tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שידור חוזר: (Re-transmission) בחלק מפרוטוקולי התקשורת יש זיהוי לאיבוד מידע שלאחריו המידע משודר שוב
מתחם התנגשות: (Collision domain) האזור ברשת מחשבים בו שידור של שני קצוות במקביל יוביל להתנגשות
מתחם שידור: (Broadcast domain) האזור ברשת מחשבים התָחום על ידי נתבים
פרוטוקול תקשורת: אוסף חוקים שיוצרים צורת תקשורת מוסכמת
ניתוב: (routing) תהליך המספק אמצעי לתכנון נתיב להעברת חבילת מידע בין נקודות קצה ברשת.
כתובת IP: (ראשי תיבות: Internet Protocol Address) כתובת ייחודית הניתנת לכל רכיב ברשת מחשבים המבוססת על פרוטוקול ה-IP.
פורט: (port) ערוץ לוגי שדרכו יכולות תוכנות להעביר נתונים באופן ישיר.
שקע: (socket) נקודת קצה של זרם נתונים בתקשורת בין תהליכים על גבי רשת מחשבים.
רשת מקומית וירטואלית: (VLAN - Virtual Local Area Network) מקטע ברשת מקומית המופרד בצורה לוגית משאר הרשת.
ACL: (ראשי תיבות: Access Control List) אמצעי לאכיפת מדיניות אבטחה ברשתות.
מיתוג מנות: (Packet switching) טכניקה להעברת תשדורות שבה אין מקצים מראש מסלול פיזי בין המקור ליעד, אלא כל אימת שיש למשתמש הודעה מוכנה למשלוח, היא נשלחת, כהודעה שלמה או במנות אחדות, במסלול המתאים לאותו רגע.
Metanet: רשת מחשבים ללא מיקום מרכזי, בדומה לפרי נט.
רשת אישית: (PAN - Personal Area Network) רשת התקנים שכל רכיביה נמצאים בשימוש על ידי משתמש אחד.
רשת מקומית: (LAN - Local Area Network) רשת מחשבים המתפרסת על אזור גאוגרפי מוגבל (עד אלפי מטרים רבועים)
רשת עירונית: (MAN - Metropolitan Area Network) רשת מחשבים המחברת בין רשתות מקומיות באותו מתחם עירוני או קמפוס.
רשת אזורית: (WAN - Wide Area Network) רשת מחשבים המחברת בין רשתות מקומיות על פני מרחב גאוגרפי לא מוגבל.
ראו גם :קטגוריה:תקנים בתקשורת מחשבים
פרוטוקול ALOHA: פרוטוקול השייך לשכבת הקו של מודל ה-OSI - פרוטוקול Media Access Control) MAC)
DNS: (ראשי תיבות: Domain Name System) מערכת להתאמה בין שמות תחום (דומיין, תחילתן של כתובות URL) לכתובות IP.
HTTP: (ראשי תיבות: Hypertext Transfer Protocol) פרוטוקול לבקשת תוכן ומסירתו באינטרנט.
שתי טכנולוגיות "ספקטרום מרוח" המשמשות לשדר אלחוטי של נתונים.
"מריחת הספקטרום" (בניגוד ליציבות התדר של תחנת רדיו ארצית, למשל) מקטינה את הרגישות לרעשים ולשיבושים אחרים, אך היא אפשרית רק במחיר "יתירות" מסוימת בשידור ולכן "בזבוז" של רוחב פס.
עם DSSS, טכנולוגיה הנמצאת בשימוש ב-802.11, השידורים מופצים בכל רוחב הפס על מספר ערוצים חופפים.
ב-FHSS, הנמצא בשימוש מוצרי רשת מוקדמים ובטלפונים אלחוטיים, השידור קופץ באופן אקראי מתדר אחד לשני.
SSH: (ראשי תיבות: Secure Shell) פרוטוקול המאפשר גישה מוצפנת למערכות מרוחקות המבוססות Unix.
TLS: (ראשי תיבות: Transport Layer Security) פרוטוקול תקשורת המקנה חיבור לוגי מאובטח ומוצפן בין שני יישומים ברשת, החליף את SSL.
UDP: (ראשי תיבות: User Datagram Protocol) פרוטוקול מהיר לבקרה על העברת נתונים ללא אימות.
TCP: (ראשי תיבות: Transmission Control Protocol) פרוטוקול העברת נתונים מדויקת עם אימות.
WPA: (ראשי תיבות: Wireless Protected Access) תקן זמני, הנתמך על ידי התעשייה, מהווה חלק מתוך הסטנדרט 802.11i, ועושה שימוש ב-TKIP.
NNTP: (ראשי תיבות: Network News Transfer Protocol) פרוטוקול לשליחה והעברה של קבוצות דיון.
SMTP: (ראשי תיבות: Simple Mail Transfer Protocol) פרוטוקול לשליחה והעברה של דואר אלקטרוני.
POP3: (ראשי תיבות: גרסה-3 Post Office Protocol) פרוטוקול לשליפה של דואר אלקטרוני משרתי דואר אלקטרוני.
IMAP: (ראשי תיבות: Internet Message Access Protocol) פרוטוקול המאפשר למשתמש לנהל תיבת דואר אלקטרוני מבוססת שרת.
IRC: (ראשי תיבות: Internet Relay Chat) הוא פרוטוקול המשמש לשיחה טקסטואלית ברשת האינטרנט.
SNMP: (ראשי תיבות: Simple Network Management Protocol) פרוטוקול המאפשר ניהול וניטור של כל רכיבי הרשת מתחנת ניהול אחת.
FTP: ראשי תיבות: File Transfer Protocol) - פרוטוקול העברת קבצים, לרוב מעל פורט 21, בין מחשבים או מכונות שונות.
SFTP: (ראשי תיבות: SSH File Transfer Protocol) - פרוטוקול העברת קבצים מאובטח, לרוב מעל פורט 22, בין מחשבים או מכונות שונות.
התקשורת בישראל כוללת אמצעי תקשורת מגוונים ובין השאר עיתונות כתובה ותקשורת אלחוטית שכוללת פריסה טובה של כבלים קו-אקסיאלים, סיבים אופטיים וממסור רדיו מיקרוגל.
מתקני שידור בישראל כפופים לתוכנית מתאר ארצית 36 למתקני שידור קטנים ולמתקני שידור גדולים.
על אף יתרונות אלו, בשוק התקשורת הישראלי ישנה ריכוזיות רבה, ומבחינה צרכנית בולט חוסר שביעות הרצון של הציבור מחברות התקשורת בישראל.
ארגון עיתונאים ללא גבולות דירג ב-2022 את חופש העיתונות בישראל במקום ה-86 במדינות העולם.
1863 – כתב העת העברי "חבצלת" יצא לאור בירושלים, כשבועון או כדו-שבועון
1918 – נוסד הארץ (היומון הוותיק הפועל בישראל)
1936 – הקמת קול ירושלים
1940 – הקמת תחנת רדיו מחתרתית של ההגנה בתל אביב, בשם "קול ישראל"
הקמת קול ישראל, על בסיס תחנות "קול ירושלים" ו"קול ישראל" של ההגנה.
דואר ישראל מחליף את הדואר המנדטורי ופועל כיחידת סמך ממשלתית במשרד הדואר, שלימים שינה את שמו למשרד התקשורת.
1955 – שירותי הדואר הניידים הראשונים בישראל החלו לפעול בנגב.
1966 – ב-24 במרץ החלה לשדר הטלוויזיה הלימודית (אשר לימים תקרא הטלוויזיה החינוכית).
1965 – חיבור העיר ערד למערכת הטלפונית הארצית
נוסדה הטלוויזיה הישראלית והשידור הראשון שלה היה שידור חי של מצעד צה"ל ביום העצמאות, שנערך באותה שנה בירושלים.
השלמת מערכת החיוג האוטומטית בטלפון, והפעלת 11 אזורי חיוג בישראל, בנוסף לשירותי מידע כגון מודיעין טלפוני
נכנס לפעולה כבל תת-ימי למרסיי, אשר מגדיל את קיבולת שיחות הטלפון לחו"ל מ-20 ל-128.
1972 – הוקמה תחנת הלוויינים עמק האלה
שנות ה-70 – הצעות ראשונות להקמת ערוץ טלוויזיה נוסף
בעשור השני למדינת ישראל פעלו בה עיתונים אשר חלקם הגדול נוסד בתקופת המנדט הבריטי, בהם 26 יומונים (15 מהם בעברית ו-11 בשמונה שפות לועזיות).
רוב העיתונים היו מפלגתיים, אחדים היו בבעלות פרטית והלועזיים היו ברובם פרטיים.
משנת 1958 עד 1968 ירד מספר העיתונים מ-26 ל-21, כאשר עיקר הפגיעה הייתה בעיתונים הלועזיים: מספרם הצטמצם בעיקר עקב מיזוגים.
שניים מהעיתונים המפלגתיים, "הבוקר" ו"חרות", נסגרו באמצע שנות השישים ובמקומם הופיע העיתון "היום".
במרוצת עשור זה זכתה העיתונות הפרטית להצלחה גוברת והולכת על חשבון העיתונות המפלגתית.
בתחילת שנות השישים פעלו בישראל רק שתי תחנות רדיו, שכל אחת מהן שידרה לציבור רק חלק משעות היום: "קול ישראל" שידרה כעשר שעות במפוצל ביום ובערב, ו"גלי צה"ל" ארבע שעות, בערב בלבד.
במהלך העשור עשה הרדיו הישראלי כברת דרך גדולה: השידור התרחב במידה ניכרת וקיבל ממדים חדשים.
חוק רשות השידור שחוקק בכנסת ניטרל את השידור הציבורי מהשפעה פוליטית ישירה.
שינוי נוסף היה הנהגת רשת שידור נוספת ב"קול ישראל" לצד השידורים הרגילים.
באפריל 1960 נפתחו שידורי "הגל הקל" (לימים רשת ב') אשר נחשבו למהפכה רדיופונית משתי סיבות עיקריות: האחת, לתוכן השידורים נוספו פזמונים לועזיים ותסכיתי מתח; השנייה, שילוב תשדירי פרסומת (ג'ינגלים) שכמותם לא נשמעו בישראל מאז החל בה השידור הרצוף.
ההתפתחות הטכנולוגית בעשור השני למדינת ישראל סייעה לתחנות השידור להחליף ציוד ישן בחדש ורבו השידורים החיים מהשטח.
