tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הצורך בקַשָׁר ציוד קשר נישא הוא העובדה שכדי לשמור על אמינות ערוץ התקשורת בעת לחימה יש צורך במכשירי קשר משוכללים בעלי הספקי שידור גבוהים.
מכשיר קשר כזה שוקל כמה עשרות קילוגרמים ומקשה על תפקוד נוסף מלבד נשיאתו.
על הקשר להיות בעל כושר קרבי מצוין.
תפקידי קַשָׁר ציוד קשר נישא
הרכבת המכשיר וכל האביזרים הנלווים אליו (מתאמים, אנטנות, סוללות, מצפין, מגבר, כבלים, אבד"שים ומנשא)
אלחואלה (בספרדית: Alajuela) הוא מחוז בקוסטה ריקה.
המחוז, הנמצא בצפון קוסטה ריקה, גובל בניקרגואה בצפון, בארדיה במערב, בסן חוסה בדרום ובפונטרנס ובגואנאקאסטה במערב.
מבחינה מנהלית מחוז אלחואלה מחולק ל-15 קנטונים.
אלחו קרפנטייר אי ואלמונט (בספרדית: Alejo Carpentier y Valmont; 26 בדצמבר 1904 – 24 באפריל 1980) היה סופר קובני, מסאי, ומוזיקולוג שהשפיע רבות על הספרות הלטינו אמריקאית במהלך התקופה הידועה בשם הבום הלטינו-אמריקאי.
יליד לוזאן, קרפנטייה גדל בהוואנה, קובה, ולמרות היותו יליד שווייץ, הוא הגדיר עצמו כקובני לאורך כל חייו.
הוא נסע רבות בעולם, בעיקר בצרפת, דרום אמריקה ומקסיקו, שם פגש חברים בולטים בקהילה התרבותית והאמנותית של אמריקה הלטינית.
קרפנטייר התעניין מאוד בפוליטיקה של אמריקה הלטינית והתייצב לעיתים קרובות לצד תנועות מהפכניות, כמו המהפכה הקומוניסטית בקובה של פידל קסטרו באמצע המאה העשרים.
קרפנטייר נכלא והוגלה מארצו בשל העמדות הפוליטיות - פילוסופיות, שמאלניות שלו.
עם ידע נרחב במוזיקה, קרפנטייר חקר את תחום המוזיקולוגיה, ופרסם מחקר מעמיק על המוזיקה הקובנית, La música en Cuba ושילב בו נושאים מוזיקליים וטכניקות ספרותיות.
הוא חקר אלמנטים של אפרו-קובניזם ושילב את ההיבטים התרבותיים ברוב כתביו.
אף על פי שקרפנטייר כתב בשלל ז'אנרים, כמו עיתונות, תסכיתי רדיו, מחזות, מאמרים אקדמיים, אופרה וליברטו, הוא ידוע בעיקר בזכות הרומנים שלו.
הוא היה בין הראשונים להשתמש בטכניקות הכתיבה של הריאליזם הקסום, ולחקור את האיכות הפנטסטית של ההיסטוריה והתרבות הלטינו-אמריקאית.
הדוגמה המפורסמת ביותר להשפעה האפרו-קובנית ושימוש בריאליזם הקסום היא הרומן של קרפנטייר מ-1949 "מלכות העולם הזה" (El reino de este mund) שעוסק במהפכה בהאיטי של סוף המאה ה-18.
סגנון הכתיבה של קרפנטייר שילב את סגנון הבארוק המתחדש, או סגנון הבארוק של העולם החדש שאומנים לטינו אמריקאים אימצו מהמודל האירופי והטמיעו בחזון האמנותי של אמריקה הלטינית.
עם התנסות ממקור ראשון בתנועה הסוריאליסטית הצרפתית, קרפנטייר אימץ גם את התיאוריה הסוריאליסטית לספרות הלטינו-אמריקאית.
קרפנטייר, שתמיד היה נלהב לחקור בעיקר את הזהות הקובנית, הסתייע בחוויות נסיעותיו ברחבי אירופה ובאמריקה הלטינית כדי להרחיב את הבנתו בזהות הלטינו-אמריקאית.
קרפנטייה ארג אלמנטים מההיסטוריה הפוליטית של אמריקה הלטינית - מוזיקה, אי צדק חברתי ואמנות, אל תוך שטיחי הקיר של כתיבתו, שכולם השפיעו השפעה מכרעת על יצירותיהם של סופרים צעירים לטינו-אמריקאים וקובנים כמו ליסנדרו אוטרו, לאונרדו פדורה ופרננדו וולקז מדינה.
קרפנטייה נפטר בפריז בשנת 1980 ונקבר בבית העלמין קולון בקובה, בנוכחות דמויות פוליטיות ואמנותיות קובניות מובילות.
קרפנטייר נולד ב־26 בדצמבר 1904 בלוזאן שבשווייץ לחורחה ג'וליאן קרפנטייר, אדריכל צרפתי, ולינה ואלמונט, מורה לשפה הרוסית.
לאורך שנים האמינו רבים שהוא נולד בהוואנה, ושמשפחתו עזבה את המדינה מיד לאחר לידתו; עם זאת, לאחר מותו של קרפנטייר, אותרה תעודת הלידה שלו בשווייץ.
בשנת 1912, אלחו ובני משפחתו עברו מקובה לפריז.
הוא דיבר צרפתית וכנער בגיל ההתבגרות קרא את הונורה דה בלזק, גוסטב פלובר ואמיל זולה.
בשנת 1921 למד קרפנטייר בבית הספר לאדריכלות באוניברסיטת הוואנה.
כשהיה בן 18 התפרקו נישואי הוריו ואביו עזב את הבית.
בשנה שלאחר מכן עזב קרפנטייר את לימודיו וניסה למצוא עבודה כדי לתמוך באמו.
הוא פנה לעיתונאות, ועבד עבור העיתונים הקובניים קרטלס (Carteles) וחברתי (Social).
בנוסף, הוא גם למד מוזיקה.
בשנת 1921, בזמן שלמד בהוואנה, הפך קרפנטייר לעיתונאי תרבות, וכתב בעיקר על התפתחויות אוונגרדיות באמנויות, ובמיוחד במוזיקה.
הוא כתב טורים ליומון לה דיסקוסיון – La Discusión.
עבודתו העיתונאית, שנחשבה לשמאלנית, סייעה להקמת המפלגה הקומוניסטית הקובנית הראשונה.
במהלך 1923 ו-1924 הוא המשיך לעבוד ככתב טור וגם ערך ביקורות מוזיקליות ותיאטרון עבור לה דיסקוסיון ואל הראלדו דה קובה.
בשנת 1927, בעזרת חורחה מנאך, חואן מרינלו, פרנסיסקו איצ'אסו ומרטי קזנובאס, הוא הפך לחבר מייסד בכתב העת לקידום – רוויסטה דה אוונסה, מגזין המוקדש ללאומיות, רדיקליזם ורעיונות חדשים באמנויות.
הגיליון הראשון של כתב העת קידום הופיע ב־15 במרץ 1927; ופעילותו נמשכה עד 15 בספטמבר 1930. בפרק זמן זה הפך כתב העת ל"קול המבשר" של התנועה הקובנית וכלי הביטוי העיקרי שלה.
בגלל מעורבותו בפרויקטים כגון אלה, קרפנטייר נחשד לרוב כמי שמחזיק ברעיונות תרבותיים חתרניים ואולטרה-מודרניים.
קרפנטייר נעצר בשנת 1927 בגין התנגדותו לדיקטטורה של ג'ררדו מצ'אדו אי מוראלס – נשיא קובה, ולאחר שחתם על מניפסט דמוקרטי ואנטי-אימפריאליסטי נגד משטרו של מצ'אדו.
על רקע זה ישב ארבעים יום בכלא.
במהלך תקופה קצרה זו בכלא הוא החל לעבוד על הרומן הראשון שלו, Ecué-Yamba-O, שעוסק בחקר המסורות האפרו-קובניות בקרב עניי האי.
(הספר הושלם בסופו של דבר בשנת 1933.)
לאחר שחרורו נמלט קרפנטייר מקובה בעזרת העיתונאי והמשורר הצרפתי רוברט דזנוס שהשאיל לו את דרכונו ואת ניירותיו.
קרפנטייר החליט על גלות מרצון לצרפת והגיע לפריז בשנת 1928; הוא נשאר שם עד 1939, ואז חזר להוואנה.
התמזל מזלו לצאת את קובה טרם תקופת הסכסוכים הפוליטיים שהתרחשה שם בשנות השלושים, במהלכה נאלצו אנשי רוח קובניים להגדיר מחדש את עמדתם הפוליטית, שלא הייתה מקובלת על הממשל.
מסיבות פוליטיות אלה ואחרות הוא החליט לעזוב.
שהייתו בחו"ל, ניתוקו מקובה והאינטראקציה עם קבוצות שונות של אינטלקטואלים ואמנים בפריז סייעו לו לגבש את "החזון הביקורתי" שלו.
קרפנטייר הרגיש שחשוב לו להישאר מחוץ להשפעתן של תנועות אידאולוגיות אלו ואחרות מכיוון שהאמין בשמירה על "איזון נגד הבדלנות של מולדתו".
עם הגעתו לפריז החל מיד לכתוב שירים ומאמרי מערכת במגזינים פריזאים וקובניים.
תרומותיו לכתב העת הפריזאי, כמו הסיפור הקצר שכתב בצרפתית בשנת 1933 – "מחברות הדרום", Cahiers) du Sud"), בצרפתית, היו חלק ממאמץ שנקט בו לטובת טיפוח קהילת קוראים אירופאית שתחזק את ההכרה בו.
הוא גם תרם מכתיבתו לכתבי העת Documents ו-L'Intransigeant.
קרפנטייר הכיר את פעילויות ועד הצעירים הקובנים המהפכנים – Comité de Jeunes Revolutionnaires Cubains, קבוצה של אנשי שמאל קובנים גולים שפרסמו את טרור בקובה – La Terreur á Cuba, עלון נגד ממשלת מצ'אדו.
הוא תיעד את החדשות האחרונות על קבוצה זו ופעילותן בספרו מחווה לחברינו בפריז - Homenaje a nuestros amigos de Paris.
באותה תקופה, ושוב בעזרת רוברט דזנוס, קרפנטייר הפך לחלק מהתנועה הסוריאליסטית שהתבררה כבעלת השפעה חיובית על יצירתו.
בהיותו בצרפת יסד קרפנטייר מגזין ספרותי בשם אימאן - Imán בשנת 1931, ושימש כעורכו הראשי.
