tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אות הפתיחה של התוכנית מבט ספורט לווה בנעימה בשם "Jägerlatein", שהולחנה על ידי המלחין הגרמני ג'יימס לאסט ונלקחה מתוך תקליטו "Non Stop Dancing '68".
הנעימה נבחרה על ידי יגאל שילון בשנת 1969 ולוותה באנימציה דמוית מחשב שהונפשה על ידי האומן יוחנן לקיצביץ'.
פתיח התוכנית "משחק השבת" ששודרה במוצאי-שבת היה אף הוא שיר של ג'יימס לאסט בשם "Sportpalast-Polka".
בבלשנות, מבטא הוא סגנון הגייה ייחודי, המאפיין קבוצה מסוימת.
אין לבלבל בין מבטא ובין ניב, הכולל גם אוצר מילים וחוקי דקדוק שונים.
היווצרות מבטאים שונים נובעת מפיצול אוכלוסייה, הדוברת שפה אחידה, לקבוצות שונות.
הפיצול אינו בהכרח גאוגרפי – במקרים רבים מתפתחים מבטאים שונים אצל מעמדות שונים או קבוצות אתניות שונות.
המבטא הוא מושג יחסי, אם כי ניתן לאפיין את המבטא המצוי או התקני של שפה מסוימת.
כך למשל המבטא המדובר בטוסקנה נחשב למבטא התקני של השפה האיטלקית.
בישראל, הרוב המוחלט של המבטאים נובע משפת אם שאינה עברית, ואין מבטאים המשויכים לאזורים בארץ.
זאת בניגוד לשפות אחרות, בהן קיימים מבטאים שונים באזורים גאוגרפיים שונים.
ילדים מסוגלים לרכוש מבטא זר בקצב מהיר, ובכך יכולת זו דומה ליכולת למידת השפה אצל ילדים – ילדים למשפחות הנודדות במקומות שונים רוכשים מבטאים חדשים בתוך זמן קצר.
בחייו הבוגרים, מבטאו של אדם נשאר קבוע, ואף על פי שייתכן שתהיינה עליו השפעות שונות, המבטא, בבסיסו, נותר קבוע.
המבטא נוטה להשתנות עד שנות העשרים המוקדמות בחייו של אדם.
בחלק מהחברות מוגדר המבטא ה"סטנדרטי", אך אין הכרח שהוא יהיה גם המבטא הנפוץ באוכלוסייה.
בבריטניה, למשל, מוגדרת הגיית ה-Received Pronunciation (המבטא הרשמי של ה-BBC בעבר, בין השאר) כמבטא התקני ביותר, אף על פי שזהו מבטאם של כ-3% מהאוכלוסייה בלבד.
מבטא זר הוא המבטא של אדם שמדבר בשפה שאינה שפת האם שלו.
מבטא זה נוצר כאשר הפונולוגיה של שפת אמו של האדם משפיעה על דרך הגייתו את השפה השנייה אותה הוא דובר.
לעיתים, נתפש בחברה מבטא זר כנושא קונוטציה שלילית.
במקרים כאלה, חלק מבעלי המבטא יעדיפו לנסות לדכא את מבטאם.
עם זאת, קשה להיפטר ממבטא זר בלא להשקיע מאמצים רבים, וההצלחה בכך אינה אחידה.
כאשר המבטא הזר לא יוצר בעיות רבות מדי, חלק מהאנשים מעדיפים לחיות עם מבטאם.
בדרנים וחקיינים רבים נוטים לדמות מבטא זר כחלק מהופעותיהם.
חלקם לועגים לאוכלוסייה הדוברת שפה זרה וחלקם מנסים לחקות דמויות באופן מקרוב ככל האפשר למקור.
בפרק י"ב בספר שופטים מסופר שבני אפרים ביטאו שי"ן כסמ"ך, והשופט יפתח הגלעדי נעזר בכך כדי לזהות ולהרוג את בני השבט ).
מצורות ניקוד שונות של כתבי היד של המשנה ומקורות תנאיים ואמוראיים אחרים, ניתן ללמוד על מבטאים שונים של השפה העברית:
הניקוד הטברני, הוא הניקוד הסטנדרטי של ימינו.
הניקוד הארץ־ישראלי, שמשקף מבטא הדומה למבטא הסטנדרטי של העברית בימינו.
כיוון שמערכת הניקוד משקפת מבטא שאינו בשימוש, קיימים בה סימנים כפולים לתנועות, שנהגות באופן זהה היום, כגון הצירי והסגול או הקמץ והפתח.
הסימון הכפול משקף שוני באופי הגיית התנועות במבטא הקדום; שוני שהשתמר בעדות מסוימות.
עד לתחיית השפה העברית בארץ ישראל, חיו קהילות היהודים בגולה כשהן רחוקות אלו מאלו, ולא קיימו קשר רציף ביניהן.
תנאים אלו הביאו להתפתחות מבטאים שונים לשפה העברית:
ההגייה האשכנזית, שהושפעה רבות מגרמנית.
ההגייה התימנית, שבמידה רבה שימרה את ההגייה העברית הקדומה.
