tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקרב התנהל בין שלמנאסר השלישי מלך אשור לבין ברית של 12 מלכים מקומיים שקיוו להדוף את התרחבות האימפריה האשורית לכיוון מערב.
אחד המלכים היה מלך ערקה.
על פי תיאור הקרב המופיע על גבי המונולית מכורח למלך ערקה היו "10 מרכבות ועשרת אלפים רגלים", מספר הנראה לחוקרים מוגזם.
המלך האשורי תגלת פלאסר השלישי שמלך במאה ה-8 לפנה"ס סיפר שהושיב אנשי הרים ("קותו") בערים על חוף הים הפיניקי, ביניהן ערקה.
בהמשך הוא סיפח ערים פיניקיות לאימפריה שלו, ובין אותן ערים ערקת.
ערקה מופיעה גם בכתבי יוסף בן מתתיהו.
בפירושו ללוח העמים המופיע בקדמוניות היהודים הוא מספר על ערקה שבלבנון, הוא מספר גם על הסמבטיון שנמצא בין ערקה של אגריפס השני ובין רפנאה.
בראשית ימי הביניים הייתה העיר מבצר חשוב ששלט על הדרך שבין טרטוס לטריפולי, והייתה בשליטת הקאדי של טריפולי.
בשנת 1099 בעת מסע הצלב הראשון לאחר המצור על אנטיוכיה, פנו חלק מהכוחות הצלבניים, תחת פיקודו של רמון הרביעי, רוזן טולוז, דרומה לכיוון אמירות טריפולי מתוך תקווה לכבוש לעצמם נחלה במקום.
בדרך לטריפולי ב־14 בפברואר 1099 הם הטילו מצור על מבצר ערקה.
המצור ומריבות חוזרות בין מנהיגי המסע הקרינו על האווירה המתוחה במחנה והתפשטו גם לאנשי הכמורה הנלווים ללוחמים ולהמון פשוטי העם שהיוו את רוב הכוח הלוחם.
הצלבנים נאלצו להפסיק את המצור ובלחץ הלוחמים ושאר הצלבנים החליטו לצעוד לכוון ירושלים.
לאחר כישלונו לתפוס נחלה במסגרת הנסיכויות הצלבניות שהתגבשו לאחר מסע הצלב הראשון ולאחר כישלונו של מסע הצלב של 1101 חזר רמון ללבנון וניסה להיאחז בשטח החוף הלבנוני תוך שהוא מרכז את עיקר מאמציו לכיוון העיר טריפולי מבלי שהצליח להביא לכיבוש העיר מידי שליטה האמיר הקאדי פח'ר אלמלך משושלת הבנו עמר.
מבצר ערקא הפך לנקודה אסטרטגית על גבול רוזנות טריפולי לצד מצודת קוליעאת וחיל המצב שלה היה איום תמידי על שטחי ההשפעה של אמירות דמשק ועל הערים חומס וחמאת.
בשנת 1167 המבצר היה נתון למצור של נור א-דין שלא הצליח לכבוש אותה.
אמלריך הראשון, מלך ירושלים העביר את העיר לידי ההוספיטלרים.
המבצר הצלבני נפל סופית לידיים מוסלמיות במהלך מסע המלחמה של השליט הממלוכי ביברס בשנת 1266 לכיבוש המבצר הצלבני הגדול של צפת.
צבא ממלוכי במאמץ משני יצא מחומס תחת פיקודו של קלאון, תקף את מבצרי הגבול של רוזנות טריפולי וכבש את מבצר ערקא.
עַרַקַה הוא כפר פלסטיני בצפון השומרון הממוקם כ-15 ק"מ צפונית-מערבית לג'נין.
ממזרח לחיננית ושקד (שמעבר לקו הירוק).
הכפר בנוי על גבעה בגובה של כ-280 מ' מעל פני הים.
היישוב מונה, נכון לשנת 2016, כ-2,686 תושבים מוסלמים.
מקור השם - לא ידוע.
כקילומטר וחצי דרום מזרחית לכפר, ישנו היישוב ח'רבת א-טורום או א-טרם שהוקם על ידי תושבי ערקה.
לפי עדויות ארכאולוגיות האזור היה מיושב החל מהתקופה הרומית בארץ ישראל.
במסגרת הסקר ארכאולוגי סקר הר מנשה, נמצאו בכפר חרסים מהתקופה הרומית, התקופה הביזנטית בארץ ישראל והתקופה המוסלמית המוקדמת בארץ ישראל.
בתקופת המנדט הבריטי השתייך הכפר לנפת ג'נין.
במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, בערקה הייתה אוכלוסייה של 168 נפש, כולם מוסלמים.
במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בכפר 36 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 219 תושבים, כולם מוסלמים.
בסקר הכפרים בשנת 1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 350 מוסלמים, ושטח הקרקע הכולל של הכפר היה 5,675 דונם.
אשר מתוכם הוקצו 462 לחקלאות שלחין, ו-1,191 לגידולי דגנים.
לדברי אחד מתושבי הכפר, תושבי ערקה סייעו בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 לעז א-דין אלקסאם וחבורתו שפעלו הן כנגד "צבא הכיבוש הבריטי" והן כנגד יהודים.
הסיוע התבטא באספקת מסתור ומזון וזאת עד לחיסולו של עז א-דין, ב-1935, לא רחוק מהכפר, באזור "אלבדיד אל-ע'רבי".
קרקעות הכפר הופקעו מספר פעמים לצורך הקמת התנחלויות ישראליות ובסיסים צבאיים, וכתוצאה מכך התדלדלו משאבי הקרקע והמים של הכפר.
ב-1980 נתפסו חלק מאדמות הכפר לצרכים צבאיים ועליהן הוקמה היאחזות נח"ל, שאוזרחה בשנת 1981 כהתנחלות שקד.
משנת 1977, יותר מ-3,000 דונם מקרקעות הכפר הוכרזו כאדמות מדינה ולאחר מכן הועברו לטובת הקמת ההתנחלויות חיננית בשנת 1980וטל מנשה ב-1991.
בשנת 2003, הקימה מדינת ישראל את גדר ההפרדה, שחוצצת בין השטחים שבהם מתגוררים הפלסטינים ביהודה ושומרון ובין השטחים הישראלים.
באזור ערקה, מאחר שההתנחלויות והיישובים הפלסטינים קרובים ואין רצף טריטוריאלי לשום צד.
בותרו אדמות הכפר על ידי הגדר, תוך איבוד חלק מהשטחים החקלאיים שלו.
30% מאדמות הכפר נמצאות מעבר לגדר ההפרדה.
תושבי הכפר הפגינו תקופה מסוימת נגד גדר ההפרדה.
הכפר יושב על כ-5,675 דונם, מהם 3,994 דונם בבעלות פרטית ועוד 1,681 דונם בבעלות ציבורית (מושע).
בשטח הכפר ישנה רק באר אחת
מתוכם 462 דונם - חקלאות שלחין והיתר חקלאות בעל.
בכפר שני בתי ספר יסודיים - אחד לבנים ואחד לבנות וכן שני תיכונים - אחד לבנים ואחד לבנות
כמה מתושבי הכפר היו מעורבים בפח"ע וביניהם נזיר מוחמד חמאד, שביצע פיגוע ההתאבדות בעפולה, ב-4 אוקטובר 2001, שכתוצאה ממנו נהרגו שלושה ונפצעו 13 איש.
ח'רבת א-טורום / ח'רבת א-טרם
כפר סמוך שהוקם על ידי תושבי ערקה.
נכון לשנת 2016 מתגוררים בו כ-459 תושבים.
הכפר יושב בגובהה של 400 מטר מעל פני הים.
כל התושבים נושאים את שם המשפחה עטאטרה.
עשב שוטה הוא ביטוי המשמש לתיאור אדם שהתנהגותו אינה מוסיפה כבוד לחברה שבה גדל.
הביטוי נלקח בהשאלה מהמושג החקלאי "עשבים שוטים", המתאר צמחים לא רצויים שגדלים פרא בין צמחי התרבות ומפריעים לגידולם.
יגאל עמיר, רוצחו של יצחק רבין, כונה "עשב שוטה", וברוח זו התייחסו גם לבגידתו של אודי אדיב בחוגי השומר הצעיר.
כך מפעם לפעם כאשר התנהגותו של אדם מביישת את הסקטור אליו הוא משתייך, קם מי שמצהיר שמדובר ב"עשב שוטה".
בדרך כלל הגדרה זו גוררת אחריה ביקורת מצד אלו הסוברים שקיצוניות מן הסוג שגילו המכונים "עשבים" אינה יכולה לגדול בחלל ריק.
עש הבגדים (שם מדעי: Tineola bisselliella), או עש בונה הנרתיק, הוא מין ממשפחת העשיים.
עש הבגדים ניזון מאריגים עשויים צמר, משי או כותנה ובעיקר נמשך לבדים בעלי כתמי מזון וזיעה.
התרבותו מהירה מאוד - בהטלה אחת נקבה עשויה להטיל עד 200 ביצים ולמרות זאת תוחלת החיים שלו נמשכת כשבועיים וחצי.
ברוב המקרים ניתן להבחין בפגיעת העש על ידי סימנים שנותרים על הבגדים ולא באופן ישיר.
היום קיימות דרכי טיפול רבות כגון מלכודות עש ואף טיפול על ידי מדביר כדי למגר את התופעה.
בישראל נפוץ בעיקר עש הבית (Phereoeca) שהוא דומה מאוד לעש הבגדים ורבים נוטים להתבלבל בו, אלא שבניגוד לעש הבגדים הוא לרוב יעדיף מזון שאינו חלק מלבוש האדם.
ההזדווגות של עשי הבגדים מתרחשת בשעות הערב.
כאשר הנקבה קוראת לזכרים בעזרת איבר קול המצוי בקצה בטנה.
בוגרים המזהים נקבה שקוראת להם מתאספים סביבה.
זכר המגיע אל הנקבה, בא עימה במגע, ולאחר מכן מתרחש תהליך ההזדווגות.
הטלת הביצים מתרחשת מספר שעות לאחר ההזדווגות, כאשר נקבה עשויה להטיל עד 200 ביצים במהלך של מספר ימים.
שבוע לאחר הגחת העשים מהגולם הנקבה מתה.
אורך הביצה הוא כ-0.4 מילימטר, צבעה פנינה חיוור וקליפתה רכה מאוד.
לאחר אחד עשר ימים ניתן להבחין בראשו של הזחל דרך דופן הביצה.
