tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שבועיים לאחר מכן, באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בטוקיו, יפן באוגוסט אותה שנה הוא סיים של חופשי בתוצאה של 7:52.57 דקות ולכן לא היה יכול להמשיך להשתתף במשחה הגמר מאחר שרק שני שחיינים מאותה מדינה יכולים להשתתף במשחה הגמר.
פינק פרש מהשתתפות באוניברסיאדה עקב פציעה בשורש כף היד.
באליפות ארצות הברית שנערכה בסטנפורד, קליפורניה בתחילת אוגוסט 2019 הוא זכה בשתי מדליות זהב, במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 7:47.58 דקות ובמשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 14:51.15 דקות.
באליפות ארצות הברית ששימשה את המבחנים האמריקאים לאולימפיאדת טוקיו (2020) שנערכו באומהה, נברסקה ביוני 2021 זכה פינק בשתי מדליות זהב, במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 7:48.22 דקות ובמשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 14:46.06 דקות.
במשחקים עצמם הוא זכה בשתי מדליות זהב, במשחה ל-800 מטר חופשי בשיא לאומי חדש של 7:41.87 דקות, לפני גרגוריו פלטריניירי מאיטליה (7:42.11 דקות) ומיכאילו רומנצ'וק מאוקראינה (7:42.33 דקות).
כבר בשלב המוקדמות הוא קבע שיא לאומי חדש של 7:42.72 דקות ועלה מהמקום השלישי למשחה הגמר.
באולימפיאדת פריז שנערכה ביולי הוא זכה בשתי מדליות, זהב וכסף.
בשנת 2022 זכה פינק בתואר שחיין השנה באמריקה.
רוברט פלאדי (במקור פראגר, בהונגרית: Palágyi Róbert; צ'אקטורניה, 29 באוגוסט 1887 – בודפשט, 15 במרץ 1971) היה עורך דין יהודי-הונגרי.
רוברט פראגר נולד במשפחה יהודית כבנם של החייט מור פראגר ושל ינקב היינריך.
הוא השלים את כיתות בית הספר התיכון שלו בנג'קניז'ה, את לימודיו באוניברסיטה בבודפשט (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד) וב-1913 קיבלתואר במשפטים.
פראגר שינה את שם משפחתו לפלאדי ב-1910. הוא גויס ושירת בצבא מפרוץ מלחמת העולם הראשונה ועד שחרורו בסוף המלחמה.
כמשפטן הוא עסק בעיקר בסוגיות הנכללות בגדר "זכויות יוצרים", "דיני הוצאה לאור" ו"דיני תחרות בלתי הוגנת".
היועץ המשפטי של "איגוד המחזאים ההונגרי",
היועץ המשפטי של "האיגוד הלאומי של בעלי בתי הקולנוע ההונגרי".
המזכ"ל הראשי של הסניף ההונגרי של "האגודה הבינלאומית לספרות ואמנות".
ב-7 בינואר 1914 נישא לואלריה סטקול בליובלינה, ליובליאנה.
מותו נגרם כתוצאה מאי ספיקת לב ונקבר בבית העלמין פרקשרטי.
מדריך כיס לזכויות יוצרים בהונגריה
רוברט ג'יי פרה הוא יזם ואיש עסקים אמריקאי.
המייסד של חברת טכנולוגיית התקשורת "Ubiquiti Networks" ובעליה של קבוצת ה-NBA ממפיס גריזליס.
בגיל 36, זכה במקום ברשימת עשרת המיליארדרים הצעירים ביותר של פורבס.
פרה הקים את חברת שירותי המחשב הראשונה שלו בזמן שלמד בתיכון, והחברה סיפקה שירותי רשת ומסד נתונים לעסקים מקומיים.
הוא שיחק גם בקבוצת הכדורסל של התיכון, אך נאלץ לפרוש בשל בעיות לבביות.
הוא למד לתואר ראשון ושני בהנדסת חשמל ולתואר ראשון בשפה היפנית באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו, ואף היה באחוות הסטודנטים פי בטא קפא.
במהלך לימודיו הוא התמקד בתקשורת אלקטרונית וביצירת מעגלים.
לאחר לימודיו החל לעבוד באפל, והועסק בהתאמת הפליטות האלקטרומגנטיות של מכשירי ה-Wi-Fi לעמידה בתקני רשות התקשורת הפדרלית.
במהלך עבודתו הבחין כי באמצעות התאמות נכונות ניתן להגדיל את טווח האותות של המכשירים בעשרות קילומטרים, אך כשהבוסים שלו באפל התעלמו מהרעיון שלו, פרה החליט לבנות מודול Wi-Fi בעלות נמוכה ובעל ביצועים גבוהים משלו.
בתחילת 2005 השקיע 30,000 דולרים מכספו האישי ונטל הלוואות על מנת להקים את חברת Ubiquiti Networks, העוסקת באספקת רשת למקומות שבהם אין תשתיות אינטרנט ראויות.
ב-25 באוקטובר 2012 רכש את קבוצת הכדורסל ממפיס גריזליס מה-NBA.
הקבוצה הגיעה ברציפות לפלייאוף במהלך חמש העונות הראשונות של כהונתו כבעלים.
בשנה הראשונה לבעלותו של פרה, הגריזליס ניצחו 56 משחקים, שיא מועדון, והופיעו לראשונה אי פעם בגמר המערב.
במהלך השנתיים הראשונות לכהונתו הקבוצה ניצחה ביותר משחקי פלייאוף מאשר במהלך 17 העונות הקודמות של הקבוצה ב-NBA.
פרה מחזיק בקרן גריזליס, ארגון צדקה לספורט הפועל בממפיס.
רוברט בופורד פיפן הוא פילוסוף אמריקאי, פרופסור במחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת שיקגו.
פיפן ידוע בעיקר כחוקר מרכזי של האידיאליסט הגרמני, גאורג וילהלם פרידריך הגל.
בנוסף לכך פיפין פרסם מאמרים וספרים אודות הפילוסופים: עמנואל קאנט, פרידריך ניטשה, מרטין היידגר, חנה ארנדט וליאו שטראוס; הסופרים מרסל פרוסט, הנרי ג'יימס, ג'ון מקסוול קוטזי; בתחום הקולנוע על הז'אנרים: מערבון ופילם נואר והיוצרים: אלפרד היצ'קוק, ודאגלס סירק.
פיפין גם מכהן כנשיא הכבוד של "אגודת הגל של בריטניה הגדולה".
פיפן קיבל תואר ראשון בלימודי אנגלית מ-Trinity College בהרטפורד, קונטיקט.
הוא כתב את הדוקטורט שלו בפילוסופיה באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה בהנחיית סטנלי רוזן ().
לפני שעבר לשיקגו, הוא לימד במשך מספר שנים במחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו.
בשנת 2009 הוא החזיק בקתדרה לפילוסופיה על שם שפינוזה באוניברסיטת אוניברסיטת אמסטרדם.
באותה שנה, הוא נבחר לאגודת החברה הפילוסופית האמריקאית.
בשנת 2014 זכה בדוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אופסלה.
בשנת 2016 הוא הפך לחבר באקדמיה לאופולדינה.
בשנת 2017 התארח לסדרת הרצאות בחוג לפילוסופיה של אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2019 הוענקה לו מלגת גוגנהיים.
בשונה מפרשנות מקובלת, פיפין מציג את הגל כהוגה פחות מטפיזי במובן האונטולוגי.
טענותיו של הגל על הגייסט (Geist ; רוח) מתפרשות באורח אפיסטמולוגית יותר.
לפי פיפין, הגל מחזיק בתזה מרכזית היא שהאפיסטמולוגיה היא מטאפיזית מכיוון שלהיות (to be) משמעו להיקבע כמובן (to be determinately intelligible).
לפיכך, חלק גדול מהפרויקט של הגל, היא המשך של הפילוסופיה הביקורתית של קאנט, כנגד המטאפיזיקה הדוגמטית.
הגל לא רואה בלוגיקה אונטולוגיה, אלא עוסק בלוגיקה כמטאפיזיקה, כהמשך של הלוגיקה הטרנסצנדנטלית, כמדע המחשבה הטהורה או מחשבת המחשבה אודות עצמה.
לפי הפרשנות הלא-אונטולוגית של פיפן להגל, הגייסט ההגליאני אינו ישות רוחנית אלוהית, ובהתאם, האידיאליזם של הגל אינו הגנה על הפנתיאיזם-המוניסטי.
לפי פיפין, יש להבין את הגייסט ההגליאני כמכלול הנורמות שלפיהן אנו יכולים להצדיק את אמונותינו ומעשינו.
הנקודה החשובה היא שאיננו יכולים להצדיק דבר, אלא במרחב לוגי נורמטיבי של טעמים.
לא ניתן ללהגיע להכרה ולפעולה רציונלית אנושית ללא תלות בנורמות כאלה.
בנוסף, הנורמות הללו מנוסחות מבחינה חברתית-היסטורית.
גיסט הוא התהליך הדינמי של הנורמות הללו והתמורות שלהן בהיסטוריה האנושית.
הגל מכנה ניסוחים שונים של נורמות אלו "צורות (Gestalten) של רוח".
יש להוסיף שכל צורה של רוח עלולה לקרוס תחת לחץ של כוחות פנימיים או חיצוניים (כגון חוסר עקביות פנימי באותן נורמות או התמודדות עם צורות חיים חדשות עם נורמות שונות) מה שמוביל למשבר בסמכותן של אותן נורמות.
אבל בגלל הריבוי הממשי של צורות הרוח (או צורות החיים) כל תיאור של סוכנות אנושית שהיא חברתית-היסטורית נמצא בסכנה להיכנס לרלטיביזם.
אז האידיאליזם ההגליאני אינו סוג של חזרה למטאפיזיקה דוגמטית פרה-קנטיאנית ופרה-ביקורתית, אלא הוא מנסה לחרוג מהפרויקט הביקורתי הקנטיאני מחד, וביקורות היסטוריסטיות על הפילוסופיה הטרנסצנדנטלית הקנטיאנית מאידך.
הוא נכנס לוויכוח על הלגיטימיות של הפרויקט המודרניסטי ואפשרות הפוסט-מודרניות.
פיפן מנסה להגן על הבורגנות המודרנית והפרוזאית.
אף על פי כן הוא מודה כי, ומנסה לחקור מדוע, התרבות הגבוהה השלטת של אותה חברה הייתה אחת ממה שניתן לכנות שנאה עצמית: הוא נע בין גוסטב פלובר ואוונגרדים מודרניסטיים מאוחרים יותר למגמות האינטלקטואליות של ההיסטוריזם החדש והדקונסטרוקציה.
