tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מסיבה זו נטו כמה ממפרשי התלמוד לגרוס בדברי התלמוד "שלושה עשר כהנים גדולים".
גישה אחרת (עליה נמנה המלבי"ם) טוענת כי רשימת צאצאי פנחס בדברי הימים איננה רשימת כהנים גדולים.
תמיכה בגישה זו באה מדברי יוסף בן מתתיהו שמונה רשימה שונה בתכלית של כהנים גדולים בימי בית המקדש הראשון, אשר מונה שבעה עשר כהנים.
רשימה דומה לרשימתו של יוסף בן מתתיהו נמצאת במדרש סדר עולם זוטא, ובה תשעה עשר שמות, אך מדרש זה הוא ככל הנראה פסבדו-אפיגרפי, ומקורו הוא דברי יוסף בן מתתיהו.
רשימות אלו, כאמור, חופפות וניתן לשחזר בקירוב את הרשימה המקורית שעומדת בבסיס שתיהן.
הידיעות על רשימת הכהנים הגדולים בימי בית המקדש השני שבידינו מתבססות גם הן על דברי יוסף בן מתתיהו.
הוא מונה בסה"כ 28 כהנים גדולים ב-107 השנים שבין תחילת מלכות הורדוס (37 לפנה"ס) ועד חורבן הבית (70 לספירה) וקיימים מספר קשיים בהתאמת דבריו לשמות כהנים גדולים המוזכרים בדברי חז"ל.
כגון רבי אלעזר בן חרסום, שלדברי התלמוד כיהן ככהן גדול אחת עשרה שנה, ורבי ישמעאל בן אלישע כהן גדול, שאינם מוזכרים אצל יוסף בן-מתתיהו.
בטבלה שלהלן מסוכמת רשימת הכהנים הגדולים לפי דברי יוסף בן מתתיהו, תוך התאמה לשמות המוזכרים בחז"ל ובמקרא.
הרשימה המסורתית המבוססת על ספר דברי הימים
הרשימה לפי יוסף בן מתתיהו וסדר עולם זוטא
יוחנן (רק ביוסף בן מתתיהו)
יהוידע הכהן (בערך 835 לפנה"ס) (רק בסע"ז)
חלקיהו בן שלום (בערך 620 לפנה"ס)
שריה (סוף בית ראשון, 586 לפנה"ס)
כהנים גדולים המוזכרים במקרא ואינם בשתי הרשימות
עזריהו (בערך 770 לפנה"ס) - מכונה במקרא "כהן הראש"
אוריה (בערך 735 לפנה"ס) - נזכר כ"כהן" סתםתקופת בית שני
התקופה הפרסית (סוף תקופת המקרא)
יהושע בן יהוצדק (בערך 520 לפנה"ס)
יונתן בן יוידע (או יוחנן)
ידוע (יש המזהים עם שמעון הצדיק)
בית חוניו בתקופה התלמית והסלאוקית
(על פי יוסף בן מתתיהו)
שמעון הראשון יש המזהים עם שמעון הצדיק
חוניו השני בן שמעון הראשון
שמעון השני בן חוניו השני
יאסון (ישוע) בן שמעון - הכהן הגדול הראשון שקנה את כהונתו.
מנלאוס - הכהן הגדול השני שקנה את כהונתו.
אלקימוס (יקים) (157-167 לפנה"ס) - שקנה את הכהונה הגדולה מאנטיוכוס.
יוחנן הורקנוס הראשון (135) (יש המזהים עם יוחנן כהן גדול)
(על פי יוסף בן מתתיהו בהשוואה לשמות המופיעים בחז"ל)
חננאל הבבלי (פעמיים) (כנראה חנמאל המצרי)
יוסף בן עלים/אילם (יום כיפור אחד בזמן כהונת מתתיהו)
יועזר בן שמעון בן ביתוס (או יועזר בן ביתוס)
אלעזר בן ביתוס (אחיו של יועזר)
יונתן בן חנן (36) - נרצח בזמן כהונת חנניה בן נדבאי
אליו֗עֵיני בן קנתּירא (אולי אליהועיני בן הקוף)
חנניה בן נדבאי (59-48) - נרצח בזמן המרד הגדול על ידי מנחם בן יהודה.
ישמעאל בן פיאבי (השני) - הוחזק ברומא כבן תערובת
חנן בן חנן (3 חודשים) - נרצח בזמן המרד הגדול על ידי הקנאים.
יהושע בן גמלא (או גמליאל) - כהונתו נקנתה בידי אשתו.
נרצח בזמן המרד הגדול על ידי הקנאים.
מתתיהו בן תאופילוס (השני) (67-65)
פינחס בן שמואל מכפר חבתא (67)
מוזכרים בחז"ל ככהנים גדולים, אך אינם מופיעים ברשימות היסטוריות
רבי ישמעאל בן אלישע כהן גדול
מתקופת הורדוס ועד חורבן בית שני
שם הכהן שנת מינוי בית הכהונה נותן המינוי חננאל הבבלי/המצרי 37 לפנה"ס בית צדוק?
הורדוס אריסטובולוס השלישי 36 לפנה"ס בית חשמונאי חננאל הבבלי (כהונה שנייה) 35 לפנה"ס בית צדוק יהושע בן פיאבי 30 לפנה"ס?
בית פיאבי שמעון בן ביתוס 23 לפנה"ס בית ביתוס מתתיהו בן תאופילוס (הראשון) 6 לפנה"סבית קתרוס יועזר בן ביתוס 4 לפנה"ס בית ביתוס אלעזר בן ביתוס 4 לפנה"ס ארכלאוסיהושע בן שי 3 לפנה"ס ?
יועזר בן ביתוס (כהונה שנייה) 6/5 לספירה בית ביתוס חנן בן שת 6 לספירה בית חנן קוויריניוס ישמעאל בן פיאבי הראשון 15 לספירה ואילך ?
בית פיאבי ואלריוס גראטוס אלעזר בן חנן 17/16?
בית חנן שמעון בן קמחית 18/17?
בית קמחית יוסף קיפא 18?
ישמעאל בן פיאבי (השני) 59?
בית פיאבי אגריפס השני יוסף קבי 61?
בית ביתוס או בית קמחית חנן בן חנן 62 בית חנן יהשוע בן דמנאי 62 ?
יהושע בן גמלא 64/63 אשתו מרתא הייתה מבית ביתוס מתתיהו בן תאופילוס (השני) 64 בית חנן פינחס בן שמואל מכפר חבתא 68 כהן שלא ממשפחה מהכהונה הגדולה הקנאים
כהנא חי הייתה תנועה פוליטית ימנית קיצונית ישראלית וארגון טרור, שהוקמה עקב פיצול בתנועת כך לאחר רצח מנהיגה מאיר כהנא ב־1990. התנועה פעלה עד להכרזתה כארגון טרור והוצאתה מחוץ לחוק במרץ 1994 בעקבות טבח מערת המכפלה.
כהנא חי הוקמה על ידי פורשים מתנועת כך, לאחר רציחתו של מנהיג כך, הרב מאיר כהנא, בשנת 1990. בראש הפורשים עמד בנו של הרב מאיר כהנא, הרב בנימין זאב כהנא.
אליו הצטרפו, בין השאר, יקותיאל בן יעקב (מייק גוזובסקי) ודוד אקסלרוד.
מרכז התנועה היה בהתנחלות כפר תפוח שם הוקמה ישיבת הרעיון היהודי, פעילות מרכזית נוספת של תנועת "כהנא חי" הייתה הוצאת עלון פרשת השבוע "דרכה של תורה" ברוח התנועה.
למרות שמלבד הרב בנימין זאב כהנא לא היה בין הפורשים אף פעיל בולט מתנועת כך, הציבור היה מודע לה ובעטיה היה מודע לפילוג שחל בין ממשיכי דרכו של מאיר כהנא.
זאת משום ששתי המפלגות, כך וכהנא חי, ניסו להתמודד בבחירות לכנסת.
המפלגה ניסתה להתמודד בבחירות לכנסת השלוש עשרה ב-1992 אך נפסלה, יחד עם כך, על ידי ועדת הבחירות המרכזית.
כך נפסלה עקב תיקון מס' 9 לחוק יסוד: הכנסת משנת 1985 שהתיר פסילת רשימה שהמצע שלה מהווה הסתה לגזענות, ו"כהנא חי", שהגישה את ספר התנ"ך בתור מצע, נפסלה משום שהמצע שלה אינו קונקרטי.
ביום השנה השני להרצחו של הרב מאיר כהנא, בנובמבר 1992, זרקו שלושה מפעילי התנועה רימון רסס אל שוק הקצבים שבעיר העתיקה בירושלים, רצחו פלסטיני ופצעו שבעה אחרים.
באפריל 1992 דובר התנועה קיבל אחריות על תקיפת מסגד בכפר פלסטיני.
שתי התנועות, כך, בראשותו של ברוך מרזל ותנועת 'כהנא חי', בראשותו של בנימין זאב כהנא, הוגדרו בישראל כארגון טרור והוצאו אל מחוץ לחוק במרץ 1994 בעקבות טבח מערת המכפלה בידי ברוך גולדשטיין שהיה פעיל כך.
פעילי התנועות המשיכו מאז בהפצת רעיונותיהם בלא מסגרת מפלגתית מסודרת, כך שהפילוג ביניהם הלך והיטשטש.
ב-31 בדצמבר 2000, נרצחו הרב בנימין זאב כהנא ואשתו בפיגוע ירי על ידי מחבלים ובעקבות הרצח היטשטש הסממן האחרון לפילוג בין ממשיכי דרכו של הרב מאיר כהנא.
הכהן לבדו מוסמך לפרש את כתבי הקודש ולפסוק הלכות במסגרת ההיימנות.
הלִיקַה כַּהֲנַת (ሊቀ ካሀንት - "כהן גדול"; רבים: ሊቃነ ካህናት - "לִיקַנָה כַּהֲנַת") הוא כהן הממונה כסמכות דתית עליונה, באזור רחב, וסמכותו גבוהה משל הכהנים המקומיים.
המילה קס "כהן" בגעז משמעותה "איש דת", כבכלל השפות השמיות.
המילה כהן משמשת גם כתואר לכומר-נזיר בכנסייה האתיופית והאריתראית.
התואר קסיס, המתייחס במקור לכומר נשוי בכנסייה האתיופית, הפך במרוצת הזמן שם נרדף בלשון היומיום, לתואר כהן שיוחס לכמרים-נזירים.
שימוש יומיומי זה בתואר קסיס, חדר לשיח הביתא ישראלי, והמונח החל לשמש כתואר גם לכהניה.
