tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2005 שיחקה ברקוביץ' בסדר הדרמה "ירח של זאבים", בבימויו של שי כנות, ששודרה ב־yes,
בשנת 2006 שיחקה את אילנה בסדרת הדרמה "פרשת השבוע" ששודרה בהוט 3.
בשנת 2007 שיחקה בסרט הקולנוע "נימפות בערפל", שביים יורם זקס (המבוסס על מחזה מאת אחיו יגאל זקס).
בשנת 2008 שיחקה בסדרת הדרמה של Yes "אולי הפעם" גילמה את גליה.
בשנת 2009 באותה שנה גילמה את שרון בסדרה "מגדלים באוויר", ששודרה בערוץ 10.
בשנת 2001 זכתה בפרס מסך הזהב הישראלי – בקטגוריית "שחקנית המשנה בסדרה קומית או דרמטית" – על תפקידה בסדרה "הבורגנים".
בנוסף באותה שנה הנחתה את תוכנית "ההכנות" על השטיח האדום לקראת "טקס פרס מסך הזהב" הישראלי, ששודר בזכיינית קשת שבערוץ 2.
בשנת 2009 השתתפה כחברה בפאנל התוכנית ""מה ש'תה שומע"" בערוץ 24, והתחילה להנחות את השעשועון המוזיקלי "מונית הקצב" בערוץ 24. כמו כן הייתה מנחה בתוכנית "Y בערב", ששודרה ב־yes stars.
בשנת 2012 הגישה לצידן של אילנית לוי וימית סול את התוכנית השבועית "שישי עד הגג" ששודרה בערוץ 2.
בשנת 2013 ברקוביץ' הנחתה לצידו של ג'ייסון דנינו־הולט את התוכנית "פלייליסט" בערוץ 24.
ב־2009 הובילה ברקוביץ' קמפיין כפרזנטורית עבור "אופנת אמה".
ב־2012 החלה לעצב בגדים יחד עם מעצב האופנה נתיב יוחאי־מאור.
באותה השנה השיקה מותג אופנה הנושא את שמה, היא שכרה קומת מרתף ברחוב דיזנגוף ופתחה בו סטודיו־בוטיק של בגדים שהיא עיצבה.
אמהּ, טינה ברקוביץ', השתתפה ב־2007 בתוכנית המציאות הטלוויזיונית "הישרדות", בגרסתה הישראלית.
מ-1992 ברקוביץ' החלה להיות בזוגיות עם הזמר אביב גפן, וב־4 באוגוסט 1996 השניים נישאו.
בהיותם בזוגיות גפן כתב עליה ב־1993 את שירו "אילנה", וב־1994 כתב עליה גפן שיר נוסף, "האם להיות בך מאוהב".
לאחר גירושיה מגפן, ברקוביץ' החלה להיות בזוגיות עם המוזיקאי אוריה גזית, וב־2006 נולד להם בן בשם הילל.
ב־2009 ברקוביץ' נישאה בשנית, למאמן הכדורגל ושחקן נבחרת ישראל לשעבר, אריק בנדו, וב-2011 נולד להם בן בשם אסא.
מ-2016 ברקוביץ' בזוגיות עם איתמר פינצי.
כיום עוסקת ברקוביץ' בהיי טק.
אילן שלגי (נולד ב-13 ביולי 1945) הוא חבר הכנסת לשעבר בכנסת ה-16 מטעם סיעת שינוי, ושר בממשלת ישראל.
בעל תואר ראשון ושני במשפטים מאוניברסיטת תל אביב.
בעבר היה יושב ראש הדירקטוריון של חברת הנפט הלאומית (חנ"ל).
בבחירות לכנסת השמינית מוקם במקום ה-106 ברשימת הליכוד.
בשנת 2003 נבחר לכנסת ה-16 מטעם מפלגת שינוי.
שלגי היה יו"ר ועדת החינוך, התרבות והספורט בכנסת, חבר ועדת החוץ והביטחון של הכנסת, יו"ר ועדת המשנה לכוח אדם וחבר בוועדת המשנה לבניין הכוח ותפיסת הביטחון.
שימש כיו"ר השדולה למען ההשכלה הגבוהה, יו"ר משותף של השדולה להקמת גדר ההפרדה, יו"ר ועדת אכיפה בשדולה למאבק בתאונות הדרכים, חבר בשדולות לאיכות הסביבה, למען אנשי המילואים, למען חיילי צה"ל, למאבק באלימות ולמען בקעת הירדן.
היה ממובילי המאבק נגד נזקי העישון.
שלגי הוא יוזם ומחוקק "חוק בנימין זאב הרצל (ציון זכרו ופועלו)" בו נקבע יום הרצל.
ב-19 ביולי 2004, לאחר הדחתו מהממשלה של חבר הכנסת יוסף פריצקי, נבחר שלגי לכהן כשר המדע והטכנולוגיה, ובסוף חודש אוקטובר באותה השנה, נבחר לשר לאיכות הסביבה, עד סיום כהונת חברי סיעתו בממשלה, עקב הצבעתם נגד תקציב המדינה, ב-4 בדצמבר אותה שנה.
עם פיצול סיעת "שינוי" לקראת הבחירות לכנסת השבע עשרה, עזב שלגי יחד עם חברי כנסת נוספים את המפלגה ועבר למפלגת חץ, שלא עברה את אחוז החסימה.
בעשור השני של המאה ה-21, שלגי הוא עורך דין.
הוא חבר הוועד המנהל ויו"ר פורום הרצל במועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
אילנה גור היא אמנית רב-תחומית, אוצרת ומעצבת ישראלית.
עבודותיה מתאפיינות בפשטות פונקציונלית, לצד מורכבות אקספרסיבית הגובלת בסוריאליזם.
את הטכניקות האמנותיות שלה פיתחה בעצמה מגיל צעיר כשחיברה חלקים שונים לכדי פסלים קטנים.
יצירותיה כוללות פרטי אמנות, פסלי חוצות, רהיטים, גופי תאורה, כלים שימושים, תכשיטים ופרטי אופנה.
הם עשויים על פי רוב מברזל, ברונזה, בשילוב של עץ, עור, בד, פלקסי וזכוכית, כמו גם תכשיטיה המשלבים זהב, כסף ועור.
גור נולדה בטבריה לד"ר רחל יהודית ספיר-וילצ'יק ואנדרה וילצ'יק, כדור רביעי למשפחת רופאים ואמנים.
אמה ניהלה את מחלקת הנשים בית החולים על שם שוויצר.
סבה ד"ר יוסף ספיר ניהל את מחלקת היולדות בבית החולים ביקור חולים בירושלים.
אחיה הוא פרופסור דני גור שהיה מנתח לב, מחלוצי מנתחי המעקפים בארץ.
היא מעולם לא למדה אמנות ועיצוב במסגרת פורמלית.
בשנות ה-20 לחייה הגיעה לראשונה לארצות הברית ובאמצעות סדרת חגורות בעלות אבזמים גדולים שעיצבה לגברים, פילסה את דרכה האמנותית באמריקה.
היא נישאה וילדה שלושה בנים, שאחד מהם טבע בגיל צעיר בבריכה, ובד בבד לא זנחה את עבודתה.
תערוכת היחיד הראשונה של גור הוצגה בשנת 1972 במוזיאון קליפורניה למדע ותעשייה בלוס אנג'לס.
מאז הוצגו יצירותיה במוזיאונים רבים ברחבי העולם ובישראל, בהם מוזיאון תל אביב לאמנות, המוזיאון לאמנות מודרנית בהלסינקי, המוזיאון לאמנות בווארית במינכן, המוזיאון לאמנות המאה העשרים בווינה, המוזיאון הלאומי להיסטוריה יהודית בפילדלפיה ועוד.
בשנת 1986 זכתה בפרס רוסקו לעיצוב.
פסליה מוצבים במספר אתרים בישראל, ביניהם הפסל "לעולם לא עוד" הניצב במוזיאון יד ושם בירושלים, הפסל "עיט" הצופה למרינה שבהרצליה פיתוח, והפסל "אישה ברוח" השוכן בפארק צ'ארלס קלור בתל אביב.
בשנת 2016 זכתה בפרס יקירת העיר תל–אביב יפו.
בשנת 2025 יצא הסרט "אילנה גור - אישה ברוח" בבימויו של תומר הימן, שמספק מבט אל חייה ויצירתה.
גור מתגוררת ביפו העתיקה ובניו יורק.
בשנת 1995 פתחה גור את ביתה הפרטי ביפו העתיקה, ששימש בעבר כחאן, לקהל הרחב על ידי הפיכתו למוזיאון.
המוזיאון משלב את האמנות והעיצובים של גור, וגם את אוסף האמנות שרכשה וצברה במהלך השנים.
אוספי המוזיאון מכילים למעלה מארבע מאות יצירות של אמנות ישראלית, בינלאומית ואתנית שנרכשו במהלך מסעותיה של גור בישראל ובעולם.
האוסף אקלקטי, אך בעל מספר מאפיינים דומים: עיסוק בנושאי נשיות, מודעות עצמית, חברתית או פוליטית גבוהה, דיוקנאות ואמנות שימושית לצד יצירות עכשוויות של אמנים ישראליים צעירים.
במוזיאון מוצג אוסף עשיר של אמנות אתנית שמקורה בעיקר ביבשת אפריקה ובדרום אמריקה.
לכל אחד מחללי המוזיאון אופי מיוחד משלו.
ייחודו של המוזיאון נובע מההקשרים הבלתי צפויים המיוצרים על ידי האמנית, הן ברמה הנושאית והן ברמה הוויזואלית.
המוזיאון כולל שלוש קומות בנוסף לקומת חנות המוזיאון.
החללים בקומה הראשונה שמשו שטחי אורוות ומספוא לחיות.
החללים בקומה השנייה מצומצמים ואינטימיים יחסית בשל ייעודם המקורי כחדרי מגורים.
בקומה השלישית ממוקם גן הפסלים של המוזיאון.
1972 "האנשים של אילנה", מוזיאון קליפורניה למדע ותעשייה, לוס אנג'לס.
1976 "האנשים של אילנה II", מוזיאון קליפורניה למדע ותעשייה, לוס אנג'לס.
1976 גלריה לאמנות תוראל, תל אביב.
1978 גלריה קטיה גרנוף, פריז.
1979 גלריה דניאל בלז-תורן, בזל.
1979 גלריה לאמנות תוראל, תל אביב.
1979 גלריה הוראס ריכטר, יפו.
1981 גלריה לאמנות (קונסטגלרי), אל-פלרדינגן, הולנד.
1981 גלריה אנגריד מנסנדיק, דיסלדורף.
