tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יתרונותיו העיקריים של גשר העלייה למטוס הם בכך שהוא מבטיח את נוחיות הנוסעים שאינם נדרשים לצאת את מבנה בית הנתיבות, ולהיחשף לתנאי מזג האוויר; ובכך שהוא מאפשר פיקוח הדוק יותר על תנועת הנוסעים אל המטוס.
חסרונם של הגשרים הוא בכך שהם מגבילים את שטחי החנייה של המטוסים לקרבת בית הנתיבות, וגורמים להיווצרות מרחקי הליכה ארוכים ברחביו, ולעיתים אף מחייבים את הקמתו של קשר מסילתי בין חלקי הטרמינל.
בנסיבות אלה, השימוש בגשרי עלייה למטוס אינו מוביל בהכרח לחסכון בזמנם של הנוסעים.
גשר עזריאלי (נקרא גם גשר הקריה) הוא גשר להולכי רגל מעל דרך בגין בתל אביב-יפו.
הגשר מוליך מפתח מתחם הקריה ומגדל המטכ"ל שבמערב דרך בגין אל מזרח דרך בגין וכן היישר אל תוך קניון עזריאלי ודרכו לתחנת הרכבת השלום.
ככזה, הוא משמש חיילים רבים ועובדי משרד הביטחון.
הוא מבוסס על קשתות גדולות העשויות מצינורות פלדה עבים, ומהקשתות יורדים כבלים של פלדה, הנושאים את משטח ההליכה.
מבנה הגשר מנצל את התנגדות הקשת ללחצים אנכיים (כוחות המתיחה של הכבלים מומרים ללחצים על דפנות הגשר).
את הגשר תכנן האדריכל אברהם יסקי.
אורכו כ-120 מטרים, רוחבו כ-10 מטרים, גובהו כ-8 מטרים מעל דרך מנחם בגין ומשקלו 300 טונות.
הוא כולל דרגנועים בצדו המערבי, מדרגות ומעליות בשני הצדדים ובצד המזרחי חיבור ישיר לקומה השנייה של הקניון.
הגשר הוקם בשנת 2002 כחלק מפרויקט חיבור מרכז עזריאלי לרכבת ולמתחם הקריה, כאשר עד הקמת מרכז עזריאלי ומחלף קפלן התקיים מעבר תת-קרקעי להולכי רגל בסמוך למיקום הגשר.
גשר סנטה טריניטה (באיטלקית: Ponte Santa Trìnita; מילולית: גשר השילוש הקדוש) הוא שמו של גשר מתקופת הרנסאנס בעיר פירנצה, איטליה, מעל נהר ארנו.
הגשר קרוי על שם כנסייה הנמצאת בסמוך לו.
גשר סנטה טריניטה הוא גשר קשת אליפטי העתיק בעולם.
שלוש קשתות הגשר מעניקות לו מראה ייחודי בעידונו.
מפתח הקשתות החיצוניות הוא 29 מטר בעוד מפתח הקשת המרכזית הוא 32 מטר.
הגשר נבנה על ידי האדריכל ברתולומאו אמאנאטי בן פירנצה בין השנים 1567 עד 1569. הוא שוכן במורד הזרם מפונטה וקיו, הידוע ממנו, ומהווה נתיב תנועה מרכזי בעיר העתיקה של פירנצה מתקופת ימי הביניים.
את הגשר מעטרים ארבעה פסלי עונות השנה, אשר נוספו לו בשנת 1608, כחלק מחגיגות חתונת הדוכס הגדול של טוסקנה, קוזימו השני דה מדיצ'י, עם הארכידוכסית מריה מדלנה (Maria Maddalena) מאוסטריה: הפסל המסמל את ה"אביב" יצירתו של פייטרו פרנקווילה, "קיץ" ו"סתיו" של ג'ובאני בטיסטה קאצ'יני, ו"חורף" של טדאו לנדיני (Taddeo Landini).
ב-8 באוגוסט 1944, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, נהרס הגשר על ידי הכוחות הגרמנים הנסוגים, אולם נבנה מחדש בשנת 1958 לאחר שאבני הגשר המקוריות נימשו מתוך נהר ארנו ואילו אבנים שאבדו נחצבו מן המחצבה שבה נחצבו אבני הגשר במאה ה-16.
גשר על הוואדי היא סדרת טלוויזיה ישראלית תיעודית בת ארבעה פרקים, ששודרה בערוץ yes דוקו, החל מ-13 בדצמבר 2005. הסדרה הופקה עבור yes דוקו על ידי האחים תומר וברק הימן ובשיתוף קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב, ITVS.
"גשר על הוואדי" הוא שמו של מוסד חינוכי ייחודי הפועל ביישוב הערבי כפר קרע שבוואדי עארה.
בית ספר זה קם כתוצאה מחזונם של הורים יהודים וערבים מיישובי ואדי עארה, שחלמו להקים יחד מוסד בו ילמדו ילדיהם את ערכי הדו קיום.
במהלך הסדרה ליוו האחים הימן את פעילות בית הספר ותיעדו את הקשיים עימם נאלצו מקימי בית הספר להתמודד ואת המציאות הנפיצה אותה לא חזו.
מול הילדים, המורים וההורים עמדו שלל סוגיות בעייתיות: האם יש ללמד את הילדים היהודים קוראן כשם שהילדים הערבים לומדים תנ"ך?
כיצד לציין את יום העצמאות של מדינת ישראל - כיום חג או כיום אבל?
גשר סן דייגו-קורונדו , הידוע גם בשם גשר קורונדו, הוא גשר בטון דרוך/פלדה, החוצה את מפרץ סן דייגו בארצות הברית, ומקשר בין סן דייגו לקורונדו.
הגשר נחשב לחלק מכביש מס' 75.
הגשר באורך 3,407 מטר עולה מקורונדו בדרגה 4.67 אחוז לפני שהוא מתעקל ב-80 מעלות לכיוון סן דייגו.
הגובה המקסימלי שלו מגיע ל-61 מטר, ומאפשר לספינות הצי האמריקאי, המשרתות מחוץ לבסיס הצי בסן דייגו, לעבור מתחתיו.
הגשר אינו יוצר דרך ישרה לקורונדו, אלא יש בו עקומה.
הדבר נעשה במכוון על מנת לאפשר לכל ספינות הצי לעבור מתחתיו וכדי לא להיות תלול מידי לעלייה וירידה של מכוניות.
בניית הגשר החלה בפברואר 1967, והגשר נפתח לתנועה ב-3 באוגוסט 1969, בזמן חגיגות ה-200 לעיר סן דייגו.
בתחילה האגרה עליו הייתה 60 סנט לכל כיוון.
לאחר מספר שנים האגרה שונתה לדולר אחד בכיוון קורונדו בלבד.
בשנת 2002 הגשר הפך להיות גשר האגרה האחרון שהפסיק לגבות אגרה, למרות התנגדות תושבי קורונדו בטענה שכמות תנועת הרכבים באי תעלה.
הגשר מכיל 5 נתיבים: שניים מזרחה, שניים מערבה, ונתיב אמצעי בעל מחסום הניתן לשינוי, שיכול ליצור נתיב שלישי לכל כיוון בהתאם לכמות התנועה.
הצד המזרחי של הגשר מסתיים ישירות בצומת T עם כביש בין-מדינתי 5, דרומית למרכז העיר סן דייגו.
הוא מסומן כחלק מכביש 75. הגשר תוכנן אך ורק לתנועת כלי רכב ממונעים; אין מדרכות או שבילי אופניים.
החל משנת 2008, לרוכבי האופניים ניתנת הזדמנות פעם בשנה לחצות את הגשר ביום הכיף "דווש את הגשר".
הגשר הוא הגשר השלישי הכי קטלני, בהקשר של התאבדויות, בארצות הברית.
רק גשר שער הזהב בסן פרנסיסקו וגשר אורורה בסיאטל קטלניים יותר.
על הגשר הוצבו שלטים רבים המפצירים במתאבדים פוטנציאלים להתקשר לקו החם.
גשר עכברה הוא גשר החוצה את נחל עכברה, יובלו הימני של נחל עמוד, מצפון לכפר עכברה ומדרום לעיר צפת, והוא נושא עליו את כביש 89. הגשר מתנשא לגובה של 80 מטרים מעל ערוץ הנחל, ועד להשלמת גשר הרכבת מעל עמק הארזים היה הגבוה בגשרי ישראל.
אורכו 420 מטרים, רוחבו 14 מטרים והוא נישא על-גבי ארבעה עמודי בטון.
הגשר נבנה בשיטת מקטעים והוא מסוגל לשאת תנועת טנקים ולספוג רעידות אדמה בעוצמה של עד 8.9 בסולם ריכטר.
בעקבות ריבוי קפיצות ההתאבדות מהגשר, קיבל הגשר את הכינוי "גשר המתאבדים".
הקמת הגשר וסלילת קטע כביש 89 העוקף את העיר צפת מדרום, הועלו לראשונה במסגרת מסקנות שהוסקו לאחר מלחמת יום הכיפורים.
הכביש העוקף נועד להקל על תנועת כוחות צה"ל ממחסני החירום ברחבי צפון הארץ לעבר רמת הגולן, ולאפשר כניסה נוחה אל בית החולים רבקה זיו שבצפת, אשר היווה את בית החולים הקרוב ביותר אל החזית.
הפרויקט נידון שוב ושוב לאורך השנים, אך בשל התנגדות הגופים הירוקים לפגיעה בנופו של נחל עכברה, הוא לא יצא אל הפועל.
ההתנגדות נבעה בעיקר מכך שהגופים המתכננים העדיפו לצקת סוללה לרוחב הנחל.
הקמת הגשר החלה בשנת 1997, והוא נבנה בשיטת המקטעים בדחיקה על ידי חברת שפיר הנדסה ותעשייה.
במהלך עבודות ההקמה נהרגו שני פועלי בניין.
הפועלים, האחד ישראלי תושב גבעת שמואל והשני עובד זר מרומניה, עמדו על פיגום שקרס וכתוצאה מכך נפלו מגובה אל מותם.
הכביש נפתח לתנועה ב-24 בדצמבר 2002. בחודשים שלפני פתיחת הגשר לתנועת כלי רכב, חובבי אתגרים ערכו מהגשר את קפיצת הבנג'י (נדב כספי, עדו הדר ורוברט לוין) ואת קפיצת הבייס (אבנר צחורי) הראשונות בישראל מגשר.
בדומה לגשרים נוספים בעולם (ה"סאנשיין סקייויי" בפלורידה, אל-ויאדוקטו במדריד), עקב מעשי התאבדות רבים, זכה הגשר לכינוי "גשר המתאבדים".
