tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ויליאם האנד (מסקטור הארץ, 2814) - האדם אשר אחראי באופן ישיר לאירועי "הלילה האפל ביותר", נלכד בידי שבט אינדיגו.
נאמר כי טבעת הכוח האינדיגו "ריפאה" אותו ממחלתו.
האנד משוחרר כאשר נטרומו משמיד את סוללת הכוח האינדיגו.
סינסטרו (מסקטור 1417) - אולץ להתגייס לשבט אינדיגו, לאחר שהם מאמינים כי שירותו בשבט ישמש כעונש על מעשיו הנפשעים.
הוא משוחרר מהחיל כאשר נטרומו משמיד את סוללת הכוח האינדיגו.
כשם ששאר חילות הפקחים מדקלמים שבועה לצורך הטענת טבעות הכוח שלהם בעזרת סוללת כוח, אינדיגו-1 נראית כשהיא מטעינה את טבעת הכוח האינדיגו באמצעות מטה הכוח שלה והשבועה.
בהופעתו הראשונה של השבט, שפתו אינה ידועה לטבעת הכוח הירוקה המנסה לתרגם אותו, אם כי אינדיגו-1 מציינת שהם יכולים לדבר בשפה שמובנת לאחרים אם יחפצו בכך.
הדבר היחיד שמזוהה בשבועתם הוא שמו של הפקח הירוק אבין סור, אותו הכירה אינדיגו-1 בתקופה מסוימת בעברה.
מהות היחסים ביניהם אינה ידועה, אם כי אינדיגו-1 מתארת אותו כ"מושיע" שלה.
כפי שמתברר בהמשך, היה לאבין סור חלק בבנייתה של סוללת הכוח האינדיגו.
בנוסף, הוא נתן ליריבתו לשעבר אירוק את טבעת הכוח האינדיגו הראשונה, והיא הפכה בעזרת כוח החמלה של אור האינדיגו לפקחית האינדיגו הראשונה.
הסיבות לכך היו שאבין סור רצה להקים כוח מגננה כנגד תוכניתם של שומרי היקום לאחר אירועי הלילה האפל ביותר.
שבט אינדיגו משתמש באור האינדיגו של החמלה.
המאפיין המובהק ביותר של השבט הוא השימוש במטות כוח במקום סוללות כוח כדי להטעין את הטבעות.
בנוסף ליכולת לאגור את אנרגיית האור האינדיגו, חברי השבט מסוגלים גם להפיק את כוחם של שאר אורות הספקטרום הרגשי ובכך לקבל יכולות של החילות האחרים.
אינדיגו-1 נראית כשהיא מתעלת טבעת כוח שחורה (ופניה מקבלות מראה נרקב), אך אין זה ברור אם ביכולתו של השבט להשתמש בכוחם של הפקחים השחורים משום שהיא מתארת את הכוח כ"חור שחור מרגשות".
בשעה שחברי חילות אחרים מקרינים תצוגת אור אל מול חותם החיל שבמדיהם כאשר הם משתמשים ביכולותיהם, חברי שבט אינדיגו מקרינים את חותם החיל שלהם בתצוגה שעל מטה הכוח.
כאשר הם מתמרנים אור אחר של הספקטרום הרגשי, חותם החיל שמתאים לאור זה מוקרן על הסימן המוטבע על מצחיהם.
כמו יתר טבעות הכוח, גם טבעות הכוח האינדיגו מסוגלות לבצע יכולות בסיסיות כתעופה והפקת שדה כוח.
הן מספקות למשתמשיהן את היכולת לקלוט חמלה וכן לאלץ חמלה על אלה שאין בהם רגש זה.
יש ביכולתו של האור האינדיגו לרפא יחידים דרך אמפתיה ולחשוף כאב בפני אלה המשתמשים בו כדי לפגוע באחרים.
חברי שבט אינדיגו מסוגלים לשגר את עצמם ואת אחרים למרחקים עצומים.
יכולת זו גוזלת מתפוקתה של הטבעת, וחברי השבט משתמשים בכך לעיתים רחוקות.
מתגלה מאוחר יותר כי כמו טבעת הכוח הכתומה, טבעת הכוח האינדיגו מתנהגת כטפילה המאלצת את המשתמש לחוש אך ורק חמלה ולחסום רגשות אחרים.
בדרך זו הם מסוגלים לתעל רגשות אחרים מבלי שיושפעו על ידם.
אולם, שלא כמו טבעת הכוח הכתומה, נדמה כי היא דורשת משתמש שחסר בו רגש החמלה כדי ליצור חיבור מצלח (טבעת הכוח הכתומה דורשת משתמש שקיים בו יצר החמדנות).
כאשר טבעת הכוח מוסרת, זיכרונותיו של העונד אותה בזמן זה נמחקים כמו גם השינויים ההתנהגותיים משתנים עד אשר הוא עונד אותה מחדש.
הרב שבח צבי רוזנבלט (נולד בשנת תשי"ג, 14 בדצמבר 1952) הוא רב העיר הליטאי של בני ברק מטעם העירייה יחד עם רב העיר החסידי מטעם העירייה יצחק אייזיק לנדא ורב העיר הספרדי מטעם העירייה מסעוד בן שמעון, והוא דיין ופוסק.
ראש רשת בתי הוראה בבני ברק, אלעד ומודיעין עילית, רבן של קהילות בבני ברק, בגני איילון (לוד) ובמודיעין עילית, חבר בד"ץ שארית ישראל ודיין בבית דין צדק בני ברק של הרב נסים קרליץ.
בעבר עמד בראש גוף הכשרות "קהילות חרדים".
נולד בירושלים לאלתר חיים דב רוזנבלט ודינה לבית ריבלין.
למד בתלמוד תורה ובישיבת עץ חיים ולאחר מכן בישיבת בריסק בירושלים.
לאחר נישואיו גר בבני ברק ולמד בכולל חזון איש.
בשנות ה-90 התמנה למו"צ בבית הדין של הרב נסים קרליץ.
בעשור הראשון של המאה ה-21 עבר להתגורר במודיעין עילית והתמנה לרב בית הכנסת שיח יצחק בעיר.
בשנת תשס"ה (2005) התמנה על ידי הרב חיים קניבסקי והרב נסים קרליץ לעמוד בראש גוף הכשרות "יראים", שבהמשך שונה שמו ל"חרדים".
גוף הכשרות בראשותו הצטרף אל "קהילות החרדים" של הרב ישראל פישביין שעוסקת בשחיטה.
כעבור זמן התמנה על ידי הרב קרליץ והרב קניבסקי לעמוד בראשות רשת בתי הוראה בבני ברק, מודיעין עילית ואלעד.
בשנת 2010 התמנה כרב הפוסק של "מי ברק", תאגיד המים של עיריית בני ברק.
בספטמבר 2014, בעקבות המהפך בשליטה בבד"ץ שארית ישראל, צורף כחבר הבד"ץ.
בעקבות זאת פרש במרץ 2015 מ"קהילות החרדים".
בחשוון תשע"ו (2015) הוכתר לרב קהילת "שומרי שבת" באזור רחוב אבן גבירול בבני ברק.
בשבט תשע"ט (2019) מונה לרב קהילת האברכים בגני איילון שבלוד.
באדר ב' תשע"ט (2019), במהלך הלוויית הרב משה יהודא ליב לנדא הכריז ראש עיריית בני ברק, אברהם רובינשטיין: .
מאז מנהל הרב רוזנבלט עם הרב יצחק אייזיק לנדא את הכשר הרב לנדא.
השניים מפרסמים הודעות הנוגעות לענייני הדת והכשרות בעיר תחת בלנק משותף ששניהם מתוארים בו כ'רבני העיר בני ברק'.
אשתו, מאשה רחל, בתו של הרב יצחק שינלזון שהיה ממנהלי כולל חזון איש, הייתה מנהלת בית הספר בית יעקב במודיעין עילית.
בין מחותניו: הרב שלמה קניבסקי, ראש ישיבת קריית מלך (בנו של הרב חיים קניבסקי), הרב שריאל רוזנברג והרב יהודה סילמן.
שבח פרידלר הוא פרופסור מן המניין בחוג למיילדות ולגינקולוגיה בפקולטה למקצועות הבריאות ולרפואה של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
פרידלר משמש כמנהל היחידה לפוריות והפריה חוץ גופית במרכז רפואי ברזילי, ורופא בכיר ביחידה להפריה חוץ גופית בבי"ח אסותא תל אביב ובהרצליה מדיקל סנטר.
פרידלר למד בבית-הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
הוא התמחה ברפואת נשים במחלקת הנשים והיולדות בבית החולים ביקור חולים.
הוא השתלם במשך שנתיים באנדוקרינולוגיה של הפוריות והפריה חוץ גופית, במרכז הרפואי של אוניברסיטת סטנפורד בקליפורניה.
בנוסף, פרידלר השתלם בפוריות הגבר ביחידה לחקר הפוריות, בית החולים הקריה תל אביב, בלפרוסקופיה והחזרת עוברים לחצוצרות, באוניברסיטה החופשית של בריסל ובהבשלת ביציות באוניברסיטת גטבורג, בשוודיה.
פרידלר מכהן כמנהל היחידה לפוריות במרכז רפואי ברזילי באשקלון ומנהל את מרפאת הפוריות של האישה והגבר בקופ"ח מאוחדת, סניף שפרינצק, תל אביב.
בעבר היה רופא בכיר ביחידה להפריה חוץ גופית בבית החולים הדסה עין כרם ובבית החולים אסף הרופא.
ניסיונו הקליני משתרע לאורך כ-25 שנה של טיפולי הפוריות והפריה חוץ-גופית והוא נחשב לאחד הראשונים בביצוע ניתוחי שאיבת זרע.
כמו כן, הוא מומחה באנדוסקופיה גינקולוגית, בפרט ובהיסטרוסקופיות ולפרוסקופיות הקשורות לטיפולי פוריות.
פרידלר פועל גם בתחום המחקר הקליני ופרסם כ-150 מאמרים מדעיים שהתפרסמו בכתבי עת אקדמיים ברחבי העולם וכן בספרים מקצועיים.
כמו כן, הוא מלמד סטודנטים ומנחה מתמחים ומרצה בפני כינוסים מדעיים בארץ ובעולם.
פרידלר הוא חבר באגודה הישראלית לחקר הפוריות, באגודה האמריקאית לרפואת הרבייה ובאגודה האירופאית לפוריות ואמבריולוגיה.
באלקטרומגנטיות, שבח אנטנה הוא אחד המדדים המאפיינים את ביצועי האנטנה בקליטה או בשידור (לרוב בכיוון מסוים).
