tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוויזואליות התוססת שלו ייצגה כמה ז'אנרים וסגנונות.
הוא הצליח ליצור אווירה על בד של תקופות שחלפו באותה מידת אותנטיות כמו אקזוטיות מודרנית והן אווירת הרפתקאות, אווירה של דרמות חברתיות וקומדיות.
רבים מנופיו התעוררו לחיים בציור.
פינת סטודיו עם כיסא קש (1925)
פרס אוסקר לעיצוב ההפקה הטוב ביותר (1941) הגנב מבגדאד
וינסנט קובי (נולד ב-1969) הוא איש עסקים צרפתי ומנכ"ל יצרנית הרכב סיטרואן.
לאחר שסיים את לימודי ההנדסה עבד במחלקה לעבודות ציבוריות בצרפת כמנהל בתחום בניית כבישים חדשים.
את מרבית הקריירה בתעשיית הרכב עשה בחברת ניסאן בה עבד כמעט 15 שנים.
הוא החל בתפקיד מנהל רכש, המשיך כמנהל תוכנית ובשנת 2010 מונה למנהל חטיבת דאסטון, תפקיד אותו מילא במשך 7 שנים.
בשנת 2017 מונה כמנהל התכנון הראשי של חברת מיצובישי מוטורס.
באוקטובר 2019 מונה כסמנכ"ל סיטרואן, תחת המנכ"לית לינדה ג'קסון.
אחרי 4 חודשים בלבד בתפקיד מונה למנכ"ל במקומה של ג'קסון.
קובי השלים לימודי תואר במתמטיקה באקול פוליטקניק ולימודי הנדסה אזרחית.
בשנת 2002 השלים את לימודי התואר השני בבית הספר למינהל עסקים של אוניברסיטת הרווארד.
וינסנט קולייר היה אמן אמריקאי, שנודע מתמונותיו של המערב.
הוא עבד עם קבוצות נדבניות ונוצריות הוא וגם עם ממשלת ארצות הברית כדי לנסות לעזור לעבדים המשוחררים ולאינדיאנים.
קולייר נולד בבלומינגדייל, ניו יורק ב־30 בספטמבר 1824, וגדל במשפחת קוואקרים.
אמונתו הייתה מרכז חייו והשראה לפעילותו.
הוא למד אמנות במשך ארבע שנים בניו יורק אצל ג'ון סמית', ולאחר מכן היה סטודנט באקדמיה הלאומית.
הוא הפך לחבר באקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1851. מאז ועד מלחמת האזרחים צייר בניו יורק.
במהלך המלחמה ייסד קולייר ושירת עמותה נוצרית שהגישה סיוע חומרי ורוחני לנזקקים.
זאת כאחראי על עזרה לנזקקים בניו ברן שבצפון קרוליינה בפיקודו של הגנרל אמברוז ברנסייד.
הוא כתב את דוח הפעילות לצבא ארצות הברית בצפון קרוליינה, באביב 1862, לאחר קרב ניוברן (1864).
לאחר החלטת הממשלה בשנת 1863 לאפשר לחיילים אפרו-אמריקאים להילחם, קולייר החל לגייס ולהכשיר את הגברים עבור כוחות האיחוד.
הוא כיהן גם בנציבות האינדיאנית.
קולייר סייר במערב ארצות הברית בשנים 1868–1871. הוא ייצג את "ידידי האינדיאנים", ארגון קוואקרים שעסק בטיפול הומניטרי בתושבים הילידים בשמורות הממשלתיות.
הוא אמנם לא צייר דיוקנאות של אינדיאנים, אך הרישומים שלו מתעדים כמה מהמבצרים הישנים ביותר בשטחי האינדיאנים ובדרום מערב.
קולייר דגל בהקמת שמורות עבור שבטי האפאצ'י, ושבטים שכנים בניו מקסיקו ובאריזונה לשיפור תנאי חייהם.
מאמץ זה זיכה אותו בהתנגדות עזה מצד חברות כרייה של הלבנים, והאינטרסים של מגדלי הבקר והחקלאים הלבנים.
עבודתו ההומניטארית נמשכה בשנת 1869, כאשר סקר את התנאים בקרב הילידים באלסקה שנרכשה באותם ימים.
דו"ח שלו משנת 1869 חשוב בגלל היסודיות שלו, ובעיקר עקב השפעתו במשך יותר מעשור על הממשל בעניין נושא הילידים באלסקה.
קולייר המליץ לממשלה הפדרלית לממן בתי ספר לילידים באלסקה וכן להעניק טיפול רפואי, הצעה שאושרה על ידי הממונה על ענייני האינדיאנים, אך נדחתה על ידי הקונגרס.
במקום זאת, אבל עקב מאמציו של קולייר, אישר הקונגרס כסף לחינוך, שיוצא באמצעות לשכת החינוך של משרד הפנים.
לשכת החינוך עודדה עצמאות ויוזמה עצמית, ונטתה לכבד יותר את תרבויות הילידים.
סיפוח קולומביה הבריטית לארצות הברית
נעשו יוזמות לספח את קולומביה הבריטית לארה"ב: הבקשה הראשונה בשנת 1867, הופנתה למלכה ויקטוריה, בדרישה ממשלת בריטניה לקחת על עצמה את חובות המושבה או לאפשר לה להצטרף לארצות הברית.
בשנת 1869 הופנתה בקשה שנייה לנשיא יוליסס ס.
גרנט, בהצעה לנהל משא ומתן על סיפוח אמריקני של השטח מבריטניה.
הוא נמסר לגרנט על ידי וינסנט קולייר, נציב האינדיאנים באלסקה, ב־29 בדצמבר 1869. שתי העצומות נחתמו על ידי חלק קטן בלבד מאוכלוסיית המושבה, ובסופו של דבר קולומביה הבריטית התקבלה כפרובינציה קנדית בשנת 1871.
באלסקה בשנת 1869 הוא צייר בצבעי מים, רבים מציוריו שילבו תופעות של מזג האוויר.
באותה שנה הוא צייר 15 תמונות של אורגון וטריטוריית וושינגטון.
כשחזר קולייר מזרחה והקים את הסטודיו שלו בקונטיקט, הוא הפיק מספר קטן של ציורי שמן של סצנות מהמערב בשנים 1872–1875. הם הוצגו באותה תקופה, כולל בתערוכת המאה בשנת 1876.
בשנות ה-60 של המאה ה-19, קולייר עשה מסע בספינה לאורך חוף קונטיקט עד לניו הייבן, וחיפש מקום טוב לבנות את ביתו ואת הסטודיו שלו.
הוא אהב את מה שראה באחד האיים וקנה שם 160 דונם.
מאוחר יותר נתן קולייר לאי את השם- Contentment Island, שזה עדיין שמו.
האמן לקח חלק פעיל בעניינים אזרחיים ושימש בכהונה בבית הנבחרים.
הוא עבר לדאריאן, קונטיקט בתחילת שנות ה-70 והקים סטודיו על שמו של חברו הקרוב ג'ון קנסט.
ב־31 באוקטובר 1872 טבעה אשתו של קולייר, מרי לידיה, בלונג איילנד סאונד, היא חלתה ונפטרה ב־14 בדצמבר 1872.
וינסנט קולייר נפטר באי קונטנטמנט ב-12 ביולי 1888.
"וינסנט קולייר הוא אמן מוכר שצייר נופים אמריקאיים ...
רישומי צבעי המים הקטנים והציוריים שלו של מבצרים במערב, יישובים ראשונים וכפרים אינדיאניים, מניו מקסיקו ועד אלסקה.
הם תיעוד חזותי חשוב של התקופה.
יותר ממאתיים ציורים כאלה, שבוצעו בעיקר בין השנים 1868 ו-1872 בעת עבודתו כנציב אינדיאנים מיוחד, ונמצאים באוספים מוסדיים גדולים."
ספריית ביינק באוניברסיטת ייל מחזיקה ב-50 מציוריו שצייר בשנת 1869. "במהלך מסעותיו בדרום-מערב ארה"ב ובאלסקה, הוא צייר סצנות מדהימות של נופים, בעלי חיים ואנשים שנתקל בהם."
וינסנט קול אשר נודע בכינוי "קול הכלב המשוגע" (Mad Dog Coll), היה מתנקש אמריקני ממוצא אירי.
קול נולד ב-20 ביולי 1908 בגווידור שבמחוז דניגול.
משפחתו הייתה מקורבת למשפחת המאפיה המקומית.
כשנה לאחר לידתו, היגרה משפחתו לארצות הברית.
בגיל צעיר הוא הצטרף לכנופיית רחוב ובגיל 16 נעצר בגין נשיאת אקדח.
עד גיל 23 הוא נעצר עוד תריסר פעמים נוספות.
במהלך תקופת היובש הוא החל לעבוד כמאבטח במשלוחי בירה לא חוקיים של המאפיונר ההולנדי שולץ.
בגיל 19 הוא החל לעבוד כמתנקש עבור שולץ.
קול הואשם ברציחתם של שני בעלי מועדוני ריקודים שסירבו למכור את האלכוהול של שולץ.
עם זאת, בהדרגה הפך קול לעצמאי יותר ויותר.
ב-1929 קול שדד על דעת עצמו 17,000 דולר ממחלבה בברונקס.
שולץ זעם, אולם במקום להתנצל, קול דרש להפוך לשותף שווה בכנופיה.
שולץ סרב, ובינואר 1930 קול פרש והקים כנופיה משלו.
הכנופיה שלו החלה מיד במלחמה מול אנשיו של שולץ אשר גבתה קרבנות רבים.
ב-30 במאי 1931 נרצח בהארלם אחיו הגדול של וינסנט קול פיטר קול.
בתגובה, רצח קול ארבעה מאנשיו של שולץ.
מלחמה זו לא זכתה לתשומת לב רבה בעיתונות, שכן היא עמדה בצילה של מלחמת הקסטלמארזים שהתרחשה במקביל.
כדי לממן את פעילות הכנופיה, קול נהג לחטוף גנגסטרים אחרים ולשחרר אותם תמורת כופר, מתוך ידיעה שהם לא ידווחו למשטרה.
בספטמבר 1931 נשכר קול בידי סלבטורה מרנזנו להתנקש בחייו של לאקי לוצ'יאנו.
מרנזנו התחייב לשלם לקול מראש 25,000 דולר.
ב-10 בספטמבר הגיע קול לביתו של מרנזנו, אולם מצא אותו ואת שומרי ראשו מתים.
