tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באליפות העולם באולם שנערכה בפורטלנד שבאורגון, ארצות הברית, במרץ, סיים במקום עשירי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.88 מטר.
באליפות אירופה שנערכה באמסטרדם שבהולנד ביולי סיים במקום רביעי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.93 מטר.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו שנערכה באוגוסט סיים במקום 13 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.84 מטר.
באליפות העולם שנערכה בלונדון שבממלכה המאוחדת באוגוסט סיים במקום עשירי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.02 מטר.
באוניברסיאדת טאיפיי שנערכה בהמשך החודש זכה במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.02 מטר.
בשלב המוקדמות קבע שיא צ'כיה חדש של 8.31 מטר.
באליפות העולם באולם שנערכה בברמינגהאם שבממלכה המאוחדת במרץ סיים במקום שביעי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.99 מטר.
באליפות אירופה שנערכה בברלין שבגרמניה באוגוסט סיים במקום 12 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.73 מטר.
באליפות אירופה באולם שנערכה בגלאזגו שבממלכה המאוחדת במרץ סיים במקום שביעי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.79 מטר.
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית, ביולי, סיים במקום 14 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.87 מטר.
באליפות אירופה שנערכה במינכן שבגרמניה באוגוסט סיים במקום תשיעי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.66 מטר.
באליפות אירופה באולם שנערכה באיסטנבול שבטורקיה במרץ סיים במקום חמישי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.94 מטר.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט שבהונגריה באוגוסט סיים במקום שביעי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.98 מטר.
באליפות העולם באולם שנערכה בגלאזגו במרץ סיים במקום 14 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.68 מטר.
באליפות אירופה שנערכה ברומא שבאיטליה ביוני סיים במקום 23 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.72 מטר.
באולימפיאדת פריז שנערכה באוגוסט סיים במקום עשירי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.83 מטר.
הרב ראובן אלבז (נולד ב-6 ביוני 1944, ט"ו בסיוון ה'תש"ד) הוא חבר מועצת חכמי התורה של מפלגת ש"ס, ראש ישיבת אור החיים המיועדת לחוזרים בתשובה ורב שכונת בית ישראל.
נולד בפאס שבמרוקו להורים שמוצאם מהעיר בוז'עד.
עד גיל 11 למד בתלמוד תורה חצי יום לימודי קודש וחצי יום לימודים כלליים.
בשנת ה'תשט"ז (1956), עלה לישראל דרך עליית הנוער ללא הוריו, שהצטרפו לאחר זמן.
במשך שנתיים למד בבית ספר של תנועת פא"י עד גיל בר מצווה.
הרב אלבז סיפר כי בגיל מבוגר יותר נולד אצלו הרצון לעסוק בהחזרה בתשובה: "אני זוכר שעשו לכולנו בר מצווה משותפת, והזמינו אותי לדבר.
אני לא יכול לשכוח את הנאום הזה.
אמרתי לכולם שעם ישראל צריך לחזור בתשובה, ושאנחנו הנחשונים שלפני המחנה, ואנחנו נעשה מהפכות בעם ישראל.
והחל מאז הפך אצלי הרצון להפיץ את אור ה' בעולם".
למד בישיבת תפארת ישראל בחיפה בראשות הרב דב מאיר רובמן שאירח אותו לסעוד על שולחנו בערבי שבתות וחגים.
למד גם אצל הרב רפאל שפירא, חתן הרב רובמן, והיה אצלו כבן בית.
כעבור שלוש שנים, לאחר התייעצות עם הרב יעקב ישראל קניבסקי ("הסטייפלר"), עבר ללמוד בישיבת מגדיאל אצל רבי נחום לסמן.
לאחר מכן עבר לישיבת נובהרדוק-בית יוסף בירושלים אצל הרב בן ציון ברוק וחתנו הרב אברהם נח גרבוז.
לאחר נישואיו המשיך ב"מתיבתא הראשון לציון" אצל הרב עובדיה יוסף, שם קיבל סמיכה לרבנות ולדיינות.
בגיל 25 מונה לרבה של שכונת בית ישראל בירושלים.
למד פסיקה הלכתית גם אצל הרב בן ציון אבא שאול, כאשר השניים למדו בחברותא.
משנת ה'תשכ"ט (1969) משמש הרב אלבז כראש ישיבת אור החיים ומוסדותיה בשכונת הבוכרים בירושלים.
הוא קרא לישיבה על שם ספרו של רבי חיים בן עטר.
במסגרת פעילותו להחזרה בתשובה הקים קהילות לומדים בערים בישראל.
שיעורו בישיבה מועבר בימי חמישי דרך לוויין דר וסוחרת.
בימי שבת הוא מוסר שיעור בפרשת השבוע.
רבים משיעוריו משודרים באינטרנט ובתחנות הרדיו.
בשנת 2012 העריך המגזין פורבס את שווי המוסדות בראשותו בכ-40 מיליון ש"ח.
בשנת ה'תשע"ה (2015), לקראת הבחירות לכנסת ה-20, מונה לחבר מועצת חכמי התורה של ש"ס.
בשנת 2004, בעקבות פרסום של אילה חסון בערוץ הראשון, נחקר חבר הכנסת לשעבר הרב שלמה בניזרי, בחשד לקבלת שוחד.
בתחילת שנת 2006 הוגש נגדו כתב אישום, שבו הואשם כי קיבל שוחד בהיקף כולל של מיליוני שקלים מהקבלן משה סלע, ובתמורה לכך השתמש בסמכותו כשר בממשלה כדי להיטיב עם סלע, יזם שעסק, בין היתר, בגיוס עובדים זרים לישראל.
הרב אלבז, פטרונו של בניזרי, הואשם כי יזם את השוחד.
להרשעתם של בניזרי והרב אלבז תרמו העדות של משה סלע כעד מדינה, ועדותו של יעקב בוכריס, שאותו מינה בניזרי למנכ"ל שירות התעסוקה.
ב-21 במרץ 2006 עצרה המשטרה את הרב אלבז, בחשד שקיבל כספים מסלע.
הוא הואשם בקשירת קשר לביצוע פשע, קבלת שוחד ותיווך לשוחד.
ב-1 באפריל 2008 הרשיע בית המשפט המחוזי בירושלים את הרב אלבז בתיווך לשוחד ובקשירת קשר לביצוע פשע.
השופט יעקב צבאן קבע בגזר הדין, כי "אדם הנמצא במעמדו וכוחו...
ראוי ברגיל למאסר בפועל משמעותי...
יש לתת מלוא המשקל לעברו הטוב, המיטיב והמיוחד." בשל כך נגזרו על הרב אלבז 8 חודשי מאסר על תנאי וקנס של 120,000 ש"ח.
ערעור המדינה התקבל חלקית וסכום הקנס הועלה ל-250 אלף ש"ח.
נשוי לרבנית שרה לבית זכאי, המופיעה לעיתים בתחנת הרדיו קול ברמה.
חתנו הוא הרב אופיר מלכה, מחבר ספרי הלכה.
בן דודו היה הרב שמעון אליטוב.
ראובן בָּרְקַת (בורשטיין; 25 באוקטובר 1906 – 5 באפריל 1972) היה חבר הכנסת ויושב ראש הכנסת ושימש מזכ"ל מפא"י.
אביו הרב אברהם אהרון בורשטיין כונה ברבים "הגאון מטבריג".
ברקת למד בחדר ובישיבה, ולאחר מכן בגימנסיה העברית בפוניבז' (ליטא).
ברקת למד ספרות ומשפטים בסורבון (פריז) ובאוניברסיטת שטרסבורג, והיה ממייסדי "החלוץ הצעיר" ויו"ר "העברי הצעיר" בליטא.
כמו כן כיהן כיו"ר ארגון הסטודנטים העבריים בגולה.
ברקת עלה לארץ ישראל בשנת 1926. במאי 1951 עיברת את שמו מבורשטין לברקת.
בארץ ישראל שימש ברקת בתפקידים רבים ביישוב טרם קום מדינת ישראל:
מזכיר מחלקת ההתיישבות של המרכז החקלאי (בין השנים 1928–1933)
מנהל מחלקת הקשרים הציבוריים ב"העברה" של רכוש יהודי גרמניה לארץ-ישראל (בין השנים 1933–1938)
מזכ"ל הוועד הארצי למען החייל היהודי (בין השנים 1940–1946).
בשנת 1946 הצטרף ברקת למחלקה המדינית של ההסתדרות.
משנת 1949 עד התפטרותו בשנת 1960, היה חבר הוועדה המרכזת של הוועד הפועל של ההסתדרות.
בנוסף נשא בתפקידים שונים בהסתדרות.
בספטמבר 1949, עם הקמת מחלקת הארגון בהסתדרות, הועמד ברקת בראשה.
היה גם יושב ראש המחלקה הערבית בהסתדרות, ובמהלך שנות ה-50 כיהן כראש המחלקה המדינית של ההסתדרות והיה לו חלק חשוב בכינון קשרים בין ההסתדרות לבין תנועות עממיות באסיה ובאפריקה.
בנוסף היה נציג מפא"י בארגון האינטרנציונל הסוציאליסטי, ארגון בינלאומי של מפלגות סוציאל-דמוקרטיות ותנועות פועלים.
באפריל 1960 הוא פרש מכל תפקידיו בהסתדרות על רקע מתיחות עם מזכ"ל ההסתדרות, פנחס לבון.
במאי 1960 מונה ברקת לשגריר ישראל בנורווגיה, וכעבור שנה וחצי, הוכרז שמונה לשגריר במוסקבה.
אך בינואר 1962 שב לישראל, ומונה להיות המזכיר הכללי של מפא"י, תפקיד בו כיהן בין השנים 1962–1966.
בשנת 1965 נבחר ל מטעם המערך, ובראשית ימי הכנסת השביעית (1969) נבחר לתפקיד יושב ראש הכנסת, שבו כיהן עד יום פטירתו.
בעקבות מותו הפתאומי, במהלך כהונתו כיו"ר, נערכה ישיבת אבל בכנסת במעמד נשיא המדינה, משפחתו, חברי הממשלה והכנסת.
הוא נקבר בבית הקברות בהר הזיתים, ועל שמו רחובות בחולון ונתניה.
עם פטירתו הוכרז על יום אבל לאומי.
אשתו מרים (1912–2005), הייתה בתו של ד"ר יעקב שלום אנגל, ואחותו של הקולונל מאיר אנגל שנפטר ב-1964 מהתקף לב בעת שירותו כרב בצבא ארצות הברית במלחמת וייטנאם.
