tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בקתה אלפינית או שַאלֶה (צרפתית: Chalet) היא שם כולל למבנה בעל מאפיינים ייחודיים אשר מקובל למוצאו באזורי ההרים הגבוהים.
הבקתה בנויה מעץ, או מחופה עץ על בסיס של אבן ובטון.
גג הבקתה משופע בזווית חדה יחסית, והקו שלו בולט מעבר לקיר האנכי של המבנה, קצה הגג מוקף במרזב המשוך לכל אורכו.
המרפסות נמצאות בקומה הראשונה והשנייה והחלונות גדולים וממוסגרים.
בדרך כלל הבקתות מעוטרות צמחייה צבעונית וציורי קיר ססגוניים.
במקורו שימש המבנה האופייני כבקתת רועים הררית בהרי האלפים במערב שווייץ, אשר שימשה להגנה על הרועים ועדריהם בעת שהותם בהרים בתקופות המרעה בחודשי האביב, הקיץ והסתיו, מפני פגעי מזג האוויר.
בחודשי הקיץ שימשו המבנים גם כמחלבות זמניות, שבהן יוצרו חמאה וגבינות שונות ואלו הועברו לכפרים שבעמקים עם בוא החורף והירידה מן ההרים.
בתקופה זו ננטשו הבקתות וננעלו עם כל הציוד שבתוכן עד לעונת המרעה הבאה.
בקתת ההרים בצורתה האופיינית החלה לשמש גם למגורי קבע במהלך המאה ה-19. התפישה הרומנטית השפיעה על המעמדות הבורגני והאריסטוקרטי באירופה אשר ראו במגורים במבנה בסגנון כזה חלק מתהליך של חזרה לטבע ולחיי הכפר הפשוטים.
בתים פרטיים בסגנון הבקתה האלפינית החלו להיבנות בתוך שטחים פרטיים וגם כשכונות בפרברי הערים.
במוזיאון בלנברג לדיור כפרי, מוזיאון באוויר הפתוח הממוקם בעיירה בריינצוויילר (Brienzwiler) שבקנטון ברן, שווייץ, מוצגות כמאה בקתות אלפיניות מסוגים וסגנונות שונים מן המאות ה-16 וה-17, אשר פורקו ממקומן המקורי, הועברו למקום ונבנו בו מחדש.
בנוסף, מוצגים במוזיאון רהיטים וכלי עבודה שונים אופייניים, אשר נמצאו בשימוש התושבים באזורים הללו.
בֵּקֵשצ'בַּה (בהונגרית: Békéscsaba, ברומנית: Bichișciaba) היא עיר בחלקה הדרום-מזרחי של הונגריה, ובירת מחוז בקש.
השם בֵּקֵשצ'בַּה מורכב משתי מילים: בֵּקֵש – שמשמעותו שָׁלֵו ו-צ'בה – שם פרטי הונגרי נפוץ ממקור טורקי.
היישוב צַ'בַּה מוזכר לראשונה בשנות ה-30 של המאה ה-14. בנוסף לצ'בה, היו בתחום שעליו יושבת העיר המודרנית, עוד 8 יישובים.
כאשר הטורקים כבשו את חלקיה הדרומיים והמרכזיים של הונגריה, והפכו אותם לחלק מהאימפריה העות'מאנית, היישוב נשאר על תילו, אך הוא נכחד לחלוטין בקרבות נגד הטורקים במאה ה-17.
בשנת 1715 צ'בה מוזכר כמקום בלתי מיושב.
שנה לאחר מכן צ'בה כבר מופיעה ברשימת הערים משלמי המיסים.
את אכלוסו מחדש של היישוב והפיכתו ליישוב פורח ניתן לזקוף לזכותו של יאנוש ג'ורג' הארוקרן, שקבל חלקים ניכרים ממחוז בקש כגמול על הצטיינותו בקרבות נגד הכובש הטורקי.
רובם של המתיישבים החדשים היו איכרים סלובקים לותרנים, ועד היום מהווה בקשצ'אה אחד ממרכזי התרבות הסלובקית בהונגריה.
בין השנים 1773 ל-1847 אוכלוסיית היישוב שילשה את עצמה והגיעה ליותר מ-22,000 נפש.
למרות גודלה, היישוב נותר בעל אופי כפרי עם רחובות בוציים ובתים מפוזרים.
בשל כך כונתה גם כ-"הכפר הגדול ביותר באירופה".
ב-1840 קיבלה תואר של עיר שדה.
ב-1858 הגיעה לעיר מסילת הברזל ובעקבות כך החלה תנופת פיתוח – נבנו בתי חרושת ומבנים חדשים.
מלחמת העולם הראשונה הביאה סבל רב לעיר.
רבים מבניה שגויסו נפלו בקרבות בחזית המזרחית.
בין השנים 1919 ו-1920 העיר הייתה תחת שלטון רומני.
בעקבות הסכם טריאנון הונגריה איבדה שתי ערים מרכזיות בדרומה את ארד ואת נאג'ווארד, ובקשצ'בה הפכה לעיר המרכזית באזור.
ביו שתי מלחמות העולם המיתון העולמי גרם לעוני ולאבטלה בעיר.
העיר סבלה גם משיטפון גדול בשנת 1925 שגרם לנזקים כבדים.
במלחמת העולם השנייה לא נערכו קרבות יבשתיים בסביבת העיר פרט להפצצה כבדה של תחנת הרכבת וסביבותיה ב-21 בספטמבר 1944 על ידי חילות האוויר של בריטניה וארצות הברית.
בהפצצה זו נהרגו יותר מ-100 אנשים.
ב-6 באוקטובר 1944 הצבא הסובייטי השתלט על העיר.
בתקופת השלטון הקומוניסטי העיר התפתחה והפכה לאחד ממרכזי תעשיית המזון הראשיים של הונגריה.
החלפת המשטר ב-1990 גרמה למשבר כלכלי בעיר ורבים מתושביו הפכו למובטלים.
בראשית המאה ה-21 החלה העיר לצאת מתקופת המשבר ושוב ניכרים סימני פריחה כלכלית.
התיישבות היהודים בעיר החלה בתחילת המאה ה-19. המצבה העתיקה ביותר בבית הקברות היהודי הוא מיולי 1821. ב-1825 ישבו בעיר חמישה יהודים, שעסקו בעיקר בשיווק מוצרי טקסטיל שיוצרו במקום.
החל משנות ה-40 של המאה – לאחר שהוסרו המגבלות על תנועת היהודים – החל גידול מהיר של אוכלוסיית היהודים, וב-1851 הגיע מספרם ל-110. לקראת תחילת המאה ה-20, היהודים השתלבו בכלכלה המקומית ואחד מארבעת מפעלי הטקסטיל במקום הייתה בבעלות יהודית.
כמו כן, בית הדפוס המקומי – שעסק גם בהוצאה לאור של ספרים ועיתונים – הפך לענף מוביל בעיר ואף זכה להכרה כלל ארצית, לאחר שעבר לבעלותה וניהולה של משפחת טֶוואן היהודית.
ב-1883 נוסדה קהילה אורתודוקסית נפרדת כאשר 50 משפחות פרשו מהקהילה המאוחדת-נאולוגית שהוקמה בין השנים 1830 ל-1840. בית הכנסת של הקהילה האורתודוקסית נבנה ב-1904. כמו כן נבנו בית-ספר, תלמוד תורה, מקוה טהרה והוקמו מוסדות צדקה וחסד.
בית הכנסת הנאולוגי הוקם ב-1896. בשנת 1928 הקהילה הנאולוגית מנתה כ-1200 נפשות והקהילה האותודוקסית כ-700 נפשות.
ב-11 במאי 1944 רוכזו כ-2,300 מיהודי העיר ב-100 בתים בסביבת בית הכנסת המרכזי.
באמצע יוני הועברו כל יהודי העיר יחד עם יהודי הסביבה (כולל יהודי טוטקומלוש) לגטו שהוקם במפעל לייבוש טבק ליד תחנת הרכבת.
ב-25 ביוני נשלחו חלק מיהודי הגטו למחנות באוסטריה ולמחרת ב-26 ביוני נשלחו כל שאר היהודים ברכבת לאושוויץ.
משלוח זה כלל 3,118 יהודים בהתאם לתעודת משלוח שהוצאה בתחנת הרכבת בקושיצה שבסלובקיה ב-27 ביוני.
עם סיום המלחמה רק מאות בודדות של יהודים ששרדו שבו לעיר.
בסוף שנות ה-40 היגרו כ-150 יהודים לארצות המערב וישראל, עקב המגבלות שהטיל המשטר הקומוניסטי על ניהול חיי קהילה יהודיים.
המרד ההונגרי ב-1956 הביא לגל הגירה נוסף של יהודים והיום נותרו רק עשרות בודדות של יהודים בעיר.
ב-1960 מכרה הקהילה היהודית את המבנים הנטושים של 2 בתי הכנסת (הנאולוגי והאורתודוקסי) לעירייה ותמורת הכסף שהתקבל בתוספת סיוע מברית הקהילות היהודיות בהונגריה (MAZSIHISZ), נבנה בית כנסת חדש עבור בני הקהילה בשנת 2004. בית הכנסת נחנך בטקס רשמי עם הכנסת ספר תורה בשנת 2008.
היה זה בית הכנסת הראשון שנבנה בכל מרכז אירופה מאז מלחמת העולם השנייה.
וילמוש פרלרוט-צ'אבה (1880 – 1955) צייר וגרפיקאי יהודי-הונגרי, אחד הנציגים המצטיינים של האוונגרד.
איבאן אנגל (1899 – 1985) היה פסנתרן הונגרי-יהודי, פרופסור באוניברסיטה
ינה סקיי במקור שפיצר (1889 – 1965) היה משורר, מספר סיפורים יהודי-הונגרי, רוקח.
יוז'ף שאש, שחקן, במאי, סופר, מנהל תיאטרון, הומוריסט יהודי-הונגרי, זוכה פרסים רבים.
לאסלו היינל במקור גרין (1902 – אוקראינה?, חורף 1943) היה משורר, סופר יהודי-הונגרי, ניספה בשואה.
לאסלו צ'באי במקור ויינברגר (1907 – 1989) היה זמר אופרה (טנור) יהודי-הונגרי-אמריקאי.
אדולף טבאן (1854 – 1921) היה סוחר, בעל בית דפוס ומוציא לאור בולט יהודי-הונגרי.
אנדור טבאן (1889 – 1955) היה בעל בית דפוס, אמן ספרים, מו"ל, בנו של אדולף טבאן ב"דפוס טבאן".
מרגיט טבאן (1901 – 1978) הייתה צורפת יהודייה-הונגרייה עטורת פרסים, בתו של אדולף טבאן.
