tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-11 ביולי כתב בורגוין ללורד ג'רמן, והתלונן על כך שהאמריקאים כורתים עצים באופן שיטתי, הורסים גשרים וסכרי נחלים לאורך הדרך לפורט אדוארד.
סקיילר גם השתמש בטקטיקות של אדמה חרוכה כדי למנוע מהבריטים גישה לציוד מקומי.
למרות התנועה האיטית של בורגוין, הסיירים שלו היו פעילים; כמה מצוותי הפעולה של סקיילר הותקפו.
הטקטיקה של סקיילר חייבה את בורגוין לבנות דרך במדבר עבור התותחים והכוחות שלו, משימה שנמשכה כשבועיים.
הם עזבו את סקנסבורו ב-24 ביולי והגיעו לפורט אדוארד ב-29 ביולי, וגילו שסקיילר כבר נטש אותה בנסיגה שהסתיימה בסטילווטר, ניו יורק.
לפני שעזב את סקנסבורו, הצטרפו לבורגוין כ-500 אינדיאנים (בעיקר משבט אוטווה, אך גם משבטי פוקס, מיססאוגה, צ'יפווה ואוג'יבווה, וכן חברי האירוקואה) מאזור האגמים הגדולים בהנהגתו של סנט לוק דה לה קורן וצ'ארלס מישל דה לנגלה.
לוטננט קולונל סנט לגר המשיך במעלה סנט לורנס בסירות וחצה את אגם אונטריו כדי להגיע לאוסווגו ללא תקלות.
היו לו כ-240 אנשי קבע בריטיים, שנתמכו על ידי 90 יגרים מהסן-הנאו, 250 לויאליסטים מהרגימנט המלכותי של המלך של ניו יורק, ו-50 מיליציות קנדיות.
אליהם הצטרפו 100 ריינג'רים של הכוח האינדיאני הבריטי בראשות ג'ון באטלר, ו-800 לוחמים ילידים בראשות ראשי המלחמה האירוקיים סאיינקווראגהטה, קורנפלנטר וג'וזף בראנט.
ביציאה מאוסווגו ב-26 ביולי, צעדה המשלחת לפורט סטאנוויקס על נהר המוהוק, והחלה לצור עליה ב-2 באוגוסט.
כ-800 לוחמי מיליציה של מחוז טריון ובני בריתם משבט אוניידה צעדו כדי להסיר את המצור, אך יחידה חמושה של סנט לגר ארבה להם ב-6 באוגוסט בקרב אוריסקני.
לאחר מספר שעות של לחימה, כוחו של סנט לגר הפסיק את התקפתו.
זה הותיר את האמריקנים בשדה הקרב, אולם הם גם נאלצו לסגת בגלל האבדות הקטסטרופליות שספגו, כולל הפציעה והמוות של מנהיגם, בריגדיר גנרל ניקולאס הרקימר.
לוחמים משבטי אירוקואה נלחמו משני צידי הקרב, וסימנו את תחילתה של מלחמת אזרחים בקרב ששת האומות.
במהלך קרב אוריסקני, האמריקנים הנצורים ערכו גיחה מפורט סטנוויקס ופשטו על מחנה הילידים הכמעט ריק.
פעולה זו, בשילוב עם האבדות המשמעותיות שספגו באוריסקני, היו מכה קשה למורל של בני בריתו של סנט לגר.
ב-10 באוגוסט, בנדיקט ארנולד עזב את סטילווטר, ניו יורק לעבר פורט סטאנוויקס עם 800 איש מהצבא הקונטיננטלי מהכוח הצפוני של סקיילר.
הוא ציפה לגייס לוחמים מהמיליציה של מחוז טריון כשהגיע לפורט דייטון ב-21 באוגוסט.
אולם ארנולד הצליח לגייס רק כ-100 איש, שכן רוב אנשי המיליציה ששהו באוריסקני סירבו להצטרף לצבאו.
ארנולד נקט במקום זאת בתחבולות.
הוא ביים את בריחתו של שבוי לויאליסט, ששכנע את סנט לגר שארנולד מגיע עם כוח הרבה יותר גדול ממה שהיה לו בפועל.
עם קבלת הידיעה הזו, נסוגו בני בריתו הילידים של סנט לגר ולקחו עימם את רוב האספקה שנותרה.
סנט לגר נאלץ לנטוש את המצור ולחזור דרך אוסווגו לקוויבק.
ארנולד שלח יחידה לאגם אונידה במרדף אחריו, אך הפנה את שאר כוחו מזרחה כדי להצטרף מחדש לכוחות האמריקאים בסרטוגה.
סנט לגר הגיע בסופו של דבר עם יחידות מהמשלחת שלו לפורט טיקונדרוגה ב-27 בספטמבר.
אולם, הגעתם הייתה מאוחרת מכדי לתמוך ביעילות בבורגוין, שצבאו כבר כותר על ידי הכוחות האמריקאים המתעצמים סביבו.
להתקדמות צבאו של בורגיין לפורט אדוארד, כמו להתקרבות לטיקונדרוגה, קדם גל של אינדיאנים, שגירש משם את קבוצת החיילים הקטנה שהשאיר שם סקיילר.
בעלי ברית אלו הפכו חסרות סבלנות והחלו בפשיטות חסרות הבחנה על משפחות ויישובי גבול, אשר השפיעו על הגדלת התמיכה המקומית במורדים האמריקאים ולא הפחתה.
בפרט, מותה בידי האינדיאנים של המתיישבת הלויאליסטית הצעירה ג'יין מקרי זכה לפרסום נרחב ושימש כזרז לתמיכה במורדים, שכן החלטתו של בורגוין לא להעניש את העבריינים נתפסה כחוסר רצון או חוסר יכולת לשמור על האינדיאנים בשליטה.
למרות שחלק הארי של צבאו עשה את המסע מסקנסבורו לפורט אדוארד תוך חמישה ימים בלבד, היעדר תחבורה נאותה של הצבא עיכב שוב את הצבא, כאשר קרונות האספקה, שנבלמו בשל מחסור בבעלי חיים, קרונות ועגלות שהיו מסוגלים להתמודד עם הנתיבים הקשים דרך השממה, לקח להם זמן לעקוב אחרי היחידות הלוחמות.
ב-3 באוגוסט, סוף סוף הצליחו שליחים מהגנרל האו לפלס את דרכם דרך הקווים האמריקאים למחנה של בורגוין בפורט אדוארד.
(ניסיונות רבים של הגנרלים הבריטים לתקשר סוכלו בשל לכידת ותליית שליחיהם על ידי האמריקאים.) השליחים לא הביאו בשורות טובות.
ב-17 ביולי כתב האו שהוא מתכונן לצאת דרך הים עם צבאו כדי לכבוש את פילדלפיה, ושהגנרל קלינטון, האחראי על הגנת העיר ניו יורק, "יפעל כפי שהתרחשויות עשויות לכוון".
בורגוין סירב למסור את תוכן המשלחת הזו לצוותו.
משהבין שיש לו כעת בעיית אספקה רצינית, החליט בורגוין לפעול לפי הצעה שהציע לו הברון רידזל ביולי.
רידזל, שכוחותיו של בורגוין התמקמו בקסלטון במשך זמן מה בזמן שהיה בסקנסבורו, הבחין שהאזור עשיר בבעלי חיים וסוסים, שעלולים להיתפס לטובת הצבא (כולל עבור הדרגונים הבלתי רכובים כרגע של רידזל).
בעקבות רעיון זה, שלח בורגוין את הגדוד של קולונל פרידריך באום להשיג אספקה מהנשקייה בבנינגטון, ורמונט ב-9 באוגוסט, יחד עם כמה דרגונים של בראונשווייג.
רוב היחידה של באום לא שבה מעולם מקרב בנינגטון ב-16 באוגוסט, והתגבורת ששלח אחריהם חזרה לאחר שנפגעו באותו קרב, מה ששלל מבורגוין כמעט 1,000 איש ואת האספקה הנחוצה.
מה שבורגוין לא היה מודע אליו הוא שקריאותיו של סנט קלייר לתמיכה במיליציה בעקבות הנסיגה מטיקונדרוגה נענו, והגנרל ג'ון סטארק הציב 2,000 איש בבנינגטון.
הכוח של סטארק כיתר את באום בבנינגטון, הרג אותו ולכד חלק ניכר מהיחידה שלו.
למותה של ג'יין מקרי ולקרב בנינגטון, מלבד פעולתם כצעקות גיוס עבור האמריקנים, הייתה השפעה חשובה נוספת.
בורגוין האשים את בעלי בריתו האינדיאנים והקנדיים במותה של מקרי, וגם לאחר שהאינדיאנים איבדו 80 מאנשיהם בבנינגטון, בורגוין לא הראה להם הכרת תודה.
כתוצאה מכך, לאנגלייד, לה קורן ורוב האינדיאנים עזבו את המחנה הבריטי, והותירו את בורגוין עם פחות מ-100 סיירים אינדיאנים.
בורגוין נותר ללא הגנה ביער מפני הריינג'רים האמריקאים.
מאוחר יותר בורגוין יאשים את לה קורן על כך שנטש אותו, בעוד לה קורן טען שבורגוין מעולם לא כיבד את האינדיאנים.
בפרלמנט הבריטי התייצב לורד ג'רמן לצד לה קורן.
בעוד שטקטיקה של עיכוב עבדה היטב בשטח, התוצאה בקונגרס הקונטיננטלי הייתה עניין אחר.
הגנרל הורשיו גייטס היה בפילדלפיה כשהקונגרס דן בהלם שלו על נפילת טיקונדרוגה, וגייטס היה יותר ממוכן לעזור להטיל את האשמה על גנרלים סרבנים.
חלק בקונגרס כבר היו חסרי סבלנות כלפי הגנרל ג'ורג' וושינגטון, ורצו עימות גדול וישיר שמסוגל להשמיד את כוחות הכיבוש, אך שוושינגטון חששה שכנראה יביא להפסד במלחמה.
ג'ון אדמס, ראש ועדת המלחמה, שיבח את גייטס והעיר כי "לעולם לא נחזיק בתפקיד עד שנירה בגנרל".
על רקע התנגדויות המשלחת של ניו יורק, הקונגרס שלח את גייטס לקחת את הפיקוד על הכוח הצפוני ב-10 באוגוסט.
הוא גם הורה למדינות מפנסילבניה ועד מסצ'וסטס להזעיק את המיליציות שלהן.
ב-19 באוגוסט, גייטס הגיע לאולבני כדי לקחת אחריות.
הוא היה קר ויהיר בהתנהגותו, והוציא את סקיילר במפורש ממועצת המלחמה הראשונה שלו.
