tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב, בגובה 922 מטרים מעל פני הים, נצפים בממוצע רק כ-140 ימים בשנה שהטמפרטורה לא יורדת מתחת לנקודת הקפאון.
בהתבסס על דיווחים של כרוניקנים מוקדמים יותר, האקלים של הרי העפרה העליונים במאות השנים האחרונות בוודאי היה קשה עוד יותר מכפי שהוא היום.
מקורות היסטוריים מתארים חורפים קשים שבהם הבקר קפא למוות ברפתות, ומדי פעם ירד שלג גם לאחר השלגים של אפריל.
האוכלוסייה נותקה באופן קבוע מהעולם החיצון.
הרי העפרה העליונים קיבלו אפוא את הכינוי כבר במאה ה-18.
רכס ההרים של הגושים המועתקים המטפס מצפון-מערב לדרום-מזרח, ומאפשר ירידת גשם ממושכת כגשם אורוגרפי כאשר מערכות מזג אוויר נכנסות ממערב ומצפון-מערב, גורמות לכמות משקעים אטמוספיריים העולה על 1,100 מילימטרים בחלקים העליונים של ההרים, כפול מאשר בשפלה.
מכיוון שחלק גדול מהמשקעים יורד כשלג, נותרת בשנים רבות שכבת שלג עבה וקבועה עד אפריל.
הרכסים של הרי העפרה הם אחד האזורים המושלגים ביותר ב.
רוחות פן, וגם מה שכונה עשויות לנשוב בתנאי מזג אוויר דרומיים מסוימים.
כתוצאה מהאקלים וכמויות השלג הרבות נמצא אזור (Pinus mugo) הטבעי ליד הכפר , ליד הגבול עם בוהמיה בגובה של קצת פחות מ-900 מטרים מעל גובה פני הים.
לשם השוואה, בהרי האלפים גדל מין אורנים זה בגובה שבין 1,600 עד 1,800 מטרים מעל גובה פני הים.
הכינוי Saltusbohemicus ("יער בוהמי") לאזור הופיע במאה ה-12. בשפה הגרמנית השתמשו בשמות Böhmischer Wald, Beheimer Wald, Behmerwald או Böhmerwald (כולם וריאציה על "יער בוהמי"), בצ'כית בשם Český les ("יער צ'כי").
השמות האחרונים שהוזכרו משמשים כיום לרכס ההרים לאורך הגבול הדרום-מערבי של צ'כיה .
ממחקר מוקדם יותר, שמות אחרים להרי העפרה הופיעו גם בכמה תיעודים ישנים יותר.
עם זאת, השמות Hircanus Saltus ("יער הרציאני") או Fergunna ("פרגונה"), שהופיעו במאה ה-9, שימשו רק במובן כללי עבור היערות העצומים של הרמות המרכזיות.
לעיתים קרובות משתמשים במונח כדי להתייחס ישירות להרי העפרה, אך הוא צץ רק פעמיים במאה ה-10 ובתחילת המאה ה-11, ומקורות אלו אינם מאפשרים זיהוי ברור עם היער העתיק שכיסה בעבר את כל הרי העפרה והחזית שלהם.
בעקבות שונה שמו של האזור במאה ה-16. השתמש בשם Erzgebirge ("הרי העפרה") לראשונה בשנת 1589, בכרוניקה שלו.
בתחילת המאה ה-17 נעשה שימוש זמנית בשם Meißener Berge ("הרי מייסן").
רבע מאה לאחר מכן התבססו השמות Erzgebirge בגרמנית ו-Rudohoří ("הרים אדומים") בצ'כית.
השם הצ'כי כיום הוא Krušné hory (קְרוּשְׁנֶה הוֹרִי), שמקורו בביטוי צ'כי ישן krušec, שפירושו "עפרה".
ההרים מחולקים לעיתים להרי העפרה הסקסוניים והרי העפרה הבוהמיים.
רכס בעל שם דומה בסלובקיה מכונה בדרך כלל .
נראה שמחוז הכרייה הקדום ביותר של אירופה נמצא בהרי העפרה, והוא מתוארך לשנת 2500 לפני הספירה.
משם נשלח בדיל צפונה לים הבלטי ודרומה לים התיכון בעקבות דרך המסחר של דרך הענבר, שהייתה בעלת חשיבות רבה בתקופת הברונזה.
הידע על התפשט למחוזות כריית בדיל אירופאים אחרים מהרי העפרה ועדויות לכריית בדיל מתחילות להופיע בברטאן, דבון וקורנוול, ובחצי האי האיברי בסביבות שנת 2000 לפני הספירה.
מרבצים אלו זכו לניצול גדול יותר כאשר הרומאים השתלטו עליהם בין המאה השלישית לפני הספירה למאה הראשונה לספירה.
הביקוש לבדיל יצר רשת גדולה ומשגשגת בקרב תרבויות ים תיכוניות מהתקופה הקלאסית.
בתקופת ימי הביניים, המרבצים של איבריה וגרמניה איבדו חשיבות ונשכחו במידה רבה בזמן שדבון וקורנוול החלו לשלוט בשוק הבדיל האירופי.
מימי גל ההתיישבות הראשון, ההיסטוריה של הרי העפרה הושפעה רבות מהתפתחותם הכלכלית, בעיקר זו של תעשיית הכרייה.
ההתיישבות בהרי העפרה הייתה איטית מלכתחילה, במיוחד בצד של בוהמיה.
האקלים הקשה ועונות הגידול הקצרות הקשו על גידול תוצרת חקלאית.
אף על פי כן, היישובים נתמכו על ידי משפחת האצולה והוקמו בעיקר למרגלות ההרים ולאורך פלגי הרים אל תוך היערות העמוקים.
בשנת 1168, כתוצאה מהתיישבות בתחילת המאה ה-12 בקצה הצפוני של הרי העפרה, התגלתה עפרת הכסף הראשונה בסביבת פרייברג של ימינו, וכתוצאה מכך אירע ה, או בהלת הכרייה הראשונה.
כמעט במקביל, התגלתה עפרת הבדיל הראשונה בקצה הדרומי של ההרים בבוהמיה.
במאה ה-13, התיישבות ההרים התרחשה רק באופן ספוראדי לאורך הדרך הבוהמית (antiqua Bohemiae semita).
כאן נבנתה , תחנה על נתיב הסחר מפרייברג דרך , ו לפראג.
בסיידה הוא הצטרף ל שהתחילה בהאלה דרך אל פראג.
ייצור זכוכית הוכנס לאזור מהמחצית השנייה של המאה ה-13. הופעתו של ענף מסחר זה נהנתה משפע העצים העודפים להסקה, שנוצרו על ידי בירוא היערות ויישובים חדשים ואשר הצליח לענות על הביקוש הרב של מפעל הזכוכית.
נזירים מ הביאו ידע על ייצור הזכוכית להרי העפרה.
רוב מפעלי הזכוכית היו ממוקמים בסביבת , ו.
אתר מפעל הזכוכית העתיק ביותר הוא אולמבאך (Ulmbach).
תעשייה זו, הרעבה לעצי הסקה, איבדה את חשיבותה, עם זאת, עם פריחת הכרייה, שגם נהנתה מחסות מלכותית.
הכרייה בצד הבוהמי של ההרים החלה כנראה במאה ה-14. אינדיקציה לכך היא חוזה בין לבין אב המנזר של , גרוויג (Gerwig), שבו סוכמה חלוקת ההכנסות שמקורן בעפרה.
גרגרי בדיל (Zinnkörner או Graupen) הושגו באותה תקופה באזור הכרייה של זייפן (Seiffen) והעניקו את שמה לעיירת הכורים הבוהמית (בצ'כית Krupka).
עם המשך ההתיישבות של הרי העפרה במאה ה-15, בסופו של דבר התגלו מרבצי עפרות חדשים, עשירים, סביב אנאברג ו.
התחיל ה השני ועורר גל עצום של התיישבות.
ברצף מהיר נבנו עיירות כורים חדשות, מתוכננות, על פני הרי העפרה, בקרבת מרבצי עפרות שהתגלו זמן קצר קודם לכן.
דוגמאות אופייניות הן הערים , , (בוז'י דאר), (הורה סווטאהו שבסיטיאנה) ו (הורני בלאטנה).
אולם מבחינה כלכלית, נעשה שימוש רק בעפרות כסף ובדיל.
מאותה תקופה נבנה עושרה של סקסוניה על בסיס מכרות הכסף של הרי העפרה.
כמתכת המשמשת למטבעות, המתכת כסף הוטבעה באתר בעיירות ההרים למטבעות.
מטבעות יואכימסטאלר, שהוטבעו בעמק יואכימסטאל, התפרסמו והעניקו את שמם למטבע מימי הביניים המכונה טאלר שממנו נגזרת המילה "דולר".
לאחר תום המלחמות ההוסיטיות התאוששה הכלכלה בבוהמיה, שהעימותים פגעו בה.
במאה ה-16 הפכו הרי העפרה ללב ליבה של תעשיית הכרייה במרכז אירופה.
תגליות עפרות חדשות משכו עוד ועוד אנשים, ומספר התושבים בצד הסקסוני של ההרים המשיך לעלות במהירות.
בוהמיה, בנוסף להגירה מתוך הארץ, קיבלה גם הגירה ממקומות אחרים, בעיקר של כורים גרמנים, שהתיישבו בכפרי ההרים ובערים בשולי ההרים.
תחת פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה החל מ-1624 עד 1626 מסע חסר תקדים בבוהמיה להמיר את התושבים לנצרות קתולית, ולאחר מכן נמלטו מספר רב של פרוטסטנטים מבוהמיה אל נסיכות הבוחר מסקסוניה השכנה.
כתוצאה מכך, נהרסו כפרים רבים מבוהמיה והפכו שוממים, בעוד שבצד הסקסוני נוסדו מקומות חדשים על ידי המהגרים הללו, כמו עיירת הכורים .
כריית העפרות נעצרה ברובה במאה ה-17, במיוחד לאחר מלחמת שלושים השנים.
בשל הירידה החדה מאוד של תעשיית הכרייה ומשום שהחיפוש אחר מרבצי עפרות חדשים לא הניב תוצאות, נאלצה האוכלוסייה לפנות לעיסוקים אחרים.
התפוקות החקלאיות דלות, עם זאת, וגם הביקוש לעץ הצטמצם בעקבות סגירת כורי ההיתוך.
אנשים רבים כבר היו פעילים באותה תקופה בייצור טקסטיל.