במלחמת ששת הימים ביוני 1967 שידרו הן קול ישראל והן גלי צה"ל במהלך כל שעות היממה, עובדה שנחשבה אז ל"מלחמה המשודרת הראשונה בתולדות המדינה".
בתחילת שנות השישים החלו להיקלט בישראל שידורי טלוויזיה ממדינות ערב, בבתי המעטים שהיו ברשותם מכשירים לקליטת שידורים.
עקב לחץ ציבורי, ניאותה הממשלה להפעיל טלוויזיה לימודית.
הטלוויזיה החינוכית החלה לשדר בחודש מרץ שנת 1966, וישראל הייתה למדינה הראשונה בעולם שרשת הטלוויזיה הלימודית שלה הקדימה את הטלוויזיה הכללית או המסחרית בה.
השידור הנסיוני הראשון של הטלוויזיה הישראלית הכללית הועבר לציבור כולו ב-2 במאי 1968, יום העצמאות העשרים של מדינת ישראל, ושידר את מצעד צה"ל בירושלים.
במשך 25 השנים שלאחר מכן, היה לישראל רק ערוץ טלוויזיה אחד, שזכה לעיתים לרייטינג של 90% ויותר.
בעשור השלישי למדינת ישראל נמשך תהליך ההתכווצות של העיתונות המפלגתית.
שלושה עיתונים מזוהים מפלגתית נסגרו כתוצאה ממחסור באמצעים, מיעוט מוֹדָעוֹת ותפוצה דלה: היום (שהיה מזוהה עם חוגי המרכז-ימין), קול העם (ביטאונה של מפלגת מק"י) ולמרחב (ביטאון הקיבוץ המאוחד ומפלגת אחדות העבודה-פועלי ציון).
האחרון צורף למערכת דבר (של ההסתדרות) אשר סבל גם הוא מקשיים.
עיתוני הבוקר כללו את העיתונים המפלגתיים וכן את הפרטיים: הארץ וחדשות הספורט.
עיתוני הצהריים (צהרונים) הפרטיים היו מעריב וידיעות אחרונות, והם זכו לתפוצה רבה בהשוואה לעיתוני הבוקר.
לקראת 1977 התחולל מהפך בעל השפעה מרחיקת לכת בעיתונות הפרטית: ידיעות אחרונות חזר למקום הראשון ברשימת העיתונים, לאחר שהדיח משם את מעריב אשר החזיק במעמד הבכורה קרוב ל-30 שנה.
למרות התחרות המרה בין השניים, שניהם כאחד היו נחושים בדעתם לא להניח לשום מתחרה להיכנס למגרש שלהם.
בהדיפתם ניסיונות להקמת צהרון שלישי, ידיעות אחרונות ומעריב לא בחלו באמצעים ואיימו על עיתונאים ועורכים "שמי שיפרוש ויעבוד בעיתון חדש, יאבד כל סיכוי לחזור אי פעם לעיתונים המובילים".
ניסיון להקמת צהרון שלישי בשם היום הזה נעשה על ידי משה דיין, שקיווה באמצעות העיתון החדש לחזור אל מרכז הבמה הפוליטית לאחר שהורחק ממנה בעקבות תוצאות מלחמת יום הכיפורים.
כך, במחצית השנייה של שנות ה-70 הדיחה העיתונות הפרטית את העיתונות הציבורית-פוליטית, ידיעות אחרונות עמד בראש רשימת התפוצה והארץ – למרות תפוצתו המצומצמת ביחס לצהרונים – שמר על מעמד מכובד.
במקביל לעיתונים הפרטיים בתפוצה נרחבת התקיימו גם יומונים לועזיים בשלל שפות: פולנית, רומנית, הונגרית, גרמנית, צרפתית, אנגלית, ספרדית ועוד.
בשנת 1972 הצטרף אליהם היומון ברוסית "נאשה סטראנה" ("ארצנו"), שהוקם על ידי שבתאי הימפלרב.
מטרת הפרסום של היומונים הלועזיים הייתה הגעה אל מספר גדול ככל האפשר של עולים חדשים.
כמה מעיתונים אלו הופקו באופן עצמאי, תחת קשיים גדולים, והאחרים ראו אור בבית הדפוס הגדול שבבעלות הימלפרב.
שני יומונים לועזיים נוספים, שלא יועדו לאוכלוסיית העולים החדשים, היו ג'רוזלם פוסט באנגלית ואל-אנבא בערבית.
באשר לעיתונות תקופתית (שבועונים, דו-שבועונים, ירחונים ותקופונים) לא הייתה זו תקופה טובה: מספרם התמעט, כמה נסגרו ואחרים נחלשו.
בין השנים 1968–1978 מלא עשור שלם לשידורי הטלוויזיה הישראלית.
כניסתם של שידורי טלוויזיה לבתי האזרחים הייתה איטית, הדרגתית ונתקלה בקשיים.
רק בתחילת שנות ה-70 החלה הטלוויזיה הישראלית לשדר בכל לילות השבוע, לרבות ליל שבת, זאת בעקבות התערבות של בג"ץ, לאחר שהממשלה בראשות גולדה מאיר ביקשה למנוע שידורים בשבת בשל התנגדות המפד"ל.
במהלך העשור התנהלו מאבקי כוח פנימיים שגרמו להשבתת שידורי הטלוויזיה מדי פעם.
עם זאת, התוכניות ששודרו זכו לעניין ציבורי רב: "ניקוי ראש" הסאטירית שודרה בשנים 1974–1976 וזכתה להתעניינות שיא בקרב הצופים.
במחצית הראשונה של שנות השבעים, תחום השידורים לילדים נלקח ברצינות רבה.
הן הטלוויזיה הכללית והן הטלוויזיה הלימודית השקיעו אמצעים ומאמצים להעלאת תוכניות וסדרות מקוריות לילדים – תקופה שלא היה לה אח ורע בשנים מאוחרות יותר.
הרדיו הישראלי בשנות ה-70 המשיך להיות בנוי על שתי תחנות: קול ישראל וגלי צה"ל.
ביניהן שררה תחרות מרה ויחסים מתוחים.
אנשי קול ישראל טענו שגלי צה"ל חרגה בהרבה מהמנדט שלה ושידרה תוכניות אזרחיות בנושאי חברה, תרבות, ספורט ופוליטיקה.
על כך הגיב מפקד גל"ץ ש"חיילים בסדיר ובמילואים ובני משפחותיהם הם אזרחי המדינה וזכאים לקבל מתחנתם מגוון של תוכניות".
היחסים בין שתי התחנות הוחרפו כאשר גלי צה"ל הקדימה את קול ישראל בשידורים מסוימים, ובשלהי 1974 שידור משחקי כדורגל בגלי צה"ל הביא להתנגשות חזיתית בין שתי התחנות, שחייבה התערבות ממשלתית.
תחנת רדיו חדשה ושלישית הצטרפה לזירה בשנת 1973 עם אייבי נתן, שפתח את עידן התחנות הפיראטיות.
ממאי 1973 שידר נתן מ"ספינת השלום" ששייטה בים התיכון, מול חופי ישראל.
תחנתו שידרה מוזיקה קלה ופזמונים מהעולם, כשנתן עצמו השמיע שיחות על הצורך בשלום.
שידוריו של אייבי נתן נמשכו 20 שנה, ואף ששידר באופן פיראטי גילו כלפיו סובלנות.
בתחנות האחרות נערכו מולו ושידרו מוזיקה דומה, כאשר קול ישראל הגדיל לעשות וחנך את רשת ג' בשנת 1976 – תחנה מיוחדת לשידור פזמונים.
השפעתה של מלחמת יום הכיפורים על התקשורת בישראל
במהלך מלחמת יום הכיפורים הסתמכה העיתונות הכתובה על פרסומיו וסיכומיו השוטפים של דובר צה"ל, משום שלא הייתה אפשרות לשלוח כתבים שיסקרו את כל זירות הלחימה.
הכותרות הראשיות ביומונים השונים התאפיינו בנימה אופטימית, כשתיארו את הצלחותיו של צה"ל בבלימת ובהדיפת המתקפות בחזיתות השונות, ודיווחו על אבידות קשות לאויב.
בדיעבד הנימה האופטימית הסתברה כבלתי מוצדקת.
התקשורת האלקטרונית, בעיקר הרדיו, הייתה מוכנה יותר למלחמה מאשר התקשורת הכתובה, הודות לתרגילים שקדמו למלחמה ובדקו הפעלת רשת רדיו ושידורי טלוויזיה במקרי חירום.
זמן קצר לאחר פרוץ קרבות המלחמה, הורה דובר צה"ל לשתי תחנות הרדיו להתאחד, והוקם אולפן משולב שפעל כל ימי המלחמה, 24 שעות ביממה.
עשרות כתבים הוצמדו ליחידות הצבא והגיעו עד קווי החזית, שם הוקמו "אולפני קצה" ודיווחו על הנעשה בשטח.
לאחר המלחמה, בשנים 1974–1978 התנהלה התקשורת הישראלית בצל התקופה שקדמה למלחמה ובצל מאורעות המלחמה עצמה.
העיתונות הכתובה הפכה לביקורתית יותר מבעבר והרבתה לתקוף את ראשי המדינה וצה"ל.
מיד לאחר המלחמה פרץ משבר כלכלי ממושך שהתבטא בעיקר בנסיקה של מחירי הנפט בעולם ופגע גם בעיתונים.
ייקור אמצעי הייצור הכבידו על כל אמצעי התקשורת ובמיוחד על העיתונות הכתובה.
בניגוד לקול ישראל, גלי צה"ל הרחיבה את שידוריה והייתה היחידה ששידרה 24 שעות ביממה מאז המלחמה.
בגלי צה"ל הכניסו גם חידושים כגון שידור מבזקי-חדשות ותוכניות "האוניברסיטה המשודרת" שזכו להצלחה רבה.
שנות ה-80 הביאו עמם מהפכה בשוק התקשורת הישראלי.
ב-16 בפברואר 1983 הטלוויזיה הישראלית החלה לשדר לראשונה בשידורים רצופים בצבע.
ב-1 במאי 1983 קול ישראל הקימה תחנת רדיו בשם קול המוסיקה אשר משדרת מוזיקה מערבית קלאסית.
בשנת 1984 הוקמה חברת בזק על מנת לייעל את מערך הטלפוניה הארצי.
זמן ההמתנה לקו טלפון חדש קוצר משמעותית בעקבות זאת.
