tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אלימות נגד נשים היא אחד המנגנונים החברתיים שבאמצעותם נשים נאלצות לשאת תפקיד כפוף בהשוואה לגברים".
תיאוריות שונות מנסות להסביר את המניעים לאלימות המופנית כלפי אישה וביניהם השוויון המגדרי ובמעמדן הנחות של נשים לאורך ההיסטוריה.
על אף התקדמות מסוימת במעמדן של נשים וחקיקת חוקים מגנים, הרי שהיקפה ממשיך להיות רחב ברחבי העולם.
במדינות רבות בעולם, כמו במדינת ישראל, המסר חלחל וההתייחסות לאלימות כלפי נשים הפכה לסוגיה פוליטית שמוסדות הקהילה, המדינה והחברה העולמית אמורים לתת עליה את הדעת.
ואכן אלימות מגדרית מוגדרת כיום במקומות רבים בעולם כהפרה של החוק ושל הקוד התרבותי הדמוקרטי.
בתרבויות שונות ובחברות פטריארכליות נחשבה האישה לרכוש של הגבר.
אלימות נגד נשים הייתה דרך לשליטה בהן ולהגבלת צעדיהן ומעמדן בחברה, ותרמו לכך חוקים שונים ומדיניות ממשלתית בחלק מהתרבויות, אשר קיימים גם כיום.
לאלימות נגד נשים ולאלימות במשפחה יש היסטוריה ארוכה, אולם היה זה הגל השני של הפמיניזם שהעלה לראשונה את הנושא כבעיה חברתית שיש לדון בה ולהכניסה לשיח הציבורי.
לאורך השנים הוצעו תאוריות סוציולוגיות ופסיכולוגיות שונות להבנת היבטים שונים של אלימות נגד נשים והתערבות בהם.
תאוריות אלה כוללות תאוריות דינמיות, חברתיות, קוגניטיביות, ביולוגיות-התנהגותיות, מערכתיות ועוד.
התאוריה הפטריארכלית פותחה במסגרת הפרדיגמה הפמיניסטית.
פרדיגמה זו אינה מקשה אחת ויש בה גישות וזרמים שונים.
גישות וזרמים אלה יצרו כמה גרסאות של התאוריה, ובהן דגשים תאורטיים ויישומים שונים, ולכן לא ניתן להציגה כתאוריה אחת, אחידה ומגובשת.
עם זאת, למרות הגרסאות השונות, נקודת המבט של התאוריה על המציאות המגדרית מגובשת למדי: המבנה החברתי הפטריארכלי המאפיין את רוב החברות בעולם, לרבות חברות המגדירות עצמן ליברליות-שוויוניות, מאפשר לגברים לתפוס מקום מרכזי ודומיננטי בחיים החברתיים, ובכך לדחוק את הנשים לשוליים.
מאזן הכוחות המגדרי המוטה מעמיד נשים בעמדת נחיתות בהשוואה לגברים, ובכך חושף אותן לסיכונים ממשיים בהקשרים חברתיים שונים לאורך כל חייהן, ובכלל זה גם לאלימות על סוגיה וצורותיה השונות.
אחת הטענות המובילות בתאוריה הפטריארכלית היא שאלימות נגד נשים היא אמצעי לשימור הדומיננטיות והשליטה הגברית.
עוד נטען במסגרת התאוריה שמאזן הכוחות המגדרי אינו פוסח על שום הקשר חברתי.
כשם שגברים דומיננטיים ושולטים בהקשרים החוץ-ביתיים הם שולטים גם בהקשרים התוך-ביתיים.
טענה זו, לגבי דומיננטיות, שליטה וכתוצאה מכך גם אלימות של גברים נגד נשים במערכות יחסים זוגיות זוכות להדגשה מיוחדת בשיח הפמיניסטי.
נראה שדגש זה נובע מההכרה שהמסגרת הזוגית האינטימית מהותית יותר מכל מסגרת חברתית אחרת לביטחונם ולרווחתם של בני-אדם.
לפי התאוריה הפטריארכלית האלימות ביחסים בין בני-זוג הטרוסקסואליים היא חלק ממה שמומשג כאלימות נגד נשים שבסיסה מגדרי (לעיתים מכונה בספרות המקצועית "אלימות מגדרית") המחבר את כל הצורות והסוגים של פגיעות בנשים וקושר ביניהם.
המשמעות הרווחת של אלימות מגדרית זו היא שרק, או בעיקר, גברים נוקטים אותה כנגד נשים.
לאורך השנים ספגה התאוריה הפטריארכלית ביקורת רבה.
העדויות האמפיריות שהוצגו מצד אחד, ודחייתן מהצד השני, הציתו מחלוקת ארוכת-שנים בין שתי קבוצות מחקר בעלות תפיסות מנוגדות.
קבוצה אחת זכתה לכינוי "חוקרים פמיניסטים" או "חוקרי מגדר".
קבוצה זו ראתה את הבעיה כאסימטרית מבחינה מגדרית, כלומר, האלימות הפיזית היא של גברים כנגד נשים.
קבוצה זו מזהה את המבנה החברתי המוטה מגדרית כגורם העיקרי של הבעיה, לעומת הקבוצה השנייה, "חוקרי אלימות במשפחה" המזהה את הדינמיקה הבין-זוגית כגורם עיקרי לבעיה.
קיימים ביטויים שונים לאלימות, בהם: אלימות מילולית, הטרדה מינית, הטרדה מאיימת, אלימות פיזית, תקיפה מינית ואונס, סחיטה, אלימות כלכלית, הדחה לזנות, סחר בנשים, השחתת איבר המין הנשי, גיהוץ החזה , הפלה בכפייה, נישואין כפויים, ורצח על כבוד המשפחה.
פגיעה בגוף או בבריאות או איום בפגיעה בהם.
האלימות כוללת מכות, דחיפות, בעיטות, משיכה בשיער, וכל צורה אחרת של גרימת כאב ונזק פיזי, או איום בהם.
המקרים הקיצוניים של אלימות זו מסתיימים באשפוז בבית חולים ואף ברצח.
אלימות מינית היא פעולה מינית כאשר הסכמה לא מתקבלת או לא ניתנת באופן חופשי.
מבצע האלימות הוא בדרך כלל מישהו שמוכר לקורבן, כגון חבר, בן זוג בהווה או לשעבר, עמית לעבודה, שכן או בן משפחה.
ההשלכות של אלימות מינית עלולות להיות פיזיות, פסיכולוגיות, ואף כרוניות.
דוגמאות לגורמי סיכון מרכזיים לביצוע אלימות מינית כוללים היסטוריה של התעללות פיזית בילדות, חשיפה לאלימות הורית, מעורבות בהתנהגות אנטי-חברתית, עיוותי חשיבה, נאמנות לנורמות מסורתיות לתפקידי מגדר, ושימוש לרעה בסמים.
אחד הסוגים של אלימות מינית המופנית כלפי נשים הוא השחתת איבר המין הנשי.
מנהג זה נהוג במדינות אפריקניות ומטרתו למנוע אורגזמה בקרב האישה.
ההשחתה נערכת לרוב על ידי כריתת הדגדגן, או באמצעות תפירת השפתיים של איבר המין והשארת פתח קטן ליציאת השתן.
מרבית מדינות המערב, רואות בהשחתת איבר המין הנשי כאלימות פיזית מינית ונפשית בנשים הכרוכה בסיכונים גבוהים של זיהומים.
התעללות רגשית, המכונה לעיתים קרובות התעללות נפשית, היא סוג של התעללות, שבה אדם מתנהג בצורה שעלולה לגרום לטראומה נפשית, אובדן הערך העצמי, תלות נפשית וכלכלית בתוקף, חרדה, דיכאון קליני ואף הפרעת דחק פוסט-טראומטית.
בחוק העונשין הישראלי, אלימות נפשית מוכרת כעבירה פלילית בהקשר מוגבל של "התעללות בקטין או בחסר ישע." אך בניגוד למדינות אחרות בעולם, אין בחוק הישראלי הכרה בהתעללות נפשית כעבירה פלילית העומדת בפני עצמה בהקשרים רחבים יותר של מעשי אלימות במערכות יחסים.
אולם, על פי חוק למניעת אלימות במשפחה, יכול להינתן צו הרחקה כאשר אדם "התעלל התעללות נפשית מתמשכת, או התנהג באופן שאינו מאפשר לבן משפחתו ניהול סביר ותקין של חייו".
זהו סוג אלימות האופייני לחברות דתיות, ומאופיין בניסיון לפגוע בחיים הרוחניים של האישה: למנוע או להגביל את עשייתה הרוחנית ואף לגרום לה לעבור על איסורים רוחניים.
אלימות כזאת יכולה לכלול למשל לזלזל בתפילותיה, למנוע ממנה להתפלל, או לכפות עליה יחסי אישות בהיותה נידה.
לפי ג'ונסון, קיימים ארבע תבניות של אלימות זוגית ואלימות במשפחה: הראשונה הנקראת בספרות "טרוריזם אינטימי", מתייחסת לאלימות כפייתית המשמשת מנגנון שליטה על בת הזוג.
התעללות כלכלית היא חלק מדפוס התנהגויות המשמשות לפוגעים לשמר את כוחם ושליטתם בנפגעות, מדובר בדפוס אלימות שקורה בתוך המשפחה, בדרך כלל בין בני זוג, ומבוצע לרוב על ידי הגבר כלפי האישה.
מדובר בפרקטיקות שונות המונעות מהאישה לשלוט בנכסים ומשאבים כלכליים, ואף מונעות ממנה להחזיק בעבודה ולשפר את יכולות התעסוקה שלה.
אלו מונעים עצמאות מהנפגעת, וכל יכולת שלה לתמוך ולכלכל את עצמה.
על כן, היא נאלצת להיתמך בפוגע, ובכך תלותה בו ויכולת השליטה שלו עליה מתגברת.
דווח שב-94-99% ממקרי ממקרי הפניה לעזרה בנוגע לאלימות פיזית בארצות הברית, מתברר שהן מתמודדות גם עם אלימות כלכלית.
על כן, אלימות כלכלית מופיעה בהמשך לשליטה ולנקמה אחרי שהמדינה מפעילה סנקציות נגד אלימות פיזית.
רק ב-75.9% מתוך 141 מדינות שנבדקו ישנה חקיקה נגד אלימות במשפחה, ורק במחצית מהן מוזכרת אלימות כלכלית.
