיטליה, והתיישב עם אשתו בקומו.
בשנת 1818 נאלץ לעזוב את קומו בגלל שיר לטיני שחיבר כנגד משורר איטלקי שהעליב את אנגליה.
בשנת 1821 התיישב עם אשתו וילדיו בפירנצה.
השנים הבאות בפירנצה היו התקופה הפורה בחייו, במהלכה חיבר את הגרסה הראשונה של "שיחות דמיוניות".
ב-1829 רכש את "וילה גרארדסקה" בפיאזולה, שם היה מאושר במשך כמה שנים, בהן חיבר ספרים, השתעשע עם ילדיו, טיפח את גנו, ונפגש עם אורחים רבים, ביניהם משוררים וסופרים, שבאו לבקרו.
בשנת 1835 לנדור נפרד מאשתו לאחר חילוקי-דעות ממושכים ונישואין אומללים.
נדיבותו, עדינות לבו, ונאמנותו של לנדור, הקנו לו במהלך השנים חברים רבים, ביניהם סאות'י, קולרידג', צ'ארלס לם, ויליאם הזליט, לי האנט, צ'ארלס ארמיטג' בראון, ג'ון פוסטר, הנרי קראב רובינסון, ג'וליוס הר, אליזבט בארט בראונינג, רוברט בראונינג, צ'ארלס דיקנס, ואחרים.
ב-1836 שב לאנגליה, ולאחר נדודים ממושכים התיישב בבאת', שם הכיר חברים חדשים.
עשרים ושש השנים הבאות התאפיינו בחיבורים ספרותיים, ובאירוח משוררים וסופרים רבים בביתו.
משנת 1846 פרסם מאמרים פוליטיים בעיתון שבועי.
בשנת 1858, לאחר מספר מריבות קטנוניות באנגליה, לנדור שב להתגורר באיטליה, בכוונה להתאחד שוב עם אשתו וילדיו בפיאזולה, אלא שמשפחתו דחתה אותו, מה שהביאו להתגורר בסיינה ולאחר מכן בפירנצה, זאת בעזרתו של רוברט בראונינג.
בשנותיו האחרונות עסק במהדורות חדשות של יצירותיו והתעניין באיחוד איטליה.
לנדור נפטר בגיל שמונים ותשע, ונקבר בבית הקברות האנגלי שבפירנצה, לצדה של אליזבט בראונינג.
שתי ציטטות מפורסמות של לנדור:
"מעולם לא סברתי שאני משורר טוב, כך שיודע אני שאינני משורר גרוע"
"כל ימי לא עשיתי אפילו דבר נבון אחד, אם-כי דברים רבים שכתבתי נחשבים לכאלה"
יצירתו של לנדור כוללת את האפוס "ג'ביר", הטרגדיה "הרוזן ג'וליאן", ושירים וספרי פרוזה באנגלית ובלטינית, מהם נודעו בעיקר "שיחות דמיוניות", "פנטאמרון", "ציטוט ובחינה של שייקספיר", ו-"פריקלס ואספסיה".
הספר "שיחות דמיוניות" כולל שיחות דמיוניות בין אנשים דגולים שהיו לדמויות היסטוריות, ז'אנר שהיה פופולרי באירופה מהמאה ה-17 ועד למאה ה-19. שמונים שיחות חוברו בשנים 1829-1821, ועוד כעשרים שיחות חוברו מאוחר יותר, ובעריכה הסופית הן חולקו מחדש לכמאה וחמישים שיחות.
השיחות של לנדור מבוססות על למדנות מקיפה ויסודית; על שיחותיו הסימפתיות עם הדמויות, בינו לבין עצמו, עוד מצעירותו; ועל חושו הדרמטי שהביאו לאפיין אותם במאפיינים חיוניים.
השיחות חריפות, לעיתים יבשות ולעיתים מלאות הומור, חלקן דרמטיות וחלקן רפלקטיביות, ומקיפות את התרבות המערבית לדורותיה, ומעבר לכך.
אוסף האנשים ונושאי השיחה מגוונים ביותר, ולא בכדי ספרו נחשב ליצירה רחבת-היריעה ביותר שחוברה באנגליה מאז המחזות של שייקספיר.
סגנון כתיבתו שואף-השלמות כגילוף שיש עתיק, ההשכלה הנדרשת על מנת להבין את דקויות יצירתו, ודעותיו האקסצנטריות, גרמו לכך שספרו לא היה פופולרי בקרב הציבור הרחב.
כתב צ'ארלס הרפורד: "אופקיו הקיפו את כל הציוויליזציה ואת כל ההיסטוריה.
סין, רוסיה, אמריקה, צרפת, יוון העתיקה והמודרנית, ואיטליה, צרפת ההומניסטית, אנגליה של ג'ון גונט ואנגליה של קאנינג, נקראים לפנינו בחיוניות משכנעת".
שיחות קלאסיות של יוון ורומא
כתב סידני קולווין: "לנדור הוא אמן יצירתי גדול של רגש היסטורי ושל הלב האנושי.
ובאותה מידה הוא מבקר גדול: מבקר גדול של החיים; מבקר אמן, גם אם לעיתים קפריזי, של ספרות; מבקר מדהים, גם אם לפעמים אימפולסיבי ונמהר, של היסטוריה ושלטון".
ראובן אבינועם, מבחר שירת אנגליה, ע' 311-309, מסדה: תל אביב תשט"ז.
וולטר אדריאן סמואל (ספרדית: Walter Adrián Samuel; נולד ב-23 במרץ 1978) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת הבלם.
סמואל החל את הקריירה שלו במועדון הכדורגל הארגנטינאי ניואל'ס אולד בויס, בו שיחק שנה בטרם עבר לבוקה ג'וניורס.
בשלוש שנותיו בבוקה התבלט סמואל כבלם מוכשר, ומשך את תשומת לבם של המועדונים האירופאים הבכירים.
בשנת 2000 עבר סמואל למועדון האיטלקי רומא תמורת סכום של כ-20 מיליון אירו.
בזכות רמת המשחק הגבוהה שהפגין הוא כונה לעיתים "החומה".
בסופו של דבר עבר סמואל לריאל מדריד, ששילמה תמורת כרטיס השחקן שלו 25 מיליון אירו.
סמואל היה חלק ממערך ה"גלאקטיקוס" של ריאל, בו ניסו ראשי המועדון לבנות את קבוצת הכדורגל מכוכבים בינלאומיים.
הוא לא הצליח להסתגל לסגנון המשחק של ריאל, וכעבור שנה אחת הועבר לאינטר תמורת 16 מיליון אירו.
ב-23 בדצמבר 2007, בזמן הדרבי של מילאנו, ניסה סמואל לתקל את קאקה ממילאן ונפצע בברכו.
לאחר מכן הוא עבר ניתוח שגרם להשבתתו ממשחק פעיל למשך חצי שנה.
הוא היה אמור לחזור לשחק בשלהי עונת 2007/2008, אך חזר לשחק רק בתחילת עונת 2008/2009 תחת הדרכתו של המאמן ז'וזה מוריניו.
מאז הגעתו של הברזילאי לוסיו הוא מרבה לשחק לצידו בחוליית ההגנה של אינטר.
בעונת 2009/10 זכה סמואל עם אינטר בטרבל, כשהנראזורי הפכו לקבוצה האיטלקייה הראשונה שעושה זאת.
סמואל אף פתח בגמר ליגת האלופות נגד באיירן מינכן והשלים בו 90 דקות מלאות.
סמואל המשיך להיות חלק חשוב בהרכב הנראזורי גם בעונת 2010/11, אך פציעה במשחקה של אינטר נגד ברשה ב-7 בנובמבר 2010 השביתה אותו לתקופה ארוכה.
במהלך חגיגותיה של אינטר את הזכייה באליפות העולם לקבוצות ב-18 בדצמבר 2010, קפטן הקבוצה, חבייר זאנטי לבש את חולצתו של וולטר סמואל והקדיש לו את התואר.
בנובמבר 2016 מונה סמואל לעוזר מאמן באינטר תחת סטפאנו פיולי.
סמואל היה חבר בנבחרת הנוער הארגנטינאית שזכתה במונדיאל הנוער ב-1997. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת הבוגרת ב-3 בפברואר 1999 מול ונצואלה.
וולטר נמנה גם על סגל הנבחרת במונדיאל 2002 ובסגל לגביע הקונפדרציות שנערך בגרמניה ב-2005. בשנת 2010 פרש מהנבחרת.
וולטר מייקל מילר הבן היה סופר מדע בדיוני אמריקאי, הידוע במיוחד בספרו הימנון ללייבוביץ - הספר היחיד (למעט קובצי סיפורים קצרים), שפרסם בימי חייו.
מילר נולד ב-New Smyrna Beach, עיירה קטנה בפלורידה, והיה בנם היחיד של וולטר ורות מילר.
למד באוניברסיטת טנסי (1940–1942), אך הפסיק את לימודיו והתנדב לצבא ארצות הברית כחודש לאחר המתקפה על פרל הארבור.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת בזרוע האווירית של צבא ארצות הברית, כאלחוטן אוויר וכתותחן זנב.
שרד 53 גיחות מעל איטליה, והשתתף בהפצצת המנזר במונטה קאסינו, חוויה אותה תיאר כטראומה נפשית שהשפיעה על חייו ויצירתו.
נישא ב-1945, עם סיום המלחמה, לאנה לואיז בקר.
במהלך השנים נולדו לזוג ארבעה ילדים.
שנתיים לאחר הנישואין המיר את דתו לקתוליות.
למד באוניברסיטת טקסס באוסטין, הנדסה (1947–1950), אך לא סיים את התואר.
אחרי שפרש מהלימודים התפרנס מעבודה כמהנדס ובמקביל החל בתקופה קצרה בת פחות מעשור שנים בלבד, של כתיבת סיפורים קצרים וגם עבד כתסריטאי בסדרת סרטי טלוויזיה לילדים, יחד עם שלושה סופרי מדע בדיוני ידועים אחרים, דיימון נייט, רוברט שקלי וסיריל מ.