אוטו בורוש (1929 – 1988) היה אלוף אולימפי פעמיים שחקן כדורמים בנבחרת הונגריה, מאמן, עורך דין.
יוז'ף דומוקוש (במקור דויטש, 1890 – 1978) משפטן יהודי-הונגרי, התובע הראשי ונשיא בית המשפט העליון של הונגריה.
השינויים באוכלוסייה בשנים 1870 – 2012
בקתת פאנלינג הוא מבנה הממוקם באזור קאם צין שבטריטוריות החדשות שבהונג קונג, בסמוך לפאנלינג ולקוו טונג.
המבנה בן שתי הקומות נבנה בשנת 1934 כבית נופש עבור מושל הונג קונג, במטרה להחליף את בקתת ההר שניצבה בראש פסגת ויקטוריה (באתר בו ממוקם כיום גן הפסגה).
המבנה משמש בתפקיד זה מאז ועד היום (למעט בתקופת מלחמת העולם השנייה).
מאז שנת 1997 עת עברה הונג קונג לשליטת סין העממית הפך המבנה לבית הנופש של ראש הרשות המבצעת של הונג קונג, והוא שוהה בו בסופי שבוע.
בקתת הפחד הוא סרט אימה קומי אמריקאי משנת 2012 שנכתב ובוים על ידי דרו גודארד ונכתב והופק על ידי ג'וס וידון.
שלושה טכנאים במתקן תעשייתי מתוחכם, ריצ'רד סיטרסון, וונדי ליין וסטיב האדלי, מתכוננים למבצע לא ידוע, המתרחש בכמה מקומות העולם.
בינתיים, חמישה תלמידי מכללה, דיינה, קורט, ג'ולס, מרטי, והולדן, נוסעים לחופשה בבקתה מרוחקת ביער, בעוד הטכנאים פוקחים עין על התלמידים עם מצלמות נסתרות.
דרך העיצוב של הבקתה, השימוש בשליטה מתוחכמת בסביבה ושחרור סמים המשנים את מצב הרוח, הטכנאים מפעילים את הסביבה כפי שנראה בסרטי אימה, דבר שנעשה כמה פעמים בסרט עצמו.
שינויים אלה בדרך כלל מפחיתים את התבונה של התלמידים, תוך הגדלת החשק המיני וחוסר זהירות.
בבקתה, החברים מתמקמים בעוד הטכנאים מתבוננים ומהמרים איזה תסריט התלמידים יבחרו בלא יודעין.
לאחר שהתלמידים נכנסים למרתף, הם מגלים מספר פריטים, שכל אחד מהם רומז על ז'אנר של אימה משלו, החל מכדור המזכיר את הקופסה מ"מעורר השאול" עד לחרפושית הדמויה לתליון.
דיינה קוראת לחש מיומן ישן, שהוא הגורם לתסריט המערב משפחת זומבים מענים העולים מהקבר בחוץ, אם כי התלמידים אינם מודעים לסכנה שהם שחררו.
קורט וג'ולס יוצאים החוצה כדי לקיים יחסי מין.
אבל בזמן ביצוע יחסי המין הזומבים תוקפים והורגים את ג'ולס.
בינתיים, בבקתה, מרטי הופך לפרנואיד ופחדיו מאושרים כאשר הוא מוצא מצלמת מעקב בחדרו.
לפני שהוא יכול לפעול, הוא מותקף דרך החלון על ידי אחד הזומבים ולאחר מאבק קצר, הוא נרצח.
הולדן, דיינה, קורט בורחים בקרון שלהם ומגיעים לגשר, אבל הבריחה שלהם נמנעת כאשר הטכנאים מפוצצים את המנהרה.
קורט מחליט לקפוץ לצד השני של הגשר באמצעות האופנוע שלו על מנת להזעיק עזרה ולחלץ את חברו.
בעודו תלוי באוויר הוא נתקע בשדה כוח בלתי נראה וכתוצאה מכך הוא מתפוצץ ונופל למותו בתהום.
מותו של קורט מגלה לדיינה כי משהו יוצא דופן בנוגע לסביבה, והיא משוכנעת כי הדאגות של מרטי שהסביבה נשלטת היו נכונות.
דיינה והולדן נכנסים לרכב ומחליטים לנסוע בכיוון הנגדי כדי לחפש דרכים חלופיות החוצה.
בעודו נוהג, זומבי שהסתתר במושב האחורי משסף את גרונו של הולדן וכתוצאה מכך הרכב נופל לאגם הסמוך בעוד דיינה בפנים.
דיינה מצליחה לצאת מהרכב השוקע ולשחות למזח.
הטכנאים חוגגים כיוון שהם סיימו את "הטקס", בעוד המסכים ברקע מראים את דיינה נלחמת על חייה נגד הזומבים.
המסיבה מפסיקה כאשר שיחת טלפון מ"למטה", מודיע להם כי מרטי עדיין בחיים, בדיוק כשהוא מופיע ומציל את דיינה.
מרטי, לאחר ששרד את המפגש שלו עם הזומבים, נתקל בתיבת שליטה מוסתרת ליד הבקתה שממנו הוא יכול לגשת למעלית עם קירות מזכוכית.
הוא ודיינה יורדים למתקן שבו הטכנאים נמצאים, וכשהם עושים זאת, הם עוברים ליד מספר גדול של מפלצות מז'אנר האימה, כל אחד בכלוב מזכוכית משלו.
דיינה ומרטי נמלטים מהמעלית, אך נתקלים בצוות האבטחה.
כדי לברוח מאנשי האבטחה, הם משחררים את המפלצות מהתאים, אשר מתחילים להרוג את כולם במתקן.
יותר מתחת למתקן, דיינה ומרטי מוצאים חדר תת-קרקעי, שאותו האדלי מכנה "בית המקדש" בתחילת הסרט, עם טבליות מוזרות ופוגשים את "הבמאית".
היא אומרת להם שהסיבה לטקס היא לרצות ישויות בשם "הקדמונים" או "האלים העתיקים" שחיים מתחת למתקן ונשמרים בשינה תמידית באמצעות טקס פולחן הקרבה שנתי של חמישה אנשים צעירים המהווים אבות טיפוס מסוימים, הפרוצה (ג'ולס), הספורטאי (קורט), המשכיל (הולדן), השוטה (מרטי), והבתולה (דיינה).
כולם חייבים למות בסדר ארכיטיפי, עד שרק הבתולה נשארת.
אם האלים העתיקים יתעוררו, הם יעלו וישמידו את העולם.
כשטקסים אחרים המתרחשים ברחבי העולם לא הצליחו, הבמאית דוחפת את דיינה להרוג את מרטי לפני הזריחה כדי להשלים את הטקס ולהציל את כל האנושות.
כאשר דיינה מהססת, מאבק מתפתח ומרטי מפיל את הבמאית וזומבי שתוקף מהדוכן אל משכנם של האלים העתיקים.
מרטי יושב ומנחם את דיינה, שנפצעה על ידי אדם זאב, בעודו מעשן ג'וינט ומציין שזה עשוי להיות טוב יותר עבור מינים אחרים שימלא את מקומו של האנושות אם זה המחיר של המשך קיומו.
הבוקר בא ומרטי ודיינה מחבקים זה את זה כשיד ענקית של אחד האלים העתיקים עולה מתוך האדמה, והורסת את המתקן והבקתה, כשברור שזוהי התחלת סוף העולם על ידי האלים העתיקים.
קריסטן קונולי - דיינה פולק
כריס המסוורת' - קורט ווהן
אנה האצ'יסון - ג'ולס לודן
פרן קרנז - מרטי מיקלסקי
ג'סי ויליאמס - הולדן מקרה
ריצ'רד ג'נקינס - ריצ'רד סיטרסון
בראדלי ויטפורד - סטיב האדלי
בריאן וייט - דניאל טרומן
איימי אקר - ונדי לין
"בקתת הפחד" זכה לשבחי המבקרים ומדורג באתר "Rotten Tomatoes" נכון ל-2012 עם ניקוד של 90%.
בקתת סוכר (או בית סוכר) הוא מבנה חקלאי-מסחרי הנפוץ בעיקר במזרח קנדה (אם כי באזורי ניו אינגלנד הנמצאים כיום בארצות הברית קיימות בקתות סוכר עתיקות בשטחים של משפחות המתיישבים הראשונים).
בקתות הסוכר נמצאו בשטחים פרטיים או שטחי חוות ובהן בושל סירופ מייפל מלשד שנאסף מעצי אדר.
הבקתות שכנו לרוב בחורשת עצי אדר ("חוות אדר") שגודלו למטרת הפקת לשד האדר בעבודת כפיים (זאת בניגוד למפעלים לייצור תעשייתי של סירופ מייפל שנבנו במהלך המאה ה-20).
היסטורית, מוסד בקתות הסוכר הובא לאזור צרפת החדשה (כיום קוויבק) על ידי מתיישבים ממוצא שווייצרי ונורמני במהלך המאה ה-17. מטרתם הייתה לייצר סירופ מחמם וטעים, הן למכירה והן לשימוש אישי בחודשי החורף הקרים.
עם הכיבוש הבריטי ב-1763 הועתקה המסורת גם לאונטריו ולניו ברנזוויק.
לשד האדר הובל לבקתות הסוכר בחביות או דליים גדולים, על גבי עגלות שנגררו על ידי סוסים או שוורים.
להפקת ליטר אחד של סירופ מייפל בושלו בבקתות הסוכר 20–50 ליטר של לשד אדר (בהתאם לסמיכות הלשד).
הבקתות נבנו עם פתח בגג, מחופה תריס, כדי לאפשר אוורור העשן מהלשד המורתח.
כיום בקתות סוכר רבות מנוהלות כעסק מסחרי, ואף מציעות פעילויות לציבור הרחב בחלק מחודשי השנה, למשל אירועי קבלת פנים, עם מאכלים מלווים בסירופ מייפל (כגון שינקן, בייקון, נקניקיות, שעועית אפויה, ביצים מקושקשות, גלדי שומן חזיר, פנקייק ועוד).
פעילויות אחרות הן נהיגה במזחלות, סיורים מודרכים, ייצור ממתקי מייפל (מייפל טאפי) לעיני הקהל ומכירתם, מכירת מאכלים ביתיים כגון חמוצים, לחם ביתי ופאי.
בקתות הסוכר משמשות בעיקר בין סוף אוקטובר לתחילת אפריל, חודשים בהם לשד האדר זמין ומתאים ליצירת סירופ מתוק (בשאר הזמן הרכבו הכימי שונה והסירופ לא יהיה מתוק).
