tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בולוקורניס (שם מדעי: Bullockornis) הוא סוג של עוף גדול נכחד ממשפחת הדרומורניטיים אשר חי באמצע המיוקן לפני 15 מיליון שנה באוסטרליה.
משמעות שמו היא על שם אתר הממצאים "בולוק קריק" שבטריטוריה הצפונית, אך בתרבות הוא נחשב בטעות למכונה כ"עוף השור" .
הבולוקורניס היה עוף גדול שהתנשא לגובה 2.5 מטר, גבוה מיען והגיע למשקל 250 ק"ג.
הוא הכיל מקור ענקי, גדול מראשי סוסים ובעל קצוות משופעים.
בשל המראה המאיים הוא נחשב במשך שנים לעוף טורף ענקי אך ייתכן שדווקא היה אוכל צמחים שהשתמש במקורו בדומה למקור של תוכי.
קרוביו של עוף ענקי זה היו גדולי העופות מעולם ובראשם הדרומורניס שהגיע למשקל 650 ק"ג.
למעשה הוא קרוב רחוק של הברווזיים והתרנגולאים המודרניים.
בולטס ובליפ היא סדרת הנפשה ממוחשבת קנדית-דרום קוריאנית, ששודרה במקור החל מ-28 ביוני 2010 עד 25 בדצמבר 2011 בערוץ Teletoon הקנדי.
בישראל הסדרה שודרה בערוץ ניקלודיאון בדיבוב עברי החל מ-1 בספטמבר 2011 והסתיימה באותה שנה.
לסדרה הופקה עונה אחת הכוללת 26 פרקים באורך 23 דקות.
הסדרה עוקבת אחר הרפתקאותיהם של בוטס ובליפ, שני רובוטים שחיים בבסיס של רובוטים על הירח בשנת 2080. השניים הם חברים ומשתתפים בענף ספורט זוגי ומשתפרים בו ככל שהסדרה מתקדמת.
בליפ - הדמות הראשית בסדרה וחברו הטוב של בולטס ובעל בעיות חברתיות, איתן הוא מנסה להתמודד ללא הצלחה במשך פרקי הסדרה.
בליפ מאוהב בסיידי, ובסוף הסדרה היא גם מתוודה באהבתה אליו.
בפרק האחרון בליפ מגלה שיש לו כוחות על, שהופכים אותו לחזק ולמהיר יותר.
בולטס - אחת משתי הדמויות הראשיות בסדרה והחבר הטוב ביותר של בליפ.
לא חכם במיוחד ובעל כישרון מיוחד להיכנס לצרות.
כמו בליפ, גם בולטס מגלה שיש לו כוחות מיוחדים בסוף הסדרה.
בולזאק באסקט דורדון (בצרפתית Boulazac Basket Dordogne) הוא מועדון כדורסל צרפתי מקומונת בולזאק, המשחק בPro A.
המועדון הוקם לראשונה ב-1992 בפריגו שבמחוז דורדון ונקרא בתחילי "פרוורי דורדון" והחל לשחק בליגה הרביעית, בעונת 2002/03 העפילה הקבוצה לליגה השלישית, בעונת 2004/05 עבר המועדון לעיר בולזאק ושינה את שמו וכן העפיל לPro B ובסיום עונת 2011/12 העפילה הקבוצה לראשונה לליגה הראשונה, בעונת 2013/14 נשרה הקבוצה לליגת המשנה.
בעונת 2017/18 שבה הקבוצה לליגה הראשונה כאשר השיג השיא של המועדון הוא המקום ה-10 בליגה הראשונה.
בולטון 7 הייתה קבוצה של גברים הומוסקסואליים וביסקסואלים שהורשעו ב-12 בינואר 1998 בפני השופט מייקל לבר בבית המשפט הבריטי של בולטון בעבירות של אי-צניעות גסה ועבירה על גיל ההסכמה.
הם נענשו לפי חוק עבירות המין 1956 וחוק משפט פלילי וסדר ציבורי 1994 .
אף על פי שיחסי מין הומוסקסואליים הוחרם חלקית בחוק עבירות המין 1967 , קבוצת הגברים הורשעה על פי סעיף 13 לחוק מ-1956 מאחר שיותר משני גברים קיימו יחסי מין, שהיה עדיין לא חוקי באותה תקופה בבריטניה.
אחד המשתתפים, קרייג טרנר, היה גם שישה חודשים מתחת לגיל ההסכמה החוקי ליחסי מין הומוסקסואליים, שהיה אז בן 18.
על פי הוראות חוק 1967, גיל ההסכמה ליחסי מין הומוסקסואליים היה שונה מגיל ההסכמה ההטרוסקסואלי (16), והופחת מ-21 ל-18 רק על ידי חוק משפט פלילי וסדר ציבורי 1994 .
התנהגות הטרוסקסואלית לא הייתה שווה ערך לפשע.
העבירות התגלו רק לאחר שהמשטרה תפסה קטעי וידאו של הגברים המקיימים יחסי מין, אותם צילמו לשימושם האישי.
כל הגברים היו מאהבים, חברים לשעבר או חברים של חברים.
במהלך גזר הדין ב-20 בפברואר 1998, גארי אבי, דייוויד גודפרי, מארק לאב וג'ונתן מור (כולם היו בשנות העשרים המוקדמות לחייהם) וקרייג טרנר (17 בזמן קיום העברות, אך 18 כשהופיע בבית המשפט) קיבלו מאסר על תנאי, וצווי עבודות שירות.
השופט גזר על נורמן וויליאמס עונש מאסר על תנאי של שנתיים וטרי קונל קיבל עונש מאסר על תנאי של תשעה חודשים והוטל עליו לשלם 500 ליש"ט, בגין עלות התביעה.
מור (20), וויליאמס (33) וקונל (55) נדרשו גם לחתום על מרשם עברייני המין בגין עבירות גיל ההסכמה שבוצעו עם טרנר.
הערכות העלות הכוללת של התביעה היו בסביבות 500,000 ליש"ט.
למרות הרשעותיהם, אף אחד מהם לא קיבל מאסר בפועל, אולי כתוצאה ממסע קמפיין בעל פרופיל גבוה שהובלה על ידי הארגון הלהט"בי .
לבית המשפט הוצגו למעלה מ-400 מכתבים לתמיכה בגברים כולל אלו של חברי פרלמנט בריטיים, בישופים וארגוני זכויות אדם.
מכתבים אלו דחקו בשופט שלא להטיל מאסר בפועל על הנאשמים, כאשר ארגון זכויות האדם, אמנסטי אינטרנשיונל, חייבה להכריז על הגברים כאסירים פוליטיים, אם ייכלאו.
ב-2000, שישה מהגברים פנו לבית הדין האירופי לזכויות אדם בטענה כי התביעה נגדם הפרה את זכויותיהם על פי האמנה האירופית לזכויות אדם בכך שהפריעה ל-"זכות לכבוד לחיי משפחה פרטיים", המעוגנת בסעיף 8 של האמנה.
לאחר מכן, נפסקו להם פיצויים.
מאחר שוויליאמס לא היה חלק מהפנייה, הוא לא נחשב כשיר על ידי משרד הפנים הבריטי לפיצוי.
חקיקה שהובאה לאחר מכן, על ידי ממשלת מפלגת הלייבור, השוותה באופן כללי את הטיפול בהתנהגויות הומוסקסואליות והטרוסקסואליות במשפט הפלילי.
חוק עבירות המין (תיקון) 2000 השווה את גיל ההסכמה של יחסי מין הומוסקסואליים עם גיל ההסכמה ההטרוסקסואלי שהוא כיום 16 לשניהם.
חוק עבירות המין 2003 , אם כי נתון למחלוקת מסוימת, הביא לשיפוץ באופן הטיפול במשטרות בבריטניה ובבתי המשפט הבריטיים בעבירות מין, והחליף את ההוראות המתוארכות שנכתבו בחוק מ-1956. העבירות של אי-צניעות גסה ומעשי סדום בוטלו לחלוטין, ופעילות מינית בין יותר משני גברים כבר איננה פשע בבריטניה.
ברפואה, בולוס (מלטינית: bolus, כדור) הוא מתן כמות נוספת של תרופה, סם או תרכובת אחרת בתוך טווח זמן קצר מזמן נתינת המנה הראשונית, בדרך כלל 1–30 דקות, במטרה להעלות את ריכוז החומר בדם לריכוז שמספיק כדי להשפיע.
בולוס יכול להינתן בזריקה: תוך ורידית, תוך שרירית, לעמוד השדרה, תת-עורית או בשאיפה.
הדרך בה ניתן הבולוס נקבעת על פי הריכוז הרצוי של החומר בגוף.
בולוס של חיסון שניתן בזריקה תוך שרירית מאפשר שחרור איטי של האנטיגן כדי לתת זמן לגוף לפתח נוגדנים.
בולוס שניתן בוריד מאפשר העלאה מהירה של ריכוז החומר בדם.
חולי סוכרת משתמשים במונח בולוס כמינון של אינסולין שניתן במרוכז לפני ארוחה.
(במקביל לדרך האחרת למתן אינסולין שהיא הזרקה איטית ומתמשכת של אינסולין כל הזמן ולא רק לפני ארוחה).
בּוּלטוֹן אֶנד וָאט הייתה חברת הנדסה בריטית שנוסדה ב-1775 במערב המידלנדס, באזור בירמינגהם, ועסקה בתכנון ובייצור מנועי קיטור נייחים וימיים.
החברה הוקמה כשותפות בין התעשיין, מהנדס המכונות והממציא האנגלי מתיו בולטון ומהנדס המכונות והממציא הסקוטי ג'יימס ואט.
לימים הצטרף כשותף גם מהנדס המכונות והממציא ויליאם מֶרְדוֹךְ.
החברה מילאה תפקיד חשוב במהפכה התעשייתית, ובשיאה הייתה אחת מיצרניות מנועי הקיטור הגדולות ביותר במאה ה-19.
השותפות הוקמה ב-1775 כדי לייצר ולשווק את מנוע הקיטור שפיתח ואט ועליו רשם פטנט.
המנוע של ואט היה יעיל פי כמה ממנוע הקיטור של ניוקומן שקדם לו, ותצרוכת הפחם שלו נמוכה במידה משמעותית.
בית החרושת של החברה, Soho Manufactory , שכן בגבולה הדרומי של הנדסוורת' ליד Soho House ביתו של בולטון וכיום מוזיאון המנציח את חייו ופועלו.
