tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מדינת הנילוס העליון הייתה אחד מעשרת מחוזות דרום סודאן בין השנים 2011 ל-2015. שטחה הכולל היה כ-77,773 קמ"ר ואוכלוסייתה מנתה 964,353 נפש (נכון ל-2008).
הנילוס הלבן עבר בשטח המחוז לשעבר.
עד 1959 התכוונה מצרים לספח אליה את המדינה הזו כמו את סודן כולה.
מדינת לאום יהודית תרבותית היא אחת הגישות הרווחות לתיאור דמותה של מדינת ישראל.
מדינת לאום היא מדינה בה תושבי המדינה הם בעלי יסודות המשותפים לאותו לאום (למשל שפה, מוצא, זיקה לדת, מסורת, אמונה, היסטוריה ועוד).
גישת תיאור ישראל כמדינת לאום של היהודים יוצאת מנקודת מוצא (שיש החולקים עליה) שלכל היהודים יש מכנה משותף לאומי ושכולם מעוניינים בהגדרה עצמית במסגרת של מדינה ריבונית.
מדינת לאום תרבותית היא מדינה חילונית מעצם הגדרתה (כי מדינה לא חילונית היא מדינה דתית לאומית או מדינת הלכה).
במדינת לאום יהודית תרבותית צביונה היהודי של המדינה מושפע מהזיקה למורשת ולמסורת היהודית.
כל אחד מאזרחי המדינה יכול לבחור ערכים, מנהגים ומסורות שהוא רוצה לקחת מהדת, מהמורשת היהודית, מהספרות וההיסטוריה היהודית.
במדינת לאום יהודית תרבותית יתקיים שלטון דמוקרטי בו יכולים לחיות מיעוטים מתוך שוויון זכויות מלא.
אולם עליהם להכיר בכך שחוקים מסוימים כחוק השבות, סמלי המדינה (סמל, דגל, המנון) וכן מעמדם של מוסדות כמו הרבנות הראשית נובעים ממקורותיה היהודיים של המדינה ולכן אינם משותפים לכל תושביה ואף מפלים לטובה את אזרחיה היהודים.
הגדרתה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית אינה חופפת להגדרת מדינת לאום יהודית תרבותית ואינה סותרת אותה.
הגדרת מדינת לאום היהודית תרבותית אינה זהה להיותה של המדינה ציונית, אם כי מקובל להניח שיתקיים קשר כזה.
יתקיים קשר עם יהדות התפוצות אולם לא בהכרח יתקיים חוק השבות ויהודי התפוצות לא ישותפו בהחלטות הקשורות לאופיה של המדינה.
זהו אחד ההבדלים המשמעותיים בין מדינת לאום יהודית תרבותית לבין מדינה יהודית.
הדוגלים בגישה זו באים ממגזרים מגוונים, אלו המגדירים עצמם מסורתיים וחלק מאלו המגדירים עצמם כחילוניים.
בעשור השני של המאה ה-21 הוגשו לכנסת הצעות חוק פרטיות אחדות לחוק יסוד: ישראל - מדינת הלאום של העם היהודי.
בכנסת העשרים ב-19 ביולי 2018 החוק אושר ברוב של 62 בעד, 55 נגד ושני נמנעים.
החוק קובע כי מדינת ישראל היא מדינת הלאום של העם היהודי, שבה זכותו הטבעית להגדרה עצמית, זכות שבמדינת ישראל היא ייחודית לעם היהודי.
כמו כן קובע החוק שהמדינה תעודד התיישבות יהודית ושירושלים השלמה והמאוחדת היא בירת ישראל.
מדינת המסדר הטווטוני הייתה ישות מדינית אשר הוקמה במאה ה-13 על ידי המסדר הטווטוני לאחר מסעות הכיבוש שערכו באזור הבלטי כחלק ממסעות הצלב הצפוניים.
"פרוסיה העתיקה" הייתה ישות מדינית שהתקיימה באזור ליטא, אסטוניה ולטביה של ימינו.
היא שימשה במשך תקופה ממושכת כיעד לניסיונות הכיבוש וההתפשטות של שכנותיה.
בולסלאב הראשון מלך פולין ניסה לכבוש אותה ולנצר את תושביה כבר בסוף המאה ה-10 לאחר ששלח למשימה את המיסיונר אדלברט הקדוש מפראג אשר נכשל במשימתו.
בולסלאב הרביעי, מלך פולין במאה ה-12, ניסה גם הוא לתקוף בפרוסיה, והפעם הסתייע בכוחות רוסיים שהצטרפו לצבאו אך גם הוא נכשל.
ניסיונות הכיבוש הפכו לאינטנסיביים יותר ויותר במהלך המאה ה-13 בהנהגתו של קונראד הראשון ממזוביה , כאשר בתקופה זו קיבלו גם תוספת אופי של מסעות צלב נגד בעלי האמונה הפאגאנית.
שבטים היוטבינגיים ששכנו בחלקה הדרומי של פרוסיה (צפון פולין של ימינו), נכבשו, איבדו את נחלותיהם ונטמעו באוכלוסייה, אולם הפרוסים הבלטיים הצליחו לשמור על שלמות נחלותיהם והצליחו לגרש את הפולנים ובני בריתם הצלבנים דרומה עד לאזור הדרומי של פולין של ימינו, תוך שהם משאירים אחריהם שממה לא מאוכלסת.
קונראד המובס והמושפל פנה לעזרת האפיפיור בבקשה לארגן מסע צלב נוסף לאזור הבלטי והפעם בסיועם של האבירים הטווטונים.
בשנת 1224 הכריז פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, על הכללת האזור הבלטי בממלכתו, ובכך הכפיף את תושביו בעלי האמונה הפגאנית למרותה של הכנסייה הקתולית.
תחת שלטונו החל פיתוח של האזור.
יערות וביצות הוכשרו להתיישבות ונוסדו ערים חדשות ובהן מרינבורג וקניגסברג.
בשנת 1225 גרש אנדראש השני, מלך הונגריה את האבירים הטווטונים מאזור טרנסילבניה והם נאלצו לנדוד צפונה לכיוון הים הבלטי.
העשורים הראשונים של המאה ה-13 עמדו בסימן התבוללות והטמעה של מסדרי אבירים מקומיים בקרב אבירי המסדר הטווטוני.
המסדר השתלט על השטחים הבלטיים המוכרים בימינו כמדינות לטביה ואסטוניה.
בתחילת המאה ה-14 פרצו עימותים צבאיים בין הנסיכויות פומרניה, בוהמיה וברנדנבורג השוכנות ממערב לאזור הבלטי.
הטווטונים ניצלו את ההזדמנות ובשנת 1308 השתלטו על דנציג לאחר מצור, וטבחו בתושבים.
בשנת 1309 מכר דוכס ברנדנבורג שטחים שהיו בשליטתו למסדר הטווטוני במסגרת הסכם סולדין.
הסכם זה היווה מקור לסדרת עימותים עתידיים בין מדינת המסדר הטווטוני לפולין.
בשנת 1343 הושג הסכם בתיווך האפיפיור אשר לפיו קיבלו הפולנים את השליטה בפומרניה במעמד של פייף ומלך פולין קיבל גם את התואר של דוכס פומרניה.
בשנת 1402 רכשה מדינת המסדר הטווטוני את ברנדנבורג-נוימרק והחזיקה בה עד אמצע המאה ה-15. בשנת 1410, עם מותו של המלך הגרמני רופרט, פרצה מלחמה בין המסדר הטווטוני לבין ברית פולנית-לטבית אשר נתמכה בכוחות רותניים וטטרים.
המלחמה הסתיימה בניצחון גדול של הברית הפולנית-לטבית בקרב גרונוולד, ובמסגרת הסכם טורון שלאחריו נאלצו להחזיר שטחים רבים לשליטה פולנית.
בשנת 1440 יסדו מספר ערים בפרוסיה ביחד עם ערי ההנזה, את "הקונפדרציה הפרוסית " בדרישה להשתחרר מעולה של מדינת המסדר הטווטוני.
הסיבה העיקרית להתקוממות הייתה עול המיסים הכבד שהושת עליהן כתוצאה מן הצורך לממן את הפסדי המלחמה מול הברית הפולנית-לטבית.
ערי הקונפדרציה הפרוסית פנו לקז'ימייז' הרביעי, מלך פולין, בבקשה לתמיכה ולסיפוח פרוסיה לממלכת פולין.
מלך פולין נענה לבקשת הערים ובכך נפתחה מלחמת שלוש עשרה השנים אשר הסתיימה ב-1466, עם הסכם השלום השני של תורן.
במסגרת הסכם זה נאלצה מדינת המסדר הטווטוני לוותר על שטחיה המערבים לטובת פולין, ואילו פרוסיה הפכה לפייף של ממלכת פולין.
במהלך המאה ה-16 עבר האזור הבלטי מלחמות ותהפוכות רבות בהשפעת הרפורמציה הפרוטסטנטית ומלחמות הדת שנלוו אליה.
בשנת 1525 הסכים אלברט דוכס ברנדנבורג-אנסבך לבקשת זיגמונד השני מלך פולין, להתפטר מתפקידו, לאמץ את האמונה הלותרנית ולקבל את התואר דוכס פרוסיה.
המדינה הטווטונית של פרוסיה מן הזרם הקתולי הפכה לדוכסות פרוסיה, והייתה למדינה הפרוטסטנטית הראשונה.
בית הבסבורג הקתולי אשר שלט בברנדנבורג המשיך לתבוע את השליטה בפרוסיה, וב-1618 החיל את שליטתו התאורטית על פרוסיה.
אף על פי שמעשית לא ניתן היה לבצע איחוד גבולות, הרי שההתייחסות אליהן הייתה כאל ישות מדינית אחת.
הסכם ברומברג משנת 1657 יצר ברית עוצמתית בין שוודיה ופרוסיה אשר כפתה על פולין את ההכרה בריבונות פרוסיה.
בשנת 1701, לאחר כמעט מאתיים שנות שליטה פולנית בפרוסיה, זכתה האחרונה בהכרה ריבונית.
מדינת ישראל הייתה אוניית מעפילים שארגן המוסד לעלייה ב' של "ההגנה".
מאחרונות אוניות המעפילים, היא הפליגה במאי 1948.
שמה הקודם היה "אורכידיאה" ("Orchidea"); עשויה עץ, שני תרנים, אורך: 33 מ'; רוחב: 7 מ'; עומק ירכתיים 3.5 מ'.
