tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באזורים טקטוניים יציבים באזורים הטרופיים יתכנס תרשים טמפרטורה-עומק לטמפרטורת השטח הממוצעת השנתית.
עם זאת, באזורים בהם התפתחה קפאת-עד עמוקה במהלך הפליסטוקן ניתן לראות אנומליה בטמפרטורה נמוכה הנמשכת מטה עד כמה מאות מטרים.
האנומליה הקרה של סובאלק בפולין הובילה להכרה כי הפרעות תרמיות דומות הקשורות לשינויים אקלימיים בפליסטוקן-הולוקן נרשמות בקידוחים ברחבי פולין, כמו גם באלסקה, בצפון קנדה ובסיביר.
באזורים של וסחיפה בהולוקן (איור 1) המפל הרדוד יהיה גבוה עד שהוא יגיע לנקודת הטיה בה הוא יגיע למשטר שטף החום המיוצב.
אם המפל של המשטר המייצב בולט מעל נקודת ההטיה עד למפגש שלו עם הטמפרטורה השנתית הממוצעת של ימינו, גובהו של צומת זה מעל פני השטח של ימינו נותן מדד להיקף ההתרוממות והסחיפה של ההולוקן.
באזורים של והרבדה של הולוקן (איור 2) המפל ההתחלתי יהיה נמוך מהממוצע עד שהוא יגיע לנקודת הטיה בה הוא מצטרף למשטר שטף החום המיוצב.
וריאציה בטמפרטורת פני השטח הנגרמת על ידי שינויי אקלים ומחזורי מילנקוביץ' יכולה לחדור מתחת לפני השטח של כדור הארץ ולייצר תנודה במפל הגאותרמי עם תקופות המשתנות בין ימים לעשרות אלפי שנים ומשרעת היורדת עם העומק ובעלת קנה המידה לעומק של מספר קילומטרים.
מים מהפשרה של כיפות הקרח הקוטביות הזורמים לאורך קרקעית האוקיינוס נוטים לשמור על מפל גאותרמי קבוע על פני כדור הארץ.
אם קצב עליית הטמפרטורה עם העומק שנצפה בקידוחים הרדודים היה נמשך בעומקים גדולים יותר, הטמפרטורות עמוק בתוך כדור הארץ היו מגיעות עד מהרה לנקודה בה סלעים יתמוססו.
אולם אנו יודעים כי מעטפת כדור הארץ מוצקה בגלל העברת .
מפל הטמפרטורה יורד דרמטית עם העומק משתי סיבות.
ראשית, מנגנון ההובלה התרמית משתנה ממוליכות חום, כמו בתוך הלוחות הטקטוניים הנוקשים, להסעה, בחלק של מעטפת כדור הארץ.
למרות מוצקותה, מרבית מעטפת כדור הארץ מתנהגת על פני פרקי זמן ארוכים כנוזל, והחום מועבר באמצעות אדבקציה, או הובלת חומרים.
שנית, ייצור חום רדיואקטיבי מתרכז בתוך קרום כדור הארץ, ובמיוחד בחלקו העליון של הקרום, מכיוון שריכוזי אורניום, תוריום ואשלגן הם הגבוהים ביותר שם: שלושת היסודות הללו הם היצרנים העיקריים של חום רדיואקטיבי בכדור הארץ.
לפיכך, המפל הגאותרמי בחלק הארי של מעטפת כדור הארץ הוא בסדר גודל של 0.5 קלווין לקילומטר, והוא נקבע על ידי המפל האדיאבטי הקשור לחומר המעטפת (פרידוטיט במעטפת העליונה).
המפל הגאותרמי בגלעין כדור הארץ יורד עד 0.1°C לכל קילומטר עומק.
מפל גאותרמי שלילי מתרחש כאשר הטמפרטורה יורדת עם העומק.
זה קורה בכמה מאות מטרים העליונים הקרובים לפני השטח.
בגלל הפיזוריות התרמית הנמוכה של סלעים, הטמפרטורות התת-קרקעיות כמעט ולא מושפעות משינויי טמפרטורה יומיים או אפילו שנתיים של פני השטח.
בעומק של מטרים ספורים טמפרטורות תת-קרקעיות דומות אפוא לטמפרטורת השטח הממוצעת השנתית.
בעומקים גדולים יותר, טמפרטורות תת-קרקעיות משקפות ממוצע ארוך טווח ביחס לאקלים שעבר, כך שטמפרטורות בעומק של עשרות עד מאות מטרים מכילות מידע על האקלים במאות עד אלפי השנים האחרונות.
בהתאם למיקום, אלה עשויים להיות קרים מהטמפרטורות הנוכחיות בגלל מזג האוויר הקר קרוב לעידן הקרח האחרון, או בשל שינויי אקלים מאוחר יותר.
מפלים גאותרמיים שליליים עשויים להתרחש גם בגלל אקוויפרים עמוקים, כאשר העברת חום ממים עמוקים על ידי הסעה והנעה גורמת למים ברמות רדודות יותר המחממים סלעים סמוכים לטמפרטורה גבוהה יותר מסלעים ברמה עמוקה מעט יותר.
מפלים גאותרמיים שליליים נמצאים גם בקנה מידה גדול באזורי הפחתה.
אזור הפחתה הוא גבול לוח טקטוני בו קרום ימי שוקע לתוך המעטפת בשל הצפיפות הגבוהה של הלוח הימי ביחס למעטפת שמתחתיו.
מאחר שהלוח השוקע נכנס למעטפת בקצב של סנטימטרים בודדים בשנה, הולכת חום אינה מסוגלת לחמם את הלוח באותה מהירות שהוא שוקע.
לכן, ללוח השוקע טמפרטורה נמוכה יותר מהמעטפת שמסביב, וכתוצאה מכך מפל גאותרמי שלילי.
מפל הדמים הוא מעיין בקרחון באנטארקטיקה, מערבית לאגם בוני, ממנו נובעת תמיסת מי מלח עם תחמוצת ברזל, היוצרים מראה של מפל מדמם.
מקור המים המלוחים בבריכה מתחת לקרחון, בנפח לא ידוע, בגובה של כ-400 מטר מעל לנביעה, במרחק כמה קילומטרים מהמפל.
המפל התגלה ב-1911 על ידי הגאולוג האוסטרלי תומאס גריפית' טיילור, שחקר לראשונה את העמק הנושא כעת את שמו.
חלוצי אנטארקטיקה ייחסו את הצבע האדום לאצות אדומות, אך זו הייתה טעות.
"מפל" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית מירי מסיקה ויצא לאור ב-7 בנובמבר 2023, תחת הוצאת חברת הליקון ארומה מיוזיק.
השיר עוסק באירוע הטראגי בו נרצחו מעל ל-350 בני אדם בטבח בפסטיבל נובה במהלך מלחמת חרבות ברזל.
בין הנרצחים הייתה מפל אדם, אחותה הקטנה של מעיין אדם, מנחה ומשפיענית רשת ישראלית.
בבוקר 7 באוקטובר 2023, מפל אדם, בן זוגה רועי שליו, וחברתה הילי סולומון היו בפסטיבל נובה.
כשהתחיל ירי הרקטות, בתחילה לא ראו בכך איום משמעותי.
בסביבות השעה 7:30, כשהמצב הסלים, הם מצאו את עצמם בתוך כאוס והמון שנמלט מהאזור.
רועי סיפר כי ראו בשעות הבוקר טנק, אך בהמשך מתברר כי מדובר בטנק המשמש מחבלים.
הם התחבאו מתחת למכונית כדי להסתתר מהמחבלים שטבחו באנשים מסביבם.
מפל, רועי והילי ניסו להתחזות למתים כדי להימנע מכך שהמחבלים יגלו אותם.
המחבלים התקרבו למקום מחבואם, יידו לעברם אבנים וירו בהם.
מפל והילי ספגו פצעי ירי ואיבדו את ההכרה.
רועי ניסה לשמור על קור רוח, לתקשר עם אחיה של מפל ולבקש עזרה.
המחבלים המשיכו בטבח במשך שעות, ורועי המשיך להסתתר.
מכל הדלק של המכונית שמתחתיה הסתתרו נוקב, והשטח סביבם עלה באש.
בשעה 12:30, הגיע כוח של צבא הגנה לישראל לסייע.
רועי יצא מהמחבוא וביקש עזרה, אך גם דחק בחיילים לתעדף טיפול במפל ובהילי.
מפל והילי נרצחו באכזריות במהלך הטבח הזה, בעוד רועי שרד.
מעיין אדם כתבה את השיר לזכר אחותה מפל.
השיר משקף את הכאב והאבל שחשה מעיין על אובדן אחותה, ומבוסס על ההספד שהקריאה מעיין מעל קברה של מפל.
מעיין שיתפה בחשבון האינסטגרם שלה את החוויה שלה ביצירת השיר.
היא ציינה שאנשים רבים הציעו את עזרתם ותמיכתם במהלך החודש שלאחר הטבח, אבל היא הרגישה בתחילה שהיא לא צריכה כלום.
היא אפילו שאלה בהומור אם הם יכולים להחזיר את אחותה.
מעיין סיפרה שיצירת השיר הזה העניקה לה תחושה של משמעות ואושר בתקופה קשה.
הזמר-יוצר אורי שכיב הלחין את המילים לשיר בלילה שבו כתבה מעיין את דבריה לזכר אחותה, ללא ידיעת המשפחה וללא היכרות מוקדמת.
מעיין התרגשה מאוד מהמחווה הזו וסיפרה: .
מעיין בחרה במירי מסיקה לשיר את השיר כי היא החשיבה את מירי כפס הקול של חייה וכמי שהייתה שם בשבילה ברגעים חשובים והאמינה שהכנות והיכולת של מסיקה להעביר רגשות חיוניות למחווה הזו.
מסיקה הסכימה לבצע את השיר עוד לפני ששמעה אותו ושמחה להנציח באמצעותו את מפל ושאר הקורבנות.
מסיקה שיתפה פעולה עם מוזיקאים שונים שהתנדבו להופעה.
חלק מהקלטות השיר שותפו בחשבונות המדיה החברתית של מעיין אדם, בהן נראית מירי מסיקה מקליטה את השיר ברגש.
השיר יצא ב-7 בנובמבר, ביום ה-30 להירצחה של מפל.
מסיקה ביצעה את השיר לראשונה ביום צאתו בתוכנית "חדשות הבוקר".
השיר מכיל מילים המבטאות את הרצון להחזיר את מפל ואת הכאב שבאובדן שלה.
המילים מעבירות תחושת געגוע ומחווה לנספים באותו יום טרגי.