באופן כללי, הטיעון של פיפין הוא שהמודרנה "איננה נגמרת", שהיא ניסיון להביא שקיפות רציונלית רבה יותר לכל הפרקטיקות החברתיות שלנו ושהרבה מהשנאה העצמית של התרבות הגבוהה המודרנית מונעת מניסיונות להביא כאלה.
שקיפות לאזורים שבהם זה לא היה קיים קודם לכן.
ייתכן שתהליך זה לעולם לא יושלם אך ברגע שהוא מתחיל, לא ניתן לעצור אותו.
קריאתו האנטי-אונטולוגית של פיפין בהגל השפיעה על הוגים שונים בהם: טרי פינקרד, פול רדינג (), דייגו בוביו (), ג'ון מקדואל () ורוברט ברנדום.
לצד זאת, הוא מנהל ויכוח רב שנים על פרשנותו להגל למול פילוסופים הגליאניים בולטים אחרים, בהם סלבוי ז'יז'ק וסטיבן הולגייט.
רוברט פרינד היה משורר ומתרגם ישראלי-אמריקאי.
לאורך חייו נחשב לאחד הכותבים בשפה האנגלית הבולטים בישראל ושימש כפרופסור לספרות אנגלית באוניברסיטה העברית.
נולד בברוקלין, ניו יורק, למשפחה יהודית דוברת יידיש ממוצא רוסי, הבכור מתוך חמישה ילדים.
לאחר שלמד במכללת ברוקלין, הרווארד וקיימברידג', החל ללמד ספרות אנגלית וכתיבה במדינות שונות כגון ארצות הברית, פנמה, צרפת, אנגליה וגרמניה.
ב-1950 במהלך שהותו באירופה גילה שתוקף הדרכון שלו עומד לפוג והוא נדרש לחזור לארצות הברית.
אולם, מכיוון שהיה חבר במפלגה הקומוניסטית לזמן קצר, חשש מחזרה לאמריקה ובחר לעלות לישראל.
פרינד למד לדוקטורט באוניברסיטה העברית ועבד כמרצה לספרות אנגלית עד לפרישתו ב-1984.
פרינד היה הומוסקסואל מוצהר ואף כתב על כך בשירתו.
דבר זה היה בולט במיוחד, שכן כתב על הומוסקסואליות באנגלית עוד לפני אירועי סטונוול.
בגיל 14 פרסם את שירו הראשון באנגלית בכתב עת לילדים דובריי יידיש.
לאורך חייו פורסמו עשרה אוספי שירה פרי עיטו.
הספר הראשון יצא לאור ב-1941 בשם "Shadow on the Sun" והספר האחרון יצא ב-2003, לאחר מותו, בשם "Dancing with a Tiger: Poems 1941-1998".
כונה בירושלים "המשורר מרחוב ז'בוטינסקי" ונחשב לאחד המשוררים הישראלים הבולטים שכתבו שירה באנגלית.
בנוסף, לאורך חייו תרגם פרינד כ-800 יצירות מעברית, יידיש, ספרדית, ערבית וצרפתית לשפה האנגלית.
בין היתר, הוא תרגם לאנגלית את יצירותיהם של חיים נחמן ביאליק, רחל המשוררת, נתן אלתרמן, יהודה עמיחי ועוד.
רוברט וילובי פלויד היה מדען מחשב אמריקאי.
תרומותיו כוללות את התכנון אלגוריתם של פלויד-ורשל (בלתי תלוי בסטיבן וורשל ), אשר מוצא ביעילות את כל מסלולי הקצר ביותר בתורת הגרפים, ואת עבודתו בתחום ניתוח מחרוזות; אלגוריתם פלויד לאיתור מחזורים ברצפים מיוחס לו גם כן.
במאמר מבודד אחד, הציג את המושג החשוב של פיזור שגיאות להדפסת תמונות, הידוע גם בתור השתקפות פלויד-שטיינברג .
הוא היה חלוץ בתחום אימות תוכנה באמצעות הצהרה לוגית עם מאמרו מ-1967 הקצאת משמעות לתוכניות.
זו הייתה תרומה למה שלימים הפך ללוגיקת הור .
פלויד זכה בפרס טיורינג בשנת 1978.
פלויד נולד בניו יורק וסיים את לימודיו בתיכון בגיל 14. באוניברסיטת שיקגו, קיבל תואר ראשון במדעי הרוח בשנת 1953 (כשהיה בן 17 בלבד) ותואר ראשון שני בפיזיקה בשנת 1958. פלויד היה שותף לחדר עם קרל סייגן.
פלויד הפך לחבר צוות בקרן מחקר ארמור (כיום מכון המחקר IIT) במכון הטכנולוגי של אילינוי בשנות ה-50. בתחילת שנות ה-60, הפך למפעיל מחשבים והחל לפרסם מאמרים רבים, כולל בתחום הקומפיילרים (במיוחד ניתוח מחרוזות).
הוא היה חלוץ בדקדוקי העדפת אופרטורים ומיוחס לו ייסוד תחום הסמנטיקה של שפות תכנות במאמרו משנת 1967. הוא מונה לפרופסור חבר באוניברסיטת קרנגי מלון בגיל 27, והפך לפרופסור מן המניין באוניברסיטת סטנפורד שש שנים מאוחר יותר.
הוא השיג משרה זו ללא תואר דוקטור לפילוסופיה.
הוא היה חבר בפדרציה הבינלאומית לעיבוד מידע בקבוצת עבודה IFIP 2.1 בנושא שפות אלגוריתמיות וחשבון, אשר פירטה, מתחזקת ותומכת בשפות התכנות ALGOL 60 ו־ALGOL 68.
הוא נבחר לעמית של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים ב-1974.
הוא זכה בפרס טיורינג בשנת 1978 "על כך שהייתה לו השפעה ברורה על מתודולוגיות יצירת תוכנה יעילה ואמינה, ועל כך שסייע בהקמת תתי תחומים חשובים במדעי המחשב: תיאוריה של פירוס, סמנטיקה של שפות תכנות, אימות תוכנה אוטומטי, סינתזת תוכנה אוטומטית, וניתוח אלגוריתמים."
פלויד עבד בשיתוף פעולה הדוק עם דונלד קנות', במיוחד כעורך הראשי של ספרו החלוצי The Art of Computer Programming , והוא האדם שמוזכר הכי הרבה בספר זה.
פלויד התחתן והתגרש פעמיים, תחילה עם יאנה מ.
מייסון ולאחר מכן עם מדענית המחשב קריסטיאן פלויד , ונולדו לו ארבעה ילדים.
בשנותיו האחרונות סבל ממחלת פיק , מחלה נוירודגנרטיבית , ולכן פרש לגמלאות בשנת 1994.
התחביבים שלו כללו טיולים, והוא היה שחקן שש בש נלהב:
פעם היינו תקועים בשדה התעופה של שיקגו או'האר במשך שעות, מחכים למטוס שיצא, בשל סופת שלג.
כשישבנו ליד השער שלנו, בוב שאל אותי באופן לא פורמלי, "אתה יודע לשחק בקגמון?" עניתי שאני יודע את הכללים, אבל למה הוא רוצה לדעת?
בוב אמר שמהיות לנו מספר שעות לחכות, אולי כדאי שנשחק כמה משחקים, כמובן על סכום קטן.
הוא אז הוציא את סט הבקגמון מהמזוודה שלו.
אבי לימד אותי הרבה דברים.
אחד מהם היה להיזהר מכל אחד שמציע משחק ביליארד על כסף, ואז פותח תיק שחור ומתחיל להרכיב מקל ביליארד.
הבנתי שהעצה הזאת תקפה לכל אחד שנוסע עם סט בקגמון משלו.
אמרתי לבוב שאני לא אשחק על כסף, בשום אופן.
הוא ניסה קצת, אבל לבסוף אמר "טוב".
במקום זאת הוא נתן לי שיעור חינם באומנות ובמדע של משחק בקגמון.
הייתי צודק כשסרבתי לשחק איתו על כסף — בכל סכום.
גיליתי מאוחר יותר שמשך שנים הוא עבד על ללמוד את המשחק.
הוא לקח את משחק הבקגמון מאוד ברצינות, חקר את המשחק ואת המתמטיקה שלו, והיה כמעט מקצוען.
אני חושב שזה היה יותר מתחביב.
כמו במחקרו, בוב לקח את מה שהוא עשה ברצינות, וזה תואם לחלוטין שהוא היה מצוין בבקגמון.
פלאוארס הוא קצין בצבא ארצות הברית בדימוס בדרגת לוטננט גנרל.
הוא שימש, בין היתר, מפקד חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית.
פלאוארס הוא בנו של איש צבא אמריקאי.
הוא התקבל לחיל הקצינים של צבא ארצות הברית ב-1969 דרך תוכנית ב.
בצבא התקדם בכל דרגות הקצונה, מדרגת לוטננט ללוטננט גנרל.
לאורך הקריירה הצבאית שלו סיים קורסי הכשרה שונים.
אלה כללו לימודים באוניברסיטת וירג'יניה ובמכללת פיקוד ומטה הכללי של צבא ארצות הברית.
הוא גם עבר הכשרת בצניחה צבאית.
בצעירותו סיים את השירות המקובל לקצינים בדרגים נמוכים יותר ביחידות ובמקומות שונים.
בינתיים הועסק גם כקצין מטה.
כמהנדס, תחום אחריותו כלל הגנה מפני הצפות, הרחבת מתקני נמל והגנתם הצבאית, הסדרת נהרות והקמת מנעולים, סכרים, כבישים ושדות תעופה.
הוא הוצב, בין השאר, בגרמניה, שם פיקד על פלוגת מהנדסים.
הוא היה גם מפקד גדוד המהנדסים 307, חלק מהדיוויזיה המוטסת ה-82, בין 1985 ל-1987. לאחר מכן השתייך לאגף המבצעים נגד סמים במטכ"ל בוושינגטון הבירה עד 1990. מ-1990 עד 1992 פיקד על חטיבת המהנדסים ה-20 של הקורפוס המוטס ה-18, איתו גם לחם במלחמת עיראק.
מ-1993 עד 1995 הוא היה סגן מפקד מרכז ההנדסה של צבא ארצות הברית.
מאוחר יותר פיקד על .
לאחר מכן הועבר לקוריאה הדרומית, שם היה קצין מטה של הדיוויזיה השנייה.
