tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כשגר בפריז והציג עם Les XX, הייתה לרופס הזדמנות בשפע לפגוש אמנים ולספוג את עבודתם של האסכולות והתנועות של התקופה, ואלמנטים של אימפרסיוניזם ניכרים ב"החוף בשוד", שצויר על החוף הבלגי.
סדרה קטנה של וריאציות על נושא, "הגברת עם הבובה" כוללת ארבעה רישומים עם מדיה מעורבת (צבעי מים, עיפרון צבעוני, פסטל וכו') שבוצעו בין 1873 ל-1890. עבודות סימבוליסטיות אלה מציגות כל אחת אישה, "פרוצה פשוטה", משחקת בבובה (אלגוריה לאדם).
באחת, האישה מחזיקה בצידה בצנעה להב מרוח בדם, שבעזרתו פתחה את בטנה של הבובה, ובאופן משעשע מחזיקה את הבובה גבוה כאשר מטבעות זהב מתנקזים מגופו הרפוי.
בערך בשנים 1878–1881 הפיק רופס סדרה גדולה של למעלה מ-100 יצירות שהוא כינה Cent légers croquis pour réjouir les honnêtes gens (מאה רישומים קלילים ללא יומרה לשמח אנשים ישרים) עבור חובב ספרים פריזאי, ז'יל נואיי.
אלה נעשו במגוון של מדיה מעורבת, בעיקר עבודות על נייר, כולל רישום, עיפרון צבעוני, צבעי מים, גואש ופסטל.
דוגמאות מהסדרה כוללות את "הפרודיה האנושית", "הספרן", "ל'אמור מוש, ונוס וקופידון-אהבה מקנח את אפו", ואת "השיר של כרוב".
"רופס היה יוצר הדפס של טכניקה מבריקה ותוכן מקורי, שהטיפול שלו בנקודה היבשה (תצריב ישירות על הלוח) מסמן אותו כאחד המאסטרים של האמצעי".
אף על פי שרופס עבד במגוון רחב של אמצעי ציור אמצעי הביטוי העיקרי שלו היה הדפס.
הוא עבד עם ליתוגרפיה, פיתוח עץ, תצריב, אקווטינטה, מצוטינט חריטה וטכניקות אחרות שהפיקו מאות הדפסים בחייו.
ההדפסים שלו מגוונים להפליא ומתפרשים על כל הספקטרום של הסגנונות והנושא שחקר במהלך חייו.
הוא החל לעבור מליתוגרפיה לדפוס שקע בשנות ה-60 של המאה ה-19, כאשר למד תצריב אצל וז'יל פרדינאן ז'קמאר בפריז.
פליקס ברקומון היה אחת הדמויות המרכזיות בהחייאת העניין בתצריב בקרב אמני התקופה, עודד והדריך אמנים כמו אדואר מאנה, אדגר דגה, קאמי פיסארו ואחרים לחקור את צורת האמנות המוזנחת הזו.
עד סוף העשור רופס כמעט נטש את הליתוגרפיה.
רופס הקים את האגודה הבינלאומית של צורבים בערך בשנת 1869 או 1870. אף על פי שהחברה קיבלה שבחים מאמנים וממשפחת המלוכה כאחד, מבחינה כלכלית הוא נאבק לשמור עליה במשך יותר משנתיים עד שלוש שנים.
מוקסם מהתהליכים, הוא התנסה ללא הרף בטכניקות הדפס לאורך הקריירה שלו.
החל בסביבות שנות ה-70 המוקדמות של המאה ה-19, רופס התחיל להשתמש בתצריב באדמה רכה, טכניקה שהייתה נהוגה על ידי אמנים מעטים בתקופתו, ולעיתים קרובות שילב אותה עם מצוטינט, אקווטינטה, נקודה יבשה וטכניקות אחרות, ולעיתים הוסיף צביעה ידנית ללוחות.
הוא העביר באופן צילום-מכני () רבים מהרישומים המקוריים שלו ללוחות דפוס שקע, ולעיתים קרובות פיתח את התמונות הלאה באותו מדיום עם מספר טכניקות כגון נקודה יבשה, אקווטינטה, תצריב אדמה רכה וכו'.
עם זאת, שיטות אדמה רכה לא התאימו למטרותיו, אז בשיתוף עם חברו ועמיתו , הם המציאו תהליך שהם כינו "רופסנפוס" (Ropsenfosse).
רופסנפוס השתמש במספר נוסחאות שונות של אדמה רכה והייתה ככל הנראה שיטת האדמה הרכה הראשונה ששימשה להפקת הדפסי צבע עם שני לוחות או יותר.
תצריביו היו פופולריים ורבים מהסופרים, המשוררים והמו"לים המתקדמים של ספרות סוף המאה ה-19 חיפשו את כישוריו ליצירותיהם.
ההדפסים שלו זכו לתפוצה רחבה בספרים שאייר והשפיעו על אמנים צעירים רבים יותר, ביניהם כמה סימבוליסטים ואקספרסיוניסטים כמו מקס בקמן, לוביס קורינת, ג'יימס אנסור, אלפרד קובין, , מקס קלינגר, אדוורד מונק ואחרים.
המלאך הכחול נוצר בעיקר בהשראת דמות של רופס שהרשימה את הבמאי יוזף פון שטרנברג.
גלריה II: הדפסים ואיורי ספרים
כבר ב-1896, כאשר פורסמה מהדורת מחווה מיוחדת של כתב העת הספרותי "" (מס' 172, 15 ביוני) לכבוד רופס, האיורים שהפיק ל-Les Diaboliques של ז'ול ברבה ד'אורביי וגם לסדרה קודמת, Les Sataniques, בלטו לעיתים קרובות ו"הוצבו בראש הפנתיאון הרופסיאני" ונחשבו ל"פרדיגמה של היצירה הרופסיאנית".
מבקרים, היסטוריונים, כמו גם מעריציו בקרב הציבור הרחב, התייחסו באופן עקבי להדפסים אלה כאחת מהדוגמאות הטובות ביותר ליצירתו כמאייר.
דלבוי כתב "התצריבים שלו ל-Les Diaboliques מאת ברבה ד'אורביי נחשבים כחלק מעבודות האיור הטובות ביותר שנעשו אי פעם".
Les Sataniques (השטני) הייתה סדרה מיוזמתו, בלתי תלויה באיורי ספריו וביצירותיו הספרותיות.
משנת 1882 לערך, ישנם מספר רישומים, צבעי מים, סקיצות ויצירות מעורבות אחרות, כמו גם הדפסים במצבי התפתחות שונים.
הוא קיווה לעשות סדרה גדולה ובסופו של דבר לפרסם אותם בצורת ספר, אבל זה מעולם לא יצא לפועל.
בסופו של דבר פורסמו סט של חמישה (המבוססים על חמישה רישומים מקוריים), כולל: Satan semant l'ivraie ("שטן זורע עשב שוטה"), L'enlèvement ("החטיפה"), Le Calvaire ("הגולגולת"), L'idole ("האליל"), ו-Le Sacrifice ("הקורבן").
דף השער של המחזור, "השטן זורע עשב שוטה", שהופיע בכמה גרסאות, התבסס על משל החיטים והזונין מהביבליה המופיע בבשורת מתי י"ג 24–30. סדרה זו מדורגת בין התמונות המוכרות והנדונות יותר של עבודתו.
אין שום דבר בעשרות ההתייחסויות להלן המצביע על כך שרופס היה מעורב באופן פעיל או מאמין בשטניזם, והשימוש שלו בנושא זה היה סמלי או מטאפורי בלבד.
Les Diaboliques (השדות) הוא אוסף של שישה סיפורים קצרים מאת ז'ול ברבה ד'אורביי שפורסם לראשונה בשנת 1874. כל סיפור מרוכז סביב אישה משועממת ובורגנית, המעורבת בדרך כלל בפשע של שחיתות אלימה או מעשה של נקמה.
הספר זכה להצלחה מיידית ונמכר במהירות.
המהומה משכה את תשומת לבו של התובע הציבורי, הספר נאסר, הסופר והמוציא לאור הואשמו בפגיעה במוסר הציבורי, והועמדו למשפט.
עם זאת, בעזרתו של לאון גמבטה, מדינאי אוהד, המשפט בוטל.
רופס לא אייר את המהדורה הראשונה.
חוקים המעניקים את חופש העיתונות בצרפת התקבלו ב-29 ביולי 1881 ומהדורה שנייה של הספר תוכננה על ידי המו"ל, , שחשב שרופס מתאים באופן אידיאלי לאייר את המהדורה החדשה.
רופס סיפק ללמר עיצובים לאיורים בצורה של רישומים, אך ההערכות הייצור בפועל של התצריבים הועברה לאחרים.
הסט הראשון של תצריבים מכונה "פורמט למר", או לוחות קטנים, וכנראה מתוארכים לשנת 1882 כאשר המהדורה השנייה של הספר יצאה לאור.
עם זאת, דלאפורט, בתזה שלו, דן במספר עצום של חוסר עקביות הכרוך בייצור ובתאריכים של התצריבים הקטנים ומציע שהם יכלו להופיע בערך סביב 1882–1886.
רופס כתב במכתב לז'אן פרנסואה טאלמאן (8 באפריל 1886) שהוא לא מרוצה וה"לוחות הקטנים לא אומרים כלום".
הוא החל סט שני המבוסס על הרישומים המקוריים בטכניקת , שאותה עיבד מחדש בעבודת יד עם אקווטינטה, לכה רכה, נקודת יבשה וכו'.
הדפסי פוטוגראוורה העניקו לרופס יכולת גדולה יותר להפגין דקויות וניואנסים של אור וצל בתמונות ליליות חשוכות.
ככל הנראה La Vengeance d'une Femme ("נקמתה של אישה") לא שוחזר בסט הפוטוגראוורה.
הסט השני, הפוטוגראוורה, מכונה הלוחות הגדולים.
כמו הלוחות הקטנים, ההיסטוריה של הייצור והתאריכים של הלוחות הגדולים כרוכים בחוסר עקביות, סתירות ונושאים אחרים, אך הם מתוארכים ל-1887–1893 בערך.
ההדפס של "האהבה הגדולה ביותר של דון ז'ואן" נושא דמיון בולט לציור המפורסם של אדוורד מונק "בגרות מינית" שצויר ב-1894. כבר ב-1894, עם הפרסום הראשון שהוקדש אי פעם למונק, נערכו השוואות.