1982 "שמונה פסלים", גלריה הוראס ריכטר, יפו.
1984 גלריה דניאל בלז-תורן, בזל.
1984 גלריה הוראס ריכטר, יפו.
1985 גלריה ארמנד האמר, ניו-יורק.
1986 גלריה הוראס ריכטר, יפו.
1987 "אילנה גור: רהיטי ברזל", מוזיאון ישראל ירושלים.
1994 המוזיאון לעיצוב, הלסינקי, פינלנד.
1995 מוזיאון אילנה גור, יפו העתיקה.
2006 "אילנה גור: הכלאות", מוזיאון תל אביב לאמנות.
2014 "אילנה גור", גלריה מאנה קונטמפוררי, ניו ג'רזי.
2014 "אילנה גור", גלריה Urban Zen Center ודונה קרן ניו יורק, ניו יורק.
1972 יריד ירושלים, לציון "25 שנה למדינת ישראל", מרכז הקונגרסים, לוס-אנג'לס.
1977 "רב-פיסול", Venturi Arte, בולוניה, איטליה.
1982 "הומו ספיינס: דימוייו הרבים", מוזיאון אלדיץ' לאמנות עכשווית, קונטיקט.
1983 מנורות חנוכה, המוזיאון הלאומי להיסטוריה יהודית, פילדלפיה, פנסילבניה.
1992 "The Rocker", גלריה ברניס שטיינבאום, ניו-יורק.
2011: פרס מפעל חיים, מרכז הבנייה הישראלי
2016: פרס יקירת העיר תל–אביב יפו
1972 לעולם לא עוד, פסל, יד-ושם, ירושלים
1973 אם וילד, פסל, קמפוס אוניברסיטת חיפה
1977 בוקר, פסל, פרק הזיכרון, נהריה.
1977 אישה ברוח, פסל, פארק צ'ארלס קלור (לשעבר בגן לונדון), תל אביב.
1979 אמהות, פסל, בית עיריית תל אביב-יפו.
1985 הלוויתן המחייך, פסל, יפו העתיקה.
1986 משפחה, פסל, בית מועצת פועלי רמת-גן.
1988 עמוד הנצחה, בית יד לבנים, רעננה.
1991 מעלה, פסל, בית תלפיות, המכללה האקדמית לחינוך, תל אביב.
2001 פלמינגו, קבוצת פסלים, צי אוניות "קרנבל".
2002 עיט, פסל, מרינה הרצליה.
2007 שני חתולים על ספסל אחד, פסל, גן סיפור, חולון.
2009 ספינת האם, פסל, טיילת טבריה, טבריה.
אילן שזיפי (נולד בשנת 1943 בישראל), הוא אתלט ישראלי בעבר, אלוף ישראל בריצות למרחקים בינוניים.
כיום, מנהל תחרויות (שופט) ברידג' בכיר.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביוני 1966 זכה שזיפי במדליית כסף, בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.6 שניות, אחרי שלמה ניצני (48.7 שניות) ולפני עודד ברמן (51.7 שניות).
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בשנת 1967 הוא זכה במדליית זהב, בריצת 400 מטר בתוצאה של 51.8 שניות.
באליפות שנערכה שנה לאחר מכן, הוא הגן על תוארו וקבע תוצאה של 50.3 שניות, לפני דוד בן דוד (50.6 שניות) ואביגדור לוינהיים (52.5 שניות).
באליפות ישראל שנערכה ביולי 1970 הוא זכה במדליית כסף בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:54.8 דקות, אחרי יובל וישניצר (1:52.8 דקות) ולפני רפי וישניצר (1:55.4 דקות).
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה במכון וינגייט ביולי 1971 הוא סיים במקום שני אחרי מתחרה מייוון (1:53.3 דקות), אך זכה בתואר ובמדליית זהב כאלוף ישראל בריצת 800 מטר בשיא אישי חדש של 1:53.7 דקות, לפני רפי וישניצר (1:53.8 דקות).
לאחר שפרש מהשתתפות בתחרויות אתלטיקה הוא המשיך והפך למאמן ושופט אתלטיקה בכיר.
שחקן ברידג' משנת 1976. משמש כמנהל תחרויות ברידג' בישראל מאז שנת 1983. מורה ברידג' בוגר קורס מורים הראשון (לימד ברידג' באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת תל אביב).
מרכז ומדריך ראשי בקורס מנהלי תחרויות.
מנהל תחרות ראשי בהתאגדות הישראלית לברידג' מאז אמצע שנות ה-90, משנת 2000 בתפקיד ראש מדור תחרויות בהתאגדות הישראלית לברידג'.
נשוי לחנה שזיפי, אותה אימן לתחרויות בינלאומיות באתלטיקה.
אילנה אביטל (נולדה ב-18 בפברואר 1960) היא זמרת, מלחינה ושחקנית ישראלית.
נולדה בשם בריז'יט אביטבול בפריז שבצרפת למשפחה יהודית-תוניסאית.
כשהייתה בת 11, עלתה לישראל עם משפחתה והתגוררה בנתניה, ובגיל 12 שינתה את שמה לאילנה אביטל.
בגיל 13 הקליטה שלושה שירים בצרפתית עבור חברת תקליטים מצרפת.
בגיל 16 הופנתה על ידי מורה לפיתוח קול אל המפיק שלמה צח, שערך באותה עת אודישנים לזמרי ליווי ליזהר כהן.
אף שלא התקבלה לצוות, צח התרשם מקולה והחליט להחתים אותה.
בהמשך היא נישאה לצח ובשל כך לא גויסה לצה"ל.
במרץ 1977 צח יזם את השתתפותה של אביטל בפסטיבל הזמר והפזמון 1977 עם השיר "אותך", שכתב והלחין שייקה פייקוב, השיר הגיע למקום השלישי ונתן לה את החשיפה הראשונית.
בדצמבר 1977 יצאה סיבוב הופעות ראשון ברחבי המדינה ב-1978 השתתפה בפסטיבל הזמר הבין לאומי בצ'ילה עם השיר "לאהוב", הגיעה למקום השלישי ואף זכתה בפרס ההופעה הטובה ביותר.
בשנה זו יצא אלבומה הראשון, "לאהוב".
ב-1979 הקליטה את השיר "פגישה ראשונה" שהלחינה נורית הירש וכתב עמוס קולק עבור פסקול סרטו "אל תשאלי אם אני אוהב".
בספטמבר 1981 יצא תקליטון הבכורה של אביטל בשיר "שלום חבר", לקראת אלבום בצרפתית.
השיר נסק לראש מצעד הפזמונים של מונטריאול.
בקריירה שלה מחוץ לישראל היא השתמשה בשמות הבמה לנה וסנדי מילר.
ב-1982 השתתפה אביטל בשירוויזיון עם השיר "מלכת הכיתה" שזכה במקום השביעי.
במרץ 1983 השתתפה אביטל בקדם האירוויזיון עם השיר "עוד ועוד", עמו הגיעה למקום החמישי.
ב-1984 הוציאה את האלבום "בזכות ימים כאלה", שכלל שירי ילדים.
בדצמבר אותה שנה השתתפה בפסטיגל עם השיר "אבא, אמא וארץ ישראל", אותו הלחינה בעצמה, למילים של יורם טהרלב, והשיר הגיע למקום השני בתחרות.
באותה שנה השתתפה גם בקדם האירוויזיון של צרפת, שם הגיעה למקום השני.
ב-1985 עברה עם בעלה ועם בנם לגור בצרפת.
בדצמבר אותה שנה התחרתה בשנית בפסטיגל עם השיר "בוא אל החגיגה", שהלחינה למילים של שמרית אור, והשיר הגיע למקום השלישי.
בנוסף הוציאה לאור את האלבום "רגעים".
באפריל 1987 השתתפה בשנית בקדם אירוויזיון עם השיר "די לי די", שהלחינה בעצמה, למילים של שמרית אור, והשיר הגיע למקום השני.
באותה שנה הלחינה עבור עדנה לב את השיר "הדגל שלי" (למילים של יורם טהרלב), שהגיע למקום השלישי בפסטיגל של אותה שנה.
ב-1990 יצאה לאור אלבום האולפן השביעי של אביטל "ילד המחר", שעיבד והפיק מוזיקלית אריק רודיך.
מתוכו זכה להצלחה השיר "טוב שבאתם", ששהה שישה שבועות בראש המצעד השבועי של רשת ג'.
במרץ 1991 השתתפה בפעם השלישית בקדם אירוויזיון עם השיר "אהבתי האחרונה", שהלחינה בעצמה למילים של אהוד מנור, והשיר הגיע למקום התשיעי.
בנוסף, באותה השנה הוציאה לאור את הסינגל "תגיד שכן", שהפיקה להקת אתניX.
ב-1992 יצא השיר "זוהר בדשא", אותו הלחינה, ואשר הוזמן על ידי רשת ג' לכבוד המצעד השנתי תשנ"ב.
השיר שבוצע על ידי אורי פיינמן, שלוה ברטי ודורון מזר, זכה להצלחה, ודורג במקום ה-15 במצעד השנתי תשנ"ג (1993).
ב-1996 הוציאה קלטת וידאו בשם "אשת חיל", קלטת המיועדת לנשים ועוסקת בטיפוח חן, ומדריכה כיצד להפוך לאישה נשית ומושכת ולבצע את מטלות הבית בחדווה.
עוד באותה שנה השתתפה בפעם הרביעית קדם אירוויזיון עם השיר "לס מואה טמה", שהלחינה בעצמה למילים של שלמה צח, ועיבוד של בנה עמית צח, והשיר הגיע למקום השביעי.
ב-1998 החלה את קריירת המשחק שלה כששיחקה במחזמר "היפה והחיה" בתפקיד המכשפה.
בשנת 2001 חזרה לתודעה בעקבות משחקה בטלנובלה "לגעת באושר" ששודר בערוץ ויוה.
בעקבות כך הופיעה בפעם השלישית בפסטיגל עם השיר "גלגל המזלות".
בנוסף, השתתפה בתפקיד קטן בסרט ההמשך בסדרת הסרטים אסקימו לימון, "אסקימו לימון-החגיגה נמשכת", ושיחקה בסדרה "סיטי טאוור".
במאי 2002 עלה המחזמר "מרי לו" ב"הבימה" בהשתתפותה.
באותה שנה יצא דיסק האוסף הכפול "סיכוי לאהבה", שכלל את "שיר הפרחה", בגרסה חדשה.
עוד הופיע בדיסק דואט בשם "סיכוי לאהבה", שכתב בנה עמית צח.
את השיר הקליטה יחד עם אמיר פיי גוטמן.