בשנת 1986 הוקמה רשות הדואר כגורם עצמאי (יחידת סמך) בתוך משרד התקשורת.
בשנת 1986 הוקמה החברה הסלולרית הראשונה בישראל, חברת פלאפון על ידי מוטורולה ותדיראן בע"מ.
אוקטובר 1986 – ערוץ 2 הניסיוני מתחיל לשדר עד לתחילת שידורי ערוץ 2 המסחרי בנובמבר 1993.
בדצמבר 1987 הוקמה המועצה לשידורי כבלים ולשידורי לוויין.
באוקטובר 1988 הוקם ערוץ 7 שהיה ערוץ הרדיו השביעי אשר הוקם והיה בעל אוריינטציה דתית-לאומית.
לקראת סוף שנות השמונים חלה פריחה מסוימת בתחום הטלוויזיה בכבלים הפיראטיים.
עשור זה התאפיין בהתפתחויות רבות בתחומי התקשורת הוותיקים בארץ ובעיקר ביצירת תחומי תקשורת חדשים כמו תקשורת סלולרית, אינטרנט, טלוויזיה מסחרית וטלוויזיה רב-ערוצית.
ב-1990 החלו שידורי טלוויזיה רב ערוצית בישראל כשהוקמו חברות הטלוויזיה בכבלים.
כל חברה פעלה כמונופול באזורים מסוימים בארץ (על פי זיכיון שניתן לה ממשרד התקשורת).
לראשונה, הציבור בארץ נחשף לעשרות ערוצים זרים מהעולם (שדחקו את מקומם של ערוצי הטלוויזיה של מצרים, ירדן, לבנון וקפריסין אשר נקלטו רק דרך אנטנה), ולערוצים מקומיים חדשים בכבלים: ערוץ הילדים, ערוץ הספורט, ערוץ המשפחה, וערוץ הסרטים.
המהלך הביא לחיסול כמעט מוחלט של הטלוויזיה בכבלים פיראטיים.
ב-1991 הוקמה הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו.
ב-4 בנובמבר 1993 החל הערוץ השני המסחרי לשדר.
ימי השידור בערוץ חולקו בין 3 זכייניות כך שלמעשה לא הייתה תחרות ישירה ביניהן.
בתחנות הרדיו הפירטיות החלה הפריחה, וזאת במקביל להקמת התחנות החוקיות של הרדיו האזורי, ולארגון מחדש של תחנות הרדיו הצבאיות ב-1993 (הקמת גלגלצ במקביל לגלי צה"ל, במקום התחנות "צה"ל 1" ו"צה"ל 2" שפעלו קודם לכן).
למרות כל השינויים בתחום הרדיו, מדיום זה איבד אחוזי האזנה בשנות התשעים, ובסוף העשור הרדיו נחשב לכלי תקשורת שיש לו אחוזי חשיפה נמוכים בהשוואה לטלוויזיה.
על אף שמרבית הבתים בישראל עדיין מקבלים עיתון יומי, בעשור זה נסגרו מספר עיתונים (חדשות, על המשמר, דבר).
בינואר 1994 הוקמה חברת נטוויז'ן, שהייתה הראשונה בישראל לספק לציבור הרחב שירותי אינטרנט כולל דוא"ל.
החיבור לאינטרנט נעשה באמצעות חיבור Dial-up והיה איטי.
בסוף שנת 1994 הצטרפה חברת סלקום לשוק התקשורת הסלולרית בישראל, ובשל המחירים הנמוכים שהיא הציעה, הצטרפו אלפים רבים לרשת שלה.
בתחילת דרכה חוותה החברה בעיות עם המכשירים אותם סיפקה, כאשר המשתמשים חוו ניתוקים רבים וקטיעות במהלך השיחה.
בשנת 1996 החלו מהלכים להקמת רשות לאומית לתקשורת בישראל, מתוך מטרה להקים גוף מקצועי ורגולטיבי שיאחד את הרשויות העוסקות בענייני תקשורת בישראל.
עד סוף שנת 2009 עדיין לא הוקם בישראל גוף כזה, באף אחת מהמתכונות שהוצעו.
בשנת 1999 הצטרפה חברת סלולר שלישית, פרטנר לשוק התקשורת הסלולרית בישראל, עם המותג אורנג'.
פרטנר הייתה החברה הראשונה שפרסה בארץ רשת בטכנולוגיית GSM.
בשנת 1998 הפסיקה חברת בזק להיות מונופול בשוק השיחות הבינלאומיות לאחר ששוק השיחות הבינלאומיות נפתח לתחרות, ולתחום נכנסו שתי החברות – קווי זהב, וברק.
פעילותה של בזק בתחום זה עברה לחברת הבת "בזק בינלאומי" וקיבלה את הקידומת 014.
בשנות ה-2000 הדגש היה על דיגיטיזציה ומעבר לטכנולוגיות ניידות, כאשר האדם מקושר לעולם סביבו 24 שעות ביממה.
בשנת 2000 החלה לפעול חברת yes הטלוויזיה בלוויין, המספקת שירותי טלוויזיה באמצעות לווין.
באותו הזמן עדיין פעלו 3 חברות כבלים: תבל, מת"ב וערוצי זהב.
התחרות עם חברת yes גרמה לאובדן מנויים אצל חברות הכבלים ובעקבות כך עלה רצונן להתאחד.
על מנת לחזק את yes הצעירה, הרגולטור עיכב את אישורו למיזוג חברות הכבלים.
בשנת 2003 חברות הכבלים החלו לפעול תחת המותג HOT.
בתחילת שנת 2007 התמזגו החברות סופית.
בעשור זה חברת הוט וחברת yes הכניסו לשימוש את הממירים הדיגיטליים.
באמצעותם ניתן לקלוט שידורים דיגיטליים (שיפור באיכות הקליטה של ערוצי הטלוויזיה), ובנוסף מתאפשרים ערוצי משחקים, וידאו על פי דרישה (VOD) ואפילו קיימים ממירים מיוחדים שניתן באמצעותם להקליט (HOT Magic, yes Max).
מבחינת התכנים, HOT חרתה על דגלה את עידוד הפקת סרטים תוצרת הארץ, ומימשה זאת באמצעות פרויקט בשם "סרטים מכאן", yes, לעומתה, שמה יותר דגש על סדרות וסרטים תוצרת חוץ.
המאבק בין השתיים נמצא בעיצומו.
בשנת 2001 הושלמה פריסתו של כבל התקשורת התת-ימי מד נאוטילוס שמחבר בין ישראל לאירופה, דבר שאפשר את התחלת הפריסה של אינטרנט מהיר בישראל, הגדלת חבילות הגלישה והוזלת מחיריהן, וכן פריסת טלפוניה מבוססת אינטרנט לחו"ל, דבר שתרם להרחבת והוזלת התקשורת הבינלאומית בין ישראל לעולם.
תחת פיקוח הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו, ב-28 בינואר 2002 עלה לשידור ערוץ מסחרי נוסף, בשם ערוץ 10. ערוץ 10 הצטרף לערוץ 1 וערוץ 2. החלה תחרות בין ערוצי הטלוויזיה המסחרית כשוק חופשי.
ערוץ 10 רכש לעצמו מגישים, מנחים ושחקנים משני הערוצים.
למרות פעולות הרכש הערוץ עדיין נחשב כערוץ פחות נצפה משני הערוצים האחרים.
הרדיו הצליח להתאושש מבעיות הרייטינג, ונפתחו עוד תחנות רדיו אזוריות.
בתחום הסלולר החלו להיפרס מערכות דיגיטליות מהדור השלישי.
האינטרנט המהיר חדר לכל בית בישראל.
חברת בזק מפסיקה להיות מונופול בתחום התקשורת הקווית, כאשר חברת הוט מציעה שירותי טלפוניה על גבי תשתית הכבלים.
בשנת 2004 חברת החדשות של ערוץ 2 זכתה במכרז להפעלת ערוץ הכנסת.
בשנת 2004 נכנסו שלוש חברות נוספות לשוק השיחות הבינלאומיות – אינטרנט זהב בקידומת 015, נטוויז'ן בקידומת 017, אקספון בקידומת 018, והתגברה התחרות בתחום זה.
לאחרונה התחום עובר קונסולידציה נרחבת.
בדצמבר 2011 נכנסה לשוק הלו בקידומת 015, לאחר שאינטרנט זהב נבלעה לתוך סמייל 012.
באפריל 2004 שונו כל מספרי הטלפון הניידים בישראל משש לשבע ספרות כולל קידומות חדשות בשל התגברות הביקוש לטלפונים ניידים בישראל.
באמצע העשור הודות לפופולריות הרבה שצברו האינטרנט המהיר וטכנולוגיית ה-VoIP בקרב הישראלים, לראשונה ישראלים יכולים לנהל שיחות מקומיות ובינלאומיות בחינם דרך האינטרנט או בעלויות נמוכות הודות לקישוריות בין רשתות VoIP כגון סקייפ ו-Vonage לרשתות הטלפון המסורתיות בישראל ובחו"ל.
בשנת 2005, נערך מכרז נוסף בערוץ השני בו "קשת" ו"רשת" נבחרו להוביל את שידורי הערוץ לעשור העוקב, כאשר משנת 2008 הן מחליפות ביניהן את ימי השידור, כך שאחת תשדר ארבעה ימים והשנייה שלושה ימים תוצאות המכרז נכנסו לתוקף בנובמבר 2005.
ב-1 במרץ 2006 הפכה רשות הדואר לחברה ממשלתית בשם "דואר ישראל בע"מ", כצעד מקדים לפתיחת שוק הדואר לתחרות.
ב-30 ביולי 2007 החל להופיע היומון ישראל היום שחולק בחינם.
תחילה הופיע העיתון רק בימי חול, אך בהמשך פורסם גם בימי שישי.
בשנת 2011 נעשה לעיתון בעל שיעורי החשיפה הגבוהים בישראל.
ב-17 בדצמבר 2007 אישרה הכנסת את חוק סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה - נתוני תקשורת) המאפשר גם למשטרת ישראל ולגורמי אכיפת חוק אחרים לשלוף נתוני תקשורת ללא פיקוח שיפוטי.
ב-4 ביוני 2008 פרסם משרד התקשורת מכרז לזיכיון על הפעלת מערכת שתאפשר הפצת שידורי רדיו דיגיטלי בישראל.
במסגרת שידורי הרדיו הדיגיטלי יוכלו לפעול מעל 50 תחנות ארציות.