עם זאת, רוב החלקים של המנועים יוצרו על ידי אחרים; הצילינדרים, לדוגמה, יוצרו על ידי התעשיין ג'ון וילקינסון .
ב-1795 החלו בולטון וואט לייצר מנועי קיטור בבית היציקה Soho Foundry שבבעלותם, שנמצא בסמת'וויק, ליד בירמינגהם.
ב-1800 עברה השותפות עברה לבניהם של השניים.
ויליאם מרדוך הצטרף כשותף לחברה ב-1810, והמשיך בשותפות עד פרישתו, עשרים שנה לאחר מכן, בגיל 76. החברה התקיימה למעלה מ-120 שנה, אומנם ב-1849 בשם אחר – , והיא המשיכה לייצר מנועי קיטור עד 1895, אז נמכרה לחברת .
שארלוט מתיוז הייתה בעלת הבנק שלהם בלונדון מ-1792, אחרי מות בעלה באותה שנה.
אישה המנהלת בנק היה דבר בלתי רגיל באותה תקופה.
היא רכשה את אמונם של בולטון וואט, נפשה עם משפחת בולטון, והעניקה הלוואות בסכומים גדולים ביותר למימון פעולותיהם.
עם מותה ב-1802, בגיל 43, עבר ניהול הבנק לידי משפחות בולטון וואט.
בבית החרושת עבדו והתחנכו מהנדסי מכונות צעירים שהתפרסמו לימים בזכות עצמם.
עם אלה נמנים ג'יימס לואו (James Law), פיטר יוּאֶרט , ויליאם בראנטון , אייזק פֶּרִינס , ויליאם מֶרדוֹךְ וג'ון סאות'רן .
החברה השאירה ארכיב עצום המתעד את פעילותה, שנמסר לעיר בירמינגהם ב-1911 והוא שמור בספריית בירמינגהם.
ארכיון נוסף של מסמכים ושרטוטים טכניים נתרם לאוסף בולטון אנד ואט ב-2015.
מנועי בולטון אנד ואט פעילים שהשתמרו לימינו
מנוע סמת'וויק מ-1779 – במוזיאון המדע בבירמינגהם .
מנוע ויטברד , יוצר ב-1785 – ב-Powerhouse Museum בסידני, אוסטרליה.
המנוע בתחנת השאיבה קרופטון מ-1812.
המנוע מ-1820 בתחנת השאיבה קיוּ בְּרידג', כיום London Museum of Water & Steam .
שני מנועים מ-1884 בתחנת השאיבה פייפלוויק .
בולט היא חברת תחבורה אסטונית שמספקת שירותי קריאת הסעה (Ride-hailing), השכרת כלי תחבורה קטנים (Micromobility), משלוחי אוכל ומצרכים (באמצעות אפליקציית Bolt Food) ושירותי שיתוף רכבים.
החברה ממוקמת בטאלין ופועלת ביותר מ-500 ערים בלמעלה מ-45 מדינות באירופה, אפריקה, מערב אסיה ואמריקה הלטינית.
לחברה יש למעלה מ-150 מיליון לקוחות ויותר מ-3 מיליון נהגים ושותפי משלוחים.
לחברה יש תוכניות להנפקה ציבורית ראשונית בשנת 2025.
החברה נוסדה בשנת 2013 בשם Taxify על ידי מרקוס ויליג, שהיה אז תלמיד תיכון בן 19. מרקוס בנה את אב הטיפוס של האפליקציה תוך שהוא מגייס נהגים באופן אישי ברחובות טאלין, לאחר שקיבל הלוואה של 5,000 אירו ממשפחתו.
השירות הושק בטאלין, אסטוניה, באוגוסט 2013, ובשנת 2014 כבר פעל גם מחוץ למדינה.
באפריל 2017, השירות התרחב לבאקו ולמלטה.
בספטמבר 2017, בולט השיקה את שירותיה בלונדון באמצעות רכישת חברת מוניות מקומית, אך הושעתה על ידי מחלקת התחבורה של לונדון עקב בעיות רישוי.
בפברואר 2018, החברה הגישה בקשה חדשה לרישיון, והשיקה מחדש את פעילותה בלונדון ביוני 2019. באוקטובר 2017, השירות התרחב לפריז.
באפריל 2018, החברה הגיעה ל-10 מיליון משתמשים גלובליים.
במרץ 2019, החברה שינתה את שמה מ-Taxify ל-Bolt.
באוגוסט 2019, החברה השיקה את Bolt Food, שירות משלוחי אוכל, בטאלין.
מאז השירות התרחב ליותר מ-80 ערים ב-20 מדינות, עם מעל ל-30,000 מסעדות שמשתמשות בפלטפורמה.
בספטמבר 2021, בולט השיקה שירות משלוחי מצרכים בשם Bolt Market.
בנובמבר 2024, בולט הפסידה בתביעה משפטית בבית הדין לענייני עבודה בבריטניה בנוגע למעמד התעסוקתי של נהגיה.
בית הדין פסק כי נהגי בולט זכאים למעמד של "עובדים" ולא כקבלנים עצמאיים, כפי שטענה החברה.
סיווג זה מעניק לנהגים זכאות להטבות תעסוקתיות, כולל הגנות על שכר מינימום.
את התביעה הגישו כ-10,000 נהגים נוכחיים ולשעבר שדרשו שכר מינימום והטבות תעסוקתיות נוספות.
עורכי הדין המייצגים את הנהגים מעריכים כי בולט עשויה להתמודד עם אחריות כספית העולה על 200 מיליון ליש"ט בעקבות החלטה זו.
לפני שהכריזה על שותפות עם דידי צ'וקסינג, בולט גייסה מעל ל-2 מיליון אירו כהון השקעות ממשקיעים פרטיים (אנג'לים) מאסטוניה ופינלנד.
באוגוסט 2017, Didi Chuxing השקיעה סכום לא ידוע, שלפי ההערכות עמד על "סכום בן שמונה ספרות בדולרים אמריקאיים".
בסבב גיוס במאי 2018, שכלל השקעה של 175 מיליון דולר מצד Daimler, Didi ומשקיעים נוספים, הוערכה החברה בשווי של מיליארד דולר, מה שהפך אותה ל"יוניקורן".
בינואר 2020, הבנק האירופי להשקעות חתם על הסכם מימון חוב סיכון בגובה 50 מיליון אירו עם בולט.
המימון, שנתמך על ידי הקרן האירופית להשקעות אסטרטגיות (EFSI), נועד לקדם את פיתוח המוצרים של בולט בתחומים שבהם הטכנולוגיה יכולה לשפר את הבטיחות, האמינות והקיימות של שירותיה.
המימון כולל השקעה בשירותים קיימים כמו הזמנת רכבים ומשלוחי אוכל, וכן פיתוח מוצרים חדשים.
בדצמבר 2020, בולט גייסה 150 מיליון אירו מקרנות הון סיכון.
במרץ 2021, בולט גייסה 20 מיליון אירו מתאגיד הפיננסים הבינלאומי (International Finance Corporation), חבר בקבוצת הבנק העולמי, לטובת הרחבה נוספת בשווקים מתעוררים.
החברה הוערכה בשווי של יותר מ-2 מיליארד אירו לאחר סבב הגיוס הזה.
באוגוסט 2021, בולט גייסה 600 מיליון אירו מקרן סקוויה קפיטל (Sequoia Capital), מה שהעלה את שווי החברה ליותר מ-4 מיליארד אירו.
נכון לשנת 2021, Didi Chuxing כבר לא הייתה משקיעה בבולט.
בינואר 2022, בולט גייסה 628 מיליון אירו ממשקיעים בראשות סקוויה קפיטל ו-Fidelity Management and Research Co, מה שהעלה את הערכת השווי של החברה ל-7.4 מיליארד אירו.
בולט קורקינטים אלקטרוניים (Bolt e-scooters)
בספטמבר 2018, החברה הודיעה על הרחבת פעילותה לשירותי מיקרו-מוביליות.
לאחר השקת קורקינטים חשמליים בפריז, בולט הרחיבה את פעילות המיקרו-מוביליות שלה ברחבי אירופה.
בנובמבר 2022, הקורקינטים של בולט שולבו באפליקציית המוביליות הנורווגית Ruter, ובמאי 2023 שולבו באפליקציית המוביליות של ברלין, Jelbi.
נכון לפברואר 2023, בולט פועלת ב-260 ערים ב-25 מדינות ומעמידה להשכרה 245,000 כלי רכב שיתופיים.
ביוני 2023, בולט השיקה את דגם הקורקינט החדש שלה — Bolt 6.
בולט אופניים חשמליים (Bolt e-bikes)
שנתיים לאחר השקת הקורקינטים החשמליים, במאי 2020, בולט השיקה אופניים חשמליים בפריז, צרפת.
בשנים שלאחר מכן, הרחיבה החברה את פעילות האופניים החשמליים שלה לערים גדולות רבות ברחבי אירופה.
במאי 2021 השיקה בולט דרייב.
היא הושקה בטאלין, אסטוניה, ומאז התרחבה למדינות נוספות - לטביה, ליטא, וגרמניה במאי 2023, התקשר בולט בהסכמי מסגרת שכירות בסך 126 מיליון אירו עם לומינור וסוודבנק כדי לאפשר את הרחבת בולט דרייב במדינות הבלטיות.
היו לה 1,500 כלי רכב משותפים בווילנה 18 חודשים לאחר ההשקה.
שירות שיתוף המכוניות של בולט בווילנה עולה מ-0.05 יורו לדקה עבור אאודי Q2 ופיג'ו 208.
באוגוסט 2019 הכריזו בולט ואוניברסיטת טרטו על שותפות בפרויקט מחקר יישומי לפיתוח טכנולוגיה למכוניות בנהיגה עצמית.
באפריל 2021, בולט ואוניברסיטת טרטו הרחיבו את שיתוף הפעולה ביניהם בפרויקט ה-AV, וחתמו על הסכם חדש ל-5 שנים שנועד להמשיך ולפתח את היכולות הטכניות של מעבדת הנהיגה האוטונומית של האוניברסיטה בתחומי בינה מלאכותית ומפות ואלגוריתמים.
בשנת 2021, בולט השיקה שירות משלוחי מצרכים במדינות הבלטיות.
לאחר מכן, השירות הורחב לשוודיה, צ'כיה, פולין ומדינות נוספות.
