tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף לכך, נכלל במצעד "פסקול העשור" של ערוץ 24 ומאקו, שריכז את 100 השירים המצליחים ביותר בעשור הראשון של המאה ה-21 בישראל (הוא דורג במקום ה-85).
"ניצחתי" הפך במרוצת השנים להמנון ניצחון והגשמה, בעיקר של הקהילה הגאה.
לאחר הרצח בברנוער שאירע באוגוסט 2009, התקיימה עצרת בכיכר רבין בהשתתפות עשרות אלפי אנשים, ואינטרנשיונל הוזמנה לבצע בה את "ניצחתי" בגרסת הבלדה.
בספטמבר 2017 אינטרנשיונל השתתפה בתוכנית "המשפיעים" עם לוסי אהריש, וכששאלו אותה "מבין כל השירים שלך, איזה שיר את שרה ואת בעצם שרה על עצמך?", היא השיבה בתגובה: "ניצחתי.
זה מסכם את הכל, שאני גם טובה וגם רעה, וגם סבלתי וגם ניצחתי.
אבל הבעיה שאנשים פירשו אותו כשיר ניצחון על האירוויזיון.
זה שיר ניצחון על הקשיים שיש בחיים.
זה שיר ניצחון אם יש לך מוגבלות מסוימת או מכשולים מסוימים, ניצחון בלעבור אותם.
על זה השיר מדבר, על הדברים הקשים".
לשיר צולם וידאו קליפ נלווה, המורכב מקטעים הלקוחים מהופעות שונות של אינטרנשיונל בטלוויזיה מאז תחילת הקריירה שלה.
הוא נפתח בנאום של ניקי מיכאלי משנת 1995: "אני חי בארץ הזאת הרבה מאוד שנים.
ראיתי הרבה היסטריות, ראיתי הרבה זמרים, הרבה זמרות.
היסטריה כזאת עוד לא ראיתי מזמן.
היא כוכבת בינלאומית כשמה כן היא - אינטרנשיונל...
היא מתנגנת בכל מועדוני הריקודים הכי אקסקלוסיבים באירופה ובארצות הברית, אבל היא שלנו, היא מכאן.
גבירותי ורבותי, כוכבת הזמר האדירה...
לוד הייתה העיר הראשונה בה אינטרנשיונל הופיעה מחוץ לתל אביב-יפו בתחילת דרכה, וב-2004 ראש עיריית לוד קיים לכבודה ערב מחווה.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורכלל העולםיוני 2001תקליטורNMC
"ניצחונות" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית עלמה זהר.
הוא יצא לאור ביוני 2013, בהוצאה עצמית, כסינגל השני מתוך אלבום האולפן השלישי שלה, לחם אהבה (2013).
השיר הגיע למקום השלישי במצעד העברי השבועי של רשת ג'.
בסמוך ליציאתו, פרסמה זהר בעמוד הפייסבוק הרשמי שלה, .
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורכלל העולםיוני 2013הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטליתהוצאה עצמית
ניצחון המוות , המכונה גם "מחול המוות", הוא ציור השמן האחרון של האמן היהודי-גרמני פליקס נוסבאום.
הציור הושלם ב-18 באפריל 1944, כחודשיים בלבד לפני שנוסבאום נעצר במסתורו שבבריסל.
במהלך חודשי המלחמה האחרונים, בחר נוסבאום בפורמט גדול במיוחד עבור יצירתו האחרונה.
הוא הקדיש זמן להכנות יסודיות, כולל רישומים וסקיצות קומפוזיציה, תוך שימוש בהשראת "דאנס מקאבר", מסורת ימי הביניים המתארת את "ריקוד המוות".
בהשפעת "ניצחון המוות" של פיטר ברויגל האב (1562), ניתן לזהות בציורו של נוסבאום גם השפעות מגרניקה של פבלו פיקאסו ומהיצירה *"השלדים המנגנים" של ג'יימס אנסור.
דמויות העפיפונים בציורו של נוסבאום מזכירות את המסכות של אנסור ואוטו דיקס.
הציור מציג שלדים מנגנים על חורבות עולם חרב, כאשר המוזיקה שלהם יוצרת צלילים צורמים, כפי שמסמל מיתר הכינור הרפוי והתיפוף על תוף שבור.
הדמויות פרושות בשדה ראייה אחיד, כאשר במרכז ניצב נוסבאום עצמו, בדמות נגן אורגן עייף.
הוא מכסה את אוזנו ביד אחת, ובידו השנייה מחזיק מצפן המכוון לצפון-מזרח**, רמז אפשרי לעיר הולדתו אוסנבריק או למחנות השמדה.
לצידו, מנגן מלאך המוות, עזראל, וברקע הרחוק מופיעה דמות פרש, שאינה לוקחת חלק באירועים.
גוני החום והאוקר הכהים שולטים ביצירה, וברקע נראים עפיפונים עם פני אדם – חלקם מביעים איום, ואחרים נראים מבוהלים.
הסביבה המתוארת הרוסה ושוממת: מבנה חרב, חומה שבורה ושרידי עצים מתים.
בנוסף להרס הטבע, היצירה משופעת בסמלי תרבות שנהרסה:
- בין ההריסות ניתן להבחין בבובות ראווה, מכונת כתיבה, מאזניים, ציור, סרט קולנוע, כלי שחמט, קוביות משחק, טלפון, בקבוק מדידה, עיתון, גלובוס ושעון.
- כמו כן, משובצים בציור חפצים ביוגרפיים כגון אופניו של נוסבאום ומכונית אביו.
- השרידים נראים כתערובת חפצים פגומים לאחר הפצצה, וביניהם מופיעים גם סמלים המתייחסים ישירות לעברו של האמן, כולל חוטי תיל, ארגז עץ ונעל ישנה בחול – רמזים למחנה המעצר סן-סיפריאן שבו נכלא נוסבאום.
- פיסת תווים קרועה מתייחסת לשיר "The Lambeth Walk" מתוך המחזמר הפופולרי *Me and My Girl "(1937)", כאשר השורות הנותרות על הדף מציינות:
ציטוט אירוני אל מול מציאות המלחמה והרדיפה.
תאריך היצירה מופיע בפינה הימנית התחתונה על דף שנתלש מלוח שנה.
גורלו של האמן לאחר השלמת היצירה
שבועות ספורים לאחר שסיים את "ניצחון המוות", בליל ה-20–21 ביוני 1944, נוסבאום ואשתו פלקה נמנו עם הנעצרים בעקבות הלשנה במסתורם ברחוב ארכימדס 22 בבריסל.
בזמן שהותו "בקסרקטין דוסן", מחנה הריכוז הבלגי, צייר נוסבאום מספר טבעי דומם בצבעי מים, לפני שנשלח יחד עם פלקה בטרנספורט XXVI – המשלוח האחרון לאושוויץ.
בעת מעצרו של נוסבאום, הציור נותר בסטודיו שלו ברחוב גנרל גראטרי 23 בשכונת סכוורבק שבבריסל, שם נמצא מאוחר יותר על ידי האספן וילי בילסטרט.
בשנת 1975, הועבר הציור למוזיאון ההיסטוריה התרבותית באוסנבריק.
בשנת 1994, נרכש הציור על ידי קרן החסכונות של סקסוניה התחתונה.
כיום, "ניצחון המוות" מוצג בבית פליקס נוסבאום, מבנה מבוך ללא מוצא שתוכנן על ידי האדריכל דניאל ליבסקינד.
במוזיאון, הציור מסמל את שיא הטרגדיה האישית והאמנותית של נוסבאום, כאשר המבקרים נדרשים לעבור מעל גשר משופע ואז לחזור על עקבותיהם – מסלול המדגיש את חוסר המוצא של גורלו של האמן.
ניצחון מוחלט היא סיסמה שטבע ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו בתור יעד ומטרה למלחמת חרבות ברזל.
נתניהו הזכיר לראשונה את הסיסמה בנאום בכנסת בעת הקמת ממשלת החירום, 12 באוקטובר 2023. נתניהו חזר על הסיסמה פעמים רבות במשך המלחמה.
סיסמה זו זכתה להתייחסות נרחבת באמצעי התקשורת ובשיח הציבורי.
בנאום שנשא נתניהו ב-23 בינואר 2024 בפני חניכי קורס מפקדי פלוגות של צה"ל הוא אמר: "הציפייה העיקרית שלי זה ניצחון מוחלט.
אני שומע באולפנים, פרשנים וכל מיני זה מסבירים 'אי אפשר' ו'לא צריך'.
אפשר, צריך וגם אין לנו ברירה אחרת.
ניצחון מוחלט." נתניהו חזר על מסר זה עוד פעמים רבות, בין השאר ב-24 במרץ, כשאמר, באירוע קריאת מגילה: "אנחנו ניכנס לרפיח ונשיג את הניצחון המוחלט.
ב-9 בדצמבר 2024 אמר כי "הניצחון המוחלט שלגלגו עליו הופך היום למציאות".
נתניהו הזכיר את הביטוי במיוחד לאחר אירועים שנחשבו כהצלחה של המלחמה.
למשל, במסיבת עיתונאים שקיים ב-9 בדצמבר 2024 אחרי נפילת אסד אמר נתניהו: "הניצחון המוחלט שלגלגו עליו הופך היום למציאות.
אחרי נפילת המשטר בדמשק, חמאס מבודד יותר מתמיד, הוא קיבל את התפוררות הזירות הוא ציפה לעזרה מחזבאללה, איראן ומשטר אסד - זה כבר לא יקרה." לעומת זאת, לאחר אירועים שנתפסו כהתפשרות כמו חתימת הסכם ישראל–לבנון 2024 נמנע נתניהו מאזכור הניצחון המוחלט.
ד"ר חיים משגב תמך בגישתו של נתניהו וכתב: "המלחמה מול הצורר העזתי צריכה להסתיים בניצחון מוחלט.
כל תוצאה אחרת תמיט אסון על כולנו."
מבקריו של נתניהו הרבו להזכיר את הסיסמה בעת עצירות או פשרות במלחמה.
כך, ביוני 2024 בעת שהתגברו הדיבורים על עסקה עם החמאס איתמר בן גביר השתמש בביטוי כשהעביר ביקורת על עסקה עם החמאס.
בנובמבר 2024 בעקבות חתימת הסכם ישראל–לבנון 2024, מבקרי נתניהו הזכירו את הסיסמה וטענו שההסכם איננו תואם את ההבטחות ל"ניצחון מוחלט".