צבע אפור לבן; תפוסה של 240 טון; מנוע דיזל אנסלדו; מהירות 6–7 קשר.
שם הצופן שנקבע לה: הנרקיס.
רב החובל היה איטלקי והצוות שלצידו כלל שישה ימאים ורופא.
מפקד האונייה היה עמי עמיר (זינגר) פלי"ם ולצידו ספי דיכטר ששירת כנהג בבריגדה היהודית והגדעוני עובד שדה.
צוות ההכנה של האונייה כלל את אנשי המוסד לעלייה ב' ופועלים איטלקים.
הוכנו דרגשים לעולים וסירת הצלה ל-12 איש.
בחרטום היו צריפים ששימשו לאחסון.
הספינה צוידה ב-7.5 טון דלק; שמונה טון מים; מזון ל-16 ימי הפלגה.
הבריטים כבר הודיעו על יציאתם מן הארץ, ולא היה חשש מפניהם.
קבוצת מעפילים אומנה למקרה ניסיון פגיעה מצד אוניות של מדינות ערביות.
בספינה היה נשק למקרה של עימות עם הבריטים: שני ברנים ארבעה רובים, תמ"ק ואקדח.
כן נבנה סליק למלווים בחרטום מתחת לטנק המים.
למקרה עימות היה על המלווים להיכנס לסליק, אולם בפועל לא קרה הדבר.
בהפלגה השתתפו 243 מעפילים; רובם ככולם יוצאי רומניה, בני גילים וחברי תנועות שונות.
הם נאספו במחנה שהוקם להם ליד גאאטה שבדרום איטליה מצפון לנפולי.
המעפילים חולקו לקבוצות וקיבלו תפקידי סדר, ניקיון וחלוקת מזון.
"מדינת ישראל" הפליגה מנמל פורמיה באיטליה ב-8 במאי 1948. נתיב ההפלגה היה מצר מסינה, צפונה לכרתים, מערבית לקפריסין וחוף תל אביב.
התוכנית הייתה להיפגש עם אוניית המעפילים "לניצחון" ולקבל את מעפיליה.
אולם עקב הודעת הבריטים על עזיבתם והכרזת המדינה, כבר לא היה צורך בכך.
אם כי שתי הספינות נפגשו בדרך כדי להעביר רופא לספינה, במטרה ליילד תינוקת.
כוחות בריטים גילו את האונייה בליל 15 במאי 1948. במרחק 20 מיל מחופי הארץ התקרבה משחתת והאירה את האונייה, אך לא נוצר מגע או קשר.
הספינה הגיעה לחוף תל אביב ב-16 במאי 1948. תל אביב הותקפה על ידי מטוסי ספיטפייר מצריים, ולכן נדרשה הספינה לצאת לים הפתוח ולחזור לקראת ערב.
המעפילים ירדו לחוף תל אביב של מדינת ישראל הריבונית.
לאחר מכן נערכו 4 הפלגות נוספות עם עולים בשם 'נרקיס'.
לאחר ההפלגה הזאת הופעלה הספינה כדי להבריח צעירים שיכלו להתגייס לצה"ל ממחנות המעצר בקפריסין ולהעלותם ארצה (הבריטים לא התירו להם לעלות).
בנובמבר 1948, בעת סערה, נסחפה האוניה אל חוף סוריה וחולצה על ידי אח"י מעוז.
מדינת העלווים הייתה אחת משש המדינות שיצרו הצרפתים לאחר מלחמת העולם הראשונה בשטחי המנדט שלהם בסוריה, לבנון ודרום טורקיה.
היא התקיימה בין השנים 1920–1936, ולאחר מכן אוחדה עם הרפובליקה של סוריה.
המנדט על סוריה שניתן לצרפת על ידי חבר הלאומים נמשך מ-1920 ועד ל-1946.
לפני מלחמת העולם הראשונה נודעו העלווים כ"נֻצַירִים" , על שם מייסד הכת מוחמד אבן נוצייר, אך הצרפתים העדיפו את המונח "עלווים", המתייחס לזיקתם של העלווים אל האימאם עלי בן אבי טאלב, מייסד האמונה השיעית, חתנו של הנביא מוחמד.
בשנת 1920 הצרפתים נתנו לאזור כולו את השם "מדינת העלווים", אזור שמרבית תושביו הם עלווים.
האזור העלווי הוא בעל שטח חוף אך גם בעל שטח הררי, והתגוררה בו אוכלוסייה הטרוגנית מאוד.
במהלך המנדט הצרפתי, האוכלוסייה התחלקה כך: משפחותיהם של בעלי הקרקעות של עיר הנמל לטקיה, ו-80% מהאוכלוסייה בעיר, היו סונים; אך 90% מהאוכלוסייה של המחוז הייתה כפרית, כאשר 62% מהם הם עלווים.
הגבול הדרומי היה עם לבנון, הגבול הצפוני היה עם סנג'ק אלכסנדרטה, שם העלווים היוו חלק גדול מהאוכלוסייה.
במערב נמצא חוף הים התיכון ובמזרח היה הגבול באזור הרי אנסריה והנהר עאסי.
באופן גס, מדינת העלווים הייתה מורכבת ממחוז לטקיה ומחוז טרטוס של סוריה בהווה, שבשניהם יש אוכלוסייה עלווית גדולה, אך גם מחלקים של נפת א-סוקיילבייה ונפת מסיאף (כיום במחוז חמאת), נפת תלכלח' (כיום במחוז חומס) ונפת ג'סר א-שורור (כיום במחוז אידליב).
התמוטטותה של האימפריה העות'מאנית לאחר מלחמת העולם הראשונה הביאה להשתלטות של האימפריות האירופיות על חלקים מהאימפריה הקורסת.
על פי הסכם סייקס–פיקו החשאי שנחתם לקראת סוף מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1916, בין בריטניה לצרפת, צרפת תקבל את לבנון, סוריה ודרום מרכז טורקיה, בעוד שבריטניה תקבל את ירדן, את עיראק ואת המפרץ הפרסי.
פייסל בן חוסיין, ממצדדי האידאולוגיה של סוריה הגדולה (שלפיה צריכה לקום ישות מדינית ריבונית ערבית אחת בשטח בו נמצאות כיום המדינות סוריה, לבנון, ירדן וישראל), לא הסכים לחלוקת האזור שנעשתה, לפיה לבנון וארץ ישראל הן חלק נפרד מסוריה הפנימית.
הפעילים הלאומיים-ערבים הקימו את "המועדון הערבי" (א-נאדי אל-ערבי), שהיו לו סניפים בכל רחבי סוריה הגדולה, ואשר ניסה לארגן את האוכלוסייה לתמיכה בעצמאות סוריה המאוחדת.
ביולי 1919 התכנס הקונגרס הלאומי הסורי, שהחשיב עצמו כמייצג את כל האוכלוסייה בשטחי סוריה הגדולה.
קונגרס זה דרש להקים מדינה מאוחדת בגבולות "בלאד אל-שאם" (הלבנט) ובראשה ימלוך פייסל בן חוסיין.
הקונגרס התנגד לעמדת המערב לשלוט ולחלק את האזור וכמו כן התנגד לעמדת התנועה הציונית.
עם התקרבותן של מעצמות אירופה להסכמים לגבי חלוקת המזרח התיכון, התכנס הקונגרס בשנית וב-8 במרץ 1920 הכריז על עצמאותה של סוריה הגדולה והמלכתו של פייסל.
אולם מדינתו לא החזיקה מעמד, בשל שליטתו על שטח מאוד מצומצם ובשל תלותו בבריטניה שאמנם בתחילה תמכה בהם אך לאחר מכן חזרה בה והתנגדה, יחד עם צרפת, להכרזה.
תחילת המנדט הצרפתי על סוריה
באפריל 1920, ועידת סן רמו נתנה לצרפת את המנדט על סוריה.
הצרפתים כבשו תחילה את אזור החוף של סוריה, ולאחר מכן התקדמו משם לפנים הארץ.
ב-15 בדצמבר 1918 כינס סאלח אל-עלי, מנהיג עלווי, את כל נכבדי העלווים החשובים בעיר אל-שייח' באדר.
אל-עלי הזהיר את הנוכחים שהצרפתים כבר כבשו את אזור החוף וזאת במטרה להפריד את האזור משאר המדינה, ושכנע אותם להתקומם ולגרש את הצרפתים מסוריה; אל-עלי היה המנהיג של המרד העלווי נגד צרפת.
הוא דאג בראש ובראשונה לעלווים, בחששו מפני התערבות צרפתית בטריטוריה שלהם; ההתקוממות לא הונעה על ידי התנועה הלאומנית, אך הזדהתה איתה במטרה לקבל אוטונומיה עלווית מלאה יותר.
המרד נמשך שנתיים, בהם התבצעו פעולות תוקפניות משני הצדדים, ונסתיים באוקטובר 1921.
ב-24 ביולי 1920 הצליחו הצרפתים לכבוש את דמשק בקרב מייסלון, בהביסם צבא סורי מאולתר, ופייסל גורש מסוריה.
ערבית וצרפתית שימשו עתה כשפות הרשמיות.
הגנרל אנרי גורו (Henri Gouraud) נתמנה לנציב העליון של סוריה ולמפקד הכוחות הצרפתיים באזור.
אוכלוסייתה של לבנון הייתה בבירור פרו-צרפתית, אך אוכלוסייתה של סוריה הייתה אנטי-צרפתית עם נטייה פאן-ערבית לאומנית.
הסורים נאלצו לקבל את המנדט הצרפתי על סוריה, כאשר המלך פייסל סולק מסוריה ביולי 1920.
הצרפתים הגיעו לסוריה מצוידים בניסיון אותו צברו בשליטתם באלג'יר, שהתאפיינה בדיכוי כוחני של האוכלוסייה.
עם הגיעם לסוריה הם נקטו בשיטת הפרד ומשול, וחיזקו קבוצות מיעוט כדי להחליש את הקבוצה החזקה ביותר בסוריה - המוסלמים הסונים.
הם עשו זאת על ידי הפרדת סוריה לשש "מדינות": לבנון, מדינת דמשק, מדינת חלב, מדינת העלווים, סנג'ק אלכסנדרטה, ומדינת ג'בל א-דרוז (בהר הבשן).
ב-2 בספטמבר 1920 הוקמה "הטריטוריה של העלווים" באזור החוף וכן בהרים בהם היו יישובים עלווים.
היא נוצרה משטחי וילאייט ביירות העות'מאני, שנותרו מחוץ למדינת "לבנון הגדולה".
