tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כאשר נסגרו נקודות הכניסה עם הרפובליקה של קפריסין, הבקשות הועברו באמצעות מתווכים או באמצעות קונסוליות ושגרירויות קפריסין במדינות אחרות.
ישנם שבעה מעברי גבול בין צפון קפריסין לרפובליקה של קפריסין.
מאז מאי 2004 כמה תיירים עברו לטוס ישירות לרפובליקת קפריסין ואז עוברים את הקו הירוק לחופשה בצפון קפריסין.
ב-21 בספטמבר 2011, טורקיה וצפון קפריסין חתמו על הסכם גבול EEZ בניו יורק.
באוקטובר 2012 צפון קפריסין הפכה לחברה משקיפה באו"ם לשיתוף פעולה כלכלי תחת השם "מדינת קפריסין הטורקית".
הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין עומדת בארבעת התנאים הדרושים, לפי המשפט הבינלאומי, על-מנת להכיר בה כמדינה (בהתאם לתנאים שהוכרו בפרשת ניקרגואה).
עם זאת, חוסר ההכרה של הקהילה הבינלאומית בעצמאותה של צפון קפריסין נובעת בעיקרה מהדרך בה נוצרה, כאשר עשתה טורקיה שימוש בכוח בעת "מבצע אטילה" בשנת 1974, במסגרתו פלשה טורקיה לצפון קפריסין, דבר האסור בהתאם לפרק 7 למגילת האו"ם.
מצד טורקיה, הטענה היא כי הפלישה הטורקית נעשתה מתוקף סעיף 4 לאמנת ההבטחה, אשר נחתמה בין בריטניה, טורקיה ויוון בשנת 1960, הקובע כי במקרה של הפרת הסטטוס קוו רשאיות המדינות באופן עצמאי לפעול על מנת להשיבו.
מאידך, קפריסין היוונית טוענת כי המילה "פעולה" בסעיף 4 אינה מתכוונת לשימוש בכוח, כמו גם העובדה כי אמנת ההבטחה וכל אמנה אחרת, אינן יכולות לגבור על סעיף 2(4) למגילת האו"ם האוסר שימוש בכוח.
מדינות מחויבות, על פי הדין הבינלאומי המנהגי, שלא להכיר במצבים כחוקיים, אם הם נוצרו על ידי שימוש בכוח או באיום לשימוש בו, ומחויבות זו מהווה בסיס לאי-ההכרה בעצמאותה של הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין.
הרפובליקה היא המדינה שנותרה ללא הכרה במשך הזמן הרב ביותר.
עם זאת, בניגוד למקרים אחרים של חוסר הכרה, לא הוטלו סנקציות כלכליות ספציפיות על צפון קפריסין.
עמדת האו"ם בהחלטותיה לאורך זמן נוטה לצידה של ממשלת קפריסין.
דוגמה לכך היא החלטה 186 אשר התקבלה על ידי מועצת הביטחון של האו"ם בשנת 1964. בהחלטה נקבעה, בין היתר, הצעה להקמת כוח שמירת שלום שיפעל על אדמת קפריסין.
החלטה זו דרשה את הסכמתה של הרפובליקה הקפריסאית בלבד, ללא התייחסות לאוכלוסייה הטורקית באי ולעמדתה.
דוגמה נוספת היא החלטה 367, אשר התקבלה בשנת 1975, בה הביעה מועצת הביטחון צער על החלטתה החד צדדית של צפון קפריסין להקמת ישות מדינתית.
הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין אינה מדינה חברה באו"ם, והיא אינה מוכרת על ידו.
יותר מכך, בתאריך ה-17 בנובמבר 1983, הגיב מזכ"ל האו"ם להכרזת הרשויות הטורקיות בקפריסין לעצמאות בחלקה הצפוני של האי.
המזכ"ל גינה את ההכרזה, הצהיר כי אינה חוקית בעיני המשפט הבינלאומי ובעיני האו"ם ודרש את הסרתה המידית.
המזכ"ל קרא להמשך משימתם של כוחות שמירת השלום בקפריסין, אשר תפקידם לשמור על השקט באי ולפעול למניעת הסלמת המצב, זאת במטרה להביא בהקדם האפשרי להתקדמות אל עבר הסכם קבוע ויציב בין הצדדים באי הקפריסאי.
בתאריך ה-18 בנובמבר 1983, נתקבלה החלטה 541 של מועצת הביטחון, בעקבות הכרזתה הרשמית של הרפובליקה הטורקית בצפון קפריסין כמדינה עצמאית בחלקו הצפוני של האי קפריסין, ובהמשך להצהרת מזכ"ל האו"ם מתאריך ה-17 בנובמבר 1983. הניסיון ליצור את "הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין" איננו תקף ואף מחמיר את המצב בקפריסין.
המועצה אשררה את המשך תמיכתה בכוחות שמירת השלום של האו"ם בקפריסין, תוך ההבנה כי הכוחות מהווים בסיס לשמירה על הסדר והשקט באזור, כבסיס לפתרון הבעיה באי.
כמו כן, בהחלטה קראה לכל המדינות לכבד את העליונות, העצמאות והשלמות הטריטוריאלית של מדינת קפריסין, ולאי הכרה באף ישות מדינתית פרט לרפובליקה של קפריסין.
בנוסף, פנתה בדרישה לאי התערבות מצד מדינות העולם ושתי הקהילות בקפריסין להימנעות מכל פעולה העשויה להחריף את המצב באזור.
ההחלטה התקבלה ברוב של 13 קולות, עם התנגדות מצד פקיסטן והימנעותה של ירדן.
האיחוד האירופי, כמו מרבית מדינות העולם, אינו מכיר באופן רשמי בעצמאותה של הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין.
עם זאת, בשנת 2004 אישר האיחוד את קבלת הצד הקפריסאי-יווני כמדינה חברה בארגון, על אף שלא הושג הסכם איחוד בין תושבי האי.
פרשת לואיזדיו (Loizidou) אשר נדון ב-ECHR –
עניין זה נדון בבית הדין האירופי לזכויות אדם כאשר הגב' לויזדיו תבעה את טורקיה על מניעת גישה לנכסיה הממוקמים בצד הטורקי באי הקפריסאי, על ידי הצבא הטורקי בתקופה שלאחר הפלישה הטורקית.
בעניין זה נקבע כי לאור חוסר ההכרה של הקהילה הבינלאומית בקיומה של הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין, לא ניתן להכיר גם בהחלטותיה של הרפובליקה ועל כן אין לתפיסתה של השטח, ולאחיזתה בו, כל תוקף חוקי.
בשל כך, קבע בית הדין כי הנכסים של הגב' לויזדיו נותרים בבעלותה ויש לאפשר לה גישה אליהם.
כמו כן, קבע בית הדין פיצויים לגב' לויזדיו אשר שולמו לה על ידי ממשלת טורקיה, תוך שהודגש כי הפיצוי לא ניתן במקום השטח, אלא כפיצוי על עוגמת הנפש ומשך הזמן שעבר בו נמנעה גישתה לשטחה.
עמדת הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי
הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין השתתפה לראשונה במעמד מדינה "אורחת", באספה שהתקיימה בשנת 1975, לאחר ייסודה של הפדרציה הטורקית של צפון קפריסין, ומאז משתתפת באופן סדיר באספות שרי החוץ של הארגון, ומשנת 1981 גם באספות הכלליות.
ההחלטה הראשונה שאומצה על ידי הארגון בעניין קפריסין משנת 1976, קבעה כי הארגון יתמוך בזכותה של קפריסין הטורקית להישמע בכל פורום בינלאומי אשר דן בעניין הסכסוך באי הקפריסאי.
באספה ה-20, שהתקיימה באוגוסט 1991 באיסטנבול, נקבע כי הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין תהיה מדינה משקיפה ותיקח חלק יותר פעיל בפעולותיו של הארגון.
יחסי חוץ עם מדינות ספציפיות
ככלל ניתן לראות שיחסן של מדינות לעניין עצמאותה של הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין, ומדינת קפריסין, שואבת עצמה ממערכות היחסים של המדינות השונות עם טורקיה ויוון.
יחסה של רוסיה (או בעבר: ברית המועצות) לחלקה הטורקי של קפריסין השתנה בתקופות שונות בהתאם לשינויים שחלו הן במישור הבינלאומי והן במישור הפוליטיקה הפנימית במדינה.
בתקופת המלחמה הקרה, ברית המועצות ראתה באי קפריסין כלי אסטרטגי בעזרתו שאפה לנטרל את שליטת נאט"ו באזור (בה היו חברות יוון וטורקיה), זאת על ידי עידוד לאיחוד האי לכדי מדינה אחת, הפועלת בשיתוף פעולה עם הגוש הסובייטי.
לאחר הכרזת צפון קפריסין על הקמתה של "הפדרציה הטורקית של צפון קפריסין", הצהירה ברית המועצות כי היא מכירה בשלטון הקפריסאי-יווני כשלטון הלגיטימי באי ותמכה בהצעת האו"ם ליצירת ועידה שמטרתה משא ומתן בין הצדדים.
לאחר התפרקות ברית המועצות, והקמתה של רוסיה, שמרה המדינה על קו אחיד בתמיכתה בקפריסין כמאוחדת, בהתאם לתפיסה הקפריסאית-יוונית.
נטען כי האינטרס המובהק של רוסיה להכרה בשלטונות היוונים באי מקורו בקשרי המסחר הענפים של רוסיה עם קפריסין הדרומית באותה התקופה.
עם התחממות מערכת היחסים בין רוסיה לבין טורקיה בשנות ה-2000, פתחה רוסיה נציגות דיפלומטית בצפון קפריסין.
ניתן לראות כי בכל הנוגע ליחסי רוסיה כלפי קפריסין הטורקית, ישנו משקל רב ליחסים בין רוסיה לבין טורקיה, כאשר ככל שהיחסים חמים יותר, כך נוטה רוסיה יותר כלפי קפריסין הטורקית, ולהפך.
עם זאת, רוסיה לא הכירה באופן רשמי בעצמאותה של הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין.
בינואר 2024 השר גדעון סער אמר כי ישראל צריכה לשקול הגשת תלונה לבית הדין הבין-לאומי בהאג נגד טורקיה על כיבוש צפון קפריסין וטיהורה האתני.
