tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במכללה לומדים כ-7,500 סטודנטים וסיימו את לימודיהם כ-25,000 בוגרים.
בין המסלולים לתואר ראשון: מנהל עסקים, משפטים, מדעי התזונה, מנהל מערכות בריאות, מדעי ההתנהגות, מערכות מידע ניהוליות, משאבי אנוש ותארים דו-חוגיים במנהל עסקים ותקשורת, מנהל עסקים ומדעי ההתנהגות ומנהל עסקים ומערכות מידע ניהוליות.
בין המסלולים לתואר שני: מנהל עסקים (MBA), פסיכולוגיה חינוכית, פסיכולוגיה קלינית, מנהל מערכות בריאות, משפטים ללא משפטנים וייעוץ ופיתוח ארגוני.
את המרכז האקדמי פרס יסדה עפרה אלול, המכהנת כיו"ר המרכז.
רקטור המרכז הוא פרופ' רון שפירא ונשיאה הוא פרופ' עמוס דרורי, שכיהן בעבר כסגן הנשיאה לקשרי חוץ באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
המרכז קרוי על שמו של שמעון פרס, כהוקרה על פועלו ותרומתו למדינת ישראל.
בית הספר למנהל עסקים: בראשו עומד פרופ' עמוס דרורי.
בית ספר זה הוא הגוף האקדמי הגדול במוסד, והוא כולל תוכניות לימודים לתואר ראשון ושני במגוון רחב של תחומי ידע.
בית הספר למנהל מערכות בריאות: בראשו עומד פרופ' ציון חגי, יו"ר ההסתדרות הרפואית בישראל.
בית הספר למדעי ההתנהגות: בראשו עומדת פרופ' מלכה מרגלית, כלת פרס ישראל לחקר החינוך לשנת תשע"ז.
תוכניות הלימודים בו כוללות לימודי פסיכולוגיה וסוציולוגיה לתואר ראשון במדעי ההתנהגות.
בית הספר לניהול מערכות מידע: בראשו עומד פרופ' מיכאל חנני, חבר הנשיאות של הלשכה לטכנולוגיות המידע בישראל.
בשנת הלימודים תשפ"ה נפתחה התוכנית לתואר שני M.A בפסיכולוגיה קלינית.
ראש החוג היא פרופ' רחל בלס, פסיכולוגית קלינית, פסיכואנליטית, מנחה בחברה הפסיכואנליטית בישראל.
והתוכנית לתואר שני M.H.A במנהל מערכות בריאות בראשון פרופ' שפרה שורץ, חברת הנהלה במכון לחקר שרותי הבריאות ומדיניות הבריאות.
בית הספר למשפטים: בראשו עומדת ד"ר חמדה גור-אריה, סנגורית לשעבר בתחום המשפט הפלילי.
תוכנית הלימודים לתואר ראשון כוללת את המקצועות המשפטיים להכשרת עורכי דין ומציעה קליניקות משפטיות.
בית הספר לתזונה: בראשו עומד פרופ' זכריה מדר, מבכירי החוקרים בישראל בתחום הביוכימיה.
המרכז האקדמי פרס מקנה לסטודנטים מגוון תוכניות מיוחדות לטובת הכנת הבוגרים לקריירה.
תוכנית LEVEL-UP: תוכנית המאפשרת לסטודנטים בתואר ראשון להתמחות בארגונים בתעשייה.
תוכנית MentorsHR: תוכנית המיועדת לסטודנטים בתואר שני בייעוץ ופיתוח ארגוני שבה המשתתפים נחשפים למנהלי משאבי אנוש מהחברות המובילות במשק על מנת להכין אותם לקריירה מקצועית.
תואר פלוס: מסלול לימודים ייחודי המקנה לימודי תעודה מתקדמים בשילוב עם התואר.
AI BOOTCAMP: סדרת הרצאות וסדנאות על עולם הבינה המלאכותית המועברים על ידי מיטב המומחים בתחום ובסופו יוצאים עם תעודת השתתפות.
INFINITY: פלטפורמת למידה מקוונת חינמית לסטודנטים ולבוגרים של המרכז המתחדשת בתכנים עדכניים לשוק העבודה המשתנה בדגש על העולם הטכנולוגי והבינה המלאכותית, הפלטפורמה זמינה לצפייה בכל זמן ומכל מקום לכל החיים ומקנה בסוף כל קורס תעודה מקצועית.
היחידה לפיתוח קריירה: היחידה פועלת למען הסטודנטים והבוגרים במטרה להעניק מעטפת להתפתחות אישית ובניית קריירה על ידי ייעוץ לכתיבת קורות חיים, הכנה לראיונות עבודה, הכוונה תעסוקתית, סדנאות העשרה ועוד.
PereStart- הבית ליזמות וחדשנות: מרכז המקנה לסטודנטים והבוגרים של המרכז את כל הכלים והניסיון הדרושים בפיתוח יזמות וחדשנות יחד עם שירותי ייעוץ, הרצאות, האקתונים ועוד.
רווחה ומעורבות חברתית: היחידה מציעה ייעוץ, אימון מנטלי, טיפול ותמיכה רגשית בהתמודדות עם אתגרים אישיים ומצבי משבר, הכוונה וייעוץ אישי למלגות והסדרי מימון, מערך ליווי ונגישות לסטודנטים עם מוגבלויות ועוד.
דיקנט הסטודנטים: היחידה מציעה התאמות לאבחונים, התאמות לאוכלוסיות מיוחדות, מעטפת למשרתי מילואים וכוחות הביטחון, סיוע כללי לסטודנטים ועוד.
בדצמבר 2009 קיים המרכז האקדמי פרס את הכנס האקדמי הבינלאומי הראשון שלו בנושא "שלום, אחווה וכבוד האדם בהגותן של שלוש הדתות המונותאיסטיות".
את הכנס ארגן המרכז בשיתוף עם משרד החוץ.
ביוני 2013 אירח המרכז האקדמי את נשיא ארצות הברית לשעבר, ביל קלינטון.
בתחילה התכוונה קרן קיימת לישראל לממן את ההרצאה בסכום של חצי מיליון דולר, אך לאחר שהדבר פורסם היא נסוגה מכך.
המרינה בבת גלים ובקיצור המרינה, הוא השם המקובל לתוכנית בנייה גדולת-ממדים, בחופה המערבי של שכונת בת גלים, שאותה ביקשה עיריית חיפה לקדם החל משנות ה-90 ועד העשור הראשון של המאה ה-21.
בתחילת שנת 2020, חודשה התוכנית, במיקום אחר מהתוכנית שהוצעה בשנות ה-90, לאחר שהוצגה תוכנית מתאר ארצית חדשה למעגנות על ידי מנהל התכנון.
בספטמבר 2020 התקיים דיון בוועדה לנושאים תכנוניים עקרוניים (הוולנת"ע) בו הודיעה שרת התחבורה מירי רגב שהיא תקדם את התוכנית.
בדיון השתתפה גם ראש העירייה עינת קליש רותם שגם הביעה תמיכה בעד הקמת מרינה בבת גלים.
בנובמבר 2021 דחתה הוועדה את התוכנית החדשה.
בת גלים, שהוקמה בשנות ה-20, תופסת את שטח הכֵּף שבולט אל הים התיכון בצפון-מערב חיפה.
העובדה שאזור זה הוא גם המקום שבו מסתיים הר הכרמל ונפגש עם הים, משלימה את הייחוד הגאולוגי והאקולוגי שלו.
לפיכך האזור שבין עין הים ובת גלים (בין תל שקמונה וה"קזינו") הוא חוף צר, שבו מתקיים ריף טבעי שמארח יצורי ים נדירים.
התנגשות קו החוף ואזור ההר בנקודה זו יוצרת תנאים שאינם מתקיימים במקומות אחרים בארץ ישראל, ביניהם משטרי רוחות שנצפים אך ורק במקום זה, בהיותו המקום היחיד לאורך חופי הארץ שבו הים נמצא מצד צפון.
תנאים אלה הביאו להתפתחותם של ענפי ספורט ימי ובראשם גלישת גלים, גלישת רוח וקייטסרפינג, שזוהו עם חוף בת גלים, והשכונה היא מוקד לתחרויות גלישה בהיקף בינלאומי.
תוכנית להקמת מרינה בבת גלים עלתה לראשונה ב-1949, על בסיס תוכנית מתאר שאושרה עוד בתקופת המנדט הבריטי, בשנת 1944, לפיתוח חזית הים המערבית של חיפה לתיירות ונופש, הכוללת יבוש רצועת הים בין חוף בת גלים לחוף כיאט (על בסיס תוכנית זו הוקם בהמשך פרויקט מגדלי חוף הכרמל).
בקיץ 1961 אישרה מועצת עיריית חיפה בראשות אבא חושי תוכנית לייבוש 400 דונם בשלב הראשון, באמצעות זיכיון שנמסר לחברות סולל בונה ורסקו, שתמורתו ימסרו לעירייה שטח של 166 דונם מתוך ה-400 דונם.
בשלב בשני תוכנן ייבוש של קטע נוסף של 600 דונם עד תל שקמונה.
התוכנית שאושרה כללה ייבוש של רצועת חוף באורך של 1.5 ק"מ וברוחב של כ-350 מטר, הקמת מרינה, 1,500 יחידות דיור ובתי מלון.
אולם ועדת הכלכלה של הכנסת דרשה להקים ועדה לבדיקת הכדאיות הכלכלית וההנדסית של הפרויקט.
בסוף שנת 1966 הוגש דו"ח הנדסי, לאחר עבודת סקר שנערכה בידי מהנדסים ואדריכלים, שאישר את ההיתכנות ההנדסית והכדאיות הכלכלית של הפרויקט.
אך העירייה התקשתה בגיוס ההון הדרוש לפרויקט.
בשנת 1969 ניסה, ללא הצלחה, ראש עיריית חיפה משה פלימן, לגייס משקיע אמריקאי לטובת הקמת הפרויקט.
באמצע שנות ה-80 החליט ראש עיריית חיפה אריה גוראל שוב לקדם את רעיון המרינה, שעל תכנונה הופקדה החברה הכלכלית לחיפה.
בין השאר ניסה לגייס לפרויקט משקיעים מהונג קונג.
בספטמבר 1993 הוצגה לאישור תוכנית המרינה, שכללה ייבוש של שטח בגדול 400 דונם, בניית 1,500 חדרי מלון, מרכז תיירות ובידור ומרינה בעלת קיבולת של 1,200 כלי שיט.