מרבית המחברים שעבדו איתו ב"המהפכה הסוריאליסטית " תרמו יצירות גם ל- אימאן תחת הכותרת "ידיעת אמריקה" – "Conocimiento de America ".
במסגרת זו תרם קרפנטייר את הסיפור הקצר שלו משנת 1933– סיפורי יום שני – Histoire de Lunes; זה היה ניסיוני לתקופתו כיוון שהכיל אלמנטים של פנטזיה ופולקלור המאופיינים כריאליזם קסום.
הסוריאליזם עזר לקרפנטייר לראות הקשרים והיבטים, בעיקר אלה הנוגעים לחיים האמריקניים, אותם לא ראה לפני ואחרי שעבד עם הדמויות האמנותיות המובילות במשך תקופה, קרפנטייר לא התלהב יתר על המידה מפעילותו בתחום הסוריאליזם וחש כי "ניסיונות סוריאליסטיים אלו היו לשווא".
את תסכולו תיאר בכך ש"לא היה לו מה להוסיף ולתרום לתנועה זו בצרפת".
כשקרפנטייר התוודע לאנשים בקרב קהילת האמנויות, התאפשר לו לפגוש סופרים מפורסמים אחרים כמו פבלו נרודה, ששלח אליו לצורכי ביקורת את טיוטת ספרו "מגורים על כדור הארץ" – "Residencia el la Tierra".
הסופר מיגל אננגל אסטוריאס, שיצירתו על עידן המיתולוגיה הפרה-קולומביאנית השפיעה על כתיבתו; ופבלו פיקאסו, הכרות שהתאפשרה באמצעות הקשר של קרפנטייר עם חברים מתחומי האמנויות.
לאורך תקופתו בצרפת עסק קרפנטייר לא רק ביצירות ספרותיות, אלא גם בפרויקטים מגוונים אחרים בתחום האמנויות.
הוא שיתף פעולה עם המלחין הצרפתי מארינס פרנסואה גיירד במחזמר "ימבה-או", "טרגדיה נלעגת", שהוצג בתיאטרון בריזה בפריז (1928); ועם המלחין הקובני אמדאו רולדאן עזר לארגן את הופעות הבכורה הקובניות של יצירות של סטרווינסקי ופולנק.
בתחום הסרטים כתב קארפנטייר טקסט וערך מוזיקה לסרט הדוקומנטרי הצרפתי לה וודו.
הוא המשיך להתפרנס מכתיבה על תרבות עכשווית, הן בצרפתית והן בספרדית.
כמו כן החל לעבוד בתחנת רדיו צרפתית כטכנאי קול ומפיק.
משנת 1932 עד 1939 עבד קרפנטייר בכמה פרויקטים שהופקו על ידי אולפני פוניריק (Foniric).
הוא ביים את ההפקה של ספרו של כריסטופר קולומבוס ושיתף פעולה עם דזנוס בהפקת הקראות של מקרי הרצח ברחוב מורג של אדגר אלן פו, והצדעה לעולם של וולט ויטמן.
גם מחו"ל, המשיך קרפנטייר לשמור על קשר עם קובה על ידי שליחת מאמרים ושירים ותרומות מפרי עטו לפרסומים שונים שם כמו מסות מתכנסות Ensayos Convergentes.
עם תום עידן משטר מצ'אדו ב-1933, החליט קרפנטייר לתכנן את חזרתו לארץ מולדתו לביקור, ובשנת 1936 מימש את מסעו חזרה לקובה.
פרק הזמן שבילה בפריז שנפרס על פני יותר מאחת עשרה שנים העשיר אותו ו"חידד את יכולות ההבעה שלו ".
קרפנטייר עצמו ציין שהוא התעייף מפריז, ו"...
בשנת 1939 בלי שום סיבה אחרת מאשר נוסטלגיה לקובה, פיניתי את הדירה שלי והתחלתי את השיבה להוואנה ".
בשנת 1943, בליווית במאי התיאטרון הצרפתי לואי ז'ובה, עשה קרפנטייר טיול מכריע להאיטי, במהלכו ביקר במצודת לה פרייר ובארמון סנסוסי, אשר שניהם נבנו על ידי המלך השחור הנרי כריסטוף.
טיול זה, בשילוב עם קריאת הפרשנות של אוסוואלד שפנגלר להיסטוריה, סיפקו את ההשראה לרומן השני שלו, אל מלכות העולם הזה – El Reino de Este Mundo (1949).
קרפנטייר חזר לקובה והמשיך לעבוד כעיתונאי עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
הוא עבד על כתיבת תולדות המוזיקה הקובנית, שפורסם בסופו של דבר בשנת 1946 תחת הכותרת המוזיקה של קובה – La música en Cuba.
בשנת 1945 עבר קרפנטייר לקראקס, כגלות.
בין השנים 1945–1959 הוא התגורר בוונצואלה, שהיוותה השראה למדינה הדרום אמריקאית ששמה לא צוין, בה מתרחש חלק ניכר מהרומן שלו צעדים אבודים – los pasos perdidos.
הוא כתב סיפורים קצרים שנאספו מאוחר יותר בקובץ במלחמת הזמן (1958).
בהיותו בקובה נכח קרפנטייר בסנטרייה – טקס דתי אפרו-אמריקאי שהתפתח בקובה והעמיק עוד יותר את התעניינותו באפרו-קובניזם.
בשנת 1949 סיים את הרומן שלו "מלכות העולם הזה".
ברומן זה יש פרולוג "המתווה את אמונתו של קרפנטייר בגורלה של אמריקה הלטינית ואת ההשלכות האסתטיות של המורשת התרבותית הייחודית שלה."
קרפנטייר שב לקובה לאחר ניצחון המהפכה בהנהגת פידל קסטרו בשנת 1959. הוא עבד בהוצאה לאור של המדינה ותוך כך השלים את ספרו עידן האורות El Siglo de las Luces שנכתב בסגנון הבארוק (1962).
רומן זה דן בהתפתחות ההשכלה וברעיונות המהפכה הצרפתית בעולם החדש.
יש בו שני לייטמוטיבים מובילים של בית הדפוס והגיליוטינה וניתן לקרוא אותם כ"הגות על הסכנות הטמונות בכל המהפכות כשהן מתחילות להתמודד עם הפיתויים של הדיקטטורה." לאחר קריאת הספר נאמר כי גבריאל גרסיה מארקס ביטל את הטיוטה הראשונה של מאה שנות בדידות והחל שוב מאפס.
בשנת 1966 התיישב קרפנטייר בפריז שם שימש כשגריר קובה בצרפת.
בשנת 1975 הוא זכה בפרס הספרות הבינלאומי Prix mondial Cino Del Duca h, בשנת 1977 הוא קיבל את פרס סרוונטס, ובשנת 1979 קיבל את פרס מדיסיס הצרפתי Prix Médicis עבור ספרו הנבל והצל – El arpa y la sombra.
קרפנטייר נאבק בסרטן כשהשלים את הרומן האחרון שלו, הנבל והצל – El arpa y la sombra, ולבסוף נפטר בפריז ב-24 באפריל 1980. שרידיו הוחזרו לקבורה בקובה בבית העלמין קולון, בהוואנה.
בית ספר הבינלאומי הצרפתי בהוואנה נקרא על שמו.
קרפנטייר ידוע בעיקר בזכות התיאוריה שלו על המופלא האמיתי – lo real maravilloso.
על פי תפיסה זו הן ההיסטוריה והן הגאוגרפיה של אמריקה הלטינית הם כה קיצוניים עד כי הם נראים בדיוניים או אפילו קסומים בעיני אנשים מבחוץ.
לפיכך, אמריקה הלטינית היא אזור בו הקו שבין קסם למציאות מטושטש.
בפרולוג לספרו מלכות העולם הזה, רומן העוסק במהפכה בהאיטי, הוא תיאר את חזונו לגבי המופלא האמיתי "אבל מהי ההיסטוריה של אמריקה הלטינית אם לא כרוניקה של מופלא אמיתי?".
הרומן עצמו מפתח את ההיסטוריה החריגה (אך האמיתית) של הנרי כריסטוף, מלך האיטי הראשון, כדוגמה לכך שההיסטוריה האמיתית של אמריקה הלטינית מוזרה עד כדי כך שהיא נראית בדיונית.
חלק מהמבקרים מפרשים את תפיסת המופלא האמיתי כשם נרדף לריאליזם קסום.
עם זאת, התיאוריה של קרפנטייר והתפתחותה ביצירתו מוגבלת יותר בהיקפה מאשר הריאליזם הקסום של, למשל, גבריאל גרסיה מרקס.
ואילו יצירותיו של גרסיה מרקס כוללות אירועים שהקורא לעולם לא יטעה לחשוב למציאות (גשם של פרחים, זקנים עם כנפיים וכו').
קרפנטייר, לרוב, פשוט כותב על היבטים קיצוניים של ההיסטוריה והגאוגרפיה של אמריקה הלטינית, היבטים שכמעט לא ייאמנו, אך הם אכן אמיתיים.
כילד צעיר נחשף קרפנטייר רבות למוזיקה.
קרפנטייר עצמו ניגן בפסנתר, כמו אמו; אביו, ניגן בצ'לו, ולמד אצל פאבלו קזאלס, וסבתו ניגנה על עוגב.
קרפנטייר למד תאוריה מוזיקלית בבית ספר התיכון ג'אנסון דה סאלי בעת שהתגורר בפריז לראשונה.
הקומפוזיציות של קרפנטייר עצמו הפכו אותו למרכיב חשוב בנוף המוזיקלי הקובני העכשווי, אך הוא גם חקר את מקורותיה ואת הדקויות הפוליטיות של המוזיקה הקובנית.
את מסירותו לעיבודים של סגנונות אמנות אירופיים לסגנונות מוזיקה לטינו אמריקאים ניתן לזהות גם בהערצתו לנושאים מוזיקליים אפרו-קובניים.
בתחילת הקריירה שלו שיתף קרפנטייר פעולה עם מוזיקאים צעירים אחרים, אשר היו להוטים לחקור את השורשים המוזיקליים הקובניים.
אחד מהם היה אמדאו רולדאן, מוזיקאי צרפתי בעל רקע קובני.
הם פעלו לארגן את הבכורה הקובנית של מוזיקת תזמורת פופולרית של עידן המוזיקה החדשה – Conciertos de música nueva, שכללה יצירות של מלחינים כמו סטרווינסקי, דריוס מיו, ראוול, מליפיירו, פולנק ואריק סאטי.