במלאת שנה למותו נערך בירושלים סימפוזיון בינלאומי, על בעיות הפרלמנטיזם הדמוקרטי בזמן החדש.
ראובן אדלר (8 באפריל 1943 – 25 בינואר 2022) היה פרסומאי ויועץ אסטרטגי-תקשורתי ישראלי, שותף במשרד הפרסום "אדלר חומסקי ורשבסקי GREY ושות'".
בשנת 2010 מכר אדלר את חלקו במשרד הפרסום אך נשאר יושב ראש פעיל למשך מספר שנים.
ראובן אדלר נולד בוורשה בפולין כאשר הייתה תחת הכיבוש של גרמניה הנאצית, בן יחיד להוריו.
במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה הוריו התחבאו במחבוא בגטו ורשה, ולאחר מכן נשלחו לאושוויץ.
בגיל 5 עלה עם הוריו לישראל ממחנה עקורים בגרמניה.
בישראל היה חבר בתנועת הנוער השומר הצעיר.
שירת בצה"ל בחיל האוויר כטכנאי מטוסים.
עבר ללונדון לתקופה, חזר לארץ ופתח את סטודיו אדלר.
ב-1996 הקים עם אייל חומסקי את משרדם.
ב-1998 רכשו השניים את חברת הפרסום ורשבסקי פרייליך דובב IMC וב-2003 הקימו את "אדלר חומסקי & ורשבסקי", שהפך לקבוצת פרסום מהגדולות בישראל.
בנוסף, לימד אדלר ב-"בצלאל" במשך כ-19 שנים.
אדלר עסק ביחסי ציבור ובייעוץ תקשורתי ואסטרטגי לחברות עסקיות, לפוליטיקאים ולמפלגות.
הוא התפרסם במיוחד בשל קשריו עם ראש ממשלת ישראל אריאל שרון ועם מפלגת קדימה.
בבחירות המיוחדות לראשות הממשלה – 2001 ובבחירות לכנסת השש עשרה ב-2003 ניהל אדלר את קמפיין הבחירות של שרון.
הוא נמנה עם "פורום החווה" של שרון יחד עם איל ארד וליאור חורב.
בבחירות לכנסת השבע עשרה בשנת 2006 הריץ את אהוד אולמרט, מסע בחירות זה תועד בסרט כל אנשי הקמפיין.
בבחירות לכנסת השמונה עשרה ב-2009 ניהל את הקמפיין של ציפי לבני ומפלגת קדימה.
בבחירות אלו קיבלה קדימה 28 מנדטים, אף שהסקרים צפו תוצאה קטנה יותר.
בבחירות לכנסת העשרים בשנת 2015 היה אדלר האסטרטג הראשי של הרשימה המשולבת של מפלגת העבודה והתנועה - המחנה הציוני בראשות יצחק הרצוג.
היה נשוי לרונית ולהם שלוש בנות.
בשנים האחרונות לחייו סבל אדלר ממצב בריאותי קשה ומהידרדרות מתמדת, וב-25 בינואר 2022 נפטר ממחלת הקורונה.
היה חבר מאוד קרוב לראש המוסד לשעבר יוסי כהן.
ראובן בר-יותם (בריותי; 25 בדצמבר 1935 – 8 בפברואר 2021) היה שחקן קולנוע ותסריטאי ישראלי, בעל קריירה בין-לאומית.
בן לאב יוצא יוון ואם יוצאת טורקיה, גדל בחיפה.
החל את הקריירה שלו בגיל 13 בתיאטרון הילדים של אליעזר אנסקי "במתנו", ולאחר מכן שיחק בתיאטרונים הרפרטוארים אהל ותיאטרון חיפה שהוא היה מראשוניו.
הגיח ללונדון ולרומא, שם שיחק בתפקיד קטן בסרט "שני אויבים" בו כיכבו דייוויד ניבן ואלברטו סורדי.
בר-יותם החל את דרכו בקולנוע הישראלי בסרטים "המטרה טיראן" ו"הוא הלך בשדות".
בהמשך, הופיע בשמונה סרטים ישראלים, ביניהם "תעלת בלאומילך" מ-1969 ו"בלומפילד" מ-1971. השתתף בסרטים "סלומוניקו" ובסרט ההמשך, "יהיה טוב סלומוניקו", בתפקיד הראשי, כשאת ההשראה לדמות קיבל מהתבוננות באביו ומשפחתו יוצאי סלוניקי וחבלי קליטתם במדינת ישראל תוך הדגשת המתח בין האשכנזים למזרחים ופערים בין הורים לילדים.
בר יותם הופיע ב"המשכנע בע"מ" משנת 1973, ב"בוא נפוצץ מיליון", וב"מבצע יונתן" משנת 1977.
ב-1980 היגר לארצות הברית והותיר בארץ אישה, שתי בנות ובן.
הוא ניסה את מזלו בהוליווד, שם שיחק בתפקידים קטנים רבים בסרטים או במיני-סדרות, ביניהן "מצדה" מ-1981, כעורך "אל גומהוריה" ב"סאדאת" מ-1983, ועל פי רוב בתפקידי אורח בסדרות "פרקליטי אל איי", "ניקיטה", "בלוז לכחולי המדים", "פלקון קרסט", "מקגייוור", "רצח במשיכת קולמוס", "סיינפלד" וכן בסרט "אל תתעסקו עם הזוהן".
בר-יותם היה אב לשלושה מאשתו, בן ושתי בנות (אחת מהן הלכה לעולמה ממחלת הסרטן בשנת 2014).
בשנת 2016 יצא הסרט התיעודי "בריותי הקטנה" בבימוי שני ראסד.
הסרט עוקב אחר מסע חיפוש אביה הבילוגי של הילה בר יותם, הטוענת שאביה הוא ראובן בר יותם, שהיה בקשר ארוך עם אימה, טרם עזיבתו את הארץ.
בסרט נפגשת הילה עם מכריו של בר יותם, ועוקבת אחר מהלכי הקריירה שלו, ואף זוכרת שהיה מגיע לבקר אותה כשהגיע לישראל, אך עם זאת ראובן בר יותם הכחיש את היותו אביה הביולוגי של הילה.
בר-יותם נפטר בלוס אנג'לס ב-8 בפברואר 2021, בגיל 85.
הוא הלך בשדות (1967) בביומו של יוסף מילוא
טוביה ושבע בנותיו (1968) בביומו של מנחם גולן
תעלת בלאומילך (1969) בבימויו של אפרים קישון
סלומוניקו (1972) בבימויו של אלפרד שטיינהרדט
מבצע יונתן (1977) בבימויו של מנחם גולן
ראובן גבירץ (נולד ב-1 בדצמבר 1951) הוא זמר, מלחין וצלם ישראלי, אשר היה חבר בכמה הרכבים במהלך שנות השבעים של המאה העשרים.
זכה עם יתר חברי להקת חלב ודבש וגלי עטרי באירוויזיון 1979.
גבירץ נולד וגדל בקיבוץ מענית.
בשנת 1971 התגייס ללהקת הנח"ל והשתתף בתוכניתה "הפלנ"חניק", אשר ציינה 30 שנה להקמת הפלמ"ח.
בין חבריו ללהקה היו ירדנה ארזי, גידי גוב, אפרים שמיר, ענת גוב, יהודה עדר, נעמי כפרי, דורית פן (כיום: שדה), ואיציק בן מלך.
בין השירים בתוכנית בהם השתתף גבירץ ניתן למנות את "בלדה ליצחק שדה", "נאום תשובה לרב חובל איטלקי" וחידוש לשיר "הרעות".
ב-1975 הקים גבירץ יחד עם צבי בומס וגיא יפה את שלישיית קצה השדה.
לצד שירים מוכרים הם הקליטו גם חומר מקורי, כאשר גבירץ הלחין חלק מהשירים.
אלבום השלישייה אשר יצא בשנת 1977 כלל בין היתר את השירים "זה לא הים", "בקצה השדה", "יש לפעמים רצון לעוף" וחידושים ל"פנס בודד" ול"ליל אמש".
השלישייה לא האריכה ימים והתפרקה ב-1978.
ב-1979 הצטרף גבירץ אל יהודה תמיר ושמוליק בילו להרכב ליווי של גלי עטרי בפסטיבל הזמר והפזמון.
ההרכב נשא את השם חלב ודבש והשיר אותו ביצעו עם עטרי, "הללויה", קטף את המקום הראשון בפסטיבל ונשלח לייצג את ישראל בתחרות האירוויזיון שנערכה באותה שנה בירושלים.
"הללויה" זכה במקום הראשון גם באירוויזיון עצמו, וההרכב החדש החל לעורר ציפייה ועניין.
ב-1988 היה אחד מזמרי הליווי של ירדנה ארזי באירוויזיון.
הוא גם ביצע קולות רקע במספר אלבומים של ארזי - נשמה צוענית, עוד יום אחד ומתוך שאהבתי.
בשנת 1989 התאחד עם חברי חלב ודבש להופעה בקדם אירוויזיון עם השיר "אני מאמין".
בנוסף ביצע את שירי הפתיח והסיום של הסדרה המצוירת "המומינים", יחד עם יוריק בן דוד.
בקיץ 2007 השתתף בתערוכת הצילום "אמריקה", בגלריה של תיאטרון תמונע.
התערוכה בחנה את היווצרם של דימויים הקשורים לאמריקאיות בצילום הישראלי.
בשנת 2009, 30 שנה לאחר שלהקת "חלב ודבש" זכתה באירוויזיון, היא התאחדה במסגרת פסטיבל תרבות של שלום, עם לאה לופטין.
בפברואר 2023 הוציא מיני אלבום מקורי הנקרא "עולם כזה".
רוברט ראובן אברג'יל (נולד ב-26 בדצמבר 1942) הוא פעיל חברתי, ממקימי וממנהיגי תנועת המחאה הנקראת הפנתרים השחורים.
ראובן אברג'יל נולד ב-1942 ברבאט.משפחתו היגרה בשנת 1948, לצרפת.
שנתיים לאחר מכן, עלה עם משפחתו לישראל.
המשפחה התגוררה בשכונת מוסררה שבירושלים.
בנעוריו התחנך אברג'יל כילד-חוץ, בחברת הנוער בקיבוץ משמר הנגב.
בשנת 1971 נמנה עם מקימי תנועת הפנתרים השחורים ותוך זמן קצר הפך לדמות מובילה בה.
הוא השתתף במפגשי תיאום של התנועה עם המשטרה ובאפריל 1971 השתתף בפגישה של ראשי התנועה עם ראש הממשלה, גולדה מאיר.
