tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהמשך דרכו התמנה טראוב למנצח עמית בתזמורת הסימפונית של שיקגו ולאחר שזכה בתחרות הניצוח הבינלאומית על שם קונדראשין באמסטרדם, הוזמן לנצח על תזמורות הולנדיות - התזמורת הפילהרמונית של רוטרדם, תזמורת הרדיו ההולנדית והתזמורת הפילהרמונית ההולנדית.
בראשית שנות ה-2000 ניצח על תזמורות בספרד ובאוסטרליה, על תזמורת ליון הצרפתית, על הפילהרמונית של הלסינקי, התזמורת הפילהרמונית הישראלית ועל תזמורות בריטיות שונות.
בארצות הברית ניצח על תזמורת סיינט פול.
משנת 2002 עד 2005 היה טראוב המנהל המוזיקלי של הסינפונייטה הישראלית באר שבע ובין השנים 2005 - 2017 הוא שימש כמנהל האמנותי של תזמורת ולנסיה שבספרד.
ירון צור (נולד ב-19 ביוני 1948) הוא ממקימי האוניברסיטה הפתוחה, פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב, בעבר ראש בית הספר למדעי היהדות.
מומחה לתולדות יהודי ארצות האסלאם, מחלוצי מדעי הרוח הדיגיטליים בישראל ומייסד האתר "עיתונות יהודית היסטורית".
חתן פרס ישראל בחקר ההיסטוריה של עם ישראל לשנת תשפ"ה.
ירון צור נולד בירושלים לאב ממוצא גרמני (יקה) ולאם ממוצא תימני.
בילדותו, שעברה עליו בירושלים, התגורר יחד עם הוריו בבית סבו התימני בשכונת נחלת אחים, על קו הגבול בינה לבין רחביה.
לימים, בהקדמה לספרו "קהילה קרועה", מתאר צור כיצד מאפייניה הייחודיים של סביבת מגוריו, בין נחלת אחים ה"מזרחית" לבין רחביה ה"אשכנזית", לצד שיוכו העדתי (וכלשונו: היותו, מבחינה עדתית, "בן כלאיים"), הטביעו את חותמם על דרכו המדעית.
בצעירותו למד מוזיקה בקונסרבטוריון של ירושלים, ומשם המשיך גם ללימודים מתקדמים באקדמיה למוסיקה.
בצבא שירת כקצין מודיעין והשתחרר משירות מילואים בדרגת רס"ן.
עם תום שירותו הצבאי, עבד צור לפרנסתו – משך שנים מספר – למען מחלקת הילדים והנוער של "קול ישראל", עבורה כתב עשרות רבות של תסכיתים.
בראשית שנות השמונים, ולמשך מספר שנים, היה פעיל מרכזי בתנועת "שלום עכשיו".
את שלושת תאריו האקדמיים השלים צור באוניברסיטה העברית בירושלים.
עבודת המוסמך שלו דנה בתקריות אנטי-יהודיות שהתרחשו בתוניסיה במהלך מלחמת העולם הראשונה, ואילו עבודת הדוקטור עסקה במעברה של יהדות תוניסיה משלטון מוסלמי עצמאי לשלטון צרפתי קולוניאלי.
שתי עבודות הגמר נכתבו בהדרכתו של פרופ' פסח שנער.
בשנת 1975 החל את עבודתו באוניברסיטה הפתוחה.
צור הוא ממחברי הקורס "מירושלים ליבנה", ראשון הקורסים בהיסטוריה יהודית שנלמד במוסד זה.
בהמשך, שימש כראש צוות הקורס "יהודים בעידן של תמורות", קורס מבוא להיסטוריה יהודית מודרנית, שנלמד באוניברסיטה הפתוחה במשך כ-35 שנה.
במרוצת השנים פיתח צור שורה של קורסים מתקדמים בהיסטוריה יהודית מודרנית עבור האוניברסיטה.
בעבודותיו המחקריות התמקד צור בהיסטוריה של יהודי ארצות האסלאם.
הספר הראשון שפרסם בתחום זה (יחד עם ד"ר הגר הלל) עסק בקהילת קזבלנקה בתקופה הקולוניאלית ("יהודי קזבלנקה: עיונים במודרניזציה של הנהגה יהודית בתפוצה קולוניאלית").
לאחר מכן, פיתח, בסיועה של ד"ר הלל, קורס ליבה בתחום: "יהודים בין מוסלמים: מבוא לתולדות היהודים בארצות האסלאם בעידן המודרני 1914-1750" (2003).
החל משנת 1990 משמש החוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב כמשכנו האקדמי העיקרי.
במרוצת השנים שימש כראש החוג (2007), וכן כראש בית הספר למדעי היהדות (2008–2010).
במוסד אקדמי זה לימד צור שורה של קורסי מבוא, כמו גם קורסים מתקדמים בתחומי התמחותו.
צור הורה ושימש כעמית מחקר בצרפת בסורבון ובביה"ס הגבוה ללימודים חברתיים ובארצות הברית, במרכז ללימודים יהודיים של אוניברסיטת פנסילבניה (פילדלפיה), של אוניברסיטת מישיגן (אן-ארבור) ובסמינר התאולוגי היהודי (ניו-יורק).
כמו כן, הוא עוטר במדליה מטעם עיריית פריז על תפקידו בעידוד הקשרים בין היסטוריונים ישראלים לתוניסאים (2003).
שר החינוך, יואב קיש, הודיע ב-6 במרץ 2025, ו' אדר התשפ"ה על פרופסור ירון צור כחתן פרס ישראל בתחום חקר ההיסטוריה של עם ישראל.
העמיד תלמידים רבים שהמשיכו את דרכו המחקרית בחקר יהדות ארצות האסלאם, וביניהם ד"ר נח גרבר, ד"ר אביעד מורנו, ד"ר דוד גדג', ד"ר יובל חרובי וד"ר תמיר קרקסון.
אבן היסוד בכתיבתו של צור על יהודי ארצות האסלאם היא מחקרו על המדיניות הצרפתית כלפי המיעוט היהודי בתוניסיה במעבר משלטון מוסלמי-מקומי לשלטון אירופי-קולוניאלי.
במחקרו זה היה צור בין הראשונים להצביע על התפקיד החדש והדומיננטי שמילאו ארגונים ומוסדות יהודים-מערביים בחיי היהדות המקומית בארצות האסלאם החל מן המאה ה-19, ולקשר את התופעה, באופן שיטתי, לחדירה הקולוניאלית.
את חותם האוריינטליזם הפנימי הוא מגלה בשורה של מפגשים בין יהודי אירופה ליהודי אסיה ואפריקה החל משלהי המאה ה-18 ועד מדינת ישראל.
במחקריו הראשונים על תוניסיה מצביע צור, כמו כן, על עלייתן של אליטות חדשות בקרב האוכלוסייה היהודית המקומית, על רקע מגמות כלל-יהודיות שונות.
לצד פרופ' יוסף שטרית, הוא מדגיש את קיומו של חוג משכילים עבריים בתוניסיה של המאה התשע-עשרה, שהיה לדעתו בעל נטיות פרוטו-לאומיות יהודיות ותוניסאיות בעת ובעונה אחת.
החברה היהודית בארצות צפון אפריקה הקולוניאלית – "חברת המגזרים"
בספרו, "קהילה קרועה: יהודי מרוקו והלאומיות 1943–1954", כמו גם במחקרים אחרים פרי עטו, מציע צור לראות בחברות קולוניאליות ככאלו המחולקות לא רק חלוקה אופקית למעמדות כלכליים, ואנכית לפי המוצא האירופי או המקומי והמעמד המשפטי, אלא גם לפי ההון התרבותי של הפרט הקובע את גבולות ניידותו הכלכלית.
אמת המידה האחרונה אף היא מחלקת את החברה בצורה אנכית למערכות של רשתות חברתיות וכלכליות תלויות תרבות ("מגזרים").
אולם, בניגוד לדיכוטומיה הקולוניאלית, המושתתת על מוצא והמחלקת את האוכלוסייה חלוקה קשיחה ל"אירופים" ו"ילידים", החלוקה המגזרית היא דינמית ומשתנה עם התמורות החלות במצבם התרבותי של הפרט והקבוצה.
המבנה המגזרי כולל מגזר "מתמערב" המתווך בין שני מגזרי הקצה, "הילידי" ו"האירופי", ולדידו של צור, המעדיף להשתמש בעולם הכינויים המקובל בתקופה, "יליד" מבחינה משפטית הוא "אירופי" מבחינה מגזרית, אם הוא בעל כושר מוביליות במשק האירופי וחסר כושר זה בשווקים הילידיים.
צור מבחין בין המתמערבים, שלשון הכתיבה והתרבות הגבוהה המועדפת שלהם היא אירופית, לבין "משכילים" המחוללים את תהליכי המודרניזציה בשפות המקור הילידיות ויוצרים בהן.
מטבע הדברים, האחרונים יותר מן הראשונים מתפקדים כאליטה האינטלקטואלית של המגזר הילידי.
שורה של תופעות מרכזיות, כמו כיווני ההגירה של יהודי המגרב הצרפתי, מוסברים לשיטתו על ידי החלוקה המגזרית יותר מאשר על ידי כל גורם אחר.
ברבות השנים הרחיב צור את מחקריו מעבר לקהילות צפון-אפריקה, ומעבר לתקופה הקולוניאלית.
את תפיסת המגזרים הוא מיישם גם על חברות טרום-קולוניאליות אימפריאליות, כדוגמת האימפריה העות'מאנית, וכן על חברות יהודיות שבהן נפגשת קהילה מקומית ("נייחת") עם שלוחה של פזורה מסחרית, כגון הפזורה הספרדית המערבית.
בעידן הלאומיות ובחברה הציונית בארץ ישראל לובש המפגש בין יהודים אירופים ללא-אירופים, לשיטתו, צורה מורכבת במיוחד.
זאת, פרי הצורך והרצון לבנות חברה לאומית יש מאין, וההזדמנויות הנקרות על דרכם של קברניטיו האירופים של המפעל הציוני לתעל קבוצות עולים שונות לגומחות סוציו-אקונומיות וגאוגרפיות שונות.
בד בבד, עם הקמת המדינה מזהה צור התפתחות חרדה דמוגרפית פנימית מפני שיטפון של עולים מארצות האסלאם שיקעקע את הישגי הציונות.
את השיעור הנמוך יחסית של מכסות עולים המוקצות לקהילות מסוימות ובראשן יהודי מרוקו, וכן את תקנות המיון שיושמו עליהן, הוא רואה לא רק כתוצאה של עומס הקליטה הכללי, אלא גם כתגובה של האגף הקובע בהנהגה הישראלית לחרדה זו.
