tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הדגש של האנטישמיות מבוססת הגזע היה על המוצא והתרבות הלא-אירופיים של היהודים - כלומר, הם יישארו נחותים אפילו אם הם יתנצרו.
האנטישמיות המודרנית הזו שמה דגש על שנאה של יהודים כגזע ולא רק בשל דתם היהודית.
העלייה בפופולריות של האנטישמיות מבוססת הגזע יחד עם עליית הלאומיות וקונספט מדינת הלאום הובילו לגל של אנטישמיות ברחבי אירופה בתקופה בה היהודים באירופה חתרו להפוך לאזרחים שווים במדינות בהם הם גרו.
בגרמניה הדבר הוביל בין היתר לפרעות "הפ-הפ" בשנת 1819, כאשר יהודי בוואריה הותקפו משום שהחלו לדרוש את מימוש זכויותיהם האזרחיות.
אחת הדוגמאות המפורסמות ביותר במאה ה-19 הייתה פרשת דרייפוס במסגרתה הקצין הצרפתי-יהודי אלפרד דרייפוס הואשם בשנת 1894 בריגול עבור הקיסרות הגרמנית ובבגידה במולדתו צרפת.
דרייפוס הורשע והוגלה לאי השדים, אך מאבק ציבורי בהובלת אינטלקטואלים הוביל לבסוף לזיכויו בשנת 1906. המשפט הוביל לגל של גילויי אנטישמיות בצרפת.
רבים סבורים כי הפרשה חוללה מפנה אצל בנימין זאב הרצל, לשנות את דעותו ביחס לאנטישמיות ולעודד אותו לתמוך בציונות.
במזרח אירופה האנטישמיות הדתית נותרה עדיין בעלת השפעה ניכרת באותה התקופה משום שהמהפכה התעשייתית השפיעה פחות על האזורים הללו.
במהלך המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 התרחשו מספר פוגרומים נגד האוכלוסייה היהודית ברוסיה אשר נבעו מגורמים שונים, כמו בין היתר תנועות פוליטיות אנטישמיות, רצח הצאר אלכסנדר השני ב-1881 ועלילות דם על כך שיהודים רצחו ילדים נוצרים.
עלילת הדם המפורסמת ביותר באותה התקופה הייתה משפט בייליס שהתקיים בקייב בשנת 1903 כאשר יהודי רוסי הואשם ברצח ילד נוצרי בקייב.
למרות שבסופו של דבר בייליס זוכה לאחר תהליך ממושך, ההליך המשפטי עורר ביקורת בינלאומית על האנטישמיות באימפריה הרוסית.
הפוגרומים ב-1881 ואחרי מהפכת 1905 גרמו למותם של אלפי יהודים ולכך שמעל למיליון יהודים היגרו לאמריקה.
המהפכה הרוסית השנייה שהתרחשה ב-1907 ומלחמת האזרחים שבאה בעקבותיה הובילו לגל נוסף של פוגרומים באוכלוסייה היהודית בתקופה בה מיליציות לאומניות וצבאות סדירים נלחמו על השליטה ברוסיה.
באותם הפוגרומים נהרגו לפי ההערכות עשרות אלפי יהודים.
השואה היא ההגדרה הכוללת לשורת מעשי רצח עם ורדיפות אנטישמיות מתוכננות ומאורגנות, שבוצעו כנגד העם היהודי החל מעליית הנאצים לשלטון בגרמניה בתחילת 1933, ובמהלך מלחמת העולם השנייה ועד כניעת גרמניה הנאצית במאי 1945. פשעים אלו נחשבים לרצח העם הגדול בהיסטוריה האנושית.
מספר הנרצחים היהודים בשואה וכתוצאה ישירה ממנה נאמד בכשישה מיליון, המהווים כ-2/3 מכלל יהודי אירופה.
בתחילת המאה ה-20 האוכלוסייה היהודית של גרמניה היו היהודים שהצליחו הכי הרבה להשתלב בחברה האירופאית.
מצבם החל להשתנות בתחילת שנות ה-30 בעקבות התבוסה הגרמנית במלחמת העולם הראשונה ובעקבות המשבר הכלכלי של 1929 אשר הוביל לעליית הנאצים ולעלייה באנטישמיות בגרמניה.
באותה התקופה הסתה נגד האזרחים היהודים בגרמניה, אשר כונו "יהודים מלוכלכים", הפכה נפוצה בחוברות ובעיתונים אנטישמיים כמו פלקישר באובכטר ודר שטירמר.
בנוסף, היהודים בגרמניה הואשמו בכך שגרמו לתבוסה של גרמניה במלחמת העולם הראשונה .
משנת 1933 ואיך חוקקו חוקים אשר קידמו דיכוי נגד האוכלוסייה היהודית, אשר הגיעו לשיאם עם חקיקת חוקי נירנברג בשנת 1935 אשר הגדירו מיהו אזרח גרמני ושללו את רוב זכויות האזרח מהיהודים.
מקרי אלימות נגד יהודים הפכו נפוצים במהלך פרעות ליל הבדולח ב-1938, אשר כוונו לבתים ועסקים של יהודים וכמו גם בוצעו בבתי כנסת, ואשר במסגרתם נרצחו 91 יהודים ברחבי גרמניה ואוסטריה.
בעקבות פלישת הנאצים לפולין ב-1939 ותחילת מלחמת העולם השנייה, החלו הנאצים בהשמדת יהודי אירופה.
היהודים שנתפסו רוכזו בתחילה בגטאות ובהמשך נשלחו למחנות ריכוז ומחנות השמדה שם הם נרצחו באופן מיידי או בשלב מאוחר יותר.
בשטחים אותם גרמניה הנאצית כבשה מברית המועצות נרצחה האוכלוסייה היהודית על ידי חוליות האיינזצגרופן, לעיתים רבות בסיוע יחידות של מגויסים מקומיים.
בהמשך נוהג זה הוחלף בהמתה של יהודים במחנות השמדה באמצעות גז.
מחנה ההשמדה הגדול ביותר של גרמניה הנאצית היה מחנה ההשמדה אושוויץ בדרום פולין אשר בו נרצחו כמיליון ומאה אלף יהודים.
בעקבות סיום מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 היהודים שניצלו החלו לחזור לבתיהם ברחבי אירופה, למרות שרבים מהם בחרו במקום זאת להגר לארצות הברית, בריטניה וארץ ישראל אשר הייתה תחת שליטה בריטית.
במידה מסוימת, גם לאחר המלחמה עלילות דם ורדיפות יהודים נמשכו ברחבי אירופה, בין היתר בשל החשש שיהודים ינסו להשיב לבעלותם רכוש שנגנב מהם במהלך השואה או לחשוף מקרים בהם אישים שונים באוכלוסייה המקומית, במדינות שנכבשו על ידי גרמני הנאצית, סיעו במהלך המלחמה לנאצים.
דוגמה למקרה מהסוג הזה היה פוגרום קיילצה שאירע בפולין ב-1946 כאשר אזרחים פולנים תקפו באלימות יהודים על סמך האשמות שווא בדבר חטיפת ילד נוצרי.
בעקבות מלחמת העולם השנייה הייתה גם עלייה ברדיפות יהודים בתחומי ברית המועצות.
ב-1948 סטלין תקף אינטלקטואלים יהודים בחוסר נאמנותם לברית המועצות.
מגמה זו הגיעה לשיא עם בעלילת הרופאים אשר במסגרתה הועלו טענות על כך שרופואים בולטים, אשר היו בעיקר ממוצא יהודי, תכננו לרצוח מנהיגים סובייטים בכירים.
בעקבות כך רופאים רבים פוטרו מעבודתם, נעצרו ועונו על מנת שיודו בהאשמות שיוחסו להם.
ההיסטוריון המודרני אדוורד רדז'ינסקי העריך גם שסטלין כנראה תכנן לגרש את האוכלוסייה היהודית של ברית המועצות לקזחסטן, סיביר או המחוז היהודי האוטונומי.
האנטישמיות באירופה נמצאת במגמת עלייה במאה ה-21. לאורך השנים הדבר בא לידי ביטוי בעיקר בהתקפות מילוליות של יהודים, וכמו גם בונדליזם בבתי ספר יהודיים, וחילול של בתי כנסת ובתי קברות יהודים ברחבי אירופה, ובמיוחד בצרפת, גרמניה, בלגיה, אוסטריה ובריטניה.
לאורך השנים באותן מדינות גברו באופן ניכר גם מקרים של תקיפות פיזיות נגד יהודים, כאשר במקרים שונים האנשים שהותקפו נפצעו באופן אנוש או נרצחו.
בנוסף לכך, גם בהולנד ובשוודיה יש שיעורים גבוהים של תקיפות פיזיות נגד יהודים במהלך המאה ה-21. דו"ח משנת 2015 של משרד החוץ האמריקני בנושא חופש דת הצהיר כי "הסנטימנטים האנטי-ישראלים הקיימים באירופה הפכו בהדרגה לאנטישמים".
המפלגה הנאו-נאצית של יוון, השחר הזהוב, זכתה בעבר ב-21 מושבים בפרלמנט, אם כי את כולם הם איבדו לבסוף עד סוף העשור השני של המאה ה-21.
רוב התקריות האנטישמיות במזרח אירופה כוללת בעיקר מעשי ונדליזם בבתי קברות ומרכזי קהילה יהודים ובתי כנסת.
אנטישמיות בקרב האוכלוסייה המוסלמית באירופה
מחקר שנערך בצרפת בשנת 2005 העלה שדעות קדומות אנטישמיות נפוצות יותר בקרב מוסלמים דתיים מאשר בקרב מוסלמים לא-דתיים - לפי המחקר לכ-46% מהמוסלמים הדתיים בצרפת היה סנטימנטים אנטישמיים לעומת 30% מהמוסלמים הלא דתיים.
רק ל-28% מהמוסלמים הדתיים לא היו בכלל סנטימנטים אנטישמיים.
במחקרים המעטים שזמינים אשר נערכו בקרב צעירים מוסלמים במדינות שונות במערב אירופה עלו תוצאות דומות.
מחקר משנת 2011 שנערך בקרב ילדי בית ספר יסודי בבריסל על ידי סוציולוג בלגי הראה שניתן להחשיב כ-50 אחוז מהתלמידים המוסלמים בכיתות ב' ו-ג' כאנטישמים, לעומת 10% מיתר התלמידים.