ביצועי האנטנה נמדדים לפי יכולתה להתמיר הספק חשמלי לקרינה אלקטרומגנטית (גלי רדיו), או להפך, בתנאים שונים.
השבח של אנטנה מסוימת הוא היחס בין הביצועים של האנטנה בכיוון מסוים לבין ביצועיה של אנטנה דמיונית הפועלת בכל הכיוונים באופן שווה ואחיד – אנטנה איזוטרופית.
מתמטית, שבח אנטנה הוא גודל חסר ממד השווה למכפלת נצילות הקרינה וכיווניות האנטנה :
כאשר היא ההספק החשמלי לאנטנה, היא הספק הקרינה הנפלט מהאנטנה ו־ היא עוצמת הקרינה כפונקציה של הזווית המרחבית.
ניתן להראות שהמִפתח של אנטנה איזוטרופית חסרת הפסדים, אשר לפי ההגדרה יש לה שבח 1, הוא:
כאשר λ היא אורך הגל של גלי הרדיו.
השבח של כל אנטנה יחסי למִפתח שלה:
כך שאנטנות עם מִפתח אפקטיבי גדול הן אנטנות בעלות שבח גבוה, אשר יש להן רוחב אלומות זוויתי קטן.
מרבית ההספק שלהם מוקרן באלומה צרה בכיוון אחד, ומעט בכיוונים אחרים.
שבחי הסִכלות הוא ספר שנכתב על ידי ארסמוס מרוטרדם בשנת 1509 ויצא לאור ב־1511 והפך לאחד מהספרים המשפיעים ביותר בתרבות המערב.
הספר כתוב כנאום ציני של אלת הסכלות (הטיפשות) היוונית "סטולטיציה" המסביר את עליונות הסכלות.
האלה סוקרת באופן שיטתי את כל החברה ואת שלבי החיים החל מהלידה ועד לזקנה ולמוות.
כמו כן, היא סוקרת את דרגות הכנסייה והאצולה ואת האמונות הקתוליות ומראה את השפעתה שם.
למשל, "בלעדי לא היה קיים כל קשר בר קיימא- שום עם לא היה יכול לשאת זמן רב את מלכו, האדון את עבדו, לא שפחה את גבירתה".
הספר מחולק לפרקים קצרים שאורכם כעמוד כל אחד בהם היא טוענת על חלקים שונים בחברה ועל השפעת הטיפשות בהן.
הספר נכתב להנאתו האישית של ארסמוס ולידידו תומאס מור (אליו הספר גם מוקדש).
הספר נכתב באנגליה בשנת 1509 בלילה אחד.
הספר, משתמש באלת הסכלות כדרך להעביר ביקורת על החברה והכנסייה למרות האינקוויזיציה הקתולית שכן אי-אפשר להתייחס ברצינות למה שנאמר על ידי אלת הסכלות.
הספר היה בעל השפעה אדירה.
הוא הופץ במהירות ברחבי אירופה והיה ל"רב-מכר".
הוא פרץ את הדרך לרפורמציה הפרוטסטנטית בכך שהציג את הכנסייה הקתולית כמושחתת ומגוחכת.
כך למשל הוא כותב "כמה יתרונות היו נשללים מכס-האפיפיור, אילו נחה עליו, ולו לרגע קט החוכמה?...
מה היה נשאר מכל העושר הזה, הכבוד, השלטון, הניצחונות, המשרות, התרת העבדות, המיסים, האינדולגנציות,..., התענוגות?
במקומן היו באים נדודי שינה, תעניות, דמעות, דרשות, תפילות, לימוד, אנחות חרטה ואלף דאגות כבדות אחרות".
ארסמוס מרוטרדאם שבחי הסיכלות; תרגם מלאטינית: חיים הלפרין; העיטורים בספר מאת האנס הולבין הבן, מרחביה: ספרית הפועלים, תשכ"ו.
שלמה ראָבין, תהלת הכסילים, או, צואת בעור בן חמור: הלצה בחמשה עשר פרקים, וינה: געארג בראג, תר"מ.
שֶׁבַח אֶדֶן (כ"ח בניסן ה'תרע"ד, 24 באפריל 1914 – כ"ב באדר ה'תשע"ה, 13 במרץ 2015) היה מורה ומחנך ישראלי, ד"ר לחינוך, שכיהן כמנהל המרכז לתוכניות הלימודים במשרד החינוך משנת 1966 עד 1981.
שבח אדן, במקור אייזנבוד מכיוון שסב סבו היה הבעלים של חנות ברזל, גדל בעיר נסביז' שבאימפריה הרוסית (בתחומי בלארוס של ימינו).
אביו של אדן, בנימין, היה רופא שיניים, ציוני פעיל, שייסד בית ספר עברי בעיר, ודאג לקיומו של בית הספר במשך כל שנותיו בגולה.
אדן ושלוש אחיותיו התחילו את לימודיהם בגן ילדים עברי, למדו בבית הספר היסודי העברי תרבות ובבית ספר תיכון ממשלתי פולני, והיו חברים בתנועת הנוער החלוצית 'גורדוניה'.
אדן היה חבר בהנהגתה הראשית של גורדוניה בוורשה.
בשנים 1933–1937 למד אדן באוניברסיטת ורשה, והוסמך לתואר ראשון ושני בחינוך.
אחרי סיום לימודיו בוורשה עלה לארץ ישראל באוקטובר 1937 ונקלט בגניגר, שם עסק בשנה הראשונה בחקלאות עד 1938, ואחר כך בהוראה.
בגניגר הצטרף אדן להגנה, ובזמן המאורעות ומלחמת העצמאות השתתף בהגנת האזור.
בשנת 1944 היה אדן בשנת השתלמות באוניברסיטה העברית בירושלים, בחינוך ובהיסטוריה ישראלית וכללית.
בשנת 1950 עִברת את שמו לאדן עם הוצאת ספרו הראשון בקיבוץ גניגר בישראל.
משנת 1951 עד 1955 היה מנהל בית הספר בגניגר.
בשנת 1954 נשלח על ידי איחוד הקבוצות והקיבוצים לשנת השתלמות בפסיכולוגיה חינוכית באוניברסיטת קולומביה בניו יורק, לקראת חזרתו כמנהל בית המדרש למורים וגננות, במדרשה לחינוך משותף בבית ברל.
באמצע 1959 עבר לעבוד במשרד החינוך בירושלים, כחבר בוועדת הקבע של המזכירות הפדגוגית.
ב-1965 נסע בראש משלחת של תשעה מורים לשיקגו, למד במשך שנה באוניברסיטת שיקגו, וקיבל ב-1973 את תואר הדוקטור על עבודה שנושאה 'תרגום מטרות כלליות בחינוך למטרות פונקציונליות בבניית תוכנית לימודים'.
מ-1966 עד 1981 היה אדן מנהל המרכז לתוכניות לימודים במשרד החינוך בירושלים.
בינואר 1980 נתמנה אדן ליו"ר המזכירות הפדגוגית תפקיד בו כיהן עד 31 באוקטובר באותה שנה.
אחרי יציאתו לפנסיה ממשרד החינוך, היה יושב ראש במשך עשר שנים בעמותה על שם יאנוש קורצ'אק בישראל, שנוסדה בדצמבר 1983 בקיבוץ לוחמי הגטאות.
נפטר ב-13 במרץ 2015, בגיל 100. נקבר בבית הקברות שייח' באדר לצד אשתו זהבה שנפטרה שנה לפניו.
אדן התחתן בשנת 1945 עם זהבה לבית פוטרמן (ילידת 1923 מפולין) ונולדו להם שני ילדים, בן ובת.
זהבה נפטרה בסוף אוקטובר 2014.
בנו, בנימין אדן, הוא פרופסור לכלכלה באוניברסיטת ואנדרבילט בנאשוויל, ארצות הברית.
בספרו הראשון, 'העדה המחנכת', מאוקטובר 1950, סקר אדן את שיטות החינוך והלימוד שהיו נהוגות באירופה.
בין השאר, כתב אדן על בתי הספר באנגליה ('פאבליק סקולס'), שבהם תלמידי הכיתה העליונה היו חונכים ('פרפקטים') לחניכים הצעירים, והתייחס לאופן שבו מילאו הפרפקטים את כללי בית הספר, שאסרו יציאה מתחום המוסד (איטון, 1768).
לפרפקטים הייתה נתונה רשות להעניש תלמידים צעירים שעברו את גבולות המוסד, ולשם כך היו נוטלים לעצמם זכות לצאת מחוץ לגבולות, כשהם כורכים חובה בהנאה.
כשנתקלו במורים-עוזרים, היו מורים שהעלימו עין, והיו שדרשו מהחונכים לחזור לתחומי המוסד.
מורה כזה הביא חונך לפני המנהל, והמנהל נאלץ להלקות את החונך.
החונכים דרשו מהמנהל לאסור על מורים-עוזרים להחזירם מהעיר למוסד, אלא אם יימצאו במקומות שאינם הגונים, והמנהל סירב.
כתוצאה מכך פתחו 160 חונכים בשביתה, השליכו את ספריהם לנהר, לנו בפונדק ולמחרת חזרו לבית הספר.
אדן סקר גם את החינוך הגופני, התזונה בבית הספר, היעדרו המוחלט של החינוך המיני, סדר היום בבית הספר, ומקומו של בית הספר בחברה האנגלית.
לאחר מכן עבר אדן לסקור את הרפורמה החינוכית באנגליה, ששללה את שיטת הפרפקטים.
שיטה זו נועדה להדריך נערים צעירים על ידי נערים בוגרים מהם, ובפועל הפכה את הצעירים למשרתי הבוגרים, ואת הבוגרים לשליטים.
הרגשת השלטון נבעה לא מתוך הרשות שניתנה להביע דעה ולהשפיע על עיצוב החיים במוסד, אלא מתוך הסמכות הרבה של הבוגרים על הצעירים.
בכך נגרם נזק חינוכי רב, משום שלא הייתה רוח של שיתוף פעולה חברתי.
לצד ספרו הראשון, יזם אדן במסגרת הסתדרות העובדים הכנת תוכניות רשות (חינוך בלתי פורמלי), וחומר לימודי בנושאים כמו 'עזרה הדדית', 'עבודה כערך', 'שוני ושוויון', והיה שותף להפעלתם בבתי הספר.
בתחום החינוך החברתי והחינוך לערכים, טיפח אדן את חברת הילדים בגניגר, ופרסם מאמרים בתחום החינוך החברתי והחינוך הקיבוצי: חברת הילדים בקיבוץ; שעת החברה; שיעורים באזרחות.
