tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חברת העובדים העבריים השיתופית הכללית בארץ-ישראל (בע"מ) הוקמה ב-1923 בוועידה השנייה של ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל.
מטרת חברת העובדים בהקמתה הייתה "לאחד על יסודות שיתופיים את הפועלים העבריים בארץ ישראל בכל מקצועות העבודה, בין גופנית ובין רוחנית, למען קדם את ענייניהם".
במגילת היסוד של החברה נקבעו העקרונות הבסיסיים לקיומה:
כל חברי ההסתדרות הם חברים בחברת העובדים כלומר לכל חבר הסתדרות המשלם את מיסיו יש מניה בחברה.
חברת העובדים היא בעלת כל המוסדות הכספיים והקואופרטיביים של ההסתדרות הכללית כלומר, המעסיק בארגונים ובחברות של ההסתדרות היא חברת העובדים, השייכת לפועלים עצמם.
היא יוצרת מוסדות, מקימה מפעלים וקרנות וברשותה נמצאות מניות היסוד של בנק הפועלים, המשביר ושאר בנות החברה.
לה זכות הטלת מיסים, קביעת שכר העבודה במוסדותיה ובמשקיה (בהנחה ששיטת משכורת נהוגה שם) וזכות הסידור של מחירי התוצרת – היא, ולא כוחות כלכלת השוק החופשי.
חברת העובדים מביאה להתאמה הדדית את פעולות המוסדות השונים כלומר היא בעלת ראיה כוללת של הצרכים ההסתדרותיים ואמורה לתאם בין הגופים השונים שבשליטתה תוך התייחסות בראש ובראשונה לאינטרסים ההסתדרותיים, מפקחת על הנהלתם, מאשרת את תוכניותיהם, מבקרת את הגשמתם ומכוונת את פעולתם לצורכי כלל הפועלים.
בא-כוחה (נציג) של חברת העובדים משתתף בהנהלתה של כל אחת מבנות החברה.
בנות החברה מנהלות את עבודתן באורח אוטונומי, בגבולות התקנות וההחלטות של חברת העובדים על החברות היה לשמור על אוטונומיה ולא להיכנס לשותפות עם גורמים מחוץ למערכת ההסתדרותית שתפגע באוטונומיה שלהן.
אסור היה לגופים לפעול בניגוד להנחיות החברה או באופן הסותר את עקרונות הקואופרציה ולחברת העובדים הייתה זכות וטו לגבי החלטות גופים אלה.
המטרות הנוספות של חברת העובדים
בוועידות ההסתדרות השונות התווספו לחברת העובדים מטרות ויעדים.
בוועידה ה-12 של ההסתדרות, שהתקיימה ב-1969 נקבעו לחברה מטרות-על שנגעו להיבטים חברתיים וכלכליים שיתאימו למדינה מודרנית ומתקדמת.
על החברה לפעול "לקידום עצמאותה הכלכלית של המדינה ופיתוח ענפים כלכליים חלוציים, תוך סיוע לקליטת עליה; ישוב אזורי פיתוח וטיפוחם; חיזוק הקואופרציה העירונית; תיעוש מזורז המבוסס על טכנולוגיות מודרניות."
בנוסף, הודגש הצורך בגישור בין מטרות החברה כגוף מעסיק כלכלי לבין מחויבותה של ההסתדרות כאיגוד פועלים והוגדרו מטרות החברה "לקידום רווחתם וזיקתם של העובדים במפעליה למשק ולהעמקת תחושת השותפות והזהות בין העובד ומפעלו, בהבטחת שכר ותנאי עבודה הוגנים, בקידום העובדים ובשיפור יכולתם המקצועית."
קיימת אחדות בין הצמרת הניהולית של ההסתדרות לזו של חברת העובדים.
הגורם המנהל הרחב ביותר, הן של ההסתדרות והן של חברת העובדים היא הוועידה הכללית של ההסתדרות, הנבחרת באופן דמוקרטי על ידי חברי ההסתדרות.
הוועידה בוחרת מועצה כללית, שהיא הגוף הניהולי הרחב ביותר הקיים באופן שוטף, בין התכנסויות ועידת ההסתדרות.
המועצה בוחרת בוועד הפועל של ההסתדרות וזה ממנה את מזכירות חברת העובדים בת 61 חברים שבראשה יושב ראש ההסתדרות (בין השנים 1923–1994 נקרא התפקיד "מזכ"ל ההסתדרות").
למזכירות מונה משנת 1957 ואילך יושב ראש חברת העובדים שניהל את החברה והיה לפיכך אחד המנהלים החזקים ביותר במשק הישראלי (את התפקיד מילאו אישים כפנחס לבון, דניאל רוזוליו, אשר ידלין ויעקב לוינסון).
המזכירות פעלה מול מספר "משקים":
המשק המנהלי כלל את החברות המרכזיות שבבעלות חברת העובדים ובהן בנק הפועלים, הסנה, כור, סולל בונה ואחרים.
מועצות המנהלים של חברות אלה מונו של ידי מזכירו חברת העובדים וכך הושגה שליטה מלאה של פעולתן.
המשק הקואופרטיבי או "המרכז לקואופרציה יצרנית-שירותית" איגד את הקואופרטיבים לתחבורה כגון אגד ודן, את המפעלים הקואופרטיבים כהארגז ו"נמליט" ואחרים.
על משק זה נמנה גם המשביר המרכזי.
לחברת העובדים נציג בעל זכויות מיוחדות במועצות המנהלים של הקואופרטיבים.
הזכות המיוחדת העיקרית היא זכות וטו על החלטות החורגות מתקנון חברת העובדים או מכללי הקואופרציה.
המשק השיתופי העצמאי או "ניר" הכולל את כל הקיבוצים, מושבי העובדים, המושבים השיתופיים ומוסדות כלכליים שהוקמו על ידי גופים אלה של ההתיישבות העובדת ובראשם תנובה והמפעלים האזוריים והקיבוציים.
במוסדות המנהלים של גופים אלה יש מניית שליטה ל"ניר שיתופי", גוף משפטי השייך לחברת העובדים.
כך מובטחת שליטתה של חברת העובדים בהתיישבות העובדת ובמפעליה הכלכליים.
המשק המשותף חברות כגון צים ומקורות (ובתקופת טרום המדינה גם תעש) הוקמו בשיתוף של ההסתדרות והסוכנות היהודית.
רמת השליטה של חברת העובדים בארגונים אלה (על ידי נציגים במועצת המנהלים) היא לפי אחוז האחזקה שלה בשותפות.
בריתות פיקוח מנגנוני פיקוח על הקואופרציה בתחומים שאינם נכללים בתחום הייצור והשירותים המתבטאים בהדרכה ובביקורת חשבונות, בין בריתות הפיקוח נמנו "ברית הקואופרציה הצרכנית בישראל", "מרכז קופות המלווה – ברית הפיקוח של הקואופרציה האשראית העובדת בע"מ", "ברית הפיקוח לאגודות השיכון" ועוד.
"חברת העובדים" הוקמה בינואר 1923, בוועידה השנייה של ההסתדרות הכללית.
באפריל 1923 נערכה ועידה של ההסתדרות בירושלים בה נבחרו דוד בן-גוריון, דוד רמז, יוסף אהרונוביץ', ברל כצנלסון ויצחק וולקני-אלעזרי (אז יצחק וילקנסקי) לנסח את תקנון חברת העובדים.
התקנות אשרו בפגישה של מועצת ההסתדרות ביפו ביולי 1923. באותה חודש גם קיבלה חברת העובדים מניות יסוד בקואופרטיב הבנייה "המשרד לעבודות ציבוריות בנין", שהוקם ב-1921.
בדצמבר 1923 הוחלט להקים על בסיס "המשרד לעבודות ציבוריות בנין" את חברת "סולל בונה" כחברה בע"מ בשליטת חברת העובדים.
לצורך גיוס הון לחברה הופצו מניות חברת "סולל בונה" באופן נרחב לחקלאים דרך המרכז החקלאי, לסוחרים, לבעלי מקצועות חופשיים, רופאים, מהנדסים עורכי דין וכדומה.
הפרויקט הגדול הראשון בו זכתה החברה היה הקמת האוניברסיטה העברית בירושלים.
בדצמבר 1923 גם נמסרו מניות בכורה של "המשביר" ליד "חברת העובדים".
בינואר 1924 הוחלט ש"חברת העובדים" תצטרף לברית הקואופרטיבים הבינלאומית.
בשנת 1944 הוקמה במסגרת "סולל בונה", חברת " כור חברת חרושת ומלאכה" במטרה לרכז את מפעלי התעשייה בהם הייתה לסולל בונה בעלות משמעותית.
בתחילה הוכללה בה שלושה המפעלים שהיו קשורים ישירות לענף הבנייה, מפעל המתכת "וולקן" (אותו רכשה סולל בונה ב-1941), מפעל הזכוכית "פניציה" (אותו רכשה סולל בונה גם ב-1941) ומפעל "חב"ך – חומרי בנייה כלליים לייצור לבנים".
אחר כך הוכלל ב"כור" גם מפעלי האבן של "סולל בונה" הוכללו "תעשיית אבן וסיד".
בשנת 1958 הפכה כור לחברה בע"מ בשם "כור תעשיות"
והייתה לזרוע התעשייתית העיקרית של "חברת העובדים".
כחברה בחברת העובדים הייתה החברה מחויבת לעקרונות הקואופרציה ובהם ערבות הדדית בין מפעלים כושלים, שנועדה לשמר אותם פעילים ויהי מה, הרתמות למשימות לאומיות (כגון קליטת עלייה, פיתוח הנגב ופיזור אוכלוסין) ותנאי עבודה ושכר הוגנים תוך שיתוף נציגי עובדים בהנהלה.
במסגרת זו פתח התאגיד מפעלים בעיירות פיתוח ואזורי ספר.
בשנות השישים היה התאגיד הגדול והרווחי ביותר בישראל ואף פתח חברה להשקעות במדינות אפריקה.
בשנים אלה גם הגדיל התאגיד את החזקותיו בתחומי האלקטרוניקה, תקשורת והכימיה.
בשנת 1973 מוזגה פעילות התעשייתית של המשביר המרכזי לתוך כור.
לכור היו ב-1978 100 מפעלים בארץ ו-50 בחו"ל, 100 חברות שיווק ושירותים והקונצרן העסיק כ-23,000 עובדים.