באשר למוזיקה שלהם עצמם, קרפנטייר ורולדן התעניינו הרבה יותר בשילוב מקצבים ומנגינות אפריקאיות ביצירותיהם, וחיקוי של סגנונות מוזיקליים אירופיים.
"למטה עם הנבל, למעלה עם הבונגו!" – "Abajo la lira, arriba el bongó!" הייתה הסיסמה הפופולרית לסגנון המוזיקה שלהם.
קרפנטייה ורולדן שיתפו פעולה בעבודות רבות, כולל היצירה התזמורתית אוברטורה על נושאים קובנים – Obertura sobre temas cubanos משנת 1925 שנחשבה לשערורייתית בגלל בגידתה במה שנראה כסימפוניה הנכונה בסגנון אירופי לטובת המוזיקה בהשראה אפרו-קובנית.
שיתופי פעולה ידועים אחרים בין השניים כללו בין השאר את סרטי שלושה שירים קטנים Tres pequeñas poemas שהופקו בשנת 1926, ושני בלטים אפרו-קובניים: לה רבמברמבה, בלט קולוניאלי בשני חלקים (1928) והקסם של אנאקילה (1929).
העניין של קרפנטייר במוזיקה השפיע רבות על כתיבת הפרוזה שלו.
מבקר הספרות והאמנות הקובני, נבארו, טוען כי קוראי יצירותיו של קרפנטייה הם מאזינים יותר מכפי שהם קוראים.
שימוש לירי בדיאלקטים קולקטיביים, מקצבים ספרותיים כמו אליטרציה וחרוזים צליליים ונושאים מוזיקליים בעולם הנרטיב (תופים, צעדים וכו') הם כמה דוגמאות להשפעת המוזיקה על יצירתו של קרפנטייר.
בראיון שנערך עמו, צוטט הסופר עצמו באומרו "מוזיקה נוכחת בכל עבודתי." מבחינת קרפנטייר, ניתוח הזהות הקובנית מעוגן בניתוח המוזיקה הקובנית.
ככאלה, הוא שילב בלהיטות מוזיקה בכתיבתו, כדי להבין באמצעותה טוב יותר את הזהות הקובנית.
עם אהבה מהותית כל כך למוזיקה ומשיכה עזה לזהות הקובנית, החל קרפנטייר לחקור את מקורותיה של המוזיקה הקובנית במובן האקדמי יותר.
בשנת 1946 פרסם קרפנטייר את המחקר האתנומוזיקולוגי – המוזיקה של קובה – La Música en Cuba, בו הוא בוחן כיצד מוזיקה אירופאית, מוזיקה אפריקאית מוטמעת והמוזיקה הילידית של האי התמזגו כולם ליצירת מוזיקה קובנית.
קרפנטייר התעניין במיוחד בנושאים האפרו-קובניים.
קרפנטייר, שהוקסם במיוחד מההשפעתה המוחצת של המוזיקה האפריקאית על המוזיקה הקובנית, הביא לראשונה מוזיקה מושפעת אפרו-קובניזם הנקראת lo afrocubano (כלומר מוזיקה מאולתרת וכבדה מבוססת קצב) לתוך מה שנחשב למקומות התכנסות מוזיקליים פורמליים יותר התלויים בסגנונות אירופאים, המכונים לו גואחירו – lo guajiro.
קרפנטייר כתב פעם ש–לו גואחירו היה, "פואטי מאוד, אבל הוא אינו מוזיקה.
מצד שני, במסטיזו ובמוזיקה השחורה...
יש לחומר העשיר עומק מדהים...
עד כדי הפיכתו ליצירת הביטוי הלאומי." בגלל מתחים גזעיים בין קובנים לבנים לקובנים שחורים ולבין קריאולים עדיפות זו לא התקבלה היטב על ידי האליטה הקובנית של אמצע המאה העשרים.
קרפנטייר הקדיש את מרבית מחקרי המוזיקולוגיה שלו להשפעות האפרו-קובניות הקיימות בקובה.
לדוגמה, קרפנטייר הקדיש תשומת לב מיוחדת לקונטרדנזה – Contredanse – ריקוד קובני פופולרי ביותר שנבע מסגנון המחול האירופי.
המרחב השופע שנותר לאימפרוביזציה מוזיקלית ואלמנט הריקוד הקבוצתי הותאמו בקלות למסורת המוזיקלית האפריקאית בה האלתור והמחול ממלאים תפקידים אינטגרליים.
מכאן נוצרה מתכונת מוזיקלית היברידית הייחודית לקובה.
קרפנטייר טען כי האלתור הטמון במוזיקה שהשפיע על אפריקה אפשר פרשנויות מגוונות אשר האיצו הבדלים אזוריים ובהתאם גם זהויות אזוריות, והגיע למסקנה שזו הסיבה שלקובה הייתה זהות מוזיקלית כה מגוונת.
עבודותיו העיקריות של קרפנטייר כוללות:
1974 - Concierto barroco ("קונצרטו בארוקי"), המבוסס על מפגשם של ויוואלדי, הנדל ודומניקו סקרלטי, עם הבלחות מאת וגנר וסטרווינסקי, ודמויות בדיוניות מהעולם החדש שעוררו השראה לאופרה של המלחין הוונציאני, מוטזומה.
1978 - La consagración de la primavera ("פולחן האביב"), בלט מאת איגור סטרווינסקי.
1979 - El arpa y la sombra ("הנבל והצל"), העוסק בקולומבוס.
1984 - Otros relatos ("סיפורים אחרים")
1946 - La música en Cuba''' ("המוזיקה של קובה"), מחקר אתנו-מוזיקולוגי של קובה החל מהמאה השש עשרה, עם הגעתם של חוקרים אירופאים ועד למועד הפרסום, אמצע המאה העשרים.
"מלכות העולם הזה" של קרפנטייר (1949) מתמקד במהפכה בהאיטי של המאה ה-18 כאשר העבדים האפריקאים נלחמו בקולוניאליסטים הצרפתים על חירותם וזכויות האדם הבסיסיות שלהם.
הרומן משלב לא רק אזכורים היסטוריים של האירוע עם היבטים של אמונה וטקסים אפריקאים, ובמיוחד הוודו של האיטי ; אלא גם את הקשרים בין עצמי גשמי לרוחני.
הסיפור מסופר דרך עיניו של הגיבור, טי נואל, עבד שחור.
בהיותו סופר לבן אירופאי / קובני שפרסם ספר בנושא המהפכה בהאיטי, השתמע שקרפנטייר בחר לכתוב מנקודת מבטו של טי נואל כדי שיימנע מביקורת על סטריאוטיפים גזעיים כלשהם.
קרפנטייר משלב ארכיטקטורה סמבולית לאורך הרומן; המייצגת את הדיקטטורה של השלטון הקולוניאלי באמצעות מבנים כמו ארמון סנסוסי ומצודת לה פרייר.
La música en Cuba (המוזיקה של קובה) La música en Cuba ("המוזיקה של קובה") הוא מחקר אתנו-מוזיקולוגי של מוזיקת קובה החל מהמאה השש עשרה עם הגעתם של חוקרים אירופאים, עד ליום פרסומו, אמצע המאה העשרים.
המיזוג בין תרבויות שונות – שחור, לבן, קריאולי, וילידי – משקף את מיזוג שני הסגנונות המוזיקליים העיקריים של קובה, המוזיקה האירופית הנוצרית והמוזיקה של כלי הקשה והמוזיקה מבוססת הקצב של האפריקאים והתושבים המקוריים באי.
הספר כולל היסטוריה כללית של מוזיקה באמריקה הלטינית הקולוניאלית אך מתמקד בעיקר בסגנונות קובניים של מוזיקה וריקודים, מוזיקאים קובניים בעלי השפעה וזהות מוזיקלית קובנית.
קרפנטייר מקדיש חלק ניכר ממחקרו לחקר ההשפעה של צאצאי אפריקה על המוזיקה הקובנית.
יש לו פרק שלם שכותרתו, "לוס נגרוס" ("השחורים") שחוקר את הדרכים הרבות והמהותיות בהן השפיעה המוזיקה האפריקאית על כל המוזיקה הלטינו אמריקאית.
לדברי קרפנטייר, ההשפעה האפריקאית על המוזיקה הקובנית בפרט הוסתרה במכוון על ידי הדעות הקדומות של הקולוניאליסטים של קובה של המאה ה-18 וה-19. בזמן פרסום הספר קובנים לבנים רבים לא ששו אפילו להכיר במיזוג התרבויות ועוד פחות מכך בחקירתוו.
עם זאת, קרפנטייר היה להוט לעשות זאת.
באמצעות הצהרות נועזות על קשרי העבר של קובה והאינטגרליות עם מגוון רחב של תרבויות, הוא הצליח להחזיר לקובה נקודת מבט אקדמית מעמיקה של זהות תרבותית משלה באמצעות המוזיקה שלה.
Guerra del tiempo Guerra del tiempo ("מלחמת הזמן") הוא קובץ סיפורים קצרים סוריאליסטיים, במגוון סגנונות, מה שמעיד על יכולתו של קרפנטייר לעבוד עם הפנטסטי והסוריאליסטי.
הסיפור החשוב ביותר הוא הראשון, "דרכו של סנטיאגו" (El Camino de Santiago), המספר את הרפתקאותיו של פשוט עם, ספרדי בעידן הגילוי, שהיום הוא חייל, מחר צליין, אחר כך מלח, כובש, אסיר וכן הלאה; הוא רודף כל חלום וסובל מכל אכזבה.
הסיפור השני נקרא "Viaje a la semilla" (מסע אל המקור).
נרטיב זה יוצא דופן בשל היפוך הזמן אותו מייצר המספר כדי לספר את חייה של הדמות הראשית, דון מרסיאל (Marqués de Capellanías).
הנבל והצל הוא רומן היסטורי חדש (שנחשב גם לרומן הראשון בסגנון הספרותי של הכרוניקה של האינדיאנים – La nueva crónica de Indias) שיצא בשנת 1979. זה בא בעקבות שני ניסיונותיהם של האפיפיור פיוס IX וליאו ה-XIII להביס את כריסטופר קולומבוס, ששניהם בסופו של דבר נכשלים.
החלק השני של הרומן, שהוא ארוך משמעותית משני האחרים, הוא וידוי של קולומבוס, שיימסר למוודה הפרנציסקני.
ויליאמס רואה ברומן "נרטיב בדיוני אודות חייו של כריסטופר קולומבוס וגורלו כדמות היסטורית.
רומן זה עמוס ברמיזות למסורת הספרות המערבית, החל מהעתיקה הקלאסית ועד הקריבית המודרנית.