הצרפתים הצדיקו את הדבר בטענה של "נחשלות" של תושבי ההרים העלווים שנגרמה בגלל שהיו מופרדים מסיבה דתית מהשכנים הסונים, והחלוקה הזו כוונה להגן על התושבים העלווים מכוחות חזקים מהם.
בשנתיים הראשונות לקיומה, כונתה המדינה "הטריטוריה של העלווים", וב-1922 היא צורפה לפדרציה הסורית יחד עם "מדינת דמשק" ו"מדינת חלב".
ב-1 בינואר 1925 הוקמה מדינת סוריה ממיזוג של מדינת דמשק ומדינת חלב, כאשר מדינת העלווים ואזור הלבנון לא נכללים בה.
המרד הסורי הגדול התחיל בקיץ 1925 כמרד דרוזי בהנהגת סולטאן אל-אטרש, והגיע לשיאו בהצלחת הדרוזים לגרש את החיילים הצרפתים ממוצביהם בהר הבשן לקראת סוף השנה.
בשל מיעוט בחיילים והגעת החורף, החליטו הצרפתים לדחות את דיכוי המרידה לבוא האביב, החלטה שהתפרשה כחולשה.
המרד הדרוזי התפשט למקומות אחרים בסוריה, גם למדינת חלב ומדינת דמשק.
המרד נמשך מיולי 1925 ליוני 1927 וייצג רגשות אנטי-צרפתיים ואנטי-אימפריאליסטיים לאחר 5 שנות שלטון צרפתי; בכל אופן, המרד הדרוזי עצמו לא הונע על ידי התנועה לאיחוד סוריה אלא היה פשוט מחאה נגד השלטון הצרפתי.
מדינת העלווים, שרובה כפרית, לא לקחה חלק משמעותי במרד הסורי הגדול, הגם שקיום המרד צוטט כסיבה לעיכוב באיחוד מדינת העלווים לתוך סוריה.
הצרפתים העדיפו מיעוטים דתיים, כמו הדרוזים והעלווים, והשתדלו לבודד אותם מהתנועה הלאומנית.
צעירים רבים מהכפרים העלווים הצטרפו לגדודי צבא צרפתיים.
גדודים אלו היו גדודים דתיים שהורכבו מאוכלוסיית מיעוט ולעיתים קרובות השתתפו בפיזור הפגנות אזרחיות.
ההיסטוריון איתמר רבינוביץ מביא מספר סיבות מדוע לא התערבו העלווים במרד הסורי הגדול:
העלווים לא שלטו שליטה מליאה במדינת העלווים.
בניגוד לנוצרים ולבדואים שהיו מיעוט בהר הבשן, מדינת העלווים הייתה ביתם של סונים רבים למדי וכן נוצרים, והם היו רוב האוכלוסייה של עיר הבירה לטקיה.
הרבה בעלי אדמות סונים היו ממונים על אריסים עלווים.
העובדה שהמיעוט הסוני שהחזיק בפרנסתם של הרוב העלווי היה מקור לאיבה.
האיכרים העלווים היו אינדיבדואליסטים והנאמנות שלהם נתבעה לעיתים הן על ידי המנהיגים השבטיים והרוחניים שלהם והן על ידי בעלי האדמות כאחד.
לאחר שכונסה אספה מכוננת בשנת 1928 וקבעה שהחלוקה שבוצעה באזור לאחר מלחמת העולם הראשונה היא בטלה מעיקרה וכי כל השטחים שנותקו אחד מן השני הם יחידה פוליטית אחת בלתי ניתנת לחלוקה.
האספה פוזרה לאחר מכן על ידי הנציב הצרפתי בסוריה.
בתקופה זו רבים חשו כי חזון "סוריה הגדולה" הוא חסר סיכוי ולכן הפסיקו לייחס לו חשיבות.
תוך מספר חודשים הצליח הגוש לגבש את חוזה העצמאות הצרפתי-סורי, אם כי בפועל רק ב-1 בינואר 1944 הכריזה סוריה על עצמאותה.
בשנת 1930 הורידו הצרפתים את מדינת העלווים לדרגת "הממשל של לטקיה" בלחץ הלאומנים הסורים.
ב-3 בדצמבר 1936 (ובפועל ב-1937) אוחדה מדינת העלווים עם הרפובליקה הסורית הראשונה, זאת על פי ההסכם של 1936 בין הגוש הלאומי לצרפת.
ב-1944 בוטלה האוטונומיה הנפרדת של אזור העלווים.
רשת הטלוויזיה הסעודית אל-ערביה פרסמה ביולי 2013 מחקר לפיו נשיא סוריה בשאר אלאסד מתכנן הקמת מדינה בעלת רוב עלווי לאורך החוף הסורי, במידה וידו תהא על התחתונה בקרב מול הצבא הסורי החופשי.
מדינת לאום מדינית או מדינת לאום פוליטית או מדינת לאום אזרחית היא מדינה שזהותה נקבעת על ידי כלל האזרחים שלה.
כלומר, כל האזרחים במדינה שייכים לאותה אומה (לאום מדיני בלבד), על אף שהם באים מקבוצות אתניות ודתות שונות.
מדינה זו אינה מוגדרת על פי לאום עיקרי או דומיננטי שמאפיין אותה.
בניגוד ליסודות לאום אתני, יסודות הלאום המדיני הם פרי בחירה, כמו אידאולוגיה, דעה, ערכים וכדומה.
מדינה שכזו תקבל בדרך כלל מהגרים לשורותיה ותעודד את השתלבותם בתוכה.
אין בעולם מדינות רבות שנחשבות למדינות לאום מדיני, והגדולה שבהן היא ארצות הברית.
מדינות אחרות הן אוסטרליה, קנדה, צרפת ועוד.
במדינת לאום מדינית יש חפיפה בין האזרחות להשתייכות ללאום, וכל האזרחים שבה שייכים לאותו לאום.
אין מדינה שהיא לגמרי מדינת לאום מדינית, מכיוון שבכל מדינה ישנם גם יסודות אתניים מסוימים המשפיעים על אופי החיים בה, עם זאת מקומם של אלה שולי בקביעת ההסדרים הפוליטיים של אותה חברה המבוססים על תודעה אזרחית משותפת.
'מדינת כל אזרחיה' היא תופעה היסטורית שנוצרה בצרפת שלאחר המהפכה ב-1789. רעיונות הדמוקרטיה והערכים הודגשו במהפכה הצרפתית היוו בסיס ללאום מדינתי וממנה התפשטו לשאר העולם.
לפי גדי טאוב, כל אדם המקבל את אזרחותה של צרפת, הופך באותו רגע לחבר בלאום הצרפתי ומכאן שצרפת היא מדינת כל אזרחיה השותפים כולם בזהות הלאומית של צרפת.
מדינת הלאום המדינתית עלתה באירופה כתשובה אידאולוגית לבעיות החדשות במינן שיצרו ההתפתחויות המודרניות: כוחו הכלכלי של מעמד הבורגנות העירונית (בנקאים, סוחרים ותעשיינים) עלה, בלי שניתן ביטוי פוליטי לכח זה.
הפיאודליזם ומעמד האצולה, וממחצית המאה ה-19 ועד מפנה המאות גם המלוכה הריכוזית והאבסולוטיסטית, נושלו ממעמדם הפוליטי והכלכלי.
צמיחת האוכלוסין וההתפתחויות הטכנולוגיות יצרו את התשתית החברתית למימוש אידאולוגיות פוליטיות שהוטמעו על ידי חברת ההמונים: מרקסיזם וסוציאליזם, דמוקרטיה וליברליזם, לאומיות ליברלית ולאומיות רדיקלית, שסיפקה רבים מיסודותיו של הפשיזם של המאה העשרים.
מדינת לאום מדינתית לאחר המהפכה הצרפתית
לאחר המהפכה הצרפתית לקתה הלאומיות בצרפת בסתירה פנימית.
המהפכה התבססה על עקרונות אוניברסליים.
עקרונותיה היו שוויון אזרחי וכן שוויון ביולוגי בין בני האדם.
על כן, לא יכלו הוגי המהפכה ומוביליה הפוליטיים לטעון שהלאומיות הפרטיקולרית הצרפתית, הייחודית לצרפת, עליונה על כל לאומיות ולאומיות בכל אתר ואתר.
הבונפרטיזם היווה אתנחתה אימפריאליסטית מהתהיות שבסתירה זו, בכך שאיחד את הצרפתים סביב מה שתפסו כשליחותם הלאומית – להפיץ את עקרונות החירות, השוויון והאחווה בכל אירופה.
אך לאחר תבוסת נפוליאון וקונגרס וינה התבססה שוב הגדרתה של צרפת כמדינת לאום במסגרת ריאקציונית מלוכנית, מסגרת שגברה על המהפכות הליברליות של 1830 ו-1848.
הריכוזיות והאבסולוטיזם סייעו לגיבוש המדינה סביב מאפיינים טריטוריאליים מוגדרים וליצירת מוקד הזדהות משותף.
לשם העברת הנאמנות מהמלך ללאום, לא היה צורך בגיבוש תפיסה חדשה בדבר לאום צרפתי, שכן מאפייני הלאומיות כבר התקיימו: מוקד נאמנות משותף, אחדות טריטוריאלית ואחדות לשונית.
בצרפת התקיימה הנאמנות למלך בקרב האיכרים ובערי השדה ממש עד למהפכה.
מחוללי המהפכה לא היו תושבי ערי השדה אלא הבורגנות.
גישות לגיטימיסטיות אלו, המכירות בלגיטימיות של המלוכה כבסיס ללאומיות הצרפתית, שרדו עד לתבוסת צרפת ב-1871 מול פרוסיה, והתבטאו בכך שמוסד המלוכה שרד בצרפת גם בתקופת הלאומיות המודרנית – שלטון לואי פיליפ ב-1830 ושלטונו הריכוזי של לואי נפוליון ב-1851, לאחר המהפכה הליברלית של 1848.
התפשטות מדינת הלאום המדינתית באירופה
התפשטות עקרונותיה של מדינת הלאום בכל אירופה דרך המלחמות הנפוליאוניות, הביאה להפצת רעיונות הליברליזם האוניברסליסטי והלאומיות הפרטיקולריסטית.
אלו לא יכלו לדור בכפיפה אחת שכן לא התממשו ברוח תפיסתו של הרדר, שלא הכיר בעדיפות אומה על רעותה אלא רק בייחודיות האומה.
