tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במקומות אחרים נהוג לעלות למקום גבוה שממנו צופים על המים, או במקרה הצורך להסתפק בפתיחת ברז המים בכיור בית הכנסת ולומר על מים אלו את התפילה.
בקרב יהדות כורדיסטן היה מנהג לקפוץ למים עם הבגדים, לאחר אמירת התשליך.
חלקם הסתפקו באמירת התשליך כשהם עומדים על רפסודות בנהר חבור.
במקרה שהיום הראשון של ראש השנה חל בשבת, נהוג בקהילות האשכנזיות, האיטלקיות וחלק קטן מן הספרדיות (כגון בגאורגיה) לדחות את אמירת תשליך ליום השני של ראש השנה, בשל החשש שיטלטלו את מחזורי התפילה אל מחוץ לתחום העירוב.
ברם, ברוב הקהילות הספרדיות נהוג לומר תפילה זו אפילו בשבת.
חלק מהקהילות החסידיות נוהג לקיים את המנהג בימים שבין ראש השנה ליום הכיפורים.
נהוג לקרוא בטקס התשליך את פסקת הסיום של ספר מיכה, שהיא דברי נחמה וגאולה וממנה נגזר שם הטקס:
בחלק קטן מהקהילות הספרדיות לא התקבל המנהג (למשל בקהילה הספרדית של צאצאי האנוסים בלונדון), כמו גם אצל רוב יהודי תימן.
הגר"א לא היה הולך לנהר או לבאר לומר תשליך, וכך אכן נוהגים הפרושים צאצאי תלמידי הגר"א בירושלים.
גם ר' יחיאל אפשטיין ממליץ בספרו ערוך השולחן שלא לקיים תשליך במקום שנשים הולכות אליו, וכן רבי אליהו מקאליש, האדר"ת ואחרים.
תשמיש מצווה הוא חפץ המשמש ביהדות לשם קיום מצווה.
תשמיש קדושה הוא תשמיש מצווה המכיל את השם המפורש ולכן טעון גניזה, הוא וכל אביזריו.
לעיתים קרובות נעשה שימוש בשם "תשמיש קדושה" כדי לתאר את שני הסוגים.
בין תשמישי הקדושה ישנם כאלה שנועדו לשימוש אישי (כגון תפילין, שהאדם מניח אותן), וישנם שמשמשים את הציבור (כגון ספר תורה ותשמישי קדושה הנלווים לו).
המושגים "תשמיש מצווה" ו"תשמיש קדושה" מופיעים לראשונה בתלמוד בבלי, שם מצוטטת ברייתא העוסקת בהבחנה בין השניים:
ההלכה מחייבת לגנוז כל חפץ שהתבלה ויצא מכלל שימוש שרשום בו השם המפורש, ומשום כך נעשית ההבחנה בין תשמישי קדושה, שבהם מופיע השם המפורש, לבין תשמישי מצווה, שלא מופיע בהם השם המפורש ולפיכך אינם מצריכים גניזה.
ההבדל בין השניים הוא שתשמישי מצווה הם הדברים המשמשים את האדם לקיום המצוות.
בלעדיהם הוא אינו יכול לקיים את המצווה, ובכל זאת, לדברים אלה אין חשיבות מיוחדת מצד עצמם, ולכן אפשר לזורקם לאחר השימוש.
לעומתם, תשמישי קדושה הם דברים שקדושתם באה מצד עצמם, ולא בשל שימוש האדם בהם, ולכן קדושתם אינה פגה ויש לגונזם.
ישנו חילוק נוסף בין תשמיש קדושה לתשמיש מצווה, בכך שאסור לייעד תשמיש קדושה לשימוש פחות קדוש, ובלשון חז"ל: "מעלין בקודש ואין מורידין", כלל זה אינו חל בתשמיש מצווה.
בגדי המלך אף הם נחשבים לתשמיש קדושה, משום שהמלך נמשח בשמן המשחה שהוא קודש.
תשמישי קדושה ותשמישי מצווה לא חלה עליהם קדושה אף אם הזמין וייחדם לשם כך בפה, כל עוד לא נעשה בהם מעשה המצווה עצמו, ובלשון חז"ל: "הזמנה לאו מילתא היא".
לדוגמה קדושת בית הכנסת לא חלה גם כשהבנייה הושלמה, אלא עד שיתפללו בו הציבור.
מפאת חיוניותם לאדם המשתמש בהם, קובע שתשמישי קדושה אינם ניתנים לעיקול.
תשלומי כפל בהלכה, הם תשלומי קנס בהם מחויב גנב, או שומר פיקדון שטען בשבועת שקר שנגנב, על מנת להיפטר – והוכח שהחפץ עודנו ברשותו.
במקרה כזה בתוספת להחזרת עצם הגנבה עליו לשלם שנית כפי ערכה.
מודה בגנבה פטור מתשלומי כפל, ככל מודה בקנס.
הרמב"ם בספרו משנה תורה מסביר שחיוב כפל הוא מדין מידה כנגד מידה .
הגונב מקרקעין, עבדים או שטרות, פטור מתשלומי כפל.
תשלומי כפל הם דווקא לגנב ואילו גזלן, שעושה זאת בגלוי ובזהות ידועה, אינו משלם אלא קרן.
הגמרא במסכת בבא קמא מנמקת זאת בכך שגנב הגונב בחשאי כדי שלא יראוהו, מחשיב בכך את כבודו בעיני הבריות יותר מכבוד הקדוש ברוך הוא, שכן הוא מראה שהוא מפחד מהבריות, ואילו מבוראו אינו ירא, ועל כן עונשו גדול יותר, מגזלן שאינו ירא גם מהבריות.
הרמב"ם מבאר שהיות והגזל נדיר יותר - ששייך רק בתוך העיר ואינו שייך אלא בדברים הגלויים, ועוד שהגזלן ידוע וניתן להשתדל להשיב גזילתו, לא ראתה התורה צורך ליצור הרתעה חמורה כבדין גניבה.
סכום הכפל נקבע לפי שווי החפץ הנגנב בזמן המשפט.
ולא לפי שוויו בזמן הגנבה.
בגמרא מובא כי לפי רב יש לשלם .
פירוש המילים לפי שיטת רש"י הוא, שחלוק הדבר אם הוא משלם טלאים - כלומר בהמות במקום בהמה שלקח, שאז עליו לשלם כעין שגנב, בעוד שאם משלם ממון עליו לשלם כשעת העמדה בדין.
לפי דעת התוספות והרבה מהראשונים, הפירוש הוא כך: לעניין השתנות גוף בהמה מכבש לאיל, עליו לשלם כעין שגנב, ואילו לעניין הממון - השתנות המחירים, עליו לשלם כמו המחיר של שעת העמדה בדין.
תשמיס הוא פעולת נידוי המקובלת בחברה הבדואית.
במשפחה הבדואית מתקיימת ערבות הדדית בין בני המשפחה, להגנה על החיים, הכבוד והרכוש של בני המשפחה.
במקרה שבו התנהגותו של אחד מבני המשפחה גורמת נזק ליתר בני המשפחה או שהוא יוצא כנגד החברה, עלולה המשפחה לנדותו ולנתקו ממסגרת ההגנה והערבות ההדדית, בטקס הקרוי תשמיס (פירוש מילולי: "ייבוש בשמש").
טקס זה כולל הודעה פומבית, כדי שהציבור ידע שהערבות ההדדית אינה מתקיימת עוד.
הנידוי נכנס לתוקף 48 שעות מרגע ההחלטה, על מנת לאפשר חרטה.
התשמיס אינו נחשב לענישה, אלא לאמצעי הגנה שנוקטת המשפחה, כדי להימנע מהנזק שגורם לה בן המשפחה הסורר.
לעיתים נדירות יותר מחליט בדואי לנתק עצמו ממסגרת הערבות ההדדית של משפחתו, צעד הקרוי "בשמסו אנפוסהום".
טקס התשמיס מתנהל באירוע חברתי, כגון עלייה לקבר קדוש או חתונה.
לעיתים, כאשר קיימת דחיפות לביצוע הטקס הוא יזומן כאירוע חברתי העומד בפני עצמו.
הטקס יבוצע בנוכחות נציגי שבטים מכל האזור, על מנת להבטיח כי גם שבטים אחרים ימנעו ממתן חסות למנודה.
אביו של המנודה מכין סעודה חגיגית לאורחיו, ולאחר מכן פונה לשניים משופטי השבט ובפני הנוכחים מפרט את הנזקים שגרם בנו.
הוא פונה לקהל ושואל האם יש מי שמוכן לקחת את בנו תחת חסותו, ובמידה ואין עונה, אחד מבני המשפחה פושט מהנאשם את הג'לביה, מניח אותה על שיח יבש ומעלה אותה באש.
התשלומים במשפט העברי הם חיובים של אדם לשלם לאדם אחר כסף בגלל נזק, הלוואה, או חיוב משפטי אחר.
במשפט העברי ישנה מערכת שלמה של תשלומים, המשתנה בין דין לדין ובין נושא לנושא.
הנידון בערך הוא תשלום על חיוב ממוני, ויש להבדילו מחיוב של קנס, שמשמש כאמצעי ענישה או הרתעה.
הקנס נקבע כעונש על מעשים שונים, כגון גניבה, הוצאת שם רע על אשתו ונזק של שור תם.
ההלכה קובעת כי תשלום עבור חוב, נזק, לקדש אישה או תשלום אחר המושת על האדם, לא חייב להעשות באמצעות כסף ממש, אלא ניתן לשלמו באמצעות כל דבר בעל ערך.
יש מהראשונים הסבורים כי אין צורך להסיק זאת מהמקרא, שכן זוהי סברה פשוטה שכאשר שני הצדדים מסכימים ניתן לשלם גם בחפצי ערך ולא רק בכסף ממש.
רב פפא ורב הונא בריה דרב יהושע מסבירים במסכת בבא קמא, כי כללים אלו שנאמרו גם בדיני מזיק וניזק, אינם סותרים את הפסוק האומר כי יש לשלם ממיטב - "מיטב שדהו ישלם", שכל דבר שניתן למכור נחשב כ"מיטב" - תשלום הוגן ויפה - שכן ניתן למכרו ולקבל כסף תמורתו.
עם זאת, כאשר אדם רוצה לשלם בקרקע, חלות עליו הגבלות משפטיות מאיזה קרקע עליו לשלם.
התלמוד מונה שלושה סוגי קרקע: עידית - קרקע מעולה ומשובחת, רוב האנשים חפצים להשקיע בזריעה בקרקע כזו, ולא בקרקע מסוג ירוד, גם אם שטחה גדול בהרבה, ושוויה הכספי שווה לזו של העידית.