ב-1996 הוצב בבוסניה, שם שירת במטה המהנדסים בפיקודו של ה-.
בת בעת גם היה חבר בכוח המשימה המשותף בסומליה.
לאחר מכן פיקד על דיוויזיית נהר מיזורי של חיל ההנדסה.
במקביל מונה לנשיא ועדת נהר המיסיסיפי ב-1997. כמה חודשים לאחר מכן קיבל את הפיקוד על מרכז ההנדסה של צבא ארצות הברית בפורט לאונרד ווד ועל חיל המצב שם, כולל בית הספר למהנדסים.
באוקטובר 2000 קיבל את הפיקוד על כל חיל ההנדסה.
הוא היה המהנדס הראשי של חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית.
הוא כיהן בתפקיד זה עד יולי 2004.
מאז פרישתו הוא עובד כיועץ בוושינגטון די.
רוברט ניל פרוקטור הוא היסטוריון של המדע, פרופסור באוניברסיטת סטנפורד, ומהבולטים בעולם בחקר תעשיית הטבק וההיסטוריה של בורות מדעית מכוונת.
הוא נודע בעיקר בזכות תרומתו להבנת הדרכים שבהן תאגידים גדולים, ממשלות וגופים אינטרסנטיים מסוגלים לעוות, להסתיר או להשתיק ידע מדעי – תחום שביסס יחד עם חוקרים נוספים תחת השם "אגנוטולוגיה" (agnotology).
טימוקו סיים את לימודיו לתואר ראשון בביולוגיה באוניברסיטת אינדיאנה בשנת 1976. בשנת 1984 השלים תואר שני ודוקטורט בהיסטוריה של המדע באוניברסיטת הרווארד.
לאורך הקריירה האקדמית שלו לימד במספר מוסדות בארצות הברית.
באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה הוא ואשתו, לונדה שיבינגר, ניהלו יחד במשך תשע שנים את תוכנית "מדע, רפואה וטכנולוגיה בתרבות".
כיום הוא מכהן כפרופסור מן המניין באוניברסיטת סטנפורד, הן במחלקה להיסטוריה והן בפקולטה לרפואה.
מחקריו של טימוקו עוסקים במגוון נושאים הקשורים ליחסי מדע, פוליטיקה וחברה.
הוא חקר בין היתר את התנהלות תעשיית הסיגריות, מדיניות רפואית תחת השלטון נאצי, היסטוריה של הסרטן, ודרכים שבהן ידע מדעי משמש או מנוצל לצרכים פוליטיים.
טימוקו היה ההיסטוריון הראשון שהוזמן להעיד כעד מומחה נגד תעשיית הטבק בבתי משפט אמריקאיים, והעיד ביותר מ-90 משפטים.
יחד עם רעייתו, פרופ' לונדה שייבינגר, תרם טימוקו לביסוס התחום של "אגנוטולוגיה" – חקר הייצור והפצת הבורות – וערך יחד איתה את הספר "Agnotology: The Making and Unmaking of Ignorance" (2008), שזכה להשפעה רחבה בשיח על מדע, ידע וכוח.
הַיְנְרִיךְ הֶרְמָן רוֹבֵּרְט קוֹךְ היה רופא ומיקרוביולוג גרמני, מהאבות המייסדים של מדע הבקטריולוגיה והמיקרוביולוגיה.
הוא זיהה את הגורמים למחלות שחפת, כולרה וגחלת (אנתראקס) וסיפק בסיס ניסויי לזיהוי מחלות זיהומיות, שכולל ביצוע ניסויים בבעלי חיים ובבני אדם.
קוך יצר ושכלל שיטות מחקר בתחום המיקרוביולוגיה וגילה תגליות מפתח בתחום בריאות הציבור.
על תרומתו לחקר השחפת, זכה קוך בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1905.
רוברט קוך נולד בקלאוסתאל (Clausthal) שבממלכת הנובר (כיום בגרמניה), לפקיד מכרות.
למד רפואה אצל יאקוב הנלה באוניברסיטת גטינגן, וסיים את לימודיו ב-1866. שירת בצבא במלחמת צרפת–פרוסיה ואחריה הפך לרופא מחוזי בוולשטיין.
למרות האמצעים הדלים שעמדו לרשותו הפך, יחד עם לואי פסטר, לאחד ממייסדי הבקטריולוגיה.
בוולשטיין החל קוך להתמקד בחקר הגחלת (אנתרקס).
באותה תקופה המחלה הייתה נפוצה בקרב פרות וחיסלה לעיתים עדרים שלמים וגרמה גם מוות בקרב בני אדם.
באותו זמן קוך היה ללא הכשרה במחקר, מנותק מהקהילה המדעית, ומספריות מדעיות, וכמעט ללא ציוד מדעי.
כמו כן הוא היה רופא עסוק עם פציינטים רבים.
למרות כל זאת הוא החל לחקור את המחלה.
המעבדה שעמדה לרשותו הייתה ממוקמת בדירה בת 4 החדרים בה גר, והציוד המרכזי שהיה לו היה מיקרוסקופ שקיבל כמתנה מאשתו, וכן ציוד שהכין במו ידיו.
עוד קודם לכן קזימיר דאוויין הראה קיום העברה ישירה של מתגי גחלת (anthrax bacillus) בין פרות.
קוך החליט לאשש באופן מדעי כי חיידק זה הוא באמת סיבת המחלה.
הוא לקח חיידקים מדם של חיות משק שמתו זה מכבר מגחלת, והשתמש בכפיסי עץ שהכין בעצמו כדי להחדיר את החיידקים לעכברים, וגילה כי כל העכברים מתו בתוך זמן קצר.
בה בעת הוא לקח דם של חיות בריאות והחדיר אותו לעכברים אחרים, וכל העכברים האלה לא סבלו מהמחלה.
דבר זה אישש ממצאים של חוקרים אחרים שהראו כי ניתן להעביר את המחלה באמצעות דם של חיה שחלתה בגחלת.
ממצאים אלה לא השביעו את רצונו של קוך.
הוא רצה לדעת האם חיידק, שלא היה מעולם בקשר עם חיה חולה, יכול לגרום למחלה אצל חיה בריאה אחרת.
ייתכן לדוגמה כי גורמים אחרים בדם החיה החולה מעבירים את המחלה.
כדי לענות על שאלה זו קוך המציא שיטות לגדל תרביות טהורות של חיידקי bacillus, בנוזל שנלקח מעין של פר שהומת קודם לכן.
הוא מצא שיטות לחקור, לצייר ולצלם תרביות אלה ותיעד את התרבות החיידקים.
הוא שם לב גם שכאשר התנאים הפכו לא-נוחים לחיידקים (כמו מחסור בחמצן), הם יצרו נבגים שיכלו להתמודד עם התנאים הקשים, וכאשר התנאים השתפרו מחדש, הם חזרו לחיות כחיידקים פעילים.
כך גילה קוך שעל אף שחיידקי האנתרקס לא יכולים לשרוד בצורתם המקורית מחוץ לגוף במשך זמן רב, הם מפתחים נבגים שיכולים להחזיק מעמד זמן רב.
כשנבגים אלה נמצאו בקרקע הם גרמו להתפרצויות "ספונטניות" ובלתי מוסברות של המחלה.
קוך גידל מספר דורות של חיידקים בתרביות טהורות אלה.
לאחר מכן החדיר את החיידקים לעכברים והראה שאף על פי שחיידקים אלה לא היו בקשר עם בעלי חיים הם יכלו עדיין לגרום לגחלת.
דבר זה היה פריצת דרך באישוש תאוריית החיידקים כגורמי מחלות משום שהצביע על כך שניתן להעביר את המחלה באמצעות חיידקים שלא הגיעו ישירות מחיה חולה.
קוך הציג את ממצאיו בפני פרדיננד כהן, פרופסור לבוטניקה מאוניברסיטת ברסלאו (כיום ורוצלב בפולין).
כהן כינס את עמיתיו כדי להתבונן בהדגמה של קוך, ביניהם היה גם הפרופסור לפתולוגיה ואנטומיה יוליוס כהנהיים.
כהן וכהנהיים התרשמו עמוקות מעבודתו של קוך.
בשנת 1876 פרסם כהן את עבודתו של קוך בירחון הבוטני שהוא היה עורכו.
בתוך זמן קצר הפך קוך לאדם מפורסם.
עם זאת הוא המשיך לעבוד כרופא בוולשטיין במשך 4 שנים נוספות.
במהלך תקופה זו הוא שכלל את שיטות העבודה שלו לקבע, לצבוע ולצלם חיידקים.
כמו כן הוא המשיך לבצע עבודה חשובה של חקר מחלות שנגרמו על ידי זיהום חיידקי של פצעים, ופרסם את תוצאותיו ב-1878. בעבודה זו, כמו בנושא הגחלת, הוא סיפק בסיס מדעי ומעשי לבקרת הזיהום והמחלה.
בעקבות פרסומו של קוך הוא קיבל ב-1880 משרה במשרד הבריאות הקיסרי בברלין.
בברלין שיפר את השיטות בהן השתמש בוולשטיין, כולל שיטות צביעה ובידוד, ושיפור מצעי גדילה לחיידקים, כולל צלחות אגר וצלחות פטרי, בהם משתמשים עד היום.
בעזרת שיטות אלה הצליח לגלות ב-1882 את החיידק שגורם למחלת השחפת, "Mycobacterium tuberculosis".
הוא פרסם את תגליתו ב-24 במרץ בכנס של החברה הפיזיולוגית בברלין.
מכיוון שבתקופה זו הייתה השחפת גורם תמותה מרכזי, ממנה מת בממוצע כל גרמני שביעי, גילויו העלו אותו לרמת החשיבות של לואי פסטר במחקר הבקטריולוגי.
ב-1883 קוך עבד עם צוות חוקרים צרפתיים באלכסנדריה שבמצרים על חקר הכולרה.
הוא זיהה את חיידק הוויבריו כולרה (Vibrio Cholerae), אולם הוא לא הצליח להוכיח באופן ניסויי שחיידק זה הוא גורם המחלה.
ב-1885 הוא קיבל תואר פרופסור להיגיינה באוניברסיטת ברלין.
ב-1891 הוא הועמד בראש "המכון למחלות מידבקות" (המכון קיים עד היום, כפוף ישירות למשרד הבריאות הגרמני וקרוי "מכון רוברט קוך").
הוא עזב את התפקיד ב-1904 והחל לנסוע ברחבי העולם ולחקור מחלות באפריקה (מחלת השינה), הודו (דבר), סרי לנקה (מלריה) וג'אווה.