הגדרות שונות של לאומיות – הלאומיות הצרפתית והלאומיות הגרמנית, למשל – התממשו באופן מנוגד.
הלאומיות הצרפתית התממשה דרך מאפיינים אוניברסליים, של נאורות וליברליזם, תופעות שהן אוניברסליות מטבען ואינן תלויות בלאומיות ספציפית (כטענת הלאומן הגרמני הליברלי גוסטב פרייטג ).
מלחמות הכיבוש של צרפת בעידן נפולאון ביקשו צידוק לא רק בערכי המהפכה האוניברסליים אלא גם בלאומנות הבונפרטיסטית הצרפתית הספציפית: לא רק כרצון להביא ערכים אוניברסליים לאומות אירופה, אלא כרצון להשליט את עליונות צרפת.
נימוק זה למלחמות היווה צידוק למדינות גרמניה למרוד – בשם הלאומיות הגרמנית – בכובש הצרפתי, שכן זה ייצג לכאורה ערכים ליברליים שנועדו להביא למדינת לאום מדינתית – אך אכף אותם באורח אנטי ליברלי.
כיבושי נפוליאון סתרו את רעיונות הלאומיות הליברלית: צרפת הייתה אמורה לייצג רעיונות שוויון וחירות, נלחמה במשטרי אירופה המלוכניים, האבסולוטיסטיים והלגיטימיסטיים – אך מכוח שלטונה במדינות מערב ומרכז אירופה, שללה צרפת את האפשרות למימוש ערכים אלו בהן.
זאת בסתירה לשליחות ולערכים שהתיימרה לייצג.
התגובה לעליית מדינת הלאום המדינתית
בתגובה לרעיונות ההשכלה ומדינת הלאום הליברלית, המדינתית, התפתחה ההגות הלאומית הרומנטית.
לאומיות מדפוס זה החלה להתגבש בגרמניה כתגובה לשלטון הצרפתי קצר הימים אך כביר ההשפעה.
אמצעים לאיחוד טכני היוו "קוד נפוליאון" (יצירת מערכת משפטית ומנהלית אחידה), ביטול מחסומי המכס ויצירת האיחוד הגרמני הכלכלי, ה"צולפריין" – האחדת המטבע וחיסול הפאודליזם על ידי משטר מרכזי בגרמניה.
הכיבוש הצרפתי יצר שינויים חברתיים, פוליטיים וכלכליים, שהיוו בסיס לגיבוש זהות לאומית גרמנית, שעוצמתם כמעט השתוותה לזו של הרפורמה הדתית וההאחדה הלשונית הלותרנית של המאה ה-16.
בגרמניה ובאוסטריה-הונגריה לא היה קנה המידה לאיחוד קנה מידה פוליטי ומדיני אלא תרבותי.
הקבוצה האתנית הגרמנית לא התגבשה סביב מסגרת טריטוריאלית וסביב עקרונות אוניברסליים, אלא סביב רעיונות ייחודיותה ועליונותה של קבוצת העם הגרמנית, שבסיסה בשפה הגרמנית ובהיסטוריה ובפולקלור הגרמניים.
הלאומיות הרדיקלית צמחה כתגובה רומנטית, אנטי רציונליסטית, לרעיונות ההשכלה.
הוגיה ראו בלאום אורגניזם חי, הגדול מסך אזרחיו והמתקיים כתופעת טבע, לא כיציר היסטורי.
בגרמניה מנעו המחסומים הכלכליים והגבולות המדיניים את היווצרותו של מעמד בורגני בעל תודעה פוליטית.
את הלאומיות בגרמניה הגדירו האצולה שלאחר נפילת הפאודליזם (היונקרים) וכן האיכרות שמאפייני תרבותה לא היו רציונליזם אלא פולקלור.
בקרב שניהם שלטה הלאומיות ה"פולקיסטית", בעלת "רוח העם" ה"פולקסגייסט" , שהגדיר הרדר, ברוח הרדיקליזם של פיכטה.
בניגוד ללאומיות הליברלית שרווחה במדינות הלאום המערב-אירופיות, הלאומיות הרדיקלית נקטה הגדרה מרחיבה והגדירה את גבולותיו של הלאום בתור כל מקום שבו יושבים דוברי שפתו של הלאום, וזאת בלי להתחשב בקבוצות אתניות אחרות, גם אם אוכלוסיותיהן היו דומיננטיות באותו מקום.
זאת בניגוד ללאומיות הליברלית שהיא מינימליסטית ואינה שואפת להתפשטות אל כל אזור בו נמצאים דוברי השפה, אלא מסתמכת על מציאות גאו-פוליטית כדי לקבוע את גבולות הלאום, וגורסת אחווה בין לאומים בתור יסוד הקיום הלאומי הנפרד.
דפוסים שונים של מדינת לאום
מדינת הלאום במערב אירופה ובארצות הברית לבשה דפוסים ליברליים יותר לעומת מדינת הלאום הרדיקלית במרכז אירופה, בדרומה ובמזרחה.
בצרפת, בארצות השפלה, בסקנדינביה, בספרד ובארצות הברית, שורשיה של מדינת הלאום הלאומיות היו פוליטיים.
במערב אירופה היווצרותו של הלאום הייתה תוצאה של גיבוש מדינה ריכוזית, מדינה שבתהליך היסטורי החליפה את המדינה הפיאודלית.
האוכלוסיות תחת השלטון הריכוזי היו בחלקן הטרוגניות מבחינה דתית, אתנית ותרבותית.
הן לא התחברו למדינת הלאום מתוקף מטען אמוציונלי וערכי ומתוקף תרבות משותפת.
הזדהותן עם מדינת הלאום נוצרה באופן טכני ופוליטי ומתוקף הסכמותיה של החברה האזרחית.
עם זאת, עם הזמן אוכלוסיות אלה הטמיעו בקרבן את תרבותה של הקבוצה הפוליטית השלטת.
זהותה של הקבוצה הפוליטית השלטת הפכה לפולקלור, ושפתה הפכה לגורם הדומיננטי ביצירת הזהויות הלאומיות.
במערב התפתח מעמד בורגני חזק שצבר כוח פוליטי, ומימש אותו דרך האידאולוגיה הליברלית, בשל הזדקקותו לחופש פעולה כלכלי ורצונו בניידות חברתית.
מעמד זה ואידאולוגיה זו ראו בחברה ובארגוניה, ביניהם המדינה, ישויות מלאכותיות שהיחיד וזכויותיו עליונים עליהן.
האומה נתפסה אומנם כיחידה פוליטית בעלת זהות תרבותית, אך כסכום כל היחידים המרכיבים אותה, יחידים שהם חופשיים ושווים בזכויותיהם ובחלקם בגוף הריבוני.
תפיסת הלאומיות התעצבה בקרב המעמד הבורגני על סמך עקרונות ההשכלה, הרציונליזם והאינדיבידואליזם, בדומה לאופן שבו עוצבה תפיסתו הכלכלית של המעמד הבורגני.
כך נקשרה שאלת הזהות הלאומית לתהליך הפוליטי והלאומיות נתפסה כוולונטרית וכתלויה ברצון הפרט, לא כרעיון דטרמיניסטי, מוחלט ותלוי בגזע, וזאת בניגוד ללאומיות הרדיקלית ששורשיה ממזרח לאלבה.
המדינה מול הפרט באידאולוגיה של מדינת הלאום הליברלית
הדוגלים בלאומיות ליברלית הדגישו את מאפייני הלאום כתכונות שקיומן נובע מהאינדיבידואל.
ג'וזפה מציני ראה באחוות העמים פועל יוצא של אחוות האדם, אחווה המתבטאת בשוויון בפני החוק ובזכות הבחירה החופשית בשלטון.
האומה נבנית על ידי בניה ומוגדרת על ידי תכונותיהם: שפתם, אחידות מקום מושבם ואחדותם המשפטית והפוליטית, לא הפולקיסטית.
לפי ארנסט רנאן, האומה אינה ישות אורגנית ונצחית, והפרט הוא שעליו להכתיב את שינוי מבניו החברתיים, ביניהם האומה.
המוסר והרציונל של הפרט קיימים ללא תלות בשפה, תרבות או גזע, ואילו קיום האומה, טען רנאן, תלוי בהסכמתו היום יומית של הפרט.
ז'ול מישלה הדגים באמצעות השלטון העצמי המקומי שנוצר בשם האומה, בימי המהפכה הצרפתית, את העיקרון שהאומה היא רק מבנה חברתי בר שינוי.
הפטריוטיזם, לפיכך, הוא התמזגות עמה הנעשית על ידי אנשים חופשיים.
לפי תפיסת הליברליזם שהנחתה את הוגיה של מדינת הלאום המדינתית, האדם נולד עם עקרונות מוסר, מצפון וכבוד, שמאפשרים לו לסגל זהות ותרבות באורח וולונטרי.
לפי התפיסה של מדינת הלאום הרדיקלית, לעומת זאת, האדם תלוי במדינה ובלאום לשם מימוש הבעלות על עקרונות אלה, ואינו חופשי לבחור כרצונו.
ערכיו של אדם נקבעים רק בהקשר ללאום ולהיסטוריה הספציפיים שלו.
הוא חייב לחברה את מעמדו כיצור מוסרי, ומכאן נובע שהחברה קודמת לפרט.
לפי גישתה של מדינת הלאום הליברלית, החברה האזרחית זהה למדינה, שכן המדינה היא השתקפות רצונותיהם של כלל האזרחים, יציר טכני שלא משקף ייחודיות של קבוצה אתנית ספציפית אלא רק מאפשר את קיומם בצוותא, בלי לגזור מקיום זה תפיסה של עליונותם על בני לאום אחר.
קבוצה זו קיימת לצד הקבוצות האחרות, ובשוויון להן, לדעת הרדר.
לעומת זאת, לפי הוגי הלאומיות הרדיקלית, ייתכן שיש לקבוצה תפקיד ייחודי בעולם, כדעת מציני, ואף ייתכן שתפקידה זה אינו רק שונה ושווה בערכו, אלא אף עליון בערכו, על תפקידם בהיסטוריה של עמים אחרים, כדעת פיכטה על הגרמנים או כדעת ז'ול מישלה על הצרפתים.
לפי הלאומיות הליברלית, מדינת הלאום אינה חותרת לעליונות אלא להגדרה עצמית של עם או קבוצה אתנית היושבת בה, ומהווה מכשיר פוליטי לטובת הקהילה.
