tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
העלילה מספרת על ארנבים המשחקים, שרים, רוקדים, מספרים ויוצאים להרפתקאות.
במאית הדיבוב בעברית הייתה אפי בן ישראל, ומפיקת הדיבוב בעברית הייתה ענבר שטגר עזרא.
עיר האוהלים (Tent City) הוא סרט קולנוע ישראלי קצר מסוגת דוקו-דרמה בבימויו של אריה להולה לפי תסריט של ברוך דינר שגם הפיק אותו.
את הרעיון לסרט קיבל ברוך דינר לאחר ביקור במעברת בית ליד.
המוזיקה נכתבה בידי המלחין היהודי הנס מאי ששילב בפסקול לחנים של ידידיה אדמון.
הסרט שמור בארכיון הסרטים היהודיים ע"ש סטיבן שפילברג ובספריית סינמטק תל אביב.
עולים חדשים ממדינות שונות מגיעים למחנה העולים בבית ליד.
מחנה גדול המורכב משורות רבות של אוהלים.
הם מקבלים ציוד אישי והמדריך יצחק מחלק אותם לאוהלים.
לאוהל מס' 175 נכנסת משפחת ליכטנשטיין, הורים ובנם אגון.
יצחק מכניס לאותו אוהל גם זוג פליטים מעיראק, את הילד היתום משה טביב וסבו נסים.
המרחק בין המשפחות רב - תרבות שונה, שפה שונה, הרגלים ומנהגים שונים.
הגרמנים מביטים על העיראקים בבוז ובהתנשאות.
משה מנגן בחליל ואגון חוטף אותו מידו.
מתחילה ריצה והתגוששות לבסוף מחלל משה ואגון מתרצה ומתחילה ידידות בין שניהם שעוברת עד מהרה גם למבוגרים.
המורה מבקשה מהילדים לצייר, משה מצייר אוהלים ויעל מציירת גדר תיל עם צלבי קרס.
עם ההתקרבות בין המשפחות הם עורכים קבלת שבת וגב' ליכטנשטיין (אורנה פורת) מדליקה חמישה נרות שבת לכבוד כולם.
לבסוף מתחילים לבנות בתי שיכון בסמוך לעיר האוהלים עד שנופל האוהל האחרון ומתגלה השיכון.
בסוף הסרט מתקין הסבא נסים מזוזות במשקופים.
שחקןתפקיד אורנה פורת גב' ליכטנשטיין ולטר בך מר ליכטנשטיין אורי אדלמן אגון ליכטנשטיין נסים חביב נסים טביב אפרים פנחס משה טביב מרים פלוטקין מורה יצחק גרוסקליק המדריך יצחק
עיר אמצע העולם (בספרדית: Ciudad Mitad del Mundo, תעתיק: סיאודאד מיטאד דל מונדו) נמצאת בתחום השיפוט של מחוז פיצ'ינצ'ה, שבאקוודור, בשטח קהילת סן אנטוניו של קנטון קיטו, 26 ק"מ צפונית למרכז עיר הבירה קיטו.
בלב שטח זה ממוקם מונומנט קו המשווה, המדגיש את מיקומו המדויק של קו המשווה (שממנו נגזר גם שמה של המדינה אקוודור) ומנציח את המשלחת הגיאודזית הפרנקו-ספרדית מהמאה השמונה עשרה שקבעה את מיקומו המשוער.
המתחם כולל גם את המוזיאון האתנוגרפי של אמצע העולם (Museo Etnográfico Mitad del Mundo), ואת המוזיאון האתנוגרפי של הילידים של אקוודור.
המונומט המתנשא לגובה 30 מטרים נבנה בין השנים 1979 – 1982 על ידי מועצת מחוז פיצ'ינצ'ה כדי להחליף מונומנט ישן וקטן יותר שנבנה על ידי ממשלת אקוודור, בהובלת הגאוגרף לואיס טופינו בשנת 1936. הוא עשוי מברזל ובטון ומכוסה באבן אנדזיט חתוכה ומלוטשת.
המונומנט הוקם במטרה להנציח את המשימה הגאודזית הראשונה של האקדמיה הצרפתית למדעים, בהובלתם של לואי גודין, פייר בוגה וצ'ארלס מארי דה לה קונדמין, שבשנת 1736 ערכו ניסויים לבחינת תופעת השיטוח של כדור הארץ באזורי הקוטב, על ידי השוואת המרחק בין המרידיאן (קו האורך) באזור המשווה לזווית קו הרוחב שנמדדה בשוודיה.
המונומט הישן הועבר למרחק 7 ק"מ משם לעיירה קטנה וסמוכה שנקראת קלאקאלי (Calacalí).
מטה איגוד האומות הדרום אמריקאיות (UNASUR) נבנה במקום זה, אך לאחר פרישתה של אקוודור מהאיגוד בשנת 2019 עומד כיום ללא שימוש.
בניגוד לאמונה הפופולרית הרווחת, יש באזור רק שתי נקודות עניין מרכזיות הממוקמות בדיוק על קו המשווה: האתר הארכאולוגי של קטקילה, והקיטסאטו סאנדיאל (Quitsato Sundial) - המציג ממצאים חשובים בידע האסטרונומי של התרבויות הפרה-היספניות של האזור.
מיקום הקו המשווה הוגדר במהלך מסע שהתקיים בשנת 1736 שנקרא המשימה הגאודזית הצרפתית.
בעוד שמחקרים כאלה יקבעו מאוחר יותר את המידה והצורה המדויקות של העולם, אסטרונומים שהיו מעורבים בכך החמיצו את האפשרות לבחון את שרידי ההישגים הגאוגרפיים המתוחכמים ביותר שהושגו בשטח "המשווה" מאות שנים לפני הגעתם.
בה בעת שהאסטרונומים ניסו למדוד אורך של זווית קו רוחב בחלק זה של כדור הארץ, אותרו סוגים שונים של חורבות (שנבנו על ידי תרבות הקיטו-קארה) בסמוך לשטח בו הם סברו שקו המשווה עבר.
שנים מאוחר יותר התברר כי "המשימה הגיאודזית" טעתה בקביעת הקואורדינטות המדויקות בהן עובר הקו.
המדידות הוכיחו שהעולם אכן פחוס ולא מוארך (בצורת ביצה) בקטבים, אך המחקרים שלהם להגדרת מיקום קו המשווה לא היו נכונים ב-240 מטר.
חורבות קטקילה שהיו פזורות ברחבי נתיב המשלחת בין השנים 1735–1745 היו ממוקמת למעשה על קו הרוחב 0 (), או במיקום המדויק בו חוצה קו המשווה.
בשנת 1935 בנתה ממשלת אקוודור מונומנט בגובה עשרה מטרים לכבוד המשלחת הצרפתית תחת הנחיית הגאוגרף המקומי לואיס גודיניו.
בשנת 1972 הוחלף מונומנט זה על ידי מונומנט חדש המתנשא לגובה שלושים מטרים ונקרא "סיודאד מיטאד דל מונדו" (עיר אמצע העולם), ללא קשר לקואורדינטות הבלתי מדויקות (שאז ניתן היה למדדן באמצעות מערכת ניווט לווינית – GPS).
על סמך נתונים שאסף הגאוגרף טופיניו, גרסו כי קו המשווה עבר דרך שני האתרים שהוזכרו לעיל (האתר הארכאולוגי של קטקילה, והקיטסאטו סאנדיאל (Quitsato Sundial)).
עם זאת, על פי קריאות שהתבססו על המערכת הגיאודטית העולמית WGS84, המשתמשת במערכת ניווט לווינית - GPS מודרניות ונתוני מערכת מידע גאוגרפי GIS, קו המשווה ממוקם למעשה כ-240 מטרים צפונית לקו המסומן.
במהלך השנים, תיירים רבים צילמו עצמם עומדים בפיסוק - כל רגל מצידו השני של קו המשווה, הנמתח כלפי מטה במורד גרם המדרגות הפונה מזרחה לאורך הכיכר.
המונומנט - פירמידלי בצורתו, כל צד בו פונה לכיוון אחת מרוחות השמים, ובראשו גלובוס - דגם כדורי של כדור הארץ בקוטר 4.5 מטר ומשקל 5 טון.
בתוך המונומנט נמצא מוזיאון קטן המציג מגוון פריטים מייצגים של ילידי המקום הקשורים לתרבות אקוודור: ביגוד, תיאור של קבוצות אתניות שונות ודוגמאות לפעילותם.
עיר אמצע העולם מכילה אטרקציות נוספות כמו פלנטריום, דגם מיניאטורי של העיר קיטו, ומסעדות.
בסופי שבוע, הכיכר המרכזית של האתר מארחת אירועים מוזיקליים ותרבותיים מגוונים לתיירים.
כמו כן, יש במקום מגוון חנויות אומנות ומלאכת יד מקומית ומאכלים טיפוסיים המוגשים במספר בתי קפה לאורך העיירה הקולוניאלית הקטנה.
200 מטר צפונית-מזרחית למונומנט המוזיאון האתנוגרפי נמצאת אטרקציה פרטית מקומית, המוכרת בשם מוזיאון השמש אינתינאן – Intiñan Solar Museum שנבנה במטרה לסמן את מיקום קו המשווה, אם כי מדידות מודרניות מצביעות על כך שאין זה המיקום המדויק.
למעט תערוכות של התרבות האקוודורית המוצגות בו, המוזיאון הוא שעשוע לתיירים 'פתיים'.
קריאות בלתי מדויקות של מערכת ניווט לווינית - GPS לא מדויקות נובעות לעיתים משימוש במכשירי ניווט אזרחיים תחת אלו הצבאיים.
עיר האזמרגד של עוץ הוא הספר השישי בסדרת ספרי עוץ של ליימן פרנק באום.
בספר זה דורותי גייל, הדוד הנרי והדודה אם נקלעים למצוקה כלכלית ושוקלים לעבור לעיר.
בעקבות כך דורותי מציעה שהם יעברו לגור בעיר האזמרגד אשר בארץ עוץ המופלאה, שם הם יוכלו לחיות בנחת וללא מחסור כלשהו.
עם זאת, לארץ עוץ השלווה יש כעת איום חדש - מלך הננסים, אשר הובס על ידי דורותי בעלילה של הספר השלישי בסדרת ספרי עוץ, זומם כעת לכבוש את ארץ עוץ, לשעבד את תושבי עיר האזמרגד ולהשיב לרשותו את חגורת הקסם שלו אותה לקחו ממנו הנסיכה עוצמה ודורותי.
