tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תנועת הלוח הצפון-אמריקאי צרפה מגוון פיסות קרום לקו החוף, כך שאזור החוף הוא תערובת של סלעים שמקורם במקום אחר, יחד עם סלע יסוד מקומי.
סוגי סלעים בולטים כוללים פצלים וגריווקה עם צפחות ירוקות וצור.
כוח השחיקה של הקרחונים מייצר משקעים בצורת קמח סלעים שצובע את המים בחזית הקרחון, כשהוא נושא מינרלים לתוך המערכת האקולוגית התומכת בפיטופלנקטון, שבתורו מזין חיות גדולות יותר.
כ-51% משטח הפארק מכוסה על ידי קרח.
על שדה הקרח הרדינג יורדים בממוצע 18 מטרים של שלג בשנה.
שדה הקרח, שנוצר לפני בערך 23,000 שנים הוא מקור ליותר מ-30 קרחונים.
שטח שדה הקרח הולך ומצטמצם, כשבמהלך מחקר של 16 שנים הוא פחת ב-.3%.
להצטמצמות הקרחונים יש השפעה על תופעת מפולות הסלעים.
הקרחונים שימשו בעבר כקיר מגן והיעלמותם גורמת להתמוטטות מדרונות ההרים.
בנוסף, שחרור הלחץ על ההרים בעקבות התמוססות הקרחונים ששכנו עליהם גורם להתרוממותם.
ההרים באלסקה מתרוממים בקצב המהיר ביותר בעולם, בין 3 ל-4 מילימטרים בשנה, ועקב כך הם הופכים יציבים פחות ומגבירים את סכנת מפולות הסלעים.
הקרחון הגדול ביותר בפארק הוא "קרחון בר" (Bear Glacier, מילולית "קרחון הדוב").
הקרחון הנגיש ביותר, והחלק היחיד של הפארק שאפשר להגיע אליו ברכב הוא קרחון אקזיט.
הנוף הדומיננטי בפארק הלאומי הפיורדים של קינאי הוא של שדות קרח וקרחונים.
במהלך המאה ה-20 חלה הצטמצמות הדרגתית בשטח הקרחונים תוך חשיפת אדמות חדשות לפלישה של צמחים ובעלי חיים.
כוח השחיקה של הקרחונים מייצר משקעים בצורת קמח סלעים הנסחפים למימי המפרצים כשהם נושאים מינרלים.
עקב כך התפתחה מערכת אקולוגית ימית עשירה כשבסיס שרשרת המזון הפיטופלנקטון, שבתורו מזין חיות גדולות יותר.
משום כך המים בפארק עשירים בדגים וביונקים ימיים.
חבורות הצמחייה בפיורדים של קינאי עוצבו על ידי נסיגת הקרחונים.
אדמות חדשות שנחשפו כאשר הקרחונים נסוגו הם תחילה סלעיות ונטולות קרקע.
הצמחים הראשונים להופיע באזורים החדשים הם חזזיות וטחבים, ומעט צמחים חסונים כדוגמת ערברבה צרת-עלים (Chamerion angustifolium) ו-Dryas drummondii (באנגלית Yellow dryas).
בעקבות חלוצים אלו מגיעים צמחים אחרים כאשר החזזיות והטחבים מפרקים את הסלעים תוך יצירת קרקע.
בייחוד Alnus crispa (באנגלית Sitka alder), מסוגל לקבע חנקן, כשהוא מזין את עצמו ומעשיר את הקרקע.
תבנית סוקסציה דומה קיימת בנונאטאקים של הפארק, מחשוף סלע בשדה הקרח הרדינג.
האזורים המיוערים של הפארק נשלטים על ידי מחטניים, כשיערות של נשירים מוגבלים לאזורים שהתפנו מקרחונים לא מכבר.
תנאים קשים בגבהים גבוהים מגבילים את צמיחת העצים מעל קו העצים, ויוצרים מערכת אקולוגית אלפינית.
קו העצים בפארק הוא בין 200 ל-300 מטרים מעל פני הים.
האזורים האלפיניים מאפשרים גידול שיחים של אלנוס, ערברבה צרת-עלים, סמבוסק אדום, Athyrium filix-femina, Heracleum maximum (באנגלית cow parsnip) וצמחים אחרים.
צמחים עשבוניים יכולים לגדול באזור עם קרקעות טובות יותר שבהם גדל עשב, Lupinus nootkatensis (באנגלית Nootka lupine), Chamaenerion angustifolium (באנגלית fireweed) וצמחים רב-שנתיים אחרים.
באזורים אלפיניים גבוהים יותר יש חבורת שיחים נמוכים בגובה של פחות מ-30 סנטימטרים וקצב צמיחה איטי מאוד.
בשל האקלים אין בפארק זוחלים וככל הנראה רק מין אחד של דו-חיים, ומצד שני יש שפע של יונקים ימיים ויונקים יבשתיים גדולים.
דו-חיים – ככל הנראה רק צפרדע העץ
עופות – בין מעל ל-160 מיני העופות שנצפו בפארק:
עופות דורסים: נץ גדול, עיט זהוב, עקב מכנסיים, עיטם לבן-ראש, שלך, בז גמדי, בז ארקטי, בז נודד ותת-המין שלו בז פיל (Falco peregrinus pealei), Accipiter striatus (באנגלית Sharp-shinned Hawk), זרון תכול (Circus cyaneus) ואוח וירג'יניה.
אחרים: קוליברי צפוני (Selasphorus rufus), שכווי האשוח, שכווי אירופי, שכווי לבן-זנב (Lagopus leucura), שכווי השלג ועגור קנדי.
יונקים יבשתיים – בין 29 המינים של היונקים היבשתיים החיים בפארק כלולים:
אוכלי חרקים: חמישה מינים של חדפים.
מכרסמים: סמרן מקריס בונה קנדי, מרמיטה שעירה, מין הירבוע Zapus hudsonius (באנגלית Meadow jumping mouse), Synaptomys borealis (באנגלית Northern bog lemming), סנאי אדום וארבעה מינים של נברנים.
פרסתנים: תת-המין Alces alces gigas (באנגלית Alaska moose) של אייל קורא, צפיר הקורדילרים.
טורפים: זאב צפון-מערבי, דלק, חורפן, הרמין, שונר קנדי, דוב גריזלי, דוב שחור אמריקני זאב ערבות, לוטרה צפון-אמריקנית וגרגרן.
יונקים ימיים – בין עשרת היונקים הימיים השוכנים במימי הפארק כלולים: לוטרת הים, פוקת המפרץ, אריה ים שטלר, קטלן, לווייתן מצוי, לווייתן גדול-סנפיר, לווייתן מינקי, פוקנת דאל, דולפין פסיפי לבן-צד ולווייתן צפוני.
ב-24 במרץ 1989 עלתה מכלית הנפט אקסון ואלדז על שרטון במפרץ הנסיך ויליאם (Prince William Sound) שמדרום לפארק, התבקעה וגרמה לזיהום נרחב של קו החוף של הפארק הלאומי הפיורדים של קינאי.
בתחילת אפריל הקימו עובדי הפארק מחסומים צפים לרוחב שפך הנהרות שבהם חיים דגי הסלמון וערכו ספירת מלאי מקדימה של צמחים ובעלי חיים שעלולים להיפגע מהנפט.
כתם הנפט הגיע לאזור הפארק לראשונה ב-10 באפריל.
בסך הכול הנפט זיהם כ-30 קילומטרים של קו החוף.
הכפים היו האזורים שנפגעו בצורה הקשה ביותר.
הנפט לא הגיע לפיורדים בשל זרמי המים החזקים שבהם, שמקורם מהפשרת השלגים באביב, שדחקו את הנפט.
הניקוי היה קשה במיוחד כיוון שהנפט הפך לתחליב של זפת שלא ניתן היה לקפות אותו, והיה צריך לבצע דלייה.
העבודה בעונה הראשונה הופסקה בספטמבר.
העבודה התחדשה שנה אחר-כך, והמשיכה גם ב-1991. באותה שנה הגיע חברת אקסון מוביל להסכם פשרה עם הממשל הפדרלי וממשלת אלסקה, ובמסגרתו העבירה 870 מיליון דולרים לקרן שיקום, שחלק ממנו יועד לאזור הפיורדים של קינאי.
גם אתרים ארכאולוגיים הושפעו מדליפת הנפט.
אתר בחוף סמוך למעבר מקארתור (MacArthur Pass) נתגלה במהלך ביצוע עבודות הניקוי.
האתר הראה שבניגוד להשערות קודמות, ילידים השתמשו בחלקים מאזור הפארק במשך תקופה ארוכה.
ניקוי האתר מנפט מבלי לפגוע בממצאים הארכאולוגיים היה מאתגר במיוחד.
בתקופה בה הוקם הפארק היו מעט מאוד תושבי קבע באזור.
סקרים ארכאולוגיים שינו את ההשקפה המוקדמת שבאזור הייתה רק התיישבות ארעית, ככל שהצטברו עדויות של חיים באזור במשך זמן רב.
ההשערה המקובלת היא ששקיעת החוף ועליית פני הים הציפה אתרים רבים, כיוון שקו החוף היה המקום העשיר ביותר במשאבים עבור התושבים המוקדמים.
סקר שערך שירות הפארקים ב-1993 תיעד כמה אתרי כפרים המתוארכים בין שנת 1200 לספירה ועד 1920. הסקר גם גילה עדויות לכך שרעידת אדמה המוארכת לשנת 1170 הנמיכה את קו החוף בלפחות 1.8 מטרים, וככל הנראה הציפה אתרי יישוב קדומים יותר.
כמה מכרות זהב מהתקופה ההיסטורית תועדו בשטח הפארק.
פעילות הכרייה התרכזה במפרץ נוקה (Nuka Bay).
כמה אתרים היו פעילים עד שנות ה-80 של המאה ה-20. תועדו אחד עשר אתרי מכרות והוחלט להציע שניים מבין המכרות למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים (National Register of Historic Places).
הצעות להקמת פארק הפיורדים של קינאי
מחקרים מוקדמים של אתרים חדשים אפשריים עבור שירות הפארקים באלסקה התקיימו בשנות השלושים והארבעים של המאה ה-20. המחקר הראשון, שכותרתו "אלסקה - משאביה ופיתוחה" התרכז בפיתוח התיירות, על אף התנגדות של בוב מרשל (Bob Marshall), אחד ממחברי המחקר, שדגל בשימור קפדני.
