tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההוצאה להורג עוררה סערה בינלאומית מאחר שהיא הפרה שתי אמנות בינלאומיות שנחתמו על ידי הממשלה באיראן, המוציאות מחוץ לחוק עונש מוות על פשעים שביצעו קטינים - האמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ופוליטיות והאמנה בדבר זכויות הילד.
מעטים מהמשתתפים אשר מסכימים לקיום מעשי סדום (lavāt) נידונים למוות, אם כי לפני 2012, שני בני הזוג יכלו לקבל עונש מוות.
ב-15 במרץ 2005 דיווח העיתון היומי "אטמד" כי בית המשפט הפלילי בטהרן גזר גזר דין מוות על שני גברים בעקבות גילוי סרטון המראה אותם עוסקים במעשים חד מיניים בהם הודו.
על פי החשד, שני גברים נוספים נתלו בפומבי בעיר גורגן שבצפון המדינה בגין יחסים רומנטיים בנובמבר 2005.
ביולי 2006, שני צעירים בצפון-מזרח איראן נתלו על "פשעי מין", אשר התפרשו כמעשים הומוסקסואלים בהסכמה.
ב-16 בנובמבר 2006, סוכנות הידיעות המנוהלת על ידי המדינה דיווחה על הוצאתו להורג פומבית של אדם שהורשע במעשי סדום בעיר קרמנשה שבמערב המדינה.
ב-10 במאי 2007 עצרה משטרת עוספיה 87 בני אדם במסיבת יום הולדת, כולל 80 חשודים בהומוסקסואלים, כשהם הכו ועצרו אותם במהלך סוף השבוע.
כל הגברים מלבד 17 שוחררו.
אלה שהושארו נחשדו כי לבשו בגדי נשים.
תמונותיהם של הגברים המוכים פורסמו על ידי הארגון מסילת הרכבת האיראנית לפליטים קווירים, שבסיסו בטורונטו.
ב-23 בינואר 2008, חמזה חווי, בן 18, ולוגמן חמזהפור, בן 19, נעצרו בסרדשט, מערב אזרבייג'ן, בגין פעילות הומוסקסואלית.
עצומה מקוונת לשחרורם החלה להסתובב ברחבי האינטרנט.
הנערים ככל הנראה התוודו בפני השלטונות שהם נמצאים בזוגיות ומאוהבים, מה שגרם לבית משפט להאשים אותם ב-"מלחמה נגד אלוהים" (mohārebe) ומעשה סדום.
על פי ארגון זכויות האדם "Human Rights Watch", בפברואר 2008 פשטה המשטרה בעוספיה על מסיבה בבית פרטי ועצרה 30 גברים, שהוחזקו ללא הגבלת זמן ללא עורך דין בחשד לפעילות הומוסקסואלית.
באפריל 2017, 30 גברים נעצרו בפשיטה במחוז עוספיה בעודם נאשמו ב-"מעשי סדום, שתיית אלכוהול ושימוש בסמים פסיכדליים".
בשנת 2001, הנציב העליון של האו"ם לזכויות אדם דחה בקשה של גבר איראני שנמלט מבית סוהר במדינה לאחר שהורשע ונידון למוות על רקע פעילות הומוסקסואלית.
חלק מהבעיה במקרה הייתה כי האיש נכנס למדינה באופן לא חוקי ולאחר מכן הורשע בהריגת בן זוגו, לאחר שגילה כי "בגד בו".
בשנת 2005, ממשלת יפן דחתה בקשת מקלט של הומו איראני.
באותה שנה, גם ממשלת שוודיה דחתה טענה דומה של ערעור מאת הומוסקסואל איראני בעוד הולנד החלה לעבור סקירה של מדיניות המקלט שלה ביחס לאיראנים הטוענים כי הם קורבנות של המדיניות נגד הומוסקסואליות במדינה.
בשנת 2006 הפסיקה הולנד לגרש גברים הומוסקסואלים בחזרה לאיראן באופן זמני.
במרץ 2006 הצהיר שרת ההגירה ההולנדית ריטה ורדונק כי "כעת ברור שאין שאלה של הוצאות להורג או גזרי דין מוות המבוססים רק על העובדה שנאשם הוא הומו באיראן", והוסיפה כי "הומוסקסואליות מעולם לא הייתה האשמה העיקרית נגד אנשים אלו".
עם זאת, באוקטובר 2006, לאחר תגובות שליליות רבות הן בתוך הולנד והן מחוצה לה, שינתה ורדונק את עמדתה והודיעה כי אזרחי להט"ב איראנים לא יגורשו מהמדינה עוד.
הממלכה המאוחדת ספגה ביקורות שליליות גם כן בשל המשך מדיניות הגירוש שלה כלפי פליטי להט"ב איראנים, בשל דיווחים בחדשות שתיעדו הומוסקסואלים איראנים שהתאבדו כשעמדו בפני גירוש.
חלק מהמקרים עוררו קמפיין ממושך למען מגורשים פוטנציאליים, ולעיתים הביאו לכך שהאיראנים הומוסקסואלים קיבלו מקלט מדיני, כמו במקרים של קיאנה פירוז ומהדי קאזמי.
בשנים האחרונות דווח כי תושבי להט"ב איראנים נמלטו מהמדינה בתקווה לזכות במקלט מדיני באירופה.
כפי שסעיף 20 ב-14 מחוזות באיראן קובע, כי אדם שעבר ניתוח להתאמה מגדרית יכול לשנות את שמו ומינו באופן חוקי בתעודת הלידה על פי הוראת בית המשפט.
סעיף 215 של הקוד האזרחי של איראן, קובע כי מעשיו של כל אדם צריכים להיות כפופים לתועלת רציונלית.
כלומר, ניתוח להתאמה מגדרית יהיה לטובתו של מי שפונה לתמיכה ממשלתית.
עם זאת, הסתייגויות כוללות את הצורך לקבל אישור רפואי מרופא התומך בדיסוננס בין המגדר המוקצה למגדר האמיתי של האדם.
על אף ששינוי מגדר הוכר חוקית על ידי המנהיג העליון של איראן, האייתוללה עלי ח'אמנאי, האייתוללה יוסף מדאני תבריזי התייחס לניתוח להתאמה מגדרית כ-"בלתי חוקי" ו-"לא מותר על פי השריעה".
באסלאם, המונח "mukhannathun" (נשים) משמש לתיאור אנשים בעלי וריאציות מגדריות, בדרך כלל טרנסג'נדרים שעוברים ממין זכר לנקבה.
לא מונח זה ולא מקבילו "סריס" מופיעים בקוראן, אם כי המונח כן מופיע באוסף המסורות המוסלמיות, חדית', על רקע אמירותיו של מוחמד, המחזיקות במעמד משני לטקסט המרכזי.
בעוד שאיראן מפלילה פעילות הומוסקסואלית בהסכמה, הוגי דעות שיעים איראנים בהם האייתוללה רוחאללה ח'ומייני אפשרו לטרנסג'נדרים לשנות מחדש את מינם כדי שיוכלו להיכנס למערכות יחסים הטרוסקסואליות.
עמדה זו אושרה על ידי המנהיג העליון ח'אמנאי, ונתמכת גם על ידי אנשי דת איראנים רבים אחרים בעוד המדינה תשלם חלק מהעלות עבור העברת הניתוח.
מאז אמצע שנות ה-80, הממשלה האיראנית אישרה את הנוהג של ניתוח להתאמה מגדרית (תחת אישור רפואי) ואת השינוי של המסמכים המשפטיים הרלוונטיים כדי לשקף את מינו החוקי החדש שהוגדר עבור האדם.
בשנת 1983, העביר ח'ומייני פתווה המתירה פעולות לשינוי מגדר כתרופה ל-"טרנסג'נדרים מאובחנים", המאפשרת להפוך את הבסיס של נוהג זו לחוקי.
איש הדת האסלאמי בדרג הבינוני באיראן, הוג'אטולסלאם קרימיניה, הוא תומך ידוע נוסף לזכויות טרנסג'נדרים בעודו קרא בפומבי "לכבד יותר את זכויותיהם של טרנסג'נדרים איראנים".
עם זאת, טרנסג'נדריות עודה מוגדרת כנושא טאבו בחברה האיראנית, ואין חוקים להגנה על טרנסג'נדרים על רקע זהות מגדרית.
לאורך השנים הופעל לחץ חברתי על הומוסקסואלים ולסביות באיראן לעבור ניתוח להתאמה מגדרית כדי להימנע מרדיפה משפטית וחברתית בשל נטייתם המינית.
סרטו התיעודי של יוצר הסרטים האיראני-אמריקאי תנאז אשגיאן משנת 2008, תהיה כמו אחרים הדגיש זאת.
הסרט התיעודי בחן סוגיות של מגדר ונטייה מינית תוך מעקב אחר סיפוריהם האישיים של חלק מהמטופלים במרפאה לשינוי מגדרי בטהראן.
הסרט זכה לביקורות משבחות והוצג בפסטיבל הסרטים סאנדנס ובפסטיבל הסרטים הבינלאומי של ברלין בעודו זכה בשלושה פרסים שונים.
בשנת 2002, ספר שכותרתו מחזה עדים מאת סיירוס שאמיסה נאסר מהמדפים (אף על פי שאושר תחילה) כיוון שאמר כי "סופרים פרסיים בולטים מסוימים הם הומוסקסואלים או ביסקסואלים".
בשנת 2004, מוזיאון טהראן לאמנות עכשווית השאיל אוסף של יצירות אמנות שהשתייכו בעבר למוחמד רזא שאה פהלווי, שהיו כלואים מאז מהפכת 1979 במוזיאון טייט בריטניה.
היצירות כללו יצירות אמנות הומוארוטיות מפורשות מאת הצייר פרנסיס בייקון (1909-1992) בעוד הממשלה באיראן הצהירה כי עם שובן, יוצגו גם באיראן.
בשנת 2005, העיתון האיראני "Shargh" מטעם הפלג הפוליטי של הרפורמים האיראנים נסגר על ידי הממשלה לאחר שראיין סופר איראני המתגורר בקנדה.
אף על פי שהראיון לא הזכיר את נטייתו המינית של הסופר (שגיא ר'מן), הוא אכן ציטט אותה כמי שקבע כי "הגבולות המיניים חייבים להיות גמישים...