לאור חולשתם של הננסים לאור היום, במסגרת התוכנית של מלך הננסים, צבא הננסים יחפור מנהרה תת-קרקעית אשר תסייע להם לחצות את המדבר הקטלני ולהגיע הישר אל תוך עיר האזמרגד.
עלילה נוספת עוסקת בגיוס של גנרל חדש של הננסים בשם גאף של בני ברית שונים לפלישה.
העלילות מפגשות שדורותי ובני משפחתה שומעים על הפלישה מאיש הפח, בהגיעם לגבול שבין המערב לצפון ואף הם שומעים שהדחליל עבר לגור בארצו בארמון משלו העשוי קש ותירס.
הנסיכה עוצמה מפגינה תושייה יוצאת דופן ומשתמשת בכוחותיה על מנת להערים על צבא הננסים, ולהוביל אותם היישר לתוך מעיין השיכחה, ובעקבות כך לגרום להם לשכוח את כל התוכניות המרושעות שלהם ולחזור לארצם.
על מנת למנוע פלישה עתידית של נבל כלשהו וחשש ששוב יהיה מישהו חיצוני שיבוא לארץ עוץ מהאוויר, הקוסמת הטובה מהדרום גלינדה משתמשת בקסם שהופך את ארץ עוץ לבלתי נראית ובלתי נגיש לכולם מלבד לאנשים שנמצאים בארץ עוץ.
בסוף הספר ישנה שבירה של הקיר הרביעי שבו דורותי שולחת מכתב לבאום עצמו על גבי נוצה, שבו היא מספרת על המצב שלה ושל משפחתה בארץ עוץ.
"עיר אחרת" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אילנית.
את השיר הוציאה לאור ב-1974 חברת התקליטים הד ארצי, והוא נכלל כרצועה השנייה באלבום שירו שיר לשמש.
"עיר אחרת" נכתב, הולחן ועובד על ידי חיים קינן, שייקה פייקוב ואלדד שרים בהתאמה.
הוא מחולק לשלושה בתים, כאשר בין כל אחד מבוצע הפזמון, שאורכו עומד על שתי שורות זהות.
כל בית מספר על צד אחר של העיר בה מתגוררת: הצד החדש, הישן וה"ללא תכלית".
ב-22 במאי 1975 נכנס לראשונה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' במקום ה-14. ב-10 ביולי עלה למקום הראשון, שם שהה שבועיים רצופים.
לבסוף, ב-7 באוגוסט יצא מהדירוג לאחר אחד-עשר שבועות צעידה רצופה.
עיר 15 דקות הוא רעיון בתכנון ערים ואזורים שלפיו רוב השירותים היומיומיים הנדרשים, דוגמת עבודה, קניות, חינוך, רפואה ופנאי יימצאו במרחק 15 דקות הליכה או רכיבה מכל נקודה בעיר.
מטרת הרעיון היא לצמצם את התלות ברכב הפרטי, לקדם אורח חיים בריא ומקיים יותר ולשפר את הרווחה הכללית של תושבי העיר.
היישום של עיר 15 דקות דורש פעולה בהיבטים רבים, ומערב מתכנני תחבורה וערים יחד עם מובילי מדיניות כדי ליצור מרחב ציבורי ידידותי להולכי רגל ולרוכבי אופניים וכזה שקיים בו עירוב שימושים.
השינוי באורח החיים דורש לעיתים גם עבודה מהבית, כדי לצמצם את הנסיעות המבוצעות, דבר שצבר תאוצה בשנים האחרונות וביתר שאת מאז מגפת הקורונה.
מודל עיר 15 דקות זכה גם להגדרה כ"חזרה לניהול אורח חיים מקומי".
שורשי עיר 15 דקות נעוצים בתכנון המסורתי, ובו הליכה וקהילה היו מרכיב חשוב בתכנון, בטרם עבר המיקוד לרשת רחובות ולכלי רכב.
הוא מתבסס על תכנון שמתמקד בהולכי רגל כפי שניתן למצוא בניו אורבניזם, בפיתוח מוטה-תחבורה ציבורית ובהצעות אחרות שמקדמות הליכה, עירוב שימושים ו"עיר קומפקטית".
קיים מגוון רעיונות כיצד ליישם את המודל, כמו ערי 15 דקות שנבנות מסדרה של שכונות בגודל של 5 דקות הליכה, רעיון שמוכר גם כקהילות שלמות או כשכונות הליכתיות.
מודל עיר 15 דקות זכה לתשומת לב רבה אחרי שראש עיריית פריז, אן אידלגו, הציגה תוכנית ליישומו במהלך קמפיין הבחירות שלה ב-2020. מאז, ערים שונות ברחבי העולם החלו ליישם את המודל ברמות שונות.
בתחילת 2023, החלו להישמע תאוריות קונספירציה לפיהן מטרת המודל היא לאפשר לממשלה לדכא את האוכלוסייה, בדומה לסגרים שיושמו בתקופת הקורונה.
רעיון עיר 15 דקות שואב השראה מרעיונות ההליכתיות והקרבה, ומרעיונות כמו יחידת השכנות שפיתח מתכנן הערים קלרנס פרי, וכן הושפע מערים כמו פריז.
יועץ של ראש עיריית פריז ציין שהמודל של ג'יין ג'ייקובס שהוצג במותן וחייהן של ערים אמריקאיות גדולות שימש כמקור השראה.
משבר האקלים ומגפת הקורונה העלו את קרנו של המודל בעיני מתכננים רבים.
ביולי 2020, קבוצת C40 Cities Climate Leadership פרסמה הצעה ל"בנייה מחדש טוב יותר" של הערים תוך שימוש במודל עיר 15 דקות, תוך התייחסות לתוכניות שיושמו במילאנו, אדינבורו, מדריד וסיאטל אחרי התפרצויות הקורונה.
הדו"ח הדגיש את חשיבות המעורבות הקהילתית במודל.
הפורום הכלכלי העולמי הוא ארגון בינלאומי רב-השפעה המאגד את 1000 התאגידים החזקים בעולם, וכמה מאות מיליארדרים ופוליטיקאים מובילים.
מודל ערי 15 הדקות מקודם במרץ רב על-ידי הפורום הכלכלי העולמי מאז שנת 2015.
עיר 15 דקות היא הצעה לעיר רב–מוקדית, שבה הצפיפות היא יתרון, הקרבה של התושב למוקדי העניין משתנה ומספר הקשרים הפוריים בין התושבים גדל.
קרלוס מורנו, שפיתח גרסה של הרעיון, מגדיר אותו "כרונו–אורבניזם" ומציע לבחון את העיר במונחי זמן ולא במרחקים.
האורבניסט קרלוס מורנו הציג ב-2021 את הצעתו לעיר 15 דקות, שבה התושבים יכולים להגיע לשישה שימושים מרכזיים במרחק 15 דקות הליכה או רכיבה: מחיה, עבודה, מסחר, בריאות, חינוך ופנאי.
המודל הזה מתבסס על ארבעה היבטים: צפיפות, קרבה, גיוון ודיגיטציה.
מורנו מציין את עבודתו של ניקוס סלינגרוס, ששיער שקיימת צפיפות מיטבית בתכנון העירוני, אשר תעודד פתרונות מקומיים לבעיות מקומיות.
המחבר דן בסמיכות הן במונחים של מרחב והן במונחים של זמן, בטענה שעיר 15 דקות תצמצם את המרחב והזמן הדרושים לקיום פעילות.
הגיוון במודל מתייחס לעירוב שימושים ושכונות רב–תרבותיות, ששתיהן ישפרו את החוויה העירונית ויגבירו את מעורבות הקהילה בתכנון.
לפי מורנו, דיגיטציה היא חלק מרכזי מהעיר, כחלק מרעיון ערים חכמות.
מורנו ואחרים טוענים שהמהפכה התעשייתית הרביעית הפחיתה את הצורך בנסיעה לעבודה בזכות הטכנולוגיה שמאפשרת תקשורת מקוונת.
בשנת 2012 הציג קנת לרסון את רעיון עיר 20 דקות.
הוא פיתח במעבדה ב-MIT סימולציה לשכונה שמשלבת בין התערבות תכנונית, טכנולוגיה ומדיניות כדי להציג את מה שנדרש לקיום "תאים עירוניים קומפקטיים".
לרסון העלה את הרעיון שכדור הארץ הופך לרשת של ערים, ושערים מצליחות יהפכו בעתיד לרשת של קהילות יזמיות בעלות ביצועים גבוהים וגמישות.
מאמר שפרסמו דניס דה סילבה, דייוויד קינג ושיאה למאר ב-2019 בחן את העיר טמפה שבאריזונה כמקרה מייצג של מרחב עירוני שבו ניתן להגיע לכל הצרכים הנדרשים בהליכה, ברכיבה או בתחבורה ציבורית בפרק זמן של פחות מ-20 דקות.
במאמר נמצא שטמפה נגישה מאוד, בדגש על אופניים, אולם היא נתונה לשינויים בהתאם למיקום הגאוגרפי.
במאמר ניתן דגש על הנגישות במרחב הבנוי.
ב-2013 העלה לוקה דאצ'י (פרופסור שותף בלימודים אורבניים בפוליטיכניקו של טורינו) מודל של עיר שבה "כל נקודה יכולה להגיע לאזורי טבע רציפים, מקומות עבודה, מרכזים, חנויות, שירותים (פנאי, רפואה ותרבות) ופעילות יומיומית רגילה באמצעות הליכה של 15–30 דקות או 15 דקות רכיבה על אופניים".
הוא כינה עיר זו כ"עיר ירוקה של מייל אחד", או "עירוניות של רווח שווה".
במאמר שהתפרסם ב-2019 הוצגה שנגחאי כמקרה מבחן לקונספט של עיר המורכבת משכונות נגישות של 15 דקות ועם התמקדות בבריאות, בדגש על מחלות שאינן מידבקות.
המחברים הציעו ששכונה של 15 דקות משפרת את בריאות התושבים, ותיעדו פערים קיימים בכושר ההליכה בתוך שנגחאי.
15 דקות - ארגון צרכני תחבורה ציבורית בישראל, הוקם בשנת 2009, ומקדם מאז את יישום המודל בישראל.
יש הטוענים כי יישום המודל בישראל התחיל כבר בסוף העשור הראשון וראשית העשור השני של המאה ה-21, עם חלוקתן של מספר ערים לרבעים.
מאז, אומץ המודל בגלוי במספר שכונות חדשות, שנבנו ונבנות בשנים האחרונות.