אלו חלוקות מכלילות, והמבטאים לא היו אחידים – המבטא העיראקי שונה מהטורקי, הפולני שונה מהליטאי, והמבטא במחוז צנעא היה שונה מהמבטא בשאר תימן.
בישראל ניתן לשמוע מגוון רב של מבטאים, וזאת בשל היותה "קיבוץ גלויות" – מדינה קולטת עלייה.
המבטא הזר מושפע מגיל החשיפה לעברית.
לילידי ישראל ולמי שעלה לישראל לפני תום גיל ההתבגרות ורכש את העברית ברמת שפת אם אין, לרוב, מבטא זר.
עם זאת, ישנם ילדים רבים שנולדו בארץ, אך גדלו בסביבה שבה רוב האוכלוסייה איננה ילידת הארץ, ולכן, אפילו אם העברית היא כמעט שפת האם שלהם, יהיה להם מבטא זר.
לרוב, מי שעלו לישראל כבוגרים נושאים מבטא זר.
לאחר עליית יהודים מארצות שונות בעלי מבטאים שונים למדינת ישראל נשאלה שאלה הלכתית על המבטא הנכון להתפלל בו.
מאחר שישראלים מכל הגלויות מדברים כיום במבטא "ספרדי", יש שסוברים שעל כל עדה צריכה לשמור בתפילה על מבטאה, וכך עושים בפועל בקהילות חרדיות.
בציבור הדתי לאומי, מאחר שהעברית המדוברת והנלמדת בבתי הספר היא בהגייה ספרדית, נשתרשה ההגייה הספרדית גם בתפילה.
ולמרות זאת, יש רבנים שיצאו בתוקף נגד אשכנזים ששינו את המבטא המקורי שלהם ואף הורו שגם מי שקשה לו להתפלל במבטא אשכנזי, לכל הפחות יבטא את שם השם בהגייה אשכנזית.
מַבְחֵשׁ, בּוֹחְשָׁן או סְטִירֶר, הוא אביזר בר המשמש לערבוב משקאות.
המבחש הוא מקלון מוארך העשוי פלסטיק או פלדת אל-חלד ומוגש יחד עם משקה כדי שהלקוח יוכל לערבב את המשקה כראות עיניו.
המבחש משמש בדרך כלל לערבוב קפה או קוקטיילים.
לעיתים הוא צבעוני ומעוטר בהתאם לסוג הקוקטייל ואופי הבר.
ישנם גם משקאות שאליהם מקובל לצרף מבחש אכיל, כמו גבעול סלרי בקוקטייל "בלאדי מרי", או מקל קינמון.
ישנם מבחשים חלולים העשויים זכוכית ומשמשים גם כקשית.
מַבטשה או מהדק רבד היא ציוד מסילה נייד המיועד לטיפול ברבד עליו מונחת מסילת רכבת.
הרבד הוא מצע החצץ שעליו מונחת המסילה ושמכסה את האדנים שלה, והוא תומך ומייצב אותה.
לשם כך על הרבד להיות דחוס ומהודק כך שהמסילה תהיה יציבה ולא תזוז או תשקע בזמן שרכבת עוברת עליה.
בעבר בוצע הידוק הרבד באופן ידני, אך כיום המסילות והאדנים כבדים בהרבה ולא ניתן לבצע זאת ללא מיכון.
המבטשות הראשונות הרימו את המסילה והידקו את הרבד מתחתיה, כיום העבודה מתבצעת בלי להזיז את המסילה כאשר חלק מהמבטשות המודרניות גם מיישרות את המסילה תוך כדי עבודה ומתקנות סטיות שנוצרו במרחק שבין הפסים, כך שהנסיעה ברכבת נעשית חלקה ונוחה יותר.
המבטשה מונעת עצמאית (בדרך כלל על ידי מנוע דיזל) ויכולה לנוע על המסילה אל המקום בו יש צורך להדק את הרבד.
במרכז המבטשה נמצאת יחידת ההידוק הכוללת 16 זרועות הידוק ומנועים הידראולים המשמשים להנעת הזרועות ולהפעלת רטט.
העבודה מתבצעת במחזור בן שלושה שלבים:
החדרת זרועות אל הרבד מסביב לאדן של המסילה
דחיסת הרבד והידוקו באמצעות רטט
הוצאת הזרועות ומעבר אל האדן הבא
במבטשות הכוללות יחידת ישור מסילה יש חוגונים מיוחדים המודדים את המרחק בין הפסים ואת הפרש הגבהים ביניהם ומתקנים אותו אם יש בכך צורך.
הידוק הרבד מתבצע לאחר הנחת מסילה חדשה ופיזור הרבד מסביבה וכאשר יש צורך בתחזוקה של הרבד עקב שחיקה לאחר תקופה של שימוש במסילה.
מבט מגן עדן הוא סרט קולנוע אמריקאי-בריטי-ניו זילנדי משנת 2009 מסוגת דרמה ומותחן על-טבעי, שבוים על ידי פיטר ג'קסון ומבוסס על ספר בעל אותו שם שכתבה אליס סיבולד.
התסריט לסרט נכתב במשותף על ידי ג'קסון, פראן וולש ופיליפה ביונאס.