זמן קצר לפני כן, הופיעו במקום אנשיו של לוצ'יאנו שקיבל התראה מראש על כוונתו של מרנזנו לרצוח אותו, וחיסלו את מרנזנו.
ב-28 ביולי 1931, ארבו אנשיו של קול לג'וזף ראו, אחד מאנשיו של שולץ, בסמיכות למועדון בו ראו שהה.
כאשר ראו יצא מהמועדון, פתחו אנשיו של קול באש לכיוונו.
ראו השליך את עצמו על המדרכה, ואנשיו של קול פגעו בקבוצת ילדים ששיחקה על המדרכה.
אחד מהם, מייקל ונגאלי בן חמש, מת מאוחר יותר בבית החולים.
לאחר רצח ונגאלי, ראש עיריית ניו יורק ג'ימי ווקר כינה את קול "כלב מטורף", ומאז דבק בו כינוי זה.
ב-4 באוקטובר 1931, לאחר מצוד נרחב, עצרה משטרת ניו יורק את קול במלון בברונקס.
הוא צבע את שיערו לשחור, גידל שפם והרכיב משקפי קרן.
ב-5 באוקטובר, חבר מושבעים גדול בעיר ניו יורק האשים את קול ברצח וונגאלי.
משפטו של קול החל בדצמבר.
הוא שכר את עורך הדין המפורסם סמואל לייבוביץ'.
קול טען שהוא נמצא במרחק קילומטרים מזירת הירי והופלל על ידי אויביו.
הוא הוסיף שהוא ישמח להרוג בעצמו את האדם שהרג את וונגאלי.
עד התביעה היחיד, ג'ורג' ברכט, הודה על דוכן בית המשפט שיש לו עבר פלילי וערער את אמינותו.
בסוף דצמבר זיכה בית המשפט את קול מאשמה.
בעקבות הזיכוי, הודיע מפקד משטרת ניו יורק כי קול ייעצר בכל פעם שיעז להראות את פניו בעיר.
כעבור זמן קצר הוא אכן נעצר על נשיאת נשק לא חוקי.
קול הפך למסוכן כל כך עד שכמה מנהיגי כנופיות הציעו פרס על ראשו בסך 50,000 דולר.
בשלב מסוים שולץ אפילו נכנס לתחנת משטרה בברונקס והבטיח "בית בווסטצ'סטר" למי שילכוד את קול.
ב-1 בפברואר 1932, ארבעה או חמישה חמושים פלשו לדירה בברונקס שעל פי השמועות קול נהג לבקר בה ופתחו באש עם אקדחים ותת-מקלעים.
קול עצמו לא הופיע שם עד 30 דקות לאחר הירי.
שבוע לאחר הירי בברונקס, בשעה 12:30 בבוקר ב-8 בפברואר, השתמש קול בתא טלפון בחנות תרופות בשדרה השמינית ברחוב 23 במנהטן.
שלושה גברים בלימוזינה חשוכה הגיעו עד מהרה לבית המרקחת.
בעוד אחד המתין במכונית, יצאו שניים אחרים.
גבר אחד המתין בחוץ בעוד השני נכנס לחנות.
החמוש אמר לקופאי, "תשמור על קור רוח, עכשיו", שלף תת-מקלע תומפסון מתחת למעילו ופתח באש על קול בתא הטלפון מזכוכית.
וינפילד טיילור דרבין היה פוליטיקאי אמריקאי מאינדיאנה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אינדיאנה ה-25 בשנים 1901–1905. תקופת כהונתו כמושל התמקדה בחקיקה פרוגרסיבית ובדיכוי הקבוצות הגזעניות הלבנות שפעלו בדרום המדינה.
דרבין היה השביעי והאחרון מבין מושלי אינדיאנה שלחמו במלחמת האזרחים האמריקאית.
וינפילד דרבין נולד בלורנסבורג, אינדיאנה כצעיר מבין שבעת בניהם של ויליאם ס.
עוד שהיה ילד, עברה המשפחה לניו פילדלפיה שבאינדיאנה, שם הוא למד בבית ספר ציבורי ועבד במפעל הבורסקאות של אביו.
בפרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית, התגייסו דרבין ואחיו לצבא האיחוד.
אחיו התקבלו לשירות, אך הוא נדחה בשל פציעה קודמת בזרועו.
לאחר שהחלים מפציעתו, ניסה דרבין להתקבל לשירות שוב, וגייס פלוגה שלחמה במסגרת רגימנט הרגלים ה-139 של אינדיאנה, ושירת מאפריל 1864 ועד תום המלחמה.
לאחר המלחמה עזב דרבין את הצבא ולזמן קצר למד בקולג' בסנט לואיס לפני שעבר לאינדיאנפוליס, שם הוא עבד כמנהל חשבונות בחנות כלבו.
ב-1879 הוא עזב את אינדיאנפוליס ועבר לאנדרסון שבאינדיאנה, שם הוא הכיר את ברתה מק'קולו.
השניים נישאו ב-1875 ונולדו להם שני ילדים.
במהלך תקופת השגשוג של קידוחי הגז הטבעי באינדיאנה, עבד דרבין עם חמו בהקמתם של כמה עסקי ייצור והפך לאמיד יחסית.
דרבין החל להיות פעיל בפוליטיקה המקומית והיה לחבר בוועד המרכזי של המפלגה הרפובליקנית באינדיאנה ומונה כחבר בוועד המנהל שהיה אחראי על מטות המפלגה במערב המדינה.
הוא היה בעל תפקיד פעיל ברמה הלאומית ב, והיה מעורב בשדלנות.
לאחר פרוץ מלחמת ארצות הברית-ספרד הוא התגייס לצבא וקודם על ידי המושל ג'יימס מאונט לדרגת קולונל.
ביולי 1898 ניתן לו הפיקוד על רגימנט הרגלים ה-161 של אינדיאנה.
הרגימנט שלו הוצב ככוח הכיבוש בהוואנה, קובה במשך שלושה חודשים, ולאחר מכן הוא שב הבייתה.
ב-1900 הוצגה מועמדותו של דרבין לתפקיד מושל אינדיאנה והוא נבחר בקלות על ידי הוועידה המדינתית של הרפובליקנים.
בציבור שררו רגשי התנגדות חזקים נגד הדמוקרטים, וראשי מפלגה זו סירבו להתמודד באותה שנה על משרת המושל.
הדמוקרטים הציבו את ג'ון קרן כיריבו של דרבין, אך דרבין היה המושל הראשון שנבחר ברוב מוחלט לאחר 25 שנים.
מטרתו המרכזית של דרבין כמושל הייתה להכניס את המדינה לתהליכי יעילות, וביצוע רפורמה בממשלה, כך שתתפקד באופן יעיל יותר מבחינה כלכלית, זאת לצד חקיקה פרוגרסיבית.
מדיניותם של קודמיו בתפקיד של דרבין כלפי ארגוני הלבנים הובילה לגידול בפעילותם.
אף על פי שלא ידוע המספר המדויק, לפחות 68 מעשי לינץ' התרחשו בשנים שקדמו לכהונתו של דרבין כנגד חשודים בפשעים, ומספר רב של מעשי לקיחת החוק לידיים בוצעו על ידי קבוצות אלו.
רוב פעילותם התקיימה בדרום אינדיאנה.
ב-1899 העבירה האספה הכללית של אינדיאנה חוק נגד מעשי לינץ', שדרש מהשריפים לפנות למושל לקבלת סיוע צבאי כאשר התרחשה סכנה לביצוע מעשי לינץ' והעניק למושל סמכות להעביר מתפקידם שריפים שסירבו להעביר בעת הצורך עצירים למשמורת המדינה, ולהציב כוחות מיליציה להגנת העצירים.
על אף חוק זה, מעשי לינץ' נמשכו עד להשבעתו של דרבין כמושל.
ב-1902 הוא הפעיל את החוק לאחר מעשי לינץ' שהתרחשו, והעביר מתפקידם כמה בעלי תפקידים בכוחות אכיפת החוק והציב אנשי מיליציה על המשמר.
ב-1903 נהרג קצין משטרה באוונסוויל, והשריף המקומי שלח בקשה למושל לסיוע בהגנת החשוד שהיה במעצר.
דרבין שיגר פלוגת מיליציה כדי להגן על בית המעצר.
עד מהרה הקיף המון של חברי הארגונים הלבנים את בית המעצר ואנשי המיליציה החלו להתעמת איתם במשך כמה שעות.
אחד מהאנשים בהמון ירה לעבר החיילים, שהגיבו בפתיחה באש כלפי ההמון, פצעו 11 איש והרגו אחד.
במשך 30 השנים הבאות לא התרחשו יותר מעשי לינץ' באינדיאנה עד ללינץ' בתומאס שיפ ואברם סמית'.
במהלך העשור שקדם לכהונתו של דרבין כמושל צמחה התעשייה באינדיאנה בקצב מהיר, ומספר גדול של ארגוני עובדים החלו לקום במדינה.
דרבין קידם את חקיקתם של חוקים להגבלים עסקיים, חוקים להטלת קנסות על קניית קולות במערכות הבחירות, והקים בתי משפט לנוער.
הוא ערך ביקורת ברחבי המדינה, וחשף מעילות באוניברסיטת אינדיאנה שבוצעו על ידי פקידי הממשל במחוז מנורו.
הוא איים שיעביר את המוסד החינוכי לעיר אחרת אם המועצה המנהלת שלו לא תיקח את העניינים לידיה.
השימוש במכוניות התרחב מהיקף אפסי כמעט לרמה כזאת שדרבין החל לקדם את סלילתם של כבישים מרכזיים במדינה.
הוא ראה את היתרונות שבמעמדה של אינדיאנה באומה, שהצריכו את המעבר של חלק גדול של תנועת כלי הרכב מהמערב דרכה בדרכם לצפון-מזרח ארצות הברית.
לאחר תום כהונתו כמושל שב דרבין לאנדרסון כדי לחדש את פעילותו העסקית.
ב-1911 הוא שב לפעילות פוליטית כאשר הדמוקרטים ניסו לכנס ועידת חוקה.
יחד עם המושל לשעבר פרנק הנלי הוא נסע ברחבי המדינה וניהל מערכה נגד הדמוקרטים והצעתם לכינוס הוועידה.
הוא המשיך להיות פעיל במפלגתו, וב-1912 הוצגה שוב מועמדותו למשרת המושל.
הרפובליקנים היו חלוקים על סוגיה חוקתית, אף על פי שנמנע כינוס הוועידה שהוצע על ידי הדמוקרטים.
רבים מחברי המפלגה פרשו ממנה ועברו בשנה שלאחר מכן לשורות המפלגה הפרוגרסיבית.