סקיילר עזב לפילדלפיה זמן קצר לאחר מכן, ומנע מגייטס את הידע האינטימי שלו על האזור.
במהלך כל אוגוסט ועד ספטמבר, הגיעו פלוגות מיליציה למחנות הצבא הקונטיננטלי על ההדסון.
אלה תוגברו על ידי כוחות שהוושינגטון שלח צפונה מהרי ההדסון כחלק מהמבצע של הגנרל ארנולד להקלה על סטאנוויקס.
הכוחות האלה הגיעו בסוף אוגוסט וכללו את הצלפים של דניאל מורגן, אותם שלח צפונה מצבאו שלו.
החדשות על ההצלחות האמריקניות בבנינגטון ובפורט סטאנוויקס, בשילוב עם זעם על מותה של ג'יין מק'רי, עוררו תמיכה, והגדילו את צבאו של גייטס ליותר מ-6,000 איש.
מספר זה לא כלל את צבאו הקטן של סטארק בבנינגטון, שהצטמצם בשל מחלות ועזיבה של כמה מהפלוגות שלו, אלא תוגבר גם על ידי כמה מאות חיילים שגויס על ידי הגנרל בנג'מין לינקולן, שהופקד לבצע התקפות נגד האספקה והתקשורת של בורגוין.
"הקרב על סרטוגה" מתואר לעיתים קרובות כאירוע בודד, אך למעשה זו הייתה סדרה בת חודש של תמרונים, שנוקדו בשני קרבות.
בתחילת ספטמבר 1777, צבאו של בורגוין, שמנה כעת קצת יותר מ-7,000 איש, היה ממוקם בגדה המזרחית של ההדסון.
הוא שמע על כישלונו של סנט לגר בסטאנוויקס ב-28 באוגוסט, ועוד קודם לכן על כך שהאו לא יעניק לו תמיכה משמעותית מהעיר ניו יורק.
נוכח הצורך להגיע למגורי חורף ניתנים להגנה, שתחייב נסיגה חזרה לטיקונדרוגה או התקדמות לאלבני, הוא החליט על האפשרות השנייה.
לאחר החלטה זו, הוא קיבל שתי החלטות מכריעות נוספות.
הוא החליט לנתק בכוונה את התקשורת צפונה כדי שלא יזדקק לתחזק שרשרת של מוצבים מבוצרים מאוד בין עמדתו לבין טיקונדרוגה, והוא החליט לחצות את נהר ההדסון בעודו בעמדה חזקה יחסית.
לפיכך הוא הורה לרידזל, שכוחותיו היו בעורף, לנטוש מוצבים מסקנסבורו דרומה, והורה לצבא לחצות את הנהר ממש צפונית לסרטוגה, (כיום סקיילרוויל), מה שעשה בין 13 ל-15 בספטמבר בהתנהלות זהירה, מאחר שעזיבת תומכיו האינדיאנים מנעה ממנו סיור אמין, התקדם בורגוין דרומה.
ב-18 בספטמבר הגיע החלוץ של צבאו לעמדה ממש צפונית לסרטוגה, כ- מקו ההגנה האמריקאי, והתרחשו התכתשויות בין הגורמים המובילים של שני הצבאות.
כאשר גייטס תפס את הפיקוד על צבאו של סקיילר, רובו היה ממוקם ליד שפך נהר המוהוק, מדרום לסטילווטר.
ב-8 בספטמבר הוא הורה לצבא, שמנה אז כ-10,000 איש (מתוכם כ-8,500 חיילים קרביים יעילים), לנוע לסטילווטר מתוך רעיון להקים שם הגנות.
המהנדס הפולני טדיאוש קושצ'ושקו מצא שהאזור לא מתאים לביצורי הגנה מתאימים, ולכן נמצא מיקום חדש כשלושה מייל צפונה יותר (וכ- מדרום לסרטוגה).
במיקום זה הציב קושצ'ושקו קווי הגנה המשתרעים מהנהר ועד לאזור המכונה רמות במיס.
האגף הימני של ההגנות הללו ניתן באופן רשמי לגנרל לינקולן, אך כשהוא הוביל כוחות שנועדו להסחה נגד טיקונדרוגה, גייטס קיבל את הפיקוד על חלק זה של הקו בעצמו.
גייטס העמיד את הגנרל ארנולד, שעמו היה לו בעבר מערכת יחסים טובה, לפיקוד על האגף השמאלי של הצבא, על ההגנות המערביות ברמות במיס.
היחסים בין השניים התדרדרו כאשר ארנולד בחר לאייש את הפיקוד שלו עם חברים של סקיילר, שגייטס שנא.
בשילוב עם הטבע הקוצני של גייטס וארנולד, זה הביא בסופו של דבר לרתיחה את מריבות הכוח הפנימיות.
שני הגנרלים בורגוין וארנולד הכירו בחשיבותו של האגף השמאלי האמריקאי.
בורגוין זיהה שניתן לאגף את העמדה האמריקנית וחילק את כוחותיו, ושלח יחידה גדולה מערבה ב-19 בספטמבר.
ארנולד, שזיהה גם שסביר להניח שמתקפה בריטית תונחת משמאל, ביקש רשות לגייטס להעביר את כוחותיו לחוות פרימן כדי לצפות את התמרון הזה.
גייטס סירב לבצע תנועה כללית מאחר שביקש להמתין מאחורי הגנותיו למתקפה החזיתית הצפויה; אבל הוא כן התיר לארנולד לשלוח את רובאיו של דניאל מורגן ומעט חיל רגלים קל לצאת לסיור אלים.
כוחות אלה זירזו את קרב חוות פרימן כאשר יצרו מגע עם האגף הימני של בורגוין.
בקרב שלאחר מכן השיגו הבריטים את השליטה בחוות פרימן, אך במחיר של 600 הרוגים, עשרה אחוזים מכוחותיהם.
לאחר הקרב פרץ הריב בין גייטס וארנולד.
לא רק שגייטס לא הזכיר כלל את ארנולד בתיאור הרשמי של הקרב ששלח לקונגרס, אלא שהוא גם העביר את הפלוגה של מורגן (שהייתה עצמאית מבחינה טכנית אך פעלה בפיקודו של ארנולד בקרב) לפיקודו הישיר.
ארנולד וגייטס ניהלו ויכוח רועש במגוריו של גייטס, בו גייטס אמר שהגנרל לינקולן יחליף אותו.
בעקבות הוויכוח, ארנולד ניסח מכתב לגייטס המפרט את תלונותיו וביקש העברה לפיקוד של וושינגטון.
גייטס נתן לארנולד אישור לעזוב והמשיך להטיל עלבונות קטנטנים על ארנולד.
סיבה נפוצה להתייחסות מדוע ארנולד בחר להישאר היא שעצומה שנחתמה על ידי כל הקצינים פרט לגייטס ולינקולן שכנעה אותו להישאר.
אמנם נבחנו הצעות למסמך כזה, אך אין ראיות מהתקופה לכך שאחד אכן נערך ונחתם.
בורגוין שקל לחדש את ההתקפה למחרת, אך ביטל אותה כאשר פרייזר ציין שחיילים רבים היו עייפים מהמאמץ של היום הקודם.
לכן הוא שלח את צבאו להתחפר, וחיכה לחדשות שהוא יקבל סיוע מהדרום, שכן מכתב שקיבל מגנרל קלינטון בניו יורק ב-21 בספטמבר הציע שתנועה במעלה ההדסון תגרור חלק מהצבא של גייטס.
למרות שהוא היה מודע לעריקות המתמשכות שהקטינו את גודל צבאו וכי לצבא חסר מזון ואספקה קריטית אחרת, הוא לא ידע שגם הצבא האמריקני הולך ומתעצם מדי יום בגודלו, או שלגייטס היה מידע מודיעיני עד כמה המצב חמור במחנה שלו.
ללא ידיעת שני הצדדים בסרטוגה עד לאחר הקרב, הגנרל לינקולן והקולונל ג'ון בראון ערכו התקפה נגד העמדה הבריטית בפורט טיקונדרוגה.
לינקולן אסף 2,000 איש בבנינגטון עד תחילת ספטמבר.
לאחר שצעדו צפונה לפאולט, הם קיבלו הודעה שהמשמר בטיקונדרוגה עשוי להיות רגיש להפתעה.
לינקולן שלח שלוש יחידות של 500 איש כל אחת כדי "לעצבן, להפריד ולהסיח את דעתו של האויב".
אחד התקדם לסקנסבורו, שנמצאה נטושה על ידי הבריטים.
השני פנה לכבוש את הר העצמאות בצד המזרחי של אגם שמפלן, ואילו השלישי, בראשות ג'ון בראון, עשה את דרכו לטיקונדרוגה.
בבוקר ה-18 בספטמבר, בראון הפתיע את המגינים הבריטיים בקצה הדרומי של שביל הגישה המחבר את אגם ג'ורג' לאגם שמפלן.
כשהם נעו במהירות במעלה השביל, המשיכו אנשיו להפתיע את המגינים הבריטים וללכוד כלי ארטילריה עד שהגיעו רמה הגבוהה ממש לפני טיקונדרוגה, שם כבשו את "הקווים הצרפתיים הישנים" (שנקראו כך מכיוון ששם החזיקה הגנה צרפתית, ככל הנראה, נגד צבא בריטי גדול בהרבה בקרב קרילון ב-1758).
בדרך הוא חילץ 100 שבויים אמריקאים (ובכך הגדיל את עוצמת כוחו) ולכד כמעט 300 בריטים.
דרישתו לכניעת המבצר נדחתה, ואנשיו של בראון והמבצר החליפו אש תותחים במשך ארבעת הימים הבאים, ללא השפעה.
מאחר שלא היה לו מספיק כוח אדם כדי לתקוף את המצודה בפועל, נסוג בראון לאגם ג'ורג', שם ערך ניסיון לא מוצלח לכבוש מחסן אספקה באי באגם.
גנרל גייטס כתב ללינקולן ביום הקרב בחוות פרימן, והורה לכוחו לחזור לסרטוגה וכי "אין לאבד רגע אחד".
לינקולן הגיע לרמות במיס ב-22 בספטמבר, אך אחרוני חייליו לא הגיעו עד ה-29 בחודש.
סר הנרי קלינטון מנסה לבצע הסחה
גנרל האו, כשעזב את ניו יורק לפילדלפיה, העמיד את הגנרל סר הנרי קלינטון כאחראי על ההגנה של ניו יורק, עם הנחיות לסייע לבורגוין אם יצוצו הזדמנויות.
