tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מחלקות הילדים בהר הצופים מנוהלות על ידי פרופ' יעקב ברקון ובעין כרם על ידי פרופ' אריאל טננבאום.
פרופ' רפאל יודסין מנהל את המחלקה הכירורגית.
בהדסה ילדים פועלים מספר גופים הנותנים תמיכה קוגניטיבית, רגשית וחברתית המסייעים לילדים להתמודד עם משבר המחלה והאשפוז.
בית הספר הניסויי לילדים מאושפזים הוא בית-ספר ניסויי ורב תרבותי הנותן מענה לחולים בגילאי 3-21 המאושפזים במחלקות הילדים.
עמותת "חיים" מסייעת לילדים המטופלים במחלקה האונקולוגית בבית החולים "הדסה לילדים".
ד"ר הדסה היינריך הייתה רופאת ילדים, ממייסדות רפואת בתי-הספר בארץ ישראל.
הדסה היינריך נולדה בברלין בירת גרמניה לעמליה והוגו היינריך.
בסיום לימודיה בשנת 1924 עבדה בבית החולים האוניברסיטאי שָׁריטֶה (Charité) בברלין.
התמחתה ברפואת ילדים, ברפואת בתי-ספר וברפואת ספורט.
בשנים 1927–1933 הועסקה על ידי עיריית ברלין כרופאת בתי ספר.
בשנת 1929 ביקרה בארץ ישראל כתיירת.
הייתה פעילה בחוגים ציוניים וידעה עברית עוד לפני עלייתה ארצה בשנת 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון.
באונייה שבה הגיעה נסע גם ד"ר משה בילינסון, ממנהיגי תנועת העבודה, שהיה בשעתו יו"ר הוועד המפקח של קופת חולים כללית.
תחילתה בארץ הייתה כרופאת ילדים בקופת חולים כללית וכרופאת ספורט בהתאגדות הפועל, שבמסגרתה, בין היתר, ליוותה את המשתתפים בצליחת הכנרת; היינריך כיהנה בוועד של האיגוד לרפואה ספורטיבית בהסתדרות הרפואית.
את עיקר זמנה הקדישה לרפואת בתי הספר בבתי חינוך לילדי עובדים ברחבי הארץ.
עסקה בהסברה בריאותית ענפה – בהרצאות בנקודות יישוב שונות וברדיו ובמאמרים רבים שראו אור בכתבי עת.
במשך שנים רבות הייתה העורכת הרפואית של ירחון "איתנים" של קופת החולים הכללית, שנועד להפיץ את תודעת הבריאות בציבור.
ד"ר היינריך הייתה ממניחי היסודות של הרפואה המונעת בקופת החולים על כל סניפיה מתוך האמונה ש"יפה מניעה מריפוי".
בתוך כל אלה גם התגייסה לשירות ב"הגנה".
מילאה תפקידים ציבוריים שונים, ובכללם באגודה לבריאות הציבור, באגודה למלחמה בסרטן ובאגודה הישראלית לגרונטולוגיה.
ד"ר היינריך הייתה פעילה בוועדות ציבוריות שעסקו בילדים בעלי צרכים מיוחדים.
השקיעה עמל רב בחוסות של נווה תרצה, בעיקר בטיפול בנערות.
נאמר עליה כי "כל מעייניה כרופאה היו בדאגה מתמדת לדור המחר, לאזרחי העתיד, בשקידה על בריאותם הגופנית והנפשית".
היינריך נפטרה זמן קצר אחרי מות בעלה, הרופא והמוזיקאי ד"ר יואל ברוך שפרינגמן (1978), ונקברה בבית העלמין סגולה בפתח תקווה.
הניחה בת, עיה (עמליה) מזור, אשת האדריכל אדם מזור, ושלושה נכדים; אחד מהם, ד"ר עודד מזור, ממשיך בדרכה של סבתו והוא מתמקד בתחום הרפואה המונעת בשירותי בריאות כללית.
הדס שכנאי (נולדה ב-10 באוקטובר 1961) היא מדענית מחשב ישראלית ופרופסור בטכניון.
תחומי התמחותה העיקריים הם אופטימיזציה קומבינטורית ותורת האלגוריתמים ושימושיהן בפתרון בעיות הקצאת משאבים.
שכנאי נולדה וגדלה בשכונת אחוזת שמואל שבחיפה.
היא קיבלה תואר ראשון מהפקולטה למדעי המחשב בטכניון בשנת 1986 ודוקטורט במדעי המחשב מהטכניון, בהנחייתם של מיכה חפרי ואלון איתי, בשנת 1991.
בין השנים 1993 ל-1995 הייתה שכנאי חוקרת במרכז המחקר תומאס ג'יי ווטסון של חברת IBM.
החל משנת 1995 היא חברת סגל בטכניון.
בין השנים 2001–2004 הייתה אורחת במעבדות בל.
החל משנת 2012 שכנאי משמשת כעורכת כללית של כתב העת DMTCS.
שכנאי עוסקת בתכנון וניתוח אלגוריתמים לבעיות הקצאת משאבים שחשיבותם קריטית להבטחת ביצועים גבוהים וסקיילביליות של מערכות טכנולוגיית מידע.
רבות מהבעיות ששכנאי חקרה הן וריאנטים של בעיות יסוד באופטימיזציה קומבינטורית, כגון: בעיות אריזה, תזמון וצביעת גרף, השוכנות בליבת מדעי המחשב התאורטיים .
תרומותיה המרכזיות של שכנאי הן בפיתוח אלגוריתמי קירוב וסכימות קירוב פולינומיות לבעיות NP קשות, כגון בעיית סכום הצבעים, אריזה עם אילוצי סוגים, ומקסימיזציה תת-מודולרית.
שכנאי שואבת השראה מעולם המחול ומסיפורי המיתולוגיה (כגון המשל על באוקיס ופילמון).
הדסה סמואל (10 ביוני 1897 – מאי 1986) הייתה יושבת ראש ויצו בארץ ישראל החל מ-1941, ויו"ר ויצו העולמית בין השנים 1950-1949. בנוסף כיהנה כיו"ר מועצת ארגוני נשים בישראל (מא"ן) בין השנים 1936–1946.
קשריה הענפים עם ראשי הישוב העברי ועם גורמים בכירים בממשל הבריטי בארץ ישראל הפכו אותה לאישה המתאימה ביותר להובלת גיוס הנשים העבריות לחיל העזר לנשים של הצבא הבריטי בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בנוסף, פעלה נמרצות למען שיתופן המלא של הנשים היהודיות בארץ בפעילות הפוליטית והציבורית.
הדסה סמואל נולדה בשנת 1897 ביפו וגדלה במזכרת בתיה.
אביה, יהודה גור, שימש כמורה הראשון לעברית בבית הספר מקוה ישראל ובהמשך היה מחברו של מילון גור.
אמה, רחל, עסקה בפעילות התנדבותית לצד גידול חמשת ילדיה.
בית הוריה של הדסה שימש כבית-ועד למורים ולסופרים, ודיברו בו רק בשפה העברית.
למדה בבית ספר לבנות ביפו ואחר-כך, בהיותה נערה, נסעה לשווייץ שם למדה פסיכולוגיה וכן למדה לנגן בפסנתר.
הייתה פעילה בתנועת מכבי העולמית ובארגוני העזרה הסוציאלית בימי מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1918 הכירה את אדווין סמואל, בנו הבכור של מי שמונה ב-1920 לכהונת הנציב העליון, הרברט סמואל.
אדווין הגיע לארץ כחבר הוועדה שקישרה בין ועד הצירים היהודי והשלטונות הצבאיים הבריטיים.
הוא שכר דירה בביתם של הוריה של הדסה וכך הכירה.
השניים נישאו ב-6 בדצמבר 1920 בבית הממשלה במתחם אוגוסטה ויקטוריה בנוכחות 800 איש.
חתונתם עוררה הדים רבים ביישוב היהודי, שלא היה מורגל בנישואי בת הארץ עם יהודי שהשתייך למעמד הגבוה בבריטניה.
בשנת 1922 נולד בנם הבכור של סמואל, דוד שהיה פרופסור לכימיה פיזיקלית במכון ויצמן למדע, ובשנת 1924 נולד בנם השני, דן.
סמואל החלה בפעילותה הציבורית כפעילה בויצו, זמן קצר לאחר נישואיה.
בשנת 1929 נבחרה ליו"ר הסניף בירושלים ובשנת 1933 התמנתה ליו"ר הארגון בארץ ישראל, תפקיד אותו מילאה עד שנת 1950. פעילותה התמקדה בתחום החינוך והרווחה.
היא הרבתה לנסוע לחו"ל למטרות הסברה וגיוס כספים.
בנוסף שימשה חברת הוועדה המכוננת של בית ספר החקלאי לבנות בנהלל שנוסד על ידי חנה מייזל שוחט.
בשנת 1930 סייעה בהקמת בית הספר החקלאי עיינות, שהוקם ביוזמת עדה מימון-פישמן ומועצת הפועלות .
היא סייעה להקים בתי ספר חקלאיים לבנות בפתח תקווה ובנחלת יהודה ואספה כספים לשם הקמת כפר הנוער "הדסים".
בנוסף פעלה סמואל בגיוס כספים במסגרת מגבית קרן היסוד.
יוזמת הגיוס של נשות היישוב לצבא הבריטי
פועלה העיקרי של הדסה סמואל כיו"ר ויצו היה היוזמה לגיוס נשות היישוב לצבא הבריטי והוצאתה לפועל.
ביוזמת הגיוס הייתה אמירה לאומית בדבר הצורך לשתף נשים במאבק הלאומי בהגנה על המדינה ובסיוע לעם היהודי.
היוזמה הייתה נשית אזרחית ונתנה ביטוי למאבק הנשים על מעמדן ומקומן בחברה הארץ ישראלית.
הקרבה של סמואל לנושא הצבא נולדה בעקבות שני אחיה שהתגייסו לגדוד העברי בצבא הבריטי.
יחד עם אמהּ רחל, עם רחל ינאית בן-צבי ומתנדבות נוספות, הן תפרו את הסרטים למתנדבי הגדוד העברי במלחמת העולם הראשונה.
משלחת קצינים בריטים, אשר קישרה בין אנשי הציבור ביישוב היהודי ובין הממשלה הבריטית, התגוררה בקומה שמעל הוריה, בהם היה אדווין סמואל.
קבוצה זו נהגה להגיע לשתות תה בבית הוריה של הדסה מדי יום אחר הצהרים וכך בשיחות אלה, שהתנהלו בשפה הצרפתית, התארגן הגדוד העברי.