ג'יימס ג'יי פנקראציו כותב כי "הווידוי" הוא אירוני מכיוון שאינו מתרחש אף פעם; כאשר הכומר מגיע לנהל את טקס הוודוי האחרון, קולומבוס, לאחר שהרהר בדקדקנות בחייו, מחליט שאין לו על מה להתוודות.
בעניין זה, תיווך של אשמה, ולא חזרה בתשובה, הוא זה שממסגר את הווידוי."
סגנון הבארוק מתוארך לתקופה התרבותית של המאה ה-17 ותחילת המאה ה-18. לרוב הוא מוגדר כ"סגנון האמנות השולט באירופה בין תקופות המנייריזם והרוקוקו, סגנון המאופיין בתנועה דינמית, רגש גלוי ורטוריקה בעלת ביטחון עצמי".
קרפנטייר הוקסם לראשונה מסגנון זה בארכיטקטורה ובפיסול; עם זאת, מאוחר יותר הוא מתאר את הבארוק כמשהו רוחני, ולא כסגנון היסטורי ("רוח, לא סגנון היסטורי").
וויקפילד מתעקש כי גישה זו כלפי הבארוק נבעה מהרקע של קרפנטייר הן באירופה והן באמריקה הלטינית, מה שאפשר לו לנקוט עמדה עליונה אל מול הפוסט-קולוניאליזם ובסופו של דבר נתן לו יתרון ספרותי בו יכול היה להשתמש בסגנון אירופי כדי לספר את הסיפור הלטינו אמריקאי.
קרפנטייר פיתח את חזונו על הבארוק ביצירותיו המוקדמות עוד לפני שתיאר את עצמו כסופר בארוק.
הוא התנסה בטכניקה במספר שלבים התפתחותיים: "תחילה כסגנון תרבותי של קסם אסתטי, אחר כך כאמצעי ספרותי ליצירת אווירה תקופתית, ולבסוף כנשק של גאווה פוסט-קולוניאלית והתרסה".
סגנון זה מציג את עצמו בתוקף כאשר משווים בין יצירות כמו Ecue-Yamba-O המוקדם לבין מלכות העולם הזה המהולל.
זאת ביחס לשימושו של קרפנטייר באוצר מילים רהוט יותר מבחינה היסטורית המאפיין את מלכות העולם הזה, במקום בשפה האותנטית של הדמויות שנכתבו בהשראת אתנית.
כאן הוא נמלט מהסטראוטיפ של "נטיביות" על ידי שילוב סטנדרטים אירופיים, אך ממשיך להשיג תחושה של תקינות ללא השימוש הצפוי בניב דיבורי שבו הגיבור טי נואל ללא ספק משתמש.
חוקרת הספרות מוניקה קאופ טוענת כי קרפנטייר משתמש במה שמכונה "הבארוק העולמי החדש", מכיוון שאמריקה הלטינית לא באה במגע עם ההשכלה או "המודרנה האירופית".
"כיבוש נגדי" זה (קונטרה-קונקוויסטה) מאפשר לסופרי העולם החדש להתנסות בזהויות חדשות ובאופני הביטוי שלהם.
ככזה ציין קרפנטייר במאמרו משנת 1975 כי "הבארוק האמריקני מתפתח [עריכה] בצד התרבות הקריאולית...: המודעות להיות אחר, להיות חדש, להיות סימביוטי, להיות קריאוליו ; והרוח הקריאולית היא עצמה רוח בארוקית.
" קריאולו זה של הבארוק העולמי החדש נתפס לעיתים קרובות כסגנון הדומיננטי של הספרות האירופית המתגלה כמבנה ספרותי משני באמריקה הלטינית.
וויקפילד מציין כי מסעותיו המגוונים של קרפנטייר הונעו מהצורך שלו לשלב את המראות שחווה בתיאורים מוכרים בתוך הרומנים שלו.
ספרו מלכות העולם הזה נוצר בהשראת נסיעתו ב-1943 להאיטי, וצעדים אבודים קיבל השראתו מביקורו בוונצואלה בשנת 1949. באופן דומה, מסעותיו לגוואדלופ ומפרץ סנטה פה עוררו בו את ההשראה לעידן האורות, ותיאוריהם ממקור ראשון של ורה ואנריקה את באקו ומקסיקו בפולחן האביב נבעו מנסיעותיו של קרפנטייה לאותם מקומות.
במהלך ביקורו בצרפת מוקדם יותר בחייו, נפגש קרפנטייר ושיתף פעולה עם דמויות רבות מהתנועה הסוריאליסטית הצרפתית, וספג חלק ניכר מתפיסותיו הסוריאליסטיות מבני דורו אלו, ובעיקר מחברו ועמיתו, העיתונאי הפריזאי רוברט דזנוס.
מתוך השאיפה לתאר יופי בלתי סביר, המכונה "היופי השלישי", אימצה התיאוריה הסוריאליסטית נקודות מבט ייחודיות על העולם.
בתוך התיאוריה הסוריאליסטית היה מושג הפרימיטיביזם או במילים אחרות הוקרה לשימור המסורת הפולקלורית.
קרפנטייר, בהשראת הסוריאליסטים הצרפתים, למד לראות את ביתו הקובני באור חדש זה.
הוא עזב את צרפת עם תחושה מתפרצת של גאווה קובנית ולטינו אמריקאית ועם יעד אמנותי שהציב לעצמו - ללכוד את המשמעות של שניהם.
(בערך שנות השבעים) קרפנטייה, אלחו, "שיחה עם ז'אן-פול סארטר", ו"על המציאות האמריקאית המופלאה, חלק 3 ", תרגום "קונפלנס, בקטין, וההקשרים של אלחו קרפנטייר בסלינה ואנה קרנינה" קרנר, גרנט קלווין - עבודת דוקטורט 1995 (ספרות השוואתית) אוניברסיטת קליפורניה בריברסייד.
אלזנץ הוא נהר בדרום גרמניה, במדינת באדן-וירטמברג.
הנהר עובר דרך העיר זינסהיים ונשפך אל הנקאר בעיר נקארגמונד .
בשנות ה-20 של המאה ה-20 התפשט הבונה על האלזנז, ועל ידי הסכרים שיצר, תרם לכך שבאו למקום צפרדעים ושלדגים גמדיים.
אלזרגרונד הוא רובע מספר 9 שנמצא סמוך למרכז העיר וינה שבאוסטריה.
ברובע זה נמצא ביתו של זיגמונד פרויד, בית החולים הכללי של וינה (הגדול באוסטריה) ובית הקברות היהודי ברוסאו.
בשנת 1889 הוקם בית הכנסת מולנרגאסה שנהרס בתקופת השואה.
אלחו וליס (בספרדית: Alejo Véliz; נולד ב-19 בספטמבר 2003 בגודקן שבארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת רוסאריו סנטראל מליגת העל הארגנטינאית בהשאלה מטוטנהאם הוטספר.
וליס גדל במחלקות הנוער של MCSD גודקן, קלוב UDS ורוסאריו סנטראל.
בשנת 2021 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של רוסאריו סנטראל במסגרת ליגת העל הארגנטינאית.
ב-8 באוגוסט 2023, חתם לשש שנים בטוטנהאם הוטספר.
נכלל בסגל נבחרת ארגנטינה עד גיל 20 לטורניר גביע העולם עד גיל 20 בשנת 2023, שם הודחה בשמינית הגמר לאחר הפסד 2-0 לניגריה.
"אלזס" הייתה השנייה מתוך חמש אוניות מערכה פרה-דרדנוט של סדרת בראונשווייג בצי הקיסרי הגרמני.
היא הונחה במאי 1901, הושקה במאי 1903 ונכנסה לשירות בנובמבר 1904, אם כי תאונה במהלך ניסויים ימיים עיכבה את השלמתה עד מאי 1905. היא נקראה על שם המחוז הגרמני אלזס, בימינו חבל אלזס בצרפת.
האוניות האחיות שלה היו בראונשווייג, הסן, פרוסן ולותרינגן.
האונייה הייתה חמושה בסוללה של ארבעה תותחי 28 ס"מ (11 אינץ') והגיעה למהירות מרבית של 18 קשרים (33 קמ"ש).
כמו כל הפרה-דרדנוטים האחרות שנבנו בתחילת המאה, התיישנה אלזס במהירות עם השקת אה"מ דרדנוט המהפכנית ב-1906; כתוצאה מכך, נקטעה הקריירה שלה כאוניית מערכה בחזית.
האונייה שירתה בשייטת השנייה של הצי הגרמני לאחר כניסתה לשירות, ובתקופה זו עסקה בהכשרה שנתית מקיפה, כמו גם בביקורי רצון טוב במדינות זרות.
אלזס הוחלפה על ידי אוניות מערכה חדשות מדגם דרדנוט והוצאה משירות ב-1913, אם כי הופעלה מחדש שנה לאחר מכן בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה והוקצתה לשייטת אוניות המערכה הרביעית.
אלזס השתתפה בפעולה בים הבלטי נגד הצי הרוסי הקיסרי.
באוגוסט 1915 השתתפה בקרב מפרץ ריגה, במהלכו ירתה באוניית המערכה הרוסית סלאבה.
בשנת 1916 היא הועברה למילואי הצי בשל מחסור בצוות ואיום של צוללות בריטיות שפעלו באזור הים הבלטי, ובילתה את שארית המלחמה כספינת אימונים.
היא נשמרה לאחר המלחמה תחת תנאי הסכם ורסאי, ועברה מודרניזציה בשנים 1923–1924. אלזס שירתה ברייכסמרינה עם צי השטח עד 1930, ערכה פעולות הכשרה וביקורים בנמלים זרים כפי שעשתה קודם לכן בקריירה שלה.
ב-1930 שוב הופקדה במילואים, ובשנה שלאחר מכן נמחקה מרשימות הצי.
אלזס שימשה לזמן קצר כגווה בווילהלמסהאפן.
אוניית המערכה המיושנת נמכרה ל-Norddeutscher Lloyd בסוף 1935 ופורקה לגרוטאות בשנה שלאחר מכן.
מחלקת העיצוב של אימץ את התותחים הללו עבור אוניות המערכה החדשות, יחד עם עלייה מתותחי לתותחי עבור הסוללה המשנית, עקב האיום המוגבר מסירות הטורפדו כאשר הטורפדות הפכו ליעילים יותר.
