tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתקופה זו הוציא את הרומן שלו, "מלוזינה" והתוודע אל המשוררים ריינר מריה רילקה והוגו פון הופמנסטאל.
משנת 1898 היה מבקר תיאטרון בווינה.
בשנת 1901 נשא לאישה את יולי שפייר, שממנה התגרש בשנת 1915. שלוש שנים לאחר גירושיו התחתן שוב, הפעם עם מריה קרלווייס.
אחרי 1906 חי לסירוגין בווינה או באלטאוסזה בשטיריה, שם מת בשנת 1934 לאחר מחלה קשה.
בשנת 1926 נבחר לאקדמיה הפרוסית לאמנות.
הוא התפטר בשנת 1933, ובכך הקדים בדוחק את גירושו על ידי הנאצים.
באותה שנה נשרפו ספריו בכיכר בבל ונאסרו להפצה בגרמניה.
יצירתו של וסרמן כוללת שירה, מאמרים, רומנים וסיפורים קצרים.
האחיות: שלוש נובלות (תרגם מאשכנזית: א.
איש נדד למקסיקו, סיפור, תרגם מנחם זלמן וולפובסקי), תל אביב, תרצ"ב-1932.
אלכסנדר בבבל: רומן (תרגם: א.
בימי שבתי צבי: סיפור (תרגם מאשכנזית: א"נ גנסין), ברלין: תרע"ג-1913.
כריסטוף קולומבוס : דיוקן (תרגם מגרמנית: דב קמחי), תל אביב: שטיבל 1933.
לאודין ובני ביתו : רומן (תרגם: דב קמחי) תל אביב: הוצאת מצפה, 1935.
הויתו השלישית של יוסף קירקהובן (תרגם: דב קמחי), הוצאת מצפה, תרצ"ה [1934].
(מבוסס על סיפורו האמיתי של קספר האוזר)
אוטוביוגרפיה: חיי כיהודי וגרמני, 1921.
הזהב של פרו/גירונימו די אגליאר תורגם על ידי מ' טמקין, והופיע בספרית תרמיל של הוצאת משרד הביטחון בשנת 1967.
יעקב בוריסוביץ' זלדוביץ' היה פיזיקאי סובייטי יהודי.
בנו בוריס זלדוביץ' היה פרופסור לפיזיקה.
זלדוביץ' היה מחשובי פרויקט פצצת האטום הסובייטית ופצצת המימן שלאחריה.
הוא גילה גם תגליות חשובות בתחומי הספיחה, זרזים, גלי הלם, פיזיקת חלקיקים, פיזיקה גרעינית, אסטרופיזיקה וקוסמולוגיה.
זלדוביץ' נולד במינסק, כיום בבלארוס.
בהיותו בן ארבעה חודשים עברה משפחתו לסנקט פטרבורג, שם התגוררו עד אוגוסט 1941 עת נאלצו להתפנות לקאזאן מאימת הנאצים.
הם התגוררו בקאזאן עד קיץ 1943 וחזרו משם למוסקבה.
במאי 1931, בגיל 17, היה זלדוביץ' לעוזר מחקר במכון לכימיה פיזיקלית שבאקדמיה הסובייטית למדעים, המכון עמו יזוהה עד יומו האחרון.
בשנת 1936 הגיש את הדוקטורט שלו שגילה וניסח את הבסיס התאורטי לתופעות שנצפו בתחום ספיחה וזירוז תגובות.
ב-1939 הוא היה לדוקטור למדעים (פיזיקה ומתמטיקה) לאחר שחקר את נושא חמצון החנקן.
זלדוביץ' גילה את המנגנון הקרוי בכימיה הפיזיקלית "מנגנון NO תרמי" או "מנגנון זלדוביץ'".
בין השנים 1939-1940 הוא חקר עם יולי חריטון את תגובות השרשרת הגרעיניות והגיע להישגים חשובים.
ב-1943 החל להשתתף בפרויקט הפצצה האטומית הסובייטית ועבד עם איגור קורצ'טוב עד אוקטובר 1963.
ביחד עם דוד פרנק-קמנצקי הוא פיתח תאוריה של התפשטות שריפה בתערובת גזים.
הם כתבו מספר ספרים בנושא.
ביחד עם אלכסנדר קומפנייץ בשנת 1955 הם פרסמו ספר על תאוריית פיצוץ.
ב-1952 החל בעבודתו על החלקיקים היסודיים.
הוא חזה את התפרקות הביתא של מזוני P.
יחד עם גרשטיין הבחין באנלוגיה בין הכוח הגרעיני החלש והאלקטרומגנטיות וב-1960 חזה את האפשרות להיעזר במואונים לזירוז היתוך גרעיני.
בשנת 1977 קיבל את מדליית קורצ'טוב בשותפות עם פ.
שפירו, העיטור הגבוה ביותר בתחום הפיזיקה הגרעינית בברית המועצות.
הוא נבחר גם למועצה הסובייטית למדעים והיה ראש מחלקה במכון למתמטיקה יישומית של האקדמיה הסובייטית למדעים מ-1965 ועד ינואר 1983.
בשנת 1965, בגיל 51, החל לחקור בתחום האסטרופיזיקה והקוסמולוגיה.
הוא חקר את תורת התפתחות היקום החם, מאפייני קרינת הרקע הקוסמית, מבנה היקום בקנה מידה גדול וחורים שחורים.
יחד עם רשיד סונייב חזה כי קרינת הרקע בגלי מיקרו צריכה לעבור פיזור קומפטון הפוך.
תוצא זה, המכונה אפקט סונייב-זלדוביץ', ומדידתו מהווים את אחד מאתגרי התצפית המרכזיים של הקוסמולוגיה בת זמננו.
כשרונותיו הרב תחומיים של זלדוביץ' עוררו הערכה רבה בקרב עמיתיו כאיגור קורצ'טוב ואנדריי סחרוב.
סטיבן הוקינג אמר לו "עד שפגשתי אותך כאן, הייתי בטוח שאתה "כותב קולקטיבי" כמו בורבאקי" (משמע, כשרונותיו הרב תחומיים גרמו להוקינג לחשוד שתחת השם זלדוביץ' מתפרסמים מאמרים של מספר חוקרים שונים).
יעקב זיו (נולד ב-14 באוקטובר 1960) הוא עיתונאי ששימש ראש דסק עולם במדור הספורט של עיתון "מעריב" משנת 1993 עד 2012.
זיו נולד בתל אביב, למד בבית הספר אוסישקין ובתיכון עירוני ה', שירת בצבא במשטרה צבאית ובפיקוד הדרום.
ב-1982 סיים קורס עיתונאים בשיתוף מכון וינגייט ובית סוקולוב תחת הדרכתם של ותיקי מדור הספורט של מעריב, שייע פורת ומשה לרר.
הוא החל את עבודתו העיתונאית בשנת 1983 בעיתון "חדשות".
בשנים 1985 עד 1988 כיסה יעקב זיו את פעילות קבוצת הכדורגל הפועל תל אביב.
במקביל, בשנת 1986, החליף את נדב יעקובי כראש דסק עולם במדור הספורט של "חדשות".
ב-1989 הוא נטש יחד עם קבוצה גדולה של כתבים את "חדשות" והם הקימו את עיתון הספורט היומי "עולם הספורט".
לפני מונדיאל 1990 נסגר העיתון ויעקב זיו חזר למדור הספורט של חדשות כשהוא עובד לצידו של ראש דסק עולם עוזי דן.
שבועיים לפני סגירת עיתון "חדשות" על ידי המו"ל עמוס שוקן עבר זיו למדור הספורט של מעריב.
יעקב זיו כיסה את אולימפיאדת אטלנטה, מונדיאל 1998 בצרפת, מונדיאל 2002 ביפן וקוריאה הדרומית, יורו 2004 בפורטוגל, ומונדיאל 2006 בגרמניה.
כתב גם באתר האינטרנט nrg.
לאחר כמה חודשים שב זיו לעיתונות הכתובה ככתב ספורט באתר "ספורט1" בחברה של אלי עזור ופנחס זהבי.
כתב בישראל פוסט וכעת ב"מעריב היום" ו-"מעריב סוף השבוע"], צ'רלטון וסופהשבוע.
יעקב זיו נשוי לשלומית והוא אב לשלושה ילדים.
יעקב זרובבל (14 בינואר 1886 - 2 ביוני 1967) היה ממנהיגי מפלגת פועלי ציון שמאל, חבר הוועד הפועל של ההסתדרות, חבר הנשיאות של הוועד הפועל הציוני ונשיאות אספת הנבחרים וחבר הנהלת הסוכנות היהודית.
יעקב זרובבל נולד בפולטבה שבאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה) בשם יעקב ישראל ויתקין.
הוא החל את דרכו כפועל יצור, ומתוך הכרותו המעמיקה עם הוויית הפועלים הצטרף לתנועת פועלי ציון והשתתף בוועידת פולטבה של פועלי ציון, שהתקיימה בשנת 1906. היה חבר מרכז המפלגה בווילנה וחבר הוועד המרכזי של פועלי ציון ברוסיה.
ערך בגליציה את העיתון "דער יידישער ארבייטער".
בעקבות פעילותו הציונית ו"החתרנית" בעיני השלטונות, נאסר מספר פעמים על ידי הממשל הצארי.
ב-1909 שהה בווינה והיה שותף במאמצים לכינוסו של 'קונגרס יהודי עולמי לענייני הגירה', שיזמו פעילים פוליטיים סוציאליסטים-יהודים, חברי מפלגות וארגונים שונים ("מפלגת הפועלים הציונית־הסוציאליסטית (ס.ס.)", "פועלי-ציון" ו"הסיימיסטים").
בשנת 1910 עלה לארץ ישראל והצטרף להנהגת פועלי ציון בארץ ישראל יחד עם דוד בן-גוריון ויצחק בן-צבי.
נבחר להיות סגנו של יצחק בן-צבי בנשיאות מועצת המפלגה.
הצטרף למערכת "האחדות" (ביטאון המפלגה, שבן-גוריון היה מעורכיו הראשיים) ובשנת 1911 (בעקבות ועידת פועלי ציון באותה שנה) מונה לתפקיד העורך הראשי של העיתון ולמזכיר המפלגה.
לאחר שנדון למאסר על ידי השלטון העות'מאני על עבירת צנזורה, נמלט בשנת 1915 לארצות הברית (יחד עם בן-גוריון ובן צבי).
זרובבל המשיך לעסוק בענייני המפלגה, ועם פרוץ מהפכת אוקטובר נסע לרוסיה ומשם עבר לפולין.