כעשור לאחר בנייתו, כבר נמנו 12 מתאבדים מן הגשר.
בנובמבר 2013, בניסיון למנוע מעשי התאבדות נוספים, השלימו עובדי נתיבי ישראל, הקמת מעקה וגדר בטיחות בצידי הגשר, כדי למנוע מקרים של קפיצה מהגשר לתהום.
גשר סהר הוא סוג של גשר קשת המאופיין בקשת גבוהה מאוד ומשמש להולכי רגל.
גשר זה מזוהה בעיקר עם הגנים הסיניים והיפניים.
צורת גשר זו נבנתה במקור בסין ורק לאחר מכן אומצה ביפן.
צורת גשר זו התפתחה מתוך הצורך לאפשר להולכי רגל לחצות תעלות מים בד בבד לאפשר לדוברות לעבור תחתם.
הגשר נחשב חסכוני במקום שהוא תופס בגדות התעלה, בזכות העלייה והירידה התלולות שלו.
חיסכון בשטח זה מאפשר ניצול מרבי של השדות החקלאיים בגדות התעלה.
תכנון ממדי הקשת נובע מכך שהקשת והשתקפותה במים תיצור מעגל המסמל את הירח.
גשר עור בפין הוא מצב רפואי שבו חל חיבור של עור בין גוף הפין לעטרה.
הגורם העיקרי לגשרי עור הוא הידבקויות עור הפין שהן אחד הסיבוכים הנפוצים ביותר של ניתוח מילה.
בעוד שמרבית הידבקויות עור הפין חולפות עם הזמן או לחלופין באמצעות טיפול שאינו כירורגי, גשרי עור מחייבים טיפול בהליך כירורגי קצר שאינו מצריך אשפוז.
לאחר ניתוח מילה עלול גדם העורלה להידבק לבסיס העטרה או לעטרה עצמה וליצור גשר עור יחיד, או כמה גשרי עור, שרוחבם נע בין מילימטר לשלושה סנטימטרים.
גשרי העור הם סיבוך של הידבקויות עור בפין הנוצרות בעת ההחלמה מניתוח מילה.
במרבית המקרים נפרדות הידבקויות העור בעקבות גיל, זקפה, וכן ניקוי וטיפול קפדני של אזור הניתוח לאחר מילה.
הסיכון להיווצרות הידבקויות עור עולה בבנים שבהם יש יותר שומן בקדמת עצם החיק אשר גורם לפין להיות חבוי בתוך השומן ומקשה על היפרדות ההידבקויות.
בעוד שבפעוטות עם יחס גבוה של משקל לגובה יש סיכון רב יותר לפין חבוי ולהיווצרות הידבקויות עור, לא נמצא קשר בין יחס משקל לגובה בפעוטות להיווצרות גשרי עור.
גשרי עור גם יכולים להיווצר במילה בפעוטות מפותחים יותר או במבוגרים שבהם חלה בעיה באופן תפירת הגדם.
במקרים נדירים יותר, הידבקויות וגשרי עור יכולים להיווצר גם בזכרים ערלים, בין העורלה לעטרה, בעקבות חבלה או דלקת.
במרבית המקרים גשרי עור מטופלים בעקבות חוסר שביעות רצון קוסמטית.
בעת זקפה, גשרי עור יכולים לגרום לחוסר נוחות, לכאב ואף עקמת הפין.
אצל ערלים או במקרים של הידבקויות מרובות וגדולות תיתכן הצטברות סמגמה מתחת לגשר העור בעקבות קושי בניקוי.
מקרים קלים שבהם גשר העור אינו גורם לאי נוחות או לבעיה קוסמטית, אינם מחייבים טיפול וביתר המקרים נעשה הטיפול בהליך כירורגי שאינו מחייב אשפוז.
גשרי העור ניתנים לחיתוך ולהסרה בהליך המבוצע בהרדמה מקומית או בהרדמה כללית התלויים בגיל המטופל ובגודל גשרי העור ומספרם.
את גשרי העור ניתן לסלק בחיתוך כירורגי באמצעות אזמל מנתחים או באמצעות צריבה חשמלית.
גשר סוורן , לעיתים קרוי גשר סוורן-וואי (Severn–Wye Bridge), הוא גשר תלוי למעבר כביש מהיר המופעל על ידי הייווייז אינגלנד, והחוצה את הנהרות סוורן ווואי בין אוסט (Aust) בדרום גלוסטרשייר באנגליה לבין צ'פסטו במונמות'שייר בדרום-מזרח ויילס, דרך ביצ'לי (Beachley), שהוא חצי אי בין שני הנהרות.
הגשר הוא בנקודת החצייה ההיסטורית של הסוורן בין אנגליה לוויילס, ובנייתו ארכה שלוש וחצי שנים בעלות של 8 מיליון לירות שטרלינג.
הגשר החליף את מעבורת אוסט (Aust Ferry).
הגשר נחנך ב-8 בספטמבר 1966 במעמד אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת, ששיבחה אותו כ"שחר של תקופה כלכלית חדשה עבור דרום ויילס".
במשך שלושים שנים עבר כביש M4 על הגשר.
הגשר קיבל מעמד של בניין רשום מדרגה I ב-26 בנובמבר 1999.
עם השלמת מעבר סוורן השני (Second Severn Crossing), הידוע גם כ"גשר הנסיך מוויילס" (Prince of Wales Bridge), שונה שם קטע הכביש המהיר מאולווסטון (Olveston) באנגליה עד למגור (Magor) בוויילס לכביש M48.
ההצעה הראשונה לגשר על פני הסוורן, בערך באותו מקום שנבנה בסופו של דבר, הייתה בשנת 1824 על ידי תומאס טלפורד (Thomas Telford), אשר התבקש לייעץ כיצד לשפר את שירותי מרכבת הדואר בין לונדון לוויילס.
לא נעשתה שום פעולה, ובמהלך העשורים הבאים הפכה הרכבת לשיטה הדומיננטית של נסיעה למרחקים ארוכים.
גשר הרכבת של הסוורן, ששימש בעיקר למשאות, נפתח בשרפנס (Sharpness) ב-1879, וקו הרכבת הראשי עבר דרך מנהרת סוורן מתחת לנהר בשנת 1886.
הגידול בנפח התנועה בכבישים בתחילת המאה ה-20 הוביל לקריאות נוספות לשיפורים, ובראשית שנות העשרים של המאה ה-20 כינסה המועצה העירונית של צ'פסטו מפגש של רשויות מקומיות שכנות כדי לשקול מעבר על סוורן כדי להקל על עומס התנועה והעיכובים על כביש A48 העובר דרך העיירה.
ב-1935 קידמו מועצות המחוזות של מונמות'שייר וגלוסטרשייר הצעת חוק לפרלמנט לגייס מימון לבנות גשר מעל השפך, כש-75% מעלות הפרויקט ימומנו ממשרד התחבורה מקרן הכבישים.
הצעת החוק נדחתה על ידי הפרלמנט בשל התנגדות של חברת הרכבות גרייט וסטרן (Great Western Railway).
אחרי מלחמת העולם השנייה החלו להכין תוכניות לרשת כבישים ארצית, כולל גשר סוורן, שהחוזה לתכנונו הוענק לחברות ההנדסה מוט, האי ואנדרסון (Mott, Hay and Anderson) יחד עם פרימן פוקס ושות' (Freeman Fox and Partners).
בחינה פומבית של התוכנית נערכה ב-24 בספטמבר 1946 באוניברסיטת בריסטול.
משום שהמימון הממשלתי נתן עדיפות לגשר כביש פורת' (נחנך ב-1964), נדחתה בניית גשר סוורן עד 1961. ב-1962 הודיעה ממשלת הממלכה המאוחדת כי עלויות הבנייה יכוסו באמצעות אגרה של 2 שילינג ו-6 פני (0.125 ליש"ט) על כל כלי רכב שיעבור בגשר, כאשר הולכי רגל ורוכבי אופניים לא יחויבו בתשלום.
בינואר 1977 צומצמה הנסיעה בגשר לנתיב אחד בכל כיוון לאחר שנתגלו כמה חולשות במבנה בן העשר.
סגירת הנתיב השני נמשכה כמה חודשים.
גשר סוורן חוזק והאספלט עליו חודש בשלהי שנות ה-80 של המאה ה-20 בעקבות הגידול בתנועה.
העבודה כללה חיזוק המגדלים של גשר סוורן והמיסעה, הרחבה למגדלי של גשר ואיי והחלפת הכבל הבודד המקורי בשני כבלים.
מרבית עבודת החיזוק נעשתה בתוך המיסעה ובמגדלים ולכן לא ניתן להבחין בה.
תכנון החיזוק נעשה על ידי חברת פלינט ונייל (Flint & Neill).
הציפוי המחודש כלל שכבה עבה בעובי 35 מילימטרים של אספלט על גבי ממברנה אקרילית חסינת מים.
ב-2006, בשנת ה-40 להפעלת הגשר, נבדק הגשר לקורוזיה של הכבלים.
הגוף המפעיל את הגשר, חברת הייווייז אינגלנד, הודיע שהביקורת הגיעה למסקנה שיש להטיל מגבלות על משאיות כבדות העוברות בגשר.
משאיות כאלו יכולות לנסוע רק בנתיב הימני, כששלטים המטילים מגבלה על פי משקל הוצבו בגשר.
מערכת של ציפוי בגומי יחד עם סירקולציה של אוויר יבש, כפי שנעשה בגשר כביש פורת' הותקנה בשנים 2007–2009 במטרה לעצור את הקורוזיה.
ב-6 בפברואר 2009, במהלך שבוע שבו ירד שלג בבריטניה, נסגרו שני גשרי הסוורן במקביל בשל קרח שנשר ממבני הגשר וגרם נזק לרכבים.
ב-22 בדצמבר 2009 נסגרו שני הגשרים שוב מאותה סיבה.
היו אלו הפעם השנייה והשלישית בלבד, בהתאמה, ששני הגשרים נסגרו יחד.
הפעם הראשונה הייתה כמה שנים קודם לכן בשל שרפה במפעל לכימיקלים באייבונמות' (Avonmouth), פרוור של בריסטול.
ב-2016, במלאת 50 שנים לחנוכת הגשר, ביצעה הזמרת איימי ודג' את השיר "Bridge", כשהיא ניצבת במרומי הפלטפורמה של המגדל של הגשר ומלווה על ידי מקהלה שעמדה בצד האנגלי.
מעבר גשר סוורן מורכב מארבעה מבנים (מפורטים מכיוון אנגליה לוויילס): גשר אוסט (Aust Viaduct), גשר סוורן (Severn Bridge), גשר ביצ'לי (Beachley Viaduct) וגשר ואיי (Wye Bridge).
