tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסבר מדעי של מצבים נפשיים ידרוש בהגדרה רדוקציה מתהליך פיזי לחוויה פנומנלית.
אין לנו היום אפילו התחלה של הבנה איך הסבר כזה עשוי להיראות.
לפי לוין, ייתכן כי תכונות של מצבים נפשיים שיש אליהם גישה סובייקטיבית בלבד (ראה קווליה) אינם ניתנים לרדוקציה מהאובייקטיבי, כלומר הם מחוץ לנקודת המבט של המדע.
כך למשל, התיאור המטריאליסטי של כאב עשוי להיות משהו מסוג "ירי של עצבים מסוג סיבי-C".
אין כיום בהסבר מסוג זה, מפורט ככל שיהיה, תיאור של המצב הפנומנלי של כאב, כלומר אותה חוויה פנימית שכולנו מבינים כשאנחנו מדברים על "כאב".
ברם, לוין אינו מאמין שפער זה מחייב מסקנה מטאפיזית;
כלומר, הוא לא מאמין שהטיעון שלו מפריך את התאוריות המטריאליסטיות, אלא רק מצביע על קושי בהלימות ההסבר של הנפשי בחומרי.
לוין עודנו מטריאליסט, אבל לפי דבריו הסבר ממצה של המושג "כאב" חייב לכלול בתוכו גם הסבר של החוויה הסובייקטיבית של כאב.
ג'וזף מנסה הוא כדורגלן גנאי המשחק בעמדת הקשר השמאלי.
מנסה התחיל את הקריירה שלו בקבוצת ליברטי פרופשיונלס מליגת העל הגנאית.
בינואר הושאל לסלביה פראג מליגת העל הצ'כית.
ב-1 באוגוסט 2014, חתם מנסה בהורסנס מליגת העל הדנית.
ב-13 בספטמבר 2015, כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–3 נגד קוגה.
בקיץ חתם בספסי ספאנטו ג'ורג' מליגת העל הרומנית.
ב-19 ביולי 2019, חתם באיסטנבולספור מהליגה השנייה בטורקיה.
ב-6 בפברואר 2020, חתם מנסה בבני יהודה.
3 ימים לאחר מכן, מנסה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 0-1 נגד מ.ס.
ב-15 ביוני, רשם את משחקו האחרון בקבוצה בו גם כבש את שערו היחיד בקבוצה, במשחק בו ניצחה בני יהודה 1-3 נגד מכבי נתניה.
ב-10 בספטמבר 2020, מנסה חתם בפוליטכניקה יאשי מליגת העל הרומנית.
ג'וזף מנדש (בפורטוגזית: Joseph Mendes; נולד ב-30 במרץ 1991) הוא כדורגלן מגינאה ביסאו יליד צרפת, המשחק בעמדת החלוץ.
מנדש התחיל את הקריירה שלו בגרנובל, ובקיץ , הצטרף לקבוצה הבוגרת.
ב-17 בדצמבר 2010, הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 1–3 נגד דיז'ון.
בשנת , מנדש חתם בלה מאן מהליגה הצרפתית השנייה.
בדצמבר , מנדש חתם בלוקומוטיב פלובדיב מליגת העל הבולגרית, קבוצתו הראשונה מחוץ לצרפת.
כעבור שנה, חתם לשלוש שנים בלה הבר.
ב-8 ביולי 2016, מנדש חתם ברדינג מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
ב-17 באפריל 2017, כבש צמד בניצחון 3–1 נגד אסטון וילה.
ב-2 ביולי 2018, מנדש חזר לצרפת וחתם באז'אקסיו.
ב-5 באוקטובר 2020, מנדש חתם בשאמו ניור.
מנדש נולד בצרפת לאם סנגלית ולאב שמוצאו מגינאה ביסאו, לכן היה זכאי לייצג את שלושת הלאומים.
בשנת , זומן לראשונה לסגל נבחרת גינאה ביסאו לקראת המשחק נגד , אך לא זכה בו לדקות משחק.
ב-8 ביוני 2019, ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 0–2 ל.
ב-4 בספטמבר 2019, הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–1 נגד .
ג'וזף לייסט היה צייר פורטרטים ומיניאטורים, פעל באוסטרליה.
לייסט התמחה בתמונות טופוגרפיות על העיירות הגדולות באוסטרליה וכמה מהנופים הדרמטיים שלה.
לייסט נולד בסטפורדשייר שבאנגליה, שם הפך לאמן בוטני.
ב-1810 הוא צוין כצייר דיוקנאות ומיניאטורות.
לייסט הורשע בזיוף שטרות ב-10 באוגוסט 1811, לאחר שהועמד לדין על ידי בנק אנגליה.
הוא הוגלה לאוסטרליה, על סיפונה של "הגנרל יואיט" והגיע לסידני ב־7 בפברואר 1814. עד מאי 1815 הועסק לייסט במשרד המשטרה.
בשלב זה סידני הוצפה על ידי מאות שטרות כסף מזויפים במיומנות והם הובילו אל לייסט, שנמצא ברשותו מכבש דפוס קטן מנחושת.
לייסט נשלח לניוקאסל שם הגיע לידיעתו של מפקד היישוב, קפטן ג'יימס וואליס.
לייסט שירטט את התוכניות לכנסייה שיזם וואליס וכשהוקמה ב-1818 הוא צייר על המזבח; הוא אמר שהוא גם ייצר את החלון שעדיין שורד במעונו של הבישוף בקתדרלת ניוקאסל.
בהמלצתו של קפטן ג'יימס וואליס, קיבל לייסט חנינה על תנאי.
בעודו שם צייר גם את קורובורי בניוקאסל, ציור השמן הידוע הראשון שתיאר קורובורי אבוריג'יני בלילה.
קפטן ג'יימס וואליס העסיק את לייסט בתכנון שתי שידות המציגות דגימות של צמחים ואבנים מאזור ניוקאסל.
לייסט היה אחראי על צביעת שמונה מתוך שנים עשר הלוחות המתארות נופים של ניוקאסל וכן עותקים של תצפיות ויליאם וסטאל על הנוף האוסטרלי.
לייסט חזר לסידני והורשה לעסוק באמנותו, ובשנת 1820 שלח המושל מקווארי שלושה מציוריו, כולל נוף גדול של סידני לארל באת'רסט.
נראה כי החנינה המוחלטת שקיבל לייסט ב־28 בנובמבר 1821 הייתה פרס עבור התמונות האלה.
רבים מהפטרונים שלו היו מהאליטה הצבאית והשירות הציבורי, וכללו את הנציב ג'ון תומאס ביג' (שתיאר את "הרגלי השיכרון" של לייסט כ"קבועים וחשוכי מרפא "), מזכירו תומאס הובס סקוט ועוזרו של מקווארי ג'ון ווטס.
ייתכן שלייסט התחתן באוסטרליה, שכן ב־21 ביוני 1822 פורסם ב"סידני גאזט" וב"ניו סאות' ויילס" כי בכוונתו לעזוב בליווי שתי בנותיו, מרי אן ואמה.
הם הפליגו יחד ב־8 בספטמבר 1822.
הוא שב לאנגליה בספטמבר 1822, לאחר שקיבל חנינה מוחלטת.
עם המו"ל ג'ון סוטר, בין יולי 1824 ליוני 1825 הוא פרסם ציורים מאוסטרליה, או ניו סאות' ויילס וטסמניה ב-13 חלקים שפורסמו מדי חודש, כל אחד עם שני ציורי מים על ניו סאות' ויילס ושניים מארץ ואן דימן (טסמניה), עם תיאור מילולי בתוספת מפות של שתי המושבות.
לייסט נפטר בברמינגהאם ב-9 בפברואר 1828 ונקבר בחצר הכנסייה של סנט מרי, ברמינגהאם.
ג'וזף לם היה מלחין אמריקאי של מוזיקת רגטיים.
לם, ממוצא אירי, היה האמריקאי היחיד שלא היה אפרו-אמריקאי מבין "שלושת הגדולים" של מוזיקת ה"רגטיים" הקלאסי, השניים האחרים היו סקוט ג'ופלין וג'יימס סקוט.
לם נולד במונטקלייר, ניו ג'רזי.
הצעיר מבין ארבעה ילדים, הוא לימד את עצמו לנגן בפסנתר והתפעל מביצועי הרגטיים המוקדמים של סקוט ג'ופלין.
הוא עזב את מכללת סנט ג'רום ב-1904 לעבוד בחברה למכירת ציוד ומוצרי טקסטיל.
הוא פגש את סקוט ג'ופלין בשנת 1907 במשרדי חברת ההפקה ג'ון סטארק אנד סון (John Stark & Son).
ג'ופלין התרשם מהלחנים של לם והמליץ בפניו להוציא אותם לאור אצל מפיק מוזיקת הראגטיים ג'ון סטארק.
במשך העשור הבא סטארק פרסם את המוזיקה של לם, החל מיצירתו הראשונה "Sensation".
את שתים עשרה קטעי הרגטיים של לם שפורסמו על ידי סטארק בין השנים 1908 ל-1919 ניתן לחלק לשתי קבוצות:
יצירות הראג "הכבדים" שהושפעו מסגנון המנגינה של ג'ופלין ובשימוש הרחב של סקוט במקלדות.
קטעי הראג ה"קלילים " בסגנון הקייקווק cakewalk (תחרות ריקודים נושאת פרסים, כאשר הפרס היה בדרך כלל עוגה), מביאות לידי ביטוי המנעד הצר בו השתמש, שוב בהשראת ג'ופלין.
"Contentment Rag" (1915) and "Patricia Rag" (1916) שהיו בעלי מאפיינים של סגנון "קליל" ו"כבד" של מוזיקת הראג.
בשנת 1911 התחתן לם עם הנרייטה שולץ ועבר לברוקלין, ניו יורק.
הוא עבד כמעבד בחברת הפקת המוזיקה של ג'יי פרד הלף ומאוחר יותר, החל באפריל 1914, כמנהל חשבונות של חברת L.
הנרייטה נפטרה משפעת בשנת 1920.
בערך באותה תקופה העניין במוזיקה פופולרית עבר מרגטיים לג'אז.
לם הפסיק לפרסם את המוזיקה שלו, והמשיך לנגן ולהלחין רק כתחביב.
היצירה "Bohemia Rag" התפרסמה בשנת 1919.
