tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מבנה הכלא היה במקורו מצודת טגארט שנבנתה בתקופת המנדט הבריטי.
במבנה שני תאים גדולים (2.5 על 4 מטר) בהם יש תאורה ומים זורמים, בהם הוחזקו עד שלושה עצירים, ועוד מספר תאים אחרים, בגודל טיפוסי של 2 על 2 מטר לעצור בודד.
שניים מתאי הצינוק הם בגודל של 1.25 על 1.25 מטר, הם אפלים יחסית, וקירותיהם צבועים בשחור או אדום.
בכתבה בעיתון הארץ הובאו עדויות של אנשים שלדבריהם נעצרו במתקן.
לדבריהם, נאסר על העצורים להביט בפני מדריכי הכלואים (סוהרים) מחיל המשטרה הצבאית, והיה עליהם לחבוש שק שחור ולהסתובב אל הקיר בידיים מורמות בכל פעם שאחד מאנשי הסגל נכנס לחדרם.
עצורים שחקירתם נסתיימה היו זכאים לשעת טיול בחצר הפנימית של המתקן.
קיומו של מתקן הכליאה נחשף על ידי המוקד להגנת הפרט.
ב-2003 הארגון עתר לבג"ץ לאחר שמשפחותיהם של שלושה עצורים פלסטינים לא הצליחו לקבל מידע על גורל בני משפחתם.
בתשובה לפניית המוקד להגנת הפרט אל מרכז השליטה שבמפקדת קצין משטרה צבאית התקבל מענה כי לא נמצא מקום החזקתם.
המשך הטיפול המשפטי של המוקד הוביל לתשובת המדינה כי "המתקן בו הוחזקו העותרים [...] נמצא במחנה צבאי והוא שימש את שירות הביטחון הכללי".
ב-2004 פרסם גד קרויזר מאמר בכתב העת "קתדרה" שבו הוצג מיקומו של מתקן הכליאה.
קרויזר, שחקר מפה בריטית ישנה ובה מצודות טגארט שנבנו בזמן השליטה הבריטית בארץ, גילה כי אחת המצודות לא הופיעה באף מפה של מדינת ישראל.
המאמר עוסק בפועלו של סר צ'ארלס טגארט בהקמת מבצרי המשטרה בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי.
בקטע המאמר העוסק במבצר המדובר הזכיר קרויזר, בהערת שוליים, כי מדובר בתחנת משטרה שהייתה חלק מפרויקט זה, אשר נועדה לשמש כמתקן חקירה וכליאה סודי.
בנוסף קרויזר הזכיר כי מדינת ישראל אכן השתמשה במתקן זה לצורכי חקירה, עד אז.
ב-2003 עתרו לבג"ץ זהבה גלאון, תנועת מרצ והמוקד להגנת הפרט נגד חוקיותו של המתקן, ודרשו לאפשר לחברי הכנסת לבקר בו.
העותרים טענו כי הסודיות סביב קיומו של מתקן המעצר והפעלתו עלולה להוביל לפגיעה בזכויותיהם של הנחקרים, בעיקר בשל היעדר פיקוח על שיטות הכליאה והחקירה המופעלות שם, ועל הגופים המשתמשים בו.
כמו כן טענו העותרים כי זכויות בסיסיות של העצורים נפגעות באופן ממשי, כגון הזכות להיפגש עם עורך דין, או במקרה של נתינים זרים, הזכות להיפגש עם קונסול דיפלומטי המטפל בענייני מדינתם.
המדינה השיבה שמיקום המתקן נשמר בסוד בשל צורך להגן על ביטחון המדינה, והציגה חומר סודי לבית המשפט.
המדינה גם טענה כי היא מודיעה למשפחת עצור את שם המתקן שבו הוא עצור, ושהעצורים רשאים להיפגש עם עורך דינם מחוץ למתקן.
עוד מסרה המדינה כי בין 1997–2001 הוחזקו במתקן כארבעה עצורים בממוצע בשנה בלבד, רובם המוחלט לתקופות שקצרות משלושים ימים.
המדינה פירטה את תנאי המעצר והסבירה כי בסיכומו של דבר התנאים סבירים ועומדים בדרישות החוק.
זאת ועוד, המתקן נמצא תחת פיקוח של אנשי הפרקליטות הצבאית, ואף נערכו בו ביקורים של אנשי משרד המשפטים, בהם היועץ המשפטי לממשלה.
בעניין זכותם של חברי הכנסת לבקר במקום, טענה המדינה כי חוק חסינות חברי הכנסת מסייג מקרים שבהם ביטחון המדינה עלול להיפגע, והוצע כי המדינה תאפשר את הביקור במתקן לחברי הכנסת החברים בוועדת המשנה למודיעין ולשירותים החשאיים של ועדת החוץ והביטחון.
בעקבות העתירה הודיעה המדינה כי תצמצם באופן משמעותי את השימוש במתקן 1391 לצורך החזקת עצורים.
בין השאר, הוחלט כי שימוש במתקן לצרכים אלה יחייב אישור של אלוף בצה"ל ושל הפרקליט הצבאי הראשי, ולא תותר החזקה של אזרחי ישראל ותושבי השטחים.
תנאים מגבילים נוספים הוצגו בפני בית המשפט באופן חסוי.
בית המשפט דחה את העתירה, וקבע כי ההשוואות שהעלו העותרים בין מתקן 1391 לבין מתקני כליאה במדינות לא מזוהות במרכז ובמזרח אירופה אינן רלוונטיות, שכן עצורי מתקן 1391 אינם "נעלמים" מעל פני האדמה, והודעות לגבי המעצרים נמסרות לגורמים המתאימים.
בג"ץ השתכנע כי זכויות העצורים אינן נפגעות, וכי הבטחות המדינה לצמצום השימוש במתקן משביעות רצון.
כמו כן פסק שהטעמים לשמירת סודיותו, כפי שמופיעים במסמכים החסויים שהוגשו לבית המשפט, מצדיקים את החשאיות סביבו, ותומכים בהשארת איסור הביקור של חברי הכנסת על כנו.
מתקן התפלה אשקלון הוא מפעל התפלת מי ים בשיטת האוסמוזה ההפוכה (SWRO) המספק מים באיכות מי שתיה למערכת המים הארצית בישראל.
בדצמבר 1999, קיבלה ועדת השרים לכלכלה בראשות שר האוצר, אברהם שוחט, ההחלטה על הקמת מספר מתקני התפלה בישראל, כדי להתמודד עם המחסור במים שפירים בישראל בטווח הארוך.
בסוף שנת 2000 הוקם המיזם המשותף "VID Desalination", על ידי חברת הנדסת התפלה (IDE), תאגיד ויאוליה הצרפתי (שבאותה עת פעל בשם "ויוונדי") וקבוצת אלרן השקעות של משפחת דנקנר (באמצעות חברת הבת "אלרן תשתיות") כדי להתמודד במכרז להקמת המתקן.
בספטמבר 2001 זכתה הקבוצה במכרז, לאחר הציעה למכור את המים שתפיק במחיר של 50 סנט לקוב.
בינואר 2002 החליטה הממשלה על הכפלת כמות המים המותפלים שיסופק במתקן ל-100 מיליון מ"ק לשנה.
המתקן הוקם במתחם קצא"א בסמוך לאשקלון, בהשקעה של מעל למיליארד ש"ח.
החברה הקימה את המפעל ואוחזת בזיכיון להפעלתו למשך 25 שנים עד להעברתו למדינת ישראל.
המתקן החל לפעול ב-4 באוגוסט 2005 והחל להעביר מים לחברת "מקורות" ב־23 באוגוסט 2005. המתקן סיפק באותה שנה 24 מיליון מטר מעוקב (מלמ"ק) מים, ומאז הוא מספק מי שתייה לקו ירקון-נגב של המוביל הארצי בנוסף למקורות הישנים של המפעל.
בינואר 2010, חתם מיזם VID המפעיל את המתקן, על הסכם עם בנק לאומי למימון הרחבת המתקן מהיקף של כ-100 מיליון קוב בשנה, בכ-18 מיליון קוב נוספים.
התפוקה מאז ההרחבה עומדת על 118 מיליון מטרים מעוקבים של מים באיכות מי שתייה בשנה, כ- 5% מתצרוכת המים השנתית בישראל.
המתקן באשקלון היה הראשון בתוכנית ממשלת ישראל להקים מתקני התפלת מי ים עם כושר יצור של 505 מלמ"ק עד שנת 2013.
במאי 2008 מכרה "אלרן השקעות" את אחזקותיה במתקן לחברת ויאולה תמורת כ-94 מיליון שקל.
בינואר-פברואר 2016 הושבת המתקן לפחות פעמיים עקב זיהום במי הים שנגרם בעקבות משבר המים ברצועת עזה וכן שפכים של מתקן טיהור השפכים בצפון הרצועה.
באוגוסט 2020 רכשה קרן קיסטון 50% ממניות המתקן מידי חברת IDE טכנולוגיות.
בפברואר 2024 פרסם משרד האוצר מכרז לשיפוץ, להרחבה ולהפעלה של המתקן בסיום תקופת הזיכיון שלו, לאחר 25 שנות הפעלה.
המפעיל החדש יידרש גם להגדיל להכפיל את הספק מתקן ההתפלה ל–220 מיליון מ"ק.
ביוני 2024 פורסם כי שש קבוצות הגישו הצעות במסגרת הליך המיון המוקדם במכרז.
למתקן שלושה קווי יניקה השואבים מים ממרחק של קילומטר מהחוף ומעומק של כחמישה עשר מטרים.
ראשית עוברים המים סינון ראשוני, לאחר מכן מועלה לחץ המים ל־70 בר והמים עוברים דרך ממברנות חדירות למחצה לביצוע תהליך ההתפלה באמצעות אוסמוזה הפוכה.
לאחר סיום התהליך ההתפלה מושבת למים המותפלים הקשיות הנדרשת למי שתייה והם מועברים לחברת מקורות והתמלחת מוחזרת לים.
מקור האנרגיה, הרכיב בעל העלות הגבוהה ביותר בתהליך ההתפלה, הוא תחנת כוח עצמאית שהוקמה למטרה זו, הפועלת על גז טבעי והמופעלת על ידי קבוצת דלק.
המתקן, שהוא השלישי בגודלו מסוגו בעולם (לאחר מתקן התפלה שורק ומתקן התפלה חדרה), זכה בפרס "מתקן ההתפלה של השנה ב-2006" מטעם GWI – Global Water Intelligence משום היותו הגדול ביותר בעולם באותה התקופה (הוא זכה בפרס שנה בלבד לאחר התחלת פעילותו), והיווה אבן דרך משמעותית בתעשיית ההתפלה בישראל ובעולם.
