tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מלבד זאת, במהלך לימודיה הדריכה במשך שנתיים קבוצת קשישות משכונת התקווה וכתבה וביימה עבורן את ההצגה "שכונת חיימקלה" בהשראת כתביו של חנוך לוין.
בשנים 2004–2006, הנחתה את התוכנית "המהדורה" בערוץ הראשון.
בשנת 2005 היא שיחקה בסדרת הטלוויזיה "זומזום", ששודרה בערוץ הילדים ב-yes.
בשנת 2006 היה תפקידה הראשון בקולנוע, כשהייתה בת 13 בלבד בסרטו של חנן פלד, "מכתבים לאמריקה", שם גילמה את דמותה של נירית.
באותה השנה שיחקה גם בסרט הקולנוע "שלוש אמהות", שם גילמה את דמותה של פלורה וכן בתפקיד הראשי בסדרה הקומית "קוויקי", ששודה בערוץ 2.
בשנים 2007–2010 שיחקה בתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה המצליחה "100 בתנ"ך" את דמותה של לילי.
בשנת 2011 שיחקה בתפקיד הראשי בסדרת הדרמה "2.3 בשבוע" בערוץ 10. שם גילמה את דמותה של ליטל, נערה אשר עוברת התעללות מינית.
באותה שנה, הנחתה את תוכנית האירוח "ניק נט" בערוץ ניקלודיאון וגם את התוכנית "היכל התהילה" בערוץ הילדים.
ב-2013, שיחקה ארמוני בתפקיד ראשי בסרט "מקובלות" את רוני לצד ג'וי ריגר שיר מורנו ועומר דרור.
בשנים 2014–2016 שיחקה בתפקיד הראשי בשתי עונותיה של סדרת הנעורים "שוברי גלים", ששודרה בערוץ הילדים ב-yes, בה היא גילמה את דמותה של "ניקו", נערה יתומה, קשוחה ומרדנית שחיה על החוף ומציירת על גלשנים.
באותה שנה ארמוני השתתפה בתפקיד אורח בסדרה "משפחה שולטת".
בשנת 2016 שיחקה בסרט הקולנוע "הכל שבור ורוקד" בבימויו של נוני גפן.
בשנת 2017 שיחקה בתפקיד אורח בסדרה "להיות איתה".
באותה שנה גילמה את ליליה בסרטו של שבי גביזון "געגוע".
בשנת 2019 שיחקה בסרט הקולנוע "המחשמלים" בבימויו של בועז ארמוני.
בשנת 2025 שיחקה בסרט 'האחד והיחיד שלי' בבימויו של דוד טאובר.
בשנת 2025 יצא סרטה "ספק ילד ספק אישה", ושודר בהוט.
הסרט גולל את סיפור חייה של דפנה ארמוני כזמרת ושחקנית, ואת הולדתה של אלה יחד עם אחיה עדן, שמחפשת את אביה ששמו נשמר בסוד כאביהם של התאומים, ואמה גידלה את ילדיה כאם חד הורית, ולא פתחה את סיפור חייה המסתורי עד כה.
הסרט מועמד לפרס אופיר בקטגוריית הסרט התיעודי הארוך הטוב ביותר וזכה בפרס הבימוי והעריכה בפסטיבל דוקאביב.
במהלך השנים דיבבה ארמוני במספר הפקות.
בשנת 2005 דיבבה את גילי בסדרת המונו-דרמה "גילי".
בשנת 2009 דיבבה בסדרת ההנפשה "הולי הובי" לערוץ הופ!.
בשנת 2010 דיבבה בסדרת ההנפשה "עאשה" את דמותה של "סיטא".
בשנת 2011 תרמה את קולה לסדרות "המחליפים" ו"דינו דן" ולסרט הקולנוע "הופ ארנב".
כמו כן דיבבה בעברית את דמותה של "מקס", בקומדיית המצבים האמריקאית "החיים היפים של זאק וקודי".
בשנת 2012 תרמה את קולה לדיבוב הדמות הראשית בסדרת ההנפשה "קאי לאן", ואף ביצעה את שיר הפתיחה של הסדרה.
במקביל לקריירה הקולנועית והטלוויזיונית, ארמוני לקחה חלק במספר מחזות ומחזות זמר:
בשנת 2000, כאשר הייתה בת 7 בלבד, שיחקה במחזמר "פוקהונטס".
בשנת 2002 שיחקה בהצגה "מניין נשים" בתיאטרון הבימה.
בשנת 2003 הייתה ילדת פסטיגל ב"פסטיגל סובב עולם".
בשנת 2004 גילמה את דמותה של יפעת בהצגה "קופסה שחורה", המבוססת על ספרו של עמוס עוז, בבימויו של חנן שניר בתיאטרון הבימה.
בשנת 2005 השתתפה במחזמר "צלילי המוסיקה", בתפקיד "גרטל", וכן במחזה "מאריקה" שהוצג בתיאטרון בית ליסין.
בשנת 2008 שיחקה במחזמר "אוליבר טוויסט" בתפקיד "בט", חברתה הקרובה של ננסי.
בשנת 2010 שיחקה בהצגת הילדים "זהבה ושלושת הדובים".
בשנת 2013 שיחקה את דמותה של "באנה" במחזמר "ספר הג'ונגל".
בשנת 2018 שיחקה בתפקיד הראשי בהצגה "צו הלב" של התיאטרון הארצי לילדים ונוער.
משנת 2019 שיחקה בהצגה "מרלן" בתיאטרון בית ליסין בתפקיד "יפה".
בשנת 2023 כתבה והפיקה את הסרט הקצר 'קוקולוקו' שהשתתף במספר פסטיבלים בישראל.
בשנת 2025 ביימה את הסרט הדוקומנטרי 'ספק ילדה ספק אישה -אלה ודפנה ארמוני' בהפקת שולה שפיגל שהוקרן לראשונה בפסטיבל דוקאביב 2025 וזכה בפרס הבימוי והעריכה.
הסרט הוקרן בטלוויזיה בערוץ 8 וברחבי ישראל.
אלה אמיתי סדובסקי (נולדה ב-1964) היא אמנית ישראלית.
היא אמנית ובעלת תואר דוקטור לכימיה ממכון ויצמן למדע.
היא מיוצגת על ידי גלריה גורדון, מרצה במחלקה לעיצוב טקסטיל, בשנקר – בית ספר גבוה להנדסה ולעיצוב, במחלקה לעיצוב והנדסה בתל אביב-יפו.
אלה משלבת ביצירתה טקסטיל ממוחזר וצבע בעזרת הידע המדעי שלה ליצירת אשליות של מרחב וזמן.
1987–1991 – תואר ראשון (BSc), הפקולטה להנדסה כימית, הטכניון, חיפה.
1991–1994 – תואר שני (MSc), הפקולטה להנדסה כימית, הטכניון, חיפה.
1994–1999 – דוקטור (PhD), המחלקה לחומרים ופני שטח, מכון ויצמן למדע, רחובות.
2000–2003 – פוסט דוקטורט, המחלקה לכימיה פיזיקלית והמחלקה להנדסת מכונות, אוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
2003–2004 – לימודי תואר ראשון (BFA), קליפורניה קולג' לאומנויות (California College of the Arts), סן פרנסיסקו.
2004 – המדרשה לאמנות, בית ברל.
2004–2007 – חוקרת, מרצה בכירה, המחלקה לכימיה פיזיקלית, האוניברסיטה העברית בירושלים.
2007 – תואר ראשון (BFA), בהצטיינות יתרה, בצלאל, ירושלים.
2009 – תואר שני (MFA), בצלאל, תל אביב וירושלים.
2009 – מרצה בכירה, המחלקה לעיצוב טקסטיל, שנקר - בית ספר גבוה להנדסה ולעיצוב, רמת גן.
2013 – מרצה בכירה, הפקולטה לארכיטקטורה ועיצוב, הטכניון, חיפה.
2004 – נשות הכפר, אוניברסיטת קליפורניה, ברקלי, ארצות הברית.
2009 – פלסטרים, גלריית קריית האמנים, טבעון.
2010 – פותרת חלומות, גלריה גורדון, תל אביב.
2012 – בריחה קצרה, גלריה גורדון 2, תל אביב, ישראל.
2012 – אי שקט, הקרנת וידאו בפרויקט מוסללה, ירושלים, ישראל.
2012 – נחיתה, מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד.
2014 – חלקי חילוף, המוזיאון הפתוח, פארק התעשייה תפן, ישראל.
2015 – עיקרון האי ודאות, גלריה גורדון, תל אביב, ישראל.
2015 – חיי מדף, מכון ויצמן למדע, ישראל.
2016 – שבע, אן וארי רוזנבלט פרס לאמנות חזותית, בית האמנים, תל אביב, ישראל.
2019 – חממה, גלריה גורדון, תל אביב
2023 – Insight/Insite, גלריה אוריסון, אבוג'ה, ניגריה (תערוכה זוגית עם Peju Layiwola)
2025 – פתאום, כשחשבת שזה כבר איננו, מוזיאון פתן תיקוה, אוצרת נטע גל-עצמון.
1991 – מצטיין דקאן, הפקולטה להנדסה כימית, הטכניון, חיפה.
1994–2000 – מלגת דוקטורט מבית הספר ע"ש פינברג במכון ויצמן למדע.
1998 – מדליית כסף לדוקטורט, האגודה העולמית לחקר חומרים (Materials Research Society).
1999 – פרס המאמר המצטיין, האגודה הישראלית לוואקום.
2004 – Best of Junior review, קליפורניה קולג' לאומנויות, סן פרנסיסקו.
2005 – מלגת משרד המדע למדענים חוזרים.
2007 – הצטיינות יתרה, המחלקה לאמנות פלסטית, BFA בבצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב.
2012 – פרס עידוד יצירה, משרד התרבות
2015 – מלגת שהות אמן, מקדאוול קולוני, ארצות הברית
2016 – מלגת שהות אמן, מרכז ורמונט לאמנויות, ארצות הברית.
2020 – מלגת שהות בתוכנית הסיטה, פריז, משרד התרבות והספורט.
אלה ראמש בהאט הייתה מארגנת קואופרטיב בהודו ופעילה חברתית שייסדה את ארגון סיווה ב-1972. היא שימשה כמזכירה הכללית של הארגון בין השנים 1972 ל-1996. בהאט הייתה עורכת דין בהכשרתה המקצועית.