עם עליית ביתא ישראל עבר המונח האמהרי "קסיס" התאמה לעברית ישראלית וכיום נפוץ השימוש בכינוי קס, או קייס, בלשון יחיד, וקסים או קייסים, בלשון רבים.
השימוש במילה "קס" ושאר נגזרותיה נפוץ יותר כיום מן השימוש במילה "כהן", למרות שאנשי הדת עצמם עדיין מעדיפים את השימוש בכינוי "כהן".
הקסים הם כוהנים למרות שאין להם יחוס בגלל המצב הדתי שהיה בזמן המלכים הנוצרים קבעו שמי שבוחר בדרך של הקס יקרא כהן (קס).
הלימודים מתחילים מגיל קטן ובהם לומדים את עשרת הדברות, תהילים ומשם ממשיכים לתפילות.
חניכי הכהנת לומדים ומוכשרים לתפקיד משך שנים רבות, ורק הטובים ביותר מביניהם, אלו אשר מצליחים לעבור את הבדיקות והבחינות הקפדניות ונמצאים כמתאימים גם להנהגה, מוסמכים ככהנים .
טקס ההסמכה נערך בעבר בסמוך למסגיד, ולאחריו היה רשאי הקס לשחוט בעלי חיים באמצעות סכין שחיטה חדה במיוחד (מַרֶגַ'ה), שנשא עליו בכל אשר הלך.
באופן היסטורי סמכות הכהן הייתה שנייה רק לזו של הנזיר אך עם תחילת היעלמות הנזירות בקרב ביתא ישראל, במהלך המאה ה-20, והאצת מגמה זו בחצי השני של המאה, החל תפקיד הכהן לכלול גם את תפקידי הנזיר והוא הפך לסמכות הראשונה בענייני דת.
תפקידי הקס כללו: עריכת תפילות, ניהול טקסי נישואין וגירושין, ליווי נפטרים לקבורה בתפילת כפרה, הקפדה על שמירת טומאה וטהרה, ניהול משפטים בענייני דת, התערבות לשם השכנת שלום בין צדדים עוינים, הטלת סנקציות על מי שפגע במוסכמות הדתיות והחברתיות של הקהילה, חינוך ילדי הקהילה ועוד.
בדומה לכהני המקרא, כהן ביתא ישראל מחויב לשאת אישה בתולה, ומנוע מלשאת אישה גרושה או אלמנה.
עם עליית ביתא ישראל נוצר חיכוך בין המוסד הרבני לכהנת, אחר שהרבנות פקפקה ביהדותם.
בשנת 1985, לאחר שהליקה כהנת איילין אדגואיצ'או עלה לישראל ומספר כהנת החלו להתאגד סביבו ולדרוש הכרה, החלה להישמע מחאה כנגד יחסה של הרבנות לכהנים, אך היא לא זכתה להתייחסות.
בשנת 1992, החלו צעירים מקרב הקהילה, שרובם חילונים, לארגן מחאות והפגנות, שחלקן נשאו אופי אלים, בדרישה להכרה בכהנים.
הרבנות השיבה, שהיא אינה יכולה להרשות הכרה בכהנת, כיוון שזו תגרור היווצרות מצב הלכתי דומה לשל הקראים.
בנובמבר 1992, המליצה ועדה ממשלתית מיוחדת בנושא, להכיר בכהנת, לשלבם במועצות הדתיות, ולדרוש שיעברו קורסי רבנות, שבסופם יוכרו כרבנים.
במקביל לכך, החלו הכהנת אשר הגיעו לישראל לפני שנות ה-90 ועברו קורסי רבנות, לפעול כמתווכים בין הצדדים.
נעשו מספר מאמצים לכלול את הכהנת במועצות הדתיות, אך רבנים רבים התנגדו לכניסתם של הכהנת, שלא עברו קורסי רבנות.בסופו של דבר, הצדדים הגיעו להסדר והרבנות הסכימה להעסיק 60 כהנת.
בישראל קיימת עמותה בשם "מועצת הכהנים של העדה האתיופית", עמותה זו פועלת ללימוד והסמכת תלמידים לכהונה.
במקביל, קיימת בעדה האתיופית גם הנהגה רוחנית של רבנים: בני העדה שלמדו במוסדות יהודיים רבניים, קיבלו הסמכה לרבנות מטעם הרבנות הראשית והיא מכירה בסמכותם לתת שירותי דת ולרשום לנישואין.
בעוד הקסים שואפים לשמר את המסורת הדתית־הלכתית של יוצאי אתיופיה — שבמקרים רבים אינה תואמת את המסורת ההלכתית של המשנה והתלמוד — הרבנים יוצאי אתיופיה קיבלו על עצמם את ההלכה בתפיסתה האורתודוקסית.
הרבנים מצויים לעיתים בחיכוך עם ההיימנות, ובפרט עם הכהנים.
חלק אחר מן הרבנים הצעירים, פועל לעומת זאת, גם לשימור מורשת הקהילה, תוך שילוב אלמנטים מן ההיימנות ליהדות הרבנית.
נכון לשנת 2024 מכהנים בתפקידים רשמיים מטעם המדינה במועצות הדתיות 46 קסים ו-27 רבנים לעדה האתיופית.
בשנת 2018 עתרו לבית הדין לעבודה קבוצה של קסים ורבנים לעדה האתיופית בטענה כי המועצות הדתיות מפלות אותן לרעה.
פסק הדין של בית הדין האזורי לעבודה שניתן בשנת 2016, ופסק הדין בערעור שניתן בשנת 2020, קיבלו את העתירה ומתחו ביקורת חריפה על המשרד לשירותי דת והמועצות הדתיות.
בפסיקה נקבע כי במשך שנים הופלו הקסים והרבנים לעדה האתיופית בשכרם לעומת רבנים אחרים במועצות הדתיות.
לאורך השנים הועבר למועצות הדתיות תקציב עבור שכר הקסים והרבנים לעדה האתיופית אולם הן העבירו להם סכומים מופחתים.
בית הדין לעבודה קבע כי הרבנים והקסים גם נדחו על ידי המועצות הדתיות, שלא סייעו להם לבצע את תפקידם, ובכלל זאת לא הוקצה להם חדר במשרדי המועצה הדתית, לא הוענק להם תקציב לעריכת פעילות, ובחלק מהמקרים נדרשו במפגיע שלא להיות בקשר עם המועצה הדתית.
בעקבות הביקורת הנוקבת שנמתחה על היחס לקסים, בפברואר 2018 החליטה ועדת שרים להכיר במעמד הקסים כ"רועים רוחניים" באופן רשמי, כולל הוספת 20 תקנים לקסים במערך הרבנות, ולהורות על יצירת תנאים לשילוב מיטבי של הקסים בפעילות המועצות הדתיות.
כהני פינחס (מאנגלית, Phineas Priesthood), הם טרוריסטים נוצרים אמריקאים שדבקים באידאולוגיה של פעילות נגד זוגות בין-גזעיים, יהודים, בני קבוצות אתניות אחרות שאינן לבנות, וכן נגד "רב-תרבותיות", וכל מי שהם מחשיבים כאויב שלהם.
כֹּהני פינחס אינם ארגון, ואין להם מנהיגות, או מבנה מוסדי, אלא בודדים השואבים השראה מהסיפור המקראי (להלן) ומאמריקאים, בעלי דעות גזעניות.
"כהן פינחס" הוא כל מי שמבצע "פעולת פינחס"
כהני פינחס נקראים על שם הדמות המקראית פינחס בן אלעזר, הנתפס כדוגמה למי שנלחם נגד התבוללות, כפי שמתואר בספר במדבר כ"ה:
על פעולתו זו, זכה פינחס לגמול מאת ה':
מקור השימוש בתואר "כהני פינחס" בארצות הברית
בשנת 1990 פרסם ריצ'רד קלי הוסקינס את ספרו, "על משמר הנצרות: סיפור כהונת פינחס".
האידאולוגיה המופיעה בספרו של הוסקינס כוללת אמונות של "זהות נוצרית" המתנגדות ליחסים בין-גזעיים, ערבוב גזעים, הומוסקסואליות, הפלות וכן אנטישמיות ואנטי רב-תרבותיות.
על פי הליגה נגד השמצה, "אנשים רבים מאמינים בטעות שיש ארגון אמיתי בשם "כהני פינחס", ככל הנראה, מפני שבשנות ה-90 הייתה קבוצה של ארבעה גברים שכינו את עצמם 'Phineas Priests' וביצעו מעשי שוד וסדרה של פיצוצים בצפון מערב ארצות הברית, לפני שנשלחו לכלא.
אבל אין ראיות שהתארגנות שלהם הייתה גדולה מארבעתם".
להלן מופעים נוספים בארצות הברית הקשורים ל"כהני פנחס":
ספרו של הוסקינס נמצא ברכבו של בופורד פוֹרוֹ, שהרג אדם אחד ופצע חמישה אחרים ב בשנת 1999.
בשנת 2012, הכומר דרוּ בוסטוויק מונה למנהיג הארגון הניאו נאצי האומות האריות, ושינה את שמו של הארגון ל-"Tabernacle of the Phineas Priesthood-Aryan Nations" ("משכן כהני פינחס – האומות האריות").
ב-28 בנובמבר 2014, לארי מקוויליאמס ירה לעבר בית משפט פדרלי, בניין קונסוליה מקסיקנית (שאותו ניסה גם להצית) וכן לעבר תחנת משטרה באוסטין, טקסס.
הוא נהרג בידי שוטרים ובחיפוש בביתו נמצא עותק מספרו של הוסקינס.
"כהני פינחס" אינם הראשונים שהסיקו מסקנות גזעניות מרחיקות-לכת מסיפורי התנ"ך.
למעשה, התופעה נעוצה עוד בימיה הראשונים של ההתיישבות האירופית בצפון אמריקה.
המתיישבים, שהשתייכו לקבוצות דתיות פרוטסטנטיות, שאבו מן התנ"ך השראה למעשיהם, כאשר עצם מעשה ההתיישבות ונישול האינדיאנים הוצדק בכך שראו את עצמם כבני ישראל בתקופת יהושע, את צפון אמריקה כ"ארץ המובטחת" ואת האינדיאנים – כ"כנענים".
גם העבדים השחורים מצידם, אשר קיבלו את הנצרות מאדוניהם הלבנים, זיהו את עצמם כבני ישראל במצרים וציפו למשה משלהם שיגאל אותם מן העבדות.
במסגרת פרשנות תנ"כית מסוג זה, נעשה שימוש חוזר בדמותו של פינחס כהצדקה להטלת איסור על יחסי מין או נישואי תערובת בין לבנים ושחורים, כאשר המעשה וברכת אלוהים לפינחס בעקבותיו מובאים כהוכחה כי האל מתנגד ליחסים מעין אלה וכי מי שמונע אותם ומטיל עליהם עונשים עושה כמצוותו.