הרגטיים של ג'וזף לם נע בין סגנון פופולרי סטנדרטי לסגנון מורכב ומרתק מאוד.
השימוש שלו בסגנון של "משפטים ארוכים" הושפע מיצירות קלאסיות, שלמד מאחותו ומאחרים במהלך התבגרותו, אך תחושת המבנה שלו נגזרת ממחקריו על נגינת מוזיקת הרגטיים בפסנתר, של סקוט ג'ופלין.
לם הוסיף ליטוש ליצירותיו המאוחרות יותר בשנות החמישים, הוא שלט בז'אנר הרגטיים הקלאסי באופן שכמעט אף מלחין אחר לא הצליח להתקרב אליו באותה תקופה, והמשיך לנגן אותו גם בצורה מיוחדת, כפי שמעידים לפחות שתי הקלטות נפרדות שנעשו בביתו, וכן כמה ראיונות שהוקלטו איתו.
עם התחדשות העניין ברגטים בשנות החמישים, לם סיפר ושיתף את זיכרונותיו מג'ופלין ודמויות רגטיים מוקדמות אחרות עם היסטוריונים של המוזיקה.
רבים הופתעו לגלות, שלא רק שהוא עדיין חי אלא שהוא לבן.
הוא חיבר קטעי ראג חדשים, השמיע יצירות שמעולם לא פורסמו, והקליט אותן.
הוא נפטר מהתקף לב בברוקלין בגיל 72.
יצירות ראג שלא פורסמו בימי חייו
ג'וזף ראקר למאר היה שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית, שכיהן בתפקיד מ-1911 ועד מותו.
למאר היה דודנו של לוציוס למאר, שגם הוא כיהן בבית המשפט העליון, כמזכיר הפנים של ארצות הברית, כסנאטור וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
ג'וזף למאר נולד בראקרסוויל שבג'ורג'יה.
הוא למד בבית הספר התיכון אקדמיית מחוז ריצ'מונד שבאוגוסטה ובמכון מרטין שבג'פרסון.
למאר היה צאצא של ויליאם ספיר האב, מהגר סקוטי-אירי מאירלנד.
בתקופה בה הוא למד באוגוסטה הוא התגורר בשכנות והיה ידיד קרוב של וודרו וילסון, לימים נשיא ארצות הברית, שאביו היה כומר פרסביטריאני מקומי.
השניים גם למדו יחדיו בבית הספר ג'וזף ט.
דרי לבנים, בית ספר שתלמידים נוספים בו היו לימים חברי הקונגרס, עורכי עיתונים ואנשי אקדמיה.
לאחר שסיים למאר את לימודיו בבית הספר פן לוסי שבבולטימור, הוא המשיך את לימודיו באוניברסיטת ג'ורג'יה, שם הוא היה חבר באגודה הספרותית פי-קאפא.
לאחר שמשפחתו עברה למקום אחר, הוא השלים את לימודיו בקולג' בתאני שבווירג'יניה המערבית ב-1877, שם הוא היה חבר באחוות בתא-תטא-פאי.
לאחר שלמד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וושינגטון ולי, הוא הפסיק את לימודיו והשלים אותם בקריאה עצמית בהדרכת עורך דין בולט מאוגוסטה, ולאחר מכן שב לקולג' בתאני כדי ללמד שם במשך שנה לטינית.
לאחר מכן הוא עסק בעריכת דין באוגוסטה.
בשנים 1886–1889 כיהן למאר כחבר בית הנבחרים של ג'ורג'יה.
ב-1893 הוא מונה על ידי בית המשפט העליון של ג'ורג'יה כחבר הוועדה שעסקה בעריכת ספר החוקים של ג'ורג'יה, כהכנה לספר חוקים חדש, שאומץ שנתיים לאחר מכן על ידי האספה המדינתית.
ב-1 בינואר 1910 מונה למאר על ידי הנשיא ויליאם הווארד טאפט כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של ויליאם מודי שפרש.
המינוי אושר על ידי הסנאט של ארצות הברית ב-15 בדצמבר ולמאר הושבע לתפקיד ב-3 בינואר 1911. בעת מינויו לבית המשפט העליון היה למאר אחד מתוך שלושת השופטים אי פעם שמונו על ידי נשיא ממפלגה שונה מזו שלהם.
בזכות המוניטין שלו הוא נבחר ב-1914 יחד עם פרדריק להמן לייצג את ארצות הברית בוועידה שהתכנסה בניאגרה פולס כדי למנוע פרוץ מלחמה על רקע תקרית וראקרוס .
בקבלת הפנים שלאחר טקס השבעתו של וודרו וילסון לנשיאות ב-1913, עלה בידי שני הידידים מנוער להפגש שוב ולהחליף חוויות מנעוריהם בג'ורג'יה.
השניים המשיכו להיות בקשר כאשר הם היו בוושינגטון.
ב-1915 כתב למאר שתי חוות דעת קצרות בקשר למשפטו של ליאו פרנק.
הוא סירב לבקשה למתן צו הביאס קורפוס לפרנק כדי לקרוא תיגר על הגינות משפטו, אך בסופו של דבר הוא נעתר לערעור כדי שפרנק יציג את טענותיו בפני בית המשפט.
בית המשפט בהרכב מלא דחה את טענותיו של פרנק ולמאר הצטרף לדעת הרוב.
בסתיו 1915 לקה למאר בשבץ מוחי.
בשל כך הוגשה הצעה לאישור פרישתו עם פנסיה מלאה, אך בשל מותו חודשים ספורים לאחר מכן התייתרה הבקשה.
ג'וזף למאר נפטר בוושינגטון די.
ב-2 בינואר 1916. הוא נטמן בבית הקברות סאמרוויל שבאוגוסטה.
מורלי הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-25 של מדינת ניו יורק.
מורלי, חבר המפלגה הדמוקרטית, כיהן טרם היבחרו אל הקונגרס האמריקאי כחבר האספה המדינתית של ניו יורק בשנים 1991–2018, שם היה בחמש השנים האחרונות לכהונתו מנהיג סיעת הרוב.
מורליי נולדה ביוטיקה שבמדינת ניו יורק, בנם של גילברט וג'ולייט מורליי.
אביו היה יוצא מלחמת קוריאה, טכנאי חימום וקירור וחבר ותיק-שנים באיגוד השרברבים ומתקיני צנרת תעשייתית.
ג'ו ושלושת אחיו התחנכו על ברכי הנצרות הקתולית, וגדלו ביישוב אירונדקויט (Irondequoit).
אחרי שלמד בית הספר התיכון איסטרידג', השלים בשנת 1986 לימודי תואר ראשון מאוניברסיטת המדינה של ניו יורק בג'ניסיאו.
בראשית חייו היה מורליי מנהל מכירות של בית עסק לניקוי יבש שפעל כמכבסה.
את דרכו הפוליטית החל כנציג למתן שירות ועוזר פרלמנטרי באולבני לצד ג'ון ד.
פרי, חבר הסנאט של ניו יורק.
מורלי, חבר המפלגה הדמוקרטית זה מכבר, הצטרף לראשונה אל הזירה הפוליטית בעצמו בגיל 24, כשהתמודד למושב בבית המחוקקים של מחוז מונרו.
בניסיונו הראשון לנצח את יריבו כשל, אך בבחירות 1983 הצליח לגבור עליו ונבחר למשרה הציבורית.
מורלי נבחר פעם נוספת בטרם התמודד אל בית המחוקקים המדינתי בניו יורק.
הוא נתן את חסותו להצעות חוק הפוטרות חיילים משוחררים מדמי רישוי מדינתיים מסוימים, המגנות על אתרי הקבר שלהם ומסייעות להם בתהליך הגשת בקשה לשירות ציבורי.
בינואר 2001 מונה מורלי ליושב ראש הוועדה הקבועה של האספה לפיתוח תיירות, אומנות וספורט.
הוא עבד עם מנהיגים קהילתיים לפיתוח רוצ'סטר כמרכז לתיירות ואמנויות במערב מדינת ניו יורק.
לאחר מותה של חברת הקונגרס לואיז סלוטר בעודה מכהנת, הודיע מורלי על התמודדותו לייצוג מחוז הקונגרס ה-25 של מדינת ניו יורק בבית הנבחרים של ארצות הברית.
ב-28 ביוני 2018 זכה במועמדות המפלגה הדמוקרטית לקראת הבחירות המיוחדות.
ב-6 בנובמבר התמודד מורלי בשתי מערכות בחירות: בחירות מיוחדות למילוי החודשיים האחרונים לתקופת הכהונה ה-16 של סלאוטר המנוחה ב, ובחירות רגילות לתקופת כהונה מלאה בת שנתיים.
הוא ניצח בשתיהן כשגבר על ג'ים מקסוול, מועמד המפלגה הרפובליקנית.
מורלי הושבע לתפקידו ב-13 בנובמבר 2018.
בבחירות 2020 נבחר מורלי פעם נוספת אל בית הנבחרים.
ב הוא חבר בוועדת התקציב, בוועדת החינוך והעבודה, בוועדת הכוחות המזוינים ובוועדת הכללים של בית הנבחרים.
ג'וזף כריסטיאן ליינדקר היה מאייר גרמני-אמריקאי.
הוא נחשב לאחד המאיירים האמריקאים הבולטים בתחילת המאה ה-20. הוא נודע בעיקר בזכות הפוסטרים והפרסומות שלו ב־"The Saturday Evening Post".
בין השנים 1896 - 1950 צייר ליינדקר יותר מ-400 כריכות מגזינים.
ליינדקר "למעשה המציא את הרעיון של עיצוב מגזינים מודרניים."
ג'וזף כריסטיאן ליינדקר נולד ב־23 במרץ 1874 במונטבאור שבמערב גרמניה, כפר זעיר 18 ק"מ מזרחית לריין, לפיטר ליינדקר ולאליזבת אורטייפן ליינדקר.
ג'וזף היה הבן הבכור, ואחיו פרנסיס נולד כעבור שלוש שנים.
אחותו, מרי אוגוסטה, הילדה השלישית והאחרונה, נולדה לאחר שהמשפחה היגרה לאמריקה.
בשנת 1882, משפחת ליינדקר היגרה לשיקגו, אילינוי, שם היה אחיה של אליזבת, אדם אורצייפן, סגן נשיא חברת בירה.