תוכנית האב לתחבורה בירושלים כוללת חתירה ליישום מלא של מודל זה.
לפי ד"ר אורלי רונן מאוניברסיטת תל אביב, ירושלים, חיפה, באר שבע ותל אביב הצליחו ליישם את הרעיון בלפחות חלק מהפיתוח החדש שבהן, אולם רק האחרונה עשתה זאת בהצלחה יחסית.
כדי לעודד תכנון שכונות איכותיות, פיתח משרד הבינוי והשיכון יחד עם המועצה הישראלית לבנייה ירוקה את "שכונה 360", כלי מדידה שמקדם תכנון, פיתוח ובינוי של "שכונות איכותיות ומשגשגות לאורך זמן".
בשנת 2024 הכריז משרד הפנים על תוכנית חדשה, במסגרתה תחולק כל מדינת ישראל לכ-28 אזורים, ובכל אחד מהם יוכלו לכאורה "לקבל אזרחים את כל השירותים להם הם נזקקים, בטווח של כ-30 דקות נסיעה מביתם".
מנכ"ל מנהל התכנון אף הגדיל באומרו כי היעד והשאיפה הם להנגיש את השירותים במרחק של עד 15 דקות נסיעה.
תוכנית זו נקשרה באופן רשמי לתנועת המאבק בשינוי האקלים.
שנת היעד ליישומה המלא הוא 2050, בתאימות ליעדים לפיתוח בר קיימא של האו"ם, ותוכנית האיפוס הגדול של הפורום הכלכלי העולמי.
מטרות התוכנית, מבחינת אופי הנגשת שירותים לאזרח, תואמות את מודל ערי 15 הדקות.
המודל הוא חלק רשמי מתוכנית המתאר העירונית של תל אביב.
בשנת 2024 אושרה תוכנית לבניית שכונה חדשה בחיפה, אשר מאמצת את עיקר הרעיונות של עיר 15 דקות.
ביניהם: צמצום משמעותי של מקומות חניה, צמצום השימוש ברכבים פרטיים, מעבר למודל של שכירות חניה פרטית במקום בעלות עליה, ובניית מוסדות ציבור ומרכזי צריכה במרחק הליכה לכאורה מכל אזור מגורים.
בשנת 2023 הוכרז כי תיבנה ביהוד שכונה גדולה חדשה, "גדות", במודל עיר 15 דקות.
עבודת הפיתוח על השכונה נעצרה בשלהי שנת 2023, עקב סכסוכים בין העירייה למדינה.
ראש העיר פריז, אן אידלגו, הציגה את רעיון עיר 15 דקות בקמפיין הבחירות שלה ב-2020. לפי התוכנית, חצרות בתי ספר הוסבו לפארקים אחרי שעות הלימודים, ושדרות ראשיות בעיר שופצו ונשתלו בהם עצים ונסללו שבילי אופניים.
העיר קליארי, בירת סרדיניה, החלה גם היא בתוכנית לשיפור ההליכתיות.
העירייה ביקשה מהציבור משוב לכל אורך העבודות, ובכך אימצה את מודל קרלוס מורנו.
באוטרכט, העיר הרביעית בגודלה בהולנד, 100% מהתושבים יכולים להגיע לכל השירותים העירוניים באמצעות 15 דקות רכיבה, ו-94% יכולים לעשות כן ברכיבה של 10 דקות.
העירייה מתכננת לשפר עוד את הנגישות בעיר עד 2040.
ב-2019, רשות התחבורה היבשתית של סינגפור הציגה תוכנית אב ל"עיירות 20 דקות" ול"עיר 45 דקות" עד 2040.
קזון סיטי, העיר הגדולה ביותר בפיליפינים, הכריזה ב-2023 על תוכנית לאמץ את קונספט עיר 15 דקות כדי לקדם הליכתיות בעיר.
בהשראת פריז, הוחלט להפוך את המרחב הציבורי לידידותי יותר להולכי רגל, כדי להגיע ליעד של נייטרליות פחמנית עד 2050.
בשנת 2016 פורסמה בשנגחאי תוכנית בשם "מעגלים קהילתיים של 15 דקות", בהם התושבים יכולים להגיע לכל מוקדי העניין הבסיסיים בתוך 15 דקות הליכה.
ערים אחרות בסין יישמו גם הן את הרעיון, כמו באודינג וגואנגג'ואו.
ב-2018 נכנס לתוקף "תקן לתכנון ועיצוב אזורי מגורים עירוניים" שמגדיר ארבע רמות של אזורי מגורים: שכונת 15 דקות, שכונת 10 דקות, שכונת 5 דקות ובלוק מגורים.
ביניהם, שכונת 15 דקות פירושה "אזור מגורים שמחולק לפי העיקרון שהתושבים יכולים לספק את הצרכים החומריים והתרבותיים שלהם באמצעות הליכה של 15 דקות; לרוב הוא תחום בדרכים עורקיות ראשיות או בגבולות, ועם אוכלוסייה של 50–100 אלף תושבים (17–32 אלף בתי אב) וכל המתקנים הנדרשים לתמוך בהם".
במטרה להיאבק בהשתרעות העירונית, צ'נגדו החלה ליישם את תוכנית "העיר הגדולה", שלפיה הפיתוח בפאתי העיר יהיה צפוף דיו כדי לתמוך בכל השירותים הנדרשים במרחק 15 דקות הליכה.
בשנת 2012, פורטלנד שבאורגון הציגה תוכנית לשכונות שמטרתן לתמוך בצעירים, תוך הצעת דיור בהישג יד וקידום פיתוח קהילתי ומסחר בשכונות שבאופן היסטורי קיבלו שירותים פחות טובים.
התוכנית מדגישה את ההליכה והרכיבה על אופניים ככלי תחבורה וכאמצעי לשיפור בריאות הציבור.
היא קוראת לשיפור המעורבות הקהילתית בתהליכי התכנון ולהגביר את ההטרוגניות.
עד מרץ 2021 הקימה בוגוטה, בירת קולומביה רשת של 84 ק"מ של נתיבי אופניים כדי לעודד ריחוק חברתי במהלך מגפת הקורונה.
רשת הנתיבים הייתה המשך למדיניות מ-1974 שנותנת לאופניים עדיפות ברחובות.
במהלך מגפת הקורונה הומרו בתי ספר בלאגוס, בירת ניגריה, לשוקי מזון כדי למנוע היסטריה.
המהלך הוכח ככזה שקיצר את זמני הנסיעה ושיפר את אספקת המזון.
במלבורן פותחה תוכנית "מלבורן 2017–2050" שנועדה לענות על הגידול הצפוי באוכלוסייה ולמנוע השתרעות אורבנית.
התוכנית כוללת בין השאר בניית רשת התניידות באופניים ובניית "שכונות 20 דקות".
הפרויקט השאפתני של העיר העתידנית ניאום, אמור לממש את מרבית עקרונות ערי 15 הדקות.
נכון לשנת 2024, העיר מצויה עדיין בתהליכי בנייה.
בשטח העיר אתונה ישנו פרויקט התחדשות עירונית בשם 'האליניקון', אשר נבנה במכוון במתכונת עיר 15 דקות.
עיר 15 דקות ששמה דגש על הליכתיות ונגישות, הוצגה כדרך לשרת טוב יותר קבוצות אוכלוסייה שנדחקו הצידה בתכנון עד כה, דוגמת נשים, ילדים, אנשים עם מוגבלות וקשישים.
התשתית שבצד עיר 15 דקות מאפשרת גם שימוש טוב יותר בשירותים עירוניים כמו פארקים ומוסדות חינוך.
הגישה שמה דגש גם על שטחים ירוקים, דבר שעשוי לשפר את המגוון הביולוגי בעיר ולמנוע כניסת מינים פולשים.
מחקרים מצאו שהגדלת הנגישות לשטחים פתוחים משפיעה לטובה גם על הבריאות הפיזית והנפשית של התושבים, מצמצמת את הלחץ, מגדילה את האושר, משפרת את השינה ומקדמת אינטראקציות חברתיות חיוביות.
תושבים שגרים בקרבת שטחים פתוחים נמצאו גם כמי שעושים יותר פעילות גופנית.
לצד ההיבטים בתוכנית אשר נתפסים כיתרונות, קיימות גם מספר מגבלות למודל עיר 15 דקות.
קושי אחד נוגע לשטחים עירוניים בנויים, אשר בהם דפוסי השימוש בקרקע כבר נקבעו.
כמו כן, קיים קושי ליישם אותו באזורים בצפיפות נמוכה, או באזורים עם אוכלוסייה בעלת הכנסה נמוכה, עקב אפשרויות תחבורה מצומצמות.
הדבר נכון גם לאזורים שבהם קשה להתנייד רגלית או באמצעות כלי רכב דו-גלגליים, כגון באזורים הרריים, ביצתיים, ימיים, או מדבריים.
הבדלים באדריכלות ותרבות בין אזורים ומדינות
מגבלה אחרת היא היעדר האוניברסליות שלו – קל יותר לבנות ערי 15 דקות בערים שלא עברו פרוור, כמו הערים באירופה, לעומת ערים באסיה ובצפון אמריקה.
ערים חריגות כוללות את צ'נגדו שבסין, שנעזרה בעיר 15 דקות כדי לצמצם את הפרוור, ומלבורן, שבה הושם דגש על תחבורה ציבורית כדי להגדיל את רדיוס עיר 15 דקות.
ערי 15 דקות מבוססות על הרעיון כי ניידות בהליכה, בכלים דו-גלגליים ממונעים ובתחבורה ציבורית, הם דברים הנגישים ופשוטים לכולם.
בה בעת, ישנן אוכלוסיות אשר מתקשות לנצל נגישות מסוג זה.
אנשים זקנים, בעלי נכויות, בעלי מוגבלויות נפשיות מסוימות, ילדים צעירים ותינוקות, הם אוכלוסיות שבהן אחוז ניכר מן האנשים עשויים להתקשות בתנועה עצמאית במרחב, במיוחד למרחקים של מעל כמה מאות מטרים, ללא רכב פרטי.
עוד ישנו קושי בהתניידות ממקום למקום עם מיטלטלין כבדים או מרובים אשר נרכשו, ויש להובילם מבית עסק למגורים פרטיים.
ללא רכב פרטי, הדבר דורש לעיתים קרובות תשלום מוסף על משלוח ליעד, בעסקאות יום-יומיות.
זאת משום הקושי של אוכלוסיות מגוונות, להרים, לסחוב ולשנע את אותם מיטלטלין, ללא רכב פרטי.