כמו כן, בשנת 2011, פרסם גונתר ג'יקלי ממצאים מ-117 ראיונות עם צעירים מוסלמים בני 19 בברלין, פריז ולונדון, לפיהם רובם הביעו סנטימנטים אנטישמיים.
טרוריסטים מוסלמים תושבי אירופה היו מעורבים לאורך השנים בביצוע מספר התקפות אלימות נגד יהודים במיקומים שונים ברחבי אירופה.
בשנת 2012 בוצע פיגוע טרור בטולוז במסגרתו המחבל החמוש מוחמד מראח, בן להורים מוסלמים מאלג'יריה, רצח ארבעה יהודים.
אחיו של הרוצח שהוא ואחיו חונכו על תפיסת העולם האנטישמיות בה דגלו הוריהם.
בספטמבר 2024 קתרינה פון שנורביין, מתאמת הנציבות האירופית למאבק באנטישמיות וטיפוח חיים יהודיים באירופה, הצהירה בסדנה של האו"ם כי העלייה הנוכחית בכמות האירועים האנטישמים באירופה "מזכירה לנו את התקופה האפלה ביותר של אירופה".
אנטישמיות באמריקה הלטינית קיימת עוד מתקופת תחילת ההתיישבות הספרדית באמריקה הלטינית דרך נדידת גולים מספרד ופורטוגל לאמריקה הלטינית.
האנטישמיות באמריקה הלטינית בעיקרה מורכבת מסממנים עתיקים של אנטישמיות נוצרית קלאסית קתולית שמשולהבת על ידי הכמרים בבתי הכנסיות, כמו מנהג שילוב שרפתו של יהודה בפסטיבלים מקומיים.
תושבים ספרדים ופורטוגלים רבים ובהם גם שודדי ים, היגרו בתקופות שונות למה שמזוהה כיום כשטחי אמריקה הלטינית.
אלו הביאו עמם את רעיונות האינקוויזיציה של הנצרות הקתולית והכנסייה הקתולית תוך התנגדות לנישואים ליהודים, לרבות גיור, בהמשך ישיר לתקופה זו.
וההתנגדות ל נצרות הפרוטסטנטית בגילום ארצות הברית של אמריקה, כהמשך למלחמות הדת באירופה ומלחמת שבע השנים.
אופיו של האנטישמיות באמריקה הלטינית בעיקרו נשאר נאמן למקור, כלומר לאנטישמיות הנוצרית.
בסממנים של אנטישמיות נוצרית קלאסית של שנאת היהודי על רצח ישו וכגילום כל הרע שבעולם הקיים-גשמי.
לאורך ולאחר מלחמת העולם השנייה מהגרים ופליטים רבים שביקשו מקלט מאירופה ומלחמת העולם השנייה; הפעם גם מהמדינות הפרוטסטנטיות, ובהם גם גורמים מגרמניה הנאצית אך גם יהודים; השתקעו ביבשת הלטינית.
היהודים שהגיעו לאזור נשארו עד הסדרת אשרת כניסה ושהות בארצות הברית או קנדה כמקלט, רבים נטמעו באוכלוסייה המקומית לטינית או ילידית.
הגורמים שהגיעו מגרמניה הנאצית גם הם נטמעו, אך בעיקר באוכלוסייה המקומית לטינית והשתלבו באליטות הכלכליות והמדיניות אזוריות, תוך חיזוק סנטימנטים אנטי אמריקאים על רקע חלקה של ארצות הברית בניצחון המעצמות במלחמת העולם השנייה ושיקום אירופה כחלק מתוכנית מרשל, וכיום ה-FTAA.
האופי האנטישמי של אלו שולב בתמיכה וחבירה לגורמים, לרבות גורמי טרור, עוינים למדינת ישראל, כאנטי-ציונות.
תוך סיפוק ידע, יכולות ואימונים מתאימים.
דוגמת לאלו הם: אימון תנועת הארגון לשחרור פלסטין לפעולות טרור, תוך חבירה עם יאסר ערפאת.
חבירה למועמר קדאפי, הקמה ואימון של ארגון ספטמבר השחור לקראת טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן.
אפשור וסיוע בהסתרת המעורבים בפיגוע בשגרירות ישראל בארגנטינה ועוד.
עליה של 44% בדיווח על מקרים אנטישמים בארגנטינה ועליה של 961% בפשעי השנאה בברזיל.
לאחר אירועי ה-טבח שבעה באוקטובר.
לרבות דיווחים על תקיפות בתי כנסת.
גלישה של סממני האנטישמיות החדשה לאמריקה הלטינית בבוליביה.
בכלל זה אמונה בשליטה בכספים בינלאומיים, מניפולציה בדעת קהל ועוד.
לרבות האשמת יהודים רבים בסחר בסמים ועמידה בראש קרטלי סמים.
עלילות דם בהתייחס לצמאות הדם של היהודים לדם ורצח ילדים פלסטינים לאור מלחמת חרבות ברזל.
אנטישמיות באוסטרליה היא ביטוי של עוינות, אלימות, דעות קדומות או אפליה נגד העם היהודי או היהדות כקבוצה דתית, אתנית או גזעית.
צורה זו של גזענות השפיעה על יהודים מאז הקמת הקהילה היהודית באוסטרליה במאה ה-18, התבטאה יותר בסוף המאה ה-19, והתגברה עוד יותר במאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21. ישנם מספר ארגונים העוקבים אחר פעילויות אנטישמיות, כולל המועצה המבצעת של יהדות אוסטרליה, המפרסמת רשימה שנתית של כל הפעילויות האנטישמיות המדווחות.
על פי סקר Global100 של הליגה נגד השמצה משנת 2014, כ-14% מהאוסטרלים מחזיקים בדעות אנטישמיות.
אנטישמיות באוסטרליה מתבצעת על ידי מגוון קבוצות, והיא באה לידי ביטוי בהתקפות על יהודי אוסטרליה ומוסדותיהם הדתיים והקהילתיים, בפרסומים אנטישמיים ובמאמצים למנוע הגירה יהודית.
עליות עלייה אחרונות, במיוחד לאחר טבח שבעה באוקטובר, מדגישות את נוכחותה המתמשכת.
פעילות הסברה מצד ארגונים יהודיים, צעדים חקיקתיים וגינוי מצד מנהיגים פוליטיים ממחישים את המאמצים להילחם בסוגיות אלו, אך אנטישמיות נותרה דאגה חברתית מתמשכת.
על פי Sol Encel, דעות קדומות אנטישמיות באוסטרליה מתוארכות עוד להגעתם של אסירים בריטים הראשונים, שמונה מהם היו יהודים.
אף על פי כן, התקופה הקולוניאלית התאפיינה בהיעדר אנטישמיות ממוסדת שנמצאה באירופה.
יהודים באוסטרליה מעולם לא נאסרו רשמית להיכנס למקצועות, מדעים, אקדמיה ואמנויות.
למרות היותם נתינים בריטיים, יהודים הורשו להתמודד על תפקידים פוליטיים בפרלמנטים האוסטרליים עוד לפני שהיה חוקי ליהודים לעשות זאת בממלכה המאוחדת.
במקרה של משפחת סולומון, שחבריה הגיעו בתחילת המאה ה-19 וסייעו ביצירת רשת מסחרית המורכבת מחברים יהודים ולא יהודים, התכתבויות הנוגעות למאמצי היזמות שלהם מכילות מדי פעם תלונות על אנטישמיות שחוו באוסטרליה.
סוזן רוטלנד טוענת כי אנטישמיות החלה להתפשט במדינה בשנות ה-80 של המאה ה-19, לצד עליית הלאומיות האוסטרלית והקמפיין להקמת הפדרציה של אוסטרליה.
איגודי עובדים, פוליטיקאים והתקשורת גילו התנגדות למספר הקטן של יהודים רוסים שהגיעו למדינה.
בשנת 1915, פרסם הפוליטיקאי ממפלגת הלייבור, פרנק אנסטי, חוברת בשם "ממלכת שיילוק", שכללה אלמנטים אנטישמיים, שחלקם הסיר בפרסום מחודש מאוחר יותר.
בשל תוכנו האנטישמי, תפוצת החוברת המקורית דוכאה.
במהלך גל ההגירה היהודית בשנים 1938–1939, פרנק קלארק, נשיא המועצה המחוקקת של ויקטוריה, הציג תיאורים גרפיים של פליטים כ"גברים בעלי פני חולדה".
אירועים נוספים בתקופה זו כוללים הצתה בשנת 1920 של בית הכנסת בטאוומבה, קווינסלנד (ראה § התקפות על בתי כנסת.
במהלך תקופה זו, ארתור קלוול, שר ההגירה, נקט צעדים כדי להבטיח שיהודים לא יהוו יותר מ-0.5% מאוכלוסיית המדינה.
קלוול גם עצר את כל הגירת יהודים ממוצא מזרח תיכוני.
הייתה מגבלה של 25% על נוסעים יהודים שנסעו באוניות ובמטוסים לאוסטרליה.
בסוף שנות ה-40, האנטישמיות באוסטרליה המשיכה להתמקד במניעת הגירה יהודית.
בשנת 1959, סם גולדבלום, פעיל בולט ומועמד פדרלי מטעם מפלגת הלייבור, הותקף במיוחד בפרסום והפצת חוברות אנטישמיות.
כמו כן, בשנת 1959, דיווח הקונגרס היהודי העולמי כי ספרות אנטישמית שהופקה באוסטרליה התגלתה בטורקיה.
בינואר 1960 דווח על סדרה של כתובות גרפיטי אנטישמיות במלבורן, כולל במרכז קהילתי יהודי.
התקרית גינתה על ידי שני הארכיבישופים של מלבורן.
כמו כן, בינואר 1960, כתובות גרפיטי אנטישמיות בקנברה התמקדו במאפייה יהודית ובבניינים אחרים.
ומאוחר יותר, בית הכנסת המרכזי בסידני ספג ביקורת גרפיטי אנטישמית.
ומאוחר יותר, הופיעו כתובות גרפיטי אנטישמיות בקווינביאן.
עד סוף ינואר, קבוצות קהילתיות יהודיות דיווחו כי התרחשו 20 עד 30 מעשים אנטישמיים.
תקופה זו ראתה אירועים דומים במקומות אחרים ברחבי העולם ונודעה כמגפת צלב הקרס של 1959–1960.
משנת 1960, הליגה האוסטרלית לזכויות אדם, תנועת ימין קיצונית ואנטישמית של אריק באטלר, הפכה לתנועה לאומית.
הארגון קידם את הפרוטוקולים של זקני ציון ועלילות אנטישמיות אחרות.
