tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
· ביום 10 בינואר לאחר ביצוע התשלום הראשון: 35,000 רופיות.
· בכל תאריך 10 בינואר בשנים הבאות: 50,000 רופיות.
מלחמת האזרחים באנגולה החלה מרגע מתן העצמאות למדינה, מידיה של פורטוגל בשנת 1975 ונסתיימה רק לאחר 27 שנה, בשנת 2002. המאבק היה בין ה-MPLA בראשות ז'וסה אדוארדו דוש סנטוש, לבין ה-UNITA בראשות ז'ונאס סאווימבי.
המלחמה הושהתה במעט בשנת 1992, בה נערכו בחירות.
אולם לאחר שמפלגת UNITA עמדה לנחול תבוסה, לפי הסקרים, היא פתחה במאבק אלים ביותר.
במהלך המלחמה נהרגו, לפי ההערכות, כחצי מיליון בני-אדם.
בנוסף, קרוב לארבעה מיליון אנגולים יצאו לגלות מחוץ למדינתם והתפזרו במדינות השכנות (בעיקר בדרום אפריקה, נמיביה, זימבבואה ובוטסוואנה) ואף בפורטוגל.
השלטון הקולוניאלי הפורטוגזי הותיר את אנגולה בלתי מפותחת וחסרת תשתיות משמעותיות כמעט בכל התחומים.
באשר להנהגת המדינה, הוחלט כי שתי הקבוצות האתניות הבולטות ינהיגו ביניהן שלטון רוטציה.
אולם הדבר לא יצא לפועל ומאבק השליטה החל.
מפלגת MPLA, המנצחת ייצגה את בני האובימבונדו (Ovimbundo) המהווים את השבט הגדול במדינה ובירתם לואנדה.
בת-בריתה הייתה ברית המועצות שסייעה לה כלכלית וצבאית כדי לבסס אחיזתה באזור זה של העולם, כחלק מהמלחמה הקרה.
מפלגת UNITA ייצגה את הקבוצות האתניות המתחרות ובראשן בני הקימבונדו (Kimbundo).
הללו ישבו בעיקר בפנים המדינה, באזורים ההרריים, ובסביבות הבירה הקולוניאלית הואמבו (Huambu), שנקראה בתקופת שלטון הפורטוגלים בשם "ליסבון החדשה".
הקו האידאולוגי של המפלגה היה מרקסיסטי, וזו נתמכה על ידי ה-CIA האמריקני, כנראה בשל העימות מול בני הברית של ברית המועצות.
החל מ-1992, שנת הבחירות, השלטון הרשמי באנגולה הוא של מפלגת MPLA ובנות בריתה.
דוש סנטוש משמש כרודן בעל סמכויות-על.
במהלך שנות מלחמת האזרחים, כרת סנטוש כמה הסכמים עם חברות נפט אמריקניות וצרפתיות כדי שיוכלו להפיק נפט בים של מחוז קבינדה המרוחק.
מאז כניסתן של חברות הנפט למדינה, התעשר סנטוש בקצב מהיר ביותר, ועימו גם סיעתו וצבאו.
לא ניתן להעריך את הונו כיום.
ברית המועצות, במשך השנים, הצליחה לשים ידה על תעשיית היהלומים.
בעיקר עשתה זאת באמצעות בלדרים מטעמה, ולא באופן רשמי.
עם התפרקות המשטר הסובייטי, עברו מכרות היהלומים לידיים פרטיות של אוליגרכים רוסים.
דרום אפריקה, נהגה בשכנותיה כבשלה עוד בזמן משטר האפרטהייד.
מאחר שנמיביה השכנה הייתה למדינת חסות דרום אפריקאית, היו ניסיונות רבים להשפיע על אזור דרום אנגולה מתוכה.
בעיקר ניסתה דרום אפריקה לשים ידה על המחצבים ולהשפיע פוליטית על המתרחש במדינה.
כיום השפעתה היא נמוכה למדי.
עם זאת, אנגולה עדיין תלויה בה לשם זיקוק נפט, המצוי באנגולה בשפע, מבלי שיש בידיה היכולת להפכו לדלק.
אנגולה מזרימה נפט לדרום אפריקה ומקבלת חזרה דלק לשימוש תעשייתי ופרטי.
עד לשנות התשעים מראה נפוץ באנגולה היו משלחות הסיוע הקובניות ששלח פידל קסטרו לעזור לבני בריתו הסוציאליסטים.
קובנים רבים תמכו ב-MPLA על ידי אימון הצבא וסיוע בבניית תשתיות בירוקרטיות.
בשנת 2002 הצליח צבא אנגולה לחסל את מנהיג UNITA, ז'ונאס סאווימבי.
עם מותו, נסתיימה המלחמה והמדינה עברה תנופת פיתוח.
למרות שהמדינה סגורה יחסית לתיירות ולמי שאינם מקורבי השלטון, ניכר שהון זר נכנס למדינה ויצר פיתוח מואץ.
אולם, נראה שמי שנהנה ממנו הם קומץ קטן ביותר של מקורבים אשר התעשרו בצורה חסרת תקדים מיצוא משאבי הטבע היקרים: הנפט והיהלומים.
המלחמה גבתה, כאמור, קורבנות רבים, והותירה מאות אלפי נכים ופצועים.
בין היתר, הותירה המלחמה מספר לא ידוע של מוקשי אדם ברחבי הג'ונגלים.
ערים כמו הואמבו נהרסו עד היסוד.
חוות קולוניאליסטים פורטוגליים, אשר סיפקו מזון ועבודה - נהרסו אף הן ולטבע נגרם נזק בלתי הפיך: כמעט ולא נותרו חיות בר ביערות העד של אנגולה.
מאז סיום המלחמה החל תהליך שיקום של החוות החקלאיות, בין היתר על ידי חברות חקלאיות ישראליות שייצאו את מודל המושב השיתופי, שזכה להצלחה רבה.
בנוסף, חתמה סין על חוזה לבניית תשתיות בהיקף של מיליארד וחצי דולר, במטרה לשקם ולהקים את תשתיות המדינה.
מלחמת דרום אוסטיה 1991-1992 הייתה מלחמה בין גאורגיה לבדלנים אוסטים מדרום אוסטיה, האחרונים הכריזו על רצונם להתנתק מגאורגיה ולהתאחד עם צפון אוסטיה תחת כנפי ברית המועצות.
הבדלנים האוסטים בסיוע מתנדבים מצפון אוסטיה וכוחות רוסיים, הצליחו להשתלט על חלקים מדרום אוסטיה ולהקים רפובליקה בדלנית עצמאית.
המלחמה הסתיימה בהפסקת אש בתיווכה של רוסיה וייסודו של כוח שמירת שלום משותף.
אזור דרום אוסטיה נותר מחולק לאזורים בשליטת הגאורגים והאוסטים.
אף על פי שלא הייתה היסטוריה של קונפליקט בין טביליסי לדרום אוסטיה, הסכסוך בדרום אוסטיה הסלים במהירות לאלימות באופן בלתי צפוי עם התפוררות ברית המועצות.
הסכסוך החל כתוצאה מהתמודדות בין מפלגות לאומניות בגאורגיה על השלטון במדינה.
ההחלטה של הפרלמנט הגאורגי באוגוסט 1989 על חיזוק המעמד של השפה הגאורגית, החלטה סמלית שהייתה מיועדת בעיקרה להתגרות במוסקבה, נחשב להתגרות בצפון אוסטיה והביא לדרישה ציבורית לשדרוג מעמד המחוז מאובלסט, שהוא הדרג השלישי, למעמד של רפובליקה אסס"ר, שהוא השני בדרג- כפי שהוחלט באופן צדדי בפרלמנט הדרום אוסטי.
ההחלטה החד-צדדית של הפרלמנט הדרום אוסטי בעניין זה ב-10 בנובמבר עוררה גל של הפגנות המוניות בטביליסי שסיפקו לזוויאד גמסחורדיה את ההזדמנות להטביע את חותמו על הפוליטיקה הגאורגית.
מצעד ה"פיוס" שלו לעבר צחינוואלי בראשות כ-20,000 - 30,000 מפגינים נחסם על ידי האוסטים וכוחות ביטחון הפנים הרוסיים וגרם לנפגעים הראשונים בסכסוך.
מדיניות הגלאסנוסט והפרסטרויקה בברית המועצות, שהוחלה משנת 1988, אפשרה את התפתחותן של תנועות לאומיות ברחבי ברית המועצות.
בגאורגיה התפתחה תנועה לאומית גיאורגית שדרשה עצמאות לגאורגיה מברית המועצות, כולל שני מחוזות עצמאיים בגאורגיה, דרום אוסטיה ואבחזיה, בהם היו אוכלוסיות לא גיאורגיות ניכרות, במקביל לאוכלוסייה גיאורגית.
במחוזות אלו התפתחו בהתאמה תנועה לאומית אוסטית ואבחזית, שהתנגדו להכללת המחוזות בגאורגיה.
בדרום אוסטיה ייסד אלן צ'וצ'ייב (Алан Чочиев) תנועה לאומית אוסטית בשם "החזית העממית הדרום אוסטית" או "אדמון ניחאס".
ב-18 במרץ 1989, נערכה עצרת המונים בליחני שבחבל אבחזיה בתביעה להשיב את המעמד הריבוני של האוטונומיה למעמד שהיה לה בתקופת הרפובליקה האוטונומית הסובייטית הסוציאליסטית של אבחזיה.
ב-9 באפריל 1989 התקיימו הפגנות בטביליסי במחאה על התביעות האבחזיות ובתביעה לעצמאות גאורגיה שהסתיימו במותם של 22 אזרחים גאורגים, וגרמו להתפטרותה של הממשלה הגאורגית.
חודש לאחר מכן ערערו בתנועת אדמון ניחאס ואוסטים אחרים על ההחלטה הגאורגית בפני הסובנארקום, הסובייט העליון.
ב-26 במאי 1989 הפכו חגיגות יום השנה להכרזת העצמאות של הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה (1918-1921) לעימותים בין קבוצות גאורגיות צבאיות-למחצה לבין אוסטים בעידודו של זוויאד גמסחורדיה.
ב-10 בנובמבר 1989 אישר הסובייט העליון של דרום אוסטיה החלטה על רצונה להתאחד עם צפון אוסטיה.
ב-23 בנובמבר 1989 התרחשו התנגשויות אלימות בין הגאורגים והאוסטים כאשר הצהיר זוויאד גמסחורדיה על "פגישת שלום ופיוס" בצחינוואלי.