מחקר נוסף, שמומן במסגרת הכביש המהיר של אלסקה בשנות ה-40, הסיק מסקנות דומות לדעת רוב הכותבים של המחקר הראשון.
ב-1964 יזם ג'ורג' הרצוג הבן (George B.
Hartzog Jr.), מנהל שירות הפארקים הלאומיים, מחקר חדש שכותרתו "מבצע הארץ הגדולה" (Operation Great Land), שמטרתו להמליץ על הפיתוח והקידום של הפארקים הקיימים באלסקה.
פעילותו של הרצוג הכניסה את שירות הפארקים לדיונים במסגרת חוק יישוב התביעות של ילידי אלסקה (Alaska Native Claims Settlement Act בראשי תיבות ANCSA).
אזור הפיורדים של קינאי לא יועד בעדיפות ראשונה להפוך לפארק במסגרת החוק.
ההצעות המוקדמות ביותר לפארק לאומי בפיורדים של קינאי הועלו בשנות השבעים של המאה ה-20. בשנת 1971 הוצע להקים את אזור הנופש הלאומי של סיוארד (Seward National Recreation Area) באזור שבין תחילת מפרץ רזורקשן לזרוע טורנגאין (Turnagain Arm), כשהוא משתרע מזרחה אל היישוב וייטייר (Whittie) ומערבה עד לקרחון אקזיט.
הצעה זו אפשרה כריתת עצים וכרייה באזור.
אף על פי שלהצעה הייתה תמיכה בקונגרס, בשירות היערות של ארצות הברית ובלשכת ניהול הקרקעות של ארצות הברית (Bureau of Land Management), היא נתקלה בקשיים מול תביעות הקרקע של הילידים.
מסמכים פנימיים של שירות הפארקים תיארו פארק בשטח של 3,200 קילומטרים רבועים המגן על החוף ועל שדה הקרח, אך הצעה זו התנגשה עם הצעת אזור הנופש הלאומי של סיוארד וההרחבה המוצעת של אזור התחום הלאומי קינאי של האייל הקורא (Kenai National Moose Range), שקדם לשמורת חיות הבר הלאומית קינאי.
הצעה נוספת הציבה את חצי האי איאליק תחת סמכות שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית.
ב-15 במרץ 1972 הוקצו ארבעה אזורים של חצי האי קינאי תחת חוק ANCSA כאזורים מוגנים של הממשל הפדרלי.
באותו יום הקים שירות הפארקים הלאומיים את כוח משימה אלסקה (Alaska Task Force), שמטרתו לחקור את אדמות הפארק המוצעות.
אזור הפיורדים של קינאי הוגדר כאזור המחקר 11. משא ומתן בין שירות הפארקים, שירות היערות, שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית וחברת אלסקה צ'וגץ' (Chugach Alaska Corporation) הובילו להחלטה של מחלקת הפנים של ארצות הברית להפוך את שירות הפארקים לסוכנות מובילה עבור אזור הפיורדים של קינאי.
בשנת 1973 הציע ממשל ניקסון את המונומנט הלאומי שדה הקרח הרדינג-הפיורדים של קינאי כחלק מ"חוק שימור האדמות של אלסקה" (Alaska National Interest Lands Conservation Act), בראשי תיבות ANILCA.
שטח המונומנט הלאומי המוצע היה 1,200 קילומטרים רבועים בשלושה אזורים: שדה הקרח ושתי קבוצות איים.
החקיקה בקונגרס נעצרה במהלך פרשת ווטרגייט, ולא נמשכה שוב עד לממשל קרטר.
Andrus), מזכיר הפנים של ארצות הברית, הציע להקים את הפארק הלאומי הפיורדים של קינאי על שטח של 1,700 קילומטרים רבועים.
התנגדות אלסקה לחקיקת ANILCA הניעה את הנשיא ג'ימי קרטר להכריז על המונומנט הלאומי הפיורדים של קינאי על פי סמכותו במסגרת חוק העתיקות ב-1 בדצמבר 1978, עד למעבר חוק קרקעות אלסקה.
לא הוקמו מתקנים למבקרים ולא הוכן צוות ניהולי מההכרזה על המונומנט.
שומר פארקים אחד הוצב בסיוארד כנציג מקומי.
ב-2 בדצמבר 1980 נחתם החוק של ANILCA על ידי ג'ימי קרטר.
החוק שינה את הגדרת המונומנט הלאומי הפיורדים של קינאי לפארק לאומי.
השיפור הראשון בפארק התמקד בשיפור הגישה לקרחון אקזיט.
בשנת 1982 סוכמה סופית תוכנית ניהול כללית של הפארק, שבה הוגדר קרחון אקזיט כחזית הפארק והפיורדים כאזור שומם ושדה הקרח כאזור טבע בראשיתי.
הפארק נוהל בתחילה על ידי צוות קטן של שומרי פארק וטכנאים קבועים ועונתיים, ששם דגש רב על הקשר עם הקהילה.
תחת הכללים של חוק ה-ANILCA כלל הפארק 480 קילומטרים רבועים של "אדמות נבחרות של הילידים", נכס שנלקח מהבעלות הפדרלית והועבר לחברות של ילידי אלסקה.
מרבית האדמות שנתבעו היו על קו החוף.
122 קילומטרים רבועים נרכשו מחדש על ידי שירות הפארקים בשנות ה-90, תוך שמירת זכויות הציד של הילידים ב-36 קילומטרים רבועים.
הפארק הלאומי הפיורדים של קינאי הוקם ב-1980 באמצעות "חוק שימור האדמות של אלסקה" (Alaska National Interest Lands Conservation Act), בראשי תיבות ANILCA.
במונחים של אלסקה זהו אחד הפארקים הקטנים, כ-88% משטחו של הפארק הלאומי יוסמיטי, ואחד הנגישים ביותר.
בפארק מבקרים בממוצע קרוב ל-350,000 תיירים מדי שנה, מקום חמישי בפארקים הלאומיים של אלסקה, אבל מקום 11 בשטחו מתוך 13 הפארקים הלאומיים באלסקה, והוא הפארק הלאומי הקרוב ביותר לאנקורג'.
זהו הפארק הלאומי היחיד באלסקה שבמקור לא אפשר בשטחו לילידי אלסקה ליקוט מזון וציד, אבל לחברות כפרים ילידים יש בעלות על שטחים בפארק, ומאז ההקמה קיבלו זכויות ללקט מזון בשטחים בבעלותם.
שער הכניסה לפארק היא העיירה סיוארד.
אליה אפשר להגיע מאנקורג' במכונית (כל השנה), ברכבת (בחודשי הקיץ) או באמצעות חברות אוטובוסים ומטעניות הפועלות מאנקורג'.
בטיסה אפשר להגיע לשדה התעופה הבינלאומי של אנקורג' או בטיסות שכר ישירות לסיוארד.
בקיץ עוצרות אוניות תענוגות רבות בסיוארד.
מסיוארד אפשר להגיע לכניסה לפארק בנהיגה במכונית, בשירות הסעות של הפארק או במונית.
דרך נוספת היא סיור בספינה היוצאת מסיוארד ושטה אל הפיורדים.
מסעדות, בתי מלון ומוטלים נמצאים בסיוארד.
בפארק עצמו יש אתר מחנאות קטן וכמו כן יש אתרים שבהם מותר להקים אוהלים.
בנוסף מפוזרות בחופים בקתות לשימוש הציבור בתשלום.
בנוסף פועלת בשטח השייך לילידים אכסניה (Kenai Fjords Glacier Lodge).
לפארק יש שני מרכזי מבקרים, שניהם פועלים רק בתקופת הקיץ.
מרכז המבקרים של הפארק הלאומי הפיורדים של קינאי (Kenai Fjords National Park Visitor Center) – שוכן בנמל של סיוארד מחוץ לפארק.
במרכז מוצג סרט על הפארק, חנות ספרים ודלפק מודיעין שבו ניתן לקבל הדרכה ומידע משומרי הפארק.
מרכז הטבע קרחון אקזיט (Exit Glacier Nature Center) – שוכן בקצה הדרך מסיוארד.
המרכז הוא תחילת השביל אל קרחון אקזיט ואל שדה הקרח הרדינג.
במרכז עצמו יש תערוכה על אזור קרחון אקזיט, חנות ספרים ודלפק מודיעין שבו ניתן לקבל הדרכה ומידע משומרי הפארק.
סיוארד היא נקודת יציאה או יעד עבור אוניות תענוגות גדולות רבות של חברות דוגמת סלבריטי קרוז או רויאל קריביאן אינטרנשיונל.
מספר המבקרים באוניות אלו צפוי להיות כ-100,000 בשנת 2018. גישה לפארק נעשית בדרך כלל באמצעות ספינות סיור הפועלות מסיוארד דרך מפרץ רזורקשן.
חברות שונות מציעות סיורים, רבים בלוויית אחד משומרי הפארק.
במסגרת הסיורים ניתן לצפות בבעלי החיים ביבשה ובים, בייחוד אריה ים שטלר, תוכי ים, פוקנת דאל, דוב שחור אמריקני, ארנבת השלג, צפיר הקורדילרים, לווייתן גדול-סנפיר וקטלן, כמו גם בתוואי הנוף כדוגמת הפיורדים והקרחונים הזורמים אל הים ונשברים במעבר מיבשה לים.
דרך נוספת לטייל בפארק היא להגיע ברכב או במונית אל מרכז הטבע של קרחון אקזיט.
ממנו יש מעט שבילים קצרים בקרקעית העמק ושביל מעגלי ארוך בן 12 קילומטרים המטפס אל שדה הקרח הרדינג.
ניתן גם לסייר בשטח הפתוח, אם כי פעילות זו לא מומלצת כי השטח תלול ולעיתים יש צורך לטפס דרך צמחייה עבותה.
הפארק הלאומי הרי ויקלו הוא אזור מוגן באירלנד, אחד משישה פארקים לאומיים במדינה.
גודל הפארק הוא כ-220 קמ"ר והוא ממוקם לאורכו של מחוז ויקלו וכן באזורים מצומצמים במחוזות השכנים דרום דבלין ודן לירי-ראת'דאון.
