tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לטימר נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס ה-53 ולארבעת הקונגרסים הבאים, וכיהן מ-4 במרץ 1893 עד 3 במרץ 1903. הוא לא ניסה להיבחר ב-1902, לאחר שהפך למועמד לסנאט של ארצות הברית.
במהלך כהונתו בסנאט, מונה בשנת 1907 לחבר בוועדת ההגירה של ארצות הברית.
הוא נפטר מדלקת הצפק בוושינגטון הבירה ב-20 בפברואר 1908 ונקבר בבית הקברות בלטון, בלטון, קרוליינה הדרומית.
אָסָדָאבָּאד (בפרסית: اسدآباد) היא עיר הנמצאת בנפת המרכז של מחוז אסדאבאד שבפרובינציית המדאן, באיראן.
העיר משמשת כבירת הנפה והמחוז.
אסדאבאד שוכנת בגובה 1,699 מטרים מעל פני הים, כ-45 ק"מ בקוו אווירי מערבית להמדאן כ-150 קילומטרים צפונית-מזרחית לכרמאנשאה.
אסדאבאד נמצאת 54 קילומטרים דרומית-מערבית לחמדאן, בירת המחוז, על המסלול ההיסטורי מבגדד לחמדאן ומשם לריי וטהראן.
שלוחה של הרי הזגרוס, מפרידה בין אסאדאבאד לחמדאן.
אסדאבאד היא עיירה היסטורית באיראן והיא ממוקמת לאורך הדרך ההיסטורית בגדאד–המדאן–ריי (טהראן), בעבר הייתה אסדאבאד בממלכת מדי, ולמרות מיעוט מקורות מהתקופה הקדם-אסלאמית, נראה שמיקומה האסטרטגי הקנה לה חשיבות דומה לזו של אקבטנה (Ecbatana) (המדאן).
היו שהציעו לזהותה עם אדרפנה (Adrapana), שנזכרה בכתביהם של איסידורוס מכאראקס וגאוגרפים יוונים ורומיים.
בתקופה הסאסאנית כל האזור היה חשוב, והעיירה נזכרת בקרבתם של ארמונות המלוכה.
מסופר כי השאה מרדאן, בנו של המלך ח'וסרו השני, שהה בעיירה.
כמו כן יש עדויות לאחוזות מלכותיות סמוכות.
בשנת 810 נערך בעיירה קרב בין הכוחות של בניו של הח'ליף הארון א-רשיד, שבו ניצח טאהר ד'ו אל-ימיניין (Ṭāher Ḏu'l-yamīnayn), מייסד השושלת הטאהרית.
במהלך המאה ה-11 נאבקו עליה שבטים כורדיים ונסיכויות מקומיות.
במאה ה-12 נערך בסביבתה קרב בין שליטי מוסול לסלג'וקים.
במהלך ימי הביניים הייתה אסדאבאד עיירה קטנה אך שוקקת, בעלת סביבה חקלאית פורייה ושוק פעיל לדגנים, כותנה, פירות ודבש.
האדמות הושקו במי מעיינות מההרים הסמוכים באמצעות מערכת קנאת מתוחכמת.
בשנת 1877 דווח כי היו בה כ-200 בתי מגורים, בהם קהילה יהודית קטנה.
בשנת 1951 מנתה אוכלוסייתה כ-7,000 נפש, דוברים בעיקר פרסית אך גם כורדית וטורקית.
בעת החדשה, העיירה מוכרת כמקום הולדתו של הרפורמיסט האיסלאמי, סייד ג'מאל א-דין אל-אפגאני (1897-1838).
בשנת 1951, גרו באסדאבאד כ-7,000 איש, רובם דיברו פרסית, והיה מיעוט של דוברי כורדית וטורקית.
בשנת 2000, היה בעיר רוב של כורדים עם מיעוט פרסים וטורקים.
במפקד האוכלוסין הלאומי ב-2006, מנתה אוכלוסיית העיר 51,304 נפשות שחיו ב-12,583 משקי בית.
אוניברסיטת סייד ג'מאל א-דין אסדאבאדי
אוניברסיטת סייד ג'מאל א-דין אסדאבאדי (دانشگاه سید جمال الدین اسدآبادی) החלה לפעול ב-2011 ועם השנים קיבלה אישור לתוכניות לימודים לתארים מתקדמים.
הפקולטה למדעי הרפואה ושירותי הבריאות באסדאבאד היא אוניברסיטה רפואית שהוקמה בשנת 2017 ובשנת 2024 היו בה 13 פרופסורים ולמדו בה 437 סטודנטים.
בסמוך לעיר קיים שדה תעופה אזורי, מסלול קצר: فرودگاه اسدآباد.
שדה התעופה הותקף בשבת, 14 ביוני 2025 במסגרת מבצע עם כלביא.
אסד אל-אסלאם אל-חמלאווי הוא כדורגלן פלסטיני-שוודי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת CSU קראיובה מליגת העל הרומנית ובנבחרת פלסטין.
אל-חמלאווי גדל במחלקת הנוער של אנגלהולם, ושיחק בקבוצות הבוגרות של אנגלהולם, הלסינגבורג, ינשפין סודרה, ורברג ואודבולד במסגרת ליגת העל השוודית, ליגת המשנה השוודית והליגה השוודית השלישית.
בנוסף, שיחק בקבוצת פריים בנגקוק במסגרת הליגה התאילנדית השלישית.
ב-23 בינואר 2025 חתם בשלונסק ורוצלב מליגת העל הפולנית.
ב-3 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 3-1 לפיאסט גליביצה במסגרת המחזור ה-19 בליגה לעונת .
ב-2 במרץ הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בהפסד 3-1 ללגיה ורשה במסגרת המחזור ה-23 בליגה.
הוא ערך 16 הופעות ליגה עד לתום העונה, בהן הבקיע שבעה שערים.
העונה הסתיימה בירידתה של שלונסק ורוצלב לליגת המשנה הפולנית.
ב-8 ביולי 2025 חתם ב-CSU קראיובה מליגת העל הרומנית.
ב-20 במרץ 2025 ערך אל-חמלאווי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פלסטין, בהפסד 3-1 לנבחרת ירדן במסגרת מוקדמות מונדיאל 2026.
אסדיזם היא אידאולוגיית שמאל נאו-בע'תיסטית המבוססת על תפיסת עולמם של משפחת אל-אסד, הידועה בתור שושלת אסד.
משפחת אל-אסד שלטה על סוריה תחת משטר טוטליטרי העובר בשושלת מהפיכת הבעת' בסוריה ב-1963 עד מתקפת המורדים הסורים ב-2024. האסדיזם מאופיין בלאומיות ערבית, בסוציאליזם ערבי, במיליטריזם, בפולחן אישיות למנהיג העליון בשושלת ובאנטי-קולוניאליזם.
הראשון בה היה חאפז אל-אסד שלאחר הפיכה צבאית שהובילה מפלגתו, היה לשר ההגנה ושר החוץ במהלך מלחמת ששת הימים וספטמבר השחור, ובנובמבר 1970 תפס בעצמו את השלטון.
האחרון בשושלת היה בנו, בשאר אל-אסד, נשיא סוריה בשנים 2000–2024. ב-8 בדצמבר 2024 דווח כי הוא עזב את דמשק, מה שהביא לסיום שלטונם של משפחת אל-אסד.
האסדיזם מזוהה עם העלווים, קבוצת מיעוט אתנו-דתית ששלטה ברובה בכוחות הלוחמים של סוריה ובמינהל הביטחון הכללי הסורי.
היא מזוהה עם נפוטיזם, כיתתיות ועליונות אתנית.
משפחת אסד שלטה בסוריה באופן מוחלט, תחת האידאולוגיה הנאו-בע'תיסטית ומפלגת הבעת' הסורית.
מפלגות בעת'יות רבות התקיימו במדינות נוספות, כגון בעיראק של סדאם חוסיין, דמות מרכזית במפלגת הבעת', שמשטרו נפל בפלישה לעיראק.
בניגוד לבע'ת הישן (הימני), אשר היה בנוי בעיקר מקבוצות בורגניות ומשכילות, הנאו-בעת' מורכב משכבות אוכלוסייה נמוכות אשר הגיעו מהאזור הכפרי.
על כן, התפיסה המרקסיסטית הייתה הרבה יותר חריפה, נוטה למעשים קיצוניים ומיליטנטיים על מנת לקדם את ההפיכה השוויונית.
סיסמת מפלגות הבעת' היא "אחדות, חופש, סוציאליזם" .
האסדיזם הייתה אידאולוגיה מיליטריסטית שהאמינה שכל הסורים (הנשים והגברים), צריכים להשתתף בצבא של המדינה.
שלטון אסד השקיע רבות בהפצת תעמולה במערכת החינוך ובתקשורת הסורית.
היא הייתה משולבת עם הערצה למנהיג העליון, חאפז אל-אסד.
הצי הסורי היה גדול, ובשנות ה-80, המדינה החזיקה במספר רב של כלי נשק שרכשה ב-7.4 מיליארד דולר.
בשנות ה-80, משטר אסד חימש את איראן במסגרת מלחמת איראן–עיראק.
האסדיזם שילב בין לאומיות סורית, לאומיות ערבית ופאן-ערביות.
תחילה, חאפז אל-אסד דגל בשילוב רעיונות אלו על מנת לשפר את יחסי המדינה עם העולם הערבי, שאז היה מעורער.
האידאולוגיה האסדית מבוססת על הבע'ת, אידאולוגיה סוציאליסטית המאמינה כי העושר הכלכלי במולדת הערבית הוא קניין האומה.
היא התפתחה מהסוציאליזם האירופי אך כן מובדלת מהמרקסיזם ומזרמים מודרניים מערביים נוספים.
היא מאמינה שהסוציאליזם נובע מתוך תוכה של הלאומיות הערבית ומשלבת אותה בחברה הערבית-סורית.
ב-1964, שנה לאחר הפיכת הבעת' בסוריה, המפלגה הכריזה על בעלות המדינה על אמצעי היצור והשירותים הציבוריים, הגבלת הבעלות הפרטית, הבטחת תנאים סוציאליים לפועלים ועידוד הקואופרציה.
אסד בן ג'יבריל רוסתום מאג'איס (4 ביוני 1897 – 23 ביוני 1965) היה היסטוריון, אקדמאי וסופר לבנוני.
הוא פרסם יותר מ-15 ספרים על ההיסטוריה של המזרח התיכון.