בשנת 1920, לאחר הקמת הקומינטרן, הנהיג (יחד עם נחום ניר-רפאלקס) את הפלג שפרש מפועלי ציון והקים את פועלי ציון שמאל.
הוא היה מראשי תנועה זו, פעל מחוץ לארץ ישראל (בעיקר בפולין) ואף ביקר מספר פעמים בישראל, אך כאדם החשוד כקומוניסט מסוכן לא הורשה על ידי שלטונות המנדט הבריטי לחזור ולהשתקע בארץ ישראל עד שנת 1935, אז חזר.
היה ממנהיגי מפלגת פועלי ציון שמאל בארץ ישראל, ושימש מטעמה חבר הוועד הפועל של ההסתדרות, חבר הנשיאות של הוועד הפועל הציוני ונשיאות אספת הנבחרים.
בשנת 1944 הוביל את מפלגתו להופעה משותפת עם מפלגת השומר הצעיר ועם הליגה הסוציאליסטית בבחירות להסתדרות, ובשנת 1946 הוליך לאיחוד בין פועלי ציון שמאל לבין התנועה לאחדות העבודה, שהביא ליצירת המפלגה החדשה התנועה לאחדות העבודה פועלי ציון.
לאחר מכן, בשנת 1948, היה בין המובילים לאיחוד מפלגתו החדשה עם מפלגת פועלים השומר הצעיר ולהקמת מפ"ם.
משנת 1948 היה חבר הנהלת הסוכנות היהודית ומנהל מחלקת יהודי המזרח התיכון וב-1951 עבר לנהל את ארכיון העבודה בוועד הפועל של ההסתדרות.
על שמו נקראו רחובות בתל אביב בפתח תקווה ובחיפה.
זרובבל נפטר ב-1967 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
נישא בוורשה לפרידה לסלבוים, מורה בבי"ס עירוני.
בנו הוא בר (ברלה) זרובבל, אביו של הסוציולוג אביתר זרובבל.
חתנו הוא שמעון ארם, בנו של משה ארם.
בנו של שמעון הוא צבר ארם, אמן לחימה שחזר בתשובה.
אין אנהויב: ארטיקלען זכרונות, תל אביב: נייע קולטור, 1938.
בלעטער פון אַ לעבן, תל אביב: פרץ-ביבליאטעק, תשט"ז.
(מהדורה נוספת: "אין טעג פון מלחמה און רעוואָלוציע: בלעטער פון אַ לעבן", תל אביב: פראלאג י"ל פרץ, תשכ"ז-1966.)
געשטאלטן, תל אביב: פארלאג י.ל.
בימי מלחמה ומהפכה, תל אביב: הוצאת י"ל פרץ, 1966.
ביקור בברית המועצות: רשמים ופגישות, תל אביב: י"ל פרץ, 1964.
עלי חיים (פרקי זכרונות), תל אביב: ספרית י"ל פרץ, 1960.
דער פלסטינ-ארבייטער פאנד (עם ש-טש - שלימאוויטש [אברהם רוצקי]), וינה: פלסטינ ארבייטער פאנד, [תר"ס-].
(מהדורות נוספות: שם, [תר"ע-]; "דער פאלעסטינא ארבייעטער פאנד", ורשה: ארבייטער היים, תרע"ז; שם, [תר"צ-].)
בער באראכאוו – זיין לעבען און שאפען, ורשה: ארבעטער היים, 1926.
פועלי ציוניזם קאָנטראַ פּאַלעסטינע צענטריזם (צו דער דיסקוסיע איבער די פּראָבלעמען פון פועלי ציוניזם), ורשה: דפוס Grafia, 1934.
בארג חורבן: קאפיטלען פוילן, בואנוס איירס: צענטראל-פארבאנד פון פוילישע יידן אין ארגענטינע, 1946. מהדורה נוספת: שטוטגרט: פארטיי ארגאניזאציע פועלי ציון <שמאל> אין שטוטגרט, 1948.)
דרייסיק יאריקער ויכוח, מינכן: ניי וועלט, תש"ח-1948.
אמיר נולד במוגדור שבמרוקו בשם יצחק-חיים אמזלג.
בקזבלנקה למד בבית הספר התיכון המקצועי אורט והיה פעיל בתנועת הנוער החלוצית "דרור" ומטעם ארגון ההגנה.
שמו שונה ליעקב בשל שגיאה של פקיד בנמל חיפה שהמיר את הכינוי "ז'אק" בשם 'יעקב'.
לאחר עלייתו ביחד עם גרעין הנח"ל "בנתיב" התיישב אמיר בקיבוץ עין גב, בו חי כשלוש שנים.
באותה תקופה הצטרף למפלגת אחדות העבודה.
אחרי הפילוג בתנועה הקיבוצית עבר לחיות בקיבוץ גנוסר, שם הכיר את אורה צורף, לה נישא.
את הקיבוץ עזב בשנת 1958 לדימונה.
כחמש עשרה שנים היה פועל במפעלי ים המלח ושימש כמנהל עבודה בכיר בענף המתכת.
במפעל נבחר ליו"ר ועד העובדים (1959–1974) ובשנים 1959–1964 כיהן כחבר מועצת הפועלים של דימונה.
בשנת 1965 נבחר לוועד הפועל של הסתדרות העובדים הכללית.
בפעילותו המפלגתית-פוליטית כיהן שנים רבות כחבר מועצת העיר דימונה.
בשנים 1965–1968 ושוב בין 1973–1976 היה סגן ראש העירייה הממונה על החינוך והתרבות בעירייה.
בשנת 1978 נבחר לראש העיר ובתפקיד זה כיהן כהונה יחידה.
קודם לכן, בשנת 1974, נכנס אמיר לכנסת השמינית מטעם המערך, במקומה של ראש הממשלה המתפטרת גולדה מאיר.
כהונתו בכנסת נמשכה ברציפות עד שנת 1988. במהלך תקופה זו שירת בוועדות שונות, בהן ועדת החוץ והביטחון וועדת הכספים.
כמו כן עמד בראש מספר ועדות, בהן ועדה משותפת לעניין שכרם של שוטרים וסוהרים, והופקד במהלך השנים על הטיפול בדרוזים, בדואים ועניינים הקשורים בנגב והפעיל לשכה פרלמנטרית בדימונה.
היה משקיף מטעם הכנסת בדיוני מועצת אירופה.
לצד פעילותו בכנסת היה אמיר חבר הנשיאות של הפדרציה הספרדית העולמית ונמנה עם חבר הנאמנים של אוניברסיטת בן-גוריון.
בשנת 1985 נבחר לכהן כיו"ר האגודה למניעת אלכוהוליזם.
לאחר תום כהונתו שימש יו"ר ועדת הבחירות למוסדות ההסתדרות.
בשנים 1990–1993 יצא אמיר לבריסל לייצג את הסתדרות העובדים הכללית בקונפדרציה הבינלאומית של ארגוני העובדים.
בשנת 2011 נפטר בבת חפר, שם התגורר.
בספטמבר 2021 נחנך בית ספר יסודי חדש על שמו בדימונה.
יעקב זיו (27 בנובמבר 1931 – 25 במרץ 2023) היה מדען מחשב ומהנדס חשמל ישראלי, שפיתח, יחד עם אברהם למפל, את אלגוריתם למפל-זיו לדחיסת נתונים.
זיו היה פרופסור מחקר בטכניון בחיפה ונשיא האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
זכה פעמיים בפרס ביטחון ישראל ובשנת ה'תשנ"ג זכה בפרס ישראל במדעים מדויקים.
זכה במדליית ה-IEEE לשנת 2021.
נולד בטבריה למשפחה שעלתה ממוסקבה בירת ברית המועצות.
אביו בן-ציון זיו (זלצין) היה מורה ומנהל, תחילה בטבריה ואחר כך ברעננה (על שמו נקרא בית ספר "זיו" ברעננה).
אמו חנה הייתה צאצאית של הבעל שם טוב.
אחיו הבכור של זיו, יהודה זיו, היה גאוגרף ובלשן.
למד בגימנסיה הרצליה בתל אביב, ובגיל 16, עם תחילת מלחמת העצמאות, התגייס, וכעבור זמן מה עבר קורס טכנאי מכ"ם והפעיל מכ"ם נייד.
בהמשך שירת במילואים ביחידה הטכנולוגית של אגף המודיעין ובמסגרת זו זכה בפרס ביטחון ישראל.
זיו קיבל תואר ראשון בשנת 1954 ותואר שני בשנת 1957, שניהם בהנדסת חשמל מהפקולטה להנדסת חשמל בטכניון.
את הדוקטורט השלים במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס בשנת 1962.
בשנים 1955–1959 עבד ברשות לפיתוח אמצעי לחימה, שם עסק במחקר ופיתוח של מערכות תקשורת.
בשנת 1962, עם שובו מלימודי הדוקטורט בארצות הברית, שב לרשות לפיתוח אמצעי לחימה, שם שימש ראש המחלקה לתקשורת.
בשנים 1968–1970 עסק במחקר במעבדות בל בארצות הברית, שאליהן שב שלוש פעמים בין השנים 1977 ו-1992 כמדען אורח.
בשנת 1969 נמנה עם מייסדיה של חברת המחשוב טכם – טכנולוגיה מתקדמת, שבהמשך נמכרה לתדיראן.
בשנת 1970 הצטרף לסגל הטכניון, ובשנת 1972 מונה לפרופסור מן המניין.
שימש, בין היתר, דיקן הפקולטה להנדסת חשמל ומשנה לנשיא לעניינים אקדמיים.
נושאי המחקר שלו כוללים דחיסת נתונים, תורת האינפורמציה ותקשורת סטטיסטית.
בשנת 1977 הציג את אלגוריתם למפל-זיו לדחיסת נתונים, שאותו פיתח יחד עם אברהם למפל.
בשנת 1978 הציגו השניים את LZ78 – אלגוריתם המשיג דחיסה על ידי החלפת מידע שחוזר על עצמו במצביע במילון למופע יחיד של אותו מידע.
במשך השנים התפתחו אלגוריתמים שונים על בסיס האלגוריתם למפל-זיו אשר שיפרו את הביצועים בצורה משמעותית והתגבשה משפחה של אלגוריתמים.
הדחיסה היא מסוג דחיסה משמרת מידע, המאפשרת שיחזור המידע הדחוס במלואו (ללא עיוות).
בדצמבר 1985 החל לכהן כיושב ראש הוועדה לתכנון ולתקצוב.
