tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר סגירת הישיבה בוולוז'ין בפקודת ממשלת הצאר, שב חסמן לקלם ונאלץ לשוב ולעסוק במסחר כדי לפרנס את משפחתו.
אולם כעבור זמן עזב את ביתו ומשפחתו ונסע לבדו ללובץ, עיירה קטנה ליד וילנה, שם התבודד במשך כמה שנים ושקד על תלמודו.
במכתביו לאשתו ממקום שהותו בלובץ הוא מנסה לפייסה ולהצדיק את פרישותו.
בשנת תרנ"ז (1897) הזמינו הרב אליעזר גורדון לשמש מנהל רוחני בישיבתו שבעיר טלז.
חסמן נענה להצעה ושימש בתפקיד זה במשך שש שנים, עד שנת תרס"ג (1903).
שנות כהונתו בישיבת טלז היו מלוות בסערות שחוללו תלמידי הישיבה, עקב התנגדותם לשיטתו המוסרית הקפדנית של חסמן.
באותה תקופה התחולל פולמוס חריף בקרב גדולי התורה בין תומכי שיטת המוסר למתנגדיה, והשפעותיו של פולמוס זה חדרו לתוך ישיבות ליטא ובכללן לישיבת טלז.
חסמן לא רק שהיה מראשי תנועת המוסר שבדור אלא שאף בתוך הזרמים השונים של שיטות המוסר הוא היה מן התקיפים והקפדנים ביותר.
גישה זו לא תמיד התאימה לרוחם של התלמידים, וחלקם התמרד כנגדו.
'תקופת טלז' בחייו של חסמן, למרות הסערות שחוללה רוח המוסר שהנהיג בה, העצימה את שמו והציבה אותו בקדמת הבמה של תנועת המוסר בדורו.
בשנת תרס"ג (1903) שב חסמן לקלם וישב בה שנתיים.
בין השנים תרס"ה-תרס"ח (1905 - 1908) כיהן כרב בעיירה קטנה בשם לודבינובה שבפלך סובלק, ובשנת תרס"ח (1908) עבר חסמן לכהן כרב העיר שטוצ'ין שבפלך וילנה.
מיד עם בואו לשטוצ'ין הקים בה ישיבה בשם "ענף כנסת ישראל", שהייתה סניף של ישיבת "כנסת ישראל" בסלבודקה.
בתוך זמן קצר גדלה הישיבה ומספר תלמידיה הגיע לשלוש מאות.
הרב חסמן עצמו שימש ראש הישיבה, ומלבדו מסרו בה שיעורים הרב אלתר שמואלביץ (חתנו של רבי יוסף יוזל הורוביץ, ה'סבא' מנובהרדוק, ואביו של הרב חיים שמואלביץ), הרב נחמן קולידצקי (אביו של הרב יצחק קוליץ) ועוד.
הרב חסמן הנהיג בישיבה משמעת קפדנית והשליט בה את רוח המוסר מבית מדרשה של קלם.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, בשנת תרע"ד (1914), התרוקנה הישיבה מלומדיה.
הרב חסמן עזב את העיר והתיישב במינסק, שם פגש רבנים נוספים שמצאו מקלט בעיר, ביניהם ראשי ישיבת סלבודקה והרב חיים סולובייצ'יק.
עקב מאורעות המלחמה הוא נאלץ לעזוב את מינסק ולנדוד ממקום למקום.
בהזדמנות הראשונה שניתנה לפליטים לשוב לארצותיהם הוא עזב את רוסיה ובשנת תרפ"א (1921) הצליח להגיע לקובנה, שהייתה אז בירת ליטא, שבינתיים הייתה למדינה עצמאית.
בתקופה הקצרה ששהה בליטא הספיק להשתתף באספת רבנים, למסור שיחות מוסר בישיבת סלבודקה ולפעול לחיזוק החינוך התורני במקום.
מליטא עבר את הגבול לפולין ושב לרבנותו בשטוצ'ין, שהשתייכה אז לפולין.
כשלא הצליח לחדש את ישיבתו, פנה לפעילות רוחנית ארצית.
הוא השתתף באסיפות הרבנים, תמך בהקמת אגודת ישראל וסייע בפעולות ועד הישיבות.
בשנת תרפ"ד (1924) עלתה קבוצה נבחרת של תלמידי ישיבת סלבודקה לארץ ישראל והתיישבה בחברון, בראשה עמד ראש הישיבה הרב משה מרדכי אפשטיין, וכעבור זמן הצטרף אליה ה'סבא' מסלבודקה הרב נתן צבי פינקל.
הרב פינקל היה אז בשנות השבעים לחייו, והוא ביקש להביא לישיבתו אישיות תורנית-מוסרית נמרצת שתמלא את תפקיד המנהל הרוחני של הישיבה.
הוא פנה אל הרב חסמן והזמינו ליטול עליו את התפקיד.
הרב חסמן נענה ובשנת תרפ"ו (1926) עלה לארץ ישראל ומיד עם בואו החל בתפקידו החדש בישיבת חברון.
בעת כהונתו החדשה נוכח הרב חסמן כי יש לשנות את גישתו הנוקשה והקפדנית ולנקוט בגישה רכה וידידותית יותר כלפי התלמידים.
הוא התחבב על תלמידי הישיבה והיה משמיע להם שיחות מוסר קבועות באולם הישיבה וכן 'ועדים' לקבוצות תלמידים שהיו באים לביתו.
לאחר פטירת ה'סבא' מסלבודקה, בשנת תרפ"ז (1927), נעשה הרב חסמן האישיות המוסרית הבכירה בישיבה.
הוא היה נערץ על תלמידי הישיבה אשר ראו בו מורה דרך.
במאורעות תרפ"ט ניצל עם משפחתו בנס.
לאחר מכן עבר עם שרידי הישיבה לירושלים והמשיך לשמש מנהלה הרוחני של הישיבה במשכנה החדש.
בשבתו בירושלים בלטה דמותו התורנית והוא נחשב אחד מגדולי העיר.
בשנים אלה חרגה השפעתו מגבולות הישיבה וחוגים שונים היו פונים אליו לקבל את עצתו בשאלות ציבוריות ופרטיות.
הוא היה מראשי ועד הישיבות שנוסד אז בירושלים, ולאחר פטירת הרב יוסף חיים זוננפלד התמנה נשיא בית היתומים דיסקין.
בשנותיו האחרונות התדרדר מצבו הבריאותי עד שנפטר.
הוא הובא לקבורה בבית הקברות בהר הזיתים, סמוך לקבריהם של הרב משה מרדכי אפשטיין וה'סבא' מסלבודקה.
בנו הוא הסופר והעיתונאי רפאל חסמן, שסייע בהוצאתם לאור של כתבי אביו.
הרב חסמן השאיר אחריו כתבים רבים, הן חידושי תורה והן רעיונות מוסריים.
זמן קצר לפני פטירתו ביקש ממקורביו להדפיס את מאמרי המוסר שלו, כדי שיעמדו לו לזכות לפני בית דין של מעלה.
צוואתו קוימה על ידי קבוצה מתלמידיו הקרובים, בראשות הרב שלום מרדכי הכהן שבדרון, אשר נטלו על עצמם את המשימה וכינסו חלק נכבד ממאמריו בספר "אור יהל".
בנוסף לכך העלה הרב שבדרון על הכתב את שיחותיו של הרב חסמן על סדר פרשיות השבוע, והוציאן בכרך נוסף של "אור יהל".
כמוטו לספר הציבו התלמידים את אמרתו הידועה של הרב חסמן: "היש כפרה בלא תשובה?
היש תשובה בלא לימוד מוסר?
הרב חסמן התנגד בנחרצות רבה להשכלה וחשש מהשפעתה.
לאחר מותו של אחד המשוררים הידועים נשא שיחה בישיבת חברון, וכך אמר: "יש כמה סוגי רוצחים, זה חמור מזה, יש רוצח בשגגה ויש רוצח במזיד, יש רוצח את היחיד ויש רוצח רבים, ויש גם רוצח המונים.
אולם כל אלה כיוון שמתים נפסקו מעשיהם הנפשעים.
מה שאין כן בסוג מיוחד של 'רוצחי נפשות', שהם כלים ורציחתם אינה כלה, אלו הסופרים והמשוררים אשר מדיחים לב ישראל מאבינו שבשמים.
גם לאחר מותם ימשיכו האנשים לקרוא בספריהם ולספוג את הרעל שהשקיעו המחברים בהם".
מחנה יהודה - עיונים וחידושים בסוגיות הש"ס.
אור יהל (2 כרכים) - עיונים במוסר ויראת ה'
נשא לאשה את טויבה מלכה (לבית יבנה בת ר' אברהם יבנה מקלם ליטא) ממנה בנו היחיד ר' רפאל חסמן (שנפטר ערירי).
יהודה לייב (ליאון) אמציסלבסקי (תר"י, 1850 - י"ז בטבת תרצ"א, 5 בינואר 1931) היה עסקן ופעיל בתנועה הציונית, איש העלייה הראשונה, בעל אדמות בראשון לציון ומנכבדי העיר.
אחיו של ד"ר יצחק ד'ארבלה.
נולד בפולטבה שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה) ליעקב ולציפה לאה, משפחה חרדית מחסידות חב"ד, שהעניקה לילדיה חינוך תורני והשכלה כללית.
אמציסלבסקי סיים את לימודיו כמהנדס רכבות, גשרים ודרכים בפוליטכניקום במינכן.
בתום לימודיו שב לרוסיה ועבד כמנהל טכני של שירות הרכבות בתחנות מרכזיות בחרקוב ובערים נוספות.
בשנת 1881 נשא לאישה את מלכה (מריה) בת חיים סלובוצקי מהעיר יליזבטגרד.
קשריו הראשונים עם ארץ ישראל התחילו על ידי אחיו, ד"ר יצחק ד'ארבלה.
בהמשך נוספו לו קשרים עם ידידים ומכרים שעלו לארץ מדרום רוסיה וייסדו את המושבה ראשון לציון.
בשנת 1887 עלה ארצה והשתקע בראשון לציון.
הוא רכש בעיר כשלוש מאות דונם אדמה ונטע בה כרמים, ואת ניהולם הפקיד בידי דודנו חיים יעקב קרישבסקי.
בשנת 1892 שב לרוסיה, שם היה פעיל בתנועת חיבת ציון, ואחר כך היה פעיל מרכזי בתנועה הציונית מראשיתה.
בקונגרס הציוני הראשון שהתקיים בבזל באוגוסט 1897 השתתף כציר מיליזבטגרד.
במהלך השנים ביקר פעמים אחדות בארץ.