בקיץ של אותה שנה, החליט הסובייט העליון של גאורגיה הסובייטית על איסור פעילותן של מפלגות מקומיות שפעילותן מוגבלת לאזור מסוים בלבד במדינה, שנתפס בעיני האוסטים כצעד נגדם.
על פי מקורות אוסטיים, השתתפו בבחירות, שהתקיימו ב-9 בדצמבר 1990, 72% מאוכלוסיית דרום אוסטיה שהוא אחוז גבוה יותר מחלקם היחסי של האוסטים במחוז.
יומיים לאחר מכן, ב-11 בדצמבר 1990, ביטל הממשל הנבחר של גאורגיה בראשות גמסחורדיה את תוצאות הבחירות, והצביע על ביטול מעמדה האוטונומי של אובלסט דרום אוסטיה.
לפי גרסת האוסטים, שאומתה על ידי משרד החוץ הרוסי, פירקו כוחות הביטחון הגאורגיים את המיליציות של דרום אוסטיה.
בסוף חודש דצמבר נכשלה משלחת פיוס בהשתתפות פקידים רשמיים מגאורגיה, דרום אוסטיה ומוסקבה במשימת הפיוס שלה.
ב-20 בדצמבר 1990 נוסד המשמר הלאומי הגאורגי.
ב-1 בינואר 1991 נרצחו מספר אנשי מיליציה גאורגים בצחינוואלי, ומותם הביא מיד לאחר מכן, בינואר 1991, לתחילת המבצע הגאורגי.
המלחמה החלה בליל חג המולד, ה-5 בינואר 1991, כאשר כמה אלפים בודדים של חיילי המשמר הלאומי הגאורגי, שהוקם כשבועיים לפני כן, נכנסו לצחינוואלי, וביצעו מעשי אכזריות, תוך, על פי טענות הבדלנים האוסטים, עצימת עין של החיילים הרוסים המקומיים.
הבדלנים האוסטים השיבו בהפגזה על בתי הספר ובתי המגורים של הגאורגים בצחינוואלי.
בינתיים, ב-7 בינואר של אותה שנה, פרסם שליט ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב הצהרה המגנה את הכרזת העצמאות של דרום אוסטיה ואת החלטת הפרלמנט הגאורגי לבטל את האוטונומיה של דרום אוסטיה.
חלקה הראשון של הלחימה בצחינוואלי הסתיים בסופו של דבר בשליטה מחולקת על העיר: האוסטים שלטו על החלק המערבי של העיר והגאורגים שלטו על החלק המזרחי.
לקראת סוף ינואר הסיגו הגאורגים את כוחותיהם להרים שמסביב לעיר, בהתאם להסכם הפסקת אש שנערך בתיווכו של המפקד הרוסי באזור.
האוסטים טענו כי הם שגירשו את הכוחות הגאורגיים.
ב-29 בינואר של אותה שנה הוזמן יו"ר בית-נבחרים של הסובייט העליון האוסטי, טורז קולומבגוב, למשא ומתן בטביליסי, אולם עם הגיעו נאסר מיידית והואשם בהסתה לגזענות.
משפטו נדחה מספר פעמים לפני ששוחרר בדצמבר של אותה שנה.
בפברואר 1991, חתכו הגאורגים את אספקת החשמל לצחינוואלי, וסגרו את הדרך שהובילה את אספקת המזון והציוד לעיר.
במקביל חסמו האוסטים את הדרכים שהובילו לכפרים שסביב צחינוואלי, המאוכלסים בגאורגים, מיתר גאורגיה.
תקופת הלחימה העזה ביותר של המלחמה הייתה במרץ-אפריל של אותה שנה.
במרץ 1991, חתמו מוסקבה וטביליסי על מסמך בו הם מבטיחים לייסד ועדה משותפת למשרד החוץ הרוסי והגאורגי שתבחן את מצב המחוז, תפרוק מנשקן את כל המיליציות הלא חוקיות ותיישב את שאלת הפליטים.
ב-17 באותו חודש נערך משאל עם בברית המועצות על הצעת הסכם האיחוד של גרובצ'וב.
גאורגיה סירבה להשתתף ואילו האוסטים והאבחזים השתתפו והצביעו בעד.
בסוף אותו חודש, ב-31 במרץ, נערך משאל עם על עצמאות גאורגיה.
האוסטים והאבחזים לא השתתפו במשאל העם.
ב-9 באפריל 1991 הכריזה גאורגיה רשמית על עצמאות (יום הטרגדיה של 9 באפריל).
בחודש שלאחר מכן, מאי 1991, הצביע הסובייט העליון של דרום אוסטיה על ביטול ההכרזה העצמית על הרפובליקה הסובייטית דמוקרטית של דרום אוסטיה ולהחזיר את מעמד האובלסט תחת הפדרציה הרוסית.
באוגוסט של אותה שנה, בעקבות הפיכת הנפל במוסקבה, התפוררה ברית המועצות, אולם הבסיסים הצבאיים בגאורגיה נותרו בעינם, וחיילי משרד החוץ הרוסי עזבו רק ב-1 בדצמבר של אותה שנה (הבסיסים עצמם פונו רק בשנת 2008).
לאחר תקופה של רגיעה יחסית ביולי-אוגוסט של 1991, התחדשה האלימות באמצע ספטמבר, כאשר גמסחורדיה פקד על המשמר הלאומי של גאורגיה לתקוף שוב את צחינוואלי.
הוא רצה, כפי הנראה, להשיג ניצחון צבאי שישתק את האופוזיציה הפוליטית וישמור על נשיאותו, אולם למשמר הלאומי של גאורגיה לא היה עניין רב לפתוח בלוחמה במחוז ללא משאבים ראויים, ורק מספר מועט של פלוגות תקפו בצחינוואלי ונהדפו על ידי המיליציות האוסטיות.
האופוזיציה כנגד גמסחורדיה התגבשה ביתר שאת גם בשל מעורבותו בהפיכת הנפל במוסקבה ואופי שלטונו הלא דמוקרטי.
בנובמבר 1991 איים הפרלמנט הרוסי כי יטיל סנקציות כלכליות על גאורגיה אם תנקוט צעדים כנגד דרום אוסטיה, והשיבה לדרום אוסטיה את מעמד האוטונומיה.
ב-1 בדצמבר עזבו כוחות ביטחון הפנים של ברית המועצות את צחינוואלי, ולפי מקורות גאורגיים הותירו את כלי נשקם לאוסטים.
ב-21 בדצמבר התפזרה ברית המועצות סופית וגמסחורדיה סירב לצרף את גאורגיה לחבר העמים.
יום לפני כן, ב-20 בדצמבר, החלה המתקפה האחרונה כנגד גמסחורדיה.
המתקפה שהונהגה על ידי תנגיז קיטובאני כללה גם מיליציות נוספות כמו המחדריוני.
ניסיונות של מחאה עממית בעד גמסחורדיה דוכאו ביד קשה.
הלחימה הפנימית הסיטה את תשומת הלב של הצבא הגאורגי כלפי הבירה.
ב-6 בינואר 1992 נמלט זוויאד גמסחורדיה מטביליסי.
במרץ 1992 הועבר השלטון רשמית מהמועצה הצבאית למועצת המדינה בראשות שוורדנדזה שנועדה לשלוט עד לעריכת בחירות כלליות.
ב-19 בינואר 1992 נערך בדרום אוסטיה משאל עם בשאלה: האם להצטרף לפדרציה הרוסית ולהתאחד עם צפון אוסטיה.
באביב של אותה שנה הסלימה האלימות, עם מעורבות רוסית ספוראדית.
בטביליסי נמשכו הקרבות גם בפברואר.
במרץ 1992 מונה אדוארד שוורדנדזה ליושב ראש מועצת המדינה הזמנית.
גאורגיה קיבלה הכרה הבינלאומית, אף על פי שטביליסי לא שלטה בכל שטחי גאורגיה (מחוץ לדרום אוסטיה ואבחזיה הוחזקה גם חלק מסמגרלו, מחוז הולדתו של גמסחורדיה ובסיס כוחו, בשליטת תומכיו) והשלטון ניתן לשוורדנדזה בהפיכה צבאית.
במאי-יוני 1992 הביאו הפגנות של הזוויאדיסטים לעימותים חמושים ברחובות טביליסי.
במקביל לאירועים בטביליסי נמשכה המערכה בדרום אוסטיה.
ב-15 ביוני הצהיר יושב ראש הסובייט העליון הרוסי, רוסלן חסבולאטוב, כי הגאורגים מבצעים למעשה רצח עם, ועובדה זו עלולה לאלץ את רוסיה לשקול להענות בחיוב לבקשה האוסטית להצטרף לפדרציה הרוסית.
שלושה ימים לאחר מכן, ב-18 ביוני, תקפו שלושה מסוקי תקיפה עם סימני זיהוי של חיל האוויר הרוסי יחידות וכפרים גאורגיים סמוך לצחינוואלי.
במקביל פתחו יחידות קרקע צבאיות בסיוע טנקים ונגמ"שים במתקפה מכיוון העיר צחינוואלי.
יומיים לאחר מכן גינה שוורדנדזה את ההשתתפות הגלויה של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית במלחמה לצד דרום אוסטיה.
ב-24 ביוני 1992 נפגשו אדוארד שוורדנדזה, נשיא גאורגיה, ובוריס ילצין, נשיא רוסיה, כדי לדון בשאלת דרום אוסטיה.
ב-14 ביולי אותה שנה הוסכם על שביתת נשק והתחלת סיורים צבאיים משותפים של כוח שמירת שלום רוסי יחד עם גאורגים ובדלנים אוסטים.
גאורגיה הטילה מצור כלכלי על המחוז הבדלני.
היא ניתקה את אספקת החשמל לצחינוואלי וחסמה את הכביש שהוביל לעיר מזון ומצרכים אחרים.
האוסטים מצידם שמו במצור כפרים גאורגיים.
מעשי אכזריות התרחשו משני הצדדים.
תוצאות הלחימה גרמו למאות הרוגים ופצועים.
הרבה כפרים דרום אוסטיים הותקפו ונשרפו לאפר, כמו גם בתים ובתי ספר גאורגיים.
כ-1,000 איש נהרגו וכ-100,000 אוסטים נמלטו מאזור דרום אוסטיה וגאורגיה עצמה, רובם חצו את הגבול ועברו לצפון אוסטיה.
כמו כן כ-23,000 גאורגים נמלטו מדרום אוסטיה והתיישבו בחלקים אחרים של גאורגיה.
במרץ 1994 נערכו בחירות לפרלמנט הבדלני של דרום אוסטיה.
