tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקימה את "ארגון זכויות האדם ביש"ע" ועמדה בראשו בין השנים 2004–2012.
סטרוק נולדה בירושלים למשפחה מסורתית ממוצא הונגרי, כבת הבכורה משלושה ילדים.
הוריה, יהודה ואסתי כהן, היו בעלי תפיסת עולם שמאלנית.
אביה, יהודה כהן, היה חוקר בתחום הלאומיות באיחוד האירופי.
סבתה היא המשוררת מלכה נשר, וממנה קיבלה את שמה השני.
בכיתה י"א חזרה בתשובה והחלה ללמוד ב'גשר' וב'מכון מאיר'.
לאחר מכן המשיכה לשירות לאומי בבית החולים ביקור חולים ובבית ספר במגדל העמק.
היא הייתה לבת בית בביתו של הרב חיים דרוקמן, שהכיר בינה ובין תלמידו בישיבת אור עציון, אברהם סטרוק, לו נישאה.
לקראת הנסיגה מסיני עברו לגור בימית כדי לחזקה, ולאחר פינויה עברו להתגורר ביישוב היהודי בחברון.
ביישוב היהודי בחברון מילאה סטרוק תפקידים ציבוריים.
היא נבחרה כחברת "ועד נשים למען המערה", שפעלה בשתדלנות בקרב אנשי ציבור לפתיחת מערת המכפלה לתפילות יהודים.
זאת לאחר שנסגרה בעקבות טבח מערת המכפלה ב-1994. מאז שנת 2000 עמדה בראש המחלקה המשפטית-מדינית של היישוב היהודי בחברון.
סטרוק ייסדה את ארגון זכויות האדם ביש"ע ב-2002, בעקבות פינוי והריסת ביתה של משפחת עוזרי מהמאחז "גבעה 26", כחודש לאחר שאבי המשפחה נרצח בביתו ולאחר שארגוני זכויות אדם סירבו לסייע למשפחה.
מאז עמדה סטרוק בראש הארגון בהתנדבות.
במסגרת פעילותה בארגון היא הגישה תלונות במח"ש ותביעות בבית משפט נגד שוטרים על שתקפו מפגינים במהלך המחאה נגד תוכנית ההתנתקות ופינוי עמונה.
בעקבות דיונים בתביעות אלה הגישה שתי קובלנות פליליות נגד עורכי דין שייצגו נאשמים בתקיפה של משתתפים בהפגנות נגד תוכנית ההתנתקות.
בתי המשפט פסקו שיש לבטל קובלנות אלה, וחייב את הקובלים בהוצאות משפט.
באפריל 2013 קיבלה את מגן "כנס רמלה" על פועלה בתחום, והדגשת "ייחודה של מדינת ישראל כמדינה יהודית".
בבחירות לכנסת ה-17 התמודדה במקום ה-13 ברשימת האיחוד הלאומי-מפד"ל, במסגרת מפלגת תקומה ולא נבחרה.
במהלך כהונת הכנסת ה-18 ניהלה בהתנדבות את "שדולת ארץ ישראל" בכנסת, שנאבקה בהקפאת הבנייה בהתנחלויות וקידמה את הקמת הוועדה לבחינת מצב הבנייה ביהודה ושומרון.
השדולה קידמה גם את ההכרזה על מערת המכפלה וקבר רחל כאתרי מורשת לאומיים והביאה לחקיקת חוק למניעת פגיעה במדינת ישראל באמצעות חרם.
בבחירות לכנסת ה-19 הוצבה במקום ה-10 ברשימת הבית היהודי מטעם מפלגת תקומה.
במסגרת תעמולת הבחירות של מפלגת הליכוד הוצגה סטרוק כתומכת בפעולות תג מחיר, בציטוט אמירתה "אנחנו הולכים לגבות תג מחיר משפטי מכל השוטרים שפעלו באלימות ושלא כדין במסגרת אירוע עמונה, שהסתיימו עם מאות אזרחים פצועים במקום".
בעקבות כך הבהירה סטרוק כי "באותה עת לא הייתה קיימת משמעותו הוונדליסטית של המושג 'תג מחיר'.
עוד לא המציאו את הפעולות הוונדליסטיות, שלהן אני מתנגדת".
בכנסת ה-19 כיהנה סטרוק כיושבת-ראש "השדולה לחזית ארץ-ישראל בכנסת" וכחברה בשדולת חברות הכנסת, בשדולה למען שילוב ילדים עם מוגבלויות במערכת החינוך, בשדולה לעידוד, חיזוק וטיפוח החיילים המשוחררים ובשדולה למען עולי אתיופיה.
סטרוק המשיכה לעסוק בנושאי זכויות האדם, בהצעות חוק לכלל תושבי ישראל ולהשוואת זכויות ביהודה ושומרון.
הצעת חוק להחלת חוק עבודת נשים על יהודה ושומרון בידי מעביד שהוא אזרח ישראל, תושב ישראל, תאגיד ישראלי או מדינת ישראל.
ההצעה אושרה בוועדת השרים לענייני חקיקה, אך נתקלה בהתנגדות של היועץ המשפטי לממשלה, יהודה וינשטיין, והשרים ציפי לבני ויעקב פרי, שחששו מההשלכות המדיניות שלה.
הצעת חוק להחלת חוק הספריות הציבוריות ביהודה ושומרון.
חוק איסור אפליה מחמת גיל (תיקוני חקיקה), התשע"ד-2014, האוסר אפליה מטעמי גיל גם בחוק איסור הפליה במוצרים, בשירותים ובכניסה למקומות בידור ולמקומות ציבוריים ובחוק זכויות החולה.
חקיקה שבצעה סטרוק בשיתוף עם חברי כנסת אחרים:
חוק יסוד: משאל עם, שקובע שהסרת ריבונות ישראלית תעשה באישור משאל עם, בשיתוף עם איילת שקד ויריב לוין.
חוק ההופך שחרור מחבלים בעסקאות מדיניות מהליך חנינה להליך מנהלי המאפשר כליאה מחודשת של המחבלים בהתאם לשיקולים מדיניים או אם הם מפרים את תנאי השחרור.
בעקבות הגידול במספר אירועי יידוי אבנים ובקבוקי תבערה על כלי רכב ביהודה ושומרון בשנת ה'תשע"ד (החל מספטמבר 2013) סטרוק, יחד עם חברי כנסת נוספים מהבית היהודי, הסדירו תיקצוב בן מיליון ורבע שקלים למיגון כלי רכב ביהודה ושומרון.
בעקבות חטיפת שלושת הנערים ב-12 ביוני 2014 דחפה סטרוק לכך שמבצע שובו אחים יכלול את מעצר בכירי חמאס ביהודה ושומרון ומעצר של מחבלים ששוחררו בעסקת שליט.
הצעתה אומצה בקבינט המדיני-ביטחוני וכוחות צה"ל והשב"כ עצרו כ-50 ממשוחררי עסקת שליט.
סטרוק הביאה נתונים לגבי המשכורות שמשלמת הרשות הפלסטינית למחבלים של החמאס ושל הפת"ח, ובלחצו של נפתלי בנט החליט הקבינט לפעול לעצירת העברות אלה.
ב-2014 פעלה סטרוק, בסיוע שר השיכון אורי אריאל, על מנת לאפשר חפירות ארכאולוגיות בתל חברון.
בחפירות נתגלו שרידי עיר יהודית מבוצרת ומתוכננת היטב מתקופת בית שני.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים בחר מרכז תקומה את סטרוק למועמדת השלישית מטעמו, ובעקבות כך היא הוצבה במקום ה-13 ברשימה המשותפת עם הבית היהודי.
המפלגה קיבלה 8 מנדטים וסטרוק לא נכנסה לכנסת.
עם זאת, המשיכה סטרוק לרכז את שדולת ארץ ישראל בכנסת.
גם לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת באפריל 2019, בחר מרכז תקומה את סטרוק למועמדת השלישית מטעמו.
היא הוצבה במקום השישי ברשימת איחוד מפלגות הימין ולא נכנסה לכנסת.
בבחירות לכנסת העשרים ושתיים בנובמבר 2019 התמודדה סטרוק במסגרת רשימת ימינה במקום העשירי ולא נבחרה לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושלוש במרץ 2020 הוצבה שוב במקום העשירי ברשימת ימינה ולא נבחרה לכנסת.
הכנסת העשרים וארבע והעשרים וחמש
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע במרץ 2021 הוצבה סטרוק במקום החמישי ברשימת הציונות הדתית כנציגה רביעית של מפלגת האיחוד הלאומי-תקומה.
בבחירות אלו זכתה הרשימה ב-6 מנדטים והיא נבחרה לכנסת.
בתחילת כהונת הכנסת נבחרה סטרוק לשמש כיו"ר הסיעה, וחזרה לכהן כיו"ר שדולת ארץ ישראל בכנסת.
בבחירות המקדימות במפלגת הציונות הדתית סטרוק זכתה במקום השני ונבחרה לכנסת העשרים וחמש.
לקראת השבעת ממשלת ישראל ה-37 הביעה סטרוק את תמיכתה בתיקון חוק איסור הפליה במוצרים, בשירותים ובכניסה למקומות בידור ולמקומות ציבוריים כך שבעל עסק יוכל להימנע מלהעניק שירות אשר נוגד את אמונתו הדתית, כאשר יש עסקים אחרים המספקים את אותו שירות באותו אזור.
בהמשך ציינה לדוגמה, כי "אם יש טיפול רפואי שמנוגד להלכה, רופא שומר מצוות לא יאלץ לתת אותו".
בתגובה להצעת החוק התפתח דיון ציבורי.
פרופ' ציון חגי, יו"ר ההסתדרות הרפואית בישראל ציין כי התבטאות זו מנוגדת לשבועת הרופא לה מחויבים הרופאים בישראל.
ב-29 בדצמבר 2022, עם הקמת הממשלה ה-37, מונתה אורית סטרוק לתפקיד שרת ההתיישבות.
שם המשרד הורחב ל"משרד ההתיישבות והמשימות הלאומיות" והועברו אליו תחומי פעולה ממשרדים אחרים.
המשרד קיבל בכל שנה ב-2023–2025 סכום של 350 מיליון ש"ח, שבהם השתמש בין היתר לתוכניות עם עמותות "סולמות — יהדות, חינוך וחוויה", "זהות — איגוד המרכזים לזהות יהודית", "אתנחתא נותנים מקום לנשמה" ומט"ח.