מונק הכחיש כי הושפע מהתצריב של רופס, ואמר שהציור שלו הוא העתק של ציור אחר שעשה באמצע שנות השמונים וכי "גרסה מוקדמת זו אבדה בשריפה של הסטודיו".
אף על פי כן, מבקרי אמנות והיסטוריונים.
ציינו בעקביות את קווי הדמיון.
פליסיאן רופס היה חלוץ ונחשב בעיני רבים כנקודת המוצא של הקומיקס הבלגי.
הוא היה הקריקטוריסט הבלגי הראשון שהפיק קומיקס טקסט, רצועת קומיקס המבוססת על דמות חוזרת, קומיקס סאטירי וארוטי.
רופס החל לפרסם קומיקס בכתבי עת לסטודנטים, כולל Le Crocodile ו-Le Diable au Salon עוד בלימודים בשנות ה-50. לפעמים הוא פרסם באמצעות שמות בדויים, כולל Spor, Risette, Graffin, Cham-Loth ו-Croque-tout.
קריקטורה אחת במיוחד, 'La Médaille de Waterloo' ("המדליה של ווטרלו", 1858), המתארת דמות מרושלת, בעלת רגלי עץ של נפוליאון בונפרטה על מדליה, הנשמרת על ידי חסידיו ממאגר שלדים העולים מהמתים, (בביקורת על אלה שהעריכו מאוד את נפוליאון בלא התחשבות לכאורה בהרס ואובדן החיים שהביא לאירופה) גרם לזעם בצרפת ובבלגיה.
עם זאת, בסופו של דבר זה רק שימש לקידום הפרסום של רופס.
רופס פרסם פחות קומיקסים באופן משמעותי ככל שהקריירה שלו כמאייר ספרים התקדמה, אבל הוא הפיק מדי פעם קומיקס, קריקטורות, אפילו פרסומות, במהלך חייו.
פליסדו הוא טומבולו דק המשמש כהגנה טבעית לנמל קינגסטון, ג'מייקה.
נמל התעופה הבין-לאומי נורמן מנלי והעיירה ההיסטורית פורט רויאל נמצאים בפליסדו.
הימאי הנרי מורגן נקבר בבית הקברות שבפליסדו, עד שזה שקע בקרקעית הים לאחר רעידת אדמה באזור שהתרחשה ב-1692 .
ב-2023 נעשה מאמץ מצד ארגונים מסוימים על מנת לטהר את המקום כדי לטפל בזיהום אפשרי שעלול להיווצר על ידי פלסטיק ושריצות של מקקים ומכרסמים.
פלישיה פראטו (נולדה ב-1961) היא פסיכולוגית חברתית הידועה בעבודתה על יחסים בין קבוצות, דינמיקה של כוח וקוגניציה חברתית.
היא פרופסור למדעי הפסיכולוגיה באוניברסיטת קונטיקט.
פראטו עמיתה באגודה למדע פסיכולוגי.
פראטו חיברה יחד עם ג'ים סידניוס את הספר "דומיננטיות חברתית: תיאוריה על היררכיה חברתית ודיכוי בין קבוצות".
ספר זה מתאר כיצד חברות בנויות באמצעות היררכיות חברתיות מבוססות קבוצה וכיצד מבנים חברתיים מובילים לסכסוכים בין קבוצות, גזענות, תיוג על פי מעמד ופטריארכיה.
היא קיבלה תואר ראשון באוניברסיטת קרנגי מלון בשנת 1983, בה ערכה מחקר עם סוזן פיסק על תפיסותיהם של אנשים לגבי מלחמה גרעינית.
את התואר השני שלה באמנויות קיבלה בשנת 1987 ואת הדוקטורט שלה בפסיכולוגיה ב-1988, שניהם מאוניברסיטת ניו יורק.
פראטו הייתה פרופסור חבר לפסיכולוגיה באוניברסיטת סטנפורד בין השנים 1990–1997 לפני שהצטרפה לפקולטה לפסיכולוגיה באוניברסיטת קונטיקט.
פראטו חקרה את התהליכים וההשלכות של אי שוויון, כולל אפליה על רקע גזע ומין בסביבות העסקה ומקומות עבודה, דעות קדומות נגד קהילת הלהט"ב ונגד מהגרים, הפרות של המשפט ההומניטארי הבינלאומי בזמן מלחמה, טרור ולוחמה בטרו, וההתקוממויות הערביות.
פראטו ועמיתיה קיבלו את פרס מורטון דויטש ליישוב סכסוכים בשנת 2008 עבור מאמרם המשותף "דינמיקת כוח במשחק ניסיוני" שפורסם בכתב העת "מחקר צדק חברתי".
המחקר שלהם בחן היבטים יחסיים ומבניים של דינמיקת כוח והופעת אי-שוויון, במהלך משחק אינטראקטיבי של משחק בין זוגות תלמידים .
פראטו הייתה חלק מצוות המחקר לו הוענק פרס גורדון אלפורט לשנת 2011 על המאמר "מדיניות גיוון, דומיננטיות חברתית ויחסים בין קבוצות: חיזוי דעות קדומות בהקשרים חברתיים ופוליטיים משתנים" שפורסם בכתב העת "מחקר צדק חברתי".
מחקר רב לאומי זה בחן דעות קדומות אנטי-מוסלמיות במדינות שונות בנורמות חברתיות הקשורות לרב-תרבותיות ולהתבוללות.
במחקר רב לאומי אחר, זכו פראטו ועמיתיה בפרס אוטו קלינברג ליחסים בין-תרבותיים ובין-קבוצתיים לשנת 2015 על מאמרם המשותף "תמיכה בינלאומית במרידות הערביות: הבנת פעולה קולקטיבית אוהדת תוך שימוש בתיאוריות של דומיננטיות חברתית וזהות חברתית.
" מחקר זה השתמש בתורת הזהות החברתית ובתאוריית הדומיננטיות החברתית כדי להסביר פעולות קולקטיביות אוהדות שנצפו ברחבי העולם בתגובה לאביב הערבי .
פראטו משתמשת במגוון שיטות מחקר, החל מסקרים בינלאומיים ומחקרים השוואתיים ועד למשחקים אינטראקטיביים במעבדה וניסויי שטח.
בשיתוף עם אוליבר ג'ון, בחנה פראטו תהליכים קוגניטיביים המפנים את תשומת הלב לגירויים שליליים שיש להם פוטנציאל להשפיע לרעה על רווחת האדם.
המחקר שלה עם פיטר הגארטי התמקד בהבניה חברתית ובהבדלים קבוצתיים, עם רלוונטיות לפסיכולוגיה פמיניסטית ולפסיכולוגיה של לסביות והומואים.
פליפה קולומבו אגויה (בספרדית: Felipe Colombo Eguía; נולד ב-8 בינואר 1983) הוא זמר, מוזיקאי ושחקן מקסיקני-ארגנטינאי.
קולומבו מוכר בעיקר בתפקידיו בטלנובלות הארגנטינאיות של כריס מורנה: "קטנטנות" ו"המורדים".
פליפה קולומבו אגויה נולד במקסיקו סיטי, מקסיקו.
בנם של השחקן הארגנטינאי חואן קרלוס קולומבו (אנ') ושל שחקנית התיאטרון ומעצבת התלבושות המקסיקנית פטרישיה אגויה.
לאגויה אחות גדולה בשם סול.
הוא למד בבית הספר היסודי הרמינו אלמנדרו ואת לימודיו התיכוניים החל ב-CIE sur במקסיקו, וסיים אותם בארגנטינה בבית הספר José Martí.
בשנת 1999, בגיל 16, עבר עם אמו להתגורר בבואנוס איירס, ארגנטינה.
בגיל 6, שיחק קולומבו בהצגת הילדים "Entre todos sí se puede" שביים אביו.
הוא החל את הקריירה שלו בטלוויזיה ב-1992, כאשר גילם את פליפין בטלנובלה "El abuelo y yo", ולאחר מכן באותה שנה שיחק גם בטלנובלה "Ángeles sin paraíso".
ב-1994 הוא שיחק בתור אחת הדמויות הראשיות בטלנובלה "Agujetas de color de rosa".
בשנת 1998 שיחק בגרסה המקסיקנית לטלנובלה הארגנטינאית המצליחה של כריס מורנה "קטנטנות".
לאחר השתתפותו בסדרה, הוא לוהק לשחק בגרסה הארגנטינאית החל מעונתה החמישית, והמשיך עד לסיומה בעונה השביעית.
לאחר סיום הסדרה, המשיך קולומבו בעבודתו עם כריס מורנה בסדרה נוספת המיועדת לבני נוער - "המורדים" (Rebeldeway).
בסדרה שיחקו לצדו חבריו מקטנטנות, לואיסנה לופילטו, קמילה בורדונבה ובנחמין רוחאס.
הסדרה נמשכה 2 עונות ובסיומה השתתפו הארבעה בסרט המבוסס על הסדרה, שיצא בשנת 2004 - "המסע אל החלום" (Caminos 4).
בשנת 2003 הופיע בתפקיד אורח יחד עם לואיסנה לופילטו, קמילה בורדנובה ובנחמין רוחאס, בסדרה "פינת אור".
בשנת 2004 הופיע בתפקיד אורח בסדרה "פלוריסיינטה" בתפקיד מיקי.
אחרי סיום עבודתו בסדרה "המורדים" ובסרט, קולומבו החל לשחק בהצגת התיאטרון "הבוגר" (המבוססת על הסרט האמריקאי משנות ה-80).
בהצגה הוא שיחק לצד נאצ'ה גאברה, שחקנית מפורסמת בארגנטינה, המבוגרת ממנו בכ־40 שנים.
בשנת 2005 השתתף קולומבו בטלנובלה "Doble Vida" (בתרגום חופשי: חיים כפולים).
בשנת 2009 הופיע קולומבו בתפקיד קריסטובל בסדרה "Enséñame a vivir" (למד אותי לחיות).
בשנת 2010 לקח חלק בסדרה אינטרנטית (מאוחר יותר גם טלוויזיוניות) "Atrapados" (בתרגום חופשי: לכודים).
בשנת 2011 הופיע קולומבו בסדרה "יורשי הנקמה" (Herderos de una venganza) בתפקיד ברנרדו ברלנגה.
באותה שנה שיחק לצד בנחמין רוחאס בסדרת הקומדיה הרומנטית "Atrapados" שיצרה כריס מורנה עבור האינטרנט לטלפונים סלולריים ולאחר מכן שודר בערוץ Movistar TV (אנ').