הפארק מכיל בתוכו את הרי ויקלו, רכס ההרים הגבוה והגדול באירלנד.
בפארק מגוון אתרים תיירותיים הפופולריים בקרב תיירים ותושבי הערים דבלין וויקלו, הממוקמות צפונית ומזרחית אליו בהתאמה, וכן אתרים היסטוריים ומסלולי הליכה רבים.
האתר ההיסטורי החשוב בפארק הוא מנזר גלנדלוך – אוסף מבנים נזיריים מימי הביניים המוקדמים המקושרים לקווין הקדוש.
אתרים נוספים כוללים מבנים נזיריים נוספים, מרכז לימוד עתיק ושרידים של כפר כרייה שפעל באזור.
האטרקציות התיירותיות בפארק כוללות מסלולי הליכה, טיפוס, חתירה, צלילה, דייג ושחייה.
כמו כן, ישנם מסלולי נסיעה בפארק שנועדו לצפייה בנוף ההרים דרך המכונית, אחת מהן היא "דרך הצבא" ששימשה את צבא הממלכה המאוחדת לאחר המרד האירי של 1798. בפארק מגוון בתי מלון והארחה, מרכז מבקרים, מסעדות ודוכני מזון וחלק מהמסלולים בו נגישים לבעלי כיסא גלגלים.
ישנם בתי גידול רבים בתחומי הפארק – ביצות כבול, חורשות נשירות, חורשות מחטנאיות, ערבות ושדות בור.
הפארק גם עשיר במיני הצמחים שגדלים בו – חמציצים, נוריתיים, סוף, שרכיים, שרכנים ומינים שונים של טחבי עלים, כמו גם במיני העצים שגדלים בו – עצי צינית, לוז ומילה.
מיני בעלי החיים המוגנים בפארק כוללים מספר מינים של עטלפים, של לוטרות ותשעה מינים של ציפורים הנמצאות בסכנת הכחדה – מינים שונים של זרונים, בז נודד וברבור שר.
לאחר שעלו מספר הצעות להפיכת האזור לאתר מוגן, הוא הוכרז רשמית כפארק לאומי בשנת 1988 על ידי הטישך צ'ארלס הוהי במנזר גלנדלוך.
הפארק נפתח רשמית בשנת 1991, והוא מנוהל על ידי שירות הפארקים הלאומיים והטבע של אירלנד שנמצא תחת המשרד הממשלתי לניהול התרבות, המורשת והגיילטאכט.
צוות הפארק אחראי לשימור הטבע בתחומו, קידום המחקר והחינוך, ביטחון הציבור ושמירת שכנות טובה עם הקהילות שבקרבתו.
הפארק הלאומי זיוראטקול הוא פארק לאומי רוסי, שהוקם בשנת 1993 בחלק הדרומי של מחוז המשנה סאטקינסקי (במחוז צ'ליאבינסק, שבהרי אורל).
הפארק שוכן בערך 30 ק"מ דרומית לעיר סאטקה ובמרחק 200 ק"מ מערבית לצ'ליאבינסק.
מאפיינים בולטים כוללים את אגם זיוראטקול, גוף הררי נדיר של אורל בגובה 754 מטרים מעל פני הים, עם שטח פנים של 13,2 קמ"ר ועומק מרבי של 8 מטר.
המתחם מושפע במים מינרליים ובגלל המים הצלולים והנוף המרהיב שסביב, זיוראטקול מכונה לעיתים קרובות "האגם של אוראל".
מספר רכסי הרים בולטים הם: רכס זיוראטקול (8 ק"מ אורכו ומגיע ל-1,175 מטרים בנקודה הגבוהה ביותר שלו) ונורגוש, שהוא הנקודה הגבוהה ביותר של מחוז צ'ליאבינסק וגובהו 1406 מטרים.
האטרקציות בפארק הלאומי כוללות טיול בהרים, דייג וצייד.
הנופים הטבעיים של דרום אוראל ויערות בתוליים, שם יש דובים, נהרות, כרי דשא נרחבים וטונדרה אלפינית המשתרעת על שטח גדול למדי, אשר ממוקם סביב אגם זיוראטקול.
הפארק מאופיין ביער של עצי אשוח שמכסה את מדרונות רכסי הרי אורל הדרומיים.
שטח הפארק הלאומי, הוא כמעט 90 אלף דונם ומשתרע מצפון לדרום במשך חמישים ק"מ, וממזרח למערב באורך שלושים קילומטרים.
"זיוראטקול" בא מן הביטוי בשיר "יוראק-קול".
בתרגום, משמעות הדבר היא "אגם לב" ואכן, השם משקף טוב מאוד את הפארק ואת האגם, שהוא הלב החי של האזור ההררי כולו.
הוא מוקף ומוגן מרוחות הקור הצפוניות על ידי רכסי נורגוש, אורנגה, לוקש, מוסקאל וזיוראטקול.
שטח הפארק מחולק לאזורי מטרה ייעודיים.
שמורת טבע: ממוקמת באגן ההר בין רכסי נורגוש ואורנגה ובו יער בתולי כאשר רק בתקופת החורף מותר הדיג במקום.
על מנת לחדור לאזור מוגן זה, יש צורך בהזמנת טיול מראש על ידי הנהלת הפארק הלאומי, אשר משרדיה נמצאים בעיר סאטקה.
טיול זה מתרחש בליווי חובה של יערן.
אזור בילוי: במקרה של הגעה לצורך בילוי אין הכרח בתיאום ביקור מראש, די ברכישת כרטיס כניסה.
המקומות שהוקצו לבילוי (כולל אתרי אוהלים) ממוקמים על חופי אגם זיוראטקול, הנהר הגדול ונהרות קלאגזה.
במקום ישנם כפרים תיירותיים ובקתות יער עבור מבקרים שאינם יוצאים לטיול בחיק הטבע.
הפארק הלאומי ממוקם באזור צ'ליאבינסק, אך ניתן להגיע אליו גם מהעיר אופה.
משתי הערים יש קווי אוטובוסים קבועים למרכז הכרייה הישן של העיר סאטקה.
אגם זיוראטקול שוכן במרחק 32 ק"מ מהעיר סאטקה.
בנוסף ישנו קו של רכבת דרום אורל שעוצר בתחנות ברדיאוש וסולייה.
הדרך אל הפארק הרכב אפשרית באמצעות הכביש המהיר שמוביל לכביש צדדי, המוביל במשך עשרים ושלושה קילומטרים לכניסה אל הפארק הלאומי ואל חניה רחבה לשימוש כלי רכב.
ההרים הכחולים והרי ג'ון קרו הם פארק לאומי בג'מייקה.
הפארק משתרע על שטח של 495.2 קמ"ר ותופס כ-4.5% משטח היבשה בג'מייקה.
הפארק ידוע ברחבי העולם בזכות המגוון הביולוגי שלו.
פארק זה הוא האחרון משני בתי הגידול הידועים של פרפר זנב הסנונית (Papilio homerus), הפרפר הגדול ביותר בחצי הכדור המערבי, וכן בית הגידול לשחרור הג'מייקני שבסכנת הכחדה (Neospar nigerrimus), לחנק הג'מייקני (Epicrates subflavus) ולהוטיה הג'מייקנית (Geocapromys brownii).
הפארק הוכרז כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו עבור קריטריונים שונים (תרבותיים וטבעיים) ב-3 ביולי 2015.
הפארק הלאומי ואטנאיוקול (באיסלנדית: Vatnajökulsþjóðgarður) הוא אחד משלושת הפארקים הלאומיים באיסלנד.
הוא מכיל את כיפת הקרח ואטנאיוקול.
ההכרזה על הפארק הלאומי הייתה ב-7 ביוני 2008, וב-5 ביולי 2018 הוא הוכרז כאתר מורשת עולמית.
שטחו של הפארק 14,141 קמ"ר המהווה כ־14% משטחה של איסלנד כולה והופך אותו לפארק הלאומי השני בגודלו באירופה לאחר הפארק הלאומי יוגיד-וה ברוסיה, והגדול ביותר ביחס לשטח המדינה.
ייחודיותו של הפארק במגוון הרחב של תצורות נוף שנוצרו משילוב של נהרות, קרחונים, ופעילות געשית וגיאותרמית.
האזור הצפוני של השמורה מתאפיין ברמה מישורית המחולקת על ידי נהרות קרח, שזרימתם חזקה בקיץ.
במזרח ישנן ביצות רחבות ידיים שמהוות בתי גידול לאיילי צפון ואווזים ורודי-רגל.
דרום השמורה מתאפיינת בהרים גבוהים כולל הר הגעש Öræfajökull, והפסגה הגבוהה ביותר באיסלנד קוואנאדאלסניוקור.
באזור המערבי של השמורה היו זירה של פעילויות געשיות משמעותיות.
בפרט, ההתפרצות של הר הגעש Eldgjá בשנת 934 והתפרצות הר הגעש לאקי בשנים 1783–1784 נחשבות לשתיים מבין ההתפרצויות הגדולות ביותר שתועדו בהיסטוריה.
הפארק מחולק ל-4 טריטוריות שכל אחת מהן מנוהלת באופן נפרד ובעלת מרכז מבקרים עצמאי.
פקחי השמורה מסיירים בשטחה באופן קבוע ובעונת הקיץ מציעים סיורים מודרכים לתיירים.
הפארק הלאומי וייט סנדס הוא פארק לאומי השוכן בדרום מדינת ניו מקסיקו שבארצות הברית ומוקף כולו על ידי מטווח הטילים וייט סנדס.
הפארק מנוהל על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית, משתרע על שטח של 601.3 קילומטרים רבועים בתוך , וכולל את 41% הדרומיים של 710 הקילומטרים הרבועים של דיונות חול לבנות המורכבות מגבישי גבס.
שדה דיונות גבס זה הוא הגדול מסוגו על פני כדור הארץ.
גבישי הגבס בשדה הדיונות מגיעים לעומק של כ-9 מטרים מתחת לפני הקרקע, והדיונות מתנשאות מעל הקרקע לגובה של עד 18 מטרים.
בסך הכול מכיל השדה כ-4.1 מיליארד טון של חול גבס.
לפני כ-12,000 שנה היה נוף אגן טולארוסה שונה מאוד מימינו, וכלל אגמים גדולים, נחלים, ערבות עשב ויונקים מהתקופה הקרחונית האחרונה.