הבלתי מוסרי נכפה על ידי התרבות על הגוף".
העיתון השמרני "Kayhan" תקף את העיתון באומרו כי "שארג ראיין את ההומוסקסואל הזה בעודו מודע לזהותו המינית החולה, לדעותיה המנוגדות ולאישיות הפורנו שלו".
כדי להימנע מסגירה לצמיתות, העיתון פרסם התנצלות פומבית שבה נאמר הוא לא היה מודע ל-"תכונות האישיות" של הסופר והבטיח "להימנע מאנשים ומתנועות כאלו".
התקשורת הממלכתית של איראן הפגינה אפליה גלויה כלפי הומוסקסואלים בהזדמנויות רבות לאורך השנים.
"Mashregh News", אתר חדשות "קרוב לארגוני הביטחון והמודיעין" תיאר הומוסקסואלים בכתבה כ-"אנשים שהפכו מוטרדים נפשית בנטיות אנושיות טבעיות, איבדו את שיווי המשקל שלהם וזקוקים לטיפולים פסיכולוגיים".
בפגישה בנובמבר אותה שנה עם מקבילו הבריטי, חבר הפרלמנט האיראני מוחסן יחיאווי הודה שהממשלה באיראן מאמינה בעונש מוות להומוסקסואליות.
בשנת 2013, מזכיר המועצה העליונה של איראן לזכויות אדם, מוחמד-ג'וואד לאריג'אני, כינה בראיון בטלוויזיה הממלכתית הומוסקסואליות כ-"מחלה" תוך שהוא הכחיש את הרדיפה של הומוסקסואלים באיראן וקבע כי "קידום הומוסקסואליות הוא בלתי חוקי ויש לנו חוקים חזקים נגד זה...
אנו רואים בהומוסקסואליות מחלה שצריך לרפא.
אנחנו גם לא רואים שזה מקובל להכות או להתעלל בהומוסקסואלים...
הומוסקסואליות נחשבת לנורמה במערב והם כופים עלינו לקבל אותה.
השופט העליון של איראן, סאדק לאריג'אני, הכחיש את הוצאתם להורג של הומוסקסואלים באיראן בכנס בטהרן ב-2014 וקבע "זה שהם אומרים שאנחנו מוציאים להורג הומוסקסואלים זה לא יותר משקר...
אנחנו לא מספקים לאנשים האלה הזדמנות, אבל מה שהם אומרים שאנחנו תולים אותם זה שקר שהם המציאו עבור הרפובליקה האסלאמית".
ביוני 2019, במסיבת עיתונאים שהתקיימה בטהראן בין שר החוץ מוחמד ג'וואד זריף לשר החוץ הייקו מאס, העיתונאי הגרמני הידוע כהומוסקסואל גלוי פול רונצהיימר מהצהובון בילד שאל את זריף "מדוע הומוסקסואלים מוצאים להורג באיראן בגלל נטיותיהם המיניות?", זריף ענה בתגובה כי "הוצאה להורג של הומוסקסואלים מתרחשת כי לחברה שלי יש עקרונות.
ואנחנו חיים על פי העקרונות האלה.
אלה עקרונות מוסריים הנוגעים להתנהגות של אנשים באופן כללי, וזה אומר שמכבדים את החוק ומצייתים לחוק".
בשנת 1972, סביז שפאאי המלומד נשא הרצאה פומבית על הומוסקסואליות באוניברסיטת שיראז בעיר שיראז באיראן ובשנת 1976 הצהיר כי יחקור נטייה מינית ומגדר באוניברסיטת סירקיוז.
בשנות ה-90, הצטרף לקבוצת זכויות האדם הראשונה לתושבי להט"ב איראנים, "HOMAN", והמשיך בעבודתו עד שמת ממחלת הסרטן בשנת 2000. בשנת 2007, הטלוויזיה הקנדית CBC הפיקה סרט תיעודי שראיין אנשי להט"ב איראנים שסיפרו על מאבקיהם.
בשנת 2001, ארגון זכויות להט"ב איראני מקוון, "Rainbow" הוקם על ידי ארשאם פארסי, פעיל הומוסקסואל איראני ידוע, ואחריו ארגון חשאי בשם "הארגון הפרסי להומואים ולסביות".
החל משנת 2008, שונה שמו של ארגון זה "מסילת הרכבת האיראנית לפליטים קווירים" (IRQR).
בעוד שמייסד קבוצה זו ברח מאיראן והמשיך בעבודתו בקנדה, קיימת תנועה מחתרתית לזכויות להט"ב באיראן עצמה.
עלי מאפי, קומיקאי הומוסקסואל גלוי יליד איראן החל את הקריירה שלו בשנת 2016. בכל התוכניות שלו, מאפי ידוע כמי שמזכיר את מעמדו כאזרח איראני ואת המחויבות שלו להיות גאה במי שהוא ללא קשר.
מתגורר כיום בסן פרנסיסקו, קליפורניה.
במהלך ההפגנות נגד תוצאות הבחירות באיראן ביולי 2009, דווח כי איראנים הומוסקסואלים מוצהרים הצטרפו להמוני המפגינים בממלכה המאוחדת והתקבלו בברכה עם עמדות חיוביות.
בשנת 2010, קבוצה של פעילי להט"ב בתוך איראן הכריזה על היווסדותו של יום הגאווה האיראני.
היום מצוין ביום שישי הרביעי של חודש יולי מדי שנה בסתר.
החל משנת 2012, הארגון "OutRight Action International" מציע משאבים מקוונים לאנשי להט"ב איראנים בפרסית.
קרן "JoopeA" ארגנה את מחאתם של פעילי להט"ב איראנים במהלך מצעד הגאווה באמסטרדם כסירת המייצגת את המדינה בשנים 2017–2018. סירת המפגינים זכתה בפרס "Best of Pride" של מהדורת ציון המצעד בשנת 2018.
זכויותיהם של לסביות, הומואים, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים (להט"ב) באיסלנד מוגדרות מהמתקדמות ביותר בעולם.
איסלנד מכונה לעיתים קרובות כאחת המדינות הידידותיות ביותר ללהט"ב בעולם, בעוד לזוגות חד מיניים ישנה גישה שווה לאימוץ משותף ולהפריה חוץ-גופית בקרב זוגות לסביות מאז 2006.
ארגון הלהט"ב האיסלנדי הוותיק ביותר הקיים הוא "Samtökin '78", שהוקם בשנת 1978, אשר חבריו ארגנו את ההפגנות הפומביות הראשונות מטעמו ברחבי המדינה בשנת 1982, בתמיכת אגודות ממדינות שכנות.
בפברואר 2009 נכנסה לתפקידה ממשלה בראשות יוהנה סיגורדרדוטיר, ראש הממשלה הלסבית הגלויה הראשונה בעולם בעת החדשה.
הפרלמנט האיסלנדי שינה את חוק הנישואין של המדינה ב-11 ביוני 2010 בהצבעת פה אחד כדי להגדיר נישואים בין שני אנשים נייטרלים מבחינה מגדרית, ובכך, הפכו נישואים חד מיניים לחוקיים.
פעילות הומוסקסואלית בין גברים או נשים בהסכמה הפכה לחוקית בשטחי איסלנד בשנת 1940.
בשנת 1992 נקבע גיל ההסכמה לשווה עבור זוגות הטרוסקסואלים והומוסקסואלים כאחד - 14 שנים, ובשנת 2007 הועלה ל-15, ללא קשר למגדר או נטייה מינית.
סקר משנת 2004 הראה כי 87% מהאיסלנדים תמכו בנישואים חד מיניים, מהגבוהים בעולם.
ב-23 במרץ 2010, ממשלת איסלנד הציגה הצעת חוק שתאפשר לזוגות חד מיניים להינשא.
ב-11 ביוני 2010, הפרלמנט אישר פה אחד את הצעת החוק עם 49 קולות בעד מול 0 מתנגדים.
החוק נכנס לתוקף ב-27 ביוני.
באותו יום נישאה ראש הממשלה, יוהנה סיגורדרדוטיר, לבת זוגה ג'ונינה לאוסת'דור, אשר הפכו לאחד הזוגות החד-מיניים הראשונים שהתחתנו במדינה.
עם העברת החוק, איסלנד הפכה למדינה התשיעית שמכשירה נישואים חד מיניים בעולם בעודה הצטרפה להולנד, בלגיה, ספרד, קנדה, דרום אפריקה, נורווגיה, שוודיה ופורטוגל.
באוקטובר 2015 הצביעה כנסיית איסלנד בעוד כשני שלישים מהאיסלנדים המוגדרים כחברים בה, לאפשר לזוגות חד מיניים להינשא בכנסיותיה.
ב-27 ביוני 2006, זוגות חד-מיניים באיסלנד הפכו זכאים למגוון חוקים, כולל גישה עבור הפריה חוץ-גופית בקרב זוגות לסביות ואימוץ משותף של ילדים.
אימוץ ילד חורג (כאשר אדם יכול לאמץ את הילד הביולוגי של בן זוגו) הותר מאז שנת 2000.
בשנת 1996, העביר בית המשפט תיקונים לחוק העונשין האיסלנדי, שהוסיף נטייה מינית לחוק אי-ההפליה במדינה.
התיקון הפך את זה לבלתי חוקי לסרב לאנשים מוצרים או שירותים בשל נטייתם המינית, או לתקוף אדם או קבוצת אנשים בפומבי בלעג, לשון הרע, התעללות או איומים בגלל נטייתם המינית.
בשנת 2014 אישר הפרלמנט תיקון לחוק העונשין, המוסיף זהות מגדרית לרשימת העילות נגד אפליה.
מאז 2008, נכלל איסור להפליית אנשים על בסיס נטייתם המינית בחינוך.
עד 2018, לאיסלנד לא היו חוקים האוסרים אפליה בעבודה מכל סיבה שהיא.
ועדה שהקימה שרת הרווחה איגלו הרדרדת ב-2014 את מסקנותיה בנובמבר 2016, שייעצה לפרלמנט להעביר חוק אפליה כללי בתעסוקה אשר יכלול בין היתר הגנות על בסיס נטייה מינית, זהות מגדרית ומאפייני מין.