גשר אוסט וגשר סוורן קיבלו מעמד של בניין רשום מדרגה I ב-26 בנובמבר 1999. בעוד גשר ואיי וגשר ביצ'לי קיבלו מעמד של בניין רשום מדרגה II ב-29 במאי 1999.
גשר אוסט בן 157 מטרים הוא גשר קורה כפולה בחתך קופסה עם מיסעה מבטון, מצוק אוסט (Aust Cliff) לסמך הראשון של גשר סוורן, שהוא מבנה בטון רחב וממנו עולים על גשר סוורן.
גשר סוורן שוכן קרוב למקום שממנו יצאה מעבורת אוסט שקדמה לו.
הגשר הוא גשר תלוי בתכנון קונבנציונלי, שבו המיסעה נתמכת על ידי זוג כבלים התלויים בין שני מגדלים.
ב-1966 נשזרו הכבלים שתמכו במיסעה מתיילים באורך כולל של 29,000 קילומטרים.
כל אחד מהכבלים הראשיים היה מורכב מ-8,322 תיילים בני 5 מילימטרים.
מאפיין יוצא דופן של הכבלים התומכים במיסעה והמחוברים לכבלים הראשיים הוא שהם אינם אנכיים, כמו במרבית הגשרים התלויים, אלא מסודרים בצורת זיג זג.
מטרת סידור זה הוא ניסיון לצמצם תנודתיות, כמו השימוש הבולט במשככי סטוקברידג' על הכבלים.
אורך הגשר הוא 1,600 מטרים הכוללים את המפתח המרבי בן 988 מטרים בין המגדלים ושני מפתחים צדדים באורך 305 מטרים.
המגדלים מתרוממים לגובה של 136 מטרים מעל פני המים בשיא גובהם בממוצע, והם בנויים מקורות במבנה קופסה חלולה.
המיסעה היא מסבך בצורת קופסה בפרופיל אווירודינמי יחד עם מסלולי אופניים והולכי רגל הבנויים כזיזים המחוברים למסבך.
צורת הגשר נקבעה על ידי המתכננים פרימן, פוקס ושות' כתוצאה מבדיקות במנהרת רוח של גשר כביש פורת', לאחר שהמודל המקורי של מנהרת הרוח נהרס בטעות.
חלקי המיסעה נבנו במפעלי חברת מאביי בצ'פסטו הסמוכה, וכל אחד מהקטעים בני ה-132 טון הושט במורד הנהר עד שהועלה למקומו.
גשר ביצ'לי בן 745 המטרים הוא במבנה גשר מסבך בצורת קופסה בדומה לגשר סוורן אבל הוא נתמך על סמכי פלדה כשהוא חוצה את חצי האי ביצ'לי מעל למחנה של הצבא הבריטי, קסרקטין ביצ'לי (Beachley Barracks), שבו שוכן גדוד הרובאים הראשון (1st Battalion, The Rifles).
גשר ואיי הוא גשר מעוגן כבלים באורך 408 מטרים החוצה את הגבול בין אנגליה לוויילס המסומן באמצעות הנהר ואיי, 3 קילומטרים דרומית לצ'פסטו.
הוא בנוי מקטע אחד ארוך מעוגן בכבלים עם שני מגדלים התומכים במיסעה ממרכז הכביש.
המיסעה היא מסבך אורתוטרופי דומה לגשר סוורן, אבל נראה שונה כיוון שיש לו שני סטים של כבלים בכל אחד משני המגדלים.
במקור היה סט אחד של כבלים בלבד, אבל אלו הוחלפו במהלך עבודות החיזוק.
גשר ואיי נבנה על ידי חברת קליוולנד ברידג' אנד אנג'נירינג.
זמן קצר לאחר שנפתח גשר סוורן, כתב המשורר הוולשי הארי וב (Harri Webb) את "האודה לגשר סוורן":
שתי מדינות סוף סוף התחברו
אגרת המעבר נגבתה בצד האנגלי, ורק מכלי רכב שפניהם מערבה מאנגליה לוויילס.
עובדה זו הובילה כמה אנשים לתאר זאת כ"מס על הכניסה לוויילס", הן בהומור והן כחלק ממערכה רצינית יותר הדורשת לבטל את דמי המעבר.
במקור, דמי המעבר ניגבו בשני הכיוונים, אבל הסידורים שונו בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 במטרה לבטל את הצורך במערכת ביתני גבייה בכל כיוון, והפוטנציאל של התנועה הממתינה לשלם את דמי המעבר שתשתרע אחורה עד לגשר עצמו.
ב-1966 נקבע מס המעבר על שני שילינג ו-6 פני (בתקופה שלפני החלוקה העשרונית של הליש"ט, שווה ערך ל-0.125 ליש"ט) לכל כלי הרכב מלבד אופנועים שנהנו ממס מופחת בשיעור של שילינג אחד (0.05 ליש"ט).
עבורכלי רכב קטנים ייצגה עלות זו חסכון של 7 שילינג (0.35 ליש"ט) על פני השימוש במעבורת שעלתה באותה תקופה 9 שילינג ו-6 פני (0.475 ליש"ט).
אגרת המעבר הוגדלה מדי פעם וב-1989 כבר נדרשו משאיות עם מעמס מעל 1.5 טון ואוטובוסים לשלם 2 ליש"ט לכל כיוון בעוד שמכוניות שילמו 1 ליש"ט לכל כיוון.
פיחות מטבע היה מאפיין של המדיניות המוניטרית של הממלכה המאוחדת בשנים שעברו, ומדד מחירי הקמעונאות (Retail Prices Index) שימש כאמצעי לחשב את ההשפעה של האינפלציה הכללית.
אם אגרת המעבר על הגשר הייתה גדלה לפי קצב האינפלציה מספטמבר 1966, המועד בו חנכה אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת את הגשר, היה מחיר המעבר המקורי של 0.125 ליש"ט עולה, נכון לסוף 2018, ל-2.30 ליש"ט לכל כיוון (או 4.60 ליש"ט לכיוון אחד).
נכון לספטמבר 2018 היה מס המעבר 5.60 ליש"ט למכונית, 11.20 לאוטובוס עד 17 מקומות או למשאית עד 3.5 טון ו-16.70 ליש"ט לאוטובוסים או משאיות כבדות מ-3.5 טון.
אופנועים ובעלי תו נכה פטורים מתשלום האגרה, אם כי שניהם חייבים לעצור בביתני הגבייה על מנת לוודא את זכותם, ולאפשר למחסום להתרומם.
הולכי רגל ואופניים פטורים מתשלום ויש להם מסלול מיוחד בצד הגשר.
אגרת המעבר בגשר הנסיך מוויילס (המעבר השני של הסוורן) זהה, אם כי במקרה זה האגרה ניגבת בצד הוולשי של הגשר (אם כי עדיין לתחבורה הנכנסת לוויילס, לא לזו היוצאת מוויילס), במרחק רב מהגשר כך שאפילו תורים ארוכים מאוד לא מגיעים אליו.
מערכת נוספת הידועה כ-Severn TAG מאפשרת לנהגים לשלם בצורה אלקטרונית מבלי שיצטרכו לעצור בביתני הגבייה.
המערכת מאפשרת לבחור בין תשלום בגין כל חצייה (הזהה לתשלום הרגיל) או תשלום אחד לעונה המגלם בתוכו הנחה למי שחוצה יותר מ-17 פעמים את הגשר.
מ-2010 יכול התשלום להיעשות באמצעות כרטיס אשראי או כרטיס חיוב מיידי, אבל המשתמשים חייבים להקליד את קוד הזיהוי של הכרטיס, ולכן השיטה המומלצת היא עדיין תשלום במזומן כדי להימנע מעיכובים.
במשך שנים רבות הועלה מחיר אגרת המעבר כל שנה והגיע לשיא של 6.70 ליש"ט לרכב פרטי בינואר 2017 .
לאחר מאבק ציבורי שנמשך שנים לבטל את אגרת המעבר, הודיע אלן קיירנס (Alun Cairns), השר הממונה על ענייני ויילס (Welsh Secretary) ביולי 2017 שאגרת מעבר תבוטל בסוף 2018, וטען כי הביטול יגדיל את הכלכלה של דרום ויילס בכ-100 מיליון ליש"ט בשנה.
בספטמבר 2017 אישר קיירנס שאגרת המעבר תופחת בינואר 2018 כשיבוטל המע"מ מהתשלום, הבטחה זו אכן קוימה, ולראשונה מזה למעלה מעשרים שנה שמחיר האגרה הופחת.
ב-17 בדצמבר 2018 הגשר נפתח למעבר ללא אגרה.
גשר סימון דה בובואר הוא גשר המיועד להולכי רגל ורוכבי אופניים בין הרובע השנים-עשר של פריז לרובע השלושה-עשר של פריז ומחבר את פארק ברסי שבשכונת ברסי עם אתר פרנסואה מיטראן של הספרייה הלאומית של צרפת בגדה השמאלית.
הקמת הגשר, שנקרא על שמה של סימון דה בובואר, החלה ב-2004 והוא נחנך ב-2006. ארכו 304 מטרים, רוחבו 12 והוא משתרע מגדה לגדה ללא תמיכה בתוך הנהר.
על מנת לגשר על פערי הגובה בין שתי גדות הנהר, עוצב הגשר בדמות שני חצאי עדשה (או שני גלים) המקנים עליה וירידה מתונות וכן קירוי מגשם במרכז הגשר.
הגשר מחופה ברצפת עץ אלון.
החלק המרכזי של הגשר, באורך 106 מטרים הוא יציקת פלדה אחת במשקל 640 טון שנוצקה במפעלי אייפל באלזס והועברה למקומה במבצע מסובך של תנועה בלילות שארך מספר חודשים.
גשר פוניאטובסקי (בפולנית: Most Poniatowskiego) הוא גשר היסטורי מפורסם בוורשה שבפולין.
הגשר נבנה בין 1904 ל-1914, נפגע בכל אחת ממלחמות העולם, ונבנה מחדש אחריהן.
הגשר עובר מעל נהר הויסלה ומחבר בין רובע פראגה ופובישלה.
הגשר הוא גשר דרכים המתחבר לשדרות ירוזולימסקייה.
גשר פלדה באורך 506 מטרים המורכב משמונה חלקים תוכנן על ידי שטפן שילר.
הקמתו החלה ב-1904 ובוצעה על ידי חברת קונסטנטי רודצקי (K.
Rudzki i S-ka) בפיקוחם של המהנדסים מייצ'סלב מרשבסקי וואצלב פשקובסקי.
