tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קמפנר גם מפיקה ומביימת את הסרט הקצר בשם Pissed Off, סרט החוקר את המאבקים הלא מתוקשרים איתם מתמודדות נשים בקונגרס שדגלו בגישה שווה למתקני שירותים במקום עבודתן בגבעת הקפיטול, וסרט תיעודי באורך מלא על התסריטאי ההוליוודי זוכה פרס האוסקר, בן הכט.
הכט היה תסריטאי יהודי וכן סופר, מחזאי, עיתונאי ופעיל.
הוא פעל להצלת יהדות אירופה ועזר לחשוף את אופי השואה והצורך במולדת יהודית לציבור האמריקאי.
היא כותבת ביקורות קולנוע ומאמרים בעיתונים רבים, בין היתר בוסטון גלוב, ניו יורק טיימס, שיקגו טריביון, מגזין קריסטל סיטי ועוד.
חברת אקדמיה לאמנויות ומדעים לקולנוע
פרס האמנות של ראש העיר DC לשנת 2000
פרס Women of Vision לשנת 2001, פרק נשים בקולנוע ווידאו של DC
פרס אמנויות התקשורת לשנת 2001, הקרן הלאומית לתרבות יהודית
זוכת פרס חופש הביטוי של פסטיבל הסרטים היהודי בסן פרנסיסקו לשנת 2009
פרס ברנרדו או'היגינס לשנת 2017
תואר דוקטור של כבוד למכתבים הומניים לשנת 2018 מאוניברסיטת מחוז קולומביה
הפרטיזנים של ווילנה (1986) (מפיקה בלבד)
חייו וזמניו של האנק גרינברג (1999) - זוכה הסרט בפרסי המבקרים בשיקגו, פלורידה, לאס וגאס, בפרסי הקהל בפסטיבל הסרטים בהמפטון ובפסטיבל הסרטים היהודי של וושינגטון ובפרס 'ספיריט' לסרט התעודה הטוב של השנה בתחום הספורט.
Goldberg (2009), זוכת פרסי CINE נשר הזהב ופרסי קהל הפסטיבלים; זוכת פרס מפעל חיים
המרגל מאחורי צלחת ההקפה (2019)
מרים אביבה סרנה סגל (21 במרץ 1927–22 במרץ 2021) הייתה משוררת ישראלית.
נולדה בשנת 1927 בלונדון למשפחה ציונית דתית, בת ליעקב יהודה סרנה ומילי (לבית הורונזיק), ילידי פולין.
אביה היה רוויזיוניסט וממשפחה של "חובבי ציון".
לסרנה-סגל שתי אחיות גדולות ממנה: תאודורה (רות) רוידה, מחנכת ורחל סרנה-ארטן, שכתבה ספר על פרשת מיכלינה ארטן ואח, נחום סרנה, שהיה פרופסור למקרא באוניברסיטת ברנדייס.
כילדה למדה בבית ספר כללי, כנערה הייתה בתנועות הנוער "הבונים" ו"בני עקיבא".
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררה המשפחה בלונדון תחת הבליץ והיא, אחיותיה ואחיה פונו לכפר יחד עם שאר ילדי לונדון.
עם תום המלחמה הדריכה בתנועת בני עקיבא.
היא החלה בגיל 18 בלימודי פסיכולוגיה ועברית באוניברסיטה בלונדון אבל לאחר שנה, ב-1948, ערב פרוץ מלחמת העצמאות עלתה לארץ ישראל והתגוררה בירושלים הנצורה.
לישראל הגיעה לשנת הכשרה להדרכה, במהלך המלחמה סייעה לכוחות בתצפיות על ירושלים והתאמנה בנשק ובהגנה עצמית.
לאחר ביקור קצר באנגליה חזרה לישראל והתחתנה.
היא סיימה תואר ראשון ושני באנגלית ומחשבת ישראל באוניברסיטת חיפה.
עבדה שנים רבות כמחנכת וכמפקחת במשרד החינוך במחוז הצפון.
ספר שיריה הראשון "תפלה בלילך" יצא לאור ב־1993 בהוצאת ספרית פועלים.
סרנה-סגל הוציאה שלושה ספרי שירה נוספים בהוצאה עצמית: "עלי גתית", "בין דמיון לקיימא" ו"זה דודי וזה רעי".
שיריה פורסמו גם בעיתונות, בין השאר בעיתון מאזנים.
על שיריה כתבה ד"ר דינה לוין: נוכחות אלוקית מתמדת נסוכה על השירים ומקרינה אהבה לכל תחומי חייה: אהבה למשפחה, לנכדים ולנינים, אהבה לחמותה.
אהבתה לטבע לחי ולצומח אף היא נובעת מתחושת השלמות של הבורא.
נישאה ב-1948 לשלום סגל, מזכיר תנועת החרות ומורה ואחיו של ידידיה סגל.
לשניים נולדו חמישה ילדים ביניהם חגי סגל וברוריה גפן, אשתו של הרב הלל גפן מרבני ישיבת בית אל.
בין נכדיה העיתונאים ארנון ועמית סגל והסופרת רותי טננולד.
יחד עם בעלה התגוררה כעשור בחיפה ולאחר מכן שנים רבות בעכו עד שעברו לעפרה בשנת התשמ"ד.
נפטרה ב־2021 בגיל 94 ונקברה בעפרה.
אביבה סרנה-סגל, תפלה בלילך, תל אביב: ספרית פועלים, תשנ"ג 1993
אביבה סרנה-סגל, עלי גתית, עפרה: הוצאה עצמית, תשס"ב 2002
אביבה סרנה-סגל, בין דמיון לקיימא: שירים, עפרה: הוצאה עצמית, תשס"ו 2005
אביבה סרנה-סגל, זה דודי וזה רעי, עפרה: הוצאה עצמית, תש"ע 2009
רחל סרנה ארטן, מיכלינה בת ישראל, ירושלים: ראובן מס, תשמ"ט 1989
אביבית בר-אילן (נולדה ב-1969) היא דיפלומטית ישראלית המכהנת כשגרירת ישראל בבלגרד ושגרירה שאינה תושבת במונטנגרו מאז 2024.
בר-אילן נולדה בחולון ב-1969 לאב יליד בלגרד, והיא בעלת תואר ראשון ושני במדע המדינה מהאוניברסיטה העברית.
היא עובדת במשרד החוץ מאז שנת 1998, ובין השאר כיהנה כמנהלת המחלקה לארגונים אירופאים, כראש מטה המשנה למנכ"ל וכראש חטיבת ארב"ל (או"ם וארגונים בין-לאומיים).
היא גם שימשה כסגנית ראש המטה לביטחון לאומי למדיניות חוץ.
בר-אילן בוגרת תוכנית פיתוח מנהיגות של קרן וקסנר למנהיגים בכירים בשירות הציבורי בבית הספר קנדי באוניברסיטת הרווארד (2023).
בשנת 2024 מונתה לשגרירת ישראל בסרביה ולשגרירה שאינה תושבת במונטנגרו, ובכך החליפה את יהל וילן בתפקיד.
בספטמבר 2024 היא הגישה את כתב האמנה לנשיא סרביה אלכסנדר ווצ'יץ' ובאוקטובר לנשיא מונטנגרו יאקוב מילטוביץ'.
פועלת לשוויון מגדרי והעצמת נשים.
זכתה פרס העובד המצטיין של משרד החוץ (2003) ופרס מנכ"ל משרד החוץ (2011).
היא התגוררה במושב מסילת ציון.
אביגדור (איווט) ליברמן הוא חבר הכנסת ויושב ראש מפלגת ישראל ביתנו.
בעבר היה סגן ראש הממשלה, שר האוצר, שר הביטחון, שר החוץ, שר האנרגיה והתשתיות הלאומיות, שר התחבורה, יו"ר ועדת החוץ והביטחון, מנכ"ל תנועת הליכוד ומנכ"ל משרד ראש הממשלה.
אביגדור ליברמן נולד בשם איווט לבוביץ' ליברמן לאסתר פירה ולב ליברמן בעיר קישינב, בירת מולדובה, שהייתה אז חלק מברית המועצות.
הוא נקרא על שם סבתו חוה (אווה) שנפטרה כשנה לפני שנולד וביקשה שהנכד שיוולד יקרא על שמה.
אביו היה פעיל בבית"ר ברומניה.
משפחתו ברחה משם למולדובה כשהנאצים עלו לשלטון.
שפתם העיקרית של הוריו כמו גם זו שלו עד גיל 3, הייתה רוסית ויידיש.
עד גיל 3 לא נשלח לגן ילדים, וגדל בבית עם הוריו.
למד במכון לחקלאות של קישינב וכתב מחזה בשם "סטודנטים".
כשהיה בן 20, ליברמן ומשפחתו עלו לישראל ב-18 ביוני 1978, ובהמשך שינה את שמו הפרטי ל"אביגדור".
שירת בצה"ל כמש"ק הגנה מרחבית בממשל הצבאי בחברון במסגרת שירות מקוצר של שנה ("שלב ב'").
בשירות המילואים עבר קורס תותחן ושירת כאיש צוות תומ"ת בחיל התותחנים.
בתקופת לימודיו הכיר את אלה, שעלתה מטשקנט, והם נישאו בשנת 1981. בתחילה התגוררו בשכונת גילה שבירושלים, וליברמן מונה למזכיר הסניף הירושלמי של הסתדרות העובדים הלאומית.
בשנת 1988 עברה המשפחה להתגורר בהתנחלות נוקדים.
ליברמן הוא בעל תואר ראשון ביחסים בין-לאומיים מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 2004 הוציא ספר ושמו "האמת שלי".
בעת לימודיו באוניברסיטה העברית, הצטרף לתא הסטודנטים "קסט"ל" ("קבוצת סטודנטים לאומיים"); מסגרת פוליטית, שאיגדה פעילים ממפלגות הימין "תנועת החרות" ו"התחיה".
בשנים 1984–1985 שימש כדובר סיעת "הליכוד" במועצת עיריית ירושלים.
בשנת 1986 התקרב לשר התעשייה והמסחר אריאל שרון.
בהמלצת שרון מונה לחבר הדירקטוריון של החברה הכלכלית לירושלים, שהייתה אז חברה ממשלתית האחראית על פיתוח התעשייה והמסחר בירושלים.
בשנים 1986–1987 שימש כמוציא לאור של שבועון ברוסית בשם יומן ירושלמי, שבו התפרסמו גם מאמריו.
בנוסף באותה תקופה שימש כיו"ר מועצת־המנהלים של הקריה לתעשיות עתירות־מדע בירושלים (הר חוצבים).