החברות והמפעלים אורגנו בתשע חטיבות.
כוונתו הייתה לצמצם את הריכוזיות ולהגביר את השיקולים הכלכליים בפעילות החברות של חברת העובדים.
בנוסף ניסה לפעול ליתר דמוקרטיזציה במקומות העבודה.
הרפורמות של לבון לא מומשו עקב הקושי ליישמן בפועל ועקב שיקולים אידאולוגיים.
פרופ' יצחק גרינברג טוען כי "כישלונו של לבון לחולל תמורה ביעדיה של חברת העובדים ולהשריש בה את המדיניות הכלכלית הזהירה והרציונלית ואת השיטה הארגונית הביזורית היה בעוכריה בשנים הבאות.
אפשר להניח שיישום כהלכה של הרפורמות שהציע לבון היה מאפשר למשק העובדים להתמודד טוב יותר עם המיתון הכלכלי בשנות השישים, ועוצמתו של המשבר החמור שפקד אותו בשנות השמונים הייתה פחותה וייתכן שאפילו היה נמנע."
בעוד שבאמצע שנות השישים היה המשק הישראלי שקוע במיתון, הרי שלאחר מלחמת ששת הימים הייתה בו צמיחה גדולה.
חברות חברת העובדים היו מבין הנהנות מהצמיחה.
תופעות אלה, יחד עם כניסתם של מנהלים בני דור חדש, שהתחנכו לאורה של כלכלה קפיטליסטית לניהול החברות של חברת העובדים, גרמו להפרת האיזון בין הניהול המרכזי לבין הנהלת החברות.
החברות המצליחות ביקשו לממש את הצלחתן ולהתנתק מהפיקוח הריכוזי ומהדרישה לערבות הדדית לסיוע למפעלים כושלים, משימות לאומיות והחלטות לא כלכליות שמניעיהן לעיתים סמויים.
רק המעורבות והסמכות של אשר ידלין, יו"ר חברת העובדים באותה עת מנעו טלטלות עזות.
בנק הפועלים הפך לגורם מרכזי רב כוח והועברו אליו בין השאר מניות "ניר שיתופי" (היישות המשפטית ששלטה במשקי ומפעלי ההתיישבות העובדת) ומניות חברת ההשקעות אמפל.
בין השנים 1974–1977 כיהן כיו"ר חברת העובדים אפרים ריינר.
לדברי פרופ' יצחק גרינברג, ריינר עצמו "החזיק בדעה שחברת העובדים צריכה לצמצם את מעורבותה במשק, ולא ראה בה מערכת מנהלת ומכוונת, המקיימת ביקורת שוטפת בתאגידים." ובכך הביא למעשה לפגיעה בריכוזיות של חברת העובדים, אך מבלי להציב תוכנית חליפית.
במאי 1977, עלתה מפלגת הליכוד לשלטון, לראשונה לאחר שלושים שנות שלטון מפלגת העבודה.
ראש הממשלה החדש מנחם בגין מינה את שמחה ארליך מסיעת הליברלים בליכוד לתפקיד שר האוצר.
ארליך הנהיג רפורמה כלכלית, שנודעו בשם "המהפך הכלכלי", במטרה לשנות את אופיו של המשק הישראלי ולהעבירו מהתנהגות על-פי אידאולוגיה סוציאליסטית להתנהלות בעלת מאפיינים קפיטליסטיים יותר.
בעקבות הצעדים הכלכליים שננקטו, שלא לוו בצמצום תקציבי הממשלה, זינקה האינפלציה מ-34% ב-1977 ל-131% בשנת 1980. בעקבות האינפלציה, הריבית הגבוה במשק ומדיניות המהפך הכלכלי, שפתח את המשק לתחרות של מוצרי יבוא, הרווחיות של מפעלי "חברת העובדים" נפגעה ורבים מהם החלו לפעול בהפסד.
בנוסף באוקטובר 1983 צנחה הבורסה, ונסגרה לתקופת מה, ובעקבות משבר מניות הבנקים הועברו מרבית הבנקים בישראל, ובתוכם בנק הפועלים לידי הממשלה.
כך ניטל מחברת העובדים אחד ממנועיה הכלכליים המרכזיים שלה.
למרות חילופי שרים במשרד האוצר ולמרות תוכניות כלכליות שנועדו לעצור את האינפלציה, לא בוצע הצעד החיוני של צמצום תקציבי הממשלה, והאינפלציה המשיכה לדהור ולתפוח עד שהגיעה בשנת 1984 לשיעור של כ-374% לשנה.
שנים אלו היו שנות הזוהר של אשפים פיננסיים לרגע, שהצליחו לתמרן בין האינפלציה המשתוללת והדולר שהתחזק בקביעות מול הלירה והשקל, והפיקו רווחים נאים מהתנודתיות ואי הוודאות בשוק ההון.
ממשלה זו השכילה לרתום את ההסתדרות ואת התעשיינים ל"עסקת חבילה" שזכתה לשם תוכנית הייצוב הכלכלית שהופעלה ביולי 1985 וכללה קיצוץ של 30% בשכר העובדים, הקפאת שער החליפין של הדולר והקפאת מחירים.
הייתה זו גם התוכנית הראשונה שכללה צעד ממשי של קיצוץ נרחב בהוצאה הממשלתית.
התוכנית הצליחה והאינפלציה ירדה במהירות.
משיעור של למעלה מ-400 בשיאה צנחה האינפלציה כבר במחצית השנייה של שנת 1985 לשיעור של 100%, בשנת 1986 לקצב שנתי של 48% ובשנים שלאחר מכן לרמה של 15%–20% בשנה.
אולם הצלחה זו אמנם הצילה את הבנקים שעברו לבעלות הממשלה ב-1983, אבל נקנתה במחיר כבד למגזרי המשק שהיו בעלי חוב גדול כגון רוב המשק הקיבוצי, המושבי וההסתדרותי, כולל "חברת העובדים".
בקיץ 1988 החליטו המוסדות העליונים של ההסתדרות, הוועדה המרכזת והוועדה המנהלת של חברת העובדים לבצע תוכנית רה-ארגון מקיפה.
שכללה העברת רוב האחריות הניהולית לדרג המפעל, הוחלט כי מנהלי המפעלים או הקונצרנים שבבעלות החברה ישאו באחריות אישית כלפי מועצת המנהלים שמינתה אותו ובפני העובדים, ולא לאף גורם חיצוני.
עקרון העזרה ההדדית בין מפעלים הוחלש, ונקבע כי ייושם רק במקרים קיצוניים, בהם גורמים חיצוניים בלתי חזויים דורשים זאת, ורק כאשר למפעל המסייע עצמו יש בסיס כלכלי איתן.
עם זאת הוחלט כי מעורבות העובדים במפעלים תישאר עיקרון מרכזי, כאשר יעשה מאמץ לשתף את העובדים בבעלות באמצעות הקצאת מניות.
בנוסף, בוצעו שינויים במבנה הנהלת חברת העובדים, הוקמה יחידת בקרה ופיקוח מרכזית והוחלט להקים צוות מקצועי לבחינתו של עתיד משק העובדים ולתכנון את כיווני התפתחותו, בראשות הכלכלן חיים בן שחר, ושכלל את חיים יוסף צדוק, אפרים יער ויורם פרי.
בנובמבר 1988 המליץ הצוות בראשות בן שחר, על הפיכת "חברת העובדים" לחברת החזקות ושהשליטה המעשית על הקונצרנים שלה תעבור ממטה חברת העובדים לידי המנהלים הפועל היוצא מהמלצות הצוות היה למעשה הפרדה מעשית בין המשק ההסתדרותי לאיגוד המקצועי של ההסתדרות.
בפברואר 1989 הוחל ביישום תוכנית הרפורמה והשינוי המבני.
בנוסף הוחלט להפריד בין תפקיד מזכ"ל ההסתדרות ליושב ראש חברת העובדים, והכלכלן איתן ששינסקי מונה לתפקיד.
בנובמבר 1989 הוכרז על הפיכת החברה ל"חברת החזקות".
בשנה שלפני יישום תוכנית הרפורמה מספר המועסקים בחברה היה 160,000, מחזור ההכנסות השנתי היה 5 מיליארד דולר, היקף הייצוא היה למעלה ממיליארד דולר לשנה, והעובדים המועסקים בחברה היו כ־29% מכלל עובדי התעשייה בישראל.
בשנת 1994 ניצחה בבחירות לוועידת ההסתדרות "סיעת רם – חיים חדשים" בראשות חיים רמון.
מצע הסיעה היה לרכז את פעילות ההסתדרות כאיגוד מקצועי ולחסל את ה"דו ראשיות" שבהיותה מעסיק.
הביטוי המעשי למימוש מצע זה היה חיסול רוב הפעילות של "חברת העובדים", והוחל בצעדים שנועדו להביא לחיסולה הגמור ולמימוש נכסיה לשם מימון גירעונות ההסתדרות.
במרץ 1995 מכרה "חברת העובדים" את השליטה בקונצרן "כור תעשיות" לקרן ההשקעות "שמרוק", קרן השקעות של משפחת דיסני מארצות הברית, בהנהלת סטנלי גולד.
קבוצת שמרוק רכשה 22.5% ממניות כור מ"חברת העובדים" תמורת 256 מיליון דולר.
חלק מסכום זה מומן בהלוואה שנטלה "שמרוק" מבנק הפועלים.
ביולי 1997 מכרה קבוצת שמרוק את מניותיה לקרן ההשקעות "קלארידג'" הקנדית בראשות צ'ארלס ברונפמן, ברווח של 100 מיליון דולר.
קרן "שמרוק" גם רכשה את מלוא הבעלות על חלק מהחברות של קונצרן "תדיראן", שהיה בשליטת "כור".
בשנת 1996 נמכרה השליטה בקבוצת שיכון ובינוי לחברת "אריסון השקעות" (בבעלות איש העסקים תד אריסון) תמורת 300 מיליון שקל.
כעבור שנתיים הנפיק את החברה בבורסה לפי שווי שוק של כ-900 מיליון שקל.
וכבר ביום המסחר הראשון זינק מחיר המניה של "שיכון ובינוי" ב-25%, ויום לאחר מכן הוסיף שערה ועלה ב-8% נוספים.