עם זאת, לרוב האזכור לא כולל הליכי בדיקה אכיפה או תמיכה וחילוץ.
בישראל, החוק למניעת אלימות במשפחה, המסדיר הגנה הוא מסגרת הטיפול היחידה האפשרית כיום לנפגעות אלימות.
בישראל החוק מכיר באלימות כלכלית, רק כאשר נעשה כמקרה פרטי של אלימות בן זוג לצד אלימות פיזית, רגשית-נפשית, מינית ודיגיטלית.
לכן, החלקיות של החוק מונע מיצוי עונש וסיוע לנפגעות במקרים רבים.
לפי תאוריית מעגל-האלימות של ווקר, האישה המוכה שרויה במצב פסיכולוגי שמונע ממנה לצאת מהמסגרת הפוגענית על-אף התוקפנות שהיא חווה.
תהליך מחזורי זה מונה שלושה שלבים: שלב הבניית המתח, המאופיין בעלבונות והשפלות מילוליות; שלב ההתפרצות האלימה, המתבטא בחבלות קשות כלפי האישה אשר פעמים מגיעות עד לסיכון ממשי של חייה; שלב ההתפייסות, המאופיין ברגשות חרטה והתנצלות של המכה, עליהם תולה הקורבן תקוות לגבי סיומה הסופי של האלימות, ועל-כן, סולחת לו.
לאחר מכן חוזר השלב הראשון, מעגל האלימות נוצר, ועוצמתו מתגברת ומחריפה עם חזרותיו.
הקורבן מפתח פחד וחרדה קבועים מהאלימות הצפויה, גם בשלב "הרגוע".
יתר על כן, נמצאו הסברים נוספים להישארותה במציאות האלימה: החל מפיתוח תלות בתוקף, הן כלכלית והן אישית, המשך בדאגה לטובת הילדים ורצון לשמור על שלמות התא המשפחתי כלפי פנים וכלפי חוץ, וכלה בתחושת חוסר אונים נרכש ואמונה כי אין טעם בבריחה, שכן לא תצליח לחמוק.
מחקרים מצביעים על מספר גורמי סיכון עקביים המגבירים את הסיכוי להתנהגות אלימה (כתוקף) וכקורבן.
מחקרים רבים מראים כי למתעללים ולקורבנות האלימות יש מאפיינים דומים.
בין המאפיינים השכיחים ביותר ניתן למצוא: חווית הורות לקויה, ורקע של אלימות במשפחה הקודמת או בחברה הסובבת.
יום המאבק הבינלאומי למניעת אלימות נגד נשים
ב-17 בדצמבר 1999, הוכרז על ידי האו"ם, ה-25 בנובמבר כיום המאבק הבינלאומי למניעת אלימות נגד נשים.
אמנת אסטנבול, או בשמה המלא: האמנה למניעה ומאבק באלימות כלפי נשים ואלימות במשפחה, היא אמנה בינלאומית של מועצת אירופה בנושא אלימות נגד נשים.
האמנה נכנסה לתוקף ב-2014, ומאז מהווה את הסטנדרט הבינלאומי המקובל ביחס להתמודדות עם אלימות נגד נשים.
היום חתומות על האמנה מעל 40 מדינות, ומעל 30 כבר אשררו אותה.
למרות שהאמנה היא של מועצת אירופה, היא פתוחה להצטרפותן של כלל המדינות.
בהקדמה קובעת האמנה כי שוויון דה-יורה ושוויון דה-פקטו בין נשים וגברים הוא מרכיב מרכזי במניעת אלימות כלפי נשים.
האמנה מספקת מענה אפקטיבי לאלימות נגד נשים ואלימות במשפחה, היא מחייבת פעולה מתואמת במספר זירות באמצעות שיתוף פעולה בין המדינה, המגזר הפרטי, מערכות החינוך, רשויות האכיפה וארגוני החברה האזרחית.
היא מציבה ארבעה עמודי תיווך למיגור האלימות: מניעה, הגנה, העמדה לדין, וניטור.
האמנה מבוססת על ההנחה שאין שחקן או מוסד שיכול להתמודד לבד עם תופעת האלימות נגד נשים והאלימות במשפחה, שכן מדובר על בעיה בינלאומית רחבה.
לכן יש לתת לה מענה אפקטיבי והיא דורשת פעולה מתואמת על ידי שחקנים רבים ושונים.
בישראל אמנת איסטנבול זכתה לבקרת בטענה שהאמנה עלולה לפגוע בזהותה היהודית של מדינת ישראל, תעביר את הפיקוח למוסדות בינלאומיים ועוד.
מנגד טוענת ד"ר עידית שפרן גיטלמן שסעיפי ההגירה אינם בעיה: יש רק שלושה כאלה מתוך 60 ואפשר להסתייג מהם.
המתנגדים מונעים בדאגה לשמור על המבנה הפטריארכלי.
לגבי הטענה המשפטית כלל הסכמים בינלאומיים שמדינת ישראל צד להם אינם חלק מהמשפט בישראל אלא אם הכנסת מחליטה לחוקק חוק המאפשר את קליטתם כחלק מהדין המדינתי.
עדויות לאלימות נגד נשים ניתן לראות בין השאר בתנ"ך.
סיפור דינה שהחל באלימות כלפי אישה אחת הביא לנקמה אלימה בקנה מידה של הכרזת מלחמה.
בספר שופטים בסיפור פילגש בגבעה.
בסיפור זה מארח תושב הגבעה שחשש לחייו של אורחו, הציע להמון את פילגשו של האורח כקורבן חלופי.
אנשים משבט בנימין אנסו פילגש של בן שבט לוי עד מוות.
בתגובה למעשה יצאו יתר השבטים למלחמת אחים והשמידו את שבט בנימין, מהם נותרו 600 ניצולים.
פרשת אשת יפת תואר מראה שבתקופת המקרא היו מקובלות תופעות של שבי ואונס של נשות האויב בעת מלחמה.
בתקופה בה חלו דיני עבד עברי, לאדם חסר-כל הייתה רשות למכור את בתו הקטנה לאמה עברייה, מעמד שנותר בתוקפו עד הגיעה לגיל בת מצווה והתיר לקונה לשאתה לאישה (בת חורין) או להשיאה לבנו (במידה והיא אינה רוצה בחתונה היא משוחררת לחופשי).
לפי ההלכה, החובל באדם אחר, חייב לפצותו.
דין זה חל גם על פגיעה בנשים.
בספרות הרבנית יש גילויי סלידה מבעלים אלימים ובתקופות שונות תוקנו תקנות מיוחדות למניעת אלימות זו, הן בדיני משפחה, הן במישור המשפט הפלילי והן במישור האזרחי.
אלימות נגד נשים בישראל היא חלק מתופעה נפוצה בעולם.
ההכרה בנושא התחילה ב-1976, ביוזמתה של חברת הכנסת מרשה פרידמן והובילה להקמת מקלטים לנשים מוכות ברחבי המדינה.
ההכרה בהיקף התופעה אינה אחידה בכל החברה הישראלית, והיא איטית יותר בחברות מסורתיות וסגורות יותר ובפרט החברה הערבית, עולי קווקז, החברה הבדואית, החברה החרדית והקהילה האתיופית.
בחברות אלה יש יחס מיוחד כלפי נשים ומעמדן במשפחה, עמדות כלפי נשים מוכות ובעלים אלימים.
הענישה בעבירות אלימות כלפי נשים נובעת מתפיסת מעמדן של נשים במשפחה ובחברה.
קיימות הצעות לצעדים העשויים להשפיע על רמת הענישה ולהחמירה, דוגמת קביעת עונשי מינימום מרתיעים והחלתם על מגוון עבירות רחב יותר, לרבות עבירות של אלימות במשפחה.
צעד נוסף, מתמקד בפעולות חינוך והסברה המיועדות לגורמי האכיפה שוטרים, חוקרים, שופטים העוסקים בעבירות של אלימות במשפחה ועבירות מין על מנת לעורר בקרב אותם גורמים מודעות שתמנע יחס מקל.
דו"ח מבקר המדינה משנת 2025 מצביע על ליקויים משמעותיים בהעברת מידע בין גורמי הטיפול לאכיפת החוק, וכן על ההיעדר מערכת ממוחשבת מרכזית לניהול נתונים, תקציב חסר העומד על כ-60% מהסכום המומלץ בלבד, ותת ניצול תקציבים במניעה ראשונית.
המערך הלאומי להתמודדות עם התופעה טרם הוקם במלואו.
נמצא פער עצום בין היקף התופעה המשוער לבין מקבלי השירות בפועל, כאשר 576,000 נשים וגברים חוו אלימות בשנה שקדמה לדוח, אך רק כ-17,000 רשומים כנזקקים בתחום זה ברווחה.
יישום הפיקוח הטכנולוגי על צווי הגנה נותר דל ביותר עם מתן צו אחד בלבד עד דצמבר 2024. רוב עוברי החוק המשוחררים ממאסר אינם משולבים בתוכניות שיקום בקהילה.
שיעור ההפניות לטיפול ממערכת הבריאות זניח ועומד על כ-2%.
ארגון 'נשים קוראות ללדת' הקים ב-2014 קו סיוע לנשים שעברו הפרת זכויות או פגיעה במהלך ההיריון או הלידה – 'קו ליולדת' ובמסגרת זו ערכו סקר בנושא אלימות כלפי נשים בלידה.
מתוך 675 פניות בשנים 2014-7, 70.3% היו פגיעות מילוליות, 63.7% היו התנהגות השוללת את הזכות להסכמה מדעת, 16.3% פגיעה בפרטיות ו-9.5% מניעת מלווה ורק 2.1% פגיעות בגוף.
63.4% מהתלונות היו על אירועים בחדר הלידה במהלך הלידה.
מתוך הפגיעות המילוליות, 16.7% היו זלזול בבקשות/בחירות היולדת, 18.6% הפעלת לחץ על היולדת לביצוע פעולה ו-13.8% שימוש באיום כדי להביא לציות היולדת.
מעל ממחצית היולדות (50.7%) דיווחו על פעולות שבוצעו ללא הליך תקין של הסכמה מדעת, מתוכם חיתוך חיץ היה 14.1% ותפירה ללא אלחוש 6.1%.
התחושות של היולדות היו השפלה ועלבון (49%), חוסר אונים (42.2%), פחד וחרדה (27.1%), כרבע (24.2%) מהיולדות הגיעו לבכי בזמן הלידה.