עוד באותה שנה כתבה את ספר הילדים "היה לי פעם חלום".
ב-2003 השתתפה בתוכנית הריאליטי "המופע של סטיב".
ב-2005 שיחקה במחזמר "צלילי המוסיקה".
אביטל שימשה כסגנית המנהלת האומנותית של בית הספר "הבמה", מוסד ללימודי אומנויות הבידור שפעל בחיפה.
ב-2007 הוציאה אביטל סינגל חדש בשם "צא מהסרט", והופיעה בהופעת בידור חדשה, "איזה מין שיפוצניק", לצד יוצא "האח הגדול" יוסי בובליל.
באותה שנה גילמה את גברת דוידי בסרט הקולנוע "ריקוד מסוכן" שביים מנחם גולן והשתתפה בהופעת אורח בסדרת הטלוויזיה "החברים של נאור".
ב-2011 השתתפה בתוכנית המציאות "היכל התהילה" בערוץ 24 יחד עם עוד 11 זמרים וזמרים, שייצגו ז'אנרים שונים במוזיקה ישראלית.
בעקבות פיצוץ הגז בנתניה בבניין בו גרים הוריה, עזבה את התוכנית.
במרץ 2012 הוציאה אביטל סינגל חדש בשם "אז אני לבד" שכונה על ידי גולשי רשת האינטרנט גם כ"המנון הגרושות".
אביטל עצמה כתבה, צילמה וערכה את הקליפ לשיר.
ב-2012 הופיעה במסגרת הרכב משולש עם אדם ומייקל הרפז, חבריה לתוכנית "היכל התהילה".
ב-2020 השתתפה בתוכנית הריאליטי הישרדות VIP עונה 3. באותו זמן כבר עבדה כמנהלת אסטרטגית בחברת היח"צ פאבליק ליין.
באותה השנה נבחרה להופיע אביטל במופע הפסטיגל לציון 40 שנה למופע.
אביטל חזרה למופע בפעם הרביעית ולאחר 19 שנים מאז הפעם האחרונה.
במופע חידשה את השירים "בוא אל החגיגה" לצד רן דנקר ושירי מימון ו"יד ביד" לצד משתתפי המופע הנוספים.
בנוסף הוציאה לאור את הסינגל "רק תנשמי" אותו כתבה והלחינה.
ב-2021 כתבה אביטל ספר העצמה בשם "אלוהים זה בינך לביני".
ב-15 ביוני 1978 אביטל נישאה לשלמה צח, וב-1979 נולד בנם עמית, מוזיקאי.
ב-1989 אביטל נישאה בשנית לאיש העסקים שי טוכמאייר, וב-1993 נולד בנם ברק.
אילן שלמה שילה (נולד ב-1947 בישראל), הוא משפטן ישראלי.
כיהן כסגן נשיא בית המשפט המחוזי מרכז.
נולד בשנת 1947 לרחל ולשופט יצחק שמשון שילה.
בשנת 1964 סיים את לימודיו התיכוניים בבית ספר תיכון עירוני ב' בתל אביב.
בשנים 1966–1969 למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים והוסמך בתואר LLB.
בשנים 1969–1970 התמחה בבית המשפט העליון אצל השופט חיים כהן ובמשרד עורכי דין.
בשנת 1970 הוסמך כעורך דין ובשנים 1971 - 1973 שהה בניו יורק, שם עבד במשרד עורכי דין בתחום המשפט המסחרי.בד בבד עם עבודתו במשרד עורכי הדין הוא למד באוניברסיטת ניו יורק (NYU) לתואר שני.
בתום לימודיו הוסמך לתואר LLM (In Corporation Law).
ביולי 1992 מונה לכהונת שופט של בתי משפט השלום במחוזות תל אביב והמרכז.
בפברואר 1998 מונה לכהונת סגן נשיא בית משפט השלום.
ביולי 2003 מונה לכהונת רשם ושופט בפועל בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
ביוני 2007 מונה לכהונת שופט בית המשפט המחוזי מרכז, ובמאי 2010 לסגן נשיאת בית המשפט.
באותה שנה, הורחבו סמכויותיו של בית המשפט בהוראת שר המשפטים יעקב נאמן.
במסגרת זו, הוחלט כי השופט שילה יעמוד בראש מחלקת הפירוקים של בית המשפט.
בפברואר 2017 סיים את כהונתו בבית המשפט ופרש לגמלאות.
סמוך לאחר פרישתו מונה לכהונת שופט עמית בבית המשפט המחוזי מרכז, לארבע שנים נוספות.
אילן שחורי (נולד ב-12 בינואר 1954) הוא עיתונאי, איש תיירות וחוקר תולדות ארץ ישראל, המתמחה בהיסטוריה של העיר תל אביב.
את דרכו העיתונאית החל ככתב בשבועון "מעריב לנוער", ובהמשך ככתב ספורט של "מעריב".
בשנת 1977 הצטרף למערכת עיתון "הארץ" ושימש במשך כחמש שנים ככתב בנושאי משטרה ובתי-משפט, צבא וביטחון.
לאחר מכן עבר לשמש ככתב הפוליטי של "הארץ" במשך 12 שנים.
בשנת 1994 פרש שחורי מ"הארץ" והקים את חברת "תוריסט גייד" שהוציאה לאור את השבועון "תוריסט גייד" לענייני תיירות, נסיעות ורכב.
במסגרת תפקידו ב"הארץ" הירבה שחורי לסקר את העיר תל אביב, לעקוב אחר התכנון והבניה בה ולהשתתף במאבקים ציבורים למען שיפור ושימור פניה של העיר.
הוא כתב סדרה ארוכה על ההיסטוריה של העיר וכך הפך לחוקר תולדות העיר תל אביב, במקביל ללימודיו האקדמיים בתחומי תולדות ארץ ישראל.
בשנות ה-2000, שחורי עורך ומפעיל אתר לחובבי תל אביב ועברה, בשם "תל אביב שלי".
במקביל, הוא עורך סיורים בעיר וחבר בוועדת השמות לרחובות בעיריית תל אביב.
נוסף על כל, פרסם מאמרים בנושא תל אביב בכתבי עת רבים ומשמש מרצה במספר מכללות ומרכזי חינוך.
על ספרו "חלום שהפך לכרך", זכה בפרס נפתלי מטעם מועצת עיריית תל אביב ובפרס מטעם משרד הפנים.
שחורי בעל תואר ראשון ושני מאוניברסיטת תל אביב, תואר שלישי מאוניברסיטת חיפה.
עבודת ה דוקטורט שעשה בחוג ללימודי ישראל באוניברסיטת חיפה, היה בנושא: תקופת כהונתו של מאיר דיזנגוף בראשות עיריית תל אביב, בן השנים 1921–1936 והשפעתה על פיתוח העיר.
שחורי הוא בוגר לימודי מוזאולוגיה ואוצרות באוניברסיטת תל אביב וכן בוגר קורס "מורי דרך מוסמכים" מטעם משרד התיירות.
היה סגן יו"ר אגודת העיתונאים.
באוגוסט 2016 נבחר לכהונת סגן יו"ר אגודת מורי הדרך בישראל.
בראשית 2022, יזם לאחר שנתיים של הכנות, לשכה חדשה של ארגון "בני ברית" בשם "אבנך ונבנית", המתמקדת בתולדות תל אביב ונבחר כנשיאה הראשון.
בפברואר 2023, לאחר שיזם והקים לשכות בני ברית נוספות בתל אביב, נבחר לכהן כיו"ר המועצה האזורית תל אביב וחבר הוועד המנהל של בני ברית ישראל.
תל אביב שלי - תולדות תל אביב על פני מעל מאה שנה בעין חוקרת, הוצאת מדיה 10, 2024
חלום שהפך לכרך - העיר שהולידה מדינה: סיפור הקמתה של ת"א, הוצאת אביבים, 1990
אבנך ונבנית, הוצאת מלוא, ספטמבר 1991
הרצליה - סיפורה של עיר, הוצאת אביבים, 1993
העיר שהולידה מדינה''', הוצאת "תל אביב שלי"
סיפורה של חברת דן בתל אביב
אילן שפילינגר (נולד ב-1960 בערך), מהנדס ישראלי, חתן פרס ביטחון ישראל.
שפילינגר למד במסגרת העתודה האקדמית.
בשנת 1984 קיבל תואר שני בהנדסת חשמל בהנחייתו של פרופ' רן גינוסר, ובהיותו בן 26 קיבל תואר דוקטור בהנדסת חשמל מהטכניון.
במהלך שירותו הצבאי היה שותף לפיתוחים טכנולוגיים עבורם זכה בפרס ביטחון ישראל לשנת 1993.
בסיום שירותו הצבאי הצטרף שפילינגר לחברת אינטל ישראל כמנהל מעבדת מחקר ופיתוח, שם עסק, בין השאר, בפיתוח המעבד סנטרינו למחשבים ניידים.
בשנת 2001 עבר לחברת יבמ, בה שימש עד סוף שנת 2007 כמנהל מעבדת המיקרואלקטרוניקה והוא בעל הדרגה הבכירה הניתנת לאנשי הטכנולוגיה בחברה (Distinguished Engineer).
בשנת 2006 הושק על ידי צוות הפיתוח בראשותו המעבד שמשמש את קונסולת המשחקים Xbox 360 של מיקרוסופט.
בשנת 2008 החל לכהן כסגן נשיא מיקרוסופט לחומרת ה-Xbox.
אילן שפילינגר כתב עשרה מאמרים מחקריים.
אילנד, קאנה או בּוֹנְגּוֹ (שם מדעי: Taurotragus) הוא סוג של אנטילופה ממשפחת הפרים שמקורו באזורי סוואנה באפריקה.
לאילנד שני מינים: אילנד מצוי ואילנד ענק.
האילנד הוא הגדול שבאנטילופות של אפריקה, עם זכרים במשקל שנע לרוב בין 600–800 ק"ג ונקבות במשקל שבין 400–600 ק"ג.
בישראל משתמשים באילנד לסילוק צמחייה מאזורים ביטחוניים רגישים מסביב לבסיסים צבאיים ובגבול עם לבנון.
בשר האילנד מכיל אחוז גבוה יותר של חלבון ואחוז נמוך יותר של שומן מבשר בקר.
בנוסף, חלב האילנד מכיל אחוז גבוה מאוד של סידן.
אולם למרות זאת, האילנד אינו משמש לאכילה בקנה מידה נרחב.
את הכנסת האילנד בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20, בתיאום עם צה"ל, יזם יגאל סלע, מראשוני החברה להגנת הטבע, אחרי שפרש מהחברה ב-1974 ועבר לעבוד במסגרת קק"ל.