קלינטון כתב לבורגוין ב-12 בספטמבר שהוא "יערוך מתקפה ב[פורט] מונטגומרי בעוד כעשרה ימים" אם "אתה חושב ש-2,000 חיילים יכולים לסייע לך ביעילות".
כאשר קיבל בורגוין את המכתב, הוא השיב מיד, ופנה לקלינטון בבקשה להורות האם עליו לנסות להתקדם או לסגת, בהתבסס על הסבירות של הגעתו של קלינטון לאולבני לתמיכה.
בורגוין ציין שאם לא יקבל תגובה עד 12 באוקטובר, הוא ייאלץ לסגת.
ב-3 באוקטובר הפליג קלינטון במעלה נהר ההדסון עם 3,000 איש וב-6 באוקטובר, יום אחד לאחר קבלת פנייתו של בורגוין, כבש את מבצרי הרמה הנקראים קלינטון ומונטגומרי.
בורגוין מעולם לא קיבל את מסריו של קלינטון בעקבות הניצחון הזה, מכיוון שכל שלושת השליחים נלכדו.
קלינטון עקב אחר הניצחון על ידי פירוק השרשרת על פני ההדסון ושליחה של כוח פשיטה במעלה הנהר שהגיע צפונה עד לאחוזת ליווינגסטון ב-16 באוקטובר לפני שפנה לאחור.
הגנרל סקיילר מצא מקום לצד נהר ההדסון להציב חיל מצב שבו היו לאינדיאנים כמה יישובים.
אזור מגורים זה הביא לכך שהאינדיאנים איבדו את שטח הדיג הזה.
השמועה על תנועותיו של קלינטון הגיעה לגייטס רק לאחר קרב רמות במיס.
בנוסף ל-2,000 אנשי לינקולן, יחידות מיליציה זרמו למחנה האמריקאי, והגדילו את הצבא האמריקני ליותר מ-15,000 איש.
בורגוין, שצמצם את מנות הקרב של צבאו ב-3 באוקטובר, כינס למחרת מועצה.
ההחלטה של פגישה זו הייתה לפתוח בסיור בכוח של כ-1,700 איש לעבר האגף השמאלי האמריקאי.
בורגוין ופרייזר הובילו את הכוח הזה מוקדם אחר הצהריים של ה-7 באוקטובר.
התנועות שלהם זוהו, וגייטס רצה להורות רק לאנשיו של דניאל מורגן לצאת להתנגד.
ארנולד אמר שברור שזה לא מספיק ושצריך לשלוח כוח גדול.
גייטס, שנרתע בפעם האחרונה מהטון של ארנולד, פטר אותו ואמר, "אין לך עסק כאן." עם זאת, גייטס אכן נעתר לעצות דומות שנתן לינקולן.
בנוסף לשליחת הפלוגה של מורגן סביב הימין הבריטי, הוא שלח גם את החטיבה של אינוך פור נגד השמאל של בורגוין.
כאשר אנשי פור יצרו מגע, הקרב על רמות במיס היה בעיצומו.
המתקפה האמריקנית הראשונית הייתה יעילה ביותר, ובורגוין ניסה להורות על נסיגה, אך עוזרו נורה לפני שליחת הפקודה.
בלחימה אינטנסיבית נחשפו אגפי הכוח של בורגוין, בעוד שהבראונשווייגרים במרכז החזיקו נגד ההתקפה הנחושה של לירנד.
גנרל פרייזר נפצע אנושות בשלב זה של הקרב.
למרות שלעיתים קרובות נטען כי הוא נפגע מירי של טימותי מרפי, אחד מאנשיו של מורגן, נראה שהסיפור הוא בדיה מהמאה ה-19. לאחר נפילתו של פרייזר והגעתם של חיילים אמריקאים נוספים, בורגוין הורה למה שנותר מהכוח לסגת מאחורי הקווים המבוצרים שלהם.
הגנרל ארנולד, מתוסכל מקול הלחימה שלא היה מעורב בו, יצא מהמפקדה האמריקאית כדי להצטרף למאבק.
ארנולד, שיש שטענו שהיה זועם ושיכור, הוביל את הקרב לעמדה הבריטית.
הצד הימני של הקו הבריטי היה מורכב משני מעוזים שהוקמו בחוות פרימן, ואוישו על ידי בראונשווייגרים בפיקודו של היינריך בריימן וחיל רגלים קל בפיקודו של לורד בלקר.
ארנולד גייס תחילה חיילים כדי לתקוף את המעוז של בלקר, ללא הצלחה.
לאחר מכן הוא רכב באומץ דרך הפער שבין שני המעוזים, חלל שנשמר על ידי פלוגה קטנה של לא סדירים קנדיים.
אנשיו של לירנד עקבו אחריהם וערכו הסתערות על החלק האחורי הפתוח של המעוז של בריימן.
הסוס של ארנולד נורה מתחתיו, הפיל אותו ושבר את רגלו.
בריימן נהרג בפעולה העזה, ועמדתו נכבשה.
אולם הלילה ירד, והקרב הגיע לסיומו.
הקרב היה מרחץ דמים עבור חייליו של בורגוין: קרוב ל-900 איש נהרגו, נפצעו או נשבו, לעומת כ-150 עבור האמריקאים.
סיימון פרייזר מת מפצעיו מוקדם למחרת, ונקבר עם השקיעה למחרת.
בורגוין הורה לצבא, שחפירותיו היו נתונות להתנכלויות מתמשכות מצד האמריקנים, לסגת.
אחת ההשלכות של ההתכתשות הייתה שגם הגנרל לינקולן נפצע.
בשילוב עם הפצעים של ארנולד, זה שלל מגייטס את שני מפקדי השדה המובילים שלו.
בהתמודדות עם גשמים עזים וגישושים של הצבא הקונטיננטלי לעבר הטור הבריטי, לקח לצבא הבריטי כמעט יומיים להגיע לסרטוגה.
בורגוין נעזר בבעיות לוגיסטיות במחנה האמריקני, שם עיכובים בהקדמה והנפקת מנות פגעו ביכולת הצבא להתקדם.
גייטס הורה ליחידות לתפוס עמדות בצד המזרחי של נהר ההדסון כדי להתנגד לכל ניסיון מעבר.
בבוקר ה-13 באוקטובר היה צבאו של בורגוין מכותר לחלוטין, ולכן מועצתו הצביעה בעד פתיחת משא ומתן.
ב-16 באוקטובר סוכמו תנאים לפיהם בורגוין התעקש לקרוא להם "יציאה בהסכמה" ולא כניעה.
הברונית רידזל, אשתו של מפקד הכוחות הגרמניים, מתארת ביומנה בצורה חיה את הבלבול והרעב של הצבא הבריטי הנסוג.
התיאור שלה על הצרה והמוות של קצינים וחיילים, ועל הנשים המבועתות שתפסו מחסה במרתף של מה שנודע לימים כבית מרשל, ממחיז את הייאוש של הצבא הנצור.
ב-17 באוקטובר, צבאו של בורגוין נכנע במלוא כבוד המלחמה.
בורגוין מסר את חרבו לגייטס, שמיד החזיר אותה לאות כבוד.
צבאו של בורגוין, כ-6,000 חיילים, עבר על פניו כדי לערום נשק בזמן שהלהקות האמריקאיות והבריטיות ניגנו את "Yankee Doodle" ואת "The British Grenadiers".
חיילים בריטים נסוגו מטיקונדרוגה ומקראון פוינט בנובמבר, ואגם שמפלן היה פנוי מכוחות בריטיים בתחילת דצמבר.
לחיילים האמריקאים, לעומת זאת, הייתה עדיין עבודה לעשות.
כשהתראה על הפשיטות של גנרל קלינטון על ההדסון, צעד רוב הצבא דרומה לכיוון אולבני ב-18 באוקטובר, בעוד שיחידות אחרות ליוו את "צבא האמנה" מזרחה.
בורגוין ורידזל הפכו לאורחים של הגנרל סקיילר, שהגיע צפונה מאולבני כדי לחזות בכניעה.
בורגוין הורשה לחזור לאנגליה על תנאי במאי 1778, שם בילה את השנתיים הבאות בהגנה על מעשיו בפני הפרלמנט ובעיתונות.
בסופו של דבר הוא הוחלף ביותר מ-1,000 שבויים אמריקאים.
בתגובה לכניעתו של בורגוין, הכריז הקונגרס על ה-18 בדצמבר 1777, כיום לאומי "לחג ההודיה והשבחים חגיגיים" כהוקרה על ההצלחה הצבאית בסרטוגה; זה היה החג הרשמי הראשון של האומה עם השם הזה.
על פי תנאי האמנה, צבאו של בורגוין היה אמור לצעוד לבוסטון, שם ספינות בריטיות יעבירו אותו בחזרה לאנגליה, בתנאי שחבריו לא ישתתפו בסכסוך עד שיוחלפו רשמית.
הקונגרס דרש מבורגוין לספק רשימה של חיילים בצבא כדי שניתן יהיה לאכוף את תנאי ההסכם הנוגע ללחימה עתידית.
משסירב, החליט הקונגרס שלא לכבד את תנאי האמנה, והצבא נשאר בשבי.
הצבא הוחזק במשך זמן מה במחנות דלילים ברחבי ניו אינגלנד.
למרות שהוחלפו קצינים בודדים, חלק ניכר מ"צבא האמנה" הועבר בסופו של דבר דרומה לווירג'יניה, שם הוא נשאר אסיר במשך כמה שנים.
לאורך כל השבי שלה, מספר רב של שבויים (יותר מ-1,300 בשנה הראשונה בלבד) נמלטו ולמעשה נטשו, והתיישבו בארצות הברית.
יומיים לאחר מכן, המלך לואי השישה עשר הסכים למשא ומתן לברית.
ההסכם נחתם ב-6 בפברואר 1778, וצרפת הכריזה מלחמה על בריטניה חודש לאחר מכן, כאשר פעולות האיבה החלו בהתכתשויות ימיות מול אושאנט ביוני.
ספרד לא נכנסה למלחמה עד 1779, אז היא נכנסה למלחמה כבעלת ברית של צרפת בהתאם להסכם הסודי של ארנחואס.
למהלכים הדיפלומטיים של ורז'ן בעקבות כניסת צרפת למלחמה הייתה השפעה מהותית גם על כניסתה המאוחרת של הרפובליקה ההולנדית למלחמה, ולהצהרות על נייטרליות מצד שחקנים גאופוליטיים חשובים אחרים כמו רוסיה.
ממשלת בריטניה של הלורד נורת' ספגה ביקורת נוקבת כאשר הידיעה על כניעתו של בורגוין הגיעה ל.