בין השנים 2012–2013 לקח חלק בסדרה המצליחה "sos mi hombre" (אתה הגבר שלי) בה גילם את תפקידו של מקסימו "מקסי" דווארטה, הכומר שהפך לכבאי והתאהב בבת של מנהל התחנה.
ביולי 2012 הקים יחד עם חברו הטוב בנחמין רוחאס ווילי לורנסו את להקת RoCo (שמה מורכב משמות המשפחה של רוחאס וקולומבו - Rojas, Colombo).
בשנת 2013 הופיע קולומבו בסדרה "Mis amigos de siempre".
בשנת 2019 השתתף בגרסה הארגנטינאית לתוכנית המציאות "רוקדים עם כוכבים" בעונה ה-14, והיה המודח הראשון.
בשנים 2021- 2022 שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "השכונה שלנו" (ספ') בתפקיד ריקי עם אגוסטינה צ'רי, גונסלו הרדיה ורומינה גאטני.
הוא השתתף בלהקת הפופ-רוק ארווי (erreway) יחד עם קמילה בורדונבה, בנחמין רוחאס, ולואיסנה לופילטו (בין השנים 2002 עד 2005), ובלהקה הנקראת "la miss tijuana" בין השנים 2010 ו-2011.
בשנת 2012 היה חלק מהלהקה RoCo יחד עם חברו הטוב מתקופת "המורדים" בנחמין רוחאס ועם ווילי לורנסו.
קולומבו ביקר בישראל כמה פעמים.
הפעם הראשונה הייתה במרץ 2002, כאשר הוא וקמילה בורדונבה הגיעו לביקור בעקבות הצלחת הסדרה "קטנטנות".
הם הופיעו בערוץ הילדים ואצל דודו טופז, ביקרו בבתי ילדים ישראלים, צילמו מספר פרסומות ומתיחה לתוכנית "פספוסים".
לאחר מכן, עם הצלחת "המורדים", הגיעו השחקנים להופעות בפסח של שנת 2003 ו-2004.
בנוסף, ביולי 2004 הגיע קולומבו לבדו, כדי לקדם את הסרט "המסע אל החלום".
בשנת 2015 השתתף בחצי הגמר של "המרוץ למיליון" בגרסתו הישראלית בתפקיד אורח ב"משימת הטלנובלה" שנערכה בארגנטינה.
בשנת 2022 הופיע בישראל במופע שנקרא "לוקורה" יחד עם פלורנסיה ברטוטי, רוסיו איגרסבל וחן אהרוני במופע שכלל להיטים מכל הטלנובלות וצבר אהדה רבה מהקהל הישראלי.
משנת 2002 עד 2005, קולומבו היה במערכת יחסים עם השחקנית לואיסנה לופילטו, ששיחקה לצדו בטלנובלה "המורדים".
משנת 2005 עד 2006, קולומבו היה במערכת יחסים עם הדוגמנית ססיליה בונלי (ספ'), שמאוחר יותר נישאה לכדורגלן דאריו סביטאניץ'.
מאז 2007 קולומבו נמצא במערכת יחסים עם ססיליה קורונדו, מעצבת תלבושות שאותה פגש על הסרט של "משפחת פיירו".
ב-3 בנובמבר 2009 נולדה בתם אורורה.
על שמו נקראת מדינת הפיליפינים.
פליפה השני נולד בוואיאדוליד לקרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (שנודע גם כקרלוס הראשון מלך ספרד), ולאיזבלה מפורטוגל, והיה בנם היחיד שהגיע לבגרות.
נישואיו הראשונים (1543) היו לבת דודתו הנסיכה מריה מפורטוגל, שילדה בן, דון קרלוס (1545–1568).
לאחר מותה של מריה בשנת 1546, ניסה פליפה להגיע לברית עם אנגליה, ונישא למלכה הקתולית מרי הראשונה, ב־25 ביולי 1554. הנישואים היו בלתי פופולריים אצל נתיניה, ומבחינתו של פליפה היו פוליטיים לחלוטין.
פליפה הומלך כמלך אנגליה ואירלנד לצד אשתו לפי העיקרון המשפטי, בלטינית Jure uxoris (בעברית: זכות האישה הנשואה) שלפיו כל התארים של האישה הופכים להיות משותפים גם לבעלה, אולם מעמדו כמלך היה מוגבל לזמן חייה של אשתו, ולכן עם מותה איבד את מעמדו כמלך אנגליה ואירלנד.
ב-16 בינואר 1556 עלה פליפה לכס המלוכה הספרדי כתוצאה מפרישתו של אביו, אך הוא בחר שלא לגור בארצו עד לשנתיים לאחר מכן.
לאחר מותו של קרל החמישי, עברו השטחים הגרמניים לענף האוסטרי של בית הבסבורג.
תקופת שלטונו של פליפה הייתה שיא כוחה של ספרד בעולם.
לאחר מותו של סולימאן המפואר בשנת 1566, המשיכה ההתקדמות העות'מאנית בים התיכון, ובמהלכה כבשו העות'מאנים את קפריסין, שהייתה בשליטת ונציה, המאחז הנוצרי האחרון באזור.
בשיא כוחו, האפיפיור ואירופה הנוצרית קראו לפליפה לעצור את ההתפשטות הטורקית.
פליפה ייסד את הליגה הקדושה על מנת להשמיד את הכוח הימי העות'מאני בים התיכון.
ספינות מלחמה ספרדיות וונציאניות, יחד עם מתנדבים ברחבי אירופה, הביסו את העות'מאנים בקרב לפאנטו (1571).
משימה זו הקנתה לספרד שם של מעצמה באירופה, ופליפה התבלט כמנהיג הרפורמציה הנגדית.
לאחר שאשתו השנייה של פליפה, מרי הראשונה, מתה ללא צאצאים בשנת 1558, גילה פליפה התעניינות בנישואין עם אחותה הצעירה והפרוטסטנטית, המלכה אליזבת, אך תוכנית זו לא יצאה לפועל ממספר סיבות.
פליפה האמין כי בנו דון קרלוס קשר כנגדו, וכתוצאה מכך השליכו לבית הסוהר.
כשהנסיך מת זמן קצר לאחר מכן, אויביו של פליפה האשימו אותו בכך שרצח את בנו.
ב־1559 הסתיימה המלחמה בת 60 השנה עם צרפת עם החתימה על שלום קאטו-קמברזי.
חלק מתהליך השלום היה הנישואים של פליפה לנסיכה אליזבת מוולואה, בתו של אנרי השני, מלך צרפת, שלמעשה הובטחה לבנו דון קרלוס.
אליזבת (1545–1568) ילדה שתי בנות: איזבלה קלרה אאוחניה וקתרינה מיכאלה.
אשתו הרביעית של פליפה, אנה, ארכידוכסית אוסטריה, בתו של דודנו מקסימיליאן השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ילדה בן יורש, פליפה השלישי.
הליך הקולוניזציה נמשך בזמן מלכותו של פליפה השני.
בימיו נכבשו איי הפיליפינים, שנקראו על שמו עוד בהיותו יורש העצר, בידי מיגל לופס דה לגאספי שהצליח להכניע חלק גדול מהאיים שהפכו לאיי הודו המזרחית הספרדיים.
אך מלכותו הייתה גם בסימן של חוסר יציבות כלכלי, ואיום של פלישה איסלאמית, וכן מאבק עם אנגליה ומאבק העצמאות ההולנדי (מלחמת שמונים השנה).
לאחר המרד הקלוויניסטי של 1566, החל פליפה, שהיה קתולי אדוק ונאמן לכנסייה, במערכה כנגד הבגידה והכפירה הפרוטסטנטית.
הוא הכריז על מס מכירות חדש של כעשרה אחוזים על מנת לממן את ההוצאות הצבאיות שלו, והמצב בארצות השפלה נעשה רק גרוע יותר.
האזור החל להתמרד שוב בשנת 1568 תחת וילם הראשון מבית אוראנז', מרד שדוכא בברוטליות על ידי דוכס אלבה.
אך לאחר שלום גנט בשנת 1576, היה מרד בקרב החיילים הספרדים (שעד אותו זמן נחשבו כלא-מנוצחים), שחיו בתנאים קשים.
הקלווניסטים ההולנדים הכריזו כי יש לגרש את החיילים הספרדים, וכי אספת המעמדות היא שצריכה לנהל את המדינה.
אך הספרדים ניצלו את ההבדלים הדתיים, התרבותיים והלשוניים הגדולים בין המחוזות הצפוניים והדרומיים, שילחו את האצילים האריסטוקרטיים זה בזה וכבשו מחדש את המחוזות הדרומיים.
המחוזות הצפוניים, בטוחים מאחורי נהר הריין, נקראו ה"מחוזות המאוחדים".
שבעת המחוזות המאוחדים הכריזו בסופו של דבר על עצמאות מהמלך הספרדי בשנת 1581, לאחר האיחוד של אוטרכט בשנת 1579.
מעבר לריקון אוצר המדינה על ידי הרפתקאות חוץ לא מוצלחות, גרמה גם המדיניות הפנימית של פליפה השני להידרדרות הספרדית העתידית.
ראשית, כוח רב מדי רוכז בידיו של פליפה עצמו.
שלא כאנגליה, ספרד נשלטה על ידי כמה אסיפות שונות: הקורטז בקסטיליה, האספה בנווארה, ואספה אחת בכל אחד משלושת המחוזות של אראגון.
בצרפת, אף שהיו מחוזות נפרדים, נוהלה הארץ כולה בידי אספת המעמדות.
החסר במועצה חזקה גרם לכך שעוצמה רבה רוכזה בידיו של פליפה.
הסמכות הועברה לידי פקידים מקומיים של המלך, שמילאו אחר הפקודות שקיבלו.
פליפה, שהיה מנהל כפייתי, ניהל מועצות מיוחדות לענייני מדינה, כספים, מלחמה והאינקוויציה.
פליפה היה שליט חשדן, ושילח את הבירוקרטים שלו זה בזה, ובכך יצר מערכת של בלמים ואיזונים שתנהל את עסקי המדינה בצורה לא יעילה ביותר.
העברת הבירה ממדריד, הבירה החדשה שפליפה ייסד, לליסבון, הייתה יכולה אולי להביא למעט ביזור סמכויות, אך פליפה התנגד נמרצות לרעיון זה.