לאחר החתימה על הסכם חמאס–ישראל, בינואר 2025, הציגו מבקריו של נתניהו מימין ומשמאל את העסקה והפסקת הלחימה ככזו שעומדת בסתירה ל"ניצחון מוחלט".
חברי מפלגת "עוצמה יהודית", שהתפטרו מהממשלה בעקבות חתימת העסקה כינו אותה "ניצחון מוחלט לחמאס".
ב"עכשיו 14" שודר אייטם על ההתנהלות בחזית הצפונית במלחמת חרבות ברזל, שהסתיימה במילים: "ככה לא נראה ניצחון מוחלט, ככה נראה כישלון מוחלט", וביקורת על ניהול ההסברה הישראלית שכללה את המשפט "מדינת ישראל הכריזה 'כישלון מוחלט' במלחמת ההסברה".
אביגדור ליברמן העביר ביקורת על ניהול המלחמה והשתמש בביטוי כשאמר "ניצחון מוחלט?
ב-27 בינואר הופיע יועץ ראש הממשלה יונתן אוריך עם כובע מצחייה עם הכיתוב "ניצחון מוחלט".
בפברואר 2024 החל העיתונאי ינון מגל להופיע בתחילת תוכניתו "הפטריוטים" כשלראשו כובע מצחייה ועליו הסיסמה, והחל מוכר כובעים כאלה, שנמכרים גם על ידי תנועת "אם תרצו".
הכובע הוצג באופן בולט בתמונת יחסי ציבור של נתניהו בטיסתו לארצות הברית.
אתר מכירת הכובע ירד ולא היה פעיל לאחר החתימה על הפסקת אש בלבנון בסוף נובמבר 2024.
ראש המל"ל לשעבר, גיורא איילנד, ביקר את השימוש בביטוי בגלל שלדבריו, מדובר במושג שתוכנו לא הובהר לדרג הצבאי והוא לא נפרט להנחיות ולהגדרות ברורות, וכי הוא פשטני ואינו מתאים לתיאור מציאות מורכבת.
היו פרשנים שפרטו את מה שלדעתם ייחשב ל"ניצחון מוחלט".
אחד הפרשנים טען שהשגת "ניצחון מוחלט" תבחן לאחר מספר שנים על פי השאלה האם החמאס עדיין שולט ברצועת עזה.
גלעד שרון טען שניצחון מוחלט הוא "שחרור החטופים וחיסול או כניעת מחבלי חמאס".
המבקרים את משכה הרב של המלחמה התייחסו לביטוי כאל מה שמבטא את רצונו של נתניהו לדחות את סיומה ואת ההסכם עם החמאס והשבת החטופים.
שר הביטחון, יואב גלנט ביקר את השימוש במושג שלטענתו עומד בסתירה למעשים בפועל של נתניהו.
הוא אמר: "אני שומע את כל הגיבורים עם התופים, 'הניצחון המוחלט' והקשקושים האלה.
את אומץ הלב ראיתי כשזה בא לדיון", והביע תמיכה בהסכם לשחרור החטופים.
ביקורת נוספת הייתה שלא ניתן להשיג "ניצחון מוחלט", או שלא ניתן להשיגו במספר חודשים.
הביטוי זכה גם להתייחסות סאטירית, בתוכנית "ארץ נהדרת" ובתוכנית "צוות שליין" בערוץ "רלוונט".
"ניצחונות קטנים" הוא אלבום האולפן השישי של הזמר הישראלי נתן גושן.
הוא יצא לאור ב-26 בספטמבר 2024 בהוצאה עצמית, ובהפצת חברת די-מיוזיק.
נתן גושן לקח הפסקה מהמוזיקה במשך יותר משלוש שנים והתרחק מהרשתות החברתיות, כמעט ולא הוציא שירים חדשים והופיע מעט.
במהלך ההפסקה, גושן הרגיש שהוא מתרחק מהתודעה הציבורית, עד כדי כך שאנשים חשבו שהוא עובד בסופרמרקט.
לדבריו, הסיבה להתרחקות הייתה למצוא איזון בריא ולא להיות "מכור" לתהילה.
הוא קיבל ביקורת ישירה ממעריצים על כך שאכזב אותם.
הזוגיות והאבהות של גושן היו טריגר לשינוי.
גושן הוציא את האלבום לאחר ארבע שנים מהוצאת האלבום האחרון שלו, באתי לחלום.
האלבום כולל 12 שירים, אותם כתב והלחין גושן.
גושן היה מעורב בהפקה המוזיקלית של האלבום יחד עם גלעד שמואלי, מתן דרור, מאור שושן, סתיו בגר ושמעון יחיא.
באלבום יש דואט של גושן עם אשתו, לירון, בשיר בשם "גן עדן".
האלבום עוסק בנושאים של חיבור בין חומר לרוח, בין קודש לחול, ובין אמת לשקר, ומתמודד עם נושאי הצלחה, חשיפה, ומרדף אחר שאיפות.
גושן מסביר שהאלבום משלב אלמנטים של חוויות מרכבת ההרים של חייו וגם דברים חדשים, בניסיון לעבור מ"גלות" ל"גאולה".
"ניצחונות קטנים" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי נתן גושן.
את השיר הוציאה ב-26 בספטמבר 2024 חברת התקליטים די-מיוזיק, כסינגל המוביל מתוך אלבומו השישי של גושן, "ניצחונות קטנים".
"ניצחונות קטנים" נכתב והולחן על ידי גושן, שגם הפיק אותו מוזיקלית עם שמעון יחיא.
השיר מתאר תהליך אישי של שינוי והתבוננות פנימית.
הדובר מספר על מאמציו להשתפר ולסגל לעצמו הרגלים חדשים, כשהוא מוותר על תלות במזל ומתחיל לאסוף "ניצחונות קטנים", שבונים את ההצלחה האישית שלו.
הוא מודע לכך שעליו לקחת שליטה על רגשותיו ועל חייו, להפסיק את המרדף אחר הישגים חיצוניים ולשאוף למטרות משמעותיות יותר כמו בריאות הנפש.
בחלק השני, הדובר מספר על מציאת שלווה פנימית.
הוא בוחר להיות לבד עם ספר במקום לרוץ אחרי העדר, ומשלים עם עצמו ועם "הילד שבתוכו".
השיר מדגיש את הכאב הפנימי והמאבקים המנטליים שהדובר חווה, כשהוא מרגיש "זרוק בכלא דמיוני" אך גם מודע לכך שזה חלק מהתהליך שלו להגיע למקום אמיתי בחייו.
בסוף, הוא מביע נכונות להשתחרר מתירוצים, להיפתח לחיפוש אמיתי ולשים את לבו "על השולחן".
"ניצחונות קטנים" הושמע רבות בתחנות הרדיו בישראל.
ניצחון מיכאל הקדוש על השטן הוא פסל ברונזה משנת 1958 מעשה ידי יעקב אפשטיין, המוצג בקצה הדרומי של הקיר המזרחי מחוץ לקתדרלת קובנטרי החדשה, מעל המדרגות המובילות מרחוב פריורי לכניסה לקתדרלה וליד הויטראז' של ג'ון פייפר.
הפסל מסמל את ניצחון הטוב על הרע, ומתאר מלאך מכונף עם חנית, עומד עם ידיים ורגליים פרושות מעל דמותו הכבולה של השטן בעל הקרניים שוכב על הגב.
הפסל הגדול ניצב בגובה של 7.6 מטר.
רוחב הכנפיים הפרושות של המלאך 7.0מטר.
לפניו של המלאך, אפשטיין פיסל פסלים בדמותם של שני בעליה של בתו קיטי, לוסיאן פרויד ווין גודלי כדי לעמוד את גודל יצירותיו, ובחר בגודלי כמודל שלו.
אפשטיין התבקש לראשונה להכין דגם קטן (בגובה של כ-46 ס"מ).
הוא הכין מספר דגמי פלסטלינה וברונזה, והחל לעבוד על העבודה העיקרית עד לאישור הוועדה ב-1957. לפי הדיווחים, כמה מחברי ועדת השיקום של הקתדרלה התנגדו להזמנת אפשטיין, כאשר אחד מהם התלונן "אבל הוא יהודי", ועל כך הגיב האדריכל בזיל ספנס "כך היה גם ישוע המשיח".
מחלוקת דומה התעוררה בעבר, כאשר אפשטיין יצר את פסלו "האם הבתולה והילד הקדוש" עבור מנזר הילד הקדוש בכיכר קוונדיש, לונדון (כיום משרדי קרן המלך צ'ארלס).
הפסל היה אחד מיצירות האמנות הגדולות האחרונות שהשלים אפשטיין לפני מותו ב-21 באוגוסט 1959. הוא נוצק בברונזה ונחשף בקתדרלה בשנת 1961 על ידי אלמנתו של אפשטיין, קתלין.
דגם ברונזה של הפסל, שגובהו כ־56 ס"מ, נמכר בבית המכירות כריסטיס ב-2014 תמורת 15,000 פאונד.
דגם אחר שוכן כעת בקפלה של בית וסלי, קיימברידג'.
הוא ציור משנת 1871 מאת ג'ון אברט מיליי, המתאר את משה, אהרן וחור במהלך קרב רפידים נגד עמלק.
לצד ציור הנוף שלו Chill October, הציור סימן נקודת מפנה משמעותית בקריירה של מיליי.
הציור מתאר קטע מתוך ספר שמות, פרק י"ז, שבו משה ושני מלוויו צופים בקרב מגבעה.
מיליי מתאר את רגע "בוא השמש", כאשר שלוש הדמויות צופות ברגעי הסיום של הקרב.
משה ניצב במרכז, בעוד אהרן וחור תומכים בזרועותיו כדי להבטיח את הניצחון.
אהרן, הלבוש באדום, מופיע מימין.
הקרב המתרחש מתחת נרמז באמצעות חץ הנראה בפינה הימנית התחתונה של הציור.
מיליי עבד על הציור במשך שנים רבות, גירד וצבע מחדש את פני השטח מספר פעמים.
סטפנס העיר כי הציור מבטא את המאבק בין כוח הרצון הבלתי מתפשר של משה לבין התשישות הפיזית והרגשית של מלוויו.
מיליי מתאר את "שקיעת השמש", כאשר שלושת האבות צופים ברגעים האחרונים של הקרב.
משה נמצא באמצע בעוד אהרון וחור מרימים את זרועותיו כדי להבטיח את הניצחון.
הקרב למטה מסומן על ידי החץ בצד ימין למטה.
הוא גם שיבח את תיאור הבשר המזדקן של הדמויות.