בנובמבר 1996 אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה חיפה את תוכנית הבנייה.
אישור התוכנית שכללה ייבוש של קטע מהים במקום בו ערכי טבע ייחודיים, הביא למאבק נגד הקמתה ודיון ציבורי שהקיף אנשי אקדמיה, אדריכלים ומתכננים, ואת תושבי השכונה.
כמו כן טענו אנשי הפרויקט כי החלופות שהוצעו להם, ובראשן נמל הקישון, אינן מוצלחות.
עיקר הטיעונים הקונקרטיים נגד הפרויקט הושמעו מהכיוון הסביבתי, אולם הם נתמכו בטיעונים אורבניסטיים שלמים יותר - שבין היתר הדגישו את הכורח העקרוני בבדיקת חלופות, ובמיוחד במיקומה של פעילות עירונית כלכלית במרכז-העיר, היינו בנמל חיפה, ולא בשכונות מגורים שקטות, תוך ערעור מרקם חייהן והפרדתן ממשאבי הטבע שלהן.
המודל השלילי שעמד מול עיניהם של המתנגדים היה המגדלים שקמו ממש באותה העת על שפת הים בנווה דוד, דרומה מבת גלים, שנקראו "מגדלי חוף הכרמל" ושלכאורה הפכו למודל של תכנון שגוי ופגיעה נופית ואורבנית חריפה.
הטיעון הסביבתי העיקרי במאבק על בת גלים התבסס על ייחודו הטבעי של האזור שיועד לייבוש.
החשש המרכזי היה כי העירייה אינה מעוניינת לפתח את החוף פיתוח מוּטה-נופש, כי אם מסחרי ומוכוון-נדל"ן, חרף תוכניות אב ארציות ששללו בנייה פרטית על החופים; וכי הפרויקט יאיים על הנגישות הציבורית למים.
במהלך למעלה מעשור בין השנים 1995 ו-1997 דנו ערכאות שונות בבתי המשפט במספר עתירות שהוגשו מטעמם של המתנגדים לתוכנית המרינה, כאשר על כל פסיקה נגד הפרויקט הוגשה עתירה מטעם העירייה, בניסיון להאריך את משך הדיונים ולמרוט את משאביהם של המתנגדים.
ועדות של משרד הפנים התכנסו לאורך התקופה, ובהן התלהטו דיונים בין אנשי העירייה לבין אנשי הסביבה והספורטאים.
הפעולות כללו גם הפגנות שנערכו בחופי הארץ.
בסוף נובמבר 2005 קיבלה המועצה הארצית לתכנון ובנייה החלטה שלא לאשר את המשך קידום פרויקט המרינה במערב בת גלים.
יום זה צוין ברחבי הארץ כ"ניצחון מוחץ של התנועה הסביבתית" ועם זאת, היה ברור לחוגגים כי מאבקם לא הושלם.
יונה יהב, ראש העיר שנכנס לאחר עזיבת מצנע, ביטא את מחויבותו למרינה במיקומה המקורי, ונותר כך גם שנה וחצי לאחר מכן, כששוב הפסיד בוועדה דומה.
השופטים וראשי הוועדות הדגישו כי עיריית חיפה הפרה את תוכנית האב לחופים, כך גם במקרה המגדלים בחוף נווה דוד; וכי לא עצם המרינה פסול אלא המיקום שנבחר עבורה.
החלופות שהועלו - החוף המזרחי של בת גלים, ונמל הקישון, שַבו ונדחו בידי עותרי העירייה, שכן באתרים אלה נדרש פינוי של בסיסי צבא, מה שיחייב כמות רבה יותר של משאבים וזמן.
במפנה העשור השני של המאה ה-21 נדמה כי עתידה של המרינה בחיפה הוא תלוי של זהות ראשי העיר שייבּחרו בה.
ב"סקירה משפטית בנושא חופים" של המשרד להגנת הסביבה מ-2003 נאמר - .
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 החלה עיריית חיפה בהקמת מחלף אלנבי, המחבר את שכונת בת-גלים לכביש 4, על בסיס תוכנית מתקופת המנדט הבריטי לגשר, זאת כחלק מתוכנית המרינה בבת גלים.
בזמן שנבנה המחלף עתרו ארגוני איכות הסביבה לבית המשפט המחוזי בבקשה שיורה על הפסקת העבודות כיוון שעל פי טענתם הוא נבנה ללא היתרי בניה, מאחר שתוכנית העירייה מנוגדת לתוכנית המתאר הארצית לחופים (תמ"א 13), האוסרת על בנייה במרחק של 100 מטר מקו המים.
בית המשפט המחוזי קיבל את טענתם ועצר את המשך הבניה.
בתגובה עתרה עיריית חיפה לבית המשפט העליון בטענה כי לאחר שהושקעו רוב הכספים שיועדו לשם הקמת המחלף ורובו כבר נבנה מחייב האינטרס הציבורי להשלימו.
בית המשפט העליון קיבל את עמדת העירייה וביטל את פסק הדין של בית המשפט המחוזי, אך חייב אותה להכין תוכנית חדשה להשלמת המחלף שתהיה כפופה להיתרי בנייה תקפים.
משנת 2002 נותר המחלף ללא החיבור החשוב לשכונת בת גלים.
באמצע שנת 2012 החל פרויקט השלמת המחלף שבמסגרתו הוקם גשר שמאפשר את החיבור לשכונת בת גלים, על פי תכנון חדש בהיקף צנוע יותר, שלא כלל יבוש שטח מהים.
תוכנית המרינה שהוצעה בשנת 2020 שונה במידה רבה מתוכנית המרינה שהוצעה בשנות ה-90. מיקום התוכנית הוא בין החוף השקט, לבסיס ההדרכה של חיל הים שעתיד להתפנות, ולא באזור שמול מחלף אלנבי.
במקום כבר הוקמה טיילת, אך אין בו חוף רחצה אלא שובר גלים.
התוכנית הראשונית שקידמה עיריית חיפה כללה הקמת מעגנה לפעילות של מועדוני שייט בחוף השקט (כולל פינוי מועדון חתירה חיפה, צופי ים חיפה ואגודת יורדי ים זבולון מנמל הקישון), והקמת חוף רחצה חדש מול בית חולים רמב"ם.
ובשלב השני, עם פינוי בסיס ההדרכה של חיל הים, הקמת מרינה בשטח שמולו שאינו נגיש כיום לציבור.
בנובמבר 2021 דחתה ועדת המשנה לנושאים תכנוניים עקרוניים (ולנת"ע) את התוכנית.
חלופה נוספת להקמת מרינה בחיפה, שעלתה כבר בשנת 2009, היא בתוך חלקו המערבי של נמל חיפה.
אולם חיל הים התנגד לתוכנית, בגלל קרבתה לבסיס חיפה.
באוגוסט 2017 אישר קבינט הדיור את תוכנית חזית הים העירונית של חיפה (תמ"א 13/3/א), שמטרתה העיקרית היא לפתוח את חלקו המערבי של הנמל באמצעות הקמת חזית עירונית, אך ללא הקמת מרינה במקום.
המרכז האקדמי כרמל היה מכללה אקדמית פרטית בחיפה, בה למדו לתואר ראשון במגוון מסלולים.
הקמפוס הוקם במסגרת מיזם "קמפוס הנמל" בעיר התחתית של חיפה.
כנשיאי המכללה כיהנו פרופסור יוסי יגיל, אשר מונה לתפקידו באוקטובר 2016. ולפניו הפרופסורים נחום ביגר (בשנים 2011–2016) ויחזקאל טלר (מיסוד המכללה ועד ל-2011).
בחודש אוקטובר 2017 סגר המרכז האקדמי כרמל את שעריו, ובמקומו נפתחה שלוחה של הקריה האקדמית אונו.
המבנה בו שכנה המכללה היה בעבר מחסן קירור והוסב על ידי חברת "ש.א.א.
רשת מכללות בע"מ" למבנה מתאים להוראה בתכנון משרד קנפו כלימור אדריכלים.
בשנת 2008, לאחר אישור המועצה להשכלה גבוהה, החל המרכז האקדמי כרמל לקלוט סטודנטים אשר עמדו בתנאי הקבלה למסלולי בוקר וערב למסלולי לימודים לתואר ראשון במשפטים ולתואר ראשון במנהל עסקים.
במקביל ללימודיהם של הסטודנטים של המכללה, המשיכו להתקיים במבנה המכללה לימודים של שלוחת אוניברסיטת דרבי בישראל (שהופעלה על ידי אותה חברה) וזאת עד שהסטודנטים של השלוחה סיימו את חובות לימודיהם.
החל משנת 2011 ועד 2017 התקיימו במקום לימודים של המרכז האקדמי כרמל בלבד.
בקיץ 2016 החליטה המועצה להשכלה גבוהה למנוע מן המכללה רישום סטודנטים חדשים לבית הספר למשפטים עד לתיקון הליקויים שעליהם הצביעה המועצה.
לאחר הליכים משפטיים שונים, הסכימה מל"ג בדיון שנערך בבית המשפט המחוזי בחיפה, לאפשר לקריה האקדמית אונו לפתוח שלוחה בחיפה במקומו של המרכז האקדמי כרמל.
ברם עם זאת, נפתח בית ספר למדעי סייבר של אוניברסיטת חיפה במקום.
B.A במנהל עסקים בהתמחויות: שיווק ופרסום, מימון ובנקאות, ראיית חשבון, משאבי אנוש וניהול תיירות
B.A במינהל ציבורי – מסלול דו חוגי
B.A בכלכלה – מסלול דו חוגי
B.A בלוגיסטיקה – מסלול דו חוגי
המרכז האקדמי הישראלי בקהיר הוא מרכז מחקרי-תרבותי אשר פועל בקהיר משנת 1982, בחסות האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
המרכז הוקם בשנת 1982, כחלק מהסכם השלום בין ישראל למצרים, בחסות החברה המזרחית הישראלית (כיום האגודה הישראלית ללימודי המזרח התיכון והאסלאם) והאקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, ומנהלו הראשון היה הפרופסור שמעון שמיר, אשר שימש בתפקיד שלוש שנים.
לפי ההסכם מצרים הייתה אמורה להקים מרכז דומה בישראל, אולם עד היום טרם עשתה זאת.
מטרת המרכז היא לקדם את שיתוף הפעולה התרבותי והאקדמי בין ישראל למצרים.
בין השאר עוסקים בעזרה לחוקרים ולסטודנטים מצרים הלומדים עברית, יהדות ותולדות ישראל ובתרגום ספרות ומחקר בעברית לערבית בניב מצרי.