בבחירות הכלליות הגיע דרבין למקום השלישי והובס על ידי מועמד הדמוקרטים סמואל רלסטון, שנבחר כמושל, ועל ידי מועמד הפרוגרסיבים אלברט בוורידג', שהגיע למקום השני.
דרבין שב שוב לאנדרסון, שם הוא נשאר עד יומו האחרון.
וינפילד דרבין נפטר באנדרסון ב-18 בדצמבר 1928 כתוצאה מדלקת ריאות שנוצרה מסיבוך של שפעת.
באליפות העולם שנערכה בלונדון שבממלכה המאוחדת באוגוסט סיימה במקום שמיני בריצת 3000 מטר מכשולים בשיא אישי חדש של 9:22.67 דקות.
באליפות העולם עד גיל 20 שנערכה בטמפרה שבפינלנד ביולי זכתה במדליית ארד בריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 9:23.47 דקות.
במשחקי אסיה שנערכו בג'קרטה שבאינדונזיה באוגוסט זכתה במדליית זהב בריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 9:36.52 דקות.
באליפות אסיה שנערכה בדוחה שבקטר באפריל זכתה בשתי מדליות זהב ובמדליית ארד אחת: מדליות זהב בריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 9:46.18 דקות ובריצת 5000 מטר בשיא אישי חדש של 15:28.87 דקות, ומדליית ארד בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:16.18 דקות.
באליפות העולם שנערכה בספטמבר בדוחה סיימה במקום רביעי בריצת 3000 מטר מכשולים בשיא אישי חדש של 9:05.68 דקות.
באולימפיאדת טוקיו שנערכה באוגוסט סיימה במקום עשירי בריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 9:19.74 דקות.
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית, סיימה במקום רביעי בריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 9:01.31 דקות.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט שבהונגריה באוגוסט זכתה במדליית זהב בריצת 3000 מטר מכשולים בשיא אישי חדש של 8:54.29 דקות, לפני ביאטריס צ'פקואץ' (8:58.98 דקות) ופיית' צ'רוטיץ' (9:00.69 דקות), שתיהן מקניה.
במשחקי אסיה שנערכו בהאנגג'ואו שברפובליקה העממית של סין באוקטובר זכתה בשתי מדליות זהב: בריצת 3000 מטר מכשולים בשיא תחרות חדש של 9:18.28 דקות, ובריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:11.65 דקות.
בתחרות שנערכה ברומא ב-30 באוגוסט קבעה תוצאה של 8:44.39 דקות בריצת 3000 מטר מכשולים, שיא אסיה חדש והתוצאה השנייה בטיבה בהיסטוריה אחרי שיא העולם של ביאטריס צ'פקואץ' (8:44.32 דקות).
באולימפיאדת פריז שנערכה באוגוסט זכתה במדליית זהב בריצת 3000 מטר מכשולים בשיא אולימפי של 8:52.76 דקות, לפני פרות' צ'מוטאי מאוגנדה (8:53.34 דקות) ופיית' צ'רוטיץ' מקניה (8:55.15 שניות).
וינסנט ריצ'רדס היה טניסאי אמריקאי.
הוא זכה במדליות זהב באולימפיאדת פריז (1924) ובסך הכול זכה ב-11 ניצחונות בתחרויות גראנד סלאם.
וינסנט ריצ'רדס נולד בשנת 1903 ביונקרס, ניו יורק.
בשנת 1917 הוא ניצח בתחרות טניס לגילו.
בהמשך הוא שיחק לצד ביל טילדן והם זכו באליפות ארצות הברית הפתוחה בשנת 1918. הם זכו יחד כזוג אך היו יריבים במשחקי יחידים.
הם נפגשו 102 פעמים וריצ'רדס ניצח 22 פעמים.
למרות הצלחות במגרש והצעות להיות שחקן טניס מקצועי ריצ'רדס חלם להשתתף במשחקים האולימפיים ולכן עבר לטניס מקצועי רק בסוף 1926.
בתחרויות יחידים ריצ'רדס לא עלה מעל לשלב חצי הגמר בתחרויות גראנד סלאם.
בתחרויות זוגות גברים הוא ניצח באליפות צרפת הפתוחה 1926, אליפות וימבלדון 1924 והיה בגמר אליפות וימבלדון 1926. באליפות ארצות הברית ריצרדס ניצח בשנים 1918, 1921, 1922, 1925 ו-1926. בשנת 1919 הם הפסידו בגמר.
בתחרויות זוגות מעורבים ריצ'רדס ניצח בשנת 1919 ו-1924. בשנת 1925 הוא הפסיד בגמר.
באולימפיאדת פריז (1924) ריצ'רדס זכה במדליית זהב בתחרות הגברים, מדליית זהב בתחרות זוגות גברים ובמדליית כסף בתחרות זוגות מעורבים.
ריצ'רדס היה חבר נבחרת גביע דייוויס של ארצות הברית.
לאחר סיום עונת 1926 ריצ'רדס עבר לטניס מקצועי וזכה במספר פרסים.
הוא פרש בשנת 1951. אחרי הפרישה ריצ'רדס עבד בחברה לייצור ציוד ספורט Dunlop.
בשנת 1961 נכלל ריצ'רדס בהיכל התהילה של הטניס.
ריצ'רדס נפטר בשנת 1959 מהתקף לב.
וינְצַ'ה-בֶּלוֹ בְּרְדוֹ (בסרבית: Винча-Бело брдо - Vinča-Belo brdo) הוא אתר ארכאולוגי פרהיסטורי מהחשובים באירופה, שהתפרסם בעיקר כמרכז של תרבות וינצ'ה .
זהו האתר הגדול והחשוב ביותר מבין מאות אתרים של תרבות זו, ששגשגה במרכז וצפון חבל הבלקן במהלך התקופה הנאוליתית, בין 5300 ל-4500 לפני הספירה לערך.
האתר ממוקם בוינצ'ה, פרבר של בלגרד, בירת סרביה, על טרסת לס מעל הגדה הימנית של הדנובה, כ-14 ק"מ דרומית מזרחית למרכז העיר.
פירוש השם - 'בלו ברדו' - הוא 'גבעה לבנה', מתאר את צבעו הלבנבן-צהבהב של התל.
שכבות הקרקע, שהצטברו לגובה של כ-10 מטר, חושפות עדויות לפעילות אנושית שנמשכה אלפי שנים.
רוב הממצאים מתוארכים לתקופה הנאוליתית הקדומה והמאוחרת, אך גם ל, הברונזה והברזל.
בשכבה העליונה התגלה נקרופוליס (סרבי) מימי הביניים המאוחרים ששימש לקבורה מהמאה ה-9 ועד המאה ה-12 לספירה.
בלו ברדו יוּשב לראשונה סביב 5700 לפני הספירה על ידי בני תרבות סטרצ'בו, חקלאים ומגדלי עדרים, שחיו במבנים תת-קרקעיים למחצה והקימו יישוב קטן שלא היה מאוכלס בקביעות.
לאחר תקופה ראשונית זו של כמאתיים שנה, ננטש היישוב עד 5300 לפני הספירה לערך, אז התיישבו באתר בני תרבות וינצ'ה שהקימו ישוב נאוליתי גדול ומשגשג, שהיה מרכז מסחרי, תרבותי ודתי חשוב במרכז ודרום מזרח אירופה.
מאז, המקום יושב ברציפות עד סביבות 4550 לפני הספירה לערך.
לאחר גילוי הנחושת איבדה וינצ'ה את חשיבותה ונותר במקום רק יישוב קטן.
האתר נמצא תחת חסות הרפובליקה של סרביה מאז 1950, ובשנת 1979 הוא הוכרז כאתר ארכאולוגי בעל חשיבות יוצאת דופן עבור המדינה.
הקרבה לבלגרד הפכה אותו אטרקטיבי לביקור ותיירות, כמו גם לאירועים ציבוריים, פסטיבלי מוזיקה או מפגשי ספורט.
וינצ'ה-בלו ברדו הוקם על הדנובה, באזור מוגן משיטפונות ונגר עילי.
המיקום הגאוגרפי האסטרטגי ותנאי הסביבה הנוחים היוו גורמים מרכזיים שאפשרו את קיומו של היישוב לאורך זמן.
הסמיכות לנהר אפשרה גישה לחלקים מרוחקים של אירופה ולקיום מסחר ענף.
המשאבים בסביבת האתר היו מגוונים והעניקו שפע של מזונות וחומרי גלם.
נהר בולצ'יצה, שזרם בסמוך ליישוב, סיפק אדמה פורייה ומי שתייה, בעוד שהדנובה והר אוולה סיפקו אתרי דייג וציד נוחים.
בהר אוואלה היו גם חומרי גלם זמינים, ששמשו למטרות שונות, ביניהם צינובר ממנו הפיקו פגמנט לצביעת כלי חרס ובדים.
בהתבסס על ניתוח של צילומי לוויין מאזור וינצ'ה משערים כי בתקופת הנאוליתית אפיק נהר הדנובה התפצל לרשת ערוצים, היישוב היה במרחק ניכר מאפיק הדנובה ולא היה נתון לאיום ישיר של הצפות.
אך כיום, לאחר שינוי בנתיב, האתר שוכן בסמוך לנהר וחלק ממנו נסחף כבר לפני מאות שנים והמשיך להיסחף עד לבניית סוללה בשנת 1982.
וינצ'ה-בלו ברדו נחשב לאחד האתרים הפרהיסטוריים החשובים באירופה.
על שמו נקראה התרבות הנאוליתית המאוחרת בצפון ומרכז הבלקן, תרבות וינצ'ה, שהתפרסה על פני העמקים באגן הדנובה במרחב המשתרע כיום על פני דרום הונגריה, מזרח קרואטיה, בוסניה הרצגובינה, סרביה, קוסובו, צפון מקדוניה, וכן חלקים מבולגריה וטרנסילבניה שברומניה.
בלו ברדו הוקם בשלב מוקדם של תרבות וינצ'ה, והיה המרכז הקהילתי, הפולחני והמסחרי הגדול והמוכר ביותר באזור במשך 700–800 שנה.
בשיא פריחתו השתרע היישוב על שטח של כאלף דונם.
למרות ריבוי הממצאים מתקופות שונות, מתמקד המחקר הארכאולוגי באתר בשרידים של תרבות וינצ'ה כיוון שהם מהווים עדות למורשת התרבותית העשירה של האנשים שאכלסו את האזור בתקופה הנאוליתית ומספק תובנות חשובות על אורחות החיים, התרבות והטכנולוגיה באותה תקופה.