עם זאת, מכיוון שזה לא הספיק לקיום, התפתח ייצור מוצרי עץ וצעצועים, במיוחד בהרי העפרה המזרחיים.
כאן, חויבו בעלי המלאכה בהוראת אוגוסט הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה על פי חוק העץ של 1560, לקנות את העצים שלהם בבוהמיה.
עדיין היה צורך בעץ מהרי העפרה הסקסונים למכרות ולכורי היתוך בפרייברג.
ייצוא עצים זה הוביל, בין היתר, לבניית תעלה חוצה גבולות להשטת גזעי עצים, , לאורך הנהר .
בשל הירידה בייצור התעשייתי באותה תקופה, אנשים ללא כל קשרים היגרו אל פנים גרמניה או בוהמיה.
לאחר גילוי הפיגמנטים של חוותה תעשיית הכרייה התעוררות.
כריית הקובלט נעשתה במיוחד בשניברג, והוא עובד במפעלי הצבע של המדינה לייצור צבעי כחול קובלט.
הם הצליחו לשמור בסוד את שיטת הייצור לאורך זמן, כך שבמשך כ-100 שנים היה ל מונופול עולמי.
משנת 1820 בערך ביוהאנגאורגנשטאדט, כרו גם אורניום שלאחר מכן שימש לצביעת זכוכית, בין היתר.
בזנקט יואכימסטאל נמצאו מרבצים עשירים יותר של עפרות אורניום.
מכרה האדמה הלבנה של זנקט אנדראס (Weißerdenzeche St.
Andreas) באואה (Aue) סיפק קאולין למפעל החרסינה של מייסן במייסן במשך כמעט 150 שנה.
ייצוא שלו מהמדינה, לעומת זאת, נאסר על ידי הנסיכים הבוחרים תחת איום של עונש חמור או אפילו מוות.
לקראת סוף המאה ה-19, הכרייה שוב הלכה ודעכה.
עלויות הניקוז גדלו מאמצע המאה ה-19, והובילו לירידה מתמדת בתפוקה, למרות העמקת פירי המכרות (Erbstollen) והרחבת מערכות התעלה והמנהרות (Rösche) לאספקת המים הדרושים לגלגלי המים מפסגות ההרים, כמו או ה-Reitzenhainer Zeuggraben.
רק כמה מכרות נותרו רווחיים לאורך תקופה ארוכה.
ביניהם היה ה-Himmelsfürst Fundgrube (מילולית "אוצר הנסיך השמימי") שליד , ש-50 שנות פעילותו הרווחיות הרציפות הונצחו בשנת 1818 בהנפקת (Ausbeutetaler) ואשר המשיך להרוויח ברציפות עד 1848. הודות לתגליות של עפרות עשירות הוא הפך למכרה פרייברג היצרני ביותר של המאה ה-19.
אבל אפילו חפירת ה-Rothschönberger Stolln (מנהרת רוטשונברגר), פתח הניקוז הסקסוני הגדול והחשוב ביותר, שניקז את כל נפת פרייברג, לא הייתה יכולה לעצור את דעיכת הכרייה.
מכיוון שעוד לפני השלמת ההישג הטכני הזה הכניסה האימפריה הגרמנית לשימוש את תקן הזהב ב-1871, ירד במהירות והוביל לחוסר רווחיות של כל תעשיית כריית הכסף בהר העפרה.
מצב זה לא השתנה אפילו על ידי גילויים קצרי טווח של מרבצים עשירים במכרות שונים וגם לא רכישת כל מכרות פרייברג על ידי המדינה ושילובם במפעל הממשלתי, Oberdirektion der Königlichen Erzbergwerke (המשרד הראשי של מכרות העפרה המלכותיים), שנוסד בשנת 1886. בשנת 1913 נסגרו אחרוני מכרות כסף והחברה פורקה.
הכרייה בהרי העפרה קמה לחיים חדשים במהלך מלחמת העולם הראשונה והשנייה על מנת לספק חומרי גלם.
גם גרמניה הנאצית דאגה לחידוש כריית הכסף.
לאחר מכן חזרו האנשים לייצור מוצרי עץ וצעצועים, בעיקר בהרי העפרה המזרחיים.
בהרי העפרה המערביים הוצעו חלופות כלכליות באמצעות תעשיית ההנדסה והטקסטיל.
בשנת 1789 התגלה היסוד הכימי אורניום בזנקט יואכימסטאל; אז ב מאותו אזור, רדיום התגלה על ידי מארי קירי ב-1898. בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20, בעקבות גילוי הביקוע הגרעיני, הפכו עפרות האורניום לחשובות, במיוחד למטרות צבאיות.
לאחר שילוב חבל הסודטים בגרמניה בשנת 1938 הופקעו כל מתקני ייצור האורניום לפיתוח נשק גרעיני.
לאחר הטלת פצצת האטום האמריקנית על יפן ב-1945, חיפשו מומחים סובייטים עדויות לפרויקט הגרעין של גרמניה הנאצית לתמיכה בפרויקט הפצצה האטומית הסובייטית.
זמן קצר לאחר מכן, החל עיבוד עפרות האורניום עבור ברית המועצות בהרי העפרה תחת שם הקוד SAG Wismut, כיסוי לכריית האורניום החשאית ביותר של הגוש המזרחי.
בפעם השלישית בהיסטוריה, אלפי אנשים זרמו להרי העפרה כדי לבנות חיים חדשים.
אזורי הכרייה העיקריים היו ממוקמים סביב , ו.
מרבצי עפרות אורניום נוצלו גם עבור ברית המועצות ביחימוב בבוהמיה (זנקט יואכימסטאל).
עיבודו נקשר בהשלכות בריאותיות חמורות עבור הכורים.
בנוסף, סכר נפרץ ב-1954 ב באגם פסולת כריית אורניום; 50,000 מטרים מעוקבים של שפכים נשפכו 4 קילומטרים לתוך העמק.
עד 1991 נכרו עפרות אורניום גם באואה-אלברודה (Aue-Alberoda) וב.
פעולות הכרייה בפרייברג שהחלו ב-1168 פסקו לבסוף ב-1968 לאחר 800 שנה.
ב וב נמשכה כריית הבדיל עד 1991. ההתכה של עפרות אלו התרחשה בעיקר במולדנהיטן (Muldenhütten) עד תחילת שנות ה-90 של המאה ה-20. ב וב היו אתרי התכת ניקל חשובים.
ב שבהרי העפרה המערביים, במהלך עבודת מחקר עבור SAG Wismut התגלו המון עפרות בדיל חדשות ועשירות בשנות ה-80. פעולות הבדיקה של אז גילו את עתודות הבדיל הגדולות באירופה.
מקום ידוע נוסף לייצור בדיל היה .
הכפר בהרי העפרה המזרחיים הפך למרכז מוביל של ייצור עץ וצעצועים.
כאן מכינים מעץ, מפצחי אגוזים, עצים מגולפים ביד (), פמוטים דמוי קשת (), ותיבות נגינה.
עד לשליש האחרון של המאה ה-20 כרו פחם ליד צוויקאו עד 1978, סביב ו עד 1971 וב ליד פרייטאל עד 1989.
ההרים שעד סוף המאה ה-11 (ותחילת המאה ה-12) היו מכוסים ביערות עבותים הפכו כמעט לחלוטין ל על ידי תעשיית הכרייה ועל ידי ההתיישבות.
צפיפות האוכלוסין גבוהה ממש עד לאזורים העליונים של ההרים.
כך למשל, , העיירה הגבוהה ביותר בגרמניה, שוכנת בהרי העפרה, ו השכנה בצד הצ'כי, היא למעשה העיר הגבוהה ביותר במרכז אירופה.
רק ברכסים הבלתי נגישים יחסית, הפחות נוחים מבחינה אקלימית, יש עדיין יערות גדולים רצופים, אבל מאז המאה ה-18 הם מנוהלים כלכלית.
בשל הביקוש הרב לעצים מצד תעשיות הכרייה וההתכה, שם היה צורך במתקנים למכרות ולהסקה, התרחש בירוא יערות בקנה מידה גדול מהמאה ה-12 ואילך, ואפילו היערות שבבעלות האצולה לא יכלו לענות על הביקוש הגובר לעץ.
האוכלוסייה הגרמנית של החלק בבוהמיה של הרי העפרה גורשה ב-1945 בהתאם ל.
החלק המערבי העליון של הרי העפר, המכונה בגרמנית Erzgebirge, שייך לפארק הטבע הרי העפרה/פוגטלנד.
החלק המזרחי, הנקרא הרי העפרה המזרחיים (Osterzgebirge), הוא נוף מוגן.
שטחים קטנים נוספים הם שמורות טבע ומונומנטים טבעיים, ומוגנים על ידי המדינה.
אזור מוגן מיוחד של הרי העפרה המערביים (SPA Westerzgebirge)
אזור שימור מיוחד עמק גרוסה בוקאאו (FFH-Gebiet Tal der Großen Bockau)
שמורת הטבע גייסינגברג (Geisingberg), 3,140 דונם
שמורת הטבע גאורגנפלדר הוכמור, 124.5 דונם
שמורת הטבע פירסטנאור היידה (Fürstenauer Heide) (אזור שימור השכווי השחור ליד פירסטנאו) 72.4 דונם
שמורת הטבע קליינר קרניכזה (Kleiner Kranichsee), 289.7 דונם
שמורת הטבע גרוסר קרניכזה (Großer Kranichsee), 6,110 דונם
שמורת הטבע כרי דשא הרמנסדורף (Hermannsdorfer Wiesen), 1,850 דונם
שמורת הטבע הלאומית Velké jeřábí jezero, 269 דונם (1938)
שמורת הטבע הלאומית Velký močál, 502.7 דונם (1969)
שמורת הטבע Ryžovna, 200 דונם
מאז ההתיישבות בימי הביניים עבדו בהרי העפר באופן אינטנסיבי.
זה הוביל לבירוא נרחב של היער הצפוף במקור, גם כדי לעמוד בקצב הצורך העצום בעץ בכרייה ובמטלורגיה.
כרייה, לרבות בניית אתרי פסולת, סוללות ותעלות במקומות רבים, גם עיצבה ישירות את הנוף ואת בתי הגידול של צמחים ובעלי חיים.
עדות ל עקב עשן מתנורי התכה צוין לראשונה במאה ה-19. במאה ה-20 נעלמו כמה יערות מקו הרכס בגלל מיקומם החשוף מבחינה אקלימית.
כך, במאה ה-21 נוטעים יערות מעורבים עמידים יותר לפגעי מזג האוויר ולמזיקים מאשר המונוקולטורה המסורתיות של אשוחיות.