אילן שיף (נולד בשנת 1945) הוא משפטן ואיש צבא ישראלי שכיהן כסגן נשיא בית המשפט המחוזי בחיפה, קודם לכן היה הפרקליט הצבאי הראשי בדרגת תת-אלוף ונשיא בית הדין הצבאי לערעורים בדרגת אלוף.
שיף נולד בנתניה בן להורים ילידי פולין.
הוא למד בבית הספר ע"ש טשרניחובסקי בנתניה.
בשל בעיה בריאותית נדחה שירותו הצבאי ובשנות ה-60 סיים לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית, התמחה והורשה לעסוק בעריכת דין.
בשנות ה-70 מילא תפקידים שונים בפרקליטות הצבאית ביניהם תובע תעבורה בפרקליטות צפון, תובע פיקודי בחיל הים ופרקליט מרחב שלמה.
שימש סגן תובע צבאי ראשי ופרקליט פיקודי של פיקוד המרכז.
משנת 1980 כיהן כתובע צבאי ראשי.
בתפקידו זה היה התובע במשפטו של תת-אלוף ברוך ארבל, קצין המשטרה הצבאית הראשי, שהועמד לדין באשמת קבלת שוחד.
ב-1982 מונה לסניגור הצבאי הראשי, ובין השאר כיהן כסנגורו של הרמטכ"ל רפאל איתן בפני ועדת כהן.
בשנת 1984 היה היועץ המשפטי של ועדת זורע.
בהמשך היה סגן הפצ"ר ובשנת 1988 יצא ללימודי תואר שני במשפטים בבית הספר למשפט של צבא ארצות הברית .
כשחזר, בשנת 1989, המשיך בתפקידו כסגן הפרקליט הצבאי הראשי ובשנת 1991 מונה לפרקליט הצבאי הראשי.
בתפקידו זה טיפל, בין השאר, באסון הכבל ובאסון צאלים ב'.
בפרשת מותם של שני חיילים ממכת חום באימון של סיירת מטכ"ל,
סירב לקבל את ההמלצות שלא להעמיד איש לדין, והחליט לקיים למעורבים שימוע, שלאחריה העמיד לדין את מפקד הסיירת, עמוס בן אברהם.
בשנת 1996 הוא מונה לנשיא בית הדין הצבאי לערעורים על ידי הוועדה לבחירת שופטים צבאיים.
מבקר המדינה בדק את הטיפול שלו בתיק "צאלים ב" ודחה את תלונות המשפחות השכולות נגדו.
הוא סיים את תפקידו כנשיא בית המשפט לערעורים בשנת 2001.
במהלך מספר שנים לימד משפט צבאי באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת תל אביב.
בינואר 2002 מונה שיף לשופט בבית המשפט המחוזי בחיפה ובאפריל 2008 מונה לסגן נשיא בית המשפט.
שיף נשוי ואב לשני בנים.
אילנה המרמן (נולדה ב-15 בספטמבר 1944) היא עורכת ספרותית, מתרגמת, מחברת ספרי עיון ופעילת שמאל רדיקלית ישראלית.
אילנה המרמן נולדה בחיפה להורים יוצאי פולין.
למדה ספרות ופילולוגיה באוניברסיטאות בצרפת, בגרמניה ובישראל.
משנת 1985 עבדה בהוצאת הספרים "עם עובד" כעורכת ספרותית ומתרגמת.
ערכה שנים אחדות את "ספריה לעם", יחד עם נילי מירסקי.
ייסדה ועורכת שתי סדרות נוספות:
"פרוזה אחרת", שבה ראו אור, בין השאר, ספרו הראשון של יובל שמעוני, "מעוף היונה", ספרה הראשון של אורלי קסטל-בלום, "לא רחוק ממרכז העיר", והספרים המתורגמים "מחווה לשישה סופרים של המאה התשע-עשרה" ו"מחווה לשישה סופרים של המאה העשרים".
"תעודה", שבה ראו אור, בין השאר, "יומנים 1933 – 1945" מאת ויקטור קלמפרר, "טיולים בפלסטין, רשימות על נוף הולך ונעלם" מאת רג'א שחאדה ו"תפתחו, משטרה!
מהגרי עבודה בישראל" מאת נורית וורגפט.
מתרגמת בעיקר סיפורת מגרמנית ומצרפתית.
בין השאר תרגמה מיצירותיהם של לואי פרדינאן סלין, גוסטב פלובר, אלבר קאמי, אנטואן דה סנט-אכזופרי, א.ת.א.
הופמן, פרנץ קפקא, ברטולט ברכט ופרידריך ניטשה.
זכתה בפרס טשרניחובסקי לתרגום לשנת תשס"ו-2006 "על תרגומיה המדויקים והנקיים משגיאות.
המרמן היא מתרגמת לוחמת, ועורכת תרגומים, שטלטלה את עולם התרגום הישראלי בדרישותיה המחמירות לדיוק ולשקיפות".
ב-2016 יסדה בהוצאת אחוזת בית את סדרת "הפרוזה שלי", המהווה המשך לסדרת "פרוזה אחרת" שערכה בהוצאת עם עובד עד לפרישתה ממנה.
עם פרישתה לפנסיה למדה ערבית ספרותית לתואר ראשון באוניברסיטה העברית ולתואר שני באוניברסיטת תל אביב.
בהמשך החלה לתרגם גם ספרות בערבית.
המרמן עסקה בפעילות פוליטית וחברתית, כחברה במועצת רצ, בהנהלת בצלם, ובהנהלת האגודה לזכויות האזרח.
מפרסמת מאמרים המציגים את עמדתה בסוגיות של הסכסוך הישראלי-פלסטיני, ובהם התנגדות נחרצת לשליטה של ישראל בפלסטינים.
ב-2010 המרמן הקימה את ארגון הנשים "לא מצייתות" שפעילותיו מבריחות במכוניות שלהן בניגוד לחוק פלסטיניות מיהודה ושומרון לתוך הקו הירוק.
לצורך כך הן מסייעות לפלסטיניות ללבוש חזות ישראלית כדי שלא יבחינו בזהותן במחסומי הכניסה.
לאחר שפרסמה המרמן את הפעילות במאמר בהארץ פנה "הפורום המשפטי למען ארץ ישראל" אל היועץ המשפטי לממשלה וזה הורה לפתוח בחקירה פלילית נגדה.
היועץ המשפטי החליט לבסוף לא להעמיד אותן לדין, ובקיץ 2012 מתאם פעולות הממשלה בשטחים אף אישר, לכבוד חג עיד אל-פיטר, לכמה אלפי פלסטינים מהשטחים לבקר בחוף תל אביב ובחופים נוספים.
בעקבות הפנייה לפתוח נגדה בחקירה פלילית על פעילות "לא מצייתות", פרסמה המרמן מאמר נוסף ב"הארץ", שאותו סיימה במילים: .
בתחילת 2012 הודיעה על פרישתה מהוצאת "עם עובד", במחאה על מינויו של תת-ניצב בדימוס יעקב בריי למנכ"ל ההוצאה.
היא נימקה זאת בכך שבריי "מייצג מעצם התפקיד הבכיר שכיהן בו במשטרה, הזדהות עם אידאולוגיה ומוסד שפועלים זה זמן רב לאכיפת חוקים לא מוסריים וגם לא חוקיים, בייחוד בגדה המערבית ובירושלים המזרחית".
בן זוגה, יורגן ניראד, היה ראש החוג לספרות גרמנית באוניברסיטה העברית.
ניראד נפטר ממחלת הסרטן בשנת 2000. את אחרית ימיו תיארו השניים בספרם "במזל סרטן: מסע לבלי שוב".
בנם הוא המתרגם יונתן ניראד.
הנאציזם בראי הספרות הגרמנית החדשה: מסות ותרגומים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1984
משוררים לא יכתבו שירים: במדים בארץ ישמעאל - סיפורים ותעודות (יחד עם רולי רוזן), עם עובד, 1990
ניטשה: מסה ומבחר מכתביו (יחד עם יורגן ניראד), עם עובד, 2000
במזל סרטן: מסע לבלי שוב (יחד עם יורגן ניראד), עם עובד, 2001. מהדורה שנייה בעריכה חדשה, הוצאת אחוזת בית, 2016
במחוזות זרים: סחר בנשים בישראל, עם עובד, 2004
אישה לבדה, הוצאת אחוזת בית, 2016
הנסיך הקטן, מאת אנטואן דה סנט-אכזופרי, תרגום מצרפתית, עם עובד 1993.
סיפורים גרמניים - מבחר מן הפרוזה הגרמנית החדשה, בעריכת יורגן ניראד ואילנה המרמן, תרגמה מגרמנית: אילנה המרמן הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1988.
אדם הראשון, מאת אלבר קאמי, תרגום מצרפתית, עם עובד 1994.
מחווה לשישה סופרים של המאה התשע-עשרה - א.ת.א.
הופמן, ניקולאי גוגול, גוסטב פלובר, הרמן מלוויל, שלום יעקב אברמוביץ, הנרי ג'יימס, תרגום ביחד עם נילי מירסקי, אברהם יבין, עם עובד, 2006.
רופא כפרי, אגודת סיפורים קצרים שהתפרסמו בימי חייו של פרנץ קפקא, תרגום מגרמנית והוספת אחרית דבר, הוצאת עם עובד, 2000.
הדבר, מאת אלבר קאמי, תרגום מצרפתית, הוצאת עם עובד, 2001.
כה אמר זרתוסטרא, מאת פרידריך ניטשה, תרגום מגרמנית, עם עובד 2010.
אל האבדון, מאת אריך קסטנר, הקיבוץ המאוחד, תרגום מגרמנית, ספרית פועלים - סיפורת, 2020.
זיכרונות מרושעים של ילד רחוב, מאת מנסור א-סוויים, תרגום מערבית, ספריה לעם, עם עובד, 2022.
המשפט, מאת פרנץ קפקא, תרגום מגרמנית, ספריה לעם, עם עובד, 2024.
אילנה אֶלִיָּה (נולדה ב-24 באפריל 1955) היא זמרת ישראלית, המבצעת שירה אתנית-קלאסית, מהנשים הבודדות הידועות העוסקות בארץ במוזיקה כורדית, נחשבת קול ייחודי בזירת המוזיקה העולמית הישראלית.
אליה נולדה בירושלים למשפחה יוצאת כורדיסטן העיראקית, וגדלה בקטמונים.