לפיכך הוא רואה בהתפתחות חרדה זו והצעדים הננקטים בעקבותיה התפרצות ראשונה של הבעיה העדתית במדינה היהודית, ובאופן כללי מזהה בתולדותיה של בעיה זו התפרצויות הבאות הן מן הצד האשכנזי והן מזה המזרחי.
צור רואה אפוא במפגש בין שני סדרים עולמיים שונים ואף סותרים בחלקם כמפתח העיקרי ליחסים בין יהודי אירופה ליהודי אסיה ואפריקה בתקופה המודרנית.
על רקע קיומה של השפעה סימולטנית בין שני סדרים אלה, הקולוניאליזם מצד אחד והלאומיות מצד אחר, מדגימה כתיבתו על החברה הישראלית, הנפרשת מבחינה כרונולוגית עד אירועי ואדי סאליב (1959), את המורכבות ההיסטורית הייחודית של היחסים הבינעדתיים במדינה היהודית.
בשנים האחרונות חוקר צור את היחסים בין מוסלמים ליהודים בארצות שונות.
צור פיתח עם השנים מעין קריירה מקבילה כיזם בתחום מדעי הרוח הדיגיטליים.
כצעד ראשון בכיוון זה הוא הקים בשלהי המאה ה-20, במסגרת הפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת ת"א, את "מפעל התיעוד – יהודי ארצות האסלאם" (מה-יא"ה).
מפעל זה שם לו למטרה, בתחום התעניינותו, לאסוף, לקטלג, לסרוק ולמחשב סדרות של כתבי-עת מחקריים, אוספי תיעוד שונים, פרסומים, תמונות, מפות ועוד.
עוד הקים המפעל אתר לשירות מערכת החינוך, על כל דרגיה, בתחום זה.
כיום ממשיך האתר לשמש למטרות אלה וכפלטפורמה דיגיטלית ניסויית לפיתוחים נוספים בתחום.
ב-2004, הקים צור את "אתר העיתונות היהודית", ששינה ב-2005 את שמו ל"עיתונות יהודית היסטורית" והפך לפרויקט משותף לאוניברסיטה ולספרייה הלאומית.
הקמת האתר התאפשרה בזכות תוכנה המאפשרת חיפוש חופשי על גיליונות העיתונים בשפות שונות, חידוש שהביא בכנפיו פריצת דרך בחקר ההיסטוריה והתרבויות היהודיות.
חיפושי מידע, שדרשו בעבר דפדוף רב-שנים בגיליונות העיתון – דרשו עתה רק שניות ספורות.
העיתונות שזכתה לטיפול האינטנסיבי הראשון הייתה זו שבעברית והאתר כולל היום את רוב עיתוני ההשכלה, כל עיתוני בן-יהודה, וכמה מן החשובים שבעיתוני היישוב ומדינת ישראל, כמו "דאר היום", "דבר", "מעריב", "חרות", "על המשמר", "הצופה" ועוד.
אשר ללשונות האחרות ששימשו את היהודים, האתר כולל מדור נרחב לעיתונות היידיש, עיתונים באנגלית, צרפתית, הונגרית, לאדינו וערבית-יהודית.
האתר, המתרחב מדי שנה, כולל נכון לינואר 2021 כ-3 מיליון עמודי עיתון ונמנה עם מאגרי הנתונים הגדולים בעולם למידע על היהדות המודרנית.
צור משמש היום מנהל מדעי ועורך ראשי של המיזם והוא האחראי לפיתוחו התוכני.
ירון צור, צרפת ויהודי תוניסיה: המדיניות הצרפתית כלפי יהודי המדינה ופעילות העיליתות היהודיות במעבר משלטון מוסלמי עצמאי לשלטון קולוניאלי, 1888-1873, עבודת דוקטור, האוניברסיטה העברית בירושלים, 1988
קהילה קרועה: יהודי מרוקו והלאומיות 1943–1954, תל אביב 2001
"תקרית הלוויות: יהודי תוניס במעבר לשלטון קולוניאלי", ציון, ס"ו, א' (תשס"א), עמ' 73–102
"מחוץ לאירופה: הציונות במרוקו בראשיתה ובהתפתחותה", אלון גל (עורך), הציונות לאזוריה: היבטים גאו-תרבותיים, כרך ב': הבלקן, המזרח התיכון, צפון-אפריקה ואסיה התיכונה, ירושלים תש"ע, עמ' 203–271
גבירים ויהודים אחרים במזרח התיכון העות'מאני 1750–1830, הוצאת מוסד ביאליק, ירושלים 2016
מבוא לתולדות היהודים בארצות האסלאם בתקופה המודרנית 1750–1914: יהודים בין מוסלמים, שלושה כרכים, תל אביב 2003
גבירים ויהודים אחרים במזרח התיכון העותמאני 1750–1830, תל אביב: מוסד ביאליק, 2016
"בעיות יסוד בהשכלת היהודים בארצות האסלאם: תוניסיה כמקרה מבחן", בתוך: שמואל פיינר וישראל ברטל (עורכים), ההשכלה לגווניה: עיונים חדשים בתולדות ההשכלה ובספרותה, מאגנס, ירושלים תשס"ה, עמ' 201–222
"על חשיבותם של המוסדות הסמויים מן העין: גבירי קושטא והאתנתסאב", מיכאל וינטר ומירי שפר (עורכים), טורקיה: העבר העות'מאני וההווה הרפובליקני: קובץ מאמרים לכבוד פרופ' אריה שמואלביץ ז"ל, תל אביב 2007, עמ' 121–138
"אימת הקרנבל: 'המרוקנים' והתמורה בבעיה העדתית בישראל הצעירה", אלפיים 19 (2000), עמ' 126–158
"הבעיה העדתית", צבי צמרת וחנה יבלונקה (עורכים), העשור השני: תשי"ח-תשכ"ח, ירושלים 2001, עמ' 108–123
"לאומיות פזורה ומשברים חמורים בתפוצות", יחיעם ויץ (עורך), בין חזון לרוויזיה: מאה שנות היסטוריוגרפיה ציונית, ירושלים, 1997, עמ' 171–192
"הזהויות המודרניות של יהודי ארצות האסלאם: האופציה היהודית הערבית", פעמים 125–127 (2011), קובץ מיוחד: יהודים ערבים?
"הקריירה הקצרה של פרוספר כהן: מ'מגזר' קולוניאלי ל'מעמד' בישראל הצעירה, 1949-1948", זאב שביט ואחרים (עורכים), מראי מקום: זהויות משתנות ומיקומים חברתיים בישראל, ירושלים ותל אביב 2013, עמ' 383–415
צור היה נשוי לעורכת הספרותית והמשוררת רות הוכברג (כיום רמות).
אחד משני בניו הוא השחקן והמוזיקאי איתמר צור.
כיום נשוי לנדין קופרטי-צור, פרופסור חבר בחוג לצרפתית באוניברסיטת תל אביב.
ירון ידען (נולד בטבריה ב-8 בדצמבר 1961) הוא פעיל חברתי ישראלי ומייסד ארגון "דעת אמת".
עומד בראש מפלגת "אור" ומציג עצמו באתר מפלגתו כ"חוקר מקרא ותלמוד".
ירון ידען נולד למשפחה חילונית, חמישי מבין שבעה ילדים.
בנעוריו עברה משפחתו לראשון לציון, למד בתל אביב.
למד בישיבת אור שמח בירושלים, נישא ונולדו לו שבעה ילדים.
ידען התגורר עם משפחתו ברכסים, ונמנה, לטענתו, על סגל הכולל שם.
על תפקידו בכולל ועל סיבת התרחקותו מהדת חלוקות הדעות.
הוא מציג את עצמו כמי שהיה ראש כולל, תחילה בטבריה ואחר כך ברכסים, אך יש הטוענים שהייתה לו אחריות מצומצמת על עניינים אדמיניסטרטיביים בלבד, וכשביקש להיות ראש כולל נענה בסירוב, ומכאן החלה התרחקותו מהחברה החרדית.
ידען לעומתם מציג את התרחקותו מהדת כנובעת מטעות מדעית שמצא בתלמוד.
בשנת 1994, בגיל 33 יצא בשאלה עם אשתו וילדיו.
כחלק מתהליך זה, גזז ידען את פאותיהם של ילדיו הקטנים.
ידען תבע את העיתון "יום השישי" על שפרסם שהוא עשה את המעשה נגד רצונם ועל-אף צעקותיהם ומחאתם, אך תביעתו נדחתה על ידי בית המשפט שקבע כי "תוכן הפרסום אודות 'ליל גזיזת הפיאות' על ידי ידען הוא אמת".
על התהליך בכללותו אמר ידען: "זו הייתה תקופה קשה, אבל במבט לאחור, אף אחד לא מצטער.
אני מרגיש שהצלתי את עצמי ואת הילדים שלי מחיים של בורות ושיעבוד".
בעקבות עזיבת הדת עברו להתגורר בקריית טבעון.
כשנתיים לאחר מכן התגרש מאשתו, ולאחר מכן נישא בשנית.
הוא השלים את בחינות הבגרות בבית ספר אקסטרני בתל אביב, ולמד באוניברסיטה הפתוחה ובמסלול לקבלת תעודת הוראה במקצוע האזרחות במכללת אורנים.
בשנת 1998 הקים את ארגון "דעת אמת", שאותו הוא מתאר כ"מיסיונרים של ההשכלה והנאורות".
ידען תמך בעבר במפלגות שינוי, מרצ והעבודה.
בשנת 2003 התמודד ידען על המקום הרביעי ברשימת "שינוי", אך לא נבחר.
במקומו חזר ונבחר למקום זה יוסף פריצקי, שהשיג 51% מהקולות.
בשנת 2007 יצא לאור ספרו הראשון "הדת קמה על יוצריה".
בשנת 2008 הקים ידען את מפלגת אור בראשותו, המפלגה בעד מערכת חינוך אחת, המבוססת על מדע וביטול מוסד הרבנות.
בבחירות לכנסת ה-18, קיבלה המפלגה 815 קולות, ובבחירות לכנסת ה-19 היא קיבלה 1,027 קולות.
בבחירות לכנסת ה-20, היא קיבלה 502 קולות.
בכל המקרים הייתה המפלגה רחוקה מלעבור את אחוז החסימה.
ב הוצב במקום השלישי ברשימת הימין החילוני.
בשנת 2022 יצא לאור ספרו השני "חז"ל בראי אחר".