לאורך שנת 2022 ועד ספטמבר 2023, בסמוך לפתיחת מתקפת הפתע של חמאס, התריעה סטרוק בפני שרי הביטחון והממשלות השונות מפני הכנסה לרצועת עזה של חומרים דו-שימושיים, כדוגמת מנועי סירות וחלקי חילוף לאופנועים, שמיועדים לצרכים אזרחיים, אך יכולים לשמש גם למטרות צבאיות עבור ארגון הטרור חמאס.
התרעותיה של סטרוק התבססו, בין היתר, על מידע שהגיע אליה מראש המל"ל לשעבר, מאיר בן שבת לפיו החומרים משמשים לייצור אמצעי לחימה ברצועת עזה.
במהלך מלחמת חרבות ברזל טענה שהכרעת חמאס חשובה לא פחות ממניעת נשק גרעיני מאיראן ושגילוי חולשה מול חמאס יביא למתקפות מצד אויבי ישראל עליה.
עוד טענה ששחרור מחבלים יביא להרוגים רבים ושהניצחון במלחמה חשוב מהשבת החטוף האחרון.
בהתאם, היא התנגדה לנסיגת צה"ל מציר נצרים ומציר פילדלפי במסגרת עסקה לשחרור חטופים ובינואר 2025 נמנתה, כיתר השרים ממפלגתה, עם המתנגדים להסכם חמאס–ישראל לשחרור חטופים ומחבלים.
ביולי 2024 הוקלטה סטרוק במפגש עם תושבים בהתנחלות גבעת חנן בדרום הר חברון בו אמרה ביחס לגידול בפעילות ההתנחלות ביהודה ושומרון בחודשים שלפני כן: "מבחינתי זה כמו תקופה של נס".
בתפקידה כאחראית על השירות הלאומי השיקה בספטמבר 2023 תוכנית לחיזוק מערך השירות הלאומי שכלל מערך מיונים חדש, הגברת הליווי החינוכי, הרגשי והרוחני למשרתים, חיזוק הביטחון האישי וחיזוק ההכשרה המקצועית של המשרתים.
בתחילת 2025 השיקה תוכנית לליווי משפחות של נפטרים ממערך השירות הלאומי ולהנצחת הנפטרים.
לאחר פרוץ מלחמת חרבות ברזל הורתה להפנות את מתנדבי השירות הלאומי לסיוע למאמץ המלחמתי.
בספטמבר 2023 מונתה סטרוק לנציגת הממשלה בוועדה לבחירת דיינים, ובנובמבר 2023 מונתה לנציגות הממשלה בוועדה לבחירת שופטים.
ב-26 בינואר 2025 החרימה סטרוק, יחד עם השר יריב לוין וח"כ יצחק קרויזר, את ישיבתה של הוועדה לבחירת שופטים שבה נבחר יצחק עמית לנשיא בית המשפט העליון.
סטרוק נשואה לאברהם, ומתגוררת ב"שכונת אברהם אבינו" בחברון.
בנה צבי, חקלאי המתגורר באש קודש, הורשע ב-2007 בעבירות של חבלה בנסיבות מחמירות, חטיפה לשם חבלה חמורה, תקיפה והיזק לבעלי חיים, ונידון ל-30 חודשי מאסר.
בתגובה לפסק הדין אמרה סטרוק: "בשונה מבית המשפט, שהעדיף להאמין לעדים הערבים, אנחנו מאמינים ובטוחים בחפותו של צביקי, כואבים את הצלחתם של מבקשי רעתו ונשתדל לסייע לו לעמוד בגזר הדין הקשה שהוטל עליו".
לאורך השנים, החתן שלה ומספר מילדיה נפצעו בפיגועים.
בנה יצחק נפצע בשנת 2015 בפיגוע דקירה בחברון, לאחר שהסתער בידיים חשופות על מחבל שדקר חייל.
בתה רחלי אורבך היא חברת הנהלה בפורום תקווה.
אורית קמיר (נולדה ב-8 באפריל 1961) היא חוקרת ומרצה למשפט, מגדר ותרבות, פעילה פמיניסטית ועומדת בראש ההנהלה של המרכז הישראלי לכבוד האדם.
אורית קמיר נולדה וגדלה בירושלים לעמיאור קמיר, כלכלן ומקורבו של לוי אשכול, ושולמית לבית פרים, שהייתה כלכלנית בלשכה המרכזית לסטטיסטיקה.
יש לה אחות אחת צעירה ממנה.
למדה בבתי הספר בית הכרם והתיכון ליד האוניברסיטה.
בשנת 1986 סיימה לימודים לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
התמחתה במשפטים בבית המשפט העליון אצל השופט גבריאל בך ובפרקליטות המדינה אצל רות רבין, ובשנת 1988 קיבלה רישיון לעריכת דין.
הייתה יועצת משפטית בכנסת (עוזרת לצבי ענבר), היועצת המשפטית של הרשות למלחמה בסמים, ומנהלת המחלקה המשפטית של שדולת הנשים בישראל.
בשנת 1991 קיבלה תואר שני במדעי הרוח (פילוסופיה וספרות) מהאוניברסיטה העברית בירושלים, על עבודת הגמר בנושא: "ניתוח טקסטואלי של פסק-דין ג'ונדי", שהוכנה בהנחייתו של ד"ר משה רון.
את הדוקטורט, במשפט וספרות מנקודת מבט פמיניסטית, כתבה באוניברסיטת מישיגן באן ארבור, בהנחייתו של ג'יימס בויד וייט, האב המייסד של הזרם "משפט וספרות", וכתלמידתה של קתרין מקינון, הדמות המרכזית בפמיניזם המשפטי הרדיקלי בארצות הברית.
עבודת הדוקטור שלה, שנשאה את הכותרת "Stalking: History, Culture and Law", עסקה בניתוח משפטי-ספרותי-תרבותי של תופעת ההטרדה המאיימת.
בשנת 1996 החלה ללמד באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 2001 החליטה ועדת המינויים של האוניברסיטה להעניק לה קביעות, אך ועדת המינויים העליונה ביטלה את ההחלטה.
קמיר הגישה תביעה נגד האוניברסיטה לבית הדין האזורי לעבודה בירושלים על ההחלטה שלא לקדמה.
לדברי קמיר נבעה ההחלטה מהתנכלות ואפליה על רקע דעותיה, ובמיוחד על כך שניסחה את החוק למניעת הטרדה מינית וקידמה את חקיקתו.
האוניברסיטה נימקה את ההחלטה בעיקר ביחסים רעועים של קמיר עם עמיתיה ותלמידיה.
בשנת 2003, בהליך של גישור, הושגה פשרה בין הצדדים, על פיה תחזור קמיר ללמד בדרגת מרצה בכירה למשך שש שנים, אך לא בפקולטה למשפטים.
עבודתה באוניברסיטה העברית הסתיימה בשנת 2009.
במשך מספר שנים לימדה גם באוניברסיטת מישיגן.
בשנים 2007–2009 הייתה עמיתה במכון הרטמן ליהדות בירושלים, בשנים 2011–2012 הייתה מרצה בכירה במרכז האקדמי פרס, בשנת 2014 שהתה באוניברסיטה האירופית בפירנצה ועוד.
בפברואר 2015 פסק בית הדין האזורי לעבודה בתל אביב, כי פיטוריה של קמיר מהמרכז האקדמי פרס היו שלא כדין, והטיל על המוסד לשלם לה פיצויים בסך חצי מיליון ש"ח.
ביום העצמאות של שנת 2020 הדליקה אורית קמיר משואה בטקס הדלקת משואות אלטרנטיבי.
בהיותה מנהלת המחלקה המשפטית של שדולת הנשים, השתתפה קמיר בייזום וניסוח של מספר הצעות חוק (כמו החוק למניעת אלימות במשפחה) ובהגשת עתירות לבג"ץ (למשל בדבר זכויותיהן של עולות חדשות).
כמתנדבת באגודה לזכויות האזרח הגישה את בג"ץ מיכל אפרת-ארנן, שבו נפסקה זכותן של נשים לשנות את שם משפחתן ללא קשר למעמדן האישי.
שימשה כחברת הנהלה בארגון "בצלם", והייתה חברה מייסדת של ארגון "איתך", יחד עם רחל בנזימן ונטע זיו.
ב-1997 ניסחה (במאמר שפורסם בכתב העת "משפטים") את הצעת החוק למניעת הטרדה מינית.
לאחר שעובדה בוועדה לקידום מעמד האישה בכנסת בראשות יעל דיין, אושרה הצעת החוק והייתה לחוק למניעת הטרדה מינית.
בשנת 2004 הקימה עם רבקה אלישע את "המרכז הישראלי לכבוד האדם", ונכון ל-2014 היא עומדת בראש הנהלתו.
בשנת 2013 זכתה ביחד עם יפעת ביטון בפרס המשפט, צדק חברתי וזכויות אדם מטעם הקרן החדשה לישראל וקרן דפנה לשנת 2013. הפרס ניתן על:
בשנת 2015 עברה בקריאה טרומית (אך לא קודמה הלאה) הצעת חוק למניעת התעמרות בעבודה שקמיר הייתה מיוזמיה וממנסחיה.
במקרים מעטים שבהם הוגשו תביעות בגין התעמרות, הזכירו בתי דין אזוריים לעבודה את הצעת החוק בפסקי דין שבהם הוענקו פיצויים לעובדים התובעים.
בתחילת 2018, בעת שהוצגה מועמדותו של פרופ' אלכס שטיין לשופט בבית המשפט העליון, פנתה קמיר מספר פעמים לוועדה לבחירת שופטים והביעה התנגדות למינוי, בנימוק ששטיין התנכל לה ו"נהג בבריונות" בעת ששניהם נמנו עם סגל האוניברסיטה העברית.
בעקבות פנייתה של קמיר הוגשה עתירה לבג"ץ נגד המינוי, אך היא נדחתה על הסף, ושטיין מונה לשופט.
פורסם גם שקמיר ניסתה לשדל סטודנטית לשעבר של שטיין להתלונן בעילום שם שהיה צורך לשכב עם שטיין כדי להשיג תפקידים, אך הסטודנטית הכחישה זאת בפניה ואמרה שלא כך היה הדבר.
קמיר חשפה בראיון ברשת ב' את שמה של האישה, ונטען שרצתה לנקום בה באופן זה על שתוכן שיחתן הודלף.
קמיר הגיבה שפרסום זה הוא "התלהמות חסרת מיצרים של הימין הקיצוני האלים והמסוכן" ואינו מציג את התמונה המלאה.
קמיר ביקרה את שטיין גם לאחר שמינויו אושר בוועדה.
קמיר מתחה ביקורת על מגמות קיצוניות ביישום החוק למניעת הטרדה מינית, והגדירה אותן ביטוי של פוריטניות מוסרנית ביחס למין.
לדבריה, ההבחנה בשיח הציבורי בין מידות שונות של חומרת פגיעות מיניות היא קריטית, שכן התגובה החברתית לא פעם אינה פרופורציונלית לחומרת המעשים.
היא ביקרה גם את יישומה של תנועת בישראל שהיה קיצוני מדי לדעתה.
ביקורת דומה מתחה קמיר על פסיקות הנוגעות לעבירת ההטרדה המינית בעבודה, אשר הביאו לדעתה לחריגה מלשון החוק האוסר על הטרדה מינית ביחסי העבודה אף למערכות יחסים שנעשו בהסכמה שהתקבלה תוך ניצול יחסי מרות, ולעיתים אף למערכות יחסים רומנטיות שפשוט כללו יחסי מרות כנסיבה.
לדבריה החוק נוסח בזהירות על מנת להימנע מלגלוש לפוריטניות מינית, אשר מנוגדת להבנתה לפמיניזם ומחזקת השקפת עולם שמרנית אשר מבנה נשים כמי שזקוקות להגנה מפני יצריהם המיניים של גברים.
לשיטתה, פיתוחה של ורדה וירט לבנה הביא ליצירת "איסור, שאינו קיים בחוק, לקיים רומנים במסגרת יחסי מרות בעבודה.
התוצאה היא [...] פגיעה לא מוצדקת בעובדים שנתבעו בגין רומנים כאלה".
נשים במשפט בחברה ובתרבות, ובמיוחד בישראל
חלק גדול מכתיבתה האקדמית מנתח את האופנים שבהם החברה, באמצעות התרבות והמשפט, מַבְנָה נשים ונשיות, מייצרת דפוסים וכלים של שליטה בהן, ומכוננת את המציאות ההגמונית של היררכיה מגדרית, בה גברים שולטים בחברה ובמוסדותיה ונשים מוּדָרות ממוקדי הכוח.
קמיר מציעה כלים ודרכים לזהות מנגנונים פטריארכליים, כפי שהם באים לידי ביטוי בפרקטיקות חברתיות ותרבותיות, ובעיקר בטקסטים משפטיים: חוקים ופסקי דין.
לצד הניתוח, קמיר מציעה דרכים פמיניסטיות לשינוי הסדרים חברתיים ומשפטיים כדי לקדם זכויות נשים ולאפשר מימוש צרכים ושאיפות של נשים.
חלק מכתביה כוללים הצעות חוק.
כך, המאמר "איזו מין הטרדה", שנכתב בשנת 1997, הכיל את הצעת החוק למניעת הטרדה מינית, שהפכה לחוק למניעת הטרדה מינית.
המאמר "יש סקס אחר" שנכתב בשנת 2003 הכיל את הצעת החוק למניעת כפייה מינית, שהונחה על שולחן הכנסת על ידי חברת הכנסת אתי לבני, ולאחר מכן על ידי חברת הכנסת זהבה גלאון.
ספרה "פמיניזם, זכויות ומשפט", שנכתב על סמך קורס שהעבירה באוניברסיטה המשודרת, מהווה מבוא ללימודי פמיניזם.
קמיר מפתחת באופן שיטתי תפיסה משפטית פמיניסטית ישראלית ייחודית שהיא מכנה "פמיניזם כבוד אדם וחוה".
זוהי תפיסה פמיניסטית המושתתת על ערכי הכבוד הסגולי וכבוד המחיה; היא מציעה גם מתודולוגיה שהיא מכנה "ניתוח פמיניסטי רב ממדי".
תפיסה פמיניסטית זו מוצגת בהרחבה בספרה "כבוד אדם וחוה: פמיניזם ישראלי, משפטי וחברתי" שיצא בשנת 2007.
כבוד האדם במשפט, בחברה ובתרבות בישראל
חלק חשוב מכתביה של קמיר מוקדש לפיתוח תפיסה ייחודית של ערך כבוד האדם בחברה הישראלית.
קמיר מצביעה על כך שהמושג הישראלי "כבוד" מכיל ארבעה ערכים נבדלים ומובחנים זה מזה: "הדרת-כבוד" (honor), "כבוד סגולי" (dignity), "כבוד מחיה" (respect) ו"הילת כבוד" (glory).
קמיר טוענת בכתביה כי חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, הקובע את כבוד האדם וחירותו כערכי היסוד של החברה ושיטת המשפט, נועד לקדם את העולם הערכי המושתת על כבודם הסגולי וכבוד מחייתם של כל בני האדם באשר הם.
עם זאת לדבריה, החברה הישראלית מורגלת במנטליות של הדרת-כבוד, שטופחה על ידי הציונות המדינית והפכה לחלק בלתי נפרד מן הישראליות.
כיוון שהמילה העברית "כבוד" מכילה את כל מושגי הכבוד ללא הבחנה, מתקשה החברה הישראלית לאמץ את השקפת העולם שחוק היסוד ביקש להטמיע, וממשיכה לציית לנורמות הדרת-הכבוד שהיא מורגלת בהן.
הספר "שאלה של כבוד: ישראליות וכבוד האדם" מציג בהרחבה את ארבעת מושגי הכבוד הללו, ומחיל אותם לשם ניתוח של התנועה הציונית המדינית, של השפה העברית המדוברת בישראל, של ענייני חקיקה ופסיקה, ושל הפוליטיקה המגדרית הישראלית.
"משפט ותרבות" ובמיוחד "משפט וקולנוע"
קמיר מראה בכתביה כיצד האימון הקולנועי של הקהל הרחב ב"צפייה שיפוטית" מחזק בקרב קהלי צופים נטיות שיפוטיות תוך כדי חיזוק מוסכמות חברתיות רווחות שלעיתים קרובות הן דעות קדומות בלתי מבוססות.
כך, בין השאר, קמיר מראה כיצד סרטים רבים מעודדים את הציבור לשפוט נשים על פי אמות מידה פטריארכליות סקסיסטיות, ולמצוא אותן "אשמות" בהתנהגות מינית "לא צנועה" או "מופקרת".
פיתוחים תאורטיים אלה מצויים בעיקר בספרה Framed: Women In Law and Film, ובמאמרים הכוללים ניתוחים משפט-קולנועיים של סרטים.
קמיר היא חברת מפלגת מרצ.
במהלך מערכת הבחירות בשנת 2013 פרסמה מאמר נגד רשימת הליכוד ביתנו וקראה לראשי מפלגות השמאל והמרכז להתחייב
קמיר מתנגדת לסגר הישראלי על רצועת עזה שאותו כינתה "מחפיר".
היא טענה שצה"ל מבצע ירי לא מבוקר על מפגינים מעזה.
קמיר תומכת בנתינת מקלט בישראל למסתננים מאפריקה.
לדבריה, עמדתם של המתנגדים לקליטתם בישראל .
בפוסט שפרסמה טענה שכבת ונכדה לניצולי השואה תוקפים אותה סיוטים פוסט טראומטיים בעקבות כוונת הממשלה לגרש מסתננים מאפריקה למדינות שלישיות.
קמיר התנגדה לחקיקת חוק הלאום וכינתה אותו "מראה המשקפת ומגדילה את כיעור ההתנשאות והבדלנות".
במאמר שעסק במשפטו של אלאור אזריה טענה קמיר כי הפלסטיני שנורה באירוע לאחר שתקף חיילים ונוטרל
בשנת 2018 שובצה במקום ה-23 ברשימת מרצ למועצת העיר ירושלים.
הספר מתחקה אחר ההיסטוריה של העיצוב התרבותי של ההתנהגות המכונה "הטרדה מאיימת" (באנגלית stalking), החל מהתקופה השומרית העתיקה ועד החקיקה האמריקאית של ראשית שנות התשעים של המאה העשרים.
"הטרדה מאיימת" היא התנהגות המכילה מעקב ומארב מתמשכים ואינטנסיביים; היא מבוצעת לרוב על ידי גברים על נשים, ויש שהיא מסתיימת באלימות ואף ברצח.
הספר מצביע על שני דפוסי סיפור תרבותי של התנהגות זו, המלווים את התרבות המערבית משחר ימיה.
הדפוס הסיפורי האחד הוא של דמות נשית העוקבת אחר גברים ואורבת להם.
הספר מציע כי לילית מגלמת את "המטרידה מאיימת" הנשית הארכיטיפית, וסיפורי הטרדה מאיימת מסוג זה מקשרים את ההתנהגות הכפייתית עם נשיות מינית, חכמה ואסרטיבית – אך חריגה, שולית ו"סוטה".
הדפוס הסיפורי השני הוא של דמות גברית הנצמדת לאישה והופכת ל"צל" שלה.
הספר מציע כי דרקולה, הערפד, מבטא היטב את ארכיטיפ "המטריד המאיים" הגברי, שנתפס כמי שאינו חי ואינו מת, והוא "שותה את דמה" של האישה "שלו" כדי להשתתף אתה במנת חייה.
הוא הופך לחלק בלתי נפרד מישותה, וכופה עליה זוגיות בתחום הדמדומים שבין החיים והמוות.
הספר עוקב אחרי גלגוליהם של שני דפוסי סיפורי ההטרדה המאיימת שנקשרו בדמויות הארכיטיפיות הללו, לילית ודרקולה, וגלגוליהן לאורך ההיסטוריה של התרבות המערבית.
דוגמה לסיפור הטרדה מאיימת מודרני השייך לדפוס שנקשר בדמותה של לילית הוא הסרט "חיזור גורלי", שהשפיע על החקיקה האמריקאית האוסרת, מאז ראשית שנות התשעים של המאה העשרים, על הטרדה מאיימת.
הספר טוען כי החקיקה האמריקאית אימצה ללא משים שרידים מיתולוגיים הקשורים בסיפורי ההטרדה המאיימת לתקופותיהם, במקום להסתמך על המציאות החברתית והשקפת עולם ערכית.
הוא מציע חשיבה משפטית חקיקתית אלטרנטיבית.
הספר נועד לפתוח צוהר אל השקפת העולם הפמיניסטית בכלל ואל הפמיניזם המשפטי בפרט.
לאחר הצגת התנועה הפמיניסטית והגישות הפמיניסטיות למשפט, הספר בוחן את מצבן של נשים בחברה ובמשפט בישראל לאור זכויות אדם בסיסיות - הזכויות לחיים, לשוויון, לכבוד, לחירות, למשפחה ולביטחון אישי.
דרך פריזמה זו, הוא עוסק בדיני עבודה, משפחה, אלימות מינית, ייצוג בתחום הציבורי ושאר סוגיות הקשורות בחיי נשים.
הצגה זו ממצבת את סוגיות "מעמד האישה" כסוגיות של "זכויות אדם".
הוא מציע ביקורת המציאות החברתית והמשפטית – כמו גם כיווני מחשבה לתשובות ולפתרונות.
הוא פונה למי שמעולם לא קראו פמיניזם – וגם למי שכבר קראו וחשבו, אך לא מנקודות מבט משפטיות של זכויות נשים כזכויות אדם.
שאלה של כבוד: ישראליות וכבוד האדם
הספר מציע נקודת מבט חדשה לבחינת ערכיה של החברה הישראלית, מגמות חברתיות ומשפטיות, הבניה מגדרית, שסעים ועימותים אידאולוגיים ומצבו הקיומי של הפרט בישראל.
הספר מציע להשתית נקודת מבט זו על ערך היסוד שקבעה לעצמה החברה הישראלית בחקיקתו של חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
נקודת המוצא של הספר היא כי המונח הישראלי-עברי "כבוד" הוא מושג סל של משמעויות שבשפה האנגלית מבחינים ביניהן בעזרת המילים glory, respect, honor ו-dignity.
הספר זכה בפרס ע"ש יונתן שפירא מטעם האגודה ללימודי ישראל, על תרומתו לחקר החברה הישראלית.
נראות אשמות: נשים במשפט הקולנוע
הספר יצא ראשית באנגלית, בשם "Women in Law and Film".
גרסה עברית מורחבת יצאה בשנת 2014. הספר מגדיר כ"סרטי משפט" את רשומון היפני, "תיבת פנדורה" הגרמני ואנטומיה של רצח האמריקאי, לצד סרטים פמיניסטיים מודרניים כמו "שאלה של שתיקה" ההולנדי, "העלמה והמוות" של רומן פולנסקי, והפסנתר הניו זילנדי, ואף סרט פוסט-מודרני ("עקבים גבוהים" הספרדי של פדרו אלמודובר).
מתוך ניתוח של הסרטים הללו הספר מפתח תפיסה תאורטית אינטרדיסציפלינרית של התחום החדש "משפט וקולנוע".
בתוך כך הוא מפתח ומציע גם תפיסה פמיניסטית ייחודית ומורכבת, השואבת את חיותה מן הניתוח הטקסטואלי המעמיק של הסרטים.
הספר טוען כי "פעילות חברתית אידאולוגית" זו של סרטי עלילה היא בעלת השלכות משמעותיות על החברה המודרנית, ולכן מחייבת התייחסות רצינית.
הספר גם מקשר בין הניתוח הפמיניסטי והתורת-משפטי ובין ההבחנה בין סוגי הכבוד השונים (ובמיוחד הדרת-כבוד וכבוד סגולי) שפותחה בספר "שאלה של כבוד".
כבוד אדם וחוה: פמיניזם ישראלי, משפטי וחברתי
ספר זה, הנשען על הספר "שאלה של כבוד", מציע פמיניזם ישראלי השייך לכאן ולעכשיו: הפמיניזם הישראלי של כבוד האדם, או: פמיניזם כבוד אדם וחוה.
זהו הפמיניזם שלטענת הספר מתפתח בישראל, במשפט ובחברה, בדיאלוג קרוב עם חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו ורטוריקת כבוד האדם.
הפמיניזם הישראלי של כבוד האדם זוכה בספר לתיאור יסודי ומקיף ולתאורטיזציה (תוך קישור לפמיניזם האנגלו-אמריקאי והבחנה ממנו).
רצח נשים (משיקולי כבוד), אונס, הטרדה מינית, הטרדה מאיימת, הזניה מתועדת (פורנוגרפיה) ובחירה בשם משפחה – כולם מנותחים בפרקיו השונים של הספר דרך פריזמת הפמיניזם הישראלי של כבוד האדם.
המתודולוגיה הפמיניסטית המוצעת בספר, "ניתוח פמיניסטי רב ממדי", מודגמת על כל אחד מן הנושאים הללו.
זה מטריד אותי: לחיות עם החוק למניעת הטרדה מינית
ספר זה, שנכתב כעשור לאחר חקיקת החוק למניעת הטרדה מינית, נועד לסייע לציבור הישראלי להוציא את החוק מן הכוח אל הפועל.
הספר מציג את הוראות החוק בשפה שכל אישה וגבר יכולים להבינה, ומסביר מה מותר, מה אסור, מדוע, וכיצד ניתן לממש זכויות משפטיות.
הספר מבהיר מהן חובות המעביד במקום העבודה, ומהו בדיוק תפקידה של האחראית על החוק.
הספר מכיל שלושים דוגמאות של הטרדות מיניות עם ניתוח משפטי מלא.
חלקו השני של הספר מכיל פרק אחד הממוען לנשים, ומציע כיצד להתגונן מפני הטרדה מינית, ופרק אחד הממוען לגברים ומציע כיצד להימנע מהתנהגויות מטרידות, וכיצד להתגונן מפני תלונות שווא.
חלקו השלישי של הספר מכיל הרחבה בסוגיות שונות כמו השוואה בין החוק הישראלי וזה האמריקאי, ותיאור סוגים שונים של הטרדות מיניות.
לספר מצורפים נספחים הכוללים את החוק, התקנון, התקנון המצוי, פסקי דין של בית המשפט העליון, רשימה ביבליוגרפית מקיפה, ורשימת כל הארגונים בישראל המסייעים בהתמודדות עם הטרדה מינית.
מאמריה של קמיר צוטטו בעשרות פסקי דין של בתי משפט בישראל.
פמיניזם, זכויות ומשפט, 2002, אוניברסיטה משודרת, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תל אביב.
שאלה של כבוד: ישראליות וכבוד האדם, 2004, הוצאת כרמל, ירושלים.
כבוד אדם וחוה: פמיניזם ישראלי חדש במשפט ובחברה, 2007, הוצאת כרמל, ירושלים.
זה מטריד אותי - לחיות עם החוק למניעת הטרדה מינית, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2009
נראות אשמות – נשים במשפט הקולנוע, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2014.
אורית רז (נולדה ב-29 בינואר 1953) היא סופרת ילדים ישראלית.
ספרה המוכר ביותר הוא "אני לא מה שאתם חושבים".
ספרה "מר זוטא ועץ התפוחים" עובד לתיאטרון.
בשנת 2010 זכתה בעיטור כריסטיאן אנדרסן לספרות ילדים ונוער בעבור ספרה "ברווז ושמו געגוע" (2009).
אורית רז נולדה בישראל, בפתח תקווה, בשנת 1953. היא בוגרת החוג לספרות וחינוך מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ובעלת תואר הוראה, וכן תואר שני בספרות של אוניברסיטת בן-גוריון במסלול כתיבה יצירתית.
במהלך לימודיה לימדה באולפן עולים.
ולאחר תום לימודי האקדמיים הקימה תיאטרון בובות ועימו עבדה במשך שנים בגני ילדים ובבתי ספר.
במקביל השתלבה והשתתפה בכתיבת תוכניות ותסריטים לילדים ולנוער בטלוויזיה הכללית והחינוכית.
ובמקביל לכל פעילותה, כתבה ופרסמה כחמישים וארבעה ספרי ילדים ונוער (וספר מבוגרים אחד), אשר חלקם זכו לפרסים: "אף מילה ליסמין" זכה בפרס הדסה, ו"מזכרות מאיש השלג" זכה בפרס זאב וסיפרה "מר זוטא ועץ התפוחים," הגיע, בשנה שעברה, לראש "מצעד הספרים".
ספר זה, שהוא המפורסם בספריה, אף עובד להצגה מצליחה.
וב- 2010 זכה סיפרה "ברווז ושמו געגוע" בעיטור אנדרסן.
ספרים נוספים שלה נכללים בתוכנית הלימודים בבתי הספר וזכו לשבחים, חלקם נבחרו ל'מצעדי הספרים'.
ב- 2018 הוציאה את ספרה האחרון - "תומי" המספר מזווית הראיה של ילד על הדרך הקשה והמפרכת ארצה, לאחר השואה.
במקביל לפעילותה הספרותית היא מלמדת חוגי כתיבה יוצרת לילדים, לנוער ולמבוגרים.
חלק מספריה של אורית רז עוסקים בקשיים ובסבל שחווים ילדים, במסגרת המשפחה או במסגרת הסביבה הרחבה יותר.
הילדים בספרים מגיבים לתחושות אלו לפעמים בתמימות ובחוסר הבנה, ומפעילים מנגנוני הגנה שונים כדי להתמודד עם חוויית המצבים הקשים ואף להתגבר עליהם.
רוב הספרים מסתיימים בסוף ריאלי ולא אידיאלי, כפי שמקובל בספרות הילדים.
הסופרת נוקטת באמצעים שונים כדי לעצב מצבים טראומטיים עבור ילדים ולעזור להם להתמודד עם הקשיים ולשתף את הסביבה הקרובה.
כמו הכעס כלפי האחות הגדולה וחברתה שדוחות את נוכחותו ומסרבות לשתף אותו במשחקן ואף מסתגרות בחדרה של האחות.
בצר לו הוא מתיידד עם עש לילה אפור, מכוער ובודד, ומשחק אתו תופסת.
ואט אט הוא מגלה את יופיו של הפרפר שלו היה שם לב לכך אם היה משחק עם הבנות.
או כמו בספר "ברווז ושמו געגוע" בו הגיבורה מתייתמת מאמה ומתקשה לקבל את בת זוגו החדשה של אביה ואף מפנה אליה את כעסה.עד אשר מפגש אחד עם ברווז קטן מחולל שינוי בחיה.
אורית זוארץ היא פוליטיקאית ישראלית לשעבר, חברת הכנסת ה-18 מטעם סיעת קדימה וסיעת התנועה.
נולדה בשם סבטלנה מויסייבנה צ'רניאק (Светлана Моисеевна Черняк) בסיביר שבברית המועצות דאז (כיום ברוסיה).
היא עלתה ארצה בשנת 1971 עם משפחתה למגדל העמק.
בישראל עברה תהליך גיור יחד עם אמה ואחיה, בליוויו של הרב יצחק דוד גרוסמן ורעייתו במגדל העמק.,
זוארץ, שאובחנה כמחוננת, למדה בפנימיית שטיינברג ובתיכון כצנלסון בכפר סבא.
שירתה בצה"ל ביחידת ממר"ם וביחידה 8200 של חיל המודיעין, כולל שירות קבע.
בעלת תואר ראשון במדעי החברה והרוח עם התמחות בניהול ופיתוח קהילתי מהאוניברסיטה הפתוחה ובית ברל, ותואר שני במזרח התיכון בעת החדשה מאוניברסיטת תל אביב.
זוארץ שימשה כסגנית ראש המועצה המקומית קדימה-צורן בשנים 2003 - 2006. הייתה חברה בהנהלת פורום נבחרי ציבור יוצאי רוסיה בסוכנות היהודית וחברה בשתי"ל, פורום ראשי ארגונים חברתיים כלכליים סביבתיים, שדולת הנשים בישראל והפורום המוניציפלי.
בכנסת ה-18 הייתה זוארץ חברה בוועדה לקידום מעמד האישה וכיהנה כיושבת ראש ועדת המשנה למאבק בסחר בנשים בישראל.
כחלק מפעילותה בוועדת המשנה למאבק בסחר בנשים קידמה את הצעת חוק "איסור צריכת זנות וטיפול בקהילה", לפיו יופללו לקוחות של שירותי זנות.
הצעת החוק מאפשרת לחשודים שנתפסו בפעם הראשונה לעבור "טיפול בקהילה" שהשלמתו תביא לכך שהחקירה נגדם תיסגר בשל חוסר עניין לציבור.
במהלך כהונתה, יזמה זוארץ מספר חוקים, ובהם:
תיקון לחוק העונשין האוסר לחלוטין פרסום שירותי זנות, מחמיר את הענישה על פרסומים כאלה ומאפשר הטלת קנסות (יחד עם דב חנין)
תיקון לחוק העונשין האוסר על צילום של נפגע עבירת מין שלא נתן לכך את הסכמתו, אם הצילום נעשה תוך בילוש או התחקות אחריו, או תוך הטרדתו בדרך אחרת (יחד עם ציפי חוטובלי)
תיקון לחוק יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל האוסר על גביית תשלום בעבור השתתפות באזכרות, עצרות עם וטקסי יום הזיכרון שמארגנים גופים ציבוריים (יחד עם שלי יחימוביץ' ומשה מטלון)
תיקון לחוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות המאפשר להורים לקטינים שחיים בנפרד לקבל עותק מהמידע על הקטין שגופים ציבוריים מסוימים מחויבים לפי דין למסור להורה (יחד עם דב חנין ויריב לוין)
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה פרשה מ"קדימה" והצטרפה למפלגת "התנועה" בראשות ציפי לבני, הוצבה במקום העשירי ברשימתה ולא נבחרה לכנסת התשע עשרה.
במרץ 2018 מונתה זוארץ למנהלת תוכנית "מסלול" לזהות יהודית של קרן "טריגובוף" והסוכנות היהודית בסנט פטרבורג.
אורית שחם-גובר (נולדה ב-7 בדצמבר 1952) היא סופרת ואוצרת מוזיאונים היסטוריים.
משמשת האוצרת הראשית של אנו - מוזיאון העם היהודי בבית התפוצות.
אורית שחם-גובר היא בתו של הסופר והמחזאי נתן שחם, נכדתו של הסופר והמסאי אליעזר שטיינמן ואחייניתו של הסופר והפובליציסט דוד שחם.
נולדה בקיבוץ בית אלפא, בוגרת תואר ראשון בהיסטוריה כללית (אוניברסיטת תל אביב), תואר שני בחינוך במוזיאונים (אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון בוושינגטון די.סי.), ותואר שלישי במוזאולוגיה (אוניברסיטת חיפה).
יצירתה הספרותית כוללת ארבעה רומנים, שלכולם נגיעה בזיכרון הישראלי, דרכי התהוותו והאופן שבו היחידים והחברה הישראלית בוחרים לשמר אותו.
שחם-גובר הרצתה שנים רבות באוניברסיטת חיפה.
"איפה היית בשישה באוקטובר", רומן הנוגע במלחמת יום הכיפורים, ספריית פועלים, 2001
"ובאתי על החתום", רומן מחיי הדור השני לשואה, הוצאת כתר, 2005
"טיסת יום", סיפור אהבה ששורשיו בילדות בקיבוץ, הוצאת כתר, 2008
"האחרת", סיפור בלשי פסיכולוגיסטי-ספרותי, בהוצאת כתר, 2013
"חינוך במוזיאונים", עריכה, קובץ מאמרים בנושא מוזאולוגיה, הוצאת המועצה לשימור אתרים, 1994
"הגרסה שלנו" – תכנון בית הפלמ"ח ומוזיאון בגין כמרחבים מעצבי זיכרון, עבודת תזה לתואר PhD, אוניברסיטת חיפה.
מוזיאון הפלמ"ח, מוזיאון הרצל, מוזיאון בגין, אתר מצדה, מוזיאון אסירי המחתרות בעכו, הבית השרוף ברובע היהודי בעיר העתיקה, חצר הקואופרציה במרחביה, ועוד.
כיום משמשת כאוצרת הראשית של מוזיאון העם היהודי בבית התפוצות.
אורית מרטין (נולדה בנובמבר 1956) היא ציירת, מאיירת וסופרת חרדית-ישראלית.
למדה באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל ובמדרשה למורים לאמנות ברמת השרון.
הוציאה לאור ספרים פרי עטה המלווים באיוריה.
יוצרת אמנות יהודית מקורית תוך דגש על המשמעות הרוחנית והרעיונות העמוקים של כל ציור.
שואבת השראה לאמנות מספרי חסידות וקבלה, מדיטציה יהודית, מודעות והתבוננות.
הציורים מבטאים תכנים יהודיים כמו: כמיהה לבורא עולם, תפילה, התבוננות בבריאה, הקשר בין עולם הבא והעולם הזה, פנימיות המצוות, משמעות האותיות העבריות, עליית הניצוצות מתוך החומר (לפי החסידות), הודיה על השפע שאנחנו מקבלים, משמעויות ייחודיות ועמוקות של סימבולים יהודיים, התעלות הנפש ועוד.
הציורים מנסים לחבר בין הפכים: חומר ורוח, אדם ובורא, ארץ ושמיים, גוף ונשמה.
זוהי אמנות דיגיטלית הנוצרת באמצעות תוכנות ופילטרים מיוחדים.
הציורים מודפסים על קנבס איכותי בסדרה מוגבלת וממוספרת עד 150 עותקים.
הציגה יצירות אמנות בתערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות בישראל ומחוצה לה.
נשואה לד"ר עוז מרטין, רופא ופסיכותרפיסט, ואם לחמישה (ביניהן הסופרות מיה קינן ויעל רוטנברג).
דצמבר 2013 - תערוכה קבוצתית בסינמטק בירושלים
ינואר 2014 - תערוכה קבוצתית בגלריה "דורית גור" ביפו
יוני 2014 - תערוכה קבוצתית בתיאטרון "הבימה" בתל אביב
יוני 2014 - תצוגה במרכז הירידים בגני התערוכה בתל אביב
יולי 2014 - תערוכה קבוצתית בגלריה "על האגם" ברעננה
דצמבר 2014 תערוכת יחיד בתיאטרון ירושלים
נובמבר 2015 תערוכת יחיד בבית שגריר בריטניה ברמת גן
יולי-ספטמבר 2015 תערוכת יחיד באתר המבקרים של מצדה, ים המלח
אפריל 2016 תערוכת יחיד במגדלי רובינשטיין בתל אביב
מאי 2016 תערוכת יחיד בבית סילבר ברמת גן
נובמבר-דצמבר 2016 -תערוכת יחיד בJCC בפוסטר סיטי בקליפורניה
דצמבר 2016 - תערוכה של אמני אור יחד עם שני פסלים בבית אות המוצר הירושלמי - תמונות עם תאורה מתחלפת
פברואר 2017 - תערוכת יחיד בסין בגלריית המלון "Miryam" בעיר שיימן (Xiaemn)
דצמבר 2017 - בניני האומה בירושלים - תערוכת יחיד במסגרת שבוע החסידות
ינואר 2018 - תערוכת יחיד במרכז קהילתי "גאולה" בירושלים
מאי 2018 - תערוכה בפאלו אלטו, קליפורניה - "סטודיו פתוח"
אפריל 2018 - ורשה פולין, תערוכה במסגרת אירועי "מצעד החיים" ברחבת המוזיאון היהודי של ורשה
נובמבר 2018 - תערוכת ציורים בבנייני האומה - בשבוע החסידות "צמאה"
נובמבר 2018 - "פרויקט זורמים באור" - מיצג וידאו ארט של הציורים בבנייני האומה
תהילים, מיתרי הרוח (עם ציוריה)
אורית קולודני (נולדה ב-14 בדצמבר 1965) היא אתלטית ישראלית בעבר.
אלופת ישראל בריצת 100 מטר, בריצת 200 מטר ובריצת 400 מטר, שיאנית ישראל, אלופת המכביה השתים עשרה (1985) ושיאנית המכביה הנוכחית (2017) בריצת 400 מטר.
היא ייצגה את ישראל באליפות העולם באתלטיקה (טוקיו 1991)
קולודני התאמנה בקבוצת הפועל כפר סבא בהדרכת פטר דוידוביץ'.
באליפות ישראל שנערכה באצטדיון הדר יוסף בתחילת יולי 1984 זכתה קולודני בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב בריצת שליחות 4x100 מטר ומדליית כסף בריצת 200 מטר בשיא אישי חדש של 25.25 שניות, אחרי דלית בונין (25.07 שניות) ולפני סיגל קוגון (25.88 שניות), חברותיה לקבוצה.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה באצטדיון שבהדר יוסף בתחילת יולי 1985 זכתה קולודני בשתי מדליות זהב, בריצת 200 מטר בתוצאה של 24.99 שניות, לפני דלית בונין (25.10 שניות) ודליה נבות (25.59 שניות) ובריצת 400 מטר בשיא אישי חדש של 56.68 שניות, לפני עידית מורלי (57.69 שניות) ופועה נייגר.
נוסף לכך, היא קבעה בשלב המוקדמות בריצת 100 מטר שיא אישי חדש של 12.29 שניות, התוצאה השנייה בטיבה בתחרות, אך פרשה על מנת להתרכז בריצת 400 מטר.
שבועיים לאחר מכן, בתחרות האתלטיקה של המכביה ה-12 שנערכה בהדר יוסף ביולי 1985 זכתה קולודני ב-4 מדליות, 2 זהב ו-2 כסף.
מדליות זהב, בריצת 400 מטר בשיא מכביה חדש של 55.85 שניות ובריצת שליחות 4x100 מטר בשיא ישראלי ומכביה חדש של 47.45 שניות.
מדליות כסף, בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.35 שניות, אחרי ליזה גוריפ מבריטניה (12.00 שניות) ולפני דלית בונין (12.54 שניות) ובריצת 200 מטר בשיא אישי חדש של 24.69 שניות, התוצאה השלישית בטיבה בכל הזמנים של אתלטית ישראלית.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בשנת 1986 זכתה קולודני ב-3 מדליות זהב, בריצת 100 מטר, בריצת 200 מטר בתוצאה של 24.62 שניות ובריצת 400 מטר בתוצאה של 55.50 שניות.
שנה לאחר מכן, באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בשנת 1987 היא זכתה בשתי מדליות זהב, בריצת 200 מטר בתוצאה של 24.22 שניות ובריצת 400 מטר בתוצאה של 54.15 שניות.
בתחרות שנערכה באולם בבודפשט שבהונגריה ב-22 בפברואר 1989 קבעה קולודני בריצת 200 מטר שיא אישי חדש של 25.34 שניות.
יומיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה באולם בקרלסרוהה שבגרמניה היא קבעה בריצת 60 מטר שיא אישי חדש של 7.71 שניות.
שבועיים לאחר מכן, באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בבודפשט היא סיימה במקום 20 בריצת 60 מטר בתוצאה של 7.80 שניות ובמקום 14 בריצת 200 מטר בתוצאה של 25.35 שניות.
בתחרות שנערכה באתונה שבייוון ב-22 ביוני 1991 זכתה קולודני במדליית כסף בריצת 100 מטר בשיא אישי חדש של 11.84 שניות, התוצאה השנייה בטיבה של אתלטית ישראלית בכל הזמנים, באותה העת, אחרי השיא הישראלי של אסתר רוט-שחמורוב.
חודש לאחר מכן, באוניברסיאדה שנערכה בשפילד, אנגליה ב-22 ביולי היא עלתה לגמר וסיימה במקום שמיני בריצת 400 מטר בשיא ישראלי חדש של 53.66 שניות.
שלושה שבועות לאחר מכן, בתחרות שנערכה בלה שו דה פון שבצרפת ב-11 באוגוסט היא זכתה במדליית כסף בריצת 200 מטר בשיא אישי חדש של 23.59 שניות, שתי מאיות השנייה איטי משיאה הישראלי של רוט-שחמורוב.
שבוע וחצי לאחר מכן, באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטוקיו שביפן היא סיימה במקום 16 בריצת 200 מטר בתוצאה של 24.27 שניות.
בשלב המוקדמות, היא קבעה תוצאה של 23.78 שניות ובשלב רבע הגמר תוצאה של 23.61 שניות ובמקום 25 בריצת 400 מטר בתוצאה של 54.26 שניות.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה אותה שנה זכתה קולודני בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.93 שניות ובריצת 200 מטר בתוצאה של 24.05 שניות.
בתחרות האתלטיקה של המכביה הארבע-עשרה שנערכה בהדר יוסף בשנת 1993 זכתה קולודני במדליית זהב בריצת 400 מטר בשיא מכביה חדש של 54.27 שניות.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בשנת 1996 זכתה קולודני במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 55.91 שניות.
שנה לאחר מכן, באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בשנת 1997 היא זכתה במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 54.46 שניות.
בסך הכל זכתה קולודני ב-9 תוארי אליפות ישראל.
אורית פוּקס (נולדה ב-10 בינואר 1979) היא דוגמנית ושחקנית ישראלית.
כשהייתה בת חמש עברה משפחתה לקיסריה.
למדה בבית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה במגמה חברתית.
את שירותה בצה"ל עשתה כרכזת כוח אדם בשלישות חטיבה 514 במחנה בית ליד.
ב-2001 גילמה את ג'ניה המורה לזמרה בסרט "אסקימו לימון: החגיגה נמשכת" של צבי שיסל.
עם צאת הסרט הצטלמה לשער של העיתון "פנאי פלוס", וזכתה בהתעניינות ציבורית.
באותה שנה השתתפה בסרט "חוכמת הבייגלה" של אילן הייטנר.
ב-2002 שיחקה בסדרה "חלומות מתוקים" של ארנון צדוק.
ב-2003 גילמה את נערת הפקסים לצד מרינה שויף בתוכנית "נערה 57" בערוץ אגו.
ב-2005 השתתפה בסרט הטלוויזיה הדוקומנטרי "שקט, מרכלים" שכתב וביים אריאל טלפלר ושודר בערוץ 10. ב-2006 השתתפה לצד עינת ארליך בתוכנית הראיונות "שניים" בערוץ HOT בידור ישראלי.
ב-2008 כיכבה בתפקיד עצמה בסדרת האינטרנט "החיים הבלונדינים הדפוקים שלי" לצד אשר סיוון ותמר ורון ששודרה ב-FLiX ויצרה ליהי גיאת וביים אסף מהללאל.
באותה שנה השתתפה בסדרת הטלוויזיה "כחולים" ששודרה בערוץ "ביפ".
ב-2010 השתתפה בסדרת הטלוויזיה "יום בחיי" ששודרה בערוץ הבידור של HOT.
ב-2012 גילמה את דורותי בפרק הרביעי של העונה השנייה של תוכנית המערכונים "הפרויקט הירוק".
ב-2013 השתתפה בסרט הדוקומנטרי "אילוף הגוררת" של ריקי שלח.
באותה שנה גילמה את עצמה באחד המערכונים של "ניצה ולחם" של רועי כפרי וניב מג'ר.
ב-2014 התארחה באחד מפרקי העונה של השנייה של התוכנית "גולסטאר" ובסרט "שושנה חלוץ מרכזי" שכתב עודד רוזן וביים שי כנות.
השתתפה גם בפרסומות: ב-2009 נבחרה לצד אבי ביטר וזבולון מושיאשווילי להוביל קמפיין פרסומי עבור מוצר השוקולד "קליק" מבית "יוניליוור ישראל", פרסומת זו זכתה בפרס קקטוס הזהב; וב-2013 השתתפה לצד אלי ומריאנו בפרסומת של דואר ישראל.
ב-2017 שיחקה בתפקיד אורח בסדרה "נפלת חזק".
במרץ 2019 השתתפה בקליפ לשיר "מים" של דודו פארוק.
ב-2004 הובילה קמפיין פרסומי ראשון עבור רשת "דיונון" שצונזר עקב תלונות חרדים על תמונה לא צנועה באוטובוסים של גוש דן, אך המשיך לפרסם בתנאים מגבילים.
ב-2005 חתמה עם חברת "יורופאן" שבנתה ערוץ טפטים (תמונות לסלולרי) שלה בכל רשתות הסלולר, שהורחב לאחר כשנה גם לתכני וידאו.
הוציאה לוח שנה בשיתוף עם חברת משקה האנרגיה "אורגזמה" וכל הכנסותיו נתרמו למען זכויות בעלי חיים.
ב-2010 הוציאה ליין מוצרי טיפוח של ים המלח הנושא את שמה וכולל 20 תכשירי טיפוח ונמכר בחו"ל.
ב-2010 שימשה כאסיסטנטית בסבב הופעות של אמן האשליות אופק כהן.
ב-2005 כתבה במקביל במשך כשנה 2 טורים אישיים שזכו להצלחה: טור בענייני תרבות בפורטל נענע, וטור שעסק בתכנים מיניים במקומון צפון העיר תל אביב.
באותה שנה הקליטה לצד עוזי כהן את השיר "הכל עובר ביום", שהפיק סגן יו"ר צעירי הליכוד.
ב-2006 פרסמה בלוג אישי באתר "טיאר ברשת" של שדרן הרדיו שמוליק טיאר.
ב-2013 החלה בפרסום בלוג אישי באתר "יוליאן טי.וי".
במהלך השנים עברה ניתוחים פלסטיים וקוסמטיים שונים, ביניהם צביעת שיער והוספת תוספות שיער, הגדלת והקטנת חזה, הסרת שיער בלייזר במצח, הצרת גבות ועיבוי שפתיים.
פוקס העידה על עצמה שבחרה ש"ס בבחירות לכנסת ואף שומרת שבת וכשרות.
ב-2011 נשלחה להצטלם כשהיא עטופה בנחש במסגרת תוכנית הרדיו "חצי דקה" של שמוליק טיאר, והנחש נשך אותה בחזה.
הסרטון שתיעד את האירוע התפרסם בארץ ובעולם וזכה לעשרות אלפי צפיות באתרים FLiX ויוטיוב, הופיע בכותרות ראשיות של אתרי חדשות בחו"ל (ב"סאן", ב"דיילי מירור", ב"ניו יורק פוסט" וב"סקיי ניוז") ואף פורסם בפינה הדו שבועית "Equals Three" בערוץ ה-YouTube של ריי ויליאם ג'ונסון, שזכתה ל-6.5 מיליון צפיות.
כשבוע לאחר מכן פורסם ב"דיילי מייל" כי הנחש מת מהרעלת סיליקון, אך הדיווח היה שגוי.
אורית ישי (נולדה ב-1961) היא אמנית ישראלית, יוצרת בתחומי צילום סטילס, וידאו ומיצב, ומרצה לצילום ולאמנות בקהילה.
ישי עוסקת ביצירתה במערכות יחסי הגומלין שבין אדם למקום ובהשפעתן על יצירת זהות ולאומיות, ובוחנת אפשרויות ייצוג במדיות הצילום.
עבודתה, המלווה על פי רוב במחקר תאורטי, מתייחסת לאירועים מהעבר ומההווה ולרגעים המצויים בסדר יומה של החברה הישראלית והגלובלית.
ישי נולדה ב-1961 בתל אביב, היא מתגוררת ויוצרת בתל אביב, מרצה וחברת סגל בבית הספר לאמנות במכללה האקדמית ספיר.
בשנים 1986–1983 למדה אמנות במדרשה לאמנות בית ברל.
לאחר הלימודים פנתה ללימודי עיצוב פנים ועסקה בתחום.
בין השנים 2003–2000 צילמה עבור ירחונים מרכזיים בארץ (ביניהם: רואים עולם, נישה ומסע אחר).
בשנת 2003 שבה ללימודי אמנות, במחלקה לצילום במוסררה בית הספר הרב תחומי לאמנות וחברה ע"ש נגר.
ב-2006 סיימה ישי את לימודיה בהצטיינות והמשיכה להתמחות.B.Ed במסלול אמנויות בחוג לתקשורת במכללת דוד ילין ירושלים, אותו סיימה בהצטיינות ב-2007.
בזמן היותה תלמידת השנה השנייה בלימודי הצילום בירושלים הוזמנה ישי להציג תערוכות יחיד במוזיאון היהודי בקרקוב ובמוזיאון אנה אחמטובה בסנקט פטרבורג.
בתום לימודיה בבית הספר מוסררה זכתה במלגת שרת מטעם קרן תרבות אמריקה-ישראל (2007-8, 2006-7).
אף על פי שלא עמדה בקריטריון הגיל המתאים לקבלת הפרס, נימקה הוועדה את החלטתה בהתאם לאיכות ומקוריות העבודות.
בשנים 2012–2010 למדה ישי במדרשה לאמנות בית ברל בתוכנית ללימודי המשך מתקדמים באמנות, אותם סיימה בהצטיינות.
בזמן שלמדה בתוכנית, ניהלה יחד עם ד"ר עודד וולקשטיין פרויקט שהסתיים בהוצאה לאור של הספר 'הבית', בהוצאת הקיבוץ המאוחד-ספריית פועלים ב-2013. בתקופת לימודים זו זכתה ישי במלגות יצירה במרכז גוטסמן לתחריט קיבוץ כברי (2011) ובסדנת ההדפס בירושלים (2012).
בשנת 2014 הוזמנה ישי להשתתף בתוכנית שהות אמן ב-MuseumQuartier-Q21 בווינה, בהמלצת EIKON - מגזין בינלאומי לצילום ואמנות מדיה.
ב-2015 הוזמנה לווינה כמרצה אורחת באקדמיה לאמנויות Academie der Bildenden Kunst Wien.
עבודת הווידאו UP שיצרה בווינה נבחרה לאוסף הווידאו של מוזיאון ה-MUMOK.
בשנים 2015 ו-2016 הוזמנה לתוכנית שהות האמן Arad Art and Architecture, ובמסגרת זו יצרה את עבודת הווידאו OZ21 בהשראת הרומן 'אל תגידי לילה' מאת הסופר עמוס עוז.
ב-2017 הציגה בגלריה העירונית בפראג (צ'כיה) את התערוכה "ארץ הצבי", באוצרותה של דליה לוין, שהייתה אוצרת מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית.
בקיץ 2018 הוזמנה ישי לתוכנית שהות האמן ARAC בבוקרשט, ליצירת פרויקט חדש והצגתו ב-Anca Poterasu Gallery.
משנת 2015 ישי היא מרצה לצילום בבית הספר לאמנות במכללת ספיר בנגב ומנחה מובילה בתוכנית הפיילוט האמנותית-חברתית של המכללה בקורס Creative Place Making, בה היא מחנכת לשיתופיות והעצמה חברתית באמצעות הנגשת אמנות ופעילות עם הסטודנטים ותושבי הדרום בשדרות ובאופקים.
בשנים קודמות לימדה צילום בבית הספר מוסררה ע"ש נגר בירושלים, והנחתה פרויקט צילום משותף לבית הספר ולמכללת Corcoran בוושינגטון שבארצות הברית, וכן בבתי ספר נוספים.
לצד פעילותה בתוך "הקובייה הלבנה" המסורתית, ישי פועלת גם במרחב הציבורי.
כך ב-2009 הציבה באופן מחתרתי פסל קלקר בגובה 3 מטר בדמות פרס האוסקר ברחבת הביאנלה לאמנות של תל אביב, כאקט של מחאה על אופן בחירת האמנים המשתתפים.
ב-2012 הובילה סיור פתוח לציבור הרחב בפרויקט 'הליכות חיפה 2' שנערך במסגרת התערוכה "חיפה-ירושלים-תל אביב" במוזיאון חיפה לאמנות.
עבודותיה נכללות באוספים מוזיאליים, מוסדיים ופרטיים, ביניהם: המוזיאון לאמנות עכשווית וינה MUMOK Museum of Modern Art Vienna, המוזיאון לאמנות עכשווית קראקוב MOCAK, מוזיאון ישראל ירושלים, מוזיאון אשדוד לאמנות, המרכז הישראלי לאמנות דיגיטלית חולון, אוסף בנק הפועלים, אוסף משפחת רקנאטי, אוסף ע.
2006 - קרן התרבות אמריקה-ישראל, מלגת שרת
2007 - קרן התרבות אמריקה-ישראל, מלגת שרת
2009 - מלגת קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות פלסטיות
2011 - סדנת ההדפס בכברי, מלגת יצירה ושהות אמן אורח
2012 - סדנאות ההדפס ירושלים, מלגת שהות אמן בסדנה במשך שנה, ליצירת פרויקט ותערוכה
2014 - MuseumQuartier-Q21, וינה אוסטריה, שהות אמן בתוכנית הרזידנסי ומלגת יצירה
2015 - 'אמנות-אדריכלות-ערד', שהות אמן אורח בתוכנית הרזידנסי
2015 - מוזיאון פתח תקווה לאמנות, תמיכה בהפקת וידאו
2015 - LowRes Jerusalem, ת (א)עשייה, סדנאות האמנים ירושלים, תוכנית שהות אמן בינלאומית בסטודיו והפקת תערוכת יחיד בליווי קטלוג מודפס
2016 - פרס למצוינות בצילום מטעם Eikon International, הדפסת עבודות צילום ומאמר אודותיהן בספר הצילום Photo Tracks 5x5
2016 - עיריית ירושלים, המחלקה לאמנות פלסטית אגף תרבות ואמנות, מלגה להפקת עבודת וידאו
2016 - ACAC המרכז לאמנות עכשווית ערד, תמיכה בהפקת סדרת צילומים וסרט וידאו
2021 - פרס עידוד היצירה לאמנות פלסטית
2021 - מלגת קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות פלסטיות
2022 - ארטיס לקידום אמנות - מלגה לתערוכת יחיד בחו"ל
2023 - בשביל האמנות - מלגה לתערוכת יחיד
מוזיאון אשדוד לאמנות ע"ש מונארט
מוזיאון נחום גוטמן לאמנות, תל אביב
המרכז לאמנות עכשווית - CCA, ארכיון הווידאו, תל אביב
BAAD Reservoir בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
המרכז לאמנות דיגיטלית, ארכיון הווידאו, חולון
בנק הפועלים אוסף שרי אריסון
בית אביחי מרכז לתרבות, ירושלים
קרן תרבות אמריקה ישראל, תל אביב
מלון ביי קלאב חיפה, רשת מלונות בוטיק אטלס
The SIp, מכון שפילמן לצילום
אוספים פרטיים בתל אביב, ירושלים, וינה, סן פרנסיסקו וניו יורק
2006 - Regarding Pilgrims, המוזיאון היהודי קרקוב, פולין, אוצר: כריס שוורץ
2006 - Regarding Pilgrims, מוזיאון אנה אחמטובה, סן פטרסבורג, רוסיה, אוצר: כריס שוורץ
2008 - "שטח אש", הגלריה בקיבוץ נחשון, אוצרת: יעל קיני
2008 - Blocked, גלריה ע"ש מורל דרפלר, ירושלים, אוצרת: יהודית מצקל
2009 - "רשות הציבור", גלריה החדר תל אביב, אוצרת: רונה סלע (קטלוג)
2010 - "מספרי מזל", הגלריה בקיבוץ בארי, אוצרת: זיוה ילין (קטלוג)
2010 - "רשות הציבור - שבע בום", הגלריה על הצוק, נתניה, אוצרת: מוניקה לביא
2011 - "מספרי מזל", גלריית מכללת קיי, באר שבע (קטלוג)
2012 - "1917 - בתערוכה מדיא", MoBY - מוזיאון בת ים לאמנות עכשווית, אוצר: ברק רביץ
יפה נורא", גלריה הקיבוץ תל אביב, אוצרת: יעל קיני
2014 - "דרך לדרך, גלריה דוויק", משכנות שאננים ירושלים, אוצרת: רז סמירה
2015 - "חצי ירח חצי שמש", גלריה ת (א)עשייה, סדנאות האמנים תלפיות, ירושלים, אוצר: אבי לובין (קטלוג)
2015 - "רשות הציבור", בתערוכה 'מקלטים', גלריית הסנאט, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, אוצר: פרופ' חיים מאור
2017 - "ארץ הצבי", הגלריה העירונית פראג, צ'כיה, אוצרת: דליה לוין
2018 - "אדמה, דום!", גלריה דנה, קיבוץ יד מרדכי, (בשיתוף אייל אסולין), אוצרת: רווית הררי
2009 - "אוסקר", הצבה מחתרתית, פסל קלקר בגובה 3 מ' בדמות פרס האוסקר, רחבת הביאנלה לאמנות של תל אביב
2012 - "קוקו ירוק", הצבה תלוית מקום, ניסוי כלים מס' 9 - בתהליך, פסטיבל אמנות עכשווית, בית תמי תל אביב
2012 - "אחד קילומטר", הליכות חיפה 2, כחלק מהתערוכה 'חיפה-ירושלים-תל אביב', מוזיאון חיפה
Videocracy - 2013, הקרנת חוצות במרכז לאמנות עכשווית CCA, תל אביב
2014 - Passengers in Transit, Stations #1, הקרנת וידאו בחצר מרכז התרבות סוזן דלל, תל אביב.
2015 - "תחנות 1", הקרנת וידאו בסינמטק תל אביב, אוצרת: כרמל גוטליב
2017 - "נקודות עיוורות", הקרנת וידאו בפרויקט All Night Long,Christine Koenig Gallery,Vienna אוצרת: כריסטינה קוניג.
אורית לביא-נשיאל (נולדה ב-11 בינואר 1968) היא עיתונאית ואשת טלוויזיה ישראלית שעבדה כמגישת חדשות בערוץ הראשון ובערוץ הכנסת.
אורית היא בתם של יוכבד פרנץ ויעקב לביא (לוי במקור), צאצאית של הרב ישראל דב לוי שעלה במחצית הראשונה של המאה ה-19 לטבריה.
את דרכה הטלוויזיונית החלה כמגישת חדשות בערוץ הראשון.
בין השנים 1997–2001 הגישה את מגזין החדשות "יומן" בימי שישי.
בשנת 2003 החלה להגיש את התוכנית "מבט שני".
בשנת 2003 פורסם כי אורית לביא-נשיאל נבחרה לתפקיד המגישה הראשית של ערוץ החדשות שאמור היה לקום באותם ימים, אולם לבסוף בעקבות מאבקים משפטיים הערוץ לא עלה לאוויר.
בשנת 2004 עם עלייתו של ערוץ הכנסת הצטרפה לסגל הערוץ והחלה להגיש את מהדורת החדשות המרכזית בערוץ ובהמשך הוחלפה בדפנה ליאל ועברה להגיש את מגזין הצהריים "אולפן פתוח".
במשך השנים הנחתה גם את התוכניות "קו פתוח", "לקראת מליאה", "ועדת האורחים", ו"זה ראיון!" בערוץ.
נשואה לעיתונאי רון נשיאל, עורך חדשות בקול ישראל.
אורית חזן (נולדה ב-31 באוגוסט 1962) היא דיקנית לימודי הסמכה בטכניון.
חוקרת הוראת מדעי המחשב, עמדה בראש הפקולטה לחינוך למדע וטכנולוגיה בטכניון.
חזן היא בוגרת בית הספר הריאלי העברי בחיפה, וסיימה בשנת 1989 את התואר הראשון בהצטיינות בהוראת מתמטיקה ומדעי המחשב בטכניון עם תעודת הוראה לבתי ספר תיכוניים.
חזן סיימה הן את התואר השני בשנת 1991 ואת הדוקטורט בשנת 1995 במחלקה להוראת הטכנולוגיה והמדעים בטכניון בהנחיית פרופסור אורי לירון.
בשנים 1996-1995 במסגרת הפוסט-דוקטורט, גרה חזן בבוסטון וחקרה במרכז מו"פ לפיתוח חינוכי.
בנוסף, בשנת 2000, חזן סיימה תואר שני במנהל עסקים עם דגש מיוחד בניהול חברות עתירות טכנולוגיה בפקולטה להנדסת תעשייה וניהול בטכניון.
בתואר השני חקרה חזן את יישומם של רעיונות ממדעי המחשב בפיתוחן והצגתן של הוכחות מתמטיות.
בדוקטורט חקרה הבנה של מושגים באלגברה מודרנית על ידי סטודנטים לתואר ראשון.
בפוסט דוקטורט חקרה חזן למידה בסביבות גאומטריה דינמית (Dynamic Geometry), כמו למשל .
חזן כיהנה במספר תפקידים אקדמיים בטכניון ומחוץ לו, ובהם:
בשנים 2008-2006 כיהנה בתפקיד סגנית דיקן לימודי הסמכה של הטכניון.
בשנים 2010-2007 כיהנה כיו"ר ועדת התוכנית למדעי המחשב של משרד החינוך בבתי ספר תיכוניים בישראל.
בשנים 2007-2006 כיהנה כיו"ר שותפה (co-chair) של כינוס הדוקטורנטים של SIGCSE.
תחום המחקר של חזן הוא הוראת מדעי המחשב והנדסת תוכנה.
במסגרת זו, היא חוקרת היבטים אנושיים (קוגניטיביים וחברתיים) של הוראת ניהול ופיתוח פרויקט תוכנה ברמת הפרט, הצוות והארגון, בבתי ספר תיכוניים ובארגוני תוכנה.
מחקריה של חזן מתמקדים כיום בשיטות להוראת ניהול ופיתוח פרויקטי תוכנה בגישה האג'ילית ובהוראת הנדסת תוכנה כפרקטיקה רפלקטיבית.
כמו כן, חזן עוסקת בהוראת מדעי המחשב ומתמטיקה אוניברסיטאית, כאשר המסגרת התאורטית בה מנותחים הנתונים כוללת דרכים בהן משתמשים סטודנטים להורדת רמת ההפשטה (reduction of abstraction).
בנוסף, מחקריה של חזן עוסקים בקידום במדע וטכנולוגיה כאמצעי לשיפור החברה.
כיום, מתמקדת חזן במדיניות חינוך במדע וטכנולוגיה.
בפרט, יזמה והקימה את תוכנית "מבטים – מהנדסים/מדענים בחינוך טכנולוגי-מדעי" המקדמת תפיסה חדשה של הוראת מדע וטכנולוגיה כחלק מהתפתחותם המקצועית של מהנדסים ומדענים.
במסגרת פעילותה הציבורית פרופ' חזן מקדמת שיתופי פעולה בין האקדמיה, תעשיית ההי-טק, הצבא ומערכת החינוך בהקשר לחינוך למדע וטכנולוגיה.
חזן פרסמה מעל 100 מאמרים שהתפרסמו בכתבי עת ובכנסים בתחומי הוראת מדעי המחשב, הוראת היבטים אנושיים של הנדסת תוכנה, פיתוח תוכנה אג'ילי והוראת מתמטיקה אוניברסיטאית.
מאמריה צוטטו למעלה מ-6,000 פעמים.
בנוסף, חזן כתבה ארבעה ספרים:
מדריך להוראת מדעי המחשב- בגישה מבוססת למידה פעילה: ספר זה נכתב יחד עם ד"ר נוע רגוניס וד"ר תמי לפידות
הספר מציג הן את התפיסה הקונספטואלית והן את מימושה המפורט להוראת מדעי המחשב במגוון מסגרות.
הנדסת תוכנה אג'ילית (במסגרת הסדרה "נושאים לתואר ראשון במדעי המחשב"): ספר זה נכתב יחד עם ד"ר יעל דובינסקי
הספר מציג קורס בהנדסת תוכנה מנקודת מבט אג'ילית בסביבת למידה המתאימה הן לתעשייה והן לאקדמיה.
הספר סוקר את הנושא של פיתוח תוכנה אג'ילי מההיבט האנושי (קוגניטיבי וחברתי), ההיבט הארגוני (ניהולי ותרבותי) וההיבט הטכנולוגי (מעשי וטכנולוגי).
היבטים אנושיים של הנדסת תוכנה: ספר זה נכתב עם פרופ' טומייקו מאוניברסיטת קרנגי מלון
הספר נכתב לסטודנטים להנדסת תוכנה ולמפתחי תוכנה מקצועיים.
ספר זה ממחיש את מורכבותם של היבטים אנושיים בהנדסת תוכנה ודן באתגרים, שאלות וקונפליקטים הבאים לידי ביטוי בתהליכי הפיתוח.
הוראת מחקר איכותני-אתגרים, עקרונות ויישום: ספר זה נערך יחד עם ד"ר ליאורה נוטוב.
הספר דן באתגרים בהוראת מחקר איכותני ממגוון נקודות מבט, לצד עקרונות לבניית קורסים בנושא זה ודוגמאות לקורסים להוראת סוגיה מסוימת או כישור מסוים במחקר איכותני.
עוד ניתן למצוא בספר הצעות לשילובם של תחומי דעת נוספים בהוראת המחקר האיכותני.
אורית זפרן היא שחקנית תיאטרון ישראלית.
זפרן היא בוגרת החוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב (מגמת בימוי) לשנת 2001. לאחר סיום לימודיה המשיכה בלימודים בבית הספר למשחק של סמינר הקיבוצים וסיימה אותם בשנת 2005. במהלך לימודיה זכתה בפרס השחקנית המצטיינת בפסטיבל "תוצרת" 2005 ובמלגת קרן שרת 2006.
בשנת 2007 השתתפה בפסטיבל עכו וקיבלה ציון לשבח על משחקה במופע "המאה השלושים".
כיום מתגוררת זפרן בתל אביב.
+קולנועשםשנת בכורההערהריטה שם זמני2008המלחמה השנייה2008
אורית נוטמן-שורץ (נולדה ב-24 במאי 1957) היא עובדת סוציאלית ואנליטיקאית קבוצתית, פרופסור אמריטה בבית הספר לעבודה סוציאלית במכללה האקדמית ספיר, אותו יסדה בשנת 2003 ועמדה בראשו בעשור הראשון עד לשנת 2013. בשנת 2022-23 הקימה את רשות המחקר במכללה ועמדה בראשה.
במקביל ועד לספטמבר 2024 הייתה נציגת ישראל בדירקטוריון של הארגון הבינלאומי של בתי הספר לעבודה סוציאלית, ה-IASSW.
נכון ל-2024 היא המנהלת האקדמית של מיזם לאומי חדש ביוזמת מכון ויצמן למדע "עוגן" למניעה והתערבות עם ילדים ובני נוער החשופים לאירועי המלחמה.
בין השנים 2011-19 שימשה כיושבת ראש המועצה לעבודה סוציאלית בישראל וניהלה את קרן השכול של מדינת ישראל.
נוטמן-שורץ נולדה ברחובות, דור שישי בארץ.
היא סיימה תואר ראשון בעבודה סוציאלית בבית הספר לעבודה סוציאלית ולרווחה חברתית באוניברסיטה העברית בירושלים.
את עבודת התיזה לתואר שני בעבודה סוציאלית כתבה בנושא "חיפוש עבודה בקרב נכים בעלי מגבלה" בהנחייתם של פרופסור שמעון שפירו מבית הספר לעבודה סוציאלית ע"ש בוב שאפל, באוניברסיטת תל אביב וד"ר ישראל וינקלר מנהל מכון רום.