סגנונו של הציור שונה באופן דרמטי מציוריו הדתיים של ויליאם הולמן האנט, חברו לשעבר של מיליי, כגון The Shadow of Death, עליו עבד האנט באותה תקופה.
עם זאת, יש הסבורים כי שני הציורים מתייחסים למוטיבים טיפולוגיים מקדימים לצליבה, שבהם הזרועות המורמות והפרושות מסמלות הן סבל פיזי והן ניצחון.
עליהן עבד האנט באותו זמן; עם זאת, הוצע כי שתי התמונות עשויות להתייחס לפרפיגורציות טיפולוגיות של הצליבה בסצנות שבהן זרועות מורמות ומושטות מסמלות הן סבל פיזי והן ניצחון.
ניצחון מרדכי הוא ציור שמן על בד מאת הצייר ההולנדי פייטר לסטמן, שנוצר בשנת 1624. היצירה מתארת סצנה מתוך מגילת אסתר, ובה מרדכי היהודי רוכב על סוסו של המלך אחשוורוש, לבוש בבגדי מלכות ועטור כתר.
לפניו צועד המן, אויבו, המוביל את הסוס ומכריז על כבודו של מרדכי לעיני הציבור.
פייטר לסטמן נודע בספרות המחקר המודרנית כחבר המרכזי בקבוצת אמנים שכונתה "הפרה-רמברנדטיסטים".
קבוצה זו פעלה בעיקר באמסטרדם, והתאפיינה במחויבות לציור היסטורי, אשר כלל לעיתים קרובות נושאים מקראיים ומיתולוגיים – תחומים שבאותה תקופה טרם זכו לעיסוק נרחב בציור ההולנדי.
הסגנון של חברי הקבוצה נגזר ממקורות ההשראה שבהם השתמש לסטמן עצמו, וכל חברי הקבוצה שאבו ממנו.
לאסטמן נחשב לדמות המשפיעה והבולטת ביותר בתוכה.
לצד לאסטמן נמנו בקבוצה גם יאן פיינס, יעקב פיינס, יאן טנחנחל, קורנליס מוייארט ופרנסואה ונאן.
בסביבות שנת 1624 שהה רמברנדט בסדנתו של לסטמן במשך שישה חודשים.
ייתכן שלאסטמן היה זה שעורר ברמברנדט את העניין בציור היסטורי, והוא ללא ספק השפיע על סגנונו הנרטיבי המוקדם ועל בחירת נושאיו.
ניצחון ונוס הוא ציור שמן על בד משנת 1740 מאת האמן הצרפתי פרנסואה בושה.
היצירה, האופיינית לסגנון הרוקוקו, מציגה את האלה ונוס ברגע לידתה מתוך קצף הים, מוקפת בדמויות מיתולוגיות מן הים.
הציור נרכש ישירות מהסטודיו של האמן על ידי הדיפלומט ואספן האמנות השוודי קרל גוסטב טסין, ומאז 1866 הוא מוצג במוזיאון הלאומי של שוודיה בסטוקהולם.
פרנסואה בושה, מחשובי ציירי הרוקוקו ומציירי החצר של לואי ה-15, נודע ביצירותיו בעלות הגוונים הבהירים, הרוך התחושתי והקומפוזיציות הדינמיות.
"ניצחון ונוס" נוצר בהזמנת קרל גוסטב טסין, שהיה באותה עת שגריר ואספן בולט.
על אף המורכבות הקומפוזיציונית של היצירה, בושה ביצע עבורה מספר מצומצם בלבד של רישומים מקדימים.
בעקבות קשיים כלכליים, נאלץ טסין למכור את מרבית אוספו ב־1749, והציור נרכש על ידי משפחת המלוכה השוודית.
עם פתיחת המוזיאון הלאומי בסטוקהולם בשנת 1866, הועברה לשם היצירה כחלק מהאוסף המלכותי.
הציור מתאר את האלה ונוס, שנולדה על פי המיתוס מקצף הגלים, יושבת בתוך קונכייה גדולה.
סביב לה שוחים דולפינים, טריטונים, נימפות וקופידונים, המשתלבים במערך תנועתי חושני ותוסס.
הנימפות העירומות יוצרות סבך של גופים, מים ודגים דמיוניים.
קומפוזיציית הדמויות משלבת תנועה סוערת עם רוך צבעוני, באמצעות גוונים עזים של ורוד ותכלת.
מוטיבים אלו – הצבעוניות הקרירה־רכה, החושניות והסחרור הקומפוזיציוני – מאפיינים את סגנון הרוקוקו.
היצירה מציגה את גרסתו של בושה למיתוס לידת ונוס, כפי שסופר במסורת הקלאסית, ובמיוחד בזיקה לאי קיתרה – מקום משכנה המיתי של האלה.
שילובם של אלמנטים מיתולוגיים עם דינמיות חושנית מייצר אפקט תיאטרלי ומפואר, ההולם את טעמה של חצר המלוכה הצרפתית באמצע המאה ה־18. בהשוואה לייצוגים קודמים של הולדת ונוס, כגון זה של סנדרו בוטיצ'לי, בוחר בושה בתיאור צפוף, מלא חיים וחושניות ישירה, המותאם לאסתטיקה של הרוקוקו ולאהבת התקופה למראה מענג ועמוס פרטים.
היצירה נרכשה ישירות מן הסטודיו של האמן על ידי קרל גוסטב טסין, אשר נאלץ למכור אותה עם יתר אוספו ב־1749. היא נרכשה בידי משפחת המלוכה השוודית, וב־1866 הועברה יחד עם יתר האוסף המלכותי אל המוזיאון הלאומי של שוודיה, שם היא מוצגת עד היום.
ניצחון האמונה הוא ציור שמן על בד מאת האמן האירי סנט ג'ורג' הייר, שהושלם בשנת 1891. הציור נמצא באוסף הקבוע בגלריה הלאומית של ויקטוריה, מלבורן, אוסטרליה.
הציור מתאר שתי נשים עירומות ישנות, כאשר אחת מהן אזוקה; ככל הנראה, מדובר בשתי קדושות מעונות אשר נגזר דינן למות בידי חיות טרף, כסמל לקדושה ולסבל של נוצרים בראשית תקופת הנצרות.
הציור הוא אחד ממספר ציורים של סנט ג'ורג' הייר המציגים נשים אזוקות ובלבוש חלקי; דוגמה בולטת נוספת לכך היא הכלוב המוזהב.
מאמר עכשווי שפורסם בכתב העת The Homiletic Review תיאר את היצירה כ"הצגה מרשימה של אמונה נוצרית ועמידות רוחנית", והדגיש את תנוחתן של שתי הנשים כ"חיבוק אחיותי".
פרשנות מודרנית מאת קובנה מרסר ראתה בציור ייצוג של זוג לסבי בין-גזעי, והשוותה אותו ליצירה Les Amis של ז'ול רובֶּר אוגוסט.
"ניצחון האמונה" הוצג בתערוכת הקיץ של האקדמיה המלכותית בשנת 1891 ובתערוכה העולמית של שיקגו בשנת 1893. כיום הוא נמצא בגלריה הלאומית של ויקטוריה במלבורן, לאחר שנתרם לגלריה בשנת 1905.
ניצל הוא ציור שמן משנת 1856 מאת הצייר הבריטי סר אדווין לנדסייר (1802–1873).
היצירה מתארת כלב גדול העומד מעל ילד קטן השרוע בין כפותיו לאחר חילוץ מן הים.
הציור נמנה עם יצירותיו הסנטימנטליות של לנדסייר ומשלב תפיסות ויקטוריאניות של אצילות, תבונה ונאמנות של בעלי חיים עם ייצוג רגשי של ילדות.
במרכז הקומפוזיציה מתואר כלב גדול, המזוהה לרוב ככלב ניופאונדלנד, העומד מעל ילד קטן השוכב לפניו, בין כפותיו הקדמיות.
אף שהסצנה מתייחסת לאירוע חילוץ מן הים, הילד נראה יבש ולבוש, והכלב עצמו אינו נראה רטוב במיוחד.
הבעת הכלב מתוחה והוא נראה מתנשף, דבר המרמז כי פעולת ההצלה התרחשה זמן קצר לפני הרגע המתואר.
כפות הכלב תוארו כחורגות מרמת הדיוק האנטומי המאפיינת בדרך כלל את עבודותיו של לנדסייר.
הועלתה גם אפשרות כי הכלב המתואר אינו כלב ניופאונדלנד גזעי, אלא הכלאה בין סן ברנרד לניופאונדלנד.
ביקורת שפורסמה בכתב העת The Atheneum בינואר 1874, במסגרת סקירה רטרוספקטיבית של יצירת לנדסייר, תיארה את היצירה ככזו שנראית מעוצבת ולא כתיאור טבעי של אירוע.
הביקורת שיבחה את ציור הכלב אך מתחה ביקורת על דמות הילד, שנראית ישנה בנוחות לאחר חילוץ מן הים.
עוד נמתחה ביקורת על הנוף, שתואר כגס מן הרגיל, ועל כפות הכלב, שנחשבו גדולות מדי, בולטות יתר על המידה קדימה וממוקמות בזווית שאינה תואמת את גוף הכלב.
על אף הביקורת, הציור זכה לפופולריות רבה במחצית השנייה של המאה ה־19, בעיקר בשל הצגת דמות של יצור אצילי הפועל בשירות האנושות, רעיון שהיה בעל משמעות תרבותית עמוקה בעידן הוויקטוריאני.
היצירה הופצה בצורות שונות, ובהן ליתוגרפיה של חברת ההדפסים האמריקאית Currier & Ives.
הציור נקשר לסיפורו של כלב ניופאונדלנד בשם מילו, שחי עם שומר מגדלור בשם ג'ורג' ב' טיילור באי אג רוק שבנהאנט, מסצ'וסטס.
מילו נודע בהצלת ילדים מטביעה, וסיפורו זכה לפרסום נרחב.
היצירה נתפסת כהשראה רופפת מאירועים אלו, אף שהכלב בציור מתואר בצבעי שחור־לבן, בעוד שמילו היה שחור לחלוטין, בחירה שנקשרה לשיקולים חזותיים ואמנותיים.
השוואה ל"מסטיפים אלפיניים מחיים מטייל במצוקה"
בדומה ל־מסטיפים אלפיניים מחיים מטייל במצוקה (1820), גם בציור „ניצל" מוצג כלב כדמות מרכזית הפועלת להצלת אדם פגיע.
בשתי היצירות מודגשת נאמנותו של הכלב ותפקידו הפעיל בשירות האנושות.
