tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנה זו עברה משפחת ויצמן לגור בלונדון, וורה החלה למלא תפקיד של מארחת חברתית פוליטית, כשתוך כדי כך היא מתקרבת יותר ויותר לרעיונות התנועה הציונית.
ורה ויצמן אף הייתה מיודדת עם זאב ז'בוטינסקי (לפני הקרע הפוליטי בין האחרון לבין חיים ויצמן), וחלקה עמו אהבה עזה לתרבות הרוסית ולספרותה.
בשנת 1936 בחרו בני הזוג לבנות את ביתם ברחובות בסמוך למכון זיו (לימים מכון ויצמן למדע).
הבית היה מקום מפגש למדענים ולמנהיגים כאחד.
בתקופת כהונתו של חיים ויצמן כנשיא מדינת ישראל היה הבית משכנו הרשמי של הנשיא.
ורה הייתה ממקימי ארגון ויצו בשנת 1920, ופעילה בארגון עליית הנוער.
הקימה את ארגון "נכי מלחמת השחרור" שהיווה את הבסיס לארגון נכי צה"ל.
במקביל, סייעה בהתנדבות לארגונים ציבוריים כגון מגן דוד אדום, איל"ן ועוד.
לאחר מותו של ד"ר חיים ויצמן בשנת 1952, נותרה ורה לגור בבית במשך 14 שנים נוספות, בהן המשיכה בפעילויות התנדבותיות רבות.
חוק מיוחד של הכנסת העניק לה גמלה בגובה משכורת של שר ופטר את עזבונו של בעלה ממס ירושה.
בשנת 1954 ערכה ורה ויצמן מסע לגיוס כספים למען מלווה פיתוח ולמען מכון ויצמן בדרום אמריקה.
לאחר ביקור בארגנטינה, צ'ילה וברזיל, נסעה עם מזכירתה לרוסיה, שאליה שבה בפעם הראשונה לאחר ארבעים שנה.
היא תרמה את אחוזת הגן במשך כל השנים הללו בקיץ, עבור קייטנות לילדים פגועי שיתוק ילדים.
כמו כן הייתה היוזמת והיו"ר של הקמת גנזך ויצמן וחברת מועצת המנהלים של מכון ויצמן.
בנוסף קיבלה אלפי פניות מאזרחי המדינה, יהודים וערבים, אשר פנו אליה לעזרה בצר להם.
אף על פי שלא שלטה בשפה העברית, היא הגיבה בעזרתה של מזכירתה לכל פנייה, ועשתה כמיטב יכולתה לעזור לאנשים.
בחודש ספטמבר 1966, כששהתה בביקור פרטי בלונדון, החליקה ושברה את אגן הירכיים.
כעבור ימים ספורים נפטרה בבית החולים.
נקברה לצד הדרך לקבר בעלה בבית חיים ויצמן שבמכון ויצמן למדע ברחובות.
לזוג ויצמן נולדו שני בנים: בנימין (בנג'י) ומיכאל (מייקל), טייס בחיל האוויר המלכותי, אשר הוגדר כנעדר ב-1942 לאחר התרסקות מטוסו בעת גיחה מבצעית מעל האוקיינוס האטלנטי.
לאחר התרסקות מטוסו מתאר חיים את ורה בספרו "כציפור שבורה".
ורה וחיים ויצמן הותירו בצוואתם סכום כסף לבן הנעדר מייקל, אם יקרה נס והוא יחזור.
למיכאל (מייקל) ויצמן נודעה השפעה ניכרת על דודנו הארצישראלי, עזר ויצמן, שפנה אף הוא לעולם הטיס.
בנימין (בנג'י) ויצמן מעולם לא עלה ארצה.
הוא התחתן ונולד לו בן אחד, דייוויד (נכדו היחיד של הנשיא הראשון), אשר חי כיום באנגליה והוא פנסיונר של ה-BBC.
ורה דוכס (בצ'כית: Vera Dukasova; 1912 – 27 במרץ 1948) הייתה אישה שהוצאה להורג בירושלים על ידי אנשי הלח"י בראשית מלחמת העצמאות.
ורה דוכס נולדה בעיר פריברם (Příbram) בבוהמיה בשנת 1912. בשנת 1934 נישאה בפראג למהנדס יהודי בשם יוסף דוכס.
בשנת 1938, לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, הצליחו ורה ויוסף דוכס לצאת מצ'כוסלובקיה ולהגיע לטורקיה.
בשנת 1941 הם הגיעו לארץ ישראל.
בני הזוג התגוררו בשכונת טלביה בירושלים, שכונתם של ערביי ירושלים העשירים בתקופה שלפני מלחמת העצמאות, וורה עבדה כמלצרית.
ורה תכולת העיניים ובעלת השיער הבלונדיני נחשבה לאחת הנשים היפות בירושלים והייתה מוכרת בציבור כנוצרייה.
ביום שישי, 26 במרץ 1948, בעת שישבה עם בנה בן ה-11 בקפה אלנבי ברחוב קינג ג'ורג בירושלים, נכנסו אנשי לח"י והורו לוורה דוכס להתלוות אליהם לשם חקירה.
אנשי הלח"י שפטו אותה במשפט שדה, בו הואשמה כי עבדה מאז 1940 בשרות הבולשת הבריטית - ה-CID, וכי מסרה ידיעות לערבים.
ורה דוכס הודתה בהאשמות, ומאשימיה גזרו עליה עונש מוות.
את בנה של ורה דוכס, שלא ידע עברית, ולא הבין את המתרחש, העבירו אנשי הלח"י לתל אביב ומסרו לידי קרובי משפחה.
בהודעה אנונימית בטלפון נמסר מקום הגופה לתחנת המשטרה במחנה יהודה.
הגופה נמצאה במוצאי שבת 27 במרץ במגרש ריק סמוך לבית החולים שערי צדק.
בתיק שנמצא על הגופה היו דרכון צ'כי, תעודת זהות ותעודות אחרות.
ורה דוכס הובאה לקבורה בבית הקברות סנהדריה.
מקורות בלח"י מסרו כי ורה דוכס הודתה בחקירתה שעבדה שנים בשירות הבולשת הבריטית, וכי מסרה לבריטים ידיעות על עמדות ההגנה בטלביה ועל צורת המחסומים ומקומם ברחביה.
בעקבות הריגתה של ורה דוכס פרסמו אנשי הלח"י כרוז בזו הלשון:
"יטוהר מחננו מבוגדים ומלשינים, אחד דינם - להורג".
כדי לחזק את טענתם הפיצו אנשי הלח"י גם מסמך בשפה הצ'כית בחתימת ידה של ורה דוכס, שצורף לו תרגום לעברית, ובו הודתה, לכאורה, בכך שהייתה מרגלת בריטית, בדומה למסמך ההודאה של חיה זיידנברג שהוצאה אף היא להורג על ידי הלח"י כחודשיים קודם לכן.
אני החתומה מטה נולדתי בפריבראם צ'כוסלובקיה ב 1912. עזבתי את צ'כוסלובקיה ב-1938 ועברתי לטורקיה.
ב-1940 התחלתי לעבוד עבור המודיעין הבריטי.
הגעתי לארץ ב 1941 והוחזקתי במחנות מעצר עד 1945. ב 1946 התחלתי לעבוד עבור הבולשת הבריטית ה-CID ולחפש אנשים אחרים המוכנים לעבוד עבור ה- CID.
הדרישות מהאנשים שגויסו על ידי היו:
1. לאסוף מידע על העלייה הבלתי לגלית (ההעפלה).
2. לספק מידע על מחבואי הנשק והתחמושת של ההגנה.
לפני חודשיים ביקש ממני המפקח סטנסון למסור לו מידע על מחסומי הדרכים ברחביה.
לאחר הרצח הופיע בעלה של ורה, יוסף דוכס, בפני נציגי העיתונות ומסר כי אשתו לא הייתה נוצרייה.
לדבריו נולדה אשתו כיהודיה והוא הציג תעודת לידה שהוצאה על ידי ועד הקהילה של פריברם.
כן מסר כי גם לשני ילדיהם של בני הזוג יש תעודות המעידות כי הם יהודים.
הוא סיפר כי כל בני משפחתו ומשפחת אשתו נרצחו על ידי הנאצים.
יוסף דוכס הכחיש כי אשתו הייתה מרגלת.
לדבריו היא הוצאה להורג בזדון או עקב מידע שגוי שהגיע לשוביה.
ורה מיכאילובנה אִינְבֶּר (שם נעוריה: שפנצר; ברוסית: Вера Михайловна Инбер; 28 ביוני 1890, אודסה – 11 בנובמבר 1972, מוסקבה) הייתה סופרת ומשוררת סובייטית, יהודייה.
ורה שְׁפֶּנְצֶר (Шпенцер) נולדה באודסה ב-1890. אביה, משה שפנצר, היה בעל בית דפוס ואחד ממנהלי "מטזיס", הוצאה מדעית לאור.
הוא היה בן דודו של המהפכן לב טרוצקי.
אמה פאני שפנצר (ברונשטיין) עבדה כמורה לרוסית וניהלה מוסד ממשלתי לנערות יהודיות.
בין השנים 1910–1914 התגוררה אינבר בפריז עם בעלה נתן, ושם הוציאה את קובץ שיריה הראשון.
ב-1914 עברה למוסקבה, ועד מלחמת העולם השנייה עבדה כעיתונאית ופרסמה מספר סיפורים ושירים.
בשנת 1920 היא התחנתה עם כימאי אלכסנדר פרומקין אך הם התגרשו לאחר מספר שנים.
בשנים 1941-1944 חיה אינבר בלנינגרד עם בעלה השלישי, איליה סטראשון (1892-1967), ששימש כמנהל מכון לרפואה.
היא חוותה את המצור הגרמני על העיר.
בתקופה זו הפכה אינבר לקולה של לנינגרד הנצורה; היא הופיעה תדירות ברדיו, ועודדה את רוח התושבים.
בשנים אלה ראו אור יצירותיה המפורסמות ביותר, ובהן הפואמה מלחמתית "המרדיאן של פולקובו" (תורגמה לעברית בידי אברהם שלונסקי), ויומן המצור "כמעט שלוש שנים" (אף הוא תורגם בידי אברהם שלונסקי).
על יצירותיה אלה זכתה בפרס סטלין.
לאחר המלחמה המשיכה אינבר ליצור בתחום ספרות הילדים.
לפני מלחמת העולם השנייה פרסמה אינבר שירה לירית ורומנים.
לאחר המלחמה פנתה יותר לכיוון של ספרות ילדים.
יצירתה המפורסמת ביותר היא הפואמה "המרדיאן של פולקובו".
