tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אליעז ראובן-דנדקר (נולד ב-10 ביוני 1983) הוא סופר, מוציא לאור, מרצה, ארכיונאי, אמן נטוריזם ויזואלי, שחקן, צלם ופעיל חברתי ישראלי מקהילת בני ישראל מהודו.
אליעז נחשב בין היוצרים הבודדים בישראל הכותב על קהילות יוצאי הודו בישראל בשפה העברית ושהינו מתוך הקהילה עצמה.
נולד וגדל באור עקיבא להוריו ריימונד ראובן-דנדקר (1945-2025), רואה חשבון וסימה (שמחה) יוסף-נוגאוקר (ילידת 1953), טכנאית אלקטרוניקה, כבן זקונים ולו אח ואחות.
דור רביעי למייסדי העיר וצאצא לנשיאי הקהילה (הקמודן מוכאדם) שמואל יחזקאל דיווקר ודאדא קמודן וכן של שמואל מוזס נאגבקר.
מצד אימו צאצא לבני הקהילה בקראצ'י ועדן.
סבו מצד אביו, בנימין, שינה את שם משפחתו מדנדקר לראובן, על שמו הפרטי של סבו שלו בשנת 1935 כדי להתקבל לעבודה תחת השלטון הבריטי בבומביי.
אליעז החזיר רשמית את שם המשפחה המקורי, דנדקר בשנת 2007 ובעקבותיו גם חלק מבני משפחתו המורחבת.
בנערותו היה פעיל בארגוני נוער בעירו תחת הובלתו של שלומי אבני (לעתיד מועמד לראשות העיר).
בנובמבר 2001 התגייס, ושירת כלוחם וקלע סער בגדוד שמשון.
בשירותו הסדיר השתתף בלחימה ברצועת עזה בזמן האינתיפאדה השנייה ובמבצעים כגון "חומת מגן" ו"דרך המלך", ובשירות מילואים בגדוד ינשוף במבצע עמוד ענן ובמבצע צוק איתן, במהלך מבצע צוק איתן בכתבה שפורסמה בעיתון "חוליתון", רואיין על ידי חיים כצמן, פעיל שלום אשר נרצח כעשור לאחר מכן באירוע הטבח בחולית.
השתחרר משירות פעיל בסוף שנת 2018 לאחר שאובחן כלוקה בהפרעת דחק פוסט-טראומטית עקב שירותו הצבאי והוכר כנכה צה"ל.
עוטר באות השירות המבצעי ובאות מערכת צוק איתן.
בעקבות טבח שבעה באוקטובר ופרוץ מלחמת חרבות ברזל בשנת 2023, התנדב להתגייס שוב לשירות מילואים, בתחילת שנת 2025 פרש סופית.
סבו מצד אביו היה סופר עצמאי בשפת המרטהי בהודו, בגיל 14 אליעז כתב טיוטה לספרו הראשון "הפרא הלבן" אך מעולם לא פרסמו.
בין הגילאים 14 עד 19 חיבר עשרות שירים בהשראת הראפר המנוח טופאק שאקור, עם גיוסו שיריו קיבלו פן דיכאוני עקב חוויותיו בלחימה ולכן חדל מלכתוב שירה.
בין השנים 2005–2010 עבד כקצין אבטחה בספינות נופש ובמהלך עבודה זו ביקר בכ-80 מדינות שונות, ויצר קשרים עם קהילות יהודיות מקומיות אשר עודדו את כתיבתו על קהילתו שלו.
בשנת 2005 כתב את מאמרו הראשון למגזין האמריקאי העוסק ביהדות, "הלפיד".
בשנת 2010 כתב וערך לאתר המורשת של הבני ישראל מהודו בראשות החוקר ניסים מוזס.
לקח חלק בספרו של ניסים מוזס "בני-ישראל מהודו-מורשת ומנהגים", בתחילת 2015 עזב עקב חילוקי דעות עם מוזס.
במקביל החל לשתף פעולה עם החוקר הגנאלוגי צור ישראל ומוזכר בספרו "סיפורי סבא וסבתא" משנת 2011.
בשנת 2013 לקח חלק בכתיבת מאמרים עם הסופרת אילנה שזור, ערך סרטים דוקומנטריים קצרים (יחד עם הצלם דניאל ראובן-אירולקר) והרצה במקומות רבים.
כמו כן לקח חלק בספרה השני של שזור "אמא הודו, אבא ישראל" (2017), בו גם השתתף בכתיבה ובעריכה.
בשנת 2015 יצא למסעו השני להודו בו תיעד את תרבות יוצאי הודו, בתי הכנסת, בתי העלמין והקהילה.
במהלך מסע זה כתב את הטיוטות לשני ספריו הראשונים.
בשנת 2016 פרסם סדרת כתבות עם העיתונאי ההודי אונקאר קרמבלקר על יהדות הודו בעיתון המהרשטרי "לוקמאת'".
באותה השנה הצטרף לעמותת "רזי גחלת" של הפעיל החברתי ראובן ריימונד, ובסוף שנת 2017 היה בין מייסדי הקבוצה "הדור החדש ליוצאי הודו בישראל" יחד עם אילנה שזור.
הקבוצה פועלת לקידום הפעילות התרבותית של יוצאי הודו בישראל ובין היתר קידמה את הכנסת טקס המלידה של קהילת בני ישראל מהודו ללוח העברי.
בדצמבר שנת 2017 הקים את ההוצאה לאור "קמודן מוכאדם" העוסקת ביצירות של יוצאי הודו בישראל.
ביוני 2016 הוציא את ספרו הראשון, "הענף השונה".
בשנת 2018 הוציא את ספרו השני, "אז, מה הקר שלך?".
בתחילת 2019 הוציא את הספר "המדריך לבני ישראלי המתחיל" ובשנת 2020 הוציא את ספרו "הג'אמט - א.
נשים מעוררי השראה מקהילת הבני-ישראל" בשיתוף עם האמן דייב יעקב (אווסקר).
בשנת 2020 שיתף פעולה עם הפעיל החברתי גולן שריקר-צ'ריקר בהרצאות זום "מהודו ועד כאן" אשר בשנת 2021 הביאה ליצירת החל"צ "מסע'לה-מסע בין דורי של קהילות הודו בישראל והעולם", כאשר אליעז מתפקד כסמנכ"ל וגולן כמנכ"ל לאחר עזיבתם את קבוצת הדור החדש.
שימש כיועץ בתחקיר לסרטה הדוקומנטרי של מעיין ניניו-קנפו "דימונה צ'מפיונס", הסרט שודר בכאן 11 בשנת 2022.
במרץ 2024, פרש אליעז מתפקידו כסמנכ"ל מסע'לה ועזב את החל"צ בשל פערים אידאולוגיים בינו ובין המנכ"ל.
כתבותיו פורסמו בישראל במגזין "העוקץ" (העוקץ (אתר אינטרנט)) וב"סגולה (מגזין)" להיסטוריה ישראלית, אליעז הופיע בספרים כגון "כנס מחקרי חברון ויהודה" בשנת 2021 ובספר "222 סיפורי השראה" מאת הילה סידי, יחד עם אנשי תקשורת, עסקים, רפואה ופוליטיקאים וביניהם נשיא המדינה, גם כן בשנת 2021.
לאחר תהליך הכרה ממושך, הוכר אליעז כנכה צה"ל בשל חוויותיו מאירועי לחימה בגזרת רצועת עזה בשירותו הסדיר ובשירות מילואים.
בשנת 2020 הצטרף לקבוצת "להאיר את הבית-דור שני להלומי קרב" בהובלת שירז גרינבאום, בשמת סלע וענת סול-להב, אחת מיצירותיו הופיעה בספרן המשותף הראשון "מבחוץ זה נראה אותו דבר-אסופת יצירות דור שני למלחמת יום הכיפורים" אשר יצא בספטמבר 2023.
במהלך שנת 2023 חבר שוב לעמותת נט"ל ושיתף פעולה במספר מיזמים משותפים בתקשורת.
אליעז יצר והפיק מספר הפקות צילום סטילס וסרטים קצרים, בהם לקח חלק גם אביו אשר לחם במערכות: מלחמת ההתשה, מלחמת יום הכיפורים, מלחמת לבנון הראשונה והמערכה ברצועת הביטחון בדרום לבנון.
בשנת 2023 השתתף בתערוכת "ראי נפשי" בירושלים והציג בכנסת ישראל במהלך יום ההוקרה למשפחות הלומי הקרב.
משנת 2005 פעל לקידום רעיון הנטוריזם בארץ כולל קידום עמותות נטוריסטיות ופסטיבל פשוט עד שנת 2012, אז לקח עניינו בחקר יהדות הודו תפקיד מרכזי יותר.
בין השנים 2010–2015 עסק באומנות ויזואלית אשר התפרסמה בישראל ומחוצה לה במספר תערוכות בהן: "שדים ומלאכים", "רועים בשדה", "היער הקדמון".
הוא שיתף פעולה במיזמים הן בארץ והן באירופה וברזיל בנושא.
בספטמבר 2011 השתתף בצילום הנטוריסטי הגדול ביותר שנעשה במזרח התיכון אי פעם על ידי הצלם ספנסר טוניק ולקח חלק בפרסום המייצג הן בעיתונות בארץ והן בחו"ל, במטרה להעלות את המודעות העולמית לנסיגת ים המלח.
בשנת 2015 לקח חלק במייצג "שירותי סיכה ורחצה" של לימור תמיר ויניב עמר בתור סופר הכותב ספרו בעירום מלא מתוך עינית הדלת.
בין השנים 2012–2019 שיתף פעולה עם האמניות נעה מגדסי ולימור תמיר במספר תערוכות ומייצגי עירום.
בין השנים 2019–2022 שיתף פעולה בתערוכה "ישראלי-הודי" עם הציירת היהודייה-פולנייה, מרת'ה ג'דלינסקה ומופיע בספרי האמן שהוציאה.
באוקטובר 2021 חזר והשתתף יחד עם האמנית ראומה מוזס (פזרקר) בצילומו השני של ספנסר טוניק בערד, על כך התראיין לתקשורת הישראלית והאמריקאית לקידום נראות מצבו המתדרדר של ים המלח.
בשנת 2023 השתתף בתערוכה "אירוטיכאן" בגלריה בן-עמי בתל אביב, שם הציג מספר מיצירותיו אשר צולמו על ידי הצלמת ויקטוריה מנשירוב.
בינואר 2024 שב לגלריה בן-עמי והציג בתערוכת "הגורם האנושי" מספר מיצירותיו תחת האוצר דורון פולק.
משנת 2002 שיתף פעולה עם מספר אמני כתובת קעקע בארץ ובחו"ל, בין השנים 2022-2024 לקח חלק ביצירות של האמנית רוניה לונחל מקהילת הבני מנשה בארץ, ב-3 יצירות אשר קעקעה על גופו.