בתקופת שלטונו של פליפה הייתה הזנחה של החקלאות לטובת גידול צאן, דבר שאילץ את ספרד לייבא כמויות גדולות של תבואה ומזון אחר באמצע המאה ה-16. הכנסייה והמעמדות העליונים שלטו על ההיררכיה המעמדית השמרנית והיו פטורים ממיסים, כך שנטל המס נפל בצורה בלתי שוויונית על המעמדות שעסקו במסחר ובתעשייה.
בשל חוסר היעילות של מבנה המדינה הספרדית, הוגבלה גם התעשייה על ידי חוקי הממשלה.
גירוש היהודים והמורים מסיבות דתיות גרם לחסר בכלכלנים ואומנים מומחים.
אם כי האינפלציה ברחבי אירופה במאה ה-16 היא תופעה רחבה ומורכבת, הכמות הגדולה של הכסף שהגיעה מהעולם החדש תרמה רבות לאינפלציה הגבוהה.
תחת שלטונו של פליפה, הייתה עלייה של 500% במחירים.
בשל האינפלציה ונטל המס הכבד על התעשיינים הספרדים, בוזבזו אוצרותיה של ספרד על מוצרים שיובאו על ידי האריסטוקרטיה העשירה והמלחמות של פליפה.
רק הרווחים שהגיעו מהאימפריה המסחרית באמריקה החזיקה את ספרד מעל למים, לפני פשיטת הרגל הראשונה של ספרד בשנת 1557 בשל ההוצאות הצבאיות.
בסיס המס הספרדי, שהתבסס על מס מכירות מקסטיליה וארצות השפלה, היה צר בהרבה מלהחזיק את הרפתקנותו של פליפה.
בינתיים, ירש פליפה גם את כתר פורטוגל.
הצלחת הקולוניזציה באמריקה שיפרה את מצבו הכלכלי, ואיפשרה לו להיות אגרסיבי יותר כלפי אויביו.
בשנת 1580 הגיעה לסופה השושלת הישירה של בית המלוכה הפורטוגלי, וכך איפשרה לפליפה לטעון לכס דרך אמו, שהייתה נסיכה פורטוגלית.
כשליסבון סירבה לדרישותיו של פליפה הוא השתלט על פורטוגל בכוח.
הכס הפורטוגלי עתיד להיות מוחזק בידי ספרד למשך שישים שנה.
כך, הוסיף פליפה גם את האימפריה הקולוניאלית העצומה באפריקה, ברזיל ואיי מזרח הודו, דבר שגרם לעלייה נוספת בהכנסות לכתר הספרדי.
תרומה נוספת להגמוניה הספרדית ולרפורמציה הנגדית היו נישואיו של פליפה למרי הראשונה - קתולית – בשנת 1554 (בתו הבכורה של הנרי השמיני).
אך לא היו לה ילדים כאשר היא מתה בשנת 1558.
אילו היה לשניהם צאצא משותף, שהיה יורש של שניהם, הוא היה יורש את כמעט כל אירופה ומאחד תחת שלטונו את ספרד, פורטוגל, אנגליה, אירלנד, חלקים מאיטליה וארצות השפלה.
הכתר האנגלי עבר לאליזבת, בתו הפרוטסטנטית של הנרי השמיני ואן בולין.
הקתולים, שלא קיבלו את הנישואים, ראו את אליזבת כלא לגיטימית, וטענו כי מרי מלכת הסקוטים, נינתו הקתולית של הנרי השביעי, היא היורשת הלגיטימית למלכות.
טענות אלו שימשו רקע לקשר רידולפי שנועד להכתיר את מרי במקום אליזבת, אך הקשר נכשל.
הוצאתה להורג של מרי מלכת הסקוטים סיפקה לפליפה תירוץ לניסיון פלישה לאנגליה, שהיה אמור להתבצע על ידי הארמדה הספרדית.
שילוב של תנאי מזג אוויר קשים, עליונות ימית מסוימת של הצי המלכותי הבריטי וגם חוסר מזל הכשילו את התוכנית, והארמדה חזרה לספרד לאחר כמה חודשים לאחר שסבלה אבדות כבדות, בעיקר מפגעי הטבע.
תבוסתה של הארמדה בשנת 1588 הייתה גם התבוסה במרד ההולנדי.
פליפה, שהיה חולה בעשר שנות חייו האחרונות, הותיר אחריו ספרד שהייתה נחותה מרוב שכנותיה המערב אירופאיות.
ספרד לא סגרה את הפער בהתפתחותה בינה לשכנותיה עד היום.
בשנים 1590–1598 נלחם פליפה שנית במלך צרפת ההוגנוטי, אנרי הרביעי, והצטרף לאפיפיור ולפרנסואה, דוכס גיז בליגה הקתולית בזמן מלחמות הדת בצרפת.
עד סוף המאה היה כבר ברור כי שלטונו של פליפה היה בעיקר כישלון, כשארצות השפלה עצמאיות והתכנון הספרדי לכבוש את אנגליה סוכל.
עם מותו, האיחוד עם פורטוגל נותר אחת מהצלחותיו האחרונות, ונותר על כנו לזמן מה.
אף על פי שהיה ברשות ספרד כסף רב יותר מלכל מדינה אירופאית אחרת, ותמיכה אירופאית בשל הרפורמציה הנגדית, משטרו של פליפה הסתיים בתבוסות קשות לספרד.
עם הידרדרותה של ספרד, התפתח תור הזהב בספרות הספרדית, למרות הצנזורה.
לאחר הפסדה של הארמדה, הפכה האמנות הספרדית לקודרת ופסימית.
התוצאה הברורה ביותר של תופעה זו היא הספר "דון קישוט" של מיגל דה סרוואנטס, שהוא אולי סאטירה על ההרפתקאות הדון קישוטיות הלא מוצלחות של ספרד בארצות השפלה ובאנגליה תחת פליפה השני.
בנו פליפה השלישי, מלך ספרד ירש את שלטונו.
פליפה השלישי, מלך ספרד (בספרדית: Felipe III de España; 14 באפריל 1578 – 31 במרץ 1621), היה מלך ספרד ופורטוגל משנת 1598 ועד מותו.
ראש הממשלה שלו היה הדוכס לרמה.
פליפה נולד במדריד ב-14 באפריל 1578 לפליפה השני, מלך ספרד ולאשתו הרביעית אנה, ארכידוכסית אוסטריה, בתו של מקסימיליאן השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומריה מספרד.
ב-13 בספטמבר 1598 מת אביו פליפה השני, מלך ספרד, ופליפה עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1601 הוא העביר את בירת הממלכה לוואיאדוליד, אולם בשנת 1606 החזיר את מוסדות השלטון למדריד.
פליפה המשיך את המלחמה נגד אנגליה, וצי של 50 ספינות נשלחו תחת פיקודו של מרטין פדילה לתקוף את חופי אנגליה הפרוטסטנטית, לאור ההצלחה של משלחות כמו קורניש בשנת 1595, אולם הצי נהרס לחלוטין על ידי סערה, לפני שהגיע אל האיים האזוריים.
בנוסף, בשנת 1601 נערך מסע צבאי כדי לעזור לקתולים באירלנד להשיג עצמאית מאנגליה, אולם המסע נכשל כתוצאה מהתבוסה בקרב קינסייל.
עם עלייתו לכס המלכות של ג'יימס הראשון, מלך אנגליה בשנת 1603, ספרד רכשה בעל ברית חשוב.
באוגוסט 1604 נחתם הסכם השלום של לונדון, שבאמצעותו ישתפרו היחסים המסחריים והדיפלומטיים בין שתי המדינות.
ג'יימס ניסה לחתן את בנו צ'ארלס, נסיך ויילס עם אינפנטה מריה אנה מספרד.
רעיון זה זכה לתמיכתם הרבה של שרים ודיפלומטים רבים באנגליה, אשר כונו "מפלגה ספרדית".
צ'ארלס הגיע לספרד בשנת 1623 בליווי דוכס בקינגהאם במדריד כדי לפגוש את כלתו המיועדת.
עם זאת, ההצעה לא יצאה אל הפועל, עקב התנגדותה של מריה אנה להתחתן עם פרוטסטנטי.
בשובם לאנגליה, צ'ארלס ובקינגהאם ביקשו מג'יימס לפתוח במלחמה נגד ספרד, אבל הוא לא עשה זאת.
בשנת 1625 מת ג'יימס ובנו צ'ארלס עלה לשלטון במקומו, ופתח במלחמה אנגלו-ספרדית חדשה, במסגרת מלחמת שלושים השנים.
במהלך שלטונו לחם פליפה נגד ההולנדים, אולם בשנת 1609 חתם על הפסקת האש של אנטוורפן, שהייתה הכרה דה פקטו בעצמאותה של הולנד.
בשנים 1609–1610 גירש פליפה את כל המוריסקוס מספרד, אשר מנו כ-300,000 איש, והצי הספרדי העביר אותם לתוניס ומרוקו.
בשנת 1610 כבש פליפה את העיר לראצ'ה, אשר נשארה בידי ספרד עד לשנת 1689. בשנת 1618 שלח את צבאו לסייע לאוסטריה בדיכוי המרד הבוהמי.
ב-31 במרץ 1621 מת פליפה במדריד, כתוצאה משושנה, ובנו פליפה הרביעי, מלך ספרד עלה לשלטון במקומו.
בעת פטירתו בשנת 1621, השתרעה האימפריה הספרדית על כמעט 2 מיליארד דונם.
ב-18 באפריל 1599 התחתן פליפה עם מרגרטה מאוסטריה, מלכת ספרד, בתו של קרל השני, ארכידוכס אוסטריה ומריה אנה מבוואריה, ממנה היו לו 8 ילדים:
פליפה הוא בנם הזכר הראשון של מלכי ספרד לשעבר חואן קרלוס וסופיה, ולכן זכה לרשת את הכתר הספרדי.
שמו המלא הוא פליפה חואן פבלו אלפונסו של השילוש הקדוש ושל כל הקדושים מבורבון ומיוון (בספרדית: Felipe Juan Pablo Alfonso de Todos los Santos de Borbón y Grecia).
סנדקיו הם סבו, חואן, רוזן ברצלונה, ואם-סבו המלכה ויקטוריה אאוחניה, נסיכת בטנברג.
בנעוריו למד בתיכון לייקפילד קולג' סקול באונטריו, קנדה, ולאחר מכן הוא עבר הכשרה צבאית באקדמיה הצבאית בסרגוסה, באקדמיה לחובלים במרין ובאקדמיית חיל האוויר בסן חאבייר.
אחרי סיום שירותו הצבאי החל ללמוד לתואר ראשון במשפטים מהאוניברסיטה האוטונומית של מדריד.