על הלורד ג'רמן נאמר כי "המזכיר אינו מסוגל לנהל מלחמה", והוראס וולפול סבר (שגוי, כפי שהתברר) כי "אנחנו...
קרובים מאוד לסוף המלחמה האמריקאית".
הלורד נורת' הוציא הצעה לתנאי שלום בפרלמנט שלא כללה עצמאות; כאשר אלה נמסרו לבסוף לקונגרס על ידי ועדת השלום של קרלייל, הם נדחו.
רוב שדות הקרב של המערכה נשמרו בדרך כלשהי, בדרך כלל כפארקים ממלכתיים או לאומיים, אך גם כאתרים היסטוריים בשליטה של המדינה או הפדרלית.
חלק מהאנדרטאות שהוקמו לציון הקרבות רשומות כנקודות ציון היסטוריות לאומיות וחלקן רשומות בנפרד במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
רבים מהקרבות משוחזרים באופן קבוע, והקרב על בנינגטון (למרות שהוא התרחש למעשה בוולומסק של ימינו, ניו יורק) מצוין במדינת ורמונט על ידי יום הקרב של בנינגטון.
ההנצחה של תרומתו של בנדיקט ארנולד להצלחת המערכה האמריקאית ראויה לציון במיוחד.
באובליסק בפארק ההיסטורי הלאומי סרטוגה יש, בשלושה מארבעת צדדיו, גומחות הנושאות פסלים של שלושה גנרלים שסייעו להצלחה בסרטוגה: גייטס, סקיילר ומורגן.
הגומחה הרביעית, המייצגת את ארנולד, ריקה.
הפארק מכיל גם את אנדרטת המגף, שאמנם שוב מבלי לזהות את ארנולד בשמו, מכבדת בבירור את תרומתו בקרב סרטוגה השני.
נושאות המטוסים מתקופת מלחמת העולם השנייה סרטוגה (CV-3), אוריסקני ובנינגטון (CV-20) נקראו על שם קרבות מערכת סרטוגה.
מערכת צ'יקמוגה שהתרחשה במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית הייתה סדרה של קרבות שהתרחשו בצפון מערב ג'ורג'יה מ-21 באוגוסט עד 20 בספטמבר 1863, בין ארמיית קמברלנד של האיחוד בפיקודו של מייג'ור ג'נרל ויליאם רוזקרנס, וארמיית טנסי של הקונפדרציה בפיקוד גנרל ברקסטון בראג.
המערכה החלה באופן מוצלח עבור מפקד האיחוד ויליאם ס.
רוזקרנס, כאשר צבא האיחוד כבש את העיר החיונית צ'טנוגה ואילץ את כוחות הקונפדרציה לסגת לצפון ג'ורג'יה.
אבל התקפה של הקונפדרציה בקרב צ'יקמוגה אילצה את רוזקרנס לסגת בחזרה לתוך צ'טנוגה ואיפשרה לקונפדרציה להטיל מצור על כוחות האיחוד.
בקיץ 1863 יצא רוזקרנס למערכת טולהומה, במהלכה התקדם דרום מזרחה ממרפריסבורו, טנסי, ובסדרת תמרוני הטעיה ואיגוף אילץ את בראג לסגת מעמדותיו במרכז טנסי אל עבר העיר צ'טנוגה.
בסדרת תמרונים מבריקה, ובעלות של 569 אבדות בלבד לכוחותיו, הצליח רוזקרנס להניס את כוחות המורדים ממרכז טנסי ולהחזיר את שליטת האיחוד לאזור חשוב ופורה של טנסי.
הגנרל הראשי של צבא האיחוד מייג'ור גנרל הנרי וו.
האלק והנשיא אברהם לינקולן התעקשו שרוזקרנס ינוע במהירות וילכוד את צ'טנוגה.
כיבוש העיר היה פותח בפני האיחוד את הדרך אל אטלנטה ולב הדרום.
צ'טנוגה הייתה צומת רכבות חשוב, עם קווי רכבת צפונה אל נאשוויל במרכז טנסי, נוקסוויל במזרח טנסי (ומשם לווירג'יניה), ודרומה אל אטלנטה (ומשם אל חוף המפרץ).
צ'טנוגה הייתה מרכז תעשייתי חשוב ביצור ברזל וקוק (סוג של דלק המשמש בתעשיית הברזל), וישבה על נהר טנסי, אשר היה עורק תחבורה ימי חשוב.
צ'טנוגה שוכנת בין מספר הרים ורכסים – הר לוקאאוט, רכס מישיונרי, הר ראקון ורכס סטרינגר'ס – והיוותה עמדה חשובה וניתנת להגנה.
ארמית טנסי של בראג מנתה בסוף יולי 1863 כ-52,000 חיילים, אולם למרות זאת ממשלת הקונפדרציה מיזגה אל תוכה את פיקוד מזרח טנסי, אשר היה בפיקוד מייג'ור ג'נרל סיימון ב.
מיזוג זה הוסיף לפיקוד טנסי של בראג כ-17,800 חיילים והביא אותו למצבה של 69,800 חיילים, אולם גם הרחיב את סמכויות הפיקוד שלו צפונה אל אזור נוקסוויל.
מהלך זה הכפיף תחת בראג גנרל שלישי אשר רחש לו מעט כבוד, אם בכלל.
לוטננט ג'נרל לאונידס פולק (Leonidas Polk) ומייג'ור ג'נרל ויליאם הארדי (William J.
Hardee), שני פקודיו האחרים, כבר הביעו את עוינותם לבראג בעקבות תפקודו הכושל במערכת טולהומה.
יחסו של באקנר אל בראג נבע מפלישתו הכושלת של בראג לקנטקי, מולדתו של באקנר, ב-1862, וכן מן העובדה שבעקבות המיזוג איבד את עצמאות הפיקוד על גיזרתו.
פן חיובי מבחינת בראג בשינויים הארגוניים שחלו בתקופה זו היה בקשתו של הארדי לעבור מאת בראג לאזור מיסיסיפי ביולי, אולם הוא הוחלף בלוטננט ג'נרל ד'ה' היל (D.H.
Hill), אשר לא הסתדר עם רוברט א' לי בווירג'יניה.
משרד המלחמה של הקונפדרציה שאל את בראג בתחילת אוגוסט האים יוכל לפתוח במתקפה כנגד רוזקרנס, אם יקבל תגבורות מאזור מיסיסיפי.
בראג השתהה במתן תשובה, מכיוון שהיה מודאג מן האתגרים הגאוגרפיים והלוגיסטיים הכבירים הכרוכים במשימה זו, והעדיף להמתין עד שיריבו רוזקרנס יתגבר הוא על אתגרים אלה ויתקוף אותו.
הוא היה מודאג גם מכוח איחוד משמעותי בראשות מייג'ור ג'נרל אמברוז ברנסייד אשר איים על נוקסוויל.
בראג הסיג את כוחותיו מעמדות קדמיות באזור ברידג'פורט, דבר אשר איפשר לרוזקרנס חופש תמרון מצפון לנהר הטנסי.
הוא ריכז את שני גייסות הרגלים שלו באזור צ'טנוגה, והסתמך על כוחות פרשים על מנת לאבטח את אגפיו, אשר השתרעו מצפון אלבמה מערבה לו, ועד נוקסוויל מצפון מזרח לו.
ארמיית הקמברלנד בפיקודו של מייג'ור גנרל ויליאם רוזקרנס מנתה בתחילת המערכה כ-60,000 איש, והייתה מאורגנת באופן הבא:
הקורפוס ה-14 בפיקוד מייג'ור גנרל ג'ורג' הנרי תומאס, אשר מנה 22,781 חייל, ובו ארבע דיוויזיות בפיקוד: בריגדיר גנרל , בריגדיר גנרל , בריגדיר גנרל , בריגדיר גנרל .
הקורפוס ה-20 בפיקוד מייג'ור גנרל , אשר מנה 13,156 חייל, ובו שלוש דיוויזיות בפיקוד: בריגדיר גנרל , בריגדיר גנרל , מייג'ור גנרל פיליפ שרידן.
הקורפוס ה-21 בפיקוד מייג'ור גנרל , אשר מנה 14,660 חייל, ובו שלוש דיוויזיות בפיקוד: בריגדיר גנרל , מייג'ור גנרל ג'ון מ' פאלמר, בריגדיר גנרל .
קורפוס עתודה בפיקוד מייג'ור גנרל גורדון גריינג'ר, אשר מנה 7,372 חייל, ובו דיוויזיה בפיקוד בריגדיר גנרל , ובריגדה בפיקוד קולונל .
קורפוס פרשים בפיקוד בריגדיר גנרל , אשר מנה 12,281 חייל, ובו שתי דיוויזיות בפיקוד בריגדיר גנרל , וקולונל .
ארמיית טנסי בפיקודו של גנרל ברקסטון בראג מנתה כ-65,000 חיילים, והייתה מאורגנת באופן הבא:
אגף ימין, בפיקוד לוטננט גנרל , ובו:
דיוויזיה בפיקוד מייג'ור גנרל ;
הקורפוס של היל, בפיקוד לוטננט גנרל , ובו שתי דיוויזיות בפיקוד: מייג'ור גנרל , מייג'ור גנרל ג'ון ברקינרידג';
קורפוס עתודה בפיקוד מייג'ור גנרל , ובו שתי דיוויזיות בפיקוד: בריגדיר גנרל , בריגדיר גנרל .
אגף שמאל, בפיקוד לוטננט גנרל ג'יימס לונגסטריט, ובו:
הקורפוס של באקנר, בפיקוד מייג'ור גנרל סיימון בוליבר באקנר, ובו שלוש דיוויזיות בפיקוד: מייג'ור גנרל , בריגדיר גנרל ויליאם פרסטון, בריגדיר גנרל ;
הקורפוס של לונגסטריט, בפיקוד מייג'ור גנרל , ובו שתי דיוויזיות, אחת בפיקוד , והשנייה של הוד עצמו.
קורפוס הפרשים של וילר, בפיקוד מייג'ור גנרל , ובו שתי דיוויזיות בפיקוד: בריגדיר גנרל , בריגדיר גנרל .
קורפוס הפרשים של פורסט, בפיקוד בריגדיר גנרל נייתן ב' פורסט, ובו שתי דיוויזיות בפיקוד: בריגדיר גנרל , בריגדיר גנרל .
ארמית טנסי חולקה לשני אגפים בליל 19 בספטמבר, בסוף היום הראשון לקרב, עם הגעתו של לונגסטריט מווירג'יניה.
קודם לכן דיווחו מפקדי הקורפוסים ישירות לבראג.