סבו משה, מצד אימו היה זמר מסוגת שירת הקוואלי בקראצ'י שבפקיסטן טרם גיוסו במלחמת העולם השנייה, אביו הופיע במספר הפקות קטנות בארץ בשנות ה-80 וה-90.
בשנת 2000 הופיע אליעז בתפקיד ראשון על הבמה, בשנת 2014 השתתף בתפקיד מינורי בעירום מלא בהצגה "חמוצ" של היוצר ג'ייסון דנינו-הולט (בקרדיטים הופיע בטעות כאליעז דנקנר).
בין השנים 2011-2019 שיחק במספק תפקידי המחשה בסרטי דוקו.
בשנת 2022 הצטרף לצוות התיאטרון "אנסמבל נפשי תערוג" בהובלת המחזאית והסופרת דליה כהן-קנוהל, למחזה "חידת אברהם בן הרמב"ם" בו אליעז מגלם את אברהם, בעבר שיחק את תפקידו של סרמד (סרמד קשאני), מיסטיקן יהודי עירום החי בהודו במאה ה-17 בפרויקט נוסף של דליה.
משנת 2017 אליעז נשוי למטפלת בשמאניזם עינת דנדקר (מדז'יבובסקי), צאצאית הבעל שם טוב.
אליעז מגדיר עצמו כ-עברי ומשתמש באלמנטים תנכ"יים וכנעניים ליברלים בהגדרותיו, כהמשך להשפעותיו מתנועת הכנענים שרווחה בקום המדינה בשילוב אלמנטים מדרך הויקה.
אליעז חבר באחוות הבונים החופשיים במסדר ממפיס מצרים, בלשכה מעורבת של נשים וגברים יחד.
הענף השונה, אליעז דנדקר, הוצאת קמודן מוכאדם, ישראל, 2016
אמא הודו, אבא ישראל, אילנה שזור ואליעז ראובן-דנדקר, הוצאת קמודן מוכאדם, ישראל, 2017
אז, מה הקר שלך?, אליעז ראובן-דנדקר, הוצאת קמודן מוכאדם בסיוע מרכז מורשת יהדות קוצ'ין, ישראל, 2018
המדריך לבני ישראלי המתחיל-תרבות, היסטוריה ומנהגים,אליעז ראובן-דנדקר, הוצאת קמודן מוכאדם בסיוע מרכז מורשת ליהדות קוצ'ין והמרכז למורשת יהדות הודו, ישראל, 2019
נשים מעוררי השראה מקהילת הבני ישראל מהודו,אליעז ראובן-דנדקר, הוצאת קמודן מוכאדם בסיוע מרכז מורשת ליהדות קוצ'ין והמרכז למורשת יהדות הודו, ישראל, 2020
תרבות טקסי הבני-ישראל מהודו-נישואין, מלידה ופטירה, אליעז דנדקר, הוצאת קמודן מוכאדם, ישראל, 2021 (מהדורה מיוחדת)
לעת עתה-סיפור חייה של רחל פודגייצקי לבית שוורצמן, הוצאת קמודן מוכאדם, ישראל, 2023
אליעד כהן (נולד ב-11 במאי 1988) הוא מפיק, שחקן, דוגמן ויזם ישראלי.
הוא הפך לאישיות ידועה בקרב הקהילה הלהט"בית לאחר ששימש כדוגמן שער של גיליון 2011–2012 של "ספרטקוס", מדריך טיולים להט"בי בינלאומי.
לאחר סיום שירותו הצבאי, החל כהן בקריירת דוגמנות ובהמשך החל גם בהפקת אירועים, בהם ליין מסיבות הגייז "אריסה" ו-"PAPA", קידום אירועי מצעד הגאווה בתל אביב ופעילויות שונות לעידוד תיירות גאה לישראל.
כמו כן, היה שותף להקמת אתר האינטרנט Gay-ville.
כהן ידוע בשל תפקידו כפרזנטור של ליין מסיבות הגייז "אריסה", שהוא ליין המסיבות הבינלאומי הראשון לגייז המוקדש למוזיקה מזרחית.
הצוות הקריאטיבי של אריסה פנה אל כהן, וביקש ממנו לככב באחד מסרטוני המוזיקה שלהם.
סרטי הווידאו של אריסה צברו פופולריות רבה וזכו למעריצים בינלאומיים מקווננים רבים.
עם זאת, הם גם עוררו ביקורת על הייצוגים של נושאים ודמויות שונות המופיעים בהם.
בנובמבר 2011 נסע ליין המסיבות אריסה לסאו פאולו, ברזיל, שם הופיעו כהן ושאר צוות אריסה בפני קהל של כמעט אלף איש.
כהן היה בין מייסדי Gay-ville (או בקיצור Gay-ville), רשת השכרת דירות נופש ודירות גיי פרנדלי בינלאומית, שפועלת מתל אביב.
כהן הוא גם מייסד ליין המסיבות "PAPA" שהושק בתל אביב בשיתוף עם מצעד הגאווה בתל אביב.
מאז 2012 הוא השיק את ליין מסיבות זה גם מחוץ לישראל, עם מספר אירועים שונים ברחבי ארצות הברית, קנדה, אירופה ואמריקה הלטינית.
כהן הופיע על שער מדריך הטיולים הגאה "ספרטקוס" לשנת 2011-2012. בפברואר 2013, קוראי מגזיני "אאוט" בחרו בו במקום השני ברשימת "עשרת רווקים המבוקשים" (למקומות הראשון והשלישי הגיעו כריס קולפר וג'ו מקלדרי, בהתאמה).
הופעתו על שער המגזין הספרדי הגאה OhMyGod עוררה מחלוקת ציבורית, בעקבות כך שהצלם הספרדי חואן פבלו סנטמריה פרסם את תמונתו של כהן תחת הכותרת הפרובוקטיבית "Eliad Cohen: El nuevo mesías gay de Israel" ("אליעד כהן: המשיח הגאה החדש של ישראל").
ואכן, הודעתו של כהן "אני אבוא לספרד כדי לנרמל את יחסם כלפי הומואים" ספגה ביקורת על תוכנה שנתפס כאפליה.
למעשה, הוא הוגדר כתוצר של "gayglobalization" ("גייגלובליזציה"), בה הומואים מצמצמים את המאבק על זהות וחופש המידע לדיון שטחי על מראה חיצוני פיזי ואסתטי בלבד.
בדצמבר 2011 הוא הופיע על שער המגזין הברזילאי Junior ובאפריל 2016 על שער המגזין הלהט"בי The Fight.
כהן גם דגמן עבור מותג האופנה BCNÜ.
בשנת 2017 השתתף כהן בגרסת ה-VIP של תוכנית המציאות הספרדית "הישרדות" משם פרש באמצע העונה לאחר שנקע את ידו.
לאחר שסיים את בית הספר התיכון הוא שירת בצבא ההגנה לישראל ביחידה לוחמת מובחרת במשך שלוש שנים.
לאחר סיום שירותו הצבאי עבר כהן לתל אביב שם עבד כברמן בברים ומועדונים שונים.
הוא החל לדגמן והשתתף במספר פרסומות.
הוא עונד שרשרת "", כסימן לגאוותו בישראל.
כהן הוא הומוסקסואל גלוי לאחר שיצא בפני אימו כשהיה בן עשרים.
אליעזר אפלבוים הוא שחקן ומדבב ישראלי.
אפלבוים נולד בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 ברמלה.
בשנת 1980, השלים לימודי משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב.
בין השנים 1982–1998 שיחק בתיאטרון הלאומי הבימה.
כמו כן, שיחק בתיאטראות נוספים: הקאמרי, תיאטרון אורנה פורת, בית לסין ואחרים.
בטלוויזיה שיחק במיני סדרה משנת 1982 "מישל עזרא ספרא ובניו", ובסרט הטלוויזיה על פי ספרו של אלי עמיר ובימוי של דן וולמן, "תרנגול כפרות" משנת 1991.
כמו כן הופיע בתפקיד אורח בתוכנית הטלוויזיה החינוכית, "בלי סודות".
בקולנוע שיחק במספר סרטים בניהם בשנת 1987 שיחק בתפקיד אורח בסרט "אבא גנוב".
בשנת 1990 שיחק בסרט "נשיקה במצ"ח".
בשנת 1994 שיחק בסרט "ארץ חדשה".
בשנת 1998 שיחק בסרט "סופר בוי".
בשנת 2014, שיחק בסרט "לוויה בצהריים".
בנוסף להיותו שחקן, אפלבוים דיבב בסרט "הקטר הקטן" ובסדרת הטלוויזיה "ילדי החירות".
נודע כמי שהכין את "רימון התפוז" עבור משה ברזני ומאיר פיינשטיין, שפוצצו עצמם למוות כשלוש שעות לפני תלייתם.
הוריו עלו מאוקראינה והתיישבו ברחובות ורכשו שם משק ופרדס.
ילדותו עברה ברחובות ובתל אביב.
למד בבית הספר היסודי "תל נורדוי", ב-1936, בבית ספר תיכון ריאלי, "מונטפיורי" ב-1939, ובטכניון בחיפה ב-1958, שם למד הנדסת מכונות ותעשייה.
ברחובות היה אליעזר חבר ב"מכבי" ובבית"ר" המקומיים.
ב-1940 פרש מאצ"ל, הצטרף ללח"י ושימש כאיש קשר וכמחסנאי.
עבר השתלמות בנשק ובחבלה ברחובות ובכפר סבא.
ברפת הוריו הסתיר את בורחי לח"י (באותה רפת כעבור שנים, היה בית דפוס של המחתרת בבונקר תת-קרקעי).
ב-1942 נכנס למחתרת מלאה ועסק בפיתוח אמל"ח (אמצעי לחימה) ובמבצעים.
ב-8 באפריל 1943 נאסר בעת פעולה ונשפט לשש שנות מאסר.
בכלא בירושלים היה הרוח החיה במבצעי בריחה.
לאחר שנגזר דינם של משה ברזני ומאיר פיינשטיין למוות בתליה בקשו מחבריהם בבית הסוהר להבריח אליהם זוג רימונים, את האחד תכננו להשליך על פמליית התלייה ובעזרת השני להתאבד.
בן-עמי לקח שני תפוזים, רוקן את תכולתם, מילא אותם בחומר נפץ, רסיסי ברזל נדחפו לקליפתם, וכן הוכנסה מערכת הדלקה.
את ההפעלה היו יכולים לבצע על ידי רשף של סיגריה.
המכסה היה חלקו העליון של התפוז שהוצמד בסיכות עץ קטנות רבות.