הוא לקח קורסים נוספים בכלכלה ולמד לתואר שני ביחסים בין-לאומיים באוניברסיטת ג'ורג'טאון בארצות הברית, בה היה שותף לחדר של בן דודו הנסיך היווני פבלוס.
פליפה מילא שורת התחייבויות עוד לפני שהיה למלך.
בין השאר, הוא השתתף ועמד בראשם של אירועים רבים בספרד ומחוץ לה.
באוקטובר 2005 הוא החל בסדרת ביקורים רשמיים בקהילות האוטונומיות בספרד על מנת להכיר היטב כל אחת מהן.
כמו כן, הוא אחראי למפגשים קבועים עם ארגונים וגופים שלטוניים על מנת להתעדכן בפעילויותיהם.
לעיתים קרובות הוא השתתף בישיבות ההנהלה של ארגונים אלה ושל הקהילות האוטונומיות, כדרוש מהתחייבויותיו כנסיך.
כנסיך השתתף בפגישות אישיות ופומביות על מנת להעניק לעם הספרדי מבט מעודכן על מצבה הלאומי והבין-לאומי של ספרד, ובעיקר עם אנשים בני דורו המצטיינים בעבודתם, כמו פוליטיקאים, כלכלנים ואנשי תרבות ותקשורת.
לעיתים תכופות מילא את מקומו של אביו המלך באירועים מגוונים, ביניהם טקסים צבאיים שונים.
כחלק מתפקידו, הוא ערך ביקורים רשמיים רבים מחוץ לספרד.
בין הארצות שביקר נמצאות ארצות דרום אמריקה, המזרח התיכון, אסיה ואוסטרליה.
יש לו עניין מיוחד בכל הקשור לאיחוד האירופי, למזרח התיכון, לצפון אפריקה ולדרום אמריקה.
החל מינואר 1996 הוא ייצג את ספרד בטקסי השבעה של נשיאים בארצות דרום אמריקה.
כמו כן, הוא מילא חלק פעיל וחשוב בקידום המסחר והכלכלה של ספרד במדינות זרות והשתתף בצורה פעילה בכנסים וסמינרים כלכליים בספרד ומחוץ לה.
פליפה הלך בדרכי אמו סופיה, שהשתתפה באולימפיאדת רומא בשנת 1960 בענף שיט מפרשיות, והיה חבר המשלחת האולימפית של ספרד באותו ענף באולימפיאדת ברצלונה בשנת 1992. הוא השתתף בטקס הפתיחה ונשא את דגל ספרד.
בסופו של דבר, הוא סיים במקום השישי וזכה בדיפלומה אולימפית.
חיי הרווקות של הנסיך פליפה סיפקו כותרות רבות לעיתונות הצהובה בספרד.
שמו נקשר לנשים רבות, אך ניהל מערכות יחסים רציניות רק עם שתיים מהן – אשת האצולה הספרדית איסבל סרטוריוס והדוגמנית הנורווגית אווה סאנום.
אף אחת מהן לא קיבלה את האישור של בית המלוכה הספרדי ולא של העם הספרדי.
לתדהמת העם הספרדי, בנובמבר 2003 הודיע הנסיך במסיבת עיתונאים על כוונתו להינשא לעיתונאית ומגישת החדשות לטיסיה אורטיס.
הידיעה על כך שהשניים זוג נודעה ימים ספורים לאחר מכן, והתברר שהשניים יצאו כשנה עד להודעה על נישואיהם.
בעבר לטיסיה אורטיס הייתה נשואה לפרופסור אלונסו גררו, והתגרשה ממנו לאחר כשנה.
פליפה ולטיסיה נישאו ב-22 במאי 2004 בקתדרלת אלמודנה במדריד בנוכחות אנשי מלוכה, פוליטיקאים ואנשי ציבור רבים.
החתונה גרמה להתרגשות רבה בקרב העם הספרדי, וצפו בה כ-25 מיליון איש ברחבי העולם.
תוארה הרשמי של לטיסיה הוא כיום הוד מלכותה מלכת ספרד, והיא משמשת כמלכה רעיה, בת זוגו של המלך.
ב-31 באוקטובר 2005 נולדה בת בכורה לפליפה וללטיסיה בשם לאונור.
על פי חוקת ספרד מ-1978, ולאחר עליית אביה לכס המלוכה לאונור היא הראשונה בסדר הירושה לכתר הספרדי.
ב-29 באפריל 2007 נולדה בניתוח קיסרי סופיה, בתם השנייה של לטיסיה ופליפה, והשנייה בתור לכתר הספרדי.
הכתר הספרדי הוא בעל מסורת של מאות שנים, ופליפה עצמו הוא צאצא של משפחות מלוכה אירופיות רבות.
בין השאר, הוא צאצא של לואי ה-14 מלך צרפת, חימש של ביאטריס, נסיכת הממלכה המאוחדת, וכן חימש של ויקטוריה, אשת פרידריך השלישי קיסר גרמניה, שתיהן בנותיה של ויקטוריה מלכת בריטניה.
משפחת בורבון, עליה הוא נמנה, שלטה בעבר בצרפת וקשורה גם לבית הבסבורג האוסטרי.
תוארו המלא משקף את ההיסטוריה הארוכה של משפחתו ומזכיר חבלים רבים באירופה ובאסיה שאינם בשליטתו למעשה, ואף כאלה שמעולם לא היו בשליטה ספרדית.
קפיטן גנרל ומפקד עליון של הכוחות המזוינים, ריבון ואדון גדול של המסדר המהולל של גיזת הזהב
פליפה דה חסוס קלדרון אינוחוסה (בספרדית: Felipe de Jesús Calderón Hinojosa; נולד ב-18 באוגוסט 1962 במורליה שבמדינת מיצ'ואקן), הוא פוליטיקאי מקסיקני ונשיא מקסיקו לשעבר.
אביו של קלדרון, לואיס, היה בין מייסדיה של מפלגת הפעולה הלאומית (PAN - Partido Acción Nacional) והיה חבר בקונגרס המקסיקני מטעם מפלגה זו.
לאחר שסיים את לימודיו בבית ספר קתולי במורליה, עבר למקסיקו העיר ולמד משפטים, לאחר שקיבל את התואר הראשון המשיך ללימודי תואר שני בכלכלה, ובהמשך קיבל גם תואר שני במינהל ציבורי מאוניברסיטת הרווארד.
עם שובו למקסיקו, הצטרף למפלגתו של אביו, PAN.
האב עצמו עזב את המפלגה ב-1981, לאחר שטען שנטשה את עקרונותיה ואת דרכה.
כפעיל במפלגה פגש את חברת הקונגרס מרגריטה סוואלה, והשניים נישאו.
בראשית שנות ה-80 כיהן קלדרון כנשיא ארגון הצעירים של PAN.
בשנת 1988, והוא בן 26 בלבד, נבחר לבית התחתון של הקונגרס המקסיקני.
ב-1995 התמודד על נשיאות מדינת מיצ'ואקן, אך נכשל.
עם היבחרו של ויסנטה פוקס לנשיא מקסיקו ב-1999, מונה קלדרון למנהל בנק ההשקעות הממשלתי בָּאנְבּוֹרָאס (Banobras).
ב-2003 מינה אותו פוקס לשר האנרגיה בממשלתו.
במאי 2004, התפטר קלדרון מהממשלה, לאחר שפוקס מתח ביקורת על שאיפתו להתמודד על הנשיאות, תוך הבעת תמיכה ביריבו של קלדרון, שר הפנים סנטיאגו קריל (Creel).
תמיכתו של פוקס לא סייעה לקריל, וקלדרון ניצח בבחירות המקדימות והיה למועמד המפלגה בבחירות לנשיאות.
בבחירות, שנערכו ב-2 ביולי 2006 ניצח קלדרון את מועמד מפלגת המהפכה הדמוקרטית (PRD - Partido de la Revolución Democrática) השמאלנית, אנדרס מנואל לופס אוברדור (López Obrador), בפער זעום של 0.58%.
אוברדור ותומכיו סירבו להשלים עם ההפסד, והשמיעו טענות קשות על זיופים.
ההמונים יצאו להפגנות ברחובות, ובמדינה שררה אי ודאות פוליטית.
ועדת הבחירות המרכזית של מקסיקו הורתה על ספירה חוזרת בכ-130 אלף קלפיות, ולאחר הספירה החוזרת הצטמצם יתרונו של קלדרון אך במעט, ל-0.56%.
בסופו של דבר, קבע בית המשפט העליון של מקסיקו כי על אף שהיו אי סדרים במהלך הבחירות, אין בהם כדי לשנות את תוצאותיהן, ובכך אישר למעשה את בחירתו של קלדרון.
תומכי אוברדור סירבו להשלים עם פסיקת בית המשפט, ואיימו למנוע פיזית את השבעתו של קלדרון.
לפי החוקה המקסיקנית, על הנשיא הנבחר להצהיר אמונים בפני הקונגרס כדי להיכנס לתפקידו.
אנשי PAN השתלטו על בניין הקונגרס מבעוד מועד, על מנת למנוע מאנשי ה-PRD לחסום את הכניסה לבניין ולסכל את ההשבעה.
ב-1 בדצמבר, הגיע קלדרון לבניין הקונגרס, ונשבע אמונים, לקול מחאות ה-PRD.
עקב האירועים שליוו את בחירתו של קלדרון, הקדיש קלדרון את ראשית כהונתו לחיזוק מעמדו כנשיא.
בוול סטריט ג'ורנל תוארו מהלכיו כ"כריתת בריתות עם כל אחד, ממנהיגי האיגודים המקצועיים ועד המיליארדרים השולטים ברשתות הטלוויזיה".
קלדרון סיים את כהונתו ב-30 בנובמבר 2012.
על אף הקו הליברלי של מפלגתו, אחת הפעולות הראשונות שביצע הייתה הסכם עם יצרני הטורטיות, המגביל את מחירן, לאחר שאלו האמירו כתוצאה מהעלייה העולמית במחיר התירס.
ההסכם נתקל בביקורת מימין ומשמאל.
השמאל ביקר את העובדה שההסכם קיבע מחיר גבוה יחסית, ושחלק מיצרני הטורטיות התעלמו ממנו, ואילו הימין טען שהתערבות הממשלה לא הייתה כורח המציאות, מאחר שחלק מרשתות המסחר הגדולות המשיכו למכור טורטיות במחירים נמוכים.
צעד נוסף שנקט היה תוכנית ממשלתית לשיפור מצב התעסוקה, במטרה לצמצם את ההגירה לארצות הברית.