עם זאת, בעוד מסטיפים אלפיניים מחיים מטייל במצוקה מתאר סצנת חילוץ דרמטית בנוף אלפיני קיצוני, הכוללת פעולה משותפת של שני כלבים והזעקת עזרה אנושית מן ההוספיס במעבר סן ברנאר הגדול, „ניצל" מתמקד ברגע שלאחר החילוץ, בסצנה מצומצמת ואינטימית יותר, שבה הכלב שומר בגופו על הילד לאחר שנמשה מן הים.
ניצחונה של גלתיאה (באיטלקית: Il Trionfo di Galatea) הוא ציור שמן מאת האמן האיטלקי קוראדו ג'אקווינטו, שנוצר בשנת 1733. היצירה מבוססת על סיפור מהמיתולוגיה היוונית ומתארת את הנראיד גלתיאה, אחת מאלות הים, לאחר האובדן הטרגי של אהובה אקיס.
הציור נמצא כיום באוסף מוזיאון האמנות של מילווקי ומוצג בגלריה S107.
היצירה מהווה זוג סמלי עם ציור נוסף מאת אותו האמן, "חטיפתה של אירופה", כאשר שני הסיפורים נבחרו לעיתים קרובות בתקופת המאה השמונה עשרה כדי ליצור "פואמה חזותית".
הבחירה בדמויות נשיות מיתולוגיות אפשרה לאמן להציג יופי נשי אידיאלי בקומפוזיציות דינמיות ומושכות, לצד רמזים לתכנים מוסריים עמוקים.
הציור מציג את גלתיאה כשהיא רוכבת בים על מרכבה הנמשכת על ידי דולפינים, כשהיא מוקפת במלוות ומלווים מהים.
זהו תיאור של רגע מיתי שאינו מתמקד באלימות עצמה אלא בתחושת התרוממות רוח וניצחון לאחר אובדן.
על פי הסיפור, לאחר שפוליפמוס הרג את אהובה של גלתיאה, היא הפכה אותו לנהר כדי לשמר את נוכחותו בעולם.
תיאור זה היה פופולרי באמנות האירופית, ושיקף תפיסה של עוצמה נשית והישרדות רוחנית אל מול טרגדיה.
גלתיאה הייתה נראידה, דמות אלוהית מהים שחיה בסיציליה, והתאהבה באקיס, עלם אנושי.
פוליפמוס, קיקלופ ענק שהתאהב בגלתיאה, ניסה לכבוש את ליבה באמצעות שירה.
כאשר הבינה אהבתה לאקיס, פוליפמוס השליך עליו סלע והרג אותו.
מתוך כאב, הפכה גלתיאה את אקיס לנהר שיזרום לנצח.
במאה השמונה עשרה, סיפור זה זכה לפרשנות כפולה: מחד היה זה נושא קישוטי המאפשר לאמן להציג דמויות נשיות בעירום חלקי בתנועה רומנטית ודינמית.
מאידך, הוא נתפס גם כמשל מוסרי.
בתקופת ימי הביניים והרנסאנס, מיתולוגיה קלאסית נתפסה כסיכון דתי בשל מקורה הפגאני.
אך סיפורים אלה לא נעלמו, אלא עברו הסתגלות תרבותית.
רבים מהם קיבלו פירושים נוצריים או "חינוכיים", שלפיהם דמויות מיתולוגיות ייצגו ערכים כמו נאמנות, אובדן, גאולה או טרנספורמציה.
לכן ציור כמו ניצחונה של גלתיאה יכול היה להיות מקובל גם בביתו של פטרון נוצרי משכיל, לא רק בשל יופיו, אלא בזכות עומקו הרעיוני.
הציור הוזמן בשנת 1733 מהאמן קוראדו ג'אקווינטו על ידי קרלו אמנואלה השלישי, מלך סרדיניה.
לאחר מכן היה ככל הנראה בבעלות בית המכירות גספריני שברומא.
בשנת 1966 כבר היה ברשותם של מיירון לסקין ואשתו אליזבת לסקין, תושבי מילווקי.
בשנת 1970 נתרם הציור למרכז האמנות של מילווקי, שכיום נקרא מוזיאון האמנות של מילווקי.
ניצוצות של קדושה היא חברת הפקת סרטים לקולנוע החרדי.
את החברה הקים בתחילת העשור הראשון של המאה העשרים ואחת יגאל הושיאר, חסיד חב"ד מנצרת עלית, לאחר שלדבריו קיבל עידוד רוחני לעניין זה, מהאדמו"ר מנחם מנדל שניאורסון.
תחת שם החברה הפיק והפיץ יגאל עשרות סרטים המיועדים לציבור החרדי על גבי תקליטורים.
הסרטים צולמו באולפן צילומים בראשון לציון ועד לשנת 2011 הפיצו מעל לכ-200 סרטים.
הושיאר משמש כמנכ"ל וכבמאי ובסרטיו משתתפים שחקני קולנוע ותיאטרון חוזרים בתשובה, ביניהם יהודה ברקן, שלמה סדן, מיכאל וייגל, אברהם פלטה, יוסי סגל, צביקה שוורצברג וגילי שושן.
ניצנה (נִצָּנָה) הוא כפר ובו קהילה חינוכית-התיישבותית.
הכפר נמצא כ-70 קילומטרים דרומית-מערבית לבאר שבע, סמוך לגבול בין ישראל למצרים והיא הקצה הכי מזרחי של מדבר סהרה.
ניצנה צמודה לתל ניצנה, ולבסיס הטורקי לשעבר עוג'ה אל-חפיר, הסמוכים לגבולם הדרומי של חולות חלוצה.
באזור שוכנים היישובים ניצני סיני (קדש ברנע), כמהין, עזוז ובאר מילכה.
סמוך לניצנה נמצא גם מעבר הגבול עם מצרים למטרות מסחר, מתחם בסיסים צבאיים, בית סוהר קציעות, בית סוהר סהרונים ומתקן חולות.
הכפר נוסד בשנת 1986 על ידי אריה לובה אליאב (שגם עמד בראש הכפר כעשרים שנה) ובסיוע המחלקה לעליית הנוער של הסוכנות היהודית בהנהגת אורי גורדון ואלי עמיר.
מנהלו הראשון היה זאב זיוון.
במשך 25 שנים, עד שנת 2021, מנהל ניצנה היה דויד פלמ"ח.
בשנת 2012 הוסב שם המקום לניצנה - קהילייה חינוכית התיישבותית על שם אריה (לובה) אליאב.
כיום מאגד הכפר בתוכו מגוון תוכניות חינוכיות ופעולות של אקטיביזם חברתי.
פרס יגאל אלון לשנת 1992 למעשה מופת חלוצי, הוענק לקהילת ניצנה על ידי המועצה הציבורית ל"הנצחת זכרו של יגאל אלון"
פרס ראשת הממשלה גולדה מאיר לשנת 2019 הוענק לקהיליית ניצנה על מכלול פעולתה החינוכית והחברתית בהנהגתו של דוד פלמ"ח, לפי חזונו הציוני ו"מורשתו של לובה אליאב".
משנת 2021 מנהל ניצנה הוא אבי כהן.
אולפני עברית: בניצנה פועלים אולפני עברית: האחד לגילאי 17–20 והשני לגילאי 21–28.
מי"ר [מכינה ישראלית-רוסית]: תוכנית לצעירים עולים הבאים ללא הורים ממדינות ברית המועצות לשעבר.
במהלך האולפן הם לומדים עברית וכמו כן על התרבות במדינה, גאוגרפיה של ארץ ישראל אזרחות, היסטוריה ומסורת יהודית.
מסע ספורט אקסטרים: תוכנית לבוגרי אוניברסיטה מחו"ל, שאינה מחייבת עליה.
במהלך השנה לומדים החניכים אזרחות, מסורת ישראל ולמודי אולפן.
כמו כן, עוסקים המשתתפים בפעילות ספורט אתגר - במדבר, הכוללת: טיולים נודדים, אופני הרים, צלילה, גלישה מצוקים ועוד.
בסוף התוכנית מקבלים הבוגרים תעודת מאמן חדר כושר.
בעשור האחרון, למעלה מ-80% מבוגרי התוכנית בניצנה, עולים לארץ בעקבות השתתפותם בתוכנית.
מכינת "דרך ארץ": מכינה קדם צבאית חצי-שנתית [ללא דחיית שירות].
מיועדת לבוגרי י"ב מהפריפריה הגאוגרפית והחברתית.
החניכים במכינה עוברים תהליכי למידה בנושאים שונים ומתכוננים הן נפשית והן פיזית לצבא ולהמשך החיים, תוך כדי תרומה לקהילה ולניצנה.
מכינת "הנגב": מכינה קדם צבאית שנתית.
מכינה בעלת ערכים הומניסטיים שחניכיה עוברים תהליכי למידה בנושאים שונים, מפתחים מיומנויות הובלה ועצמאות ומתכוננים הן נפשית והן פיזית לשירות צבאי משמעותי ולשילוב בתפקידי מפתח בחברה הישראלית בהמשך החיים, תוך כדי תרומה לקהילה ולניצנה.
מתנדבי שנת שירות - שין שינים: בניצנה למעלה מ-20 שין שינים, הבאים דרך התנועה הקיבוצית.
בתחילת הדרך הם משתתפים בקורס מדריכי טיולים מוכר ל"תו תקן" של משרד החינוך.
במסגרת שירותם בניצנה הם מדריכים טיולי בתי ספר בנושאי הכרת הנגב.
כמו כן, הם מבצעים עבודה תורמת עם מחלקות ניצנה השונות וביישובי פתחת ניצנה.
כפר נוער - נווה מדבר - ניצנה: הכפר הוקם ב-2015 והוא כפר הנוער הראשון והיחיד מסוגו בארץ, שנועד לבני נוער בדואים מהדרום.
הכפר כולל בית ספר תיכון לבגרות בסביבה וחקלאות, חווה חקלאית, ופנימיה בה הנערים שוהים במהלך כול השבוע.
כפר הנוער הבדואי בניצנה, הנמצא בסביבה אנושית מגוונת,הוא אתגר להעצמת הנערים וחיבורם לחברה בישראל.
הכפר בפיקוח המנהל לחינוך התיישבותי של משרד החינוך ובו סגל מורים ומדריכים יהודי וערבי.
"סמינר נגב - ציוני אקולוגי": בניצנה פועל מרכז הדרכה לטבע, אקולוגיה וסביבה.
המרכז משמש כבית ספר שדה, אליו מגיעים תלמידים מבתי ספר מהארץ ומחו"ל לחוויית טיול ולימוד של הנגב.