ב-18 בספטמבר 2005 הורשע ירון ידען בבית משפט השלום בתל אביב, בעבירה של שידול להסגת גבול בכך שבשנת 2001 שידל שלושה מתנדבים בעמותת "דעת אמת" להיכנס ללא רשות לישיבת חכמי לובלין בבני ברק ולהפיץ בה עלונים אשר אינם רצויים על ידי אנשי המקום.
טענתו של ידען, שאנשיו לא הטרידו את תלמידי הישיבה ומימשו באופן לגיטימי את חופש הביטוי נדחו, משום שאנשיו של ידען הפיצו את העלונים באופן שלא איפשר לתלמידי הישיבה לבחור אם לקרוא אותם או לא.
העלונים הושמו במקומות רבים בישיבה, כולל בין דפי ספרי התפילה והלימוד.
ב-18 בינואר 2006, בעקבות תסקיר של קצינת מבחן, ביטל בית המשפט את ההרשעה בפלילים, אך הטיל על ידען עונש של 150 שעות של שירות לתועלת הציבור.
בשנת 2002 הגישו ידען ועמותת "אמת תורה ומדע בזמנינו" תביעה לפיצויים בסך 500,000 ש"ח נגד השבועון "יום השישי" ונגד כותבים בו, עקב חמש כתבות שפורסמו בשבועון.
עילות התביעה היו הוצאת לשון הרע, פגיעה בפרטיות, הפרת חובה חקוקה, ורשלנות.
במשפט, שנערך בבית משפט השלום בתל אביב, נדחתה תביעתו של ידען והוא חויב בהוצאות משפט בסך 22,500 ש"ח.
ידען ערער על פסק הדין, אך בית המשפט המחוזי דחה את ערעורו והטיל עליו לשלם לנתבעים הוצאות משפט ושכר טרחת עורך-דין בסך 30,000 ש"ח.
בפסק הדין נקבע: "ההתבטאויות, הכתבות והפעולות שעשו המערערים יכולות לפגוע ברגשות המשיבים בפרט, והציבור הדתי בכלל, ועל רקע זה יש לראות את ההתבטאויות הנגדיות המביעות את דעתם על כך, גם אם באופן פרובוקטיבי ובוטה".
בית משפט השלום קבע כי הכותבים החרדים צלחו את מבחן האמת, וגם את מבחן הצורך הציבורי בפרסום.
בתי המשפט קבעו כי "נוכח התנהגותו המשתלחת והפרובוקטיבית של ידען בקדושי ישראל ובציפור נפשם של יהודים דתיים וחרדים, הייתה זו חובתם הציבורית, החברתית, הדתית, המוסרית והמקצועית בעיני המשיבים כעיתונאים ובעיני הרב סגל, כרב מוסמך וכדמות הלכתית בקהילתו, להגיב על הפרסומים שנחשבים בעיניהם כפרסומי תועבה משוקצים מבחינה דתית.
פרסומים אלה מצד המשיבים היוו תגובה ומענה סבירים נוכח הוצאת לשון הרע של ידען וחבריו על רבני ישראל ושומרי תורת ישראל ונוכח תכיפותם ולשונם הבוטה".
בעקבות תביעה אחרת שהגיש ידען חויב הרב מרדכי נויגרשל לשלם לידען 20,000 ש"ח.
פסיקה זו הייתה "על דרך הפשרה".
ירון פריד (נולד ב-21 ביוני 1965) הוא עיתונאי, סופר, מתרגם, מחזאי, מבקר ובמאי תיאטרון ישראלי.
בילדותו שימש עיתונאי קטן (ע"ק) בשבועון "הארץ שלנו" ושיחק ב"תיאטרון מארץ עוץ" בהצגות "שמלת השבת של חנה'לה", "היידי בת ההרים", "תום סוייר" ו"חסמב"ה".
בנעוריו שימש ככתב נוער (כ"נ) בשבועון "מעריב לנוער".
חי שנים רבות בלונדון, וכתב לעיתון "העיר" טור אישי פופולרי שנקרא "ירון, לונדון".
כמו כן היה בעל טור בעיתונים "חדשות" ו"כותרת ראשית", ובסך הכל פרסם אלפי כתבות בנושאי תרבות, גם בעיתונים "טיים אאוט", "ידיעות אחרונות" ו"לאשה" ובמוסף "הארץ".
בשנת 1997 פרסם את הרומן "אמא שלך יודעת?", שהיה לרב-מכר.
בשנת 2000 הופיע הספר "גלויות לונדוניות", שהיה אוסף מטוריו (שני הספרים הופיעו בהוצאת משכל).
כמו כן פרסם סיפורים באנתולוגיות "אלה החיים שהייתי רוצה לחיות", "עיר", "העיתונאי שחצה את הקווים", "רצח ליד הבית" ו"עד קצה הזריחה", ובכתב העת "מאזניים" של אגודת הסופרים.
בתיאטרון הישראלי תרגם וביים את "מצעד המלאכים" בתיאטרון בית ליסין ואת "תשעה אינדיאנים קטנים" בסל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין, וכן כתב וביים את הקברט ההיתולי "הבלונדיניות", שזכה לאהדת הקהל והביקורת.
בסוף שנת 2008 הועלה ב"צוותא", במסגרת פסטיבל תיאטרון קצר, מחזהו הקצר "מחכים לנינט", שאותו גם ביים, ושהוכתר כחביב הקהל בפסטיבל.
בשנת 2009 הועלה ב"הבימה" תרגומו למחזהו זוכה פרס פוליצר ופרס טוני של טרייסי לטס, "אוגוסט: מחוז אוסייג'" .
על תרגום זה היה מועמד לפרס התיאטרון בקטגוריית מתרגם השנה.
בין המחזות הרבים הנוספים שתרגם: "כחול/תפוז" ו"ללכת עד הסוף" (הבימה), "לטיפול יצאנו" ו"אחרון המאהבים הלוהטים" (תיאטרון באר שבע), "חנה וחנה" (תיאטרון אורנה פורת), "מותק של נעורים" (תיאטרון תמונע) ועוד.
תרגם לעברית את כל רבי-המכר של הרלן קובן, וספרים רבים נוספים, בהם האוטוביוגרפיה של בוב דילן "כרוניקות", ו"ארוכה הדרך למטה" מאת ניק הורנבי (שניהם בהוצאת מודן), מספר ספרים של קן ברואן ושניים מספריו של כריס פאבונה.
כמן כן הוא ערך ספרים, ובהם רב-המכר "בחירתו של רפאל פ." מאת ורדה פולק-סאם.
לאחר ששימש כמבקר הקולנוע של העיתון "גלובס", התמנה ביוני 2008 למבקר הטלוויזיה של העיתון "הארץ", תפקיד שבו החזיק עד נובמבר 2009, עת יצא למסע של שנים אחדות ברחבי העולם.
פריד מרבה להתייחס ביצירותיו לנטייתו המינית.
בשנת 2015, במלאת לו 50, העלה מופע סטנד-אפ מצליח.
לדברי עידוא דגן, המופע כלל "רפרטואר דאחקות אנינות וציניות על מבנה גופו השמן, סצנת היכרויות הגייז ואהבתו לתרבות הפופ והטראש...
פריד הוא לא הסטנדאפיסט הממוצע, החומרים שלו שנונים, רוויים באהבתו לתרבות עולמית וישראלית ומשולבים בזיכרונות מתקופתו ככתב ב'העיר'".
בהופעה חגיגית של המופע, במסגרת "פסטיבל אישה" בחולון במרץ 2016, התארחה השחקנית גילה אלמגור.
בשנה זאת, הועלו בתיאטרון הבימה המחזות "משפחה עליזה" ו"פאניקה" בתרגומו.
ב-2017 עלו בהבימה תרגומיו למחזות "Love Love Love", ו"בעלה של אשתי".
במאי 2018 ראה אור ספרו השלישי, הרומן "הכל אודות חביבה".
בפברואר 2020 מונה למבקר הספרים של "מעריב השבוע", ויצא ספרו הרביעי, הביוגרפיה "רציניקן: החיים של יעקב אגמון".
במאי 2021 עלתה בתרגומו ההצגה "נופים קסומים" מאת בס וול בתיאטרון באר שבע.
ביים אילן רונן ומככבים לאורה ריבלין, אלי גורנשטיין, מולי שולמן, תום גרציאני ואחרים.
באוקטובר 2022 עלה בתיאטרון המשולש/הבימה 4 תרגומו למחזה האמריקאי "דניאל בעלי" מאת מייקל מקיוור, בבימוי רום רזניק ובהשתתפות גילת אנקורי, טל קלאי, גיל וייס, ליאור זוהר ואיתי אורי.
ב-2024 עלה האירוע "ליא ומרים דופקות הופעה" שכתב פריד על פי רעיון של נורה אפרון וביים רועי הורוביץ, בהפקה של תיאטרון מיקרו.
בפברואר 2025 עלה בתיאטרון באר שבע המחזה "השוורץ האחרון" מאת דבורה זואי לאופר בתרגומו.
ביימה מור פרנק ומשתתפים בין היתר מיכאל מושונוב, נעמה אמית, רותם קינן, אדווה עדני, איאן יואל פינקוביץ' ואורי דב יוסף בלופרב.
גלויות לונדוניות; עורכת הספר: ליקי אגינסקי; איורים: ענת גרוס עינהר, תל אביב: משכל, 2000.
הכל אודות חביבה, סלע ספרים, 2018
רציניקן: החיים של יעקב אגמון, הוצאת רימונים, 2020
ירון כהן (נולד ב-1976) הוא זמר, מלחין ופזמונאי ישראלי במוזיקה המזרחית.
אחיו הוא הזמר משה כהן.
כהן נולד באזור, אחיו הוא הזמר משה כהן.
בתחילת דרכו שר כהן בז'אנר הטורקי ששלט בזמנו במדינה, והוציא בשנות ה-90 מס' אלבומים כגון "ימים של בדידות", "תפילת הלב" ו"האש בדמי" - שכלל דואט עם אחיו משה.
כמו כן כתב שירים לזמרים אחרים.
לאחר מכן חזר לשיר בשנת 2001 לאחר הדואט "האישה של חיי" עם שלומי שבת, שיצא באלבום "חברים" וזכה להצלחה רבה.
בשנת 2003 יצא לאור אלבומו שנקרא "מלאך שלי".
האלבום כלל עשרה שירים, ששמונה מתוכם כתב והלחין כהן.
הלהיט הגדול ביותר באלבום היה "חולה עלייך".