מהנדס נוסף שעבד על הגשר היה קז'ימייז' אודקובסקי, שעבר מאוחר יותר לניהול חברת התחמושת לוצניק.
הגשר נתפס כרברבני בעיני המתנגדים להקמתו, בהם ראש עיריית ורשה והסופר בולסלב פרוס.
הגשר נפתח ב-6 בינואר 1914 על ידי המושל הכללי הרוסי גאורגי סקלון כגשר השלישי של ורשה, ובהתאם לכך זכה לכינוי העממי "הגשר השלישי" (trzeci most) אף ששמו הרשמי היה "הגשר של מנהיגנו הדגול, הצר ניקולאי השני".
לאחר שפולין זכתה לעצמאות מחודשת ב-1918 שונה שמו של הגשר על שמו של הנסיך יוזף פוניאטובסקי וזכה לכינוי Poniatoszczak.
הגשר ספג פגיעות קשות במהלך מלחמות העולם.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, ב-1915, הצבא הרוסי הנסוג פוצץ ארבעה חלקים מהגשר על מנת להאט את התקדמות הכוחות הגרמניים.
הגשר הוקם מחדש במהירות על ידי הגרמנים, אך נפגע בתאונה זמן קצר אחר כך.
לאחר המלחמה נבנה הגשר מחדש על ידי הממשלה הפולנית במשך חמש שנים, בין 1921 ל-1926. במהלך הפיכת מאי שימש הגשר כמקום מפגש בין נשיא פולין סטניסלאב ויצ'כובסקי ומנהיג המהפכה מרשל פולין יוזף פילסודסקי.
במהלך מלחמת העולם השנייה הושמד הגשר על ידי הגרמנים במהלך מרד ורשה ב-13 בספטמבר 1944. הפעם נהרס הגשר באופן משמעותי, וכל חלקיו התמוטטו, כשרק החלקים התחתונים שרדו.
התוכניות הראשונות לאחר המלחמה של הממשלה הפולנית הקומוניסטית החדשה היו של הקמת מבנה זמני מעץ על החלקים ששרדו, אך העבודה הנמהרת גרמה לגשר להתמוטט.
הגשר הוקם מחדש ונחנך ב-22 ביולי 1946 על ידי בולסלאב ביירוט.
הגשר החדש שהוקם איבד חלק מהפאר שהיה לגשר בצורתו שלפני המלחמה, ובשל התקציב המוגבל לא שוחזרו מאפייני נאו-רנסאנס דקורטיביים, כדוגמת מעקות עשויים ביד וספסלי אבן.
בזמן שפל נמוך ניתן לצפות בחלק מהשרידים בצורתו המוקדמת של הגשר לפני המלחמה.
בין השנים 1963 ל-1966 הורחב הגשר, ומסלול החשמלית הופרד מהכביש, והגשר חובר לכביש המהיר Wisłostrada בגדה השמאלית של הוויסלה.
בשנים 1985–1990 נעשו הרחבה ושיפוץ נוסף, והכביש בגדה הימנית (פראגה) הורחב והוקם גשר זמני נוסף (גשר סירנה; שהוחלף בשנת 2000 על ידי גשר שוויינטוקז'יסקי).
ב-2004 החל פרויקט שיקום של הגשר.
ב-2005 הוקמו מגדלים קטנים, וארבעת חלקיו של הגשר נבנו מחדש.
גשר סֶנְטֶנָאריוֹ (ספרדית: Puente Centenario, אנגלית: Centennial Bridge, בתרגום מילולי: גשר יובל המאה) הוא גשר מרכזי בפנמה, שחוצה את תעלת פנמה.
הוא נבנה כדי להשלים את גשר האמריקות ולהחליפו במסגרת הכביש הפאן-אמריקאי.
עם פתיחתו בשנת 2004, הוא הפך למעבר הקבוע השני של התעלה.
גשר סנטנאריו הוא המעבר העיקרי השני שנבנה על מנת לחצות את תעלת פנמה.
הראשון שנבנה היה גשר האמריקות.
קיימים אמנם גם מספר גשרי שירות קטנים, אך ניתן להשתמש בגשרים אלה רק כאשר שערי הנעילה סגורים ויש להם קיבולת מוגבלת.
הגשר ממוקם 15 קילומטרים מצפון לגשר האמריקות ונבנה כדי להקל על המעבר בו, שהפך ל"צוואר בקבוק".
בתחילה, היה גשר האמריקות, שנפתח בשנת 1962, הכביש הראשי היחיד שחצה את תעלת פנמה.
התנועה מעל גשר זה הייתה במקור בסביבות 9,500 כלי רכב ביום.
במהלך הזמן התרחבה התנועה, ובשנת 2004 כבר עברו בגשר 35,000 כלי רכב ביום, דבר שהביא במרוצת הזמן לפקקי תנועה נרחבים ולהאטה מסיבית של התנועה, באופן מתמשך.
מאחר שהגשר ייצר צוואר בקבוק גדול בכביש המהיר הפאן-אמריקני, החליטה ממשלת פנמה לבנות מעבר נוסף על התעלה.
הגשר החדש תוכנן על ידי מיזם משותף בין חברת טי לין אינטרנשיונל לבין קבוצת לואיס ברגר בע"מ , והוא נבנה על ידי החברה הקבלנית בילפינגר ברגר הגרמנית , תוך שימוש במשאבים של חברת הבת האוסטרלית שלו בולדרסטון הורניברוק.
האדריכל מיגל רוזאלס יצר את הרעיון והעיצובים האסתטיים הראשוניים לגשר פנמה-סנטנאריו.
חוזי הנדסת מבנה הוענקו לליאונהארד, אנדרה ופרטנר.
הגשר עצמו נחנך על פי לוח הזמנים ב־15 באוגוסט 2004, אך בפועל נפתח לתנועה ב־2 בספטמבר 2005, עם סיום הכבישים המהירים המובילים אליו.
בדצמבר 2010 קרס חלק מגשר סנטנאריו בעקבות גשם כבד ושיטפונות והתנועה בו הושבתה למשך כשנה.
בנובמבר 2011, הוחזרה התנועה המלאה בגשר.
הגשר הוא בעיצוב גשר מעוגן כבלים, שהוא הסוג המורכב ביותר של גשר, המשלב עמוד, קורה וכבלים התומכים זה את זה ויוצרים לבסוף גשר יציב.
הגשר הוא באורך כולל של 1,052 מטר (כקילומטר), כאשר גובהו מאפשר לכלי שיט גדולים לעבור מתחתיו.
הגשר נתמך על ידי שני מגדלים, כל אחד מהם בגובה 184 מטר.
הוא מכיל שישה נתיבי תנועה החוצים את פני התעלה.
גשר סנטנאריו נועד לעמוד ברעידות האדמה שמתרחשות לעיתים קרובות באזור התעלה.
גשר סכר מאקומבס הוא גשר נפתח מסתובב על פני הארלם ריבר בעיר ניו יורק, המחבר את רובע מנהטן והברונקס.
הגשר מחבר את הצמתים שלאורך רחוב 155 לרוחבה של מנהטן, מריברסייד דרייב שבמערב, עם הצומת של שדרת ג'רום ורחוב 161 (הממוקם ליד הינקי סטדיום בברונקס), במזרח.
אורכו של הגשר 770 מ' בסך הכל, עם ארבעה נתיבים לכלי רכב ושתי מדרכות.
הגשר הראשון באתר נבנה בשנת 1814 כסכר אמיתי בשם סכר מאקומבס.
50 אזרחים בולטים באזור, שהבינו כי מקומב ככל הנראה יקבל את האישור שביקש, פנו למועצה המשותפת של העיר בבקשה לאפשר גם בניית גשר, כחלק מהמבנה.
בקשה זו נענתה, ומקומב הורשה לגבות אגרה על הגשר, שמחציתה תועבר למועצה, כדי לשמש לחינוך העניים.
סירות היו אמורות לעבור בחופשיות דרך מעבר/מחלף (lock) בסכר.
הגשר הושלם ב-1816, שנתיים לאחר פתיחת הסכר.
הסכר לעומת זאת, המשיך להציף כרי דשא במעלה הזרם, ולחסום את השייט בסירות לאורך ההארלם ריבר.
כתוצאה מכך, פרצה קבוצת אזרחים בשנת 1839 את הסכר באמצעות כלי שיט נושא פחם.
מעשה זה נחשב כחוקי על ידי בית המשפט אז, אשר טען כי "זה מטרד ציבורי לחסום את השייט".
הסכר נהרס בשנת 1858 והוחלף שלוש שנים לאחר מכן, בשנת 1861, בגשר נדנדה נפתח מעץ, בשם הגשר המרכזי (The Cental Bridge), שדרש תחזוקה תכופה.
הגשר הזה דרש תיקונים ושינויים רבים, עקב ריקבון של רכיבי העץ.
בשנת 1892 קיבלה חברת Passaic Rolling Mill Company את החוזה עבור בניית הגשר החדש, שתוכנן על ידי אלפרד פ.
מוטת הפלדה הנוכחית, נבנתה בין השנים 1892 ל-1895, בעוד שדרך רחוב 155 העילי על הוויאדוקט, נבנתה בין השנים 1890 ל-1893. שניהם עוצבו על ידי אלפרד פנקוסט בולר.
גשר זה, שעדיין נקרא The Cental Bridge נפתח רשמית בשנת 1895, בעלות של 2,537,312 דולר.
בשנת 1920, נבנו חיבורי רמפה חדשים בצדו המזרחי של הגשר (בברונקס), כאשר הינקי סטדיום נבנה.
גשר סכר מאקומבס הוא הגשר הגדול השלישי בעתיקותו שעדיין פועל בעיר ניו יורק, ויחד עם דרך רחוב 155 על הוויאדוקט, הוגדרו בשנת 1992 על ידי הנציבות לשימור אתרים כנקודת ציון לשימור בעיר ניו יורק.
הגשר מונח על 3 מזחים, כשהרכיב המרכזי הנייד (המסתובב ונפתח) מונח על מזח הציר, שבנוי כאי קטן במרכז הנהר, וממסבך הנתמך על-ידי קורת תוף כפול.
המזחים האחרים, המערבי והמזרחי, הם מבני אבן שבנויים בשולי הנהר ועל היבשה.
על המבנים הללו בנויים בכל צד של הגשר זוג "ביתני מחסה" המקורים בגגות רעפים קוניים .
"ביתני מחסה" אלה משמשים את הכרוז שמפעיל את המחסומים בכל צד של הגשר, כאשר הוא נפתח.
הגשר מורכב ממשטח מעל פני המים ומהוויאדוקט של רחוב 155. אורכו הכולל של הגשר הוא 770 מ', כולל דרכי הגישה אליו מהוויאדוקט של רחוב 155. הגשר נושא שני נתיבי תנועה לכל כיוון.
