tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחת ממטרות המסע שלה הייתה להשיג כתבי יד ייחודיים, ולכן התלוו אליה גם אנשי מדע, ביניהם הרוזן ולדימיר גריגורייביץ' אורלוב (1743–1831), אז מנהל האקדמיה למדעים, והוא מתאר ביומנו כיצד הגיע לסיכומים עם ראשי המנזרים בהם ביקרו כי ישלחו כתבי יד לארמון.
בשנת 1768 פורסם דו"ח ראשוני על כתב היד, אך למרות זאת הוא נותר בלתי ידוע לחוקרי ההיסטוריה של רוסיה עוד עשרות שנים.
רק ב-1809 הוא הגיע לידי הסופר וההיסטוריון ניקולאי קרמזין, בעקבות גילוי קודקס חלבניקוב הדומה לו, שנכתב בסביבות 1560. קרמזין ציטט מהקודקס בסדרת הספרים המונומנטלית שלו על ההיסטוריה הרוסית, אותה החל לפרסם ב-1816, ואז נודע לציבור הרחב על דבר קיומו של הקודקס.
בשנת 1843 הודפס הקודקס לראשונה, במסגרת האוסף השלם של כרוניקות רוסיות, אך ללא הכרוניקה הראשונה בקודקס.
רק ב-1871 הודפס הקודקס בשלמותו עם חילופי נוסחאות מכתבי יד מקבילים.
הקודקס מכיל שלוש כרוניקות שממשיכות אחת את השנייה:
הכרוניקה הרוסית הראשונה (כוללת את השנים 852–1113) - העותק השני בעתיקותו של כרוניקה זו, אחרי הקודקס הלברנטי.
כרוניקה זו מתארת את תולדות רוס של קייב עד לראשית המאה ה-12, מעט לפני שקיעתה.
זהו המקור המידע העיקרי אודות תקופה זו.
הכרוניקה של קייב (1118 - 1198) - מתארת בפירוט רב את תולדות רוס של קייב במאה ה-12.
הכרוניקה של גליציה-ווהלין (המאה ה-13) - במקור לא מדובר בכרוניקה של ממש, אלא תיאור רציף של האירועים, אך בגרסה של הקודקס ההיפאטי הוכנסו תיארוכים.
הקודקס חובר כנראה בסוף המאה ה-13.
"הכרוניקה ההיפאטית", כלומר הצירוף של הכרוניקה של קייב עם הכרוניקה של גליציה-ווהלין, השתמרה גם בכתבי יד מאוחרים יותר, שרובן משקפות גרסה שונה מזו של הקודקס ההיפאטי עצמו.
ההבדל העיקרי והבולט ביותר הוא המסגרת הכונולוגית בכרוניקה של גליציה-ווהלין, שקיימת רק בקודקס ההיפאטי והעתקותיו, וכנראה משקפת עריכה מאוחרת של הכרוניקה העתיקה.
כתבי יד נוספים של הכרוניקה:
קודקס חלבניקוב (נכתב סביב 1560) - ממנו הועתקו עוד שני כתבי יד.
כתב יד ארמולב וכתב יד נוסף נכתבו במאה ה-17 והם מבוססים על קודקס חלבניקוב וגרסאות נוספות שאבדו.
בכתבי יד אלו יש תוספות, בין השאר אודות מלכי פולין, הונגריה וליטא.
כרוניקת הוסטין מן המאה ה-17 וכתבי היד שהועתקו ממנה, שכוללת גם המשך עד לסוף המאה ה-16.
עותקים של הקודקס ההיפאטי מתחילת המאה ה-19.
הקולוניזציה היוונית הייתה הגירה יזומה ומאורגנת של הלנים מיוון והתיישבותם ברחבי ארצות אגן הים התיכון והים השחור, שהחלה במאה ה-8 לפנה"ס ונמשכה לאורך המאות ה-7 וה-6 לפנה"ס.
קולוניות רבות שנוסדו במסגרת הקולוניזציה היוונית התפתחו לערי מדינה עצמאיות ורבות עוצמה.
יש להבדיל בין הגירה זו לבין גלי הפלישה של השבטים ההלניים ליוון גופא שהתרחשו עד ארבע מאות שנה קודם לכן, והיוו הבסיס להתפתחות התרבות ההלנית ביוון.
הקולוניזציה היוונית התרחשה כתופעה שאפיינה את התרבות ההלנית.
היוזמה להתיישבות יכולה להיות של פוליס מסוימת, או של קבוצות אנשים באופן "פרטי".
כמו במקרים רבים בעת העתיקה, יסוד של קולוניה חדשה היה כרוך באלמנט טקסי.
בדרך כלל כהקדמה לייסוד הקולוניה נערכה התייעצות עם האורקל, לרוב האורקל מדלפי.
יסוד הקולוניה לווה גם הוא בטקסים דתיים, ביניהם הבאת אש מקודשת מהמקדש של הפוליס המייסדת.
לגיוס אזרחים לקולוניה חדשה היו מספר דרכים: לעיתים נקראו שכבות אוכלוסייה שלמות לקחת חלק ביסוד, לעיתים נבחרו המייסדים בגורל – למשל בחירה של בן אחד מכל משפחה בפוליס.
גרים ועבדים שהיו מעוניינים להצטרף נתקבלו בדרך כלל אף הם בברכה, ובקולוניה החדשה נהנו ממעמד של אזרח.
למהגרים נבחר מנהיג מהאזרחים הבולטים בפוליס.
המנהיג והאבות המייסדים של הקולוניות זכו לאחר מותם למעמד של הרוס – גיבור מיתולוגי.
בתחילת דרכה של המושבה החדשה, היה קשר פוליטי ודתי חזק עם הפוליס שהקימה אותה: החוקה של הפוליס המייסדת אומצה על ידי הקולוניה, מדיניות החוץ של הקולוניה הייתה כפופה להחלטות הפוליס המייסדת, והקולוניה המשיכה להשתתף בפולחן האלים של הפוליס על ידי שליחים ומתנות.
הקשרים הדתיים נמשכו לעיתים אף מאות שנים לאחר יסוד הקולוניה.
אולם בשלבים מאוחרים יותר התרחשו לעיתים עימותים ואף פרצו קרבות בין הקולוניה לבין הפוליס המייסדת, והתוצאות היו לפעמים שהקולוניה הפכה לפוליס בפני עצמה, ולעיתים שלטון מאולץ של הפוליס המייסדת על הקולוניה.
ברוב המקרים פסקו הקשרים הראשוניים של תלות עם הזמן בעיקר בגלל קשיים לוגיסטיים והמושבות הפכו לפולייס (רבים של "פוליס") עצמאיות שלעיתים אף שלחו בעצמן מתיישבים וייסדו ערים חדשות.
לקולוניות היו מספר מאפיינים בולטים:
שני סוגים עיקריים של קולוניות:
אפויקיאי (ἀποικία) – קולוניות שנוסדו כערים בפני עצמן.
אמפוריה (ἐμπόριον) – קולוניות שנוסדו כתחנות מסחר.
שני גלים עיקריים של יסוד קולוניות: המחצית הראשונה של המאה השמינית לפנה"ס והמאה השישית לפנה"ס.
התפשטות הקולוניות היווניות הייתה בראש ובראשונה לאורך חופים.
היוונים, עם של יורדי ים, הקימו קולוניות בכל אזור באגן הים התיכון בו לא היה שלטון ריכוזי חזק.
במערב: גבול ההתפשטות המערבי היה חופיה המזרחיים של ספרד, שם הוקמו הקולוניות סגונטו והראוסקופיון.
הריכוזים העיקריים של הקולוניות בחלקו המערבי של הים התיכון היו חופי צרפת, צפון הים הטירני, דרום איטליה ומזרח סיציליה.
בדרום: ריכוז עיקרי באזור קירני (לוב) וקולוניה בודדת (נאוקרטיס) במצרים.
במזרח הים התיכון: חופי קיליקיה ומערב קפריסין.
בצפון: סביב הים השחור וים השיש.
המגבלה העיקרית על ההתפשטות היוונית הייתה כאמור כוחות חזקים אחרים.
הכוח הבולט ביותר שהגביל את הקולוניזציה היו הפיניקים.
גם מצרים לא אפשרה התיישבות יוונית בשטחה (למעט נאוקרטיס, שקיבלה אישור מיוחד מהפרעונים).
תופעת הקולוניזציה ביוון נבעה ממספר גורמים:
המצוקה הכלכלית, אליה נקלעו תושבי חצי האי היווני שנבעה מגידול האוכלוסייה מצד אחד, ומחוסר היכולת של הקרקע לשאת גידול זה מן הצד האחר (עקב הגאוגרפיה ההררית ברובה), הביאה לנדידה של יחידים וקבוצות בחיפוש אחר מקורות פרנסה ומשאבים חדשים.
תופעה נוספת שנבעה מכך וכן מהתפתחויות טכנולוגיות, הייתה המעבר מחקלאות למסחר.
המעבר מחקלאות למסחר השפיע על התרחבות תופעת הקולוניזציה בכמה אופנים:
מסחר אינו זקוק לקרקע ולא כרוך בבעלות על קרקע ולפיכך העוסקים בו ניידים מאוד יחסית לעוסקים בחקלאות.
למסחר יש נטייה להתפשט ולחפש שווקים חדשים, גם מחוץ לגבולות הארץ.
על מנת להקל על הנ"ל נוצרת תופעה של פתיחת תחנות מסחר מחוץ לתחום ההתיישבות המקורי, תחנות אשר באופן טבעי הפכו לערים.
השפעה נוספת הייתה גם לרקע הפוליטי שנוצר ביוון עם התפתחות משטרי הפוליס:
ההבדל המעמדי בפוליס בין אזרחי הפוליס לבין התושבים שלא נהנו מזכויות האזרח עודד תושבים לצאת ולהקים פולייס חדשות בהן ייהנו הם ממלוא זכויות האזרח מתוקף היותם "האבות המייסדים".
תופעה דומה היא אי שביעות הרצון מהמצב הפוליטי שבפוליס, ובעיקר זו של בני האצולה אשר איבדו את זכויות היתר והתפקידים שקודם להיות הפוליס היו עוברים אליהם מתוקף ירושה, וכעת ניתן היה כמעט לכל אזרח לאחוז בהם.
לא פעם שימשו הקולוניות להרחקת קבוצות או יחידים מהפוליס, אם מטעמים פוליטיים ואם כצורת ענישה.