בזקנתו הפך למתבודד בביתו בדייטונה ביץ', פלורידה ונמנע ממגע אנושי עם כל אדם, לרבות משפחתו הקרובה.
בינואר 1996, כחצי שנה לאחר מות אשתו אנה באוגוסט 1995, התאבד בירייה.
סיפורו הקצר הראשון של מילר MacDoughal's Wife התפרסם במרץ 1950 ב-American Mercury ולא היה סיפור מדע בדיוני.
גם הסיפור הבא, Month of Mary, שהתפרסם במאי אותה שנה ב-Extension Magazin לא היה כזה.
רק בינואר 1951 התפרסם סיפור המדע הבדיוני הראשון שלו - Secret of the Death Dome, ב-Amazing Stories.
עד 1957 פרסם מילר כשלושה תריסרים של סיפורי מדע בדיוני קצרים, וזכה בפרס הוגו בשנת 1955, עבור הסיפור "The Darfsteller" (תורגם לעברית בשם "מגלם התפקיד"), המתאר שחקן אנושי בעולם בו שחקני התיאטרון הם כולם רובוטים, המשמש כאיש תחזוקה בתיאטרון בו הופיע בעבר.
בשנת 1959 יצא לאור ספרו "המנון לליבוביץ'", שהורכב, למעשה, ממספר סיפורים קצרים שפרסם החל משנת 1956, המתארים כולם את אותו העולם שלאחר מלחמה גרעינית.
בגין הספר זכה בפרס הוגו בפעם השנייה.
"הימנון ללייבוביץ" הוא אחד מספרי המדע הבדיוני הנקראים ביותר, והמוערכים ביותר על ידי קוראי הסוגה.
הוא מתאר עולם שחרב במלחמה גרעינית, והתדרדר לברבריות בנוסח ימי הביניים, כאשר הכוח השומר את התרבות האנושית בו הוא הכנסייה הקתולית.
הגזע האנושי עובר בספר את המסלול מברבריות למודרניות, מגלה מחדש את התגליות הגדולות, יוצר מחדש עולם מודרני, ולבסוף מחריבו שוב.
בסיומו של הספר נמלטת קבוצת נזירים ועמה ילדים בחללית, אל הכוכבים, על מנת להימלט מגורלם של אלו שנגזר עליהם להמשיך את גלגל האיוולת האנושית שוב ושוב.
על אף הצלחתו של "הימנון ללייבוביץ", לא פרסם מילר ספר מלא נוסף בימי חייו.
הוא כן פרסם שלושה קובצי סיפורים קצרים פרי עטו: Conditionally Human, שיצא לאור ב-1962, The View from the Stars, קובץ סיפורים קצרים שיצא לאור ב-1964, ו-.The Best of Walter M.
Miller, Jr, שיצא לאור ב-1980. ב-1997, כשנה לאחר מותו יצא לאור הספר Saint Leibowitz and the Wild Horse Woman ("לייבוביץ הקדוש ואשת הסוס הפראי"), המבוסס על כתבים שהשאיר אחריו, והושלם בידי הסופר טרי ביזון.
וולטר פרדריק "פריץ" מונדייל היה פוליטיקאי, דיפלומט ועורך דין אמריקאי וחבר המפלגה הדמוקרטית בארצות הברית, שכיהן כסגן נשיא ארצות הברית בשנים 1977–1981 תחת הנשיא ג'ימי קרטר.
בנוסף כיהן כסנאטור מטעם מדינת מינסוטה (1964–1976).
הוא היה מועמדה של המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ב-1984, אולם הפסיד לנשיא רונלד רייגן - שהאחרון ניצח ניצחון סוחף: רייגן ניצח ב-49 מדינות ומונדייל ניצח רק במדינתו, מינסוטה, ובמחוז קולומביה.
מונדייל נולד בסיילון שבמינסוטה, וסיים את לימודיו באוניברסיטת מינסוטה ב-1951 אחרי שסיים ללמוד ב-"Macalester College".
לאחר מכן הוא שירת בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת קוריאה לפני שקיבל תואר במשפטים ב-1956. הוא נישא לג'ואן מונדייל ב-1955. לאחר מכן עבד כעורך דין במיניאפוליס, וב-1960 מינה אותו המושל אורוויל פרימן לתפקיד התובע הכללי של מינסוטה.
ב-1962 נבחר לכהונה מלאה עם 60% מהקולות.
לאחר היבחרו של הסנאטור יוברט האמפרי לתפקיד סגן הנשיא ב-1964 והתפטרותו מהסנאט, מונה מונדייל לסנאט.
הוא נבחר לסנאט ב-1966 וב-1972, אולם התפטר ב-1976 לקראת מינויו לסגן הנשיא ב-1977. במהלך כהונתו, תמך בהגנת צרכנים, דיור הוגן, רפורמה במס וביטול ההפרדה הגזעית.
הוא כיהן בוועדת צ'ארץ', ועדה שנועדה לבחון את מעורבות סוכנויות המודיעין בממשלה.
ב-1976, ג'ימי קרטר, המועמד הדמוקרטי לנשיאות, בחר במונדייל לסגנו.
קרטר ומונדייל ניצחו את הנשיא ג'רלד פורד ואת עמיתו למירוץ, בוב דול.
קרטר ומונדייל כיהנו כשהמצב הכלכלי היה גרוע, ועל אף ששניהם נבחרו מחדש בידי המפלגה הדמוקרטית, הם הפסידו בבחירות של 1980 לרונלד רייגן וג'ורג' הרברט ווקר בוש הרפובליקני.
ב-1984, נבחר מונדייל למועמד מפלגתו לנשיאות וניהל מסע בחירות שתמך בפירוק נשק גרעיני, התיקון לשוויון זכויות, העלאת מיסים והקטנת החוב הלאומי.
לאחר תבוסתו, הצטרף מונדייל לפירמה לעריכת דין ולמכון לחקר יחסים בינלאומיים.
הנשיא ביל קלינטון מינה אותו לשגריר ביפן ב-1993. הוא פרש ב-1996. בבחירות לסנאט ב-2002, התמודד מונדייל שוב על המושב שלו בסנאט, כשהסכים להחליף את הסנאטור פול וולסטון שנהרג בתאונת מטוס שבועיים לפני הבחירות.
לאחר מכן חזר לעסוק בעריכת דין ונותר פעיל במפלגה.
מונדייל היה מרצה במשרה חלקית באוניברסיטה של מינסוטה, בבית הספר לעניינים ציבוריים על שם יוברט האמפרי.
וולטר פרדריק מונדייל נולד בציילון שבמינסוטה, לקלאריבל הופ (לבית קוואן), מורה למוזיקה במשרה חלקית, ולתיאודור מונדייל, כומר מתודיסט.
אחיו למחצה, לסטר, היה לכומר אוניטרי.
סביו מצד אביו היו ממוצא נורווגי, ואילו מצד אמו, בתם של מהגרים מאונטריו, היה ממוצא אנגלי וסקוטי.
שמו מתאר את האזור בנורווגיה ממנו באו סביו.
מונדייל למד בבתי ספר ציבוריים וב-"Macalester College" שבסיינט פול ולאחר מכן קיבל תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת מינסוטה בשנת 1951. למונדייל לא היה מספיק כסף כדי להירשם לבית ספר למשפטים, ולכן שירת בצבא ארצות הברית בעת מלחמת קוריאה במשך שנתיים בבסיס בקנטקי, בדרגת קורפורל.
הוא התחתן עם ג'ואן אדמס ב-1955. בעזרת הצבא, קיבל תואר במשפטים ב-1956, גם כן מאוניברסיטת מינסוטה.
בזמן לימודי המשפטים שלו שירת כפקיד בבית המשפט העליון של מינסוטה, ולאחר מכן החל להתמחות במינאפוליס למשך ארבע שנים נוספות טרם כניסתו לחיים הפוליטיים.
מונדייל החל להיות מעורב בפוליטיקה עוד בשנות הארבעים.
בגיל עשרים, הוא סייע לארגון מסע הבחירות של יוברט האמפרי לסנאט ב-1948. האמפרי ביקש ממונדייל לארגן את המחוז השני של מינסוטה, שהיה רפובליקני.
מונדייל גדל באזור והצליח להשיג להאמפרי רוב.
לאחר שעבד עם האמפרי, ניהל מונדייל מסעות בחירות עבור אורוויל פרימן.
הוא סייע לפרימן במהלך ריצתו הכושלת לתפקיד המושל ב-1952, ובמהלך היבחרו לתפקיד המושל ב-1954, והיבחרו מחדש ב-1958.
בשנת 1960 מונה למשרת התובע הכללי של מיניאפוליס על ידי מושל מינסוטה פרימן, זאת לאחר התפטרות התובע הכללי הקודם.
מונדייל היה בן שלושים ושתיים ועורך דין רק ארבע שנים.
כעבור שנתיים נבחר לתפקיד לכהונה מלאה כשגרף 60% ממניין הקולות.
במהלך כהונתו, דן בית המשפט העליון בתיק שביסס את זכותם של הנאשמים בבתי המשפט של המדינה לעורך דין.
כמה תובעים כלליים ממדינות רבות ניסו לארגן הפגנה נגד הפסיקה, אולם מונדייל ארגן הפגנת נגד, בטענה שיש להעניק לנאשמים עורכי דין.
מונדייל גם המשיך בחקירת ראש עיריית מיניאפוליס לשעבר.
בוועידה הדמוקרטית הלאומית 1964, הציע מונדייל פשרה שתאפשר למפלגת החופש הדמוקרטית במיסיסיפי לקבל ייצוג בוועידה, פשרה שלא צלחה.