בפעילותה מקדמת רעיונות חברתיים וכלכליים כמו מיקרו מימון, זכויות עובדים, התארגנות קאופרטיבית וזכויות נשים.
בהאט זכתה במספר פרסים על פעילותה: פרס רמון מגסאיסאי, פרס הקיום הנכון ופרס Padma Bhushan.
אביה, סומאנטראי בהאט (Sumantrai), היה עורך דין מצליח ואמהּ, Vanalila Vyas, הייתה פעילה בתנועת הנשים ושימשה כמזכירת אחד ארגוני הנשים הכלל הארציים בהודו (All India Women's Conference).
בהאט היא שנייה מבין שלוש בנות, למדה בבית ספר תיכון לבנות בעיר סוראט בין השנים 1940–1948. את לימודי התואר הראשון השלימה ב- M.B.T קולג' בסוראט.
עם סיום לימודי האנגלית ב-1952, היא המשיכה ללימודי משפטים בעיר אחמדאבאד.
בסיום לימודי המשפטים, היא זכתה במדליית זהב על עבודתה בנושא החוק ההינדי.
לתקופה קצרה בהאט עבדה כמורה לאנגלית באוניברסיטת נשים במומבאי.
כבר ב-1955 הצטרפה למחלקה המשפטית של איגוד עובדי הטקסטיל באחמדאבאד.
היא התבקשה להיות יושבת הראש של הזרוע הנשית באיגוד עובדי טקסטיל, שאגד את עובדות מפעל הטקסטיל של העיר.
היא הייתה מוטרדת מכך שהאיגוד לא הציע הגנה או סיוע לעובדות והעובדים שעבדו מחוץ למפעלים המוסדרים והעבודה בהם לא הוסדרה או פוקחה על ידי חוקי עבודה.
ב-1971 בהאט זכתה למלגת לימודים בת שלושה חודשים במכון האפרו-אסייני ללימודי קואופרציה ועבודה של ההסתדרות, בתל אביב.
היא התרשמה עמוקות מהקואופרטיבים השונים בישראל וחזרה להודו נחושה להקים איגוד לנשים עצמאיות.
ב-1972 היא הקימה את סיווה, איגוד הנשים העצמאיות (Self-Employed Women's Association - SEWA) בשיתוף פעולה עם נשיא איגוד עובדי הטקסטיל ותחת האיגוד זה.
סיווה גדל להיות קואופרטיב ונפרד מארגון עובד הטקסטיל.
סיווה מאגד בתוכו נשים העובדות כרוכלות, שוזרות פרחים, אוספות אשפה ונייר למחזור ועוד.
כמו כן, סיווה מספקת שירותי בנקאות, ייעוץ משפטי, מסגרות לילדי חברות סיווה ועוד.
בשנת 2012, היו חברות בסיווה מעל ל-1.7 מיליון עובדות.
הארגון פעיל ב-14 מדינות שונות בהודו ופעילותו התרחבה גם למדינות אחרות.
בעקבות הצלחת סיווה, בהאט הפעילה מספר מיזמים בינלאומיים המקדמים נשים, קאופראטיבים, זכויות עובדים ועוד.
הבנק הבינלאומי של נשים, נוסד ב-1975 על מנת לספק שירותי חיסכון, מיקרו מימון, הלוואות, סיוע להקמת עסקים ועוד.
בהאט היא אחת משלוש המייסדות של הארגון.
בראיון היא הגדירה את צורך בבנק: להגיע לנשים שהמערכת הבנקאית המסורתית התעלמה מהן ולשלב אותן במיינסטרים הכלכלי.
נשים בתעסוקה בלתי פורמלית: גלובליזציה והתארגנות (Women in Informal Employment: Globalizing and Organizing) הוא ארגון בינלאומי למחקר ומדיניות העוסק בקידום של עובדים עניים ובייחוד נשים בכלכלה אפורה.
רשת WIEGO נוסדה באפריל 1997 על ידי קבוצה של עשרה פעילים, חוקרים, ומומחי פיתוח, מכל רחבי העולם, שבעבודתם נחשפו לכלכלה לא פורמלית שאינה מפוקחת על ידי המדינה.
הם התאגדו מתוך דאגה משותפת לעובדים עניים, ובייחוד לנשים, שזכויותיהם לא מוגנות על ידי המדינה.
הבעיות הייחודיות של עבודה בשוק אפור לא הובנו היטב על ידי גופים הפעילים בקהילה הבינלאומית לפיתוח.
בהאט הייתה מקבוצת המייסדים ושימשה כיושב ראש מייסדת וחברת ועד מנהל.
נלסון מנדלה הכריז ב-2007 ביוהנסבורג על הקמת קבוצה חדשה: זקני השבט (the elders).
קבוצה של מנהיגים מהעולם שתתרום מהמנהיגות, החוכמה והעצמאות שלהם להתמודדות עם כמה מהבעיות הקשות של העולם.
בהאט הייתה מעורבת ביוזמות של זקני השבט הנוגעות לשוויון לנשים ונערות, לרבות בסוגיית נישואי קטינים.
בהאט גם ביקרה ברשות הפלסטינית ובעזה במסגרת משלחת של הקבוצה.
אלה בהאט נישאה לראמנש בהאט ב-1956, לזוג שני ילדים ונכדים.
בהאט התגוררה באחמדאבאד עם משפחתה.
הלכה לעולמה בבית חולים בעיר מגוריה אחמדאבאד ב-2 בנובמבר 2022 בגיל 89.
1977: פרס Ramon Magsaysay למנהיגות קהילתית
1985: קיבלה את פרס Padma Shri בהודו על שרות אזרחי יוצא דופן,
1986: את פרס Padma Bushran פרס שרות אזרחי בהודו
2002: קיבלה דוקטור של כבוד מטעם אוניברסיטת ג'ורג'טאון.
וכן מהאוניברסיטה החופשית של בריסל, בלגיה ומאוניברסיטאות ייל.
2001: קיבלה דוקטור של כבוד מטעם אוניברסיטת הרווארד
2010: קיבלה ממזכירת המדינה הילרי קלינטון את פרס ה-global fairness award הניתן למנהיגים שעבודתם פתחה הזדמנויות ונגישות לפועלים עניים ברחבי העולם.
2011: קיבלה את Radcliff Medal על מאמציה המשמעותיים בהעצמת נשים.
2011: פרס אינדירה גאנדי לשלום, פירוק מנשק ופיתוח, על השגי חיים בהעצמת נשים דרך יוזמות מקומיות.
אלה איסטין היא שחיינית אמריקאית, היא סגנית אלופת העולם בבריכת 25 מטר (וינדזור 2016), במשחים ל-200 מטר מעורב אישי ול-400 מטר מעורב אישי.
היא שיאנית העולם (2018) במשחים ל-200 יארד פרפר, 200 יארד מעורב אישי ו-400 יארד מעורב אישי.
איסטין נולדה וגדלה באירוויין, קליפורניה.
היא לומדת ושוחה באוניברסיטת סטנפורד בהדרכתו של גרג מיהן.
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) שנערכו באומהה, נברסקה בסוף יוני ובתחילת יולי 2016 סיימה איסטין במקום חמישי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:11.49 דקות, במקום תשיעי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:42.08 דקות ולא הצליחה להיכלל במשלחת האמריקאית לאולימפיאדה.
שיאנית עולם (בריכת 25 מטר)
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:05.66 דקות ובמקום שמיני במשחה ל-100 מטר מעורב אישי בתוצאה של 59.97 שניות.
באליפות ארצות הברית בשחייה שנערכה באינדיאנפוליס, אינדיאנה בסוף יוני 2017, תחרות ששימשה גם כמבחנים לאליפות העולם זכתה איסטין במדליית ארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:10.89 דקות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:09.24 דקות ופסלה במשחה ל-400 מטר מעורב אישי, בשלב המוקדמות היא סיימה במקום שלישי בתוצאה של 4:40.56 דקות ובכך לא הצליחה להיכלל במשלחת האמריקאית לאליפות העולם.
בתחרות שנערכה בפדרל ויי שבוושינגטון ב-24 בפברואר 2018 קבעה איסטין במשחה ל-200 יארד פרפר שיא עולם חדש של 1:49.51 דקות.
שלושה שבועות לאחר מכן, באליפות המכללות שנערכה בקולומבוס, אוהיו באמצע מרץ היא זכתה בשתי מדליות זהב, במשחה ל-200 מעורב אישי בשיא עולם חדש של 1:50.67 דקות ובמשחה ל-400 יארד מעורב אישי בשיא עולם חדש נוסף של 3:54.60 דקות קייטי לדקי (3:58.29 דקות).
אָלָה בּרֶוֶוה (בכתב לטיני: alla breve) הוא משקל מוזיקלי זוגי פשוט (כלומר בעל שתי פעמות) שבו הפעמה באה על כל תו של חצי.
כשבכל תיבה יש שני חצאים חתימת הזמן היא כלומר שתי פעמות של חצי בתיבה.
סימון שקול לאלה ברווה הוא , כלומר האות C עם קו אנכי באמצעה.
משמעות השם באיטלקית היא בסגנון ברווה.
ברווה הוא התו עם ערך הזמן של שני שלמים, שהיה הקצר (breve באיטלקית) שבתווים בשיטת התווים המנסורלית שהייתה נהוגה במאות ה13–16. זאת להבדיל מהמשקל הנפוץ שבו בכל תיבה ארבע פעמות של רבעים, והמסומן ב או .
אלה ברווה קשור בבצוע זריז יותר של המוזיקה.
כפי שניתן לראות בדוגמה שלהלן, כאשר המוזיקה היא מהירה מצטברים יותר תווים קצרים בכל תיבה - דבר המקשה מעט על קריאתה.
שכתוב התווים למשקל אלה ברווה יפחית את התווים בכל תיבה ויקל על קריאתה.
כמו כן, בצוע או ניצוח על תווים קיימים במשקל אלה ברווה יגרום להכפלת המהירות או לפחות להאצתה, כיוון שכל פעמה תכסה מרווח תווים רב יותר (חצי במקום רבע).
לכן בצוע אלה ברווה נפוץ למשל במצעדים.
ההיסטוריה של הסימון אלה ברווה
סימני התווים המוקדמים התפתחו במסדרים דתיים נוצרים ולכן קיים רקע דתי לחלק מהם.
כך, המשקל המשולש (בעל שלוש פעמות) נקרא המשקל המושלם בגלל הקישור לשילוש הקדוש ולכן סומן בעיגול, ללא התחלה או סוף.