מראשית החפירות שימש בלו ברדו כאב-טיפוס של תרבות וינצ'ה והוא חושף את אחד הרצפים הסטרטיגרפיים הארוכים ביותר של התקופה הנאוליתית האירופית.
מוצאם של אנשי וינצ'ה אינו עובדה מבוססת היטב ובספרות המחקרית נדונות השערות שונות.
בין אם אנשי וינצ'ה מייצגים התפתחות מקומית של דורות מהגל הראשון של המהפכה הנאוליתית או אולי הגיעו למרכז הבלקן עם גל ההגירה הנוסף מדרום הבלקן ואנטליה, או שמא רק התרבות החומרית שלהם השתנתה במראה שלה, כל אלו שאלות שנדונות במחקר האקדמי.
באופן כללי, מחקרים גנטיים וארכאולוגיים מצביעים על כך שמקורותיה של תרבות וינצ'ה בבלו ברדו הם ככל הנראה תוצאה של שילוב גורמים הכולל התפתחויות מקומיות, הגירה, אינטראקציה תרבותית, תנאים סביבתיים ורשתות סחר.
ההערכה היא שבשיאה של תקופת תרבות וינצ'ה התגוררו ביישוב כ-2,500 איש, שבסטנדרטים של אותה תקופה, זו הייתה עיר גדולה.
יש הסבורים כי התרבות הייתה מאטרי-לוקאלית, הומוגנית, לא-היררכית ושלווה.
הם ניהלו אורח חיים של יושבי קבע והבסיס הכלכלי לקיומם היה חקלאות, רעיית בקר, חזירים וצאן, כמו גם לקט, ציד ודיג.
ממצאי המחקר המצטברים מצביעים על כך שלתושבי בלו ברדו הנאוליתית הייתה גישה למגוון רחב של משאבי טבע זמינים שנוצלו בכל תקופת ההתיישבות באתר.
מגוון הקרקעות בסביבת היישוב והתנאים הטופוגרפיים תמכו בצורות צמחייה שונות, שהיוו בית גידול למגוון של חיות בר.
היערות ואזורי הצמחייה הפתוחים היו אידיאליים לציד יונקים גדולים וקטנים, ומקור לצמחי בר אכילים או מועילים בדרכים אחרות.
הנהרות והביצות היו מקור לעופות מים, דגים ורכיכות.
האזורים היבשים באזור התאימו לגידולים חקלאיים של דגנים, קטניות ופשתן.
בסביבה הקרובה של היישוב נמצאו מספר חומרי גלם נפוצים.
אספקת חומרי גלם אחרים הייתה כרוכה במסע לאזורים במרחק של כ-20 ק"מ מהאתר, להר אוולה, או רחוק יותר, למשל למפגש הנהרות ווליקה מוראבה והדנובה.
חומרים וחפצים אקזוטיים הושגו בדרכי מסחר שחיברו את וינצ'ה עם קהילות בנות זמנה שיישבו את חופי הים התיכון, הים השחור והרי הקרפטים.
החפירות באתר וינצ'ה-בלו ברדו חשפו מגוון עשיר של ממצאים ארכאולוגיים שמאפשרים מבט על אורח החיים הנאוליתי.
כלי החרס, הפסלונים, כלי העבודה והשרידים הארכיטקטוניים, יחדיו, מעידים על התרבות החומרית והדינמיקה החברתית, תורמים להבנת ההתפתחות החקלאות המוקדמת, האומנות, שיטות הפולחן והארגון החברתי.
ממצאים אלו מאפשרים להעריך את יצירתיותם וחדשנותם של בני וינצ'ה, ולהבין כיצד התאימו את עצמם לסביבתם.
כלי חרס: אחד הממצאים המשמעותיים ביותר בבלו ברדו הם כלי החרס.
כלי החרס של וינצ'ה ידועים באיכות יוצאת דופן, עיצובים מורכבים ואומנות מתקדמת.
כלי החרס עוטרו לעיתים קרובות בדוגמאות גאומטריות, מוטיבים אנתרופומורפיים וזואומורפיים ועיצובי ספירלה.
כלי חרס אלה נוצרו בדרך כלל בטכניקת סליל, כאשר סלילי חימר מוערמים זה על גבי זה ומוחלקים לצורך יצירת הכלים.
צלמיות: מלבד העושר הכללי בממצאים, התפרסם האתר בפרט בצלמיות חרס רבות בצורה של אדם ובעלי חיים, בגדלים וסגנונות שונים, החל מייצוגים מופשטים פשוטים ועד לייצוגים מפורטים ונטורליסטיים יותר.
לחלק מהפסלונים יש משמעות פולחנית או דתית, בעוד שאחרים שימשו כצעצועים או פריטי נוי.
כלים: בחפירות התגלה מגוון רחב של כלי עבודה ופריטים ששימשו למטרות שונות.
בהם כלי אבן כמו גרזנים, קרדומים, אזמלים וראשי חץ, כמו גם כלי עצם וכלים מקרניים, קרסים וצלצלים.
כמו כן נמצאו משקולות נול, רשתות דייגים ושרידי כלי קרמיקה באיכות יוצאת דופן.
הימצאותם של הכלים המיוחדים מעידה על התפתחות של התמחויות בתוך הקהילה במלאכות יד ותעשיות, כמו קדרות עיבוד עץ, עורות וסיבים, כמו גם עיסוק בצייד, דייג וחקלאות.
חפצים וחומרי גלם שאינם מוכרים באזור זה, מעידים על מסחר עם ארצות רחוקות.
חפצים נוספים: בנוסף לאלו נחשף בחפירות מגוון חפצים אחרים, בהם תכשיטים, חרוזים, תליונים וקישוטים אישיים עשויים חימר, צדפות, אוכרה ומלכיט.
חפצים אלה מספקים תובנות לגבי ההעדפות האסתטיות, המעמד החברתי ורשתות הסחר של אנשי וינצ'ה.
שלד אדם: במהלך חפירות משנות ה-80 נמצאו יותר מ-800 שלדים באתר, אך שלד אחד בלבד השייך לתקופת וינצ'ה.
מדובר באדם בוגר, ככל הנראה אישה בגילאי 25-30, אשר נספתה בשריפה.
על שרידי השלד נמצאו סימנים של אוסטיאוארתריטיס (דלקת מפרקים ניוונית), מה שמעיד על תנאי חיים קשים ותזונה ירודה.
חפירות בלו ברדו חשפו שרידים של סוגים שונים של מבנים על פני הקרקע, וסיפקו תובנות חשובות לגבי השיטות האדריכליות של בני וינצ'ה.
הם משקפים חברה מורכבת ומפותחת המסוגלת לבנות סוגים מגוונים של מבנים למגורים, ולמטרות טקסיות וכלכליות.
מבנים אלה נבנו בשילוב של מסגרות עץ וקירות לבני בוץ .
מתווה היישוב מצביע על מידה של תכנון וארגון עירוני, כאשר אזורים שונים מיועדים למגורים, טקסים ופעילויות כלכליות.
בתים מלבניים: בתים מלבניים היו סוג המגורים הנפוץ ביותר.
למבנים אלה היו בדרך כלל מסגרות עץ עם קירות לבני בוץ וכוסו בגגות קש.
בתים אלו שימשו ככל הנראה כמגורים עבור משפחות בודדות או משקי בית מהקהילה.
בעוד שהמבנים הקדומים יותר, ככלל, היו חד-תאיים והספיקו למשפחה קטנה, בתקופות מאוחרות יותר התגלו מבנים מרובעים גדולים, בשטח של כ-40 עד 60 מ"ר עם 2–3 חדרים ועליית גג.
חלוקה זו מצביעה על אזורים פונקציונליים שונים לשינה, בישול ואחסון.
חלק מהבתים היו מצוידים במוקדים או בורות אש לבישול וחימום.
הבתים נבנו זה ליד זה בשורות, בתצורה שלא השתנתה במשך מאות שנים.
שרפת בתים: באתר נמצאו עדויות לשריפות של בתים והסיבות המדויקות עדיין אינן ברורות.
חוקרים הציעו מספר תיאוריות כדי להסביר התרחשויות אלו, בהם: סכסוכים פנימיים או אי שקט חברתי, התקפות חיצוניות או לוחמה, שריפות בשוגג או גורמים אחרים, כמו ברק וכדומה.
אחת הסברות המעניינות שהועלתה על ידי כמה חוקרים מציעה שייתכן שלשריפות הייתה משמעות פולחנית או טקסית (ראה: "אופק הבתים השרופים").
שכן, לאש הייתה משמעות סמלית בתרבויות עתיקות רבות, הקשורה לעיתים קרובות לטיהור, טרנספורמציה, התחדשות ואמונות רוחניות או דתיות.
השימוש המכוון באש בפולחן או בטקסים יכול היה להיות דרך עבור אנשי וינצ'ה לציין אירועים חשובים, מעברים או מפגשים קהילתיים.
מבנים אחרים: מלבד בתי מגורים התגלו באתר מגוון מבנים שמספקים תובנות על אורח החיים של תושביו.
מבנים מעגליים וחצי עגולים, בעלי כניסות משוכללות ובמות מוגבהות, מעידים על חשיבותם הפולחנית או הקהילתית.
מבנים גדולים וחזקים, עם קירות עבים וחללים מרווחים, שימשו ככל הנראה לאחסון מזון, כלים וחפצים יקרי ערך.
בנוסף, התגלו סדנאות מיוחדות המצביעות על קיומם של בעלי מלאכה ואומנים מיומנים, אשר ייצרו כלי חרס, כלי אבן וכלי עצם.
מגוון המבנים והייעודים שלהם מעיד על חברה מפותחת ומאורגנת, שהשקיעה משאבים רבים בבנייה ובייצור.
בחפירות בוינצ'ה-בלו ברדו נמצאו עדויות המאשרים כי מטלורגיה, במיוחד של נחושת, הייתה מוכרת במהלך התקופה הנאוליתית, מה שהופך אותה לאחד המקרים המוקדמים ביותר של עיבוד מתכת, ואולי אף תרבות המתכת הראשונה של אירופה.
העיתוי המדויק של מועד הופעתה לראשונה של הנחושת באתר נתון למחקר ולפרשנות מתמשכת, אך עדויות מצביעות על כך שעבודת נחושת הייתה נהוגה על ידי אנשי וינצ'ה בסוף תקופת ההתיישבות שלהם באתר.