מונדייל היה נציג במועצת הייעוץ לצרכנים של הנשיא בין 1960 ל-1964.
ב-30 בדצמבר 1964, מונה מונדייל לראשונה לסנאט של ארצות הברית, על מנת להחליף את הסנאטור יוברט האמפרי שנבחר לסגן נשיא ארצות הברית.
מונדייל נבחר לכהונה מלאה ב-1966 ברוב של 54%.
ב-1972, הציע המועמד הדמוקרטי ג'ורג' מקגוורן למונדייל להיות סגנו, אולם הוא סירב.
באותה השנה, נבחר מונדייל שוב לסנאט עם מעל 57% מהקולות, אף על פי שהנשיא ניקסון ניצח במינסוטה.
הוא כיהן בשבעה מושבים של הקונגרס.
מונדייל ניסה לבנות את מרכז המפלגה בנושאים כלכליים וחברתיים.
בניגוד לאביו, שהיה ליברל מובהק, הוא לא היה תומך מוצהר של הניו דיל.
הוא הבין היטב שהבסיס הדמוקרטי (פועלים אתניים) עברו לימין וניסה לשמור על תמיכתם.
מונדייל לא התעניין במיוחד במדיניות חוץ עד ל-1974, כשהבין שעליו להתעסק בנושא אם הוא רוצה להגיע מעבר לסנאט.
הוא לא היה בברית עם הניצים במפלגה (כמו הנרי ג'קסון) או עם היונים (כמקגוורן).
הוא היה ליברל בנושאי זכויות האזרח, מה שהיה מקובל במינסוטה, בה לא הייתה אוכלוסייה שחורה גדולה.
מונדייל תמך בחוק הדיור ההוגן, שאסר על אפליה בדיור והקים את מחלקת הדיוק והפיתוח העירוני של ארצות הברית ואת המשרד לדיור הוגן ולשוויון הזדמנויות.
במהלך כהונתו של ג'ונסון, תמך מונדייל במלחמת וייטנאם, אולם עם כניסתו של ריצ'רד ניקסון לתפקיד, הוא התנגד לה והשתתף בחקיקה שנועדה להגביל את ניקסון.
מונדייל היה חבר בכמה ועדות, כולל הוועדה לאווירונאוטיקה וחלל, הוועדה הכלכלית, ועדת העבודה ורווחת הציבור, ועדת התקציב, והוועדה לבנקאות, דיור ונושאים עירוניים.
בנוסף עמד בראש הוועדה לשוויון הזדמנויות בחינוך וניהל את ועדת המודיעין.
הוא גם כיהן כיושב ראש תת-הוועדה לנושא רווחת ילדים ונוער, ויושב ראש תת-הוועדה לביטוח לאומי.
ב-1967, כיהן מונדייל בוועדה לאווירונאוטיקה וחלל, כששלושה אסטרונאוטים, וירג'יל גריסום, אדוארד היגינס וייט ורוג'ר צ'אפי, נהרגו בשריפה שפרצה בתא הפיקוד של אפולו 1. ג'יימס וב, אחראי נאס"א, ביקש את אישור הנשיא ג'ונסון לחקור את התקרית בעצמו, בפיקוח הקונגרס.
בפברואר, הודלף למונדייל דו"ח מ-1965 על בעיות בתוכנית אפולו.
בשימוע, שאל מונדייל את וב אם ידע על הדו"ח.
האחראים הכחישו את קיומו של הדו"ח תחת שבועה.
לבסוף הודה מנכ"ל נאס"א שלעיתים קרובות נאס"א בחנה את הביצועים.
וב הבטיח לבדוק האם הדו"ח קיים, ולתת אותו לקונגרס.
הוא נחשף לדו"ח מעט לאחר מכן.
המחלוקת התפשטה בשני בתי הקונגרס והוטחה ביקורת באחראים על נאס"א.
הוועדה לפיקוח על נאס"א קיבלה לבסוף העתק של הדו"ח.
הוועדה האמינה שנאס"א הייתה צריכה ליידע את הקונגרס בנוגע לדו"ח, אולם בדו"ח הסיכום טענה שהממצאים בדו"ח לא יכלו להשפיע על התאונה.
מונדייל עצמו כתב דעת מיעוט והאשים את נאס"א בחוסר זהירות ובמידור הקונגרס.
ב-2001, הסביר מונדייל את עמדתו וטען שחשיפת חוסר הבטיחות בתוכנית הייתה מאלצת את נאס"א לארגן מחדש את התוכנית בצורה בטוחה.
בסדרת טלוויזיה מ-1998 על נאס"א, הוצג מונדייל כאדם שרוצה לחסל את תוכנית החלל לאחר האסון.
ב-1975, כיהן מונדייל בוועדת צ'ארץ', שנועדה לחקור ניצול כוח מצד ה-CIA וה-FBI.
ב-1976 בחר במונדייל המועמד לנשיאות מטעם המפלגה הדמוקרטית, ג'ימי קרטר, כמועמד לסגן הנשיא במרוץ המוצלח שלהם לנשיאות ב-2 בנובמבר 1976, בו הביסו את הנשיא המכהן ג'רלד פורד ומועמדו לסגן הנשיא, בוב דול.
מונדייל נסע ברחבי המדינה והעולם וניסה לתמוך במדיניות החוץ של הממשל.
הוא ביקר בתחנה באוקיינוס ההודי במהלך משבר בני הערובה באיראן.
מונדייל היה סגן הנשיא הראשון שזכה למשרד בבית הלבן והיה סגן הנשיא הפעיל הראשון.
הוא סעד באופן שבועי עם קרטר, מנהג שממשיך עד ליום זה.
הוא הרחיב את תפקידו של סגן הנשיא לתפקיד של יועץ שפותר בעיות עבור הממשל.
סגני נשיא אחרים הלכו בדרכו.
קרטר ומונדייל נבחרו מחדש בידי המפלגה הדמוקרטית ב-1980, אולם הפסידו הפסד צורב לרונלד רייגן ולג'ורג' הרברט ווקר בוש הרפובליקנים.
באותה השנה, פתח מונדייל באופן רשמי את אולימפיאדת החורף בלייק פלאסיד, ניו יורק.
מונדייל וקרטר רשמו שיא בשל אריכות חייהם, הואיל והם היו הצוות הנשיאותי שחי הכי הרבה זמן מאז שעזב את תפקידו.
ב-23 במאי 2006, חגגו עשרים וחמש שנים לעזיבתם את התפקיד, כשהם עוקפים בכך את ג'ון אדמס וסגנו תומאס ג'פרסון שמתו ב-4 ביולי 1826. ב-8 בספטמבר 2012, עקף קרטר את הרברט הובר כנשיא בעל תקופת הפרישה הארוכה ביותר.
ב-23 באפריל 2014, עקף מונדייל את ריצ'רד ניקסון כסגן הנשיא בעל תקופת הפרישה הארוכה ביותר- שלושים ושלוש שנים.
לאחר שהפסיד בבחירות של 1980, חזר מונדייל לעריכת דין בפירמה בשיקגו, אולם לא התכוון לעזוב את הפוליטיקה לזמן רב.
בשנת 1984 התמודד מונדייל מטעם המפלגה הדמוקרטית על נשיאות ארצות הברית.
הוא היה המועמד המוביל במפלגתו עוד מההתחלה, וב-1983 נחשב למועמד מוביל מול רייגן.
המתנגדים אליו במפלגתו היו הכומר ג'סי ג'קסון והסנאטור גארי הארט מקולורדו.
הארט הפתיע רבים כשניצח בבחירות בניו המפשייר במרץ, אולם מונדייל זכה לתמיכת מנהיגי המפלגה.
כדי לתאר את מדיניותו של הארט כרדודה, השתמש מונדייל בסלוגן של רשת המזון המהיר "וונדיז": "איפה הבשר?".
ג'קסון, המועמד השחור הרציני הראשון לנשיאות, החזיק מעמד מעט יותר, אולם מונדייל הצליח להשיג את רוב הצירים כבר בסיבוב הראשון.
מועמדותו של מונדייל הייתה הפעם השנייה (לאחר היבחרו של קרטר ב-1976) מאז היבחרו של עדלי סטיבנסון ב-1956 (והפעם השלישית מאז היבחרו של ג'ון דייוויס ב-1924) שהמפלגה הדמוקרטית בחרה באזרח פרטי לנשיאות (מועמד שלא כיהן בתפקיד ממשלתי רשמי).
מונדייל היה האזרח הפרטי האחרון שנבחר מטעם הדמוקרטים עד שהילרי קלינטון נבחרה ב-2016. פרט לג'ימי קרטר, שאר המועמדים הפסידו בבחירות.
(הרפובליקנים בחרו באזרחים הפרטיים ריצ'רד ניקסון, רונלד רייגן, בוב דול [שהתפטר מתפקידו בסנאט לפני שנבחר להיות מועמד], מיט רומני ודונלד טראמפ, ופרט לדול ולרומני, השאר נבחרו לנשיאים.)
לאחר הוועידה הדמוקרטית, בחר מונדייל בחברת בית הנבחרים ג'רלדין פררו מניו יורק כסגניתו.
היא הייתה האישה הראשונה שנבחרה לתפקיד מטעם מפלגה גדולה.
התברר שמונדייל רצה לקבוע תקדים בבחירתו לסגנות הנשיאות, ושקל לבחור ביהודיה, בשחור, בהיספני ובמיעוטים אחרים.
אחרים תמכו בסנאטור לויד בנטסן שהיה אמור למשוך את הדרום, או אפילו בהארט.
פררו, הקתולית, ספגה ביקורת מצד הכנסייה על תמיכתה בהפלות.
בנוסף, היא נאלצה לשחרר לציבור את החזרי המס של בעלה.
פררו נאלצה להתגונן במהלך מסע הבחירות, וכך היותה האישה והאיטלקייה-אמריקאית הראשונה שהגיעה למעמד זה לא זכתה לאהדה גדולה.