ב-1988 יצר קשר עם בנימין נתניהו, ששב אז לישראל מכהונתו כשגריר ישראל באו"ם והתמודד על מקום ברשימת הליכוד לכנסת.
הוא ליווה את נתניהו בעשר השנים הבאות.
ב-1990 מונה כעוזר פרלמנטרי של נתניהו, ולאחר בחירתו של נתניהו ליושב ראש הליכוד בבחירות המקדימות, במאי 1993, מונה ליברמן למנכ"ל תנועת הליכוד.
בשנת 1996, לאחר בחירתו של נתניהו כראש ממשלת ישראל, מונה ליברמן למנכ"ל משרד ראש הממשלה.
בנובמבר 1997 התפטר ליברמן מתפקידו.
יש שתלו זאת בפתיחת תיק חקירה נגדו במשטרה, תיק שנסגר לבסוף.
ליברמן פנה לעסקים פרטיים וייסד בינואר 1998 חברת סחר וייעוץ בשם "נתיב אל המזרח", שעסקה ברכישת חומרי גלם ברוסיה וחבר המדינות ומכירתם בארצות המערב ובפעולות פיננסיות בשוק ההון הרוסי.
ב-3 בינואר 1999 הכריז ליברמן על הקמתה של מפלגת ישראל ביתנו.
על הרקע להקמת המפלגה טען לימים כי קודם לכן נדחה מקבלת תפקיד במטה הליכוד ונאמר לו שנתניהו רואה בו נטל אלקטורלי.
בתגובה, הקים את המפלגה, והיא זכתה בבחירות באותה שנה ב-4 מנדטים.
בשנת 2000 התמזגה הסיעה בכנסת עם שתי סיעות ימין נוספות, מולדת ותקומה, אשר קודם לכן הרכיבו יחד עם חרות את סיעת האיחוד הלאומי, לסיעת איחוד לאומי-ישראל ביתנו.
ב-7 במרץ 2001 מונה ליברמן לשר התשתיות הלאומיות, וכיהן בתפקיד זה עד 14 במרץ 2002, מועד פרישת "איחוד לאומי - ישראל ביתנו" מממשלת שרון הראשונה.
ב-15 באוקטובר 2001 החליטו ליברמן וחברו לסיעה, רחבעם זאבי, לפרוש מממשלתו של אריאל שרון במחאה על מסירת השכונה אבו סנינה בחברון לידי הפלסטינים, דבר שלטענתם חשף את יהודי חברון לאיומים של ירי צלפים מצד ארגוני הטרור הפלסטיניים.
שעות ספורות לפני כניסת מכתבי ההתפטרות לתוקף נרצח זאבי בידי מתנקש פלסטיני.
לבקשת ראש הממשלה, אריאל שרון, לא התפטרו ליברמן והשר החדש בני אלון.
חרף מאמצי שרון, השניים התפטרו בסופו של דבר ב-14 במרץ 2002.
במהלך מערכת הבחירות לכנסת השש עשרה, שהתנהלה בעיצומה של האינתיפאדה השנייה, אימצה הסיעה המשותפת, שרצה בשם "האיחוד הלאומי", בראשות ליברמן, את רעיון הטרנספר כמצעה לפתרון הסכסוך.
האיחוד הלאומי זכה ב-7 מנדטים בבחירות אלה, 3 מהם מטעם "ישראל ביתנו".
לאחר הבחירות מונה ליברמן לשר התחבורה בממשלת שרון השנייה (הממשלה ה-30).
עם תחילת כהונתה של הכנסת ה-16 התפטר ליברמן מהכנסת, כדי לאפשר לחברו לרשימה ולמפלגה, אליעזר (צ'יטה) כהן, להיכנס במקומו.
ב-4 ביוני 2004, עקב כוונתו להצביע נגד תוכנית ההתנתקות, פוטר ליברמן מהממשלה (יחד עם בני אלון) על ידי ראש הממשלה שרון, במטרה להשיג רוב לתוכנית בקרב השרים בהצבעה שאמורה הייתה להתקיים כעבור יומיים.
השר לעניינים אסטרטגיים וסגן ראש הממשלה
בסוף שנת 2004 פרשה "ישראל ביתנו" מ"האיחוד הלאומי" והתמודדה כרשימה עצמאית בבחירות לכנסת ה-17. הפעם הציג ליברמן במצע מפלגתו את תוכנית חילופי השטחים.
בבחירות אלה הגדילה "ישראל ביתנו" את כוחה ל-11 מנדטים, כשהיא זוכה לאחוזי תמיכה גבוהים בקרב העולים מברית המועצות לשעבר.
ב-30 באוקטובר 2006 הוביל ליברמן את מפלגתו להצטרפות לקואליציה בראשות ראש הממשלה אהוד אולמרט ומונה לסגן ראש הממשלה ולשר לעניינים אסטרטגיים בממשלה ה-31. הצטרפות "ישראל ביתנו" לממשלה גררה התנגדות מצד חברים במפלגת העבודה, החברה בקואליציה, אך בהצבעה במרכז המפלגה הוחלט על הישארות בממשלה.
כניסתו של ליברמן לממשלה הובילה להתפטרותו מהממשלה של השר אופיר פינס.
ב-16 בינואר 2008 פרש ליברמן עם מפלגתו מהממשלה בשל משא ומתן שקיימה הממשלה עם הרשות הפלסטינית בסוגיות הליבה.
בבחירות לכנסת השמונה עשרה בשנת 2009 זכתה מפלגת "ישראל ביתנו" ב-15 מנדטים והייתה למפלגה השלישית בגודלה.
במרץ 2009, עם הקמתה של ממשלת ישראל ה-32 בראשות בנימין נתניהו, מונה ליברמן לסגן ראש הממשלה ולשר החוץ וכן לחבר הקבינט המדיני-ביטחוני והמטבחון.
בשנת 2009 נכלל ברשימת 100 המשפיעים של טיים מגזין.
ב-25 באוקטובר 2012 הודיע, יחד עם בנימין נתניהו, על הליכה משותפת של "ישראל ביתנו" עם "הליכוד" בבחירות לכנסת התשע עשרה, ברשימה שכונתה "הליכוד - ישראל ביתנו".
באותה עת סייע לראש המוסד מאיר דגן לקבל תרומת כבד להשתלה בבלארוס, בזכות קשריו האישיים עם נשיא המדינה, אלכסנדר לוקשנקו.
ב-16 בדצמבר 2012 הודיע על התפטרותו מתפקיד שר החוץ, בעקבות החלטת היועץ המשפטי לממשלה, יהודה ויינשטיין, להעמידו לדין בפרשת השגריר בבלארוס.
בנובמבר 2013 שב ליברמן לכהן כשר החוץ, לאחר שזוכה בבית משפט השלום בירושלים מהעבירות שבהן הואשם.
ב-7 ביולי 2014, יום לפני תחילת מבצע צוק איתן, הודיע על פירוק האיחוד הסיעתי עם מפלגת הליכוד, בשל חילוקי דעות עם ראש הממשלה בנימין נתניהו, בפרט בנוגע להתנהלות ממשלת ישראל בלחימה בעזה עם החמאס.
ב-21 ביולי 2014, בעת מבצע צוק איתן, פרסם סטטוס בפייסבוק שקורא לאזרחי המדינה להחרים עסקים ערבים שנענו לקריאת ועדת המעקב של הציבור הערבי לשבות במחאה על "הטבח בשכונת שג'אעייה" (קרב שג'אעייה).
באותה עת נחשפה חוליית חמאס מהכפר חרמלה שהתכוונה לבצע התנקשות בליברמן באמצעות ירי רקטת RPG לעבר רכבו, בכדי לגרום לישראל לעצור את המבצע בעזה.
ב-4 במאי 2015, יומיים לפני המועד האחרון להצגת ההסכמים הקואליציוניים להקמת ממשלת ישראל השלושים וארבע, הודיע ליברמן כי ילך לאופוזיציה, בשל אי רצונו להצטרף ל"ממשלה שהיא התגלמות האופורטוניזם".
עקב כך נותרה לבנימין נתניהו קואליציה צרה של 61 חברי כנסת.
לאחר ההודעה התפטר מתפקידו כשר החוץ.
במהלך שהותו באופוזיציה תקף ליברמן קשות את נתניהו וממשלתו, ובין היתר כינה את ראש הממשלה "שקרן רמאי נוכל".
לקראת סוף חודש מאי 2016 ניהל ליברמן משא ומתן קואליציוני עם הליכוד והגיע להסכמה על הצטרפות סיעתו לקואליציה ומינויו לשר הביטחון.
בתגובה לכך, פרשה אורלי לוי-אבקסיס מ"ישראל ביתנו", שר הביטחון הקודם, משה יעלון פרש מהממשלה ומהכנסת, והשר לאיכות הסביבה, אבי גבאי, פרש מהממשלה.
במהלך חודש מאי 2016 לאחר משא ומתן קואליציוני הצטרף ליברמן עם מפלגתו לקואליציה.
ליברמן מונה לשר הביטחון וחברת הכנסת סופה לנדבר לשרת העלייה והקליטה.
עוד התקבלה במסגרת ההסכם הקואליציוני דרישת המפלגה בעניין תוספת לקצבת הפנסיה ושאירים.
ליברמן הושבע לתפקיד ב-30 במאי 2016. במקביל הגיש ליושב ראש הכנסת כתב הפסקת חברות לפי סעיף 42ג לחוק יסוד הכנסת ("החוק הנורווגי").
בתור שר הביטחון ליברמן הורה לכבד את החלטת בג"ץ בעניין פינוי עמונה והציג מתווה שכונה "המקל והגזר" המכוון לערביי ישראל ובמהלכו בעת טרור העונשים יוקשחו ובעתות רגיעה תהיה הסכמה לבנייה ערבית ולתוכנית חילופי השטחים.
המתווה ספג ביקורת הן משמאל והן מימין.
לפני שהתמנה לשר הביטחון, קרא ליברמן לשחרר את אלאור אזריה מהמשפט שלו, ולאחר שנכנס אמר שיצטרכו לשחרר את אלאור גם אם יורשע.
למרות זאת, לאחר הרשעתו במשפט קרא לכבד את פסק הדין.
בסוף שנת 2017 אמר ליברמן בעקבות ירי פצצות מרגמה לעוטף עזה ש"חמאס מורתע ולא רוצה הידרדרות.
הבעיה היא שחמאס מאבד הרתעה מול גורמים סלפים קיצונים שנתמכים בידי אירן - הם מקבלים כסף, תמיכה ואידאולוגיה מגורמי ג'יהאד עולמי ואירן".