בולט מתכננת בעתיד לבצע משלוחי מצרכים באמצעות רובוטים אוטונומיים, בשיתוף פעולה עם חברת Starship Technologies.
בולטימור קלאב הוא תת-ז'אנר מוזיקלי של ברייקביט ומוזיקת האוס, שהופיע לראשונה בתחילת שנות ה-1990 בבולטימור שבארצות הברית.
הז'אנר מבוסס על מבנה של פעימות של 8/4, וכולל קצב של כ-130 פעימות לדקה.
באופן דומה למוזיקת טראפ, מוזיקת באונס, גטו האוס וגטוטק , יצירות הז'אנר מכילות קטעי קול חוזרים בלופים, ברייקים כבדים, שימוש בקריאה ותגובה, ושימוש בדגימות משירים אחרים, לרוב מ-"Sing Sing" של הלהקה גאז ו-"Think (About It)" של זמרת הנשמה האמריקאית לין קולינס .
בוליביה ובשמה הרשמי המדינה הרב-לאומית של בוליביה (בספרדית: Estado Plurinacional de Bolivia; באיימרה: Wuliwya Walja Ayllunakana Marka; בגוארני: Tetã Hetate'ýigua Volívia; בקצ'ואה/רונסימי: Puliwya Achka Aylluska Mamallaqta) היא מדינה ללא מוצא לים במערב אמריקה הדרומית, שגובלת בדרומה בארגנטינה, בדרום מערב בצ'ילה, מדרום מזרח בפרגוואי, בצפון ובמזרח בברזיל ובצפון מערב בפרו.
מאז מלחמת האוקיינוס השקט (1879–1884) עם צ'ילה, בוליביה היא אחת משתי המדינות ללא מוצא לים בעולם החדש (לצד שכנתה פרגוואי), אולם הסכמים עם מדינות שכנות העניקו לבוליביה גישה עקיפה לאוקיינוס השקט ולאוקיינוס האטלנטי.
אוכלוסיית המדינה, המוערכת בכ-12 מיליון תושבים, היא רב-לאומית, וכוללת עמים ילידים, מסטיסים, אירופאים, אסייתים ואפריקאים.
ספרדית היא השפה הנפוצה במדינה, והיא אחת מ-37 השפות הרשמיות במדינה, לצד שפות ילידיות, שהנפוצות מביניהן הן גוארני, איימרה וקצ'ואה.
בוליביה המודרנית היא רפובליקה דמוקרטית חוקתית, המחולקת לתשע מחלקות.
שליש מהמדינה הוא רכס הרי האנדים.
הגאוגרפיה שלה משתנה בין הפסגות של הרי האנדים במערב, אל השפלה במזרח, הממוקמת באגן האמזונס.
המדינה קרויה על שמו של סימון בוליבר (Simón Bolívar), משחרר דרום אמריקה.
ההיסטוריה האנושית באזור שכיום נמצא בשטח בוליביה, החלה מההתיישבות הראשונה של בני אדם באזור, בערך 12,000 שנים לפני ההווה.
מספר תרבויות אנושיות קדומות, ביניהן תרבות הטיוואנאקו, פעלו באזור זה, ובעיקר באזור האלטיפלנו ואגם טיטיקקה, שהיה מוקד לפיתוח טכנולוגיות חקלאיות, ביות בעלי חיים וצמחים, והתפתחות של תרבויות חומריות המבוססות על מחצבי האזור.
בין קהילות בני האדם באזורים השונים התבסס דפוס של מגע ומסחר "אנכי", ניהלו תושבי הרי האנדים מסחר ענף עם תושבי החוף, העמקים והשפלה, על מנת להשיג מוצרים שלא ניתן להשיג בהרים.
החל מסוף המאה ה-12 החלו להתבסס "ממלכות האיימרה" באזור הרי האנדים המרכזיים.
ידוע על לפחות שבע "אומות" של דוברי איימרה וכל אחת מהן התחלקה לשתי "ממלכות".
בחצי השני של המאה ה-15 ביססו בני האינקה את שליטתם באזור, שהפך לחלק מאימפריית האינקה.
בשנת 1532 החל כיבוש האזור על ידי הקונקיסטאדורים מספרד ובכך החלה תקופת שלטון האימפריה הספרדית, שנמשכה עד סיום מלחמת העצמאות של בוליביה ב-1825. בתחילת התקופה הקולוניאלית היה האזור מחוז שלטוני עצמאי ("אודיינסיה") בתוך מלכות המשנה של פרו שבירתה לימה.
בשנת 1776 עבר המחוז למלכות המשנה של ריו דה לה פלטה, שמרכזה בבואנוס איירס, והוא כונה מאז פרו העליונה.
בתחילת התקופה הקולוניאלית נוצרו המרכזים העירוניים שעודם מהווים את מרכז ההתיישבות האנושית באזור כיום, ביניהן לה פאס, פוטוסי, צ'וקיסאקה (כיום סוקרה), קוצ'במבה ואורורו.
לאורך כל התקופה הקולוניאלית, מכרות הכסף היו הבסיס הכלכלי של המחוז.
בשיאם, למכרות הכסף בפוטוסי ובאורורו הייתה השפעה כלכלית עצומה על העולם כולו, ובשנים 1570–1650 פוטוסי לבדה הפיקה יותר ממחצית מהכסף שהגיע מהעולם החדש.
עם זאת, כלכלת האזור הייתה רגישה מאוד לתנודות ומשברים בכלכלה העולמית.
בשנים השנים 1650–1750 חווה האזור דעיכה כלכלית והגירה שלילית.
על אף ההתאוששות הכלכלית בחצי השני של המאה ה-18, היה אזור זה המוקד של מרידות ילידים, ביניהם מרד בהנהגת טופאק אמארו השני וטופאק קטארי.
מלחמת העצמאות של בוליביה התחוללה בשנים 1809–1825 – פרו העליונה הייתה המחוז הראשון שבו החלו מרידות נגד השלטון הספרדי באמריקה הדרומית, ובוליביה הייתה המדינה האחרונה שקיבלה עצמאות בתקופה זו.
אנטוניו חוסה דה סוקרה הוביל את המערכה הצבאית שהביאה לשחרור האזור.
האספה המכוננת שהכריזה על עצמאות המדינה ב-1825 החליטה גם שהמדינה תיקרא על שם סימון בוליבר והזמינה אותו לכהן כנשיאה הראשון ולכתוב את חוקתה הראשונה כרפובליקה ריבונית.
בשנים 1825–1880 התמודדה בוליביה עם קשיים כלכליים שנבעו בין השאר מקושי בשיקום המכרות, ארגון המדינה ויצירת מנגנון שלטוני יעיל.
בוליביה ניהלה בתקופה זו מספר מלחמות עם שכנותיה, ולתקופה קצרה היא הייתה חלק מהקונפדרציה הפרואנית-בוליביאנית.
עד שנות ה-60 של המאה ה-19, הכלכלה הבוליביאנית התאפיינה כמרקנטיליסטית.
פתיחת השווקים של בוליביה החל משנות ה-60 לוותה בגילוי של משאבי גואנו ומלחת במדבר אטקמה, והסכסוך על השליטה במשאבים אלה הוביל לפרוץ מלחמת האוקיינוס השקט ב-1879, שבמסגרתה איבדה בוליביה את גישתה לאוקיינוס והפכה לאחת משתי המדינות ללא מוצא לים ביבשת.
לאחר המלחמה החלה להתגבש המערכת המפלגתית המשמעותית הראשונה במדינה, שבמרכזה היו אליטות בעלי מכרות הכסף ובעלי מכרות הבדיל.
בדיל היה המשאב הכלכלי המרכזי של בוליביה מתחילת המאה ה-20 ועד שנות ה-80 של אותה המאה.
בוליביה הובסה במלחמת הצ'אקו עם פרגוואי, בשנים 1932–1935. המלחמה גרמה לזעזוע פוליטי עמוק ולהתערערות השלטון האוליגרכי של בעלי המכרות.
בשנת 1952 התחולל מרד, שקיבל את הכינוי "המהפכה הלאומית".
לאחר מהפכה זו עלתה לשלטון מפלגת "התנועה המהפכנית הלאומית" – ה-MNR, ששלטה במדינה עד 1964 והובילה רפורמות אגרריות וכלכליות, כולל הלאמה של גופים כלכליים חשובים.
שאלת היחס לארגוני עובדים והכורים הייתה מרכזית לפוליטיקה של המדינה בשנים אלה וגם בשנים שלאחר מכן, ובתקופה זו גם התרחב האלקטורט.
השנים 1964–1982 היו שנים של אי-יציבות פוליטית ושלטון של חונטות צבאיות, חלקן דיקטטוריות ודכאניות.
הפיכות צבאיות, שהיו חלק בלתי נפרד מההיסטוריה של המדינה גם מוקדם יותר, היו בשנים אלה תכופות ואלימות יותר.
תקופת שלטון החונטות הסתיימה ב-1982, ובחירות דמוקרטיות וחופשיות נערכו ב-1985. בשנים הבאות עברה המדינה תהליך של דמוקרטיזציה, שבמסגרתו גם התחזק השלטון המקומי ועלה כוחן של קהילות ילידים.
לצד זאת, השלטון בתקופה זו קידם רפורמות כלכליות נאוליברליות מרחיקות לכת, שכללו מדיניות צנע והיו קשות לחלקים רחבים בציבור, והמלחמה בסמים, בשיתוף פעולה עם ארצות הברית זירזה את התהוותם של מוקדי כוח חדשים בהובלת מגדלי הקוקה באזור העמקים.
תהליך זה הגיע לשיאו בבחירות בשנת 2005, בהן עלה לשלטון אבו מוראלס.
מוראלס ומפלגתו, MAS, היו השחקנים הפוליטיים הבולטים בעשורים הראשונים של המאה ה-21. מוראלס ביטל את מרבית הרפורמות הנאוליברליות שקודמו בעשורים הקודמים והוביל מדיניות של הלאמה.
בשנת 2009 אושררה חוקה חדשה ומתקדמת מבחינת יחסה לקבוצות ילידיות וזכויות חברתיות.
עם זאת, החוקה גם חיזקה את הרשות המבצעת, וקיימת ביקורת על השימוש של השלטון בכוחו ועל פגיעה בדמוקרטיה ובזכויות אדם.
בשנת 2019 פרץ משבר פוליטי וחוקתי סביב החלטתו של מוראלס לשנות את החוקה ולרוץ פעם נוספת לנשיאות וטענות לזיוף בחירות.