מִפְלָגָה היא תנועה פוליטית, השואפת להשיג שליטה מלאה או חלקית במוסדות הממשל או הפרלמנט.
פעולת ההצטרפות למפלגה נקראת, לעיתים, התפקדות.
המפלגה היא ארגון מוכר ורשמי.
למפלגה ציבור תומכים, הסבור כי על המפלגה להרחיב או לשמר את כוחה הפוליטי במוסדות השלטון.
מפלגה מאוגדת סביב זהות מסוימת.
זהות זו עשויה להיות מגזר במדינה (מגזר אתני, מגזר על פי חתך גיל, מגזר גאוגרפי, וכו'), רעיון (אידאולוגיה מסוימת, רעיון דתי, וכו') או כזו הקשורה לתנועה או ארגון הגדולים מהמפלגה עצמה (ארגון פועלים, תנועה דתית וכו').
המפלגה מעורבת בפוליטיקה במדינה, לרוב בכל ענפי החברה הקשורים לצבירת כוח פוליטי.
מפלגות ניתנות למיון על בסיסים שונים.
חלוקה בין מפלגות שלד, להן ארגון מצומצם וציבור תומכים פסיבי יחסית, למפלגות המון, אליהן מתחבר האזרח בחיי היום-יום שלו, דרך עשייה פוליטית ולעיתים אף עשייה חברתית שאינה קשורה בפוליטיקה באופן ישיר.
חלוקה בין מפלגות הפונות לכלל האזרחים, לבין מפלגות הפונות למגזר מסוים.
חלוקה בין מפלגות המעוניינות בשינוי חברתי מקיף הנוגע בכל תחומי החיים, לבין מפלגות המקדמות רעיון מסוים (חוק ספציפי, מגזר מסוים, תחום חיים מוגדר וכו').
חלוקה על בסיס הרעיונות אותן מקדמים המפלגות.
חלוקה כזו היא לרוב לשמאל לימין ולמרכז, בהגדרות שונות.
חלוקה בין מפלגה המייצגת עולם ערכים מלא, זהות ודרך חיים שלמה, אליהם משתייכים תומכיהן, ואותם הם שואפים להגשים לא רק במישור הכלל-מדינתי, אלא גם בסביבתם הקרובה ובחיי היום-יום, בין אם באמצעות פעילות פוליטית למען המפלגה, ובין אם על ידי הגשמת ערכי המפלגה כפי שהם באים לידי ביטוי בסביבתם.
מול מפלגה אשר קיומה הוא אך ורק על מנת לקדם רעיונות במישור הפוליטי.
במקרה הראשון, נחשבת המפלגה לתנועה חברתית, או לחלק מכזו.
במדינה בה יש מערכת דמוקרטית קיימות שתי מפלגות או יותר, המתחרות ביניהן על השליטה במוסדות הנבחרים.
במערכת כזו מתקיים משחק פוליטי המכיל יריבויות עמוקות יותר או פחות, הסכמי תמיכה הדדית, פיצול ואיחוד מפלגות ותהליכים אחרים.
בשיטה רב-מפלגתית, לעומת שיטה דו-מפלגתית, קיימת קרבה וריחוק יחסיים של מפלגות.
מידת הקרבה או הריחוק נקבע על פי ההבדל או הדמיון בזהותם, ההרכב הפרסונלי של המפלגות, המשחק הפוליטי ביניהן וההיסטוריה של משחק זה.
בשיטה זו קיימת מפה פוליטית המתארת את קרבתן ואת ריחוקן של המפלגות זו מזו.
בדרך כלל מורכבת המפה הפוליטית משני גושים ("ימין" ו"שמאל") עיקריים, או משלושה (ימין, מרכז ושמאל) ומפלגות קטנות המשחקות ביניהם.
בשלטון דיקטטורי קיימת רק מפלגה רלוונטית אחת, היא מפלגת השלטון.
בישראל, פעילותן של מפלגות מוסדרת על ידי חוק המפלגות, התשנ"ב-1992 ובמספר חוקים נוספים כגון חוק הבחירות (דרכי תעמולה), התשי"ט-1959, חוק הבחירות לכנסת (נוסח משולב), התשכ"ט-1969 וחוק יסוד: הכנסת.
מפלגה מוגדרת על ידי החוק כ"חבר בני-אדם שהתאגדו כדי לקדם בדרך חוקית מטרות מדיניות או חברתיות ולהביא לייצוגם בכנסת על ידי נבחרים".
במפלגה חייבים להיות 100 חברים, ועליה להיות רשומה אצל רשם המפלגות.
החוק אוסר על מפלגה להתאגד אם במטרותיה יש אחד מאלה: שלילת קיומה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית, הסתה לגזענות, תמיכה במאבק מזוין, של מדינת אויב או של ארגון טרור, נגד מדינת ישראל או יסוד סביר למסקנה כי המפלגה תשמש מסווה לפעולות בלתי חוקיות.
החוק אוסר על חברות במספר מפלגות בו-זמנית.
הוא אינו מגדיר את דרך בחירת יו"ר המפלגה ורשימתה לכנסת, אלא קובע רק כי "מועמדי מפלגה לבחירות לכנסת ייקבעו בהליך שיוגדר בתקנון".
לפיכך, מפלגות שונות בוחרות את היו"ר שלהן ורשימתן בדרכים שונות.
לדוגמה, לקראת הבחירות לכנסת ה-18, במפלגות הליכוד, קדימה והעבודה, נבחרו היו"ר והרשימה על ידי כלל חברי המפלגה, בעוד שבמפלגת ישראל ביתנו נבחר היו"ר על ידי מרכז המפלגה ובמפלגת ש"ס קובעת מועצת חכמי התורה את רשימת המפלגה ואת היו"ר.
כמו כן, החוק לא קובע איזה מוסדות צריכה כל מפלגה לקיים ומה יהיו סמכויותיהם, ולכן אלה נקבעים על ידי כל מפלגה, לרוב באמצעות תקנון המפלגה.
מימון המפלגות בישראל מוסדר בחוק מימון מפלגות, אשר קובע שכל מפלגה תקבל מימון מהמדינה לפי מספר המנדטים שלה בכנסת, מדמי חבר ומכספי תרומות מוגבלים.
מימון המתמודדים בפריימריז מוסדר בחוק המפלגות, אשר קבועות בו שורת הגבלות על התרומות אשר ניתן לתת למועמד ועל הוצאות המועמד.
מפלגה דמוקרטית ערבית הידועה בראשי תבות מד"ע, היא מפלגה ערבית ישראלית שהייתה מיוצגת בכנסת מהכנסת האחת עשרה ועד ל.
המפלגה המשיכה לפעול לאחר מכן, אך הרלוונטיות שלה קטנה.
המפלגה הייתה המפלגה הערבית ישראלית הראשונה שאינה מפלגת לווין של מפלגות ישראליות להיבחר לכנסת.
מפלגה דמוקרטית ערבית הוקמה בשלהי כנסת ה-11, כאשר ב-24 בינואר 1988 בפברואר 1988 פרש חבר הכנסת עבד אל-והאב דראושה ממפלגת העבודה, על רקע האינתיפאדה הראשונה, אך ועדת הכנסת הכירה בדראושה כסיעת יחיד רק ב-15 בפברואר 1988. במרץ החליטה להיקרא המפלגה הדמוקרטית הערבית.
כינוס היסוד של המפלגה התקיים ביוני של אותה שנה, המפלגה התמודדה ברשימה עצמאית בבחירות לכנסת ה-12 בנובמבר 1988 וזכתה במנדט אחד וב־11.3% מקולות ערביי ישראל.
המצע של המפלגה בבחירות לכנסת ה-12 כלל קריאה להקמת מדינה פלסטינית והשגת שוויון לערביי ישראל.
המצע גם טען כי המפלגות היהודיות מנצלות את קולות ערביי ישראל בלא להעניק להם תמורה ראויה.
המפלגה הקימה עיתון שבועי "אל־דיאר" כביטאונה.
המפלגה גם זכתה לייצוג בשלטון המקומי, כאשר בבחירות לרשויות המקומיות ב־1989 נבחרו שני ראשי מועצה שהזדהו עמה.
בבחירות לכנסת ה-13 ב-1992 הגדילה מד"ע את כוחה ל-2 מנדטים, כאשר כוחן המשותף של המפלגות הערביות (2 למד"ע ו־3 לחד"ש) הצטרפו ל־12 המנדטים של מרצ ו־44 של מפלגת העבודה הישראלית ויצרו גוש חוסם שמנע מהליכוד כל אפשרות לקואליציה.
למרות שהמפלגה הביעה רצון להצטרף לקואליציה, התנגד יצחק רבין לצירופה לממשלתו, ותחתיה הקים קואליציה עם מפלגת ש"ס.
כאשר פרשה ש"ס מהממשלה בספטמבר 1993 והממשלה הפכה לממשלה צרה, תבע דראושה את צירופו לממשלה, אך רבין סירב ודראושה נכנע, והמשיך לתמוך בממשלה מבחוץ.
בבחירות לרשויות המקומיות ב־1993 נבחרו שישה ראשי מועצה מטעם המפלגה.
בבחירות לכנסת ה-14 התמודדה ברשימה משותפת עם הרשימה הערבית המאוחדת וזכתה ב-2 מנדטים, מתוך 4 לרשימה המשותפת.
לקראת הבחירות לכנסת ה-15 נטמעה המפלגה בתוך רע"ם.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2003 המפלגה התמודדה עם רע"מ ברוב הערים, מלבד כ-6 ערים, מתוכם נכנסה ל-4 מועצות עירייה, וזכתה ב-5 מנדטים בסך הכל.
בדצמבר 2005 נבחר טלב א-סאנע לעמוד בראשות המפלגה.
בשלהי כהונת הכנסת השמונה עשרה ולקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה פרש נציג המפלגה טלב א-סאנע מן הסיעה המשותפת רע"מ-תע"ל והקים את סיעת מד"ע מחדש, אולם בהמשך התרצה וחזר להתמודד לכנסת במסגרת המפלגה המאוחדת.
ברשימה המשותפת של רע"ם-תע"ל-מד"ע בבחירות לכנסת התשע עשרה הוצב נציג מד"ע, א-סאנע, במקום החמישי.
הרשימה קיבלה ארבעה מנדטים ולמד"ע לא נותר נציג בכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ב-2015 בהן עלה אחוז החסימה מ-2% ל-3.25% הוקמה הרשימה המשותפת שכללה את המפלגות הערביות העיקריות, אך לא את מד"ע, וזו הקימה יחד עם המפלגה הלאומית הערבית את הרשימה הערבית כשבראש הרשימה הוצב א-סאנע.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת מד"ע הצטרפה לרשימה מאוחדת של תע"ל וחד"ש.