המשקל הזוגי (בעל שתי פעמות) נקרא המשקל החסר ולכן סומן בעיגול פתוח .
סימן זה עדיין בשימוש אך משמעותו השתנתה לסמן את המשקל הנפוץ .
קו אנכי באמצע העיגול הפתוח "חותך" את המשקל ל - כלומר לאלה ברווה.
אלה גרינפלד היא שחמטאית סובייטית-יהודייה-אמריקאית בדרגת רב-אמן לנשים.
אלה גרינפלד נולדה בעיירה במחוז פרימוריה, ברית המועצות.
בשנת 1973 ו-1974 היא סיימה במקומות 5–7 באליפות ברית המועצות בשחמט לנשים.
בשנת 1975 היא זכתה באליפות מולדובה הסובייטית.
היא השתתפה במספר תחרויות בינלאומיות.
בסוצ'י בשנים 1980 ו-1982 היא סיימה במקום השלישי, בשנת 1984 במקומות 5–6 ובשנת 1985 במקום החמישי.
בשנת 1986 היא ניצחה בתחרות בברלין.
בשנת 1989 אלה גרינפלד ובעלה, רב-אמן מירון שר היגרו לארצות הברית והתיישבו בניו יורק.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 היא השתתפה במספר תחרויות שחמט לגברים לצד בעלה.
בשנת 1996 הוענקה לה דרגת רב-אמן לנשים.
אלה ברקת (10 באוגוסט 1940 – 24 בינואר 1996) הייתה עיתונאית וסופרת ישראלית.
ברקת נולדה בברית המועצות בתקופת מלחמת העולם השנייה.
הוריה היו הסופרת אוגניה גילה גרינברג-רייזברג והצייר אליעזר גרינברג.
לאחר המלחמה עברה המשפחה לפולין לחפש קרובים ולבסוף שוכנו יחד עם "שארית הפליטה" בגרמניה, שם נולדה אחותה הצעירה שולמית.
ב-1949 עלתה המשפחה לישראל, והתגוררה 3 שנים במעברת בת גלים ליד חיפה.
בשנת 1952 עברה המשפחה להתגורר בקריית מוצקין בשיכוני עולים.
הכישרון הספרותי שלה בכתיבה וידיעת השפה העברית בלטו.
כבר בהיותה בבית ספר יסודי "אחדות" בקריית מוצקין, הייתה עורכת העיתון הבית ספרי.
לימים למדה ב"מכונים הבריטיים" עיתונאות.
ברקת התגיסה לצה"ל ב-1958 ושרתה בצוות הווי הנח"ל ובלהקת פיקוד הצפון.
התגוררה בחיפה, באילת ולבסוף בתל אביב.
כעיתונאית כתבה מאמרים רבים בשבועונים וירחונים כמו: "העולם הזה", "עולם האישה", "לאשה" ו"ערב ערב באילת", העיר בה התגוררה מספר שנים.
הכתבות היו בעיקר בנושאים חברתיים.
בהיותה תושבת אילת כתבה את ספרה הראשון "אל שום מקום" הספר נכתב על רקע הדיון הציבורי שהיה באותה תקופה, כינון יחסים חדשים עם גרמניה.
את ספרה השני "אני לובה ג'יד" כתבה יחד עם גיבור הספר שמעון רימובסקי, אסיר שנמלט מהכלא בברית המועצות.
הספר הוגדר כ"הפרפר היהודי" וזכה להדים רבים.
ספרה השלישי "תנו לי להיכנס" הוא סיפור נפש, בעל קטעים אוטוביוגרפיים מתקופת הילדות, המלחמה ואחריה.
ספר נוסף שהיה רב מכר הוא "סבך של חיוכים", ספרון קטן על המלה חיוך, עם איורים של יפתח אלון.
ספרה האחרון הוא "אישה אחת בחרוזים" שגם בו מופעים קטעים אוטוביוגרפיים.
ספריה נמצאים ברוב הספריות הציבוריות ובבתים פרטיים.
בשנותיה האחרונות התגוררה בתל אביב.
כשלוש שנים הייתה חולה באמפיזמה (נפחת הריאות) מחלה ממנה נפטרה.
היא קבורה בבית העלמין "ירקון" תל אביב.
אלה אלקלעי (נולדה ב-27 באפריל 1963) היא אשת עסקים ופעילה חברתית.
אלה מכהנת כיום כיו"ר IBI קרנות נאמנות ומנהלת האחריות התאגידית בבית ההשקעות IBI.
עד יוני 2024 כיהנה כיו"ר שדולת הנשים בישראל כיום אלה מכהנת כחברה בוועד המנהל של הארגונים הבאים: בקרן החדשה לישראל, מעלה, IFIE, אלפנאר, אלביאדר, וחברה במועצה הציבורית של האוניברסיטה הפתוחה.
אלקלעי נולדה בקיבוץ משגב עם, בת בכורה לדוד ולפיליס ויסברג.
בשנות ילדותה, עברה המשפחה להתגורר ברמת השרון, שירתה בצבא כמורה חיילת בבית ספר שדה עין גדי.
אלקלעי היא בעלת תואר ראשון בביולוגיה, תואר שני בהצטיינות באלקטרופיזיולוגיה ופרמקולוגיה, וכן בעלת תואר שני במנהל עסקים, כולם מאוניברסיטת תל אביב.
אלקלעי גרה בכפר מרדכי עם בן זוגה ושלושת ילדיהם.
אלקלעי החלה את עבודתה כאנליסטית בשוק ההון בשנת 1993. עם התפתחות תחום האנליזה וניתוח ניירות ערך, וצירופן של חברות חדשות בתחום הביומד למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב, התמחתה אלה בתחום זה.
עם השנים הפכה למומחית רב תחומית: דשנים, תקשורת וביומד.
בין השנים 1996 - 2006 ניהלה את מחלקת המחקר של חבר הבורסה בבית ההשקעות IBI וסייעה לחברה להרחיב את פעילותה מול משקיעים מוסדיים זרים שהתעניינו באותה תקופה בבורסה המתפתחת בתל אביב.
בשנת 2011 הצטרפה אלה אלקלעי לכתיבת דוח ראשוני בנושא פיתוח שוק הון חברתי במדינת ישראל, ביזמתה ומימונה של קרן יד הנדיב.
הצוות הובל על ידי עו"ד דידי לחמן מסר.
הדוח שנכתב הניח את היסודות להתפתחות התחום במדינת ישראל.
הדוח מבסס את פיתוח שוק הון חברתי בישראל, כדי להביא "כסף חדש" וכדי לייעל את השימוש במקורות הקיימים במטרה לתת מענה לאתגרים החברתיים של החברה בישראל.
הגישה המוצעת בדוח היא ללמוד מפרקטיקות המימון הנהוגות בסקטור העסקי ובשוק ההון, הנותנות מענה לצורכי המימון של העסקים, ולפעול בהקבלה ובהתאמה לפיתוחו של שוק הון חברתי בישראל.
בשנת 2015 יזמה אלקלעי בשיתוף הבורסה לניירות ערך את הקמת "השיק של השוק".
"השיק של השוק" מזמין נשים מבלי להדיר גברים, להכיר ולהבין את רזי המסחר ולשפר את ההבנה ויכולת ההתנהלות בשוק ההון.
בשנת 2016 מונתה אלקלעי לתפקיד יו"ר שדולת הנשים בישראל, והחליפה בתפקיד את יפה ויגודסקי.
עם כניסתה לתפקיד הצהירה: "המינוי הוא כבוד גדול עבורי הן בגלל הישגי השדולה לאורך השנים ביצירת חברה שוויונית יותר בישראל, והן לאור האתגרים העומדים לפתחנו...
האתגרים העומדים לפתחנו כוללים הסרת מכשולים העומדים בפני נשים בשוק העבודה, פעילות למניעת הדרה של נשים, קידום מדיניות התומכת בשוויון ובקידום נשים לתפקידי מפתח, קידום והרחבה של פורומים שונים כדוגמת פורום המשפטניות הפועלים לקידום נשים ושוויון במישור הפרופסיונלי.
לאורך השנים הוקמו ארגוני נשים רבים בארץ ואני רואה חשיבות גדולה בשיתוף פעולה וסנכרון הפעילות בין הארגונים לצד ההתמחות וההתמקצעות שכל ארגון מפתח.
לשדולה שותפות עם הרשת הפמיניסטית במניעת אלימות מינית ומגדרית וכן שותפות רבת שנים בקידום שוויון בתחום המעמד האישי בישראל לצד פעילות בקואליציה של ארגונים למניעת הדרת נשים וכן הלאה".
בשנת 2017 הצטרפה אלקלעי לצוות הישראלי לקידום השקעות אימפקט של Social Finance Israel, חברה לתועלת הציבור, אשר הוקמה על מנת לקדם כלי מימון חדשניים כגון איגרות חוב חברתיות, לפתרון בעיות חברתיות ("השקעות אימפקט").
כיהנה מספר שנים כיו"ר ועדת מענקים של הקרן החדשה לישראל ועדיין מכהנת כחברת בוועד המנהל של הקרן.
ב-2025 הייתה אחת ממייסדות התנועה החברתית "עוגן לעתיד".
מטרת התנועה היא להוות מנוע רעיוני-אידאולוגי למחנה הליברלי בישראל על ידי גיבוש חזון המבוסס על ערכים משותפים לקהילות שונות, ולקיחת אחריות אזרחית לבניית חברה ישראלית מתוקנת.
בשנת 2006 בעקבות רפורמת בכר, הרחיב בית ההשקעות IBI את הפעילות הקמעונאית, ואלקלעי נמנתה על הצוות שפיתח פעילות זו והתאים את המבנה הארגוני לסביבת הפעילות החדשה.
בשנת 2012 הקימה כחלק מתפקידה, את הפורום הפיננסי "תשקיעי בעצמך", המזמין נשים לקחת חלק בשיח החברתי-כלכלי ולסייע לנשים בקבלת החלטות פיננסיות על מנת לשפר את הטיפול בכספן ובהשקעותיהן.
בשנת 2017 הניחה אלקלעי את התשתית לניהול תיקי אימפקט ב-IBI, ותיקים אחראיים ללקוחות המעוניינים באפיק זה, בשיתוף עם חברת Greeneye וכיום מנהלת את פורום ההשקעות האחראיות בחברת ניהול התיקים.
בשנת 2021 נבחרה לרשימת 50 הנשים המשפיעות של גלובס, על כך שמינפה את מעמדה בשוק ההון כדי להוביל שינויים חברתיים.