נישא לשושנה, מורה לריתמיקה, ולהם שני בנים ושתי בנות.
זכה פעמיים (ב-1973 ובשנה נוספת) בפרס ביטחון ישראל.
בשנת 1981 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, ואף שימש כנשיאה בשנים 1996–2004.
בשנת 1993 זכה בפרס ישראל במדעים מדויקים.
בשנת 1995 זכה במדליית ריצ'רד המינג של ארגון IEEE וכן בפרס מרקוני.
בשנת 1997 זכה בפרס שאנון של IEEE.
בשנת 1998 נבחר כחבר זר של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ובשנת 2004 לחבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
הוא חבר החברה הפילוסופית האמריקאית.
בשנת 2004 הכריז האיגוד הבינלאומי של מהנדסי החשמל והאלקטרוניקה (IEEE) כי אלגוריתם למפל-זיו הוא "אבן דרך בהנדסת האלקטרוניקה והמחשבים" וכי הוא "תרם תרומה משמעותית להפיכתה של רשת האינטרנט לאמצעי אפקטיבי בתקשורת הגלובלית".
במאי 2009 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת תל אביב, על הישגיו בהנדסת חשמל ובתורת האינפורמציה, על חלקו בהפיכת ישראל למובילה עולמית בתחום התקשורת, כהוקרה על מנהיגותו בקרב קהילת המדענים הישראלית, ועל פועלו לחיזוק ביטחון ישראל ולפיתוח ההשכלה הגבוהה בישראל.
ביוני 2009 זכה בפרס חזית הידע (Frontiers of Knowledge) של קרן BBVA הספרדית, על "המצאותיו פורצות הדרך בתחום דחיסת המידע ותורת האינפורמציה".
סכום הפרס 400 אלף אירו.
בשנת 2017 זכה בפרס א.מ.ת בקטגוריה מדעים מדויקים: הנדסת מחשבים ואלקטרוניקה.
זיו הוא חתן מדליית ה-IEEE לשנת 2021.
יעקב זוּסְמן (Sussmann; נולד בי"ח באלול ה'תרצ"א, 31 באוגוסט 1931) הוא פילולוג, חוקר תלמוד ישראלי, פרופסור אמריטוס בחוג לתלמוד באוניברסיטה העברית בירושלים, חתן פרס ישראל לחקר התלמוד.
הוריו היו צאצאי שושלות רבנים, ואבי אביו כיהן כרבה הראשי של בודפשט.
מצד אמו זוסמן הוא דור חמישי לחת"ם סופר.
בעקבות פלישת הנאצים להונגריה נמלטו הוא ומשפחתו ברכבת קסטנר, דרך ברגן-בלזן, לשווייץ, בה המשיך את לימודיו בישיבות.
בשנת 1949 עלה לישראל ולמד בישיבת חברון.
שנים ספורות לאחר עלייתו לישראל פנה זוסמן להוראה.
לאחר הסמכתו בבגרות, בשנת 1954, הוא עבר ללמוד באוניברסיטה העברית תלמוד ומקרא, ובהמשך החל להרצות בנושאי תלמוד והיסטוריה של עם ישראל.
לאחר סיום שני תאריו בהצטיינות הוא סיים בשנת תשכ"ט (1970) לימודי דוקטורט (בהדרכת אפרים אלימלך אורבך) עם דיסרטציה שכותרתה "סוגיות בבליות לסדרים זרעים וטהרות".
בשנת 1975 מונה לפרופסור חבר, ובשנת 1980 לפרופסור מן המניין.
במהלך השנים עמד זוסמן בראש החוג לתלמוד ובראש המכון למדעי היהדות.
תחומי מחקריו של זוסמן מתפרסים על פני יריעה רחבה של כל ענפי הספרות התלמודית (תלמוד בבלי, תלמוד ירושלמי ומדרשים).
משנת תשנ"ז הוא חבר האקדמיה ללשון העברית.
פרופ' זוסמן נבר בספריות אוסטריה, גרמניה ואיטליה וחשף אלפי פריטים.
הממצאים החשובים ביותר שגילה היו כתבי יד של "ספר ירושלמי", שהביאו לשחזור נוסחו ובכך לאישוש ההשערה אודות קיומו.
מתגורר בשכונת רמת דניה שבירושלים.
1997 - פרס ישראל לחקר התלמוד
2014 - תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
אוצר כתבי היד התלמודיים, 3 כרכים, בהשתתפות יואב רוזנטל ואהרן שויקה, ירושלים: יד יצחק בן צבי, 2012.
גנזי הירושלמי, בהשתתפות בנימין אליצור, ירושלים: יד יצחק בן צבי, 2020.
יעקב אלול ורדי (נולד ב-30 במאי 1937) הוא פרופסור לרפואה המומחה לנוירולוגיה ונוירופסיכיאטריה, מנהל מחלקת נוירולוגיה בדימוס במספר בתי חולים בהם בית החולים שערי צדק, ובמאי קולנוע.
ורדי נולד ברומניה ושרד את השואה.
כילד עלה ארצה ונקלט בקיבוץ אפיקים, בגיל התיכון נאלץ ורדי לעזוב את הקיבוץ, לאחר שנמנע ממנו להגשים את שאיפתו להתקבל ללימודים גבוהים.
הוא השתלם ברפואה אצל פרופ' משה רחמילביץ', התמחה בנוירולוגיה בבית החולים איכילוב, בנוירופסיכיאטריה בבית החולים האוניברסיטאי של אילינוי בשיקגו וברפואת השינה בבית החולים האוניברסיטאי בבזל.
לאחר מכן שב לישראל וכיהן כמנהל מחלקת נוירולוגיה במספר בתי חולים בהם בית החולים שערי צדק.
מלבד עיסוקו ברפואה, ורדי התנסה בתחומים נוספים כמו בימוי סרטים והוראתו, כתיבה ספרותית וכתיבת שירה.
הוא מתגורר ביישוב אלעזר שבגוש עציון ובבעלותו גם חווה חקלאית ב"הר השחור" שבמושבה מגדל.
יעקב ורדי נשוי לנילי, פסנתרנית, ואב לשני בנים ובת.
בשנת 1981 חזרו הוא ואשתו בתשובה.
יעקב ורמן (15 באוקטובר 1924 – 12 ביוני 2005) היה ביולוג ישראלי ופרופסור לגנטיקה במכון למדעי החיים ע"ש אלכסנדר סילברמן באוניברסיטה העברית בירושלים.
ורמן נולד בשנת 1924 בפרנקפורט שבגרמניה למשפחה יהודית שהיגרה מגליציה, ובשנת 1934 היגרה המשפחה לארץ ישראל והתגוררה בירושלים.
ורמן למד בגימנסיה העברית בירושלים ואחר כך פנה ללימודים באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1955 קיבל את תואר הדוקטור על עבודת המחקר בנושא הגנטיקה של גמלי שלמה (Mantidae).
לאחר שקיבל את הדוקטורט, נשאר ורמן כחוקר באוניברסיטה העברית.
בשנת 1956 מונה כמרצה מן המניין, בשנת 1959 כמרצה בכיר, בשנת 1966 כפרופסור חבר ובשנת 1972 כפרופסור מן המניין.
יחד עם המשרה בירושלים הוא החזיק במשרות אקדמיות כחוקר עמית באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, כפרופסור אורח במכון קרולינסקה בשטוקלהולם, שוודיה, ובאוניברסיטת ייל בארצות הברית.
בשנת 1993 פרש מעבודתו באוניברסיטה העברית, אבל המשיך במחקריו עד למותו בשנת 2005.
ורמן ערך מחקרים בתחום הגנטיקה ועסק בחקר הכרומוזומים של אורגניזמים בהם חרקים, דגים ויונקים.
הוא חקר את מנגנוני המין של חיפושית מסוג בלפס (Blaps) ומינים שונים של גמלי שלמה.
כמו כן הוא ערך מחקרים בציטוגנטיקה של בני אדם במעבדתו.
ורמן טיפח אוסף של בעלי חיים וצמחים של סביבת ארץ ישראל עם דגש על חרקים.
כיום "האוסף האנטמולוגי של יעקב ורמן" שמור באוניברסיטת תל אביב.
הוא זכה לכך שתשעה מינים של חרקים, קרויים על שמו, wahrmani.
מלבד הביולוגיה, ורמן התעניין מאוד בהיסטוריה של ארץ ישראל ואף כתב יחד עם בנו, ההיסטוריון דרור ורמן, מאמרים בתחום.
ד"ר יעקב זיידה (27 בפברואר 1900 – 10 בפברואר 1960) היה רופא ופעיל ציבור בחיפה.
זיידה נולד בלבוב שבגליציה (אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית).
בנעוריו היה חבר השומר הצעיר בלבוב.
עקב מדיניות נומרוס קלאוזוס נאלץ להגר לפראג.
החל בלימודי רפואה באוניברסיטת פראג, המשיך ללימודים באוניברסיטאות וינה, וירצבורג ומינכן, שם קיבל תוארי MD ו-PhD.
בעקבות עליית הנאצים לשלטון החליט זיידה לעלות לארץ ישראל ב-1934. אשתו לעתיד ד"ר חנה-מרים כהן-זיידה עלתה בשנת 1935. הם נישאו בשנת 1940 והשתקעו בתל אביב, ולזוג נולדו שתי בנות.
זיידה מצא עבודה כרופא פנימי בקופת חולים כללית.
ב-1941 התמנה למנהל בית החולים רוטשילד בחיפה, שהיה בית החולים היהודי הראשון בעיר.
בניהולו עבר בית החולים למשכנו כיום ואילו בבניין הישן (בית אתין) נוסד בית ספר לאחיות.
בנוסף לעבודתו כמנהל בית החולים היה יו"ר הליגה למלחמה בשחפת ויחד עם ד"ר זאב וינשל פעל להקמת "תימנעה", בית חולים לטיפול לילדים הסובלים מהמחלה או שמישהו ממשפחתם חלה בה; פעיל בארגון למען חולי שיתוק ילדים אילנשי"ל.
זיידה מונה בשנת 1956 למרצה אורח במחלקה לאדריכלות ב, בקורס "ביולוגיה של האדם".
משנת 1958 ועד מותו היה מרצה אורח לתולדות הביולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
כתב מאמרים רבים בהיסטוריה של הרפואה ובהיסטוריה של הביולוגיה.
אמו, אחותו ואחד מאחיו נספו בשואה.
זיידה נקבר בבית העלמין חוף הכרמל
בית הספר לסיעוד, שעבר לאחר מכן למשכנו מול בית חולים בני ציון נקרא על שם יעקב זיידה.