רוחב הכביש (משפת המדרכה האחת לצד המדרכה שבצד השני של הגשר) על הרכיב הנייד והמסתובב הוא 12.19 מ'.
בצד מנהטן, ישנו לוח המציין את שנת 1894 והמילים "Central Bridge" , ושמות המהנדסים הראשיים של הגשר.
משני צדי המזח המרכזי שבמרכז הנהר, וכשהגשר פתוח, יש תעלות שיט עם מרווח אופקי של 46 מ'.
כשהגשר סגור, הוא מספק מרווח אנכי (גובה) של 7.6 מ'.
הרכיב הנייד המסתובב של הגשר מסוּבָב על ידי שני תופים קונצנטריים: התוף הפנימי בקוטר 11 מ' והחיצוני בקוטר 13 מ'.
לגשר שלוש גישות: שניים הם מהצד של מנהטן (הוויאדוקט של רחוב 155 והשדרה השביעית), ואילו השלישי מוביל לצומת של שדרת ג'רום ורחוב 161 בברונקס.
נכון ל-2019, גשר סכר מאקומבס נושא את קווי האוטובוס Bx6 ו-Bx6 SBS של רשות התעבורה של העיר ניו יורק .
בשנת 2016, מחלקת התחבורה של העיר ניו יורק דיווחה על נפח תנועה יומי ממוצע בשני הכיוונים של 38,183, עם שיא של 55,609 בשנת 1957. בין 2000 ל-2014, הגשר נפתח לכלי שיט 32 פעמים.
עד שנת 1988, מחלקת התחבורה של עיריית ניו יורק רשמה את גשר סכר מאקומבס כאחד מ-17 גשרים ברחבי העיר שזקוקים לשיקום דחוף.
העבודה, שהייתה צפויה בתחילה לעלות 34 מיליון דולר, הייתה אמורה לכסות את שיקום תושבות הפלדה ותמיכות הבטון שהושחתו.
כאמור, רחוב 155 על הוויאדוקט והגשר, הוגדרו בשנת 1992 על ידי הנציבות לשימור אתרים כנקודת ציון לשימור בעיר ניו יורק.
בסופו של דבר בוצע שיפוץ בעלות של 145 מיליון דולר, בין השנים 1999 ל-2004. כחלק מהשיפוץ, הוחלף סיפון הגשר, ושופצו האלמנטים המבניים של תעלות הגישה וארבעת הרמפות אל הכביש המהיר של מייג'ור דיגן וממנו.
כמו כן, נצבע מחדש מרחב המים והוחלפו מערכות החשמל במקביל.
בוצעה הערכה של הגשר גשר והויאדוקט עבור פרויקט חידוש סיסמי, שבאותה עת היה אמור להסתיים בין 2010 ל-2013 בעלות 36 מיליון דולר.
למרות ההסתברות הנמוכה של רעידות אדמה באזור, הפרויקט בוצע לאחר שיושמו חוקי בנייה מחמירים יותר בשנת 2003.
בולר תכנן מספר גשרים לאורך ההארלם ריבר, שניים מהם נבנו מדרום לגשר סכר מקומבס.
מדובר בגשר רחוב 145 וגשר שדרת מדיסון, שנפתחו במקור בשנים 1905 ו-1910, בהתאמה.
למרות שגשר רחוב ה-145 הוחלף ב-2006, הסופרת והמבקרת שרון רייר תיארה את גשר הרחוב ה-145 המקורי כ"עותק חסר השראה" של גשר סכר מקומבס.
מיד מצפון לגשר סכר מקומבס היה גשר פטנאם, שתוכנן גם הוא על ידי בולר.
הקו העילי של השדרה התשיעית של הרכבת התחתית של העיר ניו יורק שנהרסה, עבר על הגשר, והתחבר עם קו IRT ג'רום אווניו (קו 4 הנוכחי שלאורך שד' לקסינגטון).
הגשר נפתח בשנת 1880, ונהרס לאחר שחלק זה של קו השדרה התשיעית הפסיק לפעול בשנת 1958.
גשר ספייטי דייבל הוא גשר נפתח מסתובב הנושא מסילת ברזל.
הגשר בנוי על ספייטי דייבל קריק בין מנהטן לברונקס, בעיר ניו יורק.
הגשר ממוקם בקצה הצפוני של מנהטן, היכן שספייטי דייבל קריק פוגש את נהר ההדסון, כ-300 מ' ממערב לגשר הנרי הדסון.
הגשר משמש את רכבות אמטרק הנוסעות לאורך נהר ההדסון מבירת המדינה אולבני אל תחנת פנסילבניה בעיר ניו יורק ולהפך.
הגשר משמש כ-30 רכבות ביום ונפתח למעלה מ-1,000 פעמים בשנה, בעיקר בחודשי הקיץ עבור הפלגות תיור סיבוביות מרציף 83 במנהטן וכלי שיט פנאי אחרים.
הגשר הראשון, שהיה בנוי מעץ, נבנה בשנת 1849 על ידי חברת New York Hudson Railroad שהפעילה בעת ההיא קו רכבות מניו יורק צפונה.
מסילת הברזל המשיכה דרומה לאורך "קו הצד המערבי" עד לטרמינל סנט ג'ון פארק במנהטן התחתית - טרייבקה דהיום, והובילה גם מטענים וגם שירות נוסעים.
רכבת נהר ההדסון התמזגה עם רכבת ניו יורק והארלם בשנת 1869, ויצרה את רכבת ניו יורק סנטרל ונהר ההדסון , ורוב הרכבות החלו לעקוף את הגשר, ובמקום זאת לנסוע לטרמינל גרנד סנטרל במרכז מנהטן.
בשנת 1895, גשר ברזל החליף את גשר העץ.
גשר הפלדה הנוכחי תוכנן על ידי רוברט גיילס ונבנה בשנת 1900. המזחים נשענים על יסודות כלונסאות באפיק הנהר.
הגשר מורכב משלושה קטעים קבועים וכן קטע נדנדה באורך 88 מ', שיכול להסתובב כמעט 65 מעלות ולהשאיר מרווח של 30 מ' בכל צד.
רכיב הנדנדה שקל 200 טון, והיה לו מספיק מקום כדי להתאים לשתי מסילות.
עד 1935, עברו 70 רכבות ביום על גשר ספייטי דייבל, אך לאחר מלחמת העולם השנייה ירד השימוש.
בשנת 1963 הוחלף מנוע הקיטור שהניע את רכיב הנדנדה במנוע חשמלי.
הגשר ניזוק קלות שלוש שנים מאוחר יותר, כאשר מוטת הנדנדה נפגעה על ידי סירה, והותירה אותה תקועה במצב פתוח למשך שבועיים.
רכבות הפסיקו לעבור בגשר ב-1982, ובשנה שלאחר מכן ניזוק הגשר על ידי כלי שיט ולא היה מסוגל להיסגר.
הגשר שוקם בסוף שנות ה-80. שירות ה"אינטר-סיטי" (מכונה ה־Empire Servise ) בתוך מדינת ניו יורק של אמטרק החל להשתמש בגשר ב-7 באפריל 1991. זה היה כרוך בהסבה של קו ווסט סייד הנטוש כדי להתאים לשירות נוסעים ולהתחבר לתחנת פנסילבניה.
עד אז, רכבות אמטרק שנסעו בין ניו יורק לאולבני השתמשו בטרמינל גרנד סנטרל.
ביוני 2018, אמטרק השתמשה ב-Left Coast Lifter, אחד העגורנים הצפים הגדולים בעולם, כדי להרים את רכיבי הגשר במשקל 730 טון, ולהעביר אותם לדוברה על מנת לבצע תיקונים לרכיבים חשמליים ומכניים שניזוקו בהוריקן סנדי ובשנים של תקלות וקורוזיה.
במהלך התיקונים, רכבות שמקורן בתחנת פן והשתמשו בגשר, הגיעו במקום זאת ממסוף גרנד סנטרל, העוקף את הגשר.
הרכבות חזרו למסלולן הקבוע לתחנת פן ב-4 בספטמבר 2018.
גשר פגסוס הוא גשר נפתח מעל תעלת קן בסמוך לעיירה הצרפתית בונוויל שבקרבת העיר קן.
בלילה שבין ה-5 וה-6 ביוני, עם תחילת הפלישה לנורמנדי, הפך הגשר למוקד קרבות של כוחות קומנדו בריטים שהונחתו במקום באמצעות דאונים במטרה להשתלט על הגשר ולמנוע הגעת תגבורות גרמניות שיוכלו להדוף את ראש הגשר של בעלות הברית וכן כדי למנוע את פיצוץ הגשר על ידי צבא גרמניה במהלך נסיגתו.
במקום הוקם מוזיאון (Memorial Pegasus) ואתר הנצחה למבצע נחיתת הדאונים הבריטים וההשתלטות על הגשר.
בין המוצגים בחצר המוזיאון גם מבנה הגשר המקורי שהועבר לשם לאחר התקנת גשר חדש על התעלה.
שמו המקורי של הגשר, "גשר בונוויל", שונה לאחר המלחמה ל"גשר פגסוס", כהוקרה לחיילי הדיוויזיה המוטסת השישית הבריטית, אשר סמלה כולל דמות של סוס מכונף - פגסוס.
נהר אורן ותעלה מלאכותית הם שני ערוצי מים המחברים את העיר קן לתעלת למאנש וממנה אל האוקיינוס האטלנטי ומאפשרים לעיר לשנע סחורות אל ומהעיר בדרך הים.
בתכנון של מבצע אוברלורד היה אזור קן הקצה המזרחי של אזור הנחיתה מהים, כשהחופים הקרובים לקן היו חופי הנחיתה "סורד", "ג'ונו" ו"גולד" שיועדו לנחיתת הדיוויזיות הבריטיות (שתוגברו בכוחות קנדיים).
משימה חשובה של המבצע הייתה תפיסת הגשרים המוליכים מנורמנדי אל פנים צרפת והגנה עליהם, על מנת שלא לאפשר לגרמנים לשלוח כוחות להתקפת נגד על ראש הגשר או לפוצץ את הגשרים כדי לעכב את כוחות בעלות הברית.
כדי למנוע את הפגיעה בגשרים הוחלט שיש להגיע אליהם במהירות האפשרית תוך הבאת הכוחות אליהם בדרך האוויר ("איגוף אנכי").
בהתאם לחלוקת הגזרות בין הבריטים לאמריקאים הוקצו לאמריקאים הגשרים באגף המערבי של חופי הנחיתה, שם נחתו כוחותיהם, ולבריטים הגשרים שבאגף המזרחי.