התניידות ללא רכב פרטי היא מאתגרת יותר בתנאי חום או קור קיצוניים, במיוחד רגלית, על אופניים או באמצעות קורקינט.
גם אם קיימת תחבורה ציבורית יעילה וזמינה, עולה הצורך לנוע ממנה ואליה, ממקומות המגורים והעבודה, בתנאי האקלים האמורים, דבר שעשוי להיות מאתגר עבור רבים, וייתכן שאף מסוכן לבריאות.
מודל ערי 15 דקות אינו מקדם את היעלמותם כליל של כלי רכב פרטיים, אלא רק את צמצומם באופן משמעותי ביותר.
אם הקושי ברכישה, תחזוקה ושימוש ברכב פרטי הופך תלוי יכולת כלכלית, פועל יוצא הוא שהרכב הפרטי, שהיה נחלת הכלל, הופך מותרות לעשירים בלבד.
עוד יש שהעלו חששות, שהיעדר רכב פרטי בידי ההמונים, ימנע מהם גישה להזדמנויות שמחוץ לערי 15 הדקות, בעוד שבעלי הרכבים יהיו בעלי גישה שכזו.
מסיבות אלו ואחרות, המודל עלול להעצים פערים חברתיים-כלכליים באוכלוסייה
מודל 15 דקות הוא ריכוזי מטבעו.
משכך, נטען כי הוא עלול להגביל את החירות והאפשרויות של אנשים.
על ידי ריכוז שירותים ברדיוס קטן, קיים סיכון לצמצום הגיוון והתחרות.
יש החוששים כי בנוסף, הדבר עלול להפריע לגישה לשירותים מיוחדים, או להגביל הזדמנויות לחוויות ייחודיות.
לכל המבקרים הללו מיוחסות דעות ועמדות שמרניות וימניות.
פרופסור אדוארד גלייסר מאוניברסיטת הארוורד כתב מאמר נגד מיזם ערי 15 דקות, ובו כינה את הערים הללו "גטו ללא מוצא".
במאמרו זה, הדגיש פרופסור גלייסר כי לעניות דעתו, יוזמות שכאלה מגבירות פערים כלכליים-חברתיים.
החל משנת 2020 לערך, נפוצו תאוריות קשר מגוונות סביב מודל ערי 15 דקות.
עיקרי הטענות מתמקדים ברעיון לפיו מדובר במושג תכנוני שנועד לאפשר לממשלות לדכא את אזרחיהן.
תאוריות שכאלה מקושרות לעיתים, לתאוריות אחרות לפיהן ממשלות המערב משתמשות בטכנולוגיות שונות כדי לשלוט באוכלוסייה.
מפתח מודל עיר 15 דקות, קרלוס מורנו, ספג איומים על חייו בעקבות ההתנגדות לרעיון זה פרי פיתוחו.
גורמים רבים המתנגדים למודל, מכנים את ערי 15 הדקות 'גטו מודרני', ואף ערכו השוואות בין הרעיון לבין תופעות שנראו בשואת היהודים.
קיימים מספר אנשים שמקשרים בין עיר 15 דקות להצעת הממשלה הבריטית ל"שכונות דלות תנועה", שכוללת התקנת סורקי לוחיות רישוי בנקודות שונות.
עובדה זו גרמה לחלקים מהציבור לטעון שמדובר בכוונה לקנוס את מי שיעזבו את מקום מגוריהם, מה שייצור "בתי כלא פתוחים".
האנשים המצדדים בתאוריות אלו טוענים שהפורום הכלכלי העולמי מתכנן לשלול מהם את חירותם ולכלוא אותם בבתיהם באמתלה של מאבק במשבר האקלים (הפורום הכלכלי עצמו פרסם כתבות בנושא).
התאוריה הזו היא חלק מרשת של תאוריות שטוענות שנעשה מאמץ לקדם שלטון טוטליטרי עולמי.
בשנת 2023 פרצו מחאות באוקספורד, שהשתתפו בהן 2,000 מוחים, בשל התנגדותם לרעיון של עיר 15 דקות שאותו הם כינו "גטאות" ו"שלטון דיקטטורי" של הפורום הכלכלי העולמי.
חבר הפרלמנט השמרני ניק פלטשר קרא לכוונה זו "רעיון סוציאליסטי בין-לאומי".
ההוגה הקנדי ג'ורדן פיטרסון טען כי מדובר ב"רעיון סוטה", ותומכי QAnon טענו כי תאונה שבה רכבת שהובילה כימיקלים ירדה מהמסילה, הייתה חלק ממזימה להכניס את התושבים לבתיהם.
בעקבות המחאות, מועצת העיר אוקספורד הוציאה מרשומותיה את הביטוי 'עיר 15 דקות', בתואנה כי "מדובר במונח שהפך רעיל ומתסיס מחלוקת".
עיר הגברים הוא מחזמר ישראלי משנת 1970, המבוסס על סיפוריו של דיימון ראניון.
המחזמר נכתב על ידי אליעזר כרמי שתרגם לעברית רבים מסיפוריו של ראניון, ובוים על ידי דני ליטאי.
הוא הוצג על ידי "תיאטרון דגן" של המפיק והאמרגן דני דגן.
מילות השירים נכתבו על ידי דן אלמגור, והשירים הולחנו ועובדו על ידי מתי כספי.
שלמה גרוניך, שהיה אז עדיין אלמוני, ניגן בפסנתר במחזמר בעקבות מבחני במה שערך כספי, וכתוצאה ממנו נוצר שיתוף פעולה אמנותי ארוך שנים בין כספי וגרוניך.
מבין שירי המחזמר, התפרסם השיר "פנקס הקטן" שביצע ששי קשת, בהשתתפותם של אבירמה גולן וראובן שנער.
השיר נכלל גם באלבומו הראשון של קשת, והפך לאחד המזוהים איתו.
מנחם זילברמן (בתפקיד המספר/דיימון ראניון)
כפי שהופיעה באלבום שירי המחזמר שיצא בשנת 1971.
דו רה מי - ששי קשת והבנות
עגבניות - רחל חנוך, אבירמה גולן, צלילה שטרן
פנקס הקטן - ששי קשת
שביתת שלום - ששי קשת, מנחם זילברמן, ראובן שנער, דורי בן זאב
מקסי אוהב סוסים - ששי קשת ורחל חנוך
אני רוצה לחזור - מנחם זילברמן
מיהו הגנגסטר האמיתי - הלהקה
עיר הדובשונים (ביפנית: メイプルタウン物語), היא סדרת אנימה יפנית משנת 1986, אשר הופקה על ידי אולפני טואי אנימציה וכללה 52 פרקים.
הסדרה שודרה במקור ביפן ברשת Asahi Broadcasting Corporation מ-19 בינואר 1986 עד 11 בינואר 1987. בעקבות הצלחת הסדרה הופקה סדרת המשך בשם "New Maple Town Stories: Palm Town Chapter", אשר שודרה במקור בין ה-18 בינואר 1987 עד 27 בדצמבר 1987 וכללה 52 פרקים.
הסדרה המקורית שודרה לאורך השנים במדינות שונות, כולל בארצות הברית בה היא שודרה בערוץ ניקלודיאון בין השנים 1987 ל-1990. בישראל הסדרה שודרה בסוף שנות השמונים בערוץ הראשון.
הסדרה התמקדה בהרפתקאותיה של ילדה ארנבת אנתרופומורפית בשם פאטי ובבני משפחתה אשר גרים בעיר הציורית "עיר הדובשונים" אשר מכילה חיות אנתרופומורפיות ידידותיות רבות.
הסדרה עוסקת לרוב בחיי היומיום שלהם, בחברויות שונות, ובאתגרים העומדים בפני תושבים העיר.
פאטי מתיידדת עם בובי הדוב, ויחד, הם חוקרים את העיר, פוגשים תושבים אחרים, ולעיתים רבות מנסים לפתור סכסוכים שונים ומנסים לסייע לשכניהם.
עיר בלהבות , היא סדרת טלוויזיה אמריקאית שנוצרה על ידי ג'וש שוורץ וסטפני סאבאג', המבוססת על הרומן בעל אותו השם מאת גארת' ריסק האלברג.
הסדרה שודרה באפל TV פלוס בקיץ 2023. באוגוסט 2023, הוכרז שהסדרה בוטלה לאחר עונה אחת.
לאחר שסמנתה יונג נורתה בסנטרל פארק, ניו יורק ב-4 ביולי 2003, החקירה על הירי שלה חושפת את הקשר בין סדרה של שריפות מסתוריות ברחבי העיר, סצנת המוזיקה במרכז העיר, ומשפחת נדל"ן עשירה בצפון העיר ששומרת סודות רבים.
צ'ייס סוי וונדרס – סמנתה יונג
ג'מימה קירק – רייגן המילטון סוויני
ניקו טורטורלה – וויליאם המילטון סוויני
מקס מילנר – ניקי כאוס
אלכסנדרה דוק – נערת הביוב
אומיד אבטאהי – עלי פארסה, בלש
קתלין מונרו – פי ג'יי מקפאדן, בלשית
ג'ון קמרון מיטשל – אמורי גולד
מייקל טאו – ג'ו יונג
אמל חליל – שרי פרסה
בת' מאלון – פלישיה גולד
ג'וף פירסון – ביל האב
ב-30 ביוני 2021, ג'וש שוורץ וסטפני סאבאג' כתבו סדרת טלוויזיה בת 8 פרקים לעיבוד הרומן "עיר בלהבות" של גארת' ריסק האלברג.
הסדרה שודרה מ-12 במאי עד 16 ביוני 2023 באפל TV פלוס.
ב-3 באוגוסט 2023, אפל TV פלוס ביטלה את הסדרה לאחר עונה אחת.
ב-29 באוקטובר 2021 לוהק ויאט אולף לתפקיד ראשי.
ב-19 בינואר 2022, צ'ייס סוי וונדרס הצטרף לקאסט.
הצילומים לסדרה החלו באפריל 2022 תחת השם הזמני "Brass Tactics".
עיר אידיאלית הוא מושג בתכנון ערים העוסק בערים המציגות שלמות אדריכלית חברתית ופונקציונלית.
האופי ה"אידיאלי" של עיר כזו בא לידי ביטוי באיכויות המוסריות, הרוחניות המשפטיות והאזרחיות של החברה, שנובעות בין היתר מהתכנון העירוני הפיזי, המבנים העירוניים, פריסת הרחובות וכדומה.
ערים אידיאליות מבוססות לרוב על רשתות או דפוסים גאומטריים אחרים האמורים לייצג שלמות.
