tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לבני הזוג נולדו אחד-עשר ילדים, ובהם:
צ'ארלס וילינג נפטר ב-30 בנובמבר 1754 בפילדלפיה, ונטמן בבית העלמין של כנסיית ישו, לצד אישי ציבור בולטים בני דורו.
צ'ארלס קולינס ואן זאנדט היה פוליטיקאי אמריקאי מרוד איילנד, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של רוד איילנד בשנים 1857–1860, כחבר הסנאט של רוד איילנד בשנים 1869–1870, כסגן מושל רוד איילנד בשנים 1873–1875, וכמושל רוד איילנד ה-34 בשנים 1877–1880.
צ'ארלס ואן זאנדט נולד בניופורט שברוד איילנד, כבנם של אדוארד ואן זאנדט מניו יורק, ושל לידיה ברדפורד (לבית קולינס) ואן זאנדט, בתו של צ'ארלס קולינס, שהיה סגן מושל רוד איילנד בשנים 1824–1833. ב-1851 הוא סיים את לימודיו בטריניטי קולג' שבהרטפורד, קונטיקט.
לאחר מכן הוא למד משפטים, וב-1853 התקבל ללשכת עורכי הדין.
ב-1855 נבחר ואן זאנדט כפרקליט העיר של ניופורט, ובמקביל שימש כפקיד בית הנבחרים של רוד איילנד.
ב-1857 הוא נבחר כחבר בית הנבחרים, ובשנה שלאחר מכן הוא נבחר כיושב ראש הבית, תפקיד בו הוא כיהן במשך שנתיים.
ב-1868 הוא היה נציג לוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית מטעם רוד איילנד.
בשנים 1869–1870 הוא כיהן כחבר הסנאט של רוד איילנד.
בשנים 1873 הוא כיהן כסגן מושל רוד איילנד תחת המושל הנרי הווארד, ובשנים 1877–1880 כמושל רוד איילנד ה-34.
אחד הנושאים הראשונים בהן עסק ואן זאנדט כמושל היה הרחבת מערכת החינוך של רוד איילנד, במיוחד הקניית הקריאה והכתיבה עבור אוכלוסיית המהגרים העירונית הגדולה של המדינה.
לוואן זאנדט היו יכולות גבוהות בכתיבה ובחיבור שירה, והוא היה נואם מוכשר שידע לשאת נאומים ללא הכנה.
ב-1880 הוא בחר שלא להתמודד שוב בבחירות למשרת המושל.
הנשיא רתרפורד הייז הציע לו להתמנות כשגריר ארצות הברית ברוסיה, אך הוא דחה את ההצעה.
לאחר פרישתו מהפוליטיקה הוא חי חיי התבודדות.
ב-1863 נשא ואן זאנדט לאישה את ארזליה גריי (לבית גרין) פוטר, בתו של השופט והמשורר אלברט גורטון גרין , ואלמנתו של צ'ארלס פוטר מפרובידנס.
היא הייתה צאצאית של ג'ון גרין הבן , סגן מושל מושבת רוד איילנד ומטעי פרובידנס, ושל אביו, ג'ון גרין האב , שהיה אחד ממתיישבי המושבה הראשונים ואחד מ-12 המקימים הראשונים של פרובידנס ושותף לייסוד העיירה ווריק.
לשניים לא נולדו ילדים, והם התגוררו בבית בסגנון התחייה היוונית ברחוב פלהאם שבניופורט.
צ'ארלס ואן זאנדט נפטר בברוקליין, מסצ'וסטס ב-4 ביוני 1894. הוא נטמן בבית הקברות של האי שבניופורט.
צ'ארלס אוגוסטוס לינדברג היה חלוץ אמריקאי בתחום התעופה שהתפרסם כמבצע טיסת הסולו הטרנס-אטלנטית הישירה הראשונה בהיסטוריה.
לינדברג נולד בדטרויט, מישיגן והיה בן למהגרים משוודיה.
הוא גדל בליטל פולס, מינסוטה.
אביו היה עורך דין, ואחר כך חבר בקונגרס האמריקני שהתנגד לכניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה; ואימו הייתה מורה לכימיה.
עוד בצעירותו גילה עניין במכונות, הוא החל לימודי הנדסת מכונות באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון אך ב-1922 פרש והצטרף לתוכנית לימוד תעופה ומכונאות בנברסקה.
הוא רכש מטוס משלו מדגם קרטיס ג'יי אן 4 והפך לטייס פעלולים.
ב-1924 החל להתאמן כטייס צבאי בחיל האוויר האמריקני, ואחרי כן עבד כטייס דואר אוויר אזרחי בקו סנט לואיס בשנות ה-20.
טיסת הסולו הראשונה מעבר לאוקיינוס האטלנטי
לינדברג זכה לפרסום בין-לאומי כשהפך לטייס הראשון שחצה לבדו בטיסה ישירה את האוקיינוס האטלנטי.
לינדברג המריא משדה התעופה רוזוולט במחוז נאסאו שבלונג איילנד (סמוך לעיר ניו יורק) ב-20 במאי 1927, ונחת למחרת, ב-21 במאי בפריז שבצרפת.
הטיסה נמשכה 33 שעות וחצי, והייתה גם הטיסה הישירה הראשונה מניו יורק לפריז.
הוא קרא למטוס ספיריט אוף סנט לואיס (Spirit of St.
Louis), והמטוס נמצא כיום במוזיאון האוויר והחלל הלאומי בוושינגטון.
הישג זה זיכה את לינדברג בפרס אורטייג (Orteig) בסך 25,000 דולר, והוא נותר דובר חשוב בעד התעופה עד מותו.
הוא ישב בוועדות לאומיות ובין-לאומיות רבות שעסקו בתעופה.
על הישגו הוא קיבל את מדליית הכבוד ומדליית הזהב של הקונגרס, העיטור הצבאי והעיטור האזרחי הגבוהים ביותר בארצות הברית באותה עת, את אות לגיון הכבוד הצרפתי ואת צלב התעופה המצוינת.
לינדברג הפך לגיבור לאומי בארצות הברית וזכה להערכה ולהערצה בעולם כולו.
בין היתר, נבחר בשנת 1927 לאיש השנה של המגזין "טיים", והיה הראשון שזכה לתואר זה.
לינדברג המשיך לחפש אתגרים בתעופה ובדצמבר 1927 טס מוושינגטון למקסיקו סיטי בטיסה ישירה, מרחק של מעל 3,200 קילומטר.
לינדברג הציג טכניקות חדשות בתעופה האזרחית כמו טכניקות לתעופה בגובה רב וטכניקה להגדלת טווח הטיסה באמצעות הקטנת צריכת הדלק.
המצאות מעין אלה הן הבסיס לטיסות בין-יבשתיות מודרניות.
בעת עליית הפאשיזם באיטליה שהה לינדברג בגרמניה.
לינדברג העריץ את חיל האוויר הגרמני, וב-1938 קיבל מהרמן גרינג מדליית כבוד גרמנית.
הדבר עורר מחאה בארצות הברית, שם נמתחה ביקורת על קרבתו לכאורה של לינדברג לנאצים.
לינדברג ראה את משימתו בהעברת מידע אודות ההתפתחויות הטכנולוגיות באירופה לארצות הברית, ובמיוחד באזהרת ארצות הברית מהכוח האווירי שבבעלות הנאצים.
עם התקרבות מלחמת העולם השנייה, היה לינדברג לדובר בולט בעד התבדלותה של ארצות הברית.
ב-23 בינואר 1941 העיד לינדברג בפני הקונגרס האמריקני והמליץ בפניו על קיום משא ומתן עם גרמניה הנאצית לשם ניסוח הסכם נייטרליות עבור ארצות הברית.
ביקורת על עמדתו הובילה להתפטרותו מחיל האוויר האמריקני.
הוא הצטרף ל"ועדת אמריקה תחילה" , גוף שצידד באי-הצטרפותה של ארצות הברית למלחמה, ועמד על כך כי לא יקבל שכר על פעילותו.
למרות התנגדותו למעורבות ארצות הברית במלחמה, לאחר המתקפה היפנית על פרל הארבור ב-1941 סייע לינדברג למאמץ המלחמתי האמריקני כיועץ אזרחי לחברות תעופה ולממשל האמריקני; כמו כן לינדברג טס ב-50 משימות קרב ואף הפיל מטוס קרב יפני כאזרח באוקיינוס השקט במהלך 1944.
לאחר מלחמת העולם לינדברג חי בשקט במדינת קונטיקט כיועץ לראש חיל האוויר האמריקני ולחברת התעופה פאן אמריקן.
הוא זכה בפרס פוליצר על ספרו "רוח סט.
לואיס" המספר על טיסתו ההיסטורית.
הנשיא דווייט אייזנהאואר החזירו ב-1954 לתפקוד מלא בחיל האוויר האמריקני והפך אותו לגנרל.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 הפך לינדברג לדובר בעד שימור הטבע והטיף להגנת הלווייתנים ונגד מטוסים שמהירותם עולה על מהירות הקול.
לינדברג בילה את שנותיו האחרונות באי מאווי שבהוואי, שם מת מסרטן ב-26 באוגוסט 1974. הוא נקבר בבית הקברות שבכנסיית פאלאפאלא הא'משאו.
טרמינל לינדברג בנמל התעופה הבין-לאומי בסיינט פול שבמינסוטה קרוי על שמו, וכך גם נמל התעופה הבין-לאומי שבסן דייגו.
לינדברג נשא לאישה את הסופרת אן מורו לינדברג ב-1929. הוא לימד אותה לטוס, וחיפש ואישר קווי תעופה חדשים יחד איתה.
בנם הבכור, צ'ארלס אוגוסטוס, נחטף בגיל שנה וחצי במרץ 1932 מבית משפחת לינדברג.
הילד נמצא מת ב-12 במאי בהופוול (Hopewell), ניו ג'רזי, כמה קילומטרים בלבד מבית המשפחה, לאחר חיפוש בקנה מידה לאומי שנמשך עשרה שבועות ומשא ומתן על כופר עם החוטפים.
יותר משלוש שנים מאוחר יותר, התקשורת האמריקאית רעשה כאשר החל משפטו של החשוד העיקרי ברצח, ברונו האופטמן (Hauptmann).
לאחר שמאסו בפרסום הרב, ובעוד הם מתאבלים על מות בנם, עקרו בני המשפחה לאירופה בדצמבר 1935. האופטמן, שטען לחפותו עד סוף המשפט, נמצא אשם והוצא להורג ב-3 באפריל 1936 בכיסא חשמלי.