הליגה סייעה למכחיש השואה דייוויד אירווינג בביקוריו באוסטרליה.
ו-Veritas, חברת ההוצאה לאור של הליגה, פרסמה את עבודתו של אירווינג באוסטרליה.
היו גם רגשות אנטישמיים חזקים מצד כמה פליטים לא יהודים ממזרח אירופה שהתיישבו באוסטרליה.
הם הקימו סניפים אוסטרליים של תנועות פשיסטיות ואנטישמיות כמו האוסטאשה מקרואטיה וצלב החץ ההונגרי.
אירועים אחרים באמצע שנות ה-60 כללו תצוגות פומביות הקשורות לנאצים.
בשנת 1965, ראש הממשלה רוברט מנזיס נכח בחנוכת בית כנסת חדש בעיר קיו, פרבר של מלבורן, שם הניח את אבן הפינה.
ראוי לציין כי חודשיים לאחר מכן, באוקטובר, בית הכנסת הותקף על ידי ונדליזם אנטישמי.
ביום ראשון במאי 1966, אנשים שטענו להשתייכות למפלגה הנאצית של אוסטרליה ערכו צעדה פומבית לבושים במדים נאציים ונשאו דגל נאצי ליד נהר יארה במלבורן.
הקבוצה הותקפה על ידי קבוצה גדולה של תושבים מקומיים.
ביוני 1966, מרכז יהודי במזרח סנט קילדה, הקשור לתנועת הנוער השומר הצעיר, הותקף באמצעות צלבי קרס וסיסמאות נאציות.
לאחר מלחמת ששת הימים, כמה פעילי שמאל קיצוני קידמו סדר יום אנטי-ישראלי שהושפע מתעמולה אנטי-ציונית מברית המועצות, אשר השפיעה על כמה קמפוסים של אוניברסיטאות באוסטרליה.
בשנות ה-70, איגוד הסטודנטים האוסטרלי היה תחת השפעה טרוצקיסטית ומאואיסטית והציע החלטות אנטי-ישראליות, וסטודנטים יהודים שהתנגדו להחלטות אלו הותקפו פיזית.
התקפות על רכוש ומוסדות יהודיים גברו עם המתיחות במזרח התיכון, עם עלייה מקבילה באמצעי הזהירות הביטחוניים.
בשנת 1975, מסמכי ASIO חשפו כי טרוריסטים פלסטינים תכננו לרצוח אישים יהודים בכירים, כולל השגריר הישראלי מיכאל אליצור ומנהיגת הקהילה היהודית איזי ליבלר והעיתונאי סם ליפסקי.
ראש הממשלה לשעבר בוב הוק, שנחשב לתומך קולני של ישראל, נחשב גם הוא לתקיפה.
בשנת 1978 הושחת בית כנסת במלבורן בצלבי קרס.
הקהילה המקומית דיווחה כי נקטה באמצעי אבטחה חדשים כדי למנוע אירועים נוספים.
בסקירתו משנת 1989 על ההיסטוריה המוקדמת של האנטישמיות באוסטרליה (מהתקופה הקולוניאלית ועד לתקופה שלאחר המלחמה), ציין סול אנצ'ל כי מלבד השפעתה על מדיניות ההגירה, ניתן לראות את האנטישמיות באוסטרליה בתקופה זו כבעיה חברתית קטנה יחסית.
סקר משנת 1969 מצא כי כ-20% מהפליטים היהודים לאוסטרליה ו-30% מהיהודים האוסטרלים שאינם פליטים דיווחו שחוו אנטישמיות במדינה.
הצורה הנפוצה ביותר של אנטישמיות שדווחה כללה עלבונות או איומים אנטישמיים, ומיעוט המקרים כללו אפליה כלכלית, אפליה חברתית ותקיפות פיזיות.
בשנת 1982 התרחשו פיגועים בקונסוליה הישראלית בסידני ובמועדון הכח.
באירוע זה, מטען חבלה הופעל בתוך רכב שחנה מחוץ למרכז יהודי בבונדי, ניו סאות' ויילס.
חקירות ראשוניות של המשטרה הובילו למעצרו של גבר בן 31 שהואשם בקשר לפיצוץ במועדון הכח.
התיק הוגש לבית המשפט, אולם מאוחר יותר בוטל האישום על ידי התובע הכללי של ניו סאות' ויילס.
איומים נוספים על מוסדות הקהילה היהודית, שמקורם בקבוצות טרור ערביות, צצו בסוף שנות ה-80.
בשנת 1988, נאום של טאג' אל-דין הילאלי, איש דת מוסלמי בולט, באוניברסיטת סידני התייחס על ידי הקהילה היהודית האוסטרלית כאל התקפה משמעותית נגד יהודים.
בהרצאה בפני קבוצת סטודנטים מוסלמים באוניברסיטה, הילאלי השמיע הצהרות שתואמות את הגישות האנטישמיות העיקריות בנוגע ליהודים.
למרות הסיקור הביקורתי שספג לאחר מכן את התקרית, הילאלי סירב להתנצל או לחזור בו מדבריו.
בשנה שלאחר מכן, המועצה המבצעת של יהדות אוסטרליה החלה לעקוב אחר אירועים אנטישמיים ברחבי המדינה.
בנובמבר 1989, שלושה בתי כנסת במלבורן הושחתו בסיסמאות וגידופים אנטישמיים שונים.
בשנת 1995 חוללו למעלה מ-60 קברים ומצבות בחלק היהודי של בית הקברות ווסט טראס באדלייד, מה שהוביל לגינויים מצד ראש ממשלת ישראל, יצחק רבין, וראש ממשלת אוסטרליה, פול קיטינג.
בסוף שנות ה-80 ושנות ה-90 התרחשו מספר התקפות משמעותיות על בתי כנסת באוסטרליה (ראה § התקפות על בתי כנסת).
לאחר פיגועי הטרור בארצות הברית בשנת 2001, הקהילה היהודית באוסטרליה הפכה למטרה מרכזית של תאי טרור של אל-קאעידה.
לפני כן, טרור באוסטרליה השפיע על הקהילה היהודית באוסטרליה בצורה של הפיגוע במרכז יהודי בסידני בשנת 1982. בשנות ה-2000, נראה כי איומי טרור אסלאמיים סוכלו על ידי הרשויות האוסטרליות.
דוגמאות לכך כוללות מזימה של אל-קאעידה לתקוף את אולימפיאדת הקיץ 2000, את שגרירות ישראל בקנברה, וכן מטרות של הקהילה היהודית.
מכירה והפצה של ספרות אנטישמית היא תחום שמדאיג את הקהילה היהודית באוסטרליה.
בשנת 2000, קבעה הוועדה האוסטרלית לזכויות אדם ושוויון הזדמנויות (HREOC) כי פרדריק טובן ביצע התנהגות בלתי חוקית בניגוד לחוק האפליה הגזעית (1975) בכך שפרסם חומר שהשמיץ יהודים באופן גזעני באתר האינטרנט של מכון אדלייד.
טובן נדרש להסיר את תוכן אתר האינטרנט של מכון אדלייד מהאינטרנט ולא לפרסם מחדש את תוכן האתר בפומבי במקומות אחרים.
הוא גם נדרש למסור הצהרת התנצלות.
בשנים שלאחר מכן, טובן לא הצליח בניסיונותיו לערער על הפסיקה.
בשנת 2009, לאחר שאתר האינטרנט של טובן המשיך להכיל חומר אנטישמי, טובן נידון לשלושה חודשי מאסר בגין ביזיון בית המשפט.
בשנת 2011, במהלך אירוע יום פתוח במסגד לקמבה, גילה מבקר, על פי הדיווחים, כי עותקים של הפרוטוקולים האנטישמיים של זקני ציון היו זמינים למכירה במסגד.
באותה שנה דווח על ספרות אנטישמית נרחבת שנשמרה על ידי הליגה האוסטרלית לזכויות אדם.
נראה כי התקפות על יהודים קשורות גם לסכסוכים מעבר לים, כמו מבצע צוק איתן.
התקריות כללו מגוון מעשי אלימות והטרדות של יהודים ברחוב, באוניברסיטאות, שימוש בקריקטורות בעיתונים המבוססות על סטריאוטיפים יהודיים, ושימוש בשיח אנטי-ישראלי כדי להפחיד יהודים.
אנטישמיות אוסטרלית נקשרה לאידאולוגיה קיצונית בנוגע למגפת הקורונה.
מקרה בולט של אנטישמיות המופנית כלפי סטודנטים יהודים קשור לטענות שהעלו סטודנטים יהודים במכללה התיכונית ברייטון.
תלמידים יהודים טענו כי סבלו מבריונות והטרדות אנטישמיות נרחבות וכי הנהלת בית הספר קיבלה הודעה מספר פעמים אך לא נקטה פעולה.
חברי הפרלמנט מוויקטוריה, דייוויד סאות'וויק וג'יימס ניוברי, קראו לחקירה של תגובת בית הספר.
לאחר מכן, תלמידים לשעבר הגישו תביעה נגד בית הספר וטענו כי מנהל בית הספר, ריצ'רד מינאק, התייחס ליהודים בשפה פוגענית, ודיבר בצורה חיובית על אביו ששירת בצבא הגרמני במלחמת העולם השנייה.
בתי ספר נוספים שצוינו בשל טענותיהם על תגובה אדמיניסטרטיבית לא מספקת לאנטישמיות כוללים את כפר הלמידה לינדפילד בצפון סידני.
אנטישמיות וצורות אחרות של עוינות כלפי אינטרסים יהודיים המצויות בפוליטיקה האוסטרלית בת זמננו נקבעות בחלקן על ידי ארגוני סנגור יהודיים.
במקרים מסוימים, חשש מפני מפלגות פוליטיות המוצגות כעוינות ליהודים וחששות יהודיים נתפסים כנובעים מקצוות שונים של הספקטרום הפוליטי, כגון הירוקים האוסטרליים, מפלגה שמאלנית, ו"אומה אחת", מפלגה ימנית.
המקרה של הירוקים כרוך בטענות לפיהן המפלגה טיפחה אנטישמיות.
נראה כי חלק מההאשמות נגד הירוקים תלויות בין היתר בהערכת אירועים אלה לאור הגדרות מתחרות של אנטישמיות.
באותו חודש, ראש ממשלת אוסטרליה, אנתוני אלבנז, מתח ביקורת על מפלגת הירוקים על כך שלא גינתה מספיק את עליית האנטישמיות באוסטרליה בעקבות מתקפות 7 באוקטובר.