ההשלכות לטווח ארוך כללו תחושת דיכאון ופוסט טראומה, קשיים בתפקוד מיני, קשיים בהיקשרות עם התינוק, כולל קושי בהנקה וחשש להיכנס שוב להיריון וללדת.
התגובות הרשמיות של המערכת נעו בין הכחשה, ואי לקיחת אחריות, להבעת סימפתיה לרגשות היולדת והצעה לשיפורים עתידיים, כולל טענות שהצוות זכר אחרת את האירוע ועד סירוב להגיב.
אלימות מינית היא כל פעילות מינית או ניסיון לפעילות מינית, בין אם היא פיזית או מילולית, הנעשית באלימות או בכפייה ללא הסכמתו או בניגוד לרצונו של קורבן האלימות.
גם כאשר הסכמה-לכאורה נכפית תוך איומים, הפעלת כוח או תחת ניצול יחסי מרות, הדבר נחשב לאלימות מינית.
כפייה של מעשה מיני תוך כדי ערפול וחוסר הכרה של הקורבן, או תוך ניצול חוסר מודעות כמו במקרים של פגיעה בקטין חסר ישע או אדם בעל מוגבלות, אף הן צורות של אלימות מינית.
תקיפה מינית היא עבירת מין לפי החוק בישראל ובעולם.
זו תקיפה בעלת אופי מיני המתבצעת כלפי אדם אחר, ללא הסכמתו או בניגוד לחוק.
תקיפה מינית כוללת, בין השאר, מגע בעל אופי מיני באמצעות גופו של התוקף או באמצעות חפץ, וכן גם התעללות מינית, התעללות מינית בילדים, אונס בנישואים, בעילת קטינה, מעשה מגונה, אונס ומעשה סדום בכפייה ועוד.
קיימים סוגים נוספים של תקיפה מינית שאינם נמנים באופן מפורש בחוק, למשל הסרת קונדום ללא הסכמה.
במקרים בהם מוגשת תלונה על סוג של תקיפה מינית שאינו מוזכר במפורש בחוק, יכול בית המשפט להחליט שהמעשה הוא בעצם גרסה שונה של אחת העבירות המוגדרות בחוק.
יש הרואים גם בעבירת הטרדה מינית סוג של תקיפה מינית, ויש המעדיפים להבחין בין השתיים, ולייחס את המושג "תקיפה מינית" למעשים, ואת המושג "הטרדה מינית" לדיבורים.
בשל הבעיה בהגדרה זו, תקיפה מינית נכללת תחת אלימות מינית, הכוללת כל סוג של אלימות ופגיעה בעלי אופי מיני.
אוכלוסיות הנשים והילדים נחשבות כבעלות סיכון גבוה להיפגע מאלימות מינית, כשקבוצת הסיכון הגבוהה ביותר היא נשים צעירות ורווקות.
אוכלוסיית הנשים – קיימת אי ודאות באשר לאחוזי הנשים שעברו אלימות מינית מאוכלוסיית הנשים הכללית, זאת בשל חוסר היכולת והרצון של מותקפי אלימות רבים לדווח על האירוע.
אומנם הפילוח המשוער של הגילאים בהם ארעה האלימות המינית מתייחס לכך כי בין 30–60 אחוזים מהנשים עברו אלימות מינית בפעם הראשונה עד גיל 15.
אוכלוסיית הילדים – מרבית האלימות המינית בילדים מתבצעת במסגרת התעללות מינית בתוך המשפחה או במצב של גילוי עריות.
למקרים אלו נלווית לרוב סודיות ועשוי לחלוף זמן רב בטרם יתגלה האירוע או ידווח.
מקרב אוכלוסיית הילדים, נחשבות קבוצות בעלי מוגבלויות שכליות, התפתחותיות או גופניות לפגיעות במיוחד.
הסיבה לכך היא מודעותו של התוקף למגבלות הקורבן וחוסר יכולתו להתנגד, להבין או לדווח על מעשי האלימות.
מחקר שנערך בשנת 2022 מצא כי 63% מהילדים המטופלים בשירותי הרווחה בישראל בגלל פגיעה מינית למדו במוסדות חינוך דתיים וחרדיים.
המחקר מצא קורלציה בין רמת דתיות לשיעור גבוה של בנים מבין המטופלים, כאשר הסיכון של בנים תלמידי החינוך הממלכתי-דתי להיות מטופלים בעקבות פגיעה מינית גבוה כמעט פי-ארבעה מהסיכון של בנים תלמידי החינוך הממלכתי.
אופי הפגיעה מושפע ממאפיינים שונים כמו הגיל בו היא החלה, משכה, הישנות התקיפות, פער הגילאים בין התוקף לקורבן, טיב הקשר והקרבה בין התוקף לקורבן ותגובת החברה והסביבה הקרובה לקורבן.
רובן המוחלט של הפגיעות מתבצע בידי יחיד ובשאר המקרים מדובר בתקיפה קבוצתית.
בחלק קטן מהמקרים מופעלת אלימות פיזית שאינה קשורה לפעולה מינית.
כאשר התקיפות המיניות הן בילדים, ניתן למיין אותן באמצעות בדיקת מניעי התוקף במסגרת היחסים בין התוקף לקורבן:
פגיעה במסגרת ענישה חינוכית – הקורבן עשה משהו "לא בסדר" ועל כן התוקף מעוניין ללמדו לקח.
פגיעה במסגרת התעללות – התוקף מעוניין לגרום כאב וסבל לקורבן.
פגיעה במסגרת ניצול תמימותו של ילד לקיום יחסים מינים לא חוקיים עם מבוגר.
מדובר ביחסים שמטרתם סיפוק צרכיו ותאוותו המינית של התוקף.
במקרים מסוימים, האלימות המינית משמשת ככלי שליטה, טקטיקת הפחדה והכנעה של יריב במאבק, או במצב בו התוקף רוצה לשלוט במעשיו של הנתקף.
במקרה כזה האלימות המינית איננה אמצעי לסיפוק מיני, אלא כלי הפחדה אלים ומרתיע.
בתהליך הפגיעה המינית נתן לזהות מספר מאפיינים: אחריות, השתתפות, רגשות אשמה, הפעלת כוח והטלת אשמה, ותפיסת ההתעללות כתסמונת של סודיות והתמכרות.
אחריות: מדובר בתפיסה שהורים או מבוגרים הם אחראים תמיד למה שמתרחש במסגרת האינטראקציה בינם לבין ילדים.
השתתפות: בחוויית הילד הימצאותו בתוך האינטראקציה נתפסת כהשתתפות גם אם היה לו תפקיד פסיבי ולא יוזם.
רגשות אשמה: תחושת האשמה של הקורבן נובעת מתחושת האחריות המוטעית שלו.
הפעלת כוח: ההתעללות המינית בילדים מקורה בעיקר ביכולות הפיזיות, החברתיות, הפסיכולוגיות והחוקיות הרבות יותר בהן משתמש המבוגר באופן לא אחראי.
הטלת אשמה: הפוגע נוטה להטיל את אשמה הפגיעה על הקורבן זאת משום שהוא מסרב לקחת אחריות הולמת על מנת להימנע מלהימצא אשם או לחוש אשם.
ההתעללות כתסמונת של סודיות עבור הקורבן: הקושי של הקורבנות לחשוף את הפגיעה בהם מפחד על עצמם, על משפחתם או על המתעלל, האמירות הישירות לקורבנות שלא לגלות את דבר ההתעללות ולשמור את ההתרחשות בסוד.
התעללות מינית בילדים כתסמונת של התמכרות: למרות ההבדלים קיים דמיון רב בין צורות התמכרות אחרות לבין התעללות המינית: כמו התמכרויות אחרות התעללות מינית משמשת בראש ובראשונה להקלת מתח, התהליך מונע על ידי חזרה כפייתית והיבט הריגוש המיני משמש מרכיב ממכר מרכזי.
ההתעוררות המינית וההקלה במתח שבאה לאחריה יוצרים אצל המתעלל תלות פסיכולוגית.
בדומה לכל התמכרות אחרת הניסיון לחדול מן ההתעללות עשוי לגרום לסימפטומים של נסיגה כמו חרדה, עצבנות, חוסר מנוחה וכדומה.
לאלימות מינית השלכות קצרות טווח וארוכות טווח על הקורבן ובהן השפעות על תפקודיו הפיזיולוגיים (כתוצאה מהפגיעה), הנפשיים, הפסיכולוגיים, החברתיים והתקשורתיים.
בטווח הזמן הקצר עלולה הפגיעה להוביל לאירועי חרדה, הפרעות שינה, בחילות, קשיי קשב, פרנויה ועוררות פיזיולוגית.
בטווח הארוך ידוע על הופעתן של תופעות כדיכאון, הערכה עצמית נמוכה, האשמה עצמית, הפרעות אכילה, נטיות אובדניות, פגיעה עצמית והתמכרויות שונות כמו סמים ואלכוהול.
תופעה קשה ועוצמתית במיוחד היא הפרעת דחק פוסט-טראומטית שעלולה לבוא לידי ביטוי שנים רבות לאחר האירוע.
אלימות מינית טומנת בתוכה גם תסמונת סודיות, הכחשה וסירוב לדון באירוע.
איומי התוקף והרצון להדחיק את המקרה מובילים נפגעים רבים להימנע מדיווח עליו, וכן הפחד מסטיגמה ומתוצאות שליליות עבור הקורבן אם המקרה ייחשף, כמו הפחד מהתוקף ומתגובת הסביבה והמשפחה.
במישור הגופני, אלימות מינית יכולה להוביל להיריון בלתי רצוי, להדבקה במחלות בכלל ובמחלות מין בפרט, תוך סיכון חיי קורבן האלימות.
מחקרים שונים מראים כי בכ-15 אחוז ממקרי אונס נשים שדווחו, האונס הוביל להריון.
התעללות מינית בילדים קשורה קשר הדוק לבעיות בבריאות נפש לאורך החיים.
PTSD היא תוצאה שכיחה של התעללות מינית.
סקירה נרחבת מצאה קשר משמעותי בין התעללות מינית ו-PTSD בקרב ילדים, מתבגרים ומבוגרים צעירים.
קשר זה היה דומה בבנים (OR = 2.86) ובבנות (OR = 2.38), כלומר בנים שחוו התעללות מינית היו בסיכון גבוה פי 2.86 לפתח PTSD בהשוואה לבנים שלא חוו, ובנות היו בסיכון גבוה פי 2.38 בהשוואה לבנות שלא חוו.