הוא זכה במסדר ההצטיינות האזרחי של הרפובליקה הערבית הסורית ובמסדר ההצטיינות הלבנוני בשנת 1964.
ממלכת אֶסְוָואטיני (בסוואזית: Umbuso weSwatini, באנגלית: Kingdom of Eswatini), לשעבר ממלכת סווזילנד , היא מדינה ללא מוצא לים בחלקה הדרומי של יבשת אפריקה הגובלת בדרום אפריקה בצפון, בדרום ובמערב, ובמוזמביק במזרח.
על פי המסורת המקומית, אבותיהם של בני עם הסוואזי המוכר כיום היגרו לפני המאה ה-16 ממרכז אפריקה לדרום מזרח היבשת, מקום בו נמצאת היום מוזמביק.
לאחר סדרת עימותים עם התושבים המקומיים, התיישבו בני הסוואזי בצפון ארץ זולו באמצע המאה ה-18. עם התעצמות כוחם של בני הזולו נדחקו בני הסוואזי צפונה, ובמהלך המאה ה-19 התבססו באזור הידוע כיום כאסוואטיני והתגבשו כעם האוחז בטריטוריה משלו.
המנהיג הבולט בתקופה זו היה המלך מסוואטי (Mswati) השני, שגם העניק ללאום את שמו.
תחת מנהיגותו בשנות ה-40 של המאה ה-19 הרחיב הלאום את שטח אחיזתו צפון-מזרחה, והצליח לייצב את גבולו הדרומי עם ארץ זולו.
מתיישבים לבנים החלו להתיישב בארץ הסוואזי בתקופת מלכותו של מסוואטי, לאחר שזה פנה אל השלטונות הבריטיים במושבת הכף בבקשת סיוע נגד פשיטות בני הזולו.
לאחר מותו של מסוואטי הגיעו בני הסוואזי להסכמים עם השלטונות הבריטיים במושבת הכף ועם השלטונות הבוריים ברפובליקה הדרום-אפריקאית בנוגע לשלטונם העצמי, מנהל שטחיהם וביטחונם.
טרנסוואל אחזה רשמית בריבונות על שטחי הסוואזי מ-1894 ועד תבוסתה הסופית במלחמת הבורים ב-1902, אז עברה האחריות לידי הבריטים, ואסוואטיני הייתה לפרוטקטורט בריטי לאומי.
בשנת 1921 הוקם באסוואטיני הגוף המחוקק הראשון – מועצה מייעצת של אירופאים נבחרים, הכפופה לנציב הבריטי העליון.
ב-1944 קבע הנציב הבריטי שלמועצה זו אין מעמד רשמי בכל הנוגע לקבלת החלטות עבור בני עם הסוואזי, והכיר במלך המקומי כסמכות מחוקקת.
בתחילת ימי השלטון הבריטי סברו הבריטים שאסוואטיני תוכלל בסופו של דבר בתוך דרום אפריקה.
לאחר עליית משטר האפרטהייד בדרום אפריקה, והתנתקותה בעקבות כך של המדינה מחבר העמים הבריטי, שינו הבריטים את תוכניותיהם לגבי אסוואטיני, ובלונדון התקבלה החלטה להכין את הארץ לקראת עצמאות.
בעקבות תוכניות אלה התעצמה, במהלך שנות ה-60, הפעילות הפוליטית באסוואטיני והוקמו מפלגות אחדות.
בשנת 1964 התקיימו הבחירות הראשונות בהן התמודדה תנועת INM שדגלה בשימור הערכים המסורתיים של בני הסוואזי מול 4 מפלגות אחרות, ברובן רדיקליות יותר, וזכתה בכל 24 המושבים במועצה.
לאחר שגיבשה את בסיסה הפוליטי, שילבה INM ברעיונותיה רבות מדרישותיהן של המפלגות הרדיקליות יותר, ובראש ובראשונה הדרישה לעצמאות מיידית.
ב-1966 הסכימה ועדה בריטית על הקמת מונרכיה חוקתית עם שלטון עצמי, לאחר בחירות לפרלמנט שנקבעו ל-1967. ב-6 בספטמבר 1968 קיבלה אסוואטיני את עצמאותה על בסיס החוקה החדשה.
בבחירות הראשונות לאחר העצמאות, שנערכו במאי 1972, התחזקה מפלגת האופוזיציה ותפסה כ-20% מהמושבים בפרלמנט.
בתגובה, ביטל המלך סובהוזה את חוקת 1968 וריכז את כל הסמכויות החקיקתיות, הביצועיות והשיפוטיות בידיו.
בשנים 1988–1989 החל להישמע קולה של "התנועה העממית הדמוקרטית המאוחדת", תנועת מחתרת פוליטית אופוזיציונית, בביקורת הולכת וגוברת על משטרו של המלך ובדרישה לרפורמות דמוקרטיות.
ביקורת זו החלה לזכות להד ציבורי, ובתגובה יזמו המלך וראש הממשלה דיון ציבורי מתמשך על העתיד החוקתי והפוליטי של המדינה.
כתוצאה מדיון ציבורי זה אישר המלך שורת רפורמות חוקתיות, שהתבטאו בין היתר בהצבעה ישירה ודמוקרטית יותר בבחירות הכלליות של 1993.
שיטת הממשל של אסוואטיני היא מונרכיה חוקתית חצי-נשיאותית (בדומה לירדן), אך בדומה לרוב המונרכיות בעלות מלך ביצועי, היא מכונה בשוגג מונרכיה אבסולוטית.
בראש המדינה עומד מלך בעל סמכויות כמעט בלתי מוגבלות שהן ביצועיות, חקיקתיות ושיפוטיות.
על פי המסורת, המלך מושל בממלכה יחד עם אמו, כאשר הוא האחראי להנהגה האדמיניסטרטיבית והאם להנהגה הרוחנית.
המלך ממנה את ראש הממשלה, חברי הממשלה, חברי הרשות השופטת וכן כמה מחברי שני בתי הפרלמנט ("הסנאט" ו"בית האספה").
יתר חברי בתי הפרלמנט נבחרים על ידי העם בבחירות הנערכות מדי חמש שנים.
מועצה מלכותית בוחרת יורש למלך לאחר מותו מבין בני נשותיו השונות, כאשר חשיבות מרכזית ניתנת למעמדה של "המלכה האם" הפוטנציאלית.
למלך הנוכחי, מסוואטי השלישי, אשר התחנך בממלכה המאוחדת, יש 15 נשים ו-36 ילדים.
נכסיו האישיים נאמדים בכ-200 מיליון דולר.
פעם בשנה נערך במשך שבוע מצעד ובו עשרות אלפי ילדות מגיל 5, נערות ונשים, המגיעות באוטובוסים, במשאיות, בטרמפים ואף רגלית, רוקדות את הריקוד אומהלנגה (Umhlanga) מול המלך במטרה שיבחר באחת מהנערות או הנשים לאישה נוספת.
ילדות נלקחות לאירוע מגיל 5 כדי להשפיע על חינוכן מגיל קטן.
המצעד מבוסס על טקס מסורתי המסמל אחדות וצניעות.
זו שנבחרה על ידי המלך להצטרף לנשותיו קיבלה לעיתים מכונית BMW.
עובדה זו וכן העלויות וההוצאות הכרוכות באירוע, גררו ביקורת נוקבת בשל העוני הרב השורר במדינה, שמצויה במצב כלכלי גרוע ביותר.
בין המתנגדים לאירוע ניתן למנות גם ארגוני נשים ויריבים פוליטיים של המלך אשר מצדו טוען כי פוליגמיה היא חלק בלתי נפרד מהמסורת במדינה ומגבירה את האחדות בעם.
ב-2012 הופיעו באירוע מול המלך בין 30 ל-60 אלף ילדות, נערות ונשים.
ב-2011 נערכו במדינה הפגנות ומחאות לנוכח המצב הכלכלי הקשה.
ב-2018 שינה המלך את שם המדינה מסווזילנד לאסוואטיני לכבוד חגיגות היובל לעצמאות המדינה.
כל מחוז מחולק לתתי-מחוזות הנקראים טיכונל'ה (Tikhundla) ברבים או אינכונל'ה (Inkhundla) ביחיד.
סך הכל ישנם 55 טיכונל'ה במדינה, וכל אחד מהם בוחר נציג לבית הנבחרים של אסוואטיני.
תפקידיו הרשמיים של הצבא הם הגנה על ריבונות המדינה, שמירה על הסדר הציבורי ואבטחת המלך.
בפועל מדובר בצבא קטן למדי (כ-3000 חיילים).
המפקד העליון של הצבא הוא המלך, אך מי שמפקד מטעמו על הצבא הוא ראש הממשלה, בסיוע סגן המשמש כמזכיר ההגנה.
בכל הנוגע לצבא מייעצת מועצת הגנה שבראשה קצין בדרגת מייג'ור גנרל (עם סגן בדרגת בריגדיר גנרל), ועל הצבא מפקד קצין בדרגת לוטננט גנרל.
אסוואטיני נמנית עם מדינות אפריקה בעלות הכנסה בינונית, עם תמ"ג לנפש בן כ-3,060 דולר שוטף (2010).
אחוז האבטלה במדינה הוא כ-25% והאינפלציה בה הייתה כ-4.5% ב-2010. אחוז התושבים מתחת לקו העוני גבוה אף הוא, כ-63% (2009).
רוב תושבי אסוואטיני חיים בתנאי מחיה קשים באזורים כפריים, ללא גישה למים נקיים, ללא גישה לשירותי בריאות וללא תשתיות חשמל ותחבורה.
הענפים העיקריים בתעשייה הם כריית פחם ואזבסט גולמי, עיבוד עץ וסוכר וייצור טקסטיל.
היצוא מהמדינה (בעיקר של כותנה, סוכר ותרכיזי משקאות קלים) נאמד ב-2010 בכ-1.8 מיליארד, ואילו היבוא (בעיקר של כלי רכב, מוצרי מזון וכימיקלים) נאמד אז בכ-2 מיליארד דולר.
אסוואטיני שוכנת בדרום יבשת אפריקה.
היא גובלת במוזמביק במזרח, ובשאר צדדיה היא מוקפת על ידי דרום אפריקה.
ניתן לחלק את אסוואטיני לארבעה אזורים גאוגרפיים עיקריים, ממערב למזרח.
במערב רמה בגובה של כ-1,100 מ' מעל פני הים.
רמה זו מהווה כשליש משטח המדינה, ובה שוכן ההר הגבוה במדינה, הר אֶמְלֶמְבֶּה, שגובהו 1,862 מ'.