חברים יהודים במפלגה הירוקה טענו כי ראשי המפלגה מתעלמים ממאמצים פנימיים להבטיח שתגובה לאנטישמיות תשולב בתגובת המפלגה נגד גזענות, ולהבטיח שההתנגדות למדיניות ממשלת ישראל לא תספק כיסוי לרגשות אנטישמיים.
בעקבות הוונדליזם וניסיון הפצצת התבערה של בית הכנסת ניוטאון במערב האינר של סידני בינואר 2025, האשים ראש העיר המקומי את הירוקים בליבוי להבות האנטישמיות.
התוצאות של פיגועי ה-7 באוקטובר
מאז טבח שבעה באוקטובר, חלה עלייה במספר התקפות אנטישמיות ואירועים אחרים באוסטרליה.
האירועים התמקדו בסידני ובמלבורן, כמו גם באזורים אחרים כמו סאנשיין קוסט ופרת'.
בסבב זה של תקריות אנטישמיות נכללו איומי מוות כלפי יהודים בולטים באוסטרליה, איומי פצצות כלפי בתי כנסת וונדליזם של חנויות בבעלות יהודית.
בנובמבר 2023, מאות אוסטרלים בולטים חתמו על מכתב המגנה את העלייה באנטישמיות.
בין החותמים היו דניאל אנדרוז, גלדיס ברז'יקליאן, לינדזי פוקס ואנתוני פראט.
באחד האירועים, ב-9 באוקטובר, התקיימה עצרת פרו-פלסטינית בסידני שאורגנה על ידי קבוצת הפעולה הפלסטינית מול בית האופרה של סידני, כאשר חברי העצרת קראו הצהרות אנטי-יהודיות.
האירוע הוביל לביקורת נרחבת על העצרת.
עצרת זו זכתה לסיקור נרחב, תוך תשומת לב מיוחדת לשימוש לכאורה בקריאה "להרוג את היהודים בגז".
חודשים לאחר מכן, בדיקה משטרתית לא מצאה ראיות לכך שהביטוי הושר, מה שהעלה את האפשרות שהביטוי שהושר היה "איפה היהודים".
המשטרה מסרה כי ישנן עדויות לקריאות נוספות בהן נעשה שימוש בעצרת אשר נחשבו פוגעניות ובלתי מקובלות חברתית.
ב-10 באוקטובר, מספר אנשים במלבורן איימו על יהודים ברצח, קבוצה אחת הטרידה רב ובנו, וקבוצה נוספת שאלה היכן למצוא יהודים, בטענה שהם "צדים יהודים".
ב-11 באוקטובר, גבר בבלוויו היל, ניו סאות' ויילס, איים להרוג ארבעה בני נוער יהודים במכונית שעליה התנוסס דגל ישראל.
מאוחר יותר הוא נעצר והוגש נגדו כתב אישום.
בתקרית נוספת, חברת פרלמנט מניו סאות' ויילס גונתה על שימושה בשפה אנטישמית.
בפורום של תנועת הצדק הפלסטינית בסוף 2023, ג'ני ליונג, חברת הירוקים מטעם מחוז הבוחרים של ניוטאון באספה המחוקקת של ניו סאות' ויילס, השיקה את ההאשמה כי " הלובי היהודי והלובי הציוני חודרים לכל היבט של קבוצות קהילתיות אתניות...
הם מגיעים והם חלק מהקמפיין ומציעים תמיכה בדברים כמו הקמפיין נגד חוקי האפליה הגזעית של המאה ה-18, הם מציעים סולידריות, הם מגיעים לכל אירוע ופגישה קהילתית כדי להציע את הקשר הזה כי זרועותיהם מגיעות לאזורים שמנסים להשפיע על השלטון.
אנחנו צריכים לקרוא לזה ולחשוף את זה".
לאחר גינוי ההערות, ליונג התנצלה על דבריה.
עיתונות יהודית אוסטרלית ומנהיגי קהילה תיארו את התקרית כחשיפת השימוש של ליאנג ב"קללה אנטישמית נתעבת" וביקרו את ניסיונה למזער את האירוע.
דווח כי המונח המגנה קשור היסטורית לתעמולה נאצית.
דבריו של ליונג גינו את דבריו על ידי ראש ממשלת אוסטרליה, אנתוני אלבניזי.
חברי הקהילה היהודית מחו לאחר מכן מול משרדו של ליאנג, כאשר חלק מהמפגינים היו מחופשים לדיוונים מתנפחים.
בנובמבר 2023, בית ספר יהודי בסידני לא קיבל שירותים מעסק מקומי של מתנפחים לילדים.
בתגובה לבקשת הזמנה בדוא"ל ממכללת מצדה בסנט אייבס, כתב בעל העסק כי "אין סיכוי שאני מקבל הזמנה ציונית, אני לא רוצה את כסף הדם שלכם.
לא הוגשה תלונה רשמית מצד בית הספר.
התקרית גרמה לכריס מינס, ראש ממשלת ניו סאות' ויילס, לגנות את מעשיו של בעל העסק.
לאחר חקירה, משטרת ניו סאות' ויילס לא נקטה פעולה נגד בעל העסק.
בפברואר 2024, יותר מ-600 יהודים אוסטרלים שעבדו באקדמיה ובתעשיות היצירתיות היו מטרה לתקרית דוקסינג המונית.
קבוצה של פעילים אנטי-ציונים שיתפה תמליל שהודלף של קבוצת וואטסאפ פרטית של למעלה מ-600 איש בשם "יוצרים אקדמאים יהודים", ובה הדליפה את שמותיהם, תמונותיהם, מקצועותיהם וחשבונותיהם ברשתות החברתיות.
המדליפים התייחסו לכך כ"צ'אט קבוצתי ציוני דלף" ותיארו את ההדלפה כמעשה של אקטיביזם פרו-פלסטיני, וטענו כי המידע דלף מקבוצת הוואטסאפ על ידי יהודים פרו-פלסטינים אנטי-ציונים.
הפרטים שדלפו לא כללו כתובות מגורים, כתובות דוא"ל או מספרי טלפון.
דייוויד סלוקי, מנהל המרכז האוסטרלי לציוויליזציה יהודית ופרופסור חבר לחיים ותרבות יהודית עכשווית באוניברסיטת מונש, אמר כי המונח "זיו" הוא "שריקת כלבים אנטישמית שהפכה לפופולרית על ידי הגזענות הלבנה האמריקאית דייוויד דיוק".
מספר יהודים אוסטרלים שפרטיהם נכללו בדליפה דיווחו על המחיר האישי והמקצועי שגבתה מהם ההדליפה, כולל סגירת עסקיהם וראו בהדליפה חלק מהפחדה אנטישמית גוברת שלא הייתה קיימת בעבר באוסטרליה.
ממשלת אלבניה מתחה ביקורת חריפה על פרסום הרשימה, וזמן קצר לאחר מכן הכריזה על חוקים חדשים למאבק בדוקסינג, שחרור זדוני של מידע אישי.
בספטמבר 2024, עצרה משטרת ויקטוריה אישה בקשר למקרה.
אנטישמיות באוניברסיטאות באוסטרליה הייתה מוקד משיכה לאחר טבח 7 באוקטובר.
הדאגה העיקרית הייתה ההאשמות נגד אוניברסיטת סידני.
ביוני 2024, האופוזיציה האוסטרלית קראה לחקירת הסנאט בנושא האנטישמיות בקמפוסים.
בספטמבר 2024, ג'יליאן סגל, שליחת הממשלה המיוחדת למאבק באנטישמיות, הצהירה כי אנטישמיות באוניברסיטאות הפכה ל"מערכתית".
ב-20 בספטמבר 2024, בחקירת הסנאט בנושא האנטישמיות בקמפוסים, הודה מארק סקוט, סגן נשיא אוניברסיטת סידני, כי האוניברסיטה נכשלה בסטודנטים היהודים שלה.
על פי דיווח של בית הספר התיכון יסודי התורה במלבורן, בספטמבר 2024 הותקף תלמיד בבית הספר בתקיפה לא מוצדקת, שבה אחד התוקפים לכאורה הכה את התלמיד בפניו ואחר, על פי הדיווחים, צילם את האירוע.
אביו של הקורבן אמר שהקורבן ביקש סיוע מעוברי אורח אך התעלם ממנו.
באוקטובר 2024, מאפייה פופולרית בבעלות יהודית בסידני הושחתה בגרפיטי אנטישמי.
אנטישמיות הופיעה במסגרות דתיות, כאשר דיווחים על רטוריקה אנטישמית נכללו בדרשות שנישאו מטיפים אסלאמיים בסידני.
גל התקריות האנטישמיות שלאחר 7 באוקטובר 2023 נמשך גם בשנת 2025. ב-10 וב-11 בינואר, שני בתי כנסת בסידני היו מטרה לתקיפה של ונדליסטים (ראה § שנות ה-2000–2020).
ב-17 בינואר 2025, ארבעה כלי רכב וביתו של מנהיג קהילה יהודית לשעבר הושחתו בסידני.
שניים מהרכבים הוצתו, כאשר אחד מהם סומן בסיסמה אנטישמית.
ב-19 בינואר, משטרת ניו סאות' ויילס גילתה קרוואן מלא בחומרי נפץ, עם ראיות המצביעות על כך שבית כנסת בסידני היה המטרה המיועדת.
חומרי הנפץ הספיקו כדי ליצור פיצוץ המסוגל להרוס עד 40 מטרים (130 רגל).
הודעה על התקרית דלפה לציבור ב-29 בינואר.
מאוחר יותר דווח כי חומרי הנפץ בקרוואן היו בני 40 שנה ולא היה במקום נפץ.
מקורות אנונימיים אמרו כי הקרוואן הוקם על ידי פושעים שביקשו להשיג הפחתת עונשם בתמורה לדיווח למשטרה על חומרי הנפץ.
ב-21 בינואר 2025, מרכז טיפול בילדים במארוברה, סידני, הותקף בהצתה.
המרכז, הממוקם בסמוך לבית כנסת ובית ספר יהודי, הוצת, מה שגרם נזק משמעותי לרכוש וסיסמאות אנטישמיות נכתבו על קיר המרכז.
ההתקפה גונתה על ידי ראש הממשלה, ראש ממשלת ניו סאות' ויילס, ומועצת הנציגים היהודית של ניו סאות' ויילס.
שוב הועלו קריאות לראש הממשלה אנתוני אלבנז לכנס את הקבינט הלאומי כדי לטפל בנושא האנטישמיות באוסטרליה, דבר שהתרחש מאוחר יותר באותו יום.