בהפקת הסרט היה שותף סטיבן ספילברג.
בשנת 1973 סוזי סלמון (סרשה רונן) החיה בפנסילבניה חולמת להיות צלמת מפורסמת.
יום אחד ריי סינג, נער שסוזי מאוהבת בו, מזמין אותה לצאת איתו.
בדרך חזרה לביתה היא פוגשת את ג'ורג' הארווי (סטנלי טוצ'י) שמשדל אותה לרדת למערה שהוא בנה לילדי השכונה.
בהתחלה היא מסרבת אך לאחר שכנועים רבים היא מסכימה.
כשהיא רוצה לעזוב הארווי מסרב לתת לה ללכת.
היא מצליחה להימלט ממנו ולברוח לביתה.
אך כשהיא מגיעה לשם היא מגלה שלמעשה היא לא באמת נמצאת בביתה והיא אף מעולם לא יצאה מהמערה אלא היא נמצאת במקום בין כדור הארץ לגן עדן.
לאחר תקופה ממושכת שבה משפחתה של סוזי מתאבלת, אחותה, לינדסי (רוז מקייבר), חושדת בשכנם המוזר, מר הארווי.
יום אחד היא נכנסת לביתו ומגלה ראיות המפלילות אותו ברצח אחותה.
לאחר שמר הארווי מגלה שלינדסי הייתה בדירתו הוא בורח מהעיר.
סוזי, אשר חלמה כל הזמן על אותו חלום של בית בתוך מגדלור, נכנסת אליו ומגלה שמי שרצח אותה, הוא רוצח סדרתי שרצח מספר ילדות בעבר, והקטנה שבהן הייתה רק בת 6.
סרשה רונן - סוזי סלמון
מארק וולברג - ג'ק סלמון
רייצ'ל וייס - אביגיל סלמון
רוז מקייבר - לינדסי סלמון
סטנלי טוצ'י - ג'ורג' הארווי
מייקל אימפריולי - לן פנרמן
כריסטיאן תומאס אשדייל - בקלי סלמון
הסרט זכה בעיקר לביקורות מעורבות עד שליליות.
אך למרות זאת השחקנים סרשה רונן וסטנלי טוצ'י זכו לביקורות מהללות.
טוצ'י אף היה מועמד לפרס האוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
הסרט הכניס בארצות הברית כ-44,028,238 מיליון דולר וכ-49,507,108 מיליון דולר מחוץ לארצות הברית מה שמסכם את הכנסותיו בכ-93,535,346.
מבטל כיסו של חברו פירושו: מונע רווח מחברו (כיס = ארנק).
בהלכה קיים דיון האם המחזיק ברשותו כספים של חברו ומונע ממנו להפיק מהם רווח נחשב כמזיק, וצריך לפצות על הרווחים שמנע.
פירוש: אריס שמקבל שדה על מנת לעבוד בה ולהפריש אחוז מסוים מהיבול לבעל השדה, שהשאיר את השדה בורה ולא עבד בה - בית הדין שולח שמאי לבדוק כמה יבול הייתה שדה זו מסוגלת להניב, ויתן לבעלים כאילו עבד בה.
הטעם לכך, משום שבהסכם אריסות מקובל לכתוב במפורש: "אם אוביר את השדה ולא אעבוד בה - אשלם כאילו היה יבול טוב".
ומכיוון שכך מקובל לכתוב בהסכמי אריסות - זוהי התחייבותו של האריס גם אם לא כתבו הסכם ביניהם.
בתלמוד הירושלמי למדו מכאן כלל בדיני ממונות:
פירוש: המשנה מחייבת את האריס לפצות את בעל השדה על העדר רווחים משדהו, רק משום שזוהי ההתחייבות המקובלת בין אריסים.
מכאן יש ללמוד, שמי שיש ברשותו כסף של חברו לצורך השקעה עסקית והוא נמנע מלעשות בו עסקים - פטור מלפצות את בעל הכסף על הפסד רווחיו, מפני שבמקרה זה לא הייתה התחייבות מפורשת בין שניהם וגם אין התחייבות מקובלת שכזו.
עם זאת, לצד הנפגע יש תרעומת מוצדקת על הצד הפוגע, והדבר מטיל חיוב מוסרי לפצות את הנפגע, למרות שבית הדין לא יכפה את הפיצוי.
=לוודא שאכן קיימת חובת פיצוי "לצאת ידי שמים"
בתלמוד הבבלי מופיע מאמר מנוגד לכאורה:
תרגום חופשי: הנותן לחברו כסף לקנות עבורו יין בעונה בה הוא נמכר בזול, והלה התרשל ולא קנה עבור השולח - משלם לו יין כפי שהיה יכול לקנותו במחיר הזול המקובל ב"פרוותא דזולשפט", מקום בו היה היין נמכר בזול בזמן הבציר.
מכאן עולה שמי שמחזיק ברשותו כסף של חברו ללא שימוש ובכך מונע ממנו להרויח - צריך לפצותו על כך.
בדברי המפרשים מובאים דעות שונות בנושא.
יש אומרים שהגמרא אודות שליח לקניית יין מדברת על מקרה שהייתה התחייבות מפורשת של השליח שאם לא יקנה - יתן יין משלו בתמורה.