מזיק - צריך לשלם מעידית.
רבי עקיבא ורבי ישמעאל נחלקו, באופן שגם למזיק וגם לניזק קרקעות, האם המדד לעידית וזיבורית היא לפי היחס שבין הקרקעות השונות של המזיק, או לפי היחס שבין קרקעותיו של הניזק.
לפי רבי עקיבא התשלום מתבצע על פי היחס שבין קרקעותיו של המזיק, ודין זה נלמד מהפסוק "מיטב שדהו ומיטב כרמו ישלם", כלומר דין ה"מיטב" - העידית, הוא לפי המדד של ה"ישלם", המזיק המשלם את הנזק.
הוכחתו של רבי ישמעאל, היא מגזירה שווה, שכן בפסוק שבו נכתב חיוב התשלומים, כתוב "וכי יבער איש שדה או כרם ושלח את בעירה וביער בשדה אחר", ובסיום הפסוק כתוב "מיטב שדהו ומיטב כרמו ישלם", ומכאן שהמדד לעידית בשדה האמור בתשלומים, הוא כמו השדה האמור בראש הפסוק, שמדבר בשדהו של הניזק.
מדרבנן מודה רבי ישמעאל שצריך לשלם מהעידית של המזיק (כהרתעה פסיכולוגית מפני מזיקים פוטנציאליים).
בעל חוב - התשלומים המתבצעים מלווה למלווה על הלוואה, הם בקרקע בינונית, כלומר לא עידית ולא זיבורית.
לפי הסברו של עולא מהתורה התשלומים יכולים להיות גם בזיבורית, דבר זה נלמד מהפסוק האומר כי אסור למלווה להיכנס לביתו של הלווה, אלא הלווה עצמו הוא זה שיוציא למלווה את החפץ שירצה למסור על פי בחירתו של הלווה, ואפילו זיבורית.
חכמים תקנו, שהתשלום יהיה מבינונית, כדי שלא לגרום לכך, שהמלוים ימנעו מלהלוות מכספם לאנשים הזקוקים לכך, תוך חישוב שיקבלו קרקע זיבורית וגרועה.
כתובה כתובה נגבית מזיבורית, ולפי רבי מאיר מבינונית
במקרה של נזק שנגרם על ידי אחד מארבעה אבות נזיקין, התורה קובעת כי על בעליה של הבהמה הניזוקת לטפל בנבילה, ועל המזיק לשלם לו רק את ההפרש שבין שווי הבהמה לאחר מותה לבין שוויה בעודה חיה.
חכמי המשנה נחלקו מי הוא זה שצריך לטרוח במשא הנבילה מהבור בו נפלה, או המקום ששם היא מתה למקום המכירה, לפי תנא קמא פטור המזיק מלעשות זאת, ולפי אבא שאול ואחרים על המזיק לעשות זאת.
האחרונים מסבירים, שלשיטתם הסברא היא שהרי גם נזק זה, שהבהמה נמצאת במקום ששם היא נמצאת, נחשב לחלק מהנזק.
אמר ר' אמי דאמר קרא מכה נפש בהמה ישלמנה אל תקרי ישלמנה אלא ישלימנה חזקיה אמר מהכא והמת יהיה לו לניזק.
לדין זה שלושה פסוקים: רב אמי מוכיח זאת מפסוק.
הנסוב אודות אדם שהרג בהמה - , שמכאן יש לדרוש כי המילה "ישלמנה" באה לרמוז על "ישלימנה", מלשון השלמה, כלומר עליו להשלים את ההפרש הכספי של הבהמה בחייה, למחיר הנבילה.
לפי הסברו של רב כהנא, ההוכחה לדין זה הוא מהפסוק , ומכאן יש לדרוש שרק "עד טרפה" ישלם, אבל את דמי הטרפה עצמה לא ישלם.
לפי דרשתו של חזקיה, יש ללמוד דין זה מפסוק אחר המתייחס לשומר שפשע בשמירתו והבהמה ניזוקה ועליו לשלם , כלומר הנבילה תהיה לבעלים, ועל השומר לשלם רק את סכום ההיזק.
דין זה, שנלמד משלושה פסוקים שונים, מעלה תהיות, שכן גם אם המזיק חייב היה לשלם כסף בעבור כל הבהמה שמתה ולא רק על ההפרש, גם אז יכול היה לשלם עבור ההיזק בגוף הנבילה, ועל פי הכלל של "ישיב - לרבות סובין" האומר כי ניתן לשלם בכל חפץ שניתן למוכרו.
ומכך מגיעה הגמרא למסקנה, שחידוש התורה הוא בכך, שפחת הנבילה שהוא הירידה בשווי הנבילה החל משעת המיתה עד שעת התשלומים, נזק זה הוא על חשבונו של הניזק, ואין המזיק חייב לישא בתוצאות.
לפי רבי חיים מבריסק, בכך טמון חידוש של התורה, שכן מסברא על המזיק היה לשלם נזק זה, שכן גם נזק זה, הירידה בשווי הנבילה החל משעת הנזק עד שעת התשלומים, גם הוא נגרם מכוח המזיק, שהרי לולי מיתת הבהמה, שוויה לא היה יורד כלל.
בשונה מדיני התשלומים במזיק וניזק, שני דינים אלו, לא נאמרו בגנב וגזלן.
הן אפשרות התשלומים באמצעות "סובין" הנלמד מהפסוק "ישיב", והן הדין האומר כי "בעלים מטפלים בנבילה".
התוספות מסביר, כי בגזלן נאמר "והשיב את הגזילה אשר גזל", ומכאן נלמד כי עליו לשלם כעין שגזל, כלומר עליו לשלם את הבהמה עצמה כעין שנגזלה, או את שוויה הכספי כעין שנגזלה, ומכאן שאין לו לשלם סובין.
הגמרא מסתפקת בדיון האם דינו של שואל הוא כמו גנב וגזלן, שכן במידה מסוימת ניתן לדמותו לגנב וגזלן, כי מכיוון שהוא חייב באונסין, הדבר מחשיב את החפץ לחפץ שלו במידה מסוימת, שכן כל האחריות על החפץ ונזקיו מוטלת עליו, או שמא דינו כמזיק, שיכול לשלם בחפץ עצמו, והבעלים מטפלים בנבילה.
התורה שבעל פה מסכמת את כל התשלומים שחייב לשלם אדם שחבל בחבירו.
למעשה ישנם חמישה סוגי תשלומים שונים המתייחסים לחמישה היבטים של הנזק.
חמשת התשלומים הם: נזק, צער, ריפוי, שבת ובושת.
נזק הוא הפחתת הערך של האדם, שכאשר נפגע הוא שווה פחות.
ערך זה נמדד ונישום לפי הערך הפוטנציאלי של האדם להמכר לעבד לפני הנזק ולאחריו.
השמאי מעריך כמה היה מחירו לפני כן וכמה הוא עכשיו.
צער הוא הסבל שהאדם עבר כאשר קיבל את המכה.
ערך זה נישום לפי המחיר שאדם מוכן לקבל אם יעשו לו צער שכזה במצב שבו אין נזק והפחתת שווי.
ריפוי הוא התשלום של הניזק לצורך תהליך הריפוי מהמכה.
שבת, פירושו הזמן שהתבטל מעבודתו בגלל המכה ותהליך הריפוי.
בושת כמשמעו, שהאדם מתבייש כאשר חובלים בו.
ערך זה נישום בהתאם לכבודו של האדם הניזק, כבודו של המזיק ועוד פרמטרים.
תשניק סב לידתי (בלועזית: perinatal asphyxia) או תשניק יילוד הוא סיבוך רפואי שנגרם לעובר במהלך הלידה כתוצאה מהפרעה באספקת חמצן ודם לגופו.
ע"פ ארגון הבריאות העולמי, תשניק סב לידתי מוגדר ככישלון בניסיון התינוק לנשום בזמן הלידה.
מחסור בחמצן לזמן ממושך יכול לגרום לנזק לרוב אברי הגוף (לב, ריאות, כבד, כליות, מעיים) אך הנזק המוחי הכי מדאיג מכיוון שהכי קשה לרפאו בצורה מהירה ומושלמת
כל שנה נולדים ברחבי העולם כ-4 מיליון תינוקות עם תשניק כאשר מיליון תינוקות מתים, ומיליון נוספים סובלים מנזק מוחימה שהפך זאת לאחת מעשר הסיבות המובילות למוות של היילוד.
מחלה שקשורה לאמא בזמן הלידה כגון: התייבשות או דלקת ריאות שגורמות לירידה ברמת החמצן אצל האם וכך גם רמת החמצן לשליה בירידה, דבר הגורם נזק באספקת החמצן לעובר.
סוכרת הריונית שאינה מאוזנת או אינה מאובחנת.
לחץ דם אמהי נמוך עקב לחץ דם נמוך של כלי דם גדולים בשל השפעת חומרי הרדמה.
בשליה יש מאגר חמצן מספק לעובר שמתחדש בין כל ההתכווצויות של הרחם בזמן הלידה.
במקרים שההתכווצויות של הרחם מתמשכות ללא הרפיה מתאימה ביניהן, תהיה ירידה בזרימת הדם והחמצן לרחם והעובר יסבול מהיפוקסמיה (חוסר חמצן).
קשר בחבל הטבור עלול לגרום להפרעה בזרימת הדם לעובר.
במהלך הלידה הקשר עלול להתהדק ולגרום לחסימה מלאה של זרימת הדם לעובר.
סיבוב חבל הטבור סביב היילוד וגופו - עלול להוביל לחנק ופגיעה באספקת החמצן למוחו.
סיבות אלה אינן שכיחות, אך העיקרית היא אנמיה עוברית חמורה לעובר, שיכולה להיגרם מדימום העובר.
כאשר יש תשניק חריף, זרימת הדם מועברת לאיברים חיוניים, בעיקר המח, הלב והאדרנל ופחות לאיברים שאינם חיוניים (מעיים, כבד וכליות).
כאשר אספקת החמצן ממשיכה לרדת, גם האיברים החיוניים נפגעים, קצב הלב ותפוקתו יורדים ויש ירידה בלחץ הדם.
סימני התשניק משתנים ע"פ דרגת התשניק מדרגה קלה בה יזדקק היילוד לגירוי וטיפול מינימלי עד דרגה של תשניק חריף/חמור בו היילוד יהיה אפטי, ללא תגובות, טונוס ירוד ללא תנועות נשימה, דופק איטי ולחץ דם נמוך.