ניתוח של חומרים ארכאולוגיים מהאתר חשף עקבות של שאריות מתכות, כגון, טיפות ומינרלים של נחושת וסיגים (חומר פסולת מהתכת מתכות).
שאריות אלו מספקות עדות ישירה לפעילות עיבוד מתכת, לרבות התכה ויציקה של נחושת, בתוך היישוב.
עדויות אלו משתלבות עם אתרים אחרים של תרבות וינצ'ה, כמו בלובודה וגורניה טוזלה, ומראות דמיון טכנולוגי בתהליכי הפקת המתכות.
תושבי וינצ'ה-בלו ברדו קיימו קשרי מסחר עם אזורים שכנים, במסגרתם החליפו מגוון סחורות וטובין ממקומות רחוקים.
המסחר מילא תפקיד מרכזי בכלכלה המקומית, ושימש כגשר לחילופי תרבות בין וינצ'ה לקהילות אחרות.
עדויות למסחר רחב היקף ניתן למצוא בהימצאותם של חפצים וחומרי גלם שאינם מקומיים, כגון אובסידיאן, מהרי הקרפטים, ששימש לקישוט וליצור ראשי חץ, להבים ומגרדות, וכן קונכיות שִדְרנית ונַעֲמִית מהים האגאי ומחופי הים התיכון אשר שימשו לייצור תכשיטי יוקרה.
תרבות וינצ'ה נודעה במומחיותה במטלורגיה, בעיקר בעיבוד נחושת.
עפרות נחושת וחפצי נחושת מוגמרים, כגון כלים, קישוטים ופריטים דקורטיביים, נסחרו ככל הנראה על ידי תושבי וינצ'ה-בלו ברדו הן באזור והן עם תרבויות שכנות.
בנוסף למוצרים מוגמרים, נסחרו ככל הנראה גם חומרי גלם כגון צור, צפחה, פצלי עץ וסוגים שונים של אבן.
חומרים אלה היו חיוניים לייצור כלים, כלי חרס ולפעילויות מלאכה אחרות.
הכלכלה החקלאית של וינצ'ה-בלו ברדו הצליחה לייצר עודפי מזון, כמו דגנים, קטניות, פירות ומוצרי מזון אחרים, שניתן היה לסחור בהם תמורת סחורות אחרות.
הסימבולים של וינצ'ה, המכונים לעיתים "כתב וינצ'ה", מורכבים מסימנים חקוקים שנמצאו על כלי חרס, פסלונים וחפצים נוספים באתר וינצ'ה-בלו ברדו ובאתרים נוספים בדרום-מזרח אירופה.
סימנים אלו כוללים פיקטוגרמות, דמויות גאומטריות וייצוגים זואומורפיים ואנתרופומורפיים, אשר מעלים את השאלה האם מדובר במערכת כתב של ממש או במערכת סמלים בעלת משמעות טקסית, מסחרית או אחרת.
מילוייה ואסיץ', הארכאולוג הראשון שחפר בבלו ברדו, סבר כי הסימנים שימשו לזיהוי סדנאות קרמיקה או בעלי מלאכה, והיו ייחודיים לשבטים או משפחות מסוימות.
מחקרים מאוחרים יותר מצביעים על כך שהסימנים מופיעים בתדירות גבוהה על חפצים ביתיים, מה שעשוי להעיד על שימוש יומיומי לצורכי ניהול מלאי, מסחר או העברת מידע בתוך הקהילה.
ריכוז גבוה של סימנים באתרים שונים מצביע על מערכת סימנים נפוצה, ייתכן שאף צורת תקשורת בסיסית.
הסימנים התגלו כמעט בכל בית בוינצ'ה, דבר המחזק את ההשערה שמדובר במערכת מתוחכמת ששימשה לרישום מידע, ולא רק בסמלים פולחניים או דקורטיביים.
עם זאת, עדיין קיימת מחלוקת בין החוקרים – חלקם רואים בהם כתב קדום, בעוד שאחרים סבורים שמדובר אך ורק בסמלי בעלות או בקישוטים.
למרות עשרות שנות מחקר, סמלי וינצ'ה טרם פוענחו, והיעדר כתובות דו-לשוניות או רמזים ברורים מקשה על הבנת משמעותם המדויקת.
ייתכן שהסימנים שימשו למטרות שונות, כמו סימון חפצים, תיעוד עסקאות או ביטוי של מעמד חברתי וזהות.
הם נמצאים בפריסה רחבה בדרום-מזרח אירופה, ומציבים אתגר פענוח משמעותי המחייב מחקר בין-תחומי נוסף.
המחקר הארכאולוגי של תל וינצ'ה-בלו ברדו החל בחפירות של מילויה ואסיץ' (אנ') בשנת 1908 ונמשך עד שנת 1934 עם הפסקות בגלל פרוץ מלחמת העולם הראשונה וכן בגלל קשיי מימון.
תוצאות החפירות של ואסיץ' הציבו את בלו ברדו על המפה הארכאולוגית האירופית והניבו ספר של ארבעה כרכים בשם "וינצ'ה הפרהיסטורית" וארבעים מאמרים אקדמיים.
בספר יש תיאורים מפורטים של אדריכלות וחומר ארכאולוגי, איורים ותמונות רבות, הערות והסברים מורחבים; מונוגרפיה זו עדיין מהווה את אחד ממקורות המידע העיקריים על וינצ'ה הנאוליתית.
לאחר הפסקה, בה האתר הוזנח לחפירות לא חוקיות ולהרס על ידי חובבים ואספנים שונים, התחדשו החפירות בשנות החמישים בהנחייתם של ארכאולוגים שונים.
חפירות אלו התמקדו בחידוד הכרונולוגיה של האתר ובחקירת הסטרטיגרפיה שלו.
בשנים 1978–1983 המכון הארכאולוגי בבלגרד ערך חפירות נרחבות, בראשותם של ניקולה טסיץ' ויובן טודורוביץ'.
ונמשכו עם דרגוסלב סריוביץ' בשנים 1983–1986. שלב זה של המחקר כלל ניתוח של דפוסי התיישבות, מאפיינים אדריכליים ותרבות חומרית.
ממצאים משמעותיים בתקופה זו כללו חפצי נחושת, המצביעים על פעילות מתכתית מוקדמת.
הממצאים הארכאולוגיים מתקופת חפירות זו, שבוצעו על ידי מוזיאון העיר בלגרד, מהווים את החלק הגדול ביותר בתערוכת המוזיאון בוינצ'ה, בו מוצגים גם הממצאים מתקופת הנחושת והברונזה.
כמו גם מהנקרופוליס של ימי הביניים, כעדות להמשכיות החיים בוינצ'ה-בלו ברדו.
סדרת החפירות השלישית באתר החלה ב-1998 בעקבות החלטה פוליטית, התנהלה בהנהגתם של הפרופסורים ננאד טאשיץ' וסאסה טודורוביץ', ונמשכת עד היום.
בראיינט וינפילד קלברסון דאן היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מטנסי, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל טנסי ה-43 בשנים 1971–1975.
וינפילד דאן נולד בעיר מרידיאן שבמיסיסיפי, כבנם של אוברט ק.
דאן , עורך דין ופוליטיקאי שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1935–1937, ושל דורותי (לבית קראם) דאן.
ב-1944, במהלך מלחמת העולם השנייה, התגייס דאן לצי ארצות הברית, ושירת כעוזר רוקח (pharmacists' mate) בכוחות הרפואה של הצי במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט.
לאחר מכן הוא שירת כלוטננט בכוחות המילואים של חיל האוויר של ארצות הברית.
ב-1950 סיים דאן לימודי תואר בוגר אוניברסיטה במנהל עסקים באוניברסיטת מיסיסיפי.
באותה שנה הוא נשא לאישה את בטי פירצ'רד, בתו של רופא שיניים מממפיס.
לאחר שעבד בענף הביטוח במשך כמה שנים, הוא קיבל ב-1955 תואר ברפואת שיניים מאוניברסיטת טנסי.
בתחילה הוא עבד עם חמו, ולאחר מכן פתח מרפאה משלו בממפיס.
בהשראת השקפותיו השמרניות של בארי גולדווטר, התמודד דאן ב-1962 ללא הצלחה בבחירות לבית הנבחרים של טנסי.
הוא נבחר כיושב ראש המפלגה הרפובליקנית במחוז שלבי, ובמסגרת תפקידו זה הוא היה פעיל במרוץ של גולדווטר בבחירות לנשיאות של 1964. ב-1968 הוא היה נציג לוועידה הארצית של המפלגה והיה פעיל במסע הבחירות של מועמד המפלגה לנשיאות שנבחר בה, ריצ'רד ניקסון.
ב-1970 ביקש דאן להתמודד על מועמדות הרפובליקנים למשרת מושל טנסי.
יריביו בבחירות המקדימות היו יושב ראש בית הנבחרים של טנסי ביל ג'נקינס, התעשיין מנאשוויל מאקסי ג'רמן, יושב ראש הרפובליקנים בטנסי לשעבר קלוד ק.
רוברטסון, ויוברט פטי, שהתמודד לתפקיד ב-1962. לאחר שקיבל דחיפה בזכות מספר המצביעים הגדול במחוז הבית שלו, מחוז שלבי, זכה דאן במועמדות המפלגה, כשהפער בינו לבין המתמודד שהגיע למקום השני, ג'רמן, עמד על כ-10,000 קולות.
יריבו בבחירות הכלליות היה מועמד המפלגה הדמוקרטית, ג'ון ג'יי הוקר.
עד מערכת בחירות זו, שלטו הדמוקרטים בלשכת מושל טנסי במשך 50 שנה, ובאופן כללי שלטו בפוליטיקה המדינתית מאז תום תקופת השיקום.
הפעם האחרונה בה התמודד מועמד רפובליקני בבחירות למשרת המושל הייתה ב-1962. עם זאת, המדיניות החברתית בממשליהם של הנשיאים ג'ון פיצג'רלד קנדי ולינדון ג'ונסון הרחיקה מצביעים מדמוקרטים דרומיים רבים.
הרפובליקנים החלו להתעורר לחיים בבחירות לסנאט של ארצות הברית של 1966, כאשר מועמד המפלגה הווארד בייקר הביס את המושל הכריזמטי פרנק קלמנט.
ב-1968 רוב מצביעי טנסי נתנו את קולם לרפובליקני ריצ'רד ניקסון בבחירות לנשיאות, הרפובליקנים השיגו את השליטה בבית הנבחרים של טנסי, והרפובליקני דן קוייקנדאל נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הבחירה התשיעי לקונגרס שבסיסו היה בממפיס.