בשנת 1911 שב ארצה לצמיתות, היה מאזרחיה הנכבדים של ראשון לציון ופעיל בחייה הציבוריים והחברתיים.
מפעם לפעם פרסם מאמרים בעיתונות, שבהם הביע את השקפתו הציונית.
תרם חלקת אדמה לבניין בית הכנסת של חסידות חב"ד בראשון לציון.
בי' באלול תרע"ו (1916), בתקופת מלחמת העולם הראשונה, נפטרה אשתו בירושלים.
בתחילת הכיבוש הבריטי קשר קשרי ידידות עם הגנרל אלנבי ואנשי מטהו.
בתקופת המנדט הבריטי רכש ידידים בריטים רבים וקשר אותם למפעל הציוני.
ארבע בנותיו הן: שרה ראשוני מראשון לציון, אלכסנדריה, ויקטוריה ואנה שהתגוררו בחו"ל.
הרב יהודה לייב גרונר (מכונה לייבל או הריל"ג; ח' באייר תרצ"א, 24 באפריל 1931 – י"ד בניסן ה'תש"ף, 7 באפריל 2020) היה חסיד חב"ד בולט, ששימש אחד ממזכיריו של רבי מנחם מנדל שניאורסון במשך כארבעים שנה.
נולד לאברהם מרדכי ישעיה ולמנוחה רחל גרונר, מצאצאי רבי שניאור זלמן מלאדי.
למד בישיבת רבי חיים ברלין וישיבת תומכי תמימים 770 בניו יורק.
בשנת תש"ט 1949 מינה אותו הרב מנחם מנדל שניאורסון (שעדיין לא מונה אז לאדמו"ר) לעוזרו בהוצאת ספרים קה"ת.
כאשר מונה הרב שניאורסון למנהיג חסידות חב"ד, מונה גרונר לאחד ממזכיריו.
בט"ו באלול ה'תשי"ד (פברואר 1954) נישא ליהודית למשפחת גורביץ ומסדר הקידושין היה הרבי מלובביץ'.
בתשכ"ו (1966) ליקט וערך, לצד הרב מנחם זאב גרינגלס, את ספר המנהגים חב"ד בהוצאת קה"ת.
במהלך השנים עברה מרבית חליפת המכתבים של הרבי דרך הרב גרונר ודרך עמיתו למזכירות, הרב בנימין קליין.
גם לאחר פטירת הרבי היה הרב גרונר דמות בולטת בחסידות, ונשא דברים באירועים ציבוריים רבים ברחבי העולם.
ב־7 באפריל 2020 נפטר מנגיף הקורונה ונקבר בניו יורק בבית הקברות מונטיפיורי, בחלקת אגודת חסידי חב"ד בסמיכות לאוהל חב"ד לובביץ'.
בטבת תשפ"ג, הוציאו בני משפחתו חלק ראשון של הספר "בחדרי תורתך", בהם מתועדות שאלות תורניות שהרב גרונר שאל את הרבי לאורך השנים.
ההתכתבויות כוללות הערות והרחבות המסבירות את הדברים.
בעתיד זה אמור לכלול ארבעה כרכים, כאשר שניים מהם יעסקו בפירוש רש"י.
לרב גרונר שלושה בנים וארבע בנות, חלקם משמשים כשלוחי חב"ד בעולם.
בנו, הרב מנחם מנדל, מראשי ישיבת בית דוד (חב"ד) בקריית גת
בנו, הרב יוסף יצחק, רב קהילת אור התורה ושליח חב"ד בשארלוט בקרוליינה הצפונית, חבר מרכז לענייני חינוך וחבר אגודת חסידי חב"ד העולמית
אחיו, הרב יצחק דוד גרונר, היה השליח הראשי של חב"ד באוסטרליה (נפטר בתשס"ח)
הרב יהודה לייב לוין היה רבה של מוסקבה וראש ישיבת "קול יעקב".
אביו, אליהו שמואל לוין היה רבה הראשי של ניקופול.
יהודה לייב למד בישיבות ניז'ין וישיבת כנסת בית יצחק בסלובודקה.
שלוש שנים למד אחר כך בבית מדרש ציוני-עברי למורים בדנייפרופטרובסק.
כיהן כרב ביישובים שונים עד שהתמנה ב-1957 לתפקיד ראש ישיבת "קול יעקב" במוסקבה.
באותה שנה, לאחר פטירתו של הרב שלמה שליפר, נעשה לרבה הראשי של מוסקבה.
הרב ספג ביקורת חריפה על הגנתו על המשטר הסובייטי.
בנאום בשנת 1968 הרב הכחיש את קיומה של אנטישמיות בברית המועצות ואמר ש"כל המגבלות על תרבות, עבודות ודברים דומים הוסרו, וליהודים יש אותם זכויות שיש ללאומים אחרים".
הוא אמר שההאשמות באנטישמיות באות "מלשון הרע ורכילות" והן מופצות על ידי "נביאי שקר שמנסים לקלקל את היחסים בין ממשלות".
הוא אמר שיהודי אמריקה יכולים לנסוע לברית המועצות ולראות בעצמם שיהודי ברית המועצות "תופסים מקום בולט במדע ובתעשייה, בספרות ובאומנות, ואנחנו, כמו שער העמים, תורמים את חלקנו לכל ענפי הידע, לכלכלה ולבניית החברה הסוציאליסטית".
דבריו של הרב לוין עוררו סערה באולם, כשחלק מהנוכחים החלו לצעוק לעברו כי הוא שקרן וקריאות נאצה נוספות.
הנאום התפרסם ועורר תגובות נזעמות.
ד"ר נחום גולדמן, נשיא הקונגרס היהודי העולמי, כתב שתגובות אלו מפגינות "חוסר הבנה של המצב העדין של יהודי ברית המועצות, ובמיוחד מקומו של הרב לוין, שמנסה לשמר חיים יהודיים ברוסיא בנסיבות קשות".
הרבי מלובביץ', שבעצמו נפגש עם הרב לוין במהלך ביקורו בארצות הברית בשתי פגישות - התייחס לסערה בשיחה שנשא בפני חסידיו בהתוועדות, וטען כי היה זה מעשה לא הוגן להטיח ברב לוין את ההאשמות כשידוע כי הרב לוין עצמו אינו מסכים עם התעמולה והוא אינו יכול לומר את האמת.
הרבי הוסיף, כי הטענה שהופנתה לרב לוין צריכה לחזור אל הקוראים אותה על מצב הפצת היהדות במקומות בהם הדבר כן מתאפשר.
בשנת 1947 עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
חיבר ספרים שונים, בעברית וביידיש, על השפה העברית ועל שפת היידיש.
כמו כן פרסם ספרי הגות וספרות יפה בנושאים שונים, ובהם על השואה.
פרסם מאמרים ומחקרים היסטוריים בעיתונות הדתית והחרדית, בשם העט י.
בשנת תש"ך (1960) זכה בפרס הרב קוק על ספרו "תחנות בספרות ישראל".
יהודה לייב ביאלר (ג' בניסן תרנ"ו, 17 במרץ 1896 – ח' באייר תשל"ז, 26 באפריל 1977) היה פעיל ציבור, חבר המזרחי, סופר ומשורר.
ביאלר נולד ב-1896 לר' חנוך, מפרנסי ורשה, וחסיד אמשינוב.
עד מלחמת העולם הראשונה גר בוורשה.
ב-1915 נישא למרים לבית ז'ליכובסקי מלוביץ, ועבר לגור בעיר זו.
עד פרוץ מלחמת העולם השנייה היה מנהל מפעל תעשייתי גדול בלוביץ.
נוסף לעבודתו היומיומית היה עסקן חשוב, חבר מרכז המזרחי בפולין וחבר מועצת העיר לוביץ.
בתחילת מלחמת העולם השנייה ברח מוורשה לרוסיה.
רעייתו וצעיר בניו נשארו בוורשה עם רבים מבני משפחתו ונספו בשואה.
מיד עם שובו לוורשה נבחר כמנהל ועד הקהילות היהודיות שהוקם בפולין, ומנהל המחלקה המדעית בספרייה המרכזית של ורשה.
עם שובו לוורשה בשנת תש"ו מצא אותה חרבה, ושם כתב את קינתו המפורסמת "אֱלִי אֱלִי נַפְשִׁי בְּכִי", קינה על השואה וחורבן הקהילות היהודיות באירופה.
הקינה בנויה במבנה הקינה "אֱלִי צִיּוֹן וְעָרֶיהָ", וקהילות רבות נוהגות לאומרה בתום הקינות בתשעה באב.
כמו כן כתב מספר קינות נוספות על השואה וחורבן יהדות פולין, מספר מונוגרפיות על הקהילות שנספו בשואה, ואף מחקר על החיים היהודיים בפולין.
בקיץ 1949 עלה לארץ ישראל, ונתבקש על ידי הרב יהודה לייב פישמן מימון, שר הדתות דאז, לנהל את המחלקה למועצות דתיות במשרד הדתות.
ביאלר הקים את המוזיאון לאמנות יהודית בהיכל שלמה, והיה מנהלו הראשון.
משנת 1956 שימש חבר בוועד המנהל של "יד ושם".
כמו כן היה חבר בהנהלת בית הנכות "בצלאל", וחבר בהנהלת איגוד המוזיאונים.
קיבל את תואר "יקיר ירושלים" בשנת 1970. על שמו נקרא רחוב ברחובות.
רבי יהודה לייב הכהן מאניפולי (נפטר בי"ד בתשרי תקס"ז, 1806) היה מגדולי תלמידי המגיד ממזריטש.
מפורסם בשם ספרו אור הגנוז.
בנו של רבי יוסף גרשון.
לפי אחת המסורות החסידיות, היה תלמידו של הגאון מווילנה ובהמשך התקרב למגיד ממזריטש.
היה שליח ציבור אצל המגיד ממזריטש.
הוא אחד משני המסכימים על ספר התניא (לצד רבי זושא מאניפולי), ומכונה שם "הרב החסיד המפורסם איש אלוקי, קדוש יאמר לו".
נקבר באניפולי לצד רבו, המגיד ממזריטש.
בשנת תרכ"ו הודפס ספרו אור הגנוז בלמברג, על ידי נכדו רבי שלמה מלודמיר שעלה ארצה והשתקע בטבריה ושהי' נכדו או נינו של רבי שלמה מקרלין.
עיקר הספר עוסק בכל פרשה מפרשות השבוע, בה מוסבר איך הכל נובע ממקור השם אהו-ה, היוצא מהמילים "את השמים ואת הארץ", שבתחילת ספר בראשית.
בין המסכימים: הצמח צדק רבי מנחם מנדל שניאורסון, רבי מרדכי מצ'רנוביל, רבי אהרן מצ'רנוביל, רבי אברהם מטריסק, רבי דוד מטולנא, רבי יעקב יצחק ממקארוב, רבי חיים מצאנז ורבי יצחק מאיר מגור.