בשנת 2018 הורה על הקמת מערך תקיפה של טילי קרקע-קרקע מדויקים לטווח קצר (המכונה "חיל הטילים") בעלות ראשונית של כחצי מיליארד דולר.
הפרויקט עורר התנגדות בקרב בכירים בצה"ל וקידומו הופסק לאחר שליברמן חדל לכהן כשר הביטחון.
במהלך 2018 התגברו העימותים בגבול ישראל-רצועת עזה עקב התקרבות של אלפי פלסטינים אל גדר הגבול תוך איום לפרוץ אותה.
בעימותים אלה נהרגו למעלה מ-200 פלסטינים מאש צה"ל, רבים מהם מחבלים או מזוהים עם ארגוני טרור, ונפצעו אלפים.
ישראל נקטה במדיניות של הכלה ותגובה מאופקת לטרור הפלסטיני מרצועת עזה.
אחרי מספר סבבים של הסלמה, שכללו ירי של מאות רקטות ופצצות מרגמה, באה ההסלמה בדרום (נובמבר 2018).
ב-13 בנובמבר החליט הקבינט המדיני-ביטחוני על קבלה של הפסקת אש.
למחרת הודיע ליברמן על התפטרותו מתפקידו כשר הביטחון, ועל פרישת סיעת ישראל ביתנו מהקואליציה.
הוא אמר שהחלטת הקבינט היא כניעה לטרור ודרש לערוך בחירות כלליות בהקדם.
הכנסת העשרים ואחת עד העשרים וארבע
בבחירות לכנסת העשרים ואחת, שנערכו ב-9 באפריל 2019, זכתה ישראל ביתנו ב-5 מנדטים והמליצה בפני נשיא המדינה ראובן ריבלין להטיל על בנימין נתניהו את מלאכת הרכבת הממשלה.
נתניהו הצליח להגיע להבנות עם המפלגות שהמליצו עליו, מלבד ישראל ביתנו.
סלע המחלוקת היה דרישתו של ליברמן להכניס להסכמים הקואליציוניים את העברתו בקריאה שלישית של החוק להסדרת גיוס בני ישיבות לצה"ל במתכונת המדויקת שבו כבר עבר בקריאה טרומית.
ליברמן דחה הצעות פשרה, כולל אישור החוק כלשונו למעט מכסות המתגייסים, שיעוגנו בהחלטת ממשלה שתגובה בהסכמים הקואליציוניים.
כתוצאה מכך נכשלה הקמת הקואליציה, והכנסת העשרים ואחת החליטה על פיזורה, בתמיכת ליברמן.
נתניהו האשים את ליברמן ב"הפלה סדרתית" של ממשלות ימין.
ליברמן הגיב בטענה שנתניהו נכנע לחרדים ומוביל למדינת הלכה.
על פי ידיעות בתקשורת ליברמן אמר למקורביו כי הוא מסרב להצטרף לממשלה בראשות נתניהו משום שלדבריו נתניהו יזם פרסומים כי ליברמן ושני בניו מעורבים בתיקים פליליים, וכן דרישה מפרקליטות המדינה לחקור את ליברמן בפרשת ישראל ביתנו.
בבחירות לכנסת העשרים ושתיים זכתה ישראל ביתנו ל-8 מנדטים.
ליברמן לא המליץ לנשיא על איש משני המועמדים, בני גנץ או בנימין נתניהו, והודיע כי הוא יתמוך רק בממשלה המורכבת מסיעות הליכוד, כחול לבן וישראל ביתנו בלבד.
שני המועמדים לא הצליחו להקים ממשלה.
בבחירות לכנסת העשרים ושלוש זכתה ישראל ביתנו ל-7 מנדטים.
ליברמן המליץ לנשיא להטיל את הקמת הממשלה על בני גנץ.
גנץ הקים ממשלת חילופים עם נתניהו וליברמן נשאר באופוזיציה.
ביוני 2021 ועם השבעת ממשלת ישראל השלושים ושש מונה ליברמן לתפקיד שר האוצר.
יום לאחר השבעתו, הכריז ליברמן כי ימנה את רם בלינקוב למנכ"ל משרדו.
בסוף יוני, הכריז כי מדינת ישראל מאשרת עקרונית את הצטרפותה למתווה מיסוי הכלכלה הדיגיטלית של ה-OECD בשיתוף פורום ה-G-20.
כחלק מההתמודדות עם השפעת מגפת הקורונה על הכלכלה, הציג מודל ליציאה הדרגתית ממודל החל"ת שסיפק מענקים למי שיצא לחופשה ללא תשלום החל מ-1 ביולי 2021.
באוגוסט 2021 חתם ליברמן, בשיתוף פעולה עם השרה להגנת הסביבה, תמר זנדברג, על מס קנייה על כלי פלסטיק חד-פעמיים.
הצעד ספג ביקורת רבה, בעיקר בציבור החרדי, ובוטל על ידי שר האוצר הבא, בצלאל סמוטריץ' בינואר 2023.
עם אישור תקציב המדינה לשנים 2021–2022 אושר גם "חוק ההסדרים" לשנים אלה.
ביוני 2022 סיכם עם שרת החינוך יפעת שאשא-ביטון על תוכנית שבמסגרתה מוסדות חינוך חרדיים יסודיים לא יצטרפו לרשתות החינוך החרדיות אך ילמדו את מקצועות הליבה העיקריים (מתמטיקה, אנגלית ומדעים) אז תקציבם יוגדל ל-100% מהתקציב הבסיסי לבית ספר ממלכתי רגיל.
בתקופתו של ליברמן ולראשונה מאז 2008 הגירעון השנתי התכווץ לקרוב לאפס (כ-0.04%) בחודש מאי 2022, השיעור הנמוך ביותר מאז ינואר 2008.
הכנסת העשרים וחמש ומלחמת חרבות ברזל
בבחירות לכנסת העשרים וחמש שנערכו בנובמבר 2022 השיגה סיעת ישראל ביתנו 6 מנדטים ועברה לאופוזיציה לאחר שבנימין נתניהו הקים את הממשלה החדשה.
ליברמן התנגד נחרצות לרפורמה המשפטית, היה פעיל במחאה נגד הרפורמה המשפטית והיה ספקן לגבי קיום משא ומתן לפשרה בחקיקה עם הקואליציה.
מאז אירועי 7 באוקטובר 2023 ופרוץ מלחמת חרבות ברזל, הצהיר ליברמן על תמיכתו בפעולות הממשלה במלחמה וקרא להשמדת החמאס ברצועת עזה.
בשונה מחלק גדול מאנשי הימין, ליברמן הצהיר כי יהיה מוכן להכיר במדינה פלסטינית בתנאים מגבילים, ואף הביע תמיכה בתנאים הכללים של הפשרה הטריטוריאלית שהציע אהוד ברק ליאסר ערפאת במהלך המשא ומתן בקמפ דייוויד.
תחילה תמך בטרנספר כפתרון לסכסוך הישראלי-ערבי, אך לקראת הבחירות לכנסת בשנת 2006 הציע מתווה של הסדר שהדגש המרכזי בו הוא תוכנית חילופי השטחים הכולל חילופי שטחים מאוכלסים, כדי להבטיח רוב יהודי במדינת ישראל.
נגד הקריאה יצאו אישים שונים, בין היתר בטענה שהתבטאויות ליברמן גורמות לזילות השואה.
בשנת 2011, בהיותו שר החוץ, האשים את "בצלם" וארגוני שמאל אחרים בהפצת שקרים והכפשת ישראל, ואף טען שהתנהגות זו הופכת אותם ל"סייעני טרור נטו, שכל מטרתם להחליש את צה"ל."
בשנת 2015 הביע ליברמן תמיכה בחוק עונש מוות למחבלים, ובתחילת 2018 ניסה להוביל מחדש את חקיקתו.
תוכנית חילופי השטחים היא אחד המרכיבים במסגרת תוכניתו הכוללת לפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
בין היתר, מתבסס ליברמן על הטענות:
חלק מערביי ישראל מזדהים עם אויבי מדינת ישראל ומהווים בעיה דמוגרפית המסכנת את עתידה של ישראל כמדינה יהודית
האינטרס של ישראל הוא להפחית ככל האפשר את אחוז השוללים את ערכי המדינה בקרב אזרחיה ואף בקרב תושביה
במקום בו יש שני לאומים – יש בעיות, לכן, כדי להבטיח את קיומה של מדינת ישראל כמדינה יהודית, יש להבטיח כי תהיה מדינה הומוגנית עם רוב יהודי בטוח לנצח
הפלסטינים דורשים מדינה ערבית ללא תושבים יהודים
עיקרה של תוכנית חילופי השטחים, שאותה מציע ליברמן כפתרון לבעיות אלה, הוא סיפוח גושי התנחלויות לישראל, ובמקביל העברת שטחים ישראליים המאוכלסים בערבים, כגון אום אל-פחם וסביבתה, לידי המדינה הפלסטינית לכשתוקם.
ליברמן סבור כי יש להכניס תיקונים בחוק האזרחות של ישראל, לפיהם יחויב כל אזרח במדינה לחתום על הצהרת נאמנות למדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית, לעקרונותיה ולחוקיה.
מי שיסרב לעשות כן, יאבד את זכותו לבחור ולהיבחר ואף עשוי לא לקבל תעודת זהות.
ליברמן סבור שיש לחייב בהצהרה זו כל אזרח ישראלי שמגיע לגיל 16.
עוד סבור ליברמן שיש להתנות אזרחות בשירות צבאי או לאומי חלופי, שכל צעיר בן 18 צריך להתגייס לצה"ל או לשירות לאומי, כולל חרדים וערבים ושיש להגדיר קשר הדוק יותר בין השירות בצה"ל או השירות הלאומי לבין הזכויות הניתנות מביטוח לאומי, כך שמי שנאמן יקבל יותר.
ליברמן הכניס במצע מפלגתו את העקרונות הבאים:
"גיוס חובה לצבא או לשירות לאומי ללא שחרורים מהדלת האחורית וללא קריצות עין למפלגות החרדיות".
בשנת 2018, בעקבות הפסילה בידי בג"ץ של הסעיפים בחוק שירות ביטחון המתייחסים לגיוס בני ישיבות לצה"ל, ליברמן עמד על כך שסעיפים אלו ינוסחו מחדש על ידי נציגי ועדה שמינה, שכללה את נציגי משרד הביטחון וצה"ל בלבד.