כשהאקלים התחמם, המיסו מי הגשמים ומי הפשרת השלגים גבס מההרים שמסביב והסיעו אותו לאגן.
התחממות ויובש נוספים גרמו לאגמים להתאדות וליצור גבישי סלניט.
רוחות עזות אז שברו את הגבישים והעבירו אותם מזרחה.
תהליך דומה ממשיך לייצר חול גבס גם כיום.
אלפי מינים של בעלי חיים מאכלסים את הפארק, חלק גדול מהם חסרי חוליות.
צבעם של כמה מיני בעלי חיים הוא לבן או קרם.
לפחות 45 מינים הם אנדמיים לפארק זה, כאשר 40 מהם הם מיני עשים.
באגן טולארוסה חיו תושבים אנושיים, החל מפלאו-אינדיאנים לפני 12,000 שנה ועד חקלאים מודרניים, חוואים וכורים.
הפארק כולל כביש ממרכז המבקרים אל לב הדיונות, אזורי הפיקניק, מחנאות בטבע בשדה הדיונות, מסלולי הליכה מסומנים וגלישה על מזחלות על הדיונות.
שומרי הפארק מעבירים הדרכות ומובילים טיולים בטבע בזמנים ובחודשים שונים לאורך השנה.
הפארק הלאומי וייט סנדס ממוקם בדרום ניו מקסיקו, בצידו הצפוני של של ארצות הברית כ-24 קילומטרים דרומית-מערבית ל ו-84 קילומטרים צפונית-מזרחית ללאס קרוסס, במערב מחוז אוטרו ובצפון-מזרח מחוז דוניה אנה.
שדה התעופה המסחרי הקרוב ביותר נמצא באל פאסו, טקסס, כ-137 קילומטרים משם.
הפארק ממוקם באגן טולארוסה בגבהים שבין 1,185 מטרים באגם היבש לבין 1,255 מטרים באתר צבאי לשעבר המכונה NE 30.
המאפיין העיקרי של הפארק הוא שדה דיונות חול לבנות המורכבות מגבישי גבס.
שדה דיונות זה הוא הגדול מסוגו על פני כדור הארץ.
הפארק מגן על שטח של 300 קילומטרים רבועים מתוך שטח הדיונות של 710 קילומטרים רבועים, כ-41%, ואילו יתר 410 הקילומטרים הרבועים נמצאים מצפון לפארק בתוך מטווח הטילים וייט סנדס.
עומק חול הגבס על פני השדה כולו הוא כ-9 מטר מתחת לפני השטח שבין הדיונות, ואילו הדיונות הגבוהות ביותר הן בגובה של כ-18 מטר.
כ-4.1 מיליארד טון של חול גבס ממלאים את שדה הדיונות, שנוצר לפני כ-7,000–10,000 שנים.
שטח הפארק הכולל הוא 601.3 קילומטרים רבועים הכוללים 19.6 קילומטרים רבועים שנלקחו ממטווח הטילים בשנת 2019 בעקבות שינוי הגדרת השמורה ממונומנט לאומי לפארק לאומי.
מטווח הטילים גובל בפארק מכל עבריו, עם אזור שימוש משותף בחלק המערבי של הפארק, שם גישה ציבורית מותרת רק ברישיון.
שטח השימוש המשותף כולל את רוב האזור של האגם היבש המכונה "אלקלי פלאט" (Alkali Flat, "המישור האלקלי") ברביע הצפון-מערבי של הפארק, כמו גם אגם לוסרו ודיונות הכיפה ברביע הדרום-מערבי.
מתנשאים מעבר לגבול המערבי של הפארק, ואילו בסיס חיל האוויר הולומן (Holloman Air Force Base) נמצא במרחק קצר ממזרח.
מערך סלעים הנקרא טווין ביוטס (Twin Buttes) נמצא דרומית על אדמה המנוהלת על ידי לשכת ניהול הקרקעות של ארצות הברית.
על פי מערכת סיווג האקלים של קפן, האקלים בפארק הלאומי וייט סנדס הוא אקלים צחיח למחצה קר על גבול אקלים צחיח קר (BWk).
טמפרטורת יומיות ממוצעות דומות לאלה של אקלים סובטרופי גשום (Cfa), אם כי גובהו הגבוה יחסית והמשקעים הנמוכים גורמים לשינויי טמפרטורה יומיים גבוהים יותר ולעונת צמיחה קצרה יותר מאשר היה אופייני לאקלים כזה.
עונת הצמיחה נמשכת בדרך כלל פחות משישה חודשים, בממוצע בין 27 באפריל ל-19 באוקטובר.
החודשים החמים ביותר הם אפריל עד אוקטובר, כאשר הטמפרטורה הגבוהה הממוצעת מגיעה או עולה על 26°C מעלות צלזיוס, והטמפרטורה הממוצעת היומית היא בטווח 16°C-27°C מעלות צלזיוס.
טמפרטורות אחר הצהריים ביוני ויולי ממוצעות סביב 36°C מעלות צלזיוס.
הטמפרטורה הגבוהה ביותר המתועדת היא 44°C מעלות צלזיוס, שנמדדה ב-22 ביוני 1981. החודשים הקרירים יותר הם נובמבר עד מרץ, כאשר הטמפרטורה הנמוכה הממוצעת נמוכה מ-0 מעלות צלזיוס, והטמפרטורה הממוצעת היומית היא בטווח 11°C–4°C מעלות צלזיוס, כאשר דצמבר וינואר הם החודשים הקרים ביותר.
הטמפרטורה הנמוכה ביותר המתועדת היא 32°C-, שנמדדה ב-11 בינואר 1962.
כמות המשקעים השנתיים הממוצעים היא 230 מילימטרים, כשהחודש הגשום ביותר הוא אוגוסט עם 45 מילימטרים.
הימים הגשומים ביותר הם ביולי עד אוקטובר, בממוצע ארבעה עד שבעה ימים בחודש.
בחודשים הנותרים יש ממוצע של יומיים או שלושה עם משקעים.
שלג עשוי לרדת מנובמבר עד מרץ, עם הצטברות ממוצעת של 25 מילימטרים או פחות.
במהלך תור הפרם כיסו ימים רדודים את האזור המהווה כיום את הפארק לאומי וייט סנדס.
הימים הותירו אחריהם גבס (סידן גופרתי), ופעילות טקטונית שלאחר מכן הרימה אזורים בקרקעית הים העשירה בגבס והפכה לחלק מ ו.
עם הזמן המיס גשם את הגבס המסיס במים בהרים, ונהרות הובילו אותו לאגן טולארוסה, שאין לו מוצא לים.
המים הלכודים שקעו בקרקע או יצרו בריכות רדודות שהתייבשו לאחר מכן והותירו את הגבס על פני השטח בצורה גבישית הנקראת סלניט.
מי תהום הזורמים החוצה מאגן טולארוסה זורמים דרומה לאגן וואקו (Hueco Basin).
בעידן הקרח האחרון, כיסה את רוב האגן גוף מים המכונה אגם אוטרו (Lake Otero), שהשתרע על שטח של 4,144 קילומטרים רבועים.
עם התייבשותו נותר שטח גדול שטוח המכוסה בגבישי סלניט שכונה "המישור האלקלי" (במקור אלקלי פלאט).
האזור המכונה "אגם לוסרו" (Lake Lucero) הוא ברוב השנה קרקעית אגם יבש בפינה הדרומית-מערבית של הפארק, באחת הנקודות הנמוכות ביותר באגן.
גשמים, מי הפשרת השלגים מההרים שמסביב ועליית מי תהום עמוקים בתוך האגן ממלאים מעת לעת את אגם לוסרו במים המכילים גבס מומס.
כשהוא מתמלא, האגם משתרע על כ-26 קילומטרים רבועים בעומק של 0.61–0.91 מטר.
עם התאדות המים נוצרים גבישי סלניט קטנים בקוטר של כ-2 סנטימטרים על פני האגם.
רוב היווצרות הגבישים מתרחשת כאשר שיטפונות גדולים מרכזים את המים המינרליים אחת לעשר עד ארבע עשרה שנים.
רוח ומים מפרקים את הגבישים לחלקיקים קטנים יותר ויותר עד שהם גרגירים עדינים של חול גבס לבן.
האדמה במישור האלקלי ולאורכו של חוף אגם לוסרו מכוסה גם בגבישי סלניט באורך של עד מטר.
בליה וסחיפה שוברים בסופו של דבר את הגבישים לגרגרי חול המשונעים על ידי הרוחות השוררות מדרום-מערב ויוצרים את הדיונות הלבנות.
הדיונות משנות צורה כל הזמן ונעות אט אט במורד הרוח.
מכיוון שהגבס מסיס במים, החול שמרכיב את הדיונות עלול להתמוסס ולעבור מילוט לאחר הגשם, וליצור שכבת חול מוצקה יותר, מה שמגביר את עמידות הדיונות בפני רוחות.
העמידות המוגברת אינה מונעת מהדיונות לכסות צמחייה תוך כדי תנועה.
מינים מסוימים של צמחים יכולים לצמוח מהר מספיק כדי להימנע מקבורתם על ידי הדיונות, בעוד שאחרים משתמשים באסטרטגיות הישרדות כגון היווצרות בסיס נוקשה סביב שורשיהם כדי לייצב את הצמח בין הדיונות הנעות.
הפארק הלאומי וייט סנדס מכיל צורות שונות של דיונות.
דיונות כיפה נמצאות בשוליים הדרום-מערביים של השדה, דיונות סהר (ברחן) ואורכיות במרכז השדה ודיונות פרבוליות לאורך השוליים הצפוניים, הדרומיים והצפון-מזרחיים.
מדענים סקרו רצועת דיונות באורך 15 קילומטרים עם לייזרים; חפרו בארות מים רדודות על פני שדה הדיונות; בחנו את הכימיה והגיל של המים מתחת לדיונות; מדדו מאות אלפי גרגירי חול בודדים מכל רחבי הדיונות; והשתמשו בלוויינים כדי לבחון שינויים בטמפרטורה ובלחות לאורך כל השנה.
לקראת הצד המערבי של שדה הדיונות, גובהן של הדיונות יותר מ-15 מטר, והן הולכות וקטנות לכיוון הקצה המזרחי, עד שהן נעצרות באופן פתאומי בגבול המזרחי.