מאז 1982, המערכת הפוליטית בבוליביה מוגדרת כדמוקרטיה ייצוגית, נשיאותית, רב-מפלגתית.
בחירות נערכות ברמה הלאומית מאז 1985 וברמה המקומית מאז 1987. בבחירות נבחרים חברי כל הרשויות, בכללם הנשיא וסגן הנשיא, חברי שני בתי המחוקקים והשופטים בערכאות השיפוטיות העליונות.
על אף שהמבנה המשטרי הוא דמוקרטי באופן רשמי, חוקרים ועורכי מדדים של מידת הדמוקרטיוּת של משטרים, זיהו בעיות רבות מבחינת איכות הדמוקרטיה בבוליביה.
בשנים 1964–1982 השלטון האזרחי בבוליביה היה נתון בידי דיקטטורות צבאיות (חונטות, שהתחלפו תכופות בעקבות הפיכות צבאיות ומערכות בחירות (לפחות חלקן מושחתות).
תקופה זו החלה בהפיכה של 1964 שבה הודח הנשיא ויקטור פאס אסטנסורו , בידי מפקד הצבא הבוליביאני, אלפרדו אוונדו קנדיה וסגן הנשיא, רנה באריינטוס , שהפכו לנשיאים-משותפים.
באריינטוס נבחר לנשיאות ברוב גדול בשנת 1966, בבחירות שנחשבות לעיתים לבלתי-לגיטימיות, שכן רבים ממנהיגי האופוזיציה הוגלו לפני כן ועל האופוזיציה נאסר לנהל קמפיין בחירות.
לאחר מותו של באריינטוס ב-1969, סגנו, לואיס אדולפו סילס, היה לנשיא לתקופה קצרה, עד שאוונדו קנדיה לקח לעצמו את השלטון בהפיכה נוספת.
ב-1970 ו-1971, שתי הפיכות צבאיות הובילו בסופו של דבר לשלטון הדיקטטורי של הוגו בנסר , בשנים 1971–1978. ב-1978, בחירות מזויפות הובילו לשורה של הפיכות נוספות, שתיים ב-1978, אחת ב-1979 ואחת ב-1980. הגנרל לואיס גרסיה מסה תפס את השלטון ב-1980 והשליט משטר דיטטורי וברוטלי.
ביולי 1982, חונטה נוספת שבראשה עמדו ארבעה מפקדי צבא , מינתה את הגנרל גווידו וילדוסו לנשיא.
וילדוסו היה הנשיא האחרון שמונה על ידי הצבא.
עם סכנה ברורה למשבר כלכלי ופוליטי חריף, ואף למלחמת אזרחים, וילדוסו החליט לכנס מחדש את הפרלמנט שנבחר שנתיים קודם לכן ולאפשר לו לקבוע מי ינהיג את המדינה.
ההחלטה הראשונה של הפרלמנט הייתה לאשר מחדש את תוצאות הבחירות של שנת 1980 ובעקבות זאת לבחור שוב בהרנן סילס סואסו לנשיא.
סילס הוביל תקופה שנחשבת לתקופת מעבר לדמוקרטיה עד 1985, וזאת תוך שהמדינה חווה היפראינפלציה וכאוס כלכלי.
בסך הכול, התחלף הממשל בשנים 1964–1985 16 פעמים; ב-10 מתוכם עלה הצבא לשלטון, והשאר היו תקופות מעבר בשלטון נציגי המפלגות.
החוקה הראשונה של בוליביה נכתבה על ידי סימון בוליבר בלימה ואושררה עם תיקונים על ידי האספה המכוננת בנובמבר 1826. מאז הוחלפה החוקה 16 פעמים.
החוקה הנוכחית של בוליביה אושררה בשנת 2009. שינוי החוקה היה הבטחת בחירות ויעד מרכזי של הנשיא אבו מוראלס, שנבחר לראשונה בשנת 2006. סעיף 1 בחוקה מגדיר את בוליביה כדלקמן:
חוקת בוליביה מגדירה ארבע רשויות ממשל:
הרשות המבצעת – בראשה עומדים הנשיא וסגן הנשיא, שנבחרים בבחירות ישירות לתקופה של חמש שנים, והם יכולים להיבחר לקדנציה רצופה נוספת רק פעם אחת.
הנשיא משמש כראש הרשות המבצעת וראש המדינה, והוא ממנה את שרי הקבינט.
כדי להיבחר זקוק הנשיא ל-50% מהקולות לפחות, או ל-40% לפחות בהפרש של יותר מ-10% מכל מועמד אחר.
אם אף מועמד לא משיג את הרוב הדרוש, נערך סיבוב שני בתוך 60 יום.
משרדי הרשות המבצעת נמצאים בלה פאס, וכך גם המעון הנשיאותי, הקאסה גרנדה דל פואבלו ("בית העם הגדול").
הרשות המחוקקת – "האספה הרב-לאומית המחוקקת" מורכבת משני בתים, בית הנבחרים (130 נציגים) והסנאט (36 סנאטורים, 4 מכל אחד מ-9 המחלקות).
בראש האספה הרב-לאומית עומד סגן נשיא בוליביה.
מושבי האספה נמצאים בלה פאס.
הרשות השופטת – הרשות השופטת של בוליביה נחלקת לשלוש סמכויות שיפוט שוות – רגילה, ילידית, וחקלאית-סביבתית – בנוסף לבית משפט חוקתי ולמועצה השופטת, שתפקידה לנהל אדמיניסטרטיבית את מערכת המשפט ובסמכותה לדון משמעתית את חבריה.
כל חברי הרשות השופטת נבחרים על ידי העם (אך לאספה המחוקקת יש תפקיד באישור רשימת המועמדים) והחוקה קובעת תנאי סף שונים למועמדות.
מערכת המשפט הרגילה – בתחום המשפט הפלילי, האזרחי והמנהלי.
בראשה עומד בית המשפט העליון לצדק (Tribunal Supremo de Justicia) של בוליביה, שנמצא בבירה סוקרה ומתפקד כסמכות העליונה, ובו 12 שופטים שנבחרים על ידי הציבור לכהונה אחת של שש שנים, ללא אפשרות לבחירה חוזרת.
לבית המשפט העליון כפופים בתי המשפט המחוזיים ובתי המשפט הנמוכים.
בתי המשפט החקלאים-סביבתיים (Jurisdicción Agroambiental) – בית המשפט החקלאי-סביבתי הוא הסמכות העליונה לפתרון סכסוכים בעניינים הקשורים לאדמות חקלאיות, יערות, סביבה, מים, שימוש במשאבים טבעיים ושמירה על הסביבה הטבעית.
הוא אחראי על ארגון מערכת של בתי משפט חקלאיים-סביבתיים הכפופים לו.
חבריו נבחרים באותו האופן כמו חברי בית המשפט העליון, אך בנוסף לתנאי הסף הרגילים עליהם להיות בעלי מומחיות וניסיון במשפט בתחום החקלאי והסביבתי, או פרופסורים באוניברסיטה שעסקו בתחום במשך שמונה שנים לפחות.
סמכות שיפוט בענייני עמים ילידיים באזור הכפרי (Jurisdicción Indígena Originario Campesina) – החוקה (סעיף 190) מבטיחה שהעמים הילידיים יוכלו לנהל את תחום המשפט באופן אוטונומי, על פי הסמכויות שנהוגות אצלם ועל פי העקרונות, הערכים התרבותיים והנורמות שלהם, ועל פי ההליכים הנהוגים אצלם.
הסמכות לביקורת שיפוטית על המחוקק נתונה בידי בית המשפט החוקתי, שמושבו בסוקרה, ובו תשעה שופטים שלפחות שניים מהם מגיעים ממערכת המשפט של העמים הילידים.
הם נבחרים על ידי הציבור לכהונה של שש שנים.
מועצת המשפט (Consejo de la Magistratura) – מועצה שאחראית על הדין המשמעתי בתוך מערכת המשפט ועל ניהולה השוטף.
חבריה נבחרים על ידי העם, מתוך רשימה של מועמדים שמוצגים על ידי האספה המחוקקת, לתקופה של שש שנים ללא אפשרות לבחירה מחדש.
הרשות האלקטורלית – הגוף האחראי על הבחירות ברמה הלאומית והמקומית (בדומה לוועדת הבחירות במדינות אחרות) מוגדר על פי חוקת בוליביה כרשות רביעית, עצמאית.
בראשה עומד בית המשפט הגבוה לבחירות (El Tribunal Supremo Electoral), שבו שבעה חברים, שניים מהם לפחות בני עמים ילידיים.
שישה מחבריו נבחרים על ידי האספה המחוקקת ברוב של שני שלישים לפחות מהחברים הנוכחים.
השביעי ממונה על ידי הנשיא.
כפופים לו בתי המשפט לבחירות במחלקות של בוליביה (שנבחרים באופן דומה), שופטי הבחירות, מושבעים בנקודות הבחירה, והנוטריונים.
החוקה הראשונה של בוליביה, משנת 1826, חילקה את המדינה למספר רמות של שלטון מקומי; עם זאת, לאורך המאה ה-19 ורוב המאה ה-20, נטתה המדינה לשלטון ריכוזי ולביטול סמכויות מקומיות.
תהליך זה התהפך לקראת סוף המאה ה-20, ובשנות ה-90 השלטון המקומי היה לנושא פוליטי מרכזי בפוליטיקה של בוליביה.
כיום בוליביה מחולקת לתשע "מחלקות" (Departamentos).
כל מחלקה מחולקת למספר "פרובינציות" (Provincias; סך הכול 112 פרובינציות).
הפרובינציות מחולקות לרשויות מוניציפליות (Municipios; 336 נכון למרץ 2024).
בנוסף לחלוקה למחלקות ופרובינציות, קיימות בבוליביה טריטוריות ילידיות, שנקראות "טריטוריות ילידיות, מקוריות, כפריות" .
בדו"ח של המועצה האינטר-אמריקאית לזכויות אדם נכתב ש"למרות ההתקדמות שמודל זה מביא לטובת ההגדרה העצמית של עמים ילידיים ושבטיים, ישנם אתגרים באשר לאפקטיביות של ההכרה באוטונומיות ילידיות.
כמו כן, הדיון על האוטונומיה של המחלקות ממשיך להיות גורם שמעודד קיטוב פוליטי, במיוחד בין הקבוצות שבאופן מסורתי מחזיקות בכוח הכלכלי לבין הממשל המרכזי".