פרדיננד כהן: חיי ביולוג יהודי, תל אביב: הטבע והארץ, תש"י
בריאות העם: הטבע, האקלים והבריאות בישראל, ירושלים: ר' מס (ספרות דני למדע פופולרי; ספר 52), 1954
תולדות הרפואה, תל אביב: מ' ניומן, תשי"ד 1954
המחלות המדבקות: חוברת-עזר לתלמידי מקצועות רפואיים, חיפה: בית הספר לאחיות שליד בית החולים רוטשילד, 1959
הרב יעקב ורהפטיג (נולד בכ"ג בתמוז ה'תש"ז, יולי 1947) הוא אב"ד בבית דין לממונות בהר נוף, דיין בבית הדין לגיור וכיהן בתפקיד רבה של קהילת נוה נוף בשכונת הר נוף בירושלים.
בעבר כיהן כראש כולל ההלכה במכון הארי פישל וראש בית המדרש בית אריאל.
נולד בארצות הברית, בנם של נעמי וזרח ורהפטיג.
בסוף 1947, בהיותו בן 3 חודשים, עלתה משפחתו לישראל.
שימש כראש כולל ההלכה במכון הארי פישל, ראש בית המדרש בית אריאל.
וגם משמש כאב"ד בבית דין לממונות בהר נוף.
הרב ורהפטיג הקים ביחד עם הרב יהודה הנקין את פרויקט "יועצות ההלכה" בענייני נדה, שבו לומדות נשים את תחום הלכות נידה על בוריו ולאחר מכן משמשות כעונות ומייעצות לנשים במוקד הייעוץ של "נשמת".
כיום מתגורר ברובע משרד החוץ.
התגורר בעבר בשכונת הר נוף בירושלים ושימש כרבה של קהילת נוה נוף בשכונה.
אחיו הם הרב ד"ר איתמר ורהפטיג, ד"ר עמנואל ורהפטיג והשופטת (בדימוס) נילי מימון.
יעקב זיגדון (נולד ב-7 בדצמבר 1955) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף ומנכ"ל עיריית חדרה בעבר.
כיהן כמפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה וכראש מטה פיקוד המרכז.
זיגדון נולד ב-1955 במעברה בחולון להורים עולים חדשים מלוב, ילד שישי מתוך שבעה, אח לחמש אחיות.
זיגדון התגייס לצה"ל בנובמבר 1973. עשה את מרבית שירותו הצבאי בחיל התותחנים.
במלחמת ההתשה במובלעת הסורית שירת במפקדת אגד ארטילרי 282. ב-1975 סיים קורס קציני תותחנים ושובץ בגדוד 411, בו שימש קת"ק (קצין תצפית קדמי), קע"ת (קצין עמדה) ומסו"ל (מפקד סוללה).
בהמשך שירותו שימש מפקד בקורס קציני תותחנים בביסל"ת, עוזר קצין אג"ם באגד ארטילרי 282, ומד"ר בביסל"ת.
במלחמת לבנון הראשונה היה זיגדון שותף להפעלת האש הגייסי בקרב סולטאן יעקוב, תחת פיקודו של אהוד ברק.
לאחר המלחמה מונה לסגן מפקד גדוד 404 ופיקד על הגדוד בשנים 1984–1985. בתפקידו הבא פיקד על קורס קציני תותחנים.
שימש קצין אג"ם במפקד קצין תותחנים ראשי ומפקד ענף אימון יחידות.
ב-1990 מונה למפקד אגד ארטילרי 215 ולאחר מכן שימש מפקד התותחנים הפיקודי של פיקוד הצפון.
ב-1997 מונה לראש מטה פיקוד המרכז ושימש בתפקיד בפרוץ האינתיפאדה השנייה..
בשנים 2001 עד 2004 כיהן כמפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
בשירות המילואים שירת במטה הגיס המטכ"לי כמפקד מרכז האש.
מחבר הספרים "בניין הכוח הצבאי" ו"תותחנים בשל"ג".
לאחר שחרורו מונה באוקטובר 2005 לסמנכ"ל השמה בשירות התעסוקה.
ב-2013 מונה למנכ"ל עיריית חדרה.
זיגדון בעל תואר ראשון בגאוגרפיה עם התמחות בתכנון עירוני מהאוניברסיטה העברית בירושלים ובעל תואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.
הוא בוגר המכללה לביטחון לאומי ובית הספר לתותחנות של צבא ארצות הברית.
יעקב זדה-דניאל (נולד ב-25 בדצמבר 1979) הוא שחקן ישראלי.
זוכה פרס האקדמיה לטלוויזיה פעמיים.
היה מועמד לפרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 2014, על תפקידו בסרט "את לי לילה", ולשנת 2021, על תפקידו בסרט "יותר ממה שמגיע לי" שעליו זכה.
על תפקידו בסרט "בנות כמונו" בפרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 2024. בשנת 2025 זכה בטקס פרסי הקולנוע הישראלי בפרס השחקן הטוב ביותר על תפקידו בסרט פנתר כפול.
משפחת אימו ממצרים ומשפחת אביו מגאורגיה.
כשהיה בן שנתיים נפטרה אימו.
בתוכנית "אינטימי", סיפר שהיא נפטרה ממחלה זיהומית שנגרמה לאחר הלידות של שלוש אחיותיו ושלו תוך סיבוך שנגרם בגלל תאונת דרכים שקדמה להן.
לאחר מותה אביו העביר אותו ואת שלוש אחיותיו ל"כפר נרדים", כפר ילדים בערד.
כשהיה בן 13 נפטר אביו.
את שירותו בצה"ל החל כלוחם בשייטת 13, ולאחר מכן עבר ליחידת דובדבן.
הוא בוגר הסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין.
בין לבין עבד בעבודות מזדמנות לפרנסתו, ותקופה אף התגורר בתוך קרוואן באמצע מטע אבוקדו.
במהלך השנים שיחק זדה־דניאל במספר סרטים וסדרות טלוויזיה.
בשנת 2006 שיחק בסרטו של יובל שפרמן "הדברים שמאחורי השמש".
כמו כן, שיחק בסרט הקצר "אליקו", פרי עטו של מני יעיש.
בשנת 2010 שיחק תפקיד ראשי ב-2 סרטים חרדיים "נקמה יהודית 4" ו"נקמה יהודית 5" של הבמאי יהודה גרובייס, וכן בסרט קצר מאת אריאל בנבג'י "ימי התשובה של רחמים חנוכה".
לאחר מכן שיחק בשני פרקים בעונה השנייה של הסדרה "החברים של נאור" בתפקיד ג'קי מלכה.
כמו כן, בשנת 2010 שיחק בסרט קצר נוסף "נר הלילה".
בשנת 2012 לוהק לסרטו של עידן הובל "מנתק המים", לצדם של משה איבגי וטום יפת.
בשנת 2013 גילם את דמותו של יניב בסדרת הנעורים של חברת הלווין Yes וערוץ הילדים "אליפים".
באותה שנה שיחק בסדרת הפשע של הוט 3 "הבורר", ובתפקיד אורח בסדרה בני ערובה.
בשנת 2014 שיחק בסרטים "שושנה חלוץ מרכזי" (של שי כנות), ובסרט "את לי לילה" (של אסף קורמן), על משחקו בסרט זה הוא היה מועמד לפרס אופיר 2014 בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר.
בשנת 2015 החל לשחק בסדרת המתח של Yes "פאודה" שיצרו ליאור רז ואבי יששכרוף, על כל 4 עונותיה עד שנת 2022.
בשנת 2016 שיחק בעונה השנייה של סדרת המתח המצליחה "בני ערובה" בערוץ 10 בתפקיד ראשי.
באותה שנה החל לשחק בסדרה "מטומטמת" בהוט 3. בנוסף השתתף בסרט "אבינו" שיצא לאקרנים ב־16 ביוני ושיחק שם בתור אחד מהאחים של משפחת מכלוף, בסרט "נמל הבית" ובסרטו של איתן גרין "חדרי הבית".
בהמשך, שיחק בסרט "אשת השגריר".
בשנת 2017 שיחק בתפקיד משנה בסרטו של שבי גביזון "געגוע (סרט)".
ב-2018 השתתף בסדרה "אוטונומיות" של HOT ובסדרת הרשת "לא הכל ורוד".
כמו כן, השתתף בסדרת הטלוויזיה " אילת", בתפקיד פופאי, שוטר במחוז אילת, בתפקיד משנה בסרט העצמאי הקצר "יום רגיל" לצד ליטל שוורץ ודובר קוסשווילי, וכן בסדרה "להעיר את הדב".
ב-2019 השתתף בסרטו של מרקו כרמל "פרא אציל" וכן בסרטים "מראות שבורות" ו"המורה לאנגלית".
ב 2020 השתתף בסדרה של כאן 11, הדבר הגדול המיוחד.
ב-2022 השתתף ב"הבאר", סדרת מתח לילדים בכאן חינוכית, שם שיחק את זורלא, שותף של מוריס וסשה בבית אידון.
באותה שנה שיחק בעונה השנייה של מלכות וגם בעונה הרבעית של פאודה.
בדצמבר 2022 עלתה הסדרה "קרתגו" בה שיחק את טורסו, אחד האסירים היהודים במחנה מעצר מבודד, מחנה קרתגו בסודאן אליו גורש בעקבות פעילותו המחתרתית בתקופת המנדט הבריטי.
בשנת 2022 שיחק זדה בסרט "ולריה מתחתנת".
באותה שנה שיחק דמות בהשראת הנשיא משה קצב בסדרה "אלף" של YES.
על תפקידו בסדרה זכה בפרס האקדמיה לטלוויזיה לשחקן הראשי בסדרת דרמה לשנת 2023. גילם גם סוכן מוסד בסדרה האמריקאית "רוחות ביירות" פרי יצירתם של ליאור רז ואבי יששכרוף עבור רשת שואוטיים.
בנוסף שיחק בסדרה שמיים אדומים ברשת 13.
בשנת 2024 שיחק בסדרה "טיפול לילי", בה גילם את יעקב סימן-טוב, חרדי בדיכאון שניסה לשים קץ לחייו בעקבות משבר זוגי, ופנה לטיפול פסיכולוגי לילי.
על תפקידו בסדרה זו זכה בפרס האקדמיה לטלוויזיה בקטגוריית השחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת דרמה.
ב-2008 השתתף בהצגה "ריצ'רד השלישי" מאת ויליאם שייקספיר, ובתרגומו של מאיר ויזלטיר בתיאטרון תמונע.
