tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סכין פגומה גורמת לקריעת ה"סימנים" ולכן שחיטה בסכין פגומה, פוסלת את השחיטה.
סכין השחיטה, הנקראת חלף, חייבת להיות חלקה מכל פגימה שהיא כדי למנוע עיקור.
לסכין השחיטה אין חזקה הלכתית אם הוא תקין או פגום, ועל כן יש לבדוק אותו לפני מעשה.
אף על פי שבבדיקה הראשונה יצא הסכין מחזקת איסור, צריך בדיקה שנייה לכתחילה אחר השחיטה, שמא נפגם הסכין בעור הצוואר.
השוחט משחיז ומחליק את הסכין באמצעות סדרת אבנים בדרגות חספוס שונות עד לקבלת סכין כשרה לשחיטה.
לפני השחיטה בודק השוחט את הסכין היטב, במתינות ובריכוז רב, באמצעות העברת ציפורן האצבע על להב הסכין, הלוך וחזור על כל אחד משלשת צידי הלהב, ובסך הכל שש בדיקות.
ולאחר בדיקת הסכין על ידי הציפורן, יש מחמירים לבדוק את הסכין על העור בזהירות.
יש נוהגים לבדוק את הסכין על האצבע, ויש נוהגים לבדוק את הסכין על כף היד בחלק שקרוב לאגודל.
"אמר רב פפא: צריכא בדיקת אבישרא ואטופרא ואתלתא רוחתא ().
אבישרא זה הבשר (העור), ואטופרא זה טפרים (ציפורניים).
מכאן אנחנו לומדים שצריך לעשות בדיקה לסכין על הציפורניים ועל הבשר.
לאחר השחיטה בודק השוחט שוב את הסכין, ואם נמצאה בה פגימה, השחיטה פסולה.
לפני פעולת השחיטה השוחט מברך: .
מן המובחר, שבפעולת השחיטה ייחתכו גם הקנה וגם הוושט של הנשחט, אך השחיטה כשרה אם נחתך רובו של אחד מהם בעוף, והרוב של שניהם (דהיינו רוב מכל אחד משני הסימנים) בבהמה ובחיה.
לאחר השחיטה, יש לבדוק שבעל החיים אינו טרפה.
רוב הבהמות והעופות אינן טרפות, ואין צורך לבדוק את 18 סוגי הטרפות המצויות בבהמה, אפילו לכתחילה.
אם נמצא יסוד סביר לפגם (ריעותא), יש לבדוק את האיבר הספציפי.
החריג לכלל זה הוא הריאות של הבהמה (חוץ מגדי ותיש, וראו בהמשך); מנהג כל ישראל לבדוק המצאות סירכות בריאה, משום שהן שכיחות.
הסירכא היא גידול שפיר בדופן החיצונית של הריאה, המעיד על נקב בריאה.
בדיקת פנים: במהלכה הבודק תוחב את ידו לבטן הבהמה ומרגיש באמצעות מישוש ביד אם יש בה סירכות.
בדיקת חוץ: במהלכה מוציא הבודק את הריאה אחרי הבדיקה הפנימית, כדי לבדוק לפי מראה עיניים ובמידת הצורך אף לנפח את הריאה, לבדוק אם אין בה נקב.
לעיתים קרובות, אף על פי שאין נקב גלוי בריאות, ישנה הצטברות ריר או גוש רקמה על גבי הריאות, והוא נקרא "סירכא".
נגזרת של המילה "שרוך נעל".
החשש בסירכא כזו, לפי דעת רש"י, משום שהיא עשויה להסתיר נקב ברקמת הריאה עצמה, ולפי דעת בעלי התוספות, משום שהסירכא עשויה להיפרד מהרקמה ולגרום לנקב.
התלמוד הבבלי והשולחן ערוך מבארים סוגים שונים של סירכות, לפי מיקומן בריאות ולפי הידבקותן לאיברים אחרים הסמוכים לריאות.
קיימת מחלוקת בין הפוסקים האם מותר למשמש ולמעך את הסירכא, ואם התנתקה הרי מתברר שלא הייתה סירכא של ממש אלא ריר בעלמא, או שמא אסור למעך אלא יש להסיר את הסירכא ולבדוק.
שיטת הבית יוסף להחמיר ("וכל הנוהג כן כאילו מאכיל טריפות לישראל"), בעוד הרמ"א מביא את מנהג האשכנזים להקל, אך הוסיף ואמר שצריך להקפיד מאוד לעשות את המשמוש כראוי ולא בחוזק רב.
עופות - אין צורך לבדוק כלל, אם כי בעקבות פיתוח זני עופות כבדים למאכל וכן בעקבות התפשטות נגיף הראו (Reovirus), הפכו מקרי קריעת הגידים ברגל העוף לשכיחים, ועל כן המחמירים בודקים את צומת הגידים ברגל העוף.
יש גופי כשרות שבודקים זאת בהסתכלות חיצונית, ויש הבודקים על ידי חיתוך העור והנעה ידנית של צומת הגידים.
גדיים ותיישים - בהם כמעט ולא מצויות סירכות בריאות, ולפי כמה דעות אין צורך לבדוק עבור סירכות.
בדיון שנערך ברבנות הראשית לישראל בשנת 2008 ניתנה הוראה ל'בודקי פנים' לעקוב אחרי טרפה זו, בהמשך, בשנת (2013) ניתנה הוראה מחייבת להעמיד משגיח מומחה הממונה על בדיקה זו, בכל השחיטות בדרום אמריקה.
בבד"צים שונים יש שני משגיחים בודקי כרס, אחד מצידו החיצוני, והאחר, לאחר שטיפת הכרס, בודק גם מצידו הפנימי.
לכל השיטות לאחר הבדיקות, אם מסתבר שלא היה נקב מתחת לסרכא, הרי שהבשר כשר.
עם זאת היות שלעיתים התעוררו שאלות, והיה צורך בבדיקת הריאות, ההחלטה על כשרות הבשר לא התקבלה באופן "חלק" [ביידיש - גלאט] ולכן לא יוגדר הבשר כגלאט.
בשר גלאט הוא רק כזה שבעת השחיטה לא נמצאו סירכות בריאה, ולא התעוררה על כשרותו כל שאלה.
אנשים הרוצים להדר בכשרות קונים בשר גלאט.
רוב מערכות הכשרות מספקות לצד בשר כשר, גם בשר בכשרות מהודרת - "גלאט".
ישנם גם בד"צים פרטיים המספקים רק בשר "גלאט".
תגית "חלק-בית יוסף" מצביעה על כך שהריאה נבדקה על פי חומרות הבית יוסף.
(שגם קרומים ממחצית האונה ופנימה, וכן רירים סתם, הם בגדר סירכות).
כיום אנשים רבים משתמשים בהשאלה במונח גלאט, לתאר מוצר המיוצר בכשרות תוך הקפדה גבוהה במיוחד (כשר למהדרין), ועל כן ניתן לראות תגיות גלאט גם על עופות, שלא שייכות בהם סירכות.
בעופות אלו בוודאי נבדק צומת הגידין, ועל כן הם כשרים למהדרין, אך לא שייך להגדירם "חלק".
כמו כן ישנם שלטי גלאט מעל מסעדות חלביות שכשרותן מהודרת, אך אין בהן בשר כלל, וכן גידולי ירק ללא חרקים הנושאים את השם גלאט.
גם מוצרים שאינם קשורים למזון כלל, זוכים לשם גלאט כגון: ספקי אינטרנט גלאט, אתרי קניות ולוחות דרושים - גלאט.
המונח גלאט הפך לנחלת הכלל, כך שניסיון לרשום אותו כסימן מסחרי נכשל, והרשם הסכים לרושמו כ"סימן מתאר" בלבד.
לאחר שחיטת חיה או עוף (אך לא לאחר שחיטת בהמה) ישנה מצווה על השוחט לכסות את דם השחיטה בחול, כמפורש בספר ויקרא פרק י"ז, פסוקים יג-יד:
מאז אמצע המאה ה-19 החלו להישמע קולות המבקשים לאסור את הליך השחיטה הכשרה וכן את השחיטה המוסלמית, בטענה שאלו שיטות אכזריות להרג בעלי חיים.
המתנגדים לשחיטה הכשרה טוענים כי ההכנות לשחיטה, ובמיוחד השכבת בעל החיים לפני השחיטה, הן אכזריות, וכי בעל החיים נשאר בהכרה לאחר השחיטה לכמה דקות, וממילא סובל סבל רב.
מנגד נטען שטענות אלו שגויות עובדתית, מונעות מאנטישמיות, ושאיסורים על השחיטה הכשרה פוגעים בחופש הדת.
שחייה אמנותית (בעבר השם היה שחייה צורנית) היא ענף ספורט המשלב שחייה ומחול במים, לצלילי מוזיקה.
ברוב התחרויות, לרבות האולימפיאדה, מתחרות נשים בלבד, אם כי החל מאולימפיאדת פריז 2024 גם גברים הורשו להשתתף, אך טרם הוכשרו גברים ברמה מספקת לכך.
התחרויות הן במקצים של יחידות, זוגות וקבוצות.
באליפויות קנדה וארצות הברית מתחרים גם גברים, ובניגוד לרוב ענפי הספורט, אין הפרדה בינם לבין הנשים, והם משתתפים באותם מקצים.
את המונח "שחייה צורנית" טבע השחיין נורמן רוס.
הענף החל להתפתח בקנדה בראשית המאה ה-20, ותחרויות רשמיות נערכות מאז 1952. הוא הפך לראשונה לספורט אולימפי באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984).
באולימפיאדות הראשונות בהן נערכו תחרויות אלה בלטו השחייניות האמריקאיות והקנדיות, אך מאז אולימפיאדת סידני (2000) עברה השליטה בענף לשחייניות הרוסיות, שזכו בכל מדליות הזהב שחולקו מאז, להוציא את אולימפיאדת פריז (2024) בה לא השתתפה עקב הפלישה לאוקראינה.
התחרויות נערכות בבריכות שעומקן המינימלי 3 מטרים, ובשטח של 12 X 12 מטרים.
השחיינים מבצעים שני סטים של תרגילים, באחד עליהם לכלול אלמנטים מסוימים (התרגיל הטכני), והשני הוא בסגנון חופשי (התרגיל החופשי).
הציון שניתן להן משלב את בחינת הטכניקה של ביצוע התרגילים (40% מהציון) וההופעה האמנותית (60% מהציון), ובכלל זה הסינכרוניזציה בין השחיינים לבין עצמם ובינם לבין המוזיקה.