עם זאת, כאשר הטמפרטורות צונחות מתחת ל-C° 0 לא ניתן מעשית להפיק את הלשד, לכן פעילות ההפקה מוגבלת לרוב לתחילת האביב, בדרך כלל בשבועיים הראשונים של אפריל.
משום כך הפכה תקופה זו להיות חגיגת אביב שנתית ותזכורת לחג הפסחא, החל לעיתים באותם תאריכים.
בקתת נידה (באמהרית, מרגם גוג'ו או מוגאט גוג'ו (בקתת הטמאות), או יא דאם גוג'ו (בקתת הדם)) הוא מבנה ששימש את נשות קהילת ביתא ישראל באתיופיה לטהרה מדם נידה או דם יולדת.
בקתות נידה היוו חלק קבוע במבנה הכפרים הביתא ישראלים ומהוות אחד ממנהגי הטהרה המחמירים הייחודיים לקהילה.
במרכזי ההגירה באתיופיה, ובחלק ממקומות היישוב של הקהילה בישראל, הוקמו בקתות נידה, בתצורה חדשה, המאפשרת לנשות הקהילה להמשיך ולקיים במידת מה את מנהגי הטהרה המסורתיים.
בקתות הנידה מוקמו בשולי הכפר, אך לא נתפסו כחלק ממנו אלא כחיצוניות לו.
הבקתות הובדלו מבקתות המגורים במעגל אבנים שהקיף ותחם אותן.
מעגל האבנים הוקם במרחק של מטר עד מטר וחצי מן הבקתה.
תיחום זה סימן את הגבול בין אזור טהור לטמא ונועד למניעת מגע אדם עם השוהות בו, דבר שהיה מטמאו ודורש את היטהרותו.
הבקתות הכילו את המתחמים והכלים הבסיסיים הנדרשים לשהות בהם, ורוהטו בצורה בהתאם.
הנשים נהגו להגיע אל בקתות הנידה עם החפצים האישיים הדרושים להן לזמן שהייתן ולא היו יוצאות את תחומן.
נשות המשפחה ספקו להן אוכל שהונח מחוץ לגדר.
בתום ימי הנידה הנשים היו צמות ויוצאות לטבול בנהר תחת השגחת אישה אחרת, מסתפרות, סורקות שערן, קוצצות ציפורניים וטובלות שוב ושוב בנהר.
הן היו שוטפות את הבגדים שלבשו בזמן נידתן ולובשות בגדים נקיים שהובאו מביתן.
את החפצים בהם עשו שימוש בימי נידתן היו מטהרות או שוברות.
לאחר מכן שבו אל בתיהם ואל חיי השגרה.
נשים העומדות ללדת היו מגיעות לבקתת הנידה עם תחילת הצירים, בליווי שכנות וקרובות משפחה שיסייעו להן בלידה, ושוהות בה עד תום שבעת הימים הראשונים למן לידת תינוקן, במקרה של לידת בן זכר, או ארבעה עשר יום במקרה של לידת בת.
בתום תקופה זו היו עוברות לבית היולדת (ארס גוג'ו), בקתה דומה, שגם היא מוקמה מחוץ לכפר ונחשבה לתחום טמא ומנודה, בו שהו היולדות עם תינוקותיהן עד תום ימי טומאתן.
בכפרים הקטנים בהם לא היו בתי יולדות, היולדות המשיכו לשהות בבקתות הנידה עד עבור ימי טומאתן.
תיאור של בקתת הנידה מביא משה בר-יודא, שליח הסוכנות היהודית לאתיופיה בשנים 1957-1958, בדיווח משנת 1964:
הלכות נידה, זבה ודם יולדת
מסורת ביתא ישראל החמירה בענייני טומאה וטהרה, והתייחסה אל מקום יישוב הקהילה כאל מקום קדוש ואל בני הקהילה כאל משרתים בקודש.
כחלק מנוהג זה תבעה מבני הקהילה שנטמאו לצאת מתחום הכפר עד היטהרותם.
'אישה עם דם' נחשבה לפי המסורת לבלתי טהורה ועל כן למנודה, ונדרשה שלא לבוא במגע עם בני הקהילה ולשהות בבית הנידה עד מלאות ימי טהרתה.
בני אדם שבאה במגע עימם נחשבו לטמאים והיה עליהם להיטהר, וכך גם החפצים עימם באה במגע.
חומרות אלו ננקטו בהתייחס לנידה, לזבה וליולדת.
אישה בנידה נדרשה לצאת את הכפר לשבעה ימים מיום תחילת הווסת.
אנשים וחפצים שבאה במגע עימם נחשבו לטמאים ונדרשו להיטהר מטומאתם.
הלכות נידה הנהוגות בביתא ישראל הן כלשון המקרא, למעט ההחמרה הנוהגת בתחום יישוב הקהילה ובבני הקהילה כקודש, מרחיקה את הנידה אל מחוץ לתחום הכפר ואוסרת כל מגע עימה ועם חפציה.
מקור הדין הוא בספר ויקרא:
בתום ימי נידתן, קודם חזרתן לכפר, נהגו בנות ביתא ישראל לצום ולטבול בנהר, לטהר בטבילה את חפציהן או להיפטר מהם.
הלכות זבה (אישה המדממת בימים בהם לא צפוי וסת) הנהוגות בביתא ישראל הן כלשון המקרא, שוב, למעט ההחמרה הנוהגת בתחום יישוב הקהילה ובבני הקהילה כקודש, מרחיקה את הזבה אל מחוץ לתחום הכפר ואוסרת כל מגע עימה ועם חפציה.
בתום ימי הטומאה הייתה האישה המטהרת צמה ויורדת להיטהר בנהר, מחליפה את מלבושיה ומטהרת את בגדיה המשומשים וחפציה.
הקרבת קורבן חטאת ועולה בהם מצווה הזבה נעשתה על ידי כהני היישוב בפתח המסגיד.
אישה בתחילת צירי לידה נחשבה אף היא לטמאה, ונדרשה לשהות מחוץ לכפר; בבית הנידה - עד מלאת ימי טהרתה מטומאת נידה -, ולאחר מכן בבית היולדת - עד מלאת ימי טהרתה מטומאת יולדת.
מקור הלכות יולדת אף הוא בספר ויקרא, כאשר שוב, מסורת ביתא ישראל קוראת אותו לחומרה ונוהגת בחומרת יולדת כבחומרת נידה, ומנדה את היולדת אל מחוץ לקהילה, כמו ממקום קודש, למן תחילת הצירים עד תום ישיבתה על 'דמי טהרה':
אישה עם צירים הייתה יוצאת לבקתת הנידה בליווי נשים ממשפחתה או שכנות שיסייעו לה בלידה.
אחר הלידה הייתה נשארת בבקתת הנידה לשבת את ימי נידתה - שבעה ימים במקרה של לידת בן זכר או ארבעה עשר ימים במקרה של לידת בת.
בתום ימי נידתה הייתה היולדת עוברת לבקתת היולדות.
במידה ולא היה בכפר בית יולדות בית הנידה שימש תחתיו.
טקס המילה לבן זכר התקיים בבית היולדות.
לאחריו היו היולדת ותינוקה נותרים בבית היולדות עד מלאות ארבעים יום ללידה.
אם ילדה ההרה בת הייתה יושבת בבקתת היולדות עד מלאות שמונים יום ללידה.
בתום ישיבתה על דמי טהרתה, הייתה היולדת צמה ויורדת עם תינוקה לנהר, שם הייתה רוחצת, טובלת שוב ושוב, גוזזת את צפרניה, מסתפרת, מכבסת בגדיה ומטהרת את חפציה.
את התינוק הנולד הייתה גם כן טובלת בנהר, לטהרו מטומאתה.
לפנות ערב הייתה לובשת בגדים נקיים ושבה לכפר בו, בסמוך לביתה או למסגיד, היו עורכים לכבודה ולכבוד הנולד חגיגה עמוסת כיבודים.
הכהן היה מברך את היולדת והנולד ברכות רבות.
אחר היה מוקרב קורבן יולדת והנולד היה מקבל את שמו.
בחירת הקורבן הייתה לפי יכולתה של המשפחה: כבש לעשירים, עוף למבוססים ומאפי לחם למעוטי יכולת.
בקשה היא פנייה מילולית לאחר, על מנת שזה יבצע פעולה או ייתן מידע למבקש, מתוך בחירה חופשית, כלומר לא מתוך פחד או אשמה, ובאופן שמאפשר לו לסרב ללא השלכות מאיימות לגביו.
בקשה היא אחד מכללי הנימוס החברתיים, ולפיכך נחשבת הדרך המנומסת לקבל דבר-מה מהזולת.
לעיתים קרובות, התבטאויות שאינן בקשות, מנוסחות כבקשה.
למשל: איומים, תביעות, דרישות, ביקורת וכדומה.
בַּר'דַתי (בגאורגית: ბაღდათი) היא עיירה במישור קולכתי שבמערב גאורגיה; היא מרכזהּ המנהלתי של נפת בר'דתי שבחבל אימרתי.
העיירה משתרעת על גדות נהר חניסצקאלי, לצד כביש כותאיסי-בר'דתי-בנארי, בגובה 200 מ' מעל פני הים.
העיירה מרוחקת ב-19 קילומטרים מתחנת הרכבת של הכפר ריוני שבקרבת העיר כותאיסי.
במפקד שנערך בשנת 2014, מנתה אוכלוסיית בר'דתי 3,707 נפש; בעיירה פועלים תיאטרון, בית-מוזיאון ע"ש ולדימיר מאיאקובסקי (בבית ילדותו), קתדרלת גיורגי הקדוש וקתדרלת תמר המלכה הקדושה.
בבר'דתי נמצאת הקתדרה של הדיוקסיה ואני-בר'דתי.
בבר'דתי ישנם מפעלי שימורים, יין ורהיטים.
בר'דתי מוזכרת במקורות הכתובים החל מהמחצית הראשונה של המאה ה-17, אך לפי ממצאים ארכאולוגיים היא הוקמה ככפר בשיא ימי הביניים
בשנת 1703 הטורקים העות'מאנים כבשו את הכפר והקימו בו מבצר; מבצר בר'דתי היה אחד מארבעה מבצרים טורקיים, שהגנו על הדרך מאימרתי למסחתי.
בשנת 1770 מלך אימרתי סולומון הראשון הטיל מצור על המבצר בסיועם של חיילים רוסים.
הנצורים פנו לאשת המלך, המלכה מַריַם, בבקשה לחוס על חייהם תמורת כניעה; אחרי שהמלכה נשבעה שהם חסינים מפגיעה, הם העבירו לידיה את המבצר והתפנו ממנו.