"מתקן בקבוקים" או "מייבש בקבוקים" או "קיפוד" הוא פסל רדי מייד משנת 1914 מאת האמן האמריקאי יליד צרפת מרסל דושאן.
דושאן טען כי רכש את המתקן בבזאר בקרבת בית העירייה בפריז.
היה זה מתקן מסחרי, עשוי ברזל מגלוון, ששימש לייבוש של בקבוקים לאחר שטיפה.
המתקן שרכש דושאן הכיל מקום לייבושם של 50 בקבוקים.
המחקר גילה, על פי קטלוג משנת 1912, כי בחנות שנקראה "Bazar de l'Hotel de Ville", ששכנה בקרבת בית העירייה, אכן נמכרו באותה עת מתקנים דומים לזה שרכש דושאן.
בדומה ל"מזרקה" (1917), הכיל מתקן הבקבוקים כתובת אותה כתב דושאן בצדה של היצירה.
כיום לא ידוע מה היא אותה כתובת כיוון שהמתקן המקורי אבד ואילו דושאן עצמו טען כי שכח את הכתובת.
היצירה אבדה לאחר שדושאן היגר לניו יורק בשנת 1915 ואחותו ניקתה את הסטודיו שלו וזרקה את היצירה ביחד עם פריטים אחרים.
בין השנים 1921 ל-1964 יצר דושאן 7 מהדורות חדשות של "מתקן הבקבוקים".
בשנת 1921 נוצר ההעתק הראשון בפריז, בגובה של 50 ס"מ.
ההעתק השני, בגובה של 59 ס"מ, נקנה על ידי דושאן ומאן ריי בשנת 1936 עבור תערוכה של חפצים סוריאליסטים בפריז.
ארבעה העתקים נוספים ושונים זה מזה נוצרו בין השנים 1960-1963. אחת המהדורות (1960) נרכשה על ידי האמן האמריקאי רוברט ראושנברג.
בשנת 1964 נוצרה מהדורה של 8 מתקנים, בגובה של 64.2 ס"מ, על ידי ארטורו שוורץ (Arturo Schwarz) ובפיקוחו של דושאן.
עיצוב המהדורה נעשה על פי תצלום של מאן ריי משנת 1936. בנוסף לשמונת העותקים נוצרו עוד שני עותקים לא רשמיים שנועדו עבור דושאן ושוורץ וכן שני עותקים נוספים שנועדו לתצוגות מוזיאליות.
רבים מעותקי "מתקן בקבוקים" מוצגים כיום במוזיאונים שונים בעולם ובהם המוזיאון לאמנות מודרנית בסטוקהולם, מוזיאון פילדלפיה לאמנות, מוזיאון ישראל ואחרים.
מתקן הכליאה של מדינת אוהיו (Ohio State Reformatory), המכונה גם מתקן מנספילד (Mansfield Reformatory), הוא בית כלא היסטורי הממוקם בשטחי העיר מנספילד במדינת אוהיו שבארצות הברית.
המתקן נבנה בין השנים 1886–1910. האדריכל המקורי של המתקן היה לוי סקופילד (Levi T.
Scofield) מקליבלנד, אף על פי שהפיקוח על הליך בניית הבניין כולו הופקד בידיו של פ.
Schnitzer) אשר שמו מופיע גם על אבן הפינה של המתקן.
למרות שהאדריכלות של הבניין מתוארת לעיתים קרובות כאדריכלות אשר מאפיינת טירות גרמניות, היא למעשה אדריכלות רומנסקית מחודשת.
המתקן עצמו נשאר פעיל באופן מלא עד לשנת 1972 כאשר מתקן הכליאה של דרום אוהיו נפתח.
המתקן לבסוף נסגר לחלוטין בשנת 1990. לאורך השנים חלקים מן המתקן, כולל הקיר החיצוני של המתקן נהרסו לאחר שהמתקן נסגר.
החברה הפכה את בית הכלא למוזיאון והיא אחראית לעריכת סיורים במוזיאון אשר מיועדים לסייע לממן פרויקטים שונים אשר נועדו לשיקום המתקן וכמו כן היא פועלת כיום על מנת למנוע הידרדרות נוספת במצב המבנים.
בין השנים 1935 עד 1959 ארתור לואיס גלאטקה היה המפקח של בית הכלא.
מינויו של גלאטקה היה מינוי פוליטי בעקבות מעורבותו של גלאטקה במסע הבחירות של מארטין דייבי לקונגרס.
כמפקח המתקן, גלאטקה יישם רפורמות רבות במתקן לרווחת האסירים ועל כן זכה לכבוד רב מצד האסירים וסגל העובדים במתקן.
אשתו של גלאטקה, הלן גלאטקה באוואר, נפטרה מדלקת ריאות שלושה ימים לאחר תאונה אשר התרחשה בנובמבר 1950, במהלכה נורתה מאקדח טעון בזמן שהיא ניסתה לפתוח את תיבת התכשיטים בדירתם אשר נמצאת בבניין מגורי הסגל של המתקן.
גלאטקה נפטר מהתקף לב במשרדו ב-10 בפברואר 1959.
מתקן מנספילד הוא לכאורה רדוף רוחות ומכיל בתוכו מספר "מוקדים" על-טבעיים כגון שתי הקפלות, האזור אשר מסביב למשרד המנהל, אזור מרפאת המתקן והצינוק של המתקן.
לאורך השנים בהם המתקן היה פעיל, מעל 200 אנשים מצאו את מותם במתקן, כולל מספר מאבטחים אשר נהרגו במהלך ניסיונות בריחה של אסירים.
החברה לשימור מתקן מנספילד פועלת כיום לשחזור המתקן למצבו המקורי.
הליך השחזור נכון להיום כולל את הסרת הפסולת שהצטברה במתקן, החלפת הקירוי, השלמת שיחזור מגורי הסגל, וכן שחזור מלא של חדר המשמר המרכזי בין התאים המזרחיים ומערביים של המתקן.
שחזור המתקן ממומן באמצעות תרומות וכן מהעמלות אשר נאספות מהסיורים במתקן.
מתקן מנספילד צבר חשיפה רבה יחסית כאשר שימש כבית הכלא בו צולם הסרט האמריקני "חומות של תקווה" בשנת 1994 בו כיכבו טים רובינס ומורגן פרימן.
המתקן שימש גם לצורך הפקות אחרות (אפילו כאשר עדיין היה פעיל) כגון:
טנגו וקאש (1989) - המתקן שימש לסצנות כלא שונות.
אייר פורס 1 (1997) - המתקן שימש לסצנות בהן האלוף איוון ראדיק שהה בכלא הרוסי.
הווידאו קליפ "Awake" של להקת גודסמאק משנת 2000.
במהלך העשור האחרון סדרות טלוויזיה רבות החוקרות תופעות על-טבעיות שונות, בהן התוכניות "Scariest Stories on Earth", "Scariest Places On Earth" ו-"Ghost Hunters", ו -"mindseed tv" חקרו את אמיתות התופעות העל-טבעיות במתחם המתקן.
מתקן מעצר גואנטנמו הוא מתקן כליאה בבסיס הצי האמריקאי במפרץ גואנטנמו שבקובה.
המתקן הוקם בשנת 2002 בעקבות פיגועי 11 בספטמבר ומשמש את הפנטגון ואת ה-CIA לכליאתם של עצירים ביטחוניים ממדינות שונות, חלקם פעילי אל-קאעידה, לפני משפטם וחריצת דינם במשפט צבאי.
מתקן זה עורר פולמוס בינלאומי עקב הימצאותו בשטח שאינו שייך לארצות הברית אלא רק חכור על ידה, וכתוצאה מכך הוא אינו כפוף לחוקה ולבתי המשפט האזרחיים שלה.
סיבה נוספת להיות המתקן שנוי במחלוקת היא ההגדרה המשפטית של לוחם בלתי חוקי הניתנת לעצירים שם, שכן הגדרה זו שוללת מעציר את זכויותיו של שבוי מלחמה על פי אמנת ז'נבה השלישית.
לטענת ארגון זכויות האדם אמנסטי וארגונים אחרים, ממשלת ארצות הברית מנצלת את הפרצות הללו בחוק על מנת לעצור חשודים ללא משפט ולחקור באמצעים שאינם חוקיים לפי האמנה.
במתקן הוחזקו מאז פתיחתו כ-780 אסירים.
756 מהם הועברו לבתי כלא אחרים, ו-9 אסירים מתו בזמן שהותם במתקן.
נכון לינואר 2025 מוחזקים במתקן 15 עצירים.
עם קבלתו של תיקון פלאט בקונגרס האמריקאי בשנת 1901, שקבע כי ממשלת ארצות הברית רשאית להתערב בהחלטותיה של ממשלת קובה, החליטה ממשלת ארצות הברית להחזיק בשליטתה את מפרץ גואנטנמו תמורת תשלום שנתי של 4,085$ לממשלת קובה, ובכך התאפשרה הקמתו של בסיס הצי האמריקאי בגואנטנמו.
מתקן המעצר הוקם שם בשנת 2002, והוא הפך חשוב לאינטרסים האמריקאיים.
על פי הערכות שונות ממשלת ארצות הברית משקיעה בהחזקתו כשישים מיליון דולר מדי שנה.
מתקן המעצר פותח מאוד מאז הקמתו, ואוכלוסיית האמריקנים השוהים בו שילשה את עצמה.
ב-22 בינואר 2009 הוציא נשיא ארצות הברית ברק אובמה צו המורה על סגירת מתקן המעצר בגואנטנמו בתוך שנה ומסירת ההליכים המשפטיים של העצירים בידי התובע הכללי, אולם המתקן לא נסגר במהלך כהונתו והמשיך לפעול גם לאחר סיום כהונתו.
מתקן המעצר מחולק לכמה מחנות המאכלסים עצירים שונים, בהתאם לחשיבותם, התנהגותם ותנאי הכליאה שלהם.
במחנה 4 משוכנים העצירים הממושמעים ביותר; המחנה פחות מאובטח מאשר שאר המחנות, כמה מהעצירים גרים יחד באותו התא, וניתנים להם תנאים טובים יותר, לדוגמה: צפייה בסרטים, אפשרות ללימודים וקריאה, עבודות אמנות וזמן רב יחסית של שהייה בחצר המחנה.
לעומתו מחנה 5 ומחנה 6 מיועדים לעצירים מסוכנים יותר וממושמעים פחות, בעלי עבר של התנהגות לא טובה.