במזכירות הפדגוגית הקים אדן את היחידה לטיפוח החינוך החברתי, ועמד בראשה.
תחילת עבודתו של אדן בתחום תכנון הלימודים הייתה במדרשה לחינוך משותף בבית ברל, שבה ערך בעזרת צוותים של מורים סדרה של 'מדריכים למורים'.
במשך 17 שנה עמד אדן בראש הרפורמה בתוכניות הלימודים במערכת החינוך, החל מתכנון, דרך עמידה בראש קבוצת מורים שנשלחה להכשרה בשיקגו, ועד להקמת המרכז לתוכניות לימודים במשרד החינוך, שהפך יותר מאוחר לאגף.
קבוצת המייסדים של המרכז בראשות אדן, לקחה על עצמה את יישום התאוריות בתכנון לימודים, לצורכי מערכת החינוך בישראל.
היישום כלל תכנון וארגון של דרכי עבודה, תהליכים חדשים בפיתוח תוכניות לימודים חדשות, והפקת חומרי למידה, השונים במאפייניהם מחומרי הלמידה שהיו קיימים לפני כן.
תכנון והפעלה של תוכניות לימודים חדשות
במאמרו 'תוכניות לימודים חדשות – התנסויות ולקחים', סקר אדן קווי יסוד בתכנון לימודים, שעוצבו במשך יותר מעשור באגף לתוכניות לימודים במשרד החינוך.
חלק מקווי היסוד נוסח במפורש וקבע את דפוסי העבודה, וחלק השאיר מקום לאפשרויות התפתחות שונות.
בפרקי זמן הושפע החינוך מגישת העברה של הישגי התרבות מדור לדור ("מסורת"), ובפרקי זמן אחרים בלטו רעיונות אחרים: תוכנית לימודים שבמרכזה הילד, תוכנית לימודים שבמרכזה החברה, ותוכנית לימודים המדגישה את חומר הלימודים.
האחראים לתוכניות הלימודים החדשות בישראל, ניסו לתת ביטוי לכל השיקולים האלה.
השפעת הרעיון של 'מבנה הדעת'
בעקבות הרפורמה בתכנון לימודים בארצות-הברית, שהתפתחה אחרי משבר הספוטניק, הובלט הרעיון של 'מבנה הדעת', שהניח קיומם של רעיונות יסוד במקצועות שונים, ושימוש בדרכי מחקר אופייניים למקצוע.
לצד מבנה הדעת, בלטה בישראל השפעת הגורם החברתי בחינוך.
חשיבות גורם זה בלטה בניסוח מטרות החינוך בחוק חינוך ממלכתי התשי"ג-1953, והיא תולדה של תנאיה המיוחדים של החברה הישראלית ושל מאבקה על קיומה.
'מבנה הדעת' התבטא בין השאר בשימוש בשיטות מחקר אופייניות לדיסציפלינות שונות בדרכי הוראה, ובלט במיוחד בלימודי הטבע.
נטייה זו הייתה חזקה במיוחד בחומר הלימודים בשנים הראשונות, שכלל ניסויים למיניהם, תצפיות, ניתוח טקסטים וחשיפת מידע מחומר חזותי.
בשנים שלאחר מכן גברה הנטייה להעשיר את חומר הלימודים בפרקי קריאה, ללא עבודות חקירה וגילוי.
פרקי קריאה אמורים להציג לפני הלומדים תופעות ומחקרים בצורה סיפורית נוחה לקריאה ולקליטה, הנעזרת בסקרנות ובעניין שהיא מעוררת.
'מבנה הדעת' התאפיין במעורבות רבה של מדענים, ששימשו כיושבי ראש של ועדות לתוכנית הלימודים, כחברי ועדות, כיועצים ואף כמחברים שותפים של חומר לימודים.
ההנחה הייתה שאנשי מדע יסייעו בבחירת העיקר במקצוע, יסירו את הגודש מתוכניות לימודים קודמות, ויתרמו לעדכון של תוכניות הלימודים ולדיוקן המדעי.
חלק מהתקוות התאמת, אך לצד התרומה הגדולה של אנשי המדע, הופיעו גם בעיות חדשות:
אנשי המדע ששימשו כחברי ועדות, תרמו לדיונים בוועדות גם בנושאים שחרגו מתחום מומחיותם.
לא תמיד ידעו המדענים עצמם, ואף לא החברים האחרים בוועדה, להבחין בין המדען היועץ בתחום מומחיותו, לבין עצותיו כ"אזרח משכיל".
התכנון נעשה לפי חלוקת המקצועות המוכרת בעולם האקדמי, בלי להתחשב באינטגרציה בבית הספר.
נעשה תיאום אנכי במקצוע מסוים, לאורך כל שלבי החינוך, אך הוזנח התיאום האופקי בין המקצועות בתוך הכיתה.
עקב השאיפה להקפיד על הרמה המדעית של תוכניות הלימודים החדשות, לא הייתה התחשבות מספקת ביכולתו של המורה לקלוט חידושים.
למרות הציפיות שאנשי המדע יידעו לבחור את העיקר במקצוע ולשחרר את תוכניות הלימודים מגודש תכנים – נותרו תוכניות רבות עמוסות וגדושות.
נוסף לרעיון של 'מבנה הדעת', גם לצורכי החברה היו השפעה מכרעת על תוכניות הלימודים, כפי שבאו לידי ביטוי בעניינים הבאים:
השמת דגש על מקצועות העשויים להעמיק את החינוך היהודי והלאומי.
דגש זה משקף הן את הצרכים של חברה הנתונה במצור, והן את הצרכים של חברה שמתגבשת ומעצבת את זהותה.
הקושי בהוראת היצירה התרבותית של העם היהודי לדורותיו ולעדותיו לא היה נעוץ בתוכניות הלימודים, וגם לא בספרי לימוד, אלא נבע ממחסור במורים בעלי הכשרה מספיקה להוראה של מקצועות היהדות ברמה נאותה לפי תוכניות הלימודים החדשות.
צורכי החברה באו לידי ביטוי גם בשאיפה להישגיות במדע ובטכנולוגיה.
חברה מצומצמת מבחינה כמותית שאפה להעלות את איכותה, ואכן ניתן לכך ביטוי בתוכניות הלימודים העשירות והמעודכנות במדעים הריאליים, ובחינוך המקצועי.
כל אלה שימשו כתשתית להתפתחות טכנולוגית מתקדמת.
צורכי החברה באו לידי ביטוי גם בשאיפה להעלות את רמת ההישגים של התלמידים משכבות מקופחות, בהכנת חומר לימודים מתאים, תוך צמצום פערים ופתיחת הזדמנויות שוות לתלמידים רבים.
תהליך ההכנה של תוכניות הלימודים החדשות
תהליך ההכנה של תוכניות הלימודים החדשות בישראל התאפיין בעיקר ב:
הכנתן של תוכניות הלימודים ושל חומר הלימודים בעיקר ב"מרכזים", ולא ב"פריפריה".
משימה "מתמדת", ולא "משימה מסתיימת".
שיפור חומר הלימודים על יסוד ניסויו.
אינטראקציה בין מטרות סמויות ומוגדרות, פעילויות לימודיות והערכה.
אדן הצביע על ההתפתחויות בהלכה ובמעשה של תכנון הלימודים בישראל.
הורגש צורך בהתחשבות בצורכי הלומד והמורה, ועלתה שאלת מעורבותם של המורים בפיתוח התוכניות.
בשורת הפתרונות הוצע חומר לימודים מודולרי, שהמורה היה יכול לבחור ולארגן לתוכניות עבודה.
נוסף על כך הוכשרו המורים להתאים חומר לימודים מוכן לצורכי התלמידים – בשינויים, בתוספות ובעיבודים חדשים.
הבעיה המרכזית שעמדה בפני הרפורמה של תוכניות הלימודים, הייתה הפעלת התוכניות החדשות.
חומר הלימודים היה כלי חשוב בידי המורה, אך לא היה די בכלים משוכללים ובמיומנויות השימוש בהם.
נדרש גם רצון לעשות שימוש בכלים חדשים אלה, שהיה כרוך במאמץ רב מצד המורה, משום שהיה עליו לוותר על תכנים והתנהגויות, שרכש בעמל רב, ולשנות את דרך הוראתו.
מעורבות זו של המורה בתהליך של תכנון הלימודים, לצד פיתוח האוטונומיה המקצועית שלו, תרמה תרומה משמעותית לשיפור ההוראה-למידה במערכת החינוך, שעקב ההיררכיה והמבנה שלה, הייתה ערוכה יותר לשימור נהלים והתנהגויות, מאשר לשינויים.
אדן שימש כמנהל ישיר של הפרויקטים, והיה אחראי, יוזם, מפעיל ומייעץ בכל הפרויקטים, וכן במוסדות להשכלה גבוהה.
במהלך עבודתו, פותחו במרכז לתוכניות הלימודים ובשש אוניברסיטאות בישראל, תוכניות לימודים חדשות לכל הכיתות בכל המקצועות, נכתבו ספרי לימוד חדשים, ספרי הדרכה למורים, ועזרי לימוד מגוונים – כולם ברמה מדעית וברמה דידקטית גבוהות, ששיפרו את רמת ההוראה במערכת החינוך.
כאיש תוכניות לימודים, התמיד אדן להיות מעודכן בכל הנעשה בפיתוח של תוכניות לימודים בארצות אחרות.
כאיש מינהל, היה גמיש ופתוח לרעיונות וליוזמות, ויצר גרעין של צוות מסור.
כאיש חינוך, שהכיר מקרוב את המערכת על כל שלביה, עשה שימוש בניסיונו לצורך קבלת החלטות בעלות משמעות חינוכית, ועסק בניהול בקרה ומחקרים על פעילויות הצוותים במרכז לתוכניות הלימודים.
פעילותו הציבורית התמקדה באגודה על שם יאנוש קורצ'אק, שבה שימש כיו"ר האגודה הישראלית, וכסגן יו"ר האגודה הבינלאומית.
ב-1981 ריכז אדן צוות כתיבה באוניברסיטה הפתוחה, בנושא "תוכנית הלימודים בביצועה"; היה יו"ר הוועדה הישראלית לבדיקה הדדית של ספרי לימוד גרמניה-ישראל; היה יו"ר הסקציה לתכנון לימודים במרכז א.י.ל.ה באוניברסיטת בר-אילן, ויעץ למוסדות שונים כמו איגוד הבנקים בישראל, בתכנון לימודים.
גם אחרי צאתו לגמלאות, המשיך לשמש יועץ למחלקת החינוך של הסתדרות העובדים, בעיקר בהכנת חומר לימודים בתחום החינוך לערכים, ובהפעלתו בבתי הספר.