במהלך נובמבר 2003 הוכח באמצעות בדיקות DNA כי ללינדברג היו ילדים שנולדו מחוץ למסגרת הנישואין בין השנים 1958 ו-1967 בגרמניה.
הילדים הם דירק, אסטריד ודייוויד, ואמם הייתה בריז'יט הסהיימר, תופרת כובעים הצעירה מלינדברג ב-24 שנים.
כמו כן הייתה לו מערכת יחסים עם אחותה של בריז'יט.
מערכת היחסים בין השניים החלה ב-1957 והסתיימה עם מותו של לינדברג.
השניים הצליחו לשמור על סודיות הרומן, ואפילו ילדיה של הסהיימר לא ידעו את זהות אביהם, אותו הם פגשו לפרקים כאשר בא לבקרם.
ב-2003, בתם אסטריד, גילתה יותר ממאה מכתבים שהחליפו השניים במהלך השנים וגילתה את סוד הרומן, שנתיים לאחר מות אמה.
לינדברג נחשב כבעל נטיות אנטישמיות והיה מקורב להנרי פורד, שהיה ידוע בדעותיו האנטישמיות.
בנאום שנשא לינדברג בכינוס גדול של 'ועדת אמריקה תחילה' ב-11 בספטמבר 1941 התבטא כי ישנן שלוש קבוצות לחץ המבקשות לדחוף את ארצות הברית למעורבות במלחמה: הבריטים, היהודים וממשל רוזוולט.
לגבי היהודים אמר כי הם צריכים להתנגד לה בכל יום ויום, משום שיהיו הראשונים שירגישו בתוצאותיה הכואבות.
לינדברג הוקע כאנטישמי, ואף חמותו וגיסתו הביעו הסתייגות מדבריו.
בנסיבות אחרות האשים את היהודים בפריצתה של המלחמה.
עם זאת, הוא הכחיש את היותו אנטישמי.
על פי עדותה של אשתו, שנמסרה לאחר מותו, לינדברג הצטער על דימויו האנטישמי.
לדבריה, בכל 45 שנות נישואיהם לא שמעה ממנו אף התבטאות אנטישמית, וגם בחינוך ילדיהם לא היה שמץ של עוינות ליהודים.
לדבריה, לאחר שפורסמו העדויות על מחנות הריכוז לינדברג הביע זעזוע עמוק ממעשי הנאצים, ושני בני הזוג הסכימו כי הפתרון הראוי ליהודים הוא הקמת מדינה עצמאית משלהם.
בספרים שנכתבו על לינדברג הוצגו זוויות מגוונות אודות יחסו המורכב של לינדברג ליהודים, לאנטישמיות ולגזענות.
בספרו "הקנוניה נגד אמריקה" מציג הסופר היהודי-אמריקאי פיליפ רות היסטוריה חלופית שבה מתמודד לינדברג לנשיאות ארצות הברית נגד פרנקלין דלאנו רוזוולט בשנת 1940, זוכה בבחירות, ומנהיג באמריקה משטר פרו-פשיסטי (ב-2020 הפך הספר למיני סדרה עם שם זהה בכיכובם של וינונה ריידר וג'ון טורטורו שיצר דייוויד סיימון).
לינדברג מוזכר בספר "יש ואין" (to have and have not) של ארנסט המינגוויי: "התחילה רוח מזרחית קלה והברחנו מלא דגים מעופפים, אלה הגדולים עם הכנפיים השחורות, שנראים כשהם ממריאים כמו התצלום של צ'ארלס לינדברג חוצה את האוקיינוס האטלנטי."
פרשת לינדברג מוזכרת גם בספרו של הסופר היהודי פול אוסטר משנת 1990 "מוזיקת המקרה", תוך התייחסות להיותו "גיבור כל אמריקני"...
לצד אזכורים והנצחות בספרות, הוזכר לינדברג גם בסדרת הטלוויזיה טיימלס של נטפליקס, בפרק 14 בעונתה הראשונה.
צ'ארלס טאונסנד היה מדינאי ופוליטיקאי בריטי.
הבן השני של הוויסקונט טאונסנד השלישי, התחנך בקיימברידג' ובליידן.
בשנת 1747 הוא נבחר לפרלמנט.
כחבר במועצת המסחר משנת 1749 עד 1754, הוא גילה עניין בהגדלת סמכויות המיסוי והשליטה הבריטיות על המושבות.
בשנת 1754 ו -1755 כיהן במועצת האדמירליות.
ביולי 1766 הפך לקנצלר הממלכה במשרד ויליאם פיט הזקן.
עד מהרה חלה פיט קשה, וטאונסנד קיבל שליטה יעילה בממשל.
במהלך הקריירה הארוכה בפרלמנט הבריטי התמחה בענייני כספים ומינהל.
במהלך כהונתו כנשיא מועצת הסחר, פיתח טאונסנד מדיניות כלכלית בהקשר למיסוי על שלוש עשרה המושבות באמריקה, לטענתו היה צורך להטיל על המושבות מיסים רבים ולהוריד את הנטל מכתפי תושבי האי הבריטי.
בתפקידו זה יזם טאונסנד מהלך כלכלי חשוב - הוא הפחית את המיסים שהוטלו על האצולה הכפרית (מעמד ה-gentry) על ידי הוזלת מס הקרקעות ויזם מערכת של מיסים שכונתה חוקי טאונסנד.
טאונסנד קיווה שהמכסים ישיגו מטרה כפולה - כיסוי הוצאות הממשלה באמריקה ותשלום שכרם של הפקידים המלכותיים.
המכסים של טאונסנד נחשבים לטעות היסטורית מכרעת שכן הם השיגו תשואה עלובה והגבירו את האיבה של המתיישבים כנגד בריטניה.
צעדיו למיסוי המושבות הבריטיות האמריקאיות העצימו את פעולות האיבה שהובילו בסופו של דבר למלחמת העצמאות של ארצות הברית.
סר צ'ארלס אוגוסטוס טגארט היה קצין משטרה בריטי, מומחה לדיכוי מרידות ולמלחמה בטרור, שעל פי תכנונו ובפיקוחו הוקמה גדר הצפון ותחנות המשטרה הידועות כמצודות טגארט, בימי המרד הערבי הגדול.
צ'ארלס טגארט, אירי במוצאו, נולד בלונדונדרי שבאירלנד בשנת 1881 כבנו השני של הכומר ג'וזף פולטר טגארט.
למד מתמטיקה ופיזיקה בטריניטי קולג' שבדבלין, אך הפסיק את לימודיו עקב חסרון כיס.
בשנת 1901 החל לשרת במשטרת כלכותה שבחבל בנגל בהודו ושירת בה ברציפות במשך כ-30 שנה (למעט בימי מלחמת העולם הראשונה בשנים 1918–1919 בהן שירת במסגרת "יחידות התעופה המלכותיות" (Royal Flying Corps) בצרפת).
טגארט קיבל עיטורים רבים בחייו.
ב-1908 קיבל דרגת מפקח, דרגת תת-ניצב ב-1913, ומונה לתפקיד משנה למפקח הכללי של המשטרה בהודו האחראי על המודיעין ב-1918. בין השנים 1923–1931 היה טגארט מפקד משטרת כלכותה.
טגארט נערץ משום שבתקופתו הייתה רמת הפשיעה בעיר נמוכה.
על הישגיו הוענק לו בשנת 1926 התואר סר.
עם זאת, הלוחמים לחירות בנגל שנאו אותו בהיותו יריב מר ללאומנות ההודית שלא בחל בשימוש באמצעים פסולים ובלתי חוקיים כדוגמת עינוי אסירים.
ב-12 בינואר 1924 נעשה ניסיון להתנקש בחייו של טגארט.
מהפכן הודי בשם גופינאת סאהא ירה למוות באנגלי בשם ארנסט די אותו חשב בטעות לטגארט ברחוב צ'אוריגי בכלכותה.
ניסיון נוסף לרצוח את טגארט נעשה ב-25 באוגוסט 1930 בכיכר דאלהאוסי בכלכותה על ידי השלכת פצצה לתוך מכוניתו, אבל טגארט ירה במתנקש בטרם הספיק לבצע את תוכניתו ויצא בלא פגע מתקרית זו.
בשנת 1931 פרש טגארט מן המשטרה ונתמנה לחבר במועצת המדינה ההודית, תפקיד אותו מילא בין השנים 1932–1936.
פעולתו של טגארט בארץ ישראל
טגארט הגיע לארץ ישראל ב-9 בדצמבר 1937, בשיא תקופת מאורעות המרד הערבי, לבקשת שר המושבות הבריטי ויליאם אורמסבי-גור, לאור אי שביעות הרצון של שלטונות המנדט מתפקוד משטרת המנדט, שלא הצליחה ללכוד את רוצחי מושל הגליל לואיס אנדרוס.
טגארט נתבקש לתאם בין זרועות הביטחון השונות ועל מנת לארגן עבור שלטונות המנדט את הגנת הארץ מפני המורדים מערביי ארץ ישראל ומפני הכוחות הערביים הבלתי סדירים שחדרו לארץ מצפון, מסוריה ומלבנון.
בינואר 1938 הגיש טגארט דו"ח בו הוא המליץ על ארגון מחדש וחיזוק מחלקת החקירות הפליליות של משטרת המנדט וחיזוק הקשרים בין השלטונות לבין ערביי ארץ ישראל על ידי קיום ביקורים סדירים בכפרים.
טגארט גם דרש לשלב ערבים במשטרת המנדט כדי שיוכלו לספק מודיעין על המתרחש בקרב הערבים.
בנוסף המליץ לקבל את המלצות פיל על הקמת מצודות וכן המליץ להקים יחידות רכובות של המשטרה שתהיינה מורכבות מבריטים וערבים.
ביוזמתו הוקמה בשנת 1938 גדר הצפון, כמחסום בפני כניסת הכוחות הערביים מסוריה ולבנון לצפון הארץ.
כן הוקמו בכל רחבי ארץ ישראל, על פי יוזמתו של טגארט, כ-60 מבצרים שנקראו מצודות טגארט.
המצודות, ממספר דגמים, הוקמו בשנים 1938 עד 1943 בערים חשובות בארץ, בצמתי דרכים ובנקודות אסטרטגיות.
למצודות הראשונות שהוקמו היה תפקיד חשוב בדיכוי המרד הערבי, ועשר שנים לאחר תחילת הקמתן היה לחלק מהן תפקיד מכריע במלחמת העצמאות.