ב-11 ביוני 2018 אישר הפרלמנט חוק האוסר על אפליה בעבודה על רקע נטייה מינית, זהות מגדרית, ביטוי מגדרי ומאפייני מין, בין היתר.
החוק, המכונה חוק שוויון במקומות עבודה, נכנס לתוקף ב-1 בספטמבר 2018.
ב-11 ביוני 2012, הפרלמנט האיסלנדי הצביע בעד חוק חדש המקל את הכללים סביב הגדרת זהות מגדרית ומאפשר הכרה מקיפה בכל הנוגע להכרה במגדר וחוקק הגנות על רקע זהות מגדרית.
חוקים אלו נחקקו ב-27 ביוני 2012 בעודם קובעים כי בית החולים האוניברסיטאי הלאומי של איסלנד מחויב ליצור מחלקה המוקדשת לאבחון דיספוריה מגדרית, וכן לביצע ניתוח להתאמה מגדרית (SRS).
לאחר סיום תהליך של 18 חודשים בהצלחה, כולל חיים של 12 חודשים בהתאם למינם, המועמדים מתייצבים בפני ועדה של אנשי מקצוע.
אם הוועדה קובעת כי יש מקום לאבחון של דיספוריה מגדרית, היא מודיעה על כך למרשם הלאומי והמבקש בוחר שם חדש שישקף את זהותו המגדרית המועדפת ויונפק לו מספר תעודת זהות ותעודת זהות.
"SRS" אינו נדרש עבור שינוי שם רשמי והכרה בשינוי מגדר.
ביוני 2019, הצביע הפרלמנט פה אחד 45 על הצעת חוק ליישום מודל של הגדרה עצמית של שינוי מגדר, בדומה למדינות רבות באירופה ובדרום אמריקה.
החוק החדש מאפשר לטרנסג'נדרים לשנות את מינם החוקי ללא צורך באבחון הפרעה רפואית ונפשית, העברת ניתוח להתאמה מגדרית או עיקור.
קטינים עשויים גם לשנות את מינם החוקי בהסכמת הוריהם.
החוק מאפשר בנוסף לאנשים לבחור אפשרות מגדר שלישי המסומן ב-"X" במסמכים רשמיים.
החוק נכנס לתוקף ב-1 בינואר 2020, ויושם לבסוף בינואר 2021. הצעת החוק המקורית כללה איסור על התערבויות רפואיות בין-מיניות המבוצעות בילדים אינטרסקסים (בעלי סימני מין זכריים ונקביים כאחד) על מנת לקבוע את מינם, אך הסעיף הושמט כדי להגדיל את סיכוי ההצעה לעבור בפרלמנט.
במקום זאת, הוקמה ועדה לדיון בנושא ולדיווח תוך שנה.
מאז 2016, העיירה הפנרפיורדור כוללת הצגת מידע על מערכות יחסים חד מיניות בשיעורי חינוך מיני בכיתות ח'.
אוניברסיטת איסלנד מארגנת מספר פעילויות חברתיות, כגון טיולי שטח, בהם התלמידים יכולים לדון וללמוד על נושאי להט"ב.
גברים המקיימים יחסי מין עם גברים (MSM) רשאים לתרום דם באיסלנד לאחר תקופת דחייה של 4 חודשים מינואר 2022. בשנת 2014 הגיש אדם תביעה נגד איסור תרומות הדם, שתיאר את המדיניות הנוכחית כ-"דוגמה מובהקת לאפליה".
באוקטובר 2015 הכריז שר הבריאות על תמיכתו בשינויים רגולטוריים כדי לאפשר ל-"MSM" לתרום דם, בעוד הוכרז כי בעתיד הקרוב, איסלנד תאפשר לגברים הומוסקסואלים וביסקסואלים לתרום דם.
לאחר שנים רבות של עיכובים, הוכרז רשמית בספטמבר 2021 כי הומוסקסואלים וביסקסואלים יכולים לתרום דם באופן חוקי לאחר דחיית 4 חודשים החל מ-1 בינואר 2022.
איסלנד מכונה לעיתים קרובות כאחת המדינות הידידותיות ביותר ללהט"ב בעולם.
למרות האנטיפתיה הציבורית נגד להט"ב שהייתה גבוה עד שנות ה-80, הקבלה עלתה בצורה משמעותית מאז.
מספר תושבי הלהט"ב האיסלנדים המוקדמים ביותר אשר הכריזו על נטייתם החד-מינית בפומבי כוללים את הורדור טורפאסון ואנה קריסטיג'אנסדוטיג, אשר התמודדו בתחילה עם אפליה ולעג ציבוריים.
למרות אוכלוסייתה המצומצמת, לאיסלנד ישנה סצנת להט"ב גלויה, במיוחד בבירה רייקיאוויק, בה ישנם ברים הומוסקסואלים ובתי קפה, ומספר מקומות עם קהל מעורב של הומוסקסואלים והטרוסקסואלים.
מצעדי גאווה באיסלנד מתקיימים בדרך כלל בחודשי אוגוסט והם בין האירועים השנתיים הגדולים ביותר של המדינה.
בשנת 2015, כ-100,000 השתתפו בציון המצעד של רייקיאוויק, המהווים כ-30% מאוכלוסיית איסלנד.
בשנת 2016, נשיא איסלנד, גודני יוהאנסון השתתף במצעד רייקיאוויק, מה שהפך אותו לנשיא הראשון אשר משתתף במצעד גאווה ברחבי העולם.
ארגון הלהט"ב האיסלנדי הוותיק ביותר הקיים הוא "Samtökin '78", שהוקם בשנת 1978. חבריו ארגנו את ההפגנות הפומביות הראשונות מטעמו בשנת 1982, בתמיכת אגודות אחיות בדנמרק, שוודיה ונורווגיה.
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 נקלעה איסלנד ללחץ ניכר מצד מדינות נורדיות אחרות לשפר את תנאי החיים של תושבי להט"ב באזורה ולהעביר חקיקה נגד אפליה.
בשנת 1984, המועצה הנורדית דחקה במדינות החברות בה לשים קץ לאפליה נגד הומואים ולסביות.
במהלך השנים הבאות, החלו קבוצות ופעילים להט"ב להיכנס לעיני הציבור ולהעלות את המודעות למטרה ולתנועתם.
עם נראות רבה יותר, הגישות החברתיות החלו להתפתח ולהיות יותר מקבלות וסובלניות.
איסלנד מוגדרת לאורך השנים כמקום בטוח מאוד לאזרחי ותיירי להט"ב, בעוד המדינה רשומה ב-"עשרת היעדים המובילים לחתונה הומוסקסואלית" מאת לונלי פלאנט.
לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) באנגולה מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים אינם חווים.
מספר ארגונים לא ממשלתיים באנגולה שפועלים עבור חינוך בנושאי HIV/איידס, החלו בעשור האחרון לעבוד עם להט"ב אנגולים.
דיווחים על הטרדה נגד להט"ב באנגולה על ידי משטרה מדווחות לעיתים רחוקות, בעוד ששני ארגוני להט"ב פועלים בנושא ברחבי המדינה, אם כי רק אחד מתוכם זכה להכרה רשמית כארגון בשנת 2018.
עמדות פרה-קולוניאליות בקרב קבוצות אתניות
בשנות ה-20 של המאה ה-20, אנתרופולוג גרמני בשם קורט פאלק פרסם את מחקרו על קבוצות אתניות אפריקאיות, שכלל קבלה מסוימת של הומוסקסואליות וביסקסואליות.
פאלק דיווח כי שיטות הומוסקסואליות וקרוס-דרסינג היו דבר שבשגרה בקרב בני האובימבונדו, הקבוצה האתנית הגדולה באנגולה.
גברים אובימבונדו שמתנהגים, מדברים ומתלבשים כנשים ידועים כצ'יבדי או צ'יבנדה, ומבחינה היסטורית היו מתחתנים עם גברים אחרים.
פרטים דומים קיימים בקבוצות אתניות שכנות הידועות כקימבנדה בקרב עם האמבונדו , קימבנדה בקרב הקונגו וג'ימבנדה בקרב אנשי הלובאלי .
מעשים חד-מיניים נחשבו כבעלי השפעות רפואיות בחברות אלה בעודם נתפסו כתרופה לאימפוטנציה, לשיפור פוריות הקרקע או כהעברת ידע.
פרקטיקות מיניות בין גברים היו גם חלק מטקסי חניכה.
במאה ה-18, אנשי הקויקוי הכירו במונחים קולאטסירא (Koetsire), המתייחסים לגבר הנקלט מינית מגבר אחר, וסוראגיוס (Soregus), המתייחס לאוננות חד-מינית בדרך כלל בקרב חברים.
קיום יחסים בין נשים התרחשו גם הם, אם כי לעיתים רחוקות יותר.
בקרב אנשי ההררו, חברויות ארוטיות (הידועות בשם אופהנגה, Oupanga) בין שני אנשים, ללא קשר למין, היו נפוצות, וכללו בדרך כלל יחסי מין אנאליים (Okutunduka vanena).
הסעיפים בחוק נשארו במקום לשארית קיומה של אנגולה הפורטוגלית והועברו בירושה לרפובליקת אנגולה שהכריזה על עצמאות ב-1975.
בפברואר 2017, הפרלמנט של אנגולה אישר באופן ראשוני טיוטה של קוד עונשין חדש בהצבעה של 0–125 פה אחד עם 36 נמנעים.
קוד העונשין החדש מחק מתוכנו הוראות האוסרות על ביצוע של פעילות הומוסקסואלית בהסכמה בין מבוגרים.
הצבעה סופית על הצעת החוק תוכננה ל-28 ביוני 2017 אך נדחתה עקב מחלוקת סביב הפלות (קוד העונשין היה מאפשר הפלות במקרה של אונס).
במסגרת הצעת החוק התקיימו דיונים ציבוריים והתייעצויות מרובות על התוכן שלו, אם כי ההכשרה של פעילות הומוסקסואלית כמעט ולא היוותה בעיה, אם בכלל.
ב-18 במאי 2018, הפרלמנט אישר את הטיוטה בהצבעה שנייה עם רוב של 186 מול 3 מתנגדים ו-6 נמנעים.
אנגולה אינה מכירה בנישואים חד-מיניים, וגם לא בכל צורה מוגבלת יותר של זוגיות חד-מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור).