יומן המודיעין של ויליאם ס.
רוזקרנס הוחזק על ידי קפטן דייוויד ג' סוויים.
הוא מספק סקירה מקיפה של מה שרוזקרנס ידע בעת קבלת ההחלטות.
ההנחה הייתה שברקסטון בראג לא ידע לגבי הפעילות הפדרלית בעת קבלת החלטות.
עם זאת, יומנו של עוזר הגנרל של בראג, לוטננט קולונל ג'ורג' ברנט, מספק תיאור מקיף של מה שבראג ידע בכל זמן נתון ומסמכים שבראג כן הגיב למודיעין זמין.
שני הצדדים עסקו בפעולות ריגול.
שני הכוחות המזוינים השתמשו בטכנולוגיה חדשה.
באותה תקופה, התחבורה ברכבת פעלה פחות משלושים שנה בצפון אמריקה.
שני הצבאות השתמשו במסילות ברזל עם מסילה אחת כדי לקיים את עצמם בשטח לא מסביר פנים.
טלגרפיה הייתה המצאה עדכנית באותה תקופה, אבל ארמיית הקמברלנד השתמשה בהודעות טלגרף בשדה הקרב עצמו.
מהנדסים בכוחות המזוינים של ויליאם ס.
רוזקרנס בנו מספר גשרי פונטונים וגשרים על פני נהר טנסי.
קרב צ'טנוגה השני, 21 באוגוסט 1863
רוזקרנס פקד על צבאו לנוע ב-16 באוגוסט.
תנאי הדרך הקשים גרמו לכך שחלף שבוע עד שהגיעו הכוחות אל עמק נהר טנסי.
הכוחות חנו בעוד יחידות ההנדסה ערכו הכנות לצליחת הנהר.
באותו זמן, הפעיל רוזקרנס תוכנית הטעיה.
קולונל עם בריגדת הרגלים הרכובים שלו מן הקורפוס ה-14 התמקם על גדת הנהר מצפון לצ'טנוגה.
חייליו חבטו בחביות, ניסרו קרשים, ושילחו גיזרי עץ במורד הזרם, על מנת לגרום לחיילי הקונפדרציה לחשוב שבנית אסדות הצליחה מתבצעת מצפון לעיר.
בנוסף, יחידת ארטילריה בפיקוד קפטן התמקמה מול העיר בסטרינגר'ס רידג' (Stringer's Ridge) והפגיזה אותה במשך שבועיים.
פעולת הטעיה זו, הידועה לעיתים כקרב צ'טנוגה השני, הייתה מוצלחת.
היא גרמה לבראג להאמין שצליחת הנהר על ידי האיחוד תערך מצפון לעיר, ביחד עם כוחותיו של ברנסייד מארמיית אוהיו אשר התקדמו מנוקסוויל לעבר צ'טנוגה.
בפועל, צלחו כוחותיו של רוזקרנס את הנהר מדרום ומערב לעיר, במורד הזרם, כמעט ללא הפרעה.
לאחר שהגיע למסקנה שעמדתו בלתי ניתנת להגנה, בראג נטש את העיר ב-6 בספטמבר ונסוג לצפון ג'ורג'יה.
קרב דייוויס קרוס רואודס, 10–11 בספטמבר 1863
בגזרה המרכזית התקדם הקורפוס ה-14 של תומאס, לאורך הדרך מערבה אל לאפייט.
לאחר שחצה את הר ראקון, הגיע תומאס אל מעבר סטיבנס, אשר בו חצתה הדרך את רכס הר לוקאאוט, אשר השתרע מדרום לצפון.
ממזרח לרכס שכנה ביקעה רחבה – מק'למור'ס קוב – אשר ממנה יצאו שני נהרות אשר זרמו צפונה, אל עבר צ'טנוגה, כאשר ביניהם רכס מישיונרי רידג'.
ממזרח לבקעה השתרע רכס פידג'ן מדרום לצפון, ומעבר לו העיירה לאפייט.
הדיוויזיה המובילה של תומאס, בפיקוד מייג'ור ג'נרל , התכוונה לחצות את בקעת מק'למור'ס קוב אל עבר מעבר דאג (Dug Gap) ברכס פידג'ן על מנת להגיע אל לאפייט.
נאגלי היה כ-12 שעות לפני הדיוויזיה של בריגדיר ג'נרל , התגבורת הקרובה ביותר.
בראג זיהה הזדמנות ללכוד את נאגלי על ידי התקפה מצפון מזרח, ובכך ללכוד את נאגלי בחלק הדרומי של הביקעה שהיה ללא מוצא.
בבוקר 10 בספטמבר הוא הורה לדיוויזיה של מייג'ור ג'נרל מתוך הכוח של לוטננט ג'נרל ליאונידס פולק לצעוד כ-20 קילומטר דרום מערבה ולתקוף את אגף שמאל של נאגלי.
בנוסף, הוא הורה למפקד קורפוס היל – – לשלוח את הדיוויזיה של מתוך לאפייט אל מעבר דאג על מנת לתקוף את נאגלי חזיתית.
בראג דאג לתאם בין שתי ההתקפות, בתקווה להשמיד את הדיוויזיה של נאגלי כול עוד היא מנותקת מן הכוח העיקרי של תומאס.
נאגלי נכנס לבקעה עם כ-4,600 חיילים, נתקל בתחילה בסיירים ומשמר קדמי של הקונפדרציה, אולם המשיך קדימה עד דייוויס קרוס רואדס, צומת בצד המזרחי של הבקעה, לפני המעלה אל מעבר דאג.
כאשר למד נאגלי על כוחות גדולים של הקונפדרציה המתקדמים אל אגפו השמאלי, תפס עמדות הגנתיות בפתחה הצפוני של הבקעה, ונשאר שם עד 3 לפנות בוקר ב-11 בספטמבר.
היל טען שהוראותיו של בראג הגיעו אליו באיחור וסיפק שלל תירוצים מדוע אינו יכול להתקדם ולתקוף את נאגלי דרך מעבר דאג – קליבורן חולה ומעבר דאג חסום בעצים כרותים.
הינדמן, אשר ביצע בזריזות את הוראותיו של בראג והגיע למרחק של כ-6 קילומטר מנאגלי, החל להפגין זהירות כאשר הבין שהיל לא יוכל לתקוף בזמן, והורה לאנשיו לעצור.
בראג תגבר את כוחותיו של הינדמן בעוד שתי דיוויזיות מן הקורפוס של באקנר, וכאשר אלה הגיעו אל הינדמן ב-5 אחר הצוהריים ב-10 בספטמבר, מנו כוחות הקונפדרציה פי שלושה חיילים מאשר כוחו של נאגלי, ולמרות זאת בוששו לתקוף.
בראג זעם כאשר למד שהוראותיו לא בוצעו והזדמנות פז אבדה.
הוא פקד על הינדמן לתקוף בכל זאת מוקדם בבוקר 11 בספטמבר.
קליבורן, מן הקורפוס של היל, הצליח בסופו של דבר לפנות את מעבר דאג החסום, אולם כאשר החל להתקדם שמע את תותחיו של הינדמן מן העמק למטה, והבין שאחר אל הקרב.
בנוסף לזאת, בשעה זו, הדיוויזיה של ביירד כבר צימצמה את הפער והגיעה אל נאגלי, אשר הסיג את כוחותיו אל עמדות הגנה ממזרח לצומת.
לאחר מכן נסוגו שתי דיוויזיות האיחוד בחזרה אל עבר הכוח העיקרי במעבר סטיבנס.
אנשיו של הינדמן זינבו במשמר האחורי של הדיוויזיה הנסוגה של ביירד, אולם לא הצליחו למנוע את הנסיגה המוצלחת של כוחות האיחוד.
בהאמינו שהקורפוס ה-21 של תומאס ל.
קריטנדן מבודד משאר צבא האיחוד, בראג הורה לצבאו להתרכז ליד לי'ס וגורדון'ס מילס; עם זאת, רוזקרנס ריכז את צבאו לאורך צ'יקמוגה קריק.
יחידות מהקורפוס של תומאס ומפרשי הקונפדרציה התנגשו ב-19 בספטמבר, כששני המפקדים שלחו תגבורות לאזור הקרב.
היום הסתיים ללא ניצחון ברור של שני הצדדים.
למחרת, בראג הורה להתקפות במערך מדורג החל מהאגף השמאלי עם עלות השחר אך פולק, שפיקד על האגף השמאלי של הקונפדרציה, לא הצליח לפקח כראוי על פיקודו.
ההתקפות החלו באיחור של ארבע שעות ולא הצליחו לעקור את צבא האיחוד מעמדותיו.
קצת אחרי 11 בבוקר, התקפה של הקורפוס של לונגסטריט פגעה בפער בקו האיחוד, והביסה את רוב צבא האיחוד.
תומאס הציב את הקורפוס שלו בגבעת סנודגראס ובלם התקפות נוספות של הקונפדרציה למשך שארית אחר הצהריים לפני שנסוג חזרה לצ'טנוגה סמוך לשקיעה.
רוזקראנס נסוג לתוך צ'טנוגה לאחר הקרב בצ'יקמוגה.
נשלחו תגבורות מארמיית טנסי ומארמיית הפוטומק.
גם וגם , מפקד הקורפוס ה-20, הוחלפו ב-28 בספטמבר בגין התנהגות בלתי הולמת לכאורה בצ'יקמוגה, למרות ששניהם נוקו מהאשמה.
גנרל האיחוד גרנט, שמונה לאחרונה למפקד הזירה הצבאית של המיסיסיפי ופיקד על כוחות האיחוד ליד צ'טנוגה, החליט להחליף את רוזקרנס בתומאס ב-19 באוקטובר.
בזמן קרב צ'יקמוגה, ארמיית טנסי סבלה ממחסור במזון ובקרונות להובלת אספקה; היו חסרים לה גם גשרי פונטון לחצות את נהר טנסי.
בעקבות כך החליט בראג להטיל מצור על צבא האיחוד.
צבא הקונפדרציה כבש את מישיונרי רידג' ופיזר קו יתדות לאורך הגדה הדרומית של הנהר לכיוון אלבמה.
אש מצלפים של הקונפדרציה מנעה מקרונות אספקה להגיע לצ'טנוגה.
מערכת פוטו-וולטאית היא מערכת שבה מתרחשת המרת אור לחשמל באמצעות חומרים מוליכים למחצה, על בסיס האפקט הפוטו-וולטאי.
תופעה זו, הנחקרת בתחומי הפיזיקה, הפוטוכימיה והאלקטרוכימיה, עומדת בבסיס פעולתם של תאים סולאריים – הרכיב המרכזי במערכות סולאריות.