הבחירות הובילו להחלפת המנהיגות הלאומנית הקיצונית במנהיגים מהמפלגה הקומוניסטית לשעבר.
הקו של עצמאות מגאורגיה ואיחוד עם צפון אוסטיה נותר בעינו.
עם הכרזת מצב החירום ב-12 בדצמבר 1990 בצחינוואלי ונפת ג'ווה נשלחו לשם כוחות ביטחון פנים של גאורגיה ושל ברית המועצות.
הכוח הרוסי שהוצב בצחינוואלי עזב זמן קצר לפני פירוק ברית המועצות ב-1 בדצמבר התפקיד אותו מילא הכוח הרוסי שנוי במחלוקת ואף סותר.
לטענת האוסטים הכוח הרוסי לא ניסה למנוע את מעשי הזוועה אותו ביצעו הגאורגים בתחילת המלחמה.
לעומת זאת טוענים הגאורגים כי עם עזיבת הכוח הרוסי את צחינוואלי הם הותירו את כלי נשקם לאוסטים.
הסכסוך האינגושי-אוסטי במחוז פריגורודני, "היומן רייטס ווץ'", 1996,
גאורגיה: הימנעות ממלחמה בדרום אוסטיה, קבוצת משברים בינלאומיים, 24.11.2004,
פאול קולייר וניקולס סאמבאינס (2005), הבנת מלחמת אזרחים: עדויות ואנליזה, עמ' 267–269, ,
מלחמת האוקיינוס השקט (בספרדית: Guerra del Pacífico) התחוללה בין השנים 1879 ו-1883 בין צ'ילה ובין הברית הבוליביאנית-פרואנית ונסובה סביב שאלת הריבונות על מדבר אטקמה העשיר במרבצי מלחת ואשר היווה, טרם כיבושו בידי צ'ילה, המוצא היחיד של בוליביה לים.
משום כך נקראת המלחמה גם מלחמת המלחת.
צ'ילה שלחה את הצי לאזור, ניתקה את יחסיה הדיפלומטיים עם בוליביה, וב-14 בפברואר כבשה את העיירה אנטופגסטה, שלמעלה משלושת רבעי תושביה היו צ'יליאנים, והכריזה חד-צדדית על קו גבול חדש בין המדינות.
פרו הציעה לתווך בין הניצים, אולם כאשר נודע לצ'ילה אודות ההסכם הבוליביאני-פרואני הסודי, היא סירבה לתיווך, תבעה את שבירת ההסכם, וכשלא נענתה – הכריזה מלחמה גם על פרו.
על מנת להגיע לפרו נזקקה צ'ילה לשליטה בים, אולם בחודשי המלחמה הראשונים נמנע מהם הדבר.
במאי הצליחו הפרואנים להנחיל תבוסה לצ'יליאנים בקרב על איקיקה, בו נהרג ארתורו פראט והפך לאחד מסמלי המלחמה הצ'יליאניים.
אולם באוקטובר עלה בידי הצ'יליאנים לתפוס את ספינת המוניטור הפרואנית ולהנחית בנובמבר כוח משלוח שהביס את הפרואנים ותפס את איקיקה.
בכך הצליחה צ'ילה לשלוט בכל מדבר אטקמה ובמחוז הפרואני טרפקה (Trapacá), מצב שהוביל לנפילת הממשלות בפרו ובבוליביה.
במאי 1880 תפסו הצ'יליאנים את טאקנה ואת גבעת אריקה (Arica), שגורלן נחתם רק בהסכם לימה משנת 1929.
בסוף 1880 הנחיתה צ'ילה כוח משלוח בן כ-25,000 חיילים בסמוך ללימה, וכבשה את העיר ב-17 בינואר 1881. כוחות פרואנים המשיכו במלחמת גרילה כנגד הצ'יליאנים, אולם נשיא פרואני חדש, שמונה בחסות הצ'יליאנים, חתם על הסכם אנקון (Tratado de Ancón) ב-20 באוקטובר 1883 שהביא לנסיגת הצ'יליאנים.
ב-4 באפריל 1884 קיבלה גם בוליביה את תנאי סיום המלחמה, לאחר שצ'ילה מנעה את סחר החוץ שלה ואיימה לפלוש לאלטיפלאנו הבוליביאנית.
כתוצאה מהמלחמה זכתה צ'ילה בשטחים עשירים במלחת, גואנו ונחושת, שהעשירו אותה בעשורים שלאחר מכן.
בוליביה ופרו איבדו חלקים משטחיהן, ובוליביה איבדה כליל את המוצא שלה לים.
היחסים הדיפלומטיים בין המדינות נותרו מתוחים עוד שנים רבות, ותביעותיה של בוליביה מצ'ילה לא הוסרו עד היום.
מלחמת האזרחים היא סדרת טלוויזיה תיעודית אמריקנית עטורת פרסים אודות מלחמת האזרחים האמריקנית, אשר נוצרה על ידי הבמאי קן ברנס.
הסדרה שודרה לראשונה בשנת 1990.
ההשראה ליצירת הסדרה באה לבמאי ברנס מצפייה בתמונותיו של הצלם מת'יו בריידי אודות המלחמה.
הסדרה מציגה את מלחמת האזרחים בסיועם של סיפורים אישיים ותמונות.
במהלך יצירת הסדרה עשה ברנס שימוש נרחב בלמעלה מ-16 אלף פריטים ארכיוניים מימי המלחמה – תמונות, ציורים, קטעי עיתונות, מכתבים ויומנים אישיים.
ברנס שילב את החומרים הארכיוניים הוויזואליים בקטעי מוזיקה וקטעי קריינות נרחבים של שחקנים, שקראו מן החומרים הכתובים וציטטו מדברי דמויות היסטוריות שהיו מעורבות במלחמה וסופרים שכתבו על המלחמה.
בעקבות השימוש שעשה ברנס בחומרים הארכיוניים אף נטבע המונח "אפקט קן ברנס".
שורה ארוכה של שחקנים ואישים השתתפה בסדרה בדברי קריינות.
ביניהם היו סם ווטרסטון (כקולו של הנשיא אברהם לינקולן), ג'ייסון רוברדס (גנרל יוליסס גרנט), ארתור מילר (גנרל ויליאם שרמן), וכן מורגן פרימן, ג'רמי איירונס, דרק ג'קובי, לורנס פישבורן וקורט וונגוט.
לנעימת הנושא של הסדרה נבחרה היצירה "פרידה מאשוקן" (Ashokan Farewell) שנכתבה על ידי המלחין האמריקני ג'יי אונגר (Jay Ungar) בשנת 1982. היה זה קטע המוזיקה המודרני היחיד שנכלל בסדרה, אך הוא הפך כה מזוהה עמה עד כי רבים האמינו שהוא מנגינה מימי המלחמה.
היצירה מושמעת במהלך פרקי הסדרה 25 פעמים ומלווה כמעט שעה ממנה.
אונגר ונגנים נוספים עמו ניגנו במסגרת הפקת הסדרה את היצירה וכן מנגינות רבות אחרות מן המאה ה-19.
ברנס הפיק את הסדרה ביחד עם אחיו ריק ברנס.
היא נכתבה על ידי ג'פרי סי.
וורד וריק ברנס ונערכה על ידי פול ברנס.
הצלם הראשי היה באדי סקווירס.
הפקת הסדרה ארכה חמש שנים – זמן רב יותר משארכה המלחמה עצמה.
הסדרה כוללת תשעה פרקים, שפוצלו בעצמם למספר רב של פרקי-משנה.
אורכם הכולל של הפרקים הוא למעלה מעשר שעות:
טובי המלאכים של טבענו (1865) - רצח הנשיא לינקולן; לאחר המלחמה; דברי סיכום.
הסדרה שודרה לראשונה בערוץ PBS.
בהקרנה זו צפו ארבעים מיליון צופים, שהפכו את הסדרה לאחת הנצפות ביותר בתולדות ערוץ זה.
עדות לרושם שהותירה הסדרה על הצופים מצויה בעובדה שבמהלך הקיץ שלאחר שידורה ניכר גידול רב במספר המבקרים בשדות הקרב ואתרי ההנצחה של מלחמת האזרחים.
לסדרה וליוצריה הוענקו עשרות פרסים שונים, וביניהם שני פרסי אמי, שני פרסי גראמי ופרס פיבודי.
בשנת 2002 הומרה הסדרה כולה למדיה דיגיטלית.
בחודש אפריל 2011, במלאת 150 שנים לפרוץ מלחמת האזרחים, העלתה רשת PBS את הסדרה לשידור חוזר.
מלחמת האופל היא סדרת סרטי אקשן על ערפדים ואנשי זאב, בכיכובה של קייט בקינסייל ובבימויים של לן ווייזמן, פטריק טאטופולוס, מאנס מארלינד, ביורן סטייק ואנה פורסטר.
הסרט הראשון בסדרה, "מלחמת האופל", יצא ב-2003; הסרט השני, "מלחמת האופל: אבולוציה" יצא ב-2006; הסרט השלישי, "מלחמת האופל: עלייתם של אנשי הזאב" יצא ב-2009; הסרט הרביעי, "מלחמת האופל: התעוררות" יצא ב-2012; וב-2016 יצא הסרט החמישי בסדרה, "מלחמת האופל: מלחמות הדם".
עלילת סרטי הסדרה מתרחשת ביקום מקביל שבו חיים ערפדים, אנשי זאב וזאבי אדם המסוגלים לשנות צורתם לאדם בכל עת, כתוצאה מהשפעת וירוס עתיק.
אלכסנדר קורווינוס נחשב לערפד הקדמון הראשון שניחן בסממנים של איש זאב והוא היה הניצול היחיד ממגפה שחיסלה את כפרו.
איכשהו, הגוף שלו היה מסוגל לשנות את הנגיף ולעצב אותו לטובתו.
שניים מהם ירשו את תכונת האלמוות של אביהם: בנו הערפד ובנו איש הזאב.
הצאצא השלישי לא ירש את תכונת האלמוות ונשא זן חבוי בקוד הגנטי שלו - העתק מדויק של הנגיף המקורי, שהועבר הלאה לצאצאיו במשך מאות שנים.
אנשי הזאב המקוריים היו חיות שלא היו מסוגלות להפוך לדמות אדם לאחר שננשכו פעם אחת.
עם זאת, הייתה אשת זאב שילדה ילד אנושי למראה.
הילד הזה נשא מוטציה של הנגיף המקורי, שיצרה אצלו את היכולת לבחור להפוך להיות לזאב או לאדם.
הוא כונה על ידי ויקטור כ"ראשון מאנשי הזאב".