מתוך אמונה שהנגב הוא אחד האתגרים הגדולים העומדים בפני מדינת ישראל.
במסגרתו: עוקבים אחר בעלי חיים בחולות, יוצאים למסעות אופניים ומבקרים בערי הנבטים ובהתיישבות החדשה ועוד.
לצד לימוד הטבע והמורשת, ניצנה מתמחה בהעברה ולימוד של נושאי סביבה תוך שימת דגש על אנרגיה סולארית וקיימות.
בית ספר יסודי - בוסתן במדבר: בשנת הלימודים תשע"ח נפתח בניצנה בית ספר יסודי לילדי תושבי האזור.
בוסתן במדבר הוא בית ספר צומח, אשר שם דגש על לימודי הטבע והסביבה המדברית.
פארק סולארי: פארק מדע בנושא השמש, ובו מוצגים בנושאי אסטרונומיה, טכנולוגיות לניצול קרינת השמש, אנרגיה ירוקה ואקולוגיה מדברית.
כיתת איתמר: מכוונת לפעילות אקטיבית בתחום הסביבה.
המסר המועבר: שכול אדם ואפילו אינו מבוגר או מפורסם, יכול להביא שינוי חיובי.
שינוי שיסייע לסביבה הפיזית והאנושית.
הכיתה הוקמה בעקבות מותו הטרגי של איתמר מוצאפי, שהיה מדריך בניצנה.
כיתת מים: מרכז למידה ייחודי העוסק בנושא מים מושבים.
בו מתמקדים בהעברת מידע על חיסכון במים, זיהום מים, טכנולוגיות לטיהור מים מושבים והתפלה.
מרכז מיחזור: מתחם אומנותי העשוי מחומרים ממוחזרים ומתמקד באקולוגיה.
הכיתה שבמרכזו מציגה את השימושים החוזרים בחומרים שונים.
מלמדים אודות הצורך לצמצום צריכה ומעודדים שימוש חוזר.
במרכז זה מצוי גם מוזיאון "תחילת האלף", הממוקם במתחם של תאי שירותים ישנים.
המוזיאון מדגים פיסול בחומרים ממוחזרים, שלוקטו ועוצבו במשך כול יום במהלך שנת אלפיים (תחילת האלף) על ידי האומנית מיכל פלג
מוזיאון עתיקות תל ניצנה: המוזיאון שוכן במרכז הכפר ובו מוצגים והסברים על תל ניצנה הסמוך ובו ממצאים מתקופות: הנבטים, הרומיים, הביזנטיים והטורקים.
"חדר הפלאות על שם יצחק מובשוביץ" חדר הפלאות הוא מוזיאון חוויתי אינטראקטיבי מעיזבונו של הצלם והאספן יצחק מובשביץ.
בו אוספים של פוחלצים, פרפרים נדירים, תמונות טבע ואוספי פריטים נוסטלגיים משנות החמישים, השישים והשבעים ועוד.
גן התנ"ך המדברי: הוקם על ידי קבוצת מתנדבים אוהבי ישראל מצרפת.
בו תחנות הסבר ולימוד סביב נושאים הקשורים למסע בני ישראל במדבר.
בניצנה אכסניה וחדרי אירוח, חאן אירוח בסגנון מדברי, בריכה, מרפאה אזורית, חדר אוכל מרכזי משמש את כל תושבי הכפר הקבועים והאורחים.
ב"בית אורי" (על שם אורי גורדון) פועל מרכז הדרכה וסימפוזיונים.
דיירי הכפר כיום הם בעיקר עובדי החינוך והמנהלה הקשורים לתוכניות הכפר.
ביוזמת דויד פלמ"ח חברו הסוכנות היהודית והמועצה האזורית רמת הנגב, להקים את השכונה הקהילתית - ניצנה.
השכונה מתוכננת לקליטת כמאה משפחות, אשר ירכשו מגרשים ויבנו את ביתם במקום.
תושביה יעבדו בעיקר בכפר החינוכי שלצידה והיא תהווה יישוב קהילתי בתחום המועצה האזורית רמת הנגב.
השכונה והכפר ינהלו חיי שיתוף בתחומים המוניציפליים, החינוכיים והערכיים.
ניצן הורוביץ (נולד ב-24 בפברואר 1965) הוא סופר, עיתונאי ופרשן.
לשעבר פוליטיקאי המזוהה עם השמאל הישראלי.
כיהן כיושב ראש מפלגת מרצ, חבר הכנסת מטעמה וכשר הבריאות בממשלת ישראל השלושים ושש.
לאחר סיום כהונתו בממשלה, שב לפעילות תקשורתית ענפה כסופר, פרשן לעניינים בינלאומיים, מגיש פודקאסטים ויוצר דוקומנטרי.
היה חבר בוועדת החוץ והביטחון, בוועדת הפנים והגנת הסביבה, ובוועדת המדע והטכנולוגיה.
במהלך הכנסת ה-18 כיהן כיושב ראש הוועדה לעובדים זרים.
עמד בראש השדולה לשיתוף פעולה אזורי והשדולה לשוויון אזרחי ופלורליזם, וכיהן כיושב ראש עמית בשדולה הגאה ובשדולה הסביבתית-חברתית.
ב-2013 התמודד על ראשות העיר תל אביב-יפו והפסיד, לאחר שקיבל קרוב ל-40% מהקולות.
סיעת מרצ שהוביל זכתה ב-6 מנדטים והייתה לסיעה הגדולה במועצת העיר.
עד לכניסתו לפוליטיקה, היה הורוביץ כתב צבאי ולאחר מכן עורך חדשות החוץ בגלי צה"ל ובעיתונים "חדשות" ו"הארץ", שליח "הארץ" לפריז ולוושינגטון, וראש דסק חדשות החוץ בערוץ 10. בין פרישתו ב-2015 ועד לשובו לפוליטיקה, שידר הורוביץ בטלוויזיה וברדיו, שימש כפרשן וכתב טורי דעה.
ב-2024 החל להגיש את "פודקסט לשם שינוי" - שיחות עם צעירים ונוער הפועלים לשינוי חברתי.
באותו זמן פורסם ספרו "לכודים", בהוצאת "ידיעות ספרים", על פרשת המיגונית בצומת רעים במתקפת ה-7 באוקטובר.
הספר פורסם גם בגרסה בצרפתית בשם "Les Assiégés", וזכה בצרפת בפרס Galatée.
בקיץ 2025, פרסם הורוביץ ספר נוסף על המלחמה: "הבית בקצה המדינה", בהוצאת "הקיבוץ המאוחד", על פינוי חניתה ויישובי הצפון.
הורוביץ נולד בשנת 1965 ברחובות לאלכסנדר ודליה, מהנדס ולבורנטית.
בשנות נעוריו היה חניך ומדריך בתנועת הנוער הצופים.
הוא בוגר הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
התמחה בפרקליטות מחוז תל אביב ואצל השופטת ברכה אופיר-תום בבית משפט השלום בתל אביב, בתחומי מיסוי ודיני ניירות ערך, ובשנת 1992 הוסמך לעורך דין.
הורוביץ התגייס לצה"ל בשנת 1983 ושירת בגלי צה"ל ככתב צבאי.
בתפקיד זה שהה תקופות ממושכות בלבנון, שם סיקר את פעילות צה"ל.
לאחר מכן התמנה לעורך חדשות החוץ, ייסד את התוכנית "משהו עולמי" (מגזין גלי צה"ל לענייני חוץ), וערך יומני חדשות ("בוקר טוב ישראל") ומשדרים מיוחדים בתחנה הצבאית.
שידר גם פינה יומית העוסקת בענייני חוץ במסגרת יומן הערב של התחנה.
בפינה זו שם לעצמו מטרה להציג בפני ציבור המאזינים פינות של העולם מנקודות מבט שאותן לא הרבו לסקר בתקשורת הישראלית.
משנת 2003 עד 2007 הגיש מדי שבוע את התוכנית "העולם הערב", מגזין גלי צה"ל לעניינים בינלאומיים.
תוכנית זו זכתה פעמיים בפרס מפקד גלי צה"ל.
בשנת 1987 החל לעבוד בעיתון "חדשות" כעורך חדשות החוץ, וייסד את מדור חדשות החוץ של העיתון בו התמקד בשינויים הסוחפים של תקופת ה"גלאסנוסט" בברית המועצות תחת הנהגתו של מיכאיל גורבצ'וב.
בשנת 1989 עבר לעיתון "הארץ", כעורך חדשות החוץ.
בתפקיד זה הוביל סיקור אינטנסיבי של קץ המלחמה הקרה: התפרקות הגוש המזרחי, נפילת מסך הברזל וחומת ברלין והתפרקות ברית המועצות.
בעת שליחותו באירופה מילא משימות עיתונאיות רבות, בהן: סיקור המפגשים במסגרת תהליך השלום הישראלי-פלסטיני, מסע לסרייבו הנצורה, הסכם השלום בצפון אירלנד, שיגור משגר הלוויינים "אריאן 5" בגיאנה הצרפתית, ועוד.
במשך מספר שנים כיהן בראשות אגודת הכתבים הזרים בפריז, ופרסם ראיונות רבים עם דמויות בולטות בפוליטיקה הצרפתית ובעולם הרוח והתרבות, כגון הקרדינל ז'אן-מארי לוסטיז'ה, האדריכל ז'אן נובל, הסופר אנרי טרויה, ועוד.
בנוסף לכתיבתו ל-"הארץ", פרסם מאמרים בעיתונות הצרפתית, והופיע תדיר בתוכניות טלוויזיה ורדיו בצרפת.
בעת שהותו בצרפת ייסד יחד עם מספר עיתונאים אירופים את הארגון הבינלאומי "אינטרמדיה", לסיקור פעילות בית הדין הפלילי הבינלאומי לרואנדה (ICTR).
במשך מספר שנים שימש כמזכ"ל הארגון.
ב-1998 התמנה לשליח "הארץ" בוושינגטון וסיקר בין היתר את ועידות השלום בוואי פלנטיישן, בשפרדסטאון, ובקמפ-דייוויד.
הופיע רבות בתוכנית "News Hour" ברשת הטלוויזיה הציבורית PBS, וברשת הרדיו הציבורית NPR.
ב-2001 שב לישראל, והיה פרשן "הארץ" לענייני חוץ וכתב נוסע.
ב-2002, עם תחילת שידורי החדשות בערוץ 10, הצטרף למערכת זו.
הוא עבד כפרשן, כתב, מראיין וראש דסק חדשות החוץ, בחברת החדשות של הערוץ, "חדשות 10".