בשנת 2011 שיחק בתיאטרון דימונה במחזה "ילד הכרובית", על פי ספרו של יהונתן גפן.
ב־2012 שיחק בתיאטרון דימונה במחזה "גרסת הבמאי", אותו כתב איליה ארנבורג וב-2015 שיחק ב"בקופסאות הבטון" באותו תיאטרון.
בשנת 2016 זכה בפרס "קיפוד הזהב" לשחקן משנה על תפקידו בהצגה "המתנחל" מאת נעם גיל ובבימויו של יגאל זקס, בהפקת אנסמבל "קבוצת עבודה".
באוקטובר באותה שנה החל לשחק בהצגה "אהבת מוות" מאת ענת גוב ובבימוי גלעד קמחי בתיאטרון בית ליסין.
בשנת 2019, שיחק בהצגה "ליידי עמר" מאת נעם גיל ובבימויו של יגאל זקס, בהפקת אנסמבל "קבוצת עבודה".
בשנת 2021 משחק בהצגה "קב"ן" בתיאטרון הבימה.
החל משנת 2017, זדה - דניאל נמצא בזוגיות עם השחקנית יוליה שניידר.
ב-2020 הצטרף לעמותת sos המנהלת בין השאר את כפר הנוער בו גדל.
יעקב (קובי) ולר (נולד ב-1977) הוא קצין בצה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה וסגן שגריר ישראל בקולומביה.
שימש סגן מפקד אוגדת עזה, מפקד חטיבת עציוני ומפקד בא"פ אליקים, סגן מפקד חטיבת הצנחנים ומפקד גדוד 202.
ולר למד בבית הספר הריאלי שבחיפה והיה חניך הפנימייה הצבאית לפיקוד, בוגר מחזור מ"א.
התגייס לצה"ל בשנת 1995, והתנדב לצנחנים.
שובץ בפלנ"ט צנחנים ועבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
בסיום הקורס חזר לפלנ"ט ומונה למפקד צוות.
לאחר מכן מונה לסגן מפקד הפלוגה, ולקח חלק בלחימה בדרום לבנון.
לאחר מכן מונה למפקד פלנ"ט צנחנים בין השנים 2002–2003, והוביל אותה בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה.
בהמשך שימש כסגן מפקד יחידת דובדבן.
לאחר מכן מונה למפקד מחזור "מצדה" בבא"ח צנחנים.
בשנת 2011 הועלה לדרגת סא"ל ומונה לראש ענף גדס"ר במל"י, ושימש בתפקיד עד שנת 2012. באוקטובר 2012 מונה למפקד גדוד 202, ושימש בתפקיד עד אוקטובר 2014, הוא הוביל את הגדוד בין היתר במבצע שובו אחים ובמבצע צוק איתן.
לאחר מכן מונה לנספח צה"ל בסין.
בשנת 2022 הצטרף למשרד החוץ והשלים את קורס הצוערים המדיני.
בשנת 2023, הוא מונה לסגן השגריר בבוגוטה, קולומביה, ולאחר צמצום היחסים הדיפלומטיים, הוא מונה לקונסול כללי וראש הנציגות בפועל.
הרב יעקב זמיר (נולד ב-י' אייר ה'תשי"ב, 5 במאי 1952) הוא רב ודיין ישראלי, כיהן מאז יולי 2016 כדיין בבית הדין הרבני הגדול בירושלים.
קודם לכן היה אב בית דין בביה"ד האזורי בנתניה.
למד בסניף של ישיבת פורת יוסף בשכונת קטמון בירושלים, שם נוצרו קשרי חברות בינו לבין הרב יצחק יוסף (לימים, הראשון לציון והרב הראשי לישראל), ומאז הם לומדים בקביעות בחברותא, ולאחר מכן המשיך במשכן הישיבה בשכונת גאולה ובישיבת תורה והוראה בתל אביב אצל הרב אליהו שרים.
לאחר נישואיו למד דיינות בכולל של ישיבת חזון עובדיה יחד עם הרב יצחק יוסף אצל הרב עובדיה יוסף.
בשנות ה-80 כיהן כראש הכולל של רב העיר בית שמש, שמעון ביטון.
בשנת 1996 התמנה לדיין בבית הדין בנתניה, ובהמשך התמנה לאב בית הדין ולאחר מכן לראש אבות בתי הדין בנתניה.
ביוני 2010 מונה במינוי זמני לדיין בבית הדין הגדול בירושלים, וביולי 2016 הפך המינוי לקבוע.
היה חבר הוועדה למינוי דיינים.
חתנו הוא הרב אליהו אילוז, רבה של אור עקיבא.
יעקב זס (18 באוקטובר 1892 – 1 בינואר 1976) היה רופא, וסופר, רופא המושבות כפר תבור, וסג'רה בתקופת העלייה הרביעית, רופא בחברון, מנהלו הראשון של בית החולים על שם שוויצר.
זס נולד ליד העיר טרנופול, בגליציה אשר הייתה בריבונות אוסטרו-הונגריה.
את לימודי הרפואה סיים בווינה.
בין השנים 1923–1927 היה רופא בכפר תבור ובאילניה (סג'רה).
כשהנהלת הדסה החליטה על מינויו למנהל בית החולים על שם שוויצר, הוחלט להכשירו בבית החולים הדסה בירושלים, וזס היה נוסע 3 פעמים בשבוע מחברון לירושלים.
בשנת 1929 התיישב בטבריה, והיה למנהלו הראשון של בית החולים על שם שוויצר.
משנת 1949 היה רופא משרד הביטחון ולשכת גיוס.
הכינוס המדעי של ההסתדרות הרפואית העברית בארץ ישראל, שנת 1939
ראו: ד"ר זס (טבריה) "שגיאה באבחנת מחלות הלב וכלי הדם" (ישיבה ד', 1 ביוני)
"היגיינה של הגוף ורוח" - ירושלים, מו"ל : היגיינה מודרנית, תרפ"ט
"מאורעות הנער דני - הוצאת דביר, 1942
"הצחוק מהו?" - הוצאת יבנה, תשכ"ב
"יעקב ועֵשָׂו" הוא שיר מאת חיים נחמן ביאליק העוסק בהשוואה בין יהודי לגוי.
גיבורי השיר הם יעקב ועֵשָׂו, המייצגים יהודי טיפוסי לעומת גוי טיפוסי, תוך רמיזה לדמויות המקראיות של התאומים יעקב ועשו.
השיר נכתב על בסיס שיר העם היידי "גייט אַ גוי אין שענקל אַרײַן" (הגוי הולך לבית המרזח) וראה אור לראשונה בשנת ה'תרפ"ג, תחת הכותרת "פזמון עם" בעיתון "על המשמר".
למרות שהשיר מבטא את הניגודים שבין יעקב ועשו התנ"כיים, ניכר כי השיר נכתב באווירת השטעטל המזרח-אירופית שהייתה חלק מחייו המוקדמים של ביאליק והשפיעה על שירתו: השיר מצביע על עליונותו של יעקב בהשוואה אל עשו, כאנלוגיה לעליונותו של היהודי שומר המצוות לעומת שכנו הגוי הסלאבי השיכור והאלים.
השיר מבטא אלכוהוליזם ואלימות קשה מצד הגוי כלפי בני משפחתו, חייו הם כוסו וזרועו.
לעומתו היהודי עוסק בתפילות ומתוך כך שמח עם בני משפחתו ובני משפחתו נהנים ממנו.
חייו הם בניו והוא חייב להודות לאלוהים.
לשיר מספר לחנים, והוא בוצע, בין היתר, על ידי מרדכי הרשמן ביידיש ללחן עממי, אריק איינשטיין ללחן של שם טוב לוי, וליאור ייני ללחן של דרורה חבקין.
יעקב זילברמן הוא שחמטאי סובייטי-ישראלי בדרגת רב-אמן.
יעקב זילברמן נולד בצלינוגרד ולאחר מספר שנים עבר לאלמטי.
בהיותו בברית המועצות הוא השתתף בתחרויות בתחום המדינה בלבד.
בשנת 1989 יעקב זילברמן עלה לישראל.
בשנת 1992 השתתף זילברמן באולימפיאדת שחמט:
יעקב זילברג (נולד בשנת 1942) הוא רופא ישראלי, אשר עבד שנים רבות בקופת חולים כללית וכיהן כמנהל המרכז הרפואי כרמל בחיפה וכמנהל מרכז רפואי העמק בעפולה.
יעקב זילברג נולד בקובנה שבליטא.
למד בבית הספר לרפואה בעירו וסיים את לימודיו ב-1965. עד 1967 היה רופא במחלקה פנימית בבית חולים של עובדי צי הדיג הליטאי והיה רופא באוניות דייגים שבסיסן בעיר קלייפדה.
ב-1967 השתלם ברפואה פנימית באוניברסיטת וילנה.
היה ראש קבוצת מחקר במכון לרפואה קלינית וניסיונית באוניברסיטת וילנה (1968-1972).
עלה לישראל עם משפחתו בשנת 1972. עד 1973 התמחה ברפואה פנימית במרכז הרפואי כרמל.
בשנים 1973-1975 היה רופא משפחה בעיר בית שאן ומאז ועד 1977 היה רופא אזורי בבית שאן ובעמק בית שאן וקיבל על עבודתו זו פרס של קופת חולים כללית.
ב-1977 עבד במרכז הרפואי העמק במסגרת התמחות ברפואת משפחה.
משנת 1976 ועד 1993 שימש כרופא משפחה בקיבוץ שדה נחום, מקום מגוריו.
בשנים 1978-1982 היה רופא מחוז העמק של קופת חולים כללית.
במהלך תקופה זו סיים קורס ברפואה קהילתית באוניברסיטת תל אביב וקורס קציני רפואה בצה"ל וכן השתתף במשלחת רפואית שיצאה לסייע לפליטים בקמבודיה.
בשנים 1982-1983 השתלם בחו"ל במסגרת קורס למנהלים בכירים בארגון בתי החולים הבינלאומי ובלימודים לתואר מוסמך ברפואה קהילתית באוניברסיטת לונדון.
היה מנהל המחלקה לרפואה קהילתית במרכז קופת חולים בתל אביב (1983-1985).
בשנת 1985 מונה למנהל מרכז רפואי העמק בעפולה ולמנהל מרחב העמקים של קופת חולים כללית.
כיהן בתפקידיו אלו עד 1993. ב-1991 סיים קורס במנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב.
מ-1993 ועד 1997 היה סמנכ"ל רפואה של קופת חולים כללית.