כשבראש צוות מסע הבחירות שלו עמדו הארי ו.
ולפורד , לימים שופט פדרלי, ולמאר אלכסנדר, לימים גם הוא מושל טנסי, הביס דאן בבחירות הכלליות את הוקר ביחס קולות של 557,024 מול 498,757.
עם השבעתו כמושל, שאף דאן לאחד את טנסי, והציע מינויים בממשל המדינה הן לרפובליקנים והן לדמוקרטים.
הדמוקרטים, ששלטו בסנאט של טנסי, והשיבו לעצמם את השליטה בבית הנבחרים המדינתי, לא שיתפו עמו בתחילה פעולה, כשיושב ראש בית הנבחרים ג'יימס מקיני וסגן המושל ג'ון שלטון ויילדר , שהחל אז כהונה ארוכה רצופה של 36 שנים בתפקיד, ניסו מעת לעת לסכל את סדר היום החקיקתי של דאן.
ב-1972 נבחר כיושב ראש בית הנבחרים נד מקוורטר, ובהשוואה לקודמו הוא שיתף פעולה בצורה פתחה יותר עם דאן.
על אף התנגדות מתמדת של הדמוקרטים, הצליח דאן להשיג הגדלה של 0.6 אחוזים במס המכירות המדינתי, מהלך שאפשר לו להאיץ את סלילת הכבישים המהירים ולהעלות את שכר עובדי המדינה.
הוא גם הקים את מחלקת הפיתוח הכלכלי והקהילתי ואת מחלקת השירותים הכלליים, וארגן מחדש את מחלקת כוח האדם בניסיון לייעל את קבלתם לעבודה של עובדי המדינה החדשים.
ב-1971 תמך דאן באשרור של טנסי לתיקון ה-26 לחוקת ארצות הברית, ששינה את גיל ההצבעה ל-18.
בנובמבר 1973 אירח דאן את ועידת המושלים הרפובליקנים בממפיס, בה הנשיא ניקסון ניצב במצב בלתי נעים עקב פרשת ווטרגייט, והבטיח למושלים הנוכחים שלא יצוצו שערוריות נוספות שנוגעות לפרשה שיפגעו במפלגה.
בספרו מ-2007, From a Standing Start, נזכר דאן שהוא היה "המום" ו"מאוכזב" כאשר בשידור חדשות בערב שלמחרת נחשף שהיה מרווח של 18 דקות וחצי בהקלטות הבית הלבן .
כהונתו של דאן כמושל הסתיימה ב-1975. באותה תקופה הייתה בחוקת טנסי הגבלת כהונה שמנעה ממושלי המדינה מלכהן ביותר מתקופת כהונה רצופה אחת של ארבע שנים.
הוא שב לעיסוקיו הפרטיים, ועבד במשך כמה שנים כסגן הנשיא ליחסי ציבור בתאגיד בתי החולים של אמריקה שבסיסו בנאשוויל.
ב-1986 התמודד דאן פעם נוספת בבחירות למשרת המושל.
הוא הביס בקלות את יוברט פטי ואת צ'ארלס ויק בבחירות המקדימות של הרפובליקנים, אך שאלות בנוגע לאחדות המפלגה רדפו אותו במסע הבחירות שלו.
במהלך תקופת כהונתו כמושל, הטיל דאן וטו על הצעת חוק להקמת בית ספר לרפואה באוניברסיטת המדינה של מזרח טנסי, מנימוק ששלושת בתי הספר לרפואה שהיו קיימים סיפקו את הצרכים הקיימים.
אף על פי שבית המחוקקים עקף את הווטו, הוא עורר את איבתו של חבר בית הנבחרים ממחוז הבחירה הראשון, ג'ימי קווילין רב הכוח, שבית הספר לרפואה המיועד היה אמור לקום במחוזו.
לאחר מערכת בחירות זו התמקד דאן בעסקיו ובפעילות צדקה.
הוא היה יושב ראש של חברה רפואית שבסיסה בממפיס, וחבר מועצות המנהלים של חברות הרפואה פיקור ותאגיד השירות הרפואי ההתנהגותי.
הוא גם היה פעיל ברשות הפיתוח לנתיבי המים טנסי-טומביגבי , ובכמה גופי צדקה, כולל החברה האמריקנית לסרטן, אגודת רפואת הלב של נאשוויל, והארגון United Way.
בתקופה שלאחר כהונתו כמושל, נותר דאן "זקן המדינאים" במפלגה הרפובליקנית בטנסי.
וינפילד דאן נפטר בביתו שבנאשוויל ב-28 בספטמבר 2024, בגיל 97. הוא האריך ימים יותר מכל מושלי טנסי לדורותיהם.
מרכז וינפילד דאן, שהוקם עוד בעת כהונתו כמושל, משמש כמשכן לפעילות אתלטיקה באולמות לנבחרות של אוניברסיטת המדינה אוסטין פיי.
על שמו נקראו גם בניינים באוניברסיטה הטכנולוגית של טנסי ובאוניברסיטת ממפיס.
בניין רפואת השיניים על שם דאן, הוא משכן לקולג' לרפואת שיניים של אוניברסיטת טנסי במסגרת המרכז למדעי הרפואה של האוניברסיטה בקמפוס שלה בממפיס.
על שמו של דאן קרוי גם מסלול גולף בפארק המדינתי פיקויק לנדינג שבקונס, טנסי.
שני קטעי כבישים מדינתיים בטנסי מנציחים את דאן.
וינר נוישטאדט היא עיר במדינת אוסטריה תחתית שבאוסטריה, הנחשבת לאחד ממחוזותיה.
וינר נוישטאדט היא העיר המרכזית של המחוז המקיף אותה, מחוז וינר נוישטאדט.
העיר הוקמה בשנת 1194 על ידי לאופולד החמישי, דוכס אוסטריה, שמימן את בנייתה מן הכופר ששולם לו מאנגליה על מנת לשחרר את מלכם ריצ'רד לב הארי, שהוחזק על ידו כבן ערובה בעיירה האוסטרית דורנשטיין.
השם "וינר נוישטאדט" שימש לראשונה כשם מבצר שנבנה בעיר על מנת להגן מפני הונגריה הסמוכה.
העיר קיבלה זכויות מיוחדות במטרה לאפשר לה לשגשג.
באוגוסט 1487 מתיאש הראשון, מלך הונגריה כבש את העיר לאחר מצור של שנתיים.
במאה ה-16 איבדה העיר את מעמדה כעיר מגורי הקיסרים וחשיבותה פחתה.
ב-1751 נוסדה במבצר העיר האקדמיה הצבאית הטרזיאנית, האקדמיה הצבאית הראשונה בעולם.
בזמן מלחמת העולם השנייה הייתה וינר נוישטאדט מרכז תעשייתי, פעלה בה שלוחה של מפעל "Rax-Werke" אשר ייצרה מכונות וטילי V-2 ובה הועסקו כ-1,000 עובדי כפייה ממחנה הריכוז מאוטהאוזן.
בעקבות היותה מרכז תעשייתי, הופצצה העיר קשות, בין היתר במבצע פוינטבלאנק (או: הנחיית פוינטבלאנק) , מתוך 4,000 מבנים שעמדו בעיר, נותרו בשלמותם רק 18 והיא איבדה רבים מתושביה.
וינר נוישטאדט היא אחד הצמתים התחבורתיים החשובים באוסטריה.
בעיר ישנם שני נמלי תעופה, אחד צבאי, שהוא נמל התעופה הראשון שהוקם באוסטריה, ואחד אזרחי.
העיר מחוברת גם למסילת רכבת ולכביש מהיר.
בעיר ישנה גם תעלה, "וינר נוישטאדטר קאנאל", שהייתה אמורה להגיע עד טריאסטה, אולם בנייתה מעולם לא הושלמה.
תיעוד ראשון בכתב לנוכחות קהילה יהודית בעיר מצוי בצו מ-1239 שהוציא פרידריך השני, דוכס אוסטריה ובו מוטלות מגבלות תעסוקה על בני הקהילה.
כפי הנראה מדובר היה בקהילה מאורגנת ולה בית כנסת ובית עלמין.
מצבות עתיקות שנתגלו בבית העלמין תוארכו החל משלהי המאה ה-13. בעיר פעל הרב ישראל איסרלן (1390–1460), מחשובי פוסקי ההלכה של יהדות אשכנז וכן לתקופה מסוימת הרב משה תקו מחבר הכתב תמים ובה הלך לעולמו ונקבר.
עוד בלט בפעילותו הרב שלום מנוישטאדט שהיה מורם של המהרי"ל, יצחק אייזיק מטירנא ודוסא בן משה "היווני" מווידין.
ב-1496 גורשו יהודי העיר על ידי מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה וב-1497 הוסב מבנה בית הכנסת לכנסייה.
ב-1848 התחדשה התיישבות קבע של יהודים בעיר, אך רק ב-1889 הותר להם להקים בית עלמין משלהם, ועד למועד זה נאלצו בני הקהילה לקבור את מתיהם בערים סמוכות.
אחרי מלחמת העולם השנייה חזרו כמה מיהודי העיר להתגורר במקום, אך קהילה דתית לא הוקמה עוד.
בית הכנסת המקומי נהרס כליל ב-1952.
מועדון הכדורגל וינר נוישטאדט משחק מאז עונת 2015/2016 בליגה האוסטרית הראשונה.
וינר נוישטאדט היא עיר תאומה של:
וינקה (שם מדעי: Vinca) היא סוג צמח במשפחת ההרדופיים הכולל 5 מינים.
המין וִינְקָה עֶשְׂבּוֹנִית (שם מדעי: Vinca herbacea) הוא היחיד שגדל בר בארץ.
המינים פלורה גדולה (Flora major) ופלורה קטנה (Flora minor) הם צמחי תרבות נפוצים.
הווינקה היא לרוב צמח עשבוני משתרע ולעיתים בן שיח ירוק עד רב שנתי ומקורה באירופה, צפון-מערב אפריקה ודרום-מערב אסיה.
שני מינים, בהם הווינקה העשבונית, הם בני חלוף (החלק שמעל הקרקע מת בחורף).
גבעולי הווינקה דקים ומשתרעים באורך של מטר עד שניים ומסתעפים לשלוחות של 20 עד 70 סנטימטרים.
העלים מנוגדים, אזמליים עד ביצתיים בצורתם, שפתם תמימה, 9–1 סנטימטרים באורכם, 6–0.5 סנטימטרים ברוחבם.
הפריחה מופיעה ברוב ימות השנה, פשוטה בצורתה, ברוחב של 7–2.5 סנטימטרים.