התערבויות אנושיות יצרו נוף תרבותי ייחודי עם מספר רב של בתי גידול אופייניים הראויים להגנה כמו כרי דשא הרריים ואדמות ביצות.
כיום, אפילו ערמות פסולת כרייה ישנות מציעות סביבת מחיה למגוון צמחים ובעלי חיים.
61% מהשטח של מכוסה ביער.
במיוחד בהרי העפרה המערביים, חורשות עצומות רצופות פרושות כל הדרך לגבהים הגבוהים ביותר ומשמשות לייעור.
יתרה מכך, באזור זה נמצאות כמה ביצות כבול המוזנות במי גשמים.
רבים מהאזורים המוגנים הללו מציעים מפלט למינים נדירים עם התאמות סביבתיות מיוחדות כמו מינים שונים של סחלבים וגנציאנה, ושלדגים.
כמה מינים אלפיניים של צמחים ובעלי חיים שנמצאו בגבהים גבוהים יותר של הרי העפרה מוכרים רק ממקומות רחוקים יותר בהרי הסודטים או בהרי האלפים.
לאחר שיפור בתנאים, מינים שנעלמו מהרכס בעבר כמו אוח וחסידות שחורות חזרו בתחילת המאה ה-21.
החלק הגרמני של הרי העפרה הוא אחד ממרכזי העסקים בסקסוניה.
באזור יש צפיפות גבוהה של פעולות תעשייתיות.
מאז שנת 2000, מספר עובדי התעשייה עלה לעומת המגמה הכללי בגרמניה בכ-20 אחוזים.
אופייני להרי העפרה הם בעיקר עסקים קטנים, לרוב בניהול עצמי.
החוזקות הכלכליות של הרי העפרה הן בעיקר בייצור.
63 אחוזים מכוח העבודה בתעשייה מועסקים בתעשיית המתכת והחשמל.
לתעשיית הטקסטיל וההלבשה, הדומיננטית בעבר, יש רק חשיבות שולית (5 אחוזים מהתוצר הנקי התעשייתי), כמו גם לתעשיית המזון.
תעשיות הכימיה, העור והפלסטיק החדשות שהוקמו והתעשיות המבוססות באופן מסורתי בהרי העפרה - עץ, נייר, רהיטים, זכוכית וקרמיקה - תורמות כל אחת כ-14% מהתוצר הנקי האזורי.
הכרייה, הבסיס ההיסטורי החיוני לפיתוח תעשייתי בהרי העפרה, ממלאת כיום רק תפקיד כלכלי שולי בצד הסקסוני של הגבול.
לדוגמה, בהרמסדורף (Hermsdorf) בהרי העפרה המזרחיים כורים קלציט, וליד בהרי העפרה המרכזיים חוצבים שיש דולומיטי.
לראשונה מזה שני עשורים, נפתח מכרה עפרות בניידרשלג (Niederschlag) ליד ב-28 באוקטובר 2010. צפוי כי יחצבו בו 50,000–130,000 טון פלואוריט בשנה.
בחלק הצ'כי של הרי העפרה, התיירות משחקת תפקיד חשוב, אף על פי שהרי הענק חשובים יותר לתיירות הפנים.
בנוסף, הכרייה עדיין משחקת תפקיד גדול יותר, במיוחד כריית הפחם בחזיתות הדרומיות של הרי העפרה.
המרבצים הגדולים ביותר באירופה של נציץ צינוולדיט המכיל ליתיום נמצאים בצ'ינובץ' (Cínovec), לשעבר צינוולד (Zinnwald), כפר צ'כי השוכן בין העיירה לגבול עם גרמניה, שהעניק למינרל את שמו.
כריית המינרל תוכננה, נכון ליוני 2017, להתחיל ב-2019.
כאשר שודרגו כמה מעברי הרים להרי העפרה במאה ה-19, והחלק העליון של הרי העפרה הפך נגיש באמצעות הרכבת, החלה התיירות להתפתח.
אחד ממקדמי התיירות המוקדמים בהרי העפר היה אוטו דליטש (Otto Delitsch).
בשנת 1907 הוקמה לו אנדרטה ב.
במקומות רבים הוקמו אכסניות הרים ומגדלי תצפית על הפסגות הגבוהות ביותר.
באותה תקופה, השתמשו גולשי סקי ברכסים שבהם היה מובטח שתמיד יהיה שלג.
כיום, רכבות הנעות על מסילות צרות והנמשכות על ידי קטר קיטור המתוארכות לאותה תקופה, כמו , הן אטרקציות תיירותיות פופולריות.
בשנת 1924 הפך לרכבל הראשון בגרמניה, והוא עדיין לוקח את המבקרים אל ההר הגבוה ביותר בסקסוניה.
"שביל קו הרכס" () היה אחד השבילים הראשונים למרחקים ארוכים שנסללו.
הוא התחיל פעם מ ליד על הרי העפרה, שווייץ הבוהמית ו ועד שבהרי הענק.
כיום ישנה לא רק רשת צפופה של מסלולים, אלא גם רשת סקי קרוס קאנטרי נרחבת ומדרונות סקי לספורט חורף.
אתר הסקי החשוב ביותר הוא שעל הר פיכטלברג.
ו הוא מסלול קרוס קאנטרי גרמני-צ'כי לאורך כל קו הרכס של הרי העפרה.
על בסיס ההיסטורית נוצר בשנת 1990 כביש תיירותי העובר מצוויקאו לדרזדן החוצה את כל הרי העפרה ומקשר בין האטרקציות המרכזיות שלהם.
אלה כוללים ביקור במכרות, שבילי כרייה, מוזיאונים טכניים והיסטוריים מקומיים ועוד מספר רב של אטרקציות קטנות יותר, במיוחד מרכזי העיירות מימי הביניים ב העתיקות והכנסיות הגדולות שלהן, כגון , באנאברג-בוכהולץ או ב.
בצד הבוהמי והסקסוני של הגבול ישנן גם טירות רבות, הבנויות בסגנונות אדריכליים שונים, בהן ניתן לבקר.
אחת הדוגמאות הידועות ביותר היא .
בעונת הציפייה וחג המולד, הרי העפרה, עם מסורותיו הייחודיות, שוקי חג המולד ו גם הם יעד פופולרי לחופשות קצרות.
עם 960,963 תיירים ששהו במשך 2,937,204 לילות בשנת 2007 הרי העפרה ומערב סקסוניה הם יעד הנופש הסקסוני החשוב ביותר אחרי הערים, והתיירות היא גורם כלכלי חשוב באזור.
מאז 2004 אגודת התיירים של הרי העפרה (Tourismusverband Erzgebirge) מציעה את כרטיס הרי העפרה (ErzgebirgsCard) שבאמצעותו ניתן לבקר ללא תשלום נוסף במעל 100 מוזיאונים, טירות, רכבות מורשת ואתרים אחרים.
אתר מורשת עולמית של אונסק"ן
ב-2019 הוכרז בשטח הרכס אתר המורשת העולמית אזור הכרייה ארצגבירגה/קרושנוהוז'י הכולל 22 חלקות בשטח כולל 67.66 קילומטרים רבועים המוקפים באזור חיץ בשטח של 130.17 קילומטרים רבועים.
התרבות של הרי העפרה עוצבה בעיקר על ידי כרייה שמקורה בימי הביניים.
האמרה הישנה, שהוטבעה כאן, לפיה "הכל בא מהמכרה" (Alles kommt vom Bergwerk her!) מתייחסת לתחומי חיים רבים באזור, מהנוף שלו, ועד למלאכת היד, התעשייה, המסורות החיות והאמנות העממית שלו.
המבקר עשוי לזהות זאת בבואו מהברכה היומיומית הרגילה שנמצאת בשימוש באזור.
לתושבים בהרי העפרה יש ניב משלהם , שיושב על הגבול בין ל ולכן אינו אחיד.
המשורר הראשון שכתב בניב המקומי של הרי העפרה היה כריסטיאן גוטלוב וילד (Christian Gottlob Wild) בתחילת המאה ה-19. בתחילת המאה ה-20 היו פעילים הנס זוף (Hans Soph), סטפן דיטריך (Stephan Dietrich) ובעיקר אנטון גינתר (Anton Günther); ליצירותיהם יש השפעה מתמשכת עד היום בשירים ובכתבים של הר העפרה.
שירי Erzgebirgisch זכו מאוחר יותר לפופולריות על ידי קבוצות מקומיות שונות.
הרי העפרה ידועים בגרמניה בשל מגוון המנהגים שלהם במהלך הציפייה ובזמן חג המולד.
זה מתבטא ב, בצורה של , , , מפצחי אגוזים ו, שכולם משמשים כקישוטים לחג המולד.
מעל לכל, מקומות בהרי העפרה העליונים מקשטים את חלונותיהם במהלך עונת חג המולד בצורה כזו שהם הופכים ל"ים של אור".
בנוסף, חגיגות כריית חג המולד המסורתיות כגון ו-Hutzenabende מושכות מבקרים רבים וגרמו להרי העפרה להיות ידועים כ"ארץ חג המולד" (Weihnachtsland).
בנוסף לשווקי חג המולד ופסטיבלים קטנים יותר עממיים מסורתיים ומודרניים אחרים, ה- הוא הפסטיבל העממי המפורסם והגדול ביותר בהרי העפרה.
הוא התחיל בשנת 1520 על ידי הדוכס גאורג המזוקן, הוא מתקיים מדי שנה מאז.
מעניין גם , שהוא פשוט, אבל עשיר במסורת.
בשנת 2019, הוכרזו חלקים מהאזור כאתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו בשם אזור הכרייה ארצגבירגה/קרושנוהוז'י.
הרי הענקים הם רכס הרים הממוקם בצפון צ'כיה ובדרום-מערב פולין, בחלק הסודטים (חלק מרכס בוהמיה).
הגבול הצ'כי-פולני, המפריד בין האזורים ההיסטוריים שלבוהמיה ושלזיה, עובר לאורך הרכס הראשי.
הפסגה הגבוהה ביותר, סנז'קה, היא הנקודה הטבעית הגבוהה ביותר בצ'כיה, שגובהה 1,603 מטרים מעל פני הים.
משני צידי הגבול בין המדינות, שטחים נרחבים של ההרים מוגדרים כפארקים לאומיים (הפארק הלאומי קרקונושה בצ'כיה והפארק הלאומי קרקונושה בפולין), ואלה יחד מהווים את שמורת הביוספרה הטרנס-גבולית קרקונושה במסגרת תוכנית האדם והביוספרה של אונסק"ו.