בדצמבר 1998 רכשו, תמורת 60 מיליון שקל, בשותפות החברות גאון אחזקות (שהקים בני גאון לאחר שפרש מתפקיד מנכ"ל "כור תעשיות") וקבוצת תעבורה, את השליטה בחברת "המשביר השקעות" מידי "המשביר המרכזי" שהיה בשליטת "חברת העובדים".
באותה עת הייתה ל"משביר השקעות", מחזור מכירות שנתי של כ-850 מיליון שקל, באמצעות החזקה במספר חברות בת, ביניהן "המשביר סוכנויות", "המשביר לחקלאי", "המשביר מזון", "המשביר מחסני אופנה", וחברת "ממסר", יבואנית משאיות איווקו וטרקטורים מתוצרת ג'ון דיר.
במרץ 1999, הצביע נציג חברת העובדים בדירקטוריון אגד בעד הפיכה מקואופרטיב לחברה ציבורית, זאת במטרה לממש את ההחזקה שלה.
התוכנית בוטלה אחר כך, ונחתם הסכם בו ויתרה חברת העובדים על זכויותיה באגד תמורת כ-30 מיליון שקל.
בתחילת שנות ה-2000 המשיך מימוש הנכסים של חברת העובדים.
עם זאת בשנת 2000 הגיש השר לשעבר שמעון שיטרית תביעה נגד החברה, חברת שיכון ובינוי והמנכ"ל שלה עוזי ורדיזר, בטענה כי שיכון ובינוי נמכרה לתד אריסון תמורת "נזיד עדשים".
שטרית טען, כי העסקה בוצעה ללא מכרז, ולפי שווי של 300 מיליון שקל לשיכון ובינוי, בעוד שהיו גם הערכות שווי גבוהות יותר באותה עת, שהגיעו עד 800 מיליון שקל.
לטענתו עוזי ורדיזר הרוויח אישית מהעסקה בעקבות הנפקת החברה שנתיים אחר כך.
מנכ"ל חברת העובדים טען מצידו כי העסקה בוצעה לפי שווי הגון לאחר מאבק משפטי שנמשך שש שנים, קבע בית המשפט העליון שהמכירה הייתה 'כשרה'.
לאחר הצמצום הניכר בפעילותה של חברת העובדים, היא ממשיכה לפעול כחברת החזקות שבבעלותה נדל"ן של ההסתדרות ותאגידים אחדים, בהם משען, רשת עמל, עם עובד, תיאטרון בית לסין, מכון לבון, "קרן ההשקעות של חברת העובדים" ועוד.
חברת העובדים – מפעלים עיקריים ושנת הקמתם
1916 המשביר נוסד בדגניה א'
1921 ייסוד "המשרד לעבודות ציבוריות בנין"
1923 סולל בונה מוקם על בסיס "המשרד לעבודות ציבוריות בנין"
1923 ייסוד ניר - "חברה שיתופית להתיישבות עובדים עבריים"
1925 ייסוד חברת הביטוח ההדדי "הסנה"
1927 ייסוד "המרכז לשכונות עובדים"
1934 ייסוד "חברת שיכון" לבניית שיכוני עובדים בערים
1935 ייסוד תעשיות אבן וסיד
1937 ייסוד חברת המים מקורות
1937 "כיבוש הים": חברת "נחשון" לבניית נמל תל אביב, "העוגן" חיפה לסבלות בנמלים ודיג במים עמוקים
1939 בשותפות עם הסוכנות נוסדת חברת "אווירון" לתחבורה ותובלה אווירית
1944 ייסוד כור חברת חרושת ומלאכה
1945 ייסוד צים (צי יהודי מסחרי) בשותפות עם הסוכנות וחברת נחשון.
1964 ייסוד חברת "אמות השקעות" העוסקת בהשכרה, ניהול וייזום פרויקטי נדל"ן.
1913 ייסוד קופת חולים כארבע קופות: ביהודה (אזור רחובות), בגליל, בשומרון (אזור חדרה) ולחברי ארגון השומר
1925 משען למתן סיוע לזקנים
1930 "קרן נכות", מהאבות הקדומים של הביטוח הלאומי.
מנהל "סנטוריום" לחולי ריאות, בית חולים למחלות עצבים ורוח, ו"בית פיינסטון" ברמות השבים לחולים חשוכי מרפא
1932 קרן "חוסר עבודה", עוד מרכיב של ביטוח לאומי לקצבאות אבטלה
1937 קרן "מציב" לסיוע למשפחת החבר לאחר מותו
1925 דבר ובמעלה, דו-שבועון הנוער העובד
1924 ייסוד סניף הפועל הראשון
1926 הקמת הפועל כגוף ארצי
1931 רוכבי האופניים של הפועל משתתפים לראשונה בתחרות בינ"ל באירופה
1924 הקמת תנועת הנוער העובד
1933 בית הספר המקצועי הראשון (על שם מקס פיין), לימים רשת עמל.
חברת הצדק של אמריקה היא קבוצת גיבורי-על המופיעה בחוברות קומיקס ביקום DC קומיקס.
קבוצה זו היא קבוצת גיבורי העל הראשונה מסוגה בקומיקס, ששורשיה נעוצים עוד מתקופת תור הזהב של הקומיקס.
היא הופיעה לראשונה בחוברת All-Star Comics #3 מדצמבר 1940, ונוצרה על ידי העורך שלדון מייר והכותב גרדנר פוקס.
הקבוצה הייתה פופולרית בשנות ה-40 של המאה ה-20, אך עם הגיעו של העשור החדש, פופולריות זו החלה לדעוך.
עם תחילת תור הכסף של הקומיקס, חברת DC קומיקס המציאה מחדש רבים מגיבורי-העל שלה ואיחדה אותם יחדיו בקבוצת ליגת הצדק.
אולם, במקום להחליף את חברת הצדק נקבע כי חבריה התקיימו ביקום מקביל בשם "ארץ-2", בעוד ליגת הצדק התקיימה בארץ-1, יקום DC המרכזי.
זאת ועוד, באתחול המחודש "ה-52 החדשים" שלאחר אירועי פלאשפוינט, הקבוצה מארץ-2 קיבלה שם חדש - "פלאי העולם" (Wonders of the World).
חברי קבוצת "חברת הצדק של אמריקה" הופיעו בסדרות הטלוויזיה "סמולוויל" (בפרק Absolute Justice), "אגדות המחר" ו"סטארגירל".
חברי הקבוצה דוקטור פיית, הוקמן, אטום סמאשר וציקלון הופיעו בהופעת בכורה קולנועית בסרט היקום הקולנועי של DC "בלאק אדם" בגילומם של פירס ברוסנן, אלדיס הודג', נואה סנטינאו וקווינטסה סווינדל, בהתאמה.
ה-JSA הופיעו לראשונה ב-All Star Comics #3 של חברת All-American Comics, בחורף של שנת 1940, בתקופת תור הזהב של הקומיקס.
חברת הצדק כללה בתחילה את הדמויות דוקטור פיית ואיש השעה מחברת National Comics, את פלאש, גרין לנטרן, אטום והוקמן מחברת All-American Comics וכן את הספקטר וסאנדמן.
חוברת זו הייתה שיתוף הפעולה הראשון בין חברות קומיקס, וכן שיתוף הפעולה הראשון בין גיבורי-העל.
חוק הבית באותה תקופה בעולם הקומיקס קבע שכאשר חבר בקבוצה מקבל כותר משלו, הוא יעזוב את הכותר All Star Comics ויהפוך ל"חבר כבוד" של חברת הצדק.
הכותר All-Star Comics ראוי לציון גם עקב הצטרפותה של וונדר וומן, תחילה כמזכירת ה-JSA ומאוחר יותר כחלק משמעותי בהרפתקאות הקבוצה.
שלא כמו שאר הגיבורים וונדר וומן נשארה בכותר גם לאחר שקיבלה סדרה משלה.
חברת הקבוצה היחידה שהצטרפה הייתה הקנרית השחורה.
ההרפתקאות המוקדמות של JSA נכתבו על ידי גרדנר פוקס ואוירו על ידי קבוצת אמנים, ביניהם ג'ק קירבי וג'ו קוברט.
הסיפור הראשון של ה-JSA הביא את פגישתם הראשונה של חבריה כאשר כל חבר בצוות סיפר את מאורעותיו.
בחוברת הבאה, הקבוצה חברה לה יחדיו בעבודה על מקרה שמשותף לכולם.
מעתה ואילך, עדיין נכתבו סיפורים הכתובים באותו אופן, כאשר לקראת סופה של החוברת כל חברי JSA מתגבשים יחדיו ופותרים את הבעיה.
עד לחוברת All Star Comics #24 נעשתה הפרדה בין חברת National Comics (לימים DC) וחברת All-American Publications (חברה עצמאית שנוהלה על ידי מקס גיינס וג'ק ליבוביץ), אולם פילוג בין החברות הביא להסרתם הסופית של גיבורי חברת National Comics מן הכותר.
כתוצאה מכך, פלאש וגרין לנטרן חזרו לכותר.
שמונה חודשים לאחר מכן, חברת National Comics קנתה את מניותיו של מקס גיינס על חברת All-American ושתי החברות התמזגו כדי ליצור את חברת Detective Comics, Inc.
הרכב חברי צוות ה-JSA נשאר ברובו זהה עד לסוף הרצתה של הסדרה.
הכותר All-Star Comics והרפתקאות תור הזהב של ה-JSA הסתיימו בגיליון מספר 57 והכותר שינה את שמו ל-All-Star Western, ללא גיבורי על.
בעוד שסופרמן, באטמן ווונדר וומן המשיכו בהרפתקאותיהם הבודדות, מרבית הדמויות נותרו רדומות במהלך דעיכת חוברות הקומיקס מתחילת שנות ה-50 ועד לאמצען.
ההסבר להיעלמה של הקבוצה ולחוסר הפעילות של חבריה בתחילת שנות ה-50 הוסבר בידי הכותב פול לויץ, שציין כי רוב חברי הקבוצה בחרו לפרק את הקבוצה ולפרוש מחיי הרפתקנות מאשר להופיע בפני הוועדה המשותפת לפעילויות אנטי-אמריקניות, שדרשה שהם יחשפו את זהויותיהם ברבים.
מאוחר יותר, ועדה זו שוכתבה מחדש לוועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית.
המנהיגות על חברת הצדק נפלה לרוב על הוקמן, אם כי גם פלאש וגרין לנטרן לקחו תור בהנהגתה.