בבחירות לכנסת העשרים וארבע הודיעה מד"ע על תמיכתה ברשימת "מען (יחד) לעידן חדש" כשבראשה עומד עו"ד מוחמד דראושה, ראש תחום תכנון וחיים משותפים בגבעת חביבה, ואחיינו של מייסד המפלגה עבד אל-והאב דראושה.
שבוע לפני הבחירות הודיעה על הסרת מועמדותה וחבירתה לרשימה המשותפת.
כנסת חברי כנסת הערותהכנסת ה-11 (1984)מנדט אחד: עבד אל-והאב דראושה הסיעה נוצרה ב-15 בפברואר 1988 עם פרישת עבד-אלוהאב דראושה מהמערך והקמת סיעת יחיד.
ב-7 במרץ ניתן לה השם "המפלגה הדמוקרטית הערבית".הכנסת ה-12 (1988)
|מנדט אחד: עבד אל-והאב דראושה
|הכנסת ה-14 (1996) במסגרת מד"ע-רע"ם|2 מנדטים (מתוך 4 לרשימה כולה): עבד אל-והאב דראושה, טלב א-סאנע
| ב-16 ביולי 1996 שינתה הסיעה המאוחדת את שמה מ"המפלגה הדמוקרטית הערבית - הרשימה הערבית המאוחדת לשינוי" ל"מד"ע-רע"ם - המפלגה הדמוקרטית הערבית - הרשימה הערבית המאוחדת".
|הכנסת ה-15 (1999) במסגרת רע"ם|שני מנדטים (מתוך 5 לרשימה כולה): טלב א-סאנע, מוחמד כנעאן
|הכנסת ה-16 (2003) במסגרת רע"ם|מנדט אחד (מתוך 2 לרשימה כולה): טלב א-סאנע
|הכנסת ה-17 (2006) במסגרת רע"ם-תע"ל|מנדט אחד (מתוך 4 לרשימה כולה): טלב א-סאנע
|הכנסת ה-18 (2009) במסגרת רע"ם-תע"ל|מנדט אחד (מתוך 4 לרשימה כולה): טלב א-סאנע
|הכנסת ה-19 (2013) במסגרת רע"ם-תע"ל-מד"ע|אפס מנדטים (מתוך 4 לרשימה כולה)
|הכנסת העשרים (2015) במסגרת הרשימה הערבית''' אפס מנדטים
מפלגה לאומית ערבית הייתה סיעה ערבית-ישראלית בכנסת ה-15. את הסיעה הקימו הח"כים מוחמד כנעאן ותאופיק ח'טיב לקראת סוף כהונת הכנסת ה-15, לאחר שפרשו מסיעת רע"מ (רשימה ערבית מאוחדת).
בבחירות 2003 המפלגה עדיין הייתה חלק מרע"מ ונציגה חבר הכנסת מוחמד כנעאן שובץ במקום ה-4 ברשימת רע"מ לכנסת ה-16, אך רשימת רע"מ זכתה אך ורק ב-2 מנדטים בכנסת ה-16. חבר הכנסת תאופיק ח'טיב עבר למרצ לאחר מגעים איתם ועם מפלגת עם אחד.
ח"כ לשעבר מוחמד כנעאן רצה לרוץ במשותף עם חד"ש לכנסת ה-17, אך זו החליטה לדחותו ולכן הוא התמודדו ברשימה עצמאית - המפלגה הלאומית הערבית, תחת האותיות קפ.
ימים אחדים לפני הבחירות החליטה המפלגה להסיר את מועמדותה ולתמוך בבל"ד.
עם זאת, הפתק של המפלגה הופיע בקלפיות, ואף נרשמו לזכותה 738 קולות.
המפלגה התמודדה בפוריידיס תחת השם "המפלגה הלאומית הערבית" בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2003 וגם בשנת 2008, שם היא זכתה למנדט אחד.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים התאחדה המפלגה עם מד"ע לריצה משותפת ברשימה הערבית, כשראשה מוחמד כנעאן מוצב במקום השני ברשימה.
מפלגה ירוקה היא מפלגה המבוססת על סביבתנות או קיימות, הישענות על דמוקרטיה שורשית, אי-אלימות, וצדק חברתי, כולל הזכויות של עמים ילידים.
"ירוקים" מאמינים כי נושאים אלה קשורים באופן אינהרנטי לבריאות האקולוגית, החברתית והגופנית של בני אדם.
כל מפלגה, סיעה או פוליטיקאי יכול להיקרא "ירוק", אם הוא פועל למען נושאים סביבתיים.
יש המשתמשים במונח גם כפועל - "ליירק" מועמד, מפלגה או עסק.
לעיתים מאמצות מפלגות ירוקות גם נושאים שאינם קשורים לאיכות הסביבה, כגון ושוויון וצדק חברתי, קבלת החלטות בקונצנזוס, ואי-אלימות.
ירוקים כאלה מאמינים כי נושאים אלה קשורים באופן הדוק גם לאיכות הסביבה.
ההצהרה המוכרת ביותר של הערכים הירוקים היא "ארבעת העמודים של המפלגה הירוקה" שאומצו על ידי מפלגת הירוקים הגרמנית מאז היווסדה ב-1979 - 1980.
יש אנשים שמבלבלים בין מפלגות ירוקות לבין גרינפיס, שהוא ארגון לא ממשלתי עולמי מוביל בתנועה האקולוגית.
גם גרינפיס, בדומה למפלגות הירוקות, הוקם בשנות ה-1970, ויש לו גם כמה מטרות וערכים דומים, אבל הוא עובד בשיטות עבודה שונות, והוא אינו מאורגן כמפלגה.
למרות שנוטים לייחס למפלגת הירוקים הגרמנית (Die Grünen) את הבכורה בזירה הפוליטית של אירופה, הייתה זו שוודיה בה נכנסה לראשונה (1979) מפלגה ירוקה לפרלמנט.
אבל המפלגה הגרמנית הירוקה הגיעה להישגים מרשימים ברמה לאומית עם מינויו של יושקה פישר לשר החוץ וסגן הקנצלר, היא מפורסמת בזכות התנגדותה לאנרגיה גרעינית, כביטוי לערכי סביבה וכן לערכים של ביזור ושלום המסורתיים לתנועה הירוקה.
המפלגה הירוקה הגרמנית נוסדה בשנת 1980 והייתה שותפה לממשלה הפדרלית של גרמניה.
בין השנים 1998 - 2005, הייתה המפלגה שותפה למפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית במה שכונה "הברית הירוקה-אדומה".
בשנת 2001 הובילה המפלגה לחתימה על הסכם להפסקת ההישענות של גרמניה על אנרגיה גרעינית, והסכימה להישאר בקואליציה בראשותו של גרהרד שרדר, למרות תמיכתה במלחמה באפגניסטן.
דבר זה הוביל למתחים בין המפלגה הירוקה הגרמנית לבין מפלגות דומות אחרות בעולם, אך הוכיח גם כי המפלגה מסוגלת להתגמש מבחינה פוליטית.
בשנת 1995 הייתה המפלגה הפינית הליגה הירוקה למפלגה הירוקה האירופית הראשונה שהייתה חלק מממשלה לאומית.
אחריה הלכו גם איטליה (1996) ומפלגות ירוקות אחרות שהשתתפו בממשלות לאומיות, כגון ה"גְרוּן" וה"אֶקוֹלוֹ" בבלגיה וה"לֶה-וֶרְט" ("הירוקים") בצרפת.
בהולנד נוסדה מפלגת "חרוּנלִינְקְס" ("שמאל-ירוק") בשנת 1990, בעקבות איחוד בין ארבע מפלגות שמאל קטנות, והיא כיום מפלגה בעל ייצוג יציב בפרלמנט ההולנדי, בשנת 2017 היא הייתה מפלגת השמאל הגדולה ביותר בבית התחתון של הפרלמנט ההולנדי.
באירלנד מיוצגת המפלגה הירוקה על ידי שישה חברי פרלמנט ומהווה חלק מהקואליציה הממשלתית.
בשנת 1984 נכנסה לראשונה מפלגה סביבתית לפרלמנט של האיחוד האירופי, ובבחירות העוקבות שנערכו ב-1989 הם הכפילו את כוחם.
בשנת 2002 ישבו חברי פרלמנט ירוקים ב-12 מבתי המחוקקים של אירופה ולקחו חלק מרכזי במוקדי קבלת החלטות של האיחוד.
מאז הרבע האחרון של המאה ה-20 קמו מפלגות ירוקות ברוב המדינות שיש להן מערכת שלטון דמוקרטית, בהן קנדה, פרו, נורווגיה, דרום אפריקה ומונגוליה.
קיימות מפלגות ירוקות ברמה הלאומית, האזורית והמקומית.
בשנת 1987 ביקש יוסף תמיר להקים מפלגה ירוקה אולם היוזמה לא יצאה אל הפועל בעקבות הערכתו של תמיר שסיכויי המפלגה קטנים.
בספר זכרונותיו מציין יוסף תמיר את המפלגה הירוקה הראשונה בישראל - מפלגת שיתוף בראשות יוסי אלמוג, שהוקמה בבחירות למועצה המקומית קריית טבעון בשנת 1983. נבחרי מפלגת שיתוף בקרית טבעון כיהנו בהנהלת המועצה ופעלו לשימור שטחים ירוקים מסביב ליישוב ולקידום פרויקטים להפרדה במקור ומיחזור.
מפלגת עלה ירוק מגדירה את עצמה מפלגה ירוקה, אם כי הנושא המרכזי במצעה הוא לגליזציה של סמים קלים.
המפלגה לא עברה מעולם את אחוז החסימה.
מפלגות נוספות מציבות את נושאי הסביבה במקום בולט במצעיהן ובפעילותן בכנסת, אך לא נקראות "ירוקות".
דוגמה לכך היא מפלגת מרצ.
מפלגות בגרמניה, מוגדרות על פי החוק הגרמני כהתארגנויות של אזרחים שמטרתן להתמודד לפרלמנט במדינה אחת או יותר או ברמה הפדרלית.
מפלגה שואבת את כוחה מחבריה, והיא חייבת להיות בעלת חוקה ומנגנון פנימי דמוקרטי, בנוסף חייבת מפלגה להציג מצע הכולל את ערכייה ומטרותיה.
חוקת גרמניה אוסרת על קיומן של מפלגות שפועלות תחת היסודות הדמוקרטיים של המדינה.