הרי הענקים מהווים את מקורו של נהר האלבה.
ברכס מספר אתרי סקי מרכזיים, והוא יעד פופולרי לתיירים העוסקים בסקי במורד ובשטח, טיולים רגליים, רכיבה על אופניים ופעילויות אחרות.
שטח הרי הענקים משתרע על פני 631 קמ"ר, מתוכם 454 קמ"ר בצ'כיה ו-177 קמ"ר בפולין.
בעוד שרוב הרי הסודטים הם הרי מיטלגבירגה בגודל בינוני, להרי הענקים יש כמה מאפיינים של הרים גבוהים, כמו קרקוניות, צורות נוף פריגליאליות קטנות וגובה משמעותי מעל קו העצים.
הרכס הראשי של ההרים משתרע ממזרח למערב ויוצר את הגבול בין צ'כיה לפולין.
פסגתו הגבוהה ביותר, סנז'קה, היא הפסגה הגבוהה ביותר ברפובליקה הצ'כית.
החלק הצפוני של שלזיה שבפולין, יורד בתלילות לעמק ילניה גורה, בעוד שחלקו הדרומי שבצ'כיה משתפל במתינות לאגן בוהמיה.
בכיוון צפון-מזרח הרי הענקים ממשיכים לרודווי יאנוביצקה, ובדרום-מזרח לריכורי.
מעבר נובוסווצקי פרוסמיק ביאקושיצה יוצר את הגבול המערבי עם הרי יזרה.
רכס בוהמיה בצ'כיה, המשתרע במקביל לרכס הראשי, יוצר רכס שני (הנקרא גם רכס פנימי).
בשפינדלרוב מלין נהר האלבה חוצה את רכס בוהמיה.
הרכסים מחולקים על ידי הנהרות אלבה, מומלבה, ביליה לאבה, ולקה אופה, מאלה אופה ויזרה, שמקורו בהרי איזרה.
לעיתים קרובות הנהרות בצד הצ'כי זורמים בתלילות לעמקים שנוצרו על ידי קרחוני עידן הקרח.
המפלים הגדולים ביותר בצד הדרומי של ההרים הם לַבְסְקִי ווֹדוֹפַּד בגובה 50 מטרים.
הם גם יוצרים מפלים מרשימים, כמו מפלי קמיינצ'יק (27 מטרים), מפלי שקלארקי (13.3 מטרים), וודוספד נה לומניצי (10 מטרים) או מפלי פודגורה (10 מטרים).
הרכס הראשי של הרי הענקים מהווה את קו פרשת המים בין הים הצפוני לים הבלטי.
הנהרות בצד הדרומי מתנקזים לים הצפוני, ואלה בצד הצפוני לים הבלטי.
הפסגות הגבוהות ביותר ופסגות בעלות עניין
הרי יהודה, הוא האזור ההררי המשתרע מהר בעל חצור בצפון ועד לבקעת באר שבע בדרום, בין השפלה ממערב ומדבר יהודה במזרח.
הרי יהודה מהווים חלק משדרת ההרים המערבית של ארץ ישראל והיוו את לב ממלכת יהודה.
ההרים בנויים בעיקר מסלעי גיר ודולומיט.
וחלק גדול מהם הוא מדבר – מדבר יהודה.
יישובים מרכזיים בהרי יהודה: ירושלים, ביתר עילית, חברון, בית לחם, רמאללה ומעלה אדומים.
ביולי 1965 הוכרז גן לאומי "הרי יהודה" בשטח של כ-26,000 דונם המרוכזים בהרי ירושלים.
שטחו של הגן אינו רציף והוא נחלק לשטחים קטנים בהר הרוח, הר ההגנה ונחל רפאים ולשטח גדול בצורת פרסה המקיף את היישובים בית מאיר ושורש ממערב.
בהרי יהודה שורר אקלים ים תיכוני עם כמות משקעים של 400–650 מ"מ גשם בשנה, ואת פסגות הרי יהודה פוקד אירוע שלג כמעט מדי שנה.
הרי בית אל והרי חברון סבלו מפעילות האדם – כריתה, רעייה ושרפה, ולכן לא נותרו בהם חורשים מפותחים.
חורשים קיימים בהרי ירושלים, שם הוכרזו שטחים מסוימים כשמורות טבע.
בצפון שפלת יהודה נותרו מספר מקומות בהם קיים חורש מפותח למדי של אלון מצוי.
בחלקים הנמוכים של השפלה נותרו חורשים פתוחים של חרוב מצוי ואלת המסטיק.
ככל שנלך דרומה ומזרחה כך נעשה החורש, בהתאם לכמות המשקעים, דליל יותר והצמחים הופכים למדבריים.
עולם החי העשיר שהתקיים בהרי יהודה נפגע קשות מציד ומהרעלות.
מהיונקים הגדולים נותרו כאן רק הצביים, התנים, חזירי הבר, השועלים, הצבועים והיחמורים הפרסיים, שהושבו לטבע בשמורת נחל שורק.
בשטחים הפתוחים ניתן לצפות בארנבות.
יונקים קטנים, זוחלים ועופות שמרו על מגוון גדול יותר.
החלק של הרי יהודה שנמצא ממזרח לקו פרשת המים הוא מדבר יהודה והוא כמעט שומם מאדם וגם הצומח והחי בו מועט.
הרי ירושלים הוא אזור גאופוליטי הררי ומבותר במרכז ארץ ישראל, באזור העיר ירושלים.
בהגדרתם הרשמית, הרי ירושלים הם החלק מהרי יהודה הנכלל בתוך פרוזדור ירושלים, ובתוך הקו הירוק, אך לעיתים מכלילים בו גם אזורים שמחוצה לו.
המונח הרי ירושלים הוא יותר מונח גאופוליטי, שבא לתאר את החלק של הרי יהודה שנמצא בתוך הקו הירוק, מאשר מונח גאוגרפי.
בתוכנית החלוקה של האו"ם (1947), נכלל חלק מפרוזדור ירושלים בשטח המדינה הערבית העתידית, וחלקו בשטח הבינלאומי שכלל את ירושלים.
במהלך מלחמת העצמאות כבשה חטיבת הראל את האזור, מה שנתן למדינת ישראל אחיזה באזור ההר, דרך גישה לירושלים ואת השטח ששימש לבניית מערב העיר ירושלים.
גובהם הממוצע של הרי ירושלים הוא כ-650 מטרים מעל פני הים.
ההרים הם שלוחות מקבילות היורדות מבמת ההר הגבוהה (800 מטר) של ירושלים, כיוונן מזרח-מערב, וביניהן נחלי אכזב הזורמים מערבה.
מדרונותיו תלולים, ואין בו כמעט במת הר ושטחים מישוריים.
את האזור מנקז אחד הנחלים הגדולים במרכז, נחל שורק, שבתוך העמק שלו עוברת מסילת הרכבת הישנה מיפו לירושלים.
יובליו הגדולים בתחום הרי ירושלים הם נחל רפאים ונחל כסלון.
השטחים הפתוחים בהרי ירושלים משופעים בשרידי חקלאות קדומה, הכוללים שרידי מתקנים החצובים בסלע או בנויים מאבני שדה, ובהם טרסות, שומרות, גתות יין, בתי בד, מחצבות, בורות מים, כבשני סיד, שבילים ועוד.
מתחם לדוגמה, הכולל מטעי זית, גפן, תאנה, שקד ורימון, שוחזר באזור הסטף.
פסגות גבעת הרדאר, הר גילה ונבי סמואל נמצאות מעט מחוץ לקו הירוק.
שריפות יער הן תופעה נפוצה בהרי ירושלים.
בשנים 1987–2009 התרחשו בהרי ירושלים כ־4,000 אירועי שרפה, אם כי מרבית השרפות כילו שטח קטן מ־100 דונם.
לפי הערכה, שרפה גדולה (נזק ל־6,000 דונם לפחות) מתרחשת אחת ל־12 שנים בממוצע, ושרפה של 1,500 דונם מתרחשת אחת לארבע שנים בממוצע.
השרפה בשער הגיא (1995) – פרצה ב־2 ביולי 1995 והתחוללה בחלק המערבי של הרי ירושלים וכילתה קרוב ל־20,000 דונם של יער נטוע וחורש טבעי בהרי ירושלים ובפארק יצחק רבין.
הייתה זו השרפה הגדולה ביותר בתולדות ישראל עד לשרפה בכרמל בדצמבר 2010.
השרפה בהרי ירושלים (2016) – פרצה ב־25 בנובמבר 2016, כחלק מגל שרפות בישראל באותה עת, ושרפה מעל 14,000 דונמים של יער.
השרפות בהרי ירושלים (2025) - פרצה ב-23 באפריל 2025 וגרמה לנזק רב.
הרי טרודוס (ביוונית Τρόοδος; בטורקית Troodos Dağları) הם רכס ההרים הגדול בקפריסין, והוא משתרע במרכז-מערב האי.
על הרכס שוכנים כפרים רבים, מנזרים וכנסיות, שתשע מהן, וכן אחד המנזרים, הוכרזו כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו.
הרי טרודוס פופולריים מאוד בקרב תיירים, ובחורף פועל על מורדות ההר אולימפוס אתר סקי זעיר, ובו ארבע מעליות.
בהרים אלה נמצא מנזר קיקוס בו קבור הארכיבישוף מקאריוס השלישי.
הרי טרודוס מתחלקים לארבעה חלקים:
טרודוס המרכזי - רובו מוכרז כפארק לאומי והוא משתרע על שטח עגול קטן למדי, שקוטרו כ-10 ק"מ בלבד.
בטרודוס המרכזי שוכן שיאו של הרכס בהר אולימפוס, הנישא לגובה של 1,952 מטר.
פסגתו של ההר אינה נגישה לקהל הרחב, ומאז 1974 ניצבת בה תחנת מכ"ם של חיל האוויר המלכותי המכונה "גולף בולז" ("golf balls").
אזור סולאה - משתרע מצפון לטרודוס המרכזי וחוצץ בינו לשפלת מסאוריה שבמרכזה יושבת ניקוסיה.
אזור מרתאסה - נמצא צפונית-מערבית לטרודוס המרכזי ומשתפל צפונה לעבר מפרץ מורפו.
בשוליו הדרומיים של אזור מרתאסה ניצב מנזר קיקוס, הנחשב לעשיר ולמפורסם בקפריסין, וסמוך לו שוכן קבר הארכיבישוף מקאריוס.