למשך זמן קצר בשנת 1942, הקבוצה נודעה בשם "גדוד הצדק", מכיוון שהם הפכו לשלוחתם של הכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית בעת מלחמת העולם השנייה.
בהמשך התגלה כי הסיבה שבגללה חברת הצדק לא פלשה לאירופה וסיימה את המלחמה הייתה עקב השפעתה של חנית הגורל, ונפילתם של חבריה החזקים ביותר תחת שליטתו של המחזיק בה, אדולף היטלר.
כמו כן, נקבע בשנות ה-80 כי לחברת הצדק הייתה שותפות עם "יחידת אול-סטאר", שפעלה במקביל לה בשנות ה-40. שתי הקבוצות פעלו תחת אישורו של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט.
תור הכסף: הופעות אורח בליגת הצדק
לאחר השפל הגדול, DC קומיקס הציגה גרסאות מחודשות לגיבורי העל (כמו פלאש וגרין לנטרן), שאפיונם היה יותר מז'אנר המדע הבדיוני, לאור בקשתו של העורך הראשי של החברה, ג'וליוס שוורץ.
הכותב לשעבר של כותרי חברת הצדק, גרדנר פוקס, נשכר כדי להמציא גרסה חדשה לחברת הצדק, לה הוא קרא בשם ליגת הצדק.
כשם שבארי אלן (הפלאש מתור הכסף) היה ממשיך דרכו של ג'יי גאריק (הפלאש של תור הזהב), כך גם ליגת הצדק הייתה ממשיכת דרכה של חברת הצדק: אותה קבוצה, אך עם רשימת חברים מעודכנת והתחלה חדשה.
בסיפור "הפלאשים משני העולמות", בכתיבתו של ג'יימס רובינסון ובאיורו של מארק באגלי.
לאחר אירועים אלו, מארק גוגנהיים המשיך במלאכת הכתיבה והציג דמויות כמו השד הכחול וצייד הראשים.
עד לחוברת מספר 49, גוגנהיים הרחיב את רשימת חברי הקבוצה וכלל בה את חברי קבוצת אול סטאר ואת ליברטי בל המקורית, למעט מאגוג ופאוור גירל.
כמו כן, גוגנהיים הציג דמות חדשה בשם "החיפושית האדומה" (גיבורת-על הלבושה בחליפה אדומה דמוית זו של החיפושית הכחולה מתור הכסף והנושאת עזרים טכנולוגיים).
בדצמבר 2009, חברת DC החלה בפרסומו של כרך שני לסדרת JSA, שנקרא All-Star JSA ונמשך כ-18 חוברות עד למאי 2011. הסדרה התמקדה בקבוצה שנייה שהוקמה לאחר שחבורת הצדק פורקה.
הקבוצה כללה חברים חדשים כמו מאגוג, דאמאג', פאוור גירל, איש השעה (ריק טיילר), אטום סמאשר, סאנד (סאנדי הוקינס), סטאר גירל, סייקלון, טומקאט, האזרח סטיל, ג'ודו מאסטר וקינג כימרה.
הכותר בוטל לנוכח אירועי "פלאשפוינט" באוגוסט 2011, שהוביל לאתחול מחודש של יקום DC.
גוגנהיים ייבא את חברי קבוצת הבת אל תוך הסדרה הראשית, החל מחוברת מספר 49.
בין נבלי-העל שלחמו בחברת הצדק לאורך כל שנות קיומה היו לרוב יריביהם האינדיבידואלים של חברי הצוות.
בתור הכסף הוצגו דמויותיהם של השדון מהממד החמישי קוויספ, שלושת השדים, אדון הזמן, אלופי הפשע, אקליפסו, סינדיקט הפשע של אמריקה (מקביליהם של ליגת הצדק מארץ-3), ליגת חסרת חוק, איש האנטי-חומר ומורדרו (יריבם של לגיון גיבורי-העל לרוב).
בתור הארד נוספו דמויותיהם של דארקסייד (יריבו של סופרמן), איש הנבולה, קוברה, החברה הסודית של נבלי-העל, הוולקיריות, ברון בליצקריג, מלך הנשמות ומלך הדרקון.
העידן המודרני הציג שלל דמויות חדשות, וביניהן מלך ענקי האש סירטיר, מקאניק, קבוצות אקסיס אמריקה ובני השחר, אקסטנט הנוסע בזמן, מלך הדמעות, אונימאר סין (אחד משבעת השדים שמאיימים על תאנאגאר), רולטה, לורד דיינאמו, קיד קרנביל, הרייך הרביעי, גוג, האלים של פאראדור, דוקטור כאוס ואנשי החידות.
חברת הפירות המאוחדת הייתה תאגיד אמריקאי שפעל בין השנים 1899 עד 1970, ואשר סחר בירקות ופירות (בעיקר בננות ואננסים) שגודלו במטעים במדינות באמריקה הלטינית ונמכרו באירופה ובצפון אמריקה.
בשנת 1871 חתם היזם האמריקאי הנרי מיגס (Henry Meiggs) על חוזה עם ממשלת קוסטה ריקה לבניית מסילת רכבת בין עיר הבירה, סן חוסה, לעיר הנמל לימון.
אחיינו, שהיה עוזרו בעסקים, מינור סי.
Keith) החליף את מיגס עם מותו בשנת 1877 בעסקיו בקוסטה ריקה.
משנת 1873 החל בנטיעות ניסיון של בננה לאורך מסלול הרכבת.
בשנת 1882 הקפיאה ממשלת קוסטה ריקה את התשלום לקית', והוא לקח הלוואה על סך 1.2 מיליון לירות שטרלינג מבנקים בלונדון על מנת להמשיך את המיזם.
בשנת 1884 הסכימה ממשלתו של הנשיא פרוספרו פנררדס אורמונו להעניק לקית' שטח חופשי ממסים בשטח 3,200 קילומטרים מרובעים לאורך מסילת הרכבת, והסכם חכירה למשך 99 שנים להפעלת קו הרכבת.
השלמת קו הרכבת הסתיימה בשנת 1880 אך בשל מיעוט הנוסעים בקו היו הרווחים נמוכים מהמצופה.
עסקי גידול הבננות התגלו כרווחיים ביותר.
הבננות גודלו בשטחים סביב המסילה, המטען הועבר ברכבת לעיר הנמל לימון, ומשם באוניית מסע לארצות הברית.
תוך זמן קצר הפך קית' לאחת מהדמויות הדומיננטיות במסחר הבננות במרכז אמריקה.
בשנת 1899, בעקבות הפסדים כספיים בבורסה, מיזג קית' את עסקיו עם חברת הפירות של בוסטון (Boston Fruit Company), שהוקמה בשנת 1870, והייתה בבעלות אנדרו פרסטון (Andrew Preston).
בעקבות המיזוג בין שני הגופים הוקמה חברת הפירות המאוחדת.
מטה החברה מוקם בבוסטון, ופטרסון שימש כמנהל, בעוד שקית' שימש כסגנו.
בשנת 1901 השיגה החברה דריסת רגל משמעותית בגואטמלה בעידודו של הנשיא הגנרל חורה אוּבִּיקוֹ, כשקיבלה לידיה את ניהול שירותי הדואר במדינה.
בד בבד גם רכשה את מניות השליטה בשירותי החשמל, מסילות הברזל, שירותי הטלגרף ורכשה 40% מהאדמות במדינה.
בשנות השלושים הוערך שווי החברה ב-215 מיליון דולרים.
היא מיזגה לתוכה כ-20 חברות, והייתה למעסיק הגדול ביותר במרכז אמריקה.
ב-12 בנובמבר 1928 החלה שביתה של עובדי חברת הפירות המאוחדת בקולומביה, ליד העיר סנטה מרתה ליד חוף הים הקריבי.
הערכות של היסטוריונים גורסות כי מספר השובתים היה בין 11,000 ל-30,000. ב-6 בדצמבר 1928, חיילים בפיקודו של הגנרל קרלוס קורטז וארגאס (Carlos Cortés Vargas) פתחו באש על השובתים שהתרכזו בכיכר העיר סינאגא (Ciénaga).
הצבא הצדיק את הפתיחה בירי בטענה כי השביתה חותרת תחת השלטון וכי השובתים הם מורדים קומוניסטים.
אין מספר הרוגים רשמי, אם כי הגנרל קורטז עצמו דיווח על 47 הרוגים.
עם זאת נשמעות טענות כי מספר ההרוגים היה גבוה בהרבה, עד ל-2,000 שובתים הרוגים, וכי החיילים קיבלו הוראות ישירות מחברת הפירות המאוחדת, ולא ממפקדי הצבא.
האירוע הוזכר בספרו של הסופר הקולומביאני גבריאל גרסיה מרקס, "מאה שנים של בדידות".
בשנת 1930 מכר סם זמוריי את חברת Cuyamel Fruit שבבעלותו לחברת הפירות המאוחדת תמורת 31 מיליון דולרים במניות ופרש מעולם העסקים.
בעקבות ניהול לא מוצלח והשפל הגדול שפקד את ארצות הברית באותה תקופה, צנח ערך מניות החברה ב-90%.
בשנת 1933, הדיח זמורי את מועצת המנהלים של החברה והחל בניהולה.
הוא ערך בה שינויים מבניים, שיקם אותה והחזיר אותה לרווחיות.
הוא המשיך לכהן כנשיא החברה עד לשנת 1951.
בשנת 1968 רכש איש העסקים אלי מ.
Black) 733,000 ממניות החברה ובכך הפך לבעל המניות הגדול ביותר.
בשנת 1969 רכש תאגיד זאפטה, חברה לסחר בנפט בבעלות ג'ורג' הרברט ווקר בוש, לימים נשיא ארצות הברית, חלקים נכבדים ממניות החברה.
בשנת 1970 איחד בלאק את חברת הפירות המאוחדת עם חברה נוספת בשליטתו, AMK, ומהאיחוד נוצרה חברת United Brands Company.
בשנת 1975 התאבד בלאק בקפיצה ממשרדו בקומה ה-44 בבניין פאן אם (בימינו נקרא בניין מט לייף) בניו יורק.
חקירה שהחלה בעקבות האירוע על ידי הרשות לניירות ערך של ארצות הברית, חשפה שערורייה המכונה לעיתים בננה-גייט.
מסתבר כי החברה שיחדה את אוסוואלדו לופז ארלנו (Oswaldo López Arellano), נשיא הונדורס כדי שיפחית מסי יצוא.