הצעת החוק כללה את התנייתו בעמידה ביעדי גיוס, שמשמעותם שלאחר עשור רוב הגברים החרדים ישולבו בשירות צבאי או לאומי, או שהסדרי דחיית השירות יפקעו ביחס לכולם.
לאחר הבחירות לכנסת העשרים ואחת נמנעה הקמת ממשלה על רקע המחלוקת בין ליברמן למפלגות החרדיות בנושא זה.
החזרת השליטה בענייני דת ברבנות הראשית לידי נציגי המגזר הדתי הלאומי.
באופן זה תבוטל השליטה החרדית במוסדות הממלכתיים.
הסמכת כל רב עיר לגייר.
הנהגת "ברית זוגיות", אשר תאפשר רישום זוגיות כדין בישראל גם לאלה שאינם רשאים להתחתן בנישואים דתיים.
למרות זאת, בשל המשמעת הקואליציונית, התנגדה סיעת "ישראל ביתנו" להצעת חוק פרטית בנושא.
ב-19 בינואר 2018, בעקבות אישור חוק המרכולים בכנסת, ערך ליברמן קניות בפומבי בחנות הפתוחה בשבת בניגוד לחוק בעיר אשדוד והתראיין בעניין לעיתונאים שליוו אותו.
לקראת הבחירות לכנסת ה-22 וכן לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושלוש והבחירות לכנסת העשרים וארבע שהוקדמו ב-4 שנים ממועדן המקורי, עמדה ביקורתו נגד המפלגות החרדיות והדתיות לאומיות במרכז קמפיין הבחירות שלו.
ליברמן תופס את הסכסוך הישראלי-פלסטיני כחלק מעימות רחב יותר בין המערב לאסלאם.
לדעתו, היעד המדיני והביטחוני של מדינת ישראל צריך להיות הצטרפות לברית נאט"ו ולאיחוד האירופי.
עם היכנסו לתפקיד שר החוץ, הצהיר ליברמן כי הוא אינו מחויב למתווה אנאפוליס, וכי חזון שתי המדינות הוא רעיון יפה אבל לא ישים.
בכך שינה ליברמן את הקו המנחה של הממשלה הקודמת, בראשות אהוד אולמרט.
ליברמן תמך בחיזוק הקשר עם רוסיה מתוך אמונה שקשר כזה חיוני לאינטרסים של ישראל, ואף מונה ל"ממונה על הדיאלוג האסטרטגי מול הקרמלין" מטעם הממשלה, דיאלוג שעליו סוכם בעת ביקור שלו במוסקבה ביוני 2009.
בחודש יולי 2009 ביקש להנהיג רפורמה ביחסי החוץ של ישראל, שבה יעבור הדגש מעיסוק בסכסוך הישראלי-פלסטיני לעיסוק בדיפלומטיה ציבורית ושיקום מעמד ישראל בעולם.
במסגרת מימוש הרפורמה נסע לביקור במדינות אמריקה הלטינית, על מנת להדגיש את החשיבות הגבוהה שמייחס משרד החוץ לאזור זה.
את ביקורו של נשיא ברזיל, לואיז אינסיו דה סילבה, החרים ליברמן כאות מחאה על שזה סירב להניח פרחים על קברו של בנימין זאב הרצל, אולם הניח פרחים על קברו של יאסר ערפאת.
ראש המודיעין המצרי, עומר סולימאן, הגיע ב-2009 לפגישה עם ליברמן, ועל פי פרסומים בעיתונות, אף הזמין אותו לביקור במצרים.
חוסני מובארכ הכחיש את העניין לאחר ימים אחדים.
במסגרת מדיניותו כשר החוץ, הורה ליברמן לשגרירי ישראל "שלא יתרפסו בפני העולם" משום ש"למושגים כמו כבוד לאומי, יש חשיבות רבה בהשפעה על מעמד ישראל בעולם".
במסגרת מדיניות זו, בעקבות דברי ראש ממשלת טורקיה, רג'פ טאיפ ארדואן, נגד ישראל, השפיל סגנו של ליברמן, דני אילון, את שגריר טורקיה בישראל בכך שהורה לו לשבת על ספה נמוכה לעיני המצלמות.
ליברמן לא גינה את אילון, והצדיק את הצורך להגיב בתקיפות, גם אם לא את צורת התגובה.
לאחר הודעת הבהרה שלא נתקבלה, איומים מצד טורקיה, ובהתערבות פרס, הבהיר אילון לשגריר כי לא היה בכוונתו להשפילו אישית, וכי הוא מתנצל בפניו על הדרך שבה האירוע נוהל והאופן שבו התפרש
בתקופת כהונתו של ליברמן כשר החוץ נמשכה החרפת הבעיות בשני תחומים בולטים ביחסי החוץ של ישראל:
המשך תהליך ההכרה הבין-לאומית במדינה פלסטינית בגבולות 1967, חרף התנגדותה של ישראל: ב-29 בנובמבר 2012 החליטה העצרת הכללית של האומות המאוחדות ברוב גדול להכיר בפלסטין כמדינה משקיפה שאינה חברה מלאה, ועוד לפני כן על ידי חלק ממדינות דרום אמריקה.
ליברמן תומך בשיטת הדמוקרטיה הנשיאותית, ושינוי שיטת הממשל הוא אף חלק ממצע מפלגתו.
הוא תומך בשינוי שיטת הבחירות לכנסת מבחירות ארציות לבחירות אזוריות.
עם כניסתו לממשלה ה-31, החלו מגעים עם אהוד אולמרט לשינוי שיטת הממשל.
כאשר ניסה להעביר את ההצעה לשינוי שיטת הממשל לדמוקרטיה נשיאותית בקריאה טרומית, הוא נתקל בהתנגדות הכנסת וההצעה נפלה.
בממשלה ה-36 ביקש ליברמן לקדם הצעת חוק לפיה הפלת ממשלה בשנתיים הראשונות לכהונתה תתבצע רק ברוב של 90 ח"כים.
ליברמן מתח פעמים רבות ביקורת על מערכת המשפט בישראל, וטען כי "ההתערבות של הרשות השופטת במחוקקת עוברת כל גבול".
בשנת 2002 קרא להדיח את נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק, בגין צו שהוציא להפסקת פינוי הגופות ממחנה הפליטים ג'נין.
בשנת 2017 קרא לבחון מחדש את חוקי היסוד.
ביוני 1997, בהיותו מנכ"ל משרד ראש הממשלה, בעקבות תחקיר עיתונאי נפתחה נגד ליברמן חקירה ביחס לשלושה חשדות בדבר טוהר המידות בעמותת "גשר עלייה": קבלת תפקיד פיקטיבי, אי החזרת הלוואה ומכירה ביוקר של רכב לעמותה.
ליברמן נחקר באזהרה ביולי 1997 ותיק החקירה נגדו נסגר במרץ 1999 בשלושת הסעיפים בעילות של חוסר ראיות מספיקות וחוסר עניין לציבור.
באפריל 1997 המליצה המשטרה להעמיד לדין את ליברמן בפרשת בר-און חברון, אך הפרקליטות החליטה לא להגיש כתבי אישום כנגד איש מהמעורבים בפרשה.
בסוף 1999 הוגש כתב אישום נגד ליברמן באשמת תקיפה, תקיפת קטין ואיומים.
התקיפה ארעה לאחר שבנו בן ה-12 של ליברמן סיפר לו כי שלושה ילדים הכו אותו.
לפי כתב האישום, הכה ליברמן את אחד הילדים האלה בפניו, וכתוצאה מכך נפל הילד וראשו נחבט בקיר, ולאחר מכן גרר ליברמן בכוח את הילד לרכבו ואיים עליו כי יכה אותו בשנית אם יחזור ליישוב נוקדים.
בספטמבר 2001 הורשע ליברמן, במסגרת עסקת טיעון, בתקיפת קטין ובאיומים, והוטל עליו לשלם 10,000 ש"ח פיצוי לקורבן ועוד 7,500 ש"ח קנס.
ליברמן נחקר בחשד כי קיבל מיליוני שקלים בזמן שכיהן כחבר הכנסת.
לפי החשדות, הכספים עברו דרך חברה בבעלותו בשם "נתיב אל המזרח", שקיבלה מהשנים 1999 עד 2006 סכומי כסף גדולים שהיו אמורים להגיע לכאורה לכיסו של ליברמן, כשוחד מאת מיכאל צ'רנוי ואחרים.
הוא נחשד גם בהחזקת חברות נוספות בקפריסין, ששימשו להעברת כספי שוחד באמצעות "איש קש".
חשדות אחרים נוגעים לחברה ל"ייעוץ עסקי" בשם "מ.
1", אותה הקימה ביולי 2004 בתו, מיכל ליברמן, כשהייתה בת 21. לחברה הוזרמו תוך שלוש שנים מאז הוקמה כ-7 מיליון ש"ח מחוץ לארץ.
החברה שילמה משכורות גבוהות לליברמן האב ולבתו.
במרץ 2010 חקרה המשטרה את ליברמן בחשד כי קיבל משגריר ישראל בבלארוס, זאב בן אריה, פרטים על אודות בקשה חסויה לסיוע משפטי שהגישה משטרת ישראל לממשלת בלארוס בעניין החקירה נגדו.
החקירה נסובה גם סביב מעורבותו של השר ליברמן במינויו של בן אריה ליועץ במטה המדיני של משרד החוץ ולשגריר בלטביה.
בן אריה עצמו הורשע במסירת מידע לאדם שאינו מוסמך, בגילוי הפרת חובה ובשיבוש הליכי משפט, ובאוקטובר 2012 נגזרו עליו 4 חודשי עבודות שירות.
בדצמבר 2012 הודיע היועץ המשפטי לממשלה, יהודה וינשטיין, על ההחלטה לסגור את התיק העיקרי נגד ליברמן, בגלל היחלשות הראיות במהלך הזמן (בהמשך לכך נסגרו גם תיקי החקירה נגד יתר החשודים בפרשה) ולהגיש כתב אישום בפרשת השגריר.
בעקבות זאת התפטר ליברמן מתפקיד שר החוץ והודיע על הסרת חסינותו.
סגירת התיקים הייתה בניגוד לדעתם של בכירי הפרקליטות שהיו מעורבים בתיק.
ב-30 בדצמבר 2012 הגישה פרקליטות המדינה כתב אישום נגד ליברמן המייחס לו עבירות של מרמה והפרת אמונים בפרשת השגריר.
ב-31 באוגוסט 2022 עוזרו לשעבר של ליברמן יוסי כמיסה, פרסם פוסט בפייסבוק ובו רשימה ארוכה של טענות למעשים פליליים חמורים מצידו של ליברמן.