אף על פי שסדרת בראונשווייג סימנה שיפור משמעותי לעומת ספינות קרב גרמניות קודמות, העיצוב שלה נפל קורבן לקצב המהיר של ההתפתחות הטכנולוגית בתחילת המאה ה-20. אוניית המערכה הבריטית אה"מ דרדנוט - חמושה בעשרה תותחי 12 אינץ' (30.5 ס"מ) - נכנסה לשירות בדצמבר 1906, שנה בלבד לאחר שאלזס נכנסה לשירות.
העיצוב המהפכני של דרדנוט הפך כל אוניית ראשה של הצי הגרמני למיושנת, כולל אלזס.
הצוות שלה כלל 35 קצינים ו-708 מלחים.
האונייה הונעה על ידי שלושה מנועי קיטור תלת דרגתיים עם 3 צילינדרים שהניעו שלושה מדחפים.
קיטור סופק על ידי שמונה דוודים ימיים ושישה דוודים גליליים, כולם על בסיס פחם.
תחנת הכוח של אלזס דורגה ב-16,000 כוחות סוס (12,000 קילוואט), מה שיצר מהירות מרבית מתוכננת של 18 קשרים (33 קמ"ש).
החימוש של אלזס כלל סוללה ראשית של ארבעה תותחי SK L/40 בקוטר 28 ס"מ (11 אינץ') בצריחי תותחים דו-קניים, אחד בקדמת ואחד מאחורי המבנה העילי המרכזי.
החימוש המשני שלה היה מורכב מ-14 תותחי 17 ס"מ (6.7 אינץ') SK L/40 ו-18 תותחים מהירי ירי 8.8 ס"מ (3.5 אינץ') SK L/35. החימוש שלה הוגבר עוד יותר בשישה צינורות טורפדו בקוטר 45 ס"מ (17.7 אינץ'), כולם שקועים בגוף האונייה.
אלזס הייתה מוגנת בשריון קרופ.
חגורת השריון שלה הייתה בעובי של 110 עד 250 מילימטרים (4.3 עד 9.8 אינץ'), כשהשריון הכבד יותר במצודה המרכזית שהגן על מרחבי המחסנים והמכונות שלה, והציפוי הדק יותר בשני קצות הגוף.
לצריחי הסוללה הראשיים היו 250 מ"מ של ציפוי שריון.
אלזס הונחה ב-26 במאי 1901 ב-Schichau-Werke בדנציג בבנייה מספר 97. היא הייתה האונייה השנייה של הסדרה שלה, היא הוזמנה בשם החוזה "J" כיחידה חדשה לצי.
אלזס הושקה ב-26 במאי 1903, ובטקס ההשקה השתתף הרמן, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג, מושל המחוז אלזס-לורן, מקור שמה של האונייה.
האונייה הועברה לקיל ב-26 באוקטובר 1904 על ידי צוות מספנה.
היא נכנסה לשירות בצי ב-29 בנובמבר 1904 והחלה בניסויים ימיים לאחר מכן.
אלה נקטעו ב-15 בדצמבר, כאשר ההגה של הספינה נשבר, מה שאילץ אותה לחזור לתיקונים שנמשכו עד פברואר 1905. לאחר מכן חזרה אלזס לניסויים, שהסתיימו עד מאי.
לאחר מכן היא הצטרפה לשייטת השנייה, והחליפה את ספינת הגנת החוף הישנה פריטיוף.
המפקד הראשון שלה היה קפטן הוגו פון פול, שנשאר בתפקיד עד ספטמבר 1905.
במשך השנים הבאות היו אלזס ושאר הצי עסוקים במשטר האימונים בזמן שלום שכלל אימוני שייטת וצי באפריל ומאי ושייט גדול של צי במהלך הקיץ, ולאחריו תמרוני סתיו שנתיים עם כל הצי במהלך אוגוסט וספטמבר.
השנה תסתיים בדרך כלל בשייט אימונים בחורף.
עבור אלזס, הקריירה שלה החלה באימוני שייטת בים הצפוני ובים הבלטי במאי 1905, ולאחר מכן בשייט הקיץ ביולי ובאוגוסט.
באוגוסט, לפני תמרוני הצי השנתיים, ביקר צי התעלה הבריטי את הצי הגרמני בשווינמינדה.
קפטן גוסטב בכמן קיבל את הפיקוד על הספינה בספטמבר.
שנת 1906 עקבה אחר אותו דפוס, והסתיימה בתרגילי צי בים הצפוני בדצמבר לפני החזרה לקיל.
תמרונים נוספים בים הצפוני העסיקו את הצי במשך חלק ניכר מהמחצית הראשונה של 1907, ולאחר מכן שיוט קיץ לנורווגיה ותמרוני הסתיו השנתיים באוגוסט וספטמבר.
קפטן ריינהרד שר החליף את בכמן באוקטובר 1907. הפלגת החורף באותה שנה יצאה לאזור הבלטי.
ב-28 באפריל 1908 התרחשה תאונה משמעותית על סיפון אלזס, כשתרמיל של תחמושת התפוצץ.
שלושה אנשי צוות נהרגו ושישה נוספים נפצעו.
בשנים 1908 ו-1909, הצי, ששמו שונה לצי הים הפתוח, ביצע הפלגות גדולות לאוקיינוס האטלנטי.
במהלך הראשון, שהחל ב-13 ביולי 1908, אלזס נעצרה בלאס פלמאס מ-23 ביולי עד 1 באוגוסט לפני שחזר לגרמניה ב-13 באוגוסט לתמרוני הסתיו.
השייט של 1909 החל ב-7 ביולי ונמשך עד 1 באוגוסט, וכלל ביקור באל פרול, ספרד בין 18 ל-25 ביולי.
בספטמבר החליף קפיטן צור זי הוברט פון רבויר-פאשוויץ את שר כמפקד האונייה.
שנת 1910 עקבה אחר אותו דפוס של אימונים אישיים, שייטת וצי כמו בשנים קודמות.
להפלגות הקיץ של 1910 ו-1911 יצא הצי הגרמני למימי נורווגיה; בשתי השנים נראו גם הפלגות חורף במערב הבלטי.
ב-14 בדצמבר 1910, תוך כדי אימון אישי, אלזס התנגשה באוניית המערכה שוואבן, אם כי אף אחת מהאוניות לא נפגעה באופן רציני.
קפטן קרל שאומן קיבל את הפיקוד על האונייה בספטמבר 1911, אם כי הוא נשאר בפיקוד רק חודש, והוחלף על ידי קפטן הוגו לנגמק באוקטובר.
אלזס הועברה לשייטת אוניות המערכה הראשונה ב-3 באוקטובר, והחליפה מקומות עם אוניית המערכה שלזיין.
ב-23 במרץ 1912, במהלך אימוני הצי, התנגשה אלזס בטעות בספינת קיטור שוודית - Pollux - בערפל כבד בכניסה המערבית לסקאגרק.
פולוקס ניזוקה קשות בתאונה וטבעה, אם כי אלזס הצליחה להוריד בבטחה את הצוות שלה.
באפריל שירתה אלזס כספינת מטרה במהלך אימון ירי עם הסיירת המשוריינת בליכר במפגן שנערך מול איי פארו.
ב-29 במרץ החליפה אוניית המערכה דרדנוט החדשה אולדנבורג את אלזס בשייטת הראשונה, וצומצם הצוות שלה.
ב-24 באוגוסט, שבה האונייה למצבת מלאה, כדי לאפשר לה לקחת חלק בתמרונים השנתיים עם השייטת השלישית החדשה שהוקמה.
היא גם עברה תחת פיקודו הזמני של קפטן לברכט מאס.
לאחר התרגילים פורקה השייטת, וב-29 בספטמבר שוב צומצם הצוות של אלזס.
היא חזרה לשירות פעיל ב-1 בדצמבר, כאשר שובצה לפלגה V של השייטת III, יחד עם אוניית האחות שלה בראונשווייג והדרדנוט החדשה קייזר.
האוניות התחילו את השנה באימונים אישיים, ולאחר מכן תרגילי פלגה באזור הבלטי מאוחר יותר בינואר 1913. בתחילת מרץ נערכו תרגילי צי בים הצפוני.
אלזס נשלחה לקיל ב-17 במרץ כדי להתחיל בהכנות לפירוקה, שכן את מקומה בפלגה תפסה הדרדנוט החדשה קייזרין.
ב-13 במאי, אלזס הוצאה משימוש והוקצתה לאגף המילואים של הים הבלטי.
החל מ-15 באוקטובר, היא שובצה בתחנה הימית של הים הבלטי.
ב-28 ביולי 1914 הכריזה בעלת בריתה של גרמניה, אוסטריה-הונגריה, מלחמה על סרביה, והחלה במלחמת העולם הראשונה.
שלושה ימים לאחר מכן שבה אלזס לפעילות כשהמעצמות האירופיות נערכו לקראת מלחמה, והיא שובצה בשייטת אוניות המערכה הרביעית.
היחידה כללה גם את אוניית האחות שלה בראונשווייג וחמש אוניות המערכה מסדרת ויטלסבאך, והייתה בפיקודו של ויצה-אדמירל ארהרד שמידט.
אלזס החלה אימונים אישיים ולאחר מכן אימוני שייטת, שנמשכו עד תחילת ספטמבר.
תרגילי האימונים הופסקו ב-26 באוגוסט, כאשר השייטת והסיירות המשוריינות רון ופרינץ אדלברט והסיירת הקלה גאצלה נשלחו לחלץ את הסיירת הקלה התקועה מגדבורג, שעלתה על שרטון מול האי אודנסהולם במזרח הים הבלטי.
אולם עד 28 באוגוסט נאלץ צוות הספינה לפוצץ ולהשמיד את מגדבורג לפני שכוח הסיוע הגיע.
כתוצאה מכך שבו אלזס ושאר השייטת לבורנהולם באותו יום.
החל מ-2 בספטמבר ערכה שייטת IV, בסיוע בליכר, גיחה אל הים הבלטי.
המבצע נמשך עד 9 בספטמבר ולא הצליח להביא את יחידות הצי הרוסי הקיסרי לקרב.
מ-11 עד 20 בספטמבר הועברו אלזס ושאר הפלגה לפתח האלבה כדי לספק הגנה מקומית מפני התקפות בריטיות אפשריות.
מאוחר יותר באותו חודש הועברו ספינות השייטת הרביעית בחזרה לאזור הבלטי.
הצבא ביקש מהצי לפעול באזור כדי לשמור על עתודות רוסיות לאורך החוף הבלטי, במקום לאפשר לרוסים לפרוס אותן מחדש בגליציה.
אוניות המערכה הישנות יותר של שייטת אוניות המערכה החמישית נשלחו לדנציג כדי להעלות כוחות יבשה, בעוד אלזס ושייטת IV הפליגו מראש.