המסחר במניות החברה הוקפא ולופז הודח בהפיכה צבאית.
לאחר מותו של בלאק, נרכשה התאגיד על ידי חברה בבעלות המליונר האמריקאי קארל לינדנר ג'וניור (.Carl Lindner, Jr).
שמה שונה בשנית ומאז היא נקראת צ'יקיטה ברנדס (Chiquita Brands International).
באוגוסט 2014 רכשה משפחת ספרא, משפחת בנקאים יהודית מברזיל את חברת צ'יקיטה ברנדס תמורת כ-610 מיליון דולר.
במהלך רוב שנות קיומה של חברת הפירות המאוחדת, יריבתה העסקית העיקרית הייתה חברת Standard Fruit Company, בימינו נקראת Dole Food Company.
ביקורת נמתחה על החברה, בטענה כי פעילותה מהווה ניצול נאו-קולוניאליסטי של מדינות נכשלות, ונטען כי היא ארכיטיפ של תאגיד רב לאומי שמחזיק בהשפעה רבה על הפוליטיקה הפנימית של אומות נחשלות שזכו לכינוי הגנאי רפובליקות בננות.
חברת הרכבות הלאומית של הרפובליקה הטורקית (טורקית Türkiye Cumhuriyeti Devlet Demiryolları, TCDD) היא התאגיד הממלכתי המופקד על הפעלת שירותי הרכבת הציבוריים בטורקיה.
החברה נוסדה בשנת 1927 והופקדה על קווי רכבת באורך של כ-4,500 ק"מ שנותרו בתחומי הרפובליקה הטורקית לאחר פירוקה של האימפריה העות'מאנית.
כיום אחראית החברה על מסילות רכבת שאורכן הכולל הוא 10,984 ק"מ, מהן 2,336 ק"מ מחושמלות.
קו הרכבת הראשון הונח בטורקיה בתקופת האימפריה העות'מאנית ב-1856 בין איזמיר לאיידן, ואורכו היה 130 ק"מ.
הקו נסלל על ידי חברה בריטית אשר בחרה במיקומו של הקו לאור האפשרות המסחרית שהייתה גלומה בו ומתוך כוונה לעשות בו שימוש להובלת מטענים דרך נמל איזמיר לבריטניה.
גרמניה וצרפת זכו בזכויות דומות להקמת קווי רכבת ברחבי האימפריה בהתאם לצורכיהן המסחריים, וסלילת קווי רכבת הפכה לשיטה להשגת כוח והשפעה פוליטיים, ונעשתה, במידה רבה, בהתאם לצורכיהן של המעצמות.
הסולטאן עבדול חמיד השני שעלה לשלטון ב-1876 התבטא אודות הרכבת בזכרונותיו:
עד שנת 1922 נסללו ברחבי האימפריה קווי רכבת באורך כולל של 9,919 ק"מ במספר קווים עיקריים:
קווי רומליה - נסללו על ידי "החברה הכללית לפיתוח מסילות רכבת" (Société Générale pour l'Exploitation des Chemins de Fer Orientaux) מאיסטנבול לכיוון בולגריה ויוון ובאורך כולל של 2,383 ק"מ.
קו אנטוליה-בגדאד (חלק ממסילת הברזל ברלין-בגדאד) באורך כולל של 2,424 ק"מ.
נסלל תחילה מאיסטנבול לקוניה על ידי "החברה למסילות ברזל עו'תמאניות של אנטוליה" (Société de Chemins de Fer Ottomans d'Anatolie), ומקוניה לבגדאד על ידי חברת "מסילות הברזל הקיסריות העות'מאניות של בגדאד" (Chemin de Fer Impérial Ottoman de Baghdad).
קו איזמיר-קסאבה ושלוחותיו נסלל על ידי חברת "קו הרכבת סמירנה-קסאבה" (the Smyrna Cassaba Railway) הבריטית - 690 ק"מ.
קו איזמיר-איידן ושלוחותיו - נסלל על ידי "חברת הרכבות למזרח" (Oriental Railway Company) הבריטית - 610 ק"מ.
קו בורסה-מודניה נסלל על ידי חברת "מסילות ברזל מודניה-בורסה" (Chemin de Fer Moudania Brousse) באורך של 42 ק"מ.
מסילת הרכבת החיג'אזית (דמשק-אל מדינה) (1,300 ק"מ).
מסילת הרכבת הקווקזית נסללה על ידי רוסיה מטביליסי לקארס ולארזורום במהלך מלחמת העולם הראשונה, וחלק ממנה עבר בתחומי האימפריה העות'מאנית.
לאחר פירוקה של האימפריה העות'מאנית נותרו מסילות רכבת באורך של כ-4,500 ק"מ בתחומי טורקיה, רובן נסללו והופעלו בידי חברות זרות, והיתר בידי האימפריה עצמה.
מוסטפא כמאל ייחס חשיבות רבה להקמתה של רשת מסילות ברזל מודרנית כמנוף כלכלי ותעשייתי, וכפי שהצהיר בסגנונו המליצי:
ב-31 במאי 1927 חוקקה האספה הלאומית הגדולה של טורקיה חוק אשר הקים את "הרשות הציבורית לנמלים ולרכבות ממלכתיים" (Devlet Demiryolları ve Limanları İdare-i Umumiyesi), רשות אשר הופקדה גם על שירותי הרכבת במדינה.
עד 1950 הושלמה סלילתן של מסילות רכבת באורך כולל של 3,578 ק"מ, רובן המכריע לפני מלחמת העולם השנייה.
בנוסף רכשה המדינה או הלאימה את מסילות הברזל שהיו בבעלות פרטית.
חשיבותה של הרכבת הייתה כה רבה עד שסלילת כבישים ודרכים נחשבה כשנייה לה בחשיבותה ונועדה להשלים ולסייע לה.
המטרות העיקריות שהוגדרו לרשת מסילות הברזל בתקופה זו היו חיבור מרכזי ייצור לאזורים עשירים במחצבים, חיבור מרכזי ייצור וצריכה עם נמלי ים מחד ועם אזורים כפריים או בלתי מפותחים מאידך, ותרומה לביטחונה וחוסנה של המדינה.
מטרות אלה הביאו לסלילה נרחבת של קווי רכבת בעיקר במזרח המדינה, ובין היתר לסיוואס (1930), מלטיה (1931), אלזי (1934), דיארבקיר (1935) ולארזורום (1939).
ב-29 ביולי 1953 שונה שם התאגיד ל"חברת הרכבות הלאומית של הרפובליקה הטורקית" (Türkiye Cumhuriyeti Devlet Demiryolları İşletmesi), אך התפתחות רשת מסילות הברזל נבלמה החל בשנות החמישים של המאה ה-20 עם עליית חשיבותם של הכבישים והדרכים.
בשנות השמונים החלה המדינה להקים ולפתח את רשת הכבישים המהירים, וכספי ציבור הוזרמו למטרה זו, לפרויקט דרום-מזרח אנטוליה ולפיתוח התיירות.
השקעות אלה באו על חשבון פיתוח מערכת מסילות הברזל והרכבות שהלכו והתיישנו.
רק בסוף המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21 החלה הרכבת בטורקיה לעורר עניין מחודש עם הקמתם של מספר פרויקטים של קווי רכבת מהירה.
כיום מחולקת החברה לשבעה מרכזי הנהלה אזוריים, ובבעלותה נמצאים גם "תעשיות מנועים וקטרים לטורקיה" (Türkiye Lokomotif ve Motor Sanayi, TÜLOMSAŞ) באסקישהיר, "תעשיית קרונות נוסעים לטורקיה" (Türkiye Vagon Sanayi, TÜVASAŞ) באדאפזרי ו"תעשיית מיכון לרכבות לטורקיה" (Türkiye Demiryolu Makinaları Sanayi, TÜDEMSAŞ) בסיוואס המייצרת קרונות וציוד לרכבות מכל הסוגים.
חברת הרכבות הטורקית מפעילה רכבות נוסעים בשלושה מישורים - קווים בינלאומיים, קווים בינעירוניים ורכבות פרברים.
קווי הרכבת הבינלאומיים מחברים את טורקיה למזרח התיכון ולאירופה.
האוריינט אקספרס שפעלה במשך כמעט מאה שנים בין איסטנבול לפריז שוב אינה פועלת, וכיום קווי הרכבת הבינלאומיים שמקשרים את טורקיה לשכנותיה איטיים להחריד, וממירים טיסה בת שעתיים או שלוש בנסיעה בת שעות רבות ובדרך כלל מספר ימים:
הקווים הבינעירוניים כוללים "רכבות כחולות", "רכבות אקספרס בינעירוניות" ו"רכבות אקספרס אזוריות" הנחשבות לנוחות ומהירות, למרות שהנסיעה גם בהן איטית יחסית ונמשכת יותר זמן מהנסיעה באוטובוס.
רכבות מאספות "רגילות" פועלות לאורך קווים קצרים יותר ועוצרות בכל התחנות שלאורך מסלול הנסיעה, או ברובן.
הרכבות המהירות העיקריות מפורטות להלן:
רכבות פרברים (Banliyö) פועלות באיסטנבול (2 קווים - אחד בצד האסייאתי של מצר הבוספורוס ואחד בצדו האירופי), קו בודד מופעל באנקרה ושלושה קווים באזור איזמיר.
קו הרכבת המהירה בין אנקרה ואיסטנבול (Ankara-İstanbul Hızlı Tren Projesi) שאורכו הכולל 533 ק"מ מוקם בשני שלבים.
סלילת הקטע המזרחי של הקו באורך של 206 ק"מ בין פאתי אנקרה לאסקישהיר החלה ב-5 בדצמבר 2005 ועלותו הכוללת מוערכת ב-628 מיליון אירו.
ב 2009 נפתח הקטע הראשון בין אנקרה לאסקישהיר וב 25 ביולי 2014 הגיע עד פנדיק (פרבר מזרחי של איסטנבול).
ב 2019 הגיע הקו עד תחנת הלקלי בצד האירופאי של איסטנבול עם השלמת מנהרת מרמריי תחת הבוספורוס.
בקו פועלות כ 6 רכבות ביום לכיוון והוא הפחית את זמן הנסיעה ל 3.5 שעות לעומת 5 שעות ברכב.
הקו כולל שתי מסילות רכבת מקבילות, מחושמלות, שמאפשרות תנועת רכבות מהירות YHT במהירות של עד 250 קמ"ש.