השימוש הנפוץ ביותר בטכנולוגיה זו הוא לייצור חשמל מאנרגיה סולארית, הנחשבת לאנרגיה מתחדשת ונקייה.
תאים סולאריים מהווים מוקד למחקר ופיתוח, במיוחד בהקשר של שיפור היעילות האנרגטית והוזלת עלויות הייצור, במטרה להפוך את האנרגיה הסולארית לחלופה ישימה ונגישה יותר.
מעבר לכך, מערכות פוטו-וולטאיות מהוות כלי חשוב במאבק בהתחממות הגלובלית, שכן תהליך ייצור החשמל כמעט ואינו פולט גזי חממה, ובפרט פחמן דו-חמצני, בניגוד למקורות אנרגיה מבוססי דלקים מאובנים.
התא הסולארי הראשון שהשתמש באפקט הפוטו-וולטאי לייצור חשמל נבנה על ידי צ'ארלס פריטס ב-1884. הוא השתמש בשכבת סלניום מצופה בזהב, אך יעילות ההמרה של התא הייתה נמוכה מאוד, רק כ-1%.
אף על פי שהטכנולוגיה הייתה פריצת דרך רעיונית, תאים אלה שימשו בעיקר כחיישני אור ולא כמקור חשמל מעשי.
המהפך הגיע רק ב-1954, כאשר מדענים ממעבדות בל פיתחו את התא הסולארי הראשון המבוסס על סיליקון, שהגיע ליעילות של כ-6% – שיפור משמעותי לעומת הדורות הקודמים.
תאים אלו שימשו בתחילה ליישומים צבאיים וחלליים, דוגמת הלוויין ואנגארד 1 ששוגר ב-1958. במהלך שנות ה-70 וה-80 החלה הטכנולוגיה לחלחל ליישומים אזרחיים, בין היתר בשל משבר האנרגיה העולמי והקמת חברות כמו Solarex, שהחלו לפתח תאים לשוק המסחרי.
בשנות ה-90 החלו מערכות פוטו-וולטאיות להופיע בשימוש ציבורי רחב, וב-2000 חלה תפנית משמעותית כאשר ממשלת גרמניה מימנה את תוכנית "מאה אלף גגות", מה שהביא לגידול משמעותי בייצור ובהתקנה של מערכות סולאריות.
הירידה בעלויות הייצור לצד העלייה ביעילות התאים, שהגיעה ליותר מ-26% בתאים מסחריים מבוססי סיליקון (לעומת 6% במקור), הפכה את המערכות הפוטו-וולטאיות למרכיב מרכזי בייצור אנרגיה מתחדשת בעולם.
המכניקה המרכזית שעומדת בבסיס מערכות פוטו-וולטאיות היא האפקט הפוטו-וולטאי, שדומה במהותו לאפקט הפוטואלקטרי.
בשתי התופעות אור שנבלע בחומר גורם לעירור של אלקטרון (או נושא מטען אחר) לרמת אנרגיה גבוהה יותר ונוצר הפרש פוטנציאלים חשמלי על יד הפרדת מטענים.
ההבדל בין התופעות הוא שבאפקט הפוטואלקטרי האלקטרון נפלט מהחומר ובאפקט הפוטו-וולטאי האלקטרון נשאר "כלוא" בחומר.
אופן הפעולה של תא פוטו-וולטאי זהה לדיודה המייצרת זרם חשמלי כאשר פוגע בה אור.
התא מורכב משלוש שכבות של מוליכים למחצה: שכבה הבולעת אור, שכבה בררנית לחורים ושכבה בררנית לאלקטרונים.
כאשר פוטון בעל תדירות הגדולה מפער האנרגיה שבין פס ההולכה לפס הערכיות נבלע בשכבה הבולעת אור, נוצרים אלקטרונים וחורים שעוברים דיפוזיה.
אם האלקטרון מגיע לשכבה הבררנית לאלקטרונים, הוא יגיע לאקלטרודה.
השכבה הבררנית לחורים מונעת מהאלקטרון לעבור אליה ומחזירה אותו.
הא-סימטריות הזו גורמת לכך שהאלקטרון ינועו לכיוון האלקטרודה השלילית של התא, וכמו כן החורים נעים לכיוון השני בתהליך ההפוך.
במקרה של תאים סולאריים המבוססים על צומת PN, אזור המפגש בין שני סוגי המוליכים למחצה יוצר שדה חשמלי פנימי.
שדה זה מפריד את זוגות האלקטרון-חור שנוצרים בעקבות בליעת האור, ומניע כל אחד מהם לכיוון האלקטרודה המתאימה.
כך מתאפשרת יצירה של זרם חשמלי במעגל החיצוני גם ללא צורך בשכבות בררניות נפרדות, והיעילות של ההפרדה בין המטענים עולה.
תא פוטו-וולטאי (או תא סולארי) הוא מכשיר שממיר אנרגיית אור ישירות לאנרגיית חשמל באמצעות האפקט הפוטו-וולטאי.
כאשר אור פוגע בחומר הפעיל שבתא, הוא יוצר זוג אלקטרון-חור שיוצר בתורו זרם חשמלי.
תאים אלה משמשים בעיקר להפקת חשמל בתעשיות אנרגיה מתחדשת.
תאים סולאריים מבוססי סיליקון גבישי מהווים את הטכנולוגיה הדומיננטית בשוק (93% ב-2016) ושיא היעילות של תא סיליקון חד-גבישי (monocrystalline) עומד על 26.3%.
הם פועלים על ידי קליטת אור השמש ויצירת זוגות אלקטרון-חור בפס הערכיות בסיליקון והעברת האלקטרון לפס ההולכה דרך שכבות מוליכות ליצירת זרם חשמלי.
תאים סולאריים מבוססי פרובסקיט היברידי מכילים תרכובת של פרובסקיט עם עופרת או בדיל הלידי בתור השכבה הבולעת אור.
תאי פרובסקיט הציגו את ההתקדמות המהירה ביותר מאז 2016, עם עלייה ביעילות מ-3.8% ב-2009 ל-25.7% ב-2021. חומרים פרובסקיטיים מסוגלים לספוג טווח רחב של אור שמש מה שמעלה את כמות האנרגיה שהם יכולים לקלוט, ומאפשרים ניידות גבוהה של מטענים בתוך החומר בצורה יעילה מאוד, עם פיזור אנרגיה נמוך.
תאים סולאריים דקים מסוג CIGS (נחושת-אינדיום-גליום-סלניום) הם בעלי יעילות גבוהה עם גמישות פיזית ומשקל קל בזכות טיפול וציפוי המשטחים שלהם, אם כי הם מסתמכים על יסודות נדירים כמו אינדיום וגליום.
תאים סולאריים אורגניים (OPV) פועלים על ידי המרת אור השמש לחשמל באמצעות חומרים מוליכים למחצה אורגניים.
אור השמש נבלע בחומר התורם ויוצר אקסיטון, בניגוד להפרדת המטענים המיידית שמתרחשת בתאים אנאורגניים.
תהליך הייצור של תאים פוטו-וולטאיים (PV) מתבסס על טכנולוגית מצב מוצק (solid-state) עם שלבים אחדים ואורך חיים ממושך של 10–30 שנה.
הטכנולוגיה הנפוצה ביותר כיום מבוססת על סיליקון גבישי (first generation), שכוללת טיהור קוורץ ליצירת פולי-סיליקון, דיפוזיה עם בור וזרחן ליצירת צמתי PN והוספת ציפויים ומגעים חשמליים.
למרות היעילות הגבוהה, תהליך זה דורש אנרגיה רבה, במיוחד בשלב טיהור הסיליקון.
תאים מהדור השני (second-generation) כמו קדמיום טלוריד (CdTe) הם סוג של טכנולוגיית שכבות דקות, ועושים שימוש בפחות חומר ואנרגיה במהלך הייצור.
ההשפעה הסביבתית שלהם נמוכה יותר וזמן ההחזר האנרגטי (EPBT) מהיר יותר מתאי סיליקון CdTe.
תאים מהדור השלישי (third-generation) נועדו להתגבר על מגבלות כמו גבול היעילות של שוקלי–קייסר שמאפיין את הדורות הקודמים.
חומרים אלה עשויים מיסודות נפוצים ולא רעילים ובעלי פוטנציאל לקיימות גבוהה יותר ולתפוקה אנרגטית גבוהה יותר, אך נמצאים עדיין בשלבי פיתוח מעבדתיים.
מאז 1992, השימוש העולמי בטכנולוגיות פוטו-וולטאיות עלה בצורה אקספוננציאלית.
בסוף 2022, תאים סולאריים סיפקו כ-6% מצריכת החשמל העולמית, עם כושר ייצור כולל של 1,185 ג'יגה-ואט.
הצמיחה המהירה הזו מלווה בירידת מחירים משמעותית של פאנלים סולאריים.
בנוסף, מאז 2010 המחיר של חשמל מאנרגיית שמש צנח ב-85%, מחיר המתחרה במחירי חשמל מדלק מאובנים.
לפי תחזיות, אם הגדילה האקספוננציאלית תמשיך כמו הגדילה בין 2015–2020, חשמל משמש ורוח יגיע ל-45% מסך ייצור החשמל הגלובלי.
זיהום – כמות האנרגיה המגיעה לכדור הארץ מהשמש היא בערך פי 10,000 מהשימוש הממוצע של בני אדם.
בנוסף לאנרגיה סולארית יש את הצפיפות אנרגיה בין הגבוהות ביותר לעומת שאר האנרגיות המתחדשות.
פוטנציאל השקעה במחקר – בהשוואה למקורות אנרגיה אחרים, מעט מאוד כסף הושקע במחקר של פיתוח תאים סולאריים, מה שיכול לרמוז על כך שיש מקום רב לשיפור.
למרות זאת, תאים סולאריים עם יעילות גבוהה כבר הגיעו ליעילות של מעל 40% עבור תאים מרובי צמתים והיעילות בתחום ממשיכה לעלות בזמן שמחירי הייצור נמצאים בירידה.
מחיר סביבתי של הייצור – אנרגיה סולארית מתאים פוטו-וולטאיים אינה "אנרגיה נקייה".
תהליך הייצור מייצר גזי חממה שמזהמים את הסביבה, והתאים בנויים מחומרים שכרגע אין דרך למחזר אותם.
בנוסף, רבים מהחומרים המשמשים לבניית תאים אלו הם רעילים לבני אדם והסביבה (כגון עופרת).