לאורך ילדותה היא נחשפה לשירתו של אביה, אליהו אליה, שהיה מאזין בביתם לרדיו ממחוזות ילדותו, הכפרים ההרריים שלגבול עיראק-טורקיה מקליט אותם, והיה מבצע אותם בלוויית נגן העוד והקנון נסים סלמן באירועים משפחתיים של הקהילה הכורדית בירושלים.
בנעוריה לא היה שום מקום שבו היה אפשר ללמוד מוזיקה מזרחית, ולאחר חיפוש שלחו אותה הוריה ללמוד פיתוח קול בימקא, שם שרה אריות וגוספל.
נוסף על כך למדה תיאטרון באוניברסיטה העברית.
אליה עבדה לפרנסתה כפקידת בנק והחלה לעסוק בביצוע מוזיקה עממית-כורדית רק לאחר שאביה נפטר, ב-1988, ולמעשה, החלה בקריירה המוזיקלית שלה בגיל 37, בעקבות האזנה להקלטות של אביה.
כשבשנת 1992 יצא תקליטה הראשון, שנשא את השם "ג'אבליו" ("בן-ההרים"), שם שנבחר להישאר גם עם להקת הליווי עימה אליה מופיעה, הכוללת ארבעה נגנים על כלים אותנטיים.
שירתה מתאפיינת בהידהוד, מתח, גרוניות והבעות-פנים והשירים שהיא מעלה הם בנושאים מגוונים וכוללים מחאה פוליטית ומחאה נשית, כמו גם שירי אהבה וחתונה.
סגנון שירתה, עם זאת, שואב לתוכו גוון מערבי, עובדה שמיקמה את אליה בדיאלוג מורכב עם קהלים מרקע מגוון.
היא שרה שירים בכורדית, עברית, אנגלית ואף בארמית.
אליה השתתפה בכמה פרויקטים עם יוצרים ישראליים בעלי שם ובהם מרק קופיטמן ואבי בללי, והופיעה הופעות רבות ברחבי מערב אירופה, שם זכתה לביקורים של מאזינים כורדים.
היא שרה בין היתר בפסטיבל למוזיקה יהודית בקרקוב ב-2010, ובאקדמיה למוזיקה של ברוקלין.
ב-2000 השתתפה בערב ערב משירי אום כולתום במסגרת פסטיבל ישראל, יחד עם זהבה בן והזמרת סאפו.
ב-2001 העלתה מופע משלה של שירי אום כולתום.
בנובמבר 2003 העלתה שוב את המופע, במסגרת פסטיבל העוד בירושלים.
ב-2010 הוציא לאור את האלבום "שירה", שכלל עיבודים כורדיים לשירי משוררים בעברית.
ב-2012 העלתה במסגרת פסטיבל העוד את המופע "שירת נשים", שכלל טקסטים של נשות התנ"ך דבורה וחנה, שירים ששרו נשים בכורדיסטן ושירי משוררות ישראליות כדליה רביקוביץ ויונה וולך.
באותה שנה גם השתתפה בפסטיבל "גלוקאלי", שנערך בתל אביב.
ב-2013 השתתפה במופע מחווה למסורת המוזיקלית של יהודי כורדיסטן, במסגרת פסטיבל הפיוט השישי בירושלים.
ב-2014 נכלל שיר בביצועה באוסף "בת המקום" שהפיק האתר "קפה גיברלטר".
ב-2019 יצא לאור אלבומה החמישי "אהבה בתענוגים".
2010 - שירה (שירה עברית מעובדת עם מוטיבים כורדיים)
אילן שושן (נולד ב-3 בפברואר 1966) הוא במאי, מפיק, תסריטאי ושחקן ישראלי.
שושן נולד, גדל והתחנך באשדוד.
בעזרת מצלמת סופר שמונה שקיבל כמתנה לבר המצווה צילם את סרטיו הראשונים.
את לימודי התיכון סיים בקיבוץ שפיים בשרון שם גם צילם סרטים עבור הקיבוץ.
את שירותו הצבאי עשה ב"יחידת ההסרטה" של חיל החינוך, שם ביים בין היתר סרטי הסברה לצה"ל תחת מפקדו מנשה סמירה (לימים מנכ"ל הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו).
בסיום שירותו הצבאי החל שושן לעבוד בתעשיית הקולנוע הישראלי כעוזר במאי בסרטים שונים, ביניהם "נישואין פיקטיביים" (1988) ו"המיועד" (1989).
בשנת 1992 החל ללמוד קולנוע בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
בסיום לימודיו הצטרף שושן למתב, טלוויזיה בכבלים ושם הפיק בתחילה מגוון תוכניות טלוויזיה, בהן "אורי גלר בשידור חי" עם המנחים מיקי חיימוביץ' ויאיר לפיד, "טורפדו עם וילוז'ני" ותוכנית בידור שבועית "חיוך מעוך".
בהמשך עבר שושן ממתב לערוץ 2 עם סרטו "בין שמיים למים" אשר שודר ברשת.
ב-1994 ביים את תוכנית ההומור "נפלו על הראש" בערוץ 2.
בשנים 1994–1997 שיחק בתפקיד משנה בסדרה "בת ים ניו יורק" בה גילם את דמותו של משה זליאט, בן למשפחה ממוצא עיראקי מבת ים שעושה חיל בעסקי הסרטים בניו יורק.
בנוסף למשחקו בסדרה, ביים שושן את אחד מפרקי הסדרה.
בשנת 2000 ביים שושן את המיני-סדרה "היעלמות" אשר שודרה בפריים טיים בערוץ 2.
בשנת 2003 ביים שושן תוכנית לפעוטות "ביחד" ששודרה בערוץ בייבי שהיא תוכנית המייעצת להורים כיצד לנצל את הזמן אותו הם מבלים בביצוע פעולות יומיומיות עם ילדיהם ללימוד מושגים ראשונים ולבילוי זמן איכות ביחד.
בשנת 2008 צילם את הסרט התיעודי "ענבל עמרם אינה עונה", לזכרה של ענבל עמרם שנרצחה ב-4 במרץ 2006.
בשנת 2009 צילם סרט תיעודי על דודו טופז אשר עקב אחר טופז בחודשים האחרונים לפני שנעצר.
לאחר התאבדותו של טופז שודרו בחדשות ערוץ 2 חלקים נבחרים מהסרט.
כמו כן שושן ביים גם פרסומות בהן: קמפיין של 12 פרסומות לדיזל, פרסומת לטלבנק דיסקונט מבנק דיסקונט, איקס מיקס תנובה עבור חברת תנובה וקלאב הוטל.
שושן עצמו הופיע בתפקיד ראשי בפרסומת לטלבנק דיסקונט ב-1996, ובפרסומות של "איקס מיקס תנובה" ב-2000.
לאורך השנים צילם שושן גם עשרות וידאו קליפים לתעשיית המוזיקה הישראלית.
דודו טופז דוקומנטרי (2010) במאי
ענבל עמרם אינה עונה (2008), במאי
ענת אלימלך - הסיפור האמיתי (1998), במאי
אילן שילוח (נולד ב-1957) הוא איש עסקים ישראלי, מנהל שותף קרנות הון סיכון ב־First Time, יו"ר לשעבר במקאן תל אביב ישראל עד 2011 ומאז שמכר את אחזקתו מכהן כחבר דירקטוריון, ויו"ר חברת ההשקעות בסטארטאפים The Time.
ב-1977 התגייס תחילה לחיל השריון, אך עבר לסיירת מטכ"ל.
הוא השלים ביחידה מסלול הכשרה כלוחם ולקח חלק בפעילות מבצעית תחת פיקודם של עמירם לוין ונחמיה תמרי.
עם שובו לישראל למד כלכלה וניהול באוניברסיטת תל אביב, שם רכש גם תואר שני במנהל עסקים.
בין מוריו היה דובי פקלמן, אשר הציע לו להצטרף לחברת הייעוץ והאסטרטגיה פי.
סי, שבה כיהן במגוון תפקידי ניהול.
שילוח החל את דרכו בעולם הפרסום והשיווק בסוף 1995 כשהתמנה למנכ"ל משרד הפרסום מקאן אריקסון, המעסיק היום כ-600 עובדים והיקף פעילותו מעל 450 מיליון דולר בשנה.
במהלך כהונתו הפך מקאן ישראל למשרד הפרסום הגדול במדינה, לאחר סדרה של רכישות.
שילוח הוביל כמנכ"ל את קבוצת הפרסום עד שנת 2004, במהלכה התמנה ליו"ר קבוצת מקאן ישראל, תפקיד בו הוא כהן עד 2011, במקביל לחברותו במועצת המנהלים של מקאן אירופה.
ב-18 באוקטובר 2007 עורר סערה כאשר פיטר את שני המנכ"לים המשותפים של המשרד, אורן פרנק ושירה מרגלית, לאחר שהעבירו ביקורת על התנהגותו הכוחנית של נוחי דנקנר, שהחברות שלו היו לקוחות של המשרד.
מרגלית הייתה באותה עת בת זוגו של שילוח ובהיריון ממנו.
בשנים 2009–2012 מכר שילוח את מניותיו במשרד הפרסום ל"מקאן אריקסון העולמית", תמורת 230 מיליון ש"ח, שכלל גם תשלום על אי-תחרות.
בשנת 2009 ייסד את חברת The Time, חברת השקעות המתמקדת בחברות ניו מדיה, בהן חברות אינטרנט, מדיה, תוכן וסלולר בשלבים מוקדמים (סטארטאפים).
החברה משקיעה בעיקר בחברות שעסקיהן מבוססים במידה ניכרת על פלטפורמת האינטרנט.
החברה השקיעה ביותר מ-50 חברות הזנק.
בשנת 2014 הקימה דה טיים את קרן ההון סיכון First Time.
אילן שילוח מכהן כיו"ר פעיל ו-Managing Partner של הקרן.
בשנים 2007–2015 שימש כיושב ראש קבוצת מטומי מדיה גרופ, הוא החזיק גם בכ-30% ממניות החברה, אותם מכר ברווח של כ–150 מיליון שקל.
ב-2018 קרסה החברה לאחר שלא עמדה בתשלום איגרות חוב שגייסה.
הוא נשוי לשירה מרגלית, בעברה סמנכ"לית התוכן של רשת ומנכ"לית מקאן תל אביב, ואב לארבע בנות.
אילנה בית אל היא היסטוריונית, עיתונאית ופרשנית ממוצא ישראלי המתגוררת בבריטניה.
למדה היסטוריה באוניברסיטת תל אביב וקיבלה דוקטורט מאוניברסיטת לונדון.
שימשה כעמיתת מחקר בקרן רוטר של גרין קולג' באוקספורד וכמרצה באוניברסיטת תל אביב.