לאחר שעבד בסוף גיל ההתבגרות בחברת תחריטים בשיקגו, והשלים את ההזמנה המסחרית הראשונה שלו שהייתה 60 איורי תנ"ך עבור חברת האחים פאוורס, ג'וזף ביקש לעבור הכשרה אמנותית רשמית בבית הספר של המכון לאמנות בשיקגו.
לאחר לימודי רישום ואנטומיה אצל ג'ון הנרי ונדרפול במכון לאמנות בשיקגו, נרשמו ג'וזף ואחיו הצעיר פרנק לאקדמיה ז'וליאן בפריז למשך שנה, שם נחשפו לעבודתם של טולוז-לוטרק, וגם אלפונס מוכה, מנהיג תנועת הארט נובו הצרפתית.
בשנת 1899 חזרו האחים ליינדקר לאמריקה והתיישבו בדירה בהייד פארק, אילינוי.
היה להם סטודיו בבניין לאמנויות היפות בשיקגו.
ב-20 במאי אותה שנה, ג'וזף קיבל את העבודה הראשונה שלו לשער של המגזין סאטרדיי איונינג פוסט - היה זה תחילת הקשר שלו שנמשך ארבעים וארבע שנים עם המגזין הפופולרי ביותר במדינה.
בסופו של דבר הוא היה הפיק 322 שערים למגזין, ויצר תמונות איקוניות רבות.
בשנת 1900, ג'וזף, פרנק ואחותם מרי עברו להתגורר בעיר ניו יורק, אז מרכז תעשיות האמנות והפרסום בארצות הברית.
במהלך העשור הבא, שני האחים החלו בקשרי עבודה ארוכי טווח עם יצרני הלבשה, כולל גרביים ארוגים, הרטמרקס.
ג'וזף נשכר לפיתוח סדרת תמונות של מותג ארו של צווארוני חולצות.
"איש צווארון החץ של ליינדקר", כמו גם התמונות שיצר מאוחר יותר עבור חליפות קופנהיימר וגרביים שזורות, באו להגדיר את הזכר האמריקאי האופנתי במהלך העשורים הראשונים של המאה העשרים.
ליינדקר השתמש לעיתים קרובות כדוגמן בשותף שלו צ'ארלס ביץ' שהיה אהוב עליו (1881–1954).
עבודה חשובה נוספת הייתה של קלוגס, יצרנית מזון ארוחת הבוקר.
כחלק ממסע פרסום גדול, הוא יצר סדרה של עשרים ציורי "ילדי קלוגס" לקידום פתיתי התירס של החברה.
בשנת 1914 עבר ליינדקר בליווי צ'ארלס ביץ' לסטודיו ובית גדול בניו רושל, ניו יורק, שם התגורר למשך שארית חייו.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, צייר גם כרזות גיוס לצבא ארצות הברית ולמאמץ המלחמתי.
שנות העשרים היו במובנים רבים שיא הקריירה של ליינדקר, כאשר כמה מעבודותיו המוכרות ביותר הסתיימו בתקופה זו.
הפרסום המודרני התחיל להתממש, כאשר ליינדקר נחשב לאחד האמנים המסחריים הבולטים.
כפי ששנות העשרים סימנו את שיא הקריירה של ג'וזף ליינדקר, כך שנות השלושים סימנו את תחילת דעיכתה.
ב 1929 מספר העבודות שקיבל ליינדקר ירד בהתמדה.
בשנת 1936 פרש העורך של Saturday Evening Post ג'ורג' הוראס לורימר, והוחלף על ידי אחרים שמיעטו לתת לו עבודות.
השער האחרון של ליינדקר היה של גיליון השנה החדשה ב-2 בינואר 1943. עבודות חדשות המשיכו להגיע, אך בקצב איטי.
בין הבולטים ביותר היו כרזות של משרד המלחמה של ארצות הברית, בהן תיאר ליינדקר קציני פיקוד של אנשי הצבא לעודד רכישת אג"ח לתמיכה במאמצי האומה במלחמת העולם השנייה.
ליינדקר נפטר ב־25 ביולי 1951 באחוזתו בניו רושל.
ביוגרפים רבים העלו השערות על מיניותו של ג'וזף ליינדקר, וייחסו לעיתים קרובות את האסתטיקה ההומוארוטית לכאורה של יצירתו לזהות הומוסקסואלית.
ללא עוררין, ליינדקר הצטיין בתיאור עולמות גבריים (חדרי הלבשה, מועדונים, חנויות תפירה) וגברים צעירים נאים במיוחד בתנוחות סקרניות או בחילופי מבטים.
ליינדקר מעולם לא התחתן והוא התגורר עם גבר אחר, צ'ארלס ביץ', במשך רוב חייו הבוגרים.
בשל תהילתו כמאייר, הצליח ליינדקר להתמכר לאורח חיים מפואר מאוד אשר מגלם במובנים רבים את הלך הרוח של שנות העשרים.
ליינדקר קבור לצד בני משפחתו - הוריו ואחיו פרנק בבית הקברות וודלוון בברונקס, ניו יורק.
ג'וזף מייסון היה אמן אמריקאי שעבד כעוזר של ג'ון ג'יימס אודובון, וצייר רקע צמחי לא מוכר עבור כ-50 ממחקרי הציפורים שלו עבור הספר "הציפורים של אמריקה".
ג'וזף מייסון, שרשום במקורות מסוימים כג'וזף ר.
מייסון, נולד בעיר דלאוור שבמדינת אוהיו, בנו של ג'וזף וילסון מייסון (מוכר ספרים), ולאחר מכן עבר לסינסינטי, אוהיו.
כאשר אודובון הגיע לסינסינטי לזמן קצר בשנת 1820, מייסון הפך לתלמיד שלו, והפגין כישרון יוצא דופן, במיוחד בתור שרטט.
מאוחר יותר כתב אודובון במכתב לאשתו ש"למייסון היה כישרון טוב לצייר והוא מצייר פרחים טוב יותר מכל אדם אחר באמריקה, ואת יודעת שאני לא מחמיא הרבה לאמנים צעירים.
מעולם לא אמרתי לו את זה, אבל אני חושב כך".
אודובון שכר את מייסון כעוזר שלו לצייר את הרקע הפרחוני של תמונות הציפורים שלו בזמן שהם נסעו דרומה במורד הנהרות אוהיו ומיסיסיפי לניו אורלינס.
מייסון לקח על עצמו גם תפקידים אחרים במשלחת, צד ציפורים רבות - חתר בסירה והוביל אספקה.
במהלך כשנתיים שבהן נסע עם אודובון (אוקטובר 1820 עד אוגוסט 1822), מייסון צייר, לפי חשבונו, בין 150 ל-200 ציורי רקע עבור אודובון.
יותר מ-50 מהם פורסמו, ללא נתינת קרדיט למייסון, בספרו של אודובון.
אוצרת לשעבר של הגלריה לאמנות סבורה שהרקע הצמחי והפרחוני של מייסון תורם באופן משמעותי לערך המדעי של הפרויקט של אודובון בגלל האופן שבו הם עוזרים לבסס קנה מידה, פרופורציה וסביבה.
נראה שאודובון לא התכוון להעניק למייסון קרדיט על יצירתו, שכן מייסון חתם את שמו בעיפרון בעוד אודובן חתם את שמו שלו ביצירות המוגמרות בדיו.
מאמצע שנות ה-30 של המאה ה-19, מייסון לא היה מרוצה מהיחס של אודובון אליו, ובשנת 1834 הוא כתב על אודובון במכתב למחבר ולמבקר ג'ון ניל: "ראיתי בו חבר הכי גדול שלי ואף פעם לא עלה במוחי שהוא יעשה לי עוול בבואו לפרסם את עבודתו.
זה כנראה מה שהוא עשה".
ניל המשיך להביע הסתייגות רצינית מהיושרה והאמינות של אודובון בכמה גיליונות של "ניו אינגלנד גלקסיה" משנת 1835, שבהם היה אז עורך בכיר.
בין היתר, הוא טען שאודובון הבטיח למייסון ששמו יהיה על הלוחות הרלוונטיים בספר "הציפורים של אמריקה".
מייסון חזר לסינסינטי ב-1822 כדי לסייע לאמו, שהתאלמנה.
הואן התגורר בסינסינטי למשך שארית חייו למעט כמה שנים שהיה בפילדלפיה (1829–1832) ועשה נסיעות קצרות למישיגן (1840–1841) ואינדיאנה (1841).
הוא התבסס כמורה פרטי לאמנות וצייר פורטרטים.
היצירות המאוחרת האלה הן ירודות בהשוואה לציוריו הבוטניים.
הוא מת מדלקת ריאות ב-8 באוקטובר 1842.
בתחילת שנות האלפיים, אמן חיות הבר ג'ון רות'בן התעניין בחייו של מייסון והחליט לאתר את קברו, שמיקומו לא היה ידוע אז.
רות'בן גילה כי מייסון נקבר במקור בבית קברות במרכז העיר ומאוחר יותר הועבר לבית הקברות וגרבורטום ספרינג גרוב.
רות'בן פעל עם גופים אזרחיים אחרים בסינסינטי כדי ליצור סמן תבליט ברונזה המנציח את תרומתו של מייסון למידע על ציפורים של אמריקה שנחנך ב-2013.
ג'וזף אסיין מבונג הוא כדורגלן מלטזי יליד ניגריה המשחק בעמדת הקיצוני בחאמרון ספרטנס.
מבונג נולד בניגריה ובגיל צעיר היגר עם משפחתו למלטה אחרי שאביו, שהיה כדורגלן עבר הצטרף לפאולה היברניאנס.
מבונג הבן, התחיל לשחק כדורגל בקבוצות הצעירות של המועדון.
ב-27 באוגוסט 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 1-3 נגד סלימה וונדררס.
במהלך עונת הושאל לאינטר זאפרשיץ' מליגת העל הקרואטית, אך לא רשם בה דקות משחק בליגה.
ב-7 באפריל 2018 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 1-3 נגד בירקירקארה.
בעונתו הראשונה במועדון, רשם את עונת השיא שלו כאשר כבש 7 שערים ב-22 משחקי ליגה ואף זכה עם המועדון באליפות מלטה.
ב-16 ביוני 2022 הושאל לעירוני קריית שמונה מליגת העל עד לסיום העונה, עם אופציה לשלוש עונות נוספות.
בינואר עזב את המועדון וחזר למלטה.
בצעירותו, מבונג שיחק בכלל הנבחרות הצעירות של מלטה.
ב-29 במאי 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בתיקו 1-1 נגד .