העיר האידיאלית היא לעיתים קרובות ניסיון לפרוס אידיאלים אוטופיים ברמה המקומית של תצורה עירונית ומרחב מחיה ונוחות במקום ברמת התרבות או הציוויליזציה של האוטופיות הקלאסיות כמו אוטופיה של תומאס מור.
ניסיונות לפתח עיר אידיאליות מופיעים כבר מהמחצית השנייה של המאה החמש עשרה בתקופת הרנסאנס.
אך גם קודם לכן הופיע הרעיון, דוגמה לכך היא המדינה של אפלטון, המציגה היא חקירה פילוסופית של המושג העיר האידיאלית.
האצולה של הרנסאנס, שחיפשה לחקות את תכונותיה של התרבות הקלאסית, ביקשה לבנות ערים אידיאליות כאלה הן במציאות או באופן רעיוני.
בתקופה הנאו-קלאסית במאה ה-18, האדריכלים והוגי הדעות ביקשו ליצור מודל של העיר האידיאלית המבוססת על עקרונות הרמוניה, סימטריה וסדר.
האדריכלות בתקופה זו שאבה השראה מרומא ויוון העתיקות ושמה דגש על פרופורציות מושלמות ועל תכנון עירוני היררכי ומאורגן היטב, עיירות מימי הביניים עם סמטאותיהן המפותלות והבלתי נוחות נתפסות כצורה מנוונת של העיר העתיקה.
שני אדריכלים מרכזיים שפעלו בתקופה זו הם אטיין-לואי בול וקלוד-ניקולא לדו.
בעוד שלדו הוציא לפועל במידה מסוימת את תוכניותיו במפעלי המלח המלכותיים בארק-א-סנאן שהיו אמורים להיות חלק מעיר אידיאלית גדולה בשם שו, בול עסק רק ברעיונות תאורטיים אך נחשב למבשר האוטפיזם שיבוא אחריו.
הגישה המודרניסטית לתכנון עירוני במאה ה-20 הדגישה פונקציונליות, חדשנות ושימוש בטכנולוגיה לקידום איכות החיים העירונית.
אחד מהאדריכלים המרכזיים שעסקו ברעיונות של עיר אידיאלית היה לה קורבוזיה.
לה קורבוזיה פיתח את רעיון העיר הקורנת מודל עירוני שהתבסס על גורדי שחקים המוקפים באזורים ירוקים פתוחים, הפרדה מוחלטת בין אזורים תעשייתיים, מסחריים ומגורים, ושימוש בתחבורה מודרנית ודרכים רחבות.
מטרתו הייתה ליצור עיר פונקציונלית ויעילה, שבה כל אדם יוכל לחיות בתנאים אופטימליים תוך ניצול מיטבי של שטח וזרימה אווירית.
גם תוכנית וואזן של לה קורבוזיה מבוססת על עקרונות אורבניים אוטופיים.
דוגמה נוספת לפרשנות המודרנית של העיר האידיאלית נמצאת בתוכניתו של האדריכל ומתכנן הערים טוני גרנייה, העיר התעשייתית.
מודל עירוני חדשני לאותה עת שקרא להפרדת אזורים עירוניים בהתאם לשימושם ולתכנון מודרני שמבוסס על נוחות ויעילות.
גם ברודאייקר סיטי של פרנק לויד רייט מייצג תפיסה מודרניסטית של העיר האידיאלית.
צורת ההתיישבות הקיבוצית בארץ ישראל מתוארת לעיתים קרובות כרעיון אוטופי אידיאלי.
הדבר בא לידי ביטוי בעיקר בהיבטים החברתיים הסוציאליים, אך גם בתפיסות ארכיטקטוניות מרחביות כמו מגורים משותפים, חדרי אוכל מרכזיים ותכנון פונקציונלי.
גם העיסוק בחקלאות כאידיאל נתפסה כמייצגת של החברה המשולמת.
מושב העובדים נהלל העקרונות האידיאלים באים לידי ביטוי גם בצורה פיזית מרחבית, המושב נבנה בצורת עיגול, על פי תוכניתו של האדריכל ריכרד קאופמן.
התוכנית שיקפה בעיקר את הרצון להקים מושב שיושתת על עקרונות השוויון.
בטבעת החיצונית של העיגול הוכשרו החלקות החקלאיות, צריפיהם של החקלאים נבנו בטבעת הקרובה לחלקות אלו ובחלק הפנימי של המעגל נבנו מוסדות הציבור.
דוגמה לעיר אידיאלית היא התוכנית לעיר ספורזינדה שתוכננה על ידי אדריכל הרנסאנס פילארטה , העיר מתוארת בפירוט רב בספרו Trattato di architettura אך מעולם לא נבנתה.
העיר תחומה בתוך כוכב בעל שמונה קצוות התחום בתוך חפיר עגול.
הצורה הרדיאלית והנקודת ציון במרכזו נועדו לייצג שוויון ואחווה, בעוד שהחפיר המעוגל נועד לספק הגנה וביטחון.
הערים פלמנובה וניקוסיה, שהמבצרים הוונציאניים שלהן נבנו בשנות ה-1590 על ידי הרפובליקה של ונציה, נחשבות לדוגמאות מעשיות למושג העיר האידיאלית.
דוגמה בולטת נוספת היא זמושץ' במזרח פולין, שנוסדה בסוף המאה ה-16 ותוכננה על ידי האדריכל האיטלקי ברנרדו מורנדו.
הקצין הבריטי ג'יימס אוגלתורפ שהקים את פרובינציית ג'ורג'יה שילב את המושגים הקלאסיים והרנסאנסים של העיר האידיאלית עם אידיאלים חדשים של נאורות, תכנון מדעי, הרמוניה בעיצוב ושוויון חברתי בתוכניתו למחוז ג'ורג'יה.
תוכנית אוגלתורפ לעיר סוואנה, זכתה לשבחים רבים.
ניו לנארק וניו הרמוני של התעשיין הוולשי רוברט אוון הן דוגמאות לעיירות אוטופיות ואידיאליות בתחילת המאה ה-19.
דוגמאות של סוף המאה התשע-עשרה לעיר האידיאלית כוללות את תוכנית עיר גנים של אבנעזר הווארד, שהתממשה במקומות שונים, לדוגמה ולווין גרדן סיטי באנגליה.
גם העיר פאונדברי בדורסט שנבנה על פי החזון האדריכלי של צ'ארלס השלישי היא בין הדוגמאות העדכניות ביותר לתכנון עיר אידיאלי, אם כי היא מחזיקה בקווי דמיון לעקרונות העירוניות חדשה.
העיר הסוציאלית נובה חוטה שנבנתה בהרפובליקה העממית הפולנית הקומוניסטית של שנות ה-50, כיום חלק מקרקוב, משמשת דוגמה בלתי גמורה לעיר אידיאלית אוטופית, והיא עדיין אחת מהערים הריאל הסוציאליסטיים המתוכננים הגדולים ביותר שנבנו אי פעם ואחת הדוגמאות המפורסמות ביותר של הנדסה חברתית מכוונת בעולם כולו.
היררכיית הרחוב, הפריסה והפאר של חלק מהבניינים דומים לפריז או ללונדון.
בהלכה, עיר הנידחת היא עיר שרוב תושביה נדחו מהדרך ופנו לעבוד עבודה זרה.
האדם שמסית תושבי עיר לעבודה זרה עד הפיכתה לעיר הנידחת נקרא "מדיח".
דיני עיר הנידחת כתובים בספר דברים:
חז"ל החילו מספר קריטריונים בסיסיים על מנת להשית את דיני עיר הנידחת על עיר:
מספר התושבים צריך לעלות על מאה איש.
העיר לא מכילה רובו של אחד מי"ב השבטים.
העיר איננה עיר ספר, או ירושלים, ולשיטת הרמב"ם גם לא עיר מקלט.
אנשי העיר הוסתו לעבוד עבודה זרה על ידי 2 מסיתים (לפחות) תושבי העיר.
אנשי העיר לא חזרו בתשובה גם אחרי ששני תלמידי חכמים נשלחו אליהם והתרו בהם.
לדעת התנא רבי אליעזר, נצרכים תְנאים נוספים, אשר צירופם הוא כמעט בלתי אפשרי, ובדומה לדעת רבי יהודה בדין בן סורר ומורה, סובר שעיר הנידחת לא הייתה ולא תהיה לעולם, וכתיבתה בתורה היא לשם "דרוש וקבל שכר".
דעה זו מופיעה אף בתוספתא.
לעומתו, רבי יונתן אומר: "אני ראיתיה וישבתי על תילה".
הצירוף "עיר הנידחת" לא קיים במקרא.
הוא מופיע רבות בספרות חז"ל, בהקשר לציווי זה.
אפשר שמקורו הקדום ביותר של הצירוף דווקא במגילות מדבר יהודה.
התואר "הנידחת" ניתן לעיר על שם התיאור המקראי של העיר המציין את הפועל "וידיחו".
הצירוף "עיר הנידחת" מיודע באיברו השני (הנידחת) אך אינו מיודע באיברו הראשון (עיר, ולא העיר) על פי דרכה של לשון חז"ל, למשל בביטויים "עולם הבא", "שעיר המשתלח" ועוד.
כאשר מתברר לסנהדרין שקיימת עיר נידחת באחת מערי ישראל, עולים כל ישראל למלחמה עליהם, וכאשר העדים מעידים שרובם עבדו עבודה זרה, הורגים בחרב את העובדים ויש אומרים אף את הטף.
לאחר מכן שורפים את כל שללה באש.
חל איסור לבנות עיר זו מחדש.
דיני עיר הנדחת אינה ליחידים שעבדו עבודה זרה, ולא לציבור, רק לגדר של "עיר".
ישנה מחלוקת בגמרא, בגדרי עיר הנדחת.
לפי שיטת רבי יאשיה מעשרה עד מאה זה עיר הנדחת, ולפי רבי יונתן ממאה עד רוב השבט זה עיר הנדחת.
עיר ההנפשה של מיקי היא אחת מה"ארצות" (או ה"אזורים") בפארקי השעשועים של חברת וולט דיסני: דיסנילנד שבקליפורניה, ממלכת הקסם בדיסניוורלד שבפלורידה ודיסנילנד שבטוקיו.
עיר ההנפשה של מיקי נפתחה בדיסנילנד ב-24 בינואר 1993 בהתבסס על העיר המונפשת בסרט מי הפליל את רוג'ר רביט.