בימינו השתמר רק המרתף של המבצר.
בשנים 1990-1940 נקראה בר'דתי מאיאקובסקי (על שם המשורר ולדימיר מאיאקובסקי שנולד בה).
בקש (בהונגרית: Békés) הוא מחוז בחלקה הדרום-מזרחי של הונגריה.
ממזרח ומדרום הוא גובל ברומניה, מצפון במחוז היידו-ביהר וממערב במחוזות יאס-נאג'קון-סולנוק וצ'ונגראד-צ'נאד.
בירת המחוז היא העיר בקשצ'בה.
מחוז בקש נמצא כולו במישור ההונגרי הגדול (אלפלד) ונופו מישורי לחלוטין.
גובהו מעל פני הים נע בין 81 מטר ל-106 מטר.
נהר הקרש (Körös) חוצה את המחוז.
בזכות אדמתו הפוריה נחשב המחוז ל"אסם התבואה" של הונגריה.
כחמישית ממקורות הגז הטבעי של הונגריה נמצאים במחוז.
במחוז 21 ערים ובסך הכל 75 יישובים.
כ-70% מהאוכלוסייה חיים ביישובים עירוניים והיתר בצורת ההתיישבות האופיינית למישור הגדול – יישובים כפריים גדולים הן באוכלוסייה והן בשטח.
האזור היה מיושב החל מהאלף הרביעי-חמישי לפנה"ס.
טירת גיולה (Gyula) נבנתה במאה-ה-15. גיולה הייתה העיר המרכזית של המחוז באותה תקופה והפכה לעיר מחוז תחת שלטונו של מתיאש הראשון, מלך הונגריה.
בתקופת הכיבוש העות'מאני, רבים מן היישובים במחוז נהרסו.
בתחילת המאה ה-18, לאחר הדיפת העות'מאנים, האזור אוכלס מחדש ובנוסף למתיישבים הונגרים הובאו לאזור גם מתיישבים סלובקים, גרמנים, סרבים ורומנים.
רוב האוכלוסייה הלא-הונגרית נטמעה עם הזמן באוכלוסייה המקומית.
חשיבותו של המחוז מבחינה חקלאית וסלילתו של מסילת הברזל מבודפשט לבקשצ'בה, הביאו לצמיחה כלכלית במאה ה-19. המחוז בגבולותיו הנוכחיים הוקם ב-1950 והעיר בקשצ'בה נקבעה כבירת המחוז.
נכון לשנת 2022 במחוז התגוררו 315,222 תושבים, מה שמביא לצפיפות של 56.0 נפש לקמ"ר.
בקתה הררית היא מבנה הממוקם בהרים, לרוב נגיש רק להולכי רגל, המיועד לספק מחסה ומזון למטיילים ולמטפסי הרים.
בקתות הרריות לרוב מופעלות על ידי מועדוני מטפסים או ארגונים אחרים המיועדים לסייע למטיילים.
בקתות הרריות יכולות לספק מגוון רחב של שירותים, תלוי אם מוצב בהן צוות עובדים קבוע או שאינן מאוישות.
מרבית הבקתות כוללות מחסה ודרגשי שינה פשוטים, ואחרות מספקות גם ארוחות, הרצאות, מכירת בגדים וחפצים קטנים, ועוד.
בבקתות שממוקמות במסלולי טיול או טרקים שקיים עבורם ביקוש גבוה יחסית, נדרשת הזמנה מראש של מקום לינה, ואילו באחרות לא נדרשת הזמנה.
הבקתות הראשונות שנבנו על ידי ארגון הוקמו החל מ-1863 על ידי מועדון המטפסים השווייצרי.
בארצות הברית נבנתה הבקתה הראשונה במדיסון ספרינג בניו המפשייר, על ידי מועדון הרי האפלצ'ים, ב-1888-1889.
בקתת ניל קולגאן היא בקתה אלפינית, הניצבת על קרחון פיי, בשטח הפארק הלאומי קוטניי, בהרי הרוקי הקנדיים, בפרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
הבקתה ממוקמת על קו פרשת המים של אמריקה, במעבר ההרים בין הר ליטל והר בואולן - פסגות המשקיפות על עמק עשר הפסגות.
הבקתה היא המבנה הגבוה ביותר מעל פני הים בקנדה, בגובה 2,957 מטרים מעל פני הים, והיא נחשבת כמבנה בעל חשיבות היסטורית.
הבקתה מיועדת למטפסי ההרים באזור, ומתוחזקת על ידי המועדון האלפיני של קנדה.
הבקתה יכולה להכיל 18 מטיילים בחודשי הקיץ ו-16 מטיילים בחורף, ויש בה מטבח עם תנור ומנורות גז, ושירותים.
ניתן להגיע לבקתת ניל קולגאן בטיפוס של כ-4 עד 6 שעות מבקתת פיי, או טיפוס של 8 עד 12 שעות מאגם מוריין.
בקתת פיי הייתה בקתה אלפינית בשטח הפארק הלאומי קוטניי, בהרי הרוקי הקנדיים, בפרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
הבקתה היוותה תחנת מנוחה מרכזית למטפסים על פסגות עמק עשר הפסגות, והייתה הבקתה הראשונה שנבנתה בקנדה למטרה זו (וככזו נחשבה לאתר בעל חשיבות היסטורית).
בעקבות שריפת בקתת פיי בשנת 2009 החליפה בקתת ניל קולגאן, הגבוהה יותר, את בקתת פיי כבסיס מרכזי למטפסי ההרים.
הבקתה תוחזקה על ידי המועדון האלפיני של קנדה.
הבקתה הייתה בגובה של 3,234 מטרים מעל פני הים.
בקתת פיי המקורית נבנתה בשנת 1927 כבסיס למטפסים לפסגות עמק עשר הפסגות.
קודם לבנייתה שימשו בקתת מעבר אבוט ובקתת אליזבת פרקר לתחנות המנוחה באזור (שתי בקתות אלה נבנו על ידי הרכבת הקנדית פסיפית, ולאחר מכן הועברו לחזקת המועדון האלפיני של קנדה).
בקתת פיי הוקמה ביוזמת המועדון האלפיני של קנדה.
המועדון האלפיני הפעיל את הבקתה עד שנת 1972, עת שגג הבקתה נהרס בשל נפילת עץ על הפסגה, והמועדון לא יכול היה לממן את התיקון, ועל כן המועדון העביר את הבקתה לניהול הפארק הלאומי קוטניי.
בשנת 1991 הועברה הבעלות בחזרה למועדון האלפיני, כאשר הפארק הלאומי לא רצה לשלם על שיפוץ הבקתה.
בקתת פיי המקורית נהרסה בשנת 2003 בשרפת יער גדולה בה נשרף 12.6% משטח הפארק הלאומי קוטניי.
בשנת 2005 נבנתה הבקתה מחדש על ידי המועדון האלפיני.
הבקתה נבנתה באלפי שעות עבודה של למעלה מ-100 מתנדבים (הבקתה נבנתה מחוץ לשטח הפארק בבנייה טרומית, והוטסה ב-140 טיסות של שני מסוקי בל 407 ביוני וביולי 2005. 20 מתנדבים עבדו חודש שלם (יוני 2005) להרכיב את הבקתה.
בטרם נבנתה הבקתה מחדש נבנה מנחת עבור המסוקים, וכן נבנה גשר בין המנחת לאתר הבנייה.
בשל ריחוקה שיקום הביקתה יצר קשיים מיוחדים למשקמים.
בעקבות שיקום הבקתה פארקי קנדה פרצו מסלול הליכה חדש לבקתה.
בשנת 2009, נשרפה הבקתה עד היסוד, בין ה-2 באפריל (עת עזבה קבוצת מטפסים את הבקתה) לשעות הערב של ה-4 באפריל (עת הגיעה קבוצה חדשה לבקתה, וגילתה כי קירות הבקתה נשרפו כליל, וגג הבקתה שהיה עשוי מתכת קרס).
הבקתה נקראה על שם צ'ארלס פיי, המייסד והנשיא הראשון של המועדון האלפיני של קנדה.
פיי עמד בראש 25 משלחות טיפוס בהרי הרוקי הקנדיים, והיה בין הראשונים שעלו לפסגת ויקטוריה ולפסגת לפרוי.
הבקתה מסוגלת הייתה להכיל 12 מטפסים.
מי השתייה לבקתה היו מנחל אשר זרם בסמוך לה.
הפסולת משירותי הבקתה הוטסה במסוקים אל מחוץ לפארק.
הבקתה הוארה במנורות פרופאן ובתאורה סולארית.
הבקתה נבנתה כבסיס עבור מטפסי הרים באזור עמק עשר הפסגות (מאז נשרפה החליפה אותה בקתת ניל קולגאן, אולם אזור הבקתה עדיין משמש כבסיס למטפסי הרים באזור - בעיקר להר ליטל, הר פיי, והר קוואדרה).
בקשה אחרונה הוא מנהג מקובל ברחבי העולם בו ניתנת לאדם שנידון לעונש מוות הזדמנות אחרונה לארוחה או מילוי רצונו לפני הוצאתו להורג.
במדינות שונות נוהגים שונים באשר למנהג זה.
בצרפת ההיסטורית לא ניתנה לנידון למוות ארוחה אלא "כוס קטנה של רום" בלבד, זאת מכיוון שעל גזר הדין נתבשר הנידון להורג בבוקר ההוצאה להורג, לרוב דקות אחדות בלבד לפני ביצוע ההרג טרם הספיק לאכול.
במדינות רבות, על האדם הזכות לבחור מה תהיה הארוחה האחרונה שלו.
ברוב מדינות ארצות הברית מוגשת הארוחה יום או יומיים לפני ההוצאה להורג.
לרוב, אלכוהול וטבק אינם נמנים עם הבקשות הניתנות.
במדינות מסוימות ניצבות הגבלות חמורות.
במדינת פלורידה עלות המנה האחרונה לא תעלה על 40 דולר ותירכש בחנות מקומית בלבד.
מדינת אוקלהומה מגבילה את עלות המנה עוד יותר, ל-15 דולר.
במדינת לואיזיאנה רווח המנהג שהסוהר הממונה על האסיר משתתף בסכום הארוחה או המנה, ואף באחת הפעמים שילם סוהר לאסיר על ארוחת לובסטר מלאה.
לעיתים, חולק האסיר את הארוחה שלו עם אסיר אחר (כפי שעשה פרנסיס קראולי עם ג'ון רסקו) או שחולק אותה עם אסירים נוספים (כבקשת ריימונד פרננדז ).