אלה השני היה מלך נורת'אמבריה אחת מ-7 הממלכות הקדומות של אנגליה באמצע המאה ה-9 לספירה.
עלה לשלטון כפי הנראה ב-862 או 863 לספירה ומלך עד מותו ב-21 במרץ 867.
המידע ההיסטורי עליו מגיע ממקורות אנגליים וסקנדינביים.
המקור המרכזי הוא הכרוניקה האנגלו-סקסונית שחוברה במאה ה-9 לספירה בוסקס בתקופת שלטונו של אלפרד הגדול מקור נוסף הוא ההיסטוריה רגום.
על פי סאגת רגנאר לודברוק שבה אלה את המנהיג הויקינגי האגדי למחצה רגנאר לות'ברוק אותו הוציא להורג בבור מלא בנחשים ארסיים.
לפי המקור הסקנדינבי רגנסונה-פאטר (סיפורם של בני רגנאר), המאורע ההיסטורי של פלישת הוויקינגים לנורת'אמבריה ב-866 היה למעשה פעולת נקמה על הוצאתו להורג של רגנאר לות'ברוק.
לפי המקורות הנורדיים עינו בניו של רגנאר את אלה למוות והוציאוהו להורג בשיטת עיט של דם האכזרית, בעוד שלפי המקורות האנגלו-סקסיים נהרג המלך במהלך הקרב ביורק ב-21 במרץ 867.
תיאור המאורעות לפי המקורות האנגליים
בשנת 862 או 863 (התאריכים אינם ודאיים) עלה אלה ה-II לשלטון בעקבות הדחתו של אוסברט.
הנזיר סימאון מדורהם שחי במאה ה-12 כותב על השתלטותו של אלה על אדמות כנסייה בבילינגהם, לקליף, וויגקליף וקרס.
ברוב המקורות הוא מתואר כשליט עריץ שעלה לשלטון בצורה לא חוקית אם כי אחד המקורות מציין שהוא היה אחיו של אוסברט.
לפי הכרוניקה האנגלו-סקסית הצבא הוויקינגי הגדול שהורכב ברובו מוויקינגים דנים נחת בנורת'אמבריה באמצע 866 ועד 21 בנובמבר אותה שנה הצליח להשתלט על העיר יורק.
האירועים ההיסטוריים שהתרחשו בעקבות הפלישה הוויקינגית מתוארים בצורה דומה על ידי ההיסטוריונים סימאון מדורהם אסר ואת'לווירד.
לפי ההיסטוריה רגום, בעקבות הפלישה הדנית ה"סכסוך" בין אוסברט לאלה נפתר על ידי "קול משמיים" והתערבותם של אצילים מנורת'אמבריה.
לפי מקור זה אוסברט ואלה היו בעלי ברית שאיחדו את כוחותיהם בתגובה לפלישה הדנית-ויקינגית לצבא משותף שהגיע לעיר יורק ב-21 במרץ 867. בקרב שנערך סמוך לעיר הובס הצבא האנגלי כאשר במהלך הקרב נהרגו אלה ואוסברט.
בעקבות הניצחון בקרב מינו הוויקינגים שליט בובה מטעמם בנורת'אמבריה בשם אקברט.
הכרוניקה האנגלו-סקסית אינה מציינת את שמם של מנהיגי הוויקינגים אך מזכירה כי "הינגוואר" ו"הובה" (ככל הנראה אייבר ואובה) נהרגו מאוחר יותר על ידי המלך אדמונד.
אובה צוין כמנהיג הצבא הוויקינגי בנורת'אמבריה גם על ידי הנזיר אבון דה פלרי ובהיסטוריה דה סנקטו קות'ברטו.
סימאון מדורהם מסכם את רשימת מנהיגי הוויקינגים כדלהלן: הפדן, אינגוור, הובה, וויצק, גות'רום, אוציטל (קטיל), אמונד, סידרוק ודוכס נוסף באותו השם, אוסברן, פרנה והרולד.
לפי הרגנסונה-פאטר הונהג הצבא הדני שצר על יורק ב-866 על ידי בניו של רגנאר לות'ברוק ביורן צד-ברזל, ויצרק, סיגורד עין הנחש, איבר חסר העצמות ואובה שמוציאים להורג את אלה בשיטת עיט של דם כנקמה על מותו של רגנאר.
עם זאת לפי המקורות האנגלו-סקסיים נהרגו שני המלכים במהלך הקרב.
איבר חסר העצמות ממלא תפקיד בולט במיוחד הן במקורות הנורדיים והן במקורות האנגלו-סקסיים.
אלה מופיע כדמות מרכזית בסרט הוויקינגים (1958) בכיכובו של פרנק ת'רינג.
ברומן ההיסטורי הממלכה האחרונה של ברנרד קורנוול מופיע אלה כדמות משנית בתחילת הספר.
כאשר הוא יחד עם אוסברט ואוטרד (דמות דמיונית השולטת כביכול על ממלכת ברניקיה) מובילים צבא נורת'אמברי על מנת לבלום את פלישתם של הדנים ליורק.
הקרב מסתיים בצורה קטסטרופלית עבור הנורת'אמברים כאשר הצבא הנורדי מבצע תרגיל של נסיגה מדומה וגורם לתבוסתם של הנורת'אמברים כאשר המלך אלה נהרג בקרב.
"אלה" הוא שיר שנכתב והולחן על ידי שלום חנוך ובוצע על ידי דפנה ארמוני בשנת 1984.
השיר נכתב והולחן על ידי שלום חנוך, שהיה אז בן זוגה של דפנה ארמוני, ועובד על ידי משה לוי.
"אלה" יצא בתחילה על גבי תקליט שדרים של דפנה ארמוני בשנת 1984, ולאחר שנתיים הוקלט מחדש בגרסה אחרת, ונכלל באלבום הבכורה של ארמוני שנקרא "דפנה ארמוני".
במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלי צה"ל הגיע השיר למקום ה-12, ובמצעד רשת ג' הוא הגיע למקום ה-24.
שלום חנוך הקליט את השיר עבור אלבום האוסף שלו "לא יכול לישון עכשיו", שיצא בשנת 1992.
בשנת 2016 השתתפה דפנה ארמוני בפרסומת לבנק מזרחי טפחות, לצדו של פרזנטור הבנק דביר בנדק, וביצעה את השיר בפרסומת.
השיר מדבר על היחסים המיוחדים בין ישראל לארצות הברית.
בתחילה נקרא השיר "ישראלה", אך בהמשך שמו קוצר ל"אלה".
ישראל מדומה לילדה קטנה ותמימה, לה זו אהבה ראשונה.
ארצות הברית מדומה לגבר חזק, "מלך השכונה עם אופנוע חדיש".
בשיר מובע חשש כי מלך השכונה עלול לנטוש את "אלה".
על כתיבת השיר סיפר חנוך: "ההתחלה שלו הייתה בכלל 'י־ש־ר־א־ל־ה, תגידו לי מה קורה לה'.
הדימוי שלי היה התלות שלנו בארצות־הברית, אופנוע, כן?
באיזשהו שלב פתאום אמרתי, אני יותר מדי מבקר ומטיף, אז שיניתי ל'אלה'".
אלה גרטנר (פולנית: Ala Gertner 12 במרץ 1912 - 5 בינואר 1945) הייתה אחת מארבע הנשים שסייעו למרד הזונדרקומנדו ונתלו באשמת גנבת אבק שרפה ממפעל "אוניון" שבאושוויץ-II (בירקנאו) והעברתו לזונדרקומנדו.
גרטנר נולדה בבנדין, פולין למשפחה יהודית משגשגת.
בנעוריה למדה בגימנסיה של בנדין.
גרטנר נשלחה מגטו בנדין לאושוויץ עם שאר יהודי העיירה.
גרטנר, אסתר וייסבלום ורגינה ספירשטיין שוכנעו על ידי רוז'ה רובוטה, שעבדה איתן במפעל "אוניון", להבריח כמויות קטנות של אבק שרפה וחומר נפץ מהמפעל על גופן, כדי לתמוך במרד שהתרחש בגטו.
את חומר הנפץ העבירו לרובוטה שהעבירה אותו לרובל, איש הזונדרקומנדו.
המרד פרץ ב-7 באוקטובר 1944, ומנהיגיו היו העובדים ממשרפה מספר 4. הזונדרקומנדו הצליחו להרוג את המנהיג של פלוגת האס-אס שנשלחה להכניסם לתאי הגזים, אך המרד נכשל ודוכא על ידי הגרמנים, וארבע הנשים נאסרו ב-10 באוקטובר 1944.
לאחר שנתפסה, גרטנר נחקרה בעינויים.
כאשר התברר שהיא אחת המבריחות, הוציאו ממנה, בעינויים, את שמות הנשים שעבדו איתה, ולאחר מכן עינו את רוז'ה רובוטה, שהיו לה קשרים עם המחתרת והוציאו את ארבע הנשים להורג בתלייה ב-6 בינואר 1945.
ארבעתן נתלו בגרדום נייד שנבנה בין שני מבנים במחנה הנשים החדש.
שתיים מול משמרת היום, ושתיים מול משמרת הלילה, כדי שכל השומרים יקבלו את אותו ה"בידור" בדיוק.
גרטנר הייתה בת 32 במותה.
לזכר ארבע הנשים הוקמה אבן זיכרון באתר ההנצחה לקדושי זגלמביה, חבל הארץ שממנו הגיעה, ליד העיר מודיעין.
אלה גולדשטיין (מקסוול) (30 בינואר 1927 – 22 בדצמבר 1997) הייתה פסנתרנית ארצישראלית, אחייניתה של רחל המשוררת.
נולדה בחרבין בשם אלאונורה לבת שבע (ורה) ולאוריאל (אורי) גולדשטיין (1887–1961).
אמה, בת שבע, נולדה בסראטוב שברוסיה, למדה נגינה בפסנתר בקונסרבטוריון בלייפציג ובתום לימודיה שבה לרוסיה.
היא לימדה מוזיקה בקונסרבטוריון במוסקבה.
אביה, אוריאל, היה כנר ומנצח והכיר את בת שבע בעת לימודיו בקונסרבטוריון.
בני הזוג נישאו ב-1919. הוריה, יחד עם צ'ליסט בשם מילשטיין הופיעו במוסקבה בשם "שלישיית מוסקבה".