גם להבעתם ולהופעתם של השחיינים יש חשיבות - בגדי הים שלהם מעוצבים, ולעיתים השחייניות מופיעות כשהן מאופרות.
הציונים הם בסולם של 1 עד 10. משך התרגילים נע בין שתי דקות (למשתתפים יחידים בתרגיל הטכני) לבין ארבע דקות (לקבוצה בתרגיל החופשי).
לראשונה בהיסטוריה, התקיימה במסגרת אליפות העולם שנערכה בקאזאן, רוסיה 2015 תחרות בשחייה אמנותית לזוגות מעורבים נשים וגברים.
לתחרות יוצאת הדופן נרשמו שישה זוגות, מטורקיה, יפן, רוסיה, איטליה, אוקראינה וארצות הברית.
כאשר ארצות הברית ורוסיה זכו כל אחת במדליית זהב ובמדליית כסף, ואילו נבחרת איטליה זכתה ב-2 מדליות ארד.
שחיטה שאינה ראויה היא הגדרה הלכתית לשחיטה שאינה מכשירה את בשר הבהמה לאכילה.
כאשר הבעיה היא שהשחיטה נעשתה שלא כהלכה - היא לא נחשבת שחיטה והבהמה נבלה.
כאשר השחיטה נעשתה כהלכה ויש בעיה אחרת שבגללה הבהמה אסורה באכילה: לדעת רבי שמעון כיון שהיא שחיטה שאינה ראויה היא לא נחשבת שחיטה, ואילו לדעת רבי מאיר היא נחשבת שחיטה וחלים עליה כל הדינים הנלווים לשחיטה.
הדיון בין רבי מאיר לרבי שמעון במקורו הוא באדם השוחט בעל-חיים שנמצא טרפה, כך שהשחיטה איננה מכשירה אותו לאכילה, או באדם השוחט לעבודה זרה כך שבעל-החיים נאסר בהנאה, או באדם ששוחט בהמה או עוף שהזיקו ונפסקה עליהם סקילה ובשרם אסור בהנאה, כך שהשחיטה אינה מתירה את הבשר לאכילה.
חכמים סבורים ששחיטה כזו נחשבת לשחיטה ורבי שמעון סבור ששחיטה שאיננה ראויה לא חשובה לשחיטה, ודיני התורה החלים על שחיטה בדרך כלל אינם חלים על שחיטה כזו.
מחלוקתם של רבי מאיר ורבי שמעון היא בעיקר בשתי דוגמאות מסוימות: איסור שחיטת בהמה ובנה ביום אחד, ומצוות כיסוי הדם.
לטענת חכמים ששחיטה שאינה ראויה נחשבת לשחיטה - איסורים אלה חלים גם בשחיטה שאינה ראויה, ואילו לדברי רבי שמעון ששחיטה שאינה ראויה כלל לא נקראת שחיטה, איסורים אלה לא חלים על שחיטה כזו.
רבי מאיר מביא ראיה לדבריו מאיסור שחיטת קדשים בחוץ.
התורה אוסרת לשחוט בהמות שהוקדשו לשם קרבן מחוץ לעזרה שבבית המקדש, וזאת למרות שבהמה כזו איננה ראויה לאכילה, שכן בהמה שהוקדשה לקרבן אסורה בהנאה.
מוכח מכאן כי דינים התלויים בשחיטה חלים גם על שחיטה שאינה ראויה.
לעומתם, רבי שמעון מביא ראיה נגדית מהפסוק "וטבוח טבח והכן", שאמר יוסף לכבוד אחיו שבאו לראותו במצרים.
ההוכחה מכך היא שכאשר מדובר בשחיטה שאינה כשרה - כמו שסביר שהיה במצרים - אין זה נקרא "שחיטה" אלא "טבח".
רבי שמעון מבכר את הראיה שלו על פני הראיה של חכמים, מכיוון שהפסוק הזה עוסק בשחיטת חולין, כלומר שחיטה רגילה שאיננה בקדשים, ולדבריו, כדי לדעת מה היא הנקראת שחיטה בדיני חולין, יש לחפש אסמכתאות בפסוקים שהם מענייני האיסור, ולא ללמוד מאיסור שחיטת קדשים בחוץ.
על כך משיב רבי מאיר, שאיסור אותו ואת בנו (שחיטה בהמה ובנה ביום אחד), אינו נוהג רק בחולין אלא גם בקדשים.
מכוח תשובה זו, פסק רבי יהודה הנשיא כרבי מאיר באותו ואת בנו.
גם במצוות כיסוי הדם נאמרה שפיכה - "על הארץ תשפכנו כמים", וכשם שבשחוטי חוץ הבהמה אסורה באכילה, כך גם מצוות כיסוי הדם נוהגת גם בבהמה שאסורה באכילה.
מכיוון שבפסוק כתוב "אשר יאכל", ניתן להסיק שמדובר בבהמה שעשויה לאכילה והשחיטה גם היא הייתה שחיטה הראויה להכשיר את בהמה לאכילה.
על כך משיב רבי מאיר, ש"יאכל" בא למעט את האיסור, בשחיטת עוף טמא.
אך תשובה זו אינה נראית לרבי שמעון, כן מה לי לחלק בין עוף טמא לבהמה טרפה שלא הותרה על ידי השחיטה, הרי שניהם אסורים באכילה.
מכוח תשובה ניצחת זו, פסק רבי יהודה הנשיא כרבי שמעון בכיסוי הדם.
שחיטה שאינה ראויה עוסקת בבהמה שבכל מקרה אסורה באכילה.
עם זאת, קיים מקרה בו שחיטה אחת מועילה כדי להתיר שתי בהמות - בן פקועה; בן פקועה הוא עובר שנמצא בבטן בהמה במהלך שחיטתה, וההלכה קובעת כי שחיטת האם מועילה כדי להתיר את העובר לאכילה.
ניתן היה לחשוב כי מכיוון שחכמים סבורים ששחיטה שאינה ראויה נקראת שחיטה, על אף שהבהמה האם אינה מותרת באכילה מסיבותיה היא עוברה כן יהיה מותר באכילה.
אך להלכה אין זה כך, וחכמים מסכימים שהגם ששחיטה שאינה ראויה נקראת שחיטה, אין היא מספיקה כדי להתיר בהמה - גם בן פקעה - באכילה.
באופן חריג, לדעתו של רבי שמעון שסבור ששחיטה שאינה ראויה אינה נקראת שחיטה, מודה הוא בכך שיש כוח בשחיטה כזו לטהר בהמה מידי טומאת נבלה.
הנימוק לכך מבוסס על המקרא בנוגע לטומאת נבלה: מהמילים "מן הבהמה" ניתן להסיק כי התורה רומזת לכך שיש סוגי בהמות שאינן מטמאות בטומאת נבלה - רבי שמעון סבור כי אלה בהמות שנשחטו לפני מיתתן.
תחרויות השחייה נערכו בין ה-4 באוגוסט 1928 ל-11 באוגוסט 1928. 11 משחים נערכו במשחקים אלו (5 לנשים ו-6 לגברים), בהשתתפות 182 משתתפים (72 נשים ו-110 גברים) מ-28 מדינות.
אלבינה אוסיפוביץ () ומרתה נורליוס (), שתיהן זכו בשתי מדליות זהב, כל אחת.
ג'וני וייסמילר () וג'ורג' קוז'אק (), שניהם זכו בשתי מדליות זהב כל אחד.
תחרויות השחייה נערכו בין ה-22 באוגוסט 1920 ל-29 באוגוסט 1920. 10 משחים נערכו במשחקים אלו (3 לנשים ו-7 לגברים), בהשתתפות 116 משתתפים (24 נשים ו-92 גברים) מ-19 מדינות.
נבחרת השחייה של ארצות הברית () לנשים זכתה בכל 7 המדליות האפשריות.
אתלדה בלייבטריי (), שזכתה בכל שלוש מדליות הזהב האפשריות.
נורמן רוס (), שזכה ב-3 מדליות זהב, דיוק קהנמוקו () שזכה בשתי מדליות זהב והקן מאלמרוט () שזכה בשתי מדליות זהב.
אמי ואן דיקן () זכתה ב-4 מדליות זהב.
מישל סמית' () זכתה ב-4 מדליות, מהן 3 מדליות זהב ומדליית ארד אחת.
ג'ני תומפסון () זכתה ב-3 מדליות זהב כולם במשחי השליחות.
אנג'ל מרטינו () זכתה ב-4 מדליות, 2 מדליות זהב ו-2 מדליות ארד.
פני היינס () זכתה בשתי מדליות זהב במשחי החזה וקבעה את השיא האולימפי היחידי לנשים במשחה ל-200 מטר לחזה.
בת' בוטספורד () וקתרין פוקס () זכו כל אחת בשתי מדליות זהב, לי ג'ינגהי ( סין), אמנדה בירד () וויטני הדג'פאת' () זכו כל אחת ב-3 מדליות, מדליית זהב אחת ושתי מדליות כסף, סוזי אוניל () זכתה ב-3 מדליות אחת מכל סוג.
דאגמר האסה () זכתה ב-4 מדליות, 3 מדליות כסף ומדליית ארד אחת.
אלכסנדר פופוב () וגארי הול ג'וניור () שזכו כל אחד ב-4 מדליות, 2 מדליות זהב וב-2 מדליות כסף, דניס פנקראטוב () זכה ב-3 מדליות, 2 מדליות זהב ומדליית כסף אחת והשחיין היחידי במשחקים שקבע שיא עולם חדש במשחה ל-100 מטר פרפר, דניון לואדר () זכה ב-2 מדליות זהב במשחים אישיים.
ג'וש דייוויס () שזכה ב-3 מדליות זהב כולן במשחי השליחים.
ג'ף ראוס () וג'ון אולסן () שזכו בשתי מדליות זהב כל אחד.
בסך הכל נקבעו שני שיאי עולם חדשים, לגברים ו-2 שיאים אולימפיים חדשים (1 לנשים ו-1 לגברים).
דניס פנקראטוב () קבע שיא עולם חדש במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 52.27 שניות
הרביעייה האמריקאית () קבעה במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בשיא עולם חדש של 3:34.84 דקות
שחייניות שהשתתפו בשלב המוקדמות, אך לא בשלב הגמר וקיבלו מדליות עבור השתתפותן.
שחיינים שהשתתפו בשלב המוקדמות, אך לא בשלב הגמר וקיבלו מדליות עבור השתתפותם.