בשנת 2008 קיבלה בוליביה ציון 6.15 במדד הדמוקרטיה של האקונומיסט, ציון שמשמעותו "דמוקרטיה פגומה" (טווח ציונים 6 עד 8).
מאז הידרדרה בוליביה במדד, עד לציון 4.2 בשנת 2023. נתון זה מציין "משטר היברידי" (4 עד 6), והתקרבות לקטגוריה של "משטר סמכותני".
ציון זה מציב את בוליביה במקום ה-20 באזור אמריקה הלטינית והקריביים מבחינת איכות הדמוקטיה, ובמקום ה-106 בעולם.
כותבי המחקר נתנו לבוליביה ציון נמוך במיוחד בקטגוריה של תרבות פוליטית (1.29).
במדד של מכון V-Dem לשנת 2023 מסווגת בוליביה כ"דמוקרטיה אלקטורלית", קטגוריה שכוללת משטרים שבהם "בבחירות לרשות המבצעת משתתפות מפלגות מרובות, והן חופשיות והוגנות; קיימת רמה מספקת של זכות בחירה, חופש ביטוי וחופש התאגדות".
מחברי דוח הדמוקרטיה של V-Dem, ציינו את בוליביה כאחת המדינות שבהן היה שיפור בשנת 2023 ושתרמו למגמה חיובית באמריקה הלטינית.
עם זאת, רמת הדמוקרטיה בבוליביה אינה מספיקה כדי להיחשב ל"דמוקרטיה אלקטורלית +" (קטגוריה בה נמצאת ישראל) או ל"דמוקרטיה ליברלית", קטגוריה שבנוסף לקריטריונים של "דמוקרטיה אלקטורלית", מצריכה מגבלות משמעותיות על הרשות המבצעת, הגנה על זכויות האזרח, ושוויון בפני החוק.
חוקרי המכון ציינו שעם בחירתו של אבו מוראלס לנשיאות בשנת 2006, החל המשטר בבוליביה תהליך הדרגתי של "אוטוקרטיזציה," כלומר ירידה באיכות הדמוקרטיה.
הבחירות בשנת 2019 הובילו להפגנות סוערות ומשבר פוליטי חריף שבסופו התפטר הנשיא אבו מוראלס.
בעקבות משבר זה ירדה בוליביה לדרגת "אוטוקרטיה אלקטורלית".
לאחר התייצבות בשנת 2020 הוגדר המשטר שוב כדמוקרטיה אלקטורלית, אך רמת הדמוקרטיה נותרה נמוכה בהרבה מרמתה לפני 2006.
בדו"ח חירות בעולם משנת 2024 קיבלה בוליביה ציון 66 מתוך 100, שמשמעותו מדינה "חופשית באופן חלקי".
הדו"ח נתן לבוליביה ציון 27 מתוך 40 בתחום השמירה על הזכויות הפוליטיות ו-39 מתוך 60 בתחום השמירה על החירויות האזרחיות.
בעוד שחוקת בוליביה מבטיחה באופן רשמי את שלטון החוק במדינה, ארגוני זכויות אדם טענו כי מאז בחירתו של מוראלס לנשיאות החל תהליך של התערבות גוברת של פוליטיקאים בפעולת מערכת המשפט.
ארגון Human Rights Watch טען כי התערבות פוליטית במערכת המשפט הייתה למגפה בזמן שלטונו של מוראלס וממשיכה אחריו.
הם ציינו שהממשל של לואיס ארסה לא קידם רפורמה בתחום, ואף תמך באישומים מוגזמים וחסרי בסיס כלפי הנשיאה הזמנית ז'אנין אנייס, שכיהנה לאחר התפטרותו של מוראלס, וכי גם ממשלי מוראלס ואנייס קידמו אישומים משפטיים כלפי יריבים פוליטיים.
בדו"ח חירות בעולם של ארגון Freedom House משנת 2024, נכתב ש"חוקים נגד שחיתות אינם נאכפים היטב [בבוליביה], והשחיתות משפיעה על ישויות ממשל שונות ועל הסקטורים הכלכליים, כולל גופי אכיפת החוק...
תהליכי רכש ציבוריים נפגעים לעיתים קרובות משוחד".
בדו"ח נכתב בנוסף, שבוליביה היא אמנם המדינה היחידה העולם שבה שופטים נבחרים על ידי העם, אך השופטים בערכאות הגבוהות נבחרים מתוך רשימות שמאשרים המחוקקים, ומנגנון זה איפשר למפלגה השלטת לשלוט בתהליך ולהביא לבחירתם של שופטים שידידותיים לצרכיה הפוליטיים.
פוליטיקאים השתמשו במערכת המשפט כדי לרדוף יריבים פוליטיים, דבר שבלט בשנים 2019–2022, לאחר המשבר הפוליטי של שנת 2019. בנוסף, הפוליטיזציה של מערכת המשפט איפשרה קידום שחיתות שלטונית.
בנוסף, מערכת המשפט עמוסה, וקיימים קשיים בגישה למערכת המשפט.
הדו"ח מציין פגמים חמורים בהבטחת הזכות להליך הוגן וכן בעיות של אפליה ושחיתות במערכת אכיפת החוק.
בדו"ח משנת 2024 של המועצה האינטר-אמריקאית לזכויות אדם נכתב:
דו"ח החירות בעולם משנת 2024 ציין לטובה את השמירה על חופש הדת, החופש האקדמי, וחופש הביטוי.
עם זאת, הדו"ח ציין שעיתונאים ואישים אחרים שעוסקים במדיה נתונים להטרדה מצד הממסד הפוליטי ומצד קבוצות שנאמנות לו, דבר שפוגע בחופש העיתונות.
Human Rights Watch ציין מקרים של אלימות נגד עיתונאים.
בנוסף, לפי הארגון, היעדר חוקים שמסדירים קניית מודעות פרסום שנרכשות על ידי הממשלה יוצרת אפליה – בשנת 2022 80% מהמודעות הממשלתיות הלכו לשני גופי מדיה – ולא קיים חוק שמבטיח גישה למקורות מידע.
ארגון עיתונאים ללא גבולות קבע שנכון ל-2024 בבוליביה, "התקפות, איומים, צנזורה, והטרדה על ידי הממשלה וכוחות שנאמנים לממשלה מפרים כל העת את חופש העיתונות.
התקפות נגד עיתונאים, במיוחד על ידי המשטרה, נעשות תכופות יותר".
חוקת בוליביה מבטיחה את החופש להתאגד ולהפגין.
על פי דו"ח של מחלקת המדינה של ארצות הברית משנת 2022, ממשלת בוליביה "מכבדת באופן כללי את חופש ההתאגדות".
דוח החירות בעולם נתן לבוליביה ציון 3 מתוך 4 בכל הקטגוריות הקשורות לחופש ההתאגדות.
הדוח ציין במיוחד את האלימות מצד השלטון בהפגנות בשנת 2019 ולאחריהן, כגורם שפוגע בחופש להאגד ולהפגין.
החוק בבוליביה מתקדם בהבטחת זכויותיהן של נשים, שוויון מגדרי, ייצוגן הפוליטי של נשים ומניעה של אלימות נגד נשים.
בשנים 2014–2014 53% מהמושבים בבתי המחוקקים של בוליביה היו בידי נשים.
עם זאת, אלימות נגד נשים היא בעיה רווחת בבוליביה וקיים קושי להביא להלימה בין לשון החוק לבין המצב המעשי.
מחקר שהתפרסם ב-2022 מצא ש-42% מהנשים בגילים 15–49 חוו אלימות מצד בן זוג, הנתון הגבוה ביותר באמריקה הלטינית ובקריביים.
הפלות אינן חוקיות בבוליביה, למעט מקרים של אונס, גילוי עריות, או סכנה לחיי האישה, אך גם במקרים אלה, נשים שבוחרות להפיל נתקלות לעיתים קרובות בסטיגמות ובאלימות.
פעילות מינית הומוסקסואלית מעולם לא הייתה מוגדרת כלא חוקית.
בשנת 1832 נכנס לתוקף קודקס החוקים הראשון של בוליביה, שהתבסס ברובו על קודקס ספרדי מ-1822, ואשר לא הייתה בו התייחסות למין הומוסקסואלי.
החוקה משנת 2009 אוסרת מצד אחד על אפליה על רקע נטייה מינית ומצד שני מגבילה נישואים לנישואים בין גבר לאישה.
פסיקת בית משפט משנת 2020, שאושרה על ידי בית המשפט לחוקה בשנת 2022, חייבה את הממשלה להכיר באיחוד אזרחי בין בני זוג מאותו המין.
מלבד החוקה, קיימים בבוליביה מספר חוקים שאוסרים על אפליה נגד להט"בים ומגדירים אותה כפשע שנאה.
עם זאת, על פי דו"ח החירות בעולם, חוקים אלה כמעט אף פעם לא נאכפים, ולהט"בים נתקלים לעיתים קרובות באפליה.
עד לתחילת שנת 2009, היו למדינת ישראל ולבוליביה יחסים דיפלומטיים מלאים, אולם בעקבות מבצע עופרת יצוקה החליטה בוליביה לנתקם.
נשיא בוליביה אבו מוראלס מסר "בעקבות הפגיעה החמורה בחיי אדם, החליטה בוליביה לנתק את היחסים הדיפלומטיים עם ישראל".
מוראלס נחשב כבן ברית של נשיא ונצואלה לשעבר, הוגו צ'אווס שגם החליט לנתק את יחסיה הדיפלומטים עם ישראל בעקבות המבצע.
ב-2010 הייצוא הישראלי לבוליביה עמד על כ-6 מיליון דולר, והיבוא מבוליביה לישראל על כ-3 מיליון דולר.
ב-2011 ניהל נשיא בוליביה אבו מוראלס פגישה ידידותית עם אחמד וחידי, שר ההגנה האיראני, שתכנן את הפיגוע בבניין הקהילה היהודית בבואנוס איירס ב-1994, שבו נרצחו 85 איש ונפצעו 330 (וחידי מבוקש על ידי הרשויות בארגנטינה מאז הפיגועים).
לאחר לחץ פוליטי משלל ארגונים יהודיים, התנצל נשיא בוליביה בפני הקהילה היהודית בארגנטינה.
ביולי 2014 הכריז אבו מוראלס נשיא בוליביה על ישראל כ"מדינת טרור" בעקבות פעילות צה"ל במבצע צוק איתן.