במקרים של חשיפה לאלימות מינית מתמשכת, ובפרט בגיל הילדות וכאשר שהאדם הפוגע היה דמות קרובה ובעלת סמכות, עלולה להתפתח פוסט-טראומה מורכבת – אבחנה שהוצעה בראשית שנות התשעים בידי הפסיכיאטרית ג'ודית לואיס הרמן, בספרה "טראומה והחלמה".
גם אבחנה זו לא נכנסה למדריך ה-DSM אך בשנת 2018 היא נכנסה למדריך האחרון של ה-ICD אותו מפרסם ארגון הבריאות העולמי, ה-ICD-11, מה שמעיד על קבלה הולכת וגוברת של האבחנה.
חוקרים נוספים, במטא-אנליזה מקיפה משנת 2005, ניסו להראות מכלול של ראיות מחקריות בדבר קשר סיבתי בין חוויות של התעללות מינית בילדות, לבין תופעות שמוגדרות על ידי הפסיכיאטריה כ"פסיכוזה" ואבחנות כגון סכיזופרניה בבגרות – תופעות ואבחנות שפסיכיאטרים רבים נוטים לייחס להן הסבר גנטי וביולוגי, ולהתעלם מהקשרים כגון טראומות ילדות.
גברים שנפגעו מינית בילדותם נוטים לשמור על יחסים בינאישיים מרוחקים ונטולי רגש.
זאת מכיוון שיחסים אלה מעלים בגברים שנפגעו חרדה, בשל העבר הטראומטי שבו יחסים אינטימיים נקשרו לפגיעה.
כמו כן, בשל נורמות מגדריות אשר 'מתירות' לגברים בכלל לחוש ולהביע זעם בלבד, גברים רבים אשר נפגעו מינית מצליחים לחוש ולהביע רק רגשות של כעס וזעם ביחס לפגיעה שעברו.
אף על פי כן, לרוב מתחת לרגשות הכועסים ישנם רגשות פגיעים יותר, דוגמת אבל ועצב.
גברים שהיו קורבנות להתעללות מינית מתקשים להבחין בין מין, חיבה, הגנה והתעללות.
פעמים רבות המושגים האלה נחווים אצלם במקשה אחת, ללא יכולת להבדיל ביניהם.
זאת משום שחוויות אלו נקשרו יחדיו בקשר המתעלל שהם חוו.
בהקשר של הקושי להבדיל בין מושגים אלה, גברים רבים חווים קושי ואמביוולנטיות ביחס למיניות של עצמם.
מכיוון שחוו את ההתעוררות המינית הראשונה שלהם דרך התעללות, הם מקשרים את המיניות שלהם עם כפייה, פגיעה, חוסר שוויוניות ולפעמים אלימות.
החיבור בין סודיות והתעוררות מינית משאיר את הקורבנות פעמים רבות מבוישים מאוד ביחס למיניות של עצמם, בייחוד אם היא שונה מהנורמה.
הטיפול בקורבנות אלימות מינית מתבצע במספר מישורים משלימים ובהם המישור הפסיכולוגי-נפשי ומתן סיוע להתמודדות עם הטראומה, המישור הרפואי פיזי והמישור המשפטי והפלילי.
במספר בתי חולים בישראל מופעל חדר אקוטי (הידוע גם בשם "חדר 4"), אשר מספק טיפול רפואי ונפשי ראשוניים לנפגעי תקיפה מינית.
ההגעה לחדר אמורה להיות מהירה (עד שבוע מיום האירוע) כדי לאפשר מתן מענה נפשי ראשוני וכדי למזער את הפגיעה באיכות הראיות הנאספות.
דרכי הטיפול השונות באלימות מינית בישראל נועדו לסייע במיגור התופעה, עמותות שונות ובתי דין ייעודיים לתחום עבירות מין והטרדה מינית הוקמו לצורך התמודדות עם התופעה.
בתי הדין המיועדים לטיפול בפגיעות מיניות תורמים להובלת הליך מקצועי והוגן, להנגשת צד עבור הנפגעים, ולמניעת נזקים נפשיים נוספים.
האלימות המינית מחייבת את בית המשפט בהיכרות עם עולם התוכן של הפגיעה המינית והבנת מאפייניה הייחודיים.
בתי דין המיועדים לטיפול בפגיעות מינית הם דרך להבטחת מקצועיות, הליך הוגן, והנגשת צדק לנפגעים ומניעת נזקים נפשיים נוספים תוך שמירת זכויות הנאשם או החשוד.
במקרים רבים הקורבנות נזקקים לעזרה נפשית, כדי להתמודד עם הטראומה הנפשית.
לעיתים קרובות אדם שעבר תקיפה מינית יסבול גם שנים רבות אחר כך מהשלכות פסיכולוגיות קשות, ובמיוחד אם ההתעללות אירעה בילדות.
חלק מהקורבנות סובלים מתופעות של דיכאון, התקפי חרדה, ניסיונות התאבדות, דיסוציאציה (תחושת ניתוק מהגוף), הפרעות אכילה, התנהגות אובססיבית, פלאשבקים, בעיות זיכרון ובעיות ביצירת מערכות יחסים חברתיות, רומנטיות או מיניות.
הטיפול בנפגעי אלימות מינית דורש סבלנות רבה ותשומת לב.
יש להעניק לקורבן ואף לבני משפחתו תמיכה וטיפול פסיכולוגי או פסיכיאטרי.
ענישה בחוק היא כלי שמטרתו להגן על הקורבן והחברה מפני התוקף, ובנוסף, ליצור הרתעה מביצוע מעשי אלימות מינית.
בישראל עוסקים בתקיפה מינית סעיפים 345–355 לחוק העונשין.
להטרדה מינית מוקדש חוק נפרד, החוק למניעת הטרדה מינית.
תקיפה מינית מכל סוג היא עבירה פלילית ועוולה אזרחית.
בגין תקיפה מינית ניתן להעמיד את התוקף לדין על העבירה הפלילית, שעונשה נקבע במשפט במגבלות החוק, וכן רשאי המותקף לתבוע במשפט אזרחי פיצוי על הנזק שנגרם לו, לרבות נזקים נפשיים כתוצאה מהעבירה האלימה.
אלימות פוליטית היא התנהגות כוחנית שבבסיסה עומדת מטרה פוליטית.
האקט האלים עשוי לכלול אלימות מילולית, הפגנה ללא רישיון, עימות פיזי עם כוחות הביטחון, פגיעה ברכוש, גרימת נזקים גופניים, רצח פוליטי וטרור.
מטרותיה של האלימות הפוליטית עשויות להיות מאבק על זכויות ומשאבים, ערעור על הלגיטימיות של הממשל או של נושאי התפקידים בשלטון, החלפת השלטון וכן הפצת אידאולוגיות.
אלימות פוליטית עשויה להיות מופעלת בידי יחידים או קבוצות.
מספר מחלוקות נוגעות להגדרה של התנהגות כאלימות פוליטית:
מחלוקת בנוגע למושג אלימות עשויה להתגלות כאשר ההתנהגות מתקיימת בתגובה למציאות פוליטית הנחווית כאלימה.
מחלוקת בשאלה מי מגדיר פעולה כאלימה נוגעת למידה שבה פעולות כנגד השלטון או בעלי הכוח מוגדרות כאלימות פוליטית, בעוד שהפעלת כוח מטעם השלטון זוכה להגנה חוקית ונתפסות כפעולות לגיטימיות ואף נחוצות לשמירה על הסדר החברתי.
"משטרים דיקטטורים" מעצם הגדרתם אינם סובלנים להתנגדות, כל שכן להתנגדות אלימה.
משטרים אלו יפעלו לדיכוי ההתנגדות, באמצעים כגון כליאה, עינויים ואף הוצאה להורג.
הצלחתה של ההתנגדות האלימה עשויה להוביל להפיכה.
"משטרים דמוקרטים" מתמודדים עם דילמה בנוגע למידת הסובלנות הראויה והתגובה המתאימה לאלימות פוליטית.
הם נאלצים לאזן בין ערכי הדמוקרטיה וזכויות האדם לבין הזכות לחיים ולביטחון של שאר האזרחים והשאיפה להגן על המשטר הדמוקרטי.
דילמה נוספת קשורה לדעת הקהל, אשר עשויה לנטות לטובת היענות לדרישותיהם של מפעילי האלימות או לדרוש נקיטת תגובה חריפה כנגדם.
גישה השואפת לקדם שינוי חברתי תוך התנגדות להפעלת אלימות, בין שמסיבות פילוסופיות-מוסריות ובין שמסיבות אסטרטגיות, נקראת אי-אלימות.
טקטיקות של מאבק לא אלים כוללות, בין השאר, חינוך ושכנוע, אי-ציות אזרחי, פעולה ישירה ואי-שיתוף פעולה עם רשויות פוליטיות, כלכליות וחברתיות.
כנגד אי-האלימות נטען לעיתים שהיא יעילה פחות מהתנגדות אלימה ומאפשרת למצבים דכאניים להמשך זמן רב יותר, על כל המחירים הכרוכים בכך.
מאידך, נטען כי אלימות פוליטית שומטת את הקרקע מתחת לבסיס המוסרי של המאבק.
כמו כן נטען כי מאבק בלתי אלים מסייע לחשוף את האלימות השלטונית.
במסגרת הסכסוך הישראלי-ערבי התרחשו אירועים רבים של אלימות פוליטית, הן לפני והן אחרי הקמת מדינת ישראל.
גם באוכלוסייה היהודית התרחשו אירועי אלימות פוליטית.
בין הבולטים שבהם נמנים הסזון, פרשת אלטלנה, רצח אמיל גרינצווייג וכן רצח יצחק רבין.
רצח גדליהו בן אחיקם שהביא לגלות בבל
הסיקריים שרצחו את מתנגדי המרד ברומאים
מלחמתם של המתנגדים בחסידים, שלוותה בהטלת חרמות והלשנה לשלטונות הזרים (רוסיה הצארית, פולין)
אלימות כלכלית במשפחה היא אלימות כלכלית במסגרת משפחתית ומהותה היא מניעה מאדם לשלוט בנכסים ומשאבים כלכליים השייכים לו על פי חוק.