בספטמבר 2011, ביטלה מדינת טקסס את מדיניות הארוחה האחרונה לנידונים למוות לאחר שהאסיר המורשע לורנס ראסל ברואר הציג את ארוחתו המבוקשת שכללה מספר רב של מנות אך לא אכל אף אחת מהן, באומרו שאינו רעב.
מעשה זה עורר את זעמו של הסנאטור ג'ון ויטמייר ופעל לביטול הנוהג.
מנהג הארוחה המבוקשת התפתח ככל הנראה בשנת 1924 בטקסס.
בקשות אחרונות מתועדות במהלך ההיסטוריה
שם פשע מדינה שנה שיטת הריגה בקשה אחרונה פטר קירטן רוצח סדרתי / אנס גרמניה 1931 עריפת ראש באמצעות גיליוטינה סיגר יקר וכוס של קפה ברזילאי.
פריץ הרמן רוצח סדרתי גרמניה 1925 עריפת ראש באמצעות גיליוטינה שניצל וינאי, תפוחי אדמה מטוגנים ובקבוק יין לבן.
צ'ארלס פיס רוצח סדרתי בריטניה 1875 תלייה ארוחת בוקר עם ביצים וכמות לא מבוטלת של בייקון מלוח.
רוג'ר קייסמנט בגידה בריטניה 1916 תלייה לפני הוצאתו להורג התנצר קייסמנט לנצרות קתולית, באומרו שהוא חפץ ללכת "אל מותי עם גופו של אלוהים כארוחה האחרונה שלי."
שם פשע מדינה שנה שיטת הריגה בקשה אחרונה אג'מל קסאב אחד המחבלים במתקפת הטרור במומבאי (2008) הודו 2008 תלייה סירב לארוחה מיוחדת; ניתנה לו סלסלת עגבניות ומנת בית הסוהר.
אדולף אייכמן הורשע על פי חוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם ישראל 1962 תלייה אייכמן ויתר על ארוחה מיוחדת מלאה ובמקום זאת ביקש בקבוק יין אדום של כרמל עם מנת בית הסוהר הרגילה: גבינה, לחם, זיתים, ותה.
הוא שתה כחצי בקבוק לפני תלייתו.
אנדרו צ'אן ומיורן סוקומרן מנהיגיה האוסטרליים של כנופיית תשיעיית באלי אינדונזיה 2015 כיתת יורים ארוחה מ-KFC.
על אף שאינדונזיה אינה מעניקה אפשרות לבקשת ארוחות מיוחדות, בקשתם של סוקומרן וצ'אן ניתנה על ידי גורמים רשמיים.
ג'ון מרטין סקריפס רוצח סדרתי סינגפור 1996 תלייה פיצה וכוס שוקו חם.
ליאו אח'גאראי אונס בתו החורגת בת ה-10 הפיליפינים 1999 זריקת רעל ביקש ארוחה אחרונה עם סרדינים ודגים יבשים.
כאשר הוכרז על ההוצאה להורג, חלק ליאו את ארוחתו עם אסירים אחרים שהתקבצו.
מונה פאנדי רצח מלזיה 2001 תלייה סירבה לארוחה מיוחדת, במקום זאת קיבלה מנה מ-KFC.
סדאם חוסיין פשעים נגד האנושות עיראק 2006 תלייה כתב העת הטיימס קבע כי "הוא סירב להצעתם לקבלת סיגריות וארוחה אחרונה של אורז עם עוף ושווארמה." אולם מקורות אחרים קבעו כי סדאם אכן סעד את ארוחתו האחרונה עם מים חמים ודבש.
צ'אנג צ'יה מחבל מעורב בפיגוע הדקירה בטאיפיי טאיוואן 2016 הומת בירייהבנטו עם חזיר מבושל, אורז וירקות.
שם פשע מדינה שנה שיטת הריגה בקשה אחרונה אובה צ'נדלר רוצח פלורידה 2011 זריקת רעל 2 כריכי סלמי עם חרדל, כריך חמאת בוטנים עם ריבת ענבים, תה קר וקפה.
איילין וורנוס רוצחת סדרתית פלורידה 2002 זריקת רעל סירבה לארוחה מיוחדת, במקום זאת אכלה המבורגר וחטיפים נוספים מקיוסק בית הסוהר.
לאחר מכן שתתה כוס קפה.
ג'ון ויין גייסי רוצח סדרתי אילינוי 1994 זריקת רעל תריסר חסילונים בטיגון עמוק, קערת עופות מטוגנים מרשת המזון המהיר KFC, צ'יפס, חצי קילו תותי שדה ובקבוק דיאט קוקה-קולה.
גרי גילמור רוצח יוטה 1977 כיתת יורים המבורגר, ביצים מבושלות, תפוח אדמה אפוי, כמה כוסות קפה ו-3 שוטים של ויסקי ג'ק דניאל'ס.
היינדיק רוצח פנסילבניה 1999 זריקת רעל 2 משולשי פיצה ו-2 כוסות קפה שחור.
ויליאם בונין רוצח סדרתי ואנס קליפורניה 1996 זריקת רעל 2 פיצות פפרוני ונקניקים, 3 מנות גלידה בטעם שוקולד ושישיית קוקה-קולה ופפסי.
ולמה ברפילד רוצחת סדרתית צפון קרוליינה 1984 זריקת רעל סירבה לארוחה מיוחדת, במקום זאת קיבלה חטיף גבינה ופחית קוקה-קולה.
טד בנדי רוצח סדרתי פלורידה 1989 מוות בהתחשמלות סירב לארוחה מיוחדת, במקום זאת קיבל (אך לא אכל) בשר סטייק מדיום-רייר (נא למחצה), ביצים מבושלות, האש בראונס, טוסט, חלב, מיץ, חמאה וריבה.
טימותי מקווי טרוריסט, רוצח המונים אינדיאנה 2001 זריקת רעל 2 מכלי גלידת שוקולד צ'יפס בטעם מנטה.
סאקו וונצטי רוצחים מסצ'וסטס 1927 כיסא חשמלי מרק, בשר, טוסט ותה.
צ'ארלס סטרקוואתר רוצח נברסקה 1959 מוות בהתחשמלות סירב לארוחת הסטייק הרגילה, במקום זאת ביקש נקניקיות פרוסות.
רוני לי גרדנר רוצח יוטה 2010 כיתת יורים זנב לובסטר, סטייק, פאי תפוחים, גלידה בטעם וניל, ומשקה סבן אפ, בעודו צופה בשר הטבעות.
רות סניידר רוצחת ניו יורק 1928 מוות בהתחשמלות, צולמה בעודה על הכיסא החשמלי עוף פרמזן עם פסטה אלפרדו, גלידה, 2 מילקשייקים ומארז משקה מוגז בטעם ענבים.
בקתת העץ ניקולסקוי הוא מונומנט המשמש כמסעדה השוכן מול אי הטווסים בפרבר ואנזה שברובע שטגליץ-צלנדורף של ברלין, בירת גרמניה.
הוא הוקם ב-1819 על ידי פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה בסגנון של בית חווה רוסי בזמן ביקורה של בתו, שרלוטה ובעלה ניקולאי (שהפך אחר כך לצאר של האימפריה הרוסית).
המבנה שניזוק בשרפה ב-1984 נבנה מחדש תוך שחזור מדוקדק של המבנה המקורי.
המבנה הוא חלק בקבוצה של מבנים היסטוריים אדריכליים, אמנותיים ותרבותיים מהמחצית הראשונה של המאה ה-19, המכונה "המכלול התרבותי של הארמונות והגנים בפוטסדאם-ברלין" שהוכרז כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 1990.
ב-1837 נבנתה בסמוך כנסיית פטרוס ופאולוס בניקולסקוי (St.
ההיסטוריה של הבית הרוסי קשורה קשר הדוק לברית הנשק הפרוסית-רוסית נגד נפוליאון ולידידות בין אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה למלך פרידריך וילהלם השלישי.
היה זה אחיו של אלכסנדר הראשון, וחתנו של פרידריך וילהלם השלישי.
הדוכס הגדול ומאוחר יותר הצאר ניקולאי הראשון שהבית היה מוקדש לו.
השם ניקולסקוי מקורו במילה הרוסית Никольское, שמשמעותה "השייך לניקולאי".
שרלוטה, בתו הבכורה של פרידריך וילהלם, פגשה את ניקולאי במהלך חגיגות הניצחון של בעלות הברית על נפוליאון בברלין ב-1814 וב-1815. לבקשת פרידריך וילהלם השלישי.
ואלכסנדר הראשון התקיימה החתונה ב-13 ביולי 1817 ברוסיה.
פרידריך וילהלם השלישי ביקר את בתו בשנת 1818 ב (כיום חלק מסנקט פטרבורג), שם היא נהגה לשהות בתקופת קיץ, לרגל הולדת נכדו הראשון, לימים הצאר אלכסנדר השני.
הקיסרית מריה פיודורובנה עיטרה את הפארק של בית הקיץ ואת סביבתו במבנים טיפוסיים ממערב אירופה.
לאחר הניצחון במלחמה הפטריוטית נגד נפוליאון, הפטריוטיות הרוסית הפכה כמעט לאופנה ולכן מריה פיודורובנה פיתחה את הרעיון להקים כפר רוסי טיפוסי בפארק (עם זאת לאחר מותה בשנת 1828, ננטש פרויקט הכפר השלם ב"סגנון הרוסי").
לצורך ביצוע הפרויקט, ערך האדריכל האהוב על אימו של הצאר, קארלו רוסי, תוכניות להפוך את הכפר גלזובו ל"כפר רוסי".
תוכניות אלו כללו גם סוג חדש של בית כפר "רוסי".
אם להאמין למסורת מאוחרת יותר, נאמר כי בית כפרי רוסי זה שימח את שרלוטה במיוחד והיא הראתה אותו (או לפחות את התוכניות שלו) לאביה פרידריך וילהלם השלישי.
פרידריך וילהלם השלישי קיבל את התוכנית של קארלו רוסי לסגנון האדריכלי של גלזובו, והוא לקח אותה לברלין כדי לבנות בית כזה בפרוסיה, ליד אי הטווסים בין ברלין לפוטסדאם, "כדי לייפות את הנוף".
האי היה מקום מועדף על אשתו המנוחה לואיזה ממקלנבורג-שטרליץ ושכן בו גן החיות הפרטי שלו, שלאחר מותו בשנת 1840 היווה את הבסיס ליצירת גן החיות של ברלין.
בנוסף ל"ייפוי הנוף", היו גם סיבות אובייקטיביות להקמת מגורים קבועים.
מצד אחד, מיקום האי של הארמון ואזור הגן, שהיה פופולרי מאוד בקרב משפחת המלוכה, ובימי שלישי וחמישי גם בקרב תושבי ברלין ופוטסדאם בימים שהותרו ביקורים ציבורים, הצריך פעילות מעבורת סדירה.