אזור פיטסיליה - חלקו המזרחי של הרכס, שנמצא ממזרח לטרודוס המרכזי.
ההרים מכוסים במחטניים, ובמיוחד באורן ירושלים, ויש בהם 127 מיני צמחים אנדמיים.
בהרים שורר אקלים ים תיכוני מתון ושלג יורד בפסגותיו בחורף.
בהרים שוכנים גם עכברים מסוג עכבר קפריסין.
על ההרים פזורים כפרים שמהווים אטרקציה תיירותית.
בכפר אומודוס מתקיים כל שנה פסטיבל יין.
הרי טרודוס נוצרו בעקבות התנגשות שני לוחות טקטונים: הלוח האפריקאי והלוח האנטולי.
הלוח האפריקאי נע צפונה ביחס ללוח האנטולי (וביחס ללוח האירואסייתי), וכתוצאה מההתנגשות התרומם האי קפריסין אל מעל גובה הים.
תהליך ההתרוממות האיטי של רכס ההרים השאיר את תצורות הסלע האוקייניות כפי שהן וחשף אותן על פני השטח.
כתוצאה מכך, בהרי טרודוס נמצאים מחשופים נרחבים של אופיוליט, קרום אוקייני הנחשף על פני השטח.
אופיוליט זה ידוע בשם "אופיוליט טרודוס", ונחשפים בו, בין השאר, סלעי בזלת כרים הנוצרת מהתקררות בזלת מתחת לפני הים.
דברי ימיהם של הרי טרודוס שלובים בהיסטוריה של קפריסין כולה, אולם בשל בידודם היחסי של ההרים וחוסר נגישותם, הם הושפעו במידה פחותה מהתמורות הרבות שפקדו את האי.
בשנת 965 שבה קפריסין לאימפריה הביזנטית (לאחר שלטון משותף עם האימפריות המוסלמיות), והחל במאה ה-11 הפכו ההרים למעוזם של נזירים שמצאו בהם מקום פרישה והתבודדות באי.
הכנסיות מצטיינות בפרסקות ביזנטיים ופוסט-ביזנטיים.
הן הוכרזו כאתר מורשת עולמית על ידי אונסקו.
הר מקסוול (נקרא גם "הרי מקסוול") הוא ההר הגבוה ביותר על פני כוכב הלכת נוגה.
מיקומו באזור קו אורך 65 צפון וקו אורך 6 מזרח, במערב הרמה הצפונית "אישתר טרה" מזרחית למישור "לאקשמי פלאנטום".
גובהו כמעט 11 ק"מ מעל לרדיוס הממוצע של נוגה, וקוטרו נע בין 10 ל-12 ק"מ.
המדרון המערבי תלול ביותר, לעומת המדרונות המזרחיים אשר יורדים במתינות לעבר אזור פורטונה טזרה.
תצורה תלולה שכזו לא מתאפשרת על כוכבי לכת אחרים כדוגמת כדור הארץ, וזאת עקב הלחץ הרב שהדבר גורם על בסיס ההר, אולם על פני נוגה הדבר אפשרי בשל חוזק הסלעים על פני הכוכב.
תבנית ההר מעידה על כך שפני השטח באזור זה היו נתונים להשפעת לחצים גאולוגיים משמעותיים.
השתקפות הרדאר של הר מקסוול חזקה מאוד ואופיינית לאזורים הגבוהים על נוגה.
על פי אחת ההשערות הדבר מעיד על המצאות המינרל פיריט בפסגת ההר.
חלק גדול משטח ההר מחזיר אור בעוצמה גבוהה, תכונה זו מאפיינת גם היא את ההרים של נוגה.
הלחץ, הטמפרטורה, וההרכב הכימי של האטמומספירה בשילוב הגובה והחומר האחראי להחזרת האור, מתקיימים רק בנסיבות אטמוספיריות מסוימות ומעל גובה מסוים.
ככל הנראה בעקבות פגיעת מטאוריט, נוצר מכתש פגיעה בקוטר 105 ק"מ על פני ההר בסמוך למורדות הדרום מערביים, והוא נקרא מכתש קלאופטרה, על שם מלכת מצרים העתיקה המפורסמת קלאופטרה.
הר מקסוול הוא האזור הגאוגרפי היחיד על פני נוגה שקרוי על שם גבר (המדען ג'יימס קלארק מקסוול), כל השאר נקראים על שמות נשים.
הרי חג'ר הם רכס הרים בצפונה של עומאן ובמזרח איחוד האמירויות הערביות.
הרכס נמתח לאורך חופו הדרומי והמערבי של מפרץ עומאן, וחוצץ בין מישור החוף שלאורך המפרץ לבין הרמה המדברית שמדרום לו.
הרכס נחלק להרי חג'ר המערביים ולהרי חג'ר המזרחיים, וחלקו המרכזי, המכונה ג'בל אח'דר (الجبل الأخضر – "ההר הירוק"), הוא רכס ההרים הגבוה ביותר בעומאן ובחצי האי ערב כולו.
ג'בל אח'דר מגיע לשיאו בפסגת ג'בל שמס (جبل شمس – "הר השמש") שגובהה 2,990 מטר.
האקלים ברכס הוא מדברי, אם כי הפסגות הגבוהות זוכות לכמות משקעים של כ-300 מ"מ בשנה, המספיקה לצמיחת שיחים ועצים, ותומכת בחקלאות.
על שום כך נקרא הרכס בשם "הירוק".
הטאר הערבי הנדיר אנדמי לרכס הרים זה.
היישוב חתא הממוקם בגובה שייך לדובאי ומהווה אתר תיירותי למשפחות עשירות של הנסיכות.
הרי טאיחאנג (סינית: 太行山; פין-יין: Tàiháng Shān) הם רכס הרים בצפון-מזרח הרפובליקה העממית של סין.
הרכס הוא אזור בעל חשיבות אקולוגית לכל צפון סין ואחד האזורים האקולוגיים החשובים בסין.
מסוף המאה העשרים החל הרכס לשמש את סין גם מבחינה מדינית על ידי פעולות אחסון וניוד טילים המתבצעות בו.
הרכס מתמשך בכיוון צפון-דרום בשלושת המחוזות שאנשי, חנאן וחביי, כשהוא מהווה את קו הגבול בין מחוזות שאנשי ממערב וחביי ממזרח, ובין רמת מחוז שאנשי ואזור "מישור צפון סין".
מחוז שאנשי נמצא ממערב לרכס וקיבל את שמו ממשמעות הביטוי בסינית: "ממערב-להרים" ("שאן-שי").
גם מחוז שאנדונג אשר נמצא ממזרח למחוז חביי שבו עובר הרכס, קיבל את שמו ממשמעות המילה בסינית: "ממזרח להרים" ("שאן-דונג").
ההרים שבדרום-מערב הרכס גובלים ב"רמת חְווָאנגְטוּ" המשתרעת לאורך מרכז-צפון סין, וידועה בשם "רמת הלס" עקב סופות שהביאו להצטברות של אדמת לס על פניה.
למרגלות ההרים שבצפון-מזרח הרכס משתרעת בכיוון צפון-דרום שלוחה של החומה הסינית.
הרכס נוצר בהיווצרות ההרים הכללית של תקופת היורה, לפני כ-200 עד 145 מיליון שנים.
אורך הרכס כ-400 קילומטרים בכיוון צפון-דרום, ממוצע גובהו נע בין 1,500 ל-2,000 מטרים מעל פני הים, וגובהו הכללי נע בעיקר בין 1,000 ל-2,000 מטרים.
הרי הרכס משופעים באגמים ובנחלים, ופני הקרקע מכילים בעיקר אדמת "יער חום" (בעלת תכונות דומות לאדמת חמרה), שהיא אדמה לחה ופורייה בגווני חום.
כל אלו מקנים לרכס חשיבות אקולוגית לכל אזור צפון-סין ומבססים אותו כאחד ממקורות המים החשובים בצפון סין.
הרכס מתרומם בתלילות מעל לאזור "מישור צפון סין" בגובה שנע בין 1,000 ל-1,200 מטרים, ובאזור צפון-מערב מחוז חביי נמצא הר שְׂיָאוֹווּטָאי המהווה את הנקודה הגבוהה ברכס בהתנשאו לגובה של 2,882 מטרים.
הר צ'אנְגיֵן, שגם נמצא בתחום מחוז חביי, מהווה את קצהו המזרחי של הרכס, כשהוא גם בעל תוואי תלול עם מצוקים.
באזור צפון-מערב מחוז חנאן שבו עובר דרום הרכס, משנה שרשרת ההרים את כיוון הצפון-דרום הכללי שלה כשהיא פונה מערבה ויוצרת את גבול הרמה מעל למישור הנהר הצהוב.
הנחלים והנהרות בהרים זורמים בכיוון מזרח בהיותם חלק במערכת פלגי המים של נהר "הָאי".
שניים מפלגי מים אלו, הנהרות "חוּטְווֹ" ו-"דְזָהאנְג", זורמים דרך מרכז הרכס ומנקזים את אגני המים שבהרים אל מעבר להרים.
לאורך המצוקים שבמזרח הרכס מצויים מרבצי פחם עשירים ונגישים, שאותם כורים בדרום-מזרח רכס טאיחאנג, בעיר האנדאן שבדרום מחוז חביי.
הצד המערבי של הרכס, הפונה פנימה כלפי הרמה במחוז שאנשי, גם מכיל מרבצי פחם עשירים שאותם כורים בערים "יאנגצ'וואן" ו-"צ'אנגדזי".
במהלך ההיסטוריה היוו הרי טאיחאנג מכשול בדרכי הניידות שבין מחוזות שאנשי וחביי, דבר שיצר בקרב התושבים שעברו בדרכי הרכס את הביטוי "הדרך מעל טאיחאנג", כמטאפורה לתלאות החיים.
שמונה דרכים עיקריות, שכונו "שמונה המעברים של טאיחאנג", שימשו את תושבי המחוזות הסמוכים לחציית הרכס, העיקרית בהן היה המעבר ב-"ז'ינגשינג", שכיום חוצה אותו מסילת רכבת המקשרת בין שה-ג'יאג'וואנג בירת מחוז חביי, ובין טאי-יו'אן בירת מחוז שאנשי.
כפר "וָאנְגגִ'ינְדְזחְוָאנְג" - נבנה לפני למעלה מ-300 שנה ועשוי כולו מסוג של אבן עתיקה, מקירות המגדלים, הבתים, הטחנות, ריצוף שבילי הרחובות - ועד לספסלים ולשולחנות שבבתים וברחובות.