הם מאובטחים ביתר קפדנות, ובנויים בצורה מסיבית יותר.
העצירים מבודדים ואין להם את האפשרות לשהות זה בחברת זה.
מחנה 7 הוא מחנה סודי, וככל הנראה מוחזקים בו עצירי אל-קאעידה המיוחדים - מתכנני פיגועי 11 בספטמבר.
טענות רבות הועלו כלפי הממשל האמריקאי על הפעלת אמצעי חקירה לא חוקיים כלפי העצירים שם.
טענות אלו אוששו במידה מסוימת בשנת 2004, עת נחשפה רשימה של כ-20 טכניקות חקירה בהן משתמשים במתקן המעצר בגואנטנמו - רשימה שאושרה בשנת 2003 על ידי הפנטגון ומשרד המשפטים האמריקאי.
בין העינויים השונים נמנו מניעת שינה, הפשטה מלאה, חשיפה לחום, קור, אור חזק ובהיר והשמעת מוזיקה רועשת.
בשנת 2006 דיווח אזרח סעודי ששוחרר מהמתקן על התעללויות נוספות כגון התזת מים קרים, הצמדת סיגריות בוערות לגופם, כבילה בתנוחה עוברית, צפייה ביחסי מין ושימוש בדגל ישראל על מנת להשפיל את העצורים ולשבור אותם בחקירה.
באמצע שנת 2007 התפרסם דו"ח של ארגון רופאים לזכויות אדם שהתבסס על בדיקת 11 עצירים לשעבר ששהו במתקני מעצר שונים של ממשלת ארצות הברית, בהם מתקן המעצר בגואנטנמו.
על פי הדו"ח עברו העצירים עינויים כדוגמת מניעת שינה, מכות, שוק חשמלי והתעללויות מיניות.
לטענת מחברי הדו"ח נגרמו לעצירים נזקים לטווח ארוך כתוצאה מהעינויים שכללו בעיות פסיכולוגיות, הפרעות שינה וסיוטים.
עדויות נוספות נסובו אודות הזרקות של חומרים לא מזוהים, שיסוי של כלבים בעצירים, בידוד למשך חודשים, חשיפה לטמפרטורות חמות וקרות באופן קיצוני ודברים נוספים.
דו"ח שהתפרסם באוניברסיטת קליפורניה בברקלי שנכתב על בסיס ראיונות עם 69 עצורים, קבע כי גם פסיכיאטרים צבאיים שעבדו במתקן, נטלו חלק בפיתוח טכניקות החקירה המדוברות.
כאמור, במתקן מוחזקים שני סוגים של עצירים; עצירים של הפנטגון ועצירים של ה-CIA.
בעצירים המוחזקים על ידי הפנטגון נוהגים בגלוי - בהתאם לחוק הבינלאומי והם זכאים לביקורים של הצלב האדום.
לעומתם עצירי ה-CIA מוחזקים תחת מעטה סודיות כבד הן באשר לזהותם והן באשר לתנאי שביים, והם מוגדרים משפטית כלוחמים בלתי חוקיים.
לפי אותו מקור, בין עצירי ה-CIA החשובים ששהו או שוהים במתקן המעצר גואנטנמו, נמנים: הוגה פיגועי 11 בספטמבר חאליד שייח' מוחמד, רמזי בינאלשיב, אבו זוביידה ונורז'אמן רידואן איסמודין.
כתוצאה מכך שהמתקן ממוקם בשטח שאינו חלק מארצות הברית, הוא הפך ללאקונה משפטית בכך שלא ברור איזו סמכות משפטית ניתן להחיל על העצירים, ובסמכות איזה בית משפט לשפוט אותם.
ממשלת ארצות הברית אינה מעוניינת שישפטו בפני בתי המשפט הפדרליים, שכן אלה לא יוכלו לקבל הודאות שנמסרו בעינויים - דבר האסור על-פי חוק.
צורת התמודדות אחת עם בעיה זו נעשתה באמצעות הקמת "ועדה צבאית מיוחדת" שתפקידה הוא לשפוט את העצירים; אלא שכוחה של ועדה זו מוגבל לבסיס ולא להעברת העצירים למקומות אחרים.
אפשרות נוספת שהועלתה היא הקמת בתי משפט מיוחדים בארצות הברית, אלא שרעיון זה נדחה בעקבות מחאה ציבורית שטענה כי מדובר בדרך לעקיפת החוק.
לאחר שתי פסיקות שהוכשלו על ידי הקונגרס, בתביעה של המרכז לזכויות חוקתיות פסק בית המשפט העליון של ארצות הברית ביוני 2008 כי עצירים בגואנטנמו יוכלו לערער לבתי משפט אזרחיים בארצות הברית.
בפברואר 2022 הוגשה המלצה לשחרר לערב הסעודית את העציר מוחמד אל-קחתאני, פעיל באל-קאעדה שעבר עינויים במעצר וסובל מבעיות נפשיות קשות.
ב-2003 הלורד סטיין - חבר בית הלורדים האנגלי, גינה את הנעשה במתקן המעצר בגואנטנמו וכינה זאת "עיוות מפלצתי של הצדק".
בתחילת 2006 קראה קנצלרית גרמניה, אנגלה מרקל, לסגור את מתקן הכליאה בגואנטנמו.
באותה שנה התאחדות הרופאים והתאחדות הפסיכיאטרים האמריקאיות החמירו את הכללים של השתתפות רופאים בחקירת עצירים, והתאחדות הפסיכולוגים הצביעה בעד איסור השתתפות כל חבריה בחקירות המתנהלות במתקן המעצר בגואנטנמו.
בתחילת 2008 התקיימה הפגנה מול בית המשפט העליון בוושינגטון בה מחו המשתתפים על הפעלתו של מתקן המעצר בגואנטנמו, בהפגנה זו נעצרו 80 מפגינים.
בראשית 2009 פורסם כי בית משפט בספרד פתח בהליכים לקראת חקירה פלילית נגד שישה אנשי ממשל בכירים שנאשמים, לכאורה, בהפרת החוק הבינלאומי בכך שסיפקו מסגרת משפטית לנעשה במתקן הכליאה.
בפברואר 2011 ביקש אמנסטי אינטרנשיונל משווייץ לפתוח בחקירה פלילית נגד נשיא ארצות הברית לשעבר ג'ורג' ווקר בוש ולעצור אותו.
ב-12 באוקטובר 2011 הגיש הארגון בקשה דומה לקנדה.
אמנסטי נימקה את הבקשה בכך שתחת שלטונו, ביצעו הכוחות המזוינים של ארצות הברית וה-CIA עינויים כלפי אסירים, בפרט במתקן המעצר בגואנטנמו.
מתקדמת (שמה הרשמי: המפלגה המתקדמת ליברלית-דמוקרטית של ישראל) היא מפלגה ישראלית, המתמודדת בבחירות לכנסת מאז הבחירות לכנסת השש עשרה.
באתר אינטרנט של ועדת הבחירות המרכזית לכנסת 16 - 18, המפלגה מופיעה בשם "לידר".
המפלגה הוקמה בדצמבר 2002 על ידי אלכסנדר רדקו, סוחר דגים תושב אשדוד, שבאותה עת היה עולה חדש מאוקראינה.
בשתי מערכות הבחירות הראשונות בהן התמודדה דורגה במקום האחרון, עם מאות בודדות של קולות: בבחירות לכנסת השש עשרה קיבלה 833 קולות, ובבחירות לכנסת השבע עשרה ירד מספר התומכים בה ל-580. בבחירות לכנסת השמונה עשרה עלתה התמיכה במפלגה ל-1,887 קולות.
כשליש מהקולות (658) הושגו בכסרא-סמיע בזכות הצבתו של ראש המועצה לשעבר והיב נסר אל דין במקום השלישי ברשימה.
בבחירות לכנסת התשע עשרה התמודדה המפלגה בכינויה המלא "מתקדמת ליברלית-דמוקרטית".
תשדירי הבחירות של המפלגה הם בדרך כלל בשפה הרוסית.
במסגרת מסע הבחירות של המפלגה לקראת הבחירות לכנסת ה-16, הוזמן לישראל הפוליטיקאי הרוסי הלאומני ולדימיר ז'ירינובסקי, שגם השתתף בתשדירי הבחירות שלה.
לאחר שלא התמודדה בשתי מערכות בחירות, המפלגה התמודדה שוב בבחירות לכנסת ה-22 שהתקיימו בספטמבר 2019 תחת הכינוי "מתקדמת" ובהנהגת אולג רדקו כשהיא מצהירה על תמיכה בחוקה לישראל והפרדת הדת מהמדינה.
למפלגה הצטרף דוד בלחסן, המבקש לחדש את "תנועת העבריים" של יונתן רטוש ועדיה חורון משנות ה-40 של המאה ה-20, והוצב במקום הרביעי.
בבחירות אלו קיבלה המפלגה 1,033 קולות.
בבחירות לכנסת ה-23 שונה שם המפלגה ל"מתקדמת (בשיתוף עם תנועת הדרור העברי)" ודוד בלחסן הוצב במקום הראשון ברשימה.
בבחירות אלו קיבלה המפלגה 627 קולות.
מתקן המכ"ם בדימונה הוא מערכת מכ"ם מתקדמת תוצרת "ריית'יאון", המשולבת בפרויקט צבאי של ארצות הברית, ומיועדת לגילוי, מעקב ויירוט של כלי טיס וטילים בליסטיים בטווח של עד 2,000 ק"מ, עם דגש על איומים פוטנציאליים משיגורים מאיראן.
המכ"ם, מסוג AN/TPY-2, פועל בתחום התדרים X (קרינת רדיו בתחום 8–12 גיגה-הרץ).
המכ"ם בנוי על שני מגדלים בגובה 400 מטרים כל אחד, מה שהופך אותו למבנה הגבוה ביותר בעולם שנועד להתקנת מכ"ם, ולמבנה הגבוה ביותר בישראל.
הוא גבוה אף יותר מארובת תחנת הכוח "אורות רבין", המתנשאת לגובה 300 מטר, וממגדל Beyond הדרומי שבגבעתיים שגובהו כ-307.5 מטרים והוא נכון לינואר 2026 גורד השחקים הגבוה בישראל.
גובהו מאפשר טווח גילוי ארוך במיוחד, למרות מגבלת עקמומיות כדור הארץ (אופק מכ"ם ארוך).
המבנה מחוזק במערכת כבלי עגינה למניעת טלטול, אשר מגבילה את חופש הטיסה באזור הקריה למחקר גרעיני בדימונה.