שבח אדן, העדה המחנכת: פרקים בחינוך חברתי, תל אביב: הוצאת נ.
שבח אדן, הנריק גולדשמיט – יאנוש קורצ'אק, ירושלים: האגודה ע"ש יאנוש קורצ'אק בישראל והוצאת כתר, 2000
שבח אדן, הפעלת חידושים בחינוך, חקר מקרה בתכנון לימודים, תל אביב: הוצאת מעלות, 1978
שבח אדן, מטרות החנוך בישראל, תל אביב: הוצאת מעלות, תשל"ו-1976
שבח אדן, פרקים בתכנון לימודים, ירושלים: הוצאת משרד החינוך והתרבות – המינהל הפדגוגי – האגף לתוכניות לימודים, תשנ"א-1991
שבח אדן, תוכנית-הלימודים בהפעלתה: גישה להערכה, רעננה: הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 1982
שבח אדן (עורך), על תוכניות הלימודים החדשות, תל אביב: הוצאת מעלות, 1971
שבח אדן (עורך), חינוך לערכי תנועת העבודה, המרכז לתרבות ולחינוך של ההסתדרות הכללית והוצאת הקיבוץ המאוחד, 1989.
שבחי הר"ן (שבחי הרב נחמן) הוא ספר ביוגרפי על רבי נחמן מברסלב שנכתב על ידי תלמידו רבי נתן מברסלב (שטרנהרץ).
זהו אחד מספרי היסוד בחסידות ברסלב.
הספר נסוב על חייו של רבי נחמן, הנהגותיו ושבח מעלותיו.
תוכנו של רוב הספר הוא נסיעתו לארץ ישראל.
הספר נדפס לראשונה בשנת ה'תקע"ו (1816) בסוף "סיפורי מעשיות (ספר)" על ידי רבי נתן.
הספר הודפס כספר בפני עצמו לראשונה בוורשה בשנת ה'תר"י (1850) בשם "מסעות הים".
הספר מתאר את חייו של רבי נחמן, מימי ילדותו, ואדמו"רותו שהחלה בגיל 13, ובעיקר את מסעו לארץ ישראל בזמן מלחמת נפוליאון.
תקופות אחרות של רבי נחמן מתוארות בספר "חיי מוהר"ן" שאף הוא נכתב בידי רבי נתן.
רבי נתן ליקט מעט ממה ששמע מפי רבי נחמן בעצמו, ומעט ממה ששמע מתלמידי רבי נחמן.
יצאה גם מהדורה של הספר בשפה האנגלית.
שבח וַלקובסקי (גם וואלקובסקי; ביידיש: וואַלקאָווסקי; בפולנית: Szewach Walkowski; ח' בשבט תרל"ב, 18 בינואר 1872 – 1942) היה מורה בגימנסיה העברית בקרקוב וסופר עברי.
נודע בעיקר בזכות החוברות "מכתבי הוראה" ללימוד השפה העברית וכן השפות הפולנית והגרמנית.
שבח ולקובסקי נולד בשנת 1872 במולודצ'נה שבפלך וילנה של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), בנו של צבי יחיאל ולקובסקי (ואחיו של אליהו מרדכי ולקובסקי, לימים רב בליטא, ברוסיה ובארץ ישראל).
למד בישיבות המוסר, בהן ישיבת מיר.
בשנת תרנ"א (1889/90), בגיל 18, התיישב בעיר קרקוב שבגליציה, אוסטריה (ולימים בפולין), ובה גר כל ימיו.
בשנת 1918 פרסם בה"מצפה" את חזונו לדמות מדינת היהודים כפי שתתגשם על פי זיכרונותיו שלו בשנתו ה-100 בשנת תשנ"ט.
בחזונו ראה שמדינת היהודים הצליחה "להביא לידי מזיגה יפה את חופש היחיד עם שלטון הצבור, את מלכות השמים ומלכות הארץ ולשמור את היהדות בטהרתה ולפלס נתיב להתפתחותה וליצירותיה החדשות" בנוסף, פרסם בעיתון "המגיד".
את פרנסתו מצא ולקובסקי בהוראת השפה העברית.
ב-1905 החל לנהל את הקורסים ללימוד העברית שנוסדו אז על ידי חברת "ציון", ובהמשך לימד בגימנסיה העברית בקרקוב.
פרסם ספר "ליקוטי רש"י" ומהדורה מפורשת של שיר השירים לבית הספר.
אך עיקר פרסומו היה בחוברות "מכתבי הוראה" (אונטעריכטסבריף, Unterrichtsbrief) בשיטת גוסטב לאנגנשיידט ושארל טוסן ללימוד השפה העברית.
"מכתבי ההוראה", שהוציא החל ב-1907, זכו להערכה ולפופולריות רבה, ודור שלם של צעירים יהודים (דוברי יידיש) בגליציה ואף בהונגריה, ביתר פולין וליטא ובאמריקה התחנך עליהם.
חוברות מכתבים אלה, שנועדו ללמד את הדקדוק העברי באמצעות היכרות עם טקסטים מסוגות שונות ומתחומי חיים מגוונים, כללו 32 מכתבים הנפרסים על פני כ-600 עמודים והופיעו במהלך כשני עשורים ביותר מעשר מהדורות.
חוברות כאלה הוציא גם ללימוד השפות הגרמנית והפולנית.
לפני שנות ה-40 התאלמן ולקובסקי מאשתו, חיה לבית שוּלדֶנפרַיי.
שבח ולקובסקי נספה בשואה, כנראה בשנת 1942, בהיותו כבן 70.
בשואה נספו גם בנו יהושע ולקובסקי, אשתו עמליה ובתם הנערה עדה.
תמונות וטִפוסים מחיי היהודים בגליציה, פודגורזה: בייטשר, תרס"ח.
מכתבי הוראה: (אונטערריכטסבריעף), קרקוב: הוצאת המחבר, [מ-1907 ואילך] – ספרי מכתבים ללימוד עברית, פולנית וגרמנית, ביניהם:
פויליש-יודישע אונטערריכטס-בריעף / Polsko-żydowski podręcznik epistolarny: פּלאַן און סיסטעם פון שבח וואלקאווסקי, קרקוב: הוצאת המחבר (דפוס מ' דייטשער), [תר"ף לערך].
אונטערריכטסבריעף פאר שפראכען און אלגעמיינעס וויסען; מעטאָדע: ש' וואלקאווסקי ...
בריעף 1–10, קרקוב: הוצאת המחבר, 1915. (ללימוד גרמנית)
השפה: ספר למוד שפת עבר לבוגרים ...
מתורגמות יהודית, גרמנית ופולנית ..., קרקוב: דפוס מ' דייטשער, תרע"ט.
ספר שיר השירים: מבואר על פי פשוטו של מקרא, תל אביב: הוצאת תלמידים, תר"ץ.
"שבט אחים ואחיות" הוא שיר שהופק ביוזמת תחנת הרדיו "גלגלצ" ויצא לאור בשנת 2019. בהקלטת השיר השתתפו 34 זמרים ישראלים.
נכון נובמבר 2025 לשיר יש למעלה מ-46 מיליון צפיות ביוטיוב.
השיר הופק ביוזמת גלגלצ ויצא לאור באפריל 2019 במהלך חול המועד פסח.
את המילים כתב דורון מדלי ואת הלחן הלחין עידן רייכל.
תומר בירן עיבד והפיק מוזיקלית.
המטרה המוצהרת של יוצריו הייתה ליצור איחוד בעם ואיחוי השסעים.
הפרויקט נוצר מתוך יוזמה פרטית של אשת יחסי הציבור יפעת לדר ושדרן גלגלצ סער גמזו, אליהם הצטרפה תחנת הרדיו גלגלצ והמפיק אורן בראל מטעם חברת התקליטים הליקון.
כל קטע בבתי השיר מושר בנפרד על ידי הזמרים המשתתפים בו.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד הרשמי של התחנה.
בשיר ישנם אזכורים לטקסטים ידועים אחרים, בקטע "על מה היה ומה נהיה ואיך נפשי עוד הומייה" אזכור להמנון הלאומי של מדינת ישראל התקווה ובקטע "אדם הוא נוף מולדתו, חורט קווים בכף ידו" אזכור לטקסט של המשורר שאול טשרניחובסקי.
הקליפ לשיר בוים על ידי ארז דן.
הוא מורכב מצילומי סלפי של האמנים המשתתפים בשיר היוצרים בקטעים ממנו קולאז' של אמנים.
כל אמן בחר את המיקום שבו יצטלם, שיש לו משמעות מיוחדת בעיניו.
בסיום הקליפ מופיע נשיא המדינה, ראובן ריבלין, המצטט את פזמון השיר.
הרווחים מן השיר ייתרמו לתוכנית סח"י – סיירת חסד ייחודית העוסקת בהעצמת נוער בסיכון.
לכבוד יום העצמאות 2019 הוציאה משטרת ישראל גרסה חדשה לשיר, שבו נראים שרים שוטרים, שוטרות ולוחמי משמר הגבול.
ביולי הוציא פרויקט תגלית גרסה באנגלית של השיר בהשתתפות יותר ממאה צעירים יהודים.
ב-9 ביוני 2019 הוציא הזמר והיוצר עמירן דביר גרסת כיסוי (קאבר) חרדית לשיר, יחד עם אחיו, נגן הקלידים אריק דביר, ושוקי סלומון.
כעבור כמה חודשים יצאה גרסה נוספת של השיר המבוצע על ידי 30 זמרים מהמוזיקה החסידית, ובהם בני פרידמן, איציק דדיה, אלי הרצליך, קובי ברומר, מנדי ג'רופי ויוני שלמה.
ב-23 ביוני הוציא הקומיקאי מיקי גבע פרודיה על השיר בה הוא מחקה את רוב הזמרים המקוריים מהשיר, לצד זמרים שלא הופיעו בשיר המקורי כמו אביב גפן, עמיר בניון, ישי לוי ובועז שרעבי.
הסטנדאפיסט אמירם טובים יצר פרודיה לשיר שנקראה "מלחמת אחים ואחיות".
ב"ארץ נהדרת" ביצעו גרסה מיוחדת לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים, אותה שרו חקיינים של הפוליטיקאים שהתמודדו בבחירות.
השיר הפך לפופולרי מאוד במסיבות סיום בגני ילדים ובבתי ספר.
בשנת 2020 שימשה מנגינת השיר כפרסומת למותג שוופס.
ב-2022 הוציא יעקב שוואקי יחד עם נפתלי שניצלר גרסת כיסוי נוספת לשיר.