פרט לו בלטו גם הדואט "את המלאך שלי" עם שלומי שבת ו"מתחמק משיגעון".
ב-2005 הוציא כהן סינגל ראשון לקראת אלבומו הבא, "בלעדייך".
הסינגל השני יצא ב-2007 ונקרא "אחים לנשק", המוקדש לשלושת החיילים החטופים אהוד גולדווסר, אלדד רגב וגלעד שליט.
בשנת 2016, הלחין עבור עדן בן זקן את הלהיט "הייתי חוזרת", שנכלל באלבומה השני, תאמין לי.
ירון כַּפְכָּפִי (נולד בתל אביב ב-25 בדצמבר 1967) הוא מלחין, מחזאי ובמאי ישראלי.
נולד בתל אביב כבן זקונים לעליזה ושלום (אחיו של יצחק כפכפי), שם המשפחה המקורי היה שוקסטליסקי.
האם עליזה הייתה זמרת אופרה והופיעה במחזות זמר ובהם "המלך ואני" של גיורא גודיק.
בילדותו למד נגינה בפסנתר ובתחילת שנות ה-80 הופיע כנער באופרות "כרמן" ו"הנזל וגרטל" באופרה הישראלית.
בראשית דרכו התבלט כשחקן וקומיקאי בלהקת צעירי תל אביב (1984–1986).
מ-1987 שירת בצה"ל בלהקת פיקוד הדרום.
ב-1989, לאחר שירותו הצבאי, שיתף פעולה עם עודד מנשה בלהקת "רקע דומה", שהופיעה באופן קבוע בתוכנית "זהו זה!" (1990).
במקביל החל לעבוד עם קבוצות נוער באזור תל אביב, ובשנת 1991 הקים במרכז רוזין ברמת אביב ג' את להקת השכנים של צ'יץ', שהעלתה בשנת 1992 את המחזמר "דוד", המחזמר המקורי הראשון אותו כתב הלחין וביים כפכפי על חייו של המלך דוד.
המחזה זכה להצלחה בקרב בני הנוער בשנים 1992–1997. נועה תשבי, יעל בר-זוהר ויהודה לוי הם חלק מן האמנים אשר החלו את דרכם במחזמר זה.
בשנת 1994 כפכפי שיתף פעולה עם הבמאי אורי פסטר ויחד הם העלו את המחזמר "הקוסם!" שנכנס לספר השיאים של גינס עם מספר ההופעות הגבוה ביותר במהלך שבוע חנוכה.
מחזמר זה הוא גם היחיד בארץ אשר זכה להפקת חמישה פסקולים שונים ("הקוסם!" 1994, "הקוסם!" 2000, "הקוסם!" 2006, "הקוסם!" 2015 ו"הקוסם!" 2022), ובהם בוצע השיר "Over the Rainbow" בתרגומו לעברית של כפכפי.
לאחר הצלחת המחזמר "הקוסם!", העלה ירון כפכפי בשיתוף עם יוצרים שונים מחזמר מקורי כמעט מדי שנה:
1992 – דוד – המחזה, השירים, הלחנים והבימוי (עיריית תל אביב)
1996 – בן המלך והעני – המחזה (עם אברהם דשא (פשנל)), השירים והלחנים (פשנל)
1997 – הלב – השירים והלחנים (במחזמר זה שיחקה גם אמו)
1997 – פיטר פן (לחנים והפקה מוזיקלית)
1998 – חסמב"ה – השירים והלחנים (מאיר טורנר)
1999 – סביב העולם בשמונים יום – המחזה, השירים הלחנים והבימוי (יוכלמן-אשר)
2000 – השירים והלחנים (טלית)
2000 – מלך סיאם – המחזה, השירים, הלחנים והבימוי (יוכלמן-אשר)
2001 – המלך ארתור ואבירי השולחן העגול – המחזה, השירים, הלחנים והבימוי (יוכלמן-אשר)
2002 – קטנטנות – השירים והלחנים (יוכלמן-אשר)
2003 – ספיד וגלגלי הקסם – המחזה (עם חנוך רוזן), השירים והלחנים
2004 – פיטר פן – המחזה (עם נועה ברנר), השירים, הלחנים והבימוי (מאיר טורנר)
– השירים והלחנים (ישראל אדם)
2007 – סביב העולם בשמונים יום – המחזה, השירים והלחנים (יוכלמן-אשר)
2010 – לובנגולו מלך זולו – אופרה לילדים הלחנים (מרכז מנדל)
2012 – פיטר פן – המחזה (עם נועה ברנר), השירים, הלחנים והבימוי (מ.מ.)
2013 – שלושת המוסקטרים – המחזה, השירים, הלחנים והבימוי (יוצרים לי הפקות)
בשנים 1995–1997 כתב את המוזיקה והלחין חלק מהשירים בקלטות הילדים "הקסם של ימבה 1 ו-2" "רדיו גן", וב"צופי פרצופי".
בשנים 2003–2014 כתב הלחין וביים הצגות רבות במסגרת תיאטרון גושן לילדים, בהן: "הלב" (בגרסה חדשה), "המלך גיליאן", "יוסף בעל החלומות" ו"חלום יעקב".
בשנים 2003–2008 שיתף כפכפי פעולה עם להקת צופי תל אביב.
במסגרת זו הוא כתב, הלחין וביים את מחזות הזמר המקוריים "החיים לדוגמה" ו"לא שולט בזה", (כתיבה עם נועה ברנר) שזכו בפרס מחזה הנוער הטוב ביותר בפסטיבל "סתיו תיאטרוני" של עיריית תל אביב.
מחזה נוסף שהעלה עם הלהקה הוא "1976".
החל משנת 2000 כפכפי עובד במסגרת שירות המילואים עם מתגייסי הלהקות הצבאיות, כמנהלן האמנותי.
בשנת 2014 הקים עם לימור רוז את חברת "יוצרים לי הפקות" וביחד העלו את המחזמר "שלושת המוסקטרים", ואת הופעת "הסטודיו Live".
במסגרת "יוצרים לי הפקות" רוז גם מייצגת טלנטים.
בשנת 2015, כתב והלחין את המחזמר "משיח" עבור חג המחזמר בת-ים (בימוי: משה קפטן).
בשנה זו גם הועלה מחדש המחזמר "הקוסם!" לרגל 20 שנה לעלייתו המקורית על הבמות, וכלל גם הופעת איחוד מיוחדת בהשתתפות חלק מהקאסט המקורי.
בחג החנוכה בשנת 2017 הוצגה גרסה מחודשת למחזמר שיצר, "סביב העולם בשמונים יום".
בשנת 2021 הועלתה גרסה של המחזמר "סביב העולם בשמונים יום" על ידי בימת הנוער ברחובות.
בשנת 2023 עסק בניהול אמנותי ודרמטורגיה של המחזמר "גלורי" שכתבו שני שלגי ואורנה פלס וביימה שלגי לזכר אחותה הדר שלגי.
ירון ניסקי (נולד ב-12 בספטמבר 1976) הוא במאי, מפיק ותסריטאי ישראלי, זוכה פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה ופרס האקדמיה הקנדית לקולנוע וטלוויזיה.
ניסקי נולד בפתח תקווה וגדל מגיל צעיר בכפר סבא.
החל את דרכו המקצועית ב-1994 ככותב ועורך עיתון הקומיקס הישראלי "סטיות של פינגווינים" יחד עם אייל B ואמיתי סנדי.
שימש כעורך העיתון במשך ארבע שנים, במהלכן יצאו לאור 15 גיליונות.
בשנת 2004 יצר וכתב את סדרת האנימציה הישראלית הראשונה מ.ק.
22 (יחד עם דורון צור ואסף הראל), שהתבססה על חוויותיו כאפסנאי.
הסדרה זכתה בפרס האקדמיה כסדרה הקומית הטובה ביותר לשנה זאת ונחשבת עד היום לסדרת קאלט ישראלית.
בשנה זו המשיך גם את עבודתו המשותפת עם דורון צור ואסף הראל, כששימש ככותב הראשי ביחד עם צור בתוכנית הלילה "כל לילה עם אסף הראל", ששודרה בערוץ 10.
בשנים שלאחר מכן שימש כתסריטאי קומי במספר רב של סדרות ותוכניות קומיות, דוגמת "קצרים" ותוכנית האירוח של שלישית "מה קשור".
בשנת 2008 שימש כאחד ממפתחי התוכן והתסריטאים בעונה הראשונה של הסדרה "רד בנד" ששודרה ב-HOT.
הסדרה זכתה בפרס האקדמיה על הסדרה הקומית הטובה ביותר והתסריט הקומי הטוב ביותר בשנה זו.
בשנת 2009 יצר וכתב יחד עם דורון צור את סדרת האנימציה בשפה האנגלית "Security 7", אשר שודרה ברחבי העולם בערוצי האינטרנט של רשת הטלוויזיה "FOX INTERNATIONAL".
בשנת 2010 היה אחד ממקימי ערוץ "הוט קומדי סנטרל" ושימש כתסריטאי ראשי בהפקות הערוץ.
בשנים שלאחר מכן כתב וערך במספר סדרות קומיות ישראליות ותוכניות בידור, דוגמת "השנים הכי יפות" בכיכובם של גידי גוב, קרן מור ואורנה בנאי, "בשורות טובות", בכיכובו של שי אביבי, "לא לפני הילדים", "נבחרת ישראל" ועוד.
בשנים 2013 ו-2015 שימש כתסריטאי בסדרת הסאטירה "היהודים באים" ששודרה בערוץ הראשון ועסקה בהיסטוריה של עם ישראל.
בשנת 2014 החל בשיתוף פעולה עם יוצר הטלוויזיה הקנדי-ישראלי שמחה יעקובוביץ' בסדרה דוקומנטרית "Biblical Conspiracies", אשר שודרה בערוץ "Discovery Science" ברחבי העולם.
הסדרה עסקה במחקר וניתוח של תעלומות היסטוריות תוך שימוש בכלים עיתונאיים ומדעיים ושיתוף פעולה עם מדענים וגופי מחקר ברחבי העולם.
בשנת 2017 הפיק ויצר יחד עם יעקובוביץ' סרט באורך מלא לערוץ "נשיונל ג'יאוגרפיק".
השניים חברו לבמאי הקולנוע ג'יימס קמרון למסע לחיפוש אחר היבשת האבודה אטלנטיס.
בשנת 2018 ביים סרט דוקומנטרי בשם "הנאצי הטוב" בעבור "כאן 11" וערוץ "VISION" הקנדי.