המדינה היא אומנם ביטוי ל"לאום", אך זה אינו אורגניזם העליון על בני החברה האזרחית, כטענת הלאומיות הרדיקלית.
מדינת הלאום הליברלית לעיתים הכירה בייחודיותו של גזע אך שללה עליונות גזעית.
המדינה מול הפרט באידאולוגיה של מדינת הלאום הרדיקלית
לפי תפיסת הלאומיות הרדיקלית, לעומת זאת, זהות לאומית היא בעלת מעמד אובייקטיבי, ולא נקבעת על ידי מודעות בני האומה.
מודעות היא הבעת עניין אנושי רגעי, ואולי מוטעה, בשוגג או בזדון.
היינריך פון טרייצ'קה ראה במדינה לא רק בעלת אישיות משפטית וסימני אופי, אלא גם את הישארות נפשו של הפרט.
הוא סבר שהמדינה היא יצר טבעי בקרב האדם, כפי שלשונו היא תוצר דחף פנימי לביטוי, כורח הטבע ומבטאת המשכיות היסטורית.
וגנר ראה ברוח הגרמנית בעלת קיום עצמאי, אחראית לכל הישגי העם.
גם ניקולאי דנילבסקי ראה באופי הלאומי תולדה טבעית, ולמאבקים ההיסטוריים בין הלאומים התייחס כנובעים מרוח לאומית וממהות טבעית של הגזע, שיש להתאים אליהן את העם על ידי חינוך, ולחזקן על ידי האחדתו והדגשת ייחודו של הגזע.
דנילבסקי כיוון לגזע הסלבי, אך הציג את נושא הלאום באופן כללי בפרספקטיבה של עליונות עקרון הגזעים הטבעיים.
מוריס בארס ראה את ההיסטוריה של הלאום כשולטת בפרט, במחשבתו ובמעשיו, וסבר שאת הפרט הולידו סביבתו ואבותיו.
מאותה סיבה ראה בארס את גורמי חולשתה של צרפת בכך שלא הוגדרה כלאום מבחינת הגזע או נאמנותה למוקדים של שלטון שמרני – המלוכה.
בדומה לו, ראה אנריקו קוראדיני את איטליה כאומה שחולשתה תלויה ברעיונותיה, לא באנשיה, ושדרכה לצאת מכך למצב של משמעת לאומית היא דרך המלחמה.
את הפרלמנטריזם האינדיבידואליסטי ראה קוראדיני כנחות וכתופעה שהגיע זמנה לחלוף, ואת הליברליזם – כגורם אי סדר.
בסינדיקליזם סבר שטמונה הצלחת האומה, שכן הסינדיקטים הם הגופים היחידים שיכולים לפעול באופן אורגני לשם השגת הדמוקרטיה הלאומית, שמקור עוצמתה טמון באחדות גופי היצור ובפעולתם המשותפת.
מועצת נציגי הסינדיקטים, סבר קוראדיני, תהיה זו שבה ייווצר שיתוף הפעולה האורגני והמושלם שיוביל לביטויה של הלאומיות הרדיקלית.
לפי ההגדרה הרומנטית של מדינת הלאום, ההיסטוריה ובעיקר השפה מדגישות התפתחות ספציפית בעלת מאפיינים אורגניים ולא טכניים.
הרדר טען שלחברה יש נשמה, רוח, "פולקסגייסט".
טענה זו שימשה בסיס לטענה של הלאומיות הגרמנית הרדיקלית בדבר האחדות בין מיעוטים אתניים רחוקים באוקראינה, במדינות הבלטיות וביתר מזרח אירופה, עם גרמניה, וכן בסיס לניסיון לתת לגיטימציה לניסיונות הסיפוח הגרמניים, תוך התעלמות מגבולות קיימים.
לעומת זאת, לפי מדינת הלאום הליברלית, גבולות גאוגרפיים הם ביטוי של הסדר הפוליטי הרצוי, סדר המבוסס על שוויון בין לאומים, וגזעים הם תוצאה של התפתחות היסטורית ולא ביטוי לישות אורגנית על טבעית ועל זמנית, וכך גם שפות, דתות ומרכיבים אחרים בהגדרת הלאומיות.
לפי הלאומיות הרדיקלית, החברה האזרחית היא משרתת הלאום ומהווה חלק מיסודותיו, ואילו לפי תפיסתה של מדינת הלאום הליברלית, החברה האזרחית (ולא "רוח עם" כלשהי) היא מהותו של הלאום, והלאום אינו אלא סך אזרחיה של החברה.
לפי הלאומיות הליברלית, הקריטריונים להשתייכות לעם הם אוניברסליים – קבלת החוק, החוקה וההסכמה האזרחית – ללא תלות בדת, מסורת, גזע והשתייכות אתנית.
לעבר אין תפקיד מכריע בגיבוש ייעודו של עם, כפי שטוענים הרדיקלים.
העם נקבע לפי החתירה המשותפת לעתיד, למטרה המשותפת, להמשך קיומה של החברה האזרחית ולחיזוקה.
ללאומיות הרדיקלית, הרומנטית, בניגוד למדינת הלאום הליברלית, יש קריטריונים פרטיקולריסטיים, ייחודיים: עבר משותף, דת או גזע, או אתוסים ופולקלור משותפים.
מדינת לאום מדינתית מבוססת על שייכות פוליטית לאומה ולא על יסודות אתניים או דתיים.
לפיכך יהודים כמו קבוצות מיעוט אחרות יכולים להשתלב בקלות במדינה על יסוד זהותם האזרחית תוך תחושת שוויון ושותפות עם שאר בני החברה.
לעומת זאת, במדינות אתניות קשה ליהודים להשתלב מכיוון שלעיתים קרובות יהודים, או בני כל קבוצה אתנית אחרת, נתפסים כזרים ללאום או כמזיקים לו.
לעיתים הוצגו כקבוצה השואפת להגדרה לאומית לצד האומה הטהורה המקורית, כדעת טרייצ'קה, ולעיתים נתפסו ככאלה שתכונותיהם הספציפיות כקבוצה אתנית מאוסות מכדי שיוכלו להיסבל בקרב העם הטהור, כדעת וגנר.
וילהלם מאר ראה בלאומיות תפיסה מחייבת: אלו שאין להם את כל תכונותיו של הלאום הספציפי אינם שייכים לו ואינם יכולים להשתייך אליו.
ליהודים, מעצם יהדותם, אין זכות לשוויון זכויות אזרחי, טען מאר, והיות שהיהדות היא גזע, מתבטא טבעה בהכרח בהתבדלות לאומית ריאקציונית בתוך המדינה, ולכן מדינה הלאום לא יכולה לסבול את היהודים, לטענת מאר.
בשיח הפוליטי הישראלי משתמשים במונח בעיקר בהקשר של זכויות הלא-יהודים במדינה.
על פי הדוגלים בגישת 'מדינת כלל אזרחיה' מדינת ישראל צריכה להיות מדינה דמוקרטית, השייכת באופן שווה לכל אזרחיה בלי קשר למוצאם, דתם או תרבותם ולעיתים גם ללשונם.
אחד מעקרונות היסוד שינחו את מדיניות החקיקה בישראל על פי 'מדינת כל אזרחיה' יהיה שהמדינה שייכת לכלל אזרחי המדינה, כלומר שהזהות הלאומית תהיה פוליטית ולא לאומית אתנית, וערכי המדינה יהיו דמוקרטיים בלבד ללא השפעת לאום.
זרם הדוגל בגישה שהזהות התרבותית תיקבע על פי הרוב, וזרם שבישראל מייצגת אותו מפלגת בל"ד, על פי עקרונות שהתווה עזמי בשארה הדוגל בגישה שלמיעוטים יהיה שוויון מבחינת חוקי המדינה אולם תהיה להם זכות לאוטונומיה תרבותית.
מדינת ישראל נגד קראוז שמואל (נקרא גם בשם A Criminal Record) הוא אלבום הסולו הראשון של שמוליק קראוס.
האלבום יצא לראשונה ב-5 במאי 1977 במספר עותקים קטן והפך לפריט-אספנים נדיר מאוד.
בשנת 2004 הוא יצא בהוצאה מחודשת של נענע דיסק.
בשנת 1971 נשלח קראוס לכלא בעקבות איום בנשק על חיילים שבאו לפנותו מחלקת אדמה שירש.
בזכות הסדר עם הנהלת הכלא, הורשה קראוס להחזיק גיטרה ובעת מאסרו כתב שירים, אותם הקליט עם כמה חברים במהלך יום אחד בחופשת שחרור מהכלא.
השירים יצאו לראשונה לאור בשנת 1976 בגרסה מצומצמת ואוגדו לאלבום מדינת ישראל נגד קראוז שמואל שיצא לאור במאי 1977 בהוצאת "התקליט בע"מ".
האלבום הופק במספר עותקים קטן, וכעבור זמן קצר נגנז למשך כעשרים ושבע שנים.
בשנת 2004 האלבום יצא בהוצאה מחודשת בחברת נענע דיסק.
השיר הפותח את האלבום, "שישי חם", עוסק בחשיש, כאשר התוכן מחויך.
השיר כולו הוא למעשה משחקי מילים על המילה "חשיש".
השיר נפסל לשידור, והקליפ בצבע סם הזיה (צבעים בהירים שקופים), שביים עידן זעירא, גם נפסל לשידור מפני שקראוס מתועד שם מעשן קנאביס.
הקליפ נדיר מאוד ולא שודר מעולם בטלוויזיה.
בשנת 1972 זכו שלישיית הטוב הרע והנערה במקום הראשון בפסטיבל הזמר והפזמון כאשר אהוד מנור כתב מילים חדשות ללחן של קראוס והשיר נקרא "טוב לי לשיר".
הלחן בשיר "קראוז צינוק" שימש מאוחר יותר כלחן לשיר "יש לי אי" מהאלבום לבד ביחד ולבד לבד, שיצא 4 שנים אחר כך.
השיר "יום אחד" הוא קאבר לשיר "אבשלום" ששלום חנוך הלחין לאלבומו של אריק איינשטיין "שבלול", עם טקסט חדש מאת קראוס.
השיר החותם את האלבום, "אמא טבע", הוא עיבוד עברי בן 11 דקות לשיר "Mother Nature's Son", מתוך האלבום הלבן של להקת הביטלס.
בסיום השיר, גם סיום האלבום, ניתן לשמוע את קראוס מכריז חגיגית: "גמרנו את הצד השני של התקליט, רבותיי!" וכך נחתם האלבום.