כבר בימי קדם העש היה ידוע כמזיק לבגדים.
התנ"ך לעיתים קרובות מזכיר את הנזקים שהעש מבצע בבגד כמשל לעונשים שיבואו על אדם, או על חולשה שהוא יסבול ממנה.
ניתן לזהות את פגיעת העש על ידי סימנים על הבגדים ולא באופן ישיר.
בזמן פתיחת הארון או האור לא ניתן לראותם משום שהם מסתתרים או מתרחקים מהאור.
הימצאות קורים בפינות הארון עשויה להעיד על פעילות העש במקום, וכן סימני אכילה על הבגדים עצמם.
דרוש יותר מסימן אחד על מנת לא לטעות בזיהוי כגון: חורים בבגדים, התבלות בחלקים שונים של הבגד, סימני כרסום וחוטים פרומים.
יש מספר דרכי טיפול למיגור פגיעת העש.
דרך ראשונה היא באמצעות מלכודות עש שתולים בארון הבגדים.
הן עשויות למנוע את הזדווגות הפרפרים והתפתחות דור ההמשך ובכך למגר את התופעה.
המלכודות אינן מבוססות על חומר כימי רעיל אלא על פיתיון המושך את העשים למלכודת.
כדי שהטיפול יהיה יעיל לאורך זמן יש צורך להחליף את המלכודת כאשר פג תוקפה של קודמתה.
אם היקף התופעה רחב, הטיפול באמצעות מלכודות לא יפתור את הבעיה, ולכן יש צורך לפנות למדביר מקצועי.
לרשות המדביר יש מספר אמצעים לטיפול בעש, כגון: אבוקות עשן, ערפול קר תוך שימוש בחומרי הדברה ייעודיים.
פעולות הדברה אלו עלולות להזיק לבגדים ושאיפתם עלולה לפגוע בדיירי הבית, אך לאחרונה נעשה שימוש בשיטה חדשה הכוללת הדברה באמצעות פחמן דו-חמצני.
טיפול המניעה נגד עש הבגדים יהיה יעיל כאשר מופיעים הסימנים הראשונים לפעילות המזיק או לפני הופעת העש.
פותחים את הארונות המשמשים לאחסון בגדים באופן תדיר, על מנת לזהות סימנים ראשונים לפעילות העש.
בכל כמה שבועות יש לאוורר את ארונות הבגדים במהלך היום על ידי פתיחת הדלתות וחשיפת פנים הארון לאור.
יש לחשוף את הבגדים לשמש לאחר כביסה.
כדאי לאחסן בגדים בארון רק לאחר שעברו כביסה, במיוחד בגדים המיועדים לאחסון לטווח ארוך.
אחת למספר חודשים כדאי לנקות דפנות, רצפה ותקרת ארונות הבגדים באמצעות שואב אבק על מנת להגיע לחריצים ולפינות הארון.
ערק אלנמרוד הוא מותג לבנוני-ישראלי של ערק המיוצר באזור התעשייה גורן אשר במועצה אזורית מעלה יוסף בגליל העליון, בין מושב גורן והיישוב הקהילתי גורנות הגליל.
המזקקה הוקמה על ידי אליאס כארם, מלוחמי צד"ל אשר נקלטו בישראל לאחר הנסיגה מלבנון בשנת 2000.
המזקקה בגליל נבנתה בעזרתו של הגנרל אנטואן לאחד, קרוב משפחתו של כארם, שגם היה מפקדו בצד"ל.
לצורכי תעודת הכשרות, העבודה נעשית בידי יהודים, כאשר הלבנונים תורמים את הידע ומפקחים על התהליכים.
המזקקה מייצרת שתי גרסאות של ערק: ערק אלנמרוד השקוף, וערק אלנמרוד מיושן, אשר עובר, לאחר הזיקוק, יישון נוסף של שלושה חודשים בחביות עץ אלון, דבר אשר גם נותן לו גוון צהבהב.
המונח ערש הציוויליזציה מתייחס למקומות שבהם החלה התפתחות הציוויליזציה האנושית.
התפיסה הנפוצה כיום היא, שלא היה מקום אחד שהוא ערש הציוויליזציה האנושית, אלא היו כמה תרבויות שהתפתחו במקביל באופן עצמאי, כאשר האזורים בהם התפתחו לראשונה ציוויליזציות היו אזור הסהר הפורה (במצרים העתיקה, הלבנט, ובמסופוטמיה), הודו העתיקה וסין הקדומה.
מידת ההשפעה ההדדית של התרבויות הקדומות הללו זו על זו שנוי במחלוקת.
כמו כן, התפיסה המקובלת כיום היא שהתרבויות הפרה-קולומביאניות של מסו-אמריקה, בעיקר אלו אשר נמצאו באזור בו נמצאת כיום מקסיקו, ואלו שנמצאו באזור בו נמצאת כיום פרו, התפתחו באופן מבודד ועצמאי מהציוויליזציות של אירואפרסיה.
ההיסטוריונים נוהגים להגדיר קיומן של ציוויליזציות על פי קריטריונים שונים, כגון שימוש בכתב, וקיומן של ערים, מעמדות חברתיים, חקלאות, בעלי חיים, מבני ציבור, מטלורגיה, וארכיטקטורה מונומנטלית.
עדויות קדומות ליישובי קבע מהתרבות הנאטופית נמצאו באזור הלבנט ומתוארכים לסביבות תחילת האלף ה-12 לפנה"ס.
ייתכן שיישובים אלה לא התבססו על חקלאות.
המעבר לחקלאות התרחש בסהר הפורה כ-11,500–12,000 שנים לפני זמננו, ובאופן עצמאי גם באזורים אחרים, במה שמכונה המהפכה הנאוליתית.
מיקום אחד או מיקומים מרובים
בעוד שבתחילה הסברה המקובלת הייתה שהציווליזציה האנושית התפתחה במקור באזור הסהר הפורה והתפשטה משם באופן הדרגתי ברחבי העולם, התאוריה המקובלת כיום היא שמספר ציוויליזציות התפתחו במקביל ובאופן עצמאי במספר מקומות בשתי ההמיספרות.
התאוריה המקובלת היא שהיו חמישה אזורים בהם התפתחה הציוויליזציה האנושית באופן עצמאי:
אזור מרכז רכס הרי האנדים
התפיסה המקובלת כיום היא שיוון הקלאסית היא הציוויליזציה הקדומה ביותר שהיוותה את הבסיס לתרבות המערבית המודרנית, ובפרט לדמוקרטיה, האמנות, התיאטרון, הפילוסופיה והמדע של התרבות המערבית המודרנית.
מסיבה זו היא מכונה "ערש התרבות המערבית".
יחד עם יוון, רומא מתוארת גם כן לעיתים כערש התרבות המערבית בשל התפקיד שהיה לרומא בעיצוב הפוליטיקה, הרפובליקניזם, המשפט, האדריכלות, הלוחמה והאימוץ של הנצרות בקרב התרבות המערבית המודרנית.
עש הקיסר (שם מדעי: Attacus caesar) הוא מין של עש השייך למשפחת השבתאיים מסדרת הפרפראים.
הוא נפוץ בבתי הגידול בדרום הפיליפינים.
העש, שתואר לראשונה ב-1873, הוא העש השני בגודלו בעולם, ומוטת כנפיהן של הנקבות יכולה להגיע ל-255 מילימטרים.
הזחלים חיים על סוגים שונים של שיחים ועצים, ויכולים לנצל מגוון של צמחי מזון.
הפרפרים הבוגרים אינם ניזונים, אלא שורדים משומן שאגרו בתקופתם כזחלים.
עַשׁ הֶרְקוּלֶס (שם מדעי: Coscinocera hercules) הוא מין של עש השייך למשפחת השבתאיים מסדרת הפרפראים.
הוא מין אנדמי לגינאה החדשה ולצפון אוסטרליה.
המין תואר לראשונה על ידי ויליאם הנרי מיסקין ב-1876.
לפרטים הבוגרים של העש יש מוטת כנפיים של כ-27 סנטימטרים, מה שהופך אותו לעש הגדול ביותר שנמצא באוסטרליה, ולכנפיו יש את שטח הפנים המתועד הגדול ביותר (300 סנטימטרים רבועים) של כל חרק חי.
צבעם בעיקר חום-זהוב ולבן, עם כתמים שקופים בכל אחד מארבעת חלקי הכנפיים.
ה"זנבות" שעל הכנפיים ארוכים יותר אצל הזכרים מאצל הנקבות, מה שמאפשר להבדיל בין המינים בנקל.
עש העץ הענק (שם מדעי: Endoxyla cinereus) הוא מין של עש מסדרת הפרפראים, האנדמי לחלקים מאוסטרליה (קווינסלנד וניו סאות' ויילס) ולניו זילנד.
המין תואר לראשונה על ידי יוהאן טפר ב-1890.
זהו העש הכבד ביותר בעולם, ומשקלו מגיע עד לכ-30 גרמים.
מוטת כנפיו מגיעה לכ-23 סנטימטרים, ועל כנפיו ישנו דפוס משתנה של אפור בהיר וכהה או חום.
זחליו הם אוכלי עצה הגדלים בתוך גזעי עצי אקליפטוס.
עֲשֵׂה לְמַעַן שְׁמָךְ הוא פיוט שנאמר בקהילות רבות כחלק מאמירת הסליחות.
הפיוט מושר לאחר הפיוט 'אל רחום שמך' בסליחות של כל עדות המזרח.
כל הפסוקים מתחילים במילים "עֲשֵׂה לְמַעַן".
הפיוט מתאר את הסיבות שבזכותן על האל לסלוח לעמו.
פיוט זה משתייך לסוגה של ליטאניה, שהיא תפילה העשויה בקשות קצרות בעלות מבנה כללי זהה הנאמרות בפי שליח הציבור, והקהל אמור לחזור בסוף כל טור על מענה קבוע.
הקהל חוזר לאחר סיום כל פסוק במילים "עשה למען" או "אמן", לפי מנהג המקום.
ד"ר יעל לוין כתבה ש"פיוט זה, הערוך על פי סדר האלפבית, קדום הוא ולקוח מתפילת התעניות, וייתכן שנתחבר עוד בימי בית שני.
יש בנוסח של "עֲשֵֹה לְמַעַן אֲמִתָּךְ" כפי שמופיע בסדר סליחות גם הוספות מאוחרות יותר, כגון האזכור הכפול בקטע "עֲשֵֹה לְמַעַן גָּדְלָךְ וְתִפְאַרְתָּךְ".