בסוף ספרו, הודפס בשער חדש, ספר ביאורים על המשנה בדרך החסידות, בשם "וזאת ליהודה".
בסוף הספר אור הגנוז נדפס גם הספד לא גמור על רבי צבי כץ, מחבר הספר "עטרת צבי" על שולחן ערוך, ושני עמודים מספרו על התנ"ך (שלא יצא לאור).
ספר נוסף הוא שבט מיהודה על חומש בראשית ושמות שהודפס בוורשה תרנ"ג-תרס"א בתוך הספר "דברי נגידים" של נכדו רבי דוד מאיר קרליבצקי.
ספרים נוספים של המחבר על אגדות התלמוד בבלי וירושלמי היו בידי נכדו זה, ואבדו.
בנו רבי יוסף, כתב את ספרו של אביו.
ביילא, אשתו הראשונה של רבי משה אליקים בריעה הופשטיין מקוז'ניץ.
אסתר, אשתו הראשונה של רבי משה מלודמיר בן רבי שלמה מקרלין.
פייגא, אשת רבי אהרן מאניפולי
יהודה לייב כהן (Cahan; 1881, וילנה - 1937, ניו יורק) היה בין גדולי החוקרים של פולקלור היידיש ביהדות מזרח אירופה, ובמיוחד במחקרם של שירי היידיש.
יהודה לייב כהן נולד בשנת 1881 בווילנה, האימפריה הרוסית (כיום בליטא).
בגיל שמונה משפחתו העתיקה מגוריה לוורשה, בה למד כהן את מקצוע השענות, למד במקביל בחדר והשתתף במפגשי יום ראשון אצל המשורר והסופר י"ל פרץ.
פרץ עודד את כהן בן השמונה לאסוף ולתעד שירים.
בשנת 1901, והוא כבן 20, היגר כהן ללונדון (אנגליה) בה חי במשך שלוש שנים.
בשנת 1904 הוא היגר לניו יורק (ארצות הברית) ובה השתקע (כהן חי כ-33 שנים בניו יורק, עד מותו בשנת 1937).
כמו רוב הפולקלוריסטים היהודים של מזרח אירופה, כהן לימד את עצמו.
למרות שבמקצועו היה שען, הקדיש את עיקר זמנו לאיסוף פולקלור וללמידתו.
במקביל למחקר אתנוגרפי, הוא הקדיש זמן גם ללימוד התאוריה של פולקלור, בחן ופיתח נושאים כמו מקורות הפולקלור היהודי, היחסים בין הפולקלור היהודי לפולקלור הבינלאומי, הקשר בין הרכב בעל פה ובכתב, והערכת מהימנותם של אוספי פולקלור.
גישתו לאיסוף פולקלור, כפי שהתפרסמה בסדרת מאמרים שרובם יצאו לאור ביידיש, כללה את מערכת היחסים בין האספן לאינפורמנט ואת עבודת האספן על החומר שאסף.
לגבי הקשר עם אינפורמנטים, כהן דיבר על הצורך לטפח קשר הדוק עמם, ולתעד את המידע שהתקבל מהם באופן מלא, מילה במילה, לפני שלב השעתוק.
לגבי הקשר בין האספן והחומר, כהן האמין כי עדיף שאספן יתמחה בז'אנר שמתאים לו.
הוא היה מודע לחשיבותו של ההקשר התרבותי וקבע כי אספנים חייבים ללמוד את טבעה של המסורת שבכוונתם לתעד.
לפי תפישתו, על אספנים לפתח את היכולת להבחין בין שירה ומוזיקה אותן הגדיר כפולקלור אותנטי, לבין כאלה שאינן אותנטיות לשיטתו, בהן שירים בני זמנו, שירי עובדים, שירי חתונות ושירי חג ודת.
הדאגה המרכזית של כהן הייתה להגדיר את ז'אנר השירה העממית, והקריטריון הראשי היה משך הזמן שהשיר הופץ בין אנשים, אם כי כהן הדגיש גם את חשיבות המנגינה.
לטענתו רק שילוב של מילים ומנגינה יחדיו מבטאת את נשמת העם.
כהן הבדיל בין שירי עם אותנטיים לשירים "בסגנון שירי עם", להם התייחס כמוזיקה פופולרית.
הוא האמין כי יש שירי עם אוניברסליים, ולמרות שהם אינם ספציפיים בהכרח לתרבות מסוימת, כל תרבות מעניקה להם אופי מיוחד משלה.
כהן קרא תיגר על ההשקפה של מבקרי ספרות היידיש, שקבעו כי המילה "אהבה" אינה חלק מלקסיקון היידיש עד אמצע המאה ה-19, והוא הראה כי יהודים רבים שרו שירי אהבה ביידיש כבר ב.
יִיווֹא ("ייִדישער װיסנשאַפֿטלעכער אינסטיטוט"), "המכון המדעי היהודי" או "המכון למחקר יהודי", הוא מכון לאורתוגרפיה, מילונאות ותקינות בשפת היידיש, שנוסד ב-1925. כשעסק בתקנון השפה, נחשב כמקביל ל בשפת היידיש (למעשה לוועד הלשון העברית), וכהן שמר על קשרים הדוקים עם ועדת האתנוגרפיה שלו בווילנה (פולין).
למרות שגישת כהן נתפסה בין חוקרים כבררנית יותר וגם ביקורתית יותר מהמקובל במכון, ועדת האתנוגרפיה קיבלה אותו כסמכות.
כהן גם הוזמן להיות המרצה הראשון על אתנוגרפיה כאשר הוקם סניף ייווא בארצות הברית.
הודות להיקף העצום של פעילותו כאספן ולעומק מחקרו, עבודתו משפיעה על חוקרי הפולקלור היהודים עד ימינו.
לאחר פטירת יהודה לייב כהן בשנת 1937, תכננו בייווא להוציא לאור את כל עבודותיו, בהן האוספים של שירי עם ואגדות עם ועבודות תאורטיות, אך הם הספיקו לפרסם רק את סיפורי העם, שכן שאר החומר נעלם במהלך מלחמת העולם השנייה.
יהודה לייב לאופולד פליישר (בהונגרית: Lipót Fleischer, בגרמנית: Leopold Fleischer, 26 בפברואר 1886, סקשפהרוואר, האימפריה האוסטרו-הונגרית - 2 בדצמבר 1955, טימישוארה) היה פילולוג יהודי-רומני יליד הונגריה, רב בהכשרתו, חוקר הספרות העברית מימי הביניים, נחשב בר סמכא ביצירתו של אברהם אבן עזרא.
פליישר היה גם איש חינוך, מורה לעברית בעיר טימישוארה ברומניה, בה הקים וניהל בית ספר יסודי יהודי ולימד בתיכון היהודי בעיר.
יהודה (אריה) לייב לאופולד פליישר נולד בשנת 1886 בסקשפהרוואר כבן בין ששת ילדיהם של יעקב צבי פליישר ואשתו, מריה, בתו של הרב ברוך אקפלד.
הוא למד בבית המדרש לרבנים בבודפשט אותו סיים כרב.
בשנת 1918 הקים פליישר ברובע יוזפין בעיר טימישוארה, בחבל באנאט, שהפך אחרי מלחמת העולם הראשונה לחלק מרומניה, בית ספר יסודי יהודי, שבו פעל כמנהל ומורה לעברית.
מאוחר יותר היה מורה לעברית גם בתיכון היהודי שקם בעיר.
פליישר כתב עבודות מחקר ומאמרים, בין השאר על יצירתו של אברהם אבן עזרא ופירושים למקרא, שפורסמו החל משנת 1912 בכתבי העת "הצופה לחכמת ישראל", "סיני" ואחרים.
הרבה מכתביו נשארו בכתב יד.
בשנת 1948 נסגר בית הספר שבהנהלתו מכוח החלטה של הממשלה הקומוניסטית שאסרה על פעילותם של בתי ספר פרטיים, לרבות אלה שבבעלות קהילות דתיות.
פליישר התחתן עם צילה סרנה לבית ויטמן, שכיהנה גם כן כמורה בבית הספר היהודי.
לזוג נולדו שלושה ילדים: ברוך טוביהו; עזרא פליישר, שנודע כחוקר השירה העברית מימי הביניים וכמשורר ואסיר ציון, שזכה בפרס ישראל בעת מאסרו ברומניה; ומרים שנברגר.
פליישר חקר והכין מהדורות של כתבי אברהם אבן עזרא בתחום האסטרולוגיה ופירושים למקרא.
ספר הטעמים - נוסח ראשון מאת אברהם אבן עזרא הוצא לאור בהוצאת מוסד הרב קוק לפי כתב יד, מחברות לספרות, ירושלים 1951
פירוש של אברהם אבן עזרא לספר שמות בהוצאת ציון
פירוש של אברהם אבן עזרא לספר שמות עם מבוא והערות - בדפוס מנורה, 1926
ספר המאורות לפי כתב יד של אברהם אבן עזרא שבספריית הוותיקן, עם מבוא והערות
ספר העולם לפי כתב יד של אברהם אבן עזרא, שבספריית הוותיקן, דפוס HALADAS
קורות פירושי אבן עזרא לספר שמות- בהוצאת קאטצנבורג 1924
ר' אברהם החוזה ור' אברהם אבן עזרא
הנקבר ראב"ע בארץ־ישראל או לא?
השתתף בקובץ אגרות אל ומאת רבני אנקונה
על שני הורוסקופים המיוחסים לאברהם אבן עזרא - עם נחמיה אלוני
הרב יהודה לייב מאשבוים (ט"ו באייר תרס"ח, 16 במאי 1908 – ?) היה רבה של טרסטינה שבמחוז ביאליסטוק לפני מלחמת העולם השנייה.
נולד בבריסק לרב משה מאשבוים, מגיד מישרים בעיר, ובילדותו התייתם מאמו.
למד בילדותו אצל מלמדים מקומיים.
בשנת ה'תרע"ה (1914) גורשו מבריסק על ידי השלטון הרוסי והיטלטלו לעיר ברזה קרטוסקה (ביידיש: קארטוז בערעזי).
שם, חוו סבל ומצוקה רבה, כולל מחסור חמור במזון.
באחד הלילות יהודה לייב הקיץ משנתו עקב הרעב הקשה, ויצא מן הבית.
בני המשפחה חיפשוהו באמצע הלילה, עד אשר מצאו אותו בבית המדרש לומד גמרא.
בצעירותו חלה מאוד עד שהרופאים נואשו לחייו, אך כעבור כמה שבועות החלים.