פיקוד כוחות הביטחון מורכב מכוח 8,000 חיילים המורכבים בעיקר מגברים טורקיים-קפריסאים המגויסים בגילאי 18–40. ישנו גם כוח מילואים נוסף המורכב מכ-10,000 קו ראשון ו-16,000 קו שני – חיילים שהתגייסו עד גיל 50. פיקוד כוחות הביטחון תלוי מאוד בבעלות בריתו הטורקית של האי, שממנה הוא שואב חלק גדול מחיל הקצינים שלו.
הוא מובל על ידי תא"ל שנשאב מהצבא הטורקי.
הצבא פועל כיחידה המופקדת בעיקר על הגנה על גבול צפון קפריסין מפני פלישות קפריסאיות יווניות ושמירה על ביטחון פנים בצפון קפריסין.
בנוסף, כוחות הצבא הטורקי היבשתיים מחזיקים את כוח השלום הטורקי בקפריסין המורכב מכ-30,000–40,000 בשתי אוגדות: ה-28 וה-39. כוח זה מצויד במספר לא מבוטל של טנקים מסוג M48 Patton מתוצרת ארצות הברית וכלי נשק ארטילריים.
גם לחיל האוויר הטורקי, הצי הטורקי ומשמר החופים הטורקי יש נוכחות בצפון קפריסין.
אף שהוא באופן רשמי חלק מהצבא הטורקי הרביעי, שבסיסו באיזמיר, מפקד כוח השלום הטורקי בקפריסין מדווח ישירות לסגל הכללי הטורקי באנקרה, בשל המצב הרגיש בקפריסין.
כוח השלום הטורקי של קפריסין נפרס בעיקר לאורך הקו הירוק ובמקומות שבהם עלולים להתרחש נחיתות אמפיביות עוינות.
נוכחותו של צבא טורקיה בקפריסין שנויה במחלוקת רבה, לאחר שהוקעה ככוח כיבוש על ידי הרפובליקה של קפריסין והקהילה הבינלאומית.
מספר החלטות של מועצת הביטחון של האו"ם קראו לכוחות הטורקיים לסגת.
מחקרים כלכליים מצאו כי לנוכחות הצבאית בצפון קפריסין השפעה מובהקת על הצמיחה הכלכלית.
75 ק"מ מצפון שוכנת טורקיה, סוריה שוכנת 97 ק"מ מזרח.
קו החוף של צפון קפריסין כולל שני מפרצים: מפרץ מורפו ומפרץ פמגוסטה, ויש ארבע מפרציות: קייפ אפוסטולוס אנדראס, קייפ קורמקיטיס, קייפ זייטין וכף קאסה, כאשר קייפ אפוסטולוס אנדראס הוא נקודת הקצה של חצי האי קרפאז.
רכס ההרים קירניה הצר שוכן לאורך קו החוף הצפוני, והנקודה הגבוהה ביותר בצפון קפריסין, הר סלווילי, שוכן רכס הרים זה בגובה של 1,024 מטר (3,360 רגל).
מישור מסוריה, המשתרע מרובע גוזליורט עד קו החוף המזרחי הוא נוף מכונן נוסף.
מישורי מסוריה מורכבים משדות פשוטים וגבעות קטנות, וחוצים אותם כמה נחלים עונתיים.
החלק המזרחי של המישור משמש לחקלאות יבשה, כמו גידול חיטה ושעורה, ולכן הם בעיקר ירוקים בחורף ובאביב, בעוד שבקיץ הופכים לצהובים וחומים.
56.7% מהאדמות בצפון קפריסין מוקדשות לחקלאות.
בשנת 1994 הוטל האמברגו על צפון קפריסין.
כלכלת צפון קפריסין נשלטת על ידי מגזר שירותים (69% מהתמ"ג בשנת 2007) הכולל את המגזר הציבורי, מסחר, תיירות וחינוך.
ההכנסות שצבר מגזר החינוך בשנת 2011 היו 400 מיליון דולר.
התעשייה תורמת 22% מהתמ"ג והחקלאות 9%.
הכלכלה של צפון קפריסין מבוססת על גישת שוק חופשי.
ההתפתחות הכלכלית מושפעת לרעה מהבעיה המתמשכת בקפריסין.
צפון קפריסין נמצאת תחת אמברגו בינלאומי שכן הרפובליקה של קפריסין, כרשות מוכרת בינלאומית, הכריזה על שדות תעופה ונמלים באזור שלא בשליטתה האפקטיבית סגורה.
כל המדינות החברות באו"ם מלבד טורקיה מכבדות את סגירת הנמלים ושדות התעופה.
כתוצאה מכך, צפון קפריסין תלויה מאוד בתמיכה הכלכלית הטורקית והיא עדיין תלויה בהעברות כספיות מממשלת טורקיה.
בצפון קפריסין נעשה שימוש בלירה הטורקית כמטבע הרשמי והמקשר בין כלכלתה לבין זו של טורקיה.
מאז שהרפובליקה של קפריסין הצטרפה לאירו ותנועת העמים בין הצפון לדרום הפכה חופשית יותר, האירו נמצא גם הוא בתפוצה רחבה.
הייצוא והיבוא צריכים לעבור דרך טורקיה; בעוד האיחוד האירופי הבטיח לפתוח את הנמלים לאחר תוכנית אנאן, דבר זה נחסם על ידי הרפובליקה של קפריסין וייצוא דרומה, אם כי מבחינה טכנית אפשרי, נותר בלתי מעשי.
קצב הצמיחה הריאלי בשנת 2007 נאמד בכ-2%.
צמיחה זו הגיעה בעקבות היציבות היחסית של הלירה הטורקית והתנופה בענפי החינוך והבנייה.
הצמיחה נמשכה לאורך שנות 2010, עם שיעורי צמיחה ריאלי של 3.7%, 3.9%, 1.8% ו-1.1% בהתאמה בשנים 2010–2013. שיעור האבטלה ירד במהלך שנות ה-2010 ועמד על 8.3% בשנת 2014. בשנת 2011 מכרה צפון קפריסין חשמל לרפובליקת קפריסין בעקבות פיצוץ בדרום האי שהשפיע על תחנת כוח גדולה.
פרויקט אספקת המים בצפון קפריסין, שהושלם בשנת 2015, מיועד לספק מים לשתייה והשקיה מדרום טורקיה דרך צינור מתחת לים התיכון.
שיחות טלפון בינלאומיות מנותבות באמצעות קוד חיוג טורקי (+90 392) מכיוון שלצפון קפריסין אין קוד מדינה משלה או קידומת ITU רשמית.
בדומה לטלפון, אין לצפון קפריסין תחום אינטרנט משל עצמה והיא נמצאת תחת התחום הטורקי ברמה השנייה.
טיפול בפריטי דואר נעשה דרך מרסין 10, טורקיה, שכן איחוד הדואר האוניברסלי אינו מכיר בצפון קפריסין כישות נפרדת.
מפעילי רדיו חובבים משתמשים לפעמים בגלי רדיו לשידור לציבור אך אין להם כל אפשרות לפרסום או כל אשראי תפעולי אחר.
בעוד שפרויקטי נדל"ן מוקמים בצפון קפריסין, הרי שהחוק בקפריסין אוסר על מכירת נדל"ן ללא אישור בעלי הנכס שגורשו מאז הכיבוש הטורקי.
ב-2025 איש עסקים ישראלי הורשע בעבירות אלו בקפריסין ונידון ל-5 שנות מאסר.
רוב הקפריסאים הטורקיים (99%) הם מוסלמים סונים.
צפון קפריסין היא מדינה חילונית.
אלכוהול נצרך לעיתים קרובות בתוך הקהילה.
הנשים הקפריסאיות-טורקיות בדרך כלל אינן מכסות את ראשן בחיג'אב.
כמה מסורות מוסלמיות עדיין ממלאות תפקיד בקהילה, לדוגמה, בהתאם לאמונות האסלאם, הזכרים הצפון קפריסים בדרך כלל כן נימולים.
בצפון קפריסין קהילה יהודית קטנה המונה עשרות משפחות והרב חיים הלל אזימאוו משמש כרב הראשי של הקהילה ושליח חב"ד במדינה מאז 2008.
מערכת החינוך בצפון קפריסין מורכבת מחינוך קדם-יסודי, חינוך יסודי, השכלה תיכונית והשכלה גבוהה.
חמש שנות לימוד יסודי חובה.
מועצת ההסמכה והתיאום של הערכת תכנון השכלה גבוהה (YÖDAK) של צפון קפריסין היא חברה ברשת הבינלאומית לסוכנויות אבטחת איכות בחינוך הגבוה (INQAAHE).
בשנת 2013 היו 63,765 סטודנטים מאוניברסיטאות מ-114 מדינות בתשע אוניברסיטאות בצפון קפריסין.
בשנת 2014 מספר הסטודנטים עלה ל-70,004, (15,210 קפריסאים טורקיים; 36,148 מטורקיה; 18,646 סטודנטים בינלאומיים): אוניברסיטת מזרח (NEU), האוניברסיטה האמריקאית גירן, האוניברסיטה הטכנית של המזרח התיכון-TRNC, האוניברסיטה האירופית של לפקה, האוניברסיטה הבינלאומית בקפריסין, האוניברסיטה המזרח-תיכונית (EMU), האוניברסיטה הטכנית של איסטנבול-TRNC, אוניברסיטת קרפזיה הים-תיכונית ואוניברסיטת קירניה.
כולם הוקמו מאז 1974. EMU היא אוניברסיטה מוכרת בינלאומית מוסד להשכלה גבוהה עם יותר מ-1,000 חברי סגל מ-35 מדינות.
15,000 סטודנטים ב-EMU המייצגים 68 לאומים.
8 האוניברסיטאות אושרו על ידי מועצת ההשכלה הגבוהה בטורקיה.
האוניברסיטה המזרח תיכונית ואוניברסיטת המזרח הקרוב הן חברות מלאות באיגוד האוניברסיטה האירופית.
EMU חברה מן המניין בקהילה של אוניברסיטאות ים תיכוניות, אוניברסיטאות הפדרציה של העולם האסלאמי, האיגוד הבינלאומי לאוניברסיטאות והמועצה הבינלאומית לעמותות עיצוב גרפי שדורגה כאוניברסיטה הטובה ביותר באי ובין 500 המובילים באירופה.
אוניברסיטת גירן האמריקאית, בעיר החוף הצפונית קירניה, פתחה קמפוס בקנטרברי, בריטניה בשנת 2009 והוסמכה על ידי מועצת ההסמכה הבריטית בשנת 2010.