בנוסף, משטרת ניו סאות' ויילס הוסיפה 20 חוקרים נוספים לכוח המשימה של המדינה למלחמה באנטישמיות, ובכך הכפילה את גודל הצוות.
אלבניז והנציב הראשי של AFP הצהירו כי ה-AFP חוקרת האם מבצעי חלק מהאירועים היו "פושעים בתשלום" ששולמו עבור ביצוע הפשעים, ולא אנשים בעלי מוטיבציה אידאולוגית.
בעקבות זאת, המשטרה הפדרלית פתחה בחקירה האם "גורמים או יחידים מחו"ל" משלמים לפושעים כדי לבצע מעשים אנטישמיים.
ב-12 בפברואר 2025, נשמעה גינוי נרחב לאחר שיוצר טיקטוק ישראלי פרסם סרטון של שני עובדי בריאות בניו סאות' ויילס בבית החולים בנקסטאון לידקומב, כשהם מתפארים בסירובם לטפל בחולים ישראלים ובכך שהם מודים שהרגו מטופלים ישראלים בעבר.
שני עובדי הבריאות הושעו באופן מיידי עד לחקירה.
ב-14 בדצמבר 2025, בסידני שבאוסטרליה, ירו 2 מחבלים לעבר חוגגים במסיבת חנוכה שערך בית חב"ד בבונדיי ביץ' שבסידני, ורצחו 15, בהם קשיש בן 87, ילדה בת 10 ושליח חב"ד במקום.
הקהילה היהודית באוסטרליה האשימה את ממשלת אנתוני אלבניזי בפיגוע, אחרי שהתריעו בפניה פעמים רבות על התגברות האנטישמיות ונענו בהתעלמות וחוסר מעש מצד הממשלה, שלא פעלה נגד האנטישמיות אלא אף חיזקה אותה.
לדבריהם "הכתובת הייתה על הקיר" ולממשלת אלבניזי יש "דם על הידיים".
ב-25 בדצמבר מכונית עם שלט "חנוכה שמח" הוצתה בעיר מלבורן.
באוסטרליה, התרחשו התקפות על בתי כנסת כבר משנת 1920 (והשפיעו על בית הכנסת בטאוומבה, קווינסלנד).
התקפות על בתי כנסת התרחשו בתדירות גבוהה יותר משנות ה-90 ואילך.
פיגוע בבית הכנסת בטוומבה בשנת 1920 – בשנת 1920, דווח כי אירעה הצתה בבית הכנסת בית ישראל בטאוומבה, קווינסלנד.
בית הכנסת שנפגע מההצתה הוקם במקור בשנת 1875. על פי הדיווחים, התוקפים נכנסו לשטח בית הכנסת, פרצו אחת הדלתות, ניפצו שעון והדליקו אש שבערה במשך שלושה ימים וגרמו נזק ניכר.
הפיגוע בבית הכנסת קרלטון בשנת 1968 – בשנת 1968, בית הכנסת קרלטון הותקף על ידי ונדליסטים.
ההתקפה כללה הרס רכוש, גניבה וחילול ספרי קודש וחפצי פולחן.
על פי הדיווחים, הוונדלים ניפצו את כל חלונות בית הכנסת, קרעו את חוטי הטלפון, הרסו את המיקרופון של הדוכן, הפילו ספסלים ופיזרו סידורי תפילה וטליתות על הרצפה.
התוקפים גנבו גם מטאטא שטיחים, מלטשת רצפות, וכן אביזרים מפליז וכסף.
נשיא בית הכנסת הצהיר שזהו המקרה הגרוע ביותר של ונדליזם בבתי כנסת באוסטרליה, והעיתון "The Australian Jewish News" מתח ביקורת על כלי התקשורת האוסטרליים הכלליים על סיקור לא מספק של האירוע.
בין ההתקפות על בתי כנסת בתקופה זו נמנים הצתה בשנת 1991 של בית הכנסת עמנואל בחוף הצפוני בצפון סידני.
באותה שנה הוצת בית הכנסת בנקסטאון במערב סידני, והדבר הביא להרס מוחלט של בניין בית הכנסת.
הקהילה היהודית בבנקסטאון הייתה פעילה מאז העשורים הראשונים של המאה ה-20 והקימה לראשונה בית כנסת בשנת 1914. האתר שופץ ומשמש כמתקן טיפול בקשישים של הכנסייה המאוחדת.
מספר בתי כנסת נוספים בסידני היו מטרה להצתות באותה שנה.
בתי כנסת בערים אחרות סבלו גם הם מהתקפות בשנת 1991. לבנים נזרקו דרך חלון בבית הכנסת בניוקאסל, וראש חזיר מדמם הונח בבית הכנסת בבריסביין.
בשנת 1993, ביום השנה לליל הבדולח, בית הכנסת בניוטאון, בית הכנסת השני הוותיק ביותר בסידני, הוצת.
בשנת 1995, התרחשה הצתה בבית הכנסת "עדת ישראל" בגלן איירה (בדרום מזרח מלבורן).
בשנת 2024, אותו בית כנסת הוצת בפצצת תבערה, וספג נזק משמעותי.
אירועים נוספים כוללים פיגוע בשנת 1990 בו הושלכו פצצות תבערה על בית כנסת במלבורן.
והתקפות על בתי כנסת ובתי ספר יהודיים התרחשו במהלך שנות ה-90 ונמשכו גם בשנות ה-2000.
בין השנים 2000 ו-2023 (לפני 7 באוקטובר, ראו להלן), בתי כנסת ברחבי אוסטרליה היו מטרה למעשי ונדליזם או הצתה.
אירועים אנטי-יהודיים נוספים הקשורים לבתי כנסת הגיעו לתשומת לב הציבור.
במקרה אחד, בשנת 2017, הסבירות לפיגועים בבתי כנסת באוסטרליה הובילה מועצה בניו סאות' ויילס לחסום בניית בית כנסת חדש מסיבות ביטחוניות.
במקרה אחד, חנוכייה ציבורית, תצוגה דתית גדולה שהוצבה בפומבי, שאורגנה על ידי בית כנסת במלבורן, הושחתה בדצמבר 2022.
לאחר ה-7 באוקטובר 2023, נמשכו פעולות אנטישמיות נגד בתי כנסת.
בתקרית שהתרחשה ב-8 באוקטובר 2023, בניו סאות' ויילס, שני אנשים עברו ליד בית כנסת וצעקו "אללה אכבר", לפני שאמרו כי הם "יפוצצו את בית הכנסת".
ב-11 באוקטובר 2023, במלבורן, קיבל בית כנסת איום על פצצה.
ב-23 בנובמבר 2023, במערב אוסטרליה, אדם זרק שתי כוסות צבע אדום על בית כנסת.
בדצמבר 2023, הועברו איומי פצצה שקרית למספר בתי כנסת ברחבי אוסטרליה.
ב-25 בנובמבר 2024, מפגינים פרו-פלסטינים תקפו בית כנסת במלבורן, שם אורגן פאנל דיון על ידי המועצה האוסטרלית לענייני ישראל ויהדות (AIJAC).
עימות בין מפגינים למפגינים נגדיים הוביל לכך שהמשטרה עצרה אדם חובש כאפייה.
ב-26 בנובמבר 2024, בית כנסת של חב"ד בסנט קילדה, מלבורן, הושחת בכתובות גרפיטי פרו-פלסטיניות ואנטישמיות.
ב-6 בדצמבר 2024, בית כנסת אורתודוקסי עדת ישראל במלבורן הוצת על ידי 2 מפגעים בחומר דליק שנשפך על כל רצפת בית הכנסת, ספרי קודש נהרסו ועד ראייה אחד נפצע.
זמן קצר לאחר הפיגוע, ביקרה ראש ממשלת ויקטוריה, ג'סינטה אלן, באתר בית הכנסת כדי לגנות את האירוע ולהכריז על מימון שיסייע בכיסוי עלויות השיקום.
לאחר הפיגוע, ראש הממשלה אנתוני אלבנז הצהיר כי הפיגוע היה פעולת טרור, ומאוחר יותר ביקר במקום שם התמודד גם עם מתנגדי תקיפה.
בנוסף, בעקבות הפיגוע בבית הכנסת, המשטרה הפדרלית של אוסטרליה (AFP) פתחה במבצע מיוחד לחקירת אנטישמיות באוסטרליה.
ב-10 בינואר 2025, חודש לאחר הקמת כוח המשימה, הודיעה סוכנות הידיעות AFP כי 124 מקרים הועברו לכוח המשימה, כאשר 102 נבחרו לחקירה.
התקיפות נגד בתי כנסת באוסטרליה נמשכו לאחר תקרית פצצת התבערה במלבורן, שבה בית כנסת בדרום מזרח סידני הושחת ב-10 בינואר 2025, ובית הכנסת ניוטאון במערב הפנימי של סידני הושחת ב-11 בינואר 2025. התקרית בניוטאון כללה גם ניסיון לשרוף את בית הכנסת.
עד 23 בינואר 2025, משטרת ניו סאות' ויילס עצרה שני גברים בקשר לפרשת בית הכנסת בניוטאון.
ב- 26 באוגוסט 2025 הודיע ראש ממשלת אוסטרליה, אנתוני אלבניזי, כי שירות הביון האוסטרלי (ASIO) קבע שאיראן הייתה מעורבת בתכנון ההתקפה על בית הכנסת עדת ישראל במלבורן.
כתוצאה מכך, שגריר איראן באוסטרליה, אחמד סאדג'י, גורש מן המדינה, ואוסטרליה השעתה את פעילות שגרירותה בטהראן.
בנוסף, אוסטרליה מתכננת להגדיר את משמרות המהפכה האסלאמית כארגון טרור.
בינואר 1960, ראש הממשלה של אוסטרליה רוברט מנזיס גינה את גילויי האנטישמיות האחרונים במדינה: "אני חושב שעליי לומר כעת שאין שום מקום באוסטרליה לאנטישמיות..." בשנת 1995, ראש הממשלה פול קיטינג גינה אירוע בו הושחתו עשרות קברים יהודיים באדלייד.
בנאום שנשא מלקולם טרנבול בשנת 2013 על תקיפה של משפחה יהודית בסידני, תיאר את חשיבות גינוי האנטישמיות באוסטרליה.