לאחר שהוכנו, הועברו התפוזים אל תא הנידונים יחד עם דברי מזון נוספים.
התוכנית להשלכת הרימון על הפמליה לא יצאה לפועל מאחר שהשניים לא רצו לפגוע ברב שהצטרף לתליינים הבריטים, ולכן החליטו כי יוותרו על תוכניתם המלאה, וכי ימותו רק הם בידי עצמם ולא בידי התליין הבריטי.
ב-8 בפברואר 1948 שוחרר, וחזר לפעילות עד גיוסו לצה"ל, ב-31 במאי 1948 התגייס אליעזר לצה"ל.
הוא שירת תחילה בחטיבה 8 ולאחר־מכן בחיל ההנדסה ובחיל חימוש בתפקידים שונים, החל בפירוק פצצות ועד לתפקיד מג"ד.
ב-1951 סיים בהצטיינות קורס קציני הנדסה ונשלח ללימודים בטכניון.
עסק בפיתוח אמל"ח להתגוננות וכן בבחינתם.
בוגר בית הספר לפיקוד ומטֶה.
בין תפקידיו המרובים: מדריך חבלה, סילוק פצצות, קצין ייצור, מפקד סדנא, ראש מדור ניסויים, מג"ד 276 ורע"נ אב"כ (ראש ענף אטומית ביולוגית כימית).
שירת בצה"ל עד ספטמבר 1969 והשתחרר בדרגת סגן אלוף.
לאחר שירותו בצה"ל, עבד כמהנדס במספר מפעלים, בעיקר בפיתוח, מחקר ובניית מכונות, בשטחי התמחותו.
ב-1994 פרש מעבודה סדירה והמשיך כעצמאי.
לאחר מות רעייתו, ב-1992, החל לעסוק גם בציור ובפיסול וסיים בהצלחה סדנת פיסול בת ארבע שנים.
היה פעיל בארגון אסירי עכו וירושלים, בעמותת לח"י ועסק בהרצאות ובהסברה.
ב-20 באפריל 1948 נשא אליעזר לאישה את חברתו מלח"י דרורה גלעדי (רזניצקי).
נולדו להם שני בנים ובת.
"עדות נדירה: רישומים מהכלא הבריטי בירושלים", תשע"א
"בין מטר לאפר" – שירים
"יחזקאל של מדינת ישראל": סיפור מסירותו למדינה ולערכיה של המומחה לחומרי נפץ ואיש המחתרות המיומן.
הרב אליעזר בוגרד (ה'תרצ"ה 1935 - י"ד בתמוז ה'תשס"ז 7 ביוני 2007) היה רב ואיש חינוך, ששימש כרבה האשכנזי של העיר בית שאן.
נולד לרב חיים אהרן בוגרד, יליד ליטא שהיה השוחט ובודק של המושבה משמר הירדן, ולצפורה.
למד בישיבת תפארת ישראל בחיפה מפי הרב דב מאיר רובמן ובישיבת אור ישראל אצל הרב יעקב ניימן, למשך שלוש שנים.
לאחר גמר הישיבה הקטנה, עבר לישיבת פוניבז' בבני ברק לשש שנים.
לאחר מכן עבר ללמוד בישיבת חברון בירושלים, והוסמך לרבנות עוד בטרם נישא.
לאחר נישואיו לחביבה רוזנטל (לימים רופאה מומחית), למד בכולל "שבט מיהודה" בתל אביב, והוסמך לרבנות על ידי הרבנים הראשיים לישראל, איסר יהודה אונטרמן ויצחק נסים, ועל ידי בתי הדין הרבניים בירושלים ובתל אביב.
לאחר שלוש שנים, הוזמן על ידי הרב משה צבי נריה ללמד בישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה.
לאחר מכן לימד במדרשית נעם בפרדס חנה.
בתחילת שנת 1964, והוא בן 28 שנים בלבד, נבחר מתוך שמונה מועמדים לכהן כרבה האשכנזי של בית שאן, לצד הרב הספרדי אלעזר בן לולו.
העביר שיעורים קבועים גם ביישובי הסביבה: שדה אליהו, עפולה ומעלה גלבוע.
היה חבר בחבר הרבנים שעל ידי הפועל המזרחי.
לאחר כעשר שנות רבנות פרש מתפקידו, ועבר לבני ברק, שם למד בכולל "ברסלב" ומסר שיעורים במוסדות שונים בעיר.
נפטר בשבת, י"ד בתמוז ה'תשס"ז (30 ביוני 2007), ונקבר בבית הקברות ויז'ניץ בבני ברק.
אחיו הרב יוסף היה רב שכונת כרם אברהם בירושלים.
אחיו הרב שמואל שימש כרב ושו"ב בהרצליה ומראשי הקהילה החרדית בעיר.
בנו של הרב שמואל הוא הרב אפרים בוגרד, רב קהילת חב"ד בשכונת רמות בירושלים, דיין בבית הדין הרבני בחיפה ובבית דין רבני חב"ד
אשתו חביבה כיהנה כמנהלת בית הספר "מאיר" בבית שאן, ולאחר מכן הייתה לרופאת נשים ורופאת משפחה מפורסמת בבני ברק.
בנו הבכור הרב זאב הוא מחבר הספרים "והצנע לכת", "פרי אליעזר" ו"הלכות יחוד".
בן נוסף הוא הרב יהושע, מחנך וותיק בבני ברק ומגיד שיעור ב"דף היומי" במשך עשרות שנים.
הרב יוסף בא גד (במקור בוגרד) הוא בן-דודו.
בית שאן בתולדות ישראל לפי המקורות - סקירה על ההיסטוריה היהודית של בית שאן והיחס ההלכתי כלפיה.
אליעוז רבין (נולד ב-19 באוגוסט 1953) הוא פזמונאי ומנהל ישראלי, שניהל חברות ותאגידי ביטוח, מנכ"ל חברת "דבר פשוט", לייעוץ עסקי.
בשנות ה-70, חיבר שירים שהופיעו בקדמי אירוויזיון, פסטיבל שירי הילדים ובמצעדי הפזמונים.
רבין נולד בתל אביב (שכון דן) ושיחק בילדותו ככדורגלן (שוער) בהכח ר"ג, בית"ר רמלה, ואס"א תל אביב.
את שירותו הצבאי עשה בלהקת חיל התותחנים בה שר וניגן בגיטרה.
לאחר שחרורו, סיים תואר ראשון בספרות אנגלית ובתיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
רבין אב לחמישה, וגר בהרצליה.
אשתו הראשונה היא הזמרת-יוצרת ג'יני רבין.
כמו כן כתב חלק מהפזמונים בסדרת הטלוויזיה הלימודית, הילדים משכונת חיים.
ב-1980 כתב מילים לשישה שירים בסרט "כוכב השחר" אותם שר נועם קניאל ללחנים של אביו, אלי קניאל.
רבין שיחק את דמותו של חיים, בסדרה תא גורדין ודמות של עורך דין, בסדרה חסמבה דור 3. הוא עוסק רבות בתרגום שירים, ובין השאר תרגם את יצירות ג'ורג' גרשווין, אנטוניו קרלוס ג'ובים ועוד.
במקביל לכתיבת השירים, רבין עבד בתחום הביטוח, ניהל את אגף ביטוח חיים בפניקס, היה בין מקימי חברת ביטוח ישיר, בה שימש סמנכ"ל שיווק ומכירות.
היה מנכ"ל חברת הביטוח "עילית" (מוזגה לימים לכלל ביטוח).
בהמשך כיהן כיו"ר אמפא מוצרי צריכה, כמנכ"ל ידיעות תקשורת, מנכ"ל נביעות טבע הגליל וניהל את אוטוסרב שרותי רכב.
רבין עוסק גם בייעוץ עסקי ובבעלותו חברת "דבר פשוט" לייעוץ עסקי.
ב-2008 יצא לאור ספרו "הספר - נכתב עבור מי שרצה לעבור לפי הספר אבל לא ידע על איזה ספר מדובר" בהוצאת מטר.
נוסף על תפקידיו הניהוליים כיהן גם כ:
יו"ר ועדת השיווק של התאחדות החברות לביטוח חיים,
חבר בהנהלת העמותה לילדים בסיכון
חבר בפורום אנשי העסקים למען המועצה לשלום הילד
חבר בחבר הנאמנים של עמותת גדולים מהחיים, לסיוע לילדים חולי סרטן.
אליעזר יהודה בדנר (18 בדצמבר 1897, פולין - 30 בדצמבר 1968, רמת גן) היה תעשיין ישראלי, שהקים ברמת גן את המפעל לייצור נעליים "אלבה".
בשנת 1972 כיבדה עיריית רמת גן את זכרו ותרומתו לעיר, בקוראה רחוב על שמו.
אליעזר בדנר נולד ב-1897 בקלוואריה זבז'ידובסקה, פולין לאב, שמואל אריה ולאם, זלטא מינדל, שהיו משפחה חרדית של סוחרי עורות.
אליעזר היה אחד משמונת ילדיהם, והוא למד את מקצוע הסנדלרות.
ב-8 בפברואר 1920 נישא בגרמניה לצילה ליפמנוביץ (נולדה בודוביצה, פולין, 20 באוגוסט 1898).
באותה שנה בנובמבר נולד בנם הבכור משה ברוך (מקס).
ב-1922 נולדו להם זוג תאומות בנות - רבקה (שטרצר לאחר נישואיה) ומלכה (ויסברגר לאחר נישואיה).
בדנר ואשתו השתקעו בעיר דרזדן, ושם נולדו ילדיהם.
בדרזדן הקים את מפעל הנעליים "אלבנה".
הוא היה גם פעיל ב"הפועל המזרחי" והתנועה הציונית ותרם לקניית אדמות בארץ ישראל.
בעקבות עליית הנאצים לשלטון עברה המשפחה בשנת 1936 לטריאסטה שבאיטליה, והקימו בה מפעל נעליים באותו השם.
עקב החמרת המצב המדיני באיטליה, עלה לארץ לאחר שהשיג אשרת עליה, עם אשתו ובנותיו ב-21 במרץ 1939. בנו בן ה-18, שלא קיבל אישור עלייה, עלה גם הוא לארץ בעלייה בלתי לגלית.
הוריו של אליעזר, שני אחיו ושתי אחיותיו נספו עם כל משפחתם בשואה.
אח ואחות נוספים ששרדו את השואה ואיבדו את בני משפחתם וילדיהם עלו לארץ לאחר קום המדינה.
אח נוסף, שעזב איתו את איטליה, קיבל אשרה לבוליביה (משגריר בוליביה באיטליה שחילק אשרות ליהודים) והשתקע בה עם משפחתו.
שארית המשפחה התאחדה והתיישבה ברמת-גן בשנת העלייה לארץ, והקימה גם בה מפעל נעליים.