בשנת 2020 יצר והפיק ביחד עם שמחה יעקובוביץ והשחקן ההוליוודי סמואל ג'קסון סדרה בת שישה פרקים בשם "Enslaved" המספרת את סיפורו של סחר העבדים הטרנס אטלנטי.
הסדרה שודרה במעל 140 מדינות ברחבי העולם.
ב-2021 ביים עבור "כאן 11" סדרה תיעודית בשם "אויבים".
העונות השנייה והשלישית של הסדרה שודרו החל מסוף 2023.
ב-2022 יצר וביים סדרה תיעודית בת שלושה פרקים בשם "המנדט" אשר שודרה בערוץ כאן 11. הסדרה מתמקדת בראשית הסכסוך היהודי ערבי ומספרת על תפקידם של הבריטים ותרומתם לפרוץ הסכסוך.
בשנת 2024 יצר וביים סדרה תיעודית בת שלושה פרקים בשם "קרלוס התן" אשר שודרה בערוץ כאן 11. פרקי הסדרה התבססו על ראיון שערך עם הטרוריסט הבינלאומי קרלוס התן בשנת 2021 באמצעות סדרה של שיחות טלפון עם קרלוס אשר שוחח עם ניסקי מתאו בכלא ליד פריז.
בשנה זו גם חזר ירון לשמש ככותב קומי בעונה השישית של סדרת הסאטירה "היהודים באים".
ירון מוטולה (נולד ב-16 ביולי 1970) הוא פסיכותרפיסט ומטפל באומנות, עובד במכון הפסיכיאטרי ובמרפאת ילדים ונוער בביה"ח איכילוב ובקליניקה פרטית במרכז ת"א, מטפל במבוגרים ובנוער.
בעברו שחקן, במאי ומחזאי ישראלי.
מוטולה נולד ברמת הדר, הוד השרון ומגיל שנה גדל בפתח תקווה.
הוא הבן הבכור בין שלושה אחים.
כשהיה ילד הלך מוטולה עם אביו להצגה "מאחורי הגדר" על פי ביאליק בהבימה, שהותירה עליו רושם רב.
בכיתה ט' החל ללכת לחוג דרמה ובכיתה י' עבר ללמוד תיאטרון בתיכון לאומנויות תלמה ילין (1988-1985).
בתיכון שיחק בדרמה בת 50 דקות בבימויו של איל חלפון על מלחמת לבנון הראשונה בשם "הערב סרט".
בצבא התקבל מוטולה לתיאטרון צה"ל, אך העדיף במקום זאת ללכת לפרויקט גרעיני נח"ל אומנויות למצפה רמון שיזם אביטל מוסינזון, מתוך כוונה לשלב אמנות עם נח"ל.
הוא עשה טירונות קרבית של חצי שנה ואחר-כך התגורר במשך שנה במצפה רמון, שם לימד תיאטרון בבתי ספר.
במסגרת זאת הוא העלה ביחד עם עוד שני חברים את ההצגה "מנהל הבית" של הרולד פינטר.
אחר-כך שירת כלוחם וסמל מחלקה.
לאחר שחרורו מהצבא הוא למד במשך שנה אצל רחל שור במכינה של ניסן נתיב, ואחר-כך למד במשך שלוש שנים בסטודיו למשחק ניסן נתיב (1995-1992).
כבר בשנה ב' ללימודיו בסטודיו ביים מחזה קצר.
בתום לימודיו בסטודיו שיחק במשך חמש שנים בתיאטרון הבימה ובבית ליסין (2000-1995).
ההצגה הראשונה בה שיחק הייתה "המפקח בא" בהבימה, בבימויו של שמואל וילוז'ני, בה הופיע לצידם של שלמה בר-שביט, רמה מסינגר ואברהם מור.
אחר-כך שיחק בתפקיד הראשי ככריסטיאן המאהב בהצגה "סירנו" לצידם של ששון גבאי ורמה מסינגר.
במקביל לתיאטרון שיחק בסדרות הטלוויזיה "סיטון", "כסף קטלני", קפה פריז", "טירונות" ו"שלווה".
מוטולה כתב וביים את המחזה "אומרים שעקץ אותו דבור" שעלתה ורצה בתיאטרון תמונע (2001-2000), מערכון על נחיל דבורים שנכנס לסלון של זוג ומשבש את חייהם.
בשנים 2002–2003 למד בבית הספר לתסריטאות של עידית שחורי.
הוא כתב וביים את המחזה "פח" שהציג בפסטיבל תיאטרון קצר בצוותא (2011), שמספר על ילד שאביו נוטש אותו בפח הזבל, שם הילד פוגש אדם נוסף ומתפתח ביניהם קשר.
הוא כתב פרקים לסדרה "ילדות רעות" ודיאלוגים לסדרה "מעורב ירושלמי" בה גם שיחק.
ב-2008 שיחק בהצגה "קפיצה לחו"ל" שהציגה בתמונע, בבימויה של נטע מורן.
ההצגה העוסקת ביגאל (מוטולה), מחזאי שנטש את אשתו דנה (יעל אבקסיס) שנכנסה להריון ממנו לטובת קריירה בלונדון ושב אליה כעבור ארבע שנים, כשהיא נשואה לשאולי (אלחי לויט).
ב-2005 ביים פרויקט מונולוגים ממחזות העולם שהציגו עולים חדשים בתיאטרון גבעתיים.
באותה שנה ביים את שמואל ברו בהצגת היחיד פרי עטו של ברוך על טראומת ההגירה של עולי אתיופיה לישראל שהציגה בתיאטרונטו.
בשנת 2010 ביים את מהרטה ברוך בהצגת היחיד פרי עטה "מהרטה בעיר הגדולה" שהציגה בצוותא.
מיולי 2012 מוטולה משחק בהצגה "כולם היו בניי" בקופרודוקציה של תיאטראות חיפה והקאמרי, לצידם של נתן דטנר, לאורה ריבלין ונטע גרטי.
בעשור הראשון של המאה ה-21 שיחק בסדרת הטלוויזיה "מעורב ירושלמי" בתפקיד איציק, הבן הסורר היוצא בשאלה של שמעון שדה (שמיל בן-ארי).
בעונה הראשונה הוא חי עם חברתו (אורלי פרל) והם מגיחים ביחד לבית המשפחה הדתי.
בעונה השלישית איציק מפתח רומן עם דינה חדד (מירי מסיקה), אשתו של יונה חדד (עמוס לביא).
ב-2010 הגיש ביחד עם גיסו עומר קריגר את תוכנית הרדיו "הלילה הזה" בגלי צה"ל.
מוטולה שיחק עיתונאי ישראלי בסרט "מינכן" של סטיבן ספילברג (2006).
ב-2009, שיחק בסדרת הסרטים החרדית "הלהקה", של יהודה גרובייס, לצד השחקנים נבו קמחי, שאול חיון ודוד אברהמסון.
ב-2010, גילם את דמותו של הרוצח הפסיכופת בסרט האימה הישראלי "כלבת".
בתקופת לימודיו בניסן נתיב שיחק בסדרה "עניין של זמן" בטלוויזיה החינוכית, וגילם את דמותו של איתי כץ, הנער שאינו בטוח בזהותו המינית.
ביולי 2012 שודרה הסדרה "עניין של זמן" (ספין אוף של הסדרה הקודמת) בה איתי כץ המבוגר (ירון מוטולה) יצא מהארון וחי עם בן-זוג (בועז קונפורטי).
כמו כן שיחק בעונה השנייה של הסדרה "חברות" בתפקיד ח"כ ב"יש עתיד".
בשנים 2007–2009 למד לתואר ראשון בבימוי וחינוך במכללת סמינר הקיבוצים.
מוטולה נשוי מאז שנת 1999 למיכל קריגר, צלמת, ולהם שתי בנות.
שנה תוכנית תפקיד מחזאי 2010 הלילה הזה מגיש ביחד עם עומר קריגר גלי צה"ל
שנה סדרה תפקיד ערוץ סוגה במאי 2004–2010 מעורב ירושלמי כתיבת דיאלוגים קשת ערוץ 2, ערוץ 10 סדרת טלוויזיה ינקול גולדווסר וניר ברגמן 2005 ילדות רעות כתיבת שמונה פרקים ערוץ 24 סדרה יומית עדי בנימינוב
ירון לרמן (נולד ב-23 במאי 1979) הוא ממקימי התנועה הליברלית החדשה ויו"ר מפלגת עלה ירוק בבחירות 2013.
לרמן מחזיק בתואר ראשון בהנדסת תעשייה וניהול מהטכניון בחיפה ותואר שני במנהל עסקים, גם הוא מהטכניון.
את שירותו הצבאי מילא בתפקיד מהנדס במסגרת העתודה האקדמאית.
לאחר שירותו הצבאי עבד בתחום ההיי-טק.
לרמן מתגורר כיום בתל אביב.
בסוף שנת 2008 הקים לרמן את התנועה לצבא מקצועי שעסקה בקידום אג'נדת מעבר הדרגתי של מודל הגיוס של צבא ההגנה לישראל ממודל גיוס חובה לעבר מודל שעיקרו גיוס מקצועי ומוטה צורך.
התנועה לצבא מקצועי פרסמה ניירות עמדה בנושא היעילות הכלכלית, הצבאית והחברתית של מודל שירות זה.
בשנת 2011 הקים לרמן יחד עם עו"ד אבי נוב, מוטי היינריך, בועז ארד ואמיר וייטמן את התנועה הליברלית החדשה, אשר מקדמת את חירות הפרט והשוק החופשי בשיח הציבורי.
לקראת הבחירות לכנסת ה-19 חברו חלק מחברי התנועה הליברלית החדשה למפלגת עלה ירוק.
לרמן מונה ליו"ר עלה ירוק והמפלגה הגישה רשימה בשם "עלה ירוק - הרשימה הליברלית".
המפלגה בהנהגת לרמן הרחיבה וחידדה את מצעה בנושאי חופש האזרחים, הגנה על חירויות ופרטיות, הורדת מיסים, הפרטת שירותים ציבוריים, מאבק בוועדים ובמונופולים, ביטול תוכנית המאגר הביומטרי, הפרדת דת ממדינה והורדת יוקר המחיה.
בבחירות לכנסת ה-23 הצטרף למפלגתה של ליבי מולד, בשם המפלגה הליברלית החדשה.
ירון מרגולין (נולד ב-5 ביוני 1954) הוא רקדן וכוראוגרף ישראלי.
נודע, בין השאר, כרקדן הישראלי הראשון שהופיע בעירום מלא על הבמה, ביצירה "נשים מקוללות".