אולם, באזור זה חופש הטיסה מוגבל ממילא.
מתקן לנייר טואלט (לעיתים נקרא גם "מחזיק נייר טואלט" או "מתלה לנייר טואלט") מיועד להחזיק גליל אחד או יותר של נייר טואלט.
ישנם כמה סוגים טיפוסיים של מחזיק נייר טואלט:
מתלה - מוט אופקי (ביחס לרצפה) המקביל לקיר ומונח בתוך גומחה ייעודית בקיר חדר השירותים.
מתלה - מתקן המכיל מוט אופקי (ביחס לרצפה) המקביל לקיר, אך אינו חלק ממנו (המתקן מחובר לעיתים לקיר ולעיתים לא).
מתקנים כאלה הומצאו כבר בתחילת המאה העשרים ויש להם וריאציות רבות.
מוט אנכי (ביחס לרצפה) – המונח בתוך גומחה ייעודית בקיר חדר השירותים.
מוט אנכי (ביחס לרצפה) – המונח על גבי מתקן עצמאי.
מתקנים אלה נועדו בראשיתם להחזיק כמה גלילים להחלפה.
אולם בבתים רבים משמש מתקן זה כמתקן היחיד להחזקת גלילי נייר טואלט.
מתקן, לעיתים סגור, ובו מוט אופקי (ביחס לרצפה) המאונך לקיר.
מתקן עשוי תיל מכופף שבמרכזו ציר להנחת הגליל, הניתן לתלייה על הקיר או על הדלת.
יש לציין שבנוסף על המתלה קיימים מתקנים לשם אחסון נייר טואלט רזרבי בחדר השירותים.
ישנו מתקן אנכי עם פתח קדמי בתחתית כך שלקיחת גליל גורמת לגליל מעליו לתפוס את מקומו.
קיימים פטנטים על מחזיקי נייר טואלט שבכוחם להחזיק בו זמנית יותר מגליל אחד, כך שכאשר גליל אחד מסתיים ניתן לעשות שימוש באחר ללא צורך בהחלפה.
נייר טואלט נפוץ כרוך סביב גליל קרטון בקוטר 5 ס"מ, והמתקן להחזקת הנייר עובר דרך גליל זה.
עם תום השימוש בנייר, הקרטון מושלך לאשפה (ולעיתים רחוקות ממוחזר).
כדי למנוע יצירת פסולת קרטון זו, יצרה חברת "סנו" נייר טואלט ללא טבור קרטון, שאותו תיארה "חוסך פסולת ומסייע בשמירה על איכות הסביבה".
חלק מהמתקנים להחזקת הנייר אפשרו התאמה לשיטה החדשה, אך מתקנים רבים לא התאימו לשימוש בו.
מתקן החקירות בזכרון יעקב היה מתקן צבאי סגור שהוקם בבית ההבראה של "מבטחים" בזכרון יעקב, שבו שוכנו פדויי שבי שחזרו משבי האויב במלחמת יום הכיפורים, כדי לחקור אותם על נסיבות נפילתם בשבי ועל התנהגותם במהלכו.
החקירה במתקן הייתה אירוע טראומטי עבור חלקם, ויש הטוענים כי עקב כך אינם מסוגלים לעבור ליד זכרון יעקב גם שנים רבות לאחר מכן.
החקירה בבית ההבראה השאירה רושם קשה מאוד על חלק מהחיילים.
עדות השבוי נתן מרגלית שחזר מהשבי במצרים:
עדות השבוי יואב בן דוד שחזר מהשבי בסוריה:
עדות השבוי גדעון ארנהלט שנפל בשבי במוצב החרמון:
דובר צה"ל בחר לא להתייחס לאירועים במתקן בזיכרון, אך הודיע על פקודה מעודכנת על פיה יפעלו כל גורמי הצבא המטפלים בפדויי השבי:
גידי רף, במאי סדרת הדרמה הישראלית "חטופים", סיפר בריאיון באתר "וואלה!", כי החוויה שעברו פדויי השבי במתקן בזיכרון והתחקיר שערך אודותיה, שימשו אותו בחלק מעלילת הסדרה, שבה משמש השחקן גל זייד חוקר שבויים מטעם מערכת הביטחון.
באמצעות פרק זה בסדרה מותח רף ביקורת על מערכת הביטחון והמרדף שלה אחרי הסודות שהשבויים הסגירו או לא הסגירו בהיותם בשבי.
מתקל (בגעז: መተከል) הוא מחוז היסטורי במערב אתיופיה וכיום מחוז במדינת בנישנגול-גומאז.
גבולות המחוז הם הנילוס הכחול בדרום, סודאן במערב, נהר דנדר עם קווארה בצפון ואגאו מדר במזרח.
הסברה היא שתושבי מתקל המקוריים הם הגומז שנושלו בהדרגה מרוב המחוז על ידי האגאו.
שמו של המחוז עצמו מגיע ממסורת האגאו שטוענת כי השם "מתקל" הוא שמו של אחד מאבות האגאו המקומיים שהגיעו לאזור מלסתה.
בשלהי המאה ה-19 האזור היה לשטח השפעה אתיופי.
בחלוקה המנהלית של שנות ה-40 של המאה ה-20 היה האזור לנפה בתוך מחוז גוג'ם וכיום הוא משמש כמחוז בתוך מדינת בנישנגול-גומאז.
על פי נתוני הסוכנות המרכזית לסטטיסטיקה האתיופית לשנת 2007 האוכלוסייה מונה 225,284 נפשות, שרק 10.72% מהם חיים בערים.
שטח הנפה הוא 26,272.38 קמ"ר וצפיפות האוכלוסייה עומדת על 8.57 נפש לקמ"ר.
מחוז מתקל מתחלק לשש נפות:
מתקן התפלה חדרה הוא מפעל להתפלת מי ים בשיטת האוסמוזה ההפוכה (SWRO), המספק מים באיכות מי שתיה למערכת המים הארצית בישראל.
המתקן הוקם לאורכו של נחל חדרה, בצידו הדרומי של מתחם תחנת הכוח אורות רבין בחדרה, והוא היה לגדול מסוגו בעולם לאחר שנישל את מתקן התפלה אשקלון מהתואר.
הקמת המתקן החלה בשנת 2007 והוא נחנך ב-23 בדצמבר 2009. בשנת 2011 הגיע המתקן למלוא תפוקתו המתוכננת בהיקף של 127 מיליון מ"ק בשנה.
המתקן הוקם בשיטת בנה-הפעל-העבר (BOT) למשך 25 שנה, בידי חברת H2ID המוחזקת בחלקים שווים בידי חברת הנדסת התפלה ושיכון ובינוי.
הקמת התשתית הנדרשת לקליטת המים המותפלים ולשילובם במערכת המים הארצית נעשתה בידי מקורות, וכללה, בין היתר, הקמת מאגר בנפח של 90,000 מ"ק, בניית תחנת שאיבה וכן הנחת צנרת בקוטר 80 אינץ' לאורך 15.6 קילומטר.
במטרה לבחון את השפעת המתקן על הסביבה הימית והחופית, חברת H2ID הזמינה מודל נומרי לבחינת פיזור התמלחת מהמכון הישראלי לחקר הנדסה ימית בטכניון.
מִתקן לנייר ניגוב ידיים (נקרא לעיתים גם: "מתקן למגבות נייר" או "מחזיק נייר לניגוב ידיים") הוא מכשיר המיועד להחזיק נייר לניגוב ידיים.
ישנם מספר סוגי מתקנים לניגוב ידיים העשויים מחומרים שונים ומכילים כמות שונה של נייר.
מתקן זה הוא סוג של מתקן ליבוש ידיים, ומשמש בין השאר בשלב האחרון של תהליך רחצת ידיים.
סוגי מתקנים וסוגי הניירות המתאימים להם
מוט עם בסיס - מתקן העשוי לרוב מפלסטיק, מתכת או עץ המורכב ממוט עץ באורך גליל הנייר ובסיס כבד ברדיוס הכולל של גליל הנייר, כאשר על המתקן לעמוד במומנט התמד שעלול להיווצר בשימוש בו, ובכך למנוע את נפילתו.
על גליל הנייר להיות חלול במרכזו ועדיף כי יכיל בתוכו חלוקה למרובעים מראש כדי להקל על השימוש במתקן ועל האסתטיות הנפגמת כתוצאה מקריעה של נייר.
מתקן לניגוב ידיים בגלילים ללא מנגנון פנימי - מתקן העשוי לרוב מפלסטיק, או עם מוט פנימי ושיניים חדות לחיתוך נייר המונח בתוכו בצורת גליל מלא ללא חלוקה למרובעים.
מתקן לניגוב ידיים בגלילים קוצב מנה ידני - מתקן העשוי לרוב מפלסטיק בעל מנגנון פנימי המחלק גליל נייר שלם למלבנים בגודל שווה.
מתקן לניגוב ידיים בגלילים קוצב מנה אוטומטי - מתקן בעל מנגנון ייחודי המאפשר שליטה מרבית על כמות הנייר.
בדרך כלל במתקנים מסוג זה ניתן לשלוט על אורך הנייר היוצא והשהייה בין משיכת נייר אחת לשנייה.
למתקן זה בדרך כלל תהיה עין אלקטרונית רגילה למרחק קטן לשם הפעלת המתקן.
מתקן לניגוב ידיים צץ רץ - קופסה עם פתח צר.
מתקן זה יכול להכיל בתוכו 400–1200 דפי נייר ניגוב צץ רץ (דפים שיוצאים אחד אחרי השני).
המתקן מכיל בתוכו את הדפים עם פתח צר לשליפת הניירות.
לאחר שליפת נייר יוצא נייר נוסף מיד אחריו בגלל צורת האריזה של הניירות, בה הם שלובים יחדיו.
מרבית המתקנים לנייר לניגוב ידיים עשויים מחומרים תעשייתיים כגון: מתכות, עץ ופלסטיק.
אלטרנטיבות לשימוש במתקן לנייר לניגוב ידיים
מכיוון ששימוש בנייר למטרת ניגוב ידיים, עלולה לפעמים להיות בזבזנית ולגרום ללכלוך רב, ישנן צורות אחרות המשמשות לייבוש ידיים:
ישנם מתקנים המורכבים ממפוח אוויר חם בלחץ, אשר אינם מנגבים את הידיים, אך מייבשים אותן מנוזלים ללא צורך בנייר כלל.