בשנת 1997 מונה למנהל המרכז הרפואי כרמל בחיפה וכיהן בתפקידו עד 2007.
זילברג הוא חבר סגל ההוראה בתוכנית ללימודי תואר ראשון בניהול מערכות בריאות במכללה האקדמית נתניה.
פרסם מאמרים בכתבי עת מקצועיים.
זילברג נשוי ואב לשלוש בנות.
יעקב זלצמן (17 בפברואר 1914 – 6 באוקטובר 1967) היה פעיל ציוני, שתרם בתחום החינוך הציוני, הלוחמה בנאצים, עליית הפליטים היהודיים לארץ ישראל, ופעילות פוליטית בישראל.
היה מוותיקי הארכיטקטים בארץ ומהמשפיעים בשנות החמישים והשישים, מראשוני חיל המודיעין, ואמ"ן.
נולד ברובנו שבפולין, בנם השישי של יוסף ופייגה זלצמן, יהודים דתיים וציונים.
עלה לארץ בשנת 1936, התנדב לארגון ההגנה, וסיים לימודי תואר בפקולטה לארכיטקטורה והנדסת בניין בטכניון.
הוא שירת בצבא הבריטי במהלך מלחמת העולם השנייה בשנים 1941–1945, ועסק במהנדס בשרטוט מפות בחיל ההנדסה.
במהלך מלחמת הקוממיות התנדב לחיל המודיעין, ותרם מניסיונו בשרטוט מפות לחיל המודיעין בתקופת מלחמת העצמאות.
הוא פעל כארכיטקט ומהנדס בנין בשנותיה הראשונות של המדינה, ואף התמנה כראש מחלקת תכנון עיר בעיריית ירושלים מייד לאחר מלחמת ששת הימים, אך מותו המפתיע קטע את פעילות זו.
במשך כל חייו היה פעיל בפעילות ציונית פוליטית - כמדריך בתנועת הנוער הציוני בפולין, כחבר בארגון ההגנה, כשליח הסוכנות למחנות הפליטים באיטליה, כפעיל פוליטי במפלגות בהן תמך, ובניסיון ליזום תוכנית להגדרה של העיר ירושלים המזרחית.
בילדותו היה יעקב פעיל ומדריך בתנועת הנוער הציוני בעירו רובנו שבפולין.
לאחר סיום לימודי התיכון התמנה למפקד הקן בו התחנך.
בשנת 1936 הוא הראה דוגמה אישית לחניכיו, ועלה בגפו לארץ, כשבמזוודת העץ שלו החביא אקדח מפורק המיועד לארגון ההגנה.
מייד לאחר הגעתו לארץ, הצטרף לשורות ארגון ההגנה, תוך כדי לימודיו בטכניון בפקולטה לארכיטקטורה והנדסת בניין ועיסוק לפרנסתו בעבודות מזדמנות.
בשנת 1941 הוא נענה לקריאת מנהיגי היישוב והתגייס לצבא הבריטי, למרות גילו ואף על פי שהוכה ונפצע על ידי שוטרים בריטים בהפגנות נגד מימוש ה"ספר הלבן".
הוא שירת כשנתיים כמהנדס ושרטט מפות בחיל ההנדסה במצריים בתקופה בה התחוללו קרבות אל עלמיין, ושירת כשנתיים באיטליה, חלקם במסגרת הבריגדה היהודית.
לאחר המלחמה שב לארץ, אך נשלח שוב מטעם הסוכנות היהודית לאיטליה, כדי לשכנע עולים במחנות הפליטים לעלות לישראל.
הוא חזר לארץ כמפקד האוניה טטי בספטמבר 1948. על פעילות זו הוא סיפר במאמר לעיתון "על חופים", עיתון ארגון "הציונים הכלליים", "הנוער הציוני", ו"העובד הציוני", באוקטובר 1948.
מייד לאחר הגעתו לארץ, התנדב לחיל המודיעין, ותרם מניסיונו בצבא הבריטי בנושא שרטוט מפות.
על חלקו במאבק בתקומת ישראל זכה יעקב לעיטור לוחמי מדינה, אות ההתנדבות, אות הלוחם בנאצים, אות ההגנה, ואות מלחמת הקוממיות.
לאחר הקמת המפלגה הפרוגרסיבית בשנת 1948, הוא הצטרף לידידו ושותפו לפעילות בתנועת "הנוער הציוני" בפולין, משה קול, והיה פעיל במוסדות המפלגה, גם לאחר התאחדותה למפלגה הליברלית, ופיצולה לליברלים עצמאיים.
לאחר מלחמת ששת הימים, נפגש יעקב עם מר משה קול, ופרש בפניו הצעת תוכנית לגבי הריבונות של ירושלים המזרחית.
המלצתו הייתה להפוך את העיר העתיקה והאגן הקדוש לישות עצמאית, המנוהלת על ידי נציגי שלוש הדתות, ובכך להמעיט מההתנגדות הבינלאומית לשליטה הביטחונית הישראלית במקום, וליצור גשר לקשרים עם כל העולם, כולל מדינות ערב.
יוזמה דומה הוצגה פעמים רבות מאוחר יותר, כולל מתווה קלינטון.
יעקב למד בטכניון שבחיפה, בפקולטה לארכיטקטורה והנדסת בניין בשנים 1937–1941. בשנות החמישים הוא עבד בתכנון העיר חיפה, והיה אחראי לתכנון כמה מהשכונות החדשות בעיר, בהן הטכניון בנוה שאנן, שכונת דניה, ועוד.
בשנים 1961÷1967 הוא עבד בחברת "רסקו" בהקמת בניינים רבים בחיפה וסביבתה.
בתקופה זו גם ביצע פרויקט של תכנון העיר העתיקה בעכו, ועבודות שיקום העיר העתיקה בעכו בשנות השישים בוצעו על פי תוכנית זו, והפכו את עכו העתיקה לאתר תיירות מהבולטים בארץ.
בשנות השישים הוא שימש כמזכיר הוועדה החיפנית לעריכת תקנות הבניה, שהיוותה בסיס לתקנות הבנייה הארצית הראשונה.
באוקטובר 1967, זמן קצר אחרי מלחמת ששת הימים, הוא התמנה לראש מחלקת תכנון עיר בעיריית ירושלים המאוחדת, אך נפטר במפתיע כשבוע לאחר תחילת עבודתו.
הוא נקבר בבית הקברות חוף הכרמל.
יעקב היה צייר ופסל, ועסק באומנות, הן כמקצוע והן כתחביב.
עוד בנערותו מסר למשורר חיים נחמן ביאליק, בביקורו בקהילה היהודית ברובנו, תבליט דמותו של הרצל.
לאורך כל תקופת חייו הבוגרים הוא הרבה לצייר בציפורן, צבעי מיים, רישום בעפרון פחם, חריטה בעץ ופיסול בגבס.
במיוחד הרשימה אותו האומנות והארכיטקטורה האיטלקית, אותה הרבה לצייר בתקופות שהותו באיטליה.
בתקופת לימודיו בטכניון הוא לימד אומנות בבתי ספר שונים, ונטע את אהבת האמנות בתלמידיו.
אחת מתלמידותיו, אהובה שרמן, גילתה בעזרתו את כישוריה והפכה לאמנית בעל שם עולמי.
יעקב נשא לאישה את לאה, אותה הכיר במחנה בפליטים באיטליה, ושכנע את משפחתה לעלות לארץ.
הם התחתנו בשנת 1949 בארץ.
נולדו להם שני ילדים – שלמה לירן, טייס בחיל האוויר ומנכ"ל במספר חברות, וטוביה לירן, נווט בחיל האוויר, איש היי-טק וממציא.
יעקב וקסלר (Jakub Weksler; בשמו הנוצרי רומואלד ושקינל, Romuald Waszkinel; נולד ב-28 בפברואר 1943 בשווינציאן) הוא כומר קתולי פולני ממוצא יהודי.
וקסלר נולד בגטו שווינציאן, בנם השני של יעקב ובתיה וקסלר.
מספר ימים לפני גירוש יהודי הגטו להשמדה באפריל 1943, מסרה אותו אמו לזוג פולני קתולי, פיוטר ואמיליה ושקינל.
לאחר מספר ימים נרצחה בתיה עם הבן השני, שמואל.
האב נרצח ככל הנראה בחורף 1944–1945, בצעדת מוות משטוטהוף.
יעקב הוטבל לנצרות והוענק לו השם רומואלד.
ב-1945 עברה המשפחה לפאסלק שבצפון פולין.
שם חווה התעללויות והשפלה בבית הספר עקב מראהו ה"לא ארי", אך הוריו המאמצים התעקשו שהוא בנם הביולוגי.
הוא החל ללמוד לימודי כמורה בסמינר קתולי לכמרים באולשטין.
בשנת 1966 הוסמך לכמורה ובשנת 1968 החל ללמוד פילוסופיה באוניברסיטה הקתולית של לובלין.
באוניברסיטה זו הרצה במכון לפילוסופיה תאורטית.
הוא עסק בעיקר בפילוסופיה אנתרופולוגית (הנקראת לפעמים אנתרופולוגיה פילוסופית), במטפיזיקה ובפילוסופיה צרפתית.
הוא חבר באגודה הפולנית לפילוסופיה.
ב-1978 סיפרה לו אמו על מוצאו האמיתי.
עקב כך צירף לשמו את שם אביו שנרצח בשואה.
בשנת 1995 הוכרו פיוטר ואמיליה ושקינל כחסידי אומות העולם על ידי יד ושם.
בשנת 2007 היה מייסד שותף של האגודה הפולנית של בני ברית.
בשנת 2008 פרש מעבודתו בפרישה מוקדמת ולאחר שנה עבר לישראל, התיישב ב והחל ללמוד עברית.
החלטתו לעבור לגור בישראל העמידה במבחן את חוק השבות.
בשנת 2014 קיבל אזרחות ישראלית.
איש קשה עורף - מסעו של רֹומּואַלד יעקב וקסלר־וַשקינֶל, ספר על קורותיו, דף הספר באתר יד ושם
"קרוע", סרטה של רונית קרצנר.
הרב יעקב זילברפלד (בהונגרית: Silberfeld Jakab; ג'נג'ש, 11 בספטמבר 1878 – מחנה הריכוז אושוויץ, 24 ביוני?
1944) היה רב והרב הראשי של בקשצ'בה.
יעקב זילברפלד היה בנם של ישראל זילברפלד ושל לאונורה וייס.
בין השנים 1893 לבין 1903 היה תלמיד בבית המדרש לרבנים בבודפשט.