ב-24 במרץ 2021 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 3-1 ל במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
ג'וזף מגווייר הוא קצין בצי ארצות הברית שלאחר פרישה כיהן כמנהל המרכז הלאומי למלחמה בטרור וראש המודיעין הלאומי בפועל בתקופת דונלד טראמפ.
ג'וזף מגווייר נולד וגדל בברוקלין.
בשנת 1974 הוא סיים קולג' במנהטן וקיבל תואר ראשון במדעים.
לאחר סיום הלימודים הוא התגייס לצי ארצות הברית בו שירת בעיקר בפיקוד הלוחמה המיוחדת של צי ארצות הברית.
הוא סיים קורס הניכה בשנת 1977. בשנת 1982 הוא התחיל לשרת בצוות-2 של אריות הים.
בשנים 1994–1995 מקווייר עבד באוניברסיטת הרווארד.
לאחר סיום פרק זה הוא חזר לשרות ובשנים 1999–2001 היה סגן מפקד פיקוד הלוחמה המיוחדת של צי ארצות הברית.
בשנת 2004 התמנה מגווייר למפקד הפיקוד במקום אלברט קאלנד.
מגווייר סיים את התפקיד בשנת 2007 ומונה לסגן מפקד המרכז הלאומי למלחמה בטרור לנושאים תכנון אסטרטגי-אופרטיבי.
בשנת 2010 הוא פרש משרות בדרגת תת אדמירל (גנרל שלושה כוכבים).
במהלך שירותו הוא קיבל את מדליית השירות המצוין של הצי, מדליית השירות העילאי של מחלקת ההגנה (פעמיים), לגיון ההצטיינות (פעמיים), מדליית השירות הראוי לשבח של מחלקת ההגנה, מדליית השירות הראוי לשבח (פעמיים) ועיטורים רבים נוספים.
לאחר פרישה מהשרות מגווייר עסק בייעוץ לחברות שונות.
בשנת 2018 דונלד טראמפ מינה את מגווייר למנהל המרכז הלאומי למלחמה בטרור.
בדצמבר 2018 המינוי אושר ב.
ב-8 באוגוסט 2019 טראמפ הכריז שמגווייר ימונה לתפקיד ראש המודיעין הלאומי בפועל.
זאת בעקבות התפטרותו של דן קואטס.
בספטמבר 2019 נודע לוועדה של בית הנבחרים שמגווייר לא קידם טיפול בתלונה אנונימית בהקשר לשיחה בין טראמפ לוולודימיר זלנסקי, במהלכה טראמפ לכאורה הבטיח דברים לזלנסקי, על מנת לקדם חקירת האשמות שחיתות כנגד משפחתו של ג'ו ביידן, יריב פוליטי של טראמפ.
הממשל ניסה למנוע הופעה של מגווייר מפני הוועדה שחקרה את פרשת טראמפ–אוקראינה.
בסופו של דבר הוא העיד וקיבל חופש במסירת מידע.
בפברואר 2020 טראמפ נזף במגווייר על כך שעובדיו דיווחו לחברי ועדת הקונגרס שלדעתם רוסיה ככל הנראה התערבה לטובת טראמפ בבחירות.
ב-21 בפברואר 2020 מגווייר התפטר ובמקומו מונה ריצ'רד גרנל.
ג'וזף מאייר פרוסקאואר היה עורך דין, שופט, פילנתרופ ופעיל פוליטי יהודי אמריקאי, שותף במשרד עורכי הדין פרוסקאואר רוז.
פרוסקאואר נולד במובייל, אלבמה למשפחה יהודית בשנת 1877. הוריו היו אלפרד ורבקה פרוסקאואר.
בגיל 15, הוא הגיע למנהטן, ניו יורק, כדי ללמוד באוניברסיטת קולומביה וקיבל תואר ראשון מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קולומביה ב-1896 ותואר שני בשנת 1899. הוא התקבל ללשכת עורכי הדין באותה שנה.
מאוחר יותר הוענקו לו תוארי כבוד מאוניברסיטאות היברו יוניון קולג', דארטמות', ברנדייס, ניו יורק ופורדהאם .
פרוסקאואר התחתן עם אליס נאומבורג ב-14 באוקטובר 1903, ונולדו להם שלושה ילדים: פרנסס, רות וריצ'רד.
לאחר שהתקבל ללשכת עורכי הדין, פרוסקאואר וחבר הקימו משרד עורכי דין, שב-1902 התמזג עם "ג'יימס, של ואלקוס" כדי ליצור משרד שלימים הפך ל-"אלקוס, גליסון ופרוסקאואר".
בתחילת הקריירה שלו, פרוסקאואר הפך לידידו של מושל ניו יורק אל סמית' ושימש כיועץ הקמפיין שלו וככותב נאומים.
ביוני 1923, סמית' מינה אותו לשופט בבית המשפט העליון בניו יורק כדי למלא את כהונתו שטרם פגה של שופט אחר.
בנובמבר 1923 הוא נבחר לכהונה מלאה.
ב-1927 הוא מונה לשופט בבית משפט לערעורים וכיהן בתפקיד זה עד שפרש מכס השיפוט ב-1930. לאחר מכן חזר לעסוק בעריכת דין והצטרף למשרד "Rose & Paskus", שלימים הפך ל- "פרוסקאואר רוז" , ועבד בו במשך 40 שנה עד לפרישתו לגמלאות.
מ-1951 עד 1953, הוא עמד בראש ועדת הפשע של מדינת ניו יורק שחקרה את הפשע המאורגן בעיר ניו יורק, והוא היה מעורב בהקמת ועדת ווטרפרונט .
פרוסקאואר נפטר בשנת 1971 בגיל 94.
פרוסקאואר היה פעיל בארגונים אזרחיים וצדקה רבים.
הוא עמד בראש מספר ארגוני תרבות וצדקה יהודים, כולל רחוב 92 Y, והיה נשיא הוועד היהודי האמריקאי (AJC) מ-1943 עד 1949. הוא המשיך לכהן כנשיא כבוד לאחר תום כהונתו.
בשנת 1946 הוא העיד בפני ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל מטעם ההוועד היהודי-האמריקאי.
ג'וזף מאגליוקו אשר נודע בכינוי "ג'ו עין הרע" (Joe Evil Eye) היה מאפיונר אמריקני ממוצא איטלקי אשר הנהיג את משפחת פרופאצ'י, אחת מחמש משפחות הפשע בניו יורק.
ב-1962 היה מעורב בניסיון של ג'וזף בוננו להשתלט על עולם הפשע הניו יורקי, ניסיון שנכשל ואילץ את מאגליוקו לפרוש מהנהגת המשפחה.
הוא נפטר כעבור שנה מהתקף לב.
מאגליוקו נולד בשם ג'וזפה מאגליוקו ב-29 ביוני 1898 בעיירה פורטלה די מארה במחוז מיסיילמרי שבסיציליה.
בגיל צעיר הוא היגר לארצות הברית והפך להיות מעורב בהימורים לא חוקיים ובאיסוף דמי חסות.
ב-1928 הפך גיסו ג'ו פרופאצ'י לקאפו (בוס) של משפחת פשע עצמאית בברוקלין.
פרופאצ'י מינה את מאגליוקו לסגן שלו.
באותה שנה הוא נעצר בידי משטרת קליבלנד על אחזקת נשק לא חוקי.
ב-1931 פרצה מלחמת הקסטלמארזים שסיבכה את כל מנהיגי הכנופיות הניו יורקיות.
פרופאצ'י ומאגליוקו עשו מאמץ להישאר נייטרלים, ועם סיום המלחמה אושרר מעמדם כבוס וסגן בוס בהתאמה.
הם שמרו על מעמד זה במשך 34 שנים.
ב-1957 השתתף מאגליוקו בוועידת אפלאצ'ין - ועידה של כל מנהיגי המאפיה האיטלקית בארצות הברית.
הוועידה הפכה לפיאסקו כאשר ה-FBI פשט על הפגישה.
המאפיונרים נמלטו לכל רוח, אולם 60 מהם נלכדו, ביניהם מאגליוקו.
ב-13 בינואר 1960 הורשעו מאגליוקו ו-21 נוספים בקשירת קשר והוא נידון לחמש שנות מאסר.
ב-27 בפברואר 1961 נחטף מאגליוקו יחד עם ארבעה בכירים נוספים במשפחת פרופאצ'י בידי ג'ו גאלו שדרש כופר תמורת שחרורם.
בעזרת משא ומתן מוצלח הצליח פרופאצ'י להביא לשחרורם של החטופים.
מיד לאחר מכן פתח פרופאצ'י במלחמה כנגד גאלו והצליח להרוג ולפצוע רבים מאנשיו.
ב-6 ביוני 1962 מת פרופאצ'י מסרטן הכבד ומאגליוקו הפך דה פקטו לראש המשפחה.
בניסיון לגרום לראשי שאר המשפחות להכיר בו כמנהיג המשפחה, מאגליוקו הגביר את קצב הלחימה כנגד גאלו ואנשיו.
גאלו הגיב בסדרת ניסיונות התנקשות כנגד אנשיו של מאגליוקו.
זועם על שאר ראשי המשפחות, מאגליוקו כרת ברית עם ג'וזף בוננו - מנהיג משפחת בוננו.
יחד הם תכננו לרצוח את טומי לוצ'זה, קרלו גמבינו, סטפנו מגדינו ופרנק דה סימון, ולהשתלט על ועדת ראשי המאפיה.
מאגליוקו הטיל על ג'וזף קולומבו לרצוח את גמבינו, אולם קולומבו בגד בו וסיפר לגמבינו על כל פרטי התוכנית.
הוועדה דרשה ממאגליקו ובוננו לבוא ולהסביר את מעשיהם.
בוננו נעלם ואיש לא ראה אותו במשך שנתיים.
שבועיים לאחר מכן, ב-28 בדצמבר, מת מאגליוקו מהתקף לב.
בשנת 1969 נפלו לידי ה-FBI הקלטות של המאפיונר סם די קוואלקנטה בהן הוא טוען שמאגליוקו הורעל בידי בוננו.
בעקבות כך, פתחו חוקרי ה-FBI את קברו של מאגליוקו וביצעו נתיחה של הגופה.
החוקרים לא גילו עקבות רעל בגופה והיא נטמנה מחדש.