צפון קפריסין משתתפת באופן קבוע בתחרות הרובוקאפ הבינלאומית והגיעה למקום ה-14 מתוך 20 בשנת 2013. במדינה יש מחשבי-על שאיתם היא משתתפת בניסויים של CERN שהובילו לגילוי בוסון היגס.
צפון קפריסין היא בין המדינות המשתתפות ב-Solar Challenge של כלי רכב המונעים סולאריים בדרום אפריקה משנת 2014.
על אף אי ההכרה ברפובליקה הטורקית של צפון קפריסין כמדינה, ניתן לראות כי זו מנהלת מסחר עם מדינות שונות ואף נהנית מתיירות נכנסת.
התיירות נחשבת לאחת ההכנסות העיקריות של כלכלת צפון קפריסין.
המדינה קיבלה למעלה מ-1.1 מיליון תיירים בשנת 2012, כאשר מלונות ומסעדות הניבו הכנסה של 328 מיליון דולר והיוו 8.5% מהתמ"ג.
מקומות לינה וקייטרינג יצרו באותה שנה יותר מ-10,000 משרות.
קירניה נחשבת לבירת התיירות בצפון קפריסין עם שלל המלונות, מתקני בילוי, חיי לילה תוססים ואזורי קניות.
בשנת 2012 62.7% מהמבקרים בצפון קפריסין שהו במחוז גירן במהלך ביקורם.
מתוך 145 המלונות בצפון קפריסין, 99 היו במחוז גירן בשנת 2013. באופן טבעי, צפון קפריסין היוותה אטרקציה לחופשות חוף, בין השאר בזכות המוניטין שלה כאזור לא ממוסחר, האקלים המתון, ההיסטוריה העשירה והטבע שלה הנחשבים כמקורות משיכה.
מגזר משמעותי של תיירות אקולוגית פותח בצפון קפריסין, כאשר התיירים מבקרים בו לצפייה בציפורים, אופניים, הליכה וצפייה בפרחים בטבע.
צפון קפריסין זוכה לשבחים בשל בטיחותה היחסית, במיוחד על חצי האי קרפאז.
חצי האי מארח את התיירות בבפרה, בו נבנו ארבעה מלונות מפוארים וגדולים עד 2014, מספר מתקנים ופסטיבלים קבועים המדגישים את איכויותיו ומציגים מסורות מקומיות, פארק טבעי מרוחק, טירת קנטרה המושכת אליה מבקרים ומרינה שנבנתה לארח יאכטות וסירות בינלאומיות יחד עם מתקנים גדולים.
תיירות הקזינו גם הפכה להיות תרומה משמעותית לכלכלה בצפון קפריסין כאשר נפתחו לראשונה בשנות התשעים ומאז הפכו פופולריים מאוד בקרב מבקרים מטורקיה וקפריסין היוונית.
דבר זה הוביל להשקעות ענק בענף בתי הקזינו.
עם זאת, נמתחה ביקורת על המגזר בגלל טענות על היעדר היתרונות שלו לבעלי העסקים הקטנים והבינוניים.
נמל התעופה הבינלאומי ארג'ן משמש כנמל הכניסה הראשי לצפון קפריסין.
הובלה אווירית היא נתיב כניסה מרכזי לצפון קפריסין.
במדינה שוכנים שני שדות תעופה, שדה התעופה הבינלאומי ארקאן ושדה התעופה גסיטקאל.
שדה התעופה של ארקאן עבר שיפוץ חשוב בשנות ה-2010 שהגדיל מאוד את תנועת הנוסעים שלו, השדה שימש 1.76 מיליון נוסעים בשבעת החודשים הראשונים של 2014 בלבד.
טיסות ללא הפסקה זמינות רק ממספר נקודות בטורקיה דרך מספר מובילים טורקיים, טיסות שכר ישירות וטיסות ישירות ממדינות אחרות, אך עם עצירות חובה בטורקיה.
600 טיסות שכר נקבעו לשנת 2013. היעדים המתוזמנים כוללים ערים כמו לונדון ומנצ'סטר ואילו יעדי טיסות שכר כוללות ערים כמו ברלין ולובליאנה.
טיסות ישירות לצפון קפריסין ותעבורת הסחר דרך נמלי צפון קפריסין מוגבלות כחלק מהאמברגו בנמליה.
שדות התעופה Geçitkale ו-Ercan מוכרים רק כנמלי כניסה חוקיים על ידי טורקיה ואזרבייג'ן.
טיסות שכר ישירות בין פולין לצפון קפריסין החלו ב־20 ביוני 2011. נמלי הים בפמגוסטה וקירניה הוכרזו סגורים לכל ספנות על ידי הרפובליקה של קפריסין מאז 1974. בהסכמה בין צפון קפריסין לסוריה, היה סיור ספינות בין פמגוסטה ללטקיה, סוריה לפני פרוץ מלחמת האזרחים הסורית.
מאז פתיחת הקו הירוק מורשים תושבי קפריסין הטורקית לסחור דרך נמלים המוכרים על ידי הרפובליקה של קפריסין.
עם היעדר רכבות, הכבישים המהירים של המדינה משמשים לתחבורה בין ערים מרכזיות.
במאה ה-21 שודרגו הכבישים המהירים לכבישים כפולים, כאשר חלק מהכבישים באזור קרפאז שודרגו בשנת 2015. בצפון קפריסין יש כ-7,000 ק"מ של כבישים, כששני שלישים מהכבישים הללו הן דרכים סלולות.
פיתוחים אחרונים כללו הקמת כביש חוף הצפון כתמריץ עיקרי להתפתחות כלכלית.
החורף בצפון קפריסין קריר וגשום, במיוחד בין דצמבר לפברואר עם 60% מכמות הגשם השנתית.
גשמים אלה מייצרים נחלי חורף הממלאים את מרבית הנהרות, אשר בדרך כלל מתייבשים ככל שמתקדמת השנה.
שלג ידוע כי נופל על רכס הרי קירניה אך לעיתים רחוקות במקומות אחרים למרות טמפרטורות לילה נמוכות.
האי מאופיין במזג אוויר לא יציב, סופות עזות מדי פעם רוח מערבית.
הקיץ חם ויבש מספיק כדי להפוך אדמות ירוקות על האי לחומות.
חלקים מהאי חווים את "פויראז", שהיא רוח צפונית-מערבית, או הסירוקו, רוח מאפריקה, שהיא יבשה ומאובקת.
אחרי הקיץ מגיע סתיו קצר וסוער.
תנאי האקלים באי משתנים לפי גורמים גאוגרפיים.
מישור מסוריה, מנותק מרוחות הקיץ ומרוב לחות הים, עשוי להגיע לשיאי טמפרטורה של 40 עד 45 מעלות צלזיוס.
הלחות עולה בחצי האי קרפז.
לחות וטמפרטורת המים, 16 עד 28 מעלות צלזיוס, משתלבים כדי לייצב את מזג האוויר החופי.
צפורה לסקוב (1905 – 29 ביולי 1989) הייתה אשת ציבור וחברת הכנסת שהשתייכה לשמאל הציוני במפלגות אחדות העבודה - פועלי ציון ומפ"ם.
לסקוב נולדה באוקראינה, בת לרבקה (לבית גרויס) ופייביש מורדרור.
ב-1926 סיימה לימודים כאחות ואת בעלה, דוד לסקוב, הכירה באחת מנסיעותיו בשליחות מכבי.
לאחר שריצו עונש הצליחו לעבור את הגבול לסין והגיעו לעיר חרבין.
בשנת 1928, לאחר שידידים מהארץ ארגנו להם סרטיפיקטים, עלה הזוג לארץ ישראל.
היא הייתה פעילה ב"ארגון האחיות" וב"ארגון אמהות עובדות".
ב-1932 הייתה ממקימות התחנות הראשונות של "לאם ולילד", אשר כונו מאוחר יותר בכינוי העממי טיפת חלב, בחדרה ובחיפה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, כאשר בעלה דוד לסקוב (לימים תא"ל בצה"ל) שירת בצבא הבריטי, הייתה בין מקימי "ארגון נשות החיילים".
ב-1948 התמנתה למפקחת המחוז הצפוני מטעם קופת חולים כללית.
כשהתפצלה אחדות העבודה ממפ"ם, נבחרה לכנסת ה-3 (1955) ברשימת אחדות העבודה אך ויתרה על מקומה עוד לפני שהצהירה אמונים ובמקומה נכנס לכנסת נחום ניר.
במהלך שנות החמישים הייתה ממקימי מוסד לילדי חיילים בכפר יחזקאל והמעון לילדי חיילים בחיפה על שם שבתי לוי.
במהלך שנות השישים פתחה את המרפאה הקהילתית הראשונה לטיפול במשפחה.
צפורה לסקוב נפטרה ב-1989 בחיפה, חודשים ספורים לאחר פטירת בעלה.
היא נטמנה לצידו בבית הקברות שדה יהושע בחיפה.
לזוג נולדו שני ילדים: פרופסור ראובן לסקוב, רופא ובעל עיטור המופת, והשופטת יהודית צור לימים סגנית נשיא בית המשפט המחוזי בירושלים.
בשכונת רמת גולדה בחיפה נקרא גן ציבורי לזכר בני הזוג לסקוב - "גן צפורה ודוד".
צִפֹּרָה היא דמות מקראית, בתו של רעואל (יתרו) כהן ממדין.
ציפורה היא אשתו של משה רבנו.
לצפורה ומשה נולדו שני בנים: גרשם ואליעזר.
היא מוזכרת במקרא פעמים בודדות בלבד, אולם חכמי ישראל ייחדו לה מדרשים שונים שהרחיבו על דמותה.
צפורה נולדה לרעואל, כהן דת מדייני.
כשמשה ברח ממצרים למדין, הוא פגש את ציפורה ואחיותיה בעת שרעו את צאן אביהן וניסו להשקות אותו.
הן הותקפו על ידי רועים, ומשה הציל אותן מידיהם.
על פי מדרש רבה, "רצה צפורה אחריו [אחרי משה] והביאה אותו.
על פי מדרש פתרון תורה (פרשת שמות) שמה האמיתי הוא פניני וכונתה ציפורה כי הייתה כרוכה אחרי משה כצפור.
על פי ילקוט שמעוני, יתרו גילה שמשה הוא נמלט מפרעה, ועל כן כלא אותו במשך עשר שנים, וצפורה הביאה לו בחשאי לחם ומים.
מדרש אחר בשם "מדרש השכם" מתאר את נישואיהם כמין סיפור אהבה, וכותב שצפורה תבעה מאביה שישיאה למשה.