לפי התוכנית, הממשלה מעניקה תמריצים כספיים לחברות שהעסיקו עובדים שזוהי להם עבודתם הראשונה.
כמו כן, הודיע על קיצוץ בשכרם של הבכירים במגזר הציבורי.
במקביל לקיצוץ בשכר הבכירים, הועלה שכרם של השוטרים ואנשי כוחות הביטחון.
קלדרון הנחה את המשטרה להחריף את המאבק בקרטלי הסמים, ובצעד שנחשב שנוי במחלוקת במקסיקו, הורה על הסגרתם של כמה ברוני סמים לארצות הברית.
בניסיון למגר את השחיתות במשטרה, נכנס הצבא לכמה ערים במקסיקו, ובהן טיחואנה ומונטריי, והחל במילוי תפקידיה.
קלדרון המשיך בקו שהנהיג קודמו, המכונה "דוקטרינת קַסְטֶנְיַידָה".
מדיניות זו גורסת כי על מקסיקו להרחיב את מעורבותה בזירה הבינלאומית ולהיות פתוחה לביקורת חיצונית.
בין היתר, פעל להרחבתה של תוכנית פואבלה-פנמה לפיתוח מדינות מרכז אמריקה, ולצירופה של קולומביה לתוכנית זו.
פליפה החמישי, הידוע גם כפיליפ דוכס אנז'ו, היה המלך הספרדי הראשון לבית בורבון.
פליפה נולד בורסאי ב-19 בדצמבר 1683 ללואי, הדופן הגדול, בנם של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת ומריה תרסה, נסיכת ספרד, בתו של פליפה הרביעי, מלך ספרד.
אמו הייתה מריה אנה ויקטוריה, דוכסית בוואריה, בתם של פרדיננד מריה, הנסיך הבוחר מבוואריה, ואנריקטה אדליידה, נסיכת סבויה.
עם לידתו קיבל פיליפ את התואר דוכס אנז'ו, שם שליווה אותו תכופות טרום היותו למלך.
הטענה לכתר ומלחמת הירושה הספרדית
עם מותו בשנת 1700 של מלך ספרד קרלוס השני ללא יורשים, צפה ועלתה שאלת הירושה.
כנכדה של אחות המלך, מריה תרסה, הייתה לפיליפ עדיפות בקבלת הירושה, אך גם קרל, ארכידוכס אוסטריה, בנו של לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, נעשה טוען לכתר.
בנסיבות אלו פרצה ב-1701 מלחמת הירושה הספרדית, בה השתתפו צרפת, בריטניה ומדינות נוספות.
ארצות השפלה הדרומיות, נאפולי וחלק מדוכסות מילאנו נמסרו לקיסרות האוסטרית, וסרדיניה וחלק אחר מדוכסות מילאנו נמסרו לבית סבויה.
בתקופתו של פליפה פרצה גם מלחמת אוזנו של ג'נקינס, מלחמה שנערכה באיים הקריביים בין בריטניה לספרד בשנים 1739 ו-1742, ונפסקה עקב מלחמה גדולה יותר שפרצה באירופה – מלחמת הירושה האוסטרית.
המלך העדיף את המסחר של ספרד עם רכושו האמריקאי.
ב-2 בנובמבר 1701 התחתן פליפה עם מריה לואיזה, נסיכת סבויה, בתו של ויטוריו אמדאו השני, דוכס סבויה ואן מארי ד'אורליאן, ממנה היו לו 4 ילדים:
ב-24 בדצמבר 1714 התחתן פליפה עם אליזבטה פארנזה, בתו של אודוארדו פארנזה, נסיך הכתר של פארמה ודורותיאה סופיה, רוזנת פפאלץ-נויבורג, ממנה היו לו 6 ילדים:
שלטי האצולה של פליפה החמישי, מלך ספרד |שלט האצולה של פליפה כמלך ספרד(הגרסה הנפוצה)(1700–1746)שלט האצולה של פליפה כמלך ספרד(הגרסה הגדולה)(1700–1746) | | שלט האצולה של פליפה כמלך נאפולי(1700–1713)שלט האצולה של פליפה כמלך סיציליה(1700–1713)שלט האצולה של פליפה כדוכס מילאנו(1700–1706)
פליפה הרביעי, מלך ספרד (בספרדית: Felipe IV de España, 8 באפריל 1605 – 17 בספטמבר 1665) היה מלך ספרד, נפולי, סיציליה וסרדיניה בין השנים 1621 ל-1665, וכן כיהן כמלך פורטוגל עד שנת 1640 בשם "פיליפה השלישי".
תקופת שלטונו הייתה בעיקר תקופה של הידרדרות צבאית ופוליטית בספרד ורבים האשימו אותו בדעיכתה של ספרד.
הוא עלה לכס המלוכה בגיל 16 ונעזר רבות ביועציו בהם בטח.
אולם גם כאשר בגר יועציו, ובעיקר היועץ המועדף עליו, הרוזן אוליווארס, היו אלו ששלטו במדינה.
עד שנת 1643 הממלכה הייתה במצב כה גרוע עד שפליפה שוכנע לפטר את אוליבראס, אך משום שלא היה לו כוח אמיתי או ניסיון הוא שוב נתן ליועציו לשלוט בשמו.
דעותיו הפוליטיות היו אלו שירש מאביו וסבו, ובסיסן היה האמונה כי עליו להגן על בית הבסבורג, לתמוך בכנסייה הקתולית מול הפרוטסטנטים ולהרחיב את שטחי משפחתו.
אך המלחמות הבלתי פוסקות נגד הולנד, צרפת, פורטוגל, כוחות פרוטסטנטיים באימפריה הרומית הקדושה ובריטניה התישו את העם הספרדי.
פליפה נולד ב-8 באפריל 1605 בעיר ואיאדוליד לפליפה השלישי, מלך ספרד ולמרגרטה מאוסטריה, מלכת ספרד, בתו של קרל השני, ארכידוכס אוסטריה ומריה אנה מבוואריה וסנדקו היה השר הראשון של אביו פרנסיסקו גומס דה סאנדובאל, דוכס לרמה הראשון.
כיורש המיועד של האימפריה הספרדית, פליפה קיבל את התואר נסיך אסטוריאס והוכן בקפידה לתפקידו העתידי כשליט.
הוא למד ספרות וגאוגרפיה ולמד ארבע שפות זרות (לטינית, צרפתית, פורטוגזית, ואיטלקית), וכן כתב שירה והראה עניין רב בציור.
כדי לבסס את ההתקרבות בין ספרד לצרפת, נחתם חוזה נישואים בשנת 1611 בין בית הבסבורג לבית בורבון.
על פי ההסכם, פיליפ יינשא לאליזבת, נסיכת צרפת, בתו של אנרי הרביעי, מלך צרפת ומארי דה מדיצ'י, ואכן ב-25 בנובמבר 1615, פליפה בן העשר התחתן עם אליזבת בת השלוש עשרה בקתדרלת בורגוס.
בשנת 1621 מת אביו, ופליפה שהיה בן שש עשרה עלה לשלטון במקומו.
בניגוד לאביו השאפתני פחות, הוא ניסה להילחם למען הקתוליות ולאכוף את סמכות הכתר.
השליטה בפועל הייתה בידי השר האהוב עליו, גספר דה גוסמן, רוזן-דוכס אוליברס.
הלה השתדל להרחיב את כוחה של המדינה.
הוא ניסה ליצור מדינה מרכזית מתוך התחומים השונים, בעיקר אלה הקשורים באישיותו של המלך.
תוכניות אלו סיפקו חיובים אחידים ויצירת צבא אחד.
בחלקים שונים של האימפריה הייתה תמיכה בתוכנית, אולם בקטלוניה היא נדחתה.
לא רק עלויות גבוהות של המלחמות תרמו להכרזת ספרד על פשיטת רגל לאומית בשנת 1627. חובות עתיקים מתקופתו של פליפה השני ומשלוחים פוחתים של כסף מדרום אמריקה מילאו גם הם תפקיד בכך.
הניסיונות של אוליברס לשקם את אוצר המדינה לא זכו להצלחה מתמשכת, והבעיות הכלכליות נותרו לאורך שלטונו של פליפה הרביעי, ולאחר מכן היוו בעיה מרכזית של האימפריה.
ביולי - אוגוסט 1637 פרצה באבורה בפורטוגל מרידה גדולה נגד המס על המים ונגד מס חדש בשווי של 200 קונטוס שהטיל הקורגידור של העיר על המצרכים הבסיסיים בניגוד לעמדת מועצת העיר.
הכרזות החתומות בשם של מנואליניו, ליצן מקומי, הקוראות למרד ומוקיעות את השלטון ומנהיגי כנסייה, במיוחד את הארכיבישוף של פורטו, זכו לפופולריות רבה.
מרד זה בישר את ההתקוממות הגדולה משנת 1640 נגד השלטון הספרדי, אשר הביאה לקץ השלטון הספרדי בפורטוגל, ולעלייתו של בית ברגנסה לשלטון.
המצב נעשה חריף יותר כאשר בשנת 1640 הקטלאנים התקוממו נגד שלטון של המדינה המרכזית ופתחו במלחמת הקוצרים נגד השלטון המרכזי.
אף שהצבא הצליח לכבוש בחזרה חלק גדול מקטלוניה במהירות, הכריזו המורדים על הרפובליקה הקטלנית והניחו את הארץ תחת חסותו של המלך הצרפתי לואי השלושה עשר.
כיבוש הארץ הפך למטרה מרכזית בפוליטיקה הספרדית.
בסופו של דבר, המטרה הושגה רק בשנת 1652, כאשר ברצלונה נכנעה.
במדיניות החוץ, הממשלה הספרדית ניסתה להחזיר במלחמה את עמדת הכוח הישנה של האימפריה.
בעקבות כך, מלחמת שמונים השנים נגד הולנד התחדשה לאחר הפסקת אש בת שתים עשרה שנים, ובשנת 1625 כבש הגנרל אמברוסיו ספינולה את העיר ברדה, הצלחה שנודעה דרך הציור "כניעת ברדה" של דייגו ולסקס.
אולם, מאוחר יותר ברדה אבדה שוב לספרדים, וכן הערים מאסטריכט וס-הרטוחנבוס.
בשנת 163 פסקה הלחימה, ונקבעו הגבולות בין הולנד לארצות השפלה הספרדיות (בלגיה).