המרכז מקיים באופן תדיר מפגשים והרצאות עם אושיות תרבות ואקדמיה ישראליות מרכזיות.
במרכז קיימת ספריה גדולה המתמקדת בעיקר בהיסטוריה ובתרבות של ישראל, ביהדות, בלשון ובספרות עברית.
כמו כן פועל המרכז במטרה להנציח ולתעד את תרבותם ומורשתם של קהילת יהודי מצרים.
בראש המרכז עומד מאז 2006 הפרופסור גבי רוזנבאום.
המרכז שוכן במבנה בשכונת דוקי שברובע גיזה בקהיר, סמוך למלון שרתון קהיר.
עם פרוץ ההפיכה במצרים בחודש ינואר 2011, הוחזר לישראל ראש המרכז, הפרופסור גבריאל רוזנבאום, המנהל אותו, נכון לשנת 2025, מישראל, ומגיע לעיתים לבקר במרכז.
בין 2010 לדצמבר 2017 ניהל את המרכז בהתנדבות, ומאז כמנהל במשרה חלקית.
לאחר ההפיכה ב-2011, נסגר המרכז לזמן מה, ואז נפתחה בו הספרייה.
פעילות ההרצאות במרכז הופסקה מאז ההפיכה.
בשנת 2016 פרסם שמעון שמיר ספר על תולדות המרכז.
העיתונאי בני ציפר טען ב-2009, שהמרכז הוא בועה מבוצרת עם סידורי ביטחון מופרזים שיצרו לישראל דימוי של כוחניות אכזרית.
המרכז לרוב לא הצליח לייצור שיתוף פעולה עם אנשי אקדמיה מצרים או אנשים שרצו ללמוד על ישראל והתרבות הישראלית.
המרכז האקדמי למשפט ולעסקים ברמת גן הוא מכללה אקדמית שאינה-מתוקצבת ללימודי משפטים, חשבונאות, מדעי המחשב, מערכות בריאות, פסיכולוגיה ומנהל עסקים.
לימודי המשפטים במסגרת המרכז האקדמי למשפט ולעסקים החלו בשנת 1995, מוסד אקדמי שנקרא אז המכללה האקדמית למשפטים.
המכללה נוסדה על ידי פרופסור פנחס שיפמן ביוזמת סגל המורים של הפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית.
פרופסור שיפמן שימש כראש המוסד מיום הקמתו ועד שנת 2001, ובקדנציה שנייה משנת 2006 ועד שנת 2011. את פרופסור שיפמן החליף פרופסור דוד מנשרי מאוניברסיטת תל אביב משלבי הקמתו, כיהנה ניצה מזר כמנכ"ל המייסד של המכללה ולאחר פרישתה בשנת 2013, החליפה בתפקיד מנכ"ל המרכז אורי ליבר.
בשנים האחרונות מכהן האלוף (במיל) איתן בן-אליהו כיו"ר האספה הכללית של המכללה.
המרכז האקדמי למשפט ולעסקים מוכר כמוסד להשכלה גבוהה מטעם המועצה להשכלה גבוהה מאז שנת הלימודים תשס"ט.
בית הספר למשפטים במוסד האקדמי מוציא לאור את כתב העת "עלי משפט" מאז חודש נובמבר 1999.
בחודש דצמבר 2011 נפתח המכון לאחריות תאגידית שפועל מטעם המרכז האקדמי למשפט ולעסקים.
במרכז שלוש חטיבות לזכויות אדם, למשפט פלילי וקרימינולוגיה ולמשפט מסחרי.
הפקולטה למשפטים - הכוללת שלוש חטיבות ההתמחות; החטיבה למשפט פלילי וקרימינולוגיה, החטיבה למשפט מסחרי והחטיבה לזכויות האדם.
הפקולטה למנהל עסקים - תוכנית הלימודים מושתתת על קורסים המשלבים בין התאוריה והמחקר לבין הפרקטיקה והניסיון הניהולי בשטח, ומבוססת על ניתוח אירועים מהתעשייה, דיון בסוגיות אקטואליות ופיתוח חשיבה עצמאית וביקורתית.
הפקולטה למדעי המחשב ומערכות מידע - לימודי תואר במדעי המחשב מעניקים לסטודנטים ידע נרחב בשפות תכנות, פיתוח, אלגוריתמים ומתמטיקה.
הפקולטה לפסיכולוגיה - הכוללת לימודים לתואר ראשון, הכוללים תשתית ידע המקיפה את ענפיה השונים של הפסיכולוגיה, ותואר שני באחד מתחומי הפסיכולוגיה: תואר שני בפסיכולוגיה חינוכית, ותואר שני בפסיכולוגיה התפתחותית.
הפקולטה למנהל מערכות בריאות - הכוללים בין היתר: ניהול טכנולוגיות רפואיות מתקדמות, ניהול בתעשייה, ניהול בסיעוד ניהול שירותים לזקנים, ניהול מחקרי קליניים, ניהול טיפול, מזכירות רפואית, ניהול וארגון שירותי בריאות במגזר הציבורי והפרטי ותכנון, ניהול וקביעת מדיניות בריאות.
במרכז האקדמי למשפט ולעסקים לומדים בכל שנה כ-4,000 סטודנטים בממוצע.
לצוות הייצוג הצטרפו לאחר הגשתה של העתירה גם עו"ד גלעד ברנע ועו"ד יעל ברדה (כיום פרופסור באוניברסיטה העברית).
בפסק הדין, הקרוי בג"ץ הפרטת בתי הסוהר, שניתן ביום 19 בחודש נובמבר 2009, אסר בית המשפט העליון על הקמתו של בית הסוהר הפרטי, בהחלטה תקדימית.
על פועלו בעניין זה זכה המרכז בשנת 2010 בפרס גורני למשפט ציבורי.
המרכז האקדמי שערי מדע ומשפט (עד לקיץ 2015 נקרא: מכללת שערי משפט) היא מכללה אקדמית ללימודי משפטים, חשבונאות, מדיניות ציבורית ומדעי הבריאות.
המרכז נוסד בשנת 1994, בשם "שערי משפט", על ידי קבוצה של אנשי ציבור בראשותו של משה מושקוביץ אשר עמד בראש העמותה עד פטירתו.
בתפקיד הדיקן הראשון שימש פרופ' מנחם אלון (עד שנת 2002).
במשך חמש עשרה השנים הראשונות, התמקד המרכז באופן בלעדי בתחום ההכשרה המשפטית.
בתחילת הדרך זכה להכרה זמנית כמכון להכשרה משפטית וב-18 בפברואר 2001 קיבל הכרה קבועה כמוסד להשכלה גבוהה.
המרכז האקדמי פתח תוכנית לחשבונאות, בראשותו של פרופ' נסים ארניה, וקיבל הסמכה של המועצה להשכלה גבוהה החל משנת 2010. תוכנית תואר ראשון חדשה וייחודית במנהל, ממשל ומשפט אושרה על ידי המועצה להשכלה גבוהה ב-3 ביולי 2012, ונפתחה בסמסטר הסתיו 2013. תוכנית לתואר שני במשפטים (LL.M) נפתחה באוקטובר 2015.
בשנת הלימודים תשע"ז, החל בלימודיו במקום המחזור הראשון לתואר במינהל מערכות בריאות.
יו"ר הוועד המנהל - זבולון אורלב
נשיא - פרופ' אביעד הכהן
במרכז האקדמי שערי מדע ומשפט קיימות קליניקות משפטיות המאפשרות לסטודנטים להתנסות בעבודה משפטית מעשית מול לקוחות אמיתיים.
במסגרת הקליניקות המשפטיות הסטודנטים מסייעים לציבור במגוון היבטים, כגון:
סיוע בתחומי המשפט האזרחי לציבור המתקשה לממן שכר טרחת עו"ד.
סיוע לזוכים וחייבים המתקשים למצות את זכויותיהם במסגרת לשכות ההוצאה לפועל.
סיוע למשפחות שכולות, נכי צה"ל, נפגעי פעולות איבה, ואנשים עם צרכים מיוחדים, לקבלת זכויות משפטיות המגיעות להם.
סיוע לעובדים למצות את זכויותיהם.
ייצוג נאשמים בפלילים ואסירים שאין ביכולתם לממן ייצוג משפטי.
בנוסף, פועלים הסטודנטים בתחומים של יישוב סכסוכים, פעילות למען איכות השלטון ואיכות הסביבה.
תואר ראשון במשפטים + מנהל עסקים
מסלול שמשלב גם כלים מעשיים מעולם העסקים.
תוכנית "מטרה" להצלחה בבחינות הלשכה
התוכנית מעניקה לסטודנטים הכנה רחבה ומעמיקה לאורך כל הדרך, מהשנה הראשונה, דרך הלימודים עצמם ועד לשלב ההכנה לבחינות הלשכה.
היא נשענת על שילוב מדויק בין ידע מקצועי לפיתוח מיומנויות, הנלמדות במסגרת שיטת HOTS – Higher Order Thinking Skills, המקדמת חשיבה יצירתית, יכולות אנליטיות ומיומנויות למידה מתקדמות, תוך שמירה מלאה על רמה אקדמית גבוהה.
תוכנית למצטיינים בתואר ראשון במנהל עסקים
תוכנית המצטיינים "צמרות לעסקים" של המרכז האקדמי שערי מדע ומשפט נועדה לטפח סטודנטים בעלי יכולות גבוהות ולפתח עתודה של מנהיגות עסקית.
התוכנית פועלת במסגרת לימודי התואר הראשון במנהל עסקים, ומשלבת לימודים אקדמיים, הכשרה מעשית, כלים ניהוליים ופיתוח אישי החל מהשנה הראשונה ללימודים.
מרצים אורחים בחוג למדיניות ציבורית
סדרת הרצאות של איש התקשורת עמית סגל
מתקיים שיתוף פעולה עם כלל בתי החולים, המאפשר לסטודנטים התנסות פרקטית מקיפה במהלך לימודיהם.
מוצעות התנסויות קליניות מובטחות לכל סטודנט כחלק מתוכנית הלימודים, לצד מערך שיתופי פעולה רחב עם בתי החולים לצורך השמה מיטבית.
בנוסף, מוצעים קורס דולות .
בחוג לתואר ראשון בניהול מערכות בריאות
מוצעים קורס דולות ותוכנית התמחויות למצטיינים בשיתוף קופת חולים מאוחדת, כמו גם שיתופי פעולה נוספים עם מוסדות רפואיים הכוללים סדנאות מקצועיות וירידי קריירה.