סיפור נוסף מובא במכילתא על פיו: .
על פי חלק מהמפרשים היא הייתה צעירה מאוד בעת נישואיה.
על פי השל"ה היא הייתה גלגול של הבל.
שני בניה של צפורה הם גרשום ואליעזר.
באופן יוצא דופן, התנ"ך משייך אותם לאמם צפורה ולא לאביהם משה: "וייקח יתרו את צפורה אשת משה...ואת שני בניה" (שמות יח ג-ד), "..ואשתך ושני בניה עמה" (שם, ו).
השיוך של הבנים לאמם נעשה גם על ידי המספר וגם בציטוט ישיר מדברי יתרו, דבר שלא היה נפוץ במקרא, כי הבנים תמיד משויכים לאב המשפחה ויורשים אותו ואת מעמדו.
ייתכן שיש כאן רמז מטרים להדחה שלהם מאוחר יותר מן הכהונה הגדולה.
הטקסט מספר מעט מאוד על בניה של צפורה, לעומת ההרחבה בספור על בניו של אהרון וצאצאיהם.
שמו של גרשום מופיע ברמז בספור ההתנחלות של שבט דן בצפון כמי שבנו (הנער) היה הכהן בביתו של מיכה (שופטים יז, ז) ואחרי כן כהן לשבט דן בצפון 'עד גלות הארץ' (שופטים יח, ל).
הטקסט מדבר על גלות ממלכת ישראל (ב-722 לפני הספירה) אבל מחבר לכאן גם את פרשת עלי בשילה, שהתרחשה מאות שנים קודם לכן.
הקישור הזה מרמז שגם עלי היה מצאצאי משה ועם חורבן שילה נחלש גם מעמד הכהונה של צאצאיה של צפורה.
כאשר משה הולך בציווי ה' להראות אותות ומופתים לפני פרעה כדי שיוציא את עם ישראל ממצרים, בא מלאך בכוונה להרוג אותו.
פירוש הדברים: כאשר משה היה בדרך, לעת לילה במקום לינתו (מלון הוא מקום הלינה), בא מלאך ורצה להמיתו ("לפי שלא מל את אליעזר בנו, ועל שנתרשל נענש עונש מיתה").
מסביר רש"י באיזה אופן המלאך רצה להורגו: "והיה המלאך נעשה כמין נחש, ובולעו מראשו ועד ירכיו, וחוזר ובולעו מרגליו ועד אותו מקום, הבינה ציפורה שבשביל המילה הוא".
ציפורה חתכה את עורלת בנה אליעזר והשליכה אותה לרגליו של משה ("ותגע לרגליו").
מיד לאחר מכן עזב המלאך את משה.
המלבי"ם מפרש: "חתן דמים אתה לי - "באשר בית יתרו היו אצטגנינים, חשבו שמה שישראל מלים את עצמם הוא מפני ששולט עליהם כוכב מאדים, ועל ידי דם המילה ישכך חמת הכוכב הרע הזה...
ובאשר משה הרג את המצרי חשבה מפני שנולד במזל מאדים...
ורצתה לבטל זה על ידי דם המילה, ואמרה חתן דמים אתה לי, רוצה לומר שאתה מחותן לי ואתה מחותן גם כן לכוכב של דם, ורצתה לבטל הוראת הכוכב שהוא מחותן אליו".
- מכאן ניתן ללמוד כי משה שילח את צפורה לתקופה מסוימת.
בתקופה זו היא חזרה אל אביה יתרו במדיין.
מאוחר יותר כאשר בני ישראל מגיעים להר סיני, מצטרף אליהם יתרו ומביא עמו את צפורה וילדיה.
הטקסט לא מספר על תגובתו של משה לחזרתה אליו.
השתיקה הזאת תופיע שוב כאשר אחותו מרים מדברת בזלזול על אשתו ומשה לא יוצא להגנתה.
דווקא האל הוא שנוקט פעולה ומעניש את מרים.
במדרשים מובא שמשה גירש את ציפורה כדת וכדין.
הסיבה לכך מובאת אצל רש"י.
כאשר משה חזר למצרים כדי לגאול את עמו, הוא נפגש בדרך באחיו אהרן שמבקר אותו על כך שהביא עמו אשה וילדים שעלולים להסתכן במצרים, ומשכנע אותו לשלחם חזרה למדין.
בספר העמק דבר נכתב: "אחר שלוחיה - עדיין דבקה דעתה בו, אף על פי שהייתה כמגורשת."
מרים מתלוננת באוזני אהרן על אודות האישה ה"כושית" אשר לקח משה, כלומר אודות שנתגרש ממנה אחר מתן תורה.
על פי הפירוש המקובל האישה הכושית היא צפורה.
ר' אברהם אבן עזרא מפרש את הדברים כפשוטם ואומר כך: .
מקום קבורת צפורה אינו נזכר בתנ"ך, אך על פי מסורת יהודית מאוחרת (כ-2500 שנה אחרי מותה) המופיעה לראשונה בספר המסע 'תוצאות ארץ ישראל', צפורה קבורה לצד יוכבד ומרים בטבריה.
על פי ספר התמונה ופירושו הנלווה, צפורה נקברה במערת המכפלה שבחברון, לצד משה.
צפורה היא אחת הדמויות במחזה "יציאת מצרים" מאת יחזקאל הטראגיקן, מחזאי יהודי שחי באלכסנדריה במאה השנייה לפני הספירה.
המחזה לא שרד ברובו, אולם שני קטעים שבהם מופיעה צפורה שרדו.
בקטע הראשון מתארת צפורה למשה את ארצה, המכונה "לוב": בקטע אחר מתוארת צפורה משוחחת עם דמות לא מזוהה בשם כּוּשׁ ואומרת לו: .
סביר להניח שכוש הוא אחיה של צפורה המכונה כאמור "אשה כושית" צפורה עצמה אומרת למשה: כמו כן ייתכן שהשימוש במילה "הזר" כלפי משה לאורך המחזה, מעידה על חוסר שביעות רצון של ציפורה מהנישואים.
מקור שמה של חברת הקוסמטיקה "ספורה" (Sephora) הוא הלחם בין שמה של ציפורה לבין המילה היוונית "sephos", שמשמעה "יופי".
דמותה של ציפורה הופיעה במספר עיבודים קולנועיים לסיפורו של משה, ביניהם בסרט "עשרת הדיברות" בגילומה של איבון דה קרלו, בסרט "נסיך מצרים" בדיבובה של מישל פייפר, ובסרט "אקסודוס: אלים ומלכים" בגילומה של מריה ולוורדה.
צפון תימן הוא כינוי לישות המדינית הרפובליקה הערבית התימנית שהתקיימה בין השנים 1962–1990 וזו שקדמה לה - "הממלכה המותוואכלית התימנית" (ערבית: المملكة المتوكلية اليمنية), שהתקיימה בין השנים 1918–1962. שתיהן היו טריטוריה ריבונית במערב תימן המודרנית, בחלקו הדרומי-מערבי של חצי האי ערב.
אף מדינה מעולם לא כונתה בשם "צפון תימן".
את המונח טבעו ב-1967, עת הפדרציה של דרום חצי האי ערב זכתה בעצמאות מהרפובליקה העממית של תימן.
עד אז, שתי המדינות כונו בשם "תימן".
העובדה שתימן הייתה מחולקת לשתי ישויות מדיניות נפרדות העלתה את הצורך להפריד בין חלקה הדרומי של תימן (דרום תימן), שנקרא גם "תימן – עדן" לבין חלקה הצפוני (צפון תימן) שנקרא גם "תימן – צנעא", על שם ערי הבירה של השתיים.
תימן נכבשה על ידי כוחות האסלאם במאה השביעית, והשתייכה לח'ליפות ראשידון ולאחר מכן לח'ליפות אומיה.
עם התפוררות בית עבאס והתמוטטות השלטון המרכזי בח'ליפות, השתלטו על האזור אימאמים מזרם הזיידים, ובנו מערכת שלטונית שהחזיקה מעמד עד ימי העות'מאנים, שכבשו אותה לתקופה קצרה במאה ה-16, ומאוחר יותר שוב, במאה ה-19. החל מהמאה ה-11, נשלטה הטריטוריה בצפון תימן על ידי ח'ליפים סונים ממצרים.
האימפריה העות'מאנית היא ששלטה בצפון תימן במשך רובה של המאה ה-19, בעוד דרום תימן נשלטה על ידי הבריטים מ-1832. מאוחר יותר כרתו הבריטים בריתות הגנה בינם לבין שליטים המקומיים.
בעקבות תבוסתה של האימפריה העות'מאנית במלחמת העולם הראשונה, זכתה ב-1918 צפון תימן (אז "הממלכה המותווכלית של תימן") בעצמאות ללא אלימות.
האימאם מוחמד אל-בדר, מלך צפון תימן, הודח בהפיכה צבאית ב-26 בספטמבר 1962 (שנחשב כחג לאומי בתימן ונקרא "יום המהפכה") על ידי מורדים מקומיים שנעזרו לשם כך בצבא המצרי, שנשאר באזור עד פינויו ב-1967. נסיונותיהם של המלוכנים לחזור ולתפוס את השלטון עלו בתוהו.
ב-22 במאי 1990, לאחר כ-20 שנות עוינות, אוחדו שתי המדינות.
צפון תימן, שהייתה רפובליקה, התאחדה עם דרום תימן, ששלטונה הושתת על עקרונות הקומוניזם לכדי רפובליקה ערבית מאוחדת – תימן.
צפון תל אביב, בהתייחסות לצפון העיר תל אביב, הוא מושג בעל פרשנויות שונות, הן כמושג גאוגרפי והן כחברתי, אשר גם השתנה לאורך ההיסטוריה:
בשנות ה-30 של המאה ה-20, כאשר תל אביב התרחבה צפונה במסגרת תוכנית גדס צפון העיר היה האזור המכונה כיום "רובע מרכז העיר" המוגדר כשטח שמצפון לשדרות בן ציון ועד שדרות בן-גוריון (שדרות קק"ל דאז).
אזור זה יושב על ידי אוכלוסייה בורגנית אמידה יותר שהגיעה בעליות הרביעית והחמישית כמו גם הרצועה המקבילה לים שלאורך צפון הרחובות בן-יהודה ודיזנגוף שיושבו בהדרגה.
העיר המשיכה להתפתח מאוחר יותר גם עד נחל הירקון.
כל אזור זה זכה לכינוי "צפון העיר" ומאוחר יותר "הצפון הישן".