הערפדים השתמשו באנשי הזאב כעבדים ושומרים במאורותיהם בשעות היום ובמהלך הלילה הם עבדו.
בתו של ויקטור, סוניה, התאהבה בלוסיאן.
לוסיאן, מנהיג אנשי הזאב, הנהיג מרד לאחר שוויקטור הרג את סוניה כדי למנוע מיזוג בין המינים.
מאוחר יותר, קרייוון יפעל להסדר עם לוסיאן, בו הוחלט שלוסיאן יזייף את מותו ויתיר לקרייוון להתקדם, במטרה להביא למותם של זקני הערפדים ולסוף המלחמה עמם.
מלחמת האופל (Underworld) הוא הסרט הראשון בסדרה המתאר את המלחמה ההיסטורית החשאית בין אנשי הזאב לערפדים, הסיפור סובב סביב סלין (קייט בקינסייל), לוחמת ערפדה הלוחמת באנשי הזאב, ומוצאת את עצמה נמשכת לבן אנוש בשם מייקל קורבין (סקוט ספידמן), שהופך למטרה עבור אנשי הזאב.
כאשר אנשי הזאב לוכדים אותו והופכים אותו לאחד משלהם עליה להחליט האם להרוג אותו ולעשות את שמוטל עליה או ללכת כנגד ייעודה ולהצילו.
מלחמת האופל: אבולוציה (Underworld: Evolution), הידוע גם כ"מלחמת האופל 2", הוא הסרט השני בסדרת מלחמת האופל.
לאחר שהיא הרגה את ויקטור, היא לוקחת את מייקל קורבין למקום מבטחים לערפדים והיא מתכננת לחזור לאחוזתו של ויקטור על מנת להעיר את מרקוס קורבינוס, הזקן הערפד האחרון.
לפני שהיא מצליחה לחזור, מרקוס מתעמת איתה.
מרקוס לא נראה להוט לסייע לסלין והוא מנסה לגנוב את זיכרונותיה.
בעודם במנוסה ממרקוס, סלין ומייקל מגלים כי מרקוס הוא למעשה הערפד הראשון, וכי בכוונתו לשחרר את אחיו הכלוא, ויליאם קורבינוס, מי שהיה לאדם זאב הראשון והפראי ביותר.
מלחמת האופל: עלייתם של אנשי הזאב (2009)
מלחמת האופל: עלייתם של אנשי הזאב (Underworld: Rise of the Lycans, הידוע גם בשם מלחמת האופל 3) הוא סרט אמריקאי משנת 2009 בבימויו של פטריק טטופולוס.
זהו הפרק השלישי (והראשון מבחינה כרונולוגית) בסדרת מלחמת האופל, המתמקד בעיקר במקורותיהם ובמוצאם של יסודות מסוימים באירועים שקדמו למלחמה הערפדים-ואנשי הזאב, המתואר בסרט הקודם, מלחמת האופל: אבולוציה.
כפי שמוצג בסרט, אנשי זאב המקוריים היו חיות בלתי נשלטות, שלא מסוגלות לחזור מחדש לדמות אדם לאחר שננשכו פעם אחת.
עם זאת, הייתה זאבת אדם בודדת שילדה ילד שנראה אנושי.
הילד הזה נשא מוטציה של הנגיף המקורי, המאפשר לו לבחור בין האדם לדמות הזאב.
שמו היה לוסיאן, שכונה על ידי ויקטור בשם "ראשון אנשי הזאב (Lycans)".
הערפדים השתמשו באנשי הזאב כעבדים וכשומרים במאורות שלהם בשעות היום והעבודה במהלך הלילה.
עם זאת, בתו של ויקטור, סוניה, התאהבה בלוסיאן.
לוסיאן, מנהיג אנשי הזאב, הנהיג מרד נגד ויקטור.
מאוחר יותר, קרייוון מגיע להסדר עם לוסיאן, שבו לוסיאן מזייף את מותו ומאפשר בכך לקרייוון להתקדם, במטרה להביא למותם של זקני הערפדים ולסוף המלחמה.
עם זאת, הם לא מצליחים בכך בשל חוסר אמון והצביעות של שניהם.
הסרט הרביעי, מלחמת האופל: התעוררות, יצא לאקרנים בינואר 2012 בתלת-ממד.
הסרט מספר על כך שהלוחמת סלנה, מתעוררת לאחר תרדמה עמוקה ומגלה שעליה לחיות במנוסה עם בני מינה, מאחר שלאחר שבני האדם גילו את קיומם של הערפדים ואנשי הזאב, הם מנהלים מלחמת צייד על מנת לחסל את שני העמים, בני האלמוות.
מלחמת האופל: מלחמות הדם (2016)
מלחמת האופל: מלחמות הדם (Underworld: The Wars Blood) או מלחמת האופל 5, הוא הסרט החמישי בסדרה.
באוגוסט 2014 הודיעה חברת Lakeshore Entertainment על כוונתה להפיק אתחול לזיכיון.
קורי גודמן נשכר לכתוב את התסריט בעוד טום רוזנברג וגארי ללוצ'סי הצטרפו כמפיקים.
שם הסרט הוכרז כ"מלחמת האופל: הדור הבא", כשקייט בקינסייל תגלם את תפקיד סלינה.
תיאו ג'יימס לוהק לגלם את תפקיד דייוויד, שגילם בסרט הרביעי בסדרה.
באוגוסט 2015 הודיעו אולפני סוני (Sony Pictures Entertainment) כי הסרט ייצא לאקרנים ב-21 באוקטובר 2016, כאשר טוביאס מנזיאס יגלם את מריוס, מנהיג אנשי הזאב.
באוקטובר 2015 פורסם כי צוות השחקנים יכלול בנוסף לקייט בקינסייל, תיאו ג'יימס וטובי מנזיאס, יכלול גם את לארה פולבר, צ'ארלס דאנס, ג'יימס פוקנר, פיטר אנדרסון, קלמנטין ניקולסון, בראדלי ג'יימס ודייזי הד.
צילומי הסרט החלו בפראג, צ'כיה באוקטובר 2015 ונמשכו עשרה שבועות.
מלחמת האופל: עלייתם של אנשי הזאב הוא סרט פעולה-פנטזיה משנת 2009, שהוא הפרק השלישי בסדרת מלחמת האופל בבימויו של פטריק טטופולוס על פי תסריט של דני מקברייד, דירק בלקמן והווארד מקיין, המבוסס על סיפור מאת לן ויסמן, רוברט אור ומקברייד.
הסרט הוא פריקוול לסרט מלחמת האופל המסביר את היווצרות הסכסוך בין הערפדים לבין אנשי הזאב.
העלילה מתמקדת בעלייתו של לוציאן (מייקל שין), המנהיג הראשון של אנשי הזאב, ועל מאבקו לשחרר את בני מינו משלטון הערפדים האכזרי, בראשות ויקטור (ביל ניי).
הסרט הוקרן בבכורה בלוס אנג'לס ב-22 בינואר 2009, ויצא בארצות הברית ב-23 בינואר הוא קיבל ביקורות שליליות מהמבקרים והכניס למעלה מ-91 מיליון דולר מול תקציב ההפקה שלו של 35 מיליון דולר.
הסרט מספר את סיפורו של לוציאן, עבד ערפדים שנלחם לשחרור עמו, אנשי הזאב.
לוציאן מתחיל במרד כנגד הערפדים, המנהלים שלטון אכזרי, תוך שיתוף פעולה עם סוניה (רונה מיטרה), בתו של המנהיג הערפדי ויקטור.
יחד הם מתמודדים עם כוחות הרשע והקשיים האישיים שלהם במלחמת חורמה על חופש ושחרור.
אלכסנדר קרול בתפקיד לוציאן הצעיר
אוליביה טיילפורט בתפקיד סוניה הצעירה
סטיבן מקינטוש בתפקיד אנדראס טאניס
קייט בקינסייל בתפקיד סלין (תפקיד אורח)
שיין ברולי כקרייבן (קול בארכיון)
מלחמת האופל: עלייתם של אנשי הזאב קיבל ביקורות מעורבות.
המבקרים שיבחו את המשחק של מייקל שין והפעולה המותחת, אך העלילה נחשבה לשגרתית.
ב-Rotten Tomatoes, הסרט קיבל ציון של 29%, וב-Metacritic, ציון של 44 מתוך 100
מלחמת האופל 2 הוא סרט פעולה משנת 2006, בבימויו של לן וייזמן המבוסס על סיפור מאת ויסמן ומקברייד.
הסרט הוא המשך לסרט "מלחמת האופל" משנת 2003, וממשיך את סיפור המאבק בין הערפדים לבין אנשי הזאב (ליקאנים), כשהפעם מתגלה סוד אפל הקשור לעברם של הדמויות הראשיות.
הסרט קיבל בעיקר ביקורות שליליות מהמבקרים והכניס למעלה מ-113 מיליון דולר ברחבי העולם מול תקציב הפקה של 45 מיליון דולר.
הסרט ממשיך ישירות מהמקום שבו הסתיים הסרט הראשון.
סלין (קייט בקינסייל), לוחמת ערפדית, ומייקל קורבין (סקוט ספידמן), בן-כלאיים בין ערפד לאיש זאב, נמלטים לאחר שהרגו את ויקטור, מנהיג הערפדים.
במהלך מנוסתם, הם מגלים את האמת מאחורי מקור הסכסוך העתיק בין הערפדים לליקאנים, כאשר הם מתעמתים עם מרקוס (טוני קרן), הערפד הראשון והעוצמתי ביותר, שמתעורר משנתו.
סלין ומייקל חייבים לעצור את מרקוס לפני שהוא ישחרר את אחיו, ויליאם, איש הזאב הראשון והקטלני ביותר, מה שעלול להביא לחורבן האנושות.
קייט בקינסייל בתפקיד סלין - לוחמת ערפדית אמיצה ונחושה, שממשיכה להיאבק באנשי הזאב ובשאר האויבים המאיימים על עולמה.
סקוט ספידמן בתפקיד מייקל קורבין - בן-כלאיים בין ערפד לאיש זאב, שמנסה להבין את כוחו ולמצוא את מקומו בעולם הסוער הזה.
טוני קוראן בתפקיד מרקוס קורבינוס - הערפד הראשון והחזק ביותר, שמעוניין לשחרר את אחיו ולהביא לחורבן העולם.
דרק ג'קובי בתפקיד אלכסנדר קורבינוס - האב הקדום של הערפדים ואנשי הזאב, שמנסה לשמור על האיזון בין הכוחות.