בנוסף הגיש פינה בתוכנית "לונדון את קירשנבאום", שבה הביא ידיעות מן העולם.
הוא יצר סרטים תיעודיים עבור ערוץ 10 במדינות שונות בעולם, כגון הסרט "הים לקח הכל" על אסון הצונאמי שהתרחש בסוף 2004 בדרום-מזרח אסיה, והסרט "המרדף – מסע בארץ העפיפונים" על המצוד הכושל אחר אוסאמה בן לאדן באפגניסטן.
במהלך 2008 שודרה בערוץ 10 סדרה דוקומנטרית בבימויו והגשתו "העולם הבא – ניצן הורוביץ מחפש את המחר", אותה צילם בעשר ארצות שונות.
הסדרה הציגה תופעות מפתח בעולם של הדור הבא, שהשפעתן ניכרה מראשית המאה ה-21: מהפכת הפיתוח בסין על רקע האולימפיאדה, תנופת ההיי טק של הודו, המהפכה הסביבתית בערים, גלי ההגירה הגדולים, הזינוק בתוחלת החיים ועוד.
ב-2015, לאחר שהודיע על פסק זמן מהכנסת, הורוביץ חזר לפעילות תקשורתית ענפה – בטלוויזיה, בעיתונות הכתובה וברדיו.
הוא החל לעבוד כפובליציסט בעיתון "הארץ" ובמגזין "ליברל".
הוא השתתף באותה עת באופן קבוע בתוכנית "המטה המרכזי" בערוץ 10, ולאחר מותו של העיתונאי מוטי קירשנבאום, ב-25 בספטמבר 2015, הנחה באופן חד פעמי את התוכנית "לונדון את קירשנבאום" לזכרו של קירשנבאום, יחד עם העיתונאי נדב איל.
ב-2016 יצר וביים את הסרט הדוקומנטרי "רוח עז" על תופעת תנועות הבוגרים, הקומונות העירוניות וקיבוצי המחנכים בישראל.
באפריל אותה שנה מונה לשליח חברת החדשות וערוץ 2 לארצות הברית, לסיקור מערכת הבחירות לנשיאות 2016. לאחר שובו לישראל, עבר לשמש כפרשן בחדשות 13.
בספטמבר 2017 הנחה את התוכנית "בין השורות – מסביב לעולם" ששודרה בחינוכית, והגיש את התוכניות השבועיות "משחק חוץ" ו"טחנת רוח" בערוץ הכנסת.
ב־2018 החל להגיש את התוכנית "איך עושים עיר טובה?" בכאן תרבות, של כאן – תאגיד השידור הישראלי.
מ-2017 ועד 2019 הגיש את התוכנית "מצד שני" בגלי צה"ל לצד יועז הנדל.
הורוביץ הקדיש מקום בולט בפעילותו התקשורתית לנושאים סביבתיים, והיה אחד הדוברים הבולטים בסוגיית המשבר הסביבתי כתוצאה מההתחממות העולמית, ובנושאים של פיתוח בר קיימא וקיימות עירונית.
לא אחת הדגיש בדיווחיו את הקשר בין נושאים סביבתיים וחברתיים, והרבה לסקר מקרים של הפרת זכויות אדם, תוך דגש על פעילותם של בתי דין פליליים בינלאומיים העוסקים בנושא.
היה בעל טור קבוע ב"הזמן הוורוד", ירחון קהילת הלהט"ב בישראל, ובו התייחס פעמים רבות להיבטים הפוליטיים והחברתיים של הקהילה.
בשנת 2007 זכה בפרס פראט לתקשורת בנושאי סביבה.
בשנת 2024 החל להגיש את "פודקסט לשם שינוי" - שיחות עם בני נוער וצעירים הפועלים לשינוי חברתי.
הורוביץ היה פעיל שנים רבות במסגרת התנועה הסביבתית והחברתית בישראל.
הוא בוגר תוכנית העמיתים של "מרכז השל" לחשיבה ומנהיגות סביבתית, והיה חבר הנהלת הארגון.
כמו כן היה חבר, עד לכניסתו לפוליטיקה, בהנהלות העמותות "תחבורה היום ומחר", האגודה לזכויות האזרח והוועד למלחמה באיידס.
ב-2009 הקים את תנועת "ישראל חופשית", במטרה לפעול נגד כפייה דתית, ולמען הפרדת דת ומדינה.
ביוני 2015, במלאת 40 שנה לאגודת הלהט"ב, נכלל הורוביץ בין 40 המשפיעים בתולדות קהילת הלהט"ב.
בתחום הבינלאומי הורוביץ עמד בראש המועצה הציבורית של האגודה הישראלית לפיתוח בינלאומי, וכן שימש עמית מחקר במכון "מיתווים" למדיניות חוץ אזורית.
מ-2023 הוא משמש עמית בארגון "סיגנל" המתמחה במדיניות ויחסי סין-ישראל.
לאחר סיום כהונתו כשר הבריאות, הצטרף להנהלת ארגון "עיקר" (ICAR), העוסק בקידום הטיפול בטראומה ובבריאות הנפש בישראל.
הורוביץ מתגורר בתל אביב עם בן-זוגו, במאי התיאטרון והמחזאי עידו ריקלין.
הורוביץ החזיק באזרחות פולנית, עליה נדרש לוותר עם בחירתו לכנסת.
לפי תחקיר עכשיו 14 הורוביץ הגיש בקשה לביטול האזרחות עם היבחרו לכנסת בשנת 2009, כדרוש ב.
הרשויות הפולניות ביטלו בפועל את אזרחותו ב-2020.
עד לשנת 2008 לא היה הורוביץ חבר או פעיל במפלגה כלשהי, אך נהג להשתתף בהפגנות שמאל, במאבקים למען השלום, ובפעילות מגוונת בנושאים חברתיים עם דגש על זכויות אדם ואזרח.
לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה ב-2009 קיבל הצעה ממרצ להיות הנציג הראשון של התנועה החדשה ברשימה המשותפת עם מרצ ונענה לה.
הוא פרש מערוץ 10 ושוריין במקום השלישי ברשימת התנועה.
מונה ליו"ר המטה הירוק של הרשימה.
ב-24 בפברואר 2009 החל לכהן כחבר הכנסת מטעם הסיעה.
חלק מפעילותו התבצעה בשדולות השונות שהוביל.
בכנסת ה-18 הקים שדולה לשוויון אזרחי ופלורליזם, המאגדת 14 חברי כנסת ועשרות ארגונים הפועלים לחופש דת וחופש מדת, ואת השדולה למאבק בהומופוביה.
עמד בראש שדולת התרבות, השדולה להצלת ים המלח, וכיהן כיו"ר עמית בשדולה הסביבתית-חברתית.
בכנסת ה-18 כיהן כיושב-ראש ועדה מיוחדת לבעיית העובדים הזרים, וכחבר בוועדת הפנים והגנת הסביבה ובוועדה משותפת לנושא סביבה ובריאות.
יזם עשרות הצעות חוק בעיקר בנושאים חברתיים, דת ומדינה, חינוך ותרבות, רפורמות סביבתיות והגנה על בעלי חיים.
בין הצעות החוק הבולטות שלו: חופש בחירה בין נישואים אזרחיים לנישואים דתיים, הצעת חוק יסוד: חופש הביטוי וההתאגדות, הצעת חוק איסור אפליית תלמידים, הצעת חוק חובת לימודי ליבה בבתי הספר, הצעת חוק מים אפורים, הצעת החוק להגנת הסופרים והספרות בישראל, ועוד.
הורוביץ הוביל את הפעילות בכנסת בסוגיות הקשורות לקהילת הלהט"ב, וארגן כנסים שנתיים בכנסת לפתיחת אירועי הגאווה בישראל.
יחד עם חברת הכנסת נינו אבסדזה ייסד בכנסת במהלך היום הבינלאומי נגד הומופוביה במאי 2011 את השדולה למאבק בהומופוביה שעמד בראשה.
החל משנת 2012 הוביל ביחד עם מפלגתו את יוזמת "אוטובוס השבת של מרצ", בדרישה לקיום תחבורה ציבורית אפקטיבית ביום זה.
לאחר שהצעה להקמת קווי תחבורה ציבורית בשבת בעיריית תל אביב, של חברת המועצה תמר זנדברג התקבלה על ידי עיריית תל אביב אך נדחתה על ידי משרד התחבורה, עתר הורוביץ לבג"ץ ביחד עם חברי מפלגתו.
הבחירות לראשות עיריית תל אביב-יפו
במאי 2013 הכריז הורוביץ על מועמדות לראשות עיריית תל אביב-יפו מטעם סיעת מרצ.
בקמפיין שניהל שם דגש על שיפור החינוך הממלכתי בעיר, פיתוח התחבורה הציבורית, קידום דיור בר-השגה ובנייה ציבורית בקרקעות העירייה והמדינה לנוכח העלייה התלולה במחירי הדירות בעיר, ושיקום שכונות הדרום.
כמו כן הדגיש את המאבק בשחיתות ואת הצורך בהחלפת ראש העיר המכהן, רון חולדאי, לאחר שלוש קדנציות מלאות ו-15 שנות כהונה.
במהלך מסע הבחירות הציג הורוביץ מצע של עירוניות מתקדמת, קיימות מקומית, ותכנון עירוני חברתי, ופרסם תוכנית להפניית תקציבים להקמת מוסדות חינוך וחיזוק השירותים החברתיים.
ברוח זו, אחת מסיסמאות הבחירות שלו הייתה "עיר של אנשים".
סיסמה אחרת בה הרבה להשתמש במהלך הקמפיין הייתה "עיר צודקת".
בבחירות לרשויות המקומיות שהתקיימו באוקטובר 2013 זכה הורוביץ בכמעט 40% מהקולות לראשות העיר (כ-51,000 קולות), אך הפסיד ליריבו חולדאי שזכה ביותר מ-50% מהקולות.
מועמד שלישי, אהרן מדואל, זכה בכ-8% מהקולות.
הסיעה שהוביל הורוביץ הכפילה את כוחה ל-6 מנדטים - התוצאה הגבוהה ביותר של מרצ בעיר מאז ומתמיד.
למרות הישגיו אלה, בחר הורוביץ להמשיך לכהן כח"כ.
לדבריו, כדי שיוכל להשפיע על קידום רעיונותיו ודרכו, ובכך ויתר על חברותו במועצת העיר.