למפגשים אלה הגיעו דוד בן-גוריון, יצחק בן-צבי ולוי אשכול.
בעלה המיועד, אדווין סמואל, התמנה להדריך את הגדוד העברי.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הייתה הדסה פעילה ומעורבת בוועדות לגיוס הגברים ובמקביל החליטה ליזום את גיוס הנשים לשורות הצבא.
יהושע גורדון הציע לסייע בכך באמצעות סוכנות הידיעות היהודית JTA אך היא התנגדה בטענה שאינה מוכנה שנושא הגיוס יהפוך לפוליטי.
תשעה חודשים נלחמה למען גיוסן של הנשים והשיגה את מבוקשה, גורדון נתן הסכמתו לכך שהיא תנהל את המשא ומתן לגיוס הנשים.
ב-17 בדצמבר 1941 פנתה הדסה אל רב-סרן שייפלס (Shaples) ממפקדת הצבא הבריטי בארץ, בפגישה שהתקיימה במלון המלך דוד בירושלים ואמרה לו: כששאל מה הן תעשינה בצבא השיבה הדסה: .
ההכרעה בנושא גיוס הנשים העבריות הועברה למשרד המלחמה בלונדון, ועוד בטרם התקבלה החלטה, בארץ החלה ההתארגנות לקראת הגיוס.
בחודש מרץ 1941 פנתה הדסה במכתב למפקדת הצבא הבריטי בארץ בבקשה לשיתוף נשות הארץ במאמץ המלחמה וגיוסן לצבא.
בנוסף הפנתה מכתב לבריגדיר ו"נ בדינגטון (beddington) ועדכנה אותו לגבי בקשת מועצת ארגוני הנשים לקדם את גיוס נשות היישוב בארץ ישראל וברחבי המזרח התיכון, כן ביקשה לדעת מה האפשרויות והתפקידים הפתוחים לשירות הנשים בצבא הבריטי.
בדינגטון השיב כי עקב היעדר תנאי מגורים מתאימים לנשים וסיבות נוספות הנושא מתעכב ומועבר לדיון בדרגים גבוהים יותר וכן הם ישקלו בשלב זה גיוס הנשים לשירות בארץ ישראל בלבד.
הוחלט כי מי שיקרא לנערות להתגייס יהיו ארגוני הנשים ולא הצבא הבריטי.
סמואל פנתה לאחד הציירים עם תמונה של חיילת שמצאה במגזין וביקשה שיוסיף לתמונה מגן דוד – וכך יצרו כרזות בהן נכתב כי מועצת ארגוני הנשים קוראת להתנדבות של נערות עבריות לצבא הבריטי.
כרזות אלה נתלו על לוחות מודעות בכל רחבי הארץ.
החלטה לגייס נשים מהיישוב העברי על ידי הצבא הבריטי פורסמה בקול ישראל ב-23 בדצמבר 1941, לאחר פגישתה של סמואל עם אודרי צ'יטי (AT Chitty) מפקדת חיל העזר לנשים (ATS) במזרח התיכון.
ב-24 בדצמבר 1941 פורסמה בעמוד הראשון של כל העיתונים היומיים בארץ ההחלטה לגייס נשים עבריות, כותרתה הייתה "אשה עברייה במולדת"
מודעה נוספת שפורסמה בתאריך זה הייתה "אל בנות הישוב" וכך נכתב בגוף הכתבה שפורסמה בעיתון דבר:
"מאז פרוץ המלחמה תבעה האשה העברית את זכותה לעמוד במערכה נגד הצר.
על האישה למלא עכשיו את חובתה.
מראשית מפעל תקומתנו בארץ עמדה האשה בחזית הבניין שכם אחד עם הגבר....כעת ניתן לה לתרום את תרומתה במדי צבא, למאמץ היישוב במלחמה.
זכות הכבוד של ההתנדבות לצבא היא עכשיו גם נחלתה.
גיוס הנשים לתפקידי עזר צבאיים פותח פרק חדש בהתנדבות העברית לצבא.
בידי האישה לעשות פרק זה למפעל כבוד לה לעצמה ולעם העברי כולו.
בכל מחנות לוחמי החירות ניצבת האישה לימין הגבר....
כל לשכות הגיוס של הסוכנות היהודית פתוחות להרשמת המתנדבות.
קומי ומלאי את חובת ההתנדבות!"
בהמשך לכך כותרת נוספת: "אשה עבריה במולדת!" וכך נכתב בגוף הכתבה:
"הננו פונות אליך בכל מקום עבודתך – בשדה, בבית-חרושת, במשרד ובבית ובכל אשר את: ....
בנות ישראל, זכות היא לנו להשתתף בחזית המלחמה, שהיא מלחמתנו, כי על עמנו הכריז האויב מלחמת השמד וכליה.
תקום בתוכנו התנדבות עממית, נתגייס כחיילות לתפקידים הדרושים.
אמונה בלבנו, כי חשיבות מיוחדת נודעת להופעתן של חיילות עבריות.
התגייסותנו תבוא כהשלמה להתנדבות היהודית בארץ.
נדע לכבד ולהחשיב כל תפקיד ותפקיד אליו נדרש, אליו נתגייס!"
חיים ויצמן, נשיא ההסתדרות הציונית העולמית, שלח מברק להדסה סמואל כיו"ר מועצת הנשים בו הביע את ביטחונו "שנשים יקדמו את הקריאה בהתלהבות ושמועצת ארגוני הנשים תנצלנה את ההזדמנות לקדם את רעיון החופש".
מועצת הנשים וסמואל בראשן ראתה בגיוס נשות היישוב תרומה למאמץ המלחמתי ושוויון בנטל החובות הלאומיות.
הדסה סמואל התנגדה לכך שעל הנשים העבריות תפקד מי שאיננה יהודיה ואף עמדה על כך שהפקודות יינתנו בעברית.
סמואל הייתה מעורבת גם בסוגיית השכר לנשים.
המגעים בין הדסה סמואל ורשויות הצבא המשיכו גם לאחר שהחל הגיוס.
בחודש ינואר 1942 הודיעה מפקדת ה-ATS אודרי צ'יטי לסמואל לגבי פתיחת הקורס הראשון למגויסות היהודיות ל-ATS ובהמשך פתיחת קורסים נוספים.
התפקידים העיקריים בהם השתלבו הנשים העבריות היו נהגות אמבולנסים, כוח עזר בבתי חולים, תיקוני מכניקה, ועוד.
בהתכתבות עם קולנל דגלאס בראון (Douglas Brown) מהמפקדה הבריטית בארץ ישראל, עולה כי סמואל עסקה גם בגיוס נשים לתפקידים נוספים כמו סיעוד, הקמת ספריה במחנה סרפנד, תרגום הפקודות לעברית וטיפול בענייני חינוך ורווחה בקרב החיילות היהודיות.
הנשים העבריות שמשו גם בתפקידי קצונה ופיקוד.
בפברואר 1942 ארגנה סמואל מסיבת סיום לקורס המפקדות בשירות העזר לנשים במהלכו הדגישה את הזכות של האישה העברייה להשתתף במערכה כאישה יהודיה הלוחמת לעמה ולאנושות וביקשה מהמפקדות שיקבלו את הטירוניות כאחיות לנשק ויתחשבו בנסיבות חינוכן השונה.
מנהל המחלקה המדינית של הסוכנות משה שרתוק אמר באותו אירוע: "החותם הלאומי של פעולת הגיוס ביישוב אינו רק צורך מדיני, אלא גם הכרח צבאי" ובהמשך הוסיף: "...גיוס הנשים הושג על יסוד שאיפתה של האישה שהוסיפה זהב למפעל העלייה החלוציים בארץ ועל יסוד צרכים מסוימים למילוי תפקידים מסוימים.
עם השלטונות הצבאיים הוסכם כי בדרך כלל תצטרפנה המתנדבות היהודיות ליחידות יהודיות בצבא הבריטי, שהיה במערב אירופה החלוץ בעניין צירוף האישה לשירותי ההגנה.
60 הצעירות, מהן 3 לא יהודיות, מועמדות לקצינות ולתפקידי פיקוד אחרים, נושאות באחריות רבה כראשונות ונבחרות לתפקידן.
הן תעמודנה למבחן ועליהן להצדיק את האימון שניתן בהן...
על האישה העברייה לשמור אמונים לצבא הבריטי ולעם ישראל כאחד" סמואל מתארת את יחסן של המפקדות הבריטיות לנשים העבריות: "היו כאלו שהיה להן יחס יוצא מן הכלל אל הבנות ועד היום הן ידידות והיו כאלה שהיו שונאות ישראל פשוט".
סמואל דאגה לרווחת החיילות ודרשה הקמת ספריה במחנה סרפנד (צריפין של היום) שהיה בסיס האימונים, תרגום הפקודות לעברית, טיפול בענייני חינוך ורווחה, שיתוף החיילות בנגינה במסיבות וקונצרטים, שיפור בשכר ועוד.
היא המשיכה וליוותה אותן לאורך תקופת שירותן הצבאי, פתרה בעיות אישיות ולאומיות של המגויסות, ביקרה את המתגייסות בבסיסיהן במצרים ובמקומות נוספים.
את ביקוריה במחנות עשתה באמצעות מכונית צבאית שהצבא הבריטי העמיד לרשותה.
דיברה איתן עברית ודאגה לכל מחסורן.
כמו כן, היא דאגה לכך שישובצו בקרבת חיילים עבריים ולא בריטיים מתוך רצון למנוע נישואי תערובת.
הדסה דאגה לביקורים של נציגות המועצה במחנות, להקצאת משאבים להקמת מעונות, מועדונים, חדרי מרגוע ופעילויות נוספות הקשורות לשירות הנשים.
בשנת 1942 הגישה סמואל תוכנית רדיו שנקראה "האישה בצבא" בה המשיכה להעביר את המסר בדבר חשיבות גיוס הנשים העבריות לצבא הבריטי.
כרוזים נוספים שהופצו ביישוב המשיכו לקרוא לנשים להתנדב לצבא.
דוגמה לכך הוא כרוז אשר פורסם על ידי מועצת ארגוני הנשים בתחילת 1944: "יחידות הנשים שלנו קוראות עתה למתנדבות חדשות למלאות שורותיהן.
תגבורת דחופה לחיל העזר לנשים זהו צו השעה.
תפסי את מקומך הראוי במלחמת השחרור!"