מתום מלחמת העולם השנייה יש בגרמניה באופן מסורתי שתי מפלגות גדולות, שהשלטון ביניהן מתחלף לסירוגין, ועוד מספר מפלגות קטנות, אשר לעיתים משתתפות בקואליציה עם אחת משתי המפלגות הגדולות: המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה והמפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית.
מפלגת האיחוד הנוצרי-דמוקרטי או בראשי תיבות CDU, היא מפלגת מרכז-ימין.
רוב מצביעיה משתייכים לשכבות הכלכליות העליונות והם יחסית שמרנים וקרובים אל הדת; הגיל הממוצע של חבריה הוא 59, ו-25.8% מהם נשים.
תומכיה המסורתיים מתגוררים בדרום גרמניה, בערים עשירות (קלן ושטוטגרט, למשל) ובאזורים כפריים קתוליים.
במדינות גרמניה המזרחית לשעבר, ובמיוחד בברנדנבורג ובמזרח ברלין, התמיכה ב-CDU כמעט ואינה קיימת.
ה-CDU שלטה בגרמניה יותר מכל מפלגה אחרת.
התקופות היחידות בהן ישבה באופוזיציה היו בין השנים 1968 ו-1982 ובין 1998 ועד 2006. הקאנצלר בעל הכהונה הארוכה ביותר בתולדות גרמניה השתייך ל-CDU - הלמוט קוהל; גם הקאנצלר בעל הכהונה השנייה באורכה, והקאנצלר הראשון של גרמניה מאז מלחמת העולם השנייה, השתייך ל-CDU - קונראד אדנאואר.
התוצאה גם הגיעה לאחר הסכמת מפלגת השלטון היוצאת דאז לוותר על משרת הקנצלר, בה החזיק גרהארד שרודר, לטובת ממשלת אחדות לאומית אשר בה תקבל ה-SPD את התיקים הבכירים בממשלה ובה תכהן כקנצלרית אנגלה מרקל, עד אז מנהיגת האופוזיציה בבונדסטאג הגרמני.
פרידריך מרץ מכהן כקנצלר גרמניה מטעם המפלגה.
המפלגה האיחוד הנוצרי-סוציאלית בבוואריה או בראשי תיבות CSUֿ, היא מפלגת אחות של ה-CDU, והיא פעילה ומיוצגת אך ורק במדינת בוואריה, בה היא שולטת ברציפות מתום מלחמת העולם השנייה.
בבחירות הכלליות בגרמניה רצות ה-CDU וה-CSU יחדיו.
ראש ה-CSU הנוכחי הוא, מרקוס זדר, ראש ממשלת בוואריה.
בעבר הונהגה מפלגה זו על ידי פרנץ יוזף שטראוס, אשר שימש בתפקידים בכירים מטעמה כשר בממשלה, כמועמד לתפקיד הקאנצלר וכנשיא מדינת בוואריה.
המפלגה החופשית דמוקרטית היא מפלגת ימין ליברלית.
תומכי ה-FDP משתייכים לרוב לשכבות הכלכליות העליונות.
המפלגה דוגלת בשוק חופשי, הסרת הגבלות ממשלתיות על הכלכלה, הפרטה של חברות ממשלתיות, הנהגת שכר לימוד באוניברסיטאות וצמצום דמי האבטלה והקצבאות השונות.
למרות מספר תומכיה המצומצם השתתפה המפלגה כמעט בכל קואליציה מאז תום מלחמת העולם השנייה.
נשיא גרמניה המערבית הראשון, תיאודור הויס, השתייך למפלגה הליברלית.
בבחירות שנערכו בגרמניה בספטמבר 2005 הגדילו הליברלים את כוחם, זכו ב-9.8% מהקולות והפכו למפלגה השלישית בגודלה בגרמניה.
בבחירות הפדרליות בספטמבר 2013 זכתה המפלגה רק ב-4.8% מן הקולות, ולפיכך לא קיבלה ייצוג בבונדסטאג, הואיל ואחוז החסימה בגרמניה עומד על 5% מן הקולות.
שערורייה שנקשרה למפלגה הייתה קשורה לסגנו של שר החוץ הגרמני וסטרוולה, עת כיהן כיו"ר ה-FDP, יורגן מלמן (Jürgen Möllemann), אשר הביע עמדות אנטי-יהודיות ותקף את אריאל שרון ואת סגן יו"ר ארגון הגג של הקהילות היהודיות בגרמניה, מישל פרידמן.
בגרמניה קיימות ארבע מפלגות מרכזיות המרכיבות את הימין הקיצוני:
המפלגה הנציונל-דמוקרטית של גרמניה , נוסדה ב-1964 ומונהגת מאז 1996 על ידי אודו פויגט (Udo Voigt), דוגלת בסילוק ההשפעות הזרות השליליות מגרמניה ומתנגדת לריבוי זרים, לחברות גרמניה באיחוד האירופי ובנאט"ו, למטבע האירופי המאוחד (האירו) ולנוכחות כוחות צבאיים זרים בגרמניה.
היא תומכת בביטול חוקים הנוגעים לקבלת פליטים ודורשת תיקון כתיבת ההיסטוריה בכל הנוגע למלחמת העולם השנייה ולאשמת גרמניה.
רבים רואים במפלגה זו כמפלגה נאו-נאצית ומנהיגה אף נמצא בפיקוח BfV.
על פי מצע המפלגה, צריכה גרמניה להיות בגבולות שהיו בשנת 1937, כלומר מחוזות כמו שלזיה, מזרח פומרניה, מזרח ברנדנבורג ופרוסיה המזרחית צריכים להילקח מפולין ורוסיה במסגרת תיקוני גבול.
בבחירות בסוף שנת 2005 זכתה המפלגה, בפעם הראשונה מאז שנות השישים, ביותר מאחוז אחד מהקולות והיא מיוצגת בבתי פרלמנט במספר מדינות בגרמניה.
איחוד העם הגרמני - נוסדה ב-1971 כמועדון והפכה למפלגה ב-1987, היא מעולם לא עברה את אחוז החסימה בבחירות הארציות, אבל ב-2004 היא הצליחה להכניס נציגים לפרלמנט הארצי של ברנדנבורג.
הרפובליקנים (גרמנית: Die Republikaner) נוסדה ב-1983 על ידי שני חברים לשעבר באיחוד הנוצרי-סוציאלי, פרנץ הנדולס והקארט וויגט, בשנות השמונים הם הצליחו להכניס כמה נציגים לפרלמנט האירופי ועד 2001 היא יוצגה בפרלמנט הארצי של באדן-וירטמברג, מצע המפלגה מתרכז בעיקר בנושאי ביטחון פנים.
אלטרנטיבה לגרמניה (Alternative für Deutschland; בראשי תיבות AfD) היא מפלגת ימין שמרנית, שהוקמה לנוכח הביקורת הגוברת בגרמניה על חבילת הסיוע מטעם מדינות גוש האירו וקרן המטבע הבינלאומית במשבר החוב של יוון.
המפלגה התמודדה לראשונה בבחירות הפדרליות בספטמבר 2013, וזכתה רק ב-4.7% מהקולות, בעוד שאחוז החסימה בגרמניה עומד על 5%.
בשנת 2016 זכתה המפלגה להישגים משמעותיים בפרלמנטים המקומיים של מספר מדינות במזרחה של גרמניה לנוכח משבר הפליטים באירופה.
עיקרי האידאולוגיה של המפלגה כוללים התנגדות לגוש האירו ולחבילות סיוע למדינות הגוש החלשות, התנגדות להגירה, התנגדות לחקיקה לנישואים חד-מיניים.
המפלגה רואה במוסד המשפחה המסורתי כאידיאל.
על פי ניתוחים של תוצאות הבחירות, יש לגברים רוב משמעותי בין בוחרי המפלגה.
לנוכח עמדות אלה, כמו גם לנוכח התבטאות מצד אחת מדוברות המפלגה לשעבר פראוקה פטרי, אשר תמכה אף בירי במהגרים בלתי חוקיים המנסים להיכנס לגרמניה, יש רבים בגרמניה הרואים במפלגה כמפלגת ימין קיצוני.
בשנת 2004 חתמו המפלגה הנציונל-דמוקרטית ואיחוד העם הגרמני הסכם של אי-תחרות בבחירות, בשנת 2005 הם איחדו כוחות ורצו ביחד בבחירות הלאומיות, עד עתה הרפובליקנים סירבו להצטרף להסכם.
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (Sozialdemokratische Partei Deutschlands) היא מפלגת מרכז-שמאל.
רוב מצביעיה הם פועלים, בני המעמד הבינוני ובעלי מקצועות חופשיים.
תומכיה המסורתיים מתגוררים בערים הגדולות, באזורי תעשייה (כגון חבל הרוהר) ובמדינות גרמניה המזרחית לשעבר.
רבים בגרמניה טוענים, כפי שנטען כלפי מפלגות פועלים רבות בעולם (בישראל ובבריטניה, למשל), שה-SPD נטשה את מטרתה הראשונית - להוות מפלגה שתייצג את הפועל הפשוט - ושעתה היא נוטה יותר לשמוע לרצונותיהם של בעלי ההון.
החל מדצמבר 2019 עומדים בראש ה-SPD זסקיה אסקן ונורברט וולטר-בוריאנס, לשעבר שר האוצר של מדינת נורדריין-וסטפאליה.
מפלגת הירוקים חרתה על דגלה את נושא איכות הסביבה, אך בנוסף מזוהה המפלגה עם מספר עקרונות שמאל, כגון שיפור מעמד העובדים והפועלים, שיפור זכויות האזרח והמהגרים, מניעת התערבות של גרמניה בסכסוכים אלימים בעולם (למעט למטרות הומניטריות), קידום מעמד האישה (כ-40% מחברי המפלגה נשים).
הגיל הממוצע של חברי המפלגה הוא 38, והיא זוכה לתמיכה רבה בעיקר בערים הגדולות (ברלין, קלן, המבורג) וכן ערי אוניברסיטה קטנות (טובינגן, היידלברג וכו').
בהשוואה למפלגות ירוקים אחרות בעולם, זוהי אחת הוותיקות והמצליחות ביותר: מאז היווסדה בשנת 1980 זוכה המפלגה בקביעות בלמעלה מ-5% מקולות המצביעים.
לאחר איחוד גרמניה ב-1990 התאחדה מפלגת הירוקים של גרמניה המערבית עם מפלגה דומה בגרמניה המזרחית, Bündnis 90. ב-1998 נכנסה המפלגה המאוחדת לראשונה אל הממשלה, והיא קיימה מאז ועד סוף 2005 קואליציה עם ה-SPD.