גם הבירה מבבנה שוכנת ברמה זו.
מזרחית לרמה זו נמצאת רמה נמוכה יותר, המהווה כרבע משטח המדינה, וגובהה כ-600 מ'.
מזרחית לה שפלה המהווה קרוב ל-40% משטח המדינה וגובהה בין 150 ל-300 מ'.
במזרח המדינה, באזור לֶבּוֹמְבּוֹ הסמוך לגבול עם מוזמביק, שוב מתנשאת הקרקע, ומתרוממת לגובה של כ-600 עד 700 מ'.
שלושה נהרות גדולים חוצים את אסוואטיני ממערב למזרח, בנתיבם לאוקיינוס ההודי: קוֹמָטִי, מְבּוּלוּזִי ואוּסוּטוּ.
העונה הגשומה היא בין אוקטובר למרץ, והיא גם העונה החמה בשנה.
בין מאי לספטמבר מזג האוויר קר ויבש יותר.
ככלל, מזרח המדינה חם ויבש יותר ממערבה, והשפלה אף סובלת לעיתים מבצורת.
אוכלוסיית אסוואטיני היא כ-1.2 מיליון איש.
אסה-פקה סאלונן (בפינית: Esa-Pekka Salonen; נולד ב-30 ביוני 1958 בהלסינקי) הוא מנצח ומלחין פיני.
סאלונן למד נגינה בקרן יער, ניצוח וקומפוזיציה באקדמיית סיביליוס בהלסינקי.
חברו לכיתה היה המלחין מגנוס לינדברג.
הוא ייסד את האגודה להערכת מוזיקה חדשה, "קורבאט אאוקי" ואת ההרכב הנסיוני "טוימיי" ("אוזניים פתוחות" ו"זה עובד", בפינית).
בהמשך למד סאלונן אצל המלחינים פרנקו דונאטוני, ניקולו קסטיליוני ואיוניוהאני ראוטאווארה.
התנסותו הראשונה בניצוח הייתה בשנת 1979 עם תזמורת רדיו פינלנד, אם כי הוא המשיך לראות את עצמו בעיקר כמלחין.
אבל בשנת 1983 קיבל על עצמו לבצע את הסימפוניה השלישית של מאהלר עם התזמורת הפילהרמונית של לונדון בהתראה קצרה, וקונצרט זה העלה אותו על דרך המלך כמנצח.
בהמשך היה מנצח אורח ראשי של הפילהרמונית משנת 1985 עד 1994.
סאלונן, שכיהן כמנצח ראשי של התזמורת הסימפונית של רדיו שוודיה משנת 1984 עד שנת 1995 ומנהל מוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס משנת 1991 עד שנת 2009, נודע במחויבותו לביצוע והקלטה של מוזיקה בת זמננו.
הקלטת הבכורה העולמית שלו לסימפוניה השלישית של ויטולד לוטוסלבסקי זיכתה אותו בפרס גראמופון לשנת 1985 על ההקלטה הטובה ביותר למוזיקה בת זמננו.
בין יצירותיו של סאלונן: ...ממבט ראשון ובלי לדעת...
משנת 1980, קונצ'רטו לסקסופון, ששמו לקוח מן "המשפט", של פרנץ קפקא), "פלוף" לסופרן והרכב כלי (1982, לפי טקסטים של סטניסלב לם) ווריאציות ל.א.
כדי להקדיש יותר מזמנו להלחנה, לקח לו סאלונן שנת שבתון מניצוח ב-2000, זמן שבמהלכו כתב יצירה לקרן סולו (קונצרט אטיוד, היצירה המתחרה לשבוע כלי הנשיפה ממתכת של לייקסה), "דיכוטומיה" לפסנתר, "מניה" לצ'לן אנסי קארטונן, סינפונייטה ו"גאמביט", יצירה תזמורתית שכתב כמתנת יום הולדת לחברו, המלחין מגנוס לינדברג.
בשנת 2001 חיבר סאלונן את "גופים זרים", יצירתו הגדולה ביותר במונחי תזמור, שבתוכה שילב מוזיקה מן הפרק הראשון של "דיכוטומיה".
יצירה תזמורתית אחרת, "אינסומניה", נכתבה בשנת 2002 ועוד אחת, "כנף על כנף", בשנת 2004. "כנף על כנף" כוללת תפקידים לשני קולות סופרן ודגימות מעוותות מקולו של האדריכל פרנק או גרי.
מ-1991 עד 2009 הוא שימש כמנצח ראשי ומנהל מוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס, התזמורת שעליה ניצח בהופעת הבכורה שלו בארצות הברית בשנת 1984. עד שנת 2021 שימש כמנצח ראשי של תזמורת פילהרמוניה שבלונדון ובמקביל כיהן כמלחין הבית של הפילהרמונית של ניו יורק עד 2018.
בדצמבר 2018 פורסם כי סאלונן נבחר להיות המנהל המוזיקלי הבא של התזמורת הסימפונית של סן פרנסיסקו, והוא התחיל בתפקיד בספטמבר 2020. ביוני 2025 סיים את תפקידו בתזמורת סן פרנסיסקו.
בשנת 2025 התמנה למלחין הבית התזמורת הפילהרמונית של הונג קונג.
שנהפרסקטגוריהעבודה מועמדתתוצאהסימוכין2024פרס גראמיהביצוע התזמורתי הטוב ביותרStravinsky: The Rite of Spring2025פרס גראמיStravinsky: The Firebirdהקלטת האופרה הטובה ביותרSaariaho: Adriana Mater
אסואירה צוירה, בצרפתית: Essaouira, בברברית: ⵜⴰⵚⵚⵓⵔⵜ תעתיק: תַצּוּרְת) או בשמה הארכאי - מוגדור (בפורטוגזית: Mogador, בברברית: ⵎⵓⴳⴰⴷⵓⵔ), היא עיר נמל במרוקו הממוקמת לחוף האוקיינוס האטלנטי בין קזבלנקה לאגאדיר.
העיר שוכנת סביב מפרץ ברוחב של 2.5 ק"מ, שעל פתחו מגונן האי מוגדור.
ליבה של העיר במדינה העתיקה השוכנת על חצי אי בפינתו הצפונית של המפרץ, ונמלה של העיר נשלח ממנו אל הים.
בעיר מתגוררים כ-70,000 תושבים, שפרנסתם התבססה בעבר בעיקר על המסחר ועל הדיג לסוגיו, וכן הוקמו בה בתי חרושת למוצרי דגים ולסרדינים משומרים.
כיום העיר צוברת תאוצה כיעד תיירותי, והיא פופולרית בקרב העוסקים בגלישת רוח בשל הרוחות הנושבות במקום דרך קבע.
פירוש השם "אסויירה" בערבית הוא "המצוירת יפה", או "תמונה" (מהמילה תסוירה), כי בצפייה ממקום גבוה היא נראית כתמונת נוף יפהפייה.
בשנת 2001 הוכרזה המדינה בעיר כאתר מורשת עולמית.
ממצאים ארכאולוגיים מעידים כי האתר בו שוכנת אסואירה שימש כנקודת מסחר כבר בימי הפיניקים.
במאה ה-5 לפנה"ס ביקר במקום הנווט בן קרתחדשת חנון.
הברברים בסביבתה של העיר הקימו ממלכה במאה ה-3 לפנה"ס, ומאוחר יותר הייתה למרכז להפקת צבע.
לאחר המלחמה הפונית השלישית הייתה הממלכה הברברית באזור למדינה וסאלית של הרפובליקה הרומית, ובשנת 42 סופחה והייתה לחלק מהפרובינקיה של מאוריטניה.
ב-1506 הוקמה במקום מצודה פורטוגזית בשם "קשטלו ראל דה מוגדור" (Castelo Real de Mogador).
מקור שמה של המצודה במילה "מיגדול", היינו, "מצודה קטנה", ולפי גרסה אחרת בא משיבוש שמו של הקדוש המוסלמי המקומי סידי מוגדול (Sidi Mogdoul).
אולם המאחז הפורטוגזי ננטש זמן קצר לאחר מכן, ובמהלך המאה ה-16 ניסו המעצמות האירופיות לכבוש את מוגדור מידי השבטים המקומיים ללא הצלחה.
עד המאה ה-18 נותרה העיר והייתה מאחז של שודדי ים ומרכז מסחרי עצמאי.
היישוב הנוכחי בעיר קם ב-1765, כאשר הסולטאן מוחמד בן עבדאללה החליט להקים במקום נמל.
הוא נעזר באדריכל הצבאי הצרפתי בן אביניון, תיאודור קורני (Théodore Cornut), שעשה בשירותו של לואי החמישה עשר, מלך צרפת.
קורני פירק חלק מהמצודה הפורטוגזית, והקים במקומה את שדרת התותחים שזכתה בשם "הסקאלה".
הוא תכנן את העיר בהתאם לכללי האדריכלות הצבאית האירופית במאה ה-18, ובנה סביב העיר חומה בסגנונו של וובאן.
הסולטאן סגר את הגישה לנמלי מרוקו האחרים בפני סוחרים אירופיים, ואילץ אותם להעביר את מרכז פעילותם לעיר.
הדבר הביא לכך שלאסואירה נודעה חשיבות מסחרית ראשונה במעלה, והיא כונתה בשם "נמל טימבוקטו" שכן שיירות סחר מאפריקה שמדרום לסהרה הגיעו אליה והביאו עימם עבדים, זהב, תבלינים וסחורות אחרות.
העיר שמרה על מעמדה עד המאה ה-20 אך שקיעתה החלה לאחר תחילת השלטון הצרפתי במרוקו, ועם התפתחותן של ערי הנמל האחרות כמו קזבלנקה, טנג'יר ואגאדיר.
המים הרדודים בנמלה לא התאימו עוד לספינות המודרניות, ויהודי העיר עזבו אותה לאחר מלחמת ששת הימים.
רק לקראת סוף המאה ה-20 שבה העיר להתפתח סביב תעשיית התיירות.
באסואירה התקיימה קהילה יהודית מבוססת מראשית ימיה של העיר המודרנית.
הסולטאן מוחמד בן עבדאללה בחר בעשר משפחות יהודיות עשירות, וביקש מהן להתיישב באסואירה ולפתח את סחר החוץ שלה.
הוא העניק להן פריבילגיות מפליגות במסחר ופטר אותן מתשלום המס המיוחד שהוטל על היהודים.
סוחרים אלה נשאו את התואר "תוג'ר אלסולטאן" (ת.ג.ר.