ב-1939 הקים יחד עם בנו משה מפעל בשם "אלבה" בחנות קטנה בכיכר אורדע.
זמן מה לאחר מכן עבר המפעל לשטח שבין רחוב ז'בוטינסקי לנחל הירקון, בלב פרדסים (כיום שכונת הגפן ברמת גן), כאשר באזור התגוררו משפחות מועטות בלבד.
בהמשך שונה שם הרחוב שבו נמצא המפעל ל"בדנר".
המפעל היה חדיש ביותר במונחי התקופה, וייצר לראשונה בארץ נעליים באופן תעשייתי בהליך מתקדם.
הקמת המפעל תרמה רבות לביטחונם האישי של התושבים.
המפעל העסיק למעלה ממאה עובדים יהודים קבועים.
העסקת עובדים יהודים בלבד הייתה עקרונית לבעליו, אף שהשוק היה מוצף בעובדים ערבים זולים.
בתקופה בה לא הייתה מערכת ממשלתית מסודרת לתמיכה בעולים חדשים ושררה אבטלה גדולה, תרמה הקמת המפעל באופן משמעותי לשיפור מצב התעסוקה ברמת-גן.
מיד עם הקמתו התגייס המפעל לייצור נעליים לצורכי כוחות הביטחון, אז כוחות ה"הגנה", ולאחר קום המדינה לצה"ל ולכוחות הביטחון של המדינה.
בהמשך ייצר המפעל סנדלים ונעליים לשוק האזרחי אולם מרבית תוצרתו הייתה עבור כוחות הביטחון ומוסדות.
המפעל המשיך להיות מנוהל יחד עם 3 נכדיו של אליעזר - שמואל, ישעיהו ויחזקאל בדנר (בניו של בנו משה) עד לסגירתו באפריל 2004 עקב החלטת משרד הביטחון לרכוש נעליים בארצות הברית.
נכדו ישעיהו הקים מפעל לכימיה ומגבונים באור עקיבא.
בדנר המשיך לפעול גם בארץ בתנועת "הפועל המזרחי", תרם רבות למוסדות הציבור ומתן בסתר ובכך המשיכה גם משפחתו.
לבנו משה הוענק התואר יקיר העיר רמת גן.
ב-30 בדצמבר 1968נפטר אליעזר בדנר בשנתו בביתו ברמת גן בגיל 71 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
ב-1972 החליטה עיריית רמת גן לקרוא על שמו של בדנר את הרחוב בו נמצא מפעל הנעלים שהקים.
מה שהיה קודם רחוב "מבוא רוקח" בשכונת הגפן ברמת גן - הפך לרחוב בדנר.
כיום נמצאים ברחוב שישה מבנים: ארבעה מבני מגורים, בניין מגורים אחד המשמש את חברת ההקלטות PHD, המפעל אשר מושכר לחדר כושר, חברת "טבע קום" וכן משרד ראיית חשבון שנמצא באחד מבנייני המגורים.
ברחוב גם חניון עירוני גדול וגינת משחק לילדים (גינת השקדיה).
בשנות ה-50 הקים אליעזר את הבניין ברחוב בדנר 3 במטרה לשמש כמגורים לפליטי שואה ממשפחתו.
הרב אליעזר אבן שאנג'י או שנג'י או שנגי (ה'ת"ך - התע"א) היה אב"ד ומגדולי דורו בקושטא, ומחבר ספר דת ודין.
נולד בשנת ה'ת"כ (1660) בערך, לרבי נסים, מצאצאי רבי אפרים אבן שאנג'י, שהגיע לקושטא מספרד בעת הגירוש ולאחותו של רבי חיים בנבנישתי ושל רבי יהושע רפאל בנבנישתי.
היה תלמידו המובהק של רבי יוסף קצבי, בישיבתו למד.
כבר בהיותו כבן שלושים חתם על פסקי דין יחד עם רבו רבי יוסף.
רבי יצחק מארביט כותב על תקופתו זו:
התכתב בהלכה עם חכמי דורו, ביניהם רבי יהודה רוזאניס, מהר"ם שלטון, רבי יצחק אלפנדרי ועם בנו רבי חיים אלפאנדרי השני.
החיד"א מספר על ביקורו של רבי נסים רוזילייו בקושטנדינא:
חתם יחד עם דודו רבי יהושע על אגרת לרבי שמעון אבן חביב, רבה של גליפולי בה אסרו על יבם שיש לו אישה וילדים לקחת את אשת אחיו שנפטר
נפטר בשנת התע"א כשהוא בן חמשים ושתים.
בשנת התע"ב, עת פרצה השרפה הגדולה ברובע היהודי בקושטא, נשרף ביתו של רבי אליעזר וכל פסקיו ושאר כתביו עלו באש.
בנו היה רבי חיים, שהדפיס את ספרו של אביו.
כתב ספרים רבים שהיו למאכולת אש, ומכתביו ששרדו הוציא לאור בנו, רבי חיים, את ספר:
דת ודין (קושטא תפ"ב) - דרושים על התורה ותשובות, ומעט פסקים מאחיו, רבי יעקב
אליעזר היה יהודי במזרח אירופה במאה ה-17, שפרסומו העיקרי הוא הודות לבנו הבעל שם טוב.
אין כמעט תיעוד היסטורי ומחקרים אודותיו, והידוע עליו הוא בעיקר מסיפורי שבחי הבעש"ט, שם מופיעים עליו סיפורים רבים והוא מתואר כ"צדיק נסתר".
פרטים נוספים עליו קיימים במסורת החב"דית.
על פי המסורת החסידית, הבעל שם טוב נולד כשהיה קרוב למאה שנה, ואם כן נולד לערך בשנים ה'ש"נ–ה'ש"ס.
רבי יוסף יצחק שניאורסון זיהה את המקום כנסיכות ולאכיה, הזוג התגורר בעיירה "אוקופ" (כיום ), הסמוכה לקמניץ-פודולסק, או טלוסט.
לפי משה אידל אזור מגוריהם הוא יותר צפונית-מערבית: בצפון נסיכות מולדובה שכונתה מולדו ולאכיה בעבר.
בספר "שבחי הבעל שם טוב" נכתב שהם היו גרים סמוך לגבול.
על פי המסורת החסידית, רבי אליעזר היה עשיר, אך חי בפשטות ואת רוב כספו השקיע בהכנסת אורחים בביתו.
לפרנסתו עסק בממכר לחם, והיה מחלק כיכרות רבים לעניים בלא לגבות מהם תשלום.
אשתו הייתה תופרת, ואף היא לא נטלה שכר על עבודות שביצעה עבור משפחות נזקקות.
לפי גרסאות אחרות, פרנסתם של הזוג הייתה מעיסוקה של שרה, כמיילדת.
הוא נחשב כצדיק נסתר, והרבה היו מזכירים אצלו שמות לתפילה.
אחרים מציינים אותו סתם כ"איש המוני".
אליעזר ואשתו היו עקרים במשך שנים רבות, ובנו - רבי ישראל בעל שם טוב - נולד לו רק לעת זקנתו.
במסורת חב"ד מתוארכת פטירתו לטווח השנים שבין ה'תנ"ה–ה'תס"ה.
בעת פטירתו היה בנו רבי ישראל בן חמש שנים.
אשתו נפטרה זמן קצר לאחר מכן.
בספר ההגיוגרפי "שבחי הבעל שם טוב" מסופר שהגיעו לעירו שודדים, ששבו ומכרו אותו לאחד מיועצי המלך, ובזכות עצה מוצלחת שנתן למלך, התמנה למשנה למלך, אולם כאשר ביקשה בת המלך להינשא לו, נאלץ רבי אליעזר לגלות שהוא יהודי.
לאחר מכן, באישורה של בת המלך ברח וחזר אל רעייתו.
המסורת החסידית מייחסת לרבי אליעזר מעשה מיוחד שבזכותו זכה שנולד לו בן.
על פי המסורת החב"דית, לפני פטירתו ציווה את בנו הילד שני דברים: 1. לא לפחד משום יצור, אלא רק מה'.
2. לאהוב כל יהודי באשר הוא.
אליעזר ביננפלד "ביני" (י"ט בניסן ה'תרצ"ו, 11 בנובמבר 1936 - ט"ז בחשוון ה'תשע"ז) היה ראש מועצה אזורית חבל יבנה בשנים 1994-2013.
נולד בתל אביב לשלמה ומלכה ביננפלד, עולים מפולין.
אמו נפטרה כשהיה כבן 16. למד בבית הספר ביל"ו ובתיכון צייטלין.
לאחר גמר התיכון הצטרף לגרעין "איתנים", ובמסגרתו יצא לשנת לימודים בישיבת נתיב מאיר ובסמינר למורים מזרחי.
התגייס לנח"ל ובמסגרתו היה קומונר (מרכז סניף) של בני עקיבא בבת ים.
לימד בבית הספר תחכמוני בבת ים, שם למדו ילדי כפר עציון.
בשנת 1958 נישא ועבר להתגורר בבני דרום, שבאותה תקופה החל להפוך מקיבוץ דתי למושב שיתופי.
בשנים הראשונות לאחר מכן לימד בבית הספר האזורי בקבוצת יבנה.
בגיל 24 החל לשמש כגזבר המושב למשך כעשרים שנה.
כמו כן, שימש כרכז המשק במשך כעשור, וכן ניהל את מפעל "ברזל און".
השלים תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1970 יצא עם משפחתו לשלוש שנות שליחות מטעם הסוכנות היהודית בארצות הברית, שם השלים תואר שני בכלכלה.
עם שובו ארצה החל ללמד כלכלה באוניברסיטת בר-אילן.
היה מרכז איגוד המושבים השיתופיים, יועץ כלכלי לשר החינוך זבולון המר וסגן ראש המועצה האזורית חבל יבנה ומחזיק תיק החינוך.
בשנת 1994 נבחר לראשות המועצה, וכיהן בתפקידו קרוב ל-20 שנה עד שנת 2013, כאשר במשך שנים אלו לא התקיימו בחירות משום שאף אדם לא הגיש מועמדות מולו.
במהלך כהונתו זכה במספר פרסים למינהל תקין ממשרד הפנים.
נפטר בט"ז בחשוון ה'תשע"ז, בגיל 81, ונקבר בבית העלמין המשותף בני דרום-ניר גלים.
היה נשוי להדסה לבית בן עזר-ראב, דור שביעי בארץ.
בנם הבכור הרב עמיהוד בניה הוא רב המועצה האזורית ברנר וראש מחלקת הכשרות ברבנות גדרה.
בנם השני הרב עוזי ביננפלד הוא ראש מדרשת "אורות עציון" בגבעת ושינגטון וחתנו של הרב חיים דרוקמן.