כיבושים של שטחי יוון בידי מעצמה זרה (פרס, טבאי ורומא) בעוד הקולוניה הרחוקה משמשת מקום מפלט מפני הפולש.
המשותף, והייחודי לרקע הפוליטי של תהליך הקולוניזציה הוא שעצם קיום הפוליס כדגם למסגרת מדינית, עודד אנשים לצאת ולהקים פולייס חדשות.
קרוב לוודאי שזו גם אחת הסיבות לכך שאף על פי שרוב התופעות הנזכרות כאן משותפות לעמים ולארצות רבות, תופעת הקולוניזציה הייתה די ייחודית ליוונים.
הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני הוא זרם קולנועי אקספרסיוניסטי שנוצר בגרמניה בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה, והביא לעולם יצירות כ"הקבינט של ד"ר קליגרי" (1919) ו"מטרופוליס" (1926).
בזרם זה יצרו במאים כפרידריך וילהלם מורנאו ופריץ לאנג.
על אף שתקופת הפריחה של הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני הייתה קצרה ביותר (ראשון הסרטים, "הקבינט של ד"ר קליגרי" נוצר ב-1919, ו"מטרופוליס" נוצר ב-1926 ונחשב לאחד מאחרוני הסרטים בסוגה זו), הרי שהשפעת הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני על הקולנוע העולמי הייתה גדולה.
הדים לקולנוע זה נמצאו בסרטי אימה הוליוודיים משנות ה-30 ואילך, ולאחר מכן בסרטים בסגנון "הסרט האפל".
קולנוע זה, שנכשל במשימה לפרוץ את גבולות הקולנוע האירופי האיכותי, ולהפוך לנחלת ההמונים בעולם כולו, הטביע את חותמו על הקולנוע האמריקני המסחרי, אם בדרך של השפעה עקיפה, ואם באופן ישיר לאחר שגדולי הבמאים והשחקנים הגרמנים כפריץ לאנג וקונרד ויידט הגרו מגרמניה בעקבות עליית הנאציזם ומצאו את פרנסתם בהוליווד.
האקספרסיוניזם הוא זרם אמנותי בציור, בשירה, בספרות ובמוזיקה שהתפתח בארצות דוברות גרמנית בעיקר, בתחילת המאה ה-20. בניגוד לאימפרסיוניזם ואולי כתגובת נגד לו, מבליט האקספרסיוניזם את המציאות הסובייקטיבית של נפש האמן, ומשליך אותה על האובייקט בו הוא עוסק, תוך שהוא נותן ביטוי לתחושות עזות, לרוב שליליות, כגון מועקה, חרדה וחששות פנימיים.
האקספרסיוניזם הגרמני בציור התבטא בפעילות ציירים בקבוצות כגון קבוצת "הגשר" או "הפרש הכחול" (Der Blaue Reiter), אשר נוסדה במינכן בשנת 1911, ובין פעיליה ניתן למנות את וסילי קנדינסקי.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הייתה התנועה האקספרסיוניסטית בשיאה.
עם זאת, הקולנוע הגרמני היה עדיין בחיתוליו.
ערב המלחמה הייתה בגרמניה תעשיית סרטים מפותחת למדי ושני אולפני סרטים גדולים פעלו ליד ברלין, אך תעשיית הסרטים הייתה חסרת דמיון ומקוריות.
הסרט האופייני לתעשייה זו היה לרוב עיבוד סאטירי ליצירה ספרותית.
הקולנועים הקרינו לרוב סרטים זרים.
יש לזכור כי המדובר בימי הסרט האילם והשפה הקולנועית עדיין הייתה במידה רבה שפה אוניברסלית, כאשר בהוליווד נוצר עצם התחביר של השפה הקולנועית, בשיטות עריכה ובימוי חלוציות, על ידי במאים כדייוויד גריפית' ואדווין פורטר, שיטות שהקולנוע המקומי בגרמניה לא הצליח לתת להן מענה אמנותי הולם.
הוליווד אף הביאה לעולם את "שיטת הכוכבים" שהביאה ליבשת את צ'ארלי צ'פלין ומרי פיקפורד.
הקולנוע הגרמני, על אף שייצר כוכבים משלו כפאול וגנר והני פורטן, לא הצליח להתחרות בסרט ההוליוודי, החדשני והנוצץ.
סרט יוצא דופן בתקופה זו, אשר ייתכן והראה על כיוון עתידי מעניין, היה הסרט "הסטודנט מפראג" (1913) שכלל אלמנטים של אימה מקברית.
עלילת הסרט עסקה בסטודנט אשר בשל חסרון כסף מכר את השתקפותו בראי, ולאחר מכן התחרט על כך.
יוצר הסרט, הדני סטלן ריי, נהרג במלחמת העולם הראשונה.
מלחמת העולם הראשונה הביאה למפנה במעמדו של הסרט הגרמני.
בשל המלחמה, פסק זרם הסרטים מהוליווד, מצרפת ומאנגליה והתעשייה הגרמנית עבדה במלוא המרץ על מנת לספק את תצרוכתם של אלפיים בתי הקולנוע שקמו בגרמניה.
חברת (UFA; ראשי תיבות ל- "Universum Film AG") נוסדה ב-18 בדצמבר 1917 כשנה לפני סוף המלחמה, במאמץ מודע של הממשלה הגרמנית לשפר את תדמיתה של גרמניה באמצעות סרטי תעמולה.
רוב מניות החברה היו בידי הממשלה הגרמנית.
החברה איחדה רבות מחברות ההפקה העצמאיות שפעלו עד אז בגרמניה, ביניהן חברות "נורדיסק" ו-"דקלה - ביוסקופ".
תבוסת גרמניה במלחמה לא הביאה לירידתה של UFA, אלא להרחבתה.
מניותיה נרכשו על ידי ה"דויטשה בנק", ובמסגרתה פעל מפיק העל אריך פומר, אשר הועמד בראש החברה בשנת 1923.
מבנה ארגוני זה, אין בו כשלעצמו להסביר את פריצתו של הקולנוע האקספרסיוניסטי.
UFA סיפקה לקולנוע האקספרסיוניסטי את הרקע הארגוני והכלכלי ואפשרה את פעולתו, ואריך פומר הוא שנתן לו את הכוח המניע, אך הייתה זו האווירה המיוחדת בגרמניה מיד לאחר המלחמה, אשר הולידה את הקולנוע האקספרסיוניסטי.
אל תחושות המועקה, החרדה והתבוסה שהביא קיצה של מלחמת העולם, אל חוסר הביטחון האישי והכלכלי, הצטרפה רוח מהפכנית ורעננה.
רפובליקת ויימאר הביאה עמה בשורה של שחרור אישי, אמנותי ופוליטי, כמו גם הבנה באשר לתפקידו של הקולנוע בהבנייה החברתית של ההמונים.
היה זה השילוב של ריכוז הכוח הקולנועי בידי UFA, של אישיותו של פומר, ושל התנאים החיצוניים היוצאים מגדר הרגיל, אשר הוליד את הסרט האקספרסיוניסטי הראשון, "הקבינט של ד"ר קליגרי" בשנת 1919.
בשנת 1919 ניגש פומר למלאכת הסרטת הסרט האקספרסיוניסטי הגרמני הראשון, "הקבינט של ד"ר קליגרי".
חזונו של פומר כמפיק היה של שליטה מלאה בכל גורמי ההפקה, החל מבחירת הבמאי והתסריטאי, וכלה בהחלטות אמנותיות הנוגעות לתוכן.
עוד בטרם נבחר הבמאי (פריץ לאנג יועד לביים את הסרט, אך התארכות צילומי סרטו "העכבישים" מנעה זאת) פנה פומר לשלושה ציירים אקספרסיוניסטים המזוהים עם כתב העת האקספרסיוניסטי "שטורם", והם וולטר ריימן, הרמן וורם, וולטר רוהריג, וביקש מהם ליצור את תפאורת הסרט.
בשלב מאוחר יותר השתלב הבמאי, רוברט וינה.
ארבעה אלו, בעידודו של פומר, יצרו עולם בלהות אקספרסיוניסטי, בעל כוח וחיות ששרדו עד ימינו.
הסרט השתמש בתפאורה שיצרו ריימן, וורם ורוהריג, שהייתה בלתי ריאליסטית בעליל, בעלת פרספקטיבה מעוותת וחסרת דיוק ארכיטקטוני.
האיפור, כמו גם המשחק, היו מוגזמים בעליל.
העלילה הייתה עלילת אימים, העוסקת בחולה נפש, כאשר בסיום הסרט מסתבר כי
כל הסרט היה אך הזיה שנבעה ממחלתו.
הסרט צולם במלואו באולפן, באופן שלא היה אופייני באותה התקופה, דבר שאפשר שליטה מלאה בכל המרכיבים הצורניים.
הסרט היה להצלחה הגדולה של הקולנוע הגרמני ולא רק בארץ מולדתו, כי אם בעולם כולו, לרבות בלונדון ובארצות הברית.
ב-1921 כתב המגזין "פוטופליי" כי מאז סרטו של גריפית', "לידתה של אומה" (1915), לא היה סרט שעורר עניין כה רב וויכוח בין מחייבים ושוללים.
נראה היה לפומר כי קולו הייחודי של הקולנוע הגרמני נמצא לו בסגנון האקספרסיוניסטי.
על אף התקוות הגדולות שהביאה עמה הצלחת "קליגרי", לא הצליח הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני לייצב את מעמדו כזרם מוביל בקולנוע.
במשך כמה השנים הבאות ביימו במאים גרמנים מובילים סרטים אקספרסיוניסטיים, אך התנועה גוועה מעצמה בשנת 1926 לערך.
נראה כי התייצבותה הכלכלית של גרמניה אפשרה ייבוא סרטים זרים רבים יותר, שהתחרו עם הסרט האקספרסיוניסטי המקומי והקטינו מאוד את כדאיות הפקתו, שהלכה ונהייתה יקרה ("מטרופוליס" צולם בעלות של 5 מיליון מארק, והיה לסרט הגרמני היקר ביותר עד אז.
כגודל ההשקעה כן היה גודל הכישלון הקופתי).
מצב הרוח המהפכני והקודר של ימיה הראשונים של רפובליקת ויימאר הוחלף במצב רוח מיושב יותר, ואנשים הלכו לקולנוע על מנת להתבדר וליהנות מחייהם, ולא על מנת לצפות ביצירות אמנות קודרות ומעוותות.