בשנת 1958 החל מרגולין ללמוד ריקוד בכפר הולדתו תל עדשים ובהמשך, משנת 1968 התקבל ללימודים אצל ירדנה כהן, כלת פרס ישראל, ממייסדי המחול הישראלי.
בזכות כישרונו המרשים התקבל ב-1977 ללהקת בת שבע בהנהלת קאי לוטמן.
הופעת הבכורה שלו בבת שבע הייתה כסולן בבלט המודרני "חדרים" (Rooms) בכוריאוגרפיה מאת אנה סוקולוב.
בשנת 1978 פרש והחל להופיע עם סדנת המחול הירושלמית בניהולה של פלורה קושמן.
את הרסיטל הראשון שלו יצר בשנת 1979, ויצא איתו לסיבוב הופעות ובשנת 1980 הופיע ברסיטל זה בברלין.
בשנת 1982 יצא לסיבוב הופעות ברחבי מקסיקו והופיע לצד הרקדנית המקסיקנית רבקה סיט (Rebecca Sitt) בתוכנית דואט ישראלי.
כישרונו ופרסומו בארץ ובעולם הביאו להופעת המחול הראשונה שלו בפסטיבל ישראל, בשנת 1986, עם להקתו "להקת מחול ירון מרגולין".
להפקה זו יצרה אנה סוקולוב עבורו את הריקוד "שיר" (Poem), בהשראת שירו של אדגר אלן פו.
מרגולין ייסד שתי להקות מחול: בשנת 1986 הקים את "להקת מחול ירון מרגולין", ובשנת 1999 ייסד להקת חובבים בשם "להקת המחול הרב-תרבותית" ובה הפעיל בני נער שהוגדרו כנוער במצוקה, נערים ערבים ממחנות הפליטים הופיעו, בלהקה זו, לצד עולים חדשים מחבר העמים ואתיופיה.
עבור "להקת המחול הרב תרבותית" יצר את הסוויטה "מחולות בני שם" ויצא עמה לשני סבבי הופעות ברחבי אירופה.
מרגולין החל ללמוד בגיל 4 אצל מרים אופיר בתל-עדשים (כפר הולדתו), המשיך ללמוד בחיפה אצל ירדנה כהן.
לאחר שרותו הצבאי (אותו סיים כמפקד טנק בדרגת סמ"ר) התקבל ללימודי המחול אצל רינה שחם, למד בבית ספר בת-דור במלגה מלאה בן מוריו המרכזיים שם הייתה דורינה לאור, (בלט קלאסי) ומודרני למד אצל פלורה קושמן וכן לקח שעורי מחול מודרני עם יאיר ורדי, יגאל פרי ומורים רבים שהגיעו מארצות הברית.
כמו כן למד בבת-שבע אצל קאי לוטמן, אנה סוקולוב, דונלד מקקיל, תרצה שפנאוף, דינה שמואלי ורינה שחם.
מרגולין יצא להשתלם במודרה שבבריסל (בית הספר של מוריס בז'אר ובלט המאה העשרים).
מרגולין למד באותה תקופה גם בפריז ובבית הספר של האופרה בפריז, השתלם אצל קרולין קרלסון וז'אן בבילה.
בניו יורק למד אצל דון פרסוורסט ומרס קנינגהם.
מרגולין המציא ופיתח שפת מחול ייחודית: שיטת מרגולין, שנודעה כיעילה בפיתוח גמישות הרקדן.
לדבריו, בעת שלמד בלט קלאסי, "ספגתי זעזוע קשה משיטות האימון והריקוד של הבלט הקלאסי הלוקות לדעתי בשימוש נוקשה ולא נכון בגוף".
הזעזוע הביא אותו לחיפוש אחר דרך אחרת, חדשה, במישור התאורטי והמעשי כאחד.
בין מי שהשפיעו עליו בדרך זו היו המורות למחול תרצה שפנוב ונעמי בהט.
נקודת המוצא של מרגולין בגישה לתנועה היא הכרת הגוף וחוקי התנועה, נשימה נכונה, הרפיה ושימוש מדוד ונכון במאמץ ללא אילוץ ובלי לשבור את הרקדן.
בשנות ה-90 מרגולין פעל כמבקר המחול של עיתון ירושלים.
הוא פרסם מאמרים על ריקוד בירחון 'סטודיו', בשבועון דבר השבוע, ב"מחול בישראל" וב"מחול עכשיו".
כמו כן פרסם מאמרים רבים ברשת האינטרנט באתר IsraelDance, חלקם מקושרים לערכים של האנציקלופדיה המקוונת של ynet.
את ספרו "המחול הבלתי תלוי" כתב עם הפילוסוף הרומני ניקו הורודניצ'יאני.
מרגולין חי בירושלים, ועוסק בריפוי.
הוא גרוש ויש לו שני ילדים.
הפקת המחול הנודעת הראשונה שיצר "נשים מקוללות" עוררה תדהמה בקרב הקהל והתקשורת, של אותם זמנים, בשל נועזותה הבימתית.
הריקוד בהשראת ארבעה משיריו של שארל בודלר ומוזיקה מאת סזר פרנק כלל לראשונה בישראל עירום מלא של נשים וגברים על בימת הריקוד.
הופעת הבכורה התקיימה באולם צוותא תל אביב בשנת 1987 בשל חשש מהפגנות החרדים שימנעו את הופעת הבכורה בעיר מגוריו ירושלים.
הריקוד של מרגולין זכה להד בינלאומי ולשבחי הביקורת.
בשנת 1990 עלה הרסיטל השני של מרגולין "מחולות בני ברית-דוד" במסגרת פסטיבל ישראל.
המחול הוצג בהופעת טרום בכורה בתיאטרון צל של להקת הבלט הנודעת בלט שטוטגרט בגרמניה.
בשנת 1988 יצר את "מחול המוות", יצירת המשך ל"נשים מקוללות" שוב בהשראת שיר של שארל בודלר באותו השם.
בשנת 1992 יצר את הדואט "התופת" בהשראת הקומדיה האלוהית מאת דאנטה אליגיירי וסונטת דנטה מאת פרנץ ליסט.
ב"התופת" הופיע מרגולין לצד הרקדנית, תלמידתו יעל הרמתי.
בשנת 1996 יצר את המחול הראשון שלו בהשראת המחול הקלאסי מהמזרח "נר אל רירה" לתלמידתו הרקדנית גל חן ובשנת 1997 התקיימה הבכורה "פנטזיה איסלמית" בתיאטרון ירושלים, מופע בן כ-3 שעות שכלל מספר מחולות שיצר עבור רקדניות להקתו, וצמרת רקדניות הבטן של ישראל.
הריקוד "אל חינה" עבור אביגיל קליין, רקדנית הבטן הנודעת של מועדון קראוון, ביפו הועלה במסגרת הפקה זו.
תעודת כבוד ככוריאוגרף מפסטיבל בראשוב על ריקודיו בתום מסע הופעות ברומניה, אפריל 1993.
מלגה על שם גרטרוד קראוס מקרן התרבות אמריקה-ישראל: 1977
מלגת לימודים מלאה מבית הספר בת-דור תל אביב לשנים: 1978-80
אות הוקרה מעיריית ירושלים על תרומתו לקידום נער וצעירים בירושלים לשנת 2000
"המחול הבלתי תלוי, מהות, עיצוב וביצוע", מאת ניקו הורודניצ'יאני (נפתלי עירוני) וירון מרגולין.
הספר יצא לאור בסיוע מכללת הדסה וקרן ירושלים, 1991.
"מחולות מן האולימפוס" מחקר של מרגולין על מכלול יצירותיה של שרה לוי תנאי, כלת פרס ישראל, בתוך "דרכה הכוריאוגרפית של שרה לוי תנאי", הוצאת תיאטרון מחול ענבל, 2002.
ירון פרסלני (נולד ב-24 במרץ 1959) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הבלם.
פרסלני נולד בשכונת קריית חיים.
הוא החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של מכבי חיפה, ועלה לקבוצה הבוגרת של המועדון בשנת 1977. הוא לקח חלק ב-176 משחקי ליגה, 23 משחקי גביע המדינה, ומשחק גביע הטוטו.
פרסלני היה גם קפטן הקבוצה, השתתף בשישה משחקים במסגרות אירופאיות, והיה חלק מסגל הקבוצה שזכה בשתי האליפויות הראשונות של מכבי חיפה.
בשנת 1985 עזב את הקבוצה, ולאחר מכן שיחק גם במכבי פתח תקווה, הפועל כפר סבא ובית"ר תל אביב, עד שפרש ממשחק פעיל בתחילת שנות ה-90.
פרסלני התבלט בכדורגל הישראלי כבלם אחורי, אך למרות תפקידו ההגנתי הוא גם הבקיע 19 שערים (בעיקר בראשו) לזכות מכבי חיפה.
פרסלני סבל מפציעות קשות וסיבוכים, שגרמו לו להיעדר מהרבה משחקים ופגעו במעמדו בקבוצה ובנבחרת.
לזכותו של פרסלני 20 הופעות בנבחרת ישראל.
ב-15 בפברואר 1983 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, במשחק ידידות נגד נבחרת בלגיה.
במרץ 1988 יצאה נבחרת ישראל בכדורגל לסדרת משחקים באוסטרליה ובניו זילנד, ששימשו כטורניר המוקדמות לקראת אולימפיאדת סיאול.
המשחק הראשון בשלב זה היה מול נבחרת אוסטרליה בקרייסטצ'רץ', והוא נחשב לאחד האלימים ביותר בתולדות הנבחרת.
בתחילת המחצית השנייה הוכשל פרסלני, ותוך כדי שהיה שרוע על הדשא ספג בעיטה מכוונת מצד האוסטרלי גארי מקדאוול, שהורחק בכרטיס אדום.
הופעתו האחרונה בנבחרת הייתה ב-16 באפריל 1989, במשחק מול אוסטרליה במסגרת מוקדמות מונדיאל 1990.
אביו, נתן פרסלני, ואחיו, ג'ימי ואריה, היו כדורגלנים אף הם.
גיא וטל פרסלני, אחיינים של ירון, הלכו בדרך אחרת ושיחקו בהפועל חיפה כדורסל ומכבי חיפה בכדורסל.
ירון לוי הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף.
בתפקידו האחרון שימש כראש מספן המטה בחיל הים הישראלי.
עם גיוסו לצה"ל השלים קורס חובלים.
לאחר שחרורו שימש בראש מחלקת הסייבר במטה לביטחון לאומי ולאחר מכן עבר לעבוד בחברת אלביט מערכות.