בתו מלכה היא כלתו של נתן אשל.
אחיו הוא ישראל ביננפלד, מורה, מנהל ואיש חינוך, שכיהן כראש המועצה הדתית בבני ברק שנים רבות.
אליעד פרץ (נולד ב-1982) הוא מדען ישראלי והישראלי המעוטר ביותר בהיסטוריה של סוכנות החלל האמריקאית.
פרץ נולד באילת לדיינה ונפתלי שעלו מהממלכה המאוחדת ומרוקו.
הוא הבכור מבין שישה אחים ועד כיתה ד' התחנך במערכת החינוך החרדית.
מאז ומעולם התעניין בתעופה ובמדעים ובסופו של דבר התגייס לקורס טיס (שממנו נשר).
את השירות הצבאי השלים בחיל השריון ובאגף המודיעין.
לאחר מכינה בטכניון החל ללמוד בפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה וחלל בטכניון שבחיפה.
לאחר מכן פרץ המשיך לתואר שני באוניברסיטת קורנל, שם עסק בפיתוח חיישנים לקרינה על-סגולה.
את מחקר הפרה-דוקטורט עשה פרץ בהנחיית פרופ' הוד ליפסון על אופטמיזציה של הולכת אלקטרונים ופוטונים הבאים במגע עם מערכות אלקטרוניות במצב מוצק.
את עבודת הדוקטורט עשה על "אופטימיזציה וננו-פבריקציה של מערכות חישה המבוססות על אינטראקציה בין אור לחומר לחקר החלל".
כדוקטורנט החל פרץ לעבוד בנאס"א לאחר שמונה לעמית מחקר על ידי נאס"א והקרן הלאומית למדע בארצות הברית.
בספטמבר 2020 זכה במדליית נאס"א להישג יוצא דופן לחוקרים צעירים .
בפברואר 2022 זכה במדליית נאס"א להישג יוצא דופן .
במרץ 2024 זכה במדליית נאס"א להישג הנדסי יוצא דופן .
במאי 2025 זכה במדליית נאס"א להישג טכנולוגי יוצא דופן .
המדליה השנייה הוענקה לו על ידי חתן פרס נובל בפיזיקה ד"ר ג'ון מאת'ר, המדען הראשי של טלסקופ החלל ווב.
ב-15 באוקטובר באותה השנה פורסם כי פרץ יקבל מהסוכנות את פרס גודרד על הישגים יוצאי דופן בתחום ההנדסה ובשל "מצוינות במנהיגות, יוזמה ופתרונות הנדסיים יצירתיים לחוקר בשלב מוקדם של הקריירה, שישנו את האופן שבו אנו מבינים חקר כוכבי לכת במערכות שמש אחרות".
כמו כן עוטר פרץ על ידי נאס"א בפרס גודרד למדען צעיר, פרס הכבוד ע"ש רוברט גודרד, פרס נאס"א להישג הקבוצתי.
במהלך לימודיו בטכניון, פרץ הכיר את אשתו, ד"ר אבי גולדמן, שבאה לארץ במסגרת תוכנית פולברייט של מחלקת המדינה האמריקאית.
כיום ד"ר גולדמן היא יועצת לבית הלבן בענייני מדיניות מדעית וטכנולוגית.
נכון ל-2023 המשפחה מתגוררת בסילבר ספרינג שבמרילנד, ארצות הברית.
אליעזר בודנקין (1910–1990) היה מהנדס, קצין בכיר והמפקד הראשון של להק הציוד של חיל האוויר.
הוא הקים וניהל את תעשיות מחצבי ישראל (תמ"י).
כמנכ"ל תמ"י יזם את הקמת פוספטים בנגב, חרסית וחול זך ומכרות נחושת תמנע.
לאחר פרישתו מתמ"י הקים את בנק ירושלים.
בגיל 18 נסע לגרנובל צרפת ללמוד הנדסה אזרחית.
עם סיום לימודיו בשנת 1933 נסע לארץ ישראל והצטרף לחברת סולל בונה.
בשנת 1942 התגייס לצבא הבריטי לחיל הנדסה והתקדם בדרגות עד דרגת קולונל כמפקד יחידת הנדסה.
עם גמר המלחמה חזר לעבוד בסולל בונה ומונה למנהל עבודה.
כמנהל עבודה פיקח בשנת 1946 על הקמת היישובים המבוצרים: כפר דרום, נירים, קיבוץ בארי, ותקומה במסגרת תוכנית הקמת 11 הנקודות בנגב.
לאחר מכן היה בצוות של מקורות וסולל בונה שהניח את קו המים ל-11 הנקודות החדשות בנגב.
עם פרוץ מלחמת העצמאות בשנת 1948 התגייס לחיל האוויר והקים ביחד עם חברים את המערך הטכני של חיל האוויר שהחל את דרכו כאגף אפסנאות, אגף אחזקה והנדסה ושירות הבינוי.
הוא שירת כמהנדס הראשי של חיל האוויר בדרגת אלוף-משנה.
עסק בעיקר בבניית שדות התעופה של חיל האוויר, במיוחד שדות התעופה בנגב ושדה תעופה 'חצרים'.
עם הקמת להק הציוד של חיל האוויר התמנה למפקדו הראשון.
הוא השתחרר מהצבא בשנת 1951 והתמנה למנהל בית החרושת למלט נשר בחיפה.
בשנת 1952 הקים והתמנה למנכ"ל תעשיות מחצבי ישראל.
בשנת 1952 הקימה מחצבי ישראל את חברת פוספטים בנגב.
ב-1953 את חברת חרסית וחול זך בנגב וב-1954 את מכרות נחושת תמנע.
בשנת 1965 פרש מתעשיות מחצבי ישראל והקים את בנק ירושלים.
הוא ניהל את הבנק עד שפרש לגמלאות בשנת 1975.
הוא נפטר בשנת 1990 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
היה נשוי לעליזה ממנה נולדו לו שתי בנות.
עם מותה נישא בשנית לבלה וממנה נולדו לו שני בנים.
אליעזר ניסים אלשיך (בבולגרית: Елиезер Нисим Алшех; 12 בנובמבר 1908 – 20 ביוני 1983) היה צייר יהודי-בולגרי, שפעל בבולגריה, באירופה ובארגנטינה ונחשב לדמות בולטת באמנות הבולגרית והארגנטינאית במאה ה-20.
אלשיך נולד בעיר וידין שבבולגריה למשפחה יהודית ספרדית.
בשנת 1933 סיים את לימודיו באקדמיה לאמנות יפה במינכן, גרמניה, אצל קרל קאספר ואדולף שינרר.
לאחר לימודיו התגורר ויצר בבלגיה, גרמניה, צרפת, פורטוגל וספרד.
בשנת 1934 שב לבולגריה וערך את תערוכתו הראשונה, שזכתה להד ציבורי.
בשנים 1935–1936 ערך מסעות אמנותיים בטורקיה, יוון, איטליה, אלג'יריה ותוניסיה, וביקר גם בארץ ישראל.
ציוריו מהביקור בארץ הוצגו בתערוכה בבלגרד ב-1937. לאחר מכן שהה תקופה בוונציה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, בשל יהדותו, נכלא במחנה עבודה עד 1941. לאחר המלחמה חזר לפעילות אמנותית וב-1946 הציג תערוכה שנייה בבולגריה.
בשנת 1951 היגר עם אשתו ברונקה גיורובה-אלשיך לארגנטינה, שם התיישב בבואנוס איירס.
משנת 1958 לימד בבית הספר הלאומי לאמנויות היפות "מנואל בלגרנו" בעיר, עד 1973. ב-1975 הוזמן על ידי איגוד האמנים הבולגריים להציג תערוכה מסכמת בסופיה, שכללה יצירותיו מתקופתו בארגנטינה.
אלשיך נפטר בבואנוס איירס ביוני 1983.
אלשיך נודע בסגנון אקספרסיבי, בציורי נוף, דיוקנאות וסצנות מחיי היום-יום, תוך שילוב השפעות מהאוונגרד האירופי.
עבודותיו הוצגו בגלריות מרכזיות בבולגריה, באירופה ובאמריקה הלטינית, וחלקן מוצגות בגלריה הלאומית לאמנות בסופיה.
אלשיך היה נשוי לברונקה גיורובה-אלשיך, אמנית בעצמה.
לאחר מותו נערכו תערוכות רטרוספקטיביות ליצירתו בבואנוס איירס ובסופיה.
רבות מיצירותיו שמורות באוספים ציבוריים בבולגריה ובארגנטינה.
הרב אליעזר ברלנד (נולד בכ"ג בטבת ה'תרצ"ח, 26 בדצמבר 1937) הוא ראש פלג "שובו בנים" בחסידות ברסלב.
בשנת 2016 הורשע על פי הודאתו במסגרת עסקת טיעון בעבירות של מעשים מגונים ותקיפה ונידון ל-18 חודשי מאסר, מהם ריצה 10 חודשים בפועל.
עד לפרסום הפרשות הפליליות שבהן היה מעורב הוא נחשב לאחד ממנהיגי חסידות ברסלב, אך בעקבות פרשות אלו רבנים רבים מתנגדים אליו, מברסלב ומחוץ לה.
בית דין מיוחד שהוקם לצורך העניין, ובו נציגים משלושת בתי הדין החרדיים החשובים ביותר, פסק כי "שומר נפשו ירחק ממנו".
נולד בחיפה לחיים ולעטיה (לבית סטרולוביץ') ברלנד.
אמו של ברלנד גדלה בעיירה טעטש במזרח אירופה והייתה פעילה בתנועת תורה ועבודה שם, ואביו היה יוצא גליציה.
לפי מכתב של ישיבת שובו בנים אביו היה בעל עמדות שמאל, ובגיל 16 התקרב ברלנד לדת בהשפעת מחנה עבודה תורני בני עקיבא, שבו לימד הרב משה חיים שלנגר.
לפי פרסום אחר של ישיבת שובו בנים ברלנד גדל במשפחה דתית.
לפי מקורות נוספים, ברלנד גדל במשפחה דתית-לאומית ולמד בחינוך הממלכתי-דתי.
מגיל 17 וחצי למד במשך שלוש וחצי שנים בישיבת כנסת חזקיהו בכפר חסידים.
בגיל 21 התחתן עם תהילה שאקי, אף היא בעלת רקע דתי-לאומי (אביה אברהם שלום שאקי כיהן לימים כחבר הכנסת מטעם המפד"ל).
בני הזוג התגוררו בתחילה בבני ברק, שבה למד במשך כחודש בכולל פוניבז' ולאחר מכן בכולל וולוז'ין.