התואר שם דגש גם על תחומי הבריאות הדיגיטלית, כגון שימוש במדפסות תלת־ממד, יישומי בינה מלאכותית ברפואה וסוגיות של סייבר והגנת מידע.
קורס דירקטורים במסגרת תארים שניים של המרכז
קורס הדירקטורים נלמד במסגרת התואר השני במשפטים (LL.M), התואר השני בלימודי משפט ללא משפטנים (M.A) והתואר השני במנהל עסקים (M.B.A).
הקורס פותח בשיתוף פעולה עם המרכז הארצי להכשרת דירקטורים, ובהנחיית נשיא לשכת רואי החשבון, רו"ח חן שרייבר.
תוכני הקורס עוסקים בהיבטים מרכזיים של עבודת הדירקטוריון בסביבה הארגונית והעסקית המודרנית.
המרכז האקדמי שערי מדע ומשפט מפרסם (באמצעות הוצאת "נבו") שני כתבי עת, "שערי משפט", ו"משפחה במשפט".
אגודת סטודנטים במרכז האקדמי שערי מדע ומשפט פועלת לייצוג הסטודנטים בפני מוסדות המרכז ופועלת לקידום ענייני הסטודנטים.
האגודה יוזמת פרויקטים שונים לשיפור רווחת הסטודנטים, מסייעת בקבלת מידע על מלגות ומענקים, מעודדת ומארגנת פעולות חברה, תרבות ועזרה לקהילה.
ביטאון הסטודנטים של המרכז מופק כולו, הן ברמת התוכנית והן ברמה הארגונית, על ידי אגודת הסטודנטים ומופץ חינם.
הביטאון מקפל בתוכו מידע, הגיגים ורעיונות בקשת רחבה של נושאים, בנוסף, משמש במה לשיח סטודנטים הנסוב סביב סוגיות משפטיות בפרט וציבוריות בכלל.
בעזרת הביטאון מקדמת אגודת הסטודנטים את המעורבות החברתית של הסטודנטים ומלבד הפקתו, פועלים חברי המערכת לקידום יוזמות חברתיות במרכז.
יו"ר האגודה היא שקד בנפשי(סגנית יו"ר התאחדות הסטודנטים הארצי)
המרכבה של מונטיפיורי היא מרכבתו של הנדבן והשדלן היהודי-אנגלי, משה מונטיפיורי, שהקדיש את חייו לסיוע ליהודים.
המרכבה שימשה אותו ואת רעייתו, יהודית, במסעותיהם ברחבי אירופה.
לאחר מותו החליפה המרכבה ידיים עד ששופצה והוצבה ברחבת טחנת הרוח של מונטיפיורי בשכונת משכנות שאננים בירושלים.
המרכבה של מונטיפיורי נבנתה בשנת 1816 לצורך מסע באיטליה וצרפת.
היא נבנתה בהזמנה אישית אצל אומן בשם "בופרה".
מחירה היה 4072 פרנק צרפתי.
על העגלה הוטבע במרכזה סמל המשפחה והמילה "ירושלים".
בסמל המשפחה כתוב "הוֹדֵה וַחֲשׁוֹב" (THANK & THINK).
מונטיפיורי השתמש בעגלה במסעותיו באירופה, והגיע עימה אף לרוסיה, אולם לא השתמש בה במסעותיו בארץ ישראל בשל מצב הדרכים.
עיתון "האור" סיפר לקוראיו את תולדות המרכבה (18/4/1910):
לאחר מות מונטיפיורי, קיבל את המרכבה ג'ון אגברט בנגוך, ידיד המשפחה שכיהן כמנהל הסניף הווינאי של תאגיד הגז הבריטי שהוקם על ידי מונטיפיורי.
בנגוך העניק או מכר את המרכבה לכומר הציוני-נוצרי ויליאם הכלר.
הכלר עסק באיסוף פריטים שונים על מנת להקים מוזיאון ציוני בארץ ישראל.
בנוסח צוואה שכתב הכלר ב-28 באפריל 1900 רשם:
על אף נוסח הצוואה, המרכבה הועמדה למכירה פומבית בווינה ב-1909. בוריס שץ, שנודע לו על כך בעת ששהה בעיר הפציר בהכלר שלא למכור את המרכבה וקיבל אותה ממנו עבור בית הנכות בצלאל.
על הבאת המרכבה לירושלים מספר עיתון "האור" (15/4/1910):
בירושלים לא היה מקום לעגלה בתוך בנין בצלאל והיא נשארה בחוץ.
ריקודה פוטש כתבה על כך בסיפורה ביידיש "די מרכבה" ב"אין געסלעך פון ירושלים" ("בסמטאות ירושלים"):
המרכבה שופצה בשנת 1963 ביזמת צבי לוריא, ראש מחלקת הארגון בהנהלת הסוכנות היהודית, ועל ידי חברת "הארגז".
בשנת 1967 שופצה המרכבה בידי עיריית ירושלים והוצגה לציבור.
ד"ר שלמה אומברטו נכון פעל להעברתה של המרכבה מחצר בית הספר לאמנות בצלאל בירושלים, לאתר הקבע שלה במשכנות שאננים, ליד טחנת הרוח.
בעקבות כך זכה שהרחוב הגובל במשכנות שאננים ממזרח ייקרא על שמו.
בראשית שנות השמונים של המאה ה-20 בוצע שיפוץ ושחזור של הטחנה שהקים משה מונטיפיורי, והוקם בתוך המבנה מוזיאון לתולדות חייו.
במבנה אבן קטן הממוקם בקרבת הטחנה הוצבה המרכבה.
המבנה הוקם על ידי ארגון הקבלנים והבונים של ירושלים.
בשנת 1986 הוצתה המרכבה על ידי אלמוני, וכל חלקי העץ והבד שבה נשרפו, אך שלדת המתכת שלה נותרה.
כמה שנים לאחר מכן, בשנת 1990, היא שוחזרה ונבנתה מחדש על ידי איתמר ניומן, תוך שימוש בחישורי הברזל המקוריים שלה.
המרכבה מוצגת כיום במבנה המקורי אך היא מוגנת מפני הציבור באמצעות לוח זכוכית משוריינת, במקום על ידי שכבת ברזל, כפי שהיה לפני ההצתה.
המרכבה הונצחה בשיר "השר משה מונטיפיורי" של חיים חפר אשר הולחן על ידי דובי זלצר ובוצע על ידי יהורם גאון.
אחת הפעמים הבודדות שהמרכבה נסעה בישראל הייתה בסרט "אני ירושלמי", בכיכובו של יהורם גאון.
באזור התעשייה בחולון קיים רחוב "המרכבה" הקרוי על שם מרכבתו של מונטיפיורי, במקביל לרחוב בעיר הקרוי על שמו של משה מונטיפיורי עצמו.
המרכז האולימפי הלאומי לקליעה ע"ש יגאל אלון ז"ל הוא מתקן קליעה בינלאומי הממוקם בהרצליה.
המטווח בהרצליה הוא מתחם הקליעה הבינלאומי החוקי היחיד בישראל.
במקום מתקיימים אימוני קליעה, של מתחרים בינלאומיים כמו גיא סטריק, סרגיי ריכטר ודורון שזירי, ושל נבחרת ישראל בקליעה, וכן אימונים ותחרויות של מועדוני הקליעה בארץ.
בנוסף, מארח המקום משחקי פיינטבול, קורסי קליעה למאבטחים, קורסי קליעה לציבור ואימונים של בעלי רישיון קליעה, וכולל אודיטוריום המשמש לאירוח כנסים.
מנכ"ל המתקן הנוכחי הוא אופיר בשן.
המתקן ממוקם ברחוב ז'בוטינסקי 85 בהרצליה, סמוך לאצטדיון העירוני הרצליה ולקניון שבעת הכוכבים.
שטחו הכולל של המתקן הוא 21 קמ"ר.
ב-2010 שלחו ספורטאי ומאמני קליעה ישראלים מכתב להתאחדות הקליעה בישראל, שבו התלוננו על רמה ירודה של המתקנים האולימפיים ועל ניהול כושל.
המרידות באוטו הראשון התאפיינו במספר מלחמות שונות וממושכות שהתנהלו במהלך התבססות שלטונו של אוטו.
המרד של אברהרד דוכס בוואריה
בשנת 918 המלך קונראד הראשון שכנע את אברהרד, דוכס פרנקוניה לבחור בהיינריך הסקסוני כמלך, מתוך אמונה שבחירה זו תסיים את הסכסוך בין הסקסונים לפרנקים ותמנע את פירוק האימפריה.
בשנת 936 ירש אוטו הראשון מאביו היינריך את השלטון, כשהוא בן עשרים וארבעה, צעיר מרוב אנשי האצולה שכביכול אמורים להיות כפופים תחתיו.
ארנולף, דוכס בוואריה נאלץ לקבל את מלכות אוטו.
בשנת 937 מת ארנולף, ובנו אברהרד, דוכס בוואריה מרד באוטו וסירב ללוות אותו.
לכן, בשנת 938 פלש אוטו פעמיים לבוואריה.
בפלישה הראשונה נכשל אך בפלישה השנייה צלח ושלח את אברהרד לגלות.
במקומו הוא מינה על בוואריה את דודו, ברטולד.
זהו, האירוע הראשון שהוביל לאיבוד עצמאותה של בוואריה שכן, החל מתקופה זו החלה המלוכה למנות את אנשי הכנסייה.
המרד של טאנקמר (שנת 938)
טאנקמר, אחיו למחצה של אוטו, חבר לוויכמן בילונג ואברהרד השלישי.
טנקמר אוכזב בעקבות החלטת אוטו למנות את גרו (Gero), אחיו של זיגפריד במקומו.
ויכמן היה פגוע שאוטו התייעץ עם הפיקוד הצבאי בצפון סקסוניה בנוגע לאחיו הצעיר, הרמן.
אברהרד, אחיו של קונרד, התמרד באוטו כיוון שהחל לחשוש שכוחו נחלש.
העניינים החלו בעקבות עלבון שספג, שנבע מסכסוך בזמן קרב מול וסל סקסוני שלו, עליו צר, ברונינג (Bruning), שסירב להישבע לאברהרד אמונים בהיותו קרולינגי ולא סקסוני.
המרד דוכא בעקבות מותו של טאנקמר והשניים הנותרים התפייסו עם אוטו.