למרות פסיקה מפורשת זו, החוק האחרון מסוג זה - במדינת אלבמה, בוטל רשמית רק במשאל עם בשנת 2000, אם כי מעשית הוא לא נאכף כבר עשרות שנים.
במהלך מאות השנים הללו, השתמשו לעיתים קרובות המחוקקים עצמם והגורמים שתמכו בחוקים אלה והתנגדו לביטולם, בדמותו של פינחס כאישור והצדקה למעשיהם.
בנוסף ליחסים עם שחורים הוטלו בנימוקים דומים גם איסורים על נישואין ויחסי מין עם אינדיאנים, סינים, יפנים, פיליפינים, פולינזים ועוד.
לאחר ניצחון התנועה לזכויות האזרח בראשות מרטין לותר קינג, עמדות גזעניות גלויות ובוטות נעלמו מן השיח הפוליטי הממוסד בארצות הברית, ועמן גם ההצדקות שנשאבו מסיפור פינחס.
אולם בחוגי הימין הקיצוני ממשיך סיפור פינחס להופיע בתדירות גבוהה, כהצדקה לגזענות בכלל ולאלימות גזענית בפרט.
כך למשל הכומר קית (Pastor Keith) כתב באתר של Imperial Kludd (אחת מהסתעפויות הקו-קלוקס-קלן):
Thody), אחד ממייסדי הקבוצה הנ"ל ב-1990 המרַצה כיום מספר מאסרי עולם מצטברים, כתב ב-1997 מאמר בו טען כי "כהן פינחס הוא כל גבר המבצע ביוזמתו האישית פעולות המיועדות להוציא לפועל את משפט האל כנגד אלה המפרים את חוקיו" .
המילה "גבר" הודגשה על ידי הכותב; הארגון, כעמדה עקרונית ואידאולוגית, אינו מקבל נשים לשורותיו.
פעולות אלימות המיוחסות לכהנים ותומכיהם
בדנוור שבקולורדו יצא שדרן רדיו אנטי נוצרי ממכוניתו ונתקל במטר כדורים.
בצפון קרולינה נכנסו גברים לבר פורנו הומוסקסואלי, ירו בנוכחים בו ושרפו את הבר.
במערב התיכון נורו זוגות בין-גזעיים בזה אחר זה בידי צלף.
בסיאטל התפוצצה פצצה בקולנוע המציג סרטים פורנוגרפיים.
במדינת וושינגטון נשדדה מכונית ברינקס והכסף הועבר למימון פעולות נוספות נגד הממסד.
בלואיזיאנה הוצתו ספינות דיג של וייטנאמים.
בוושינגטון נורו למוות פרוצה לבנה והסרסור השחור שלה.
הכומר האוונגליסטי טד ויילנד (Ted R.
ללא קשר להתארגנויות בארצות הברית, בשנות הארבעים פעלה בארץ ישראל התארגנות מחתרתית של יהודים בשם "בני פינחס", שמטרתה הייתה למנוע מבנות ישראל לקיים קשרים עם "חיילים זרים (הכוונה לחיילים הבריטים שהיו מוצבים בארץ ישראל במסגרת המנדט הבריטי).
כהניזם היא אידאולוגיה ציונית-דתית, לאומנית-גזענית וימנית קיצונית, המבוססת על אמונותיו של הרב מאיר כהנא, מייסדן של התנועה והמפלגה "כך" וארגון "הליגה להגנה יהודית", שהוכרזו כארגוני טרור וכיישויות טרוריסטיות.
המונח "כהניזם" נגזר משמו של "כהנא", אבי האידאולוגיה וההוגה העיקרי בה.
הכהניזם סבור כי ערביי ישראל ולא-יהודים הם אויבי כלל היהודים ומדינת ישראל, מתנגד לערכי הדמוקרטיה הליברלית ושואף לייסד מדינת הלכה יהודית-תיאוקרטית אנטי-דמוקרטית, שבה למיעוטים בישראל לא תהיינה הזכות להיות אזרחי המדינה.
על מפלגת כך נאסר להתמודד בבחירות לכנסת מכוח תיקונים לחוק יסוד: הכנסת וחוק הבחירות לכנסת המונעים מרשימות המסיתות לגזענות להתמודד.
בעקבות הטבח במערת המכפלה ב־1994, תנועת "כך" הוכרזה ארגון טרור והוצאה אל מחוץ לחוק, וכמה מראשיה ואנשיה נעצרו במעצר מנהלי.
מספר ארגונים בחברה הישראלית מזוהים עם כיתה פוליטית זו, בהם ארגון להב"ה, וכן מפלגת עוצמה יהודית (אף שאיתמר בן גביר הצהיר כי בחלוף השנים פיתח הסתייגות לכאורה מהיבטים מסוימים בתוכנית הפוליטית שקידם כהנא).
האידאולוגיה הכהניסטית מבוססת על ארבעה מאפיינים עיקריים.
שלילת המשטר הדמוקרטי: החלפת משטר המדינה היהודית והדמוקרטית בתאוקרטיה הלכתית.
שלילת זכויות האזרח של ערביי ישראל; קריאה להרחקתם בטרנספר מתחומי ארץ ישראל השלמה; עידוד פעולות טרור ואלימות כלפיהם.
הפרדה בין יהודים ולא יהודים: באזורי מגורים, במוסדות להשכלה, בחופי רחצה וכדומה; דרישה לאסור בחוק קיומם של יחסי מין בין יהודים וגויים (העונש – מאסר).
שלילת מעמדו של היהודי החילוני, השמאלני או הליברלי; זיהויו כ"מתיוון" שאינו שותף למדינה יהודית.
יש שהדברים מגיעים עד להתרת דמם של מנהיגי שמאל חילוניים.
הכהניזם דוגל במדינת הלכה ותאוקרטיה-יהודית, ושואף שמדינת ישראל תהיה כפופה להלכה ולמשפט העברי.
כהנא טען כי הדמוקרטיה היא תפיסה זרה ואנטי-יהודית המנוגדת לתורה.
"לפי תרבות הנכרים אין אליל יותר נשגב ואין עגל יותר זהוב מזה של הדמוקרטיה [...] הדמוקרטיה ניתנה לחברות ולמדינות שאין להן האמת, ושעבורן כל סיעות השקר שוות הן".
הכהניזם תומך בשלילת זכויות האדם של מיעוטים בישראל ובעיקר של ערביי ישראל.
הכהניזם גורס כי אדם לא-יהודי אינו יכול להיות אזרח המדינה, ומצדיק שימוש בטרור ובאלימות להשגת מטרות אלו.
כהנא הציע שבמדינת ההלכה העתידת יהיו לאזרח הלא-יהודי שלוש ברירות:
להישאר במעמד "תושב זר" ללא זכויות, בדומה למעמד של עבד מקראי, על פי תנאים "שבקבלתם הוא מכריז ומודה שהארץ אינה שלו ושאין לו בעלות וחלק בה.
תנאים אלה הם: מיסים, עבדות, כפירה בע"ז וקבלת כל ז' מצוות בני נח".
טרנספר: אדם לא-יהודי שגר בישראל ולא יהיה מוכן לקבל מעמד של תושב חסר זכויות ייגורש מהמדינה, תחילה בעידוד כספי.
מי שימאן לעזוב בתנאים אלו יסולק באלימות או יהרג.
"ואלה שנמצאו לאחר מכן, הברירה בידיהם או לברוח או למות, ומי שנשאר בארץ מהעמים האלה ומסרב לצאת ודאי בר קטלא הוא".
הפרדה גזעית: לפי הכהניזם צריך לאסור בחוק המדינה על התבוללות, נישואי תערובת וקיום יחסי אישות בין יהודים ללא יהודים.
"מה שלא הצליחו לעשות הכנסייה, הקוזאקים ואושוויץ - מצליחה לעשות ההתבוללות המתוקה.
[...] לו הייתי ראש הממשלה, הייתי מקדים לכך הפסקה מיידית של חילול ה' ועמו על ידי איסור מגע מיני בין יהודי לגוי, על ידי הוצאת כל החיילים הזרים, כולל כוחות או"ם, מן הארץ".
שלילת הגלות: כהנא האמין שעל כל יהודי לחיות במדינת ישראל ושעל כל יהודי התפוצות לעלות לארץ ישראל.
כמו כן סבר כי מאבק באנטישמיות מקדש כל אמצעי אלים.
התנגדות להתבוללת כחלק מהנצחת השואה: כהנא הרגיש שיש ללמד את ההיסטוריה של השואה לבני הנוער ולקשור בה נרטיב של מאבק בהתבוללות, את הצורך להגן פיזית על העם היהודי ולהשאיר מאחור כל היבט של "הגלות".
אורתודוקסיה בלבד: הכהניזם שולל את הלגיטימיות של כל זרם ביהדות שאינו אורתודוקסי כביטוי למינות.
כהנא סבר כי התנועות הרפורמיות והקונסרבטיביות הן הגורמים העיקריים להתבוללות בשל אי-האמונה בהתגלות המונית כאבן הפינה של התאולוגיה היהודית.
יתרה מזאת, כל זרם יהודי לא דתי נשלל לחלוטין.
"המאבק האמיתי היום הוא המאבק בין היהודים האמיתיים לבין המתייוונים.
האויב האמיתי שיביא חס ושלום, לחורבן המדינה הזאת, הוא ההתייוונות וההתגויות, הכפירה והאפיקורסות של יהודים".
התנגדות לחילוניות, לשמאלנות ולליברליות: כהנא התנגד לכל גרסה חילונית של היהדות, לרבות סובלנות והענקת זכויות ליברליות ללהט"ב.
כמו כן שלל את הלגיטימיות של עמדות שמאל פוליטיות או ליברליות כחוסר אותנטיות ביחס ליהדות.
הכהניזם אוחז בתפיסה משיחית רדיקלית לפיה צפויה בקרוב מלחמת גוג ומגוג בין היהודים לבין הגויים והמתיוונים שבה ניצחון היהודים יוכרע אחת ולתמיד.
"התמוטטות העולם והמלחמות שתהיינה בו בתקופת הגאולה האחרונה תיצורנה תמונה איומה ומזעזעת [...] הממלכות והארצות יתגרו זו בזו במלחמות קשות - רומי ופרס והישמעאלים, זו נגד זו וכולם נגד א"י".
בחוברת "ארבעים שנה" שחיבר כהנא בשנות ה-80 נטען כי "הגאולה" תוכל להגיע בעוד ארבעים שנה, בתנאי שהיהודים ידבקו בתורה כפי שכהנא מפרשה, אך הזמן הולך ואוזל והספירה לאחור החלה.