(על פי סדר הא"ב של שמות המשפחה):
"שבחי מעוז" הוא שיר שכתבה והלחינה נעמי שמר, עיבד רפי בן-משה וביצעה להקת פיקוד הדרום.
השורה הראשונה בו זהה לשורה הראשונה בפיוט מעוז צור המושר בחנוכה.
השיר נכתב על ידי שמר בשנת 1969 לאור מאורעות מלחמת ההתשה והקמת המעוזים על שפת תעלת סואץ.
שלושת הבתים הראשונים בעלי מבנה זהה: הפתיחה , החותמת , ושלוש שורות זהות המופיעות באמצע.
לפי מבנה זה, כתוב הבית הראשון:
הבית הרביעי מסכם את השיר:
נעמי שמר חיברה את השיר בהשראת הפיוט מעוז צור ישועתי ויצרה הקבלה בין הפיוט היהודי לבין המעוזים (המוצבים) של קו בר-לב, שהותקפו במלחמת ההתשה.
את הרעיון לשיר היא קיבלה כאשר ביקרה בחנוכה באחד המעוזים, שבו הדליקו החיילים חנוכייה עשויה מתרמילי פגזים.
הסינגל יצא באפריל 1971. הסולניות בשיר הן ברייני ויינשטוק ויונית שוהם.
גם נעמי שמר עצמה ביצעה את השיר (עיבוד מוזיקלי של אלכס וייס).
במרוצת השנים השיר זכה לגרסאות כיסוי רבות וביניהם ניתן למצוא את הגרסאות של צילה דגן, להקת פיקוד המרכז, מיקה קרני, ריטה, חוה אלברשטיין ועוד.
שבח שטרן (נולד ב-23 באפריל 1951, י"ח בניסן ה'תשי"א) הוא פוליטיקאי ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם הליכוד בשלהי כהונת הכנסת העשרים ושלוש.
שטרן גדל בילדותו בצפת ולאחר מכן בבני ברק.
הוריו נפתלי ופראדל שטרן (לבית פישר), היו ניצולי השואה מהעיר סאטמר שבשליטת הונגריה (בין 1940-1919 ואחרי אוקטובר 1945 ברומניה) ואביו נפתלי שימש כחזן תפילה ידוע בעיר.
במהלך השואה כאשר היה נפתלי אסיר במחנה העבודה וולפסברג, בשנת 1944, כתב מזכרונו מחזור תפילה לראש השנה בבדל עיפרון על שק מלט שרכש בתמורה למנת הלחם היומית שלו.
בשנת 1989 מסר את המחזור לשימור ב"יד ושם" ומאוחר יותר נמסר עותק של המחזור לנשיא המדינה ראובן ריבלין.
במהלך שואת יהודי אירופה שכל אביו של שבח את אשתו הראשונה ואת ארבעת ילדיהם- אֵחַיו למחצה של שבח.
בבני ברק נהג להקים "סוכת פלא", שזכתה לביקורים של רבנים, אדמו"רים וראשי המדינה, ובהם הנשיא יצחק בן צבי ומנחם בגין.
שטרן שירת כלוחם בגדוד 50 של חטיבת הצנחנים 35 והיה ממייסדי היישוב מבוא חורון במסגרת גרעין נח"ל.
השתתף במלחמת יום הכיפורים ובמבצע שלום הגליל כלוחם בגדוד המילואים המוצנח 420. הוא בעל תואר ראשון בפיזיקה מאוניברסיטת בר-אילן.
שטרן הוא ממייסדי ההתיישבות האידאולוגית ביהודה ושומרון.
בשנת 1978 היה ממקימי היישוב שילה, בהמשך שימש כמזכיר היישוב במשך כ-5 שנים והוא תושב שילה מאז.
במאי 2023 בכנס שילה ה-12, הוענק לשטרן אות "יקיר שילה הקדומה" על פועלו למען ההתיישבות.
שטרן היה ממנהלי תנועת "אמנה" במשך כ-20 שנה, במסגרתה שימש כרכז ההתיישבות במועצה האזורית מטה בנימין וכרכז בניה ומנהל חברת הבניה של תנועת ההתיישבות.
במקביל ניהל משק חקלאי של מטעים ביישוב שילה.
בהמשך שימש מנהל בחברת תוכנה שבבעלותו.
בתחילת שנות ה-80 ולאחר פינוי חצי האי סיני כחלק מהסכם השלום בין ישראל למצרים הצטרף שטרן למפלגת הליכוד ובהמשך נעשה לחבר מרכז המפלגה.
שטרן נחשב לאחד הפוקדים הגדולים ביו"ש לתנועת הליכוד.
היה חבר ב"פורום לשמירת ערכי הליכוד", אשר במאי 2002 פעל והעביר הצבעת החלטה בוועידת מרכז הליכוד ברוב מוחץ, לפיה: "לא תיכון מדינה פלסטינית ממערב לירדן", זאת חרף התנגדותו של ראש הממשלה אריאל שרון.
במאי 2004, במסגרת המאבק למניעת תוכנית ההתנתקות היה פעיל במטה המאבק שקדם למשאל מתפקדי הליכוד שבו הצביעו רוב של 60% ממתפקדי הליכוד נגד הנסיגה מגוש קטיף.
בשנת 2010 היה בין מקימי פורום מלוכדים.
ב-31 בדצמבר 2017 הוביל מהלך שעבר פה אחד בהצבעת ועידת מרכז הליכוד לפיה הליכוד יפעל להחלת הריבונות ביהודה ושומרון: "מרכז הליכוד קורא לנבחרי הליכוד לפעול כדי לאפשר בנייה חופשית וכדי להחיל את חוקי ישראל וריבונותה על כל מרחבי ההתיישבות המשוחררים ביהודה ושומרון".
ב-11 בנובמבר 2021 הוביל יחד עם פורום "מלוכדים" בליכוד החלטה שעברה בהצבעת ועידת מרכז הליכוד, לפיה: "הליכוד לא יקים ממשלה או לא ישתתף בקואליציה, שיש בה או שהיא נשענת על מפלגות או חברי כנסת, שמביעים תמיכה והזדהות עם מחבלים או ארגוני טרור".
הוא חבר בוועדת החוקה, ועדת הבחירות, הנהלת לשכת הליכוד ומזכירות הליכוד.
כיהן כיו"ר המטה הלאומי בליכוד, כיום עומד בראש קבוצת "מלוכדים" בליכוד יחד עם יו"ר החטיבה להתיישבות ישי מרלינג, דוד צביאל ויהונתן טל.
בבחירות המקדימות לרשימה הארצית, לקראת הבחירות לכנסת העשרים, שובץ במקום ה-21 ברשימה הארצית, וברשימה הסופית במקום ה-38. בבחירות המקדימות לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת נבחר כנציג מחוז יהודה ושומרון בליכוד ושובץ פעם נוספת במקום ה-38 ברשימת הליכוד.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים בעקבות המיזוג עם מפלגת "כולנו" ירד למקום ה-41, במקום זה שובץ גם לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושלוש.
שטרן נכנס לכנסת העשרים ושלוש לאחר התפזרותה, בעקבות התפטרותה של מיכל שיר.
במהלך כהונתו היה חבר בוועדת החוץ והביטחון, בוועדת הכנסת ובוועדה לזכויות הילד.
הוא חבר תנועת הליכוד הוותיק ביותר שכיהן כחבר הכנסת בכנסת העשרים ושלוש.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע שובץ שטרן במקום ה-38 ברשימת הליכוד ולא נכנס לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש פרש מהתמודדות על מקום ברשימה בשל בעיות בריאותיות.
שטרן נשוי לשרה לבית טברסקי, נכדת האדמו"ר רבי יעקב יוסף טברסקי מסטניסלב-וינה (שושלת רחמסטריווקא) ונינת האדמו"ר רבי מתתיהו קטן ממונסטריץ-טיסמניץ (שושלת פרוסקורוב).
שבח קנביל (בכתיב יידי - קנעביל; כ"א בשבט ה'תרכ"ג, 10 בפברואר 1863 – ו' בתשרי ה'תרצ"ט, 1 באוקטובר 1938) היה ביוגרף ועיתונאי, מחבר הספרים "תולדות גדולי הוראה" ו"גרם המעלות".
נולד ברוז'ניאטיב, לרבי אליעזר ליפמן קנביל אב"ד בריזדוביץ' ורוז'ניאטיב שבגליציה ולרבקה טעמריל בת הרב מרדכי היילפרין, ביום הבר מצווה שלו אביו נפטר, לאחר שנה אמו עברה יחד איתו לברודי.
אמו המלומדת שכרה לו מלמדים, ולמד שם בקלויז המקומי, קנביל למד גם אצל רבי אברהם בנימין קלוגר.
בהגיע לפרקו נשא לאישה את פריידא בת רבי יעקב ליכטמאן מטיסמניץ.
בשנת תרע"ד נמלט מאימת הרוסים וגר בפרוסניץ ואחר כך בווינה.
בטיסמניץ הוציא לאור דו-שבועון ביידיש בשם "יידישעס פאמיליען-בלאט".
כמו כן כתב בעיתון מחזיקי הדת תחת השם "שק"ל".
מאשתו פריידא שנפטרה כ"ז אייר תש"א נולדו לו שלושה בנים ושתי בנות, א.
מרים, נספתה בשואה עם בעלה ישראל לוסטיג, יחד עם בניהם חיים וליפא וחנה, ב.
ברכה, אשת הסופר יהודה יצחק מיילן.
נפטרה בה' כסלו תשל"ג, ג.
יעקב נפטר באמריקה בכ"ח באלול תשכ"ז, ד.
יהודה לייביש, נפטר באנגליה, לונדון, בה' כסליו תשכ"ח, ה.
חיים נפטר באנגליה, בי"ד בתמוז תשל"א.
תולדות גדולי הוראה תולדותם של עשרה מגדולי הפוסקים, בצירוף 141 ביוגרפיות קצרות על עוד פוסקים, ניו יורק תשט"ו
החל לכתוב חיבור על תפילת הקדיש אך לא הספיק לסיימו.
בשנת ה'תרצ"ו הוציא לאור את חיבורו של אביו שו"ת וחידושי מהרא"ל.
"שבחי ירושלים" הוא שיר שהלחין הזמר והיוצר אביהו מדינה.
מילות השיר לקוחות מפרק קמ"ז בספר תהילים.
השיר בוצע בידי כמה מגדולי הזמרים והזמרות בארץ, בהם זוהר ארגוב, חיים משה ושימי תבורי.