מחוז משנה שחטרסקי (באוקראינית: Шахтарський район) הוא אחד מ-33 מחוזות משנה במחוז דונצק שבמזרח אוקראינה.
בתקופת האימפריה הרוסית היה האזור חלק של התיישבות הקוזאקים, וגם כיום אוכלוסיית האזור כולה מתגוררת בכפרים.
מרכזו המנהלי של מחוז המשנה הוא העיר שחטרסק, שהיא עצמה לא נכללת בשטח מחוזות המשנה ונחשבת לעיר בכפיפות מחוזית (מחוז דונצק), בעלת מעמד מנהלי מקביל לזה של מחוזות המשנה.
ב-17 ביולי 2014 התרסקה בתחומו טיסה 17 של מלזיה איירליינס, שהייתה בדרכה מאמסטרדם לקואלה לומפור, באסון נהרגו 298 נוסעים ואנשי צוות המטוס.
מלאכת שוחט היא אחת משלושים ותשע המלאכות שנאסרו בשבת.
כחלק מהיתר התורה לבצע 'מלאכת אוכל נפש' ביום טוב, הותרה גם שחיטת בעלי חיים לצורך אכילתם.
יסוד ההבדל בין שבת ליום טוב, הוא שבשבת אסור לעשות כל מלאכה (אחת משלושים ותשע מלאכות), אולם ביום טוב אסור לעשות רק מלאכת עבודה שפוגעת ביסוד השביתה מעבודות המשק, אבל מלאכת אוכל נפש, המשרתת את מצוות השמחה ביום טוב, מותרת.
לפיכך, מותר לשחוט בעלי חיים כשרים ביום טוב לשם אכילתם, ואפילו לצורך אכילה מועטת.
בעבר, לא היו אמצעי שימור מוצרים (מקרר), ולכן היתר זה היה נחוץ מאוד בשביל לאכול בשר טרי.
מצווה מן התורה לכסות את הדם הנשפך בעת שחיטת חיה או עוף.
אמנם כאשר שוחטים ביום טוב, יש להכין את העפר מערב יום טוב כדי שלא יהיה מוקצה.
ואם אין לו עפר מוכן ותיחוח, לא ישחוט את החיה או את העוף ואם שחט לא יכסה עד לצאת החג.
ע"פ ההלכה כדי שהשחיטה תהיה כשרה יש להקפיד שהסכין תהיה חדה וחלקה, שאם תיפגם- השחיטה פסולה.
לכן תקנו חכמים שלפני השחיטה ימסרו לבדיקה את הסכין לחכם.
אמנם ביום טוב אסרו חכמים להראות את הסכין לחכם שמא הסכין תמָצֵא פגומה, ויבוא להשחיזה, ויעבור על איסור תורה.
ולכן התקינו שכבר לפני יום טוב יראו השוחטים לחכם את הסכין.
לרב העיר, מותר לבדוק את סכינו גם ביום טוב, כי אין חשש שיבוא לחדדה עם משחזה, וכן מותר לו להשאיל את סכינו לאחרים.
כיום, השוחטים מקבלים כתב סמיכה, ולכן סומכים עליהם שיודעים לבדוק כראוי את סכיניהם.
אולם גם הם צריכים לבדוק את סכיניהם לפני יום טוב, שמא יבואו להשחיז, אבל בשעת הדחק יכולים לבדוק בעצמם.
אף על פי שהפשטת העור היא אחת משלושים ותשע המלאכות האסורות, התירו חכמים להפשיט את העור ביום טוב, ולשטוח אותו במקום שאנשים הולכים.
הטעם שחכמים התירו את ההפשטה, הוא משום שהעור היה חשוב מאוד לייצור מוצרים רבים, על ידי תהליך של עיבוד (נעליים, בגדים, שטיחים וכו').
הפשטת העור ושטיחתו היא השומרת על העור שלא יירקב, וע"י כך יוכל לאחר יום טוב לעבד את העור שנשמר, ולהפוך אותו למוצרים שונים.
אם חכמים היו אוסרים את ההפשטה, אזי אנשים היו נמנעים מלשחוט, לפי שהיו מפסידים את העור שהיה נחוץ.
לכן התירו חכמים את ההפשטה כדי שלא יימנעו משמחת יום טוב- אכילת הבשר.
היתר ההפשטה הוא בתנאי שבעל החיים נשחט ביום טוב ולא לפני כן.
אף על פי שמותר לשחוט ביום טוב, גזיזת צמר הכבשה אסורה משום מלאכת גוזז.
לפיכך, הבא לשחוט בהמה בעלת צמר - אסור לתלוש שערות מצווארה, כדי לעשות מקום נח עבור השחיטה, שהיא מלאכת גוזז האסורה.
אלא יפנה את השערות לצדדים.
ואם כשפינה נתלשו מעט שערות, לא עבר באיסור.
וכן לאחר השחיטה, הרוצה לאכול את העור, אינו רשאי לגזוז את שיער הבהמה, שנראה שעושה זאת לצורך השיער.
אף על פי שאסרו חכמים להפריש תרומות ומעשרות משום שהוא נראה כ'מתקן כלי', התירו להרים מתנות כהונה מן הבהמה הנשחטת, לכהן.
ולכן מותר להביא ביום טוב מתנות כהונה (זרוע לחיים וקיבה) כיוון שאינו מתקן דבר, שכן המתנות לא מעכבות את האכילה.
מה שאין כן בהפרשת תרומות ומעשרות, שאם לא מפרישים, הפירות הם טבל, ואסורים באכילה.
במהלך הדורות, בחלק מהמקומות התעוררו שתי בעיות עיקריות:
1. מקח וממכר- בעבר, כאשר חיו רוב ישראל בכפרים, בעת שהיו מתארגנים כמה משפחות לשחיטת בהמה, כל משפחה הייתה זוכרת איזה חלק מהבשר לקחה, וכך היו מקפידים שלא לדבר כלל בעניין הכסף, ורק במוצאי יום טוב כל אחד היה משלם את חלקו.
אומנם בדורות האחרונים, במקומות רבים שחיטת הבשר הייתה נחלת קצבים, שהיו מחלקים כמות גדולה של בשר, ושכחו למי נתנו כל חלק, והיה חשש גדול שיגיעו למסחר ומקח וממכר ביום טוב.
2. חשש לטריפות - במהלך הדורות רבו הסירכות (חולי שמקורו בריאות, שבמצבים רבים קובע כי הבהמה שנשחטה נחשבת לטרפה) בעיקר בבהמות (לעיתים כ-50%).
מטעם זה יש מהראשונים שהחמירו שלא לשחוט בהמה ביום טוב, כי יש חשש סביר שזו שחיטה שלא לצורך.
ורוב הראשונים התירו אף במצב זה..
לדעת כל הראשונים במקום שבו אין רוב ובוודאי אם אין מחצה על מחצה של טריפות, וודאי מותר לשחוט, ומכל מקום רבים רבים מהפוסקים האחרונים הוסיפו להחמיר ולאסור גם במקומות אלו, שלא לחלק בין מקום למקום.
אמנם בעוף היקלו, מאחר שאחוז הטריפות היה יותר נמוך, וכן החשש למקח וממכר היה פחות שכיח.
ובפניני הלכה כתב שכיום נהגו שלא לשחוט גם עוף, כיוון שיש לנו מקרר ואמצעי אחסון ושימור יעילים נוספים, ואין צורך לשחוט דווקא ביום טוב.
אמנם כאשר יש צורך גדול, כגון שהבהמה נוטה למות - גם לדעתם מותר לשחוט, ובתנאי שעוד יוכלו להספיק להכין מבשרה כזית צלי ולאוכלו ביום טוב.
מועדון הקטרגל שחטאר דונצק (באוקראינית: Міні-футбольний клуб «Шахтар» Донецьк) היה מועדון קטרגל מהעיר דונצק, שהיה פעיל בין השנים 1998–2011. הקבוצה זכתה בחמש אליפויות לאומיות ובשלושה גביעים והישג השיא שלה במפעלים האירופיים הוא שלב חצי גמר גביע אופ"א בעונת 2005/2006.
שחטיור סליהורסק הוא מועדון הוקי קרח שמבוסס בעיר סליהורסק, בלארוס.
המועדון נוסד בשנת 2009 ומתמודד בליגת העל הבלארוסית.
המועדון הוקם כדי לשמש כקבוצת מילואים עבור דינמו מינסק מליגת KHL.
אולימפיאדת אתונה (1896) היא האולימפיאדה הראשונה בעת החדשה שנערכה באתונה, יוון.
תחרויות השחייה נערכו ב-11 באפריל 1896. 4 משחים לגברים נערכו במשחקים אלו, בהשתתפות 13 משתתפים מ-4 מדינות.
תחרויות השחייה של המשחקים האולימפיים ב-1896 נערכו במים פתוחים, ולא בבריכת שחייה.
גאורגיוס הראשון, מלך היוונים הגיע לצפות בתחרויות השחייה בשעה 10:30 בבוקר.
התחרויות החלו בשעה 11:00 בבוקר.
מימי המפרץ היו קרים והטמפרטורה שלהם נעה בין C° 12 ל-C° 14. הטמפרטורה הייתה C° 18.
עובדה זו פגעה באלפרד האיוש שחיין יהודי מהונגריה, מאחר שלא התאפשר לו כמעט להתאושש בין המשחים, והוא נאלץ להתחרות בשני משחים בלבד.
במשחה ל-500 מטר חופשי, זכה פאול נוימן אף הוא יהודי מאוסטריה, לאחר שגבר על מתחריו בפער של למעלה מדקה וחצי.
שחטאר דונצק משתתפת במפעלים האירופיים מאז 1976, תחילה כשייצגה את ברית המועצות ושיחקה לראשונה נגד דינמו ברלין במסגרת גביע אופ"א 1976/77. המועדון האוקראיני ייצג את ברית המועצות עד לפירוקה בשנת 1991. לאחר נפילת ברית המועצות, שחטאר מייצגת את אוקראינה.
שחטאר מדורגת במקום 18 בדירוג אופ"א והיא אחד ממועדוני הכדורגל הטובים במזרח אירופה.
יארוסלב רקיצקי הוא משיאני ההופעות של שחטאר במפעלים האירופיים עם 82 הופעות בכל המסגרות, 72 מהן בליגת האלופות ו־28 ב.
הישג השיא של שחטאר בליגת האלופות הוא העפלה לשלב רבע גמר הטורניר בעונת 2010/2011, בו הובסה על ידי ברצלונה.