בנוסף הוקמו ביוזמתו של טגארט עמדות בטון עגולות שהבריטים כינו בשם "פילבוקס" בדרכי הארץ.
במסגרת פעולתו לדיכוי המרד ייבא טגארט מדרום אפריקה כלבים מגזע דוברמן והקים בירושלים מרכז לאימון חוקרים, בין היתר בשיטות שכללו עינויים.
קיימות טענות בכתב כי חשודים נחשפו לחקירה ברוטלית שכללה מסכת של השפלות, הכאות ושימוש במנהג הטורקי של הכאת האסירים על כפות רגליהם ועל אברי המין שלהם.
טגארט האמין בציונות ועבד בשיתוף פעולה עם הסוכנות היהודית, ואת הקמת גדר הצפון מסר לידי חברת סולל בונה, שעם מנהלה דוד הכהן קשר קשרי ידידות.
טגארט שאף לפעול מהר ללא עיכובים בירוקרטיים ועל הקמת גדר הצפון והמצודות הוציא סכום עתק באותם הימים של כשני מיליון לירות.
עם סיום הקמתה של גדר הצפון כתב צ'ארלס טיגארט לדוד הכהן:
ביוני 1938 חזר טגארט לאנגליה, אך כעבור שלושה חודשים שב לארץ ישראל, לאחר שנקרא על ידי הנציב העליון, הרולד מקמייקל, לעזר בארגון מחדש של משטרת המנדט ולפקח על המשך עבודות הביטחון שיזם.
המורדים הערבים פעלו באותה עת גם בטרור אישי נגד אנשי השלטון הבריטי ואף טגארט נתון היה בסיכון.
ב-31 בדצמבר 1938 הוטמן מארב ערבי לשיירתו של טגארט שנסעה בכביש שכם-ירושלים.
השיירה כללה את מכוניתו של טגארט ובה טגארט, מזכירו וקצינים בריטיים וכן שתי שריוניות ליווי משטרתיות.
בסביבות שעה 5:30 אחר הצהרים נחסמה השיירה על ידי מחסום אבנים שהונח על הכביש.
כשאנשי הליווי יצאו לסלק את המחסום, נפתחה לעבר השיירה אש מן הגבעות שבצדי הדרך.
טגארט, אשר ניצל בעת שירותו בהודו משני ניסיונות התנקשות, לא נפגע גם הפעם.
אך ידידו, ג'ורג דורנט סנדרסון, שהיה מפקח משטרה שהגיע לארץ בהמלצתו נהרג מן האש שנפתחה.
במאי 1939 עזב טגארט את ארץ ישראל, וזאת לאחר שנבנתה גדר הצפון והמצודות והפילבוקסים שלאורכה, ולאחר שוועדה בראשותו הגישה את המלצתה לבניית מצודות טגארט.
לאחר עזיבתו ועד שנת 1943, נמשכה בניית המצודות על-פי תוכניתו.
צ'ארלס טגארט נפטר בשנת 1946.
צ'ארלס מקארתור גאנקיי טיילור הוא פוליטיקאי ליברי שכיהן כנשיא ורודן ליבריה בשנים 1997–2003. במהלך מלחמת האזרחים הליברית הראשונה בשנות ה-90 המוקדמות, היה טיילור מפקד ומצביא בולט.
לאחר סיום המלחמה, נבחר טיילור לנשיאות, אולם תקופת נשיאותו אופיינה באי יציבות פוליטית ושלטונית וכן במרידות והתנגשויות אלימות רבות, שבעקבותיהן פרש מתפקיד הנשיא וגלה מארצו אל ניגריה בשנת 2003.
בשנת 2006 הועמד טיילור למשפט בפני בית דין מיוחד של האו"ם לפשעי מלחמה בסיירה לאון, והוגש נגדו כתב אישום חמור הכולל בין היתר אישומים ברצח, אונס, ושימוש צבאי בילדים ובנערים.
ביוני 2006, לבקשת בית הדין ובאישור מועצת הביטחון של האו"ם, נקבע כי משפטו של טיילור ייערך בהאג.
המשפט נפתח ב-4 ביוני 2007, וטיילור הואשם ב-11 סעיפים של פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות.
טיילור החרים את הדיון, והוא התנהל בהיעדרו.
עורך-דינו הקריא מכתב בשמו, בו נכתב כי לא הגיע לדיון מפני שסבר שבמציאות הנוכחית לא יזכה למשפט הוגן.
ב-2012 הורשע בכל 11 הסעיפים, ונידון לחמישים שנות מאסר.
צ'ארלס טיילור נולד ב-28 בינואר 1948, השלישי מבין 15 ילדים במונרוביה, בירת ליבריה.
אביו היה אמריקאי-ליברי שכיהן כשופט במונרוביה, ואמו ליברית משבט גולה.
ב-1972 נסע טיילור למסצ'וסטס ולמד כלכלה באוניברסיטת בנטלי.
במהלך לימודיו עבד כמאבטח, נהג משאית וטכנאי.
עוד בזמן לימודיו היה ידוע כבעל דעות קיצוניות בכל הנוגע לפוליטיקה הליברית.
טיילור הצטרף לארגון ULA (Union of Liberian Associations) והפך ליו"ר הארגון.
ב-1980 חזר טיילור לליבריה בזמן שהמדינה הייתה במתח רב בעקבות הירצחו של נשיא המדינה ויליאם טולברט ועלייתו לשלטון בהפיכה של רב-סמל סמואל דו.
טיילור מונה למשרה בכירה בשלטון החדש כאחראי על הוצאות הממשלה במשרד הכלכלה.
ב-1983 הואשם טיילור במעילה בסך יותר מ-900,000 דולר, ובאוקטובר של אותה שנה נמלט לארצות הברית.
לבקשת ממשלת ליבריה נתפס טיילור בארצות הברית ונכלא ל-15 חודשים.
ב-1989 הגיע טיילור לחוף השנהב, שכנתה המזרחית של ליבריה, שם הצליח לגייס מספר רב של מורדים שהשתייכו לארגון בראשותו: NPFL (National Patriotic Front of Liberia).
אנשי הארגון עברו אימון צבאי וקיבלו מימון מלוב בהנהגתו של מועמר קדאפי.
בנוסף זכה הארגון לתמיכה של המדינות בורקינה פאסו וחוף השנהב וכן של מממנים פרטיים.
בערב חג המולד 1989 פלש טיילור לליבריה, מלווה בתומכים משבט גיו ומאנו (Gio) בנוסף לחיילים סדירים מבורקינה פאסו וליברים שהוגלו מארצם.
הפלישה הייתה תחילתה של מלחמת אזרחים עקובה מדם שפגעה קשות במדינת ליבריה.
בתחילת הפלישה, הצליח דו לעצור את המרד שהנהיג טיילור, אך לאחר מספר חודשים עלה מספר הלוחמים תחת מנהיגותו של טיילור מ-170 ל-10,000 והם התקדמו אל עבר הבירה מונרוביה.
בספטמבר 1990 כבש טיילור את מונרוביה, בעזרתו של פרינס ג'ונסון שחטף את סמואל דו, עינה אותו באכזריות והרג אותו.
הריגתו של דו שכללה עינויים וכריתת איברים הוקלטה ונצפתה בחדשות העולם.
בהמשך הורה טיילור לרצוח למעלה מ-200,000 איש.
רבים נוספים נפצעו ויותר ממיליון ליברים ברחו למדינות שכנות.
טיילור סחף אחריו המון רב לא רק בזכות היותו אדם כריזמטי אלא גם משום שקודמו, סמואל דו, דיכא את האוכלוסייה הליברית, רדף אחר משכילים והגלה אותם וכן היה אחראי לרצח רבים משבטי גיו ומאנו, אשר היו בסכסוך עם שבט קרהן (Krahn) אשר דו נמנה עליו.
בתגובה רצח טיילור בברוטליות חברים בשבט קרהן שתמכו בדו.
כ-15,000 איש מלוחמיו של טיילור היו "ילדים-חיילים" אשר גויסו בכפייה או נחטפו בדרכם לבית הספר ונשלחו למחנות אימונים, שם סוממו, הוכו והושפלו על מנת לגרום להם לבצע משימות מזוויעות.
חלק מן ה"ילדים-חיילים" היו מתחת לגיל 9. מרבית ה"ילדים-חיילים" סבלו לאחר המלחמה מהתמכרות לסמים ומטראומות קשות.
המלחמה הסתיימה זמנית בשנת 1997 כאשר טיילור נבחר בבחירות דמוקרטיות-לכאורה לנשיא ה-21 של ליבריה.
הבחירות נחשבו לאמינות יחסית ונכחו בהן כ-500 משקיפים בינלאומיים.
למרות זאת, היו הבחירות שנויות במחלוקת מכיוון שנעשה שימוש בהפחדת האזרחים, שרבים מהם עייפו מהמלחמה ופחדו מחידוש ההרג אם טיילור לא ייבחר ולכן בחרו בו.
כאשר טיילור עלה לשלטון הוא ניסה ליצור רושם של אדם טוב לב, סולידרי ובעל ערכי משפחה בניגוד לקודמו דו, והוא הציג עצמו כנוצרי פרוטסטנטי מאמין שאינו מעשן ואינו שותה משקאות חריפים.
בנוסף למלחמת האזרחים בין השנים 1989-1996, בה התרחשה לחימה בין כוח ה-AFL תחת פיקודו של הנשיא סמואל דו, לבין כוח ה-NPFL בהנהגתו של טיילור - היה טיילור מעורב במלחמת אזרחים נוספת, בין השנים 1999–2003, בזמן כהונתו כנשיא ליבריה.
בתקופה זו, עקורים ליברים שברחו מערבה לגינאה השכנה בזמן מלחמת האזרחים הראשונה, חזרו ותקפו את ליבריה מכיוון גינאה.
באותו הזמן ניסה להשיג טיילור שליטה על אוצרות הטבע, בעיקר יהלומים, של מדינת סיירה לאון, במטרה להתעשר מבלי לערער את המדינה.
טיילור סיפק תמיכה פיננסית, אימון צבאי, נשק, כוח אדם ועידוד ל-RUF (Revolutionary United Front) – צבא מורדים מסיירה לאון בהנהגת פודאי סאנקו (Foday Sankoh).
צבא מורדים זה עסק בהתקפות נרחבות ושיטתיות כנגד האוכלוסייה בסיירה לאון, על מנת להשתלט על מכרות היהלומים.