+שםמדינהסטטוס פעילותכךישראללא פעילכהנא חיישראללא פעילהליגה להגנה יהודיתגלובליפעילטרור נגד טרורישראללא פעילהסיקריקיםישראללא פעיללהב"ה – למניעת התבוללות בארץ הקודשישראלפעילכוח משימה יהודי ()ארצות הבריתפעילעוצמה יהודיתישראלפעילישיבת הרעיון היהודיישראלפעילמצדה 2000גלובאלילא פעיל
במאמרו "בנגביריזם אינו כהניזם-לייט" סיכם חוקר הדת תומר פרסיקו את עיקרי הכהניזם כתורה מבוססת על "גזענות ממארת [...] שנאה לשמאל, דחיית הלגיטימיות של המסגרת הדמוקרטית, שאיפה להפיכת ישראל למדינת הלכה, וכן, רצון עמוק לנקמה קטלנית בגויים".
פסק הדין התייחס באופן הבא לתנועת "כך":
כה עשו חכמינו היא סדרה של חמישה כרכי מעשיות וספורי חז"ל מעובדים לילדים, שכתבה יוכבד סגל בעריכת אשר וסרטיל.
הסדרה זכתה להצלחה ופופולריות רבה.
לדברי המחברת, הסדרה מיועדת ל"מחנכי ילדים צעירים".
האגדות לקוחות בעיקר מן התלמוד ומהספרות המדרשית.
הסדרה נכתבה במטרה להקנות לילדים "ממעשיהם הטובים ומדותיהם הנעלות" של חז"ל, וכן להראות להם "דברי מוסר וחכמה, רעיונות עמוקים, ויסודות התורה".
בתחילה נכתבה הסדרה כדף מידע שבועי לגננות, אולם לאחר מכן עברה עיבוד לצורת הספר.
הסיפורים מחולקים לפרקים, כל פרק בעל נושא שונה (כגון ענוה, שבת, כיבוד אב ואם וכדומה) בכל סיפור או מעשיה, מצוין מקורם, ובסוף כל פרק מובאות אמרות חז"ל הרלוונטיות לנושא הפרק.
הכרך הראשון בסדרה יצא בשנת 1963 ביוזמת אגף החינוך הדתי במשרד החינוך והתרבות, והאחרון יצא בשנת 1990. הספרים אוירו על ידי בינה גבירץ ומ.
בשנת 2007 יצאה לאור מהדורה חדשה של הסדרה, בה האיורים אויורו מחדש בידי ר.
סיפורים מתוך הסדרה עובדו לקלטות שמע אותן קריין יגאל סרי-לוי.
הסדרה תורגמה לשפות שונות, ביניהן: יפנית, גרמנית, אנגלית והונגרית.
בשפה העברית השתרש הביטוי "זה כה עשו חכמינו מפורש", כאשר הכוונה היא לסיפורי גמרא שהם מוכרים וידועים לכולם.
יאיר יעקבי הוציא ספר בשם "לא עשו חכמינו" כפראפרזה על הספר.
כהן מוחזק (או כהני חזקה) הוא אדם שייחוסו המשפחתי ככהן מבוסס על חזקה אך לא על בירור ודאי.
החזקה מבוססת על כך שהאדם נהג בדינים המיוחדים לכהנים, בעיקר נשיאת כפים, עלייה לתורה ראשון ואכילת תרומה מדרבנן וכן שמתרחק מטומאת מת.
לדעת רוב הראשונים, כהן חזקה כשר מהתורה לכל דיני הכהונה, ומדרבנן החמירו להצריכו עדות גמורה לעניין עבודת הקורבנות ולעניין אכילת תרומה וחלה דאורייתא.
אולם בפירוש דעת הרמב"ם נחלקו הדעות.
יש הסוברים שאף לדעתו כהן מוחזק כשר מהתורה, ויש הסוברים שמהתורה אינו נחשב לכהן ודאי, אך די בחזקה זו בשביל שינהג בכהונה בדינים הקלים.
בזמן בית המקדש הראשון זיהוי משפחות הכהונה היה פשוט יחסית.
מאז השיבה מגלות בבל, בשל נישואי תערובת ואי הקפדה על דיני הכהונה בגולה, הקפיד נחמיה בן חכליה לבדוק מחדש את ייחוס הכהנים העולים מבבל.
מרביתם נמצאו כשרים וראויים להקריב קרבנות ולאכול קדשים אך התעורר ספק לגבי ייחוסם של "בני הכהנים: בני חביה, בני הקוץ, בני ברזילי".
מהות הספק לא מבוארת בכתובים ונחלקו לגביה פרשנים ופוסקים.
עזרא הסופר ונחמיה ביקשו מהם את "כְתָבָם הַמִּתְיַחְשִׂים" ואלה לא נמצאו ועל כן "נגאלו מן הכהונה":
עניין כְתָבָם הַמִּתְיַחְשִׂים המוזכר בספר עזרא, נזכר גם בפירוש רש"י לחומש, אודות בני דור המדבר שהוצרכו להביאו כדי להתייחס על שבטי אבותם.
עם זאת, מבנה הכתב, ומה הוא אמור להכיל, לוקה בערפל ולא נתפרש על ידי חז"ל.
זאת בניגוד לכתבים ושטרות הנפוצים בדברי חז"ל (כדוגמה כתובה, גט כריתות, שטרי קניין, שטר שחרור לעבד ודומיהן).
"כתב המתיחש" לא היה בשימוש מרובה אצל הכהנים, ושימש רק לבירור הייחוס, במקום שהתעורר ערעור וסיבה לפסול את כשרות הכהנים.
במקרים רגילים הסתפקו בחזקת הכהנים שהוחזקו ככשרים, שעל פי התורה ניתן לסמוך על חזקות אלו לכל התורה כולה ואפילו לדיני ארבע מיתות בית דין.
או לחלופין - בעדות שני עדים כשרים שהוא ומשפחתו בחזקת כהנים, ועל סמכות בדיקת העדים בבית דין מעלים אותו כהן לקודש להקריב על גבי המזבח.
האבן עזרא (על הפסוק בספר עזרא) מפרש שאין כוונת "כתב המתיחש" לשלשלת שמות עד אהרן הכהן, אלא כתב ייחוס המברר ייחוס עד בית אב ידוע של הכהנים.
גם ניתן לשלול הרעיון ש"כתב הייחס" מכיל רק שמות האבות בלבד כי זו לא יספיק לעדות נאמנה לאכילת קודש - כי ייתכן שאחת מהאמהות לא היו כשרות להינשא לאחד מאבותיו כהנים.
לפי דעת בעל ה"עבודה תמה" ניתנה האפשרות לכל כהן המתייחס או להביא כתב, או שיעידו עליו עדים - ובלעדי התייחסות באחת משתי אפשרות הללו לא היו רשאים לכהן.
המלבי"ם מפרש כי נהוג היה שלכל משפחה היה ספר יחוס כולל לכל המשפחה, וכן היה לכל איש כתב ייחוס פרטי.
מהמובא מספר עזרא נראה לכאורה כדבר שלילי על נאמנות ייחוסי הכהנים, הסבירו התנא רבי יוסי לדבר חיובי בתורת כחה של חזקה.
בקשר לפרשנות זו, קיימות שתי פרשנויות בתלמוד: לפי אחת מהן, רבי יוסי הוכיח מזאת שלא רק הותרו בני חביה הכהנים להמשיך לאכול בתרומת חוץ לארץ שהיא תרומה דרבנן, אלא עוד עלו לאכול בתרומת ארץ ישראל, אף על פי שהיא מהתורה.
לפי פרשנות שנייה, גדלותה של החזקה היא בכך שהם המשיכו לאכול בתרומה דרבנן של ארץ ישראל, ולא גזרו החכמים פן ייווצר מכשול שהכהנים אכלו גם מתרומה דאורייתא שגם היא מצויה בארץ ישראל.
ההלכה נפסקה ברמב"ם לפי הדעה השנייה, שניתן להעלות כהן מוחזק רק לאכול תרומה דרבנן, אבל לא תרומה דאורייתא ולאכילת חלה.
לפי המשנה, איש אחד מישראל נאמן להעיד על כהן שהוא כהן אמיתי ומבורר.
לפי המובא בתלמוד בבלי, כהן שהעיד עליו רק איש אחד - מוגבל לאכילת תרומה דרבנן בלבד.
לעניין דינים הקשורים לאכילת תרומה מהתורה פוסק הרמב"ם שדווקא שני עדים נאמנים.
בתלמוד נידונו כללי חזקת הכהונה, וחכמי התנאים והאמוראים דנו אודות פרטים שונים האם דיים כדי להחזיק כהן ככהן מוחזק:
האם ניתן להעלות מתרומה ליוחסין - כלומר: כהן שאכל תרומה, האם ניתן להחזיקו על פי זה ככהן מוחזק?
לפי פרשנות מסוימת בתלמוד, תלויה שאלה זו במחלוקת תנאית, בין רבי יהודה לשאר החכמים.
האם ניתן להעלות משטרות ליוחסין, כלומר: שטר שכתוב בו "אני פלוני כהן הלוויתי" כו', האם ניתן להחשיב את העדים החתומים עליו כמעידים גם על הכהונה - שלו היה פרט זה שקר וודאי לא היו חותמים על השטר?
נחלקו בשאלה זו רב הונא ורב חסדא.
האם ניתן להעלות מנשיאת כפיים ליוחסין?
השאלה כרוכה במחלוקת בין רב חסדא לרב אבינא.
במקורות תורניים מדרשיים וגם תלמודיים קיימות משמעויות המראות לכאורה, שהאחריות על כשרות ייחוס הכהנים והבדיקות היו מוטלות על ידי בית הדין של הכהנים בעצמם;
אולם ממשמעות המשנה במסכת מידות נראה שבית דין הגדול שבירושלים, היו אחראיים על תהליך בדיקות הייחוס: .
יש שמסבירים כי לא קיימת כל סתירה בין שני המקורות; ואמנם לעת כניסת הכהן לשרת בפעם ראשונה היה נבדק על ידי הסנהדרין - שקבעה את יחוסו, אך אחרי שנכנס הוא היה נתון לסמכות בית הדין של כהנים, שהיה עוקב אחרי פעולות הכהנים במקדש ומעשיהם מחוץ למקדש.
דעת האחרונים אודות כהן מוחזק
בשותי"ם יש שהקלו על הכהנים שבימינו שהם "כהן מוחזק", בדיני נישואים של איסורי כהונה, אך רוב הפוסקים הכריעו שהכהנים בימינו הם כהנים אמיתיים ומבוררים ואין להקל עליהם כלל.