נודעות במנהגי העדות השונות נוסחאות אחרות לחלק מההיגדים.
כל פסוק, המורכב משלוש מילים פותח במילה "מֶלֶךְ", אחריו אחד מכינויי האל.
עש והלהבה הוא סרט הנפשה קצר מסדרת הסרטים "סימפוניות טיפשיות" שהופק על ידי וולט דיסני ויצא לאקרנים ב-1 באפריל 1938.
קבוצת עשים פולשת לחנות תלבושות דרך חור סתום בחלון ועושה עבודה מהירה על התכולה.
עש זכר מתעלם מאשתו כדי לנשנש כובע, והיא מתפתה עד מהרה על ידי להבת נר, שמתפשטת במהירות.
הוא מבחין בה לכודה בקורי עכביש, עם האש שתוקפת אותה, ועושה כמה ניסיונות להציל אותה, אך שופך בנזין על האש בטעות.
שאר העשים נקראים, והם נלחמים באש בעזרת חלילים מלאים במים, טיפת אוויר עם משפך מלא במים וכו', בעוד העש הזכר פועל לשחרר את אשתו מקורי העכביש.
העשים לבסוף מכבים את הלהבה בעזרת כובע צילינדר ישן, והוא לעולם לא יטריד את שוב את גברת עש.
הסרט הקצר הופץ ב-19 בדצמבר 2006, ב-DVD "אוצרות וולט דיסני: עוד סימפוניות מטופשות, כרך שני".
לפני כן, הסרט הופיע גם ב-VHS "קלאסיקות מונפשות של וולט דיסני במהדורת זהב מוגבלת: סימפוניות מטופשות" בשנות ה-80.
עשב גבוה עם פרפרים הוא ציור שמן על בד מאת הצייר ההולנדי וינסנט ואן גוך, שנוצר בשנת 1890. היצירה נרכשה בשנת 1926 על ידי הגלריה הלאומית בלונדון באמצעות קרן קורטלד, ומידותיה 64.5 על 80.7 ס"מ.
ואן גוך צייר את קטע המרעה הזה בעת שהיה מאושפז בבית החולים הפסיכיאטרי סן-פול-דה-מוזול, סמוך לכפר סן-רמי-דה-פרובאנס שבדרום צרפת.
בתקופת שהותו בבית החולים יצר סדרת ציורים ורישומים המתארים מבט מלמעלה על אזורי דשא או סבך נמוך.
אף שאין ביצירה אופק או שמיים, השביל הנראה סמוך לחלק העליון של התמונה יוצר תחושת עומק.
בניגוד לגבול שיוצר השביל, שאר החלל נותר פתוח ויכול להתרחב מעבר לשולי הבד.
העשב צויר במשיכות מכחול נפרדות ובאורכים משתנים, המסודרות באשכולות המתארים את התפשטותם של צברי הצמחים.
בין מאי 1889 למאי 1890 היה ואן גוך מאושפז בבית החולים סן-פול-דה-מוזול.
בתחילה הוגבל לעבודה בתוך שטחי בית החולים, שכללו גנים נטושים שבהם "צומח עשב גבוה ומוזנח, מעורב בעשבים שוטים מכל הסוגים".
בין העבודות שיצר בתקופה זו היו כמה ציורים המתארים מבט כלפי מטה על שטחי עשב וצמחייה נמוכה.
אף שייתכן שמדובר באזורים שטופחו בידי אדם, אין בהם נוכחות אנושית ברורה.
במכתב ששלח לאחיו תאו בתחילת מאי 1890 כתב ואן גוך כי "העבודה מתקדמת היטב, עשיתי שני בדים של העשב שזה עתה נקצר", וצירף שרטוט של אחד מהם.
השני, כך מניחים, הוא ציור זה.
בציור נראים מרחבי עשב שייתכן שהם חלק משדה סמוך, המתפרש על השליש העליון של הבד.
תחושת העומק נוצרת באמצעות שביל העובר כמעט במקביל לשפת הבד העליונה השמאלית, וכן באמצעות בסיסי עצים ושיחים וגודלן הקטן של עלי הדשא המרוחקים.
ואן גוך השתמש בטונים של ירוק, צהוב, אוקר ולבן, המשולבים בנגיעות של כחול, לילך וסגול.
העשב צויר במשיכות מכחול קצרות באורכים משתנים, המונחות בצבירים כצורת הצמחים עצמם.
למרחק, המשיכות הופכות לקצרות יותר, כנקודות וקווים זעירים.
התעניינותו של ואן גוך בתיאור מפורט של טבע עשויה לנבוע מקריאתו על התרבות היפנית ואמונתו כי "האדם היפני החכם לומד להביט בלהב עשב יחיד".
במכתב לתאו מספטמבר 1888 כתב כי היפנים "אינם מתעניינים באסטרונומיה או בפוליטיקה; לא, הם לומדים להביט בלהב עשב יחיד.
אך להב זה מוביל אותם לצייר את כל הצמחים, את עונות השנה, את מראות הנוף, לבסוף את בעלי החיים ואת דמות האדם...".
לצד זאת, לציורי הצמחייה של ואן גוך היו תקדימים חשובים באמנות הרנסאנס, בציוריהם של לאונרדו דה וינצ'י ואלברכט דירר, וכן בציור ההולנדי של המאה ה-17.
עש נץ הוא סוג מונוטיפי של עש הספינקס.
Xanthopan morganii (לעיתים מאוית באופן שגוי כ"morgani"), המכונה בדרך כלל עש הספינקס של מורגן, הוא המין היחיד שלו.
זהו עש ספינקס גדול מדרום אפריקה (זימבבואה, זמביה, מלאווי) ומדגסקר.
מעט ידוע על הביולוגיה שלו, אך נמצא שהבוגרים מבקרים סחלבים והם בין המאביקים העיקריים של כמה ממיני הבאובב האנדמיים של מדגסקר, למשל Adansonia perrieri, או הבאובב של פרייה (Perrier's baobab).
ב-1862, בעת שחקר האבקה של סחלבים על ידי חרקים, קיבל צ'ארלס דרווין חבילה של סחלבים מהגנן ג'יימס בייטמן.
במכתב המשך עם חבילה שנייה, בנו של בייטמן, רוברט, אישר את שמות הדגימות, כולל Angraecum sesquipedale ממדגסקר.
דרווין הופתע מהמאפיין המגדיר את המין הזה: "האורך המדהים" של הדורבן הירוק דמוי השוט שעליו מתהווה הצוף של כל פרח.
הוא ציין בפני ג'וזף דלטון הוקר: "זה עתה קיבלתי קופסה מלאה ממר בייטמן עם ה-Angraecum sesquipedalia המדהים עם צוף באורך של רגל [כ-30 ס"מ] - אלוהים אדירים, איזה חרק יכול למצוץ אותו"[?] הדורבן של הפרח הוא באורך 20–35 ס"מ מקצהו ועד קצה שפת הפרח.
השם "sesquipedale" בלטינית פירושו "רגל וחצי" והוא מתייחס לאורך השלוחה.
מתצפיותיו וניסוייו בדחיפת גשש לתוך שלוחת הפרח, שיער דרווין בספרו משנת 1862 "הפריה של סחלבים" שחייב להיות עש מאביק בעל חדק ארוך מספיק כדי להגיע לצוף בקצה השלפוחית.
בניסיונו להשיג את הצוף בקצה השלפוחית, העש יקבל אבקה ששופשפה מקצה השלפוחית והועברה לראשו.
הסחלב הבא שהעש יבקר בו יואבק באותו אופן.
בשנת 1867 פרסם אלפרד ראסל וולאס מאמר בו תמך בהשערתו של דרווין, וציין כי לעש הספינקס האפריקאי Xanthopan morganii (שנודע אז בשם Macrosila morganii) היה חדק ארוך מספיק כדי להגיע לתחתית השלוחה.
בהערת שוליים למאמר זה כתב וולאס: "ניתן לחזות בבטחה את קיומו של עש כזה במדגסקר; וחוקרי טבע המבקרים באי זה צריכים לחפש אותו באותה ביטחון כמו שאסטרונומים חיפשו את כוכב הלכת נפטון, והם יצליחו באותה מידה!"
לאחר מכן, מומחי הרפרפיים וולטר רוטשילד וקארל ג'ורדן קיבלו פרט זכר ופרט נקבה אחד של Xanthopan morganii (המכונה בדרך כלל עש הספינקס של מורגן) עם חדק ארוך, שמצאו במדגסקר שרל אוברטיר (Oberthür) ופול מאביל.
וולאס ניבא שהמאביק המסתורי יתברר כעש ספינקס, ולא סתם עש גדול כפי שהציע דרווין, ולכן הצורה המדגסקרית נקראה תת-מין praedicta על ידי וולטר רוטשילד וקארל ג'ורדן, לכבוד תחזיתו של וולאס.
תחזיתו המוקדמת יותר, אך פחות ספציפית, של דרווין לא הוזכרה על ידם.
תת-המין המדגסקרי ידוע כעש הספינקס של וולאס והוא שונה מהצורה האפריקאית בכך שיש לו חזה ובטן ורודים ולא לבנים, וקו שחור על הכנף הקדמית, שהוא רחב יותר מאשר בדגימות הפנים-יבשתיות.
מודלים של שעון מולקולרי המשתמשים בכיולים המבוססים על קצב השתנות גטנית, או במאובנים, מרמזים על כך שתת-המין המדגסקרי X.
morganii morganii התפצלו לפני כ-7.4 עד 2.8 מיליון שנה, דבר החופף את ההתפצלות של A.
sororium, כלומר לפני 7.5 עד 5.2 מיליון שנה.
לשני הסחלבים הללו יש דורבנים ארוכים במיוחד, ולכן סביר להניח שדורבנים ארוכים היו קיימים לפני כן ונוצלו על ידי עשים ארוכי לשון בדומה ל-Xanthopan morganii praedicta.
ההפרדה הגאולוגית הארוכה בין תת-המינים morganii ו-praedicta תואמת את ההבדלים המורפולוגיים (הצורניים) שלהם בצבע החזה והבטן.
בשנת 2021 הוצע כי עש הספינקס של וולאס היה כה ייחודי עד כי יש להתייחס אליו כמין אח ולא כתת-מין; Xanthopan praedicta.
עש הספינקס של מורגן מתקרב לפרח כדי לוודא באמצעות הרחה אם זהו מין הסחלב הנכון.