הוא שורש שמי, גם בעברית תגר או תגרן = סוחר) או "סוחרי הסולטאן", ונודעה להם חשיבות ראשונה במעלה בהתפתחותה של העיר, ובהתגבשות הקהילה היהודית בעיר.
פרופ' אליעזר בשן מציין כי בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-19, מתוך 39 סוחרי המלך 24 היו יהודים.
קיימת סברה, שריבוי הסוחרים היהודים בעיר הוביל לכך שהמסחר היה מושבת בשבת, דבר שהיה אחת מהסיבות שהובילו את השלטון הצרפתי לפתוח ולהרחיב את נמלי טנג'יר, אגאדיר וקזבלנקה על חשבון נמל אסואירה.
חלק מהיהודים מילאו תפקידים דיפלומטיים, כמו הקונסולים של אוסטריה וארצות הברית.
הם סחרו עם ארצות אירופה, ובמיוחד עם אנגליה (בתחילת המאה ה-19 רוב הסחר הבריטי התנהל באמצעות ארבע משפחות יהודיות) ועם צרפת, ועמדו בקשרי תרבות עם קהילות יהודיות בעולם כולו.
בתחילת המאה ה-20, יהודי העיר מנו כ-18,000 יהודים, שהיוו למעלה ממחצית מאוכלוסיית העיר.
בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20, מתוך 50 חברות שפעלו בעיר 30 היו של יהודים.
בשנת 1885 ייסדה סטלה קורקוס בעיר את בית הספר הראשון לבנות יהודיות, "כבוד ואומץ", שהיה הראשון מסוגו במדינה.
בבית הספר הונהגה רמת לימודים גבוהה, ורוב השיעורים בו נמסרו בשפה האנגלית.
בשנת 1900 למדו בבית הספר 170 תלמידות, ובשיאו מנה 225 תלמידות.
מלבד לימודים עיוניים, פעל בבית הספר גם תיאטרון יהודי.
מבחינה דתית, הקהילה היהודית באסואירה התפתחה היטב, ונבנו בה כ-30 בתי כנסת, מהם כיום קיימים: בית הכנסת שמעון אטיאס, צלאת אל קהל, "צלאת עטיא" שאיננו פעיל, ובית הכנסת חיים פינטו.
שני בתי קברות קיימים בעיר, ישן וחדש.
בעיר נולד ופעל המשכיל והעסקן הציוני ר' דוד אלקיים.
יעקב ביבאס - קיים ישיבה בעיר.
הרב אברהם רפאל קורייאט - מחבר הספר "ברית אבות".
הרב חיים פינטו - מתלמידי הרב ביבאס.
ייסד את בית הדין הרבני הראשון בעיר באזור שנת 1798, בו ישבו הרבנים דוד חזן ואב בית הדין רבי אברהם קוריאט.
הקים במלאח בית כנסת ועמד בראשות ישיבה מקומית.
היה ידוע כבעל מופתים, וקברו, המצוי עד היום בבית הקברות היהודי בעיר, מהווה מוקד עלייה לרגל, בעיקר ביום פטירתו, כ"ו באלול.
הרב מסעוד בן מויאל - בנו של הרב יהודה.
כיהן לאחר עליית אביו לארץ ישראל.
בבית דינו כיהנו הרב יוסף בן עטאר, לימים דיין בבית הדין הגבוה ברבאט, והרב משה מאיר חי אליקים, רבן של טבריה וקזבלנקה.
הרב שאול אבן דנאן - לימים רבה הראשי של מרוקו.
הרב אהרן בן חסין - דור חמישי לרב דוד בן חסין.
הרב משה ויזגאן - רבה האחרון של העיר.
בראשית המאה ה-20 פעלה בעיר ישיבה גדולה לצעירים בשם "עץ חיים" בראשות הרב דוד עטאר, שהוציאה מקרבה רבנים רבים.
העיר ההיסטורית נחלקת לשלושה רבעים:
הקסבה - כוללת את המרכז השלטוני הוותיק.
המדינה - רובע זה בצורת דלתון נבנה בין המאה ה-18 ותחילת המאה ה-20. המדינה נחצת על ידי שני צירים.
האחד, באורך של כקילומטר, מוליך משער דוקלה בצפון-מזרח אל שער אלמינזה ואל הנמל בדרום מערב, והאחר, באורך של כחצי קילומטר, מוביל משער מרקש בדרום-מזרח אל חוף הים בצפון מערב.
נקודת המפגש של שני הצירים כונתה "סוק ג'דיד" או "השוק החדש", ושכנו בה ארבעה שווקים.
כל אחד מהשווקים התמחה בתחום אחר - דגים, תבלינים, דגנים וסחורה כללית.
על אתרי העיר נמנים הביצורים והמגדלים, שערי העיר (בייחוד שער הים המעוטר), האי מוגדור בו שכן בית הכלא המשמש כיום כמעוזן של ציפורים, המסגדים ובתי הכנסת, הכנסייה הפורטוגזית מהמאה ה-18, ארמון הסולטאן ובתים פרטיים.
החל משנת 2003, מתקיים מדי שנה באסואירה פסטיבל המוזיקה "אנדלוסי-אטלנטי" שמטרתו להביא את המורשת המשותפת של מרוקו וספרד לקדמת הבמה.
אַסְוָאן היא העיר הדרומית ביותר במצרים ובירת המחוז הנושא את אותו שם.
לפי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2023 אוכלוסיית העיר מנתה 401,890 בני אדם.
אסואן שימשה במשך שנים "שער לאפריקה", והייתה עיר שוק משגשגת בצומת נתיבי השיירות העתיק.
בעבר שכן חיל משמר בשם סונט באסואן.
בעבר היה ליד העיר אשד הנילוס הצפוני ביותר אך מאז שנות ה-60 של המאה ה-20 תפס את מקומו סכר אסואן.
מבחינה גאוגרפית, אסואן נמצאת על חוג הסרטן, עובדה שעזרה לארטוסתנס למדוד את היקף כדור הארץ.
העיר שנקראה בעבר בארמית "סון" וביוונית "סונון" נזכרת גם בתנ"ך: , .
מקובל לזהות את העיר העתיקה בתל שמצפון לעיר של ימינו.
האי יב, שלו מורשת יהודית עתיקה (מקדש יב, מכתבי יב), כלול בתחום העיר.
העיר קיימת מימי קדם ושימשה כעיר הגבול הדרומית של מצרים.
בימי מצרים העתיקה שימשה העיר כמרכז הלאומי של מחצבות אבן.
עם התפתחותה של העיר כמרכז מסחר, החל גם תהליך של העצמת אסואן כמרכז צבאי.
שמה המצרי של העיר התגלגל לארמית כ"סון" ו"סון בירתא" ("מבצר סון"), במקרא כ"סְוֵן" ("סונה" עם ה"א המגמה) וכן לשם המודרני "אסואן".
סון והיישוב הסמוך יב היו קשורים אחד בשני.
בתור הגבול הדרומי של מצרים, הייתה פעילות צבאית באזור, ומקור היישוב היהודי ביב/סון הוא בשכירי חרב יהודים, שהגיעו לאזור למלחמות המצרים נגד כוש יחד עם שכירי חרב פיניקים ויוונים, ככל הנראה בימי יעחמס השני.
סופרים רבים מן העת העתיקה ציינו את העיר בכתביהם.
בין סופרים אלו ניתן למנות את סטראבון, סטפנוס מביזנטיון, תלמי, הרודוטוס, ויטרוביוס ופליניוס הזקן.
בקרבתה ל, אסואן היא אחד המקומות המאוכלסים היבשים ביותר בעולם.
גשם נדיר מאוד באסואן ועשוי שלא להתרחש במשך עשרות שנים, ולכן ניתן למצוא בתים ללא גג כלל.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא פחות ממילימטר, והיא יורדת בדרך כלל בחודש מאי.
עם תחילת עונת הגשמים באתיופיה ביוני, הנילוס מתרחב ובאוגוסט הוא מגיע לרמתו הגבוהה ביותר וממלא את האגם שבסכר אסואן.
עם הפסקת הגשמים באמצע ספטמבר באתיופיה, יורד הנילוס וחוזר לרמתו הרגילה.
הטמפרטורה הממוצעת המרבית באסוואן היא 34 מעלות צלזיוס בחודש יולי, אך לא נדיר שהטמפרטורה תגיע מדי פעם גם ל־45 מעלות צלזיוס.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא כ-26 מעלות צלזיוס.
חרף החום הכבד האקלים הוא נסבל עקב היובש השורר באזור.
אסדת קידוח היא מתקן ימי המשמש לקידוח נפט וגז טבעי בים.
אסדות קידוח נחלקות לכמה סוגים בהתאם לתנאים שבהם הן נמצאות: מקובעות לקרקעית הים, מחוברות לאי מלאכותי או צפות על פני המים.
אסדות קידוח נבנות במספנות מיוחדות שנוצרו למטרה זו.
כמחצית מאסדות הקידוח בעולם מיוצרות בסינגפור.
אסדות קידוח מקובעות בנויות ממשטח המוגבה על ידי עמודים ופיגומים המחוברים לקרקעית הים.
מעל המשטח מתנוסס עמוד שתפקידו להכיל את המקדחה.
המגדל מחובר לרוב למסילה המאפשרת לו יכולת תנועה.
למשטח כמה מפלסים והמגורים בו יכולים לאכלס כמה מאות עובדים.
באסדות הנמצאות בלב ים יש מנחת מסוקים המאפשר תחלופה מתמדת של עובדים ופינוי מהיר ליבשה במקרה של מצב חירום רפואי.
בנוסף יש להן ספינה צמודה המקיפה אותן שתפקידה לפקח על הפעילות באסדה ולספק לה דלק.
בכל אסדה יש ציוד מיוחד המאתר כיסי נפט וגז מתחת לאדמה.
המקדחה הגמישה של האסדה יכולה לקדוח לעומק של כמה קילומטרים בזוויות מתונות.
המקדחה משומנת בעזרת תערובת של בוץ סיכה מיוחד המיוצר על ידי כימאי מומחה העובד באסדה ומתאים את מינוני החומרים בתערובת לסוג האדמה דרכה קודחים.
הבוץ מיוצר בכמויות גדולות על ידי מכונות הנמצאות תחת פיקוחו של הכימאי ומוזרם במחזוריות במערכת צינורות רחבה המשמנת את מקדחה ושואבת את הבוץ בחזרה לשימוש חוזר.
בשנת 1891 לערך נקדחו בארות הנפט התת-מימיות הראשונות באמצעות אסדות אשר ניצבו על עמודים באגם מלאכותי במדינת אוהיו.