לאורך הדיונות, המים נמצאים במרחק מטר בלבד מפני השטח ומלוחים מאוד, אך לכיוון הקצה המערבי של שדה הדיונות, המים עתיקים יותר ומלוחים אף יותר.
גם העומק שבו מתחילים מי התהום יורד מ-1.5 מטרים מתחת לפני השטח בקצה המזרחי ל-0.3–0.6 מטר בקצה המערבי של שדה הדיונות.
בדיונות בקצה המערבי יש מעט מאוד צמחייה והן נעות במהירות רבה, ואילו הדיונות בקצה המזרחי נעות לאט מאוד ומכוסות צמחייה.
לקראת הקצה המערבי גרגרי החול גדולים יותר ובעלי צורות שונות, ואילו בקצה המזרחי כולם קטנים מאוד ועגולים.
על בסיס תמונות לוויינים התברר ששדה הדיונות קריר ולח בהרבה מאדמות המדבר החמות והיבשות שמסביב.
מדענים גילו מה שנראה כמו חופי אגמים עתיקים מתחת לדיונות באמצעות טכנולוגיית סריקת לייזר.
תנועת הדיונות וסוגי הדיונות משתנים מאוד בין טרסות האגם העתיקות הללו.
לפני שהסתיימה תקופת הפליסטוקן לפני כ-12,000 שנה, היה השטח שבתוך אגן טולארוסה מכוסה באגמים גדולים, נחלים ושטחי עשב.
האקלים היה גשום וקריר יותר, וירדו הרבה יותר גשמים ושלגים מאשר בהווה.
אגם אוטרו היה אחד האגמים הגדולים ביותר בדרום-מערב ארצות הברית של ימינו, והוא השתרע על 4,144 קילומטרים רבועים.
האגן שקק חיים, כולל יונקים גדולים מעידן הקרח שחיו על גדות אגם אוטרו ובאזורי העשב שמסביב.
ממותות קולומביאניות, עצלני קרקע, זאבי בלהות, אריות, גמלים וטיגריסים שנחרביים חצו כולם את אגן טולארוסה שם שוכנות הדיונות כיום.
החיות הותירו עקבות מאובנות בזמן שהלכו על גדות אגם אוטרו הבוציות, ומשקל גופן דוחס את החימר והגבס הרטובים.
המסלולים השבריריים נחשפים על ידי הרוח, ואז נשחקים במהירות, כשעקבות רבים נעלמים לאחר שנתיים בלבד.
לאורך האגמים היבשים כעת יש עקבות של גמלים עתיקים וממותות קולומביאניות.
נראה כי העקבות המאובנות נאספות סביב מאגרי מים עתיקים.
במשך 80 שנה נמצאו בפארק רק אוסף קטן של עקבות מאובנות; אולם קבוצת מדענים הבחינה בכתמים כהים המנקדים את מרחב האגם שנראו כמו עקבות.
בעשור השני של המאה ה-21 התגלו עקבות של זאב בלהות לצד זרעים קדומים שתוארכו לפני למעלה מ-18,000 שנה.
גם עקבות מאובנות של עצלני קרקעי נמצאו בפארק.
לעיתים עקבות אנוש פלאוליתיות נמצאות ביחסי גומלין עם בעלי חיים מעידן הקרח.
קבוצה אחת של עקבות מראה מעקב אחר העצלנים.
בני האדם מהתקופה הפלאוליתית שחיו באגן טולארוסה לא השאירו אחריהם שום עדות אחרת למעברם.
אף על פי שנתזים של אבן מייצור כלים, ראשי חץ ונקודות חנית נמצאו באזורים הסובבים, הם החפצים של בני האדם שחיו לאחר עידן הקרח.
קרקעית האגם כמעט נטולת חפצים אנושיים מלפני מחקר הארצות הספרדי במאה ה-16.
זאבי בלהות חיו באמריקה הצפונית והדרומית בתקופת הפליסטוקן.
גובהם 80–85 סנטימטרים ומשקלם 60–68 קילוגרם, וגודלם זהה לזה של זאבים מצויים מודרניים, אך עם מבנה כבד ושרירי יותר.
היו להם לסתות חזקות, עם נשיכה חזקה יותר מזאבים מודרניים, וכנראה צדו בלהקות, מה שאיפשר להם להתגבר על טרף גדול יותר כמו סוסים וביזונים.
במהלך הפליסטוקן חיו מיני חתולים גדולים ברחבי העולם, כולל אריות באמריקה הצפונית.
גובהם כ-1.2 מטר בכתף ומשקלם מעל 230 קילוגרם, לאריות אמריקניים היו רגליים ארוכות ודקות למרדף אחר טרף.
הם צדו על ידי מארב בעלי חיים כמו איילים, גמלים, עצלני קרקעיים, ביזונים וממותות צעירות.
טיגריסים שנחרביים ידועים בניבים הגדולים שלהם, שעשויים היו להגיע לאורך של 17–20 סנטימטרים.
גובהם מטר אחד ומשקלם עד 340 קילוגרם, טיגריסים שנחרביים היו בעלי מבנה שרירי מגושם שאיפשר להם להכניע טרף גדול, כמו עצלנים, ביזונים וממותות צעירות.
כמה ראיות של מאובנים מצביעות על כך שייתכן שצדו בלהקות.
גובהן של ממותות קולומביאניות הגיע עד מעל לארבעה מטרים בכתף ומשקלן 8,000–10,000 קילוגרם.
היו להם חטים גדולים ושיניים משוננות לאכילת צמחים כמו פילים מודרניים.
לאוכלי העשב הענקיים הללו כנראה לא היה הרבה שיער, בניגוד לממותות צמריות שהתפתחו באזורים קרים יותר.
ממותות קולומביאניות חיו בתחום שבין קנדה לניקרגואה והונדורס.
גמלים מקושרים בדרך כלל לאפריקה, אם כי מקורם באמריקה הצפונית.
הגמל המערבי הקדום דמה כנראה לגמלים חד-דבשתיים מודרניים, אך רגליו היו ארוכות יותר, וגובהו הגיע עד מעל לשני מטרים בכתף.
הגמלים היו אוכלי עשב אופורטוניסטיים, שליחכו עשב בתחומי תפוצה גדולים והותירו עקבות ייחודיים.
עצלני קרקע הם קרובי משפחתם העתיקים של עצלני עצים מודרניים, ארמדילים ודובי נמלים.
הפרמילודון, מין של עצלן, מגמד את קרובי משפחתו מודרניים.
גובהו 3 מטרים (כשהוא זקוף) ומשקלו מעל לטון (1000–1090 קילוגרם).
אוכלי עשב ענקיים אלה עברו הליכה איטית ושכשוך והותירו עקבות בצורת כליה, שנוצרו כאשר כפות רגליהן האחוריות הסתובבו פנימה תוך כדי הליכה.
כמה עקבות של עצלני קרקע נראות כשל הולך על שניים, שייתכן שנגרמו על ידי הרגליים האחוריות הגדולות שכיסו את עקבות כפות הרגליים הקדמיות הקטנות יותר.
לעיתים טועים לחשוב שמסלולי עקבות אלו הם של אדם ענק.
למעלה מ-300 מיני צמחים, 600 מינים של חסרי חוליות, 250 מיני עופות, 50 מיני יונקים, 30 מיני זוחלים, שבעה מינים של דו-חיים ומין דג אחד חיים בפארק הלאומי וייט סנדס.
מיני בעלי חיים שצבעם לבן או קרם, כוללים שלושה יונקים, שלושה זוחלים, דו-חיים אחד וחרקים רבים.
הצמחים בפארק הלאומי וייט סנדס מייצבים את הקצוות של הדיונות, ומספקים גם מזון וגם מחסה לחיות הבר.
בני אדם עשו שימוש רב בצמחים המקומיים של שדה הדיונות, והשתמשו בחלקם למאכל ובאחרים לאריגת בדים ולתרופות.
העמים הילידים בארצות הברית שזרו מחצלות מעלי העשב העבים יותר, וצרכו חלק מהזרעים של העשבים.
צמחיית הפארק חייבת להיות קשוחה על מנת לשרוד באדמה האלקלית הדלה בחומרים מזינים שבשדה הדיונות.
צמחים העמידים לבצורת מסוגלים לשרוד בטמפרטורות הנעות בין טמפרטורות מתחת לנקודת הקיפאון, למעל 38 מעלות צלזיוס (תלוי בעונה).
רבים מהצמחים הללו עמידים גם לריכוזים הגבוהים של המלח, ואילו הגיבסניות משגשגות בתנאים אלה.
Cylindropuntia imbricata (באנגלית Cane cholla) ומיני קקטוסים אחרים, כמו גם סוקולנטים מדבריים כמו Yucca elata (באנגלית Soaptree yucca), מסוגלים לאגור מים בקיצים החמים והחורפים היבשים, ולפרוח באביב.
עשבים מדבריים פיתחו סבילות לאדמה הבסיסית מאוד.
זרעי העשב מכילים גרעין עשיר בחלבון שמתייבש היטב וממלא אסמים תת-קרקעיים של מכרסמים רבים.
הילידים האמריקאים השתמשו בחלקים רבים של ה-Yucca elata.
גבעולי הפרחים הצעירים עשירים בוויטמין C, ואילו את תרמילי הפרחים ניתן להרתיח או לצלות.
סיבי העלים שימשו לייצור חבלים, מחצלות, סנדלים, סלים ובד גס.
השורשים נקצצו והורתחו כדי לייצר סבון לשטיפת שיער (מקור שם הצמח באנגלית), שמיכות ושטיחים.
אינדיאנים אמריקאים השתמשו במרווה חלבית לתיבול מזונות, וב-Abronia angustifolia כתרופת הרגעה קלה.
הם השתמשו בפירות של האוג המשולש להכנת משקה, ואילו הגבעולים הגמישים שימשו להכנת סלים ולעיטוף.
ענפי האוג המשולש מכילים טאנין, אשר שימושי בייצור צבעים, ועליו שימשו כחומר עוצר דימום לטיפול בעקיצות, נשיכות, פריחות וכוויות שמש.
את פירות הקקטוס Cylindropuntia imbricata ניתן לאכול טריים או לבשל אותם, בעוד שניצני הפרחים שלו שימשו כחומר משתן, וחומר מחזק שיער נוצר משורשיו.