השיר התפרסם במיוחד בעקבות הביצוע בעברית של הזמרת היוונייה גליקריה בשנות התשעים.
אביהו מדינה סיפר שבשנת 1976 התקשר אליו חזן ירושלמי וסיפר לי שעומד להיערך בירושלים פסטיבל פייטנות.
הוא ביקש ממדינה לכתוב שיר לפסטיבל.
מדינה אמר לו: "אני לא כותב פיוטים", אך החזן ענה לו: "המנגינות שלך הם פיוטים, אתה אפילו לא יודע את זה".
מדינה בחר בשתי השורות ממזמור קמ"ז בתהילים והלחין אותן.
החזן לא חזר אליו ובינתיים הוא שכח מהשיר.
ב-1985 מדינה הפיק אלבום ללהקת צלילי הכרם.
במהלך העבודה על האלבום הם גילו שחסר שיר אחרון.
חבר הלהקה, דקלון הגיע אליו הביתה ושאל אם יש לו חומרים נוספים.
מדינה הלך לנוח והם סיכמו שאם דקלון ימצא משהו בין הסקיצות – הוא יעיר אותו.
כך מדינה מספר: "ובאמת, אחרי שעה וחצי מעיר אותי דקלון.
הוא מנגן ואני שומע: 'שבחי ירושלים'.
סיפרתי לו שזה לא שיר, זה פיוט.
עד שהשמיע את הקלטת, לא זכרתי שהלחנתי את המילים ושההקלטה נמצאת אצלי.
דקלון רצה את השיר וככה נכנסנו לאולפן והקלטנו.
זה היה השיר החותם של האלבום".
בשורה הראשונה, יש פנייה אל העיר ירושלים בבקשה לספר בשבחי האל ולפאר את שמו.
בשורה השנייה, מתוארת הסיבה לבקשה: האל מגן על העיר בכך שהוא מחזק את ביצוריה ובנוסף הוא מברך אותה בבנים ובשפע.
שבט אחים – מערכת הפעלה חדשה לישראל הוא ספר עיון מאת העיתונאית חן ארצי סרור והכלכלן עמיחי דנינו, שיצא לאור בהוצאת ידיעות ספרים ב-2025.
המחברים חקרו את הקרע בעם, ומציעים קווי מתאר לפתרון הבעיה החברתית הקשה, אותה הם מציגים כבעיה קיומית.
המחברים טוענים כי החברה הישראלית חווה "פילוג שבטי", שבו קבוצות שונות – חילונים ליברלים, ציונות דתית, מסורתיים, חרדים וערבים – פועלות כחברה שבטית, לא ממלכתית.
זה כולל, לאסונה של ישראל, גם פילוג כלכלי וחינוכי.
טענת הספר היא כי המדיניות הממשלתית, תקצוב ממלכתי, ומבנה מערכות החינוך והתרבות מעצימים פילוג זה.
המדיניות הממשלתית כאמור רק מחריפה את הבעיה: "מדינת ישראל בחרה צד בוויכוח בין ממלכתיות לשבטיות.
היא בצד של ביצור האידאולוגיות, ולא בצד של אזרחי ישראל.
המדינה מתגמלת רק את הסוכנים של אלה המעוניינים להעמיק את ההבדלים בינינו.
לעומתם, סוכני השינוי הפועלים להגברת האחווה בינינו אינם מתוקצבים."
הפתרון המוצע הוא חיזוק הממלכתיות דרך יצירת "שיח רצף" (שפה מאחדת, שמהווה מכנה משותף ציוני רחב), והקמת ברית ציונית בין שלושת השבטים העיקריים (חילוני, מסורתי, דתי), על מנת לשלב גם את השבטים האחרים.
בפתרון גם טמון החידוש העיקרי של הספר: הטלת האחריות על מנהיגי השבטים: "אנו נמצאים עמוק במלכודת השבטיות, ולכן האחריות היא דווקא על השבטים עצמם.
מי שהוביל אותנו למלכודת, הוא גם מי שיוציא אותנו ממנה.
לכל שבט יש משימה אסטרטגית ייחודית.
כל אחד מהשבטים נדרש להכרעות ערכיות ייחודיות, בהתאם לאופיו."
אפיון השבטים והמנגנונים המעצימים פילוג בעם – כולל דוגמות מתחום החינוך והתקצוב.
סקירת תפיסת הממלכתיות – מהכור היתוך של בן-גוריון, דרך ממלכתיות ליברלית, ועד לצורך בהתחדשות.
הפתרון המוצע – יצירת שפה רצפית ובניית תרבות פוליטית שיתופית.
הספר עורר דיון תקשורתי וזכה לביקורות מגוונות – חלקן חיוביות וחלקן ביקורתיות – והוא נידון בהקשרים של זהות, מדינה ופילוג.
ynet: מציין כי לפי הספר "ישראל אינה מדינה אלא אוסף של שבטים – ובו בזמן מציעים נתיב תיקון…", מוסיף כי הוא "ספר מצוין, מבורך ביושרה ובאומץ"
מקור ראשון: מותח ביקורת על הספר בשל "התעלמות תמוהה מכשליו ואחריותו של השבט החילוני" וטוען כי "העיסוק בספר במנגנונים של השבט החילוני נותר לאורך כל הספר ברמה שטחית, ללא פרטים או ראיות חדשות ומקוריות לאופן שבו הם פועלים"
הספר הושק בערב עיון, ביוזמת מכון מנדל למנהיגות, תחת ההגדרה: "הספר מנתח לעומק את השבטיות בחברה הישראלית ומנסח את שפות הפתרון לחידוש הברית בה: מזרח ומערב, יהדות ואוניברסליות, מסורתיות וחלוציות."
שבט בנימין הוא אחד משבטי ישראל המוזכרים בתנ"ך והוא מצאצאי האם הרביעית, רחל.
שבט בנימין קיבל את ברכת משה בפרשת וזאת הברכה:
במקרא נמנו שבע רשימות גנאלוגיות של משפחות השבט.
ארבע מלאות יחסית, ושלוש מקוטעות, ששתיים מתוכן מתמקדות בבית שאול המלך.
הפרשנים והחוקרים ניסו לסנכרן ביניהם באופנים שונים.
שבע מהמשפחות חוזרות לפחות בשלוש מהרשימות בווריאציות שונות, והן בֶּלַע, אַשְׁבֵּל, גֵּרָא, נַעֲמָן, חֻפִּים, אַרְדְּ ושְׁפוּפָם.
נוספה להן בֶּכֶר שנזכרה בשתי רשימות.
אבן החושן של שבט בנימין היא ישפה והדגל שלו היה ציור של זאב על רקע צבעוני.
החודש המקושר לשבט בנימין הוא תשרי, כסלו, שבט או אדר.
בספר במדבר, פרשת נשא נזכר נשיא שבט בנימין במדבר: אֲבִידָן בֶּן גִּדְעֹנִי.
בפרשת מסעי נזכר הנשיא אלידד בן כסלון.
נציג השבט בשנים עשר המרגלים היה "פַּלְטִי בֶּן רָפוּא" ().
בזמן מסעם של בני ישראל במדבר, חנה שבט בנימין לאחר שבט מנשה במחנה שהיה ממערב למשכן.
במפקד שנערך במדבר לאחר יציאת מצרים מנו הגברים מגיל 20–50 בשבט בנימין 35,400 איש.
לאחר 40 שנה של נדידה במדבר, מניינם היה 45,600 איש.
נחלת שבט בנימין הייתה מדרום לנחלת שבט אפרים, באורך של כ-40 ק"מ וברוחב של כ-20 ק"מ.
גבולו המזרחי היה נהר הירדן.
שבט דן חצץ בינו ובין הפלשתים.
העיר הראשית של השבט הייתה גבעה, שכיום מזוהה עם תל אל פול.
ערים נוספות המוזכרות בספר יהושע: בית אל, בית חורון, מעלה אדומים, גבע, עֹפני, עטרות אדר וקִרית יערים.
בתחומי יישובו של השבט (וגם מחוץ לתחומים אלה) קיימת כיום המועצה האזורית מטה בנימין.
ההיסטוריה של השבט כללה גם מלחמת אחים נגד שאר השבטים, עקב פרשת פילגש בגבעה, שבה כמעט הושמד השבט, פרט ל-600 גברים, שמהם לאחר מכן, השתקם השבט.
שאול, מלכה הראשון של ממלכת ישראל המאוחדת, היה בן שבט בנימין.
ולאחר מרד ירבעם נותר בממלכת יהודה.
לאחר גלות בבל יצרו שני שבטים אלו יחד עם שבט לוי ומעטים משבט שמעון שנטמעו בנחלת יהודה את האומה היהודית ושאר עשרת השבטים אבדו.
שבט בנימין היה מפורסם בקשתיו וקלעיו.
ארליך מקדיש מאמר מיוחד במקור ראשון להנחה כי הקשתים המקוריים הם מבני בנימין.
כבר במעשה פילגש בגבעה מובאות תכונות הלחימה של בני בנימין:
גם בנו של שאול, יהונתן, ניחן בתכונה זו.
דוד מציין בהספדו על יהונתן: .
על השימוש בכישוריו בירי הקשת אנו לומדים מהפרשה שקוראים בשבת אשר למחרתו ראש חודש, הפטרה המכונה "מחר חודש": .
האימונים של יהונתן בקשת לא יוכלו לעורר חשד בלב נאמני שאול וכך יכלו דוד ויהונתן להעביר מסרים האחד לשני.
מקור נוסף המיחס למשפחת שאול התמחות בירי מקשת: .
כאשר שאול ובנו נהרגים בהר הגלבוע לדוד אין מסקנה אחרת אלה:
הרד"ק מפרש שם "מכאן ואילך צריך ללמד לבני יהודה קשת, כיוון שמתו בו שאול ויהונתן".
ובימי ממלכת יהודה מוצגות התכונות האופייניות לחיילים משבט בנימין: .
ובסוף ימי בית ראשון, לפי חישובו של זאב ארליך, בשנת 600 לפנה"ס מובא בדברי הימים א': .
במאמרו "דרכי קשת" מונה זאב ארליך את מספר הפעמים שירמיהו הנביא מצטט מונחים מתחום מקצוע הקשת.
ירמיהו היה "מן הכהנים אשר בענתות בארץ בנימין", כלומר בן שבט לוי שהתגורר בנחלת בנימין.
אנו מונים את המונחים : "קשת", "אשפה", "חיצים" ו"קלע" - 16 פעמים בספר ירמיהו ועוד 4 פעמים בספר איכה המיוחס אף הוא לו.