הפואמה נכתבה בצורה ריאליסטית, ואף על פי שהיא אמנות מגויסת, היא עדיין שומרת על רמה ספרותית גבוהה.
בנוסף מפורסמות יצירותיה המלחמתיות הקצרות, ובמיוחד השיר "בת נאמנה".
תרגמה לרוסית משיריהם של משוררים אוקראינים, בהם טאראס שבצ'נקו, ושל יוצרים בשפות אחרות כפול אלואר (Éluard) הצרפתי ושנדור פטפי ההונגרי.
ורה אינבר, לנינגרד במצור, יומן 1944-1941, תרגם אברהם שלונסקי, הוצאת הפועלים, 1952.
ורה אינבר, בשחר ילדותי, הוצאת ניב, 1961
ורדן היא העיר הגדולה ביותר במחוז מז שבחבל גראנד אסט בצפון-מזרח צרפת.
סביב העיר התרחש קרב ורדן, חלק מקרבות החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה.
ורדן הוקמה על ידי הגאלים והייתה מקום מושבו של הבישוף של ורדן מאז המאה ה-4, למעט מספר הפסקות.
בשנת 843 נחתם חוזה ורדן לפיו חולקה האימפריה של קרל הגדול לשלושה חלקים.
בשנים 1624–1636 נבנתה מצודה גדולה על חורבותיו של מנזר חשוב.
בשנת 1670 ביקר בורדן מרשל צרפת שהכין תוכנית שאפתנית לביצור העיר כולה.
אף שחלק גדול מתוכניתו נבנה בעשורים הבאים, מספר אלמנטים לא הושלמו עד לאחר המלחמות הנפוליאוניות.
למרות ביצורים נרחבים, ורדן נכבשה על ידי הפרוסים בקרב ורדן (1792), אבל אלו נטשו אותה לאחר קרב ואלמי.
במהלך המלחמות הנפוליאוניות שימשה המצודה להחזקת שבויי מלחמה בריטים.
במלחמת צרפת–פרוסיה הייתה ורדן המבצר הצרפתי האחרון שנכנע ב-1870. זמן קצר לאחר מכן החלה בניית המערכת החדשה של הביצורים בסביבות העיר.
בשנת 1916, במסגרת מלחמת העולם הראשונה, התרחש סמוך לורדן אחד מהקרבות המפורסמים במלחמה – קרב ורדן.
במסגרת הקרב תקפו הכוחות הגרמניים את הצרפתיים בארטילריה כבדה, והתקדמו לעבר החפירות הצרפתיות תוך שימוש בלהביורים, לראשונה במלחמה זו.
על אף שהכוחות הגרמניים התקדמו לאט, וכבשו את מבצר דואומון, הם לא הצליחו לכבוש את ורדן עצמה.
מטרתה העיקרית של המתקפה בורדן הייתה לגרום לצבא הצרפתי "לדמם עד כניעה", אך זו כשלה, כפי שהראה מספר האבדות הנכבד בצד הגרמני.
ורה וונג היא מעצבת אופנה אמריקאית.
ורה אלן וונג נולדה וגדלה בניו יורק להורים ממוצא סיני.
הוריה נולדו בשאנגחאי ועברו לארצות הברית באמצע שנות הארבעים.
אמה עבדה כמתרגמת עבור האו"ם.
לוונג אח אחד צעיר בשם קנט.
וונג סיימה את לימודיה ב-1967 והחלה ללמוד בסורבון שם עשתה תואר בהיסטוריה של האמנות.
בגיל 6 החלה וונג ללמוד החלקה אמנותית והשתתפה בתחרויות שונות.
לאחר שלא הצליחה להיכנס לנבחרת למשחקים האולימפיים, עברה לעסוק באופנה.
בתחילת שנות השבעים הייתה וונג עורכת בכירה במגזין האופנה ווג.
היא עזבה את העיתון לאחר שלא קודמה לתפקיד העורכת הראשית ואת התפקיד קיבלה אנה וינטור.
וונג הצטרפה למעצב ראלף לורן ועבדה איתו במשך שנתיים.
בשנת 1990 פתחה את חנותה הראשונה בניו יורק, מאז פתחה וונג חנויות נוספות ברחבי ניו יורק, בלונדון, טוקיו, וסידני.
בנוסף הרחיבה וונג את עיצוביה משמלות כלה למשקפי שמש, תכשיטים ונעליים.
ב-23 באוקטובר 2001 יצא ספרה של וונג שנקרא Vera Wang on Weddings.
וונג עיצבה שמלות כלה למפורסמות רבות כדוגמת: אלישה קיז, איבנקה טראמפ, צ'לסי קלינטון, ויקטוריה בקהאם, מריה קארי, אבריל לאבין, ג'ניפר לופז, ג'ניפר גארנר, שרון סטון, שרה מישל גלר, הילרי דאף, אומה תורמן, קים קרדשיאן, ויולה דייוויס, קייט הדסון והולי האנטר.
שמלותיה של וונג נלבשו גם על ידי מישל אובמה.
וונג עיצה תלבושות לאומני החלקה רבים ואף עיצבה את המדים שנלבשים כיום על ידי המעודדות של קבוצת פילדלפיה איגלס.
בשנת 2002 נכנסה וונג לשוק עיצוב הבית והשיקה קולקציית כלי חרסינה בעיצוב ורה וונג.
בשנת 2005 זכתה בפרס ה-CFDA בתור מעצבת בגדי הנשים של השנה.
ב-27 במאי 2006 זכתה וונג בפרס מפעל חיים מטעם הקרן של אנדרה ליאון טאלי.
ביוני 2012 נפתחה החנות הראשונה של וונג בסיאול.
ורה וונג היא כנראה השם המזוהה ביותר עם תעשיית שמלות הכלה והערב היוקרתיות והנחשקות בעולם, וככזאת היא נחשבת גם לחברה של כבוד במיטב החוגים ההוליוודיים.
בהתאם, מתחזקת המעצבת האמריקאית פיד מעורר קנאה, סטייל מעודכן וגזרה לוהטת במיוחד.
בשנים האחרונות היא משתפת לא פעם את הלוקים האופנתיים שלה ברשת, לוקים שהופכים כמעט באופן מיידי לוויראליים ומעוררים שלא במפתיע דיון ער בסוד הנעורים.
"עבודה, שינה, וקוקטייל של וודקה", סיכמה וונג כשנשאלה כיצד היא מצליחה לשמור על לוק צעיר.
ורה וונג, שבנתה את שמה כמעצבת-על בינלאומית בזכות שמלות הכלה שלה, השיקה לאחרונה אתר אינטרנט ראשוני וגאוני, המוקדש לדבר אחד: רשימת מתנות לזוגות שמתחתנים, כמקובל באמריקה, הכוללת את מוצריה בלבד.
הרעיון הזה לא היה נחשב למהפכני בעולם השיווק בכלל, ובעולם האופנה בפרט, אלמלא הכינה וונג שיעורי בית כראוי.
בנוסף לקולקציית הבגדים, קו התכשיטים וקו ההלבשה התחתונה, היא השיקה בשמים, מצעים, מגבות, מזרנים, כלי חרסינה וניירות מכתבים - כולם יחד בונים מותג סגנון חיים רומנטי ושיקי.
אמנם מעצבי אופנה רבים כמו קנת קול, ג'ורג'יו ארמאני וטומי הילפיגר כבר הציגו קווי עיצוב לבית, אבל איש מהם לא לקח את האסטרטגיה השיווקית רחוק כל כך.
"העמדה הרשמית שלנו בענייני הכלות הרשתה לנו ליצור אמון בין הצרכן לקו מוצרי הבית והלייף סטייל", הסבירה וונג בראיון.
"הצעד ההגיוני הבא הוא להעמיק את היחסים עם הלקוח לאורך כל חייו, והמטרה היא להמשיך להתפתח בהתאם לקצב התפתחות הצרכים של הלקוח".
השניים התגוררו במנהטן יחד עם בנותיהן המאומצות: ססיליה (נולדה ב-1990) שלומדת באוניברסיטת פנסילבניה וג'וזפין (נולדה ב-1993) שלומדת באוניברסיטת הרווארד.
וונג הופיעה במספר סדרות טלוויזיה בתור עצמה:
ורדנפיל המוכרת גם בשם מסחרי לויטרה (Levitra) היא תרופה המיועדת לטיפול בהפרעות בתפקוד המיני אצל גברים - הפרעה בזקפה.
לויטרה גורמת להרחבת כלי הדם בפין, וכתוצאה מכך מתאפשרת זרימת דם מוגברת למקום ומתרחשת זקפה.
התרופה משפיעה בתוך 15–25 דקות מרגע נטילתה ומשך השפעתה עד 12 שעות, ומאפשרת זקפה רק כתוצאה מגירוי מיני.
התרופה לויטרה רשומה לטיפול בהפרעות בזקפה.
לויטרה ניתנת בטבלייה מצופה ובטבלייה מסיסה.
היא שייכת למשפחת מעכבי האנזים פוספודיאסטראז PDE-5 המיועדות לטיפול בגברים הסובלים מבעיות של אין אונות ומקושי להגיע לזקפה.
לויטרה רשומה ומאושרת לשימוש בישראל וברוב מדינות העולם משנת 2005, וכלולה בביטוחים המשלימים של כל קופות החולים בהנחה.
הפרעות בתפקוד המיני נפוצות בקרב חולי סוכרת יותר מכפי שהן נפוצות בכלל האוכלוסייה.
ההפרעה הנפוצה ביותר היא הפרעת זקפה.
שכיחותה של הפרעה זו עולה עם הגיל, מ-6% בקרב גברים בתחילת שנות העשרים ועד כ-50% בגברים בסוף העשור החמישי לחייהם.
תרופות השייכות למשפחת מעכבי האנזים פוספודיאסטראז PDE5 (לויטרה, ויאגרה, סיאליס) הן האמצעי הראשון של הטיפול התרופתי בגברים הסובלים מהפרעת זקפה אורגנית ללא התווית נגד לשימוש בתרופות אלו.
לויטרה בגברים עם מחלות לב וכלי דם, השמנת יתר
הפרעות זקפה הן סמן של סיבוכים בריאותיים אפשריים כגון הפרעות ברמת שומני הדם, לחץ דם גבוה, מחלה קרדיווסקולרית והשמנת יתר.
חמישים אחוזים מהגברים מעל גיל 40 ייתקלו בבעיות בזקפה.
במחקר MALES אף נמצא קושי בזקפה בשכיחות של 39% בקרב סוכרתיים לעומת 10% בקרב גברים בריאים, וכי גברים עם יתר לחץ דם סבלו פי 2 מהפרעות זקפה מגברים ללא יתר לחץ דם.