שמוליק קראוס - שירה, גיטרה
ניצן זעירא, מידד זכריה - מפיקים
אסף כרמלי - השבחת סאונד
הדס ירושלמי - עיצוב גרפי
התקליט בע"מ - מו"ל מקורי בשנת 1977
נענע דיסק - מו"ל מחודש בשנת 2004
מדינת הנובר הוקמה בתחומי פרובינציית הנובר שהוחזקה בידי הבריטים, וצורפה בשנת 1946 לסקסוניה התחתונה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, נכללו רוב שטחי פרובינציית הנובר בשטח הכיבוש הבריטי, ומיעוטם בשטח הכיבוש הסובייטי, כחלק ממדינות מקלנבורג-מערב פומרניה וסקסוניה אנהלט.
בשנת 1946, הקימו הבריטים בשטחי הפרובינציה שהיו בידם את "מדינת הנובר", שאוחדה ב-1 בנובמבר של אותה שנה עם אולדנבורג, בראונשווייג ושאומבורג-ליפה כדי להקים בשנת 1946 את מדינת סקסוניה התחתונה.
מדינת הסטארט־אפ: מנוע הצמיחה הכלכלי של ישראל הוא ספר העוסק בכלכלת ישראל שראה אור בשנת 2009 ופרי עטם של דן סינור ושאול זינגר.
הספר בוחן כיצד ישראל, מדינה בת 60 שנים ובעלת אוכלוסייה של 7.1 מיליון איש הצליחה להגיע לשגשוג כלכלי כה רב עד ש"בתחילת שנת 2009, 63 חברות ישראליות נסחרו בנאסד"ק, יותר מכל מדינה זרה אחרת".
בשנת 2010 הספר הגיע למקום החמישי ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס, ואף לראש רשימת רבי-המכר של הוול סטריט ג'ורנל.
האקונומיסט כתב כי בישראל יש יותר חברות סטארט אפ וקרנות הון סיכון לאדם מאשר בכל מדינה אחרת בעולם.
הצלחתה של ישראל במגזר ההיי טק בשני העשורים האחרונים משך את תשומת לבם של אנשי עסקים ועיתונאים, והאקונומיסט מתאר את הספר כספר החשוב ביותר מבין "ערימה גדלה" של ספרים בנושא.
בניסיונם להסביר את הצלחתה של ישראל בתחום, סינור וזינגר אינם מתייחסים לסוגיה מנקודת מבט אתנית או יהודית וגם אינם מתייחסים לכישרונות ייחודיים.
בספרם, הם מייחסים את הצלחת המדינה בתחום לשני גורמים עיקריים: חובת השירות הצבאי וההגירה למדינה.
מדינת יהודה הייתה מדינת הלכה מוצעת ביהודה ושומרון על ידי מתנחלים ביהודה ושומרון לאחר שהארגון לשחרור פלסטין הכריז על הקמת "מדינה פלסטינית" בשנת 1988, דבר שגרם לחשש של מתנחלים (בעיקר תומכי מאיר כהנא) שמדינת ישראל תעזוב את יהודה ושומרון.
בנובמבר 1988 הכריז הארגון לשחרור פלסטין על הקמת מדינה פלסטינית.
כרבע מהמדינות החברות באו"ם הכירו במדינה זו.
פעילי ימין קיצוני ותנועת כך חששו שהלחץ הבינלאומי יוביל את ישראל לסגת מיהודה ושומרון, וביקשו להניח יסודות עבור מדינה יהודית עצמאית, אם תפנה מדינת ישראל את השטח.
כינוס ראשון של הפעילים נערך בקריית ארבע ב-26 בדצמבר 1988. ב-18 בינואר 1989 ערכו כמה מאות פעילים כנס בנושא במלון פלאזה שרתון בירושלים.
הרב מאיר כהנא נבחר לנשיא כבוד של הכנס והוכרז על תוכנית לביצוע מפקד אזרחים ביהודה ושומרון והנפקת תעודות אזרחות לאזרחי המדינה.
הוקמה גם "מועצה מכוננת" וועדות ביצוע, שיעסקו בניסוח חוקה, מדיניות חוץ, חינוך וחברה, כלכלה, התיישבות וביטחון.
חברי המועצה היו: הרב חיים ישראל שפלד, הרב יצחק כהן, רחמים כהן, משה דימן, מיכאל בן חורין, יואל לרנר ויקותיאל בן יעקב.
מספר ימים אחר כך נערך טקס פתיחתה של הקונסוליה הראשונה של "מדינת יהודה החופשית" במלון במנהטן, ניו יורק.
כקונסול הראשון של המדינה, מונה רוברט ג'ייקובס.
משרד הקונסוליה החדשה הוקם בשדרה השישית במנהטן.
מפכ"ל המשטרה, דוד קראוס, ביקש מהיועץ המשפטי לממשלה לבדוק את חוקיות ההכרזה.
ביולי 1989 עצרה המשטרה שמונה פעילים של "מדינת יהודה" והם נחקרו על המרדה והתאגדות אסורה.
לאחר מספר ימים שוחררו העצורים, למעט מיכאל בן חורין.
לאחר חודשיים שוב התחדשה החקירה נגד מנהיגי "מדינת יהודה" על ידי היחידה הארצית לפשעים.
לאחר שהוגשו כמה תיקים לפרקליטות המדינה במטרה להגיש כתבי אישום.
בחול המועד סוכות 1989 נערך כינוס בהשתתפות "נשיא מדינת יהודה", מיכאל בן־חורין, שלמה באום, הרב ישראל שפלר, ופעילים נוספים.
בן־חורין נחקר במשטרה על הדברים שאמר בכינוס נגד ערבים: "ממשלת ישראל לא רוצה, לא מסוגלת ולא יכולה לגרש יהודים מיש"ע.
הגיע הזמן שהיהודים יתפכחו ויבינו שהבעיה היא ערבים ולא יהודים.
אנחנו, במדינה החדשה, לא נהיה כבולים לבג"ץ ונוכל לגרש ערבים בחופשיות".
בין הנחקרים היו גם עיתונאים שהיו בכינוס ופרסמו את הדברים.
בינואר 1990 הועמד מיכאל בן חורין למשפט בחשד להצתת בית דפוס.
לקראת סוף 1990 דעכה פעילות "מדינת יהודה" עקב סכסוכים בין הפעילים.
בקיץ 2004, לקראת ביצוע תוכנית ההתנתקות, ניסה בן חורין לחדש את רעיון "מדינת יהודה".
בשנת 2007 הציע הרב שלום דובער וולפא רעיון דומה.
דגל "מדינת יהודה" דומה לדגל מדינת ישראל.
כמו דגל ישראל יש בו סמל כחול על רקע לבן שיש פסים כחולים אופקיים.
בניגוד לדגל ישראל יש בו את מנורת המקדש במקום מגן דוד
מדינת המחתרת הפולנית (בפולנית: Polskie Państwo Podziemne) הוא מונח קולקטיבי לארגונים המחתרתיים בפולין הכבושה במהלך מלחמת העולם השנייה, צבאיים ואזרחיים כאחד, שהיו נאמנים לממשלה הפולנית הגולה בלונדון.
האלמנטים הראשונים של מדינת המחתרת נוסדו בימים האחרונים של הפלישה הגרמנית-סובייטית לפולין, בסוף ספטמבר 1939.
מדינת המחתרת נתפשה על ידי תומכיה כממשיכה החוקית של הרפובליקה הפולנית השנייה, המדינה הפולנית שהתקיימה בין שתי מלחמות העולם ואשר נאבקה במאבק מזוין כנגד הכובשים שלה, ברית המועצות וגרמניה הנאצית.
מדינת המחתרת כללה לא רק התנגדות צבאית, שהייתה אחת הגדולות בעולם, אבל גם ארגוניים אזרחיים כמו שירותי חינוך, תרבות, שירותים סוציאליים ועוד.
אף על פי שמדינת המחתרת נהנתה מתמיכה רחבה לאורך חלק ניכר מהמלחמה, היא לא נתמכה או הוכרה על ידי השמאל הרדיקלי (קומוניסטים).
מהצד הימני הרדיקלי של המפה הפוליטית, תנועות המחנה הרדיקלי הלאומי פאלאנגה והמחנה הלאומי הרדיקלי ABC התנגדו לכיבוש פולין הגרמני ושתי התנועות הוחלפו במהירות על ידי קונפדראקיה נארודו, חלק ממדינת המחתרת הפולנית שכללה גם את מרבית חברי הימין הרדיקלי שלפני המלחמה.
השפעת הקומוניסטים דחתה בסופו של דבר בין התהפכות צבאית (בעיקר, כישלון מרד ורשה) והעוינות הגוברת של ממשלת ברית המועצות.
ברית המועצות הקימה ממשלה אלטרנטיבית בשנת 1944 (הוועד הפולני לשחרור לאומי, Polski Komitet Wyzwolenia Narodowego) והבטיחה שהיא תהווה את הבסיס לממשלה בפולין שלאחר המלחמה.
במהלך ההשתלטות הקומוניסטית על פולין בתום המלחמה הועמדו לדין רבים מחברי מדינת המחתרת הפולנית באשמת בגידה וחלקם נפטרו בשבי.
מוסדות המפתח של מדינת המחתרת התפרקו בעצמם במחצית הראשונה של 1945, לאחר שננטשו על ידי בעלות הברית המערביות, ולא מצאו אפשרות לנהל משא ומתן עם הסובייטים, וביקשו להימנע ממלחמת אזרחים.
בסופו של דבר מאות אלפי אנשים היו מעורבים ישירות בסוכנויות שונות של מדינת המחתרת (ההערכות לחברות בארמייה קראובה בלבד ניתנות לעיתים קרובות לכחצי מיליון איש), והם נתמכו בשקט על ידי מיליוני אזרחים פולנים.
הרציונל מאחורי הקמת הרשות האזרחית הסודית התבסס על כך שהכיבוש הגרמני והסובייטי של פולין היה בלתי חוקי.
מכאן שכל המוסדות שנוצרו על ידי המעצמות הכובשות נחשבו כבלתי חוקיים, ומוסדות מחתרת פולניים מקבילים הוקמו בהתאם לחוק הפולני.
היקף מדינת המחתרת נעזר גם שלא במתכוון בפעולות הכובשים, שניסיונותיהם להשמיד את המדינה, האומה ותרבותה הפולנית, כולל הכי חשוב מדיניות רצח עם אשר פגעה באזרחים פולנים, הובילו לתמיכה עממית רחבת היקף בתנועת ההתנגדות הפולנית והתפתחותה.