מונדייל נאם בוועידה הדמוקרטית והבטיח שבתוך ארבע שנים יקטין את הגירעון של רייגן בשני שלישים.
הוא הודיע שגם הוא וגם רייגן יאלצו להעלות מיסים, אבל שרייגן לא יאמר זאת.
ניסיונו של מונדייל להיות המועמד הכן נבלע בהבטחתו להעלות מיסים, והוא נתפס כמי שמעדיף לממן תוכניות חברתיות.
מונדייל ניהל מסע בחירות ליברלי, תמך בהקפאת הנשק הגרעיני, בתיקון לשוויון זכויות והתנגד למדיניותו הכלכלית של רייגן שהובילה לגירעון.
אולם רייגן היה אהוד במיוחד, ומונדייל נתפס כתומך בעניים ולא במעמד הביניים.
לבנים דרומיים ופועלים צפוניים שתמכו בדרך כלל בדמוקרטים תמכו ברייגן בגלל השגשוג הכלכלי ועמדתו הניצית בנושאי ביטחון לאומי.
בעימות הראשון שלו, הצליח מונדייל, ופקפק בגילו של רייגן (הנשיא המבוגר ביותר באותה התקופה).
ב-21 באוקטובר 1984, בעימות הבא, טען רייגן שלא ינצל את גילו הצעיר וחוסר ניסיונו של מונדייל, מה שנטרל את נושא הגיל.
מונדייל הובס בקלות, כשהוא מנצח רק במחוז קולומביה ובמדינתו, מינסוטה, וגם שם בהפרש של פחות מ-3,800 קולות, כשהוא משיג רק 13 אלקטורים לעומת 525 לרייגן.
התוצאה הייתה התבוסה הגדולה ביותר לדמוקרטים בהיסטוריה, והתבוסה הגדולה ביותר למועמד מרכזי מאז אלף לנדון ב-1936.
מונדייל השיג 37,577,352 קולות – ארבעים אחוז מהקולות.
הוא השיג בין ארבעים לארבעים ותשעה אחוזים מהקולות בקליפורניה, הוואי, אילינוי, איווה, מרילנד, מסצ'וסטס, מישיגן, מיזורי, ניו יורק, אוהיו, אורגון, פנסילבניה, רוד איילנד, טנסי, ורמונט, וושינגטון, וירג'יניה המערבית ובוויסקונסין.
לאחר ההפסד בבחירות לנשיאות חזר מונדייל לעסוק בעריכת דין במינסוטה; בין 1986 ו-1993, ניהל מונדייל את המכון הדמוקרטי הלאומי לנושאים בינלאומיים.
ב-1993, מונה על ידי הנשיא ביל קלינטון לכהן כשגריר ארצות הברית ביפן, תפקיד אותו מילא בין 1993 ל-1996. הוא גם הנהיג קבוצה של חברים משתי המפלגות לבחון את חוקי המימון למסעות הבחירות, והיה שליחו המיוחד של קלינטון לאינדונזיה ב-1998.
עד למינויו כשגריר ביפן, היה מונדייל עמית בכיר בבית הספר למשפטים באוניברסיטת מינסוטה.
ב-1990 הקים את הפורום למדיניות.
הפורום בחן את המדיניות של ארצות הברית בנושאים פנימיים ובינלאומיים.
בנוסף כיהן בוועדות של כמה עמותות ותאגידים.
מונדייל נאם בפני הסנאט ב-4 בספטמבר 2002, ודיבר על תקופתו כסגן נשיא, הפיליבסטרים בסנאט ואת דעתו על עתיד הסנאט.
ההרצאה הייתה חלק מהרצאות מנהיגים בסנאט שהתרחשו בין 1998 ל-2002.
ב-2002 התמודד מונדייל על מושבו הישן בסנאט, אותו פינה לצורך התמודדות על תפקיד סגן הנשיא, כמועמד ברגע האחרון להחליף את הסנאטור הדמוקרט המכהן מאז 1991, פול וולסטון, שנהרג באורח פתאומי בתאונת מטוס ימים בודדים לפני הבחירות.
מונדייל התעמת מול המועמד הרפובליקני, ראש עיריית סנט פול לשעבר, נורם קולמן, והדגיש את ניסיונו בנושאי חוץ לעומת קולמן, אותו הציג כאופורטוניסט, שעבר מפלגה במהלך כהונתו.
מונדייל הפסיד במירוץ צמוד, כשהשיג 47% מהקולות לעומת 49% לקולמן, בהפרש של מאה אלף קולות בלבד.
מונדייל היה המועמד היחיד שהפסיד בכל חמישים המדינות כמועמד של מפלגה מרכזית (ב-1984 הפסיד בכל 49 המדינות האחרות כשהתמודד על הנשיאות).
מונדייל טען שזה מסע הבחירות האחרון שלו והודה לאזרחי מינסוטה.
מאז חזר לעסוק בעריכת דין והמשיך להיות פעיל ומעורב במוסדות המפלגה הדמוקרטית.
ב-2004 מונה לאחד משני יושבי הראש של פרויקט החוקה.
הוא תמך בהילרי קלינטון ב-2008. ביוני 2008 החליט לתמוך בברק אובמה שזכה במועמדות ונבחר.
לאחר הבחירות ב-2004 והבחירות לקונגרס ב-2006, עודד מונדייל את אל פרנקן להתמודד על מושבו של נורם קולמן.
מונדייל עודד את פרנקן לרוץ אבל הזהיר אותו מפני הרפובליקנים.
פרנקן אכן התמודד ונבחר לסנאט ב-2008 בהפרש זעום של 312 קולות.
מונדייל והסנאטורית איימי קלובשר נכחו בהשבעתו של פרנקן ב-7 ביולי 2009.
מונדייל וקלובשר נכחו גם בהשבעה של טינה סמית' ב-3 בינואר 2018.
מונדייל היה נשוי לג'ואן מונדייל (אז אדמס) משנת 1955 עד למותה בפברואר 2014. נולדו להם שלושה ילדים.
היא ניהלה את המועצה לאומנויות במהלך ממשל קרטר.
בנו של מונדייל, טד, הוא יזם וסנאטור מקומי ממינסוטה בעברו.
ב-1998, ניסה להיבחר לתפקיד מושל מינסוטה בתור מתון מבחינה פיסקלית.
בתו של מונדייל, אלינור, הייתה מארחת תוכניות רדיו בשיקגו.
היא מתה מסרטן בביתה במינסוטה בספטמבר 2011.
מונדייל התגורר במיניאפוליס והיה חובב דיג ומחזות שייקספיר.
מונדייל המשיך לבקר בבית הספר למשפטים במינסוטה, שאף קרא לבניין על שמו.
מונדייל היה קשור למדינת מוצאו, נורווגיה, והחליף בתפקיד הסנאטור את יוברט האמפרי, שגם הוא היה נורווגי.
מונדייל קידם יחסים בין נורווגיה לארצות הברית.
במהלך כהונתו בתפקיד, הופק עליו סרט תיעודי.
וולטר סקוט מרץ' (Walter Scott Murch; נולד ב-12 ביולי 1943) הוא עורך קולנועי ואיש סאונד אמריקני זוכה פרס האוסקר.
מרץ' ייחודי בכך שהוא משלב את עבודת העריכה הוויזואלית עם עריכת הסאונד.
מרץ' נולד לצייר וולטר טאנדי מרץ' בניו יורק בשנת 1943. לאחר סיום התואר הראשון באמנות ב-1965 באוניברסיטת ג'ונס הופקינס השתתף בתוכנית לבוגרים בבית הספר לקולנוע של אוניברסיטת דרום קליפורניה, שם היה לחלק מחבורה של קולנוענים צעירים שכללה דמויות כג'ורג' לוקאס וג'ון מיליוס.
את עבודתו הראשונה כקולנוען החל כאיש הסאונד בסרטו של הבמאי פרנסיס פורד קופולה אנשי הגשם (1969).
לאחר מכן עבד עם ג'ורג' לוקאס על סרט המדע הבדיוני THX 1138, ועם קופולה על "הסנדק".
בשנת 1974 היה אחראי על הסאונד בסרטו של קופולה "השיחה", ועל עבודתו היה מועמד לפרס האוסקר בפעם הראשונה.
ב-1978 היה מועמד לפרס האוסקר על עריכת סרטו של פרד זינמן "ג'וליה".
הוא ידוע ביותר בשל עבודתו על הסאונד בסרטו של קופולה "אפוקליפסה עכשיו" שהוקרן לראשונה ב-1979, אך להקרנתו קדמו כשנתיים של עריכה.
בסרט זה היה מרץ' שותף אף לעריכה.
בשל עבודתו על הסרט זכה מרץ' בפרס האוסקר על הסאונד, ובמועמדות לפרס על העריכה.
בעבודה על סרט זה טבע מרץ' את המושג "מעצב קול" בתיאור עבודתו.
ב-1985 ניסה את ידו כבמאי בסרט "בחזרה לארץ עוץ", אך הסרט כשל בקופות, אם כי צבר קהל אוהדים ומעמד של סרט פולחן.
בשנת 1990 היה מועמד לפרס האוסקר על עריכת "רוח רפאים" ו"הסנדק 3".
על הסרט "הפצוע האנגלי" משנת 1996 זכה בשני פרסי אוסקר, על הסאונד, ועל העריכה.
כן היה מועמד לפרס האוסקר על הסרט "קולד מאונטיין" בשנת 2003.
בשנת 2001 כתב מרץ' ספר על עריכה קולנועית בשם "במצמוץ העין" (In the Blink of an Eye).
הספר יצא לאור בעברית בהוצאת "אסיה", בתרגום ינץ לוי בשנת 2008. כן היה הנושא לספרו של הסופר הקנדי מייקל אונדאטג'ה "The Conversations" המתעד את שיחותיהם של השניים על קולנוע, שהרקע להן הסרטת "הפצוע האנגלי" שנכתב על פי ספרו של אונדאטג'ה.