מסלולי השבילים והרחובות שבו הם באורך כולל של 3.5 קילומטרים.
"תעלת הדגל האדום" (Hong Qi Qu) - עוברת לאורך קצה צוקי הרכס כשהיא מנווטת מים מנהר דזהאנג העובר במחוז שאנשי, ובין מחוזות חנאן וחביי.
מימי התעלה זורמים דרך 42 מנהרות לאורך 71 קילומטרים ויש לה מרכז מבקרים, כמו גם מסלול הליכה בצוק "פי הנמר" שבקצה הרכס ושממנו ניתן לתצפת עליה.
"מקדש חגיגת המזל" (福庆寺, פינ-יין Fúqìng Sì) - נמצא בהר "צ'אנגין" המהווה את הקצה המזרחי של הרכס.
המקדש מורכב ממספר מבנים: "בית הלוחיות", "היכל המלכים השמימיים", "היכל בודהה הענק", "היכל גשר-מגדל" ו-"קאנון האחסון הבודהיסטי".
ההר מפורסם גם בצורת שילוב הקמת מבני המקדש על תוואי הקרקע התלול של מצוקי ההר, בהיות הגשר הרכיב המרכזי בכל מתחם המקדש, כשהוא מחבר בין המבנים השונים בעוברו מעל התהום שבין מצוקי ההר.
בתיאור הרכס, בסיפורים עליו, ובאזכורים שונים שלו בכתבים בתרבות המערבית, היו מהכותבים המערביים שכינו אותו בצורה שגויה "רכס טאי-חסינג" ("T'ai-hsing Range").
מספר סצנות בסרט הסיני "נמר, דרקון", שהתפרסם וזכה להצלחה במדינות רבות בעולם, צולמו בהר צ'אנגין.
"תעלת הדגל האדום" נחשבת להישג מפורסם של זריזות ויעילות הפועלים בסין הקומוניסטית של שנות השישים, והייתה נושא בעלילותיהם של מספר סרטים.
אסטרטגיה מדינית ברכס - "פרויקט החומה הגדולה"
מאמצע שנות השמונים ועד לאמצע שנות התשעים של המאה העשרים בוצעו ברחבי רכס טאיחאנג חפירות והקמת מנהרות למטרת אחסון וניוד טילים, אשר כונו "פרויקט החומה הגדולה".
בתחילת שנת 1995 דיווחו אמצעי התקשורת בסין על סיום הפרויקט בו לקחו חלק עשרות אלפי פועלים ומהנדסים במשך למעלה מעשר שנות פעילות.
מספר אמצעי תקשורת גם דיווחו כי מדובר באחסון טילי "דונְגפֶנְג 4" ו-"דונְגפֶנְג 5", השייכים לסדרת טילי "דונגפנג" שהם טילים בליסטיים לטווח בינוני וטילים בליסטיים בין-יבשתיים המיוצרים בסין ומשמשים את הצבא הסיני.
פרויקט מנהרות זה, המקנה תנאי שימור טובים יותר לאחסון ולהזזת הטילים ממקום למקום מאשר בתנאי האוויר הפתוח, מהווה תוסף כוח אסטרטגי לסין.
הרי נור (בטורקית: Nur Dağları) או הרי אמנוס הם רכס הרים בדרום טורקיה המשתרע בנפות האטיי ואוסמניה.
בפי תושבי האזור קרוי הרכס בשם "הרי גאבור" (Gavur Dağları), היינו, "הרי הכופרים" שכן באזור ישבו בעבר נוצרים רבים.
הרכס שייך למסיף הרי הטאורוס מהם הוא נשלח דרומה כאצבע שאורכה כ-150 ק"מ.
ממערב גובלים הרי נור במישור צ'וקורובה ובמפרץ איסכנדרון ובדרום ובמזרח הוא תחום על ידי נהר עאסי ויובליו.
הרי נור מגיעים לשיאם בהר בוז (Bozdağ - "הר הכסף", או Mıgır Tepe - "תל מיגיר"), המתנשא לגובה של 2,240 מטרים.
שני מעברי ההרים החשובים לרוחבו של הרכס הם "מעבר בלן" (Belen Geçidi, בעבר "השערים הסורים") המחבר בין איסכנדרון ואנטקיה ועובר בו הכביש האירופי ; ו"מעבר בהצ'ה" (Bahçe Geçidi, בעבר "מעבר אמנוס", לטינית "Amani Portae") שבו עובר כביש מהיר O-52 בין אדנה וגזיאנטפ.
יש הסוברים כי השם "אמנוס" משמר את השם המקראי "אמנה", הר האמנה מוגדר במקורות רבים בתור הגבול הצפוני של ארץ ישראל השלמה, התלמוד הירושלמי במסכת שביעית אומר שכל מה שנמצא לפנים מהאמנה הוא ארץ ישראל, ומה שנמצא מחוץ לאמנה הוא חו"ל.
הרי זגרוס (בפרסית: رشته كوه زاگرس; בארמית: ܛܘܪ ܙܪܓܣ; בכורדית: زنجیرهچیاکانی زاگرۆس; בלורית: کو یه لی زاگروس; בערבית: جبال زاغروس) הם רכס הרים בדרום-מערב אסיה המשתרע על פני 1,500 קילומטר לאורך מערב איראן ומקצת ממזרח עיראק, החל מאזור כורדיסטן, לאורך גבול איראן–עיראק ועד למצר הורמוז.
הרים אלה מהווים את גבולו המזרחי של המזרח התיכון, לפי הגדרות מסוימות.
ההר הגבוה ביותר ברכס זה הוא דנא שפסגתו מתנשאת לגובה 4,409 מטר.
גילו של רכס הרי זגרוס דומה לגילו של רכס הרי האלפים.
חגורת הקמט והדחיקה של הרים אלה נוצרה מהתנגשות, שעודנה נמשכת, בין הלוח האירואסייתי ללוח הערבי.
ההתנגשות בין שני הלוחות הללו ממשיכה ליצור מעוותים ברכס הרים זה, כאשר העתק כאזרון מחלק את הרכס לשני אזורים עיקריים.
באזור הדרום-מזרחי של הרכס נוצרים המעוותים מעל שכבת הליט, בעוד באזור הצפון-מערבי שכבה זו היא דקה מאוד עד לא קיימת, דבר אשר יצר צורות נוף שונות בשני אזורים האלה.
בחלק הצפון-מערבי ההרים גבוהים יותר ואזורי המעוות צרים יותר, ואילו בחלק הדרום-מערבי ההרים נמוכים יותר עם אזורי מעוות רחבים יותר.
בעקבות ההתנגשות הביאו מאמצים מקרום כדור הארץ לקימוט נרחב של סלעי המשקע הקיימים, והבליה שבאה לאחר מכן הסירה את הסלעים הרכים, כמו חרסית וטין והותירה סלעים קשים יותר, כגון אבן גיר ודולומיט.
בליה דיפרנציאלית זו יצרה את הרכסים הישרים של הרי זגרוס.
הרי זגרוס נחלקים למספר שרשראות הרים מקבילות קטנות יותר.
אחת מהן היא שרשרת הרי כוהרוד שרחוקה 300 ק"מ מזרחית למקבילותיה.
בתווך בין השרשראות נפרשים עמקים בגובה גבוה יחסית, שבהם אקלים ממוזג ואוכלוסייה צפופה.
הנהרות המנקזים את הרכס נשפכים בסופם לאגמי מלח ובדרכם משקים קרקע פורייה לחקלאות ולמסחר.
ממערב להרי הזגרוס שוכנת מסופוטמיה.
למרגלותיהם המערביים של ההרים במרכז רכס הזגרוס נמצאים שדות הנפט הראשיים של איראן.
כיפות המלח שבהרים אלה הן יעד חשוב לאיתור מקורות נפט, שכן המלח הבלתי חדיר כולא על פי רוב נפט תחת שכבות סלע אחרות.
בהרים אקלים ים-תיכוני יבשתי עם חורף קר ומושלג, אביב קריר וגשום וקיץ וסתיו יבשים.
כמות המשקעים השנתית בהרי זגרוס נעה בין 400 ל-800 מ"מ בשנה, כאשר עיקר המשקעים יורדים בעונות החורף והאביב.
בחורף הטמפרטורות יכולות לרדת עד 25°C-.
עדויות לחקלאות מוקדמת מן האלף ה-9 לפנה"ס נמצאו למרגלות הרי זגרוס, סמוך לערים אנשאן ושושן.
כמו כן, במערת שאנדר נמצאו שרידים של האדם הניאנדרטלי.
עם העדויות המוקדמות ביותר לייצור חקלאי נמנים האתרים חאג'י פירוז טפה וגודין טפה, שם נמצאו עדויות לאחסון יין מן האלף ה-4 עד האלף ה-6 לפנה"ס.
בעת העתיקה היו הרי זגרוס מקום מושבם של עמים שונים: הכשים, הגותים, האשורים, העילמיים והמיתניים אשר פלשו לפרקים לערים השומריות והאכדיות של מסופוטמיה.
הרים אלה היו למחסום טבעי שהפריד בין מישורי מסופוטמיה לרמה האיראנית.
מספר לוחות חרס המפרטים את הקשרים המורכבים בין קבוצות עמים אלה מן האלף ה-2 לפנה"ס נמצאו בתל שמשרה בסמוך לזב הקטן.
תל בזמוסיאן, הקרוב לתל שמשרה, הוא אתר שהיה מיושב לסירוגין בין האלף ה-6 לפנה"ס לבין המאה ה-9 לספירה.
בהרי זגרוס מספר מערכות אקולוגיות, שהבולטת שבהם היא אזורי היערות והערבה בעלי האקלים הצחיח למחצה.
אף על פי שההרים נתונים לרעיית יתר ובירוא יערות, באזור זגרוס צמחייה מגוונת ועשירה.
ניתן עדיין למצוא שרידים של החורש האלוני שהיה נפוץ בהרים, כמו גם את ערבות השקד והפיסטוק.
ניתן אף למצוא את אבותיהם הקדמונים של רבים מן היבולים של זמננו: חיטה, שעורה, עדשה תרבותית, שקד מצוי, אגוז מלך, פיסטוק, משמש, שזיף, רימון מצוי וגפן.
הרי זגרוס הם גם ביתם של מיני בעלי חיים בסכנת הכחדה, כגון קנית בצרה וצבוע מפוספס.
היחמור הפרסי, שנחשב בעבר למין נכחד, התגלה בשלהי המאה ה-20 במחוז ח'וזסתאן בדרום הזגרוס.