עקב ההחלטה בוטל הפטור מוויזה שהיה נהוג בין המדינות, מאז הסכם שנחתם ביניהן ב-1972.
ב-28 בנובמבר 2019 הודיעה בוליביה כי תחדש את יחסיה עם ישראל לאחר הנתק הממושך.
ב-31 באוקטובר 2023 בעקבות מלחמת חרבות ברזל הודיעה ממשלת בוליביה על ניתוק יחסיה עם ישראל.
בדצמבר 2025 הודיעה בוליביה על חידוש היחסים.
בוליביה היא אחת המדינות העניות באמריקה הדרומית.
בוליביה היא מדינה מתפתחת, עם ציון נמוך במדד הפיתוח האנושי ורמת עוני של 36 אחוזים (נכון ל-2023).
בשנת 1980 נכנסה כלכלת המדינה למשבר והתאוששה בעקבות רפורמות שהובילו לירידה בשיעור העוני, אף שאלו עדיין גבוהים (54% ב-2007).
בין הפעילויות הכלכליות העיקריות ניתן למנות: חקלאות, ייעור, דיג, כרייה וייצור סחורות כגון טקסטיל, הלבשה, מתכות וזיקוק נפט.
ענפי התעשייה העיקריים הם כרייה, צורפות, נפט, מזון ומשקאות, טבק, מלאכת יד וטקסטיל.
המטבע של בוליביה הוא בוליביאנו.
כלכלת המדינה הושתתה במשך תקופה ארוכה על מחצבי כסף בהר בפוטוסי שכרייתם המסחרית הפכה את העיר פוטוסי לאחת מהערים הגדולות והעשירות באימפריה הספרדית.
מאגרי הכסף הידלדלו עם השנים.
הכרייה הממושכת, שבמקרים רבים נעשתה ללא פיקוח או מיפוי מסודרים, הביאה להתמוטטות של מנהרות בהר ולהיחלשות מבנהו הפנימי.
המצב כיום הוא שהר הכסף נמצא בקריסה ולוע גדול נפער בו.
מאז שנבחר בשנת 2005, נשיא בוליביה, אבו מוראלס, מיישם מדיניות כלכלית סוציאליסטית דמוקרטית.
מדיניותו כוללת הלאמה של משאבי טבע, חברות אנרגיה ותאגידים בתחומים שונים שהופרטו בעבר וחלוקה מחדש של העושר.
בוליביה מייצאת סויה, גז טבעי ועוד.
כ-40% מהיצוא מבוליביה מיוצא לברזיל.
בין 2006 ל-2018 צמח התוצר של בוליביה מדי שנה בקצב של 5.2% בממוצע, קצב שמציב את כלכלת בוליביה ככלכלה הצומחת ביותר בדרום אמריקה.
לפני ההלאמות (לא רק של גז ונפט, אלא של טלקומוניקציה, מים, חשמל ומספר מכרות), תאגידים זרים כיסו כ-85% מהרווחים שהופקו מייצור גז טבעי.
מוראלס הגדיל את נתח הרווח של המדינה מגז מכ-15% לפני נשיאותו לכ־80-90% כיום.
בשנת 2005, לפני ההלאמה, הסתכמו הכנסות הגז הממשלתיות ב־0.6 מיליארד דולר; בשנת 2015 זה היה סכום גדול פי ארבעה, 2.6 מיליארד דולר – למעשה ירידה מ-4.5 מיליארד דולר בשנת 2014. בשנת 2015 כל הכנסות הגז והנפט הניבו 4 מיליארד דולר, המהווים כמעט מחצית מרווחי הייצוא של בוליביה.
ההלאמות בתחומי הטלקומניקציה, גז, חשמל ועוד סייעו לשיפור בשירות שניתן תוך כדי הוזלה משמעותית של המחירים והשקעה משמעותית בהפצת השירותים לכלל האוכלוסייה:
בעוד שב-2005 רק 25% מהבתים במרחב הכפרי היו מחוברים לחשמל, עד 2016 המספר זינק ל-66% מהבתים במרחב הכפרי שחוברו לחשמל על ידי חברת החשמל הממשלתית.
מספר משקי הבית עם חיבורי הגז עלה ב-835% מאז עלה מוראלס לשלטון.
יתרות הבנק המרכזי של בוליביה גדלו במידה ניכרת מ-1.174 מיליארד דולר (2005) לכ-8.008 מיליארד דולר ב-2018. האשראי הפרודוקטיבי גדל פי עשרה.
75% מסכומי ההשקעה הציבורית ממומנים ממשאבים פנימיים.
עובדה זו מביאה כי לאחר ארבע עשרה שנים של עבודות חשובות בכל אזורי הארץ, החוב הציבורי החיצוני לטווח הבינוני והארוך מסתכם בכמעט עשרה מיליארד דולר, המהווה 23.6% מהתמ"ג.
למרות מחזור ההתרחבות החזק, האינפלציה צנחה בשנת 2019 לרמה של אחוז אחד בלבד בשנה, כיום 99% מהזיכויים ו-88% מהחיסכון הם במטבע הלאומי של בוליביה, בוליביאנו.
האבטלה עומדת על פחות מ-4% ב-2018, הנמוכה ביותר באמריקה הלטינית, לעומת 8.5% בשנת 2005.
האוכלוסייה עם הכנסה שגדולה מההכנסה הממוצעת גדלה ל-62% מאזרחי בוליביה, אחוז דומה לזה עם הכנסה נמוכה בשנת 2005. 10% העשירים במדינה קיבלו אז פי 128 יותר מה 10% העניים ביותר.
מדד ג'יני, המודד את אי השוויון בהכנסות, צנח מ-0.60 ל-0.44, קצב ההתקדמות הגדול ביותר בצמצום אי השוויון באמריקה הלטינית.
בוליביה השיגה כיסוי של מאה אחוז מהפנסיות לזקנים, הרבה מעל הממוצע האזורי (59%).
שיעור האנאלפביתיות בבוליביה עמד על 13% עם כניסתו של אבו מוראלס לנשיא.
לאחר קמפיין לימוד קרוא וכתוב המוני שהשתמש בתוכנית הלימוד של קובה, חונכו 850,000 בוליביאנים ועד שנת 2008 הוכרזה בוליביה כחפה מאנאלפביתיות.
המדינה השנייה אחרי קובה באמריקה הלטינית מבחינת מימון החינוך.
כיום קיימים במדינה 16,000 מוסדות חינוך, 4,500 מהם נבנו מאז 2006 בכספי תעשיית הגז המולאמת.
תוחלת החיים של הבוליביאנים בתקופת נשיאותו של מוראלס עלתה מ-64 שנים ל-71 שנים.
זו בחלקה תוצאה של פעילותם של כמעט 700 חברי החטיבה הרפואית הקובנית העובדים במדינה ושל השיפור המשמעותי בגישה לבריאות במדינה.
מבצע נס קובה איפשר גם ל-676,000 בוליביאנים להחזיר את ראייתם.
יתרה מזאת, כ-5,000 בוליביאנים השיגו את התארים הרפואיים בקובה, וחזרו לארצם כדי לספק את שירותיהם.
במדינה פועלים כיום 47 בתי חולים חדשים ולמעלה מ-3,000 מרכזי בריאות שנבנים.
משימת Juana Azurduy Bond תומכת בנשים הרות ותינוקות עד שנתיים ללא ביטוח בריאות.
במקרה של העברה על תנאי, עם אופי פעולה חיובי, נדרשות 4 בקרות לפני הלידה, לידה מוסדית ובקרה לאחר לידה.
ילדים מתחת לגיל שנתיים חייבים לבצע 12 בדיקות בריאות מקיפות דו-חודשיות, אשר כל אלה משפרים מאוד את תנאי הלידה הבסיסיים ואת שנות החיים הראשונות.
מ-2006 עד 2018 תמותת התינוקות והילדים מתחת לגיל חמש פחתה ב-61%.
בוליביה היא מדינה במערב דרום אמריקה אשר מוקפת יבשה.
היא גובלת עם ברזיל בצפון ובמזרח, פרגוואי וארגנטינה בדרום, וצ'ילה ופרו במערב.
בוליביה ממוקמת ברכס הרי האנדים, כאשר הנקודה הגבוהה ביותר במדינה מגיעה לגובה של 6,542 מטר.
מרכז המדינה מעוצב על ידי הרמה אלטיפלאנו, שם גרים מרבית הבוליביאנים.
במזרח המדינה ישנה שפלה אשר מכוסה על ידי יערות הגשם של האמזוניה.
מלה פאס יוצאת דרך היונגאס, המכונה גם "דרך המוות", המקשרת את הבירה עם צפון המדינה.
האקלים במדינה מגוון, ונכללים בה אזורי אקלים שונים בחלקיה השונים - אקלים צחיח וצחיח למחצה, סובטרופי, טרופי, ובאזורי ההרים ממוזג ואלפיני.
כתוצאה מכך גם סוגי הצמחייה מגוונים - מדבר, סוואנה ויער גשם.
בדרום-מערב בוליביה ממוקם סאלאר דה אויוני (בספרדית: Salar de Uyuni), מדבר המלח הגדול בעולם.
הנופים הייחודיים של המדבר הופכים אותו לאטרקציה תיירותית.
מדבר נוסף, מדבר סלבדור דאלי, נקרא כך משום שנופיו מזכירים את הציורים של הצייר סלבדור דאלי.
בבוליביה יש מגוון של בעלי חיים כמו יגוארים, קופים, עצלנאים, פומות ומגוון של עופות כמו קונדור האנדים.
במפקד האוכלוסין, ב-2019, נמנו 11.4 מיליון תושבים.
במשך 50 השנים האחרונות צמחה אוכלוסייתה ביותר מפי 3, וקצב גידול האוכלוסייה גבוה (2.25%).
תוחלת החיים היא 68 לנשים ו-63 לגברים.
רוב האוכלוסייה בבוליביה היא ממוצא אמריקאי ילידי.
חלקם של האמריקאים הילידים באוכלוסייה מוערך ב-56 עד 70 אחוזים, ורובם הגדול משתייכים לשתי הקבוצות הילידיות הגדולות, קצ'ואה (Quechua) ואיימרה (Aymara), ששורשיהן באינקה.
עוד כ-30 קבוצות ילידיות קטנות יותר קיימות במדינה.
החשובה בהן היא בני הגוארני, השוכנים בחלקה המזרחי.
כ-10 עד 15 אחוזים מן התושבים הם ממוצא אירופי.