ביל ניי בתפקיד ויקטור - מופיע בפלאשבקים מהעבר, כדמות מפתח בסיפור הרקע של סלין ושל הסכסוך העתיק.
הסרט "מלחמת האופל 2" קיבל ביקורות מעורבות עד שליליות מצד המבקרים.
בעוד שסצנות הפעולה והאפקטים החזותיים זכו לשבחים, העלילה המורכבת והדיאלוגים ספגו ביקורת מצד חלק מהמבקרים.
הסרט קיבל ציון של 17% באתר Rotten Tomatoes וציון של 36 מתוך 100 באתר Metacritic.
למרות הביקורות, הסרט הצליח בקופות והפך לחלק מרכזי בסדרת הסרטים.
מלחמת האופל הוא סרט פעולה-אימה משנת 2003, בבימויו של לנ וייזמן.
הסרט הוא הראשון בסדרת סרטי "מלחמת האופל" ומספר את סיפור המאבק האפוקליפטי בין ערפדים לבין אנשי זאב (ליקאנים), כאשר במרכז העלילה עומדת לוחמת ערפדית בשם סלין.
הסרט זכה לפופולריות רבה והפך לסדרת סרטים מצליחה.
הסרט זכה לביקורות שליליות מהמבקרים, אך מספר קטן יותר של מבקרים שיבחו אלמנטים כמו הוויזואליה הגותית של הסרט, הביצועים של קייט בקינסייל, והמיתולוגיה של ערפד-איש זאב המעובדת בהרחבה המשמשת כסיפור הרקע של הסרט.
הסרט היה להיט רדום הכניס למעלה מ-95 מיליון דולר ברחבי העולם מול תקציב הפקה של 22 מיליון דולר והיווה זיכיון.
הסרט מתרחש בעולם אפל שבו קיים סכסוך בן מאות שנים בין הערפדים לבין אנשי הזאב (ליקאנים).
סלין (קייט בקינסייל) היא לוחמת ערפדית, שמוקדשת להכחדת אנשי הזאב בשל שנאה אישית כלפיהם.
במהלך משימתה, היא מגלה שאנשי הזאב רודפים אחר אדם בשם מייקל קורבין (סקוט ספידמן), ומחליטה להגן עליו.
סלין מגלה שמייקל הוא חלק ממזימה גדולה יותר שכוללת את הפיכת אנושיותו לליקאן, מה שעשוי לאיים על מאזן הכוחות בין הערפדים לליקאנים.
בעוד סלין מתמודדת עם נאמנותה למשפחת הערפדים ועם רגשותיה כלפי מייקל, היא נחשפת לאמת שמאחורי הסכסוך בין שתי הקבוצות.
קייט בקינסייל בתפקיד סלין - לוחמת ערפדית קרת-רוח ומיומנת, שמקדישה את חייה למאבק באנשי הזאב.
סקוט ספידמן בתפקיד מייקל קורבין - אדם שמוצא את עצמו לכוד במאבק בין הערפדים לליקאנים, ומגלה שהוא חלק ממזימה גדולה יותר.
מייקל שין בתפקיד לושיאן - מנהיג אנשי הזאב, שנחשב לאויב המסוכן ביותר של הערפדים.
ביל ניי בתפקיד ויקטור - ערפד ותיק וחזק, שנחשב לאחת הדמויות המשפיעות ביותר בקרב הערפדים.
סופיה מיילס בתפקיד אריקה - ערפדית נוספת שמשרתת את ויקטור ונמצאת במערכת יחסים מורכבת עם סלין.
הסרט "מלחמת האופל" זכה לביקורות מעורבות מצד המבקרים.
בעוד שסצנות הפעולה והאווירה האפלה זכו לשבחים, חלק מהמבקרים מתחו ביקורת על העלילה הפשוטה והמשחק.
הסרט קיבל ציון של 31% באתר Rotten Tomatoes וציון של 42 מתוך 100 באתר Metacritic.
עם זאת, הסרט זכה להצלחה מסחרית והוביל להפקת מספר סרטי המשך.
מלחמת האופל: התעוררות הוא סרט פעולה-אימה משנת 2012, בבימויו של מנס מרלינד וביורן סטיין.
זהו המשכון לסרט מלחמת האופל 2 והפרק הרביעי בסדרת מלחמת האופל, בכיכובה של קייט בקינסייל בתפקיד סלין, ערפדית לוחמת שחוזרת לאחר 12 שנים של שבי.
עם שובה, היא מגלה שהאנושות גילתה את קיומם של הערפדים ואנשי הזאב, והחלה במלחמת חורמה נגדם.
סלין נאלצת להיאבק לא רק באויביה הוותיקים אלא גם בבני האדם, תוך גילוי אודות בתה, חצי ערפדית וחצי ליקאן.
לצידה מככבים סטיבן רי, מייקל איילי, תיאו ג'יימס, אינדיה אייזלי וצ'ארלס דאנס.
שלב הצילומים החל במרץ 2011 בוונקובר, קולומביה הבריטית, קנדה.
הסרט הוקרן בבכורה ב־Grauman's Chinese Theatre בלוס אנג'לס, קליפורניה ב-18 בינואר 2012, ויצא לאקרנים בארצות הברית ב-20 בינואר, על ידי Sony Pictures Releasing.
הסרט זכה לביקורות שליליות בדרך כלל מהמבקרים, אך היה הסרט הרווחי ביותר בסדרת סרטי העולם התחתון, הכניס למעלה מ-160 מיליון דולר ברחבי העולם מול תקציב הפקה של 70 מיליון דולר.
לאחר 12 שנים של שבי במעבדה, סלין (קייט בקינסייל) מתעוררת לעולם שבו בני האדם גילו את קיומם של הערפדים ואנשי הזאב, ומנהלים מבצעי השמדה נרחבים נגדם.
היא מגלה שהיא אם לבת בשם איבה, חצי ערפדית וחצי ליקאן.
סלין יוצאת למאבק להציל את בתה ולגלות את האמת על ניסויים שנעשו בבני גזעה.
במקביל, היא נאלצת להתמודד עם בני אדם מאיימים ועם אנשי הזאב שנותרו.
מייקל אילי בתפקיד הבלש סבסטיאן
מלחמת האזרחים באוסטריה , הידועה גם בשם 'התקוממות פברואר' , התחוללה בין ה-12 ל-16 בפברואר 1934. במהלכה אירעו היתקלויות וקרבות בין כוחות הסוציאליסטים באוסטריה, לבין הכוחות השמרניים והפרו-פשיסטיים.
ההתנגשויות החלו בעיר לינץ, ומשם התפשטו לערים נוספות באוסטריה, כאשר הקרבות רחבי ההיקף ביותר ניטשו בווינה.
בסיכומו של דבר, ידם של הסוציאליסטים הייתה על התחתונה.
הן בשל תוצאות המאבק, הן בשל זהות הצדדים המעורבים, היוותה מלחמת האזרחים באוסטריה מעין מבוא למלחמת האזרחים בספרד.
כתוצאה ממלחמת העולם הראשונה, האימפריה האוסטרו-הונגרית פורקה למספר רב של מדינות, אשר תחומיהן נקבעו בקירוב על פי הלאומים שישבו בחבלים השונים של האימפריה.
אוסטריה, אחת מאותן מדינות, כללה את מרבית דוברי הגרמנית, אשר היוו את גרעינה של האימפריה לשעבר.
המדינה נוסדה כרפובליקה וכדמוקרטיה פרלמנטרית.
שני הכוחות הבולטים בפוליטיקה האוסטרית, בשנים הראשונות שלאחר כינון המדינה, היו המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית, אשר בסיס כוחה היה בשיכוני הפועלים בערים, בעיקר במזרח, כולל הבירה וינה, והמפלגה הנוצרית-סוציאלית האוסטרית, אשר ייצגה את הכוחות השמרניים במדינה: האיכרים, בעיקר במחוזות הכפריים במערב, הכנסייה והמבוססים כלכלית בערים.
בווינה, אשר בעירייתה שלטו הסוציאל-דמוקרטים ('וינה האדומה', Rotes Wien), היה בסיס כוח חזק במיוחד למפלגה, אשר דאגה להקמת שיכוני פועלים משופרים בעיר, יחד עם שירותי רווחה מתקדמים.
המחלוקת בין שני כוחות אלה הייתה חריפה בהרבה מאשר ניגודי דעות פוליטיים רגילים במדינות דמוקרטיות, משתי סיבות עיקריות.
האחת, נלווה אליה גוון אידאולוגי אשר שיווה למאבק ביריב אופי כמעט (ולעיתים, במפורש) מניכאי.
השני, לרשות כל אחד מן הצדדים עמד ארגון צבאי-למחצה, ואלה אכן נכנסו לעיתים לפעולה, בעת הפגנות, אספות פוליטיות, מערכות בחירות וכדומה.
הסוציאליסטים ארגנו את ה'רפובליקנישר שוצבונד' (Republikanischer Schutzbund, 'הליגה הרפובליקנית להגנה', ובקיצור 'שוצבונד'), ואילו השמרנים, את ה'היימווהר' (Heimwehr, 'משמר הבית').
מהומות יולי 1927, בהן נהרגו 89 איש, היוו את שיאה האלים של המחלוקת הפוליטית באוסטריה בשנות ה-20. לאחר תום אותן מהומות חלה רגיעה יחסית באלימות בחיים הפוליטיים באוסטריה, אולם השפל הגדול ועליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה בתחילת 1933, הגבירו מחדש, ואף ביתר שאת, את אי השקט באוסטריה.
יתרה מזו, לנאצים, אשר בין היתר רצו להכניס תחת שלטונם את כל דוברי הגרמנית, היו אוהדים רבים בתוך אוסטריה, ואלה רצו לבטל את עצם קיומה הנפרד של המדינה.
ב-1932, אנגלברט דולפוס מהמפלגה הנוצרית-סוציאלית נבחר לקנצלר (ראש ממשלה).
תחת שלטון המפלגה הנוצרית-סוציאלית החל המשטר הדמוקרטי, אשר היה באוסטריה במצב עוברי ממילא, להתערער.
צעד חשוב בכיוון זה נעשה במרץ 1933, עת ממשלת דולפוס פיזרה את הפרלמנט תוך שימוש בתואנה טכנית: בעת הצבעה צמודה שלושת הנשיאים של האספה הלאומית פרשו, מכיוון שהם לא הורשו להצביע בעצמם בזמן שהם מכהנים.
ממשלת דולפוס הכריזה שבית הנבחרים חדל לתפקד, ומכוח טענה זו מנעה ממנו להתכנס שוב, תוך שימוש בחוק חירום מימי מלחמת העולם הראשונה.