בין השאר טען שליברמן הציע לו 100 אלף דולר כדי לרצוח ניצב במשטרה.
ב-1 בספטמבר פרסם ליברמן פוסט תגובה תחת הכותרת "נתניהו בפאניקה" ובו דחה את כל הטענות של כמיסה נגדו.
ב-4 בספטמבר הורתה היועמ"שית לפתוח בבדיקות ראשונות באשר לטענות.
ב-5 בספטמבר 2022 הגיש ליברמן קובלנה פלילית כנגד כמיסה ובמאי 2025 נקבע שכמיסה שיקר והוא הורשע בלשון הרע, ובהמשך נגזר עליו עונש של שישה חודשי מאסר על תנאי ותשלום פיצוי בסך 200 אלף ש"ח לליברמן.
ליברמן נשוי לאלה (לבית ציפקין), עולה מאוזבקיסטן (במקור ממולדובה), לשעבר גננת, עובדת מוסד ביאליק ופעילה בג'וינט, ולהם שלושה ילדים: מיכל, עמוס ויעקב.
אלה שומרת מסורת ובתם מיכל חזרה בתשובה.
אביגדור המאירי (פויארשטיין; 5 בספטמבר 1890 – 3 באפריל 1970) היה סופר, משורר ופובליציסט עברי.
ספריו מתארים את מלחמת העולם הראשונה מנקודת מבטו של קצין יהודי.
שיריו עוסקים, בין היתר, בביקורת על החברה הארץ-ישראלית.
היה ממייסדי "הקומקום" – התיאטרון הסאטירי העברי בארץ ישראל.
חתן פרס ישראל לספרות לשנת ה'תשכ"ח, 1968.
נולד בכפר אודוידהאזה שליד העיר מונקאץ' בהונגריה, לימים באוקראינה, בשם אביגדור (מנחם) פוירשטיין.
אביו, צבי מאיר, היה מתלמידי המהר"ם שיק, ואחיינו הוא הסופר והמבקר אמיל פוירשטיין.
בילדותו התייתם מאימו (הדסה לבית רושובסקי), וגדל בבית סבו שם למד עברית.
למד בישיבה ובבית המדרש לרבנים בבודפשט.
עוד בהיותו בהונגריה התפרסם שירו הראשון, "בן העתיד", שנדפס ב"המצפה" שבעריכת שמעון מנחם לזר.
בשנות העשרים הראשונות לחייו כתב במסגרות פובליציסטיות שונות בעיתונות העברית וההונגרית, ביניהם הרבה לכתוב בכתב העת הציוני "עבר ועתיד" בעריכת יוסף פטאי.
בשנים 1910–1912 שהה בברלין ופרסם את ספר שיריו הראשון "משירי אביגדור פאירשטין".
בשנים אלה היה פעיל בתנועה הציונית-הונגרית, ובמסגרת פעילות זו השתתף כעיתונאי בקונגרס האחד עשר בווינה שהתקיים בשנת 1913.
בשנת 1914 גויס לצבא האוסטרו-הונגרי והשתתף במלחמת העולם הראשונה כקצין בחזית המזרחית.
ב-1916 נפל בשבי של הצבא הרוסי.
עבר את שנות השבי בסיביר.
השתחרר מהשבי ב-1917, בעקבות מהפכת פברואר.
הגיע לקייב ולאחר מכן לאודסה, שם הצטרף לחבורת הסופרים שסבבה את ביאליק.
בהיותו באודסה הצטרף לקבוצה שהוציאה לאור קובץ פובליציסטי מהפכני בשם "הארץ".
בשנת 1921 (תרפ"א) עלה לארץ ישראל עם קבוצה של סופרים עבריים כחלק מהעלייה השלישית.
בסוף 1921 שלטונות המנדט הבריטי העמידו אותו לדין באשמה של העלבת האומה הערבית, בעקבות חוברת ביקורת שכתב על מאורעות תרפ"א.
עם עלייתו ארצה הוזמן על ידי אליעזר בן יהודה לכתוב בעיתון "דאר היום" שערכו איתמר בן אב"י ואליהו אלמליח, ובמסגרת זו ייסד את המוסף השבועי של העיתון, כמו כן כתב בעיתון "הארץ".
בשנת 1922 ייסד כתב עת פובליציסטי משלו בשם "לב חדש".
באוקטובר 1922 שינה את שם משפחתו ל"המאירי".
בשנת 1925 הוציא לאור את ספר השירים "חלב אם", ובשנת 1927 ייסד את התיאטרון הסאטירי העברי הראשון, "הקומקום" (יחד עם השחקן אליעזר דונת והמעצב פסח עיר-שי) וכתב חלק גדול מהחומרים לתיאטרון.
באותה השנה 1927 ייסד כתב עת פובליציסטי סאטירי בשם "המחר", שאותו הגדיר "דוכן למלחמה באידיאות."
לאחר סגירתו של התיאטרון ב-1928 יסד את ממשיך דרכו, תיאטרון "המטאטא".
ב-1929 יצא ספרו "השגעון הגדול" המתאר את קורותיו כקצין במלחמת החפירות במלחמת העולם הראשונה.
בשנים 1935–1936 פרסם שיריו בשבועון החיים הללו.
בשנת 1936 זכה בפרס מטעם מוסד ביאליק על ספר שיריו "ספר השירים".
המאירי המשיך לפרסם עד סוף ימיו חומרים ספרותיים מכל הסוגים: סיפורת, שירה, מחזאות, תרגום ועריכת כתבי עת.
בשנים 1948–1958 שימש כמסגנן הראשי של פרסומי הכנסת.
ב-1962 זכה בפרס אוסישקין על ספר השירה "בלבנת הספיר".
ב-1968 זכה בפרס ישראל לספרות יפה.
במשך כל חייו עמד המאירי מול הממסדים הפוליטיים והספרותיים בארץ ונלחם בהם בכל הזדמנות.
בשנות העשרים ותחילת שנות השלושים החזיק המאירי בהשקפות פוליטיות שדמו לאלו של הזרם הרוויזיוניסטי בציונות.
מאוחר יותר חל מפנה בדעותיו והוא עבר לשמאל הקיצוני.
למרות עמדותיו עמד בקשר מכתבים רציף עם אדמו"ר חב"ד, הרב מנחם מנדל שניאורסון, שנמצא בארכיונו במכון גנזים בתל אביב.
בסוף ימיו חזר למסורת ישראל ועמד בקשר עם הרב מאיר בליז'ינסקי מרמת גן.
נפטר ב-3 באפריל 1970 ונטמן בחלקת הסופרים בבית הקברות קריית שאול.
יצירתו של המאירי היא מגוונת ביותר וכוללת: רומאנים, סיפורים קצרים, מחזות, מערכונים, מסות, פובליציסטיקה, זכרונות ורשמי מסע, מדרשי לשון, מדע פופולרי, פזמונים, ספרי ילדים, תרגום, עריכת כתבי עת ואפילו כתיבת תסריט.
מול השפע העצום של החומר הכתוב, קיימים פערים גדולים באיכות עבודתו של המאירי.
במיוחד בולט הדבר בתחום הסיפורת, שבו הגיע לשיאו בתיאורי חוויותיו במלחמת העולם הראשונה ובשבי, אך הרומאנים שפרסם בשנים הבאות נפלו באיכותם ולא זכו לפרסום רב.
את שירתו נהוג לשייך לזרם האקספרסיוניסטי.
היא מתאפיינת בלהט נפשי ובפאתוס, ועתירת ניגודים עזים השירים מביעים לא פעם ביקורת ומחאה על החברה בארץ-ישראל אשר כושלת בניסיונה לעצב חיים חדשים המושתתים על יופי, התלהבות ועקרונות נעלים.
השירים כתובים לא פעם בסגנון תוכחה המעלה על הדעת את נביאי התנ"ך.
ספריו של המאירי על קורותיו בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה הם התיאור הספרותי העברי הראשון של לוחם יהודי.
אמנם גם אורי צבי גרינברג, שאול טשרניחובסקי וסופרים ומשוררים עבריים אחרים לחמו בחפירות ב"מלחמה הגדולה", אך יצירתם אינה מושפעת מהאירועים הללו כמו זו של המאירי.
נקודה נוספת המבדילה את ספריו של המאירי מהספרות האנטי מלחמתית הזרה בין שתי מלחמות העולם היא ההתייחסות ללוחם היהודי: סיפורי המלחמה שלו מדגישים את גבורת היהודים הנלחמים מלחמה לא להם, לעיתים מול אחיהם הנמצאים בחפירות בצד האויב וזאת תוך כדי נאמנות למסורתם, גם עד כדי קידוש השם.
המסגרת הסיפורית בספרים אלו אינה חזקה אך הסופר שואף למסור את רשמי הרגע בצורה העזה ביותר.
המאירי כתב את התסריט לסרט האנימציה הראשון בארץ "הרפתקאותיו של גדי בן סוסי" (1931), שהופק על ידי ברוך אגדתי וכן את התסריט לסרט המדבר העברי הראשון "זאת היא הארץ" (1935), גם הוא של אגדתי.
כמו כן חיבר פזמונים שהושרו ביישוב, ובהם הפזמונים "שני מכתבים" ("...לבני הטוב בירושלים/ אביך מת, אמך חולה,/בא הביתה, בן חביב...") ו"חלוץ, בנה!" ("הי, הי, הי נעליים/בלי סוליות נעליים.../הי, הי, הי מכנסים/בלי כיסים מכנסים...") שהולחנו על ידי יואל אנגל.
בין הספרים שכתב מצוי גם ספר לילדים ונוער בשם "חכמת הבהמות", שיצא לאור בשנת 1933, שאותו אייר אריה נבון.
אחת הבהמות, בספר איגיון עברי ראשון זה לילדים, היא האדם.
המאירי חיבר גם את מילות השיר "ירושלים" (עיבוד לעברית של השיר חצות של ברוך שפיר), הנודע בשם "מעל פסגת הר הצופים", וזה חלק מהשיר:
הבית השלישי בשיר מקונן על ריבוי העדות והסכסוכים בעם ישראל.
בגרסה המולחנת הושמטו הבית השני והשלישי.
בגרסה זו, שיר זה שימש (ועדיין משמש, בצד שירה של נעמי שמר, ירושלים של זהב) המנון לירושלים.
שירו של אברהם חלפי, "שיר על התוכי יוסי" (נדפס לראשונה בדבר ב-13 בספטמבר 1935, ולימים התפרסם בלחנו של מיקי גבריאלוב ובביצועו של אריק איינשטיין), הושפע מן הפואמה האוטוביוגרפית של אביגדור המאירי, "חלומות של בית רבן".