בשנת 2008 הצטרפו פרטנר ואקספון לשוק ספקי האינטרנט המהיר.
זאת לאחר קונסולידציה רבה בשוק שהותירה רק שלוש מתחרות.
בשנת 2009 בוצעו בעידן+ השידורים הראשונים בטכנולוגיית ה-DTT בישראל.
ב-15 ביוני 2011 – הופסקו שידורי הטלוויזיה האנלוגיים בישראל, שהוחלפו בשידור דיגיטלי חינמי של חמישה ערוצים: הערוץ הראשון, ערוץ 2, ערוץ 10, ערוץ 33 וערוץ הכנסת.
שם המיזם הוא עידן+ ומפקחת עליו הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו.
המיזם מאפשר צפייה בשידורי טלוויזיה ללא תשלום וללא חיבור לחברות יס או הוט.
2012 – כניסת מפעילים חדשים לתחום הסלולר והוזלה משמעותית בעלויות השימוש.
ב־30 ביוני 2014 החל לשדר באפיק 20 בכבלים ובלוויין, ערוץ 20.
בדצמבר 2014 נכנסה סלקום לשוק הטלוויזיה תחת המותג סלקום tv והשיקה ממיר IPTV משולב, המציע את ערוצי עידן פלוס לצד שירות VOD מבוסס אינטרנט.
בתחום פעלו חברות כמו נטפליקס.
ב-14 במאי 2017 רשות השידור סיימה את שידוריה, ובמקומה החל לשדר תאגיד השידור הישראלי.
הוא שירות טלוויזיה בישראל בטכנולוגיית OTT מטעם קבוצת התקשורת פרטנר.
ב-1 בנובמבר 2017 הסתיימה פעילותו של ערוץ 2 לאחר 24 שנים.
הערוץ התפצל ל-2 ערוצים חדשים, לפי הזכייניות לשעבר: קשת 12 ורשת 13. כחלק מהמהלך הזה גם ערוץ 10 עבר לאפיק אחר: אפיק 14.
ב-1 באוגוסט 2018 RGE מקבלת לידיה את הפעלת ערוץ הכנסת, ששינה את שמו ל"כנסת" בעקבות החלפת הבעלות.
ב-15 בינואר 2019 נסגר ערוץ עשר ומוזג לתוך ערוץ רשת 13. לאחר המיזוג נותרו שלושה ערוצי ברודקאסט מרכזיים בישראל – כפי שהיה גם לפני פיצול ערוץ 2.
ב-18 בינואר 2021 זכה ערוץ 20 במכרז לשידור באפיק 14, בנובמבר של אותה השנה החל לשדר באפיק 14, ומותג בשמו החדש "עכשיו 14".
ב-5 ביוני 2023 הוקמה פלטפורמה טלוויזיונית רב-ערוצית חמישית הנקראת בשם FreeTV והפעם בצורה אחרת לגמרי לעומת ארבע הפלטפורמות: גם yes, גם HOT, גם סלקום tv וגם פרטנר tv, כאשר זה ללא ממירים וזה פועל בצורה דיגיטלית לחלוטין.
ב־30 ביוני 2024 הערוץ i24NEWS בעברית החל לשדר באפיק 15 ב־HOT, HOT PLAY, NEXT TV, +yes ו־+STING, סלקום tv, פרטנר TV וב־FreeTV.
בתחילת שנת 2025 עלה לאוויר ערוץ הכלכלה הראשון מסוגו בישראל אשר החל לשדר באפיק 10 בכל פלטפורמה טלוויזיונית בישראל.
בישראל ישנם עיתונים מקומיים או מגזריים רבים.
בתחום הארצי ישנם שני עיתונים גדולים: ידיעות אחרונות וישראל היום, כאשר השני בחינם והוא הנפוץ ביותר.
בנוסף יש שני עיתונים הנחשבים איכותיים יותר וכוללים הרבה דברי פרשנות והגות ומחזיקים במוסף איכותי.
הראשון הוא "הארץ" היומי והשני הוא "מקור ראשון" השבועי.
ענף הדואר בישראל צועד לקראת תחרות.
רשות הדואר נהפכה לחברת דואר ישראל (עדיין בבעלות ממשלתית).
כאשר בהדרגה יאפשרו לשחקנים נוספים להיכנס לשוק מסירת פרטי הדואר במשקל של עד חצי ק"ג, על מנת שיתחרו בחברת דואר ישראל ובתקווה יוזילו מחירים.
בישראל שני גופים המשדרים בפריסה ארצית: קול ישראל של רשות השידור, הכוללים שמונה תחנות שידור, וכן שידורי רדיו צבאיים של התחנות גלי צה"ל וגלגלצ.
לצידם מתקיים שידור של תחנות רדיו אזורי, המפוקחות על ידי הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו.
כמו כן מתקיימים שידורי רדיו באינטרנט.
לצד כל אלה ישנם שידורים של רדיו פיראטי בישראל.
בישראל פועלות בתחום הטלפוניה הקווית מספר חברות תקשורת, כאשר חברת בזק היא הוותיקה מכולן.
מאז תיקון 76 לחוק התקשורת, מרבית החברות אינן זקוקות לרישיון, אלא פועלות מכוח היתר כללי שניתן להפעלת רשתות תקשורת.
מבין החברות הפועלות בישראל כבעלות רשתות מפ"א (מפעיל פנים ארצי), כלומר טלפון קווי, המציעות שירותים ללקוח הביתי: בזק, הוט, סלקום, ופרטנר.
ומספר חברות המציעות שירותים בעיקר ללקוחות עסקיים: טלזר 019, סלקט, מרכזיה, השקמה 015, לב אנאטל, ומסקיו.
חברת הוט משתמשת בתשתית הכבלים שלה, שעליה היא מספקת את שירות הטלפוניה.
הפרישה של התשתית בכל המדינה לא מלאה ולכן לא כל בית בישראל יכול להיות מנוי של הוט, לעומת זאת לבזק יש תשתית בכל ישוב וישוב בארץ.
בישראל פועלות מספר חברות בתחום הטלפוניה הבינלאומית, והבולטות שבהן הן: בזק בינלאומי (קידומת 014), פרטנר (קידומת 012), סלקום (קידומת 013), הוט (קידומת 017), אקספון (קידומת 018), הלו 015 (קידומת 015).
כל החברות מציעות שירות מנויים המוזיל את מחיר השיחה, למעט, הלו המציעה תעריפים זהים למנויים ולמזדמנים, ולמעשה ביטלה את הצורך להפוך למנוי.
מנוי משויך המחייג למספר טלפון בחו"ל מוסיף את הקידומת 00 ולא את הקידומת הספציפית של החברה (כפי שהיה בעבר, כאשר בזק הייתה מונופול בתחום).
בעקבות העובדה שיש לחברות אלה תשתית נרחבת של קישוריות לעולם, רובן גם מציעות שירותי חיבור לאינטרנט.
מספר חברות מפעילות תשתית סלולרית מלאה בישראל, ובאמצעותה פועלות מספר חברות נוספות במודל חלקי או מלא של מפעיל וירטואלי.
השירותים הסלולריים בישראל כוללים שיחות קוליות (פנים ארציות, בינ"ל, משיבון סלולרי ועוד), הודעות SMS ו-MMS, שיחות ווידאו, גלישה מהירה באינטרנט (ובעזרתם גם אפליקציות נוספות כגון ניווט GPS, טלוויזיה ומוזיקה בהתאמה אישית ועוד).
בנוסף, קיימות אין-ספור חנויות עצמאיות לממכר טלפונים סלולריים ואביזרים נלווים.
משרד התקשורת מקיים תהליך להגברת התחרותיות בתחום הסלולר, על ידי הפחתת חסמי הכניסה באמצעות: הכנסת ניידות מספרים, הגדלת מספר המפעילים (הן המלאים והן הווירטואליים), והגמשת תנאי הרישוי בייבוא מכשירים סלולריים לישראל.
בשוק הטלוויזיה הרב ערוצית פועלות שתי חברות.
חברת "הוט" המספקת שירותי טלוויזיה על גבי תשתית של כבלים תת-קרקעיים וחברת "יס" המשתמשת בלוויין.
לחברת הכבלים יש יתרון על פני חברת הלוויין מבחינת הרישיון שניתן לה ממשרד התקשורת, המאפשר לה תקשורת דו-כיוונית מלאה (למשל שירות וידאו על פי דרישה – VOD).
מסוף 2014 פועלים בישראל שירותי OTT המספקים מספר ערוצים בנוסף ליכולות VOD, והקלטה בהתאמה אישית.
שירותי סטרימינג בינלאומיים כגון נטפליקס ודיסני+ פעילים גם הם בישראל.
בישראל, שוק הפרסום בטלוויזיה הוא ריכוזי מאוד.
העוגה מתחלקת בין קשת 12 ורשת 13 ועכשיו 14. עד לפיצול ערוץ 2, התחלקה בין ערוץ 2 (על זכייניותיו קשת ורשת, ובעבר גם טלעד) וערוץ 10, ולתקופה של שנה לאחר הפיצול בין 3 ערוצים מסחריים: קשת 12, רשת 13 וערוץ עשר.
בנוסף פועלים ערוצים מסחריים זעירים שהכנסותיהם מפרסומות: ערוץ 9, ערוץ 24 והלא TV.
גוף השידור הציבורי בישראל, תאגיד השידור הישראלי מקבל מימון גם באמצעות חסויות בטלוויזיה בערוץ כאן 11. מימון נוסף מגיע מתקציב המדינה ומאגרת הרדיו לרכב.
עד לסגירת רשות השידור, הערוץ הראשון גם עשה שימוש בחסויות כמקור הכנסה נוסף, אף על פי שרוב תקציבו הגיע מתשלום האגרה של כל בית בישראל בו קיים מקלט טלוויזיה (למעט החרגות על פי החוק).
שוק החיבור לאינטרנט בישראל מחולק לשניים: ספקי תשתית וספקי אינטרנט.
ספקי התשתית הקווית הגדולים הם חברת בזק וחברת הוט, וספקים נוספים בתחום הם סלקום ופרטנר הפועלים בשיטת FTTH.
ספקי האינטרנט הגדולים הם בזק בינלאומי, נטוויז'ן, 012 סמייל, אקספון 018, וכן כ-35 חברות וגופים נוספים.
כיום שלוש החברות הסלולריות הגדולות מספקות אינטרנט נייד.