לוי בעל תואר ראשון במדעי המחשב ומתמטיקה מאוניברסיטת חיפה, תואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה והמכללה לביטחון לאומי.
ירון פינקלמן (נולד ב-25 באפריל 1975) הוא קצין צה"ל בדרגת אלוף, ששירת כמפקד פיקוד הדרום במלחמת חרבות ברזל.
שלושה חודשים לאחר שנכנס לתפקידו כאלוף הפיקוד, התחולל טבח שבעה באוקטובר שפתח את מלחמת חרבות ברזל.
פינקלמן פיקד על הלחימה ברצועת עזה נגד פלגי הטרור ובראשם חמאס עד 12 במרץ 2025. קודם לכן שירת כראש חטיבת המבצעים באמ"ץ, מפקד עוצבת האש, מפקד חטיבת גבעתי, מפקד החטיבה הצפונית ברצועת עזה, מפקד עוצבת חצי האש ומפקד גדס"ר צנחנים.
פינקלמן התגייס לצה"ל בנובמבר 1993, והתנדב ליחידה 669. עבר טירונות צנחנים, קורס חובשים וטירונות יחידה 669. לאחר שנשר מהיחידה, שובץ באוגוסט 1994 בפלס"ר חטיבה 500. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
בהמשך שימש כמפקד פלוגה בגדוד חרוב.
לאחר מכן מונה למפקד פלס"ר חטיבה 500, ושימש בתפקיד בין השנים 1999–2001. בהמשך שימש כקצין אג"ם של יחידת מגלן.
לאחר מכן מונה לסגן מפקד גדוד 890, ושימש בתפקיד במהלך האינתיפאדה השנייה.
בשנת 2005 הועלה לדרגת סא"ל ומונה לראש לשכת הרמטכ"ל, דן חלוץ, ושימש בתפקיד בין היתר במלחמת לבנון השנייה, את תפקידו סיים בשנת 2007. לאחר מכן מונה למפקד גדס"ר צנחנים בין השנים 2007–2009, והוביל אותו בלחימה נגד הטרור הפלסטיני באיו"ש, וכן במבצע אתגר כפול ובמבצע עופרת יצוקה, שניהם ברצועת עזה.
במרץ 2011 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד עוצבת חצי האש, ופיקד עליה בין היתר בעת מבצע עמוד ענן, ביוני 2013 סיים את תפקידו.
ב-21 ביולי 2013 מונה למפקד החטיבה הצפונית ברצועת עזה, ופיקד עליה בין היתר במהלך מבצע צוק איתן, בתפקידו שירת עד 29 באפריל 2015. ב-21 ביוני 2015 מונה למפקד חטיבת גבעתי, וסיים את תפקידו ב-20 ביולי 2017.
ב-20 באוגוסט 2017 נזף הרמטכ"ל, גדי איזנקוט, בפינקלמן בעקבות גניבת שלושים ושלושה רובי M16 במאי 2017, מנשקיית בסיס שדה תימן שבדרום, שהיה תחת אחריותו כמפקד חטיבת גבעתי.
בנזיפתו אמר: "זהו כשל במערך האבטחה שלא עומד בנורמה הנדרשת בצה"ל".
ב-16 בנובמבר 2017 הועלה לדרגת תא"ל ומונה למפקד עוצבת האש.
במהלך תפקידו הוקמה יחידת רפאים, ויחד עם עוצבת קלע דוד הוכפפו שתיהן תחת פיקודו לעוצבת האש.
באפריל 2020 פיקד על כוחות מן האוגדה במבצע חלוקת מזון בבני ברק, בעת מגפת הקורונה.
את תפקידו מילא עד 9 באוגוסט 2020. ב-13 באוקטובר 2020 מונה לראש חטיבת המבצעים באמ"ץ, ושימש בתפקיד בין היתר במבצע שומר החומות ובמבצע עלות השחר.
בתפקיד זה שירת עד 3 באוקטובר 2022. בתחילת 2023 הוזמן על ידי הרמטכ"ל הנכנס, הרצי הלוי, לעמוד בראש אחד מצוותי החשיבה שמינה כדי להכין נושאים שביקש לעסוק בהם במהלך כהונתו.
ב-29 ביוני 2023 הועלה לדרגת אלוף, וב-9 ביולי נכנס לתפקידו כמפקד פיקוד הדרום.
בלילה שלפני מתקפת הפתע, עודכן פינקלמן במידע על פעילות חריגה של חמאס והיה שותף בהתייעצות עם הרמטכ"ל, ראש אגף מבצעים עודד בסיוק, וראש השב"כ, בה לא פורש המידע כמעיד על מתקפה רחבה והוחלט שלא להעלות את רמת הכוננות.
פינקלמן ביקש לדרוך את מערכת כיפת ברזל והחליט שלא להחזיר חיילים לגזרה ודחה את המלצתו של קצין אג"ם של הפיקוד, אפרים אבני, להקפיץ לגזרה את מפקדי הגדודים.
בעקבות קבלת המידע, הפסיק פינקלמן את חופשתו בצפון ישראל ונסע למפקדת פיקוד הדרום, אליו הגיע עם פרוץ הקרבות.
בתקשורת פורסם שההחלטה שלא להעלות כוננות נבעה מחשש לשריפת מקורות, לאור דיונים קודמים שהתקיימו על סמך מידע דומה שהסתיימו בלא כלום.
למחרת טבח שבעה באוקטובר, הצטרף פינקלמן ללחימה בקיבוץ בארי, לאחר שכל היום הקודם ניהל אותה ממפקדת הפיקוד, והקרב נמשך עד יום שני בצהריים.
בתגובה למתקפה החלה ישראל במלחמת חרבות ברזל, במסגרתה פיקד פינקלמן על התמרון היבשתי שביצעו כוחות הפיקוד ברצועת עזה.
פינקלמן קידם תמרון של שלוש אוגדות לוחמות בצפון רצועת עזה, תוך מעקף מערכי ההגנה של גדודי עז א-דין אל-קסאם, עד להתחברות על ציר החוף העזתי והשתלטות על בית החולים שיפא.
בדצמבר נפתח בהנחייתו התמרון בחלקה הדרומי של הרצועה, והחלה הלחימה בח'אן יונס, במהלכה פיתחו כוחות צה"ל שיטות לחימה במקביל מעל ומתחת לפני הקרקע.
המערכה שעליה פיקד פינקלמן נאלצה להתחשב במספר פרמטרים שהקשו על הלחימה: הימצאות מאות חטופים שבויים בידי חמאס ושאר פלגי הטרור, נוכחותה של האוכלוסייה האזרחית הרחבה והיטמעותם של פלגי הטרור בתוכה, מערכת המנהרות המסועפת של ארגוני הטרור בתוך הרצועה, ומשתנים נוספים.
בפיקודו, ניהל צה"ל את התמרון העצים הראשון מאז מבצע עופרת יצוקה, לאחר עשרות שנים של שחיקה ביכולות זרוע היבשה, ועשה זאת תוך כדי תיאום ושת"פ בין-חילי גבוה מבעבר.
נעשה גם שימוש תקדימי בשיטת הלחימה ההדרגתית.
ב-11 בפברואר 2024 פיקד מחמ"ל הפיקוד על כוחות צה"ל – שייטת 13, חטיבה 7, אוגדה 98 וחיל אוויר בחילוץ החטופים מרפיח במבצע יד זהב.
באופן דומה פיקד ב-8 ביוני על מבצע זרעי קיץ (ששמו שונה למבצע ארנון) בו חולצו ארבעה חטופים חיים ממחנה נוסייראת.
לאחר ההשתלטות המבצעית על תאי שטח, נקט הפיקוד שיטת פעולה במסגרת של "מכסחת דשא" – קרי טיהור השטח ממחבלים באופן הדרגתי, תוך צמצום הסד"כ המופעל בתא שטח.
בתוך כך בוצעו סדרת מבצעים, הבולט שבהם מבחינת חשיפה תקשורתית הוא מבצע ניתוח מקומי שהתקיים בסוף מרץ 2024. ב-4 באפריל 2024 החליט הרמטכ"ל, הרצי הלוי, לתת לו נזיפה עקב הריגת עובדי המטבח המרכזי העולמי.
באוקטובר 2024, בהיתקלות מקרית, הרגו כוחות הפיקוד את מנהיג חמאס, יחיא סינוואר, בתל א-סולטאן שברפיח.
לפי פרסום של נועם אמיר בערוץ 14 מתחילת 2025, ההרס ב"שכונת הקצינים" בבית חאנון לא הניח את דעתו של פינקלמן, שדרש לחזור "להוריד את כל המגדלים עד עפר".
ב-21 בינואר 2025 הודיע על כוונתו לסיים את תפקידו בצה"ל, אך הבהיר שימשיך לשרת ככל שיידרש.
ב-12 במרץ 2025 החליף יניב עשור את פינקלמן כמפקד פיקוד הדרום.
ב-23 בנובמבר 2025 הורה הרמטכ"ל אייל זמיר שפינקלמן יסיים את שירותו בצה"ל ויודח משירות מילואים בשל חלקו במחדל טבח שבעה באוקטובר.
בעל תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון ומדעי המדינה ובעל תואר שני בדיפלומטיה וביטחון, שניהם מאוניברסיטת תל אביב.
בוגר תוכנית המנהיגות הבכירה של קרן וקסנר מחזור 2023.
ירון מאיר (נולד ב-9 בספטמבר 1959) הוא דיפלומט ישראלי המכהן כשגריר ישראל בווייטנאם ובלאוס.
מאיר נולד וגדל בעין השופט.
יש לו תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.
הוא החל את שירותו במשרד החוץ בשנות ה-90. בין תפקידיו כיהן כקונסול ישראל בהודו, וכציר בשגרירות ישראל בהונגריה.
כשגריר ישראל במיאנמר בשנים 2008–2012 וכשגריר ישראל בנפאל בשנים 2014–2017.
בדצמבר 2021 נבחר לתפקיד שגריר ישראל בווייטנאם, במקום נדב אשכר.
הוא החל לכהן בתפקיד והגיש את כתב האמנתו לנשיא וייטנאם נווין סואן פוק באוגוסט 2022.
ירון עוז (נולד ב-10 במאי 1952) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר, והיה מסמליה של קבוצת מכבי תל אביב בשנות ה-70, אז זכה עימה בשלוש אליפויות.
ירון עוז גדל בקבוצת הנוער של מכבי תל אביב.
בטורניר זה ערך עוז הופעה אחת, כמחליף.