"תוגת המאירי" על מותו של התוכי, שחלפי מזכיר, מתוארת בשיר "חלומות של בית רבן":
לקראת מדינה עברית או גלות יהודה?
המוקד הרן (1944) – על ספר זה זכה מאירי בפרס נורדאו של התאחדות עולי הונגריה בארץ ישראל
ילדים וחגים בישראל (איירה מרים ברטוב)(1957)
בואו לאכול: סיפור קטן לילדי הגן (1957)
אשרי הגפרור: חזון הגבורה והתהילה של חנה סנש (1958)
Avigdor Hameiri כתביו בשפה ההונגרית, בהונגרית, הוצאת "עבר ועתיד" (Mult es Jovo), בודפשט (2006)
עריכה והוצאה לאור של כתבי העת הספרותיים "לב חדש" ו"המחר"
תרגום לעברית של עשרות ספרים ומחזות.
בין הידועים שבהם: הקמצן, החייל האמיץ שוויק, מסעי הברון מינכהויזן, צ'יבי (ספר ילדים מפרי עטו של בלה סנש אביה של חנה סנש).
כמו כן, ב-1952 תרגם לעברית את ספרו הראשון של אפרים קישון בישראל, "העולה היורד לחיינו"
ירושלים (מעל פסגת הר הצופים)
אוסף מכתביו נמצא בעיזבון יצחק כץ במרכז המידע לאמנות ישראלית במוזיאון ישראל, ירושלים.
על שמו נקרא שביל להולכי רגל החוצה את הגן הבוטני הלאומי בהר הצופים בירושלים ובאמצעו אבן ועליה שלט עליו כתוב שירו המפורסם "מעל פסגת הר הצופים".
קרויה על שמו הכיכר בכניסה הראשית לאוניברסיטה העברית בירושלים ממנה יוצא השביל הקרוי על שמו, וכן רח' בשכונת קריית קריניצי ברמת גן ורחוב ברובע הכרמל הצרפתי בחיפה.
ורחוב בעיר באר שבע, וכן רחוב בשכונת נאות אפקה בתל אביב.
אביגדור סטימצקי (12 ביוני 1908 – 8 ביולי 1989) היה צייר ישראלי, מראשי תנועת אופקים חדשים.
אביגדור (ויטייה) סטימצקי (לעיתים גם סטמצקי) נולד בשנת 1908 באודסה שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה).
אביו, צבי, היה יליד וויטבסק שימש בצעירותו כסוחר עצים, אולם בבגרותו היה רואה חשבון.
אמו הייתה ילידת ז'יטומיר שבווהלין.
סטימצקי ואחותו אולה (אלישבע) זכו לחינוך ציוני ותרבותי.
סבו מצד אביו היה צייר חובב.
בשנת 1913 עבר סטימצקי עם משפחתו לעיר פאודוסיה, שבחצי האי קרים.
שם, נשלח סטימצקי ללמוד בבית ספר ריאלי ממלכתי.
בשנת 1921 עלתה משפחתו לארץ ישראל דרך איסטנבול והתיישבה בשכונת נווה שלום בתל אביב.
אביו פתח חנות ספרים בעיר ברחוב הרצל מס' 20, לימים "סטימצקי".
בין השנים 1922–1925 למד סטימצקי בבית הספר לבנים (מונטיפיורי).
בין השנים 1925–1926 למד בגימנסיה הרצליה, אולם לא השלים את לימודיו.
בשנת 1923 למד לראשונה ציור בבית הספר שהקים אדריכל יוסף ברלין ביחד עם הצייר אריה אורלנד בתל אביב.
בשנת 1926 התקבל ללימודים ב"בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות" בירושלים.
על חבריו לספסל הלימודים נמנו אהרון אבני, אריה ארוך, יחזקאל שטרייכמן ואחרים.
בין המורים בבית הספר אהרון שאול שור ושמואל בן-דוד היו הקרובים לסטימצקי.
אולם, למרות חיבתו אליהם חש סטמצקי את פער הדורות ואת השמרנות שבמסגרת הלימודים, שהתנגדה לכל ביטוי מודרניסטי, על אף הביטויים הרבים שהחלו להופיע באמנות הארצישראלית הצעירה ב"תקופת מגדל דוד".
בריאיון מאוחר תיאר סטימצקי כיצד הוא וחבריו ארגנו מודל עירום לציור, דבר שהיה לא מקובל ו"נועז" באותה עת בבצלאל.
שמרנות בצלאל הובילה את סטימצקי לפרוש מן הלימודים.
הוא החל להשתתף בשיעורי אדריכלות בטכניון בחיפה.
אולם, בשנת 1929 החל ללמוד ב"סטודיה לציור" של יצחק פרנקל בתל אביב.
הסטודיו של פרנקל שם דגש על ערכי הציור המודרניסטי ובייחוד הדגיש את השימוש בצבע כערך אמנותי מרכזי.
מיעוט העבודות שנותרו מתקופה זו מעיד על העניין הגובר של סטמצקי בצבע.
במרביתם הוא מוותר על השימוש בקווי קונטור ובקווי עזר ועושה שימוש בצבע כאלמנט מרכזי לבניית החלל המתואר.
בנוסף, טכניקת הציור היא אימפרסיוניסטית ברוחה, ומשלבת שימוש בערבוב צבעים על גבי משטח הציור.
בחוגו של פרנקל הכיר סטמצקי מספר ציירים צעירים, עמם היה שותף לפעילות קבוצת "מסד".
על חבריה נמנו אמנים כאבני, מרדכי לבנון, ישראל פלדי ואחרים.
הקבוצה הציגה בדצמבר 1929 תערוכה שהתקיימה בדירה בשדרות רוטשילד בתל אביב ותערוכה שנייה באפריל 1930 בגימנסיה הרצליה.
בשנים 1930–1931 שהה סטימצקי, ביחד עם אהרון אבני, בפריז, צרפת.
שם, השתתף בשיעורי אמנות באקדמיה קולארסי (Colarossi) ובאקדמיה גראנד שומיאר, שהתאפיינה בגישה מודרנית ובשכר לימודים נמוך.
תקופה זו חיזקה את המגמות המודרניסטיות ביצירתו.
בין היתר ציין יונה פישר את השפעתן הרבה של יצירות חיים סוטין, שסטימצקי ראה בתערוכה יחיד בפריז בשנת 1930.
השהייה בפריז, כמו גם השפעת "אסכולת פריז" על יצירותיו, התבטאה בעיקר באימוץ פלטה כהה של גוונים.
בנוסף, החל סטימצקי לצייר בטכניקה של שמן על בד, לצד עבודתו בצבע מים.
בשנת 1931 הציג מעבודותיו בתערוכה קבוצתית הארצישראלית ב"התערוכה הקולוניאלית הבינלאומית" בפריז.
לאחר שובו התגורר סטימצקי עם הוריו ברמת גן.
פנחס אברמוביץ תיאר בזיכרונותיו את הבית כבית קטן הגובל בגן יפה ופרדס שהיה בבעלות המשפחה.
בנוסף לעבודה בפרדס המשפחתי עסק סטימצקי בעבודות מזדמנות שונות.
בין היתר שימש כמחלק עיתונים בעבור דבר", צייר תפאורות לנשפי פורים וכן צייר כרזות לסרטים עבור קולנוע "אלנבי".
בנוסף, שימש כמורה לציור בראשון לציון וברחובות.
בינואר 1939 הציג סטימצקי תערוכת יחיד ראשונה במוזיאון תל אביב.
התערוכה כללה 44 ציורים, בטכניקה של ציור שמן ובצבעי מים.
מרבית העבודות היו ציורי נוף, אולם 5 מהן היו ציורי פורטרט ותאורי דמויות.
בביקורות בעיתון "דבר" הובעו דעות שונות אודות הסוביקטיביות האמנותית של ציורי סטימצקי.
יהושע שור הביע הסתייגות מן הנטייה לנסיגה לעולם פנימי ומנותק מן הטבע הארצישראלי.
לעומתו, ביקורת אחרת משבחת את ההבעה האמנותית של סטימצקי, בייחוד בצבעי המים.
בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-20 הרבה סטימצקי לצייר בצפת וזכרון יעקב.
בשנת 1941 זכה סטימצקי בפרס דיזנגוף על ציורו "נוף מרחובות" במסגרת התערוכה הכללית של אגודת הציירים והפסלים בארץ ישראל שהוצגה בבית הבימה.
בשנת 1942 השתתף ב"תערוכת השמונה" שהתקיימה אף היא שם.
ציוריו מעת זו משקפים את השפעת האקספרסיוניזם הצרפתי.
אומנם, כבר בשנות ה-30 לימד סטימצקי ציור באופן פרטי אמנים כיחיאל קריזה ואחרים, וכן שימש כמורה לציור בבתי ספר שונים, אולם בשנת 1945 פתח, ביחד עם יחזקאל שטרייכמן בית ספר לציור במרתף בית אביו בתל אביב.
"הסטודיה", כפי שכונתה, היוותה בית לקבוצה של אמנים צעירים שנמשכו לרוח המודרניסטית של סטימצקי ושטרייכמן.
סטימצקי הורה בעיקר רישום וציור בצבעי מים.
שיטת הלימוד בסטודיו התבססה על אישיותם הדומיננטית של המורים.
לא סבלו דמוקרטיה", העידה רחל שביט, תלמידה בסטודיו.
"סטימצקי היה מתיישב על-יד תלמיד, משלים לו את הציור.
אבל לעומת זאת, שניהם היו מוכנים לנסוע מרחקים בשביל לראות עבודות של תלמיד, אם היה צורך בכך.
בתקופת מלחמת העצמאות נסגר הסטודיו, בשל גיוס התלמידים.
סטימצקי עצמו עסק בקישוט ודקורציה של מועדונים ומבני צבא, ואף נפצע בעת שרכב שבו נסע עלה על מוקש.
ביולי 1948 היה סטימצקי בין 15 חותמי מכתב המחאה כנגד סילוקו של יוסף זריצקי מאגודת הציירים והפסלים.
בעקבות אירוע זה הוקמה קבוצת "אופקים חדשים", שסטימצקי היה אחד מן האמנים המובילים בה.
שנים אלו היוו שנים מכריעות בעיצוב האמנותי של יצירתו.
בעוד שביצירות המוקדמות מן העשור עסק סטימצקי בעיקר בנושאי נוף בגוונים הכהים ובמשיכות מכחול חופשיות, הרי שממחצית העשור החל להיות מושפע מהקוביזם של בראק ופיקאסו.