יוצרי הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני ויצירותיהם
בין הבמאים הגדולים שפעלו בתחום היו:
פריץ לאנג - יוצר הסרטים "ד"ר מבוזה, המהמר" (1922), סרטי הניבלונגים (שני חלקים "מותו של זיגפריד" ו"נקמתה של קרימהילדה" (1924)) ו"מטרופוליס" (1926).
לאנג, אשר עבד לצד אשתו, התסריטאית תיאה פון הארבו, המשיך ויצר את יצירת המופת "M" שנוצר בשנת (1931), הקרובה ברוחה ובנושאיה לקולנוע האקספרסיוניסטי.
לאנג, שהיה יהודי, נמלט למערב בעת עליית הנאצים לשלטון.
בארצות הברית המשיך ליצור, ויצר את הסרט "זעם" (1936) המשתווה ליצירותיו בגרמניה.
לאנג הביא לארצות הברית את חזונו הצורני, השאוב במידה רבה מסרטיו בתחילת שנות ה-20, כמו גם את עולמו הפנימי האפל הרווי בפשע ובטירוף, שהייתה לו השפעה רבה על סגנון הסרט האפל האמריקני של שנות ה-40.
פרידריך וילהלם מורנאו - יוצר הסרטים: "הטירה המכושפת" (1921), "נוספרטו הערפד" (1922) ו"הצחוק האחרון" (1924).
הצלחתו של מורנאו, ובמיוחד של הסרט "הצחוק האחרון", הביאה לו חוזה באולפני פוקס בהוליווד, שם יצר בשנת 1927 את יצירת המופת "הזריחה".
מורנאו המשיך ליצור בהוליווד, אך נהרג בתאונת דרכים בשנת 1931 בהיותו בן 42 שנים בלבד.
וגנר היה מכוכבי הסרט האילם הגרמני בראשיתו.
הופעתו המרשימה ב"סטודנט מפראג" בשנת 1913 העלתה אותו למעמד של כוכב.
בשנת 1920 ביים את "הגולם" הנחשב לאחת היצירות האקספרסיוניסטיות המובהקות.
וגנר, בניגוד לאחרים שיצרו בזרם זה, היה מתומכי המשטר הנאצי, וביים מספר סרטי תעמולה.
פאול לני יוצר הסרט "בית השעווה" (1924).
לני הגיע אל הקולנוע מתחום העיצוב.
בתחילה שימש כמעצב תפאורות ולאחר מכן כבמאי.
לני שימש כמעצב התפאורה לכל הסרטים שביים.
בשנת 1927 הגיע להוליווד, והחל מביים שם סרטי אימה, בטרם מת בשנת 1929 באופן פתאומי.
יוצר חריג היה וולטר רוטמן, שב-1927 יצר את הסרט הדוקומנטרי הפורמליסטי ברלין: סימפוניה של עיר גדולה.
התסריטאי קארל מאייר כתב את התסריטים לרבים מן הסרטים האקספרסיוניסטיים הגרמנים לרבות "הקבינט של ד"ר קליגרי", "המדרגות האחוריות" (סרטו של פאול לני משנת 1921) ו"הצחוק האחרון" (1924).
בשנת 1927 נסע עם מורנאו לארצות הברית, ולאחר מכן המשיך לעבוד באנגליה.
התסריטאית תיאה פון הארבו, הייתה נשואה לפריץ לאנג, ועבדה עמו על סרטי "ד"ר מבוזה" ו"מטרופוליס".
עם עליית הנאציזם לשלטון הפכה לנאצית מושבעת, התגרשה מלאנג, שהיה יהודי, ויצרה סרטי תעמולה נאצים.
הצלם קארל פרוינד צילם בין היתר את "הצחוק האחרון" (1924) ו"מטרופוליס" (1926).
בשנות השלושים עבר להוליווד ואף זכה בפרס האוסקר על צילום הסרט "האדמה הטובה" (1937).
פרוינד אחראי למספר סרטים בסגנון "הסרט האפל" כ"קי לארגו" (1947), וכמו כן גם לסרטי אימה בז'אנר "המומיה".
ואגנר הוא בין המעצבים הבולטים של הסגנון הצורני האקספרסיוניסטי.
לאחר עליית הנאצים לשלטון המשיך ביצירת סרטים, אך חשיבותו התמעטה, והוא לא שב להישגיו מימי הסרט האקספרסיוניסטי.
הסגנון הלא ריאליסטי של הקולנוע האקספרסיוניסטי נהנה מתהילה קצרת ימים, ונעלם כעבור מספר שנים מועטות.
האולפנים האמריקניים קיבלו גולים אלו בשמחה.
יש מהם שהצליחו, כלאנג, הן מבחינה מסחרית והן מבחינה אמנותית, ויצרו רפרטואר של סרטים הוליוודיים, שהיה בעל השפעה מכרעת על שאר התעשייה הקולנועית באותה התקופה.
יוצרים כאורסון ולס פעלו במודע בהשפעת במאים כמורנאו, ויצירותיהם משקפות את הערכים של הסרט האקספרסיוניסטי, כשהם מותאמים לאופי ולמזג היצירתי השונים בארצות הברית.
השפעה רבה של הסגנון האקספרסיוניסטי נודעה בארצות הברית על "סרט האימה" ו"הסרט האפל".
יוצרים כקארל פרוינד פעלו בהוליווד ויצרו את האווירה המיוחדת של סרט המפלצות ההוליוודי משנות השלושים.
במקביל, הביאו במאים כפריץ לאנג ומייקל קורטיז את הסגנון האקספרסיוניסטי לדרמות הפשע של שנות הארבעים, ויצרו את ההיתוך התרבותי שהוביל לבסוף לסרט האפל.
הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני נוצר בתקופה של חוסר סדר חברתי.
האירועים שלאחר שנות מלחמת העולם הראשונה, יצירתה של הרפובליקה בה איש לא רצה, מלחמות האזרחים, האינפלציה, ואירועים כפוטש של בית הבירה, משתקפים באופן מוזר בסרטים אלו, המראים עולם מנותק, בעל מציאות מעוותת, ותחושה כי משהו שגוי באופן בסיסי, דבר היוצר את האימה שליוותה את צפיית הסרטים.
בספרו הקלאסי "מקאליגרי להיטלר" טוען זיגפריד קראקאור, כי הקולנוע הגרמני שיקף את המנטליות הגרמנית וחזה את עלייתם של הנאצים.
"קאליגרי", לדעת קראקאור, הוא הראשון בסדרה של עריצים תאבי כוח שהועלו על מסכי הקולנוע הגרמני.
מסירותו של המשרת צ'זארה הסהרורי (הולך בשנתו) לקאליגרי היא, לדעתו של קראקאור, תיאור לדרך בה נחזית מסירות בלתי הגיונית לשליט מטורף.
נראה כי משידוע סופה הטראגי של רפובליקת ויימאר, קל יהיה לחזות בסימנים לו בדיעבד בקולנוע.
עם זאת, נראה כי הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני העתיק במדויק את המאפיינים החיצוניים של האקספרסיוניזם כפי שהופיע באמנות הפלאסטית של התקופה, אך לא שיקף במדויק את רוחו של האקספרסיוניזם בפרוזה ובשירה.
הקולוסוס מרודוס היה פסל ענק של אל השמש הליוס, שהוקם בעיר רודוס שבאי רודוס בין השנים 292 לפנה"ס עד 280 לפנה"ס על ידי האמן כארס מלינדוס.
הפסל נחשב לאחד משבעת פלאי תבל, והוא חרב ברעידת אדמה לאחר 56 שנים.
לאחר מותו של אלכסנדר מוקדון בשנת 323 לפנה"ס, החלה להתנהל מלחמת ירושה סביב הממלכה העצומה שהותיר אחריו.
אנטיגונוס מונופתלמוס, אחד המנהיגים המקדוניים ששאף להשתלט על האימפריה, שלח את בנו דמטריוס פוליורקטס עם צבא בן 40,000 איש להתקיף את רודוס, בעלת בריתם של יריביו.
צבאה של רודוס, שמנה כ-6,000 איש, היה בנחיתות מספרית רבה, אך הצליח לעצור את צבאו של דמטריוס ולהסיר לבסוף את המצור שהוטל על האי משך שנה.
כאות הוקרה לאל הליוס, לו זקפו בני רודוס את הצלת האי, החליטו בני העיר לבנות את הקולוסוס העצום, ועל המלאכה הופקד האמן כארס מלינדוס.
הפסל התנשא לגובה של כ-34 מטרים.
בסיסו היה עשוי שיש, וגופו היה עשוי ברונזה וממולא בסלעים ששימשו לייצובו.
השלל אותו תפסו בני רודוס, ובין השאר מגדל מצור מצופה ברונזה וכן כלי מלחמה אחרים, שימש את כארס בבניין הפסל.
צורתו המדויקת אינה ידועה, אך נראה כי מדובר בפסל המתאר את האל הליוס כשהילה מעל ראשו, ידו האחת על מותנו השמאלית, וידו האחרת מצילה על עיניו.
דעה אחרת סוברת כי הפסל החזיק לפיד בוער בידו, אותו הניף מעל לראשו.
מיתוס נפוץ מתאר את הקולוסוס כעומד על שני בסיסים, כשרגליו מפושקות, והאוניות שהגיעו לנמל או יצאו ממנו, עברו בין רגליו.
כפי הנראה מקורו של המיתוס הוא בשרטוט שנוצר במאה ה-16, המראה את הקולוסוס עומד בצורה כזאת.
למעשה, בניית פסל בצורה כזו הייתה מעל ליכולתם של בני אותה התקופה, ולכן סביר כי מדובר באגדה.
בשנת 228 לפנה"ס קרס הקולוסוס מרודוס כתוצאה מרעידת אדמה, 56 שנים לאחר שנבנה.
למרות ששכב על הקרקע, נשאר הקולוסוס בגדר יצירה מרשימה, ונכלל ברשימת פלאי תבל של אנטיפטרוס מצידון, רשימה שאותה פרסם בשנת 140 לפנה"ס, שנים רבות לאחר קריסת הפסל.
חורבנו הסופי של הקולוסוס הגיע בשנת 654 לספירה, כשהעיר רודוס נבזזה על ידי ערבים שמכרו את שרידי הפסל כגרוטאות.
בשנת 2008 פורסם כי פסל הקולוסוס מרודוס יוקם מחדש בנמל העיר, בביצועו של האומן הגרמני גרט הוף ובמימון בין-לאומי.