לפי זה אין כל חידוש בדברי הגמרא על עצם חיובו של השליח, והחידוש הוא רק באומדן החיוב וקביעת המדד על פי השער הנהוג ב"פרוותא דזולשפט".
הרב חיים בלוך סיכם את עמדות הפוסקים כך:
אדם שמנע מחבירו סכום כסף, בו יכול היה להרויח, אינו חייב משום מבטל כיסו של חבירו.
בספר קצות החושן מסביר את ההבדל כך: בית או ספינה נועדו למגורים או השכרה, ולא מקובל להשאיר אותם ריקים ללא כל שימוש, ולכן מי שמונע הפקת רווחים מהם נחשב כמזיק.
כסף, לעומת זאת, עשוי לעמוד ללא כל שימוש, כי הפקת רווחים ממנו דורשת "התחכמות והתעסקות קנייה ומכירה", ולכן מניעת רווח ממנו איננה נחשבת כמזיק.
על פי נימוק זה, נראה שבימינו, כשמקובל להפקיד סכומים גדולים בחשבון הנושא רווח, מניעת רווח מכסף שקולה כמניעת רווח מבית וספינה.
התלמוד הירושלמי מעלה ספק במקרה שאדם מנע מחברו מלהרוויח מספינה או חנות, האם דינו כשדה או ככסף.
בערוך השולחן כתב שבמקום שאדם הפקיד אצל חבירו סכום כסף, והלה השתמש והרויח בהם לצורך עצמו, הרוויח הוא למי שהשקיע בכסף, ולא לבעל הכסף.
את דבריו הוכיח הערוך השולחן מהירושלמי שהמבטל כיסו של חבירו כגון שנתן לו מעות לקנות חטים וישב ולא לקח, אף שהמשלח הפסיד על ידי זה את הריוח פטור מלשלם ואין זה רק כגרמא, וכל שכן בזה שלא עשה היזק להמפקיד, שהרי לא צוהו לעסוק בהם בעדו.
הערוך השולחן מסייג את דבריו, שכשם המבטל קרקע של חבירו חייב לשלם ופירשו הטעם מפני שההפסד ברור והוי כדיני דגרמי, ומבטל חנותו וספינתו של חבירו נשאר בספק ופסק הסמ"ג לקולא דפטור, אבל אם ההפסד ברור חייב לשלם ולפי זה גם במעות כשההפסד ברור חייב גם כן לשלם דהוי כגרמי.
מבט לתקשורת פלסטינית הוא מכון מחקר ישראלי-ימני לחקר החברה הפלסטינית.
מכון המחקר חוקר ומתעד את החברה הפלסטינית באמצעות כלי התקשורת, התרבות ומערכת החינוך של הרשות הפלסטינית.
מטרת המכון היא לבחון את האידאולוגיה של הרשות הפלסטינית ואת הפער בין הצהרותיה לעולם לבין התקשורת הפנימית שלה, בנוגע ליחסה לישראל, לסכסוך הישראלי-פלסטיני ולתהליך השלום.
מסיבה זאת המכון מתמקד פחות בחברה הפלסטינית ברצועת עזה תחת שלטון החמאס שאינו מכיר בישראל או בתהליך שלום.
מחקרי המכון חושפים הסתה אנטישמית קשה וחינוך לאלימות ולשנאת ישראל.
דו"חות המכון ומחקריו מוצגים בפני קובעי מדיניות ומנהיגים בישראל, בארצות הברית ובמדינות אירופה.
המכון מפעיל אתר אינטרנט בשלוש שפות וערוץ ביוטיוב המכיל מאות סרטונים, בנוסף לפרסומים בכלי התקשורת בישראל ובעולם.
מכון "מבט לתקשורת פלסטינית" נוסד בשנת 1996 ובראשו עומד איתמר מרכוס ששימש בעבר גם כסגן נשיא "הקרן המרכזית לישראל", כמנהל המחקר בארגון "המרכז למעקב אחר השפעות השלום" (CMIP) וכחבר בוועדה המשולשת ישראלית-פלסטינית-אמריקאית למניעת הסתה שהוקמה בעקבות הסכם ואי.
חברים נוספים בצוות המכון הם: ברברה קרוק, נציגת המכון בצפון אמריקה ונאן ז'אק זילברדיק.
על פי אתר האינטרנט של המכון לקבוצת המתרגמים שלו ניסיון רב בחקר החברה הפלסטינית וחלקם דוברים ערבית כשפת אם.
חברי המכון עוסקים בניטור ובמעקב של כלי התקשורת הפלסטינים, תוך שימת דגש על המסרים אותם מעבירים מנהיגי החברה הפלסטינית, מהפת"ח ומהחמאס, לאוכלוסייה הפלסטינית.
תוצרי המעקב מתורגמים לעברית, אנגלית וצרפתית ומועלים לרשת האינטרנט.