אלימות כלכלית (economic abuse) מוגדרת כמכלול ההתנהגויות המכוונות לשליטה ביכולת של בני/בנות זוג להשיג משאבים כלכליים, להשתמש בהם או לשמר אותם.
אלימות כלכלית מוגדרת כהתנהגות מתמשכת של בן/בת זוג כלפי בן/בת זוגו, תוך הטלת אימה, הפעלת כפייה או הפעלת שליטה, המתבטאת לפחות באחת מאלה:
שליטה על כל המקורות הכספיים
מניעת ניהול סביר ותקין של חיי היומיום
בהמשך, הציעו חוקרות נוספות הציגו הגדרה מפורטת יותר, ובה זיהו שלוש תבניות:
פיקוח כלכלי של בן/בת זוג על בן/בת הזוג והגבלת חירותן להשתמש במשאבי המשפחה;
ניצול כלכלי של בן/בת זוג, כך שבן/בת הזוג האלים כופים עליהן חובות ופוגעים בקו האשראי שלהן;
חסימה כלכלית, המתבטאת בסיכול הזדמנויות תעסוקה, הכשרה מקצועית או יכולת של בן/בת זוג להתבסס ולהתקדם בעבודה.
נהוג להבחין בין שני טיפוסים של אלימות כלכלית: ניצול חסרי ישע במאבק אחר ירושה מחד, ונטילת מעמד הנהגה כלכלית על-ידי בן/בת זוג, המתבטא בשליטה כפויה בכלל היבטי חיי בן/בת הזוג.
הובאו מספר מאפייני אלימות כלכלית במשפחה - בפרט הפרקטיקות הבאות כשהן מלוות בהטלת אימה או בכפייה מתמשכים:
מניעת עבודה ו\או השכלה הקשורה בעבודה מבן הזוג (כדי ליצור תלות כלכלית בבן הזוג השני)
מניעת מידע על המצב הפיננסי של בני הזוג
סירוב לקחת חלק בתרומה הכלכלית למשק הבית המשותף, סירוב לעבוד.
ניצול כלכלי של בן הזוג, על ידי שימוש בשכר שהוא מרוויח בלבד.
(תוך שמירת חשבון פרטי עם השכר שבן הזוג המנצל מרוויח.)
בן הזוג נדרש לדווח על כל הוצאה, גם אם פעוטה
שליטה בחשבונות הפיננסיים ומניעת גישה אליהם
הסתרת ממון במאגרים פיננסיים נפרדים (חשבונות בנק, תיקי השקעות וכדומה)
רק בן זוג אחד עושה החלטות כלכליות באופן כללי (מיסים, בריאות, חינוך לילדים, קניות כלליות, השקעות, ביטוח, פנסיה ועוד)
יצירת חובות כספיים על שם בן הזוג ללא ידיעתו
כ-4% מהפניות לקו החירום הארצי למניעת אלימות במשפחה המופעל על ידי ארגון הנשים ויצו עוסקות באלימות כלכלית.
במחקר שנערך בישראל, מטעם משרד הרווחה והביטחון החברתי משנת 2024, נמצא כי 4% אחוז מהנשים ו-3 אחוז מהגברים דיווחו כי נפגעו מאלימות כלכלית.
בסקר שנערך ב-2012 בקרב 450 נשים, נמצא כי כ-30% מהנשים ילידות ישראל שנסקרו השיבו שלבן זוגן נתונה הסמכות הבלעדית לנהל את העניינים הפיננסיים של התא המשפחתי (לעומת 26% מהנשים יוצאות אתיופיה ו-20% מהנשים יוצאות ברית המועצות לשעבר).
מתוך נשים אלו, 20% מהנסקרות ילידות ישראל, ו-16% מהנסקרות יוצאות ברית המועצות ציינו שהבעל הציב עובדה בקובעו שהוא ינהל את העניינים הכלכליים.
שיעור המקרים שבהם השליטה מהווה צורה של אלימות כלכלית לא נבחן בסקר זה.
לא נעשה שאלון דומה בקרב גברים.
בינואר 2018, לכבוד עשור שנות פעילות, ערכה עמותת רוח נשית (עמותה פמיניסטית הפועלת לחיזוק כוחן הכלכלי של נשים נפגעות אלימות בישראל), בשיתוף המרכז האקדמי רופין, כנס ראשון מסוגו בישראל, בנושא "אלימות כלכלית" בישראל.
בסקר שערכה העמותה התברר כי כשליש מהאוכלוסייה מכירים נפגע מאלימות כלכלית בפועל, אף על פי שהמושג אלימות כלכלית לא מוכר (בסקר שנערך, 39% מהנשים ו-33% מהגברים הכירו את המושג.).
בנובמבר 2022, ערכה עמותת רוח נשית כנס בינלאומי בנושא אלימות כלכלית, בכנס "Economic Abuse around the World" השתתפו נציגות מארגונים ברחבי העולם העוסקים בתופעת האלימות הכלכלית.
התארגנות "מכה מצלצלת", שהוקמה על ידי ד"ר קוטי לפיד ונילי גולן, פעלה עם ח"כ אורית זוארץ לקדם חוק פרטית למניעת אלימות כלכלית.
ההצעה הוגשה בשנת 2009 אך לא קודמה.
בהצעת חוק פרטית של ח"כ אורית זוארץ הוגדרה אלימות כלכלית במשפחה כהתנהגות של בן זוג שיש בה לפחות אחד מהמאפיינים הבאים:
השתלטות מלאה וחד צדדית על נכס משותף, תוך הדרה מוחלטת של בן הזוג משימוש בו.
יצירת אווירת איום תמידית ותחושת משבר כלכלי על ידי בן הזוג באמצעים שונים לרבות באמצעות איומים.
מניעת כסף מבן הזוג לצרכים רפואיים.
יצירת מצב של מחסור במוצרי יסוד בבית המגורים המשותף של בני הזוג.
העברת הנכסים המשותפים על ידי בן זוג ללא ידיעת בן הזוג האחר למקום בלתי ידוע באופן שיטתי.
שימוש במרמה על מנת להשתלט על נכסים משותפים.
בשנת 2015 הוגשה הצעת חוק נגד אלימות כלכלית על ידי חברת הכנסת זהבה גלאון.
רוח נשית ומרכז תמורה סייעו לנסח את ההצעה.
בהסכמה בין זהבה גלאון והשרה לשוויון חברתי, גילה גמליאל, הוחלט שמי שתוביל את קידום הצעת החוק – כהצעת חוק ממשלתית - תהיה השרה גמליאל.
ההצעה נוסחה מחדש לאחר הליך היוועצות בו היו מעורבים גורמים מקצועיים, אנשי אקדמיה וארגוני חברה אזרחית ובהם רוח נשית.
ביולי 2020 הוגשה הצעת החוק הממשלתית על ידי שר המשפטים אבי ניסנקורן, כשבמקביל הוגשו מספר הצעות חוק נוספות נגד אלימות כלכלית על ידי חברי כנסת נוספים ובהם ח"כ קרן ברק, ח"כ יואב סגלוביץ וח"כ מירב כהן.
הצעת החוק הממשלתית אושרה בוועדת השרים לענייני חקיקה ואף עברה בקריאה ראשונה.
נערכו לגביה שני דיונים בוועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת, אולם לאחר מכן פוזרה הכנסת.
משכוננה ממשלה חדשה בשנת 2021, היא תמכה בקידום החקיקה נגד אלימות כלכלית.
בנובמבר 2021 הצהיר שר המשפטים, גדעון סער, על כוונתו להשלים את החקיקה, אך הכנסת התפזרה מבלי שהוחל דין רציפות ומבלי שהושלמה החקיקה.
במרץ 2023 העלתה ח"כ מירב כהן את הצעת החוק לדיון בוועדת השרים לענייני חקיקה.
הדיון בהצעת החוק נדחה למספר חודשים.
ביולי 2023 העלתה חה"כ מירב כהן את הצעת החוק לקריאה טרומית.
ההצעה נפלה במליאת הכנסת (49 בעד 54 נגד).
בין המתנגדים גם ח"כ גילה גמליאל זו שהעלתה את החוק להצבעה ב-2015.
החוק מספק סעד לנפגעות אלימות כלכלית אשר מוגבל רק למקרים שבהם עובדות סוציאליות מכירות באלימות זו כמקרה פרטי של אלימות בן זוג, ומבינות את השלכותיה
הקשות כשהיא לעצמה – בלי לקשור אותה אוטומטית לאלימות פיזית, רגשית, נפשית, מינית ודיגיטלית.
ב 2022, צוין לראשונה בישראל יום המודעות הבינלאומי לאלימות כלכלית שנערך ב-26 בנובמבר.
ארגונים מרחבי העולם, ביניהם רוח נשית מישראל, יצרו קואליציה בינלאומית נגד אלימות כלכלית ויצאו בקריאה להכרה בינלאומית באלימות כלכלית, השפעותיה והמענים הנדרשים למניעתה.
בקואליציה הבינלאומית של ארגוני החברה האזרחית העוסקים בתופעה חברים ארגונים מקנדה, בריטניה, ניו זילנד, אוסטרליה, ישראל ודרום אפריקה.
ב-2022 הקואליציה פרסמה דו"ח משותף 'יוצרות שינוי: מענה בינלאומי לאלימות כלכלית', אשר סוקר את המאבקים באלימות כלכלית בשש מדינות מאז 2021 ואת האתגרים הניצבים בפני הארגונים הבאים למגר צורה זו של אלימות.
אחת הנקודות העיקריות העולות מהדו"ח היא שאלימות כלכלית עדיין אינה מוכרת מספיק כצורה של אלימות בפני עצמה, בתוך המסגרת של אלימות במשפחה.
לאלימות כלכלית יש מאפיינים כלכליים ייחודיים, שניתן לפספס אם מתייחסים אליה כצורה אחרת של אלימות.
יש להתאים את המענים הניתנים לאלימות כלכלית ולספק כלים כלכליים לנפגעי.ות אלימות זו כמו הפרדת חשבונות בנק, התמודדות עם חובות כפויים וכדומה.
סוג אלימות זה, גם מונע בסופו של דבר, מהקורבנות-שורדות לעזוב את הקשר האלים ולקבל את הכלים הדרושים להן לפתוח דף חדש.
בנוסף, עולה מהדו"ח את החשיבות של הירתמות המוסדות הפיננסיים כמו בנקים, גביה והוצאה לפועל למאבק באלימות כלכלית.