המרד של היינריך וגילברט (שנת 938)
בהמשך השנה 938, אברהרד השלישי וגילברט, דוכס לורן מרדו יחד עם היינריך מפרנקוניה, אחיו של אוטו, שטען לכתר.
לואי הרביעי, מלך פרנקיה המערבית הצטרף למורדים.
מצד שני, איג, דוכס הפרנקים הצטרף לכוחות אוטו.
המורדים הוכרעו בקרב בברטן ובאנדרנאך .
גילברט ואברהרד נהרגו ובמקומם מונה היינריך, אחיו של אוטו, כדוכס לורן.
בשנה הזו ולאחריה, היינריך יחד עם אצילי סקסוניה המזרחית תכננו התנקשות במלך במהלך חגיגות חג הפסחא בקוודלינבורג (Quedlinburg).
הרוסווית'ה (Hroswitha of Gandersheim) מתארת במכתבה את האירוע כמלחמה שהחלה בעקבות השטן שפתה את בני האדם.
רותר (Reuter) טען כי כישלון המרד נבע מכך שהסקסונים לא היו מוכנים למהפכה.
מרי שני, מרי ליאודולף דוכס שוואביה (שנים 952 - 968)
ליאודולף, דוכס שוואביה (Liudolf), בנו של אוטו הראשון וקונרד האדום חששו מהשפעתו של היינריך מבוואריה על אוטו.
ליאודולף, לאחר המסע לאיטליה (951 - 952) ראה את מעמדתו כיורש נפגעת בעקבות הנישואים של אוטו לאדלייד מבורגונדי.
קונרד האדום נפגע מיחסו של אוטו לגבי הסכמים שסיכם עם ברנגר הראשון, מלך איטליה בזמן שאוטו מיהר לסקסוניה בשנת 952.
בשנת 953, אוטו ארגן סעודת חג הפסחא באאכן ואיש לא נכח.
הוא פנה למיינץ, שם פרידריך, ארכיבישוף מיינץ ניסה לפשר בין הגורמים.
תחילה אוטו הסכים להסכם אולם לאחר חזרתו לסקסוניה, שוכנע וטען כי ההסכם נעשה בלחץ, ושפרדריק העדיף את האופוזיציה.
פרידריך הצטרף למרד ובהדרגה תומכים נוספים.
ביניהם, ארנולף, דוכס בוואריה ואחיו אברהרד שנסו לשפר את מעמדם שנפגע במרידות קודמות.
השניים הפסידו בשנת 938. בנוסף, בסקסוניה ויכמן הצעיר, בנו של ויכמן בילונג יחד עם הרמן חדשו את המאבקים כנגד אוטו.
המצב התדרדר יותר, לאחר שאוטו העליב אויבים סקסונים לשעבר וכך, נראה היה שהניצחון בידי המורדים.
אוטו נכשל בביצור מיינץ, בזמן שהיינריך החל להדוף את בוואריה וליאודולף כבש את רגנסבורג.
ביוני 954, קונרד ופרידריך נכנעו בלאנגנצן (Langenzenn).
אוטו והיינריך כתרו את ליאודולף ברגנסבורג עד שנכנע.
ליאודולף וקונרד אבדו את הדוכסויות שלהם אולם שמם ושטחיהם נשמרו.
באוקטובר 954, פרידריך מת, ווילהלם, בנו של אוטו ירש את ירושתו.
ויכמן הצעיר נכבש ואילו אחיו, הרמן סבל מעונש קשה.
ארנולף נהרג במצור הראשון על רגנסבורג.
הרולד, ארכיבישוף זלצבורג התעוור בעיניו, בהוראת היינריך מבוואריה.
מרד זה מסמל נקודת מפנה בשלטון של אוטו הראשון שאחריו החלה התייצבות שלטונית.
המרידות בצבא הצרפתי (1917) אירעו במהלך קרבות החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה.
בשיאן, במאי וביוני, המרידות הקיפו, ככל הנראה, כמעט מחצית מיחידות חיל הרגלים הצרפתי באותה חזית (אם כי לא הקיפו את כל חיילי אותן יחידות).
בחילות אחרים, כמו התותחנים, השפעת רוח המרי הייתה קטנה יותר.
הפיקוד הצרפתי דיכא בתקיפות ובהצלחה את אותן המרידות.
אירועים אלה נשמרו בסוד ככל האפשר בעת התרחשותם, ומעטה הסודיות לא הוסר עוד עשרות שנים לאחר מכן, וחלקית - אף כיום.
מרידה בהקף קטן יותר אירעה, כמה חודשים לאחר מכן, בקרב חיל המשלוח הרוסי בצרפת.
זו דוכאה אף היא בתקיפות ובהצלחה.
באביב 1917 הצבא הצרפתי היה לאחר שרשרת של קרבות עקובים מדם, בעיקר כנגד הקיסרות הגרמנית, בהם אבדותיו של הצבא הצרפתי היו קרוב למיליון הרוגים, בלא שנראה היה שינוי כלשהו במצב הקיפאון ששרר לאורך החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה, זו השנה השלישית.
רובר ניוול, מפקד הצבא הצרפתי בחזית המערבית, ניסה לשבור את הקיפאון על ידי מתקפה על רכס שמאן דה דאם (Chemin des Dames) שמצפון לאן, באפריל 1917, מה שהוביל לפתיחת הקרב השני על האן.
תוצאותיו של זה היו צנועות למדי, מנקודת ראות של מדינות ההסכמה, מה שאין כן לגבי אבדות הצבא הצרפתי, שהיו כבדות.
אם כי שיעורי אבדות כאלה היו חזון נפרץ בחזית המערבית, הרי שלאחר הקזות הדם הנוראיות שצרפת חוותה בשנת 1916, בעיקר בקרב ורדן ובעת הקרב על הסום, זו הפעם נראה היה להנהגת המדינה שהציבור הצרפתי אינו מוכן עוד לשאת אבדות כאלה.
ב-15 במאי 1917 ניוול הוחלף בפיליפ פטן.
כבר בעת ההתקפה על רכס שמאן דה דאם נרשם שיעור עריקות גבוה בצבא הצרפתי.
ב-27 במאי החלה מרידה של ממש, עת חיילים צרפתים, שאומדנים לגבי מספרם הגיעו עד ל-30,000, עזבו את קווי החזית, כמו גם עמדות עורפיות יותר, ועשו דרכם אל העורף.
ברקע לאירועים אלה עמדה התחושה שחייהם של החיילים מוקרבים לשווא בהתקפות סרק.
כן היה לחדשות על המהפכה ברוסיה חלק מה בהלכי הרוח בין החיילים הצרפתים, שכן היו מורדים ששרו שירים מהפכניים והניפו דגלים אדומים.
חלק אחר נודע אף לעלונים פציפיסטיים שהופצו בחשאי על ידי סוכנים גרמניים.
במקביל, חיילים צרפתים המוצבים בעמדות עורפיות, כמו למשל בסואסון (Soissons) שבפיקרדי, סירבו לפקודות שניתנו להם, לתפוס את קווי החזית.
כן אירעו מקרים בהם חיילים ניתקו קרונות מרכבות, כדי למנוע את הסעתן, הציתו רכוש או שהפגינו נגד המלחמה.
ב-1 ביוני, רגימנט רגלים מורד השתלט על העיירה מיסי-או-בואה (Missy-aux-Bois) והיה צורך בהפעלת כוח ובירי כדי להשתלט מחדש על הכפר.
כן נבזזו טורי אספקה בידי חיילים מורדים.
תופעות כמתואר התפשטו בין יחידות הצבא הצרפתי שבחזית המערבית.
על פי הערכות שונות, מידה זו אחרת של פעולות מרי באה לידי ביטוי בקרוב למחצית מאוגדות הרגלים, אם כי באופן לא אחיד.
מספר אוגדות נתפסו באופן רציני להלכי הרוח המרדניים, אחרות הושפעו באופן רציני פחות, אך עדיין משמעותי, ובאוגדות נוספות אירעו מקרי פריקת עול המשמעת בהיקף קטן יותר, אך באופן מתמשך.
כל המתואר חל בעיקר על יחידות הרגלים.
יחידות אחרות, כמו התותחנים, הושפעו באורח משמעותי פחות מהלכי הרוח המרדניים.
בנוסף למרידות, אירעו מקרים רבים מאוד של פריקת עול המשמעת באופן כללי: חיילים שהכו שוטרים צבאיים, או חיילים במספרים גדולים מאוד שחזרו מבוסמים מחופשתם.
הפיקוד הצרפתי הגיב באופן חד ותקיף.
החל מ-8 ביוני נערכו אלפי מעצרים, כאשר העצורים נקבעו על ידי מפקדיהם, ובדרך כלל לא נתקלו מעצרים אלה בהתנגדות רבה מתוך שורות החיילים.
כמה מאות מבין אותם חיילים נשפטו למוות, וחלק מאותם עונשים בוצעו.
כיוון שחלק מן התיעוד של אותם מהלכים עדיין חסוי, אין מספרים מדויקים, הן לגבי פסקי דין המוות, שמספרם מוערך בכמה מאות, והן לגבי ביצועם, שמספרם מוערך בכמה עשרות.
מרידה בקרב חיל המשלוח הרוסי
מרידה נוספת, על רקע שונה ובמועד מאוחר יותר באותה שנה, ארעה בקרב חיילי חיל המשלוח הרוסי בצרפת.
לאחר מהפכת פברואר (מרס 1917, פברואר לפי הלוח היוליאני שהיה נהוג אז ברוסיה), שהשתלשלות האירועים לאחריה הובילה בהמשך ליציאת רוסיה מן הלחימה לצד מדינות ההסכמה, הפיקוד הצרפתי התייחס לחיילים אלה באי-אמון.
לפיכך, במהלך השנה הורחקו הרוסים מהחזית ומתפקידי לחימה, ושתי חטיבות של חיל המשלוח הרוסי רוכזו באזור לה קורטן (La courtine) בלימוזן שבמרכז צרפת.
ואכן המאורעות ברוסיה עוררו בחלק מן החיילים הרוסים תסיסה.
בספטמבר, אחת החטיבות הרוסיות מרדה.
החטיבה המורדת הוקפה בחיילים צרפתים, וברוסים שלא מרדו, מן החטיבה השנייה.
המורדים הופגזו בתותחים, וכן נערכה לחימה בתוך המחנה.
מנהיגי המרד נשלחו לעבודות פרך, ויתרת החיילים, כ-10,000 במספר, נשלחו לפלוגות עבודה בצפון אפריקה.