רובם ממוצא ספרדי, ומיעוטם צאצאי מהגרים מגרמניה, אוסטריה ומדינות אירופיות נוספות.
כ-30 עד 40 אחוזים הם מסטיסים, בני תערובת של אירופים וילידים אמריקאים.
כחצי אחוז מן התושבים הם ממוצא אפריקאי, וכן קיימים מיעוטים קטנים של צאצאי מהגרים מהרפובליקה העממית של סין, מיפן, וממדינות במזרח התיכון.
בעבר הייתה לה פאס העיר הגדולה ביותר, אך קצב גידול האוכלוסייה באל אלטו וסנטה קרוס גבוה יותר.
התושבים הם ברובם הגדול נוצרים קתולים.
כ-17% משתייכים לזרם הפרוטסטנטי, 1% דתות אחרות (יהדות, בודהיזם, בהאית והינדואיזם) ו-5% חסרי דת.
בבוליביה קהילה יהודית קטנה שמונה כיום כ-500 יהודים, אף שלאחר מלחמת העולם השנייה היו בה כ-10,000 יהודים, לאחר שהגיעו אליה יהודים רבים ממזרח אירופה.
כשני מיליון בוליביאנים חיים מחוץ לבוליביה.
יעדי ההגירה העיקריים הם ארגנטינה, ספרד וארצות הברית.
התרבות הבוליביאנית הושפעה רבות מתרבות ילידיות באזור ביניהן האינקה.
פסטיבל ידוע שנערך בבוליביה הוא "קרנבל אורורו" ("El carnaval de Oruro").
בוליביאנו (בספרדית: Boliviano; ISO 4217: BOB) הוא ההילך החוקי הנהוג בבוליביה.
המטבע שפירוש שמו בספרדית הוא גם "בוליביאני", נקרא על שמו של מטבע קדום יותר שהיה בשימוש במדינה מ-1864 ומונפק על ידי הבנק המרכזי של בוליביה.
הבוליביאנו מחולק ל-100 סנטאבוס, ובמחזור מצויים מטבעות של 10, 20 ו-50 סנטאבוס, לצד 1, 2 ו-5 בוליביאנו.
המטבע סובל מחולשה יחסית למטבעות אחרים ביבשת (בוליבר ונצואלי, פסו ארגנטינאי, ריאל ברזילאי) ושחיקתו האינפלציונית השנתית עומדת על כ-4.3% בממוצע.
בולי הדואר הראשונים של מדינת ישראל הונפקו ב-16 במאי 1948, כיומיים לאחר הכרזת העצמאות.
להלן סקירה של בולי הדואר שהונפקו בישראל והיסטוריית הדואר של המדינה מאז הכרזת העצמאות
בעבר הרחוק במהלך שלטון הממלוכים בשטחי הארץ, הופעל שירות דואר רכוב באזורי דיר אל בלח, לוד ועיירות אחרות בציר קהיר דמשק.
במהלך התקופה העות'מאנית, עשו שירותי הדואר המקומיים שימוש בבולים טורקיים.
שגרירויות זרות הקימו אז את משרדי הדואר הראשונים
במהלך מלחמת העולם הראשונה, שלט באזור ארץ ישראל חיל המשלוח המצרי של בריטניה וב-1918 נהג השלטון לסמן בולי דואר בסימון E.E.F (ראשי תיבות של Egyptian Expeditionary Force).
בתקופת המנדט הבריטי סופקו בולים ושירותי דואר על ידי הרשויות הבריטיות.
בין השנים 1933 ל-1948 כללו השירותים בולי דואר אוויר
בשנת 1948 הועברה הפעילות וכן חלק ממשרדי הדואר הבריטיים לבעלות ממשלת מדינת ישראל.
במאי 1948, עם הנסיגה הבריטית שובשו שירותי הדואר.
הממשלה הזמנית במדינת ישראל הנפיקה בולי קרן קיימת לישראל ושירותי דואר זמני הוקמו בנהריה ובצפת.
בשנת 1948 הונפקו בולים על ידי "דואר ישראל".
מאחר שהשבת היא יום שבתון, היה יום ראשון ב-16 במאי של אותה שנה, יום העסקים הראשון במהלכו ניתן היה לרכוש בולים לאחר הכרזת העצמאות.
על הבולים הראשונים נכתב "דאר עברי" מאחר ששמה של המדינה שזה עתה הוקמה עדיין לא נבחר הסט הראשון של בולים מן המניין כלל בולים בעלי ערך של 3, 5, 10, 15, 20, 50, 250, 500, וכן 1000 מיל.
קונטרסים של בולים הונפקו עבור בולי ה-5, 10, 15 וכן 20 מיל.
בולי "דאר עברי" עוצבו על ידי אוטה וליש והציגו מטבעות עתיקים מתקופת המרד הגדול וכן מטבעות בר כוכבא.
על גבי בולי ישראל מופיעים כיתובים ב-3 שפות: עברית, ערבית ואנגלית.
הדבר הוא המשך של מנהג מתקופת המנדט הבריטי.
כמו כן שימוש ב-3 שפות נדרש על ידי חבר הלאומים.
דואר ישראל הנפיק לראשונה בולי דמי דואר, צמדים הפוכים וכן צמדים מופרדי פס ביניים בשנת 1948, בולי דואר אוויר ב-1950, בולי שירות למשרדי ממשלה בשנת 1951 וכן בולים זמניים בשנת 1960.
מראשית הדרך הנפיקה ישראל חותמות דואר ייחודיות, ביניהם חותמת דואר של היום הראשון עבור "דאר עברי" ב-16 במאי 1948. באותה שנה גם הונפקו חותמות דואר למשחקי המכביה ולערים הראשיות.
עד שנת 1960 עוצבו יותר מ-325 חותמות דואר.
כבר כשיצאו בולי "דאר עברי" ישראל הנפיקה מעטפות היום הראשון.
למשל ב-5 ביולי 1967, מעט לאחר מלחמת ששת הימים הופיעה מעטפת היום הראשון ועליה דמותו של משה דיין.
לדואר ישראל היו 64 משרדי דואר בשנת 1950, 114 עד 1960 וכ-178 עד 1970. בשנת 1955, החלו שתי התיישבויות בנגב להפעיל משרד דואר נייד בדמות משאית אדומה.
בשל היפר-אינפלציה, הנפיקה ישראל ב-1982 בול למכתב רגיל בארץ ללא ערך נקוב.
בינואר ובאוגוסט 1984 הונפקו שני גיליונות צמדים הפוכים עם פס ביניים של בול זה, ובכל אחד מהם 32 בולים (ארבע קבוצות של שמונה בולים).
בשנות ה-90 ישראל ניסתה להכניס לשימוש מכונות ממכר לבולים.
המכונות הוצאו משימוש בשנת 1999. עד אז הונפקו 22 עיצובים צבעוניים שהציגו בין השאר 12 אתרי תיירות.
כיום מספק דואר ישראל שירותי דואר אקספרס בשיתוף 143 רשויות דואר אחרות.
צה"ל מספק שירות דואר עבור הצבא.
בשנת 1973 בזמן מלחמת יום הכיפורים הנפיקה רשות הדואר הצה"לית סדרה של גלויות עם דמויות מצוירות על מנת להעלות את המוראל.
על הגלויות דמות מצוירת הרוכנת מעל דמשק וברד ואש הניתזים על הפירמידות במצרים עם ציטוטים מספר שמות.
בראשית הדרך של המדינה הונפקו בישראל בולים שהנושאים שלהם היו חגי ישראל, ירושלים, פתח תקווה, הנגב, המכביה ואיגרות החוב של ישראל.
בכל שנה הנפיקה ישראל בולי מועדים לשמחה לקראת ראש השנה.
רשות הדואר גם הנפיקה גיליון חגיגי לזכר הבולים הראשונים.
בשנת 1952 הנפיקה ישראל בול ראשון להנצחת אדם.
בהמשך שנות ה-50 זכו אישים נוספים לכבוד זה ביניהם הרצל, רוטשילד, איינשטיין, שלום עליכם, ביאליק ואליעזר בן-יהודה.
האשה הראשונה שזכתה להופיע על בול היא הנרייטה סאלד (1960).
הרב הראשון היה בעל שם טוב (1961).
אלינור רוזוולט הייתה הלא יהודייה הראשונה שזכתה להופיע על גבי בול ישראלי (ב-1964).
בשנת 1998 הייתה ישראל המדינה הראשונה לכבד את זכרו של צ'יאונה סוגיהארה שמאז זכה לכבוד גם על בוליהן של המדינות גמביה, גרנדה, גינאה, יפן, ליבריה, ליטא וסיירה לאון
בשנת 2000, הונפקו בולים לזכר שני מנהיגים ערביים: חסן השני, מלך מרוקו וחוסיין, מלך ירדן.
חוקרים באוניברסיטת אמורי מצאו שבשנת 2005 עסקו 161 בולים ישראלים בנשים.
בין הבולים 11 עסקו בדמויות תנ"כיות ושמונה עסקו בלוחמות: חביבה רייך, חנה סנש, רחל ינאית בן-צבי, רבקה גובר, רנה לוי, צביה לובטקין, שרה אהרנסון וכן חברה חסרת שם מהבריגדה היהודית
בולי ישראל עוסקים בפילטליה (לדוגמה תערוכת הבולים בירושלים שנערכה ב-1954) וגם בנושאים טיפוסיים למדינה כגון יהדות והיסטוריה יהודית.
לדוגמה, ב-40 השנים הראשונות למדינה קרוב ל-10% מבולי ישראל הכילו מוטיבים ארכאולוגיים מסיבות רוחניות ואידאולוגיות
הנפקה ראשונה הייתה בשנת 1993 בשיתוף פולין לזכר 50 שנה למרד גטו ורשה
מאז אותה הנפקה בוצעו הנפקות משותפות נוספות של בולים בשיתוף רשויות דואר אחרות.
בשנת 1996 הונפק בול חג לרגל חנוכה בשיתוף עם ארצות הברית בפורמט של גיליון המכיל 20 בולים (גיליון חריג).
בישראל היה מחיר הבול 2.5 שקלים חדשים, ובארצות הברית היה מחיר הבול 32 סנט.
זה היה הבול הנצמד הראשון של ישראל.
ישראל לא המשיכה להנפיק בולים מאותה סדרה כמו זו של 1996, אך ארצות הברית המשיכה והנפיקה בשנים מאוחרות יותר בולים בערכים של 33, 34 ו-37 סנט.