בכנסת ה-19 הקים את השדולה לשיתוף פעולה אזורי, המתמקדת בקידום יחסי כלכלה, תרבות וסביבה בין ישראל לשכנותיה, כחלק מהמאמץ לחיזוק התהליך המדיני ולביסוס השלום.
הוא המשיך לכהן בראשות שלוש שדולות מרכזיות נוספות: השדולה הסביבתית-חברתית, השדולה לשוויון אזרחי ופלורליזם והשדולה הגאה.
כיהן כחבר בוועדת החוץ והביטחון בוועדת המדע והטכנולוגיה.
בנוסף, כיו"ר אגודת הידידות הפרלמנטרית ישראל-פולין.
ביולי 2013 זכה באות הפרלמנטר המצטיין מטעם המכון הישראלי לדמוקרטיה.
ב-31 בדצמבר 2014 הודיע שלא יתמודד ברשימת מרצ בבחירות לכנסת העשרים.
עם פיזור הכנסת ה-21, הודיע הורוביץ ב-10 ביוני 2019 כי יתמודד על ראשות מפלגת מרצ מול תמר זנדברג וב-27 ביוני ניצח את זנדברג לאחר שזכה ב-54% מהקולות בבחירות פנימיות שנערכו בקרב חברי ועידת מרצ.
הוא החבר הראשון בקהילה הגאה שנבחר לעמוד בראש מפלגה בולטת בישראל.
הורוביץ הכריז כי בכוונתו לבסס את הזהות הסוציאל-דמוקרטית של מרצ, להגביר את המאבק להפרדת דת ומדינה, ולחזק את מעמדה של מרצ כמפלגת השמאל של ישראל הנשענת על שותפות יהודית-ערבית וחותרת לשלום על בסיס פתרון שתי המדינות.
לקראת הבחירות לכנסת ה-22 הודיע הורוביץ ב-25 ביולי, על ריצה משותפת עם ישראל דמוקרטית בראשות אהוד ברק והתנועה הירוקה אליה הצטרפה ח"כ סתיו שפיר.
הרשימה החדשה נקראה "המחנה הדמוקרטי".
הוחלט כי הורוביץ יעמוד בראש האיחוד, שפיר שנייה, וברק במקום העשירי.
בכנסת ה-22 כיהן הורוביץ כחבר בוועדת הכספים, והוביל את המשא ומתן הקואליציוני מול בני גנץ עד לפיזור הכנסת בעקבות כישלונה של רשימת "כחול לבן" להקים ממשלה.
בבחירות לכנסת ה-23 חבר הורוביץ למפלגת העבודה בראשות עמיר פרץ, למפלגת גשר בראשות אורלי לוי אבקסיס ורץ יחד עימם לכנסת במסגרת רשימת העבודה גשר מרצ.
הרשימה הדגישה סדר יום חברתי סוציאל-דמוקרטי וחתירה לפתרון מדיני, וזכתה בשבעה מנדטים.
לאחר שהעבודה וגשר חברו לממשלת נתניהו, פוצלה הרשימה, ומרצ חזרה להיות סיעה עצמאית.
עם תחילת כהונתה של הכנסת ה-23 מונה הורוביץ ליו"ר הוועדה המיוחדת להיערכות מערכת החינוך (ועדה זמנית שהייתה במקום ועדת החינוך), והתמקד בגיבוש פתרונות למערכת החינוך בצל משבר הקורונה, להטמעת שיטות לימוד מתקדמות, קידום מעמד המורים, וחיזוק החינוך הבלתי-פורמלי.
הוא עומד בראש השדולה לפתרון שתי המדינות ובראש השדולה לקידום יחסי ישראל-אירופה, ומשמש יו"ר משותף בשדולת התרבות ובשדולה הגאה.
כבר במושב הראשון של הכנסת ה-23, הצליח הורוביץ להעביר בקריאה טרומית את הצעת החוק שלו לאיסור טיפולי המרה, למרות התנגדות חריפה של המפלגות הדתיות, חלקים מהימין ומהרשימה המשותפת.
במהלכה, היה חבר בוועדת חוץ וביטחון וועדת חוקה, חוק ומשפט.
בבחירות לכנסת העשרים וארבע קיבלה מפלגת מרצ בראשות הורוביץ כ-6 מנדטים ולאחר שחתמה על הסכמים קואליציוניים עם מפלגת יש עתיד נכנסה המפלגה לממשלת ישראל השלושים ושש והורוביץ מונה לשר הבריאות ה-31 ולחבר הקבינט ב-13 ביוני 2021. עם היכנסו לתפקיד, מינה את פרויקטור הקורונה פרופ' נחמן אש לתפקיד מנכ"ל משרד הבריאות.
עם תחילת כהונתו הכריז הורוביץ כי יעמיד את בריאות הנפש בראש סדר העדיפויות של המשרד.
הוא השיג תוספת של מאות מיליוני שקלים לתחום שסבל מהזנחה ארוכת שנים.
הכסף יועד לשיקום ובינוי מוסדות לבריאות הנפש ובעיקר להרחבת הטיפול במתמודדי נפש בקהילה באמצעות קופות החולים והקמת בתים מאזנים.
הורוביץ יזם תוכנית חירום לאומית לטיפול במשבר בריאות הנפש של ילדים ונוער.
הוא פעל להקמת מנגנון בקרה ורישום של התאבדויות בישראל, ותקצוב התוכנית הלאומית למניעת אובדנות.
בהובלתו, התקבלה תוכנית ממשלתית מקיפה, ראשונה אי פעם, למאבק בהתמכרויות בתקצוב של 80 מיליון שקל.
כמו כן יזם קמפיין הסברה ראשון מסוגו למאבק בסטיגמה של מחלות הנפש, בהשתתפות מתמודדי נפש, שזכה לשבחים רבים.
הורוביץ מינה את סלמאן זרקא לתפקיד פרויקטור הקורונה.
בהנחיית הורוביץ, התמודדה מערכת הבריאות בהצלחה עם הגלים הגדולים של נגיף הקורונה - הדלתא והאומיקרון - ללא סגרים, ללא סגירת נתב"ג וענפים במשק, וללא השבתת לימודים: שינוי מהותי ממדיניות הממשלה הקודמת, בראשות נתניהו.
הורוביץ חתר להסרה וביטול מהירים של ההגבלות שהוטלו בתקופת הקורונה, והדגיש כי ניתן לשמור על בריאות הציבור גם ללא סגרים ומגבלות תנועה ופעילות.
בתקציב 2021–2022 הורוביץ הצליח להשיג תוספת ריאלית של 2 מיליארד שקל לתקציב הבריאות מעבר לעדכון האוטומטי, כולל קיבוע אלפי תקנים זמניים מתקופת הקורונה בכל מקצועות הבריאות כתקני קבע בבסיס התקציב.
לאחר מאבק עם משרד האוצר, הצליח הורוביץ, לראשונה אי פעם, להכניס מקדם דמוגרפי לסל הבריאות שיגדיל באופן קבוע את התקציב בהתאם לגידול הריאלי של האוכלוסייה והזדקנותה.
מהלך זה צפוי להשפיע על מערכת הבריאות למשך שנים רבות.
עוד מהלך תקדימי שלו היה קביעת מודל תקצוב לכלל בתי החולים בישראל, המעגן לראשונה תקצוב ישיר לבתי החולים העצמאיים ובתי החולים של קופת חולים כללית בבסיס התקציב ומעניק כלי בקרה ואכיפה מול בתי חולים המתנהלים בגירעון.
ב-28 ביולי 2021 נועד הורוביץ לפגישה רשמית בירושלים עם שרת הבריאות הפלסטינית ד"ר מאי אל-קאילה.
זו הייתה פגישה ראשונה של שרי בריאות משני הצדדים אחרי יותר מעשר שנים.
ב-3 באוקטובר 2021 הנחה להרחיב את ימי העבודה של המכון הלאומי לרפואה משפטית באבו כביר על מנת לאפשר נתיחות פורנזיות בשבתות ובמועדי ישראל, לתת שירות מהיר ככל הניתן למשטרה ולפרקליטות ולכבד את משפחות הנפטרים בקרב ערביי ישראל הממתינות להבאת יקיריהן למנוחות בהקדם בהתאם למסורת ולדת.
באותו יום נפגש ביחד עם השר לשיתוף פעולה אזורי עיסאווי פריג' ויו"ר סיעת מרצ בכנסת מיכל רוזין במוקטעה עם יו"ר הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס.
בפגישה דנו בין היתר על קידום פתרון שתי המדינות וחידוש תהליך השלום הישראלי-פלסטיני, והסכימו כי בניית התנחלויות וסיפוח יהודה ושומרון למדינת ישראל יפגעו בתהליך.
באוקטובר 2021 הציג יחד עם שרת הכלכלה מתווה לקיצור אורך המשמרות של חלק מהמתמחים ברפואה.
היו מתמחים שדחו את המתווה והודיעו שיציגו מכתבי התפטרות.
בהמשך, שונה המתווה והוא התקבל.
בינואר 2022 הודיע הורוביץ כי משרד הבריאות יאפשר מעתה גם לזוגות מאותו מין ולגברים יחידים לקיים הליך פונדקאות בישראל, כפי שנעשה עד כה ביחס לזוגות הטרוסקסואלים.
בכך, יישם הורוביץ את פסיקת בג"ץ בעניין.
בפברואר 2022 הודיעו הורוביץ ואש כי חל מעתה איסור על טיפולי המרה על ידי כל העוסקים במקצועות הבריאות.
הדבר נקבע בחוזר מנכ"ל משרד הבריאות, המזהיר את הציבור מפני הסכנות הגלומות בכך.
בעקבות אלימות באחד מבתי החולים, דרש הורוביץ להציב עמדות שיטור בתוך בתי החולים.
בהמשך משרד האוצר אישר תקצוב הקמתן של עמדות שיטור ב-28 בתי חולים.
במהלך השנה, הורוביץ קידם רפורמה בשינוי הנהלים לאישור הפלות מלאכותיות.
הנהלים החדשים מאפשרים ביצוע הפסקת הריון תרופתית בקהילה, שינוי טופס הבקשה להפסקת הריון והסרת כל השאלות הפוגעניות שנכללו בו, ביטול החובה להיפגש עם עו"ס במסגרת הוועדה, ומתן אפשרות לפונה להגיש מסמכים מרחוק ללא צורך להופיע בפני הוועדה.
הורוביץ הביע תמיכה בלגליזציה של קנאביס, תוך קידום מעבר מרישיונות למירשמים.
כשר בריאות קידם הטלת מס על משקאות ממותקים, במטרה להילחם בסוכרת.