לקראת הקמת מדינת ישראל ולאחריה, התעורר דיון הלכתי בשאלת מעמדה ההלכתי של מדינת ישראל ומוסדותיה.
זאת לאור העובדה שהמדינה הייתה דמוקרטית וחילונית, בשונה מהמדינה הראויה המתוארת בהלכה.
הראי"ה קוק כתב (עוד לפני הקמת המדינה) שבהיעדר מלך, סמכויותיו על פי ההלכה חוזרות אל העם, שרשאי למנות מנהיג שיחזיק בסמכויות מלך ישראל:
עמדה זו התקבלה על ידי רבים מפוסקי ההלכה לאחר הקמת המדינה ובהם: הריא"ה הרצוג, הרב שלמה גורן, הרב עובדיה יוסף, הרב שאול ישראלי, הרב אליעזר וולדינברג.
על פיה הם קבעו שיש למדינת ישראל את הסמכויות של מלך ישראל, ובפרט את הסמכות לפקד על הצבא.
עם קום מדינת ישראל, החל גם הפולמוס בנוגע למעמדם ההלכתי של חוקי המדינה.
בנוסף יש הסבורים שגם הרמב"ם והשו"ע שפסקו במלך ישראל דין זה, לא דברו בשלטון שאינו נוהג על פי חוקי התורה:
זאת מאחר שדעת הרמב"ם שמקור התוקף של דינא דמלכותא הוא בפרשת המלך בתורה ובנביא, ולא מכח הסכמת העם, והרמב"ם במספר מקומות מדגיש שהתורה דברה רק במלך ישראל המנהיג העם על פי התורה.
בניגוד לכך הרב עובדיה יוסף כתב שגם על משטר של רשעים חל הכלל דינא דמלכותא:
יש המסתמכים על דברי החתם סופר שלעניין חוקים שהם לתועלת העם ולרצונו, כל הראשונים מודים ששייך בהם דינא דמלכותא מכח הסכמת העם, וכשיטת הרשב"ם.
להלכה חלוקים פוסקי זמננו בשאלה זו.
רוב רבני הציונות הדתית, סבורים שהכלל דינא דמלכותא דינא חל בנוגע לחוקי מדינת ישראל, ולכן יש תוקף לחוקים שנדרשים לצורך השלמת חוקי התורה כך נפסק ברשת ארץ חמדה גזית
דעת הרב עובדיה יוסף שיש תחומים עליהם חל הכלל דינא דמלכותא דינא, כגון תשלום מיסים, כיוון שיש בהם תועלת לממשלה ולקיום המדינה וכן בחוקים שנדרשים כתקנה כגון זכויות יוצרים.
אך מנגד הוא כתב, שבדברים שסותרים את חוקי התורה לא חל הכלל דינא דמלכותא דינא.
דעת הרב יוסף שלום אלישיב לנהוג בזה כספק הלכתי, ולעניין חוקים שבהם הציבור מעוניין וחפץ, דעתו נוטה שיש בהם דינא דמלכותא.
דעת החזון איש שהכלל דינא דמלכותא אינו תקף במדינת ישראל מהטעמים דלעיל, וכן דעת הרב ניסים קרליץ ובית דינו.
במסגרת הדיון בשאלת מעמדה ההלכתי של מדינת ישראל נדונה גם שאלת מעמדם של בתי המשפט של מדינת ישראל.
בתי המשפט במדינת ישראל, אינם דנים על פי חוקי התורה ומכהנים בהם שופטים שאינם תלמידי חכמים.
מצד שני רוב רובם של השופטים הם יהודים והאחריות השיפוטית אינה של גויים, כך שעמדה בפני הפוסקים השאלה, האם ניתן להישפט במערכת המשפט במדינת ישראל או שמא חל כאן איסור ערכאות של גויים.
לדעת רוב רובם של פוסקי ההלכה בלא הבדלי מגזר או זרם הדבר אסור.
לעומת זאת, החוקר מנחם אלון טען שאין איסור להתדיין בפניהם, כיוון שמעמדם כשל "ערכאות שבסוריא".
על פי דעת החזון איש הדבר אסור כיוון שבתי המשפט דנים על פי חוקי הכנסת ולא על פי שיקול דעתם.
לדעתו זו של החזון האיש שותפים, לעיתים מטעמים אחרים.
כך למשל אסר הרב יעקב אריאל לפנות לבתי המשפט מפני שאפשר לפנות לבתי הדין הרבניים:
אולם, לדעת רוב הפוסקים הציוניים איסור זה לא חל על התחום הפלילי, כפי שכתב הרב דוב ליאור:
מדינת הפליטים היא הצעה משנת 2015 ליצור מדינה חדשה בה יוכלו להתיישב פליטי העולם, זאת על מנת לפתור את בעיית הפליטים בעולם.
על פי הערכת האומות המאוחדות, ישנם כ-60 מיליון פליטים ועקורים בעולם.
רעיון מדינת הפליטים הוצע ביוני 2015 על ידי ג'ייסון בוזי, משקיע נדל"ן מצליח במפרץ סן פרנסיסקו.
ביולי 2015, פורסם מאמר על הרעיון באתר "וושינגטון פוסט".
בהמשך קיבל הרעיון סיקור תקשורתי נוסף.
הוגה הרעיון בוזי מציע מספר אפשרויות למיקומה של המדינה המוצעת:
קניית איים לא מיושבים ממדינות עתירות איים כגון הפיליפינים או אינדונזיה.
הסתמכות על קרקע - שתימכר או תיתרם - במדינה עתירת אדמות ראויות למגורים שאינן מנוצלות, לדוגמה, פינלנד.
הסתמכות על מדינת אי קטנה המאוכלסת בדלילות ומביעה את הסכמתה להפוך למדינת פליטים.
בתמורה יקבלו אזרחי האי הוותיקים הטבות כספיות משמעותיות.
איים חדשים שייווצרו במים בינלאומיים.
על פי ההצעה, מימון למדינת הפליטים יושג מממשלות, ארגונים חוץ ממשלתיים, האומות המאוחדות או על בסיס תרומות פרטיות.
בוזי ניסח את ההצעה הראשונית, ואתר האינטרנט שהוקם לצורך הרעיון (www.refugeenation.org) קידם את הרעיון באמצעות סוכנות יחסי ציבור.
באוקטובר 2015, נפתח קמפיין מימון המונים במטרה לגייס מיליארדי דולרים לרכישת אדמות או איים לצורך מימוש הרעיון.
הפליט הסורי יארה סעיד עיצב דגל אדום-כתום הדומה לחליפת הצלה.
אחר, המנון למדינה הוצע על ידי הפליט הסורי מוטאז אריאן שמתגורר באיסטנבול.
אף על פי שסמלים אלו אינם רשמיים, מעודדי משלחת הפליטים באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) עשו שימוש בדגל באופן בלתי רשמי.
אפליקציית "וואטסאפ" כוללת את הדגל המוצע כחלק ממבחר האמוג'ים.
פחות מחודשיים לאחר שההצעה זכתה לסיקור תקשורתי נרחב, נגיב סאווירס, מיליארדר מצרי, הציע לקנות אי בים בתיכון על מנת ליישב בו פליטים סורים.
מדינת חלב הייתה אחת משש המדינות שהוקמו על ידי הגנרל הצרפתי אנרי גורו במנדט הצרפתי של סוריה לאחר ועידת סן רמו בשנת 1920 והתבוסה של הממלכה קצרת הימים של פייסל, מלך סוריה.
מדינת חלב הוכרזה על ידי הגנרל הצרפתי אנרי גורו ב-1 בספטמבר 1920 כחלק מתוכנית צרפתית להקל על השליטה בסוריה על ידי חלוקה למספר מדינות קטנות יותר.
צרפת הפכה ליותר עוינת לרעיון של סוריה המאוחדת לאחר קרב מייסלון.
מדינת חאלב כללה את סנג'ק אלכסנדרטה ונשלטה על ידי קמיל פאשה אל-קודסי.
על ידי הפרדת חלב מדמשק, גורו רצה לנצל מצב תחרותי מסורתי בין שתי הערים ולהפוך אותו לפילוג פוליטי.
התושבים בחלב לא היו מרוצים מהעובדה שדמשק נבחרה כבירה לאומה החדשה של סוריה.
גורו חש את הסנטימנט הזה וניסה לתמרן אותו בכך שהפך את חלב לבירת מדינה גדולה ועשירה שבה היה קשה לדמשק להתחרות.
מדינת חלב כפי שציירה צרפת הכילה את רוב השטח הפורה של סוריה, כולל המדינה הפורייה סביב חלב, כמו גם את כל האגן הפורה של הפרת.
למדינה הייתה גם גישה לים דרך סנג'ק אלכסנדרטה.
מצד שני, לדמשק, שהיא נווה מדבר בשולי המדבר הסורי, לא היה מספיק קרקע פורייה ולא היה גישה לים.
גורו רצה להפוך את מדינת חלב לאטרקטיבית לשליטיה הפוטנציאליים על ידי מתן השליטה ברוב עושרה החקלאי והמינרלי של סוריה, כך שלא תרצה להתאחד מחדש עם דמשק.
היה במדינה רוב מוסלמים סונים.
אוכלוסייה זו הייתה בעיקר ערבים אך כללה גם כורדים, במיוחד באזורים המזרחיים, וקבוצות אתניות מגוונות אחרות שהועברו בתקופה העות'מאנית, בעיקר צ'רקסים, אלבנים, בוסנים, בולגרים, טורקים, קברדינים, צ'צ'נים ואחרים.
אוכלוסיות שיעיות מוסלמיות משמעותיות התגוררו גם בחלב, בעיירות כמו נבול, פואה, אז זהרה, קפריה ומאראט מיזרין.
חאלב הייתה גם בית לאחת הקהילות הנוצריות העשירות והמגוונות ביותר של המזרח.
נוצרים המשתייכים לתריסר קהילות שונות (בעיקר הכנסייה האפוסטולית הארמנית, הכנסייה המלכיתית היוונית-קתולית והכנסייה הסורית-אורתודוקסית) ייצגו כשליש מאוכלוסיית העיר חלב, מה שהפך אותה לעיר עם הקהילה הנוצרית הגדולה ביותר במזרח התיכון מחוץ ללבנון.
נוצרים רבים ישבו במחוזות המזרחיים של המדינה, כמו גם, קבוצות אתניות בעיקר של סורים ואשורים.