המרידות, אף על פי שדוכאו, הביאו לתוצאות חיוביות מבחינת החיילים הצרפתיים.
פטן החליט לחדול מן המתקפות ההמוניות, מרובות האבדות (ומעוטות התוצאות), ולהמתין לבוא האמריקנים, שזמן קצר קודם לכן הצטרפו למדינות ההסכמה, ולבוא הטנקים, שאף הם החלו להשתלב בלחימה זמן קצר קודם לכן.
לעת עתה, במקום זאת, נקט בשיטת לוחמה לפיה נערכה שורה של מתקפות בקנה מידה קטן יותר, לאחר הכנה קפדנית ובסיוע ארטילרי מסיבי, ואלה הוכתרו לרוב בהצלחה.
כך עלה, במקביל, המורל של הצבא הצרפתי.
המרכז האקדמי שלם הוא מוסד אקדמי לסטודנטים וסטודנטיות מצטיינים המעניק תואר ראשון דו-חוגי.
מיקומו בירושלים, והוא מלמד על-פי שיטת הלימודים הליברליים (liberal arts), הנהוגה באוניברסיטאות העילית בארצות הברית.
המרכז האקדמי שלם הוא מוסד אקדמי פרטי, שפתח את שעריו למחזור הסטודנטים הראשון באוקטובר 2013, לאחר שקיבל היתר מהמל"ג לפתוח תוכנית לימודים לתואר ראשון.
המרכז האקדמי שלם מציע תוכנית לימודים לתואר ראשון B.A.
כלל הסטודנטים לומדים בתוכנית ללימודים הומניסטיים על שם דוד ויהודית לובל, ומהשנה השנייה משלבים אותה יחד עם אחת מהתוכניות הבאות: התוכנית ללימודי המזרח התיכון והאסלאם, התוכנית הבינתחומית בפילוסופיה ובהגות יהודית והתוכנית ללימודי אסטרטגיה, דיפלומטיה וביטחון.
המרכז האקדמי שלם מיועד לסטודנטים מצטיינים, ובכל שנה מתקבלים עד 75 סטודנטים.
קבלה ללימודים מצריכה עמידה בקריטריונים של מבחן כניסה ייעודי, ראיון אישי והפגנת יכולות אינטלקטואליות ומחויבות לחברה.
כלל המתקבלים זוכים למלגות, לרבות מלגות שכר לימוד, מלגות מחיה וסיוע בשכר דירה.
נשיא המרכז האקדמי שלם הוא הכלכלן פרופ' ראס רוברטס, סופר ועמית מחקר ע"ש ג'ון וג'ין דה נולט במכון הובר של אוניברסיטת סטנפורד.
רוברטס הוא גם המנחה של ההסכת הפופולרי "EconTalk".
קודמו בתפקיד היה פרופ' ישעיהו גפני, מומחה להיסטוריה יהודית בתקופת בית שני ולשעבר פרופסור אמריטוס וראש הקתדרה ע"ש סול רוזנבלום לתולדות עם ישראל ב.
עם הקמת המוסד שימש בתפקיד המזרחן ד"ר מרטין קרמר, שכיהן משנת 2013 ועד 2017.
עם חברי הסגל במרכז האקדמי שלם נמנים:
ד"ר , סופר ופרשן העוסק ביחסי ישראל-ארצות הברית;
פרופ' לאון קס, פרופסור אמריטוס בוועדה לחשיבה חברתית ע"ש אדי קלארק הרדינג ובקולג' של אוניברסיטת שיקגו;
פרופ' ימימה בן מנחם, כלת פרס ישראל לחקר הפילוסופיה;
פרופ' יוחנן פרידמן, חתן פרס ישראל בתחום חקר המזרח הקרוב;
פרופ' אריק סדן, חוקר השפה הערבית, מומחה בבלשנות הערבית, במחשבה הדקדוקית הערבית ובערבית-יהודית.
הסופר אסף ענברי, זוכה פרס עגנון לאמנות הפרוזה, המלמד, בין היתר, קורס שגובש במיוחד עבור המרכז האקדמי שלם על ספרות עברית והגות ציונית.
הלימודים במרכז האקדמי שלם מתבססים על שיטת ה"ליברל ארטס", מסורת שמקורותיה בקולג'ים יוקרתיים באנגליה ובארצות הברית.
מסורת זו כוללת לימודי ליבה מובנים, בעיקר במדעי הרוח.
בדומה לנהוג במוסדות מחוץ לישראל, ההוראה בשלם מדגישה את קבוצות הלימוד הקטנות ולא את ההרצאות הפרונטאליות.
המרכז האקדמי שלם הוא חלוץ שיטת הליברל ארטס בישראל.
כלל הסטודנטים לומדים את תוכנית הליבה, התוכנית ללימודים הומניסטיים על שם דוד ויהודית לובל, המורכבת מקורסים בתחומים פילוסופיה, היסטוריה, ספרות, מדע ואמנות, לצד קורסי ליבה נוספים בכלכלה, סטטיסטיקה ועוד.
דגש מיוחד ניתן לספרי יסוד ביהדות, בנצרות ובאסלאם, כמו גם קורסים על ההיסטוריה של המזרח התיכון וקורסים להכרות עומק עם החברה הישראלית שמטרתם לקדם אזרחות מעורבת והשתתפות פעילה בחברה מגוונת.
רוב הקורסים נלמדים בקבוצות שמונות עד 25 סטודנטים וסטודנטיות.
בתום שנת הלימודים הראשונה, הסטודנטים בוחרים באחד משלושה מסלולי לימוד: התוכנית הבינתחומית בפילוסופיה ובהגות יהודית; התוכנית ללימודי המזרח התיכון והאסלאם; התוכנית לאסטרטגיה, דיפלומטיה וביטחון.
בתוכנית ללימודי המזרח התיכון והאסלאם ניתן דגש משמעותי על לימודי הערבית, לרבות תרגול מעשי דו-שבועי עם דוברי ערבית, תוכניות קיץ מרוכזות וסיורים בערים דוברות ערבית.
לסטודנטים דוברי ערבית מוצעים לימודי פרסית.
בתוכנית ללימודי אסטרטגיה דיפלומטיה וביטחון מתנסים הסטודנטים, בין היתר, בסימולציות ומשחקי מלחמה, שבהם יידרשו למלא את מקומם של מקבלי ההחלטות.
שפת ההוראה במרכז האקדמי שלם היא עברית, אף שהסטודנטים והסטודנטיות נדרשים להוכיח בקיאות בשפה האנגלית כתנאי לקבלתם.
הסטודנטים במרכז האקדמי שלם פועלים במגוון מיזמים למען הקהילה, וביניהם: ספריית שביל ישראל ושיפוץ דירות של משפחות רווחה בסביבת הקמפוס.
בכל הנוגע לפיתוח המקצועי והשתלבות בשוק התעסוקה, המרכז האקדמי שלם מעניק לסטודנטים ליווי מקיף וייעוץ לאורך שנים, גם לאחר סיום התואר, ובכלל זה תוכנית מנטורינג אישית, השתלבות בהתמחויות במגוון ארגונים במהלך תקופת הלימודים בארץ ובחו"ל, הכשרות מקצועיות, אקסלרטור ליזמות ועוד.
בוגרי המרכז האקדמי שלם ממשיכים לתארים מתקדמים באוניברסיטאות בישראל ומחוצה לה ומשתלבים במשרדי ממשלה, בעמותות ובמיזמים חברתיים, בחינוך, בתרבות ובתקשורת, בהייטק ובתחום העסקי.
בנוסף, כחלק מתוכנית הלימודים, מתקיימים מפגשי 'זמן שלם' עם אנשי רוח, אישי ציבור, פוליטיקאים וחוקרים, לשיחה על חייהם ועבודתם.
בין האישים שהתארחו היו חיים גורי, אווה אילוז, דויד גרוסמן, סייד קשוע, עוזי ארד, נעמי חזן והרבנית עדינה בר-שלום.
המרכז האקדמי שלם צמח מתוך מרכז שלם, מכון מחקר שנוסד בירושלים ב-1994. תהליך הפיכת מרכז שלם למוסד אקדמי החל ב-2009, ובין החותמים על הבקשה המקורית היו פרופ' רות גביזון, ד"ר דורון אביטל וד"ר עינת וילף.
הקמת המרכז האקדמי שלם הגיעה על רקע דיון ציבורי נרחב אודות המשבר במדעי הרוח בישראל.
במסגרת הדיון, זכתה התבטאותו של מנכ"ל סלקום דאז, עמוס שפירא, בזכות ההשכלה הרחבה במדעי הרוח ולאו דווקא בזכות ההתמקצעות הצרה, להתייחסות נרחבת.
מיום היוסדו מתפקד המרכז האקדמי שלם כמוסד עצמאי הנהנה מחופש אקדמי מלא ואינו משתייך לשום זרם אידאולוגי, דתי או פוליטי.
המרכז האקדמי שלם הוא בית להוצאת ספרים שהוקם בשנת 1995. במשך השנים, מטרותיה של ההוצאה התרחבו גם לתרגום לעברית של יצירות בהגות פוליטית, כלכלית וחברתית.
העורך הראשון של ההוצאה היה אסף שגיב.
החל משנת 2022 ההיסטוריון יגאל ליברנט משמש כעורך הראשי של ההוצאה.
הוצאת המרכז האקדמי שלם מוציאה לאור מגוון תרגומים וספרים מקוריים בעברית ובאנגלית, והיא מחולקת לשלוש "ספריות" לפי נושאים:
ספריית הגות דמוקרטית: תרגומים לעברית של ספרים בתחום ההגות הפוליטית והחברתית, כגון "שישה ימים של מלחמה" מאת מיכאל אורן ו"יתרון הדמוקרטיה" מאת נתן שרנסקי ורון דרמר, "בנייתן של אומות" מאת אדריאן הייסטינגס, "כוח והאידיאליסטים" מאת פול ברמן, "דיפלומטיה" מאת הנרי קיסינג'ר.
ספריית הגות יהודית: ספרים בתחום ההגות היהודית, למשל ספריו של אליעזר ברקוביץ.
המרכז האירופי לדיני נזיקין וביטוח הוא מרכז המחקר החשוב ביותר של האיחוד האירופי בתחומי הנזיקין והביטוח.