חמשת עלי הכותרת, לרוב סגולים (ולעיתים לבנים) מחוברים בבסיסם ויוצרים מעין צינור.
המפוחית (הפרי) מכילה זוג זרעים.
כאשר המפוחית בשלה היא נפתחת לאורך התפר המצוי בצד אחד לשם פליטת הזרעים.
בעקבות השבחה קיימים זנים רבים של וינקה גדולה וקטנה בצבעי פריחה ועלווה שונים.
הווינקה צומחת בתנאי שמש מלאה עד צל מלא, עמידה ביובש ובקור ואינה רגישה לעודף השקיה.
ניתן להרבות את הווינקה על ידי ייחורים המשרישים בקלות במים.
המינים וינקה גדולה ווינקה קטנה נחשבים באזורים רבים, אליהם הובאה הווינקה כצמח נוי, כעשבים שוטים וכצמח פולש.
זאת בשל הצמיחה וההתפשטות המהירה החונקת לעיתים צמחי-בר מקומיים.
המדובר בעיקר בחלקים מאוסטרליה, ניו זילנד ובחוף קליפורניה שבארצות הברית.
במקרים אחרים נחשבת הווינקה כאמצעי יעיל לעיכוב שריפות.
מיני הווינקה השונים מכילים לפחות 86 אלקלואידים, לכן הם נחשבים כרעילים.
המין וינקה ורודה מגודל באופן תעשייתי, לשם הפקת התרופות וינקריסטין (Vincristin) ווינבלאסטין (Vinblastin) המשמשות לריפוי מחלות לוקמיה ומחלות סרטן אחרות.
וינצ'נצו יאקווינטה (באיטלקית: Vincenzo Iaquinta, נקרא לעיתים באופן שגוי וינצ'נזו יאקווינטה; נולד ב-21 בנובמבר 1979 בקרוטונה שבאיטליה) הוא כדורגלן עבר איטלקי.
לזכותו של יאקווינטה 40 הופעות במדי נבחרת איטליה, עימה זכה במונדיאל 2006.
יאקווינטה נולד בדרום איטליה, ובילדותו היגרה משפחתו לצפון איטליה בשל קשיים כלכליים.
יאקווינטה שיחק בנעוריו בקבוצות מליגות המשנה באיטליה.
בעונת 1996/97 שיחק ברג'יולו, בשנת 1998 שיחק במדי פאדובה, ובקסל די סניירו מהליגה השלישית בין 1998 לבין 2000. באודינזה היה לאחד משחקניה הגדולים בכל הזמנים של הקבוצה, ובחמש עונותיו במדיה הבקיע 58 שערים ב-176 משחקים.
בשנת 2005 זומן לראשונה לנבחרת איטליה.
יאקווינטה היה שותף להעפלה היחידה של אודינזה לליגת האלופות, בעונת 2005/06. במשחק הראשון שלו ושל הקבוצה בטורניר הבקיע שלושער.
במשך השנה שלאחר מכן הייתה מריבה בין יאקווינטה לבין הנהלת הקבוצה בנוגע למשכורתו ורצונו לעבור לקבוצה אחרת.
למרות זאת, הוא נשאר בקבוצה עד קיץ 2007.
הבעלים של אודינזה, ג'מפאולו פוצו, חשף כי ברצלונה פנתה אליהם בנוגע להחתמת השחקן בינואר 2006. אף על פי כן, יובנטוס החתימה את יאקווינטה על חוזה של חמש שנים בקיץ 2007. יובנטוס שילמה על העברתו מאודינזה 11.3 מיליון אירו.
בשנת 2013 שוחרר מקבוצת יובנטוס.
מרצ'לו ליפי, מאמן הנבחרת האיטלקית בכדורגל, זימן את השחקן להשתתף במונדיאל 2006. הוא כבש את השער השני של הנבחרת במשחק הפותח מול נבחרת גאנה.
הוא שותף ב-5 מתוך 7 משחקי הנבחרת, כולל חצי הגמר והגמר בו איטליה ניצחה.
וינצנץ הרובי (בצ'כית: Vincenc Hrubý; 9 בספטמבר 1856 – 16 ביולי 1917) היה שחמטאי צ'כי.
הרובי נולד בבוהמיה ועבד כמורה בטריאסטה, האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום באיטליה).
התוצאות הטובות ביותר שלו היו בין שנות השמונים של המאה ה-19 לשנות התשעים שלהן.
בתחרות הבינלאומית לשחמט שהתקיימה בווינה בשנת 1882 הגיע הרובי למקום ה-11, לפני מיכאל צ'יגורין והנרי בירד, ועם ניצחונות מול וילהלם שטייניץ, ג'יימס מייסון, יוסף הנרי בלקבורן ואחרים.
ניצחו בתחרות וילהלם שטייניץ ושמעון אברמוביץ וינוור.
בתחרות אחרת שהתקיימה בווינה בשנת 1882 ניצח הרובי לפני ברנהרד פלייסיג.
הרובי חלק מקום 10–11 בתחרות נירנברג 1883 (ניצח: שמעון אברמוביץ וינוור).
וינקה ורודה (שם מדעי: Catharanthus roseus, שם נרדף Vinca rosea) הוא מין בסוג וינקה ממשפחת ההרדופיים.
הצמח הוא אנדמי (ייחודי) למדגסקר.
המין נפוץ מאוד בישראל כצמח נוי.
מין זה מגודל באופן תעשייתי, גם מחוץ למדגסקר, לשם הפקת התרופות וינקריסטין (Vincristine) ווינבלאסטין (Vinblastine) המשמשות לריפוי מחלות לוקימיה ומחלות סרטן אחרות.
וינר ריזנראד הוא גלגל ענק בפארק פראטר שבעיר וינה, בירת אוסטריה.
הגלגל הוקם החל בשנת 1896 לכבוד יובל הזהב של קיסר האימפריה האוסטרו-הונגרית פרנץ יוזף הראשון, והחל לפעול ב-25 ביוני 1897. תוכניות להורסו בשנת 1916 נגנזו בשל קשיים כספיים, והוא נרכש בידי אדוארד שטיינר (Eduard Steiner).
לאחר האנשלוס ב-1938 הוחרם הגלגל מידיו של שטיינר שהיה יהודי, ואשר נרצח בשנת 1944 באושוויץ.
הגלגל ניזוק במלחמת העולם השנייה ועלה באש בשנת 1944. לאחר המלחמה, החל בשנת 1945, נבנה הגלגל מחדש, ושב לפעול בשנת 1947. תחת 30 התאים שהיו בו קודם לשריפה, הותקנו בו רק 15, בשל החשש שיציבותו נפגעה.
הגלגל לבדו שוקל 244.85 טון והמבנה כולו מגיע למשקל של 430.05 טון.
הוא מסתובב במהירות של 2.7 קמ"ש, ומשך ההקפה הוא 255 שניות.
הווינר ריזנראד הוא אטרקציה תיירותית פופולרית ונחשב לאחד מסמליה של העיר.
הוא הופיע במספר סרטים, בהם האדם השלישי משנת 1949, והסרט בסדרת סרטי ג'יימס בונד מ-1987, 007 באזור המסוכן.
לרגל אליפות אירופה בכדורגל יורו 2008 שנערכה באוסטריה ובשווייץ, כוסה הגלגל בתמונתו של שוער הכדורגל פטר צ'ך.
וינצ'נצו מִיקלי (באיטלקית: Vincenzo Micheli; 1833–1905) היה אדריכל איטלקי שפעל בעיקר בטוסקנה.
מיקלי, יליד מודנה, למד אצל אמיליו דה פבריס (שתכנן את החזית של סנטה מריה דל פיורה) באקדמיה לאמנות של פירנצה.
בין עבודותיו בפירנצה בית הכנסת הגדול של פירנצה, יחד עם מרקו טרווס (Marco Treves) ומריאנו פַאלצ'יני (Mariano Falcini); כיכר הרפובליקה בפירנצה כולל קשת הניצחון ומספר מבנים סביבה, בהם בניין מלון סבוי; חזית בית החולים סנטה מריה נואובה וכנסיית סן פרנצ'סקו בסגנון נאו-גותי.
כמו כן בנה וילות בקרארה, בפדובה ובליבורנו וביצע מספר תכנונים בפיזה.
וינצנץ לָכנר היה מלחין ומנצח גרמני.
וינצנץ היה אחיהם הצעיר של פרנץ ואיגנץ לכנר, שניהם מלחינים ומנצחים.
פרנץ, האח הבכור, נודע גם בקשר הידידות ההדוק שלו עם פרנץ שוברט.
הלחנה למד וינצנץ בעיקר בכוחות עצמו.
את ראשית הכשרתו המוזיקלית קיבל אצל אביו, אנטון, נגן העוגב העירוני, ואחרי מות אביו למד באאוגסבורג, שם התפרנס בצמצום מהוראת מוזיקה עד שאחיו פרנץ הסדיר לו משרה כמנצח ומוזיקאי הבית בחצר הרוזן מיצ'יילסקי מקושביץ בדוכסות הגדולה של פוזנן.
בשנת 1831 עבר לווינה להמשיך בלימודי המוזיקה והתמנה לעוזר מנצח באופרת החצר ולנגן עוגב בכנסייה פרוטסטנטית (אם כי הוא עצמו היה קתולי).
ב-1836 היה למנצח החצר במנהיים כמחליפו של פרנץ.
ההערכה שזכה לה במנהיים הייתה גבוהה כל כך, שמעסיקיו האריכו את החוזה שלו כל אימת שקיבל הצעות ממרכזי מוזיקה אחרים.
בסך הכל נשאר שם 37 שנים, שבמהלכן נהנתה מנהיים ממוניטין של ביצוע הרפרטואר הגדול ביותר של אופרות בכל ערי גרמניה.
עם זאת, לכנר הרבה במסעות וניצח במקומות רבים ועד לונדון הגיע, לנצח על עונה באופרה הגרמנית בשנת 1842.
לכנר העניק תמיכה ועידוד למספר רב של מוזיקאים צעירים ממנו, הידועים בהם מקס ברוך, הרמן לוי וקרל וולפסון.
עם זאת, מתוך שמרנות אינסטינקטיבית, יצא בגלוי נגד תרבות הסגידה לריכרד וגנר, אך התגבשותה של אגודת וגנר במנהיים בראשית שנות ה-70' בישרה מבחינתו את תחילת סופה של הקריירה.