המבצע הופסק מוקדם, עם זאת, לאחר שדווח כי צוללות בריטיות נראו באזור הבלטי.
שתי השייטות נפגשו מול בורנהולם לפני שהמשיכו לקיל, אליה הגיעו ב-26 בספטמבר.
אלזס חזרה לאלבה בין 5 בדצמבר ל-1 במרץ 1915, עם תחזוקה תקופתית מתוכננת בין 24 ל-28 בפברואר.
לאחר שהסתיימו חובות ספינת השמירה באלבה, היא הועברה לזמן קצר לנתיבי שיליג, מחוץ לווילהלמסהאפן, בין 1 ל-9 במרץ.
החל מ-2 באפריל, אלזס החל באימונים באזור הבלטי, ולאחר מכן התקיימה תקופת מספנה נוספת בין 26 באפריל ל-16 במאי במספנה הקיסרית בקיל.
היא חזרה לספק הגנה על החוף באלבה ב-27 במאי.
ב-4 ביולי 1915, בעקבות אובדן סיירת הנחת המוקשים אלבטרוס בים הבלטי, הועברו אוניות השייטת הרביעית לתגבור כוחות הצי הגרמני באזור.
בנוסף, ביקש הצבא תמיכה ימית עבור ארמיית הניימן, שפעלה בקורלנד.
בתאריכים 7–11 ו-18–19 ביולי, סיירות גרמניות, עם אוניות שייטת הרביעית בתמיכה, ערכו סריקות באזור הבלטי, אם כי מבלי להיכנס לקרב עם כוחות רוסיים.
במהלך הפעולה האחרונה, אלזס התנגשה בסירת הטורפדו G175, אם כי היא גרמה לנזק קל בלבד.
באוגוסט 1915 ניסה הצי הגרמני לטהר את מפרץ ריגה מכוחות הצי הרוסי כדי לסייע לצבא הגרמני שהתקדם אז לעיר.
לשייטת IV הצטרפה שייטת I, שהורכבה משמונה אוניות המערכה מסדרות נסאו והלגולנד, מצי הים הפתוח, וכן שלוש סיירות מערכה וכלי שיט קטנים רבים יותר.
על כוח המשימה פיקד ויצה-אדמירל פרנץ פון היפר, אם כי הפיקוד המבצעי נותר אצל שמידט.
בבוקר 8 באוגוסט ביצע הצי הגרמני את הכניסה הראשונית אל המפרץ.
על אלזס ובראונשווייג הוטל לתקוף את אוניית המערכה הפרה-דרדנוט הרוסית סלאבה כדי למנוע ממנה לשבש את שולות המוקשים הגרמניות.
כלי השיט הגרמניים ירו על סלאבה וספינת התותחים חראברי ירתה עליהם מטווח רחוק ללא תוצאה.
כשהתברר ששולות המוקשים אינם יכולים לפנות את שדה המוקשים לפני רדת הלילה, ביטל שמידט את הניסיון.
ניסיון שני נעשה ב-16 באוגוסט.
אלזס נשארה מחוץ למפרץ, בזמן שהדרדנוטים נסאו ופוזן התמודדו עם סלאבה.
עד 19 באוגוסט נוקו שדות המוקשים הרוסיים והכוח נכנס למפרץ.
עם זאת, דיווחים על צוללות בעלות הברית באזור הניעו את הצי הגרמני לבטל את המבצע למחרת.
לאחר הקרב, אלזס נשארה בליבאו, והשייטת הרביעית פורקה ב-18 בדצמבר.
בהיותה בליבאו, אלזס שימשה לזמן קצר כספינת הפיקוד של ויצה-אדמירל פרידריך שולץ, מפקד כוחות הסיור בים הבלטי, מינואר עד מרץ 1916. עד אז, בראונשווייג, ששונתה בקיל כדי לשמש כספינת הפיקוד של שולץ, הגיעה להחליף את אלזס.
מחסור בצוות אילץ את הצי לצמצם את צוותי הספינות, עד כדי כך שהם היו מסוגלים לספק הגנה מקומית על הנמל בלבד.
ב-10 ביולי, אלזס הועברה בחזרה לקיל, שם ארבעה ימים לאחר מכן הועבר הצוות שלה לאחותה לותרינגן.
אלזס נלקחה למספנה בקיל לצורך תיקונים לפני החזרה לשירות ב-25 ביולי כספינת אימונים נייחת שהוקצתה לפיקוח הימי הראשון.
היא נשארה בקיל עד יציאתה משירות ב-20 ביוני 1918. הספינה עברה שיפוץ וחזרה לתפקידי אימון באוקטובר, אם כי גרמניה נכנעה בחודש הבא.
הסכם ורסאי, שסיים את המלחמה, קבע שגרמניה תורשה לשמור שש אוניות מערכה מסדרות דויטשלנד או בראונשווייג.
אלזס נשמרה ושימשה כספינת אימונים בצי הגרמני, ששמו שונה לרייכסמרינה.
בשנת 1923 עברה הספינה המזדקנת שיפוץ גדול.
אלזס עגנה במעגן יבש בווילהלמסהאפן, שם נבנה מחדש מגדל הניווט.
העבודה הסתיימה בשנה שלאחר מכן.
היא נכנסה לשירות מחדש ב-15 בפברואר 1924 עם צוות חלקי.
הוקצתה למחלקת ספינות קרב של כוחות הצי של הים הצפוני והייתה ממוקמת בווילהלמסהאפן, הספינה קיבלה את צוותה המלא עד 1 באפריל.
ביולי היא הצטרפה לשאר הצי לשייט אימונים גדול באוקיינוס האטלנטי, שכלל עצירה בוויגו, ספרד, בין 6 ל-13 ביולי.
בשנת 1925, אלזס ואוניית המערכה הנובר ביקרו באוסלו, נורווגיה, בין 19 ל-24 ביוני, אם כי אלזס המשיכה לבדה לאודה, שם שהתה בין 26 ל-30 ביוני.
ב-1 באוקטובר הועברה הספינה לכוחות הצי של הים הבלטי, שבסיסם היה בקיל.
הצי יצא לשייט גדול נוסף באוקיינוס האטלנטי ובים התיכון בחודשים מאי ויוני 1926; במהלך הסיור אלזס ערכה ביקורים במספר נמלים ספרדיים, כולל מאון, ברצלונה וויגו.
הפלגה נוספת יצאה בשנה הבאה באפריל ומאי, עם עצירות בוילאגרסיה, ספרד, סאו ויסנטה, מדיירה, סנטה קרוס דה טנריפה וסנטה קרוז דה לה פלמה באיים הקנריים, הורטה ופונטה דלגדה באיים האזורים, וליסבון, פורטוגל.
בשנת 1928, אלזס ביקרה באולוויק ובברגן, נורווגיה ביולי ובסקיין, דנמרק, בספטמבר.
החורף של 1928–1929 התגלה כקר במיוחד, אלזס ואוניית המערכה שלזוויג-הולשטיין נקראו לשירות כשוברות קרח; שתי האוניות עזרו לשחרר 65 ספינות סוחר מהקרח הכבד.
במרץ 1929, אלזס ביצעה גם תפקידי שבירת קרח ליד גדסר, דנמרק.
הצי יצא לשייט נוסף באוקיינוס האטלנטי באפריל 1929, אלזס ביקרה ב-Villagarcia ו-A Pobra do Caramiñal, ספרד.
באותו סתיו ביקרה האונייה בקרלסקרונה, שוודיה.
אלזס הוצאה משירות פעיל ב-25 בפברואר 1930. היא נמחקה מרשימות הצי ב-31 במרץ 1931 ושירתה כגווה בווילהלמסהאפן עד ל-31 באוקטובר 1935, אז נמכרה על ידי הרייכסמרינה ל-Technischer Betrieb des Norddeutscher Lloyd.
אלזס פורקה לגרוטאות בשנה שלאחר מכן.
אלחו וידאל-קואדרס רוקה (בספרדית: Alejo Vidal-Quadras Roca (שם המשפחה נהגה: בּידאל); נולד ב-20 במאי 1945) הוא פיזיקאי קרינה ופוליטיקאי ספרדי.
חבר מפלגת ווקס ובעבר חבר וסגן נשיא הפרלמנט האירופי.
נורה במרכז מדריד ב-9 בנובמבר 2023.
וידאל-קואדרס רוקה, יליד ברצלונה, עשה את ראשית דרכו בפוליטיקה הספרדית במסגרת מפלגת הימין "המפלגה העממית" ובפרלמנט האירופי במסגרת "מפלגת העם האירופית".
כיהן במשך חמש עשרה שנים כחבר הפרלמנט האירופי (בין השנים 1999–2014), במהלכן כיהן מ-2004 ועד 2007 כסגן נשיא הפרלמנט האירופי הראשון.
ב-2014, הודיע כי הוא עוזב את מפלגת העם לטובת מפלגה חדשה, Vox.
הוא היה המועמד המוביל מטעם Vox בבחירות לפרלמנט האירופי ב-2014, אך המפלגה נכשלה והוא לא זכה במושב.
וידאל-קואדרס רוקה מגדיר את עצמו כליברלי-שמרן.
הוא מתפרנס כגמלאי מעבודותיו כפרופסור לשעבר באוניברסיטה וכחבר לשעבר בפרלמנט האירופי.
ב-9 בנובמבר 2023 בשעה 13:30, בעת שהלך בכיכר נונייס דה בלבואה במדריד, נורה בפניו בידי אדם שרכב על אופנוע.
הוא הועבר במצב קשה לבית החולים שם נותח ומצבו יוצב.
וידאל-קואדרס טען כי מאחורי ההתנקשות עומדת איראן, שכן בשל קשריו עם ארגוני אופוזיציה גולים לאיראן הוא אחד הפוליטיקאים הראשונים אותם הכניסה ממשלת איראן ל"רשימת הטרוריסטים" שלה.
אלחנדרה פיסארניק (בספרדית: Alejandra Pizarnik; 29 באפריל 1936 – 25 בספטמבר 1972) הייתה משוררת יהודייה ארגנטינאית אשר זכתה להכרה בינלאומית.
פיסארניק נולדה בבואנוס איירס שבארגנטינה.
היא למדה, בין השאר, פילוסופיה, ספרות וציור, ותירגמה שירה צרפתית לספרדית.
יצירתה עוסקת בעיקר בבדידות, באהבה האבודה, בייאוש ובמוות.
ספרים רבים על אודות פיסארניק ושירתה הופיעו אחרי מות המשוררת, ושיריה תורגמו, בין השאר, לצרפתית ולאנגלית.