בבחירות הכלליות ב-2005 נחלו הירוקים מפלה יחסית, הקטינו את כוחם והפכו, עם 8.1% מקולות הבוחרים, למפלגה הקטנה ביותר בפרלמנט.
בראש המפלגה עמד עד להתפטרותו בסוף 2005 שר החוץ של גרמניה, יושקה פישר, אשר היה הפוליטיקאי הירוק שהגיע לתפקיד הבכיר ביותר בתולדות המפלגה.
נכון ל-2021 עומדים אנאלנה ברבוק ורוברט הבק בראש הירוקים.
בגרמניה פועלות מספר מפלגות אשר מזוהות עם אידאולוגיות שמאלניות רדיקליות, חלקן הוקמו על בסיס מפלגות שפעלו בגרמניה שלפני מלחמת העולם השנייה ובגרמניה המזרחית ורואות כממשיכות דרכן.
החל מאיחוד גרמניה ועד היום אף אחת מהן לא זכתה להכניס את נציגיה לפרלמנט הלאומי, אולם זכו להכניס מטעמן מספר נציגים בבחירות העירוניות שהתקיימו בערים שונות.
די לינקה היא מפלגת שמאל דמו-סוציאליסטית.
חלק גדול מצביעיה מתגוררים במדינות המזרח; בשתיים מהן - מקלנבורג-מערב פומרניה וברלין - זכתה להצלחה גדולה והיא השתתפה בקואליציה לצד ה-SPD.
מפלגת השמאל דוגלת בזכויות העובד, האזרח והמהגר, בהעלאה דרסטית של שכר המינימום ל-1,400 אירו ברוטו בחודש, בקידום מעמד האישה (כ-47% מחברי המפלגה נשים, יותר מבכל מפלגה אחרת בגרמניה) ובהגברת הצעדים לשמירת איכות הסביבה (באמצעות, למשל, הנהגת כבישי אגרה בגרמניה; כיום זו אחת המדינות הבודדות באירופה בה אין כבישי אגרה).
נכון לדצמבר 2019 עומדים בראש מפלגת ה־Die Linke, ברנד ריקסינגר וקטיה קיפינג
KPD (המפלגה הקומוניסטית של גרמניה) - הוקמה בגרמניה המזרחית בשנת 1990 במהלך פרק הזמן שבין נפילת חומת ברלין לבין איחוד גרמניה, על ידי קבוצת פורשים ממפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה שלא אהבו את הרפורמות שהנהיגה המפלגה באותו הזמן, ובחרו להישאר נאמנים לתפיסת העולם המרקסיסטית-לניניסטית.
למרות שמה, אין קשר בין מפלגה זו למפלגה הקומוניסטית של גרמניה שהתקיימה בימי רפובליקת ויימאר.
DKP (המפלגה הקומוניסטית הגרמנית) - המפלגה, שהוקמה בגרמניה המערבית בשנת 1969, רואה את עצמה כממשיכת דרכה של המפלגה הקומוניסטית ההיסטורית (KPD) שהוקמה בשנת 1918 והוצאה אל מחוץ לחוק בשנת 1956. בדומה לה, אף היא דוגלת במרקסיזם-לניניזם.
המפלגה זכתה לתשומת לב ציבורית בשנת 2008 כאשר נציג המפלגה (שרצה יחד עם די לינקה), כריסטל וגנר, נבחר לפרלמנט של מחוז סקסוניה תחתית ובמהלך ראיון טלוויזיוני שיבח את חומת ברלין, השטאזי ושאר היסודות אנטי-דמוקרטיים שאפיינו את מזרח גרמניה.
המפלגה המרקסיסטית-לניניסטית - הוקמה בשנת 1982 ודוגלת במרקסיזם-לניניזם, סטליניזם ומאואיזם.
בין השנים 2018–2020 זכתה המפלגה להכניס מספר נציגים מטעמה בבחירות עירוניות שהתקיימו במספר ערים בגרמניה.
Bergpartei, die "ÜberPartei" - מפלגה אנרכיסטית שהוקמה בשנת 2005.
המפלגות בגרמניה מזוהות לרוב עם צבעים, שנעשה בהם שימוש נרחב בתקשורת ובשיח הפוליטי המקומי.
מפתח צבעים למפלגות בגרמניה כיום מפלגה צבע המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SPD) אדום האיחוד הנוצרי-דמוקרטי (CDU) שחור המפלגה החופשית דמוקרטית (FDP) צהוב מפלגת הירוקים (Die Grünen) ירוק מפלגת הפיראטים (Die Piraten Partei) כתום אלטרנטיבה לגרמניה (AfD) תכלת די לינקה (Die Linke) אדום וסגול
מפלגת א-נור היא מפלגה אסלאמיסטית-סלפית מצרית אשר נוסדה רשמית בשנת 2011 בעקבות ההפיכה במצרים ואיגדה קבוצות אסלאמיות קיצוניות שעד שינויי המשטר והחקיקה במצרים, הייתה פעילותן הפוליטית אסורה, והן התמקדו בפעולות צדקה ורווחה.
המפלגה זכתה להישג מפתיע בבחירות הראשונות לפרלמנט שבהן השתתפה, והייתה שנייה במספר הקולות שקיבלה רק למפלגת החירות והצדק, הזרוע הפוליטית של האחים המוסלמים.
מנהיגי המפלגה דוגלים באסכולה הסלפית של האסלאם, קרי אי-קבלה של חידושים בתוך האסלאם וחזרה לאסלאם המקורי אשר שרר בתקופת הנביא מוחמד.
מפלגה יצוג בדיאט יושב ראש המפלגה הערותבית הנבחרים בית היועצים המפלגה הדמוקרטית
民主党 306 106 יושיהיקו נודה המפלגה הדמוקרטית היא המפלגה הגדולה ביותר.
היא נוסדה ב-1998 עם מיזוגן של מספר מפלגות אופוזיציה.
החברים במפלגה מייצגים קשת רחבה של השקפות פוליטיות, אך המפלגה נחשבת מפלגת מרכז-שמאל.
自民党 116 84 סדקזו טאניגקי המפלגה הליברלית-דמוקרטית היא המפלגה השנייה בגודלה ביפן.
זוהי מפלגה ימין שמרנית והיא מורכבת מסיעות שמרניות ומרכזיות.
עד 2009 הייתה המפלגה בשלטון כמעט ברציפות משנת 1955, אז נוצרה עם מיזוגן של שתי מפלגות שמרניות.
מפלגה יצוג בדיאט יושב ראש המפלגה הערותבית הנבחרים בית היועציםמפלגת קומייטו החדשה
公明党2119נצואו ימגוצ'יהמפלגה השלישית בגודלה ביפן.
נקראה בעבר בשם "האספה הפוליטית לממשל נקי" ו"קומייטו".
בעת יסודה, הייתה המפלגה ממוקמת במרכז-שמאל, אך לאחר שהצטרפה לקואליציה בראשות המפלגה הליברלית-דמוקרטית נעה ימינה (כיום מפלגת מרכז).המפלגה שלך
みんなの党511יושימי וטנאבהמרכז-ימין, ליברליזם שמרני, ליברליזם כלכליהמפלגה הקומוניסטית של יפן
共産党96קזואו שיאיהמפלגה הרביעית בגודלה ביפן.
דוגלת בקומוניזם ומשתייכת לשמאל הפוליטי.המפלגה הסוציאל-דמוקרטית
יורשת המפלגה הסוציאלית של יפן, מפלגת האופוזיציה הגדולה בעבר.מפלגת האזרחים החדשה
国民党33שיזוקה קמיימפלגה שמרנית.מפלגת הזריחה של יפן
たちあがれ日本33טקאו הירנומהשמרנות לאומית, שמרנות חברתית, לאומיות יפנית, ימין פוליטי.מפלגת ההתחדשות החדשה
פורשים מהמפלגה הליברלית-דמוקרטית הקימו מפלגות אלה ב-2005:
מפלגת דאיצ'י החדשה (הוקאידו, שמרנות)
הקבוצה הפוליטית להפיכת אוקינאווה (אוקינאווה, שמרנות)
מפלגת הגוש הסוציאלי של אוקינאווה (אוקינאווה, ליברליזם חברתי, פרוגרסיביות)
מפלגת קיזונה (ליברליזם, הוקמה על ידי פורשים מהמפלגה הדמוקרטית ב-2012)
המערכת הפוליטית של ישראל מבוססת על שיטה יחסית ומאפשרת מערכת רב-מפלגתית עם מפלגות רבות המיוצגות ב, המונה 120 חברים.
לרוב מיוצג בכנסת מספר גדול של מפלגות.
אחוז החסימה הנמוך, בשילוב עם שיטת המפלגות הכלל-ארצית, גורם לכך שכמעט בלתי אפשרי שמפלגה אחת תזכה ב-61 המושבים הדרושים לממשלת רוב.
אף מפלגה מעולם לא זכתה בהישג זה, ושיא המנדטים למפלגה בכנסת בודדת הוא 56, בו זכה המערך בראשות גולדה מאיר בבחירות 1969.
כתוצאה מכך, בעוד שרק חמש מפלגות (העבודה על גלגוליה, הליכוד, קדימה, ימינה ויש עתיד) כיהנו כמפלגות שלטון, כל ממשלות ישראל, נכון ל-2022, היו קואליציות המורכבות משתי מפלגות או יותר.
המפלגות הבאות התמודדו ב, אך לא עברו את אחוז החסימה:
אותיותשםיושב ראשפרטים נוספיםהבית היהודיאיילת שקדמפלגת ימין דתית לאומית, מורכבת מהימין החדש בהנהגת שקד והבית היהודי בראשות יוסי ברודני.ברית לאומית דמוקרטיתסאמי אבו שחאדהמפלגה ערבית שהתפלגה מהרשימה המשותפת.
נפסלה מהתמודדות על ידי ועדת הבחירות המרכזית, אך פסילה זו בוטלה על ידי בג"ץ.מפלגת צומת – התנועה לציונות מתחדשתמשה גריןמפלגה ציונית לאומית, שכיהנה ב מסוף שנות השמונים ועד סוף שנות התשעים בהנהגתו של הרמטכ"ל לשעבר רפאל איתן.
כיום מתמקדת בעיקר במעמדם של החקלאים בישראל.המפלגה הכלכלית החדשהירון זליכהמפלגה המתמקדת בנושאים הכלכליים, שהוקמה על ידי החשב הכללי לשעבר, ירון זליכה.