הדבר מנע בפועל חלק גדול מיכולת הביטוי החוקית של הסוציאל-דמוקרטים.
בהמשך לפיזור הפרלמנט, החל השלטון להשעות את זכויות האזרח.
כן אסר את קיומו של ה'שוצבונד' והחל לאסור חברים בארגון.
חברי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית היו חלוקים בדעתם כיצד להגיב למהלכים אלה של השלטון.
רובם היו פסיביים, או שנטו לשמור על החוק, אך חלקם, כולל כמה אלפי פועלים וצעירים, סברו כי מן הראוי להגיב בכוח.
מחלוקת זו לא באה על פתרונה בטרם גרף אותה זרם המאורעות.
כתוצאה, הסוציאליסטים לא היו מאוחדים בעת המרד.
ב-12 בפברואר 1934 בשעה 6:00 בבוקר, ערך כוח של המשטרה, עליו פיקד בפועל קצין של ה'היימווהר', פשיטה לצורך חיפוש אחר נשק של ה'שוצבונד' במלון 'שיף' (Schiff) בלינץ, אשר היה המטה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
חברי ה'שוצבונד' (שקיומו נאסר, כאמור, קודם לכן), אשר היו במקום, הגיבו בירי על כוח המשטרה, אשר מנה כ-20 איש.
לקראת הצהרים הגיע למקום כוח של הצבא, ותקף את המלון.
בפרוץ הקרבות התכנסו מנהיגי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית וה'שוצבונד', אוטו באואר ויוליוס דויטש (Deutsch), בווינה, במטרה להכריז על שביתה כללית וכדי לתאם את המאבק.
עם זאת, השלטונות מיהרו להשתלט על העיר, וההנהגה נותרה מבודדת, למעשה.
בכל מקרה, מרותה של המפלגה לא הייתה מלאה, וכך למשל, לא כל הפועלים שבתו.
התנגשויות דמים בין ה'שוצבונד', לבין הכוחות שפעלו לצד השלטון השמרני: המשטרה, הצבא, הז'נדרמריה וה'היימווהר', התפשטו עד מהרה לערים נוספות באוסטריה.
בין אלה היו גראץ, שטייר, סנקט פלטן, וייץ (Weiz), ברוק אן דר מור (Bruck an der Mur), אבנזה, קפנברג, וורגל (Wörgl) ומקומות נוספים.
ההתנגשויות רחבות ההיקף ביותר אירעו בווינה.
שם, בשיכוני הפועלים אשר נבנו בעת השלטון הסוציאליסטי במועצת העיר, נערך ה'שוצבונד' מאחורי בריקדות.
באותה גזרה הסלים המאבק מעבר להתנגשויות גרידא, כאשר בהוראת דולפוס הצבא הרעיש את רובע הפועלים קרל מרקס הוף בארטילריה קלה, וכאשר ברור היה כי כתוצאה מכך ייפגעו גם תושבים בלתי לוחמים.
כן נעשה שימוש גם בגז מדמיע.
ואכן, עד 13 בפברואר המתקוממים בווינה נכנעו, כמוהם המתקוממים באוסטריה עילית.
בשטיריה נמשכו ההתנגשויות עד ה-14 וה-15 לחודש, ולאחר מספר התכתשויות נוספות, תמו הקרבות ב-16 לחודש.
מלחמת האזרחים באוסטריה עלתה בחייהם של כמה מאות אנשים, חלקם לוחמים וחלקם אזרחים, אך המספר המדויק אינו ידוע, וייתכן שאף הגיע ל-1,000 עד 2,000. מספר הפצועים היה למעלה מאלף.
כעשרה ממנהיגי ה'שוצבונד' הוצאו להורג לאחר משפט צבאי וכן נערכו כ-1,500 מעצרים.
מנהיגים סוציאל-דמוקרטים, כולל באואר ודויטש, נאלצו לצאת לגלות.
השלטונות אסרו על קיום המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, וכן על קיום האיגודים המקצועיים הקשורים אליה.
במקום זאת הונהג במדינה קורפורטיזם, לפי דוגמת איטליה הפשיסטית, וכן נאסרו המפלגות לבד ממפלגת חזית המולדת האוסטרית.
מספר חודשים לאחר תום מלחמת האזרחים נרצח דולפוס, אשר הוציאם אל מחוץ לחוק, על ידי הנאצים האוסטרים.
יורשו של דולפוס, קורט שושניג, המשיך באותו קו שהתווה דולפוס, וזאת עד האנשלוס, אשר ביטל את קיומה של אוסטריה כמדינה נפרדת.
מלחמת האזרחים באוסטריה עוררה הדים ביישוב, בדומה לזו שעוררה לימים מלחמת האזרחים בספרד, אם כי בהתאם למשך הלחימה ולהיקפה, בקנה מידה קטן יותר.
באופן טבעי, בשל הקרבה הרעיונית של הזרם הדומיננטי ב'יישוב' באותם ימים, ובשל ההסתייגות מן הנטייה הנאצית והפשיסטית אשר יוחסה לצד השני, האהדה הייתה נתונה לצד הסוציאליסטי.
ייתכן כי שירו של נתן אלתרמן "אבא נלחם לחופש", הוא הביטוי הבולט ביותר לכך.
הוא שוחרר כעבור כשנתיים ועלה לארץ.
גם ישראל בר, שאף הוא הצטרף ל'הגנה' באותם ימים, טען כי לחם בשורות הארגון בעת מלחמת האזרחים באוסטריה.
אומנם אין לדעת אם הטענה נכונה, אך יש בה כדי להעיד כי הדבר נחשב כ'כרטיס כניסה' או כהמלצה חמה.
מלחמת האזרחים בבורונדי הייתה סכסוך מזוין שהתחולל במדינה בין השנים 1993 ל-2006, וגבה את חייהם של כ-300 אלף בני אדם.
מקורה במתיחות האתנית המתמשכת בין שתי הקבוצות המרכזיות במדינה – בני הוטו ובני טוטסי.
המלחמה פרצה בעקבות ההתנקשות במלכיור נדאדיה, נשיא ממוצא הוטו הראשון שנבחר בבחירות דמוקרטיות, ואשר רציחתו סימנה את התפוררות המשטר לאחר עשורים של שלטון צבאי טוטסי.
המלחמה הסתיימה רשמית לאחר חתימת הסכמי שלום ובחירתו של פייר נקורונזיזה לנשיאות בשנת 2005, אם כי עימותים מקומיים נמשכו גם לאחר מכן.
בורונדי, מדינה קטנה וצפופה במרכז אפריקה גובלת ברואנדה מצפון, טנזניה מדרום מזרח והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ממערב.
אוכלוסייתה, שעמדה על כ-8.5 מיליון תושבים בשנת 2007, חיה ברובה באזורים כפריים.
אוכלוסיית המדינה מורכבת משלוש קבוצות אתניות עיקריות: ההוטו (כ-84% מהאוכלוסייה), הטוטסי (כ-15%) והטווה (כ-1%).
למרות חלוקה זו, שלוש הקבוצות חולקת שפה אחת, קירונדי, וכן תרבות, מנהגים, ואף מקיימות נישואי תערבות ביניהן.
הסכסוך האתני שהוביל למלחמת האזרחים בבורונדי נבע משילוב של גורמים היסטוריים, פוליטיים וחברתיים.
המדינה הייתה במשך עשרות שנים נתונה לשליטה קולוניאלית, תחילה גרמנית (1897–1914) ולאחר מכן בלגית (1916–1962).
במהלך תקופה זו, האזור היה ידוע בשם רואנדה-אורונדי, והגרמנים והבלגים שלטו בו בעקיפין באמצעות האליטה הטוטסית.
מדיניות זו העניקה עדיפות למיעוט הטוטסי, שיפרה את מצבם הכלכלי, סיפקה להם הזדמנויות ועמדות חברתיות גבוהות יותר, והגבירה את הקיטוב בין שתי הקבוצות האתניות העיקריות.
לאחר קבלת העצמאות בשנת 1962, המתיחות בין ההוטו לטוטסי התעצמה.
שלוש שנים לאחר מכן, בשנת 1965, ניסיון הפיכה כושל של קציני הוטו הוביל לטיהור נרחב של הצבא מחיילים ממוצא הוטו.
אירוע זה סימן את תחילתה של הדרה פוליטית שיטתית, שבה הכוח והמונופול על המדינה נותרו בידי המיעוט הטוטסי.
בשנת 1972, על רקע התקוממות אלימה של בני הוטו, החל הצבא הבורונדי, בראשותו של הנשיא מישל מיקומברו, בטבח בקנה מידה גדול של בני הוטו.
הטבח כוון במיוחד נגד אינטלקטואלים, משכילים, ודמויות פוליטיות, ובכך דיכא דור שלם של אופוזיציה אפשרית.
בטבח נרצחו בין 200–300 אלף בני אדם.
היסטוריה זו של דיכוי ומתח פוליטי המשיכה לאורך השנים הבאות, תחת שלטון מנהיגים כמו ז'אן באפטיסט באגאזה (1976–1987) ופייר בויויה (1987–1993), אשר הגיעו לשלטון באמצעות הפיכות צבאיות.
המתח הגובר בין שלטון המיעוט הטוטסי והרוב ההוטו גרם לעימותים אלימים.
הדבר הוביל להתקוממות בני הוטו באוגוסט 1988, שגרמה לכ-20,000 מקרי מוות ועשרות אלפי פליטים שזרמו לארצות סמוכות.
בתגובה ללחץ גובר, בויויה יזם תהליך של רפורמה דמוקרטית.
תהליך זה הגיע לשיאו בבחירות הדמוקרטיות החופשיות הראשונות שנערכו ביוני 1993 , בהן נבחר לנשיא מלכיור נדאדיה, הנשיא הראשון ממוצא הוטו.
על אף שהבחירות היו דמוקרטיות, ניסיונותיו של נדדאיה לטשטש את החלוקה האתנית עוררו התנגדות אצל החיילים בצבא הנשלט על ידי טוטסי.
הוא נרצח בהפיכה צבאית כושלת באוקטובר 1993, לאחר שלושה חודשי כהונה בלבד.
ההתנקשות בנשיא נדדאיה נחשבת לאירוע שהצית את מלחמת האזרחים בבורונדי.
הרצח של נטאריאמירה- פרוץ המלחמה
סיפריין נטאריאמירה (Cyprien Ntaryamira) החל את דרכו בפוליטיקה בהיותו בן 38 כמייסד וחבר משמעותי ובולט במפלגה הדמוקרטית של הוטו (Front for democracy in Burundi – FRODEBU).