לאחר מכן העש נסוג יותר מ-30 סנטימטר, פורש את חדקו, ואז עף קדימה ומחדיר אותו לדורבן של הסחלב.
עשי הספינקס ארוכי הלשון פגיעים לטריפה על ידי עטלפים בזמן חיפוש מזון.
מינים מסוימים, בהם עש הספינקס של וולאס (X.
praedicta), מסוגלים להפיק צלילים קוליים כדי להרתיע טריפה של עטלפים.
אצל עש הספינקס של וולאס, זה קורה באמצעות נקישות קוליות מהירות כדי לשבש את סונאר העטלפים על ידי הגברת עיבוד ההדים של העטלף.
עם זאת, רק זכרים מסוגלים לעשות זאת.
עש הספינקס של וולאס מפגין זאת כשהוא נחשף לסונאר עטלפים וכשמטפלים בו פיזית.
הפקת הצליל של עש הספינקס של וולאס יוצאת דופן בקרב עשי הספינקס.
אצל עשי הספינקס, מחזור העבודה הנדרש כדי לשבש את סונאר העטלפים הוא כ-20%.
מחזור העבודה של עש הספינקס של וולאס הוא כ-29%, בין הגבוהים ביותר מבין כל מיני עשי הספינקס.
משך מחזור המודולציה מדורג בין הגבוהים ביותר אצל עשי הספינקס.
מודולציה (Modulation) בהקשר זה היא שינוי מחזורי של הצלילים או הרטיטות שהרפרף מפיק כדי לבלבל את סונאר העטלף.
הוא משמיע קליקים ומשנה אותם בצורה מחזורית כדי להקשות על העטלף לפענח את ההד.
טווח התדרים של עש ספינקס רחב, ויש לו אחד התדרים הדומיננטיים הנמוכים ביותר בקרב עשי הספינקס, כלומר יש פוטנציאל עבורו להרתיע טורפים שאינם עטלפים, כמו למורים אוכלי כל.
מאותה סיבה, ההגנה מפני טריפה של עש הספינקס של וולאס יכולה להישמע על ידי בני אדם.
עֵשָׂו (נכתב לעיתים גם כעשיו ומכונה גם אֱדוֹם) הוא דמות מקראית המופיעה בספר בראשית.
עשו הוא בנם של יצחק ורבקה, אחיו התאום של יעקב ואביהם הקדמון של האֱדוֹמים.
את משמעות השם עשו מסביר רש"י בפירושו על פרשת הולדת עשו בכך שעשו נולד כשהוא עָשוּי, ושער ראשו היה כשל אדם בוגר.
כך כותב גם תרגום יונתן לתורה.
בערבית יש מילה קרובה שמשמעותה: בעל שיער רב, גס ומחוספס.
מדרש שמו מתייחס לאדום ולשעיר: עשו נולד אדמוני כולו כאדרת שיער, ונזיד העדשים שקנה מיעקב בתמורה לבכורה היה גם אדום (כ"ה 30).
בתיאורו של עשו במקרא קיימת התייחסות מרובה למראהו החיצוני.
ההנגדה עם מראהו החלק של יעקב מובאת על ידי יעקב עצמו בתגובה לתוכניתה של רבקה להשגת הברכה מיצחק: "הֵן עֵשָׂו אָחִי אִישׁ שָׂעִר וְאָנֹכִי אִישׁ חָלָק".
ניסוח הפסוק מעמיד את שני האחים זה כנגד זה.
תיאורי השעירות והחלקות חשובים לצורכי העלילה - להבנת חששו של יעקב מביצוע תוכנית אמו ולהבנת הצלחת המזימה באמצעות פתרון עורות גדיי העזים המונחים על ידיו ועל צווארו של יעקב.
המראה החיצוני של האחים משקף את השונה והמנוגד באפיון אישיותם.
ההנגדה בין עשו ליעקב מקיפה את כלל תיאורם של האחים: מראה חיצוני, אופי, עיסוק, מעשים, דיבורים ומחשבות.
עשו השעיר מתואר כדמות פראית ואימפולסיבית החי את חיי השעה ומוכן למכור את בכורתו עבור נזיד עדשים, כלומר - את עתידו עבור הנאה רגעית.
לעומתו, יעקב החלק מאופיין בתחכום, מורכבות וחשיבה ארוכת טווח המסוגלת לפתח תרבות מעמיקה ולהמשיך את מורשת אברהם.
המטרה העיקרית של ההנגדה היא לנמק מדוע עשו הבכור אינו ראוי לברכה, ואילו יעקב הצעיר זוכה בה.
שעירותו של עשו רומזת לפראותו ולעצמתו הפיזית של הצייד, איש השדה.
אפשר למצוא מקבילה לתיאור מעצב זה של עשו בספרות המזרח הקדום.
עשו, איש השדה, מזכיר את אנכידו, פרא האדם מעלילות גילגמש.
תיאורו של אנכידו המכוסה שער מלווה בתיאורי פראותו והיעדר תרבותו.
כך גם עשו השעיר חי על חרבו חיי פרא בשדה ללא פיתוח חיי תרבות מעמיקים.
סיפורם של יעקב ועשיו התאומים מתואר בהרחבה ב.
עשו נולד לאחר עשרים שנות עקרות של רבקה ובתום היריון קשה, בו התרוצצו שני הבנים בבטנה של האם.
במהלך ההריון רבקה הלכה "לדרוש את ה'", על פי המדרשים, כאשר עברה ליד בתי כנסת רצה העובר לצאת, וגם כאשר עברה על פתח בתי עבודה זרה, רצה העובר לצאת.
מאחר שחשבה שמדובר בעובר אחד, הלכה לשאול בישיבת שם ועבר לפשר הדבר.
התשובה שקיבלה כמתואר בתורה היא: "שני גויים בביטנך ושני לאומים ממעייך ייפרדו..." - רבקה מתבשרת כי היא נושאת ברחמה תאומים, וכי העם הרב יעבוד את הצעיר.
בתורה מתואר שבעת לידת עשו הבכור, יעקב אוחז בעקבו על מנת למנוע ממנו לצאת לפניו.
הרבה מהסיפורים על עשו עוסקים ביחסיו עם אחיו יעקב.
על אף שעשו הוא הבכור, יעקב הוא זה שנבחר להמשיך את שושלת האבות לאחר אברהם ויצחק.
לפי חז"ל, המאבק בין עשיו ליעקב החל עוד בבטן אמם.
יעקב שעל פי חז"ל צריך היה להוולד ראשון, תופס את עשיו על מנת לעכבו שלא יוולד לפניו.
יש שסבורים שבעקבות כך הוא אף נקרא יעקב.
כאשר נולד עשו, היה "אדמוני כולו, כאדרת שער".
כאשר גדל עשו היה "איש שדה", ועסק בציד.
באחד מן הימים חזר עשו מן השדה עייף, וראה שיעקב הכין נזיד, וביקש ממנו שילעיט אותו מהתבשיל: "מן האדום האדום הזה".
יש פרשנות מן המדרש שביקש שני אדומים האדום הראשון זהו הנזיד עדשים והאדום השני זהו יין שממנו השתכר עשו ומכר לו את הבכורה.
בתמורה ביקש יעקב מעשו שימכור לו את הבכורה - וקיבלהּ.
כאשר זקן יצחק וחש כי קרבו ימיו, רצה לברך את בנו האהוב - עשו, וביקש ממנו להכין לו ציד כדי שיצדיק את ברכתו.
רבקה שמעה את בקשת יצחק, ואמרה ליעקב שיכין מהר את הציד.
כדי להסוות את עצמו, העטה יעקב על עצמו את בגדי עשו, אך יצחק חש שמשהו לא כשורה, וחיווה את דעתו במשפט "הַקֹּל קוֹל יַעֲקֹב וְהַיָּדַיִם יְדֵי עֵשָׂו".
הוא מתלבט ולבסוף מריח בו את ריח הציד והשדה הפתוח ומשתכנע.
הוא בירך את יעקב בברכה שהיה אמור לקבל עשו.
כאשר חזר עשו מהציד וראה כי יעקב גנב לו את הברכה, "וַיִּצְעַק צְעָקָה גְּדֹלָה וּמָרָה עַד מְאֹד", קבל על כך ששוב נפל קרבן לעורמתו של יעקב, וביקש מאביו שיברך אותו ברכה נוספת בכל זאת.
יצחק בירך גם אותו, בין השאר אמר לו: "ועל חרבך תחיה".
עשו נטר ליעקב טינה קשה על כך ואף רצה להורגו, ויעקב ברח ללבן בעצת אימו.
לאחר סיפור גניבת הברכה מופיע סיפור ברכה נוסף..
יצחק מברך את יעקב ושולח אותו לפדן ארם לקחת לו אישה מבנות לבן.
בסיפור זה מתגלה דמות שונה של עשו.
הוא יודע שיצחק מברך את יעקב ואינו מוחה על כך.
יתר על כן, עשו מתגלה כבן נאמן המנסה לרצות את הוריו על ידי לקיחת אישה בת ישמעאל.
מקובל בחקר המקרא לראות בסיפור זה חלק מן המקור הכהני של התורה.
בתום שנות הגלות של יעקב בבית לבן, מעוניין יעקב לחזור לביתו.
כיוון שהוא חושש מזעמו של אחיו, הוא שולח לו מתנות רבות ואף דואג לאמצעי בטיחות.
הוא מחלק את מחנהו לשניים.
בחלוקה זו ניכר כי הוא מבקש להרחיק מהסכנה בעיקר את אשתו האהובה רחל וילדיה, ואחר כך את לאה וילדיה, ולכן הוא מעמיד את השפחות וילדיהן מלפנים: .
בפגישתם, יעקב ומשפחתו השתחוו לעשו, ולאחר מכן האחים התחבקו ובכו, ועשו ברך את יעקב על משפחתו הגדולה.
בפרק ל"ו, המתאר את משפחת עשו, מופיעים פסוקים העומדים בסתירה לסיפור השיבה של יעקב לארץ כנען שבפרק ל"ב.
על פי הסיפור בפרק ל"ב יעקב שולח מלאכים "אל עשו אחיו ארצה שעיר שדה אדום" ובתום המפגש נאמר "וישב ביום ההוא עשו לדרכו שעירה".
כלומר, כששב יעקב לארץ כנען עשו כבר מתגורר באדום ואין יעקב ועשו מתגוררים יחדיו בארץ.
לעומת זאת, לפי פרק ל"ו יעקב ועשו מתגוררים בארץ כנען ורק לאחר מכן הולך עשו להר שעיר "כי היה רכושם רב משבת יחדיו".