אותה פגשה עוד בשנת 2009 בטורניר הסופר קאפ האירופי, בו הפסידה 1:0.
מאז 1997, המועדון משתתף ברציפות מדי שנה עם הצלחות שונות, תוך שהוא משתתף גם בליגת האלופות מאז שנת 2000. ההעפלה הראשונה של שחטאר לשלב הבתים במפעל אירופי היה בליגת האלופות בעונת 2000/01, כאשר שחטאר דונצק שיחקה נגד ארסנל, לאציו וספרטה פראג בבית ב'.
בהיותה משתתפת קבועה בשלב הבתים בליגת האלופות, שחטאר הגיעה רק פעמיים לשלב הבתים בגביע אופ"א או בליגה האירופית (בעונת 2005/06 ובעונת 2009/10).
בשנת 2009 זכתה שחטאר דונצק בגביע אופ"א אחרי שגברה על ורדר ברמן בגמר שנערך באיסטנבול והפכה לקבוצה הראשונה באוקראינה העצמאית שזכתה בגביע אירופי.
בעונת 2010/11 העפילה שחטאר לרבע גמר ליגת האלופות, כשהודחה על ידי ברצלונה; זו הייתה הפעם הראשונה בה הקבוצה העפילה לשלב הנוקאאוט בליגת האלופות.
בעונת 2015/16, למרות תצוגה לקויה בשלב הבתים בליגת האלופות, שחטאר הצליחה להעפיל לשלבי הנוקאאוט של הליגה האירופית כשסיימה במקום השלישי בבית; שחטאר הגיע לחצי הגמר לאחר שהדיחה את שאלקה 04, אנדרלכט ובראגה, אך בסופו של דבר הודחה על ידי סביליה.
עונה סיבוביריבהתוצאה1996שלב הבתים,בית 7 רוטור וולגוגרד 1–4 (ח) בזל 2–2 (ח) אנטליהספור 1–0 (ב) אטאקה מינסק 1–2 (ב)
עונה שלב יריבה משחק בית משחק חוץ סך הכל העפלהלשלבהבא 2000/01 סיבוב המוקדמות השני לבדיה טאלין 4–1 5–1 9–2 סיבוב המוקדמות השלישי סלביה פראג 0–1 2–0 2–1 שלב הבתים.
שנה יריבה אצטדיוןתוצאה 2009 ברצלונה אצטדיון לואי השני 1–0 (בהארכה)
מיקום מדינה קבוצה ניקוד16בורוסיה דורטמונד70.00017ר.ב.
תחרויות השחייה האמנותית (לשעבר שחייה צורנית) באולימפיאדת הקיץ 2024 בפריז, צרפת, התקיימו בין ה-5 ל-10 באוגוסט במרכז האקווטי של פריז.
בניגוד לאולימפיאדה הקודמת, מספר השחייניות המתחרות בשני האירועים במשחקים אלו צומצם מ-104 ל-96.
מספר שינויים משמעותיים הוכנסו לתוכנית השחייה האמנותית בפריז 2024 כדי לחזק את השוויון המגדרי והמגוון הרחב בין האומות בתהליך המוקדמות.
ב-7 באוקטובר 2022 קיבלה פדרציית השחייה הבין-לאומית כמעט 99 אחוז מהקולות לשינוי חוקי השחייה האמנותית בין השנים 2022 ל-2025, כגון הרכב של קבוצה בת שמונה חברים ומספר מקסימלי של שני גברים בקבוצה.
במקצה הקבוצתי הוועד האולימפי הלאומי (NOC) בעל הדירוג הגבוה ביותר בכל אחד מחמשת המפגשים היבשתיים, למעט מדינת המארחת צרפת (המייצגת את אירופה), יקבל מקום במכסה.
תואר שחיין השנה של סווימינג וורלד הוא תואר המוענק על ידי מגזין השחייה האמריקאי, סווימינג וורלד, לשחיינים מצטיינים ברחבי העולם.
ישנן שבע קטגוריות של תארים: שחיין השנה בעולם, שחיין השנה באמריקה, שחיין השנה באירופה, שחיין השנה באזור האוקיינוס השקט, השחיין הנכה של השנה, שחיין השנה באפריקה ושחיין השנה במים פתוחים.
שחייני ארצות הברית זכו בתואר העולמי 58 פעמים, כשאחריהם אוסטרליה (16 פעמים) ומזרח גרמניה (11 פעמים, כולן נפסלו על עבירות סמים).
פרנציסקה ואן אלמסיק () היא הזוכה הצעירה ביותר בתואר, כאשר זכתה בגיל 15 ואיאן ת'ורפ () הוא הזוכה הצעיר ביותר בתואר, כאשר זכה בגיל 16.
אינגה דה ברוין () היא הזוכה המבוגרת ביותר בתואר, כאשר זכתה בגיל 28, ומייקל פלפס () הוא הזוכה המבוגר ביותר בתואר, כאשר זכה בו בגיל 31.
מסמן שהתואר נשלל עקב בעיות שימוש בסמים, לאחר שנים רבות.
כל הזוכות והזוכים הם מארצות הברית פרט לפעמיים בהם זכו שחיינים מקנדה
שחיינית ושחיין השנה באזור האוקיינוס השקט
פרס שחיין השנה באזור האוקיינוס השקט חולק לראשונה ב-1995, שנה לאחר ששני שחיינים אוסטרלים (קירן פרקינס וסמנתה ריילי) זכו בפרס שחיין ושחיינית השנה בעולם.
השחיינים האוסטרלים שולטים בפרס זה.
איאן ת'ורפ הוא השחיין בעל מספר הזכיות הגבוה ביותר (שש זכיות, חמש מתוכן ברציפות) וסוזי אוניל היא השחיינית עם מספר הזכיות הגבוה ביותר (ארבע זכיות, שלוש מתוכן ברציפות).
ת'ורפ ולייזל ג'ונס הם הזוכים הצעירים ביותר בפרס, כאשר ת'ורפ זכה בגיל 16 וג'ונס בגיל 18. גרנט האקט ואוניל הם הזוכים המבוגרים ביותר בפרס, כאשר האקט זכה בגיל 15 ואוניל בגיל 27.
פרס שחיין השנה באפריקה חולק לראשונה ב-2004, שנה בה זכתה נבחרת השחייה של דרום אפריקה במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי לגברים באולימפיאדה, זה היה הניצחון הראשון של דרום אפריקה במשחה שליחים.
שחיינית ושחיין השנה במים פתוחים
פרס שחיין השנה במים פתוחים חולק לראשונה ב-2005, שנה בה החליט ההוועד האולימפי הבינלאומי להכניס את מקצוע השחייה במים פתוחים לאולימפיאדת בייג'ינג (2008).
שחיינית ושחיין הנכה של השנה
פרס השחיין הנכה של השנה חולק לראשונה בשנת 2003, אבל בשנת 2004 לא חולק.
שחקנית ושחקן הכדורמים הטוב של השנה
שחייה תחרותית היא ענף ספורט אולימפי שמתבסס על שחייה עממית.
המטרה בשחייה תחרותית היא לקבוע את הזמן המהיר ביותר.
שחייה, יחד עם אתלטיקה והתעמלות, נחשבים לענפי הספורט הפופולריים ביותר במשחקים האולימפיים.
הפדרציה הבין-לאומית לשחייה תחרותית בעולם היא פינ"א, אשר מנהלת גם את ענפי השחייה האמנותית, שחייה במים פתוחים, קפיצה למים, קפיצה למים מגובה וכדורמים.
בנוסף קיימת גם הפדרציה האירופית לשחייה תחרותית (LEN) אשר מנהלת את אליפויות אירופה בשחייה האמנותית, שחייה במים פתוחים, קפיצה למים, קפיצה למים מגובה וכדורמים.
בשחייה תחרותית מקובלים ארבעה סגנונות: חופשי (חתירה), חזה, גב ופרפר, אליהם נוספים משחי מעורב ושליחים.
החלוקה למשחים מתבצעת על ידי כמה קריטריונים: מרחק, מין, סגנון ולעיתים גיל.
בשחייה תחרותית (למעט בסגנון הגב) הזינוק נעשה מאדן הזינוק, שהוא למעשה משטח המוגבה כ-0.5 עד 0.75 מטר מעל שפת הבריכה.
שחיין שבעת המשחה עובר על אחת מן התקנות של הסגנון אותו הוא שוחה (התקנות מפורטות בחוקת השחייה הבין-לאומית), נפסל ותוצאתו נמחקת.
ישנן כמה תקנות שתקפות לגבי כל הסגנונות:
שחיין חייב להשלים את כל המרחק של המשחה כדי לנצח, אפילו אם הוא השחיין היחיד.
שחיין חייב לסיים במסלול בו זינק.
אסור לחצות מסלול של שחיין אחר או להפריע לשחיין אחר בצורה כלשהי.
בעת פנייה חייב השחיין לגעת בקיר של קצה בריכת השחייה.
בסגנונות חזה, גב ופרפר אסור לשחיין לגעת בקרקעית הבריכה.
בסגנון החופשי מותר לשחיין לעמוד על הרצפה אבל לא ללכת עליה.
אסור למשוך בכבל של המסלול.
אסור להשתמש בשום פריט שיכול להגביר את מהירותו, סיבולתו או את יכולת הציפה של השחיין.
מותר להשתמש בחליפת שחייה (שאושרה על ידי פינ"א), משקפת שחייה וכובע ים.
אסור להיכנס למים בעת משחה שאינך רשום אליו.
עבירה על תקנה זו תגרור פסילה אוטומטית במשחה הבא של השחיין.
אם עבירה על אחת התקנות השפיעה על שחיין שאינו זה שעבר על התקנה, יותר לשחיין המושפע לשחות את המשחה שוב.
שאלת מידות ומבנה הבריכה היא בעלת משמעות רבה בשחייה, מכיוון שהיא יכולה להשפיע על תוצאות המשחה.
בין כל בריכות השחייה נדרשת אחידות כדי שתוצאות זמן בבריכות שונות תוכלנה להיות בנות השוואה.
בנוסף, נדרש שמרחקי השחייה בתחרויות הרשמיות בענף יהיו כפולה שלמה של אורך הבריכה.
האולימפיאדה ורוב התחרויות הגדולות נערכות בבריכת 50 מטר (הנקראת גם בריכה אולימפית או בריכה ארוכה).