מועצת ארגוני הנשים וסמואל בראשה פעלה בקליטת החיילות לאחר שחרורן, במציאת פתרונות דיור, תעסוקה והכשרה מקצועית למשתחררות.
לדבריה לאחר שהחיילות שבו "מהמדבר ומהחולות" היא דאגה להן לבית מסודר, מרוהט, עם מטבח וחדרי כביסה, עם מגהצים וחלוקי רחצה.
בנוסף ארגנה להן הרצאות שונות בין היתר של רחל כצנלסון-שזר, חנה רובינא ועוד.
כתוצאה מהדאגה הגדולה למשוחררות והקרבה אליהן, היא מציינת שחברותיה הקרובות ביותר היו מקרב המשוחררות ובעיקר מקרב הקצינות.
להדסה ולבעלה היו ידידים רבים מקרב אנשי הציבור הבולטים באותה תקופה, בהם יוסף שפרינצק, אותו העריצה יותר מכולם לדבריה, חיים ארלוזורוב, חיים ויצמן ורעייתו ורה ויצמן, משה סנה, יצחק שדה ועוד.
בזכות מעמדו של אדווין בעלה, היו להם קשרים רבים גם עם נציגי השלטון הבריטי בישראל ומחוצה לה.
למרות זאת, ממרחק השנים, העידה על עצמה הדסה כי לא אהבה להסתופף בנשפים ובחברה הבריטית בארץ ולא הרגישה שייכת לחברה הזאת לגמרי.
לאדווין סמואל הוצעו תפקידים שונים בארצות אחרות, בסיום תפקידו בצבא הבריטי בארץ-ישראל, מה שהקשה מאוד על בני הזוג.
לדבריה של הדסה, היא לא יכלה לשאת את המחשבה שתצטרך להתנתק מבני משפחתה ומהארץ, שכל-כך אהבה.
אך גם בעלה אדווין, למרות מוצאו ומעמדו, היה ציוני נלהב והזוג בחר להמשיך ולחיות בארץ ישראל.
הדסה נפטרה בשנת 1986, בגיל 89, ונקברה בבית הקברות גבעת שאול בירושלים.
הדסה פרלמן-קלוורי-רוזנבליט (23 בפברואר 1891 – 31 באוגוסט 1945) הייתה אשת חינוך, פעילת ציבור ויזמית ארצישראלית.
פעלה רבות להנצחה של מסורת יהודי תימן וקידום ההשתלבות של עולות ועולים מתימן בארץ ישראל.
מייסדת מפעל "שני" בירושלים לרקמה התימנית, שהפכה לפריט מרכזי בלבוש הלאומי בתקופת ההתיישבות הציונית.
ניהלה, בשותפות עם בעלה הראשון ד"ר משה קלוורי, את בית הספר מאיר שפיה.
בעלה השני היה פנחס רוזן, שר המשפטים הראשון של מדינת ישראל.
נולדה בקניגסברג שבגרמניה למקס ושרה פרלמן, השלישית מבין עשרה ילדיה של משפחה יהודית, בת ראשונה לאחר שני בנים.
מאחר שנולדה בשושן פורים נקראה בשם אסתר.
ביום הולדתה ה-22 החליפה את שמה להדסה (שמה העברי של אסתר המקראית), במטרה להדגיש את זהותה היהודית ואת הברית שכרתה עם ארץ ישראל.
בילדותה חונכה על ברכי המסורת היהודית, תוך הקפדה על קיום מצוות ועל ערכי עזרה לנזקקים והסתפקות במועט.
למדה בפנימייה דתית לבנות בפרנקפורט ורכשה השכלה רבה בתחומים מגוונים, כגון מוזיקה קלאסית, אמנות, פילוסופיה ומיתולוגיה יוונית.
כרבים מבני דורה, הושפעה מהלכי הרוח הליברליים שהחלו לנשב באותם ימים.
במקביל, דבק ברבים מחבריה היהודים וגם בה הרעיון הציוני, והיא החליטה לעלות לארץ ישראל.
במהלך חייה עלתה לארץ-ישראל פעמיים.
עלייתה הראשונה הייתה בשנת 1910, בגיל 19, בטענה שברצונה לסעוד את סבה וסבתה שעלו ארצה בזקנתם במטרה למות ולהיקבר בארץ הקודש.
הרגל זה היה מקובל מזה ארבעה דורות במשפחת אמה, והודות לו הסכים אביה שתגיע לפלשתינה.
אולם הסיבה העיקרית, הנסתרת, הייתה תקוותה כי אהובה, אברהם-ארתור לוינהרץ, שאביה לא קיבלו בשל חילוניותו, יעלה אחריה; אך תקוותה נכזבה.
בארץ התיישבה בבית סבה וסבתה בצפת.
אביה סירב שתעבוד, מתוך תפיסה שנשים לא צריכות לעבוד, ואסר עליה לעזוב את העיר.
חייה בצפת היו קשים והיא סבלה מעוני ובדידות.
המעבר מאירופה למזרח התיכון דמה עבורה למסע בזמן, מאה שנה לאחור.
בפגישה שקיימה בשנת 1911 עם יו"ר אגודת "נשים עבריות לעבודה בפלשתינה", בטי לישינסקי, הועלתה האפשרות שנערות מצפת יעסקו במלאכת הרקמה כמקור פרנסה, בדומה לסדנאות דומות שנפתחו עד אז ביפו, ירושלים וטבריה, בניהולה של שרה טהון, נציגת האגודה בארץ.
במטרה להשתלב בפרויקט, החלה ללמוד את מלאכת התפירה והרקמה ובמקביל התנדבה בבית החולים הסקוטי בטבריה.
בשנת 1912 מונתה למורה ומנהלת ב"בית הספר לתחרים" בצפת.
בנוסף להכשרתן המקצועית של הנערות, דאגה להעשיר את השכלתן בתחומי הרוח ואהבת הארץ.
במכתב שכתבה לאביה ב-21 בנובמבר 1912 כתבה:
בשנת 1914 עברה לנהל את כלל בתי הספר לתחרה בפלשתינה-א"י למעט בית הספר שבירושלים.
שלושה חודשים לאחר מינויה פרצה מלחמת העולם הראשונה ובתי הספר נסגרו.
בעקבות זאת החליטה לחזור זמנית לגור בעיר הולדתה, קניגסברג, שם התנדבה בבית חולים לפצועי מלחמה.
בנוסף, הייתה פעילה בתנועת הנוער "בלאו וייס".
בתנועה הכירה את ד"ר משה קלוורי, מראשי התנועה, שהיה מבוגר ממנה בחמש עשרה שנה.
השניים נישאו בשנת 1917. גם לנישואים אלו התנגד אביה, מכיוון שקלוורי היה חילוני.
פועלה למען עולות ועולים מתימן
ניהול בית היתומות "מאיר שפיה"
בשנת 1922 עלתה לארץ ישראל בשנית.
העלייה התאפשרה בעקבות מינויו של בעלה לנהל את הגימנסיה העברית רחביה בירושלים, ניהול שנמשך שנה אחת בלבד.
בשנת 1923 הוזמנה לנהל ביחד איתו את כפר הנוער מאיר שפיה, ששימש בית לבנות מירושלים ומצפת, בו התחנכו בעיקר יתומות בנות העלייה מתימן.
שניהם היו חסידי רעיונות חינוכיים שנתפסו כמודרניים – פיתוח אישיות, משמעת מתוך רצון ולא בכפייה והרחבת אופקים.
רעיונות אלה עוררו מחלוקות בינם לבין סגל המורים, שהתקשה לקבל את חידושיהם הפדגוגיים.
על אף ששהו בכפר הילדים שנה אחת בלבד, היא הטביעה חותם עמוק בנפשן של הילדות, שהגדירו אותה "מלכת ילדותנו".
שתיים מהן, שאת כישרונותיהן גילתה וטיפחה, זכו לימים לפרסום ולהכרה רחבה: היו אלה הזמרת ברכה צפירה, הזמרת התימנייה הראשונה בארץ, והרקדנית והכוריאוגרפית שרה לוי-תנאי, מייסדת להקת ענבל וממניחי אבני היסוד של הריקוד התימני בארץ.
בשנת 1925 עברה להתגורר בשכונת שמעון הצדיק בירושלים, שרבים מתושביה סבלו מעוני ודלות.
בניסיונה לחלץ את הצעירות בשכונה ממצבן הכלכלי הקשה, יזמה בעבורן, יחד עם שתיים מחברות "אגודת נשים ציוניות", מסגרת שבה למדו מלאכה.
בהמשך הפכה המסגרת הזו למפעל "שני", שמטרתו לשמר את הרקמה המזרחית ולהפיצה.
היא ראתה ברקמה התימנית הצבעונית המשך ישיר למורשת העבר של היהודים שחיו בארץ ישראל לפני כאלפיים שנה.
עד מהרה הגיעו למפעל עובדים רבים יוצאי תימן, שנודעו במסורת עבודות הרקמה של ארץ מוצאם.
העבודות של מפעל "שני" זכו להצלחה באירופה, למרות המשברים הכלכליים שעברו על היבשת לאחר מלחמת העולם הראשונה.
עבודות הרקמה של "שני" הפכו למוצר מבוקש ומחיריהן עלו.
הצלחת עבודת הרקמה הרחיבה את שורות המפעל ובשלב מסוים עבדו בו למעלה מ-100 עובדים.
ההצלחה נמשכה זמן רב, ובשנות ה-30 ובה-40 של המאה העשרים הפכה החולצה התימנית לפופולרית בארץ.
הרקמה התימנית הייתה לרקמה לאומית ייצוגית, וזמרות, שחקניות ושליחות של היישוב היהודי בחוץ לארץ התהדרו בה.
לאור זאת, היה לרקמה התימנית חלק בהיסטוריה של ההתיישבות הציונית.
בספרה על פנחס רוזן כתבה עליה רות בונדי: "הדסה מלאת הגוף, נשית מאוד, בעלת מרץ, תושייה ואישיות חזקה [...] ביקשה לאחד ב'שני' כמה יעדים, למצוא את מחייתה בעיסוק קרוב ללבה, לשמר את הפולקלור של עדות המזרח, ולספק עבודה לנשים משכבות העוני שלא ידעו לפרנס את עצמן.
בית המלאכה הירושלמי העסיק עד שמונים נשים יוצאות עיראק, כורדיסטן, אפגניסטן ותימן".
בשנת 1935, עם נישואיה לפליקס רוזנבליט (פנחס רוזן), מסרה את ניהול המפעל לידי ארגון ויצו בירושלים.