החיבור נעשה באמצעות מודם סלולרי המתחבר למחשב או מורכב כחלק אינטגרלי ממחשב נייד או מחשב לוח.
רשתות 5G פעילות בישראל מאז סוף שנת 2020.
ענף התקשורת בישראל נתון כיום לאסדרה של מגוון רגולטורים ממשלתיים, הסובלים לעיתים מכפילויות, וטרם הוקמה רשות תקשורת עצמאית שתאגד אותם למסגרת מוסדית אחת.
הרגולטורים העיקריים הפועלים כיום בשוק התקשורת הם משרד התקשורת, שאמון על אסדרת חברות הסלולר, הטלפוניה הנייחת המקומית והבינלאומית, האינטרנט והרדיו; הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, שמפקחת על השידורים המסחריים בטלוויזיה וברדיו; והמועצה לשידורי כבלים ולשידורי לוויין במשרד התקשורת.
ישנם גם ארגוני אסדרה-עצמית, שאינם ממשלתיים, דוגמת מועצת העיתונות, שמסדירה את כללי האתיקה של עיתונאים.
ככלל, שתי תפיסות מרכזיות של רגולציה של תקשורת מתחרות זו בזו.
האחת מתייחסת לתוצרי שוק התקשורת כאל מוצרים במישור הכלכלי־מסחרי שיש לפעול על מנת למקסם את הרווחים שהם מייצרים לגורמים מסחריים, והשנייה מדגישה את ההגנה על הערכים שהתקשורת מקדמת עבור הציבור בכללותו.
תפיסות אלה מצויות במתח מתמיד ומחוקקים, רגולטורים ושופטים, כמו גם גופי התקשורת עצמם, הנהלותיהם, וגופי אסדרה עצמית כמו מועצת העיתונות, מנסים לאזן ביניהם.
הפיקוח על שוק התקשורת מבקש, בין היתר, לעודד יצירה מקומית, לקדם את התרבות והדעת, לפקח על מחירים, רציפות ואמינות של שירותי תקשורת, להבטיח תקשורת הוגנת, מהימנה ומאוזנת, לתמוך בתחרות בשוק התקשורת ולשקוד על פיתוחו, למנוע שידורים ופרסומים אסורים, להגן על קטינים ולשמור על האתיקה בפרסום.
החוק בישראל מתיר לבצע האזנות סתר למטרת ביטחון המדינה על ידי השב"כ או על ידי אגף המודיעין בצה"ל באישור של הדרג המדיני, או במקרים דחופים באישור ראש רשות הביטחון הרלוונטית התקף ל-48 שעות בלבד.
האזנה למטרת גילוי ומניעת עבירות, מבוצעת על ידי המשטרה או על ידי גופי חקירה אחרים בהיתר של שופט בביהמ"ש המחוזי, או במקרים דחופים באישור המפקח הכללי של המשטרה התקף ל-48 שעות בלבד.
החוק בישראל אף מתיר לבצע האזנות סתר מסוימות, ללא צורך בהיתר כלשהו, למשל האזנה לתדרים אלחוטיים של חובבי רדיו או של שידורים לציבור.
כמו כן, החוק בישראל מאפשר להאזין לשיחות בינלאומיות ללא צורך בהיתר, וזאת למטרת צנזורה צבאית.
בזיכיון החברות הסלולריות ישנם שני נספחים סודיים האסורים לפרסום המאפשרים לגורמי ביטחון כמו צה"ל והשב"כ, להתחבר אל המערכות הממוחשבות שלהן, לשלוף מידע על השיחות הנכנסות והיוצאות ולגלות את מיקומו של הטלפון הסלולרי השייך למנוי בדיוק של עשרות מטרים, וכל זאת ללא צורך בצו בית משפט.
ישראל הודתה בקיומם של נספחים אלו בנובמבר 2007, בעקבות עתירה שהגישה התנועה לחופש המידע לבית המשפט לעניינים מינהליים בירושלים.
קידומת טלפון בינלאומית – 972
קידומת טלפון בישראל מחולקות לארבעה אזורים גאוגרפיים, ולמספר קידומות סלולריות וקידומות לשירותים שונים
נתונים אלו מובאים מספר העובדות העולמי של סוכנות הביון המרכזית של ארצות הברית
3.6 מיליון קווי טלפון (מקום 44 בעולם)
9.2 מיליון מכשירי טלפון סלולרי (מקום 65 בעולם)
3 תחנות קרקע לוויניות של Intelsat
על-פי נתוני משרד התקשורת ההכנסות בשוק התקשורת בישראל עמדו על כ-18.5 מיליארד ש"ח בשנת 20, לעומת 29.1 מיליארד ש"ח בשנת 2008. התפלגות ההכנסות הייתה:
שידורים – 18% (לעומת 13% בסעיף טלוויזיה רב ערוצית בשנת 2008)
על-פי דו"ח ועדת גרונאו בשנת 2007 היו בישראל:
כ-1.5 מיליון מתחברים לשירותי הפס הרחב, מתוכם כ-61% ל-ADSL של בזק, והשאר ל-HOT
כ-1.4 מיליון מנויים לטלוויזיה רב ערוצית בישראל, מתוכם כ-63% ל-HOT והשאר ל-YES.
בישראל בוצעו כמעט 3 מיליארד דקות שיחה בינלאומיות ב-2007
וכמו כן, על-פי אותו דו"ח ההשקעות בענף התקשורת בשנת 2006 היו כ-2.3 מיליארד ש"ח.
תקשורת לא-אלימה (באנגלית, Nonviolent CommunicationTM, או בקיצור NVC; מוכרת בישראל כ"תקשורת מקרבת", ובקיצור תק"מ, ובעולם גם כ-"Compassionate Communication", והיא מכוּנה גם "שפת הג'ירף") היא גישה לניהול מערכות-יחסים בכל המישורים (בין-אישי, תוך-אישי, ובין משפחות, קהילות ומדינות) אשר פותחה בשנות ה-60 של המאה ה-20 על ידי ד"ר מרשאל ב.
מטרתה היא לאפשר יצירת שינויים במערכות יחסים שישרתו את כל הצדדים המעורבים, וכן להצליח לנהל את מערכות היחסים באופן יעיל, מקרב ובונה-אמון באמצעות מיקוד השיח והפתרונות בַּצרכים של כל הצדדים.
הגישה משמשת לפתרון ואף למניעה של קונפליקטים, אי-הבנות וסכסוכים ביותר מ-200 מדינות בעולם, והיא מביאה תפישת-עולם מקיפה של אי-אלימות בצד כלים פרקטיים ומודל יישומי-מעשי.
ייחודה הוא בכך, שהשיח שהיא יוצרת מוביל לגילוי העקרונות והצרכים המהותיים שמאחורי העמדות השונות, מה שמאפשר חיבור ומציאת פתרונות המקובלים על כולם גם במצבים שנראו עד כה חסרי-מוצא.
הגישה נובעת מהתבוננות על האופן המוכר שבו רוב בני-אדם מדברים ומקשיבים זה לזה רוב הזמן, בניסיון למלא את צורכיהם.
הכוונה היא בעיקר לשימוש בשיפוטים, האשמות, ניתוחים הדדיים, דרישות, איומים, פרסים ועונשים – אופן תקשורת שברוב המקרים מגדיל את הסיכוי לניכור ואלימות בין הצדדים המעורבים, מקטין את הסיכוי ליצור ביניהם הבנה וחיבור, ומתוך כך – מקטין את הסיכוי למילוי הצרכים.
הגישה רואה תקשורת מהסוג הזה כ"אלימה" (או "מרחיקה"), וכמטאפורה, מכנה אותה "שפת התן".
(התן, לפי רוזנברג, מסמל מצב תודעה הנובע ממצוקה, שבו אנו רואים/ות רק את הצרכים של עצמנו ולבנו סגור אל האחר).
הגישה מציעה אלטרנטיבה לתודעת הנפרדות ולחשיבת ה"בסדר/לא-בסדר" שבבסיסה: פרוטוקול-שיח פשוט, שכאשר נעזרים בו, גם בדיבור וגם בהקשבה, הוא מגדיל מאוד את הסיכוי ליצירת אמון, הבנה וחיבור ולמילוי צורכי כל הצדדים, ומקטין את הסיכוי לשימוש באלימות.
תקשורת מהסוג הזה מכונה "לא-אלימה", "מקרבת" או "שפת הג'ירף".
(הג'ירפה, לפי רוזנברג, מסמלת את היכולת לראות מלמעלה ובלב פתוח את המצב ואת הצרכים של כולם).
רוזנברג מניח ששתי דרכי התקשורת השונות נובעות משתי תפישות-עולם הפוכות, והגישה כולה מבוססת על בחירה מודעת בהתמרה (טרנספורמציה) של הרגלי החשיבה והדיבור שלנו, הנובעים מתפישת-העולם מבוססת הנפרדוּת, לכאלו המושתתים על חמלה, כנות אמיצה ואכפתיות הדדית.
לכל בני ובנות האדם אותם צרכים אוניברסליים.
העולם מציע מספיק משאבים למילוי הצרכים הבסיסיים של כולם.
כל פעולה אנושית נועדה למלא צרכים, ולפיכך אלימות היא תגובה טראגית לצרכים שלא נענו, וניסיון טראגי ומגושם למלאם.
כל רגש אנושי מצביע על (ונובע מ) צרכים מסופקים או לא מסופקים.
לכל בני ובנות-אדם יכולת לחמלה (ראיית הצורך הלא-מסופק של האחר והבנת הקושי הטמון בכך)
בני-אדם נהנים לתת (והכוונה בנתינה היא – מבחירה, ללא גמול ולא מתוך פחד/אשמה).
בני-אדם ממלאים צרכים רבים באמצעות מערכות יחסים של תלות-הדדית (inter-dependence).
הדרך הישירה ביותר לשלום עוברת דרך חיבור עצמי.
קונפליקט הוא הזדמנות לחיבור, צמיחה, העמקת הקשר ושיפורו.
מקורה של התקשורת האלימה הוא בתפישת-עולם מוסרנית וכוחנית, שלפיה קיימים נכון ולא-נכון, בסדר ולא-בסדר, נורמלי ולא-נורמלי, ולפיכך יש אנשים "טובים" ו"צודקים" יותר מאחרים, והם צריכים לשלוט בכוח באלה ש"רעים" או "אשמים" (ואפילו לשאוב הנאה משליטה כוחנית זו) ו"לתקן" אותם ואת דרכיהם.