בתקופת כהונתו של הורוביץ נסקה הפעילות הבינלאומית של משרד הבריאות.
לאחר פרוץ מלחמת אוקראינה–רוסיה, המשרד הוביל את הקמת בית חולים שדה ישראלי באוקראינה וקליטת פצועי מלחמה אוקראינים בישראל.
הורוביץ היה השר הישראלי הראשון אשר ביקר באוקראינה מאז פרוץ המלחמה שם, וגינה את הפלישה הרוסית למדינה.
בספטמבר 2022 נערך בישראל כנס האזור האירופי של ארגון הבריאות העולמי בהשתתפות עשרות שרי בריאות ממדינות אירופה.
במהלך כהונתו חתם הורוביץ על הסכמי בריאות עם גרמניה, בחריין, קפריסין, קרואטיה וקזחסטן.
ב-12 ביולי 2022 הודיע כי לא יתמודד לראשות מפלגת מרצ לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש.
בבחירות המקדימות של מרצ לקראת הבחירות לכנסת, נבחר למקום ה-7 ברשימת מרצ.
מאחר שהרשימה לא עברה את אחוז החסימה הוא לא נבחר לכנסת העשרים וחמש.
ב-29 בדצמבר 2022 הסתיימה כהונתו כשר הבריאות, עם חילופי הממשלות.
בין החוקים שנחקקו ביוזמת הורוביץ:
הארכת שעון הקיץ – חקיקה שהתקבלה לאחר מאבק ארוך שהוביל הורוביץ מול המפלגות החרדיות (במשולב עם הצעת חוק ממשלתית).
החוק להגנת הספרות והסופרים – הורוביץ יזם את החוק ב-2009 והוביל את המאבק הציבורי, עד לקבלת הצעת החוק הממשלתית.
החוק נכנס לתוקף בפברואר 2014.
תיקון לחוק מקורות אנרגיה הקובע כי הממשלה תאשר תוכנית לאומית להתייעלות אנרגטית שתקבע יעדים לחיסכון ולייעול בשימוש באנרגיה, אמצעים ודרכים לעמידה ביעדים והוראות פעילות לשרי הממשלה ומשרדיהם, וכן כי הממשלה תקבע מערך תמריצים לעידוד חיסכון באנרגיה והתייעלות אנרגטית (יחד עם ליה שמטוב).
תיקון לחוק הירושה המשווה את זכויותיהם של ילדים מאומצים לזכויותיהם של ילדים ביולוגיים בכל הנוגע לירושה של קרובי המאמץ.
אושר ונכנס לתוקף ביולי 2012.
תיקון לחוק זכויות הסטודנט אושר ונכנס לתוקף ביולי 2010 המחיל את הוראותיו גם על מוסדות על תיכוניים בתחומי האמנות (יחד עם אלכס מילר).
תיקון לחוק פקודת הרוקחים הקובע כי לא ישווק אדם תמרוק שבתהליך ייצורו נערך ניסוי בבעלי חיים (יחד עם איתן כבל ודב חנין).
אושר ונכנס לתוקף בדצמבר 2010.
תיקון לחוק המים נכנס לתוקף בפברואר 2010 המחייב התקנת אביזרים לחיסכון במים בכל מבנה המשמש גופים ציבוריים (יחד עם אופיר אקוניס, דב חנין ויוחנן פלסנר).
"לכודים - מיגונית הגבורה בצומת רעים", (בשיתוף ארווה דגין), ידיעות ספרים, 2024
"Les Assiégés" - גרסה בצרפתית של הספר "לכודים", בהוצאת "Le Cherche midi".
הספר זכה בצרפת בפרס Galatée לשנת 2025
"הבית בקצה המדינה" - פינוי חניתה ויישובי הצפון במלחמת 7 באוקטובר, הקיבוץ המאוחד, 2025
נִצָּנֵי עוֹז הוא מושב באזור השרון ליד טולכרם השייך למועצה אזורית לב השרון.
שמו של היישוב סמלי ומציין גבורה ועוז.
בין השאר נבחר השם עקב הקרבה לטול כרם ובזמנו גם לגבול עם ירדן.
השם הוצע בידי יוסף לוי, ממקימי המושב.
המושב הוקם בשנת 1951, בידי חיילי נח"ל משוחררים, והוגדר כהיאחזות נח"ל.
לפני הקמת היישוב הוצעו מספר נקודות התיישבות שונות הממוקמות באזורי גבול ברחבי ישראל.
גרעין היישוב בחר דווקא בנקודת התיישבות זו, כי בסיורם באזור הם גילו שיח עגבניות עמוס גדל פרא והופתעו לטובה.
הם הבינו כי אם שיח עגבניות הצליח לצמוח באדמה לא מעובדת, זה סימן שהאזור טוב לגידולים.
בשנת 1954 המקום הוכרז כמושב על ידי מדינת ישראל.
באוגוסט 1954 הצטרפו ליישוב שתי קבוצות עולים חדשים, ממדינות שונות: לוב, מרוקו ותוניסיה, שהגיעו מהמושבים פתחיה וצרופה.
זו הייתה תוספת משמעותית למושב.
היישוב ממוקם בצמוד לטולכרם וקו הגבול הישן בין ישראל לירדן ולכן ספג פגיעות קשות והסתננויות עד מלחמת ששת הימים.
ממזרח ליישוב ממוקם מחלף ניצני עוז שעל כביש 6, גדר ההפרדה ואזור תעשייה ניצני שלום.
בצומת הכניסה ליישוב אנדרטה לזכר נופלי חטיבה 5 בקרבות מלחמת ששת הימים במערב השומרון.
בצמידות למושב מדרום עובר נחל תאנים, אחד מיובליו העיקריים של נחל אלכסנדר.
במרכז המושב נמצא אתר הנצחה לבני המקום שנפלו במערכות ישראל ובו אנדרטת אבן בצורת גזע עץ, מעשה ידיו של הפסל מרדכי כפרי.
במושב עדיין עוסקים בחקלאות גם בימים אלה.
הענפים העיקריים הם רפתות, לולים, חממות פרחים, שמן זית וגידולי ירק.
נִצָּנֵי סינַי או קָדֵשׁ בַּרְנֵעַ הוא מושב עובדים באזור הדרום, סמוך לגבול מצרים, ליד ניצנה ומעבר הגבול ניצנה השייך למועצה אזורית רמת נגב.
עד לנסיגת ישראל מחצי האי סיני שכן קדש ברנע בסיני ונקרא על שם היישוב המקראי קדש ברנע, שהתקיים בסמוך ליישוב בסיני.
בעקבות הסכם השלום עם מצרים, פונה היישוב והועתק לאזור ניצנה, שם גרו המתיישבים במשך שמונה חודשים במושב אשלים.
בשנת 1986 הועתק פעם נוספת, הפעם למקומו הנוכחי בו הוא נמצא כיום.
השם "ניצני סיני" ניתן למקום בשל קרבתו לחצי האי סיני, אך התושבים קוראים למושב קדש ברנע.
היישוב המקורי הוקם בשנת 1977 כהיאחזות נח"ל ונכון ל-2021 הוא מונה כ־297 תושבים.
למושב אופי חקלאי, אם כי חלק מתושביו עובדים מחוץ ליישוב, למשל בבאר שבע.
ניצן זעירא (נולד ב-29 במרץ 1958) הוא מפיק מוזיקלי ובעל חברת התקליטים נענע דיסק.
אמו, תהילה הלוי אפשטיין, היא נכדתו של דוד משה הלוי אפשטיין, מייסד מלונות הרצליה וצאצאית למשפחת הלוי שמקורה בספרד.
לאחר גירוש ספרד היגרה המשפחה לעיר אפשטיין בגרמניה והוסיפו את שם העיר לשם משפחתם.
בהמשך השנים, היגרה המשפחה לרוסיה והקימה שם עם משפחות נוספות קהילה של חסידי חב"ד.
בשנת 1910 עברה המשפחה לחיפה והקימה בה את מלון הרצליה הראשון.
ניצן הוא גם צאצא למשפחת קובלסקי, שהקימה בראשית המאה ה-20 חנויות לכלי נגינה ותקליטים.
אביו, דב זעירא, הקים ב-1962 חנות תקליטים בחיפה, "התקליט חיפה".
בשנת 1971 פתח זעירא סניף בתל אביב ("בזאר התקליט", ברחוב בן-יהודה).
הייתה זו חנות התקליטים הראשונה שעסקה גם בייבוא תקליטים לארץ וכך נמכרו בה באופן בלעדי תקליטים של האבנים המתגלגלות, פרנק זאפה ופינק פלויד שלא יצאו בהוצאה ישראלית וכן תקליטי ג'אז של מיילס דייוויס וצ'ארלי מינגוס.
ניצן למעשה גדל בחנות התקליטים והאזין למוזיקה רוב שעות היום.
בשנות ה-80 סיקר את סצנת הרוק של מועדון הפינגווין, קולנוע דן ומועדון הליקוויד בתל אביב, הוציא לאור כתב עת בשם "ווליום" והפיק הופעות לאמנים מתרבות השוליים דאז כמו להקת הקליק.
בשנת 1988, עם דעיכת סצנת המועדונים, הקים את נענע דיסק ששימשה בית לאמנים רבים מאותו דור ובהם רמי פורטיס, ברי סחרוף, דן תורן, יוסי אלפנט (עם "להקה רטורית") ומאור כהן.
מאוחר יותר הפיק תקליטים ללהקות הצעירות של ראשית שנות ה-90 ("דור ה'רוקסן'"), כרמלה גרוס ואגנר, נקמת הטרקטור, רעש, כנסיית השכל ורוקפור.
בנוסף הפיק מופעים של אמנים אלה וניהל חנות תקליטים מצליחה בשם "בית התקליט".
בשנת 1998, לרגל חגיגות החמישים לישראל הפיק את הפרויקט עבודה עברית, במסגרתו ביצעו אמנים ישראלים גרסאות כיסוי לשירים שונים, שזכה להד רחב ומכירות בהיקף של למעלה מ-200,000 עותקים.
בפרויקט זה הכיר את שגית מיכאלי, בת זוגו ואם ילדיו.
ב-1999, כחלק מהתקרבות חוזרת ליהדות הקים את חברת "מי"ם" (ראשי תיבות של מוזיקה יהודית מקורית) המוציאה את תקליטיהם של יוצרים דתיים כאהרון רזאל, עדי רן ואחרים.
בשנת 2003 הפיק את אלבום המחווה למשוררת לאה גולדברג, "שרות לאה גולדברג", ובהמשך את אלבום המחווה למירון ח.