מלבד עבודתו החשובה בחקר השחפת, עליה קיבל פרס נובל, יש חשיבות גדולה גם לאקסיומות של קוך, אשר אומרות שבשביל לקבוע שאורגניזם פתוגני, גורם למחלה, צריך להראות כי הוא:
נמצא בכל מקרי המחלה שנבדקו
הצליח לגרום להדבקה במחלה המקורית גם לאחר כמה דורות בתרבית
יכול להתקבל מחדש מחיות שהודבקו בו ולהתרבות שוב בתנאי מעבדה
אחרי הצלחתו החלה רמת המחקר שלו להתדרדר, בייחוד אחרי שערוריית ה"טוברקולין".
בשנת 1890 הציג בקונגרס הבינלאומי העשירי לרפואה תרופה נגד שחפת בשם טוברקולין, שאת נוסחתה שמר קוך בסוד.
התרופה התקבלה בהתלהבות גדולה, בהסתמך על המוניטין של ממציאה וקוך זכה בשל כך בעיטור הוקרה מטעם הממשל הפרוסי.
בתוך זמן מה התברר שהתרופה איננה יעילה ורבים מהחולים שקיבלו אותה מתו.
תלמידיו הצליחו למצוא בעזרת השיטות שפיתח את האורגניזמים האחראים בין השאר לדיפתריה, טיפוס, דלקת ריאות, זיבה, דלקת קרום המוח, צרעת, דבר, טטנוס ועגבת.
קוך נפטר ב-1910 בבאדן-באדן שבגרמניה.
רוברט קאפה היה צלם יהודי-הונגרי-אמריקאי.
מצלמי המלחמה המפורסמים ביותר של המאה ה-20. קאפה היה נוכח ב-5 מלחמות שונות: מלחמת האזרחים בספרד, הפלישה היפנית לסין, מלחמת העולם השנייה בכל רחבי אירופה, מלחמת העצמאות של ישראל ומלחמת הודו-סין הראשונה.
בין השאר, צילם קאפה את הפלישה לנורמנדי ואת שחרור פריז.
קאפה הוא שקבע את המשפט "אם התמונות שלך לא מספיק טובות - אתה לא מספיק קרוב".
הוא זכה בפרס בלה באלאז' לאחר מותו (פרס הכבוד המקצועי הממלכתי ההונגרי הגבוה ביותר שניתן להעניק ליוצרי סרטי קולנוע ולמפיקי טלוויזיה).
קאפה נולד בשם ארנסט (אֶרנה) אנדרה פרידמן בבודפשט, הונגריה.
לאחר שהבין שאין לו עתיד במשטר ההונגרי, עזב בגיל 18 לגרמניה.
הוא תכנן להיות סופר, אך מצא עבודה כצלם והחל לאהוב את מלאכת הצילום.
בשנת 1933 עזב לצרפת בגלל עליית הנאצים לשלטון.
הוא התקשה למצוא שם עבודה כצלם, ושינה את שמו ל"רוברט קאפה", מכיוון ששם זה נשמע אמריקאי יותר.
ב-1932 התפרסם צילומו הראשון: היה זה צילום של לאון טרוצקי בעת שנאם בקופנהגן.
בין השנים 1936 ל-1939 היה קאפה בספרד, שם תיעד את מלחמת האזרחים בספרד.
ב-1936 צילם את אחת התמונות הידועות שלו וזו שהקנתה לו פרסום עולמי: "מותו של חייל לויאליסט".
התמונה צולמה ברגע המדויק שבו נפגע החייל מכדור בחזהו, והוא נשמט אחורה.
התמונה נהייתה לאחת מהמייצגות של טכניקת "תפיסת הרגע".
בתחילת מלחמת העולם השנייה, שהה קאפה בניו יורק, לשם ברח לאחר עליית הנאצים, אך מאוחר יותר נשלח לאירופה כצלם.
במהלך המלחמה הוא נכח בקרבות רבים, אולם תמונותיו המפורסמות ביותר מאותה תקופה צולמו ביום פלישת בעלות הברית לנורמנדי.
קאפה היה הצלם היחיד שנמנה עם גל הנחיתה הראשון, וצילם במהלך השעתיים הראשונות כ-106 תמונות, אולם מרבית התמונות נהרסו בעת פיתוחן, ונותרו מהן רק 11.
מגזין Life, המגזין שקאפה צילם עבורו, פרסם את התמונות תחת הכותרת "קצת לא בפוקוס" (slightly out of focus) והסבירו שידיו של קאפה רעדו מרוב התרגשות בזמן שצילם.
קאפה לעומת זאת טען שהתמונות נראות כך מכיוון שהן פותחו לא נכון (אותו פיתוח שגרם להרס שאר התמונות).
מאוחר יותר, קרא קאפה לאוטוביוגרפיה שלו בשם "קצת לא בפוקוס".
ב-1947, היה בין מקימי סוכנות הצילום מגנום, שכללה צלמים רבים, בהם אנרי קרטייה ברסון, דוד סימור (שים), וג'ורג' רוג'ר, ובשנת 1951 התמנה לנשיא הסוכנות.
אף על פי שאמר שלעולם לא יחזור למלחמות, הקמת מדינת ישראל ומלחמת העצמאות שבאה בעקבותיה עוררו אותו, והוא נסע לישראל.
הוא נכח בטקס הכרזת המדינה, ונכח בכמה קרבות.
כאן פגש בצלם פאול גולדמן, יליד הונגריה אף הוא, והשניים נותרו חברים מאז.
הוא חזר שנית לישראל כשנה לאחר מכן עם הסופר אירווין שו, וביחד פרסמו ספר ושמו "דו"ח ישראל", ספר המשלב טקסט וצילומים.
קאפה ליווה את גלי העלייה, את המעברות ואף צילם את הספינה "אלטלנה".
קאפה נהרג ב-25 במאי 1954, במהלך מלחמת הודו-סין הראשונה, כאשר עזב את הג'יפ בשיירה שהיה בה כדי לצלם את הכוח המתקדם מזווית אחרת, ועלה על מוקש נגד אדם.
תקופתו של קאפה הייתה גם התקופה של המגזינים המצולמים.
התפתחותם של מגזינים אלו איפשרו את צמיחת סגנון צילום העיתונות.
קאפה ידע להעביר סיפור מבלי להיות נוכח בו.
בסדרות שפורסמו במגזין לייף, הוצגו תמונות ממוספרות לפי סדר ההתרחשות, שאיפשרו לדמות איך נראתה הסיטואציה שלב אחר שלב.
קאפה, שהמשפט "אם התמונות שלך לא מספיק טובות - סימן שלא היית מספיק קרוב" נטבע על ידיו, האמין שעליך להיות ממש בתוך הסיטואציה בשביל להעבירה בצורה מדויקת ואמיתית.
אחיו, קורנל קאפה, שהיה צלם גם הוא, אמר עליו פעם: "הזדהותו של אחי עם בני האדם ואומץ ליבו להימצא במקום ההתרחשות – אלה המאפיינים המיוחדים של יצירתו".
הרחיב לומר עליו חברו הסופר ג'ון סטיינבק:
דומה שקאפה הוכיח מעל לכל ספק כי המצלמה אינה אמצעי מכני קר.
בדומה לעט, הרי איכותה תלויה במשתמש בה.
היא עשויה להיות המשכם של המחשבה והלב.
הוא ידע, לדוגמה שאי אפשר לצלם מלחמה, משום שמלחמה היא קודם כול תחושה.
אולם הוא תיעד תחושה זו.
הוא צילם בשולי המלחמה ונתן ביטוי לאימה של עם שלם בתמונת פניו של ילד.
מצלמתו לכדה את התחושה והנציחה אותה.
בהקדשה לספרו האוטוביוגרפי של קאפה, "קצת לא בפוקוס", כתב סטיינבק: "יצירתו של קאפה עצמה היא עדות ללב רחב וליכולת הזדהות חסרת גבולות.
הוא יכול היה לצלם תנועה, שמחה ושברון לב.
הוא יכול היה לצלם מחשבות.
הוא תפס בתמונותיו את העולם."
בשנת 1934, כשעוד נקרא "אנדרה פרידמן", פגש פליטה צלמת גרמנייה יהודייה ושמה גרדה טארו.
השניים חיו בפריז, שם לימד אותה קאפה צילום.
ביחד הגו את השם "רוברט קאפה", כדי ליצור לו תדמית של צלם אמריקאי מצליח.
ביחד הם הסתובבו בספרד בזמן מלחמת האזרחים.
בשנת 1937 קאפה יצא לסיבוב עסקים קצר בפריז, ואילו טארו נשארה במדריד.
היא נהרגה במהלך אחד הקרבות שם, וקאפה, שלפי דיווחיו היה מאורס לה, לקה בהלם ולא נישא מעולם.
על הזוג נכתב השיר "Taro" של הלהקה alt-j.
בפברואר 1943 פגש קאפה את איילין ג'סטין, רעייתו של השחקן ג'ון ג'סטין, והשניים ניהלו רומן קצר, שנמשך עד סוף המלחמה.
איילין היא חלק משמעותי בספרו האוטוביוגרפי של קאפה.
כמה חודשים לאחר מכן, קאפה ניהל רומן עם השחקנית אינגריד ברגמן, שפגש כשטיילה באירופה במהלך מסעה לבדר חיילים אמריקאיים באירופה.
יחד עברו להוליווד, שם שימש יועץ לחברת סרטים, אך הרומן נגמר לאחר שברגמן רצתה להתחתן עם קאפה, שסירב מכיוון שלא רצה לגור בהוליווד.
קאפה טען מאוחר יותר שהרומן שלהם הוא ששימש השראה לסרט "חלון אחורי" של ידידם המשותף אלפרד היצ'קוק.
בשביל לשמר את המורשות של רוברט קאפה, הקים אחיו קורנל את המרכז הבין-לאומי לצילום (ICP) בניו יורק המשמש משכן קבע לצילומיו של רוברט קאפה (משמש היום כמוזיאון לצילום ומרכז ללימודי צילום).
ארגון כתבי החוץ של אמריקה (OPC) ייסד את מדליית הזהב על שם רוברט קאפה, הניתן מדי שנה לצלמים מצטיינים "שגילו אומץ לב ויוזמה יוצאים מהכלל".
בשנת 2002 יצא בארצות הברית סרט על סיפור חייו ואהבותיו שנקרא "רוברט קאפה – באהבה ובמלחמה".
בשנת 2013, השירות הבולאי ההונגרי הוציא בול לזכרו של רוברט קאפה.