רבים משיריה תורגמו גם לעברית, בין השאר, בידי עודד סברדליק, רמי סערי, טל ניצן ופ"י קירטצ'וק הלוי.
אלחנדרה פיסארניק התאבדה בבואנוס איירס בשנת 1972 באמצעות מנת יתר של סקונל.
מבחר מקיף בעברית משיריה ומיומניה של פיסארניק, "בלילה הזה, בעולם הזה", בתרגומה של טל ניצן, ראה אור ב-2005 בהוצאת הקיבוץ המאוחד-סדרת "לטינו" והמפעל לתרגום ספרי מופת.
אלחנדרו פרננדו אמנבר קנטוס (ספרדית: Alejandro Fernando Amenábar Cantos; נולד ב-31 במרץ 1972) הוא במאי קולנוע ספרדי-צ'ילאני הנחשב לאחד הבמאים הצעירים החשובים בספרד.
אמנבר נולד בסנטיאגו דה צ'ילה, צ'ילה, לאב צ'יליאני, הוגו ריקרדו אמנבר, ולאם ספרדייה, ג'וזפינה קנטוס.
יש לו אזרחות צ'יליאנית וספרדית.
אביו עבד כטכנאי בג'נרל אלקטריק, בעוד אמו החליטה להישאר בבית ולטפל בילדים.
אלחנדרו הוא הצעיר מבין שני אחים; אחיו הבכור, ריקרדו, נולד בשנת 1969.
באוגוסט 1973 עברה משפחתו לספרד.
המשפחה התיישבה במדריד, והתגוררה בקרוואן קמפינג.
כשהיה אלחנדרו בן שש, הם עברו למתחם בפאתי העיר פאראקיואס דה חראמה במדריד.
אמנבר למד קולנוע באוניברסיטת קומפלוטנסה של מדריד, אך נשר מן הלימודים.
הוא כתב, הפיק וביים את סרטו הקצר הראשון, "הראש", בגיל 19.
ביים את סרטו הראשון באורך מלא, "תזה" בשנת 1996.
בשנת 1997 ביים את סרטו השני, "פקח את עיניך" (Abre los ojos), שהיה להצלחה גדולה בספרד.
בשנת 2001 ביים קמרון קרואו גרסה נוספת, דוברת אנגלית, של הסרט בשם "ונילה סקיי".
סרטו הבא של אמנבר, "האחרים" משנת 2001, היה אף הוא להצלחה גדולה.
סרט זה היה סרטו הראשון של אמנבר בשפה האנגלית.
סרטו הרביעי הוא "הים שבפנים" (Mar adentro) שזכה באוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בשנת 2004.
בשנת 2009 ביים את "אגורא", סרטו החמישי.
ב-2015 יצא למסכים סרטו השישי: "נסיגה".
בשנת 2019, ביים כתב והפיק את הדרמה ההיסטורית "בזמן מלחמה".
בשנת 2021 ביים את סדרת ההרפתקאות "La Fortuna" בכיכובו של סטנלי טוצ'י.
בשנת 2025 ביים, כתב והפיק את סרט הדרמה וההרפתקאות "El cautivo".
אמנבר הוא הומוסקסואל מוצהר, ובשנת 2015 נישא לבן ארצו דויד בלנקו, נפרדו ב-2018 וחתמו על גירושיהם ב-2019.
אלחנדרו גונסלס איניאריטו (בספרדית: Alejandro González Iñárritu; נולד ב-15 באוגוסט 1963) הוא תסריטאי, במאי ומפיק קולנוע מקסיקני, זוכה שני פרסי אוסקר לבמאי הטוב ביותר ושני פרסי גלובוס הזהב לבמאי הטוב ביותר, אחד משלושת הבמאים הידועים כ"שלושת האמיגוז" (יחד עם אלפונסו קוארון וגיירמו דל טורו).
החל את הקריירה כ-DJ בתחנת רדיו פופולרית במקסיקו בשנת 1984. בסוף שנות השמונים עבד כמלחין סרטי קולנוע מקסיקנים.
הוא למד קולנוע בארצות הברית.
בשנות התשעים החל להפיק ולביים בטלוויזיה המקסיקנית.
ב-1996 ביים סרט ספרדי קצר, בן 44 דקות, אותו גם הפיק.
ארבע שנים אחר כך ביים את סרטו הראשון, "אהבה נושכת", שהיה מבט על פני החברה המקסיקנית, הבנוי כשלושה סיפורים שונים.
המבקרים הרעיפו תשבחות על סרט הבכורה של גונסלס איניאריטו, והוא זכה ב-11 פרסי האוסקר המקסיקני, פרס הסרט הזר באוסקר הבריטי, זכייה בשני פרסי פסטיבל קאן ומועמדות לפרס האוסקר לסרט הזר.
לאחר מכן היה שותף לעשיית הסרט "11'09"01 September 11" משנת 2002, שהיה אסופת אפיזודות של 11 במאים בולטים ממדינות שונות המגיבים לאירועי הטרור של ה-11 בספטמבר ודנים ביחסים שבין המערב לעולם השלישי.
גונסלס איניאריטו ייצג בסרט את מדינתו - מקסיקו.
ההתעניינות הבינלאומית בסרטו "אהבה נושכת" הביאה להתעניינות אמריקאית בקולנוע המקסיקני, וגונסלס איניאריטו נקרא לביים סרט אמריקני.
הוא הסכים, וביים את "21 גרם", הדומה בסגנונו ל"אהבה נושכת", כשעסק במספר סיפורים של אנשים המנסים לשרוד את החיים, כשתאונת דרכים אחת קושרת את גורלם.
נעמי ווטס ובניסיו דל טורו שכיכבו בסרט קיבלו על תפקידם מועמדות לפרס האוסקר.
ב-2006 עלה לאקרנים סרט חדש בבימויו, "בבל", העוסק בארבעה סיפורים המתרחשים בארבעה מקומות שונים בעולם: מרוקו, ארצות הברית, מקסיקו ויפן, בו מככבים בראד פיט, קייט בלאנשט וגאל גרסיה ברנאל.
הסרט זכה בפסטיבל קאן 2006 בפרס הבימוי וחבר השופטים, ובנוסף קיבל 7 מועמדויות לפרס גלובוס הזהב, כמו גם 7 מועמדויות לפרס האוסקר, כולל לגונסלס איניאריטו עצמו, על הבימוי.
ב-2017 הפיק איניאריטו את סרטו החדש של הבמאי הישראלי תום שובל.
בינואר 2015 זכה איניאריטו בפרס התסריט הטוב ביותר בטקס גלובוס הזהב על תסריט הסרט "בירדמן" שכתב ביחד עם ניקולאס גיאקובון, אלכסנדר דינלאריס וארמנדו בי.
בפברואר 2015 זכה בפרס האוסקר לבמאי הטוב ביותר על הסרט, באותו הטקס זכה איניאריטו גם בשני פסלונים נוספים על התסריט המקורי ובפרס הסרט הטוב ביותר עבור הפקת הסרט בצוותא עם ג'ון לשר וג'יימס סקוצ'דופול.
ב-2016 זכה בפרס האוסקר לבמאי הטוב ביותר, בפרס באפט"א לבמאי הטוב ביותר וכן בפרס גלובוס הזהב לבמאי הטוב ביותר עבור הסרט "האיש שנולד מחדש".
בארדו: תיעוד שקרי של קומץ אמיתות (2022)
אלחנדרו דניאל וולף הוא דיפלומט אמריקני.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ב-1978. הוא עובד במחלקת המדינה האמריקנית מאז 1979, והיה סגנו של שגריר ארצות הברית בצרפת בין 2001 ל-2005.
לאחר מיכן מונה לסגן שגריר ארצות הברית באומות המאוחדות.
כיהן כשגריר בפועל של ארצות הברית באו"ם מדצמבר 2006 ועד שהוחלף באפריל 2007 בידי זלמאי ח'לילזאד.
הוא מונה לתפקיד לאחר שקודמו, ג'ון בולטון, התפטר מהמשרה ב-9 בדצמבר 2006, לאחר שלא הצליח לזכות באישור הסנאט.
בין 2010 ל-2013 כיהן כשגריר ארצות הברית בצ'ילה.
אלחנדרו לרו (Alejandro Lerroux; 4 במרץ 1864 - 25 ביוני 1949) היה מנהיג המפלגה הרפובליקנית הרדיקלית בתקופת הרפובליקה הספרדית השנייה וראש ממשלה.
בצעירותו הצטרף למפלגה הרדיקלית כתומך של רואיז זורילה וכתב מאמרים שנודעו בחריפותם.
הוא התבטא כנגד הכנסייה הקתולית וכנגד ממשלות הרסטורציה בארצו וזכה לתמיכה רבה בקרב הפועלים בברצלונה, שם היה בסיס התמיכה שלו.
הוא נבחר לפרלמנט לראשונה בשנת 1901 ושוב בשנים 1903 ו-1905 מטעם מפלגת האיחוד הרפובליקני אותו הקים ביחד עם ניקולא סלמרון.
בשנת 1908 הקים את המפלגה ברפובליקנית הרדיקלית שהתנגדה למתן עצמאות לקטלוניה.
בעקבות אירועי השבוע הטראגי בשנת 1909 הוא ברח מספרד ובשובו הצטרף לאיחוד הסוציאליסטי רפובליקני ונבחר מטעמה לפרלמנט בשנת 1910.
הוא השתתף בוועדה שהכינה את הדחתו של המלך אלפונסו השלושה עשר והקמת הרפובליקה השנייה בשנת 1931. באפריל הוא נתמנה לשר החוץ (שכונה שר המדינה) בממשלה הזמנית שהוקמה עד לבחירות ביוני.
בתפקידו בממשלה דחף לסיום הבידוד של ספרד והכנסתה לתוך חבר הלאומים.
ב-20 במאי 1931, בנאום לפני מועצת חבר הלאומים אמר שספרד תעמוד לימין חבר הלאומים ונענה שחבר הלאומים תעמוד לימין ספרד.
מדיניות זאת זכתה לפופולריות רבה בספרד.
כקליינטליסט, לרו הקדיש חלק נכבד מסדר יומו בפגישות עם אנשי עסקים מתומכיו ודאגה לסיוע להם.
עם זאת, בשירות החוץ לרו נהג במידתיות במינויים למשרות ציבוריות, מינה דמויות ציבוריות ידועות לתפקידים מרכזיים והבטיח כי איש לא יפוטר בגלל עמדותיו הפוליטיות.