רצועות ענפי הצפצפה המשולשת וקליפתה נשזרו לסלים.
ניצני העץ ופרחיו אכילים, וקליפתו שימשה לטיפול בחבלות ונקעים.
תה עשוי קליפת צפצפה משולשת הוא חומר אנטי דלקתי ומשתן קל.
הצמח Ephedra trifurca מכיל כמות זעירה של אפדרין, המהווה סם ממריץ ממשפחת האדרנלין וגורם מקל על גודש באף ויעיל למניעת תסמינים של הצטננות.
בפארק חיים יותר מ-800 מינים של בעלי חיים, רבים מהם פעילי לילה.
כמה מיני בעלי חיים פיתחו אמצעי הישרדות מיוחדים מאוד בסביבה קשה זו, המאפשרים להם לשגשג במקום עם מעט מאוד מים עיליים ומי תהום עשירים מאוד במינרלים.
מינים מסוימים השוכנים בדיונות שינו בהדרגה את צבעם במהלך מאות שנים של אבולוציה, והפכו בהירים יותר באופן משמעותי מקרוביהם במקומות אחרים.
רבים מהמינים הלבנים הללו הם אנדמיים לפארק.
בעלי חיים בצבעים בהירים יותר מתמזגים בסביבתם הלבנה טוב יותר מבעלי חיים כהים יותר, מה שעוזר להם להימנע מטריפה, ומאפשר להם זמן רב יותר להתרבות.
חסרי חוליות מהווים את הקבוצה הגדולה ביותר עם יותר מ-600 מינים, כולל מינים מגוונים של עכבישים, צרעות, חיפושיות ועשים.
נמלת הקציר של מריקופה שוכנת בחלק ניכר מדרום-מערב ארצות הברית, והיא בעלת ארס החרקים הרעיל ביותר בעולם.
בני אדם עשויים לחוות עד ארבע שעות של כאב עז, בעוד שהמקבילה לשנים עשר עקיצות נמלים מסוגלת להרוג חולדה במשקל של 4.4 קילוגרם.
הדג אנדמי לאגן טולארוסה ומצוי רק בשני מעיינות ושני נחלים קטנים.
לדג עיניים כהות, קשקשים כסופים, ואורכו 44–64 מילימטרים.
מין הצבים היחיד בפארק הוא צב סגיר מערבי.
נכון לחודש נובמבר 2019, תועדו 246 מינים של עופות, כולל גדרוניים, חקייניים, ועורבים, כמו גם מינים גדולים יותר כמו קוקייה רצנית גדולה ועופות דורסים.
ארבעה עשר מינים מתועדים כמשמעותיים בכך שניתן לצפות בהם מדי יום, אך לא בכמויות גדולות, בעוד שהאחרים נראים רק פעמים ספורות בכל חודש, בכל שנה או אחת לכמה שנים.
לגדרון הקקטוס יש פס לבן ארוך מעל עיניהם, מקבץ של כתמים שחורים על חזותיהם, וקריאותיהם רעשניות במידה מה.
הם בונים את הקנים שלהם בקקטוסים וניזונים על ידי ניתור מתחת לשיחים וציד חרקים, או איסוף חרקים מסבכת הרדיאטור של מכוניות חונות.
ציפורים נצפות בדרך כלל באזורים הצמחייה של הפארק הרחק מלב שדה הדיונות, בעיקר ליד מרכז המבקרים ושולי שדה הדיונות, כמו גם אגם לוסרו, אם כי האזור פתוח לציבור רק פעם בחודש ורק בסיור מודרך.
רוב היונקים של אגן טולארוסה הסתגלו לקיץ החם על ידי שהייה במחילותיהם עד הערב.
המבקרים עשויים לראות עקבות רגליים לאורך הדיונות כעדות לחיפוש מזון וציד לילי של חיות הלילה.
טורפים כוללים זאב ערבות, שונר מצוי, גירית אמריקאית ושועל מקרוטיס.
הארנבות כוללות ארנבון אודובון (Sylvilagus audubonii) וארנבת שחורת-זנב, המסוגלת לרוץ במהירויות הגבוהות עד 64 קילומטרים לשעה.
מכרסמים כוללים סמרניים, חולדי השק, העכבר מתת-המין Perognathus flavescens Apachii (באנגלית Apache pocket mouse), ומין ירבוען Dipodomys merriami (באנגלית Merriam's Kangaroo Rat), כשהאחרון יכול לקפוץ לגובה של 3 מטרים כשהוא מפוחד אף על פי שיש לו גוף באורך 13 סנטימטרים וזנב באורך 20 סנטימטרים בלבד.
עטלף פאליד אוכל חרקים באוויר כמו עטלפים אחרים אך מאתר את מרבית מזונו בקרקע תוך כדי הליכה.
בפארק נצפו גם ארבעה מיני עטלפים אחרים, אם כי עטלף פאליד הוא המין הנפוץ ביותר ומקנן מתחת לגג מרכז המבקרים במהלך הקיץ.
מסלול עקבות מאובנות של טביעות רגליים של בני אדם ועצלני קרקע שנמצאו בווייט סנדס ומתוארך לעידן הקרח האחרון מראה כי עצלני קרקע ניצודו על ידי בני אדם לפני 11,700 שנה לפחות.
פלאו-אינדיאנים ישבו בקו החוף של אגם אוטרו, אגם גדול שכיסה את רוב אגן טולארוסה.
הם השתמשו באבנים מההרים כדי ליצור ראשי חניתות, מהצורות המכונות "חודי פולסם" (Folsom point) ו"חודי פלנו" (Plano points), והצמידו אותם לחניתות לציד ממותות, גמלים, עצלני קרקע וביזונים.
באגן נמצאו ראשי חניתות וכלי אבן כשהם קשורים לקו החוף העתיק, לנחלים ולגבעות.
כאשר יריעת הקרח הגדולה שכיסתה את יבשת אמריקה הצפונית נסוגה, החל אגם אוטרו להתאדות והשאיר אחריו אגם יבש המכונה "מישור אלקלי" ואת אגם לוסרו היבש רוב השנה.
ערבת העשב נעלמה והאגן נעשה צחיח יותר ויותר, והפך אט אט לבתה מדברית.
המגה-פאונה נעלמה מהאגן והותירה אחריה עקבות מאובנות.
בני התקופה הארכאית באמריקה הצפונית שיפרו את החנית שהושלכה ביד בה השתמשו הפלאו-אינדיאנים עם המצאת ה.
לאחר התייבשות אגם אוטרו, נשאה רוח כמויות גדולות של חול גבס מקרקעית האגן שהצטברה לשדה דיונות גדול.
בני התקופה הארכאית נכנסו לאגן טולארוסה לפני כ-4,000 שנה, לאחר שהדיונות התייצבו, שייתכן שמה שמשך אותם לשם היה Oryzopsis hymenoides (באנגלית Indian ricegrass), מין עשב ממשפחת הדגניים.
העדויות הראשונות לחקלאות הן מהתקופה הארכאית.
שבטים ארכאיים טיפחו צמחי בר כך שהם יגדלו בצורה אמינה יותר ובכמויות גדולות מכפי שהתרחש באופן טבעי.
אנשים ארכאיים החלו להתגורר בכפרים קטנים לאורך כל עונות השנה כדי לטפל בשדותיהם.
תלוליות של מדורות התגלו בתוך הדיונות, שהן שרידי שריפות פרהיסטוריות המכילות פחם ואפר.
כאשר מחממים גבס ל-149 מעלות צלזיוס הוא הופך לטיח שמתקשה כשמוסיפים מים שמתאדים לאחר מכן.
הטיח הצמיד את שרידי המדורות למקומם, ושימר אותן במשך אלפי שנים.
בני תרבות מגיון יצרו כלי חרס, חיו בבתים קבועים, ועיבדו אדמות באגן טולארוסה.
עדויות לנוכחותם הפרהיסטורית מתחילות משנת 200 לערך לספירה.
בני תרבות מגיון אכלסו את האגן עד 1350 לספירה כאשר הם עזבו, והשאיר מאחוריהם מבני אדובי ושברי חרסים.
לפני למעלה מ-700 שנה, חבורות של אפאצ'ים עקבו אחר עדרי ביזונים מהמישורים הגדולים לאגן טולארוסה.
האפאצ'ים היו ציידים-לקטים נודדים שהתגוררו במבנים זמניים המכונים ויגוום וטיפי.
האפאצ'ים שלטו על שטח נכבד בדרום ניו מקסיקו עד שהגיעו חוקרי הארצות האירופים.
הם הגנו בחירוף נפש על הזכויות על מולדתם כנגד פלישתם של מתיישבים קולוניאליים.
חבורות של אפאצ'י, בראשות וג'רונימו, לחמו נגד המתיישבים באגן וערכו קרבות צבאיים עם חיילי באפלו.
הקרב על אגן אמברייו (Battle of Hembrillo Basin) בשנת 1880 היה מעורבות צבאית בין הלוחמים של ויקטוריו לבין גדוד הפרשים ה-9 של חיילי באפלו של צבא ארצות הברית.
שדה הקרב, שנמצא במטווח הטילים וייט סנדס, הוא העדות הארכאולוגית הקרובה ביותר ל (1849 עד 1924).
הסכסוך בין האפאצ'ים למתיישבים האמריקאים על האינטרסים הסותרים שלהם באגן הסתיים בסופו של דבר בהגלייתם של האפאצ'ים בכוח ממולדתם לשמורות אינדיאנים.
האפאצ'ים משבט שומרים על זיקה תרבותית פעילה לנוף אבותיהם.
בעוד שצפונה משם הוקמה מושבה ספרדית סביב סנטה פה, בדרך כלל נמנעו האירופאים מלהיכנס לאגן טולארוסה עד המאה התשע עשרה.
לאגן לא היו מקורות מים אמינים והיה המעוז העיקרי של אפאצ'ים מקומיים שגנבו בעלי חיים מיישובי הפואבלו וההתיישבויות הספרדיות בסמוך לאגן.
כאשר ספרדים בכל זאת נכנסו לאגן, הם השתמשו רק בדרכים מבוססות אל מדבר המלח שמצפון למישור אלקלי.