ג'וזף מאול היה רופא ופוליטיקאי אמריקאי מדלאוור, איש המפלגה הפדרליסטית, ובהמשך המפלגה הוויגית, שכיהן כחבר הסנאט של דלאוור בשלוש תקופות כהונה נפרדות בשנים 1817–1846, וכמושל דלאוור ה-34 בשני חודשי חייו האחרונים.
ג'וזף מאול נולד ליד העיר לואס שבדלאוור, כבנם של ג'ון ומרי מארש מאול.
אביו היה בונה ספינות, שבמהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית העביר כלי נשק מהקריביים.
על פי המסופר הוא נהרג מנפילת תורן עליו.
במהלך מלחמת העצמאות, אחד מדודיו של מאול, נתניאל, השיט ספינות עבור ועדת הביטחון האמריקאית, ודוד אחר שלו, ג'יימס, סייר במימי מפרץ דלאוור עבור הבריטים.
מאול עצמו שירת בבריגדה השלישית של המיליציה של דלאוור, והגן על לואס במהלך מלחמת 1812.
מאול למד רפואה בהדרכתו של ד"ר ג'ון וולף מלואס, ובמשך כל ימי חייו עסק במקצוע בביתו שבעיר מילטון.
ב-1802 הוא נשא לאישה את פנלופה שילדס, ולשניים נולדו בן ובת.
לאחר מותה הוא נישא בשנית ב-1820 לשרה דייוויס ווטסון, אך לשניים לא נולדו ילדים.
את הקריירה הפוליטית שלו החל מאול במסגרת המפלגה הפדרליסטית, והצטרף לשורות המפלגה הוויגית עם כינונה בשנות ה-30 של המאה ה-19. כמושל הוא התנגד למדיניות החוץ של נשיא ארצות הברית ג'יימס פולק, כולל סיפוחה של טקסס לארצות הברית.
ג'וזף מאול נפטר בלואס ב-3 במאי 1846, חודשיים לאחר שהחל לכהן כמושל.
הוא היה מושל דלאוור השביעי שנפטר בכהונתו.
הוא נטמן בבית הקברות סנט פיטר האפיסקופלי שבעיר.
ביתו שבלואס צורף ב-1970 אל המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
ג'וזף ג'פרסון מנספילד היה חבר בבית הנבחרים של ארצות הברית ממדינת טקסס בין השנים 1917 עד 1947.
מנספילד נולד ב-9 בפברואר 1861 בוויין, וירג'יניה, אשר הפכה מאוחר יותר לחלק ממדינת וירג'יניה המערבית.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים במערב וירג'יניה.
ב-1881 עבר לטקסס, והתיישב בקהילה של אליטון.
כאן הוא עבד בעבודות חקלאות ועבודות רכבת.
ב-1886 התקבל ללשכת עורכי הדין.
בשלב זה הוא עבר לאיגל לייק, טקסס.
זו הייתה שנה עמוסה עבור מנספילד, שכן הוא גם ארגן שתי פלוגות של המשמר הלאומי של טקסס.
בערך בזמן הזה הוא גם התחיל את העיתון הראשון באגם איגל.
מנספילד עלה לדרגת קפטן במשמר הלאומי.
בשנת 1889 הוא נבחר לראש עיריית איגל לייק.
בשנת 1892 הוא הפך לתובע המחוזי של מחוז קולורדו, שם ממוקמים גם אליטון וגם איגל לייק.
עד 1910 הוא גם הפך למפקח היעיל על בתי הספר של המחוז.
הוא נבחר לקונגרס כדמוקרטי ב-1916. בתחילת שנות ה-20, הוא נעשה משותק, והשתמש בכיסא גלגלים כדי להתנייד בקפיטול במשך 25 שנה.
הוא כיהן בקונגרס עד מותו בבת'סדה, מרילנד ב-12 ביולי 1947.
מהקונגרס ה-72 ועד הקונגרס ה-79 הוא כיהן כיושב ראש ועדת הבית בנושא נהרות ונמלים.
סכר מנספילד נקרא על שמו.
ג'וזף מנואל מונטויה היה פוליטיקאי אמריקאי וחבר המפלגה הדמוקרטית שכיהן כסגן מושל ניו מקסיקו (1947–1951 ו-1955–1957), כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית (1957–1964) וכחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם ניו מקסיקו (1964–1977).
מונטויה נולד ב-24 בספטמבר 1915 בפניה בלנקה שבניו מקסיקו.
הוריו, תומאס ופרנסס מונטויה, היו צאצאים קתולים של מתיישבים ספרדים בניו מקסיקו במאה ה-18. הוא קיבל את השכלתו המוקדמת בבתי ספר ציבוריים במחוז סנדובל וב-1931 השלים את לימודיו בבית הספר התיכון ברנאלילו.
הוא המשיך את לימודיו ב-אוניברסיטת ריג'יס בדנוור שבקולורדו.
ב-1934 החל ללמוד משפטים באוניברסיטת ג'ורג'טאון בוושינגטון הבירה.
ב-1936 בגיל 21, בזמן שמונטויה עדיין למד בג'ורג'טאון, הוא הפך לאדם הצעיר ביותר בתולדות המדינה שנבחר לבית הנבחרים של ניו מקסיקו.
ב-1938 סיים מונטויה את לימודי המשפטים ונבחר מחדש.
בשנה שלאחר מכן, נבחר למנהיג הרוב הדמוקרטי בבית הנבחרים.
מונטויה נבחר לסנאט של ניו מקסיקו ב-1940, והפך שוב לחבר הצעיר ביותר בגוף זה שנבחר אי פעם.
עד שעזב את הסנאט ב-1946, נבחר מונטויה פעמיים לסנאט של המדינה ומילא תפקידים של מצליף הרוב ויושב ראש ועדת המשפט.
מ-1947 עד 1957 נבחר לסגן מושל ניו מקסיקו שלוש פעמים וכן כיהן שתי קדנציות נוספות בסנאט של המדינה.
בשנת 1957 נבחר מונטויה לבית הנבחרים של ארצות הברית בבחירות מיוחדות לאחר מותו הפתאומי של חבר הקונגרס מניו מקסיקו שנבחר זמן קצר קודם לכן מחדש, אנטוניו מ.
בקונגרס זכה מונטויה להכרה כמתון פוליטי, דמוקרטי מסור ומחוקק חרוץ - תכונות שהקנו לו את ההערכה של חבריו המחוקקים והפכו אותו לחבר קונגרס יעיל.
בשנת 1962 ניצח בבחירות את הרפובליקני ג'ק ק.
בשנת 1963 מונה לחבר בוועדת ההקצאות של הבית, שם תמך בתקיפות בצעדי חינוך ועד מהרה חיבר את חוק החינוך המקצועי.
בשנת 1964 העניק חסות לחוק המדבר, שהגן על אזורי השממה.
מונטויה זכה בבחירות לסנאט שנערכו ב-1964 כדי להשלים את כהונתו של דניס צ'אבס, שמת במהלך תפקידו.
מונטויה ניצח למרות שמושל ניו מקסיקו, אדווין מקם, התפטר מתפקיד המושל כדי למלא את המושב באופן זמני.
כך החלה קריירה של שתים עשרה שנים בסנאט, שם כיהן בוועדת ההקצאות, הוועדה לעבודות ציבוריות, הוועדה המשותפת לאנרגיה אטומית וועדת ווטרגייט של הסנאט.
ב-1976, שנה של ניצחונות דמוקרטים בכל רחבי המדינה, הובס מונטויה על ידי האריסון שמיט הרפובליקני ב-57% מול 42%.
מונטויה מת בוושינגטון הבירה ב-5 ביוני 1978 בגיל 62.
ג'וזף ליין היה פוליטיקאי וגנרל אמריקאי שהיה למושל טריטוריית אורגון הראשון וייצג את אורגון ב.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1860 היה מועמד לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית ועמיתו למרוץ של ג'ון ברקינרידג'.
תמיכתו בעבדות בארצות הברית ובקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית שמו קץ לפעילותו הפוליטית.
ליין מת בביתו שבאורגון בגיל 79.
ג'וזף ליין נולד במחוז בונקום, קרוליינה הצפונית, ב-14 בדצמבר 1801, למשפחה ממוצא אנגלי עם שורשים בווירג'יניה הקולוניאלית.
אביו, ג'ון ליין, היה מוותיקי מלחמת העצמאות האמריקאית.
משפחת ליין עברה לקנטקי מקרוליינה הצפונית כשג'וזף היה ילד צעיר.
הוא עזב את הבית בגיל 15, והתחתן כעבור ארבע שנים.
הוא עבר לאונסוויל, אינדיאנה, בשנת 1820. לו ולאשתו, פולי הארט ליין, נולדו 10 ילדים.
ליין היה בעיקרו אוטודידקט, ולמד על העולם מספרים שקרא בלילה.
במהלך היום, הוא עבד וחסך את כספו, והשקיע אותו תוך זמן קצר ברכישת סירה שטוחה, איתה הוביל מטענים במעלה ובמורד נהר האוהיו.
הצלחה כלכלית באה בעקבות כך.
ליין היה נואם פומבי רהוט, כישרון שעזר לו לזכות בבחירות לבית הנבחרים של אינדיאנה בשנת 1822 בגיל 21 בלבד.
מלחמת ארצות הברית–מקסיקו פרצה בשנת 1846. ליין התפטר ממושבו בסנאט, והתגייס לפלוגה של מתנדבי אינדיאנה.
הפלוגה שלו הוקצתה לרגימנט המתנדבים השני של אינדיאנה, וליין נבחר לקולונל ביוני 1846. הוא מונה לבריגדיר גנרל של מתנדבים פחות משבוע לאחר מכן.
ליין וחיילי אינדיאנה נפרסו לאחר מכן למקסיקו, שם לחם בהצטיינות, כשהוא סובל משני פצעי ירי קלות, ומונה למייג'ור גנרל בשנת 1847. הוא פיקד על בריגדת אינדיאנה בקרב בואנה ויסטה, שם שירת תחת הגנרל והנשיא לעתיד זאכרי טיילור.
ליין גם הוביל את כוח הסיוע שהסיר את המצור על פואבלה, והביס את אנטוניו לופס דה סנטה אנה בקרב הואמנטלה.
ברגע שליין חזר ממקסיקו, הנשיא פולק מינה אותו למושל של טריטוריית אורגון.