חברת הרכבות מקווה להעלות את חלקה בתעבורת הנוסעים בקו זה מ-10% ל-78%.
לאורך הקו יופעלו עשרה מערכי רכבת מתוצרת ספרד שכל אחד מהם מורכב משישה קרונות ומאפשר הסעת 419 נוסעים.
קו הרכבת המהיר השני הנמצא בתכנון והקמה מאז 2005 הוא בין אנקרה לקוניה.
כיום אורך מסילת הרכבת בין שתי הערים הוא 987 ק"מ, למרות שאורך הכביש ביניהן הוא 258 ק"מ בלבד.
הקו צפוי להקטין את משך הנסיעה בין שתי הערים מ-10.5 שעות לשעה ורבע בלבד, ול-3.5 שעות מקוניה לאיסטנבול (במקום 10.5 שעות כיום).
במסגרת פרויקט מרמריי (Marmaray) נחפרת מנהרת רכבת תת-קרקעית מתחת לבוספורוס, וזו תקשר את איסטנבול לאסיה.
לאורך קו זה ינועו רכבות הפרברים ורכבות בינעירוניות.
בשלבי תכנון ובדיקה נמצאים ארבעה קווים נוספים: אנקרה-איזמיר, אנקרה-סיווס, איסטנבול-אדירנה (והלאה לאירופה), וכן הקמת שלוחה מקו אנקרה-איסטנבול אל בורסה.
חברת הרכבות מפעילה גם שירותי הובלת מטען, אך רק 4% מסך המטענים המשונעים במדינה מועברים באמצעות רכבת.
החברה מפעילה מסופים בשבעה נמלים - היידארפשה, מרסין, איזמיר, סמסון, בנדרמה, דרינג'ה (איזמיט) ואיסכנדרון.
חברת הנסיעות והתיירות נצרת בע"מ היא חברת אוטובוסים המפעילה שירותי תחבורה ציבורית באזור נצרת, נוף הגליל, חיפה, עפולה, עמק יזרעאל המערבי, הגליל התחתון ועמק זבולון.
החברה נמצאת בבעלות משפחת עפיפי, המחזיקה בקבוצת "נזארין".
בבעלות החברה נמצאות שתי חברות אוטובוסים נוספות: חברת שירותי אוטובוסים מאוחדים נצרת המפעילה תחבורה ציבורית עירונית בנצרת, נוף הגליל ובסביבתה וחברת נתיב אקספרס המפעילה תחבורה ציבורית עירונית בערים צפת ונהריה וקווי אוטובוס בינעירוניים רבים בהם: קווי כרמיאל–נהריה, נהריה–חיפה עפולה–צפת, עפולה–בני ברק ועוד.
לחברת הנסיעות נצרת קשרי בעלות צולבים עם חברת הנסיעות נזארין טורס והיא מפעילה עבור נזארין טורס בע"מ קווי אוטובוסים לעמאן.
החברה נוסדה בשם "נצרת–חיפה" ב-1927, וב-1943 נרשמה להסעת נוסעים בין נצרת לספוריה, חיפה ותל אביב.
עוד הפעילה החברה באותה עת קווים סדירים לעבר הירדן.
לאחר קום המדינה אימצה החברה את שמה הנוכחי והרחיבה את שירותיה לכפרי הצפון.
בתחילת שנות ה-70 החלה החברה לספק שירותי הסעה ולינה גם לתיירים.
בעבר, לחברה הייתה חברה בת בשם "אומני אקספרס" אשר הפעילה קווי אוטובוס באזור יקנעם–קריית טבעון והפעילה את קווי "עפולה–חיפה", בחודש דצמבר 2014 כל קווי האוטובוס שהיו ברשות החברה הועברו לחברת סופרבוס בעקבות הפסד החברה במכרז שהיה להפעלת אשכול זה ובכך הסתיימה פעילות החברה כולה.
כיום, החברה מפעילה את הקווים העירוניים בסח'נין,עראבה,כפר מנדא ומע'אר.
נוסף על כך, החברה מפעילה את קווי נוף הגליל-חיפה, וקווים פרווריים מנצרת, סח'נין,טמרה ויישובי מערב עמק יזרעאל.
החברה מפעילה קווים בינעירוניים מנוף הגליל לתל אביב ובני ברק.
חלק ניכר מקווי החברה פועלים 7 ימים בשבוע וחלקם פועלים אף ביום הכיפורים.
חברת הרכבות המרכזית של אומבריה (איטלקית: Ferrovia Centrale Umbra) היא חברת רכבות במחוז אומבריה.
החברה היא אחת החברות הבודדות שעדיין משתמשת ב"מסילה צרה".
היא מפעילה מסילת ברזל אחת, לאורך נהר הטיבר מסנספולכרו (Sansepolcro) בצפון עד לטרני - 157 ק"מ בדרום.
משנת 1993 היא פועלת באמצעות קרונועי דיזל.
החברה בעלת הזיכיון להפעלת המסילה היא : Ferrovia Centrale Umbra s.r.l.
משנת 2006 יש לנוסעים ברכבת אפשרות להמשיך בה עד רומא.
חברת הרכבות המרכזית של אומבריה הוקמה בשנת 1908 במטרה להפעיל רכבת באמצעות מנוע קיטור.
בשנת 1911 הוחלט לעבור לחשמול מסילת הברזל בעזרת כבל התלוי מעל לפסי הרכבת, אך התוכנית הושלמה רק בשנת 1920. הרכבת שימשה להובלת משאות.
במלחמת העולם השנייה נחרבה המסילה עקב הפצצות בעלות הברית.
אחרי המלחמה הוחל בניה מחדש של המסילה ובשנת 1956 החלה לפעול כסדרה.
למודרניזציה היא הגיעה רק בשנת 1970, לאחר שחלק מהבעלות נרכש על ידי מחוז אומבריה.
"Pintoricchio" בין סנספולכרו לבין גשר סן-גובני.
כאשר ממנו יש הסתעפויות לרכבות המדינה.
כאשר מסילת הברזל הונחה היא אפשרה את המשך תנועת הנוסעים מהצפון, אשר הגיעו באמצעות מסילה שנבנתה עוד בשנת 1886 לגבול אומבריה.
החברה נתנה פתרון תעבורתי לאזור, עד אשר הרכבות של המדינה החלו לפעול בקרבתה, באמצעות קו רומא - אנקונה.
אך מקו זה לפנים המחוז רק חברת הרכבות המקומית סיפקה פתרון.
חסרונה של המסילה היה במהירות הנסיעה, שלא עלה על 90 ק"מ לשעה, בהשוואה ל-150 ק"מ לשעה ברכבות המדינה.
הסיכויים להרחבת פעילות הרכבה היום הוא בשילובה עם רכבות פרבריות של ערי אומבריה.
חברת הרשי או הרשי'ז היא חברה ציבורית המתמחה בייצור מזון.
הרשי היא יצרנית השוקולד הגדולה ביותר בצפון אמריקה.
עד שנת 2005 נקראה החברה "תאגיד המזון הרשי" (Hershey Foods Corporation).
מקום מושבה של החברה בעיירה דרי (באנגלית Derry township), אך כינויה השגור בפני הבאים הוא הרשי במדינת פנסילבניה שבארצות הברית.
החברה נוסדה על ידי מילטון הרשי בשנת 1894 (בשם "חברת השוקולד הרשי" - "the Hershey Chocolate Company").
החברה היא אחת מיצרניות השוקולד הוותיקות ביותר בארצות הברית, והמוצר העיקרי שלה - טבלת השוקולד של הרשי, נחשבת לסמל תרבותי.
החברה משווקת את מוצריה ב-60 מדינות ברחבי העולם.
מילטון הרשי סיים בשנת 1873 התמחות כיצרן דברי מתיקה, וייסד חנות דברי מתיקה בפילדלפיה.
החנות כשלה ונסגרה שש שנים לאחר מכן.
הרשי עבר לעיר ניו יורק וניסה לייצר בה ממתקים אך גם שם לא הצליח כלכלית, ושב לפנסילבניה, בה הקים את חברת הקרמל לנקסטר אשר מכרה ממתקי חלב קרמל שזכו להצלחה.
בשנת 1896 הקים הרשי מפעל לעיבוד חלב ובשנת 1899 פיתח את "תהליך הרשי" לייצור חלב עבור מוצרי מתיקה.
בשנת 1900 הרשי מכר את החברה עבור מיליון דולרים, ועבר לייצור שוקולד.
בשנת 1903 הקים הרשי מפעל לייצור שוקולד בעיר הולדתו דרי צ'רץ' שבפנסילבניה, וטבליות שוקולד החלב שייצר המפעל זכו להצלחה רבה.
בשנת 1907 המציא הרשי ממתק שוקולד חדש בצורת קונוס קטן וקרא לו "נשיקת הרשי".
בעת ייצורו הראשוני נעטפה כל נשיקה ידנית בנייר כסף.
רק בשנת 1921 נבנתה מכונה לאריזת הנשיקות.
נכון ל-2011, כ-80 מיליון נשיקות מיוצרות מדי יום על ידי חברת הרשי.
מוצרים נוספים שהמציא הרשי כוללים את מר.
גודבר - ממתק בוטנים שהומצא בשנת 1925, סירופ שוקולד של הרשי בשנת 1926, ושוקולד צ'יפס מרירים בשנת 1928. בשנת 1938 המציא הרשי את חטיף קראקל.
זמן קצר לפני מלחמת העולם השנייה, ברוס מרי (Bruce Murrie), בנו של ויליאם מורי, נשיא החברה באותה עת, הגיע להסכם עם פורסט מארס ליצירת ממתק שוקולד שנקרא על שם שניהם - M&M (מארס ומרי).
ממתק זה יוצר על ידי חברת הרשי בתקופת הקיצוב של מלחמת העולם השנייה ולאחריה.
בשנת 1963 רכשה החברה את חברת ייצור הממתקים של הארי ברנט ריס אשר ייצרה מאז שנת 1926 את ממתק כוסות חמאת הבוטנים של ריס.
מפעל הייצור הראשי של הרשי ממוקם בהרשי שבפנסילבניה.
שטחו של המפעל כ-200,000 מ"ר, וזהו מפעל השוקולד הגדול בעולם.
מפעל נוסף נפתח ב-15 ביוני 1963 בסמית' פולס שבפרובינציית אונטריו בקנדה ומפעל שלישי נפתח ב-22 במאי 1965 באוקדייל שבקליפורניה.