מצד שני, העניק הנסיך הבריטי, יורש העצר ג'ורג' הרביעי לפרידריך וילהלם השלישי פריגטה קטנה במהלך ביקורו של האחרון באנגליה בשנת 1814 בעקבות חגיגות הניצחון של בעלות הברית בפריז, כתזכורת לאחוות הנשק.
פריגטה זו הגיעה לפוטסדאם בסוף שנת 1814 והוצבה באי הטווסים.
הפריגטה יצאה מכלל שימוש בשנת 1828 ובשנת 1830 נרקבה לחלוטין, ולכן הגיעה ב-18 ביולי 1832 ספינה חדשה, הפריגטה הגדולה במקצת "רויאל לואיזה" (Royal Louise), שעגנה בבית סירות על אי הטווסים, והיו לה מעגנים אחרים ב ומול ארמון גליניקה.
היא שימשה את משפחת המלוכה לטיולי תענוגות לאורך המאה ה-19.
לאחר שנקבע אתר הבנייה על הגבעה שמול אי הטווסים ביערות המלכותיים, נבנה הבית בשנים 1819–1820 על ידי מחלקת חלוצי המשמר (Garde-Pionier-Abteilung) בהנחיית ההאופטמן אדולף סנתלאגה (Adolf Snethlage; 1788-1856).
על פי תוכניתו של קארלו רוסי ועל פי העיצוב הרוסי הוקם המבנה מבולי עץ עגולים.
נוספה קומה אחת: קומת הקרקע הייתה אמורה לשמש דירה למלחים, אך הקומה העליונה נועדה כחדר תה לפרידריך וילהלם השלישי וכללה דירה קטנה למשגיח.
ב־19 ביוני 1820 מינה פרידריך את העגלון שלו איוואן בוקו (Ivan Bockow) למשגיח.
איוואן בוקו, ה ("מושל הטירה") של ניקולסקוי, היה כפוף למרשל החצר (Hofmarschallamt, המנהל של ענייני חצר המלוכה) החל מ-1 ביולי 1820. איש הקשר של בוקו היה גנן החצר פרדיננד פינטלמן (Ferdinand Fintelmann).
באוגוסט 1820 עברו המלחים יוהאן וכריסטיאן שולט ופטר בוט, שהיו אמורים להפעיל את תעבורת המעבורת לאי הטווסים, לדירה שסופקה להם.
ב-24 באוקטובר 1820 ביקרו בני הזוג שרלוטה והדוכס הגדול ניקולאי בברלין ובפוטסדאם, ופרידריך השלישי הראה להם בגאווה לראשונה את בקתת בולי העץ.
ייתכן שהשם "ניקולסקוי" (מרוסית" Никольское, "השייך לניקולאי") מקורו בביקור זה.
עם זאת הכינוי "הבית הרוסי" נשאר פופולרי, וכך הוא מכונה בספרי מסע ישנים.
משנת 1820, קיים פרידריך וילהלם השלישי ביקורים תכופים במבנה וציין ביומנו אודות ניקולסקוי.
ניתן למצוא את המבנה כאיורים בתיאורי תיירים וכן בספר ההזמנות של פרידריך וילהלם השלישי מיצרן הפורצלן המלכותי חברת Königliche Porzellan-Manufaktur (KPM) של ברלין.
ב-13 באוגוסט 1837 נחנכה ליד בית העץ כנסייה פרוטסטנטית מעוטרת באלמנטים "רוסיים", שהוקדשה לפטרוס ופאולוס, ונבנתה על פי תוכניות שעליהן הייתה לבנו האוהב אמנות, שלימים יהפוך למלך פרידריך וילהלם הרביעי, השפעה מכרעת.
על פי יומן המלך, ביקר פרידריך וילהלם השלישי בפעם האחרונה ב"כנסייה בניקולסקוי" ב-13 באוקטובר 1839, ואז אכל ארוחת צהריים (déjeuner על פי יומנו) בניקולסקוי.
לאחר מותו התייתם חדר התה המלכותי, לאף אחד מיורשיו לא היה קשר רגשי עמוק עם התרבות הרוסית כמוהו.
בסערת המהומה המהפכנית של שנת 1848, נתן המפקח על חדר התה מחסה לנסיך וילהלם (לימים המלך והקיסר וילהלם הראשון), שברח מברלין לאנגליה, אך גם וילהלם לא השתמש בבית כחדר תה.
בכך הסתיים מעמדו המיוחד של ניקולסקוי כבית תה מלכותי.
מערכת החכרה החליפה את אחריות משרד מרשל חצר המלכות.
לאחר התפטרות הקיסר הפכה בקתת העץ לרכוש ממלכתי, ומשנות ה-20 של המאה ה-20 ועד ימינו מאכסן המבנה מסעדה.
בקתת הר רויאל או טירת הר רויאל או תצפית הר רויאל הוא בניין, הממוקם בסמוך לפסגת הר רויאל בעיר מונטריאול, בפרובינציית קוויבק, שבקנדה.
הבקתה הוקמה בשנת 1932 תחת ראשת העיר מונטריאול קמיליאן הוד כפרויקט עבודה יזומה במהלך השפל הגדול.
המבנה, הבנוי בסגנון אדריכלות האמנויות היפות, תוכנן על ידי האדריכל המונטריאולי אריסטריד בוגראנד-שאמפאן.
על קירות הבקתה ציורים גדולים המתארים את ההיסטוריה של מונטריאול, מעשה ידי האמנים מארק-אורל פורטן (Marc-Aurèle Fortin), פול אמיל בורדואה (Paul-Émile Borduas), ואדווין הדלי הולגייט (Edwin H.
הבניין משמש לאירועים, ויש בו מקום לעד 700 משתתפים.
הצד הדרומי של הבניין פונה לחצר לבנה ומרפסת תצפית ממנה נשקף נוף של קו הרקיע של מונטריאול.
מרפסת התצפית מכונה בשם תצפית קונדיארונק (Kondiaronk Belvedere).
נוף מונטריאול הנשקף ממרפסת התצפית
מונחון בקרת שעתוק • בקרת שעתוק – שליטה על קצב שעתוק גנים, לדוגמה באמצעות סיוע או הפרעה לפעילות RNA פולימראז.
• שעתוק – התהליך שבו נוצר RNA מתבנית DNA באמצעות RNA פולימראז.
• גורם שעתוק – דבר, כגון חלבון, שתורם לפעילות ביוכימית מסוימת.
• קדם – אזור ב-DNA שממנו מתחיל תהליך השעתוק של גן סמוך.
• גורם סיגמא – גורם משלים (cofactor) ייחודי לחיידקים ודרוש לתהליך אתחול השעתוק, בכך שיוצר קומפלקס עם RNA פולימראז דבר המאפשר קישור ספציפי לקדמים של גנים.
• משלים ההפעלה (coactivator) – חלבון הפועל יחד עם גורמי שעתוק כדי להעלות רמות שעתוק של גנים.
• משלים הדכאן (corepressor) – חלבון הפועל יחד עם גורמי שעתוק כדי להוריד רמות שעתוק של גנים.
בביולוגיה מולקולרית ובגנטיקה, בקרת שעתוק כולל את מגוון הדרכים שבו תא מבקר את תהליך המרת ה-DNA ל-RNA (שעתוק), ובכך שותף בתהליך בקרת הגנים.
תהליך בקרת השעתוק חיוני לכל היצורים החיים.
הוא מתווך על ידי גורמי שעתוק וחלבונים נוספים הפועלים יחד כדי לדייק את כמות ה-RNA הנוצר במגוון מנגנונים.
לחיידקים ואיקריוטים יש אסטרטגיות שונות לבקרת שעתוק, אך חלק מן המנגנונים שמורים ביניהם.
מאפיין מרכזי של תהליך בקרת השעתוק הוא הבקרה הצירופית, לפיו כל גן בודד מבוקר על ידי סדרת חלבונים ייחודית.
כך לדוגמה, גורמי שעתוק א וב יבקרו קבוצת גנים מסוימת, בעוד גורמי שעתוק א וג יבקרו קבוצת גנים אחרת.
הבקרה הצירופית מאפשרת בקרה מורכבת הנוצרת על ידי גנים מועטים (כ-10%) המבקרים את השעתוק של התא כולו.
רוב המחקרים הראשונים שעסקו בבקרת שעתוק חקרו זאת בחיידקים, על אף שהיקף ומורכבות השעתוק ביצורים אלו פחותה מאשר באיקריוטים.
בקרת שעתוק בחיידקים נשלטת על ידי שלושה מרכיבים רצפיים:
קדמים הם חלקים ב-DNA אליהם יכול להיקשר RNA פולימראז וחלבונים נוספים כדי לאתחל את השעתוק סמוך לרצף הגן עצמו.
מפעילים (operators) הם אזורי הכרות לחלבונים מדכאי שעתוק, ובאמצעות קישורם לאתרים אלו הם חוסמים שעתוק גנים.
אתרי בקרה חיובית, אליהם נקשרים גורמים שונים המעלים את רמות הביטוי של הגן.
מרכיבים אלו קיימים גם באיקריוטים, אך שם התמונה מורכבת יותר וכוללת יותר חלבונים, רצפי DNA שונים (כגון אינטרונים) ואריזת ה-DNA להיסטונים.
תהליך השעתוק הבסיס של גן חיידקי תלוי בעוצמת הקדם שלו ובנוכחותם של חלבונים מפעילים ודכאנים.
בהיעדרם של מרכיבי בקרה נוספים, טיב הקשר בין RNA פולימראז לקדם קובע את רמות השעתוק, והוא תלוי ברצף ה-DNA של קדם הגן.
טיב הקשר קשור לרצפי ההסכמה שנמצאים בקדם, לפני אתר תחילת השעתוק.
ככל שרצף זה דומה יותר לרצף ההסכמה, טיב הקשר עולה.
בהיעדרם של מרכיבי בקרה נוספים, ברירת המחדל של שעתוק חיידקים הוא מצב פעיל, שבו מתבצע שעתוק ברמה קבועה.
חלבונים מפעילים יעלו את רמת השעתוק וחלבונים דכאנים יורידו אותו.
לרוב דכאנים נקשרים לקדמים, ובכך חוסמים פיזית את הגישה ל-RNA פולימראז.
דכאן יכול להיקשר לקדם במקביל לקישור של RNA פולימראז ולמנוע ממנו גישה לגדיל השלילי המשמש כתבנית לשעתוק.
באיקריוטים לעומת זאת, ברירת המחדל הוא מצב לא פעיל, ונדרשת פעולתם של משלימי ההפעלה הייחודים לגן כדי לאתחל את תהליך השעתוק.