הפסל החדש מיועד להתנשא לגובה של 60 עד 100 מטר, קרי להיות גבוה פי שניים או שלושה מהמקור.
הוא אמור להיבנות בחלקו מכלי נשק מותכים ולהיות מוקדש לשלום.
בעבר דובר על הקמת שחזור מדויק של הפסל המקורי, אך הפסל הנוכחי יהיה שונה ממנו.
ניתן יהיה לבקר בתוכו, ובשעות החשיכה הוא יואר ויציג מופע אורקולי.
העלות המשוערת של הפסל לפי עיתון "טו וימה" היא 200 מיליון אירו.
ב-2015 הועלתה תוכנית שאפתנית בהרבה לשחזור הפסל.
על פי התוכנית הפסל החדש יתנשא לגובה של כ-152 מטרים.
המבנה המרכזי יהיה בנוי מבטון ופלדה ומצופה לחלוטין בלוחות סולריים שיספקו אנרגיה.
הפסל יאחוז בלפיד שישמש בתור מגדלור שיהיה ניתן לראותו במרחק של כ-55 קילומטרים, עד לחופי טורקיה, וכן נקודת תצפית.
האוניות הנכנסות לנמל יעברו בין רגליו.
עלות הבנייה מוערכת ב-270 מיליון דולר.
בשנת 1883 יצא לאור שירה של המשוררת אמה לזרוס "The New Colossus" (הקולוסוס החדש).
היצירה נחקקה על לוח מתכת בבסיסו של פסל החירות בניו יורק.
שתי השורות הראשונות של השיר מתארות את הקולוסוס "הישן":
בשנת 1961 יצא לאור סרט בשם "הענק מרודוס" בבימויו של סרג'ו לאונה המתאר את ההתרחשויות ההיסטוריות סביב הפסל.
בשנת 2006 יצא לאור סרט בשם "חלום של פילים" בו מופיע הפסל.
על שם הקולוסוס נקראת קבוצת כדורסל יוונית מהעיר רודוס, מועדון הספורט קולוסוס רודוס.
בספר הקולוסוס מתעורר, של פיטר לרנג'יס הקולוסוס "משחק" תפקיד מרכזי, ובסוף הספר הוא אף מתעורר לחיים.
בסדרת הטלוויזיה של רשת HBO, "משחקי הכס", מופיע פסל דומה בכניסה לעיר בראבוס.
קורט וונגוט מזכיר את הפסל בסיפורו "הנמלים המאובנות", בסוף פיסקה שביעית (של התרגום העברי של נדב דרור באסופה "תראה, ציפור" בהוצאת זמורה ביתן).
הקולג' המלכותי למוזיקה הוא אחד המוסדות המוזיקליים הראשונים במעלה בעולם, השוכן בדרום קנסינגטון, לונדון, אנגליה.
את בניין הקולג' תכנן סר ארתור בלומפילד.
הקולג' המלכותי למוזיקה שוכן בדרום קנסינגטון, לונדון, בשכנות לאימפריאל קולג', מול רויאל אלברט הול, סמוך לקולג' המלכותי לאמנות ודקות הליכה ממוזיאון המדע, מוזיאון הטבע ומוזיאון ויקטוריה ואלברט - כור ההיתוך האמנותי, המדעי והתרבותי החשוב ביותר, אולי, של הבירה.
מאז שנת 1882, כשהנסיך מוויילס, שהיה לאדוארד השביעי, הקים את הקולג', הוא מקושר עם משפחת המלוכה.
הפטרונית שלו כיום היא אליזבת השנייה, מלכת אנגליה.
במשך 40 שנה כיהנה אליזבת, המלכה האם כנשיאה; בשנת 1993 התמנה הנסיך צ'ארלס לנשיא והמלכה האם הייתה לנשיאה אמריטה.
לקולג' השפעה עצומה על התפתחות המוזיקה במאה השנים האחרונות.
כמה מן הדמויות המכובדות והמשפיעות ביותר בתולדות המוזיקה הבריטית עברו בשעריו.
המנהל הנוכחי הוא הקלרינטן והמלומד ד"ר קולין לוסון.
הקולג' מלמד את כל היבטי המוזיקה הקלאסית המערבית מתואר ראשון עד דוקטורט.
בקולג' גם חטיבה צעירה, שבה לומדים 300 ילדים מגיל 8 עד 18 בשבתות.
עוד פועל בקולג' מוזיאון מקיף לכלי נגינה, הפתוח לציבור, ראו להלן.
מוזיאון כלי הנגינה של הקולג', המהווה חלק מן המרכז לתולדות הנגינה, מכיל אוסף, בעל פרסום בינלאומי, של יותר מ-800 כלי נגינה ואביזרים מסביבות 1480 עד ימינו.
בין המתנות שניתנו למוסד מאז הקמתו בשנת 1883 אוספים חשובים, שהעניקו הראג'ה סר סורינדרו מוהון טאגור (1884), הנסיך מווילס (שהיה למלך אדוארד השביעי) (1886), סר ג'ורג' דונלדסון (1894), א.
האוסף עבר למוזיאון חדש בשנת 1970.
המוזיאון מציג גם כמה מן הציורים המפורסמים ביותר מאוסף הקולג', ביניהם שני דיוקנאות של יאן לדיסלב דוסק וגיאורג הנשל.
המוזיאון פתוח לקהל הרחב מיום שלישי עד שישי בשעות 14:00 עד 16:39. בחופשות חג המולד והפסחא המוזיאון סגור.
הודות לחזון המייסדים, בייחוד סר ג'ורג' גרוב, מחזיק הקולג' המלכותי באוספי מחקרים בעלי חשיבות בינלאומית.
במורשת עשירה זו כלול חומר רב ומגוון, מן המאה ה-15 ואילך, לצד פרטיטורות מקוריות בכתב יד המלחין, ביניהן רביעיית מיתרים אופוס 64/1 של היידן, קונצ'רטו לפסנתר ק.
492 של מוצרט והקונצ'רטו לצ'לו של אלגר.
אוספים מקיפים יותר מציגים את מוזיקה של רוברט האוולס ופרנק ברידג' ומוזיקה לקולנוע מאת מלקולם ארנולד וסטנלי מאיירס.
בין יותר מ-300 דיוקנאות מקוריים נמצא דיוקנו של ובר שצייר ג'ון קוז בשנת 1826 (תמונתו האחרונה של המלחין), דיוקן של היידן מעשה ידי תומאס הארדי משנת 1791 ותמונת פארינלי שצייר ברתולומיאו נאזארי, כשהזמר הנודע היה בשיא תהילתו.
10,000 הדפסים ותצלומים מהווים את הארכיב הנכבד ביותר של תמונות מוזיקאים בממלכה המאוחדת.
600,000 תוכניות הקונצרטים של הקולג' המלכותי למוזיקה מתעדות חיים קונצרטנטיים משנת 1730 עד היום.
ג'וליאן ברים, גיטריסט ונגן לאוטה
נפתלי הרשטיק (טנור), חזן ומנצח
התוכנית הוגשה ונכתבה על ידי סטיבן קולבר, קומיקאי אמריקאי שביסס את דמותו כ"כתב שטח" קודם לכן בתוכנית הדיילי שואו (The Daily Show) של ג'ון סטיוארט.
ניתן להתייחס לקולבר ריפור כספין אוף של הדיילי שואו.
לאור מעברו של סטיבן קולבר לרשת CBS כדי להחליף את דייוויד לטרמן בהנחיית התוכנית "The Late Show", הגיעה התוכנית לסיומה בדצמבר 2014.
פתיח מהיר בן כמה שניות, בו עובר קולבר על פינות היום, ומסיים במשפט "זהו הקולבר ריפור".
מוזיקת הפתיחה, בה מתנוססים סמלים אמריקאים רבים, כגון העיטם לבן-הראש המופיע על סמל הלאום, דגל ארצות הברית ואף מילות תואר פטריוטיות, המתחלפות מפעם לפעם.
פינות שונות, הקשורות בדרך כלל לאירועי היום.
פינות אלו מתחלפות ומתחדשות תדירות.
מעטות מהן מהוות נכס צאן ברזל בתוכנית, כגון המילה ("The Wørd").
אורח משנה: פעמים רבות במהלך התוכנית מפנים זמן קצר לאירוח סלבריטאי המציג נושא רלוונטי כלשהו, או הבא להגיב לאחת מהפינות הקודמות.
במקרה והאורח הוא פוליטיקאי הרץ למשרה כלשהי, נוהג קולבר לומר כי הוא קיבל את "הקפצת קולבר" בסקרים.
אורח: השליש האחרון של התוכנית מוקדש בדרך כלל לאורח ראשי, המקדם ספר או תקליט כלשהו.
בדרך כלל קולבר ינסה לגרור את הדיון לעימות מילולי משעשע.
קטע סיום בן כמה שניות, בו קושר קולבר את הקטעים שהוצגו קודם לכן ונפרד מהצופים.
באנגלית, שם התוכנית מאוית ב-The Colbert Report (דו"ח קולברט).
את שם המשפחה בחר קולבר לבטא ללא האות הסופית, אף על פי שמשפחתו מדרום קרוליינה אינה ממקור צרפתי (סבו, למשל, ביטא את שם המשפחה כקולברט).
באופן הומוריסטי, נבחר לבטא את המילה ריפורט גם ללא ה-T הסופית.
בתוך התוכנית הבדיחה המשיכה לפינות שונות, כגון הספור ריפור (The Sport Report).
כשני שלישים מאורכה של תוכנית רגילה מוקדש לפינות השונות, מתחלפות מדי פרק.
חלקן חוזרות לעיתים קרובות, אחרות יכולות להופיע פעם אחת או שתיים ותו לא.
המילה (The Wørd): לאחר קטע מעבר קצר, מתחיל קולבר להסביר על מילה חדשה בלקסיקון.
לעיתים זו פרשנות מחודשת למילה קיימת, לעיתים הלחם של מילים או אף מילים חדשות.
המסך מורכב משני חלקים: חציו מראה את קולבר על שולחן המנחה בעודו מדבר למצלמה, החצי השני הוא מסך כחול ועליו הערות שונות המפרשות בזמן אמת את דבריו של קולבר.
לרוב הניגוד בין הדברים הנאמרים לבין הכתוב על הצד הכחול מהווה את הבדיחה.