לערוך מחקר משפטי משווה על דיני הנזיקין במדינות אירופה ובאיחוד האירופי
לפעול להרמוניזציה של דיני הנזיקין והביטוח באירופה באמצעות ניסוח עקרונות נזיקין משותפים, בשיתוף פעולה עם הקבוצה האירופית לדיני נזיקין
לשתף פעולה עם חוקרים ומוסדות מחקר בתחומי הנזיקין והביטוח לשם קידום המחקר בתחומים אלה.
המרכז נוסד על ידי הקבוצה האירופית לדיני נזיקין כבסיס מוסדי להגשמת יעדים אלה.
אחד מהפרויקטים השאפתניים ביותר של המרכז, אשר הוצא אל הפועל באמצעות קבוצת הנזיקין, הוא ניסוח עקרונות דיני הנזיקין האירופיים (Principles of European Tort Law הידועים ביבשת גם בשם המקוצר PETL).
בנוסף לכך מוציא המרכז ספרים העוסקים בסוגיות שונות בדיני הנזיקין באופן השוואתי – תוך ניסיון לתת במה לכל השיטות באיחוד האירופי ולזהות עקרונות, מגמות או תוצאות – ברמת האיחוד.
המרכז עורך מדי שנה את הכנס השנתי של דיני הנזיקין האירופיים בווינה בו מוצגים דוחות של כל מדינות האיחוד האירופי ואיגוד הסחר החופשי האירופי ונדונות סוגיות אקטואליות בתחום זה.
לאחר כל כנס מוציא המרכז את ספר השנה של דיני הנזיקין בו מופיעים דוחות של המדינות השונות ודוחות משווים ומסכמים.
בפעילות המרכז מעורבים שני חוקרים ישראלים.
פרופסור ישראל גלעד מן האוניברסיטה העברית הוא חבר קבוע בקבוצת הנזיקין, הגוף המייסד, ובמרכז עצמו ונוטל חלק בעריכה ובכתיבה של פרסומי המרכז.
פרופסור רונן פרי הוא הרפורטר של ישראל לספר השנה של דיני הנזיקין וחבר קבוע של המרכז.
המרכז האולימפי לאופני BMX הוא מתחם רכיבה על אופניים שנבנה כדי לארח את תחרות הרכיבה על אופני BMX באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016).
המתחם הוקם בעיר ריו דה ז'ניירו ממערב לשכונת "דאודורו" וצפונית לאזור "וילה מיליטר".
המתחם כולל גם מרכז רכיבה לאופני הרים ומתקן לתחרויות שיט קאנו בסלאלום.
שטחו של מרכז הרכיבה הוא 4 דונם ואורכו הכולל של המסלול המתפתל שבו הוא 400 מטרים.
לצורך האולימפיאדה הוקמו משני צידי המסלול יציעים זמניים (יציע ראשי ויציע משני) שהכילו יחד 7,500 צופים.
המשטח נבנה על ידי חברת .
בשנת 2025, המתחם נפתח מחדש לאחר שיפוץ לשימוש תושבי העיר.
המרכב הוא אתר מורשת תת-מימי ואתר צלילה בקרבת איי אכזיב.
המרכב היא אוניית סוחר לבנונית, שהייתה בדרכה לנמל הישן שהיה בעבר במפרץ סער בקרבת אכזיב.
האונייה עלתה על שרטון, התהפכה על הסלעים הרדודים של שוניות אכזיב, וטבעה.
כיום האונייה היא אתר צלילה.
כאונייה טרופה, שרידי ה"מרכב" פזורים על שטח רחב, בדומה למרבית הספינות האחרות הטבועות בסביבתה שנשברו והתרסקו עם תנועות הים.
באזור האי הדרום מערבי של קבוצת איי אכזיב.
עיקר השברים של המרכב נמצאים במרחק של כ-20 מטרים מזרחית לאי הדרום מערבי, בעומק שבין 4-6 מטרים.
ניתן לראות את תחתית ה"המרכב" והשדרית שלו, את חלקי המנוע, גל הארכובה ומדחף בעל שלושה להבים (אורכו של כל להב כמטר).
המרכב ממוקם בשטח שמורת הטבע הימית של ראש הנקרה, ומשופע בבעלי חיים ימיים המתגוררים בין השברים.
המרכז האסלאמי של וינה הוא המסגד הגדול ביותר באוסטריה.
הוא ממוקם ברובע ה-21 של וינה, פלורידסדורף.
בשנת 1969 רכשה הקהילה המוסלמית בווינה שטח של 8300 מטרים רבועים במרכז העיר כדי לבנות מסגד.
בשל קשיים כלכליים היה צורך לדחות את תחילת הבנייה מספר פעמים.
בשנת 1975 הבטיח מלך ערב הסעודית פייסל בן עבד אל-עזיז אל-סעוד לממן את בניית המסגד בעצמו.
לאחר שריכרד לוגנר נבחר להיות הקבלן שיבנה את המסגד, החלו עבודות הבנייה ב-1 ביולי 1977. ב-20 בנובמבר 1979 נחנך המרכז האסלאמי של וינה על ידי רודולף קירכשלגר, נשיא אוסטריה.
התקשורת המקומית סיקרה את אירוע חנוכת המסגד.
למסגד מינרט אחד שגובהו 32 מטר, וכיפה שגובהה 16 מטר וקוטרה 20 מטר.
המרכז האולימפי על שם האחים זנאמנסקי (Олимпийский центр имени братьев Знаменских) הוא מתחם ספורט במוסקבה הממוקם ברובע סוקולניקי ברחוב סטרומינקה 4. מאז 1996 נושא את שמו של הספורטאים הסובייטים המפורסמים בשנות ה-30, האחים סראפים וגאורגי זנאמנסקי.
במתחם פועל בית הספר לספורט האולימפי "נוער מוסקבה" על שם האחים זנאמנסקי (שמו המקורי של בית הספר הוא בית הספר המרכזי לאתלטיקה קלה על שם האחים זנאמנסקי), שנוסד בשנת 1961.
מתחם הספורט כולל זירת אתלטיקה מקורה עם ארבעה מסלולים באורך 200 מטר, וכן אצטדיון אתלטיקה עם שישה מסלולי ריצה במעגל שאורכו 400 מטר.
המתחם נבנה במקור בראשית המאה העשרים עבור מועדון הספורט סוקולניקי, שנוסד בשנת 1905 והפך לאצטדיון הראשון במוסקבה.
בזירה היו: מגרש דשא עם גדר וספסלים ושימש את נבחרת רוסיה המתגבשת.
בשנת 1908 נוסף ביתן, שנרכש בתערוכה הימית ושימש כחדר הלבשה.
תחילה שטח המגרש באצטדיון היה שטח של 1,000 מגרשים מרובעים (4,552 מ"ר), אם כי על פי התקנים הבינלאומיים, השטח היה צריך להיות 1,450 מגרשים מרובעים (6,600 מ"ר).
כדי להגדיל את שטח המגרש בשנת 1909, שופץ האצטדיון.
רוברט פולדה הוביל את השיפוץ תוך כדי שימוש בתוכניות זרות, ותצלומי יציעים.
בהמשך, האצטדיון קיבל את השם הפופולרי "משטח הסוס".
האצטדיון שימש לא רק למשחק כדורגל, אלא גם הוקי, טניס ואתלטיקה.
שני משחקים נערכו בשנת 1910, בין נבחרות סנקט פטרבורג ומוסקבה.
ב-12 בספטמבר פטרבורג ניצחה 2:0. ב-14 בספטמבר, מוסקבה נקמה בה כשניצחה בתוצאה 3-0.
בשנת 1911 מוסקבה שיחקה עם נבחרת ברלין (המשחק הסתיים בתוצאה של 2:0 לטובת האורחים).
ביולי 1912 מוסקבה אירחה את הונגריה שניצחה 9:0.
בשנת 1913 נערכו שני משחקים בין הנבחרת הרוסית לנבחרת השוודית, שני המשחקים הסתיימו בתוצאה 1:4, לטובת השוודים.
ב-6 בספטמבר 1915 קיימה ליגת הכדורגל במוסקבה משחק צדקה בין קבוצת KSO לנבחרת מוסקבה.
לאחר הארגון מחדש של מועדוני הכדורגל במוסקבה בתקופה הסובייטית, לפני תחילת המלחמה הפטריוטית הגדולה, נקרא המתחם בשם אצטדיון סוקולניקי האדום של עובדי המגזר הרפואי.
בשנת 1970 הוקם על שטח האצטדיון זירת אתלטיקה, המכונה גם אצטדיון החורף של ספרטק, בו נערכו מספר פעמים אליפויות ברית המועצות באתלטיקה במסלול ואליפות רוסיה הסובייטית באתלטיקה.
מאז התפרקות ברית המועצות משמש כבית ספר לספורט.
המרכז האירופי לבקרת מחלות ומניעתן היא סוכנות עצמאית של האיחוד האירופי שתפקידה לחזק את ההגנה של אירופה מפני מחלות זיהומיות.
המרכז הוקם בשנת 2004 ונמצא בעיר סולנה שבשוודיה.
עם התגברות האינטגרציה הכלכלית של האיחוד האירופי ומדיניות הגבולות הפתוחים, שיתוף הפעולה בנושאי בריאות הציבור נעשה חשוב ביותר.
אמנם הרעיון של הקמת מרכז אירופי לבקרת מחלות נידון בעבר על ידי מומחים לבריאות הציבור, אולם התפרצות נגיף SARS בשנת 2003 וההתפשטות המהירה שלו אישרו את הדחיפות של הקמת מוסד לרווחת בריאות הציבור באירופה.
ECDC הוקם בזמן שיא באיחוד האירופי: הנציבות האירופית הציגה טיוטת חקיקה ביולי 2003; באביב 2004 התקבלה תקנה (EC) 851/2004 ובמאי 2005 החל המרכז לפעול.
הרלוונטיות והחשיבות של המרכז אושרה זמן קצר לאחר תחילת פעילותו, כאשר הגעתה של שפעת העופות H5N1 לאיחוד האירופי הביאה לחששות שהמחלה יכולה להסתגל או להשתנות לזן פנדמי של שפעת אנושית.
ה-ECDC פועל כיום על מבנה המבוסס על חמש יחידות סמך:
משרד המדען הראשי מפקח על שבע התוכניות למחלות, המדור לתיאום מיקרוביולוגיה והמדור לתיאום ייעוץ מדעי.