ב-2007 הוקרן סרט תיעודי על חייו שנקרא "מרץ'", המתעד את תהליך עבודתו ודעותיו על קולנוע ועריכה.
מרץ' ידוע בשל יכולתו האמנותית והטכנית, והוא הוכיח את יכולתו ביצירת חידושים טכניים רבים, כמו גם בעבודה במספר מערכות ושיטות עריכה שונות.
וולטר ליפמן היה עיתונאי, פרשן, סופר והוגה דעות אמריקאי, יהודי, זוכה פרס פוליצר בשנים 1958 ו-1962 על טורו, שהופץ בסינדיקציה ברחבי ארצות הברית "היום ומחר" (Today and Tomorrow).
ליפמן נולד בניו יורק למשפחה יהודית אמידה ממוצא גרמני.
בהיותו בן 17 החל ללמוד פילוסופיה ושפות באוניברסיטת הרווארד, בהדרכת מרצים כג'ורג' סנטיאנה, ויליאם ג'יימס וגרהאם וולאס.
ליפמן הצטיין בלימודיו וסיים את התואר הראשון בתוך שלוש שנים.
בתקופת לימודיו הביע דעות סוציאליסטיות.
לאחר סיום לימודיו החל לעבוד אצל העיתונאי לינקולן סטיבנס.
בתקופה זו חזר בו מתמיכתו בסוציאליזם והביע דעות פרוגרסיביות ותמיכה בתאודור רוזוולט.
בשנת 1913 ייסד ביחד עם העיתונאים הרברט קרולי ווולטר וייל את השבועון ניו ריפבליק.
במהלך מלחמת העולם הראשונה היה יועצו של הנשיא וודרו וילסון, וסייע לו בניסוח ארבע עשרה הנקודות.
במהלך השנים עבד במספר עיתונים.
בשנת 1920 החל לעבוד בעיתון "ניו יורק וורלד", ובשנת 1929 היה לעורך העיתון.
העיתון נסגר בשנת 1931 וליפמן החל לעבוד עבור ה"ניו יורק הראלד טריביון".
בתקופה זו החל לפרסם את טורו רב ההשפעה "היום ומחר" שפורסם בסינדיקציה בעיתונים רבים.
במשך השנים פרסם גם ספרים רבי השפעה.
ספרו "המלחמה הקרה" (השם קיבל השראה מהביטוי "המלחמה הקרה" שהוזכר בנאומו של איש העסקים ברנרד ברוך) משנת 1947 היה אחד הגורמים לתפוצת הביטוי המלחמה הקרה.
בעקבות פיטוריו של הנרי וולאס בספטמבר 1946 היה ליפמן מראשי הדוברים בציבור בעד כיבוד מרחב ההשפעה של ברית המועצות באירופה, בניגוד לאסטרטגיית ההכלה עליה המליצו דוברים כג'ורג' קנאן.
ליפמן המשיך להיות איש ציבור רב השפעה גם בעשורים שלאחר מכן והיה בעל גישה למספר נשיאים.
עם לינדון ג'ונסון עמד בעימות מתוקשר עקב מדיניותו בנוגע למלחמת וייטנאם נגדה העלה ליפמן ביקורת נוקבת.
ליפמן הביע באופן עקבי דעות שניסו ליישב את המתחים בין החירות והדמוקרטיה בעולם המודרני, דעות שבוטאו בספרו "החירות והחדשות" (Liberty and the News; 1920).
ליפמן סבר כי הדמוקרטיה המודרנית מתקשה לפעול במדינת הלאום החדשה המושלת בטריטוריה נרחבת ובה מיליוני אנשים, בהתחשב בטבע הלא רציונלי של האדם, ובכאוטיות המובנית במבנה החברתי.
הוא קרא להכרה בפגמים הטבועים בדמוקרטיה.
ליפמן התלונן על כי הרעיונות הדמוקרטיים התנוונו, האזרחים הפכו לציבור נבער מדעת על נושאים ומדיניות, לא פיתחו את היכולת להשתתף בחיים הציבוריים, ואיבדו את האכפתיות להשתתף בהליך הפוליטי.
בשל כך תמך בממשל על ידי "מעמד מתמחה שהאינטרסים שלו מגיעים אל מעבר לאינטרס המקומי".
אליטות אלו של מומחים וביורוקרטים אמורים להיות המנגנון של הפצת הידע ושימורו המתקן את הפגמים הקיימים בשיטה הדמוקרטית.
בספרו "The Public and its Problems" (1927) התווכח דיואי עם ראייתו של ליפמן את תפקיד העיתונאי בדמוקרטיה.
על פי דיואי המודל של ליפמן הוא מודל פשוט של העברה בו מעביר העיתונאי את המידע הנמסר לו על ידי המומחים והאליטות, אורז אותו במונחים פשוטים, ומגיש אותו לציבור, המגיב באופן רגשי לחדשות.
במודל זה, טען דיואי, הציבור נחשב כמי שאינו מסוגל למחשבה או לפעולה עצמאית.
דיואי טען כי כל אדם צריך להיות מעורב בפוליטיקה במהלך היום יום שלו.
הידע הנדרש לכך, על פי דיואי, נרכש במהלך האינטראקציה של האזרחים, האליטות והמומחים, כאשר העיתונאי נחשב כמתווך.
תפקיד העיתונאי הוא להתמקד בבחירות שיכול האזרח לבחור, בתוצאות ובתנאים, על מנת לקדם את השיחה ולשפר את יצירת הידע בקהילה.
התוצר העיתונאי אינו צריך להיות סיפור סטאטי על מה שכבר קרה, אלא מצב של שינוי מתמשך של הקהילה באמצעות צבירת ידע.
בכתיבתו העיתונאית ובכתיבתו על העיתונות בחן ליפמן את הכיסוי החדשותי של האירועים שהתרחשו בתקופתו, ומצא בו חוסרים ואי דיוקים.
בשנת 1920 פרסם ביחד עם העורך צ'ארלס מרץ מחקר בשם "A Test of the News" בו הראה כי הכיסוי של מהפכת אוקטובר על ידי העיתון הניו יורק טיימס לקה בנטאי ובחוסר דיוקים.
כתיבתו, והתנגדותו הנחרצת לקומוניזם, הקנו לו גישה למקורות רבי עוצמה בממשל.
בתחילת 1933, כאשר היה הפרשן הפוליטי האמריקאי הנודע ביותר של אותה העת בה גאו אלימות הנאצים ורדיפות היהודים, מצא ליפמן היהודי מילות שבח להיטלר ואף הוסיף הערת ביקורת על היהודים.
ליפמן ידוע בכך שבשנת 1948 כתב בטורו כי "מבין כל הבעיות הקשות באמת של העולם, הסכסוך הישראלי-ערבי הוא הפשוט מכולם וגם הניתן ביותר לניהול", קביעה המובאת לעיתים כדוגמה לקביעה מופרכת הבאה מפיו של אדם בעל סמכות בתחומו.
ליפמן מת בניו יורק בשנת 1974, בגיל 85.
וולטר לג היה מפיק מוזיקה קלאסית בריטי רב השפעה.
הוא ניהל במשך שנים רבות את המחלקה הקלאסית של חברת התקליטים EMI ואת תזמורת פילהרמוניה.
לג נולד בשפרד'ס בוש, לונדון, אביו היה חייט.
לג הצטיין בשפות ולמד צרפתית ולטינית אך בגיל 16 עזב את בית הספר, לא הייתה לו כל השכלה פורמלית נוספת.
הוא למד קריאת תוים בעצמו וכדי להכיר את המוזיקה של ואגנר לימד את עצמו גרמנית.
ב-1927 הצטרף לחברת HMV ככותב הערות אלבום לתקליטיה.
כמו כן כתב למגזין החברה "The Voice" ("הקול") וביקורת תקליטים למנצ'סטר גארדיאן.
לאחר ש-HMV התמזגה לתוך EMI פיתח לג את שיטת התקליטים למנויים.
במהלך מלחמת העולם השנייה ניהל לג את המחלקה הקלאסית של ENSA (התאחדות שירות לאומי לבידור), גוף שנועד לספק בידור לכוחות הצבא הבריטיים.
מיד לאחר המלחמה נסע מטעם EMI לווינה הכבושה והחל להקליט אמנים אוסטרים וגרמנים מן השורה הראשונה ששהו בעיר כמובטלים, בהם הרברט פון קאראיין, וילהלם פורטוונגלר, אירמגרד זיפריד, אליזבת שוורצקופף (לה נישא בשנת 1953) ואחרים.
כך העשיר את הקטלוג של EMI במיטב האמנים האוסטרים והגרמניים.
כמו כן היה מן הראשונים להבחין בכשרונה של מריה קאלאס והחתים אותה ל-EMI.
עם חזרתו מווינה, בשלהי 1945, הקים את תזמורת פילהרמוניה, כתזמורת ההקלטות של EMI, ניהל אותה אמנותית, קבע את הרפרטואר שלה והשיג לה מנצחים מעולים, שעבדו לרוב תמורת שכר זעום, כתומאס ביצ'ם, ארטורו טוסקניני, וילהלם פורטוונגלר ובמיוחד הרברט פון קאראיין ואחריו אוטו קלמפרר.
לג יצר רפרטואר עצום שכלל, בצד יצירות מיינסטרים, גם יצירות שכוחות של גאורג פרידריך הנדל בצד מוזיקה קלאסית מודרנית וזכה לחופש פעולה מלא מטעם הנהלת EMI.
אולם בראשית שנות השישים החלו מכירות המוזיקה הקלאסית לרדת, חופש הפעולה של לג צומצם וב-1964 התפטר מ-EMI, לאחר 35 שנות עבודה בחברה.
ב-1967 סבל מהתקף לב ממנו לא התאושש לגמרי.