הדבר התבטא בעבודות כגון "מגדת העתידות" (1947) או "אשה עם כובע" (1947 בקירוב), בהן עושה סטימצקי שימוש בעירוב חופשי שבין קוביזם סינתטי, לבין הטמעת הדימוי ברקע כמו בקוביזם האנליטי.
בשנת 1949 נפצע מפגיעת אופנוע בתל אביב.
בקיץ 1954 נישא סטימצקי בשנית לתקוה וינשטוק, ילידת צרפת.
בשנת 1957 זכה ב"פרס רמת גן" על ציורו "בנגב".
ובשנת 1958 ערך תערוכת יחיד גדולה במוזיאון תל אביב, שכללה 73 עבודות שמן וציורים בצבעי מים.
באותה עת צייר בעת שהות בקרקסון ציורים עבור אוניות נוסעים "מולדת" ו"שלום" של חברת "צים".
בשנת 1967 שכן הסטודיו שלו בדירת חדר ברחוב שטרוק בתל אביב.
בשנת 1973 ערך מוזיאון ישראל תערוכת יחיד לסטימצקי.
למרות שהוצגו בה גם כמה ציורים מוקדמים, הרי שרובה כללה יצירות מן העשור שקדם לתערוכה.
פישר, אוצר התערוכה ביקש להסביר את תהליך ההפשטה של סטמצקי כמבט פנומנולוגי על הטבע וביטויו באמצעי ציור טהורים בן הצורות "מתרחשות עד הגיען לנקודת רוויה".
בשנת 1976 זכה סטימצקי ב"פרס סנדברג" מטעם מוזיאון ישראל.
באותה שנה זכתה בפרס גם אביבה אורי.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 אימץ סטימצקי טכניקה של ציור טמפרה על נייר, במטרה להתרחק מאופן הציור הרגיל שלו בשמן או בצבעי מים.
בטכניקה זו יצר כ-75 עבודות על גליונות נייר בגודל של כ-100 על 150 ס"מ, עליהם צייר בצורה אופקית, כשהם מונחים על שולחן או רצפת הסטודיו.
אביגדור סטימצקי נפטר ב-1989. לפני קבורתו נערך לו טקס אשכבה במוזיאון תל אביב לאמנות.
הוא נקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
לאחר מותו, נקרא רחוב על שמו ברמת אביב, סמוך לשדה התעופה שדה דב.
1929 – אולפן אצל יצחק פרנקל, תל אביב.
הסטודיה – אולפן לציור, יחד עם שטרייכמן, שפעל עד 1948.
1962–1977 – לימד באוניברסיטת חיפה ובמכון אבני.
1941 פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול, עיריית תל אביב, תל אביב.
1956 פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול, עיריית תל אביב-יפו, תל אביב-יפו.
1958 פרס עיריית רמת גן.
1965 פרס מועדון מילוא לאמנות.
1967 פרס ראשון, תערוכת מגדל דוד, ירושלים.
1973 פרס מאיר שרמן, מוזיאון ישראל, ירושלים.
1976 פרס סנדברג לאמנות ישראלית, מוזיאון ישראל, ירושלים.
1939 מוזיאון תל אביב, תל אביב.
1946 מוזיאון תל אביב, תל אביב.
1950–1951 תצוגת עבודות בבית חנה אורלוף, פריז, צרפת.
1952 גלריה אנרי בראנז'ה, פריז, צרפת [קטלוג].
1958 "עשר שנות צבעי מים", גלריה רינה, ירושלים.
1962 "צבעי מים חדשים", גלריה ישראל, תל אביב-יפו [קטלוג].
1964 גלריה רוזנר, תל אביב-יפו.
1965 גלריה ישראל, תל אביב-יפו.
1970 גלריה גורדון, תל אביב-יפו.
1972 גלריה גורדון, תל אביב-יפו.1973 "אביגדור סטימצקי: ציורים 1939-1972", מוזיאון ישראל, ירושלים [קטלוג].
1981 מוזיאון ישראל, ירושלים [קטלוג].
1983 "על נייר", גלריה נעמי גבעון לאמנות בת-זמננו, תל אביב-יפו.
1990 "מחווה לסטימצקי", סדנאות האמנים, תל אביב-יפו.
1992 "ציורים על נייר", גלריה גבעון, תל אביב-יפו.
1993 "אביגדור סטמצקי - רטרוספקטיבה", מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב-יפו [קטלוג].
1993 "אביגדור סטימצקי: מבחר עבודות מן העיזבון", גלריה גורדון, תל אביב-יפו [קטלוג].
2008 "אביגדור סטימצקי: עבודות מאוחרות", מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב-יפו [קטלוג].
אביגדור יצחקי () היה פוליטיקאי ואיש ציבור ישראלי.
שימש יושב ראש מפעל הפיס ויושב ראש נאמני מרכז שניידר.
קודם לכן, היה ראש מטה הדיור הלאומי, מנכ"ל משרד ראש הממשלה וחבר הכנסת מטעם מפלגת "קדימה".
אביגדור יצחקי נולד בראשון לציון.
למד בבית הספר חביב ובגימנסיה הריאלית.
בשירותו הצבאי היה מ"פ בשריון ופיקד במילואים על פלוגת טנקים במלחמת יום הכיפורים.
לאחר מכן שימש כראש לשכתו של האלוף מוסה פלד ובמילואים שירת כמג"ד טנקים, סמח"ט ומפקד אגד תחזוקה בדרגת אלוף-משנה.
היה מראשי עמותת "יד לשריון".
בעל תואר ראשון בראיית חשבון מאוניברסיטת תל אביב.
לאחר סיום לימודי ראיית חשבון עבד מספר שנים במשרד רואי חשבון קטן.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 גדל המשרד בעקבות קבלתו של משה ליאון למשרד ועבודתו כרואה החשבון של הליכוד.
בתחילת 1996 שילם המשרד כופר בעקבות ראיות לעבירות מס בדיווח על הכנסות.
ב-2005 החליט יצחקי שלא לחזור למשרד רואי החשבון משה ליאון, ובינואר 2006 עזב באופן סופי את המשרד.
שימש בתפקידים ציבוריים רבים, כגון: חבר בוועדות למיסוי בשוק ההון והנדל"ן, מנהל הרשות לעסקים קטנים ובינוניים, יושב ראש מכון התקנים הישראלי ועוד.
בממשלות אריאל שרון שימש כמנכ"ל משרד ראש הממשלה עם בחירתו של שרון לתפקיד ראש הממשלה.
בתפקיד זה פעל להורדת נטל המס ולהקמת קזינו באילת, במטרה לפתח את כלכלת העיר.
במאי 2004 פרש מתפקידו ופנה לעסקים פרטיים.
בבחירות לכנסת השבע עשרה כיהן כראש מטה הבחירות של מפלגת קדימה, ברשימתה הוצב במקום ה-24, נבחר לכנסת וכיהן כיושב ראש הקואליציה.
בעקבות פרסום מסקנות הביניים של ועדת וינוגרד, ב-2 במאי 2007 הודיע על התפטרות מתפקידו, ועל כוונתו העתידית לפרוש מהכנסת ומהחיים הפוליטיים וחצי שנה לאחר ההצהרה התפטר מהכנסת בעקבות פרסום הדו"ח הסופי של ועדת וינוגרד ועם כישלונו של המרד שארגן בסיעת קדימה במטרה להדיח את ראש הממשלה אהוד אולמרט.
לאחר פרישתו, לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה, אמר יצחקי כי לפי דעתו לאחר הבחירות "קדימה תתפורר" וכי הוא מעביר את תמיכתו למפלגת הליכוד ולבנימין נתניהו, ואף מונה לצוות שיתכנן את פעולותיה הראשונות של הממשלה מטעם הליכוד.
ב-2015 שימש יצחקי חבר בצוות המשא ומתן הקואליציוני של מפלגת "כולנו".
לאחר הקמת הממשלה הוא מונה על ידי שר האוצר, משה כחלון לראש מטה הדיור הלאומי וב-2018 פרש מתפקידו כראש המטה.
יצחקי התנגד לפיצול התכנית להכפלת מסילת החוף בשתי ישיבות ות"ל בשנת 2017.
בשנת 2018 מונה ליו"ר דירקטוריון מפעל הפיס.
במהלך מגפת הקורונה בישראל דרש מעובדי מפעל הפיס להתחסן והוציא לחל"ת עובדים שלא הסכימו להתחסן.
בית הדין לעבודה ביקר את התנהלותו זאת וקבע ש"על המעסיק להפעיל שיקולים ענייניים בהכרעה כיצד יש לפעול ביחס לעובד לא מתחסן".
במאי 2021 החל לשמש ראש המטה של המועמדת מרים פרץ לקראת ריצתה בבחירות לנשיאות המדינה, בהן הפסידה ליצחק הרצוג.
יצחקי היה בעל תואר ראשון בראיית חשבון מאוניברסיטת תל אביב.
הוא התגורר ברעננה היה אב לשניים וסב לשלושה.
נפטר ממחלת סרטן הלבלב ב-5 באפריל 2025 בגיל 75., והובא למנוחות בבית העלמין גורדון בראשון לציון.
במרץ 2009 הוגש נגד יצחקי כתב אישום בבית משפט השלום בתל אביב.
סעיפי האישום הם קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, ושימוש במרמה, עורמה ותחבולה, במזיד ובכוונה לעזור לאחר להתחמק ממס.
בספטמבר 2014 זוכה מכל אשמה.
אביגדור דגן (במקור ויקטור פישל, בצ'כית: Viktor Fischl; 30 ביוני 1912, הראדץ קרלובה – 28 במאי 2006, ירושלים, קריית משה) היה משורר וסופר ישראלי, ששירת כדיפלומט של משרד החוץ.
דגן נולד בעיר הראדץ קראלובה שבבוהמיה, אוסטרו-הונגריה (כעבור שנים ספורות במדינה החדשה צ'כוסלובקיה; כיום בצ'כיה) בשם ויקטור פִישְל (Viktor Fischl) ונשא שם זה עד שעיברת את שמו בשנת 1955. הוא למד באוניברסיטת קארל בפראג וקיבל תואר דוקטור למשפטים ומדע המדינה.
נשאר בפראג עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בשנותיו בפראג ערך שבועון ציוני והיה מזכיר הסיעה היהודית בבית הנבחרים הצ'כוסלובקי.
בשנת 1939 יצא ללונדון ועבד שם לצד שר החוץ הצ'כוסלובקי הגולה, יאן מסריק.