ישנם מתקנים הפועלים בלחיצת כפתור, ישנם מתקנים בהם הכפתור נותר לחוץ לזמן קצוב וישנם מתקנים המזהים קרבת ידיים ופועלים רק אז.
ניתן להשתמש במגבת בד רב פעמית לצורך יבוש הידיים.
אמנם יש צורך לכבס את המגבת מדי פעם, אך בכביסה מרוכזת ניתן לחסוך בהוצאות.
מגבת בד מונעת את בעיית הפסולת הנוצרת עקב שימוש במגבות נייר ואינה צורכת חשמל או מתקן ייעודי.
מתקן "חולות" או מרכז שהייה "חולות" היה מתקן של שירות בתי הסוהר שיועד למבקשי מקלט מאריתריאה ומסודאן, שקיים קושי להרחיקם מישראל.
המתקן הוקם לפי החלטת הכנסת לחוקק את תיקון מספר 4 לחוק למניעת הסתננות (עבירות ושיפוט), החלטה שהתקבלה בעקבות החלטת בג"ץ לבטל את תיקון מספר 3 לחוק שאפשר את כליאתם לשלוש שנים (כליאה שבוצעה בעיקר בכלא סהרונים).
המתקן נפתח ב-12 בדצמבר 2013, כשני ק"מ מגבול ישראל-מצרים, בסמוך לכלא קציעות וכלא סהרונים.
המתקן כלל שלושה אגפים, שבכל אחד מהם מקום ל-1,120 שוהים, ואגף מנהלה.
בשעות הלילה נאסרה היציאה מהמתקן.
השוהים בו חויבו תחילה להתייצב שלוש פעמים ביום לצורך רישום, ובהמשך חויבו להתייצב פעם אחת.
בג"ץ ביטל פעמיים סעיפים בחוק הנוגעים לפעולת המתקן: ב-2014 נקבע שכלל ההסדרים הנוגעים למתקן הם בלתי חוקתיים, וב-2015 (לאחר תיקונים שנערכו בחוק) נקבע שרק משך השהייה במתקן הוא בלתי חוקתי ויש לקצרו.
כמו כן, ב-2017 קבע בג"ץ שיש להתיר הכנסת מזון למתקן.
ב-14 במרץ 2018 נסגר המתקן, לפי החלטת ממשלה שהתקבלה בנובמבר 2017.
בשנת 2007 החלה עליה משמעותית במספר הנכנסים לישראל באופן לא חוקי דרך גבול ישראל-מצרים, רובם ממדינות אפריקה.
משנתפסו באזור הגבול על ידי צה"ל הובאו ל"כלא סהרונים" שבקציעות, שם עברו רישום ושימוע לקביעת מעמדם.
מי שנקבע שהוא בר הרחקה הוחזק במתקן עד גירושו.
מי שנקבע שאינו בר הרחקה קיבל אשרה שהייה מיוחדת ושוחרר מהמתקן.
רוב הנכנסים שנקבע שאינם בני הרחקה היו אזרחי אריתריאה וסודן שזכו להגנה קבוצתית עקב המצב בארצם.
תיקון החוק למניעת הסתננות (עבירות ושיפוט) בראשית שנת 2012 הגדיר אנשים אלו כמסתננים ואפשר בהוראת שעה את החזקתם במשמורת (דהיינו, כליאתם, לרוב בכלא סהרונים) למשך שלוש שנים ויותר.
בפועל נכלאו בסהרונים מי שנכנסו לישראל החל מיוני 2012.
בפסק הדין בג"ץ אדם נגד כנסת ישראל שהתקבל בספטמבר 2013, נקבע כי החוק המאפשר כליאה של מסתננים במתקן סגור לתקופה של 3 שנים איננו חוקתי.
בעקבות כך, הכנסת קיצרה תקופה זו לשנה והחילה אותה על מסתננים שנכנסו לישראל לאחר העברת התיקון.
לגבי מי שכבר נמצאים בישראל, נקבע שניתן לחייב אותם לשהות במרכז שהייה פתוח ללא הגבלת זמן, במסגרת הוראת שעה לשלוש שנים.
לצורך כך הוקם מתקן "חולות", שהחל לקלוט מסתננים שהועברו אליו מ"סהרונים".
בתחילת הדרך נדרשו השוהים בו לחתום נוכחות שלוש פעמים ביום.
במתקן התקיימו חוגים באומנות, ספורט ונגינה וכן לימודי אנגלית ומתמטיקה על ידי מורים, במימון משרד החינוך.
על השוהים נאסר לעבוד מחוץ למתקן, אך חלקם הורשו לעבוד במסגרתו בעבודות תחזוקה, שירותים וניקיון.
חלק מהשוהים במתקן הועברו לבית הסוהר סהרונים בשל הפרת כללי המשמעת, בית סוהר זה ממשיך להחזיק שוהים בלתי חוקיים שעברו על החוק, ובהמשך להוציא אותם מהארץ.
סמוך לראשית 2014 החל משרד הפנים לזמן למתקן "חולות" גם מסתננים ותיקים השוהים בערים בישראל שהגיעו להארכת אשרת השהייה שלהם.
בארגון ההפגנות השתתפו ארגון א.ס.ף, הקרן החדשה לישראל ורופאים לזכויות אדם.
ביוני 2014, כשנה לאחר שהחל לפעול, שוהו במתקן כ-2,370 מבקשי מקלט, רובם מסודאן ומאריתריאה.
בתגובה, אושר בכנסת ב-8 בדצמבר 2014 חוק הקוצב את ההחזקה ב"חולות" לתקופה של 20 חודשים וקובע כי חובת ההתייצבות לשוהים במקום תעמוד על פעם אחת ביום.
חוקתיותו של חוק זה אושרה בבג"ץ ב-11 באוגוסט 2015, פרט למשך ההחזקה של 20 חודשים ב"חולות" שנקבע שאינו חוקתי; הכנסת תיקנה את החוק והגבילה את משך ההחזקה בחולות ל-12 חודשים.
בינואר 2015 עתרו לבג"ץ המוקד לפליטים ולמהגרים, האגודה לזכויות האזרח ורופאים לזכויות אדם למסתננים בדרישה לחייב את המדינה לספק אמצעי חימום למתקן.
בתגובה המדינה החלה בהתקנת מזגנים בחדרי השוהים במתקן והודיעה כי מסתננים יוכלו לקבל פטור של 72 שעות מנוכחות במתקן בשל תנאי מזג האוויר.
ביולי 2015 הגישו ארגוני זכויות אדם עתירה לבג"ץ בדרישה לאפשר לשוהים במתקן להכניס אליו מזון ולבשל אותו.
ב-2017 קיבל בג"ץ את העתירה בחלקה וקבע כי בטל האיסור הגורף על הכנסת מזון בהיותו בלתי סביר.
ב-14 במרץ 2018 נסגר המתקן, לפי החלטת ממשלה שהתקבלה בנובמבר 2017 לא להאריך את ההסדרים הנוגעים אליו בחוק.
ב-19 במרץ 2018 הציע שופט בג"ץ חנן מלצר את המתקן כפתרון לבעיית הצפיפות בבתי הכלא.
מתקן התפלה שֹוֹרֶק הוא מפעל התפלת מי ים בשיטת האוסמוזה ההפוכה (SWRO) המספק מים באיכות מי שתיה למערכת המים הארצית בישראל.
המפעל הוא מתקן ההתפלה הגדול בישראל ובין הגדולים בעולם.
המפעל ממוקם כקילומטר דרומית למפעל השפד"ן, וסמוך לנחל שורק באזור חולות ראשון לציון.
הקמת המפעל החלה בינואר 2011, והמפעל החל לספק מי שתייה באוגוסט 2013, כאשר הזרמת המים לרשת מקורות החלה באוקטובר 2013. עלות הקמת המפעל הייתה כ-1.4 מיליארד ש"ח.
המתקן בעל כושר ייצור של 150 מיליון מטר מעוקב לשנה (מלמ"ש), ומתכונן בעתיד לספק 300 מלמ"ש.
המתקן הוקם והופעל בשנים הראשונות על ידי חברת Sorek Desalination LTD, בבעלות משותפת של החברות האצ'יסון ווטר והנדסת התפלה (IDE) שבשליטת קבוצת דלק ואלפא קפיטל.
בתחילת 2019 מכרה IDE את חלקה לחברת דן קפיטל, כדי שיתאפשר לה להתמודד על הקמת מתקן התפלה נוסף בשורק.
ב-2019 עלו חשדות כי המתקן סיפק מים ברמת מליחות גבוהה משמעותית מכפי שנקבע בהסכם עם הזכיין, כדי לחסוך בחשמל.
כדי שלא יבחינו בתרמית, נדגמו המים רק בשעה אחת ביום, שבה פעל המתקן כנדרש.
במאי 2020 זכתה חברת IDE בפרויקט זה.
שורק ב' הוא מתקן ההתפלה מהגדולים בעולם.
המתקן החל לפעול ב-2025, בהיקף של כ-60% מהתפוקה המלאה ובינואר 2026 מתקן ההתפלה נכנס להפעלה מלאה.
המתקן בעלות משוערת של כ-2.5 מיליארד שקל, מתפיל 200 מיליון ממ"ק ולצידו הוקמה תחנת כוח פרטית רפק שורק בהספק 150 מגהוואט שמספקת לו חשמל וקיטור.
בדומה למתקני ההתפלה האחרים בארץ, גם במתקן שורק ב' המכון הישראלי לחקר הנדסה ימית בטכניון היה אחראי לביצוע המודל לפיזור התמלחת במסגרת בחינת השפעת המתקן על הסביבה הימית.
מתקן התפלה אשדוד הוא מפעל התפלת מי ים המספק מים באיכות מי שתייה למערכת המים הארצית.
המתקן בעל כושר ייצור של 100 מלמ"ש.
המתקן ממוקם באזור התעשייה הצפוני של העיר אשדוד.
בדצמבר 1999 החליטה ועדת השרים לכלכלה בראשות שר האוצר, אברהם שוחט, על הקמת מספר מתקני התפלה בישראל, כדי להתמודד עם המחסור במים שפירים בישראל בטווח הארוך.
מכרז ראשון פורסם להקמת מתקן התפלה אשקלון בשיטת בנה-הפעל-העבר (BOT), ובפברואר 2001 הודיע שוחט מייד על מכרז שני לשלושה מתקני התפלה, שיפיקו כ-50 מיליון מ"ק מים בשנה כל אחד, כדי להתמודד עם המחסור הצפוי במים.