דירתו של אברג'יל שימשה למפגשים של הפנתרים השחורים, וביוני 1971 נשרפה.
הדירה שופצה בסיוע עיריית ירושלים, ועל פי דיווחים בעיתונות, שהוכחשו על ידי העירייה, השיפוץ נעשה בעקבות לחץ של הפנתרים השחורים.
באוגוסט 1971 נעצר אברג'יל עם פעילים אחרים על ניסיון גניבת דלק ממכלית.
בשנת 1972 למד אברג'יל במכון וינגייט, בקורס רכזי ספורט שהוצע לפעילים של הפנתרים השחורים.
לאחר הקורס עבד כרכז ספורט בירושלים.
בין השנים 1973-1976 ניהל מרכז חינוך גופני לנערים במוסררה.
בשנת 1973 נמנה עם קבוצת פעילי המחאה שפרשה מתנועת הפנתרים השחורים והובלה בידי שלום כהן.
בראשית 1976 נעצר אברג'יל עם אחיו, בעקבות חקירה של חבר הכנסת אהוד אולמרט ותלונות של חבריו בפנתרים השחורים שטענו שהוא משליט טרור בשכונת מוסררה, סוחר בסמים ומדיח בני נוער.
אברג'יל הועמד לדין יחד עם אחרים ממשפחתו, שנידונו לתקופות מאסר ארוכות, אך הוא זוכה מחמת הספק.
בשנות השמונים של המאה העשרים התמכר אברג'יל לסמים קשים בעקבות אותו משפט והמעצר הקשה לפניו, אך נגמל.
1990-1993בשנים ניהל מרכז טיפול בנפגעי סמים בירושלים ובהמשך היה מדריך חבורות רחוב ביחידה לקידום נוער וצעירים 1997-2002.
אברג'ל חל להיות פעיל בארגונים ובתנועות מאבק שונות, שבחלקן הוא פעיל עד היום, כמו הקשת הדמוקרטית המזרחית.
הוא בלט בפעילותו במאבק המחאה הקשור ב"עמק הצבאים".
בנוסף הוא עורך סיורים בשכונת מוסררה, וממשיך במאבקים פוליטיים וחברתיים, בעיקר באמצעות המרכז לאינפורמציה אלטרנטיבית ותראבוט.
בשיתוף עם תמר ורטה זהבי
רוח קדים - כרוניקה מרוקאית
עמוד האש (בערוץ הראשון) בפרק תקומה
זמן שאול - סרטי דוקו על הפנתרים השחורים
1972-1976: חבר ועדת ראש הממשלה לנוער וצעירים
1992-1995: שותף לייסוד והקמת כפר הגמילה זוהרים במטה השכונות
1990-2002: חבר ועדות ציבוריות בתחום החינוך בירושלים
1995-2004: חבר הנהלת מתנ"ס מוסררה ירושלים ויו"ר ועדת החינוך
1999: נשיא הכבוד של תנועת האוהלים
1999 ועד היום: יו"ר וחבר מזכירות הקשת הדמוקרטית המזרחית, חבר בקשת משנת
חבר הנהלת ארגון הגג לזכויות הדיור
אברג'יל מתגורר בירושלים ובאשדוד, אב לשלושה ילדים, ומספר נכדים ונינים.
ראובן אלדר (27 בנובמבר 1926, אוסייק, ממלכת יוגוסלביה – 15 באפריל 2015, תל אביב, ישראל) היה רופא ישראלי, קצין רפואה ראשי בצה"ל ומנהל בית החולים רמב"ם.
ניצל מהשואה ביוגוסלביה בעזרת הצבא האיטלקי.
לאחר עלייתו לישראל למד רפואה, התגייס לצה"ל ושירת במספר תפקידי רפואה עד למינויו לקצין רפואה ראשי לאחר מלחמת ששת הימים.
שינה את תפישת ההפעלה של חיל הרפואה שהייתה עד לתקופתו מבוססת על פינוי מהיר ככל הניתן מהחזית לבתי החולים בישראל לצורך קבלת טיפול, לתפישה של מתן טיפול רפואי צבאי סמוך ככל הניתן לחזית והעברה בהמשך לבתי החולים בישראל.
אלדר נולד ב-1926 באוסייק שבקרואטיה, ממלכת יוגוסלביה בשם רוּבֶּן לֶדֶרֶר (בסרבו-קרואטית: Ruben Lderer), לעורך הדין מירוסלאב-פריץ לדרר וליֶלְקָה לבית זלינגר.
סבתו מצד אביו איזבלה לדרר לבית שפיצר הייתה קרובת משפחתם של שמואל שפיצר הרב הראשי של אוסייק והוגו שפיצר מראשי התנועה הציונית ביוגוסלביה.
ב-1931 עברה המשפחה לנובי סאד מסיבות כלכליות.
אביו כיהן כיו"ר סניף התנועה הציונית, ואמו כיהנה כמנהלת סניף ויצו בנובי סאד.
ראובן אלדר רכש השכלה יסודית בעירו והחל בלימודים תיכוניים.
עם הפלישה ליוגוסלביה במהלך מלחמת העולם השנייה, החליט אבי המשפחה לעזוב את נובי סאד ולשוב לאוסייק.
בדרך, הופצצה הרכבת בה נסעו והם נמלטו לווינקובצי.
בהמשך, בגבור רדיפות היהודים נמלטו לשאמאץ, ממנה לסלבונסקי ברוד ולבסוף הגיעו לעיירה מוֹדְרִיצָ'ה ובה הסתתרו בביתו של מוסלמי-בוסניאקי.
לאחר מספר ימים, עזבו לזאגרב.
כאשר החלו האקציות ויהודי זאגרב נשלחו לידובנו וליאסנובאץ עלה בידי המשפחה להימלט בעזרת תעודות מזויפות לדלמטיה שהייתה תחת שליטת האיטלקים.
בהגיעם לדלמטיה נעצרו "לכאורה" על ידי הצבא האיטלקי ביחד עם עוד 250 פליטים יהודים מקרואטיה, נכבלו והועברו לטריאסטה.
האיטלקים העבירו את הפליטים בקבוצות קטנות ליישובים קטנים בצפון איטליה וראובן ומשפחתו הועברו בדצמבר 1941 לכפר קוֹקוֹנָאטוֹ.
בספטמבר 1943, לאחר הסכם שביתת הנשק עם איטליה, פלשה גרמניה הנאצית לאיטליה.
בני המשפחה נמלטו מאיטליה לשווייץ, נעצרו על ידי המשטרה והועברו למחנה עבודה הסמוך לעיירה לָאוּפֶן ובו התגוררו בתנאים נוחים.
בראשית 1945 זכה ראובן אלדר למלגת לימודים מהשלטונות השווייצריים והחל בלימודי תיכון בבזל.
עם סיום מלחמת העולם השנייה הורשתה המשפחה לחזור ליוגוסלביה והשתקעה בנובי סאד.
בנובי סאד פגש את אווה לבית סְמֶטָנָה ניצולת שואה מאושוויץ שהפכה לימים לרעייתו.
אלדר עבר לבלגרד ושם החל לימודי רפואה.
בשלהי 1948 עזב את לימודיו, ועלה לישראל.
למד רפואה במחזור הראשון של בית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית והדסה וסיים בהצטיינות.
התגייס לצה"ל ב-1955 ושירת כרופא בחיל השריון, תחת פיקודו של חיים בר-לב שהיה מפקד החטיבה.
השתתף במלחמת סיני בתפקיד רופא חטיבתי.
לאחר המלחמה מונה לתפקיד בכיר בפיקוד הצפון.
לאחר השתלמות מחוץ לישראל שב ומונה למפקד מערך הרפואה הפיקודי.
ערב מלחמת ששת הימים מונה לסגן קצין הרפואה הראשי, ולאחר מכן לתפקיד קצין רפואה ראשי, תפקיד שמילא בזמן מלחמת ההתשה, בה במשך שנה וחצי נהרגו 127 אזרחים ישראלים ו-594 חיילים, מהם 260 בחזית הדרומית.
המרחק הרב בין החזית לבתי החולים העורפיים חייב היערכות מחודשת של חיל הרפואה ואלדר יסד את המערך של חיל הרפואה בשדה.
בין השאר הגה והקים את יחידת הגר"פ (גדוד הרפואה) הראשון, וכן את הפלכ"ר (פלוגה כירורגית).
בכך שינה אלדר את תפישת הפעולה של חיל הרפואה בשדה הקרב מפינוי מהיר לבית חולים וטיפול רפואי שם, לטיפול רפואי מתקדם בשטח או בסמוך לו ואז פינוי לבית חולים.
במסגרת תפישת הפעלה זו נבנו חדרי ניתוח צבאיים מתקדמים בחצי האי סיני, כאשר ביחד עם פרופסור רוני רוזין הקים את מערך בית החולים ברפידים, הוקמו צוותי טיפול נמרץ מוסקים והוקם בנק דם בלונדון כגיבוי למערך בישראל.
אלדר השתחרר מצה"ל בשנת 1972. נמנה עם צוות התכנון של המרכז הרפואי כרמל.
בשנים 1975–1979 ניהל את בית החולים רמב"ם בחיפה.
בשנת 1979 יצא לשליחות בפיליפינים מטעם ארגון הבריאות העולמי ובהמשך, ב-1992 לשליחות בקרואטיה.
הוא המשיך בפעילותו בקרואטיה במשך מספר שנים לצד עבודתו בישראל.
ב-2006 הוענק לו עיטור "Order of Danica Hrvatska" על ידי נשיא קרואטיה סטייפן מסיץ' כהוקרה על פעילותו לשיקום ופיתוח מערכת הרפואה במדינה.
בנאום שנשא בעת קבלת העיטור ציין כי מקבל אותו ברגשות מעורבים.
מחד סיפוק על ההוקרה לה זכה בארץ הולדתו, ומאידך אינו שוכח את שעבר עליו ועל משפחתו בתקופת השואה בקרואטיה.
בישראל, מונה בהמשך למנהל היחידה לחקר הנכות ע"ש פליישמן במכון לבריאות העובד ושיקומו, בבית לוינשטיין וכן ניהל את המרכז הרפואי "לין" בחיפה.
עסק בנושא איכות הטיפול הרפואי במערכת הבריאות בישראל.
ראובן אלדר הלך לעולמו ב-2015 והוא בן 88 שנים.
ראובן (רוברט) בּוֹנְפִיל (Bonfil; נולד ב-1937) הוא רב פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים.
קודם לכן כיהן כרבה של יהדות מילאנו.
ראובן בונפיל נולד בשם "רובר בונפיל" בקרדיצה - עיירה בחבל תסליה שביוון.