בריכות אלה יקרות ודורשות יותר תחזוקה, ולכן אינן רווחיות תמיד למתקני ספורט מסחריים שיכולים לרצות את קהל המנויים שלהם גם בבריכות קטנות וזולות יותר.
מסיבה זו רוב הבריכות בעולם הן באורך של 25 מטר (הנקראת גם בריכה קצרה).
תוצאות בבריכות קצרות הן מהירות יותר מתוצאות בבריכות ארוכות מכיוון שבמשחים הנערכים בבריכות קצרות יש יותר פניות ויציאות מהירות וחסכניות באנרגיה.
בארצות הברית, בה השיטה המטרית אינה מקובלת, בריכות רבות הן באורך של 25 יארד הקצרות במעט מבריכות של 25 מטר.
מסיבה זו מנהיגים בארצות הברית עונת שחייה בבריכות יארדים בחורף ועונת שחייה בבריכות מטרים בקיץ.
בסגנון החופשי (Freestyle) המתחרים יכולים לבחור לשחות בכל צורה שהם רוצים.
מכיוון ששחיית חתירה (להלן) נחשבת לצורת השחייה המהירה ביותר, שחייני החופשי נוהגים להשתמש בה בתחרויות.
כאשר שוחים משחה מעורב מותר לבצע את הקטע החופשי בכל צורת שחייה השונה מפרפר, גב וחזה.
הסגנון החופשי הוא הסגנון הראשון שאושר לשחייה בתחרויות.
בשחיית החתירה (Front crawl) החותר גורף את המים בעזרת שתי הידיים לסירוגין כך שתמיד יד אחת גורפת את המים, ומזיז את הרגלים, כל אחת בנפרד, למעלה ולמטה.
הנשימה מתבצעת לצדדים (אין חובה לנשום כל מספר תנועות קבוע).
סגנון החזה (Breaststroke) נחשב לסגנון השחייה הקשה ביותר מבחינה טכנית והוא האיטי ביותר.
לעומת זאת, בשחייה עממית חזה נחשב לסגנון קל למדי, משום שהוא נוח ואפקטיבי כשהמטרה אינה התקדמות מהירה.
בסגנון חזה מבצע השחיין תנועה מחזורית בידיו – הידיים נשלחות קדימה וכשהן מתוחות השחיין גורף מים תוך כדי קירוב הידיים לחזהו ושוב מותח אותן.
רגליו של השחיין מתקפלות ולאחר מכן נדחקות אחורה בכוח כדי לדחוף את המים.
הנשימה מתבצעת כשמוציאים את הראש מחוץ למים פעם אחת בכל מחזור גריפה ובעיטה.
סגנון החזה נחשב להתמחות מיוחדת בשחייה תחרותית.
במשחקים האולימפיים מתחרים בסגנון החזה בשני מרחקים: 100 ו-200 מטר.
באליפויות אחרות מתחרים גם במרחק של 50 מטר.
סגנון הגב (Backstroke) הוא הסגנון היחיד אשר נשחה על הגב.
לשחיין הגב יש יתרון בכך שאין צורך להוציא את הראש מן המים כדי לנשום בזמן השחייה, אך מנגד, קיים החיסרון של קושי בראיית כיוון ההתקדמות.
זהו גם סגנון השחייה התחרותי היחידי שבו הזינוק נעשה מתוך המים.
בסגנון הגב מיישר השחיין את ידיו וגורף איתן לסירוגין כך שתמיד יד אחת גורפת מים.
הרגליים בסגנון הגב עולות ויורדות לסירוגין בדומה לשחיית החתירה.
גב הוא הסגנון השני האיטי ביותר, אחרי סגנון חזה.
סגנון הגב הוא השני שאושר לשחייה לאחר הסגנון החופשי.
בזמנו, נשחה סגנון הגב כשהידיים ישרות, אך בזמנים המודרניים, הוא כמעט תמיד נשחה עם ידיים מכופפות מתחת למים.
במשחקים האולימפיים מתחרים בסגנון גב לשני מרחקים: 100 ו-200 מטר.
באליפויות אחרות מתחרים גם למרחק של 50 מטר.
סגנון הפרפר (Butterfly) הוא סגנון קשה מבחינה טכנית והסגנון השני במהירותו אחרי סגנון חופשי.
הסגנון דורש תיאום רב בין חלקי הגוף.
לסגנון עקומת למידה תלולה, משום ששחיין שאינו מבצע את התנועה כהלכה יתקשה לנשום, ולכן יתקשה לבצע כהלכה את התנועה הבאה, דבר ההופך אותו לסגנון מאוד לא פופולרי בשחייה עממית.
שחיין הפרפר מבצע גריפה של המים על ידי שתי הידיים במקביל, תוך כדי גריפת המים מבצע יתר גופו תנועת "דולפין" אשר מעלה אותו למעלה כדי שיוכל לנשום.
בזמן מחזור הגריפה של הידיים מבצעות הרגליים שתי "בעיטות" ברגליים צמודות – "בעיטה" אחת לפני הגריפה כשהידיים מושטות קדימה ואחת לאחר הגריפה כשהידיים מושטות לאחור.
במשחקים האולימפיים מתחרים בסגנון הפרפר בשני מרחקים: 100 ו-200 מטר.
באליפויות אחרות (כמו אליפות העולם בשחייה) מתחרים גם במרחק של 50 מטר.
סגנון מעורב (Medley) הוא סוג משחה מיוחד המשלב את כל הסגנונות (פרפר, גב, חזה וחופשי).
משחה מעורב נחלק לשני סוגים: "מעורב אישי" (מ"א) ו"מעורב קבוצתי" (מ"ק) על מעורב קבוצתי יורחב בהמשך.
במשחה מעורב אישי על השחיין לבצע מרחק שווה בכל סגנון לפי הסדר הבא: פרפר, גב, חזה, חופשי.
כל סגנון מקבל מרחק שווה בתוך משחה המעורב.
לדוגמה במשחה 200 מטר מעורב יבצע השחיין 50 מטר בכל סגנון לפי סדר המעורב.
שחיין המעורב חייב לעמוד בכל התקנות של כל סגנון בנפרד.
יוצא מן הכלל הוא סגנון חופשי שבתוך משחה מעורב, שנוספת לו מגבלה נוספת – איסור על שחייה בסגנונות פרפר, גב וחזה.
במשחקים האולימפיים מתחרים בשחיית מעורב בשני מרחקים: 200 מטר ו-400 מטר.
באליפויות אחרות שנשחות בבריכות קצרות מתחרים גם במרחק של 100 מטר.
משחה השליחים הוא משחה מיוחד בו ארבעה שחיינים משתפים פעולה.
בכל משחה שליחים משתתפים ארבעה שחיינים השייכים לארגון משותף.
סוג הארגון תלוי בתחרות והוא יכול להיות בית ספר, אגודה, מדינה וכדומה.
כל שחיין שוחה בתורו את המרחק שנקבע וכשהוא מסיים השחיין הבא מזנק למשחה.
הזמן במשחה נמדד מרגע ההזנקה (של השחיין הראשון) ועד לרגע שהשחיין האחרון מסיים.
לרוב לכל משחה שליחים יכולים להירשם שישה שחיינים כשארבעה מהם שוחים בפועל והשניים הנותרים משמשים כמחליפים.
משחה השליחים מתחלק לשני סוגים:
שליחים מעורב נקרא גם מעורב קבוצתי.
כל שחיין במשחה שוחה סגנון אחר לפי הסדר הבא: גב, חזה, פרפר, חופשי.
הסדר שונה מהסדר במעורב אישי מכיוון שעל הגב להיות ראשון מכיוון שבו הזינוק הוא מתוך המים.
במשחקים האולימפיים מתחרים במשחה המעורב הקבוצתי במרחק אחד: 4x100 מטר.
באליפויות אחרות מתחרים גם במרחק של 4x50 מטר.
שליחים חופשי כל השחיינים במשחה שוחים בסגנון החופשי.
במשחקים האולימפיים מתחרים במשחה שליחים חופשי בשני מרחקים: 4x100 ו-4x200 מטר.
בתחילת כל משחה בשחייה תחרותית מתבצע זינוק בו קופצים השחיינים ומתחילים לשחות.
הזינוק בכל הסגנונות זהה למעט בסגנון הגב שעליו יפורט בהמשך.
הזינוק הרגיל מתבצע בשלבים הבאים:
נשמע אות ראשון (לרוב כמה שריקות מהירות).
שלב זה אינו חובה – כל השחיינים מתכוננים לעלות על אדן הזינוק.
נשמע אות שני, שריקה ארוכה – כל השחיינים עולים על אדן הזינוק ומתכוננים לקפוץ.
נשמעת פקודת ה"למקומות" – בזמן פקודה זו חייב כל שחיין לשים לפחות רגל אחת על שפת אדן הזינוק.
לאחר הפקודה אסור לשחיינים לזוז עד שיינתן אות הקפיצה.
בתחרויות מקומיות נשמעת פקודת ה"למקומות" בשפה המקומית.
בתחרויות בין-לאומיות נשמעת הפקודה באנגלית.
נשמע אות שלישי (שריקה, צפירה, ירייה או פקודה) – ברגע השמעת האות השלישי מופעל שעון העצר המודד לשחיינים את התוצאה.
מרגע זה מותר לשחיינים לקפוץ למים ולשחות.
הקפיצה בזינוק היא קפיצת ראש.
בעת הקפיצה מנסים השחיינים לקפוץ כמה שיותר רחוק ולהיכנס למים בחדות המרבית.
צורת הקפיצה הזאת נחשבת לצורת הקפיצה הכי הידרודינמית, ולכן היא נחשבת לצורת הקפיצה האופטימלית.
נוסף לכך, צורת קפיצה זו מאפשרת לשחיין להתחיל יציאה מימית במצב אופטימלי.
ניתן להבדיל בין שני סוגי קפיצה עיקריים: קפיצה דו-רגלית וקפיצה חד-רגלית (או "זינוק פסיעה").
בקפיצה דו-רגלית מציב השחיין את שתי רגליו על שפת אדן הזינוק, גופו יוצר זווית של כ-90° בין השוק לירך.
פלג גופו העליון מתקפל קדימה מהאגן ומעלה וידיו יורדות בין הרגליים בכיפוף קטן, כאשר הן נוגעות בשפת האדן.
בהישמע אות הקפיצה (האות השלישי), דוחף השחיין את האדן עם שתי רגליו יחד והוא יכול גם להיעזר בידיו.
לאחר הדחיפה מעביר השחיין את ידיו למצב "חץ", מצב בו הידיים מתוחות לגמרי וכפות הידיים נמצאות אחת על השנייה.