בשנת 1896 לערך נקדחו בארות הנפט הראשונות במי ים, מדרום לעיר סנטה ברברה בקליפורניה.
הבארות נקדחו מרציפים שנבנו מן החוף.
בתחילת המאה ה-20 התבצעו קידוחים בצידה הקנדי של ימת אירי ובעשור הראשון של המאה העשרים באגם קאדו שבלואיזיאנה.
זמן קצר אחר כך נקדחו בארות נפט ברצועת החוף של מפרץ מקסיקו לחופי לואיזיאנה וטקסס.
בשנות ה-20 התבצעו קידוחים ימיים על אסדות הבנויות מבטון באגם מאראקאיבו בוונצואלה.
אחת מבארות קידוח ימי לנפט הראשונות נמצאת בביבי הייבאט שבאזרבייג'ן לחופי הים הכספי.
בשנות ה-30 פיתחה חברת הנפט של טקסס דוברות פלדה ניידות לקידוחים ימיים במפרץ מקסיקו.
בשנת 1937 בנתה חברת הנפט פיור (היום בבעלות חברת שברון) בשיתוף עם חברת הנפט סופיריור, אסדות קידוח קבועות בשדה נפט ימי במקום שבו עומק המים היה כ-4.5 מטר, במרחק של כ-2 קילומטר מן החוף, במפרץ מקסיקו.
עם השנים התפתחה בהדרגה היכולת לקדוח במים עמוקים יותר.
אסדת קידוח היא אחד ממקומות העבודה המסוכנים בעולם.
באסדה סכנות רבות החל מנפילת פיגומים וכלה בהתלקחות הדלקים הרבים המאוחסנים בה.
תאונות רבות שגבו את חייהם של עשרות אנשים התרחשו באסדות בעבר.
כיום מותקנים באסדות אמצעי זהירות רבים שנועדו למנוע את התאונות.
ב-6 ביולי 1988 התפוצצה אסדת הקידוח "פייפר אלפא" בים הצפוני עקב תחזוקה לקויה.
הפיצוץ גבה את חייהם של למעלה מ-160 קורבנות, ובכך הפך לאסון אסדת הקידוח הקטלני ביותר בהיסטוריה.
ב-20 באפריל 2010 אירע על אסדת הקידוח Deepwater Horizon פיצוץ עז, בשל התפרצות באר נפט תת-מימית, ובו נהרגו 11 קודחים ונפצעו 17. באסדה פרצה שרפה שלא ניתן היה לכבותה ולאחר יומיים שקעה האסדה במצולות מפרץ מקסיקו תוך שהיא גורמת לדליפת נפט הגדולה בהיסטוריה.
בעבר אסדות קידוח היו אחד מהגורמים המרכזיים לזיהום הים בעולם.
בשנים האחרונות, בעקבות חוקים ותקנות סביבתיות רבות, רוב הזיהום באסדות נמנע.
אסוול ליון-וילרבאן (מצרפתית: ASVEL Lyon-Villeurbanne) היא קבוצת כדורסל צרפתית המייצגת את שתי הערים ליון ווילרבאן.
הקבוצה מתמודדת בליגת העל הצרפתית וביורוליג.
המועדון נוסד בשנת 1948 כשמאז זכה ב-19 אליפויות צרפת וב-9 גביעי צרפת.
המועדון הוא המעוטר ביותר בכדורסל הצרפתי, למרות שמשנות ה-80 החל המועדון בירידה דרסטית ביכולתו כשלא פעם המועדון נאבק במאבקי הירידה לPro B וכן כנגד סגירת המועדון בשל בעיות כלכליות.
המועדון שייך מאז 2014 לכדורסלן הצרפתי טוני פארקר.
פארקר החזיק בבעלות מיעוט בקבוצה מאז 2009 ואף שיחק במועדון בזמן השביתה בליגת ה-NBA ב-2011. ב-2014 הפך לבעל השליטה בקבוצה ולנשיאה.
בעל מניות אחר בקבוצה הוא הכדורסלן הצרפתי ניקולה באטום שמשמש כסגן הנשיא שלה.
בעונת 2011/12, השתתפה הקבוצה במוקדמות היורוליג.
בעונת חזרה הקבוצה ליורוליג עם הרחבת הליגה ל-18 קבוצות.
אולם הבית של המועדון הוא האסטרובל, המכיל כ-5,600 מקומות.
אסוד היה חיל משמר ויחידה צבאית של חיילים ממוצא אלאני.
שם השבט המונגולי הוא צורת הרבים של אָס, שמם של האלאנים בערבית.
לאחר הפלישה המונגולית לרוס (רוס של קייב) נכנעו רבים מהאלאנים לאימפריה המונגולית.
חלק מהם המשיך להתנגד לאורדת הזהב.
לוחמים רבים הועברו מצפון הקווקז למונגוליה.
הועלתה גם השערה כי הם עזרו לאדוניהם החדשים במלחמתם כנגד הצ'רקסים וכי הם השתתפו בפלישה המונגולית לאירופה.
תחת שלטונו של מונגקה חאן הם נלחמו כנגד שושלת סונג הסינית וממלכת ננז'או ביונאן (1258-1259).
המשמר הקיסרי האלאני היה מחולק לשתי יחידות שהמפקדה שלהן הייתה בחרחורין.
לאחר הכתרתו של קובלאי חאן, השתתפו האלאנים במערכה כנגד אריק בוקה, אחיהם של מונגקה חאן וקובלאי חאן והטוען לכתר המונגולי, ומאוחר יותר השתתפו במערכה כנגד קאידו תחת שושלת יואן.
הם סבלו אבדות כבדות מההתנגדות של סונג כאשר שרתו תחת הנהגתם של באיאן מבארין ואג'ו.
בסביבות 1271 ארגן אותם קובלאי חאן כ"משמר ג'אסין" ("משמר אלאני") יחד עם חלק מהקיפצ'קים.
המשמר האלאני הגיע לשיאו בתקופת שלטונו של הקיסר הסיני ג'יאטו חאן.
הם נותרו בעלי השפעה במונגוליה עד למאה ה-15, כאשר האוירטים כבשו את מונגוליה.
כיום חיה קבוצה קטנה של שבט האסוד במונגוליה הפנימית.
אסון או קטסטרופה (אֲסֻנָּה על פי החלטת האקדמיה ללשון העברית) הוא אירוע טבעי או מעשה ידי אדם, שפוגע באופן נרחב וחמור בחיים או ברכוש, ויוצר השפעה מערכתית הרסנית ומשבשת על סדרי העולם, הפרנסה, ושגרת החיים הבסיסית של אנשים או קהילות.
אסון טבע נגרם כתוצאה מגורם סיכון טבעי (למשל התפרצות געשית, רעידת אדמה, בצורת ורעב המוני).
נהוג לומר שאסונות טבע נגרמים כתוצאת מפעילות טבעית של הטבע הפועלת יחד עם הפעילות האנושית.
כלומר, ממד האסון הטבעי תלוי ברמת הפעילות של בני האדם בסביבה הטבעית שלהם וביחסי הגומלין ביניהם.
לרוב מצומצמת ההגדרה לאסונות הפוגעים באדם.
אסון טבע עשוי גם להיות אסון אקולוגי אם פגיעתו בחי ובצומח חמורה (אם כי אסון אקולוגי יכול להיגרם גם על ידי מעשי אדם).
אסון "מלאכותי" או אסון מעשה ידי אדם הוא אסון שאינו טבעי, דהיינו לא נדרשה התערבות של כוחות הטבע לגרימתו, אלא פעילות אנושית לבדה שגרמה לאבדות ונפגעים רבים.
אסונות כאלו מאופיינים על ידי פגיעה במזיד, רשלנות, שגיאות שונות או כישלון של מערכת מסוימת.
גם את האסונות המלאכותיים ניתן לחלק לשתי קטגוריות – אסונות טכנולוגיים ואסונות חברתיים (סוציולוגיים).
אסונות טכנולוגיים הם תוצאה של כישלון בטכנולוגיה, כגון תקלות בתכנון, אסונות תחבורתיים, או אסונות סביבתיים (למשל זיהום אוויר, שגרם בין היתר לשינוי האקלים ולהתחממות עולמית).
אסונות חברתיים הם בעלי מניע אנושי חזק, כגון מלחמות, מעשים פליליים ומהומות.
בעקבות אסון נהוג לערוך תחקיר על הגורמים לאסון, ועל ההיערכות הנדרשת למניעת אסון דומה או לצמצום נזקים בעת אסון בלתי נמנע (כרעידת אדמה).
בדתות שונות, בעיקר בעבר, מייחסים לעיתים אסונות לזעם אלוהי.
אסוואטיני השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת מינכן (1972).
היא נעדרה משתי האולימפיאדות הבאות, עקב השתתפותה בחרם שהובילו מדינות אפריקה על אולימפיאדת מונטריאול (1976), במחאה על סירובו של הוועד האולימפי הבינלאומי להשעות את ניו זילנד בעקבות משחק שקיימה נבחרת הרוגבי שלה עם נבחרת דרום אפריקה, וכשהשתתפה בחרם שהובילה על ארצות הברית על אולימפיאדת מוסקבה (1980) בעקבות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן.
מאז אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) משתתפת אסוואטיני במשחקים ברציפות.
עד שנת 2018 השתתפה ממלכת אסוואטיני במשחקים בשמה הקודם של המדינה – סווזילנד.
הישגיהם של הספורטאים ממלכת אסוואטיני במשחקים היו נמוכים למדי, והשתתפותם במשחקים הייתה סמלית בעיקרה.
אסוואטיני השתתפה גם באולימפיאדת חורף אחת תחת השם סווזילנד, אולימפיאדת אלברוויל (1992), בה ייצג אותה גולש סקי אלפיני סקוטי שקיבל לשם כך אזרחות סווזית.
אף הוא לא רשם הישגים גבוהים.
מחוז אסואי (בספרדית: Provincia del Azuay) הוא מחוז באקוודור, שנוצר ב-25 ביוני 1824. שטח המחוז הוא למעלה מ-8,000 קמ"ר ובירתו היא העיר קואנקה.
המחוז ממוקם בדרום מרכז אקוודור על רמות הרי האנדים, ברמות ובשיאו, הוא מגיע לגובה של 4,500 מ' מעל גובה פני הים בפארק הלאומי אל קאחאס.