מחקר REALIZE שהתפרסם ב-J Sex Med בדק את הסבילות והיעילות של ורדנפיל בקרב מטופלים הסובלים מהפרעות זקפה בלבד, וכן בקרב מטופלים הסובלים מהפרעות זקפה וגם ממחלות רקע.
המחקר המחיש שוורדנפיל מעניקה שיעור גבוה של הצלחה בקיום יחסי מין בעקבות המינון הראשון, עם דיוח על שיפור בתפקוד הזקפתי, וכן על פרופיל בטיחותי חיובי בקרב גברים עם או ללא מחלות רקע, כמו סוכרת, יתר לחץ דם ועוד.
לויטרה בעלת השפעה טובה בטיפול בבעיות זקפה בחולי לב יציבים, אולם מאחר שהתרופה, כמו ויאגרה וסיאליס, מרחיבה את כלי דם ולכן גורמות לירידת לחץ הדם, יש לתת אותן בזהירות לחולים המקבלים תרופות להורדת לחץ הדם בעיקר מקבוצת חוסמי-האלפא.
מעכבי PDE5 אסורים לשימוש לחולים הנוטלים תרופות מקבוצת הניטרטים, והשימוש בניטרטים אסור במשך 24 שעות מנטילת ויאגרה או לויטרה ו-48 שעות מנטילת סיאליס.
כמו כן, אין מידע לגבי הבטיחות של תרופות אלה בחולים עם היצרות המסתם האורתלי.
לא הוכח שאחת מהתרופות שהוזכרו יעילה יותר או מסוכנת יותר בחולי לב.
לויטרה בטבלייה מצופה זמינה במינונים של 5 מ"ג, 10 מ"ג ו –20 מ"ג בטבליות כתומות.
המינון ההתחלתי הוא 10 מ"ג.
את לויטרה צריך ליטול בין 25–60 דקות לפני פעילות מינית ובתדירות של פעם ביום לכל היותר.
לויטרה מסיסה (Levitra ODT) זמינה במינון של 10 מ"ג בלבד.
הזמינות הביולוגית שלה גבוהה מזו של לויטרה טבלייה מצופה.
ההתוויות של לויטרה, והוריות הנגד שלה, דומות ליתר התרופות מקבוצת מעכבי PDE-5. המולקולה של לויטרה מזכירה את הסילדנפיל ציטרט (ויאגרה) ואת הטדלפיל (סיאליס).
ההבדל בין ורדנפיל לבין סילדלפיל ציטרט הוא במיקום של אטום חנקן ושינוי בסילדנפיל משייר של מתיל לאתיל בטבעת הפייפרזין.
תופעות הלוואי השכיחות בשימוש בוורדנפיל דומות לאלו שבמעכבי PDE-5 אחרים.
תופעת הלוואי השכיחה ביותר שהיא ספציפית לוורדנפיל היא כאב ראש.
תופעות הלוואי הפחות שכיחות הן סחרחורת, הסמקה, נזלת או אף סתום, קשיי עיכול..
אין להשתמש אם ידועה רגישות לאחד ממרכיבי התרופה.
אין להשתמש אם נוטלים ניטרטים או תורמי ניטריק אוקסיד בכל צורה שהיא.
אין להשתמש בו זמנית עם מעכבי HIV פרוטאז כגון אינדינביר או ריטונאביר.
אין להשתמש בתרופה אם הנך מעל גיל 75 שנים ונוטל תרופות אנטי-פטרייתיות מסוג קטוקונזול או איטרקונזול.
אין להשתמש בתרופה אם עברת לאחרונה שבץ או התקף לב, אם הנך סובל מהפרעה חמורה בלב או בכבד, אם הנך סובל או סבלת בעבר מלחץ דם נמוך או אם הנך מטופל בדיאליזה.
התרופה אינה מיועדת לילדים או מתבגרים מתחת לגיל 18.
ורדניס (בארמנית: Վարդենիս) היא עיר במחוז גחארקוניק שבמזרח ארמניה.
על פי אומדן רשמי מתאריך 1 בינואר 2025, התגוררו בעיר כ-35,500 בני אדם.
עד 1988 האוכלוסייה בעיר הייתה מגוונת, וכללה גם מיעוט אזרי גדול, אולם מלחמת נגורנו קרבאך גרמה להחלפת האוכלוסייה האזרית בארמניים.
אוכלוסיית העיר עברה ירידה חדה, בעיקר בעקבות הגירה פנימית של צעירים לערים גדולות, כך שבין השנים 1996-2001 עזבו את העיר יותר מ-2,250 תושבים.
ורדניס שוכנת בקצה הדרום-מזרחי של מחוז גחארקוניק, בגובה 1,943 מטרים מעל פני הים, 5 ק"מ מימת סוואן.
העיר משופעת בגשמים, ונהר מסריק עובר בצפון העיר.
הטמפרטורה הממוצעת בחורף היא 6- צלזיוס, ובמרבית הימים הטמפרטורה היא מתחת לאפס.
הטמפרטורה המינימלית בקיץ היא 16 מעלות והמקסימלית 35 מעלות.
כלכלת העיר, שספגה פגיעה קשה בעקבות מלחמת נגורנו קרבאך, מבוססת בעיקר על תעשייה קלה, חקלאות ומכרות.
בין השאר נכרים במכרה הנמצא כ-20 ק"מ מהעיר זהב, נחושת, פלוטוניום ואף אבני חן.
ורה הוא נהר במרכז גרמניה, יובלו הימני של הנהר וזר, אליו מתנקז יחד עם נהר הפולדה באזור העיר האן-מינדן, אשר בסקסוניה התחתונה.
העמק בו זורם הנהר הוא הגבול הטבעי בין הרי רן לבין יער תורינגיה.
בין הערים המרכזיות לאורך הנהר ניתן למנות את מיינינגן, אשווגה, ויצנהאוזן והאן-מינדן.
ורה אלנטובה הייתה שחקנית תיאטרון וקולנוע סובייטית ורוסייה.
ורה אלנטובה נולדה ב-1942 בעיר קוטלאס שבמחוז ארכנגלסק, צפון רוסיה.
היא נקראה על שם סבתה (מצד אמה), שנפטרה בגיל 28. סבה מצד אביה היה רופא, וסבתה בוגרת הקורסים של בסטוז'בסקי בסנקט פטרבורג (מוסד השכלה גבוהה לנשים, בשלהי תקופת האימפריה הרוסית).
אביה של אלנטובה נפטר ב-1946, כאשר היא הייתה בת ארבע.
אמה לקחה אותה לאוקראינה הסובייטית.
בשנת 1960 היא עבדה, במשך עונה אחת, בתיאטרון של העיר אורסק שבמחוז אורנבורג (סמוך לקזחסטן הסובייטית).
למדה משחק בבית הספר לתיאטרון של התיאטרון האמנותי של מוסקבה, בהדרכתו של השחקן והמחנך ואסילי מארקוב.
בזמן הלימודים התחתנה עם חברה לספסל הלימודים - ולדימיר מנשוב.
ב-1965 סיימה את לימודיה בהצטיינות והחלה לשחק בתיאטרון על-שם פושקין של מוסקבה.
תפקידה הראשון היה בסרט "ימי טיסה" בשנת 1965.
אלנטובה גילמה 28 תפקידים על במת התיאטרון ו-27 בסרטי קולנוע.
התפרסמה בעיקר בזכות התפקיד הנשי הראשי בסרט זוכה פרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר - מוסקבה אינה מאמינה בדמעות.
משנת 2009 ניהלה, יחד עם בעלה השחקן והבמאי ולדימיר מנשוב, סדנה למשחק ובימוי ב-VGIK (המכון הכלל-סובייטי הממלכתי לקולנוע שבמוסקבה).
מאוקטובר 2011 שיחקה אלנטובה לצד בעלה בהצגה "אהבה.
מכתבים" בתיאטרון על-שם פושקין של מוסקבה.
ההצגה מבוססת על מחזהו של האמריקאי א"ר גורניי "מכתבי אהבה" ובו שתי דמויות בלבד.
היא בוימה על ידי בתם של בני-הזוג - יוליה מנשובה (שחקנית במקצועה).
בשנה השנייה ללימודיה בבית הספר לתיאטרון, התחתנה עם חברה ללימודים - ולדימיר מנשוב.
המשיכה לשאת את שם המשפחה של אביה והייתה מוכרת כוורה ביקובה.
ב-1969 לבני-הזוג נולדה בתם היחידה - יוליה מנשובה (כיום שחקנית ומנחת תוכנית טלוויזיה).
בעקבות לידת הבת, ורה ביקובה אימצה את שם המשפחה של אמה - אלנטובה.
פרס ברית המועצות (1981, על התפקיד הנשי הראשי בסרט "מוסקבה אינה מאמינה בדמעות")
פרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי "סן-מישל" בבריסל (1981, על אותו תפקיד)
האמנית הנכבדה של רוסיה הסובייטית (1982)
הפרס הממלכתי של רוסיה הסובייטית על-שם האחים ואסילייב (1986, על התפקיד הנשי הראשי בסרט "זמן המשאלות")
אמן העם של הפדרציה הרוסית (1992, על זכויותיה הרבות בתחום אמנות התיאטרון)
אות "על הצטיינות בשירות המולדת" מדרגה רביעית (2012, על תרומתה הרבה לפיתוח אמנות התיאטרון והקולנוע במולדתה, פעילותה היצירתית רבת השנים)
ורה ג'ורג' ע'טאס באבון היא פלסטינית-נוצרייה, שהייתה לאישה הראשונה שכיהנה כראש עיריית בית לחם.
לפני שנבחרה לראש העיר, היא הייתה מנהלת בית הספר התיכון של הכנסייה הקתולית בבית סאחור (2010-2012), ומרצה לספרות אנגלית באוניברסיטת בית לחם, שם הייתה גם משנה לדקאן הסטודנטים (2000–2006).
בנוסף, היא יושבת הראש של חבר המנהלים של מרכז הדרכה והאימון למשפחה ולילדים, וגם חוקרת ללימודי מגדר ב-GRACE (מחקר מגדרי באפריקה ובמזרח התיכון).
באבון הובילה את גוש העצמאות והפיתוח, המורכב מ-12 מוסלמים ונוצרים מתנועת פתח בקמפיין לשיפור השירות וקידום פוטנציאל התיירות של בית לחם.
באבון התמודדה מול מועמדים מוכרים ומול מתמודדים עצמאיים שנתמכו על ידי האיסלאמיסטים ועל ידי השמאל הפלסטיני.
הגוש ניצח בבחירות שנערכו ב־20 אוקטובר 2012 ובאבון נבחרה באופן רשמי לראש העיר.