בשנת תר"פ חזר עם אביו לבריסק כשהם מחוסרי כל.
בבחרותו למד בישיבת "תורת חסד" ונודע כעילוי, והיה שם ידיד קרוב של הרב אהרן יהודה ליב שטינמן.
מאשבוים היה מתלמידיו הקרובים של הרב משה סוקולובסקי (בעל "אמרי משה"), ולאחר פטירתו, הספידו כבחיר תלמידיו.
בעודו בחור ישיבה, חיבר בשנת תרצ"ג (1933) את ספרו "ברכת הארץ" על ענייני העומר ושתי הלחם, שיצא לאור שנה לאחר מכן לעילוי נשמת רבו האמרי משה, עם הסכמותיהם של הראי"ה קוק, הרב איסר זלמן מלצר, הרב שלמה נתן קוטלר והרב שמחה זליג ריגר.
הוא העמיק במצוות התלויות בארץ ובשאלות הנוגעות לקדושת ארץ ישראל, כפי שעולה בהתכתבויותיו עם הרב קוק.
בשנת תרצ"ה (1935) נישא לבתם של רחל ינטע ושל הרב שלום יצחק סגל אב בית דין של טרסטינה, ומונה תחתיו לרבה של טרסטינה.
במלחמת העולם השנייה אביו היגר לארצות הברית.
ר' יהודה לייב מאשבוים נמלט גם הוא והגיע לעיר אשמיאני (ביידיש: אָשמענע), אך כשראה את הבהלה והבלבול ששררו בקרב קהילתו החליט לשוב לעירו ולעדתו.
שם, נתפס יחד עם אשתו ובנו בן השלוש, הם נשלחו למחנה ההשמדה "טרבלינקה" ובו נרצחו.
לאחר המלחמה פרסם אביו מהדורה מחודשת של "ברכת הארץ" עם מבוא לזכרו.
כתבים נוספים שחיבר על הרמב"ם ועל התלמוד אבדו בשואה.
מכתבים תורניים ממנו לרב מלצר ולרב קוק פורסמו בקובץ התורני "מוריה".
יהודה לייב ("ג'אד") טלר היה משורר, היסטוריון ופובליציסט יהודי-אמריקאי שכתב ביידיש.
יהודה ליב טלר נולד בשנת 1912 בטרנופול שבגליציה, לשלום טלר ולאלקע לבית לנדוי (ממשפחת הרב יחזקאל לנדא בעל הנודע ביהודה).
ב-1921 היגרה המשפחה לארצות הברית.
למד בבית מדרש למורים שליד ישיבת רבנו יצחק אלחנן ובישיבה יוניברסיטי.
קיבל תואר ראשון מסיטי קולג' של ניו יורק ותואר שני ותואר דוקטור לפסיכולוגיה מאוניברסיטת קולומביה.
בשנת 1932 נשא לאשה את צפורה, בתו של הרב ישראל יששכר ביק.
את שירו הראשון ביידיש פרסם בשנת 1926, בהיותו בן 14. ספר שיריו הראשון, "סימבּאָלן" (סמלים") יצא לאור בשנת 1930. בשנת 1931 עמד בראש קבוצה של סופר יידיש צעירים, שכינו עצמם "חניכי אמריקה", להבדיל מהסופרים שהגיעו בבגרותם לאמריקה.
הקים כתב עת ספרותי בשם "ליים אוּן ציגל" ("חומר ולבנים") וערך את שלושת הגליונות הראשונים שלו (את הגיליון הרביעי והאחרון ערך אדם אחר).
כתב העת כלל שירים ביידיש, וכן מאמרים על משוררים אמריקאים כוולט ויטמן.
בשנת 1934 יצא לאור, ב-125 עותקים, ספר שיריו השני, "מיניאַטורן" ("מיניאטורות").
בשנת 1940 יצא לאור ספר שיריו השלישי "לידער פון דער צייט" ("שירי הזמן"), שאותו תיאר חוקר הספרות דן מירון כ"ספרו הבשל, המקיף והחשוב ביותר".
במקביל פעילותו כמשורר ועורך פעל גם כפובליציסט ציוני, מתומכי זאב ז'בוטינסקי, ככתב וכעורך בסוכנות ידיעות.
בשנת 1943 הופיעה סדרת שירים שלו ביידיש, ולאחר מכן התמקד בכתיבה עיתונאית באנגלית, בעיקר בנושאים הקשורים ליהודים.
פרסם מאמרים בעיתונות בארצות הברית ("ניו יורק הרלד טריביון", "כריסצ'ן סיינס מוניטור", "ניו ריפבליק" ועוד) ובישראל ("דבר", "מעריב" ו"הארץ").
באמצע שנות ה-50 התקרב בעמדתו הפוליטית לעמדת תנועת העבודה, והיה פעיל בארגונים יהודיים, בהם ההסתדרות הציונית, בני ברית והקונגרס היהודי העולמי.
היה מנהל מחלקת החינוך במגבית ההסתדרות באמריקה.
כמו כן קשר קשרים עם משרד החוץ הישראלי (בין השאר היה יועץ של משלחת ישראל לאו"ם) ועם מחלקת המדינה של ארצות הברית, בשליחותה יצא פעמים אחדות לברית המועצות, כמומחה לענייני היהודים שם.
בשנת 1959 חזר לפרסם שירים ביידיש בכתב העת "גאָלדענע קייט".
פרסם ספרים פופולריים באנגלית על תולדות עם ישראל.
קיים קשרים הדוקים עם המשורר גבריאל פרייל.
נפטר בשנת 1972. שלוש שנים לאחר מותו יצא לאור כרך מסכם של שיריו, "דורך יידישן געמיט".
בשנת 1986 יצא לאור בספרית פועלים הספר שירים, ובו שיריו של טלר שתרגם מיידיש והוסיף מסת-מבוא דן מירון.
הרב יהודה אריה לייב גפן (אויסאיבאל; ה'תר"ע - כ"ו בשבט ה'תשי"ז) היה רב בקהילות יהודיות בפולין, רבה של כפר אתא וראש ישיבת יחל ישראל, עסקן בולט בתנועת פועלי אגודת ישראל.
נולד בטרנוב לטוביה גרינבוים, חסיד דז'יקוב, ולקילא בת אליקים גצל אויסאיבל.
למד אצל רבי מאיר אריק, ומאוחר יותר אצל רבי מאיר שפירא בישיבת חכמי לובלין.
בשנת תרצ"ג נישא לבילא גיטל, בת לחסיד באבוב.
בשנת תרצ"ו החל לכהן כאב"ד ליפסק, ומשנת תרצ"ט כיהן בעיר המחוז דרילדז (אילזא).
עם פלישת גרמניה הנאצית לפולין בספטמבר 1939 ברח לאזור הכיבוש הסובייטי, והוגלה לסיביר.
בשנת תש"ו שב לפולין, הוזמן לרבנות לובלין אך סירב להשתקע שם.
הוא המשיך לגרמניה, וכיהן שם כרבם של מחנות הפליטים באולם וכחבר נשיאות אגודת הרבנים בגרמניה.
בשנת תש"ט עלה לישראל והתיישב בחיפה.
הוא הקים יחד עם האדמו"ר רבי ברוך הגר מסרט-ויז'ניץ את ישיבת יח"ל ישראל, כשבשם הישיבה מרומזת ישיבת חכמי לובלין, בה למד, לצד שמו של רבי ישראל הגר מוויז'ניץ.
הוא ניהל את הישיבה בשנותיה הראשונות וגם עמד בראשה.
בא' באדר תשי"ג (פברואר 1953) החל לכהן כרבה של כפר אתא, על מקומו של רבי בנימין מנדלזון שעבר לקוממיות.
היה פעיל בתנועת פועלי אגודת ישראל, השתתף בישיבותיה וכתב מאמרים ב"שערים".
בכ"ו בשבט תשי"ז, השתתף ונאם בכינוס פא"י בעניין עליית יהודי הונגריה לאחר המרד, באמצע נאומו התמוטט ונפטר.
נקבר בבית העלמין הישן "נחלת ראשונים" בקרית אתא.
עסקני המקום הכריזו כי מי שיזכה להינשא לבתו של רבם המנוח, מלכה, ימלא את מקומו.
בחודש ניסן של אותה שנה התארסה מלכה עם שמואל שולזינגר, תלמיד ישיבת פוניבז'.
הוא החל לכהן כרב המקום, בהמלצת הרב מטשעבין, ששלח מכתב מיוחד לרגל הכתרתו.
בעת מינויו היה בן 22 בלבד.
ערך חלק מחידושי רבו, רבי מאיר שפירא מלובלין, שהודפסו בקובץ רבי מאיר שפירא ח"ב.
השאיר גם חידושים משלו על סדר קדשים.
הרב יהודה לייב גרויברט (נהגה גם: גרויבארט.
ה'תרכ"א, 1861 – ב' בחשון ה'תרצ"ח, 6 באוקטובר 1937) היה רב של מספר עיירות בליטא ובפולין, ומשנת התר"פ (1920) שימש כרב בטורונטו שבקנדה.
נולד לאביו הרב בנימין ואימו דבורה רעכיל גרויברט.
בתחילת דרכו שימש כרבן של יאנובה (ליטא), מאקוב וסטאשוב (פולין).
משנת תר"פ (1920) ועד פטירתו שימש כרב ואב בית דין בטורונטו שבקנדה, למעט תקופה קצרה משנת תרפ"ז שבה כיהן כרב בסנט לואיס.
הרב גרויברט היה מפעילי תנועת המזרחי והתנגד לאגודת ישראל.
תינה על ירידת הרמה הלמדנית של רבני צפון אמריקה ביחס לרבני מזרח אירופה משם היגר, ועודד השקעה בחינוך דור העתיד של רבני צפון אמריקה באמצעות תמיכה בישיבות האורתודוקסיות המודרניות בצפון היבשת.
בשנת ה'תרע"ט (1919) הרצה בוועידה הארצית השנייה של תנועת 'המזרחי' על בעיות החינוך, והציע תוכנית לימודים המשלבת תורה עם לימודים כלליים.
בדבריו הקדיש מקום גם לתרבות הגוף, ואמר:
בשנת התרפ"א (1921), בעודו בטורונטו, כתב ספר בשם "ספר זיכרון", ובו תיעד את קורותיו בעת מלחמת העולם הראשונה.
שו"ת חבלים בנעימים, חמישה כרכים.
ימין ושמאל - על המחנות הפוליטיים ביהדות זמנו ויחסי ישראל והעמים.
דברים ככתבם - דרשות לחגים ו"יביע אומר" דרשות על התורה.
ספר זיכרון - על פעילותו ברוסיה בעת מלחמת העולם הראשונה.