גורמי סיגמא הם חלבונים ייחודים לחיידקים הנקשרים ל-RNA פולימראז ושולטים על אתחול השעתוק.
הם מתווכים שעתוק תלוי רצף, כך שגורם סיגמא שולט על קבוצת גנים מסוימת.
לדוגמה, בתגובה לעקה מסוימת, פקטור סיגמא ספציפי יוביל לשעתוק של גנים הנדרשים להתמודדות החיידק עם עקה זו.
במקביל לתהליכים המבקרים את שלב אתחול השעתוק, ייצור mRNA מבוקר גם על ידי קצב התארכות התעתיק.
RNA פולימראז עושה הפוגות באופן תדיר, הנשלטות על ידי גורמי שעתוק (כגון NusG ו-NusA), צימוד השעתוק לתרגום ומבנה שניוני של mRNA.
המורכבות של תא בעל גרעין נושאת עימה את הצורך במורכבות בקרת שעתוק.
באיקריוטים ישנם מספר סוגים של RNA פולימראזות, שמתמחים בפעילות ובאתרי הבקרה.
כל אחד מהם מבוקר באמצעות מנגנונים שונים.
ניתן לסווג מנגנוני בקרה של פעילות פולימראזון לשלושה תחומים עיקריים:
שליטה על נגישות פולימראזות לרצף ה-DNA.
שליטה זו כוללת חלבונים מעצבי כרומטין, גורמי שעתוק, מעצמים, דכאנים ועוד גורמים רבים.
לאחר ש-RNA פולימראז נקשר לקדם, נדרשים גורמים שונים כדי לאפשר לו להשתחרר מהקישור הזה ולנוע לתוך הגן עצמו.
גורמים שונים נמצאו שולטים על איך ומתי הפולימראז יתנתק מה-DNA, ובכך נקבע גורל התעתיק.
שלוש מערכות אלו פועלים יחד כדי להגיב לאותות מהתא ולשנות את תוכנית השעתוק בהתאם.
בניגוד לשעתוק חיידקי, ברירת המחדל של שעתוק איקריוטי הוא מצב שאינו פעיל, ונדרשת התערבות של גורמים שונים כדי ליצור תעתיק RNA.
ההבדל בברירת המחדל נובע בעיקר מהצורך לדחוס את ה-DNA בתוך גרעין התא, באמצעות ליפופו על גבי היסטונים.
DNA הארוז כך אינו נגיש לחלבונים השונים, ואם קדם מלופף סביב היסטון נדרשת התערבותם של גורמים שונים כדי לחשוף את ה-DNA.
לכן ארגון הכרומטין מהווה בקרת שעתוק.
בדומה לגורם סיגמא בחיידקים, גורמי השעתוק הכלליים נדרשים באיקריוטים לשעתוק.
תפקידם של גורמים אלו לייצב את הקשרים, לפתוח את הגדיל הכפול של ה-DNA כדי לאפשר גישה ל-RNA פולימראז לתבנית השעתוק, ולרוב לגורמים אלו אין העדפה לרצף DNA מסוים.
חלק גדול מבקרת גנים מתווך באמצעות גורמי שעתוק שמגייסים או מעכבים את הקישור של מנגנון השעתוק הכללי או הפולימראז.
גורמי השעתוק יכולים לפעול באמצעות מרכיבי הליבה של הקדם, או באמצעות מעצמים מרוחקים.
אחרי ש-RNA פולימראז נקשר לתבנית ה-DNA, לעיתים קרובות נדרש סיוע של חלבונים נוספים כדי לעזוב את הקומפלקס היציב בקדם ולעבור לשלב התארכות תעתיק ה-RNA.
תהליך זה נקרא בריחת קדם, והוא יכול לעבור בקרה כדי להאיץ או להאט את השעתוק.
באופן דומה, חלבונים וגורמים נוספים יכולים ליצור קשרים עם קומפלקס ההתארכות ולווסת את קצב התקדמות הפולימראז על גבי ה-DNA.
באיקריוטים, DNA גנומי נדחס כדי שייכנס לגרעין התא.
הדחיסה נעשית באמצעות ליפוף ה-DNA סביב שמונה חלבונים הנקראים היסטונים, מה שמונע את הגישה לחלקים נרחבים של ה-DNA בכל זמן נתון.
חלקים נרחבים מה-DNA מושתקים באמצעות קוד היסטונים, ואינם נגישים לפולימראזות ולגורמים המשלימים.
רמת הבקרה הגבוהה ביותר נעשית דרך עיצוב כרומטין, שבו ההיסטונים מוזזים כדי לחשוף או להסתיר אזורים מסוימים.
שינויים כימיים על זנבות ליבות ההיסטונים מעניקים להם תכונות ביוכימיות שונות המשפיעות על השעתוק.
ישנן מודיפקציות רבות שמבוצעות על ידי אנזימים שונים, כגון היסטון אצילטרנספראזות (HAT), היסטון מתילטרנספראזות (HMT), היסטון דהאצטילזות (HDAC).
אנזימים אלה יכולים להוסיף או להסיר קשרים קוולנטיים בין חומצות האמינו של זנב ההיסטון לבין מודפיקציות שונות, כגון קבוצות מתיל, אצטיל, זרחן ואוביקוויטין.
קוד ההיסטונים יכול לגייס חלבונים שיסייעו לדחיסת הכרומטין ולהשתקת ביטוי גנים, או להגביר את הרווחים בין ההיסטונים ובכך לאפשר גישה לחלבונים שונים.
לדוגמה, קומפלקס פוליקומב PRC2 מוסיף תלת-מתיל על ליזין בעמדה 27 של היסטון H3 (ולכן מסומן H3K27me3), אשר גורם לדחיסת ה-DNA ולהשתקת הגן.
קוד ההיסטונים יכול להיווצר בתא עצמו, או שהוא מתקבל בתורשה אפיגנטית מההורים.
בקרה ברמת מתילציה על ציטוזין
בקרת שעתוק בכ-60% מהקדמים נשלטת על ידי מתילציה של ציטוזין.
ברוב האיקריוטים המתילציה מתבצעת על גבי ציטוזין שלאחריו נמצא גואנין, הנקרא אתר CpG.
5-מתילציטוזין (5-mC) הוא הסימון לנוקליאוטיד ציטוזין המכיל קבוצת מתיל בעמדה 5 במקום המימן שישנו שם בדרך כלל .
mC-5 הוא סמן אפיגנטי שנמצא בעיקר באתרי CpG ביונקים.
ישנם כ-28 מיליון אתרים כאלו בגנום האדם.
ברוב רקמות היונקים, 70-80% מהציטוזינים הללו ממותלים, ופעמים רבות המתילציה נעשית על גבי אתרים סמוכים בגנום, עד ליצירת איי CpG.
באדם, לכ-60% מהקדמים יש איי CpG בעוד לכ-6% מהמעצמים ישנם אתרים כאלו.
איי CpG הם אתרי בקרה, מכיוון שמתילציה באתרים אלו יכולה להוריד את רמות הביטוי של הגן המבוקר על ידם.
מתילציה על גבי ה-DNA מבקר את שעתוק הגנים באמצעות חלבונים בעלי אתר קישור למתיל, כגון MeCP2, MBD1 ו-MBD2. חלבוני ה-MBD נקשרים באופן חזק לאיי CpG הממותלים ברמות גבוהות, ומלבד אתר הקישור למתיל מכילים גם אזור המדכא שעתוק.
הם נקשרים ל-DNA ממותל ומכוונים לאיי ה-CpG קומפלקסי חלבונים בעלי יכולת עיצוב כרומטין אשר דוחסים את ה-DNA באזור, או חלבונים המשפיעים על קוד ההיסטונים באמצעות הוספת מודיפקציות מדכאות שעתוק.
המתילציה בקדמים משתנה כתוצאה מאותות שונים, ומתבצעת על ידי DNA מתילטרנספראזות.
ישנם DNA מתילטרנספראזות אשר ממתלים גדיל אחד בהתבסס על גדיל ה-DNA השני, וישנם DNA מתילטרנספראזות הממתלים ציטוזינים שכלל לא היו ממותלים קודם לכן.
בקרה הנעשית באמצעות גורמי שעתוק ומעצמים
גורמי שעתוק הם חלבונים שנקשרים לרצף ספציפי של DNA כדי לבקר רמת השעתוק של גן ספציפי.
אורך רצף ההכרה הוא לרוב בסביבות 10 נוקליאוטידים.
באדם ישנם כ-1,400 גורמי שעתוק שונים, המהווים כ-6% מכלל הגנים.
באדם, כ-94% מהאתרים המכילים את רצפי הבקרה ממוקמים במעצמים, ויתר האתרים ממוקמים בקדמים.
גורמי השעתוק יכולים להפעיל או לדכא גני מטרה רבים, והם עושים זאת בצורה צירופית בשלל מנגנונים.
לדוגמה, מתליציה של ה-DNA משפיעה על הקישור של רוב גורמי השעתוק ל-DNA, מה שיכול להוביל לבקרה חיובית או שלילית על השעתוק.
לעיתים קרובות זהו השלב האחרון במעבר אותות בתא, שקודם לו השפעה כלשהי על גורם השעתוק, כמו שינוי מיקומו בתא או פעילותו.
מודיפקציות לאחר התרגום על גבי גורמי השעתוק יכולים לגרום להם לנוע מהציטוזול לגרעין התא, היכן שהם יכולים להיקשר לרצפי ההכרה ולפעול.
גורמי שעתוק אחרים כבר נמצאים בגרעין התא, ועוברים מודיפקציות שהמאפשרות להם ליצור קשרים עם חלבונים נוספים.
מודפיקציות אלו כוללות זירחון, אצטילציה, סומולציה ואוביקוויטינציה.
ניתן לחלק את גורמי השעתוק לשתי קבוצות עיקריות: מפעילי שעתוק ומדכאי שעתוק.
בעוד מפעילי שעתוק לרוב יוצרים קשר ישירים או בלתי ישירים עם מרכיבי מנגנון השעתוק באמצעות קישור למעצמים, מדכאי שעתוק לרוב מגייסים קומפלקסים משלימי דכאנים שהמובילים לדיכוי שעתוק באמצעות דחיסת הכרומטין באזור המעצם.
מנגנון נוסף בו משתמשים דכאנים הוא קישור פיזי לרצף הכרה משותף למפעלים ודכאנים, כך שקישור דכאן חוסם את האפשרות של מפעיל להיקשר.
ישנם מנגנונים רבים השולטים על רמת הפעילות של גורמי שעתוק, כגון אלו ששולטים על מיקומו התוך תאי או על האפשרות שלהם להיקשר ל-DNA.