בעיר מספר מתקנים שנושאם דמויות הנפשה של וולט דיסני כגון ה"בית" של מיקי מאוס ומיני מאוס.
בית העץ של צ'יפ ודייל
סיבוב המוניות המצוירות של רוג'ר ראביט
ברחבי העיר ישנם מתקנים רבים שנועדו להפעלת המבקרים, כגון תיבות דואר המשמיעות "מכתבים" בקולותיהם של מיקי וחבריו, דלתות שאפשר לפתוח ולסגור וחבית TNT שניתן לכאורה לפוצץ.
עיר ההנפשה נפתחה בדיסנילנד טוקיו ב-15 באפריל 1996. העיר זהה במתקניה ובצורת בנייניה לעיר בדיסנילנד, אך הפוכה בכיווניה.
בממלכת הקסם נפתחה "ארץ" זו תחילה בשם "ארץ יום ההולדת של מיקי" ב-18 ביוני 1988. ב-26 במאי 1990 שונה שמה ל"ארץ הכוכבים של מיקי" (Mickey's Starland ) וב-1996 קיבלה את שמה הנוכחי.
"עלילת הארץ" היא שבעיר נמצאים בתי הנופש של תושבי העיר המתגוררים בקליפורניה.
רכבת הרים בחווה של גופי
בית הכפר של מיקי מאוס
בית הכפר של מיני מאוס
תחנה של רכבת וולט דיסני
עיר הכוכבים היא עיר סגורה המהווה מתקן צבאי הממוקם ביער מצפון למוסקבה, מקום מושבה של סוכנות החלל הרוסית ומרכז האימונים שלה.
ב־11 בינואר 1960 מפקדת חיל האוויר הסובייטי החלה בהקמת מרכז לאימון קוסמונאוטים (Центра подготовки космонавтов ,ЦПК) ובשנת 1969 הפך המרכז למרכז ניסויים למחקר מדעי ושימש את טייסי החלל הסובייטים.
מאז שנות ה־60 כל הקוסמונאוטים הרוסים מתאמנים שם לקראת טיסות חלל.
בתקופה הסובייטית מתקן זה היה בעל רגישות גבוהה, מקום סודי ביותר שאפילו רוסים רבים לא ידעו איפה הוא נמצא בדיוק.
המתקן לא היה מסומן על המפות והיה ניתן להגיע אליו רק באוטובוס מיוחד שלוח זמנים שלו לא פורסם באופן רשמי.
בשנת 1995 הפך המרכז למרכז הניסויים הממלכתי למחקר מדעי לאימון קוסמונאוטים על שם יורי גגארין.
הקוסמונאוטים הרוסים חיים בעיר הכוכבים עם משפחותיהם וכיום עיר הכוכבים מקבלת גם טייסי חלל ממדינות אחרות שמגיעים להתאמן ברוסיה לקראת טיסה לחלל.
בשנת 2009 מרכז האימונים לטייסי חלל הועבר מאחריות משרד ההגנה הרוסי לידי סוכנות החלל הפדרלית שהוכרזה כעיר סגורה.
שמו הרשמי של מרכז האימונים הוא מרכז המחקר המדעי לאימון קוסמונאוטים ע"ש גגארין.
בעיר מתגוררים 5,737 תושבים (2015), כשמרבית האוכלוסייה מהווה את עובדי סוכנות החלל הפדרלית, טייסי חלל ובני משפחותיהם.
מועצת נציגי המחוז העירוני - המהווה למועצה מחוקקת מקומית בת 10 חברים ונבחרת אחת ל־5 שנים.
ראש המחוז העירוני - הנבחר על ידי התושבים בהצבעה ישירה וחשאית לכהונה בת 5 שנים.
מכהן גם כיו"ר מועצת נציגי המחוז וראש העיר.
עיר הכרמל הייתה איחוד של שתי המועצות המקומיות דלית אל-כרמל (دالية الكرمل) ועספיא (عسفيا) שעל הר הכרמל, לעיר אחת במסגרת רפורמה של משרד הפנים ב-2003. האיחוד החזיק מעמד כשש שנים, בטרם בוטל.
עיר הכרמל הייתה העיר הדרוזית הראשונה במדינת ישראל; כ-89% מהתושבים בשני היישובים שהרכיבו אותה הם דרוזים, כשבנוסף התגוררו בה גם מיעוטים של כ-6% ערבים-נוצרים וכ-5% ערבים-מוסלמים.
האיחוד שנוצר ב-2003, במסגרת תוכנית משרד הפנים לאיחוד רשויות מקומיות ברחבי ישראל, יושם חרף התנגדות של חלק גדול מהתושבים.
בנובמבר 2008 אישרה הכנסת חוק המבטל את האיחוד, ומשיב את המצב לקדמותו החל ב-1 בדצמבר 2008. בחירות חדשות למועצות המקומיות הנפרדות נקבעו ל-18 באוגוסט 2009, ועד אז נוהלה העירייה המאוחדת בידי ועדה קרואה בראשות גבי אופיר.
לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס) בספטמבר 2009, היו בעיר הכרמל 25,600 תושבים.
האוכלוסייה גדלה בקצב גידול שנתי של 1.8%.
לפי נתוני הלמ"ס נכון לדצמבר 2008, העיר דורגה 4 מתוך 10, בדירוג החברתי-כלכלי.
אחוז הזכאים לתעודת בגרות מבין תלמידי כיתות י"ב בשנת ה'תשס"ח (2008-2007) היה 48.3%.
בשנת 2003, במסגרת תוכנית משרד הפנים לאיחוד רשויות מקומיות בישראל, אוחדו המועצות המקומית של דלית אל-כרמל ועספיה ממחוז חיפה, ועד לסוף 2008 היו שכונות בעיריית עיר הכרמל.
דלית אל-כרמל - שטח השיפוט שלה 9,000 דונם.
עספיה - שטח השיפוט שלה 5,000 דונם.
עיר החטאים הוא מותחן-פשע משנת 2005 אותו כתבו, הפיקו וביימו פרנק מילר ורוברט רודריגז.
הסרט הוא בסגנון נאו-נואר, והוא מבוסס על סדרת הרומנים הגרפיים של מילר, "עיר החטאים".
הסרט מתבסס על שלוש מיצירותיו של מילר:
"הפרידה הקשה" (The Hard Goodbye) - סיפורו של אדם היוצא למסע הרג רצחני בעקבות רוצחה של אהובתו.
"הרצח הגדול" (The Big Fat Kill) - סיפורה של מלחמת כנופיות בין קבוצת פרוצות לקבוצת שכירי חרב.
"הנבל הצהוב" (That Yellow Bastard) - סיפורו של שוטר מזדקן היוצא להגנתה של צעירה מפני רוצח סדרתי גרוטסקי ומעוות.
בסרט מככבים אנסמבל שחקנים, עליו נמנים ברוס ויליס, מיקי רורק, קלייב אוון, ג'סיקה אלבה, בניסיו דל טורו, בריטני מרפי, אלייג'ה ווד, ג'יימי קינג, קארלה גוג'ינו, מייקל קלארק דאנקן וניק סטאל.
הסרט מעוצב כקומיקס: כל תמונה וסצנה לקוחה מחוברת הקומיקס בצורה מדויקת, הצבעים השולטים בסרט הם שחור ואפור, מלבד חלקים או אנשים מסוימים אשר הדגשתם היא חיונית, בתאורה המעומעמת, בהצללות ששולטות, אף הדיאלוגים והמונולוגים הם העתק מדויק של תוכן הקומיקס.
שלושת הסיפורים מתאפיינים באלימות, אשר מוצגת באופן מאוד גרפי ובוטה, ובשחיתות אשר נמצאת בכל מקום בעיר: החל מאנשי העיר הפשוטים ועד למנהיגיה.
אין מנוס מנקם מצד אנשי העיר ואין אפשרות להתערבות מצד החוק, שכן לעיתים רבות הוא זה שמתנהל באופן לא מוסרי.
הסיפורים מצטלבים באופן הדרגתי והעלילה נשזרת לקו עלילתי אחד.
הלקוח תמיד צודק, חלק 1
איש המכירות צועד למרפסת של פנטהאוז כשהלקוחה מסתכלת לעבר העיר.
הוא מציע לה סיגריה ואומר לה שהיא נראית כמו אחת שנמאס לה לברוח ושהוא יציל אותה.
השניים מתנשקים והוא יורה בה.
הוא אומר שהוא אף פעם לא ידע ממה היא ברחה ושהוא יפדה את הצ'ק בבוקר.
על הרציף של עיר החטאים, השוטר המזדקן ג'ון הארטיגן מנסה לעצור את רוצח הילדים הסדרתי - רוארק הבן מלאנוס ולרצוח ילדה בת 11 בשם ננסי קאלאהן.
רוארק הבן הוא הבן של הסנטור רוארק, ששיחד את המשטרה שיעלימו עין מפשעיו של בנו.
השותף של הארטיגן - בוב - מנסה לשכנע את הארטיגן לעזוב את המקרה וללכת, הארטיגן מעלף אותו.
הארטיגן הולך לעבר המחסן שבו רוארק הבן מחזיק את ננסי, נלחם בכאבים שתוקפים אותו עקב בעיות בליבו וגם בכמה מתומכיו של רוארק הבן.
רוארק הבן יורה בכתפו של הארטיגן ומנסה לברוח.
הארטיגן תופס אותו ויורה באוזנו, בידו ובאיבר מינו.
בוב, שהתאושש בינתיים, יורה להארטיגן בגב.
הוא שוחד על ידי סנטור רוארק.
כשמכוניות המשטרה מופיעות, בוב משאיר את ננסי שוכבת בחיקו של הארטיגן.
הארטיגן מתעלף ואומר שמותו בא כעסקת חליפין הוגנת בתמורה לחייה של ננסי.
לאחר סטוץ, מארב מתעורר ומגלה שגולדי נרצחה בזמן שהם ישנו.
הוא מצליח לברוח מהחדר לאחר שהתברר לו שמנסים להפליל אותו ברצח, נשבע לנקום את מותה של גולדי.
קצינת המבחן שלו, לוסיל, מנסה לגרום לו לוותר על הנקמה.
מארב מתחקר מספר אנשים שמובילים אותו לכומר מושחת, שחושף שמשפחת רוארק עומדת מאחורי הרצח.
מארב רוצח את הכומר לאחר שהוא מקלל את גולדי.
לאחר שהוא יוצא מהכנסייה הוא מותקף על ידי אישה שנראית בדיוק כמו גולדי, מארב חושב שהוא הוזה.