אחיו היה הרב יששכר בעריש גרויברט, רבה של בנדין ומחבר "דברי יששכר".
אשתו הייתה בתו של הרב אלכסנדר זיסקינד הכהן, רבה של אזרקוב.
שתי בנותיהם נפטרו בחייו: רעכיל (י"ג אייר ה'תרע"ג, 1913) ופריידיל (ח' תמוז ה'תרע"ה, 1915).
יהודה לייב יוספזון (במקור: יוסיסוב; 1859 לערך – 15 בפברואר 1909, כ"ד בשבט ה'תרס"ט) היה חלוץ העלייה הראשונה וממייסדי המושבה רחובות.
יוספזון ידוע בכך שביתו, שנבנה בשנת ה'תר"ן–1890, היה הבית הראשון במושבה.
יהודה לייב יוספזון יוסיסוב נולד בעיירה הקטנה פרוז'ני (Pruzhany) שבמחוז בריסק (שמה היידי-עברי של ברסט), אז בשטחי האימפריה הרוסית (והיום בבלארוס).
בהיותו ילד נסע לדודו בעיר חרסון שבאוקראינה, כדי להתחמק מגיוס לצבא הצאר.
הוא המשיך לקונסטנטינופול, ולאחר מספר חודשים קיבל אזרחות טורקית, שהבטיחה לו את הפטור המיוחל משירות בצבא הרוסי.
לאחר ששב מטורקיה, יהודה לייב בן ה-17 התחתן עם שפרה לבית שכטר (ילידת 1862) כשהיא הייתה בת 14. המשפחה התפרנסה מחנות מכולת.
נולדו להם תשעה ילדים, שחלק מהם נפטרו טרם הגיעו לגיל בגרות.
ב-1890 יוספזון עלה לארץ ישראל, מתוך מניעים ציוניים.
עם הגעתו ליפו החל לחפש לרכוש אדמה להתיישבות וחקלאות.
בעצתה של אולגה חנקין (אשתו של יהושע חנקין) הוא נשלח (עם חברו, ניסן קנטרוביץ) להתיישב על אדמת דוראן, כדי לממש בעלות על האדמות שנרכשו שם על ידי חברת "מנוחה ונחלה".
יהודה לייב יוספזון רכש כמאה דונם אדמה מחברת "מנוחה ונחלה", והיה בין עשרת המתיישבים ("היחידים") הראשונים במושבה רחובות (עמו גם נמנו אברהם יהושע דונדיקוב ויהודה גורודיסקי).
ב-1 באוגוסט 1890, ט"ו באב ה'תר"ן הניח יוספזון את אבן הפינה לבניין ביתו, אשר יהיה לבית הראשון במושבה.
בתאריך י"ט בכסלו ה'תרנ"א (1 בדצמבר 1890) התקיימה בביתו האספה הראשונה של המושבה, ונבחר בה הוועד הראשון
לאחר הקמת הבית, יוספזון חזר לרוסיה על מנת להביא את משפחתו לארץ החדשה.
יצטרפו אליו אשתו ושניים מילדיו (יהושע עם בת זוגו רבקה ובתו הרווקה בתי, שנישאה בארץ ליעקב פורר), בעוד שלושת בחרו להישאר ברוסיה (אחת מהם, נחמה עלתה לארץ בהמשך, אך אחר כך היגרה לארצות הברית, ובהמשך הצטרף אליה שם גם אחיה יצחק לוי.
השלישית סוניה, שכבר הייתה בעלת משפחה, נשארה ברוסיה).
יהודה לייב יוספזון היה איכר ועסק בחקלאות ברחובות.
הוא היה אדם דתי, איש הגון וחביב על הבריות, תרם בנדיבות לזנקקים וביתו היה פתוח כל שבת לשבים מבית הכנסת במושבה
הוא נפטר ב-1909 (ה'תרס"ט), וב-15 בפברואר (כ"ד בשבט ה'תרס"ט) נטמן בבית קברות תר"ן המייסדים ברחובות.
בית יוספזון, הבית שבנה והיה לראשון במושבה ובו התקיימה ישיבת המייסדים הראשונה ניצב ברחוב יעקב מספר 20. הבית הוכר כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
כמו-כן על שמו רחוב בצפון העיר רחובות.
קצנלסון נולד בשנת 1846 בצ'רניגוב שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה).
עוד בהיותו ילד נפטר אביו.
לימודיו בחדר נמשכו עד גיל עשר ולאחר מכן עבד כחניך אצל סופר סת"ם.
עקב רצונו העז להמשיך ללמוד, ברח מעיר מגוריו וממשפחתו לבברויסק שם החל ללמוד בישיבה.
במקביל ללימודיו בישיבה רכש את ידיעת השפות רוסית וגרמנית.
הוא למד במספר ישיבות והוסמך כרב בבית המדרש לרבנים בז'יטומיר.
למד רפואה באוניברסיטת סנקט פטרבורג, ובמהלך לימודיו עבד כמורה עברית למתחילים בבית הספר היהודי היחידי בעיר, בית הספר של אליעזר ברמן.
לאחר מכן שירת כרופא צבאי.
במלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) יצא לחזית כרופא.
בעת זו כתב את סיפורו "יום הכיפורים בבולגריה".
בתום המלחמה התיישב בבירה סנקט פטרבורג, ובהּ שימש כרופא כל חייו.
עוד בצעירותו החל להשתתף בעיתונים העבריים (כגון היום, שסייע בעריכתו וחיבר בו את רוב המאמרים בענייני מדע) מצד אחד, ובכתבי עת רפואיים ברוסית מצד שני.
בעברית פרסם פיליטונים, רשימות מענייני דיומא ומאמרים פוליטיים חברתיים.
כן החל לכתוב על מדע הרפואה, למן התלמוד ועד לרפואה המודרנית ברוסיה של ימיו.
לימים כונסו מאמריו אלה בספרו "התלמוד וחכמת הרפואה".
קצנלסון לא היה ציוני בראשית דרכו הציבורית.
הוא תמך בטריטוריאליסטים, והיה מן המטיפים הנלהבים להתיישבות יהודית חקלאית בכל מקום שהדבר ניתן, בייחוד בדרום רוסיה ובמושבות היהודיות בארגנטינה.
על אהבת האדמה ועבודתה כתב גם את ספרו העברי 'שירת הזמיר', שיצא לאור בוורשה בשנת תרנ"ה (1894).
בשנת 1909 ביקר בארץ ישראל וסייר במושבות הראשונות.
לאחר הביקור חל מהפך בדעותיו, הוא נטש את הטריטוריאליזם והחל לתמוך בציונות המעשית.
לאחר פרישתו של שמעון דובנוב נתמנה קצנלסון לעורך הראשי של הייברסקיה אנציקלופדיה.
כן הרצה ברוסית בשיעורים למדעי המזרח, שעסקו בין השאר בהתיישבות היהודית בארץ ישראל.
ספריו נתפרסמו גם מחוץ לרוסיה, וקנו להם קוראים אוהדים בארץ ישראל, בארצות הברית ובארגנטינה.
מהדורות מספריו העבריים נדפסו בארץ ובארצות הברית.
יהודה לייב קצנלסון נפטר בסנקט פטרבורג בשנת 1917 (תרע"ז).
דמותו יוצאת הדופן של קצנלסון, והשילוב בין רופא רוסי לבין סופר עברי התומך בתנועת התחייה, הביאו לו פרסום רב בכל רחבי העם היהודי.
מספר מונוגרפיות על חייו ועל יצירותיו נכתבו בידי סופרים עבריים בעלי שם, בהם דוד פרישמן, יעקב פיכמן, בן ציון כץ, מנחם ריבולוב וראובן בריינין, פישל לחובר וישראל כהן.
בעיר תל אביב קרוי רחוב על שמו, הנושא את כינויו הספרותי "בוקי בן יגלי".
שירת הזמיר: ספור / מאת בוקי בן יגלי, ורשה: אחיאסף, תרנ"ה 1894. (סדרת 'ספורי בוקי בן יגלי (ל.
אגדות וספורים (עם הקדמה מאת ראובן בריינין), ניו יורק: תרע"ח-1918.
כל כתבי י"ל קאצענעלסאן, בשלשה חלקים (יצאו לאור על ידי יוסף לוריא), סנקט פטרבורג: תרס"ה-1905.
מה שראו עיני ושמעו אוזני: זכרונות מימי חיי, ירושלים: מוסד ביאליק, תש"ז-1947.
מערפלי ימי-קדם: ציור היסטורי, אודסה: אחיאסף, תרע"ב-1912.
רמ"ח איברים: פרקים אחדים ממשנת יצירה, סנקט פטרבורג: תרמ"ח-1887.
שירת הזמיר: מבחר ספורים (בצירוף תולדותיו כתובות בידי יעקב פיכמן), תל אביב: עם עובד, תש"ד-1944.
התלמוד וחכמת הרפואה, ברלין: הוצאת חיים, תרפ"ח-1928.
בין אדני השדה - סיפור לילדים
הרב יהודה לייב הכהן פישמן מימון (י"ב בכסלו ה'תרל"ו, 11 בדצמבר 1875 – ט' בתמוז ה'תשכ"ב, 10 ביולי 1962) היה ממקימי תנועת המזרחי, חבר מנהלת העם, מחותמי מגילת העצמאות, חבר הכנסת, שר הדתות הראשון של מדינת ישראל וחתן פרס ישראל לספרות תורנית.
יו"ר ומייסד מוסד הרב קוק.
נולד במרקולשט, בבסרביה, אז תחת שלטון האימפריה הרוסית.
מ-1900 שימש כ"מגיד" בעיר-מולדתו, ובשנים 1905–1913 כרב באונגן, בבסרביה.
בתקופה זו עמד בקשר עם רבני הדור.
אביו, אברהם אלימלך פישמן-מימון, היה תלמיד של המלבי"ם ממשפחת מתנגדים שהתגלגל לסביבה חסידית.
הוא התייתם מאמו בלידה ומאביו בגיל שנתיים וגדל בבית המלבי"ם.
בגיל 13 עבר לגור בבית דודו במרקולשט.
אביו (סבו של הרב יהודה לייב), הרב מרדכי, בחר בשם המשפחה מימון בשל ייחוס משפחת אשתו לרמב"ם.
עם זאת, אברהם אלימלך נאלץ במרקולשט להשתמש בדרכון של יהודי אחר, בשם פישמן, וכך התקבע שמו.
אחותו הצעירה של יהודה הייתה עדה מימון, שכיהנה בכנסת הראשונה והשנייה מטעם מפא"י ואח נוסף הוא זכריה פישמן, סופר, ספרן וביבליוגרף.