במקביל החליטה החברה הממשלתית מקורות לצאת במכרז משלה, בשיטת "עד מפתח" (Turnkey), כלומר לבנייה של המתקן ועם השלמתו למסור אותו להפעלה.
פרסום המכרז עורר התנגדות במשרד האוצר ואצל גורמים נוספים במשק, בטענה, שאין לאפשר למקורות, שהיא הלקוח של מתקני ההתפלה, כמוביל המים היחיד בארץ, לקחת חלק גם במכרזים להפקת מים ולתפעול מתקני התפלה.
אך המכרז פורסם בכל זאת.
באוקטובר 2002, זכתה קבוצת "ויה מאריס" במכרז של מקורות להקמת המתקן תמורת 90 מיליון דולר (קבוצה זו זכתה גם במכרז להקמת מתקן התפלה פלמחים).
על פי התכנון, המתקן היה אמור לפעול בשנת 2004. חברת "אשדוד התפלה", שהייתה שבבעלותם השווה של קבוצת ברן הישראלית והחברה האמריקאית איוניקס, ערערה על תוצאות המכרז בטענה כי ההתמחרות שביצעה מקורות נוגדת את כללי המכרז.
ביולי 2003, בעקבות הסכם פשרה, "אשדוד התפלה" קיבלה את ביצוע הפרויקט תמורת 95 מיליון דולר.
לבסוף הפרויקט הוקפא, משום שמשרד האוצר דרש ממקורות לבצע שינויים מבניים ולהפריד את פעילות התפלת המים מפעילות הולכת המים.
ולשם כך הקימה מקורות חברת בת חדשה בשם "מקורות פיתוח וייזום".
בשנת 2008 חודש הפרויקט, על פי החלטת ממשלה, לנוכח מצוקת המים בישראל.
החשב הכללי במשרד האוצר הודיע שניתן להקים את המתקן בפטור ממכרז, על בסיס המכרז הקודם, למרות שתוכנן מתקן גדול פי שניים.
בנוסף הובילה את הפרויקט החברה החדשה שהוקמה לצורך כך "מקורות פיתוח וייזום".
חברת הנדסת התפלה, שביקשה להתחרות על הקמת הפרויקט, דרשה ממקורות לפרסם מכרז חדש למתקן, משום שהתוכנית החדשה שהציגה מקורות, היא בהיקף יותר מכפול מהמכרז המקורי (100 מיליון מ"ק לעומת 45 מיליון מ"ק), בטכנולוגיה שונה ובמיקום שונה.
במהלך שנת 2009 אכן פורסם מכרז חדש, שבו זכתה קבוצת IVM של החברות "מנרב הנדסה" ו-Sadyt הספרדית.
זאת, לאחר שגברה בהליך התמחרות על קבוצת BGS שבה שותפוֹת שיכון ובינוי, GES מקבוצת גרנית הכרמל, שפיר הנדסה וקבוצת ברן.
אולם בניית המתקן התעכבה, בשל ויכוח על המחיר שבו המדינה תרכוש את המים המותפלים מהמתקן.
המכרזים הבין-משרדית ביקשה לשלם מחיר של 2.36 שקלים למ"ק, בדומה למחיר הזכייה במכרז להקמת מתקן התפלה שורק שהוקם באותו הזמן.
לעומת זאת, עמדה הצעתה המקורית של "מקורות פיתוח וייזום" על 2.86 שקלים למ"ק.
לאחר משא ומתן הפחיתה בהדרגה את המחיר ל-2.49 שקלים למ"ק.
אך מקורות לא יכלה להשוות את מחיר ל-2.36 שקלים למ"ק, מאחר שהתוכנית העסקית שעליו ביססה את בניית המתקן הייתה על פי מחיר של 2.86 שקלים למ"ק.
עבודות הבנייה החלו לבסוף בשנת 2011 והסתיימו באוקטובר 2015, אז החל המתקן לספק מים למערכת הארצית באיחור של כשנתיים.
המתקן מעולם לא הצליח לספק את כמות המים המותפלים שנדרש לספק לפי החוזה, ובעקבות קריסה של המודל הפיננסי הכריזה המדינה על מחיקת 400 מיליון ש"ח מהחוב של מקורות.
תביעות החוב והבוררויות נגד החברה הגיעו לסכום של כ-1.25 מיליארד שקל.
ביוני 2019 פרסמה מקורות מכרז למכירת המתקן, אחרי נזק כספי שמוערך בכ-600 מיליון שקלים.
באוקטובר 2021 התפרסם כי חברות ג'נרישן קפיטל ושפיר תרכושנה את המתקן שהוקם בהשקעה של 1.5 מיליארד ש"ח, תמורת 900 מיליון ש"ח.
בסוף אוגוסט 2022 השלימה חברת מקורות את העברת האחריות על מתקן ההתפלה לקבוצת שפיר ו-GES, ששילמו על הזיכיון להפעלתו 870 מיליון שקל.
מתקן התפלה אילת (או "אתר סבחה") הוא מפעל התפלת מים המסחרי הראשון שהוקם בישראל.
באתר פועלים שלושה מתקני התפלה, שניים מתפילים מי קידוחים מליחים והשלישי מתפיל את מי ים סוף.
המים המותפלים מסופקים לעיר אילת.
המתקן ממוקם כ-2 קילומטרים צפונית לאילת, מול קיבוץ אילות.
העיר אילת סבלה ממחסור במקורות מים מקומיים מאז הקמתה.
בנוסף, עקב הריחוק הרב ממרכז הארץ העיר לא חוברה למערכת המים הארצית, כך שעלה הצורך לפתח פתרונות מקומיים לאספקת מים.
מאז שנות ה-70 של המאה ה-20 מתקן התפלה אילת מספק את כל תצרוכת המים לעיר.
אבן פינה למתקן התפלה הראשון באילת, שהוקם על פי שיטת אלכסנדר זרחין, הונחה במרץ 1961 באילת.
במקום מתקן זרחין נרכשו שני מתקנים, אחד בארצות הברית ב-1965 והשני מבריטניה שהחל לפעול ב-1971. מתקן שלישי, הפועל בשיטת זיקוק באידוי רב שלבי, נרכש מחברת הנדסת התפלה בשנת 1971 והחל לפעול באפריל 1974.
בשנת 1975, החלה חברת מקורות בהקמת מתקן להתפלת מי תהום מליחים בשיטת אוסמוזה הפוכה, ומאז 1997 עבר המתקן לעבוד באופן מלא בשיטה זו.
בספטמבר 2021, החלו העבודות להכפלת הספק המתקן ל–30 מיליון קוב מים בשנה, בעלות של חצי מיליארד שקל.
מִתְקָה הוא שמו של מקום הנזכר במקרא כאחת מתחנות בני ישראל בעת מסעם במדבר לאחר יציאת מצרים.
בני ישראל הגיעו למתקה לאחר שהיו בתרח, וממתקה המשיכו לחשמונה, בדרכם לארץ ישראל, כפי המתואר בתורה: .
בתרגום יונתן כתב שאותו מקום נקרא מתקה מאחר שמימי המקום היו מתוקים: .
מתקן המודיעין לורדס, הממוקם ליד הוואנה שבקובה היה המתקן הגדול ביותר מסוגו המופעל על ידי שירות ביון החוץ הרוסי מחוץ לרוסיה.
ממוקם במרחק של פחות מ-150 קילומטרים מקי וסט, המתקן משתרע על פני שטח של 73 קמ"ר.
הבנייה החלה ביולי 1962 ובשנות המלחמה הקרה שימש את הקג"ב.
התחנה נסגרה באוגוסט 2002. כל מתקני התחנה נסגרו, המבנים ננטשו ולאחר מכן שוחזרו כדי להפוך את מה שכעת היא האוניברסיטה לטכנולוגיות מידע (Universidad de las Ciencias Informáticas) שהוקמה ב-2002.
המתקן הוקם על מנת לשמש כמרכז לאיסוף מודיעין אותות מתקשורת הלוויינים האמריקאית באמצעות כבלי התקשורת.
במחלקת המדינה של ארצות הברית ובמחלקת ההגנה של ארצות הברית טענו שבתקופת המלחמה הקרה המתקן אפשר לברית המועצות להאזין לתקשורת האמריקאית מאתר השיגור של נאס"א בכף קנוורל.
בשיאה במהלך המלחמה הקרה היו במתחם למעלה מ-1,500 טכנאים של ההביון הסובייטי, המודיעין הצבאי הסובייטי ואחר כך הרוסי, המודיעין הקובני, גופי הביון של הגוש המזרחי, מהנדסים וסוכני ביון.
בשנת 2000, דווח שסין חתמה על הסכם עם ממשלת קובה כדי לחלוק את השימוש במתקן עבור המשרד לביטחון המדינה וסוכנות המודיעין הצבאי שלה.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 המתקן היה בשימוש של הסוכנות הפדרלית למידע ולתקשורת ממשלתית למטרות ריגול תעשייתי.
בעקבות משבר הרובל (1998) הוחלט לקצץ את המימון למתקנים הצבאיים שמחוץ לגבולות רוסיה הוחלט להפסיק את הפעלת הבסיס הרוסי בווייטנאם והמתקן בלורדס.
ב-17 באוקטובר 2001 נשיא רוסיה ולדימיר פוטין הכריז בישיבה עם בכירי משרד ההגנה של רוסיה על פירוק המתקן בלורדס ובסיס קם רן.
הוצאת אנשי הצוות וסגירתו הסופית בוצעה באוגוסט 2002. עד לסגירתו, רוסיה שילמה לקובה סובסידיה שנתית של 200 מיליון דולר עד לנקודה זו מאז 1962. ביולי 2014 דווח כי רוסיה וקובה הסכימו לפתוח מחדש את המתקן לשימוש המודיעין הרוסי.
עם זאת, Russia Today מאוחר יותר הסירה את הסיפור המקורי והחליפה אותו עם דיווח שמכחיש שהיה כזה הסכם.
גם התקשורת הקובנית הכחישה קיומו של הסכם שכזה.
אף שבתחילה פרשנים רבים טענו שפידל קסטרו יפרק את המתקן לאחר עזיבת המומחים הרוסיים, בפועל מנהיג קובה חתם על הסכם שיתוף פעולה עם נשיא ונצואלה הוגו צ'אווס.
מבנה המרכז אף שופץ ומשמש את האוניברסיטה לטכנולוגיות מידע (Universidad de las Ciencias Informáticas).
מתקן האכלה לציפורים ושולחן האכלה הם התקנים שונים המוצבים בחוץ ומטרתם לספק מזון ציפורים לעופות שונים (לצורך האכלתן).