צבעו יהיה חיוור וכחלון המצריך החייאה, טיפול תרופתי והנשמה.
דרגה קיצונית של תשניק עלולה לגרום לדום לב ומוות.
תשניק סב לידתי - חשוב שיאובחן ויטופל מהר.
יש מצבים שאפילו עיכוב קל בטיפול עלול להיות קריטי.
בזמן הלידה המוח האנושי יכול לתפקד ללא אספקת חמצן למשך 8–10 דקות לכל היותר.
פרק זמן ארוך מזה יגרום לנזקים חמורים, נוירולוגיים ומוטוריים למוח וליתר חלקי הגוף ואף למוות של התינוק.
מטרת הטיפול היא חמצון יעיל של הילוד.
פתיחת נתיב אוויר - שאיבת הפרשות.
גירוי התינוק על ידי טפיחות על כפות הרגליים.
להנשים דרך צינור בקנה הנשימה במידת הצורך.
לדאוג למחזור הדם על ידי עיסוי לב ומתן תרופות החייאה לפי הצורך.
מניעת אובדן חום על ידי שמירת גופו של הילוד יבש.
טיפול מוצלח בתשניק תלוי בהערכה מהירה ונכונה של חומרת התשניק והתחלה מהירה של טיפול יעיל.
תינוק שעבר תשניק יועבר למחלקת טיפול נמרץ להמשך טיפול.
סיבוכים כתוצאה מתשניק נובעים מנזק שאירע לאיברים עקב חוסר חמצן, כאשר האיברים העיקריים שנפגעים הם המוח, מערכת העיכול, הכבד, הכליות והלב.
המוח - דימום תוך חדרי, הידרוצפלוס, אנצפלופתיה היפוקסית - סיבוכים אלה מובילים לפיגור פסיכו מוטורי, שתוק מוחין פרכוסים, ליקוי בשמיעה וראייה.
ריפוי כמעט ואינו קיים והטיפול בעיקר תומך.
מערכת העיכול - שיתוק המעי, קושי בהזנה, דלקת מדממת של הקיבה, פרפורציה של הקיבה/מעי ודלקת נמקית של המעי - בטיפול נכון צפויה החלמה טובה.
הכבד - צהבת פיזיולוגית מוגברת, הפרעות בתפקודי קרישה, נמק או אי ספיקה של הכבד - אלו סיבוכים נדירים.
הכליות - אי ספיקת כליות, נמק של האבוביות - צפויה החלמה טובה.
הלב - איסכמיה של רקמת שריר הלב, אי ספיקת לב - נדיר, הפרעות קצב על-חדריות הן שכיחות ובדרך כלל חולפות.
בנוסף ניתן לראות היפוגליקמיה חולפת והיפוקלצמיה.
במשפט העברי תשלומי חובל הם חמישה חיובי תשלומים (המכונים במשנה: חמישה דברים) שההלכה מחייבת אדם שחבל בחברו והזיקו בגופו.
חמשת התשלומים הם: נזק, צער, ריפוי, שבת, בושת.
על פי המשפט העברי במקרה של נזק גופני אין להתחשב רק בנזק הישיר שנוצר, ועל המזיק לשלם עוד ארבעה תשלומים מלבד תשלום הנזק, המתחשבים בסוגי נזקים שנגרמו מחמתו.
למסקנת התלמוד, חיוב חמישה דברים אלו נלמד מפסוקי המקרא השונים.
בהלכה מובא, שרק כאשר הפגיעה נעשית על ידי האדם עצמו, הוא מתחייב בחמשת התשלומים, אך לא כאשר היא נעשית על ידי בהמתו או רכושו.
כמו כן, ישנם הסוברים שרק כאשר הנזק נעשה בכוונה או ברשלנות חלים חיובים אלו, אך כאשר היה שוגג חייב רק בתשלום הנזק.
לכל הדעות החיוב בתשלומי בושת הוא רק כשהפגיעה נעשית בכוונה.
דין נוסף המוסכם על כולם, הוא החיוב בתשלומי 'נזק' גם כאשר הנזק נעשה באונס, על פי הכלל 'אדם מועד לעולם'.
תשלומי הנזק הוא חיוב על אובדן קבוע של יכולת השׂתכרות שאירע עקב הנזק.
בית הדין מעריכים כמה מוכן אדם לשלם כדי למנוע ממנו את אותו הצער שנצטער.
לדוגמה אדם שגזרה עליו המלכות שיחתכו את ידו, שמין כמה היה מוכן לשלם על מנת שיחתכו את ידו תחת הרדמה כללית או מקומית למנוע את הצער.
הסיבה שלא שמין, תמורת איזה סכום יסכים אדם לקבל צער כזה, הוא מכיוון שעל מנת שאדם שפוי יסכים שיחתכו את ידו ללא הרדמה במקום לחותכה בהרדמה הוא ירצה על כך סכום גבוה ביותר, אם בכלל ימצא אדם שכזה.
אך מאידך - אדם שנגזר עליו שיחתכו את ידו ללא הרדמה, לא ישלם כל סכום שבעולם כדי שיעשו זאת עם הרדמה.
חיוב המוטל על המזיק לשלם את הוצאות הרופא, בית החולים, תרופות או הניתוח, עד להבראתו השלימה של הניזוק.
בתלמוד מובא שאף במקרה שהמזיק מציע לניזק רופא שמרפא בחינם, הוא אינו חייב ללכת לאותו רופא, והמזיק יהיה חייב לשלם לו את ההוצאות שהוציא על הרופא שבחר הניזוק.
חיוב תשלומי שבת נזכר במפורש בתורה .
תשלום שבת כולל חיוב לשלם את ההפסד שנגרם לניזוק בזמן שבו גופו נפגע ולא יכול היה לעבוד.
אם כי, מכיוון שתחת תשלומי "נזק" כבר שילם המזיק את הנזק שנגרם בעקבות חיתוך היד, בתשלומי ה"שבת" חייב המזיק לשלם את הנזק שנגרם בעבודה המועטת שיכול אדם לעבוד גם עם יד אחת – למשל שמירה.
חיוב בושת, כולל חיוב תשלומים על הבושה שנגרמה לניזק בשעת הנזק, כגון בעקבות צפייה של אנשים שראו את מעשה הנזק, או שם רע שיצא בעקבות מעשה הנזק (למשל בעקבות מעשה אונס).
במקרים שונים קבעו חז"ל קנסות בסכומים קבועים שעל המזיק לתת לניזק, כגון במקרה שהזיקו בבעיטה, או על ידי שסתר על לחיו.
תשלומי הרשות הפלסטינית למחבלים ולמשפחותיהם הם כספים, משכורת או קצבה, למחבלים ולאסירים ביטחוניים העצורים וכלואים בישראל בגין פעולות טרור פלסטיני או פגיעה בביטחון המדינה; או תמיכה חודשית למשפחתיהם במקרה שנהרגו, המועברים כחלק ממדיניות פלסטינית המעוגנת בחוקת הרשות הפלסטינית.
על פי המדיניות, פלסטיני שנאסר או נפגע כתוצאה מפעילות טרור שלו בהקשר לסכסוך הישראלי-פלסטיני, זכאי לתשלום משכורת ולמענק קצבה למשפחתו; משפחה שאחד מבניה נהרג כתוצאה מהפעילות האמורה זכאית לתמיכה חודשית.
הכלל המנחה בתשלומי המשכורות הוא שככל שהעונש שהושת על המחבל גדול יותר, בשל עבירה חמורה יותר שביצע, כך גדלה המשכורת לה הוא זוכה.
רבים מן המחבלים מקבלים משכורת גבוהה בהרבה מהשכר הממוצע לשכיר ברשות הפלסטינית.
במרץ 2018 אושר תקציב הרשות הפלסטינית, כשלמעלה מ־7 אחוזים מתוכו, שהם 1.4 מיליארד ש"ח (תוספת של 200 מיליון ש"ח מהתקציב הקודם), משמשים לתשלום משכורות למחבלים.
בפברואר 2025 הועבר מנגנון העברת הכספים לגוף שאינו ממשלתי.
על פי חוק האסירים המשוחררים 2004/19, זכאים למשכורת כל היושבים בבתי הכלא הישראליים על רקע השתתפותם במלחמה נגד ישראל (אסירים פליליים הכלואים בישראל, כגון גנבי מכוניות, אינם זכאים למשכורת).
גובה המשכורת נגזר מאופי פעולת הטרור, תקופת המאסר שנקצבה על ידי בית המשפט ואזרחות המחבל.
מחבלים בעלי אזרחות ישראלית (המכונים ברשות הפלסטינית 'ערביי הפנים') מקבלים משכורות גבוהות יותר מאלה של מחבלים בעלי אזרחות פלסטינית.
לדברי נדב שרגאי המשמש כחוקר במרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה, "במשרד ראש הממשלה ובמערכת הביטחון מציינים כי העובדה שלאסיר מובטחת משכורת קבועה הגבוהה פי כמה מזו של עובדי המדינה אחרים ברשות הפלסטינית מהווה במקרים רבים תמריץ ומוטיבציה לפיגועים".
בשנת 2014 סגרה הרשות הפלסטינית את המשרד הממשלתי לענייני אסירים, כתוצאה מלחץ בינלאומי על כך שכספי התרומות לרשות הפלסטינית, שמשמשים בין היתר לתקצוב פעילות הממשלה ברמאללה, מגיעים גם למשרד שהיה אחראי על תשלום המשכורות.
במקביל נפתחה 'הרשות לענייני אסירים', שסוּוגה כגוף השייך לאש"ף ולא לרשות הפלסטינית באופן ישיר.
במרץ 2018, בעקבות הכרזת ארצות הברית על הפסקת הסיוע הכספי לרשות, חזרה הרשות לממן באופן ישיר את משכורות המחבלים, בהיקף של למעלה מ-7% מהתקציב הכולל.
נשיא הרשות הפלסטינית, מחמוד עבאס (אבו מאזן) אמר בכמה הזדמנויות שגם אם יהיה לו גרוש אחד, הוא ישלם אותו לאסירים, משום ש"אנחנו שלחנו אותם".
בנאום שנשא עבאס בפברואר 2018 לטלוויזיה הפלסטינית הרשמית, אמר כי תשלומים אלו "זו חובתנו הלאומית, האנושית והמוסרית, וחובת המאבק.
בתחילת אפריל 2019 הודיעה הרשות הפלסטינית כי בהתאם להנחיית יו"ר הרשות אבו מאזן, היא תמשיך בתשלומי המשכורות למחבלים על אף קיזוז הכספים המועברים לרשות על ידי מדינת ישראל, שעליו חתם שר האוצר כחלון יום קודם לכן.