שלושה חודשים אחרי נישואיהם נולדה הבת רבק'לה יעל, והיא ביקשה להקדיש את כל זמנה לטיפול בה ועל כן החליטה לוותר על ניהול "שני".
לימים נודעה אופנת "שני" כאופנת ויצו, והבגדים הרקומים שלה נכנסו לתולדות אופנת הארץ כרקמות ויצו, ותרומתה החלוצית לאמנות התימנית, על הקמת המפעל וניהולו, נשכחה.
לימים לבשה אופנת החולצה התימנית, שהייתה לחולצה של ויצו, דמות חדשה במפעל משכית של רות דיין.
בשנים שלאחר מכן המשיכה לפעול למען עולי תימן.
היא התריעה בפני אליעזר פרלסון, חבר מועצת העיר תל אביב, על בעיות בקליטת העולים ובטיפול בהם, ביניהן בעיות תברואה.
גם כאשר חלתה המשיכה לפעול נמרצות כדי לשפר את תנאי המגורים שלהם בארץ, ואף נאבקה למען הקמת שיכון חדש בעבורם, של אומנים ובעלי מלאכה, בראשון לציון.
השכונה נקראה "עזרה ובצרון", והיא משתייכת לרובע נווה אליהו בעיר.
בשנת 1924 נפרדה מבעלה משה קלוורי, ובתחילת 1925 התגרשו.
מעשה זה, בו אישה מבקשת להיפרד מבעלה, היה חריג באותם ימים.
בפברואר 1935, לאחר היכרות וידידות ארוכת שנים עוד מימי התנועה בלאו וייס, נישאה לפליכס רוזנבליט (פנחס רוזן).
לשניים נולדה בת, רבקה'לה יעל.
בדצמבר 1942 נפטרה בתה מסרטן, והיא כבת 7.
בשנת 1941 חלתה בסרטן, וכעבור ארבע שנים נפטרה ונטמנה ליד בתה בבית העלמין בנחלת יצחק.
לאחר מותה ייסד פנחס רוזן את קרן הדסה ורבקה רוזנבליט, לתמיכה בחינוך אומנותי של ילדים ונוער.
שנה אחרי מותה הכריז ארגון ויצו על פרס באוניברסיטה העברית על שמה לעבודה הטובה ביותר בתחום אמנות הפולקלור היהודית.
חוקרת הספרות שרה בן-ראובן העלתה את הסברה לפיה דמותה של שירה, גיבורת ספרו בשם זה של ש"י עגנון, מבוססת על קורות חייה של הדסה פרלמן-קלוורי-רוזנבליט.
להוכחת הסברה, הציגה מספר טענות, ביניהן היכרות וחברות ממושכת בינה לבין אסתר וש"י עגנון וקווי עלילה דומים בסיפורי חייהן.
גם שירה של עגנון עלתה ארצה פעמיים, גם היא הקדישה את חייה לעזרה לזולת, גם היא הייתה אישה חזקה ואסרטיבית, אנושית ואוהבת אדם.
בנוסף לכך, לשתי הנשים היו גברים שבחרו בהן, חרף הקשיים שעמדו בדרכם.
הֲדַס (הדסה) סַעֲרוֹנִי היא קלימטולוגית המכהנת כפרופסור אמריטוס בבית הספר לסביבה ולמדעי כדור הארץ באוניברסיטת תל אביב.
כיהנה בעבר כראש החוג לגאוגרפיה וסביבת האדם.
סערוני עומדת בראש קבוצת המחקר האקלימית-סביבתית.
הדס סערוני נולדה וגדלה ברמת גן.
סערוני סיימה ב-1978, במסגרת העתודה האקדמית, תואר ראשון בגאוגרפיה (בהצטיינות) באוניברסיטת תל אביב.
שירתה בצבא כקצינת חיזוי מזג אוויר בחיל האוויר הישראלי בין השנים 1979 ו-1982.
המשיכה ללמוד באוניברסיטת תל אביב וסיימה ב-1985 את התואר השני וב-1994 את הדוקטורט, שניהם בתחום הקלימטולוגיה, בהנחייתם של פרופ' אריה ביתן ופרופ' פנחס אלפרט.
סערוני זכתה במענקי מחקר ובפרסים, השתתפה בכנסים מקצועיים בארץ ובעולם, לה מעל 50 פרסומים אקדמיים בכתבי עת בינלאומיים מובילים כמו גם מאמרים בכתבי עת, ופרקים בספרים בעברית.
חברה באגודה הגאוגרפית הישראלית, באיגוד המטאורולוגי הישראלי (בו חברת בוועדת ההדרכה), באגודה הגאוגרפית העולמית (IGU), בה חברת הוועדה לקלימטולוגיה (CoC), באגודה הבינלאומית לקלימטולוגיה אורבאנית (IAUC) ובאגודות נוספות הקשורות בחקר אקלים וסביבה, כדוגמת קבוצת המחקר הים התיכונית MedCLIVAR.
לסערוני שני בנים, אחד מהם סובל משיתוק מוחין ומוגבלות שכלית התפתחותית (מש"ה) וחי בקהילה האנתרופוסופית "בית אורי" שבגבעת המורה, בעפולה.
סערוני מתנדבת בארגון "הורים למען הורים", קו הסיוע של אקי"ם, שם היא תומכת בבני משפחה של אנשים עם מש"ה וכן מעבירה הרצאות ומפגשים לבני משפחה.
תחומי ההתמחות והמחקר של הדס סערוני הם: שינויי אקלים, קלימטולוגיה סינופטית, קלימטולוגיה רגיונלית, אקלים העיר (קלימטולוגיה אורבאנית) והיבטים סביבתיים-אקלימיים.
המחקרים משלבים היבטים תאורטיים ויישומיים תוך התמקדות באגן הים התיכון וישראל.
בממד הסינופטי נחקרו, בין היתר, היבטים שונים של שקעי הים התיכון, התפתחות אירועי יובש ארוכים בעונת החורף ומערכות הקשורות בגלי חום קיציים וגלי קור חורפיים-יבשים באזורנו.
בממד העירוני נחקרה תופעת "אי החום העירוני" וממדיה בישראל, תנאי הנוחות התרמית, הנמדדת והתחושתית, בשטחים פתוחים בעיר, והיבטים קלימטולוגיים-סינופטיים של זיהום אוויר באזורים עירוניים.
רבים ממחקריה עוסקים בקלימטולוגיה של שינויי אקלים - בחינת מגמות שינוי במשטרי הטמפרטורה, המשקעים, הלחות ועומס החום, והקשרם למערכות הסינופטיות ולתנודות אקלימיות בקנה המידה הגלובלי.
הדסה אביגדורי אבידוב (1927–2014) לחמה במסגרת הפלמ"ח במבצעים רבים בתקופת מלחמת העצמאות.
אחת מגיבורות שיירת נבי דניאל.
השלימה למודי תואר ד"ר באגרונומיה ועסקה במחקר חקלאי.
הדסה נולדה ב-1927 בירושלים ליונה ולד"ר שניאור זלמן אביגדורי.
למדה בבתי חינוך בעיר (גימנסיה סוקולוב, בית החינוך לילדי עובדים ובית הספר למל) וב-1943 הצטרפה לצופים ולהגנה.
ב-1944 התגייסה הדסה לפלמ"ח (יחד עם שבט הצופים אליו השתייכה), ונשלחה להכשרה בדגניה א'.
עם סיום ההכשרה הוצבה בגדוד השלישי עד 1946, אז שוחררה והחלה ללמוד בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בדצמבר 1947 התגייסה בשנית, והוצבה בגדוד השישי של חטיבת הראל (גדוד ירושלים), שם עסקה בליווי השיירות לירושלים ולגוש עציון (קבוצה שכונתה "הפורמנים"), וכן השתתפה במספר רב של מבצעים של הפלמ"ח (מבצע נחשון, מבצע יבוסי, מבצע מכבי ועוד).
ב-27 במרץ 1948 ליוותה הדסה שיירה שחזרה מגוש עציון (ולימים נודעה בשם שיירת נבי דניאל).
השיירה הותקפה ליד בית לחם וחלק מהלוחמים התבצרו בנבי דניאל.
הדסה, ששימשה בתפקיד חובשת, סייעה לחבוש את הפצועים, ובהמשך עזרה לפנות אותם לרכבי הפינוי הבריטיים.
בשלבים מאוחרים יותר של המלחמה ירדה לדרום, שם השתתפה במספר מבצעים של צה"ל (ביניהם מבצע ההר ומבצע חורב).
הדסה שוחררה משירות צבאי ב-1949 אולם ב-1956 נקראה שוב לשירות, כחובשת קרבית, במלחמת סיני, שם השתתפה בקרבות אבו עגילה ואל עריש.
בשנת 1952 השלימה הדסה את לימודי האגרונומיה (אותם החלה לפני המלחמה).
לאחר לימודיה התמחתה בתחום גידול ירקות בחממות, וסייעה לפיתוח הענף בערבה.
ב-1960 מונתה לנהל את חוות גילת בצפון הנגב, והמשיכה לחקור ולקדם את החקלאות בדרום.
במקביל לעבודתה המשיכה את לימודיה, וב-1980 הוענק לה תואר דוקטור באגרונומיה.
הדסה נישאה לדב אבידוב (ששירת כטכנאי רדיו בטייסת הפטישים של חיל האוויר בתקופת מלחמת העצמאות ומבצע סיני), ונולדו להם 2 בנים (עופר ואייל).
דב נפטר ב-2012, והדסה נפטרה בעומר ב-2014. שניהם הובאו לקבורה בבית הקברות ביישוב.
הדסה אביגדורי אבידוב, בדרך שהלכנו - מיומנה של מלוות שיירות, הוצאת משרד הביטחון, 1988.
עובד מיכאלי, הדסה אביגדורי אבידוב, עלילות "גדוד העבודה", הוצאת קיבוץ עין חרוד, 2004.
רחל סבוראי, הדסה אביגדורי אבידוב, עד סלע, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1960.
הדסה אביגדורי אבידוב, השפעת הקירור על ההתפתחות של צמח תות-שדה ומשמעותה הפיזיולוגית, עבודת גמר (תאר שלישי), האוניברסיטה העברית בירושלים, 1979.
הדס ממן שטינדל היא כימאית ומהנדסת סביבתית ישראלית, פרופסור בבית הספר להנדסת מכונות, בפקולטה להנדסה, אוניברסיטת תל אביב וראש התכנית להנדסת סביבה ומעבדת WE, סגנית נשיא משותף של IUVA לאירופה, המזרח התיכון ואפריקה ויו"ר כוח המשימה יעדי פיתוח בר קיימא של האו"ם של IUVA.