במדע המדינה, מערכת פוליטית פירושה צורת הארגון הפוליטי שניתן לצפות, להכיר בה או להכריז עליה בדרך אחרת על ידי חברה או מדינה.
המערכת הפוליטית מתייחסת באופן כללי לתהליך חקיקת החוקים והקצאת המשאבים הציבוריים בחברה, וליחסים בין המעורבים בקבלת ההחלטות האלו.
המונח מגדיר בדרך כלל את תהליך קבלת ההחלטות הרשמיות של הממשלה.
הוא משלב את המערכת המשפטית והכלכלית הממשלתית, המערכת החברתית והתרבותית ומערכות ספציפיות אחרות של המדינה והממשלה.
עם זאת, זוהי השקפה פשוטה מאוד על מערכת קטגוריות מורכבת יותר, הכוללת את השאלות למי צריכה להיות הסמכות ומה צריכה להיות השפעת הממשלה על אנשיה ועל המערכת הכלכלית שלהם.
לצד סיווג סוציולוגי וסוציו-אנתרופולוגי בסיסי, ניתן לסווג מערכות פוליטיות על ציר חברתי-תרבותי ביחס לערכים הליברליים הרווחים בעולם המערבי, כאשר הספקטרום נע על רצף בין מערכות פוליטיות המוכרות כדמוקרטיות, משטרים טוטליטריים, וביניהם גוונים של משטרים סמכותניים, עם מגוון משטרי כלאיים.
על הרצף הזה אפשר גם להתייחס למונרכיה כשיטה עצמאית או כשילוב של גישות אחרות.
אנתרופולוגים חברתיים בדרך כלל מזהים כמה סוגים של מערכות פוליטיות, ולעיתים קרובות הם מבדילים בין מערכות שהם מחשיבים כלא ריכוזיות לבין כאלה שהם מחשיבים כמערכות ריכוזיות.
: קבוצה משפחתית קטנה, שאינה גדולה יותר ממשפחה מורחבת או חמולה.
מורכבת מלא יותר מ-30 עד 50 איש.
להקה יכולה להפסיק להתקיים אפילו אם רק קבוצה קטנה עוזבת.
שבט: בדרך כלל גדול יותר ומורכב ממשפחות רבות.
לשבטים יש יותר מוסדות חברתיים, כמו צ'יף או זקנים.
השבט מבוסס יותר מלהקה, ולעיתים הוא מחולק לכמה להקות.
משטר צ'יף: מורכב יותר משבט או מחברת להקה, ופחות מורכב ממדינה או מציוויליזציה, הוא מאופיין באי שוויון נרחב ובריכוז של הסמכות, בדרך כלל בידיה של שושלת או משפחה אחת שהופכת לאליטה השלטת.
לראשי שבטים מורכבים יש שתיים או אפילו שלוש שכבות של היררכיה פוליטית.
בדרך כלל מדובר על "יחידה פוליטית אוטונומית הכוללת מספר כפרים או קהילות תחת שליטתו הקבועה של צ'יף עליון".
מדינה ריבונית: מדינה עם אוכלוסייה קבועה, טריטוריה מוגדרת, ממשלה ויכולת להיכנס ליחסים עם מדינות ריבוניות אחרות.
מערכות פוליטיות על-לאומיות: מערכות פוליטיות על-לאומיות נוצרות על ידי מדינות עצמאיות כדי להשיג מטרה משותפת או לצבור כוח מיצירת ברית.
אימפריות: מדינות המכילות אנשים ממוצאים אתניים שונים תחת שלטון אחד.
אימפריות - כמו הרומאים, או הבריטים - התקדמו לעיתים קרובות בדרכים של מבנים פוליטיים, יצירה ובנייה של תשתיות עירוניות, ושמירה על כללים בתוך הקהילות המגוונות.
בגלל הארגון המורכב של האימפריות, הן הצליחו לעיתים קרובות להחזיק בכוח אוניברסלי.
ליגות: ארגונים בין-לאומיים המורכבים ממדינות המתאחדות למטרה משותפת אחת.
ליגות שונות מאימפריות, מכיוון שהן מבקשות להגשים מטרה אחת בלבד.
לעיתים קרובות נוצרות ליגות על סף נפילה צבאית או כלכלית.
הפגישות מתנהלות במקום נייטרלי בנוכחות נציגי כל המדינות המעורבות.
העניין הסוציולוגי במערכות פוליטיות הוא להבין מי מחזיק בכוח במסגרת מערכת היחסים בין הממשלה לאזרחיה וכיצד משתמשים בכוח.
לדברי פרופסור מאוניברסיטת ייל, ישנם שלושה סוגים עיקריים של מערכות פוליטיות כיום: דמוקרטיות, משטרים טוטליטריים, ובין שני אלה, משטרים אוטוריטריים.
מערכת סיווג מודרנית נוספת כוללת גם מונרכיות כישות עצמאית.
חוקרים בדרך כלל מתייחסים לדיקטטורה כצורה של סמכותנות או טוטליטריות.
דמוקרטיה היא צורת ממשל שבה הכוח הפוליטי מוענק לעם או לאוכלוסייה של מדינה.
על פי הגדרה מינימליסטית של דמוקרטיה, שליטים נבחרים באמצעות בחירות תחרותיות.
הגדרות מרחיבות יותר קושרות את הדמוקרטיה לערובות של זכויות אזרח וזכויות אדם, בנוסף לבחירות תחרותיות.
סמכותנות היא מערכת פוליטית המאופיינת בדחיית הפלורליזם הפוליטי, שימוש בכוח מרכזי חזק כדי לשמר את הסטטוס קוו הפוליטי, וצמצום הדמוקרטיה, הפרדת רשויות, חירויות האזרח ושלטון החוק.
משטרים אוטוריטריים עשויים להיות אוטוקרטיים או אוליגרכיים ועשויים להתבסס על שלטון של מפלגה אחת או של משטר צבאי.
מדינות שהגבול בין הדמוקרטיה לסמכותנות מטושטש בהן, אופיינו לעיתים כ"דמוקרטיות היברידיות", "משטרים היברידיים" או "מדינות אוטוריטריות תחרותיות".
טוטליטריות היא מערכת פוליטית וצורת ממשל האוסרת על התנגדות של מפלגות פוליטיות, מתעלמת ומוציאה מחוץ לחוק את הטענות הפוליטיות של התנגדות אישית וקבוצתית למדינה, ושולטת לחלוטין במרחב הציבורי ובמרחב הפרטי של החברה.
במדע המדינה, טוטליטריות היא הצורה הקיצונית של סמכותנות, שבה כל הכוח החברתי-פוליטי מוחזק בידי דיקטטור.
דמות זו שולטת בפוליטיקה הלאומית ובאומה באמצעות מסע תעמולה מתמשך המשודר על ידי תקשורת המונים פרטית בשליטת המדינה ומזוהה עם המדינה.
מונרכיה היא צורת ממשל שבה אדם, המונרך, שולט כראש המדינה למשך שארית חייו, או עד להתפטרותו.
היקף סמכותו של המונרך עשוי להשתנות ממצב מוגבל וסמלי ברובו (מונרכיה חוקתית), למצב אוטוקרטי לחלוטין (מונרכיה אבסולוטית).
המונרך עשוי להיות בעל פונקציות ייצוגיות, ביצועיות, חקיקתיות ושיפוטיות.
מלוכה היא בדרך כלל תורשתית, ולעיתים קרובות נוצרו שושלות מלוכה.
עם זאת, מונרכיות יכולות להיות גם נבחרות או כאלה שבהן המונרך מכריז על עצמו.
אריסטוקרטיה מתפקדת לעיתים קרובות כמאגר האנשים שמתוכם נבחר המונרך, ואנשיה ממלאים את המוסדות המכוננים, מה שמעניק למונרכיות רבות אלמנטים אוליגרכיים.
הלגיטימיות הפוליטית של מונרכיה מתבססת לרוב על טענות לייצוג של אנשים ואדמה באמצעות צורה כלשהי של קרבה וזכות אלוהית או מעמד אחר.
משטר היברידי הוא סוג של מערכת פוליטית שנוצרת לעיתים קרובות כתוצאה מ לא שלם ממשטר אוטוריטרי למשטר דמוקרטי (או להפך).
משטרים היברידיים מסווגים כבעלי שילוב של מאפיינים אוטוקרטיים עם דמוקרטיים, והם יכולים לקיים בו זמנית דיכוי פוליטי ובחירות.
על פי כמה הגדרות ומדדים, משטרים היברידיים נמצאים בדרך כלל במדינות מתפתחות עם משאבי טבע.
למרות שמשטרים אלה חווים תסיסה אזרחית, הם עשויים להיות יציבים במשך עשרות שנים.
מאז תום המלחמה הקרה חלה עלייה במספרם של משטרים היברידיים.
המונח משטר היברידי נובע מתפיסה פולימורפית של משטרים פוליטיים המתנגדים לדיכוטומיה של אוטוקרטיה או דמוקרטיה.
ניתוח מחקרי מודרני של משטרים היברידיים מתמקד באופיים הדקורטיבי של המוסדות הדמוקרטיים (בחירות אינן מובילות לחילופי שלטון, אמצעי תקשורת שונים משדרים את נקודת המבט של הממשלה והאופוזיציה בפרלמנט מצביעה באותו אופן כמו מפלגת השלטון), ומכאן ניתן להסיק כי נסיגה דמוקרטית ומעבר לסמכותנות הוא הבסיס הנפוץ ביותר של משטרים היברידיים.
יש חוקרים הטוענים שמשטרים היברידיים עשויים לחקות דיקטטורה מלאה.
קרל מרקס טען כי המערכות הפוליטיות של "כל" חברות המדינה הן דיקטטורה של מעמד חברתי אחד, המתחרה על האינטרסים שלו מול זה של מעמד חברתי אחר.
שאלת המעמד המדכא והמדוכא משתנית לפי ההתקדמות בזמן.
בחברות קפיטליסטיות, זה מאופיין כדיקטטורה של הבורגנות או המעמד הקפיטליסטי, שבה המערכת הכלכלית והפוליטית מתוכננת לפעול לטובת האינטרסים שלהם באופן קולקטיבי כמעמד, על פני אלה של הפרולטריון או מעמד הפועלים.
מערכת התופים, בגרסתה המודרנית, היא מערכת כלי הקשה המהווה מכלול של תופים ומצילות שמשמשים בסוגי מוזיקה רבים.
צורת המערכת המוכרת כיום מיוחסת לרוב למתופף הג'אז ג'ין קרופה.
תוף סְנֵר (Snare) – תוף בעל צליל חד וחזק.
פותח במקור כתוף למצעדים צבאיים.