אביו דוד נולד באיסטנבול ואמו אפטימיה אלגרה לבית דוד, נולדה למשפחה רומניוטית בצפון יוון.
עם כיבוש חבל תסליה בידי הגרמנים בסתיו 1943, ברחה משפחת בונפיל אל הר האגרפה והסתתרה בכפר אפידיה אצל משפחת גולס (Goulas), משפחה יוונית-אורתודוקסית.
לאחר שחרור יוון, שבה משפחת בונפיל לביתה שבקרדיצה ואביו של בונפיל מונה לכהן כראש הקהילה היהודית הקטנה בעיירה.
בעקבות מלחמת האזרחים שפרצה ביוון לאחר מלחמת העולם השנייה עזבה משפחת בונפיל את קרדיצה ועברה להתגורר באתונה.
בשנת 1949 נענה להצעה לעקור לאיטליה וללמוד בבית המדרש לרבנים באיטליה.
בשנת 1958 נישא לאווה (חווה) לבית רכטשאפן, ניצולת שואה ילידת המבורג שלמדה הוראה בירושלים ואותה פגש בונפיל בעת ששהה אף הוא בירושלים במסגרת לימודיו לרבנות.
בני הזוג בונפיל קבעו את מקום מושבם בעיר מילאנו.
ב-1959 הוסמך לרבנות, ב-1960 קיבל תואר דוקטור לפיזיקה מאוניברסיטת טורינו (באותן שנים באיטליה הלימודים האקדמיים עד לתואר דוקטור ארכו ארבע שנים).
כיהן במשך תשע שנים כרב במילאנו, בתחילה כמשנה לרב הראשי ואחר כך כרב הראשי בפועל.
ב-1968 עלה עם משפחתו לישראל, ושימש כמזכיר הלשכה של הראשון לציון הרב יצחק נסים.
כמו כן כתב דוקטורט בהיסטוריה יהודית באוניברסיטה העברית בהנחייתם של הפרופסורים חיים הלל בן-ששון ויוסף ברוך סרמוניטה, אותו קיבל ב-1976. העבודה עסקה ברבנות איטליה בתקופת הרנסאנס.
בשנים 1975–1980 היה מרצה בכיר באוניברסיטת בן-גוריון, ב-1980 נעשה מרצה בכיר באוניברסיטה העברית, ב-1990 פרופסור מן המניין וב-2005 יצא לגמלאות.
שימש כראש המחלקה להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת בן-גוריון וכיהן כמנהל משגב ירושלים, המכון ללימודי קהילות יהודיות ספרדיות ומזרחיות.
בונפיל היה עמית מחקר ופרופסור אורח במכון ללימודים מתקדמים שבאוניברסיטה העברית, באוניברסיטת הרווארד, בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה שבפריז, במכון סטודי סטוריצ'י שבנאפולי, באוניברסיטת ייל, בישיבה יוניברסיטי, באוניברסיטת לה ספיינצה שברומא, באוניברסיטת מילאנו ובמכון סכוליון שבאוניברסיטה העברית.
ב-1976 ייסד, יחד עם פרופסור יוסף ברוך סרמוניטה, את כתב העת "איטליה", לחקר תולדות היהודים באיטליה, והוא עורכו.
היה חבר מערכת הפרסומים של מרכז זלמן שזר, היה חבר הוועד המנהל של החברה ההיסטורית הישראלית, שימש כחבר המערכת של כתב העת פעמים, מאז 1992 הוא חבר מערכת של "La Rassegna Mensile di Israel" ומאז 1986 חבר מערכת כתב העת "Jewish History" בהוצאת אוניברסיטת חיפה.
בונפיל נשוי ולו שלושה ילדים.
בתו רוחמה בונפיל פיפרנו באר היא ארכאולוגית; בנו דוד בונפיל הוא מומחה בתחום החיטה ופועל במכון וולקני; בתו עליזה קורב בונפיל היא פסיכולוגית קלינית וחוקרת ספרות, נשואה לעורך הדין אורי קורב.
ראובן בונפיל עוסק בתולדות התרבות והחברה של היהודים בימי הביניים ובראשית העת החדשה באירופה הנוצרית ובעיקר באיטליה ובביזנטיון.
ספר זה הוא עיבוד של עבודת הדוקטורט של ראובן בונפיל.
הספר דן במקומם של הרבנים בחברה ובתרבות היהודית באיטליה במאות ה-15 וה-16. התפישה המקובלת במחקר, בה דגלו חוקרים כגון בצלאל (ססיל) רות ומשה אביגדור שולוואס, שהרבנים התנגדו למגמת ההשתתפות בהומניזם וברנסאנס מתוך הנחה שכתוצאה מכך זיקתם ליהדות התרופפה.
בונפיל גילה במחקרו כי דבר זה אינו נכון, ושהאנשים שהיו בחוד החנית של ההתקרבות לחברה הלא-יהודית היו דווקא הרבנים.
בונפיל מחזיק בתפישה בספרו זה ובמחקריו האחרים, כי יהודים ונוצרים חולקים אותו עולם תרבותי ואותם הלכי רוח, והם חלק מאותו מארג של מסגרת כוללת, למעט עניינים שבהם השונות הדתית מחייבת יהודים ונוצרים כאחד לנקוט עמדות מנוגדות.
במראה כסופה: חיי היהודים באיטליה בימי הרנסאנס
ספר זה מחולק לשלושה מדורים: האחד הוא החלק התשתיתי, המסגרת שבה היהודים חיו והוא סוקר להיכן גירשו אותם, איפה הם חיו ואת מרקם יחסיהם עם השלטונות.
החלק השני והעיקרי עוסק בשאלה כיצד היהודים הגדירו את עצמם תרבותית, מה היו חינוכם והאידיאלים התרבותיים והחברתיים, וכן המסגרת המוסדית של התארגנות הקהילות.
החלק השלישי בוחן את הסטרוקטורות המנטליות של היהודים ומנסה לבדוק איך יהודי מרגיש בתוך המסגרת הלא יהודית.
חלק זה עיקר עיסוקו בתחושות של היהודים.
[= גרסה אנגלית של הרבנות באיטליה בתקופת הריניסאנס / מאת ראובן בונפיל; ירושלים:).]
במראה כסופה: חיי היהודים באיטליה בימי הרינסאנס / ראובן בונפיל; תרגמה מן האיטלקית: מרים שוסטרמן-פדובאנו; ערכו: המחבר ואביגדור שנאן; ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, תשנ"ד 1994
חיי יוסף/ ראובן בונפיל; ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2020
סליחות כפי מנהג איטליאני הנהוג בק"ק מילאנו יע"א עם תרגום וביאור מאת ראובן בונפיל/ מילאנו: מוסד שלמה ס.
ספר אנגילו מרדכי: סדר הגדה של פסח כפי מנהג איטלייאני עם ח"נ העיקריים במנהגי אשכנז וספרד בתוספת "הגדה לילדים" עם תרגום, באור ומבוא באיטלקית מאת ראובן בונפיל/ מילאנו: מוסד שלמה מאיר, תשכ"ב 1962
מראה מקרא: קובץ מוקדש לעיצוב ספרי תנ"ך / (עריכה: ראובן בונפיל); ירושלים: משרד החינוך והתרבות, המחלקה לתרבות תורנית, תשל"ו
ספר זיכרון לשלמה אומברטו נכון: קובץ מחקרים לתולדות היהודים באיטליה / בעריכתם של ראובן בונפיל...
(ואחרים); ירושלים: מוסד שלמה מאיר, תשל"ח
אשל באר שבע: פרקים במחשבה היהודית לדורותיה/ בעריכת ראובן בונפיל, יעקב בלידשטיין ויוסף שלמון, אוניברסיטת באר שבע, ירושלים: הוצאת ראובן מס כרך א' תשל"ו כרך ב' תש"ם
תרבות וחברה בתולדות ישראל בימי-הביניים: קובץ מאמרים לזכרו של חיים הלל בן-ששון / בעריכת ראובן בונפיל, מנחם בן-ששון, יוסף הקר; ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, החברה ההיסטורית הישראלית, תשמ"ט 1989
כתבי עזריה מן האדומים: מבחר פרקים מתוך ספר "מאור עיניים" וספר "מצרף לכסף" / ההדיר והוסיף מבוא והערות ראובן בונפיל; ירושלים: מוסד ביאליק, תשנ"א 1991
שמואל דוד לוצאטו: מאתיים שנה להולדתו / ערכו: ראובן בוניפיל, יצחק גוטליב וחנה כשר; ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, תשס"ד 2004
משה דוד קאסוטו / בעריכת ראובן בונפיל; ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית; קדם - יד ליקירינו תשס"ז 2007
ספר מלווה ולווה: מדריך למשכונאות מאיטליה מימי הרנסאנס/ ההדיר והקדים מבוא ראובן בונפיל; ירושלים: מרכז זלמן שזר לחקר תולדות העם היהודי, תשע"ה 2015
יוסף הכהן, ספר דברי הימים למלכי צרפת ובית אוטומאן/ ערך, ההדיר ופירש ראובן בונפיל, ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2020
יוסף הכהן, ספר עמק הבכא/ ערך, ההדיר ופירש ראובן בונפיל, ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2020
טוב עלם: זיכרון, קהילה ומגדר בחברות יהודיות בימי הביניים ובראשית העת החדשה, בעריכת אלישבע באומגרטן, רוני ויינשטיין ואמנון רז-קרקוצקין, ירושלים תשע"א 2011.
ארזי נולד במזריץ' שבפולין בשם ראובן צדרבוים.
למד בגימנסיה במזריץ' ובפקולטה למשפטים והמכון למדעי היהדות בוורשה.
כחבר תנועת השומר הצעיר היה ארזי בין ראשי תנועת הסטודנטים הציונים-סוציאליסטים.
לאחר מכן הוגלה לאורל בברית המועצות ונותר בגלות עד 1946.
לאחר שובו לפולין נמנה בין מייסדי מפלגת "השומר הצעיר" ומונה למזכ"ל המפלגה.
כמו כן מילא תפקיד מרכזי בתחיית התנועה הציונית בקרב ניצולי השואה בפולין והיה מנהל הלשכה הארצית של קרן קיימת לישראל בפולין.
בשנת 1949 עלה ארזי לישראל ונתמנה למנהל מחלקת הנוער של הקק"ל וחבר הנהלת הלשכה הראשית שלה.
בשנת 1959 נתמנה לחבר הדירקטוריון של הקרן.