גם בסיפור זה ניכר חוסר איבה בין יעקב לעשו היושבים "יחדו", כמו בסיפור הברכה השני.
גם הסיפור שבפרק ל"ו מיוחס בחקר המקרא למקור הכהני..
לפי התיאור המקראי עשו נשא כמה נשים, מבנות כנען ומבנות ישמעאל:
בגיל 40 עשו לקח שתי נשים מבנות כנען:
עדה בת אילון החתי, (נקראת גם 'בשמת' כי הייתה מקטרת בשמים לעבודה זרה).
אהליבמה בת ענה בת צבעון החוי (נקראת גם 'יהודית' כי הייתה כופרת בעבודה זרה, להטעות את יצחק שהיא כשרה).
בחז"ל אמרו שצבעון בא על כלתו אשת ענה, ומהם נולדה אהליבמה וכולן בני ממזרות).
כאשר ראה כי הן לא מוצאות חן בעיני אביו ואמו נשא את בשמת בת ישמעאל אחות נביות.
נקראת גם מחלת, ומכאן אמרו חז"ל שכל הנושא אשה נמחלים לו עוונותיו.
ילדי עשו: מעדה נולד לו אליפז, מבשמת נולד רעואל, וילדיו מאהליבמה הם: יעוש, יעלם, וקרח (קרח היה ממזר, בן אליפז שבא על אשת אביו אהליבמה).
בני אליפז - תימן, אומר, צפו, געתם, קנז.
בן אליפז מפילגשו תמנע: עמלק (אבי העם העמלקי).
ובדברי הימים נכתב גם שתמנע הייתה בתו של אליפז.
בני רעואל - נחת, זרח, שמה, מזה.
אגדות רבות נאמרו על סיפורו של עשו.
בזמן ההריון, חז"ל מסבירים ששני האחים נועדו מרחם לייעוד שונה: כאשר הייתה עוברת על פתח בתי מדרשות היה יעקב מפרכס לצאת, ואילו כאשר הייתה חולפת על פני בית עבודה זרה היה עשו מבקש לצאת.
כשגדל, חז"ל מספרים שעשו היה צד את הבריות ושודד אותם ואת נשותיהם.
בסיפור מכירת הבכורה (חז"ל מספרים שהיה זה בגיל 15, עם מות אברהם) חז"ל מסבירים את עייפותו המוגזמת בכך שעבר על חמש העבירות החמורות באותו יום.
מסורת אחרת מתארת כי היה מבוקש להריגה, ונרדף לאחר שרצח את נמרוד מלך בבל, כנקמה על שריפת סב-סבו הרן.
חז"ל מוסיפים שהנזיד שהכין יעקב היה למעשה נזיד עדשים שהכין יעקב לסעודת ההבראה על אברהם.
על הפסוק המתאר את פגישתם של עשו ויעקב, , אומר מדרש ספרי: "רשב"י אומר: הלכה בידוע שעשו שונא ליעקב אלא נהפך רחמיו באותה שעה ונשקו בכל לבו".
חז"ל מסבירים כי עשו עדיין רצה להרוג את יעקב ולנשוך את צווארו, אך צווארו של יעקב הפך לקשה כשיש ושיניו של עשו נשברו ולכן שניהם בכו בפגישה.
דמותו התנכית של עשו - שנעשתה סמל למלכות רומי בתקופת האימפריה הרומית ומאוחר יותר הנצרות עברה דמוניזציה במיוחד לאחר חורבן בית המקדש.
בספרות האגדה הגדילו חז"ל לזהות את הנבל ב כעשו: .
בתורה לא מסופר במדויק על מותו של עשיו אך מדרשים ומפרשים אחרים מספרים על כך
על פי המסורת קבור ראשו של עשו במערת המכפלה – לצד קברו של יעקב.
בנוסף, ישנם מספר דעות על מותו של עשו.
ביניהם בתלמוד הבבלי מסכת סוטה דף י"ג עמוד א' מסופר שכשבני יעקב רצו לקבור את אביהם, עשו עיכב אותם על מנת שיראו לו את השטר מכר של מערת המכפלה ששייך להם .
אך חושים בן דן שהיה כבד שמיעה לא הבין על מה מתעכבים בקבורת יעקב וערף את ראשו של עשו.
ישנם פירושים נוספים למותו של עשו.
ביניהם של "מדרש תנחומא" וכן "תלמוד ירושלמי" .
חז"ל עומדים על כיבוד האב המופלא של עשו ואומרים כי לא היה אדם שכיבד את אביו כפי שכיבד עשו את יצחק.
גם כאשר רצה להרוג את יעקב לאחר שזה לקח בעורמה את ברכתו תכנן לעשות זאת רק בימי אבל אביו, וכל ימי חייו דאג לספק לו בשר ציד.
אמנם, בתרגום יונתן בן עוזיאל מפרש לשלילה את ההתאפקות הזאת למותו של יצחק:
עשו לא רצה שיצחק יעשה מה שאדם הראשון וחוה עשו אחרי שקין רצח את הבל (ומאוחר יותר, נרצח בעצמו) - להוליד בן חדש (שת).
הוא רצה לוודא שלא יהיה יורש אחר מלבדו.
שירה של יהודית כפרי "עשו" עוסק בכאבו של עשו בשל חוויית האפליה הקשה מצד אמו רבקה.
האמן יעקב שטיינהרט יצר חיתוך עץ של יעקב ועשו בשנת 1950. ציור זה מציג את פגישתם של יעקב ועשו המתוארת ב – .
עשו מופיע גם באיוריו של נחום גוטמן: "עשו איש יודע ציד" ו"יעקב ונזיד העדשים".
בין יצירותיו של חיים נחמן ביאליק מצויות שתיים הקרויות בשם "יעקב ועשו".
האחת, ידועה פחות, ארוכה ודרמטית, נכללת בין שיריו הראשונים, והיא נכתבה עוד בשבתו בוולוז'ין בשנת תרנ"א (1891).
השנייה, קלילה יותר ומוכרת יותר, היא תרגום-עיבוד לעברית של השיר "גייט אַ גוי אין שענקל אַרײַן" (הגוי הולך לבית המרזח) שיר עם ידוע ביידיש, המצביע על עליונותו של יעקב בהשוואה אל עשו, כאנלוגיה לעליונותו של היהודי שומר המצוות במזרח אירופה לעומת שכנו הגוי הסלאבי השיכור והאלים.
יצירה שנייה זו נכתבה ככל הנראה בשנת תרפ"ב (1922) וראתה אור לראשונה בשנת תרפ"ג, תחת הכותרת "פזמון עם" בעיתון "על המשמר".
לשיר לחנים נוספים שבוצעו על ידי מרדכי הרשמן, ובשנת 1984 על ידי אריק איינשטיין באלבום "פסק זמן", לחן שם טוב לוי.
עשו הוא ההשראה לשיר "גנב" של אביתר בנאי.
ניתן לראות זאת במיוחד במילים האחרונות בשיר: "העולם הזה, האדום אדום הזה".
סיפור יעקב ועשיו עשוי להיות קשור לסיפורי המיתולוגיה הפיניקית שהעלה על הכתב סכניתן ותרגם פילון איש גבל אודות 'אוסוס' המתמחה במקצועות עיבוד העור ויחסיו המורכבים והמתוחים עם אחיו מייסדה של העיר צור - 'היפסורניוס' ("שמים רמים").
הצעה אחרת מקשרת את השם הפיניקי אוּסוס להגייתו בשפה היוונית: אוּ-זוּ / אוּ-שׁוֹ, כשמה של ההתיישבות ששכנה ממול העיר צור.
מוטיב התיאומים והתחרות ביניהם ידועים מספרות עמי העולם הקדומה.
מוטיבים אלה מתארים שניות ושונות ברמה בסיסית בין אחים, שבאות לרמז על פיצול שבטי לשתי יחידות.
הניגוד בין שני הבנים התאומים בא לידי ביטוי בקווים פיזיים: הטיפוס השלילי מעורר דחייה מכוסה שיער, שערו וגון פניו אדומים, ובלשון הכתוב: "שעיר ואדמוני".
פרק כה מפסוק יט ועד סופו רצוף הסברים אתנוגרפיים.
השמות יעקב ואדום, ואף עליונותו של יעקב על עשו, באים כאן על הסבריהם: יעקב הרועה הוא תם ויושב אוהל, לעומת עשו אחיו הציד, המוציא את מחייתו מקשתו ().
בעוד עשיו אורב בשדה לחיות ושופך את דמן, מטפל יעקב במסירות בצאן כשהאלימות ממנו והלאה (), ולכך מכוון הכתוב בתארו את יעקב כ"איש תם".
ייתכן כי קשרים אפשריים של יהודה עם ענף משבטי עשו - (קינזי), השוכנים בחברון, באים לידי ביטוי במספר פסוקים בתנך: קשרים אלו נרמזים גם ב; ב; ו.
דמותו של עשיו בתנ"ך מזכירה את ישמעאל המתואר כפרא אדם, וכ"רבה קשת" () עשיו מגלם את דמות הפרא חסר התרבות, הבא לידי ביטוי באפוס המסופוטאמי בדמותו של אנכידו, בן זוגו של גלגמש.
בדומה לעשו, גם אנכידו שעיר בגופו ופרא בהתנהגותו.
המזכירה את עשיו ויחס הזלזול שלו כלפי זכות הבכורה, ונכונותו למכרה בנזיד עדשים - מעידים על דפוסי התנהגות המשקפים נון-קונפורמיזם אינהרנטי.
עֲשָׂהאֵל בֶּן צְרוּיָה, דמות מקראית, היה מגיבוריו של דוד המלך ואחד מבני צרויה המוזכרים בספר שמואל ב' (עשהאל מוזכר בעיקר בפרק ב').
לפי ספר דברי הימים הייתה צרויה אחות דוד, ולפיכך היו עשהאל ואֵחיו אחיינים שלו.
על עשהאל סופר שהיה קל רגלים כצבי: .
במהלך המלחמה בין צבא איש בושת לצבא דוד בבריכת גבעון (שהחלה כ"משחק" כלשון התנ"ך), רדף עשהאל אחרי אבנר בן נר.
אבנר הפציר בו שירפה ממנו, מאחר שאם ימיתו, לא יוכל "לשאת פניו" אל יואב אחיו.
משסירב עשהאל, הרגוֹ אבנר בחניתו.
מאוחר יותר נקם יואב את נקמת עשהאל אחיו, והרג את אבנר.