ביולי 2019 פרסמה הרשות הפלסטינית דו"ח על תשלומיה למחבלים בחמשת החודשים הראשונים של השנה, בסך של 234,172,000 ש"ח, שהם 46,834,400 ש"ח בחודש.
תשלום זה מהווה גידול של כ-11.8% ביחס למקבילו בשנת 2018, זאת חרף העובדה שמדינת ישראל קיזזה כ-500 מיליון ש"ח מהכספים המועברים לרשות הפלסטינית, וחרף סירובה של הרשות הפלסטינית לקבל מישראל את יתרת התשלום הנגבה עבורה בעקבות הקיזוז.
הרשות משלמת תשלום חודשי לכל מחבל אזרח ישראל או הרשות הפלסטינית שהורשע בביצוע פיגוע כלפי יהודים ישראלים, או כלפי גופי השלטון של מדינת ישראל.
גובה המשכורת הוגדר בסעיף 12 בהחלטת הממשלה הפלסטינית מספר 23 בשנת 2010. על פי ההחלטה, הסכום נקבע לפי מספר השנים שריצה המחבל בכלא.
בשלוש השנים הראשונות בכלא גובה המשכורת הוא 1,400 ש"ח לחודש.
בשנה הרביעית גובה המשכורת עולה ל-2,000 שקלים, וכן הלאה .
לשם השוואה, גובה משכורת ממוצעת ברשות הוא כ־3,000 ש"ח.
התשלומים ממשיכים גם לאחר שהמחבל משתחרר, ועשויים להגיע למיליוני שקלים במצטבר.
הרשות תומכת באופן חודשי בכ-5,000 מחבלים מורשעים הכלואים בישראל וכ-5,500 מחבלים נוספים שריצו מאסר ושוחררו.
לאחר שחרורם מקבלים המחבלים מענק שחרור מהרשות.
גובה המענק נקבע לפי מספר השנים שישב המחבל בפועל בבית הכלא, כאשר החלוקה היא לפי אותה שיטת קטגוריות הנהוגות בתשלום המשכורת בעת הישיבה בבית הכלא.
אופן התחשיב מבוצע לפי הטבלה הבאה:
כמו כן, לאחר השחרור מובטח למחבל מינוי למשרה בשירותי הביטחון הפלסטיניים או בתפקיד ממשל.
גם דרגת מינוי זו נקבעת לפי מספר השנים שהמחבל ישב בכלא:
מספר שנות מאסרמשרה בממשל האזרחיתפקיד בשירותי הביטחון5–6 שניםראש מחלקהסגן6–8 שניםמנהל דרג 3סרן8–10 שניםמנהל דרג 2רב-סרן10–15 שניםמנהל דרג 1סגן אלוף בכיר15–20 שניםמנהל כלליאלוף-משנה20–25 שניםעוזר תת-שרתת-אלוף25–30 שניםתת-שראלוף30 ומעלה שניםשראלוף עם בכירות
בנוסף מחויבת הממשלה של הרשות כי "כל אסיר משוחרר שנכלא בבית סוהר של הכיבוש למשך חמש שנים ויותר, וכל אסירה שנכלאה למשך שלוש שנים ויותר, יהיו פטורים מהמפורט להלן":
שכר לימוד בבתי ספר ובאוניברסיטאות ממשלתיים.
שכר לימוד לכל תוכניות ההכשרה המקצועית הניתנות על ידי הגופים הרשמיים המתאימים.
לפי חוק האסירים של הרשות הפלסטינית המתוקן מס' 19 (2004), אסירים שריצו שנה או יותר בכלא הישראלי זכאים עם השחרור לביטוח בריאות וללא שכר לימוד בבית ספר, אוניברסיטה וחינוך מקצועי.
אם יהפכו לעובדי מדינה, החוק קובע כי הרשות הפלסטינית "תשלם לו את דמי הביטוח הלאומי והפנסיה...
עבור השנים שבהן ישב בכלא".
כלואים זכאים לקצבאות חודשיות "צמודות למדד יוקר המחיה".
התיקונים לחוק מ-2013 מזכים למשתחררים מהכלא העדפה בקבלת עבודה ברשות הפלסטינית, וקובעים כי הרשות "תשלים את ההפרש" אם השכר בשירות המדינה "נמוך מהשכר שקיבל בכלא".
נשים שריצו שנתיים בכלא וגברים שריצו 5 שנים או יותר זכאים לקבל קצבאות לשארית חייהם.
הקרן מוקדשת לסייע לערבי ש"נפצע, נהרג או נפגע בדרך אחרת כתוצאה מהצטרפותו למהפכה" נגד ישראל ופועלת במסגרת משרד הרווחה של הרשות.
בהתנגדות לטענות של הרשות הפלסטינית כי מדובר בקרן רווחה, הבנק העולמי הצהיר כי "התוכנית בבירור אינה מכוונת למשקי הבית העניים ביותר.
אומנם יש להפנות סיוע מסוים לאוכלוסייה זו, אך רמת המשאבים המוקדשים לקרן השהידים אינה נראית מוצדקת מנקודת מבט של רווחה".
דאגלס פיית', יהודי אמריקאי שהיה תת-מזכיר ההגנה לענייני מדיניות בממשל הנשיא ג'ורג' בוש הבן, כינה את הקצבאות "תמריצים מזומנים" כדי לדרבן ערבים לבצע דריסת מכוניות ודקירות כטקטיקת טרור.
סלאם פיאד, ראש ממשלת הרשות ושר האוצר לשעבר, הצהיר כי בין ינואר 1995 ליוני 2002 חילקה הקרן 16 מיליון ש"ח למשפחות אסירים מדי שנה, ובין יוני 2002 ליוני 2004 88.5 מיליון שקלים בשנה.
ארגונים עולמיים כולל קרן הולילנד שבסיסה בארצות הברית הואשמו במימון הקצבאות.
חמאס הפעיל קרן קדושים נפרדת הרבה לפני ההפיכה של המורדים ב-2007, שהובילה להשתלטות חמאס על עזה .
בשנת 2001, שייח אחמד יאסין התגאה בכך שתשלומי חמאס למשפחות של אסירים ושל מחבלים מתאבדים הסתכמו בין 2 ל-3 מיליון דולר.
אך לפי דו"ח ממשלת ישראל משנת 2001, משפחות האסירים קיבלו תשלום חד-פעמי של 500–5,000 דולר, עם קצבאות חודשיות של כ-100 דולר, עם תשלומים גבוהים יותר למשפחות של אנשי חמאס.
מחבלי חמאס אשר ביצעו את הטבח ב-7 באוקטובר 2023 יזכו אף הם לפיצוי, על פי חוק הרשות הפלסטינית.
פרופסור נתן בראון מאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון אומר כי הקצבאות למשפחות האסירים "נתמכות באופן אוניברסלי בקרב פלסטינים".
ביוני 2017, נשיא הרשות אבו מאזן כינה את המאמצים לעצור את תשלומי השהידים כ"תוקפנות נגד העם הפלסטיני", והגן על המשכורות ששולמו לפלסטינים הכלואים כ"אחריות חברתית".
סקר דעת קהל שהוזמן על ידי מכון וושינגטון למדיניות המזרח הקרוב ביוני 2017 הראה כי שני שלישים מהפלסטינים שנשאלו לא הסכימו עם מדיניות הרשות הפלסטינית, ואמרו כי לאסירים פלסטינים ומשפחותיהם לא מגיע תשלומים נוספים בשל פיגועים, אבל במקום זאת צריך לתת הטבות סוציאליות קבועות כמו לשאר הפלסטינים.
לפי ההסכמים בין מדינת ישראל לרשות הפלסטינית, ישראל גובה עבור הרשות מיסים.
ביולי 2018 אישרה הכנסת את חוק להקפאת כספים ששילמה הרשות הפלסטינית בזיקה לטרור מהכספים המועברים אליה מממשלת ישראל, התשע"ח–2018, המאפשר לקזז מהכספים שישראל מעבירה לרשות הפלסטינית את הכספים שהיא משלמת לאסירים ביטחוניים.
מטרת החוק מוצגת בסעיף הראשון שלו: "חוק זה מטרתו להביא להפחתת פעילות טרור ולבטל את התמריץ הכלכלי לפעילות טרור, באמצעות קביעת הוראות לעניין הקפאה של כספים ששילמה הרשות הפלסטינית בזיקה לטרור, מתוך הכספים שמעבירה ממשלת ישראל לרשות הפלסטינית בהתאם להוראות חוקי היישום".
בהתאם לחוק זה החליט הקבינט המדיני-ביטחוני בפברואר 2019 לקזז כ-502 מיליון ש"ח מכספי המיסים של הרשות הפלסטינית.
בתגובה הודיעה הרשות כי תמשיך להעביר את הכספים למחבלים ולמשפחותיהם, משום שהם נמצאים בראש סדר העדיפויות שלה.
בשלהי דצמבר 2019 חתם שר הביטחון נפתלי בנט על צו תפיסה לכספים בהיקף מצטבר של מאות אלפי שקלים הניתנים ל-8 מחבלים אזרחי ישראל המורשעים במעורבות ברצח יהודים במסגרת פיגועי טרור.
בפברואר 2023 נוסף לחוק האזרחות הישראלי סעיף המאפשר לשר הפנים לבקש מבית המשפט לבטל אזרחות למי שהורשע במעשה טרור והוא או מי מטעמו ובידיעתו קיבל מהרשות הפלסטינית, במישרין או בעקיפין, שכר או תגמול בעד הפרת האמונים למדינת ישראל.
באופן דומה נוסף לחוק הכניסה לישראל סעיף המאפשר לשר הפנים לבקש מבית המשפט לבטל רישיון לישיבת קבע בישראל למי שהורשע במעשה טרור והוא או מי מטעמו ובידיעתו קיבל מהרשות הפלסטינית, במישרין או בעקיפין, שכר או תגמול בעד הפרת האמונים למדינת ישראל.
בתום ריצוי מאסרו, מחבל שנשללו אזרחותו או תושבותו יגורש לשטחי הרשות הפלסטינית.
ביולי 2023 העבירה ישראל הצעה לרשות הפלסטינית לסיוע במניעת קריסתה של הרשות בתמורה להפסקת תשלומי המשכורות למחבלים ולמשפחותיהם, ולהפסקת הבנייה הבלתי חוקית בשטחי C.
ביולי 2018, אוסטרליה עצרה את המימון של 10 מיליון דולר אוסטרלי (6.5 מיליון דולר) שנשלחו לרשות הפלסטינית דרך הבנק העולמי ובמקום זאת היא שולחת אותו לקרן של האו"ם לשטחים הפלסטיניים.