רוברט פרנקלין סטראוד היה אסיר עולם שמצא נחמה בגידול ציפורים ובמחקרן המדעי בתאו, ואף פרסם ספרות מקצועית בנושא.
הוא היה גיבורם של ספר וסרט המבוססים על סיפורו הייחודי.
סטראוד נודע בכינויו "איש הציפורים מאלקטרז".
למרות כינויו, למעשה בעת שהייתו באלקטרז כבר לא גידל ציפורים.
סטראוד נולד בסיאטל שבוושינגטון ב-28 בינואר 1890, לאליזבת ובן סטראוד.
אליזבת סטראוד הייתה בת למשפחה מהמעמד הגבוה, וכאשר התחתנה עם סטראוד, שהיה ממעמד נמוך בהרבה, ניתקה את קשריה עם המשפחה.
לאמו היו שתי בנות נוספות מנישואים קודמים.
נישואיה עם בן היו מוצלחים אך כאשר נכנסה להריון, הוא הפציר בה לבצע הפלה שהיא סירבה לעשות מסיבות מוסריות.
בן סטראוד היה אלכוהוליסט, אדם קר ואכזרי והתעלל רבות באליזבת מילולית ופיזית.
אכזריות זו הגיעה לשיאים חדשים עם הריונה של אליזבת וסירובה לעבור הפלה.
הוא נהג להכניס למזונה בלי ידיעתה סמים שונים בתקווה שתפיל, וכאשר רוברט נולד, הוא סירב להכיר בו.
הוא נמנע מלטפל בו אפילו ברמה הבסיסית ביותר, מתוך התכחשות מוחלטת לקיומו.
כאשר גדל רוברט, לא דיבר איתו, התעלל בו והכה אותו.
לאחר מספר שנים נולד לזוג סטראוד ילד נוסף, מרקוס.
היחס של בן למרקוס היה שונה ובניגוד לרוברט הוא זכה לתשומת לב מאביו.
עם זאת בן סטראוד המשיך בדרכו האכזרית.
אליזבת נהגה לכנות את עצמה "אלמנתו של בן סטראוד" עשר שנים לפני מותו.
בן מצידו כינה את עצמו "אלמנה של אליזבת סטראוד" למרות העובדה שחי אחרי מותה.
כל זה הביא את רוברט לעזוב את ביתו בגיל צעיר, ובשנת 1908 כבר היה בקורדובה שבאלסקה, שם פגש ונכנס למערכת יחסים עם קיטי אובראיין, רקדנית ויצאנית בת 36. בחודש נובמבר הם עברו לג'ונו שבאלסקה.
ב-19 בינואר 1909, בשעה שסטראוד היה בעבודה, מכר של הזוג בשם צ'ארלי פון דאהמר אנס והכה באכזריות את קיטי.
כשחזר סטראוד הוא התעמת עם פון דהאמר, והתפתח מאבק שבסופו ירה בו סטראוד למוות.
ב-23 באוגוסט של אותה שנה נידון סטראוד ל-12 שנות מאסר, אותן היה אמור לרצות בבית הסוהר שעל האי מק'ניל שבמדינת וושינגטון.
במהלך שנותיו בכלא מק'ניל רצח אסיר אחר ובשל כך הוארכה תקופת כליאתו.
ב-5 בספטמבר 1912 הועבר סטראוד לכלא לוונוורת' שבקנזס.
בקפטריית הכלא אירעה לו תקרית שבה נזף בו סוהר בשל עבירת משמעת קלה.
למרות העובדה שהייתה זו עבירה קלה, היא הייתה יכולה לעלות לו בשלילת הזכות לפגישה עם אחיו הצעיר, שאותו לא ראה במשך 8 שנים.
סטראוד דקר למוות את הסוהר, וב-27 במאי 1916 הוא נידון למוות בתלייה.
משפט זה בוטל, ובמשפט שנערך לו לאחר מכן הוא נידון למאסר עולם.
גם משפט זה בוטל על ידי בית המשפט העליון, ובמשפט מחודש שנפתח בחודש מאי 1918, הוא נידון בשנית ב-28 ביולי למוות בתלייה.
גזר הדין אמור היה להתבצע ב-23 באפריל 1920, אך ביצועו נדחה על ידי בית המשפט העליון.
בנקודה זו פנתה אמו של סטראוד לנשיא ארצות הברית אז, וודרו וילסון, וביקשה ממנו לחוס על חיי בנה ולהעניק לו חנינה נשיאותית.
הנשיא נענה לבקשה ועונשו של סטראוד הומתק למאסר עולם.
מנהל כלא לוונוורת' לא אהב את ההקלה בדינו של סטראוד והחליט להכניסו לבידוד למשך כל תקופת כליאתו העתידית.
בעת שהותו בבידוד בכלא לוונוורת' מצא סטראוד בחצר הכלא שלושה אנקורים פצועים אותם לקח אל תאו.
סטראוד החל להעביר את זמנו בטיפול בציפורים.
תוך זמן קצר הוא עבר לטיפול בכנריות, אותן יכול היה למכור תמורת אספקה כדי לסייע לאמו.
זמן קצר אחרי אירוע זה התחלפה הנהלת הכלא.
מנהל הכלא החדש, שרצה להציג את כלא לוונוורת' ככלא שיקומי, צייד את סטראוד בכלובים וכימיקלים בשביל הציפורים, וניירות מכתבים כדי שיוכל לנהל את עסקי הציפורים שלו.
ציפוריו של סטראוד הוצגו בפני מבקרים, ורבים רכשו אותן.
במשך השנים גידל סטראוד כ-300 כנריות וכתב שני ספרים - מחלות של הכנריות ואוסף המאמרים של סטראוד על מחלות ציפורים.
סטראוד תרם מספר תרומות חשובות לחקר הציפורים, שהראויה לציון שבהן היא פיתוח ושיווק תרופות למחלות ציפורים שעד אז לא נמצא להן מרפא.
סטראוד זכה להערכה ואף לאהדה מסוימת בתחום הצפרות.
פעילותו של סטראוד הביאה להתכתבויות רבות שנוצרו בינו לבין חובבי ציפורים בעולם.
עם הזמן, החל סטראוד להתכתב באופן קבוע עם אישה בשם דלה מאי ג'ונס.
בשנת 1931 עברה ג'ונס לקנזס והקימה בשיתוף עם סטראוד עסק למכירת התרופות שייצר.
אמו של סטראוד, שאיתה היה סטראוד בקשר הדוק עד אז, התנגדה נמרצות לקשר זה ועזבה את אזור לוונוורת'.
עסקיו של סטראוד החלו לגרום צרות להנהלת הכלא.
על פי תקנות הכלא כל מכתב שאסיר שולח או מקבל אסיר חייב לעבור קריאה, שכפול ואישור של ההנהלה.
עסקיו הענפים של סטראוד גרמו לכך שהכלא נצרך להעסיק מזכירה במשרה מלאה רק בשביל מכתביו.
בנוסף לכך, ההיגיינה האישית של סטראוד הייתה במצב מחפיר, כתוצאה מהציפורים שעפו רוב הזמן בתאו באופן חופשי.
בשנת 1931 ניסו שלטונות הכלא לגרום לסטראוד להפסיק את עסקי גידול הציפורים שלו.
בתגובה פתחו סטראוד וג'ונס במאבק ציבורי לטובתו שכלל מכתבים רבים ועצומות שונות.
גולת הכותרת של המאבק הייתה עצומה שנחתמה על ידי 50,000 איש והוגשה לנשיא.
מאבקם של השניים הצליח וסטראוד הורשה להמשיך לגדל ציפורים ואף קיבל תא נוסף לטובת העניין, זאת למרות העובדה שזכויותיו לכתיבת מכתבים קוצצו באופן ניכר.
בשנת 1933 פרסם סטראוד מודעה בה פרסם שלא קיבל כלל תמלוגים ממכירות שני הספרים שכתב.
המוציא לאור של הספרים התלונן למנהל הכלא, וזה בתגובה ניסה להתחיל בהליכי העברה של סטראוד לכלא אלקטרז, שם לא יוכל לגדל ציפורים.
סטראוד, שחשש מכך, מצא סעיף בחוק על פיו אם יהיה נשוי בקנזס, יוכל להישאר שם.
סטראוד ניצל את הפרצה ונשא בחשאי את ג'ונס לאישה, ובכך מנע בשלב זה את העברתו לאלקטרז.
מעשה זה אמנם אפשר לו להמשיך בעסקי הציפורים, אך הרתיח הן את שלטונות הכלא, שמנעו ממנו להתכתב עם אשתו, והן את אמו, שניתקה ממנו כל קשר עד למותה בשנת 1937.
ב-19 בדצמבר 1942 הועבר לבסוף סטראוד לאלקטרז.
שם, כאמור, לא יכול היה להמשיך ולגדל ציפורים, ולכן העביר את זמנו בעיקר בלמידה וכתיבה.
בזמן שהותו שם הוא כתב שני ספרים נוספים, אחד אוטוביוגרפי, ואחד העוסק בהיסטוריה של מערכת הכליאה האמריקנית.
על פי החלטת שופט, הותר לו לכתוב את ספריו אלה, אך נאסר עליו לפרסמם.
בשנת 1959 הידרדרה בריאותו של סטראוד, והוא הועבר למתקן הכליאה הרפואי בספרינגפילד שבמיזורי.
במהלך השנים נלחם סטראוד בבית המשפט נגד החלטתו של מנהל כלא לוונוורת', ששם אותו בבידוד למשך כל תקופת מאסרו שם.
השופט פסק לטובת סטראוד וקבע כי החלטה זו הייתה לא הוגנת ולא חוקית.
למרות זאת, ניסיונו להשתחרר על רקע המשפט הממושך והעונש הקשה במיוחד שקיבל לא עלה בידו, והוא מת לבסוף במתקן הכליאה ב-21 בנובמבר 1963, לאחר 54 שנים מאחורי הסורגים.
בשנת 1955 יצא ספר על סטראוד בשם איש הציפורים מאלקטרז מאת הסופר תומאס גדיס.
בשנת 1962 הופק סרט קולנוע בשם איש הציפורים מאלקטרז על בסיס הספר, בבימויו של ג'ון פרנקנהיימר ובכיכובו של ברט לנקסטר.
הסרט זכה להצלחה רבה, והיה מועמד ל - 4 פרסי אוסקר, כולל השחקן הטוב ביותר.