הרי מזאטזל הם רכס הרים בדרום מרכז מדינת אריזונה שבארצות הברית, כ-50–70 קילומטרים צפונית מזרחית לפיניקס, בירת אריזונה.
מקור השם אינו ידוע, אבל אחת האפשרויות שהוא מאצטקית ופירושו "מקום האייל".
קו הרכס של הרי מזאטזל מהווה את קו הגבול בין המחוזות מריקופה וחילה.
הכביש המדינתי מספר 87 (SR 87), המכונה גם "Beeline Highway" (בתרגום חופשי "דרך הקו האווירי"), חוצה את הרי מזאטזל בדרך לעיירה פאיסון (Payson).
בקטע הכביש דרומית ליישוב פיין (Pine) מתמזגים הרי מזאטזל במתלול שולי מגיון (Mogollon Rim), כשהמתלול ממשיך בכיוון צפון מערב לתוך אזור קניון אוק קריק (Oak Creek Canyon).
הפסגה הגבוהה ביותר ברכס היא פסגת מזאטזל (Mazatzal Peak; 2,409 מטרים).
הר ידוע נוסף ברכס הוא הר ארבע פסגות (Four Peaks), שכשמו יש לו ארבע פסגות, הגבוהה בהן מכונה פסגת בראון (Brown's Peak; 2,334 מטרים).
הר זה נשקף מחלקה המזרחי של העיר פניקס, והוא נקודת ציון בולטת של אזור זה, בייחוד בחורף כשפסגותיו מושלגות.
אזור טבע בראשיתי מזאטזל ("Mazatzal Wilderness Area") הוא אזור טבע בראשיתי מוגן המשתרע על שטח של 1,022 קמ"ר וכולל חלקים מהיער הלאומי טונטו ומהיער הלאומי קוקונינו.
חלק מהאזור הוכרז כשטח מוגן ב-1940 והוא הורחב לגודלו הנוכחי ב-1984. האזור משתרע בין גובה של 640 מטרים ב"גשר הכבשים" (Sheeps Bridge, גשר שהוקם ב-1944 ונועד לצמצם את אובדן הכבשים בעת חציית נהר ורדה) בכניסה המערבית לאזור הטבע הבראשיתי, ועד לגובה 2,409 מטרים בפסגת מזאטזל.
החלק המזרחי של אזור הטבע הבראשיתי כולל הרים המכוסים בסבך שיחים או בחורשות עצי אורן שמדי פעם חוצים אותם קניונים תלולים צרים.
בצדו המערבי של האזור מתחת למורדות ההרים התלולים המכוסים בשיחים זורם הנהר ורדה דרך מדבר סונורה.
הנהר ורדה הוכרז על ידי הקונגרס של ארצות הברית ב-1984 כנהר פראי ונופי (Wild and Scenic River), אחד משני נהרות במעמד זה באריזונה.
אי ההתאמה הגדולה באזור הטבע הבראשיתי מזאטזל
הפרש הזמנים בין יצירת הגרניט להרבדה של אבן הגיר עולה על מיליארד שנים.
פער זה מכונה אי ההתאמה הגדולה (Great Unconformity).
את "אי ההתאמה הגדולה" גילה ג'ון וסלי פאוול לראשונה במסעו בגרנד קניון, והיא נתגלתה במקומות רבים אחרים מלבד הגרנד קניון ואזור הטבע הבראשיתי מזאטזל.
בין השאר ברכס ההרים הסמוך סיירה אנצ'ה שבו קיימת שכבת אבן חול מקבילה ל"אבן חול טפאיטס".
הרי יוּאִינְטָה הם רכס הרים המשתרע ממזרח למערב בצפון-מזרח מדינת יוטה שבארצות הברית, כ-160 קילומטרים מזרחית לסולט לייק סיטי בירת המדינה, כשהוא מתפשט במקצת גם לדרום ויומינג.
הרי יואינטה הם שלוחה של הרי הרוקי וייחודם בהיותם הרכס הגבוה ביותר בגוש 48 המדינות הרצופות של ארצות הברית המשתרע ממזרח למערב.
גובה הפסגות ברכס נע בין 3,400 מטרים ועד ל-4,123 מטרים (פסגת קינג - Kings Peak) מעל פני הים, שהיא גם הנקודה הגבוהה ביותר במדינת יוטה.
כביש מדינתי מספר 150 המכונה "כביש אגם המראה" (Mirror Lake Highway) חוצה את המחצית המערבית של הרי יואינטה בדרכו לוויומינג, והוא הכביש הסלול הגבוה ביותר ביוטה (3,266 מטרים מעל פני הים במעבר ההרים Bald Mountain Pass).
מקור השם בשבט האינדיאני יוט.
הרי יואינטה נוצרו עקב ההתרוממות הטקטונית של האורוגנזה הלרמידית של סלעי משקע מותמרים שהושקעו באגן בין קראטונים בדרום מערב לאורנטיה, בתקופת שבה התפרקה יבשת העל רודיניה.
סלעי המשקע המותמרים ממקור ימי ונהרי הם מעידן הנאופרוטרוזואיקון (בין לפני 800 עד לפני 700 מיליון שנים), ובנויים בעיקר מקוורציט, לווחה ופצלים.
סלעים אלו מרכיבים את חבורת הר יואינטה ומגיעים לעובי של 4 עד 7.3 קילומטרים.
מרבית הפסגות הגבוהות הם מחשופים של חבורת הרי יואינטה.
פסגות רבות מוקפות בטבעות של צוקים והם מסתיימים בפסגה שטוחות או רחבות.
ההרים תחומים מדרום ומצפון על ידי העתקים הפוכים המתמזגים מתחת לרכס, מצפון על ידי "העתק האגף הצפוני" (North Flank fault), ומדרום על ידי "העתק גבול אגן יואינטה" (Uinta basin boundary fault).
חבורת הר יואינטה מורכבת (מהשכבה העתיקה ביותר לצעירה ביותר) מהשכבה האחידה המכונה "Uinta Mountain unidivided" הבנויה מארניט קוורצי, שעליה מונחות "תצורת אגם מוסהורן" (Moosehorn Lake formation), "תצורת הר ווטסון" (Mount Watson formation), "תצורת פסגת הדס" (Hades Peak formation) ו"תצורת הפצלים האדומים" (Red Shale formation).
האגפים של הרייואינטה המשתרעים ממזרח למערב מכילים רצפים של שכבות מעידני הפלאוזואיקון והמזוזואיקון המתפרסים בין "תצורת לודור" (Lodore Formation) מתור הקמבריון ועד ל"תצורת פצלי מנקוס" (Mancos Shale Formation) מהקרטיקון שכולן עברו הטיה במהלך התרוממות רכס ההרים.
התרוממות הרכס מתוארכת לאורוגנזה הלרמידית, מלפני 70 מיליון עד לפני 50 מיליון שנים, כשכוחות הדחיסה יצרו העתקים הפוכים בזווית חדה הן מצפון והן מדרום לרכס ההרים הנוכחי.
הכיוון מזרח-מערב של הרי היואינטה חריג בהשוואה למרבית הרכסים של צפון הרי הרוקי, ייתכן ועובדה זו קשורה לדפוסים משתנים של לחצים ולסיבוב של רמת קולורדו.
הפסגות הגבוהות של הרי יואינטה כוסו בשכבה עבה של קרחונים בעידן הקרח האחרון ומרבית עמקי הנחלים הגדולים הן מצפון והן מדרום לרכס הם עמקים קרחוניים גדולים.
קפאת-עד קיימת בגבהים מעל 3,000 מטרים ולעיתים גורמת ליצירת קרחון סלעי.
בין הפסגות וקווי הרכס יש אגנים רחבים שטוחים, ובהם כ-500 אגמים קטנים.
אחד האגמים הפופולריים ביותר בשל יופי נופיו והדיג העשיר של מימיו הוא אגם המראה (Mirror Lake).
חלקים גדולים מהצד המזרחי ומהצד המערבי של הרכס נמצאים בשטח אגן הניקוז של נהר הקולורדו, כולל בלקס פורק (Blacks Fork) ודושן (Duchesne), יובלים של הנהר גרין.
הנהר גרין הוא אחד היובלים העיקריים של הקולורדו והוא זורם בקשת חדה מסביב לצד המזרחי של הרכס.
מקורם של הנהרות בר (Bear River) וובר (Weber River), שני היובלים הגדולים ביותר של ימת המלח הגדולה, במדרון המערבי של הרכס.
הנהר פרובו (Provo River), היובל הגדול ביותר של אגם יוטה, מתחיל את דרכו בצד הדרומי של הרכס וזורם מערבה אל אגם יוטה, המתנקז באמצעות הנהר ג'ורדן (Jordan River) לימת המלח הגדולה.
בחלקים גדולים מהרכס עולה כמות המשקעים הממוצעת על 1,000 מ"מ בשנה.
הפסגות הגבוהות מכוסות בשלג מרבית השנה למעט התקופה בין יולי לספטמבר.
סך אורך כל הנחלים והפלגים הזורמים ברכס עצמו עולה על 640 קילומטרים ויש בו כ-1,000 אגמים.
הרי יואינטה הם חלק מאזור האקולוגי היערות ההרריים של ווסאץ' ויואינטה (Wasatch and Uinta montane forests).
כמעט כל הרכס כלול ביער הלאומי ווסאץ'-קשה (Wasatch-Cache National Forest, בצד הצפוני והמערבי) וביער הלאומי אשלי (Ashley National Forest, בצד הדרומי והמזרחי).
הפסגות הגבוהות ביותר של הרכס מוגנות כחלק מאזור הטבע הבראשיתי היואינטה הגבוה (High Uintas Wilderness).
היערות מכילים מינים רבים של עצים, כולל אורן מפותל (Pinus contorta), אשוח תת-אלפיני (Abies lasiocarpa), אשוח דאגלס (Pseudotsuga menziesii), אשוחית אנגלמן (Picea engelmannii) וצפצפה רעדנית (Populus tremuloides).
בנוסף, גדלים בהרי היואינטה מינים רבים של עשבים ושיחים.
המונומנט הלאומי דינוזאור שוכן באגף הדרום מזרחי של הרי יואינטה על הגבול בין קולורדו ליוטה.
שביל הייליין (Highline Trail) הוא מסלול הליכה פופולרי החוצה את כל הרכס.
הרי מאטרה (בהונגרית: Mátra, בסלובקית: Matra, הוא רכס הרים בצפון הונגריה, בין הערים ג'נג'ש ואגר.