מארב נוסע לחווה של משפחת רוארק, שם הוא מוכנע על ידי המתנקש השקט שרצח את גולדי.
הוא מתעורר במרתף, שבו הוא מוצא את לוסיל שבויה לאחר שנברה בסיפור של המתנקש.
לוסיל מספרת למארב שהמתנקש הוא קניבל ושגולדי הייתה פרוצה.
הוא מגלה ששמו של המתנקש הוא קווין ובורח.
לוסיל נורית למוות על ידי מפקד של כיתת שוטרים שמופיעה במקום, מארב מחסל את כיתת השוטרים, מתחקר את המפקד שלהם, ולאחר מכן מחסל גם אותו.
מארב מגלה שאיש הכנסייה, פטריק הנרי רוארק הוא שארגן את רציחתה של גולדי.
מארב נוסע לעיר הישנה, מחוזן של הפרוצות של עיר החטאים, כדי ללמוד עוד על גולדי ונשבה על ידי אחותה התאומה של גולדי - וונדי (מנהיגת הפרוצות), שעקבה אחריו ותקפה אותו לפני כן כשהוא חשב אותה להזיה, לבסוף הוא משכנע אותה שהוא לא הרוצח.
היא ומארב חוזרים לחווה ומארב מחסל את קווין.
הוא מתעמת עם פטריק הנרי רוארק - איש הכנסייה - שמודה בחלקו ברציחות.
קווין היה חניכו של פטריק.
שניהם אכלו את הפרוצות כיוון שלטענתו של פטריק הם לא אכלו רק את הבשר שלהן אלא גם את נשמותיהן.
מארב מחסל את פטריק אבל נשבה על ידי השומרים שלו.
מארב נלקח לבית חולים שם שוטרים מאיימים לרצוח את אמו כדי לגרום לו להתוודות על הרצח של רוארק, קווין, ושאר קורבנותיהם.
הוא נשפט ומקבל עונש מוות בכיסא חשמלי.
וונדי מבקרת אותו באגף הנידונים למוות ומודה לו על שנקם את מותה של אחותה התאומה.
שלי מוטרדת על ידי החבר לשעבר המתעלל שלה - ג'קי בוי.
החבר הנוכחי שלה, דווייט, מכה אותו ומזהיר אותו שיעזוב את שלי במנוחה.
ג'קי בוי בורח לעיר הישנה.
דווייט עוקב אחריו ורואה אותו ואת חבריו מטרידים את בקי, פרוצה צעירה.
גייל - מנהיגת הפרוצות והמאהבת של דווייט מעת לעת - גם שמה לב למתרחש.
כשג'קי בוי מאיים על בקי עם אקדח, מיהו - שמומחית באמנויות לחימה - מחסלת את ג'קי בוי וחבריו.
לאחר החיסולים הם מגלים שג'קי בוי הוא למעשה שוטר במשטרת עיר החטאים, שמוצג על ידי התקשורת כגיבור.
אם השוטרים יגלו איך הוא מת, הפסקת האש שלהם עם הפרוצות תסתיים והמאפיה תוכל להתחיל מלחמה בעיר הישנה.
דווייט לוקח את הגופות לבור זפת, שם הוא מותקף על ידי שכירי חרב אירים של המאפיה.
הוא כמעט טובע בזפת לפני שמיהו מצילה אותו.
שכירי החרב מחוסלים פרט לאחד שבורח לתעלות הביוב עם הראש הכרות של ג'קי בוי, מיהו ודווייט מצליחים להשיג את הראש לבסוף ומחזירים אותו לעיר הישנה.
באותו זמן, ראש המאפיה מאנוט חוטף את גייל.
המאפיה איימה על בקי שהם ירצחו את אמה וגרמו לה לבגוד בפרוצות.
המאפיה מתקרבת לפלישה כשמאנוט מוביל.
דווייט מחליף את הראש הכרות של ג'קי בוי בתמורה לגייל ומפעיל פצצה שהוא הטמין בתוך הראש הכרות והורס את הראש הכרות לפני שהמאפיה תוכל להעביר את הראש לשוטרים בתור ראיה.
הפרוצות האחרות יורות למוות בשכירי החרב של המאפיה, בזמן שבקי הפצועה בורחת.
הארטיגן מתאושש בבית החולים כשהסנטור רוארק מודיע לו שרוארק הבן בקומה ושמורשת רוארק בסכנה.
הארטיגן יופלל בפשעים של רוארק הבן, ואם הוא או ננסי יספרו את האמת - הם ירצחו.
ננסי האסירת תודה מבטיחה לכתוב לו מכתבים כל שבוע בזמן השהייה שלו בכלא.
הארטיגן הולך לכלא, למרות שהוא מסרב להתוודות.
כל שבוע הוא מקבל מכתב מננסי, כמו שהבטיחה.
לאחר שמונה שנים, המכתבים מפסיקים, והוא מקבל אצבע כרותה במקום.
הארטיגן מודה בכל האשמות מה שמוביל לשחרורו, ויוצא לחפש את ננסי, כשהוא לא יודע שהנבל הצהוב עוקב אחריו.
לבסוף הוא מוצא אותה בבר של קיידי, שם היא עובדת כרקדנית ארוטית.
הוא מבין שטמנו לו מלכודת, ושהוא בעצם הוביל את הנבל הצהוב אל ננסי והשניים בורחים במכונית של ננסי.
כשהם מתחבאים במלון, הנבל הצהוב מופיע ומציג את עצמו כרוארק הבן, מעוות משנים של ניתוחים להחזרת איברי הגוף שלו.
רוארק הבן תוקף את הארטיגן ולוקח את ננסי לחווה של משפחת רוארק לסיים את מה שהתחיל לפני שמונה שנים.
הארטיגן עוקב אחריהם ומזייף התקף לב, שנותן לו הזדמנות להרוג את רוארק הבן.
בידיעה שהסנטור רוארק לא יפסיק לרדוף אחריהם לעולם, הארטיגן מתאבד כדי שננסי תהיה בטוחה.
שוב, הוא מצדיק את מותו בעד חייה של ננסי כעסקה הוגנת.
הלקוח תמיד צודק, חלק 2
בקי הפצועה עוזבת את בית החולים ומדברת בטלפון עם אמה.
במעלית היא נתקלת באיש המכירות.
כשהוא מקריין את הסצנה, הוא אומר שאם אתה לוקח את הפניה הנכונה בעיר החטאים, אתה יכול למצוא כל דבר.
הוא מציע לה סיגריה, קורא לה בשמה, כשהיא פתאום מסיימת את השיחה עם אמה.
גורלה אף פעם לא נחשף.
הארטיגן (ברוס ויליס) הוא שוטר אמין ומסור לעבודה, אשר בלילה האחרון לפני פרישתו מהתפקיד מוצא את עצמו נאבק נגד שותפו לעבודה ובו בזמן ומנסה נואשות לשמור על שמו הטוב, שפיותו וחייו וכל זה מפאת שניסה להציל ילדה בת 11 מידיו האכזריות של פדופיל מוכר, אשר מהווה איום לכל איש במדינה.
מארב (מיקי רורק) הוא רוצח פסיכופת בעל פנים מושחתות אשר חי בעיר ומכיר אותה טוב כשם שהיא מכירה אותו.
סלידת האנשים מפניו מוכרת לו, והוא השלים עם העובדה שנשים לעולם לא יהוו חלק מחייו.
עם זאת, לילה אחד הוא מוצא את עצמו שרוע לצדה של פרוצה יפהפייה ובפעם הראשונה בחייו, הרגיש אהבה.
העלילה מקבלת תפנית כאשר הוא מתעורר למצוא את הפרוצה עדיין שוכבת לצדו ללא רוח חיים.
כעת השוטרים מחפשים אחריו, בזמן שהוא בחיפוש אחרי האיש שאחראי לרצח הפרוצה ולהפללתו.
דווייט (קלייב אוון) הוא צלם אשר נמצא במרדף אחרי השוטרים המושחתים של העיר, ותוך כדי כך גורם לאי סדר ולמעשי רצח רבים, לאחר שגרם להפרה של עסקה בין כנופיית הזונות של העיר לבין אותם השוטרים.
ג'וש הארטנט – איש המכירות
רוטגר האוור – קרדינל פטריק הנרי רוארק
קלייב אוון – דווייט מקארת'י (אורח)
בריטני מרפי – שלי (אורח)
ג'סיקה אלבה – ננסי קאלאהן (אורח)
אלקסיס בלדל – בקי (אורח)
רוזריו דוסון – גייל (אורח)הרצח הגדול:
קלייב אוון – דווייט מקארת'י
בניסיו דל טורו – בלש ג'ק "ג'קי בוי" רפרטי
מייקל קלארק דאנקן – מאנוט
ניקי קאט – סטוקה (אורח)הנבל הצהוב:
ברוס ויליס – בלש ג'ון הארטיגן
ג'סיקה אלבה – ננסי קאלאהן
ניק סטאל – רוארק הבן/הנבל הצהוב
פאוורס בות' – סנאטור רוארק
מקנזי וגה – ננסי קאלאהן הצעירה
מיקי רורק – מארב (אורח)
אלייג'ה ווד – קווין (אורח)
קארלה גוג'ינו – לוסיל (אורח, מהדורה מורחבת)
הסרט זכה להכנסות של $29,120,273 בסוף השבוע הראשון להקרנות כאשר הוקרן ב-3220 בתי קולנוע.
סה"כ הסרט הכניס בכל העולם כולל ארצות הברית $158,753,820.
באתר הביקורות rotten tomatoes הסרט קיבל 78% על פי 245 ביקורות.
באתר הביקורות Metacritic הסרט קיבל ציון של 74 על פי 30 ביקורות.
עיר החטאים: עלמה להרוג הוא שמו של סרט המשך שיצא לאקרנים ב-22 באוגוסט 2014, בבימויים של רוברט רודריגז ופרנק מילר.
"עיר המלכים" היה פארק שעשועים באילת שנושאו תקופת התנ"ך.
בתחילת שנת 2016 הפארק נסגר בעקבות ירידה בכמות המבקרים וחובות של כ-53 מיליון שקלים.
רעיון הפארק עלה ב-1993, ובנייתו החלה כעבור שבע שנים, בשנת 2000. הפארק נפתח למבקרים ביוני 2005.
הפארק נבנה על ידי החברות "אלרן נדל"ן" מקבוצת "אלרן השקעות", "מלונות אפריקה ישראל" ו"ז'ול וורן אחזקות" והושקע בהקמתו 160 מיליון שקל.