יריביה זכו בשישה מושבים במועצה.
בית לחם נחשבת לעיר עם שיעורי האבטלה הגבוהים ביותר בגדה המערבית.
בעיר יש גם אוכלוסייה נוצרית גדולה.
באבון טענה כי גדר ההפרדה מהווה מכשול ממשי לצמיחה על ידי הגבלת תנועתם של אנשים, רעיונות וסחורות.
על בית לחם היא אמרה: "אנחנו עיר במצור, בלי מקום להתרחב בגלל ההתנחלויות ובגלל החומה." היא קיוותה לעצור את ההגירה השלילית מהעיר על ידי יצירת הזדמנויות עבודה עבור אנשים צעירים.
היא גם קיוותה להשיג מחדש את התמיכה הבינלאומית שאבדה בזמן שחמאס היה בשלטון.
באבון סיימה את תפקידה ב-27 באפריל 2017. היא לא השתתפה בבחירות המקומיות שהתקיימו אז בבית לחם ובכל הגדה המערבית.
בשנת 2022 נבחרה לכהן כשגרירת הרשות הפלסטינית בצ'ילה.
הספר כולל 27 מחקרים של חוקרות מהמזרח התיכון וצפון אפריקה ומרשת המחקר GRACE.
מאמר שהתפרסם בעיתון "השבוע בפלסטין" (This Week in Palestine).
2016: זכתה בפרס ע"ש עצאם מ' פארס (The Issam M Fares Award for Exellence) מטעם מכון המזרח התיכון בוושינגטון, ארה" ב.
2016: כלת פרס Premio Internazionale Giovanni Paolo II בזכות הגנה וקידום קדושת החיים, בהרמוניה עם עקרונות נוצריים.
באבון היא אם לחמישה ילדים.
ורה ויידמן היא כנרת ישראלית, ילידת סנקט פטרבורג, רוסיה.
ויידמן נחשבת כנרת מובילה, ומנגנת עם תזמורות ומנצחים מובילים בארץ ובעולם.
מאז 2007 מנגנת גם בויולה.
עם הגעתה לישראל, השתתפה בכתות אמן של איזק שטרן במרכז המוזיקה ירושלים במשכנות שאננים.
ויידמן למדה מוזיקה במוסקבה, בבית הספר התיכון המיוחד שליד הקונסרבטוריון, והמשיכה את לימודיה בקונסרבטוריון של מוסקבה אצל פרופ' בוריס בלנקי ופרופ' דוד אויסטרך.
במסגרת הכשרתה בישראל, ויידמן לקחה חלק בכיתות אמן של אייזק שטרן במרכז למוזיקה ירושלים במשכנות שאננים.
ב-1988, בקונצרט הבכורה של התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, ניגנה ויידמן כסולנית.
ב-1995 ניגנה את הקונצ`רטו לכינור מאת הינדמית בפסטיבל הינדמית בשטוטגרט, גרמניה, שנערך לציון מאה שנה להולדתו.
בדצמבר 2005 הופיעה בביצוע בכורה לקונצ'רטו לכינור מאת אלכסנדר אוריה בוסקוביץ'.
לאורך הקריירה שלה הופיעה כסולנית עם כל התזמורות בישראל, ביניהן התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית ירושלים והתזמורת הקאמרית הישראלית, וכן עם תזמורות ברחבי העולם.
ויידמן כיהנה גם כמנהלת אמנותית ונגנית ראשית בתזמורת קאמרטה רמת השרון.
במרץ 2018 הגדיר ה-New York Concert Review את נגינתה של ויידמן את מכלול היצירות לכלי קשת לא מלוות של יוהאן סבסטיאן באך כהישג ענק.
ויידמן הייתה בין המייסדות, מנהלת אמנותית ומשתתפת קבועה בפסטיבל למוזיקה קאמרית בבית דניאל שבזכרון יעקב.
ויידמן היא אחות לנלה ויידמן ולפיזיקאי לב ויידמן, מתגוררת בתל אביב.
ורה אטקינס הייתה קצינת ביון בריטית ממוצא יהודי-רומני במהלך מלחמת העולם השנייה.
פעלה בגזרת צרפת והפעילה מאות סוכנים, במטרה לשחרר את השטח מהכיבוש הגרמני.
ורה אטקינס נולדה בעיר גאלאץ שברומניה, בת יחידה להילדה אטקינס ומקס רוזנברג, איש עסקים יהודי מצליח ברומניה.
עסקיו והצלחתו הכלכלית של אביה תרמו לפיתוח קשריו הדיפלומטיים ברחבי אירופה.
קשרים אלה, הקנו לאטקינס מעמד שאפשר לה איסוף מידע חשוב (שעניין את המודיעין הבריטי) בתוך הסגל הדיפלומטי הגרמני בבוקרשט.
בשנת 1931 נשלחה אטקינס לבריטניה ולמדה שם בקורס למזכירות בכירות.
בשנת 1933 נפטר מקס אביה, ולאחר מכן החליטה לאמץ את שמה האמצעי של אימה, אטקינס, כשם משפחתה, בשאיפה לקבלת אזרחות בריטית נייטרלית, בגלל האנטישמיות שרבצה באירופה.
שינוי שמה תרם לעיסוקיה בתקופה זו בענייני מודיעין.
אטקינס חזרה לרומניה תוך שהיא עובדת כמזכירה בכירה, מתורגמנית ומנהלת יחסי ציבור של חברות זרות במשך כ-7 שנים.
באותה תקופה אף התחילה לפעול כסייענית לשירות המודיעין הבריטי.
לקראת סוף שנת 1937, אטקינס הרגישה שהאנטישמיות ברומניה לא מאפשרת לה ולאמה להמשיך באורח החיים שניהלו בבוקרשט, ולכן היגרו לאנגליה.
לעומת אמה, שמיד קיבלה את האזרחות הבריטית, אטקינס בהיותה ילידת רומניה נחשבה לנתינה זרה.
החלטתן לעזוב את רומניה התגלתה כחשובה ביותר, משום שבדיוק באותה תקופה החלה מלחמת העולם השנייה שפגעה גם ביהודי רומניה.
מאז שעזבה אטקינס את רומניה ועד לשנת 1941, היא חיה באנגליה במעמד בעייתי מאוד.
משום שהייתה תושבת מדינה זרה היא לא קיבלה רישיון עבודה, ולאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה (1939), נאסר עליה להתנדב לכל תפקיד בשירות הביטחון בבריטניה.
באותה תקופה אטקינס המשיכה לקיים קשרים עם מכריה משירות המודיעין הבריטי מתקופת מגוריה ברומניה.
בפברואר 1941, כאשר אטקינס הוזמנה לראיון במשרד המלחמה הבריטי, המנהל למבצעים מיוחדים שהוא חלק ממשרד זה (SOE- Spacial Operations Executive) עדיין נאבק על מעמדו.
כמעט שנה מאז נפילתה של צרפת ותשעה חודשים לאחר היווסדו של הארגון, נראה היה שמטרתו, לוחמה חשאית על אדמת צרפת מול הגרמנים, הגיעה למבוי סתום.
עד כה אף לא סוכן בריטי אחד הצליח להסתנן לשטחה של צרפת, ובבריטניה הייתה תחושה של ניתוק מוחלט מהיבשת האירופאית.
לכן, באביב 1941 הייתה עדיפות להחדרת סוכנים לצרפת בשביל לסייע לכבוש בחזרה את אדמת צרפת מהגרמנים.
סוכנים אלו היו צריכים להיות אנשים מאומנים היטב שיימצאו בשטח.
הם היו צריכים להעריך את הפוטנציאל הקיים בצרפת לפעילות חתרנית.
רק אחרי שסוכנים וסוכנות אלו קיימו תאי גרילה פעילים, אפשר היה לחשוב על אספקת אמצעי לחימה ומשאבים אחרים ללוחמי תנועת ההתנגדות הצרפתית.
לקראת סוף המלחמה, אטקינס קבלה את התפקיד החשוב להפעיל סוכנים אלה מעבר לקווי האויב, אולם כאשר התחילה את שירותיה ב- SOE באפריל 1941 לא היה לה ולעמיתיה מושג איך להתחיל במלחמה חשאית זו.
אטקינס לא פעלה מעבר לקווי האויב, אך הייתה למפעילה המרכזית של 470 סוכנים שפעלו שם.
היא הייתה אחראית להכנות להחדרתם לצרפת, והיה לה מידע על כל משימה חשאית שהוטלה על כל אחד מהסוכנים באופן אישי.
היא נשאה באחריות לפעילותו של כל אחד מ"חבריה" (כפי שנהגה לכנות את הסוכנים).
היא הזדהתה במיוחד עם הנשים, הסוכנות שהפעילה מעבר לקווי האויב.
אחד השיאים בפעילות סוכניה של אטקינס היה בהשתלבותם בנחיתת בעלות הברית בנורמנדי.
הסוכנים הבריטים עסקו בניתוק כל קווי התקשורת הגרמנים במרחב הנחיתה.
בנוסף, הם גרמו לניתוק רבים מהכוחות הגרמנים מיכולת דיווח או קבלת הנחיות מהרמות המפקדות עליהם.
לאחר המלחמה, כאשר 118 מסוכנים וסוכנות אלו לא שבו בחזרה לבריטניה, אטקינס פעלה באופן כמעט בלעדי כדי לסרוק את אירופה, לאתר אותם ולהבין מה קרה להם.
היא הצליחה בכך עבור 117 מתוכם.
תוך התגברות על אי הסדר בגרמניה אחרי המלחמה, הלכה אטקינס בעקבותיהם של סוכניה עד למחנות הריכוז וההשמדה וסייעה לתפוס רבים מאלה שהרגו את הסוכנים.
היא סיפקה עדויות שאפשרו להעמיד לדין רבים מהנאצים שנטלו חלק בפשעי המלחמה ולהכריע את דינם.
במשך מרבית שנות המלחמה, תוך שירותה במנהל למבצעים מיוחדים, אטקינס עדיין לא קיבלה אזרחות בריטית, ומ-6 בדצמבר 1941, יום הכרזת המלחמה על רומניה, היא אף נחשבה לנתינת מדינת אויב.
רק בשנת 1944, אישר משרד הפנים הבריטי את אזרחותה.
הדבר אפשר לגייס אותה סוף סוף באופן רשמי לשירות העזר לנשים של חיל האוויר הבריטי (WAAF) ולהעניק לה דרגה של רב-סרן.
בשנת 1946 נסגר המנהל למבצעים מיוחדים וורה אטקינס סיימה את תפקידה בלי שסיפורה ייחקר ויפורסם עד לשנת 2005. רק בשנת 1997 החליט משרד ההגנה הבריטי להעניק לה "עיטור מפקד" במסדר האימפריה הבריטית.