בני הזוג עזבו לחרבין, שם הקימו קונסרבטוריון וגרו למעלה מ-10 שנים.
גולדשטיין החלה בלימוד נגינה בפסנתר עם אמה בגיל 5. בגיל שבע ביצעה לראשונה קונצ'רטו של מוצרט עם תזמורת בניצוח אביה, ועשתה את הופעת הסולו הראשונה שלה בגיל תשע.
לאחר מכן הופיעה בקונצרטים ברחבי סין ויפן.
עקב התקפות היפנים על חרבין עזבו הוריה עמה ב-1938 ועלו לארץ ישראל.
בתל אביב השתקעו באחת מן הדירות שרכש סבה, איסר לייב בלובשטיין.
גולדשטיין ערכה סיבוב הופעות בארץ ישראל.
היא המשיכה עם אביה לאמסטרדם, שם למדה שנה וחצי אצל הפסנתרן הרוסי אלכסנדר בורובסקי וסיימה לימודיה באקדמיה למוזיקה של אמסטרדם.
גולדשטיין שבה לארץ ישראל עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, שם הפכה לסולנית מובילה עם התזמורת הסימפונית הארץ ישראלית, והופיעה איתה בכ-70 קונצרטים בארץ ישראל, מצרים, לבנון וירדן.
בשנים 1944–1945 יצאה לסיור מוצלח בן תשעה חודשים בדרום אפריקה.
במרץ 1946 הופיעה יחד עם יהלי וגמן בקונצרט בשני פסנתרים.
באוקטובר 1946 יצאה לסיבוב הופעות בארצות הברית.
אמה תכננה להתלוות אליה, אולם חלתה ונפטרה זמן קצר לפני כן.
בשנת 1947 הופיעה לראשונה בקרנגי הול, בניו יורק.
באותה השנה ערכה קונצרטים עם המנצחים סרג' קוסביצקי, ליאונרד ברנשטיין וארטור רודז'ינסקי.
השתקעה בארצות הברית בתחילת שנות ה-50.
בשנת 1953 זכתה בפרס הראשון (מיליון לירטות) בתחרות הפסנתר הבינלאומית "פרוצ'יו בוסוני" (Ferruccio Busoni) בבולצנו.
בעקבות זכייתה הוזמנה לסיבוב הופעות שכלל 62 קונצרטים באיטליה.
גולדשטיין הקליטה בשנות ה-50 יצירות של בטהובן, ברהמס, שומאן ומוסורגסקי במספר חברות תקליטים (בעיקר Concert Hall Society).
בנובמבר 1955 הגיעה לסדרת הופעות בישראל.
הפסיקה להופיע והתמקדה בגידול ילדיה עד לסוף שנות ה-70. ערכה קונצרטים שוב עם התזמורת הסימפונית של צפון ג'רזי.
אחיה למחצה, פאבל (פנחס) גולדשטיין (1917-1982), בנו של אוריאל מנישואיו הראשונים, עיתונאי במקצועו, היה אסיר פוליטי בברית המועצות במשך 13 שנים.
עלה מברית המועצות לישראל ב-1971 ונפטר בישראל.
אלה גולדשטיין נפטרה בניו ג'רזי ונטמנה בבית עלמין שם.
גבריאלה מישל הנדרסון היא זמרת ופזמונאית אנגלייה.
בשנת 2012 התמודדה בעונה התשיעית של תוכנית המציאות הבריטית X Factor, והגיעה למקום השישי.
אלבום הבכורה של הנדרסון, "Chapter One", יצא בשנת 2014 והגיע למקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי.
מתוך האלבום יצאו הסינגלים "Ghost", "Glow", "Yours" ו-"Mirror Man".
בשנת 2015 הוציאה את הסינגל "Glitterball" בשיתוף סיגמא ואת הסינגל "Here for You" עם קייגו, שניהם זכו להצלחה במצעדים.
לאחר הפסקה של ארבע שנים הוציאה את המיני-אלבום "Glorious" ושיתפה פעולה עם ג'קס ג'ונס בסינגל "This Is Real".
כמו כן, שיתפה פעולה עם סיגלה בסינגל "We Got Love", אשר הפך לשירה הרביעי להיכנס לעשירייה הראשונה במצעד הפזמונים הבריטי.
ב-17 בספטמבר 2021, היא הוציאה, בשיתוף פעולה עם אופנבך, את הסינגל "Hurricane".
בשנת 2023 הוציאה את "" ביחד עם נייתן דאו וג'ואל קורי.
שנהפרסקטגוריהעבודה מועמדתתוצאהמקור2024פרסי המוזיקה הבריטיתשיר השנה"React" (עם Switch Disco)פרס ג'ונוהקלטת הדאנס של השנה"I Go Dancing" (עם פרנק ווקר)
אלה ג'וזפין בייקר הייתה פעילה אפרו-אמריקאית בתנועה לזכויות האזרח ופעילת זכויות אדם.
היא עבדה בעיקר מאחורי הקלעים כמארגנת קהילתית במשך חמישה עשורים.
הן בניו יורק והן בדרום, בייקר עבדה לצד חלק מהמנהיגים הבולטים ביותר בתנועה לזכויות האזרח במאה ה-20, ביניהם ויליאם אדוארד בורגהרד דו בויז, ת'ורגוד מרשל, מרטין לותר קינג, רוזה פארקס, דיאן נאש וסטוקלי קרמייקל.
בייקר מתחה ביקורת על הנהגה כריזמטית ומקצועית.
היא קידמה רעיונות הקשורים לארגון תנועה שורשית, דמוקרטיה השתתפותית והיכולת של אנשים שחיים תחת דיכוי להבין את עולמם ולקדם את מטרותיהם בעצמם.
היא הייתה ידועה בשל הביקורת שלה על גזענות בארצות הברית, כמו גם על הסקסיזם בתוך התנועה לזכויות האזרח.
אלה ג'וזפין בייקר נולדה בנורפלוק, וירג'יניה ב-13 בדצמבר 1903 לג'ורג'יאנה ובלייק בייקר.
אביה עבד על אוניית קיטור שהפליגה מנורפלוק כך שלעיתים קרובות הוא נעדר מהבית.
ב-1910 פרצו בעיר מהומות גזע שבהן לבנים תקפו שחורים שעבדו במספנה.
בעקבות המהומות החליטה אימה להעביר את המשפחה בחזרה לעיירה ליטלטון, קרוליינה הצפונית, שבה היא גדלה.
בייקר פיתחה רגישות לאי צדק חברתי בגיל מוקדם בעקבות סיפורי האימה שסבתה סיפרה לה על חיי העבדות.
סבתה סיפקה לה הקשר לחוויה האפרו-אמריקאית, וזה בתורו עיצב את ההבנה והתפיסה של בייקר בנוגע לאי הצדק שאיתו שחורים עדיין התמודדו באותה התקופה.
בייקר למדה באוניברסיטת שו בראלי, קרוליינה הצפונית, וסיימה את הלימודים בהצטיינות יתרה.
ב-1938 החלה בייקר שיתוף פעולה ארוך ימים עם האיגוד הלאומי למען קידום אנשים צבעוניים (NAACP), שהיה ממוקם בזמנו בעיר ניו יורק.
בדצמבר 1940 היא קיבלה שם עבודה כמזכירה, שבמסגרתה היא נסעה רבות, במיוחד לדרום, במטרה לגייס חברים חדשים וכסף ולארגן ולהקים סניפים מקומיים.
היא קודמה למנהלת סניפי האיגוד ב-1943 ובכך הפכה לאשה הבכירה ביותר בארגון.
בייקר הייתה אישה דעתנית והאמינה באידיאלים המעלים על נס את ערך השוויון.
היא דחפה לביזור המבנה הארגוני ומבנה ההנהגה של ה-NAACP ועודדה תמיכה ארגונית בחברים שקידמו פעילות ברמה המקומית.
בייקר האמינה שארגון צובר כוח מלמטה למעלה ולא להפך והדגישה שפעילות סניפי ה-NAACP חיונית לקיומו של ארגון.
בייקר תיעבה אליטיזם ושמה את מבטחה בכוח הרבים.
היא האמינה כי ארגונים לשינוי חברתי לא צריכים להיות מבוססים על רהיטות מנהיגיהם הבכירים ותעודותיהם, כי אם על המחויבות והעבודה הקשה של האנשים בשטח, והנכונות והיכולת של אותם אנשים להשתתף בשיח ובתהליך קבלת ההחלטות.
היא הדגישה במיוחד את חשיבותם של צעירים ונשים בתוך הארגון.
במהלך נסיעותיה לדרום במסגרת עבודתה ב-NAACP, פגשה בייקר מאות נשים שחורות וגברים שחורים וביססה מערכות יחסים ארוכות איתם.
היא ישנה בבתיהם, סעדה איתם, דיברה בכנסיות שלהם ורכשה את אמונם.
היא כתבה מכתבי תודה והביעה הערכה לאנשים שפגשה.
בייקר נקטה בגישה אישית לפעילות פוליטית, וגישה זו הפכה אותה למגייסת אפקטיבית ביותר שרתמה מספר רב של גברים ונשים לפעילות ה-NAACP.
ב-1953 התפטרה בייקר מתפקידיה ב-NAACP כדי לנסות ולהיבחר למועצת העיר ניו יורק כחלק מהמפלגה הליברלית, ללא הצלחה.
בינואר 1957 נסעה בייקר לאטלנטה, ג'ורג'יה כדי להשתתף בכנס שנועד לפתח ארגון אזורי חדש שינצל את המומנטום לאחר הצלחת חרם האוטובוסים של מונטגומרי באלבמה.
לאחר כנס נוסף בפברואר, הוקמה התאחדות הנהגה הדרומית-נוצרית (SCLC) ומרטין לותר קינג נבחר לנשיאה.
במקור נועדה ההתאחדות להיות קואליציית מנהיגים גמישה מבחינה מבנית.
מדובר היה במנהיגים שמקורם בכנסייה ושלקחו חלק במאבקים לקידום זכויות אזרח ברחבי הדרום.
הקבוצה רצתה להדגיש את השימוש בפעולה בלתי אלימה לקידום שינוי חברתי וצדק גזעי עבור שחורים בדרום.
בייקר הייתה אחת משלושת המארגנים של האירוע שבו הופיע לראשונה ה-SCLC, אירוע רב משתתפים שבו היא הוכיחה שוב את היכולת שלה לצמצם ולמזער יריבויות ומאבקים ולאחד ארגונים שונים למען מטרה אחת.