הצלחתו של מתקן האכלת ציפורים במשיכת ציפורים אליו תלויה במיקומו של המתקן ובסוגי המזונות ששמים במתקן מאחר שלמינים שונים של ציפורים יש העדפות שונות.
מתקן האכלה לציפורים ניתן ליצור משולחן או מתיבת האכלה, משרשרת בוטנים או ממתקן מי סוכר (ניתן לעשותו מבקבוק פלסטיק ריק).
ברוב מתקני ההאכלה לציפורים מספקים לציפורים זרעים או מזון ציפורים ייעודי, כגון גרעיני דוחן, חמניות, חריע, זרעי ניז'ר, או זרעי לפתית (קנולה) שלרוב אכילים על ידי ציפורים.
מתקני האכלה לציפורים משמשים לעיתים קרובות עבור צפרות ואנשים רבים נוהגים להתקין מצלמות רשת המכוונות על מתקני האכלה בהם לרוב נוטות ציפורים שונות להתכנס, ובמקרים מסוימים אפילו ציפורים חיות באופן קבוע בסמוך למתקן להאכלת ציפורים.
כדאי לבחור במיקום שיאפשר תצפית בפעילות הציפורים ללא משקפת.
בבניין מגורים אפשר להתקינו בתוך מרפסת פתוחה או על עץ מול החלון.
במקום בו יש שדה ראייה פתוח מהמתקן אל הסביבה תתאפשר תצפית שלא תפריע לציפורים לאכול בביטחון וכך שהייתן באזור של מתקן ההאכלה תהיה ארוכה יותר.
שיחים סבוכים ושטחים מתים מאפשרים לחתולים ולעופות דורסים להפתיע את הציפורים האוכלות לכן מומלץ להימנע ממיקום כזה.
סוגים שונים של מתקני האכלה לציפורים
מתקני האכלה המכילים זרעים הם הסוג הנפוץ ביותר של מתקני האכלת ציפורים.
הם יכולים להיות במגוון של עיצובים שונים ועשויים מצינורות, מגשים שונים ועוד.
השימוש בגרעיני חמניות או תערובות של זרעים שונים הוא נפוץ במיוחד במתקנים אלו, ולרוב ימשוך ציפורי שיר רבות כגון קרדינל צפוני, פרושיים ועוד.
זרעי חמניות שחורים גדולים פופולריים במיוחד בקרב חובבי ציפורים.
הקליפה החיצונית של גרעיני חמניות שחורים אלו היא דקה ולכן קל יותר לפצח אותם מאשר סוגים אחרים של גרעיני חמניות, ובנוסף הם מכילים כמות גדולה יותר של שומן ולכן הם טובים במיוחד לשימוש בחורף.
גרעיני קרנל גדולים יותר מאשר גרעיני חמניות מפוספסים או לבנים.
רוב מתקני האכלת הציפורים נועדו להכיל מזונות בערך בגודל שיתאים עבור זרעי חמניות, אבל יש מתקנים מיוחדים שבהם יש פתחים קטנים יותר כדי להכיל זרעים כמו למשל זרעי ניז'ר אשר אהובים על ידי ציפורים מזנים מסוימים.
מתקני-זרעים העשויים מצינורות או מגשים שונים לרוב יהיו חסינים בפני סנאים.
בעקבות הצורך להרחיק סנאים ממתקני האכלת ציפורים, יצרנים יצרו מנגנוני הגנה שונים שעלולים להרתיע סנאים מלהתקרב לזרעים.
ישנם מתקנים המצוידים בטכנולוגיות רגישות משקל אשר גורמות לסגירת הגישה ליציאה של זרעים בכל פעם שמזוהה משקל כבד (מאחר שרוב הסנאים שוקלים יותר מציפורים).
במתקנים מעין אלו ציפורים עדיין יכולות לאכול מאחר שתחת משקלן הנמוך יותר, הפתחים יישארו זמינים עבורן.
מתקני האכלה אחרים מיועדים להתקנה על גבי מוטות מאחר שיש נטייה להאמין כי סנאים מגיעים בקלות רבה יותר למתקן המונח ישירות על עץ מאשר לכזה המותקן על גבי מוט.
הסוג הפשוט ביותר של מתקן האכלת ציפורים המוגן בפני זרעים הוא מתקן צינורי המוקף בכלוב מתכת.
מתקנים מעין אלו מספקים גם הגנה מפני ציפורים גדולות ואגרסיביות יותר.
מתקני האכלה צינוריים לרוב עשויים מצינורות פלסטיק שקופים עם סגירה פלסטית או מתכתית ובסיסם מקובע.
מתקני האכלה בסגנון מעוגל יותר מעוצבים יותר כבית ולרוב מיועדים כדי למשוך מגוון רחב יותר של ציפורים כגון פרושיים, קרדינליים, ג'ייס כחול, דרוריים וציפורים שונות ממשפחת הירגזיים.
מתקני האכלה המיועדים לקוליבריים (יונקי דבש), במקום לספק זרעים לציפורים, מספקים מזון נוזלי ליונקי הדבש בצורת תמיסת סוכר.
התמיסה לרוב מורכבת מ-4 חלקי-מים על כל חלק אחד של סוכר לבן.
על פי מומחים בנושא, לצורך הכנת התמיסה יש להשתמש בסוכר קנים לבן טהור או סוכר סלק.
מתקני האכלה לקוליבריים לרוב יכילו חלקים בצבע אדום מזכוכית או מחומרים אחרים, כדי לעזור למשוך את הציפורים האלו ספציפית.
תמיסת הסוכר לעיתים גם היא צבועה בצבע מאכל אדום כדי למשוך ציפורים, אף על פי שזה לא הכרחי אם המתקן עצמו הוא אדום, והוספת צבעי מאכל עלולה להיות מזיקה לציפורים.
בעת הנחת מתקן האכלה לקוליבריים, המיקום המתאים ביותר הוא כ-15–20 מטר מהחלונות; כ-10–15 מטר מהצמחייה הקרובה; ובאזור פתוח המקבל שמש חלקית, כך שיונקי הדבש יכולים לנוע ממקור צוף אחד למשנהו.
מתקני האכלה לקוליבריים עם מילוי עליון הם פופולריים בקרב אוהבי ציפורים מאחר שהם קלים לתפעול (מילוי, ניקיון) וגם מאחר שאין חובה להעמיד אותם ולכן יש פחות סיכוי שהתמיסה מתוכם תישפך.
מתקני האכלה המבוססים על אותו רעיון של בקבוקי ספורט נראים דומה לבקבוקים אלו מבחינת העיצוב החיצוני ומבוססים על מנגנון שעובד באופן דומה לבקבוקים אלו.
עם סוג זה של מתקן, יש לדחוף את מכל הפלסטיק על מנת לסגור את המאגר בו נמצאת התמיסה ולאחר מכן כדי לפתוח את המכסה ולצקת את הצוף.
לאחר החלפת המכסה, ניתן למלא מחדש את המתקן.
לסוג כזה של מתקן יש יתרון מאחר שלא צריך למלא אותו מחדש מלמטה למעלה, וכך נמנע בזבוז של צוף.
המתקן המסורתי עם הפתח העליון הוא אחד הסוגים הנפוצים ביותר.
יש גם סוג המגיע עם בוכנה קטנה במכל שיוצר ואקום כאשר המכסה מהדק את המתקן והצוף יתחיל לזרום רק כאשר המכסה אטום כראוי ויציאות ההאכלה סגורות.
המתקנים שמבוססים על טכנולוגיה של מילוי מלמטה כוללים מזין תחתון מסורתי וישנן כמה וריאציות למתקנים מסוג זה.
המסורתיים מתמלאים מפתיחה של החלק התחתון במכל הצוף, אבל יש גם וריאציות משופרת של הסגנון המסורתי של המתקנים, כדי להקטין את בזבוז הצוף.
חלק מהמתקנים עם המילוי מלמטה מגיעים עם פתיחה מעין משפך בתחתית המכל, שדרכו ממלאים את המתקן.
ישנם גם מתקנים מסוג זה שניתן לחבר לחלון אחד כדי ליהנות ממבט קרוב על הציפורים.
מתקני האכלה לזהבנים, אשר באופן מסורתי צבועים בצבע כתום, גם הם מספקים לציפורים צוף מלאכותי ונועדו למשוך ציפור מסוג פזאי, אשר בולטת בצורה יוצאת דופן של המקור והלשון שלה.
ציפורים מסוג זה וגם מכמה סוגים אחרים יימשכו למזונות שונים מבוססי-פרי, כמו למשל ריבת ענבים, או תפוז חצוי.
יונקי הדבש גם הם יאכלו ממתקני האכלה המיועדים לציפורים אלו.
למתקני האכלה לזהבנים בדרך כלל יש מכל עבור צוף העשוי מזכוכית או מפלסטיק, אשר נועדו למשוך את הציפורים האלו.
יש לנקות את המתקן לפחות פעם בשבוע, ולעיתים אף יותר כאשר הטמפרטורות גבוהות.
מתקנים מסוג זה גם מגיעים בצורה של מילוי בלמעלה, בעיצוב של כלי ועוד.
מתקנים אלו הם לרוב בצורה של כלוב מתכתי עם ציפוי פלסטיק המכיל בלוק או חתיכה של שומן שמטרתה להאכיל נקרים, סיטיים, ועוד מינים רבים של ציפורים אוכלות חרקים.
מתקני עץ מסוג זה המכילים שומן גם כן נפוצים.
מדובר בבלוקים מעץ בהם נקדחו חורים על מנת להכניס בהם שומן כזה.
אחוז השומן הגבוה מסייע לציפורים לשמור על חום ותזונה נאותה במהלך חודשי החורף הקרים.
ציפורים השוכנות בכלובי מתכת או זכוכית ניתן להאכיל עם מתקן האכלה אלקטרוני.
מתקן אלקטרוני יכול לאחסן מזון ציפורים במשך ימים ואפילו שבועות, בהתאם לסוג המתקן והאם המזון מתווסף באופן אוטומטי לאחר שהוא מתרוקן.
מתן מגוון רחב של אפשרויות האכלה לציפורים יביא לצמצום התחרות על מזון ומקומות מאכל עבור ציפורים, בדיוק כמו תכנון מיטבי של גינות וגנים שיכילו צמחים רבים שמספקים סוגים שונים של זרעים וצוף.
אמבטיית ציפורים רדודה יכולה למשוך ציפורים רבות כמו שאר מתקני ההאכלה, אבל יש לוודא שהמקום מוגן מפני חתולים, נקי באופן קבוע, והמים בו מוחלפים באופן תדיר על מנת למנוע יתושים.