הסיבה הרשמית הייתה אי הרצון שהרשות תשתמש בכספים כדי לסייע לפלסטינים שהורשעו בביצוע פיגועים.
ראש הממשלה נתניהו כינה את התשלומים "תמריץ לרצח".
ממשלת ישראל, שתיארה את התשלומים כהאדרת הטרור, הגיבה לרצח הלל יפה אריאל ביוני 2016 באיומים לנכות את שווי תשלומי "שהידים" מהכנסות המיסים שהיא משלמת לרשות.
בנאום בפני מועצת הביטחון של האו"ם ב-24 ביוני 2017, שגריר ישראל דני דנון, יחד עם אורן אלמוג, אחד מקורבנות פיגוע ההתאבדות במסעדת מקסים, דרשו מהרשות להפסיק לתמרץ את הטרור באמצעות תשלום קצבאות למחבלים.
ביולי 2018 אישרה הכנסת את חוק להקפאת כספי טרור, לקיזוז סכום הכסף שהרשות נותנת למחבלים ובני משפחותיהם מהמיסים והתעריפים שישראל גובה עבור הרשות.
ביולי 2021 קיזזה ישראל 597 מיליון שקל לשנת 2020 מכספי המיסים שישראל גובה מטעם הרשות.
מימון הרשות עמד על 517.4 מיליון שקל בשנת 2019.
גרמניה בודקת תשלום סיוע חוץ לרשות לאור השימוש בכספים אלה לתמריץ טרור.
בנובמבר 2019 קיצצה הולנד את 1.5 מיליון הדולר לשנה ששילמה ישירות לרשות הפלסטינית על תשלומים שהיא מבצעת למשפחות של חמושים שנהרגו, נפצעו או נכלאו על ידי ישראל.
מדיניות פלסטינית זו עוררה כעס רב בקרב גורמי ממשל וחברי קונגרס בארצות הברית.
בעקבות רצח הלל יפה אריאל, אזרחית ארצות הברית, איימה ארצות הברית לנכות את הסכומים ששולמו למחבלים מהכספים שהיא מעניקה לרשות.
ב-23 במרץ 2018, נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ חתם על חוק טיילור פורס , שיקצץ כשליש מתשלומי סיוע החוץ של ארצות הברית לרשות הפלסטינית עד שהרשות הפלסטינית תפסיק לשלם קצבאות לטרוריסטים ולמשפחותיהם.
בפברואר 2019 דחה בית הדין האזורי לעבודה בירושלים את תביעתו של תושב מחנה הפליטים שועפאט לקבלת גמלת הבטחת הכנסה, בנימוק שהכנסתו כוללת תשלום קבוע מהרשות הפלסטינית בגין בנו המרצה עונש מאסר של 11 שנים בכלא הישראלי בגין ניסיון לרצח יהודים.
באפריל 2022 פסק בית המשפט העליון כי תשלום כספים על ידי הרשות הפלסטינית לאסירים ביטחוניים ולבני משפחותיהם, מהווה אשרור של פעולות הטרור שביצעו האסירים ומשכך, בהתאם לפקודת הנזיקין, הרשות הפלסטינית שותפה לעוולות שביצעו האסירים-המפגעים וחבה באחריות נזיקית כלפי הקורבנות.
בית המשפט סייג זאת וקבע שהרשות הפלסטינית תהיה חייבת בתשלום פיצויי נזיקין אך לא פיצויים עונשיים.
בנוסף קבע בית המשפט העליון שלא ניתן לקבל פיצויים גם מאוצר המדינה (מכוח חוק התגמולים לנפגעי פעולות איבה) וגם מהרשות הפלסטינית, ורק מי שיוותר על תגמולי המדינה יהיה זכאי לתבוע פיצויים מהרשות הפלסטינית.
כך למעשה, פסק הדין מטיל אחריות הצהרתית על הרשות הפלסטינית אך ללא משמעות מעשית.
במרץ 2024 חוקק החוק לפיצוי קורבנות טרור, תשפ"ד-2024 אשר קובע כי ניתן לתבוע פיצויים עונשיים מגורם מממן טרור, בסך של 10 מיליון שקלים למשפחת נרצח ו-5 מיליון שקלים לנפגע טרור.
בנוסף, חוקק תיקון לחוק התגמולים לנפגעי פעולות איבה, לפיו ניתן יהיה לתבוע פיצויים מהרשות הפלסטינית בסך של 75% מעל לתגמולי המדינה.
תשמעו סיפור היא תוכנית ראיונות ישראלית בהגשת בן שני שבמסגרתה מתראיינים אנשים בעלי סיפור ייחודי ואת סיפורם מלווים איורים המשחזרים את האירוע.
בכל פרק, בן שני מראיין אורחים בעלי סיפור ייחודי שמגוללים את התרחשות האירועים.
דבריהם של המרואיינים מתורגמים לאיורים מורכבים שיש בהם תנועה, שיוצרים שכבה נוספת לסיפור.
הראיונות מתקיימים באולפן גדול המעוצב כאולפן רדיו ישן.
העונה הראשונה התמקדה בסיפורים מאירועי טבח שבעה באוקטובר.
המרואיינים הזכירו את קרוביהם שנרצחו או נהרגו באותה מתקפה והפרק היה מוקדש לזכרם.
בתוכניתבעונה מרואיין/תמאייר/תנתוני צפייהמקור11איילת אפשטייןיניב שמעוני12 במאי 20246%158,000איילת אפשטיין, חברת קיבוץ כפר עזה, איבדה חמישה מבני משפחתה באירועי טבח שבעה באוקטובר.
היא איבדה את בנה נטע אפשטיין שנהרג כאשר קפץ על רימון יד שנזרק לתוך הממ"ד על מנת להציל את ארוסתו, אירן שביט, ששהתה איתו שם.
במרחק 300 מטר ממנו, איילת מסתתרת בממ"ד באותו זמן.22יאיר אביטליוני גודמן13 במאי 2024יאיר אביטל, מפקד כיתת הכוננות של קיבוץ בארי, יצא בבוקר המתקפה מהבית על מנת להגן על הקיבוץ, והותיר מאחור את אשתו וילדיו.
יאיר נפצע במהלך הקרבות מול המחבלים ומפונה למרפאת הקיבוץ, שם הוא מקבל הודעה על כך שמחבלים נכנסו לביתו.
המחבלים מגיעים אל המרפאה ומשתלטים עליה.
הוא מחליט להתחזות למת ובמשך שעתיים שוכב על הרצפה ומקשיב למחבלים סביבו.33פרח פילואבי כץ19 במאי 2024פרח פילו, בת 75, היא אחרונת השורדות של קיבוץ בארי.
פרח שרדה בביתה במשך 48 שעות בממ"ד בזמן ש-12 מחבלים נמצאים בתוך ביתה.
כשצה"ל הורס את הבית על ראשה וכולם חושבים שאינה בחיים, פרח יוצאת מחלון הממ"ד ומצליחה להפתיע את כולם.44ליאת אצילילנה גוברמן26 במאי 202455מיאה לימברגלנה גוברמן2 ביוני 20242.1%מיאה ליימברג, בת 17 מירושלים, נחטפה מקיבוץ ניר יצחק יחד עם אמה גבריאלה, דודה פרננדו, דודתה קלרה וחברה לחיים של דודתה, לואיס.
מיאה הצליחה לקחת עמה את כלבתה, בלה.
מיאה, אמה ודודתה שוחררו בעסקה לאחר 53 יום, בעוד שני הגברים שוחררו על ידי צה"ל במבצע יד זהב.66בן לנדאו ובר גולדשטייןיוני גודמן9 ביוני 2024 בן לנדאו נסע לפסטיבל הנובה עם שני החברים הכי טובים שלו.
כשהאזעקות החלו הם הסתתרו יחד במיגונית, אך רק בן יצא ממנה בחיים.
במשך שמונה שעות, בן נמצא מתחת לעשרות גופות, כאשר המחבלים נכנסים שוב ושוב למיגונית כדי לבצע וידוא הריגה.
במהלך התופת, הוא פוגש את בר גולדשטיין שבמקרה יושבת לידו.
בר לא מוכנה לוותר עליו והם מחזיקים אחד את השנייה בחיים.77ברוך הוניגאבי כץ5 באוקטובר 20244%108,000 סגן ניצב ברוך הוניג, מפקד זרוע דרום בחטיבה לביטחון פנים במג"ב, אוסף את לוחמי היחידה שלו ויוצא להילחם.
ביחד איתם הוא משחרר את מושב יכיני וגם מאבד לוחמת בקרב.88דוד שראליניב שמעוני6 באוקטובר 20243.1%84,000 ב-7 באוקטובר רב-סרן דוד שראל, מפקד בחטיבת גולני, נמצא בחופשת לימודים.
על אף שנותר לבדו ללא יחידה ומפקד, הוא יצא לעוטף עזה.
כשהוא חמוש באקדח בלבד, הוא מגיע לסייע ללוחמי גולני בסגירת הגבול הפרוץ.
בתוכניתבעונה מרואיין/תמאייר/תנתוני צפייהמקור91יזהר דודאבי בלייר27 באוגוסט 20251.5%41,000102קרין שוראבי כץ3 בספטמבר 20252%38,000קרין ובעלה, הורים לשלושה, התנדבו לשמש משפחת אומנה לתינוק שהוצא מביתו.
כעבור שנה הם נאלצו להחזיר אותו לאימו הביולוגית, שלא הייתה יכולה לספק לו בית נורמטיבי.113גיא זךאבי כץ21 בדצמבר 20252.9%56,000באביב 2015, יוצא גיא לטיול אחרי צבא בנפאל.
אף על פי שאמה כבר צלחה את הדרך הזו לפניה, יובי נאלצת להגיע לארץ כשהיא לבדה לחלוטין.
אולם עם הגעתה, היא מבינה שהאתגר האמיתי עוד לפניה.
"תשלח לי שקט" הוא שיר מאת המשוררת יונה וולך, שנכתב בראשית שנות ה־80 ופורסם בשנת 1983 בספרה "אור פרא".
זהו אחד משיריה המאוחרים של וולך, שכתביו נחשבים לעוצמתיים ולמקוריים בשירה העברית המודרנית.
השיר נכתב בתקופה שבה נאבקה וולך במחלת הסרטן.
במהלך אותה תקופה ביקשה לפנות גם לעולם הפזמונים, כלומר לכתיבת טקסטים המיועדים מראש להלחנה.