יואב היה שר הצבא של דוד המלך ואילו אבנר בן נר היה שר צבאו של שאול המלך, ושל בנו איש בושת.
על שמו נקרא היישוב עשהאל בהר חברון.
עשיית עושר ולא במשפט, או עשיית עושר, הוא שם כללי למספר עילות תביעה משפטיות שלא נופלות במסגרת דיני החוזים, דיני הנזיקין או מערכת דינים אחרת של המשפט האזרחי.
עשיית עושר ולא במשפט, משמעותה שצד אחד מתעשר על חשבון הצד האחר, כשהדבר לא מגיע לו.
הדוגמה הקלאסית היא טעות בחישוב, אשר בעקבותיה יש צד אחד אשר מתעשר, אבל יש גם צד אחר אשר מפסיד.
דיני "עשיית עושר" הם ענף משפטי, שעומד בין דיני החיובים לבין דיני הקניין.
דיני עשיית עושר בישראל מעוגנים ב.
חוק עשיית עושר ולא במשפט
(סעיף שכותרתו "חובת השבה") קובע את מהות העילה:
החוק מחייב את מי שהתעשר שלא כדין, על חשבון מישהו אחר, להשיב את ההתעשרות לבעליה.
לעילה זו שלושה יסודות תאורטיים:
התעשרות: מדובר על גידול בכמות נכסיו של הזוכה, כולל אפשרות עתידית להתעשרות.
שלא על פי זכות שבדין: שלא מכוח דין, חוק או מכוח חוזה.
על חשבון המזכה: התעשרות של הזוכה מנעה התעשרות של המזכה.
אם אדם אחד הרוויח וחברו לא הפסיד, אין להשיב את ההתעשרות.
מצב זה מכונה במשפט העברי .
מנוסח באופן כללי ולכן הוא משמש בסיס לעילות תביעות במגוון מצבים.
כך למשל הוא חל על מצבים בהם הזוכה נטל מרכוש המזכה וכן על מצב שבו המזכה העניק מיוזמתו את ההתעשרות לזוכה.
כל תביעה בעשיית עושר ולא במשפט נדרשת לקיים את יסודות העיקרון הכללי שמעוגן בסעיף 1 לחוק - בין אם היא מבוססת על חוק עשיית עושר ולא במשפט, ובין אם היא נמצאת בחוק אחר.
בנוסף על העיקרון הכללי, החוק קובע שתי עילות פרטניות המקימות זכות להשבת ההתעשרות.
המשותף לשתי העילות הוא שבשתיהן המזכה הוא שהביא להתעשרות.
קבוצה אחת של מצבים מעין אלו הם מצבים בהם המזכה פרע חוב של אדם הזולת מיוזמתו.
קובע כי גם "המתנדב" זכאי לתבוע השבה, כל עוד לא הייתה סיבה סבירה לזוכה להתנגד לפירעון החוב.
עילה נוספת נוגעת לפעולת הצלה.
מדובר במצב בו אדם פועל להצלת גופו או רכושו של הזולת.
על-פי , המזכה זכאי לדרוש החזר הוצאות פעולתו.
פרופ' דניאל פרידמן, הציע שהחזר ההוצאות צריך לכלול גם שכר ראוי למציל, במטרה לתמרץ הצלה.
החוק מכיל סעיפים שמטרתם לאזן בין העיקרון המנחה לחריגים ולפיכך בתי המשפט בישראל נדרשים באופן תדיר לפרשנות החוק לאור טענות של צדדים בהליכים משפטיים ליישום עקרונות החוק או להפרתו.
מצויים שני הסייגים העיקריים לזכות:
אם ההתעשרות לא הביאה לחסרונו של המזכה (הייתה על חשבונו), בית המשפט רשאי לפטור את הזוכה מן ההשבה או לפטור אותו חלקית.
בית המשפט רשאי לפטור את הזוכה מההשבה (באופן מלא או חלקי) על בסיס שיקולים של צדק והוגנות.
בנוסף, מעניק לזוכה זכות "קיזוז".
המשמעות היא שהזוכה לא נדרש להשיב את ההתעשרות כולה, אלא הוא רשאי לנכות הוצאות שהוציא על מנת להתעשר.
הזכות לנכות הוצאות מגנה על הזוכה ממצב בו בגין השבת ההתעשרות הוא עצמו יימצא בהפסד.
הסעד העיקרי שדיני עשיית עושר ולא במשפט מקנים הוא סעד ההשבה (השבת ההתעשרות).
להשבה זו שתי צורות -
השבה בעין - כאשר מדובר בנכס ממשי יש להשיבו.
השבת שווי - כאשר מדובר בהתעשרות הונית מופשטת, יש להשיב את הסכום הכספי האמור.
בנוסף, במצבים בהם לא ניתן להשיב את מושא ההתעשרות (למשל במצב של "הצלה", כפי שפורט לעיל), יש להשיב את שוויה של ההתעשרות.
בנוסף לסעדי ההשבה הרגילים, בפסק דין אדרס קבע בית המשפט העליון כי ניתן ליטול את רווחי המפר חוזה שנוצרו לו עקב ההפרה ולהעבירם לנפגע מכוח דיני עשיית עושר (השבה במובן הרחב).
בית המשפט הגיע לתוצאה זו על ידי פרשנות מרחיבה של עיקרון עשיית עושר.
דברי חקיקה רבים כוללים הוראות השבה של דיני עשיית עושר ולא במשפט:
חוק החוזים (חלק כללי), תשל"ג-1973: קובע כי חלה חובת השבה במקרה של ביטול החוזה בשל פגם בכריתתו.
בנוסף, סעיפים 56 ו-59 מסדירים את היחסים בין מספר נושים או מספר חייבים, כאשר אחד מהם פרע או גבה את מלוא החוב.
חוק החוזים (תרופות בשל הפרת חוזה), תשל"א-1970: קובעים זכות השבה במקרה של ביטול או סיכול החוזה.
חוק ניירות ערך, התשכ"ח-1968: קובע כי שימוש במידע פנים של החברה מקנה לחברה זכות לתבוע השבה של הרווחים שהופקו מן השימוש במידע הפנים.
חוק הפטנטים, תשכ"ז-1967: קובע כי במקרה של הפרת פטנט, בעל הפטנט זכאי לרווחים שהופקו בשל הפרת הפטנט.
רווחים אלו מהווים את ההתעשרות של מפר הפטנט.
חוק הערבות, תשכ"ז-1967: מורה כי ערב שפרע חוב של החייב, זכאי להשבה מהחייב.
החוק הוא דוגמה לחקיקה ראשית במשפט הישראלי המבוססת על עקרונות המשפט העברי, שגם על פיו אין זה מוסרי ואין זה חוקי לנצל טעויות או מצבי ביניים על מנת להתעשר על חשבון הזולת.
מעבר למהותו, גם שמו של החוק הוא מן התנ"ך: .
נקודה מעניינת ניתן לראות בסעיף 5(ג) לחוק, הקובע כי אין להתחשב בהתנגדותו של הניצול כשמדובר בהצלת נפש והמציל יהיה זכאי להשבת הוצאותיו למרות התנגדות הניצול.
סעיף זה מאמץ את פסקו של המהר"ם מרוטנבורג והופך אותו להוראת מחייבת, זאת בניגוד לגישת המשפט האנגלי אותה דחה הסעיף.
עקרונות המשפט העברי מלווים את דיוני הכנסת בנוגע לחקיקת החוק בצורה משמעותית ומעצבים את החוק על פיהם.
בעילת עשיית עושר נעשו שימושים רבים בענפי משפט מגוונים.
בין השאר בדיני קניין רוחני, במסגרת דיני התאגידים לשם השבת רווח כתוצאה מהפרת חובת אמון, במערכות דינים אחרות שכוללות נאמנות, השבת התקבולים במקרה של הפרת חוזה במסגרת דיני החוזים, השבת תשלומי מסים ששולמו יתר על המידה ועוד.
בשימושים הרבים שבתי המשפט עשו בעילה, ניתן לה מעמד של עילה רחבה ובעלת עילות משנה, אשר חולשת על ענפי משפט רבים.
נשיא בית המשפט העליון לשעבר, אהרן ברק הגדיר את דיני עשיית העושר כך: "חלים דיני עשיית עושר ולא במשפט - כמעין נשר גדול הפורש כנפיו - על כל הדינים השונים".
הרחבה זו ספגה ביקורת במאמר מאת פרופ' יצחק אנגלרד בשם "כנפי הנשר הדורסני", שבו טען שהעילה התרחבה יתר על המידה.
במאמר נכתב: "לפי תפיסתי, חוק עשיית עושר ולא במשפט הוא בעל תחולה משנית (סובסידיארית), ובניגוד לדעה המקובלת כיום, אין לראות בו מקור של דוקטרינות כלליות החלות בכל מקום, כל עוד אין הוראה מפורשת נוגדת."
במסגרת הצעת חוק דיני ממונות (הקודיפיקציה הישראלית) מתוכננים שינויים בדיני עשיית עושר.
אחד השינויים המוצעים הוא הוספת תשלום שכר ראוי למי שנקט בפעולות הצלה לשמירה על חייו, שלמות גופו, בריאותו, כבודו או רכושו של הזולת.
עשוראא הוא היום העשירי בחודש מוחרם, החודש הראשון בלוח השנה המוסלמי.
בקרב הסונים הוא ידוע כיום של צום שאינו חובה, אולם הוא ביטוי לאדיקות דתית (صيام التطوّع, "ציאם אלתטווע").
בקרב השיעים הוא ידוע כיום אבל על מות האימאם חוסיין בן עלי.
צום עשוראא בראשית האסלאם ובסונה
מסורות מוסלמיות מספרות כי צום עשוראא הוא הצום הראשון שעליו ציווה מוחמד עוד בטרם נקבע צום רמדאן.
הקוראן עצמו קובע: "המאמינים, צוויתם על הצום כשם שצוו אלה שקדמו לכם, למען תהיו יראים" (סורת אל-בקרה, פסוק 183).
הביטוי "אלה שקדמו לכם" מתייחס לדעת רוב הפרשנים המוסלמים אל היהודים.
אחת המסורות המובאות בהקשר זה אומרת:
עבדאללה בן עבאס (בן דודו של מוחמד) מזהה את צום עשוראא עם צום יום הכיפורים ביהדות, ואף מביא מסורת בקשר ליום הכיפורים שאינה מקובלת היום ביהדות, אם כי ייתכן שאמנם הייתה מקובלת בקרב יהודי אל-מדינה במאה השביעית לספירה.