בתקופה זו, לדברי ברלנד ותומכיו, למד בחברותא עם הרב יעקב ישראל קניבסקי (הסטייפלר), טענה שהוכחשה על ידי בית הסטייפלר ומתנגדיו.
בשנת 1967 כתב הסטייפלר מכתב המלצה לסיוע כספי לברלנד ששקע בחובות, ובו הוא מכנה אותו 'הרה"ג' ומ"יקירי לומדי כולל וולוז'ין".
מספר שנים מאוחר יותר ברלנד התקרב לחסידות ברסלב ולמד את משנתה מפי הרב לוי יצחק בנדר, הרב שמואל שפירא ועוד.
אישיותו של ברלנד כריזמטית והוא היה מראשוני המחזירים בתשובה בחסידות ברסלב.
החל מסוף שנות השישים הנהיג "חבורה" מצומצמת של תלמידי ישיבה ליטאיים שעברו לחסידות ברסלב ולמדו ב"כולל", בית הכנסת של חסידי ברסלב בבני ברק.
בשנת 1978 הקים הרב שמעון טייכנר את ישיבת שובו בנים בביתו בבני ברק ומינה את ברלנד לראש הישיבה.
בהמשך עברה הישיבה לירושלים ובשנת 1982 התבססה הישיבה במשכנה הקבוע בעיר העתיקה בירושלים.
מאוחר יותר החליפה הישיבה את שמה ל"נחמת ציון".
במקביל החל תהליך אכלוס של תלמידי הישיבה ברחוב החומה השלישית בשכונת מוסררה שהפך למרכז הקהילה.
בשנת 1998, לאחר מאבק פנימי בחסידות ברסלב, נאסרה כניסתם של ברלנד ותלמידיו לבית הכנסת המרכזי של חסידות ברסלב במאה שערים.
בשנת 2002 יצא פסק הלכה בעניין זה מבית הדין של העדה החרדית, שמתנגד לאיסור על כניסה לבתי כנסת באופן כללי.
בעקבות זאת דעכו המאבקים בין חסידי ברסלב מהפלג המרכזי לבין בעלי התשובה מישיבת "שובו בנים" וברלנד הגיע לעיתים לבית הכנסת.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 מיעט ברלנד להיפגש עם חסידיו ומאבטחים מנעו גישה אליו.
בדצמבר 2010 שוחח ברלנד ממושב אמירים בשיחת ועידה עם 20 מחסידיו הבולטים ובה האשים את בני משפחתו, בנו ונכדו, בכליאתו ובמניעת הגישה אליו.
בעקבות כך הודחו בנו הרב נחמן ברלנד ונכדו נתן ברלנד מהנהגת הקהילה.
בהמשך התפייס עם בנו וביקש מחברי הקהילה לסלוח לבני משפחתו המעורבים בפרשה, ואף העתיק מגוריו לעיר ביתר עילית כדי לגור בשכנות לבנו המודח, כשהוא נוטש בפועל את מרכז הקהילה בירושלים.
המרכז הישראלי לנפגעי כתות קבע בשנת 2018 שהקהילה בראשות ברלנד היא כת.
בשנת 2012 טען אחד מחסידיו של ברלנד, נחמן שלום, כי ראה אותו מהחלון במצב אינטימי עם אישה מבנות קהילתו.
חודשים ספורים לאחר מכן עצרה המשטרה שניים מבני הקהילה שהכו את מפרסם הסיפור והחלה בחקירת הפרשה.
במרץ 2013 טענו נשים אחדות שסבלו הטרדה מינית מברלנד.
עם חשיפת הפרשה עזב ברלנד את ישראל, עבר בכמה מדינות והגיע למרוקו, עמה אין לישראל הסכם הסגרה.
יעקב וינרוט, שייצג את ברלנד, פרש מייצוגו.
לאחר פטירת ויינרוט פורסמה הקלטה שלו שבה אמר כי ברלנד עבר על איסור אשת איש ומחטיא את חסידיו.
במאי 2013 פורסם מכתב בחתימת תלמידו, הרב שלום ארוש, והרבנים מאיר סירוטה ויעקב שכנזי, בו הביעו תמיכה בברלנד וגינו בחריפות את המעידים נגדו.
בספטמבר 2016 פורסמה הקלטה בה אמר הרב שכנזי לנחמן שלום שחתימתו על המכתב זויפה ושהוא חושש לצאת בגלוי נגד ברלנד משום שחסידיו חשודים על שפיכות דמים.
בנובמבר 2013 עזב ברלנד את מרוקו בעקבות הוראה של המלך מוחמד השישי ועבר לזימבבואה.
באפריל 2014 פורסמו בתקשורת המקומית שם נסיבות הגעתו למדינה.
הוא נעצר לאחר שפגה אשרת התייר שלו וצולם כשהוא אזוק ולבוש בגדי אסירים.
לאחר מכן גורש ועזב ליוהנסבורג שבדרום אפריקה, עם כארבעים משפחות של חסידיו.
בספטמבר 2014 עזב את יוהנסבורג לאחר שהמשטרה המקומית החלה בחיפוש אחריו.
הוא טס להולנד, נעצר שם בשדה התעופה על ידי המשטרה ושוחרר למחרת על ידי בית המשפט בתנאים מגבילים.
ישראל הגישה בקשה להסגרתו, ובית המשפט בהולנד קבע שהוא בר הסגרה.
לאחר שבית המשפט העליון בהולנד דחה את ערעורו, נעלם ברלנד מן המדינה ב-7 ביולי 2015. בספטמבר התברר שהוא שב לדרום אפריקה.
בתקופה זו הביע הרב מנחם מנדל טאוב, האדמו"ר מקאליב, תמיכה בברלנד ואמר שהוא צדיק.
באפריל 2016 נעצר ברלנד בידי המשטרה בדרום אפריקה בשיתוף פעולה עם האינטרפול, ובית המשפט המקומי אישר את הסגרתו.
ב-19 ביולי 2016 נחת ברלנד בישראל ונעצר.
כמה ימים קודם לכן חתמו שלושה רבנים מברסלב, הרב יעקב מאיר שכטר, הרב משה קרמר והרב נתן ליברמנש, על מכתב הקורא להתרחק ממנו ונאמר בו כי הוא "תועה ומתעה בעיקרי ויסודי הדת וההלכה ובפרט בענייני קדושה [...] ומהווה תקלה וסכנה נוראה וחמורה".
כעשרה ימים לאחר שהוסגר הוגש נגדו כתב אישום בגין מעשים מגונים בארבע נשים, אחת מהן קטינה, וכן תקיפה בנסיבות מחמירות ופציעה בנסיבות מחמירות של בעלה של אחת המתלוננות.
ב-17 בנובמבר 2016 הורשע בבית משפט השלום בירושלים במסגרת עסקת טיעון בשתי עבירות מעשה מגונה ובעבירה אחת של תקיפה.
במסגרת העסקה נמחקו שתי עבירות נוספות של מעשים מגונים בחסידותיו.
ב-22 בנובמבר 2016, גזר עליו בית המשפט 18 חודשי מאסר, בהתאם לעסקת הטיעון.
ביולי 2016 חשף משה נוסבאום הקלטת סתר שבה הודה ברלנד באונס אישה נשואה ואמר: "אני אנסתי אותה והיא מותרת לבעלה בלי שום ספק".
בעת ששהה בכלא תקפו תלמידים של ברלנד את הרב משה קרמר, שחתם נגדו.
בעקבות כך פורסם מכתב מחאה חריף נגד התקיפה ונגד ברלנד, עליו חתמו עשרים ושישה רבנים מברסלב.
חלק מהרבנים אמרו כי חתמו רק נגד הפגיעה ברב משה קרמר ולא נגד ברלנד.
במהלך שהייתו בכלא אובחן כחולה בסרטן המעי הגס.
ב-3 באפריל 2017 החליטה ועדת השחרורים על שחרורו למעצר בית במלונית הסמוכה לבית החולים הדסה, בשל מצבו הרפואי.
ב-24 במאי 2017 הוא שב לביתו תחת הגבלות וחזר להנהיג את הקהילה ממרכזה בירושלים לאחר שש שנות היעדרות בהן שהה מחוץ לירושלים ובחוץ לארץ.
חלק מחסידיו טוענים כי הטענות נגד ברלנד הן עלילה של עבריינים שנקמו בו לאחר שלא הצליחו לסחוט ממנו כספים.
לדבריהם ברלנד הודה במעשים כדי לקבל על עצמו ביזיונות במטרה לבטל גזרות המרחפות על עם ישראל, וכפי שהודה בדברים אחרים שלא עשה, כגון פיגועי 11 בספטמבר.
קבוצה אחרת בקרב החסידים סבורה כי הצדיק אינו כפוף למערכת ההלכתית הרגילה ואסור להטיל ספק בצדקתו.
חתנו של ברלנד הוציא ספר ברוח זו.
תלמיד בולט אחר הוקלט אומר שברלנד נגע באופן אינטימי בנשים מסיבות רוחניות ולא בשל תאווה.
מתנגדיו של ברלנד פרסמו הקלטות שנעשו ככל הנראה בסתר ובהן אומר בנו שאביו הוא פושע, ואשתו של ברלנד, תהילה, מתעמתת עם בעלה ומאשימה אותו בקשרים עם נשים.
מתנגדיו הקימו מערכת תוכן טלפונית שבה מושמעים תכנים נגדו.
ברלנד ביקש בדצמבר 2016 צו מניעה להפסקת השידורים, אולם בקשתו נדחתה.
אחת הנפגעות מעבירות המין של ברלנד הגישה נגדו תביעת נזיקין, שהסתיימה בחיובו של ברלנד לפצותה ב-382 אלף ש"ח.
בפברואר 2018 פורסם פסק דין נגדו מבית דין של רבנים בברסלב, וכן מכתב שעליו חתומים שלושים מרבני ברסלב, ובראשם הרב יעקב מאיר שכטר, בו הם מתנערים מברלנד וממעשיו וקוראים להתרחק ממנו.
על פי המכתב ברלנד "חוטא ומחטיא בחמורות שבחמורות כאחד ומיוחד מבין רשעי הדורות, מהרסי התורה ומחריבי העולם".
ברלנד כתב בין היתר בתגובתו שלא אפשרו לו להביע דעתו בפני בית הדין.
לאחר שרוב הרבנים הבולטים ניתקו את הקשרים עם ברלנד בעקבות הפרשה, מנסים אנשיו לשקם קשרים אלה, בין היתר בהתניה כי יצביעו למפלגה שתסייע להם בכך.
בינואר 2019 פורסם שברלנד מגיע עם עשרות מתלמידיו בשעות הלילה לבתי חולים ומנסה לשכנע בני משפחה של חולים שמתו מוות מוחי לשלם לו כעשרים אלף שקלים בתמורה ל"פדיון-נפש" ולברכה, שתגרום לדבריו לכך שהחולה יקום לתחייה.