לאחר סיום התוכנית, הפינה המשיכה גם לתוכניתו החדשה לייט שואו עם סטיבן קולבר, תחת השם "The WERD".
קוף במנוסה (Monkey on the Lam): פינה בה מתחקה קולבר אחר בעלי חיים שנמלטו מגני חיות/בתי מטבחיים/מסעדות.
החלה במהדורת קופים (הפתיח כלל קוף על כבש, היורה באקדח) והמשיכה במהדורת לובסטר.
לרמות את המוות עם ד"ר סטיבן ט' קולבר, דוקטורט באמנות (Cheating Death): פינת בריאות, בה עוקב קולבר אחר חדשות שונות הנוגעות לחולי אמריקאי.
כל אחת מהם מגיעה עם הסבר משעשע ולבסוף המלצה: וקסאדרין, גלולות מחברת הרוקחות פרסקוט.
אלו נמכרות בקופסאות גדולות ובעלות תווית צבעונית, הכוללת המלצה חמה של הד"ר קולבר.
כל הנוטל אותן יזכה למזור שלם למחלה שהוצגה זה עתה.
כל כמה פינות מגלה קולבר כי לצערו וקסאדרין הורדה מהמדפים בגלל בעיה שולית כלשהי (נניח, התפוצצויות לבביות קלות), וכעת משווקת תרופה אחרת במקומה, עם שם דומה באופן חשוד, ולעיתים תוויות זהות עם שינוי אות במרקר.
הורדת הכובע/אצבע מאשימה (Tip of the Hat/Wag of the Finger): פינה בה קולבר מוקיע/מהלל תופעה כלשהי, לרוב רצף של שלוש או ארבע.
לא תמיד המהוללים יוצאים ללא בושה, והנזופים ללא הלל נסתר.
כלב האלפא של השבוע (Alpha Dog of the Week): פינה בה מהלל קולבר את תעוזתו ואומץ לבו של אדם כלשהו.
לרוב תוך כדי הוא מצליח להשפיל אותו.
יריב ראוי (Formidable Opponent): קטע המצולם על מסך ירוק, ובו סטיבן קולבר מתווכח נמרצות עם היריב היחיד אותו הוא מכבד - הוא עצמו.
הוא מגלם ברצף את שני בני השיח, כאשר אפקט ממוחשב פשוט הופך אותו מפונה ימינה לפונה שמאלה, ולעיתים משנה את צבע עניבתו.
מצעד האיומים (The Threatdown): מצעד של חמישה (ולעיתים יותר או פחות) איומים נוראים העומדים בפני העם האמריקאי.
קולבר מאיים על קהלו בשלל אסונות ומפלצות העולות בתקשורת היומית (כגון חקיקות בקונגרס או שמועות על גרעין איראני), כאשר הבולטים ביניהם הם דובים ורובוטים, ובמקרה הנורא מכל - רובוטים דוביים!
קולבר פלטינום (Colbert Platinum): קטע המוגש למיליונרים ומעלה בלבד.
פשוטי העם מתבקשים בפתיחתו לסור לכניסת המשרתים.
הפינה עוקבת אחר תוכניות ומבצעים המפורסמים במציאות אך ורק לעשירים במיוחד (למשל גולגולת אדם המעוטרת במאות יהלומים), בדרך כלל בלעג רב.
הספור ריפור (The Sport Report): פינת הספורט של התוכנית, בה קולבר נותן פרשנות ספורט ועצות למגרש (למשל, בפוטבול יש לתת רובים לרכזים.
כך הקבוצה השנייה תחשוב פעמיים לפני שתשלח מישהו לעבור את קו החצי).
קולברפסט (ColbertPest): בתור מחאה על פסטיבלי המוזיקה השונים, קולבר למשך שבוע הפך את תוכניותיו ל"קולברפסט".
במסגרתן הוא אירח בין היתר את נגן הוייט סטריפס, ג'ק וויט
התוכנית פיתחה קהל מעריצים נאמן, וגרמה למספר תופעות תרבותיות יוצאות דופן, ביניהן:
סטיבן קולבר קיבל מספר אותות כבוד לאורך תוכניתו.
קריאת גוזל עיטם לבן-ראש על שמו, סטיבן ג'וניור.
בהתאם, קולבר עקב אחר קורותיו של העיטם מקרוב, ואף הקדיש חלק מתוכניתו על מנת למנוע את מעברו של ג'וניור לקנדה.
קריאת הקמיע של נבחרת הוקי, הסגינאו ספיריט (Saginaw Spirit), על שמו.
בובת הקמיע הייתה בדמות עיטם, ונקראה מחדש הסְטִיגֶל (הלחם של המילים סטיבן ואיגל).
בהתאם, קולבר עקב בקנאות אחר עלייתה של הנבחרת בגביע ההוקי לנוער (OHL), ראיין את ראש העיר של הקבוצה המתחרה, ואף הופיע במדי הנבחרת.
הוצאת טעם מיוחד של גלידת בן אנד ג'רי על שמו, תחת הכינוי Stephen Colbert's Americone Dream.
הגלידה היא בטעם וניל, פתיתי ופל וסירופ קרמל, ויצאה רק בשוק האמריקאי.
מספר תוכניות הקדישו חלקים לגלידה זו, כולל אירוח של בן וג'רי, ומלחמת חורמה כנגד וילי נלסון, שזכה אף הוא לטעם גלידה מקביל (בטעם פאי אפרסקים).
ב-22 באוגוסט 2007 השיק ריצ'רד ברנסון, מייסד חברת וירג'ין, חברת תעופה חדשה (שלוחה של חברת וירג'ין אטלנטיק) בשם וירג'ין אמריקה.
למטוס הראשון בסדרה הוא קרא "אייר קולבר".
כתוצאה מכך הוא זכה לראיון בתוכנית, שפורסם ללא הפסק כל אותו שבוע.
בראיון זה התפתחה אווירת שטות לא צפויה באולפן, ובמהלכה הביליונר וקולבר נקלעו לקרב מים.
בשנת 2007, באחד ממופעי החימום לפני-תוכנית, קולבר כשל בצעדיו ונפל מול המצלמות, סודק את פרק כף ידו.
היד גובסה על ידי רופא, וקולבר ניצל את מלוא זמן ההחלמה - כשבועיים - על מנת להשיק קמפיין להעלאת מודעות לפרק כף היד.
הוא החתים מועמדים לנשיאות, מנחי חדשות פופולריים ואף את דובר הבית הלבן על גבסו, וחילק להם בתמורה צמידי סיליקון אדומים ועליהם הכיתוב Wrist Strong.
המטרה של אותם צמידים היא למשוך תשומת לב לפרק כף היד של העונד אותם, בדיחה על חשבון צמידי Livestrong שהוציא לאנס ארמסטרונג להעלאת המודעות לסרטן.
קמפיין העלאת המודעות הפך למוטיב עיקרי לאורך אותם שבועות, וכלל ראיונות, וידויים מול המצלמה ואף התמכרות למשככי כאבים ("וטרינר רשם לי את אלו").
במהלכה הראה קולבר עשרות קטעי וידאו של אלימות מיותרת כנגד פרקי כף יד (לרוב סרטי אמנויות לחימה), והסביר לקהל כי פרק כף ידם הוא יקר מפז, ואין לזלזל בו.
הקמפיין הסתיים במכירה פומבית של הגבס המעוטר של קולבר, שהוסר בשידור חי על ידי רופאו.
אף על פי שקמפיין Wrist Strong היה לא יותר מבדיחה חוזרת, כל ההכנסות ממכירה זו הלכו לצדקה אמיתית: בית חולים לנפגעי מלחמת עיראק.
בתוכניתו מתאריך 16.07.2007 הזכיר קולבר כבדרך אגב את האתר "חתיכים ללא חולצה אורזים קניות" (ShirtlessHunks-BaggingGroceries.com), שלטענתו יעלה לרשת בעוד מספר שניות.
באותו ערב, מנוע החיפוש גוגל ציין בסטטיסטיקות כי צירוף המילים "חתיכים", "אורזים" ו"קניות" עלה כאחד מצירופי המילים הכי מבוקשות (מקום רביעי במצעד).
באחת מתוכניותיו בה עלה נושא ויקיפדיה, ביקש קולבר מהקהל לשנות את הערך של הפילים האפריקאים ולציין כי מספרם גדל פי שלושה.
הרעיון הקומי מאחורי דרישה זו היא לשנות את המציאות על ידי השחתת ויקיפדיה.
אכן, ויקיפדיה שונתה לפי הדרישה, ולאחר זמן מה שוחזרה.
באופן מפתיע, עיתון מבוטסואנה דיווח לאחר כמה חודשים כי מספר הפילים במדינה עלה פלאים, וכי כעת הם בריבוי יתר.
קולבר העלה את הדיווח הזה בתוכניתו כדי "להוכיח" את טענתו המוקדמת.
טרם התקבלו עדויות ממקור מוסמך כי הנחת היסוד לפיה עבד קולבר נכונה אמפירית.
בחודש אוקטובר 2007, כחלק מתוכניתו, הכריז סטיבן קולבר כי הוא מתמודד לנשיאות ארצות הברית מטעם מדינתו, דרום קרוליינה.
הדבר גרר תגובת קהל אוהדת ועשרות מאמרי עיתונות, חלקם מכתירים את המהלך כבדיחה פוליטית מושחזת ואחרים כמהלך פוליטי אמיץ.
באחד בנובמבר 2007, לאחר ששילם דמי רישום בסך 25,000 דולר למפלגה הדמוקרטית (קולבר הסביר שלשלם 35,000 דולר לרפובליקנים זה יותר יקר מלקנות כליה בשוק השחור) ואירח מסיבת קמפיין אחת, הודיעה מנהלת ועד הבחירות הדמוקרטי כי קולבר נדחה על הסף, ולא יופיע בתיבת הקלפי.
המילה הראשונה שהופיעה בפינה המילה הייתה Truthiness, שניתן לתרגמה כ"אמת בערך", או "לאאמיתה".
מילה זו תוארה כיכולת של אדם לדעת כי רעיון מסוים אמיתי באופן אינסטינקטיבי, ללא צורך בתימוכין או בבדיקה מדעית (ולעיתים אף בניגוד גמור לאלו).
המילה נכנסה תחת הגדרתה זו במילון מרים וובסטר, שם היא נבחרה כמילת השנה ל-2006. המילה הופיעה והוסברה בתוכניות תחקיר ואירוח, כגון המופע של אופרה וינפרי, 60 דקות ורבות נוספות.