בקפיצה חד-רגלית מציב השחיין רגל אחת על שפת האדן ואת השנייה כחצי מטר מאחוריה.
השחיין מכופף את הברכיים בזווית של כ-100° מעלות ופלג גופו העליון מתקפל קדימה מהאגן ומעלה.
השחיין תופס את אדן הזינוק עם ידיו ומותח את כל גופו אחורנית כמו קפיץ.
בהישמע אות הקפיצה (האות השלישי) מושך השחיין את שפת האדן ודוחף את האדן עם רגליו.
לאחר הדחיפה מעביר השחיין את ידיו למצב "חץ" כמו בקפיצה הדו-רגלית.
פנייה היא נגיעה בקיר שהשחיין מבצע לאחר שסיים אורך בריכה כדי להחליף כיוון ולשחות שוב את אורך הבריכה.
לכל סגנון ישנן תקנות שונות בקשר לפנייה.
כל פנייה שיש בה גלגול נקראת "קיפר".
הפניות של שחיית החתירה וסגנון הגב וגם הפנייה שבין הגב לחזה בשחיית מעורב נחשבים קיפרים.
כל הפניות מסתיימות בדחיפה מהקיר עם הרגליים ויציאה מימית.
יציאה מימית (מכונה גם יציאה תת-מימית) היא רצף תנועות צלילה שמבוצעות לאחר זינוק ולאחר פנייה.
לאחר סיום הזינוק או פנייה נמצא גופו של השחיין מתחת למים.
במצב זה מבצע השחיין רצף פעולות, המשתנה מסגנון לסגנון, שמטרתן לנצל את התנופה של הדחיפה מהקיר ולהביא את השחיין כמה שיותר רחוק מהקיר בכמה שפחות זמן ובניצול מינימלי של אנרגיה.
יציאת ה"דולפין" המימית של שחיית החופשי, סגנון הגב ופרפר נחשבת למצב ההידרודינמי ביותר שגוף השחיין יכול להיות בו.
לפי חוקת פינ"א, המרחק המקסימלי של יציאה מימית הוא 15 מטרים למעט בסגנון החזה.
התקנה חוקקה בטענה שהשחיינים עלולים להתעלף מחוסר חמצן ובזבוז האנרגיה של היציאה המימית.
נגיעה היא הפעולה שמבצע השחיין כשהוא מגיע לקיר בסוף המשחה.
הנגיעה משתנה מסגנון לסגנון ועליה לעמוד בכל התקנות של הסגנון שבו היא מבוצעת.
לעיתים קרובות קורה שהשחיין "מפספס" את הנגיעה.
הכוונה למצב בו השחיין מגיע למצב בו הוא רחוק מדי מהקיר בשביל לגעת בו אבל קרוב מדי אל הקיר בשביל לבצע עוד תנועת ידיים.
לרוב במצב כזה נותן השחיין בעיטה חזקה במים שמביאה אותו לקיר, הבעיטה חייבת לעמוד בתקנות של הסגנון אותו השחיין שוחה.
ברגע הנגיעה נעצר שעון העצר שמודד לשחיינים את התוצאה.
התוצאה של השחיין היא הזמן שעבר מרגע השמעת האות השלישי של הזינוק עד שהשחיין גומר לשחות את כל המרחק ונוגע בקיר.
בסגנון החופשי מזנק השחיין זינוק רגיל מאדן הזינוק.
מבחינה עקרונית בסגנון החופשי מותר לשחיין לבצע כל סוג פנייה שהוא רוצה.
בפועל כמעט תמיד השחיינים משתמשים בפניית "קיפר" כיוון שהיא המהירה ביותר.
הקיפר בסגנון החופשי מתבצעת בשלבים הבאים:
השחיין מתקרב לקיר הבריכה עד שהוא מגיע למרחק של כחצי מטר מהקיר (תלוי בגובה השחיין) ומבצע את הגריפה האחרונה לפני הפנייה.
תוך כדי הגריפה האחרונה השחיין מקפל את גופו ומתגלגל.
השחיין מבצע גלגול קדימה של 180° עם גופו.
שלב זה הופך את השחיין כך שראשו פונה לכיוון הנגדי לכיוון שממנו בא.
השחיין מותח את ידיו למצב של "חץ", דוחף את הקיר ברגליו ומתחיל את היציאה המימית.
השחיין מבצע גלגול הצידה (ימינה או שמאלה) של 180° עם גופו.
שלב זה הופך את השחיין כך שבטנו תפנה מטה וגבו מעלה.
שלב זה מבוצע במקביל לשלב הקודם.
כמו בפנייה גם היציאה המימית בסגנון החופשי יכולה להתבצע בכל צורה שהשחיין רוצה.
כמעט תמיד מבוצעת יציאת "דולפין" שאם היא מבוצעת בצורה מקסימלית מבחינת ניצולת אנרגיה היא מהירה יותר משחיית החתירה.
ביציאת הדולפין של סגנון החופשי מבצע השחיין כמה פיתולים מהירים עם כל הגוף ואחריהם כמה בעיטות רגליים לסירוגין עד שהוא יוצא מהמים.
הנגיעה בסגנון חופשי מבוצעת כמעט תמיד עם יד אחת.
הנגיעה מבוצעת עם אחת הידיים בזמן שהיד השנייה מסיימת את הגריפה האחרונה.
לעיתים שחיינים שרחוקים מן הקיר בעת הגריפה האחרונה מבצעים בעיטת דולפין עם הרגליים כדי להגיע לקיר.
כיוון שתנועות הידיים בשחיית החתירה נעשות לסירוגין ומשום שתנועת הידיים בשחיית החתירה מהירה מאוד נדיר מצב בו השחיין "מפספס" את הנגיעה.
בסגנון החזה מזנק השחיין זינוק רגיל מאדן הזינוק.
הפנייה בסגנון החזה מתבצעת בשלבים הבאים:
השחיין מתקרב לקיר הבריכה עד שהוא מגיע למרחק של כחצי מטר מהקיר (תלוי בגובה השחיין) וגורף בחוזקה עם שתי ידיו.
השחיין שולח את שתי ידיו קדימה יחד כדי לגעת בקיר.
השחיין נוגע בקיר עם שתי ידיו בו זמנית.
אם השחיין לא יגע עם שתי ידיו בו זמנית הוא ייפסל.
השחיין מעביר את ידיו אחורה ואת רגליו קדימה כך שהן יגעו בקיר.
השחיין ממקם את ידיו במצב "חץ", דוחף את הקיר עם רגליו ומתחיל את היציאה המימית.
היציאה המימית בסגנון החזה היא האיטית ביותר ומתבצעת בשלבים הבאים:
לאחר הזינוק או פנייה השחיין נמצא במצב "חץ".
השחיין גורף בו זמנית עם ידיו ומעביר אותן בתנועה רציפה ממצב שהן מתוחות לפני הראש למצב בו הן נמצאות לצידי הגוף.
בזמן הגריפה השחיין יכול לעשות תנועת "דולפין" אחת ברגליים בשלבים מסוימים:
כאשר השחיין פותח את הידיים.
לאחר בעיטת הדולפין מבצע השחיין תנועה יחידה של הרגליים בסגנון החזה המוציאה אותו מן המים.
בדומה לפנייה גם הנגיעה בסגנון החזה חייבת להתבצע עם שתי ידיים בו זמנית.
הסיכוי שהנגיעה "תפספס" גבוה יחסית כיוון שמחזור התנועות של סגנון החזה ארוך.
בסגנון הגב, בשונה מהסגנונות האחרים, הזינוק נעשה מתוך המים.
שלבי זינוק בסגנון הגב שונים במעט מכללי הזינוק הרגילים.
שלב זה אינו חובה – כל השחיינים מתכוננים להיכנס לתוך המים.
נשמע אות שני, שריקה ארוכה – כל השחיינים נכנסים לתוך המים.
נשמע אות שלישי, שריקה ארוכה – כל השחיינים נכנסים ל"מצב זינוק"; מצב בו השחיינים מחזיקים בידיות היוצאות מאדן הזינוק כשפניהם פונים לכיוון אדן הזינוק.
בעבר, בזמן הזינוק כפות הרגליים (כולל האצבעות) היו חייבות להיות מתחת לפני המים, לאחרונה הוצא תיקון לחוקה שמתיר את הוצאתן של האצבעות וכפות הרגליים מעל לפני המים.
נשמעת פקודת "למקומות" – בדומה לשאר הסגנונות, לאחר הפקודה אסור לשחיינים לזוז עד שיינתן אות הקפיצה.
נשמע אות שלישי (שריקה, צפירה, ירייה או פקודה) – מרגע השמעת האות השלישי מותר לשחיינים לעזוב את הידיות, לדחוף את הקיר עם רגליהם ולהתחיל לשחות.
לרוב השחיין ייבחר לבצע יציאה תת-מימית לפני שיעלה על פני המים.
הפנייה בסגנון הגב היא פניית "קיפר" הדומה לזו של החופשית מלבד כמה מגבלות הפועלות עליה.
השחיין מתקרב לקיר הבריכה על גבו למרחק של כמטר וחצי מהקיר (תלוי בגובה השחיין)
השחיין מתהפך על בטנו וניתנת לו גריפה אחת עם הידיים לפני שיבצע את הגלגול.
תנועת הידיים יכולה להיעשות עם יד אחת או שתי הידיים בו זמנית.
על התנועה להיות רציפה ולהימשך כל הזמן שבין ההיפוך על הבטן עד הכניסה לגלגול.
פעולת רגליו של השחיין חייבת להפסיק ברגע שהוא מסיים את הגריפה.
חריגה מתנאים אלה מביאה לפסילה.
השחיין ממקם את ידיו במצב "חץ", דוחף את הקיר עם רגליו ומתחיל את היציאה התת-מימית על גבו.
היציאה התת-מימית בסגנון הגב היא יציאת "דולפין" על הגב.
השחיין מבצע כמה פיתולים מהירים עם כל הגוף ואחריהם כמה בעיטות רגליים לסירוגין עד שהוא יוצא מהמים.
מכיוון שסגנון הגב הוא הסגנון הכי איטי בו מבוצעת יציאת דולפין, יציאת הדולפין הופכת לחלק משמעותי ביותר בו.
שחיינים המנצלים את מלוא המרחק של יציאת הדולפין (15 מטר) מנצלים את האנרגיה שלהם בצורה טובה יותר ונעים מהר יותר באופן יחסי.