ב-1948, בעצת מסריק, נמלט דגן מצ'כוסלובקיה, שעמדה בפני השתלטות קומוניסטית.
עלה לישראל והתקבל לעבודה במשרד החוץ.
במהלך הקריירה הדיפלומטית שלו כיהן ביפן ובבורמה, היה ציר ביוגוסלביה, שגריר בפולין, נורווגיה ואוסטריה, ושגריר שאינו תושב לאיסלנד; ניהל את המשא ומתן לכינון יחסים עם נפאל ב-1962. ב-1977 פרש דגן ממשרד החוץ והחל מקדיש את כל זמנו לכתיבה.
אביגדור דגן התחיל לכתוב בפראג, שם הוציא לאור ספרי שירה אחדים.
בנוסף, הוא תרגם משירת רחל לצ'כית.
ספרו "מנגינות עבריות" זכה בפרס ספרותי חשוב.
הוא המשיך בכתיבת שירה גם בלונדון.
הפואמה שלו, "הכפר המת", המספרת על חורבן הכפר לידיצה בידי הנאצים, כגמול על רצח היידריך, תורגמה למספר שפות.
הנובלה "ליצני החצר" עוסקת אף היא בשואה, והיא יצירה מטלטלת בעלת עומק תאולוגי ופילוסופי, שאף עובדה למחזה.
הרומן הראשון שלו, "שיר הרחמים", נאסר לפרסום בצ'כוסלובקיה אחרי שהקומוניסטים תפסו שם את השלטון בשנת 1948. הספר יצא לאור בעברית בהוצאת עם עובד בשנת 1951. הרומן השני של דגן, "בינת השכוי", יצא לאור בשווייץ בשפה הצ'כית, ודורג במקום הראשון במשאל שערך רדיו אירופה החופשית.
דגן כתב גם שני ספרים לא-בדיוניים: "שיחות עם יאן מסריק" (1952), ו"מוסקבה וירושלים" (Moscow and Jerusalem: Twenty Years of Relations between Israel and the Soviet Union, 1970), סקירה של יחסי ישראל והגוש המזרחי.
בשנת 1997 העניק לו נשיא הרפובליקה הצ'כית ואצלב האוול אות הצטיינות על כתיבתו.
דגן קיבל גם תואר דוקטור לשם כבוד בתאולוגיה מאוניברסיטת קארל בפראג, כהוקרה על תרגום תהילים ושיר השירים לצ'כית מודרנית.
היה נשוי לסְטֶלה ברגר ואב לשני בנים.
אחיו הצעיר, גבריאל דגן, היה מחזאי ושחקן תיאטרון ידוע שעבד כפסיכולוג.
שני האחים דגן כתבו והוציאו יחד את הספר "השען מסמטת המזלות".
ארכיון אביגדור דגן מופקד במחלקת הארכיונים של הספרייה הלאומית בירושלים.
אביגדור דגן לא נהג לרוב לכתוב עברית במקור, ספריו תורגמו לעברית בידי מתרגמים שונים מצ'כית, גרמנית ואנגלית.
להלן ספריו שראו אור בתרגום לעברית:
שיר הרחמים; תרגם מכתב-היד הצ'כי: גדעון פולאק; ערך: יעקב אליאב, תל אביב: עם עובד, תשי"ג 1953. (רומן)
בינת השכוי; תרגם מאנגלית צבי ארד, תל אביב: עם עובד (ספריה לעם), תשל"ח 1978. (רומן), הוצאה מחודשת, עם עובד, 2016.
מינואט (תורגם מאנגלית), ירושלים – תל אביב: דביר, תשמ"ב 1982.
סיפורים ירושלמיים; מגרמנית: אברהם הוס, ירושלים: דביר, תשמ"ג 1983.
ליצני החצר, תל אביב: ספרית פועלים, תשמ"ג 1982. (רומן)
אביגדור וגבריאל דגן, השען מסמטת המזלות; תרגם מאנגלית עופר גיא, תל אביב: עם עובד (ספריה לעם), תשמ"ד 1984.
רחוב ושמו ממילא; עברית: אביבה גור, תל אביב: ספרית פועלים, תשמ"ד 1984.
הקרוסלה הכחולה; תרגם מאנגלית יואב לביא, תל אביב: עם עובד (ספריית דן חסכן), תשמ"ה 1985. (לילדים)
מספורי עובדיה הסבל; עברית: תתי כדורי, ירושלים: כתר (ראשית קריאה), 1985. (לילדים)
כתב אישום: סיפורים; מצ'כית: יהודה להב, תל אביב: ספרית פועלים, תשמ"ז 1987. (סיפורים קצרים)
חתונת הזהב של פיגרו; מגרמנית: צבי ארד, תל אביב: דביר, תשמ"ח 1988. (סיפורים קצרים) (Figarova Zlata Svatba, 1987)
הרובע החמישי; תרגם מכתב-יד אברהם יבין, תל אביב: עם עובד (ספריה לעם), תשמ"ט.
כולם היו דודי; מאנגלית: נורית לוינסון, תל אביב: ספרית פועלים, תשמ"ט 1989.
כובע הצילינדר הישן; מאנגלית: נורית לוינסון, תל אביב: ספרית פועלים, תשנ"א 1991. (סיפוריו משנותיו כשגריר)
פגסוס; מאנגלית: רינה מרקס, תל אביב: ספרית פועלים, תשנ"ב 1992. (רומן)
קפקא בירושלים; מצ'כית: אפרים פרויד, תל אביב: ספרית פועלים, תשנ"ד 1994.
שלושה משלים; מאנגלית: אברם קנטור, תל אביב: ספרית פועלים, תשנ"ז 1997. (התוכן: השרף נותר בגן עדן; מיומני החתול ג'ינגיס-חאן; חיי כלב)
פרידה מירושלים; מאנגלית: נתן יונתן, תל אביב: ספרית פועלים, תשנ"ח 1998.
שיחות עם יאן מסריק: קשה להיות צ'כי; מצ'כית: רות בונדי, תל אביב: גוונים, תש"ס 2000. (Hovory s Janem Masarykem, 1952)
"סופרים יהודים - דיוקנים ויצירות", יוצאי צ'כוסלובקיה בישראל, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1998, עמ' 225 - 229.
אביגדור אריכא (שם משפחתו בלידה "דלוגאץ'", 28 באפריל 1929, רדאוץ, רומניה -
29 באפריל 2010, פריז) היה צייר ומאייר ישראלי-צרפתי, יהודי יליד רומניה.
יצירותיו הריאליסטיות זכו להצלחה גדולה ברחבי העולם ונמצאות באוספי מוזיאונים רבים בעולם.
בנוסף, שימש אריכא גם כחוקר תולדות האמנות.
אביגדור אריכא נולד ב-1929 במשפחה יהודית דוברת גרמנית בעיר רדאוץ בדרום-בוקובינה, ברומניה.
גדל בהמשך בעיר הבירה של החבל, צ'רנוביץ, הנמצאת כיום באוקראינה.
אביו, חיים קרול דלוגאץ', רואה חשבון עובד מדינה, היה איש שוחר תרבות, שעמד על הכישרון שגילה בנו בן השש בתחום האמנות.
משום כך נהג לקחת אותו כבר בגיל רך למוזיאונים ולגלריות לאמנות בבוקרשט, בירת רומניה.
בערך בגיל 9 התחיל הילד לצייר דיוקנאות של הסובבים אותו, בעיקר של בני המשפחה.
אחרי כיבוש בוקובינה הצפונית על ידי הצבא הסובייטי בשנת 1940 חלה בשנית ומשום כך, לדבריו, כשלו התוכניות של אביו לשולחו למוסקבה ללימודי אמנות.
אחרי שביולי 1941 חזרה צ'רנוביץ לידי צבאות רומניה וגרמניה, גורש באוקטובר 1941 הצייר לעתיד, אז בן 12, עם הוריו ואחותו לחבל טרנסניסטריה ששלטון אנטונסקו ייעד לחיסול האוכלוסייה היהודית של אזורי הספר ממזרח רומניה, בעיקר מבסרביה ובוקובינה הצפונית, שאוחדו מחדש עם רומניה.
בחורף 1942 נפטר האב אחרי מכות קשות שקיבל מז'נדרמים רומנים בסמוך ליישוב לוצ'ינץ.
דבריו האחרונים אל בנו היו:"שאף לחופש", מסר שאריכא, לפי עדותו, השתדל להפנים גם בחייו האישיים וגם בדרכו האמנותית.
אחרי ניסיון בני המשפחה לברוח, נתפסו בעיר מוגילאו, (מוהיליב-פודילסקי), על גדות הדנייסטר, והנער נלקח לעבודות פרך בבית יציקה.
על מחברת שקיבל מחייל, צייר שורה של תמונות שבהן תיעד את חיי האימה שחווה באותה תקופה: הוצאות להורג, גופות מושלכות לבור משותף, קאפו מתעלל באנשים בעת חלוקת המים וכו'.
בדצמבר 1943 ניצל על ידי משלחת הוועדה לסיוע ליהודים, שפעלה במסווה "מרכז היהודים ברומניה" והורשתה לבוא למקום כדי לפנות, בסיוע הצלב האדום, 1400 ילדים יהודים.
אריכא פונה עם תעודות של ילד אחר, שכבר נפטר, מפני ששמו לא הופיע ברשימה.
ב-6 במרץ 1944 קיבל בעזרת עליית הנוער אישור להגר, תחת זהות בדויה, לארץ ישראל.
ציוריו מהמחנה הגיעו גם הם בדרכים עקלקלות לרשות עליית הנוער, שפרסמה אותם בהמשך בספר.
אריכא זכה לראות את המקור מחדש רק בשנת 1960.
אמו ואחותו, שאף הן שרדו, עלו גם הן לארץ ישראל.
הנער נקלט בקיבוץ מעלה החמישה ועבד שם במשך חמש שנים (1944-1949) במשק ובעבודות עפר.
בקיבוץ גילה קשיי הסתגלות, הרגיש מנוכר ומדוכדך, בגלל הבדלים במנטליות ובשאיפות לעומת הסובבים.
הרגשתו השתפרה כעבור שנתיים כשהתקבל ללימודים בבית הספר לאמנויות בצלאל בירושלים.
בין השנים 1946–1948 למד אריכא בבצלאל ציור באופן מסודר והיה תלמידם של מרדכי ארדון ושל יצחק איזידור אשהיים (1891-1968), בוגרי אסכולות אמנותיות מגרמניה.
בתחילת דרכו הסדורה כצייר, הרבה אריכא לעסוק ברישום, בהדפסי אבן ובאיור ספרים.