המתיישבים הספרדים סללו את דרכי המלח בשנת 1647, כדי לחבר בין מרבצי המלח לקמינו ריאל (הדרך המלכותית) באל פאסו דל נורטה (סיודאד חוארס של ימינו) ומכרות הכסף בדורנגו, מקסיקו.
מלח הוא מרכיב חשוב בתהליך הפקת כסף מהעפרות.
משלחות המשתמשות בעגלות רתומות לפרדות עם ליווי צבאי יצאו כמה פעמים בכל שנה למסע למלחות (מדבריות המלח).
לאורך התקופה הקולוניאלית הספרדית והתקופה המקסיקנית הותר לתושבים ההיספנים לאסוף מלח מהמלחות, שנחשבו לרכוש ציבורי.
מתיישבים טקסנים-אמריקאים תבעו בעלות פרטית על האדמה כדי להרוויח מכריית מינרלים על רכושם.
ג'יימס מגופין (James Magoffin) רשם בעלות על מישורי המלח מצפון לאגם לוסרו, אך לא הצליח לגבות מס על איסוף מלח.
בשנת 1854, תוך שימוש בכוח צבאי, הוא עצר משלחת לאיסוף מלח של היספנים מהיישוב במישורי המלח תוך הריגת שלושה היספנים.
האירוע קיבל את הכינוי "מלחמת המלח של מגופין" (Magoffin Salt War).
בתגובה לשימוש בכוח הקיצוני של מגופין במהלך האירוע, ביטלו בתי המשפט את תביעתו הקניינית למישורי המלח וקבעו תקדים לגישה ציבורית בחינם למאגרי המלח.
הסקר הראשון של צבא ארצות הברית בדרום-מרכז ניו מקסיקו נערך בשנת 1849 על ידי קבוצה של קצינים מיחידת המהנדסים הטופוגרפיים (United States Army Corps of Topographical Engineers, מוזגה ב-1863 לתוך חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית).
הם עברו מערבית להרי סן אנדרס ול.
סגן נשלח מזרחה דרך האגן עם חבורת סיירים כדי למפות נתיב עגלות צבאי פוטנציאלי אל רכס .
משפחות היספניות הקימו קהילות חקלאיות ב בשנת 1861 וב בשנת 1863. תושבי הכפרים ערבבו מים עם חול גבס משדה הדיונות כדי ליצור טיח לקירות בתיהם.
הצבע הלבן היה לא רק דקורטיבי אלא גם פונקציונלי בהחזרת קרני השמש בקיץ.
בשנות השמונים של המאה ה-19, גרמה תקופה קצרה של גשמים עזים לצמיחה של עשב שופע באגן טולארוסה, שמשך את תשומת ליבם של רועי עזים, כבשים ובקר, בעיקר מטקסס.
עדרי בקר גדולים הובלו לאגן, וחוות הבקר הפכו לסוג הכלכלה הדומיננטית בשישים השנים הבאות.
בשנת 1897, האחים חוסה, פליפה ואסטבן לוסרו, הקימו חווה בגדה הדרומית של האגם שעתיד לשאת בסופו של דבר את שמם.
עד 1940 איחד פליפה את החוות המשפחתיות לשטח של 81 קילומטרים רבועים.
זמן קצר לאחר מכן, העביר שירות הפארקים הלאומיים לידיו את הבעלות על נכסי משפחת לוסרו באמצעות הפקעה של אגם לוסרו ומישור אלקלי.
שרידי החווה המשפחתית של לוסרו כוללים את מכלאות הבקר, שוקת השקיה, באר מים וטחנת רוח הרוסה שהמבקרים יכולים לראות בסיור בהובלת שומר הפארק לאגם לוסרו אחת לחודש, בחודשים הקרירים יותר של השנה.
בראשית המאה העשרים, גרמו גילוי נפט, פחם, כסף, זהב ומרבצים של מינרלים יקרים אחרים למתיישבים רבים ליזום תביעות כריה באגן טולארוסה.
בשנת 1904 למשל, הגישו מעל 114 אנשים תביעות לזיכיונות כריה של מינרלים ביותר מ-42 קילומטרים רבועים של אגם לוסרו.
עם זאת, מעט מאוד מהתביעות יושמו.
אדי'ס סודה פרוספקט (Eddy's Soda Prospect), היה מיזם לכריית המינרל לאורך החוף הדרומי של אגם לוסרו שהוקם על ידי אותם האחים אדי שהקימו קודם לכן את חברת הרכבת אל פאסו וצפון-מזרח ואת העיירה אלמוגורדו.
Milner) וביל פץ (Bill Fetz) מפעל לייצור אבקת גבס תעשייתית לאורך הקצה הדרומי של הדיונות.
הפעולה כללה קידוח פירים ארוכים לתוך הדיונות וחילוץ גבס לחימום לאבקת גבס בלילה.
אף על פי שהמפעל הצליח, הקמת המונומנט הלאומי השביתה לצמיתות את המפעל.
הפעם הראשונה שהועלה רעיון להקים פארק לאומי כדי להגן על תצורת החולות הלבנים הוא משנת 1898 כאשר קבוצה מאל פאסו, טקסס, הציעה להקים את "הפארק הלאומי מסקלרו" (Mescalero National Park).
התוכנית נכשלה מאחר שהיא כללה שמורת ציד, מאפיין העומד בניגוד לרעיון השימור כפי נקבע על ידי מחלקת הפנים של ארצות הברית.
Fall), סנאטור מניו מקסיקו שלימים מונה למזכיר הפנים של ארצות הברית - ובעל חווה גדולה ביישוב המכונה טרי ריוורס (Three Rivers) מצפון-מזרח לשדה הדיונות, קידם בקונגרס בשנים 1912–1922 ארבע הצעות חוק נפרדות לפארק לאומי באגן טולארוסה.
התוכנית האולטימטיבית של פול נקראה "פארק לאומי לכל עונות השנה", שכן הוא יהיה פתוח לאורך כל השנה, בניגוד לפארקים צפוניים יותר.
הצעת החוק כללה ארבעה אזורים נפרדים ומגוונים, שינוהלו כפארק לאומי אחד.
השטחים המוצעים כללו חלק נופי, כ-8.1 קילומטרים רבועים, של שמורת האינדיאנים של המסקלרו, 2.6 קילומטרים רבועים של שדה הדיונות, 2.6 קילומטרים רבועים של אזור געשי מצפון בשם קריסוסו מאלפאיס (Carrizozo Malpais), וקו החוף של מאגר המים אליפנט ביוט (Elephant Butte Reservoir) ממערב, מעבר להרי סן אנדרס.
, המנהל הראשון של שירות הפארקים הלאומיים, מתח ביקורת על ההצעה בשל "הגבולות המופרדים, היעדר הנוף המרהיב והשימוש המוטל בספק".
"איגוד השימור של הפארקים הלאומיים" (National Parks Conservation Association) ו"עמותת זכויות האינדיאנים" (Indian Rights Association) ניהלו קמפיין נגד הצעת החוק של פול, בעיקר בגלל הפקעת אדמות שמורת האינדיאנים, ובטענה כי היא עשויה ליצור תקדים לשימוש תעשייתי בפארקים.
הצעת החוק נכשלה בקונגרס, ופול התפטר בשנת 1923 במהלך חשיפת שערוריית השחיתות שבה היה מעורב המכונה פרשיית הטיפוט דום.
במהלך שנות העשרים של המאה העשרים קידם איש עסקים מאלמוגורדו בשם טום צ'ארלס (Tom Charles) את היתרונות הכלכליים הפוטנציאליים בהגנה על תצורת החולות הלבנים.
צ'ארלס גייס מספיק תמיכה מקומית להקמת כביש מדינתי משופר בין לאס קרוסס לאלמוגורדו (כיום כביש 70 של ארצות הברית), שעבר את בקצה הדרומי של שדה הדיונות.
הוא פעל לגרום להכרזת הדיונות יוכרזו כפארק לאומי, אך הסנאטור ברונסון מ.
Cutting), שהיה בעל השפעה על נשיא ארצות הברית הרברט הובר, יעץ לו שיהיה הרבה יותר קל להשיג מעמד של מונומנט לאומי.
ב-18 בינואר 1933, הכריז הנשיא הובר על הקמת "המונומנט הלאומי וייט סנדס" על בסיס סמכותו כפי שנקבעה בחוק העתיקות משנת 1906. טקס ההקדשה והפתיחה הגדולה היו ב-29 באפריל 1934. טום צ'ארלס הפך למנהל הראשון של המונומנט, ולזכיין הראשון בשנת 1939, שפעל במסגרת "חברת השירות וייט סנדס" (White Sands Service Company).
אלברס, שתכננו גם מבנים נוספים עבור שירות הפארקים הלאומיים במונומנטים הלאומיים בנדלייר וקאסה גראנדה.
בנט תכנן גם את מחסות שולחנות הפיקניק בווייט סנדס, את פונדק המדבר הצבוע (Painted Desert Inn) ביער המאובן, ואת המבנים בפארק הלאומי מערות קרלסבד.
הפארק מוקף לחלוטין במתקנים הצבאיים של מטווח הטילים וייט סנדס ובסיס חיל האוויר הולומן, ומאז ומתמיד היו היחסים בינו לבין הצבא בעייתיים.
מטווח הטילים ובסיס חיל האוויר הוקמו לאחר הפצצת פרל הארבור בשנת 1941, עם המשך פעילות לאחר מלחמת העולם השנייה ובמהלך המלחמה הקרה.
טילים תועים נפלו לעיתים קרובות בגבולות הפארק, והרסו מדי פעם חלק מאזורי המבקרים.
טיסות מהולומן הטרידו את שלוות האזור.
משימות אימון טיסה נמשכות מעל שדות הדיונות, והפארק נסגר באופן זמני למשך מספר שעות במהלך ניסויי טילים באזור הסמוך ואזור השימוש המשותף בצד המערבי של הפארק.
בשנים 1969–1977 שוחררו 95 ראמים בשטח מטווח הטילים ובאזורים הסמוכים לאגן טולארוסה על ידי מחלקת הציד והדיג של ניו מקסיקו למטרות ציד.
לראמים אין טורפים טבעיים בשטח הפארק והם התחרו עם מינים מקומיים על מזון.
אלפי ראמים חיים כיום במטווח הטילים, אם כי ציד שנתי מתרחש מאז 1974 כדי לסייע בשליטה וייצוב האוכלוסייה.