שכונת "הצפון הישן" מוגדרת כיום כגוש שבין שדרות בן-גוריון ורחוב הירקון וממערב לרחוב אבן גבירול.
"הצפון החדש" הוא כינויו של האזור שממזרח לאבן גבירול, בין שדרות שאול המלך והירקון.
שכונות עבר הירקון הן השכונות הצפוניות ביותר בעיר ובאופן יחסי חדשות יותר אף על פי שחלקן החלו להיבנות כבר בשנות ה-50. המושג "צפון תל אביב" יכול להתייחס גם לשכונות אלה אולם "הצפון החדש" מתייחס לגוש הדרומי יותר כאמור.
החלוקה האדמיניסטרטיבית של העירייה מגדירה את "רובע הצפון הישן" (רובע 3) כשטח שבין נחל הירקון בצפון ועד רחוב ארלוזורוב בדרום, ומרחוב אבן גבירול במזרח ועד הים התיכון במערב.
מקור שמו של האזור באבחנה בינו לבין הצפון הישן של תל אביב, המשתרע מצידו המערבי של רחוב אבן גבירול - רובע 3.
במשך שנים רבות, החל משנות ה-30 של המאה ה-20, התפתחה העיר בהתאם לתוכנית גדס, בעיקר לכיוון צפון, היינו לאורך חופי הים התיכון, ועד למרחק של כקילומטר ממנו.
תוכניות המתאר לצפון החדש הוכנו עוד קודם, בסוף שנות ה-40, בהשראת תוכנית גדס אולם היצע הקרקעות שלפני מלחמת העצמאות איפשר בנייה מוגבלת ביותר באזור.
בחלקו המזרחי של אזור זה נמצאים תחנת הרכבת תל אביב מרכז ומסוף 2000. היקף השימוש המסחרי והציבורי באזור מצומצם.
מאז שנת 2009 אזור זה מהווה את המיקום המועדף על תמ"א 38 על ידי יזמים בשל השווי הגבוה של נדל"ן באזור
הביטוי "צפוני" או "צפונבון" בלעג, ככינוי לאדם עשיר ומפונק ובעל סטיגמה חברתית מסוימת, עשוי להתייחס לכל אחת מהגדרות אלה של צפון תל אביב לאורך ההיסטוריה.
הכינוי קיבל משמעות ברורה יותר במסגרת תוכנית האינטגרציה בחינוך שהפעילה עיריית תל אביב.
צפון רונלדסיי הוא הצפוני שבאיי אורקני בסקוטלנד שבממלכה המאוחדת.
שטחו של האי כשבעה קמ"ר ומתגוררים בו כ-70 תושבים (2011).
האי הוא ה-14 בגודלו מבין איי אורקני.
זהו האי הצפוני ביותר שבין איי אורקני, והוא ממוקם כארבעה ק"מ צפונית לסנדיי הדרומי לו.
אורכו של האי כחמישה ק"מ, ובו שני מפרצים חוליים: מפרץ לינקלט בחופו המזרחי של האי ומפרץ סאות' (המפרץ הדרומי), בחופו הדרומי של האי.
מערבו של האי סלעי, ובחופיו המערבים של האי שוניות סלעיות רבות.
האי נמוך וחשוף, ותנאי השטח אינם מאפשרים הגנה מהרוחות העזות.
כמו כן, בשל השוניות הרבות המקיפות אותו, ספינות רבות טבעו לחופיו (ומסיבה זו נבנה עליו מגדלור).
הגדול ביישובי האי הוא הכפר הולנדסטאון (Hollandstoun) בדרום האי.
באי שדה תעופה קטן ורציף.
בית הולנד שבאי נבנה בשנת 1727 וזמן לא רב לאחר מכן, בשנת 1789 נבנה באי המגדלור בתכנונו של המהנדס תומאס סמית' עבור המפקח על אורות הצפון.
טיסות סדירות מקשרות את האי עם העיר קירקוול שבמיינלד, וכן שירות מעבורות מקשר את הולנדסטאון.
שירות המעבורות מתופעל על ידי חברת מעבורות אורקני.
עיקר כלכלת האי מתבססת על רעיית צאן.
כבשי צפון רונלדסיי הם זן ייחודי של האי הניזון מאצות.
ענף כלכלי מרכזי נוסף הוא ענף התיירות - בעיקר לצורך צפייה בציפורים.
בשנת 1987 הוקם באי מצפה ציפורים במטרה לחקור את נדידת הציפורים באזור ואת מספר הציפורים העוברות והמקננות באי.
האי ידוע כאתר קינון מרכזי באזור.
המגדלור של האי ממוקם בראש דניס (Dennis Head), שבצפון האי.
המגדלור הראשון באתר הוקם בשנת 1789 בתכנונו של המהנדס תומאס סמית'.
בשנת 1809 הוקמו מגדלורים נוספים באיי אורקני, והמגדלור של ראש דניס הפסיק את פעולתו.
בשנת 1852 הוקם מגדלור חדש במרחק לא רב בצפון האי.
מגדלור זה שוקם מספר פעמים ופועל גם כיום.
שרידי מגדל האבן של המגדלור הראשון שנבנה נותרו עד ימינו.
המבנה שוקם בשנת 2006 במסגרת תוכנית הטלוויזיה "שיקום מבנים" ("Restoration").
צִפורה (ציפי) טַלְשִׁיר (1946 – 3 באוקטובר 2016) הייתה פרופסור מן המניין במחלקה למקרא, ארכאולוגיה והמזרח הקדום באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
צפורה טלשיר נולדה ב-1946 ברומניה, עלתה לישראל ב-1951, וגדלה בפתח תקווה.
בבגרותה עברה לירושלים ולמדה את כל תאריה באוניברסיטה העברית בירושלים: תואר ראשון במקרא ובהיסטוריה של עם ישראל ותארים שני ושלישי במקרא.
עבודת הגמר שלה הייתה על סיפור פילוג המלוכה במלכים א' י"א–י"ב, בהדרכת פרופ' יצחק אריה זליגמן.
בהשראתו ובהדרכתו של זליגמן בחרה לכתוב את עבודת הדוקטור שלה על: "עזרא החיצוני: מקור ותרגום"; לאחר פטירתו של זליגמן, את מלאכת ההדרכה סיים פרופ' עמנואל טוב.
עבודת הדוקטור הוגשה ב-1984. מיד עם סיום לימודי התואר השני החלה ללמד באוניברסיטה העברית.
בשנת 1991 הוצע לה מסלול עם קביעות באוניברסיטת בן-גוריון והיא עברה לבאר-שבע, תחילה בדרגת מרצה, עלתה לדרגת מרצה בכירה ב-1995, לפרופסור חבר ב-2000, ולפרופסור מן המניין בשנת 2003. במחלקה מילאה תפקידים שונים, בשנים 1998–1999 הייתה ראש המסלול למקרא במחלקה, ובמשך 4 שנים, 2001–2005, שימשה כראש המחלקה למקרא, ארכאולוגיה והמזרח הקדום.
היא הקימה במחלקה את התוכנית ללימודי הספרות היהודית והנוצרית בתקופה ההלניסטית-רומית.
טלשיר עשתה את שנות ההשתלמות והשבתון שלה בארצות הברית, באנגליה ובגרמניה: בראשית דרכה, בשנים 1983–1984, שהתה בפילדלפיה, באוניברסיטת פנסילבניה, במחלקה ל-Religious Studies, והשתתפה שם בהכנת בסיס הנתונים ל-Computer Assisted Tools for Septuagint Studies.
ב-1988–1989 יצאה לשבתון לוולפסון קולג' באוקספורד, ולאחר מכן למחלקה ללימודי המקרא באוניברסיטת שפילד, שם השתתפה בהכנת הכרך הראשון של המילון של העברית הקלאסית.
ב-1990–1991 הייתה פרופסור אורח באוניברסיטת ברקלי, במחלקה ללימודי המזרח הקרוב, וב-2010–2011 בפקולטה לתאולוגיה של אוניברסיטת טיבינגן.
טלשיר השתתפה בוועדות האוניברסיטה – ועדת השתלמויות וועדת המשנה להעלאות של הפקולטה למדעי הרוח והחברה, בוועדות המדעיות של הוצאות הספרים של יד בן צבי ומוסד ביאליק, ובחו"ל הייתה חברה בוועד המנהל של החברה לחקר הספטואגינטה.
היא לוקחת חלק בשני מפעלים מדעיים בהשתתפות צוות חוקרים מכל רחבי תבל: היא עורכת את המהדורה המדעית של ספר דברי הימים במסגרת ה-Biblia Hebraica Quinta, ועורכת-על של חטיבת הנביאים הראשונים בעבור ה-Oxford Hebrew Bible.
צפורה טלשיר הייתה נשואה לדוד טלשיר שנפטר ב-5 בינואר 2017, פרופסור במחלקה ללשון העברית באוניברסיטת בן-גוריון, ולהם ארבעה ילדים, ובהם גייל טלשיר.
הובאה למנוחות בבית העלמין בקיבוץ מעלה החמישה .
מחקריה החשובים ביותר של טלשיר נוגעים לתרומת התרגום היווני של התנ"ך (הספטואגינטה), יחד עם המגילות המקראיות מקומראן, לתולדות נוסח המקרא ולתולדות התהוות ספרות המקרא.
אלה העדים הקדומים ביותר לתהליכים שעברו על ספרי המקרא עד שהגיעו לידינו בצורתם הנתונה.
יש בהם נתונים רבי פנים לגלגולי הטקסטים המקראיים, ועדות מפליאה לכך שכמה מספרי המקרא היו קיימים במהדורות שונות – כגון מהדורה מורחבת 'הרמוניסטית' של התורה, נוסח קצר וארוך של ספר ירמיהו, ועיצוב שונה באופן מהותי של ספר מלכים, שבמהדורותיו עסקה טלשיר במיוחד.
טלשיר עסקה גם בהיסטוריוגרפיה המקראית, הקדומה והמאוחרת, ובמיוחד ביחס בין ספרי שמואל-מלכים וספר דברי הימים.
מלבד אלה, כתבה טלשיר נגד הזרם המינימליסטי שמאחר את ספרות המקרא כולה לתקופה הפרסית-הלניסטית.
המסורת הכפילה על פילוג המלוכה
ספרה זה של טלשיר, שיצא בעברית (1989) ובמהדורה מתוקנת באנגלית (1993), עוסק בסיפור מיוחד על פילוג המלוכה שנשמר רק ביוונית, ונספח אחרי מלכים א' י"ב 24 של תרגום השבעים.