הוא קיבל תואר דוקטור במדעי הרוח בבודפשט ב-1902 וסמיכה לרבנות ב-1904. אז נבחר לרב של נירג'האזה.
הוא עבר לאראנושמרוט (Aranyosmarót) ב-1907 ומאז 1913 כיהן כרב הראשי הניאולוגי של העיר בקשצ'בה (כ-2,500 יהודים – כשני שלישים ניאולוגים וכשליש אורתודוקסים).
בשנת 1944 גורשו יהודי העיר לאושוויץ.
300-250 מהם סווגו כבעלי יכולת עבודה במחנה בירקנאו הצמוד לאושוויץ.
היתר, כ-1,900 יהודים מהעיר גברים, נשים וילדים נרצחו עוד ביום הגעתם בתאי הגזים לרבות הרב הניאולוגי יעקב זילברפלד והרב האורתודוקסי יצחק טיגרמן.
הרב זילברפלד היה גם סופר תאולוגי בולט, בעל אוספים רבים של דרשות ומחקרי יהדות.
מאמריו פורסמו בסקירה יהודית-הונגרית, סקירה יהודית, שוויון (Egyenlőség) עבר ועתיד, עיתון יום שבת (Szombati Újság) והמצפה.
תורת נדידת הנפש בספרות היהודית.
נאמרה ב-30 ביולי 1904. בג'נג'ש, בבית הכנסת של קהילת הסטטוס קוו אנטה.
בקשצ'בה, 1914. (הדפס מיוחד מ-בקשצ'בה וסביבתה)
הספדי הלוויה, פרידות ותפילות .
תגובה, לכתבו של הכומר סרבני "משה או ישו".
האידיאלים והביטויים העיקריים של החיים הדתיים של היהדות .
דברי שלום ואמת זיכרונות IV.
עמק הקינה: זכר ההרוגים היהודים במחוזות בקשצ'בה וכל מחוז בקש, בקשצ'בה, 1926.
קריאות יהודיות, הרצאות, נאומים, תפילות 2. בקשצ'בה.
קריאות יהודיות, הרצאות, נאומים, תפילות 1. בקשצ'בה 1928
כתב והספיד בהלוויה של אגיקה רוזנטל.
היסטוריה של מדעי הדת היהודית.
בודפשט: הוצאת מכבי, 1999. (ספרי קבלה)
יעקב איליץ' ורניקוב היה גנרל יהודי-סובייטי בחיל האוויר הסובייטי, גיבור ברית המועצות.
יעקב ורניקוב נולד בעיר ספאס דמינסק שבמחוז קלוגה למשפחה יהודית.
כשהיה בן שנה עברה המשפחה לסמולנסק.
בגיל 16 קיבל רישיון טיס אזרחי.
בשנת 1938 גויס לצבא האדום, התקבל לבית הספר לטיס בעיר אודסה, אותו סיים בשנת 1940. הוצב לשרת ביחידת מטוסי יירוט במזרח בלארוס.
כבר ביום הראשון של פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות השתתף בקרבות אוויר.
יעקב ורניקוב לחם באזור הקווקז, בחזית לנינגרד ובקרבות באזור לטביה.
במהלך המלחמה ביצע 454 גיחות קרב, במהלכן הפיל 15 מטוסי אויב.
בנובמבר 1944, הוענק לו תואר "גיבור ברית המועצות.
לאחר תום המלחמה שירת כשנה בתפקיד מפקד טייסת ובהמשך עבר לשרת ביחידת הניסוי של חיל האוויר הסובייטי.
במהלך שירותו השתתף בבחינה וניסוי של דגמים הבאים: יאק-15, מיג-9, לאבוצ'קין La-11, מיג-15, אנטונוב An-8, אנטונוב An-10, אנטונוב An-12, טופולב Tu-126, איליושין Il-18, איליושין Il-38 והגרסאות הצבאיות של איליושין Il-62 ושל איליושין Il-76. בשנת 1971 הועלה יעקב ורניקוב לדרגת גנרל.
בשנת 1975 פרש מהשירות הצבאי.
לאחר פרישה מן השירות עבר לעבוד בחברת יאקובלב כמנהל יחידת הניסויים.
יעקב ורניקוב נפטר במוסקבה ב-30 בספטמבר 1993
עוטר בעיטורים הבאים: תואר גיבור ברית המועצות, 3 עיטורי לנין, 4 עיטורי הדגל האדום, עיטור מהפכת אוקטובר, עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה מדרגה ראשונה, עיטור הדגל האדום של העמל, 3 עיטורי הכוכב האדום.
יעקב זֶרֶם (נולד ב-23 ביולי 1940, י"ז בתמוז ה'ת"ש) הוא פיזיקאי ישראלי, פרופסור לאלקטרואופטיקה ויזם, לשעבר נשיא חברת "אופיר אופטרוניקס".
נולד בגבעתיים להוריו קדיש ושרה שטרום, עולים חדשים מפולין ומבלארוס, שֶׁעִבְרְתוּ את שם משפחתם לזֶרֶם בעת עלייתם ארצה.
הוריו היו בעלי רקע חסידי, והשתייכו לחסידות קרלין, בחוג שכונה מאוחר יותר פינסק-קרלין.
עם זאת, אביו למד בישיבת לידא הציונית של הרב ריינס, ואף חינוכו היה ציוני-דתי.
בבית הספר העממי למד בגבעתיים, בבית הספר הדתי היחיד באזור, שאביו היה שותף בהקמתו.
בגילאי התיכון היה מתלמידיו של הרב משה צבי נריה בישיבת כפר הרא"ה, חלוצת ישיבות בני עקיבא.
לאחר קבלת תעודת הבגרות ומספר חודשי לימוד נוספים ב"מתיבתא" במסגרת גרעין "אמונים", התגייס עם חבריו ושירת כלוחם וכקצין במסגרת הנח"ל.
עם שחרורו מצה"ל החל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים, בה השלים תואר בוגר, מוסמך ודוקטור בפיזיקה ניסויית.
בתקופת היותו סטודנט עסק בחינוך ולימוד מדעים מדויקים בבתי ספר שונים בעיר.
בסיום לימודיו נמנה עם מקימי המרכז האקדמי לב (לשעבר מכון לב) בירושלים, שם שימש במשך 13 שנים כמרצה בכיר וכפרופסור במחלקה לאלקטרואופטיקה.
בשנת 1976 יזם את הקמת חברת אופיר אופטרוניקה יחד עם ד"ר אפרים גרינפילד וד"ר אפרים סכמסקי.
זרם הוביל את אופיר אופטרוניקה, שהתחילה בחדר קטן במכון לב, כיו"ר וכמנכ"ל במשך שלושים ושבע שנים.
בתקופה זו הקימה החברה חברות-בנות בארצות הברית, באירופה, ביפן, בסין ובמדינות נוספות, וכן הגיעה להיקף מכירות של מעל חצי מיליארד ש"ח.
החברה הייתה אחת מהחברות הראשונות בהר חוצבים, ומשם ניהלה את כל פעילותה המקומית והבינלאומית, תוך שהיא שותפה פעילה בקידום אזור התעשייה יחד עם הרשות לפיתוח ירושלים והעמותה לפיתוח הר חוצבים, שיעקב היה ממקימיה.
החברה, יחד עם החברות הבנות שעסקו בפעילות פיתוח, שיווק וייצור בעולם, הפכה למובילה עולמית בתחומי עיסוקיה, ובפרט בכל הנוגע למכשירי מדידה ללייזרים ואופטיקה בתחום האינפרה אדום.
בשנת 1991 הונפקה אופיר בבורסה לניירות ערך בתל אביב, ובשנת 2011 נמכרה בסכום של 230 מיליון דולר לחברת ניופורט האמריקאית.
במקביל לעבודתו באופיר היה זרם בעל מעורבות והשפעה על החינוך הטכנולוגי והאקדמי בירושלים.
זאת, הן כחבר ועד מנהל וחבר בחבר הנאמנים במרכז האקדמי לב וחבר בחבר הנאמנים ובמועצה האקדמית בעזריאלי – מכללה אקדמית להנדסה ירושלים, הן באמצעות שיתופי פעולה בין האקדמיה בירושלים ובין התעשייה הירושלמית.
בין היתר קידם חינוך טכנולוגי לציבור החרדי.
על פועלו ותרומתו למרכז האקדמי לב הוענק לו אות עמית כבוד לשנת ה'תש"ע.
כיום משמש במגוון תפקידים ציבוריים, ביניהם משקיע בחברות הֶזְנֵק ודירקטור בחברות "PRC Medical" ו"PRC CARDIO-OPTIC".
בנוסף, הוא פעיל עדיין במרכז האקדמי לב ובמכללה האקדמית עזריאלי.
עד שנת 2021 שימש כיו"ר הדירקטוריון של חברת "RAICOL CRYSTALS".
על תרומתו רבת השנים לפיתוח התעשייה עתירת הידע בירושלים ועל קידום החינוך הטכנולוגי-תעשייתי-אקדמי בה הוענק לו עיטור הכבוד יקיר ירושלים לשנת ה'תש"ף.
נשוי לחיה לבית לקסמן, לה נישא בשנת 1966, ולהם ילדים, נכדים ונינים.
יעקב זנדבנק (א' בטבת תרנ"ח, 26 בדצמבר 1897, גליציה - כ' בסיוון תרצ"ט, 7 ביוני 1939, תל אביב) היה פעיל תרבות מרכזי ומנהל המרכז לתרבות בהסתדרות הכללית של העובדים בישראל, לצד עבודתו בפעילות התרבות של התאחדות עולי גרמניה.
פרסם עשרות מאמרים בענייני תרבות והשכלה, וקבע את מדיניות התרבות של ההסתדרות בשנות השלושים בהשפעת מגמות עולמיות של חינוך מבוגרים.
זנדבנק נולד בכפר פיסקורוביצה במזרח גליציה, לאביו יוסף ולאימו חנה דבורה לבית רפפורט, וקיבל חינוך מסורתי בחדר ובישיבה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה עבר לגרמניה והצטרף לתנועת הפועל הצעיר ולתנועת החלוץ.
הוא למד בבתי-ספר טכניים בצוויקאו ובארנשטאדט ועבד כמורה לעברית בבית משפחה יהודית במדינת תורינגיה.
בשנת 1922 מינה אותו שלמה זלמן שוקן כמזכיר, מורה וספרן בביתו, תפקיד שבו עבד עד 1926. באותן שנים עסק גם בפעילות ציונית בגרמניה.