אולם עוד במאה התשיעית התחילו חכמי דת מוסלמים אחדים לטעון שיום העאשוראא אינו קשור ליום הכיפור אלא לחג קדום שהיה נפוץ בקרב הערבים לפני האסלאם.
הטענה באה על רקע הפולמוס הדתי שהתקיים בין האסלאם ובין היהדות והנצרות.
חלק מחכמי הדת הנוצרים והיהודים ראו שהנביא מוחמד הושפע רבות ממצוות דתיות מתוך היהדות.
הדעה הזאת נראתה בעיני חכמי דת מוסלמים כפגיעה בלגיטימיות של הדת המוסלמית כדת אלוהית שלא ספגה השפעות של בני אדם.
לפיכך, בתקופה הזאת טענו חכמי דת מוסלמים שמצוות הצום קשורה במנהגים דתיים אשר היו קיימים אצל הערבים לפני האסלאם, ולדעתם, מנהגים אלה היו שרידים מדת אברהם הקדומה.
באסלאם נתפס אברהם כנביא מוסלמי שקדם לנביא מוחמד ואשר ייסד את היהדות ואת הנצרות.
בהתאם לתפיסה הזאת, האסלאם הוא זה שהשפיע על הדתות האחרות ולא להפך.
מסורות כאלה יוחסו בפועל לשבט קורייש:
לפי מסורת זו, מקשרת עאישה (אשתו השנייה של מוחמד) בין צום עשוראא לבין מסורת שהייתה נהוגה בשבט קורייש.
שבט קורייש, שמוחמד נמנה עמו, מיוחס לישמעאל בן אברהם, ולפיכך נראה כי מסורת זו רומזת לכך ששבט קורייש שמר על מנהגי אברהם, אשר הועברו לערבים באמצעות ישמעאל.
נראה כי רצונם של המוסלמים לתת ייחוד דתי לדת המוסלמית שנראתה בראשיתה דומה ליהדות הביא לקביעת צום הרמדאן כצום חובה (סורת אל-בקרה, פסוק 185), בעוד צום עשוראא, שנקשר בדתו המקורית של אברהם, נותר כצום רשות בלבד.
רצונם של המוסלמים להיבדל מן היהודים ומן הנוצרים בא לידי ביטוי גם במסורת אחרת מפי אבן עבאס.
על-פי המסורת הזו אמרו המוסלמים הראשונים למוחמד כי ציוויו לצום בעשוראא גורם להם להידמות ליהודים ולנוצרים.
לפיכך הורה להם כי בשנה הבאה יצומו גם ביום התשיעי של חודש מוחרם, אולם הוא מת בטרם עלה בידו לקיים את דבריו בעצמו.
על-פי המסורת שמביא אבן עבאס אמר מוחמד בטרם יצאה נשמתו: "לו נשארתי בחיים הייתי צם גם ביום התשיעי".
בהסתמך על המסורת מפי אבן עבאס, קיימת השקפה מוסלמית הקובעת שלוש דרגות לצום עשוראא:
צום בן שלושה ימים בין ה-9 ל-11 בחודש מוחרם.
צום בן יומיים בין ה-9 ל-10 בחודש מוחרם.
צום בן יום אחד ב-10 בחודש מוחרם.
בהקשר זה מכונה היום התשיעי בחודש מוחרם "תאסועאא" (تاسوعاء).
צום עשוראא נהוג כיום רק בקרב מוסלמים סונים אדוקים שרואים בו ביטוי לדבקות בדת.
רוב המוסלמים אינם מקיימים אותו.
יש מוסלמים הרואים ביום זה הזדמנות לפצות על ביטול חלק מצום רמדאן עקב נסיעה הכרחית או מחלה.
מנהג זה ניכר במיוחד אצל נשים, כיוון שבאסלאם ימי המחזור החודשי נחשבים כימים של טומאה שבהם אסור לצום, ולפיכך הן נאלצות לבטל חלק מצום רמדאן לעיתים קרובות.
האפשרות לפצות על ביטול צום רמדאן באמצעות צום בימים אחרים נזכרת בקוראן (סורת אל-בקרה, פסוק 185), אולם הקוראן אינו מציין את צום עשוראא דווקא כהזדמנות לכך.
ביום עשוראא של שנת 61 להג'רה (10 באוקטובר 680) יצא חוסיין, בנו הצעיר של עלי בן אבי טאלב (הח'ליף הרביעי) ונכדו של מוחמד, לתבוע את השלטון באימפריה המוסלמית מידי הח'ליף יזיד בן מועאויה, שתפס את השלטון לאחר מות אביו.
תומכיו של חוסיין היו השיעים, שסברו שהח'ליפות חייבת להימסר רק לבני משפחתו של מוחמד.
חוסיין יצא להתייצב בראש תומכיו בכרבלא ובכופה, אולם תומכי יזיד בן מועאויה שלחו צבא גדול נגדו.
צבאו של יזיד השתלט על חוסיין ותומכיו וטבח בו וב-70 איש ממשפחתו של מוחמד.
השיעים מציינים איפוא את יום עשוראא כיום אבל על מות חוסיין, היורש הראוי למוחמד, בכרבלא.
מנהגי האבל כוללים תהלוכות שבהן קורא הקהל בשמו של חוסיין.
יש שיעים שאף מקיימים מנהגי הלקאה עצמית: מצליפים בעצמם או פוצעים את עצמם עד זוב דם ואף חותכים את גופם בסכין לאות אבל וחרטה על כך שאבותיהם לא מנעו את הטבח בחוסיין.
מנהג זה נקרא "תטביר" והוא הפך להיות המנהג המזוהה ביותר עם תהלוכות העשוראא מחוץ לעולם המוסלמי.
בקרב חלק מהמאמינים השיעים אף השתרש מנהג לשתף גם את ילדיהם ב"תטביר" ולחתוך את פניהם, דבר שאותו גינו חכמי דת.
אזכור מותו של חוסיין מלווה לעיתים קרובות ב"תברי" (تبري) - גינויים וחרפות כלפי שושלת בית אומיה שעמה נמנה הח'ליף יזיד בן מועאויה, וכלפי שלושת הח'ליפים שקדמו לעלי, אשר גזלו כביכול את הח'ליפות ממנו.
ביטויי האבל של השיעים יצרו תמיד מתיחות בינם לבין הסונים.
מתיחות זו גולשת לאלימות בתקופות של עימות פוליטי בין הסונים לשיעים, בפרט במקומות שבהם חיות הקהילות זו בצד זו - בדרום עיראק ובדרום לבנון.
בעת החדשה, לאור המודרניזציה שעברו השיעים, טענו חלק ניכר מחכמי ההלכה השיעים שטקסי ה"תטביר" אסורים מבחינה דתית וגורמים לפגיעה בתדמיתם של השיעים.
למרות התנגדותם של חכמי הדת השיעים לעריכת טקסי אבל שנועדו לפגוע בגופו הפיזי של האדם, הרי מרביתם של השיעים כיום מקפידים לשמור על טקסים אלה, המהווים סמל מבחין מרכזי בין הסונים לבין השיעים.
במקומות אחרים ניסו ליזום חכמי הדת חלופות לטקסים האלימים.
בלבנון, ניסה חסן נסראללה ליזום מבצע תרומות דם לחולים ופצועים אשר זקוקים למנות דם, לרגל יום העשורא.
הטקס המרכזי ששימש לשחזור מאורעות כרבלא הוא ה"תעזיה" (تعزية), שבמסגרתו מומחזים האירועים באמצעות ייצוגים תיאטרליים.
במשך השנים מופעי התעזיה ציינו את סבלם של חוסיין ואנשיו ולא התמקדו בהתנהגותו האופוזיציונית או החתרנית.
טקסי הזיכרון שידרו עצב, ולקח פוליטי פסיבי של מניעה מהתנגדות לשלטון.
נוסע איטלקי שביקר באיראן של המאה ה-17 אף תיעד קריאות שבח לשאה במהלך הטקסים.
כך קרה שהאתוס סביב כרבלא היה אחד הגורמים העיקריים לפסיביות הפוליטית השיעית.
החל משנות ה-60 של המאה ה-20, במקביל לרפורמות החילון של השאה באיראן, חל שינוי נרטיבי במסגרתו הגישה הפסיבית הוחלפה בגישה אקטיביסטית-מרדנית.
קריאה מרדנית שכזו של טקסי העשוראא התרחשה באירועים קדומים יותר (למשל, כשכיתרו הכוחות המלוכניים את העיר תבריז ב-1909), אולם היו אלה יותר אירועים נקודתיים, שלא סחפו את ההמונים מעבר לגבולות הרטוריים והפרפורמטיביים של האתוס סביב אירועי כרבלא.
טקסי העשוראא סייעו למאבק האסלאמיסטי באיראן, ושמשו נשק בידי ח'ומייני בקרב על המהפכה של 1979. לאחר המהפכה היו לטקסי העשוראא תפקיד מרכזי בטיפוח תרבות ההקרבה העצמית (אסתשהאד ), לה היה זקוק ח'ומייני בתקופת מלחמת איראן–עיראק.
מאז המהפכה האסלאמית באיראן נעשה ניסיון למתן את מנהגי ההלקאה העצמית שליוו את טקסי העשוראא.
אמנם ח'ומייני לא אסר את ה"תטביר", אך גם לא דיבר בטובתו וטען שלא נכון לקיים את המנהג כיום.
לעומתו האייתוללה עלי חמינאי, המנהיג העליון של איראן בהווה, התנגד נחרצות ל"תטביר" ואף הוציא פתווה האוסרת על קיום המנהג.
עשיים (שם מדעי: Tineidae) היא משפחה בסדרת הפרפראים ובקבוצה שאינה טקסונומית המכונה עשים.
במשפחה זו כ-2000 מינים הנפוצים בעיקר באזורים בעלי אקלים טרופי ואקלים סובטרופי.
באנגלית מכונים clothes moths - "עשי הבגדים".
במקרא כונה בשם "רקב", מכונה לעיתים בעברית "סס"
מרביתם בעלי גוונים אחידים ובצבעים אפור, חום, לבן ושחור.
אורך גופם הוא עד 10 מ"מ.
הזחלים של משפחה זו ניזונים משאריות חומרים אורגניים על צורותיו השונות: צמר, כותנה, חומרים קרניים, פירות יבשים ורקובים ופטריות.
בשל מזונם, שמהווה פגיעה בכלכלתו של האדם, הם מוגדרים כמזיקים.