דמותו של סטראוד כפי ששוחקה על ידי ברט לנקסטר עוררה סימפתיה בקרב הצופים, ובבתי קולנוע בהם הוקרן הסרט הוחתמו עצומות שקראו לחון את סטראוד.
סטראוד עצמו מעולם לא הורשה לראות את הסרט שנעשה אודותיו.
הדמות המציאותית מול הדמות הספרותית
על פי עדויות של אנשים שהכירו את סטראוד בעת שישב בכלא, תיאורו הספרותי (והקולנועי) של סטראוד כאדם עדין ונוח לבריות הוא בדיוני למדי.
סטראוד האמיתי היה רוצח אכזרי שלא התחרט על מעשיו, ועל פי כל הדיווחים, היה שנוא כמעט על כל האסירים ששהו בקרבתו.
הוא הושם בבידוד לא מתוך נקמנות אלא מתוך היותו אדם אלים ומסוכן במיוחד.
סוהרים בכלא בזו לטענות בספר כאילו דוכא סטראוד.
הם הצביעו על כך שלמרות בידודו הוא זכה להטבות רבות יותר מכל אסיר אחר בשל תלונותיו החוזרות ונשנות.
סטראוד מעולם לא הכיר תודה על ההטבות שקיבל, ורק דרש עוד ועוד.
בזמן שהייתו בכלא גם שלח סטראוד את ידו בכתיבת פורנוגרפיה, שרובה עוסק בילדים.
אחד האסירים, ששמע על המבצע לשחרורו של סטראוד בעקבות הסרט אמר: "הם לא רוצים לחון את רוברט סטראוד, הם רוצים לחון את ברט לנקסטר".
רוברט סדראקי כּוצ'ריאן (בארמנית: Ռոբերտ Սեդրակի Քոչարյան; נולד: 31 באוגוסט 1954) הוא הנשיא השני של ארמניה המודרנית.
קוצ'ריאן נולד בסטפנקרט, בירת נגורנו קרבאך, אז מחוז אוטונומי בתוך אזרבייג'ן.
בשנת 1971 התחיל לעבוד כפועל ייצור במפעל בעיר הולדתו.
בשנת 1981 בהצטיינו, לימודים במכון הפוליטכני של ירוואן.
בשנות ה-80 היה פעיל במפלגה הקומוניסטית וארגונים למען העברת השליטה על אזור נגורנו קרבאך לארמניה.
ב-1989 נבחר לראשונה לסובייט העליון של ארמניה.
ב-1991 נבחר לפרלמנט הראשון של נגורנו קרבאך שהכריזה באופן חד-צדדי על עצמאות מאזרבייג'ן.
ב-1992 מונה לראש ועדת ההגנה הממלכתית של נגורנו קרבאך.
ב-1994 נבחר על ידי הפרלמנט לנשיא נגורנו קרבאך; נבחר מחדש לתפקיד בבחירות כלליות ב-1996 (בבחירות הורשו להשתתף כל תושבי נגורנו קרבאך, אך לא פליטים אזרים שנאלצו לעזוב את האזור).
ב-20 במרץ 1997 מונה לתפקיד ראש ממשלת ארמניה.
ב-30 במרץ 1998 התמודד בבחירות כלליות על נשיאות ארמניה וניצח; יריבו העיקרי היה יושב ראש הפרלמנט הארמני קארן דמירצ'יאן.
ב-5 במרץ 2003 זכה שוב בבחירות לנשיאות ארמניה.
כנשיא נפגש מספר פעמים עם נשיא אזרבייג'ן אילהם אלייב בניסיון להגיע להסדר שלום על עתיד נגורנו קרבאך על יסוד הכרה הדדית בתוצאות משאל-עם שייערך בקרב התושבים.
קוצ'ריאן נשוי לבלה, ולזוג שלושה ילדים.
בנוסף לארמנית הוא דובר רוסית ואנגלית.
רוברט קאהן (גרמנית: Robert Kahn; 21 ביולי 1865, מנהיים – 29 במאי 1951, בידנדן, קנט, אנגליה) היה מלחין ופסנתרן יהודי-גרמני ומורה למוזיקה.
קאהן היה אחד משבעה ילדים, שנולדו לאחת המשפחות העשירות והנכבדות ביותר של בנקאים וסוחרים בגרמניה של אותם ימים.
בשנת 1882 נכנס קאהן לבית הספר המלכותי הגבוה למוזיקה בברלין, שם למד בשלוש השנים הבאות.
בשנת הלימודים 1885–1886 המשיך בהכשרתו המוזיקלית בהדרכת יוזף ריינברגר במינכן.
בביקור בווינה בשנה שלאחריה, פגש קאהן את המלחין יוהנס ברהמס והתיידד עמו.
על פי השמועה, הציע ברהמס לקבל את קאהן כתלמידו.
קאהן היה ביישן מכדי לקבל את ההצעה, אך המוזיקה של ברהמס תטביע את חותמה על סגנון הלחנתו לכל אורך הקריירה שלו.
אחרי שהשתחרר משירותו הצבאי, עבד קאהן כמלחין עצמאי בברלין עד 1890. בשלוש השנים הבאות עבד כפסנתרן חזרות בתיאטרון העירוני בלייפציג.
כמי שהתמנה למרצה לקומפוזיציה באלמה מאטר שלו בשנת 1894
היה קאהן אחראי להכשרת כמה מן המאורות הגדולים של המוזיקה הקלאסית במאה ה-20. בין תלמידיו המפורסמים הפסנתרן וילהלם קמפף, המנצח פרדיננד לייטנר, המלחין גינתר רפאל והכנר קרל קלינגר.
בשנת 1916 נבחר קאהן לאקדמיה הפרוסית לאמנויות, חברות שבה החזיק עד 1934, כאשר המשטר הנאצי פקד עליו להתפטר בשל יהדותו.
הממשלה גם אסרה להוציא לאור ולבצע את המוזיקה שלו.
הגבלות אלה הניעו אותו לעזוב בשנת 1936 את גרמניה ולפנות לאנגליה, שם עשה את חמש-עשרה השנים האחרונות לחייו באלמוניות יחסית.
קאהן והמוזיקה שלו נשכחו כמעט לגמרי מאז מלחמת העולם השנייה, אך הם מתחילים להתגלות אט אט מחדש למוזיקאים ולקהל, כמו שקרה למלחינים רבים אחרים של "מוזיקה מנוונת", נרדפי המשטר הנאצי וקורבנותיו.
קאהן חיבר בשפע לרפרטואר הקאמרי, בסגנון אינטימי ולירי, המזכיר את מנדלסון, שומאן וברהמס.
כמו ברהמס גיבורו, נמנע מן ההשתפכות הרגשית של שלהי הרומנטיקה.
יצירותיו כוללות שתי רביעיות מיתרים, שלוש רביעיות פסנתר, חמש שלישיות פסנתר, שתי סונאטות לכינור, שתי סונאטות לצ'לו, כמה יצירות כוראליות ומספר רב של לידר.
יצירותיו היחידות לתזמורת הן הסרנדה Aus der Jugendzeit ("מן הנעורים") (1890) ו-Konzertstück ("קטע קונצרטנטי") לפסנתר ותזמורת במי במול מינור, אופוס 74 (1920).
קאהן הוזמן לעיתים קרובות לחבר יצירות לכמה מן הנגנים המעולים ביותר, ששגשגו בעשורים הראשונים של המאה ה-20. את הסונאטה לכינור בלה מינור, אופוס 26 (1897) ביצע לראשונה הכנר יוזף יואכים, ואת רביעיית המיתרים הראשונה בלה מינור, אופוס 60 (1914) ביצעה לראשונה רביעיית יואכים.
הנס פון בילו ניצח על התזמורת הפילהרמונית של ברלין בבכורה העולמית לסרנדה התזמורתית של קאהן.
על שמו קרויה "שלישיית קאהן", הכנר אילן שניידר, הצ'לן איתי חן והפסנתרן פרדריק זומר.
רוברט קוטר (2 במאי 1945 - 8 בספטמבר 2025) היה פרופסור בחוג לכלכלה של אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, המתמחה בניתוח כלכלי של המשפט.
פריטצקר בבית הספר למשפטים שבאוניברסיטת נורת'ווסטרן, ולאחרונה במלגת המחקר על שם מקס פלנק.
הוא היה פרופסור אולין בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וירג'יניה והרצה באוניברסיטת קולון ב-1989. הוא משמש כעורך שותף של International Review of Law and Economics.
הוא אחד מן המייסדים של אגודת American Law and Economics ושירת מ-1994 עד 1995 כנשיאה.
ב-1999 הוא נבחר לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
קוטר פרסם מגוון רחב של מאמרים על חוק פרטי, משפט חוקתי וכלכלה, ועל הניתוח הכלכלי של המשפט.
פרסומיו האחרונים כוללים מהדורה רביעית של ספר לימוד חשוב Law and Economics (with Ulen, 1999), שגם תורגם לספרדית, איטלקית, יפנית, סינית וקוריאנית.
רוברט קובאץ' (קרואטית: Robert Kovač; נולד ב-6 באפריל 1974 במערב ברלין, גרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר קרואטי בינלאומי, ששיחק ברוב הקריירה שלו בבונדסליגה הגרמנית.
רוברט קובאץ', ואחיו הגדול ניקו קובאץ', נולדו במערב ברלין למשפחה ממוצא קרואטי, שמקורה מהעיר ליבנו שבבוסניה והרצגובינה.
שני האחים היו חלק מקבוצה של שחקנים קרואטים שלא נולדו במדינה, ותרמו רבות לנבחרתב הביאם את קצב המשחק המהיר מן הבונדסליגה לנבחרת.
קובאץ' החל את הקריירה שלו בקבוצות מליגות נמוכות, ראפיד ודינג והרטה צלנדורף (1994–1995) לפני שערך את הבכורה שלו בבונדסליגה בקבוצת נירנברג בשנת 1995. אחר כך הוא עבר לשחק בבאייר לברקוזן (1996–2001), לפני שעבר לשחק בבאיירן מינכן.
קובאץ' שיחק בנבחרת קרואטיה במהלך מונדיאל 2002 ויורו 2004. הוא שיחק בנבחרת גם במונדיאל 2006, אך צבר שני כרטיסים צהובים במשחק נגד נבחרת יפן, בגינם נעדר מהמשחק האחרון של הנבחרת נגד אוסטרליה בשלב הבתים.
הגנת קרואטיה התקשתה לשחק בלי קובאץ', ומי שהחליפו במשחק נגד אוסטרליה נגע בכדור בידו ברחבת הקבוצה, דבר שנתן לאוסטרליה את שערה הראשון בטורניר מפנדל.