תפישת-עולם זו היא הגורמת לכך שכאשר משהו מפריע לאדם מסוים בהתנהגות הזולת, הוא עשוי לסווג באופן אוטומטי את עצמו לטוב וצודק, ואת האחר לרע ו/או אשם ו/או לא-בסדר, ולנסות לשנות בכוח ("לתקן") את הזולת או את התנהגותו, בין השאר באמצעות תקשורת "אלימה".
השיטה מושפעת מעקרונות האי-אלימות של מהטמה גאנדי ומרטין לותר קינג, מהגישות ההומניסטיות של קארל רוג'רס ומרטין בובר, ומגישתו של הפילוסוף קרישנמורטי.
המודל היישומי של הגישה עוסק בשני ההיבטים המשלימים של כל תקשורת – שידור וקליטה.
שידור בתק"מ נקרא "ביטוי עצמי" וקליטה בתק"מ נקראת "הקשבה אמפתית".
הן הביטוי והן ההקשבה מתקיימים, בתק"מ, באמצעות שימוש בארבעה מרכיבי שפה – תצפית, רגש, צורך ו-בקשה.
ביטוי עצמי באמצעות ארבעת מרכיבי המודל:
תצפית (נקייה מפרשנות/הערכה) – תיאור המצב כפי שנקלט בחושיו של הדובר.
רגש (במובחן ממחשבה/פרשנות/הערכה) – תחושה פיזית שמרגישים בגוף, שהיא מצב הרוח של הבנאדם.
לדוגמה: אכזבה, שמחה, כעס, התרגשות...
צורך (במובחן מן הדרך למילויו) – משאב-חיים חיוני, שבני-האדם או יצורים חיים זקוקים לו לטובת קיום פיזי, רגשי, חברתי או רוחני.
כלל הצרכים של בני-האדם הם אוניברסליים, כמו למשל – ביטחון, אמון, נראות, הקשבה, הבנה, הזנה, שקט, שלווה, חירות, יצירתיות, אותנטיות, אהבה, חיבור, קהילה, משמעות...
לכל צורך יש אסטרטגיות (דרכים) שונות למילויו.
בקשה (במובחן מדרישה/תביעה) – תיאור, באופן בהיר ובלשון הווה, של מעשה או התנהגות שהזולת יכול לעשות, על מנת למלא (לפחות באופן חלקי) את הצורך שתואר.
משפט לדוגמה: "כשאמרתָּ לי: 'את לא יודעת כלום' (תצפית), הרגשתי תסכול, עצב ובדידות (רגשות), כי הצורך שלי בכבוד, בהערכה ובנִראוּת (צרכים) לא התמלא, ואני מבקשת שתגיד לי אם יש משהו שאתה מעריך בי (בקשה)".
אמפתיה לפי גישה זו, היא הקשבה פעילה, מתוך חמלה, באמצעות התייחסות למרכיבי השיח המקרב.
החמלה נובעת מההבנה, שהזולת הוא בעל רגשות וצרכים המשותפים לכל בני-האדם, ולכן המקשיב/ה יכול/ה להזדהות איתם, גם אם התנהגותו של הזולת (קרי, דרך-הפעולה שבה בחר למילוי הצורך) מעוררת בו/ה קושי.
ניחוש הרגשות והצרכים של הזולת מתוך התנהגותו ודבריו, תוך הימנעות מודעת מהתייחסות למרכיבים של "השפה האלימה" שהיו במסר.
לדוגמה: "את עצובה?" (אמפתיה לרגש).
"אתה עייף והיית רוצה כרגע שקט?" (אמפתיה לרגש ולצורך).
"בעצם מה שאת אומרת, זה שחשוב לך להבין?" (אמפתיה לצורך).
תיקוף: המקשיב מבטא שהוא מבין את ההיגיון והטבעיות ברגשותיו של הזולת, לנוכח זה שצרכיו לא ממולאים, ואת ההיגיון והטבעיות בכך שצרכיו של הזולת לא ממולאים, לנוכח הסיטואציה.
לדוגמה: "אני יכול בהחלט להבין למה אתה מרגיש פחד ושנאה ולמה הצורך שלך בביטחון לא מתמלא, כשיש איום ממשי ומתמשך על חייך ועל חיי הקרובים לך".
תקשורת בקווי חשמל (PLC - Power Line Communication) היא שימוש ברשת החשמל הקיימת לצורך תקשורת נתונים.
החל משנות ה-80 של המאה ה-20, התחום התפתח במהירות, בשל היתרונות הרבים הגלומים בטכנולוגיה זאת.
במקרים מסוימים, העברת נתונים על-גבי קווי החשמל עדיפה על פני העברתם בסוגי תווך אחרים, כגון תקשורת אלחוטית, וזאת מכמה סיבות: פשטות ההתקנה, שימוש בתשתיות קיימות, זמינות ונגישות לזרם חילופין של 230V, הספק חשמלי גבוה, עלות נמוכה יחסית, אמינות גבוהה ואבטחת מידע טובה יותר.
התחום נחקר רבות בשנים האחרונות, ומספר טכנולוגיות וסטנדרטים נחשבים כמובילים בתחום זה.
בסוף שנות השבעים של המאה ה-20 יצא לשוק הסטנדרט הראשון X-10 אשר השתמש ברשת החשמל הקיימת לצורך העברת תקשורת בין בקרים שונים.
הבקרים מוקמו ביחידות הקצה ונתנו מענה לשליטה על צרכני חשמל כגון מעגלי תאורה, שקעים חשמליים ותריסים חשמליים - כל זאת תוך שימוש בתווך הקיים של חוטי החשמל.
סטנדרט זה היה בשימוש שנים רבות, אך התאפיין בכמה בעיות טכניות אשר חייבו שינוי מהותי בטכנולוגיה.
הבעיות העיקריות היו קשורות באמינות המערכת, אשר עמדה על סדר גודל של 80–85 אחוזי הצלחה.
בעזרת מסננים מתאימים ניתן היה להגיע עד לכ-96 אחוזים, אך לא יותר מזה.
חיסרון נוסף נוגע להיותו של פרוטוקול התקשורת של X-10 חד כיווני, שאינו מאפשר קבלת אישור על פקודה הנשלחת אל הבקר, כלומר, לאחר מתן פקודה לבקר מסוים, אין שום אפשרות לדעת האם הפקודה באמת הגיעה אל הבקר, ואם הבקר אכן ביצע את הפקודה המבוקשת.
מכשלה נוספת באיכות התקשורת נבעה מכך שהתקשורת בפרוטוקול הייתה אנלוגית ולא דיגיטלית, מה שמנע שימוש בשיטות מתמטיות שונות לשיפור אמינות התקשורת בערוץ.
במשך השנים פותחו שיטות חדשות, והוכנסו שיפורים לטכנולוגיות הללו.
התחום התפתח משמעותית, וכיום מוצגת בעולם טכנולוגיה ברמת ביצועים גבוהה ובאמינות גבוהה, הכוללת אבטחת מידע מובנית.
טכנולוגיה זו קרויה PLC bus.
טכנולוגיית ה-PLC bus , מהווה שיפור גדול בהשוואה לטכנולוגיות שקדמו לה.
השיפור בשיטה זו בא לידי ביטוי במספר תחומים, כאשר העיקרי שבהם הוא היותה טכנולוגיה דיגיטלית.
עובדה זו לבדה מבטיחה אמינות גבוהה יותר.
פענוח המידע המאופנן על רשת החשמל פשוט ואמין יותר עבור מידע דיגיטלי.
ואכן, אחוזי ההצלחה של טכנולוגיה זו גבוהים מאוד, כ-99.95 אחוזים, כלומר – שגיאה ב-5 מכל 10,000 בתים.
חידוש נוסף בטכנולוגיית ה-PLC bus הוא היכולת לשדר תקשורת דו-כיוונית.
לנושא זה יש חשיבות גדולה, בעיקר כאשר עוסקים באוטומציה ביתית.
במסגרת תקשורת דו-כיוונית, הבקר בנקודת הקצה יכול להחזיר אישור קבלה ליחידה המשדרת, ובאמצעותו, לנהל שכבת תעבורה בין שתי הנקודות.
יכולת זו מאפשרת, בין היתר, להחזיק בכל מצב נתון את הסטטוס של הבקר, ולנטר את מצב המערכת בבית בכללותה.
תקנים נוספים המאפשרים תקשורת נתונים מעל קווי חשמל הם:
HomePlug 1.0 (משנת 2001) מספק קצב נתונים תאורטי של 14Mbit/s.
HomePlug AV (משנת 2005) מספק קצב נתונים של 189Mbit/s, ומאפשר העברת וידאו בהבחנה גבוהה ותקשורת VoIP באמצעות תשתית החשמל הביתית.
G.hn PLC (משנת 2011) מספק קצב נתונים של 250Mbit/s עד 400Mbit/s, ומאפשר העברת וידאו בתלת-ממד.
עקרונות הפעולה של PLC bus
תקן ה-PLC bus מנצל את רשתות החשמל הפועלות בזרם החילופין הזורם בקווי החשמל, ונמצא בכל מבנה.
העברת תקשורת של אות מסוים בכלל (ועל רשת החשמל בפרט) מצריכה את אפנונו על-גבי גל נושא מסוים.
ללא אפנון, לא תתאפשר העברת המידע למרחק הרצוי, והאות יאבד בדרך.
נוח כמובן להשתמש בזרם החילופין, המתבסס על גל הסינוס.
לצורך העברת המידע, טכנולוגיית ה-PLC BUS מאפננת את אות המידע על גל הסינוס של רשת החשמל ומשתמשת בו כגל הנושא, על מנת להעביר את המידע למרחק הרצוי – וכך להגיע לכל אחת מנקודות הקצה בבית.
שיטת האפנון בה משתמשת הטכנולוגיה נקראת PPM - Pulse Position Modulation, כלומר אפנון לפי מיקום הפולס.
המידע אותו אנו רוצים לשדר מקודד על פי מיקום הפולס המאופנן, כאשר המיקום נקבע לפי מרווחי זמן בין הפולסים החשמליים.
על מנת לאפנן את המידע על הגל הנושא, משתמשים ברכבת הלמים (פולסים), וביניהם במרווחי זמן.
לאחר שהסיגנל אופנן על הסינוס, מתקבל אות המורכב מהגל הנושא, ומרכבת ההלמים אשר הורכבה עליו.