המכון חוקר היבטים שונים בחברה הפלסטינית, בהם: דמוניזציה של ישראל והיהודים, עלילות כלפי מדינת ישראל, עידוד האלימות והשאהדה, שימוש באלימות כאסטרטגיה, שכתוב ההיסטוריה והכחשת השואה, דרכי המימון של הטרור הערבי, סוגיות פנים בחברה הפלסטינית, פאן-אסלאמיות ושנאת המערב, ואפיון דמותם והשקפותיהם של המנהיגים הפלסטינים.
לדברי איתמר מרכוס, המכון פועל לקידום "החינוך לשלום".
המכון הפיק מחקרים מגוונים העוסקים בנושאים אלו, ולדבריו, מחקרים אלו "השפיעו רבות על האופן בו העולם תופס את העם הפלסטיני".
כך למשל גרר פרסום של המכון במרץ 2008 בו נחשפו דברי הסתה לכאורה של מחמוד עבאס לעיכוב העברת 150 מיליון דולר כספי סיוע לרשות הפלסטינית.
על פי ה"וושינגטון טיימס": "תוכני הראיון של מחמוד עבאס הגיעו לידיעה הציבור רק בזכות עבודתו הקפדנית של ארגון 'מבט לתקשורת הפלסטינית'".
באפריל 2008 הציג המכון בפני ועדת החוץ של בית הנבחרים האמריקאי דו"ח מיוחד על הקשרים של הרשות הפלסטינית עם אויביה של ארצות הברית.
בינואר 2008 הוצג בפני הפרלמנט הבריטי דו"ח המתאר כיצד כספי הסיוע הבריטיים מופנים לחינוך לשנאה נגד היהודים והמערב.
המכון עובד בשיתוף פעולה עם משרדי ממשלה שונים ובעבר ביצע כמה מחקרים בהזמנתם.
ממצאי המכון משמשים לעיתים מקור לדיווחי "מדד תרבות השלום וההסתה ברשות הפלסטינית", שעורך המשרד לנושאים אסטרטגיים החל מ-2010 באופן תדיר.
נציגי המכון הרצו בעשרות אוניברסיטאות, בכלי תקשורת מובילים והופיעו בפני פרלמנטים ברחבי העולם.
בדצמבר 2010 נחסם ערוץ היוטיוב של המכון בטענה שהוא "מעודד שיח שנאה", לאחר שחשף סרטונים אנטישמיים שהופיעו בטלוויזיה הפלסטינית, אולם הוא חזר לרשת כעבור כמה ימים.
על פי המכון, לפני האינתיפאדה השנייה חלה עלייה קיצונית בשידורי אלימות אנטישמיים, בקריאות לערוך מלחמת ג'יהאד ובצילומים ערוכים מהאינתיפאדה הראשונה.
התקשורת הפלסטינית אינה זוכה מחופש ביטוי ועל כן סביר להניח כי ההנהגה בראשות ערפאת החליטה על הגברת התעמולה כחלק ממדיניות פוליטית שהביאה לאינתיפאדה השנייה.
תוכני הטלוויזיה הפלסטינית מציגים את חיילי צה"ל כרוצחים ואנסים, בין אם בקטעים מזויפים שנועדו להיראות אותנטיים, ובין אם בסרטי עלילה מבוימים, וגם ככובשים אכזרים.
על פי המכון אין הבדל בין הדרשות הדתיות מאת הרשות ביחסה לישראל לבין יחסו של החמאס לישראל.
בשניהם נאמר כי אדמת "פלסטין" היא אדמת וקף קדושה, שכל ישראל שייכת לפלסטינים, וכן שמי שיחלק את פלסטין רבתי הוא בוגד וסופו למות בגיהנום.
בדרשות גם קוראים "צריך לשחוט אותם ולרצוח אותם כדברי אללה...
אסור שיהיו בלבבכם רחמים אל היהודים בכל מקום ובכל הארץ.
הלחמו בהם בכל מקום שאתם מצויים.
בכל מקום בו אתם נתקלים בהם - הרגו אותם".
על פי המכון, מסמכיו מוכיחים כי הרשות בניגוד להצהרותיה כן מעודדת את ילדיהם למות.
הילדים נדחפים על ידי הוריהם, חבריהם, הרשות והתקשורת לשאהדה ולעימותים, ומעלים בפני הילדים את ערך המוות "למען אללה".
ישנן קריאות ברורות לכך בהמנונים בבית הספר, בקליפים בטלוויזיה, ועוד.
לדוגמה, במשרד ההסברה והקרן הלאומית הפלסטינית הציגו את מוחמד א-דורה (לאחר שיחזור מבוים ודרמטי של מותו בקליפ) כמי שמתעורר בגן עדן פסטורלי לילדים.
הקליפ שזור בתמונות דם ואלימות של חיילי צה"ל, ובקריאות של מוחמד א-דורה לילדים לבוא בעקבותיו, בעקבות מות השהידים.
בספרי הלימוד הפלסטינים ישנם תכנים אנטישמיים.
סקירות של מאות מספרי הלימוד הפלסטיניים העלו כי היהודים מוצגים כבעלי תכונות שליליות (כרמאים, כבוגדנים, גנבים...) וכן כחיות כמו ארבה.
מדינת היהודים מתוארת כפרובוקציה, והיא אינה קיימת בספרי הלימוד, הציונות מוצגת כתנועה גזענית קולוניאליסטית, היהדות מוצגת כחסרת קשר לארץ ישראל, והיהודים כאוסף של בעלי דת משותפת ולא לאום.