המשחק הסתיים בתוצאה 2-2, שהביאה להדחתה של קרואטיה מהטורניר.
גם בנבחרת, גם בלברקוזן, וגם בבאיירן מינכן, רוברט קובאץ' שיחק עם אחיו ניקו באותה הקבוצה.
לקראת עונת 2007/2008 חתם קובאץ' בבורוסיה דורטמונד הגרמנית, איתה הגיע לגמר הגביע הגרמני שם הפסידה קבוצתו לבאיירן מינכן בתוצאה 2:1 בתום תוספת זמן.
בינואר 2009 חתם קובאץ' בדינמו זאגרב הקרואטית שהתעניינה בשירותיו עוד באוגוסט 2007. בעונת הבכורה שלו בקבוצה, רשם קובאץ' 12 הופעות ליגה.
בעונה שלאחר מכן סבל קובאץ' מפציעה, שגרמה לו להחמיץ חלק ממשחקי פתיחת העונה של קבוצתו, ממנה החלים בספטמבר 2009 עת חזר לשורות קבוצתו.
בסיום אותה עונה הודיע קובאץ' על פרישתו ממשחק פעיל.
רוברט פרנק היה צלם, צלם קולנוע ובמאי יהודי-אמריקאי יליד ציריך שבשווייץ, ונחשב לאחת הדמויות הבולטות והמשפיעות ביותר בתחום הצילום האמריקאי במחצית השנייה של המאה ה-20.
רוברט פרנק נולד למשפחה יהודית עשירה בשווייץ.
אמו, רוזה, הייתה שווייצרית מלידה.
אביו, הרמן, בחר בזמן מלחמת העולם הראשונה לא להשתייך לאף מדינה, ולאחר המלחמה נעשה אזרח שווייצרי.
למרות שפרנק ובני משפחתו היו בטוחים בשווייץ במהלך מלחמת העולם השנייה, השפיע האיום של כיבוש שווייץ בידי הנאצים על תפיסת עולמו של פרנק, שהתבטאה ברגישותו לגילויי אפליה וגזענות אליהם נחשף בארצות הברית.
פרנק החל ללמוד צילום בציריך, ובגיל שמונה עשרה כבר החל לעבוד כצלם מקצועי.
הוא עבד כאסיסטנט בסטודיו של צלם מקצועי קפדן, שעבד על ספר תמונות נוף מרהיבות מפינלנד.
"ספר זה", טען לימים, "גמר לי את עניין השלמות לכל החיים".
ב-1946 נסע פרנק על אופנועו לפריז, בתקווה להפוך לצלם פרילנס בעיר.
אף על פי שאהב את צרפת, לא מצא בה עבודה, וב-20 בפברואר 1947 היגר לארצות הברית.
עם הגעתו לניו יורק התקבל לעבודה אצל אלכסיי ברודוביץ' כצלם אופנה במגזין האופנה הארפר'ס בזאר.
באותה שנה קנה מצלמת לייקה 35 מ"מ ומצלמת רוליפלקס 6X6 עם עדשה כפולה, בהן, טוען פרנק, הוא מצלם עד היום.
בטרם חלפה שנה, הפסיק פרנק את עבודתו ב"הרפרס בזאר" ועבד כפרי-לאנסר במגזינים שונים כמו ווג ופורצ`ן.
ב-1948 צילם בפרו ובוליביה ופרסם ספר צילומים ממסעותיו, ובשנת 1950, אחרי ביקור ארוך באירופה, חזר לניו יורק.
באותה תקופה הכיר את הצלם אדוארד סטייכן, שמאוחר יותר הזמין אותו להשתתף בתערוכת הצילום המפורסמת "משפחת האדם".
פרנק התחתן עם האמנית מרי לוקספייסר, ולאחר הולדת בנם פבלו, עברו להתגורר בפריז.
פרנק צילם בפריז, לונדון וספרד פרויקטים שונים, וב-1953 חזר שוב לניו יורק.
ב-1955 היה פרנק לאירופאי הראשון שזכה במלגת גוגנהיים היוקרתית ולאחר מכן יצא למסע בן שלוש שנים ברחבי ארצות הברית.
הצילומים שאסף במהלך המסע, ביטאו ביקורת נוקבת ביחס לחברה האמריקאית של אותן שנים.
הם פורסמו בספר "THE AMERICANS", שיצא לראשונה בהוצאה צרפתית ב-1958, משום שהוצאות ספרים בארצות הברית התקשו לקבלו.
באותה שנה יצר פרנק סדרת צילומים דרך חלון של אוטובוס בניו יורק, הכריז כי זהו פרויקט הצילום האחרון שלו, ועבר לצילום סרטי קולנוע ומאוחר יותר סרטי ווידאו ביתיים.
בשנת 1957, בזמן שצילם פרנק את צילומיו האחרונים לגוף העבודה "האמריקאים", נסע לוושינגטון הבירה לצלם את הכתרתם של אייזנהאואר וניקסון לתפקיד נשיא ארצות הברית וסגנו.
פרנק הוקסם מסממני הכוח בעיר וצילם את כל המונומנטים הלאומיים שנמצאים בבירה, את האנשים המרתקים שפגש ברחובות, את אנשי הבירוקרטיה והשלטון וגם מבקרים במוזיאון ואנשים שנחים ונרגעים ליד המזרקה שבמוזיאון.
במהלך שנות ה-50 נעשו צילומיו פופולריים מאוד בארצות הברית, בקרב קליקות שאהבו לשמור על ראיית המצב, כביכול, כלפני מלחמת העולם.
עם הצילומים האלו שלו, פרנק הגדיר מחדש את האייקונים של ארצות הברית.
אף על פי שפרנק היה בהתחלה אופטימי לגבי ארצות הברית, הוא עבר במהירות לפרספקטיבה שונה כאשר התעמת עם קצב החיים האמריקאי ומה שהוא ראה כיותר מידי שימת דגש בחייהם של האמריקאים על כסף.
עכשיו הוא ראה את אמריקה כמקום שומם שתר רק אחר כסף ובצע, פרספקטיבה אשר באה לידי ביטוי בצילום של פרנק.
העבודות הביוגרפיות הללו של פרנק הביאו בפני הצופים את המסע האישי שלו, את יחסיו עם משפחתו וחבריו ואת החיבור שלו עם הסביבה הפיזית בה הוא נמצא.
בשנות ה-70 צילם פרנק ביפן ספר על פרחים בשם "FLOWER IS" עם הפטרון היפני שלו קזוהיקו מוטומורה.
גוף העבודות הזה מעולם לא פורסם מחוץ ליפן ורק 500 עותקים הודפסו מהספר.
הספר הזה הוא סוג של אנדרטה לבתו של פרנק, אנדראה, אשר מתה בתאונת מטוס בגואטמלה בשנת 1974. הספר מכיל צילומים של מוכרי פרחים, פרחים, שוקי פרחים ואנשים שקונים פרחים בשנים 1949–1951 בפריז.
המעבר לקולנוע התרחש לדבריו לאחר שהגיע למבוי סתום בצילום שלא אפשר לו לבטא יותר את מה שרצה להגיד.
עשיית הסרטים גם שחררה אותו מהתפקיד של צלם הסטילס – הצופה הבודד.
סרטו הראשון, PULL MY DAISY, סרט ניסיוני עצמאי, נעשה בשיתוף עם הסופר ג`ק קרואק והמשורר אלן גינסבורג, ומהווה מעין תיעוד של תרבות הביטניקים.
ב-1965 התחיל פרנק לעבוד על סרטו הארוך הראשון ME AND MY BROTHER, אותו ביים וצילם.
הסרט עוקב אחר ג`וליוס, אחיו הסכיזופרן של המשורר פטר אורלובסקי.
בסרט, שנעשה בשנה בה נפרד מאשתו, ניסה לשוחח עם ילדיו, אנדריאה ופבלו, על חייהם, תוך שיטוט בצילומים ובקונטקטים של עבודותיו.
בשנת 1970 עבר פרנק לגור בחווה בנובה סקושה קנדה עם האמנית ג`ון ליף.
עד אמצע שנות ה-70 לימד באוניברסיטאות שונות בארצות הברית וקנדה.
פרנק הוזמן לתעד מסע הופעות של הרולינג סטונז ברחבי ארצות הברית ובשיתוף עם דני סימור יצר את הסרט COCKSUCKER BLUES.
הסרט הכולל סצנות שימוש בסמים ואורגיות קבוצתיות נאסר להקרנות פומביות על ידי הרולינג סטונז.
בזמן שבין עשיית סרטים חזר פרנק לצלם.
עבודותיו, שצולמו בעיקר עם סרטי פולורואיד שחור-לבן נגטיב-פוזיטיב, מאופיינות בכתיבה על הנגטיבים והוספת מילים לתמונה.
המהלך הזה נעשה כדבריו בהשראת הסרטים על מנת להוסיף תנועה לדימוי.
ב-1974 נהרגה אנדריאה, בתו של פרנק, בגיל 21, בהתרסקות מטוס בגואטמלה.
באותה שנה נרצח דני סימור, שעבד עם פרנק על מספר סרטים, על ידי סוחרי סמים.
הסרט LIFE DANCES ON המוקדש לזכרם הוא יומן על החיפוש שלו אחר המתים בשגרת החיים.
ב-1975 התחתן פרנק עם ג`ון ליף והמשיך את מסע הדילוגים בין החיים המהירים בניו יורק לחיי השלווה בקנדה.
בשנה זו צילם את הסרט KEEP BUSY בנובה סקושה, בהשתתפות שכנים וחברים בשילוב עם שחקנים.
ב-1982 יצר פרנק סרט דוקומנטרי בשם THIS SONG FOR JACK המנציח 25 שנה לפרסום ספרו של קרואק ON THE ROAD.
הסרטים האלה ועוד רבים נוספים, כמו גם מכלול עבודתו האמנותית, נותנים ביטוי לחיפוש הבלתי פוסק של רוברט פרנק אחר מהות החיים, תוך מגע כנה בכאב האנושי לצד אהבת החיים.
ב-1990 תרם רוברט פרנק את אוסף צילומיו ל-NATIONAL GALLERY OF ART בוושינגטון, הכולל נגטיבים, קונטקטים, עבודות והדפסות מתערוכות.
רוברט פרנק והגלריה הלאומית בוושינגטון הבירה
בשנת 1990, שלושים שנים לאחר שביקר בגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון הבירה, חזר לשם עם מתנה למוזיאון - גוף עבודותיו.