תשובת הרב יצחק בן ששת
ראוי לגעור בנזיפה במחרפו ובמגדפו - כל שהכהן מתנהג בקדושתו של אהרן".
הריב"ש מסיק להלכה במקרה הנידון, שמכיוון שלא מדובר במקרה שנתבייש כהן תלמיד חכם - אלא עם הארץ שאינו מתנהג ככהן שתפקידו להיות בקי בתורה ומצוות, אין לו דמי בושת מוגדלים, גם במקום שנהגו לתת תשלומי בושת מוגדלים לכהן.
הוא מביא שלש ראיות לדבריו:
א במשנה בהוריות ישנה רשימה של סדרי עדיפויות בפדיון שבויים, במקרה בו אין מספיק כסף לשחרר את כולם.
שם נאמר שממזר שהוא תלמיד חכם, קודם לכהן גדול שהוא עם הארץ
מסופר, כי אמרו לפני רבי פרידא, שבא האמורא רבי עזרא (הכהן), שיחוסו כפול ומכופל: מלבד היותו נכדו של רבי אבטולס, הוא דור עשירי לרבי אלעזר בן עזריה, שהיה דור עשירי לעזרא הסופר.
נענה רבי פרידא בתרעומת: למה הינכם מאריכים כל כך?
הן אם הוא תלמיד חכם מיוחס, והן אם הוא תלמיד חכם לא מיוחס, חשוב הוא אצלי, ואם מיחס הוא ואינו בן תורה - תאכלהו אש!
נענו השומעים ואמרו: בן תורה הוא, וגם מכאן חשיבותו.
בשולי התשובה, הוא מוסיף וקובע שאפילו אם היה לכהן "עם הארץ" כתב ייחוס, גם אז היה פוסק כך.
ושם הוא כותב את המילים שעוררו את הסערה - "כל שכן בכהנים שבדורנו שאין להם כתב היחס".
במשך הזמן היו רבנים שהשתמשו בדברי ריב"ש אלו בכמה שותי"ם בדורות אחריו כסניף להתיר שבויה לכוהן, ומסיקים מדבריו של הריב"ש שהכהנים המוחזקים נחשבים כ"ספק כהנים", שעליהם לא חלה גזירת חז"ל שאסרו שבויה לכהן, אף על פי שבוודאי חלים עליהם כל דיני התורה מדין ספק דאורייתא לחומרא
אותם זחוחי לב התוקעים עצמם בדבר הלכה, וינאמו נאום שהכהנים שבזמננו אין להם חזקה, והביאו ממה שכתב הריב"ש ז"ל סימן צ"ד וחלילה לרב ז"ל שבא להפקיע חזקת כהונתם ..דהא ..כהנים שנוהגים מנהג כהונה..
מה שכתב הריב"ש..לא נפקא ליה מיניה אלא לגבי אחרים כגון שזילזלו בו שעל זה הייתה השאלה שם ..אבל לעצמו אין כאן ספק..
מאחר שהוא החזיק עצמו בכהן נאמן אדם על עצמו יותר ממאה עדים..
בסוף תשובתו זו המהרי"ט מחרים בנידוי את המקילים בחזקת הכהונה).
ראיה זו, מדבריו של הריב"ש בתשובה השנייה, הובאה גם על ידי פוסקים נוספים.
כך גם כותב בעל הכנסת יחזקאל:
גם בעל החוות יאיר פוסק ידוע, מכריע כדיעה זו: "אין להכניס לגדר ספק ספיקא דכהנים בזמן הזה..המה ספק ואם כן הוא ספק ספיקא..דהכהנים המה ספק כהנים כמ"ש בתשו'..
הרשד"ם ..כבר דחה הרב ר"י לבית לוי בשו"ת כלל ה' סי' ל"ג בשתי ידיו עסקנות בדין ההוא, - והדין עמו, שכהנים הואיל והמה מחזיקין את עצמן לכהנים שוויה אנפשיה חתיכה דאיסורא...
והקפוהו בראיות ברורות, המעיין יראה שדבריו כנים..לפ"ד הרשד"ם בזה"ז כל שבויה יהי' מותר לכהן דספק פן זינתה..
ובאמת אנן אסרינן שבויה אכהן ולא (?) עליו אדם מעולם ואין נודד כנף או לפצות פה ע"ז ומפורש כתב הרב המגיד אם נטמא כהן מלקין.
ע"כ כיוון שקרא ראשון בבית הכנסת והחזיק נפשו לכהן דינו ככהן..דהא שוויי' לנפשי' חתיכא דאיסורא..אינו נכנס בגדר הספיקות" וכן כתב בספר - ישועות יעקב.
יש שהגינו על הרשד"ם ופִּסְקוֹ, והסבירו שהקל באיסור נישואין דרבנן - ולעולם לא היה מיקל לכהן לקחת אשה שאסורה עליו מדין תורה, וגם מציינים שהרשד"ם בעצמו החזיק באמינות חזקת הכהונה בתשובה אחרת לאסור אשה לבעלה כהן רק מסיבת "ריח הגט".
גם דעתו של הרב שלמה לוריא אודות נאמנות חזקת הכהונה היא שלכוהן מוחזק אין דין וודאי, אך הוא לא מבטלה כליל.
מצד אחד מסתמך המהרש"ל על חזקת הכהונה להעביר מטלטלין וגם קרקע של חרם אל כהן מוחזק בחוצה לארץ וגם ממליץ לתת את הזרוע, לחיים וקיבה אל כהן בזמן הזה.
אולם, מצד שני מעורר שאלה על עצם הייחוס של הכהנים וכך כתב בפירושו לתלמוד:
ככל הנראה, אותו מעשה עם אליהו הנביא שעליו כיוון המהרש"ל מופיע בכתב יד פארמה של ספר חסידים.
הסיפור מתחיל אודות רוצח שחי בימי רב האי גאון ורב אביתר כהן צדק.
הרוצח ביקש דרך לשוב מחטאו וציוו שני הרבנים להכותו - ולסוף נתבשר שתשובתו התקבלה.
מן הסיפור משמע שהרוצח נהפך לתלמיד של רב האי, ובהמשך הסיפור שאל את רב האי על סיבת צחקו בעת סיבובו את הר הזיתים עם מאות כהנים, ענהו הרב כי אליהו - שסיבב איתו - גילה לו שבכל הכהנים הסובבים שמתנהגים בגאווה - אין בהם כהן אמיתי זולת כהן אחד.
סיפור זה, אף על פי שנרשם כ"ידוע בדברי רז"ל" לא היה ידוע לרוב גדולי ישראל שבזמנו ואחריו.
אמנם, בנוסף לסוברים שתוכן הסיפור מייצר אנכרוניזם (בהתאמת תקופת חיי רב אביתר כהן עם רב האי גאון), יש טוענים שהסיפור הנהו זיוף קראי.
פירושו זו של המהרש"ל שהטיל רוח של ספק על עצם ייחוסן של הכהנים לא התקבל אצל כמה פוסקים.
יש שקראוהו "טעם חלש בעלמא", ויש שנתן לטענות אלו סמכות רק בחוצה לארץ, ויש שנתן סמכות לשיטתו רק אצל הכהנים האשכנזיים שעברו עליהם רוב גזירות - מה שלא היה אצל הכהנים הספרדים שהם מיוחסים בוודאי.
בעל החתם סופר התנגד לדעתו של המהרש"ל שנתבלבלו ייחוס הכהונה.
לגבי מצוות פדיון בכורי ישראל מאת הכהנים, כתב הרב יעקב עמדן שאין חזקת הכהונה בימינו תקיפה שכהנים יחזיקו את כסף הפדיון.
אלא הוא המליץ לכהן לפדות הבכור בתנאי "על מנת להחזיר" - כלומר, להחזיר את חמשת שקלי הכסף אל אבי הבן.
וכל זאת, כדי למנוע הכהן מחשש עבירת גזל.
רוב הפוסקים לא הסכימו לדעתו של היעב"ץ.
וכדוגמה לכך כתב החתם סופר שלא נראה לו עסק של פדייה "על מנת להחזיר" כקיום מצוות הפדייה - ואין הבן נחשב כפדוי כל עוד שמטילים לחץ כלשהו על הכהן להחזיר את הכסף.
ובהתקפה חריפה יחסית טען בעל ה"שדי חמד" על שיטתו כמטיל ספק בכשרות הכהן ואין להחשיב את דבריו בזה העניין להלכה.
בכל אופן, לגבי עצם עניין הכהונה כתב היעב"ץ שבימיו ייתכן למצוא כהן עם כתב ייחוסו בידו - וזאת אף על פי שבדרך כלל נגנז ספר ייחוסם של כלל ישראל.
הרב אברהם אבלי הלוי גומבינר בספרו מגן אברהם כתב על אי-זהירות המצווה בפועל (באזור כהונתו כרב),ותמה; "צריך עיון למה אין נזהרין עכשיו להקדים הכהן לכל - ויש ליזהר בזה מאחר שמדאורייתא הם.
ואפשר דאין אנו בקיאין ביחוסי הכהונה".
יש שהבינו את דבריו רק כמבאר מצב ימיו של דיעבד - ואילו לכתחילה יש לקיים המצווה על סמך כלל ההלכתי ספק דאורייתא לחומרא.
ויש טוענים בדעתו כי להלכה לא סבר שמותר להקל במצווה ומבחינות הלכתי אין להטיל ספקות בכהני זמנינו כי יש לסמוך על תורת חזקה וכן הכלל ההלכתי "כל המשפחות בחזקת כשרות".
חזרת הכהונה לוודאות מוחלטת בימי מלך המשיח
הרמב"ם כותב שבימי המלך המשיח יתקיים דיון מעולה על בירור כל כהן כדי להעלותו כעובד על גבי המזבח, וזאת בהתאם לשיטת הרמב"ם שלא ייתכן עבודת הכהנים בשלימותם עד ביאת המלך המשיח בן דוד; .
אולם, לפי ספר עזרא וספר נחמיה משמע שתהליך אישור הכהנים לעבודה יקויים על ידי הכהן גדול והאורים ותומים: .
כהן@מושון (הגייה: כהן את מושון) היה הרכב היפ הופ ישראלי בו חברים שני הראפרים מיכאל כהן ומיכאל מושונוב, וכן די ג'יי מש (מופיע עם ההרכב ומפיק).
הראפרים מכנים את עצמם בשמות הבמה "כהן" ו"מושון" בהתייחס לשמות המשפחה שלהם, היות שלשניהם אותו שם פרטי, "מיכאל".
סגנונם המוזיקלי מושפע בעיקר מההיפ הופ העולמי.