זהו סיפור ארוך ומעוצב להפליא הבנוי מחומרים המצויים גם בתנ"ך וגם בספטואגינטה במלכים א' י"א, י"ב ו-י"ד.
השאלה הראשונה שנדונה היא אם הסיפור הזה היה קיים פעם בעברית.
הספר מביא ראיות לכך שאכן כן ואף נעשה ניסיון לשחזר את המקור העברי שעמד לעיני המתרגם, כך שהקורא יכול לקרוא את הסיפור העלום הזה בעברית מקראית שוטפת ולעקוב אחר מבנהו ומשמעותו.
השאלה השנייה היא איזו מן הגרסאות קדומה מחברתה, האם החומר המקראי או כפילו הייחודי לתרגום היווני.
הספר מוכיח שלב אחר שלב שהמסורת הכפילה היא עיבוד מאוחר, מדרשי בטיבו, של החומר המקראי המקביל.
עזרא החיצוני – מקור ותרגום
הספר יצא ב-1999 בסדרת הפרסומים המקצועית על תרגום השבעים.
רוב הספר המכונה עזרא החיצוני הוא למעשה תרגום יווני של חומר המצוי בספרים המקראיים: דברי הימים ב לה–לו, עזרא א'–י' ונחמיה ח'.
ייחודו בסיפור ארוך שנוסף בפרקים ג–ד של עזרא החיצוני ועניינו בתחרות חכמתית בין הנערים שומרי ראש המלך סביב הנושא מהו הדבר החזק בעולם.
הם נושאים נאומים חוצבי להבות על יתרון היין, המלך, והאישה, וגם על האמת, והמנצח הוא זרובבל, הזוכה בתמורה להיתרים לעלייה לירושלים ולבניית המקדש והעיר.
הסיפור הזה נשמר רק ביוונית ואין לו מקביל במקום אחר.
הספר בנוי שלושה פרקים הדנים בשלוש שאלות יסוד: הפרק הראשון דן ביחס בין עזרא החיצוני ובין הספרים המקראיים דברי הימים, עזרא ונחמיה, מבחינת ההרכב והמבנה.
הנחת היסוד היא שעזרא החיצוני נוצר על בסיס הספרים המקראיים במטרה מרכזית אחת: לשלב את סיפור הנערים – הבמה לעליית זרובבל – בתולדות שיבת ציון.
הפרק השני דן בנוסח השונה שעמד לעיני המתרגם בפרקים המקבילים לספרים הקאנוניים.
הנחת היסוד כאן היא שנוסח המסורה מכאן והנוסח המשתקף מן היוונית של הספר החיצוני משקפים תהליכים דומים של התפתחות הנוסח אחרי שדרכיהם נפרדו.
בפרק השלישי נדונה טכניקת התרגום של המתרגם של עזרא החיצוני.
זהו מתרגם יוצא דופן הטורח רבות להביא תרגום מלומד בשפה יוונית טובה שאלמלא היה קיים הנוסח העברי-ארמי אפשר היה לטעות לחשוב שנכתב יוונית מלכתחילה.
עזרא החיצוני – פירוש ביקורתי-טקסטואלי
טלשיר כתבה פירוש רחב יריעה על עזרא החיצוני שהיה חסר על מדף המחקר של ספר זה.
הוא יצא לאור בשנת 2001 באותה הסדרה שיצא בו הספר המבואי על עזרא החיצוני.
הספר מציע שחזור רצוף של הנוסח העברי-ארמי שעמד לעיני המתרגם היווני והסבר צמוד ומפורט של היחסים בין הטקסט שעמד לעיני המתרגם ובין הטקסט של הספרים הקאנוניים.
הטקסט היווני ומקורו הארמי המשוחזר מוצגים זה מול זה, ובמקור העברי-ארמי המשוער מסומנים ההבדלים מנוסח המסורה.
במרכז עומד שחזור שעוד לא נעשה כמותו לארמית של סיפור הנערים ופירוש שעיקרו ביסוס הצעות השחזור של הנוסח שעל פי ההנחה היה בידי המתרגם.
השחזור והפירוש של החלק הזה נעשו בשיתוף עם דוד טלשיר.
טלשיר כתבה מאמרים נוספים על תרגום השבעים הן בנושאי הספרים שלעיל, ובנושאים נוספים.
היא תיארה את מהדורת ספר מלכים כדמותה בתרגום השבעים, ועקבה אחרי תרומת טקסטים אחרים בתרגום השבעים להבנת תהליכי ההתהוות והמסירה של נוסח המקרא.
במסגרת התעניינותה בתקופת שיבת ציון כתבה טלשיר מבוא ופירוש על הנביא חגי בסדרת עולם התנ"ך.
עיסוקה של טלשיר בתולדות נוסח המקרא הניב שני מאמרים מבואיים מקיפים המציגים את היחסים בין עדי הנוסח המרכזיים של המקרא: נוסח המסורה, מגילות מדבר יהודה, התורה השומרונית ותרגום השבעים.
טלשיר עקבה אחרי ההתפתחויות בחקר המקרא בדור האחרון.
היא כתבה בחריפות על הניסיונות של הזרם המינימליסטי למחוק את הישגי המחקר המודרני, לבטל את ההבחנה בין מוקדם ומאוחר בתנ"ך, להתעלם מן המידע הצפון בתנ"ך על ימים קדמונים, וליחס את יצירת התנ"ך כולו לתקופה הפרסית-הלניסטית.
מלבד זאת, הגיבה על זרמים אחרים במחקר הפוסט-מודרני ששופטים את המקרא בראי הגישות העכשוויות, כגון המחקר הפמיניסטי או האקולוגי של המקרא.
טלשיר כתבה על נושאים שונים שעניינם בתהליכי החיבור של ההיסטוריוגרפיה המקראית.
צ' טלשיר, ש' יונה, ד' סיון (עורכים), תשורה לשמואל; מחקרים בעולם המקרא לכבוד ש' אחיטוב, באר שבע, הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון ומוסד ביאליק, 2001.
צ' טלשיר וד' עמארה (עורכות), על קו התפר – בין ביקורת הנוסח לביקורת ספרותית; דברי כינוס לכבודו של אלכסנדר רופא (באר-שבע יח), באר שבע, הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון ומוסד ביאליק, 2005.
צ' טלשיר (עורכת), כתובות ותולדות, ספר הכינוס לכבוד שמואל אחיטוב (באר-שבע יט), הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון ומוסד ביאליק, באר-שבע 2010.
צ' טלשיר (עורכת), ספרות המקרא – מבואות ומחקרים, א–ב, ירושלים, יד בן צבי, 2011.
צפורה אבולעפיה (1903 – 7 באוקטובר 1991) הייתה פעילת ציבור ופעילה חברתית ישראלית, מראשי בני ברית וויצו בישראל.
נולדה בקוסוב שבאוקראינה למאיר ועטל ריגלר.
אחי אמה היה הרב מאיר שפירא מלובלין.
בשנות ה-20 נסעה לקנדה, שם ייסדה גני ילדים לילדי הקהילות היהודיות באוטווה ובטורונטו ולאחר מכן בפיטסבורג שבמדינת פנסילבניה, ארצות הברית.
כמו כן הייתה פעילה בארגון הדסה ויהודה הצעיר.
בשהותה בארצות הברית הכירה את בוסתנאי אבולעפיה, יליד נווה צדק שנסע ללימודי הנדסה בארצות הברית.
בשנת 1927 נישאה לו, וכעבור שנה שבו ארצה.
עסקה בפעילות ציבורית וחברתית ענפה.
הייתה חברה בהנהלה הארצית של ארגונים רבים ובהם ויצו, הוועד למען החייל, איל"ן, אקי"ם והאגודה למען העיוור.
הייתה חברה מרכזית במסדר בני ברית וכיהנה בו בתפקידים בכירים.
יזמה והקימה מועדוני קשישים מטעם בני ברית ועמדה בראשות התיאום בין לשכות בני ברית בישראל ובחו"ל.
כמו כן הייתה חברה בוועדת התיירות הממשלתית וחברת המועצה של ברית עברית עולמית.
בתה דליה אביאל חיברה את הספר "יחפים על חולות הזהב", על תולדות משפחת אבולעפיה, ממייסדי נווה צדק.
חתנה היה המחנך והמשורר צבי אביאל.
צפונות היה כתב עת תורני שיצא לאור כרבעון בסוף שנות ה-80 ובשנות ה-90 של המאה ה-20, ונועד להיות לפי הגדרת העורכים, .
עורכי כתב העת היו הרב יצחק ישעיה וייס והרב משה אלכסנדר זושא קינסטליכער, והוא יצא במסגרת "מכון צפונות".
בכתב העת התפרסמו בו מכתב-יד חידושים ותשובות הלכתיות של הראשונים, סקירות ביבליוגרפיות והיסטוריות, ומחקרים שונים בתחום העניין התורני.
בין הרבנים והחוקרים התורניים שפרסמו את מחקריהם בגליונות הרבעון היו: הרב דוד צבי הילמן, הרב דוד דבליצקי, הרב דוד מצגר, הרב שמואל אליעזר שטרן, בנימין שלמה המבורגר, יעקב שמואל שפיגל, יצחק יודלוב, שמואל אשכנזי, הרב יואל קטן, הרב יעקב חיים סופר והרב שלמה אנגלרד (האדמו"ר מראדזין).
צפון קרליה (בפינית: Pohjois-Karjalan, בשוודית: Norra Karelen) הוא אזור במזרח פינלנד, גובל בצפונו באזור קאינו, במזרחו ברפובליקת קרליה שברוסיה, בדרומו בדרום קרליה, ובמערבו בסאבו הדרומית ובסאבו הצפונית.
בירת האזור היא העיר יואנסו.
קאניו מחולקת לשלוש-עשרה רשויות מקומיות (קונטה), מהן חמש ערים (מודגשות):
צפורה במלון או סיפור חתן הדמים מופיע ב.
זהו הסיפור היחידי במקרא בו גיבורת הסיפור היא אשת משה, צפורה.
אורכו של סיפור זה הוא שלושה פסוקים בלבד.
ה' מצווה על משה ללכת אל פרעה ולהורות לו לשחרר את עם ישראל.
משה אומר לחותנו יתרו כי הוא מבקש לחזור למצרים כדי לראות האם אחיו נמצאים בין החיים.
הכתוב לא מסביר את מי ביקש ה' להרוג - את משה או את בנו.
רבים מהמפרשים תהו על דברי צפורה.