אסואי גובל במחוז קניאר מצפון; במורונה סנטיאגו ממזרח; מדרום במחוזות לוחה וסמורה-צ'ינצ'יפה ומערבית לו נמצאים אל אורו וגואייס.
הכביש הפאן-אמריקאי עובר דרך אסואי.
במחוז נמצאת תחנת הכוח ההידרואלקטרית הגדולה באקוודור, המנצלת את זרמי הפאוטה ויוצרת את סכר פאוטה.
מושל המחוז הוא פאול קרסקו (Paúl Carrasco), שמשתייך למפלגה הסוציאל-דמוקרטית השמאל הדמוקרטי.
למפלגה זו רוב גם בפרלמנט המחוזי וגם ראש עיריית קואנקה (שהיה מושל אסואי לפני קרסקו) הוא פעיל המפלגה.
אסדת קידוח מתגבהת היא אסדת קידוח ימית ניידת שחלקה מהמבנה בה נתמך בקרקעית הים בזמן קידוח באר.
אסדה מתגבהת (צפה) לאתר הקידוחים במצב "מקופל", כלומר עם כלפי מעלה.
קיבוע האסדה מתבצע על ידי ייצוב העמודים על קרקעית הים (באמצעות הנמכתם בדומה לפעולת הג'ק), ואז משטח האסדה מתרומם לגובה הנדרש מעל פני הים.
מגבהים מודרניים משתמשים במערכת גלגל ופס שיניים כך שגלגל שיניים מונע על ידי מנוע חשמלי או הידראולי.
אסדות מתגבהות משמשות בדרך כלל לקידוחים במים רדודים יחסית עד ל-400 רגל (כ-120 מטר), אף שדגמים מתקדמים יותר שלהן מגיעים לעומק של 550 רגל (כ-170 מטר).
אסדה מתגבהת ראשונה נבנתה בשנת 1954.
אסוואת - נשים פלסטיניות גאות היא עמותה של נשים פלסטיניות גאות המקיימות מפגשים חודשיים ופעילויות חברתיות שונות על מנת ליצור מקום בטוח ומכיל עבורן בתוך החברה הערבית-פלסטינית בפרט ובעולם בכלל.
הקבוצה מגדירה את עצמה כפונה לנשים לסביות, ביסקסואליות, טרנג'סנדריות, אינטרסקס וקוויריות פלסטיניות.
חלק בלתי נפרד מפעילותן נועד להעלאת מודעות של נושאים הנוגעים לזהויות מיניות, מאבקים פוליטיים, היותן קבוצת מיעוט תחת שליטה ישראלית, היותן נשים בחברה פטריארכלית והיותן גאות בתוך חברה הטרונורמטיבית.
הפעילויות של אסוואת כוללות מפגשים חודשיים ברחבי הארץ, קבוצה לטרנסג'נדריות, פעילויות חברתיות כמו מסיבות נשים, פעילויות ספורטיביות וטיולים, ועוד מפגשים ובילויים משותפים.
אסוואת מפעילה קו תמיכה וייעוץ עבור נשים הזקוקות לאוזן קשבת.
תחילה פעלה אסוואת כישות עצמאית בתוך תנועת הנשים כייאן אשר פועלת להעלאת תודעה פמיניסטית בקרב נשים ערביות.
בשנת 2018 נרשמה אסאוות כעמותה תחת השם "אסוואת - מרכז פמיניסטי פלסטיני לזכויות מיניות ומגדריות.
החזון של אסוואת כולל חברה פלסטינית ערבית שמסוגלת לקבל ולכבד שונות מגדרית ומינית של חברות הארגון בכלל, ושל קהילת הלהטבא"ק (LGBTQI): לסביות, הומואים, טרנסקסואלים, ביסקסואלים, אינטרסקס וקווירים בפרט.
אסוואת ("קולות", בערבית), הארגון הראשון והיחיד עבור לסביות פלסטיניות החיות בישראל, נוסדה בשנת 2000 על ידי שלוש לסביות פעילות ששמו כמטרה את זכותן לממש את זהותן הלסבית בתוך החברה הערבית-פלסטינית בישראל.
ראודה מורקוס היא אחת המייסדות ורכזת הקבוצה.
מורקוס הצהירה על כוונותיה לגבי הארגון: "אנחנו נגד כל סוג של כיבוש.
אני לא רוצה לחיות תחת כיבוש כפלסטינית, כאישה או כלסבית".
לסביות פלסטיניות מכל האזורים התאחדו יחד באופן וירטואלי כבר בראשית 2000. פגישתן הראשונה פנים אל פנים נערכה ב-2001, ובמהלכה של שנה זו יצרו והקימו את הארגון.
הן הגדירו את עצמן כקבוצה של נשים שהחליטו לאתגר את הסטטוס קוו ולפעול לשיפור איכות חייהן על מנת להבטיח שוויון זכויות לעצמן ולדורות הבאים.
תהליך היציאה מהארון היא תהליך קשה עבור הומואים ולסביות רבים ורבות ברחבי העולם, וגם בקהילה ערבית.
חוקרת הספרות והתאורטיקנית הקווירית איב קוסופסקי-סדג'וויק סברה כי יציאה מהארון היא פריבילגיה הקשורה במוצא אתני, תנאים גאוגרפיים ומצב כלכלי.
מה שמחזק את הקושי לצאת מהארון בחברה שמרנית כמו החברה הערבית.
נשות אסוואת הצהירו על מחויבותן לעמוד בשמונה משימות:
לשרת ולשמש כקבוצה נשית פלסטינית גאה.
לאפשר לנשים פלסטיניות גאות לבטא ולדון בסוגיות של מגדר ומיניות.
להתייחס לקונפליקט הישראלי- פלסטיני והקשרו עם זהות לאומית, מינית ומגדרית.
לספק מרחב בטוח עבור כל אישה פלסטינית המזדהה כלסבית, ביסקסואלית, טרנסקסואלית, טרנסג'נדרית, אינטרסקסואלית וכדומה.
לאפשר לנשים פלסטיניות גאות לשבור שתיקה דרך דיאלוג, השכלה עצמית ואקטיביזם.
ליצור שינוי בתוך התרבות הפטריארכלית שאנו חיים בה.
להתמסד כארגון פמיניסטי עצמאי תוך פרק זמן של שנתיים עד שלוש שנים.
הר אסו (ביפנית: 阿蘇山 – "אסו-סאן") הוא הר הגעש הפעיל הגדול ביותר ביפן, ואחד הגדולים בעולם.
ההר, קלדרה שבה 17 חרוטים געשיים, שוכן בפארק הלאומי אסו קוג'ו (阿蘇くじゅう国立公園) במחוז קוממוטו במרכז האי קיושו, האי הדרומי מבין איי הבית של יפן.
הר אסו צורף לרשת הפארקים הגאולוגים של יפן באוקטובר 2009.
הר אסו הוא הר געש מטיפוס סומה, כלומר הוא קלדרה שבה פועלים חרוטים געשיים.
קוטר הקלדרה 25 קילומטרים מצפון לדרום ו-18 קילומטרים ממזרח למערב, והיא אחת הקלדרות הגדולות ביותר בעולם.
היקף הקלדרה הוא כ-120 קילומטרים.
בתוך הקלדרה שוכנות הערים אסו, טקמורי-צ'ו ומינאמיאסו.
קבוצת החרוטים המרכזיים של אסו כוללת חמש פסגות: הר טקאוקה (高岳; 1,592 מטרים מעל פני הים), הפסגה הגבוהה ביותר, הר נקו (根子岳; 1,408 מטרים), הר נאקה או גם פסגת נאקה (中岳; נאקה-דאקה, 1,408 מטרים), הר אבושי (烏帽子岳; 1,337 מטרים) והר קישימה (杵島岳; 1,270 מטרים).
הלוע של הר נאקה, שצידו המערבי נגיש באמצעות כביש, מכיל שבעה לועות, שבהם הצפוני ביותר, המכיל אגם, הוא הר געש פעיל בלוע.
המכלול הגעשי של נאקה-דאקה היה פעיל בכל ההולוקן כאשר ההתפרצות הראשונה המתועדת בתולדות יפן (בשנת 553) התרחשה בהר זה.
חרוטים געשיים נוספים היו פעילים בהולוקן, בהם חרוט הסקוריה קומצוקה שהיה פעיל עד שנת 210 לפנה"ס.
אופי ההתפרצויות ההיסטוריות היה בזלתי עד בזלתי-אנדזיטי.
הקלדרה הנוכחית של אסו נוצרה כתוצאה מארבע התפרצויות גדולות מאוד שהתרחשו בין לפני 300,000 שנים ללפני 90,000 שנים המסומנות מ-Aso 1 ועד Aso 4. בהתפרצויות נפלטו כמויות גדולות של לבה ואפר געשי ותא המאגמה מתחת לשטח התרוקן.
עקב כך התמוטט גג התא ונוצר שקע הקרוי קלדרה.
ההתפרצות הגדולה ביותר הייתה ההתפרצות הרביעית (Aso 4), לפני 90,800 שנים, והייתה ככל הנראה התפרצות-על.
חומרים שנפלטו מההתפרצות הגדולה של הקלדרה כיסו שטח המשתרע על למעלה מ-600 קילומטרים רבועים, בערך שווה לנפח של הר פוג'י.
משערים כי רמה שמקורה בזרמים פירוקלסטיים כיסתה כמחצית מקיושו, כשאפר געשי כיסה את כל אזור קיושו והגיע עד מחוז ימאגוצ'י.
החרוטים של הר טאקה, הר נאקה, הר אבושי והר קישימה נוצר בעקבות התפרצות הקלדרה הרביעית הגדולה.
נכון ל-2014 הר נאקה עדיין פעיל.
ההשערה המקובלת היא שהר נקו נוצר לפני ההתפרצות הרביעית.
בתקופת קופון השתמשו בסלע הגעשי הרך ליצירת הצלמיות שהונחו בקברים המכונים האניווה.
במשקעים של הזרמים הפירוקלסטיים (טוף מולחם) השתמשו לבניית גשרים באזור.
במחוז קוממוטו יש כ-320 גשרי קשת מאבן, כולל גשר צוג'ון (通潤橋) וגשר ראידאי על נהר מידוריקאווה, מבנים היסטוריים חשובים.
בהתפרצויות של נאקה-דאקה היו מספר מקרי מוות: ב-1957 מתו 12 עובדים של הרכבל.
ב-1979 נהרגו שלושה תיירים מגושים שנפלטו מהלוע.
בנובמבר גרמו פליטת גזים געשיים רעילים למותם של שני תיירים.
בין 1980 ל-1997 שבעה אנשים נוספים מתו מהרעלת גז.
המידע על האקלים של הר אסו נלקח בגובה של 1,143 מטרים.
בגובה זה האקלים הוא אזור המעבר אקלים סובטרופי גשום ואקלים יבשתי גשום (סיווג Cfb/Dfb, בשיטת קפן) שבו הקיצים חמימים והחורפים קרים.
כמות המשקעים גבוהה במשך כל השנה, והיא גבוהה במיוחד ביוני ויולי עם מעל ל-500 מילימטרים גשם בכל חודש.
הלוע הפעיל של נאקה-דאקה הוא אחד מיעדי התיירות הפופולריים ביותר באי קיושו.
מספר התיירים ממדינות אסיה באזור אסו גדל מדי שנה.
ניתן להגיע עם רכב פרטי באמצעות כביש אגרה עד הלוע, אפשר להגיע ללוע גם באמצעות רכבל (阿蘇山ロープウェイ) כשעל שפת הלוע יש נקודות תצפית.
על שפת הלוע נבנו מחסות מבטון בהגנה מהתפרצות פתאומית.
בנוסף פועלים למרגלות ההר כמה אתרי מחנאות, בעיר אסו שבקלדרה פועל מוזיאון לוולקנולוגיה (阿蘇火山博物館), ומקדש שינטו (阿蘇神社), אחד העתיקים והחשובים ביפן.
עקב הפעילות הגאותרמית יש מעיינות חמים (אונסן) רבים באזור, שניים מתוכם שוכנים בפארק הלאומי אסו קוג'ו.
באזור פועל מוזיאון וולקני אסו.
אָסָהִיקָאוָה (ביפנית: 旭川市) היא העיר השנייה בגודלה (אחרי סאפורו) בחבל הוקאידו שבצפון יפן.
העיר שוכנת על גדות נהר אישיקארי.
ב-1 באפריל 2000 הוכרזה אסהיקאווה כעיר ליבה , דבר שזיכה אותה באוטונומיה יחסית.
העיר ידועה בזכות גן החיות שלה, ובגרסה המקומית למנת האטריות ראמן.
שטח העיר הוא 747.6 קמ"ר, וצפיפות האוכלוסין בה עמדה על 470.96 איש לקמ"ר.
ברחבי העיר זורמים כ-130 נהרות ונחלים, והוקמו בה כ-740 גשרים.
בעבר, אנשי האיינו (הילידים באי הוקאידו) כינו את אחד הנהרות הזורם בעיר בשם "צ'יו פט" (Chiu Pet, כלומר "נהר הגלים"), אך השם השתבש ל"צ'ופ פט" (Chup Pet, "נהר השמש").
לפיכך עם הזמן נקרא נהר זה בשם "נהר אסהי" ביפנית (משמעותו של "אסהי" היא "שמש הבוקר").
על שם הנהר נקראת העיר אסהיקאווה.
אסוואטיני (לשעבר: סווזילנד) משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
עד כה, אף ספורטאי אסוואטיני לא זכה במדליה אולימפית לנוער.
ההשתתפות של ספורטאי הנוער האסוואטיני היא בעיקר סמלית.
המשלחת הראשונה של סווזילנד למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה שלושה ספורטאים שהתחרו בשני ענפי ספורט, אתלטיקה ושחייה.
ספורטאי המשלחת לא הגיעו להישגים משמעותיים וסיימו במקומות האחרונים.
המשלחת מנתה ארבעה ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפים: גולף, טאקוונדו ושחייה.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער בואנוס איירס התחרתה תחת השם החדש של המדינה אסוואטיני.
אסומאדה (בפורטוגזית: Assomada) היא עיר שנמצאת במחוז סנטה קטרינה באי סנטיאגו שבכף ורדה.
העיר ממוקמת כ-26 ק"מ מפראיה.
אסוד (בהונגרית: Aszód) היא עיר במחוז פשט, הונגריה, מקום מושבה של נפת אסוד.
שם היישוב בא משם העצם "אסו" שפירושו מסלול מים עונתי – נחל ברדה הזורם בעיירה נקרא אסו בימי הביניים.
אסוד ממוקמת לאורך הכביש הראשי מס' 3, לצד שפת הגבעות של גדלה, בעמק נהר הגאלגה, 14 ק"מ מהעיירה גדלה ו -16 ק"מ מהעיר הטוון.
היישובים השכנים הם: באג, דומוני, הוויזג'רק, איקלד, קרטל.
תחנת הרכבת אסוד ממוקמת על קו 80A MAV קו הרכבת בודפשט-הטוון.
אזור אסוד היה מיושב מאז התקופה הפרה-היסטורית: מהחפירות עולה כי בתקופה הנאוליתית היה המקום מיושב ברציפות במשך כ -400 שנה בסביבות 3500 לפני הספירה.
בסמוך נחפרו יישובים מתקופת הברונזה ומתקופת הברזל לאורך נהר הגאלגה.
בתחילת נדידת העמים, אזור אסוד היה הגבול בין עמים שונים השבטים הגרמאנים וסרמטים והעמים (בעיקר קבאדים ומיאזיגים); ממצאים של הונים, גפידים ואווארים טרם נמצאו.
בזמן כיבוש הונגריה על ידי השבטים המדיארים קיבל את שמו הכפר קרטל הסמוך לאזור אסוד וגם נקודות רבות אחרות באזור.
בתחילת המאה העשרים נבנתה במקום הכנסייה האקומנית בתוך "מכון השיפור ההונגרי המלכותי" (בית סוהר/פנימייה לנוער) באסוד.
הכנסייה הנאו-גותית החדשה הייתה בעלת שלושה-אולמות תפילה ונחנכה ב־20 ביוני 1906. עד 1950 קיימו כאן תפילות הקתולים, הפרוטסטנטים והיהודים וקיימו את טקסי הפולחן שלהם (כל אחד באולם נפרד).
בטקסים אלה נכחו לא רק התלמידים וצוות המכון, אלא גם מאמינים שחיו באזור.
בשנת 1960 נהרסה הכנסייה שלא נעשה בה שימוש.
השואה השמידה את הקהילה היהודית באסוד: כמאתיים מבני הקהילה נספו במחנות ההשמדה.
הרב יהודה אסאד (1794 – 1866) היה אב"ד, ראש ישיבה, פוסק ומנהיג אורתודוקסי בהונגריה.
הברון פרידייש פודמניצקי מוצאו מאסוד, מי שגיולה קרודי קרא לו "החתן" של בודפשט.
שמעון הבשי במקור הנדלר (22 במרץ 1868) תאולוג הונגרי-יהודי, רב ופרופסור באוניברסיטה.
דיולה סיגטי (במקור שפיצר 1879 – 1929) היה פילולוג קלאסי הונגרי-יהודי.
מאנצי הֶרֶנְדִי (במקור הרמן, 1896 – 1973) הייתה שחקנית יהודייה-הונגריה, סוברט אופרטה.
אימרה ברצלר (גם דוד, 1861 – 1936) היה רופא מיילד-גינקולוג, רופא ראשי בבית החולים,
שנדור פטפי המשורר הלאומי ההונגרי למד בבית הספר באסוד משנת 1836 עד 1839.
אסון אברוון היה אסון מפולת בוץ פחם שהתרחש ב-21 באוקטובר 1966 בסביבות השעה 9:15 באברוון שבוויילס, בריטניה.
תקופה של גשם כבד הובילה להצטברות מים בתוך קצה ההר, שגרמה לפחם להחליק לפתע במורד כמערבולת.
במפולת נהרגו 116 ילדים ו-28 מבוגרים, כאשר הפחם בלע את בית הספר פאנטגלאס ומבנים סמוכים נוספים.
הר הפחם היה באחריות מועצת הפחם הלאומית (NCB), והחקירה שלאחר מכן הטילה את האשמה באסון על הארגון ועל תשעה עובדים שננקבו בשמם.
קרן ההנצחה לאסונות אברוון (ADMF) הוקמה ביום האסון.
היא קיבלה כמעט 88,000 תרומות, בהיקף כולל של 1.75 מיליון ליש"ט.
רבים מתושבי הכפר סבלו מבעיות רפואיות, ומחצית מהניצולים חוו הפרעת דחק פוסט-טראומטית בשלב כלשהו בחייהם.
אברוון ממוקמת באזור עם כמות גשמים גבוהה, 60 אינץ' (1,500 מ"מ) בממוצע בשנה.
בשנת 1960 ירדו בעיר 70.5 אינץ' (1,790 מ"מ), הכמות הגבוהה ביותר בשנים האחרונות שלפני האסון.
בין השנים 1952–1965 ירדו כמויות גשם גדולות באזור פנטגלס באברוון לפחות ב-11 הזדמנויות.
התושבים התלוננו כי מי השיטפון שחורים והשאירו שאריות שומניות כשנסוגו.
התושבים הגישו תלונות למועצת הרובע של מחוז מרטיר טידפיל, שהתכתבה עם מועצת הפחם הלאומית בין יולי 1963 למרץ 1964. בתחילת 1965 התקיימו פגישות בין המועצה לבין המרכז הבינלאומי, בהן הסכים הדירקטוריון לנקוט צעדים במסגרתם יבנו תעלות ניקוז וינסו למנוע שיטפונות.
עד מועד האסון באוקטובר 1966 לא ננקטה כל פעולה.
במהלך שלושת השבועות הראשונים של אוקטובר 1966 ירדו 170 ס"מ של גשם, כמעט מחציתם בשבוע השלישי.
בלילה שבין ה-20 ל-21 באוקטובר הגיע הסופה לשיאה, והמסילות שדרכן הועבר הפחם לראש ההר התמוטטו ונפער חור ענק באדמה.
תנועת הקילקול התגלתה בשעה 7:30 בבוקר על ידי העובדים הראשונים שהגיעו למשמרת הבוקר באיוש העמדות בהר.
אחד העובדים ניגש אל המפקח על מנת לדווח על הבור שנפער, חזר עם המפקח לקבלת עצות, והוחלט כי לא תיעשה עבודה נוספת באותו יום, ובשבוע הבא יוחלט על מסלול חדש להעברת הפחם.
בשעה 9:15 בבוקר התנתקה כמות משמעותית של התנזלות קרקע מקצה 7 בהר וזרמה במורדו במהירות 11–21 מייל לשעה (18–34 קמ"ש), בגלים בגובה 20–30 רגל (6.1–9.1 מ').