דוגלת בחילוניות, בגיוס בני ישיבות לצה"ל ובמאבק בשחיתות השלטונית.מרצזהבה גלאוןמפלגת שמאל, דוגלת בפתרון שתי המדינות, בסוציאל-דמוקרטיה ובסיום הכיבוש.הפיראטיםנועם כוזרמפלגת פיראטים.
מתמודדת לכנסת בפעם השביעית ברציפות.
מפלגות שהיו מיוצגות בעבר בכנסת
מפלגות שלא הצליחו לזכות במושבים בכנסת
שֵׁםאותיות עמדה פוליטית הערותברית הציונים הרוויזיוניסטיםימין המפלגה הרוויזיוניסטית המקורית, התפרקה לאחר שלא הצליחה לחצות את אחוז החסימה בבחירות 1949.הגוש העממי הערבישמאל מפלגת לוויין ערבית שהתמודדה בבחירות 1949. מזוהה עם מפ"םתפניתמרכז מפלגה בראשות עוזי דיין.
התמודדה בבחירות 2006.מפלגת הנשיםמרכז-שמאל התמודד בבחירות 1977. ימין ישראלימין התנתקה ממפלגת ימין נוספת מולדת לפני בחירות 1996, אך לא הצליחה לחצות את רף הבחירות.הרשימה הערבית - המרכזמרכז מפלגת לוויין ערבית שהתמודדה בבחירות 1955. מזוהה עם הציונים הכלליים
בישראל קיימים מנגנונים חוקתיים המאפשרים את פסילתן של מפלגות או רשימות מועמדים מהתמודדות בבחירות לכנסת.
סמכות זו נובעת בעיקר מסעיף 7א לחוק יסוד הכנסת, וסעיף 5 לחוק המפלגות, תשנ"ב-1992. עילות הפסילה העיקריות כוללות שלילת קיומה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית, הסתה לגזענות ותמיכה במאבק מזוין נגד המדינה.
הליך הפסילה מתחיל בדרך כלל לאחר הגשת רשימות המועמדים לוועדת הבחירות המרכזית, הגוף האחראי על ניהול הבחירות.
כל אדם, מפלגה או ארגון רשאי להגיש בקשה לפסילת רשימה או מועמד, ועל הבקשה לנמק מדוע הרשימה או המועמד עונים על אחת מעילות הפסילה המוגדרות בחוק.
ההחלטה על פסילה מתקבלת בהצבעה של חברי ועדת הבחירות המרכזית.
החלטות ועדת הבחירות המרכזית על פסילת רשימות או מועמדים טעונות אישור של בית המשפט העליון.
בכך ממלא בית המשפט העליון תפקיד של פיקוח ובקרה, במטרה לאזן בין הצורך להגן על עקרונות היסוד של המדינה לבין חופש ההתמודדות בבחירות וחופש הביטוי.
מספר מקרים בולטים של פסילת מפלגות ומועמדים התרחשו לאורך השנים:
רשימת הסוציאליסטים (1965) הייתה המקרה הראשון בו נפסלה רשימה פוליטית בישראל.
הרשימה, שהוקמה על ידי קבוצה של ערבים, הרשימה נפסלה על ידי ועדת הבחירות המרכזית בטענה כי היא שוללת את קיומה של מדינת ישראל כמדינה לאומית-יהודית וכי חלק מחבריה לקחו חלק בארגון "אל-ארד".
בית המשפט העליון אישר את הפסילה, וקבע כי עקרונות היסוד של המדינה אינם יכולים לשמש מגן חוקתי לפעילות פוליטית הפוגעת בהם.
תנועת כך בראשות הרב מאיר כהנא (1984) נפסלה מהתמודדות בבחירות לכנסת האחת עשרה בשל הסתה לגזענות ופגיעה חמורה בעקרונות הדמוקרטיים של המדינה.
לאחר שבית המשפט העליון ביטל את הפסילה, תוקן חוק יסוד הכנסת (סעיף 7א), ובכך קיבלה הפסילה תוקף חוקתי.
בשנים האחרונות נדונו מספר מקרים נוספים של פסילת מועמדים ורשימות.
לדוגמה, בשנת 2019 פסלה ועדת הבחירות המרכזית את מועמדותו של ד"ר מיכאל בן ארי (עוצמה יהודית) בשל התבטאויות גזעניות נגד הציבור הערבי, ובית המשפט העליון אישר את הפסילה.
לעומת זאת, באותה מערכת בחירות, בית המשפט העליון אישר את התמודדותם של איתמר בן גביר (עוצמה יהודית) ורשימת רע"ם-בל"ד, תוך אימוץ גישה מצמצמת יותר לפסילות.
במקרים אחרים, כמו פסילת ח"כ חנין זועבי (בל"ד) בשנת 2015 וד"ר עופר כסיף (חד"ש) בשנת 2019 על ידי ועדת הבחירות המרכזית, הפך בית המשפט העליון את החלטת הפסילה, בנימוק שלא הוצגו ראיות מספיקות המצדיקות את הפגיעה בזכות לבחור ולהיבחר.
מקרים אלה משקפים את המתח המתמיד בין הצורך להגן על זהותה היהודית והדמוקרטית של מדינת ישראל לבין עקרונות יסוד דמוקרטיים כמו חופש הביטוי והזכות לבחור ולהיבחר.
הרשות השופטת, ובפרט בית המשפט העליון, ממלאת תפקיד מרכזי בניהול מחלוקות אלה ובביצוע האיזון הנדרש.
נוסף על תנועות אלה קיימת ברית הנוער הקומוניסטי הישראלי שמזוהה עם מק"י וחד"ש ומתנגדת לציונות.
הפרלמנט האירופי מורכב משורה של מפלגות פוליטיות, המכסות את עיקר הקשת הפוליטית.
המפלגות הפוליטיות האירופאיות, הן למעשה התאגדויות אידאולוגיות של מפלגות שונות מהפרלמנטים הלאומיים של המדינות החברות האיחוד האירופי.
על מנת להריץ מפלגה לפרלמנט האירופי, יש להשיג תמיכה של לפחות 25 חברי פרלמנט מלפחות שבע ממדינות האיחוד.
"מפלגת העם האירופי" (EPP) היא מפלגת מרכז-ימין אירופית.
מפלגת העם האירופי נוסדה באופן רשמי בשנת 1976, עם זאת, המפלגה קיימת בצורה זו או אחרת החל מיוני 1953 כחברה באספה המשותפת של קהילת הפחם והפלדה האירופית, המוסד האירופי הקודם של הפרלמנט האירופי.
דבר זה, הופך את מפלגת העם האירופי לאחת המפלגות האירופיות הוותיקות באיחוד האירופי.
המפלגה בעלת השפעה נרחבת באיחוד, והיא למעשה המפלגה הפוליטית הגדולה ביותר בפרלמנט האירופי מאז שנת 1999 והשפעתה משתרעת גם על המועצה האירופית, שבה 14 מתוך 28 ראשי המדינות נמנים עם תומכי המפלגה, ובנציבות האירופית, בה 13 נציבים מתוך 28 נמנים עם שורותיה של המפלגה.
"השמרנים והרפורמיסטים האירופים" (ECR) היא מפלגת מפלגת ימין אירופית.
המפלגה, שואפת להפוך את האיחוד לארגון בינלאומי לשיתוף פעולה ולהחזיר את האוטונומיה החברתית והכלכלית למדינות החברות בו.
המפלגה נוסדה לאחר בחירות 2009 כרשימת גג לשתי מפלגות: השמרנים והרפורמיסטים האירופים והתנועה לאירופה דמוקרטית-נוצרית.
כיום, המפלגה היא השלישית בגודלה בפרלמנט האירופי.
בין המפלגות הלאומיות הנמנות עם שורותיה של מפלגה זו, היא מפלגת השלטון בבריטניה - המפלגה השמרנית הבריטית.
אירופאים למען חירות ודמוקרטיה ישירה
"אירופאים למען חירות ודמוקרטיה" (EFD) הייתה מפלגת ימין פופוליסטית אירופית.
במפלגה, חברות מפלגות לאומיות בדלניות רבות כגון מפלגת הליגה הצפונית של איטליה.
"זהות ודמוקרטיה (ID)" היא מפלגה ימנית רדיקלית.
המרכיב המרכזי בה הוא מפלגת החזית הלאומית, ומפלגות ימין רדיקליות אירוסקפטיות אחרות כמו מפלגת החירות האוסטרית והמפלגה למען החירות.
הברית הפרוגרסיבית של סוציאליסטים ודמוקרטים
"הברית הפרוגרסיבית של סוציאליסטים ודמוקרטים" (S&D) היא מפלגת מרכז-שמאל אירופית.
דבר זה, הופך את מפלגת הברית הפרוגרסיבית לאחת המפלגות האירופיות הוותיקות באיחוד האירופי.
המפלגה בעלת השפעה נרחבת באיחוד, והיא המפלגה הפוליטית השנייה בגודלה בפרלמנט האירופי כיום, ושימשה כגדולה ביותר עד לשנת 1999.
הברית החופשית של הירוקים האירופאים
"הברית החופשית של הירוקים האירופאים" (Greens-EFA) היא מפלגת שמאל אירופית הדוגלת בפוליטיקה ירוקה הכוללת שמירה על איכות הסביבה.
נכון להיום, המפלגה היא הרביעית בגודלה בפרלמנט האירופי.
השמאל האירופי המאוחד/השמאל הנורדי הירוק
"השמאל האירופי המאוחד/השמאל הנורדי הירוק" (GUE-NGL) היא מפלגת שמאל רדיקלית באירופה.
בנוסף, המפלגה גם מטפלת סדר יום סביבתי.
המפלגה נוסדה בשנת 1995 כרשימת גג של שתי מפלגות ירוקות סוציאליסטיות: מפלגת השמאל האירופי ומפלגת השמאל האנטי קפיטליסטית האירופאית.
הברית של ליברלים ודמוקרטים באירופה
"הברית של ליברלים ודמוקרטים באירופה" (ALDE) היא מפלגת מפלגת מרכז אירופית.
המפלגה נוסדה בשנת 2004 כרשימת גג של שתי מפלגות מרכז ליברליות: הברית של ליברלים ודמוקרטים באירופה והמפלגה הדמוקרטית האירופית.
עם זאת, שורשיה של המפלגה נטועים היטב באמצע המאה העשרים, והתקיימה בצורות כאלו ואחרות בפרלמנט האירופי, ובמוסד שקדם לו - האספה המשותפת של קהילת הפחם והפלדה האירופית.