הוא היה למנהלה האישי של אשתו, אליזבת שוורצקופף, שהקליטה עתה לחברת "דקה", יריבתה של EMI.
ב-1979 נפטר לג בריביירה הצרפתית.
וולטר פידג'ן היה שחקן קולנוע קנדי, מועמד לשני פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, שכיכב בעשרות סרטים בהוליווד.
קריירת המשחק שלו החלה עוד בתקופת הסרט האילם ונמשכה עד שנות החמישים (אף שתפקידו האחרון היה בסרט "מצחיקונת" מ-1968).
בין היתר השתתף בסרטים זוכי פרס האוסקר לסרט הטוב ביותר, "גברת מיניבר" (1942; על תפקידו כמר מיניבר היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר) ו"מה יפית עמק נוי" (1941).
בשמונה סרטים כיכב לצד "בת זוגו על המסך", גריר גרסון.
בשנים 1952–1957, שהיו שיא שנות המקרתיזם, כיהן כנשיא גילדת שחקני המסך.
בתפקידו זה הצר את צעדיהם של שחקנים שנכללו ב"רשימה השחורה של הוליווד" בשל מעורבותם כביכול במפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית, ניסה למנוע את הפקת הסרט "מלח הארץ" בהפקת ובהשתתפות שחקנים כאלה ודיווח על פעולותיהם ל-FBI.
לאחר אמצע שנות השישים הופיע על בימות ברודוויי ובסדרות טלוויזיה.
פידג'ן נולד בסנט ג'ון שבניו ברנזוויק ולמד באוניברסיטה המקומית משפטים ודרמה.
במלחמת העולם הראשונה התגייס לגדוד ארטילריה, אך נפגע קשה בתאונת אימונים ולא הגיע לחזית.
לאחר שהחלים עבר לבוסטון ולמד פיתוח קול כבריטון מקצועי.
בשנות העשרים הופיע בניו יורק במקביל כשחקן-זמר במחזות זמר בברודוויי וכשחקן בסרטים אילמים.
בשנת 1928 שיחק בסקט "בגדים עושים את האישה".
יכולותיו הקוליות סייעו לו לעבור לקולנוע המדבר, תוך שהוא גובר על כוכבי עבר של הסרט האילם שלא היו מסוגלים לבצע מעבר כזה.
הסרט הראשון בו הופיע בתפקיד ראשי היה "בת הגדוד" מ-1930. בהמשך שנות השלושים הופיע במספר רב של סרטים מוזיקליים בתפקידים ראשיים ובתפקידי משנה בסרטים דרמטיים, במסגרת אולפני MGM.
התפקיד הראשי הדרמטי הראשון שלו היה בשובר הקופות "ניצנים בעפר" לצד גריר גרסון ב-1941. באותה שנה שיחק בתפקיד ראשי בסרט ציד אדם בבימויו של פריץ לאנג.
על תפקידו הבא, מר מיניבר ב"גברת מיניבר", שוב לצידה של גרסון, היה מועמד לפרס האוסקר.
שנה לאחר מכן כיכב בסרט עטור הפרסים מה יפית עמק נוי.
פידג'ן שיחק לצד גרסון גם בסרטים "מאדאם קירי" (1943; על תפקידו כפייר קירי בסרט זה היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר), "גברת פארקינגטון" (1944), "האישה לבית פורסייט" (1949; עיבוד לספר הראשון של ההגדה לבית פורסייט בו השתתף גם ארול פלין) וסרט ההמשך "ל"גברת מיניבר", "סיפור מיניבר" (1950).
בשנות הארבעים כיכב גם בקומדיה "סוף שבוע בוולדורף" (1945), בסרט הדרמה "אם החורף יגיע" (1947) לצדה של דברה קר, ב"ג'וליה השובבה" ובדרמת הריגול "וינה האדומה" (1949).
כנהוג באותה תקופה עובדו חלק מהסרטים לתסכיתי רדיו בהם זכה פידג'ן להצלחה מיוחדת בשל קולו הערב.
ב-1952 שיחק בסרט "הרע והיפה ובבת ים השווה מיליון דולר (לצידה של אסתר ויליאמס), ב-1954 כיכב בסרט "הפעם האחרונה שראיתי את פריז" וב-1955 כיכב בסרט המוזיקלי הצי משתעשע.
באמצע שנות החמישים שב לבימות ברודוויי במחזמר "Take Me Along" עליו היה מועמד לפרס טוני.
במקביל הופיע בסרטי המדע הבדיוני "Forbidden Planet" (1956) ו"מסע לקרקעית הים" (1960; לצידה של ג'ואן פונטיין), "הסנאט ימליץ ויאשר" (1962).
בתפקידו המשמעותי האחרון גילם את דמותו של פלורנץ זיגפלד בסרט פריצת הקריירה של ברברה סטרייסנד, "מצחיקונת" (1968).
לאחר שפרש הופיע בסדרות טלוויזיה.
פידג'ן נישא פעמיים, ב-1919 נשא לאשה את עדנה (מיוריאל) פיקלס, שנפטרה ב-1921 בעת לידת בתם, שנקראה אף היא עדנה.
ב-1931 נשא לאשה את רות ווקר, השניים נותרו נשואים עד מותו בגיל 87 בסנטה מוניקה.
במותו, תרם את גופתו לבית הספר לרפואה של אוניברסיטת UCLA.
לפי פרסום חדש, המציג רבים משחקני הוליווד הקלאסית כבי- או הומו-סקסואלים עולה כי פידג'ן היה בי-סקסואל.
וולטר תומאס יוסטון היה שחקן קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה אמריקאי- קנדי.
יוסטון הוא זוכה פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ופרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1948 על תפקידו בסרט "האוצר מסיירה מדרה".
הוא היה מועמד ל-3 פרסי אוסקר נוספים על תפקידיו בסרטים "דודסוורת'", "השטן ודניאל ובסטר" ו"יאנקי דודל דנדי".
הוא היה אביו של במאי הקולנוע ג'ון יוסטון וסבם של השחקנים אנג'ליקה יוסטון ודני יוסטון.
יוסטון נולד בטורונטו, בנם של אליזבת ורוברט מור יוסטון, חוואי שהקים חברת בנייה.
בנעוריו עבד יוסטון בבנייה ובשעות הפנאי למד משחק ב"בית ספר למשחק שואו".
הוא החל לשחק במחזות בתיאטרון בראשית המאה ה-20 אך נאלץ לוותר על קריירה מקצוענית לטובת רווחת משפחתו.
בהגיעו לארצות הברית עבד כמנהל תחנות חשמל בנבדה.
יוסטון החל את דרכו כשחקן בתעשיית הסרטים בשנת 1929 במערבון של ויקטור פלמינג "הוירג'ינאי" בתפקיד ראשי לצידו של הכוכב גרי קופר.
בתחילת שנות ה-30 התגלה כשחקן ראשי בזכות תפקידו בתור הנשיא אברהם לינקולן בדרמה הביוגרפית של ד.
גריפית' "אברהם לינקולן" ובזכות תפקידיו בתור הסוהר מארק בריידי בסרט הפשע "הקוד הקרימינלי" של הווארד הוקס, התובע המחוזי ויטלוק בסרט הפשע "העד הכוכב" של ויליאם ולמן ובזכות משחקו בסרטים "החטא המוסרי" סרטו השני של ג'ורג' קיוקור ו"שיגעון אמריקאי" של פרנק קפרה.
יוסטון הגיע לראשונה למעמד של כוכב בהוליווד בשנת 1936 בזכת משחקו בדרמה של ויליאם ויילר "דודוורת'", על תפקיד יצרן המכוניות סם דודסוורת' הועמד יוסטון לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
יוסטון השתתף בעשור זה בסרטים משפיעים רבים, מהם בדרמות "כוכב הצפון" של לואיס מיילסטון בתפקיד הרופא הרוסי המפורסם ד"ר פאבל קורין, "מחוות שנחאי" של יוזף פון שטרנברג בתור סר גיא צ'ארטריס, "זרע הדרקון" בתפקיד לינג חמה של ג'ייד טאן (קתרין הפבורן), "דרגונוויק" של ג'וזף ל.
מנקייביץ', במערבונים "האקדוחנים" של האוורד יוז בתפקיד המהמר דוק הולידיי ו"דו-קרב בשמש" של קינג וידור בתפקיד המטיף ג'ובל קרייב ובמותחן של רנה קלייר "עשרה כושים קטנים" בתור ד"ר אדווארד ארמסטרונג.
יוסטון זכה בפרס האוסקר ובפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר בשנת 1948 על הופעתו בתפקיד הפרוספקטור המבוגר האוורד בדרמה של בנו ג'ון יוסטון "האוצר מסיירה מדרה".
את תפקידו האחרון כשחקן עשה יוסטון בשנת 1950 במערבון של אנתוני מאן "הזועמים".
יוסטון היה אב לבן אחד, במאי הקולנוע ההוליוודי ג'ון יוסטון מנישואיו הראשונים לריאה גור.
יוסטון היה לסבם של כוכבת הקולנוע אנג'ליקה יוסטון והשחקן דני יוסטון והסבא רבא של השחקן האנגלי ג'ק יוסטון.
יוסטון נפטר ב-7 באפריל 1950 מסיבוכים שהתגלו אצלו במפרצת אבי העורקים, יומיים לאחר יום הולדתו ה-67. גופתו נשרפה ואפרו נקבר ב"פארק הזיכרון בלמונט" שבקליפורניה.
על שמו של יוסטון הונצח כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
וולטר סידני אדמס היה אסטרונום אמריקאי.
אדמס נולד באנטיוכיה שבטורקיה ללוסיאן הארפר אדמס וננסי דורנס פרנסיס אדמס, שהיו בשליחות מיסיונרית.