הקולג' המלכותי לרופאים בלונדון הוא גוף מקצועי בריטי לרפואה כללית ותתי התמחויות של סוג רפואה זה.
נוסד במקור כמכללת הרופאים וקיבל צ'ארטר מלכותי בשנת 1518 מהמלך הנרי השמיני, אשר אושר בפרלמנט בשנת 1523. הקולג' חבר באקדמיה המלכותית לרפואה בבריטניה.
זה היה המוסד הרפואי הראשון באנגליה אשר הפך למכללה מלכותית ככלל, ולמכללה המלכותית הראשונה בבריטניה ובאירלנד לרופאים בפרט.
מאז הקמתו, הקולג' עסוק בשיפור פרקטיקה רפואית אך בעיקר בהכשרת רופאים.
נשיאו הנוכחי של המכללה הוא סר ריצ'רד תומפסון.
המכון עורך הכשרות, מחקרים, ועידות, כנסים ומפרסם כתבי עת וספרים בתחום הרפואה.
קבוצה קטנה של רופאים מכובדים, בראשותו של החוקר וההומניסט תומאס לינאקר (Thomas Linacre), עתרו למלך על מנת שיוכלו להתאגד לכדי מכללה, בדומה למכללות שניתן היה למצוא במספר מדינות אירופאיות אחרות.
תפקידיה העיקריים של המכללה, כפי שנקבעו באמנה המייסדת, היו להעניק רישיונות למוסמכים לעסוק ברפואה, הם לרופאים והן לרוקחים, וכן הענשת הלא מוסמכים לעסוק ברפואה או אלה הנמצאו אשמים ברשלנות רפואית.
מאז הקמתה, המכללה מציעה ייעוץ במגוון רחב של תחומי הרפואה והבריאות ואף עוסקת בהוצאה לאור.
המכללה ממוקמת בעיר לונדון, ועברה שלושה משכנים: תחילה הייתה ממוקמת בסמוך לקתדרלת סנט פול, לאחר מכן עברה לרחוב פול מול (Pall Mall) אשר משקיף על כיכר טרפלגר), ולבסוף עברה למיקומה הנוכחי, בסנט אנדרוז, אשר נמצא בקצה הצפוני של הכביש לאורך הצד המזרחי של ריג'נטס פארק.
המטה הקודם של המכללה ברחוב פול מול, המשקיף על כיכר טרפלגר, מוכר כיום כבית קנדה, ומשמש את הנציבות העליונה של קנדה (מוסד הדומה לשגרירות) בלונדון.
בניין המכללה עצמו ראוי לציון.
הוא תוכנן על ידי האדריכל סר דניס לאסדאן בשנת 1964 ומאז הוכר כבניין בעל חשיבות לאומית, הוא בניין רשום (מבנה המוכרז באופן רשמי כבעל חשיבות אדריכלית, היסטורית או תרבותית יוצאת דופן) מדרגה 1.
לשימוש של לאסדאן בבטון עטור פסיפס הייתה השפעה רבה על מבני ציבור רבים אשר נבנו מאוחר יותר.
תכונה מעניינת של הבניין הייתה "קיר נודד" במשקל חמש טונות, המסוגל להתרומם שלושה מטרים מעל האדמה באמצעות משאבות הידראוליות, דבר שאפשר לחלק או לאחד אולם ברוחב 20 מטרים.
ישנן שלוש פקולטות המסונפות אל הקולג' המלכותי לרופאים:
הפקולטה לרוקחות (Faculty of Pharmaceutical Medicine) שמה לה למטרה לשמר את הסטנדרטים המקצועיים הגבוהים ביותר במקצוע הרוקחות, באמצעות פעילויות כגון הגדרת דיפלומה ברוקחות ופיקוח על תרופות.
הפקולטה לרפואה תעסוקתית (Faculty of Occupational Medicine) הוקמה על מנת לפתח ולשמר סטנדרטים גבוהים של יושרה מקצועית והכשרה בהתמחות הרפואה התעסוקתית.
הפקולטה קובעת בחינות, מפקחת על הכשרות הרופאים ותומכת ברופאים במהלך ההתפתחות המקצועית שלהם.
הפקולטה משמשת גם כגוף מקצועי המייעץ במקרי חינוך ומקרים בעלי עניין ציבורי הקשורים לרפואה תעסוקתית.
הקולג' המלכותי לרופאים מהווה חלק מהמוזיאונים לרפואה ולבריאות בלונדון (The London Museums of Health & Medicine).
אוספיו מתקשרים הן להיסטוריה של המכללה והן להיסטוריה של מקצוע הרפואה ומסייעים למקם את ההיסטוריה והתפתחות מקצוע הרפואה והבריאות בהקשר רחב יותר.
האוספים כוללים: דיוקנאות, כלי כסף, מכשירים רפואיים, מדליות הנצחה ושולחנות אנטומיה .
אוסף הדיוקנאות מכיל כ-250 דיוקנאות (תמונות ופסלים) של נשיאים, עמיתים ורופאים אחרים הקשורים אל הקולג' מהקמתו בשנת 1518 ועד ימינו.
הוא כולל יצירות של אמנים ידועים, כמו פסלו של בולדווין המי ג'וניור (Baldwin Hamey Junior) על ידי אדוארד פירס (Edward Pierce) ופסל של ריצ'רד מיד (Richard Mead) על ידי לואי פרנסואה רוביליאק (Louis François Roubiliac).
בשנת 1964 פורסם ספר על הדיוקנאות של הקולג' המלכותי לרופאים.
אוסף כלי הכסף נמצא בשימוש עד היום באירועים רשמיים במכללה.
באוספי המוזיאון ניתן למצוא גם שישה שולחנות אנטומיים מן המאה ה-17, שהוכנו כנראה על ידי ייבוש והרכבת כלי דם ועצבים על גבי בלוקים מעץ ולאחר מכן צופו בלכה.
שולחנות אלה שימשו ככלי עזר להוראה ללימודי אנטומיה, עקב קושי בהשגת גופות.
אוסף סיימונס של המכשירים הרפואיים החל כאוסף אובייקטים הקשורים לטיפול עצמי, והורחב כדי לכלול פריטים שהיו בשימוש על ידי רופאים בטיפול בחולים, בעיקר במאה ה-18 וה-19. האוסף מוצג בתוך בניין המכללה והאוספים נגישים לקהל הרחב.
ספרים וכתבי עת (חדשים וישנים כאחד) מציגים את השינויים וההתפתחויות של הקולג' בפרט ושל מקצוע הרפואה בכלל לאורך השנים.
הספרייה שואפת לתמוך בצרכי הלמידה והמידע של חברי הקולג' המלכותי לרופאים, תלמידים וסגל אקדמי.
שירותי הייעוץ והחיפוש של הספרייה מספקים מידע על תפקידו ופעולותיו השונות של הקולג' וגם על ההיסטוריה שלו.
אוספי הספרייה נגישים עבור כולם.
האוספים הנדירים המצויים בספריה זמינים לקהל הרחב המעוניין לחקור נושאים כגוון:
130 ספרים בקירוב שהודפסו לפני שנת 1502, הכוללים טקסטים רפואיים קלאסיים פרי עבודתם של רופאים מיוון, רומא וארצות ערב.
ספרים השייכים או המבוארים על ידי האסטרולוג האנגלי ג'ון די
אוסף דורצ'סטר הכולל כ-3000 ספרים המתוארכים עד שנת 1688, העוסקים במגוון נושאים כמו ארכיטקטורה, מדעים ומסעות.
מעל 4,500 כתבים מהמאה ה-17 עד המאה ה-19 העוסקים במגוון רחב של נושאים רפואיים ומדעיים כאחד.
אוסף איוון בדפורד המאגד בתוכו טקסטים חשובים העוסקים בקרדיולוגיה שנכתבו עד שנת 1970.
ספרים ואוספים חשובים של המאה ה-20:
ספרים הקשורים להתמחויות השונות של הקולג' לאורך ההיסטוריה
ביוגרפיות של עמיתים ודמויות בולטות ברפואה
ספרים הקשורים להיווצרות ולהיסטוריה של שירות הבריאות הלאומי
ספרים הקשורים להיסטוריה של בתי החולים בבריטניה
ספרים הנוגעים לאתיקה רפואית ותפקידו של הרופא
כל טקסט שפרסם הקולג', כולל דוחות ועלונים.
הספרים והאוספים השונים מוצגים בתערוכות מתחלפות בספרייה באופן קבוע.
בין פרסומיה החשובים בעבר, היו עשר המהדורות הראשונות של הפרמקופיאה (Pharmacopoeia), וכן ה"נומנקלטורה של מחלות" בשנת 1869, אשר יצר סטנדרט לסיווג מחלות, בו השתמשו עד להופעת סיווג המחלות הבינלאומי (ה-ICD של ארגון הבריאות העולמי).
בסוף המאה ה-17 המכללה הפכה לגוף הנותן רישוי לספרי רפואה ורצתה לקבוע סטנדרטים חדשים ללמידה באמצעות מערכת בדיקות משל עצמה.
המסורת הגדולה של המכללה לבדיקת ספרים ממשיכה עד עצם היום הזה.
כיום, כתב העת הרפואי של הקולג' הוא "רפואה קלינית" (Clinical Medicine), וגיליון חדש שלו מפורסם אחת לחודשיים.
בנוסף, המכללה מפרסמת דיווחים שוטפים, הנחיות קליניות, וכתבים שנתיים המאוגדים לסדרה הנקראת "אופקים ברפואה" (Horizons in Medicine).
הפקולטה לרפואה תעסוקתית מפרסמת אחת לחודש את כתב העת "רפואה תעסוקתית וסביבתית" (Occupational and Environmental Medicine), בו ניתן למצוא מחקרים ומאמרים הקשורים לבריאות האדם ונושאים סביבתיים קשורים.
המכללה מקיימת הרצאה שנתית, המכונה גם "הרצאת לומליאן" (Lumleian), על שמו של הלורד ג'ון לומלי (John Lumley).
ב-1582 רעיון ההרצאות הוצע על ידי ריצ'רד קולדוול , נשיאה לשעבר של המכללה.
תחילה, נושא ההרצאות היה כירורגיה, אך עם הזמן זה השתנה וההרצאות נסובו סביב נושא הרפואה הכללית.
ההרצאה הראשונה ניתנה על ידי ריצ'רד פורסטר (Richard Forster).