אחד הפרויקטים הראשונים שארגן ה-SCLC היה קמפיין לרישום מצביעים שנועד להגדיל את מספר האפרו-אמריקאים שרשומים להצביע בבחירות 1958 ו-1960. אסטרטגיית הארגון כללה חינוך, דרשות בכנסיות ומאמצים לייצר מרכזים מקומיים שידגישו את חשיבות ההצבעה בבחירות.
הפרויקט לא השיג את מטרותיו הראשוניות, אך הניח את היסודות לחיזוק מרכזי פעילים מקומיים שיבנו את התנועה ההמונית שתדרוש את זכות ההצבעה בדרום מאוחר יותר.
שיתוף הפעולה בין בייקר ל-SCLC הותיר אותה מתוסכלת מכיוון שההתאחדות הלכה והתארגנה סביב הנהגתו הכריזמטית של מרטין לותר קינג, דבר שסתר את אידיאל הדמוקרטיה ההשתתפותית שקיוותה בייקר לקדם.
הרעיון הלך ותפס תאוצה בשנות ה-60, גם בקרב פעילי התנועה לזכויות האזרח, וכלל שלושה דגשים מרכזיים:
קריאה לתנועות שורשיות ברחבי החברה ומקסום כמות האנשים שמשתתפים בתהליך קבלת ההחלטות.
מזעור ההיררכיה (הביורוקרטית) והדגש על הנהגה מקצועית מומחית.
קריאה לפעולה ישירה כמענה לפחד, בידוד וניכור אינטלקטואלי.
כל אלו הובילו לחילוקי דעות אידאולוגיים בין בייקר וקינג ולא אחת היא מתחה עליו ועל ה-SCLC ביקורת.
ההיסטוריון תומאס פ' ג'קסון טען כי בייקר לא אהבה את "עצלות ההתאחדות והריחוק של קינג מהאנשים בשטח.
היא הגיעה למסקנה שקינג יעיל יותר כדובר מאשר כלוחם צדק".
לפי האקטיביסט השנוי במחלוקת מומיא אבו ג'אמאל, בייקר קידמה מודל הנהגה קולקטיבי יותר לעומת "הסגנון המשיחי הנפוץ באותה התקופה".
היא התנגדה גם לארגון התנועה לזכויות האזרח לפי מודל הכנסייה השחורה, בין היתר בשל ההיררכיה הכנסייתית המגדרית שכללה חברות נשית גבוהה אך הנהגה גברית.
התאחדות הסטודנטים לפעילות בלתי-אלימה (1966-1960)
ב-1960, לאחר קיום מספר שביתות שֶׁבֶת אזוריות שיזמו סטודנטים שחורים כדי למחות על ההפרדה הגזעית בדרום, שכנעה בייקר את ראשי ה-SCLC להזמין את אותם סטודנטים לכנס באוניברסיטת שו, שבה היא למדה בעבר.
מטרת המפגש הייתה לייצר קשרים, להעריך את מצב המאבק ולבחון אפשרויות פעולה עתידיות.
במפגש זה הוקמה התאחדות הסטודנטים לפעילות בלתי-אלימה (Student Nonviolent Coordinate Committee או SNCC).
בייקר חשבה שיש פוטנציאל גדול בסגנון ההנהגה הייחודי של מנהיגי שביתות השבת, שעוד לא היו מנהיגים בולטים בתנועה לזכויות האזרח.
היא רצתה לאחד אותם באופן שישמר את המומנטום של הפעילות שלהם, ללמד אותם את הכישורים להם הם זקוקים, לספק להם משאבים ולעזור להם להפוך לכוח יותר מיליטנטי ודמוקרטי.
כדי להשיג מטרה זו, היא ניסתה להרחיק את המנהיגים הצעירים מהשפעת ההנהגה המבוגרת יותר, המבוססת על הכנסייה.
SNCC הפך לארגון הבולט במדינת מיסיסיפי, שבה האפליה הייתה קשה במיוחד.
לאחר הכנס באוניברסיטת שו, התפטרה בייקר מה-SCLC ופיתחה מערכת יחסים ארוכה וקרובה עם הארגון.
יחד עם הווארד זין, בייקר נחשבה לאחת מהיועצות המוערכות ביותר של SNCC וזכת לכינוי "סנדקית ה-SNCC".
רעיונות אלו השפיעו על מגוון קבוצות פרוגרסיביות ורדיקליות שהמשיכו לקום במהלך שנות ה-60 וה-70 של אותה מאה.
ב-1964 הפחיתה בייקר את מעורבותה ב-SNCC בעיקר בשל התדרדרות במצבה הבריאותי וב-1967 היא חזרה לניו יורק, שם היא המשיכה להיות מעורבת במטרות אחרות.
ב-1972 היא נסעה ברחבי ארצות הברית בתמיכה בקמפיין "שחררו את אנג'לה", שנועד לשחרר את הכותבת והפעילה אנג'לה דייוויס.
בייקר תמכה גם בתנועה לעצמאות פוארטו ריקו, יצאה נגד האפרטהייד בדרום אפריקה וחברה לארגוני נשים שונים כמו ליגת הנשים הבינלאומית לשלום וחירות.
היא המשיכה בפועלה עד מותה ביום הולדתה ה-83.
בייקר שמרה על פרטיות חייה האישיים ורבים אף לא ידעו שהיא הייתה נשואה במשך 20 שנה לחברה מימי התיכון.
היא לא הותירה אחריה יומנים.
אלה מקמהן , המוכרת בשם הבמה אלה אייר (Ella Eyre), היא זמרת-יוצרת בריטית.
היא נולדה בלונדון, אנגליה שבממלכה המאוחדת, לאב אפרו-ג'מייקני ולאם מלטזית.
אייר התאמנה כשחיינית תחרותית לפני שהחלה לשיר במקצועיות.
אייר למדה בבית הספר מילפילד בסומרסט ובבית הספר BRIT לאמנויות הבמה והטכנולוגיה, שם למדה תיאטרון מוזיקלי.
התגלתה על ידי הנהלתה באמצעות מאמן ווקאלי בשנת 2011, מקמהון התלהב מכתיבת שיריה.
היא חתמה בחברת התקליטים Warner/Chappell Music, ביולי 2012 לאחר מכן היא הוחתמה בחברת התקליטים וירג'ין EMI.
2012–2016: פריצה ואלבום בכורה Feline
ב-2014, הייתה אחת מהכותבים של השיר "Changing" של סיגמא ופאלומה פיית'.
ב-9 ביוני 2017, הוציאה יחד עם ה-DJ הבריטי סיגלה את הסינגל "Came Here for Love".
ב-11 באוגוסט 2017, היא הוציאה, בשיתוף פעולה עם המפיק המוזיקלי האמריקאי, טיי דולה סיין, את הסינגל "Ego".
ב-16 במרץ 2018, הוציאה, בשיתוף פעולה עם בנקס & רנקס ויאנג ביין , את הסינגל "Answerphone".
ב-7 בספטמבר 2018, היא הוציאה בשיתוף פעולה עם סיגלה, מייגן טריינור ופרנץ' מונטנה, את הסינגל "Just Got Paid".
הברונית אלה ואן הימסטרה (בהולנדית: Ella van Heemstra; 12 ביוני 1900 – 26 באוגוסט 1984) הייתה אריסטוקרטית ובת אצולה הולנדית.
אימה של השחקנית הבריטית אודרי הפבורן.
ואן הימסטרה נולדה בכפר בחלדרלנד כאחת מחמש בנות למשפחת אצולה, אביה הברון ארנוד ואן המסטרה שימש כראש עיריית ארנוד ואן המסטרה ולאחר מכן שימש כמושל סורינאם כמושבה של הולנד, אמה הייתה נכדתו של המשפטן דירק ואן הוגנדורפ.
היא נישאה לקווארלס ואן אופורד ב-1920 ונולדו לה שני בנים, ב-1925 התגרשה, ב-1926 נישאה לבריטי ג'וזף ויקטור אנתוני רוסטון, מנישואים אלה נולדה בתה, השחקנית אודרי הפבורן, ב-1939 התגרשה בשנית.
ב-1957 הופיעה בסרט פנים מצחיקות בו שיחקה בתה.
בתחילת שנות השישים גרה בלוס אנג'לס עם חברה, המחזאי לאונרד גרשה, לאחר מכן גרה בסן פרנסיסקו שם התנדבה עבור חיילים שחזרו מווייטנאם, היא הייתה מקורבת למספר אישים בתעשיית הבידור וביניהם ג'ורג' קיוקור, אחרי כן גרה עם בתה בקנטון וו בשווייץ.
ב-1971 קיבלה את אות מסדר ג'ון הקדוש.
אלה בִּין (נולדה ב-1963) היא ד"ר לפיזיותרפיה ומומחית בתחום טיפול ושיקום ילדים עם בעיות התפתחות.
פרופסור חבר בקריה האקדמית אונו בפקולטה למקצועות הבריאות.
היא מכהנת כראש החוג לספורטתרפיה במכללה.
מחקריה עוסקים בעיקר בנושאי אבולוציה של עמידה זקופה והליכה על שתיים ובקשר שבין מנח עמוד השדרה להתפתחות של כאבי גב וצוואר.
בין סיימה בשנת 1990 בהצטיינות יתרה את לימודיה בחוג לפיזיותרפיה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2006 סיימה את לימודי הדוקטורט, בחוג לאנטומיה ואנתרופולוגיה ב באוניברסיטת תל אביב.
עבודת הדוקטורט שלה עסקה באנטומיה של עמוד השדרה המותני של הומו ניאנדרטלנסיס והשלכותיה הפילוגנטיות והתפקודיות, בשנת 2009 המשיכה את לימודי הפוסט-דוקטורט באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בין החלה את דרכה האקדמית בשנת 1995, בחוג לפיזיותרפיה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2007 הצטרפה לסגל ההוראה של החוג לאנטומיה ואנתרופולוגיה בפקולטה לרפואה על שם סאקלר, ובשנים 2011–2013 שימשה כסגנית ראש החוג לפיזיותרפיה ב.
הצטרפה לסגל מקצועות הבריאות ב בשנת 2014. בשנת 2021 מונתה לפרופסור חבר.
כיום (2021) היא מכהנת כראש החוג לספורטתרפיה, בפקולטה למקצועות הבריאות בקריה האקדמית אונו, וכמורה מן החוץ בחוג לאנטומיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
בין עוסקת במחקר אינטרדיסציפלינרי המשלב ידע קליני כפיזיותרפיסטית עם ידע אנטומי והבנה באבולוציית האדם, במטרה לשחזר את העמידה וההליכה הזקופה של האדם הקדמון.