בנוסף ישנו הפרש זמנים ניכר בין תוצאות גב בבריכה קצרה ולבריכה ארוכה עקב כך שבבריכה קצרה ישנן יותר פניות ויציאות מאשר במרחק השווה בבריכה ארוכה.
הנגיעה בסגנון הגב מבוצעת עם יד אחת.
התקנות מאפשרות לגופו של שחיין להיות מתחת למים באופן מלא בעת הנגיעה ורוב השחיינים מנצלים זאת כדי לבצע בעיטת דולפין תת-מימית מהירה בעת הנגיעה.
מכיוון שבגב השחיין השרוע על גבו לא יכול להסתכל קדימה הוא חייב לשער את מיקומו כדי לדעת מתי להסתובב על הבטן לפנייה וכדי לדעת מתי לבצע את הנגיעה האחרונה.
לשם כך השחיין נעזר בחוט שעליו דגלונים התלוי מעל לבריכה וחוצה אותה לרוחב בזווית ישרה לכיוון המסלולים.
החוט ממוקם בכל צד חמישה מטרים לפני הקיר וכל שחיין יודע כמה תנועות הוא צריך לבצע מהרגע שהוא רואה את החוט עד שהוא צריך להתהפך על בטנו או לגעת בקיר.
במקרה והשחיין מתבלבל בספירת תנועותיו לפנייה הוא עלול להתהפך מוקדם מדי ולהיפסל, או להתהפך מאוחר מדי ולא לקבל את ההזדמנות לנצל את הגריפה על הבטן.
טעות בספירת התנועות לנגיעה עלולה לגרום לפספוס.
על השחיין לסיים את מקצה הגב בעודו על גבו.
בסגנון הפרפר מזנק השחיין זינוק רגיל מאדן הזינוק.
הפנייה בסגנון הפרפר מתבצעת בשלבים הבאים:
השחיין מתקרב לקיר הבריכה עד שהוא מגיע למרחק של כחצי מטר מהקיר (תלוי בגובה השחיין) ומבצע תנועת ידיים אחרונה.
השחיין ממקם את ידיו במצב "חץ", דוחף את הקיר עם רגליו ומתחיל את היציאה התת-מימית.
היציאה התת-מימית בסגנון הפרפר היא יציאת דולפין רגילה הדומה ליציאה המקובלת בסגנון החופשי מלבד העובדה שחל איסור על השחיין לבעוט עם רגליו לסירוגין.
הנגיעה בסגנון הפרפר חייבת להתבצע עם שתי ידיים בו זמנית.
הסיכוי שהנגיעה "תפספס" גבוה יחסית כיוון שמחזור התנועות של סגנון הפרפר ארוך יחסית.
במשחה המעורב מזנק השחיין זינוק רגיל מאדן הזינוק.
בפניות בין אורכי בריכות מאותו הסגנון בתוך משחה המעורב הפנייה נעשית בהתאם לתקנות הפניות של אותו הסגנון.
לפני כל פנייה בין סגנון אחד לסגנון אחר יש לגעת בקיר על פי התקנות של הסגנון הראשון ואחר כך לדחוף מהקיר בצורה החוקית לסגנון השני (לדוגמה לצאת על הגב בסגנון הגב).
מכך נובעים הפניות הבאות בין הסגנונות:
פרפר-גב: השחיין נוגע בקיר בתנועת פרפר עם שתי הידיים יחד על בטנו ודוחף עם הרגליו על הגב.
גב-חזה: השחיין נוגע בקיר עם יד אחת על גבו, ודוחף עם רגליו על בטנו; או לחלופין, נוגע עם יד בקיר אחת בנטייה קלה על צדו, מתגלגל גלגול קיפר ויוצא על בטנו.
חזה-חופשי: השחיין נוגע בקיר עם שתי ידיו יחד על בטנו ודוחף עם רגליו על בטנו.
היציאה התת-מימית במשחה המעורב זהה לזו של הסגנון בה נשחת אותה הבריכה.
הנגיעה במשחה המעורב זהה לנגיעה של סגנון החופשי, מכיוון שזהו הסגנון האחרון שנשחה במשחה.
במשחה השליחים חופשי השחיין הראשון מזנק זינוק רגיל.
החוקים לגבי שלושת השחיינים הבאים לאחריו שונים מן הרגיל מכיוון שהם לא מזנקים על פי שריקה, אלה על פי נגיעת השחיין הקודם בקיר.
מסיבה זאת, לא ניתן לסמן לשחיינים מאיזה רגע אסור להם לזוז על אדן הזינוק ולכן ניתן להם חופש תנועה מלא בזינוק כל עוד קצוות אצבעותיהם נמצאים במגע עם אדן הזינוק לפני שהשחיין הקודם נגע בקיר.
חופש זה מנוצל על ידי השחיינים וגרמו להתפתחותו של זינוק מיוחד הנקרא "זינוק שליחים".
בזינוק שליחים השחיין הבא לשחות ברבעיה נעמד במרחק צעד משפת אדן הזינוק.
כשהשחיין השוחה באותו הרגע מתקרב לקיר וכמעט נוגע בו מתחיל השחיין על האדן את הזינוק.
השחיין על האדן מסובב את שתי ידיו במהירות לאחור תוך כדי ביצוע שני צעדים מהירים שמביאים את רגליו לשפת האדן ושולח את ידיו במהירות קדימה תוך כדי קפיצת ראש למים.
בכך נוצר מצב בו השחיין למעשה רץ "לתוך" הקפיצה תוך כדי צבירת תנופה עם רגליו וידיו.
הפניות, היציאות והנגיעות במשחה זה מתבצעים כמו במשחים חופשי רגיל.
במשחה השליחים מעורב השחיין הראשון הוא שחיין הגב שמזנק זינוק גב רגיל מתוך המים.
שלושת השחיינים שאחריו מזנקים בחוקים דומים לזינוק בשליחים חופשי, ורשאים לבצע זינוק שליחים.
כל שחיין מבצע פניות, יציאות ונגיעות על פי חוקי הסגנון אותו הוא שוחה.
שחייה לא נכללה בתחרויות הספורט הרשמיות ביוון העתיקה מכיוון שהיא נחשבה למיומנות עממית נפוצה שכל אחד אמור לשלוט בה.
לעומת זאת ברומא העתיקה התקיימו תחרויות שחייה שאפילו מאוזכרות אצל חז"ל.
כבר באולימפיאדת אתונה (1896), האולימפיאדה המודרנית הראשונה, התקיימו תחרויות שחייה בהן צפו 20,000 איש.
באולימפיאדה זו התקיימו ארבעה משחים: 100 מטר, 500 מטר, 1,200 מטר חופשי ומשחה מלחים יווניים מיוחד.
כל המשחים התקיימו במפרץ זאה, בסמוך לפיראוס, ב-11 באפריל, מה שהקשה על השחיינים מפני שזמן ההתאוששות בין משחה למשחה היה קצר.
באולימפיאדת פריז (1900) הוכנס לראשונה סגנון הגב ובאולימפיאדת סנט לואיס (1904) הוכנס לראשונה סגנון החזה ומשחה שליחים.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) התחרו לראשונה נשים בענף בעקבות הפגנות של פמיניסטיות.
באולימפיאדת מלבורן (1956) הוכנס לראשונה סגנון הפרפר ובאולימפיאדת טוקיו (1964) הוכנס לראשונה משחה המעורב אישי.
באולימפיאדת מינכן (1972) זכה השחיין מארק ספיץ בשבע מדליות זהב תוך כדי שבירת שיא עולם בכל משחה.
זהו היה שיא הזכיות במדליות זהב באולימפיאדה אחת, שנשמר 36 שנים.
השחיינית שיין גולד מאוסטרליה זכתה ב-5 מדליות מהן 3 זהב, כולן במשחים אישיים.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 החלו להתקיים אליפויות העולם בשחייה.
באותה העת ובשנות ה-80 של המאה ה-20 עמדה גרמניה המזרחית בחזית השחייה העולמית לנשים.
השחייניות הבולטות היו קורנליה אנדר שזכתה ב-4 מדליות זהב ומדליית כסף אחת באולימפיאדת מונטריאול (1976) וקריסטין אוטו שזכתה בשש מדליות זהב בשלושה סגנונות שונים באולימפיאדת סיאול (1988), שיא הזכיות במדליית זהב באולימפיאדה אחת לנשים.
מאוחר יותר התברר שלשחייני מזרח גרמניה ניתנו חומרים אסורים.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 השחיינים הבולטים היו כריסטינה אגרסגי מהונגריה ואלכסנדר פופוב מרוסיה.
בתחילת שנות האלפיים השחיינים הבולטים הם פיטר ואן דן הוחנבנד מהולנד, גרנט האקט ואיאן ת'ורפ מאוסטרליה, קוסוקיי קיטאג'ימה מיפן ומייקל פלפס וארון פירסול מארצות הברית.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) שבר השחיין מייקל פלפס את שיאו של מארק ספיץ וזכה בשמונה מדליות זהב אולימפיות, ובכך הפך למחזיק השיא בזכייה במספר רב ביותר של מדליות זהב באולימפיאדה אחת.
כמו כן, נתווספה לראשונה תחרות שחייה במים פתוחים למרחק 10,000 מטר.
ארצות הברית היא המדינה החזקה בענף לאורך ההיסטוריה שלו במשחקים האולימפיים ובאליפויות העולם בשחייה.
במשחקים האולימפיים צברה ארצות הברית, 230 מדליות זהב, 164 מדליות כסף ו-126 מדליות ארד (520 מדליות בסך הכל), הרבה לפני אוסטרליה השנייה במספר המדליות עם 57 מדליות זהב, 60 מדליות כסף ו-61 מדליות ארד (178 מדליות בסך הכל).
באליפויות העולם בשחייה צברה ארצות הברית, 214 מדליות זהב, 166 מדליות כסף ו-119 מדליות ארד (499 מדליות בסך הכל) הרבה לפני סין השנייה במספר המדליות עם 103 מדליות זהב, 75 מדליות כסף ו-53 מדליות ארד (231 מדליות בסך הכל).
משחים שנשחו באולימפיאדות שונות בעבר, אך כבר לא נשחים בה כיום הם: 500 מטר חופשי, 1200 מטר חופשי, 4,000 מטר חופשי, 880 יארד חופשי, שליחים 4X50 מטר חופשי, 400 מטר חזה, 200 מטר שחייה בקבוצה, 200 מטר מכשולים, שחייה מתחת למים וצלילה למרחק.