נציגי המשפחה המוכרים ביותר הם:
חלוקתה הטקסונומית של המשפחה נראית כך:
למרות הנאמר, קיימים פרפראים רבים המכונים עש או סס, ואינם ממשפחה זו.
לדוגמה עש התפוח או ססמבריק.
העָשים (שם מדעי: Heterocera) הם קבוצה פראפילטית בתוך סדרת הפרפראים.
מבחינה טקסונומית, אין הבדל בין פרפרים לעשים.
ההבדל הוא מורפולוגי והתנהגותי בעיקר ולכן המונח מוגדר על דרך השלילה - כל הטקסונים בסדרת הפרפראים שאינם פרפרים, הם עשים, כיום ידועים יותר מ-160,000 מיני עשים בעולם.
רוב מיני העשים הם יצורים ליליים ("פרפרי לילה"), אך ישנם גם מינים הפעילים במהלך היום או בשעות הדמדומים.
עשים רבים, כמו עש הצועני, מהווים מזיקים קשים לגידולים חקלאיים, בשלב הזחל שלהם.
עשים ידועים ממשפחת העשיים הם עשי הבגדים, המזיקים לאריגים.
מינים אחרים של עשים מועילים לחקלאות, ואף מתורבתים - הידוע שבהם הוא טוואי המשי, המפיק את סיבי המשי.
לעשים חשיבות רבה גם במערכות אקולוגיות.
בין השאר, הם משמשים כמאביקים של פרחים שונים.
העש הכבד בעולם, עש העץ הענק שוקל עד 30 גרם.
עש הקיסר הוא מהגדולים בעולם מגיע ל-255 מילימטר.
שטח כנפיים של עש הרקולס מגיע ל-265 סנטימטר רבוע.
עשות אשקלון תעשיות בע"מ היא חברה העוסקת בייצור של מערכות מבוססות גלגלי שיניים, גלים למנועי סילון, ממסרות לשימושים צבאיים, תעופתיים, רכבי שטח וציוד בניה.
היא מתמחה בייצור חלקי מכונות מטונגסטן, במערכות הנעה וחלקי חילוף לרכב קרבי משוריין, לצד פיתוח וייצור של מכלולים ורכיבים לתעופה.
החברה שוכנת באשקלון ומועסקים בה כ-500 עובדים.
חברת-הבת של עשות אשקלון, "Reliance Gear Corporation", שוכנת בשיקגו, ומשמשת כזרוע של "עשות אשקלון" בשוק האמריקאי.
היא מתמחה בייצור גלגלי שיניים מיוחדים ובשחזור גלגלי שיניים לצורך ייצור חלקי חילוף, משרתת לקוחות מקומיים בארצות הברית ואת חברת האם.
החל מיוני 2022 החברה נמצאת בשליטת קרן פימי לאחר שקודם לכן הייתה חברה-בת של תעש מערכות.
ראשית החברה בהקמת מפעל, החל משנת 1958, על ידי חברת קייזר אילין, לייצור חלקי חילוף שונים ובעיקר ייצור תמסורות עבור כלי-רכב שהרכיבה בישראל.
בשנת 1967 רכשה ממשלת ישראל את המפעל, לאחר שנקלע לקשיים כספיים, במטרה להמשיך ולייצר חלקי חילוף ומכלולים לכלי רכב בישראל, והוא הפך לחברה ממשלתית "עשות אשקלון תעשיות" שהוקמה לשם כך, כחברה בת של "התעשייה הצבאית" (תע"ש).
בשנת 1969 החלה החברה לייצר סרנים עבור חברת הרכב הישראלית אוטוקרס.
אך רוב הייצור שלה הופנה למערכת הביטחון, בין השאר במחצית השנייה של שנות ה-70 החלה לייצר מתלים, תמסורת רכיבי הינע ופגזים חודרי שריון קינטיים עבור טנק המרכבה.
בשנות ה-80 הרחיבה החברה את סל המוצרים שלה, היא החלה לייצר מכלולים לענף התעופה, בנוסף ייצרה טרקטור בשיתוף קואופרטיב "גרנות".
בתקופה זו גם החלה להפנות חלק ניכר מהייצור לייצוא, בין השאר סיפקה רכיבים לחברות וולוו משאיות ובואינג.
בשנת 1992 הונפקו ניירות הערך של החברה בבורסה לניירות ערך בתל אביב, אך רק כ-12.5% ממניות החברה נמצאו בידי הציבור.
בשנת 1998 החלה החברה לספק רכיבים למנועי סילון עבור חברת רולס-רויס הבריטית; חוזה שחודש מאז מספר פעמים.
באוגוסט 2003, ועדת השרים לענייני הפרטה אישרה את הצעתו של שר האוצר בנימין נתניהו להפרטת החברה, שכללה מכירה של כל מניות המדינה בחברה, כמקשה אחת, למשקיע או לקבוצת משקיעים.
במהלך 2004 הוכן מכרז ההפרטה והוא פורסם בנובמבר 2004, לאחר אישור של ועדת הכספים.
במכרז זכתה קבוצת משקיעים בראשות יו"ר הכנסת לשעבר אברהם בורג, תמורת 16.5 מיליון שקל.
אולם תחקיר של "ידיעות אחרונות" מספטמבר 2005 עלה החשד כי במימון הרכישה השתתפו שני אישים שהואשמו במרמה ובהונאה, ונאסר עליהם לרכוש את המפעל ובהוראת מבקר המדינה, מיכה לינדנשטראוס, הוקפאה הפרטת עשות אשקלון.
בדצמבר 2005 אישרה ועדת השרים לענייני הפרטה את המכירה, לאחר שקבוצת הרוכשים הודיעה שלא תסתייע במימון של השניים החשודים בפלילים.
אך המחלקה הכלכלית בפרקליטות המדינה החליטה להמשיך בחקירה, בטענה שבורג משמש כ"איש קש" של השניים למרות הכל.
בנובמבר 2006 נסגר תיק החקירה בעניין, אך המכירה בוטלה.
אחד השותפים בעסקה עתר לבג"ץ נגד ביטול העסקה, אך עתירתו נדחתה.
בשנת 2007 זכתה החברה במכרזים של משרד הביטחון לייצור מערכות הנעה לטנק המרכבה סימן 4 ולנגמ"ש ה"נמר" בהיקף 46 מיליון דולר וכן במכרז למיגון נגמ"שי נמר.
בשנת 2011 רכשה "עשות אשקלון" את חברת ".Reliance Gear Corp" מארצות הברית.
בשנת 2013 החליטה הממשלה מחדש על הפרטת החברה, כחלק מהפרטת תעש מערכות.
חלק ממניות החברה היה ישירות בידי מדינת ישראל, וגם מרבית מניות החברה האם, תעש מערכות, היו בידי המדינה.
בנובמבר 2018, עם מכירת תעש מערכות ל"אלביט מערכות", העבירה המדינה את מניותיה ב"עשות אשקלון" לתעש מערכות, ו"עשות אשקלון" חדלה להיות חברה ממשלתית.
באוקטובר 2021 רכשה קרן פימי מ"אלביט מערכות" 85% מהבעלות בעשות אשקלון, תמורת 285 מיליון ש"ח.
באפריל 2024 רכשה "עשות" את חברת "אי.די.סי", שמייצרת רכיבים לטנק מרכבה ולנגמ"שי נמר, תמורת 46 מיליון שקל במזומן ובמניות.
ביולי 2025 הפניקס רכשה מקרן פימי 7% ממניות עשות.
עשינו עסק היה שעשועון טלוויזיה נושא פרסים בהפקת ערוץ 2 ששודר בין השנים 1994–1996. השעשועון מבוסס על פורמט אמריקאי בשם "Let's Make a Deal", אשר שודר בארצות הברית משנות השישים ועד שנת 2003 וזכה להצלחה רבה יחסית לאורך השנים.
גרסאות נוספות של השעשועון שודרו גם בארצות נוספות.
מנחי השעשועון היו אברי גלעד וצביקה הדר.
כל פרק הורכב ממספר "הצעות עסקיות" בין מנחה התוכנית לבין משתתפים שונים מהקהל.
המשתתפים בקהל נבחרו באופן אקראי על ידי המנחה לאורך התוכנית.
הפורמט של התוכנית שודר בווריאציות שונות.
בפורמט הפשוט ביותר, ניתן למתחרה בהתחלה פרס יקר ערך, והמנחה הציע לו להחליף את הפרס בפרס אחר - המילכוד הוא שהפרס המוצע כתחליף הוסתר.
לעיתים הפרס הוסתר מאחורי אחד מתוך שלושה וילונות על הבמה, לעיתים באחת משלוש קופסות אשר הוצבו על הבמה, ולעיתים בתוך קופסות קטנות אשר הובאו לקהל.
לעיתים הפרס אותו קיבל המשתתף בהתחלה היה גם מוסתר.
הפורמט השתנה רבות לאורך התוכנית.
הפרסים אשר הוצעו בתוכנית היו פרסים יקרי ערך כגון מוצרי אלקטרוניקה, רהיטים, ואף מכוניות.
מאחורי הווילונות הנוספים בהם לא היו פרסים נהגו להציב דחלילים.
בנוסף, בסיום התוכנית, בעוד הכתוביות רצו על המרקע, נהג המנחה לנהל "עסקאות" מהירות עם משתתפים אקראיים מהקהל.
העסקאות כללו בדרך כלל הצעות של מתן כסף למשתתפים אקראיים מהקהל תמורת פריטים מסוימים בבעלותם.
בישראל שודרה התוכנית במסגרת שידורי הזכיינית רשת בערוץ 2 בשנים 1994–1996. את התוכנית הנחה בתחילה אברי גלעד, ולאחר שפרש מהנחיית התוכנית בסיום העונה השנייה, החליף את מקומו צביקה הדר למשך העונה השלישית.
כל תוכנית בעונה של צביקה הסתיימה, כשצביקה היה מפלח מוצר כלשהו מהתכנית (בין אם זה תכשיט לבין מכונת כביסה) תחת עינו של המאבטח זבולון (זבולון מושיאשווילי).
ב-24 בנובמבר 2025 פרסם כתב הבידור והרכילות ערן סויסה מעיתון ישראל היום כי השעשועון עשוי לחזור למסך
ב"קומדי סטור" במכת השעשועומניה, צביקה הדר (טרם הנחה את הדבר האמיתי) שיחק מעסיק שמשחק עם עובדיו את המשחק ביום קבלת המשכורת.