למרות תפקודו הראוי יחסית, לרו זכה להשפעה מועטה על דעת הקהל, מכיוון שספרד הייתה עסוקה מאוד בענייניה הפנימיים והאזרחים התעניינו מעט מאוד בענייני חוץ.
לקראת הבחירות ביוני 1931 הוא הוביל את מפלגתו הרדיקלית שהייתה המפלגה הרפובליקנית הגדולה ביותר בספרד בשנת 1931, אך הייתה מפלגה חלשה בהיותה איחוד רופף של תאים מקומיים והשקפות שונות תחת הנהגתו הכריזמטית של לרו.
לבחירות הוא הלך תחת הסיסמה - "ספרד היא לכל הספרדים" וניסה ככל יכולתו להימנע מלהתבטא בנושאים שנויים במחלוקת.
בבחירות השיג המחנה הרפובליקני-סוציאליסטי בניצחון גדול ביותר כאשר זכה במעל 400 מתוך 470 מושבים.
מפלגתו של לרו זכתה ב-94 מושבים, דבר שנחשב ניצחון גדול עבורה והועידה ללרו את תפקיד ראש הממשלה.
אולם הסוציאליסטים שמו וטו על הענקת ראשות הממשלה לידיו של לרו ובשנים 1931-1933 היה לרו חלק מקואליציית השמאל בהנהגת מנואל אסאניה.
לאחר ניצחון הימין בבחירות 1933 התמנה לראשות הממשלה, בתחילה בתמיכה מבחוץ של ה-CEDA ובהמשך תוך הכנסת שרים מה-CEDA לממשלתו.
התקופה בין 1933-1936 הייתה רצופה משברים ולרו כיהן כראש ממשלה במשך שלוש תקופות: 12 בספטמבר 1933 - 8 באוקטובר 1933, 16 בדצמבר 1933 - 30 באפריל 1934 ו-4 באוקטובר 1934 - 25 בספטמבר 1935. בכהונתו השלישית צירף לממשלתו שלושה שרים מה-CEDA, דבר שהביא למרד באסטוריאס.
על האופן בו דוכא המרד באסטוריאס הוא ספג ביקורת משמאל.
כהונתו השלישית הסתיימה כאשר בעקבות התפטרות שני שרים מהמפלגה האגררית, כל הממשלה התפטרה כמהלך פורמלי.
אולם במקום לאפשר ללרו להקים ממשלה חדשה, הנשיא ניקטו אלקלה סאמורה הטיל את הקמת הממשלה על שר האוצר הלא מפלגתי, צ'פפריאטה, ולרו נתמנה לשר החוץ.
זמן לא רב אחר כך, איבד לרו את חינו בעיני הציבור בעקבות פרשת השחיתות של סטרפרלו, במוקדה היה אחיינו, ופרשיות שחיתות נוספות והוא התפטר מהממשלה.
מפלגתו התרסקה בעקבות פרשות אלו והציבור הספרדי נטש את המרכז הפוליטי ועבר לתמיכה במפלגות הקיצוניות יותר מימין ומשמאל.
בבחירות 1936 אלחנדרו כלל לא נבחר לפרלמנט וכשהחלה מלחמת האזרחים הספרדית הוא ברח לפורטוגל, ממנה חזר רק בשנת 1947 בגיל 83.
אלחנדרו ליפשוץ פרידמן (בספרדית: Alejandro Lipschutz Friedmann; 28 באוגוסט 1883, ריגה (לטביה) – 10 בינואר 1980, סנטיאגו דה צ'ילה) היה רופא ואנתרופולוג צ'יליאני, ממוצא יהודי-לטבי.
היה חוקר בתחום הפיזיולוגיה, האנדוקרינולוגיה, כמו כן בתחום האתנוגרפיה והיסטוריה של הילידים האינדיאנים.
אחד מההוגים החשובים של תרבות השמאל הצ'יליאני.
נולד וגדל בריגה, בלטביה, אז חלק מהאימפריה הרוסית, כילד שלישי מבין שבעת הילדים של משפחה יהודית.
אביו, אהרן ליפשוץ, היה טכנאי ליטוגרף וסוחר, ואמו, פרידה פרידמן, הייתה ציירת.
בשנת 1901 סיים את לימודי התיכון בגימנסיה "ניקולאי הראשון" בריגה.
מנעוריו התעניין באנתרופולוגיה ואך לפי עצת אביו נרשם לבסוף ללימודי רפואה באוניברסיטת ברלין.
בשנת 1905 נרשם למפלגה הסוציאל-דמוקרטית הרוסית ונמנה עם הפלג הבולשביקי.
בחודש מרץ הפסיק את לימודיו כדי להשתתף בפעילות המהפכנית באותה שנה בעיר מולדתו, ריגה.
את לימודי הרפואה חידש בשנת 1906 בציריך והמשיך את לימודיו בגטינגן שם סיים את התואר בשנת 1907 עם עבודת גמר מצוינת לשבח על אודות האוסטאיופורוזיס האידיופאתית.
בין השנים 1908–1912 עבד במכון לפיזיולוגיה ההשוואתית באוניברסיטת גטינגן.
בהדרכת פרופ' מקס פרוורן חקר שם את פיזיולוגיית מערכת העצבים המרכזית, ובהדרכת פרופ' אוגוסט פוטר את הפיזיולוגיה השוואתית של הבלוטות האנדוקריניות.
במאי 1914 התחתן עם מרגרטה פוגל-לך.
בימי מלחמת העולם הראשונה, בין השנים 1914–1919 היה מרצה בדרגת פריבט-דוצנט באוניברסיטת ברן.
מחקריו אז זכו ב"מדליית צ'ארלס ל.
בשנת 1916 עבד כאורח במעבדתו של אויגן שטיינך במחקר על תפקודו האנדוקריני של האשך ועל היפרמסקוליניזציה.
בין השנים 1919–1926 כיהן כפרופסור לפיזיולוגיה באוניברסיטת טרטו באסטוניה והצטיין במחקריו בתחום אטרופיית השרירים ותפקוד הבלוטות האנדוקריניות.
בשנת 1924 פרסם עבודה על "ההפרשות הפנימיות של הגונאדות".
בשנת 1926, כדי להתגבר על מחלת השחפת שלקה בה, לצורך מעבר לתנאי אקלים הולמים יותר הסכים לקבל את המשרה של פרופסור באוניברסיטת קונספסיון בצ'ילה.
הוא הגיע לצ'ילה בספטמבר 1926. כפי שתרם בזמנו להעלאת אוניברסיטת טרטו על מפת המחקר הפיזיולוגי האירופי, כך גם בצ'ילה.
הוא ארגן ופיתח את המכון המקומי לפיזיולוגיה וניהל אותו עד שנת 1936. בשנת 1927 מונה לדיקן הראשון של הפקולטה החדשה לרפואה שנוסדה בקונספסיון והקים שם חברה לביולוגיה, סניף של החברה הביולוגית Société de biologie מפריז.
בשנים 1934–1935 פרסם יחד עם פּי-סונייר, עמית מפורסם מספרד, את ספר הלימוד "קורס לעבודות מעשיות בפיזיולוגיה" שהוצא לאור במדריד.
באותן השנים התחיל להתעניין בבעיותיהן ובתרבותן של האוכלוסיות האינדיאניות.
כשבסוף שנת 1935 עקב מחלוקות, אוניברסיטת קונספסיון החליטה לא לחדש את החוזה איתו, החל משנת 1936 עבר אלחנדרו ליפשוץ לסנטיאגו דה צ'ילה שם, לבקשתו של שר הבריאות דאז, ד"ר אדוארדו קרוז קוק, לקח על עצמו את ניהול המכון לרפואה ניסויית של שירות הבריאות הלאומי.
בשנת 1941 קיבל את האזרחות הצ'יליאנית.
בשנת 1943 בטקס פומבי מתוקשר בתיאטרון קאופוליקן התקבל יחד עם המשורר פבלו נרודה כחבר במפלגה הקומוניסטית הצ'יליאנית.
בשנת 1944 זכה בארצות הברית בפרס צ'ארלס ל.
מאייר לחקר הסרטן על מחקריו באונקולוגיה.
ספריו בנושא העמים האינדיאנים השפיעו את האידיאלוגיה של מפלגות השמאל בצ'ילה בנושא היחס לאוכלוסייה זאת.
בשנת 1946 עמד בראש משלחת מחקר בקרב האינדיאנים בארץ האש מטעם הממשלה הצ'יליאנית.
בהקדמתו לספר של ליפשוץ, "הבעיה הגזעית בכיבוש אמריקה ונישואי התערובת" (El problema Racial en la Conquista de América y el Mestizaje"), בשנת 1963 פבלו נרודה שהיה ידידו ושכנו, הגדיר את המחבר כ"האדם הכי חשוב בצ'ילה" של אותם הימים.
בשנת 1970 זכה אלחנדרו ליפשוץ בפרס הלאומי למחקר, על עבודותיו בתחום האנדוקרינולוגיה והרפואה הניסויית.
בשנת 1972 התקבל כחבר כבוד לאקדמיה למדעים של צ'ילה.
באותה שנה הנשיא סלבדור איינדה רתם אותו לקחת חלק בעבודה על תוכנית החוק החדש בנוגע לאוכלוסייה הילידה.
ליפשוץ אסף אוסף ספרים גדול בענייניי רפואה, סוציולוגיה, אנתרופולוגיה, היסטוריה של אמריקה ושל האינדיאנים, דרוויניזם ומרקסיזם, אתנולוגיה, פיזיולוגיה, אנדוקרינולוגיה, אונקולוגיה ניסויית, פתולוגיה ורפואה ניסויית.
הוא תרם ספרייה זו לאוניברסיטת צ'ילה ולאוניברסיטה הקתולית של צ'ילה.
ב-1973 בעת ההפיכה הצבאית, פרצו אנשי צבא לביתו בלוס גינדוס.
הוא פרש לגמלאות בגיל 77.
ליפשוץ נפטר בבית האבות היהודי בסנטיאגו דה צ'ילה בגיל 93 ב-10 בינואר 1980. לאחר מותו בשנת 1983 הוקם מכון למדעים על שמו, הקשור למפלגה הקומוניסטית.
1972 – הפרס הלאומי למחקר של צ'ילה
אלחנדרו דמיאן "צ'ורי" דומינגס (בספרדית: Alejandro Damián Domínguez; נולד ב-10 ביוני 1981 בלנוס, פרבר בפאתי בואנוס איירס, ארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי.
דומינגס מכונה בארגנטינה צ'ורי (Chori).
דומינגס גדל בקבוצת לנוס אך ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הארגנטינאית במדי קילמס.