אפילו בספרי לשון נכתב כי הצורך לבצע ג'יהאד ולשחרר את פלסטין מוטלת על צווארו של כל ילד.
בספר שירה נכתב כי על הילדים ללחום ולהקריב עצמם במלחמת דם ואש, המוות יקרא והחרב שלהם "תשתגע מרוב הרג".
המכון קבע כי אפילו בתכני תרבות כתשבצים, מופיעה הסתה והכחשה, כולל הכחשת השואה.
כך למשל בתשבצים הפלסטינים מופיעים שמות שאהידים, "יד ושם" מוגדר כ"המרכז היהודי להנצחת השואה והשקר", "בוגדנות" מוגדרת כ"תכונתם של היהודים", "הצהרת בלפור" מוגדרת כ"הצהרה אנגלית מקוללת", ועוד.
גם השירה הפלסטינית רווייה בשנאה ובתיאורי אלימות קשה וסאדיסטית.
על מקבלי משכורת חודשית והטבות נוספות ברשות הפלסטינית נמנים מחבלים הכלואים בישראל בגין פעילות טרור.
על פי הגדרת החוק הפלסטיני - חוק האסירים המשוחררים 2004/19, זכאים למשכורת כל היושבים בבתי הכלא הישראליים על רקע השתתפותם במלחמה נגד ישראל.
אסירים פליליים הכלואים בישראל, כגנבי מכוניות, אינם זכאים למשכורת.
המשכורת היא נגזרת של אופי פעולת הטרור, תקופת המאסר שנקצבה על ידי בית המשפט, ואזרחות המחבל.
אם מדובר במחבל בעל אזרחות ישראלית (ברשות הפלסטינית הם מכונים 'ערביי הפנים') משכורתם תאמיר מעבר למשכורתם של מחבלים בעלי אזרחות פלסטינית בעלי מאפייני פעולות טרור ותקופות מאסר זהות.
החוקרים של המכון סבורים שתשלום משכורת חודשית למחבלים מבטא את ראיית הרשות הפלסטינית את המחבלים כגיבורים ודמויות מופת.
באוגוסט 2014 הודיעה הרשות כי תפסיק להעביר את הכספים לאסירים הביטחוניים בעקבות לחץ ממדינות אירופאיות שהתנגדו להעברת כספי התמיכה שלהם למחבלים מורשעים.
במאי 2015 חשפה מבט לתקשורת פלסטינית שהפלסטינים המשיכו להעביר את הכספים למרות הצהרתם.
אנטישמיות של ראשי הרשות הפלסטינית וחברי כנסת ערבים
המכון חשף רבות אנטישמיות של ראשי הרשות הפלסטינית ושל חברי כנסת הערבים מטעם הרשימה המשותפת.
בין היתר את אמירתו של יו"ר תע"ל, אחמד טיבי: "בהיסטוריה של העמים השאהיד הוא שיא התפארת, אין דבר יותר נעלה מהשהאדה, ברכות לשאהידים שלנו בקו הירוק ומחוצה לו.", כמו כן חשף שיו"ר הרשות הפלסטינית אבו מאזן הוא אנטישמי מכחיש השואה, ועל כך נשלחה ביקורת רבה על הרשות וראשיה.
כמו כן ב-2020 חשף המכון בעמוד הפייסבוק שלו שבמהלך התפרצות נגיף הקורונה האשימו הרשות הפלסטינית וחברי הכנסת הערבים את ישראל בהתפרצות הנגיף בשטחים וטענו שחיילי צה"ל יורקים על מכוניות על מנת להפיץ את הנגיף, אף על פי שישראל סייעה לרשות הפלסטינית, העבירה את הרופאים הפלסטינים קורס תדרוך ועוד.
כמו כן חשף את יו"ר חד"ש, איימן עודה מהלל את מזכ"ל ארגון הטרור חזבאללה, חאסן נסראללה, כמו כן התבטאויות אנטישמיות של עוד חברי כנסת.
ב-2015 חשף המכון את היבה יזבק מהללת בפוסט בפייסבוק את המחבל סמיר קונטאר, את חנין זועבי פוגעת בחיילי צה"ל בספינת המרמרה, את ח"כ אוסאמה סעדי מהלל את רוצחי איתם ונעמה הנקין.
כמו כן של ראשי ארגוני הטרור כמו מנהיג ארגון חמאס, יחיא סנוואר ואסמאעיל הנייה.
הסתה נגד ישראל והטעיית הקהילה הבינלאומית
מכון המחקר עוסק גם בפרסומים של גופי הממשל הפלסטיניים.
במהלך מלחמת חרבות ברזל חשף בנוגע לילד פלסטיני שנהרג מאש צה"ל פורסמה מחד קובלנה כלפי ישראל ש"הרגה ילד תמים" ומאידך דברי שבח והלל המתארים אותו כחייל ולוחם.
יש המערערים על מידת מהימנותם של הנתונים של המכון וטוענים לדיווחים סלקטיביים מצד המכון.