רק בארבע מדינות מתוך הקבוצה – אוסטרליה, קנדה, דרום אפריקה ובריטניה, יש הכרה באלימות כלכלית כצורת אלימות נפרדת באסטרטגיות לאומיות או חוקים למניעת האלימות.
שיעור האלימות המינית בדרום אפריקה הוא אחד מהגבוהים בעולם.
בערך זה, אלימות מינית תהא במשמעות של שימוש בכוח פיזי או תחבולה על מנת להשיג קיום פעילות מינית עם אדם ללא הסכמתו או הסכמתה וזאת בשונה מהמשמעות הקלאסית של אלימות מינית.
ככל הנראה כתוצאה משיעור האונס הגבוה במדינה, נעשים חידושים בתחום מניעת האונס
על פי דו"ח של האומות המאוחדות עבור השנים 1998–2000, שיעור האונס לנפש בדרום אפריקה היה הגבוה ביותר בעולם.
בסקר שנערך בשנת 1998 ביוהנסבורג, נמצא כי אחת משלוש נשים מתוך 4,000 הנשים שנשאלו נאנסו.
בעוד ארגוני נשים בדרום אפריקה מעריכים כי אישה נאנסת אחת ל-26 שניות, משטרת דרום אפריקה מעריכה כי אישה נאנסת רק אחת ל-36 שניות.
במדגם אנונימי שנערך בפרובינציות קוואזולו-נטאל והכף המזרחי, יותר מ-25% מתוך 1,738 הגברים הדרום-אפריקאיים שהשתתפו במדגם הודו כי ביצעו אונס.
מתוכם כמעט חצי אמרו כי אנסו יותר מאישה אחת, לפי ביקורת שנערכה במועצת המחקר הרפואית MRC.
לאחר המחקר, הופיעו מספר פרסומים שגויים שייחסו את הנתונים לכל מדינת דרום אפריקה בעוד ששיעור האונס בשתי הפרובינציות לעיל גבוה מהממוצע.
בדומה, "סקר הבריאות והדמוגרפיה הדרום אפריקאי של 1998" מראה על שכיחות סטטיסטית של 4% באונס נשים בגילאי 15–49 במדגם משקי בית.
עד כה, לא נעשו ניסיונות לגשר בין פער השיעורים בין הסקרים השונים.
מספר מוסדות טוענים שהשיעור הגבוה של האלימות המינית נובע מהאפרטהייד.
הם מסבירים זאת בכך שמדיניות האפרטהייד נתנה חסות לאלימות והתגובה החברתית הובילה למצב בו אלימות פיזית נדמית כפתרון הראשוני לפתרון קונפליקטים והשגת מטרות.
בין אם הטענה נכונה ובין אם לאו, היא התפשטה באמצעות מאמרים מחקריים ונפוצה כיום בקרב הציבור הדרום-אפריקאי.
מוערך כי כ-40% מהנשים בדרום אפריקה יאנסו במהלך חייהן וששיעור הדיווח הוא 1 ל-9 מקרים.
כמו כן מוערך שרק כ-14% ממבצעי האונס מורשעים במדינה.
בשנת 1997 אלימות נגד נשים הפכה לאחד מהפשעים בעדיפות עליונה, כחלק מהאסטרטגיה הלאומית למניעת פשעים, אולם שיעורי הדיווח אודות אונס, ניצול מיני של ילדים ואלימות מקומית המשיכו לעלות.
הדו"ח של דרום אפריקה לאמנה לחיסול כל צורות האפליה נגד נשים משייך חלקית את שיעורי הדיווח וההרשעה הנמוכים לתפיסה הפוסט-אפרטהיידית של הציבור את כוחות המשטרה.
הדו"ח מוסיף ומצהיר כי הגישה והדעה הקדומה של הציבור נגד רשויות אכיפת החוק ועובדי הממשלה וכן אי הנגישות לשירותים באזורים כפריים מהווים גם הם חלק מהבעיה.
חלק גדול מהציבור הדרום אפריקאי רואה במשטרה סמל לדיכוי של משטר האפרטהייד וכתוצאה מכך חוסר האמון במשטרה עדיין מושרש בציבור גם לאחר סיום תקופה זו.
חסמים מוסדיים אחרים תורמים גם הם לשיעורי חוסר הדיווח וההרשעה.
"כלל הזהירות" הוא חוק הקובע שעל השופט לתת תשומת לב ולנהוג בזהירות מיוחדת בבואו להסתמך על טענות בלתי מוכחות של המתלונן, כאשר כתוצאה מחוק זה נגרמים הן ירידה בשיעור ההרשעה והן תחושה של הקורבן על חוסר אמון מצד המערכת.
בסקר שנערך לקורבנות אונס שלא דיווחו על הפשע, שליש טענו כי הן פוחדות מפעולות תגמול, 9.6% טענו שאין להם אמון ביכולתה של המשטרה לפענח את הפשע ו-9.2% ציינו מבוכה כסיבות שלהם לא לדווח על הפשע.
קיימים הבדלים משמעותיים בשיעורי האלימות המינית בין פרובינציות שונות בדרום אפריקה.
במחקר שנערך בשלוש פרובינציות (הפרובינציה הצפונית/לימפופו, הכף המזרחי ומפומלנגה) בשנת 1997 נמצא כי 6.8% מהנשים במפומלנגה אמרו שהן נאנסו במהלך חייהן, 5% מהנשים בפרובינציה הצפונית נאנסו ו-4.5% מהנשים בכף המזרחי נאנסו.
ב-1998, אזור גאוטנג הוערך כאזור בעל האחוז הגבוה ביותר של אסירים במעצר מסיבות של אלימות מינית עם 20.6 אחוזים והכף המערבי היה בעל האחוז השני בגודלו עם 17.3 אחוזים.
המחוזות בעלי השיעור הנמוך ביותר של אסירים מורשעים בפשעי אלימות מינית הם הכף הצפוני עם 2.8% והפרובינציה הצפונית עם 2.6%.
סקר הפשיעה הדרום אפריקאי משנת 2003 מדגיש את השוני בין האזורים השונים לגבי תפיסות האזרחים ופחדיהם.
כאשר נשאלו איזה סוג פשע אירע לדעתם בשכיחות הכי גבוהה באזור מגוריהם, 14.6% מתושבי הכף הצפונית השיבו אונס, כאשר מדובר במספר הגבוה ביותר של נשאלים שחשבו שאונס הוא הפשע השכיח ביותר.
לעומתם, רק 1.7% מתושבי פרובינציית קוואזולו-נטאל השיבו כך.
בממוצע עבור כל הפרובינציות, מיקמו הנשאלים אונס כפשע ה-7 השכיח ביותר, כשלפניו ברשימה מופיעים פריצה לבתים, גנבת רכוש, שוד, רצח, גנבת מקנה ותקיפה.
הסקר גם בדק איזה סוג פשע חושבים הנשאלים למפחיד ביותר באזורם.
אונס הגיע למקום השלישי בקטגוריה, אחרי רצח ופריצה לבית.
40.8% מהנשאלים בכף המזרחית ו-31.8% מהנשאלים במדינה החופשית חששו הכי הרבה מאונס.
מצידה השני של המפה, 11.6% מקוואזולו-נטאל ו-12.1% מהנשאלים במפומלנגה חשבו שאונס הוא הפשע המפחיד ביותר באזורם.
ישנם כמה סוגי פשעי אלימות מינית הכוללים, אבל לא מוגבלים, לפשעים הבאים: אונס או תקיפה מינית, תקיפה מינית של ילד או גילוי עריות, תקיפה מינית על ידי אדם קרוב, מגע מיני בלתי רצוי, הטרדה מינית, ניצול מיני, חשיפת איברי מין לאדם אחר ללא הסכמתו, אוננות בציבור ומציצנות.
חלק מסוגים אלו זכו לתשומת לב ציבורית עולמית:
אונס נשים - בדרום אפריקה שיעור האונס המדווח הוא הגבוה ביותר בעולם.
אף שגברים גם הם מהווים קורבנות תקיפה מינית ו-3.5% מהגברים אולצו לקיים יחסי מין עם גבר אחר, הרי שרוב האלימות המינית היא כלפי נשים.
הממשלה בדרום אפריקה דיווחה כי אחת הסיבות לעניין זה הוא התרבות הפטריארכית וכל ניסיון לפגוע בתרבות זו מתקבל כפגיעה או ניסיון לשנות מסורת ורעיונות אפריקאים.
הסכנה באונס או תקיפה מינית חמורה שבעתיים לאור השיעור הגבוה של איידס בדרום אפריקה.
לאישה שנאנסת לאחר גיל 25 יש סיכוי אחד לארבע להידבק באיידס ונוסף על כך נשים מושפעות יותר מגברים מאיידס.
מבצעי פשעי האונס הם לרוב אנשים המוכרים לקורבן.
דווח כי בעל או חבר רוצחים אישה בדרום אפריקה כל 6 שעות.
גברים ונשים רבים אומרים שאונס לא יכול לקרות במערכת יחסים אולם אחת מארבע נשים דיווחה על התעללות במסגרת מערכת יחסים.
אונס תינוקות ואלימות מינית נגד קטינים - לדרום אפריקה יש את אחד משיעורי אונס הילדים והתינוקות הגבוהים בעולם.
אונס מתקן - באזורים מסוימים בדרום אפריקה, לסביות נמצאות בסיכון לאונס כיוון שבאותם אזורים קיימת אמונה שאונס נשים לסביות (נקרא גם "אונס מתקן") יביא להמרתן להטרוסקסואליות (סטרייטיות).
ממשלת דרום אפריקה דיווחה כי לסביות והומואים מופלים לרעה בתחומים רבים.
הממשלה הואשמה בנהיגת סלחנות כלפי מעשי האונס המתקן כדי לא לפגוע בתדמיתה ה"מצ'ואית".
אחד המקרים הבולטים של אונס בכנופיה ורצח לאחר מכן היה המקרה של אודי סמליין, שחקנית בקבוצת כדורגל דרום-אפריקאית ופעילה למען זכויות LGBT.
ב-10 השנים האחרונות מתו 31 לסביות כתוצאה מהתקיפות האלו ויותר מ-10 לסביות נאנסות בשבוע רק בעיר קייפטאון.
הוועדה למחקר רפואי הצהירה "סוגים רבים של אלימות מינית, בייחוד הטרדה מינית וצורות של כפייה מינית שלא מערבות הפעלת כוח פיזי נתפסות לרוב כהתנהגות גברית נורמלית".