המורדים של סיירה לאון מימנו את לחימתם באמצעות חטיפת רבבות אזרחים אותם הכריחו באיומי נשק לעבוד במכרות יהלומים; היהלומים שנכרו הועברו לטיילור, שבתמורה דאג לספק נשק לארגון דרך בורקינה פאסו.
יהלומים אלו כונו בשם "יהלומי הדמים".
במקרים רבים כאשר כוחות המורדים הללו כבשו טריטוריה, הם פעלו באכזריות כדי להוכיח את כוחם ולהטיל אימה על המקומיים - ביצעו מעשי ביזה, שרפת מבנים ציבוריים, אונס ורצח, הענישו את אלו שנחשדו בתמיכה בכוחות הנגדיים ועוד.
דוגמה אחת לאכזריותו של טיילור עצמו כלפי נשים בתקופה זו, הוצגה בעדותו של זיגזג מארזה, אחד מחייליו הבכירים, במהלך משפטו בהאג מספר שנים אחר כך:
בנוסף עודד טיילור שימוש ב"ילדים חיילים" - אנשיו חטפו ילדים, סיממו אותם, ואיימו עליהם על מנת שיבצעו כרצונם בלחימה.
במקרים רבים היו אלה ילדים יתומים שהוריהם נהרגו במלחמות העבר.
דוגמה אחת לשימוש בילדים חיילים הוצגה בעדות של ילד בן 12 במשפטו של טיילור בהאג:
בשנת 2003 הוציא בית המשפט המיוחד לסיירה לאון כתב אישום נגד טיילור באשמת פשעים נגד האנושות.
טיילור, ששהה באותו זמן בגאנה במסגרת שיחות שלום, נמלט חזרה לליבריה מחשש שייעצר.
טיילור לקח איתו סכום גדול של כסף ויצא לניגריה, שם ניהל עסקים רחבים.
שלוש שנים לאחר מכן, ב-2006, הוסגר טיילור לבית המשפט המיוחד לסיירה לאון, על ידי שני אנשי עסקים ניגרים אשר גפיהם נכרתו על ידי כוחותיו של טיילור בליבריה.
זאת לאחר שהאינטרפול הוציא צו מעצר בינלאומי המגובה בצווי האו"ם על מנת שייעצר.
המשטרה הניגרית מצאה ועצרה את טיילור, אך הוא הצליח להימלט כעבור 48 שעות, וכל 22 השוטרים שעצרו אותו נעצרו לאחר מכן.
טיילור נתפס על ידי הרשויות הניגריות בגבולה הדרומי של ניגריה במרץ 2006 בעודו מנסה לחצות את הגבול לקמרון.
הוא הועבר לידי גוף בינלאומי והוטס למונרוביה במטוס ממשלתי ניגרי תחת שמירה, ומשם הוטס במסוק של האו"ם לבית הדין המיוחד בסיירה לאון.
טיילור היה מבוקש בידי בית המשפט המיוחד לסיירה לאון והואשם בפשעים שבוצעו כנגד האנושות.
ב-2006 הועמד לראשונה לדין בפני שופטי בין המשפט המיוחד לסיירה לאון.
בהמשך הועלתה הצעה בדבר העברת משפטו למבנה בית הדין הפלילי הבינלאומי בהאג, מחשש כי קיום המשפט בסיירה לאון יוביל לאי-יציבות במדינה ומהומות בליבריה השכנה.
ממשלת הולנד קיבלה את הסכמת מועצת הביטחון של האו"ם למעבר, וביצעה אותו בתנאי שמדינה אחרת תסכים מראש לקבל את טיילור לאחר שמשפטו יסתיים - בריטניה הסכימה לקבל את טיילור כאשר יסתיים המשפט.
ביוני 2006 מועצת הביטחון החליטה פה אחד כי על טיילור להישפט על ידי בית הדין בהאג.
בנוסף מועצת הביטחון החליטה כי כל המדינות צריכות לשתף פעולה על מנת להביא לסיום המשפט ולהבטיח שכל ראייה ועדות יובאו ויעמדו לרשות בית הדין על פי בקשתו למטרת המשפט.
בסופו של יום, הוקצה אולם מיוחד במבנה בית הדין הפלילי הבינלאומי ובהמשך במבנה בית הדין המיוחד ללבנון בו ישב למעשה בית הדין המיוחד לסיירה לאון ושם טיילור הועמד לדין.
לאחר עיכובים רבים, החל בינואר 2008 משפטו של טיילור בבית המשפט המיוחד לסיירה לאון (בשבתו בהאג כאמור).
בשלב התביעה העידו 91 עדים, וב-2009 החל שלב ההגנה במשפטו.
טיילור לא עומד לדין על מה שאירע במלחמת האזרחים בליבריה מסוף שנות ה-80, אלא הוא נאשם באחריות לליבוי מלחמת האזרחים בסיירה לאון השכנה במהלך שנות ה-90.
בנוסף הואשם טיילור כאחראי ללחימתם של כוחות ליברים שתמכו בלוחמי סיירה לאון.
כמו כן, הוא נאשם בגריפת רווחים מ"יהלומי דמים" שהופקו ממכרות שאזרחים הוכרחו לעבוד בהם עבור מורדי ה-RUF.
ההאשמות כנגד טיילור הן: 5 סעיפים של פשעי מלחמה – טרור כנגד אזרחים, רצח, מעשי התעללות, יחס אכזרי וביזה; 5 סעיפים של פשעים כנגד האנושות הכוללים מעשי רצח, אונס, קניבליזם, עבדות מינית, גרימת מומים וקטיעת איברים, הכאות, בצע יהלומי דמים ושעבוד; סעיף נוסף הוא גיוס כפוי של ילדים–חיילים ושימוש בהם.
התובע טוען כי על טיילור לשאת באחריות על הפשעים שלקח בהם חלק על ידי תכנון, ייזום, סיוע, הוראה וביצוע במטרה להשתלט על סיירה לאון – כאשר במהלכה הפשעים בוצעו.
טיילור כפר בכל ההאשמות וטען שניסה להשיג שלום אזורי.
באפריל 2012 הורשע טיילור בכל 11 סעיפי האישום, וחודש לאחר מכן נידון לחמישים שנות מאסר.
באוקטובר 2021, צ'ארלס טיילור, שנידון ל-50 שנות מאסר בגין פשעים נגד האנושות ב-2012 על תפקידו במלחמת האזרחים בסיירה לאון, תבע את ליבריה על "אי תשלום פיצויי פיטורים".
התלונה הוגשה לבית המשפט לצדק של הקהילה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה (ECOWAS).
טיילור נישא לג'ול, פוליטיקאית ליבריאנית, ב-1997, ולהם בן אחד.
ג'ול טיילור מילאה מספר תפקידים בכירים במהלך תקופת נשיאותו של טיילור, בהם סגנית נשיא הבנק המרכזי של ליבריה.
היא הגישה בקשה לגירושין מטיילור ב-2005, שאושרה ב-2006. כיום היא מכהנת כסנאטורית מטעם מחוז בונג בסנאט של ליבריה.
לטיילור בן נוסף, צ'ארלס מק'ארתור עמנואל, שנולד ב-1977 במהלך שהותו של טיילור בארצות הברית.
עמנואל גדל בארצות הברית עד גיל 17 עם אמו, שהייתה סטודנטית בקולג' בו למד טיילור.
אז הצטרף עמנואל לאביו בליבריה, ומילא מספר תפקידים במשטרו, בהם מפקד ATU (Anti-Terrorist Unit), יחידת צבא שנודעה לשמצה באכזריותה כלפי אזרחים.
הוא נעצר ב-2006 ונשפט למאסר של 97 שנים בארצות הברית, על הפרת זכויות אדם שביצע במהלך תפקידו בליבריה.
בשנת 2009, המיר דתו ליהדות ולמעשה ניהל את משפטו בהאג, כיהודי.
יש הטוענים, שטיילור ביצע מהלך זה, כדי "ליהנות" מהיתרונות המוקנים ליהודים, כגון אוכל מיוחד, אי-קיום דיונים בשבת והאפשרות לגשת לספרי קודש.
דמותו של הרודן האפריקני אנדרה בפטיסט, בסרט "שר המלחמה", מבוססת על דמותו של טיילור.
בסרט התיעודי "Pray the Devil Back to Hell", המתאר פעולת ארגון הנשים של ליבריה הפועלות למען שלום, מופיע טיילור כדמות מרכזית.
צ'ארלס מונרו שולץ היה מאייר קומיקס אמריקאי שפעל במשך יותר מחמישים שנה, כשהוא מוכר בעיקר בסדרת הקומיקס "פינאטס", המתארת את עלילותיהם של צ'ארלי בראון, כלבו סנופי וחבורה של ילדים.
הסדרה זכתה להצלחה בינלאומית ונחשבת לאחת מסדרות הקומיקס המצליחות בכל הזמנים.
לשולץ הוענקה לאחר מותו מדליית הזהב של הקונגרס.
שולץ נולד במיניאפוליס מינסוטה לאב גרמני ואם נורווגית, וגדל בסיינט פול מינסוטה.
דודו כינה אותו ספארקי על שם סוס בסדרת הקומיקס בארני גוגל בשם "ספארק פלאג" (מצת).
בתור ילד ומתבגר היה מאוד ביישן ומרוחק.
אחרי מות אמו ב-1943 התגייס לצבא ארצות הברית ונשלח להילחם באירופה במלחמת העולם השנייה.
בסיום המלחמה חזר שולץ למיניאפוליס, ושם החל לעבוד בתור מורה לאמנות.
בשנים 1947–1949 עבד שולץ עם כמה עיתונים, להם כתב כמה תסכיתי קומיקס, אחד מהם נקרא Li'l Folks (חבר'ה קטנים) בו הופיעו דמויות אחדות של ילדים, אחד מהם אף נקרא צ'ארלי בראון וגם הופיע כלב בעל דמיון רב לסנופי.
למרות הדמיון הרב לפינאטס, לא זכתה הסדרה להצלחה גדולה מאוד.
ב-1950 יצאה לאור סדרת פינאטס שסיפרה את עלילותיהם של קבוצת ילדים, במרכז העלילה עומד ילד בשם צ'ארלי בראון, ילד מופנם ביישן ולא יוצלח בעל כלב שאינו מציית לו.
הסדרה זכתה להצלחה גדולה ונחשבת לאחת הפופולריות ביותר בתחום.
צ'ארלי בראון הוא הדמות הראשית בסדרה.
השם צ'ארלי בראון נלקח מעמית לעבודתו של שולץ בבית הספר לאמנות.