שיטת קידוד המידע בפרוטוקול ה-PLC bus מבוססת על מסגרת שנמצאת בכל חצי מחזור של גל הסינוס, בקירוב למיקום בו הגל חוצה את קו האפס.
המסגרת מחולקת לארבעה חלקים אשר מיקום הפולס בכל אחד מהם מייצג שני ביטים.
בצורה זו, בכל מחזור מקודדים ארבעה ביטים וכל שני מחזורים של הסינוס מקודדים שמונה ביטים שהם בית.
כזכור הזרם במדינת ישראל זורם בתדר של 50Hz נתון שמאפשר לנו תקשורת בקצב של 200bps, קצב המספיק על מנת לאפשר שידור פקודות לבקרי הקצה.
מסגרת התקשורת לפי פרוטוקול ה-PLC bus בנויה מ-byte preamble אשר מקדים את מסגרת המידע, ומכין את המקלט לכך שתקשורת עומדת להתקבל.
מיד בעקבותיו מגיעים חמישה בתי header אשר מכילים מידע כגון מקור הפקודה, שם הרשת, כתובת הבקר הנמען ואורך המידע.
תוכן הפקודה ארוז במספר לא קבוע של בתים (עד 25).
המסגרת נחתמת בבית סיכום ביקורת המשמש לגילוי שגיאות.
באופן המתואר לעיל, מתאפשרת תקשורת מלאה עם בקרי הקצה על בסיס רשת החשמל.
קצב התקשורת ויכולת קידוד המידע במסגרות התקשורת מקנים את היכולת ליישם מערכת שליטה חכמה ובקרה אוטומטית, בכל מבנה אשר לא הונחה בו תשתית ייעודית מבעוד מועד.
שיטת התקשורת על גבי רשת החשמל הקיימת מהווה כיום מהפכה אמיתית בתחום מערכות הבקרה החכמות בכל העולם, וכמובן גם בישראל.
הטכנולוגיה מאפשרת להיכנס לכל בית קיים, ובתוך מספר שעות להפוך אותו – בפשטות רבה - מבית קונבנציונלי לבית חכם, אשר כולו מנוהל על ידי מערכת בקרה אוטומטית וחכמה.
במדעי המחשב, תקשורת בין תהליכים היא אוסף של שיטות ומנגנונים להעברת נתונים בין תהליכונים בתוך אותו תהליך או בין תהליכים שונים.
התקשורת יכולה להתבצע בין תהליכים שרצים על גבי אותו המחשב, או על גבי מחשבים שונים המחוברים ברשת.
ניתן לחלק את השיטות לתקשורת בין תהליכים לקטגוריות הבאות:
השיטה הנבחרת לתקשורת בין תהליכים תלויה ברוחב הפס, בזמן ההשהיה בתקשורת בין התהליכונים, ובסוג הנתונים המועברים.
מהסיבות ליצירת תשתית המאפשרת שיתוף פעולה בין תהליכים ניתן למנות שיתוף מידע, זירוז תהליכים, מודולריות, נוחות והפרדת הרשאות.
שיטה מערכות הפעלה שתומכות קובץ רוב מערכות ההפעלה המודרניות.
שקע (Socket) רוב מערכות ההפעלה המודרניות.
תור רוב מערכות ההפעלה המודרניות.
זיכרון משותף מערכות POSIX ו-Windows.
קובץ ממופה-זיכרון מערכות POSIX ו-Windows.
תקשורת בין תהליכים יכולה להתבצע על ידי פורטים.
תקשורת ניהולית היא השם הכולל לתהליך השיטתי של תכנון, יישום, פיקוח ובקרה בכל ערוצי התקשורת בתוך ארגון נתון ובין ארגון אחד למשנהו.
המושג "תקשורת ניהולית" כולל בתוכו גם את מלאכת ההכנה וההפצה של הנהלים החדשים בנוגע לממשק שבין הארגון לבין הרשת החברתית של הארגון ובין אמצעי התקשורת השונים הפועלים בו.
ב"תקשורת ניהולית" כלולים גם פיתוח אסטרטגיות תקשורת עסקיות, תכנון נוהלי התקשרות פנימיים וחיצוניים וניהול של שטף המידע הזורם בארגון לרבות תקשורת מקוונת; שכן, בעקבות הטכנולוגיות החדשות הופכת ההתחדשות המתמדת בתקשורת לעיקרון מנחה למנהלים.
לפי תפיסת התקשורת הניהולית, כל מנהל באשר הוא חייב לעמוד בקשר ישיר ואישי עם העובדים הכפופים לו, לזהות את החסמים המקשים על התקשורת ביניהם ולעשות ככל יכולתו כדי למנוע את הישנותם.
כל זאת, כדי להבטיח את קיומה של תקשורת אפקטיבית בכל דרגי הארגון.
המנהל הוא גם זה שאחראי לגלות האם עובדיו משתייכים לאחת מבין שש הקטגוריות הבאות: מגיבים, מכורים לעבודה, עקשנים, חולמים, מרדנים או מקדמים.
בכל הנוגע לניהול פרויקטים, התקשורת הניהולית נותנת את הדעת בנוגע לסוגיות הבאות:
איזה מידע צריך לזרום אל הפרויקט ומחוצה לו?
מי יופקד על העברת המידע?
אחת השיטות המקובלות והנפוצות ביותר בתחום התקשורת הניהולית היא שיטת הדיווח השבועי: בשיטה זו מעביר כל עובד באמצעות דואר אלקטרוני דוח שבועי לממונים הישירים עליו.
הדוח כולל סיכום של כלל פעילות העובד בשבוע שחלף, תוכניותיו המקצועיות לשבוע הקרוב וכל מידע נוסף שעשוי להיות רלוונטי לממונים.
הממונים שמקבלים את הדיווח, מסכמים אותו ושולחים אותו בתורם למנהלים הישירים שלהם, כך שבסופו של דבר מקבל המנכ"ל דוח מסכם מכל המנהלים ומעביר אותו לבעלי המניות של החברה.
אחרי שהמנכ"ל מקבל את ההערות מבעלי המניות מתחיל למעשה תהליך העברת תקשורת בכיוון ההפוך, וראש הפירמידה מעביר את ההערות לסמנכ"לים הכפופים לו – עד שהדברים מגיעים לאחרון העובדים הזוטרים.
בסופו של דבר, יקבל כל עובד דואר אלקטרוני ארוך הכולל את מכלול הסיכומים שהועברו מכלל דרגי הארגון.
קריאת כל הסיכומים אינה חובה לעובד, אך סביר להניח כי העובדים הסקרנים יותר יקראו את כל החומר, בעוד שהעובדים הממוקדים יותר לא יעשו כן.
תקשורת בלתי-מילולית היא כל דרך שבה יצורים חיים יכולים להעביר ביניהם מידע ללא שימוש במילים מהשפה המדוברת, הכתובה או המסומנת כשפת סימנים.
תקשורת מסוג זה משמשת את בעלי החיים והאדם כאחד.
מידע אודות המצב הפנימי של האדם יכול להיחשף במספר ערוצים: הבעות פנים, נימת דיבור, קשר עין, מחוות גופניות, יציבה ומגע.
אף על פי שחלק מערוצי התקשורת הבלתי מילוליים עושים שימוש בקול, אחד היתרונות שלה הוא שניתן להשתמש בערוצים רבים תוך שמירה על השקט.
התקשורת הבלתי-מילולית כוללת שפת גוף או מחוות תנועה, הבעות פנים, שינוי טונציה בעת הדיבור, הצבעה לעבר עצמים או כיוונים, הפרחת פרומונים וחומרי ריח אחרים (בקרב בעלי חיים), בחירת בגדים, בושם ותסרוקת וגם שינויים ארוכי טווח בגוף (כגון אלו המשדרים בגרות מינית בקרב בני האדם).
אחד מסוגי התקשורת הבלתי-מילוליים, הייחודי לאדם ולחלק קטן מחיות הבית, הוא קשר עין.
כששני אנשים מדברים זה עם זה, הם לרוב מביטים זה בעיני זה.
התנהגות זו מצויה גם אצל כלב הבית - כשהוא יוצר קשר עם האדם או עם כלבי בית אחרים, הוא מביט בעיניהם.
אולם, אצל זאבים, לדוגמה, תפקיד קשר העין אינו שונה ושנוי במחלוקת.
תקשורת בלתי-מילולית עשויה להיות רצונית או בלתי-רצונית, מודעת או לא מודעת.
לדוגמה, מעבר מדיבור נינוח לצעקות עשוי להיות רצוני או בלתי-רצוני.
חלק מהתקשורת הזו היא נלמדת וחלק מצויה כבר אצל תינוקות ביום היוולדם.
לדוגמה, מרבית הבעות הפנים של האדם הן מולדות; אנשים שנולדו עיוורים, שלא ראו חיוך מעולם, מחייכים כמו כל אדם אחר.
תקשורת לא מילולית מפותחת יותר אצל יצורים חברתיים מאשר אצל סוליטריים.
התפיסה החברתית מיועדת לגיבוש רושם מדויק אודות האנשים בסביבתו של האדם.
במקרים רבים, רמזים מתוך התקשורת הלא מילולית של הזולת יכולים לסייע בהבנת מצב רוחו ורגשותיו של הזולת.
על כן יש לה תפקיד משמעותי ביצירה ושימור של קשרים בין-אישיים.
הסקת מסקנות מתוך התקשורת הבלתי-מילולית מתאפשרת משום שההתנהגות של האדם משתנה בהתאם למצב הרגשי שבו הוא נמצא.
פגם משמעותי בתקשורת הלא מילולית באדם, נחשב ללקות.
במסגרת אבחון מקצועי, עשוי תסמין זה, לצד תסמינים נוספים, להעיד על תסמונת מהקשת האוטיסטית.
מסר בלתי-מילולי מהווה כשני שלישים מהתקשורת הבין אישית שלנו, הוא סמוי.
ישנה פניה לרגש על ידי ידע וטיעונים.
המסר הבלתי מילולי מתמקד באיך אומרים?
חוקרי תקשורת כללו תחילה במושג "תקשורת לא מילולית" רק את שפת הגוף – תנועות גוף, צורות ישיבה, הבעות פנים וכדומה.
מאוחר יותר הם הרחיבו את ההגדרה וכללו ב"תקשורת לא מילולית" גם תקשורת קולית שאינה קשורה לתוכנן של המילים – טון הדיבור, עוצמת הקול, המבטא, מהירות הדיבור, אינטונציה וכדומה.