במאמרו מביא זאב ארליך צילום עם תרשים מתוך דף הסקר של רשות העתיקות משנת 2002, המראה כיצד המבנה של "תל א-פול", אשר לפי המשוער היה ארמון המלך שאול, נותן מעין תרשים של קשת.
שבט בנימין, שהיה מחובר לממלכת יהודה טרם היציאה לגלות, יצא יחד עם שבט יהודה לגלות בבל, ואף הוציא מתוכו את מרדכי היהודי- אחד האישים המרכזיים שגלו לבבל ומשם לפרס, כפי שמתואר מוצאו במגילת אסתר: .
אחרי תליית המן, הפך מרדכי למשנה למלך פרס ומדי- אחשוורוש.
ובת משפחתו אסתר הייתה באותו הזמן המלכה.
בתיאור שיבת ציון בספר דברי הימים א' פרק ט' מתוארים החוזרים לארץ ישראל כאנשים מהשבטים יהודה, בנימין, לוי, מנשה ואפרים.
שבט בנימין מוזכר גם בתיאור השבים ארצה שבספר עזרא שבו מתוארים שבי ציון כאנשים משבט יהודה, בנימין ובני לוי (כולל הכהנים).
בין הערים בנחלת שבט בנימין שיושבו מחדש: ענתות, עלמון, בית עזמות, הרמה, גבע בנימין, מכמש, גבעון ובית אל.
שֵׁבֶט אָשֵׁר הוא אחד משבטי ישראל המוזכרים בתנ"ך.
השבט נקרא על שם בנו השמיני של יעקב.
אבי השבט הוא אשר, בנו השמיני של יעקב, ועל שמו הוא נקרא.
אשר היה בנו השני של יעקב מזלפה, שפחת לאה.
בברכת יעקב לבניו בפרשת ויחי נאמר:
בברכת משה לשבטים בפרשת וזאת הברכה נאמר:
אבן החושן של שבט אשר היא תרשיש.
הדגל של השבט היה ציור של עץ זית על שם הברכות שקיבל מיעקב וממשה, "מאשר שמֵנה לחמו" "וְטֹבֵל בַּשֶּׁמֶן רַגְלוֹ".
סמל עץ הזית מופיע בסמל העיר נהריה, שנמצאת בנחלת השבט.
החודש המקושר לשבט אשר הוא חשוון או טבת או שבט
שתי רשימות במקרא מונות שש משפחות מרכזיות לשבט: יִמְנָה, יִשְׁוָה, יִשְׁוִי ובְרִיעָה, כאשר מבריעה יצאו המשפחות חֶבֶר ומַלְכִּיאֵל.
אך ברשימה של מפקד בני ישראל בערבות מואב חסרה משפחת 'ישוה'.
שלוש הרשימות מזכירות את שרח בת אשר.
נשיאי השבט התחלפו כמה פעמים.
במפקד הראשון מוזכר פגעיאל בן עכרן.
ובמפקד השני בסוף ספר במדבר אחיהוד בן שלומי.
בזמן מסעם של בני ישראל במדבר, חנה שבט אשר במחנה שבט דן, שהיה מצפון למשכן.
במפקד הראשון שערך משה רבנו במדבר, מנה השבט 41,500 איש.
במפקד השני שערך משה רבנו במדבר, מנה השבט 53,400 איש.
במפקד השלישי שערך דוד המלך, מנה השבט 26,000 איש.
נחלתו של שבט אשר הייתה בגליל המערבי, במערב הגליל העליון ובאזור לבנון, ונודעה כנחלה בעלת אדמה עשירה ופוריה.
בין ערי השבט: בטן, כבול, נעיאל, אכזיב ואכשף.
השבט השתתף במלחמתו של השופט גדעון בן יואש במדיינים.
חוקרים כדוגמת פרופ' יוחנן אהרוני מזהים את האזכור ברשימות הטופוגרפיות של סתי הראשון מסוף המאה ה-14 לפנה"ס של שבט "אסר" בכנען, כמכוון לשבט אשר הישראלי.
כמו כן מזהים חוקרים את אזכורו של "קדג'רדי ראש אשר" בכנען בפפירוס אנאסטאזי א מימי רעמסס השני במאה ה-13 לפנה"ס, כמדבר על נשיא שבט אשר הישראלי.
בנוסף, יש המזהים את שמות בתי האב המופיעים בספר דברי הימים כשמות יישובים, כגון:"חַרְנֶפֶר בְּנֵי צוֹפָח" עם חירבת קאנפאר בנפת ג'וב ג'נין שבאזור לבנון .
"שָׁמֶר בן חבר" זוהה עם היישוב שומר בנפת צידון.
בהמשך הרשימה מופיעים שמות המזוהים עם שבטי הארמים, למשל - "יחבה (וְחֻבָּה)" זוהתה עם האלה החיתית-חורית חבת שמקור פולחנה שכן בארם, בעוד השם המקראי "סוּחַ" הוא תעתיק עברי לשם המדינה סוח היא מולדתו של אחד מרעי איוב הקרוי 'בלדד השוחי'.
שֵׁבֶט דָּן הוא אחד משבטי ישראל המוזכרים בתנ"ך.
השבט נקרא על שם דן, בנו החמישי של יעקב, בנה בכורה של בלהה, שפחתה של רחל.
בברכת יעקב מוזכר דן במקום השביעי, מיד לאחר בניה של לאה, כלומר דן מוזכר כבכור בני השפחות.
בברכת משה לשבטים בפרשת וזאת הברכה נאמר
בספר בראשית נכתב , ובספר במדבר .
ברשימות המשפחות של ספר דברי הימים לא נמנו משפחות השבט.
הפרשנים המסורתיים ראו ב'חשים' וב'שוחם' את אותה משפחה.
בנוסף, עלו מספר הסברים לביטוי התמוה 'בני דן' שנכתב בלשון רבים.
יש שכתבו שזהו ביטוי תקין למרות שמדובר בבנו היחיד של דן, ויש שכתבו שבתחילה היו עוד בנים ורק חושים שרד.
אבן החושן שעליה נחרט שמו של דן היא הלשם.
דגל השבט היה ציור של נחש על רקע בצבע ספיר, הנחש נבחר בעקבות ברכת יעקב .
חטיבת הצנחנים שמשתייכת לפיקוד מרכז אימץ מכאן את הנחש כסמלו.
שבט דן מקושר לחודש תשרי או חשוון או טבת או תמוז.
בתחילת נדודי בני ישראל במדבר היה אחיעזר בן עמישדי הנשיא.
בכניסה לארץ ישראל היה הנשיא בקי בן יגלי.
בחטא המרגלים היה עמיאל בן גמלי נציג שבט דן.
בתיאור מחנה בני ישראל בספר במדבר, דן מופיע כראש הדגל של בני השפחות חוץ משבט גד המסתפח לדגל של שבט ראובן.
מקום חנייתו של השבט היה מצפון למשכן בראש, יחד עם אשר ונפתלי ().
בעת המסע במדבר היה שבט דן השבט השני בגודלו.
אף על פי כן דן נמנה במקום העשירי בלבד בשני המִּפקדים.
גם את קורבנו בעת חנוכת המשכן הוא העלה ביום העשירי בלבד.
על פי המסורת, היה שבט דן המאסף, ההולך בסוף המחנה, ותפקידו היה לאסוף את הדברים האבודים של השבטים ולהשיב את האבידה.
עם ההתנחלות בארץ ישראל קיבל דן את צפון שפלת החוף, בשכנות לשבטי בנימין, יהודה ואפרים, וגבולותיו היו בין העיר לוד ונחל שורק בדרום לנחל קנה בצפון.
שבט דן תפס בכך את שטחה של מלכות גזר הכנענית.
במזרח ובדרום מזרח מגיעה הנחלה עד מבואות בית שמש וכוללת את צרעה, ממנה בא המפורסם מבני השבט, שמשון.
נראה שלשבט דן הסתפחו משפחות מבני החיווי, מאזורי צפון הנחלה, בסביבות העיר שכם.
נראה ששבט אפרים השתלט על אזורים אלו, והדף את שבט דן אל עבר שפלת החוף.
"ותכבד יד בית יוסף ויהיו למס" ().
אזור שפלת החוף היה אזור עימות מרכזי עם קבוצת ערי הפלשתים החזקות והחמושות היטב, ששכנו מדרום לנחלת דן.
הפלשתים החזקים, בעלי מרכבות ברזל, דחקו את שבטי האמורי, ואלה מצדם הפעילו לחץ על גבולות נחלת דן ודחקו את השבט אל תוך ההרים, הלאה מהים.
"וילחצו האמורי את בני דן ההרה כי לא נתנו לרדת לעמק".
סיפורי שמשון הם רמז למאבק העיקש של בני השבט לשרוד בנחלתם מול לחצם הגובר של הפלשתים, לאחר שאלה מיגרו את שארית האמורי.
נראה שבני השבט ניהלו מאבק גרילה בפלשתים, לפי האמור: .
ממשפט זה אפשר אולי גם להסיק שחלק מכלכלתם של בני השבט הייתה משוד שיירות.
עם זאת לא יכול השבט לעמוד לבדו מול העוצמה הצבאית של הפלשתים ונאלץ לנדוד ולהתיישב בצפון מזרח הארץ, בקרבת הנחלים דן ובניאס ().
נראה שבמקומו החדש צבר השבט, שעתה היה מהקטנים בשבטי ישראל, עוצמה צבאית ניכרת, והשתלט על שטח רחב שכלל את עמק החולה הפורה, אבל בית-מעכה וחלקים מהבשן המערבי.
נראה שחלק מבני דן עדיין דבקו בנחלתם הקודמת וישבו לחוף הים התיכון.
למדים זאת משאלתה של דבורה הנביאה: "ודן למה יגור אוניות?" ().
העיר דן, היא העיר לייש לפני הכיבושים של דן, הפכה למרכז מנהלי ובעיקר פולחני חשוב.
כי בני דן אימצו פולחנים אליליים וכנראה קיימו אותם במקביל לדת היהודית.
המלך ירבעם בן נבט גם הוא קבע את העיר דן למרכז של פולחן יהודי, אך מסופר שבני דן הביאו עימם את האפוד, הפסל התרפים והמסכה ונראה כי הפולחן היה אלילי בחלקו או ברובו.
בתקופה זו הייתה דן עיר חשובה ומרכזית וזה מקור המושג מדן ועד באר שבע המוזכר פעמים מספר, ואין הכוונה שדן היא העיר הצפונית ביותר אלא העיר החשובה של הצפון, וכך גם באר שבע בדרום.
הרב מאלי מציין את התכונות המיוחדות לשבט דן הן דין וגבורה.