בעונת ערך עוז 16 הופעות בליגה והיה שותף לזכייה של קבוצתו באליפות המדינה.
ב-14 באוקטובר 1972 כבש עוז את שער הבכורה שלו, במשחק הדרבי מול הפועל תל אביב, שהסתיים בשוויון 1-1. במהלך עונה זו, תפס עוז מקום של קבע בהרכבה של מכבי תל אביב.
בעונת זכתה מכבי תל אביב בדאבל, לו היה שותף עוז עם 29 משחקי ליגה בהם כבש שני שערים, וכן הופעה בניצחון הקבוצה בגמר הגביע על בית"ר תל אביב.
שתי עונות אחר כך שוב היה עוז משחקניה הבולטים של מכבי תל אביב בזכייה באליפות, ובכך השלים זכייה באליפות שלישית ובתואר שישי בסך הכל במדי הקבוצה.
עם סיום עונת סיים עוז את דרכו במכבי תל אביב, לאחר עשר עונות בקבוצה הבוגרת של המועדון, במהלכן ערך 303 הופעות וכבש 11 שערים.
בעונת עבר עוז לקבוצת מכבי יפו, אותה אימן תחילה שמואל פרלמן, אשר הוחלף בהמשך על ידי יאנה יאנבסקי.
הקבוצה סיימה את העונה במקום השלישי בטבלה.
עוז הוסיף לשחק במדי יפו שנתיים נוספות, בהן הקבוצה לא רשמה הצלחות בליגה והתברגה בחלקה התחתון של הטבלה.
עם סיום עונת פרש ממשחק פעיל.
עוז זומן לראשונה לסגל נבחרת ישראל בשנת 1973, על ידי המאמן אדמונד שמילוביץ'.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ב-20 בפברואר 1973 באצטדיון בלומפילד, במשחק ידידות מול שהסתיים בתיקו 1-1, לאחר שנכנס כמחליף במקומו של מאיר ברד.
בחודש מאי באותה שנה ייצג עוז את ישראל במוקדמות מונדיאל 1974, שהסתיימו בהפסד ל.
את שער הבכורה שלו בנבחרת כבש עוז בטורניר הקדם אולימפי ב-31 במרץ 1976, בניצחונה של ישראל 0–3 על בסיאול.
באותו הקיץ נכלל עוז בסגל ישראל באולימפיאדת מונטריאול.
ישראל צלחה את השלב המוקדם, והודחה בשלב רבע הגמר על ידי .
בטורניר זה כבש עוז את שערו השני בנבחרת, במשחק בו סיימה ישראל בשוויון 2-2 מול .
בסך הכל שותף עוז בשלושה מתוך ארבעת משחקי הנבחרת בטורניר.
עוז הוסיף לייצג את ישראל גם במוקדמות מונדיאל 1978, ובסך הכל רשם 26 הופעות במדי הנבחרת, בהן כבש שני שערים.
ירון מזוז (נולד ב-11 ביולי 1962) הוא פוליטיקאי ישראלי, לשעבר סגן השר להגנת הסביבה וחבר הכנסת מטעם מפלגת הליכוד.
עומד בראש המועצה הציבורית של מיזם מחשב לכל ילד.
כמו כן כיהן כסגן שר הפנים וכסגן שר במשרד ראש הממשלה בממשלה ה-34. טרם בחירתו לכנסת שימש כמשנה לראש עיריית קריית ביאליק.
מזוז נולד בחיפה למשפחה של עולים מתוניסיה.
אביו היה אזרח עובד צה"ל, ואמו הייתה בלנית.
כשהיה בן 6 עברה משפחתו להתגורר בקריית ביאליק.
למד בישיבת בני עקיבא פרחי אהרן בקריית שמואל ובבית הספר המקצועי תו"ם בקריית אתא.
שירת בצה"ל בחיל החימוש בין השנים 1980–1983. לאחר שחרורו מהצבא נכנס לתחום העסקים והיה בעל חנויות פירות וירקות, חנויות לממכר דגים ופיצוחים ומרכולים.
מזוז התמודד בבחירות למועצת עיריית קריית ביאליק ב־2008 בראש סיעה מקומית ונבחר כחבר המועצה.
בבחירות המקומיות שנערכו לאחריהן בשנת 2013 נבחר שוב למועצה ומונה למשנה לראש העיר ללא שכר.
שימש כיו"ר סיעת "התנועה החברתית בקריית ביאליק", אותה הקים.
כששימש במועצת העיר מטעמה, כיהן כיו"ר ועדת חזות העיר ואיכות הסביבה, וחבר בוועדה המקומית לתכנון ובנייה קריות.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים נבחר לייצג את מחוז חיפה והצפון, בו זכה במקום הראשון בבחירות המקדימות שנערכו במפלגת הליכוד.
ב-15 ביוני 2015 מונה לסגן שר הפנים.
בזמן כהונתו כסגן שר הפנים, הציע ח"כ מזוז לשלול אזרחות ממחבלים וכעבור זמן קצר, אימץ הקבינט המדיני החלטה דומה לפיה תישלל אזרחות ישראלית ממחבלים ובני משפחותיהם ממזרח ירושלים, וכן יוחרם רכושם.
ב-11 בינואר 2016 סיים את תפקידו כסגן שר הפנים, ומונה על ידי ראש הממשלה בנימין נתניהו לסגן שר במשרד ראש הממשלה.
בתפקיד זה יזם מזוז יחד עם ח"כ אלי כהן מהלך לביטול הקנסות והריביות לרשות השידור.
חובות אלו הוערכו על ידי המפרק ב-660 מיליון ש"ח, המתחלקים בין 300,000 בתי אב.
כסגן-שר מונה ליו"ר המועצה הציבורית של מיזם "מחשב לכל ילד".
במסגרת כהונתו, הגדיל את תקציב הפרויקט לסכום של 25 מיליון ש"ח ואף צירף 250 ילדי פנימיות יום למעגל של מקבלי המחשבים.
ב-2 באוגוסט 2016 מונה לסגן השר להגנת הסביבה, וכחלק מסמכויותיו, היה אחראי על נושא הזיהום במפרץ חיפה ועל ריקון מכל האמוניה שהיה קיים במפרץ.
מזוז עמד בראש התוכנית "חוף נקי" של המשרד להגנת הסביבה, במסגרתה שילש המשרד את הסכום המתוקצב לתוכנית ל-8.6 מיליון ש"ח.
במרץ 2016 התראיין מזוז לתוכניתו של רפי רשף אודות הביקור שערך בביתו של אופק בוכריס וסיפר כי חיזק את בוכריס ורעייתו.
ראיון זה הופסק על ידי מזוז אחרי זמן קצר.
לאחר מכן התברר שבוכריס כלל לא שהה בבית בזמן הביקור.
בשנת 2017, במסגרת המיזם "100 ימים של שקיפות" עקבו אחר יום שגרתי בחייו של ירון מזוז כסגן שר.
במהלך היום לא הגיע למשרדו ונמצא כי לא עסק בפעילות כלשהי הקשורה לעבודתו.
מזוז טען בתגובה כי מדובר במצג שווא.
בינואר 2019, לקראת הפריימריז של הליכוד לפני הבחירות לכנסת ה-21, שיתף מזוז את אלאור אזריה בסרטון הקורא לתמוך בו.
בסופו של דבר, מזוז הוצב במקום ה-48 ברשימת הליכוד ולא נכנס לכנסת.
כיום מזוז מכהן כיועצו של יו"ר ההסתדרות ארנון בר-דוד.
מזוז נשוי ליפה ואב לשלושה.
בנו עידן, חבר הסיעה שהקים מזוז במועצת עיריית קריית ביאליק, מונה במרץ 2018 לאחד ממשני ראש העיר קריית ביאליק.
ירון חי מנשה (נולד בשם ירון יעקב-חי מנשה ב-7 בינואר 1975) הוא שדרן רדיו, שחקן תיאטרון, עיתונאי ומדבב ישראלי.
ירון חי מנשה נולד וגדל בתל אביב.
עד גיל שמונה הוא ומשפחתו גרו במרכז העיר, ליד תיאטרון הבימה, ולאחר מכן עברו לצפון העיר.
אימו גננת ואביו עצמאי בתחום הנירוסטה למפעלי מזון.
ירון למד בבתי הספר היסודיים "גבריאלי הכרמל" ו"מגן" שבתל אביב, ובתיכון "עירוני מקיף י"ט עמל ליידי דייוויס תל אביב".
ב-1995 סיים לימודים בבית הספר לאומנויות הבמה "בית צבי" ברמת גן.
בשנת 2014 החל את השלמת לימודיו לתואר ראשון בתקשורת, יצירה וביקורת במכללת ספיר.
שירת בצה"ל כחובש החייאה, מנהל מרפאה וחובש גדודי בגדוד שריון 195, חטיבה 500.
ב-1995, עם סיום לימודיו בבית צבי, פנה אל יואב גינאי, מנהל תחנת רדיו 88 'קול הדרך' שנפתחה בתקופה זו, והחל לעבוד ברדיו במגוון תפקידים - עורך, שדר, מפיק, כתב תרבות ועורך מוזיקה של קול ישראל רשות השידור (רשת ב', רשת ג' ו-88FM).
בתחילת דרכו הוא הושפע מהדרכתם של גינאי ושל אהוד מנור, באשר להגשה נכונה, דיוק מוזיקלי ויחס חם לכל אמן שהוא משמיע.
לימים יישם את מה שספג מהם בתוכניות "רדיו ראשונים" ו"חי בערב" והחל לקדם בהן מוזיקה של אמנים והרכבים חדשים.
תחילה שידר מנשה מסוף 1995 בתוכניות רגילות כמחליף, ומ-1996, קיבל רצועות רדיו קבועות.
מ-1995 ועד 2010, בימי שבת בבוקר, הגיש את התוכנית "60.70.88", בעריכתה המוזיקלית של עליזה דישטניק.
בין היתר הגיש את התוכנית "רדיו הראשונים" בעריכתה של קריסטינה גוליאט, ולאחר מכן בעריכתו ובשיתוף דן שפיר.
התוכנית התמקדה במוזיקה אלקטרונית ומוזיקה חדשה, ובשלב מסוים הפכה לתוכנית אירוח אמנים חדשים באולפן, המשדרת סינגלים ואלבומים חדשים.
מ-15 בינואר 2012 החל להגיש מדי ערב את התוכנית "חי בערב: מגזין המוזיקה של 88FM", בה מוגשים תכנים הקשורים להופעות ואירועים המתקיימים בכל ערב ברחבי הארץ.