כמו כן נאמר שמנהגים שונים כמו אונס כנופיות הפכו לנפוצים כי הם נתפסים כדרך גברית להתרועע ולהתחבר.
מחקר שנערך בקרב ילדים מצא כי 60% מהבנים והבנות בגילאי 10–19 חשבו שזה לא אלים לכפות יחסי מין על אדם שמכירים, בעוד 11% מהבנים ו4% מהבנות הודו שכפו על אדם אחר לקיים עימם יחסי מין.
במחקר אחר שנערך בקרב 1500 תלמידי בית ספר ביוהנסבורג נמצא כי רבע מהבנים חשבו ש'ג'קרולינג', מילת סלנג עבור אונס המבוצע על ידי כנופיה כענישה על זלזול מצד הקורבן, זה כיף.
נוסף על כך יותר ממחצית הנשאלים התעקשו שכאשר בת אומרת 'לא', היא באמת מתכוונת ל'כן'.
חברת סקרי שוק מיוהנסבורג דיווחה ב-1994 על הממצאים הבאים: 76% מהגברים חשבו שלנשים יש זכות לא להסכים לקיום יחסי מין, שליש חשבו שאישה לא יכולה להחליט בעצמה על הפלה ו-10% חשבו שזה נסלח שגבר מכה את אשתו.
אלימות סמלית (נקראת גם אלימות סימבולית, אלימות רכה או כוח סימבולי) היא מושג שטבע הסוציולוג הצרפתי פייר בורדייה.
לפי בורדייה: "'אלימות סמלית' היא אלימות המופעלת עלינו באמצעות הסכמה שבשתיקה מצד אלה שנופלים לה קורבן וגם, לעיתים תכופות, מצד אלה שמפעילים אותה, במידה ואלה וגם אלה אינם תופסים כלל שהם מפעילים אלימות או סובלים ממנה".
אלימות סימבולית אינה אלימות במובנה הפשוט – שימוש בכוח פיזי או איום בהפעלתו, או שימוש מפורש בסמכות - אלא כוח חברתי המופעל על ידי יצירת רושם של עליונות והיבדלות על המושפעים.
הרושם הזה גורם לאחרים לחוש חסרי כוח, ולהימנע מפעילות שתאיים על מקומם החברתי של אלה המפעילים את האלימות הסימבולית.
השליטה נחשבת ל'אלימות' מאחר שהיא אינה תוצאה של הסכמה ובחירה חופשית מודעת, והיא 'סמלית' מאחר שהיא נוצרת על ידי קטגוריות סמליות.
האלימות הסימבולית פועלת באופן סמוי, ולא מתמרדים נגדה.
לכאורה, אנשים עושים את מה שהם רצו לעשות, את מה שטבעי להם.
החידוש ברעיון של 'אלימות סימבולית' מונח בכך שאין פה אלימות של ממש, או אפילו איום, ובכל זאת היא משיגה את מטרותיה וגורמת לאנשים לפעול מרצונם, בדרך שלא בהכרח טובה להם ומממשת את האינטרסים שלהם.
אלימות משטרתית היא הפעלת כוח מופרזת ומכוונת, לרוב פיזית, אך גם בצורה של אלימות מילולית ואיומים על ידי שוטרים.
אלימות זו מכונה פעמים רבות גם "ברוטליות משטרתית", אם כי מעצם תפקידה חלק מהותי מפעילות המשטרה כרוך בהפעלת כוח פיזי, אך לא כל הפעלת כוח כזו נחשבת חריגה, מופרזת או שרירותית.
אלימות משטרתית עשויה להתרחש גם על ידי כוחות צבא או משמר-אזרחי בפעילות שיטור, בדרך כלל במסגרת פיזור הפגנות, מהומות או שבירת שביתות.
התופעה של אלימות משטרתית רווחת בארצות רבות, לרבות במדינות בהן יש חקיקה, פיקוח ואכיפה להגבלת התופעה.
גם כאשר התופעה בלתי חוקית, היא עשויה להתבצע במקרים מסוימים בחסות החוק, למשל אלימות פוליטית במסגרת דיכוי פוליטי, לרבות דיכוי מחאות, מאבקים ושביתות.
בני מיעוטים וקבוצות מוחלשות ומודרות בחברה עשויים לסבול יותר מתופעות של התעמרות מצד כוחות משטרה.
ב-15 במרץ מדי שנה מצוין היום הבין-לאומי נגד אלימות משטרתית.
תחת משטרים מלוכניים ודיקטטוריים רבים בעבר, דיכוי מהומות ואכיפת חוקים בכלל הייתה משימה של כוחות צבא שפגעו במפגינים על ידי חרבות או רובים.
כך גם תחת קולוניאליזם היו מקרים רבים של דיכוי הפגנות באמצעות ירי על מפגינים.
כוח המשטרה המודרני הראשון באירופה הוקם ב-1667 בצרפת, תחת שלטונו של לואי ה-14. לאחר המהפכה הצרפתית, על פי הוראה של נפולאון בונפרטה ובביצועו של שר המשטרה שלו, ז'וזף פושה, נוסדה ב-1800 משטרת פריז והוקמו מטות משטרה בכל היישובים הצרפתיים שאוכלוסייתם עלתה על 5,000 נפש.
ב-1829 הוציאה ממשלת צרפת צו בו קבעה את מדי השוטרים הצרפתים ובכך הייתה משטרת צרפת למשטרה הראשונה שלבשה מדים אחידים.
במרבית הארצות הוקמו מטות משטרה ארציים עד המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
התופעה של אלימות משטרתית התפתחה יחד עם התפתחותה של המשטרה המודרנית.
כבר במאה ה-19 התפרסמו מקרים משמעותיים של דיכוי משטרתי ברוטלי של הפגנות מחאה ושביתות עובדים והחלה התייחסות תקשורתית לתופעה.
אלימות של כוחות משטרה וצבא מול אזרחים בדיכוי הפגנות, מרי אזרחי ובכלל היא דבר נפוץ הרבה יותר במדינות דיקטטוריות שבהן אין זכויות אדם וכלים אחרים להגבלת כוחו של השלטון מול האזרחים.
ב-200 השנים האחרונות יש תהליך איטי של דמוקרטיזציה והתרחבות של יישום של זכויות אדם - הן ביותר מדינות והן על יותר אוכלוסיות (לדוגמה גם על אנשים חסרי רכוש, שחורים, עניים, מהגרים).
בעקבות זאת קיימת התחזקות נורמות נגד אלימות משטרתית ונגד אלימות בכלל.
בעקבות תהליכי דמוקרטיציזה וליברלזים נוספו במדינות רבות חוקי חופש ההתאספות כחלק מה חוקה וכתוצאה מכך גם חוקים, תקדימים משפטיים ונורמות שמגינות על חופש ההפגנה, מגבילים מאד את השימוש בצבא כדי לדכא הפגנות, ומגבילים את כוחה של המשטרה, והממשלה להפעיל אלימות.
התרחבות של חופש העיתונות וכן התרחבות השימוש בטלפונים ניידים בעלי מצלמות ורשתות חברתיות הפכו את האלימות המשטרתית לדבר שקשה יותר להסתיר.
דבר זה גורר רצון להפחית באלימות זו מצד משטרים דמוקרטים שכן הדבר יגרור גינוי בינלאומי, זעם בקרב מצביעים וגורמים בדרך כלל להפגנות גדולות יותר.
עם זאת הגדלת התעוד של אלימות כזו עלול ליצור רושם שהיא דבר נפוץ יותר.
התעוד הרחב יותר, כמו גם תפיסה מתרחבת בדבר יעילות של מחאה בלתי אלימה והזדהות בעקבות מחאה כזו מצד ציבור מהעולם, מובילה להפחתת אלימות מצד מפגינים דבר שגם הוא יכול להפחית אלימות שוטרים במדינות דמוקרטיות.
ייתכן כי גם חלק מהמשטרים הלא דמוקרטים משתדלים כיום להפחית שימוש באלימות גלויה כאשר הדבר אפשרי.
קיימים עדיין דיקטטורים "ישנים" שפועלים באמצות הטלת פחד גלוי כמו בצפון קוריאה, אסד בסוריה, או לוקשנקו בבלארוס - אבל יש חוקרים במדעי המדינה, שטוענים כי דיקטטורים כאלה הופכים נדירים יותר והם מוחלפים בספין-דיקטטורים שמעדיפים להשתמש בתעמולה ולזכות בתמיכה עממית ובמיוחד כדי להשתלב בשוק הגלובלי ולהנות מכוח כלכלי ובינלאומי רב יותר.
אפילו בדיקטטורה דיכוי אלים של הפגנות עלול לגרור תסיסה אזרחית חזקה יותר, להגברת הפגנות ומעבר למאבק אלים נגד השלטון.
כמו כן חשיפה של דיכוי כזה עלולה לגרור ביקורת בינלאומית, לפגוע בתיירות, ביחסים עם מדינות אחרות ובמסחר, במיוחד מצד מדינות מערביות עשירות, ודבר זה משחק תפקיד חשוב יותר במשך הזמן.
טבח פיטרלו התרחש ב-16 באוגוסט 1819 במנצ'סטר שבאנגליה.
כוחות פרשים חמושים בחרבות נשלחו בידי שופט לדכא הפגנה נגד מדיניותה הכלכלית של הממשלה ובעד ייצוג הוגן בבחירות לפרלמנט.
הפרשים רמסו את המפגינים בסוסים, הרגו מעל עשרה מפגינים ופצעו מאות מהם.
הדבר גרר זעזוע ציבורי ובמקביל הממשלה חוקקה חוקים להגבלת חופש הביטוי.
אחת הדרישות העיקריות של המפגינים, ייצוג טוב יותר של הבוחרים בבית הנבחרים הבריטי, מומשה בחלקה כעבור 13 שנה בחוק הרפורמה של 1832.
יום ראשון העקוב מדם (בכפל משמעות - "יום ראשון הארור"; באנגלית: Bloody Sunday) התרחש ביום ראשון ב-30 בינואר 1972, ובו צנחנים בריטים ירו למוות ב-14 גברים ונערים קתולים לא חמושים, לאחר מצעד למען זכויות אדם בשכונת העוני בוגסייד בעיר דרי שבצפון אירלנד בו השתתפו עשרות אלפי אנשים.