מנהלת מעבדה באוניברסיטת תל אביב, המתמחה בטיהור מי שתייה.
מחקריה עוסקים בדרכים לייעול ושיפור תהליך המיחזור וההתפלה של מי השתייה והשפכים בשיטה המבוססת על החדרת צורונים ראקטיביים למים על מנת לפרק את המזהמים.
ממן שטינדל נולדה בצפת להורים יוצאי מרוקו, יעל, מורה ומנהלת ויעקב ממן, פרופסור אמריטוס להנדסה סביבתית בטכניון חיפה שהתמחה בזיהום אוויר, וגדלה עם שתי אחיותיה בצפת, קריית שמונה ובנצרת עילית, המשפחה התגוררה גם בחו"ל עקב נסיעות העבודה של אביה כפרופסור בטכניון.
היא גרה בישראל, באירופה ובארצות הברית.
לממן שטינדל תואר ראשון בהנדסה כימית ותואר שני בהנדסת סביבה מאת הטכניון בחיפה.
את הדוקטורט קיבלה באוניברסיטת דיוק בקרוליינה הצפונית, ארצות הברית.
ממן נשואה לדן שטינדל ואם לשלושה, בת ושני בנים.
פרופסור ממן שטינדל היא ראש התוכנית להנדסת סביבה בפקולטה להנדסה וחוקרת בכירה במרכז לחקר המים באוניברסיטת תל אביב בנוסף היא מנהלת את המעבדה Water–Tech Laboratory.
עבודתה של הדס ממן מתייחסת לזיהוי, הבנה ופתרון בעיות מים שיצרו בני אדם בביסוס על ידע מדעי ופיתוחים טכנולוגיים.
המעבדה של פרופסור ממן שטינדל מתמקדת בפיתוח טכנולוגיות ותהליכי טיפול במים על ידי החדרת פוטונים טבעיים, רדיקלים, מינים תגובתיים וננו-חלקיקים לתוך המים כדי לשפר את איכותם.
שלושת המחקרים המובילים והמשמעותיים ביותר של פרופסור הדס ממן שטינדל הם:
שיפור איכות מים מושבים - שיפור איכות המים שעוברים התפלה לשימוש שני.
(מכון טיהור שפכי גוש דן, בשיתוף עם פרופסור דרור אבישר, אוניברסיטת תל אביב).
מניעת ביופאולינג - תהליך הצמדות אורגניזמים- חיידקים למשטחים מימיים והיווצרות רשת מאורגנת המכונה ביופילם (כנרת, בשיתוף עם פרופסור אליאורה רון, אוניברסיטת תל אביב).
טיפול וניקוי שפכי בתי חולים לשימוש חוזר - מניע מחומרים מסרטנים או חומרים מסוכנים אחרים להגיע למי השתייה.
(בית החולים תל השומר, שיתוף עם פרופסור דרור אבישר, אוניברסיטת תל אביב).
בנוסף לאלו חוקרת פרופסור ממן במעבדתה את ההשפעות של חומרי הדברה ומזהמים אחרים על הבריאות בעיקר בקרב ילדים.
פרופסור הדס ממן שטינדל ביקרה בהודו בפעם הראשונה לאחר סיום התואר הראשון שלה בהנדסה כימית ומאז התחברה למקום.
היא מאמינה בקשר שבין רוחניות ותרבות למדע וטכנולוגיה.
בתקופת הגשמים הנוזלים מחלחלים דרך המזבלות, והתוצאה היא שפכים מזוהמים ורעילים מאוד הכוללים מתכות רעילות, כלור אורגני, אמוניה, שאריות חומרי הדברה וכימיקלים.
מסיבה זו, אחד מתוך ארבעה מקרי מוות בהודו נגרם בגלל זיהום.
הדסה קלצ'קין (1 באפריל 1905 – 17 בדצמבר 1995) הייתה אספנית ובעלת גלריה לאמנות בתל אביב-יפו.
קלצ'קין הייתה רעייתו של רפאל קלצ'קין, שחקן תיאטרון "הבימה".
הדסה קלצ'קין, בת מרדכי ינובסקי, נולדה, כנראה בהורדנה (גרודנא) בפולין (כיום בבלארוס).
בשנת 1914 עלתה לארץ ישראל מרוסיה ביחד עם אחותה ואביה, והתיישבה עמם בתל אביב.
האב רכש קרקעות בארץ-ישראל וחזר להביא את שאר המשפחה, אולם נספה כנראה בדרך.
היא למדה בגימנסיה הרצליה, שם הכירה את רפאל קלצ'קין.
בשנת 1925 (בקירוב) נישאה לשחקן יעקב אביטל, אותו הכירה לאחר שראתה אותו במחזה "ירמיהו" בתיאטרון "האוהל".
השניים התגוררו בדירה ברחוב בן יהודה.
לאחר כארבע שנים נפרדו בני הזוג.
בשנת 1930 בקירוב נסעה לברלין, גרמניה, שם למדה אמנות.
בשנת 1936 נהרג אביטל בתאונת דרכים בכביש טבריה-צמח.
בשנת 1934 נישאה לרפאל קלצ'קין.
לפרנסתה עבדה כמוכרת בחנויות שונות, בין היתר כמוכרת בחנות בגדים ברחוב אלנבי.
כבר בשנות ה-50 של המאה ה-20 עסקה קלצ'קין במסחר אמנות, בעיקר בעבודותיהם של כמה ממכריה כגון שמואל בק, פנחס ליטבינובסקי, אריה לובין, ראובן רובין ואחרים.
לשם כך הפכה את הקומה השנייה בביתה למעין גלריה.
בשנת 1962 פתחה קלצ'קין גלריה לאמנות, ששכנה בקומת הקרקע של ביתה בבניין ברחוב פרוג מס' 33 בתל אביב-יפו.
את הגלריה עיצוב האדריכל דב כרמי.
קלצ'קין הציגה אמנים בינלאומיים כגון יענקל אדלר ופיטר פרוקש.
האמנים הישראלים שהציגה בשנות ה-60–70 של המאה ה-20 אופיינו בסגנון פיגורטיבי, פעמים רבות בהשפעת ה"ריאליזם החדש".
בין אמנים אלו בלט שמואל בק.
לצד הגלריה הוקם גן פסלים.
לאחר מותה של קלצ'קין הופעלה הגלריה על ידי אחייניתה, אסיה שוורץ.
בשנת 1988 תרמה את הציור "ערבי עם פרח" (1925) מאת פנחס ליטבינובסקי למוזיאון תל אביב לאמנות לזכר בעלה.
בשנת 1990 ייסדה את "פרס קלצ'קין" וכן גייסה ותרמה כספרים רבים עבור בריכת השחייה בבית הלוחם תל אביב, שנקראה על שם בעלה.
בנוסף, תרמה כספים למען הקמת אודיטוריום במוזיאון ארץ ישראל.
הדס שדר היא פרופסור לאדריכלות ישראלית, מבית הספר לעיצוב של אוניברסיטת חיפה, ויועצת שימור.
נולדה וגדלה בפתח תקווה לאם מורה להוראה מסייעת ולאב שכיהן גם כפרקליט מחוז תל אביב פלילי.
סיימה לימודי אדריכלות בטכניון בשנת 1994 והמשיכה ללימודי תואר שני ולשלישי באדריכלות בטכניון.
את התואר השלישי סיימה בשנת 2000. פרופסור חבר משנת 2022 במסלול המחקרי של בית הספר לעיצוב של אוניברסיטת חיפה.
מרצה בכירה בחוג לארכיטקטורה שבבית הספר לעיצוב של אונ' חיפה וחברת הוראה בכירה בטכניון.
חוקרת המפרסמת מאמרים אקדמיים ושאינם אקדמיים בישראל ומחוצה לה, מרצה בכנסים ובימי עיון.
יועצת השימור של תוכניות מתאר כוללניות.
אוצרת שותפה של תערוכות העוסקות באדריכלות ישראלית.
פרסמה ספר פרוזה "ירח בבור" בשנת 2024. נשואה ואם לשלושה.
שדר החלה את העיסוק בשיכון הציבורי בישראל בעבודת הדוקטורט שלה.
על סמך עיסוק זה פיתחה קורסים אקדמיים ופרסמה מאמרים בישראל ומחוצה לה.
בשנת 2014 יצא לאור ספרה: "אבני הבניין של השיכון הציבורי: שישה עשורים של בנייה עירונית ביוזמה ציבורית בישראל" על ידי משרד הבינוי והשיכון ובמימונו.
הספר הודפס במהדורה שנייה בשנת 2018.
הספר מנתח את התפתחות השיכון הציבורי בישראל לפי עשורים.
בכל עשור שניים-שלושה פרקים נושאיים.
הספר מכיל טקסט, צילומים היסטוריים ועכשוויים ותוכניות.
כדי להסביר את הרקע החברתי בו התבסס התכנון, משולבים בספר גם פזמונים ושירים, יצירות אמנות והתייחסות לסרטים.
הספר כמו גם שאר פעולותיה עוסקים בשילוב המרובע בין התבנית בה תוכנן השיכון הציבורי בישראל, התקדימים מחוץ לישראל, שהזינו את המתכננים הישראלים, האידאולוגיה החברתית והתרבותית הסמויה שהניעה אותם ל"בחור" בתקדימים אלו והממשק בין התבנית האדריכלית והשכונתית לבין הדיירים.
בשנת 2022 יצא ספרה "ערד עיר ניסיונית", בהוצאת ספריית דקל, המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
הספר דן בתכנון הייחודי והליניארי של ערד, מקורותיו והתפתחותו לאורך השנים.
בחלקו השני הספר מאגד יצירות אמנות המתייחסות לערד.
בשנת 2012 החלה לעסוק באדריכלות הברוטליסטית הישראלית, תוך שימת דגש ראשוני על באר שבע וקריאה לראות בה את "בירת הברוטליזם הישראלי" על שום כמות ואיכות האדריכלות הברוטליסטית בעיר.
לתפיסתה, האדריכלות הברוטליסטית היא האדריכלות הממלכתית של המדינה, כיוון שהמדינה ומוסדותיה היו הגופים את מבני הציבור שנבנו לאור עקרונותיה.
היא הקימה אתר אינטרנט ועמותה לקידום מורשת האדריכלות הברוטליסטית בישראל עם האדריכל עמרי עוז אמר.