ליין קיבל את המינוי שלו ב-18 באוגוסט 1848. ליין הגיע לאורגון ב-3 במרץ 1849, בעקבות טיול חורף מסוכן בשביל אורגון.
בהגיעו לאורגון סיטי, המעשה הרשמי הראשון של ליין היה ליזום את המפקד הראשון של תושבי הטריטוריה, שהראה בסך הכל 8,785 אזרחים אמריקאים ו-298 אזרחים ממדינות אחרות.
בעודו מושל, ליין שימש גם כמפקח הראשון של אורגון לענייני האינדיאנים.
בין תפקידיו המוקדמים של ליין היה גם תפיסתם של חמישה אינדיאנים משבט Cayuse שהואשמו בטבח ויטמן.
הנאשמים הוחזרו לאורגון סיטי למשפט, שם הורשעו ונתלו.
ליין התפטר כמושל טריטוריאלי ב-18 ביוני 1850, לטובת מינוי חדש.
ב-2 ביוני 1851, ליין נבחר לנציג של טריטוריית אורגון בקונגרס כדמוקרטי.
במאי 1853, הוא שימש כממלא מקום המושל הטריטוריאלי במשך שלושה ימים כדי לסייע בסילוקו של ג'ון פ.
לאחר מכן התמודד ליין לבחירה מחדש כנציג, וזכה בבחירות ב-6 ביוני 1853. ליין זכה בשתי קדנציות כהונה נוספות כנציג בבחירות ביוני 1855 ו-1857. לאחר מכן הוא נבחר כאחד משני הסנאטורים של ארצות הברית הראשונים כאשר אורגון הפכה למדינה ב-1859.
בשנת 1853, לאחר שנבחר מחדש כציר, אך לפני שעזב לוושינגטון הבירה, ליין מונה לבריגדיר גנרל לפקד על כוח מתנדבים שהוקם כדי לדכא את האלימות האינדיאנית האחרונה.
ליין הוביל את הכוח לדרום אורגון כדי לעצור את התקפות האינדיאנים נגד מתיישבים וכורים שם.
ליין נפצע שוב בהתכתשות ב-Table Rock, בעמק סמס, לא הרחק מהערים של היום מדפורד וסנטרל פוינט.
ליין היה גם שותף פעיל במה שנקרא מלחמות נהר הרוגים של 1855–1856, ונפצע בכתפו בקרב אוונס קריק.
מועמדות לסגן הנשיא ודעיכה פוליטית
בשנת 1860, המפלגה הדמוקרטית התפצלה בנושא העבדות.
דמוקרטים תומכי עבדות מהדרום עזבו את הוועידה הלאומית ומינו מועמדים משלהם: ג'ון ברקינרידג' לנשיאות, וליין לסגן הנשיא.
כרטיס "הדמוקרטי הדרומי" הזה הובס.
עם תבוסתו בבחירות לסגן הנשיא ותחילת מלחמת האזרחים, הסתיימה הקריירה הפוליטית של ליין.
דעותיו התומכות בעבדות היו שנויות במחלוקת באורגון; דעותיו הפרו-בדלניות היו בלתי מקובלות לחלוטין.
ליין הפך לשמצה בשל חילופי דברים עם אנדרו ג'ונסון מטנסי ביום האחרון שלו בסנאט.
ג'ונסון דיבר בעד האיחוד וגינה את הפרידה.
משאל עם על הפרידה בטנסי נכשל זמן קצר לאחר מכן, ונזקף בדרך כלל לזכותו של נאומו של ג'ונסון.
ב-2 במרץ, ליין האשים את ג'ונסון בכך ש"מכר את זכות הבכורה שלו" כאדם דרומי.
ג'ונסון הגיב בכך שהציע כי ליין היה צבוע על כך שהאשים את ג'ונסון כאשר ליין תמך בצורה כה נחרצת בתנועה של בגידה פעילה נגד ארצות הברית.
ליין קנה קרקע של 1 מייל רבוע (2.6 קמ"ר) הממוקמת מעט צפונית לרוזבורג, אורגון, בשנת 1851. מאוחר יותר הוא רכש חווה בשטח של 2,000 אקר (810 דונם) הממוקמת כ-11 מייל (18 ק"מ) מזרחה לאותה עיירה, שהייתה בבעלותו במשך מספר שנים לפני שמכר לבנו.
ליין גם בנה בית המשקיף על נהר האומפקווה הדרומי; לאחר כהונתו בסנאט, הוא פרש לשם ב-1861. למרות שהוא אהד בגלוי את הקונפדרציה, הוא נשאר בבית בחווה שלו; הוא לא השתתף במלחמה, וגם לא חזר לפוליטיקה לאחר תאריך זה.
הוא הואשם בהחזקת עבד אישי עד 1878, הנחה המבוססת על הגזע של היתום האפריקני-אינדיאני, בשם פיטר וולדו, שגידל מגיל שנתיים עד שבע עשרה.
ליין הוטבל כקתולי ב-1867, ומשפחתו גדלה באותה אמונה, אך הוא ויתר על אמונה זו זמן קצר לפני מותו.
ליין מת בביתו ב-19 באפריל 1881. גופתו נטמנה בגני הזיכרון של רוזבורג.
בית בתו של גנרל ליין ברוזבורג, שם בילה חלק ניכר מזמנו, הוא כיום מוזיאון המתוחזק על ידי החברה ההיסטורית של מחוז דאגלס.
הבית המכונה בית קריד פלוד, בית פלוד-ליין, או פשוט בית ג'וזף ליין, הוא רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
בית פלוד-ליין מעולם לא היה מקום מגוריו.
מחוז ליין, אורגון, נקרא על שם ליין.
חטיבת הביניים ג'וזף ליין ברוזבורג נקראת על שמו, וכך גם חטיבת הביניים ג'וזף ליין בפורטלנד.
בנו של ליין לאפייט ליין שימש כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1875–1877; בן אחר, ג'ון ליין, לחם במלחמת האזרחים למען הקונפדרציה.
נכדו של ליין, הארי ליין, היה ראש עיריית פורטלנד, אורגון, ולאחר מכן סנאטור אמריקאי מ-1913 ועד מותו ב-1917.
ג'וזף לנייר ויליאמס היה פוליטיקאי אמריקאי שייצג את המחוז השלישי של טנסי בבית הנבחרים של ארצות הברית.
ויליאמס נולד ליד נוקסוויל, טנסי ב-23 באוקטובר 1810. לאחר השלמת לימודי הכנה, הוא למד באוניברסיטת מזרח טנסי ובאקדמיה הצבאית של ארצות הברית בווסט פוינט.
הוא למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בכך בנוקסוויל, טנסי.
הוא התחתן עם מלינדה ר.
ויליאמס ונולדו להם ארבעה ילדים.
ויליאמס נבחר כוויגי לקונגרסים ה-25, ה-26 וה-27, וכיהן מ-4 במרץ 1837 עד 3 במרץ 1843. הוא נכשל בניסיונו להיבחר מחדש ב-1842. לאחר מכן הוא עסק בעריכת דין בוושינגטון הבירה.
ויליאמס מונה לשופט של בית המשפט העליון הטריטוריאלי בדקוטה על ידי הנשיא אברהם לינקולן, וכיהן בתפקיד זה מ-1861 עד 1865. ההיסטוריון דואן רובינסון כתב על ויליאמס, ועל בן זמנו ב.
ויליסטון, כי "לא ויליסטון ולא ויליאמס השאירו תיעוד, או עשו רושם שממנו ניתן לברר כל שיפוט הולם של יעילותם".
ויליאמס מת בנוקסוויל, טנסי ב-14 בדצמבר 1865. הוא נקבר בבית הקברות אולד גריי בנוקסוויל.
הוא היה בנו של הסנאטור האמריקני ג'ון ויליאמס.
ג'וזף מור דיקסון היה פוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הרפובליקנית, ממונטנה.
הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, כחבר הסנאט של ארצות הברית, וכמושל מונטנה השביעי.
דיקסון היה מנהיג התנועה הפרוגרסיבית במונטנה והיה מנהל הקמפיין של תאודור רוזוולט שהתמודד על הנשיאות כמועמד המפלגה הפרוגרסיבית ב-1912.
כהונתו כמושל, 1921–1925, לא הייתה מוצלחת, שכן מצוקה כלכלית חמורה הגבילה את ההזדמנויות לפעולה של ממשלת המדינה, ויריבתו הגדולה חברת Anaconda Copper גייסה את משאביה כדי להביס את הרפורמה.
דיקסון נולד ב-31 ביולי 1867 בסנואו קמפ, קרוליינה הצפונית, למשפחת קוויקרים, והיה בנם של פלורה אדליין (מרצ'יסון) ויו וו.
אביו הפעיל חווה ומפעל קטן.
דיקסון למד במכללות קוויקריות, בארלהאם קולג' באינדיאנה ובקולג' גילפורד בקרוליינה הצפונית, וסיים את לימודיו ב-1889. הוא הצטיין בהיסטוריה, בוויכוחים ובנאומים.
דיקסון עבר לעיר הגבול מיזולה, מונטנה, ב-1891, שם למד משפטים והתקבל ללשכת עורכי הדין ב-1892. אף על פי שעזב את האמונה הקווייקרית, הוא מעולם לא זנח את האידיאלים הקווייקרים.
דיקסון שימש כעוזר התובע המחוזי של מחוז מיזולה בין השנים 1893 ל-1895 וכתובע מחוזי מ-1895 עד 1897. בשנת 1900, הוא כיהן בבית הנבחרים של מונטנה.
הוא התחתן עם קרוליין מ.
וורדן, בתו של איש העסקים הבולט במיזולה פרנסיס לימן וורדן, ב-1896. נולדו להם שבעה ילדים: וירג'יניה, פלורנס, דורותי, בטי, מרי ג'ו, פגי ופרנק.
פרנק מת זמן קצר לאחר הלידה.
דיקסון התעשר בזכות עריכת הדין שלו והשקעותיו בנדל"ן; כדי לקדם את שאיפותיו הפוליטיות בשנת 1900 הוא קנה עיתון במיזולה, ה-Missoulian.
דיקסון ניצל את המחלוקת הפנימית בין פלגים יריבים במפלגה הדמוקרטית כדי להתקדם במהירות בפוליטיקה.
ב-1902 וב-1904 הוא נבחר לבית הנבחרים האמריקאי, וב-1907 בחר בו בית המחוקקים של מונטנה לייצג את המדינה במושב בסנאט האמריקאי.