הוא עצמו גדל בתחילה בסביבה של חסידים, דבר שהשפיע לאחר מכן על כתיבתו הספרותית.
למד בישיבות ליטא ושהה אף בווילנה, עקב הערצתו הגדולה לגר"א (הגאון מווילנה), שעליה כתב בתחילת ספרו "תולדות הגר"א".
היה תלמיד מובהק של הרב יחיאל מיכל אפשטיין, בעל ערוך השולחן והוסמך להוראה על ידו.
הוסמך גם על ידי הרב חיים חזקיהו מדיני.
הוא היה מקורב לרב שלמה הכהן רבה של וילנא, לרב אברהם יצחק הכהן קוק ולרבנים אחרים.
בצעירותו התקרב הרב מימון לתנועת חובבי ציון.
הוא ניהל תעמולה ציונית בערי דרום רוסיה ונעצר בשל כך.
בהמשך היה בין מייסדי תנועת המזרחי.
הוא הסתובב במקומות שונים באירופה על מנת לחזק את השפעת הציונות הדתית, ועל כן כונה "המזרחי הנודד".
הרב מימון עלה לארץ ישראל ב-1913 והתיישב בתל אביב, שם פעל לייסוד רשת חינוך דתית לאומית.
במלחמת העולם הראשונה גורש בידי הטורקים מהארץ, כשאר הנתינים הרוסיים, ונסע לארצות הברית.
עם שובו ב-1919 עמד בראש תנועת המזרחי של הציונות הדתית בארץ ישראל וערך את העיתון "התור".
היה מחלוצי שכונת רוממה בירושלים, בנה בה את ביתו ב-1922 וחי בה עם משפחתו עד 1937. משנת 1935 היה הרב מימון חבר בהנהלת הסוכנות היהודית.
הוא תמך במאבק נחוש במנדט הבריטי, בניגוד לעמדות הרוב בהנהגה הציונית, התייחס באהדה לאצ"ל וללח"י והתנגד לפעולות ההגנה נגד האצ"ל בתקופת הסזון.
את משנתו הציונית ופועלו בתחום זה תיאר בספרו "למען ציון לא אחשה" וב"שרי המאה" חלק ו'.
ב-1936 ייסד הרב מימון את מכון המחקר וההוצאה לאור "מוסד הרב קוק".
הרב מימון נעצר ב על ידי הבריטים, ושהה כשבועיים במעצר במחנה המעצר בלטרון.
מעצרו עורר סערה בשל מעמדו וגילו המתקדם, ובשל שהוסע בעל כורחו ביום השבת לבית המעצר במכונית, למרות בקשתו להגיע לשם ברגל.
לאחר שאפילו הרבנים הראשיים לא הניאו אותו מהחלטתו לשבות, היחיד שהצליח במשימה זו בתחכום רב, היה הרב יעקב גולדמן - רב בתי הסוהר מטעם הוועד הלאומי.
בעת המאבק על הקמת המדינה תמך בדוד בן-גוריון ובעמדתו, שיש להקים מדינה עצמאית אפילו בחלק של ארץ ישראל המערבית.
הוא ניסה לשכנע את חברי מועצת העם להכניס אזכור של "אלוקי ישראל" לנוסח מגילת העצמאות, ובסופו של דבר הושגה פשרה בניסוח "מתוך ביטחון בצור ישראל".
במעמד הכרזת העצמאות ישב הרב מימון לצידו של בן-גוריון והיה בין החותמים על מגילת העצמאות.
מייד בתום הקראת מגילת העצמאות, קם הרב מימון ובירך בקול את ברכת "שהחיינו" וכל הנוכחים קראו בהתרגשות: "אמן!".
לאחר קום המדינה שימש שר הדתות מטעם "המזרחי" ב, ומטעם החזית הדתית המאוחדת כשר הדתות וכשר לנפגעי המלחמה בממשלת ישראל הראשונה והשנייה.
למרות יחסיו המיוחדים עם ראש הממשלה, הייתה כהונתו בממשלה הזמנית רצופה במאבק על דמות המדינה היהודית, ובכלל זה מעמד השבת, הכשרות, הרבנות הראשית לישראל והרבנות הראשית בצה"ל.
על רקע זה איים בכמה מקרים להתפטר, נעדר מישיבות הממשלה ואף הפסיק את תפקודו כשר.
לבסוף חזר לתפקידו אחרי שבן-גוריון ביקש זאת ממנו במכתב.
גם כהונתו בשתי הממשלות הבאות הייתה רצופה משברים על רקע דתי, בייחוד בנושא החינוך במחנות העולים ובמעברות, ובעיקר בשאלה לאיזה זרם חינוך ישויכו ילדי העולים מתימן.
התפטרות הרב מימון מתפקידו בפברואר 1951 הביאה במרץ 1951 להתפטרות הממשלה כולה ולבחירות לכנסת השנייה.
החזית הדתית התפרקה והרב מימון סיים את פעילותו הפוליטית.
הרב מימון נפטר בט' בתמוז תשכ"ב (1962) ונקבר בבית הקברות סנהדריה.
אלפי מלווים ובהם ראשי המדינה ליוו אותו בדרכו האחרונה.
דרכו בלימוד - שאותה תיאר בספריו - הדגישה את הבקיאות ואת ההתרחקות מפלפול.
בספרייתו היו 40 אלף ספרים, אחת הספריות הגדולות בעולם היהודי.
ספרייה זו עמדה ביסוד ספריית 'מוסד הרב קוק'.
בתו גאולה בת-יהודה סיפרה עליו בספרה 'הרב מימון בדורותיו' כי היה לומד במהירות דפי גמרא, רש"י ותוספות.
סיני - הרב מימון ייסד (ב-1937) וערך עד מותו את קובצי סיני, במה תורנית-ציונית בתחום ההגות, הגמרא וההלכה.
שרי המאה (שישה כרכים, תש"ב-תש"ז) - מונוגרפיות על גדולי תורה שבאשכנז בין השנים ת"ר-ת"ש.
מדי חודש בחודשו (שמונה כרכים) - מבוסס על דברים שכתב בירחוני "סיני" (הרבה מהחומר מובא גם בשרי המאה).
תולדות הגר"א - על חיי הגר"א ורבנים אחרים בזמנו.
מאורות הגר"א - ליקוטים מחידושי תורתו של הגר"א עם הערות של הרב מימון (במהדורות הראשונות צורף מאורות הגר"א כנספח לתולדות הגר"א).
תולדות חייהם של רבי עקיבא ותנאים נוספים.
רבי משה בן מימון - תולדות חייו ויצירתו הספרותית, תש"ך.
למען ציון לא אחשה (שני כרכים, תשי"ד-תשט"ו) - משנתו הציונית.
הנותן בים דרך (ברדיטשב, תרס"ג).
ספר שחיבר בגיל 26 על חשיבות הבקיאות והוא כולל ויכוח בין בקי לחריף.
לספר הסכמה של בעל ערוך השולחן.
ציונות הדתית והתפתחותה, תרצ"ז - תולדות המזרחי.
חידוש הסנהדרין במדינתנו המחודשת, תשי"א - על חזונו לחדש את הסנהדרין.
הראי"ה, תשכ"ה - על הרב קוק.
לשעה ולדור, תשכ"ה - קובץ מאמרים.
חגים ומועדים - על החגים.
זכר צדיק לברכה-תוספת לספרו על הגר"א, ותלמידיו: רבי יוסף זונדל מסלנט ורבי יצחק מוולוז'ין.
חדר הורתי (נדפס לעיתים כנספח בסוף ספרו "הנותן בים דרך") - ביאורים בש"ס ברמב"ם ועוד.
בשנת 1951 הוענק לרב מימון תואר דוקטור לשם כבוד (דוקטור לתאולוגיה) מידי נשיא ישיבה יוניברסיטי בניו יורק שמואל בלקין.
עוד בחייו של הרב מימון נקרא על שמו המושב כפר מימון שבנגב, ובו הוקמה ישיבת בני עקיבא בית יהודה על שמו.
לאחר פטירתו נקראו על שמו רחובות ובתי ספר בישראל.
באילת הוקם לזכרו בית כנסת היהל"ם.
לזכרו מוענק פרס הרב מימון לספרות ומחקר תורניים.
בית הכנסת שהקים במוסד הרב קוק, קרוי "בית יהודה" על שמו.
רבי יהודה לֵיְבּ משפולי, שנודע כסבא משפּוֹלי (יידיש: דּעֶר שפאלער זֵיידֶע; כ"ה בכסלו ה'תפ"ה, 11 בדצמבר 1724 – ו' בתשרי ה'תקע"ב, 24 בספטמבר 1811) היה צדיק חסידי והמגיד מישרים של הקהילה היהודית בשפולי בראשיתה של תנועת החסידות.
נולד בנר ראשון של חנוכה, לברוך, שהיה מזרע המהר"ל מפראג, ונקרא על שם המהר"ל.
אביו בא לפודוליה מבוהמיה והתיישב בעיירה שפולה, או 'שפּוֹלי', בנחלתו של הגראף פוטוצקי.
בגיל 18 התחתן הסבא עם בת השוחט של מדוודיבקה ועבר להתגורר בסמוך לחותנו שדאג לכלכלתו.
הוא למד אצל רבי פנחס מקוריץ, תלמיד הבעל שם טוב ודרכו התקרב לבעל שם טוב, כמו כן היה תלמידם של המגיד ממזריטש, התולדות יעקב יוסף מפולונאה והמגיד מזלוטשוב.
בגיל 28 לקחו רבו מקוריץ למז'יבוז' אל הבעל שם טוב, פגישה יחידה זו בבגרותו השפיעה עליו, ובשנת ה'תקט"ו הוא יצא למסע גלות שארך כשבע שנים, לפי המסופר בהשפעתה.
בגלותו נדד בקהילות היהודיות, תוך שהוא מתנהג כאדם פשוט וכקבצן ומרבה להתבודד, ומאידך מרבה לסייע ליהודים שהסתבכו.
במשך תקופה אף היה גבאי ושמש בבית הכנסת בעיירה זלטופול שבמחוז קייב, ולבסוף קבע את מושבו שוב בשפולה הסמוכה, עיר הולדתו.
אחרי שהתיישב בעירו הוא החל להתפרסם כצדיק גדול וכבעל מופת שרבים ביקשו ברכה וסיוע ממנו, הוא הלהיב רבים בדרך החסידות, ומקום מושבו הפך מרכז לחסידים רבים.
ככל הנראה משום שסירב להיקרא 'רבי' או 'צדיק', הוא כונה "הסבא" בהיותו אדם מבוגר, והכינוי דבק בו.
הסבא נודע כבעל אופי עממי המעורב אף עם האדם הפשוט, וכגדול באהבת ישראל.