לעבודותיה יישומים קליניים רבים ויש בהן גם עניין מדעי בסיסי.
בין עוסקת בין היתר בשחזור עמוד השדרה ובית החזה של שרידי האדם הקדמון, כדוגמת שיחזור של האדם הניאנדרטלי (Homo neanderthalensis) בן כ-60 אלף שנה, שנמצא במערת כבארה בכרמל.
במחקריה מצאה כי קיימת שונות מורפולוגית ופונקציונלית בעמידה הזקופה ובהליכה בין מיני אדם שונים.
בין חוקרת את הקשר שבין מבנה ומנח עמוד השדרה לבין התפתחות של פתולוגיות גביות וכאבי גב וצוואר.
מחקריה מוסיפים להבנה של הקשר ושיווי המשקל המתקיים בין מבנה האגן, עקומות עמוד השדרה ומנח הראש והצוואר.
בשנת 2003 זכתה במלגת דן דוד לסטודנטים, פרס על מצוינות ותרומתה לאנושות במדעי הטבע.
במחקר, מצאה בין ראיות כי האדם הניאנדרטלי בלבנט התגורר גם בשטח הפתוח ולא רק במערות, בעקבות חפירת הצלה שנערכה בעין קשיש.
הדבר מצביע על כך שאוכלוסיית הניאנדרטלים באזור הייתה במצב איתן לפני הגעת אוכלוסיית ההומו סאפיינס.
הייתה מעורבת במחקר שזיהה את עצם האדם הקדומה ביותר שנמצאה בארץ ישראל (והשנייה בקדמותה מחוץ לאפריקה).
העצם נמצאה בשנות ה-60 של המאה העשרים באתר תל עובדיה וזוהתה רק בשנת 2022 על ידי צוות שבין שותפה לו כחוליה של אדם קדום שחי לפני כמיליון וחצי שנים.
בין חברה בארגון העולמי של אתלטיק טריינרס ותרפיסטס WFATT ובעמותה הישראלית לספורטתרפיה.
בין פרסמה כ-50 מאמרים אקדמיים.
אלה בלינסקה היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אנגליה, אשר מוכרת בעיקר בשל כיכובה בסרט "המלאכיות של צ'רלי" משנת 2019.
באלינסקה נולדה ב -4 באוקטובר 1996 בלונדון, אנגליה, ליזם קאז בלינסקי-ג'ונדזיל ולשפית לוריין פסקל.
היא הגדירה את הרקע שלה כתערובת של "בריטים, פולנים וקריביים ".
בתיכון שיחקה נטבול והתחרתה באתלטיקה ברמה הלאומית.
היא התאמנה בהטלת כידון והייתה חברה בנבחרת.
היא למדה בבית הספר לבנות של ג'יימס אלן בדוליץ', לונדון, ועזבה בשנת 2015. אחר כך למדה בבית הספר למשחק גילדפורד וסיימה את לימודיה ביולי 2018.
בשנת 2017 לוהקה בלינסקה לתפקיד הראשי הראשון שלה בסדרת הטלוויזיה הבריטית "The Athena".
בסדרה גילמה את נילה מאליק.
היא כיכבה לצד קריסטן סטיוארט ונעמי סקוט בקומדיית האקשן "המלאכיות של צ'ארלי" משנת 2019, סרט ההמשך לסדרת טלוויזיה בעלת אותו שם משנת 1976 ושני סרטי קולנוע קודמים.
הסרט הוקרן לראשונה בנובמבר 2019 וזכה לביקורות מעורבות.
בשנת 2022 כיכבה בתפקיד הראשי בסדרת האימה "האויב שבפנים" המבוססת על סדרת משחקי וידאו באותו השם שפותחה על ידי חברת "קאפקום".
הסדרה עלתה בבכורה ב-14 ביולי 2022 בשירות הסטרימינג "נטפליקס"; היא בוטלה בחודש אוגוסט לאחר עונה אחת.
שנה סרטתפקיד הערות 2015Junction 9 טניה מייסון 2019 המלאכיות של צ'רלי ג'יין קאנו 2020רוצי, מותק, רוצי שרי2024טיפול מסוכן (אנ')ג'סיקה2025בחורים מקועקעים: רול+שו (אנ')איידן קרוסTBAThe Occupantאבי
שנה סדרהתפקיד הערות 2018נפגעים סוזי ברבור פרק: "#32.23" רציחות במידסומר גרייס בריגס פרק: "Till Death Do Us Part"2018 - 2019The Athenaניילה מאליקתפקיד ראשי; 26 פרקים 2022האויב שבפניםג'ייד וסקרתפקיד ראשי; 8 פרקים
שנה פרסים קטגוריה עבודה מועמדתתוצאה Ref 2019 פרסי הסרט והטלוויזיה של Screen Nation כוכב עולהThe Athena
אלה האנט היא שחקנית וזמרת אנגלייה.
מוכרת בשל תפקידה בתור אלי מרסדן בסדרה "רגליים קרות" ובזכות תפקידה בתור סו ג'ילברט בסדרה "דיקנסון".
האנט נולדה בשכונת וסטמינסטר בלונדון לפסלת והשחקנית לואיז האנט ולסוחר האמנות דייוויד גרוב.
האנט גדלה בחווה בפראקומב, צפון דבון ליד ברנסטייפל.
היא ממוצא שווייצרי מצד אחד.
יש לה אח גדול ויליאם, אח צעיר ארתור, וכן שלושה אחים למחצה הגדולים ממנה מנישואיו הראשונים של אביה.
האנט למדה והתחנכה בפניימת היום מילפילד בגלסטונברי ולאחר מכן בבית הספר בלונדל'ס בטיברטון.
היא התגלתה על ידי סוכן שחקנים כששיחקה בהפקה בבית ספר במילפילד בגיל 11.
כשהייתה בת 11 הופיעה האנט בסרט הקולנוע "פולשים" משנת 2011. שנה לאחר מכן הופיעה בסרט הקולנוע "עלובי החיים".
בשנת 2014, הופיעה בסרט העצמאי "אדוננו הרובוט".
היא עשתה את הופעת הבכורה שלה בטלוויזיה בגיל 18 בשנת 2016 לצד דייזי אדגר-ג'ונס בסדרת הטלוויזיה של ITV, "רגליים קרות".
בשנת 2012 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט הקולנוע "אנה והאפוקליפסה", שזיכה אותה במועמדות לפרס ה-BAFTA הסקוטי וכן בפרס אנסמבל השחקנים ב"פסטיבל הסרטים לאחר האפלה של טורונטו" .
בשנת 2019 הופיעה בסרט הקולנוע "ליל קיץ".
שנה לאחר מכן שיחקה בתפקיד ראשי בסרט הקולנוע "Kat and the Band".
בשנת 2018, לוהקה האנט לתפקיד בדרמה התקופתית של אפל TV פלוס "דיקינסון" משנת 2019.
באפריל 2020, האנט הוציאה את הסינגל הראשון שלה, "Magpie".
בנובמבר 2021, האנט הוציא את הסינגל "Holding On", וחודש לאחר מכן יצא המיני אלבום -"Triptych".
בספטמבר 2024, נבחרה האנט לרשימת "10 השחקנים שכדאי לעקוב אחריהם" של מגזין "וראייטי" לשנת 2024.
האנט מתגוררת לסירוגין בשכונת איזלינגטון, לונדון ובשכונת ברוקלין הייטס, ניו יורק.
במרץ 2021, היא יצאה מהארון כקווירית.
כותרת פרטי האלבוםTriptych פורסם: 9 בדצמבר 2021
שנה סרט תפקידהערות 2011 פולשים אלה פוסטר 2012 עלובי החיים אישה 2014Robot Overlords אלכסנדרה 2018 אנה והאפוקליפסה אנה שפרדThe More You Ignore Me אליס 2019ליל קיץ (אנ') דיינה2020 Kat and the Band קאט מאלון 2022אדונית הבית קרסידהמאהבה של ליידי צ'טרלי מיס פלינט2024הורייזון: סאגה אמריקאיתTBASNL 1975גילדה רדנר
שנה סדרהתפקיד הערות 2016–2017 רגליים קרות אלי מרסדן 13 פרקים 2017אנדוור אמה קארפרק: "Canticle" 2018לור ליידי מרגיטפרק: "Elizabeth Bathory: Mirror, Mirror" 2019–2021 דיקינסון סו גילברט תפקיד ראשי (3 עונות); 30 פרקים
שנה פרס קטגוריה עבודה מועמדת תוצאה הערות 2018פסטיבל הסרטים לאחר האפלה שבטורונטו צוות האנסמבל הטוב ביותר אנה והאפוקליפסה פרסי האקדמיה הבריטית של סקוטלנד השחקנית הטובה ביותר בסרט קולנוע
אלה גומבאסגי, (במקור ארז'בט גרין, בהונגרית: Gombaszögi Ella; בודפשט, 27 בדצמבר 1894 – בודפשט, 12 באוקטובר 1951) הייתה שחקנית יהודייה-הונגרייה, אחותה של פרידה גומבאסגי, מרגיט ואירן גומבאסגי.
אלה גרין נולדה במשפחה יהודית בבודפשט כבתם של יוז'ף גרין ושל רוזה וייס.
מבין הבנות גומבאסגי (גרין) ארבע הפכו לשחקניות.
האגדה ששרדה טענה שמרגיט הייתה הכי יפה, פרידה הכי יוקרתית, אלה הכי משעשעת ואירן הכי האריכה חיים.
ינה הלטאי עיצב לפיהן את יצירתו "הבנות מטינדרלק" ( Tündérlaki lányok).
היא הייתה סטודנטית של השנה הראשון באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע כאשר קיבלה פנייה וחוזה בתיאטרון הקומדיה של בודפשט בשנת 1913. ב-17 באפריל 1924 נישאה בבודפשט לבנקאי פאל נאגל, שהיה מבוגר ממנה בשש שנים.
מ-1924 עד 1929 הייתה חברה בתיאטרון ההונגרי
בין 1929 לבין 1939, חתמה חוזים לפי תפקידים בתיאטראות בודפשט והופיעה ב:.