בשנת 2014 יצא ספרה בנושא: "אדריכלות ברוטליסטית וניאו ברוטליסטית בבאר שבע" על ידי מרכז הבאוהאוס בתל אביב ובשנת 2016 ערכה ואצרה בשותפות את הספר "מכת שמש: בנייה ברוטליסטית בבאר שבע.
עיון מחודש באדריכלות הממלכתית" בהוצאת יד בן צבי.
הייתה חלק מאוצרי התערוכה "חלומות מבטון" במוזיאון הנגב לאמנות בשנת 2018, שפותחה על סמך הספר "מכת שמש".
שדר ערכה את החלק הישראלי והמקורי בכתב העת "דומוס ישראל" בין השנים 2008–2012. במאמרים שיזמה, כתבה וערכה ביקשה להעניק פרשנות תרבותית וערכית ליצירות האדריכלות עליהן נכתב, כך שהקורא ייהנה ממסר שהוא מעבר לאדריכלות נשואת המאמר.
אוצרות משותפת וייעוץ אקדמי לתערוכות
משנת 2011 מעורבת כאוצרת שותפה או כיועצת אקדמית בתערוכות העוסקות בתחום התמחותה: אדריכלות, שיכון ציבורי וברוטליזם.
התערוכות הוצגו בין היתר בגלריה בבית האדריכל, במרכז לאמנות עכשווית בערד, במרכז הבאוהאוס בתל אביב, במוזיאון הנגב לאמנות ובמוזיאון העיר חיפה.
התערוכות נועדו לקרב את העיסוק בתחומים אלו לקהל הרחב, כמו גם להביע עמדה ערכית: רצון לגרום להוקרת הערכים, הציבוריות והממלכתיות שמאחורי השיכון הציבורי והברוטליזם.
משנת 2010 שימשה יועצת השימור של תוכנית המתאר פרדס חנה-כרכור, משנת 2014 של תוכנית המתאר לזכרון יעקב, ומשנת 2018 של תוכנית המתאר לעמק המעיינות.
שלוש התוכניות מונהגות על ידי האדריכל אילן איזן.
בשתיהן המרקמים, המתחמים והאתרים לשימור נקבעו על סמך זיהוי הנרטיבים של המקום, מתוך תפיסה כי מאחורי החלטה על שימור עומדים נרטיבים אותם החברה רוצה להנציח.
משנת 2020 משמשת יועצת השימור של תוכנית מתאר של ערד בהנהגת יאיר אביגדור.
ייעצה לעיריית חיפה בנושא שכונות השיכון הציבורי קריית אליעזר וקריית אליהו ומבנים ברוטליסטיים בעיר.
שימשה שופטת בתחרות אות העיצוב בין השנים 2007–2012, בפרס רכטר מטעם משרד החינוך 2013, בפרס מפעל חיים מטעם התאחדות האדריכלים ובוני הערים 2019.
ספרה "ירח בבור" בהוצאת כנרת זמורה דביר יצא לאור בשנת 2024. בספר סיפורי בראשית ושמות מתורגמים באופן חופשי ופראי לימנו.
הם מתרחשים בארץ וכוללים ביקורת אמונית וחברתית במשלב לשוני מגוון ומתוך כמה נקודות מבט.
הדס שדר, 2022, ערד עיר נסיונית.
תל אביב: ספרית יהודה דקל, המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
הדס שדר (עורכת), 2016, מכת שמש: בנייה ברוטליסטית בבאר שבע.
ירושלים: הוצאת יד בן צבי.
הדס שדר, 2016, "שימור שיכון: שימור פיזי ושימור ערכים", הכינוס הארצי ה-3 לשימור מורשת התרבות, עמ' 78—85.
הדס שדר, 2014, באר שבע: אדריכלות ברוטליסטית וניאו ברוטליסטית, תל אביב: מרכז הבאוהאוס.
הדס שדר, 2014, 2018 (מהדורה שנייה), אבני הבניין של השיכון הציבורי: שישה עשורים של בנייה עירונית ביוזמה ציבורית בישראל, תל אביב: משרד הבינוי והשיכון.
הדס שדר, 2013, "מקהילתיות מאולצת לאינבידואליזם בבינוי העירוני הציבורי", עיונים בתקומת ישראל 23, עמ' 232-204.
הדס שדר, 2006, "שלוש תפיסות של מקום בשיכון הציבורי בישראל בשנות החמישים", עיונים בתקומת ישראל, 16, עמ' 389-373.
הדס פל ירדן היא זמרת, מוזיקולוגית, מרצה, פייטנית וחזנית ישראלית.
היא שרה בעיקר בלאדינו, בטורקית וכן פיוטים ספרדיים.
הדס פל ירדן שירתה בצה"ל בלהקת פיקוד הדרום.
לאחר שחרורה מצה"ל השתתפה בסדרה "עניין של זמן".
לאחר מכן למדה לתואר ראשון במוזיקולוגיה באוניברסיטת תל אביב ולתואר שני באוניברסיטת בר-אילן.
החל משנת 1999 ועד 2008 התגוררה בטורקיה, שם למדה לימודי דוקטורט באתנומוזיקולוגיה.
דוקטורנטית באנתומוזיקולוגיה מטעם האוניברסיטה הטכנית של איסטנבול .
בשנת 2003 יצא אלבום הלאדינו "יהודיג'ה" בביצועה ובניהולה בליווי אנסמבל "סאז אנדלרי" בהוצאת חברת "קלן".
בשנת 2009 חזרה לישראל, והעלתה את המופע "בדרך לאיסטנבול".
השתתפה במספר פרויקטים בינלאומיים, בין היתר עם המלחין ונגן הכינור ג'יהט אשקין, והשתתפה באלבומו.
כן שיתפה פעולה עם המלחין קמרן אינג'ה והשתתפה באלבומו Hammers and Whistlers / Istathenople / Strange Stone שיצא בשנת 2010 בהוצאת Naxos.
בשנת 2017 חברה לתזמורת האנדלוסית הישראלית בהופעתה בפני מלך ספרד.
משמשת חזנית ופייטנית בקהילת ציון הקונסרבטיבית בירושלים.
כמו כן מרצה במרכז למוזיקה מן המזרח ובמכללת ספיר בפרויקט "כולנא".
Semitones (ברלין, 2018) - סולנית ומנהלת מוזיקלית, בהשתתפות Max Doehlemann Trio
הדס פארי (נולדה ב-10 באוקטובר 1986) היא מלחינה, אמנית סאונד ומרצה ישראלית, המתמחה במוזיקה אלקטרונית ומוזיקה ניסיונית.
זוכת פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים לשנת 2015.
פארי נולדה ב-1986 ליצחק רפאל פארי ולצפרירה לבית פסטרנק.
אחות לעוד שלושה בנים ובת.
פארי החלה את לימודי הקומפוזיציה בבית ספר מאנס למוזיקה בניו יורק בהדרכתו של רוברט קאקסון .
לאחר סיום תואר בוגר אוניברסיטה בקומפוזיציה ותיאוריה מוזיקלית בהצטיינות יתרה, המשיכה פארי את לימודי הקומפוזיציה בפריז.
במקביל החלה להתעניין באלקטרואקוסטיקה, ובעקבות כך השלימה שני תארים בתחום.
בין מוריה בפריז נמנים ז'אן לוק הרווה , פיליפ לרו וכריסטין גרוט .
כמו כן, היא סיימה תואר מוסמך אוניברסיטה במוזיקולוגיה באוניברסיטה של פריז , עם התמחות במוזיקה אלקטרונית.
פארי התעמקה ביצירת ממשקים למוזיקה אלקטרונית חיה במהלך לימודי תואר מוסמך מוזיקה בבית הספר הגבוה למוזיקה ע"ש הנס אייזלר בברלין בהדרכתו של וולפגנג הייניגר.
משנת 2015 מלמדת פארי קומפוזיציה, מוזיקולוגיה, מוזיקה אלקטרונית ואקוסטיקה בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב.
כמו הן, היא מעבירה הרצאות וסדנאות בנושאי מוזיקה אלקטרונית, בניית מיצגים וחוסר ייצוג של מלחינות בעולם המוזיקה במוסדות אקדמיים בישראל ומחוצה לה, כגון בצלאל, Hochschule für Musik Hanns Eisler Berlin ואוניברסיטת חיפה.
משנת 2015 אוצרת פארי את סדרת הקונצרטים "זה מה שקורה כשמשחקים בחשמל" במרכז התיבה ביפו, המתמקדת במוזיקה אלקטרונית וניסיונית, והנותנת במה ליוצרות ומבצעות צעירות בתחום זה.
משנת 2019, עובדת פארי עם הלייבל הצרפתי Elli Records, המפיק אלבומים של יצירותיה האלקטרוניות.
יצירותיה של פארי מוזמנות על ידי גופי תרבות רבים ברחבי העולם, ביניהם: המכון למחקר ולתיאום אקוסטי מוזיקלי (אירקאם), אנסמבל מודרן , האקדמיה לאמנות בברלין ועוד.
פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים לשנת 2015
מענקים מטעם קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב (2013 ו-2017)
הדס קידר (נולדה ב-7 באוקטובר 1963) היא יזמת חברתית, אוצרת ואמנית ישראלית.
הדס קידר נולדה בירושלים וגדלה בארצות הברית ובערד,
אביה היה הגאוגרף פרופסור יהודה קידר, שהיה מדען בנאס"א; בנימין זאב הרצל היה דוד של אמו של אביה.
בתערוכת היחיד שלה "בריאות" שהציגה בבית האמנים תל אביב ב-2005 עסקה בדמות האב, בדמותו של אביה ובדמותו של אבי האומה.
היא בוגרת תואר ראשון באמנות מבצלאל (במהלכו שהתה כחלק מחילופי סטודנטים בקופר יוניון, ניו יורק
ותואר שני באמנות מאוניברסיטת מידלסקס בלונדון (החלה את לימודיה המתקדמים בתוכנית לאמנים צעירים בבצלאל, שהתה כחלק מחילופי סטודנטים במידלסקס שם סיימה את לימודיה).
היא דוקטורנטית לאוצרות בתוכנית משותפת לאוניברסיטת רדינג (באנגלית) בבריטניה ולאוניברסיטת ציריך לאמנויות (ZHDK) בשווייץ.
בשנת 2000, במהלך לימודיה בלונדון הכירה את האמן הבריטי אלכס שאדי,
ביחד איתו הייתה פעילה בגלריה השיתופית Five Years בלונדון ומאז הם יוצרים, אוצרים ומעבירים יחדיו סדנאות ברחבי העולם.