בשנת 2023, בעקבות המתקפות שביצע חמאס ב-7 באוקטובר, ראש הממשלה אנתוני אלבניזי ורוב חברי הפרלמנט האוסטרלי העבירו הצעה בנוגע לנאומי שנאה המכוונים נגד יהודים ואחרים באוסטרליה בעקבות המתקפות.
זמן קצר לאחר מכן, שישה מתוך שבעה ראשי ממשלת אוסטרליה לשעבר החיים (ג'ון הווארד, קווין ראד, ג'וליה גילארד, טוני אבוט, מלקולם טרנבול, סקוט מוריסון) חתמו על הצהרה נגד עליית האנטישמיות באוסטרליה בעקבות הפיגוע והאיום על הלכידות הלאומית, וקבעו כי "אין שנאה גזעית עיקשת ומרושעת יותר מאנטישמיות".
הווארד, גילארד ואלבנז הופיעו מאוחר יותר בסרט תיעודי משנת 2024 "לעולם לא עוד: המאבק נגד אנטישמיות".
בעקבות המשך התקריות האנטישמיות בסידני בנובמבר 2024, ספג ראש הממשלה אנתוני אלבנז ביקורת מצד ראש הממשלה ונשיא בית הכנסת הגדול של סידני, ומצד ראש הממשלה לשעבר ג'ון הווארד, על חוסר יעילות לכאורה במאבק באנטישמיות באוסטרליה.
בינואר 2025, בעקבות טענתו של אנתוני אלבנז כי ממשלתו עשתה כל שביכולתה כדי להילחם בסוגיית האנטישמיות באוסטרליה, המועצה המבצעת של יהדות אוסטרליה, הגוף הארגוני היהודי האוסטרלי הבכיר, ביקרה את ראש הממשלה על כך שפרט את הישגיו במהלך משבר שבו פעולות המשטרה נכשלו באכיפת החוקים הקיימים.
הגוף הבכיר קרא לראש הממשלה לכנס ישיבת קבינט ארצית כדי לטפל בנושא.
בשנת 1942 נוסדה המועצה היהודית למאבק בפשיזם ובאנטישמיות (JCCFAS), קבוצה שבסיסה במלבורן, במטרה להילחם באנטישמיות ובפשיזם.
הקבוצה פעלה עד 1970. קבוצה יהודית נוספת שבסיסה במלבורן, המכונה שירותי מחקר, הוקמה בשנת 1960 ופעלה עד שנות ה-70. הקבוצה עסקה באיסוף מידע על פעילות אנטישמית באוסטרליה.
חברי הקבוצה כללו חיילים וחיילות יהודים לשעבר.
מאז, ארגונים יהודיים אוסטרליים אחרים הגיבו לאנטישמיות, כולל המועצה המבצעת של יהדות אוסטרליה (ECAJ) המפיקה דיווח שנתי על אירועים אנטישמיים באוסטרליה (החל משנת 1989), הוועדה נגד השמצה (ADC), שהוקמה במקור על ידי בני ברית, וקבוצת ביטחון הקהילה (CSG).
ארגונים אחרים ניגשים לנושא באמצעות תוכניות חינוכיות כגון Courage to Care (C2C) המתמקדת בהתנהגות ישרה, ו־Moving Forward Together (MFT) המתמקדת בקידום הרמוניה באמצעות פעילויות רב-תרבותיות.
הקהילה היהודית בדרום-מזרח קווינסלנד מאמצת תגובות מגוונות לאנטישמיות, כולל יוזמות חינוכיות, דיאלוג בין-דתי ואמצעי ביטחון.
פעולות אלו ממוסגרות כפעולות מגנות וגם פעולות ביצועיות, שמטרתן לבסס זהות יהודית במסגרת רב-תרבותית.
חוויות וגישות קהילתיות כלפי אנטישמיות דווחו במחקרי קהילה שהופקו בשיתוף פעולה עם המרכז האוסטרלי לציוויליזציה יהודית של אוניברסיטת מונש.
ממצאים ממחקר משנת 2017 כוללים דיווח כי חוויה ישירה או אישית של עלבונות והטרדות אנטישמיות במהלך 12 החודשים האחרונים חווה או הייתה עדה לכמעט אחד מכל עשרה משיבים, עם שיעורים גבוהים יותר בקרב יהודים חסידים וחרדים.
בעקבות העלייה החדה באירועים אנטישמיים באוסטרליה לאחר 7 באוקטובר 2023, ארגונים קהילתיים יהודיים ניהלו קמפיין נגד ממשלת אוסטרליה כדי שתקים עמדה שתפקח על התגובה לאנטישמיות.
בתגובה, ב-9 ביולי 2024, מינה ראש הממשלה אנתוני אלבנז את ג'יליאן סגל, נשיאת ה-ECAJ לשעבר, לשליחה המיוחדת בנושא אנטישמיות לממשלת אוסטרליה.
הבית היהודי יצר גם אתר אינטרנט ייעודי לתמיכה באנשי מקצוע עם לקוחות המתמודדים עם אנטישמיות.
תגובת חב"ד סנט קילדה לתקיפה האנטישמית של ביתה ורכושה של משפחת שליח חב"ד בשנת 2024 הגדילה את מספר החנוכיות הציבוריות במלבורן.
בין הדרכים המשפטיות להתמודדות עם אנטישמיות נכללות תביעה שהוגשה בשנת 2024 בבית משפט פדרלי באוסטרליה נגד מטיף אסלאמי בסידני, אשר דרשותיו לכאורה הסיתו לשנאה נגד יהודים.
בשנת 1989, בעקבות מספר אירועים גזעניים ואנטישמיים, הוקמה קבוצת קהילה, המכונה "התראה קהילתית נגד גזענות ואלימות" (CAARAV), בראשות הכומר דורותי מקמהון מכנסיית פיט סטריט המאוחדת.
מטרות הקבוצה היו להפיץ חומרים שפורסמו כדי להתמודד עם פעילות גזענית ונאו-נאצית.
הקבוצה זכתה לתמיכה מצד מנהיגים דתיים בקהילה היהודית.
בשנת 2024, אוסטרליה אסרה על הצגת סמלים נאציים.
מקרים בולטים הקשורים ליישום מוקדם של חוקים אלה כוללים את מעצרו של בעל מסעדה בולטת בסידני.
בינואר 2025, ג'יליאן סגל, השליחה המיוחדת של אוסטרליה למאבק באנטישמיות, ביקרה את גזרי הדין המקלים על עבירות אנטישמיות כגורם המערער את המאמצים לטפל בפשעי שנאה נגד הקהילה היהודית באוסטרליה, וקראה לגזור ענישה חובה על אנשים התוקפים בתי כנסת.
בעקבות עלייה במספר המתקפות על בתי כנסת ובתים יהודיים בחודשים הקודמים, קרא סגל לראש הממשלה אנתוני אלבנז ולראשי ממשלת המדינה לכנס ישיבת קבינט ארצית.
היא טענה כי נדרשת פעולה דחופה כדי ליישם הנחיות ענישה מחמירות יותר ולהבטיח העמדה לדין עקבית יותר של פשעי שנאה אנטישמיים.
בתגובה, דחה אנתוני אלבנז את שתי בקשותיו של סגל, וקבע כי יש להשאיר את גזר הדין לשופטים וכי לא יהיה עליו לכנס קבינט לאומי, שכן הוא דן בנושא עם ראשי ממשלת ויקטוריה וניו סאות' ויילס.
עם זאת, בעקבות מתקפה על מרכז טיפול בילדים בסידני, חודשו הקריאות להקמת קבינט לאומי.
ראש הממשלה כינס את הקבינט הלאומי כדי לדון בתיאום המאמצים למאבק באנטישמיות.
תוצאה מרכזית של הפגישה הייתה ההכרזה על מאגר נתונים לאומי למעקב אחר פשיעה, אירועים והתנהגויות הקשורות לאנטישמיות.
ביקורת על המונח והשימוש בו
קבוצת הסנגוריה היהודית השמאלנית והאנטי-ציונות "המועצה היהודית של אוסטרליה" מתחה ביקורת על מה שהיא ראתה כשילוב של אנטישמיות עם ביקורת על ישראל.
היא האשימה כמה תומכי ישראל ב"חימוש השואה", וכי בנוגע למחאות פרו-פלסטיניות בקמפוסים של אוניברסיטאות, האשמות באנטישמיות "משמשות לדיכוי ביטוי פוליטי לגיטימי ומחאות שלוות בקמפוסים".
בנוסף, בהגשה לסנאט האוסטרלי בנוגע לאנטישמיות באוניברסיטאות אוסטרליות, הקבוצה ביקרה את החקיקה המוצעת כבעלת "פוטנציאל ליצור היררכיה של קטגוריות של גזענות, להחריף פילוג ולערער מאמצים שיתופיים, רב-תרבותיים ורב-דתיים להתמודדות עם גזענות".
לעולם לא עוד: המאבק נגד אנטישמיות (2024) – סרט תיעודי מאת חבר הפרלמנט לשעבר ג'וש פרידנברג שיצא לאקרנים ב־Sky News Australia, בהשתתפות ראשי הממשלה ג'ון הווארד, ג'וליה גילארד ואנתוני אלבנז.
אנטיקליאה או אנטיקליה (ביוונית עתיקה: Ἀντίκλεια) הייתה מלכת איתקה ואשתו של המלך לארטס.
היא הייתה גם אמא של אודיסאוס.
אנטיקליאה הייתה בתם של אוטוליקוס ואמפיתאה.
הרמס, היה סבה מצד אביה.
אנטיקליאה הייתה אימו של אודיסאוס מלארטס (או לפי גרסאות מסוימות, מסיזיפוס) ואימה של קטימנה.
במזמור לארטמיס של המשורר קאלימכוס, אנטיקליאה מוזכרת כאחת מהציידות הראשונות שליוו את האלה במסעות הציד שלה.
לפי גרסאות מאוחרות יותר, אודיסאוס היה בנם של אנטיקליאה וסיזיפוס, ולא של לארטס.
בגרסה זו של הסיפור, אוטוליקוס, אביה של אנטיקליאה, גנב את הבקר של סיזיפוס.
סיזיפוס זיהה את הבקר שלו כאשר ביקר אצל אוטוליקוס ולאחר מכן פיתה את אנטיקליאה ושכב עימה.
אודיסאוס, נולד כתוצאה מהאיחוד הזה שהתרחש לפני נישואיה של אנטיקליאה ללארטס.
באודיסיאה, לאחר פגישתו עם קירקה, אודיסאוס יוצא למסע אל העולם התחתון כדי לבקש את עצתו של הנביא המת טירסיאס.