בניגוד לחלק מאמני הראפ, ששרים שירי מחאה, ההרכב עוסק בעיקר בשירים המתארים הנאה מהחיים, ומתמקדים במשחקי מילים ובחריזה.
כהן ומושונוב הכירו דרך חברים משותפים בתיכון כאשר היו בני 16. הם התחילו לעבוד יחד בתחילת שנות ה-2000.
ב-2008 הוציאו את אלבום הבכורה שלהם, "כושר גופני", דרך חברת התקליטים הד ארצי.
לאחר הוצאת האלבום, הנחו כהן ומושונוב בערוץ 24 יום שהוקדש להיפ הופ בפתיחת האולפן השקוף של הערוץ.
הם השתתפו במוקדמות פרסי המוזיקה של MTV אירופה.
חברי ההרכב שיתפו פעולה עם מספר אמנים, בהם ג'וני הקטן ופלד ואורטגה.
ב-2011 הוציאו את אלבומם השני "מחשב לכל ילד" דרך חברת התקליטים היי פידליטי.
באותה השנה הופיע ההרכב בגני התערוכה בפסטיבל פיק.
ניק לצד מובי וג'יינז אדיקשן.
ב-2016 הוציאו את אלבומם שלישי, "ימים ארוכים", אשר מושפע מוזיקלית מהזמר אריק איינשטיין וכולל דגימות רבות של שיריו.
השיר "אין שום בעיה" מתוך האלבום הופק על ידי המפיק האמריקאי דה אלכימיסט.
רב כהן צדק בן איבומאי הכהן היה הגאון ה-23 משלשלת הגאונים אשר בישיבת סורא שבבבל, בתקופת שלטון הח'ליפות העבאסית.
ככל הנראה, גם אביו של הרב כהן צדק, רב איבומאי בר מרדכי הכהן, שימש בגאונות ישיבת סורא.
לפי נוסחת רוב כתבי היד של אגרת רב שרירא גאון, כיהן רב כהן צדק כראש ישיבת סורא במשך עשר שנים וחצי, משנת ד'תקצ"ח (838) עד שנת ד'תר"ח (848).
הוא ירש את מקומו של רב משרשיא (משה) כהנא, שנפטר שנתיים לפני כן (836), לאחר שנתיים שבהן לא עמד אף חכם בראשות הישיבה.
הרב כהן צדק גאון היה נוהג לכתוב את תשובותיו ההלכתיות בעברית, אף על פי שרוב ככל גאוני בבל היו רגילים לכתוב בארמית.
הוא עסק בתחומים הלכתיים רבים ובפרט בתחום נוסחי התפילה וברכות.
אחת התשובות הידועות ממנו בתחום זה, היא ההוראה לפתוח את הברכה השנייה בברכות קריאת שמע בבוקר במילים "אהבה רבה" ובתפילת ערבית במילים "אהבת עולם", וזאת כפשרה בין שתי דעות שמובאות בתלמוד הבבלי.
כמו כן, חיבר סדר ליל פסח.
פרובינציית כהגילויה ובויראחמד (בפרסית: استان کهگیلویه و بویراحمد באנגלית Kohgiluyeh and Boyer-Ahmad Province) היא אחת מ־31 הפרובינציות של איראן ובירתה יאסוג' .
שטח הפרובינציה הוא הררי ברובו, היא נמצאת על חלק מרכס הרי זגרוס.
האזור שופע עצי אלון, אגוזים ומעיינות טבעיים.
התושבים מדברים בעיקר בשפת לורי , כאשר השפה הרשמית היא פרסית.
עד 23 ביוני 1963, חלק מהפרובינציה כהגילויה ובויראחמד היה שייך לפרובינציית פארס והחלק השני היה שייך לפרובינציית חוזיסטאן.
הפיצול נבע מהתפרעויות שהתרחשו ב-13 ביולי 1963. בסופו של דבר במרץ 1974 מחוזות כהגילויה ובויראחמד הפכו לפרובינציה.
בפרובינציה יש 132 אתרים היסטוריים רשומים בעלי חשיבות תרבותית.
הפרובינציה נמצאת בדרום מערב איראן, ובירתה היא יאסוג'.
הפרובינציה משתרעת על שטח של 15,563 קלומטרים רבועים.
פרובינציית כהגילויה ובויראחמד היא בין הפרובינציות הדרומיות של איראן, היא גובלת עם חמש פרובינציות:
ממזרח עם הפרובינציות, איספהאן ופארס, מדרום, עם פרובינציית בושהר, ממערב, עם חוזיסטן ומצפון, עם ח'הרמהאל ובחטיארי.
להלן מיקומה של פרובינציית כהגילויה ובויראחמד ביחס ליתר הפרובינציות
משאבי הטבע בפרובינציית כהגילויה ובויראחמד כוללים נפט וגז, בוקסיט, נחושת, פוספטים, גופרית, אגוזי מלך, דבש טבעי, דגי סלמון והדרים.
במחוז צ'אראם ליד העיר דוגונבדן נמצאים מקורות הנפט העשירים ביותר מבין מחוזות הנפט באיראן.
אף על פי שפרובינציה זו מהווה אחוז אחד משטחה של איראן, מפיקים בה שלושים וחמישה אחוזים מהנפט והגז של איראן כולה.
נתוני האקלים מתייחסים לאקלים ביאסוג' בירת הפרובינציה.
ביאסוג' האקלים דומה לאקלים הים תיכוני האופייני, בגלל מיקומה בקו ישיר של רוחות נושאות גשם מהמפרץ הפרסי.
היא העיר האיראנית הרטובה ביותר מדרום להרי אלבורץ עם גשמים שנתיים רבים.
המשקעים הכבדים מאפשרים קיום של אזורים מושלגים בפסגות הרי זגרוס הגבוהות ביותר.
לעומת זאת בהרי קוהרוד במזרח אין שלג למרות היותם בגובה זהה בגלל צחיחותם.
בעונה היבשה הארוכה יורדים בממוצע רק 4 מילימטרים גשמים בין החודשים יוני לספטמבר.
על פי מפקד האוכלוסין של המרכז לסטטיסטיקה ושיכון באיראן, בשנת 2006 חיו בפרובינציה 634,000 נפש, בשנת 2011 חיו 658,629 נפש, (על בסיס הסקר משנת 2011, התפלגות האוכלוסייה היא כלהלן מתוך סך כל התושבים 329,079 גברים ו-329,550 נשים.
בשנת 2016, אוכלוסיית קוהגילויה ובויאר-אחמד הייתה 713,052 נפש, 50% מהם חיים בערים שבמחוז בויאראחמד.
התושבים מדברים בעיקר בשפת לורי, כאשר השפה הרשמית היא פרסית.
סטאטיסטית פרובינציית כהגילויה ובויראחמד היא אחת הפרובינציות הקטנות של איראן מבחינת גודל האוכלוסייה והשטח.
בשני המקרים היא מדורגת במקום ה-28 מבין 30 הפרובינציות.
העיר הגדולה והמאוכלסת ביותר בפרובינציה, היא העיר יאסוג' היא גם העיר המרכזית במחוז כהגילויה ובויראחמד ובירת הפרובינציה.
תושבי המחוז מדברים לעיתים קרובות בניבים הדרומיים של השפה הלורית.
ניב זה מובן על ידי דוברי ניבים אחרים, במיוחד דוברי בקטיארי.
אנשי לורסטאן הם ממסאני מאותו גזע ודוברים אותה שפה; תושבי בויראחמד הם במקור מלור.
המאפיין התרבותי והחברתי העיקרי של האזור היה המבנה החברתי הנודד, בעבר.
מבנה חברתי זה עבר שינויים רבים, אך עדיין מעמדם החברתי והזיהוי של יחידים, אפילו בקהילה העירונית של הפרובינציה, נקבעים על פי שייכותם למבנה השבטי.
בעבר הקרוב, אזור זה היה בשטחם של השבטים של בויאראחמד, טיבי, בהמאי, האויב של זיארי, באבאווי.
רוב התושבים במחוז כהגילויה ובויראחמד מדברים בשפה הלורית.
ניב זה הוא שריד מהשפה האיראנית הקדומה, המושפעת פחות משפות זרות ואין בה הבדלים מהותיים עם ניבים אחרים של השפה הלורית.
על פי סקר שהזמינה המועצה לתרבות ציבורית בשנת 2010, והתבסס על סקר שטח ואוכלוסייה סטטיסטית בקרב תושבי 288 ערים וכ־1400 כפרים ברחבי הפרובינציה, אחוז השבטים שנדגמו בסקר זה היה כדלקמן:
התפלגות המוצא/השבטים של התושבים בפרובינציה באחוזים
הפרובינציה מחולקת לתשעה מחוזות ו-16 מועצות אזוריות, הכוללים 16 ערים ויותר מ־1700 כפרים.
בשנת 2016 המושל של הפרובינציה הוא חוסיין קאלאנטרי.
מחוזותהערה: בסוגריים ערים מרכזיות במחוזות.
מחוז מרגון (מרגון)ערים מרכזיות במחוזות
הפרובינציה נחשבת כלכלית כאזור חקלאי בו מגדלים גידולי שדה, אגוזים, בעלי חיים, דבורים לדבש ודיג של דגי סלמון.
יש חשיבות מיוחדת לתעשיות הפקת הנפט בגצ'אראן ולמפעל הסוכר ביאסוג'.
בנוסף, באזורי התעשייה ליד הערים יאסוג' ודנה ישנם מפעלי תעשייה גדולים ביניהם מפעלים גדולים לייצור צינורות מים מפלסטיק ופולימרים Dena Sanat Yasuj.
תעשייה הכרייה לא התפתחה בפרובינציה בהשוואה לחלקים אחרים של איראן.
באופן כללי, הענפים הקיימים במחוז זה מחולקים לשתי קבוצות, שהן עבודות מלאכת יד ועבודה בתעשייה הכבדה.
התעשייה הגדולה ביותר במחוז היא תעשיית הנפט.
בתחום המכרות יש בפרובינציה מכרות של בוקסיט, נחושת, פוספטים, גופרית ועוד.
הנפט והגז המופקים בפרובינציה מהווים המקורות העיקריים של נפט וגז באיראן.
בפרובינציה מייצרים 35 אחוזים מסך כל תפוקת הנפט והגז של איראן.
בפרובינציית כהגילויה ובויראחמד יש יותר ממיליון דונם של יערות עצי אלון ואגוזים שהם אחוז אחד מכלל שטחי היער וכ־30% מכלל מיני הצמחייה באיראן.
בנוסף להיותם משמשים כמזון לבעלי חיים, לעצי אלון והאגוזים יש גם יתרונות רבים לבני אדם.