ורה אטקינס נפטרה ב-24 ביוני 2000.
ורה מרי בריטן הייתה אחות, סופרת, פמיניסטית ופציפיסטית בריטית.
ספר זכרונותיה "עדות נעורים" משנת 1933 בו סיפרה על חוויותיה במהלך מלחמת העולם הראשונה, ותחילת מסעה לעבר פציפיזם, הפך לרב-מכר.
בריטן נולדה בניוקסל, בת להורים אמידים.
אביה, תומאס ארתור בריטן (1864–1935) היה ייצרן נייר, ואמה, אדית ברון בריטן (1868–1948), הייתה בעלת טחנות נייר.
כשהייתה בת 18 חודשים עברה המשפחה למקספילד צ'שייר, וכשהייתה בת 11 הם עברו להתגורר בעיירת הספא בקסטון בדרבישייר.
בילדותה היה אחיה היחיד אדוארד חברה הקרוב ביותר.
בגיל 13 נשלחה לפנימיית סנט מוניקה, בעיירה קינווד שבאזור סרי, היכן שדודתה הייתה מנהלת בית הספר.
למרות ההתנגדות הראשונית של אביה, בריטן החליטה ללמוד ספרות אנגלית בקולג' לנשים סמרוויל באוקספורד, וב-1915 דחתה את קבלת התואר כדי לעבוד כאחות מתנדבת (VAD) במשך רוב מלחמת העולם הראשונה, בתחילה הייתה בבקסטון ואחר כך בלונדון, מלטה וצרפת.
ארוסה, רולנד לייטון, חבריה הקרובים ויקטור ריצ'רדסון וגפרי ט'ורלו, ואחיה אדוארד, נהרגו כולם במלחמה.
המכתבים ששלחו זה לזה מתועדים בספר "מכתבים מדור אבוד".
במכתב אחד לייטון מדבר בשם חבריו המתנדבים, שלמדו בבתי ספר יוקרתיים, ובשם הוא כותב על הצורך לקחת "חלק פעיל" במלחמה.
בתום המלחמה, עם שובה לאוקספורד להמשיך את לימודיה, בריטן התקשתה להסתגל לחיים בבריטניה של לאחר המלחמה.
היא פגשה את ויניפרד הולטבי, והתפתחה ביניהן ידידות קרובה, שתיהן קיוו להשתלב בסצנה הספרותית בלונדון.
הקשר ביניהן נמשך עד מותה של הולטבי בשנת 1935 מאי ספיקת כליות.
סופרות אחרות שלמדו עם בריטן בקולג' סומרוויל שבאוקספורד היו דורותי ל.
סיירס, הילדה ריד, מרגרט קנדי, וסילביה תומפסון.
בשנת 1925 התחתנה בריטן עם חוקר מדע המדינה ג'ורג' קטלין (1896–1979) ונולדו להם שני ילדים.
בנם, ג'ון בריטן-קטלין (1927–1987), עמו הייתה לורה בריטן מערכת יחסים קשה, היה אמן, צייר, איש עסקים ומחבר האוטוביוגרפיה "הקוורטט המשפחתי" שיצאה לאור בשנת 1987. בתה היא שירלי ויליאמס שנולדה בשנת 1930.
הרומן הראשון של בריטן "הגאות האפלה" שפורסם בשנת 1923, יצר שערורייה כיוון שתיאר באור מגוחך את המרצים באוקספורד, במיוחד את המרצים בקולג' סומרוויל.
בשנת 1933 פרסמה את הממואר "עדות נעורים", שבזכותו התפרסמה, ובשנת 1940 את "עדות על חברות" ביוגרפיה על חברתה הסופרת והעיתונאית ויניפרד הולטבי.
ורה בריטן כתבה בכנות, וביססה רבים מהרומנים שלה על חוויות אישיות, ועל אנשים שהכירה.
הרומן "אחוזה מכובדת" משנת 1936 הוא אוטוביוגרפי, ועוסק בחברות הכושלת של בריטן עם הסופרת פיליס בנטלי, רגשותיה הרומנטיים כלפי המו"ל האמריקני ג'ורג' ברט ג'וניור, ומותו של אחיה אדוארד במלחמת העולם הראשונה בחזית האיטלקית בשנת 1918.
היומנים של בריטן בין השנים 1913–1917 פורסמו בשנת 1981 בתור "קורות הנוער".
חלק מהמבקרים טענו כי "עדות נעורים" שונה מאוד משאר כתביה של בריטן במהלך המלחמה, ורמזו לכך שהייתה יותר מאופקת כאשר כתבה בצורה רטרוספקטיבית.
בשנות העשרים של המאה העשרים בריטן הפכה למרצה קבועה מטעם איחוד חבר הלאומים, וביוני 1936 הוזמנה לדבר בעצרת שלום בדורצ'סטר, שם ישבה על הבמה יחד עם דיק שפרד, ג'ורג' לנסברי, לורנס האוסמן ודונלד סופר.
לאחר אותו מפגש, שפרד הזמין אותה להצטרף לאיחוד למען השלום.
לאחר שהתלבטה במשך שישה חודשים, היא נענתה להזמנה בינואר 1937, ובאותה שנה גם הצטרפה ל"אחוות הפציפיסטים האנגליקנים".
הפציפיזם שאליו התוודעה בא לידי ביטוי בזמן מלחמת העולם השנייה, כשהחלה את הסדרה "מכתבים לשוחרי שלום".
בריטן הייתה פציפיסטית באמונתה אך סייעה למאמץ המלחמתי.
היא עבדה כמפקדת כבוי אש, ונסעה ברחבי בריטניה וגייסה כספים לקמפיין של האיחוד למען השלום לעזרה במזון.
היא סבלה התקפות קשות על כך שיצאה נגד הפצצות על ריכוזי אוכלוסין בערים הגרמניות באמצעות ספרון שפרסמה בשנת 1944 על הנושא בשם: "טבח על ידי הפצצה".
בשנת 1945 נודע שבספר השחור של הנאצים, שכלל שמות של כ-3,000 איש, שייעצרו מייד בבריטניה, עם הצלחת הפלישה הגרמנית, שמה של בריטן הופיע גם כן.
משנות השלושים ואילך בריטן כתבה באופן קבוע למגזין הפציפיסטי חדשות השלום.
במרוצת הזמן היא הפכה לחברת מערכת המגזין, ובשנות החמישים והשישים "כתבה מאמרים נגד האפרטהייד והקולוניאליזם ובעד פירוק נשק גרעיני".
ורה בריטן הייתה חלק מהסצנה הפמניסטית בבריטניה וחברה בקבוצת שש הנקודות.
בנובמבר 1966 בדרכה להרצאה היא נפלה ברחוב חשוך בלונדון ונחבלה קשות.
אמנם היא הגיעה לאירוע והשתתפה בו.
אך מאוחר יותר התברר שסדקה את זרוע שמאל ושברה את האצבע הקטנה של ידה.
פציעות אלה בישרו את ההתדרדרות הפיזית והקוגניטיבית שלה.
ורה בריטן מעולם לא התגברה ממש על נפילת אחיה האהוב, במלחמת העולם הראשונה.
היא נפטרה בווימבלדון ב־29 במרץ 1970, בת 76 הייתה במותה.
בצוואתה ביקשה לפזר את אפרה על קברו של אדוארד בכפר באיטליה היא כתבה: "...
במשך כמעט 50 שנה חלק מליבי נמצא בבית הקברות הכפרי האיטלקי." בתה כיבדה את בקשה.
בעיבוד הטלוויזיוני של ה-BBC של "עדות נעורים" ב-1979 שריל קמפבל שיחקה את דמותה של ורה בריטן.
כותבת השירים והשותפה לדרך ב"אחוות הפציפיסטים האנגליקנים" סו גילמוריי כתבה שיר לזכרה של בריטן, בשם "ורה".
בשנת 1998 אלן בישופ ומארק בושרידג' ערכו את המכתבים של בריטן וארבעת האנשים הצעירים שהתכתבה איתם (אחיה, ארוסה ושני חברים קרובים), מתקופת מלחמת העולם, ואלו פורסמו תחת הכותרת "מכתבים מדור אבוד".
האוסף גם עובד ידי בושרידג' לסדרת רדיו בתחנת הרדיו (BBC radio 4) בכיכובם של אמנדה רוט ורופרט גרייבס.
"כיוון שמתת", מבחר חדש של שירים ופרוזה שכתבה בריטן בתקופת מלחמת העולם הראשונה, שערך מארק בושרידג', פורסם על ידי ההוצאה לאור "ויראגו" בשנת 2008 לציון יום השנה התשעים של שביתת הנשק.
ב־9 בנובמבר 2008 שידר ערוץ הטלוויזיה BBC One סרט תיעודי באורך שעה על בריטן, כחלק מתוכניות יום הזיכרון לסיום מלחמת העולם הראשונה, בהנחיית ג'ו ברנד.
בפברואר 2009 דווח כי סרטי ה-BBC מתעתדים להפיק סרט עלילתי מספרה של בריטן "עדות נעורים".
השחקנית האירית סירשה רונן לוהקה לתפקיד בריטן.אך בדצמבר 2013 הוכרז כי במקומה תשחק אליסיה ויקנדר השוודית.
הסרט יצא לאור בשנת 2014, כחלק מהנצחות למלחמת העולם הראשונה, כיכבו בו קיט הרינגטון, קולין מורגן, טארון אגרטון, אלכסנדרה רואץ', דומיניק וסט, אמילי ווטסון, ג'ואנה סקנלן, היילי אטוול, ג'ונתן ביילי ואנה צ'נסלור.
מפיקי הסרט היו דייוויד היימן, ורוזי אליסון.
ב־9 בנובמבר 2018 העיתון וול סטריט ג'ורנל פרסם טור מאת אהרון שנור המוקדש לשירת מלחמת העולם הראשונה.
גם השיר של ורה בריטן "אולי" נכלל בכתבה.
ניתן למצוא לוחות המנציחים את זכרה של ורה בריטן במספר בתים בהם התגוררה ברחבי בריטניה, וגם בפארק ציבורי בעיירה בקסטון.
הארכיון של ורה בריטיין נמכר בשנת 1971 לאוניברסיטת מקמסטר שבקנדה.
אוסף מסמכים נוסף, שנאסף במהלך כתיבת הביוגרפיה הרשמית של בריטן נתרם, על ידי פול ברי ומארק בוסטרידג', לספריית סמרוויל, הקולג' שבו למדה, שבאוניברסיטת אוקספורד.