פרנק העניק למוזיאון עבודות שלו שכללו גופי עבודות מודפסים מתערוכות אשר הציג בהן, גוף עבודות מודפס בשם "Black and white things" וכמות נכבדה מאוד של נגטיבים ודפי קונטקט שנעשו לפני שנות ה-70. סך הכול נתן פרנק למוזיאון מעל 1,000 מעבודותיו.
כל המתנות הללו אשר העניק פרנק למוזיאון יחד עם גוף העבודות שקנה המוזיאון ב-1990 (המוזכר פה למעלה) נותן פרספקטיבה ותובנה על צורת חשיבתו של פרנק, סגנון העבודה שלו.
כל עבודותיו עדיין שייכות לגלריה הלאומית בוושינגטון הבירה ומוצגות שם.
פאוול, מנהל המוזיאון בזמן יציאת התערוכה של עבודותיו של פרנק כתב עליו: "התערוכה של רוברנט פרנק, יוצאים החוצה (Moving out)
חוגגת את התרומה הנהדרת ומחפשת אחר התפתחות האמן האמריקאי הנהדר הזה.
הטבע המהפכני שעשתה עבודתו "The Americans" והשפעתה מרחיקת הלכת, היא נכס היסטורי, אמנותי לאמריקה ומטילה צל כבדעל כל מי שניסה לפני ואחרי ליצור מפה של החברה האמריקאית.
התערוכה הזו מראה מה המריץ את פרנק בעבודותיו כל השנים".
בעקבות תרומה זו של פרנק למוזיאון, המוזיאון הציג מונוגרפיה רטרוספקיבית על עבודתו.
מתוך ביקורות על עבודתו: המונוגרפיה שלו לא קונבנציונלי-כל מה שהוא עושה נראה מלוכלך, כמו סוג של וידוי, נאמר על המונוגרפיה.
פרנק לוקח גופי עבודות, מוציא אותם מהקונטקסט המקורי שלהן, ונכשל בלתת להן קונטסט חדש.
נראה כי אישיותו של האמן היא מעניינת לא פחות מגוף עבודותיו, מה שלא קורה לעיתים קרובות.
רוברט פרנק נפטר בקנדה ב-9 בספטמבר 2019.
בשנת 1986 הגיע פרנק לתל אביב והעביר סדנת צילום יחד עם המשורר אלן גינסברג בבית הספר "קמרה אובסקורה".
רוברט קונלי הוא כדורסלן עבר אמריקאי המשחק בעמדת הסמול פורוורד.
קונלי שיחק במשך שנתיים באוניברסיטת מייקון סטייט, ולאחר מכן עבר לאוניברסיטת קלייטון סטייט.
בעונתו האחרונה במכללה דורג במקום השלישי ברשימת קלעי הליגה, עם 24.6 נקודות בממוצע למשחק, תוך שהוא שובר שיאי קליעה רבים של המכללה.
הוא לא הצליח להיבחר בדראפט ה-NBA והחליט לשחק באירופה.
קבוצתו המקצוענית הראשונה הייתה אליטוס מליטא, אך כעבור עונה אחת הצטרף לברסט מהליגה השנייה בצרפת, בה קלע 26 נקודות בממוצע למשחק.
הוא סיים את העונה בבראונשווייג הגרמנית.
בעונה הבאה הוא שיחק בליבורנו מהליגה האיטלקית, במדיה קלע בממוצע 17 נקודות למשחק.
ב-2002 חתם במדי הגרינוויל גרוב מליגת הפיתוח של ה-NBA, בתקווה למצוא חוזה ב-NBA, אך לא הצליח.
לאחר מכן, חידש את חוזהו בליבורנו לעונה נוספת (2002/2003).
בקיץ 2003 נבחן קונלי בקליבלנד קאבלירס מה-NBA, אף על פי שהיטיב לשחק במחנה הקיץ של הקבוצה הוא לא חתם על חוזה.
לאחר מכן הוא חתם באיוניקוס מיוון, ובמדיה השתתף גם במשחקי גביע יול"ב.
בעונת 2004/2005 עבר לז'ירונה מהליגה הספרדית, בה השתתף בשמונה משחק וקלע בממוצע 19.2 נקודות למשחק.
לאחר מכן הוא עבר ליריבתה טאו ויטוריה, אך לא זכה לדקות משחק רבות ובסופו של דבר הוחלף על ידי דרו ניקולאס.
בעונת 2005/2006 חתם קונלי בקבוצה הסרבית המופארם ורשאץ', עימה שיחק בגביע יול"ב ובליגה האדריאטית, ובשני המפעלים הוביל אותה לחצי הגמר.
בשל יכולתו הטובה הוא נבחר לחמישיית השנייה של העונה בליגה האדריאטית, וזכה בתואר "הזר המצטיין" של הליגה הסרבית.
בסיום העונה הוא חזר לבורגומאנרו מהליגה השנייה באיטליה, ובעונתו היחידה שם סיים במקום השלישי בטבלת קלעי הליגה עם ממוצע של 22.1 נקודות למשחק.
למרות זאת ירדה קבוצתו לליגה השלישית בסיום העונה.
לאחר מכן הצטרף קונלי לוילרבאן מהליגה הצרפתית, עמה השיג ממוצעים של 13.9 נקודות, 3.6 ריבאונדים ו-3.4 אסיסטים למשחק, שסייעו לה להעפיל עד לחצי גמר הפלייאוף בו הפסידה לנאנסי שהמשיכה וזכתה באליפות.
הוא השתתף במדי וילרבאן גם בגביע יול"ב, שם השיג ממוצעים של 15.1 נקוות ו-4.5 ריבאונדים למשחק.
באוגוסט 2008 חתם קונלי במכבי ראשון לציון מליגת העל הישראלית.
הוא שיחק היטב בעונה הסדירה של הליגה, ובממוצע קלע 17 נקודות וקלט 5.2 ריבאונדים למשחק.
בעונת 2009/2010 שיחק קונלי בקבוצת בילבאו באסקט מליגת העל הספרדית בכדורסל.
ב-2010 חתם בקבוצת פויטר באסקט מליגת העל הצרפתית בכדורסל.
בתום העונה פרש מכדורסל מקצועני.
לויטננט קולונל רוברט ג'ורג' קול היה מפקד גדוד בדיוויזיה המוטסת ה-101 של צבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
על פעולתו בנורמנדי לאחר פלישת צבאות בעלות הברית לצרפת ביוני 1944 הוענקה לו מדליית הכבוד של הקונגרס – העיטור הצבאי הגבוה ביותר של ארצות הברית.
קול נולד בפורט סם יוסטון בסן אנטוניו, טקסס, לקלרנס, רופא צבאי, וקלרה.
הוא התגייס לצבא ארצות הברית ביולי 1934. ביוני 1935 התקבל לאקדמיה הצבאית הלאומית של ארצות הברית וסיים את לימודיו שם ב-1939. הוא הוצב כקצין בדרגת סגן-משנה בחטיבת הרגלים ה-15 בפורט לואיס, וושינגטון, ושירת בה עד להעברתו ב-1941 לגדוד הצנחנים ה-501 במחנה בנינג בג'ורג'יה.
ככל שגדודי הצנחנים במחנה בנינג התרחבו והפכו לחטיבות התקדם קול במהירות בסולם התפקידים והדרגות עד שמונה למפקד הגדוד השלישי של חטיבת הצנחנים ה-502 בדיוויזיה המוטסת ה-101, בדרגת לוטננט קולונל.
הדיוויזיה המוטסת ה-101 כולה צנחה בנורמנדי ב-6 ביוני 1944 לפנות בוקר.
חייליה התפזרו בצניחתם על פני שטח נרחב.
עד הבוקר אסף קול 75 חיילים.
הם השתלטו על דרך סוללה (Exit 3) שהובילה מחוף יוטה דרך אזור הביצות שמאחוריו אל פנים הארץ, ליד סן-מרטן-דה-ורוויל (Saint Martin-de-Varreville).
שם הם חברו אל חיילי דיוויזיית הרגלים האמריקנית ה-4 שהתקדמו מהחוף אל פנים הארץ.
בהמשך הוצב גדודו של קול בעתודת הדיוויזיה ה-101. לאחר מכן הוא הגן על אגפה הימני בעת שהיא נעה דרומה מאזור הצניחה שלה כדי להשתלט על מבואות העיירה קרנטן (Carentan), על מנת ליצור מגע עם הכוחות האמריקניים שהתקדמו מחוף אומהה לפנים הארץ.
ב-10 ביוני נשלח גדודו של קול לתקוף לאורכו של כביש סוללה שהוביל אל קרנטן (כיום – כביש N13).
מטרת ההתקפה הייתה לכידת האחרון בארבעה גשרים לאורך הכביש, שגישרו על שטח מוצף בצידי הנהר דוב (Douve).
כביש הסוללה היה חשוף וביצות נמצאו משני צידיו.
אחר הצהריים הותקף הגדוד מעמדות גרמניות שנמצאו מאחורי משוכה מימינו של הכביש.
על הגדוד נורתה אש תותחים, מרגמות ומקלעים, שאילצה את החיילים להתקדם בזחילה, גרמה לעשרות נפגעים וסיכלה את כל הניסיונות לתפוס את הגשר האחרון.
במהלך הלילה נמשכה ההפגזה הגרמנית על הגדוד והוא הותקף גם על ידי מטוסים, אשר גרמו לנפגעים נוספים.
ניסיונו של קול לשתק את האש הגרמנית על ידי ירי ארטילרי לא צלח.
על כן הורה עם שחר לפזר מסך עשן לפני עמדות הגרמנים ופקד לבצע התקפת כידונים.
הוא הסתער לעבר המשוכה כשהוא מוביל בתחילה רק חלק קטן מהחיילים שבפיקודו.
כשראו יתר החיילים את המתרחש הם הצטרפו להסתערות.
קול הוביל את חייליו אל מעבר למשוכה ונכנס לקרב פנים אל פנים עם המגינים הגרמנים.
הגרמנים ספגו אבדות ונסוגו מן העמדה.
בהסתערות ובקרב ההגנה על העמדה הכבושה שנערך לאחר מכן נפגעו 130 מחיילי הגדוד.
בגלל הנפגעים הרבים זכה כביש הסוללה לאחר מכן לכינוי "נתיב לב הארגמן" (Purple Heart Lane.
לב הארגמן הוא עיטור אמריקני הניתן לכל חייל שנפגע בקרב).
העיירה קרנטן נכבשה למחרת על ידי כוחות אחרים של הדיוויזיה המוטסת ה-101.