דבריה ומעשיה תלויים בשאלה מי הוא החתן, ומהם אותם 'דָּמִים' שצפורה מזכירה.
ניתן לפרש שמשה הוא החתן, וזאת מפני שהוא חתנה של צפורה.
ניתן גם לפרש שהבן הוא החתן וזאת לפי המנהג לכנות את הבן הנולד שנימול, חתן.
גם את התבנית 'דָּמִים' ניתן לפרש בכמה אופנים.
התבנית 'דָּמִים' הם דמי משה, שה' מבקש להורגו.
וניתן לפרש שאותם 'דָּמִים' הם דמו של הילד שנימול.
מכאן שאפשר לפרש את צמד המילים 'חתן דמים' בכמה אופנים:
הסיפור בשמות ד' מעלה קושי את מי ה' ביקש להרוג - את משה או את בנו.
בשל פעולתה המהירה של צפורה הוא אינו עושה זאת.
הסיפור בספר היובלים מבקש לתקן את הקושי, מדוע ביקש ה' להרוג את משה?
הסיפור בספר היובלים יוצר הפרדה מוחלטת בין אלוהים לבין 'שר המשטמה' אשר בספר היובלים הוא זה שביקש להמית את משה.
כך פותר בעל ספר היובלים את הסתירה בין שמות ג'-ד' בו ביקש ה' ממשה לצאת לשליחות לבין , בו הוא מבקש להורגו.
בספר היובלים מסופר כי הסיבה לרצונו של שר המשטמה להרוג את משה היא למנוע ממשה לצאת לשליחות שהטיל עליו ה'.
"ואתה ידעת את אשר אמר לך בהר סיני ואת אשר ביקש לעשות עמך שר המשטמה בשובך מצריימה...
הלא בכל כוחו ביקש להורגך ולהושיע את המצרים מידך בראותו כי נשלחת לעשות שפטים ונקמה במצרים".
בסיפור זה עולה בידי מחבר ספר היובלים ליצור סיפור שיש לו רצף מהסיפור הקודם, סיפור הסנה הבוער.
גם ספר הישר מבאר בדרכו את הסיפור ותולה את ניסיון הפגיעה בבן משה בשליח ה': "ויהי בדרך במלון וירד מלאך האלהים ויבקש ממנו (משה) תואנה.
ויאמר להמיתו על דבר בנו בכורו אשר לא מל אותו, ויעבור על הברית אשר כרת ה' את אברהם.
'וגו ותרא גמורה את מלאך יי מבקש תואנה ממשה, ותדע כי בעבור אשר לא מל את גרשום בנה היה הדבר הזה לילד.
ותמהר צפורה ותיקח מחדודי הצורים אשר שמה, ותמל את בנה ותמלט את אישה ואת בנה מיד מלאך האלהים.
רבי חסדאי קרשקש טוען כי המילה באה "אלא להצלה ממשחית ממשי בעולם הזה".
רח"ק טוען כי האיום הפיזי הושת על בנו: "מצאנו שהמל תינוק מצילו מן המיתה ...
שנאמר 'ויהי בדרך במלון ויפגשהו ה' ויבקש המיתו" — לתינוק, מפני שנתעצלה במילתו ולא מלה אותו."
כמו רח"ק גם אברהם אבן עזרא, מסביר כי 'חתן הדמים' הוא בנו של משה: "ובעבור שאחזתו רעדה (ידי משה רעדו מחמת מחלה שהביא עליו ה') 'לא יוכל הוא למולו, ומלה אותו צפורה, כי הוא גלה לה זה הסוד (שהחולי הוא מחמת דחיית המילה)".
בתלמוד הבבלי נאמר "תניא ר' יהושע בן קרחה אומר: גדולה מילה, שכל זכויות שעשה משה רבנו לא עמדו לו כשנתרשל מן המילה, שנאמר: וַיִּפְגְּשֵׁהוּ ה', וַיְבַקֵּשׁ הֲמִיתוֹ" .
אמר רבי: חס וחלילה שמשה רבנו נתרשל מן המילה, אלא כך אמר: אמול ואצא - סכנה היא, שנאמר :"וַיְהִי בַיּוֹם הַשְּׁלִישִׁי בִּהְיוֹתָם כֹּאֲבִים.."() אמול ואשהה שלושה ימים - הקב"ה אמר לי: 'לֵךְ שֻׁב מִצְרָיִם'(), (אלא מפני מה נענש משה?
רשב"ג אומר: לא למשה רבנו ביקש שטן להרוג אלא לאותו תינוק, שנאמר: ' כי חתן כמים אתה לי.
' צא וראה מי קרוי חתן - הוי אומר זה התינוק .
דרש רבי יהודה בר ביזנא: בשעה שנתרשל משה רבנו מן המילה, באו אף וחמה ובלעוהו ולא שיירו ממנו אלא רגליו, מיד 'וַתִּקַּח צִפֹּרָה צֹר, וַתִּכְרֹת אֶת-עָרְלַת בְּנָהּ'.() מיד חוו ממנו - באותה שעה ביקש משה רבנו להרגן, שנאמר: 'הֶרֶף מֵאַף, וַעֲזֹב חֵמָה?
יש הסוברים כי סיפור זה בא לכוון את משה לייעודו כמנהיג.
זוהי הפעם היחידה בה מוזכרת צפורה כדמות פעילה במדבר.
משה שומע כי מתו האנשים אשר מבקשים להורגו והוא יכול לשוב בחזרה למצרים.
הוא מעוניין לשוב כאדם פרטי ולא כמנהיג משחרר בני ישראל מעבדות.
אך אפשרי להבין את פשט הסיפור כמסר של ה' למשה.
ה' מזכיר למשה כי מאן לצאת לשיחות למען שחרור בני ישראל, וכדי לשכנע אותו בחשיבות השליחות ולהמחיש בפניו את הסכנה שבה נתון עם ישראל - אשר ה' רואה בו את בנו בכורו - ה' רוצה לפגוע בבנו של משה.
צפורה, שנחלצת מיד ומצילה את בנה, מראה בפעולתה המהירה למשה, את הצורך במעשה מיידי למען הצלת חיים - הצלתו של עם ישראל.
לאחר סיפור זה משה עוזב את משפחתו ופונה לתפקיד אותו ייעד אותו ה' והוא שחרור והצלת עם ישראל ממצרים.
בסיפור זה מילאה את תפקידה האימהי כמודל להצלתו של בנה.
מסיפור זה אינה ממלאת תפקיד כלשהו בסיפור שחרור העם מעבדות והמסע במדבר לארץ המובטחת.
משה הוא זה שפונה לתפקידו במשפחתו המורחבת והציבורית -עם ישראל.
הנשים בחייו של משה ובכללן צפורה מהוות מודל חיקוי עבורו לתפקידו כהורה אם (אמא) שיועד אליו "גידולו" של עם ישראל.
אחרים סוברים כי סיפור זה הוא סיפור אטיולוגי, בעל אופי דמוני, שבא להסביר כי תכלית ברית המילה היא להגן ולהציל ממוות.
חיים הזז כתב את ספרו "חתן הדמים" על סיפור ציפורה במלון, נדפס לראשונה בכתב העת "התקופה" ב-1929 נדפס גם בהוצאת "מחברות לספרות" באיורה של רות צרפתי.
צפורה נריה (11 באוקטובר 1927 – 10 באפריל 2017) הייתה לוחמת בפלמ"ח וממלווי השיירות לירושלים בגדוד החמישי של חטיבת הראל במלחמת העצמאות, מן המפקדות הראשונות בנח"ל, קצינת ח"ן בדרגת סא"ל בצה"ל.
צפורה גרליץ נולדה בירושלים, בת בכורה למלכה טבק, בת למשפחה חרדית ממאה שערים, ואריה (ליאו) גרליץ, גר בעל נתינות גרמנית, אשר נולד בלייפציג, ולמד בה באקדמיה למוזיקה.
הם נפגשו בירושלים, ובה נישאו.
בשל מוצאו של אִישָּׁהּ ניתקה משפחתה של מלכה כל קשר עמה.
לאחר לידת בתם הבכורה, צפורה, חלתה האם ונפטרה.
במהלך מאורעות תרפ"ט פגש אריה גרליץ את שושנה שפירא, שעלתה לארץ ישראל מליטא וסיימה לימודי תיכון בתל אביב.
היא הייתה אחות במקצועה ופעילה בהסתדרות.
המשפחה עברה בתחילת שנות ה-30 לתל אביב, בה נולדו לצפורה עוד שתי אחיות.
צפורה למדה עד כתה ז' בבית החינוך ע"ש א"ד גורדון של זרם העובדים.
בשנת 1939 חזרה המשפחה לירושלים בשל קושי כלכלי.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נעצר אביה על ידי שלטונות השלטונות הבריטים מפאת היותו אזרח גרמני, והוגלה לאוגנדה עד 1945. גירושו הניע את בתו להילחם בבריטים.
היא הצטרפה לתנועת הנוער גורדוניה.
בשל היעדרו של האב נאלצה אשת אביה שושנה לצאת לעבודה כאחות, כדי לפרנס את המשפחה.
לאחר חזרתו של האב לארץ ישראל, הוא לא מצא בה את מקומו, עבר לתל אביב, וכעבור מספר שנים חזר לגרמניה, בה נפטר בשנת 1963.
ב-1942 הצטרפה לחברת נוער בקיבוץ חולדה כדי להיות חלק מההתיישבות החלוצית ולהשתתף בהגנה על הארץ.
סדר יומה כלל מחצית מהיום לימודים ומחצית מהיום עבודה.
בחברת הנוער היו כעשרים נערים ונערות, מאוכלוסיות מגוונות: ילדים ללא בית, ילדים שהוריהם התגייסו לצבא הבריטי ונשלחו מעבר לים, משפחות הרוסות ויתומים.
בתקופה זו התוודעה לחינוך השיתופי.
באפריל 1943 הייתה עדה לחיפוש שביצעו הבריטים בחולדה אחרי סליקים כחלק מחיפוש ארצי בתנועה הקיבוצית ובתנועת המושבים.
היא לקחה חלק בהתגייסות הכללית של החברים בקיבוץ להסתיר את מקום מסתור הנשק, אירוע שהשפיע על תפישת עולמה: "הרגעים האלה של לשכב על הנשק, ולהציל את הנשק ולא אכפת לנו מחיינו [...] זה השאיר עלי רושם נורא.
היה לי ברור שאת האנגלים צריך לסלק מהארץ".