ורדית (שם מדעי: Carpodacus) הוא סוג ממשפחת הפרושיים בעל כ-27 מינים.
מקורם עבה, אבל פחות ממקורי החצוצרניים.
צבע הזכרים לרוב אדום וורוד, וצבע הנקבות חום-מפוספס.
רוב המינים בסוג חיים במרכז, בדרום ובצפון-מזרח אסיה; מין אחד באירופה (ורדית אירופית); ושלושה מינים בצפון ובמרכז אמריקה.
רוב המינים חיים בנופי חורשות ושיחים בהרים הגבוהים.
ורדית אירופית (שם מדעי: Carpodacus erythrinus) הוא מין מהסוג ורדית.
צבע הראש, החזה והעכוז של הזכר אדום עז.
גרונו אדמדם, ובטנו אפרפרה בהירה (בניגוד לבטנו של זכר ורדית סיני, שבטנו בצבע ורוד).
הציפור נפוצה בצפון אירופה, במרכזה ובמזרחה; במערב ובמרכז סיביר (ממזרח לאגן הלנה ולהרי סייאן); צפון-מערב מונגוליה.
בקיץ גם מצפון-מערב הבלקן, רומניה, אוקראינה וקזחסטן.
בחורף היא מופיעה גם בצפון הודו, שפלת נפאל, בהוטן, צפון מיאנמר וצפון-מערב תאילנד.
בישראל היא מופיעה לעיתים נדירות בחורף, וחולפת לעיתים נדירות באזור אילת.
מקור שמה המדעי, Carpodacus erythrinus, ביוונית עתיקה ובלטינית.
ביוונית, "karpos" היא מילה שמשמעותה "פרי"; "dakos" היא המילה היוונית לפועל "נושך"; והסיומת "erythrinus" מקורה במילה הלטינית "erythros", "אדום".
ורה קהלן בושפילד הייתה אשת ציבור אמריקאית, שכיהנה כחברת הסנאט של ארצות הברית לתקופה קצרה בחודשים אוקטובר–דצמבר 1948.
ורה שרה קהלן נולדה בעיר מילר שבמרכז דקוטה הדרומית באוגוסט 1889, אחת מארבעת ילדיהם של פרנסיס ומרי קונרס קהלן.
היא למדה בבתי הספר הציבוריים של מילר, ובהמשך באוניברסיטת ויסקונסין-סטאוט, שם סיימה ב-1912 תואר ראשון בכלכלת הבית (Domestic science).
באותה שנה נישאה להרלן בושפילד, גם הוא תושב מילר.
לימים למדה בושפילד באוניברסיטת וסליאן דקוטה שבמיטשל ובאוניברסיטת מינסוטה.
ב-1938 נבחר בעלה הרלן, אז משפטן ובכיר במפלגה הרפובליקנית, למושל דקוטה הדרומית.
כגברת הראשונה של המדינה בשתי כהונותיו של בעלה (1939–1943), הייתה בושפילד לאשת ציבור בולטת, ומילאה תפקידים באירועים רשמיים רבים, בהם השקת אוניית המערכה "(USS South Dakota (BB-57", הראשונה מאוניות המערכה מסדרת דקוטה הדרומית.
בושפילד זכתה להכרה לאומית כאשר בעלה התמודד על מועמדות המפלגה הרפובליקנית בבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית בכינוס הוועדה הרפובליקנית הלאומית לקראת בחירות 1940. בשעה שבמועמדות זכה מושל ניו יורק תומאס דיואי, הרלן בושפילד נבחר לסנאט של ארצות הברית ב-1942. הוא נפטר בעודו מכהן בספטמבר 1948, ומושל דקוטה הדרומית, ג'ורג' ת.
מייקלסון, מינה את ורה בושפילד, באוקטובר, לאייש את מושבו של בעלה המנוח.
בושפילד חלקה עם בעלה השקפות פוליטיות דומות, כגון תמיכה בהקטנת הממשלה הפדרלית של ארצות הברית.
כל תקופת כהונתה היה הסנאט בפגרה, והיא לא נסעה לוושינגטון הבירה.
היא טיפלה בענייניהם של אזרחי המדינה ממשרד בבירת המדינה פיר.
בושפילד התפטרה בשלהי דצמבר 1948, ובכך העניקה לסנאטור הנבחר קרל א.
מונדט יתרון של כמה ימי ותק על פני סנאטורים חדשים אחרים שנבחרו יחד איתו.
במהלך תקופתה באור הזרקורים הפוליטיים, עסקה בושפילד בסוגיות הקשורות לילדים ולנשים.
ורה בושפילד נפטרה ב-16 באפריל 1976 בפורט קולינס שבקולורדו, ונטמנה בבית העלמין של ארגון "הצבא הגדול של הרפובליקה" שבמילר.
ורדית היא סדרת משחקי מחשב שיווקיים שנוצרו בין השנים 1995 ל-1997 וצורפו לחבילות השוקולד של "ורד הגליל".
המשחקים זכו לפופולריות גדולה בישראל בשנים אלו.
תיאור המשחק המוצג ב"הרפתקאות ורדית בשביל השוקולד", המשחק הראשון בסדרה, מספר על הפרה ורדית, שנמלטה מעדר הפרות של הדוד טוביה.
היא הגיעה לצפת, ל"ממלכת השוקולד", כדי "לחפש היכן מכינים שוקולד חלב אמיתי".
במהלך המשחק, השחקן שולט על הפרה ורדית בדרכה חזרה לרפת של טוביה, ועליו לאסוף כמה שיותר חבילות שוקולד, וכן פריטים נוספים כמו מטבעות, תוך שעליו להימנע ממכשולים (מעליהם יכולה ורדית לקפוץ) ומחיות (שבהן ורדית יכולה לבעוט).
לאורך המסלול ישנן פרסומות למוצרים שונים של "ורד הגליל", בהם: "שוקי", "מותק", "קליק" ו-"O.K".
ברקע מנוגנת נעימת "לדוד משה הייתה חווה".
על אף הצלחת המשחק בקרב הקהל, עמר ברק ממגזין המחשבים לנוער "זומביט" ביקר לשלילה את המשחק בסיקור משנת 1996, בהיבטי הגרפיקה, ממשק המשתמש והמוזיקה.
המשחקים "ורדית והשוקולדה במסלולי האולימפיאדה" (דיסקט אחד) ו"ורדית בהרפתקאה חדשה באליפות הגלישה" (שני דיסקטים, הכוללים את המשחקים "ורדית גולשת על פני הגלים" ו"ורדית גולשת במסלולי הסקי המושלגים") היו למעשה שני חלקים של אותו משחק, שיצא בשנת 1996 - וניתן היה לנווט ביניהם דרך אותה תוכנה, שהייתה בעלת שלושה חלקים.
במשחקים אלו היו 3 שלבים שונים של מקצים ספורטיביים שונים - מסלול ריצה, סקי וניווט בסירת מנוע.
במשחקים אלה היה על ורדית לנווט בין מכשולים תוך איסוף כמה שיותר ממתקים.
שחקנים שהשיגו תוצאה גבוהה דיה - 100,000 נקודות ברמה 3 (רמת הקושי הגבוהה ביותר) בשני משחקים, אחד מכל דיסקט - יכלו להירשם לאליפות הארצית בהגרלה, שבה הפרס היה טיסה ללונדון וביקור במרכז ה"וירטואל ריאליטי" של חברת סיליקון גרפיקס.
בשנת 1997 הוציאה חברת ורד הגליל שלושה משחקים נוספים בסדרת ורדית, הפעם בפיתוחה של חברת קומפדיה.
המשחקים - "ורדית - אליפות בחלל", "ורדית - אליפות במפעל השוקולד" ו"ורדית - אליפות בכפר".
שלושת המשחקים דומים במשחקיות שלהם, אך בעלי רקעים שונים ויצאו בתקליטורים שונים (בניגוד לסדרה הראשונה, שיצאה בדיסקטים).
כמו במשחקים בנושא ספורט שיצאו בשנת 1996, מהסדרה הראשונה, אם המשחקים היו מותקנים על אותו מחשב, ניתן היה לנווט ביניהם דרך אותה תוכנה.
במשחקים אלו על ורדית למיין כתמי צבע שנופלים מהשמים - בתוך מבחנות.
לכל כתם צבע שונה, ומטרת השחקן ליצור רצפים של שלושה כתמים מאותו צבע במבחנות השונות, עליהם הוא מקבל נקודות.
בשלושת המשחקים האלה, בשונה מהקודמים, ורדית דיברה וקולה דובב על ידי אפי בן ישראל.
כמו כן, כל משחק מסדרת המשחקים הזו היה מלווה בשומר מסך שהיה מותקן אוטומטית, עם התקנת המשחק.
במשחקים אלה צבירת נקודות מתאימה אפשרה גם היא להיכנס להגרלה על פרסים, בהם טיסה ליורודיסני ורדיו טייפ.
ורה-אלן הייתה שחקנית ורקדנית אמריקאית.
זכורה בעיקר בקטעי ריקוד בסרטים עם ג'ין קלי, פרד אסטר, דני קיי ודונלד או'קונור.
נולדה בנורווד, אוהיו (פרבר של סינסינטי) בשם ורה-אלן ווסטמאייר רוהה להורים ממוצא גרמני.
החלה ללמוד ריקוד בגיל 10 ובגיל 13 זכתה בתחרות לכישרונות צעירים.
ב-1939 הופיעה לראשונה בברודוויי במחזמר "חם מדי למאי" של ג'רום קרן ואוסקר המרשטיין.
השתתפה בלהקת "הרוקטס" בהופעות באולם המוזיקה רדיו סיטי.
סמואל גולדווין צפה בה במחזמר "יאנקי מקונטיקט" של ריצ'רד רוג'רס ולורנץ הארט וליהק אותה בהופעת הבכורה בהוליווד בסרט "עושה הנפלאות" עם דני קיי ווירג'יניה מאיו.
היא הופיעה עם דני קיי גם בסרטים "הנער מברוקלין" ו"חג מולד לבן".
בסרטים הופיעה בעיקר כרקדנית וקול השירה שלה היה מדובב.
בטלוויזיה הופיעה בתוכניות האירוח של פרי קומו ודינה שור.
בעלה הראשון היה הרקן רוברט הייטאואר אליו הייתה נשואה בשנים 1941–1946.
בעלה השני היה המיליונר ויקטור רוטשילד ממשפחת רוטשילד אליו הייתה נשואה בשנים 1954–1956. נולדה להם בת שמתה בגיל שלושה חודשים ממוות בעריסה.
היא מתה בגיל 60 מסרטן השחלות.