כך למשל, בפברואר 2012, טען פרופ' דני אורבך שהמכון עיוות את נאומו של אחמד טיבי ביום השהיד הפלסטיני ברמאללה וערך אותו באופן מגמתי.
באוגוסט 2013 מתחה השופטת דליה גנות ביקורת על חוות דעתו של איתמר מרכוס, מנהל המכון.
הפוליטיקאית הפלסטינית חנאן עשראווי האשימה את מכון המחקר בתעמולה, וטענה כי יש לו קשר הדוק למפעל ההתנחלויות ולגורמים ימניים כמו "הקרן המרכזית לישראל".
מבטשה היא טחנת מים הידרודינמית לעיבוד צמר הדומה בפעולתה לטחנות הקמח העתיקות.
המבטשה משתמשת בכוח המים על-מנת להניע פטישי עץ גדולים שחובטים בצמר לצורך ציפוף הבד וחיזוקו.
פעולת הבטישה היא השלב שבו שוטפים את השומנים מהצמר בעזרת מים וסבון, תוך כדי הכאה עם פטישים או דריכה על הצמר כדי שלא יתכווץ.
זהו אחד התהליכים המסובכים בעיבוד הצמר, אך עשייתו על ידי המבטשה הפועלת מכח המים חוסכת עבודה של כ-500 פועלים.
בתקופת המשנה נקראה פעולת זאת ניפוץ.
ליד בריכות שכווי שבתחתית נחל עמוד נמצאה מבטשה אשר היו משתמשים בה תושבי העיר צפת הקרובה במאה ה-16, כשענף הטקסטיל היה אחד הענפים הכלכליים החשובים בעיר.
במהלך תקופת הזוהר של צפת במאה ה-16 היה גל עלייה גדול לצפת, בעיקר בעקבות הרשות שניתנה ליהודים שגורשו מספרד להגיע לרחבי האימפריה העות'מאנית.
חלקם הגיעו לצפת שהפכה על ידי המתיישבים החדשים למעצמה כלכלית, עקב הידע הרב שהיה להם בתעשיית הטקסטיל.
בצפת הם מצאו את משאבי הטבע הנדרשים, בין השאר כוח המים של נחל עמוד, אשר בו הם בנו את המבטשות.
כדי ליצור מבטשה טובה היו צריכים ליצור תעלה שמתעלת את המים מנקודה גבוהה ושומרת על הגובה שלהם.
בתחתית הנחל בנו את מבנה המבטשה, המים שנופלים מגובה רב מסובבים גלגל מים ענק שמחובר למוט עץ שעולה למעלה ומסובב עוד מספר גלגלים.
אותם גלגלים מחוברים לפטישי ענק.
עקב הסיבוב הפטישים מכים בחוזקה על האריגים אשר נמצאים באמבטיות מלאות במים בתחתית המבנה.
מבט שני הייתה תוכנית תחקירים עיתונאיים ששודרה החל משנת 1976 עד 2017 בערוץ הראשון.
רוב התחקירים של התוכנית עסקו בחברה הישראלית.
אות התכנית (החל מ-1979) היה "סטאנטמן" מאת המלחין הגרמני אדגר פרוזה, חבר להקת טנג'רין דרים.
התוכנית הפסיקה להיות משודרת עם סגירת רשות השידור וחטיבת החדשות של הערוץ הראשון, ב-9 במאי 2017.
התוכנית עלתה לשידור במאי 1976, במטרה להביא מבט נוסף, מעמיק יותר על נושאי חוץ ופנים שהיו בחדשות, ולכן נבחר השם "מבט שני".
המפיק, העורך והמגיש הראשון שלה היה שמעון טסלר.
תחילה שודרה בימי ראשון, כתוכנית בת חצי שעה, מיד אחרי "מבט לחדשות".
התוכנית הראשונה הייתה אמורה לעלות לשידור ב-9 במאי 1976, בנושא "האופציות הגרעיניות של ישראל", אך היא בוטלה ברגע האחרון על ידי מנכ"ל רשות השידור יצחק לבני מפני שהנושא עדין, והיה מעורר דיון ציבורי.
אם זאת לבני הכחיש שהתוכנית בוטלה על ידי הצנזורה הצבאית.
לפיכך התוכנית הראשונה שודרה שבוע אחר כך, ב-16 במאי 1976 ועסקה בסכסוך העבודה במפעל "פרידמן".
באוגוסט 1976 הגיש תיאטרון בימות ומנהלו יעקב אגמון תביעה על פרסום לשון הרע נגד רשות השידור, המפיק שמעון טסלר, המגישה והכתבת שרי רז ועורכת התחקירים דליה גוטמן על אי-דיוקים הכתבה שהוקרנה חודש קודם על תיאטרון.
באוקטובר 1976 הוחלט להרחיב את צוות התוכנית, במקור תוכנן שכתבי מחלקת החדשות יכינו כתבות עבור התוכנית, אך מקוצר זמן לא התפנו לכך וחלק גדול מהתוכן ששודר היה רכישות של כתבות תחקיר או סרטי תעודה מן העולם, לכן הוחלט לצרף שני כתבים קבועים לתוכנית, חיים גיל, ורון בן ישי.