מטרתה הייתה להגיע לקהל רחב יותר, ולצורך כך החלה גם להופיע מול קהל עם שיריה ולכתוב טקסטים קלילים יותר.
השיר "תשלח לי שקט" מהווה תפילה אישית ומהפנטת לשלווה, הגנה וביטחון.
בבית הפותח פונה הדוברת בבקשה: "תשלח לי שקט בקופסה מארץ רחוקה", כמיהה לסוג של שקט שאינו בנמצא בסביבתה הקרובה.
הפזמון חושף את רצונה העמוק בשקט "טוב, מוגן", ומדגיש את הצורך בו "מיום הולדתי עד יום מותי".
השיר נכתב בשפה פשוטה ונגישה, אך תוך שימוש באמצעים פואטיים כמו חזרתיות, חריזה עשירה ומבנה מהודק.
החזרתיות על המילה "שקט" מדגישה את חסרונו בעולמה של וולך, עולם שהיה מלא דרמות, כאב, וטלטלות נפשיות.
השיר מבטא תמצית של כמיהה לשלווה בעיצומו של כאוס אישי.
הפזמון הקליל המחורז, במשקל המרובע ועם הפזמון החוזר, מסתתר שיר המבטא אולי יותר מכל שיר אחר את תמצית הווייתה של יונה - את החרדה.
'תשלח לי שקט' אינו שיר פוליטי שהתאים למציאות בה חיה יונה, כפי שהוא מתאים למציאות הנוכחית, אלא קריאת מצוקה של הילדה שיונה נותרה כל ימי חייה.
שנים רבות לפני המצאת המושג 'מרחב מוגן', ביקשה יונה: "תִּשְׁלַח לִי שֶׁקֶט טוֹב מוּגָן".
היא לא ציפתה למצוא בקרבתה את ההגנה שחיפשה, ואולי לא האמינה שניתן לסלק את החרדה הגדולה.
אולי לכן חיפשה את השקט מהרעשים הפנימיים של החרדה במקומות רחוקים, "שֶׁקֶט לֹא מִכָּאן", ממקומות שונים כמו "מֵאֶרֶץ רְחוֹקָה", ואפילו רחוק יותר ביקום, "שֶׁקֶט יְרֵחִי" או "שֶׁקֶט בֵּין־כּוֹכָבִי".
בפזמון החוזר מתארת יונה את האידיאל של תחושת המקום הבטוח כ"שֶׁקֶט מוֹפְתִי", שיסתיר את האיום הגדול של חרדת-המוות הטבעית הקיימת "מִיּוֹם הֻלַּדְתִּי, עַד יוֹם מוֹתִי".
את השקט הזה, הממסך את חרדת המוות ומשכיח את הטראומה, ניסתה יונה ליצור שוב ושוב באמצעות הכתיבה ובאמצעות החזרה האובססיבית על המילים.
בקריאה חוזרת ונשנית של השיר מתגלה שכל המילים המתחרזות בסוף השורות, המתארות סוגים שונים של שקט ("מֵעָנָן", "מְמֻכָּן", "בְּקֻפְסָה", "מְאֻרְגָּן", "מְעֻדְכָּן", "מְפֹאָר", "מֵהַכְּפָר", "מְהֻדָּר", "מְאֻלְתָּר", "יְרֵחִי", "בֵּין־כּוֹכָבִי") חסרות משמעות של ממש, ויוצרות את תחושת הריחוק שיונה מבקשת בשקט, כמסע לעולם אחר.
החזרה המונוטונית על תיאורים שונים של השקט ממקדת בצליל החוזר, שהוא אולי המסר היחיד בשיר: "תִּשְׁלַח לִי שֶׁקֶט".
מסר זה הוא כל מה שיונה מבקשת לומר, ללא תחכום או עושר פואטי, בפשטות הגדולה ביותר.
המסר הפשוט נוגע בנו אולי משום שהוא מבטא את הטראומה המשותפת, את חרדת-המוות ואת החיפוש הבלתי-פוסק אחרי תחושה של מקום בטוח, אחרי "שֶׁקֶט".
הצורך הזה גדל בתקופות של חרדה משותפת, כמו מלחמה, כשרעש האזעקות ומשדרי הטלוויזיה מציף עד שמשתוקקים לרגע של "שֶׁקֶט".
השיר הולחן בשנת 1991 על ידי יובל מסנר ובוצע לראשונה על ידי להקת בלאגן עם הסולנית דנה ברגר.
הביצוע הפך לאחד המזוהים ביותר עם מילות השיר והפך את "תשלח לי שקט" לפופולרי גם בקרב הקהל הרחב.
ביצועים מפורסמים נוספים הם של הזמרים יהודית רביץ וערן צור.
תִּשְׁעָה בְּאָב הוא יום תענית מדרבנן ושיא תקופת האבלות של ימי בין המצרים.
תענית זאת היא החמורה מבין ארבע התעניות על חורבן בית המקדש, ומתאבלים בה על אסונות שונים שאירעו לעם היהודי לאורך הדורות, בדגש על אסונות שהתחוללו סמוך ליום ט' באב.
האירועים שהתחוללו, לפי המסורת, ביום זה, גרמו לגלות עם ישראל בתקופות שונות ולבסוף הובילו לגלות בת כאלפיים שנה.
תענית זו, בשונה משאר התעניות שמדרבנן, נמשכת משקיעת החמה ביום שלפניו ועד צאת הכוכבים למחרת, וכוללת את כל חמשת העינויים הנהוגים ביום הכיפורים.
בנוסף, כוללת התענית מנהגי אבלות מיוחדים, כמו ישיבה על הרצפה ואיסור על לימוד תורה.
עם תחילת התענית נהוג לקרוא בציבור את מגילת איכה, ולאורך היום לומר קינות על חורבן הבית ואסונות אחרים.
במקרה שט' באב חל בשבת (כ־28% מהשנים), התענית נדחית מפניה לי' באב ומתחילה משקיעת החמה לקראת מוצאי שבת.
לפי המסורת, לאחר ביאת המשיח ובניית בית המקדש השלישי, יהפוך תשעה באב ליום של חג ושמחה, כשאר הצומות על החורבן.
בתלמוד הירושלמי נאמר כי מלך המשיח נולד בתשעה באב.
הצום מוזכר שלוש פעמים בספר זכריה:
המונח "צום החמישי" מתייחס לחודש החמישי במניין החודשים המתחיל מניסן, הוא חודש אב.
הרקע לקביעת תענית בתשעה באב ודיני התענית מתוארים במשנה:
על פי מסכת תענית, האירוע הראשון היה הגזירה על דור המדבר שלא ייכנסו לארץ ישראל בגלל חטא המרגלים, כשנתיים לאחר צאת בני ישראל ממצרים.
עשרה מתוך תריסר המרגלים חזרו כשבפיהם דיבת הארץ, בקביעתם כי היא .
דבריהם נטעו פחד בקרב המחנה וערערו את אמונת העם בהבטחה שהם יירשו את הארץ.
בני ישראל בכו והתלוננו וביקשו לחזור לארץ מצרים:
על פי המדרש, בכייתם אירעה בליל תשעה באב.
בעקבות זאת, ציווה ה' על משה ואהרון למסור לבני ישראל כי
כך החלו ארבעים שנות נדודים במדבר, עד לתקופת ההתיישבות בארץ בהנהגתו של יהושע בן נון.
המדרש קושר חטא זה לצרות לאומיות שאירעו דורות לאחר מכן: .
בימי צדקיהו המלך הטיל צבאו של נבוכדנצר השני, מלך בבל, מצור ארוך על ירושלים, שבסופו נכבשה העיר ונחרב בית המקדש הראשון.
החורבן אירע בשנת ג'של"ח (422 לפנה"ס) לפי המסורת היהודית ובשנת ג'קע"ה (586 לפנה"ס) לפי הכרונולוגיה ההיסטורית.
בעקבות החורבן נפלה ממלכת יהודה והחלה גלות בבל.
מכיוון שממלכת ישראל נכבשה על ידי אשור כבר בשנת 722 לפנה"ס, בחורבן זה אבדה כל אחיזה יהודית בארץ ישראל לראשונה מאז התנחלות השבטים.
בשנת ג'תת"ל (70 לספירה), בתקופת המרד הגדול, הטיל הצבא הרומי ובראשו המצביא טיטוס עוד מצור על ירושלים, שבסופו נכבשה שוב העיר ונחרב בית המקדש השני.
בעקבות חורבן זה, אבד שוב השלטון היהודי בארץ ורוב עם ישראל גלה מארצו עד ל.
שתי הצרות האחרונות התרחשו במאה ה־2 לספירה, בימי מרד בר כוכבא, האחרון במרידות יהודה ברומא.
היהודים שישבו בארץ לאחר חורבן הבית השני המשיכו להיאבק בשלטון הרומי בניסיון להעמיד שוב את השלטון היהודי על כנו.
נפילתה של העיר הגדולה ביתר הייתה נקודה מכרעת בדיכוי המרד.
לאחר מותו של בר כוכבא, שנפל ככל הנראה בקרב על העיר, וכישלון המרד בהנהגתו, נגוזה התקווה לתחייה לאומית.
אירועי לחימה רבים בימי המרד הגדול ומרד בר כוכבא, וביניהם נפילת העיר ביתר, הציתו את דמיונם של פעילי התנועה הציונית.
בשיר בית"ר, המנונה של הציונות הרוויזיוניסטית, כתב זאב ז'בוטינסקי על ביתר לצד המצור על יודפת ומצדה:
לאחר כישלון מרד בר כוכבא, נחרשה אדמת ירושלים החרבה והשוממה.
על אירוע זה כותב הרמב"ם:
החוקרים טוענים שאדמת ירושלים נחרשה לקראת הקמתה של עיר אלילית בשם איליה קפיטולינה על חורבותיה.
רבי יצחק אייזיק הלוי חולק על זיהוי זה וטוען שחרישת העיר הייתה מספר שנים לאחר חורבן בית המקדש השני, כסימן לכך שירושלים לא תיבנה עוד.
לאורך ההיסטוריה היהודית התרחשו אירועים טרגיים נוספים בתשעה באב.
בדומה לחורבן בתי המקדש, שהאירועים שהובילו אליהם החלו לפני תשעה באב עצמו ונמשכו לאחריו וכן בשל החשש מסכנה, מנהגי האבלות מתחילים בהדרגה לפני תשעה באב ונמשכים לתוך עשרה באב.
לאורך השנים גם אירועים שקרו בסמוך ליום עצמו נתפסו כחלק מהצרות של תשעה באב.
גירוש יהודי אנגליה – בט' באב ה'ן' (18 ביולי 1290) הורה אדוארד הראשון מלך אנגליה לגרש את כל היהודים מארצו עד היום הראשון בחודש נובמבר 1290, וכי אלה שיישארו בה אחרי תאריך זה יוצאו להורג.
גירוש צרפת הגדול – בי' באב ה'ס"ו (22 ביולי 1306) גזר פיליפ הרביעי על כל היהודים לעזוב את צרפת בתוך חודש.
גירוש ספרד – בליל ח' באב ה'רנ"ב (31 ביולי 1492) הסתיימו ארבעת החודשים שניתנו ליהודים כדי לעזוב את ספרד.
פרוץ מלחמת העולם הראשונה – בט' באב ה'תרע"ד (1 באוגוסט 1914) הכריזה הקיסרות הגרמנית מלחמה על האימפריה הרוסית, שבה חיו אז כמחצית מיהודי העולם, זאת לאחר שיומיים קודם לכן (ז' באב) הכריזה רוסיה מלחמה על האימפריה האוסטרו-הונגרית.
אישור השמדת יהודי אירופה – בט' באב ה'תש"א (2 באוגוסט 1941) קיבל מפקד האס אס היינריך הימלר את מכתבו של הרמן גרינג (מיום ז' באב) בדבר אישור המפלגה הנאצית לפתרון הסופי לשאלת היהודים ובקשתו לקבל תוכניות ביצוע מפורטות בהקדם.
גירושים של יהודים בתקופת ה – בב' באב ה'תש"ב (16 ביולי 1942) כלא משטר וישי 13,000 מיהודי פריז בתנאים איומים, ובז' באב גירשם למחנות ריכוז.
למחרת, בח' באב, החלה האקציה הגדולה מגטו ורשה אל מחנה ההשמדה טרבלינקה.
בכמה קינות לתשעה באב, לפי מנהגי העדות השונים, המקוננים מסבירים שרצוי שלא להוסיף "ימי צער", ולכן ביום זה בוכים על כל האסונות שקרו בעקבות החורבן והגלות, ובפרט על אסונות שהתחוללו בסביבת זמן זה.
בנוסחי מנהג האשכנזים צורפו קינות על סיפור עשרת הרוגי מלכות, על הריגת יהודי שפירא וורמיזא ומגנצא במסע הצלב הראשון, על שריפת התלמוד, ובמנהגים בודדים גם על פרעות ת"ח ות"ט.
בנוסחי מנהג הספרדים ועדות המזרח צורפו קינות על סיפור חנה ושבעת בניה, על גירוש ספרד, וכן קינות מקומיות על פרעות שאירעו במקומם.
כיום מקובל בקהילות רבות לומר קינות על השואה בתשעה באב.
בעקבות ביצוע תוכנית ההתנתקות, שהחל במוצאי תשעה באב, חוברו קינות על האירוע, ויש שהוסיפו אותן לקינות תשעה באב.
ולעומתם, רבנים שונים התנגדו לכך.
בתשעה באב ה'תשפ"ד, יש שקראו להוסיף קינה על טבח שבעה באוקטובר.
בתקופת גלות בבל ובית שני
קיומו של צום בחודש אב לאחר חורבן בית המקדש הראשון מוזכר כבר בספר זכריה, שזמנו מתוארך לסוף תקופת גלות בבל ותחילת ימי בית המקדש השני, אך ללא ציון היום בחודש.
ההנחה היא שהצום התקיים בתשעה באב או בסמוך לו, בהתאם לתארוך יום חורבן בית המקדש הראשון לז' באב בספר מלכים ולי' באב בספר ירמיהו.
בסיום מופיעה נבואה על הפיכת הצומות לימי שמחה:
הדעות חלוקות בשאלה האם צום התקיים בשנות קיומו של בית המקדש השני.
בתקופה זו מוזכר התאריך תשעה באב בהקשר של יום קורבן עצים, אשר נחשב יום שמחה, ומאוחר יותר נדחה לט"ו באב מסיבות שונות.
יש שכתבו שקרבן העצים נקבע ליום זה בכוונה, על מנת לקיים את נבואת זכריה על הפיכת ימי צום לימי שמחה.
הרמב"ם כותב בפירוש המשנה כי צום התקיים גם בזמן שבית המקדש השני עמד על תילו, אך רבים חלקו על דעה זו.
יש שהסבירו כי גם לשיטת הרמב"ם לא היה צום קבוע בתקופת בית שני, אלא קיום הצום היה תלוי בנסיבות המדיניות, כפי שמופיע בגמרא בשמו של רב פפא: כאשר הייתה עצמאות לישראל לא נהג הצום, וכאשר אבדה העצמאות נהג הצום.
עם חורבן בית שני חידש רבי עקיבא את התעניות לזכר החורבן בקוותו כי יביאו להקמת הבית השלישי, כפי שהצומות לאחר חורבן בית ראשון הביאו להקמת הבית השני.
במשנה במסכת תענית, שנערכה בתקופה שלאחר מרד בר כוכבא וחורבן בית המקדש השני, מוזכר לראשונה תאריך מדויק לצום המתקיים בחודש אב.
התלמוד הבבלי מביא ברייתא המסבירה כיצד הוחלט על תשעה באב כיום חורבן בית המקדש הראשון, לאור המקורות הסותרים המציינים את התאריך ז' באב בספר מלכים לעומת י' באב בספר ירמיהו:
בניגוד להלכה שנקבעה, לדעת רבי יוחנן ראוי היה לקבוע את התענית בעשרה באב, "מפני שרובו של היכל בו נשרף".
חכמים שחלקו עליו העדיפו לקבוע תענית ביום הצתת האש שהחריבה את בית המקדש, ולא ביום שבו נחרב בפועל.
עם זאת, מנהגי אבלות מצומצמים נקבעו ליום י' באב.
לאחר בירור ימי חורבן הבית הראשון, שאלו מניין ידוע שגם חורבן הבית השני אירע בימים אלה, וענו: .
על פי סדרו של הלוח העברי הקבוע, ט' באב חל תמיד באותו יום בשבוע שבו חל יום ראשון של פסח שלפניו, ועל כן הוא יחול רק בימים ראשון, שלישי, חמישי או שבת (כאשר חל תשעה באב בשבת, הוא נדחה ליום ראשון).
צום תשעה באב נמשך משקיעת החמה של היום שלפניו ועד צאת הכוכבים בסופו, כלומר כ־24 שעות וחצי.
מאחר שצום זה הוא מדרבנן ולא מהתורה, אין בו חובת תוספת לעיקר היום, בניגוד לשבת ויום כיפור הקבועים מהתורה, ולהם תוספת שבת ותוספת יום כיפור עוד טרם שקיעת החמה.
ימי בין המצרים הם שלושת השבועות שמתחילים בתענית שבעה עשר בתמוז וממשיך בשבת חזון ומסתיימים בתשעה באב.
במהלך תקופה זו נוהגים דיני אבלות שונים, שחומרתם משתנה בין מנהגי העדות והקהילות השונות ועולה ככל שקרב תשעה באב, החל מי"ז בתמוז, ראש חודש אב, השבוע שחל בו תשעה באב, ערב תשעה באב ולבסוף תשעה באב עצמו.
חז"ל אסרו לאכול בשר ולשתות יין בסעודה המפסקת (סעודה הנערכת סמוך לתחילת הצום) בערב תשעה באב.
ברוב עדות ישראל נהגו להחמיר ולא לאכול בשר או לשתות יין כבר מראש חודש אב (מנהג האשכנזים וחלק מהספרדים) או בשבוע בו חל תשעה באב (מנהג חלק מהספרדים).
התימנים נמנעים מבשר ויין רק בסעודה המפסקת, כמו שכתוב במשנה.
בסעודה המפסקת אסור לאכול יותר מתבשיל אחד, וישנן דעות שונות להגדרת תבשיל בעניין זה.
כמו כן יש להימנע מאכילה בקבוצה של שלושה אנשים ויותר ביחד, על מנת שלא להתחייב בזימון בברכת המזון.
ישנם רבים הנוהגים לאכול ביצה קשה בסעודה זו, ולשים עליה אפר – כמנהג אבלים.
הביצה נחשבת כתבשיל, לפיכך הנוהגים מנהג זה אינם אוכלים תבשיל נוסף בסעודה.
אחרים נוהגים לאכול אורז עם עדשים, הן משום צורתם העגולה של העדשים המסמלת את מעגל החיים, והן משום שעדשים נחשבים למאכל אבלים.
רבים נוהגים לאכול סעודה רגילה זמן מה לפני תחילת הצום, ומאוחר יותר, דקות לפני כניסת הצום, לאכול סעודה מפסקת סמלית לפי דיניה.
מאחר שתשעה באב הוא החמור מכל צומות האבל, חלים בו חמשת העינויים הנוהגים ביום הכיפורים, אף על פי שיום כיפור נוהג מדאורייתא ותשעה באב מדרבנן.
האיסורים אומנם זהים בפועל, אך מהותם שונה בתכלית: בעוד שביום כיפור חלים העינויים משום קדושת היום וההתעלות הרוחנית המאפיינת את היום הקדוש, בתשעה באב מבטאים העינויים תחושת יגון וצער על גלות השכינה.
שוני זה בא לידי ביטוי במימרה החסידית:
חמשת האיסורים כוללים הימנעות מהדברים הבאים:
אכילה ושתייה – אסורה כל אכילה ושתייה.
חולים פטורים מאיסור זה אך מצופה מהם ש"לא להתענג במאכל ובמשתה".
יולדת (ב־30 ימים הראשונים לאחר לידה) פטורה מהצום, ונחלקו הדעות האם היא רשאית לצום כאשר מרגישה את עצמה כשירה לכך.
מעוברות ומניקות חייבות בצום, אולם אם הן סובלות מחולשה נחשבות כחולות ואינן חייבות לצום, וכן אם על ידי התענית תיפסק משמעותית אפשרות ההנקה.
רחיצה – רחיצה אסורה בין במים חמים ובין במים קרים.
אולם מותר לשטוף ידיים כדי להסיר מהן לכלוך, וכן נוטלים ידיים שחרית ואחרי עשית צרכיו עד פרקי האצבעות, וכן מותר מעבר במים להולך בדרך להקביל פני רבו, כאשר אין לו אפשרות אחרת.
סיכה – משיחת הגוף בתכשירים לטיפוח או הנאה.
נעילת הסנדל – נעילת נעליים העשויות מעור.
יש מחמירים ולא נועלים שום נעל נוחה גם שאינה מעור.
תשמיש המיטה – קיום יחסי אישות.
ישנן דעות לפיהן בלילה גם נוהגים כל דיני הרחקות.
מאחר שמהותו של תשעה באב היא האבלות על החורבן, חלים בו מנהגי אבלות נוספים:
נמנעים מישיבה על כיסא הגבוה משלושה טפחים (אך רק עד חצות היום).
ממעיטים באמצעי הנוחות בשינה, כמו הפחתת מספר הכריות או שינה על מזרן המונח על הרצפה ולא על מיטה.
על פי התוספתא, תלמידי חכמים אינם שואלים בשלום חבריהם בתשעה באב, אך משיבים שלום בשפה רפה ובכובד ראש ל"הדיוטות" שאינם יודעים הלכה זו.
יש הנמנעים מהרחה של מיני בשמים.
לימוד תורה נחשב ביהדות כפעילות משמחת, כדברי תהלים: .
לפיכך לימוד תורה אסור בתשעה באב, שהוא יום אבלות.
למרות האיסור, ספרים רבים הקשורים בחורבן מותרים בלמידה כל עוד היא נערכת בצורה שטחית וללא עיון.
במסגרת זו ניתן ללמוד כתובים העוסקים בפורענות עם ישראל, כגון:
תנ"ך: סיפור החורבן והגלות בספר מלכים ב' (פרקים –), חלקי הפורענות שבספר ירמיה (פרקים –), מגילת איכה (כולל איכה רבה ומדרש ילקוט שמעוני על איכה) וספר איוב.
תושב"ע: אגדות החורבן במסכת גיטין (דפים עד , עם פירושים (כולל פירוש המהר"ל)), תיאור האירועים שהובילו לצומות במסכת תענית (), אגדות החורבן שבתלמוד ירושלמי ומקורות אחרים בגמרא העוסקים בחורבן.
הלכות היום: מותר ללמוד הלכות תשעה באב (אורח חיים -).
ענייני אבלות: מותר בתשעה באב ללמוד גם ענייני אבלות יחיד ובהם את הפרק השלישי במסכת מועד קטן ('ואלו מגלחים') העוסק בדיני אבלות וכן הלכות קריעה ואבלות (יורה דעה, סימנים –).
רבים מהפוסקים מתירים ללמוד גם מוסר, אף על פי שיש בו פסוקים.
בנוסף לכך נהגו רבים לקרוא בתשעה באב ספרים כלליים המתארים את צרותיו של עם ישראל בגלות.
בין הספרים הללו מצויים בין היתר: ספר מלחמת היהודים שחובר בידי יוסף בן מתתיהו, חלקים מספר האגדה, ספרי היסטוריה של עם ישראל בזמן הגלות וספרות השואה.
לדעת חלק מהפוסקים, החל מחצות היום בערב תשעה באב, יש ללמוד רק דברים שמותרים ללמוד בתשעה באב, ויש מתירים ללמוד עד כניסת הצום בערב.
הגדרת מלאכה לעניין זה היא עבודה או עיסוק ממושך בדבר המסיח דעת מן האבלות, ואינה זהה להגדרת מלאכה לעניין שבת.
עבודה בתשעה באב תלויה במנהג המקום: במקום בו נהגו שלא לעשות מלאכה – אסור לעבוד, ובמקום בו נהגו לעשות מלאכה – הדבר מותר.
חז"ל המליצו להימנע מעשיית מלאכה, ואמרו שהעושה מלאכה ביום זה אינו רואה בה סימן ברכה, מכיוון שהדבר מסיח את הדעת מהאבלות.
בימינו נהוג שלא לעשות מלאכה לפחות עד חצות היום; לאחר חצות היום הדבר מותר אבל ממעטים.
תלמידי חכמים אסורים לעשות מלאכה בכל מקום.
נהוג להקל במנהגי אבלות רבים לאחר חצות היום.
בחלק מקהילות צפון אפריקה נוהגים אף לעסוק לאחר חצות היום בסידור וניקוי הבית ואפילו בסיוד.
מנהג זה מבטא הכנה לביאת המשיח, שצריך לבוא לפי האגדה בתשעה באב.
עם זאת, על פי המדרש רוב שרפת בית המקדש אירעה בי' באב, ועל כן ישנו מנהג להמשיך חלק ממנהגי האבלות גם בי' באב.
גדריו המדויקים של מנהג זה שנויים במחלוקת.
בתלמוד הירושלמי מובא כי אמוראים שונים נהגו לצום יומיים או עד בוקר עשרה באב.
כאשר ט' באב חל בשבת ונדחה ליום א', שבפועל מוצאי תשעה באב הוא י"א באב, נוהגים לצמצם במנהגי האבלות שלאחר הצום.
כאשר חל תשעה באב בשבת, מנהגי האבלות נדחים ליום ראשון, עשרה באב.
בשבת עצמה אין נוהגים דיני האבלות, אף שהיא חלה ביום ט' באב, ומותר לאכול אף בסעודה שלישית (הבאה במקום סעודה המפסקת) בשר ויין.
עם זאת, נחלקו הפוסקים לגבי לימוד תורה: לדעת הקיצור שולחן ערוך אסור ללמוד בכל השבת דברים שאינם קשורים לחורבן הבית, ולדעת ה מותר ללמוד כל השבת דברים שאינם קשורים לחורבן הבית, ואסור רק מחצות יום השבת ואילך.
מחלוקת אחרת היא לגבי איסור תשמיש המיטה בליל שבת.
כאשר התענית נדחית ליום ראשון, יש בה קולות מסוימות: מעוברות ומניקות שהן חלשות מותרות לאכול ולשתות; 'בעל ברית', כלומר הורי התינוק הנימול, המוהל והסנדק – אינם משלימים תעניתם אלא אוכלים לאחר המנחה.
ועושים הבדלה לפני שאוכלים כמו שכולם מבדילים על היין בצאת הצום.
שינויים בסדרי ישיבה בבית הכנסת
בקהילות רבות נהוג שלא יושבים על הספסלים אלא יושבים על הארץ.
בקהילות הספרדים במערב אירופה נהוג אומנם לשבת על ספסלים אך אין יושבים במקום הקבוע.
נהוג להסיר את הפרוכות מן ההיכל או ארון הקודש וכן נוהגים לעמעם את התאורה בבית הכנסת ולהשאיר רק מעט אור או להדליק נרות.
לאחר חצות היום נהוג להקל במנהג זה, ולהתיר ישיבה על כיסא ולא על הריצפה.
תפילת ערבית ליל תשעה באב
בקהילות ספרדיות מסוימות נהוג לקרוא לפני תפילת ערבית מספר קינות שהיו נאמרות בעבר בשבתות בין המצרים, מנהג שבוטל בשל האיסור לומר קינה בשבת.
בכל הקהילות הספרדיות, וגם אצל יהודי תימן, אומרים את מזמור קל"ז ("על נהרות בבל").
יהודי תימן אף מוסיפים את מזמור ע"ט.
בחלק מקהילות הספרדים קוראים לאחר מזמור קל"ז את הקינה "אוי כי ירד אש מן השמים לירושלים".
לאחר מכן, בקהילות רבות אומרים את שירת האזינו, את "בצר לך", ואת "כי אל רחום".
מנהג קדום אצל יהודי ארם צובא הוא לקרוא את מגילת איכה לאחר שירת האזינו ולפני תפילת ערבית, ולא אחרי תפילת העמידה כמו ברוב העדות.
בקהילות אשכנז לא נהגו להוסיף כלל קטעים קודם תפילת ערבית.
בחלק מנוסחי התפילה, מוסיפים בתפילת שמונה עשרה של ערבית את תפילת עננו, ובחלק מן הקהילות מוסיפים גם את תפילת נחם.
אשכנזים אומרים "עננו" רק במנחה.
לאחר תפילת העמידה אומר החזן קדיש.
בקצת קהילות אומר חצי קדיש, ובקצת קהילות אומר קדיש תתקבל, ובקצת קהילות אומרים "קדיש תתקבל בלא תתקבל".
לאחר מכן עדות המזרח מקוננים בפיוט "למי אבכה וכף אכה".
תשעה באב שחל במוצאי שבת
אם תשעה באב חל במוצאי שבת, מבדילים באמירה בלבד ("ברוך המבדיל בין קודש לחול"), ללא ברכה וללא יין ובשמים.
בתפילת העמידה מבדילים באמירת אתה חוננתנו בברכת "חונן הדעת", כמו בכל מוצאי שבת, אך אין אומרים "שובה ה' עד מתי" ו"ויהי נעם" הנאמרים בסוף תפילת ערבית של מוצאי שבת.
לאחר אמירת קדיש בסוף תפילת העמידה, מברכים ברכת בורא מאורי האש על נר הבדלה.
במוצאי צום תשעה באב משלימים את ההבדלה עם ברכת היין וברכת ההבדלה, אך ללא בשמים, ורק לאחר מכן מותר לאכול.
לאחר תפילת העמידה, נהגו לקרוא את מגילת איכה.
במרבית הקהילות קוראים את המגילה ללא ברכה, אומנם בהרבה קהילות בני אשכנז נהוג לברך לפניה הקריאה "על מקרא מגילה", על פי דעת הגר"א, ובתנאי שהיא כתובה על מגילה מקלף.
ישנן קהילות בהן הקהל קורא את המגילה בשקט, כל אחד לעצמו, והחזן לא מגביה קולו.
לאחר המגילה נהוג לומר קינות נוספות.
בתום אמירת הקינות נהוג לומר קדושה דסידרא (למעט מנהג תימן הבלדי) אך מתחילים מ"ואתה קדוש" (כמו בבית האבל) ואין אומרים את הפסוק "ואני זאת בריתי".
לאחר מכן אומרים קדיש בלי המילים "תתקבל (צלותנא ובעותנא עם) צלותהון ובעותהון דכל (בית) ישראל..." בניגוד לשאר ימות השנה אך יש נוהגים בכל זאת לומר תתקבל.
אצל הספרדים נהוג לומר קדיש מורחב עם הוספה של קטעים מסוימים, קדיש הנאמר גם בסיום מסכת ובעת ההלוויה, כאשר במקום "תתקבל" אומרים "תתכלי חרבא וכפנא ומותנא ומרעין בישין, יעדה מננא ומנכון ומעל עמיה ישראל ואמרו אמן" (תרגום: יכלו החרב והרעב והמגפה והמחלות הרעות.
יסיר (השם) מאיתנו, ומכם ומעל עמו ישראל.
אצל הספרדים ובעוד קהילות נהוג להכריז את מספר השנים לחורבן בית המקדש השני.
לפני הכרזה זו נהוג לכבות כמעט את כל הנרות בבית הכנסת ולהשאיר רק נר בודד דלוק.