הסכסוך הזה היה חלק ממלחמת שלושים השנים, שבה היה פליפה בברית עם בית הבסבורג האוסטרי.
הגנרל החשוב ביותר שלו היה אמברוסיו ספינולה, שנחשב לאחד המפקדים המצליחים ביותר במלחמת שלושים השנים, ואשר בשנת 1620 כבש את הפפאלץ.
הספרדים היו מעורבים בקרב ההר הלבן שבו הובסה בוהמיה המרדנית, והשתתפו בשנת 1634 בניצחון החשוב בקרב נורדלינגן.
מלחמת הירושה של מנטובה מאז 1627 החריפה את המתיחות עם צרפת.
הצרפתים תמכו בהולנד ובשוודיה בסובסידיות למלחמה נגד ספרד, ובשנת 1635 פרצה מלחמה רשמית בין המדינות, אשר נמשכה עד לשנת 1659.
הטינה נגד ההשפעה המופרזת של אוליברס הייתה כה חזקה עד כי פליפה פיטר אותו ב-1643. מאז, המלך קבע שוב את המדיניות.
פליפה הכיר בכך שכוחה של ארצו אינו עומד במלחמה נגד הולנד וצרפת, וביקש מאז 1644 לסיים את המלחמות.
בשנת 1645 הוא שלח את גספר דה בראקאמונטה, רוזן פנייראנדה השלישי למשא ומתן על שלום וסטפאליה במינסטר, אשר הביא לשלום עם הולנד, ואפשר לבודד את צרפת.
בשנת 1648 פרצו מרידות גם באראגון ובנווארה, ובשנת 1652 הייתה עוד פשיטת רגל לאומית.
בשנת 1657 האנגלים הטביעו או לכדו את רוב צי האינדיאס, מה שהחמיר יותר את המצב הכלכלי של ספרד.
המלחמה נגד צרפת הסתיימה רק בשנת 1659 בשלום הפירנאים, שבו ספרד ויתרה על מחוזות גבול חשובים כמו רוסיון, ארטואה וסרדאן.
פליפה נישא בשנת 1615 לאליזבת, נסיכת צרפת, בתם של אנרי הרביעי, מלך צרפת ומארי דה מדיצ'י.
לזוג נולדו 8 ילדים, מהם רק בתו הצעירה ביותר האריכה ימים אחריו:
אליזבת נפטרה בשנת 1644, ובשנת 1649 פליפה נשא לאישה את מריאנה מאוסטריה, בתם של פרדיננד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומריה אנה מספרד.
לזוג נולדו חמישה ילדים, מהם רק שניים הגיעו לבגרות, וחיו לאחר אביהם:
מרגריטה תרסה, נסיכת ספרד (1651-1673), נישאה ללאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
פליפה פרוספרו, נסיך אסטוריאס (1657-1661)
לפליפה גם היו פילגשים רבות במהלך חייו, שילדו לו מספר ילדים מחוץ לנישואין.
פֶליפֶּה הראשון, המכונה גם פליפה היפה (בספרדית: Felipe el Hermoso; 22 ביולי 1478 – 25 בספטמבר 1506), היה מלך קסטיליה ונכלל כיום ברשימת מלכי ספרד.
הוא היה הראשון מבני בית הבסבורג ששלט על קסטיליה, והיה למשך תקופת מה גם מלך לאון וגרנדה.
פליפה נולד בברוז', בנם של מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ומארי, דוכסית בורגונדיה, שהותירה לו שטחים רבים בבורגונדיה עם מותה.
הוא קיבל בין היתר את ארצות השפלה הבורגונדיות ואת מרבית חייו בילה בבריסל.
ב-21 באוגוסט 1496 נישא בליר לאינפנטה חואנה "המשוגעת" ב"עסקה" שכללה גם את נישואי אחותו, מרגרטה לחואן, נסיך אסטוריאס, שהיה יורש העצר.
לאחר מותו של חואן, התפתח מאבק ירושה ובסופו ירש פליפה את כס המלוכה בתוקף נישואיו לאחותו של חואן.
כיוון שנפטר לפני אביו, ירש את מקסימיליאן הראשון בנו הבכור של פליפה, קרל, אשר הוכתר כקרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
מנישואיו של פליפה לחואנה הראשונה, מלכת קסטיליה, היו לו 6 ילדים:
פליפה רייס קבאנאס (ספרדית: Felipe Reyes Cabanas; נולד ב-16 במרץ 1980 בקורדובה באנדלוסיה שבספרד) הוא כדורסלן עבר ספרדי ששיחק בעמדות הסנטר והפאוור פורוורד בריאל מדריד ובנבחרת ספרד.
אחיו, אלפונסו, כדורסלן עבר גם הוא.
רייס החל את הקריירה שלו במועדון הכדורסל אסטודיאנטס בו שיחק בכל מסגרות הגילאים.
בהגיעו לגיל 18 רייס הוקפץ לקבוצת הבוגרים.
רייס כבר בגילו הצעיר נחשב לכדורסלן המבטיח הבא כשהרשים בכל נבחרות העתודה והקדטים של ספרד וכן בעתיד בנבחרת ספרד הבוגרת.
לאחר 6 עונות באסטודיאנטס עבר למועדון הפאר ריאל מדריד בו הוא שיחק עד לפרישה.
פליפה נחשב לאחד השחקנים היציבים והטובים של המועדון.
בשנת 2001 זומן לראשונה לנבחרת ספרד הבוגרת שנטלה חלק באליפות אירופה בטורקיה.
מאז רייס הופיע עם נבחרתו בכל קמפייני אליפויות אירופה, אליפויות העולם והאולימפיאדות.
ביוני 2021 הודיע רייס על פרישה ממשחק פעיל.
פליפה מלו דה קראבליו (בפורטוגזית: Felipe Melo de Carvalho; נולד ב-26 ביוני 1983 בעיר וולטה רדונדה בברזיל) הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדת הקשר.
מלו החל את הקריירה המקצועית שלו בשנת 2001 במדי הקבוצה הברזילאית פלמנגו, בה שיחק במשך שנתיים אך מיעט להופיע.
לאחר מכן שיחק מלו במשך שנה בקרוזיירו, ולאחריה עבר לגרמיו – בשתיהן הרבה להופיע.
בעונת , לאחר 4 שנים בברזיל, עבר מלו לאירופה, לקבוצה הספרדית מיורקה.
מלו מיעט להופיע במדי הקבוצה, שיחק במשחקים ספורים בלבד, ולא הבקיע שערים.
לאחר עונה עבר ממיורקה לראסינג סנטנדר, גם היא בליגה הספרדית.
בסנטנדר הצליח מעט יותר ובמשך שנתיים שיחק בלמעלה מ-40 משחקים ואף הבקיע 6 שערים.
לאחר עונתו השנייה רכשה את חוזהו אלמריה, אז עולה חדשה לליגת העל הספרדית.
בעונתו הבודדת במדי הקבוצה הופיע מלו 39 פעמים והבקיע 7 שערים.
לאחר עונה אחת נרכש חוזהו של מלו מאלמריה על ידי הקבוצה האיטלקית פיורנטינה תמורת 8 מיליון אירו.
מלו הופיע ב-29 משחקים במדי פיורנטינה והבקיע שני שערים.
עם סיום עונת חוזהו נרכש שוב, הפעם על ידי אחת הקבוצות הבכירות בליגה האיטלקית – יובנטוס, תמורת 20 מיליון אירו.
לקראת עונת 2011/2012 הושאל מלו לגלאטסראיי.
ב-24 בנובמבר 2012, בדקה ה-90 של משחק ליגה נגד אלזיגספור, ביצע שוער גלאטסראיי פרננדו מוסלרה עבירה ברחבה והורחק.
לגלאטסראיי לא נותרו חילופים ומלו עבר לשחק בעמדת השוער.
הוא עצר את בעיטת הפנדל וקבוצתו זכתה בניצחון 1:0.
ב-31 באוגוסט 2015 חתם באינטר מילאנו האיטלקית עבור 3.5 מיליון אירו.
ב-8 בינואר 2017 חזר לברזיל לאחר 12 שנה וחתם באלופה פלמיירס, והיה שותף לזכייתה באליפות ברזיל בשנת 2018.
בשנת 2022 עבר מלו לפלומיננסה, ובשנת 2023 זכה מלו איתם בגביע הליברטדורס, בשנת 2024 שוחרר מהקבוצה.
מלו החל להופיע במדי נבחרת ברזיל בשנת 2009. הופעתו הראשונה הייתה במסגרת משחק ידידות בין נבחרתו לנבחרת איטליה בכדורגל.
במהלך השנה המשיך מלו להופיע במדי הנבחרת במסגרת משחקי מוקדמות מונדיאל 2010, בהם הבקיע את שערו הראשון במדי הנבחרת, וכן במסגרת גביע הקונפדרציות 2009, בו זכה יחד עם חברי נבחרתו, ואף היה לראשון בנבחרתו להבקיע שער בטורניר.
במונדיאל 2010, במשחק רבע הגמר של נבחרת ברזיל מול נבחרת הולנד, בישל מלו לרוביניו את שער היתרון 1:0 לברזיל בדקה ה-10, אבל בדקה ה-53 הבקיע שער עצמי, ובדקה ה-73 אף הורחק על ידי השופט נישימורה לאחר עבירה שביצע על אריאן רובן.
בסופו של דבר המשחק הסתיים בניצחון 2:1 של הולנד והביא להדחתה של ברזיל מהמונדיאל.
יש שראו במלו את אחד האחראים להפסד ולהדחה.
פליפה מאסה (פורטוגזית: Felipe Massa; נולד ב-25 באפריל 1981) הוא נהג מרוצים ברזילאי.
התחרה באליפות הפורמולה 1 במשך חמש עשרה עונות עבור קבוצת סאובר, פרארי וויליאמס.
בעונת 2008 הגיע להישג הטוב ביותר כשסיים את העונה במקום השני.
בסיום עונת 2017 פרש מהאליפות.
התחרה במשך שנתיים באליפות הפורמולה אי, ממנה פרש בסיום עונת 2019/2020.
לאחר פרישתו מונה לנשיא מועצת הקארטינג הבינלאומית מטעם הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA).
מאסה, יליד סאו פאולו, החל להתחרות במרוצי קארטינג בגיל 8. לאחר עונתו הראשונה, אותה סיים במקום הרביעי, הוא החל להשתתף באליפויות לאומיות ובינלאומיות במשך 7 שנים.
בשנת 1998 עבר להתחרות במרוצי הפורמולה שברולט בברזיל.