בשנות ה-50 היה חבר מזכירות מפ"ם ומאוקטובר 1958 כיהן כמזכיר המדיני של מפ"ם, תפקיד בו כיהן עד היבחרו לכנסת בשנת 1965. כהונתו נמשכה לאורך הכנסת השישית והכנסת השביעית, במהלכן היה חבר ועדת חוקה, חוק ומשפט וסגן יושב ראש הכנסת.
לאחר תום כהונתו בכנסת המשיך לכהן בהנהגת מפ"ם והמערך והיה מתומכי המשך המערך של מפלגת העבודה ומפ"ם.
בשנותיו האחרונות כיהן כבורר במוסד לבוררות מוסכמת בשירות הציבורי לצד השופט צבי ברנזון.
ארזי נפטר במאי 1983 במהלך שביתת רופאים, מספר ימים לאחר שהרופאים סירבו לנתחו בגלל השביתה.
ראובן בריינין (בלועזית: Reuben Brainin; פורים ה'תרכ"ב, 16 במרץ 1862, ליאדי – י"ח בכסלו ה'ת"ש, 30 בנובמבר 1939, ניו יורק) היה סופר עברי, יידי, מבקר ספרות, פובליציסט, ביוגרף, עורך ומתרגם.
ראובן בן מרדכי בריינין נולד בשנת 1862 בשטעטל ליאדי שבאימפריה הרוסית, כיום בלארוס.
התחנך בחינוך יהודי מסורתי ולמד לימודים גבוהים במקצועות המתמטיקה (במוסקבה) והפילוסופיה (בווינה).
החל ב-1888 התפרסמו כתביו בעיתונים העבריים "המליץ", "התורן", "הצפירה", "המגיד" ו"השילוח" וכן בכתב העת השקפה.
בשנת 1895 החל להוציא לאור בווינה את כתב העת "ממזרח וממערב", אך הוצאתו פסקה לאחר הגיליון הרביעי.
בשנת 1902 עבר להתגורר בברלין שבגרמניה.
עבודותיו הנודעות יותר היו פרסומיו הביוגרפים על מנהיגים יהודים, החל בפרץ סמולנסקין (1896) ואברהם מאפו (1900) ולמעלה ממאה ביוגרפיות של הוגים ואנשי רוח יהודים.
במסגרת "לוח אחיאסף", אותו אף ערך בחלק מהשנים, התפרסמו כתביו על חייהם של מוריץ לצרוס, משה גידמן, תיאודור הרצל, ישראל זנגוויל ומקס נורדאו.
בעיתון "השילוח" פורסמה ביקורתו על כתבי יהודה לייב גורדון, לצד טיפוחו את שאול טשרניחובסקי הצעיר.
בריינין אף היה המבקר הראשון שהתלונן על דלות העומק הפסיכולוגי של גיבורי ספרות ההשכלה, כמו בספריהם של אברהם מאפו ופרץ סמולנסקין.
בכך הוא בישר למעשה את בואו של הזרם החדש בספרות: "המהלך החדש", שקרא לפיתוח פסיכולוגי של הגיבורים ולפישוט העלילות הנפתלות, תוך התמקדות בתיאור ריאליסטי של ההווי היומיומי.
בשנת 1897 השתתף בריינין בקונגרס הציוני הראשון.
בהמשך ליווה את הקונגרסים הראשונים, ודיווח על רשמיו בעיתונות, וכן כתב את קורותיו של נשיא התנועה הציונית הרצל.
בשנת 1903 הוצע על ידו חידוש הסנהדרין.
בשנת 1909 היגר לארצות הברית, וייסד בניו יורק את השבועון "הדרור".
בין השנים 1912–1916 התגורר במונטריאול שבקנדה ושימש עורך העיתון הציוני "קענעדער אדלער" ובשנים 1915–1916 ערך את עיתון "דער וועג".
כן היה ממייסדי הקונגרס היהודי הקנדי (CJCCC) והספרייה היהודית הציבורית במונטריאול.
במרץ 1918, בימי הגיוס ללגיון היהודי באמריקה, שלח בריינין את שני בניו, יוסף ומשה, לשרת בחזית הארצישראלית במדי הצבא הבריטי.
אחר כך עבר לעיר ניו יורק, ובין השנים 1919–1926 היה עורך "התורן" שיצא לאור בעיר, וכן עסק רבות בתרגום.
בנוסף הרבה לפרסם בעיתון "העברי" שיצא בברלין ובניו יורק.
בין השאר פרסם בעיתון זה ב-1918 סדרת מכתבים שקיבל מאישים יהודיים מרוסיה בהם הם תארו את מצבם הקשה של היהודים בתקופת ראשית שלטון הבולשביקים ובאזורים שנשארו תחת מאבקי השליטה.
בריניין ביקר ברוסיה בשנות ה-20 ופרסם שמצב היהודים שם טוב.
סירובו לפרסם את רדיפות היהודים בברית המועצות עורר עליו את זעמם של רבים, בהם של חיים נחמן ביאליק.
ביאליק תקף את בריינין בחריפות וטען נגדו כי לא ניצל את הבמה הכתובה לנקיטת עמדה בנוגע לגורל היהודים באימפריה הרוסית: "מעשה בריינין הוא מעשה נבלה ותועבה (...) יצא בריינין, זקן עובר בטל זה, לבאר בעולם ישועת ישראל ברוסיה.
ראוי איש זה להינחר כחזיר.
יש להפילו לבלי הוסיף קום, כי לא באמת ובתמים הוא עושה את מעשהו [...] כי נמכר לעקר [=לגויים] בכסף ובטובת הנאה".
במחצית השנייה של שנות העשרים יושבה המחלוקת בין בריינין וביאליק בבירור משפטי שערך בית הדין של הקונגרס הציוני.
בריינין היה נשוי ובעל משפחה.
במשך 15 שנים היה גם מעורב במערכת יחסים ספרותית ורומנטית עם המשוררת חוה שפירא, אך הוא סירב לעזוב את משפחתו למענה, והקשר ביניהם נותק במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ראובן בריינין הלך לעולמו בניו יורק בחורף 1939, בגיל 77.
ראובן בריינין, כל כתבי ראובן בן מרדכי בריינין (3 כרכים), ניו-יורק: הוועד להוצאת כל כתבי ראובן בן מרדכי בריינין, תרפ"ג 1922-ת"ש.
ראובן בריינין, כתבים נבחרים (המהדירים: דניאל בן-נחום וד.
הנגבי), מרחביה: ספרית פועלים, תשכ"ה-1965
ראובן בריינין, אברהם מאפו חייו וספריו, פיעטרקוב: תושיה תר"ס
ראובן בן מרדכי בריינין, חיי הרצל ("בשלשה חלקים"; יצא רק חלק אחד), ניו-יורק, אסף, תרע"ט-1919
ראובן בריינין, הספרות העברית ועתידותיה, [ניו יורק]: הסתדרות העברית באמריקה, תרע"ז
ראובן בריינין, שריפטען: ערצעהלונגען, ביאגראפיעס און קריטיק, ורשה: השחר, תרע"ב-1912
מכס נורדוי, פרדוקסים: פרקים בתורת הנפש (תרגם: ר.
ראובן (פטר) בלום נולד בשנת 1924 במינכן שבגרמניה.
בנעוריו עלה לארץ ישראל עם משפחתו.
למד בתיכון בית הכרם בירושלים.
בספטמבר 1940 התגייס לחיל הספר העבר-ירדני ושירת בו עד אוקטובר 1944. שם למד הפעלת מכשירי קשר והוכשר כטכנאי אלקטרוניקה.
במסגרת שירותו הגיע לבנדר עבאס שבאיראן, שם שירת כחצי שנה.
למד פיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, וב-1948 התגייס לצה"ל ליחידת שפ"ן - שירות פענוח נסתרות, שפעלה בירושלים ועסקה בהאזנה לקשר האלחוטי של הערבים והבריטים ובפענוח התשדורות, ובסוף 1948 אוחדה עם יחידה "ש.מ.2" של אמ"ן.
תפקידו היה קצין אחראי לנושאי טכניקה ואלקטרוניקה.
בשנת 1949 נשלח על ידי מפקד היחידה מרדכי אלמוג לשליחות הרכש הראשונה מארצות הברית ומאנגליה.
בתקופתו היחידה נכנסה לתחום הכיסוי האלינטי (מודיעין אלקטרוני) והתעצמה לראשונה יכולת המחשוב העצמאית של היחידה.
ראובן בלום סיים את שירותו בצה"ל בשנת 1966.
קיבל תואר דוקטור מטעם אוניברסיטת בון שבגרמניה.
ראובן בן שחר (נולד ב-1957) הוא פוליטיקאי ישראלי אשר כיהן כראש עיריית גבעתיים החמישי.
בן שחר (לשעבר מורגנשטרן) נולד לניצול שואה, וגדל בגבעתיים.
שירת בצה"ל כקצין מודיעין קרבי והגיע לדרגת רב-סרן.
לאחר שחרורו כיהן במשך מספר שנים כראש אגף בסוכנות היהודית וכשליח עלייה בקרב סטודנטים בצפון אמריקה.
לאחר מכן היה במשך תקופה ארוכה מייסד ומנכ"ל של חברה לייעוץ בתחום השיווק והקמפיינים הציבוריים.
משנת 2003 כיהן כסגנו של ראש עיריית גבעתיים, אפי שטנצלר.
לאחר ששטנצלר התפטר מכהונתו, התמודד על ראשות העירייה מטעם מפלגת קדימה, מול ממלאת מקום ראש העיר והמועמדת מטעם מפלגת העבודה, איריס אברהם.
בסיבוב ראשון, בו נרשם אחוז הצבעה של 35%, זכה ב-31% מהקולות, כאשר איריס אברהם קיבלה 37% מהקולות.
בסיבוב השני, ב-16 בינואר 2007, לאחר שקיבל את תמיכת מרצ במועמדותו, זכה בן שחר ב-51.4% מהקולות והיה לראש העיר הראשון של גבעתיים שנבחר שלא מטעם מפלגת העבודה.
בבחירות המוניציפליות שנערכו בנובמבר 2008 הוביל בן שחר רשימה עצמאית ביחד עם איריס אברהם בתמיכת "קדימה" ו"העבודה" שנקראת "כן לגבעתיים" – רשימה אשר זכתה ל-7 מנדטים למועצת העיר ובן שחר עצמו נבחר ברוב של כ-81% לראשות העיר.
בבחירות לרשויות המקומיות, שנערכו באוקטובר 2013, הוביל בן שחר פעם נוספת את רשימתו "כן לגבעתיים", אך כשל בניסיון להיבחר פעם נוספת לראשות העירייה ובמקומו נבחר רן קוניק.