ברלנד נוהג לנסוע בשיירה, שפעמים רבות נוסעת במהירות מופרזת, בעידודו.
בדצמבר 2018 הוגש כתב אישום נגד שלושה מחסידיו לאחר שנהגו ברכבים בשיירתו במהירות מופרזת, וברכב שבו ישב נמדדה מהירות של 244 קמ"ש.
במרץ 2019 נגזרו עליהם עונשי מאסר ועבודות שירות.
במרץ 2019 הגיש המפרק של מוסדות שובו בנים, באישור רשם העמותות תביעה על סך חמישים מיליון שקלים נגד אשתו, בנו ונכדו של ברלנד, ונתבעים נוספים.
על פי התביעה, כספים של המוסדות הועברו מחוץ לישראל לצורך רכישת נכסים, בפרט באומן.
ביוני 2019 החל לפעול בית דין מיוחד ובו דיינים משלושת בתי הדין החרדיים הבולטים בישראל כדי לפסוק את דינו של ברלנד.
ברלנד קיבל את מרות בית הדין.
במאי 2020 פסק בית הדין כי "התקבלו עדויות מפורשות וראיות על מעשים שלא יעשו ומהם חמורים ביותר [...] שאינו שומר על דברים שהם מג' חמורות ואביזרייהו, שומר נפשו ירחק ממנו".
אב בית הדין, הרב שריאל רוזנברג, תיאר במכתב אישי את העדויות: "על איסור גילוי ערוה ממש היה עד אחד [= נחמן שלום], חוץ מעידי הודאה, חוץ מזה לא היה ספק שהוא נוהג לחבק ולנשק נשים ובתולות ולשלוח ידיו מתחת בגדיהם והיו על כך עדויות שלא הוכחשו כלל".
הרב שמעון בעדני הביע תמיכה בברלנד גם לאחר הפסק ואמר לתלמידי ברלנד שרודפים את מנהיגם בשל קנאה בהצלחתו.
בנובמבר 2020 נחשפה אחת המתלוננות נגד ברלנד ותיארה כיצד תקף אותה מינית כאשר הייתה קטינה, וכן את אמה ואת חברותיה.
בספטמבר 2022 התיר בית המשפט המחוזי בירושלים לברלנד לצאת מישראל כדי לחגוג את ראש השנה בקברו של רבי נחמן מברסלב בעיר אומן.
בית המשפט הקפיא את צו עיכוב היציאה נגדו, במקביל להפקדת ערבות של 650 אלף שקל.
כאשר הגיע ברלנד אל גבולה של אוקראינה סורבה כניסתו למדינה.
מקרה דומה אירע לאחר שנסה להיכנס דרך הגבול עם רומניה וסורב בספטמבר 2023.
בשנים 2018 ו-2019 נמנה ברלנד עם המכובדים בהדלקת מדורה רשמית בהילולות ל"ג בעומר שנערכו בהר מירון, למרות בקורת צבורית נרחבת.
המשרד לענייני דתות טען אז כי אין מניעה משפטית לכך.
בשנים 2023 ו-2025 נמנה ברלנד שוב עם 26 מדליקי המדורות, בניגוד להבטחות חוזרות ונשנות של משרד ירושלים ומסורת ישראל.
בשנת 2018 המשטרה אפשרה לברלנד להגיע עם רכבו עד סמוך לרחבת הכותל, זכות הניתנת לאישים חשובים מעטים בלבד.
למרות בקורת צבורית נרחבת והבטחות שהדבר לא יישנה, הדבר קרה פעמים נוספות - ב-2018 וב-2025.
חשדות פליליים בעניין גביית כספים מחולים
באוקטובר 2019 חשפה אריאלה שטרנבך בחדשות 13 תחקיר על ברלנד המתועד כשהוא מורה לחולת סרטן להימנע מקבלת טיפולים מצילי חיים תוך הבטחה לריפוי ואריכות ימים תמורת פדיון נפש בסך עשרות אלפי שקלים.
החולה, שהעבירה לרשותו של ברלנד למעלה מ-600,000 ש"ח כדי לקבל את ברכתו, מתה זמן קצר לאחר מכן.
בעקבות פרסום התחקיר הגיעו עדויות נוספות מקרובי משפחה של חולים שהרב ברלנד הורה להם להימנע מטיפול רפואי וגבה מהם סכומי כסף גבוהים בתמורה לברכה שהייתה אמורה לרפאם.
חולים אלו מתו תוך זמן קצר.
בעקבות התחקיר חקרה המשטרה כמה ממקורביו ותפסה מסמכים.
ב-9 בפברואר 2020 פשטה המשטרה על ביתו של ברלנד ועצרה אותו, את אשתו וחמישה ממקורביו בחשד לעברות כלכליות.
חסידיו של הרב ברלנד ניסו להפריע למעצרים ויידו אבנים לעבר השוטרים, ששניים מהם נפצעו קל בראשם.
ב-1 במרץ הוגש נגדו כתב אישום באשמת קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, עושק, ניסיון לשידול חבלה חמורה ועוד.
ב-5 באפריל הוארך מעצרו עד תום ההליכים בשל מסוכנותו וחשש שיימלט.
הסדר טיעון שהחל להתגבש עם ברלנד נדחה בינואר 2021 על ידי היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט.
בינואר 2021 חשפה נופר משה בכאן 11 הקלטה של בתו של ברלנד, אדל רובינשטיין, המתועדת כשהיא מקבלת כסף מקרובה של חולה תמורת פדיון נפש ובהמשך מדווחת לה שדיברה בטלפון עם אביה, והוא ערך פדיון נפש והבטיח שהחולה תתרפא.
בפברואר 2021 הוחלט בשל מצבו הבריאותי לשחררו לחלופת מעצר בית באיזוק אלקטרוני בערבות של 1.2 מיליון ש"ח.
נקבע כי עליו לשהות במקום סודי עם שני מפקחים וחברת אבטחה שעליו לממן ונאסרה עליו יצירת קשר ישיר או עקיף עם חסידיו.
עם תחילת משפטו הגישו פרקליטי ברלנד בקשה לזיכויו או לחלופין להפסיק את ההליך המשפטי עקב חוות דעת פסיכיאטרית מטעמם לפיה ברלנד אינו כשיר לעמוד לדין בשל מחלה נפשית ואינו מבין את ההליך המשפטי המתנהל נגדו.
השופטת הורתה לפסיכיאטר המחוזי לבדוק את כשירותו של ברלנד להעמדה לדין.
באפריל 2021 גילו חסידיו של הרב ברלנד כי הוא שוהה בזכרון יעקב, ובעקבות כך רבים מהם התגודדו במקום והפריעו לשכנים.
בעקבות כך הוא הועבר לכלא ניצן ברמלה וכעבור חמישה ימים שוחרר שוב לחלופת מעצר סודית במרכז הארץ.
ביוני 2021 הודה ברלנד בהסדר טיעון בעבירות של קבלת דבר במרמה, עושק, ניסיון לאיום, עבירות מס והלבנת הון בהיקף של עשרות מיליוני שקלים, ונידון ל-18 חודשי מאסר, שמהם נוכתה תקופת מעצרו.
ברלנד שב לכלא ב-28 באוקטובר 2021 על מנת לרצות את יתרת עונשו, מאסרו קוצר מסיבות מנהליות והוא שוחרר לאחר כחודש וחצי.
מעורבות ברצח ניסים שטרית ואבי אדרי
שרביט הודה, ואף שחזר את הרצח, אך לא הצליח להצביע על מקום הקבר.
כחודש לאחר שנעצר הוא שוחרר.
לדברי הפרקליטות הוא שלח את חסידיו ברוך שרביט ובנימין זאבי (בנו של רחבעם זאבי) לפגוע בנער ניסים שטרית, אך ברלנד עצמו לא הואשם ברצח בשל שינויים בחוק בין הזמן שבו בוצע הרצח (1986), לבין זמן הגשת האישומים.
הרב ברלנד מדגיש את חשיבות האמונה בצדיק וההתחברות המוחלטת לרבי נחמן מברסלב.
הוא מעודד טקסי "התקשרות" לרבי נחמן וכן את הביקור בקברו בעיר אומן שבאוקראינה בראש השנה.
עוד בתקופת השלטון הסובייטי ארגן הרב ברלנד נסיעות לשם, אחת מהן, ב-1983, תוך שיתוף פעולה עם ח"כ מאיר וילנר.
הרב ברלנד מדגיש גם את חשיבות העלייה לקברי צדיקים ובפרט עלייה תוך מסירות נפש לקבר יוסף בשכם בפרט ביום הילולת יוסף הצדיק שחל בראש חודש א' בתמוז.
חסידיו נוהגים להסתנן לקבר אף בלי אישור צבאי, ובשל כך נרצח אחד מהם סמוך לקבר.
עמדה זו הותקפה על ידי מנהיג הציבור הליטאי הרב אהרן יהודה לייב שטינמן וטען שהעושים כן הם מתחייבים בנפשם.
הרב ברלנד סבור שהצדיק הוא למעשה אלוהים בדמות אדם ולכן יכול לכפר ולחולל ניסים.
כך למשל אמר: "הצדיק זה הקב"ה בכבודו ובעצמו שיורד לעולם בדמות צדיק" וכן "כל העולמות ברא הצדיק".
חסידיו מאמינים שהוא שומע אותם בכל מקום שהם נמצאים.
בספרים שכתבו חסידיו נאמר שלצדיק מותר לעשות עבירות שאצל אחרים הן בגדר "ייהרג ואל יעבור".
על פי עדויות, הרב ברלנד מטיף לפרישות קיצונית בעניין יחסי אישות.
בנובמבר 1986 רצחו מחבלים בדקירות סכין את תלמידו אליהו עמדי בדרכו לישיבת שובו בנים.
הרב ברלנד ציווה אז לתלמידיו לנקום את דמו.
בעקבות כך התחוללו תקריות של אלימות כלפי ערבים שהתגוררו בסמוך לישיבה ולמקום הרצח, חלקם אף הציתו את רכושם.
כמה מחסידיו נעצרו, כולל נהגו.
החל משנת 2024, חוזר ברלנד שוב ושוב על כך שהגאולה קרובה והמשיח עומד להתגלות.
כמה מתלמידיו הקרובים מעידים כי שמעו מפיו כי הוא עצמו מלך המשיח והוא עומד להתגלות "בקרוב".
תלמידו הרב שלמה אלמליח, טוען כי ברלנד הורה להפיץ את משיחיותו ברבים: "כאשר העם יפסיקו להילחם נגדי ויקבלו כולם שאני משיח צדקנו, משיח בן דוד, אזי אני אפתח את הפה ואגלה סודות על סודות, וארחיב את כל תורת משיח".