תיאטרון מרכז העיר של ארתור בארדוש,
תיאטרון שדרת אנדראשי (Andrássy úti Színház)
תיאטרון גדת הדנובה (Dunaparti Színház) בשנים 1939 עד 1940
תיאטרון האופרטה של בודפשט שוב, בשנים 1940 עד 1941
בשל מוצאה היהודי, "החוקים ה (אנטי) יהודיים" של ממשלת הונגריה (במיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי) מנעו ממנה לעלות על הבמה בין 1941 לבין 1944. עם כניסת הגרמנים לממלכת הונגריה ב-1944 (מבצע מרגרטה) היא נאלצה להסתתר כדי למנוע את סגירתה בגטו בודפשט וגירושה לאחר מכן.
אחרי מלחמת העולם השנייה בין השנים 1945 לבין 1947 שיחקה בתיאטרון האופרטה של בודפשט, ב-Royal Revue Variety, בתיאטרון הקומדיה, בתיאטרון מרכז העיר, בתיאטרון מדיאסאי (Medgyaszay Színház), ב"תיאטרון של פשט" וב"תיאטרון האמנים".
בשנים 1947 עד 1949 הייתה חברה שוב בלהקת תיאטרון הקומדיה, משנת 1949 ועד מותו בשנת 1951 הייתה חברה בתיאטרון מדאץ' (Madách Színház).
היא השאירה לדורות הבאים עיצובי דמויות בלתי נשכחים בסרטים רבים מאוד, לרוב כשותפה של השחקן היהודי הבולט של התקופה דיולה קאבוש.
תפקידה הקולנועי הראשון היה בסרט "רכבת הרפאים" (Kísértetek vonata) ב-1933, ותפקידה הקולנועי האחרון היה בסרט "דרינה" כלומר "גברת דרי" משנת 1951. ב-1951, בזמן שלמדה לתפקיד מורזאבצקאיה בדרמה של אלכסנדר ניקולאייביץ' אוסטרובסקי "זאבים וכבשים" עצמה את עיניה בביתה עם משקפיה עליה.
מספר ההצגות הבכורה שלה הרשום במאגר התיאטרון מהקמתו בשנת 1946: 17
לאסלו בוש פקטה : יום הולדת.
טמאש אמד - רז'ה טרק : הבעל הנושך.
שאנדור הוניאדי : עניין אבירי.
מיהאי אייזמן: חנות כלבו של אגדות.
לופה דה וגה : כלב הגנן.
קלמן מיקסאט - אנדראש בנדק - פרנץ קרינתי : המקרה של הנער נוסטי עם מארי טוט.
קורניצ'וק : בוסתן הסמבוק - בתפקיד אהה שצ'וקה
נואל קוורד : רוח רפאים עליזה.
בתפקיד מאדאם ארקדיה, מגדת העתידות
יאנוש ואסארי : גבירות ואדונים.
אלה בשלישימו (חננו ה' חננו) הוא פיוט "סליחה" שחובר על ידי רבי שלמה הבבלי.
הפיוט נאמר בסליחות כמנהג האשכנזים.
ב"מנהג פולין" הוא נאמר ביום השישי של הסליחות, ולפיכך הוא אינו נאמר בשנים שבהן ראש השנה ביום חמישי או בשבת.
בנוסף, צורף הפזמון גם לסליחות של תעניות שובבי"ם ת"ת, בשבוע של פרשת בא.
מחרוזת הפזמון של הפיוט לבדה נאמרת במנהג אשכנז המערבי בתפילת נעילה ביום הכיפורים.
הפיוט מורכב משמונה בתים, אשר יוצרים את האקרוסטיכון "שלמה הקטן".
בנוסף, ראשי השורה השלישית בשלושת הבתים הראשונים יוצרים את האקרוסטיכון "שלמ".
עזרא פליישר סבור שיש להשלים את האקרוסטיכון עם האות "ה", או זו שבאמצע השורה השלישית של הבית השלישי (הֱיוֹת נִסְתָּרִים) או שבשורה השלישית של הבית הרביעי יש להוסיף "ה" (?ה?שׁוֹבֵר).
כל בית מורכב משלוש שורות, בחלוקה הבאה: שתי השורות הראשונות בנויות, הן במבנה והן בתוכן, על בסיס הפסוק , המדבר על הניגוד בין הגויים, שמסתמכים במלחמה על כוחם הפיזי ועצמתם הצבאית, לבין עם ישראל, המסתמך על הקב"ה.
השורה הראשונה בבית מקבילה לחציו הראשון של הפסוק, המדבר על הגויים, ומורכבת משתי צלעיות, כאשר הצלעית הראשונה פותחת במילה "אלה", והצלעית השנייה פותחת במילה "ואלה".
שתי הצלעיות מתארות את אמצעי הקרב בהם נוקטים הגויים, תוך שימוש בדימויים שונים ממקורות היהדות לאמצעים המשמשים במלחמה (כך בשורה הראשונה - אֵלֶּה בְּשָׁלִישֵׁימוֹ / וְאֵלֶּה בְּפָרָשֵׁימוֹ / בִּקְרָב).
בבתים הראשון, שני, שלישי ושמיני, בהם השורה מביאה שמות עצם בהם נוקטים הגויים, מובאת מילת סיום נוספת לשורה, המתארת את הפעולה אותה עושים עם העצמים (כך בשורה השנייה - אֵלֶּה בְּמָגִנָּתָם/ וְאֵלֶּה בְּצִנָּתָם / מִסְתַּחֲרִים).
שורות אלו כוללות חמש מילים בשורה, ובהן יש חריזה נפרדת לשתי הצלעיות הראשונות, וחריזה נפרדת לצלעית השלישית, אשר זהה לחריזת שאר הבית.
בבתים הרביעי עד השביעי מובאות בכל שורה רק פעולות אותן עושים הגויים, והשורות מכילות שתי צלעיות בנות שלוש מילים (סך הכל שש מילים בשורה).
בשורות אלו שתי הצלעיות חורזות בחריזה הכללית של הבית.
השורה השנייה בכל בית מבוססת על חציו השני של הפסוק, וכמוהו פותחת במילה "ואנחנו", תוך הבאת תיארים שונים לקב"ה וליחס בין עם ישראל לבינו.
השורה השלישית משלימה את השורה השנייה, וממשיכה את תיאור הקב"ה שמופיע בה.
עזרא פליישר משער שאולי המחרוזת לא הופיעה במקורה בפיוט.
בתבנית הפיוט של שלמה הבבלי כתב רבי שמעון בן יצחק את סליחתו "אלה בשן סלע מצודתם".
אלה בלה בינגו (בנורווגית: Elleville Elfrid) הוא סרט קומדיה והרפתקאות נורווגי לילדים משנת 2020, אשר מבוסס על סדרת הטלוויזיה "אלה בלה".
הסרט נכתב על ידי פרנק מוסבולד, רוב ספרקלינג וג'וני סמית' ובוים על ידי פרנק מוסבולד ואטל סולברג בלקסת'.
הסרט הוקרן בבכורה במקור ב-24 בינואר 2020. בישראל הסרט הוקרן בבכורה בדיבוב עברי ב-17 במרץ 2022.
אלה בלה והנרי הם החברים הכי טובים ומתכננים לעשות קרקס ביחד, אבל כשהילד המגניב ג'וני מגיע לעיר הוא הופך לחבר הכי טוב החדש של הנרי, גורם לאלה לקנא ומסכן את הקרקס.
הדיבוב העברי הופק על ידי תומר קאופמן וספיר רון ארגמן.
הילה קאופמן - אלה בלה בינגו
טליה ברקאי - גברת ברג / אמא של ג'וני
אור דגן - אבא של אלה
שירלי לילו - אמא של הנרי
אסף דגני - אבא של הנרי
דן שצברג - אבא של ג'וני
אמנון וולף - דוד של ג'וני
ספיר רון ארגמן - דודה של ג'וני
יהויכין פרידלנדר - מר ג'קסון
אלסנדרו "אלה" בנאסי הוא די ג'יי, פזמונאי ומפיק מוזיקלי איטלקי, הידוע בעיקר כחבר בצמד האחים בנאסי וכשותף לכתיבת מספר להיטים של כריס בראון ומדונה.
הוא כתב את "Beautiful People" שדורג בחמישייה הפותחת במצעד הסינגלים הבריטי.
בשנת 2012 עבד עם בן דודו, בני בנאסי על מספר שירים מ-MDNA של מדונה.
בנאסי ובן דודו בני בנאסי החלו לעסוק בתקליטנות בעיר הולדתם רג'ו אמיליה, איטליה בשנות ה-80. באמצע שנות ה-90, הם התחילו לעבוד במסגרת חברת ההפקות "אוף לימיטס" של לארי פניני'ולי.
שם, הם עבדו עם מספר אמנים ולהקות כדוגמת ויגפילד.
אלה בנאסי כתב והפיק שירים עבור אלבומה הרביעי, 4. לאחר מכן, אלסנדרו ובני בנאסי הוציאו מספר אלבומים במסגרת הצמד שהקימו, האחים בנאסי: (2003), (2004) ו- (2005).
מאוחר יותר הוא המשיך להפיק שירים עבור כריס בראון.
בשנת 2012 עבד עם הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה על השירים "Girl Gone Wild", "" ו-"Best Friend".
אלה גרינבום (נולדה ב-13 ביוני 1978, ח' בסיוון ה'תשל"ח) היא כוריאוגרפית ואמנית רב תחומית הפועלת בתל אביב-יפו.
גרינבום נולדה וגדלה בירושלים, הראשונה מבין ארבעה ילדים, להורים שעסקו באמנות.
אביה, יובל גרינבום היה מעצב תכשיטי כסף ושרטט, ואמה, שלומית גרינבום, עבדה במכון ירושלים לחקר ישראל ובהמשך ניהלה סניף של קופת חולים "מכבי".
אמנות הייתה חלק בלתי נפרד מחיי המשפחה וכבר מגיל צעיר עסקה גרינבום בציור, צילום ופיסול וגם ריקוד בחוגים שונים.
בשנים 1991-1996 למדה בתיכון הגימנסיה העברית במסלול תולדות האמנות וציור.
בשנים 2001-2005 למדה בבצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים, במחלקה לאנימציה.
סרט הגמר שלה "Wonderwoman", זכה בציון לשבח בפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים ברחובות, והוצג בתערוכת אמניות עצמאיות בבית אנה טיכו בירושלים.
משנת 2009 חברה בלהקת המחול של הכוריאוגרפית אורלי פורטל, איתה היא מופיעה באופן קבוע ביצירות שונות.