בעולם התחתון הוא פוגש את הרוחות של אהוביו המתים, ביניהן אמו, אנטיקליאה.
בהתחלה הוא דוחה אותה לפי הנחיותיה של קירקה, וממתין לנביא.
לאחר שדיבר עם טירסיאס, אודיסאוס מרשה לאמו להתקרב ונותן לה לדבר.
היא שואלת אותו מדוע הוא נמצא בעולם התחתון בעודו בחיים, והוא מספר לה על מסעותיו וניסיונותיו הכושלים לחזור הביתה.
לאחר מכן הוא שואל אותה כיצד מתה ועל משפחתו בבית.
היא מספרת לו שמתה מצער ומגעגועיה אליו בזמן שהיה במלחמה.
אנטיקליאה גם אומרת שלארטס, אביו של אודיסאוס, מתאבל על מותו של אודיסאוס וחי בבקתה בכפר, לבוש בבגדים בלויים וישן על הרצפה.
אנטיקליאה מספרת לאודיסאוס על מצבם שאשתו, פנלופה טרם נישאה מחדש ובנו, טלמאכוס, שומר על אדמותיו ועל רכושו.
אודיסאוס מנסה לחבק את אמו שלוש פעמים אך מגלה שהיא חסרת גוף, וזרועותיו עוברות דרכה.
היא מסבירה שזאת דרכם של המתים והוא מביע צער רב על כך.
לפי היגינוס, אנטיקליאה הרגה את עצמה לאחר ששמעה דיווחים כוזבים על כך שבנה מת.
אנטישמיות בבלקן קיימת בדרגות שונות במדינות שונות, ולעיתים קרובות קשורה לאירועים היסטוריים, רגשות לאומניים וסכסוכים פוליטיים.
בעוד שחלק מהמדינות חוו עלייה באירועים אנטישמיים, במיוחד בקשר לסכסוך הישראלי-פלסטיני, באחרות נוכחות מוגבלת יותר של אנטישמיות, כאשר לחלקן אף היסטורית הגנה על האוכלוסיות היהודיות.
כשבמדינות הנוצריות בחבל הבלקן קיימת נטייה משולבת לאנטישמיות ואסלאמופוביה כנגד יהודים ומוסלמים.
כמו נגד מדינות הבלקן המוסלמיות, כתגובה לסכסוכים בין דתיים ופוליטיים-דתיים באזור.
גורמים שנמצאו כתורמים לאנטישמיות במדינות חבל הבלקן: אנטישמיות היסטורית, לאומיות ומתחים אתניים ודתיים, דיסאינפורמציה ותיאוריות קונספירציה, השפעת הסכסוך הישראלי-פלסטיני, עיוות והכחשת השואה, מניפולציה פוליטית, הפצה על ידי גורמים דתיים רדיקליים או הפצה ברשת.
מדינות חבל הבלקן מורכבות מ: בולגריה, מקדוניה הצפונית, מונטנגרו, בוסניה והרצגובינה, אלבניה, קוסובו, יוון, רומניה, סלובניה, קרואטיה, סרביה, טורקיה, הונגריה, אוקראינה, קפריסין וצפון קפריסין.
היסטוריה מתקופת מלחמת העולם השנייה: במלחמת העולם השנייה ותקופת השואה נמחקה כמעט כליל יהדות חבל הבלקן כולה.
יהודים ממספר מדינות בחבל הבלקן הועברו למחנות ההשמדה, ומקיץ 1941 ועד אביב-קיץ 1944. בנוסף לגירושים למחנות השמדה מחוץ לבלקן, יהודים רבים נרצחו במחנות ריכוז מקומיים ובמעשי טבח המוני על ידי כוחות הכיבוש ומשתפי פעולה מקומיים.
יהודי יוון הועברו בעיקר לאושוויץ וטרבלינקה עם שיעור השמדה של כ-85%, יהודי יוגוסלביה, קרואטיה, מקדוניה ובוסניה והרצגובינה נרצחו במחנות כמו יאסנובאץ, סיימישטה, טרבלינקה ואושוויץ עם שיעור השמדה של כ-75%-82%.
בבוסניה והרצגובינה נרצחו כ־70% מהאוכלוסייה היהודית.
יהודי רומניה נרצחו בשטיות רצח המוני בעיקר בשטחי בסרביה, בוקובינה ודוברוג'ה, וגירושים המוניים לאזור טרנסניסטריה, במוות נלווה של מחלות, רעב וכתוצאה מהתעללות.
והעברות לאושוויץ לקראת סוף המלחמה עם שיעור השמדה של כ-35%-50%.
יהודי בולגריה ניצלו מגירוש, בעיקר בזכות התנגדות פנימית של פוליטיקאים, אנשי דת והעם הבולגרי.
אולם יהודים מהשטחים שסופחו לבולגריה (כתראקיה היוונית ומקדוניה היוגוסלבית) גורשו על ידי הבולגרים למחנות השמדה עם שיעור השמדה של מעל 90%.
בספטמבר 1943, רוב יהודי אלבניה ופליטים יהודים שהגיעו אליה ניצלו בזכות עזרת האוכלוסייה המקומית (בעיקר מוסלמית) שהתבססה על קוד "בסה" (כבוד והגנה על אורחים).
כשמכ-200 יהודים שהיו בשטחה לפני המלחמה, בסופה היו מעל ל-1,800 יהודים בשטחה.
למרות זאת, כ-200 יהודים בעיקר פליטים מתוך אלו, שנמצאו בשטחי אלבניה נרצחו, וכ-400 יהודים פליטים נוספים גורשו לברגן-בלזן, ושם נספו כ-177 מהם.
טורקיה היסטורית קיבלה בסבר פנים יפות יהודים שנמלטו מרדיפות, כמו קבלתה את מגורשי ספרד.
עם זאת, בטורקיה המודרנית ישנה אנטישמיות ניכרת המגיעה ממגוון מקורות: אסלאמיזם, לאומיות קיצונית ואנטי-ציונות.
אירועים אנטישמיים כמו עלילת דמשק ההיסטורית ופרעות תראקיה הטורקית (1934) מראים על הלך רוח אנטישמי שהיה קיים גם בעבר.
כיום, התקשורת הטורקית נוטה לפרסם תעמולה אנטי-ישראלית ואנטישמית, ומתקיימים תדיר אירועים אלימים נגד יהודים וישראלים.
בשואה, יהודי יוון ובמיוחד אלו מסלוניקי נמחקו כמעט כליל.
ביוון המודרנית, האנטישמיות תופעה משמעותית יחסית, המשלבת אלמנטים אנטי-ציוניים, תיאוריות קונספירציה, ורגשות אנטי-גרמניים-טורקיים מורכבים.
מפלגת המין הרדיקלי "השחר הזהוב" (Golden Dawn) הגדילה בעבר את האנטישמיות.
כיום, למרות שהמפלגה נחלשה, עדיין ישנם ביטויים של שנאה, ובמיוחד בביטויי שנאה מהשמאל הפוליטי.
מחקרים הראו ששיעור האנטישמיות ביוון הוא מהגבוהים במזרח אירופה.
הונגריה הייתה בת בריתה של גרמניה הנאצית, אך גירוש יהודיה החל רק ב-1944. הקהילה היהודית בהונגריה הייתה מהגדולות באירופה, וכמחציתה נספתה בזמן קצר.
כיום, האנטישמיות בהונגריה בעלת עוצמה משמעותית, ומתבטאת גם בפוליטיקה המקומית.
מפלגת הימין הקיצוני יוביק ידועה בהתבטאויות אנטישמיות, ופוליטיקאים שדרשו לפרסם רשימות פרטים על יהודים באזור.
לרומניה היסטוריה ארוכה של אנטישמיות עממית ודתית, שהפכה בתקופת מלחמת העולם השנייה לאלימה ומוסדית תחת שלטון יון אנטונסקו.
רומניה הייתה אחת מהמדינות היחידות שביצעו רצח המוני של יהודים באופן עצמאי.
לאחר נפילת הקומוניזם וחומת ברלין, האנטישמיות בשטחיה נחלשה, אך לעיתים צצים ביטוייה, שבדרך כלל קשורים להכחשת שואה או לתיאוריות קונספירציה.
כשנטיית הממשלה הרומנית לפעול נגד תופעות אלו ומנציחה את זכר השואה.
קרואטיה, תחת משטר האוסטאשה הפרו-נאצי במלחמת העולם השנייה, הקימה והפעילה מחנות השמדה עצמאיים כמו יאסנובאץ.
שם נרצחו יהודים, סרבים, צוענים ומתנגדי שלטון ובשיתוף הכנסייה הקתולית.
בשנים האחרונות קיימים ביטויים לאידאולוגיות נאו-אוסטאשיות ולאומיות קיצונית, שמתבטאות לעיתים באנטישמיות והכחשת שואה.
באוקראינה, האנטישמיות הייתה תופעה היסטורית נרחבת, שהתבטאה בפוגרומים רבים לפני ובמהלך מלחמת העולם השנייה.
שיתוף הפעולה בין הלאומנים האוקראינים עם הנאצים היה נרחב, והיה לו חלק מכריע בהשמדת יהדות אוקראינה.
עם זאת, בשנים האחרונות רמות האנטישמיות נחלשו ובמיוחד מאז בחירתו לנשיאות אוקראינה של וולודימיר זלנסקי היהודי.
עם זאת, עדיין קיימים ביטויים אנטישמיים ואירועים ספורדיים של ונדליזם ופגיעה בסמלים יהודיים, ובעיקר בחוגים לאומניים.
הקהילה היהודית בבוסניה ובמיוחד בסרייבו, התקיימה במשך מאות שנים במערכת יחסים של שלום יחסי עם האוכלוסייה המוסלמית.
שתי הקהילות סבלו רבות במלחמת העולם השנייה, ויהודים רבים מצאו מקלט אצל מוסלמים בוסנים.
בזמן מלחמת בוסניה בשנות ה-90, הקהילה היהודית בסרייבו סייעה בארגון פינוי תושבים מכל הדתות מהעיר הנצורה.
למרות העבר המשותף, קיימים בבוסניה והרצגובינה ביטויים לאנטישמיות מודרנית שלעיתים קרובות קשורים לסכסוך הישראלי-פלסטיני, ומתקיימת בעיקר בחוגים מוסלמיים קיצוניים.
סרביה הייתה המדינה היחידה בבלקן ש"נפתרה" מכל יהודיה בזמן השואה.