שחייה במים פתוחים היא ענף ספורט בו שחיינים מתחרים בשחייה בגופי מים גדולים כגון נהרות, אגמים, מפרצים ובים הפתוח.
הפדרציה הבינלאומית לשחייה, פינ"א, מאגדת בתוכה שחייה במים פתוחים, יחד עם שחייה תחרותית, קפיצה למים, קפיצה למים מגובה, שחייה אמנותית וכדורמים.
המרחקים הרשמיים בתחרויות השחייה במים פתוחים של פינ"א הם 5, 10 ו-25 ק"מ (לשם השוואה, המרחק הארוך ביותר בשחייה תחרותית הוא 1500 מטר).
מאז אליפות העולם בשחייה 1991 הענף כלול בתוכנית של אליפות העולם בשחייה.
מאז אולימפיאדת בייג'ינג (2008) שחייה במים פתוחים למרחק של 10 ק"מ, המכונה "מרתון שחייה", היא משחה אולימפי.
ספורט הטריאתלון כולל בתוכו שחייה במים פתוחים.
יש אירועים לא-תחרותיים של שחייה במים פתוחים, כגון צליחת הכנרת העממית או חציית תעלת למאנש.
השחייה, שמתבצעת לעיתים בדבוקה, שונה לחלוטין משחייה במסלול מופרד בבריכה, ועל המתחרה להיזהר שלא להיפגע ולא לפגוע במתחרים אחרים, ולשמור על נתיב קרוב ככל האפשר לסימון (ולשם כך להרים את הראש מדי פעם על מנת שלא לסטות מהמסלול).
כמו כן עשויה השחייה לכלול צלילות לצורך התחמקות מגלים, שחייה עם הזרם, ניווט, והתמודדות עם תנאי קור וחום קיצוניים.
מאז הימים הקדומים ביותר, אנשים שחו על פני מים פתוחים, הן מתוך צורך והן לשם הנאה.
חציית תעלת למאנש בשחייה, כ-32 קילומטר הושגה לראשונה באוגוסט 1875 על ידי קפטן אנגלי בשם מתיו ווב, קבעה כיוון חדש בשחייה במים פתוחים לעבר הספורט התחרותי.
למעשה תחרויות השחייה בחמשת המשחקים האולימפיים המודרניים הראשונים מאולימפיאדת אתונה 1896 ועד אולימפיאדת סטוקהולם 1912 כולל, נערכו במים פתוחים.
לראשונה נערכו תחרויות שחייה במים פתוחים בנפרד מתחרויות שחייה בבריכה האולימפית באליפות העולם בשחייה שנערכה בפרת', אוסטרליה בשנת 1991.
בשנת 1995, איגוד השחייה הגרמני בחר במונח שחייה במים פתוחים, במקום שחייה למרחקים ארוכים, שאותו אימצה פינ"א והציגה מערכת נפרדת של כללים וחוקים.
פינ"א מגדירה שחייה במים פתוחים, משחים שאורכם לפחות חמישה קילומטר.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) נערכה לראשונה במשחקים האולימפיים תחרות 10 קילומטר בשחייה במים פתוחים לנשים וגברים הנקראת מרתון שחייה.
החוקים להלן הם אלו התקפים בתחרויות רשמיות המוכרות על ידי פינ"א.
תחרויות נערכות למרחקים של 5, 10 ו-25 ק"מ.
הזינוק למשחה נערך מרפסודה או מתוך המים בעומק המאפשר שחייה מיידית.
השחיינים מסודרים בזינוק על פי סדר שנקבע באקראי.
בהישמע אות מופעל שעון עצר והשחיינים קופצים למים (במקרה של רפסודה) ומתחילים בשחייה באופן מיידי.
כל המתחרים מאותו המין מזנקים יחדיו.
לעיתים הגברים והנשים מזנקים יחדיו אולם לרוב הגברים מזנקים לפני הנשים.
בכל מקרה, המיקום במשחה נקבע לכל מין בנפרד.
מסלול המשחה מסומן לרוב באמצעות מצופים גדולים ובולטים.
השחייה ממצוף למצוף נעשית בקו ישר ושופטים על סירות מוודאים שכל שחיין מקיף כל מצוף כנדרש.
לרוב המסלול מעגלי והשחיינים נדרשים להקיפו מספר פעמים.
נקודת הסיום של המשחה היא בתוך המים.
הסיום מסומן על ידי מצופים היוצרים משפך המתנקז אל קו הסיום, שרוחבו 5 מטרים.
מעל קו הסיום ישנו גשר שהשחיינים עוברים תחתיו ונוגעים בו עם צמיד אלקטרוני המותקן על ידם.
הגשר כולל חיישן אלקטרוני המזהה את השחיין על פי הצמיד וקובע את הזמן שלקח לו להשלים את המשחה.
הזמן הרשמי מתקבל במונחים של שעות, דקות ושניות, אולם השעון שומר נתונים גם ברמת דיוק של מאיות השנייה כדי לסייע בהכרעה של סיומים צמודים.
כאשר כמה שחיינים מסיימים יחדיו השופטים קובעים את סדר ההגעה באמצעות מצלמת הילוך איטי ונתוני השעון.
שחיין המסיים את המשחה יוצא מן המים, או מוצא מהם במקרה שהוא מותש מכדי לצאת לבד, ונבדק על ידי איש צוות רפואי.
מיקום השחיינים נקבע על פי סדר ההגעה לקו הסיום.
במהלך המשחה, כל סגנונות השחייה מותרים לשימוש, אולם ברמה מקצוענית משתמשים תמיד בסגנון החתירה.
המגע עם הקרקעית מותר, אך אסור ללכת על הקרקעית או לקפוץ ממנה.
כמו כן כל מגע מכוון עם עצם כלשהו במים (כגון משיכת מצוף או תפיסת רפסודה) אסור.
מטבע הדברים, ענף המים פתוחים כולל מגע רב בין השחיינים, בייחוד בהתחלה ובסיום.
עם זאת, אסור לבוא במגע עם שחיין אחר בכוונה (למשל כדי להפריע לו או למשוך בו כדי להתקדם).
לשחיינים אסור להיצמד לסירות המלוות את המשחה (דבר המקל על השחייה).
שופטים וצוותים רפואיים מלווים את השחיינים לכל אורך המשחה באמצעות סירות.
אם שופט סבור ששחיין עובר על כללי הענף, הוא מוציא דגל צהוב עם מספר השחיין (שכתוב באופן בולט על גפיו).
אם שחיין מבצע עבירה בפעם השנייה מונף לעברו דגל אדום והוא מוצא מן המים מיידית ונפסל מהמשך המשחה.
עבירה בלתי ספורטיבית בעליל מזכה בדגל אדום מיידית, גם ללא דגל צהוב לפני.
משחי מים פתוחים הם מתישים ונמשכים זמן רב.
לכן מסלול המשחה עובר על יד רפסודת או סירת האכלה, שם יכולים השחיינים לשתות מים ולצרוך מזון עתיר אנרגיה.
השחיינים חולפים בקרבת הרפסודה או הסירה וסייענים מושיטים לעברם מקלות באורך עד 5 מטרים, ומכניסים את המזון ישירות לפה תוך כדי שחייה.
טמפרטורת המים המינימלית הדרושה לקיום תחרות של פינ"א היא 16 מעלות צלזיוס, ומקווה המים בו מתקיים התחרות צריך להיות נתון להשפעה נמוכה של גלים וגאות.
ישנם הבדלים רבים בין שחייה תחרותית בבריכה לשחייה במים פתוחים.
בשחייה בבריכה המשחים הפופולריים הם ל-100 ול-200 מטר והמשחה למרחק המקסימלי הוא ל-1500 מטר, שברמה מקצוענית לוקח כ-15 דקות.
בשחייה במים פתוחים לעומת זאת המרחק המינימלי הוא 5 ק"מ והמשחה הפופולרי ביותר, ל-10 ק"מ, לוקח כ-1:45-2:00 שעות (כתלות בתנאי המים).
משחי המים פתוחים דורשים סיבולת לב ריאה גדולה בהרבה.
במובן הזה היחס בין שחייה בבריכה לשחייה במים פתוחים דומה ליחס בין תחרויות ריצה באצטדיון למרתון.
רבים משחייני המים פתוחים החלו את דרכם כשחייני 1500 מטר חופשי בבריכה.
הבדלים רבים נוספים מתבטאים בתנאים השונים.
שחייני מים פתוחים נדרשים לעיתים להתמודד עם תנאי חום וקור קיצוניים, בניגוד לבריכה שם הטמפרטורה קבועה ונוחה.
כמו כן שחייני מים פתוחים נדרשים לנווט ממצוף למצוף, שהמרחק ביניהם הוא לרוב מאות מטרים.
זאת תוך כדי להתמודדות עם גלי הים וסחף.
מה שגם דורש מהם להרים את הראש מעל המים, דבר שאינו מקובל בתחרויות בבריכה.
בניגוד לבריכה, שם כל שחיין שוחה במסלול משלו ומבודד משאר השחיינים, בשחייה במים פתוחים המגע הפיזי בין השחיינים הוא רב.
השחיינים שוחים בדבוקות צפופות שכוללות לעיתים עשרות שחיינים.
ההתחלה והסיום של המשחה נוטים להיות אלימים במיוחד.
האיסורים על חליפות שחייה מתקדמות בשחייה תחרותית שנכנסו לתוקף ב-2010 לא חלים על שחייה במים פתוחים.
שחייני מים פתוחים רשאים לשחות עם חליפות שחייה מלאות המכסות את כל הגוף ואינן עשויות מבד.
בניגוד לבריכה, שם התנאים שווים בכל העולם, התנאים בשחייה במים פתוחים משתנים מתחרות לתחרות ומרגע לרגע.
לכן אין בשחייה במים פתוחים שיאי עולם רשמיים.
בשחייה במים פתוחים חשיבות רבה לטקטיקה ותכנון נכון של המשחה.
האלמנט הטקטי הנפוץ ביותר הוא "דראפטינג".
השחיין נצמד לשחיין אחר ממאחור ומשתמש בו כ"מגן" שמפלס את הדרך.
השחיין מאחור נהנה מהתנגדות מים פחותה ונדרש לפחות מאמץ בשביל לשחות במהירות של השחיין מלפנים.
ניתן גם לבצע דראפטינג כשהשחיין מתמקם לצידו של המוביל ולא מאחוריו, כשראשו נמצא באזור המתניים של המוביל.