מבצע הנחתת הכוחות הבריטים לכיבוש הגשרים בזירה המזרחית כונה "מבצע טונגה" והמבצע לכיבוש שני הגשרים שעל תעלת קן ונהר האורן כונה מבצע דדסטיק.
התוכנית של הבריטים לכיבוש הגשרים התבססה על הנחתת כוחות קומנדו באזור באמצעות דאונים.
הכוח שהוקצה לכיבוש הגשר מנה כ-180 לוחמים בפיקודו של מייג'ור ג'ון האוורד .
הכוח כלל את פלוגה D מרגימנט אוקספורדשייר ובקינגהאמשייר , שתי מחלקות מפלוגה B של אותו רגימנט ו-20 חבלנים מהפלוגה המוטסת ה-249 של חיל ההנדסה המלכותי.
הכוח הוטס על גבי שישה דאונים מדגם "איירספיד הורסא" , שנגררו על ידי מטוסי הנדלי פייג' הליפקס.
הדאונים שוחררו מהגוררים עם הגיעם לקו החוף של צרפת משם דאו לכוון הגשרים.
מעט אחר חצות שבין ה-5 וה-6 ביוני 1944 נחתו חמישה מהדאונים בטווח של 50 מטר מהגשרים והדאון השישי נחת 11 ק"מ ממזרח לגשרים.
הבריטים הצליחו להפתיע את הגרמנים, ששמרו על הגשרים, ולכבוש אותם תוך זמן קצר ובמחיר של שני הרוגים.
בשעה 03:00 הגיעה לגשר תגבורת של חיילים מהגדוד המוצנח השביעי (של הרגימנט המוצנח הבריטי).
בהמשך, חברו למגיני הגשר גם כוחות קומנדו מחטיבת המבצעים המיוחדים הרביעית .
בימים הבאים עמדו הכוחות הבריטים מול מתקפות נגד של הגרמנים והצליחו להחזיק בגשרים.
בקרבות אלו נהרגו 20 חיילים בריטים וכ-50 נפצעו.
חללים אלו, כמו גם חיילים בריטים אחרים שנפלו במהלך הפלישה לנורמנדי, נקברו בבית קברות רנוויל .
עם סיום המלחמה שונה שמו של הגשר על תעלת קן ל"גשר פגסוס", המנציח את סמל הדיוויזיה המוטסת השישית, ושמו של הגשר על נהר אורן שונה ל"גשר הורסא" המנציח את סוג הדאון איתו הגיעו הכוחות הבריטים לגשר.
ב-1994 הוחלף הגשר על תעלת קן בגשר חדש שפועל גם הוא באותה טכנולוגיה של גשר נפתח כמו המקורי והגשר הישן הונח בשדה קרוב.
ביוני 2000 נחנך בסמוך לגשר מוזיאון להנצחת הנחתת הכוחות הבריטים וכיבוש הגשרים ב-1944 .
בטקס הפתיחה נכחו צ'ארלס, הנסיך מוויילס והגנרל ריצ'רד גייל שפיקד בעת המבצע על הדיוויזיה המוטסת השישית.
המוזיאון כולל מבנה מקורה וחצר עם אלמנטים שונים הקשורים למערכה.
במסגרת בניית התצוגה רכש המוזיאון מהמועצה המקומית את הגשר הישן במחיר של פרנק אחד.
המבנה המקורה של המוזיאון כולל תצוגה של היחידות הצבאיות הבריטיות שפעלו בנורמנדי, הציוד והנשק בו השתמשו ותיאור הקרבות בהם השתתפו.
בחצר המוזיאון מוצג מבנה הגשר המקורי עליו הגנו הכוחות הפושטים, דגם בגודל מלא של דאון "איירספיד הורסא", נשק כבד ששימש את הכוחות ועוד.
בנוסף למוזיאון עצמו מונצחות בסביבת הגשר היחידות שהשתתפו במערכה וכן חיילים שנהרגו בה.
בצמוד לגשר נמצא בית קפה בשם "קפה גונדרה" שהיה בין האתרים הראשונים אליהם הגיעו הבריטים והוא מתהדר בתואר "הבית הראשון ששוחרר בצרפת".
בעלי בית הקפה הקדישו חייהם להנצחת המערכה לשחרור הגשרים.
גשר פולאסקי הוא גשר נפתח בעיר ניו יורק המחבר את העיר לונג איילנד סיטי בקווינס שמצפון לגשר לגרינפוינט בברוקלין שבדרומו, ומעל נהר ניוטאון קריק.
הוא נקרא על שמו של המפקד הצבאי הפולני ולוחם מלחמת העצמאות האמריקנית קסימיר פולאסקי במחווה לאוכלוסייה הפולנית-אמריקאית הגדולה בגרינפוינט.
הגשר מחבר בין רחוב 11 בקווינס לשדרות מקגינס (לשעבר רחוב אוקלנד) בברוקלין.
הגשר חוצה את ניוטאון קריק, את מסילת הברזל של הרכבת של לונג איילנד-LIRR, ואת הכניסה למנהרת קווינס-מידטאון מדרום לצפון.
הגשר נושא שישה נתיבי תנועה ומדרכה להולכי רגל; המדרכה להולכי הרגל נמצאת בצד המערבי של הגשר, בצד של מורד הנהר (לכיוון האיסט ריבר) ויש לה נופים של אזורי התעשייה המקיפים את ניוטאון קריק, קו הרקיע של מנהטן ושל מספר גשרים אחרים, כולל גשר ויליאמסבורג, גשר קווינסבורו וגשר קוֹזְיוֹסְקוֹ.
בהיות הגשר ממוקם מעט יותר מ-21 ק"מ מתחילת מרתון ניו יורק שבגשר ורזאנו נארוז, גשר פולאסקי משמש כנקודת מחצית הדרך המשוערת במרוץ.
גשר פולאסקי נפתח לתנועה ב-10 בספטמבר 1954. הוא שימש כתחליף לגשר ורנון אווניו הסמוך, שחיבר את שדרת ורנון (כיום שדרות ורנון) בלונג איילנד סיטי עם שדרת מנהטן בגרינפוינט.מ-1979 ועד 1990, צוירה הודעה "גלגלים על שבילים אינדיאנים" על גשר פולאסקי מעל הגישה למנהרת קווינס-מידטאון.
יצירת האמנות נוצרה על ידי ג'ון פקנר כמחווה לשלושה עשר השבטים האינדיאנים אשר אכלסו את לונג איילנד, והתייחסו לדפוסי התנועה המשתנים בשדרות ורנון, שהיה בעבר הרחוק שביל אינדיאני.
במהלך חורף 2015 בוצעה בנייה של שביל אופניים, שהציב אתגרים הנדסיים בפני המתכננים, והוא נפתח בסופו של דבר בסוף אפריל 2016.
גשר סולפרינו (וגם גשר לאופולד סדאר סנגור, בצרפתית: Passerelle Léopold-Sédar-Senghor וגם pont de Solférino) הוא גשר הולכי רגל הבנוי מעל נהר הסן ומחבר את גני טווילרי ברובע הראשון (הגדה הימנית) למוזיאון ד'אורסה ברובע השביעי (הגדה השמאלית).
בניית הגשר הראשון הסתיימה ב-1861 והוא נחנך בנוכחותו של נפוליאון השלישי.
גשר זה נבנה ממתכת וכלל 3 קשתות שנשענו על בסיסים שנבנו בסן.
הגשר תוכנן על ידי המהנדסים פול-מרטין גלושר דה לגאליזרי וז'ול סברין (Jules Savarin).
ב-1961 הצביעה בדיקת הגשר על התערערות יציבותו כשהמהנדסים העריכו שנזק זה נגרם בעיקר בגלל התנגשות של דוברות בעמודי הגשר.
בעקבות ממצאים אלו הוחלט על הריסת הגשר ובמקומו נבנה גשר מתכת.
הגשר החדש נבנה כ-30 מטר מהגשר הראשון והיה גשר קורות שנשען על שני עמודים שהוצבו בערוץ הסן.
ב-1997 הוחלט על בניית גשר חדש.
לתכנון הגשר מונה מארק מימרם (Marc Mimram) שתכנן גשר מתכת בעל קשת בודדת.
בניית הגשר הסתיימה ב-1999 והוא יועד רק להולכי רגל.
אורך הגשר החדש הוא 140 מטר ורוחבו 15 מטר כשמפתח הקשת 106 מטר.
משקל המתכת בגשר עומד על כ-150 טונות וקצות קשת הגשר עוגנו בגדות הסן בעזרת עמודי בטון שקובעו לעומק של 15 מטר.
מדרך הגשר כוסה בקורות עץ איפאה מאפריקה.
בנקודות החיבור של הגשר לגדות הסן נבנו בגשר שני מפלסים המאפשרים להולכי הרגל להגיע למפלס הרחוב (הגבוה) ולמפלס הנהר (הנמוך).
לאורך הגשר נקבעו ספסלים לנוחיות ההולכים עליו.
ב-1999 זכה מימרם בפרס "ריבוע הכסף" על תכנון הגשר.
ב-2007 נערך שיפוץ בגשר שנדרש לאחר שנמצא שהולכי הרגל גורמים לרעידות בגשר ולחוסר יציבותו וכן בגלל שהתברר שמדרך העץ הופך לחלקלק בזמן גשם.
במסגרת השיפוץ הותקנו בגשר מערכות בולמי זעזועים ומשקולות נגד וכן כוסתה רצפת העץ בחומר מונע החלקה.
עם השלמת הגשר הראשון, ב-1861, ניתן לו השם "גשר סולפרינו" שמנציח את הניצחון המשותף של צרפת ואיטליה על האימפריה האוסטרית בקרב סולפרינו שהתחולל ב-1859 בצפון איטליה.
באוקטובר 2006 שונה שם הגשר ל"גשר ליאופולד סדאר סנגור" לציון 100 שנה להולדתו של לאופולד סדאר סנגור שהיה נשיא סנגל הראשון, חבר האקדמיה הצרפתית ומיוזמי הארגון הבינלאומי של הפרנקופוניה.
נטען שהמלחין קלוד דביסי קיבל השראה להלחנת אחת מיצירות הנוקטורן שלו לאחר צפייה בנוף הנשקף מהגשר
ב-2011 שימש הגשר לצילום וידאו קליפ של שיר של סרז' גינסבורג
הגשר שימש כרקע לצילום מספר סדרות טלוויזיה צרפתיות
גשר סן מיקלה (באיטלקית: Ponte San Michele) הוא גשר כביש ורכבת הנטוי מעל ערוץ הנהר אדה ממערב לעיר ברגמו במחוז לומברדיה שבצפון איטליה.