יום ראשון העקוב מדם נחשב כאירוע מכונן אשר הביא לתחילתן של 30 שנות אלימות מצד "הצבא האירי הרפובליקני הזמני" (ה-PIRA) נגד בריטניה.
מהומות מילאנו הידועות גם בכינוי "מאורעות מאי" או "טבח באבא בקאריס" היו מהומות בקנה מידה גדול שפרצו בעיר מילאנו, בין 6 ל-10 במאי 1898 המהומות היו כמחאה על מחירי המזון הגבוהים.
ממשלת איטליה בראשותו של אנטוניו די רודיני הכריזה שהעיר נתונה במצור.
הממשלה טענה שהמהומות לא היו רק דרישה של רעבים ללחם אלא היו מאורגנות בכוונה למרוד במלך.
לטענתם, הקריאות "תחי המרידה הסוציאלית" היו רבות מהקריאות "הבו לחם".
המהומות דוכאו ביד קשה בידי כוחות הצבא המלכותי האיטלקי בפיקודו של פיורנצו באבא בקאריס, שהורה לחייליו לירות במפגינים ללא רחם, והשתמש בארטילריה כדי להפגיז אותם.
לפי הממשלה נהרגו לפחות 80 מפגינים ו-2 חיילים, ולפחות 450 מפגינים נפצעו.
לפי הניו יורק טיימס נהרגו 300 איש ונפצעו 1,000. הדבר הוביל לנפילת ממשלתו של אנטוניו די רודיני ויצרה משבר חוקתי.
אומברטו הראשון, מלך איטליה החמיא לבאבא בקאריס על "ההגנה האמיצה של בית המלוכה", והעניק לו את הצלב הגדול של מסדר סבויה.
האנרכיסט האיטלקי-אמריקאי גאטנו ברשי אשר הזדעזע מהענקת העיטור לבאבא בקאריס רצח את המלך ב-29 ביולי 1900. באבא בקאריס נבחר לסנאט האיטלקי ופרש ב-1902, אולם ב-1922 המליץ לוויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה להעניק כוח לבניטו מוסוליני.
יום ראשון העקוב מדם אירע ברוסיה ב-22 בינואר 1905. על רקע שביתה של מעל 150 אלף פועלים, החלו מפגינים בלתי חמושים בהנהגת גאורגי גפון לצעוד לעבר ארמון החורף של הצאר בסנקט פטרבורג.
יום קודם לכך, בישיבה בראשות שר הפנים פיוטר סביאטופולק-מירסקי סוכם לא לתת למפגינים להגיע לכיכר הארמון.
חיילי המשמר המלכותי של הצאר ניקולאי השני ירו במפגינים.
הגרסה הרשמית הראשונה הייתה שנהרגו 96 איש ו-333 נפצעו.
המחקר שנערך בתחילת התקופה הסובייטית קבע שהיו 150–200 הרוגים כ-450–800 פצועים.
אירועים אלו החלו את מהפכת 1905 – ניסיון כושל של סוציאליסטים וליברלים להפיל את שלטון הצאר הרוסי, ניקולאי השני.
המהפכה התפרשה על כל שנת 1905 אולם בסוף השנה דוכאה.
שתי התוצאות הישירות של המהפכה היו: פרסום מנשר אוקטובר על ידי הצאר שהעניק מספר זכויות לתושבים והקמת הדומה - פרלמנט רוסי שבו היה רוב לשׂוחרי המודרניזציה.
ב-6 בדצמבר 1928 התרחש טבח הבננות בקולומביה בו נרצחו עובדים של חברת הפירות המאוחדת האמריקאית בידי כוח מהצבא הקולומביאני, שנשלח לדכא שביתה בה פתחו העובדים במחאה על תנאי העסקתם.
נציגי השלטון הודיעו לשובתים להתכנס בכיכר העיר סיינגה, בטענה כי הם מעוניינים לפתוח עימם במשא ומתן לסיום השביתה.
סביב הכיכר, בה התכנסו כ-3,000 איש, שכללו את השובתים יחד עם בני משפחתם, התמקמו חיילים קולומביאנים חמושים בתת-מקלעים בפיקודו של הגנרל קרלוס קורטס ורגאס.
החיילים כרזו לשובתים להתפנות בתוך מספר דקות מהכיכר אחרת ירו בהם.
לאחר תום הזמן, פתחו החיילים באש חיה אל עבר השובתים.
בתקשורת דווח כי בטבח נהרגו 47 בני אדם, אולם מהתכתבויות שנחשפו מאוחר יותר בין השגריר האמריקאי בקולומביה למזכירות המדינה האמריקאית, כתב השגריר: "אני גאה לדווח שמספר הפורעים שנהרגו על ידי הצבא הקולומביאני חצה את ה-1,000".
ב-15 בדצמבר 1989 פרצה בטימישוארה מחאה, בתגובה לניסיונם של השלטונות הקומינסטים המקומיים לסלק כומר שהתנגד המשטר.
המחאה בנושא זה הלכה וגדלה הקהל לשיר שירים אנטי-קומוניסטיים, והדבר משך כוחות משטרה וסקוריטטה.
המחאה רק גדלה וכוחות המשטרה לא הצליחו להשתלט עליה.
הדבר הוביל לשליחת צבא לדכא את המהומות, דבר שנכשל והפך את העיר לשדה קרב.
כתוצאה מכך ב-19 בדצמבר עובדי המפעלים של טימישוארה הפסיקו את עבודתם וטורים עמוסים של פועלים נכנסו לעיר.
100,000 מפגינים כבשו את כיכר האופרה.
ראשי המפלגה הקומוניסטית גייסו אלפי עובדים, הלבישו אותם במדי המשמר הלאומי, ציידו אותם באלות ושלחו אותם לטימישוארה, כדי לפגוע במפגינים.
מרבית העובדים האלה הצטרפו למפגינים.
המהומות הגיעו בהמשך גם לבוקרשט גרמו להתרחבות הקרבות והובילו בסופו של דבר להפלת השלטון הקומוניסטי ב-25 בדצמבר.
במהלך המהפכה הרומנית נהרגו 1104 אזרחים רומנים ו-325 אנשי כוחות הביטחון.
ההפגנות דוכאו על ידי השלטונות הסיניים בצורה אלימה, אשר שלחו נגד המפגינים חיילים חמושים ברובים וטנקים.
ברחובות הסמוכים לכיכר התרחש טבח רחב היקף של כ-10,000 מפגינים.
הטבח בלאדלו (Ludlow Massacre) היה אירוע שבו המשמר הלאומי של קולורדו ושומרים של חברת "קולורדו נפט וברזל" תקפו מושבת אוהלים של 1,200 כורי פחם ממשפחותיהם בלאדלו, קולורדו, ב-20 באפריל 1914, תוך שהמשמר הלאומי יורה על המושבה עם מקלעים.
לפחות 24 אנשים נהרגו בהתקפה כולל נשים וילדים.
הטבח בלאדלו היה התקרית הקטלניות ביותר במסגרת שביתת הפחם של דרום קולורדו שנמשכה בין ספטמבר 1913 לבין דצמבר 1914.
המצעדים מסלמה למונטגומרי על רקע מבצע רישום תושבים אפרו-אמריקאים בסלמה, אלבאמה כדי שיוכלו להצביע, נערכו צעדות בהשתתפות מרטין לותר קינג.
הצעדות נתקלו באלימות של המשטרה המקומית.
250 מפגינים כולל קינג נעצרו.
ב-17 בפברואר 1965 המשטרה הרגה את אחד המפגינים, ג'ימי לי ג'קסון.
מותו גרם לג'יימס בוול, המוביל של תנועת סלמה, לקדם תוכנית למצעד מסלמה למונטגומרי, בירת המדינה.
ב-7 במרץ 1965 החלה צעדה של 600 אנשים שנועדה לצעוד לאורך 87 קילומטרים.
משהגיעו הצועדים לגשר אדמונד פטוס שעל נהר אלבמה, במרחק 6 רחובות מתחילת הצעדה, הם נתקלו במחסום של משטרת המדינה ושוטרים ממשרד השריף המקומי.
השוטרים שחלקם היו רכובים על סוסים תקפו את הצועדים באלימות תוך שימוש בגז מדמיע, אלות ושוטים, והדפו את הצועדים בחזרה לסלמה.
לפחות 16 מבין הצועדים אושפזו.
האירוע מכונה מאז "יום ראשון העקוב מדם".
אלימות השוטרים שודרה בטלוויזיה וגררה תגובות מרחבי ארצות הברית.
פרשת רודני קינג בחודש מרץ 1991 נעצר רודני קינג, בן 26 ממוצא אפרו אמריקאי, על ידי ארבעה שוטרים לבנים ממשטרת לוס אנג'לס, לאחר שהואשם בנהיגה במהירות גבוהה, בשכרות ותחת השפעת סמים.
השוטרים לא הסתפקו במתן דו"ח תנועה, אלא הוציאו אותו מהרכב והחלו להכותו בצורה אכזרית שלא תאמה את האירוע בגינו נעצר קינג או את התנהגותו.
האירוע צולם, בדרך מקרה, במצלמת וידאו של ג'ורג' הולידיי, מחלון דירתו הסמוכה.
במחאתו על התנהגות השוטרים מסר הולידיי את הסרטון לרשת טלוויזיה מקומית.
קטע מסרט הווידאו שודר ברשת טלוויזיה מקומית, והראה את ארבעת השוטרים הלבנים המכים את רודני קינג, בעוד שישה שוטרים לבנים אחרים עומדים בצד ומביטים באירוע מבלי לנקוף אצבע, ואף קוראים לעברו קריאות גנאי.
ארבעת השוטרים שהכו אותו זוכו במשפט אליו הועמדו.
ב-29 באפריל 1992, שעות בודדות לאחר פרסום הזיכוי במשפט החלו מהומות לוס אנג'לס.
המהומות נמשכו שישה ימים, המון של אזרחים שחורים והיספנים פרץ לרחובות לוס אנג'לס, בזז, השחית והצית חנויות ומקומות בילוי ואף תקפו לבנים.
משטרת לוס אנג'לס לא הצליחה להרגיע את המהומות ולמקום נשלחו המשמר הלאומי וחיילי המארינס, על מנת להשיב את הסדר על כנו.
המהומות גבו את חייהם של 63 אזרחים ובנוסף נמנו 2,383 פצועים, יותר מ-7,000 הצתות, 3,100 בתי עסק שהושחתו ונבזזו.