את קווי דמותו של בראון ושאר דמויות הסדרה הוא לקח מחוויות החיים שלו:
בדומה לצ'ארלי בראון אביו של שולץ היה ספר ואמו הייתה עקרת בית.
בילדותו היה לשולץ כלב אך בניגוד לסנופי הוא היה מסוג פוינטר.
בשנים מאוחרות יותר נתגלה כי לסנופי יש אח בשם ספייק בדומה לכלבו של שולץ.
דמות בשם פאטי נוצרה בהשראת אשתו הראשונה, אולם לאחר גירושיהם מיעטה להופיע בקומיקס במקומה החלה להופיע דמות חדשה בשם פפרמינט פאטי.
דמות בשם "הילדה אדומת השיער" נוצרה בהשראת דונה ג'ונסון שעבדה בבית הספר לאומנות בו עבד שולץ וסירבה להצעת נישואיו.
הם נותרו ידידים למרות זאת לאורך כל חייהם.
שולץ שמר בכל שנה את התסכית של 6 ביוני על מנת לעלות את זכרם של חבריו לנשק שנפלו בנורמנדי.
צ'ארלס לי הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל אמריקאי המשמש כמאמן שארלוט הורנטס מליגת ה-NBA.
לי שיחק כדורסל מכללות כרכז וקלע באוניברסיטת באקנל בשנים 2002–2006. ב-2005 ו-2006 הוביל את הקבוצה לזכייה באליפות הפטריוט ליג ולסיבוב השני בטורניר אליפות המכללות בכדורסל, ובשנתו האחרונה אף נבחר לשחקן העונה באזור.
הוא נבחר פעמיים לחמישיית העונה הראשונה בפטריוט ליג (2004, 2005) ופעם אחת לחמישייה השנייה (2003).
לי נרשם לבאקנל שנה לפני שהאוניברסיטה החלה להציע מלגות לספורטאים מצטיינים, ונחשב על ידי הניו יורק טיימס לאחד השחקנים הטובים ביותר בכדורסל המכללות ללא מלגות.
לאחר שלא נבחר בדראפט ה-NBA 2006 שיחק לי בסן אנטוניו ספרס בליגת הקיץ של ה-NBA ובקדם העונה, אך שוחרר לפני תחילת העונה עצמה.
בנובמבר 2006 הוא חתם בהפועל גלבוע/עפולה מליגת העל בכדורסל, ובעונת העמיד ממוצעים של 9.7 נקודות, 4.1 ריבאונדים, 2.5 אסיסטים ו-1.8 חטיפות למשחק.
לאחר מכן הוא שיחק בוורוויה-פפינסטר מהליגה הבלגית וגטינגן וארטלנד דראגונס מהבונדסליגה הגרמנית.
ב-25 ביוני 2012 מונה לי לעוזר מאמן בקבוצת הכדורסל של האלמה מאטר שלו, אוניברסיטת באקנל.
ב-20 באוגוסט 2014 הוא מונה לעוזרו של מייק בודנהולצר באטלנטה הוקס, ועם עזיבתו של בודנהולצר ב-2018 למילווקי באקס מונה לעוזרו בקבוצה.
ב- הוא זכה עם הקבוצה באליפות ה-NBA, ולאחר עזיבתו של עוזר המאמן הבכיר דרווין האם ללוס אנג'לס לייקרס ב-2022 הוא מונה למאמן ראשי שותף.
ב-11 ביוני 2023 מונה לי לעוזרו הבכיר של ג'ו מאזולה בבוסטון סלטיקס.
ב-9 במאי 2024 מונה לי למאמן הראשי של שארלוט הורנטס.
לי נשוי ללינדזי, גם היא שיחקה כדורסל באוניברסיטת באקנל, ויש להם שלושה ילדים.
צ'ארלס לוטון היה שחקן קולנוע ותיאטרון בריטי שפעל גם בארצות הברית, בעל קריירה ארוכה באמנויות הבמה והקולנוע, ששימש אף כתסריטאי כמפיק וכבמאי, הזכור בשל איכות משחקו, קולו הייחודי, ושורת התפקידים שמילא בסרטיהם של במאים מובילים במשך ארבעה עשורים.
על גילום דמותו של הנרי השמיני בסרט "חייו הפרטיים של הנרי השמיני" (1933) זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
בעוד שהוא זכור בשל תפקידיו בקולנוע, במיוחד בדרמות היסטוריות, הוא החל את הקריירה שלו כשחקן תיאטרון מהשורה הראשונה.
בתקופה שבה רבים משחקני התיאטרון בזו למדיום הקולנועי, וראו אותו כמקור הכנסה גרידא, גילה לוטון עניין רב באפשרויות שפתח המדיום החדש לשחקנים.
כן הדגים את כישוריו כשחקן וכקריין במגוון של אמצעי תקשורת, ביניהם הרדיו, הטלוויזיה והתקליט.
כישוריו של לוטון לא היו מוגבלים להופעה על הבמה.
הוא זכור גם בשל היותו במאי הסרט ליל הצייד, הנחשב על ידי רבים לאחד מהסרטים הטובים והמשפיעים בסוגת הסרט האפל.
שנותיו הראשונות ותחילת קריירת המשחק
לוטון נולד בסקרבורו שבמחוז יורקשייר באנגליה לרוברט ואליזבט לוטון.
אמו הייתה קתולית אדוקה ובשל כך נשלח לוטון לבית הספר הישועי סטוניהרסט קולג' בלנקשייר.
עם סיום לימודיו התגייס לצבא הבריטי ולחם במלחמת העולם הראשונה ואף נפצע כשהורעל בגז.
עם שחרורו החל לעבוד בעסק המשפחתי - הפעלת מלון.
בזמנו הפנוי השתתף בהצגות חובבים בסקרבורו.
לבסוף התירה לו משפחתו ללמוד דרמה באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה בלונדון בשנת 1925.
את הופעתו המקצועית הראשונה על הבמה ערך ב-28 באפריל 1926 בתיאטרון בארנס, בתפקיד אוסיפ בקומדיה "הרביזור" מאת ניקולאי גוגול, תפקיד בו הופיע גם ב"תיאטרון גייטי" (Gaiety Theatre) בלונדון במאי של אותה שנה.
על אף שלא היה בעל מראה המתאים לתפקידים ראשיים רומנטיים, הוא הרשים את הקהל בכישרונו, והמשיך ושיחק בשני מחזות של צ'כוב, "גן הדובדבנים" ו"שלוש אחיות".
מחזה אחרון זה, העוסק בפקיד בנק שקשיי החיים הופכים אותו למועל ורוצח, הביא את לוטון לראשונה לסיבוב הופעות בארצות הברית בשנת 1931. בשנת 1933–1934 שב ללונדון, והשתתף בעונת מחזות שייקספיר של תיאטרון אולד ויק, שם שיחק את מקבת', הנרי השמיני, אנג'לו ב"מידה כנגד מידה" ופרוספרו ב"הסערה".
ב-1936 נסע לפריז והופיע שם בקומדי פראנסז במחזה "רופא בעל כורחו" מאת מולייר, והיה לשחקן האנגלי הראשון שהופיע בתיאטרון זה.
את תפקידו שיחק בצרפתית וזכה על כך לתשואות.
כבר בתקופה בה פרחה קריירת התיאטרון שלו החל לוטון בהופעה בסרטים.
בשנת 1928 הופיע בתפקידים קטנים בשלוש קומדיות אילמות בהן שיחקה אשתו, לנצ'סטר, ולאחר מכן המשיך והופיע בסרטי ראינוע נוספים.
לאחר המצאת הקולנוע החל לשחק גם בסרטי קולנוע בריטים.
כאשר הופיע בניו יורק בשנת 1931 קיבל הצעות רבות להופיע בקולנוע.
סרטו הראשון היה סרט אימה בשם "הבית האפל" (1932) בו הופיע עם בוריס קרלוף.
כן הופיע בתפקיד מפקד צוללת בסרט "השטן והמעמקים" (The Devil and the Deep; 1932), בו הופיעו לצידו כוכבים גדולים באותה התקופה, גרי קופר, טלולה בנקהד וקרי גראנט.
אך הצלחתו הגדולה באותה תקופה הייתה בתפקיד נירון קיסר, בסרטו של ססיל ב.
כן שיחק במספר סרטים נוספים בטרם שב לאירופה, לרבות הופעה בסרט "לו היה לי מיליון", שהורכב מאפיזודות שבויימו על ידי במאים שונים.
לוטון הופיע באפיזודה אותה ביים ארנסט לוביטש.
בשנת 1933 החל בשיתוף פעולה עם הבמאי אלכסנדר קורדה, יהודי הונגרי שהפיח רוח חיים בתעשיית הקולנוע הבריטית בתחילת שנות ה-30. קורדה ביים והפיק את הסרט "חייו הפרטיים של הנרי השמיני" שהתבסס באופן רופף על חייו של הנרי השמיני, בו שיחק לוטון בתפקיד הראשי.
הסרט היה להצלחה מסחרית גדולה, ונראה כי לוטון בריא הבשר התאים לתפקיד המלך ההולל (תפקיד עליו חזר מאוחר יותר בסרט "בס הצעירה" (Young Bess; 1953).
הצלחת הסרט חצתה את האוקיינוס האטלנטי, ובשנת 1934 היה הסרט מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, ולוטון עצמו זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
הצלחתו של "הנרי השמיני" שכנעה את לוטון כי עתידו נמצא בקולנוע, ובהוליווד.
בשנת 1933 שב להוליווד שם שיחק בתפקיד הראשי בסרט "נשים לבנות" (White Woman) לצד הקומיקאית העולה קרול לומברד.
הוא שיחק סוחר אנגלי קוקני בג'ונגל במלאיה, הנושא זמרת קברט לאישה.
לאחר מכן שיחק בסרט "משפחת בארט מרח' וימפול" (The Barretts of Wimpole Street; 1934) שהפיק המפיק האגדי אירווינג תלברג.
בסרט שיחק לוטון את אביה הרודני של המשוררת הנכה אליזבט בארט הרוצה להינשא למשורר רוברט בראונינג.
הסרט היה להצלחה קופתית וביקורתית.
בשנת 1934 שיחק את המפקח ז'אבר בהפקה של עלובי החיים, ובשנת 1935 שיחק את אחד מתפקידיו הידועים והזכורים, הקברניט הרודן קפטיין ויליאם בליי, בסרט "המרד על הבאונטי".
לצידו שיחק קלארק גייבל כפלטשר כריסטיאן.