וגנר עצמו בא לנצח במנהיים, ואחרי שדאג כבר לסילוקו של פרנץ לכנר ממינכן, יצא למערכה להוצאתו לגמלאות של וינצנץ לכנר (שניצח, למרבה זעמו של וגנר, על גרסה מקוצצת של ההולנדי המעופף), מטרה שהושגה בשנת 1873. לכנר השתקע לאחר זאת בקרלסרוהה, שם המשיך ללמד.
ככל האחים לכנר, היה מיודד עם יוהנס ברהמס.
לכנר מת לאחר שורה של אירועים מוחיים בגיל 81.
מעטות מיצירותיו זכו לביצועים מחודשים או הודפסו מחדש, אף כי הקלטה של רביעיות המיתרים שיצאה בשנת 2005 מגלה מיומנות מסוימת בסוגה זו.
וינצ'סטר היא עיר היסטורית בדרום-מערב אנגליה, ששימשה כעיר הבירה של אנגליה לפני לונדון.
וינצ'סטר שוכנת במחוז המפשייר בדרום אנגליה, ועובר בה נהר איצ'ן.
וינצ'סטר נוסדה בתקופה הרומית כעיר בשם "ונטה בלגרום", האופידום של אזור גאוגרפי זה בתקופת עידן הברזל.
האתר הראשי בווינצ'סטר הוא קתדרלת וינצ'סטר, אחת הקתדרלות הגדולות באירופה.
בעיר נמצאת אוניברסיטת וינצ'סטר והקולג' של וינצ'סטר.
וינצ'סטר נחשבת לאחד האזורים הכי יקרים באנגליה והיא בית לאתרים ארכאולוגיים והיסטוריים רבים.
ההתיישבות באזור וינצ'סטר התחילה כבר בתקופה הפרהיסטורית, מאוחר יותר, בתקופת עידן הברזל המאוחרת, העיר הפכה לאופידום.
אחרי שבריטניה נכבשה על ידי רומא, העיר נהייתה עיר הבירה של השבט המקומי, הידועים בתור הבלג'ים, עם גרמני-גאלי שחי בצפון גאליה על גדות נהר הריין.
שבט זה כבש חלקים נרחבים מדרום בריטניה.
העיר הייתה ידועה בשם ונטה בלגרום (Venta Belgarum), שייתכן שמשמעותו "שוק" (Market) או "מקום המפגש של הבלג'ים".
בתחילת המאה השלישית נבנו חומות אבן סביב וינצ'סטר.
בתקופה זו העיר השתרעה על שטח של 144 דונם, מה שהפך אותה לעיר החמישית בגודלה מבחינת שטח בבריטניה הרומאית.
בשנת 686 הוחלפה וינצ'סטר כעיר הבירה של מחוז וסקס בכפר דורצ'סטר על התמזה (דה פקטו).
הקדוש סויטהאן היה הבישוף של וינצ'סטר באמצע המאה התשיעית.
הוא פוטר על ידי הדנים בשנת 860.
תוכנית הרחובות הסקסוניים שנקבעה על ידי אלפרד הגדול עדיין ניכרת: מערכת רחובות בצורת צלב, שמתאים לסטנדרטים של בניית העיירות בימינו.
העיר הייתה חלק מסדרה של ביצורים לאורך החוף הדרומי, שנבנו על ידי אלפרד הגדול להגן על הממלכה.
חומות העיר מימי הביניים, שנבנו על החומות הרומיות העתיקות, נראות במקומות.
רק חלק אחד מהחומה הרומית המקורית נשמר.
ארבעה שערים הוצבו בצפון, דרום, מזרח ומערב.
וינצ'סטר נשארה עיר הבירה של וסקס, ולאחר מכן של כל אנגליה, עד שקצת אחרי הכיבוש הנורמני של אנגליה, תואר הבירה נלקח מווינצ'סטר וניתן לעיר לונדון, שלימים הפכה לבירתה של כל הממלכה המאוחדת.
ספר יום הדין נערך בשלהי שלטונו של ויליאם הכובש, אך לא כיסה את העיר עצמה.
ימי הביניים וזמנים מאוחרים יותר
בשנת 1141 פרצה בעיר שרפה קשה.
אולם, ויליאם בישוף וינצ'סטר (1320-1404), שיחק תפקיד חשוב בשיקומה של העיר.
כבישוף של וינצ'סטר הוא היה אחראי לחלק גדול מהמבנה הנוכחי של קתדרלת וינצ'סטר, והוא ייסד את בית הספר שידוע בשמו- הקולג' של וינצ'סטר.
בימי הביניים, העיר הייתה מרכז חשוב של סחר הצמר, לפני שהתחום נכנס לירידה איטית.
פעמון העוצר במגדל הפעמון עדיין נשמע ב-20:00 כל ערב.
העוצר היה הזמן לכבות את כל מנורות הבית עד הבוקר.
צומת העיר (הבטרקרוס של העיר) נבנתה במאה ה-15, וכוללת 12 פסלים של מריה הקדושה, ביחד עם קדושים אחרים בנצרות ואישים היסטוריים אחרים.
כמה פסלים הוספו לאורך ההיסטוריה של המבנה.
בשנת 1770, תומאס דומר רכש את הבטרקרוס מאיגוד וינצ'סטר, מתוך כוונה להקים אותו מחדש בפארק קרנברי.
כאשר פועליו של דומר הגיעו כדי לפרק את הבטרקרוס, אנשי העיר מנעו מהם מלעשות זאת, כש-"ארגנו מהומות במקום" על פי אנשיו של דומר.
הבטרקרוס עצמו שוחזר על ידי ג.ג.
סקוט בשנת 1865, ועדיין עומד ברחוב הראשי.
הסופרת ג'יין אוסטן מתה בווינצ'סטר ב-18 ביולי 1817 ונקברה בקתדרלה.
המשורר הרומנטי ג'ון קיטס נשאר לגור בווינצ'סטר מאמצע אוגוסט ועד אוקטובר 1819.
קיטס כתב בווינצ'סטר את "Isabella", "St.
חלקים של "היפריון" והטרגדיה הפיוטית "אוטו הגדול" נכתבו גם הם בווינצ'סטר.
מוזיאון העיר הממוקם בפינת רחוב גרייט מיניסטר והכיכר, מכיל מידע רב על ההיסטוריה של וינצ'סטר.
המוזיאון היה אחד המוזיאונים הייעודיים הראשונים שנבנו מחוץ ללונדון.
מקומות אחרים בעלי עניין תרבותי כוללים את מוזיאון ווסטגייט (אשר מציג פריטים שונים של נשק), ומרכז משאבים היסטורי, המחזיק בשיאים רבים הקשורים להיסטוריה של העיר.
וינצ'סטר מיוצגת בבית הנבחרים על ידי סטיב בריין ממפלגת השמרנים.
בבחירות הכלליות של 2010 ניצח בריין את מרטין טוד ממפלגת הליבור ב-5.4% יותר קולות בלבד.
קתדרלת וינצ'סטר, הקתדרלה הארוכה באירופה, נבנתה במקור בשנת 1079. היא מכילה ארכיטקטורה יפה מהמאה ה-11 עד המאה ה-16, והיא מקום הקבורה של רבים מהבישופים של וינצ'סטר (כגון ויליאם בישוף וינצ'סטר מוויקהאם), מלכים אנגלו-סקסונים (כגון אגברט מלך וסקס) ומלכים מאוחרים יותר כגון המלך קאנוט וויליאם רופוס, ואישים מפורסמים כמו ג'יין אוסטן.
הקתדרלה הייתה מרכז צלייני חשוב.
הדרך הצליינית הארוכה מתחילה בווינצ'סטר ומסתיימת בקנטרברי.
תוכנית הקתדרלה הישנה של וינצ'סטר (Old Minster) הייתה להתפרס על הדשא במתחם הקתדרלה.
הקתדרלה החדשה (מקום הקבורה המקורי של אלפרד הגדול ואדוארד הזקן) עמדה בעבר לצד הקתדרלה הישנה.
בקתדרלה קיימות מקהלה לבנים ומקהלה לבנות ששרות באופן קבוע.
הקתדרלה מכילה מספר מבנים סגורים בעלי חשיבות היסטורית מהתקופה שבה הייתה מנזר.
הקתדרלה הייתה מקום לידתו של ארתור, נסיך ויילס.
לא רחוק משם נמצא בית המשפט, בית עשוי קורות עץ מהמאה ה-15. מקום זה היה גם בית המשפט של הבישוף.
טירת וולוסי הייתה ארמונו של הבישוף הנורמני משנת 1110, אבל עמד באתר מבנה מהתקופה האנגלוסקסית הקודמת יותר.
הארמון שופר על ידי הנרי דה בלואה בזמן שלטון האנרכיה של אחיו סטיבן, מלך אנגליה.
הטירה הייתה תחת מצור במשך כמה ימים.
במאה ה-16, המלכה מארי טיודור ופיליפ השני, מלך ספרד שהו בטירה לפני חתונתם בקתדרלת וינצ'סטר.
הטירה הרוסה כעת לחלוטין, אך מתוחזקת על ידי רשות המורשת האנגלית.
הקפלה של הטירה שולבה בארמון חדש שנבנה ב-1680.
וינצ'סטר ידועה באולם הגדול הנמצא בטירתה, שנבנתה ב.
האולם הגדול נבנה מחדש מתישהו בין 1222 ו-1235 ועדיין קיים בצורה זו.
הוא מפורסם בזכות השולחן העגול של המלך ארתור, שהיה תלוי באולם מאז ימיו של המלך הנרי השמיני.
בדיקות הוכיחו כי השולחן מתוארך למאה ה-13 ומכאן שלא נבנה בתקופת ארתור.
למרות זאת הוא עדיין פריט היסטורי מעניין והוא מושך אליו תיירים רבים.
השולחן לא היה צבוע במקור, אבל הוא נצבע בשנת 1522 לרגל ביקורם של קרל החמישי והנרי השמיני במקום.
שמותיהם של 24 האבירים האגדיים החשובים ביותר של השולחן העגול נכתבו מסביב לקצה השולחן ומעל כיסאו של המלך ארתור.
מול השולחן נמצאים "שערי החתונה" של הנסיך צ'ארלס.
בשטח האולם הגדול נמצאת גינה מימי הביניים.
למעט האולם, רק כמה שרידים שנחפרו מהמבצר שרדו.
הבניינים הוחלפו בבית המלך הסמוך, הם שולבו בחצי האי באראקס שבו יש חמישה מוזיאונים צבאיים.
בית החולים הוקם על ידי הנרי דה בלואה בשנת 1130. הוא התחיל לפעול במאה ה-14 ועדיין פעיל.