בשנת 2005 טקס מחויבות סמלי שהתקיים בקרב זוג חד-מיני תואר כ-"חסר בושה" ו-"מתועב" במגזיני החדשות הלאומיים.
חוק העבודה הכללי (7/15) שנכנס לתוקף ב-15 בספטמבר 2015, אוסר על אפליה בתעסוקה על רקע נטייה מינית, בין היתר.
סעיף 384 של הקוד מפרט רדיפה על בסיס נטייה מינית כפשע נגד האנושות בין נושאים נוספים.
אזרחי להט"ב לא הוזכרו במפורש בחוקת אנגולה הקודמת, שאושררה בשנת 1992 בעוד החוקה החדשה משנת 2010 אכן קובעת מספר הוראות כלליות הנוגעות לזכויות אדם, חופש, שוויון וסובלנות שעשויות לחול על כל האזרחים, ללא הבדל נטייה מינית או זהות מגדרית.
בין היתר, החוקה קובעת כי המדינה תפעל להבטחת שוויון זכויות והזדמנויות לכל האזרחים, ללא קשר ל-"כל צורה אחרת של אפליה".
לא קיים חוק ספציפי שמאפשר לטרנסג'נדרים בעלי דיספוריה מגדרית באנגולה לשנות את הסמן המגדרי שלהם במסמכים זהות ובדרכונים רשמיים.
סעיף 78 לקוד הרישום האזרחי 2015 מציין כי באופן כללי "אין לשנות את הפרטים המוזנים ברישומי הרישום".
עם זאת, סעיף 87 מקנה לרשם האזרחי סמכות כללית לבצע שינויים, לרבות שינויי שם וכאשר חל שינוי בעובדות המשנות את זהותו המשפטית ומעמדו של האדם, שמוגדר לעיתים כסעיף שמתיר לטרנסג'נדרים להשתמש בתוכנו כדי לשנות את הסמן המגדרי המשפטי שלהם.
הגישות החברתיות הרווחות לגבי נטייה מינית באנגולה נוטות לשקף מוסר דתי בכל הנוגע למיניות אנושית ולתפקידי מגדר.
אחת האמניות המוזיקליות הפופולריות ביותר באנגולה היא המוזיקאית הטרנסג'נדרית טיטיקה, זמרת מוזיקת פיוז'ן ראפ-טכנו פופולרי המכונה "קודורו" שהוכתרה כ-"אמנית הקודורו הטובה ביותר לשנת 2011" והופיעה בפסטיבלי מוזיקה שונים ברחבי העולם.
עם זאת, טיטיקה הצהירה כי עודנה סובלת מהטרדות באנגולה על רקע זהותה המגדרית.
ממשלת אנגולה מאפשרת לארגונים לא ממשלתיים להתקיים באנגולה, בעוד שבעשורים האחרונים ארגוני צדקה החלו לעבוד עם להט"ב אנגולים בכל הקשור לחינוך בנוגע ל-HIV/איידס.
שני ארגוני להט"ב ידועים פועלים באנגולה עבור שיפור מעמד זכויות הלהט"ב במדינה.
אחד מתוכם, "Iris Angola", קיבל הכרה משפטית על ידי משרד המשפטים של אנגולה כארגון ביוני 2018. באותה עת, היו לארגון כ-200 חברים.
המטה שלו מבוסס בלואנדה והוא מחזיק במשרדים בבנגולה ולובנגו.
מבחינה חוקית, אנשים החיים עם HIV/איידס באנגולה זכאים לשירותי בריאות והגנה מפני אפליה בתעסוקה.
המאמצים לפתח תוכניות חינוכיות עבור טיפול בנושא במיוחד בקרב להט"ב התקשו לקבל מימון מארגונים לא ממשלתיים.
העמותה הראשונה בנושא, "Acção Humana" (בעברית: פעולה אנושית), הושקה ב-2006 אך לא הצליחה לקבל מימון.
עם זאת, תוכניות חינוכיות בנוגע למאבק ב-HIV/איידס בקרב להט"ב באנגולה החלו להתפתח בשנים האחרונות, באמצעות עבודתם של ארגונים לא ממשלתיים, בהם "Population Services International".
שלוש המפלגות הפוליטיות הגדולות באנגולה לא הצהירו על מצע כלשהו בנוגע למעמד זכויות להט"ב במצע המפלגות שלהן.
במקרים נדירים, פוליטיקאים ופקידי ממשל עסקו בלהט"ב אנגולים או זכויותיהם, אשר מדיניותם שיקפה את הגישות הרווחות.
בשנת 2010, ממשלת אנגולה סירבה לקבל את איסי יאנוקה כשגריר ישראל החדש במדינה, לכאורה בשל נטייתו החד-מינית המוצהרת.
על פי סקר משנת 2017 שבוצע על ידי האיגוד "ILGA" כ-61% מהאנגולים הסכימו שאנשים הומוסקסואלים, לסביות וביסקסואלים צריכים להיות זכאים לאותן הזכויות כגון הטרוסקסואלים, בעוד ש-20% לא הסכימו ו-65% הסכימו שיש להגן עליהם מפני אפליה במקום העבודה.
באשר לטרנסג'נדרים, 63% הסכימו שצריכות להיות להם אותן הזכויות, 72% סברו שיש להגן עליהם מפני אפליה בתעסוקה ו-49% סברו שיש לאפשר להם לשנות את מגדרם החוקי.
קורן גרייבסון , שפית לסבית אנגולית-אמריקאית.
טיטקה , מוזיקאית טרנסקסואלית אנגולית.
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים (להט"ב) באסוואטיני כפופות לרדיפה ואפליה רשמית, בעודם מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית אינם חווים.
פעילות הומוסקסואלית גברית מוגדרת כעבירה פלילית מאז 1907 על פי החוק הקולוניאלי של האימפריה הבריטית שהוטל ברחבי הממלכה ונענשת דה יורה במוות או עונש קל יותר לפי שיקול דעתו של בית המשפט, אם כי דה פקטו דווח לאורך השנים כלא נאכף בפועל.
פעילות הומוסקסואלית נשית מוגדרת כחוקית מאז ומעולם.
מצעד הגאווה הראשון של אסוואטיני נערך בבירה מבבנה ביוני 2018 אשר כלל כאלף איש והוגדר לצד סיקור תקשורתי נרחב.
על פי סעיף 252 (1) לחוקת ממלכת אסוואטיני, העקרונות והכללים של המשפט המקובל הרומי-הולנדי החלים על אסוואטיני מאז 22 בפברואר 1907 מיושמים כחוק של אסוואטיני.
המקור העיקרי של החוק נוסד בשנת 1907 בעודו שימש כמשפט המקובל כפי שיושם אז במושבה טרנסוואל, שבסופו של דבר הפכה לחלק מדרום אפריקה.
"מעשה סדום" אשר כלל בין היתר פעילות הומוסקסואלית בהסכמה, הוגדר כפשע על פי החוק המקובל משנת 1907, שעונשו היה מוות או עונש קל יותר לפי שיקול דעתו של בית המשפט.
עד אמצע המאה ה-20, "מעשי סדום" בדרום אפריקה הוגדרו על ידי בתי המשפט בשטחה כ-"יחסים מיניים בלתי חוקיים ומכוונים בין שני זכרים אנושיים".
הגדרה מצומצמת זו הותירה קבוצה של "נטיות מיניות בלתי טבעיות" אסורות.
מעשים המכונים בדרך כלל "עבירה לא טבעית", שכללו לכל הפחות את אותם מעשים בין גברים הומוסקסואלים, ככל הנראה מעולם לא כללו איסור על מעשים בין נשים לסביות.
לא ברור אם להתפתחויות הללו בדרום אפריקה הייתה השפעה על החוק המקובל של אסוואטיני.
איגוד הלהט"ב הבינלאומי "ILGA" טוען כי ההגדרה המשפטית של אסוואטיני ל-"מעשי סדום" זהה לזו של דרום אפריקה בעבר ובכך, פעילות הומוסקסואלית נשית מוגדרת כחוקית בממלכה.
חוק מעשי הסדום של אסוואטיני אינו נאכף בפועל.
שרת המשפטים הצהירה לא פעם שמדיניותם היא לא להעמיד לדין מבוגרים המקיימים מעשים הומוסקסואלים בהסכמה.
למרות זאת, קבוצות להט"ב מקומיות מתחו ביקורת שלילית על גישה זו באומרן כי היא "נשמעת כמו להחזיק אקדח ולומר שהמדיניות שלך היא לא לירות" בעודם טענו שהדרך היחידה לבטל את החוק במדינה היא לעבור דרך בתי המשפט.
ביוני 2019, בעקבות ביטול חוק מעשי הסדום של בוטסואנה והכנסת איסור חוקתי על אפליה על רקע נטייה מינית בשטחה, מאמר מערכת של אתר החדשות האפריקאי "AllAfrica" קרא לאסוואטיני ללכת בעקבותיה.
עם זאת, מאמר המערכת ציין כי ההבדלים העיקרים בין שתי המדינות הן כי בוטסואנה מוגדרת כדמוקרטיה ואסוואטיני היא מונרכיה אבסולוטית בה מפלגות פוליטיות מוגדרות כאסורות, אשר כתוצאה מכך ישנם מעט מאוד הזדמנויות לדיונים במעמד זכויות להט"ב בממלכה.
בשנת 2012, שר החוץ לשעבר, מגוואווה גאמדזה, דחה את הקריאה של קבוצת עבודה של האו"ם לחוקק חוק המגן על להט"ב סוואזים מפני אפליה.
גאמדזה הצהיר באומרו כי "כל כך מעט הומוסקסואלים חיים באסווטיני, עד שהטרחה של ניסוח חוק כזה לא שווה את המאמץ".
על פי סקר משנת 2013, 43% מהמשיבות הלסביות והטרנסג'נדריות בממלכה הצהירו כי ניסו להתאבד בשנה האחרונה, ו-78% נטלו באופן קבוע "חומרים משכרים כדי להרגיש נורמליים ולשכוח".
במאי 2017, ועדת האו"ם לזכויות אדם הגישה סדרה של שאלות לממשלת אסוואטיני העוסקת בזכויות להט"ב.
הוועדה ביקשה לדעת אילו אמצעים הופעלו "כדי להגן על אנשים מפני אפליה ואלימות על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית, לרבות בדיור ובתעסוקה, וקידום סובלנות".
בנוסף, הוועדה הטילה ספק בדבקותה של אסוואטיני באמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות, המגנה על פעילות מינית פרטית של מבוגרים בהסכמה, והביעה דאגה שאלימות נגד אזרחי להט"ב מוגדרת כנפוצה.
סקר משנת 2019 הראה כי 59% מאזרחי הלהט"ב הסוואזים בממלכה הופלו לרעה או טופלו בחוסר כבוד במתקני בריאות ציבוריים, כאשר מ-30% מהם נדחה שירות בריאותי.
דו"ח מעמד זכויות האדם של מחלקת המדינה של ארצות הברית באסוואטיני לשנת 2011 מצא כי,"אפליה חברתית נגד להט"ב הייתה נפוצה [בשנת 2011], ואזרחי להט"ב הסתירו בדרך כלל את נטייתם המינית או זהותם המגדרית.
חקיקה מהתקופה הקולוניאלית נגד מעשי סדום נותרה בספרים.
עם זאת, לא היא שימשה למעצר הומוסקסואלים.
הומוסקסואלים ולסביות שהיו פתוחים לגבי נטייתם המינית ומערכות היחסים שלהם עמדו בפני צנזורה והדרה, מה שעלול לגרום לפינויים מביתם.
מנהיגים, כמרים וחברי ממשלה מתחו ביקורת על התנהגות הומוסקסואלית אותה כינו כ-"לא סוואזית".
אפליה חברתית קיימת נגד הומוסקסואלים ולסביות, וארגונים עבור זכויות להט"ב התקשו להירשם כחוק מטעם הממשלה.
אחד מתוכם, "House of Pride", היה מזוהה עם ארגון אחר העוסק במאבק במחלות ה-HIV/איידס.
קשה לדעת את מידת האפליה בתעסוקה על בסיס נטייה מינית, מכיוון שקורבנות לא צפויים להתייצב, ורוב הגברים ההומוסקסואלים והנשים הלסביות אינן פתוחות לגבי נטייתן המינית".
מסוואטי השלישי, מלך אסוואטיני כינה מערכות יחסים חד-מיניות כ-"שטניות" בעוד ראש הממשלה ה-8 ברנבאס סיבוססו דלמיני כינה הומוסקסואליות כ-"מחלה וחריגה".
עם זאת, בשנת 2009, מנגוסותו סימנגא דלמיני, נשיא אגודת ההומוסקסואלים והלסביות של אסוואטיני, הוזמן באופן אישי לפתיחת הפרלמנט התשיעי של המדינה.
בפברואר 2012, פקידי משרד הבריאות הציבורי של אסוואטיני השתמשו בקמפיין ליום הולנטיין כדי להאיץ בהומוסקסואלים לסמוך על הבטחות המשרד לחיסיון סודיות לגבי נטייתם המינית בבדיקות HIV.
סגן מנהל המשרד, סיימון זוואן, הודה כי "בחברה הסוואזית פעילות הומוסקסואלית מוגדרת כטאבו", אך אמר שמשרד הבריאות "מרחיב באופן פעיל את טווח ההגעה שלו כדי לכלול זוגות חד-מיניים בייעוץ ובדיקות HIV".
המהלך זכה לתשואות מצד קבוצות להט"ב שראו בכך צעד גדול בהכרה בקיומם של להט"ב סוואזים במדינה.
ביוני 2012 הצהיר ראש הממשלה ברנבאס סיבוססו דלמיני כי "כמרי הכנסייה אומרים שזה (יחסים הומוסקסואלים) אינו מקובל בביבליה.
רק עכשיו כמה מדינות וקהילות מאפשרות זאת.
זה עדיין מפחיד כאן באסוואטיני כשאנחנו רואים את זה קורה.
חוקי המדינה לא מאפשרים זאת".
הוא הוסיף כי "בני אותו המין לא יכולים אפילו ללכת למשרדים אזוריים כדי להתחתן.
ייקח זמן עד שנאפשר לזה לקרות ונכלול את זה בחוקי המדינה.
אנחנו אפילו לא מוכנים לשקול את זה".
בשנת 2014, מזכיר העיתונות פרסי סימלן אמר בריונות לעיתון המקומי "Swazi Observer" כי הממשלה "עוקבת מקרוב אחר המצב במטרה לנקוט עמדה משפטית".
דיווחים על אפליה, הטרדה ואלימות נגד להט"ב אינם נדירים באסוואטיני.
במרץ 2015, אישה לסבית בת 26 מהאגודה למען הומוסקסואלים ולסביות במדינה נרצחה על ידי אזרח שהצהיר כי "לא רצה להיות בנוכחות לסביות".
כמה חודשים קודם לכן נרצח בעיירה הומוסקסואל גלוי.
סקר משנת 2016 מצא כי 26% מהסוואזים יברכו את שכנם ההומוסקסואל או לא יוטרדו מנטייתו החד-מינית.
במרץ 2019, כומר בכנסייה מקומית הושעה מפעילותו לאחר שהואשם היותו ביסקסואל.
"Rock of Hope" היא קבוצת הסברה למען שיפור זכויות להט"ב סוואזים אשר נוסדה בשנת 2012, המבקשת להעלות את המודעות לאפליה ולסטיגמטיזציה העומדים בפני להט"ב בממלכה, להיאבק במחלות ה-HIV/איידס ולקדם קבלה של להט"ב סוואזים בקרב החברה ובקרב עצמם.
הקבוצה פעילה גם בביצוע פעולות צדקה בקהילות מקומיות.
מצעד הגאווה הראשון של אסוואטיני נערך ביוני 2018 בבירה מבבנה ואורגן על ידי "Rock of Hope".
האירוע החל בצעדה בהגנה משטרתית, ולאחריה כלל פיקניק וקיום מסיבה שבמהלכו השתתפו כ-1,000 איש.
האירוע זכה לסיקור נרחב בתקשורת בינלאומית ומקומית, והופיע בעמוד הראשון של שני העיתונים הסוואזים הגדולים בממלכה.
שגרירת ארצות הברית ליסה ג'יי פיטרסון השתתפה במהלכו.
מהדורתו השנייה נערכה ב-22 ביוני 2019 ותוארה בסיומה כ-"הצלחה משמחת" שכללה ביצועי שירים סוואזים מסורתיים.
בנובמבר 2018, פעילים פרסמו סרט תיעודי המתמקדים בחייהם של להט"ב סוואזים בהם גבר הומוסקסואל בשם מלנדו, אישה לסבית בשם אלכס ואישה טרנסג'נדרית בשם פוליקרפ באסוואטיני.
הסרט התיעודי, "Fighting For Pride: Swaziland", דן בדעות הקדומות איתם מתמודדים, המשפחות שלהם ובאקטיביזם בו הם עוסקים.
בדצמבר 2018 הושק מחדש בעמק קואטס בממלכה סניף של הארגון הבינלאומי, "Ark of Joy", המתמקד בלהט"ב דתיים.
הכנסייה מטעמו מקדמת בברכה חברים הומוסקסואלים ולסביות.
דובר הארגון הצהיר באומרו כי "ראוי לציין שרבים בחוגים הדתיים ממשיכים לפלוט דברי שטנה ולהפגין התעלמות מוחלטת ממעשיו של ה', על ידי שיפוטיות וגירוש להט"ב ממקומות פולחניהם.
מסיבה זו אנו מברכים על פתיחתן של כנסיות כגון אלו המגלות את אהבת האל, ומטיפות את רוח האחדות והיחיד".
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) באריתריאה כפופות לרדיפה ואפליה רשמית, בעודם מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שלא נתקלים בהם תושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית.
פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה מוגדרת כעבירה פלילית בשטחי המדינה ועלולה לשאת עונש של 10 ימים עד 3 שנות מאסר.
אזרחי להט"ב אריתריאים דווחו לאורך השנים כמי שמובאים לדין באופן קבוע על ידי הממשלה ומתמודדים עם סטיגמטיזציה רחבה בקרב האוכלוסייה על רקע נטייתם המינית או זהותם המגדרית.
פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה מוגדרת כעבירה פלילית באריתריאה על פי סעיף II (סטיות מיניות) של הקוד הפלילי משנת 1957 שעבר בירושה לאריתראה מאתיופיה ומוגדר כמורשת בריטית אירופאית בכך שהוטל בכל רחבי הקולוניות לשעבר של האימפריה הבריטית.
על פי סעיף 600 לקוד ניתן להעניש "עבירות גשמיות לא טבעיות" במאסר של בין 10 ימים ל-3 שנות מאסר.
בפועל, מעט ידוע על השימוש בסעיף, שכן העיתונות האריתראית שבשליטת המדינה אינה מדווחת כלל על העמדה לדין נגד הומוסקסואליות אם הן מתקיימות בפועל או לא.
עם זאת, שגרירות הממלכה המאוחדת באסמרה דיווחה שאנשים שנמצאו כמשתתפים בפעילות הומוסקסואלית מובאים לדין בקביעות ונמצאים אשמים.
לדבריה, הממשלה מבצעת מעצרים באופן שגרתי בגין קיום פעילות הומוסקסואלית בהסכמה, ועוסקת מעת לעת בסקירות של לסביות והומוסקסואלים מוכרים או חשודים במדינה.
במקרים רבים, לא מוגשים כתבי אישום ומשפחותיהם של ההומוסקסואלים הנאשמים מנועים מקבלת מידע על מצבם או היכן הם מוחזקים.
מערכת המשפט האריתראית הוגדרה כ"אטומה" בנושא ולעיתים קרובות שרירותית בהתמודדות עם האשמות בפעילות הומוסקסואלית.
התעללות, עינויים והכאות של אסירים הוגדרו כ-"דבר שבשגרה", וחלקם דיווחו שאסירים מוצאים להורג באופן בלתי חוקי.
למרות זאת, משרד החוץ וחבר העמים דיווח כי עונש המוות במדינה לא הופעל ב-2013.
בשנת 2003 נעצרו שישה הומוסקסואלים בחדר שירותים ציבורי באסמרה ולאחר מכן הועברו למתקן הכליאה עדי אביטו, הידוע בשיכון של אסירים פוליטיים.
משלחת אריתריאה דחתה את ההמלצות של מדינות שונות לבטל את ההפללה הקיימת של פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה בקוד הפלילי שלה בסיום הסקירה התקופתית האוניברסלית של מעמד זכויות האדם בשטחה על ידי מועצת זכויות האדם של האו"ם ב-2007 בטענה כי המעשה מוגדר "בניגוד ישיר לערכים ולמסורות של העם האריתראי".
נציבות האו"ם לפליטים קבעה כי קיים "טאבו חברתי חזק" כלפי הומוסקסואליות בתוך אריתריאה.
באופן דומה, מחלקת המדינה של ארצות הברית דיווחה שהומוסקסואלים ולסביות מתמודדים עם "אפליה חברתית חמורה" במדינה.
באופן כללי, הנושאים הללו אינם נדונים בגלוי במדינה וזכויות להט"ב לא נחשבות לנושא עבור דיון ציבורי.
קיימת מודעות ציבורית מוגבלת לקיומם של מיעוטים מיניים ומגדריים במדינה למעט רשויות אכיפת החוק המופקדות על מאבק בהומוסקסואליות.
לאורך השנים לא נודע על קבוצות או ארגונים למען קידום זכויות להט"ב שפעלו במדינה.
בדו"ח שפרסם הארגון "Freedom House" נמצא באופן דומה שהפללה של פעילות הומוסקסואלית הביאה לאפליה חברתית ומשפטית כאחד.
ממשלת אריתריאה טענה פעמים רבות כי הומוסקסואליות "מנוגדת לערכים ולנורמות המסורתיות במדינה" אשר בנוסף, בתחילת שנות ה-2000 שידרה מספר תוכניות רדיו וטלוויזיה בתחנות ממשלתיות שפירטו את "הסכנות של הומוסקסואליות".
הומוסקסואלים ולסביות שמשרתים בצבא אריתריאה דיווחו כי "היו נתונים להתעללות חמורה" אם כי דיווחים אלה נותרו ללא אישור רשמי.
מבקש מקלט הומוסקסואל אריתראי בממלכה המאוחדת מ-2002 דיווח שהוא ובן זוגו, ששירתו בכוחות המזוינים של אריתראה, "סבלו מהתעללות פיזית, מילולית ואיומים, הן מצד הממונים והן מצד עמיתיו לשירות".
אפליה חברתית נגד אנשים שחיים עם HIV/איידס הוגדרה כ-"תחום דאגה" בדו"ח מחלקת המדינה של ארצות הברית על מעמד זכויות האדם באריתריאה.
האיגוד הבינלאומי "ILGA" ומספר קבוצות למאבק ב-HIV/איידס גינו את ההפללה הקיימת של פעילות הומוסקסואלית על ידי סעיף 600 לאורך השנים, בטענה שהיא "מערערת את יעדי בריאות הציבור" ובכך, הופכת תוכניות מניעה שמכוונות לגברים המקיימים יחסי מין עם גברים ל-"קשות מאוד לביצוע".
לאורך השנים, ממשלת אריתריאה האשימה שוב ושוב את מדינות המערב ב-"קידום הומוסקסואליות בתוך המדינה כדי לערער את יציבות המשטר".
מתנגדים או חשודים למתנגדי המשטר תויגו כ-"הומוסקסואלים, בוגדים, אנסים, פדופילים וסוחרים" בניסיונות לדכא מתנגדים ולקיים דה-לגיטימציה לביקורת על הממשלה.
בשנת 2004, שלושה עובדי בתי מלון גורשו מאריתריאה על רקע הומוסקסואליות כאשר לפחות אחד מהעובדים תואר כהומוסקסואל גלוי.
בשנת 2010, יחד עם מספר מדינות אפריקאיות אחרות, דחתה אריתריאה את עקרונות יוגיאקרטה , אשר קראו ליישם סטנדרטים מפותחים של זכויות אדם בנושאים של נטייה מינית וזהות מגדרית.
בשנת 2013 פאולו מנינה, אזרח איטלקי הומוסקסואל גלוי, פוטר מעבודתו כפרופסור לספרות בבית ספר טכני באסמרה וגורש מאריתריאה.
מנינה הסכים לעזוב על פי הדיווחים מחשש לביטחונו.
לא ניתן הסבר רשמי לגירושו מהמדינה, אך ממשלת אריתריאה הצהירה כי מנינה הוא "אדם מסוכן שעלול לערער את היציבות לסדר המוסרי ולציבור של המדינה".
בחקירה לאחר מכן של פקידים איטלקיים, ממשלת אריתריאה הבהירה כי למרות היעדר אזכור של נטייה מינית בחוזים של בתי ספר איטלקיים הפועלים במדינה, הגירוש "מוצדק על בסיס סעיף 7 להסכם על בתי ספר טכניים איטלקיים באריתריאה".
ההסכם מחייב ציות לחוקים המקומיים, והממשלה טענה כי סעיף 600 לקוד הפלילי של אריתריאה נכלל בתוכנו.
פקידים דיפלומטיים איטלקיים גינו את גירושו של מנינה.
זכויותיהם של לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) באיטליה התפתחו בצורה משמעותית במאה ה-21, אם כי תושבי להט"ב עדיין עשויים להתמודד עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים לא חווים.
על פי דו"ח של הארגון האירופי "ILGA-Europe" לשנת 2021, מצב זכויות הלהט"ב באיטליה הוא הגרוע מבין מדינות מערב אירופה.
באיטליה, פעילות הומוסקסואלית של גברים ונשים הפכה חוקית מאז 1890. במאי 2016 התקבל חוק איחוד אזרחי חדש, המכיר במערכות יחסים בין זוגות חד מיניים ומעניק את כלל זכויות הנישואין.
עם זאת, הכרה באימוץ משותף או ילד חורג הושמטו בהצעת החוק, וכרגע נתונים לדיונים שיפוטיים.
במהלך השנים, בתי משפט שונים הכירו במספר מקרים מסוימים של נישואים ואימוץ על ידי זוגות חד מיניים.
טרנסג'נדרים רשאים לשנות את מינם באופן חוקי מאז 1982 בעוד בשנת 2015, קבע בית המשפט לעונשין כי אין צורך בחיוב העברת ניתוח להתאמה מגדרית כולל עיקור על מנת לקבל שינוי מגדר חוקי.
עם זאת, אפליה בנוגע לנטייה מינית בתעסוקה נאסרה מאז 2003, אך לא נחקקו חוקים נוספים נגד אפליה לגבי העילה כולל זהות מגדרית וביטוי מגדרי בפריסה ארצית, מלבד ב-8 מחוזות באיטליה בהם: פיימונטה, ליגוריה, מארקה, סיציליה, אומבריה, אמיליה-רומאניה וקמפניה, חוקקו חוקים מקיפים נגד אפליית תושבי להט"ב בשטחיהם.
על פי סקר משנת 2010, 82% מהאיטלקים ראו בהומוסקסואלים שווים להטרוסקסואלים, 41% סברו שלזוגות חד מיניים צריכה להיות הזכות להינשא בטקס אזרחי, ו-20.4% הסכימו עם איחודים אזרחיים בלבד.
בסך הכול, 61.4% היו בעד צורה של הכרה משפטית לזוגות הומוסקסואלים ולסביות.
סקר מטעם מרכז המחקר "Pew Research Center" משנת 2013 במדינות שונות בעולם קבע כי צעירים היו מוגדרים כבעלי קבלה רחבה ממבוגרים כלפי הומוסקסואליות, בעוד 86% מהאנשים בין 18 ל-29 קיבלו הומוסקסואלים, בעוד ש-80% מהאנשים בין 30 ל-49 ו-67% מהאנשים מעל גיל 50 החזיקו באותה אמונה.
איחוד איטליה בשנת 1861 הפגיש מספר מדינות שכולן (למעט שתיים) ביטלו את העונש על פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה כתוצאה מקוד נפוליאון.
אחת משתי החריגות היו ממלכת סרדיניה שהענישה מעשים הומוסקסואלים בין גברים (אם כי לא נשים) על פי סעיפים 420–425 של חוק העונשין שהוכרז ב-1859 על ידי ויקטוריו אמנואלה השני.
עם האיחוד, ממלכת סרדיניה לשעבר הרחיבה את החקיקה המפלה שלה לשאר ממלכת איטליה שזה עתה נולדה.
עם זאת, חקיקה זו לא חלה על ממלכת שתי הסיציליות לשעבר, בהתחשב ב-"מאפיינים המיוחדים של אלה שחיו בדרום".
מצב זה, בו הומוסקסואליות נותרה בלתי חוקית בחלק אחד של הממלכה, אך חוקית בחלק אחר, בוטל רק בשנת 1889, עם פרסום קוד זנרדלי שביטל את כל ההבדלים בטיפול בין יחסי הומוסקסואלים והטרוסקסואלים בכל שטחה של איטליה.
חוק עונשין זה נכנס לתוקף בשנת 1890, ומאז לא היו חוקים נגד יחסי הומוסקסואלים פרטיים, בוגרים ובהסכמה.
מצב זה נותר על כנו למרות ההכרזה הפאשיסטית של קוד רוקו ב-19 באוקטובר 1930 זאת כדי למנוע דיון מוחלט בנושא עבור מניעת יצירת "שערורייה ציבורית".
דיכוי זה היה עניין של הכנסייה הקתולית, ולא של המדינה האיטלקית.
עם זאת, זה לא מנע מהרשויות הפשיסטיות למקד התנהגות הומוסקסואלית של גברים עם ענישה מנהלית, כגון אזהרה פומבית וכליאה.
הומוסקסואלים המשיכו להירדף גם כן בשנים המאוחרות יותר של משטרו של בניטו מוסוליני, ותחת הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית של 1943–1945.
ההסדרים של קוד רוקו נשארו במקומם במהלך העשורים הבאים, כלומר, העיקרון שהתנהגות הומוסקסואלית היא סוגיה של מוסר ודת, ולא סנקציות פליליות על ידי המדינה.
עם זאת, במהלך התקופה שלאחר המלחמה, היו לפחות שלושה ניסיונות להפליל אותה מחדש.
עמדות אלה הקשו על הבאת דיון באמצעים, בהם הכרה ביחסים הומוסקסואלים, למרחב הפרלמנטרי.
פעילות הומוסקסואלית הפכה לחוקית בכלל שטחי איטליה מאז 1890, בעוד גיל ההסכמה הושווה לזוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד - 14 שנים.
נכון לינואר 2022, בעוד שזוגות חד מיניים אינם מותרים להינשא, רשאים לגשת לאיחודים אזרחיים, אשר נחקקו בשנת 2016, המספקים מספר מהזכויות, ההטבות והחובות של נישואין.
הטבות אלו כוללות, בין היתר, רכוש משותף, ביטוח לאומי וירושה.
מאז הבחירות האזוריות של 2005, אזורים איטלקיים רבים הנשלטים על ידי קואליציות האיחוד העבירו החלטות התומכות באיחודים אזרחיים עבור זוגות חד מיניים בסגנון צרפתי, בהם טוסקנה, אומבריה, אמיליה-רומאניה, קמפניה, מארקה, ונטו, פוליה, לאציו, ליגוריה.
עם זאת, אברוצו, סיציליה ולומברדיה, בראשות בית החירויות, הכריזו רשמית על התנגדותם לכל הכרה ביחסים בין זוגות חד-מיניים.
עם זאת, כל הפעולות הוגדרות כסמליות בלבד מכיוון שלאזורים אין סמכות חקיקה בעניין.
אף על פי העובדה שמספר הצעות חוק בנושא איגודים אזרחיים או הכרה בזכויות לזוגות לא רשומים הוגשו לפרלמנט בעשרים השנים שקדמו ל-2016, אף אחת מהן לא אושרה בגלל ההתנגדות העזה של חברי הפרלמנט השמרנים החברתיים המשתייכים לשתי הקואליציות.
ב-8 בפברואר 2007, הממשלה בראשות רומנו פרודי הציגה הצעת חוק, שהייתה מעניקה זכויות בתחומי דיני עבודה, ירושה, מיסוי ושירותי בריאות לשותפויות לא רשומות בין זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים.
עם זאת, הצעת החוק מעולם לא הועמדה בראש סדר העדיפויות של הפרלמנט ובסופו של דבר בוטלה כאשר נבחר פרלמנט חדש לאחר שממשלת פרודי הפסידה בהצבעת אמון.
בשנת 2010, בית המשפט לחוקה פרסם פסק דין משמעותי שהכיר בזוגות חד מיניים כ-"מבנה חברתי לגיטימי, הדומה וראוי ליחס הומוגני כמו נישואין".
מאז אותו פסק דין, בית המשפט המחוזי (בית המשפט העליון והאחרון לתיקון ברוב העניינים) דחה החלטה של שופט השלום שדחה היתר שהייה לאזרח אלג'יראי, הנישא לבן זוגו הספרדי בספרד.
לאחר מכן, אותה מערכת משפט קבעה כי משרד המשטרה, בו מונפקים היתרי שהייה, מחיוב למסור אישור שהייה לזר הנשוי עם אזרח איטלקי מאותו המין, בעודו ציטט את פסק הדין.
ב-21 ביולי 2015, בית הדין האירופי לזכויות אדם פסק כי בכך שאינה מכירה בשום צורה של איחוד אזרחי או נישואים חד מיניים, איטליה מפרה זכויות אדם בינלאומיות.
ב-2 בפברואר 2016, סנאטורים איטלקיים החלו לדון בחקיקת הצעת חוק לאיגודים אזרחיים עבור זוגות חד מיניים.
ב-25 בפברואר 2016, הצעת החוק אושרה על ידי הסנאט בהצבעה של 173–71 הצבעות.
לאחר מכן, הצעת החוק נשלחה ללשכת הצירים שם עברה ב-11 במאי 2016, עם הצבעת רוב של 372 בעד,51 נגד ו-99 נמנעים.
על מנת להבטיח אישור מהיר של הצעת החוק, ראש הממשלה מתאו רנצי הכריז עליה קודם לכן כהצבעת אמון ואמר כי "לא מקובל שיהיו עיכובים נוספים לאחר שנים של ניסיונות כושלים" בעניין.
חוק האיחוד האזרחי מעניק לזוגות חד מיניים את כלל זכויות הנישואין (בעוד שנישואים חד מיניים אינם מוכשרים במדינה).
עם זאת, הוראות המאפשרות אימוץ ילד חורג או אימוץ משותף נמחקו מגרסה קודמת של הצעת החוק.
נשיא איטליה סרג'ו מטרלה חתם על הצעת החוק ב-20 במאי 2016, אשק נכנסה לתוקף ב-5 ביוני 2016.
אימוץ באיטליה מותר בעיקרון רק לזוגות נשואים שחייבים להיות מהמין השני אם כי על פי החוק האיטלקי, אין הגבלות על אומנה.
עם זאת, במספר מצומצם של מצבים, החוק קובע "אימוץ במקרים מסוימים" על ידי אדם יחיד, והדבר פורש על ידי חלק מבתי המשפט, לרבות במישור ערכאת הערעור, כך שיכלול את האפשרות לאימוץ בן חורג לרווקים (זוגות הטרוסקסואלים והומוסקסואלים).
ב-11 בינואר 2013, אישר בית המשפט לעונשין החלטה נמוכה יותר של בית המשפט אשר העניקה משמורת בלעדית על ילד לאם לסבית בעוד אביו של הילד התלונן על "מערכת היחסים ההומוסקסואלית של האם".
בית המשפט העליון דחה את ערעורו של האב בטענה כי לא הציג טענה ראויה.
מספר מקרים בודדים שבהם זוגות חד מיניים הורשו לאמץ ילדים או לאומנה באופן חוקי התרחשו במהלך השנים.
ב-15 בנובמבר 2013, דווח כי בית המשפט של בולוניה התיר לזוג חד מיני לאמץ ילד בן שלוש.
ב-1 במרץ 2016, בית משפט לענייני משפחה ברומא אישר את בקשתן של זוג לסביות לאמץ בו-זמנית את בנותיה של זו של זו.
מ-2014 עד 2016, בית המשפט לענייני משפחה ברומא נתן לפחות כ-15 פסקי דין המאשרים בקשות לזוגות חד מיניים להתיר לאמץ את ילדיהם של בני זוגם.
ב-29 באפריל 2016 הפכה לראית מרילנה גרסאדוניה, נשיאת אגודת "Rainbow Families", בזכות לאמץ את התאומים של בת זוגה.
האפשרות של אימוץ בן חורג אושרה על ידי בית המשפט לעניין הכספים בהחלטה שפורסמה ב-22 ביוני 2016.
בפברואר 2017, בית המשפט לערעורים בטרנטו הכיר בשני בני הזוג החד מיניים כאבות לשני ילדים שנולדו בעזרת תורמת ביצית והליך פונדקאות בקנדה.
על ההחלטה ערערו בסוף 2017 גורמים מקומיים ומשרד הפנים.
במאי 2019, קבע בית המשפט לקזציה כי לא ניתן למנות את שני האבות בתעודות הלידה האיטלקיות של הילדים.
במקום זאת, רק האב הביולוגי יופיע כהורה החוקי שלהם, בעוד שבן זוגו יצטרך לבקש אישור מיוחד כדי להפוך לאביהם המאמץ, למרות העובדה ששני הגברים מופיעים בתעודות הלידה הקנדיות של הילדים.
במרץ 2017, בית המשפט לקטינים בפירנצה הכיר באימוץ זר על ידי זוג חד מיני.
ביוני אותה שנה הכיר בית המשפט לערעורים במילאנו באימוץ חד-מיני גם כן.
בינואר 2018, לאחר שאם פונדקאית ילדה תאומים לזוג חד-מיני בקליפורניה, סירבו גורמים רשמיים במילאנו לרשום את הבנים כילדיהם של שני האבות.
תחילה, פסק שופט נגד בני הזוג, שבהמשך ערערו.
בית משפט גבוה יותר קבע שמכיוון שהזרע של כל גבר שימש להפריה של ביציות מאותה תורמת ואחת מכל אחת הושתלה בפונדקאית, שני הגברים יוכלו לרשום את לידת ילדיהם ולהפוך להורים החוקיים שלו.
עם זאת, לא ניתן לזהות את התאומים כילדים של בני הזוג, והאבות לא יכלו לאמץ זה את בנו הלא ביולוגי של זה.
למרות שלא כחוק כאחים, שני הבנים קיבלו אותו שם משפחה.
למרות סתירה זו, עמותת הלהט"ב האיטלקית "Famiglie Arcobaleno" בירכה על ההחלטה כ-"צעד חיובי".
באפריל 2018, זוג לסביות בטורינו הורשה על ידי פקידי העירייה לרשום את בנם, שנולד באמצעות הפריה חוץ גופית, כילדן של שתי האימהות, בנוסף לשני זוגות חד מיניים נוספים אשר רשמו רשמית את ילדיהם.
כמה ימים לאחר מכן, זוג חד מיני ברומא הורשה באופן דומה לרשום את בתם.
ב-2 ביוני 2018, יום לאחר שהפך לשר המשפחה והנכים החדש, הצהיר לורנצו פונטנה שמשפחות חד מיניות "לא קיימות".
עם זאת פונטנה, אשר הצהיר על היותו "צלבני" וידוע בדעותיו האולטרה-שמרניות, הכחיש את אמירותיו כהומופוביות ואמר שהוא "לא נגד הומואים" והוסיף באומרו כי "יש לי הרבה חברים הומוסקסואלים...
אחרי הכול חייתי בבריסל הרבה שנים, שם יש הרבה הומוסקסואלים בעמדות חזקות...
אני קתולי, אני לא מסתיר את זה.
ובגלל זה אני מאמין שהמשפחה היא המשפחה הטבעית, שבה לילד חייב להיות אמא ואבא".
אמירותיו הובילו למחאות מצד תושבי להט"ב איטלקיים ומשפחות חד מיניות לצד שימושם בהאשטאג "#NoiEsistiamo" (#אנחנוקיימים) ברשתות חברתיות עבור שיתופי תמונות של משפחותיהם עם ילדיהם.
בשנת 2021 הכירה איטליה באימוצים בחו"ל על ידי זוגות חד מיניים בעודם נקבעו כ"לא מהווים מחסום למטרות האימוץ עצמו".
במרץ 2023 הודיעה הממשלה בראשותה של ג'ורג'ה מלוני שסוכנויות ממשלתיות לא יוכלו עוד לרשום זוגות חד-מיניים כהורים של ילדיהם ובחודש יולי החלו הרשויות להסיר את שמותיהן של אימהות לסביות מתעודות הלידה של ילדיהן.
ביוני 2023 פורסם שממשלתה של מלוני מקדמת חקיקה להפללת הורים שיבצעו הליך פונדקאות בחו"ל.
בשנת 2002, פרנקו גריליני הציג חקיקה שתוסיף תיקון לסעיף III של החוקה האיטלקית כדי לאסור אפליה על רקע נטייה מינית אם כי מעשה זה לא היה מוצלח.
מאז יולי 2003, אפליה על רקע נטייה מינית בתעסוקה אינה חוקית בכלל המדינה, בהתאם להנחיות האיחוד האירופי.
היישום של הוראה 2000/78/EC בנושא יחס שווה בתעסוקה ובמשלח יד, אוסר על אפליה בלתי הוגנת בהליכי עבודה וגיוס.
אחת ההרשעות המפורסמות ביותר על פי ההנחיה הייתה זו של עורך הדין קרלו טאורמינה, שביולי 2013 במהלך ראיון ברדיו הכריז שלעולם לא ישכור הומוסקסואל במשרד עורכי הדין שלו.
בית הדין של ברגמו דן את טאורמינה לתשלום של 10,000 אירו והורה על פרסום פסק הדין בעיתון ארצי על חשבונו.
בשנת 2006, גריליני הציג שוב הצעה להרחבת חוקי איסור האפליה, בעודו הוסיף זהות מגדרית לצד נטייה מינית.
בשנת 2008, ניתנה לדנילו ג'ופרידה פיצוי של 100,000 אירו לאחר שנצטווה לגשת מחדש למבחן הנהיגה שלו על ידי משרד התשתיות והתחבורה האיטלקי בשל נטייתו החד-מינית.
השופט ביאורעו פסק כי משרד התחבורה "הפר באופן ברור את חוקי איסור האפליה".
בשנת 2009, לשכת הצירים האיטלקית גנזה הצעת חוק נגד פשעי שנאה הומופובים שהייתה מאפשרת להגביר את העונשים בגין אלימות נגד הומוסקסואלים וביסקסואלים.
ב-16 במאי 2013 הוצגה במסיבת עיתונאים של ארבעה חברי קונגרס מארבע מפלגות שונות, הצעת חוק אשר תאסור על אפליה על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית.
הצעת החוק נתמכה על ידי 221 חברי פרלמנט של לשכת הנבחרים, אך אף אחד מחברי מפלגות המרכז-ימין לא הבטיח תמיכה בחקיקתה.
בנוסף להצעת חוק זו, הציגו מספר חברי קונגרס עוד שתי הצעות חוק נוספות.
ב-7 ביולי קידמה ועדת המשפטים הצעת חוק מאוחדת.
הצעת החוק תוקנה בהתאם לבקשתם של כמה חברי פרלמנט שמרנים שחששו "לקבלת קנס או כליאה על כך שהצהירו על התנגדותם להכרה באיגודים חד מיניים".
ב-5 באוגוסט החל בית הנבחרים לדון בהצעת החוק.
ב-19 בספטמבר 2013, בית הנבחרים העביר את הצעת החוק בהצבעת רוב של 228–58 הצבעות (ו-108 נמנעים).
באותו יום עבר תיקון שנוי במחלוקת, אשר "יגן על חופש הביטוי של פוליטיקאים ואנשי דת".
ב-29 באפריל 2014, הסנאט החל לבחון את הצעת החוק.
בשנת 2019, ההצעה עדיין הייתה בוועדה השיפוטית של הסנאט, ונחסמה על ידי כמה מאות תיקונים של חברי פרלמנט שמרנים.
ביולי 2020, התחדש הדיון על ההצעה להרחיב את החוקים נגד גזענות על אפליה ופשעי שנאה נגד נשים, הומוסקסואלים וטרנסג'נדרים, בעקבות מספר התקפות בחודשים הקודמים נגד תושבי להט"ב באיטליה.
ההצעה תשנה חוק קיים המעניש עבירות המבוססות על גזע או דתו של אדם עם עד ארבע שנות מאסר.
ההצעה נוסחה על ידי אלסנדרו זאן ונתמכה על ידי מפלגתו, המפלגה הדמוקרטית (מפלגת השלטון) והתנגדה מהמפלגות השמרניות, ללג נורד, האחים של איטליה וועידת הבישופים האיטלקית.
הבית התחתון של איטליה אישר את הצעת החוק ב-4 בנובמבר 2020 עם הצבעת רוב של 265 קולות מול 193 בלשכה המונה 630 חברים.
עם זאת, הצעת החוק נדחתה בסנאט ב-27 באוקטובר 2021 בעקבות הצבעה חשאית של 131–154 שהותרה על ידי נשיאת הסנאט האיטלקי אליזבטה קאסלטי, קתולית אדוקה הידועה בהתנגדותה לזכויות להט"ב.
ב-4 בנובמבר 2021, הסנאט אישר הצעת חוק תשתית המכילה תיקון שהפך פרסומות עם מסרים הומופוביים או טרנספוביים לבלתי חוקיים לחשיפה ברחובות או בכלי רכב.
בשנת 2004 הפכה טוסקנה לאזור האיטלקי הראשון שאסר על אפליה על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית בתחומי תעסוקה, חינוך, שירותים הציבוריים והתאמות.
ממשלתו השמרנית של ברלוסקוני ערערה על החוק החדש בבית משפט וטענה שרק לממשלה המרכזית יש את הזכות להעביר חוק נגד אפליה זה.
עם זאת, בית המשפט לחוקה ביטל את ההוראות בדבר ההתאמות (בהתייחס לבתים פרטיים ומוסדות דת), אך חוץ מסעיפים אלה אישר את החקיקה.
מאז, אזורי פיימונטה (יוני 2006), ליגוריה (נובמבר 2009), מארקה (פברואר 2010), סיציליה (מרץ 2015), אומבריה (אפריל 2017), אמיליה-רומאניה (יולי 2019) וקמפניה (אוגוסט 2020) חוקקו בשטחיהן חוקים מקיפים עבור הגנה מפני אפליה.
זהות מגדרית אינה מוזכרת בחוק נגד אפליה של איטליה.
כתוצאה מכך, טרנסג'נדרים עלולים להתמודד עם אפליה בתחומים בהם תעסוקה, גישה לסחורות ושירותים, דיור, חינוך ושירותי בריאות ללא הגנה בחוק.
האישה הטרנסית האיטלקית המתועדת הראשונה שעברה ניתוח שחזור איברי מין עשתה זאת בשווייץ בשנת 1967. אולם עם שובה לאיטליה, נעצרה והוגבלה לכפר קטן בדרום המדינה.
בשנת 1982 הפכה איטליה למדינה השלישית בעולם שמכירה בזכות לשנות את המין החוקי של אדם לאחר שוודיה (1972) וגרמניה המערבית (1980).
חבר הפרלמנט הטרנסג'נדרי הראשון אשר נבחר לכהונה באיטליה הייתה ולדימיר לוקסוריה אשר נבחרה ב-2006. אף על פי שלא נבחרה מחדש, לוקסוריה המשיכה בפעילותה כדמות ציבורית ידועה בעודה זכתה בתוכנית הריאליטי, L'Isola dei Famosi.
בדצמבר 2016 נערך סקר על ידי מכון וויליאמס בשיתוף עם IPSOS, ב-23 מדינות (כולל איטליה) על עמדותיהם כלפי טרנסג'נדרים.
המחקר הראה יחס קבלה רחב של איטלקים כלפי טרנסג'נדרים.
על פי נתוניו, 78% מהאיטלקים תמכו במתן אפשרות לטרנסג'נדרים לשנות את מינם במסמכים המשפטיים שלהם (האחוז הרביעי בגובהו מבין המדינות שנסקרו), כאשר 29% תמכו ברעיון לאפשרות העברת ההליך זאת ללא כל ניתוח או אישור רופא/ממשלה (האחוז השישי בגובהו מבין המדינות שנסקרו).
78.5% הצהירו כי יש להגן על טרנסג'נדרים מבחינה חוקית מפני אפליה, 57.7% סברו שיש לאפשר לטרנסג'נדרים להשתמש בשירותים בהתאם לזהותם המגדרית ולא למינם אשרו הוקצה להם בלידתם ו-14.9% סברו כי לטרנסג'נדרים יש מחלת נפש (המקום ה-6, הנמוך ביותר מבין המדינות שנסקרו).
ב-21 במאי 2015, קבע בית המשפט לעונשין כי אין צורך בחיוב העברת ניתוח להתאמה מגדרית כולל עיקור על מנת לקבל שינוי מגדר חוקי.
עד שנת 1986, הקטגוריה "סטייה מינית" אשר כוונה להומוסקסואליות הייתה סיבה להדרה משירות בכוחות המזוינים של איטליה.
עם זאת, לסביות מעולם לא נאסרו מלשרת, שכן נשים הורשו לשרת לראשונה בשנת 2000. מאז 2010, אפליה של הומואים ולסביות בשירות צבאי אסורה, אך מצב התרתם של טרנסג'נדרים אינו ברור.
הארגון "Polis Aperta" העריך בשנת 2018 כי 5% עד 10% מהאיטלקים בשירות במדים (צבא או משטרה) מוגדרים כחלק מקהילת הלהט"ב במדינה.
הומואים וביסקסואלים רשאים לתרום דם באיטליה ללא תקופות דחייה מאז 2001.
הגישות החברתיות הרווחות לגבי קהילת הלהט"ב באיטליה נוטות לשקף אזכוריים דתיים קתולים הנוגעים למיניות אנושית ותפקידי מגדר, עם תמיכה נמוכה יותר בהשוואה למדינות מערב אירופה אחרות.
בשנת 2020, פעיל הלהט"ב והמחוקק אלסנדרו זאן תיאר הומופוביה כ-"נפוצה באיטליה" אשר לעיתים קרובות מופיעה "בכל פעם שתושבי להט"ב מנסים לחיות את חייהם בגלוי".