הסרט צולם בחלקו בטהיטי, והיה הפקה גדולה ויוקרתית, שנשענה בחלקה על כישרונו של לוטון בגילום הקברניט המרושע.
היה זה הימור מצד האולפן, שכן רק שנתיים לפני כן צולמה גרסה לאותו הסרט בכיכוב ארול פלין ככריסטיאן.
משחקו של לוטון אכן הצליח, ומבין ארבעת השחקנים ששיחקו את בליי בקולנוע ההוליוודי (מיין לינטון הנשכח, טרוור הווארד בגרסה של שנות ה-60 ואנתוני הופקינס בגרסת שנות ה-80) הפך הנבל שגילם לוטון לאחד הנבלים הזכורים ביותר בתולדות הקולנוע.
בריטניה, עד מלחמת העולם השנייה
בשנת 1936 שב לוטון לבריטניה, ולשיתוף הפעולה עם אלכסנדר קורדה.
הוא שיחק את רמברנדט בסרט "רמברנדט" (1936), שזכה להצלחה, ונחשב כיום לאחד מתפקידיו הגדולים.
בשנת 1937 היה מעורב בניסיונו של קורדה להפיק סרט על פי יצירתו של רוברט גרייבס "אני קלאודיוס".
הצילומים החלו, כאשר לוטון משחק את התפקיד הראשי של הקיסר קלאודיוס, בהדרכת הבמאי יוזף פון שטרנברג.
לאחר תחילת ההסרטה עלתה ההפקה על שרטון, וההסרטה חדלה לאחר שהשחקנית הראשית, מרל אוברון נפצעה קשה בתאונת דרכים.
מספר קטעים בהם משחק לוטון את הקיסר המגמגם שרדו, ונכללו בסרט תעודה משנת 1965 בשם "The Epic That Never Was", והצופים כיום יכולים להתרשם מאיכות משחקו הגבוהה של לוטון בתפקיד.
לאחר אירועי "אני קלאודיוס" חבר לוטון למפיק הגרמני הגולה אריך פומר וייסד חברת הפקה בבריטניה בשם "מייפלאואר פיקצ'רס".
החברה הפיקה מספר סרטים בהם כיכב לוטון, בהדרכתו של פומר כבמאי.
בשנת 1938 הפיקה החברה את הסרט "כלי הזעם" (Vessel of Wrath) על פי סיפור קצר של סומרסט מוהם, קומדיה העוסקת באישה (אלזה לנצ'סטר, רעייתו של לוטון) המתאהבת בבטלן חופים באיי הודו המזרחית, וכן את "מדרכות לונדון" (Sidewalks of London; הופץ גם כ-St.
Martin's Lane), סיפור על חבורת אומני רחוב מלונדון, בו הופיעה ויוויאן לי באחד מתפקידיה הראשונים.
הסרט האחרון שהפיקה החברה היה "פונדק ג'מייקה (1939), סרט הרפתקאות ומתח על פי ספרה של דפנה דה מוריה, שהיה גם הסרט האחרון אותו ביים אלפרד היצ'קוק בבריטניה, בטרם יצא לארצות הברית.
הסרטים שהפיקה החברה נחשבו לסרטים פופולריים ואיכותיים, אך הרווחים היו מועטים, ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה לא נראה כי היא תוכל לשרוד בתנאים החדשים שנוצרו.
בתקופה זו הציע האולפן ההוליוודי RKO ללוטון את תפקיד "קווזימודו" בהפקה של הגיבן מנוטרדאם, ולוטון שב לארצות הברית.
לוטון ואשתו, אלזה לנצ'סטר, השתקעו בארצות הברית, וב-1950 היו לאזרחי ארצות הברית.
בארצות הברית המשיך לוטון בקריירת המשחק.
בניגוד לתפקידיו הגדולים משנות ה-30, בהם שיחק במיוחד דמויות היסטוריות בעלות אופי קיצוני (נירון, הנרי השמיני, מר בארט, קפטיין בליי, רמברנדט ואחרים), הייתה קריירת המשחק של לוטון בארצות הברית מגוונת יותר, וכללה מגוון תפקידים, חלקם התאימו לאופיו ולסגנון המשחק שלו, וחלקם פחות.
עם זאת, כאשר שיחק לוטון תפקיד שנכתב היטב, בהדרכת במאי מן השורה הראשונה, עדיין יכול היה להעניק הופעה בלתי נשכחת, ברוח הופעותיו הגדולות משנות השלושים.
מהתקופה הזו, האחרונה, בקריירה של לוטון זכורות במיוחד כמה הופעות.
בסרט "ארץ זו היא שלי" (This Land is Mine; 1943) שביים ז'אן רנואר, שיחק לוטון מנהל בית ספר פחדן בצרפת הכבושה בידי הנאצים, ההופך לגיבור בשירות המחתרת הצרפתית.
בסרט "הרוח מטירת קאנטרוויל" (1944) על פי סיפורו של אוסקר ויילד שיחק את הרוח, שמר על המלנכוליה והאירוניה של הדמות המקורית שכתב ויילד, והתגבר על התסריט שניסה להפוך את סיפורו של ויילד לסרט תעמולה מלחמתי המפאר את השותפות הבריטית-אמריקנית.
בשנת 1948 שיחק בתפקיד משנה לצד גרגורי פק כשופט מרושע בסרט משפט פאראדין שביים אלפרד היצ'קוק.
בשנה זו גילם תפקיד של איל עיתונות מרושע בסרט האפל "השעון הגדול" (The Big Clock).
בשנת 1953 שב לשחק את הנרי השמיני בסרט "בס הצעירה".
שניים מתפקידיו הגדולים הגיעו באמצע שנות ה-50. בשנת 1954 שב לבריטניה על מנת לשחק בסרט "בחירתו של הובסון" (Hobson's Choice) שביים דייוויד לין.
בסרט זה שיחק כבעל בית חרושת קטן לנעליים, המטיל אימה על הסובבים אותו, אך בתו (ברנדה דה בנזי) ובעלה רפה השכל אך החרוץ (ג'ון מילס) מצליחים להתגבר עליו ולבנות חיים משלהם.
הסרט נחשב לאחד הסרטים המצליחים שנעשו בבריטניה בתקופה זו.
בשנת 1957 שיחק בסרט "עד התביעה", על פי מחזה של אגאטה כריסטי.
בהדרכת הבמאי בילי ויילדר, שיחק את סיר וילפרד, סניגור פלילי ציני בערוב ימיו, המחלים מהתקף לב, ומשתקע כל כולו בהגנה על אדם שנאשם ברצח (טיירון פאואר), ואף מצליח לזכותו, רק כדי לגלות כי שימש ככלי משחק במזימה מתוחכמת שזממה אשתו של אותו אדם, אותה גילמה מרלן דיטריך.
דמות זו, של אדם בעל חזות צינית, מתוחכם ושנון, אך בתוך תוכו סנטימנטלי ותמים, היא אחת הדמויות המזוהות ביותר עם לוטון, וגילום הדמות העניק לו מועמדות נוספת לפרס האוסקר.
סרטו האחרון היה "הסנאט ימליץ ויאשר" בבימוי אוטו פרמינגר (1962) שם שיחק סנאטור דרומי, והציג לראווה מבטא של דרום ארצות הברית שאימץ לעצמו לאחר האזנה מרובה להקלטות של קולו של הסנאטור הדרומי המנוח ג'ון סטניס.
כאשר עבד הסרט כבר לקה לוטון בסרטן הכליות ובסמוך לסיום הצילומים מת.
אחת מתרומותיו הייחודיות של לוטון לאמנות הקולנוע היא סרט הקולנוע "ליל הצייד" (1955).
לוטון לקח חלק בבימוי בסרט "האיש על מגדל אייפל" (1949), בשיתוף עם ברג'ס מרדית' ואירווינג אלן, וכן בכתיבת התסריט ל"מדרכות לונדון", אך בסרט "ליל הצייד" היה הבמאי היחיד, ואף נטל חלק בכתיבת התסריט.
הסרט הוא מעין פנטזיית אימה, המעמתת את הטוב המוחלט בדמותם של שני ילדים ואישה זקנה (ליליאן גיש, כוכבת הסרט האילם, באחד מתפקידיה הגדולים בקולנוע), אל מול הרע המוחלט, מטיף פסיכופת (רוברט מיצ'ם), הרודף אחר הילדים היודעים את סודו של אוצר קבור.
הסרט הוא סרט אפל השואב הרבה מעולם הדימויים של הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני, ששותפו לשעבר של לוטון, אריך פומר היה אחד מהיוצרים הבולטים בו.
הדימוי של המטיף הפסיכופת, שהמילה LOVE מקועקעת על אצבעות ידו האחת, ו-HATE על אצבעות ידו השנייה, הוא אחד הדימויים החזקים הקשורים בסרט.
הסרט לא היה להצלחה קופתית, ולוטון התאכזב מהדרך בה התקבל.
כיום נחשב הסרט לאחד הסרטים החשובים בתולדות הקולנוע.
בטרם עבר לארצות הברית הייתה ללוטון קריירה משגשגת בתיאטרון, הן על הבמות בבריטניה והן מחוצה לה.
אך כמה מהישגיו התיאטרליים הגדולים ביותר הושגו בארצות הברית בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, הן כשחקן, והן כבמאי.
בארצות הברית עבד לוטון עם ברטולט ברכט על העלאת הגרסה האנגלית למחזהו של ברכט "חיי גלילאו", בו שיחק את התפקיד הראשי.
בשנת 1947 עלתה ההצגה בלוס אנג'לס ומאוחר יותר באותה שנה בניו יורק שם שימש ג'וזף לוסי כבמאי.
הצגה נוספת בה ידע לוטון הצלחה מרובה הייתה המחזה "דון חואן בגיהנום", שעלה בשנת 1950. המחזה הוא בעצם מערכה ממחזהו של ג'ורג' ברנרד שאו "אדם ועל אדם", הכולל ויכוח בין דון חואן והשטן, בו מתערבים גם דונה אנה ואביה.
מערכה זו נשאה אופי פילוסופי, והפקות רבות של המחזה קטעו אותה על מנת לתרום לשטף המחזה ולקצר את אורכו.
ראייתו התיאטרלית של לוטון ראתה במערכה מעין מופע קריינות בהשתתפות שחקנים מובילים.
הוא צירף אליו את שארל בואייה, סדריק הארדוויק ואגנס מורהד בתפקידים האחרים.
ההצגה זכתה להצלחה, ובואייה קיבל את פרס טוני על תפקידו.