פעם בשנה, באופן מסורתי ב-18 באוקטובר (היום על שם הקדוש לוקאס) - St.
Luke's Day), מתמנה עמית או איש סגל מהקולג' שינאם את הנאום השנתי על שם ויליאם הארווי (William Harvey).
מטרת הנאום היא לכבד את מייסדי הקולג' ותורמי הכספים וכן לעודד את חברי הקולג' לערוך מחקר וניסויים.
הרצאות שנתיות אחרות הן הרצאות קרוניאן (Croonian), הרצאות גולסטוניאן (Goulstonian) והרצאת בראדשו (Bradshaw).
מסורת ההרצאות השנתיות ממשיכה עד היום.
הקולג' הערבי היה בית מדרש למורים ובית ספר תיכון שפעל בירושלים בזמן המנדט הבריטי, בין השנים 1918–1948.
הקולג' הוקם על ידי ממשלת המנדט הבריטי, ובתחילת דרכו פעל כסמינר למורים בשם דאר אל-מועלמין ליד שער הפרחים.
ב-1919 מונה כמנהלו הראשון האינטלקטואל הנוצרי-פלסטיני ח'ליל אל-סכאכיני, אך הוא התפטר ב-1922 במחאה על מדיניות הממשל הבריטי שהייתה פרו-ציונית לטעמו.
אחריו מונה כמנהל ח'ליל טוטח, שהתפטר מתפקידו ב-1925 על רקע השביתה שפרצה במוסדות החינוך הערביים תוך ביקורו של ארתור ג'יימס בלפור, אבי הצהרת בלפור, בארץ ישראל.
אחריו מונה כמנהל בפועל אחמד סמיח ח'אלדי (אביו של ההיסטוריון וליד ח'אלדי), והחל מ-1926 מונה למנהל קבוע.
ח'אלדי ביצע שינויים בתוכנית הלימודים, שילב בו לימודי תיכון לבנים ושינה את שם המוסד החל מ-1926 ל"הקולג' הערבי בירושלים".
הקולג' היה מוסד הלימודים הגבוה היחיד לגברים ערבים בירושלים, ונחשב למוסד החינוך החשוב ביותר בקרב ערביי ארץ ישראל, ולפי תוכניות ממשלת המנדט, התעתד לשמש כגרעין להקמת אוניברסיטה ערבית בירושלים.
בבית הספר היו לימודים לבגרות וכן לימודים לקראת תעודת הוראה.
תלמידים מצטיינים זכו למלגת לימודים בבריטניה.
רשמית הוכרז הקולג' כפתוח להרשמת תלמידים מוסלמים, נוצרים ויהודים, אך בפועל מיעטו מאוד יהודים להירשם ללימודים בו.
בשנת 1935 עבר הקולג' למשכנו החדש במערב רכס ג'בל מוכאבר (הר אצל), בסמוך לחוות הלימוד ולארמון הנציב, במבנה מודרני בסגנון הבינלאומי שתוכנן בידי האדריכל הראשי של מחלקת העבודות הציבוריות המנדטורית - אוסטן סיינט בארב הריסון.
בשנת 1936 הפך בית הספר התיכון בקולג' לתיכון עצמאי בשם בית ספר ראשדיה.
בכיתות המתקדמות למדו כמה עשרות תלמידים שנחשבו לאליטה החברתית והאינטלקטואלית של החברה הפלסטינית בסביבת ירושלים.
לאחר מלחמת העצמאות היה הקולג' באזור מפורז ושימש את כוחות האו"ם.
במקום שבו היה ממוקם הקולג' נמצאת כיום קריית מוריה, מרכז חינוכי של הסוכנות היהודית והבניין בו שכן הקולג' הוא חלק מהקרייה.
תחילת המאה ה-21 בקולנוע הישראלי נחשבות לתחילתו של תור זהב של יצירה קולנועית של סרטים עלילתיים באורך מלא בעיקר.
בתקופה זו פרחו מספר ההפקות בקולנוע הישראלי, זכו בפרסים ובפרסום רב מסביב לעולם, והחזירו את קהל הצופים בארץ לבתי הקולנוע.
שיא התהליך במספר רב של מועמדויות לפרס אוסקר לסרט הזר (שלוש שנים ברציפות, 2006-2009).
הסרטים מתאפיינים ברובם ביצירה אישית של במאים צעירים וסרטי ביכורים.
הסרטים נחשבים בעלי איכות גימור גבוהה ואיכות (ביחס להפקות הקולנועיות שקדמו להם).
שנות ה-90 בקולנוע הישראלי, עברו שינוי מהותי.
הקמת ערוצי טלוויזיה מסחריים חדשים(ערוץ 2 בעיקר), והתרבותם של בתי ספר לקולנוע, בראשם סם שפיגל הולידו דור חדש של יוצרי קולנוע ואנשי מקצוע מיומנים.
במקביל, החל תהליך של גדילה מסחרית הדרגתית, קרנות קולנוע הוקמו, ענף הפרסום גדל ובאופן כללי נוצרו יותר מקומות עבודה.
המצלמה הדיגיטלית הוזילה את מחירי ההפקות.
בסוף שנות ה-90, אישורו של חוק הקולנוע נתן זריקת מרץ לתשתית של יוצרים צעירים.
פתיחת הסינמה סיטי של האחים אדרי בשנת 2000 תמכה בהפצת והקרנת הסרטים ומשכה את הקהל, ביחד עם פסטיבלי הקולנוע הוותיקים בחיפה ובירושלים שנערכו משנות ה-80.
חתונה מאוחרת וכנפיים שבורות נחשבים לסרטים הראשונים ופורצי הדרך של הקולנוע החדש.
(על אף שקדמו להם ההסדר וכיפור) כיוון שהנושא המרכזי בהם עסקו היה משפחה.
בכך שתי סנוניות אלו התרחקו מהנושאים הפוליטיים שהעסיקו את הקולנוע בארץ משנות ה-80. וזכו לאהדת הקהל בארץ ובעולם.
שני הסרטים גם זכו בפרסים, גם ובארץ וגם בחו"ל.
סרטו של ניר ברגמן זכה במסגרת הפנורמה של פסטיבל ברלין, פאלם ספרינגס ובפרס הגדול בפסטיבל הבינלאומי בטוקיו.
חתונה מאוחרת זכה בכ-8 פרסים בפסטיבלים במספר מדינות בעולם, בהן: סלובקיה, ארגנטינה, אוקראינה, יוון, נורווגיה, ספרד, פולין, הונג קונג, ניו אורלינס, קנדה וכן פסטיבל קאן.
כתוצאה מהזכיות הרבות, מכמות הצופים בארץ, יחד עם אפשרויות ההפצה מחוץ לארץ הסרטים הפכו גם רווחיים מאוד.
עיקר הרווחים נעשו כאשר סרט נמכר לחו"ל.
(הסרטים שמכרו את מספר הכרטיסים הרב ביותר בארץ, נותרו אסקימו לימון, "קזבלן", וסאלח שבתי).
2002 - כנפיים שבורות זוכה בגראנד פרי בפסטיבל הבינלאומי בטוקיו.
2002 - קדמה, סרטו של עמוס גיתאי מתקבל לתחרות הרשמית, בפסטיבל קאן.
2004 - ללכת על המים פותח את מסגרת ה"פאנורמה" בפסטיבל ברלין.
2004 - עטאש/צמאון זוכה בפרס הביקורת בפסטיבל קאן.
2006 - מישהו לרוץ איתו פותח את פסטיבל ירושלים (לראשונה סרט ישראלי).
2006 - אדמה משוגעת זכה בפרס ראשון בקטגוריית הסרט הזר בפסטיבל סאנדנס 2007, בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין זכה הסרט בדב הקריסטל.
2007 - ביקור התזמורת זכה בשלושה פרסים בפסטיבל קאן: פרס חביב השופטים, פרס השופטים הצעירים ופרס פיפרסקי (המוענק על ידי איגוד מבקרי הקולנוע הבינלאומי).
2007 - יוסף סידר זוכה בפרס דוב הכסף עם סרטו בופור בפסטיבל ברלין.
2007 - מדוזות מוקרן בפסטיבל הקולנוע בקאן שבצרפת.
בשבוע המבקרים של הפסטיבל, בו התקיימה הבכורה העולמית של הסרט.
במהלך הפסטיבל הוענקו ליוצרי הסרט, אתגר קרת ושירה גפן, פרס מצלמת הזהב, פרס המוענק לסרט ביכורים.
2008 - בופור מועמד לסרט הזר הטוב ביותר בטקס האוסקר,(ביקור התזמורת לא ענה לדרישות השפה.)
2008 - ואלס עם באשיר ו"9.99$", שני סרטים ישראליים מונפשים באורך מלא שיצאו לאקרנים מאז "בעל החלומות" מ-1962.
2009 - ואלס עם באשיר זכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר לשנת 2008. באותו החודש הוכרז הסרט כמועמד לזכייה באוסקר בקטגוריית הסרט הזר.
הסרט זוכה ביותר מ-20 פרסים ברחבי העולם.
בהם פרס סזאר ופרס הסרט התיעודי של השנה מטעם איגוד הקולנוע התיעודי הבינלאומי.
2010 - עג'מי זוכה במצלמת הזהב ב פסטיבל קאן.
הוא מועמד מטעם ישראל ל סרט הזר הטוב ביותר בטקס האוסקר בשנה השלישית ברציפות.
2010 - לבנון זכה בפרס אריה הזהב בפסטיבל ונציה.
2010 - זוהי סדום מוקרן כשובר קופות ומוכר יותר מ-100,000 כרטיסים בשבוע הראשון להקרנתו בישראל.
הקולג' האוניברסיטאי של אוטרכט (University College Utrecht) הוא מוסד הכבוד האקדמאי של אוניברסיטת אוטרכט בהולנד.
הקולג' הוא תוכנית לימוד בינלאומית לתואר ראשון המלומד כולו בשפה האנגלית.
שיטת הלימוד היא שיטת ליברל ארטס אנד סיינס (Liberal Arts and Science) אשר יוצרת תוכנית לימוד בין תחומית, רחבה ומעמיקה במגוון המחלקות השונות.
הקולג' פתח את שעריו בשנת 1998 והיה לתוכנית הראשונה מסוג קולג' אוניברסיטאי בהולנד.