הוא הפך למעריץ נלהב של הנשיא תאודור רוזוולט, והצטרף לאגף הפרוגרסיבי של המפלגה, שנלחם בשמרנים.
הוא נכשל בניסיונו להיבחר מחדש בשנת 1912, אך באותה שנה, הוא היה מנהל הקמפיין של רוזוולט ועמד בראש הוועידה הלאומית הפרוגרסיבית שמינתה את רוזוולט כמועמד לנשיאות מטעם המפלגה הפרוגרסיבית ("Bull Moose"), כאשר המפלגה הרפובליקנית התפצלה בין הפרוגרסיביים והשמרנים.
בשל הפילוג הדמוקרט וודרו וילסון ניצח בגדול.
לאחר סיום תפקידו בקמפיין הבחירות חזר דיקסון למונטנה כדי לשמור על נכסי העיתונים שלו, ולהילחם בחברת הנחושת המאוחדת, החברה ששלטה בשתי המפלגות הפוליטיות באמצעות ההוצאות המושחתות שלה.
הוא חזר למפלגה הרפובליקנית, ולבסוף מכר את העיתונים שלו, והם נקנו על ידי Amalgamated.
בשנת 1920, דיקסון התמודד על תפקיד מושל מונטנה, ובעקבות תסיסה של חקלאים שהחלישה את חברת הנחושת, דיקסון נבחר כחלק מהסחף הרפובליקני הלאומי לתפקידו כמושל, והביס את המועמד הדמוקרטי ברטון ק.
אף על פי שלדיקסון היו הצעות רבות לרפורמות, הוא לא הצליח לחוקק אותן בגלל השפל הכלכלי הקשה במדינה, וההתנגדות השיטתית של אנקונדה נחושת.
הוא הובס בניסיונו להיבחר מחדש ב-1924 על ידי ג'ון א.
אריקסון, ובניסיונו להיבחר לסנאט ב-1928, הפסיד ליריבו מלשעבר, ברטון ק.
בשנת 1929 הוא מונה לעוזר הראשי של מזכיר הפנים, וכיהן בתפקיד זה עד 1933. בשנת 1930, הוא היה מעורב בפרויקט לפיתוח כוח מים בשמורה האינדיאנית פלטהד, ובכלל זה, רשת מורכבת של זכויות מים לשמורה.
דיקסון מת במיזולה, מונטנה, ב-22 במאי 1934, עקב בעיות לב.
הוא נקבר בבית הקברות מיזולה במיזולה, מונטנה.
ג'וזף הופקינס מילארד היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי, יליד צפון אמריקה הבריטית (קנדה של היום).
הוא כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת נברסקה וכראש עיריית אומהה, וכן היה פעיל בתנועה שהתנגדה למתן זכות הצבעה לנשים.
מילארד נולד ב-20 באפריל 1836 בעיר המילטון שבקנדה עילית.
בהמשך עבר עם הוריו לאיווה, שם התיישבו ליד העיירה סבולה.
הוא למד בבית ספר מקומי ועבד כפקיד בחנות.
בשנת 1856 עבר לאומהה שבטריטוריית נברסקה, ועסק במסחר בנדל"ן.
ב־1864 עבר לטריטוריית מונטנה, ובסיוע של משקיע מאיווה הקים בנק בעיר וירג'יניה סיטי.
ב־1866 חזר לאומהה והפך לדירקטור, נשיא וגזבר של Omaha National Bank.
ב־1872 כיהן כראש עיריית אומהה, ולאורך חמש עשרה שנה כיהן כדירקטור בחברת הרכבות Union Pacific Railroad, מתוכן שש שנים שימש כדירקטור מטעם הממשלה.
ב־28 במרץ 1901 נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית, כדי למלא את המושב שהתפנה לאחר שבית המחוקקים של נברסקה לא הצליח להכריע בבחירות.
הוא כיהן בסנאט עד 3 במרץ 1907. בתקופת כהונתו היה יו"ר ועדת התעלות הבין־אוקייניות (בקונגרס ה-59).
ב־1906 החליט שלא להתמודד מחדש, ושב לעסוק בבנקאות באומהה.
מילארד נפטר בעיר אומהה ב־13 בינואר 1922, והובא למנוחות בבית הקברות Prospect Hill.
מילארד עמד בראש ארגון בשם Nebraska Men's Association Opposed to Woman Suffrage ("אגודת הגברים של נברסקה המתנגדים לזכות בחירה לנשים").
הארגון התנגד להעניק לנשים זכות הצבעה, כחלק מתפיסה רחבה יותר ששאפה להגביל את זכות הבחירה לגברים לבנים ממעמד חברתי גבוה.
אחיו, עזרא מילארד, כיהן גם הוא כראש עיריית אומהה.
הכפר לשעבר (וכיום שכונה בעיר אומהה) בשם מילארד, נקרא על שמם של האחים.
ג'וזף יואינג מקדונלד היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכסנאטור מטעם אינדיאנה.
בנוסף, כיהן כתובע הכללי השני של אינדיאנה וניסה ללא הצלחה לזכות במועמדות הדמוקרטית לנשיאות בשנת 1884.
מקדונלד נולד ב-29 באוגוסט 1819 במחוז באטלר שבאוהיו, להוריו אלינור (פיאט) וג'ון מקדונלד.
בשנת 1826 עבר עם אמו למחוז מונטגומרי שבאינדיאנה.
בגיל 12 החל לעבוד כשוליה אצל רוכל אוכפים בלפאייט, אינדיאנה.
בהמשך למד ב"קולג' ואבאש" בקרופורדסוויל, וב־1840 השלים את לימודיו באוניברסיטת אינדיאנה אסבורי (כיום אוניברסיטת דיפאו) בגרינקאסל.
באותה שנה עבד גם על תעלת ואבאש וארי.
לאחר מכן למד משפטים בלפאייט, וב־1843 התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק במקצוע.
בין 1843 ל־1847 כיהן כתובע מחוזי, ולאחר מכן עבר לקרופורדסוויל, שם עסק בעריכת דין עד 1859.
בשנת 1849 נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן בו עד 1851. הוא לא התמודד לכהונה נוספת, אך ב־1856 נבחר לתובע הכללי של אינדיאנה, ונבחר מחדש ב־1858. בשנת 1859 עבר לאינדיאנפוליס ופתח משרד עורכי דין יחד עם השופט לשעבר בבית המשפט העליון של אינדיאנה, אדיסון רואוץ'.
ב־1864 התמודד ללא הצלחה על משרת מושל אינדיאנה.
בשנת 1875 נבחר לסנאט של ארצות הברית וכיהן בו עד 1881. הוא כיהן כיושב ראש ועדת הקרקעות הציבוריות בקונגרס ה־46, אך הפסיד במאבק על בחירתו מחדש.
ב־1884 ביקש להתמודד על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות בכינוס הלאומי הדמוקרטי בשיקגו, אך הפסיד למושל ניו יורק, גרובר קליבלנד, שנבחר לימים לנשיא.
ג'וזף מקדונלד נפטר באינדיאנפוליס ב-21 ביוני 1891 ונקבר בבית העלמין "קראון היל".
ג'וזף ליסטר היל היה עורך דין אמריקאי ופוליטיקאי מהמפלגה הדמוקרטית, שייצג את אלבמה בבית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1923–1938, ובסנאט של ארצות הברית בין 1938–1969.
כסנאטור, היל היה פעיל מאוד בענייני בריאות, וכיהן כמצליף הרוב בסנאט בשנים 1941–1947. לאחר מכן כיהן כיו"ר ועדת העבודה של הסנאט בשנים 1955–1969. במועד פרישתו נחשב היל לסנאטור הרביעי הוותיק ביותר, ומחליפו היה הדמוקרטי ג'יימס אלן.
היל נולד במונטגומרי שבאלבמה, ב־27 בדצמבר 1894, יחד עם אחותו התאומה אמלי, לד"ר לותר ליאונידס היל הבן (מנתח) ואשתו לילי.
הוא נקרא על שמו של ד"ר ג'וזף ליסטר, חלוץ הכירורגיה האנטיספטית.
הוא למד בבית הספר "Starke University School" במונטגומרי, ובגיל 16 החל ללמוד באוניברסיטת אלבמה.
כעבור ארבע שנים סיים שם תואר ראשון במשפטים.
בהמשך למד משפטים גם באוניברסיטת מישיגן ובאוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
ב־1916 התקבל ללשכת עורכי הדין של אלבמה והחל לעסוק בעריכת דין במונטגומרי.
בין 1917–1922 כיהן כנשיא מועצת החינוך של מונטגומרי.
ב־1923 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס השני של אלבמה, שם שימש בין היתר יו"ר ועדת הצבא.
בינואר 1938 מונה לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את מקומו של דיקסי ביב גרייבס שהתפטר, ובהמשך נבחר לתקופה מלאה ונשאר בתפקיד עד 1969.
במלחמת העולם השנייה תמך היל באופן מובהק במדיניות ההתערבות של ארצות הברית, נחשב ל"פרו בריטי אמין", ותמך בתוכנית השאל-החכר שסיפקה סיוע צבאי לבריטניה.
היל נחשב לפופוליסט דמוקרטי מתון ליברלי, ונודע בעיקר בזכות חוק היל־ברטון (1946), שיזם הקמת בתי חולים ומרכזי בריאות ברחבי ארצות הברית.
כמו כן יזם את חוק היל־האריס (1963), שסיפק תמיכה בבניית מוסדות לנכים ולחולי נפש.
בנוסף תמך בחקיקה חשובה אחרת: חוק הטלפונים הכפריים, חוק הדיור הכפרי, חוק החינוך המקצועי, וחוק ההגנה הלאומית לחינוך (1958).
הוא גם קידם ספריות כפריות באמצעות חוק שירותי הספריות, ששינה את מפת הספריות בארצות הברית.
ב־1954 חתם היל על המניפסט הדרומי, שהתנגד לפסק הדין של בית המשפט העליון בראון נגד מועצת החינוך שביטל את ההפרדה הגזעית בבתי הספר.
יחד עם זאת, לעיתים סטה מעמדות עמיתיו הדרומיים – למשל תמך בשליטה פדרלית על מקורות נפט ימיים והכוונת ההכנסות לחינוך.
בשנות ה־50 התנגד לניסיונות הנשיא אייזנהאואר לצמצם תקציבי בתי חולים, ותמך בחשמל כפרי ובסבסוד הובלות ברכבת.