סיעתו זכתה בשלושה מושבים והוא נותר בתפקיד חבר מועצה.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ב-2015 הוצב בן שחר במקום השלישי ברשימת קדימה לכנסת.
בשנת 2017 כיהן כמנכ"ל המועצה המקומית מבשרת ציון.
בסוף שנת 2017 סיים את תפקידו במועצה המקומית מבשרת ציון, ובמקומו נכנס לתפקיד תמיר פרץ.
בן שחר נשוי ואב לשניים.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, נהרג בנו עמרי בן שחר, לוחם בגדס"ר 6623 של חטיבה 55 עוצבת חוד חנית בקרב בדרום רצועת עזה.
ראובן אהרונוביץ (ד' בסיון תרצ"ג - ט"ו בתמוז תשל"ה, 30 במאי 1903 – 24 ביוני 1975) היה ראש העירייה השלישי של בני ברק.
אהרונוביץ כיהן בתפקידו 10 שנים לא רצופות, בין השנים ה'תשי"ד - ה'תשכ"ו (1954–1966), מחסידי גור.
אביו יצחק אהרונוביץ' היה בנם של שמואל ורחל אהרונוביץ' והם גרו באוזורקוב שבפולין.
יצחק אביו עלה לארץ יחד עם אשתו לאה פראדל בת עזריאל שטרנפלד.
נולדו להם תשעה ילדים והוא נפטר בשנת תרצ"ט.
פערל (פנינה) אשתו של ראובן הייתה בת הגביר יהודה אריה לייב פרושינובסקי, בן יעקב קלמן פרושינובסקי, כולם חסידי גור.
בשנת ה'תרצ"ד (1934) עלה לישראל לאחר קבלת ברכתו של האדמו"ר רבי אברהם מרדכי אלתר מגור
אהרונוביץ כיהן כמנהל בנק אגודת ישראל באוזורקוב, ומרכז הפעילות של היהדות החרדית בעיר
בשנת 1937 עם הפיכת בני ברק למועצה מקומית נתמנה ראובן אהרונוביץ לאחד מ-11 חברי הנהלתה כנציג פועלי אגודת ישראל.
לקראת הבחירות הראשונות למועצה הוא היה ליו"ר ועדת הבחירות והתמודד בראשות הרשימה המשותפת של אגודת ישראל ופועלי אגודת ישראל
בשנת 1947 היה רשם לשכת העבודה של הפועלים מטעם פועלי אגודת ישראל.
במשך שנים רבות כיהן במועצה, היה סגנו של ראש העיר וממונה על תיק הסעד.
בשנת 1953 החליטה מועצת העירייה על שדרוגו לסגן בשכר דבר שהביא למתיחות בינו לבין ראש העיר גרשטנקורן.
לאחר התפטרות יצחק גרשטנקורן מראשות העיר במאי 1954, הוסכם על רוטציה על תפקיד ראש העיר בינו ובין נציג הפועל המזרחי ולאחר כהונה של חצי שנה בראשות העיר העביר משה בגנו את התפקיד לאהרונוביץ'.
לאחר הבחירות של 1955 המשיך לכהן כראש העיר, אך התפטר בספטמבר 1957 כדי לפנות את התפקיד שוב לבגנו, בהתאם להסכם רוטציה ביניהם.
לאחר הבחירות ב-1959 התחזקה הרשימה המשותפת של אגודת ישראל ופועלי אגודת ישראל ואהרונוביץ כיהן כראש העיר לכל אורך הקדנציה.
לאחר בחירות 1965, בהן נחלשה המפד"ל וירדה מארבעה לשלושה מנדטים חתם אהרונוביץ' הסכם קואליציוני עם המערך והותיר את המפד"ל באופוזיציה.
באוגוסט 1966 התפטר אהרונוביץ מתפקיד ראש העיר והעביר את התפקיד לידי שמואל וינברג.
ראובן אהרונוביץ כתב שני ספרי זיכרונות אוטוביוגרפיים: "יומן פולין" ו"יומן ארץ ישראל", בהם הוא מספר על קורות משפחתו ועל החיים הפוליטיים שלו החל מגיל צעיר.
ספרי הזכרונות יצאו לאור בשנת 2023 על ידי נינו הסופר נפתלי פרום בספר אחד ושמו "ראובן אהרונוביץ' חייו ופועלו".
בשנת תשמ"ו - 1986 כתב ר' אברהם טננבוים ספר בן 71 עמודים ושמו "הקברניט הנאמן" אודות ר' ראובן אהרונוביץ' ובו קורות חייו האישיים.
לאחר מותו נקרא על שמו קטע מרחוב השומר בבני ברק.
ב-2023 יצא לאור הספר "ראובן אהרונוביץ': חייו ופועלו", על ידי נינו נפתלי פרום, ספר זה הוא למעשה יומניו של ראובן אהרונוביץ'.
ראובן אשר בן יוסף בּרוֹדֶס (ברוידס) , שנודע בפסבדונים ראובן אבי"ב איש וילנה, היה סופר עברי ויידי ועיתונאי מהמאה ה-19, מהסופרים המרכזיים בספרות ההשכלה.
ברודס נולד בווילנה למשפחה דתית וגילה משיכה לכתיבה כבר בגיל צעיר.
בגיל 9 כתב הערות על ה"פרי מגדים" לרבי יוסף תאומים.
בשנת 1868 התחיל לכתוב טור ב"הלבנון" בעריכת יחיאל ברי"ל.
בשנת 1870 פרסם ברודס ב"המליץ" פיליטון בשם "שיחה שעה אחת אחר המות", וב"הכרמל" פיליטון בשם "סופרי ישראל ברוסיה".
בשנת 1874 פרסם לראשונה ב"השחר" את "מסתרי בית-צפניה", וכן מספר שירים.
בשנת 1875 פרסם בוורשה את "מודה ועוזב".
באותה שנה פגש את אברהם בר גוטלובר, ובהזמנתו נסע ללבוב, שם ערך את "הבוקר אור" במשך שלוש שנים.
בשנות ה-80 היה לאחד העסקנים הנלהבים של תנועת התחיה הלאומית, והקדיש לרעיון הלאומי את עטו ואת דיבורו, ופרסם מאמר גדול על תחיית הלשון העברית והרחבתה.
בין 1882 ל-1884 התגורר ברודס ברומניה, שם ערך עיתון עברי, עד שגורש משם עם יהודים רבים אחרים ב"פקודת הגירוש" ושב לגליציה.
בגליציה שב לערוך עיתונים עבריים שונים ופרסם סיפורים במאסף "גן פרחים" בעריכת יהושע מזח.
ב-1886 פרסם את "זקנים עם נעורים", קובץ סיפורים שכבר פורסמו בעבר באכסניות שונות, וב-1888 פרסם את "".
בסוף שנות ה-80 עבר לווינה בה התחתן.
מיכאל קוהן-אבר בן חורג שלו.
דער פוימאניק: אָדער, ניט געזוכט אונ פארט געפונען אין צווייא טייל איין געשיכטע פון דעם אידישען לעבן אין רוסלאנד / פון ר' אב"א מווילנא, ז'יטומיר: דפוס יצחק משה באקשט, תרל"ד.
אהבה תחולל נפלאות: או, תקון נפש מכשף המגלגלת, למברג [לבוב]: M.
מודה ועוזב: וידוי אשר יתודה ראש לקהל היהודים בליטא, את חטאתו אשר חטא ואת כור הנחם אשר נצרף בו ...
/ ספור מאת ראובן אשר בן יוסף ברודס - ראובן אבי"ב איש ווילנא, ורשה: שריפטגיסר, תרל"ו-1875.
הדת והחיים: רומן: יסודתו בדברי הימים לבני ישראל בארץ ליטא בשנות תרכ"ט-תרל"א, למברג [לבוב]: דפוס Szewczenko Verein, תרל"ז.
(מהדורות נוספות: למברג: עקד ספורים, תרמ"ה; ירושלים–תל אביב: שוקן, תש"ז, ערוך, מקוצר ומבואר בידי ירמיהו פרנקל; ירושלים: מוסד ביאליק, תשל"ד, הקדים מבוא: גרשון שקד.)
, למברג [לבוב]: עקד ספורים, תרמ"ה.
(מהדורות נוספות: ורשה: א"י שפירא, תרמ"ח; ולינה: דפוס ראם, תרס"ד-1903; וילנה: Tlocznia Lux, תרפ"ג; ניו יורק: AMS Press, 1969; ירושלים: מוסד ביאליק, תשמ"ט-1989, ההדיר וצירף מבוא והערות: בן-עמי פיינגולד.)
זקנים עם נערים: אספת ספורים, מחזות ותמונות מחיי היהודים בארץ רוססיא (יוצא לאור על ידי אביגדור חיים שטערנבערג), וינה: דפוס מ' קנאפפלמאכער, תרמ"ו.
הרמון: ספור, קרקוב: בהוצאת המחבר, תר"ן.
אדם מיצקויץ: תולדות חייו, ערכו במשוררים ויחוסו לעם בני ישראל בספריו ובפעולתיו, קרקוב: א' פויסט, תר"ן.
: ספור, קרקוב: דפוס יוסף פישער, תרנ"א.
(מהדורה נוספת: ניו יורק: AMS Press, 1969.)
שאינו יודע לשאול / ספור מאת ראובן א' ברודס, קרקוב: דפוס י' פישר, תרנ"ד.
ויברח יעקב: אודער, וויא יעקב איז אנטלאפין אראמן אין צווייא טהייל פון דעם יודישין לעבין אין רוססלאנד ...
/ פון ר"א ברוידעס, ורשה: Тип.
(מהדורה נוספת: "עמאכט די פליטה: אָדער, ויברח יעקב: אַ ראָמאַן אין צווייא טהייל אַ שיינע געשיכטע פון דעם יודישען לעבען אין רוססלאַנד", וילנה: יצחק פונק, תרנ"ה-1895.)
דאָס אומגליק: אָדער, ווי דער פומפיאנער רב האָט געוואָלט לעזן די סאָציעלע פראַגע / אַ מעשה פון ראובן אשר ברוידעס, לבוב: סנונית, 1930.
כתב מרדכי רבינזון: "בסגנונו הפשוט והבהיר ובאופו תיאורו המדויק, הממודר וההדרגי, עשה ברודס צעד כלפי הריאליות, כלפי ההסתכלות הטבעית בחיים וציור המציאות כמו שהיא...