בית אל הייתה נציגת ישראל באו"ם בנושאי זכויות אדם ונשים.
בין השנים 1995 ל-1997 שימשה כאנליסטית במשלחת האו"ם לבוסניה הרצגובינה ובין השנים 1999 ל-2000 שימשה כיועצת בכירה במחלקה המדינית של האו"ם בנושא בוסניה.
בין השנים 2002 ל-2005 שימשה כעורכת של כתב העת European Voice מבית האקונומיסט.
כיום היא בעלת טור בעיתון הגרדיאן.
הספר עסק במגויסים הבריטים במלחמת העולם הראשונה.
הספר יצא לאור בהוצאת Knopf בשנת 2007 והוא עוסק בלוחמה בעידן המודרני.
בשנת 2011 חיברו השנים ספר נוסף בשם The Age of Insecurity, אשר יצא לאור בהוצאת HarperCollins.
אילנה אדיר (נולדה ב-28 ביוני 1941) היא אתלטית עבר, אלופה ושיאנית ישראל בריצת 100 מטר שהשתתפה באולימפיאדת רומא (1960) במדי נבחרת ישראל.
אילנה אדיר נולדה בתל אביב, היא התאמנה בקבוצת מכבי תל אביב.
בתחרות אתלטיקה קלה שנערכה באצטדיון המכביה בתל אביב במאי 1956 קבעה אדיר בריצת 100 מטר שיא ישראלי חדש של 12.7 שניות.
בתחרות ארצית שנערכה במטעם מכבי באצטדיון המכביה, במאי 1958 קבעה אדיר בריצת 60 מטר שיא נערות חדש של 7.9 שניות.
בתחילת יוני 1960 בהפסקת משחק הכדורגל בין מכבי תל אביב והפועל חיפה נערכה תחרות בזק באתלטיקה קלה שבה אדיר השוותה בריצת 100 מטר את השיא הישראלי בתוצאה של 12.3 שניות.
שבועיים לאחר מכן, באליפות מכבי באתלטיקה שנערכה באצטדיון המכביה, היא קבעה בריצת 100 מטר זמן מהיר מהשיא הישראלי - 12.2 שניות (מלווה ברוח גבית).
שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל שנערכה ביולי היא זכתה במדליית זהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.4 מטר, לפני חברתה לאגודה אילנה קרשיק (12.6 שניות) ומרים סידרנסקי מהפועל הדסים (12.7 שניות).
חודש לאחר מכן, בתחרות אימון של הסגל האולימפי של ישראל שנערכה באצטדיון המכביה, היא קבעה בריצת 100 מטר תוצאה של 12.5 שניות.
באולימפיאדת רומא (1960) סיימה אדיר במקום 30 הלפני אחרון בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.9 שניות (זמן אלקטרוני - 13.04 שניות).
אילנה וייזר-סנש (נולדה ב-15 בספטמבר 1956) היא סופרת, מחזאית, תסריטאית ועורכת ישראלית.
היא בת יחידה להורים ניצולי שואה.
אביה יצחק (אצ'י), היה נשוי במהלך המלחמה, ומשפחתו כולה נספתה בשואה.
אמה אסתר (אדית), שכלה גם היא חלק ממשפחתה בשואה, ורבים מבני משפחתה ששרדו הפכו לאמנים.
אילנה וייזר-סנש נולדה בחיפה ועברה בילדותה עם הוריה לנהריה, שם גדלה.
מגיל צעיר הרבתה לקרוא ולכתוב.
בתום שירותה הצבאי עברה לירושלים, למדה ספרות אנגלית ותולדות התיאטרון באוניברסיטה העברית, שם פגשה את בעלה.
ב-1980 פרסמה לראשונה שירים ב"על המשמר".
ב-1981 נסעו לקנדה בעקבות לימודי הדוקטורט של בעלה בפסיכולוגיה קלינית, והתגוררו שבע שנים בעיר קלגרי שבמדינת אלברטה, שם נולד בנם.
סיימה לימודי תעודה בטכנולוגיה בחינוך באוניברסיטת קלגרי, וקיבלה דיפלומה מהמכון לספרות ילדים, קונטיקט.
אחר-כך עברו למשך שנה אחת לארצות הברית, לעיר אקרון שבמדינת אוהיו, שם נולדה בתם.
במהלך שמונה שנות שהותם בצפון אמריקה סיירו ברחבי היבשת במסגרת הרצאות שעסקו בנושאים שונים הקשורים לישראל, וסיפרו גם את סיפורה של חנה סנש, דודתו של דוד בעלה של אילנה.
סיימה תואר שני בהצטיינות במסלול יצירה במחלקה לספרות עברית, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2006.
בקנדה החלה לכתוב פרוזה, ומאז שובה לישראל היא עוסקת בעיקר בכתיבה.
סיפוריה התפרסמו ב"מאזנים", "עתון 77", בירחון "גג" של איגוד הסופרים, ובמוסף הספרות של "ידיעות אחרונות".
מסות ומאמרי הביקורת שלה התפרסמו במוסף הספרים של עיתון "הארץ", ב"עתון 77" וב"מאזנים".
היא עסקה בהוראת אנגלית בבתי ספר ובמכללה, בעריכה ספרותית בהוצאות ביתן, מ.ג.ה.
ועוד, וביחסי ציבור בתחום הספרות.
מנחה סדנאות כתיבה, ומרצה בנושא יצירתיות וכתיבת פרוזה.
הייתה בעלת טור במקומון שעסק בדילמות של צעירים בעשור השלישי לחייהם בשנות ה-90 של המאה ה-20.
כתבה ביחד עם תלמידי בית הספר בו לימדה את מחזה הילדים הקצר שתורגם לאנגלית, "פחד" (Fear).
המחזה זכה בפרס, והוצג בתרגום לאנגלית במסגרת פסטיבל מחזות ילדים בסרסוטה, פלורידה (2001).
עד עתה התפרסמו שני רומנים פרי עטה של וייזר-סנש.
הרומן הראשון שלה, "חלונות כפולים", עוסק במסעה של תמר, בת לניצולי שואה, המרחיקה אל מעבר לים כדי להיחשף לזהותה כאישה ויוצרת, ומתעמתת עם נושא האמהות המעוררת בלבה ספקות.
הרומן השני שלה, "מתוך הגוף", בוחן את הביוגרפיה הקטועה של מיכאל, סופר שטראומת אובדן האם שחווה בילדותו המוקדמת מלווה את חייו ואת חיי הכתיבה שלו, אהבותיו ואכזבותיו.
כאב הנטישה מכתיב את מסעו של מיכאל, ומנתב אותו לפענוח תחושותיו לגבי סוד היעלמותה של אמו.
כתבה ביחד עם ניב כהן את המחזה "השתיקה", שהוצג בתיאטרון חיפה (2006-2004).
המחזה מספר על אישה העוברת תהליך של שחרור מתפקיד קורבני במערכת יחסים זוגית.
כתבה את התסריט לסרט "אמא של ולנטינה", בבימויו של אריק לובצקי, שמבוסס על נובלה של סביון ליברכט.
הסרט יצא לבתי הקולנוע בינואר 2012.
עובדת ביחד עם האומנית גילה בן-ישראל, באחרונה הציגו את המיצב "זה זה" בתערוכה הקבוצתית "נושמים בטון" שהוצגה בבניין האמנים קיבוץ גלויות 45 בתל אביב.
התערוכה עסקה במערכת היחסים שבין האמן לבין העיר.
המיצב משלב אמנות פלסטית של בן ישראל וטקסטים של וייזר-סנש (דצמבר 2012).
היא סיימה לכתוב את הרומן "על הבהונות", העוסק בסיפור של אהבה אובססיבית.
סיימה לכתוב את המחזה "נסיעה ללונדון", העוסק במיתוס ההקרבה במציאות אסקפיסטית.
זהו שיתוף פעולה בינה לבין הדרמטורגית סיגל לוי והבמאי סיני פתר.
היא בעלת בלוג שעוסק ביצירתיות ואמנות.
אילנה וייזר-סנש נשואה לד"ר דוד סנש, פסיכולוג קליני, הפעיל בוועד הישראלי נגד עינויים וארגון פסיכואקטיב.
הם מתגוררים בתל מונד, ולהם בן ובת.
אחת התמות המרכזיות בכתיבתה של וייזר-סנש היא כינון ה"עצמי" וחיפוש הקול האישי בצל הטראומה.
בפרוזה הפסיכולוגית שלה היא מתחקה אחר המאבק הכפול שמנהלים גיבוריה - בחוויית הטראומה שעברו, כאשר בד בבד לא מרפה התשוקה למצוא לעצמם אחיזה בעולם ה"נורמטיבי" הסובב אותם.
התא המשפחתי הפגום ניצב במרכז יצירתה, בין אם היא עוסקת בחוויות של ניצולי שואה ובני הדור השני והשלישי, ובין אם היא מטפלת בסוגיות האלימות בחברה ובמשפחה.
על בהונות, הוצאת הקיבוץ המאוחד/ ספריית הפועלים, 2017.
(עם ניב כהן) השתיקה: דרמה ישראלית חדשה (תל אביב: מפעל הוצאה לאור של מחזאות מקור, 2005)
מתוך הגוף (בני ברק: הקיבוץ המאוחד, 2001) – רומן.
חלונות כפולים (תל אביב: ידיעות אחרונות – ספרי חמד, 1995) – רומן.
"מיטה" ו"תקלף לי" (סיפורים קצרים), גג, ירחון איגוד הסופרים, נובמבר 2011
"מילים מסתירות" (סיפור קצר), מאזנים, נובמבר 1995.
"טלפון שבור" (סיפור קצר), מוסף הספרות של ידיעות אחרונות (סוכות, 1994).
"הכותבים לא חיים לנצח" (סיפור קצר), עיתון 77, חורף 1993.
"A MATTER OF CHOICE" (סיפור קצר), בעיתון THE JEWISH STAR קלגרי, קנדה ספטמבר 1987.
"שירים" שירים, בעיתון הסטודנטים והמשתלמים הישראלים בארצות הברית ובקנדה, איגרת ספטמבר 1983.
"שירים" שירים, במוסף הספרותי "חותם" של על המשמר, 1980.
MUTED PAIN (מאמר), הוצג בכנס AIS באוניברסיטת ברנדייס בבוסטון, ארצות הברית, יוני 2011, והתקבל לפרסום בירחון SOCIOLOGICAL STUDY
מאמרי ביקורת במוסף ספרים של עיתון "הארץ", 2011-2008
"שלושים משהו" (טור שבועי) מקומון "כל הקריות" 1990/1.