הם חזרו לארצות הברית בשנת 1885. הוא סיים את לימודיו בדארטמות' קולג' שבניו המפשייר בשנת 1898 ולאחר מכן המשיך את לימודיו בשיקגו ובגרמניה.
אחרי שחזר לארצות הברית, הוא החל את עבודתו באסטרונומיה, שהגיעה לשיאה כשהפך למנהל מצפה הכוכבים הר וילסון שבקליפורניה.
תחומו העיקרי היה חקר הספקטרוסקופיה האסטרונומית.
הוא עבד על ספקטרוסקופיה סולארית, והוא אחד המגלים של היחס בין האינטנסיביות היחסית של קווים ספקטרליים מסוימים לבין הבהירות המוחלטת של כוכב.
הוא הצליח להוכיח שאפשר להשתמש בספקטרום כדי לקבוע האם כוכב מסוים הוא ענק או ננס.
בשנת 1915 החל לחקור את הכוכב המשני במערכת הכוכבים הכפולה של סיריוס.
הוא גילה שלמרות גודלו הזעיר של אותו כוכב, אשר קצת יותר גדול מכדור הארץ, פני השטח של כוכב זה היו בהירים יותר מבחינת יחידת שטח מהשמש שלנו, מסתו של כוכב זעיר זה הייתה כמסת השמש.
כוכב מסוג זה נודע מאוחר יותר כננס לבן.
יחד עם תאודור דונהאם, הוא גילה את נוכחותו החזקה של פחמן דו-חמצני בספקטרום התת-אדום בכוכב הלכת נוגה.
בין היתר גילה אדמס בשנת 1912 את מיקומו המדויק של הכוכב העתיק ביותר הידוע לבני האדם, כוכב HD 140283.
אדמס נפטר בגיל 79 בפסדינה שבקליפורניה, ארצות הברית.
מדליית זהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה (1917)
מדליית הנרי דרייפר של האקדמיה הלאומית למדעים (1918)
חבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (1922)
מדליית ג'נסן מהאקדמיה הצרפתית למדעים (1934)
עמית זר של החברה המלכותית (1950)
האסטרואיד "3145 וולטר אדמס" נקרא על שמו.
מכתש בכוכב הלכת מאדים אשר נקרא על שמו.
"מכתש אדמס" על הירח, הנקרא על שמם של וולטר, אנסל אדמס וג'ון קאוץ' אדמס.
סר וולטר נאש היה ראש ממשלת ניו זילנד ה-27 מטעם מפלגת הלייבור של ניו זילנד בין השנים 1957 – 1960. לפני כן הוא שימש במשך שנים רבות בתפקיד שר האוצר, תפקיד בו הייתה לו השפעה רבה בממשלות הלייבור.
נאש בלט בקריירה הפוליטית הארוכה שלו והיה מזוהה עם מפלגתו מאז הקמתה.
וולטר נאש נולד בעיירה קידרמינסטר שבמחוז ווסטרשייר שבאנגליה.
הוא נולד למשפחה ענייה ואביו היה אלכוהוליסט.
תפקודו של נאש בבית הספר היה נאות והוא זכה במלגת לימודים בבית הספר על שם המלך צ'ארלס הראשון, אך הוצאות נוספות שהיו כרוכות בלימודים מנעו ממנו מלהתקבל אליהם.
נאש החל לעבוד כפקיד, בתחילה במשרד עורכי דין בעיר הולדתו ולאחר מכן בבית חרושת ליד ברמינגהאם.
ב-1906 נשא נאש לאישה את לוטי מאי איטון ופתח חנות.
הוא נעשה פעיל מאוד בקהילתו והשתתף במספר רב של אגודות ומועדונים.
הוא גם למד בבית ספר ערב כדי להשלים את השכלתו.
ב-1908 החלו לצוץ בעיות במשפחתו.
אשתו ובנו חלו ובתו מתה בלידה.
בנוסף, פגע בעסקיו מיתון כלכלי בצורה קשה מאוד.
המשפחה החליטה לעזוב את אנגליה ולהתיישב בניו זילנד.
לאחר שהגיעו לולינגטון במאי 1909, היה נאש למזכיר ושותף בחברה לייצור בגדים ולזוג נולדו עוד שני בנים.
בנקודת זמן זו החלו דעותיו הפוליטיות ואמונותיו הדתיות של נאש להתייצב והאמונה הנוצרית החזקה שהנחילה לו אמו התמזגה עם אמונה חזקה בסוציאליזם.
עד יומו האחרון היה נאש "סוציאליסט-נוצרי", בהאמינו ששתי האמונות הללו הן בלתי נפרדות.
דעותיו הפוליטיות הושפעו מידידותו עם הסוציאליסטים הניו זילנדים הבולטים כמו מייקל ג'וזף סאבג', בוב סמפל והארי הולנד.
נאש היה גם מחויב לפציפיזם.
במקביל החל מצבו הכספי של נאש להתדרדר, כאשר חברת הבגדים בה הוא עבד נחלשה.
נאש עבר עם משפחתו לפלמרסטון נורת', שם הוא היה לאיש מכירות של סוחר צמר ובדים.
מאוחר יותר הוא הקים חברת ייצור בגדים בניו פלימות' יחד עם חייט בשם ביל בסלי, אף על פי שהעסק לא הצליח להתפתח.
נאש היה מעורב לזמן קצר בפעילותה של מפלגה הלייבור הראשונה שהוקמה ב-1910, אך מעורבותו הופרעה עקב בעיותיו הכספיות.
בכל אופן, ב-1918 הוא סייע להקים את הסניף של מפלגת הלייבור המודרנית בניו פלימות' והיה פעיל בו באופן מיוחד.
בשנה שלאחר מכן נבחר נאש כחבר הוועד הפועל הארצי של המפלגה.
ב-1920 נסעו נאש ואשתו לאירופה והשתתפו בשורה של כינוסים סוציאליסטים.
בשובם לניו זילנד בינואר 1921, נקנס נאש על הכנסת "ספרות ממרידה" לניו זילנד.
למרות השם הטוב שמקרה זה עשה לו בקרב חבריו הסוציאליסטים, הוא היה אחד מהחברים המתונים במפלגת הלייבור.
ב-1922 נבחר נאש לתפקיד המזכיר הארצי של מפלגת הלייבור.
לעיתים קרובות הוזכר נאש כמי שהפך את המפלגה כישות מתפקדת.
הוא מיסד בה מבנה ארגוני יעיל ודאג לכסות את חובותיה הכספיים של המפלגה.
בעקבות ההכרזה שלו על גבי כתב העת המפלגתי Maoriland Worker, "חמישים אלף שילינג וחמישים אלף חברים בשלושה חודשים", הוא פעל רבות להגדיל את מספר חברי המפלגה.
נאש ניסה ללא הצלחה להיבחר כחבר הפרלמנט של ניו זילנד בבחירות הכלליות של 1925 ו-1928 ורק בבחירות הביניים של 1929 הוא נבחר לראשונה.
באותה שנה הוא גם התמודד על ראשות עיריית ולינגטון.
כחבר הפרלמנט היה נאש הדובר הראשי בנושאים הכלכליים של מפלגת הלייבור.
לאחר ניצחונה של מפלגת הלייבור בהנהגתו של מייקל ג'וזף סאבג' בבחירות של 1935, מונה נאש להיות חבר הקבינט ושר האוצר, אף על פי שבנוסף הוא החזיק מספר תפקידים קטנים נוספים.
בממשלת הלייבור הראשונה הוא היה השר השלישי בבכירותו לאחר סאבג' עצמו ופיטר פרייזר.
כלכלת ניו זילנד הייתה במצב גרוע בעת שנאש מונה להיות שר האוצר ובראשית תקופת כהונתו בתפקיד הוא היה עסוק מאוד.
נאש הגיש מספר שינויים משמעותיים בניסיון לשפר את המצב, כולל הלאמתו של הרזרב בנק של ניו זילנד.
ב-1936, יצא נאש לבריטניה כדי לנהל משא ומתן בנושא הסחר.
במסעו זה הוא ביקר גם בברלין ובמוסקבה.
נאש התנגד להגירתם של פליטים יהודים לניו זילנד, בציינו את דאגתו ש"האנטישמיות, שמעולם לא הייתה מעל פני השטח, תצוץ כאשר בני העם המובחר שבניו יכולים לנצח אותנו במגרש שלנו, במיוחד בתחום הרווחים הכספיים".
לאחר שובו לניו זילנד נעשה נאש מעורב בעימותים פנימיים במפלגת הלייבור בנוגע למדיניות הכלכלית.
ביקורת חריפה במיוחד נמתחה עליו על ידי התומכים של תנועת האשראי החברתי שרצו שהשקפותיהם יאומצו על ידי מפלגת הלייבור.
נאש הותקף גם על ידי סוציאליסטים ראדיקליים יותר במפלגה שמבחינתם המדיניות הכלכלית הפרגמטית של נאש הייתה מתונה מדי.
יחד עם זאת, קיבל נאש תמיכה הן מסאבג' והן מפרייזר והוא יצא כמעט ללא פגע ממתקפות אלו.
הוא לקח על עצמו אחריות נוספת כאשר הוא יישם את תוכנית הביטוח הלאומי של הלייבור.
שנותיה הראשונות של מלחמת העולם השנייה היו קשות במיוחד עבור הלייבור.
קשיים אלו נבעו בעיקר ממחלתו של סאבג', שמת ב-1940 ובשל ההתקפות של חבר המפלגה ג'ון א.
לי שמתח ביקורת חריפה על המדיניות הכלכלית של המפלגה.
לי היה תקיף במיוחד כלפי סאבג' ונאש.
לאחר מותו של סאבג' נבחר פרייזר להיות ראש הממשלה ולי הורחק המהמפלגה.
נאש עצמו זנח בחוסר רצון את השקפותיו הפציפיסטיות הקודמות וסבר שהמלחמה היא חיונית.