בפולין מתקיימת מערכת רב מפלגתית מאז נפילת המשטר הקומוניסטי בשנת 1989.
בבחירות אלו הגיעה ברית השמאל הדמוקרטית (SLD), היורשת המודרנית של מפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית, למקום השני עם 12.0%, כאשר רוב שאר המושבים מתחלקים בין מפלגות המרכז והימין.
לפיכך, לאחר בחירות אלו הוקמה ממשלת מרכז-ימין, כאשר ברית השמאל הדמוקרטית נשארת באופוזיציה.
קיומן של מפלגות כה רבות בפרלמנט נתפס על ידי רבים כמכשול לאפקטיביות של המשטר וכמחסום בפני הקמתן של ממשלות יציבות.
כתוצאה מכך, נקבע אחוז חסימה של 5%, כאשר מפלגות שיקבלו פחות מכך, לא יזכו לייצוג בפרלמנט.
בבחירות הבאות כבר הורגשה העלאת אחוז החסימה, ומספר המפלגות צומצם וכחון של אלו שנכנסו לפרלמנט גדל.
בבחירות אלו, בחירות 1993 גרפה ברית השמאל הדמוקרטית בראשות אלכסנדר קוושנייבסקי נתון יפה וזכתה ב-20.4% מהקולות.
את המקום השני תפסה מפלגת העם (PSL) בעל האוריינטציה החקלאית, אשר קיבלה גם היא תוצאה טובה כאשר גרפה 15.4% מהקולות.
לאחר בחירות אלו מפלגות המרכז-ימין איבדו את שלטונם, ושתי המפלגות הגדולות - ברית השמאל הדמוקרטית ומפלגת העם הקימו ממשלה משותפת.
ארבע שנים לאחר מכן, בבחירות 1997, אף על פי שברית השמאל דווקא הדמוקרטית הגדילה את כמות בוחריה ל-27.1%, היא איבדה את השלטון למפלגות המרכז-ימין כאשר היא ושותפתה מפלגת העם הולכות לאופוזיציה.
שלוש שנים לאחר מכן, בבחירות 2001, בדומה לבחירות 1993 השמאל חזר לשלטון והוקמה ממשלת של ברית השמאל הדמוקרטית ומפלגת העם, לאחר שברית השמאל הדמוקרטי זכתה בהישג הגדול ביותר בתולדותיה, וקיבלה 41.0% מהקולות.
באותם בחירות רצו לראשונה שתי מפלגות מרכז-ימין חדשות אשר עתידות בשנים הבאות לכבוש את הפוליטיקה הפולנית: מפלגת המצע האזרחי (PO) אשר זכתה ב-12.7% מקולות, ומפלגת חוק וצדק (PiS) בראשות לך קצ'ינסקי אשר זכתה ב-9.5% מקולות.
שתי מפלגות אלו בילו את ארבע השנים הבאות באופוזיציה.
במערכת הבחירות הבאה, הבחירות 2005, שתי המפלגות שהוזכרו לעיל גרפו הצלחה משמעותית כאשר מפלגת חוק וצדק (PiS) בראשות ירוסלב קצ'ינסקי זכתה במקום הראשון עם 27.0% מהקולות, ומפלגת המצע האזרחי (PO) בראשות דונלד טוסק זכתה במקום השני עם 24.1% מהקולות.
ברית השמאל הדמוקרטית עברה מפלה דרמטית וזכתה ב-11.3%.
הקואליציה שהוקמה לאחר בחירות 2005 הייתה בראשות חוק וצדק בתוספת מפלגות קטנות נוספות.
בבחירות 2007 חזר אלכסנדר קוושנייבסקי להנהיג את ברית השמאל הדמוקרטית, אך נכשל בהבאת הישג ממשי, לאחר שמפלגתו זכתה ב-13.2% מקולות הבוחרים.
באותה מערכת בחירות, שתי המפלגות הגדולות בבחירות 2005 שמרו על מעמדן בצמרת - המצע האזרחי של דונלד טוסק זוכה בהישג דרמטי של 41.5%, ומייד אחריה, מפלגת חוק וצדק של ירוסלב קצ'ינסקי, זכתה ב-32.1% מקולות הבוחרים, כאשר גם היא מתחזקת מהבחירות הקודמות.
לאחר הבחירות דונלנד טוסק הקים ממשלה בשופתות של מפלגתו המצע האזרחי יחד עם מפלגת העם (ב-2007 זכתה ב-8.9% מהקולות), אשר חזרה לממשלה לאחר שנים באופוזיציה.
בבחירות 2011 המצב הפוליטי נשאר דומה, כאשר שתי המפלגות הגדולות זכו בנתונים דומים לבחירות 2007, והממשלה החדשה הייתה בעלת הרכבה זהה של זו הקודמת: ממשלה בראשות דונלד טוסק של המצע האזרחי ומפלגת העם.
ביאטה שידלו, בתקווה שתמשוך מצביעים שאינם מרוצים מהממשלה היוצאת.
מפלגת החוק והצדק ניצחה בבחירות הכללית ווזכתה ל-39.1% מקולות הבוחרים, ואילו מפלגת השלטון המצע האזרחי התרסקה וזכתה ל-23.4% בלבד.
מפלגת הימין הקיצוני קונפדרציה, קיבלה כ-7% מהקולות ותמכה ב"חוק וצדק" בהקמת הממשלה.
בשנת 2023 מפלגת חוק צדק הפסידה בבחירות ואיבדה את השלטון.
מפלגות מרכז הימין קואליציה האזרחית, מפלגות מרכז הימין הדרך השלישית ומפלגת השמאל החדש השיגו רוב בפרלמנט הפולני.
הסיים של הרפובליקה הפולניתSejm Rzeczypospolitej Polskiej סימון מפלגה מושבים PiS 228 PO 126 PSL 24 SLD 47 SP/PR 11 ID 36איחוד הימין = סיעה משותפת של מפלגת פולין ביחד ומפלגת פולין המאוחדת.
המצע האזרחי (PO) היא מפלגת מרכז-ימין שמרנית-ליברלית.
בענייני חברה, למפלגה אידאולוגיה שמרנית הכוללת התנגדות להפלה, נישואים חד-מיניים, המתות חסד, לגליזציה של סמים, וכן תמיכה בחינוך דתי בבתי הספר.
למרות כל זאת, המפלגה נחשבת לפתוחה וליברלית יחסית למפלגות ימין אחרות בפולין.
בכלכלה, מציגה המפלגה סדר יום קפיטליסטי, והיא תומכת בהפרטה של חברות ציבוריות ובהורדת מיסים.
ביחס לאיחוד האירופי היא תומכת בהרחבת האינטגרציה עם שאר חברותיו.
אזורי התמיכה המרכזיים של המפלגה נמצאים בעיקר בצפון פולין ובמערבה.
בפרלמנט האירופי, המפלגה חברה במפלגת העם האירופית.
חוק וצדק (PiS) היא מפלגת ימין שמרנית.
בענייני חברה, למפלגה אידאולוגיה שמרנית רחבה, אשר נחשבת לקיצונית יותר מזו של המצע האזרחי.
בעוד בעבר למפלגה היה סדר יום כלכלי לא ברור, כיום המפלגה מעמידה קו שמאלי יותר, הכולל תמיכה בהעצמת המס פרוגרסיבי.
עיקר האג'נדה של המפלגה מתבססת על מאבק בשחיתות ובדרישה להחמרת הענישה הפלילית לרבות קיום עונש מוות.
אזורי התמיכה המרכזיים של המפלגה נמצאים בעיקר בדרום פולין ובמזרחה.
ביחס לאיחוד האירופי היא מחזיקה בעמדה אירוסקפטית מתונה: היא מתנגדת להרחבת האינטגרציה עם שאר חברותיו, אך עם זאת היא מתנגדת לשינויים משמעותיים במצב הקיים.
בפרלמנט האירופי, המפלגה חברה במפלגת השמרנים והרפורמיסטים האירופים.
ברית השמאל הדמוקרטית (SLD) היא מפלגת שמאל-מרכז סוציאל-דמוקרטית.
המפלגה הוקמה על ידי אנשי המפלגה הקומוניסטית הפולנית.
בכלל זה ברית השמאל הדמוקרטית מביעה תמיכה בהגדלת הרגולציה, העצמת המס הפרוגרסיבי, חיזוק איגודי העובדים והלאמה של מערכת הבריאות.
בפרלמנט האירופי, המפלגה חברה במפלגת הברית הפרוגרסיבית של סוציאליסטים ודמוקרטים.
מפלגת העם הפולנית (PSL) היא מפלגת מרכז-ימין שמרנית.
המפלגה מכונה גם "מפלגת האיכרים", עדות לאג'נדה הראשית של המפלגה, תמיכה במגזר החקלאי בפולין.
לצד תמיכה בסיוע כספי לחקלאים, המפלגה תומכת במדיניות כלכלית מעורבת, הכוללת עקרונות שוק חופשי לצד תמיכה בהרחבת המימון הציבורי לתחומים שונים לרבות חינוך ובריאות.
בענייני חברה למפלגה סדר יום שמרני במיוחד, הדומה לזה של מפלגת חוק וצדק.
בכלל זה היא מביע התנגדות חריפה להפלות ונישואים חד-מיניים.
פולין ביחד (PR) היא מפלגת מרכז-ימין שמרנית-ליברלית.
המפלגה הוקמה בשנת 2013 על ידי פורשי מפלגת המצע האזרחי.
בנושאי פנים המפלגה נמנעת מלהציג עמדה סדורה, אך נציגיה מנופפים בדרך כלל בעמדות שמרניות.
בכלכלה, בדומה למפלגת המצע האזרחי, מפלגת פולין ביחד תומכת בסדר יום קפיטליסטי התומך בחופש כלכלי, כאשר היא שמה דגש על מלחמה בבירוקרטיה.
כחלק מיוזמותיה, היא קוראת לביטול מס החברות ולרפורמה בביטוח הלאומי.
ביחס לאיחוד האירופי דעותיה של מפלגת פולין ביחד דומות לאלו של מפלגת חוק וצדק - גישה אירוסקפטית מתונה.
פולין המאוחדת (SP) היא מפלגת ימין.
המפלגה הוקמה בשנת 2012 על ידי אנשי הסיעה הלאומנית-קתולית שפרשו ממפלגת חוק וצדק, בה היו חברים עד אז.
בענייני פנים מפלגת פולין המאוחדת מציגה קו שמרני דתי במיוחד, ומציגה התנגדות נחרצת לנישואים חד-מיניים, הפלות והמתות חסד.