שני מפעלים אלה נסגרו בשנת 2008 ופסי הייצור עברו למפעלים אחרים.
להרשי מפעלים בסטוארטס דראפט, וירג'יניה; לנקסטר שבפנסילבניה; הייזלטון, פנסילבניה; ממפיס, טנסי; רובינסון, אילינוי; וגוודלחרה, מקסיקו.
במסגרת המפעל בהרשי פועל מרכז מבקרים בשם עולם השוקולד של הרשי וכן פארק שעשועים בשם הרשיפארק.
בבית משפט פדרלי בניו יורק הוגשה תובענה ייצוגית נגד החברה על מכירת שוקולד מריר שמכיל רמות מזיקות של עופרת וקדמיום בסך של 5 מיליון דולר
חברת הנפט העיראקית החלה את דרכה בשם "חברת הנפט הטורקית" (Turkish Petroleum Company).
חברה זו נוסדה כאשר מעצמות המערב הבינו, בסוף המאה ה-19, כי באדמות האימפריה העות'מאנית ישנם מאגרים גדולים של נפט.
את העניין הראשון בנפט במזרח התיכון גילו חברות גרמניות, שעסקו בבניית קו הרכבת בין ברלין לבגדאד, ולאחריהם הגיעו יזמים בריטים.
ב-1911 נוסדה חברה בריטית-גרמנית משותפת בשם " African and Eastern Concession Ltd", שלאחר מכן שינתה את שמה ל"חברת הנפט הטורקית", במטרה לקבל זיכיון לחיפושי נפט במרחב מסופוטמיה, היא עיראק של היום.
בעלי החברה היו קבוצה של תאגידים אירופים - דויטשה בנק, "Anglo Saxon Oil Company", שהיא חברת בת של תאגיד של, תאגיד בריטי בשם "National Bank of Turkey" ואיש עסקים ארמני בשם קאלוסט גולבנקיאן (Calouste Gulbenkian).
הכוח המניע מאחורי החברה היה היזם גולבנקיאן, ומחזיק המניות היחיד הגדול ביותר היה תאגיד "Anglo-Persian Oil Company" שהיה בשליטת הממשלה הבריטית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הפסיקו מאמצי התאגיד לקבל את הזיכיון מהממשלה העות'מאנית, וחיפושי הנפט שלו חדלו.
לאחר 1914 הייתה חלוקת המניות בחברה כזו - 47.5% לחברת הנפט האנגלו-פרסית.
25% לדויטשה בנק ו-5% לגולבנקיאן.
לאחר המלחמה עלה נושא הבעלות בחברת הנפט הטורקית בוועידת סן רמו בשנת 1920. הדרישה הגוברת לנפט בשנות המלחמה העירה את תשומת לב המעצמות לצורך במקורות נפט בשליטתם.
הצרפתים דרשו את מניות דויטשה בנק בחברה כפיצויי מלחמה, וארצות הברית דרשה אף היא חלק בחברה.
לאחר משא ומתן שנמשך מספר שנים קיבלו הצרפתים והאמריקאים חלק ניכר במניות החברה.
חברת הנפט הטורקית השיגה זיכיון לחיפושי נפט בעיראק ב-1925, בתמורה להבטחה למתן תקבולים לממשלת עיראק על כל טון של נפט שיתגלה, אך זאת ביחס לרווחי חברת הנפט, ולאחר 20 שנות הפקת נפט.
הזיכיון התיר לחברה לחפש נפט ב-24 חלקות רבועות בשטח 21 קמ"ר כל אחת.
במסגרת זו התגלה, ב-14 באוקטובר 1927 מרבץ נפט ענקי בשדה באבא גורגור, סמוך לכירכוכ.
הסכם "הקו האדום" ויצירת IPC
גילוי הנפט האיץ את המשא ומתן על חלוקת המניות ב-TPC.
ב-31 ביולי 1928 נחתם הסכם שותפות רשמי.
המניות חולקו לגופים הבאים: 23.75% לחברת הנפט האנגלו-איראנית (AIOC, כיום חברת BP), 23.75% לחברת של, 23.75% לחברת הנפט הצרפתית Compagnie Française des Pétroles, הקרויה כיום "Total", ו-23.75% לתשלובת של חמש מחברות נפט האמריקניות הגדולות שנקראה לצורך זה בשם "חברת פיתוח המזרח הקרוב" (Near East Development Corporation).
חמשת האחוזים הנותרים נותרו ברשותו של גולבנקיאן.
החברה הוקמה כתאגיד שלא למטרת רווח ונרשמה בבריטניה.
החברה אמורה הייתה לייצר נפט גולמי, ולהעבירו, בתמורה, לחברות האם לפי חלקן במניות.
לחברה הותר לזקק ולשווק נפט רק בשוק העיראקי המקומי, וזאת כדי למנוע תחרות עם חברות האם בשוק הבינלאומי.
ההסכם, שכונה "הסכם הקו האדום" שכן היה אמור לחול על כל תחומי האימפריה העות'מאנית (פרט לכווית) דרש שיתוף פעולה מכל השותפים בו במסגרת הקו האדום.
פרט לערב הסעודית ובחריין בהן פעלו חברות אחרות, היה ל-IPC מונופול על חיפושי הנפט בתוך הקו האדום בתקופה בה קויים.
ההסכם החזיק מעמד עד 1948, כאשר הופר על ידי שתיים מחברות הנפט האמריקאיות.
על אף האמור בהחלטות ועידת סן רמו, לפיהם יתאפשר לעיראק להשקיע ב-20% ממניות החברה, לא התאפשרה לממשלה העיראקית דריסת רגל בחברה, על אף שהבריטים לחצו לאפשר השקעות של משקיעים עיראקים.
ב-1929 שינתה החברה את שמה ל"חברת הנפט העיראקית".
על אף שלאחר 1925 היה ל-IPC זיכיון להפיק נפט ממרבצי הנפט העשירים במזרח התיכון, ולגבי שטח עיראק כולה, השתהתה IPC, ותפוקת הנפט צומצמה לשדות המהווים חצי אחוז משטחה של המדינה.
במהלך השפל הגדול גדל היצע הנפט על הביקוש, ותפוקה נוספת הייתה אך מורידה את המחירים.
ההשהיה הייתה לא רק בהפקת הנפט, אלא גם במשאים ובמתנים שנגעו לזיקוקו ולשינועו, זכויות מעבר בשטחים בהם אמור היה לעבור צינור הנפט, וכיוצא בזה.
מעבר לכך, לשותפים השונים בחברה היו אינטרסים נוגדים.
בעוד שלאמריקאים, לבריטים ולשל הייתה גישה למקורות נפט גולמי מחוץ לעיראק, ולכן חפצו ששדות הנפט העיראקי ישמשו כרזרבה, הצרפתים והאחרים חפצו בהפקה מואצת, שכן הם לא נהנו מגישה למקורות נפט אחרים.
אינטרסים נוגדים אלו הביאו לכך שהזכיון פקע, בשל הפרת תנאיו, בכל הנוגע לדרישות מסוימות לבניית צינורות ומסופי שינוע.
ב-1931 נדונו מחדש תנאי הזיכיון, ונחתם הסכם חדש המעניק לחברה זיכיון בן 70 שנה על שטח של 83,200 קמ"ר מזרחה לנהר החידקל.
בתמורה דרשה הממשלה העיראקית וקיבלה, תשלומים והלוואות, והתחייבות להשלים את בניית צינורות הנפט לים התיכון עד לשנת 1935.
הצרפתים העדיפו נתיב צפוני לנפט, העובר דרך סוריה ולבנון שהיו תחת שלטון מנדט צרפתי, ומסתיים בעיר טריפולי שעל חוף לבנון.
הבריטים והעיראקים העדיפו מסלול דרומי, המסתיים בחיפה שהייתה חלק מארץ ישראל תחת שלטון המנדט הבריטי.
בתור פשרה הותוו שני נתיבים, והונחו בהם צינורות בעלי כושר הולכה של שני מיליון טון לשנה.
הצינור הצפוני היה באורך 856 קילומטרים, והצינור הדרומי, צינור הנפט כירכוכ-חיפה באורך של 942 קילומטרים.
ב-1934 הושלם הצינור בין כירכוכ לחדיתה בעיראק, ומשם התפצל לטריפולי ולחיפה.
הצינור נחנך בינואר 1935 בנוכחות הנציב העליון סיר ארתור ווקופ.
רק ב-1938 החלה IPC לייצא נפט בכמויות משמעותיות.
עד למלחמת העולם השנייה הייתה תפוקת הנפט מכירכוכ בסדר גודל של ארבעה מיליון טונות לשנה.
הכנסותיה השנתיות של ממשלת עיראק מתגמולי חברת הנפט העיראקית הגיעו בתקופה זו ל-2 מיליון לירות שטרלינג, כרבע מההכנסות הכוללות של ממשלה זו.
ניסיונות של ממשלת עיראק לשבור את המונופול של IPC הסתיימו בכך שהחברות החדשות "חברת הנפט של מוסול" ו"חברת הנפט של בצרה" נרכשו על ידי IPC.
שלושה נושאים הביאו לסכסוכים בין השותפים בחברת הנפט העיראקית -
השינוי בתקבולי חברת הנפט האנגלו-איראנית.
במרץ 1931, כאשר שונו תנאי הזיכיון משנת 1925 והוגדל שטח החיפושים בשטח עצום נוסף ממזרח לחידקל, נשאלה השאלה אם התקבולים בגודל של 10% של חברת הנפט האנגלו-איראנית יכללו את תפוקת הנפט מהשטח החדש.
לאחר משא ומתן הגיעו הצדדים, בנובמבר 1934 לפשרה לפי תקבל החברה 7.5% מהתקבולים שיופקו מהשטח החדש.
נושאי מיסוי: מכיוון שה-IPC הייתה חברה הרשומה בבריטניה, לא היו השותפים הבריטים חשופים למיסוי כפול, אך השותפים הלא בריטים נאלצו לשלם מס הן לממשלתם והן לממשלת בריטניה.
בסופו של דבר נמצא פתרון ולפיו הועברה כל פעולת השינוע והזיקוק ל-IPC, שתימחרה את מחיר הנפט המיוצר והמסופק לשותפותיה על בסיס של עלות, בתוספת שילינג אחד של רווח חייב במס.