שלוש נערות בכחול – 1946
שלוש מילים בודדות - 1950
ורה ברושקובה דיסקנטובה (בצ'כית: Vera Bruzkova-Diskantova; 1915 – ?) הייתה אסירה פוליטית צ'כית וחסידת אומות העולם, שהצילה במלחמת העולם השנייה ילד יהודי ממוות בידי הנאצים.
ורה הייתה בשנות ה-20 לחייה כשנשלחה למחנה ראוונסבריק כאסירה פוליטית צ'כית.
מחנה זה נועד בעיקרו לנשים.
בחורף 1944–1945 נשלחה משפחת רוזנצוייג למחנה.
הבן שמואל ארנוסט רוזנצוייג, שהיה רק בן 7 הופרד ממשפחתו וחלה במחלת הטיפוס.
ורה מצאה אותו והחלה לטפל בו ובהמשך הבריחה אותו לאגף הנוצרי במחנה והחביאה אותו שם עד שחרור המחנה.
כשחזרה לביתה בפראג לקחה את הילד איתה.
ארנסוט נשאר לגור איתה במשך 3 חודשים.
למרות חיבתה לילד ורצונה לגדלו כבנה, היא עשתה מאמצים לאיתור קרובי משפחה ודאגה לרשום אותו ברשימות הצלב האדום ולכך ששמו יפורסם בשידורי הרדיו.
כמה שבועות לאחר מכן הגיע דודו, חיים מילר, לקחת אותו.
אמו של ארנוסט שרדה את השואה והוא התאחד איתה.
ארנוסט ואמו עלו לארץ ישראל והקשר עם ורה אבד.
רק לאחר נפילת הגוש הקומוניסטי ב-1989, ארנוסט, שבינתיים עבר לגור בקופנהגן, החל לחפש אחר ורה.
הוא לא זכר את שמה ואמו כבר נפטרה.
נותרו בידו רק שתי תמונות שלו עם ורה, שצולמו בפראג.
ארנוסט פנה לעיתון בפראג שפרסם את סיפורו בצירוף תמונה, שהייתה ברשותו, וכך הצליח לאתר אותה, כשהיא כבר בת 87 בבית חולים בפראג עקב מחלת פרקינסון.
בפגישתם המחודשת לאחר 57 שנים שלא התראו, מסרה לו ורה תמונות ששמרה עבורו וכן שני מכתבים שהוא ואמו כתבו לה מישראל.
במכתבה של אמו הייתה הזמנה לורה להגיע לארץ לביקור.
ורה סיפרה לו שכילד, התנהג יפה ומעולם לא בכה.
ב-6 באפריל 2003 הוכרה כחסידת אומות העולם.
שמואל רוזנצוייג הגיע עם משפחתו לפראג לטקס שהתקיים בבית השגריר ארתור אבנון.
הטקס סוקר בהרחבה בתקשורת הצ'כית.
וֶרה אלכסנדר (1921 – אביב 2005) הייתה אמנית יהודייה ומבקרת אמנות מצ'כוסלובקיה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, שימשה אלכסנדר כאסירה ממונה (קאפו) וכראש יחידת עבודה במחנה אושוויץ.
היא שהתה במחנה מרגע הגיעה אליו ב-11 באפריל 1942 ונשארה שם עד שחרור המחנה.
בתקופה זו שהתה בבלוק 3, בבלוק 7 שהיה בלוק נשים, ובבלוק 9. לאחר תום המלחמה אלכסנדר עלתה לישראל ואף העידה במשפטו של אדולף אייכמן.
התגוררה עד מותה בקריית האמנים בצפת.
לאחר שנפטרה, פנתה אישה אל משפחתה וסיפרה כיצד אלכסנדר הצילה את חייה.
ורה אלכסנדר (שמידל) נולדה בצ'כוסלובקיה בשנת 1921. בהיותה בת כ-18, התרחשה חלוקת צ'כוסלובקיה ופלישת הגרמנים.
בשנת 1942, הגיעה עם אמה שהייתה כבת 44 לאושוויץ, אז הפרידו ביניהן, ורה אלכסנדר נשלחה לבלוק 3 ואמה לבלוק 10, ורה הייתה בת 21 ונשואה לטכנאי שיניים שנרצח כנראה במחנה השמדה זה.
משלוח הנשים הראשון שהגיע לאושוויץ מנה 999 נשים יהודיות ויצא מהעיר פּוֹפַּרד שבסלובקיה הגיע ב-26 במרץ 1942. באותו זמן הוקם מחנה הנשים, שהנחיצות להקמתו התעוררה בעקבות מדיניות הנאצים להגביר את כח העבודה של האסירים באושוויץ.
לאור זאת, הוחלט להעביר את הנשים למחנה בירקנאו (אושוויץ ii), לשטח מתחם Bla.
תפקידים שונים הוטלו על הנשים היהודיות שהגיעו מסלובקיה, כמו פקידות, אחיות, ראשי בלוק (אלטסטה-ראש צריף) או ראשי יחידות עבודה.
על ורה אלכסנדר הוטל תפקיד ראש בלוק.
אלה שלא היו להן תפקידים, לא נשארו בחיים".
בסוף קיץ 1942 הועברה לבירקנאו, שם הייתה בצוות "קומנדו-קנדה".
בנוסף, מילאה תפקיד גם במחלקה הפוליטית במחנה.
באביב 1943 מונתה לתפקיד ראש בלוק, ובסוף אותה שנה הועברה לשמש ראש בלוק הילדים התאומים, שנלקחו לניסויים רפואיים על ידי יוזף מנגלה, לאחר מכן שימשה ראש בלוק במחנה הנשים.
בנובמבר 1944 הועברה מאושוויץ למחנה ליד ורוצלב ומשם הועברה למחנות גרוס־רוזן, מאוטהאוזן וברגן-בלזן, עד השחרור.
אחרי המלחמה הגיעה לעיר פראג, שם הכירה את סטפאן אלכסנדר, שהיה פרטיזן.
הם נישאו ונולדו להם שני בנים, אחד מהם נפטר בגיל צעיר, בעלה סטפאן אלכסנדר נפטר מדום לב בגיל 68 בשנת 1978.
אלכסנדר עלתה לישראל בשנת 1949 עם משפחתה, והם השתקעו בקיבוץ כפר רופין, הקיבוץ בו גרה אחותה.
משם עברה המשפחה לנס ציונה.
בעת שהתגוררה בנס ציונה, הוזמנה להעיד במשפט אייכמן.
בשנותיה הראשונות בארץ עבדה באריזת תפוזים.
לאחר פטירת בעלה, היא לא נישאה בשנית, וחייתה עד יום מותה בביתה בקריית האמנים בצפת.
משפט אייכמן נפתח ב-11 באפריל 1961, והתנהל באולם בית העם בירושלים.
בתחילת יוני 1961 הוזמנו להעיד עשרות שורדי שואה מישראל ומחו"ל, ביניהם גם ורה אלכסנדר, שהעידה בשפה העברית.
היא העידה על תפקודה כקאפו וכראש בלוק, אחרי עדותן של ניצולות אושוויץ רעיה כגן ואסתר גולדשטיין.
מיכאל גולדמן-גלעד, היה מקציני המשטרה בלשכה 06, שניהלו את חקירתו של אדולף אייכמן לאחר לכידתו, ועוזרו האישי של גדעון האוזנר, גבה עדות מאלכסנדר.
לדבריו היא זומנה להעיד במשפט מכמה סיבות: (1) הייתה בין הבודדים ששרדו באושוויץ תקופה ארוכה (אפריל 1942 - דצמבר 1944); (2) הכירה את רודולף ורבה, אחד ממחברי "הפרוטוקולים של אושוויץ"; (3) הייתה אסירה ממונה וראש בלוק של ילדים צוענים במחנה הצוענים בבירקנאו.
הילדים הללו נלקחו לניסויים רפואיים על ידי יוזף מנגלה; (4) וסיבה נוספת, על יד הודעתה במשטרה, נכתב משפט חשוב בכתב יד - הצילה נשים רבות.
יתרה מכך, הייתה מסוגלת להתבטא בעברית טובה ובבהירות.
עדות לכך ניתן להבחין בעת שהעידה במשפט עצמו.
לפי מחקרה של שרון גבע, הדריך אותה התובע גדעון האוזנר לדבר ולספר על מהות תפקידם של אסירים ממונים.
בתוך כך הראה, שלפעמים נושאי תפקידים אלו הצילו חיים.
אלכסנדר הוצגה על ידי התביעה כדמות תומכת ומצילה, דמות של אסירה רגילה באושוויץ אף על פי שהיה לה תפקיד - ראש בלוק.
כאן באה התביעה לערער בשיח הציבורי הישראלי את דמות הקאפו ולהראות שהוא גם בא לעזור ולהציל.
האוזנר הציג את ורה אלכסנדר כעדה במשפט, אחרי שסיפרה, לבקשתו, על חייה כאסירה מהשורה, על ההגעה למחנה, עבודת הפרך וסדר היום.
היא ציינה כי בתחילה הייתה ראש בלוק בבלוק 3 במחנה A, והסבירה שהיה זה בלוק הסגר.
שאלות האוזנר התבססו על הנחת היסוד שאלכסנדר לא הייתה פושעת, והתפקידים שמילאה העמידו אותה במבחן שעמדה בו.
תפיסה זו נשמעה גם בנאום הפתיחה, כשהזכיר נושאי תפקידים: "למרבה הפלא נמצא כי יהודים רבים הצליחו לשמור על צלם אלוהים גם בתנאי תופת.
ההיסטוריונית שרון גבע מציינת את הדברים בספרה: "אלכסנדר הציגה נושאות תפקידים במחנה באור חיובי.
כראש בלוק באושוויץ השיגה עבור אסירות סבון, אוכל ובגדים, סיפרה שעזרה לאסירה להחביא את ילדתה בבלוק, תיארה כיצד ניסתה להעביר לעבודה נשים שהיו מיועדות למשרפה, ואמרה שלא הסתירה מאסירות את מה שהתרחש אף על פי שקיבלה הוראה מפורשת לשתוק.
היא ציינה שקיבלה שוט אך לא השתמשה בו, וסיפרה שהוציאה מהשורות נשים שעמדו להישלח לתאי הגז".
"היו מקרים אחרי סלקציה", סיפרה אלכסנדר בעדותה, "שנשים היו מופקרות למוות וידעתי לאיזה בלוק הן צריכות להיכנס.
השתדלתי, אם כי לא תמיד הצלחתי, להוציא אותן מהשורות.
לפעמים הצלחתי להכניס בחורות לקומנדו שיצא מאושוויץ לעבודה, זאת לא הייתה גבורה מצדי, זאת הייתה חובתי".