בצורת עצי אלון היא אחד האתגרים החשובים ביותר ביערות זגרוס ובאזור זה.
מחלת מזיקים ותולעי עץ תקפה את עצי אלון והאגוזים באזור זגרוס לאחר שנת 2011 בגלל הבצורת והמזיקים נגרם נזק רב לעצים באזור בין השנים 2013 עד 2014.
למכרה האשלגן באזור לירב, יש קיבולת של יותר ממיליון טונות; בארות נפט פרסיות בהררי זגרוס ובארות שלג אטומות.
בפרובינציית כהגילויה ובויראחמד יש 217 מסלולי הליכה וטיילות לבילוי במיוחד בחודשי האביב והקיץ.
מפלים, שלושה אגמים, 60 עמקים ומצרי הרים, פארקים ומישורים ירוקים, מקדשים, טירות, פונדקים, מסגדים, מאגרים, מגדלים היסטוריים, מקדשים, מקדשי אש ועוד.
גן המעיינות והמזרקות של בלקיס כאראם.
קבר איממזדה "ביבי חכימה" אחותו של האימאם רזה, בעיר גצסרן.
עיר התיירות סיסאקט על מורדות הר דנה.
אתרי מים: מעיינות טרמיים של מים חמים, בכרם, בנזמאקאן, בבשאר, בזוהרה ובמהריאן ועוד אלפי מעיינות אחרים.
סכר כוסאר, סכר שאה קאסם וסכר שאה מוכתר ביאסוג'.
40 פסגות מעל ארבעת אלפים מטרים בהרי דנה.
מפלי קמרדוך ליד העיר כהגילויה.
מאגרים, אכסניות, טירות, בית קברות בן שלוש קומות בהרי בהמאיי.
טאנג טאקאב, המקום בו פגש אריו ברזן את אלכסנדר הגדול ומספר טירות ישנות.
אוניברסיטת אזאד האסלאמית במחוז גצ'אראן
כהן משוח מלחמה הוא כהן שנמשח בשמן המשחה וממונה לקיום המצווה לחזק את לב החיילים לקראת היציאה לקרב.
מקור המצווה מופיע בספר דברים:
לפי זה כותב הרמב"ם בספר המצוות ש
בעל ספר החינוך מבאר כי "מפני שהאדם נשמע יותר כשהוא נכבד ציותה התורה להיות הממונה לחזק בדברים טובים מן הכהנים שהם מבחר העם" ומסיים באמירה שמצווה זו חובה על הציבור.
נאום משוח מלחמה וההכרזה בערכי המלחמה חובה רק במלחמת רשות ואילו במלחמת מצווה אין כל חובה לכהן לנאום ולהכריז.
אמנם בספר משנה תורה כתב הרמב"ם .
לקראת סיום נאומו של הכהן, השוטרים מסיימים לפרט את הדברים באוזני החיילים;
הגמרא במסכת נזיר () מזכירה את הדין שבמקרה שאפשר להציל רק אחד מהם, כהן משוח מלחמה קודם להצלה לסגן (כהן גדול חליפי לעבודת יום הכיפורים).
הנימוק של הגמרא הוא משום שתלויים בו רבים.
וכתב רש"י שם שהוא עושה מלחמה בשביל רבים.
והרא"ש פירש שהמלחמה נעשית על פיו.
יש שמפרשים שמכאן שחז"ל ראו את המשוח מלחמה לא רק בעל תפקיד מורלי, אלא גם בעל תפקיד מלחמתי ממש אולי אפילו שר צבא.
בדומה לכך כתב הרד"ק (על ) שכהן משוח נכנס עם ישראל למלחמה.
הרב אלתר דוד רגנשברג כתב בספר משפט הצבא בישראל בשם הרב קוק שמשוח מלחמה הוא ראש עורכי המלחמה, שזו גם הסיבה שבנו לא יורש אותו, כי ייתכן שבניגוד אליו בנו אינו יודע להתעסק בתחום.
לעומת זאת המרדכי במסכת גיטין (סוף פרק מי שאחזו) משער שמשוח מלחמה לא היה חוצה את הגבול, ולכן לא היה כותב גט כריתות לאשתו ביציאה למלחמה.
לכהן משוח יש איסורי נישואין ככהן גדול - אסור באלמנה ומצווה בבתולה.
אסור לו להיטמאות למתים ככהן גדול.
אבל בניגוד לכהן גדול אינו לובש שמונה בגדים ואינו מקריב קורבן כשהוא אונן ובפטירתו אינו משחרר את הרוצח בשגגה מעיר מקלט.
רב כהן צדק בן יוסף גאון היה גאון ישיבת פומבדיתא בין השנים 936-917.
לאחר פטירת גאון פומבדיתא רב יהודה בר מר שמואל בשנת 917, פרצה מחלוקת בין ראש הגולה דוד בן זכאי לבין חכמי הישיבה אודות מחליפו.
קיימות מספר גרסאות לסיפור השתלשלות המחלוקת, והגרסה המקובלת במחקר היא גרסתו של רב שרירא גאון לפיה חכמי הישיבה מינו את רב מבשר בן קימוי לגאון, אך ראש הגולה דוד בן זכאי מינה את רב כהן צדק.
המחלוקת נמשכה כחמש שנים, ובשנת 921/922 הושגה פשרה, בתיווכו של רב נסי הנהרוואני ראש כלה, לפיה שני החכמים ימשיכו לעמוד בראשות שתי ישיבות מקבילות בפומבדיתא, כאשר מובחרי החכמים היו בישיבתו של רב מבשר.
הסדר זה נמשך עד לפטירת רב מבשר זמן קצר לאחר מכן, אז הכירו כל החכמים בכהונתו של רב כהן צדק.
רב כהן צדק פעל להעלאת קרנה של ישיבת פומבדיתא.
עד זמנו, הונהג הסדר לפיו ישיבת סורא קיבלה שני שלישים מכספי התרומות שנשלחו מהתפוצות וישיבת פומבדיתא קיבלה רק שליש.
במהלך השנים הידלדלה ישיבת סורא ואילו ישיבת פומבדיתא פרחה, ורב כהן צדק הצליח להשוות את חלוקת הכספים בין הישיבות שווה בשווה.
רב כהן צדק, שהיה כאמור מאנשי בריתו של דוד בן זכאי, הצטרף אל האחרון גם במחלוקתו העזה עם רב סעדיה גאון.
רס"ג כתב כנגדו ב"ספר הגלוי".
אנו יודעים על שניים מבניו של רב כהן צדק: נחמיה וחפני.
בנו רב נחמיה, ערער על כהונתו של רב אהרן הכהן בן יוסף והכריז על עצמו כגאון במקומו.
הוא מינה את אחיו רב חפני למשרת אב בית דין, התפקיד השני בחשיבותו.
לאחר פטירת רב אהרן קיבלו כל חכמי פומבדיתא את מרותו של רב נחמיה.
נכדו, רב שמואל בן חפני גאון היה גאון סורא שכתב חיבורים רבים.
כְּהוֹשַׁעְתָּ אֵלִים הוא פיוט הושענות הנאמר כחלק ממנהג ההושענות בחג הסוכות, לפי מנהגי אשכנז ואיטליה.
בפיוט, מבקשים המתפללים מה' שיושיע אותם, כפי שהושיע את אבותיהם פעמים רבות בהיסטוריה היהודית, ובעיקר ביציאת מצרים.
מקובל לייחס אותו לפייטן רבי אלעזר בירבי קליר, שחי על פי המשוער בארץ ישראל בראשית המאה השביעית.
הנושא המרכזי של הפיוט מבוסס על התפישה שכאשר עם ישראל נמצא בצרה, כביכול גם הקב"ה נמצא יחד עם בצרה זו, ולכן כאשר ה' מושיע את עם ישראל הוא כביכול מושיע גם את עצמו.
תפישה זו מופיעה מספר פעמים במדרשי חז"ל, ומבוססת על הפסוקים ו וכן על דרשות פסוקים רבות.
תפישה זו קשורה במיוחד למנהג ההושענות עוד מתקופות קדומות: לדעת רבי יהודה בשעת ההושענות בבית המקדש (הקפת המזבח) הכריזו "אני והו (או והוא) הושיעה נא".
התלמוד הירושלמי מפרש הכרזה זו על פי התפישה דלעיל, כמכוונת לבקש שה' יושיע לא רק את ישראל אלא גם את עצמו.
כל שורה בפיוט מתחילה במלה "כהושעת", מזכירה את הישועה מן העבר, ומסיימת במילים "כן הושע נא".
בתווך, מופיעות שתי שורות חורזות, היוצרות גם אקרוסטיכון אלפביתי.
מבנה זה של הושענות, הבנויות לפי "כהושעת...
כן הושע נא", הפך פופולרי למדי, ופייטנים נוספים כתבו הושענות כאלה, ביניהם רבי יוסף אבן אביתור, רבי מנחם ברבי מכיר, ורבי שמואל החסיד.
במרבית הקהילות נוצר מנהג לסיים בכל יום את ההושענות בפיוט אחד מסוג זה.
בנוסח אשכנז נאמרת הושענא זו בכל ימי סוכות לאחר הקפת הבימה (בזמן ההקפה אומרים הושענא אחרת), לרבות הושענא רבה, מלבד בשבת (שבת שחלה ביום טוב הראשון או שבת חול המועד) שבה אומרים פיוט אחר.
בעבר היו קהילות (ביניהן וורמייזא) שנהגו לומר הושענא זו רק במחצית הימים, כאשר הושענא זו וההושענא "כהושעת אב" לרבי שמואל החסיד משמשות לסירוגין יום אחר יום.
כך נהגו גם בהרבה מקהילות צרפת, כמופיע בסדר טרוייש.
בנוסח אשכנז, מקובל לומר לאחר הושענא זו את השורה האחרונה של ההושענא "כהושעת אב": בקהילות שנהגו לומר לסירוגין את שתי ההושענות, בימים בהם אמרו "כהושעת אב", צרפו בסופה את השורה האחרונה של הושענא זו ("כהושעת שבות...").
בנוסח איטליה, נאמרת הושענא זו בשעת הקפת הבימה (כהושענא יחידה) במחצית מימי החג, כאשר הושענא זו וההושענא "אנא אזון חין" משמשות לסירוגין יום אחר יום.
בנוסף, נאמרת ההושענא בשבת חול המועד, ובהושענא רבה לאחר ההקפות.
גם בנוסח רומניא נהוגה הושענא זו.
כהן הוא אדם המשמש בתפקיד דתי או פולחני.