בחולדה פגשה לראשונה את יעקב נריה ובשנת 1950 הם נישאו.
יעקב נריה היה חבר קיבוץ עמיעד, לחם פלמ"ח בגדוד החמישי של חטיבת הראל ושירת כמ"כ ומ"מ.
לאחר מלחמת העצמאות שירת בצה"ל בתפקידי פיקוד ומטה, והשתחרר בשנת 1974 בדרגת אלוף-משנה.
בשנת 1944 הצטרפה להכשרה מגויסת של קבוצת הנוער מחולדה יחד עם קבוצת גיל מקבילה מבן שמן בקבוצת גבע בפלוגה ו' בפיקודו של שאול יפה.
היא נמנתה עם הצעירים שבחבורה והייתה רזה וחולנית.
לגבע הגיעה לאחר שחלתה בטיפוס הבטן בחולדה ובמהלך שהותם בגבע חלתה בקדחת ועל כן התקשתה למלא את מכסת האימונים שנדרשה מבני ובנות ה-18, אולם הייתה נחושה להצטרף למעגל אימונים מלא במטרה להשתלב במערך הלוחם: "אני זוכרת שהייתה תקופת אימונים, שכל פעם הייתי מקבלת התקפה של קדחת עם חום גבוה.
לא ויתרתי על יום אימונים אחד, זה היה דבר בשבילי שאסור לעשות".
היא השתתפה בקורס קשר ואלחוט, ושימשה כרץ האישי (שליחה) של המ"פ.
התגייסה לפלמ"ח על תקן "רזרביסטית", במסגרת מכסה של 15 אחוז מחברי ההכשרה שהועברו לתפקידי פיקוד והתמחויות מקצועיות, אפשרה לפלמ"ח להשתמש בלוחמים אלו במסגרת שהותם בהכשרות, ופעילות זו קדמה לפעילויות הנחוצות בקיבוצים.
בינואר 1946 עלתה יחד עם קבוצת ההכשרה מגבע להתיישבות בעמיעד כמחלקה מגויסת בהיאחזות.
היה זה גרעין החושלים, שהיה הגרעין הראשון בעמיעד.
במהלך שהותה בעמיעד השתתפה במשימות שונות, בהן הברחת מסמכים ורשימות של אנשי הגנה ופלמ"ח ממצפה ביריה, והייתה האישה היחידה בגרעין שהשתתפה בהברחת עולים מסוריה לארץ ישראל.
היא השתתפה בליווי קבוצות של גברים, נשים וטף שחצו את הגבול הצפוני של ארץ ישראל המנדטורית במסגרת ההעפלה היבשתית מארצות המזרח.
לאחר חציית הגבול הועברו על ידם מראש פינה לעמיעד ומשם פוזרו לקיבוצים שונים.
במהלך כל התקופה המשיכה בפעילותה הרגילה בהיאחזות.
פעילותה הסודית לא התקבלה בעין יפה על ידי חבריה, ובעיקר חברותיה לגרעין, אשר לא הבינו מדוע נהגה להיעדר מן הפעילויות של הגרעין: "היינו מקבלים מהחוליה את המעפילים בראש פינה ומביאים אותם אלינו, לעמיעד.
מכאן היו טנדרים מובילים אותנו הלאה.
לילה אחד [אמרו לי] את המובילה.
הבריטים כנראה 'הריחו' משהו והיו עירניים.
יצאנו בערב וחזרנו בבוקר, וכך כמה וכמה פעמים.
לפעמים, מעבר השיירה היה קל ולפעמים - מאוד מייגע.
מוביל בראש, ומאסף מאחור, ואחרים - על הגבעות להבטחה.
בסוף נובמבר 1947 שהתה בירושלים במסגרת תקופת החלמה מדלקת פרקים בה לקתה.
בכ"ט בנובמבר 1947, כשהוחלט בעצרת האו"ם על סיום המנדט הבריטי וחלוקת הארץ לשתי מדינות, נערך הפלמ"ח להגנה על התחבורה לירושלים, הגדוד החמישי הקים יחידות מאבטחי שיירות בדרך לירושלים, כוח זהבי ופלוגת הקו, והגדוד השישי הקים את יחידת ה"פורמנים".
יחדיו היוו שני הגדודים את הכוח העיקרי לביצוע המשימה.
היא החליטה לא לחזור לקיבוץ, נסעה לתל אביב ולמחרת התייצבה במטה הפלמ"ח והוצבה לכוח זהבי.
החלטה זו לא הייתה מקובלת על חברי הגרעין שלה וגם בן זוגה יעקב נריה הסתייג ממנה.
כיוון שסירבה לחזור להיאחזות, החלטה זו הביאה לסיום תקופת חברותה בקיבוץ.
הנסיעה בדרכים הייתה מסוכנת בשל ירי צלפים מיישובים ערביים על מכוניות נוסעות.
הנסיעה בכלי רכב בודדים נאסרה ומטות ההגנה והפלמ"ח קיבצו מכוניות לשיירות, בעיקר לכיוון ירושלים, וצירפו מלווים נושאי נשק כדי להשיב אש.
המלווים היו בחורה שעל גופה הוסתר הנשק מהאנגלים, אשר היו מנועים מחיפוש אצל נשים, כ"סליקריות", ובחור שיכול היה להילחם בעת הצורך.
בתחילה, השיירות מנו שניים עד ארבעה כלי רכב, אולם לאחר זמן תקיפת השיירות נעשתה נועזת יותר והנסיעה בכלי רכב פרטיים נאסרה כמעט לחלוטין.
תנועת האוטובוסים צומצמה ועיקר התעבורה היה משאיות שהובילו מזון.
"אנחנו כמלווים הרגשנו המעמסה עלינו, את הקושי והאת האחריות, להחזיק את הגישה לירושלים, ולשמור על איזה שהוא פתח.
[...] כל אחד מאתנו הרגיש שהוא בשליחות בלתי רגילה.
אנחנו, בידינו לשמור על דרך פתוחה לירושלים, ויהי מה".
לאחר קורס חובשות בעמיעד עברה קורס נוסף בפלמ"ח והוכשרה כחובשת קרבית.
כמלווה וחובשת השתתפה בהגנה על השיירות באמצעות זריקת רימונים, חילוץ פצועים מהשטח וטיפול בפצועים בתנאי קרב ותנאי מחסור מתמיד באמצעים רפואיים רבים.
השתתפה בליווי השיירות גדולות שיצאו לירושלים בחודשים מרץ ואפריל 1948, לרבות שתיים משיירות "נחשון".
ב-21 באפריל ליוותה שיירה שיצאה לכיוון ירושלים כחלק ממבצע הראל, במסגרתה לחמה כחובשת.
כיוון שגם בן זוגה היה לוחם, לעיתים קרה ששניהם ליוו יחד אותה שיירה.
אמנם אף פעם לא נסעו באותה מכונית, אולם היו נפגשים כל פעם אחר הקרבות.
כשחזרה לירושלים בשיירה האחרונה הלכה לחפש אותו.
לימים סיפר יעקב נריה: "השעה הייתה לפנות בוקר, היינו אז בבית הכרם.
ציפי מגיעה, אני זוכר מה לבשה...
והיא אומרת לי: "דבר כזה עוד לא עברתי".
איך נשארו שתיהן לבד עם הפצועים והערבים מעליהם – את זה לא סיפרה.
עבר המון זמן עד שיכלה לספר.
מה ששמעתי אחר כך היה ששתי בנות, ציפי ורבקה, נדברו ביניהן שהן בידי הערבים לא יפלו.
היה להן רימון ומספרים וציפי חשבה איך אפשר לחסל את עצמה במספרים, לחתוך ורידים או משהו אחר".
שירתה בגדוד החמישי של חטיבת הראל ללא השתייכות לפלוגה מסוימת.
היא הוכרה כחובשת מנוסה וצוותה מדי יום לפעולות.
נראה שהודות לכך, ובשל מחסור בחובשים מנוסים, התאפשר לה להשתתף בקרבות, אף על פי שמפקדי הפלמ"ח המעיטו בהשתתפות נשים בפעולות לחימה.
היא השתתפה במבצע יבוסי בקרב על שועפאת, כחובשת קרבית וכלוחמת יחידה.
השטח היה הררי וחשוף, ושרר ערפל כבד.
ההתנגדות הייתה קלושה, ובתוך 3 שעות נטשו התושבים הערבים והפעולה הושלמה.
בינתיים הגיעה הידיעה כי כיבוש נבי סמואל נכשל, ולחטיבת הראל הגיעה הפקודה לסגת מיד.
"חזרנו מהקרב בתחושה של ניצחון.
ראינו מה קורה בקרב על נבי סמואל.
האסון הזה של כל כך הרבה חברה שנפלו שם, היה קשה.
הייתה הרגשה קשה בכל היישוב.
הסיפור שמצד אחד להצליח בקרב ומצד שני להפסיד את המבצע היה מאד טראומטי.
הרגשנו את עצמנו נסוגים הרבה-הרבה אחורה".
עם שובה לבסיס הוצבה כחובשת קרבית לקרב אוגוסטה ויקטוריה.
בקרב זה השתתף גם בן זוגה.
שניהם צוותו לכוח התוקף, ואחד מחברי הקבוצה, רפי שטראוס, דרש ששניהם לא ייצאו יחד משום שהיו זוג.
על כן הוא יצא בכוח התוקף, והיא שובצה לצוות הסחה.
לא צריך לערבב כאן את העניינים.
יצאתי כעוסה בצורה בלתי רגילה אבל קיבלתי פקודה".
חלק מן הפצועים הצליחו להגיע להר הצופים.
כוח ההסחה אכן משך אליו אש רבה, אולם לא הצליח להסיט את האש העיקרית מהכוח הפורץ.
יחידת ההסחה הגיעה אחרונה להר הצופים, כאשר אש ממשיכה ללוותם כל הדרך.
בחמש בבוקר התעורר יעקב, בגדיו מגואלים בדם, כאשר חש שציפורה ממששת אותו כדי לוודא שהוא חי.
במסגרת מבצע מכבי וכיבוש משלטים לאורך הכביש, השתתפה באחד הניסיונות לכיבוש גבעת הרדאר.
השתתפה בקרב על משלט 6 ו-7. משלט 6 היה הקדמי ביותר מעל דיר איוב, והוחזק על ידי ליגיונרים.
לא הצליחו לכובשו ונסוגו למשלט 7, שהיה הצפוני ביותר, והקרוב ביותר ללטרון, בכניסה לשער הגיא.