בניגוד למדינות אחרות, ביטויי האנטישמיות בסרביה היו בעיקר תוצר הכיבוש הגרמני, ולאו דווקא תוצר אידאולוגיה מקומית נרחבת.
בשנים האחרונות, האנטישמיות בסרביה מתבטאת בעיקר בחוגים לאומניים וכן קיימת אנטי-ישראליות עקב קשרי סרביה עם העולם הערבי, ובמיוחד בהקשר לקוסובו.
הקהילה היהודית במונטנגרו זעירה, המדינה נחשבת כבעלת יחסים טובים עם ישראל והקהילות היהודיות.
האנטישמיות אינה תופעה נפוצה או עוצמתית, אך קיימים ביטויים ספורדיים שקשורים לפוליטיקה המקומית או לתפיסות עולם אנטי-ישראליות.
הקהילה היהודית במקדוניה קטנה מאוד, ויחס המדינה אליה חיובי.
המדינה פועלת רבות להנצחת זכר הקהילה שנכחדה כמעט כליל בשואה.
לדוגמה, קיים המרכז להנצחת השואה של יהודי מקדוניה בבירה סקופיה.
האנטישמיות המודרנית במדינה נחשבת נמוכה מאוד.
בולגריה ידועה בסיפור הצלת כמעט כל 48,000 יהודיה בשואה, תודות למאמץ משותף של אזרחיה, הכנסייה האורתודוקסית, ופוליטיקאים.
למרות ההצלה ההיסטורית, עדיין קיימים אירועים אנטישמיים קלים, לרוב כביטויים של איבה כללית כלפי מיעוטים או כהשפעה של ימין רדיקלי באירופה.
הקהילה היהודית בסלובניה כמעט ולא קיימת.
האוכלוסייה היהודית המקורית במדינה גורשה במאה ה-16, ומעט יהודים שחיו שם במאה ה-20 נספו בשואה.
בשל כך, האנטישמיות אינה תופעה משמעותית או מושרשת, והיא נמוכה בהשוואה למדינות אחרות באזור.
בסקרים שונים, סלובניה מציגה את אחד משיעורי האנטישמיות הנמוכים ביותר באזור.
בקפריסין קיימת כיום קהילה יהודית קטנה אך פעילה.
בתקופת המנדט הבריטי קפריסין שימשה כמחנה מעצר למעפילים יהודים, וכיום יחסי ישראל–קפריסין טובים מאוד.
האנטישמיות בקפריסין אינה נפוצה אך עדין קיימת בשיח הפוליטי.
לעומת זאת, בצפון קפריסין, החלק הכבוש על ידי טורקיה, שהוא חלק מהקונפליקט בין טורקיה ליוון/קפריסין; לאחרונה דווח על מקרים ספורדיים של אנטישמיות נגד אנשי עסקים ישראלים, אך מדובר במקרים חריגים שקשורים יותר לקונפליקט הפוליטי באזור.
בעקבות טבח ה-7 באוקטובר חלה עלייה באנטישמיות ובמקרים האלימים נגד יהודים בקפריסין ואף יצאה הודעת אזהרה מטעם שירות הביטחון הכללי לחברות תעופה ישראליות שלא לנחות בפאפוס.
אלבניה היא המדינה היחידה באירופה שבה מספר היהודים לאחר מלחמת העולם השנייה היה גדול יותר מאשר לפני המלחמה.
האלבנים הגנו על כל יהודי שהתגורר במדינה ובנוסף סיפקו מקלט לאלפי פליטים יהודים מכל רחבי אירופה, בהתאם לקוד התרבותי "בסה".
המצב בקוסובו היה שונה, שם אלבנים מקומיים ששיתפו פעולה עם הנאצים והיו פחות הגנתיים כלפי היהודים.
כיום, הקהילה היהודית בשתי המדינות קטנה מאוד.
האנטישמיות, במובן המסורתי כמעט ואינה קיימת.
קיימים יחסים חיוביים עם ישראל, ובקוסובו קיימים ביטויי תמיכה בפלסטין מתוך הזדהות עם מאבקם הלאומי.
אנטישמיות בטורקיה מתייחסת למעשי עוינות נגד יהודים בהיסטוריה של הרפובליקה הטורקית, כמו גם לקידום השקפות ואמונות אנטישמיות בטורקיה.
יהודים חיים בשטחי האימפריה העות'מאנית וטורקיה המודרנית כבר יותר מ-2,400 שנה.
בתחילה היו אלו בעיקר יהודים רומניוטים ממוצא יווני, אך בהמשך הם נטמעו בקהילת היהודים הספרדים, שהיגרו מחצי האי האיברי לאימפריה העות'מאנית במאה ה-15 לאחר שנרדפו וגורשו מספרד ופורטוגל על ידי האינקוויזיציה הספרדית והפורטוגזית.
למרות שהיהודים היוו רק מעט יותר מ-0.03% מכלל האוכלוסייה הטורקית בשנת 2009, מדובר עדיין באחת הקהילות היהודיות הגדולות בעולם המוסלמי.
כ-85% מיהודי טורקיה מתגוררים באיסטנבול, עוד כעשרה אחוזים באיזמיר והשאר בערים נוספות.
ישנם 23 בתי כנסת פעילים בטורקיה, 16 מהם באיסטנבול.
מבחינה היסטורית, האוכלוסייה היהודית באימפריה העות'מאנית הגיעה לשיאה בסוף המאה ה-19, כאשר היהודים מנו כ-500,000 נפש, וכמחציתם חיו בשטחה של הרפובליקה הטורקית המודרנית.
למרות העובדה שהיהודים מהווים רק חלק זעיר מהאוכלוסייה כיום, רגשות אנטישמיים נפוצים בקרב הטורקים המודרניים.
ביקורת פומבית על מדיניות ישראל בטורקיה הופכת לעיתים קרובות לביטוי של רגשות אנטישמיים כלליים.
בעקבות האנטישמיות, נרשמה מאז 2009 ירידה באוכלוסייה היהודית.
על פי השריעה, ליהודים באימפריה העות'מאנית היה מעמד של ד'ימי, כלומר הם היו כפופים באופן עקרוני למוסלמים.
עם זאת, מעמדם של הד'ימי הבטיח חסינות אישית וחופש דת.
אך זה לא מנע את האנטישמיות בטורקיה העות'מאנית.
המקרה העות'מאני הראשון של עלילת דם, דווח בתקופת שלטונו של הסולטאן מהמט השני במאה ה-15. לאחר מכן, ולמרות ההגירה ההמונית של יהודים מספרד ב-1492, עלילות דם כאלה התרחשו לעיתים רחוקות ובדרך כלל גונו על ידי השלטונות העות'מאניים.
חלק מהמקורות היהודיים מזכירים עלילות דם בתקופת שלטונו של הסולטאן מוראט הרביעי.
הסולטן מהמט השני הוציא פירמאן, צו מלכותי, שהיה הראשון מסוגו באימפריה העות'מאנית והורה שכל המקרים הקשורים לעלילת הדם יישקלו על ידי הדיוואן, המועצה העליונה של האימפריה.
ככלל, הגירת יהודים ממערב אירופה לאימפריה העות'מאנית התקבלה באהדה על ידי השלטונות העות'מאנים.
ב-1553 אימץ הסולטן סולימאן המפואר את חוות דעתו של רופאו האישי ויועצו, משה האמון, ואישר מחדש את הוראותיו של מהמט השני, האוסרות על בתי משפט מקומיים לדון בתיקים הנוגעים לרצח פולחני יהודי לכאורה.
הוא גם הצליח לסכל את כוונתו של האפיפיור פאולוס הרביעי להפקיד את יהודי אנקונה בידי האינקוויזיציה.
אולם מאוחר יותר התדרדר יחסם של השלטונות ליהודים.
ב-1579 שמע הסולטן מוראט השלישי שנשים יהודיות לובשות בגדי משי מעוטרים באבנים יקרות, והורה להשמיד את כל יהודי האימפריה.
למרות שהגזירה בוטלה, בזכות שלמה אשכנזי, יועצו של הווזיר הגדול, נצטוו היהודים ללבוש בגדים מיוחדים.
בפרט, נאסר על נשים ללבוש בגדי משי, וגברים נדרשו לחבוש כובע שעוצב במיוחד.
המפורסמות שבהן היו עלילת הדם ברודוס ועלילת דמשק ב-1840, שלשתיהן היו השלכות בין-לאומיות משמעותיות.
עלילת הדם ברודוס התרחשה בפברואר 1840, כאשר הקהילה היוונית-אורתודוקסית, בהשתתפות פעילה של קונסולים של כמה מדינות אירופיות, האשימה את היהודים בחטיפת ורצח נער נוצרי למטרות פולחן.
המושל העות'מאני של רודוס תמך בהאשמה.
כמה יהודים נעצרו, חלקם מסרו הודאות בהפללה עצמית בעינויים, והרובע היהודי כולו נחסם למשך שנים-עשר יום.
ביולי 1840 זוכתה הקהילה היהודית ברודוס באופן רשמי מאשמה.
באותה שנה התרחשה פרשת דמשק, שבה הואשמו יהודים ברצח פולחני של האב תומאס, נזיר פרנציסקני מהאי סרדיניה ומשרתו היווני, איברהים אמארה.
ארבעה מחברי הקהילה היהודית מתו בעינויים, והדבר עורר זעם בין-לאומי.
הפוליטיקאי הבריטי סר משה מונטיפיורי התערב כדי לשחרר את היהודים הכלואים הנותרים ושכנע את הסולטן אבדילמג'יט הראשון להוציא צו ב-6 בנובמבר 1840, שהכריז כי האשמות בעלילות דם הן הוצאת דיבה נגד יהודים והן אסורות בכל רחבי האימפריה העות'מאנית.
בשנת 1866, עם חידוש עלילות הדם, הוציא הסולטן אבדילאזיז פירמאן, ולפיו הוכרזו היהודים תחת חסותו.
עם זאת, מקרה ידוע נוסף של עלילת דם התרחש ב-1875 בחלב, אך הקורבן לכאורה של הרצח - הנער הארמני - נמצא עד מהרה חי ושלם.
במחצית השנייה של המאה ה-19 יזמה האימפריה העות'מאנית את רפורמות הטנזימאט שמטרתן להשוות את הזכויות בין נתיניה ללא קשר למוצא אתני ודת.
תמורות אלה השפיעו לטובה על היהודים, שבסופו של דבר זכו לשוויון זכויות.
בתחילת המאה ה-20 הגיעה האוכלוסייה היהודית באימפריה ל-400-500,000 איש.