בשנת 1993, בעת הבחירות הדמוקרטיות הראשונות, הוא מונה כשר החקלאות של בורונדי על ידי הנשיא נדאדיה.
על אף היותו צעיר בתחום הפוליטיקה הוא הרשים רבות את הממונים עליו ביכולותיו יוצאות הדופן לפתור בעיות מורכבות.
הוא היה אהוד על ידי בני ההוטו וכמו גם על ידי בני הטוטסי.
בשנת 1993 כאשר נרצח הנשיא נדאדיה, נראה היה שנטאריאמירה הוא התקווה הטובה ביותר לבורונדי.
דעותיו המתונות הן שזיכו אותו בבחירות בתפקיד נשיא בורונדי.
באפריל 1994, התקיימה בארושה ועידת שלום.
משחזרו נשיא בורונדי ונשיא רואנדה ז'ובנל הביארימנה (Juvenal Habyarimana) נורו טילים על המטוס שלהם ושניהם נהרגו.
עד היום לא ברור מי שיגר את הטילים, וישנן מספר תאוריות לכך.
אופציה אחת היה שבני ההוּטוּ הקיצוניים הפילו את המטוס עקב החתימה על הסכם ארושה.
מנגד, ייתכן כי המשמר הנשיאותי ביצע את השיגור.
תמיכה לטענה זו היא מניעת גישת כוחות האו"ם לאזור ההתרסקות שהמשמר ביצע.
רצח זה הפך לרצח השני של מנהיג בורונדי בפרק זמן של כחצי שנה.
לאחר מותו התמנה ב-8 באפריל סילבסטר נטיבאנטונגאניה לנשיא לתקופה של שנתיים.
הרצח היווה זרז למאורעות אלימות נוספים ואלפי בני הוטו החלו למרוד.
שתי המדינות, רואנדה ובורונדי, השתייכו לקולוניה הבלגית.
הן נחשבות למדינות "תאומות" בעלות תרבות, היסטוריה והרכב אתני דומה.
אולם בבורונדי דיכאו הטוטסי את ההוטו ואילו ברואנדה ההפך, כאשר כל מדינה השתמשה בשנייה כצידוק.
בבורנדי בני הטוטסי החזיקו ביד רמה את בני ההוטו ורצחו אותם בפעילויות אלימות, דבר שהקצין את תגובות שלטון ההוטו ברואנדה.
ברואנדה בדומה לבורונדי, התקיימה מלחמת אזרחים שהחלה בשנת 1990 בעקבות קונפליקט בין חברי הממשלה בני ההוטו לבין החזית הפטריוטית של רואנדה (Rwandan Partiotic Front, RPF) אשר הייתה מורכבת בעיקר מפליטים טוטסים בגבול רואנדה-אוגנדה והייתה תנועת גרילה.
כאשר זו פלשה לרואנדה בשנת 1990 וניסתה לכבוש את המדינה גברה גזענותם של בני ההוטו במדינה.
רצח הנשיא ז'ובנל הביארימנה, אשר נרצח יחד עם סיפריין נטאריאמירה נשיא בורונדי, היווה את העילה המיידית לתחילתו של הג'נוסייד (רצח עם על רקע גזעי) ברואנדה.
בבוקרו של אותו יום שודרו קריאות של תחנת הרדיו RTLM כי משהו עומד להתרחש, וכי על בני ההוּטוּ להיות מוכנים להתפתחויות בהמשך היום.
מיד לאחר הישמע החדשות בדבר הפלת המטוס, הקימו המיליציות של "בני ההוּטוּ" מחסומי דרכים וקיבלו לידיהן רשימות חיסול.
אנשי "כוח ההוּטוּ" תפסו את השלטון במדינה לאחר רצח הנשי, האו"ם והקהילה הבין-לאומית הכירו בהם כמושלים לגיטימיים.
עם שלם השתתף ברצח ונוספו לו בני ההוטו מבורונדי אשר התנקמו בבני הטוטסי.
יממה לאחר רצח הנשיא נרצחה גם ראש ממשלת רואנה אגתה אווילינגמיאנה (Agathe Uwilingiyimana) על ידי המשמר הנשיאותי.
רציחות אלו היו נקודת פתיחה לפרוץ רצח העם ברואנדה הנקרא גם "ג'נוסייד נגד הטוסטי" אותו הובילו חברי הממשלה המשתייכים לקבוצת ההוטו.
רצח זה החל בשביעי באפריל והסתיים באמצע יולי 1994. כמות הנרצחים מהווה כ-70% מהאוכלוסייה של בני הטוסטי שהיו במדינה.
בנוסף לבני הטוסטי גם כשלושים אחוז מאוכלוסיית בני הטווה (Pygmy Batwa) נרצחו.
ביולי 1994 הביסו כוחות ה-RPF את שלטון ההוטו ובכך שמו קץ לג'נוסייד.
לאחר הג'נוסייד כשני מיליון בני הוטו הפכו לפליטים, והם נמלטו לבורונדי, טנזניה, אוגנדה וזאיר (הנקראת בימינו הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו).
לעומתם, בני טוטסי רבים שבו לרואנדה.
תחת שלטון ה-RPF החלה רואנדה בהעמדה לדין של אלפי נאשמים בהשתתפות ברצח העם.
במקביל, האו"ם הקים את בית הדין הפלילי הבינלאומי לרואנדה, שמקום מושבו בארושה שבטנזניה.
בבית הדין של האו"ם עומדים לדין בכירים לשעבר בממשלה ובצבא הרואנדי, בעוד שמערכת המשפט ברואנדה מעמידה לדין מנהיגים מקומיים וזוטרים.
בתחילת שנות ה-90 נכנס האו"ם לתמונה.
הוא עודד משא ומתן בין הצדדים ובזכות התערבותו ב-10 בספטמבר 1994 נחתמה ברית "אמנת הממשלה".
הברית נחתמה בוועדה משותפת לממשלת הקואליציה השיתופית בראשותו של סילבסטר הנטיבאנטונגניה.
הברית סיפקה את הפעלת הכוח המשותף בין שתי המפלגות הפוליטיות העיקריות לשאר תקופת כהונתו של הנשיא, אך עם זאת, הלחימה ברחבי המדינה נמשכה כמעט שנתיים.
למרות ברית זו, המצב המשיך להתדרדר.
כמה פלגים בטוטסי, בעיקר פלג בשם PARENA (המפלגה הלאומית לתיקון, party for national redress) בראשות הנשיא לשעבר באגאזה, סירבו לקחת חלק בהסכם כי חשבו שההסכם פועל לרעתם.
כמוהם גם FRODEBU, בהנהגתו של לאונרד ניאנגומה (Leonard Nyangoma), שהיו בני הוטו סירבו להסכם.
באותה העת התרחשה פעולה אלימה של בני נוער מקבוצת הטוטסי ופעילים מהכוחות המזוינים שהמשיכו את ההתנגשויות האתניות האלימות במדינה.
כתוצאה מכך, התבצע גירוש של אוכלוסיית ההוטו מאזורים מסוימים.
כוחות ה-FDD, הזרוע הצבאית של ה-CNDD (מפלגת ימין המשתייכת לבני ההוטו ונמצאת כיום בשלטון אותה הקים ניאנגומה ב-1997) החלו במלחמת גרילה שכללה תקיפת חיילים ואזרחי טוטסי.
הצבא בתורו, הגיב לעיתים קרובות על ידי דיכוי ללא הבחנה, דבר אשר החמיר את המשבר שפקד את המדינה.
ב-1996 המדינה עמדה בפני מחאה פנימית ובינלאומית ניכרת שכללה סנקציות כלכליות נגדה.
מדינות רבות ברחבי העולם לא הכירו בממשלה בראשותו של פייר בויויה.
בשנת 1997 הוקלו הסנקציות והאמברגו הוסר סופית ב-1999.
אחד האתגרים הגדולים והארוכים במלחמת האזרחים היה לגרום לקבוצות המורדים השונות לנהל שיח דיפלומטי אשר יוביל להפסקת הלחימה ולשלום במדינה.
כשהממשלה וקבוצות המורדים השונות החלו לנהל משא ומתן, היה קושי ליצור הסכמה ועל כן הסיטואציה הסתבכה במשך שנים רבות.
בבסיס הסיבוך שנוצר היו שני גורמים מרכזיים: הראשון הוא הקושי להבחין בין הקבוצות ולקבוע עד כמה קבוצות המורדים המרכזיות שונות זו מזו מפני שיש להן מנהגים משותפים ושפה משותפת.
הגורם השני, ואף הבסיסי יותר, הוא שקבוצות המורדים נטו שלא להסכים ולא לפעול על פי ההסכמים שנחתמו.
באופן זה נוצרה מציאות בה היה קושי למצוא הסכמים המקובלים על קבוצות המורדים ועל הממשלה דבר שהוביל להארכת מלחמת האזרחים.
את שיחות השלום שהחלו ב-1995 בין הפלגים היריבים, יזם והנחה ג'וליוס נייררה, נשיא טנזניה לשעבר.
בעקבות מותו של נייררה בשנת 1999, נשיא דרום אפריקה לשעבר, נלסון מנדלה, לקח על עצמו את תפקיד המתווך.
מועצת הביטחון של האו"ם קיבלה את נלסון מנדלה בשנת 2000 כמסייע בתהליך הסכמי השלום "ארושה".
בסיועו של מנדלה, נכתבה חוקה שבבסיסה עומדת הכרה בהבדלים האתניים בין האזרחים.
החוקה מזהה במפורש את ההבדלים האתניים כתנאי הכרחי על מנת לבטא הן את זכויות המיעוט והן את זכויות הרוב.
מטרת החוקה היא ליצור איזון הולם בין ההוטו לטוטסי בארגונים המבצעים והמחוקקים של הממשלה ובמועצות הקהילתיות.
בין מרכיבי המפתח בחוקה: על הנשיא להיעזר בשני סגני נשיא כאשר אחד מהם משתייך לקבוצת ההוטו והשני לקבוצת הטוטסי.
מרכיב נוסף דן בהרכב הממשלה, וקבע כי הממשלה צריכה להיות מורכבת מ-60% בני הוטו ו-40% בני טוטסי.
בנוסף, נשים צריכות לקבל ייצוג של 30% מתוך האספה הלאומית.
בשנת 2000 חתם נשיא בורונדי על הסכם השלום, "הסכם ארושה", ביחד עם מרבית הקבוצות הלוחמות משתי הקבוצות האתניות, אך למרות החתימה היו עדיין חילוקי דעות רבים.