בכלכלה, המפלגה תומכת בהתערבות ממשלתית במשק, כאשר בין השאר היא דוגלת בהנהגת מדיניות סוציאלית רחבה ובמיסוי גבוה על עשירים.
המפלגה מקדמת גם רעיונות שונים של התייעלות ממשלתית, לרבות משטר נשיאותי, ביטול הסנאט, והקטנת מספק חברי הסיים בחצי.
בפרלמנט האירופי, המפלגה חברה במפלגת אירופאים למען חירות ודמוקרטיה.
הקונפדרציה היא למעשה איחוד של מספר מפלגות ימין.
התנועה הלאומית (חמישה נציגים): הוקמה ב-2012 בצעדת העצמאות הפולנית של אותה שנה.
יו"ר התנועה הוא רוברט ויניצקי.
למפלגה יש אופי לאומני מובהק.
בתחילת דרכה המפלגה הייתה פרו רוסית עד לפלישה לקרים.
היא מתנגדת לשיתוף הפעולה עם נאט"ו ורוצה לחזק את יחסיה של פולין עם סין.
אגף הנוער שלה הוא הנוער הכלל פולני.
KORWiN :קואליציה לחידוש הרפובליקה - חירות ותקווה (חמישה נציגים): נוסדה ב-22 בינואר 2016 .
יו"ר המפלגה הוא יאנוש קורווין-מיקה .
אופי המפלגה ליברטאני, חלק מאנשי המפלגה דוגלים במינרכיזם ויש כאלו שאפילו תומכים באנרכו קפיטליזם.
המפלגה תומכת בהחזרת עונש המוות, חיזוק מוסד המשפחה והקטנה כוחה של הממשלה וצמצום גודלה ומספר השרים שבה.
קונפדרציית הכתר הפולני (נציג אחד): מפלגה מלוכנית שהוקמה ב-2019. למפלגה אופי אנטי אמריקאי, אנטי אסלאמיסטי ואנטישמי.
יו"ר ומייסד המפלגה הוא גרזגורז בראון.
בבחירות לנשיאות ב-2020 נבחר בבחירות פנימיות נציג התנועה הלאומית קשישטוף בוסאק, שהגיע למקום הרביעי בבחירות הארציות.
לאורך רוב שנותיה נשלטה הפוליטיקה של ארצות הברית על ידי מערכת דו מפלגתית.
עם זאת, בחוקת ארצות הברית לא נאמר דבר לגבי מפלגות פוליטיות; בזמן שנחתמה בשנת 1787, לא היו מפלגות במדינה.
באותו זמן לא היו בעולם מפלגות שנבחרו בבחירות.
הצורך לזכות בתמיכה פופולרית ברפובליקה הובילה להמצאה האמריקנית של מפלגות מבוססות הצבעה בשנות ה-90 של המאה ה-18. האמריקאים היו חדשניים במיוחד בהכנת טכניקות קמפיין חדשות שחיברו את דעת הקהל למדיניות הציבורית באמצעות המפלגות.
מדענים והיסטוריונים פוליטיים חילקו את פיתוחה של המערכת הדו מפלגתית לחמש תקופות.
המערכת הדו מפלגתית המודרנית מורכבת מהמפלגה הדמוקרטית והמפלגה הרפובליקנית.
מספר מפלגות נוספות פועלות גם בארצות הברית, ומעת לעת נבחר מועמד מטעמם למשרה מקומית.
המפלגה השלישית בגודלה מאז שנות ה-80 של המאה ה-20 היא המפלגה הליברטריאנית.
המערכת הפוליטית המודרנית בארצות הברית
המערכת הפוליטית המודרנית בארצות הברית היא מערכת דו מפלגתית הנשלטת על ידי המפלגה הדמוקרטית והמפלגה הרפובליקנית.
שתי המפלגות האלו ניצחו כל מערכת בחירות מאז 1852 ושלטו בקונגרס של ארצות הברית במידה מסוימת לפחות מאז 1856.
המפלגה נוסדה ב-1828 על ידי אנדרו ג'קסון, והיא המפלגה הפוליטית מבוססת הצבעת הבוחר הקיימת הוותיקה ביותר בעולם.
מאז 1854, הפוליטיקה האמריקנית הייתה במידה רבה סיפורו של הקרב בין הדמוקרטים לבין יריביהם המושבעים, הרפובליקנים.
בעת היווסדה, המפלגה הדמוקרטית תמכה בסט אחר של נושאים מאשר היא תומכת כיום.
מאז היווסדה ועד הניו דיל, המפלגה בדרך כלל הייתה ליברלית קלאסית או ליברטריאנית; היא העדיפה ממשלה וזכויות קטנות של מדינות.
מאז היווסדה ועד אמצע המאה ה-20, המפלגה הדמוקרטית הייתה דומיננטית בקרב הדרומיים הלבנים, וכך, היא הייתה המפלגה המזוהית ביותר עם ההגנה של עבדות.
עם זאת, בעקבות החברה הגדולה– תוכנית חברתית רחבה שנהגתה על ידי לינדון ג'ונסון, שכללה שירותי בריאות לחולים ועניים, שיפור מערכת החינוך, מלחמה בעוני, שיפור זכויות האדם ושוויון לשחורים, המפלגה הדמוקרטית הפכה יותר מזוהה עם צדק חברתי, תוך ויתור דומיננטי במדינות הדרום הרפובליקני.
המפלגה הדמוקרטית מיצבה את עצמה מאז 1912 כליברלית בנושאי פנים.
הדמוקרטים כיום החזקים ביותר בחופים המזרחיים והמערביים, ובמרכזים עירוניים גדולים בארצות הברית.
אמריקנים-אפריקנים נוטים להיות דמוקרטים באופן לא פרופורציונלי, וכך גם איגודים מקצועיים.
ב-2004, המפלגה הדמוקרטית הייתה הגדולה ביותר, עם 72 מיליון מצביעים רשומים (42.6% מ-169 מיליון רשומים).
נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן, הוא הנשיא ה-16 מטעם המפלגה.
כיום, המפלגה הדמוקרטית מחזיקה ברוב בסנאט (המפלגה מחזיקה ב-48 מושבים בסנאט, ויחד עם שלושה הנציגים העצמאיים, הנוטים לצדה).
הנשיא ג'ו ביידן הוא יושב ראש המפלגה הדמוקרטית.
המפלגה נוסדה בשנת 1854 בוויסקונסין כמפלגת פורשי הוויגים ומתנגדי המפלגה הדמוקרטית.
המפלגה נוסדה על עיקרון הרפובליקניזם ועל התנגדות לעבדות שחורים בארצות הברית.
מאז 1861 כאשר אברהם לינקולן נבחר לנשיאות ארצות הברית, הרפובליקנים מתחרים על הנשיאות ועל השליטה בבתי הנבחרים ביריביהם המושבעים מהמפלגה הדמוקרטית.
בעת היווסדה של המפלגה הייתה מפלגה ליברלית יותר לזמנים ההם שהתנגדה לעבדות שחורים.
היא הציגה לראשונה מועמד לנשיאות בבחירות בשנת 1856 והוא הגנרל לשעבר ג'ון פרימונט שלא נבחר לנשיאות אך חיזק את השפעת המפלגה במדינות צפון ארצות הברית.
בשנת 1860 נבחר לראשונה מועמד רפובליקני לנשיאות והוא אברהם לינקולן שהוביל את ארצות הברית למלחמת אזרחים של 5 שנים.
משנת 1864 ועד בחירתו של גרובר קליבלנד לנשיאות בשנת 1884, הייתה המפלגה הרפובליקנית המפלגה היחידה שממנה נבחרו נשיאי ארצות הברית.
כל הנשיאים הללו פעלו לשיקום דרום ארצות הברית מנזקי מלחמת האזרחים והחזירו למדינות הדרום את הזכויות שלהן מלפני המלחמה.
המאה ה-20 הפכה את המפלגה הרפובליקנית למפלגת המרכז-ימין האמריקאית כאשר היא תומכת בקפיטליזם טהור, במדיניות חוץ בדלנית ועל דגש בלאומיות האמריקנית.
המפלגה הרפובליקנית אף התנגדה לחוק זכויות האזרח שהעביר הנשיא ג'ונסון בשנת 1964 וכך זכתה לתמיכה רבה במדינות דרום ארצות הברית בעוד שהמפלגה הדמוקרטית התחזקה בצפון.
למפלגה יש 18 נשיאים כאשר החשובים שבהם הם: אברהם לינקולן (הנשיא ה-16), תיאודור רוזוולט (הנשיא ה-26), דוויט אייזנהאואר (הנשיא ה-34) ורונלד רייגן (הנשיא ה-40).
הנשיא האחרון מהמפלגה היה דונלד טראמפ שכיהן בין השנים 2017 ל-2021.
כיום המפלגה נמצאת במיעוט בסנאט (51:49) אך מחזיקה ברוב בבית הנבחרים (212:222 לטובת הרפובליקנים).
בגלל הרוב הבולט של שתי המפלגות, כל שאר המפלגות מכונות מפלגה שלישית.
המפלגה הירוקה של ארצות הברית פעלה משנות ה-80 של המאה ה-20 כמפלגה שלישית.
המפלגה זכתה לראשונה בתשומת לב נרחבת במהלך הריצה השנייה לנשיאות של ראלף ניידר בשנת 2000. המפלגה מדגישה את איכות הסביבה, דמוקרטיה השתתפותית לא היררכית, צדק חברתי, כבוד לגיוון, שלום ואי-אלימות.
המפלגה הליברטריאנית נוסדה ב-11 בדצמבר 1971. היא אחת מהמפלגות השלישיות המתמשכות הגדולות ביותר, בהתייחסות ליותר מ-331,000 מצביעים רשומים.
יש להם כיום 144 נבחרי ציבור, יותר מכל המפלגות הקטנות האחרות.
משימת הליבה של המפלגה הליברטריאנית היא להקטין את הגודל, ההשפעה וההוצאות של כל רמות הממשל.
ברוח זו, המפלגה תומכת בהסדרה מינימלית של שווקים, ממשלה פדרלית פחות חזקה, חירויות אזרחיות חזקות, ליגליזציה בסמים, הפרדת דת מהמדינה, הגירה פתוחה ועוד.
מפלגת החוקה היא מפלגה פוליטית לאומית בארצות הברית.
היא נוסדה כמפלגת משלמי המיסים ב-1992. שמה הרשמי השתנה למפלגת החוקה ב-1999. עם זאת, כמה סניפי מדינות ידועים תחת שמות שונים, חלקם אף התנתקו מהמפלגה הראשית ופועלים כמפלגות עצמאיות.