אילנה אבן טוב-ישראלי (נולדה ב-8 במאי 1940) היא משוררת, מנחה סדנאות כתיבה, חוקרת ומרצה בתחום תהליכי קריאה וכתיבה.
אבן טוב-ישראלי, ילידת תל אביב, היא בתו של קלמן אבן טוב, יליד רהצ'וב, בלארוס, שעלה לארץ ישראל בעלייה רביעית, ולרחל (זיטלר) אבן טוב, ילידת וילנה, שעלתה לישראל ב-1935, ואיבדה את רוב משפחתה בשואה.
למדה בתיכון עירוני א' ואת שירותה הצבאי עשתה בחיל המודיעין, ביחידה 515, כיום 8200.
היא בוגרת האוניברסיטה העברית בספרות עברית ואנגלית.
בעלת תואר שני מאוניברסיטת חיפה בתחום החינוך, תוכניות לימודים והדרכת מורים.
נושא עבודת התיזה שלה היה "גישה לטיפוח כתיבה יוצרת בבית הספר היסודי" [בהצטיינות].
חייתה עם משפחתה 10 שנים בארצות הברית, שם לימדה ספרות ולשון עברית באוניברסיטת בוסטון ובישיבה תיכונית "רמב"ם", וכן למדה אמנות באוניברסיטת פרינסטון.
מאז 1978 הנחתה מפגשים לכתיבה יצירתית במכללת אורנים, אוניברסיטת חיפה, במרכז האוניברסיטאי להבעה ויצירה בשיתוף עם אוניברסיטת "לסלי" מבוסטון, בבית הספר להשתלמות עובדי חינוך והוראה, וכן בבתי-ספר בחיפה.
הנחתה פרויקט בכתיבה יצירתית עם נוער יוצאי אתיופיה במשך 4 שנים מטעם משרד החינוך.
כתבה מספר ספרים בתחום הכתיבה היצירתית וטיפוח תהליכי כתיבה.
הרצתה בתחום זה בכנסים ברחבי הארץ ובאוניברסיטת ניו יורק.
פרסמה מאמרים בעיקר בתחום כתיבה יצירתית ושירה, וכן ספרות ילדים, בעיתונות, בכתבי-עת ובאנתולוגיות.
חלק משיריה לילדים ולמבוגרים תורגמו לאנגלית והופיעו בכתבי עת ובאנתולוגיות בארצות הברית ובקנדה.
חברה באקו"ם, אגודת הסופרים העברים במדינת ישראל וסומליו"ן.
זכתה בפרס זאב לספרות ילדים, פרס יצירה מטעם קרן תרבות חיפה ופרס ראשון בתחרות שירה בעילום שם מטעם עיריית חיפה וקרן ע"ש רון אדלר.
אבן טוב-ישראלי היא אלמנתו של פרופסור משה ישראלי מהפקולטה למדעי המחשב בטכניון.
בניה: יגיל רונן, בתחום בינה מלאכותית וצלם אמן.
יובל רונן, מלחין ומפיק מוזיקלי.
בנה האמצעי, סגן , עתודאי בוגר הפקולטה למתמטיקה בהצטיינות בטכניון.
נפל בעת מילוי תפקידו, והוא בן 20 ב-26 בנובמבר 1990.
זנבהּ האדום של הקשת, ציורים: יפתח אלון, הוצאת כתר 1983.
והדשא שר בכפות רגלַי, ציורים: רות צרפתי, רונן 1991.
מה יש מעבר לסיבוב, ציורים: רות צרפתי, דני, 1999.
אוצרות שהים נותן לי – שירה ופרוזה, הוצאת הקיבוץ המאוחד 2002.
בין מים למים, צילומים: יגיל רונן, הוצאת כרמל 2009.
דקויות, צילומים: יגיל רונן, ספרי עיתון 77 2015
הר של חלומות, איורים: ענבל ורמוס, צבעונים 2019
נדנדת הזיכרון, ספרי עיתון 77 2021
יש לי מחשבה, איורים ושירים בכתב יד: אילנה אבן טוב-ישראלי, "סיפור פשוט", 2024
המקום הסודי שלי - כתיבה יוצרת עם ילדים, הוצאת עם עובד 1984.
תנו לי לדבר - כתיבה יצירתית עם נוער יוצא אתיופיה, הוצאת תג 1997.
הקול הפנימי - מסע אישי דרך קריאה וכתיבה, הוצאת ספרי עיתון 77 2012.
מקום – לקט שירים לטיפוח הקריאה וההבעה בכתב של תלמידים עולים.
בשיתוף עם תרצה לוי ורחל טויג, משרד החינוך, היחידה להנחלת הלשון.
"סיפוריה של נירה הראל", "שירי ע.
הלל", "מעגלי קריאה", כתב-עת לעיון ולהדרכה בספרות ילדים, המרכז לספרות ילדים, אוניברסיטת חיפה, חוברת 1, חורף תשל"ז 1977
"יסודות דינאמיים בשירת ילדים" [תוך התייחסות ל"שירי קשקוש"], "מעגלי קריאה", חוברת 4, אפריל 1978
"כתיבה יוצרת– גישה לטיפוח בבית הספר היסודי", "מעגלי קריאה", חוברת 8, טבת תשמ"א – דצמבר 1980, עמ' 55–66
"גישה לטיפוח תהליכים של הבעה מילולית יצירתית", "ספרות ילדים ונוער", חוברת א (77) - משרד החינוך והתרבות, המדור לספרות ילדים, ספטמבר 1993, עמ' 10–25
"תנו לי לדבר – גישה לטיפוח תהליכים של הבעה מילולית יצירתית בקרב נוער יוצא אתיופיה", בעריכת: אלי עמיר, אלכס זהבי ורות פרגאי, מתוך: "שורש אחד וענפים רבים", הוצאת מאגנס, האוניברסיטה העברית ירושלים 1997
"תנו לה לדבר", "דימוי", כתב עת לספרות אמנות ותרבות יהודית, גיליון 7, חורף תשנ"ד
"לגעת בארץ אי-דיבור – סיוע לילדים ומתבגרים החווים אובדן", "נפש, רבעון לפסיכולוגיה, לטיפול, לטיפוח רגשי ולחינוך יצירתי, גיליון 3, מאי 2000, עמ' 11–15
"הסיפור האישי של בני נוער יוצאי אתיופיה", "נפש", גיליון 7, אייר תשס"א, מאי 2001, עמ' 87–91
"מזל שאין לנדל כפפות - ההומור בשירי ע.
שירה – עיתונות, כתבי-עת ואנתולוגיות
"עלי שיח", הוצאת הקיבוץ המאוחד, חורף תשס"ב 2001.
"דימוי", כתב עת, גיליון 4, אביב תשנ"ב; גיליון 21, קיץ תשס"ב, נשים, יצירה, יהדות.
"קישורים", א, ד, בעריכת: אדיר כהן, רנה בן-שחר, רכס, אבן-יהודה 1993 .
"דרך המילים", ג, בעריכת: טליתמן, רייזנברג, הוצאת כנרת, תל אביב 1994.
"המסע המופלא אל עצמי", בעריכת אדיר כהן, שמעוני 2001.
תערוכות שכללו שירים פרי עטה
זנבה האדום של הקשת, ציורים: יפתח אלון, שירים: אילנה אבן טוב-ישראלי – סינמטק חיפה 1984, מוזיאון ישראל, אגף הנוער 1984
והדשא שר בכפות רגלי, ציורים: רות צרפתי, שירים: אילנה אבן טוב-ישראלי – עיריית חיפה, בית "יד לבנים" 1992, בית הספר לאומנויות ויצו 1996
בין מים למים, צילומים: יגיל רונן, שירים: אילנה אבן טוב-ישראלי, בתערוכה קבוצתית "מלים שמנסות לגעת", בית גבריאל 2011
פרס זאב לספרות ילדים ונוער, 1983-1984 לספר "זנבה האדום של הקשת".
קרן עמו"ס (1997), ופרס יצירה מטעם קרן תרבות חיפה ואגודת הסופרים, סניף חיפה, לספר "מה יש מעבר לסבוב", 1997.
מענק משרד החינוך לספר: "תנו לי לדבר - כתיבה יצירתית עם נוער יוצא אתיופיה", 1997.
מענק קרן תרבות חיפה וקרן רבינוביץ לאמנויות לספר: "אוצרות שהים נותן לי", מאי 2001.
מענק קרן תרבות חיפה וקרן רבינוביץ לאמנויות לספר: "בין מים למים", 2009.
קרן תרבות חיפה לספר: "הקול הפנימי - מסע אישי דרך קריאה וכתיבה", 2011.
קרן הטיפוח של אקו"ם לקידום ותמיכה ביוצר וביצירה הישראלית, 2014.
פרס ראשון בתחרות שירה מטעם עיריית חיפה והקרן ע"ש רון אדלר, 2019.
פרס ראשון בתחום ספרות ילדים מטעם קרן תרבות חיפה, מאי 2022.
אילנה אפרתי (נולדה ב-26 ביוני 1957) היא מעצבת אופנה ישראלית ובעלת בית אופנה הנושא את שמה.
אפרתי נולדה וגדלה בתל אביב.
למדה אמנות וציור בתיכון ויצו-צרפת.
ב-1987 פתחה את חנות המותג ברחוב דיזנגוף בתל אביב.
משנת 2004 פועלת החנות במתכונת של פגישה אישית עם הלקוחה, לאחר שאפרתי ובן זוגה, שלומי רוזנבוים, עברו להתגורר באופן חלקי באומבריה שבאיטליה.
ב-1990 הוזמנה אפרתי על ידי מנכ"ל המשביר לצרכן, מנחם עינן, לסייע בשינוי הדימוי המיושן של הרשת.
היא יזמה עבור הרשת את פרויקט "שדרת המעצבים", שכלל הכנסת מעצבי אופנה צעירים לסניפי הרשת, והמשיכה לשמש כמנהלת הפרויקט עד 1999. ב-2011 רשת המשביר שבה ויצאה ביוזמה דומה.
אפרתי מעצבת בגדי נשים מחויטים הנתפרים בהתאמה אישית.
סגנונה תואר כ"קלאסי, מוקפד והמאתגר ביותר בנוף המקומי".
בכתבת פרופיל שנעשתה עליה בעיתון "מעריב" לרגל יום האישה 2006, תוארה אפרתי כ"אחת מהנשים המשפיעות ביותר בסצנת האופנה המקומית...הנה ההוכחה שניתן לשמור על יציבות של יותר משני עשורים בתעשייה, גם עם שמירה על אמירה אישית שלא בהכרח מתחנפת לדעת הקהל."