בהמשך העדות גוללה: "הן נמצאו כל היום בבלוק, ועליהן אסור היה לשבת על המיטות ובכלל לגשת למיטה.
המיטה הייתה צריכה להיות מסודרת.
העמדנו בכניסה ליד הבלוק במשמר בחורה אחת, ונתנו רשות לנשים אלה לעלות על המיטות ולשבת במיטות.
בשעה שראינו אנשי אס אס מתקרבים, נכנסנו לבלוק והיינו צריכות להוריד אותן מהר מהר מהמיטות".
אלכסנדר טענה כי פעולות אלה סיכנו את חייה.
לדבריה, הנשים הללו לא תמיד הספיקו לחזור ולעמוד, אולם היא לא כעסה עליהן אף על פי שנענשה בגללן.
בהמשך העדות סיפרה על ניצולות שגילו כלפיה עוינות, אך היו גם כאלה שהודו לה.
במקרה אחר סיפרה שהזהירה את האסירות שהגיעו במשלוח מהונגריה: "ביקשתי מהן שלא יגידו שהן מרגישות לא טוב כי ידענו שתהיה סלקציה.
ביקשתי מהן שלא יגידו שרוצים לילדים שלהן או רוצים להורים שלהן", הסבירה, "אמרתי להן שאם הן ירצו את זה - זה יעלה להן בחייהן".
לדבריה באחת הפעמים, נכנס איש ס"ס לבלוק ואחת האסירות פנתה ואמרה לו, כי כל מה שהוא מבטיח להן אינו אמת.
אותה אסירה הצביעה בפניו על אלכסנדר ואמרה שאלכסנדר אמרה להם משהו אחר.
איש הס"ס הוציא אותה מהבלוק, והכה אותה, היא לא ידעה לומר מדוע לא הרג אותה.
לאחר מכן סטרה לאותה אישה.
במקרה אחר, הכתה אסירה כשזו ניסתה לשרוד במחיר הפקרת אסירה אחרת.
היא לא נהגה להכות אסירות אלא במקרים בודדים מאוד.
לא השלטת סדר הניעה אותה, אלא מה שהיא תפסה כהשלטת צדק.
לפי מחקרה של שרון גבע, הוצגה ורה אלכסנדר כקורבן.
בהתאם לקו מנחה זה הוביל האוזנר את אלכסנדר לספר על דו"ח ורבה-וצלר (מסכת העדויות הראשונה שנרשמה מפיהם של שני האסירים שנמלטו ממחנה הריכוז אושוויץ באפריל 1944).
לאחר מכן הנחה אותה בעדות לספר על פשעיו של מנגלה ובמיוחד על הניסויים שעשה בתאומים.
על אחד מהניסויים שהייתה עדה להם, סיפרה בהרחבה.
כאשר פורסמה בישראל ההודעה על מעצרו של אייכמן, הוזכר בארץ גם שמו של מנגלה, בין היתר נפוצו שמועות על הניסיונות ללכוד אותו.
כשהאוזנר חקר את אלכסנדר, הוא לא תיקן את הרושם שהייתה אסירה מן השורה, הוא לא הזכיר את היותה ראש בלוק הילדים התאומים במחנה הצוענים, ולא הדריך אותה לספר על חלקה בקיצור סבלם של תאומים פעוטים.
כמו כן לאורך עדותה הוא גם נמנע מלקשר אליה את המושג קאפו.
ובעדותה במשטרה לפני המשפט היא עצמה לא מסרה על כך והמושג קאפו לא נזכר, מפני שלא נשאלה.אלכסנדר לא הסתירה את העובדה שהייתה קאפו.
היא הוצגה כראש בלוק מפני שזה היה תפקידה העיקרי במחנה.
"זו הייתה חובתי", אמרה, "חובתי כבת אנוש".
היא לא התייחסה אל עצמה כאל גיבורה, גם לא כעבור שנים: "אני לא גיבורה, הרצון לשרוד היה מודוס ויוונדי.
היחס לנושאי תפקידים לפני משפט אייכמן היה שונה בתכלית.
אלכסנדר סיפרה, כי באחד הימים הותקפה בצעקות בידי ניצולת שואה, בעת שהמתינה לאוטובוס.
ככל הנראה, אותה אישה זיהתה את המספר שקועקע על זרועה של אלכסנדר, 5236, מספר המלמד על הגעתה המוקדמת לאושוויץ.
עדותה של אלכסנדר במשפט אייכמן תרם לעיצוב הדימוי של נושאי התפקידים במחנות הריכוז, בשיח הציבורי הישראלי.
הייתה זו הפעם הראשונה בה נשמע בהרחבה והבלטה, סיפור אישי של נושאת תפקיד ששימשה ראש בלוק ופיקחה ישירות על אסירים בתור עדה.
במסגרת עדותה במשפט, הוצגו בפני ביה"ד וורה אלכסנדר ציורים המתארים את חיי היום יום במחנה באושוויץ.
היא זיהתה מיד מספר סצנות מהחיים במחנה כמו: הגעת הנשים לשער המחנה וגילוח שערן, ההכאה בשוט, המפקד היומיומי הממושך, תחרויות "הספורט", התעללות הצוות והקאפו.
היא השתהתה על יד תמונה שבה נראים כלבים, ולדבריה לא היה סמל ס"ס על הכלבים.
לשאלתו של האוזנר האם אלו היו החיים שם, ענתה שאף יותר גרוע.
במאי 2000 שודר בערוץ 2 הסרט התיעודי "קאפו" בבימויו של תור בן מיור ובהפקתם של דני סיטון ודניאל פארן.
הסרט זכה אותה שנה בפרס אמי.
הציג את סיפוריהם של נושאי תפקידים בגטאות ובמחנות, בין הדוברים שדיברו למצלמה היו הנשים: ורה אלכסנדר, מגדה הלינגר (בלאו) ופרנסיס קוסל.
על חלק מתפקידיה סיפרה אלכסנדר בהודאה שמסרה ב-6 בנובמבר 1960 ללשכה 06. עם הגעתה למחנה החלה לכתוב על מה שראתה, "הבאתי את הרשימות ואני שומרת עליהן עד היום".
לצוות שהגיע לראיין אותה לסרט, אמרה שהוא יצטרך לשבת אצלה שלוש שנים לפחות כדי לשמוע את כל הפרטים על עברה במחנה הריכוז.
רשימותיה לא צורפו להודאה במשטרה, לאחר מותה הועברו הרשימות לשמירה בבית בנה וכלתה בראשון לציון.
הראיון הנדיר שנתנה אלכסנדר לקראת הסרט, מלמד על הסיבות והנסיבות שהביאו למינויין של אסירות מן השורה לתפקידים שונים ועל תכונות שגילו נשים אלה: לא רק מקריות, אלא גם קשרים, העזה, יוזמה, אומץ לב ותושייה.
היא סיפרה שפעם מצאה בקערה מספריים לציפורניים, בעזרתם הצליחה לשוות לשיערה שנגזר באופן בלתי שווה סוג של ממד אנושי.
בזכות המספריים האלה, הגיעה לקומנדו-קנדה וכך הצליחה להישאר בחיים, מאוחר יותר מונתה לתפקיד ראש בלוק.
לדבריה, היה לה מזל גדול.
בעדותה במשפט אייכמן ובראיון שנתנה לקראת הסרט תיארה את מציאות חייהן של האסירות במחנה והתעכבה על גזיזת השיער.
במשפט אייכמן הזכירה זאת בכמה מילים, כשסיפרה כיצד בכניסה למחנה גילחו את ראשיהן של הנשים.
"אז", העירה, "הופסקנו להיות נשים בכלל".
סמוך לעדותה לסרט "קאפו", התראיינה ורה אלכסנדר לפרויקט של סטיבן שפילברג.
בשנות ה-50 וה-60, העידה ורה אלכסנדר במשפטים של פושעי מלחמה נאצים שהועמדו לדין מחוץ למדינת ישראל, אך משפטים אלה לא זכו לתהודה רבה בארץ.
עדותה במשפט אייכמן זכתה לתהודה רבה בארץ וסייעה לשינוי יחס העיתונות והחברה כלפי נושאות התפקידים, בניגוד לעדויות קודמות שמסרה במשפטים של פושעי מלחמה נאצים בחוץ לארץ בשנות ה-50 וה-60, שלא זכו לפרסום משמעותי בישראל.
אף על פי שאלכסנדר העידה על תפקידה כראש בלוק, הסיקור העיתונאי הציג אותה כקאפו.
עם זאת, בניגוד לתיאורים קודמים של בעלות תפקידים אלה, שהוצגו כמשתפות פעולה עם הנאצים, העיתונאים הציגו את אלכסנדר באור חיובי באופן חריג.
היא תוארה כקאפו אנושית, אמיצת לב ובעלת תושייה, אשר הצליחה למרות קשיי התפקיד, לנצל את סמכויותיה כדי להושיט עזרה ולהציל ממוות.
לפני משפט אייכמן, נשים אלה תוארו לרוב באופן שלילי כמשתפות פעולה עם הנאצים.
עדותה של אלכסנדר ובעקבותיה הדיווח התקשורתי, כפי שצוין בספרה של ד"ר שרון גבע, יצרו רושם שונה לחלוטין.
העיתונאים השתמשו בלשון סביל כדי להציג את הסכמתה לשמש כראש בלוק, כתוצאה של כפייה, ולא של בחירה.
למרות שהכותרות לא הסתירו את המונח "קאפו", הידיעות הפנימיות הציגו אותה כאנושית ואף אמיצה, שהשתמשה בכוחה כדי לסייע ולהציל.
דבריו של התובע הראשי במשפט, גדעון האוזנר, אשר צוטטו בהרחבה, חיזקו תפיסה זו: "הייתה זו אסירה ממונה ששמרה על צלם אלוהים וצלם האדם".
למרות שאחד העיתונאים אף הציג אותה כגיבורה, אלכסנדר עצמה טענה שלא הייתה גיבורה, אלא רק ניסתה לעזור ככל שיכלה.
ורה הקטנה הוא סרט עלילתי סובייטי משנת 1988, בבימויו של וסילי פיצ'ול .
הסרט הפך לאחד מסמלי הפרסטרויקה.
זהו הסרט הסובייטי הראשון שבו הוצגו יחסי מין.
הקרנת הבכורה התקיימה במרץ 1988. הסרט הוצג גם במדינות רבות מחוץ לברית המועצות, בהן: אוסטרליה, איטליה, ארגנטינה, ארצות הברית, בלגיה, מזרח ומערב גרמניה, דנמרק, הונגריה, טורקיה, פינלנד, צרפת, דרום קוריאה ושוודיה.