כמו כן, עם השנים, כללו בהגדרה זו גם הופעה חיצונית משום שהיא מעבירה מסרים רבים וחשובים.
שימוש במאפייני תקשורת בלתי מילולית בישראל
ישראלים, שתרבותם נשאבת מהתרבות האירופאית, מחשיבים קשר עין ישיר ויציב כסימן לכך שהאדם המקשיב להם מרוכז בדבריהם.
למשל, אצל יוצאי אתיופיה ואצל הערבים קשר עין ממושך נחשב למעשה חסר נימוס, ניסיון להוציא את הדובר מריכוז ואף קריאת תיגר על סמכות.
אצל הערבים חיוכים נתפסים כאקט יוצר הרמוניה המשרה אווירה נעימה, ואילו אצל יוצאי אירופה נתפסים חיוכים כסימן לצביעות אם הם מופיעים בתדירות גבוהה ומכוונים לאנשים לא מוכרים.
מרחב אישי הוא המרחק בין אדם לאנשים אחרים.
ממחקרים שנערכו עולה כי יהודים ממוצא אמריקאי או צפון-אירופאי מעדיפים מרחב אישי גדול יותר מאשר אלה ממוצא צרפתי, דרום אמריקאי וערבי.
אדם הסולד ממגע יכול להיתפס כלא ידידותי בעיני אדם שאוהב מגע.
לחיצת יד היא אקט הנתפס באופן שונה אצל בני שני הדתות (יהודיים ומוסלמים דתיים) על פי רוב אישה לא תלחצנה יד עם גבר וגבר לא ילחץ יד עם אישה, לעומת זאת בחברה החילונית זה יותר מקובל.
בקבוצות ובעדות אחרות, המגע יכול להיות פיזי יותר ולכלול גם חיבוק או נשיקה, למשל, בקרב חילונים או יוצאי מדינות אירופה שלחוף הים התיכון.
הול טוען כי לתרבויות שונות יש התייחסות שונה למונחי זמן.
יש מדינות שבהן צריך לקבוע פגישה חשובה שבועיים מראש, ויש מדינות שבהן פגישה שנקבעת שבועיים מראש קרוב לוודאי תישכח.
לדוגמה, בחברה הערבית יש גמישות ביחס לחשיבות הדיוק בזמן, לעומתם יהודים ממוצא אשכנזי מתייחסים ברצינות לעמידה בזמנים, ובעיניהם אי עמידה בהם מהווה פגיעה בכבוד הזולת.
תקשורת ספורט עוסקת בספורט על ענפיו השונים, ובתחומים נוספים הנלווים לעיסוק הליבה כגון תרבות הספורט, כלכלה בספורט, רכילות ועוד.
בישראל פעלה תקשורת ספורט עוד לפני קום המדינה, עת הקדישה העיתונות העברית של היישוב עמודים לסיקור הספורט בישראל.
זאת, לצד עיתוני ספורט שהיו מזוהים עם מרכזי הספורט המפלגתיים-תנועתיים ונדפסו באותה עת.
עם הזמן, החלו חלק מהיומונים הנפוצים להדפיס מוסף לעיתון המוקדש כולו לסיקור הספורט.
בהמשך, עם חדירתה של התקשורת האלקטרונית לישראל החל גם הרדיו בישראל לסקר את הספורט בישראל ולשדר תחרויות ספורט בשידורים חיים.
הטלוויזיה בישראל מקדישה אף היא עוד מימי ראשיתה זמן שידור לסיקור חדשותי ולשידור תחרויות ספורט; מ-1990 משדר בישראל ערוץ הספורט, המקדיש את רוב שעות השידור בו ובערוצי הבת שלו לספורט הישראלי ובשנות האלפיים נפתחו לצידו ערוצי ספורט נוספים.
בשני העשורים האחרונים של המאה ה-20 התפתחה בישראל תקשורת ספורט ענפה המסקרת באמצעי תקשורת שונים בתקשורת הכתובה ובתקשורת האלקטרונית ענפי ספורט שונים בישראל ובשאר העולם.
עם זאת, לאורך כל שנות קיומה עמדו בראש סיקור תקשורת הספורט בישראל הכדורגל והכדורסל, הנחשבים לענפי הספורט הפופולריים במדינה.
דיווחים ספורים ואקראיים בנושאי ספורט פורסמו בעיתונים העבריים בארץ ישראל עוד לפני מלחמת העולם הראשונה.
הדיווחים כללו לרוב פרטים בסיסיים על אודות תחרות הספורט המסוקרת כמו תוצאתה והמקום שבו נערכה.
לעיתים דיווח זה פורסם מספר ימים לאחר התחרות.
המדור הראשון שהוקדש לספורט פורסם בשנת 1925 בעיתונו של איתמר בן-אב"י, "דואר היום", אף שהופעתו לא הייתה סדירה וקבועה.
יומון ההסתדרות "דבר", שהחל לראות אור באותה שנה, התחיל מיד בפרסום מדור ספורט, עיתון "הארץ" עשה זאת שלוש שנים מאוחר יותר ו"על המשמר" החל לפרסם מיד עם הופעתו בשנת 1943 מדור ספורט מצומצם אך קבוע.
כבר בשנים אלו סוקר הכדורגל בהרחבה רבה יותר מיתר ענפי הספורט.
בשנת 1954 הודפס לראשונה העיתון "חדשות הספורט", שהפך לעיתון הספורט הפופולרי בישראל.
בשיאו נמכר בלמעלה מ-47,000 עותקים ביום.
העיתון יצא לאור תחילה כשבועון ומ-1959 כיומון.
העיתון הוקם על ידי 7 עורכי עיתונים בעלי ניסיון ששמו להם למטרה לייסד בישראל תקשורת ספורט ממוסדת ואובייקטיבית.
בשל היותו חלוץ בתחומו, טבע העיתון מונחים חדשים בעברית בתחום הספורט ונורמות סיקור חדשות שכללו מתן ציונים לשחקנים כחלק מסיקור המשחק, תמונות מהמגרשים וסיקור ענפי ספורט נוספים פרט לכדורגל ולכדורסל.
"חדשות הספורט" היה העיתון הראשון שהוקדש כל כולו לספורט ונמכר לציבור גם באמצעות מינויים.
במהלך שנות השמונים, כשהחל העיתון היומי הצעיר "חדשות" להקדיש את עמוד השער האחורי שלו לתחום הספורט, לראשונה בצירוף צילומי צבע, הורחבו מדורי הספורט היומיים בעיתונות הכללית ("מעריב", "ידיעות אחרונות" ובהמשך גם "הארץ").
תחרות זו הביאה לסגירתו של "חדשות הספורט" ב-1985. בין השנים 1996–2010 פעל הירחון "שם המשחק" שעסק בענפי הספורט השונים בדגש על הכדורגל וכלל מאה עמודי צבע בכל גיליון.
העיתונים הגדולים בישראל נוהגים להדפיס מוספים מיוחדים מדי שנה לקראת פתיחת עונות המשחקים בליגות הבכירות בכדורגל ובכדורסל.
"ידיעות אחרונות" ו"מעריב" נוהגים לדווח בעמוד השער שלהם על אירועים בולטים מתחום הספורט ולהפנות להרחבה במדורי הספורט המצורפים לעיתון.
במקרים חריגים, אירוע הספורט מסוקר בקונטרס החדשות עצמו.
נכון ל-2016 רק מוסף הספורט של ידיעות אחרונות מופץ כקונטרס נפרד.
בישראל היום, מעריב השבוע והארץ מוסף הספורט מופיע בעמודים האחרונים של הקונטרס הראשי.
הסיקור בעיתונים היומיים, בעיקר בענפי הכדורגל והכדורסל, כולל לצד דיווחי חדשות ספורט וסיקור משחקים גם כתבות נוספות, ונעשה לרוב באופן "פיקנטי".
לדוגמה: בכתבות המסקרות משחקים מופיעה בכותרת הסיקור כותרת פיקנטית שכוללת לרוב משחק מילים, כגון "1–0 קטן" על ניצחון של מכבי חיפה על הפועל תל אביב משער של הכדורגלן יניב קטן.
בעבר הסיקור כלל גם מתן ציונים לשחקנים, בחירת השחקן המצטיין של המשחק ובתקופה מסוימת אף מתן ציונים לקהלי האוהדים במטרה לעודד את הצופים לעידוד חיובי ללא אלימות בספורט.
בדרך כלל, בסוף כל מחזור ליגה, בוחר עיתון הספורט את השחקן המצטיין של השבוע ולעיתים גם את נבחרת השבוע המורכבת מהשחקנים הבולטים מקבוצות הליגה השונות לצד אירועים נוספים כגון שער השבוע, שערוריית השיפוט של השבוע ואכזבת השבוע.
הסיקור כולל גם את טבלת הליגה המעודכנת וטבלאות נוספות כגון מלך השערים, מלך הבישולים ורשימת המורחקים.
בשנים האחרונות הצטמצם סיקור זה באופן משמעותי עקב ירידה ברווחי העיתונות הכתובה שהביאו לירידה בתקציבים המופנים לעיתונות הספורט.
בנוסף לסיקור המשחקים כוללים עיתוני הספורט גם כתבות צבע, ראיונות עם ספורטאים, מדורים שבועיים וטורים אישיים מאת כתבים ופרשנים.
שידור חי ראשון של משחק כדורגל ברדיו הישראלי לפני קום המדינה נעשה בתחילת 1947 ב"קול ירושלים" (הרדיו העברי המנדטורי), ובו שידר נחמיה בן אברהם ממשחק הכדורגל בין הקבוצה ההונגרית מ.ט.ק.
בודפשט ובין נבחרת תל אביב.
בן אברהם המשיך בעקביות לשדר ב"קול ישראל" את משחקי נבחרת ישראל בכדורגל, ואף שידר את משחקי הנבחרת במשחקי הגביע העולמי במקסיקו ב-1970.
בשנת 1970 החל שידורה ברשת ב' של "קול ישראל" של תוכנית הרדיו "שירים ושערים", המלווה את משחקי הכדורגל המתקיימים במהלך העונה מדי מחזור.
התוכנית נחשבת לאחת מתוכניות הדגל של "קול ישראל", ומהווה חלק בלתי נפרד מתרבות הספורט בישראל.
תחילה שודרה התוכנית במתכונת המשלבת שידור שירים פופולריים יחד עם דיווחי ספורט עדכניים מהמגרשים.