תוכניות המחלות מתמקדות בקבוצות מחלות ספציפיות:
התנגדות אנטי מיקרוביאלית וזיהומים הקשורים לבריאות
מחלות מזון ומים המעוברים באמצעות מים
זיהומים המועברים במגע מיני, כולל נגיף HIV
שתי יחידות משאב משותף - תמיכה במעקב ותגובה, וכושר ותקשורת לבריאות הציבור - מספקות מומחיות בנושאי מגפות.
היחידה לטכנולוגיות מידע ותקשורת מספקת תשתיות, פיתוח יישומים ותמיכה.
היחידה לניהול ותיאום משאבים שולטת במשאבים האנושיים והכספיים של ECDC.
ל-ECDC כ-300 עובדים ולה תקציב שנתי של מעל 50 מיליון אירו.
צוות העובדים פועל ממטה המרכז במטרופולין סטוקהולם.
המרכז עבר למיקומו הנוכחי בשדרת גוסטב השלישי: שדרות 40, 16973 סולנה, שוודיה, ב-3 במרץ 2018.
המרינה של דובאי היא המרינה המרכזית של העיר דובאי, שבאיחוד האמירויות הערביות.
מלבד השימוש התחבורתי-תיירותי של המרינה, המרינה היא גם אזור שמכיל שכונת תעלות מלאכותית.
התעלה נבנתה לאורך של כ-3 קילומטרים לחופי המפרץ הפרסי.
נכון ל-2018 מתגוררים בשכונות המגורים שבצמוד למרינה כ-55,052 תושבים, לאחר השלמתם של כל המגדלים והבניינים שיוקמו במקום האזור יאכלס יותר מ-120,000 אנשים.
היו מקרים רבים של חיות בר ימיות (במיוחד לווייתנים וכרישים) שנכנסו למרינה, בגלל קרבתה לים הפתוח.
על מנת להקים את המרינה, העבירו היזמים את מי המפרץ הפרסי לאתר המרינה של דובאי ויצרו במקום קו חוף חדש.
באתר יש נתיב מים מרכזי שנחפר מתוך המדבר ואורכו הוא כ-3 ק"מ.
המרינה היא כולה מעשה ידי אדם, ופותחה על ידי חברת פיתוח הנדל"ן אמאאר פרופרטיסט של איחוד האמירויות הערביות ותוכננה על ידי סניף שבקנדה.
עם סיום העבודות, טענו היזמים שהמרינה שהוקמה היא המרינה הגדולה ביותר בעולם שהיא מעשה על יד אדם, אם כי המרינה הגדולה ביותר בעולם היא מרינת דל ריי שבקליפורניה, ארצות הברית.
השלב הראשון במרינה של דובאי משתרע על פני כ-100,000 מ"ר והוא כולל שישה בנייני מגורים שידועים כ"מגדלי המרינה של דובאי".
שלושה מהמגדלים נקראים על שם ניחוחות ערביים (מסק, ענבר ואל-יאס) והשלושה האחרים קרויים על של אבנים יקרות (אל מאס, פיירו ומורג'אן).
השלב השני של המרינה מורכב משלל מגדלים, חלקם הם בין מגדלי המגורים הגבוהים בעולם.
בין המגדלים ניתן למנות את מגדל כיאן, , 23 מארינה, , מרינה 101, מרינה 106, מגדל הנסיכה, ועוד מספר מגדלים.
מתחם החוף במרינה של דובאי הוא מתחם קמעונאי שנבנה על חופי המרינה וכלל ארבעה כיכרות, שבעים חנויות קמעונאות ומשקאות ומתחם בידור.
אל סאהאב הוא קומפלקס בנייני מגורים רבי-קומות המורכב משני מגדלים; מגדל 1 הוא מבנה בן 44 , ומגדל 2 הוא מבנה בן 24 קומות.
הקומפלקס נמצא על קו המים ומשקיף ישירות על מפרץ המים הגדול ביותר במרינה של דובאי.
הבניינים נמצאים בקצה הצפוני של המרינה מול מגדלי אל מג'ארה ליד רציפי המרינה.
הקומפלקס כולל אולם התעמלות, מגרש סקווש, בריכת שחייה, שטח קהילתי פתוח, מיני תיאטרון, חניון תת-קרקעי, חדרי פונקציה רב-תכליתיים וחדרי ישיבות.
הוא קניון הממוקם במרכז המרינה של דובאי והוא אחד ממרכזי הקניות המרכזיים והגדולים בדובאי.
הקניון מחובר למלון 5 כוכבים שנמצא באזור המרינה.
המרחק הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1994. הסרט זכה בפרס וולג'ין בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
המרכבה הוא הקלף השביעי בארקנה הגדולה של קלפי הטארוט.
ברוב החבילות מתואר רכב צעיר עם שרביט, נשק ולעיתים גם מושכות הנוהג במרכבה שרתומה לרוב בזוג סוסים או ספינקסים שכל אחד מהם בעל מין וצבע שונה.
הקלף מסמל קושי והתנגדות חיצוניים, כוחות מנוגדים שהאדם נתקל בהם ועוצרים את התקדמותו.
קלף זה הוא קלף של התגברות על מכשולים וגיוס הכוחות המניעים בחייו של האדם על מנת להמשיך ולהתקדם.
על תוצאה חיובית, אך כזאת שתושג במאמץ ניכר.
יש הגורסים כי קלף המרכבה מייצג שלב במסע הרוחני בו האדם משיג מטרות, בעוד אחרים טוענים כי השיעור שקלף המרכבה בא ללמד הוא שאם האדם לא ינקוט פעולה וילחם על מה שחשוב ויקר לו, הוא יאבד אותו.
על פי ארתור אדוארד וייט, קלף המרכבה מסמל בין היתר השגחה עליונה, מלחמה ונקמה.
המרכז האירופי למוזיקה יהודית הוא מכון של אוניברסיטת הנובר למוזיקה, דרמה ומדיה (HTMMH).
הוא נוסד בשנת 1988 על ידי אנדור איז'אק המוזיקאי היהודי-הונגרי בשיתוף עם אוניברסיטת אאוגסבורג ועבר להנובר בשנת 1992, שם הוא היה מזוהה עם מה שהיה אז Hochschule für Musik und Theatre (HMT).
אנדור איז'אק עמד בראש ה-EZJM עד פרישתו ב-2012. באוקטובר 2015 מונתה שרה רוס לפרופסורה של לימודי מוזיקה יהודית עם דגש מיוחד על מוזיקת בתי כנסת ובמקביל קיבלה על עצמה את ניהול המרכז.
המיקום של ה-EZJM הוא וילה זליגמן ב-Hohenzollernstraße 39 ב-Eilenriede בחלק המזרחי של הנובר.
לאחר שבנה בהדרגה את אוסף הכתבים, התווים ומסמכי שמע, כמו רשומות היסטוריות (תקליטים), הצליח איז'אק להרחיב את האוספים עם כמה פרטי עוגבי בית כנסת שניצלו מההשמדה של הנציונל-סוציאליסטים.
בשנת 1992 עבר ה-EZJM להנובר, שם היה מזוהה עם מה שהיה אז "האוניברסיטה למוזיקה ותיאטרון" ובגרמנית: Hochschule für Musik und Theatre (HMT).
בשנת 2003 מונה אנדור איז'אק לפרופסור למוזיקת בתי הכנסת.
קרן זיגמונד זליגמן, על שמו של היזם ההנוברי זיגמונד זליגמן, נוסדה ב-2006, בעזרתה נקנתה ב-2008 וילה זליגמן, שבעבר הייתה בבעלות העירייה.
מאז 2011, ה-EZJM מבוסס בווילה זליגמן, שנפתחה רשמית ב-2012 כ"בית למוזיקה יהודית".
הווילה מייצגת את אחת העדויות הנובריאניות הבודדות של הבורגנות היהודית לפני השואה והיא מוקדשת לתיעוד, מחקר ותקשור של מוזיקה יהודית.
בשנים שבין 2012 (בשנה שאנדור איז'אק פרש) לבין אוקטובר 2015, תחומי האחריות חולקו מחדש: מגוון אירועי התרבות (קונצרטים, הרצאות) בוילה זליגמן מאורגן על ידי אגודת זיגמונד זליגמן, בעוד שה-EZJM הוא מכון של ה-HMTMH המסור למחקר והוראה על מסורות מוזיקליות יהודיות.
באוקטובר 2015, שרה רוס קיבלה על עצמה את ניהול ה-EZJM כפרופסור ללימודי מוזיקה יהודית.
כחלק מהמחקר וההוראה המוזיקולוגיים באוניברסיטה, ה-EZJM מוקדש כעת לחקר, שחזור, תיעוד ותקשור של מוזיקה יהודית על כל ביטוייה: משירת בתי הכנסת ועד למסורות של מוזיקה יהודית פאראליטורגית וחילונית בהקשרים ותקופות תרבותיות שונות.
החקירה המקיפה של המוזיקה היהודית בכל הנוגע לשילובה במורכבות החיים היהודיים באירופה ובמדינות לא-אירופיות בעבר ובהווה היא עניין מרכזי של המרכז, ובכך הוא משווה את הדיאלוג הבין-תחומי עם מוזיקה אחרת.
ללימודי תרבות ומדעי היהדות – הן במישור המחקר והן במישור ההוראה – יש חשיבות עיקרית.
ספריית EZJM היא חלק מספריית HMTMH.
כספרייה מיוחדת, התמקדות האוסף שלה במוזיקה יהודית, ובמיוחד במוזיקה של בית הכנסת.
בנוסף, יש ספרות בתחומי מחקר קשורים כמו מדעי היהדות, אתנולוגיה ומוזיקולוגיה כללית.
בנוסף לספרות המחקר העדכנית, חלק מהותי מהספרייה הוא "אוסף אנדור איז'אק" ובו, בין היתר, "עזבון אסתר גרזון-קיוי" ו"אוסף החזן הראשי נתן סרצקי".
במרץ 2016, הוחל פרויקט מאגר המידע המקוון "מוזיקת בתי כנסת: חזנות, חזניות, מלחינים, מלחינות" (שם העבודה).
התקיימה פגישת תכנון ראשונה והמבנה הטכני של מאגר המולטימדיה נמצא כעת בשלב התכנון הראשון.
קיימות תרבותית כאסטרטגיית מחקר יישומית בלימודי מוזיקה יהודית
נופי זמן מוזיקליים: הרהורים על אתנולוגיה מוזיקלית של קיימות
בפריפריה הליטורגית: מוזיקה, מגדר, כוח ומשא ומתן בין-תרבותי של נשים בראש חודש
פרויקט תקליטור: "מוזיקת בתי כנסת של היהודים הרומנטיים של יוון"