הוא נמצא בשימוש מאז השלמתו בשנת 1889.
הוא נטוי בגובה של 85 מטר מעל ערוץ הנהר.
אורכו הכולל הוא 226 מטר ובו קשת אחת שרוחבה 150 מטר.
בבנייתו נעשה שימוש ב-2,500 טון של חלקי ברזל, המוחזקים במקומם על ידי 100,000 מסמרים.
מתכנן הגשר היה השווייצרי ז'ול רטליסברגר .
הקמתו החלה בשנת 1887 והושלמה שנתיים לאחר מכן.
הגשר נחשב לאחת הדוגמאות הבולטות של הישגי ההנדסה באיטליה במאה ה-19.
גשר סידי ראשיד הוא גשר קשתות מאבן שנבנה בעיר קונסטנטין שבאלג'יריה בתחילת ה ונועד לאפשר מעבר כלי רכב והולכי רגל בין שני חלקי העיר המופרדים על ידי ערוץ נהר עמוק.
נכון לשנת סיום בנייתו (1912) היה זה הגשר הגבוה ביותר בעולם.
העיר קונסטנטין הוקמה על גדתו המערבית של נהר הרימל המתחתר, באזור העיר, ויוצר קניון עמוק וצר של כ-100 מטר.
עם התפתחות העיר החלה התיישבות עירונית גם בגדה המזרחית של הערוץ, דבר שחייב את שלטונות העיר ליצור גשרים שיחברו בין שני חלקי העיר.
לאורך השנים נבנו כעשרה גשרים המאפשרים לחצות את הערוץ.
הגשר נבנה כדי לחבר את מרכז העיר קונסטנטין עם תחנת הרכבת של העיר ביניהן הפריד ערוץ רימל שעומקו, בנקודת בניית הגשר, מעל 100 מטר.
היוזמה לבניית הגשר מקורה בראש עיריית קונסטנטין, אמיל מורינו שהוביל פרויקט פיתוח עירוני שכלל, בין השאר, הקמת שני גשרים נוספים מעל ערוץ רימל וכן את השיפוץ של גשר באב אל-קנטרה.
בניית הגשר החלה ב-1908 והסתיימה ב-1912 כשתכנונו נמסר לאדריכל הצרפתי פול סז'ורנה , למהנדס הצרפתי אוביי איירו ולז'ורז' בואנייה (Georges Boisnier).
הגשר נבנה תוך שימוש בקורות עץ לתמיכה בקשתות (ובמיוחד בקשת המרכזת) ועם סיום בנייתו היה הגשר הגבוה בעולם.
לאחר סיום בנייתו נמצא שקירות הערוץ, מעליו נבנה הגשר, אינם יציבים וסובלים ממפולות סלעים שבר שמחייב מעקב רציף על יציבותו.
כך ב-1946 עבר הגשר שיפוץ מקיף שדרש סגירת התנועה עליו לתקופה.
באוגוסט 2011 נסגר הגשר ל-70 יום לצורך שיפוצים.
ביוני 2012 נסגר פעם נוספת ל-55 יום לשיפוצים נוספים.
העבודות בשנים אלו כללו הפרדת משטח הגשר מהמבנה כדי לצמצם את הנזקים שגרמה התנועה על הגשר לקשתות וכן שיפור זרימת מי הגשמים ממישור העיר אל הנהר כדי לצמצם את מפולות האבן של גדות הערוץ.
אורך הגשר כ-450 מטר והוא נסמך על 27 קשתות.
במרכזו עובר הגשר מעל ערוץ רימל על גבי קשת אחת שמפתחה 70 מטר וגובהה 107 מטר.
המפתח של שאר הקשתות נע בין 8.8 מטר ל-30 מטר.
גשר סולי הוא גשר קשתות מברזל שנבנה במאה ה-19 מעל נהר הסן.
הגשר עובר דרך האי איל סן לואי ומחבר את הרובע הרביעי (על הגדה הימנית) עם שדרות סן ז'רמן והרובע החמישי (על הגדה השמאלית).
הגשר נקרא על שם מקסימיליאן דה בט'ון, דוכס סולי שגר בסמוך למקום הקמת הגשר.
בשנים 1836–1837 הוקם במקום גשר הולכי רגל תלוי.
מכיוון שהאי איל סן לואי חילק את הגשר לשניים, נקרא כל חלק בשם אחר.
החלק שחיבר את האי לגדה הימנית נקרא "גשר דמייט" (Passerelle Damiette) בעוד שהגשר שחיבר את האי לגדה השמאלית נקרא "גשר קונסטנטין" (Passerelle de Constantine).
אורך הגשרים היה 58 מטר ו-77 מטר ורוחבם היה שלושה מטר.
עלות בניית שני הגשרים היה 380,000 פרנקים ישנים.
עם סיום בנייתם נמסר הזיכיון לגביית דמי מעבר דרכם למר דה בומון (de Beaumont) שבינואר 1838 הציב שערים על הגשר למרות גביית המס.
במהלך מהפכת 1848 נהרס גשר דמייט על ידי המורדים.
ב-1852 רכשה מועצת פריז את הזיכיון על הגשרים תמורת כ-200,000 פרנקים שסוכם שישולמו בתשלומים במשך 10 שנים.
ב-1872 נהרס גשר קונסטנטין עקב קורוזיה של הכבלים שהחזיקו את הגשר.
החוזה לתכנון ובניית הגשר השני נמסר לפול וודרי (Paul Vaudrey) וגוסטב ברוסלין (Gustave Brosselin) וייצור קונסטרוקציית הפלדה נמסר לחברת זורט וסיה (company Joret et Cie).
הגשר הוקם במסגרת תוכנית אוסמן להתחדשות פריז.
בנייתו הושלמה ב-1876 והוא נחנך ב-25 באוגוסט 1877 ואז גם קיבל את שמו, גשר סולי, על שם מקסימיליאן דה בט'ון, דוכס סולי שהיה שר בממשלת אנרי הרביעי, מלך צרפת.
הגשר, כאמור, מורכב משני חלקים שנבנו באותו סגנון תוך שימוש בעמודי בטון ואבן וקורות מתכת:
אורך החלק הארוך הוא 159 מטר והוא מקשר את איל סן לואי לגדה השמאלית.
לגשר שלוש קשתות מתכת הנשענות על שני עמודים העומדים בנהר הסן.
מפתח הקשת האמצעית 49 מטר ומפתח שתי הקשתות הצדדיות 46 מטר.
אורך החלק הקצר 76 מטר והוא מקשר בין האי לגדה הימנית.
לגשר שלוש קשתות כשמפתח הקשת המרכזית, העשויה ממתכת, 46 מטר והמפתח של הקשתות הצדדיות, העשויות מאבן, 15 מטר.
רוחב שני חלקי הגשר אחיד והוא 20 מטר כש-12 מטר מיועדים לכלי רכב ושמונה מטר להולכי רגל.
במרכזו, עובר הגשר בקצהו המערבי של האי איל סן לואי ובנקודת המעבר הוקם פארק ציבורי.
גשר סן-מישל הוא גשר רכב שנבנה מעל נהר הסן בפריז ומחבר את האי איל דה לה סיטה (בקרבת סנט שאפל) והרובע הרביעי (בגדה הימנית) עם הרובע החמישי ועם כיכר סן-מישל (בגדה השמאלית).
ראשיתו של הגשר במאה ה-14 ומאז נבנו חמישה גשרים כשהגשר החמישי, שנבנה ב-1857, הוא הגשר הנוכחי.
הגשר הראשון היה גשר אבן שנבנה במקום ב-1387 והיה הגשר השני שחיבר את איל דה לה סיטה לגדה השמאלית לאחר הגשר הקטן.
ההחלטה על בנייתו התקבלה ב-1353 על ידי עיריית פריז כשבהחלטה היו מעורבים גורמי דת שהאי היה בבעלותם.
בניית הגשר עצמו החלה ב-1379 והסתיימה ב-1387. עם השלמתו ניתן לו השם "הגשר החדש" וגם "גשר סן מישל".
כנהוג באותה תקופה בנו תושבי פריז בתים וחנויות לאורך שולי הגשר.
ב-1407 נסחף הגשר וכל המבנים שעליו בעקבות שיטפון בסן.
ב-1408 נבנה גשר סן מישל מחדש אך עקב מחסור תקציבי, שנבע מהוצאות הכבדות של צרפת במהלך מלחמת מאה השנים, הוא נבנה מעץ.
מידע על מבנה הגשר נודע מתוך ציור דתי שצויר בסביבות 1452. לפי ציור זה הגשר נשען על שורה של עמודי עץ שנתקעו בסן.
הגשר עצמו כוסה בגג עץ.
ב-1424 הוכרז שמו של הגשר באופן רשמי כ"גשר סן מישל" על שם כנסיית סן מישל שעמדה בצידו המערבי של איל דה לה סיטה.
ב-1547 נהרס הגשר עקב שיטפון בסן.
ב-1547, זמן קצר לאחר קריסתו של הגשר הקודם, הוקם במקום גשר עץ חדש.
גשר זה מתועד במפת טרושה-ואיו מ-1550 כשעליו בנויה שורה של מבנים.
הגשר נהרס בשיטפון בסן בינואר 1616.
ב-1616 נבנה במקום גשר אבן בן 4 קשתות שנתמך על שלושה בסיסים ששוקעו בסן.
גם לאורך גשר זה, כמו על קודמיו, נבנו בתים וחנויות.
ב-1807, תחת צו מלכותי, פורקו המבנים והחנויות שהיו על הגשר.
ב-1857 הוחלט על הקמת גשר אבן חדש במקום.
עבודת התכנון נמסרה לאדריכלים פול-מרטן גלושה דה לגליסרי ופול וודרי.
הגשר הוקם מערבית למקום שבו עמד הגשר הקודם.
שינוי זה נעשה כדי להתאים את הגשר לרחוב Boulevard du Palais החדש שחצה את איל דה לה סיטה מדרום לצפון.
גשר החלפנות היה הגשר המקביל שחיבר את האי לגדה הימנית.
הזזת הגשר הביאה לחיבורו לכיכר סן-מישל בגדה השמאלית.
בשנים 2010-2009 בוצע בגשר פרויקט להחלפת מעקות האבן.
ב-17 באוקטובר 1961 נערכה על הגשר הפגנה של תומכי החזית לשחרור לאומי של אלג'יריה.
המשטרה פעלה באלימות לדיכוי ההפגנה ובמהומה שנוצרה לא נותר לחלק מהמפגינים ברירה אלא לקפוץ מהגשר לסן ורבים מהם טבעו.
ב-2001 קבע ראש עיריית פריז, ברטראן דלנואה, שלט בקרבת הגשר המנציח את האירוע ועליו נכתב .