ב־1964 חתם הנשיא לינדון ג'ונסון על חוק הכשרת האחיות, וציין את היל כאחד ממובילי החקיקה.
ב־1962 התמודד לכהונה נוספת מול רפובליקני חזק – ג'יימס ד.
הקמפיין התרכז בסוגיות כמו TVA (רשות עמק טנסי), פרויקטים ציבוריים, תוכנית החלל, משבר הטילים בקובה וסיוע חוץ.
למרות תחרות קשה מאוד, היל ניצח בהפרש קטן – כ־6,000 קולות בלבד.
באותה שנה קיבל את מדליית הרווחה הציבורית מהאקדמיה הלאומית למדעים, וכן תוארי כבוד מ־13 אוניברסיטאות.
היל היה מתודיסט, חבר בלשכת הבונים החופשיים, לוחם ותיק ממלחמת העולם הראשונה, וחבר בארגון ותיקי הצבא.
הוא נפטר במונטגומרי ב־20 בדצמבר 1984, ונקבר בבית הקברות גרינווד בעיר.
על שמו נקראה הקהילה Listerhill שבאלבמה.
נינו, ג'וזף ליסטר האברד, כיהן בבית הנבחרים של אלבמה בשנים 2010–2014, ואף היה מועמד הדמוקרטים לתפקיד התובע הכללי של אלבמה בבחירות 2014.
ג'וזף מלוויל ברוטון הבן היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל קרוליינה הצפונית ה־60 בשנים 1941–1945. לאחר מכן כיהן לתקופה קצרה מאוד כסנאטור מטעם קרוליינה הצפונית, מ־31 בדצמבר 1948 ועד מותו כשני חודשים לאחר מכן.
ברוטון נולד ב־17 בנובמבר 1888 בראלי שבקרוליינה הצפונית, והיה בנם של גוזף מלוויל ברוטון וסאלי האריס.
בשנת 1910 השלים את לימודיו בקולג' וייק פורסט, שם גם שיחק פוטבול.
לאחר מכן למד בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד, ולאחר מכן עבד כמנהל בית ספר וכעיתונאי לפני שהחל לעסוק באופן פעיל בעריכת דין.
בשנים 1927–1929 כיהן ברוטון כחבר הסנאט של קרוליינה הצפונית.
לאחר מכן כיהן תקופת כהונה אחת כמושל בין 1941 ל־1945. ברוטון נחשב לפוליטיקאי פרוגרסיבי, במיוחד בשל תמיכתו בחקיקת הצדק החברתי של ממשל רוזוולט, ובתקופתו בוצעו מספר רפורמות משמעותיות.
אחד ההישגים המרכזיים שלו היה הארכת שנת הלימודים בבתי הספר הציבוריים משישה לתשעה חודשים.
ברוטון תמך בשיפור תנאי חייהם של אפרו-אמריקאים, כגון השוואת שכר בין מורים שחורים ללבנים ושיפור תנאי מגוריהם.
באירוע אחד הוא סייע למנוע לינץ' ואף דאג להעמיד לדין את ראשי ההמון.
באוגוסט 1941 שלח ברוטון את המשמר הלאומי של קרוליינה הצפונית להגן על סיי וינסטד, גבר שחור שנחשד באונס אישה לבנה, לאחר שכמעט נרצח בלינץ' ברוקסבורו, קרוליינה הצפונית.
לאחר מכן הורה לחקור את ההמון והביע רצון להעמיד לדין את מוביליו.
להפתעת הציבור, חמישה מהם – קוי האריס, י.
הולט, ג'וני הולט ווילי אייקן – הורשעו ב־24 באפריל 1942. הם זוכו מאישום חמור יותר של הסתה למהומות, אך הורשעו בהתאספות בלתי חוקית למטרה בלתי חוקית – עבירה שעונשה עד שנתיים מאסר.
האריס וספריגס נידונו ל־18 חודשי מאסר, ושלושת האחרים ל־12 חודשים.
פסק הדין הכה את הציבור בהלם, מכיוון שרבים הזדהו עם ההמון.
ביוני 1942 חתמו 2,000 איש על עצומה הדורשת חנינה או שחרור מוקדם.
האריס, ספריגס, הולט ואייקן שוחררו על תנאי ב־23 ביולי 1942. ג'וני הולט נדחה בשל חשד למעורבות בשוד בקליפורניה.
הוא שוחרר על תנאי מאוחר יותר, וב־1943 כל השישה סיימו את תקופת התנאי.
וינסטד עצמו הודה מאוחר יותר בתקיפה בכוונה לבצע אונס ונידון ל־2.5 עד 5 שנות מאסר.
בפברואר 1943 פנתה לשכת ה־NAACP המקומית בבקשה לשחררו, ועוררה ספק באשמתו – אך וינסטד סירב לבקש חנינה משום שתנאיה היו מחמירים מדי.
למרות פעולותיו נגד מתפרעים, ברוטון גם עמד על שימור ההפרדה הגזעית.
בשנת 1942 הוא אמר לאפרו-אמריקאים שלא להשתמש במלחמת העולם השנייה כמנוף לדרישות לשוויון:
הוא דחה ביקורת של ה־NAACP וטען כי גזענות אינה משפיעה על מערכת המשפט של קרוליינה הצפונית.
ב־1944 היה בין 12 מועמדים שנשקלו לכהן כסגנו של הנשיא פרנקלין רוזוולט בבחירות אותה שנה.
ב־1948 נבחר ברוטון לסנאט של ארצות הברית לאחר שניצח את ויליאם אמסטד, שכיהן כממלא מקום זמני, בפריימריז הדמוקרטיים.
בנובמבר זכה גם בבחירות המיוחדות להשלים את הכהונה, וגם בבחירות למושב המלא.
הוא נכנס לתפקיד ב־31 בדצמבר 1948 – אך כהונתו הייתה קצרה מאוד.
למרות שנראה בריא, התמוטט ברוטון לפתע מדום לב ומת בוושינגטון ב־6 במרץ 1949. המושל ויליאם קר סקוט מינה את פרנק פורטר גרהאם להחליפו עד הבחירות הבאות.
ב־1916 התחתן ברוטון עם אליס וילסון ונולדו להם ארבעה ילדים.
הוא ואשתו התגוררו בבית ג'ולי-ברוטון, אחוזה בסגנון ג'ורג'יאני ברובע ההיסטורי הייז בארטון שבראלי, לפני ולאחר מגוריהם באחוזת המושל.
הוא נקבר בבית הקברות מונטלואן בראלי.
בשנת 1959 שונה שמו של בית החולים הפסיכיאטרי במדגנטון ל"בית החולים ברוטון" לכבודו.
גם מבנה "Broughton Hall" באוניברסיטת המדינה של קרוליינה הצפונית נקרא על שמו.
ג'וזף מקאילוויין היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת ניו ג'רזי משנת 1823 ועד מותו.
קודם לכן כיהן כראש עיריית ברלינגטון, ניו ג'רזי, בשנים 1816–1823.
מקאילוויין נולד בעיר בריסטול שבמושבת פנסילבניה, כבנם של קולונל ג'וזף מקאילוויין (1749–1787) ושל קתרין סוואן.
דודתו מצד אביו, מרי מקאילוויין (1752–1818), נישאה לג'וזף בלומפילד, שלימים כיהן כמושל ניו ג'רזי.
לאחר לימודים אקדמיים ולימודי משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין של ניו ג'רזי בשנת 1790 והחל לעסוק בעריכת דין בברלינגטון בשנת 1791.
ב־19 בספטמבר 1793 נישא מקאילוויין למריה ריד, בתו של בואוז ריד, מזכיר המדינה של ניו ג'רזי, ואחייניתו של , חבר הקונגרס הקונטיננטלי ומושל פנסילבניה.
לזוג נולדו לפחות תשעה ילדים.
הוא שימש כפקיד מחוז ברלינגטון בשנים 1796–1800, כפקיד בית המשפט של מחוז ברלינגטון בין השנים 1800–1823, וכתובע הפדרלי של ארצות הברית למחוז ניו ג'רזי בין השנים 1804–1820. בשנת 1818 מונה לשופט בבית המשפט העליון של ניו ג'רזי, אך סירב לקבל את המינוי.
בשנת 1823 נבחר לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את המושב שהתפנה עקב התפטרותו של סמואל סאות'רד, וכיהן מ־12 בנובמבר 1823 ועד מותו.
מקאילוויין נפטר ב-19 באוגוסט 1826 בברלינגטון שבניו ג'רזי, ונקבר בבית העלמין של כנסיית סנט מרי האפיסקופלית.
ג'וזף מקדואל היה עורך דין, חייל ומדינאי אמריקאי מקרוליינה הצפונית.
ג'וזף מקדואל היה בן־דודו של חבר הקונגרס בעל אותו השם, ג'וזף מקדואל הבן (1756–1801).
מאחר שבביוגרפיות של שני הקרובים בעלי אותו השם קיימים דמיון רב, אירעו לא פעם בלבולים בין השניים.
לצורך ההבחנה, הספרות ההיסטורית מכנה את ג'וזף מקדואל המבוגר יותר בשם "Pleasant Gardens", ואילו בן־דודו מוכר בהיסטוריה כ-"Quaker Meadows".
מקדואל נולד ב-25 בפברואר 1758 במורגנטון שבפרובינציית קרוליינה הצפונית, ולמד בבתי הספר הציבוריים בעיר וינצ'סטר שבווירג'יניה.
במהלך מלחמת העצמאות שירת כמייג'ור בצבא הקונטיננטלי וכגנרל במיליציה.
לאחר לימודי משפטים וקבלת רישיון כעורך דין בשנת 1791, החל לעבוד במקצועו החדש.
מבחינה פוליטית היה פעיל כבר מאמצע שנות ה-80 של המאה ה-18. בין השנים 1785 ו-1792 כיהן כחבר בית הנבחרים של קרוליינה הצפונית.
הוא היה ממתנגדי הממשל הפדרלי שכיהן מאז 1789 בראשות הנשיא ג'ורג' וושינגטון.
בבחירות לקונגרס של שנת 1792 נבחר מקדואל מטעם מחוז הקונגרס הראשון של קרוליינה הצפונית לבית הנבחרים של ארצות הברית, שם נכנס לתפקידו ב-4 במרץ 1793 כיורשו של ג'ון סטיל.