ההצגה הוקלטה, וההקלטה זמינה במקומות שונים גם כיום.
בתקופה זו גם ביים מספר מחזות בברודוויי.
הצלחתו הגדולה ביותר כבמאי הייתה בשנת 1954 עם המחזה "המשפט הצבאי של המרד על הקיין", דרמטיזציה באורך מלא של קטע המשפט מספרו של הרמן ווק המרד על הקיין.
בתפקיד הראשי שיחק הנרי פונדה כפרקליט היהודי ברני גרינוולד.
ב-1953 ביים לוטון הקראה פומבית של ספרו של סטפן וינסנט בנה "גופתו של ג'ון בראון", פואמה באורך מלא על מלחמת האזרחים בארצות הברית, בהשתתפות שחקנים ידועים כטיירון פאואר וריימונד מאסי.
לוטון שב לבמה בבריטניה בשנת 1958 וביים וכיכב במחזה "המסיבה" מאת ג'יין ארדן לצד רעייתו, אלזה לנצ'סטר, ואלברט פיני.
הופעותיו האחרונות בתיאטרון היו במחזות "חלום ליל קיץ" ו"המלך ליר" בתיאטרון השייקפירי בבריטניה ב-1959, אך מבקרי התקופה מצאו כי משחקו אכזב, ייתכן בשל מצב בריאותו הלקוי.
גם בימיו האחרונים המשיך במסעות הופעות בארצות הברית, בהם שימש כקריין והקריא טקסטים שונים.
לוטון ניחן בכישרון קריינות, וכן בקול ייחודי.
בנוסף למסעי ההופעות כקריין, הקליט לוטון הקלטות רבות בהן הוא מקריא קלאסיקות של הספרות.
חלק מהן נשתמרו עד היום.
קולו של לוטון הוקלט לראשונה על גבי תקליטים במהירות 78 סל"ד, בסדרת תקליטים שיצאה בבריטניה בחברת "British Regal" בין 1934 ל-1938 שנקראה "קולות הכוכבים" והביאה קטעי דיאלוג מסרטים בולטים של אותה התקופה.
ב-1937 הקליט על גבי תקליט במהירות 78 סל"ד את נאום גטיסברג.
בשנות ה-40 הקליט מספר תקליטי קריינות, מיצירות צ'ארלס דיקנס ויצירות אחרות.
שני סיפורים הקשורים לחג המולד יצאו במהדורת CD בחברת דויטשה גרמופון לכבוד חג המולד בשנת 2005. בשנת 1995 יצא בחברת "Nimbus Records" תקליטור של קטעים לחג המולד, הכולל הקלטה של לוטון משנים אלו המקריא את סיפור לידתו של ישו מספר לוקס.
בשנת 1958 יצא תקליט בו מקריא לוטון מסיפורי התנ"ך.
בתקליט הקריא לוטון את סיפור גן עדן, דניאל בגוב האריות, תיבת נוח, ודוד וגוליית.
התקליט זכה להצלחה, והיה מצוי גם בבתים רבים בישראל.
בתקליט הפסקול של הסרט "ליל הצייד" הקליט לוטון את עצמו כמספר, בלוויית קטעי המוזיקה שליוו את הסרט.
התקליט יצא לאור בפורמט CD בשנת 1998 בחברת "Bear Family".
הקלטה נוספת ששרדה היא של תוכנית רדיו מיוני 1945 בה לוטון ולצידו מרגרט או'בריאן מבצעים מערכון על פי הסרט "הרוח מטירת קנטרוויל".
אלזה לנצ'סטר הוציאה בשנות ה-50 שלושה אריכי נגן, של שירים שנועדו ל"חדרים מלאי עשן" ב"לונדון הקוקנית".
לוטון ביצע קריינות לקטעי הקישור.
הקלטות ידועות נוספות הן של לוטון מבצע את "דון חואן בגיהנום", והקלטה בשם "מספר הסיפורים" של תוכניות מימי חייו האחרונים בהן הקליט את קטעי הקריינות עמם יצא למסע הופעות.
ההקלטה זכתה בפרס גראמי בשנת 1962 בה מת לוטון.
הקלטות אלו אינן מצויות עדיין בפורמט דיגיטלי.
לוטון לא נמנע מהופעה בטלוויזיה.
בשנת 1956 החליף את אד סאליבן בעת שזה נפצע בתאונה, ואירח בתוכניתו ברשת CBS את אלביס פרסלי.
באותה שנה אירח ברשת NBC תוכנית העוסקת במוזיקה קלאסית.
כן הופיע בתוכניות שונות, לרבות הגרסה האמריקנית ל"זה הסוד שלי" המכונה "What's My Line".
לוטון פגש בשחקנית אלזה לנצ'סטר בשנת 1927 ונישא לה בשנת 1929. השניים נהנו ממה שנראה כנישואים יציבים, ושיתוף פעולה אומנותי רב שנים.
לנצ'סטר עמדה לצידו בכל נדודיו, כולל המסע לארצות הברית עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
השניים היו יחדיו לאזרחים אמריקנים ב-1950. על אף שפיתחה קריירת משחק עצמאית ומצליחה (תפקידה הידוע ביותר הוא "כלתו של פרנקנשטיין" בסרט משנת 1935) הופיעה לנצ'סטר ברבים מסרטיו של לוטון, וזכור במיוחד תפקידה כ"מיז פלימפטון" האחות הרחמנייה האגרסיבית, הממונה על הטיפול בסיר וילפרד (לוטון) ב"עד התביעה".
בשל משחקם בסרט זה היו השניים מועמדים לפרס אוסקר בשנת 1958, אך לא זכו.
לאחר מותו של לוטון כתבה לנצ'סטר ספר בו טענה כי הנישואים היו נישואי נוחות, וכי לוטון היה הומוסקסואל.
למברט ארנסט לוביטש The Sign of the Cross נירון קיסר ססיל ב.
קנטון 1933 חייו הפרטיים של הנרי השמיני הנרי השמיני אלכסנדר קורדה בהשתתפות אלזה לנצ'סטרצולם באנגליהפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר White Woman הוראס פ.
לנארד 1943 Forever and a Day המשרת בלאמי במאים שונים: רנה קלייר, אדמונד גולדינג, סדריק הרוויק, פרנק לויד, ויקטור סאוויל,רוברט סטיבנסון והרברט וילקוקס This Land is Mine אלבר לורי ז'אן רנואר The Man From Down Under ג'וקו וילסון רוברט ז.
לנארד 1944 הרוח מטירת קאנטרוויל סיר סיימון קנטרוויל / הרוח ז'ול דאסן, נורמן טאורוג The Suspect פיליפ מרשאל רוברט סיודמאק 1945 Captain Kidd קפטיין קיד ראולנד ווי.
לי 1946 Because of Him ג'ון שרידן ריצ'רד ואלאס 1947 Leben des Galilei גלילאו גליליי ריי מקארי לוטון תרגם את מחזהו של ברטולט ברכט משפט פאראדין השופט לורד תומאס הורפילד אלפרד היצ'קוק 1948 On Our Merry Way הכומר ג'ון ב.
דאן קינג וידור הסצנה בהשתתפות לוטון נחתכה מהגרסה שהוקרנה בקולנוע שער הניצחון איוון האאקה לואיס מיילסטון The Big Clock ארל ג'אנות ג'ון פארו The Girl from Manhattan הבישוף אלפרד אי.
לנארד The Man on the Eiffel Tower המפקח מגרה ברג'ס מרדית', צ'ארלס לוטון, אירווינג אלן לוטון נטל חלק בבימוי 1951 הצעיף הכחול פרד ק.
ביגלי קרטיס ברנהרדט The Strange Door סייר אלאין דה מלטרוא ג'וזף פבני 1952 O.
צ'ארלס יפה ; 1879 – 12 ביולי 1941) היה שחמטאי יהודי-בלארוסי אמריקאי.
בשיאו, בשנות העשרה של המאה העשרים היה בעוצמה של רב-אמן ובצמרת העולמית.
יפה היה גם סופר בנושאי שחמט.
צ'ארלס יפה נולד בדוברובנה, עיר קטנה בבלארוס (בזמנו, האימפריה הרוסית).
קיים ספק לגבי מועד לידתו המדויק, ספק שהעלו היסטוריון השחמט אדוארד וינטר ואחרים.
מקורות אחרים מציינים את שנת לידתו המשוערת בין 1876 ו-1887. יפה היגר לארצות הברית בשנת 1896 ועבד כסוחר משי עד להפיכתו לשחמטאי מקצועני בשנת 1910.
בשנת 1904 הגיע יפה למקום השביעי בתחרות הקונגרס האמריקני השביעי, בעיר סנט לואיס בתוצאה 5/11, בתחרות זו ניצח פרנק מרשל.
יפה ניצח את המדורג 17 בעולם, ז'אק מיזס בתוצאה 0–2 בדו-קרב בשנת 1907. שנתיים לאחר מכן הגיע יפה למקום השלישי בתחרות בברוקלין בה ניצח הרברט רוזנפלד.
באותה שנה הפסיד יפה דו-קרב למרשל, שדורג אז שביעי בעולם, בהפרש קטן: שני ניצחונות, שלוש תוצאות תיקו וארבעה הפסדים.
בשנת 1910 הגיע יפה שלישי בתחרות ניו-יורק (מרשל ניצח).
בשנת 1911 חלק מקום 3–4 עם 9/12 בתחרות ניו-יורק (מרשל ניצח, חוסה ראול קפבלנקה הגיע שני, חצי נקודה לפני יפה).
באותה שנה חלק מקום 23–26 עם 8.5/25 בתחרות קרלסבד, תחרות בה השתתפו 26 שחקנים והייתה מהחזקות שבתחרויות השחמט אי פעם.
למרות מיקומו הנמוך זכה בתואר אמן כמו גם באחד מפרסי היופי שחולקו בתחרות.
בשנת 1913 הגיע עם 9.5/13 למקום השלישי בתחרות הלאומית האמריקנית השנייה, שבה ניצח קפבלנקה.
בתחרות זו ניצח את קפבלנקה, אברהם קופצ'יק, אוסקר חאייס, דוד ינובסקי וסיים בתיקו עם מרשל שהיה באותה עת אלוף ארצות הברית.
הישגיו הבולטים במשחקים אישיים הם תוצאת תיקו מול קפבלנקה: שני ניצחונות ושני הפסדים, וניצחונות אישיים מול עמנואל לסקר, מרשל, ינובסקי ורבים אחרים.