מגמת שני רומאני ברוידס היא - להוכיח את חשיבותה של היהדות הליבראלית, המתונה והנאורה, המצרפת יחד את רוח המסורה עם מנעמי התרבות האירופאית והמחשבות החדשות...
הספור 'שתי הקצות' הוא אחד הרומנים היותר טובים בספרותנו...
יש בו יותר סדר ויותר ריאליות מאשר בכל הספורים שקדמו לו בספרותנו, ובכמה מקומות גם מתבטא בו רגש פיוטי יפה".
כתב שמואל לייב ציטרון: "הוא היה נודד ספרותי טפוסי.
עני היה כל ימיו, וכל החזיונות המלַוים את העני שאין לו רצון כביר, הרסו את חייו.
בתנאי חיים אחרים היה ברודס יכול להיות מספֵּר גדול, סופר מצוין, דברָן מופלא.
הכישרונות הטבעיים הדרושים לזה לא חסרו לו.
הם היו באוצרו הרוחני די והותר.
אבל הסביבה, שהיה נתון בה ובלי ספק גם תכונתו שנוצרה בנדודיו, לא הכשירוהו להיות את אשר היה יכול להיות על-פי הכנתו הטבעית".
ראובן אבינועם (גְרוֹסְמַן; י"א באב תרס"ה, 12 באוגוסט 1905 – ט"ו באלול תשל"ד, 2 בספטמבר 1974) היה מורה ומפקח, סופר, משורר, מתרגם ועורך עברי.
תרגם ממיטב הספרות האנגלית, ולאחר נפילת בנו הבכור ערך ספרי זיכרון לחללי צה"ל, בהם מפעל "גווילי אש", והיה עורך המפעלים הספרותיים במחלקה להנצחת החייל במשרד הביטחון.
אבינועם נולד בשם ראובן גרוסמן בשנת 1905 בעיר שיקגו שבאילינוי, ארצות הברית, בנם של מרים לבית גֶרנשטיין ואהרן ליב גרוסמן (1874–1945), סופר ומורה עברי יליד קישינב, שהיגר לארצות הברית מרוסיה ב-1904, לאחר הפרעות בעיר.
אביו ניסה פעמיים לעלות לארץ ישראל כדי שבנו יתחנך בארץ ישראל, ב-1909 וב-1912, אך ניסיונותיו נכשלו מבחינה כלכלית ולכן שב לאמריקה.
לאחר שכשלה העלייה בפעם השנייה, עברה המשפחה לניו יורק, וביתו היה לבית ועד לסופרים ומורים עברים.
כבר בהיותו בן 10 החל לפרסם סיפורים ושירים בעיתוני ילדים העבריים "אביב" ו"שחרות", והוציא קובץ כתבים קטן, "מפי עולל".
בגיל 13 נדפס קובץ נוסף, "אבים", ובו כארבעים שירים וסיפורים מפרי עטו, מהם שפרסם קודם לכן בעיתונים.
בגיל 16 פרסם רשימות בנושאים ספרותיים ב"הדאר", ומאז המשיך לפרסם שירים, סיפורים, מסות וביקורות.
למד ספרות ופדגוגיה באוניברסיטת ניו יורק, ולאחר שסיים תואר ראשון, עסק בהוראה במדרשה העברית "הרצליה", בבית המדרש למורים "תרבות" ועוד.
בשנת 1926 עלה אביו בפעם השלישית לארץ ישראל, והצליח להתבסס בה.
ב-1925 נישא לחנה שפר, בתו של ר' קלמן נחום שפר, משכיל עברי, והתגורר עמהּ בברוקלין.
לזוג נולדו שני ילדים: נעם (באביב 1927) ועדני.
כעבור כשנתיים וחצי, בשנת 1929, בתקופת מאורעות תרפ"ט, עלה גרוסמן לארץ ישראל עם אשתו ובנו בעקבות פנייתו של המחנך בן-ציון מוסינזון, מנהל הגימנסיה העברית "הרצליה", שהזמינו לבוא לארץ ולהיות מורה לאנגלית ולספרות אנגלית בגימנסיה.
הוא שימש כמורה בגימנסיה במשך עשרים שנה.
בראשית מלחמת העצמאות, בסוף שנת 1947, התגייס בנו ל"הגנה", והתקדם עד לתפקיד מפקד פלוגה.
בתחילת חודש מרץ נפל במארב מצפון לעטרות.
מאז הולדת בנו השתמש גרוסמן בשם "ראובן אבי-נעם" כשם עט; שנה לאחר נפילת בנו במבצע שמואל שינה את שם משפחתו לאבינועם.
באמצע שנת 1949, בתום מלחמת העצמאות, פנה לראש הממשלה דוד בן-גוריון בהצעה לאסוף ולהוציא לאור את עזבונותיהם של הנופלים במטרה להנציחם.
בתום עבודה שנמשכה כשלוש שנים יצא הקובץ הראשון של מפעל "גווילי אש".
בשנים הבאות ראו אור קבצים נוספים.
בהמשך כיהן כמפקח במשרד החינוך ועורך במשרד הביטחון.
הוא שימש גם בתפקידים ציבוריים שונים, בהם כחבר הוועד המרכזי של אגודת הסופרים.
תרגם יצירות רבות מהספרות האנגלית.
כן תרגם מיידיש את שירו של מוריס רוזנפלד "נרותיי הזעירים".
בשנת 1958 זכה בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת, על האנתולוגיה "מבחר שירת אנגליה".
ב-1973 זכה בפרס הספרות מטעם אוניברסיטת ניו יורק.
אבינועם נפטר בתל אביב בקיץ 1974, בגיל 69. נקבר בהלוויה רבת-משתתפים בבית העלמין קריית שאול.
אשתו חנה נפטרה בינואר 1983, ונקברה לצדו.
ארכיונו של אבינועם מופקד במכון גנזים, שנמצא בספריית בית אריאלה בתל אביב.
לאחר מותו כתב אריה (לובה) אליאב, שהיה מתלמידיו, את הדברים הבאים, המאירים את הקושי המיוחד בהוראת האנגלית בנקודת הזמן ההיא:
מפי עולל: כתבים שונים; מאת ראובן גרוסמן למלאת לו עשר שנים, ניו יורק: דפוס רוזנברג, תרע"ה.
אבים, ציורים, רשימות, תמונות ושירים; מאת ראובן גרוסמאן לחג הבר מצווה שלו, ניו יורק: יחזקאל ליפשיץ, תרע"ח.
ארבעה איים, כרך ה של "ספריה אוניברסלית", תל אביב: אוניברסל, תר"ץ.
שירים, תל אביב: חבורה; על-יד דביר, תרצ"א.
אידיליות, תל אביב: חבורה: על יד דביר, תרצ"ד.
אב ובתו: ספור, תל אביב: מצפה, תרצ"ד.
עלי-דוי: על-מות לבן, תל אביב: עם עובד, תש"ח.
מרק לברי, עלי דוי: קנטטה לסולו מקהלה ותזמורת, תל אביב: ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ-ישראל, הוצאת המרכז לתרבות והסברה (ספריה מוזיקלית), תשי"ב.
(התוכן: פתיחה; קדיש; אינטרמצו; בדמע; על משמר הלילה; עם צואתך; שיר המעלות)
שירים ופואימות, תל אביב: יבנה, 1950.
עץ שתלתי ---: שירים על-מות לבן, תל אביב: יבנה, תשי"ח.
דמיות מני קדם: שלש פואימות, תל אביב: עם הספר, תשכ"ד.
במשעולי: שירים, תשי"א–תשל"א, תל אביב: עם הספר, תשל"א.
אבי נעם, שיחון עברי-אנגלי, תל אביב: מצפה, 1932. (ראה אור במהדורות נוספות)
מלון עברי אנגלי שלם: כולל את אוצר הלשון העברית לכל תקופותיה; חבר וסדר ראובן גרוסמן בהשתתפות ח.
סגל, תל אביב: דביר, תרצ"ח.
(ראה אור במהדורות רבות נוספות)
ברטרנד רוסל, הנשואין והמוסר; תרגום: י' בן-אמיתי; ערוך על ידי ראובן גרוסמאן, תל אביב: מצפה, תר"ץ.
סופרי עולם; ערך וסדר ראובן גרוסמן, תל אביב: עדי, תש"ד.
שירת מלחמה וגבורה בישראל; ליקטו וסידרו ראובן אבינעם, ש.
שפאן, תל אביב: מערכות, תשי"ח.
ראובן אבינועם ויצחק פינקל (עורכים), משוררה של יהדות אמריקה: קובץ לזכרו של א"א ליסיצקי ז"ל, תל אביב: מחברות לספרות, תשכ"ו.
גוילי אש; ליקט וערך ראובן אבינעם (גרוסמן) – ערך את ארבעת הכרכים הראשונים:
גוילי-אש: ילקוט כולל מבחר עזבונם הספרותי-האמנותי של הבנים שנפלו במלחמת הקוממיות לישראל, תל אביב: משרד הביטחון, תשי"ב.
של הבנים שנפלו במלחמת הקוממיות לישראל ולאחריה, משרד הביטחון - אגף כח-אדם - המחלקה להנצחת החייל.
של הבנים שנפלו במערכות ישראל, משרד הביטחון - אגף השיקום - המחלקה להנצחת החייל.
ראובן אבינעם (עורך), מולדת: לקט עזבונות מתוך "גוילי-אש", תל אביב: עם עובד (ספריה מנֻקדת לעולה ולעם), תשי"ג.
ראובן אבינעם (עורך), בהתיחד עַם: עִם זכר הנופלים במלחמת הקוממיות: קובץ מוקדש ליום הזיכרון, הקריה: משרד הביטחון - המחלקה להנצחת החייל, תשי"ד 1954.
נרות תמיד לנופלים במלחמת הקוממיות ולאחריה: רישום ספרים משלהם ועליהם; סִדר ראובן אבינעם, תל אביב: משרד הביטחון - המחלקה להנצחת החייל, תשי"ד.
יזכור, תל אביב: משרד הביטחון - אגף השיקום - המחלקה להנצחת החייל - ערך שלושה כרכים:
ב: פרשיות חייהם ומותם של הנופלים במערכות צה"ל לאחר מלחמת-הקוממיות, במערכת "קדש" ועד פרוץ מלחמת ששת הימים, תשכ"ט.
פרשיות חייהם ומותם של הנופלים במערכות צה"ל מראשיתה של מלחמת ששת הימים ועד יום-הזיכרון הכללי תשכ"ט, תשל"ב.
ד, כרך א-ב: פרשיות חייהם ומותם של הנופלים במערכות צה"ל מיום הזיכרון הכללי תשכ"ט ועד פרוץ מלחמת יום הכיפורים, תשל"ז 1977.