הוא שימש כגבאי צדקה עוד לפני שהתפרסם, ועסק רבות בחסד ובפדיון שבויים, כשאת כספי הפדיונות חילק לצדקה והסתפק במועט.
בדומה לבר הפלוגתא שלו, רבי נחמן מברסלב, נהג אף הוא לספר סיפורי מעשיות ומליצות מלאי דמיון והפלגה, כדי ללמד זכות על עם ישראל או לכסות על דברים נסתרים.
מסופר כי הסבא נהג לרקוד בכל שבת ריקוד על פי כוונות נסתרות, ושרבי אברהם המלאך אמר שריקודיו של הסבא הם יותר נעלים מתפלותיו של רבי אברהם עצמו.
לסבא מיוחסים גם מספר ניגונים חסידיים.
בתקופת מגוריו של הסבא בשפולי, הוא חצה נהר שקפא בחורף, הקרח נבקע והסבא נפל לנהר הקפוא, אך ניצל מטביעה.
את אותו יום - י"ט בשבט, חוגגים צאצאיו (בני משפחת 'זיידע') כיום שאירע בו נס עד ימינו.
הסבא נפטר בשפולה בעשרת ימי תשובה, ו' בתשרי ה'תקע"ב, והוא בן 87. לפי הוראתו לא נבנתה מצבה על קברו ובמקומה הועמד עליו ארון לתוכו נהגו החסידים להשליך את ה'קוויטלאך' שהביאו.
לאחר שרבי נחמן מברסלב, נינו של הבעל שם טוב, שהיה צעיר לימים, התיישב וכיהן כאדמו"ר בזלטופול הקרובה לשפולה, התגלעה מחלוקת בינו לבין הסבא בשנת 1801, שבעקבותיה נאלץ רבי נחמן לעזוב לברסלב שבחבל פודוליה בשנת 1802. בעקבות המחלוקת יצא נגד רבי נחמן חרם של מספר אדמו"רים בראשות הסבא.
הסברים שונים ניתנו לסיבות המחלוקת.
יש הטוענים שהיא פרצה על רקע מנהגים חדשים שהנהיג רבי נחמן נגד דעת הסבא, תוך ביטול דעתו כ'לייבל שמש'.
לדברי ר' יקותיאל אריה קאמלהאר, הסבא ראה ברבי נחמן אדם שסטה מתורת הבעל שם טוב.
הסבא החשיב את מה שרבי נחמן דרש מחסידיו לנסוע אליו ולעלות על קברו בבחינת עבודה זרה.
מנגד היו הרבה צדיקי הדור גם בימיו, שכיבדו את רבי נחמן עם שהיו מקושרים לסבא, ורבי נחמן היה ידוע בשיחותיו על האמונה בצדיקים שבכל דור, והיה מפליג בשבחם.
הסבא הגיב: "לא אדע מי ביקש כי יתערב בעניינים כאלה, ואיך יהין אברך כמוהו להביע דעה בעניין כזה", ואז אחז בזקנו ונשבע שכל זמן שהוא חי לא יילקח יהודי לצבא.
מנגד מובא בספר חיי מוהר"ן שרבי נחמן התאמץ ביותר לבטל את הגזירה הזו.
הסבא נחלק גם על רבי ברוך ממז'יבוז', נכדו של הבעל שם טוב ואחי אמו של רבי נחמן, שיזם כינוס אדמור"ים כדי להפסיק את הרדיפות נגד אחיינו.
עם זאת הוא אסר על כמה מאנשיו שרצו להרע לרבי נחמן, לעשות זאת.
יש הסוברים שרבי נחמן רומז לדמותו של הסבא ולמחלוקת ביניהם במספר תורות וסיפורים שלו, כמו בסיפורו 'מעשה מזבוב ועכביש', בדמות הזקן שבא עם הסמ"ך מ"ם לחלוק על נשמת הצדיק הצריכה לרדת לעולם.
בקרב חסידי ברסלב הסבא מכונה "הזקן הידוע".
כמו כן כינה רבי נחמן את הסבא בשם "זקן דקליפה, אבי אבות הטומאה".
מאידך, רבי נחמן תיאר את הסבא כצדיק, ואמר על עצמו על פי הפסוק "בְּזֹאת יָדַעְתִּי כִּי חָפַצְתָּ בִּי כִּי לֹא יָרִיעַ אוֹיְבִי עָלָי" "בזה שאויבים שלי אינם רעים, כי צדיקים חולקים עלי, בזאת ידעתי כי חפצת בי".
למרות זאת מקובל להסביר בין החסידים, ואף חסידי ברסלב, שהמחלוקת הייתה עניין רוחני גבוה.
מסופר שפעם התבטא: "יודע אני שרבי נחמן הוא צדיק, אבל אני צריך לחלוק עליו".
כמו כן מסופר שהסבא התאבל על פטירת רבי נחמן, ואמר: "אילו היו בני העולם יודעים את גודל האבידה, היו כולם נופלים על פניהם ממררים בבכי על הסתלקותו".
הסבא היה מיודד עם רבי שניאור זלמן מלאדי, מייסד חסידות חב"ד, שהיה קרוב משפחתו.
סיפורים עליו מופיעים בספרות חב"ד, ובמסורת ניגוני חב"ד ידועים ניגונים בעלי אופי עממי המיוחסים לו, חלקם ניגונים שלפי המסורת הוא אימץ מהתרבות הלא יהודית.
שנים מניגוניו מושרים עד היום בחסידות.
בשמחת תורה ובשביעי של פסח נוהגים לנגן את ניגון 'האפ קאזאק' של הסבא, ניגון שקשור לקוזקים.
כמו כן נפוץ בחסידות הניגון 'קול ביער'.
ב-1996 הוציא אברהם פריד את הניגון שלו בשיר הנושא של האלבום האפ קאזאק.
יהודה לייב פינסקר נולד בעיירה טומשוב לובלסקי שבפולין הקונגרסאית תחת חסותה של האימפריה הרוסית דאז.
משפחתו נטתה לרעיונות תנועת ההשכלה.
בילדותו היגרו הוריו לאזור אוקראינה, והשתקעו באודסה.
אביו, שמחה פינסקר, היה חוקר ומלומד, בקיא ברזי התלמוד והתנ"ך.
פינסקר האב היה מראשוני המשכילים העבריים שאכזבתם מהכישלון לקבל זכויות שוות ברוסיה הוביל אותם לבסוף ללאומיות יהודית; הוא היה מסור לענייני עמו, אך זיקתו לארץ ישראל הייתה מסורתית והתבטאה בתפילות לבניין המקדש וביאת המשיח.
צערו של האב השפיע על הילד ועורר בו רצון לשפר את גורל היהודים.
פינסקר האב, חינוכו ותורתו השפיעו רבות על פינסקר הצעיר ועל השקפת עולמו שיגבש בעתיד.
פינסקר בהתחלה האמין שהשתלבות היא הפתרון אך בעקבות הסופות בנגב שינה את דעתו, ואותה ביטא בספרו "אוטואמנציפציה!".
פינסקר גדל באודסה הפתוחה והקוסמופוליטית, שסבלה פחות מעול הגזירות שהטיל הצאר הרוסי על תחום המושב, והמשכילים היהודים היו חופשיים בה מהגבלות יתרות מבחוץ או מגורמים שמרנים דתיים מבפנים.
אווירת העיר שבהּ גדל פינסקר מילאה תפקיד חשוב מאוד בעיצוב אופיו וקביעת דרכי פעולתו.
פינסקר, כרבים מבניהם של המשכילים שבעצמם עוד גדלו על המסורת הרבנית וכך רכשו את שליטתם בעברית, נשלח לקבל חינוך לועזי מודרני.
הוא למד בגימנסיה הרוסית של אודסה, שם למד ברוסית (ובגרמנית), כאשר המקום המרכזי בלימודיו ניתן לשפה, לתרבות ולהיסטוריה הרוסית.
במהלך לימודיו היה פינסקר ללוחם נמרץ למען קידום תנועת ההשכלה, לאור העובדה כי הממשל הרוסי נקט מדיניות של יד קשה כלפי היהודים שדבקו במסורת בעוד המשכילים נהנים מחסדיה.
לאחר שסיים את לימודיו בגימנסיה בהצטיינות החל ללמוד משפטים ב"ליציאום על שם רישליה" באודסה .
ואולם, משסיים את לימודיו המקצועיים בגיל עשרים ואחת והיה מוכן להיכנס לתחום המעשי, עובדת היותו יהודי מנעה ממנו את הזכות לעסוק בעריכת דין.
פינסקר פנה לתחום ההוראה, ונתמנה כמורה לרוסית בבית הספר העברי המודרני של קישינב.
בתקופה זו נחשבה ההוראה בעיני היהודים המשכילים לא רק כמקצוע אלא גם כאידיאל, והשכלה נראתה כפתרון העיקרי לבעיית היהודים.
בתקופת היותו מורה בקישינב שלט הצאר ניקולאי הראשון שהתנגד לכל תנועה של מחשבה חופשית.
בתקופתו פעלו עשרים ושתיים רשויות צנזורה, שפעלו ברמה שרוסיה לא ידעה כמותה.
הוא השתלח בגדולי הסופרים הרוסיים וטען כי "יש למחוק את המילה קידמה מן המילון הרשמי".
על רקע זה תמך פינסקר בהקמת רשת בתי ספר יהודיים מודרניים בקהילות היהודיות, וראה בכך השפעה חיובית של ההשכלה הכללית על יהודי תחום המושב.
לאחר שנת הוראה אחת בבית ספר, כאשר לא היה יכול לסבול את האווירה העכורה והפיגור התרבותי ששרר בקישינב, החליט פינסקר ללמוד במקום ברוח ההארה וההשכלה ועבר למוסקבה, שם החל ללמוד רפואה.
באוניברסיטת מוסקבה, שהייתה בימים ההם המרכז החשוב ביותר לאינטליגנציה הרוסית, מצא פינסקר חיבור בינו לבין קבוצת המתמערבים שדגלו במדע וב-ליברליזם מערבי, ואלה השפיעו עליו רבות.
התנאים הכלכליים ששלטו ברוסיה הצדיקו בעיניו את דעותיהם של המערביים והמושג ליברליזם, שהתיישב עם מושגי החופש והקדמה, התאים לדעתו למצב היהודים ברוסיה.
באותה תקופה הייתה תחושה אופטימית שמושגים אלה הקשורים לרעיון הליברלי עתידים לנצח.
בשנת 1848 סיים פינסקר את לימודיו.
באותה העת התלקחו במערב אירופה ובמרכזהּ גל של מהפכות לאומיות ("אביב העמים"), שציינו את ניצחונה של המחשבה הליברלית.