ב-27 בינואר 2008 בוצעה הנפקה משותפת עם האומות המאוחדות לרגל יום הזיכרון לשואה ולגבורה.
הנפקות משותפות היו גם עם גרמניה בשנת 2005 לציון את היחסים הדיפלומטיים בין המדינות, עם אוסטריה והונגריה (ב-2004 לזכר הרצל), עם איטליה ב-2004 לזכר בית הכנסת הגדול של רומא, עם גאורגיה ב-2001 לזכר שותא רוסתוולי ועם הונגריה ב-2001 לזכר בית הכנסת הגדול של בודפשט
במסגרת ההנפקה המשותפת אין הכרח כי הבולים או גודל הגיליון שלהם יהיו זהים.
לדוגמה, ב-2013 הנפיקו ישראל ואוסטרליה 2 בולים משותפים שנושאם היה הקרב על באר שבע וחיל הפרשים האוסטרלי.
הגיליונות הישראליים היו בגודל תקני של 15 בולים, והאוסטרלים היו בגודל 40 בולים, המחולקים לשני חצאים שביניהם פס ביניים (Gutter Pairs).
בהנפקה עם צרפת היה גודל שני הגיליונות הישראלים 9 בולים (גיליון חריג), והגיליונות הצרפתיים בני 30 בולים כל אחד.
הבדל נוסף הוא היעדר השבלים במרבית הבולים הלא-ישראליים.
למרבית ההנפקות המשותפות נלווית גם הנפקה מיוחדת של דף מזכרת.
כמו כן, סוחרי בולים בישראל ובמדינה המקבילה נוהגים גם לקחת את מעטפות יום ההופעה של מדינתם, להדביק עליה את בולי המדינה השנייה ולהחתימם בחותמת של המדינה השנייה (בדרך כלל המדינה הזרה שולחת את חותמות יום ההופעה למדינה השותפה להנפקה).
אלו הן "מעטפות משותפות", ואין מדובר בפריטים רשמיים שמונפקים על ידי רשויות דואר.
נהוג גם לקחת את בולי המדינה הזרה או אף את הגיליונות, להכין מעטפה באופן עצמאי עבורם, ולהחתימם בחותמת המדינה הזרה.
פריטים אלו נחשבים מבחינה מעשית למעטפת יום ההופעה, והם מופיעים בקטלוגים נפוצים כגון "מוריה".
דואר ישראל אולץ במספר מקרים להוציא משימוש בולים שגרמו לדאגה במעגלים דתיים מסוימים.
בנובמבר 2006 יצא משימוש בול שנשא את השם המפורש.
בנוסף, יצאה משימוש גם סדרת בולים שעל גביה התנוססו פסוקי תלמוד
היחסים עם שירותי הדואר הפלסטיניים
החל משנת 1994–1995, ישראל חדלה לספק שירותי דואר לאזורים שלפי הסכמי אוסלו היו אמורים להיות תחת שלטון הרשות הפלסטינית.
הרשות הקימה משרדי דואר, ופיתחה חותמות דואר ייחודיות.
איסוף הבולים היה ועודנו תחביב שכיח בקרב הישראלים.
האגודה הישראלית לבולאות מכירה בכ-24 מועדוני בולים בישראל בלבד.
כמו כן קיימים 15 עסקי בולאות.
בישראל קיימים ירידי בולים, גליונות מתנה, תערוכות בולים, מגזינים לבולאות וקטלוגים.
בשנת 1998 הקים דואר ישראל את מוזיאון הבולאות בתל אביב אחד מגדולי איסוף הבולים וחקר יודאיקה-פוסטלית היה ד"ר עמנואל לפין (1906–1993) שנחשב גם לגדול אספני בולי קרן קיימת לישראל.
העיר תל אביב גם נבחרה לארח את אליפות הבולים הבינלאומית בפיקוח האיגוד הבינלאומי לבולאות.
בוליביה השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת ברלין (1936).
במשחקים אלה השתתף ספורטאי בוליביאני אחד, השחיין אלברטו קונראד, שסיים במקום ה-45 והאחרון במשחה ל-100 מטר חופשי, כ-20 שניות לאחר השחיין שסיים ראשון במוקדמות.
היא נעדרה מארבע האולימפיאדות הבאות ושבה השתתפה באולימפיאדת טוקיו (1964).
מאז, נעדרה מהמשחקים רק עוד פעם אחת, כשהצטרפה לחרם שהובילה ארצות הברית על אולימפיאדת מוסקבה (1980) בעקבות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן.
הספורטאים הבוליביאנים שהשתתפו במשחקים לאורך השנים לא היו קרובים לזכייה במדליה, והישגי המשלחות היו סמליים בעיקרם.
בוליביה השתתפה גם בשישה משחקי החורף האולימפיים: אולימפיאדת קורטינה ד'אמפצו (1956), ארבע האולימפיאדות שנערכו בין 1980 ל-1992 ובאולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018).
גם בהם הספורטאים הבוליביאנים לא הגיעו להישגים.
בוליאלדוס הוא מכתש פגיעה הממוקם בצד הקרוב של הירח, בקצהו המזרחי של ים העננים.
המכתש ממוקם בקואורדינטות סלנוגרפיות 20.7° דרום 22.2° מערב.
צפונית - צפונית מזרחית למכתש מצוי מכתש לוביניצקי, ודרומית מערבית לו מצוי מכתש קניג.
במרכז המכתש מספר פסגות שגובהן למעלה מקילומטר.
המכתש קרוי על שם האסטרונום הצרפתי איסמאל בוליאלדוס.
מדרום למכתש מצויים שני מכתשים גדולים הקרויים בוליאלדוס A ובוליאלדוס B.
המכתשים הסובבים את מכתש בוליאלדוס נקראים על שמו, ומסומנים באותיות:
בולי מועדים לשמחה (שמאז שנת תשמ"ו–1985 נקראים בשם בולי מועדים) הם בולים שמנפיק השירות הבולאי לקראת ראש השנה, מדי שנה החל משנת 1948.
עד לשלהי המאה העשרים פרח בישראל המנהג לשלוח כרטיסי ברכה לראש השנה, ובולי מועדים לשמחה שימשו במידה רבה למטרה זו (אף שגם כל בול אחר התאים לכך, ובבולי מועדים לשמחה ניתן היה להשתמש גם למטרות אחרות).
הסדרה הראשונה, "מועדים לשמחה תש"ט", היא סדרת הבולים השנייה שהונפקה במדינת ישראל, מיד לאחר בולי "דאר עברי", והראשונה ששם המדינה, "ישראל", מופיע עליה.
הסדרה כוללת חמישה בולים, בערכים של מ-3 ועד 65 פרוטות, שעל כולם מופיע ציור אחיד, "מגילה עפה" – חותם מתקופת מלכי יהודה.
הסדרה, שצייר אוטה וליש, יצאה לאור כשבוע לפני ראש השנה, בכ"ב באלול תש"ח.
סדרה זו ייחודית בתולדות הבולאות הישראלית מכמה בחינות.
לבולים יצאה גרסה פשוטה בעלת שובל צדדי (בניגוד למקובל כמעט בכל בולי ישראל, שבהם השובל נמצא מתחת לבול), וגרסה עם שובל שעליו חלק צבוע.
גרסת הצבע נחשבת ליקרה במקצת לעומת הגרסה הרגילה.
בנוסף, עם קום המדינה היה מקובל שגיליונות בולים מונים 50 או 100 בולים לכל היותר.
סדרת מועדים לשמחה ה'תש"ט נודעה בכך שהיא הונפקה בגיליונות הגדולים ביותר – 300 בולים.
גיליונות אלה היו חצויים לאורכם ולרוחבם כך שמכל גיליון אב ניתן היה לחתוך 6 גיליונות בני 50 בולים.
דבר זה לא חזר על עצמו מעולם.
המבנה הייחודי של הגיליונות הללו הוביל ליצירתן של מספר גרסאות לבולים שמבוקשות על ידי האספנים – צמדים אופקיים עם פס ביניים, צמדים עם פס ביניים ועם שובל, צמד בודד עם פס ביניים, וצמדים הפוכים עם פס ביניים.
ריבוי הגרסאות הזה לא חזר על עצמו עד כה.
הסדרה הבאה, "מועדים לשמחה תש"י", כללה שלושה בולים, שעל כל אחד מהם סמל המדינה, ולצדו סמלי צה"ל, חיל האוויר וחיל הים, בהתאמה.
בשנים שלאחר מכן התמקדו בולי מועדים לשמחה בנושאים ממסורת ישראל.
הסדרה השלישית, "מועדים לשמחה תשי"א", ייחודית בכך שגם בה באופן חריג הונפקו הגיליונות כך שהשובל היה מצד הבול.
מספר הבולים בסדרה נע מבול בודד (בשנת תשט"ו בלבד) ועד שישה בולים (בשנת תשכ"ו בלבד).
במקרים אחדים, שבהם נושא הסדרה כלל שישה או שבעה פריטים, פוצל הנושא לשתי סדרות שנתיות (למשל אושפיזין בשנים תשנ"ח ותש"ס).
מאז קום המדינה ועד לשנת תשמ"ה (1984) נהוג היה לכתוב על הבולים שהונפקו לקראת ראש השנה את המילים "מועדים לשמחה".
לקראת שנת 1985 התבקש דוד קמאי, הממונה על ייצור הבולים בשירות הבולאי, לבדוק את נכונות השימוש במונח הזה על הבולים.
התחושה הייתה שיש לציין על הבולים את הסיבה להנפקתם, שהיא החגים עצמם, ה"מועדים".
בעקבות תחושה זו שונה הנוסח על בולי שנת תשמ"ו, ואכן נרשמה המילה "מועדים" בלבד.
שינוי זה נתקל במחאה מצד לקוחות השירות הבולאי, שתהו על הסיבה לשינוי.
ביום 20 בנובמבר 1985 פנה דוד קמאי אל האקדמיה ללשון העברית בבקשה לאמת בדיעבד את השינוי שבוצע:
האקדמיה ללשון העברית לא מצאה צורך מבחינה לשונית לשינוי שבוצע כבר, אולם סמכה בדיעבד את ידי השירות הבולאי:
במהלך מלחמת העצמאות, ב-16 באפריל 1948 יצאו השלטונות המנדטוריים של ארץ ישראל מהעיר צפת והשאירו אחריהם ואקום שלטוני.