בשנת 1995 השיקה אפרתי קו אופנה נוסף, "אא אילנה אפרתי 100% כותנה", שכלל בגדי כותנה פשוטים ומינימליסטיים, בהשראת בגדי פועלים וחלוצים, כמחווה למפעל האופנה הישראלי אתא.
בשנת 2016, אפרתי קיבלה תואר כבוד 'אבירת מסדר הכוכב של איטליה' מטעם נשיא איטליה סרג'ו מטרלה, כהוקרה על פעילותה לקידום יחסי ישראל-איטליה בתחום האופנה והתרבות.
אפרתי מציגה את אוספי האופנה בתצוגות אופנה שנתיות, בהן שבוע האופנה בתל אביב.
בין השנים 1988 - 2005 פרסמה קטלוגי אופנה שנתיים הדנים בסוגיות חברתיות, עירוניות ואסתטיות.
בשנת 1996, זכה הקטלוג של אפרתי לפרסום, כאשר היה הראשון בישראל שהנשים המצולמות בו לא היו דוגמניות.
הצעד הוגדר אז כפמיניסטי ובעקבותיו הוציאו בתי אופנה אחרים קטלוגים דומים.
אפרתי מושפעת בעבודתה מהחיים העירוניים בתל אביב; בשנת 2001 הוקדש קטלוג האופנה השנתי שלה לרחוב דיזנגוף.
אפרתי הוזמנה להרצות במכללת האמנות בצלאל, באוניברסיטה העברית ובשנים 1998-1995 לימדה בשנקר.
אילנה ברגר (נולדה ב-31 בדצמבר 1965) היא טניסאית עבר ישראלית, 5 פעמים אלופת ישראל בטניס (1985, 1989-1987 ו-1991), שחקנית נבחרת טניס הנשים של ישראל ובעלת 2 מדליות זהב מהמכביה.
ברגר דורגה בשיאה (בשנת 1992) במקום ה-149 בדירוג ה-WTA.
היא פרשה בשיאה מטניס מקצועני בשנת 1992, בעקבות פציעה בכתף, לאחר 6 שנות פעילות בלבד כטניסאית מקצוענית.
לאחר מכן הייתה מאמנת טניס והחלה לעסוק בעיתונאות ספורט.
אילנה ברגר נולדה במקסיקו סיטי, מקסיקו, אליה היגרו סביה בשנים 1924–1925, הורי אביה ואם אמה מפולין ואבי אמה מרוסיה.
אביה יצחק (רופא ילדים) ואמה זלטה (מורה לשפות), שנולדו במקסיקו, החליטו מתוך ציונות לעשות עלייה בשנת 1977 ואילנה עלתה לישראל יחד עם משפחתה – הוריה וארבע אחיותיה.
ברגר החלה לשחק טניס בגיל 7 עוד במקסיקו, אך התחביב הפך לרציני יותר רק עם הגעתה לישראל בגיל 11, אז נקלטה על ידי המאמן רון סטיל במרכז הטניס ברמת השרון שנפתח באותה שנה.
מאמנה של ברגר בתקופה זו (1977–1980) היה נואל טברסקי.
בשנת 1978 הגיעה ברגר לשלב רבע גמר אליפות הנוער לגילאי 14, אז הודחה על ידי אורלי ביאלוסטוצקי.
בשנת 1979 זכתה באליפות בתי הספר בגוש דן בכיתות ז'-ח'.
בשנת 1980 הייתה ברגר בין 4 שחקניות שייצגו את ישראל במסגרת אליפות אירופה לנערות עד גיל 16.
באותה שנה הגיעה לגמר אליפות הנוער והפסידה בגמר עד גיל 18 לרלה וינקלר, אבל ניצחה אותה בגמר לבנות 16.
באליפות הטניס של ישראל בשנה זו, הפתיעו אילנה ברגר ושרית שלו (בנות ה-14) בחצי הגמר זוגות כשניצחו את הוותיקות טובה אפשטיין ואסתר רוזנגרטן, אך הן הפסידו בגמר לחגית צוברי ותמר לוין.
ברגר הגיעה גם לגמר עד גיל 18 אך הפסידה בו לרקפת בנימיני.
בשנים 1981–1984 התאמנה ברגר במרכז הטניס ברמת השרון בהדרכתו של רוני סנדר.
בשנת 1982 הפתיעה ברגר כשהעפילה לגמר אליפות ישראל לנשים.
למרות שהפסידה לה בגמר אליפות הנוער עד גיל 18, ניצחה ברגר את שגית דורון בחצי הגמר לנשים ואף עמדה על סף ניצחון בגמר, אך הפסידה בו בסופו של דבר לרות סברדלוב.
בטקס חלוקת הפרסים הוענקה לברגר מלגת הצטיינות על שם הילד אורון ירדן.
לאחר מכן ציינה סברדלוב כי היא "חברה טובה מאוד של אילנה" ועל כך שהייתה על סף הפסד לברגר סיפרה: "כל כך התרגשתי, שלא הצלחתי להגיב כלל לכדורים שלה".
אילנה ברגר היא בוגרת בית הספר אליאנס ברמת אביב.
בשנת 1984 התגייסה לצה"ל במעמד של ספורטאי מצטיין, שירתה ביחידה 8200 של חיל המודיעין והחליטה להפוך לטניסאית מקצוענית מיד עם סיום השירות הצבאי.
בשנת 1984 קבע איגוד הטניס שבתחרויות גביע הפדרציה בסאו פאולו תורכב נבחרת ישראל משלוש טניסאיות בלבד.
נקבע ששני משחקי מבחן ייערכו בין אילנה ברגר לרקפת בנימיני, אלופת ישראל לשעבר, כדי לקבוע מי תהיה הטניסאית השלישית.
ברגר ניצחה במשחק הראשון ולאחר שבנימיני לא הופיעה למשחק השני - זכתה בניצחון טכני.
אולם בניגוד לקביעתו הקודמת, תוך התעלמות מתוצאות משחקי המבחן, החליט איגוד הטניס לשלוח ארבע טניסאיות, כדי לכלול את בנימיני בכל זאת.
בתגובה להחלטה הפתאומית של האיגוד, החליטה ברגר להחרים את יציאת נבחרת הנשים לתחרויות ותקפה את התנהלותו התמוהה: "נעשה לי עוול גדול.
יכולים לומר שאני מענישה את עצמי ובאה לתקן את העולם, אבל אני בחורה עם עקרונות...
פתאום היו לראשי האיגוד בעיות עם המצפון, מפני שכל העניין לא טופל כמו שצריך מלכתחילה.
לי יש כבוד עצמי, ולכן כשמודיעים לי יומיים לפני נסיעה לחו"ל שכל הארבע נוסעות, זה לא מריח טוב".
באותה שנה הפסידה ברגר בחצי הגמר באליפות ישראל לנשים ובגמר לזוגות.
לאחר הכישלון באליפות זו, עברה ברגר להתאמן במועדון הפועל תל אביב אצל אלוף ישראל לשעבר יהושע (שוקה) שלם (עד 1988), ורק אז חלה אצלה התקדמות משמעותית.
באימונים בקבוצה של 3–4 בנות, קיבלה ברגר לראשונה הדרכה באופן פרטני, לא רק על הטכניקה ושיפור המשחק עצמו, אלא גם על נושאים מנטליים שאף מאמן לא שם עליהם דגש לפני כן בעבודה איתה.
התוצאות לא אחרו לבוא וב-1985 זכתה ברגר לראשונה באליפות ישראל לבוגרות.
היא ניצחה בגמר את דליה קוריאט וניצחה גם בגמר הזוגות יחד עם שגית דורון.
אילנה ברגר היא הטניסאית המקצוענית השנייה שקמה בישראל (אחרי פאולינה פלד באמצע שנות ה-70).
לאחר שחרורה מצה"ל באמצע שנת 1986, החלה להתאמן עם מאמנה, שוקה שלם, להכנת קריירה מקצוענית.
עיקר אימונים אלה היו שיחות ארוכות שהחדירו בברגר ביטחון עצמי וידע טקטי.
ברגר הייתה חברת משלחת ישראל באולימפיאדת סיאול (1988), והייתה האישה הראשונה שייצגה את ישראל בטניס במשחקים האולימפיים בענף זה.
היא הפסידה בסיבוב הראשון לקנדית ג'יל הת'רינגטון (שדורגה בהמשך אותה שנה במקום ה-6 בעולם בזוגות).
בשנים 1988–1989 התאמנה ברגר במרכז הטניס בהדר יוסף אצל המאמן רון סטיל.
אולם בשנים 1990–1992, תחת הדרכתו של המאמן ההולנדי האנס פליוס (במרכז הטניס ברמת השרון) שהובא לישראל כדי לעבוד ספציפית עם השחקניות ובעיקר עם ברגר ועם אנה סמשנובה הצעירה, הגיעה ברגר לתוצאות הבינלאומיות הטובות ביותר שלה וב-10 באוגוסט 1992 הגיעה לדירוג השיא שלה ליחידים בסבב העולמי לנשים (WTA), 149 בעולם.
במהלך הקריירה המקצוענית שלה, זכתה ברגר ב-7 תוארי יחידים וב-15 תוארי זוגות בסבב הנשים של הפדרציה הבינלאומית לטניס (ITF).
המאזן בקריירה שלה עומד על 145 ניצחונות לעומת 86 הפסדים ביחידים, ו-125 ניצחונות לעומת 62 הפסדים בזוגות.
בקטגוריית הזוגות השתתפה ברגר פעמיים בהגרלה הראשית - בגראנד סלאם הראשון של העונה, אליפות אוסטרליה הפתוחה: ב-1988 עם פאם קאסאל טלפורד מארצות הברית, וב-1992 עם סמנתה סמית' מבריטניה.
בשתי הפעמים הפסידה בסיבוב הראשון.
בקטגוריית היחידות השתתפה 4 פעמים במשחקי המוקדמות: באליפות אוסטרליה הפתוחה ב-1988 הפסידה בסיבוב השני וב-1992 הפסידה בסיבוב הראשון, באליפות וימבלדון ב-1991 הפסידה בסיבוב הראשון ובאליפות ארצות הברית הפתוחה ב-1992 הפסידה בסיבוב ראשון.
אילנה ברגר ייצגה את ישראל במשך 7 שנים (1993-1986) במסגרת נבחרת ישראל במשחקי "גביע הפדרציה".
היא הייתה חברה בנבחרת ב-25 מפגשים, כאשר המאזן שלה עומד על 19 ניצחונות לעומת 21 הפסדים: 10 ניצחונות לעומת 10 הפסדים במשחקי היחידים, ו-9 ניצחונות לעומת 11 הפסדים בזוגות.