אורך הגשר הנוכחי הוא 62 מטר ורוחבו 30 מטר.
הגשר נשען על שלוש קשתות הנתמכות על גבי שני עמודים המבוססים בסן כשמפתח כל קשת כ-17 מטר.
בראש כל אחד משני העמודים הנושאים את הגשר סותת זר דפנה מאבן שבמרכזו סותתה האות N המנציחה את שליט צרפת נפוליאון השלישי.
גשר סידי מאג'יד - הוא גשר תלוי שנבנה בעיר קונסטנטין שבאלג'יריה בתחילת המאה ה-20 ונועד לאפשר מעבר כלי רכב והולכי רגל בין שני חלקי העיר המופרדים על ידי ערוץ נהר עמוק.
גובה הגשר הוא כ-175 מטר מעל תחתית הערוץ ועם סיום בנייתו היה זה הגשר הגבוה ביותר בעולם.
ב-1830 השתלטו הצרפתים על אלג'יריה ומינו את אנשיהם לתפקידי מפתח בשלטון הארצי ובערים המרכזיות.
בתחילת המאה ה-20 ניהל אמיל מורינו (Émile Morinaud) את העיר קונסטנטין והיה אחראי על התפתחותה.
לאורך השנים נבנו כעשרה גשרים החוצים את הערוץ ומחברים את חלקי העיר.
הגשר נבנה כדי לחבר הקסבה בחלקה העתיק של קונסטנטין עם גבעת סידי מאג'יד ובית החולים האוניברסיטאי "בן בדיס" בחלק המערבי שביניהם הפריד ערוץ רימל שעומקו, בנקודת בניית הגשר, מעל 100 מטר.
גבעת סידי מאג'יד שממזרח לגשר בולטת מעל העיר ועליה נבנתה אנדרטה בדגם של שער ניצחון, במודל של קשת טראיאנוס של אלג'יר והוקדש לבני העיר שנפלו במלחמת העולם הראשונה.
ב-1901, עם תחילת כהונתו של אמיל מורינו (Émile Morinaud) כראש העיר קונסטנטין, הוא הציג תוכנית למודרניזציה של העיר.
התוכנית כללה בנייה של מבני ציבור ומספר גשרים מעל נהר הרימל.
אחד הגשרים שתוכננו היה גשר סידי מאג'יד כשתכנון הגשר נמסר למהנדס הצרפתי פרדיננד ארנודין .
במסגרת תוכנית מודרניזציה זו נבנה תחילה גשר סידי ראשיד שעם השלמתו היה הגבוה בעולם (107 מטר).
אחריו נבנה גשר סידי מאג'יד שגובהו (175 מטר) הפך אותו לגשר הגבוה בעולם.
רק ב-1929 לקח גשר רויאל גורג' בקולורדו את בכורת הגובה העולמית כשנבנה בגובה של 290 מטר.
ב-2000 נערך שיפוץ מקיף של הגשר במסגרתו הוחלפו 12 הכבלים שמחזיקים אותו.
מאז בנייתו משמש הגשר למעבר כלי רכב והולכי רגל מחלקה העתיק של קונסטנטין לבית החולים האוניברסיטאי במזרחה של העיר.
אורך הגשר 164 מטר ורוחבו 5.7 מטר.
משני צידיו נבנו מגדלים שתומכים ב-12 כבלי מתכת, בעלי כושר נשיאה של 17 טון, המחזיקים את מדרך הגשר.
הגשר נבנה מעל גשר אבן טבעי העובר מעל הערוץ ומסתיר לעוברים על הגשר את מראה הערוץ.
גשר סן-לואי הוא גשר לכלי רכב שנבנה מעל נהר הסן ברובע הרביעי של פריז המחבר בין האי איל דה לה סיטה והאי איל סן לואי.
הגשר הנוכחי הוקם ב-1970 אך התקימו במקום גשרים קודמים כבר מהמאה ה-17. כיום הגשר חסום לכלי רכב ומאפשר מעבר הולכי רגל ורוכבי אופניים בלבד.
הגשר מחבר את האי איל דה לה סיטה לאי איל סן לואי.
הגשר נקרא "סן-לואי" על שם רחוב סן-לואי שעל האי "איל סן לואי" המחבר את הגשר ל"כנסיית סן לואי" שגם היא נמצאת על האי וקרויה על שם לואי התשיעי, מלך צרפת.
לואי התשיעי היה מאמין קתולי אדוק כשבין השאר רכש מקיסר קונסטנטינופול, בולדווין השני שרידים מכתר הקוצים שהונח על ראשו ישו והוביל, יחד עם אדוארד הראשון, מלך אנגליה, את מסע הצלב השמיני.
כשהגיע מסע זה לתוניסיה נפטר לואי התשיעי עקב מחלה זהומית ועל נאמנותו הדתית הזו הוכרז כקדוש בשם "לואי הקדוש" (סן לואי) על ידי האפיפיור בוניפקיוס השמיני.
הרצון להקים גשר בין איל דה לה סיטה ואיל סן לואי נבע מתחילת הפיתוח העירוני של האי "איל סן לואי".
הקמת הגשר הראשון החלה ב-1630 והסתיימה ב-1634. הגשר, בן תשעת הקשתות, תוכנן ונבנה על ידי בנאי הגשרים כריסטוף מארי והיה עשוי מעץ.
שמו הרשמי של הגשר היה "גשר סן לנדרי" אך כונה בפי העם "גשר העץ".
ב-1709 נפגע הגשר, חלקית, מגושי קרח שנסחפו בנהר וב-1710 נהרס כליל משיטפון בנהר.
ב-1717 נבנה במקום גשר חדש, בן שבע קשתות, כשגם הפעם היה זה גשר עץ.
בגלל שנצבע באדום כונה "הגשר האדום".
ב-1795 נסחף הגשר עקב שיטפון בסן.
ב-1803 החלה בנייתו של גשר חדש במקום כשתכנון הגשר נמסר למהנדס הצרפתי פייר-אנטואן דמוסטייה .
בניית הגשר הסתיימה ב-1804 ועם סיומו נקרא "גשר העיר" (Pont de la Cité).
מבנה הגשר שילב אבן (בעמודי התמיכה) וברזל ועץ (בקשתות ובמדרך).
הגשר היה בן שתי קשתות כשכל קשת במפתח של 70 מטר וברוחב 10 מטר.
הגשר שימש רק הולכי רגל והמעבר בו היה בתשלום.
ב-1809 נגרם לגשר נזק בגלל שיטפון והתיקון שינה את מבנה הגשר המקורי.
ב-1811 נהרס הגשר שוב והוחלף בגשר עץ פשוט.
ב-1842 נבנה במקום גשר נוסף.
היה זה גשר מתכת תלוי שנתמך על ידי שני עמודים, בסגנון גותי, שנבנו בשתי קצות הגשר.
הגשר יועד רק להולכי רגל ונקרא בפעם הראשונה "גשר סן לואי".
ב-1861, נהרס הגשר הרביעי והוקם במקומו גשר חמישי.
היה זה גשר מתכת בן קשת אחת במפתח של 64 מטר וברוחב 16 מטר.
המבנה המסיבי שחוזק במסמרות ייתר את הצורך בכבלי תמיכה.
במהלך השנים, לאחר השלמתו, נפגע הגשר מספר פעמים על יד ספינות ששטו בסן.
התאונה המשמעותית ביותר התחוללה ב-22 בדצמבר 1939 כשכלי שיט כבד פגע בגשר וגרם לשקיעת חלקים ממנו בסן.
בתאונה ניספו שלושה הולכי רגל שנפלו לסן ולפציעתם של 8 שנפלו גם הם לנהר אך נימשו.
ב-1941 נבנה במקום גשר הולכי רגל זמני תוך שימוש בקונסטרוקציה שנלקחה מאתר בניה סמוך.
ב-1968 החלה בניית גשר חדש שנחנך ב-1970. היה זה גשר מתכת בן קשת אחת באורך 67 מטר וברוחב של 16 מטר.
גשר זה הוא הגשר הקיים כיום.
גשר סבו-קורדובה הידוע גם כגשר סבו-מאקאטן השלישי (או בקיצור, הגשר השלישי), הוא גשר אגרה באורך 8.9 קילומטרים במטרו סאבו , הפיליפינים.
הגשר מחבר את South Road Properties בסבו סיטי וקורדובה באי מקטן .
הגשר, שחוצה את תעלת מאקטן, הוא גשר הכבישים השלישי בין איי סבו למאקטן, והראשון בין סבו סיטי לקורדובה.
זהו גשר חציית הים הארוך ביותר בפיליפינים, ועוקף את גשר סן חואניקו באורך 2 קילומטרים בין סאמאר ללייטה, כמו גם את הגשרים מרסלו פרנן ומאקטן-מנדאו (שחוצים גם את תעלת מקטן) כגשר מעוגן כבלים הארוך ביותר בפיליפינים.
הוא גם עקף את ויאדוקט קנדבה של הכביש המהיר צפון לוזון באורך 5 קילומטרים המחבר את מחוזות פמפנגה ובולאקן , והיה הגשר הארוך ביותר בפיליפינים עם השלמתו ב-5 באוקטובר 2021.
לאחר מחקרים רבים שבוצעו, יחידות הממשל המקומיות של קורדובה וסבו סיטי נכנסו לשותפות ציבורית-פרטית עם תאגיד הפיתוח של מטרו פסיפיק .
בניית גשר סבו-קורדובה זכתה לקידום מצד יו"ר מועצת הפיתוח האזורית של אזור VII דאז, מייקל ראמה , שהפך לראש עיריית סבו סיטי כאשר פרויקט גשר סבו-קורדובה כבר הוענק לחברה.
מהנדסים נמנעו מהנתיב הצפוני הקצר יותר דרך תעלת מקטן הצרה יותר - שם ממוקמים גשרי מקטן-מנדאו ומרסלו פרנן הקיימים - כדי למנוע החמרה של עומסי תנועה בנקודות חסימה אלו.
התוואי הדרומי שנבחר, למרות היותו ארוך יותר, מתחבר ישירות לכביש החוף הדרומי של סבו ומספק קישוריות טובה יותר לנמל התעופה הבינלאומי מקטן-סבו , מה שמקצר את זמן הנסיעה בכ-40 דקות.
המסלול הארוך יותר ממזער את ההפרעה ליערות המנגרובים החיוניים של האי מקטן, המגנים מפני טייפונים ומשמשים ככלובי דגים.
מאפייני הפרויקט כמו גשרים לדייגים, תעלות ניקוז ותעלות בדרך הסוללתית משמרים את הגישה המקומית לשטחי דיג בתעלת נקטן.