הנחש מציין את האויב המכה מכה אנושה מאחור בערמומיות בלא שהמוכה מרגיש בו.
הנחש בעל הארס הוא סמל להרס וחבלה.
משה בברכתו מדגיש שני דברים: את גבורתו של דן, ואת שייכותו לצפון.
על גבורתו של חושים בן דן מספרים חז"ל: "בשעה שבאו לקבור את יעקב במערת המכפלה, בא עשו וערער: יש מקום במערה לארבעה זוגות.
אדם וחוה אברהם ושרה יצחק ורבקה.
יעקב קבר בחלקו את לאה והמקום שנשאר הוא שלי.
אמרו לו יעקב קנה ממך את מקומך, שנאמר "בקברי אשר כריתי לי", כרה לשון מכירה.
אמר להם הראו לי שטר מכירה, אמרו לו השטר במצרים, ילך נפתלי שהוא אילה שלוחה.
רץ נפתלי למצרים, ובינתיים התעכבה הלויה.
חושים בן דן היה שם.
כיון שהיו אזניו כבדות, לא שמע את כל המשא ומתן.
אמרו לו עשיו מעכב עד שיבוא נפתלי ממצרים.
אמר להם ועד שיבא נפתלי ממצרים, יהי אבי אבא מוטל בבזיון?
לקח מקל והכה בראשו של עשיו, נשרו שתי עיניו למרגלות יעקב...
אף בעת הוויכוח של יהודה עם יוסף לאחר שנתפס בנימין עם הגביע בידו, מסופר על גבורתו של חושים בן דן.
"אמר יוחנן בשעה שתפס יוסף הצדיק את בנימין...
מיד כעס יהודה ושאג בקול גדול והלך קולו ארבע מאות פרסה, עד ששמע חושים בן דן וקפץ מארץ כנען ובא אצל יהודה ושאגו שניהם וביקשה ארץ ליהפך, עליהם אמר איוב שאגת אריה וקול שחל".
'שאגת אריה' זה יהודה שכתוב בו גור אריה יהודה, ו'קול שחל' זה חושים בן דן ששניהם נמשלו כארי...".
בברכת משה () מוזכרים בני השפחות לאחר בני הגברות, ודן מוזכר שני, לאחר גד הצעיר ממנו.
כך גם בשירת דבורה (), לאחר שבטי בני הגברות (רחל ולאה) דן מופיע אחרי גד.
יש המסבירים את הירידה בחשיבות בני דן בכך שבהתנחלות בארץ הם נדחקו מנחלתם והפכו לשבט קטן יחסית.
המלך הארמי בן הדד השלישי בזז את נחלת דן אך היא המשיכה להתקיים באופן עצמאי.
המלך תגלת פלאסר השלישי, מלך אשור, עלה על ממלכת ישראל בשנת 734 לפנה"ס, ניתק את נחלת דן ואת כל צפון הארץ מממלכת ישראל והפך אותם לפחווה אשורית.
לפי המסורת הוגלו רוב חברי השבט לאשור, יחד עם שאר שבטי ממלכת ישראל, לאחר שזאת פלשה לממלכת ישראל (722 לפנה"ס).
שבט דן נעלם מדפי ההיסטוריה, ונחשב לאחד מעשרת השבטים האבודים של ישראל.
זיהוי צאצאי השבט בדורות האחרונים
על פי מסורת יהודי אתיופיה, ביתא ישראל הם צאצאים של שבט דן.
המקובל האיטלקי מפאדובה הרב רבי משה דוד וואלי טען כי שבט דן הם יהודי פולין.
בספרו ספר הליקוטים (חלק א' עמוד רמ"ז) כתב כי יהודי פולין שנולדו בפולניה הם משבט דן ושם נולד המשיח כי , וזו לשונו;
תאוריית ידין על מוצא שבט דן
פרופסור יגאל ידין, הציג בשנות החמישים של המאה ה-20 תאוריה שעל פיה, שבט דן המקראי, ממנו בא שמשון, היה קשור במוצאו לגויי הים וליתר דיוק לקבוצה הנקראת במיתולוגיה היוונית "Danaoi" או "דנאים", שהומרוס תיאר כמי שהשתתפו בכיבוש טרויה.
הקבוצה הזו מתוארת בכתובות מצריות בסוף האלף השני לפני הספירה כ-Denyen או Danuna.
יש עדויות מצריות מכתבי אל עמרנה שה"דנונה" פלשו לארץ כנען עם הפלשתים והיו קרובים להם באורח חייהם, ולטענת יגאל ידין, הדבר מסביר את הקשרים ההדוקים בין שמשון, איש שבט דן, לפלשתים.
לכן הציע ידין ששבטו של שמשון דן זהה עם הדנאים שפלשו ביחד עם הפלשתים לארץ ישראל ומצרים במאה ה-13 לפנה"ס.
לאחר הפלישה נעלמו הדנאים בניגוד לפלשתים, שיש לגביהם עדויות היסטוריות וארכאולוגיות.
ידין סבר שהם לא נעלמו, אלא הגרו צפונה, אל אזור תל דן, הפכו לשבט דן והצטרפו לקונפדרציה של שבטי ישראל.
חיזוק לטענתו מביא ידין במשפט בברכת יעקב בבראשית "דן ידין עמו כאחד שבטי ישראל", כשהדגש הוא על המילה "כאחד".
חיזוק נוסף לקשר הימי מצוי בשירת דבורה בה נאמר "וְדָן,
שבט יהודה הוא אחד משבטי ישראל המוזכרים בתנ"ך.
על פי התיאור המקראי, השבט נקרא על שם יהודה, בנו הרביעי של יעקב, אשר כל בני השבט הם צאצאיו.
שבט יהודה הוא שבט מרכזי בסיפור המקראי.
יעקב אבינו ראה ביהודה דמות מנהיגה, ובברכתו נאמר כי השבט מיועד למלכות.
ליהודה נולדו שני בנים שמתו ללא העמדת צאצאים, ער ואונן.
משלושת בניו הבאים אחריהם, שלה, פרץ וזרח, יצאו חמש משפחות השבט: משפחת שלה, זרח ומשפחת פרץ שממנה יצאו משפחות חצרון וחמול.
אבן החושן של שבט יהודה היא נופך ודגלו היה ציור של אריה על רקע תכול שמיים.
החודש המקושר לשבט יהודה הוא תמוז או ניסן.
בספר במדבר, פרשת נשא נזכר נשיא שבט יהודה במדבר: נַחְשׁוֹן בֶּן עַמִּינָדָב, ובמפקד השני בסוף ספר במדבר כלב בן יפונה.
נציג השבט בשנים עשר המרגלים היה: כלב בן יפונה, המרגל היחיד ביחד עם יהושע בן נון שלא חטא ולא הוציא את דיבת ארץ כנען אלא הביע ביטחון שה' ינחילם את הארץ.
בזמן יציאת מצרים שבט יהודה היה הגדול ביותר והלך בראש מחנה ישראל.
לפי רבי יהודה ב, נשיא שבט יהודה נחשון בן עמינדב קפץ לים סוף עוד בטרם נקרע להם הים.
בעקבות אגדה זו הפך השם נחשון לסמל לחלוציות.
בזמן מסעם של בני ישראל במדבר, חנה השבט ממזרח למשכן.
במפקד הראשון שערך משה מנה השבט 74,600 איש ובמפקד השני 76,500 איש.
הגבול הדרומי של הנחלה, שהוא גבול הדרומי של שבטי ישראל כולל תיאור עצמים גאוגרפיים – כמו "הימה" או "נחל מצרים", אזורים – כמו "מדבר צין" ותחומים כמו: "גבול אדום".
בהתאם לברכת יעקב נחלת השבט מזוהה כמקום המתאים לגידולי גפנים רבים וליצירת יין.
לאחר תקופת ההתנחלות שבט יהודה התיישב בדרום הארץ, על שמו הרי יהודה, שפלת יהודה ומדבר יהודה, שנמצאים כולם בחבל ארץ יהודה.
בתחילת ספר שופטים מסופר ששבט יהודה יוצא יחד עם שבט שמעון לסיום כיבוש אזורי הארץ שבהם שלטו הכנענים.
בהמשך הספר שבט יהודה מוכן למסור לידי הפלשתים את שמשון.
כמו כן בסיום ספר שופטים מסופר את סיפור פילגש בגבעה ואת המלחמה שנערכה בעקבות מאורע זה, בתחילה שבט יהודה יוצא לקרב ונוחל תבוסה קשה משבט בנימין אך לאחר מכן שבט יהודה מביס את שבט בנימין ומשאיר ממנו מספר מועט של גברים.
בספר שופטים מתואר שאחרי מות יהושע בני ישראל שאלו את ה' איזה שבט יעלה להילחם בכנעני וה' ענה להם ששבט יהודה יעלה להילחם.
שבט יהודה הזמין את שבט שמעון לעלות להילחם עמו "וַיֹּאמֶר יְהוּדָה לְשִׁמְעוֹן אָחִיו עֲלֵה אִתִּי בְגֹרָלִי, וְנִלָּחֲמָה בַּכְּנַעֲנִי, וְהָלַכְתִּי גַם-אֲנִי אִתְּךָ, בְּגוֹרָלֶךָ" ושמעון הולך איתו ומאז לשמעון יש חלק בנחלת יהודה.
מהכתוב עולה כי לשבטים יהודה ושמעון הייתה שותפות צבאית.
שיתוף פעולה זה בא לידי ביטוי בכיבוש כמה ערים.
לפי רשימות הערים ב, נטמעו ערי שמעון בערי שבט יהודה.
לדעת יאירה אמית אין ללמוד מכך על כיבוש משותף.
משבט זה בא דוד, שנתפס כחשוב במלכי ישראל.
משבט זה גם יבוא על פי המסורת היהודית משיח בן דוד.
על פי המסופר בתנ"ך, לאחר מות שלמה, בנו של דוד ומלכה הרביעי של ממלכת בני-ישראל, התפלגו שבטי ישראל לשתי ממלכות: האחת ממלכת יהודה והשנייה ממלכת ישראל.
ממלכת ישראל היא הצפונית מבין השתים, והיא איגדה בתוכה את "עשרת השבטים".
קיים סכסוך חד לאורך הסיפור המקראי בין שבט יהודה לשבט אפרים הנובע מכך שדוד, הבא משבט יהודה, לקח את המלוכה משאול, הבא משבט בנימין.
ירבעם בן נבט, משבט אפרים, עמד בראש "עשרת השבטים" וממלכת ישראל לאחר הפילוג.
ממלכת יהודה היא הדרומית וכללה בתוכה את יהודה, שמעון ובנימין.