יועצים מהעולם ובתוכם אנשי דיסנילנד עזרו בניסיונם המקצועי למתכנני הפארק.
הוא זכה תחילה להצלחה יחסית ומשך כרבע מיליון מבקרים בחצי השנה הראשונה להפעלתו.
בקיץ 2006 השיק הפארק קמפיין טלוויזיה, באמצעות משרד הפרסום מקאן אריקסון ובהשקעה של כ-2 מיליון שקל.
תחילה הפארק לא היה פתוח בשבתות, עקב הסכם עם קבוצת אפריקה ישראל להשקעות לבקשת בעליה באותה עת - לב לבייב שומר המסורת.
אך בסוף 2009 הוסכם שיפתח בשבתות במטרה להגדיל את רווחיו.
בעקבות ירידה מתמדת בכמות המבקרים וחובות כספיים גדולים של כ-50 מיליון ש"ח, הפארק נקלע להליך של כינוס נכסים וסגר את שעריו בשנת 2016.
הפארק נרכש באותה השנה על ידי חברת דונה ברקליס, תמורת 36 מיליון ש"ח.
המתקנים בלונה פארק "פנטזיה" שנבנו על ידי פתאל הוצעו למכירה לאחר הפסדים שיצרו לפארק.
הקופות נמצאות בלובי הכניסה של המבנה, ולאחר קניית הכרטיס אפשר לעבור לאולם המרכזי שבו נמצאות הכניסות למתקנים, במרפסת נמצא בית קפה ולפני היציאה נמצאת חנות המזכרות של הפארק.
בקומה התחתונה נמצא המזנון שאליו מגיעים לאחר כל אטרקציה ולידו משחקי וידאו.
בעיר המלכים מנו חמישה מתקני שעשועים:
מסע אל העבר – סרט תלת-ממד המוקרן באולם ארבעה ממדים ועוסק בתקופת מצרים הקדומה.
המבקרים מקבלים בכניסה לאולם ההקרנה משקפיים מיוחדים שמקנים לסרט את תחושת התלת-ממד, בזמן הסרט מופעלים אפקטים, כגון רוח והשפרצת מים, אשר ממחישים את הצפייה.
מערת האשליות – מתחם דמוי מערה לציון חוכמתו הרבה של שלמה המלך הכולל למעלה משבעים אלמנטים אינטראקטיביים, חלקם קטנים כמו חידות ואשליות אופטיות וחלקם גדולים כמו מבוך מראות, מבוך סורגים ו"חדר מגנטי" הבנוי בזווית עקומה.
ביציאה מהמערה נמצאות מגלשות ספירלת דוד וחנות מזכרות.
מערת התנ"ך – מתקן המדמה מעלית היורדת למעבי האדמה למנהרה באורך של שלוש מאות ושישים מטרים, שם צופים המבקרים במיצגים קצרים העוסקים בסיפורי המקרא כגון: אדם וחוה, יוסף ואחיו ולוחות הברית המלווים בבובות מכניות זזות וקול אודיו המספר את הסיפור המקראי בשפות עברית ואנגלית.
בנוסף, במנהרה ישנן עוד אטרקציות כמפלים וגשרים ובסוף המערה נטיפים וזקיפים.
במציאות המעלית, המנהרה והאטרקציות שבה אינן אמיתיות ואינן אלא תפאורה.
מפלי שלמה המלך – מסלול שיט בסירות שבמהלכו צופים המבקרים במיצגים על חייו של שלמה המלך, כמו משפט שלמה וביקור מלכת שבא.
לפני השיט צופים המבקרים, כאשר הם עדיין בתור, במיצג פתיחה לקראת המתקן, בסופו יוצאים המבקרים אל אזור מעגן הסירות שנמצא מחוץ למבנה, הסירות עולות במעלית לקומה העליונה של המבנה, שם צופים המבקרים בסיפורי חייו של המלך שלמה.
בסיום השיט יוצאות הסירות למפל קטן אל גג הבניין (כשברקע השיר "המלך שלמה" בביצועם של לימור שפירא ורפי ויינשטוק) ומשם הן גולשות במפל בגובה של עשרים מטרים עד לבריכת המלך הנמצאת בצמוד למבנה.
המתקן נבנה על ידי חברת Intamin AG, אשר בנתה מתקנים גדולים בעולם.
מגלשות ספירלת דוד – שתי מגלשות יבשות שבהן גולשים מגובה של למעלה מעשרים מטרים ובמהירות של למעלה מחמישים קמ"ש, ישנן שתי מגלשות – נמוכה וגבוהה, כאשר הגבוהה שביניהן עוברת לרגע בתוך אחד מחדרי "מפלי שלמה המלך" ומאפשרת לראות אותו מהקירות השקופים של המגלשה.
המסלול מסתיים בתחתית מערת האשליות.
בשנת 2010 נפתח בסמוך לפארק עוד חלק בשם "פארק השעשועים פנטזיה" שהכיל רכבת הרים, מכוניות מתנגשות, עמוד נפילה חופשית, ספינת פיראטים לילדים.
בנוסף לכרטיס הרגיל של עיר המלכים, ניתן כרטיס לארבעה מתקנים בפארק השעשועים פנטזיה – רכבת ההרים, ספינת האוויר, מעגל הפיות והספארי הקסום.
שימוש במתקן נוסף הצריך תשלום נוסף.
המתקנים, שנבנו על ידי פתאל, נמכרו לאחר שיצרו הפסדים לפארק, וכיום הם פועלים ב"פארק פרס" שבחולון.
את אולמות הקולנוע הייתה צפויה להפעיל חברה זרה שתגיע לישראל לראשונה והתקיימו מגעים עם רשת המלונות ישרוטל להשכרת אולם הקונגרסים.
בסך הכול היה אמור לכלול המתחם כ-18,000 מ"ר שטחים בנויים, ועלויות הבניה מוערכות ב-150 מיליון שקל.
המתחם החדש היה צפוי היה להיפתח בפסח 2019, אך באוקטובר 2021 עבודות הבנייה במקום הושהו.
החברה התכוונה להגיש לות"ל תוכנית לתוספת זכויות בנייה של כ-50 אלף מ"ר להוספת 1,300 חדרי מלון במעטפת המתחם.
במרץ 2023 נפתח במתחם סניף של רשת חנויות הכלבו היוונית "ג'מבו", המשתרע על שטח של יותר מ-10,000 מטר רבוע בשתי קומות.
עיר המסגדים בגרהאט היא עיר עתיקה השוכנת בפרווריה המערביים של העיר המודרנית בגרהאט, סמוך למפגש הנהרות גנגס ובראהמאפוטרה בדרום בנגלדש.
העיר שנודעה בעבר בשם "חליפתאבאד", נוסדה בידי המצביא הטורקי אולו חאן ג'נה במאה ה-15. ג'נה פיאר את העיר שטבעה מטבעות ושימשה כמרכז אזורי, אך זמן קצר לאחר מותו ב-1459, נבלעה זו על ידי יערות הגשם.
בשנת 1985 הכריז ארגון אונסק"ו על העיר כעל אתר מורשת עולמית.
שרידי העיר מרוכזים בשני מתחמים שהמרחק ביניהם הוא כ-2.5 ק"מ, האחד במערב, בסביבתו של מסגד סאיט גומבאד, והאחר במזרח, בסמוך למאוזולאום של ג'נה.
מסגד סאיט גומבאד (בנגלית ষাট গম্বুজ মসজিদ - "מסגד שישים הכיפות", ) הידוע גם בכינויו "מסגד שישים העמודים", הוא המסגד הגדול באתר ונחשב למבנה המרשים ביותר ששוכן בו.
המסגד שוכן בין שני אגמים מלאכותיים גדולים, ובעברו ניצב במרכזו של מתחם מוקף חומה.
שני שערים, שרק אחר מהם שרד בצידו המזרחי של המבנה, הוליכו אליו.
אורכו של מבנה השער הוא 7.92 מטר ורוחבו 2.44 מטר, וקבועה בו קשת עם מיפתח של 2.44 מטר.
השער ניצב מול מרכז החזית המזרחית של המסגד.
המבנה עשוי לבנים, אורכו מבחוץ הוא 48.77 מטר ורוחבו 32.92 מטר.
בקירות המסגד קבועים שערים בצורת קשתות מחודדות - 11 בחזית המזרחית, 7 בכל אחת מהחזיתות הצפונית והדרומית, ושער בודד בחזית המערבית המסמנת את הקיבלה.
כל השערים בחזית המזרחית, השערים המרכזיים בחזית הדרומית והצפונית והשער בחזית המערבית קבועים בתוך שקע בצורת מלבן.
יתר השערים נבנו בצורת שתי קשתות, האחת מעל השנייה, כשהקשת הפנימית מעט גדולה יותר.
פנים המסגד עשוי בצורת מלבן באורך של 43.89 מטר וברוחב של 26.82 מטר.
שישים עמודים מחלקים את החלל לאחד-עשר מעברים הנמתחים ממזרח למערב.
העמודים שהעניקו למסגד את כינויו ערוכים בעשר שורות ובכל שורה שישה עמודים.
עשרת המעברים מסתיימים בצידם המערבי בעשרה מיחרבים בצורת גומחה חצי עגולה, והמיחרב האמצעי, כמו גם המעבר שבו הוא קבוע, רחב מהיתר ובולט אל מחוץ לקיר החיצוני.
במעבר הצמוד למעבר המרכזי מצפון לא קבוע מיחרב, ותחתיו קבוע בו השער היחיד שבקיר המערבי.
על גג המסגד קבועות 77 כיפות, אחת מעל לכל תא התחום על ידי ארבעה עמודים או על ידי עמודים והקירות החיצוניים (Bay), ושבע מהן הנמצאות מעל המעבר המרכזי גדולות מהאחרות וצורתן כשל פירמידה קטומה.
בארבע פינותיו של המסגד קבועים ארבעה מגדלים עגולים הנושאים כיפות עגולות.
שני המגדלים המזרחיים גבוהים מהשניים המערביים, ובכל אחד מהם קבועים ארבעה חלונות.
בתוך כל אחד מהמגדלים המזרחיים גרם מדרגות לולייני בן 26 מדרגות שהגישה אליו היא מתוך המסגד, וייתכן ששימשו את המואזין.
בכל אחד משני המגדלים המערביים קבועים שני חלונות בלבד והם נעדרי גישה למעט דרך אחד משני החלונות הפונה אל גג המסגד.
סך הכל נושא המסגד 81 כיפות, למרות שמו הרשמי הוא "מסגד שישים כיפות".