באותה העת ברוסיה, מנגד, התחזקו הכוחות הקיצוניים כנגד תנועת ההשכלה.
הצאר ניקולאי הראשון שביקש לעקור מן השורש את החשיבה הליברלית, יצא בשורה של איסורים כנגד לימוד תחומי ההיסטוריה והפילוסופיה, ואסר את השימוש במונחים הקשורים בליברליזם בספרות ובעיתונות.
בסיום לימודיו, עם חזרתו לאודסה, הקדיש פינסקר את זמנו לעיסוק ברפואה, שם ביטא את התחשבותו בצער הזולת, את רגישותו לעזור לסובלים ואת נכונותו להסתכן למען האחר.
מותו של ניקולאי הראשון וסופה של מלחמת קרים (1856) ציינו את סיום הפרק הראשון בחייו של פינסקר.
בתקופה זו לא עסק אמנם בנושאים ציבוריים, אך הייתה זו עבורו קרקע פורייה לצמיחה רוחנית ורעיונית שתשפיע עליו בעתיד בעיצוב המחשבה היהודית הציונית.
תחילת פעילותו הציבורית של פינסקר החלה עם חילופי השלטון באימפריה הרוסית, עם עלייתו של הצאר אלכסנדר השני מדיניותו של הצאר החדש נחשבה לפתוחה הרבה יותר, הוא שיתף פעולה עם המשכילים ונענה לדרישותיהם לבטל כמה מחוקי הצנזורה הנוקשים.
כמעט בכל תחומי החיים ברוסיה הורגשה הקלה ותנאי החיים בה הלכו והתקרבו לאלו של מערב אירופה.
על רקע מצב זה התאספה באודסה בשנת 1860 חבורת אינטלקטואלים יהודים, אשר ייסדו ביטאון בשפה הרוסית בשם "ראזסוויט" (רוסית: "השחר"), שעסק בעניינים יהודיים.
העיתון נסגר כעבור שנה בשל מגבלות צנזורה שהוטלו על העיתון ומנעו את הכתיבה בנושאים שונים.
לאחר זמן קצר הוציא פינסקר ביטאון חדש בשם "ציון", ובו ביטא את עמדותיו והשקפתו בנוגע לגישה הנכונה לשאלה היהודית.
מטרתו של "ציון" הייתה לחזק את הרוח הלאומית בקרב היהודים שניסו להיטמע בין הרוסים.
השקפת עולמו טרם פרסום ה"אוטואמנציפציה"
פינסקר התעלם בהשקפתו מן הגורם הדתי בחיי היהודים ברוסיה ואותת על עמדתו הלאומית.
הוא טען כי אין להתייחס ליהדות כדת אלא יש לשים דגש על המרכיב הלאומי.
לימוד ההיסטוריה צריך להיעשות על מנת לעורר יראת כבוד ואהבה לעם היהודי ולא לשם השכלה דתית.
מסקנות אלה התבססו על התנסותו האישית, שכן הוא עצמו לא היה איש דתי אך תמיד היה מודע לזיקתו הלאומית.
עמדה זו הקדימה את זמנו.
הוא היה הראשון ששם את הגזע וההיסטוריה כשני היסודות העיקריים של חיי העם היהודי, היסוד הדתי היה משני.
בנקודה זו הושפע פינסקר מן ההוגים הסלאביים, שהדגישו את חשיבותם של שני גורמים אלה ביצירתו ובהווייתו של לאום.
ואולם, בתקופה זו עוד האמין פינסקר שחיי יהודי רוסיה צריכים להיות ברוסיה, להתנהל בשפה הרוסית ובהתאם למנהג הרוסי.
כוונתו של פינסקר הייתה ליצור שיתוף פעולה חברתי ופוליטי בין היהודים והרוסים על ידי השכלה בשפה הרוסית ומתן חינוך רוסי ליהודי רוסיה.
הוא לא תמך בטמיעה מוחלטת או בהתבוללות, כי אם בהשתלבות של היהודים בחיי היום-יום של רוסיה.
בשנת 1864 ביקר פינסקר בכמה ארצות גרמניות, ושם מצא תמיכה להשקפותיו.
כמה שנים קודם לכן זכו יהודי מערב אירופה באמנציפציה – שוויון זכויות – ופינסקר קיווה שתהליך שעבר על יהודי המערב יעבור גם על יהודי רוסיה.
ב-1871 פרץ באודסה פוגרום ששינה את תמונת המצב של יהודי רוסיה.
הפרעות, שנמשכו כארבעה ימים, פגעו ביהודי העיר, ולא נשמעה כל מחאה נגדם מצד מוסדות החינוך או השלטון.
פינסקר ראה איך כלות תקוותיו: לאחר אירוע שכזה, אין היהודים יכולים לסמוך לא על הממשל ולא על אנשי ההשכלה הרוסיים.
בעקבות הפוגרום נמנע פינסקר מפעילות ציבורית בתנועת ההשכלה במשך כשבע שנים.
ב-1878 הוקמה מחדש אגודת ההשכלה, ופינסקר הצטרף אל שורותיה.
הוא נטה להאמין שהפוגרום באודסה היה תוצר של תנאים מקומיים וזמניים והסכים לחדש את פעילותו.
ב-1881 החל גל חדש של מאורעות דמים בקהילות יהודיות רבות בדרום רוסיה.
בנקודה זו הבין פינסקר כי אין מדובר באירוע חולף, כי אם בגילויים של מחלה כרונית.
הוא הכיר בכך שהתוכנית שהציע לפתרון הבעיה היהודית הייתה בלתי-יעילה וכי מפעל חייו נחל כישלון.
הפעולות האנטישמיות גרמו לפינסקר להחליף צדדים ולשנות את דעתו מקצה לקצה.
במרץ 1882 החל פינסקר לדבר בזכותו של רעיון הלאומיות היהודית.
הוא גיבש השקפת עולם שבמרכזה תוכנית הגאולה שלו למנהיגי היהודים באירופה שמחוץ לרוסיה, ויצא למרכזה ומערבה של אירופה כדי להפיץ את תורתו החדשה.
פינסקר נתקל בתגובות קשות מצד הקהילות היהודיות באירופה.
רבות מהן האמינו באמנציפציה וחשו באירופה כבביתם, כל אחד בארצו.
גילויי האנטישמיות לא הרתיעו אותם, ונטען שפינסקר מגזים בחשיבותה.
ההרגל היהודי הישן לבקש סיוע ומקלט מן השליט המקומי שלט בכיפה באותה תקופה בקרב יהודי אירופה, ולא הייתה שום מחשבה לעתיד בטוח יותר או הצעה לעצמאות.
ככל שהוסיף פינסקר לשמוע טענות אלה כך היה בטוח יותר בצדקת דרכו.
יהודי מערב אירופה, שתנאי חייהם היו טובים לאין שיעור מאחיהם ברוסיה, היו קשים לשכנוע, ובעקבות כך שב פינסקר לארצו והחליט להעלות על הכתב את משנתו בחיבורו המפורסם "אוטואמנציפציה!".
בספטמבר 1882 פרסם פינסקר את חיבורו "אוטואמנציפציה!", שבו שטח את טיעוניו לגבי שחרורם העצמי של היהודים באירופה.
דבריו היו מכוונים קודם כל ליהודי המערב, ולכן נכתב בגרמנית.
החיבור, אחד המסמכים רבי הערך שנכתבו בשאלה היהודית, נוסח באופן ברור ורהוט, בשילוב של כישרון ספרותי וניתוח מדעי יחיד במינו.
פינסקר חתם על החוברת לא בשמו, כי אם במילים "קריאת אזהרה מאת יהודי רוסי אל אחיו בני עמו"; ואף על פי כן נודע עד מהרה בקרב יהודי התפוצות מיהו המחבר.
בחיבורו הביא פינסקר מספר סיבות לשנאת העמים כלפי היהודים.
הראשונה – סיבה פסיכולוגית לאומית: לעם היהודי חסרים התנאים הבסיסיים המציינים את הווייתו כעם, ולכן בניו אינם במעמד שווה בין כל העמים.
לעם היהודי אין מולדת משלו, הוא חסר "מרכז כובד", ממשלה או נציגים רשמיים.
ומאחר שהוא חסר את המרכיבים הללו, ישנה סלידה קבועה של עמי העולם מן היהודים.
מסיבה זו אין כבוד הדדי בין העמים והיהודים, אלא פחד: היהודים פוחדים מן העמים האחרים שינסו להשמידם, ואילו העמים מפחדים מהיהודים כי אינם מצליחים להשמידם.
הוא כינה פחד זה "יודופוביה", והגדירו כמחלה שמקורהּ נעוץ במעמדם החריג של היהודים בשל היותם חסרי מדינה.
הסיבה השנייה היא סיבה פוליטית.
היהודים אף פעם לא נחשבו כבני בית בארצם ותמיד היו גרים.
בתור שכאלה, הם אף פעם לא היו שווי זכויות באופן מלא, וההתייחסות אליהם הייתה כמו אל בן חורג.
ישנן אמנם מדינות שהעניקו אמנציפציה ליהודיהן, אך בכך אין די: על היהודים לבנות בית לאומי משלהם, שבו לא יהיו בחזקת זרים.
פינסקר הציג גם סיבה אנתרופולוגית: התנגדות גזעית.
האנטישמיות נלחמת בגזע היהודי יותר מאשר בדת היהודית, וכל עוד בני גזע זה הם חסרי המרכיבים הבסיסיים לבניינהּ של אומה, שום חוקה דמוקרטית לא תהפוך אותם לשווים לבניהם של גזעים אחרים.
הדעה הקדומה של האנושות נגד היהודים, טען פינסקר, מסתמכת על עקרונות אנתרופולוגיים וחברתיים שהם קבועים ובלתי ניתנים לשינוי.
לכן, אין טעם להתנגד לעובדות אלה ויש להשלים עם הרעיון שאומות העולם תמיד יתנגדו ליהודים.
מתוך ניתוח זה של מצב היהודים בעולם הגיע פינסקר למסקנה ההגיונית והברורה מבחינתו: כדי לשים סוף לשאלת היהודים יש להפסיק את המצב הקיים, שבו העם היהודי הוא חסר מולדת, ולכונן חיים ממלכתיים עצמאיים.
פינסקר הדגיש את חשיבות הזמן והעיתוי של עיקרון זה: "הבה נאמץ את הססמה: 'עכשיו או לעולם לא!'...
אוי לצאצאינו ואבוי לזכר היהודים בני זמננו, אם נניח לרגע הזה לחלוף!"
לטענת פינסקר, כדי להגשים מטרה זו יש להתגבר על מעצורים פנימיים שמונעים מהעם היהודי את מימוש החזון.