כך צומצמה החבות במס למינימום ההכרחי.
לאחר מלחמת העולם השנייה, קיבלו השותפות האמריקאיות בחברה הצעה לשיתוף פעולה עם חברת הנפט הערבית אמריקאית ARAMCO, על מנת לפתח שדות נפט בערב הסעודית.
שותפיהם סירבו לשחרר אותם מהסכם הקו האדום.
החלה התדיינות משפטית, שבסופה ניצחו האמריקאים.
הצרפתים וגולבנקיאן הסכימו לפשרה בתמורה לחלק גדול יותר מתפוקת IPC, ומפת הקו האדום שורטטה מחדש כך שלא תכלול את ערב הסעודית, תימן, בחריין, מצרים, ישראל וחלקה המערבי של ממלכת ירדן.
הסכם הקו האדום הגדיר את תחום פעולת החברה מעבר לגבולות עיראק.
בשטחים אלו פעלה החברה באמצעות חברות בת.
חברות אלו היו מבקשות מהריבון במדינה בה פעלו זיכיון לחיפוש נפט.
עד 1948 ייסדה החברה 12 חברות בת מסוג זה, וביניהן חברת "Petroleum Development (Palestine) Ltd", שחיפשה נפט בארץ ישראל.
ב-1933 נכשלה החברה במכרז לקבלת זיכיון נפט בערב הסעודית, ולאחר מכן ריכזה את מאמציה בחצי האי ערב בנסיכויות קטר, אבו דאבי, עומאן ועאדן שהייתה אז פרוטקטורט בריטי.
היחסים של IPC עם ממשלת עיראק בתקופת המונרכיה ההאשמית, בין 1921 ל-1958, היו יחסים טובים.
המלכים ההאשמים היו פרו-מערביים, והיו חייבים לבריטניה את שלטונם.
הם היו תלויים בבריטים מבחינה צבאית, ובשנת 1955 חיזקו את הברית בין המדינות בברית בגדאד.
מעת לעת היו חיכוכים בשאלת התקבולים, או בשל רצונם של העיראקים להעסיק יותר עובדים מקומיים במסגרת החברה, וזאת בשל התנאים הגרועים להם זכתה עיראק בהשוואה לחוזים של ערב הסעודית עם עראמקו, לאחר 1950, אך דיונים אלו התנהלו באופן ידידותי.
מתחילת שנות ה-50 התגברו הקולות הלאומניים והנאצריסטים בעיראק, והתמקדו בתעשיית הנפט שהייתה חלק מרכזי בכלכלת עיראק שנשלט על ידי זרים.
ב-1958 הדיח הקצין עבד אל-כרים קאסם את השושלת ההאשמית, הוציא להורג את המלך פייסל השני, את העוצר לשעבר עבד אל-אילה ואת ראש הממשלה הפרו-מערבי נורי סעיד.
קאסם שלט בעיראק עד להדחתו והוצאתו להורג ב-1963.
גם יחסיו של קאסם עם ה-IPC היו מורכבים, ועל אף הרטוריקה הלאומנית שקדמה לעלייתו לשלטון, היה כבול בשל שליטתה של IPC בכלכלה העיראקית, ובשל כך שהעיראקים היו חסרים את הידע הטכני להפעיל בעצמם את מתקני הפקת הנפט.
קאסם לא היה מרוצה מההסדרים הכספיים עם IPC, ומהמונופול שלה, אך ראה כיצד לאחר הלאמת חברת הנפט האיראנית על ידי מוחמד מוסאדק באיראן, הוטל חרם על איראן שהביא בסופו של דבר לנפילת משטר מוסאדק.
מכיוון שכך ניסה קאסם דרכים אחרות לקבל חלק גדול יותר מהכנסות הנפט, כגון העלאת מחירי שינוע הנפט דרך נמל בצרה ב-1200 אחוזים, והפקעת האדמות מהן הופק הנפט.
במהלך שנות ה-60 המשיכו היחסים המתוחים בין חברת הנפט והממשלים העיראקיים השונים.
בסוף שנות ה-60 התאמצה מאוד IPC לשמור על זכיונה.
היא הסכימה להגדיל את תפוקת הנפט באופן משמעותי, להעלות את מחירו, ואף לשלם תקבולים מראש על נפט שטרם הופק.
בסופו של דבר העמידה הממשלה העיראקית ל-IPC אולטימטום ב-1972, ובו דרישות שלמעשה העבירו את השליטה והרווחים מהפקת הנפט לממשלה העיראקית.
ביוני 1972 הולאמה החברה על ידי הנשיא אחמד חסן אל-בכר.
בין היתר התאפשרה ההלאמה על ידי כך שברית המועצות התחייבה להחליף את השוק המערבי שהייתה עיראק צפויה להפסיד בעקבות ההלאמה.
בארץ ישראל הייתה החברה פעילה הן בהנחת צינור הנפט ויצירת תשתיות, הן בבניית בתי הזיקוק בחיפה, והן בחיפושי נפט.
לאחר השלמת הנחת צינור הנפט ב-1934 החלה IPC במגעים עם הממשלה הבריטית להקמת בתי זיקוק לחופי מפרץ חיפה.
הממשלה הבריטית עודדה את הקמת בתי הזיקוק בתנאי שיהיה זה פרויקט משותף עם חברת הדלק רויאל דאטש של.
לשם הקמת בתי הזיקוק הוקמה חברת Consolidated Refineries Limited–CRL (מפעלי זיקוק מאוחדים).
בבעלות משותפת של חברת הנפט האנגלו-עיראקית וחברת הנפט האנגלית-הולנדית "של".
ב-1938 החלה העבודה להקמת בתי הזיקוק ונמשכה בשנות מלחמת העולם השנייה בתום המלחמה החל מ-1947 החלו בתי הזיקוק לפעול בתפוקה מלאה והבריטים תכננו את הרחבת המפעל והנחת צינור נפט חדש לעיראק, אך עם החלטת החלוקה בנובמבר 1947 הופסקו כל עבודות הפיתוח.
בנוסף לכך הקימה החברה גם את מסוף קריית חיים במטרה לייצא את עודפי הזיקוק של בתי הזיקוק ללקוחות בחו"ל.
המסוף פעיל גם כיום בפריקה וקליטה של נפט גולמי ממכליות-ים באמצעות מקשר ימי, אחסון תפעולי של נפט גולמי והזרמתו לזיקוק בבית הזיקוק בחיפה; קליטת נפט גולמי מקו צינור אילת-אשקלון, אחסונו והזרמתו לבתי זיקוק.
כן הקימה החברה את "נמל הדלק" בנמל חיפה הפעיל גם כיום בשינוע של מוצרי נפט מוגמרים ומוצרים בתהליך זיקוק, תדלוק אוניות, אחסון והזרמה של מוצרים לבתי זיקוק חיפה, למתקני אחסון ולצרכנים גדולים במפרץ חיפה.
מתחם מכלי הדלק בסמוך לקריית חיים מכונה עד היום IPC על שמה של החברה, ורחוב אריה שנקר המקשר בין כביש חיפה-עכו ומתחם מכלי הדלק ונסלל על ידי החברה, מכונה עד היום בשם 'כביש IPC'.
החברה הייתה פעילה גם בחיפושי נפט.
בשנת 1933 התגלה בסקר גאולוגי שערכה ממשלת המנדט כי ישנה אפשרות לשדה נפט באדמות הכפר חוליקאת (כיום חלץ).
IPC קיבלה את הזיכיון להפקת הנפט, והחלה לקדוח במקום.
בשל קשיים טכניים, פרוץ המרד הערבי הגדול ופרוץ מלחמת העולם השנייה, נעצרו העבודות שוב ושוב ולא חודשו לאחר 1947. הכפר חוליקאת נכבש במלחמת השחרור ובשנת 1950 הוקם במקום מושב חלץ.
בשנת 1952 נחקק בישראל חוק הנפט, לפיו הועברו כל הזיכיונות הבריטיים לידי המדינה באמצעות חברת חיפושי הנפט הממשלתית חנ"ל (חיפושי נפט לישראל) וחברת ההפקה הממשלתית "לפידות".
חברת "לפידות" החלה לקדוח בשדות חוליקאת ב-1955, וגילתה במקום נפט.
על אף הפרסום הרב שליווה את הגילוי, לא הפיק השדה כמויות משמעותיות של נפט.
בשנות ה-40 ערכה החברה חיפושי נפט באזור המכתש הגדול בשל כך שלפי התאוריות הגאולוגיות היו סיכויים טובים להימצאות מלכודת נפט הכלואה מעל מי התהום שברכס חתירה בו שוכן המכתש הגדול.
המכתש עצמו הוא מעין "קידוח טבעי" ענק המקרב את פני הקרקע אל מרבצי הנפט.
מכיוון שכך סללה IPC כביש, בשנת 1941, המכונה "כביש הנפט" באורך של 23 קילומטרים המוליך מצומת הנגב אל אפיק נחל חתירה במרכזו של המכתש הגדול.
החיפושים לא הניבו ממצאים ולבסוף הופסקו.
הכביש המוליך מזרחה אל מעלה עקרבים, שימש משך שנים כדרך היבשתית היחידה לאילת.
כיום יורשותיה של חברת הנפט העיראקית וחברות הבנות שלה בישראל הן חברת "תשתיות נפט ואנרגיה" וחברת הבת קו מוצרי דלק (קמ"ד).
בסוף שנות ה-50', עם הטלת החרם הערבי, הקימה ממשלת ישראל חברה ממשלתית בשם: "שירותי נפט", אשר הפכה בסוף שנות ה-50', עם סיום ניהול בתי הזיקוק בחיפה על ידי הבריטים, ליורשת החוקית של הזכויות והנכסים של חברת הנפט העיראקית.
במהלך השנים, עם התפתחותה הכלכלית של המדינה, גבר הצורך של המשק בדלק וכן בהיות מרכז הכובד הכלכלי במרכז ובדרום הארץ, היה צורך לפתח גם בהם תשתית דלק לסוגיה.
כך החברה הגדילה את כושר האחסון, הרחיבה את קווי ההולכה והקימה מסופי דלק חדשים, נמלים ומסופי ניפוק.
בשנות ה-90, שונה שמה של החברה ל"חברה לתשתיות נפט ואנרגיה בע"מ".
קיימים בחיפה 2 בתי אבן ששימשו את חברת IPC ומוגדרים כאתרי מורשת: