tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם זאת ב-29 באוגוסט 1920 יוצגה קהילת וראצה בכנס הקהילות היהודיות המאורגנות בממלכת בולגריה שהתקיים בסופיה, על ידי שאול ש.
בעיר וראצה לא היה בית ספר יהודי, התלמידים ביקרו בבתי הספר הממשלתיים והקהילה היהודית המקומית ערכה עבורם בנוסף, שיעורי דת ושפה עברית.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה קהילת יהודי העיר 150 נפשות.
על יהודי העיר הוחל החוק להגנת האומה והגברים בגילאי 20–40 נלקחו לעבודות כפייה.
לפי רישומי משרד הפנים הבולגרי, נכללו במכסת 6,365 היהודים מ"בולגריה הישנה" שיועדו לגירוש אל מחנות ההשמדה ב-10 במרץ 1943, 64 מיהודי וראצה.
ב-24 במאי 1943 הגיעו מקצת ממגורשי קהילת סופיה אל העיר וראצה.
מרבית יהודי העיר עלו למדינת ישראל לאחר הקמתה.
ב-28 במאי 1949 בשלהי גל העלייה, ערך הקונסיסטוריון של יהודי בולגריה מפקד ובווראצה נמנו 28 יהודים.
בראשית המאה ה-21 לא התגוררו בווראצה יהודים.
וראקרוס (בספרדית: Estado Libre y Soberano de Veracruz de Ignacio de la Llave; מכונה בקיצור Veracruz; מילולית: הצלב האמיתי) היא אחת מ-31 המדינות המרכיבות את מקסיקו.
המדינה גובלת בטמאוליפס בצפון, במפרץ מקסיקו במזרח, בטבסקו בדרום מזרח, באואחאקה ובצ'יאפס בדרום ובפואבלה, באידלגו ובסן לואיס פוטוסי במערב.
עם כ-7 מיליון תושבים, וראקרוס היא המדינה השלישית לפי גודל האוכלוסייה, אך רק ה-11 לפי גודל שטחה בקרב מדינות מקסיקו.
במדינה עמים אינדיאנים רבים ואוכלוסייה ממוצאים מעורבים, דבר המשתקף בתרבות ובמטבח של וראקרוס.
עיר הבירה היא חלפה, וערים חשובות נוספות הן וראקרוס, אוריסבה, קורדובה וקואצקואלקוס.
בתקופה הפרה קולומביאנית מספר עמים ישבו בשטחה של מדינת וראקרוס ובהם האוטומי והאולמקים, שחיו באזור המהווה כיום את דרום וראקרוס.
יש מספר שרידים לתרבויות העתיקות, למשל באל טחין.
האצטקים שלטו בחלקים נרחבים באזור החל מהמאה ה-15 עד לבואם של הספרדים בתחילת המאה ה-16. עיר הנמל וראקרוס הייתה העיר הראשונה תחת שליטתו הישירה של כתר ספרד וממנה החל כיבוש האימפריה האצטקית.
המחלות שהביאו עימם האירופאים גרמו למוות נרחב, והובאו עבדים מאפריקה כדי לעבד את האדמה.
במהלך מלחמת העצמאות של מקסיקו הייתה תמיכה רבה במחוז לעצמאות, ולאחריה נמל וראקרוס נחסם, על ידי הצרפתים ב-1838 ועל ידי האמריקאים במלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
בירת המדינה הועברה מספר פעמים עד שנקבעה בחלפה ב-1885. לאחר פרשת טמפיקו החליט נשיא ארצות הברית וודרו וילסון לשגר כוחות לווראקרוס, אשר נשארו בה במשך חצי שנה.
בתגובה לכך ניתקו שלטונות מקסיקו את הקשרים הדיפלומטיים עם ארצות הברית.
נמל התעופה הבינלאומי של וראקרוס נפתח בשנות ה-70 של המאה ה-20.
וראקרוס (בספרדית: Veracruz) היא עיר נמל והעיר הגדולה ביותר במדינת וראקרוס במקסיקו.
העיר שוכנת במפרץ מקסיקו במרכז המדינה ומשמשת כנמל המסחרי הגדול והראשי שלה.
הספרדים הגיעו לראשונה לאזור ב-1518, וגילו שהילידים המקומיים מעבדים זהב.
עקב כך נשלחה כעבור שנה משלחת נוספת בהנהגת הרנאן קורטס.
במהלך המשלחת קורטס ואנשיו הקימו באזור התיישבות בשם "וייה ריקה דה לה ורה קרוס" (בספרדית: Villa Rica de la Vera Cruz), שמשמעו "הכפר העשיר של הצלב האמיתי".
השם מתייחס לזהב שנמצא באזור ולעובדה שהמשלחת של קורטס נחתה באזור ביום שישי הטוב.
זו הייתה למעשה ההתיישבות האירופאית הראשונה ביבשת אמריקה (לא כולל האיים הקרובים לה).
העיר שימשה כנמל חשוב וכבסיס לסחר עבדים, כשאלו הגיעו אליה והועברו לשאר חלקי מקסיקו.
מכיוון שייצוא זהב וכסף היה הענף המרכזי של העיר, שודדי ים רבים נמשכו אליה.
עקב כך הוקם מבצר באי סן חואן דה אולואה הקרוב לעיר באמצע המאה ה-16. ב-1618 פרצה שרפה בקרבת העיר שהפכה חלק גדול ממנה לאפר.
ב-1640 הוצב בעיר צי של כ-50 ספינות כהגנה נוספת מפני שודדי הים.
למרות ההגנות העיר הותקפה על ידי שודדי ים ב-1683. במהלך יתרת התקופה הקולוניאלית הייתה העיר הנמל החשוב ביותר במלכות המשנה של ספרד החדשה.
מ-1810, במהלך מלחמת העצמאות של מקסיקו, הציבה ספרד כוחות בעיר כדי לשמור על נתיב חופשי בין ספרד לבירת מקסיקו מקסיקו סיטי.
ב-1820 הצליחו המורדים בשלטון הספרדי להשתלט על העיר.
כוחות מחיל המצב הספרדי שנותר במבצר סן חואן דה אולואה תקפו את העיר ב-1823, ועל עמידתה של העיר מפניהם היא קיבלה את התואר "עיר הרואית".
העיר קיבלה תואר זה בפעם השנייה כשהצליחה לעמוד בפני התקפה של צרפת ב-1837, ובפעם השלישית לאחר שארצות הברית פלשה אליה במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו ב-1847.
ב-1857 פרצה מלחמת אזרחים במקסיקו בין השמרנים לליברלים וממשלו של הנשיא הליברלי בניטו חוארס ברח ממקסיקו סיטי ועבר לווראקרוס.
ב-1861 שלחה ספרד כוחות לכיבוש הנמל, כדי להבטיח את תשלום החובות של מקסיקו לספרד שחוארס השעה.
ב-1864 כבשו כוחות צרפתים את העיר כחלק מהמלחמה הפרנקו-מקסיקנית, בה ניסו להעביר את מקסיקו לשליטתו של מקסימיליאן הראשון.
ההתקפות האירופאיות הרבות על הנמל דרדרו את מצבו, ובתחילת המאה ה-20 הוא נחשב לאחד הנמלים המסוכנים בחוף של יבשת אמריקה.
נשיא מקסיקו באותה עת, פורפיריו דיאס, יצר קשר עם חברות זרות במטרה שישפרו את תשתיות הנמל ויהפכו אותו למודרני.
ב-1914, במהלך המהפכה המקסיקנית, תקפה ארצות הברית וכבשה את העיר במטרה לשמר את המסחר האמריקני במקסיקו.
על כך קיבלה וראקרוס בפעם הרביעית את התואר "עיר הרואית".
במהלך המאה ה-20 התאגדו פועלי הנמל של וראקרוס ובמאבקם מול הממשל ירד הנמל מגדולתו.
הכלכלה של העיר מסתמכת בעיקר על הנמל, שהוא הגדול, הוותיק והחשוב ביותר במקסיקו.
בנוסף הכלכלה המקומית מסתמכת על תיירות, תעשייה הכוללת ייצור כלי רכב ופלדה, ודיג.
בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן אוניברסיטת וראקרוס שהוקמה ב-1944 ושלומדים בה כ-70,000 סטודנטים.
את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי חנרל אריברטו חרה, המציע טיסות לערים מרכזיות במקסיקו ולעיר יוסטון בארצות הברית.
העיר מקושרת בכביש אגרה בעל ארבעה נתיבים למקסיקו סיטי, ובכבישי אגרה אחרים לערים כמו חלפה, בירת מדינת וראקרוס.
מחוז (אובלסט) וראצה (בולגרית Област Враца) הוא אחד מ-28 מחוזות בולגריה השוכן בצפון מערב בולגריה ומשתרע מהרי הבלקן בדרומו ועד לגדות הדנובה בצפונו.
המחוז גובל ברומניה ובירתו היא העיר וראצה.
התיישבות אנושית מאורגנת בשטח מחוז וראצה התרחשה בתקופת הברונזה המאוחרת.
היו אילו שבטים תראקים אשר בהמשך היוו חלק מהממלכה התראקית, שחלשה לפרקים גם על אזור וראצה.
במהלך המאה ה-1 לפנה"ס נכבש האזור על ידי צבא הרפובליקה הרומית ובהמשך הפך חלק מפרובינציית מואסיה.
בשלהי המאה ה-4 פלשו לאזור שבטים גותים וגרמאנים ובהמשך ההונים והרומאים איבדו את החזקה עליו.
בהמשך נשלט השטח על ידי האימפריה הביזנטית ובמהלך המאה ה-7 הפך חלק מהאימפריה הבולגרית הראשונה.
בשלהי המאה ה-14 נכבש האזור על האימפריה העות'מאנית ולהוציא את תקופת בין המלכים באימפריה, נותר בחזקת העות'מאנים עד המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878).
לאחר המלחמה הפך האזור חלק מנסיכות בולגריה, מתוקף סיכומי קונגרס ברלין.
בראשית המאה ה-20, תקופת שלטונו של פרדיננד הראשון, מלך בולגריה, חלה תנופת פיתוח כלכלי באזור בעיקר לאחר חיבורה של העיר וראצה לרשת מסילות הברזל הבולגריות ולתשתית החשמל.
בבחינת תעסוקת המחוז עולה, כי למעלה ממחצית המועסקים הם במגזר השירותים, כ-40 אחוזים במגזר התעשייה ו-10 אחוזים מועסקים במגזר החקלאות.
אחוז האבטלה גבוה בשיעור ניכר מהממוצע הבולגרי, עניין המסביר את שיעור הגירת העבודה הגבוה מהמחוז.
המחוז מתבסס על תעשייה קלה בתחום עיבוד המזון, יקבים, טקסטיל, חמרי בניין ומוצרים אלקטרוניים.
בשטח המחוז או בסמוך אליו חולפים עורקי התחבורה מספר 4, 5, 7, 8 ו-9 של נתיבי התעבורה הפאן-אירופיים.
כמו כן, חוצה הכביש המהיר הפנים בולגרי E-79 את המחוז וסמוך לעיר אוריאחובו מצוי קומפלקס נמל הדנובה המשותף לבולגריה ורומניה, אוריאחובו - בצ'ט ובו מרכז מעבורות.
אוכלוסיית המחוז נמצאת במגמת קיטון משמעותית בעיקר בשל הגירת עבודה ממנו, אך גם בשל שיעור תמותה הגדול משיעור הילודה.
בעשור הראשון של המאה ה-21 קטנה אוכלוסיית מחוז וראצה ב-19 אחוזים.
לפי נתוני מפקד 2001, 49.1% מהאוכלוסייה הם גברים ו-50.9 אחוזים הן נשים.
עוד לפי נתוני המפקד עולה, כי 94.4 אחוזים מחזיקים בדת הנוצרית אורתודוקסית, 1.74 אחוזים הם מוסלמים סונים, ומחצית האחוז מן האוכלוסייה הם קתולים.
2.82 אחוזים הגדירו עצמם כאתאיסטים.
וראייטי הוא כתב עת אמריקאי בנושא בידור שהוקם בניו יורק בשנת 1905 בידי סיים סילברמן (Sime Silverman).
עם התפתחות תעשיית הקולנוע נוסד היומון Daily Variety בלוס אנג'לס ב-1933. בשנת 1998 אף נוסד בניו יורק היומון Daily Variety Gotham, שמרחיב לעסוק בעולם הבידור הניו-יורקי.
שלושת כתבי העת ממשיכים לפעול מאז יום הקמתם.
במשך כעשרים שנה שימש בתור עורך המגזין הראשי פיטר בארט (Peter Bart), שעבד קודם לכן בסרטי פרמאונט ובניו יורק טיימס.
באפריל 2009 עבר בראט לתפקיד "סגן הנשיא והמפקח על העריכה" (vice president and editorial director) ובמקומו מונה לתפקיד העורך הראשי טימותי מ.
Gray), ששימש עורך Daily Variety מאז 2005, ושמשמש עורך המגזין גם כיום.
עם כתביו הבולטים של המגזין נמנה טוד מקארתי, שהפסיק לכתוב במגזין בשנת 2010.
וְרָאנְיֶה (בסרבית קירילית: Врање) היא עיר בדרום סרביה ומרכז מנהלי של מחוז פצ'יניה, השוכנת 347 קילומטרים דרומית לבירה בלגרד וסמוכה לגבולות בולגריה ומקדוניה הצפונית.
אזור וראניה יושב לראשונה על ידי שבטים תראקים.
במהלך המאה ה-1 לפנה"ס נכבש השטח על ידי האימפריה הרומית ובמקום נבנתה מצודת דרכים.
באמצע המאה ה-6 הוחרב האזור על ידי ההונים וננטש מתושביו.
בהמשך נשלט המקום על ידי האימפריה הבולגרית הראשונה והאימפריה הביזנטית.
היישוב מתועד לראשונה בכתבים ביזנטיים מ-1093 כחלק מנסיכות רשקה.
ב-1455 נכבשה וראניה על ידי צבאותיו של מהמט השני, סולטאן האימפריה העות'מאנית והעות'מאנים שלטו במקום עד ינואר 1878, עת שוחרר על ידי הסרבים במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878).
בראשית המאה ה-20 מנתה העיר כ-12,000 תושבים ונכללה בשטח ממלכת סרביה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נכבשה העיר על ידי צבא ממלכת בולגריה.
לאחר סיום המלחמה טענו הסרבים כי הבולגרים ביצעו מעשי טבח באזרחי בעיר.
ראש הממשלה הבולגרי אלכסנדר סטמבוליסקי מינה ועדת חקירה לבדיקת הסוגיה אך מסקנותיה לא פורסמו.
במהלך המלחמה, מונה הקולונל היהודי אברהם תג'ר למפקד חיל המצב בעיר והוא העיד כי קיבל הוראה ממפקדיו להוציא להורג את ראשי היישוב ופרנסיו וכי סירב לפקודה בשל היותה בלתי אנושית.
תג'ר הועבר מתפקידו והועמד לדין צבאי בגין סירוב פקודה בעת קרב.
לאחר מספר דיונים, זוכה תג'ר בערכאה צבאית עליונה.
לאחר המלחמה מונה תג'ר על ידי ראש הממשלה סטמבוליסקי להיות אחד מנציגי בולגריה לוועידת השלום בפריז, כשאחת ממטרות המינוי הייתה הצגת פניו האנושיות של הצבא הבולגרי.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, נכללה וראניה בשטח ממלכת יוגוסלביה והאזור עבר תהליך תיעוש, בעיקר בתחום הטקסטיל.
ב-9 באפריל 1941 נכבשה העיר על ידי הוורמאכט וב-22 באפריל הועבר האזור לחזקת ממלכת בולגריה, אשר הייתה בעלת בריתה של גרמניה הנאצית מתוקף חתימתה על ההסכם התלת-צדדי.
ב-7 בספטמבר 1944 שוחררה העיר על ידי כוחותיו של יוסיף ברוז טיטו והיא נכללה בשטחי יוגוסלביה.
ב-1951 נפגעה וראניה מרעש אדמה שגרם נזק למבנים בעיר.
לאחר פירוק יוגוסלביה והקמת סרביה נכללה וראניה בשטחה.
וראניה שוכנת סמוך לעורק התחבורה העשירי של נתיבי התעבורה הפאן-אירופיים המקשר אותה לנמלי התעופה האזוריים, מרחק כ-90 קילומטרים מניש ומנמל התעופה סקופיה, 285 קילומטרים מנמל התעופה הבינלאומי סלוניקי מקדוניה ומנמל הים של סלוניקי.
קרבה זו הפכה את וראניה לצומת דרכים מסחרית אזורית.
עד לראשית המאה ה-20 התבססה כלכלת היישוב על אומנים בתחומי הטקסטיל.
בהמשך, התפתחה בעיר גם תעשיית עיבוד טבק במקביל לתיעושו של ענף הטקסטיל.
מבצע מבצע כוח מאוחד של נאט"ו במהלך מלחמת קוסובו ובהמשך ב-2000, הדחתו של סלובודן מילושביץ' מהשלטון ואי השקט הפוליטי שנלווה אליו, הובילו למשבר כלכלי בסרביה.
אחוז האבטלה באזור וראניה עלה בשל סגירתם של מפעלי תעשייה והאמיר ב-2010 לכדי 28.5 אחוזים מכלל האוכלוסייה העובדת.
התהליך לווה בהגירת עבודה מיישובי הסביבה לעיר עצמה.
בהמשך, חלה התאוששות מסוימת והענפים המרכזיים בתמ"ג העיר הם: תעשיית עץ, הלבשה והנעלה, טקסטיל, תעשייה כימית ומוצרי בניין.
מנתוני מפקדי אוכלוסין עולה, כי במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 חלה עלייה במספר התושבים בעיר, בעיקר בשל הגירה פנימית מיישובי הסביבה לצורכי עבודה.
בין 1991 ל-2011 נרשמה עלייה של 6.4 אחוזים במספר תושבי העיר.
בראשית העשור השני של המאה ה-21 נשמרת יציבות במספר התושבים עם נטייה לירידה קלה.
הגיל הממוצע של האוכלוסין הוא 35.8 (35 לגברים ו-36.6 לנשים).
מבחינת התפלגות המוצא האתני עולה כי נכון ל-2002, היו 93.39 אחוזים מהאוכלוסייה ממוצא סרבי, 4.75 אחוזים היו בני רומה והשאר בני מיעוטים שונים.
מבחינת מגזרי התעסוקה עולה כי 43.5 אחוזים מועסקים בענפי התעשייה, 10.6 אחוזים בענף המסחר ו-8.31 אחוזים במיגזר הציבורי.
אחד מאתריה הבולטים של העיר המופיע על סמלה, הוא "הגשר הלבן" או "גשר האוהבים" אשר נבנה ב-1844 מאבן לבנה מעל נחל וראניה.
הגשר הוכרז אתר מורשת סרבית.
בעיר שוכנת כנסיית "פטרוניוס הקדוש" שהוקמה ככל הנראה בשלהי המאה ה-12 ולאחר הכיבוש העות'מאני הוסבה למסגד.
בפאתי העיר מצויים שרידי מצודה מהמאה ה-11, עידן נסיכות רשקה.
עוד מצויה במקום כנסיית "ניקולאוס הקדוש" שהוקמה במהלך המאה ה-14 ושרידו של חמאם
בווראניה פועל מוזיאון הממוקם בביתו של הפאשה העות'מאני שהוקם ב-1765 וספרייה מרכזית ותיאטרון הנושאת את שמו של בוריסב "בורה" סטאנקוביץ' (סרבית קירילית: Борисав Бора Станковић; 1876 - 1927) שהיה אחד מסופריה הבולטים של סרביה ויליד וראניה.
בעיר פועלים 15 בתי ספר יסודיים ו-8 בתי ספר תיכוניים ובכללם בתי ספר מכינים לתחום הרפואה, התעשייה הכימית ובתי ספר טכנולוגיים.
בווראניה שורר אקלים ממוזג מתון.
ערכי הקיצון של הטמפרטורה הממוצעת נעים מ-3.9oc- בינואר ועד 27.6oc באוגוסט.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על 614 מילימטרים.
החודש הגשום בשנה הוא יוני בו יורדים בממוצע 70.9 מילימטרים של גשם והשחון הוא אוגוסט בו יורדים בממוצע 38.7 מילימטרים.
וראפאמיל (Verapamil, נמכרת גם בשמות מסחריים ורפרס, קורדמיל, איקקור) ממשפחת חוסמי תעלות סידן היא תרופה ותיקה שיצאה לשוק בשנות ה-60, אך השימוש הגובר בה החל בסוף שנות ה-70. היא משמשת בעיקר בתחום של מחלות הקשורות למערכת כלי הדם והלב.
וראפאמיל ניתנת לטיפול במגוון מצבים כולל: הפרעות קצב (פרפור על חדרי/ פרפור פרוזדורים), יתר לחץ דם ותעוקת לב (אנגינה פקטוריס).
כמו כן, היא ניתנת למניעת כאב ראש מקבצי, אך זוהי איננה התוויה מאושרת של התרופה.
שימוש מעניין נוסף לווראפאמיל הוא במחלת פיירוני, בה היא מוזרקת ישירות לנגע הצלקת בפין.
למרות יכולתה של וראפאמיל להוריד את לחץ הדם, כיום היא איננה נחשבת לתרופת בחירה בטיפול ביתר לחץ דם אבל היא יכולה להתאים במצבים של הפרעות קצב המלוות ביתר לחץ דם.
תעלות סידן מסוג L מבוטאות בשריר החלק של כלי הדם ובשריר הלב.
חוסמי תעלות סידן חוסמות את התעלות וגורמות להרחבת השריר.
וראפאמיל פועלת בעיקר על הלב ובכך היא פחות יעילה בהרחבת כלי הדם.
בפעילותה על הלב היא מפחיתה את מערכת ההולכה של הלב (ב-AV node) ויש לה פעילות המפחיתה את כיווץ שריר הלב (אפקט אינוטרופי שלילי) ופעילות המפחיתה את קצב הלב (אפקט כרונוטרופי שלילי).
וראפאמיל מותווית בישראל ליתר לחץ דם, הפרעות קצב ותעוקת חזה.
אין להשתמש בתרופה במקרה של אי ספיקת לב ובמצבים שונים המאופיינים בחסימת ההולכה בלב (כגון מצבים של חסימת AV).
חל איסור להשתמש בוראפאמיל כאשר קצב הדופק נמוך מ-50 פעימות לדקה, כאשר לחץ הדם הסיסטולי נמוך מ-90 ממ"כ, כאשר יש פרפור פרוזדורים הקשור לתסמונת וולף-פרקינסון-וויט, או כאשר יש אלרגיה לאחד ממרכיבי התרופה.
לוראפאמיל תופעות לואי מוכרות רבות, אך שכיחותן איננה ידועה.
בנוסף, ישנן תגובות בין תרופתיות עם תרופות רבות וכן יש להימנע מאשכוליות ומוצריהן בזמן השימוש, עקב סכנה לעליית רמת התרופה בדם.
וֶקְשְׁנֶה (ביידיש: וועקשענע; בליטאית: Viekšniai , וייקשניאי; בפולנית: Wieksznie) היא עיירה במחוז טלז שבליטא, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
וקשנה נזכרת לראשונה במאה ה-9, ובשנת 1725 הוענקו לה זכויות עיר.
יהודים ישבו בווקשנה מהמאה ה-17. בשנת 1847 נמנו בעיירה 1,120 יהודים, ובשנת 1897 היוו 56% מתושביה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה גורשו יהודי העיירה ממנה, ולאחריה, שבו אליה מאות בודדות מהם.
טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה חיו בעיירה כ-600 יהודים, ופעלו בה בתי ספר עבריים וחוגים ציוניים.
עם הכיבוש הסובייטי בשנת 1940 נאסרה פעילות זו.
עם פרוץ מבצע ברברוסה, בסוף יוני 1941, החלו הליטאים לבצע מעשי התעללות והשפלה פומביים ביהודי העיירה, וכעבור מספר ימים כלאו את יהודי היישוב במחסני תבואה ובבניין בית המדרש המקומי, שם הוחזקו כארבעה שבועות בתנאי רעב, תוך לקיחת הגברים לעבודות כפייה והתעללות בנשים.
ב-4 באוגוסט 1941 נלקחו יהודי העיירה למז'ייק הסמוכה, ושם נרצחו בבית העלמין היהודי המקומי, יחד עם יתר יהודי הסביבה.
וְרְבָּאס (בסרבית קירילית: Врбас, בסרבית בכתב לטיני: Vrbas) היא עיירה ורשות מקומית בסרביה, השוכנת במחוז באצ'קה הדרומי אשר בפרובינציית וויבודינה.
היישוב סטארי ורבאס (ורבאס הישנה) מאוזכר בכתובים החל מהמאה ה-14 עת נשלט האזור על ידי ממלכת הונגריה.
לקראת מחצית המאה ה-16 נכבש האזור על ידי צבאותיו של סולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית.
במהלך המלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית (1716–1718) נכבש היישוב על ידי צבא ממלכת הבסבורג, ובהמשך נותר בשטח הספר של הממלכה מתוקף הסכם שלום פוז'ארוואץ.
היישוב היה מאוכלס ברובו באוכלוסייה ממוצא סרבי ובמיעוט של הונגרים.
ב-1784, תקופת שלטונו של יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה נוסד היישוב נובי ורבאס (ורבאס החדשה) והוא אוכלס ברובו על ידי מהגרים מהמרחב הגרמני, רובם מאזור וירטמברג.
בהמשך נשלט האזור על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית ולאחר מלחמת העולם הראשונה התאחדו נובי וסטארי ורבאס ליישוב אחד ונכללו בשטחי ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים אשר הפכה בהמשך לממלכת יוגוסלביה.
העיירה הפכה למרכז חקלאי ומרכז תעשייה לעיבוד מזון.
באפריל 1941 במהלך מלחמת העולם השנייה תקפה גרמניה הנאצית את יוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים.
אזור באצ'קה נמסר לחזקת הונגריה.
ב-1944 שוחרר האזור על ידי כוחות הצבא האדום והפרטיזנים של טיטו.
לאחר המלחמה נכלל היישוב בשטח הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה.
התושבים ממוצא גרמני עזבו או גורשו מיוגוסלביה.
בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20, לאחר התפרקות יוגוסלביה עברה ורבאס לחזקת סרביה.
בהמשך, עברו גם לנובי ורבאס.
במהלך מהפכת 1848 בהונגריה הפכה העיירה לאזור קרבות.
הקהילה נפגעה והועלו באש מבני ציבור ובתי מגורים.
פנקס הקהילה ובו תיעוד ראשית ההתיישבות במקום אבד.
בהמשך, היגרו למקום משפחות יהודיות מאזור מוראביה.
בני הקהילה היו אומנים וסוחרים.
בתקופה האוסטרו-הונגרית מתועדים לראשונה בעלי מקצועות חופשיים, רופאים ותעשיינים.
בתי החרושת הראשונים באזור לייצור שמן וסוכר נוהלו לאורך תקופה ארוכה על ידי יהודים.
ב-1860 מונה ד"ר ליאופולד דוד בן יהודה שטראסר לרב הקהילה.
ב-1871 למדו בבית הספר היהודי 167 תלמידים ומהם 85 שאינם יהודים.
ב-1914 הסתיימה בנייתו של בית כנסת חדש בנובי ורבאס ולצידו בית קהילה והם נחנכו ב-1920. לאחר כינון ממלכת יוגוסלביה נסמכה הקהילה הלכתית על רבני סובוטיצה, סומבור ונובי סאד.
לקהילת ורבאס השתייכו תושביו היהודים של הכפר צְרְוֶונְקָה .
הקהילה שם הוקמה במהלך המאה ה-19, הוקם בית כנסת לקהילה וב-1931 נמנו שם 34 יהודים.
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 גברה הפעילות הציונית בוורבאס.
ב-1948 נהרס מבנה בית הכנסת על ידי השלטונות היוגוסלביים.
שרידי בית העלמין היהודי עדיין מצויים בשטח העיירה.
במקום בו שכן בית הכנסת המרכזי בוורבאס הוקמה אנדרטה לזכר הקהילה.
בכרמיאל הוקמה אנדרטה לזכר הקהילה ובה משולבים שני לוחות הברית שעיטרו את בית הכנסת בוורבאס והובאו לישראל על ידי שארית הפליטה.
וראבלה (בסלובקית: Vráble, בהונגרית: Verebély, ורביי) היא עיירה קטנה בנפת ניטרה במחוז ניטרה במערב סלובקיה.
השם נובע מ-vrábeľ, שם של דרור בניב סלובקי (vrabec).
העיירה שוכנת בגבעות הדנוביות על נהר ז'יטבה, כ-15 ק"מ מדרום-מזרח-מזרח לניטרה ובגובה של 140 עד 240 מטר מעל פני הים.
ממערב לעיר יש סכר קטן בשם Vodná nádrž Vráble - "מאגר המים של וראבלה".
העיירה מורכבת משלושה חלקים: וראבלה, והכפרים לשעבר דיצ'קה (Dyčka) והורני אוהיי (Horný Ohaj) שצורפו לווראבלה ב-1975.
העדות העתיקה ביותר לקיומו של היישוב וראבלה מגיעה מהתקופה הנאוליתית (6000-2000 לפני הספירה).
האזכור הראשון בכתב הוא משנת 1265 ובו מוזכר היישוב בשם ורבל (Verebel).
בווראבלה הייתה תחנת דואר עתיקה.
העיר שמרה על צביון חקלאי במאות ה-19 וה-20. הפיתוח הכלכלי השפיע על אדריכלות העיר.
לאחר התפרקות האימפריה האוסטרו-הונגרית בשנת 1918, הפכה העיר לחלק מצ'כוסלובקיה וקיבלה מעמד של בירת המחוז, מעמד שהשתמר עד 1960. לאחר בוררות וינה הראשונה, ומשנת 1938 עד 1945, הייתה וראבלה חלק מהונגריה.
באותה שנה גויסו יהודים בני העיירה לפלוגות העבודה בצבא הונגריה.
ב-9 במאי 1944 הוקם גטו בעיירה, בו רוכזו גם כ-500 יהודים מיישובים סמוכים.
למחרת הועברו כל הכלואים למרכז שילוח בלוויצה, וב-13 ביוני גורשו לאושוויץ.
במאה ה-17 היה בעיר רוב הונגרי, על פי מפקד המס הטורקי.על פי מפקד האוכלוסין של 2001, היו בעיר 9,493 תושבים.
המצבור העירוני הגדול ביותר באירופה מתקופת הברונזה נמצא בווראבלה.
המצבור הוא על שטח של 20 דונם, יותר משטח המצבור שבמיקנה או טרויה.
ביישוב התגוררו כ-1,000 איש ובניינים נבנו מסביב לרחובות.
שלוש תעלות חיזקו את הביצורים.
האתר הוא גם התל הצפוני ביותר הידוע במרכז אירופה.
היישוב יוחס לתרבות המדרובצ'ה (בצ'כית: Maďarovská skupina).
וראבלה היא עיר תאומה של:
וֵקְנָה הוא דמות בדיונית והאנטגוניסט הראשי בסדרת הדרמת-מדע בדיוני של נטפליקס, "דברים מוזרים".
הדמות מגולמת על ידי ג'יימי קמפבל באוור ורפאל לוס והופיעה לראשונה בעונתה הרביעית כיצור שטני מהעולם ההפוך שרודף את קורבנותיו בחזיונות-בעתה המציגים בפניהם את טראומות העבר שלהם, לפני שמביא למותם.
בסופו של דבר, מתגלה וקנה כשליט העולם ההפוך וכמי שמשך בחוטים מאחורי כל האירועים שהטילו את אימתם על עיירת הוקינס, החל מהיעלמותו של ויל באיירז.
דמותו של וקנה זכתה לשבחי המבקרים וקהל הצופים, שהדגישו במיוחד את ביצועיו של באוור, עיצוב הדמות וחשיפת סיפור הרקע של הדמות בפרקים השביעי והתשיעי.
על הופעתו, זכה באוור למועמדות בקטגוריית "הנבל הטוב ביותר בסדרה" בטקס "פרסי הסופר של בחירת המבקרים".
בדומה ליתר האנטגוניסטים של הסדרה, כולל הדמוגורגונים ומצליף המוחות, דמותו של וקנה מבוססת באופן רופף על דמות ממשחק התפקידים השולחני "מבוכים ודרקונים" ב.
ב-20 בנובמבר 2020, נמסר על ליהוקו של ג'יימי קמפבל באוור לדמותו של "פיטר באלארד"; אח ידידותי העובד בבית חולים פסיכיאטרי.
בריאיון ל"אנטרטיינמנט ויקלי" בשנת 2022, הצהיר באוור על ליהוקו לתפקיד:
האחים דאפר אישרו את תוכניתם להציג את דמותו של וקנה מאז העונה הראשונה.
לאחים הוצעה ההזדמנות להציג את וקנה בספרי הקומיקס או הספין אוף של הסדרה, אך השניים סירבו בנימוק שהם זקוקים לזמן על מנת לפתח את הדמות ולהבין את תפקידו במאורעות העלילה.
במהלך יצירת ופיתוח הדמות, קיבלו האחים השראה מנבלי סרטי אימה אייקונים כמו , פניוויז הליצן המרקד ופרדי קרוגר, מתוך כוונה ליצור נבל מרושע, אפל, בוגר ומאיים יותר לסדרה, שביכולתו לעורר את הטראומות של קורבנותיו לפני שיהרוג אותם על ידי שבירת עצמותיהם ועקירת עיניהם.
על עיצוב ואיפור דמותו של וקנה הופקד המאפר בארי גואר, לאחר שעבד בעבר על עיצוב שאר יצורי העולם ההפוך.
עבור גילום הדמות, נאלץ באוור ללבוש חליפת תותבות למשך יותר מ-7–10 שעות בכל סשן צילומים.
החליפה עוצבה כך שתכלול צינורות עור "אנמיים".
השפעת סביבתו הרעילה של העולם ההפוך על גופו של וקנה ניכרה באמצעות הכללת "שורשים וקנוקנות רבות, צורות מאוד אורגניות ורקמות שרירים סיביות".
במטרה להשיג את המראה הזה תוך שימוש באפקטים פרקטיים, חשף גואר שהוא וצוות האיפור שלו לקחו יציקת גוף מלאה של באוור, על מנת לפסל עליה באמצעות פיברגלס או שרף אפוקסי את צורכי העיצוב שלהם, תהליך פיסול שלקח מספר שבועות להשלים וכ-18 חלקי גוף נפרדים בסך הכל.
הנרי קריל נולד בשנת 1947 לוויקטור, יוצא צבא מלחמת העולם הראשונה, ולווירג'יניה קריל ולו הייתה אחות גדולה בשם אליס.
בשנת 1959, עברה משפחת קריל להוקינס, אינדיאנה, לאחר שדודה-רבא של וירג'יניה נפטר, והוריש לה מספיק כסף על מנת לרכוש בית חדש.
לאורך שנות ילדותו, התייחסו להנרי כמנודה ו"שבור" ללא תקנה.
כאשר חקר את ביתו החדש, מצא הנרי נחמה בחברתן של אלמנות שחורות שחיו מתחת לשירותי הבית וראה בהן את "החשובות מבין הטורפים" בשל תפקידן לספק מבנה לחלשים.
בהדרגה, החל הנרי גם לבוז לשגרה היומיומית של האנושות במעגל החיים.
יום אחד, הנרי התחבר לכוחות מסתוריים והצליח לתמרן את מחוגי שעון המטוטלת בביתו, מעשה שהפך לסימן הראשון ליכולותיו הטלקינטיות.
הנרי החל לתרגל את יכולותיו באמצעות השחתת בעלי חיים בחצר האחורית של הבית, מה שהחל לעורר את הפרנויה של ויקטור, מבלי להיות מודע לכך שאלו מעשיו של הנרי.
מאוחר יותר, פיתח הנרי את היכולת לראות דרך עברם של אנשים ולרדוף אותם באמצעות טראומות, וניצל יכולת זו על אביו, שחווה זיכרון מהמלחמה בה הצית בלי משים בניין עם תינוק בוכה בעריסה.
ויקטור החל להאמין בכך ששד חי בביתם, אך מנגד חשדה וירג'יניה שמדובר במעשה ידיו של הנרי והתכוונה לשלוח אותו לבית חולים פסיכיאטרי.
מודע לכוונתה של אמו, הנרי השתמש בכוחותיו על מנת להרוג אותה ואת אחותו והפליל את אביו בגין רציחתם, שנשלח לבית החולים לחולי נפש פנהרסט, שם יצא מדעתו וניסה להתאבד.
לוויקטור נאמר שהנרי נכנס לתרדמת ומת שבוע לאחר מכן על ידי ד"ר מרטין ברנר.
לפני מותה, יצרה וירג'יניה קשר עם ברנר והעניקה לו משמורת מלאה על הנרי.
במעבדה הלאומית של הוקינס, הפך הנרי לנסיין הראשון של ברנר וזכה לכינוי "ואן" (אחד).
לאחר כישלונות רבים לשמור על הנרי תחת שליטה, הוציא אותו ברנר מהניסוי, שתל בצווארו שבב שדיכא את כוחותיו ושכפל את יכולותיו בילדים אחרים על מנת להשיב מלחמה נגד הכוחות הסובייטיים.
שהותו במעבדת הוקינס והפיכתו לווקנה
על אף שהוצא מהניסוי, נשאר הנרי במעבדה ועם הזמן הפך לאח מוסמך ולמפקח הראשי על פעילויותיהם והתקדמותם של שבעה עשר הילדים שחלקו את יכולותיו.
במיוחד, התיידד הנרי עם אילבן, שהתחבבה עליו לאחר שראה אותה נפגעת על ידי הילדים האחרים; הנרי האמין שהם דומים וחולקים את התחושה שהעולם לא יוכל להבין אותם.
הנרי עזר לאילבן לשלוט בכוחותיה ומאוחר יותר הציע לה הזדמנות לברוח מהמעבדה.
הנרי נתן לאילבן כרטיס מפתח והורה לה לפגוש אותו במרתף המעבדה.
שם, היא הסירה את השבב מצווארו של הנרי לאחר שהסביר לה שהוא לא יכול לעזוב בגלל השבב.
לאחר שהשניים נתפסים על ידי שומרים, הנרי שילח אותם והורה לה לחכות לו בארון.
לאחר מכן, רצח הנרי את כל השוהים במעבדה מלבד ברנר.
לאחר שגילתה על מקורותיו ופשעיו, דחתה אילבן ההמומה את הצעתו לאחד עמו כוחות על מנת לחסל את האנושות, גברה עליו בזכות הזיכרון האוהב של אמה וגירשה אותו לממד אחר, שלימים זכה לכינוי "העולם ההפוך".
בעולם ההפוך, הושחת הנרי פיזית ולימים זכה לכינוי "וקנה".
במשך שבע שנים, כינס וקנה את הישויות בממד האחר תחת מוח כוורת משותף הודות לקשר שלו למצליף המוחות, שאת מראהו הוא עיצב כעכביש ענק, ושאותו שילח לפעול בשמו על פני כדור הארץ.
לאחר הצגת דמותו של וקנה בעונה הרביעית, שיבחו המבקרים את ביצועיו של באוור.
פטריק קאוויל מ-"Colider" כתב כי בעוד שדיבון אייבי מ-"Vulture" כתבה כי
בנוסף, האתר ציין כי וקנה הוא הנבל הטוב ביותר של "דברים מוזרים", ודמותו דורגה במקום הראשון ברשימת "עשרת הנבלים הגדולים בסוגת המדע בדיוני" מאת Comic Book Resources.
בנוסף, זכה באוור למועמדות בקטגוריות "הנבל הטוב ביותר " ו"הקרב הטוב ביותר " (ביחד עם מילי בובי בראון) בטקס פרסי הסרטים והטלוויזיה של MTV.
הווראגרי היו שבט גאלי ששכן בסביבת מרטיני של ימינו, באלפים הפנינים, בתקופת הברזל ובתקופת האימפריה הרומית.
יחד עם שבטי הננטואטס, הסדוני והאוברי, הם היו חלק מה-Valenses, קבוצת שבטים שחיה בין אגם ז'נבה והרי האלפים הפנינים, בקנטון ואלה המודרני (שווייץ).
השם האתני Veragrī הוא צורה לטינית של Ueragroi הגאלית (ביחיד Ueragros).
השם נובע מהשורש הקלטי uer(o) המחובר לשם העצם agros ("קרב, קטל"; באירית עתיקה ár, אוויר בברטונית: h₂eǵro "ציד").
הפילולוג הברטוני כריסטיאן-ג'וזף גיונווארץ' הציע לפרש את השם גם כ"ציידים גדולים".
שם הנהר Veraglasca, שנמצא באזור ההתיישבות שלהם, נובע מהשם האתני Veragri המורחב בסיומת sko.
הווראגרי שכנו באלפים הפניניים, ליד נתיב סחר המחבר את ואלה העתיקה לחצי האי האפניני, שם הם ארגנו תנועה מעל מעבר סן ברנאר הגדול.
הטריטוריה שלהם הייתה ממוקמת דרומית ל- ננטואטס, מערבית לסדוני ולאוברי, צפונית-מזרחית לאלוברוגים, וצפונית לסלאסי, בצד השני של האלפים.
לאחר שהרומאים כבשו את האזור בשנים 15–16 לפני הספירה, השטח שלהם נוהל בתחילה במשותף עם מחוז רייטיה ו-וינדליקיה תחת חוק לגאטוס, כאשר היו להם סיוויטות משלהם באזור המנהלי של ואליס פונינה.
לאחר השתלבותם באלפס גראיה ופונינה על ידי קלאודיוס (41–54 לספירה), שהנציב שלו היה מעת לעת מקום מגוריו במרטיני של היום, העיר הראשית שלהם הפכה לבירת ה-civitas Vallensium שזה עתה נוצרה, המשותפת עם שאר שבטי ולנסיה.
העיירה הראשית שלהם הייתה ידועה בשם Octodurus (כאמור Martigny המודרנית), ומשם הווראגרים נקראו Octodurenses על ידי פליניוס.
הגאלים נהגו למסות את הסוחרים הרומים שהשתמשו במעברי האלפים ויוליוס קיסר שלח את הלגאטוס סרוויוס סולפיקיוס גלבה להשתלט על האזור ולכבוש את המעבר החשוב בשנים 56–57 לפנה"ס בקרב אוקטודורוס.
הם מוזכרים על ידי פליניוס הזקן כאחד מהשבטים האלפיניים שנכבשו על ידי רומא בשנים 15–16 לפני הספירה, וששמו נחקק על הטרופאום אלפיום הוא מזכרת ניצחון רומי (tropaeum) לחגיגת ניצחונו המכריע של הקיסר אוגוסטוס על השבטים שאכלסו את האלפים).
ור סקרום (בלטינית - Ver Sacrum: "האביב הקדוש") היה כתב העת הרשמי של תנועת הזצסיון הווינאי.
כתב העת נוסד על ידי גוסטב קלימט ומקס קורצוויל.
שמו של כתב העת נלקח ממנהג דתי באיטליה הקדומה, במיוחד בקרב הסאבינים, בו הוקדשו נערים לאל מרס ונשלחו להקים מושבות חדשות.
כך נפרד הדור הצעיר מן הדור הישן, בדומה לדרך בה רצתה ללכת תנועת הזסציון הווינאי.
המחוז וראנצ'ה (ברומנית: Județul Vrancea) הוא מחוז (ז'וּדֶץ) בדרום-מזרח רומניה, בחבלים ההיסטוריים מולדובה (מצפון לנחל מילקוב - מרבית שטחו) וולאכיה (מונטניה) (מדרום לנחל מילקוב).
בירת המחוז היא העיר פוקשאן.
שטח המחוז הוא 4863 קמ"ר ומספר תושביו הוא 335,312 לפי מפקד האוכלוסין מ-2021.
מקור השם אינו ידוע היטב.
לפי ההיסטוריון ניקולאיה יורגה והגאוגרף סימיון מהדינץ יתכן כי זה מקור סלאבי - המילה וראנה שהייתה קיימת גם ברומנית ומשמעותה "חור חבית" .
והשם ניתן באסוציאציה עם הצורה הקעורה של האזור על המפה.
מצד שני המילה ממוצא סלאבי וראנה משמעותה עורב או שחורה.
אכן החבל נקרא בעבר "חבל העורבים השחורים"
וראנצ'ה נקראה עפ ואראנצ'ה והמלומד בוגדן פטריצ'ייקו חאשדאו סבר שזז מילה שנגזרה ממילה דאקית הקרובה עם מילה סנסקריטית שמובנה הוא "יער".
המחוז ואנצ'ה גובל בצפון-מזרח עם המחוז וסלוי, במזרח - עם המחוז גאלאץ, בדרום-מזרחי עם המחוז בראילה, במערב עם המחוז קובאסנה מטרנסילבניה, ובצפון עם המחוז בקאו.
המחוז משתרע בדרום-מזרח רומניה, בעיקול הקרפטים, בין קווי הרוחב 45°23' ו-46°11 ובין קווי אורך 26°23' ו-27°32
ממערב למזרח הנופים משתנים במדרגות: במערב הרי וראנצ'ה (עם עמקים פנימיים - גרשו ולפשה), הגבעות התת-קרפטיות , ומישור הסירט התחתי.
בצפון המחוז פוגש את רמת מולדובה עם גבעות טוטובה, ובדרום-מזרח את המישור של רמניקו סראט.
הרי וראנצ'ה הם חלק מעיקול הקרפטים, החלק התחתי של הקרפטים המזרחיים.
הגבעות התת-קרפטיות כוללות את הגבעות הגבוהות שבמערב (בשתי שורות בין עמק הפוטנה לעמק השושיצה).
בין הגבעות קיימות בקעות לאורך הנחלים פוטנה ,שושיצה, מילקוב ובאמת המים שבין אגן המילקוב ואגן הרמנה.
גבעה גבוהה נוספת היא מגורה אודובשטילור.
המגיעה לגובה של 966 מ'.
המדרגה הנמוכה ביותר היא מישור הסירט עם גבהים בין 125-20 מ'.
מבחינה גאולוגית אזור המחוז וראנצ'ה שייך לפלטורמה המואסית המוכרבת משתי קומות מבניות:אחד תחתונה - היסידות הגבישיים, ואחד עליון עם הכסות המשקעית.
המחוז מרושת בזרמי מים המסכמים 1756 ק"מ, המתחלקים
תת-האגן רמניקו סראט - 673 קמ"ר
שטח המחוז וראנצ'ה נחצה על ידי מספר נהרות ונחלים.
הנהר סירט , החשוב ביותר מבחינה כלכלית, מהווה הגבול המזרחי של המחוז.
הנחל פוטנה גורם מהמערב מזרחה לאורך 144 ק"מ בעזרת יובליו העיקריים, אוספת פוטנה את מימיה מאזור עיקול הקרפטים באמצעות זבאלה (אורך:64 ק"מ), מילקוב (68 ק"מ) ורמנה -Râmna (64 ק"מ).
בנוסף מקבלת פוטנה עוד 15 יובלים ישירים שאורכם נע בין 25-5 ק"מ.
המילקוב מקבל בתורו 9 יובלים ורמנה - רק חמישה.
בדרום המחוז עובר הנחל רמניק, ויש לו שלושה נחלים קטנים - רמניצ'ל, מוטנאו וקוצאטקו.
החלק הצפוני של המחוז נשלט על ידי הנחל סושיצה , בעל אורך של 68 ק"מ והאוסף את מימיהם של 7 יובלים.
סושיצה, כמו פוטנה חוצה את כל שלוש מדרגות הנופים של מחוז:הרים, גבעות, ומישור.
במהלך האביב והקיץ, 10-25% מנפח המים השנתי זורם.
כמות המים הקטנה ביותר, 3-7% מהנפח השנתי, זורמת בתקופת הסתיו-חורף.באשר לשיטפונות, התכופים באביב, מקורם בגשמים, הנגר המינימלי מתרחש בחורף, כמו גם במעבר קיץ-סתיו, כאשר עתודות המים התת-קרקעיות מתרוקנות במידה רבה.
בכל אגני המים כרותי היערות המדרונים מיובשים מאוד
על כן נעשות פעולות מוצדקות של ייעור מחודש .
מעינות טבעיים עם מלח נמצאים בעמקי פויניצה, בואולוי, רופטורילה, מסביב למגורה ספינשטילור, בעמק ואליה צ'רבולוי.
מעינות גופרית נמצאים בעמק הנחל פורול, בסקליפי, ז'יטיה, סרילה, פוצ'ואסלה, בעמק הנחל מוטנאול פוטורוס ("מוטנאו המסריח"), מוטנאול מיק ("מוטנאו הקטן"), העמק ואליה ניאגרה , אנדרייאשו דה סוס, עמק ואליה רגיורול, עמק הנחל פרדה ושל הנחל רשקאנו, בוולקניאסקה.
הצומח של המחוז כולל כ-1500 מיני צמחים שמקורם באזורים פיטוגאוגרפי ממזרח אסיה ועד האוקיינוס האטלנטי ומצפון אירואסיה ועד אגן הים התיכון.
מינים רבים נחשבים למורשת טבעית והם מוגנים על פי חוק: (אדלווייס המכונה "פרח המלכה" , Trollius Europaeus (המכונים ברומנית bulbucii de munte), Cypripedium calceolus הקרוי "נעלון הגברת" (Papucul doamnei) .
המחוז זכה לעולם חי עשיר הכולל את:תרנגול ההרים,
השכווי הענק הנקרא ברומנית "תרנגול ההרים"
עיט הצפרדעים, העורב, האייל, הדוב, חזיר בר, שונר בהרים, הסוסליק במישורים).
באגמים ובנהרות של ורנצ'אה ניתן לפגוש את הטרוטה, בינוניים כמו הדג הקרוי molan , דגיג או צדפינון (ברומנית - בוישטיאן) הדג mihalț מקבוצת הבקלאיםוכו.
שטחי דיג במימי ההרים בשטח כולל של כ-250 קמ"ר.
במי ההרים קיימים כ-20 מאגרי דגים של סך הכל 250 קמ"ר.
בווראנצ'ה קיימות 16 שמורות טבע בשטח של בסך הכל 28620 דונם.
הידועות ביניהן הן גאיות טישיטה (Căile Tișitei), מפל הפוטנה, הגיא האדום (Râpa Roșie), האגם השחור -(Lacul negru) - גאיות הנרוז'ה, דוודי זבאלה (Căldările Zăbalei), האש החיה מאנדריאשו
דה ז'וס או גאיות נרוז'ה, היער סקיטו - דלהאוץ, חורשת הסירט (Lunca Siretului)
פובליוס ורגיליוס מארו , המכונה ורגיליוס, היה משורר רומי.
עם יצירותיו נמנות: האקלוגות (Eclogae, "שירים נבחרים"; או "בוּקוֹליקה"), הגאורגיקה, ואינאיס.
ה"אינאיס" היא פואמה אפית בשנים-עשר ספרים, שנחשבה לאפוס הלאומי הרומאי.
ורגיליוס נולד בכפר אנדס (Andes) שבצפון איטליה, ליד מנטואה.
הוא למד בתחילה בקרמונה ובמילאנו.
מניחים כי היה ממוצא קלטי.
הוא נסע לרומא ללמוד רטוריקה, רפואה ואסטרונומיה, מקצועות שאותם זנח מאוחר יותר לטובת הפילוסופיה.
בשנת 52 לפנה"ס, כשלמד ברומא מפי הפילוסוף היווני האפיקוראי סירון, החל ורגיליוס לכתוב שירה.
קבוצה של שירים קטנים המיוחסת לוורגיליוס הצעיר קיימת.
אחד מהם, ה"קטלפון", מורכבת מארבעה עשר שירים קטנים, שחלקם אולי של ורגיליוס, ופואמה נרטיבית אחרת, ששמה "קולקס" ("היתוש"), יוחסה לוורגיליוס כבר במאה ה-1 לספירה.
ב־42 לפנה"ס, לאחר ההפסד של ברוטוס וקסיוס, רוצחיו של יוליוס קיסר, חיילים יושבו על אדמות מופקעות, וגם אחוזתו של ורגיליוס ליד מנטואה הופקעה.
אך ה"אקלוגה" הראשונה, שנכתבה בערך ב־42 לפנה"ס, מעידה כי אוגוסטוס השיב לו את אחוזתו, שכן הוא מספר כיצד "טיטירוס" קיבל חזרה את אדמתו בעזרת התערבותו של אוקטביאנוס, ומקובל כי טיטריוס הוא ורגיליוס עצמו.
ורגיליוס נעשה לחלק מחוג המאסנים, תומכיו של אוקטביאנוס, שניסו להשיג לו תמיכה בקרב בני האצולה הרומאית, על ידי כך שהראו כי סופרים ויוצרים ידועים אחרים הם לצידו.
לאחר שסיים את ה"אקלוגות", כתב ורגיליוס בשנים 37–29 לפנה"ס את ה"גאורגיקה" ("עבודת האדמה"), שנכתבה לכבודו של מאיקנאס.
אך אוקטביאנוס, שניצח את מרקוס אנטוניוס בקרב אקטיום ב־31 לפנה"ס ושקיבל את התואר "אוגוסטוס" מהסנאט הרומי, לחץ על ורגיליוס לכתוב אפוס המפאר את שלטונו.
ורגיליוס כתב יצירה זו בעשר השנים האחרונות לחייו.
ששת הספרים הראשונים של האפוס מספרים כיצד הגיבור איניאס נמלט מטרויה, ומגיע לאיטליה.
בדרך, סערה מביאה אותו לחופה של קרתגו, שם המלכה דידו מקבלת אותו, ואיניאס מתאהב בה.
אך האל יופיטר מזכיר לאיניאס את חובתו, והוא יוצא מקרתגו בחשאי, וגורם בכך להתאבדותה של דידו, אך לא לפני שהיא נשבעת לנקום.
כשהוא מגיע לקומיי באיטליה, איניאס מתייעץ בסיבילה, שמדריכה אותו בעולמות השאול ומגלה לו את הגורל המיועד לו.
איניאס נולד מחדש כיוצרה של האימפריה הרומית.
ששת הספרים הראשונים משתמשים במודל של האודיסיאה של הומרוס, אך השישה האחרונים הם התשובה הרומאית לאיליאדה.
איניאס התארס עם לביניה, בתו של המלך לאטינוס, אך לביניה כבר הובטחה לטורנוס, מלך הרוטוליאנים, שבא להילחם בו.
האיניאדה מסתיימת בלוחמת יחיד בין איניאס וטורנוס, שבו איניאס מנצח והורג את טורנוס, ואינו מאזין לתחינות הרחמים של אויבו.
ורגיליוס נסע עם אוגוסטוס ליוון, שם חלה ומת בנמל ברונדוסיום, כשהוא מותיר את האינאיס לא גמורה.
אוגוסטוס אמר לעורכיו של ורגיליוס להתעלם מהבקשה שלו להשמיד את היצירה ולא לפרסמה, והורה להם לפרסם אותה כמעט כפי שהיא.
אף על פי שהיצירה לא הושלמה, היא נחשבה מיד כיצירת מופת.
הוא הצהיר על הייעוד האימפריאלי של רומא, אך עם זאת אפשר חמלה כלפי הקורבנות של רומא.
דידו וטורנוס הם שניהם קרבנות של הגורל הרומאי, והן דמויות אטרקטיביות יותר מאיניאס, שהתמסרותו המוחלטת למטרה נראית כמעט דוחה לקורא המודרני.
אולם הערך שורגיליוס מנסה להראות באינאיס הוא pietas, שניתן לתרגמו כאדיקות – החובה שלו כלפי האלים, משפחתו ומולדתו.
איניאס נאבק בין רצונו לעשות את מה שהוא רוצה כאדם, ובין מה שהוא חייב לעשות כגיבור בעל "פיאטס".
המאבקים הפנימיים של איניאס, ובמקרים רבים – חסרונותיו, עושים אותו לדמות אמיתית הרבה יותר מהגיבורים ההומריים באודיסיאה ובאיליאדה.
הטקסט של האינאיס אינו גרסה סופית, ויש בו כמה חסרונות שורגיליוס התכוון לתקן לפני שהוא מפרסם אותו:
פסוקים שאינם שורה שלמה בהקסמטר הדקטילי.
צורות דקדוקיות לא תקינות בלטינית קלאסית.
בימי הביניים, נחשב ורגיליוס למבשר של הנצרות, בגלל הפסוקים באקלוגה הרביעית המתייחסים להולדתו של ילד, שחשבו כי הם מנבאים את הולדתו של ישו.
השיר הזה כנראה מתייחס להריונה של אשתו של אוגוסטוס, סקריבוניה, שבסופו של דבר ילדה בת.
בימי הביניים זוהתה דמותו של ורגיליוס עם מיסטיקה, מעשי כישוף וקסם וכתבי היד של האינאס שימשו לקריאת גורלות וקמעות שונים, שבהם בחרו שורה באופן אקראי וניסו למצוא בה משמעות מעשית עכשווית.
אפילו במיתוס וולשי, תאלייסין, האלה קרידוון קוראת מ"ספרו של פרילט", הוא ורגיליוס.
הפרופסור ז'אן-ייבה מלברו הציע כי ורגיליוס כתב את האינאיס בשני רבדים - הרובד הראשון והשטחי נועד לקהל הרומאי הרחב ולצרכיו של אוגוסטוס, ואילו הרובד השני והעמוק יותר, שאף אחד לא הבחין בו לפני מלברו עצמו, שיקף את דעתו האמיתית של ורגיליוס ואת מה שבאמת קרה בהיסטוריה.
מלברו חושב כי אוגוסטוס רצח את ורגיליוס כאשר הוא סיים את האפוס.
רעיונותיו של מלברו לא נתקבלו במחקר.
היצירות של ורגיליוס היו נכסי צאן וברזל בתרבות הרומאית, נדבך מהחינוך הלטיני, ומקור השראה למשוררים רומאים כגון סיליוס איטליקוס.
גם לאחר נפילת העולם הרומאי, ליצירות ורגיליוס נותר מקום מרכזי בחינוך הלטיני, ובעולם הרומאי-נוצרי ה"אינאיס" נחשב לטקסט קנוני.
לדוגמה, אוגוסטינס סיפר שבכה לאחר הקריאה על מות דידו.
גרגוריוס מטור קרא את ורגיליוס וכמה משוררים לטיניים אחרים, אך הזהיר ש"אל לנו להתייחס לאגדות המשקרות שלהם, פן נדון למוות נצחי".
בנאפולי, עוד מתקופה קדומה, ורגיליוס נחשב למעין פטרון של העיר וזוהה עם חירותה הפוליטית.
בימי הביניים עדיין העריצו את יצירתו, כך כתביו נמסרו בשלמות לדורות הבאים.
דנטה אליגיירי, גדול משוררי איטליה, החשיב את ורגיליוס לרבו בשירה, כינהו "המשורר"', וה"אינאיס" שימש עבורו מקור השראה לחיבור שירה נעלה.
ביצירתו "הקומדיה האלוהית" ורגיליוס משמש כמדריכו של דנטה בתופת (inferno) ובכור המצרף (purgatorio).
אם דנטה מצא בורגיליוס גדולה מוסרית; הרי שפטרארקה מצא בו מתיקות ועידון, מחשבות ורגשות נאצלים, ושלמות סגנונית.
אצל ההומאניסטים ורגיליוס היה הסופר האהוב ביותר לצד קיקרו.
במאה ה-16 מרקו ג'ירלמו וידה נתן לוורגיליוס מקום מרכזי בספרו המשפיע "על אמנות השירה".
באיטליה ה"איניאס" שימש כמודל עבור טאסו בחברו את האפוס "ירושלים המשוחררת"; ובפורטוגל עבור קמואש בחברו את האפוס "הלוזיאדות".
כן שירת ורגיליוס השפיעה על המשוררים האיטלקים אנג'לו פוליציאנו, סנאזרו, אריוסטו, ואחרים.
לוורגיליוס הייתה השפעה גדולה על השירה האנגלית הקדומה ועל רוב המשוררים האנגלים הגדולים: צ'וסר, ספנסר, מילטון, דריידן, תומפסון, וורדסוורת', טניסון.
דריידן כינה את ה"גאורגיקה": "השיר הטוב ביותר של המשורר הטוב ביותר", וג'וזף אדיסון כינהו "היצירה הכי שלמה, מושקעת ומלוטשת של ימי קדם".
תרגום "אינאיס" של דריידן נחשב לקלאסיקה אנגלית.
המלחין האנגלי הנרי פרסל חיבר מוזיקה לאופרה המפורסמת "דידו ואניאס" (1689) בהשראת הספר השישי של האינאס, ואת הליברטו חיבר נחום טייט.
בצרפת וולטר חיבר את האפוס "אנריאד" בהשראת ה"אנאיס", וויקטור הוגו החשיב את עצמו לתלמיד של ורגיליוס.
בגרמניה שילר תרגם חלקים מה"אינאיס".
המשורר העברי מיכ"ל תרגם את ורגיליוס, על פי התרגום הגרמני של שילר, בלשון נשגבת ונעימה, תרגום שבזמנו מצא חן בעיני חכמי ישראל שבמערב ונודע לתהילה.
פרקי איניאיס לורגיליוס - פרקים נבחרים.
ליבס בצירוף מבוא וביאורים מאת יוחנן לוי.
ירושלים, הוצאת ספרי תרשיש, תש"ו.
תרגם מרומית והוסיף מבוא, הערות ומפתח שלמה דיקמן.
הריסות טרויה - הספר השני של האיניאיס בעיבוד לעברית מאת מיכה יוסף לבנזון.
וֶרֶד (שם מדעי: Rosa) הוא סוג של צמח ממשפחת הוורדיים המחולק ל-4 תת-סוגים:
התת-סוגים מונים בין 140 ל-180 מינים.
פרחי הוורד גדלים בבודדים או בתפרחת, בכל פרח יש עלי כותרת, 5 עלי גביע ואבקנים רבים שחלק מהם הפכו, במהלך דורות של השבחה, לעלי כותרת נוספים.
אורך העלים ברוב מיני הוורדים נע בין 5 ל-15 ס"מ.
הפרי דמוי-עינב, והוא בשרני ואכיל.
מוצאם של רוב הוורדים הוא מאסיה, אך כיום הם נפוצים בכל רחבי העולם.
הוורד גדל היטב בתנאי האזור הממוזג.
בתקופת החורף רוב הזנים נמצאים בתרדמה.
הפריחה נמשכת ברציפות עד הסתיו הבא.
כל ענף נושא בקצהו פרח או תפרחת.
הוא מסוגל לפרוח גם בחורף בתנאי טמפרטורה מתאימים.
מסיבה זו ניתן לגדל ורדים לפריחה חורפית בחממות.
במקומות מסוימים מקובל להוסיף לו תאורה מלאכותית.
הכוונת הפריחה לחורף דורשת גיזומים מדויקים בקיץ, התוצאה היא צמיחת הפרחים בחורף במועדים המבוקשים, בדרך כלל לקראת חג המולד ולקראת יום ולנטיין, אז יש ביקוש גדול לפרחים אלו.
בארץ ישראל גדלים שני מינים עיקריים של ורדים: "ורד צידוני" (Rosa phoenicia), הגדל בעיקר ליד נחלים בצפון הארץ, ו"ורד הכלב" (Rosa canina), הגדל בעיקר באזורי חורש ים תיכוני (ברכסי הגליל, בכרמל, בשומרון וביהודה).
פריחתו העיקרית בין החודשים מאי ואוגוסט.
עיקר השימוש של הוורד בארץ ישראל הוא לגינון ולקטיף לצריכה פרטית לקישוט הבית.
בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20, הוחל בגידול מסחרי של ורדים ליצוא למדינות אירופה בתקופת החורף.
כדי לשמור על הוורדים בחורף יש לחממם, ודבר זה נעשה בחממות העשויות מזכוכית או מפוליאתילן.
ורדים טריים וזרי ורדים משמשים לנוי.
ורדים מיובשים משמשים לנוי ולריח.
ורדים משמשים גם לאפייה ובישול, דוגמת ריבות מעלי הכותרת, חליטות תה, כתמציות לתיבול ועיטורי מזון.
שימושים רפואיים על פי מקורות קדומים
חז"ל הכירו את הצמח בהקשר לתעשיית הבושם, לסיכה ולייצור תרופות (משנה, מעשרות, ב', ה'; משנה, שבת, י"ד, ד').
דיוסקורידס, רופא, פרמקולוג ובוטניקאי יווני מהמאה הראשונה, תיאר שימוש רפואי במין של ורד לטיפול בבעיות בקיבה, בכאבי ראש, בבעיות גינקולוגיות, במחלות עור, בפצעים, בעיניים ובחניכיים.
בימי הביניים שימש הוורד בסיס להפקת מי ורדים ושמן ריחני, אשר שימשו מרכיב חשוב בתרופות רבות.
ברפואה העממית בימינו וברפואה האלטרנטיבית משמשים מי ורדים כבושם ותכשיר לרענון עור הפנים.
"מי ורדים", המופקים מעלי הכותרת של הוורד, משמשים כצמח מרפא.
פרחי ורדים משמשים לחליטת תה רפואי לריפוי ולהקלה של תחלואים רבים.
שמן, המופק מעלי הכותרת של הצמח, משמש להפחת גזים ולשיכוך כאבי בטן.
הוורד צוין גם כמועיל לטיפול בדלקות אוזניים ועיניים, בכאבי ראש, בבעיות בדרכי העיכול, בכאבי רחם, בדלקת ריאות ולהורדת חום.
השם "ורד" אינו מופיע בתנ"ך, אך יש מפרשים ומתרגמים המזהים את הוורד עם השושנה המוזכרת במקרא , .
השושנה משמשת גם בביטוי המקראי סוגה בשושנים.
תאוריה נוספת היא שהשם שושנה מתייחס לצמח שושן צחור.
השם "ורד" מופיע פעמים אחדות במשנה, בתוספתא, בתלמוד ובמדרשים.
שיח הוורד היה חשוב בכלכלת העם, ולכן היה חייב בשביעית ובדמאי.
בייחוד מציינים את עלי הכותרת, ששימושם היה להכנת מי-ורד ושמן-ורדים: .
הוורד האדום משמש רבות כסמל של סוציאליזם או של סוציאל-דמוקרטיה, לעיתים כאשר כף יד או אגרוף אוחזים בו.
הוא משמש כסמלן של המפלגות הסוציאליסטיות בממלכה המאוחדת, אירלנד, צרפת, ספרד, פורטוגל, נורווגיה, דנמרק, שוודיה, פינלנד, ברזיל, ארגנטינה, הולנד, בולגריה ושל מפלגות סוציאליסטיות וסוציאל-דמוקרטיות נוספות.
מקורו של סמל זה הוא בכך שמפגינים במחאת הסטודנטים במאי 1968 בפריז ענדו ורדים כסמל המאבק.
ורד לבן שימש בתור סמלה של קבוצה לא אלימה בגרמניה, הוורד הלבן, במהלך מלחמת העולם השנייה.
ורד צהוב הוא הפרח הרשמי של אחוות הסטודנטים אלפא פי אלפא.
בין השנים 1455–1487 באנגליה התנהלו "מלחמות השושנים" בין שתי שושלות: בית יורק שסמלו היה הוורד (שושנה) הלבן, ובית לנקסטר שסמלו היה הוורד (שושנה) האדום.
מלחמות אלו נקראו גם "מלחמות בני הדודים" כיוון ששני הבתים הם צאצאיו של בניו של מלך אנגליה אדוארד השלישי.
המילה ורד משמשת גם כשם פרטי לבנות וגם כשם משפחה.
ישנן גם הטיות נוספות כמו ורדה, ורדית, ורדי.
בין היישובים בישראל עם השם ורד, נמנים עין ורד, ורד יריחו וכפר ורדים.
ורגינה ובעבר אגַאי (Αιγαί) הוא אתר ארכאולוגי ביוון, השוכן בסמוך לעיר ורגינה במחוז מרכז מקדוניה שביוון.
העיר ממוקמת כ-80 ק"מ דרום-מערבית מסלוניקי, בירת מקדוניה היוונית, ומתגוררים בה כ-2,000 איש.
העיר המודרנית הוקמה בשנת 1922 כאשר לתושבי המקום הצטרפו יוונים שהגיעו מבולגריה ומטורקיה בעקבות הסכם לוזאן.
בעקבות שינוי המבנה המוניציפלי של יוון ב-2001 הוגדרה ורגינה כרובע של העיר וריה.
העיר התפרסמה לאחר שבשנת 1977 התגלה בה מקום קבורתם של מלכי מוקדון, ובכלל זה קבר פיליפוס השני, אביו של אלכסנדר מוקדון, בידי הארכאולוג היווני מנוליס אנדרוניקוס (Μανώλης Ανδρόνικος).
בשנת 1996 הוכרז האתר הארכאולוגי בוורגינה כאתר מורשת עולמית.
ורגינה שוכנת בקרבת העיר העתיקה אגאי שהייתה הבירה המלכותית של מוקדון בסביבות שנת 650 לפנה"ס.
בסוף המאה ה-5 לפנה"ס הביא המלך ארכלאוס ממוקדון לחצרו אמנים, משוררים ופילוסופים מיוון כולה.
גם אוריפידס כתב והציג את מחזותיו בעיר.
אף שבמהלך המאה ה-4 לפנה"ס הועתקה הבירה לעיר פלה, שמרה ורגינה על מעמדה כאתר קדוש וכמקום קבורה חשוב.
בשנת 336 לפנה"ס, במהלך טקס החתונה של מלך אפירוס במקום, נרצח המלך פיליפוס השני ואלכסנדר הגדול הוכרז כמלך.
מלחמות פנימיות בין יורשיו של אלכסנדר הגדול השפיעו על העיר לרעה.
כיבוש הממלכה על ידי הרומאים בשנת 168 לפנה"ס הביא לשקיעתה של העיר.
אף על פי שבשנותיו הראשונות של השלטון הרומי נבנתה ורגינה מחדש, החל מהמאה ה-2 נמשך תהליך שקיעתה ההדרגתית.
החפירות במקום החלו כבר בשנת 1861 על ידי משלחת מצרפת, אשר חשפה את שרידיו של ארמון מלכותי, אך לאחר מכן החפירות הופסקו מחשש למלריה.
בשנת 1937 חודשו החפירות על ידי חוקרים מאוניברסיטת סלוניקי, אשר הופסקו עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 נערכו חפירות נרחבות באתר והתגלו שרידיה של הבירה המלכותית.
הארכאולוג היווני מנוליס אנדרוניקוס היה משוכנע שהמקום אשר כונה "התל הגדול" (Μεγάλη Τούμπα) הוא מקום קבורתם של מלכי מוקדון.
בשנת 1977, לאחר כשישה שבועות של חפירות, התגלו ארבעה קברים שמורים, ושלושה קברים נוספים התגלו בשנת 1980, ולדעת הארכאולוגים היוונים, אחד הקברים הוא קברו של פיליפוס השני.
הממצאים הרבים שהתגלו באתר, חלקם מזהב, שמורים כיום במוזיאון המקומי שנבנה סמוך לתל.
ממצאים אלה מצביעים על הקשרים התרבותיים והמסחריים של ורגינה עם מרכזי התרבות היוונית במזרח ובדרום המדינה, כמו אתונה, סמוס וקורינתוס, ומלמדים על עושרה של חצר המלכות.
עד לגילויים היו הקברים מכוסים בתל מלאכותי בגובה של 13 מטר ובקוטר של 110 מטר.
ההשערה היא שתל זה נבנה בתחילת המאה ה-3 לפנה"ס על ידי אנטיגונוס גונטס לצורך הגנת הקברים מפני שבטים נודדים שבזזו את בית העלמין.
הבניין התת-קרקעי הנוכחי הוקם בשנת 1993, במטרה להגן על הקברים תוך הקפדה על טמפרטורה ולחות קבועים לצורך שמירה על ציורי הקיר, ונחנך בשנת 1997. מצידו החיצוני נראה הבניין כסוללת עפר ובנוסף למצבות הקבורה עצמן כוללת התערוכה שטח פתוח בגודל כ-1,000 מ"ר שבו מוצגים מיצגים שונים.
מספר לוחות אבן גדולים שנמצאו בתוך התל ושלוש תיבות שבהן חפצים ששימשו את פשוטי העם בתקופת פיליפוס השני מוצגים בכניסה למוזיאון במטרה להדגיש את ההבדלים בין חייהם של פשוטי העם וחיי מלכי מקדוניה.
הקבר הראשון הוא קבר מקדוני גדול שחולל ונהרס כולו, אך חשיבותו היא בהמחשת התפתחות האדריכלות המקדונית.
הקבר כולל עמודים עצמאיים הניצבים בסמוך לחזית, בעוד שקברים מאוחרים יותר נתמכים בעמודים קצרים יותר.
מבנה נוסף הוא ההרואון שנועד להנצחת זכר המלכים המתים, וממנו שרדו רק הבסיס וחלק מהקברים.
במבנה ציורי קיר המתארים את חטיפת פרספונה על ידי האדס.
הקבר החשוב באתר הוא קברו של פיליפוס השני.
אורכו 9.5 מטר ורוחבו 5.5 מטר, והוא כולל מבואה גדולה ואולם קבורה.
חזיתו נראית כמקדש דורי עם דלת שיש מעוטרת.
מעל רצועה מעוטרת בסגנון דורי נראים ציורים המתארים שלושה פרשים ושבעה גברים צדים אריה, צבי וחזיר בר.
לפי ההשערה אחת מהדמויות היא של פיליפוס השני ואחת אחרת היא של אלכסנדר מוקדון.
ציור זה וציור פרספונה הנ"ל הם ציורים יוונים עתיקים ונדירים וככל הנראה צוירו על ידי פילוקסנס וניקומאכוס.
בתוך אולם הקבורה שוכן ארון קבורה מזהב ובתוכו כדי זהב עם שרידי המלך והכתר שלו.
על מכסה הארון נראית שמש ורגינה, ציור של שמש שלה 16 קרניים.
אף שלא ברור אם שמש ורגינה שימשה כסמלה של מוקדון כולה, של פיליפוס השני בלבד או שהייתה בגדר עיטור גרידא, היא אומצה כסמלן של הרפובליקה של מקדוניה ושל מקדוניה היוונית, ושאלת ה"בעלות" עליה אף ניצבה ברקע למתיחות בין הרפובליקה של מקדוניה לבין יוון.
עוד נמצאו בקבר כלי נשק של המלך, כלי רחצה ושרידים של מיטת עץ מקושטת בזהב, זכוכית ושנהב.
כל הפריטים שנמצאו בקבר מוצגים כיום בתיבות תצוגה שקופות בשטח הפתוח לפני הקבר.
במבואה נמצא כד זהב נוסף בתוך ארון קבורה משיש ביחד עם מיטה דומה לזו של פיליפוס, וההשערה היא שהכד כולל את שרידיה של קלאופטרה, אשתו הצעירה של המלך שנרצחה מיד לאחריו.
הקבר האחרון מיוחס לאלכסנדר הרביעי, בנו של אלכסנדר מוקדון, והוא דומה לקברו של פיליפוס אך ממדיו קטנים יותר.
שרידי המת הוטמנו בכד כסף ועוד נמצאו בקבר כלי נשק, אגרטלים ומיטת עץ מעוטרת בזהב ובשנהב.
עיטורי המיטה מוקדשים לדיוניסוס הנראה כשהוא מנגן בחליל ולצידו סאטיר.
בנוסף לממצאים ארכאולוגיים כוללת התערוכה מצגת על חייו ועבודתו של הארכאולוג מנוליס אנדרוניקוס.
המבנה החשוב ביותר שהתגלה בוורגינה הוא ארמון המלך.
למבנה היו שתיים או שלוש קומות וחצר גדולה שסביבה עמודים בסגנון דורי.
בארמון היו מספר חדרים ששימשו לצורכי דת וממשל, ובצידו הצפוני של המבנה שכנה גלריה גדולה שהשקיפה על התיאטרון.
התיאטרון נבנה כחלק מהארמון במחצית השנייה של המאה ה-4 לפנה"ס ועוטר ברצפות פסיפס, ציורי קיר ובתבליטים על הריצוף.
צפונית לתיאטרון שוכן מקדש אוקליה שכולל מבנים קטנים מהמאות ה-3 וה-4 לפנה"ס, ושרידי פסלים של משפחת המלוכה המקדונית.
הנקרופוליס משתרע על שטח של 3 קמ"ר וכולל יותר מ-300 קברים החל מהמאה ה-11 לפנה"ס.
באחד הקברים החשובים במתחם כיסא כבוד משיש, והוא מתוארך לשנת 340 לפנה"ס ומיוחס לאורדיקי השנייה, אימו של פיליפוס השני.
ורבניים (שם מדעי: Verbenaceae) היא משפחת צמחים המשתייכת לסדרת הצינוראים.
המשפחה כוללת שיחים, עצים, לעיתים שיחים מטפסים ולעיתים רחוקות גם צמחים עשבוניים.
המשפחה כוללת כ-32 סוגים וכ-949 מינים מהם שלושה הגדלים בר בישראל: ורבנה רפואית, ורבנה שרועה, וליפיה זוחלת.
בין הצמחים המוכרים ביותר במשפחה נמנים הלואיזה, המשמשת כתבלין וכצמח מרפא, ולנטנה ססגונית, מין מאוזרח מאמריקה שהפך לפופולרי בגינון ולפליט תרבות בישראל.
בעקבות הוצאתם של מספר סוגים הקרובים אליה אבולוציונית, מאפייניה הסיסטמטיים והמורפולוגיים של משפחת הוורבניים (Verbenaceae) מוגדרים כיום באופן ברור ומובחן יותר.
תכונה בולטת המבדילה אותה ממשפחת השפתניים (Lamiaceae), הקרובה אליה, היא מידת הריחניות: אף שחלק מהמינים ריחניים, ברובם חסרות שערות בלוטיות מפרישות ריח, האופייניות לבני משפחת השפתניים.
הגבעולים לעיתים קרובות רְבוּעִים — תכונה משותפת גם למשפחות קרובות בסדרת הצינוראים.
העלים נגדיים ולעיתים ערוכים בדּוּרים, לרוב פשוטים, חסרי לוואים, ולעיתים קרובות משוננים בשפתם.
התפרחות חיקיות או אמיריות, ערוכות בדרך כלל כשיבולים, קרקפות או אשכולות, והפרחים ערוכים בהן בדלילות יחסית לאורך ציר התפרחת – אם כי בסוגים מסוימים, כמו לפיה (Lippia), עשויים הפרחים להיות צפופים.
הפרחים דו-מיניים, בעלי עטיף כפול וסימטריה דו-צדדית (זיגומורפיים), כלומר ניתן לחלקם לשני חצאים שווים רק במישור אחד.
הגביע לרוב בעל חמישה שיניים או אונות, ובעל סימטריה רדיאלית.
הכותרת צינורית, לרוב בת חמישה עלי כותרת מאוחים, והיא בדרך כלל דו-שפתנית במידה מסוימת, עם חמש אונות חופפות ושפה עליונה מפותחת.
מספר האבקנים לרוב ארבעה, ערוכים בזוגות שאינם שווים באורכם (didynamous); כולם פורים.
אבקן חמישי נעדר בדרך כלל, ולעיתים מופיע כסטמינוד.
רקמת החיבור (קונקטיב) אינה בולטת מעבר לשתי לשכות המאבק.
לעיתים ישנן בלוטות נלוות למאבקים.
הצוף מופרש מצופן טבעתי המקיף את בסיס השחלה.
השחלה עילית, מורכבת משני עלי שחלה מאוחים ושתי מגורות, שלכל אחת מהן שליה זוויתית עם שתי ביציות.
בדרך כלל אין חלוקה משנית למגורות נוספות, והשחלה נראית מבחוץ כשפיצולה רדוד בלבד – בניגוד לשפתניים, שבהם היא מפוצלת עמוק לארבע אונות.
עמוד השחלה יחיד, עולה מקצה השחלה ולא מבין ארבעת המגורות ונושא לרוב צלקת דו-אונתית, ולעיתים צלקת פשוטה וקצרה.
טיפוס הפרי מגוון מאוד: למשל, מין הסוג ורבנה (Verbena) מפיק פרי יבש המתפרק לארבע פרודות, ואילו מיני לנטנה (Lantana) מפתחים בית-גלעין בשרני ובו שני זרעים.
הפרי הנפוץ ביותר במשפחה הוא מפרדת (schizocarp) יבשה, עטופה בגביע, אשר מתפרקת לשתיים עד ארבע פרודות חד-זרעיות.
במינים אחדים, הפרי הוא ענבה או בית-גלעין שאינם נפתחים, בעלי קליפה חיצונית בשרנית וקליפה פנימית עצית העוטפת שניים או ארבעה זרעים.
בשונה מהשפתניים, פרי הוורבניים לרוב אינו מתפרק באמצעות שני קווי הפרדה מצטלבים.
מעמדה העדכני של משפחת הוורבניים
משפחת הוורביניים יחד עם משפחת השפתניים הם שתי המשפחות המרכזיות בסדרה הצינוראים (Lamiales).
במובנה הצר והמעודכן, משפחת הוורבניים היא משפחה קטנה יותר מכפי שהוגדרה בעבר, בעקבות תיקונים פילוגנטיים המבוססים על מחקרים מולקולריים בסדרת הצינוריים.
סוגים מרכזיים שבעבר נכללו במשפחה, כמו Clerodendrum (קלרודנדרון, 237 מינים), Vitex (שיח-אברהם, 211 מינים), Tectona (טקטונה, 3 מינים) ו-Gmelina (גמלינה, 32 מינים), הועברו למשפחת השפתניים (Lamiaceae), ואילו הסוג Avicennia (אבינציה, 8 מינים) הועבר למשפחת הקוציציים (Acanthaceae).
העברות אלו בוצעו על סמך עדויות DNA מולקולריות חד-משמעיות, אשר פתרו בלבול ממושך בין המשפחות, שמקורו בעיקר בהבדלים דקים במבנה השחלה ועמוד השחלה.
בעקבות ההפרדות הללו, משפחת הוורבניים מוגבלת כיום ל־32 סוגים ולכ־949 מינים, שרובם נפוצים באזורים הטרופיים של העולם החדש.