בקהילת "שובו בנים" חצויות הדעות האם מדובר במסר פנימי או במסר שיש לפרסם.
הרב שלום ארוש, ראש ישיבת חוט של חסד לבעלי תשובה ומחבר ספרים
הרב עופר ארז, ראש ישיבת "כאייל תערוג" בחולון ובמודיעין עילית ומחבר ספרים
הרב מיכאל גול, ראש ישיבת "מגני ארץ" לבעלי תשובה ולנוער נושר בירושלים.
הרב משה צנעני, היה בכיר בקהילת "שובו בנים" ומראשי הישיבה.
הרב שלמה אלמליח, מחבר הספר "עטרת שלמה" על עץ חיים (ספר).
הרב ברלנד נשוי לתהילה שאקי, בתו של חבר הכנסת לשעבר אברהם שלום שאקי.
אחיו של הרב ברלנד, יחזקאל, כיהן כרבם של היישובים נהורה ויד נתן.
לרב ברלנד בן אחד, נחמן, שסייע לו בעבר בהנהגת המוסדות, וחמש בנות.
אחד מחתניו, צבי צוקר, היה בעמדת השפעה ב"שובו בנים" אך הורחק ממנה לאחר שפעל נגד חותנו.
כיהן כשופט בית המשפט העליון בשנים 1984–1998 וכמבקר המדינה בשנים 1998–2005. היה גם נציב תלונות הציבור על השופטים ויו"ר הוועדה המייעצת למינוי בכירים בשירות המדינה.
למד בגימנסיה העברית רחביה בירושלים, וסיים את חוק לימודיו בשנת 1949. בשנים 1952–1955 למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
התמחה בלשכתו של נשיא בית המשפט המחוזי בירושלים, צבי עלי בקר, ובשנת 1957 קיבל רישיון עורך דין.
בשנים 1957–1960 שימש עורך דין במשרד עורך דין פ.
לאחר מכן עבד במשרד עורכי דין הילר וא.
בשנת 1964 החל בקריירת השיפוט שלו.
בשנים 1964–1965 כיהן בתפקיד שופט תעבורה.
בשנים 1965–1974 כיהן כשופט בית משפט השלום בירושלים.
באוגוסט 1974 מונה לשופט בית המשפט המחוזי בירושלים, ובמאי 1982 התמנה לסגן נשיא בית המשפט.
במשך שנה (מרץ 1983-מרץ 1984) כיהן כשופט בפועל בבית המשפט העליון, וב-18 באפריל 1984 התמנה לכהונת שופט בית המשפט העליון במינוי קבע.
שימש יושב ראש ועדת הבחירות המרכזית לכנסת ה-12. שימש חבר, ואחר כך יושב ראש הוועדה לסדר הדין הפלילי.
כיהן כחבר בוועדת שמגר, לחקירת אירוע הטבח במערת המכפלה בפורים תשנ"ד-1994. היה חבר בוועדה לעניין הרשעה על סמך הודאה בלבד והעילות למשפט חוזר.
חלק מהמלצות הוועדה מומשו בתיקון לחוק בתי המשפט.
היה יושב ראש הוועדה לבחינת דרכי ההבניה של שיקול הדעת השיפוטי בגזירת הדין.
נמנה עם חברי ההרכב בפסק דין בנק המזרחי, שבו כתב:
במאי 1998 נבחר על ידי הכנסת לכהן כמבקר המדינה ונציב תלונות הציבור לתקופה של שבע שנים.
ב-18 במאי 2006 קיבל את אות אביר איכות השלטון מטעם התנועה לאיכות השלטון, על פועלו בתחום המשפט.
ב-2007 עמד בראש ועדה להסדרת התיישבות הבדואים בנגב.
ב-2008 התמנה לנציב תלונות הציבור על שופטים.
על פעולתו בתפקידו זה אמר: .
החלטה בולטת שלו הייתה בעניינה של השופטת ורדה אלשיך, ביוני 2012, שבה קבע כי אלשיך ביצעה 36 תיקונים טכניים ומהותיים בפרוטוקול דיון שהתנהל בפניה, כדי להחמיר בתיאור התנהלות עו"ד שנגדו התלוננה.
בשנת 2013 הסתיימה כהונתו בתפקיד זה.
במקביל לתפקידו זה הרצה במכללת ספיר בקורס ביקורת על מוסדות המדינה.
בשנת 2018 מונה ליו"ר הוועדה המייעצת למינוי בכירים בשירות המדינה.
הוועדה בראשותו אישרה את מינויים של אביב כוכבי לרמטכ"ל ואמיר ירון לנגיד בנק ישראל.
בנובמבר 2018 הכריע בהחלטה להמליץ שלא למנות את משה אדרי למפכ"ל המשטרה.
בשנת 2014 המליצה ועדה בראשותו על רכישת מטוס לשימוש ראש הממשלה ונשיא המדינה ועל הקמת מעון לראש הממשלה לצד משרדו.
גולדברג נפטר ב-11 במרץ 2022 בגיל 90, והובא לקבורה בהר המנוחות.
רבי אליעזר בן נתן (נקרא גם רבי אליעזר הזקן או רבי אליעזר ממיינץ, הראב"ן) (ד'תת"נ, 1090, לערך – ד'תתק"ל, 1170), היה מרבני תקופת הראשונים, ומבעלי התוספות הראשונים במגנצא (מיינץ) שבגרמניה.
על קורות חייו של רבי אליעזר בן נתן ידוע לנו רק מעט, מתוך הנאמר בחיבוריו ובחיבורי תלמידיו.
מהתאריכים המצוינים בחיבורו "אבן העזר" ניתן להבין שפעל במחצית הראשונה של המאה ה-12 לספירה.
תאריך לידתו משוער בקירוב לשנת ד'תת"נ (1090), ככל הנראה במיינץ שבגרמניה, היכן ששהה ופעל בבגרותו.
כיהן כראש ישיבה באשכנז (גרמניה), ועמד בקשרי מכתבים עם רבי מאיר בן שמואל, עם רבנו תם ועם הרשב"ם, ואף חתם עמהם על תקנות.
תקופת מה מחייו אף שהה בבוהמיה.
בילדותו התרחש מסע הצלב הראשון.
בעקבותיו הוא חיבר קינות על גזירות תתנ"ו, יוצרות, סליחה ופיוטים.
בנוסף, כתב ספר על ההיסטוריה של הרדיפות נגד היהודים בעת מסע הצלב.
הסופר מביע שנאה רבה לנוצרים שביצעו את הטבח ומתמודד עם השאלה הפילוסופית כיצד התאפשר על ידי האל טבח כה גדול ביהודים.
הספר פורסם במאה ה-19 על ידי אהרן ילינק ואחר כך תורגם לגרמנית על ידי אדולף נויבאואר.
בעיר וירצבורג בשעת הריסת בניין נתגלו יותר מ-1,500 מצבות יהודיות, וביניהן שתיים ובהם נזכר הראב"ן: מצבה של נכדתו ובו כתוב שם בתו מומונא.
בנוסף נמצא שבר מצבה של אשה הקשורה בראב"ן, עליו רשום "רבנו יו...".
באחת מתשובות מהר"ם מופיעה חתימתו עם רבני "אלמניא" (גרמניה), ולפיה לא פעל בצרפת.
עם זאת התכתב עם ר' מאיר אביו של הרשב"ם ושל רבנו תם.
כמו כן יש התכתבות שבו רבנו תם העונה במקום אביו כאשר רבי מאיר היה באבל על מות אחיהם יצחק, וכן תשובת רשב"ם (בשם העט רבנו שמואל הרמתי - מהעיר רמרו) לראב"ן.
חותנו היה רבי אליקים בן יוסף ממגנצא (מיינץ), תלמיד חבר של רש"י.
בין חתניו ניתן למצוא את רבי שמואל בן נטרונאי (הרשב"ט), ורבי יואל הלוי מבונא (אביו של הראבי"ה).
ובין קרוביו את ר' שמריה בר' מרדכי, שהיה תלמידו של ר' יצחק בן אשר הלוי.
נכדו הוא הראבי"ה שהיה גם תלמידו.
רבי אשר בן יחיאל (הרא"ש) מייחס את עצמו בחיבורו כצאצא של רבי אלעזר בן נתן, (נכדו או נינו של רבי אליעזר בן נתן, דרך בן בתו).
אולם אפטוביצר טוען שקטע זה מועתק מראבי"ה.
חיבורו הגדול הוא "אבן העזר", הקרוי גם "צפנת פענח" (קיצורו של החיבור קרוי "אבן הראשה").
החיבור הודפס לראשונה מכתב יד, שהיה באוסף רבי אליעזר טריוויש בפרנקפורט, לאחר 500 שנה, בשנת ה'ש"ע (1610) בפראג.
מהדורות נוספות הודפסו לאחר מכן בירושלים (תרע"ה 1915) ובשימלוי שבטרנסילבניה (תרפ"ו 1926) בתוספת הערות והגהות של ראב"ד שימלוי, הרב שלמה זלמן אהרנרייך.
מהדורה מתוקנת יצאה לאור בבני ברק תשע"ב (2012) על ידי הרב דוד דבליצקי, על פי כתבי יד, ובה נוספו כמה סימנים שטרם נדפסו.
מטרת הספר להראות שמנהגי אשכנז, המבוססים בהרבה על מקורות ארצישראליים כמו הפסיקתא ועוד מדרשים, מסתדרים גם לפי התלמוד הבבלי ואינם סותרים אותו.
כמו כן, הראב"ן הוא ראשון המחברים בגרמניה המזכיר את פירוש רבינו חננאל על התלמוד.
חיבורים נוספים שחיבר הם: "סדור עם פירוש הראב"ן", "קובץ מנהגים", ופירוש למדרש ההלכה "ספרי".
פרופ' אברהם גרוסמן טוען כי החיבור "סידור רבינו שלמה" המיוחס לרבנו שלמה ב"ר שמשון מגרמייזא - חברם של רבותיו של רש"י - חובר אף הוא על ידי רבי אליעזר בן נתן.
מיוחס לו פירוש למסכת אבות, המובא בספר "מנחה חדשה".
בספר ראב"ן הוא מספר שבדק התאיידות של יין בכלי, לאחר שהתיר יין, וחלם חלום ממנו הבין שעליו לאסור.
בעקבות הבדיקה הבין שטעה ופסל את היין, והוא ומקבלי ההיתר התענו במשך יומיים.
בעקבות הכתוב בדפוס של ספר ההלכות "המרדכי" סברו שהוא היה מכותבי תוספות, אך מעיונים בכתב היד ברור שזו טעות, ומדובר בתשובה שהועתקה מספרו של הראבי"ה.