אודים: הגיגים ורגשות מעזבון הנופלים במערכות העם והמולדת; כינס וסידר ראובן אבינעם, תל אביב: משרד הביטחון - המחלקה להנצחת החייל, תשט"ו.
לבבות דובבים: אבות על בנים שנפלו; ליקט וערך: ראובן אבינעם, תל אביב: מערכות, תשי"ז.
דוד בן-גוריון, לב אל לב: ממסכת השכול; מלקט: ראובן אבינעם, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשכ"ב.
בית עמיחי; ערך ראובן אבינועם, ירושלים: דפוס סיון ("הוצאת ידידים"), תשכ"ד.
("לזכר אל"ם איתיאל עמיחי ומשפחתו שנספו בתאונה בעת היותם בחוף השנהב")
ראובן אבינועם (עורך), מוסף לספר יזכר שהוצא לאור על ידי ממשלת ישראל - משרד הביטחון התשט"ז, הכולל פרשיות חייהם ומותם של הנופלים במלחמת הקוממיות, תל אביב: משרד הביטחון - אגף כח אדם - היחידה להנצחת החייל, תשכ"ה 1965.
ראובן אבינעם (עורך הסדרה), עלילות גבורה, 21 כרכים, תל אביב: משרד הביטחון - אגף כח אדם, תשכ"ו-תש"ל.
ישראל בן חשל; הכין ישעיהו בן-פורת; ערך ראובן אבינעם, תל אביב: הוצאת ידידים באמצעות שביט - הוצאה לאור ומפעלי פרסום והדפסה, תשכ"ו 1966. ("ישראל בן חשל נהרג בתאונת דרכים בעת היותו בשליחות בחוף השנהב")
ראובן אבינועם (עורך), בזכותם: ילקוט קטן קדש ליום הזיכרון לנופלים במערכות ישראל, תל אביב: משרד הביטחון - אגף השקום - המחלקה להנצחת החיל, תשכ"ט.
כאלה היו: פרקי-מקרא; לקט מ"גוילי-אש" מבחר קטעים זה נעשה על ידי ראובן אבינעם, תל אביב: משרד הביטחון, תשל"ב 1972. ("הוצאה מיוחדת עבור המחלקה לנוער במשרד החינוך והתרבות")
ג'ק לונדון, בקעת הירח: רומן, 2 כרכים; תרגום: ראובן גרוסמן, תל אביב: מצפה (ספרית תרבות), תר"ץ.
אדגאר אלאן פו, ספורים נבחרים תרגם מאנגלית ראובן גרוסמן; עם מבוא מאת המתרגם, ברלין – תל אביב: א"י שטיבל, תרצ"א.
אדגאר אלאן פו, האגרת הגנובה, הלב המגלה סוד; תרגום: ראובן גרוסמן, תל אביב: פ' גינזבורג (ספריה קטנה), תרצ"ב.
ישראל זנגביל, חולמי הגיטו; תרגם מאנגלית ראובן גרוסמן, תל אביב: מצפה, תרצ"ב.
(מהדורה נוספת: י' שרברק, תש"ו)
ולס, מדעי החיים, 10 כרכים; תרגום מאנגלית על ידי ש.
קרופניק; עריכת הסגנון בידי אשר ברש, תל אביב: מצפה, תרצ"ב–תרצ"ד.
לודביג לואיסון, ימי שילוק האחרונים, 2 כרכים; תרגם ראובן גרוסמן, תל אביב: אמנות (ספריה לכל), תרצ"ג.
שר האוצר היהודי: ספור היסטורי; מעבד מ"זיס אפנהימר" לד"ר מ' להמן על ידי ראובן גרוסמן, תל אביב: יזרעאל (ספרית דורות), 1935. (לילדים)
אלפרד טניסון, חנוך ארדן; תרגם מאנגלית ראובן גרוסמן, תל אביב: ספרא, תרצ"ח.
רבינדרנת טגור, גחליליות; תרגם מאנגלית ראובן גרוסמן, תל אביב: מסדה, תש"ב.
מבחר שירת אנגליה: אנתולוגיה בשלשה חלקים המכילה את מיטב שירת אנגליה מראשיתה ועד דורנו בצירוף מבוא לשירה, תולדות המשוררים ותמונותיהם והערות לשירים, 2 כרכים, תל אביב: מסדה, תש"ב–תש"ד.
(התוכן: כרך א: מצ'וסר ועד סוף המאה השבע-עשרה; כרך ב: הרומנטיקנים והויקטורינים.) (הספר זיכה אותו בפרס טשרניחובסקי)
וילים שקספיר, ליר המלך; תרגם מאנגלית ראובן גרוסמן; עם מבוא והערות מאת המתרגם, תל אביב: עדי, תש"ד.
צ"א סואל, שחור ונאוה; תרגם ראובן גרוסמן; ציר נחום גוטמן, תל אביב: אמנות, 1944.
היו לופטינג, מסעי דוליטל הרופא; תרגם ראובן גרוסמן; צֻיר בידי המחבר, תל אביב: אמנות, 1945.
ישראל זנגביל, חולמי גאֻלה; תרגם מאנגלית ראובן גרוסמן, תל אביב: י' שרברק, תש"ו.
ויליאם שקספיר, אנטוניוס וקלאופטרה: טרגדיה; תרגם מאנגלית ראובן גרוסמן; עם מבוא והערות מאת המתרגם, תל אביב: עדי, תש"ז.
אדגר אלן פו, האגרת הגנובה: שלשה ספורים; תרגם ראובן גרוסמן, תל אביב: ידיעות אחרונות: ספרון (דפוס מל"ן), תש"ז.
מבחר שירת אמריקה: אנתולוגיה, תל אביב: עם עובד, תשי"ד.
לואי ליפסקי, דמויות בציונות; תורגם מאנגלית על ידי ראובן אבינועם, ירושלים: הספרייה הציונית על יד הנהלת ההסתדרות הציונית, תשי"ז.
הנרי דייוויד תורו, וולדן (חיים ביער); תרגם מאנגלית ראובן אבינועם; הקדים מבוא שמעון הלקין; הוסיפה ציורים לואיז שץ; מרי אזרחי, תרגם מאנגלית חנוך קלעי, ירושלים: מוסד ביאליק (ספרי מופת מספרות העולם), תשכ"ג 1962.
ג'והן מילטון, גן העדן האבוד; תרגום: ראובן אבינעם; עריכה, מבוא ונספחים: אסתר י' בית הלחמי; איורים: ויליאם בלייק, גבעתיים: מסדה ועם הספר, 1982.
ראובן אַלְקָלַעי (י"ב באב ה'תרס"ז, 23 ביולי 1907 – ב' בשבט ה'תשל"ו, 4 בינואר 1976) היה עיתונאי, סופר, מילונאי, בלשן, מתרגם ועורך שנתוני הממשלה.
היו לו אחות בכורה – שרינה, ואח צעיר – יעקב.
שני הוריו הם מצאצאי מגורשי ספרד.
אביו אברהם אלקלעי עלה לארץ ישראל מהעיר ניש שבסרביה בסוף המאה ה־19 והתחתן עם אימו רחל לבית ספורטה.
לאחר נישואיהם בשנת 1900 התיישבו רחל ואברהם אלקלעי בשכונת בתי הורדנא הסמוכה לשכונת מחנה יהודה, והאב שימש מורה לצרפתית בבית הספר אליאנס.
לימים פתח אברהם בשער יפו, בשותפות עם גיסו משה ספורטה, חנות ליינות, תופינים ושאר מעדנים.
משפחת אלקלעי, אשר שמה מעיד על מוצאה מאחד המקומות בספרד או בצפון אפריקה שנשאו את השם Alcala [אל־קלעה, המצודה בערבית] – מתייחסת למשפחתו של הרב יהודה אלקלעי, ממבשרי הציונות.
בילדותו למד ראובן בבית הספר למל ובבית הספר דורש ציון, ובנעוריו בבית הספר לבנים שניהל ר' יוסף מיוחס.
כשהשלים את חוק לימודיו הצטרף לבית המדרש למורים שניהל דוד ילין וב־1926 הוענקה לו תעודת מורה.
אלקלעי ביקש לעסוק בהוראה בירושלים, אך משלא מצא משרה מתאימה, התפרנס מעבודות שונות.
ב־1930 התמודד על משרת מתרגם שהציעה ממשלת המנדט הבריטי ונבחר לשמש מתרגם מאנגלית לעברית ומעברית לאנגלית בלשכת העיתונות המנדטורית.
את המכרז לתפקיד ערך מי שלימים יהפוך לממונה עליו, אדווין סמואל (בנו של הלורד הרברט סמואל).
במשך הזמן קוּדם אלקלעי והיה למנהל הסניף היפואי של לשכת העיתונות המנדטורית.
בתקופה זו פרסם תרגומים מן השפה האנגלית בהם סיפורים נבחרים של סומרסט מוהם וכן מחרוזות סיפורים ויצירות של סופרים אחרים.
תרגם ספרי מקצוע בענייני מינהל.
בעבודתו סייע רבות ליישוב היהודי; למשל בפרסום מידע על גורלם של המעפילים באוניות פאריטה וסטרומה, מידע שהבריטים ביקשו להצניע דווקא.
ביושבו כחבר בוועדת הנייר, שהייתה ממונה על הקצאת כמות הנייר לכל עיתון שהודפס בארץ, דאג במיוחד לעיתונים העבריים.
בשנת 1947 נישא לשרה פרדס, בתו של הרב אליהו פרדס, הרב הראשי הספרדי של רמת גן, ולימים הרב הראשי הספרדי של ירושלים.
את החתונה ערך הרב הראשי הספרדי, בן-ציון מאיר חי עוזיאל.
לזוג נולדו שני ילדים, יפה ואבי.
עם קום המדינה עבר לעבוד זמן מה בלשכת העיתונות הממשלתית שקמה אז, וב־1951 התמנה על ידי מזכיר הממשלה זאב שרף לשמש כעורך שנתון הממשלה.
במלאכה זו עסק עד שנת 1974, והוציא מתחת ידו 23 שנתונים.
לצד זאת, החל מ-1962 שימש רכז ועדת השמות הממשלתית, ופעל בה לחידוש שמות עבריים ליישובים ואתרים בארץ ישראל.
אלקלעי עסק בשפה העברית מנעוריו ובין היתר היה חבר בגדוד מגיני השפה ופעל להפיץ מילים עבריות חדשות בקרב דוברי העברית ואף קיבץ אותן ברשימות.