סילבר", מתחם ששימש גלריה ומספר סטודיו, ביחד עם איל ששון, גיא שהם, עמי פייצ'ביץ' ואליאסף קובנר.
בשנים 2009-2004 הייתה ממקימי "פרהסיה", קבוצת אמנים, מעצבים ואנשי חינוך ישראלים ופלסטינים שפעלו למען שינוי חברתי ופוליטי, ביניהם אוסנת בר אור, מנאר זואבי, עופר כהנא והגר גורן.
בשנים 2010-2007 אצרה בתל אביב סדרת תערוכות, חלקן בבניינים ריקים, שעסקו בתנאים הסביבתיים ובהקשר הציבורי בהם הוצגו.
בשנת 2009 זכתה בפרס עידוד היצירה לאמנות פלסטית, מטעם משרד התרבות והספורט.
בשנת 2011 הקימה יחד עם מיכל ריבלין, רועי פביאן, אסף סטי, בלה, גילי קרז'בסקי, סלמה סמארה-שחאדה ורמי צלקה, את "שביל החלב" קבוצה שפעלה בתחנה המרכזית הישנה במטרה להפוך את המתחם למרכז תרבות.
בשנים 2014-2011 קידר ייסדה ביחד עם אגף קהילה נוער וספורט
של עיריית תל אביב-יפו את 'נוזהא', גלריה לאמנות צעירה במרכז למנהיגות לב יפו והייתה האוצרת הראשית שלה.
במסגרתה אצרה ארבע תערוכות מדי שנה והפעילה תוכניות חינוכיות לבני נוער.
בשנים 2018-2014 קידר ייסדה ביחד עם עיריית ערד והייתה המנהלת האמנותית של התכנית לשהות אמנים, 'ערד אמנות אדריכלות',
במהלכה התארחו ויצרו בעיר אמנים מהארץ ומהעולם.
באותן שנים זכתה במענק אמנית בקהילה.
בשנים 2018-2016 הקימה ביחד עם עיריית ערד את המרכז לאמנות עכשווית בערד והייתה האוצרת הראשית שלו,
במסגרתו אצרה ארבע תערוכות מדי שנה שעסקו בסביבה הגאוגרפית, גאולוגית, דמוגרפית ותרבותית של ערד וסביבתה.
ב-2019 יסדה יחד עם המחלקה לאמנויות בעיריית תל אביב וחברת אורבן ויטמין את "סטודיו בנק", מרכז סדנאות ותערוכות זמני, אותו קידר אוצרת, פרי שיתוף פעולה בין מחלקת האמנויות בעיריית תל אביב וחברת "אורבן ויטמין".
החל משנת 2020 היא חברת צוות בכירה במרכז מנדל למנהיגות בנגב.
החל משנת 2008 מלמדת אמנות בבצלאל, ירושלים כמורה מן החוץ; בהתחלה במחלקה לאמנות ואחר כך במחלקה לתרבות חזותית וחומרית.
הקורס שהיא מלמדת, "אמנות קצה", מתקיים מדי שנה כסמינר אינטנסיבי בערד ומושתת על עקרונות הפדגוגיה הרדיקלית (radical pedagogy).
בשנת 2020 קידר הייתה לזוכה הראשונה במענק למחקר אוצרותי מטעם הבית לאמנות ישראלית, לשם מחקר על יצירתה של האמנית רות דורית יעקובי והיא צפויה לאצור תערוכה של יעקובי במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית בחורף 2021.
הדס קידר מתגוררת עם בן זוגה בתל אביב ולה שני בנים תאומים.
2016 - אילן כרמי, ציפורי לילה, גלריה אינדי, תל אביב – יפו
2015 - עפרי כנעני, עסק משפחתי, אטלייה שמי, קיבוץ כברי
2015 - בום בפריים, גלריה מנשר, תל אביב – יפו
2014 - בחזרה לעתיד, הקובייה, ירושלים
2013 - אנטי אנטי: בין אמנות, כוח וידע, הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שרייבר, אוניברסיטת תל אביב (קטלוג)
2013 - קזינו איילון 2 - התוכנית לתואר שני באמנויות, בצלאל, תל אביב – יפו
2012 - קזינו איילון, הוסטל איילון, תל אביב – יפו (יחד עם רעות עירון, אלון שוואבה, משה גרשון, אריאל דה ליון).
2008 - מן המסד ועד הטפחות, ארט טי.אל.וי, תל אביב - יפו, (קטלוג)
2008 - Israeli Shots, גלריה אספרגר, ברלין, (קטלוג)
2008 - כיכר המדינה, גלריה אבר ארט, תל אביב - יפו, (קטלוג)
2007 - הפיקוד העליון, אוצרת תערוכה קבוצתית, לילנבלום 41, תל אביב - יפו
2007 - מסע לכוכב קדמוני, תערוכה קבוצתית (אצרה עם עמי פייצ'ביץ), יהודה מרגוזה 36, תל אביב – יפו
2006 - ערב וידאו-שירה, שיתוף פעולה בין ויצו חיפה לכתב העת מעיין, האוזן השלישית, תל אביב – יפו
2016 - הפוליטיקה של צורות ותבניות 2, תערוכת יחיד, גלריה ארט-קיוב, סדנאות האמנים, ירושלים, (קטלוג)
2010 - אלומית (אוצרות הדדית עם איתן בוגנים), גלריה עינגא, תל אביב - יפו
2010 - אי-חינוך (בשיתוף אלכס שאדי), חלל דרום, תל אביב – יפו
2006 - בריאות, בית האמנים תל אביב
2006 - שלוש ערים נגד החומה, בית האמנים, תל אביב וניו יורק, 2005
2006 - הווה עכשיו, אמנות הארץ 5, תחנת הכוח רדינג, תל אביב
2014 - The Political Angle, מיצג, גלריה פייב יירס, לונדון
2011 - Rulers, מרכז קמדן לאמנות, לונדון , שהות אמן ותערוכה בשיתוף אלכס שאדי, (קטלוג)
(בשיתוף משה גרשון), Hovel, לונדון
2008 - זווית המקרה (בשיתוף אלכס שאדי, בריטניה), סטודיו טונטיין, פוקסטון, אנגליה
2004 - פרויקט אינטרנט (בשיתוף האמן אלכס שאדי)
2003 - מואר באור ירקרק (מיצב בשיתוף אלכס שאדי, בריטניה), גלריה Luftraum, פרנקפורט
2001 - האורחים הגנו על קרסוליהם בקופסאות קרטון, (בשיתוף אלכס שאדי, בריטניה), גלריה פייב יירס לונדון
2014 - בריאות לכל, תערוכה במסגרת במדבר, דברים
2014 - פועלי אמנות, הצימר, תל אביב - יפו
2008 - אמניות, גלריה ברבור, ירושלים
2008 - תחתיות, המעבדה, ירושלים
2008 - עירגזמה, מופע אור-קולי, גלריה החדר, תל אביב - יפו
2007 - חם מהרגיל, גלריה החדר, תל אביב – יפו
2006 - ערב ווידאו, גלריה טל אסתר, תל אביב וברבור, ירושלים
2006 - מיני ישראל, מוזיאון ישראל, ירושלים, (קטלוג)
2006 - לופה, אמנות הארץ, רדינג, תל אביב – יפו
2005 - ערב ווידאו, גלריה טל אסתר, תל אביב - יפו
2005 - שלושה ערים נגד החומה, בית האמנים, תל אביב ואיי.בי.סי נו ריו, ניו יורק, (קטלוג)
2004 - פרופיל תל אביב, עיריית תל אביב - יפו, (קטלוג)
2004 - מגרש משחקים, הגלריה החדשה, סדנאות האמנים, ירושלים (בשיתוף הגר גורן)
2003 - אינטואיציה, הסדנא לאמנות, ראשון לציון ומרכז מבקרים עין גדי
2000 - פורטרט עצמי, גלריה בצלאל, תל אביב – יפו
2000 - קציר קיץ, מוזיאון ישראל, אוצרת: שרית שפירא
2010 - Boulder, ויטמין סנדנס, נורווגיה
2010 - חללים וכו', הקרנת סרטי ווידאו, גלריה Nicelle Bouchine, ניו יורק
2007 - Nightcomers, הביאנלה העשירית, איסטנבול, (קטלוג)
2007 - אמנות וידאו ישראלית, מניפסט, ניו יורק
2007 - ווילה קדצקי, תערוכה בבית פרטי, ברלין
2006 - הקרנת וידאו, ארטיס, שבוע אמנות, ניו יורק
2006 - כלי בניין אינסופיים, סוויס קוטג' (בחסות קמדן ארטס סנטר), לונדון, (קטלוג)
2006 - פרנזי, גלריה מטרופול, פוקסטון, אנגליה, (קטלוג)
2006 - ווידאולנד, ארטנוילנד, ברלין, (קטלוג)
2002 - ההבדל ביננו לבינך, גלריה Five Years, לונדון
2002 - אקסמס, גלריה אאוטליין, אמסטרדם
2002 - נמצא ברחוב דיס 5, גלריה ifa, ברלין
2002 - הדברים האחרים שאנחנו עושים, גלריה ifa, בון
2000 - מכירת חיסול, גלריה Cable Street, לונדון
1999 - ריפרייד, גלריה Cubitt, לונדון
האורחים הגנו על קרסוליהם בקופסאות קרטון,, Five Years Gallery לונדון, 2000.
המראה הנשקף מסכר "אג", הוצאת ifa Gallery, בון, 2002.
חלקי חילוף, כתיבה ועריכה, הוצאת ifa Gallery, ברלין, 2002.
מכיכר הלחם לכיכר המדינה, עריכת קטלוג, גלריה אבר ארט, תל אביב – יפו, 2008.
Rulers, כתיבה ועריכת קטלוג, מרכז קמדן לאמנות, לונדון, 2013.
אנטי אנטי: בין אמנות, כוח וידע, מאמר אוצרות התערוכה, הגלריה האוניברסיטאית, אוניברסיטת תל אביב, 2013.
סלון בטון 01, קטלוג אירוע חוצות בערד, 2015.
הדס שפירא-מדמוני (נולדה ב-28 בינואר 1975) היא קצינה במשטרת ישראל בדרגת ניצב, המכהנת כראש אגף ההדרכה.
הדס נולדה במושב טל שחר, בת לעדית קשת (לבית מזיא) ואדיר שפירא, שכיהן כמנהל רשות שמורות הטבע.
נכדתם של פרדקה מזיא ושל אהרן מזיא.
למדה בבית הספר מולדת בבאר שבע ובתיכון מקיף ו' בעיר.