הפסגה הגבוהה ביותר של הונגריה, קֵקֶשטֶה (1014 מ'), שייכת להרים אלה.
הרי מאטרה הם חלק מהרי צפון הונגריה (עם מרכיב של הרי הקרפטים המערביים) ומשתייכים במקור לאזור הגדול באירופה של הרי געש צעירים, המורכבים בעיקר מטרכיט.
הרי מאטרה נמצאים בין עמקי הנהר טארנה ולנהר זאג'ווה (Zagyva).
הרים אלה היוו בזמנו אי בתוך ים הפאנוני הקדום שהלך והתייבש.
במזרח מתחברים הרי מאטרה עם הרי ביק (Bükk) ובמערב עם גבעות צ'רהאט.
הרי מאטרה מתחלקים לכמה חלקים ברורים:
מאטרה המערבי (Nyugati Mátra): עם הפסגה מוז'לה, (805 מ')
מאטרה המרכזי - המורכבים מרמת מאטרה-ברץ (Mátrabérc) וקבוצת החרוטים הגעשיים גאיאטֶטֶה (Galyatető) וקֵקֶשטֶטֶה (Kékestető).
נמצאים בה לסירוגין מדרונים תלולים, מחוספסים, חלוקי אבן, שפיעי בלית, מפולות, מכוסים ביערות עצי אשור סגורים.
מדרונים רכים יותר ובקעות מקבילות נשפכים דרומה, כשהבקעה הגדולה ביותר היא נאג' ולג' (Nagy-völgy -הבקעה הגדולה)
הכניסה הראשית אל הרי מאטרה נוצרת במקביל לעמק נאג' פאטאק (הנחל הגדול), ומשתרעת ממאטראפירד (Matrafüred - מרחץ המאטרה) אל מאטרה-האזה (Mátrahaza - בית המאטרה)
מהכרמים שלמרגלות המאטרה המטיילים יכולים להגיע כהרף עין אל ההרים עתירי היערות של עצי אלון ואשור.
האזור מושך תיירים רבים בגלל אתרי קיט ומרחצאות ידועות במעינותיהם החמים.
הידועות בעירות הקיט הן מאטראהאזה, מאטראפירד וגאיאטטה.
הנהר הקטן זאג'ווה, יובל של הטיסה, מבוקש על ידי שייטי קאנו.
בנוסף לתיירות הרי המאטרה מפורסמים ביינות המהווים אמצעי פרנסה חשוב של תושבי האזור.
במדרונות הדרומיים - (מאטרה-אליה) של מאטרה הכוללים ריוליט, אך גם חוואר ולס מפיקים יינות רבים, הזוכים להערכה.
בשנים הטובות מייצרים יינות מסוג טרמינר ומוסקט.
האזור מפורסם במיוחד בזני הענבים "הארשלוולי" (בסלובקית - ליפובינה, בגרמנית - לינדנבלטריך), כלומר "עלי טיליה", הגדלים ביישוב דברה (Debrő).
מאטרה המזרחי: אחרי מתלול פסגת שאשקֶה (סלע הנשר), בכיוון מזרח נראות זו אחר זו הפסגות של 650-700 מ' של הרי המאטרה המזרחיים (Keleti Mátra).
מאטרה הצפוני - נקראת מאטראלאבה (Mátralába - רגל המאטרה).
זהו אזור גבעתי מכוסה בחרוטים געשיים קטנים בעלי גובה של 400-250 מטר, עם שדות שרובם ראויים לחקלאות.
מאטרה הדרומי הידוע כ"מאטרה-אליה" (Mátraalja - מרגלות המאטרה) - המכוסה בכרמים - מהווה את המעבר מההרים אל מישור האלפלד.
ג'נג'ש היא המרכז העירוני העיקרי של האזור, עם כ-30,000 תושבים.
אחרי אגר היא העיר השנייה בגודלה במחוז הווש, שבו נמצאים הרי המאטרה.
בדגל הלאומי של סלובקיה מוצגות צלמיות של שלושה הרים, שלפי המסורת ההיסטורית הסלובקית קשורים לעמם: טאטרה, מאטרה ופאטרה.
בימינו הרי המאטרה אינם חלק מסלובקיה אלא נמצאים כולם בשטח הונגריה העצמאית בלבד.
הרי נוור סמר הם רכס הרים, חלק מרכס הרי הרוקי, בצפון-מרכז מדינת קולורדו בארצות הברית, הכולל 17 פסגות.
הרכס שוכן לאורך הגבול הצפון-מערבי של הפארק הלאומי הרי הרוקי, ועליו עובר קו פרשת המים של אמריקה.
קו פרשת המים עובר בין מקורותיו של הנהר קולורדו בפארק הלאומי הרי הרוקי ממזרח לרכס, לבין אגן הניקוז העילי של הנהר נורת פלייט (North Platte River) בפארק נורת (North Park) ממערב.
קו פרשת המים משרטט לולאה בהרים אלו וזו הסיבה לכך שהנהר הזורם מערבה (קולורדו) מתחיל דווקא בצד המזרחי של הרכס.
הרכס קטן וגבוה, כשהוא מכסה שטח של 65 קילומטרים רבועים, ואורכו, מצפון לדרום 16 קילומטרים בלבד, כאשר לפחות עשר פסגות גבוהות מ-3,700 מטרים.
הרכס מתפרש משני עברי קו הגבול בין מחוזות ג'קסון וגרנד במרבית אורכו ונמתח לתוך מחוזות ג'קסון ולרימר בקצהו הצפוני.
תצפית פנורמית על הרכס זמינה בחלקים מכביש שביל הרכס (Trail Ridge Road) בפארק הלאומי הרי הרוקי.
אחת הפסגות הצפוניות ביותר, נוקו קרגס (Nokhu Crags), בולטת מהצד המערבי של מעבר קמרון (Cameron Pass).
הסלעים של הרי נוור סמר צעירים ממרבית רכסי ההרים מסביב.
הם, יחד עם רכס רביט אירס (Rabbit Ears Range) ממערב, נוצרו בתהליכים געשיים וחודרניים לפני 29 עד 24 מיליון שנים.
וכוללים בעיקר תצורות של סלעי יסוד גרניטיים יחד עם תצורות של סלעים מותמרים.
מרבית הפסגות הגבוהות בנויות מגרנודיוריט שהתרומם בתקופת המיוקן.
הפסגה הגבוהה ביותר ברכס, הר ריכטהופן, הוא שריד של פקק געשי אנדזיטי.
פסגת נוקו קרגס בצפון בנויה בעיקר מתצורת פצלי פייר (Pierre Shale) המתוארכים לקרטיקון.
העתק דחיקה גדול מתחת לעמק קאוניץ' דחק את הסלעים העתיקים יותר מהפרקמבריון מעל הסלעים הצעירים יותר מהקרטיקון בצד המזרחי של הרכס.
הפסגות הדרומיות עשויות גרניט מהמיוקן, ולבסוף גנייס וצפחה מהפרקמבריון.
החל מלפני שני מיליון שנים החלו קרחונים לגלף את הפסגות המשוננות של הרי נוור סמר.
גלים חוזרים ונשנים של התקרחנות המשיכו לעצב מחדש את ההרים עד שהסתיימה התקרחנות פינדייל (Pinedale Glaciation) לפני 12,000 שנים.
הפסגות הן גושים עצומים של סלע גרניט המכוסה בצפיפות בחזזיות ירוקות וכתומות המוקפות מכל צדדיהם בדרדרת של שברי סלעים שהתפוררו בבלייה מהפסגות.
אגמים אלפיניים רבים שוכנים בינות לפסגות.
מעט עצים גדלים באזורים הגבוהים ומרביתם מעוותים בשל הרוח העזה.
ב-1879 גילו מחפשי מתכות יקרות כסף על הר שיפלר (Mount Shipler), וגרמו לבהלת כרייה קטנה.
עיירת כורים הוקמה בשם לולו סיטי (Lulu City, ).
יישובים קטנים נוספים הוקמו באזור, כולל דאצ'טאון (Dutchtown), שהוקמה גבוה בנקיק היטצ'נס (Hitchens Gulch).
האוכלוסייה תפחה לכ-5,000 כורים ובעלי עסקים שסיפקו את צורכיהם של הכורים.
עם זאת, עפרה באיכות נמוכה, יחד עם קשיי תחבורה ומחסור בכור מצרף מקומי לעבד את העפרה פעלו כנגד השגשוג.
בשלהי 1883 הסתיימה הבהלה לכסף והכורים המשיכו הלאה.
הכורים האחרונים עזבו את דאצ'טאון ב-1884. ניתן להגיע אל שרידי העיירות והמכרות באמצעות שבילי הליכה.
ב-1890 החל מיזם תעלת גרנד.
מיזם של הטיית מים באורך 26.1 קילומטרים.
פלגים ונחלים הזורמים מהפסגות הגבוהות ביותר מוטים לתוך התעלה, הזורמת דרך מעבר לה פודר ומעבירה מים עבור החקלאים שלמרגלות המזרחיים של הרי הרוקי.
התעלה הושלמה ב-1936. התעלה מטה בין 20% ל-40% ממי הנגר של הרי נוור סמר ויש לה השפעה רבה על העמק שלמרגלות ההרים.
במאי 2003 נפרץ קטע בן 30 מטרים בתעלה ועקב כך זרמו המים במורדות ולתוך הנהר קולורדו.
השיטפון הותיר אחריו צלקת נראית לעין על צלע ההר.
ב-1914 הובאו חברים בשבט האינדיאני של האראפהו לאזור בטיול שמומן על ידי מועדון הרי קולורדו (Colorado Mountain Club).
חברי השבט התבקשו להציע שמות ילידים לפסגות השונות, לאגמים ולשאר המאפיינים הגאוגרפיים באזור.
הם כינו את הרכס "ני-צ'בה-צ'יי" (Ni-chebe-chii), המתורגם ל"אף פעם לא קיץ".
המקומיים התפשרו בסופו של דבר על השם "הרי נוור סמר" עבור הרכס.
פסגות רבות ברכס נושאות שמות של סוגי עננים כדוגמת הר סירוס (Mount Cirrus – צירוס) והר קומולוס (Mount Cumulus – קומולוס).
במהלך הקיץ פוקדים מטיילים רבים ותרמילאים את הרכס, ובחורף גולשי סקי ומטיילים על נעלי שלג.
יש מעט פעילות של טיפוס הרים, אבל המסלע נוטה להתפורר והמסלולים מסוכנים.