בשנת 1923, כלל האוכלוסייה במדינה היה בסביבות 604,000 (לא כולל אוכלוסיית הנוודים באזורי המזרח).
בעיר חלב הייתה גם קהילה יהודית גדולה.
למרות רצונותיה של ממשלת צרפת, ההתנגדות האסלאמו-ערבית הספיקה בכדי לאלץ את הצרפתים לפעול באמצעותם בניהול האזור.
לפיכך, מועצת הדירקטורים הוקמה בשנת 1920 כדי להשלים את המושל הכללי.
ארבעת חברי המועצה היו: מרעי פשה אל-מאלח (פנים), סובחי ביי אל-נייאל (משפטים), נאסרי אפנדי בכש (מסחר וחקלאות) וויקטור אפנדי עג'ורי (פיננסים).
עם התפטרותו של אל-מאלח בשנת 1921, ירש אותו אל-נייאל כמנהל הפנים וזקי ביי אל-גוראני נבחר לרשת את אל-נייאל כמנהל המשפטים.
בשנת 1923 עלה שלטון צרפתי שמאלי לשלטון ושינה כיוון פוליטי בכך שאפשר לבנות סוריה פאן-ערבית.
כך בוטלה מועצת הדירקטורים בחלב לאחר הקמת הפדרציה הסורית.
המחוקק היה המועצה הייצוגית, ורוב חבריה היו פרו-צרפתים.
כמה מהסגנים הבולטים היו סובחי ברכאת ששימש מאוחר יותר כנשיא הפדרציה הסורית, ראש עיריית חלב, גאלב ביי איברהים פאשה, ראש לשכת המסחר סלים ג'נבראט, עורך הדין מישל ג'נאדרי ופחיר אל ג'אבירי, אחיו הבכור של המנהיג הלאומני סעדאללה.
איברהים חאננו היה יליד חלב וחבר בולט בקונגרס הלאומי הסורי שנבחר בשנת 1919, ושסירב למנדט הצרפתי של סוריה.
חאננו עבר להתנגדות פוליטית לאחר מכן, ובשנת 1926 מילא תפקיד מרכזי במניעת התנתקות חלב ממדינת סוריה שהוקמה בדצמבר 1924. הוא נפטר בשנת 1935.
הגנרל גורו הקים את הפדרציה הסורית ב-28 ביוני 1922. הפדרציה כללה את מדינות דמשק, חלב ומדינת העלווים.
הפדרציה הסורית התאגדה במדינת סוריה ב-1 בינואר 1925. עם ריכוזיות המדינה הסורית החדשה בשנת 1925 איבדה חלב את האוטונומיה שלה והצטמצמה לתלות הפרובינציאלית בדמשק.
המושל הכללי של מדינת חלב המוסלמי מרעי פאשה אל-מאלח נקרא מושל (ואלי) של מחוז חלב (בדרגת שר).
עם זאת, הדגל הקולוניאלי של מדינת חלב נותר בשימוש עד 25 בינואר 1925 אז הוא בוטל לבסוף.
מַד֫ינת חַמַד היה פרויקט מגורים בצפון מערב העיר ח'אן יונס שבדרום רצועת עזה, קרוב לדיר אל-בלח שבמרכז הרצועה.
הפרויקט, שכולל 3,000 יחידות דיור, נבנה במימון אמיר קטר חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני, ונקרא על שמו.
הקמתו נועדה עבור רכישת דירות למעוטי יכולת.
עד 2005 שכנו באזור שבו הוקם פרויקט חמד היישובים הישראלים קטיף ונצר חזני, שפונו במסגרת ביצוע תוכנית ההתנתקות.
היוזמה לבניית פרויקט מדינת חמד החלה לאחר שהשייח חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני, אמיר קטר, ביקר ברצועת עזה ב-2012 ותרם 150 מיליון דולר להקמת השכונה.
מטרת הפרויקט הייתה מכירת דירות במחיר עלות ובפריסה לתשלומים לטובת מעוטי יכולת, ומכאן כינויו "עיר העניים".
הפרויקט יושב על שטח של 126 דונם וכולל 53 בנייני מגורים בגובה של 5 קומות, המכילים כ-3,000 יחידות דיור.
הפרויקט העניק 10,000 מקומות עבודה לתושבי הרצועה.
החלק הראשון של הפרויקט נחנך בראשית 2016, וכשנה לאחר מכן, בפברואר 2017 נחנך חלקו השני של הפרויקט בנוכחות סגן ראש הלשכה המדינית של חמאס, שבהמשך היה ליו"ר הלשכה המדינית של חמאס – אסמאעיל הנייה.
עלותו של הפרויקט, שאותו מימנה קטר, הוא 113 מיליון דולר, והוא כלל גם בניית בתי ספר, מסגד ופארקים.
ב-10 במאי 2023, ביומו השני של מבצע מגן וחץ, חוסל ראש מערך הרקטות של הג'יהאד האיסלאמי ברצועת עזה, עלי חסן ראלי, ויחד עימו אחיו מחמוד ומוחמד עבד אל-ג'וואד, שני מפקדים בארגון ששהו עימו בדירת המסתור שלו בפרויקט.
בחלקים רבים מהפרויקט התגוררו פעילים ובכירים מתנועת חמאס.
בחודשים הראשונים ללחימת צה"ל ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל, נמנעו כוחות צה"ל מלפעול קרקעית באזור.
חיל האוויר הפציץ בניינים במתחם ב-2 בדצמבר.
לאחר מכן, המתחם הפך למרכז לקליטת פליטים מחלקים אחרים ברצועה שעקרו מביתם עקב המלחמה.
אולם בלילה שבין ה-2 ל-3 במרץ 2024, פשטו כוחות צה"ל על הפרויקט, לראשונה מאז תחילת המלחמה.
הפשיטה כללה כניסת טנקים של צה"ל שכיתרו את האזור.
ב-4 במרץ 2024 הכריז צה"ל על מבצע כתר המערב במהלכו אוגדה 98 הגיעה לפרויקט, שבו על פי מידע מודיעיני ישנן תשתיות טרור ומחבלים המסתתרים בו, וכיתרה אותו.
לוחמי הקומנדו פשטו בצורה רגלית במהלך הלילה על תשתיות טרור של חמאס במקום.
מדינת ווה היא מדינה עצמאית "דה פקטו", בעלת מערכת פוליטית משלה, חלוקות מנהליות וצבא משלה.
בעוד שממשלת מדינת ווה מכירה בריבונותה של מיאנמר על כל שטחה, הדבר אינו כולל נאמנות לממשלה ספציפית.
חוקת מיאנמר משנת 2008 מכירה רשמית בחלקה הצפוני של מדינת ווה כחטיבה העצמית של ווה במדינת שאן.
היא מנוהלת "דה פקטו" כמדינה סוציאליסטית חד-מפלגתית הנשלטת על ידי מפלגת מדינת ווה המאוחדת (UWSP), שהתפצלה מהמפלגה הקומוניסטית של בורמה (CPB) בשנת 1989. מדינת ווה מחולקת לשלושה מחוזות, שני מחוזות מיוחדים ואזור פיתוח כלכלי אחד.
הבירה המנהלית היא פאנגקהאם, שנודעה בעבר בשם פאנגסאנג.
השם "ווה" נגזר מהקבוצה האתנית ווה, הדוברת שפה אוסטרואסיאתית .
מדינת ווה מחולקת לאזורים צפוניים ודרומיים המופרדים זה מזה, כאשר האזור הדרומי, המשתרע על פני 13,000 קמ"ר (5,000 מייל רבוע), גובל בתאילנד ומתגוררים בו 200,000 תושבים.
השטח הכולל של האזור הנשלט על ידי מדינת ווה הוא כ-27,000 קילומטרים.
המנהיגים הפוליטיים של מדינת ווה הם בעיקר בני ווה ממוצא אתני .
שפת העבודה של ממשלת מדינת ווה היא מנדרינית.
שפת ווה מדוברות באופן נרחב על ידי האוכלוסייה, כאשר שפת החינוך היא סינית תקנית.
שידורי טלוויזיה במדינת ווא משודרים הן במנדרינית והן ב-ווה.
סחורות במדינת ווא מובאות מסין, והיואן משמש בדרך כלל להחלפות.
ממשלת מדינת ווה מחקה מאפיינים פוליטיים רבים של ממשלת הרפובליקה העממית של סין, עם מפלגה מרכזית המכונה מפלגת מדינת ווה המאוחדת, לה יש גם ועד מרכזי ופוליטביורו.
במדינת ווה יש גם קונגרס עם של ווה ועידת ייעוץ פוליטי של ווה, המחקים בהתאמה את הקונגרס העם הלאומי ואת ועידת הייעוץ הפוליטי של העם הסיני.
לפני ההפיכה במיאנמר בשנת 2021, בעוד שמדינת ווה הייתה אוטונומית מאוד משליטת הממשלה המרכזית בנייפידאו, מערכת היחסים ביניהן התבססה על דו-קיום בשלום ומדינת ווה הכירה בריבונות הממשלה המרכזית על כל מיאנמר.
מערכת המשפט במדינת ווה מבוססת על מערכת המשפט האזרחי, תוך התייחסות לחוקי סין.
נכון לשנת 2015 לפחות, מדינת ווה מטילה עונש מוות (אשר בוטל ברמה הלאומית במיאנמר) על תקיפה מזוינת, אונס, רצח והתעללות בילדים.
לאחר גזר דין מוות, אסירים נשלחים ישירות למקום ההוצאה להורג.
מחנות עבודה קיימים במדינת ווה, וקרובי משפחה של אלו שנכלאו או מגויסים נלקחים לעיתים קרובות כבני ערובה על ידי המדינה.
המדינה נשלטת על ידי רשת של מורדים מאואיסטים, מנהיגים מסורתיים כמו ראשי צבא, אנשי עסקים וסוחרים, ללא בחירות דמוקרטיות או שלטון חוק.
לרוב האנשים אין תעודות זהות של סין או מיאנמר, אך תעודות זהות של מדינת ווה מוכרות לעיתים קרובות במדינות אלו.
קל לאזרחים להיכנס אליהן אם הם נמנעים ממעברי הגבול הרשמיים.
'צבא מדינת ווה המאוחדת', בקיצור UWSA, הוא הזרוע הצבאית של מפלגת מדינת ווה המאוחדת (UWSP), מפלגת השלטון דה פקטו של מדינת ווה (הידועה רשמית בשם הדיוויזיה העצמית של ווה) במיאנמר.