אחד הנושאים בהם התבטאו חילוקי הדעות היה מועד תחילת הפסקת האש, ועל כן הלחימה נמשכה גם לאחר חתימת ההסכם.
קבוצות המורדים העיקריות של ההוטו סירבו לחתום על הסכם הפסקת אש באותו זמן כי חשבו שהמשך הלחימה ישפר מעמדם, ו-500 מורדים נהרגו בהתקפה שלהם נגד צבא הטוטסי ב-25 בדצמבר 2001. בשנת 2001 השיחות הושלמו, ובהתאם להסכם ארושה הוחלט כי יחידות הביטחון של האו"ם יבצעו אכיפת שלום בבורונדי.
בנובמבר 2001 עלתה ממשלה חדשה לשלטון שהייתה אמורה להיות מורכבת משלטון של נשיא מקבוצת הטוטסי, דומניטיאן נדאייזאזא (Domnitien Ndayizeye), למשך 18 חודשים ולאחר מכן שלטון של נשיא מקבוצת הוטו ל-18 חודשים נוספים, פייר בויויה.
עם זאת, כתוצאה מכך שלא כל הכוחות חתמו על הסכם ארושה, הלחימה בין קבוצות המורדים לממשלה נמשכה והאלימות אף החריפה.
כשנתיים לאחר מכן, בשנת 2003, חתמה CNDD-FDD, "המועצה הלאומית להגנה על הדמוקרטיה"- מפלגת ימין של הוטו, על הסכם עם נשיא בורונדי.
בשנת 2004 האו"ם לקח על עצמו את האחריות לשמירת השלום בבורונדי כחלק מהניסיון להראות תמיכה בינלאומית לאור ההתקדמות שנעשתה.
למרות ההתערבות של האו"ם במצב הביטחוני במדינה הקבוצות המורדות של בני ההוטו לא שמרו על השלום והמשיכו לפעול באלימות.
קבוצות אלו היוו מכשול בדרך לשלום.
בשנת 2005 נבחר פייר נקורונזיזה, חבר בקבוצת ההוטו, לייצג את מפלגת (CNDD-FDD) במרוץ לנשיאות בו זכה ברוב של שני שלישים מהפרלמנט.
בשנת 2006 חתמה הקבוצה האחרונה, FNL (national forces of liberation, על הסכם הפסקת אש עם הממשלה.
קבוצה זו הייתה מורכבת ממורדים שלחמו למען בני ההוטו.
חתימה זו נתנה תקווה לאזרחי בורונדי שכעת המדינה תוכל להתמקד בקידום האחדות ובבנייה מחדש של המדינה.
על אף שחתמה על הסכם השלום, הפרה אותו קבוצת ה-FNL עוד באותה שנה בפעילויות אלימות.
פלגים של ה-FNL ביצעו פעולת התנקשות בבוג'ומבורה, והרגו כ-20 לוחמים.
התקפות מורדים דווחו גם בצפון מערב המדינה.
הסכם הפסקת האש הוחזר לאחר משא ומתן בין הממשלה לחברי FNL, לאחר שהממשלה העניקה לשלושים ושלושה ממנהיגי הקבוצה משרות בממשלה.
בקיץ 2005 נבחרה הממשלה המעורבת הראשונה בבורונדי שלאחר מלחמת האזרחים, אך זו לא הצליחה להחזיק למשך זמן רב.
בשנת 2010, הואשמה מפלגת השלטון בראשות ההוטו (FDD-CNDD) בזיוף הבחירות שהתקיימו באותה השנה.
בעקבות ההאשמות, הידרדרה המדינה שוב לאלימות פוליטית ברוטלית בין בני ההוטו לטוּטסִי.
באוקטובר 2011 הקימה ממשלת בורונדי, בלחץ המערב, ועדת אמת ופיוס אשר אמורה הייתה להגיש דו"ח לפרלמנט עד דצמבר 2012 בנוגע למלחמת האזרחים.
מטרת הדו"ח הייתה לחקור את מעשי הטבח ורצח העם שהתחוללו במדינה מאז 1962 ועד 2008. הוועדה לא הגישה דו"ח וכנראה גם לא פעלה.
דוח של Human Rights Watch משנת 2012 תיאר מספר מעשי טבח שהתבצעו בבורונדי וקובע כי עשרות מנהיגים ופעילים פוליטיים נרצחו בידי הממשלה מאז 2010. בנוסף, הדו"ח מזהיר מפני תנועת נוער המחומשות ומאומנות על ידי הממשלה.
בינואר 2012 דווח כי ממשלת הטוטסי השחיתה באמצעות דחפורים בורות הריגה, בהם נרצחו יותר מ-430 בני הוטו בשנת 1995. בנוסף, בדצמבר 2014 נערכה הצבעה בפרלמנט על הרכב הוועדה.
האופוזיציה החרימה את ההצבעה בטענה שתהליך הקמת הוועדה היה חד צדדי.
וכך פצעי העבר נפתחו שוב, והזעם בקרב הציבור תועלו להתפרצות נוספת של גל אלימות.
באפריל 2015 הודיע הנשיא פייר נקורונזיזה על כוונתו להתמודד לקדנציה שלישית.
הודעתו של נקורונזיזה הציתה גל מהומות במדינה משום שהיא נתפסה כמנוגדת לחוקה, המגבילה את כהונתו של הנשיא לשתי קדנציות בלבד.
במאי, כשנקורונזיזה יצא מהבירה, התקיים ניסיון הפיכה צבאי כושל שרק הגביר את הפרנויה בקרב האליטה השלטונית.
ביולי 2015 ניצח קורונזיזה את הבחירות, לאחר שקיבל לטענת ועדת הבחירות המרכזית במדינה 69.41% מקולות הבוחרים.
יום הבחירות עצמו לווה בעימותים אלימים ברחובות ובחילופי אש בין המשטרה למתנגדי הממשלה.
ניצחונו של קורונזיזה, שלא הוכר על ידי הקהילה הבינלאומית, העמיק את השסע האתני והפוליטי בבורונדי ואת ההגירה ממנה.
במהלך הלחימה חלה התפשטות נשק בקרב האוכלוסייה.
לפי ההערכות בבורונדי הגיע מספר כלי הנשק שהוחזקו (נכון לשנת 2005) באופן לא חוקי על 100,000. התפשטות הנשק הייתה גבוהה ביותר בעיר הבירה בוג'ומבורה, בה רוב כלי הנשק בהם נעשה שימוש ללחימה היו אקדחים בעוד באזורים הכפריים נטו להשתמש יותר בנשק קל שהיה נגיש.
במהלך הלחימה נעשה שימוש בסוגים רבים של כלי נשק, בהם; רימונים, מרגמות, רובים, סכינים ואף מצ'טות.
רוב קורבנות האלימות נפגעו מפגיעות כדור, אך עם זאת, מחיר כבד נגבה בעקבות שימוש בנשק הקל, בייחוד בכפרים.
במהלך הלחימה הפך האונס נפוץ והיה כלי לזרוע פחד.
בין השנים 2004–2006 עמד מספר קורבנות האונס על יותר מ-4000 נשים.
בנוסף, במרכז לנפגעות האונס שבעיר הבירה בוג'ומבורה נקלטו כל חודש בממוצע כ-125 קורבנות אונס.
השלכות כלכליות - בין השנים 1990 ל-2002 ירדה ההכנסה החודשית לנפש מ-210 דולר אמריקאי ל-110 דולר אמריקאי, ירידה של כמעט 50%.
אחוז האנשים החיים תחת קו העוני גדל בצורה דרמטית מ-35% בשנת 1992 לכ-68% בשנת 2002. בנוסף, הסיוע הבינלאומי קפא במהלך המלחמה, כאשר בשנת 1992 עמד על סכום של כ-300 מיליון דולר ולאחר מכן ירד ל-100 מיליון דולר.
בעקבות הידרדרות המצב הכלכלי, מחירי השוק עלו בצורה משמעותית ורבים מהאזרחים לא יכלו לקנות מזון.
כמו כן, ההוצאה הצבאית עלתה במידה ניכרת על חשבון שירותי החינוך והבריאות במדינה.
השלכות בריאותיות - המצב התזונתי במדינה בעקבות הלחימה התדרדר בצורה משמעותית.
לאחר הלחימה 42.4% מהילדים במדינה סובלים מתת תזונה בינונית עד חמורה.
נתון זה אף נוסק כאשר מתייחסים לאזורים הכפריים בלבד בהם 60% מהילדים סובלים מתת תזונה בינונית עד חמורה.
על פי ההשערות., השלכות המצב הבריאותי במדינה מגדילות וימשיכו להגדיל את מספר ההורגים בעקבות הלחימה.
במהלך המלחמה גם מחלות שונות כגון; מלריה ו-HIV היוו איום בריאותי חמור על ברונדי.
בשנת 2000 דווח על מגפת מלריה שהגיעה ל-700,000 אנשים בכל חודש.
בשנת 2001 היו 2,855,868 אזרחי בורונדי המאובחנים כחולים במלריה ומתוכם 1,289 מתו מהמחלה.
גם מחלת האיידס פקדה את בורונדי, מאז שב-1983 דווח האדם הראשון הנושא את המחלה התפשטה המחלה במהירות ונכון ל-2008 מתוך 100,000 איש 3,132 היו נשאים של המחלה.
העלייה החדה בשכיחות ה-HIV נובעת בעיקר מהמצב הסוציו-אקונומי, המשבר שהחל ב-1992 ועקירה של בורונדים רבים מבתיהם.
השלכות בתחום החינוך - במהלך מלחמת האזרחים נהרסו 25% מבתי הספר במדינה, מורים רבים נהרגו והיה קושי לגייס מורים לאזורים שנפגעו בלחימה.
בשנת 1999, במהלך הלחימה אושרה והוקמה אוניברסיטת נגוזי.
אוניברסיטה זו הוקמה בשביל לתמוך באוניברסיטה הציבורית היחידה בתקופה זו (אוניברסיטת בוג'ומבורה) עקב עלייה משמעותית במספר התלמידים בחינוך העל יסודי ואחוז סטודנטים נמוך ביחס לאוכלוסייה באפריקה בתקופה זו.
מטרת הפרויקט הקהילתי שהוליד את האוניברסיטה הייתה להציע לצעירי בורונדי אלטרנטיבה לאלימות, המאפשרת להם להמשיך ללמוד למרות הסכסוך במדינה.
נכון לסוף מאי 2017 413,490 פליטים מבורונדי מוכרים על ידי האו"ם, כאשר רובם המכריע עזב את המדינה בעקבות מלחמות האזרחים והפרעות החוזרות ונשנות.