יפה שיחק לעיתים קרובות במועדון השחמט סטויסאנט, מקום שבו שיחקו שחקנים חזקים רבים ומוקם בצידה המזרחי של מנהטן.
יפה היה מפורסם בגלל מצבו הכלכלי הדחוק וסגנונו "היחיד במינו של בית קפה".
בשנת 1913 השתתף יפה בתחרות בהוואנה שם סיים שישי עם 5.5/14, תחרות בה ניצח מרשל.
בתחרות זו האשים קפבלנקה את יפה כי הפסיד במכוון את משחקו בסיבוב השני מול מרשל , ובכך איפשר למרשל לזכות בתחרות לפני קפבלנקה, ששיחק בעיר מולדתו.
במשחק האמור, בעמדת שוויון במחצית המשחק, יפה ביצע משגה גס שעלה לו במלכה תמורת צריח.
מיד לאחר ביצוע השגיאה נכנע יפה.
למרות גודל הטעות לשחקן בסדר גודל של יפה, שחקני צמרת רבים עשו לעיתים טעויות גסות במשחקים תחרותיים.
קפבלנקה עצמו שגה בתחרות ניו יורק 1931 בשלב הפתיחה מול הרמן שטיינר והפסיד כלי עקב מסע שמיני נורא.
לאחר האשמה זו הגיע ככל הנראה קפבלנקה להסכם עם מארגני התחרות בהוואנה, שארגנו גם אירועי שחמט בניו-יורק שיפה לא יוכל עוד להשתתף בתחרויות בהן ישחק קפבלנקה.
ואכן, מאז, לא הצליח יפה להשתתף באף תחרות נוספת אליה נרשם קפבלנקה.
בשנת 1916 יפה היה מעורב בתביעה משפטית שנסובה סביב אי הכללה של חלק מניתוחי השחמט שלו בפרסום על גמביט המלך, אך הפסיד בתביעה, למרות תמיכה שקיבל מצד עדים שהופיעו למשפט כולל אלוף ארצות הברית פרנק מרשל.
ככל הנראה זו התביעה הראשונה בה הובאו נושאי שחמט לבית המשפט בארצות הברית.
הגם שהתביעה נראית טיפשית, מנקודת ראותו של יפה שחלק ניכר מהכנסתו התבססה על כתיבת מאמרים בנושאי שחמט עבור כתבי עת יהודיים, המוניטין המקצועי עמד לדיון.
בשנת 1914 חלק יפה מקום 8–10 בתחרות ניו יורק (ניצח: אדוארד לסקר).
ב-1915 ניצח יפה בתחרות אוטיקה.
בשנת 1916 הפסיד יפה בצורה מזערית 6–7 בדו-קרב לינובסקי +4 -5 =4, שבאותה עת היה ממוקם במקום ה-15 בעולם.
בשנים 1917–1918 הפסיד שוב לינובסקי, שטיפס בינתיים למקום השביעי בעולם בתוצאה 6–12 ; +4 -10 =4. בשנת 1918 חלק יפה מקום 3–5 בתחרות ריי-ביץ' בניו-יורק (ניצח: אברהם קופצ'יק).
ב-1918 חלק מקום 1–2 עם בוריסלב קוסטיץ' בניו-יורק, ב-1919 הגיע למקום השני אחרי קופצ'יק בתחרות טרוי.
ב-1920 מקום שלישי בניו-יורק (ניצח:אוסקר חאייס).
באותה שנה הגיע למקום השני בתחרות אטלנטיק סיטי, אחרי מרשל.
בשנת 1921 הגיע למקום השלישי בניו-יורק, למקום השלישי בתחרות אטלנטיק סיטי, (ניצח ינובסקי).
בשנת 1922 הגיע למקום השני בתחרות ניו יורק (ניצח: אדוארד לסקר).
בשנת 1925 הגיע למקום השלישי בתחרות סאדר פוינט (ניצח: אברהם קופצ'יק)
בשנת 1926 חלק מקום 4–5 בתחרות שיקגו (ניצח: פרנק מרשל) ומקום שני בתחרות ניו-יורק (ניצח: קופצ'יק).
בשנת 1927 שלח יפה מברק מניו-יורק לאלכסנדר אלכין שהתמודד בבואנוס איירס מול קפבלנקה על אליפות העולם בשחמט.
המברק הכיל ניתוח של יפה על הסתעפות חדשה בגמביט המלכה, שאלכין השתמש בה במהלך הדו-קרב.
לאחר ניצחונו חזר אלכין לניו-יורק, וכאות תודה שיחק דו-קרב קצר מול יפה, ללא בקשת תמורה כספית.
אלכין זכה בשני משחקי הדו-קרב.
יפה פרש מפעילות תחרויות למשך כעשור, למעט משחקים אחדים ששיחק בליגה באמצע שנות ה-30. באחד ממשחקיו הביס את ראובן פיין הצעיר.
בשנת 1930 הפסיד יפה דו-קרב קצר ששיחק עם יצחק קשדן 3-0; קשדן היה באותה עת בכיר השחמטאים בארצות הברית.
יפה חיבר את הספר "ספר לימוד בסיסי לשחמט" בשנת 1937. בהקדמה לספר משבח שמואל רשבסקי את המחבר.
בריאותו החלה להידרדר בשלב זה.
יפה פרסם גם מספר ספרים ביידיש.
בגיל מבוגר חזר לשחק בתחרויות והעפיל לגמר האליפות הפתוחה של ארצות הברית 1938 שהתקיימה בבוסטון, שם סיים במקום ה-8–9 עם 4/11, תחרות שבה ניצח ישראל הורוביץ.
התחרות האחרונה שבה השתתף יפה הייתה האליפות הפתוחה של ארצות הברית שהתקיימה בניו-יורק, אליה העפיל מהמוקדמות אך בגמר הפסיד בכל 11 המשחקים.
נפטר ב-1941 בברוקלין שבניו יורק.
התוצאות של יפה במשחקים מול מיזס, מרשל וינובסקי ממחישים שהוא היה יריב אימתני.
הוא ניצח את קפבלנקה בכלים השחורים.
ליפה היה ביש מזל להגיע לשיא יכולתו בזמן בו קפבלנקה הגיע לניו-יורק.
קפבלנקה ומרשל שלטו בתחרויות בניו-יורק ויפה לא הצליח להתגבר עליהם.
יפה מול רודולף שפילמן שפילמן היה ידוע כטקטיקן מעולה אך הפעם לא היה יכול ליפה, chessgames.com
קפבלנקה מול יפה ניו יורק 1913, chessgames.com
ינובסקי מול יפה, ניו יורק 1916, chessgames.com
סר צ'ארלס לייל היה גאולוג סקוטי שתרם רבות לביסוס עקרון האחידות של ג'יימס האטון.
מחבר הספר "עקרונות הגאולוגיה", שהשפיע על צ'ארלס דרווין בצעירותו.
לייל נולד בקינורדי שבמחוז אנגוס, סקוטלנד, הבכור מבין עשרה ילדים.
אביו, שנקרא גם הוא צ'ארלס, היה עורך דין ובוטניקאי וחשף את בנו ללימוד הטבע.
לייל בילה את רוב ילדותו בבית המשפחה בדרום אנגליה, שם התעוררה התעניינותו בעולם הטבע.
לייל למד גאולוגיה תחת הנחייתו של הפליאונטולוג ויליאם בקלנד.
לאחר סיום לימודיו החל לעבוד בתחום המשפטי תוך כדי סיור באנגליה הכפרית, ובתוך כך התבונן בתופעות גאולוגיות רבות.
בשנת 1832 נישא למרי הורנר, בתו של ליאונרד הורנר, שהיה גם כן חבר בחוג הגאולוגי של לונדון.
הזוג הטרי בילה את ירח הדבש בשווייץ ובאיטליה בסיור גאולוגי של האזור.
בין השנים 1830–1838 פורסם בשלושה חלקים ספרו הראשון והחשוב ביותר, עקרונות הגאולוגיה, בו פרסם ממצאים התומכים בעקרון האחידות.
במהלך שנות הארבעים של המאה ה-19 סייר לייל בארצות הברית ובקנדה וכתב שני ספרי טיולים ומדריכי גאולוגיה פופולריים.
לאחר השריפה הגדולה בשיקגו, היה לייל מהראשונים שתרם ספרים לשיקום ספרייתה הציבורית של העיר.
אשתו של לייל, מרי, נפטרה בשנת 1873. לייל נפטר שנתיים לאחר מכן, בזמן שערך את המהדורה ה-12 של עקרונות הגאולוגיה.
בזכות עבודתו הוענקו ללייל תוארי אבירות ואצולה, מדליית קופלי ומדליית וולסטון וכן נקראו על שמו שני מכתשים במאדים ובירח והר (mount Lyell) במערב טסמניה שבאוסטרליה.
על מידת ההערכה לה זכה ניתן ללמוד מכך שנקבר במנזר וסטמינסטר.
לייל עבד כעורך דין לתקופה קצרה בשנות העשרים של המאה ה-19, אך עקב הידרדרות ראייתו נטש את תחום המשפט, ופנה לעסוק בתחום הגאולוגיה במשרה מלאה החל משנת 1827 לערך.
בשנות ה-30 של המאה ה-19, מונה לפרופסור לגאולוגיה בקינגס קולג' לונדון.
ספרו הראשון של לייל, "עקרונות הגאולוגיה", ראה אור בשלושה כרכים בין השנים 1830–1833 וזכה להצלחה רבה.
הספר נחשב ליצירתו החשובה והמשפיעה ביותר, ושלושת הכרכים נדפסו במהדורות רבות לאורך חייו.
לייל הרחיב ועדכן את הספר בכל מהדורה – הוסיף חומר חדש, ארגן מחדש את התכנים הקיימים והתאים את מסקנותיו לממצאים שהתגלו עם הזמן.
עם זאת, רבים מחבריו – ובהם צ'ארלס דרווין – סברו כי המהדורה הראשונה הייתה הטובה ביותר.
הספר גם הפך למקור הכנסה משמעותי החל משנות ה-30, ואפשר ללייל עצמאות כלכלית.
"עקרונות הגאולוגיה" ביסס את מעמדו של לייל כאחד ההוגים הבולטים בתחום הגאולוגיה, וחיזק את דוקטרינת עקרון האחידות שהוצעה במאה ה-18 על ידי ג'יימס האטון.
האטון טען כי התהליכים המעצבים את פני כדור הארץ פועלים באיטיות ובאופן קבוע לאורך זמן.