אמבטיית הציפורים צריכה להיות ממוקמת במקום שיאפשר לציפור מבוהלת יכול לעוף בקלות לענפי עץ קרוב או למקום מנוחה במקרה של הפרעה או התקפה על הציפור.
סנאים יכולים גם הם לכבד את עצמם מהמזון הנמצא בתוך מתקני האכלת ציפורים, לעיתים קרובות לא רק כדי לאכול מיידית אלא גם כמקום בו הם מטמינים את האוכל שלהם.
ישנן שיטות שונות זמינות כנגד סנאים המיועדות לסכל ניסיונות של סנאים לפשוט על מתקני האכלת ציפורים.
יצרנים אחדים מייצרים מתקני האכלה עם מוטות המתוכננים כך שיתקפלו תחת משקלם של בעלי חיים הכבדים יותר מציפור, או מתקנים המצוידים בסוללות כדי לתת שוק חשמלי לבעל חיים הפולש לאזור.
לעיתים מתכננים את מתקני ההאכלה כך שסנאים לא יוכלו להגיע לזרעים שבפנים, אבל ציפורים יכולות בקלות לעוף דרך החורים של הכלוב.
חברה בריטית מחזיקה בפטנט המקורי על עיצוב בצורת כלוב-בתוך-כלוב.
מתקנים בכלוב הם הטובים ביותר כדי להתגונן מסנאים אפורים, אך טמיאסים וסנאים אדומים יכולים בדרך כלל להיכנס למתקנים מעין אלו (מאחר שהם קטנים יותר).
גם פלפל חריף הוכח כיעיל נגד סנאים וניתן להשתמש בו מבלי לפגוע בציפורים, מאחר שציפורים אינן רגישות לחומרים שיש בו אבל יונקים כמו טמיאסים וסנאים יחוו תחושת בעירה חזקה בחשיפה לחומר.
בחירת המיקום של מתקן ההאכלה יכולה גם היא לסייע במניעת נגישות של הסנאים למזון.
בנוסף, ניתן להשתמש במכשולים שונים על מנת למנוע מסנאים גישה למתקני ההאכלה.
המכשולים השונים יכולים למנוע מסנאים לטפס, אבל סנאים הם זריזים ואקרובטיים מאוד ולכן לעיתים קרובות הם ימצאו דרך להתגבר על מכשול מכל סוג שהוא.
חשוב לנקות את שולחן ההאכלה מלכלוך כלשהו ומשאריות, בעיקר משאריות רטובות של פירות למשל.
ניקיון השולחן חשוב לשמירה על בריאות הציפורים, והוא מונע זבובים ומפגעי ריח.
אם השולחן מותקן במרפסת, מומלץ להניח מתחת לשולחן שבבי עץ או עיתונים, כדי לאפשר איסוף קל של לשלשלת ועודפי מזון.
בבתי דירות חשוב לא להתקין שולחן האכלה מעל חבלי כביסה של השכנים.
יש להקפיד להשתמש בסוכר לבן נקי ולא להשתמש בסוכר חום על סוגיו השונים או בסוכר גולמי מאחר שסוכרים אלו מכילים רמות גבוהות של ברזל, מה שעלול להיות קטלני עבור ציפורים אלו.
כמו אין אסור להשתמש בדבש, מאחר שזה עלול לקדם צמיחה פטרייתית מסוכנת.
את התמיסה יש להחליף כל 3–5 ימים.
שמרים נוטים לגדול בתוך המתקן ולקלקל את התמיסה, ולכן חובה להחליף את התמיסה לעיתים קרובות על מנת לשמור על ניקיון ולמנוע נזק לציפורים.
נמלים וחרקים אחרים נמשכים גם הם לתמיסת הסוכר.
מריחה של משחת וזלין על חלקים מסוימים של המתקן (הרחק מחלקים איתם עשויים לבוא הציפורים במגע) יכולה לסייע במניעת כניסה של נמלים לתוך המתקן.
בהאכלה של ציפורי בר עלולים להיות סיכונים פוטנציאליים.
ציפורים יכולות להידבק ממחלות ולהפיץ אותן בהמשך; מתקני האכלה ותחנות השקיה המתוחזקים גרוע עלולים גם הם לגרום למחלות.
ציפורים במתקן ההאכלה חשופים יותר לסיכון שחתולים או בעלי חיים אחרים יטרפו אותם, וגם עלולות להיגרם לציפורים פציעות כמו התנגשות לתוך חלון.
יש לנקוט צעדים כדי להפחית את הסיכונים הצפויים לציפורים, כגון: חיטוי קבוע של מתקני האכלה ותחנות השקיה, ווידוא שמתקן האכלה לא מכיל זיהום או עובשים שונים, בחירה במיקום הנכון למתקנים על מנת לצמצם את הצפיפות ואת סכנת ההתנגשויות בחלונות.
ציפורים נוטות פחות להתנגש לחלונות שיש להם תריסי עץ.
התנגשות עם חלונות יכולה גם להיות מופחתת באמצעות מדבקות חלון.
בהתאם לעיצוב המתקן וסוג המזון שמשתמשים בו, מיני ציפורים כגון הדרור הבית יכולים להיהפך לשתלטנים בשימוש במתקן.
כתוצאה מכך, אוכלוסיית דרורי הבית יכולה לגדול באופן פתאומי ולא טבעי במקומות בהם יש מתקני האכלה.
בצפון אמריקה, שם דרור הבית הוא מין פולש, תחרות מצד דרור הבית יכולה לשלול מציפורים כמו כחולי חזה מקומות קינון זמינים, כמו גם לגרום להתקפת הציפורים.
יש הטוענים כי שימוש במתקני האכלה לציפורים הוא גורם לבעיות סביבתיות רבות אחרות; כמה מהם הובאו בשנת 2002 במאמר בעמוד הראשון של ה"וול סטריט ג'ורנל", מאמר שעורר תגובות בכל רחבי ארצות הברית מחובבי ציפור ומדענים שסתרו את הטיעונים שהובאו בכתבה והתלוננו על הכיסוי הבלתי-מאוזן של הנושא.
לפני פרסום המאמר הזה ב"וול סטריט ג'ורנל", כתב גם האורניתולוג הקנדי ג'ייסון רוג'רס על הבעיות הסביבתיות הקשורות לשימוש במתקני האכלת ציפורים בכתב העת "אלברטה נטורליסט".
במאמר זה, רוג'רס מסביר כיצד השימוש במתקנים אלו טומן בחובו השפעות שליליות וסיכונים כגון טיפוח תלות, שינוי תפוצה טבעית, צפיפות, דפוסי הגירה, הפרעה לתהליכים אקולוגיים, גרימת תת-תזונה, הקלה בהתפשטות המחלה, הגדלת הסיכון למוות של חתולים, התנגשות ציפורים בחלונות, וגורמים אחרים.
מתקן התפלה פלמחים הוא מפעל התפלת מי ים בשיטת האוסמוזה ההפוכה (SWRO) המספק מים באיכות מי שתיה למערכת המים הארצית בישראל.
המתקן הוקם בפארק תעשיות פלמחים, בהשקעה של כ-70 מיליון דולר, על ידי הקונסורציום "ויה מאריס".
בדצמבר 1999, קיבלה ועדת השרים לכלכלה בראשות שר האוצר, אברהם שוחט, ההחלטה על הקמת מספר מתקני התפלה, כדי להתמודד עם המחסור במים שפירים בישראל בטווח הארוך.
מכרז ראשון פורסם להקמת מתקן התפלה אשקלון בשיטת בנה-הפעל-העבר (BOT), ובפברואר 2001 הודיע שוחט מייד על מכרז שני לשלושה מתקני התפלה, שיפיקו כ-50 מיליון מ"ק מים בשנה כל אחד.
הוחלט שהמכרז השני יבוצע כשותפות ציבורית-פרטית בשיטת BOO - build–own–operate (הזכיין הפרטי מממן את המיזם ומפעיל אותו והוא גם הבעלים של המיזם).
באוגוסט 2002, נבחרה ההצעה של קבוצת "ויה מאריס" להקמת מתקן התפלה בפארק תעשיות פלמחים שסמוך לחוף פלמחים, לאחר שהציעה מחיר של 54 סנט למ"ק מים.
קבוצת "ויה מאריס" כללה את החברות: תה"ל (26.5%), גרנית הכרמל (26.5%), צינורות המזרח התיכון (21%), אוסיף השקעות ופיתוח (21%) והחברה הספרדית טדגואה שסיפקה את הידע להקמת המתקן (5%).
בנובמבר 2004, הונחה אבן פינה להקמת המתקן.
בנק הפועלים מימן 78% מההשקעה בהקמת המתקן בעלות של 80 מיליון דולר.
המתקן החל לפעול במאי 2007. בפברואר 2010, השלימה חברת "גרנית הכרמל" את רכישת חלקם של שאר השותפים בפרויקט.
בדצמבר 2013, מכרה את המתקן לקרן תשתיות ישראל, תמורת 400 מיליון שקל, וברווח של 100 מיליון שקל.
המתקן החל לפעול בקיבולת שנתית של 30 מיליון מטר מעוקב מים מותפלים.
בסוף 2010 הורחב המתקן לקיבולת של 45 מיליון מטר מעוקב בשנה, ובתחילת 2013 ל-90 מיליון מטר מעוקב בשנה.
מפעל ההתפלה מינג'ור (בבוג'פורי: मिंजुर खारा पानी सफाई प्लांट) הוא מתקן להתפלת מי ים בשיטת אוסמוזה הפוכה, בכפר קטופאלי, פרבר צפוני לצ'נאי, הודו, על חוף מפרץ בנגל והוא המספק מים לעיר צ'נאי.
המתקן נבנה באתר בגודל 60 דונם, והוא מתקן ההתפלה הגדול ביותר בהודו.
עבודות בנייה בוצעו על ידי חברת IVRCL ההודית וחברת אבנגואה הספרדית, בהנחיית מנהל הפרויקט פרננדו פורטילו ואלס ומנהל הבנייה חואן איגנסיו ג'ימנס-וולסקו, שחזרו לאירופה לאחר חנוכת המפעל לעבודה על פרויקטים של אנרגיה מתחדשת.
במקור אמור היה להתחיל מבצעיות עד ינואר 2009, העבודות במפעל עוכבו עקב הציקלון נישה באוקטובר 2008, מה שפגע בחלק מהעבודות הימיות שהושלמו והרס את קופת המים שנועדה להתקנת צינורות מעבר.