המפולת פגעה בבית הספר לצעירים פאנטגלאס בדרך מוי, הרסה ובלעה חלק ניכר מהמבנה ומילאה את כיתות הלימוד בבוץ סמיך.
109 ילדים, מתוך 240 תלמידי בית הספר, וחמישה מורים נהרגו בבית הספר.
התלמידים הגיעו לבית הספר דקות ספורות קודם לכן ליום האחרון לפני חופשת המחצית, שהייתה אמורה להתחיל בשעה 12:00. המורים רק החלו לרשום את הנוכחות של הילדים כאשר המפולת פגעה במבנה.
גם בית הספר התיכון הסמוך נפגע, ו-18 בתים וכבישים שמסביב נהרסו.
בוץ ומים הציפו בתים אחרים בסביבה, ואילצו רבים לפנות את בתיהם.
ברגע שהתמוטטות הפחם נבלמה, הוא התקשה מחדש, ותל ענק בגובה של עד 9 מטר חסם את האזור.
חלק מהצוות מת בניסיון להגן על הילדים.
ננסי ויליאמס, אחראית האוכל בבית הספר, השתמשה בגופה כדי להגן על חמישה ילדים, כולם שרדו.
ויליאמס עצמה לא שרדה, וגופתה נמצאה על ידי מחלצים כשהיא עדיין מחזיקה בידה שטר לירה שאספה לכסף לארוחת צהריים.
דאי ביינון, סגן מנהל בית הספר, ניסה להשתמש בלוח הכתיבה כדי להגן על עצמו ועל חמישה ילדים, אך נכשל, ונהרג יחד עם 34 תלמידיו.
כשהמפולת נפסקה, פסק גם הרעש, אחד התושבים נזכר ואמר "בשקט הזה לא יכולת לשמוע ציפור או ילד, רק את השקט".
הנפגעים הראשונים מהריסות בית הספר הגיעו לבית החולים סנט טימפיל במרתיר טידפיל בשעה 09:50. כל הנפגעים שנמצאו הגיעו לפני השעה 11:00 בבוקר: 22 ילדים, אחד מהם מת עם הגעתו, וחמישה מבוגרים.
9 נפגעים נוספים נשלחו לבית החולים הכללי איסט גלמורגן.
לא נמצאו ניצולים לאחר השעה 11:00 בבוקר.
מתוך 144 ההרוגים באסון, 116 היו ילדים, בעיקר בגילאים 7 עד 10. 109 מהילדים מתו בבית הספר פאנטגלאס.
חמישה מההרוגים המבוגרים היו מורים בבית הספר.
6 מבוגרים נוספים ו-29 ילדים נפצעו.
בשעה 10:30 דיווח ה-BBC על התאונה.
בעקבות זאת, נסעו אלפי מתנדבים לאברוון כדי לסייע, אך מאמציהם הקשו עוד יותר על עבודת הכורים המנוסים וצוותי החילוץ.
קלדווין יוז, שר החוץ של ויילס, ביקר במקום בשעה 16:00 אחר הצהריים.
הוא התקשר להרולד וילסון, ראש ממשלת בריטניה, ותמך ברצונו של וילסון לבקר גם הוא.
וילסון אמר ליוז "לנקוט בכל פעולה שהוא חושב שנחוצה, ללא קשר לשיקולים של 'נהלים רגילים', הוצאות או מגבלות סטטוטוריות".
וילסון הגיע לאברוון בשעה 21:40, שם שמע דיווחים מהמשטרה וחיזק את עובדי החילוץ.
לפני שעזב, בחצות, הוא ויוז הסכימו שיש לקיים חקירה עצמאית ברמה גבוהה.
באותו ערב פתח ראש עיריית אברוון, מרטיר טידפיל במסע לגיוס תרומות כספיות - שנקראה בקרוב רשמית "קרן האסון של אברוון" - כדי להקל על המצוקה הכספית ולסייע בבניית אתר הנצחה אזורי.
עד בוקר יום שבת 22 באוקטובר נספרו 111 גופות, מתוכן זוהו 51. עם עלות השחר ביקר במקום גיסה של המלכה, אנתוני ארמסטרונג-ג'ונס, ושוחח עם עובדים והורים.
בשעה 11:00 בבוקר ביקר במקום הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו, ודיבר עם כוחות ההצלה.
בשעות אחר הצהריים המוקדמות החל לרדת גשם קל, שהלך והתחזק.
הגשם גרם לתנועה נוספת בקצה ההר, שאיימה על עבודת החילוץ והעלתה את האפשרות שיהיה צורך לפנות את האזור מחשש למפולת נוספת.
ב־23 באוקטובר הודיע וילסון על מינויו של השופט אדמונד דייוויס ליו"ר חקירת האסון.
ההלוויות הראשונות, לחמישה מהילדים, התקיימו למחרת.
הלוויה המונית של 81 ילדים ואישה אחת התקיימה בבית העלמין ברינטף באברוון ב-27 באוקטובר.
הם נקברו בקבר אחים באורך 80 מטר.
בשל המספר הגדול והקושי בחיפוש, עבר שבוע עד שזוהו כל הגופות.
הקורבן האחרון נמצא ב-28 באוקטובר.
המלכה והדוכס מאדינבורו ביקרו באברוון ב-29 באוקטובר על מנת לחלוק כבוד לאלו שמתו.
ביקורם התרחש בסיום שלב החילוץ.
לימים סיפרה המלכה כי ביקורה המאוחר במקום האסון באברוון היה המאורע שעורר בה את החרטה הגדולה ביותר בימי כהונתה, ושהיה עליה להגיב באופן מהיר יותר לאירוע.
ביקור המלכה אליזבת השנייה בכפר שלאחר האסון, שוחזר בעונה השלישית של סדרת הדרמה ההיסטורית הכתר
בנוסף לחדשות ולסיקור היסטורי, אסון אברוון והשלכותיו תוארו בספרים, זיכרונות אישיים של המעורבים ואוספי שירה, במוזיקה, בשירים ובמדיה.
במאי 1997 נטעו המלכה והדוכס מאדינבורו עץ בגן הזיכרון של אברוון.
באוקטובר 2016, יום השנה החמישים לאסון, התקיימו אירועי זיכרון בגן הזיכרון ובבית העלמין.
הנסיך מוויילס ייצג את המלכה, ושרי ממשלה נכחו כדי לחלוק כבוד.
אסה ברומה היא אתלטית ניגרית, זוכת מדליית ארד אולימפית (טוקיו 2020), סגנית אלופת העולם (יוג'ין 2022), סגניות אלופת העולם באולם (בלגרד 2022) וארבע פעמים אלופת אפריקה (מרקש 2014, דרבן 2016,אסאבה 2018 ודואלה 2024) בקפיצה לרוחק.
באליפות אפריקה שנערכה בחודש אוגוסט במרקש שבמרוקו זכתה ברומה במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.50 מטר.
באליפות אפריקה שנערכה בחודש יוני בדרבן שבדרום אפריקה זכתה ברומה במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.57 מטר.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו שנערכה בחודש אוגוסט בריו דה ז'ניירו שבברזיל סיימה ברומה במקום החמישי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.81 מטר.
באליפות העולם שנערכה בחודש אוגוסט בלונדון שבממלכה המאוחדת סיימה ברומה במקום 17 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.38 מטר.
באליפות אפריקה שנערכה בחודש אוגוסט באסאבה שבניגריה זכתה ברומה במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.83 מטר.
באליפות העולם שנערכה בחודש אוקטובר בדוחה שבקטר זכתה ברומה במדליית ארד בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.91 מטר, אחרי מלאיקה מיהמבו מגרמניה (7.30 מטר) ומרינה בך-רומנצ'וק מאוקראינה (6.92 מטר).
באולימפיאדת טוקיו שנערכה בחודש אוגוסט בטוקיו שביפן זכתה ברומה במדליית ארד בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.97 מטר, אחרי מלאיקה מיהמבו מגרמניה (7.00 מטר) ובריטני ריס מארצות הברית (6.97 מטר).
באליפות העולם באולם שנערכה בחודש מרץ בבלגרד שבסרביה זכתה ברומה במדליית כסף בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.85 מטר, אחרי איוונה וולטה מסרביה (7.06 מטר) ולפני לוריין אוגן מהממלכה המאוחדת (6.82 מטר).
באליפות העולם שנערכה בחודש יולי ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית זכתה ברומה במדליית כסף בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.02 מטר, אחרי מלאיקה מיהמבו מגרמניה (7.12 מטר) ולפני לטיסיה אורו מלו מברזיל (6.89 מטר).
באליפות העולם שנערכה באוגוסט בבודפשט שבהונגריה סיימה ברומה במקום הרביעי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.59 מטר.
במשחקי אפריקה שנערכו בחודש מרץ באקרה, גאנה זכתה ברומה במדליית זהב בקפיצה לרחוק בתוצאה של 6.92 מטר.
באליפות אפריקה שנערכה בחודש יוני בדואלה, קמרון זכתה ברומה במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.73 מטר.
באולימפיאדת פריז סיימה ברומה במקום החמישי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.70 מטר.
מבשלות אסהי (ביפנית: (アサヒグループホールディングス株式会社); באנגלית: Asahi Group Holdings, Ltd) היא חברת אחזקות יפנית שהמטה שלה שוכן ברובע סומידה בטוקיו ומייצרת בירה באותו השם.
ב-2019 היו לקבוצת אסהי הכנסות של 2.1 טריליון JPY.
ניתן לפלח את תיק ההשקעות של אסהי באופן הבא: עסקי משקאות אלכוהוליים ביפן (40.5%), עסקים בחו"ל (32%), עסקי משקאות קלים (17.2%), עסקי מזון (5.4%) ועסקים "אחרים" (4.9%).
אסהי, עם נתח שוק של 37%, היא הגדולה מבין ארבע מבשלות הבירה הגדולות ביפן ואחריה קירין ביר עם 34% וסנטורי עם 16%.
בתגובה לשוק הבירה היפני המקומי המתבגר, אסהי הרחיבה את טביעת הרגל הגאוגרפית ואת הפורטפוליו העסקי שלה באמצעות רכישה של עסקי בירה נחשקים מאוד במערב אירופה ובמרכז מזרח אירופה.
זה הביא לאסהי נתח שוק גדול במדינות רבות באירופה, כמו נתח שוק בירה של 44% בצ'כיה, 32% בפולין, 36% ברומניה ו-18% באיטליה.
קודמתה של החברה, Asahi Breweries, הוקמה ב-1889. בשנת 1893, היא אורגנה מחדש כמבשלות Ōsaka Breweries.