בדתות שונות קיימות משרות רבות ומגוונות, בעלות כינויים רבים (נביא, חוזה, איש־האלהים, כהן, מעונן, מנחש, מורה־חכם דת, מכשף, שמאן ועוד), שההבדלים ביניהם לא ברורים לגמרי, ומאפיינים שונים עשויים להתקבץ בתפקיד אחד.
לרוב המונח "כהן" מתייחס לא לבעל תפקיד שעיקרו טכניקות מאגיות, אלא לאדם האמון על הביצוע הנכון של טקסי פולחן.
בחברות רבות, ראש יחידה חברתית מסוימת, כגון ראש השבט או המלך, נושא גם משרה דתית.
התארים "כהן" ו"כהנת" במשמעות של נושאי תפקידים בפולחן לאלים מופיעים בטקסטים כנעניים קדומים: בכתבי אוגרית ובכתובות פיניקיות.
בכתובות אלה, המתייחסות לאלים כנעניים כגון בעל ועשתרת ורבים אחרים, מופיעים גם הצירופים "רב־כהנ" ו"רב־כהנת" – העומד או העומדת בראש הכהנים, תפקיד המקביל לכהן הגדול במקרא.
הכהן הראשון שמוזכר בתנ"ך הוא "מַלְכִּי־צֶדֶק מֶלֶךְ שָׁלֵם" שהיה "כֹהֵן לְאֵל עֶלְיוֹן", וכהנים נוספים שאינם משרתים במשכן או בבית המקדש נזכרים במקרא.
בהקשר יהודי, מהעת העתיקה ועד ימינו, התואר כהן משמש לציון מעמד דתי של אלה המיוחסים לאהרן, כאשר בראשם עומד הכהן הגדול.
שמם תורגם בתרגומי המקרא כ־ἱερεύς ביוונית ו־sacerdos בלטינית, שניהם מונחים הקשורים למילה "קודש", ומציינים אדם שעיסוקו היה ביצוע ריטואלים ציבוריים (במיוחד קרבנות) המכוונים לאלים, בשם קהילה מסוימת, כפי שהיה קיים בכל הדתות הגדולות בעת העתיקה.
כהנים לעבודה זרה מכונים לעיתים בתנ"ך כמרים, ומונח זה נכנס לשימוש בקרב מתרגמי התורה לארמית היהודיים בכל מקום שבו מוזכר "כהן" בהקשר של אלוהות זרה.
משם המונח התגלגל גם לעברית החדשה יותר כתיאור לכהני הדת בנצרות (כומר).
עם זאת, בכמה מקרים המילה "כהן" תורגמה כ"רבא" (=אדם חשוב), כאשר מדובר בכהן לאלוהות זרה שאין לגנותו, כגון פוטי פרע שהיה חותנו של יוסף, או יתרו שהיה חותנו של משה.
יוצא דופן נוסף הוא מלכי צדק המוזכר לעיל, המתואר כ"משרת" ("משמיש") לאל עליון, שכן הוא לא נתפס ככהן לאל זר, אך גם לא ככהן הלכתי מבני אהרון.
בנצרות, פְּרֶסביטֶרוֹס הוא תפקיד מימי הכנסייה המוקדמת, המוזכר עוד בברית החדשה.
הרעיון המקורי של תפקיד זה הגיע ממשרות כהונה בדתות שקדמו לנצרות.
כהנים זריזים הם הוא כלל הלכתי על פיו הכהנים זהירים וזריזים לקיים את מצוותיהם, ואין לחשוש לעצלות ושכחה מצידם.
הזריזות בדברי חז"ל, כוללת גם ובעיקר זהירות, וזהו מובנו של המושג "כהנים זריזים הם": חרוצים ומהירים, זהירים ומדקדקים במעשיהם.
המושג מוזכר בתלמוד פעמים רבות.
קיימים מספר תחומים בהם מתבטאת זריזות זו: בקיאות בדיני הכהונה ובית המקדש, זיכרון הדברים הנחוצים לעבודת בית המקדש וזריזות והישמרות מדברים המטמאים.
אופי זה של הכהנים אינו קשור בתכונת טבעם, אלא מצוות הכהונה הן הגורמות לזריזות זו, ולכן רמת זריזות הכהנים היא על פי מדרגת הכהונה, וכך זריזותו של הכהן הגדול גדולה יותר.
לפי דעה אחרת, ההנחה שכהנים זריזים הם מבוססת על ההנחה שאדם העוסק במלאכת הקודש - מלאכת ה', למד את ההלכות, ובקי וזהיר בהן .
כוב הוא עם עתיק, המוזכר בנבואתו של יחזקאל על נפילת מצרים ועמים מסביבם: .
עם זה לא מוזכר במקומות נוספים.
בתרגום השבעים, עם זה נקרא "לובים", ולכן סבורים רוב החוקרים שמדינת לוב מקורה בעם כוב.
לעומת זאת, ישנם מספר חוקרים הדוחים טענה זו, משום שבאותו הפסוק מופיע גם העם פוט, וחוקרים רבים מסכימים שעם זה הוא כיום העם בלוב.
החוקרים הדוחים את הטענה שכוב היא בעצם לוב, אומרים כי במקום "וכוב ובני ארץ הברית" יש לקרוא "וכל בני ארץ הברית", אך דעה זו אינה מקובלת.
כוארולופודון (שם מדעי: Choerolophodon) הוא סוג נכחד של פילאי שהתקיים במשך המיוקן באירואסיה ואפריקה לפני 11.6 עד 5.3 מיליון שנה מזמננו.
הוא דומה לאמבלודונטים ושאר הגומפותריומיים ולרוב משייכים אותו למשפחה.
עם זאת מספר חוקרים משייכים אותו ואת הסוג Afrochoerodon למשפחה עצמאית (Choerolophodontidae).
Schlesinger), על סמך ממצאי שיניים טוחנות שהתגלו ביוון ובתחילה נראו כשייכים לחזיר קדום.
בהמשך התברר שהם דומות לשיני פילים נכחדים, כך שהוא נקרא תחילה כמסטודון, אם כי בהמשך הועבר לסוגו.
הממצאים שלו התגלו לאורך אפריקה, דרום אירופה המזרחית, המזרח התיכון (בטורקיה, עיראק ואיראן), תת-היבשת ההודית וסין.
לפילאי זה היו חטים ארוכות משני צידי הלסתות שנעו קדימה והתחילו מקדמת הגולגולת, קרוב לחלל העיניים.
אלה דמו לחטי הגנתבלודון מאמריקה הצפונית.
הלסת עצמה השתפלה כלפי מטה והייתה בעלת לסת תחתונה דקה יחסית שהכילה מעט שיניים.
מבנה הגולגולת היה מוארך וצר מעט והשיניים היו מצופות אמייל למעט החטים.
היו לו טוחנות מוזרות דומות לשל חזירי בר.
יונק זה היה צמחוני והתקיים ביערות בהם ליחך צמחייה קרקעית כמו עשבים עם החטים הארוכות.
כּוֹבַע (במלרע) הוא כיסוי ראש, המשמש פריט לבוש קיצי או חורפי לצורך מטרות שונות כגון:
הגנה מפני השמש או הקור, אמירה אופנתית, חלק ממדים, תחפושת, סמל לאומי תרבותי, דתי ועוד.
חבישת כובעים בעלי צורות שונות העשויים מחומרים שונים המתאימים לסביבתם, התקיימה לאורך ההיסטוריה.
כובעים נמצאו בחפירות ארכאולוגיות, ציורי קיר ואיורים בספרים עתיקים.
בתרבויות מסוימות כובע בעל שוליים מסמל סמל גברי כגון בציבור החרדי ובקרב קהילת האמיש בארצות הברית.[חסר מקור] יש אף נוהגים לחבוש את הכובע בשעת תפילה או טקסים דתיים אחרים כסמל לכניעה ולכפיפות כלפי האל.[חסר מקור]
כובעים נעשים ממגוון רחב של חומרים: צמר, קנבס, פרווה, לבד, אריג, עור, קש, בדי כותנה, פשתן, בדים סינתטיים ועוד.
כובעים נוקשים נוצרים באמצעות שימוש בתבנית ובעבודת יד.
ראשית, האריג מרוכך על ידי אדים ולאחר התייבשותו מעצבים אותו לצורה הרצויה.
אם האריג עדיין קשה מעצבים אותו על כמה תבניות.[חסר מקור]
לכובעי לבד דרגות שונות של קושי, התלויות בכמות הלקה אשר נמרחת על הבד.
ישנם כובעי צמר הניתנים לקיפול ועל ידי הכנסתם לקופסתם הם חוזרים לצורתם המקורית.
כיוון שחישוק הכובע צריך להיות קשה, קיימים כובעים עם קופסאות מיוחדות ששומרות על צורת החישוק כשהם לא בשימוש – הן בדרך כלל בצורת גליל ועשויות מקרטון.
כובעי בד רכים תפורים לרוב משכבת בד אחת או יותר, בהנחת גזרה על הבד וחתיכת החלקים ותפירתם ביד או במכונה.
לעיתים מחזקים את התפירה בריבוי תפרים, שמקשים את התיתורה.
יש כובעים שצורתם מעין קערית הפוכה, בראשם עיגול בד ומסביבו מעין טבעת, הם נפוצים בתרבויות רבות כשהם תפורים, רקומים וארוגים.[חסר מקור]
כובעים סרוגים ביד או במכונה, מאוד נפוצים.
לתינוקות נוהגים לחבוש כובע סרוג, כדי להגן על ראשם ואוזניהם מקור.
לחיילים סורגים כובעי גרב, בצבע ירוק-זית או כחול כהה.
גם נשים וגם גברים חובשים כובעי צמר סרוגים לחימום הראש.
הכובעים עשויים בשלל צורות ודוגמאות ומשמשים גם קישוט אופנתי.
יש נשים שסורגות או תופרות כובעים לחולות סרטן, באנגלית הם נקראים Chemo hat או Chemo cap.
במשך הדורות שינו את צורות הכובעים, ואת המשמעות הסמלית שלהם.
לעיתים לשם הסתרת שיער [בעיקר בקרב נשים] ולעיתים נוצרו בצורה שתאפשר להבליט מקטעי שיער.
ברוב הדורות שלפני המאה ה-20 היו צורות שונות לכובעי הגברים ולכובעי הנשים.
במאה ה-20 יש גם הרבה כובעים שמשמשים את כל המגדרים.
כיסוי הראש היה פריט לבוש נפוץ בעת העתיקה.
הפילאוס היה כובע לֶבֶד מקורנן חסר־שוליים שהיה נהוג לחבוש בתקופת יוון העתיקה, באטרוריה, באיליריה, בפאנוניה ובאזורים הסובבים אותה, שאומץ מאוחר יותר גם ברומא העתיקה.