הקולג', שנוצר כמחלקת-על של אוניברסיטת אוטרכט, הוקם על ידי פרופסור הנס אדריאנסס (Hans Adriaansens) וב-1999 קיבל את האישור הסופי להיותו מוסד אקדמאי מוכר ממשרד החינוך, התרבות והמדע ההולנדי.
מהמחזור הראשון התאפיין הקולג' באוכלוסייה מגוונת ובינלאומית מרחבי העולם.
בנוסף למחלקות השונות ישנה הנהלת הקולג' אשר מפקחת על כלל המחלקות ובראשה יושב הדין של הקולג', רוב ואן דר וארט (Rob van der Vaart).
לצד דין הקולג' בהנהלה ישנן מחלקות המזכירות, הקבלה, החינוך, הפיננסית, הסטודנטיאלית והטוטריאלית.
הקולג' ממוקם בקמפוס בדרום מזרח העיר אוטרכט שחלקים רבים ממנו הוכרזו כאתרי מורשת לאומית לשימור.
לסטודנטים הלומדים בקולג' ישנם שני גופים מייצגים.
הראשון, אגודת הסטודנטים של הקולג', הוא ארגון הגג לכלל הפעילות החברתית, התרבותית והיומיומית אשר מתרחשת בקולג'.
בנוסף, תפקידה של האגודה הוא לייצג את האינטרסים של הסטודנטים אל מול מחלקת הדיור והמעונות, חדר האוכל, מגוון המתקנים וגופים אחרים.
ניהול האגודה מופקד בידי יושב ראש, גזבר, מזכיר, ושלושה מנהלים אשר נבחרים באופן דמוקרטי מבין אוכלוסיית הסטודנטים בקולג'.
הגוף המייצג השני הוא מועצת הסטודנטים האקדמאית, ארגון זה מטרתו לייצג את האינטרס האקדמאי של כלל הסטודנטים אל מול הנהלת הקולג', הנהלת האוניברסיטה ומוסדות המדינה.
ניהול המועצה הוא תחת יושב ראש, שלושה מנהלים, ובוחן סטודנטיאלי.
חברי הוועד נבחרים באופן דמוקרטי מתוך אוכלוסיית הסטודנטים בקולג'.
מתודיקת הלימוד בקולג' היא בצורת ליברל ארטס אנד סיינס (Liberal Arts and Science).
שיטה זו דוגלת בלימוד בין-מחלקתי אשר משלבת תחומים רבים בבניית הקורסים של התואר הראשון.
מתודיקה זו באה לידי ביטוי בעובדה שכלל התלמידים בקולג' מחויבים לקחת לפחות קורס אחד בכל מחלקה (מדעי החברה, מדעי הטבע ומדעי הרוח).
בנוסף, כל סטודנט מחויב להשלים שני קורסי שפה ותרבות.
כמו כן ישנן דרישות ספציפיות בכל מחלקה.
כדי להשלים תואר בקולג' על הסטודנט לסיים לפחות שני מסלולים באחת המחלקות ולעמוד בדרישות של המחלקה שבה סיים את המסלולים.
כל קורס מזכה את הסטודנט ב 7.5 נקודות זכות אקדמאיות (ECTS), כאשר בסמסטר ישנם 4 קורסים, כלל הקורסים נלמדים באנגלית.
בנוסף ישנם קורסי קיץ וחורף אשר כוללים מעבדות, קורסי שטח, הרצאות אורח ואף קורסים מחוץ להולנד.
לקולג' ישנם מספר רב של תוכניות לחילופי סטודנטים עם אוניברסיטאות בכל יבשות העולם מברקלי בקליפורניה ועד אוניברסיטת סינגפור באסיה.
כמעט 50 אחוז מהסטודנטים יוצאים לסמסטר מחוץ לקולג' במסגרת התוכנית לחילופי סטודנטים.
לבסוף, כדי להשלים את התואר, על הסטודנט לכתוב עבודת תזה בשנתו האחרונה אשר כוללת סיכום של ספרות מחקרית ועריכת מחקר עצמאי.
דיפלומת גמר של בית-ספר תיכון (תעודת בגרות מלאה ומתורגמת לאנגלית)
הוכחת רמת אנגלית מספקת (TOEFL או IELTS)
מכתב מוטיבציה אישי אשר מפרט את אישיותו, הן האקדמאית והן החברתית, של המועמד
מכתבי המלצה הן מגורמים אקדמאים (מורים, יועצים וכו) והן מגורמים חברתיים (תנועות נוער, פעילויות התנדבותיות וכו)
לאחר תהליך הסינון הראשוני המועמדים עוברים בשלב א' אימות פרטים ולאחר מכן, בשלב ב', ריאיון אישי עם פרופ' באוניברסיטה.
לאחר הריאיון הבקשה של המועמד מועברת לוועדה של הקולג' שבה מתקבלת ההחלטה הסופית בנוגע לקבלה.
אחוז הקבלה לקולג' עומד על כ-25%.
מגורים וחדר אוכל: 8203 אירו
חברות באגודת הסטודנטים: 60 אירו
כל שנה מוענקות מלגות לסטודנטים בינלאומיים על בסיס צורך כללי ובתנאי שהסטודנט שומר על ממוצע ציונים של 3.0.
כלל הסטודנטים בקולג' גרים, אוכלים וחיים בקמפוס.
ישנו חדר אוכל לכלל התלמידים, המעונות ממוקמים לצד הבניינים האקדמאים, והסטודנטים מקיימים חיי חברה ענפים בקמפוס.
מצב זה יוצר ש750 הסטודנטים בקולג' הם קבוצה חברתית מגובשת.
חיי החברה מנוהלים על ידי אגודת הסטודנטים אשר מארגנת הרצאות, מסיבות, פעילויות ספורט שונות וטיולים ברחבי אירופה.
חיי החברה בקולג' מאורגנים על ידי שלל ועדות בתחומים השונים.
הוועדות מפוקחות על ידי שלושת המנהלים של אגודת הסטודנטים ומחולקות לכשלושה תחומים.
התחום החברתי: ועדות הספורט השונות, מסיבות והנהלת הבר של הקולג'.
התחום האומנותי: ועדת מוזיקה, ציור, ריקוד, מקהלה, דרמה ותיאטרון, תזמורת הקולג' וצילום.
התחום העיוני: ועדת פוליטיקה, הרצאות, דיבייט, רפואה, מגזין ועיתון הקולג'.
בנוסף ישנם צוותים שמארגנים אירועים חד-פעמיים במהלך השנה כגון הנשף, פסטיבל, שבוע הכרות ועוד.
ישנן 4 אחוות אשר פעולות בקמפוס, אחוות פרימוס ואחוות אקווטוס לבנים ואחוות לונה ואחוות אלוור לבנות.
ב-2010 ניצבה התוכנית במקום ה-11 ברשימת התוכניות הטובות ביותר באירופה לתואר ראשון, כאשר קיימברידג' במקום הראשון ואוקספורד במקום השני.
אוניברסיטת אוטרכט ממוקמת במקום ה48 בעולם.
הקול היהודי הוא אתר חדשות ישראלי בבעלות עמותת "עיתונות יהודית עצמאית".
"הקול היהודי" נוסד כעלון שבועי בשנת 2009 על ידי תושבי יצהר ובעידודו של הרב יצחק גינזבורג.
הוא משקף את גישתו ביחס לנושאים רוחניים וביחס לערבים, ומזוהה עם הימין הקיצוני בישראל.
האתר, שנחשב על ידי השב"כ לגורם המעודד בני נוער לבצע פעולות תג מחיר כנגד האוכלוסייה הפלסטינית, דוגל במדיניות של העסקת יהודים בלבד, מכיל דיווחים אוהדים על פעולות תג מחיר ותמיכה בטרנספר לערבים.
"הקול היהודי" נוסד כעלון שבועי בשנת 2009 על ידי תושבי ההתנחלות יצהר ובעידודו של הרב יצחק גינזבורג, תחת הסיסמה "חדשות ליהודים שמחים".
לאחר מכן הפך העלון לאתר אינטרנט.
ביוני 2017 הורשע אחד מעורכי האתר, אברהם בנימין, בעבירות של הסתה לאלימות והסתה לגזענות, ויהושע הס, שעמד בראש עמותה הקשורה לאתר, הורשע בעבירות של סיוע להסתה לאלימות וסיוע להסתה לגזענות, בגין פרסומים באתר ובעלונים מודפסים.
בפרסומיהם השונים כללו באופן שיטתי התבטאויות שבח, אהדה, עידוד, תמיכה והזדהות אודות ביצוע "הכאה", "אלימות", "יידוי והשלכת אבנים", "ריסוס גז מדמיע", "פתיחת ראש", "זריקת בקבוקי זכוכית" וכדומה כלפי ערבים באשר הם.
בנוסף כללו בפרסומים תכנים הנוגעים להסתה לגזענות אנטי-ערבית.
ביולי 2018 יצא האתר בקמפיין מימון המונים באתר Giveback לשם הקמת מערכת תחקירים, וגייס כ-350,000 ש"ח.
ב-2021 הורשע הרב יוסף אליצור בהסתה לאלימות בעקבות פרסומים באתר, ונגזרו עליו מאסר על תנאי וקנס.
ביוני 2011 חשף האתר מסמך בחתימתו של תא"ל ניצן אלון, הקורא שלא לשתף חיילים דתיים או מתנחלים במידע מתוכנן על פינוי.
בתגובה פשטה המשטרה על משרדי המערכת ביצהר, החרימה ציוד ועצרה שלושה מאנשי האתר בחשד להפרת חוק השב"כ והסתה לגזענות.
בינואר 2013 חשף האתר סרטון שתיעד חגיגת אירוסין שחגגו מחבלים פלסטינים בבית סוהר אשל.
בעקבות החשיפה העביר השב"ס 27 אסירים לבידוד.
תחקיר שפורסם באתר באוקטובר 2019, חשף נתונים של משרד הרווחה על מספרן הגבוה של נערות קטינות שנעדרו ממוסדות חסות הנוער של משרד הרווחה.
באוקטובר 2021 פרסם האתר שהעוזרת של חבר הכנסת רם בן ברק, באותה עת יושב ראש ועדת החוץ והביטחון, השתתפה בקורס שבו חלק מהמרצים היו אסלאמיסטים שנחשדו או הורשעו בהסתה או בתמיכה בטרור, ואף הצטלמה עמם.
בעקבות החשיפה השעה בן ברק את העוזרת עד לבירור, בהמשך החזיר אותה לתפקידה, והצהיר כי הוא סומך עליה.