הייתה חניכה ומדריכה בתנועת הנוער "מכבי צעיר".
את שירותה בצה"ל החלה ב-1993 כמ"כית ומפקדת מחלקה בטירונות-בנים בבה"ד 4. בהמשך הייתה מדריכה בקורס קצינות ושימשה כמפקדת פלוגת טירונים ומפקדת קורס מ"כים.
לאחר שקיבלה תוכנית שירות בצה"ל, הושאלה בשנת 1996 למשטרה.
בתפקידה הראשון במשטרה הייתה מפקדת קורס הלוחמות הראשון במשמר הגבול, שפרץ את הדרך לשילוב נשים בתפקידי לחימה.
על תפקודה זה קיבלה את אות הנשיא לשוטרים מצטיינים.
החל משנת 1999 ביצעה מגוון תפקידים במערך משאבי אנוש של משטרת ישראל, בהם: קצינת באגף התנועה, קצינת במחוז מרכז וראש מדור נגדים וזכאויות שכר.
בשנת 2013 הועלתה לדרגת ניצב משנה ומונתה לראש מחלקת פרט.
בתפקידה זה הובילה את הקמת יחידת מרכז הפרישה במשטרת ישראל והקמת אתר ההנצחה החדש של המשטרה במכללה הלאומית לשוטרים בבית שמש.
בשנת 2016 שירתה כקצינת חינוך ראשית של משטרת ישראל והובילה את עדכון ותיקוף הקוד האתי של המשטרה.
לאחר מכן עמדה בראש מחלקת קהילה שבאגף המבצעים של המשטרה.
במאי 2022 סיימה את תפקידה כראש חטיבת דוברות במשטרת ישראל.
בהמשך מונתה לסגנית ראש אמ"ש, ובספטמבר 2024 קודמה ע"י המפכ"ל רב-ניצב דני לוי, לראש אגף ההדרכה של משטרת ישראל בדרגת ניצב.
שפירא-מדמוני היא בוגרת אוניברסיטת תל אביב במדעי המדינה ובלימודי המזרח התיכון ובעלת תואר שני בהצטיינות במנהל ובמדיניות ציבורית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
סיימה תואר שני נוסף בהצטיינות במדעי המדינה וביטחון לאומי באוניברסיטת חיפה.
היא גם בוגרת המכללה לביטחון לאומי ובוגרת קורס דירקטורים של אוניברסיטת תל אביב.
שפירא-מדמוני מתגוררת בראשון לציון והיא אם לשלושה.
הדסה בריל-נועם (15 בנובמבר 1908 - 4 בנובמבר 2001) הייתה מורה ומחנכת, מנהלת בית ספר לבנות ב' בעיר העתיקה בירושלים עד מלחמת העצמאות, מנהלת בית ספר יסודי ע"ש יוסף לוריא בשכונת קטמון בשנים 1948–1974, ומהפעילות בקרן הספריות לילדי ישראל.
נולדה בעיר צאנז בדרום-פולין, לרחל ומאיר.
היה לה אח אחד - יהושע (פלק), שהתגורר בבגרותו בתל אביב.
סיימה סמינר למורים של אגודת "תרבות" בוילנה.
לאחר סיום לימודיה והסמכתה כמורה, החלה ללמד בבית ספר יהודי.
ב-1935 עלתה לארץ והתיישבה בירושלים.
בירושלים עבדה בבית ספר לבנות ב' בעיר העתיקה, תחילה כמורה ובהמשך כמנהלת.
ביום שאחרי החלטת החלוקה באומות המאוחדות, בכ"ט בנובמבר 1947, נסגרו מוסדות החינוך בעיר העתיקה, משום שהדרך לרובע היהודי הייתה מסוכנת למורים.
לאחר נפילת הרובע היהודי, צירפה בריל את תלמידותיה-לשעבר לפליטים אחרים שהגיעו מהעיר העתיקה ושוכנו בבתים בקטמון.
היא ייסדה בית ספר חדש, ששמו בית הספר על שם יוסף לוריא, ומיקמה אותו בבניין ברחוב הפלמ"ח 57, שנעזב על ידי דייריו הערבים (בחודשים הראשונים של שנת 1948), בפאתי גבעת שאהין שבשכונת קטמון.
בריל אלתרה כיתות לימוד במבנה שהיה בלתי ראוי לשמש כבית ספר, והצליחה להקים מוסד מתפקד בתנאים בלתי-אפשריים.
כך לדוגמה, את חדר המנהלת מיקמה בחדר האמבטיה של המבנה, והצליחה לדחוס לחלל הצר שולחן וכיסא.
בנוסף, הוקמו בשנים הבאות כמה צריפים טרומיים בסמוך למבנה המרכזי, כדי להגדיל את מספר חדרי הכיתות בבית הספר.
אחד הקשיים בניהול בית הספר, בשנות ה-50 וה-60, נבע מכך שלבית הספר הופנו שתי אוכלוסיות-תלמידים מאוד שונות במאפייניהן, שהיו ביניהן פערים כלכליים: משכונת גבעת הוורדים (שכונת רסקו, שבית הספר היה ממוקם מעליה) הגיעו ילדים בני מעמד הביניים, ומקטמון (בעיקר מהרחובות שבהם שוכנו פליטי הרובע היהודי) הגיעו ילדים ממשפחות פחות מבוססות.
למרות קושי זה, רבים מתלמידי בית הספר שבהנהלתה הגיעו להישגים מרשימים במדע, ברפואה ובחקר החברה.
פרופ' אלדד בן שטרית, מנהל מחלקה פנימית בבית החולים הדסה, דיבר עליה ב"שבעה" ביראת כבוד, ורחל אליאור, פרופסור למחשבת ישראל באוניברסיטה העברית, כינתה אותה אישה רבת חסד.
בין המורים שלימדו בבית הספר תחת ניהולה, בסוף שנות ה-50, היה המשורר יהודה עמיחי, שהיה מחנך-כיתה ומורה לספרות.
מורים ומורות נוספים שהיו בצוות: מלאכי בית-אריה (לימים מנהל הספרייה הלאומית), ורדה כרמון, שולמית לפידות, מ.
ספרא, חוה קריב, חוה שטרן, אברהם שץ, יעל שרון ומרים שריון.
ב-1974, לאחר פרישתה לגמלאות, החליפה אותה בניהול בית הספר חוה שטרן.
יחד עם רחל ינאית בן-צבי ואחרות, פעלה בקרן הספריות לילדי ישראל, שבה עסקה בהתנדבות עוד שנים רבות בזמן היותה בגמלאות.
נפטרה בי"ט בחשוון תשס"ב ונקברה בהר המנוחות.
הייתה נשואה ליעקב נועם (שעבד בבנק לאומי).
בני-הזוג הולידו שני בנים: משה (כימאי בהשכלתו ושמאי רכוש בעיסוקו) ויהודה (אודי), ד"ר לרפואת שיניים.
אחד מנכדיה, יובל נועם, נהרג ב-2009 בתאונה בזמן שטייל בטורקיה טיול שאחרי צבא.
הֲדַס מָצוּי (שם מדעי: Myrtus communis) הוא שיח יְרוֹק־עַד, בעל פרחים לבנים.
כשממוללים את עליו, יש להם ריח אופייני.
אחד משני המינים בסוג הדס (שם מדעי: Myrtus).
היחיד ממשפחת ההדסיים (Myrtaceae), שגדל בר בארץ ישראל.
בארץ הוא נפוץ בעיקר באזור הצפון, נפוץ גם במזרח התיכון ובאירופה.
כצמח תרבות גדל ההדס באזורים שהטמפרטורות בהן אינה יורדת בהרבה מ-C°0.
קיימים שני סוגים של הדס מצוי.
המין השני הוא הדס סהרה.
הדס מצוי הוא צמח ריחני מאוד הודות לתכולה הגבוהה של שמן אתרי בבלוטות שפזורות על העלים, הפרחים, הפרי ואף על הקליפה של ענפיו הצעירים.
בשנת 1956 נאסרה, על-פי פקודת היערות, כריתת הדס מצוי באזור הגליל העליון, ובשנת 1996 הורחב האיסור לכל שטח מדינת ישראל.
בשנת 1970 הוכרז ההדס המצוי כצמח מוגן באזור הגליל העליון, הגליל התחתון ועמק החולה, ובשנת 2005 - בכל הארץ..
השם "הדס" מופיע בספר ישעיהו (פרק מ"א פסוק י"ט), בנבואות הנחמה, והוא מסמל עתיד טוב יותר: "אתן במדבר ארז שטה והדס ועץ שמן", וגם בפרק נ"ה פסוק י"ג: "תחת הנעצוץ יעלה ברוש, ותחת הסרפד יעלה הדס".
במסכת "ברכות" בגמרא (ברכות נ"ז) מהווה ההדס סימן למזל: "הרואה הדס בחלומו - נכסיו מצליחין לו".
על פי המסורת היהודית, ההדס המצוי הוא הצמח הנזכר בתורה בשם "ענף עץ עבות" (), אחד מארבעת המינים שניטלים בחג הסוכות.
מקור השם הלועזי - במיתולוגיה היוונית.
הדס שגדל בר מגיע עד גובה של כ-80 ס"מ, וכצמח תרבותי הוא מגיע לעיתים לגובה של עץ נמוך, ובמקרים נדירים אף לגובה של חמישה מטרים.
ההדס זקוף, צפוף וסבוך, גזעו מחוספס ועלוותו רעננה.
בדרך כלל מופע הנוף שלו הוא גוש שיח כדורי בלתי חדיר בקוטר 2 עד 5 מטרים, וייתכן שמכאן שמו בתורה – עץ עבות.
הדס המתכסה בחול מכה שורשים מענפיו שכוסו בחול וצומח מעל החול המכסה אותו.
עלי ההדס פשוטים, נגדיים בדרך כלל, אליפטיים בצורתם ומחודדים בקצותיהם.
שפתם תמימה וצבעם ירוק כהה מבריק.
אורך העלים בשיח בר כ-2 ס"מ, ובצמח תרבותי הוא בין סנטימטר אחד ל-5 ס"מ.
העלים הַגִּלְדָּנִיִּים (נוקשים) קירחים, חסרי לְוָואִים, ובעלי פטוטרת קצרה או חסרי פטוטרת (במין הבר).
העורק הראשי שלהם ברור, אבל העורקים המשניים כמעט אינם נראים.
העלים זרועים נקודות לבנבנות מבהיקות, אלה בלוטות המכילות שמן אֶתֶרִי (ניתן להבחין בהן מול השמש).