ב-1942 מונה נאש להיות שר תושב של ניו זילנד בארצות הברית, כנציג ניו זילנד במועצת המלחמה באזור האוקיינוס השקט, אך בתוקף תפקידו כשר האוצר הוא שב מעת לעת לוולינגטון.
ביולי 1942 הגיע ללונדון והשתתף בישיבות קבינט המלחמה שם.
בסוף המלחמה השתתף נאש בוועידות להקמתו של ארגון האומות המאוחדות וכן הוא המליץ שניו זילנד תצטרף לקרן המטבע הבינלאומית.
עם התקרב מועד הבחירות של 1949, החלה ממשלת הלייבור לאבד מהאהדה הציבורית כלפיה.
אי השקט התעשייתי והאינפלציה היו הגורמים לכך.
בבחירות זכתה המפלגה הלאומית בהנהגתו של סידני הולנד.
נאש הצליח בכל אופן לשמור על מושבו בפרלמנט.
זמן קצר לאחר הבחירות מת פרייזר.
נאש נבחר להיות מנהיג הלייבור ללא מתחרים.
מבחן המנהיגות הראשון שלו הגיע כאשר פרץ סכסוך העבודה בנמלים באותה שנה והשביתות שהתקיימו במסגרתו הזיקו לכלכלת ניו זילנד.
עמדת הלייבור בעניין נראתה הססנית.
המפלגה הואשמה על ידי פועלים רבים על מתן תמיכה בלתי מספקת ובאותה עת היא הואשמה על ידי המגזר העסקי על היותה רכה מדי כלפי איגודי העובדים שהושפעו מהקומוניזם.
בבחירות הבזק שהכריז סידני הולנד ב-1951 היו הישגי הלייבור גרועים.
כמנהיג האופוזיציה נאש לא נחל הצלחות ברוב המקרים.
עיקר כישרונו התמקד בתחום הארגון והכספים ולא כמי שמנהיגותו נתנה השראה לאחרים כמו סאבג' ופרייזר.
כמו כן הוא נראה כמי שהגיע להחלטות באופן איטי מדי.
ב-1954 לחצו רוב חברי ועידת המפלגה לבחירת מנהיג חדש, אך תמיכת ארגוני העובדים השאירה את נאש בתפקידו.
עם הירידה בפופולריות של ממשלת המפלגה הלאומית, החלה הלייבור להחזיר לעצמה את כוחה.
בבחירות הכלליות של 1957 זכתה המפלגה בניצחון דחוק, על בסיס הבטחותיה להורדת המיסים ולביטול אימוני החובה הצבאיים.
נאש נבחר לעמוד בראש ממשלת הלייבור השנייה.
כאשר הוקמה ממשלת הלייבור בראשותו של נאש, נראה היה שמצב הכלכלה אף גרוע יותר מאשר הסכימה הממשלה הקודמת להודות.
בראש סולם הדאגות עמד מאזן התשלומים.
נאש החליט שיש צורך לנקוט בצעדים דרסטיים כדי להביא את המצב לידי שליטה.
צעדים אלו התמצו במה שכונה "התקציב השחור", שהוגש על ידי ארנולד נורדמאייר, שר האוצר החדש.
התקציב כלל העלאה משמעותית של המיסים והוא עורר זעם בדעת הקהל.
זעם זה לובה על ידיה טענתה של המפלגה הלאומית שנאש ונורדמאייר הגזימו בהיקף הערכת המצב.
העובדה שהמיסים הנוספים הוטלו בעיקר על דלק, סיגריות ובירה, תרמה לתדמית הקמצנית של ממשלת נאש.
המצב הוחמר עוד יותר על ידי היעדרויותיו התכופות של נאש מניו זילנד, כשהוא משאיר את נורדמאייר ושרים אחרים להגן בעצמם על מדיניות הממשלה.
נאש ספג גם ביקורת על כישלונו בטיפול בנושא השנוי במחלוקת של ביקור נבחרת הרוגבי של דרום אפריקה ב-1960, על רקע מדיניות האפרטהייד.
עקב התעקשותם של הדרום אפריקאים, לא שותפו בנבחרת הניו זילנדית שחקנים מאורים ועל עצומה נגד ביקור הדרום אפריקאים חתמו כמעט 10% מתושבי ניו זילנד.
בכל אופן, נאש סירב להתערב בפרשה באומרו שהנושא הוא בסמכות איגוד הרוגבי.
החלטה זו עלתה ללייבור בחלק משמעותי של התמיכה בה.
בבחירות של 1960 איבדה הלייבור את השלטון למפלגה הלאומית ונאש חזר שוב להיות מנהיג האופוזיציה.
נאש, שהיה כעת כמעט בן 80, לא היה פעיל כפי שהיה בעבר.
גם מות אשתו ב-1961 גבה ממנו מחיר.
בהדרגה התגברו הקולות שקראו לפרישתו.
נאש סירב לרדת מהבמה, בין השאר עקב רצונו להמשיך בעבודתו והן בשל חוסר רצונו לראות את ארנולד נורדמאייר יורש אותו.
בכל אופן, ב-1963 פרש לבסוף נאש מתפקיד ראש מפלגת הלייבור והוחלף בנורדמאייר.
נאש העדיף את קלרנס סקינר ולאחר מכן את פרד האקט, אך השניים מתו באופן בלתי צפוי זה אחר זה.
נאש המשיך להיות חבר הפרלמנט עד ליומו האחרון.
הוא גם היה פעיל בהתנגדותו למלחמת וייטנאם וגינה את ההפצצות של ארצות הברית על צפון וייטנאם.
על שמו נקראה מחלקת הילדים בבית החולים בעיר קואי נהון שבווייטנאם.
רכס נאש שבאנטארקטיקה, נקרא על שמו של וולטר נאש, בשל תמיכתו בהשתתפות ניו זילנד במשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1956–1958.
וולטר דייוויד אלכסנדר לנטיין (; 15 ביולי 1899 – 24 ביוני 1955) היה לוטננט גנרל בצבא בריטניה אשר התפרסם בשל פיקודו על הצ'ינדיטים במהלך המערכה על בורמה במלחמת העולם השנייה.
לנטיין נולד ב-15 ביולי 1899 בעיר יאנגון שבבורמה הבריטית.
אביו בנג'מין לנטיין, היה שופט.
אחיו צ'ארלס היה אדמירל בצי הבריטי אשר התפרסם בשל פיקודו על הספינה אה"מ גורקה.
ב-2 באוקטובר 1918 התגייס לצבא הודו הבריטית והוצב כלוטננט שני בגדוד הגורקה ה-4 (הנסיך מוויילס).
בשנת 1919 הוא לחם במלחמה האנגלו-אפגנית השלישית.
בין 1919-1924 הוא מילא תפקידי מטה שונים בבורמה ובהודו, ובין 1935–1936 למד במכללה צבאית בבריטניה.
בשנת 1938 לסגן אחראי האפסנאות הכללי של צבא הודו הבריטית, והחזיק בתפקיד עד 1941. בין 1941–1942 היה מדריך במכללה צבאית בהודו.
בשנת 1942 הוא מונה למפקד גדוד ברובאי גורקה.
הוא השתתף בשלב הראשון של המערכה על בורמה, והתבלט באומץ לבו במהלך הנסיגה הבריטית מבורמה להודו.
בשנת 1943 הועלה לדרגת בריגדיר ומונה באופן זמני כמפקד הבריגדה ההודית ה-63 אשר הוצבה באימפאל.
ב-31 במרץ של אותה שנה בחר בו ארצ'יבלד וייוול (מפקד פיקוד הודו) כדי לפקד על הבריגדה ההודית ה-111. בריגדה זו נועדה להיות בריגדת צ'ינדיטים בדומה לבריגדה ההודית ה-77 שבאותה העת שהתה בתוככי בורמה במסגרת מבצע בד ארוך.
הבריגדה ה-111 הוקמה ללא ידיעתו של הוגה רעיון הצ'ינדיטים אורד צ'ארלס וינגייט, ווויוול תכנן להשתמש בשתי הבריגדות לסירוגין במהלך שנת 1944. בנובמבר של אותה שנה נכללה הבריגדה שתחת פיקודו של לנטיין במסגרת הדיוויזיה ההודית ה-3 אשר הייתה תחת פיקודו של וינגייט ואיגדה תחתיה את כל יחידות הצ'ינדיטים בבורמה.
לנטיין פיקד על הבריגדה שלו במהלך מבצע יום חמישי, וכאשר ב-24 במרץ 1944, מת וינגייט, מינה אותו ויליאם סלים (מפקד הארמייה ה-14) כמפקד החדש של הדיוויזיה.
בחירה זו הייתה מאוד שנויה במחלוקת, וסלים מספר בזיכרונותיו כי שלושה קצינים ממקורבי וינגייט ניגשו אליו וסיפרו לו בסוד שווינגגיט ייעד את התפקיד להם.
יחסיו של לנטיין עם וינגייט היו גרועים, ולנטיין היה גם הכי פחות מנוסה בלוחמת גרילה מבין שאר המפקדים.
שני מועמדים פופולריים וראויים בהרבה לתפקיד שסלים דילג עליהם היו ג'ורג' סימס, אשר פיקד על הדיוויזיה ה-70 בצפון אפריקה, היה ותיק מאוד ובעל ניסיון, ושימש כסגנו של וינגייט.
המועמד השני היה מייק קאלוורט, אשר הוכיח את עצמו כטקטיקן מוכשר, והיה יד ימינו של וינגייט.
סביר להניח שקאלוורט נפסל בשל היותו תוקפני מדי, וסימס כל כך נפגע מכך שלא נבחר עד שהתפטר מתפקידו מיד עם כניסתו של לנטיין לתפקיד מפקד הדיוויזיה.
יש הסבורים שסלים בחר דווקא בלנטיין, מכיוון ששניהם היו קציני גורקה, והיו בעלי השקפה דומה.