בינואר שנת 1926 עלה לארץ ישראל, יחד עם אשתו חנה, ועבד במשך שנה במקווה ישראל.
לאחר מכן החל לעבוד כמזכיר ועדת התרבות של הסתדרות העובדים, ומ-1930 עמד בראש המרכז לתרבות של ההסתדרות.
בשנת 1932 הצטרף לפעילות התרבותית של התאחדות עולי גרמניה, ויחד עם נחום לוין הוביל אותה בכל רחבי הארץ.
זנדבנק ביסס את חינוך המבוגרים בארץ ישראל מעשית ורעיונית, והביא אל העשייה המקומית את הרקע התאורטי העולמי בתחום חינוך המבוגרים.
בשנת 1931 הוא אף נסע לגרמניה כדי להשתלם ולהרחיב את ידיעותיו בתחום.
בשנות השלושים רתם זנדבנק את האוניברסיטה העברית לפעילות התרבות של ההסתדרות, וניסה לקדם גם שיתוף פעולה עם מרטין בובר, מתוך ההיכרות שלו עם העשייה בתחום באירופה ואולי גם בהשפעת דוח הרטוג, דוח ביקורת על פעילות האוניברסיטה העברית שנכתב בשנת 1933.
זנדבנק נפטר במפתיע בגיל ארבעים ושלוש בלבד, בסיוון תרצ"ט, 1939. רבים השתתפו בלוויה הגדולה שנערכה לו, שיצאה מבית הוועד הפועל של ההסתדרות.
משנתו של זנדבנק הוצגה בקובץ 'נתיבי תרבות', שראה אור לאחר מותו הפתאומי בשנת 1939. לזכרו הוקדש הקובץ "אורות: קובץ לשאלות התרבות" בעריכת אברהם לוינסון.
זנדבנק היה אביהם של שמעון זנדבנק, חוקר ספרות ומתרגם ישראלי, ושל אורי זנדבנק שהיה פרופסור לרפואה והתמחה בנוירופתולוגיה.
ארכיונו שמור, בצד ארכיונו של בנו שמעון זנדבנק, במכון גנזים של אגודת הסופרות והסופרים העברים בישראל בבית אריאלה בתל אביב-יפו.
יעקב זנדבנק (עורך), גוסטב לנדאואר: במלאת עשרים שנה להרצחו, תל אביב: המרכז לתרבות של הסתדרות העובדים העברים הכללית בארץ ישראל, תרצ"ט.
יעקב זנדבנק, בנתיבי תרבות: מאמרים ומסות, תל אביב: הוצאת המרכז לתרבות, ת"ש.
יעקב זק היה פסנתרן סובייטי ממוצא יהודי.
בשנת 1966 הוא קיבל תואר אמן העם של ברית המועצות.
יעקב זק נולד בשנת 1913 באודסה (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום באוקראינה).
הוא גדל בעירו ולמד נגינה במספר מוסדות חינוך בעיר.
בשנת 1932 הוא סיים לימודים באקדמיה למוזיקה ונסע לקונסרבטוריון של מוסקבה בה עבר השתלמויות אצל היינריך נויהאוס.
בשנת 1935 זק לראשונה הופיע מפני קהל ובאותה שנה זכה בתחרות של פסנתרנים סובייטיים.
בשנת 1937 הוא זכה בתחרות הבין-לאומית ע"ש שופן לפסנתר בוורשה וקיבל הכרה בין-לאומית על יכולתו.
זק הופיע בקונצרטים רבים ברחבי ברית המועצות, אירופה ואמריקה.
בנוסף להופעות סולו הוא ניגן עם "רביעיית התיאטרון הגדול" וכדואט לצד אמיל גיללס.
הופעות של זק כללו בין היתר יצירות של לודוויג ון בטהובן, פרדריק שופן, פרנץ שוברט, יוהנס ברהמס ומלחינים של המאה ה-20 סרגיי פרוקופייב וסרגיי רחמנינוב.
בשנת 1935 זק החל ללמד בקונסרבטוריון של מוסקבה, בשנת 1947 מונה לפרופסור ובשנת 1965 לראש קתדרה.
זק היה חבר בצוות שופטים של "תחרות שופין" בשנים 1955 ו-1960.
זק כתב מספר מאמרים על שיטות לימוד נגינת פסנתר ופעילות של פסנתרנים סובייטים ידועים.
על פעילותו המוזיקלית לזק הוענקו מספר עיטורים.
יעקב זק נפטר בשנת 1976 במוסקבה ונטמן בבית העלמין קונצבסקויה.
יעקב (קובי) זיתוני (8 בספטמבר 1948 – 25 בדצמבר 2024) היה כדורגלן ישראלי, ששיחק בכמה קבוצות בליגת העל ובנבחרת ישראל.
בשנת 1968 החל זיתוני החל לשחק כדורגל בקבוצת הפועל חולון.
הוא היה מהשחקנים הבולטים בקבוצה בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20, והיה שותף לעלייתה ההיסטורית של הקבוצה לליגה הבכירה בעונת המשחקים 1969/70. בשנת 1978 הושאל למועדון הפועל תל אביב.
בשנת 1980 דרשה הפועל חולון את החזרתו, אך הפועל תל אביב סירבה; בעקבות כך פנתה הפועל חולון לבית המשפט המחוזי, ולבסוף שילם מרכז הפועל פיצוי להפועל חולון.
זיתוני שיחק במשך בהפועל תל אביב במשך שלוש עונות, והיה שותף לזכייתה באליפות בעונת 1980/1981 והעפלתה לגמר הגביע באותה העונה.
בהמשך שיחק במספר קבוצות נוספות ביניהן בני יהודה תל אביב, מכבי יבנה, והפועל צפרירים חולון עימה העפיל בעונת 1986/87 לליגת העל, בית"ר חולון, בית"ר נתניה, מכבי טמרה והפועל בת ים, אשר במדיה שיחק עד שפרש ממשחק פעיל בגיל 42.
בשנת 1981, זכה לזימון בכורה לנבחרת ישראל בגיל 33.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל, היה זיתוני לתקופה קצרה מאמן קבוצת הנוער של צפרירים חולון, שתחת הדרכתו עלתה לליגה הראשונה, ובהמשך אף זכתה בגביע המדינה לנוער.
בנוסף לכך היה זיתוני פעיל במישור המוניציפלי, ובשנת 2008 נבחר למועצת העיר חולון.
הוא כיהן כשתי קדנציות כחבר מועצה מטעם סיעתו של ראש עיריית חולון לשעבר מוטי ששון וכמחזיק תיק הספורט.
בשנת 2023 זכה בתואר יקיר העיר חולון.
זיתוני נפטר ב-25 בדצמבר 2024, והובא לקבורה בבית העלמין הדרום בחולון.
גם בניו של זיתוני הלכו בעקבותיו, ובנו אורן שיחק בין היתר במכבי תל אביב ובהפועל חיפה.
בנו יניב שהיה גם הוא שחקן כדורגל, נפטר באופן פתאומי בשנת 2007. ביוזמתו של זיתוני הוקמה קבוצת הכדורגל מ.כ "יניב" חולון, שנקראה על שמו.
לימים, שונה שמה (באישורו) לקבוצת "ירמיהו" חולון.
יעקב ושנים עשר בניו (בספרדית: Jacob y sus doce hijos) היא סדרה של שלושה עשר ציורים מאת האמן הספרדי פרנסיסקו דה סורבראן.
סדרת הדיוקנאות בגודל טבעי צוירה בין השנים 1641 ו-1658. שנים עשר מתוך שלושה עשר הציורים נמצאים בטירת אוקלנד, בבישופ אוקלנד במחוז דרהאם, אנגליה, ואחד נמצא בטירת גרימסתורפ, לינקולנשייר.
הסדרה הוצגה בפעם הראשונה מחוץ לאירופה בשנת 2016, והוצגה במוזיאון מדואס בדאלאס, טקסס, מ-17 בספטמבר 2017 עד 7 בינואר 2018, ולאחר מכן בניו יורק באוסף פריק מ-31 בינואר עד 22 באפריל 2018.
תיאור יעקב ובניו בדיוקנאות אפיים הוא יוצא דופן לתקופה.
באופן נפוץ יותר, אמנים, כולל חוסה דה ריברה ודייגו ולאסקס, כללו את האנשים הללו בציורים נרטיביים של אפיזודות מקראיות.
לפי היסטוריונית האמנות ז'נין בטיקל, סדרה של יעקב ובניו נשמרת בבעלות של האורדן טרסרה דה סן פרנסיסקו בלימה, פרו, אותה היא מתארת כ"העתק די קרוב" לסדרת אוקלנד של סורברן.
סדרה נוספת, "חיקוי יותר רחוק ומסורבל" על ידי מחקה, נמצאת בבעלות של האקדמיה לאמנויות יפות בפואבלה, מקסיקו.
לא ידוע כיצד הגיעו הציורים לאנגליה, אם כי יש המשערים שהם נתפסו על ידי פיראטים אנגלים בזמן שהובלו מהסטודיו של הצייר בסביליה לקונה במושבה ספרדית באמריקות.
הסדרה מתועדת לראשונה בשנת 1722 כחלק מעיזבונו של ויליאם צ'פמן.
אף על פי שהחוק בוטל במהירות, הציורים נשארו בחדר האוכל הארוך בטירת אוקלנד.
דיוקן של אחד מבניו של יעקב, בנימין, נמכר בנפרד לפרגרין ברטי, הדוכס השלישי של אנקסטר וקסטיבן.
הוא תלוי בטירת גרימסטהורפ, לינקולנשייר .
הבישוף טרבור הזמין את ארתור פונד ליצור ציור העתק של "בנימין".
הוא תלוי, יחד עם יעקב ואחד עשר הבנים האחרים, בחדר האוכל הארוך של הטירה, אותו בנה מחדש הבישוף טרבור למטרת הצגת התמונות.
יעקב זהבי (נולד בדצמבר 1940) הוא פרופסור אמריטוס בפקולטה לניהול ע"ש קולר באוניברסיטת תל אביב, מומחה בתחומי כריית מידע, בינה מלאכותית ומדעי הנתונים.
כיהן כמנהל המכון למחקר עסקים וכן כראש החוג לחקר ביצועים של הפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב.
יעקב זהבי השלים תואר ראשון בכלכלה וסטטיסטיקה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, תואר שני בחקר ביצועים מהטכניון, ודוקטורט בהנדסת מערכות מאוניברסיטת פנסילבניה.
לאחר סיום לימודי הדוקטורט, הצטרף זהבי לסגל הפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב.