tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נשים נשואות רבות עדיין משתמשות בתואר עם שם משפחתו של בן זוגן אך שומרות על שמן הפרטי (למשל, גברת ג'יין סמית').
נשים נשואות אחרות בוחרות לא לאמץ את שם המשפחה של בן זוגן כלל.
בפנייה ישירה, ניתן לפנות לאישה בתואר גברת בצירוף שם המשפחה שלה, או במאדם, אם כי השימוש במאדם בדרך כלל לכל מופנה לאישה בוגרת, ללא קשר למעמדה המשפחתי, בשיחה מודרנית.
נחשב נכון לפנות לאישה בתואר גברת בצירוף שם המשפחה שלה, ללא קשר למעמדה המשפחתי.
גברת האריס נוסעת לפריז הוא סרט קולנוע משנת 2022 בבימויו של אנתוני פביאן, עם לזלי מנוויל ואיזבל הופר בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על ספר בשם זה מאת פול גאליקו משנת 1958.
העלילה היא על אלמנת מלחמה בריטית שעובדת במשק בית וחולמת לרכוש שמלה של כריסטיאן דיור בפריז.
לזלי מנוויל הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
הסרט היה מועמד לפרס באפט"א לעיצוב התלבושות הטוב ביותר ולפרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר ולפרס הקולנוע הבריטי העצמאי על עיצוב התלבשות הטוב ביותר.
ב-1992 הופק סרט טלוויזיה בשם זה עם אנג'לה לנסבורי בתפקיד הראשי.
לונדון 1957, איידה האריס (לזלי מנוויל) גרה ברובע באטרסי.
היא אלמנת מלחמה ומתפרנסת בקושי מעבודה במשק בית של ליידי דאנט (אנה צ'נסלור) ומתיקוני בגדים.
חברתה היחידה היא ויי באטרפילד (אלן תומאס) שגם היא עובדת במשק בית.
יום אחד היא מגלה בארון של ליידי דאנט שמלה מפוארת והליידי הסנובית מתגאה בפניה שהיא קנתה אותה בהזמנה מיוחדת בבית האופנה של כריסטיאן דיור בפריז תמורת 500 ליש"ט.
מאותו רגע חולמת איידה שמעולם לא עזבה את בריטניה, לטוס לפריז ולקנות שמלה במחיר דומה אצל דיור.
ידידה ארצ'י (ג'ייסון אייזקס) עוזר לה בהימור מרוצי כלבים, היא מוצאת טבעת יקרה ומפוצה על ידי הבעלים וכן מבקר אצלה קצין מהRAF (פרדי פוקס) ומודיע לה כי בעלה הוכר כחלל לאחר שנתגלתה טבעת הנישואים שלו במקום שנפל מטוסו במלחמה ב-1944 והיא זכאית לכספים שישולמו לה רטרואקטיבית.
כעת יש לאיידה 582 ליש"ט והיא ממהרת לטיסה לפריז.
באותה שעה נערכת תצוגת אופנה מפוארת לרגל 10 שנים בית האופנה אליה הוזמנו הלקוחות העשירות ביותר.
איידה נראית כאישה פשוטה, מתפרצת פנימה ומעצרת על ידי המנהלת חמורת הסבר קלודין קולבר (איזבל הופר) שרוצה לסלק אותה.
ברגע זה מתערב המרקיז דה שוסון (למברט וילסון) שאיידה מוצאת חן בעיניו והוא מכניס אותה לתצוגה כבת זוגו.
איידה מתלהבת משמלה ירוקה אך יותר משמלה אדומה שנרכשת כבר על ידי מאדאם אוואלון (ז'וליין לונדז)) אשתו של הממונה על פינוי הזבל בפריז, אישה נובורישית שמתייחסת לאיידה בזלזול.
איידה מזמינה את השמלה הירוקה ונשארת כמה ימים למדידות בביתו של מנהל החשבונות אנדרה (לוקאס בראבו) המחזר אחרי הדוגמנית הראשית נטשה (אלבא בפטיסטה).
המרקיז מחזר אחרי איידה אך היא עוזבת אותו לאחר שגילה לה כי התאהב בה היות שהזכירה לו את השרתת בפנימייה בה למד.
העובדת הראשית מרגיט (רוקסן דואן) עורכת לה סיור במפעל ומסתבר שהמצב גרוע ודיור מתכונן לסגור ולפטר את העובדים.
איידה אוספת אותם ופורצת לחרדו של דיור למרות אזהרותיה של מאדאם קולבר.
דיור נאלץ לקבל את איידה ואנדרה שמסביר לו כי יש לו תוכנית לשקם את המפעל - לייצר מוצרי יופי נופים ולייצר שמלות במחירים סבירים ללא צורך להזמנת מדידות.
דיור מסכים ואיידה חוזרת ללונדון עם השמלה המפוארת אך אין לה מה לעשות אתה.
היא מסכימה להשאיל אותה ללקוחה שלה, פמלה פנרוז (רוז ויליאמס), ששואפת להיות שחקנית קולנוע ומוזמנת לנשף של מפיקים.
השמלה נשרפת בנשף ואיידה המסכנה נכנסת לדיכאון.
הפרשה מתפרסמת בעיתונים ואיידה מקבלת יום אחד חבילה מדיור ובה השמלה האדומה לאחר שמאדאם אוואלון ויתרה עליה.
איידה יורדת במדרגות בשמלה המהממת, הופכת ליפהפיית הנשף ורוקדת עם ארצ'י.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותלזלי מנווילהשחקניתגברת מאדדםאיזבל הופרקלודין קולברלוקאס בראבואנדרה פאובלאלן תומאסויי באטרפילדחברה של אווהג'ייסון אייזקסארצ'יסוכן הימוריםרוז ויליאמס פמלה פנרוזשחקניתאנה צ'נסלורליידי דאנטאלבא בפטיסטהנטשהדוגמניתרוקסן דואןמרגיטפרדי פוקסקצין RAFלמברט וילסוןמרקיז דה שוסוןפיליפ ברטיןכריסטיאן דיורז'וליין לונדזמאדאם אוואלון
גברים עם כבוד הוא סרט דרמה ביוגרפית משנת 2000 בבימויו של ג'ורג' טילמן ג'וניור, בכיכובם של קובה גודינג ג'וניור ורוברט דה נירו.
הסרט מספר את סיפורו של קארל בראשיר, הצוללן האפרו-אמריקאי הראשון בצי ארצות הברית, ואת מאבקו להצליח למרות הגזענות והקשיים הרבים שעמדו בפניו.
הסרט עוקב אחר קרל ברשיר (קובה גודינג ג'וניור), שמתגייס לחיל הים ומחליט להפוך לצוללן ראשי, תפקיד שרק לבנים החזיקו עד כה.
ברשיר מתמודד עם גזענות ועם מפקדו הקשוח, בילי סנדיי (רוברט דה נירו), שמאמין שהוא לא יצליח לעמוד במשימה.
במהלך הסרט, ברשיר מוכיח את עצמו ומתגבר על קשיים פיזיים ונפשיים עצומים, כולל פציעה קשה המאיימת על הקריירה שלו.
קובה גודינג ג'וניור בתפקיד קרל ברשיר
רוברט דה נירו בתפקיד בילי סנדיי
שרליז ת'רון בתפקיד גוונדולין סנדיי
אונזלואה אליס בתפקיד ג'ואי ברשיר
גברים עם כבוד קיבל ביקורות מעורבות עד חיוביות מצד המבקרים, ששיבחו את המשחק של גודינג ודה נירו ואת המסר ההשראתי של הסרט.
עם זאת, חלק מהמבקרים מתחו ביקורת על הקלישאות העלילתיות.
ב-Rotten Tomatoes, הסרט קיבל ציון של 42%, ואילו ב-Metacritic הוא קיבל ציון של 56 מתוך 100.
"גברת אגו" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמר הישראלי עומר אדם.
הוא יצא לאור ב-10 בנובמבר 2024 עם שאר רצועות האלבום "לחנים שבורים".
השיר הולחן על ידי יקיר לנקרי, אביחי סיידה, אלון פרץ ולידור זירק, שגם כתבו אותו עם אדם וטל קסטיאל.
על הפקתו המוזיקלית היה נתנאל ששון אחראי.
"גברת אגו" עוסק במערכת יחסים בקריסה, כשהדובר מבטא את כאבו ותסכולו מאהבה שהובילה לשיברון לב.
הפתיחה מתארת את השפעתה של בת-זוגו על חייו, כשהמפגש איתה שינה אותו והשאיר אותו מרוסק, בדומה להפסד במשחק ההימורים פוקר.
הדימוי של "לב מלוכלך" משקף את הקושי לשקם את הרגש לאחר הדינמיקה ההרסנית ביניהם.
המשך השיר מעמיק בכאב הניתוק ובמאבק הפנימי של הדובר להשלים עם המציאות.
דימוי "גברת אגו" מתאר את הריחוק הרגשי והעולם הנפרד שבו היא חיה, בעוד הוא ממשיך לנסות להחזיק בשאריות האהבה.
הגשם מלווה אותו כסמל לתחושת העצב.
השיר מסתיים בתחושת אובדן מוחלט, כשהוא משווה את הסיפור לסרט טרגי, שבו האהובה נותרת כוכבת גם בחלומותיו – אך במציאות היא מחוץ להישג ידו.
"גברת אגו" הפך ללהיט עם יציאת האלבום.
הוא דורג במקום העשירי במצעד "העשירייה", המבוסס על הצבעות מאזיני רדיו כאן גימל, ובמקום החמישי בהיטליסט, הבנוי על פי נתוני הסטרימינג השבועיים בישראל.
גברים צעירים ליד הים הוא ציור שמן על בד מאת מקס בקמן, משנת 1905. היצירה שמורה בטירת ויימאר , בקרן הקלאסיקה של ויימאר, בעיר ויימאר, גרמניה.
הציור, שנוצר כאשר בקמן היה בן 21, משקף את הכשרתו האקדמית, ובה בעת את השפעתם של ציירים פוסט-אימפרסיוניסטים בני זמנו, כדוגמת פול סזאן וּוינסנט ואן גוך.
בשנה שקדמה ליצירת היצירה ביקר בקמן בצרפת, שם נחשף באופן אישי לעבודותיהם של כמה ציירים צרפתים עכשוויים.
היצירה רחבת הממדים מציגה קבוצת צעירים עירומים סמוך לים, כאשר שישה מהם מופיעים בקדמת הציור.
ארבעה ניצבים על רגליהם, בעוד שניים יושבים על הקרקע.
הצעיר שבצד הימני נראה כמי שמנגן בכלי נגינה.
ברקע, צעירים נוספים עוסקים בפעילויות משחק ושחייה.
הציור משקף אידיאל של יופי גברי קלאסי, כאשר הדמויות בקדמת הבמה מוצגות בתנוחות שונות, דבר המעניק ליצירה אופי של מחקר אנטומי.
במקביל, היצירה ממחישה את משיכתו של האמן לים.
הכשרתו האקדמית של הצייר הצעיר ניכרת כאן, אך נראית גם השפעתן של מגמות אמנותיות מודרניות יותר, שהיו עתידות להשפיע עליו רבות בהמשך דרכו.
בזמן יצירתו זכה הציור להערכה רבה.
בקמן זכה בפרס וילה, והיצירה נרכשה לאוסף טירת ויימאר, שם היא מוצגת עד היום.
קרל שפלר ציין כי היצירה מפגין "רגישות יוצאת דופן לדינמיות האנושית המוזיקלית המצויה ביצירות עתיקות." בשנת 1908 הודה בקמן כי היצירה אינה מקורית דיה, משום שהיא חסרה את חותמו האישי.
גברים ונשיות מתייחס להופעה של תוכנות שנחשבות לנשיות, בין היתר תפקידים, סטריאוטיפים, התנהגויות ומראה חיצוני נשיים, בגברים.
בתרבות המערבית, גברים שמייוחסים כנשיים מתמודדים עם דעות קדומות ואפליה.
כמו כן, גברים הומוסקסואלים לעיתים קרובות מתויגים כנשיים ולהפך.
עם זאת, נשיות, גבריות וצורות אחרות של ביטוי מגדרי אינן תלויות בנטייה המינית.
ההיסטוריון היווני פלוטרכוס מספר ב-Amatorius 768F כי הטיראן השני של העיר קורינתוס במאה ה-7 לפנה"ס, פריאנדרוס, שאל את "ילדו" אם "את לא בהיריון?" בנוכחות אנשים אחרים, וכי הנער הרג אותו בנקמה להתייחסותו של פריאנדרוס אל הנער כאל אישה.
כאשר אייסכינס הואשם בבגידה על ידי טימרכוס ודמוסתנס ב-346 לפנה"ס, הוא הגיש תביעה נגדית נגד טימרכוס, שבו טען כי טימרכוס עשה זנות גברית בפני גברים אחרים.
כמו כן, הוא ייחס את כינוי של דמוסתנס ברחוב ("arse", תחת) ל-"חוסר הגבריות והקינאידיה" (kinaidiā) שלו והתייחס לעיתים קרובות ל-"מזגו הבלתי גברי והנשי", ואף מתח ביקורת על לבושו: "אם מישהו הוריד ממך את המעילים הקטנים והחולצות הרכות האלו...
ולקח אותם כדי שהמושבעים יבדקו, אני חושב שהם לא היו יכולים לומר מראש, אם החזיק בבגדים של גבר או של אישה."
ביוונית קוינה, המילה ל-"נשי" היה κίναιδος (קינאידוס; cinaedus בגרסה הלטינית, סינאדוס) או μαλακός (מאלאקוי): גבר "שהתכונה הבולטת ביותר שלו הייתה כביכול אהבה 'נשית' עם גברים אחרים שחודרים מינית":
הארוט היווני אמורס , שבו כתבי יד מאת לוקיאנוס מסאמוסאטה, מכיל ויכוח "בין שני גברים, צ'ריקלס (Charicles) וקליקראטידס (Callicratidas), על היתרונות היחסיים של נשים ונערים ככלי להנאה מינית גברית".
קליקראטידס "רחוק מלהיות נשי בשל הנטייה המינית שלו לבנים...
נטייתו של קליקראטידס הופכת אותו להיפר-ווירילי...
ברחוב הרומאי, עידון יתר, בגדים משובחים ורכוש אחר, חברת נשים, מקצועות מסוימים וחיבה רבה מדי לנשים, נחשבו לתכונות נשיות.
כמו כן, נקיטת עמדה מינית לא הולמת, פסיבית או כנועה ביחסי מין הומוסקסואליים נחשבה לנשית ולא טבעית.
גם נגיעה בראש באצבע וענידת זקן תיש תויגו כנשיות.
המצביא הרומאי פובליוס קורנליוס סקיפיו אמיליאנוס חקר את אחד ממתנגדתיו, פ.
סולפיציוס גאלוס: "לאדם שמתפאר מדי יום מול מראה, עם בושם; שגבותיו מגולחות; שמסתובב עם זקן וירכיים מרוטים; שכשהיה צעיר שוכב ליד מאהבו במשתים עם טוניקה עם שרוולים ארוכים; אוהב אנשים כמו שהוא אוהב יין: האם מישהו יכול להטיל ספק בכך שהוא עשה את מה ש-cinaedi נוהג לעשות?".
הרטוריקן הרומאי קווינטיליאנוס תיאר: "הגוף המרוט, ההליכה השבורה, הלבוש הנשי...
[כ]סימנים של אחד שהוא רך [מוליס] ולא גבר אמיתי."
עבור גברים רומאים, גבריות נחשב גם שליטה עצמית, אפילו לנוכח רגשות כואבים, מחלות או מוות.
המדינאי הרומאי מרקוס טוליוס קיקרו אמר כי "קיימים מצוות מסוימות, אפילו חוקים, האוסרים על אדם להיות נשי בכאב".
יתר על כן, הפילוסוף הרומאי סנקה אמר כי "אם אני צריך לסבול ממחלה, זה יהיה רצוני לעשות שום דבר מחוץ לשליטה [עצמית], שום דבר נשי".
קיסר רומא יוליאנוס הכופר, ביצירתו "נגד הגליליים", כתב כי: "מדוע המצרים אינטליגנטים יותר ויותר בונים, והסורים לא לוחמים ונשיים, אך בו הזמן [גם] אינטליגנטים, חמי מזג, חסרי תועלת וממהרים ללמוד?".
בספרו של המנהיג הרומי, יוליוס קיסר, "מלחמת גאליה", שמתעד מסעות המלחמה שערך הצבא הרומאי שבפיקודו בשטח גאליה בשנים 58–49 לפנה"ס, כתוב כי הבלגים היו האמיצים ביותר מכל הגאלים מאחר ש-"סוחרים פונים אליהם בתדירות נמוכה, ומייבאים את הדברים הנשיים".
קיימים מקורות המייחסים לקיסר רומא מרקוס אורליוס, שראה בנשיות כתכונה בלתי רצויה.
באותן מקורות, לא ברור למי הקיסר אמר את האימרה.
בתוך התפיסה החברתית, נשיות אצל גברים מתורגמת כגבר נשי עם ציפייה ממנו להיות גברי, בדרך כלל באופן מיזוגיני כדי לסווג גברים בפרמטרים של גבריות קונבנציונלית.
בתוך הפרמטרים של נשיות ביחס לזהות גברית, קיימים באופן מסורתי מספר תכונות שונות, בין היתר עדינות וחמלה, מאפיינים שבדרך כלל נקשרים לטבע הנשי.
תפיסה חברתית זו מקשרת לעיתים קרובות את ההומוסקסואליות ואת הטרנסג'נדריות עם הנשיות של האדם, תוך הטמעה שגויה של נשיות כתכונה בלעדית לגברים הומוסקסואלים (במיוחד הפסיביים) וטרנסים המזדהים כנשיים.
ההגדרה של מה שנחשב גבריות ונשיות תלויה בהקשר התרבותי וכן בהקשר ההיסטורי.
נשיות, בתוך התרבות המערבית, מעוררת לעיתים קרובות סטריאוטיפים שונים הקשורים להומוסקסואליות (המובילה להחלפה שגויה בין נשיות והומוסקסואליות).
נשיות בהקשרים אחרים מתפרשת כחוסר יכולת להפעיל שליטה סמכותית (שליטה בעם, שליטה באנשים, שליטה בנשים או שליטה במשפחה) או כעבירה חברתית המתפרשת לרוב מנקודות מבט דתיות המבקשות שליטה מסורתית במנגנונים חברתיים.
בין התכונות בתרבות המערבית שמוגדרות כתכונות נשיות הן:
עניין באופנת נשים או התאמה מוגזמת, ראוותנית או מוגדלת של אופנת גברים.
צורות ביטוי שונות המאפיינות את צורת הביטוי הנשית: אופי מוצף, עדין או קליל בדרך הדיבור ודגש על הבעות פנים ומחוות גופניות.
קרוס-דרסינג (שימוש בבגדים המיוחסים חברתית למין הנשי).
ההגדרה של מה שנחשב לנשיות כפופה להקשר היסטורי, שכן מה שהיה פעם גברי לחלוטין כבר לא נחשב ככזה בחברה.
פריטים שנועדו במקור להדגיש גבריות, כגון נעלי עקב, הפכו כעת לאלמנטים נשיים גרידא, המייצגים נשיות באופנת הגברים הנוכחית.
אף על פי שאין קשר ישיר בין נשיות וגבריות לנטייה מינית, עדיין קיימים זהויות הקשורות לנשיות או גבריות.
במהלך התקופה שלפני מהומות סטונוול, היו יותר תגובות חברתיות מזלזלות שחיברו בין נשיות להומוסקסואליות.
בתקופת המהומות ולאחריה, הושם דגש על אסתטיקת דראג וקאמפ והחייאת זהות עממית בקרב חברי הקהילה הגאה.
נשיות מזוהה בתוך דפוסי ההתפתחות של דיספוריה מגדרית וזהות טרנסית, על ידי סימון התנהגות נשית (לעיתים קרובות טרנסקסואלית) מעבר למה שמיועד לכל מגדר תחת מעגלים הטרוסוציאליים .
בסלנג הלהט"בי קיימים מספר מונחי סלנג פופולריים המתייחסים לנשיות בזהויות שונות בתרבות הגאה.
בין המונחים ניתן לציין את אוחץ', אוחצ'ה, נֶש, קוּקִיצָה, סוויש , טווינק, סיסי , דראג קווין, קווין ופמית.
זהות טרנסית מתאימה לתפיסה של זהות מגדרית, בעוד שנשיות וגבריות הם דפוסי מגדר ספציפיים, אשר מסווגים לרוב תחת הפרמטרים הפסיכולוגיים של אנדרוגיניות.
גברת בז'קט ירוק הוא ציור מאת האמן הגרמני אוגוסט מאקה, משנת 1913. היצירה נוצרה בתקופה שבה שהה מאקה במשך שמונה חודשים בעיירה הִילטרפינגן שבשווייץ.
הציור מציג חמישה אנשים על רקע אגם טונר בשעת אחר צהריים סתווית.
במרכז ובחזית התמונה ניצבת הדמות הנשית שעל שמה נקרא הציור, בתנוחה מהורהרת ועצובה.
יצירה זו נחשבת לאחת המובחרות ביותר של מאקה, ולדעת ההיסטוריון לאמנות גוסטב פריזן, מהווה את שיא יצירתו האמנותית טרם נסיעתו לתוניסיה.
היצירה שייכת לאוסף האובּריך שבמוזיאון לודוויג בקלן.
יוזף האובריך תרם את אוספו הנרחב של ציורי המודרניזם הקלאסי והאקספרסיוניזם לעיר קלן בשנת 1946. הציור נרכש ב-1947 באמצעות קרן האובריך מבנו של מאקה, וולפגנג מאקה.
במוזיאון לודוויג נשא הציור את מספר הרישום ML 76/2713, ובעבר הוצג בין השנים 1947 ל-1976 במוזיאון וולראף-ריכרץ, שם נשא את המספר WRM 2713. הציור חתום בצדו הימני התחתון: Aug Macke 1913.
ביצירה זו מפגין מאקה את מיומנותו הגבוהה בקומפוזיציה ובשימוש בצבע.
בתקופה זו עסק רבות בציורים של טיולים ונופים אידיליים.
אזור אגם טונר היווה בעבורו ייצוג של גן עדן מושלם, ויצר בו קומפוזיציה כמעט סימטרית של חמש דמויות, שכולן חסרות פנים או מצוירות ברמיזה בלבד.
משני צדדיה של התמונה נראים עצים ששלכתם ירוקה-צהובה.
ברקע נראה אגם טונר בגווני כחול עמוק, אף כהה יותר מן השמיים, ואפקט זה מודגש על ידי הכובע האדום של האישה במרכז.
שמלתה של הדמות הימנית נראית לפי פריזן כאילו עשויה אם הפנינה.
במכתב לידידו הצייר הנס תואר, כתב מאקה:
"הנס, מה שגיליתי לאחרונה בציור הוא דבר מה חדש: קיימים הרמוניות צבע – לדוגמה, אדום מסוים וירוק מסוים – שכאשר מביטים בהם, הם מרצדים ונעים.
כשאתה מצייר דבר תלת-ממדי, רטט הצבעים הזה יוצר אפקט מרחבי.
כאשר מציירים נוף, והעלים הירוקים מרצדים עם השמיים הכחולים שמבעד להם, הדבר קורה מפני שגם בטבע הירוק והכחול נמצאים במישורים שונים.
לגלות את האנרגיה המרחבית שבצבע, במקום להסתפק באור וצל "מתים", זהו היעד היפה ביותר שלנו."
הציור מואר באור שמש, ועלי העצים נראים כמתמלאים בהבזקי אור.
הדמויות מטיילות על הטיילת שלצד האגם, ללא תווי פנים.
ברקע – שני זוגות נשענים על קיר ומביטים מטה.
נקודת המבט של התמונה גבוהה, ובשוליה השמאליים ניתן לראות בתים במפלס נמוך יותר.
הדמות הראשית היא אישה אחת בז'קט ירוק ושמלה כחולה כהה, עם כובע אדום ותיק, הניצבת לבד עם ראשה מעט מושפל.
חוקרת האמנות סברינה טש סבורה כי מדובר ברמז לבדידות.
באותה תקופה יצר מאקה ציורים רבים בהשראת ציורי ה"חלונות" של הצייר הצרפתי רוברט דלונה, שהורכבו ממשטחים צבעוניים קטנים – בעיקר ריבועים ומשולשים.
בעבר הייתה בבעלותו של ההיסטוריון והסוחר לאמנות אכימו מואלר.
למרות הרקע השונה, הדמויות בסקיצה ממוקמות כבר באותן עמדות כמו בציור הסופי.
יצירת גן עדן מודרני וחזון אידיאלי של העולם העסיקה את מאקה כבר מראשית דרכו, והוא שאף תמיד לאחידות מוטיבית.
לפיכך, יצר סדרות של תמונות עם מוטיבים חוזרים, במיוחד בתקופה הפורייה שלו בהילטרפינגן, שכללו דמויות ונופים על רקע אגם תון.
הציור "גברת בז'קט ירוק" עומד לעיתים בהשוואה ליצירתו המאוחרת יותר של מאקה הפרידה, אף היא מאוסף מוזיאון לודוויג שבקלן.
שתי היצירות מציגות דמויות אנונימיות, חסרות פנים, השקועות בעצמן ואינן מקיימות קשר עם סביבתן.
בשתיהן משמשים הצבע והצורה ככלים לביטוי רגשי מופשט, אולם כל אחת עושה זאת באופנים שונים.
בעוד שבהפרידה שוררת אווירה קודרת של עצב וייאוש, בצבעים כהים ובתחושת קיפאון, גברת בז'קט ירוק שומרת על צבעוניות בהירה וקומפוזיציה הרמונית – אך הבדידות וההסתגרות האישית של הדמות המרכזית נחשפים רק בהתבוננות שנייה.
במרכז גברת בז'קט ירוק ניצבת אישה לבושה בירוק עז, מוקפת בזוגות אחרים המופיעים ברקע של נוף טבעי שטוף שמש.
היא מנותקת מהנוף ומהדמויות סביבה, שקועה בהרהורים, ודווקא זוהר בגדיה מדגיש את ריחוקה.
השוואה זו מחדדת את התהליך הפנימי שחל אצל מאקה – מתיאור של בדידות שקטה ורגשית אל עבר ייאוש גלוי ומוצהר בציוריו האחרונים טרם מותו.
גברת אוסוולד הוא ציור שמן מאת הצייר יוהאן זופאני, שנוצר סביב השנים 1763–1764. היצירה מתארת את מרי אוסוולד, אשה עשירה ובעלת מעמד, ומוצגת כיום באוסף הגלריה הלאומית בלונדון.
זהו אחד מן הציורים הגדולים ביותר שצייר זופאני ודיוקן נשי חריג ביצירתו, שכן לרוב העדיף לתאר קבוצות או דמויות גבריות.
מרי אוסוולד, לבית רמזי, נולדה ככל הנראה בקינגסטון שבג'מייקה.
היא הייתה בתו היחידה של אלכסנדר רמזי, סוחר יליד גלאזגו שהתיישב בג'מייקה וצבר הון רב באמצעות מטעים באיים הקריבייםובדרום אמריקה.
מרי ירשה לא רק את רכוש אביה אלא גם את נכסי שני דודיה, ועושרה היה במידה רבה תוצר של כלכלת העבדות.
בשנת 1750 נישאה לריצ'רד אוסוולד, יזם, סוחר, בעל אוניות וסוחר עבדים, שסיפק ציוד לצבא הבריטי ואף היה מעורב במשא ומתן לשלום עם בנג'מין פרנקלין לאחר מלחמת העצמאות האמריקנית.
הדיוקן מציג את גברת אוסוולד יושבת בנוף טבעי פראי ובלתי מבוית.
היא יושבת על סלע, כשלצידה גזע עץ נטוי, ומאחוריה צמחייה צפופה.
הסביבה מדגישה תחושת ניתוק בין הדמות לבין הטבע שסביבה.
היא לבושה שמלת טפטה כחולה מבריקה, עשירה בקפלים, סרטים ותחרות, עם שרוולים רחבים ושכבת תחרה צנועה באזור המחשוף להגנה על עורה הבהיר מהשמש.
על ראשה כובע מעוטר סרטים, ובזרועה היא נושאת כובע קש שטוח, אביזר המופיע גם בדיוקנאות אחרים של זופאני ונלקח מארגז האביזרים של האמן.
ייתכן וזופאני זיהה בגברת אוסוולד מידה של ריחוק וחוסר חדוות חיים.
תנוחתה הנוקשה והבעת פניה המאופקת, יחד עם הבחירה להציב אותה בנוף פראי שאינו טבעי למעמדה החברתי, מדגישים תחושת בדידות וסגירות.
הסביבה אינה מעניקה תחושת נינוחות אלא מעצימה את הריחוק שבין הדמות לבין עולמה.
הציור צויר ככל הנראה בסטודיו של זופאני בקובנט גארדן שבלונדון.
לאחר השלמתו הוזמן להיתלות בבית המשפחה באחוזת אוכינקרויב שבסקוטלנד, שתוכננה בידי האדריכל רוברט אדם.
לאחר מותו של ריצ'רד אוסוולד ביקשה מרי אוסוולד כי הציורים שבאחוזה יישארו בה, והדיוקן נותר שם עד שנת 1922. בדיקות רנטגן גילו כי בחלקו העליון של הציור היה בעבר דימוי של ראש גברי גדול, ייתכן שריד ליצירה מוקדמת שזופאני זנח וצבע מעליה.
מאז רכישתו בשנת 1938 מצוי הציור באוסף הגלריה הלאומית בלונדון.
גְּבַת הוא קיבוץ בעמק יזרעאל, השוכן כ-3 קילומטרים דרומית-מערבית למגדל העמק, בתחום השיפוט של המועצה האזורית עמק יזרעאל.
שם היישוב נגזר מ"גבתא", עיירה בתחומי ציפורי מתקופת בית שני ששרידיה נמצאים באתר ארכאולוגי בתחום הקיבוץ.
שם זה השתמר בשמו של הכפר הערבי הנטוש ג'בתא, שעל אדמותיו הוקם הקיבוץ.
הקיבוץ נוסד ב-28 בנובמבר 1926 על ידי קבוצת עולים, אנשי העלייה השלישית והרביעית, מהעיר פינסק שבפולין (כיום בבלארוס).
העולים התארגנו בשנת 1922, עלו ארצה והקימו את "הקבוצה על שם קדושי פינסק" לזכרם של 35 מאנשי הקהילה היהודית בעיר שהוצאו להורג על ידי הצבא הפולני בשנת 1919 לאחר שנחשדו בקומוניזם.
בראשית דרכה הצטרפה הקבוצה לגדוד העבודה, אך היא פרשה ממנו כעבור שנה והקימה קבוצה עצמאית שהמשיכה לקלוט עולים מגרמניה ומפינסק וסביבותיה.
במקום פעלה תחנת מחקר חקלאי בה עבד יעקב קוסטרינסקי עד שעבר לרחובות.
במהלך שנות ה-30 הצטרף הקיבוץ לקיבוץ המאוחד.
בסוף שנות ה-30 נבנה בגבת אולם תרבות שנקרא "בית הרשל" על שמו של חבר הקיבוץ הרשל פינסקי שהיה מזכיר סניף מפא"י בחיפה ואשר נסחף וטבע בנחל שממערב לקיבוץ בליל חורף בינואר 1935. בין השנים 1936–1960 פעל בגבת צריף בית כנסת עם מניין ושוחט, שתפקד בתור רב.
בית הכנסת שימש בעיקר את הורי החברים שביקשו לשמור על אורח חיים דתי, ואליו הגיעו גם הורים מרמת דוד הסמוכה.
בראשית מלחמת העולם השנייה פעלה בקיבוץ תחנת שידור מחתרתית של ההגנה ובמהלך שנות ה-40 נקלטו והתגוררו בו מחלקות פלמ"ח שחילקו את זמנן בין עבודה ובין אימונים.
בין מבני הקיבוץ הוחבאו עוד ארבעה סליקים, מחסני נשק גדולים, ליד חדרי הילדים, המסגריה, הספרייה ובארווה.
שמיקומם היה ידוע למספר מצומצם של חברים.
באירוע השבת השחורה ביוני 1946 הגיעו כוחות בריטים רבים שערכו חיפוש מקיף בקיבוץ.
חברי הקיבוץ פיזרו מראש שאריות מתכת בשטח הקיבוץ, כדי להערים על מתקני מגלי המתכות של הבריטים.
בנוסף, ביצעו חברי הקיבוץ פעולת הסחה מול הבריטים, חתרו לעימות מילולי ופיזי, במטרה למשוך תשומת לב.
חברת הקיבוץ חיה וינברג הייתה אחת מראשי ההתנגדות.
כששני שוטרים בריטים ניסו לאחוז בה, היא נשכה אותם.
ובכך, הייתה וינברג לאישה היחידה שהובאה למאסר במחנה המעצר הבריטי בעתלית.
הסליקים בגבת לא התגלו והמשיכו לפעול עד סוף מלחמת העצמאות.
בעקבות הפילוג בקיבוץ המאוחד בראשית שנות ה-50 התפלג גם קיבוץ גבת: חברי מפא"י, שהיוו כ-40% מהחברים, עזבו את הקיבוץ והצטרפו לקבוצת השרון, להקמת קיבוץ יפעת הסמוך.
במלחמת יום הכיפורים פגעה בקיבוץ רקטת פרוג-7 שנורתה מסוריה.
היא גרמה לנזק אך לא לנפגעים.
בשנת 1966 רכש הקיבוץ את מפעל "פלסטרו" לייצור צנרת, שהיה לענף הכלכלי העיקרי של הקיבוץ והתמחה בייצור ושיווק מערכות השקיה בנפח נמוך.
בשנת 2004 הנפיק הקיבוץ בבורסה את החברה.
בשנת 2008 מכר הקיבוץ את כל מניות חברת "פלסטרו" לחברת הענק האמריקנית ג'ון דיר לפי שווי של 254 מיליון ש"ח.
ב-2014 מכרה ג'ון דיר ווטר את המפעל ל"rivulis".
לקיבוץ גם משק חקלאי הכולל לול עופות, גידולי שדה ורפת.
בעבר הייתה לקיבוץ קבוצת כדורסל ששיחקה בליגות המובילות בשנות השבעים ושנות השמונים תחת שמות שונים - "הפועל גבת/יגור", "הפועל גבת", "הפועל גבת העמק" ו"איתן גבת", ואף זכתה בגביע המדינה (כהפועל גבת/יגור) בשנת 1976.
עם חברי הקיבוץ נמנו המשוררת פניה ברגשטיין, המשורר יהושע רבינוב, חיים גבתי שעבר ליפעת בעת הפילוג והיה לימים שר החקלאות, הסופר יוסל בירשטיין שחי בו בשנות ה-50, המוזיקאי איתמר רוטשילד, כדורסלן העבר גוני יזרעאלי, חבר הכנסת לשעבר איתן ברושי, ומפקד חטיבה 188, אל"ם אור וולוז'ינסקי.
משנת 2004 גבת הוא קיבוץ מתחדש (מופרט), שחבריו משתכרים שכר דיפרנציאלי (לא שוויוני) ומשלמים לקיבוץ מס קהילתי למימון השירותים הקהילתיים ומס איזון למימון הערבות ההדדית לאלו הזקוקים לכך.
בשנת 2010 החלה בנייתה של שכונת הרחבה קהילתית ובה 20 בתים דו-משפחתיים בצידו הדרומי של הקיבוץ, הצופה על עמק יזרעאל.
אכלוס השכונה החל ב-2011 ואמור להסתיים בסוף 2012. דיירי השכונה אינם חברי הקיבוץ ולכן מוקמת במקביל לאכלוס אגודה קהילתית מוניציפלית שאליה ישתייכו כל התושבים ביישוב.
בשנת 2018 החלה בניית שכונת הרחבה נוספת שהסתיימה בשנת 2023, דיירי השכונה התקבלו לחברות מלאה בקיבוץ.
בתחום הקיבוץ "תחנת שרה" – סליק תת-קרקעי ששימש כתחנת שידור של "ההגנה" בשנים 1939–1943 ונקרא על שם חברת המשק שהפעילה את המשדר בשיטת מורס.
היא שידרה בקוד מוצפן לחיים ויצמן בלונדון ולניו יורק.
כיום פתוח האתר לביקורי קבוצות.
כן יש בגבת אולם התרבות "בית הרשל", אולם ספורט אזורי ובית קברות אזורי לגבת, יפעת ורמת דוד ובו פינת הנצחה ליהודי פינסק.
בית הרשל כיום משמש כפאב ומקום לקיום ערבי תרבות.
בקיבוץ פועל מערך גנים ומועדון נעורים המשרת את תושבי המקום.
תלמידי היסודי לומדים בבית הספר שגיא בקיבוץ שריד ותלמידי התיכון מתחנכים בבית הספר העמק המערבי בקיבוץ יפעת.
גִּבְּתוֹן הוא מושב עובדים בתוך רחובות המשתייך למועצה אזורית ברנר והיישוב הצפוני ביותר בה.
המושב הוקם בשנת 1933, כחלק מתוכנית התיישבות האלף (תוכנית שבה הוצע ליישב 1,000 משפחות עובדים באזור מטעים, תוך השתתפות הפועלים המתיישבים במימון עצמי.
בפועל יושבו פחות מ-500 משפחות עקב המשבר הכלכלי), במסגרתה הוקמו מושבים חקלאיים קטנים מסביב ליישובים הגדולים והמבוססים (רחובות ממזרח, קבוצת שילר מדרום).
יישוב כזה נקרא יישוב ספר, במטרה לסייע בהגנתם מפני פורעים ערביים - במקרה זה, מפני תושבי זרנוגה השכנה ממערב (כיום קריית משה).
המושב נקרא על שם העיר המקראית גבתון, הנזכרת כעיר לויים בנחלת שבט דן (), ולאחר מכן כעיר פלשתית ().
בגבתון הקדומה נעשו הפיכות בממלכת ישראל, כגון הפיכתו של בעשא בן אחיה וכן הפיכתו של עמרי כנגד זמרי.
כל משפחה קיבלה משק שכלל חלקה בת 4.5 דונם.
לכל משק היו פרה, לול תרנגולים וגידולים שונים כגון פרדסים ושאר מטעים ופירות מאכל.
לרוב הפרדסים תפסו חלק ניכר בענף החקלאות במושב.
כיום לכל משק יש לול ישן, רובם אינם בשימוש, אך הפרדסים עדיין משמשים כמקור הכנסה לחלק מתושבי המושב.
באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20, ביקשה עיריית רחובות לספח את המושב לשטח השיפוט העירוני שלה בטענה שבהיותו מוקף בשטחים רחובותיים מצפון, ממזרח וממערב, אין לו זכות קיום עצמאית.
התנגדותם של אנשי המושב ושל הארגונים הירוקים בלמה תוכניות אלה.
בגבתון פועלת תנועת הנוער בני המושבים.
בגבתון מתגוררים כיום כ-300 תושבים.
לאחרונה, אושרה תוכנית פיתוח שתאפשר את הגדלת האוכלוסייה עד ל-900 תושבים.
גברת הנדרסון גאה להציג הוא סרט קולנוע משנת 2005 בבימויו של סטיבן פרירס ובכיכובם של בוב הוסקינס, ג'ודי דנץ' וויל יאנג.
השחקן בוב הוסקינס ביקר בישראל לרגל הקרנה של הסרט בפסטיבל קולנוע בריטי.
הסרט מתרחש על רקע הבליץ במלחמת העולם השנייה.
הסרט מציג את הסיפור האמיתי של תיאטרון וינדמיל שבלונדון.
הגברת לורה הנדרסון (מגולמת על ידי ג'ודי דנץ'), לאחר שהתאלמנה מבעלה (בהיותה בת 70), רכשה לעצמה תיאטרון ומינתה את ויוויאן ואן דאם (בגילום בוב הוסקינס) כמנהל התיאטרון.
הם פותחים במופע הנקרא "ריויודויל" ('Revudeville') שזוכה להצלחה, אולם מאחר שתיאטראות נוספים משתמשים בגימיקים שלהם, המופע נכשל אחרי זמן קצר.
לורה הנדרסון מציעה הצעה מהפכנית - הצגת עירום נשי בתיאטרון, בדומה לזה המוצג במולן רוז' שבפריז.
לורה מצליחה לקבל אישור מהלורד צ'מברלין (הצנזור הראשי) המתיר הצגת עירום בתנאי שהדוגמניות תעמודנה ללא תזוזה, כמו בציורי עירום המופיעים במוזיאון.
לאחר קבלת אישור זה, זוכה התיאטרון להצלחה רבה, בעיקר בקרב החיילים הבריטיים.
בשל העובדה שהתיאטרון ממוקם מתחת למפלס הרחוב מותרת העלאת הופעות במהלך הבליץ.
בעקבות הפופולריות של התיאטרון וקיומם של תורים בכניסתו דרשו השלטונות את סגירת התיאטרון, אולם אז משכנעת לורה הנדרסון את שר הפנים בחשיבות התיאטרון למען החיילים, תוך הסבר למניעים שלה להקמת התיאטרון שמקורם באהבתה לבנה שמת במלחמת העולם הראשונה ורק לאחר מותו גילתה אימו שמעולם לא ראה אישה עירומה בחייו.
גברת פלפלת (ביפנית: スプーンおばさん, מילולית: "הגברת עם הכפית", באנגלית: Little Mrs.
Pepperpot) היא סדרת אנימה יפנית המבוססת על סדרת ספרי גברת פלפלת מאת המחבר והמלחין הנורווגי אלף פרויסן.
הסדרה בת 50 הפרקים (בגרסה היפנית המקורית היו 130 פרקים) הופקה במקור לטלוויזיה ב-1983. הסדרה שודרה בטלוויזיה החינוכית ב-1986 ובערוץ ג'וניור בראשית העשור השני של המאה ה-21.
גברת פלפלת חיה בכפר קטן עם בעלה.
היא עונדת כפית קסמים קטנה בשם "כפינה" סביב צווארה שמפעם לפעם מכווצת אותה לגודל הכפית, אשר אינה מתכווצת ביחד איתה ולכן היא חייבת לסחוב את הכפית איתה על גבה כשהיא במצב מכווץ.
היא תמיד חוזרת לבסוף לגודלה המקורי לאחר זמן מה.
ליכולת המיוחדת הזו יש את היתרונות שלה - היא יכולה לתקשר עם בעלי החיים ונהנית מהרפתקאות ביער.
בדרך זו היא יוצרת חברויות חדשות ומעניינות.
היא חברה טובה של צופי, ילדה קטנה ומסתורית שחיה לבדה ביער עם חורפן המחמד שלה.
כמו כן היא גם חברה של משפחת עכברים.
גברת פלפלת לא יכולה לגלות לאף אחד את סודה או להציג את עצמה כאשר היא מכווצת, מה שהופך לעיתים למשימה מאוד קשה.
גברת פלפלת (טלי שושני) - הדמות הראשית בסדרה.
אישה בגיל העמידה בעלת כפית קסם אשר משנה את גודלה באופן בלתי צפוי.
מר פלפל (קובי מידן) - בעלה של גברת פלפלת.
רגזן, עקשן, חמום מוח ובעל אופי נוקשה.
לא מודע לסודה של גברת פלפלת.
צופי (אורנה לביא פלינט) - נערה מסתורית אשר חיה ביער.
היחידה אשר יודעת את סודה של גברת פלפלת ועוזרת לה לשמור עליו.
משפחת העכברים - זוג עכברים שכל העכברונים שלהם נקראים על שם אותיות הא"ב.
את שיר הנושא והסיום שרה חני נחמיאס, ואת מילות השירים כתבה לאה נאור.
הלחן הוא הלחן של הפתיח המקורי ביפנית מאת קיוהי צוצומי.
שיר הפתיחה שונה משיר הסיום הסגיר.
מילות הפתיח מתחילות ב"מה קורה איתי?
לי קוראים פלפלת" בעוד מילות הסגיר מתחילות ב "אני אישה קטנה מאוד ושמי פלפלת".
בנוסף לסדרת הטלוויזיה, השיר בוצע בהפקות נוספות, ביניהן הצגה שמבוססת על התוכנית "בחדר של חני" בביצוע נחמיאס ורוני נדלר.
גבת העין (המונח הלטיני המדעי המקובל: supercilium) היא קבוצת נוצות שצבען מובדל משאר הנוצות באותו אזור, וצורתן יוצרת כעין פס העובר מבסיס המקור של העוף, ממשיך מעל עינה ומסתיים באזור האחורי של ראשה.
צורתה דומה לגבה, ובאנגלית אף נהוג המינוח "eyebrow" ("גבה").
לרוב, צבע גבת העין יהיה בהיר משאר נוצות העוף.
צבע וצורת גבת העין יכול לשמש להבחנה בין מינים שונים של עופות, לדוגמה: כדי להבחין בין העלווית הכהה ובין עלווית רחבת-מקור (שני מינים דומים של סבכיים) הדומים זה לזה, ניתן להשתמש בהבדלי הצורה בגבת העין של המינים.
בעוד שגבת העין של העלווית הכהה היא מתוחמת בחדות, לבנבנה וצרה בקדמת העין והופכת לרחבה ומודגשת יותר בחלק האחורי, הרי שגבת העין של עלווית רחבת-המקור בקדמת העין גבולותיה מטושטשים יחסית, רחבה וצהבהבה ובאחורי הראש הופכת הגבה ליותר צרה ולבנבנה.
גבת העין יכולה להתפצל מעל העין, ולרוב להתחבר בשנית בהמשכה, כמו אצל המין חרטומית גמדית כשגבת העין חוזרת ומתחברת אחרי העין או להישאר מפוצלת, כמו אצל המין חופית מגלית.
צורה נוספת הקיימת, היא גבת עין נופלת, כאשר צבע גבת העין מופיע גם מתחת לעין העוף, כמו אצל המין Anthus hodgsoni.
גברת מיניבר הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1942 בבימויו של ויליאם ויילר.
הסרט מתרחש בבריטניה במהלך השנה הראשונה של מלחמת העולם השנייה, והוא סרט פטריוטי המעביר מסר לפיו המלחמה היא טוטלית ואינה מבחינה בין החזית לעורף, כל הבריטים שותפים לה וכולם עלולים להיפגע ממנה.
הסרט זכה בשישה פרסי אוסקר בהם פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (לגריר גרסון), פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר (לתרזה רייט) ופרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר.
דמותה של גברת מיניבר מבוססת על דמות ספרותית פרי דמיונה של הסופרת יאן סטרתר (Jan Struther), שיצרה אותה ב-1937 עבור סדרת סיפורים פופולריים שנכתבו עבור "הטיימס" הלונדוני.
גברת קיי מיניבר היא עקרת בית המתגוררת עם בעלה, האדריכל קלם (קלמנט) מיניבר ושלושת ילדיהם: טובי (6), ג'ודי (בת כ-12) ווינסנט (וין; בן כ-19) בבית גדול בכפר על גדות התמזה.
המשפחה שייכת למעמד של מתעשרים חדשים ועל אף שהיא מיודדת עם רוב תושבי הכפר, בפרט עם הכומר ומנהל תחנת הרכבת המקומית (המשמש גם כמצלצל בפעמון הכנסייה), היא זוכה לבוז מאת האצולה המקומית המיוצגת על ידי ליידי בלדון הישישה.
הסרט נפתח בהצגת חיי המותרות השאננים של בני משפחת מיניבר.
בתמונת הפתיחה מודיע מנהל תחנת הרכבת לגברת מיניבר שהחליט לקרוא לוורד האדום שטיפח על שמה, בעת שהיא חוזרת לכפר ממסע קניות בעיר, בו היא רוכשת כובע יקר, בעת שבעלה רוכש מכונית יקרה.
בקיץ 1939 שב בנם של בני הזוג, וין, מלימודיו באוקספורד ומתאהב בקרול בלדון היפה.
חודשים ספורים לאחר מכן פורצת מלחמת העולם השנייה ווין מתגייס לחיל האוויר המלכותי.
קלם מיניבר (וולטר פידג'ן) משרת בחיל משמר עורפי, בעלה של המשרתת מגויס לגדוד המילואים שלו, והיא עצמה מתגייסת לחיל העזר האווירי לנשים; בהמשך מתגייסת גם המבשלת לבשל לחיילים.
וין מסיים קורס טיס ומוצב בבסיס סמוך לכפר.
על אף התנגדותה הראשונית של הליידי בלדון (מיי ויטי), ששולטת בחיי נכדתה ובחיי הכפר, מתחתנים וין וקרול, מתוך הבנה שווין עלול להיהרג במלחמה, כמו בעלה של הליידי, שנהרג בקרב שבועות ספורים לאחר נישואיהם.
בעת שגברת מיניבר נותרת לבדה בבית, שעה שקלם נקרא לסייע עם סירתו ב"מבצע דינמו" לחילוץ הכוחות הבריטיים מדנקרק, היא מוצאת בחצר הבית טייס גרמני שמטוסו התרסק בקרבת הכפר.
לאחר מספר רגעי אמפתיה בהם מצולם הטייס כאדם פצוע ואומלל, קם הטייס המורעב ומאיים באקדח על גברת מיניבר לתת לו מזון.
לאחר שאכל, מתמוטט הטייס וגברת מיניבר נוטלת את אקדחו ומתקשרת למשטרה.
כאשר הטייס מתאושש הוא נושא נאום מלחמתי ומאיים שגרמניה תשמיד את לונדון כפי שעשתה לוורשה ולרוטרדם, בתגובה סוטרת לו גברת מיניבר על פניו.
הכפר סופג הפצצה ובני המשפחה, מאוחדים וברוח טובה, מכונסים במקלט בחצר הבית.
על אף שהבית נהרס בחלקו, כמו הכנסייה ורבים מבתי הכפר, ממשיכים חיי החברה להתקיים.
כך מתקיימת גם תחרות גידול הפרחים בה מציג מנהל תחנת הרכבת את הוורד "גברת מיניבר" מול הוורד של הליידי בלדון.
מעולם לפני כן לא העז איש להציב מול הליידי ורד, והיא, לראשונה, נעתרת ואף מעניקה לו את הפרס הראשון.
מיד בתום התחרות נפתחת מתקפה אווירית כבדה.
גברת מיניבר וקרול נוסעות במכונית אל הבית, לאחר שהסיעו את וין לבסיסו.
במהלך הנסיעה נפגעת המכונית מירי וקרול נהרגת.
הסרט מסתיים בטקס בכנסייה, בה נושא הכומר (הנרי וילקוקסון) נאום לקהילה שאיבדה במתקפה נער מקהלה, את מנהל תחנת הרכבת מיד לאחר זכייתו ואת קרול בלדון הצעירה.
בנאומו מדגיש הכומר שהמלחמה אינה מתחוללת רק בחזית, אלא היא טוטלית וכוללת גם אזרחים.
על הכל לתת כתף ולהילחם באויב שאינו מבחין בין חיילים במדים לבין נשים וילדים.
לאחר הנאום שרים הכל את ההמנון "קדימה, חיילים נוצרים" ("Onward, Christian Soldiers"), כאשר וין במדים ניצב לצידה של ליידי בלדון.
מילותיו האחרונות של הנאום הן:
הסרט נבחר להפקה על ידי MGM בשנת 1940, באותה עת הייתה ארצות הברית מדינה נייטרלית.
התסריט, שלא היה אנטי-גרמני במובהק, שוכתב ליצירה פרו-בריטית ואנטי-גרמנית בולטת במהלך הזמן שחלף, ושקירב את ארצות הברית למלחמה.
הסרט צולם לפני המתקפה על פרל הארבור (בדצמבר 1941) ומספר תמונות צולמו מחדש, בדגש אנטי-גרמני חריף יותר בפברואר 1942, בהן הסצנה בה גב' מיניבר סוטרת לטייס הגרמני על פניו במטבח ביתה.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה סמוך לכניסת ארצות הברית למלחמה נגד גרמניה, ב-4 ביוני 1942, הוא גרף מכירות כרטיסים בסך $5,358,000 בצפון אמריקה והיה לסרט הרווחי ביותר של MGM עד אז.
בבריטניה היה הסרט לשובר הקופות הבלתי מעורער לשנת 1942.
על אף שהסרט צולם בשחור-לבן, צולמה לו גם גרסה בצבע.
זו היא גרסה מקוצרת ובה קוצצה הסצנה בה ג'יימס באלארד, מנהל תחנת הרכבת, נהרג.
כתוצאה מכך קוצץ גם נאומו של הכומר בסיום.
גרסה זו לא זכתה לברכת הצוות המקורי ושקופית המודיעה על כך מופיעה בתחילת הסרט.
השם "גברת מיניבר" מתייחס גם לקיי מינבר, גם לקרול (שהתחתנה עם וין והפכה גם היא לגברת מינבר) וגם לוורד של ג'ורג' באלארד.
גריר גרסון - גברת קיי מינבר
וולטר פידג'ן - מר קלם (קלמנט) מיניבר
תרזה רייט - קרול בלדון
דיים מיי ויטי - ליידי בלדון
ריצ'רד ניי - וין מיניבר
הנרי טרוורס - ג'ורג' באלארד (מנהל תחנת הרכבת)
פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר - MGM
פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר - ויליאם ויילר
פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר - גריר גרסון.
נאום קבלת הפרס של גרסון, שארך כ-6 דקות, נחשב לנאום קבלת הפרס הארוך ביותר בהיסטוריה של טקס האוסקר.
פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר - תרזה רייט
פרס אוסקר לתסריט - ג'ורג' פרושל, ג'יימס הילטון, קלאודין וסט, ארתור וימפריס
צילום בשחור-לבן - ג'וזף רוטנברג
פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר - וולטר פידג'ן
פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר - הנרי טרוורס
פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר - מיי ויטי
הסרט נבחר ב-2009 לארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית, אוסף הסרטים שנבחרו לשימור בספריית הקונגרס.
פרנקלין דלאנו רוזוולט התרשם מנאום הסיום והשתמש בו ממנשרי תעמולה.
ב-1943 עובד הסרט לתסכית רדיו ששודר ב-CBS.
בשנת 1950 הופק הסרט "סיפור מיניבר", המתאר את תולדות המשפחה לאחר המלחמה (פרט לוין מיניבר), עם וולטר פידג'ן וגריר גרסון בתפקידיהם המקוריים.
לאחר סיום הצילומים נשא ריצ'רד ניי את גרייס גרסון.
ניי גילם את וין, בנה של גרסון והיה צעיר ממנה ב-11 שנים.
גברת קרש ומר מערוך הוא סיפור לילדים מאת דתיה בן דור.
הספר יצא לאור בעברית, בשנת 2005.
הסיפור נכתב בשנת 1982 לסדרה "פרפר נחמד" של הטלוויזיה החינוכית ובוצע בשני פרקים מתוכה בידי אפי בן ישראל ועוזי חיטמן.
בשנת 1984 פורסם הסיפור בספר "ספורים לפרפר נחמד".
בשנת 2005 פורסם הסיפור בספר "גברת קרש ומר מערוך", בסדרה "דתיה כתבה ומספרת", שהופץ בצירוף תקליטור בו מסופר הסיפור מפי הסופרת, בליווי איוריה של נדיה עדינה רוז.
הסיפור אומץ על ידי מערכת החינוך כספור הנלמד בעיקר במסגרת נושא החנוכה ומומחז כהצגה בחגיגות החנוכה בגנים ובבתי הספר.
גברת קרש, גיבורת הסיפור, מתעוררת אל יום של חופשה מעבודת המטבח, ומשתוקקת לצאת לטיול ולטבול בכנרת:
היא מבקשת לצרף אליה חבר לטיול המיוחל ומציעה זאת לעמיתיה - גברת פומפייה, גברת מחבת ומר תרווד, אך כלם עסוקים מאוד ומשיבים את פניה ריקם:
גברת קרש נואשת מחיזוריה העקרים, ובפוגשה את מר מערוך היא מאיצה בו מיד לחוש אל המטבח ולהצטרף להכנת הלביבות הקדחתנית.
אלא שלהפתעתה משיב לה מר מערוך כי הוא אינו נחוץ להכנת לביבות ונעתר בשמחה להצעתה המפתה.
הסיפור מאפשר, דרך חיפוש השותף לטיול, להכיר את כלי המטבח השונים, ונותן גם הצצה לנושא מוסר העבודה.
דתיה בן דור, ספורים לפרפר נחמד (עריכה: שושנה צחור ודתיה בן דור), הוצאת מט"ח, 1984; הספור "גברת קרש ומר מערוך", עמ' 18-13.
דתיה בן דור, גברת קרש ומר מערוך (מתוך הסדרה "דתיה כתבה ומספרת"), איירה נדיה עדינה רוז, הוצאת מודן, 2005.
"גברת עם סלים" הוא שיר ילדים ישראלי נודע, פרי-עטה של חיה שנהב, בלחנו של יוני רכטר ובביצועם של רכטר ואריק איינשטיין.
השיר התפרסם באלבומם המשותף של איינשטיין ורכטר "הייתי פעם ילד".
השיר מדבר על אישה ששבה מקניות מן השוק או מהמכולת, עולה על אוטובוס, ומניחה את כל הסלים עם המוצרים שרכשה על ספסלי האוטובוס משום שכמותם הגדולה מקשה על נשיאה ידנית.
לרוע מזלם של הנוסעים לא נותר ספסל פנוי, ויתר על כך: האישה עצמה נזקקת גם לספסל.
במהלך השיר מסופר מה מכיל כל סל.
מרבית המוצרים שהאישה רכשה הם מוצרי-מזון בסיסיים.
יוצאים מכך שני הסלים האחרונים המוזכרים בשיר: אחד מהם מכיל "כל מיני", דהיינו שלא מוסבר במדויק מהו תוכנו של הסל.
הסל האחרון המוזכר בשיר מכיל עיתונים, אולם מפאת החריזה בשיר נאמר כי הוא מכיל "עיתונֵי".
כידוע אין זו מילה תקנית אלא סמיכות (כמו "רמת", "נקודת", "שעת" וכדומה).
השיר הופיע באלבום "הייתי פעם ילד", ובהמשך בקלטת הילדים "כמו גדולים" יחד עם שירי ילדים נוספים.
לפני תחילת השיר ניתן להבחין בשלושה אנשים הממתינים בחוסר סבלנות לאוטובוס.
כפי שניתן לראות אחד האנשים (המגולם על ידי מוני מושונוב) הוא נגן צ'לו.
מלבדו מחכה לאוטובוס גם איש ששבר את הזרוע ואת רגלו (המגולם על ידי צבי שיסל) ואיש נוסף המגולם על ידי אריק איינשטיין בעצמו.
במהלך הקליפ מגיעה אישה לתחנה, דורכת בשוגג על רגלו של האיש החבול וגורמת למהומה.
כאשר האוטובוס מגיע האישה טוענת כי היא הייתה לפניהם בתור.
כמו כן גם על האוטובוס האישה גורמת למהומה.
שנה לאחר צאת השיר, ב-1990, ביצע אותו רכטר יחד עם להקת כוורת בסיבוב הופעות האיחוד שלה, כחלק ממחרוזת שירי סולו של חברי הלהקה.
השיר אף הופיע בקלטת "שירים קטנים 6" המוקדש לשירי הומור ונונסנס בכיכובם של עירית ענבי, שרי צוריאל וג'וליאן שגרן.
ביצועים נוספים היו של מיכל צפיר וב"קונג פו פסטיגל".
כמו כן, הוא קיבל קליפים גם ב"שלום סומסום" וגם ב"הופ ילדות ישראלית".
גבת תחתית הייתה תחנת ניסיונות חקלאית למרגלות קיבוץ גבת בעמק יזרעאל, שעסקה במחקר חקלאי בהנחייתו של יצחק וולקני, ושבתחומה התקיימו קורסי מפקדים של ארגון ההגנה בשנת 1937.
המקום נבחר עקב קרבתו למסילת העמק ולצירי תנועה.
ערב מלחמת העולם השנייה (סוף 1937) הוקם במקום על ידי הבריטים מנחת מטוסים מאולתר שהוסב לשדה תעופה (1941) רמת דוד, שלימים הפך להיות בסיס חיל האוויר ברמת דוד.
גברת טועמת תה הוא מבחן רנדומלי מפורסם, בתחום תכנון הניסויים בסטטיסטיקה, אותו הגה רונלד פישר וכתב עליו בספרו "The design of Experiments" שפורסם בשנת 1935. ניסוי זה הוא התיאור הראשוני של מושג השערת האפס לפי פישר.
תיאור הניסוי לפי פישר אורך פחות מעשרה עמודים וידוע בשל פשטותו ושלמותו ביחס למונחים, חישובים ותכנון הניסוי.
הדוגמה מבוססת באופן חלקי על אירוע בחייו של פישר.
המבחן שהשתמש בו נקרא היום המבחן המדויק של פישר.
הגברת המדוברת טענה שאם מעמידים בפניה כוס של תה בחלב, היא יכולה לזהות האם המשקה הוכן על ידי מזיגת תה לחלב או חלב לתה.
פישר הציע לתת לה 8 כוסות, 4 מכל סוג, בסדר אקראי.
השערת האפס הייתה שהגברת לא תדע להבדיל בין שני הסוגים (גישתו המוקדמת של פישר לא עסקה בהשערה האלטרנטיבית).
סטטיסטי המבחן היה מספר הניחושים הנכונים.
ההתפלגות של הסטטיסטי היא התפלגות היפרגאומטרית: מספר האפשרויות לבחירת 4 כוסות מתוך 8, ללא חשיבות לסדר, היא המקדם הבינומי .
אם הגברת בוחרת את 4 הכוסות שבהם נמזג התה ראשון, יש סיכוי של 1/70 שהיא צודקת לחלוטין; סיכוי של 16/70 שהיא צודקת בשלוש כוסות; סיכוי של 36/70 שהיא צודקת בשתי כוסות; סיכוי של 16/70 שהיא צודקת בכוס אחת בלבד; וסיכוי של 1/70 שהיא טועה לחלוטין.
אזור הדחייה של המבחן, הוא המקרה היחיד בו היו 4 הצלחות, כלומר הגברת בחרה את 4 הכוסות נכונה (לפי רמת מובהקות מבחן של 5%: שכן, %α=5% > 1/70≈1.4).
פישר היה מוכן לדחות את השערת האפס (ולקבל את הטענה שהגברת יודעת לזהות את הכוסות שבהן נמזג התה ראשון), אם ורק אם הגברת סיווגה נכונה את כל 8 הכוסות.
גִּבְּתוֹן הייתה עיר מקראית בנחלת שבט דן אשר ניתנה ללויים, ויש המזהים את העיר עם "תל מלוט", אשר נמצא צפונית מערבית לעיר בית שמש ומערבית לעיר גזר.
העיר נזכרת ב, כעיר פלישתית בה הכה בעשא משבט יששכר את נדב בן ירבעם מלך ישראל.
יש המזהים את גבתון עם יישובים הנמצאים באזור הצפוני של השפלה הפלישתית.
על פי הכתוב בספר מלכים, ממלכת ישראל ניסתה פעמיים לכבוש את העיר.
ניסיון ראשון התרחש בתקופת המלך נדב בן ירבעם, שנרצח כאן בידי בעשא בן אחיה שירש את כסאו ().
ניסיון שני נעשה בתקופת בנו של בעשא, המלך אלה, שנרצח בתרצה, בירת הממלכה, על ידי עבדו זמרי כאשר שר הצבא עמרי צר על גיבתון ().
עם רצח המלך אלה, הפסיק עמרי את המצור על גבתון, הטיל מצור על תרצה, הביא למות זמרי והשתלט על הממלכה.
מהמסופר במקרא נראה כי העיר נותרה בשליטת הפלשתים.
ב-720 לפני הספירה גבתון נכבשת על ידי סרגון השני מלך אשור.
בדור שרוכין, בירתו של סרגון, מופיע ציור קיר המתאר את כיבוש העיר עם הכיתוב 'גבותונו' בכתב היתדות (דקה 30.01 בסרטון).
המושב גִּבְּתוֹן הוא מושב עובדים ליד רחובות ושייך למועצה אזורית ברנר נקרא על שם העיר המקראית.
תל מלוט הוא תל ארכאולוגי בשפלת יהודה.
התל ממוקם בין היישובים יציץ, פדיה ומזכרת בתיה ומשקיף על עיינות גבתון.
מצפון לשמורת עיינות גיבתון נמצא 'תל מָלוֹט' שנהוג לזהותו עם העיר גבתון הפלשתית, שעל שמה קרויים המעיינות.
בחפירות בקרבת התל התגלה בשנות ה-90 של המאה העשרים מטמון המטבעות הגדול ביותר שאותר בישראל, ובו 26 אלף מטבעות ארד ביזנטיים.
על התל הוקם בשנת 2010 מצפור על שם , לוחם יחידת אגוז שנהרג במלחמת לבנון השנייה.
גברת ליום אחד הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1961 בבימויו ובהפקתו של פרנק קפרה.
התסריט מבוסס על סיפור קצר של דמון ראניון "Madame La Gimp".
הגרסה הראשונה הופקה ב-1933 גם כן בבימויו של פרנק קפרה בשם: Lady for a Day (גברת ליום אחד - שם שניתן בישראל גם לגרסה השנייה).
זה היה סרטו האחרון של קפרה.
הסיפור הוא אופייני לראניון שתיאר גנגסטרים עם רגשות חמלה אנושיים.
התפקיד הראשי הוצע לפרנק סינטרה, קירק דאגלס, דין מרטין וג'קי גליסון אבל הם דחו את ההעצה.
לבסוף זכה בתפקיד גלן פורד לאחר שהסכים להשקיע בהפקה 350,000 דולר.
זו הייתה הופעת הבכורה של אן-מרגרט ואחד התפקידים הגדולים האחרונים של בטי דייוויס.
העלילה מתרחשת בשנות ה-30 בניו יורק ומתארת חיי העולם התחתון ומלחמות הגנגסטרים על השליטה בעיר.
גלן פורד זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
בטי דייוויס הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
פיטר פאלק היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר אך הפסיד לג'ורג' צ'קיריס בסרט סיפור הפרברים.
דייב "הגנדרן" (Dave the Dude) (גלן פורד) הוא גנגסטר מצליח בניו יורק.
הוא מפעיל מועדון לילה בו מופיעה חברתו קוויני (הופ לאנג) ו"עסקים" נוספים.
הוא נעזר בעוזרו הנאמן "ג'וי בוי" (פיטר פאלק) אך את הצלחותיו הוא זוקף לתפוחים שהוא קונה מאנני שהצילו אותו מחיסול וגרמו להצלחתו בעסקיו.
אנני (בטי דייוויס) היא רוכלת רחוב המתפרנסת ממכירת תפוחי עץ ולכן ידועה בעיר בשם Apple Annie.
היא אלכוהוליסטית, מסתובבת בבגדים בלויים וחברה של הקבצנים ובעלי המום בעיר.
דייב "הגנדרן" הוא לקוח קבוע שלה ולא יוצא לשום פעולה עסקית לפני שקנה ממנה תפוח יפה ואדום.
לאנני יש בת בשם לואיז (אן-מרגרט) שנולדה מחוץ לנישואים ונשלחה בגיל צעיר להתחנך בספרד.
כעת היא מאורסת לקרלוס שאביו הוא רוזן ספרדי (ארתור או'קונל).
במשך השנים מנהלת אנני קשר מכתבים עם בתה ומתארת את עצמה כאשת חברה עשירה המתגוררת במלון יוקרה בעיר.
את נייר המכתבים של בית המלון מספק לה ידיד העובד במלון והוא גם מעביר לה את המכתבים המגיעים לשם על שמה.
יום אחד מקבלת אנני מכתב מבתה המודיעה לה כי היא עומדת להגיע לניו יורק עם ארוסה קרלוס ואביו הרוזן רומרו.
אנני מתעלפת ברחוב ומובאית לחדרה הדל שם היא שוכבת ושותה אלכוהול ביודעה שאם תגלה לואיז מי היא, יבוא הקץ על נישואיה ועתידה.
בינתיים מחפש דייב את אנני.
הוא זקוק לתפוח ממנה היות שהוא הולך להתעמת עם הגנגסטר דארסי שרוצה גם הוא להשתלט על ניו יורק.
הוא מגיע לחדרה, רואה את מצבה, לוקח תפוח וממהר לפגישה עם דארסי.
לאחר שהוא מתעמת עם דארסי בהצלחה אמונתו בתפוח העץ מתחזקת.
בעזרתה של קוויני הם שוכרים לאנני חדר במלון מפואר ובעזרת מאפרים ומלבישים הופכת אנני לליידי מצודדת.
דייב מצמיד לה את הנוכל "השופט" הנרי בלייק (תומאס מיצ'ל) בתור "בעל".
לאחר הפגישה הנרגשת מבקש הרוזן לערוך להם קבלת פנים כראוי לאשת חברה.
דייב מגייס את חבריו הנוכלים, מלביש אותם בבגדי נשף ומלמד אותם נימוסי השתחוות.
בינתיים הוא גורם להיעלמותם של שלושה כתבים ש"מרחרחים" יותר מדי.
ראש העירייה ומושל המדינה לוחצים על מפקד המשטרה שימצא את הכתבים.
מפקד המשטרה בא למקום קבלת הפנים ומבקש לעצור את דייב.
דייב אומר לו שהכתבים בידו אך כדי שישחררם הוא מבקש לדבר קודם עם ראש העיר.
לאחר ויכוח הוא מובא לראש העיר ומסביר לו את כל העניין.
בינתיים קבלת הפנים נדחית ואנני מרגישה שהמצב אבוד.
היא מתחילה להתוודות לפני לואיז אך לפתע נשמע רעש ונכנסת שיירת אורחים שבראשם מפקד המשטרה, ראש העיר ומושל המדינה.
הם מברכים את אנני כאילו שהם מכירים ותיקים.
המבצע הושלם בהצלחה והזוג המאושר והרוזן מפליגים בחזרה לספרד.
גברת מייזל המופלאה היא סדרת דרמה קומית אמריקאית, שנוצרה על ידי איימי שרמן-פלאדינו, ואשר עלתה לשידור לראשונה ב-17 במרץ 2017, בשירות פריים וידאו.
בסדרה מככבת רייצ'ל ברוסנהאן בתפקיד שעל שמו נקראה הסדרה: מרים "מידג'" מייזל, עקרת בית יהודייה בניו יורק ב-1958, אשר מגלה שיש לה כישרון לסטנד-אפ.
לאחר שפרק הפיילוט זכה לשבחי הביקורת, נרכשה הסדרה על ידי אמזון פריים וידאו עבור שתי עונות, ב-10 באפריל 2017.
העונה הראשונה יצאה ב-29 בנובמבר 2017, וזכתה לביקורות חיוביות.
הסדרה זכתה בשני פרסי גלובוס הזהב (לסדרת הטלוויזיה הטובה ביותר – קומדיה או מוזיקלי ולשחקנית הטובה ביותר – קומדיה או מוזיקלי עבור ברוסנהאן), בחמישה פרסי אמי, כולל לסדרת הקומדיה הטובה ביותר ולשחקנית הראשית בסדרת קומדיה לברוסנהאן, וכן בשני פרסי גילדת שחקני המסך לאנסמבל השחקנים הטוב ביותר בסדרה קומית.
העונה החמישית והאחרונה שודרה ב-2023.
מרים "מידג'" מיזל היא עקרת בית יהודייה, בת למעמד הבינוני-גבוה ובוגרת מכללת ברין מאר, המתגוררת באפר וסט סייד של מנהטן ב-1958. בעלה, ג'ואל, הוא איש עסקים אשר נאבק לעשות לעצמו שם כסטנדאפיסט בערבי חובבים במועדון "גאזלייט קפה".
מידג' מסייעת לו ותומכת בו.
לילה אחד, אחרי הופעה לא מוצלחת במיוחד, ג'ואל מתוודה בפני מידג' שהוא מנהל רומן עם המזכירה שלו, ועוזב אותה.
מידג', הרוסה, הולכת להשתכר במועדון.
בדחף פתאומי היא עולה על הבמה ובאלתור מסחרר, מציגה את מצוקתה לקהל.
הקהל מרותק מסגנונה החריף, לפעמים גס, ומתוחכם.
כשמידג' נסחפת ומורידה את חולצתה, היא נעצרת.
היא מושלכת למעצר עם הקומיקאי האיקוני, שעדיין לא הגיע לשיא פרסומו, לני ברוס.
היא עוזרת לשחרר אותו בערבות, וברוס מזהיר אותה כי עסקי הקומדיה הם נוראיים, אך מידג' איכשהו מרגישה מעודדת מכך.
בחזרה ב"גאסלייט", היא חוברת לעובדת המקום סוזי מיירסון, אשר חולמת להיות מנהלת מקצועית, והיא דוחפת את מידג' קדימה.
כשמידג' עוברת עם ילדיה לגור עם ההורים שלה, היא מחליטה לקחת משרה כמוכרת קוסמטיקה.
בחנות היוקרה בה היא עובדת, היא פוגשת באנשים ומצבים חדשים שמשמשים לה להשראה בקומדיה שלה, בנוסף לכך שהעבודה נותנת לה תחושה של עצמאות.
היא מתחילה ללכת למסיבות, וממשיכה לפתח את מיומנויותיה בסטנדאפ.
מידג' פוגשת את הקומיקאית המובילה של התקופה, סופי לנון, שמזמינה אותה לביתה המפואר לביקור.
שם, מסתבר שהדמות העליזה שלה היא רק על הבמה, ובמציאות היא קשה הרבה יותר.
לנון מזהירה את מידג' שהיא לא תצליח אם תעלה על הבמה בתור עצמה, "כי אף אחד לא רוצה לצחוק על אישה יפה, חכמה, ונשית - רק גברים יכולים להיות עצמם על הבמה".
מידג' לא מסכימה שאמרו לה שהיא אינה מספיק טובה, ובהופעתה הבאה היא מעלה רוטינה מצחיקה שבה היא מגלה את כל סודותיה של לנון.
כתוצאה, גם היא וגם לנון מוחרמות מכל מועדוני הקומדיה בניו יורק.
בעזרתו של ברוס, היא מקבלת הזדמנות נוספת לעלות לבמה, והיא "הורגת".
ללא ידיעתה של מידג', ג'ואל היה בקהל בעת הופעתה.
הוא ביקש לחזור אליה בדיוק באותו הערב, אך מידג' עדיין כועסת על הרומן, ומבטאת את רגשותיה בהופעתה.
ג'ואל עוזב את המועדון, שיכור ומבולבל, והוא מבין עד כמה הוא פגע במידג', ועד כמה היא מוכשרת ומצחיקה.
העונה מסתיימת עם הכרזתה של מידג' שמהיום תהיה מוכרת בשם הבמה "גברת מייזל".
רייצ'ל ברוסנהן בתפקיד מרים "מידג'" מייזל (לבית וייסמן), עקרת בית יהודייה אמריקאית מהמעמד הבינוני-גבוה, אשר מגלה את הכישרון שלה לסטנדאפ אחרי שבעלה ג'ואל עוזב אותה.
מידג' אובססיבית לאופנה, היא מתקבלת לעבודה כנערת דלפק איפור בבי אלטמן ומתחילה להופיע בסטנד אפ במועדונים ברחבי ניו יורק.
אלכס בורשטיין בתור סוזי מאירסון, שמנהלת את בית הקפה "גאזלייט" ובהמשך הופכת למנהלת (אמרגנית) של מידג'.
מייקל זיגן בתור ג'ואל מייזל, בעלה של מידג', שעוזב אותה עבור מזכירתו, פני פאן.
ג'ואל עובד בעסק של פלסטיק של הדוד שלו, אחי אביו.
במקביל הוא מנסה את מזלו כסטנדאפיסט אך מתייאש מכך מהר.
הוא עוזב את עבודתו ומגיע בהמשך למפעל הבגדים של אביו, מוישה, משדרג אותו ומחליף את אביו בניהול.
ג'ואל מתחרט על שעזב את מידג' ומבקש לחזור אליה אך היא מסרבת.
לאחר מכן הוא נשאר קרוב ודואג לה ולילדיהם המשותפים במשך כל חייו.
מרין הינקל בתור רוז ויסמן (לבית להמן), אמה האופנתית והחברה של מידג', שלימים הופכת לשדכנית.
טוני שלהוב בתפקיד אברהם "אייב" וייסמן, אביה של מידג', פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת קולומביה וחוקר במעבדות בל.
מאוחר יותר הוא מתחיל בקריירה חדשה כמבקר התיאטרון של The Village Voice.
קווין פולאק בתפקיד מוישה מייזל (עונות 2–5, עונה 1 בתפקיד משנה), אביו של ג'ואל, הבעלים של חברת הבגדים מייזל ורוט.
קרוליין אהרון בתפקיד שירלי מייזל (עונות 3–5, עונות 1–2 בתפקיד משנה), אמו המעט שתלטנית אך האוהבת של ג'ואל.
ג'יין לינץ' בתפקיד סופי לנון (עונה 3, עונות 2 ו-4 בתפקיד חוזר, עונות אורח 1 ו-5), סטנדאפיסטית מצליחה שמשתמשת בחליפת השמנה ובגימיקים כדי לגלם דמות של עקרת בית פשוטה מקווינס.
במציאות, היא אשת חברה עשירה וסנובית במנהטן עם טעמים מעודנים.
לוק קירבי בתור לני ברוס (עונה 4, עונות 1–3 ו-5 בתפקיד חוזר), קומיקאי ידוע בעיר ניו יורק וחברה הקרוב ובעל בריתה של מידג'.
ריד סקוט בתפקיד גורדון פורד (עונה 5, עונה 4 בתפקיד חוזר), מנחה תוכנית אירוח פופולרית בטלוויזיה שמאוחר יותר שוכר את מידג' ככותבת צוות בתוכנית של גורדון פורד.
אלפי פולר בתור דינה ראטלדג' (עונה 5, עונה 4 בתפקיד חוזר), פקידת הקבלה של סוזי.
ג'ייסון ראלף בתפקיד מייק קאר (עונה 5, עונה 4 בתפקיד חוזר), אחראי כישרונות בתוכנית של גורדון פורד.
מטילדה שידגיס בתפקיד זלדה, המשרתת של בני הזוג וייסמנים
נונציו ומתאו פסקל בתור איתן מייזל, הילד הבכור של מידג' וג'ואל
בריאן טרנטינה בתור ג'קי, המנהל של מועדון הגזלייט.
לאחר מותו של טרנטינה, דמותו מתה מחוץ למסך משבץ בעונה 4.
ג'ואל ג'ונסטון בתור ארצ'י קלירי, בעלה של אימוג'ן והחבר הקרוב של ג'ואל ועמית לעבודה
ביילי די יאנג בתור אימוג'ן קלירי, חברתה הטובה של מידג'
מוסקוביץ', מזכירתו של ג'ואל, המחליפה של פני פאן
הולי קוראן בתור פני פאן, מזכירתו וחברתו לשעבר של ג'ואל
וויל בריל בתפקיד נוח ויסמן, אחיה של מידג'.
הוא בחשאי אנליסט עבור ה-CIA.
ג'ואנה גלושק בתור גברת אוטול, מפקחת הקומה בבי אלטמן
ג'סטין לופה בתפקיד אסטריד, גיסתה של מידג', שהתגיירה כדי להתחתן עם נוח ויסמן.
חסרת ביטחון בכך שהיא לא נולדה יהודיה, היא שומרת באובססיביות על כל המנהגים והמסורות הדתיות
דייוויד פיימר בתור הארי דרייק, סוכן כישרונות רב עוצמה עם לקוחות מפורסמים ביניהם סופי לנון
דייוויד אהרון בייקר בתור צ'ארלס קונלי, הבוס של אייב במעבדות בל
מקס קסלה בתור מייקל קסלר, עורך דינה של מידג' ומכר אקטיביסט לשעבר של אייב
סטיבן האוק בתור דאוס, המשרת של סופי לנון
זאקרי לוי בתור ד"ר בנג'מין אטנברג, רופא שמידג' פוגשת בקטסקילס ומתארסת לו לזמן קצר לאחר שהתגרשה מג'ואל.
אריק פלדינו בתור פרנק, גובה חובות ומאפיונר מדאגה נמוכה.
משתף פעולה עם ניקי ומאוחר יותר מפתח ידידות עם סוזי
ג'ון סקרטי בתפקיד ניק, גובה חובות ומאפיונר מדרגה נמוכה.
משתף פעולה עם פרנק ומאוחר יותר מפתח ידידות עם סוזי
לירוי מקליין בתור שיי בולדווין, זמר פופולרי שמעניק למידג' את הפריצה הגדולה שלה בתור מופע הפתיחה שלו בסיבוב הופעות.
אמילי ברגל בתור טסי, גיסתה של סוזי
קולבי מיניפי בתפקיד ג'ינג'ר, חברתה לעבודה בבי אלטמן של מידג' שעובדת במרכזייה
אנדרו פולק בתור פרד, סוכן שסוזי מתחברת איתו להזמנת הופעות של מידג'
קונור רטליף בתור צ'סטר, שעוקב אחרי סוזי ומאוחר יותר הופך לשותפה לדירה
טדי קולוקה בתור מני, עובד ב-Maisel & Roth
סטרלינג קיי בראון בתור רג'י, המנהל המקצועי של שיי בולדווין
סטפני הסו בתפקיד מיי לין, אישה סינית-אמריקאית מסתורית שג'ואל יוצא עם קשרים לזירת הימורים לא חוקית מתחת למועדון החדש של ג'ואל
ליזה וייל בתור קרול קין, נגנית בס בתזמורת של בולדווין שהופכת למדריכה ידידותית למידג'; היא מעוצבת בצורה מאוד רופפת על דמותה של הבסיסטית קרול קיי, אם כי קיי מצאה שהדמות היא ייצוג מעליב
קרי אלווס בתפקיד גאווין הוק, שחקן נודע ושחקן המשנה של סופי לנון בהצגה "העלמה יוליה"
ג'ייסון אלכסנדר בתור אשר פרידמן, חברו הוותיק של אייב שהוא מחזאי
ונדה סייקס בתור הקומיקאית מאמס מייבלי.
קיילי קרטר בתור גלוריה, רקדנית בורלסק בוולפורד
גדעון גליק בתפקיד אלפי ז'ילנסקי, קוסם מוזר שסוזי מנהלת