הצליל המיוחד מושג בזכות רשת מתכת המתוחה מתחת לעורו התחתון של התוף.
בעבר היו משתמשים בחרוזים על-מנת להשיג את הצליל הזה.
טם טמים ('טוֹמים' Toms באנגלית) – קבוצה של תופים, שלהם צליל עמום, ארוך יחסית ועשיר בצלילים עיליים.
במערכת תופים פשוטה יש שני טומים, הנבדלים זה מזה בגובה הצליל ובגודל (נקראים לרוב שמאל וימין, לפי מיקומם), ובנוסף ישנו טום הנקרא פלוֹר טום (משום שהוא מונח על הרצפה ולא "תלוי" מן המערכת), ולו צליל נמוך יותר.
במערכת ג'אז יש לרוב רק טום אחד, ופלור.
בז'אנרים שונים יש לעיתים במערכת תופים יותר משלושה טומים.
תוף בס (Bass Drum/Kick) – זהו התוף בעל הצליל הנמוך ביותר במערכת.
על תוף הבס לא מכים עם הידיים באמצעות מקלות התיפוף, בניגוד לשאר התופים במערכת, אלא עם הרגל (בדרך כלל ימין) באמצעות דוושה קפיצית.
בסגנונות מוזיקה מסוימים (בעיקר במטאל) מוסיפים פדאל נוסף לדפיקה על תוף הבס, תוסף כזה נקרא 'דאבל פדאל' או 'דאבל בס'.
לעיתים מתופפים אף שמים במערכת שני תופי בס או יותר בצלילים שונים (גבוהים ונמוכים יותר או חדים ועמומים יותר) וזאת כדי ליצור בס עם צליל ייחודי.
בבסיס רעיון זה עמד המתופף קית' מון שניגן בלהקת המי.
פלור טם/דוד (Floor Tom) – תוף העומד על שלוש רגליות, צלילו של הפלור נע בין צליל הבס לצלילי הטם טמים.
הפלור הוא התוף הכי פחות מתוח.
ישנם מתופפים רבים המשתמשים ביותר מפלור אחד.
רייד (Ride) – מצילה גדולה בדרך כלל, שלה צליל עדין או בהיר יחסית.
הרייד נמצאת בצד המערכת והיא המצילה הגדולה ביותר במערכת, בדרך כלל.
קראש (Crash) – מצילה קטנה יותר מן הרייד, שלה צליל גס ועוצמתי ומכאן שמה.
הקראש משמשת בעיקר לסיום פראזות בגלל הצליל המהיר שלה הדומה להתנפצות.
בנוסף לקראש יש אפקט דרמטי חזק.
היי האט (Hi-Hat) – הֶתקֵן של שתי מצילות, האחת קעורה והשנייה קמורה, שאפשר לפתוח ולסגור אותן באמצעות דוושת רגל.
כאשר ההיי האט נמצא במצב סגור הצליל המופק הוא דק וחד ואפשר לנגן עליו בעזרת מקלות, וכאשר הוא פתוח הצליל הוא גדול ודומיננטי.
בג'אז משתמשים הרבה בצליל הסגירה של ההיי האט.
במוזיקה פופולרית משמש בעיקר לנגינת שמיניות לאורך רוב השיר.
בנוסף יש מספר תופים ומצילות פחות נפוצים:
קאובל/פעמון הפרה (Cowbell) – קופסת פח המפיקה צליל מתכתי, נפוצה בעיקר במוזיקה לטינית ובמוזיקת רגאיי.
צ'יינה (China) – מצילה הנראית כאילו נתלית הפוכה, מקורה בגונג.
צלילה אגרסיבי, חד ומלוכלך והשימוש בה הוא בעיקר במוזיקת הפרוגרסיב רוק, הפרוגרסיב מטאל ובאוונגרד.
ספלאש (Splash) – המצילה הקטנה ביותר במערכת, לה צליל גבוה וקטן.
שימוש הספלאש נפוץ במוזיקת הרוק.
ישנם עשרות פעמונים, תופים ושאר כלי הקשה שנפוץ להוסיף למערכת ביניהם:
פעמוני מתכת – פעמונים דומים לקאובל, בגדלים שונים וצורות שונות.
כל פעמון מפיק צליל שונה לחלוטין.
פעמוני פלסטיק – פעמוני פלסטיק הם פעמונים בעלי קול יותר חד, והם מתאימים יותר למוזיקה לטינית ופחות לראגיי.
פעמוני פלסטיק לרוב באים בסטים של שניים או שלושה.
תופים אותנטיים – מתופפים רבים מוסיפים למערכת שלהם תופים אפריקאים.
רוטוטומים – משמשים בעיקר במטאל ופרוגרסיב רוק.
תופים הדומים לטומים, חסרי מסגרת, טונאליים, וצלילם גבוה ודק.
שילובים של מצילות נפוצים גם כן, לדוגמה:
התופים במערכות הזולות בדרך כלל בנויים מעץ זול כגון צפצפה או מהגוני, בעוד שתופים יקרים יותר עשויים מעץ לבנה או מאדר שהם עצים חזקים יותר וצלילם נחשב נעים יותר.
ניתן למצוא גם תופים פחות קונבנציונליים, כמו אלה הבנויים מתערובת עצים או מפלסטיק.
תוף הסנר יכול להיות עשוי מחומר אחר משאר המערכת ופעמים רבות הוא עשוי מתכת.
לא רק סוג העץ קובע את צלילו ואיכותו של התוף.
לעובי העץ משמעויות אקוסטיות רבות, גם לטפט שעליו.
תופים איכותיים לרוב מחוברים למערכת בכמה שפחות מגע, כלומר דרך שלוש נקודות קטנות קרובות אחת לשנייה שמחוברות לזרוע.
במערכות לא טובות יש צינור מתחת שחודר לתוך התוף.
על התוף מתוח עור, שעליו מכים.
ישנם כמה סוגים של עורות שנותנים צלילים שונים וגם משפיעים על המקל, שפוגע בהם בצורה אחרת.
עורות עשויים כיום מפלסטיק בעוד שבעבר היו עשויים מעור (ומכאן שמם).
ישנם עורות שקופים, עורות לבנים, עורות כפולים, עורות עם שכבת שמן פנימית ועוד.
תופים אלקטרונים הם כלי הקשה אלקטרוני, הבנוי כמערכת תופים.
הצליל איננו נוצר באמצעות ויברציה אקוסטית, כבמערכת תופים אקוסטית (רגילה), אלא על ידי חיישנים אלקטרוניים, המתרגמים את עוצמת המכה לצליל התוף או המצילה המתאימים.
הצליל המושמע בתגובה בדרך כלל הוא צליל שנדגם ממערכת תופים אקוסטית.
מערכת התופים האלקטרונית בנויה בדרך כלל כאוסף משטחי גומי, פלסטיק או רשת, עגולים בדרך כלל, הממוקמים בדומה למערכת תופים אקוסטית.
תופים אלקטרוניים מיוצרים על ידי מספר חברות, כשהידועות ביניהן הן רולאנד וימאהה.
Aerodrums הם תופים וירטואליים אשר פועלים על פי מחזירי אור ומצלמה.
הרעיון ליצור את התופים האלה נבע מהקושי שבסחיבת התופים, והסרבול שבזה.
התופים עובדים כך: ישנם שני מקלות מחזירי אור, ושני מחזירי אור שמלבישים על הרגליים.
מחברים מצלמה ועליה מנורה שמאירה, למחשב.
מפעילים את התוכנה הנדרשת, וכך מחזירי האור מחזירים את האור היוצא מן הנורה, המצלמה קולטת את זה, מעבירה למחשב והמחשב מוציא את הפלט.
לתוכנה ניתן להוסיף ולהתקין תוכנה נוספת שמקנה שלושה ממדים לתופים בתוך המחשב.
כדי להוריד את התוכנה הבסיסית נדרש קוד שאותו מקבלים בהזמינכם את החבילה של התופים.
החיסרון העיקרי של התופים הללו, הוא שאין את התגובה של התוף למקלות כאשר מתופפים, דבר שמונע מהמתופף לבצע תרגילים מסוימים.
מערכת שלוש התקופות היא מערכת המחלקת את הפרהיסטוריה של אירופה לשלושה פרקי זמן, על פי הטכנולוגיה העיקרית ששימשה בני אותה תקופה ביצירת כלים.
מערכת זו פותחה על ידי ההיסטוריון הדני כריסטיאן יורגנסן תומסן בשנות ה-20 של המאה ה-19 על מנת למיין כלים באוסף שהפך מאוחר יותר למוזיאון ההיסטוריה הלאומי של דנמרק.
טענתו של תומסן הייתה, כי לא היו משתמשים בכלים מאבן אם ברונזה הייתה בנמצא, ובדומה לכך, איש לא היה מייצר כלי ברונזה אם היה ניתן לייצר כלי ברזל.
תומסן הסיק כי התפתחויות אלה היו חייבות להגיע בסדר כרונולוגי, והיה הראשון שהציע שיטה לסיווג ולתיארוך של כלים ואתרים, שיטה הנקראת כיום טיפולוגיה.
רעיון זה היה חדש באותה תקופה והיווה שיפור משמעותי לדרך הבלתי מסודרת שבה התנהלה הארכאולוגיה עד לאותה תקופה.
מאוחר יותר, חולקה תקופת האבן לשלוש תקופות:
התקופה הפלאוליתית (מיוונית: תקופת האבן הקדומה)
התקופה המזוליתית (מיוונית: תקופת האבן התיכונה)
התקופה הנאוליתית (מיוונית: תקופת האבן החדשה)
חלוקות נוספות התווספו מאוחר יותר, על מנת לחלק כל תקופה לקדומה, תיכונה ומאוחרת.
בתרבויות מסוימות, לדוגמה במזרח התיכון הקדום הוסיפו החוקרים את התקופה "כלקוליתית", שנקראה בהתחלה תקופת הנחושת, בין התקופה הנאוליתית לתקופת הברונזה.
במזרח התיכון נחלקת תקופת הברונזה לארבע תקופות משנה: תקופת הברונזה הקדומה, תקופת הברונזה הביינימית, תקופת הברונזה התיכונה ותקופת הברונזה המאוחרת.
תקופת הברונזה נחשבת באזורים אלה כתקופה היסטורית.
המונחים האלה רלוונטיים בעיקר לאירופה ולמזרח התיכון, מכיוון שבאזורים אחרים לא התפתחו התקופות באותו סדר.
באפריקה שמדרום לסהרה, לדוגמה, התפתחה התרבות לתקופת הברזל היישר מהתקופה הנאוליתית.