דוגמה למנגנון בקרה ניתן לראות בחלבון HSF1, אשר נמצא בציטוזול וקשור לחלבון Hsp70. כאשר התא נחשף לעקה, כמו מכת חום, הוא נודד לגרעין ומפעיל קבוצת גנים שעוזרים לתא להתמודד עם העקה.
מעצמים הם רצפי DNA שאינם מקודדים שמכילים אתרי קישור למפעילים ודכאנים.
אורכם נע ממאות נמוכות ועד אלפי זוגות בסיסים, והם יכולים להיות מוקמים בכל מקום בגנום - לפני הקדם, בתוך אינטרונים - של הגן המבוקר או של גנים אחרים, באזורים של DNA לא מקודד שבו לא נמצאים גנים כלל.
באמצעות התפתלות ה-DNA, מעצמים פעילים מתקרבים לקדם של הגן הרלוונטי.
ההערכה היא שבאדם, קדם מבוקר בו זמנית על ידי 4–5 מעצמים, ויצירת הקשר הזה מאפשרת את בריחת הקדם של RNA פולימראז ומאפשרת לו לשעתק.
מעצם אחד יכול לבקר גנים שונים, בלי שנדרש קשר או קרבה ביניהם.
לעיתים מעצמים יכולים להיות ממוקמים על גבי כרומוזומים השונים מהכרומוזום בו נמצא הקדם.
בחולייתנים, רוב הקדמים מכילים איי CpG המכילים אתרי CpG רבים.
כאשר אתרים אלו ממותלים ברמות גבוהות, הגן מושתק.
סרטן המעי הגס מאופיין ב-3–6 מוטציות שמובילות למחלה ועוד 33–66 מוטציות נוספות.
עם זאת, ייתכן שהשתקת השעתוק חשובה יותר מאשר המוטציות במהלך התפתחות הסרטן.
בסרטן המעי הגס, 600-800 גנים מושתקים על ידי איי CpG.
דיכוי שעתוק בסרטן יכול להיגרם על ידי מנגנונים אפיגנטיים נוספים, כגון שינוי רמות הביטוי של microRNA.
בסרטן השד, דיכוי השעתוק של BRCA1 נגרם לרוב בעקבות ביטוי ביתר של microRNA-182 ולא בגלל עלייה ברמות המתילציה בקדם.
בקשטי (בבלארוסית וברוסית: Бакшты, ביידיש: באַקשט) הוא כפר במחוז משנה איוויה במחוז גרודנו שבבלארוס.
עד שואת יהודי בלארוס התקיימה בו קהילה יהודית.
מלחמת העולם הראשונה והכאוס שלאחריה חיסלו כמעט לחלוטין את היישוב היהודי בבקשטי וב-1921 נמנו בעיירה רק 13 יהודים.
ב-1923 בנתה חברת יקופ"ו 10 בתים למען שרידי הקהילה ובסוף שנות ה-20 נמנו בה 55 יהודים.
מבין היהודים שנולדו וגדלו בעיירה זו ניתן למנות את הגאון רבי משה מרדכי אפשטיין מראשי ישיבת 'כנסת ישראל סלבודקא שעלו אחרי כן לחברון ובתרפ"ט עברו לירושלים.
בתקופת הכיבוש הנאצי גורשו יהודי בקשטי לגטו איוויה וב-12 במאי 1942 נרצחו עם שאר יושבי הגטו ונקברו בקבר אחים גדול בסמוך לאיוויה.
בקשסנטאנדראש (בהונגרית: Békésszentandrás) הוא כפר גדול במחוז בקש, שבנפת סרווש.
היישוב ממוקם בשער המערבי של מחוז בקש, 5 ק"מ ממערב לעיר בת ה-15,000 תושבים סרווש.
מיקומו של היישוב נקבע במידה רבה על ידי העובדה כי האגם (למעשה) החמישי בגודלו בהונגריה שנוצר מענף "מת" של הנהר שלושת הקרש נמצא כיום בשטחו של הכפר.
לכן, רבים רואים בו את הכפר היפה ביותר במישור ההונגרי הגדול.
יש יותר מ-500 בתי נופש של סוף שבוע ביישוב, בעיקר לאורך המים של האגם הזה שנוצר, כך שהוא מעניק אופי תיירותי רציני ליישוב.
השכנים: מזטור מהצפון - סרווש מהמזרח, סנטש מהדרום.
יש גם קשר קל עם הגבול האדמיניסטרטיבי שלשל קונסנטמארטון.
בהונגריה, בקשסנטאנדרש הוא בין היישובים שכמות המשקעים בו הוא הקטן ביותר.
הכביש הראשי 44 לאורך מסלול קצ'קמט - בקשצ'אבה - גיולה עובר בכפר הגדול, ולכן זהו נתיב הגישה הברור ביותר מהערים הגדולות יותר של קצ'קמט ובקש.
בקשסנטאנדראש בשם סנטאנדראש (Szentandrás) היה מיושב כבר בעידן ארפאד (היישוב נקרא על שם השליח אנדראס הקדוש שכנסייה הוקמה לכבודו כבר במאה ה-13. שם היישוב הוזכר לראשונה בתעודות בשנת 1297 בצורה של אנדרה (Andree) ולאחר מכן בשנת 1329 כ-Zenthonduryas, בשנת 1330 כ-Zenthandreas.
בשנת 1504 הוא נכתב בשם Túr-Szentandrás.
היישוב שהיה סביב הכנסייה הפך כנראה לא מיושב במהלך הפלישה המונגולית לאירופה.
בתקופת השלטון הטורקי בשנת 1596, יחד עם יישובים רבים אחרים במישור הגדול הדרומי, נהרסה גם סנטאנדראש.
מאוחר יותר יושב מחדש, אך בשנת 1648 הוא מוזכר רק ככפר קטן.
בעל הבית הטורקי היה הסולטאן בעצמו ולכן כל האזור השתייך לאחוזות ה"האס" כביכול (בסיווג האדמות המינהלי-צבאי העות'מאני, האס היה אחוזה עם הכנסות) ולכן גורלו היה נסבל יותר מזה של הכפרים האחרים, שם בעלי הבית הטורקים השתנו לעיתים קרובות.
מצד שני, גם נסיכי טרנסילבניה ההונגרים ראו בכפר את תחום סמכותם ולכן העניקו אותו לחסידיהם, מבלי לקחת בחשבון את זכויותיהם של בעלי האדמות הקודמים.
התושבים הראשונים של הכפר השהתיישבו מחדש והגיעו לשם בשנת 1719, בעיקר מהכפר הגדול קבה.
בשנת 1722 הצטרפו אליהם משפחות חדשות, אך אפילו בשנת 1725 הכפר כלל רק 25 משפחות צמיתות.
הכפר הוכה שוב במגפת הדבר של 1739 כאשר 228 מתושביו מתו.
בשנת 1742 התיישבו סלאבונים לותרניים בסנטאנדראש, עם אוכלוסייה מעורבת בהונגרים.
בין שתי מלחמות העולם סיפק מפעל האריגה גאסנר עבודות למקומיים.
בשנת 1880 חיו בכפר 215 יהודים שרובם עזבו ובשנת 1930 חיו בכפר רק 50. בשואה הושמדה כל האוכלוסייה היהודית הקטנה של בקשסנטאנדראש.
בית קברות יהודי (עם מצבות מתחילת המאה ה-19)
אנדרטת שואה בגן החזית (1994)
יאקאב פויה (במקור: יעקב פולק) דוקטור למדע המדינה, עורך דין, יהודי-הונגרי פרופסור באוניברסיטה וחבר נספח של האקדמיה ההונגרית למדעים.
הוא אביו של ג'ורג' פוליה המתמטיקאי והפיזיקאי.
בקש (בהונגרית: Békés) היא עיר בנפת בקש שבמחוז בקש בדרום מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בבקש מספר התושבים נמצא בירידה.
בקש הפכה לעיר רשמית ב-15 אפריל 1973.
יהודים החלו להתיישב בבקש בשנת 1840. בתחילה, עסקו רבים מהם בחקלאות ולאחר מכן פנו למקצועות אחרים ובראשם למסחר.
הקהילה הייתה כפופה בתחילתה לקהילת בקשצ'בה ובהמשך הפכה לקהילה עצמאית במקום פעלו אגודת נשים, חברת ביקור חולים ו"מלביש ערומים".
בית כנסת נבנה בעיר בשנת 1908 ובית ספר יהודי הוקם בשנת 1861.
בקרבות במלחמת העולם הראשונה נפלו שמונה יהודים מהעיר ובתקופת הטרור הלבן נהרגו כמה מיהודי המקום בפרעות שנעשו בהם.
במאי 1944, לאחר כניסת הגרמנים להונגריה, רוכזו כל היהודים בגטו שהוקם בעיר ובאמצע יוני הועברו למחנה ריכוז בבית חרושת ללבנים בבקשצ'אבה בו רוכזו כל יהודי האזור.
ב-26 ביוני גורשו רובם למחנה ההשמדה אושוויץ, ומיעוטם לאוסטריה.
לאחר המלחמה חיי הקהילה חודשו בידי יהודים מעטים ששבו אך מספרם ירד בהתמדה עד להפסקת פעילותה של קהילה יהודית במקום.
בדף הקהילה של בקש נכתב כי בשנת 1944 יש בקהילה 171 חברים ורב הקהילה הוא ד"ר רז'ה רוזנצוויג.
בקשאמשון (בהונגרית: Békéssámson) הוא כפר בנפת אורושהאזה שבמחוז בקש בדרום מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם מספר התושבים בבקשאמשון נמצא בירידה.
האזור מיושב לפחות מהמאה ה-11, ומתקופה זו יש בכפר שאריות של כנסייה.
יהודים ישבו בבקשאמשון במאה ה-19 וב-1944 נרצחו בשואת יהודי הונגריה.
בקשת חברות הוא סרט אימה על-טבעי גרמני דובר אנגלית שעלה לאקרנים בשנת 2016 ובוים על ידי סימון ורהופן.
הסרט עלה לאקרנים בגרמניה ב-7 בינואר 2016 וקיבל ביקורות מעורבות.
לורה וודסון היא סטודנטית בקולג' עם מעל ל-800 חברים ברשת החברתית "פייסבוק".
לורה מתגוררת עם אוליביה מת'יסון, איזבל וגוסטבו גרסיה, בן זוגה של איזבל.
חברה הקרוב הוא קובי, והיא בזוגיות עם טיילר מקמוניק.
לורה מקבלת בקשת חברות בפייסבוק מחברתה לכיתה מרינה מילס.