שירות הפארקים הלאומיים, שחשש מההשפעות השליליות על צמחים ובעלי חיים מקומיים בפארק, הקים בשנת 1996 גדר גבול באורך של 108 קילומטרים על מנת למנוע כניסת ראמים.
אירועי שיכרות גוברים של סטודנטים בחופשת האביב בשנות התשעים הובילה לאיסור על צריכת אלכוהול.
חל איסור על הכנסת אלכוהול ברחבי הפארק החל מ-1 בפברואר ועד 31 במאי.
המונומנט הלאומי וייט סנדס הוצע לרשימה הזמנית של אתרי מורשת עולמיים פוטנציאליים ב-22 בינואר 2008. שני הסנאטורים של המדינה, פיט דומניצ'י וג'ף בינגמן, כתבו מכתבי תמיכה בבקשה.
איש הקונגרס מניו מקסיקו, סטיב פירס, סירב לתמוך בבקשה מחשש ללחצים בינלאומיים עתידיים נגד הפעולות הצבאיות באזור.
הצעת המונומנט הלאומי וייט סנדס כאתר מורשת עולמית גרמה למחלוקת רבה במחוז אוטרו, שהתחוללה ברובה בישיבות ועדת מחוז אוטרו.
עתירה שכללה 1,200 חתימות המתנגדות לבקשה הוגשה לוועדה ב-16 באוגוסט 2007. הוועדה קיבלה החלטה להתנגד לבקשה ב-23 באוגוסט 2007, וחוקקה חוק עזר מספר 05–07 ב-18 באוקטובר 2007, המתייחס לכל ייעוד פוטנציאלי של אתר מורשת עולמית במחוז.
חוק העזר מחייב תיאום עם המחוז בעקבות תהליך התכנון והסקירה הסביבתי באמצעות המועצה הציבורית לייעוץ לשימוש בקרקעות, וקובע כי "שום אתר מורשת עולמית ...
לא ימוקם על אדמה צבאית כלשהי או סמוכה לה ...
בתוך או סמוך לגבולות מחוז אוטרו".
ב-24 בינואר 2008, לאחר שהוכרזה הרשימה הבלתי סופית של אתרי המורשת העולמית, הורתה הוועדה לפרקליט המחוז לכתוב מכתב למזכיר הפנים, בדרישה להחריג את המונומנט הלאומי וייט סנדס מהרשימה.
במאי 2018 העלה הסנאטור האמריקני מרטין היינריך (דמוקרט מטעם ניו מקסיקו) הצעת חוק ליעד את וייט סנדס לפארק לאומי.
היינריך התייעץ עם העובדים במונומנט הלאומי, בשירות הפארקים הלאומיים, במטווח הטילים וייט סנדס, בצבא ארצות הברית ובבסיס חיל האוויר הולומן לפני שהצעת החוק הועלתה בקונגרס.
עם זאת, נציבי מחוז אוטרו התנגדו להצעת החוק, שקבעו כי הטיעון העיקרי לטובת מעמד הפארק הלאומי הוא הפוטנציאל לביקור מוגבר, תוך שהם מציינים כי המונומנט הלאומי הוא כבר אתר הפארקים הלאומיים הפופולרי ביותר במדינה.
הנציבים היו מודאגים גם מכך ש"שינוי הסטטוס ישפיע על עשיית הסרטים כאן באמצעות שכר טרחה גבוה יותר או מהגדלת הרגולציה".
הנציבים תמכו רק בשינויי גבולות ובתשתיות נוספות, כמו שטחי מחנאות ושיפור הגישה באמצעות כבישים.
גם הנציבים של מחוז דוניה אנה התנגדו לשינוי ההגדרה של וייט סנדס כפארק לאומי.
הצעת החוק לשינוי ההגדרה הועלתה מחדש ב-27 במרץ 2019.
ב-11 בדצמבר 2019 העביר בית הנבחרים האמריקני את חוק אישור ההגנה הלאומי לשנת הכספים 2020, הכולל חקיקה שהגדירה מחדש את המונומנט הלאומית וייט סנדס כפארק הלאומי וייט סנדס.
הסנאט אישר את הצעת החוק ב-16 בדצמבר והנשיא דונלד טראמפ אשרר בחתימתו את החוק ב-20 בדצמבר.
החוק כלל חילופי קרקעות בין מטווח הטילים לפארק החדש, כמו גם הגנה על קרקעות נוספות, והוסיף 8.2 קילומטרים רבועים לפארק.
הפארק הלאומי וייט סנדס הוא האתר המתוייר ביותר של שירות הפארקים הלאומיים בניו מקסיקו, עם כ-600,000 מבקרים מדי שנה.
מבקרים רבים מגיעים במהלך החודשים החמים יותר ממרץ עד אוגוסט, אך ניתן לראות מבקרים בכל ימות השנה.
מרץ ויולי הם החודשים העמוסים ביותר עם יותר מ-60,000 מבקרים כל אחד, או כ-2,000 ליום, ואילו בין נובמבר לפברואר יש הכי מעט מבקרים עם פחות מ-30,000 בכל חודש, או פחות מ-1,000 ליום.
"כביש הדיונות" (Dunes Drive) מוביל למרחק של 13 קילומטרים לתוך הדיונות ממרכז המבקרים בכניסה לפארק.
בפארק ישנם שלושה אזורי פיקניק זמינים, כמו גם אתר מחנאות בטבע עם עשרה אתרי מחנאות ללינה בשדה הדיונות.
חמישה שבילים מסומנים באורך כולל של כ-14 קילומטרים מאפשרים למבקרים לחקור את הדיונות ברגל.
שומרי הפארק מעבירים הדרכות ומדריכים טיולים בטבע בזמנים ובחודשים שונים לאורך השנה.
טיולי שקיעה מוצעים בכל ערב בשנה, בעוד טיולי אגם לוסרו מוצעים פעם בחודש, מנובמבר עד אפריל, וטיולים מודרכים לאור הירח מאפריל עד אוקטובר, מוצעים בלילה שלפני הירח המלא.
הפארק משתתף בתוכנית לילדים בגילאים 5–12 (Junior Ranger Program), עם פעילויות שונות לפי קבוצת הגיל.
גם הפארק וגם כביש 70 של ארצות הברית בין לאס קרוסס לאלמוגורדו כפופים לסגירה מטעמי בטיחות כאשר נערכות ניסויים במטווח הטילים וייט סנדס שמקיף את הפארק.
כביש הדיונות עלול להיות סגור לתקופות של עד שלוש שעות במהלך ניסויי הטילים.
צוות הפארק מקבל הודעה בדרך כלל שבועיים לפני ניסויים מתוכננים; עם זאת, ייתכנו גם מצבים שהודעות ממטווח הטיליים וייט סנדס עלולות להתקבל רק 24 שעות לפני הניסוי.
כל פעילות, כולל רכיבה על סוסים, מחנאות בחיק הטבע, טיולים רגליים, מזחלות ונסיעה ב"כביש הדיונות" אסורים במהלך כל ניסוי טילים הדורש סגירת כבישים.
סצנת הפתיחה לווידאו המוזיקלי שהוכן לשיר 911 של ליידי גאגא (2020) צולם בווייט סנדס.
הפארק הלאומי הזרגנג'י - צ'ילטן הוא פארק לאומי במחוז מסטונג, פרובינציית בלוצ'יסטן שבפקיסטן.
הפארק הוקם בשנת 1980 על מנת לשמר את בית הגידול של היעל הצ'ילטאני, החי בעיקר באזור הזה.
הפארק מכסה שטח של כ-155 קמ"ר.
הפארק נמצא בהרי סוליימאן, עם בתי גידול מדבריים ומיוערים בעיקרם, כ-20 ק"מ מדרום לעיר כוויתה.
שם הפארק הגיע מהשביל הזרגנג'י שאפשר מעבר בין הממלכה הגרקו - בקטריאנית , המונגולים, הסקיתים והבלוצ'ים.
המגוון הביולוגי של הפארק כולל 30 מיני יונקים, 120 מיני עופות (מהם 84 מינים הן ציפורים נודדות), ו-30 מיני זוחלים.
הצמחייה העיקרית בפארק כוללת: עצי פיסטוק, שקדיות ועצי מילה.
30 מיני היונקים בפארק כוללים:
מבין 120 מיני העופות בפארק יש גם:
הפארק הלאומי הימי סנגניב הוא האטול היחיד בים סוף.
הוא שוכן כ-25 קילומטרים מהחוף, כ-30 קילומטרים צפונית-מזרחית לעיר פורט סודאן במחוז אל-בחר אל-אחמר (בערבית "הים האדום") שבצפון סודאן.
האטול מוקף בתהומות בעומק 800 מטרים, ומאז 1990 הוא מוגן כחלק מ"הפארק הימי הלאומי אטול סנגניב" בשל המערכת האקולוגית הייחודית של שונית האלמוגים שלו על מדרונות תת-ימיים תלולים.
הוא מכיל מינים רבים אנדמיים ובסכנת הכחדה של צמחים ובעלי חיים (לדוגמה, אוכלוסיות של צבי ים מהמין צב ים קרני המוגדר בסכנת הכחדה חמורה) נצפו במים שמסביב.
ב-2016 הוכרזו הפארק הלאומי הימי סנגניב והפארק הלאומי הימי דונגונאב יחד עם האי מוכוואר כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
בהסבר להכרזה נכתב כי אטול סנגניב:
האזור פופולרי כאתר צלילה בשל העולם התת-ימי העשיר בבעלי חיים עם תצורות אלמוגים יפהפיות וכרישים ממשפחת הפטישניים.
האזורים שמסביב בים האדום ידועים בעומקם עד 800 מטרים.
בכף הדרומי נמצאת שונית אלמוגים שעליה בנו הבריטים ב-1906 מגדלור לסימון מיקומי אלמוגים, כ-25 קילומטרים מהנמל שעל החוף.
מבנה המתכת המקורי הוחלף מאוחר יותר במגדלור מבטון שפועל עד היום ומופעל על ידי ממשלת סודאן.
הפארק הלאומי הוהה טאוארן הוא הפארק הלאומי הגדול ביותר באוסטריה ובאזור רכס הרי האלפים ואחד משמורות הטבע הגדולות ביותר במרכז אירופה.