בעונתו הראשונה סיים מאסה במקום החמישי וכעבור עונה ניצח 3 מעשרת המרוצים בדרך לזכייה באליפות.
בשנת 2000 עבר לאיטליה כדי להתחרות במרוצים בקטגוריית פורמולה רנו.
באותה שנה הוא זכה באליפות איטליה וכן ובאליפות אירופה בקטגוריית מרוצים זו.
לאחר מכן התקדם לסדרת יורו פורמולה 3000, בה נחל הצלחה כשניצח בשישה מתוך שמונת המרוצים וזכה באליפות לעונת 2001. בעקבות הצלחתו במרוצי פורמולה 3000, שהייתה אז קטגוריית המרוצים השנייה בטיבה לאחר הפורמולה 1, זומן מאסה למבחנים בקבוצת סאובר מהפורמולה 1, שהחתימה אותו על חוזה לעונת 2002.
בעונת 2002, עונתו הראשונה של מאסה בפורמולה 1, הוא חבר לניק היידפלד כנהג השני של קבוצת סאובר והצליח לזכות ב-4 נקודות אליפות.
בעונת 2003, בעקבות חזרתו של היינץ הארלד פרנצן לסאובר, עבר מאסה לקבוצת פרארי, שם שימש כנהג מבחן.
בעונת 2004, לאחר שצבר מעט ניסיון בפרארי, שב מאסה לסאובר וזכה ב-12 נקודות אליפות כאשר המרוץ הטוב ביותר שלו באותה עונה היה הגרנד פרי הבלגי, בו סיים במקום הרביעי.
ג'אנקרלו פיסיקלה, הנהג השני של סאובר, צבר באותה עונה 22 נקודות.
בעונת 2005 זכה מאסה ב-11 נקודות אך הקדים במרבית המרוצים את חברו לקבוצה ז'אק וילנב ואף דורג לפניו באליפות הנהגים בסיום העונה.
בעונת 2006 הצטרף מאסה בשנית לפרארי, הפעם כנהג מרוצים לצידו של מיכאל שומאכר.
במרוץ החמישי של העונה, הגרנד פרי האירופי שנערך בנורבורגרינג, סיים מאסה על הפודיום לראשונה בקריירת הפורמולה 1 שלו.
הוא סיים את המרוץ במקום השלישי, אחרי שומאכר ופרננדו אלונסו, שזכה באליפות באותה עונה.
בהמשך העונה הוא סיים על הפודיום בשלושה מרוצים רצופים, בארצות הברית, בצרפת, גרמניה ויפן, לפני שהצליח לזכות גם בניצחונו הראשון בגרנד פרי טורקיה.
גם את המרוץ האחרון של העונה בברזיל סיים מאסה במקום הראשון והפך לנהג הברזילאי הראשון מאז איירטון סנה בעונת 1993 שמנצח בגרנד פרי בברזיל.
במהלך העונה צבר מאסה 80 נקודות אליפות וסיים במקום השלישי הכללי, לאחר אלונסו ושומאכר.
במהלך עונת 2006 הודיע שומאכר על פרישתו בסיום העונה ובכך הבטיח את מקומו של מאסה בקבוצה בעונה הבאה.
כשנתיים לאחר מכן, ביולי 2008, אמר שומאכר כי החליט לפרוש כדי שמאסה לא ימצא את עצמו ללא קבוצה, בעקבות מעברו של קימי רייקונן לפרארי בעונת 2007.
עונת 2007 נפתחה בצורה לא טובה עבור מאסה.
במרוץ הראשון באוסטרליה סבל מאסה מבעיות בתיבת ההילוכים שאילצו אותו להחליף מנוע לפני המרוץ.
בעקבות החלפת המנוע הוא נענש בהורדה של 10 מקומות בזינוק ופתח את המרוץ מהמקום ה-22. למרות זאת הוא הצליח לסיים את המרוץ במקום השישי בזכות אסטרטגיה של עצירת תדלוק אחת.
גם המרוץ הבא במלזיה לא היה מוצלח במיוחד עבור מאסה.
הוא זינק מהפול פוזישן אולם כבר בהקפה הראשונה חלפו על פניו פרננדו אלונסו ולואיס המילטון.
מאסה ניסה לעקוף חזרה את המילטון אך נזרק לשולי המסלול וירד למקום החמישי, בו גם סיים את המרוץ.
שני המרוצים הבאים, בבחריין ובספרד, היו טובים יותר ומאסה ניצח בשניהם לאחר שזינק מהפול פוזישן.
במרוץ הרחובות במונקו סיים במקום השלישי.
בגרנד פרי הקנדי נפסל מאסה מהמרוץ לאחר שיצא מרחבת הטיפולים כשהרמזור האדום דלק.
לאחר מכן ניצח עונה שנייה ברציפות בגרנד פרי טורקיה ועד תום העונה סיים על הפודיום בשישה מרוצים נוספים, כולל מקום שני במרוץ הביתי שלו בברזיל.
את העונה סיים מאסה במקום הרביעי בדירוג הנהגים עם 94 נקודות כשחברו לקבוצה קימי רייקונן זוכה באליפות העולם.
עונת 2008 הייתה העונה הטובה ביותר בקריירה של מאסה.
למרות שלא סיים את שני המרוצים הראשונים של העונה, הצליח מאסה לנצח במרוצי הגרנד פרי של בחריין, טורקיה, צרפת, אירופה ובלגיה, והגיע למרוץ האחרון בברזיל כשהוא בפיגור של 7 נקודות מלואיס המילטון שהוליך את אליפות הנהגים.
את מקצה הדירוג בברזיל סיים מאסה ראשון וזינק מהפול פוזישן, בעוד המילטון, שהיה צריך לסיים במקום החמישי ומעלה כדי להבטיח את האליפות, זינק מהמקום הרביעי.
מאסה הוליך את המרוץ לכל אורכו, כאשר מספר הקפות לפני הסיום עקף סבסטיאן פטל את המילטון והורידו למקום השישי.
אנשי פרארי כבר החלו לחגוג כשמאסה חצה ראשון את קו הסיום, אולם טימו גלוק האט במטרים האחרונים של המסלול ואיפשר לפטל והמילטון לחלוף על פניו, לסיים חמישי ולזכות באליפות העולם בסיום דרמטי.
עונת 2009 נפתחה בצורה רעה עבור מאסה וקבוצת פרארי, שלא הצליחה להעמיד מכונית תחרותית.
מאסה לא הצליח לסיים שניים מתוך ארבעת המרוצים הראשונים וזכה בנקודות הראשונות שלו רק במרוץ החמישי בספרד, אותו סיים במקום השישי.
במרוץ בספרד החלה התאוששות מסוימת של פרארי ומאסה מפתיחת העונה החלשה ועד הגרנד פרי ההונגרי הצליח מאסה לצבור 22 נקודות, כולל פודיום אחד בגרנד פרי בגרמניה.
במקצה הדירוג בהונגריה עבר מאסה תאונה קשה.
קפיץ שהשתחרר ממכונית הבראון GP של רובנס באריקלו פגע בקסדתו של מאסה וגרם לו לשבר בגולגולת.
בעקבות הפגיעה איבד מאסה את השליטה במכונית והתנגש בקיר הבטיחות.
הוא פונה במסוק לבית חולים בבודפשט, שם נותח בראשו.
לבסוף נבחר לוקה בדואר, נהג המבחן של פרארי, כמחליפו של מאסה.
לאחר שני מרוצים שבהם הציג בדואר יכולת ירודה הוא הוחלף עד לסיום העונה בג'אנקרלו פיסיקלה שנהג לפני כן בקבוצת פורס אינדיה.
המרוץ הראשון בעונת 2010 נערך בבחריין.
מאסה סיים במקום השני לאחר פרננדו אלונסו, שהצטרף בעונה זו לפרארי במקומו של קימי רייקונן.
בגרנד פרי איטליה של עונת 2016 הודיעה מאסה על פרישתו ממרוצי הפורמולה 1. אך עקב עזיבתו של בן קבוצתו ולטרי בוטאס למרצדס קבוצת וויליאמס הודיעה בינואר שמאסה חזר בהחלטתו מפרישה וימשיך להתחרות בוויליאמס עונה נוספת.
לאחר פרישתו נבחר כנשיא המועצה לענייני קארטיג של הפדרציה הבינלאומית לרכב (CIK-FIA).
כחצי שנה לאחר שפרש מאליפות הפורמולה 1 הצטרף מאסה לקבוצת ונטורי המתחרה באליפות הפורמולה אי לקראת העונה החמישית של האליפות.
פליפה גונסאלס מרקס (בספרדית: Felipe González Márquez; נולד ב-5 במרץ 1942 בסביליה) הוא פוליטיקאי ספרדי שכיהן כמזכיר הכללי של מפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית (PSOE) בשנים 1974–1997. הוא נבחר ארבע פעמים לתפקיד ראש ממשלת ספרד, וכיהן בו בין 1982 ל-1996, הכהונה הארוכה ביותר בתקופה שלאחר השבת הדמוקרטיה לספרד.
גונסאלס הצטרף למפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית ב-1964, בתקופת הדיקטטורה של פרנסיסקו פרנקו, שבמהלכה הוצאה המפלגה מחוץ לחוק.
ב-1965 סיים לימודי משפטים באוניברסיטת סביליה.
בוועידת המפלגה ה-26, שהתקיימה ב-1974 בגלות בצרפת, נבחר גונסאלס למזכיר הכללי של המפלגה.
הוא הוביל את המפלגה לנטישת שורשיה המרקסיסטיים ואימוץ אידאולוגיה סוציאל-דמוקרטית.
בשתי מערכות הבחירות הראשונות שנערכו בספרד לאחר החזרת הדמוקרטיה, ב-1977 וב-1979, זכתה המפלגה הסוציאליסטית במקום השני, והייתה מפלגת האופוזיציה העיקרית.
המפלגה נצחה בבחירות של 1982, וגונסאלס הקים את ממשלת הרוב הראשונה שלו, בתמיכת 202 מתוך 350 חברי הקורטס.
הוא הוביל את ממשלת ספרד שלוש עשרה וחצי שנים, במהלכן נצחה מפלגתו בבחירות כלליות שנערכו ב-1986, ב-1989, וב-1993.
תחת הנהגתו כוננו יחסים דיפלומטיים בין ישראל וספרד בשנת 1986.
בבחירות שנערכו ב-1996 ניצחה המפלגה העממית בראשות חוסה מריה אסנאר.