בין הכתבים של מחלקת החדשות שהכינו כתבות עבור התוכנית באותה תקופה היו נסים משעל, יגאל גורן ואהוד יערי.
עד 1990 ערך והגיש את התוכנית מיכאל קרפין, אז הודח בידי מנהל הטלוויזיה יוסף בראל, שנכנס אז לתפקידו, עקב סרובו של קרפין לקבל אישור מבראל לפני שידור כל כתבה.
בראל אף פסל מספר כתבות לאחר שכבר היו מוכנות לשידור.
במקומו מונה חיים יבין לעורך ומגיש התוכנית, ששמה שונה ל-"פנורמה" (כשם תוכנית התחקירים של ה-BBC).
ביוני 1991 חזרה התוכנית לשם "מבט שני".
בסוף שנות ה-90 ירדה התוכנית מלוח השידורים, בסוף 2002 הוחלט להחזיר אותה לשידור.
ב-2003 מונה איתי לנדסברג כעורך ומפיק התוכנית, שבמקביל שימש גם כראש מחלקת התעודה בערוץ הראשון.
את העונה הראשונה של "מבט שני" בעריכתו פתח בסרט "הדרך לג'נין" של פייר רחוב, סרט תגובה ל"ג'נין ג'נין" של מוחמד בכרי.
בין השנים 2003–2004 הגישה את התוכנית אורית לביא-נשיאל.
בנובמבר 2004 עתרו לבית המשפט המחוזי בירושלים אגודת העיתונאים בירושלים, ועד עיתונות הפקה ברשות השידור והעיתונאי איתי לנדסברג, בבקשה להוציא צו מניעה כנגד החלטתו של מנכ"ל רשות השידור יוסף בראל לקצץ את "מבט שני", וזאת במסגרת מחלוקת בינו לאיתי לנדסברג על תוכן התחקירים בתוכנית.
בראל בעצמו הודח מתפקידו כחצי שנה אחר-כך.
בספטמבר 2007 אסר בית המשפט העליון לשדר ב"מבט שני" קטע מחקירתו של רומן זדורוב ודחה את ערעורה של רשות השידור על ההחלטה קודמת של בית המשפט המחוזי בנצרת.
הרשות ביקשה לשדר את הקטע בכתבה של העיתונאית מיכל קפרא, שעסקה בספקות של הוריה של תאיר ראדה לגבי זהותו של רוצח בתם.
בקטע המדובר נראה זדורוב טוען בפני חוקריו כי לא הודה ברצח באוזני מדובב שהוכנס לתאו.
בית המשפט אסר את השידור מחשש לפגיעה בטוהר ההליך השיפוטי.
הכתבה שודרה ללא הקטע שנאסר לשידור באוקטובר 2007.
בנובמבר 2008 החלה להגיש את התוכנית קרן נויבך.
ב-8 בנובמבר 2011 הודחה נויבך מהגשת התוכנית בטענה ש"היא אינה 'עוברת מסך' והצבתה בזמנו בשידור נכפתה על הערוץ על ידי המנכ"ל הקודם", וכי "נויבך התייצבה לשידור סמוך לשעת השידור ולא גילתה מעורבות והתעניינות בתכנים המשודרים בתוכנית".
אגודת העיתונאים בתל אביב יזמה מחאה נגד ההדחה בטענה שהיא נעשתה עקב לחצים פוליטיים.
חודש אחר כך זומנה נויבך גם לשימוע לפני פיטורים.
גם בדיון בכנסת עלתה טענה דומה.
במקביל באותה עת הוחלט לצמצם את צוות התוכנית לתחקירן בודד.
לאחר קרן נויבך הגישה את תוכנית התחקירים עיתונאית הערוץ הראשון נועה ברק-וושלר ולמעשה הגישה אותה במשך ארבע עונות - עד לסוף עונת 2014 (שהסתיימה בקיץ 2015).
מנובמבר 2015 עד סיום התוכנית ב-2017 הגיש אותה העיתונאי יגאל רביד.
בין התחקירים וסרטי התעודה הבולטים ששודרו בתוכנית במשך השנים היו:
כתבה של ויקטור נחמיאס ב-1978 שיצא לבדוק את מצבה של הקהילה היהודית במצרים, עשרים שנה לאחר שהוא עצמו עזב את המדינה.
הכתבה תעדה את אחרוני היהודים שגרו במצרים.
כתבת תחקיר של שרי רז מ-1983 על חברת "צמד" והשדכנית הלנה עמרם, בה נשמעו תלונות של לקוחות על התנהלותה.
בעקבות הכתבה ניהלה עמרם משפט דיבה נגד הטלוויזיה הישראלית בגין כתבת התחקיר.
כתבה ששודרה ביוני 1985 ועסקה לראשונה בהתפשטות מגפת האיידס שהחלה אז גם בישראל.
שנתיים אחר כך שודרה כתבת המשך.
כתבה של מנחם הדר שהוקדשה לבעיית נטישת תינוקות בעלי תיסמונת־דאון על־ידי הוריהם בבתי חולים בישראל.
תחקיר ששודר באפריל 2011 ועסק ברצח אל"ם ג'ו אלון, שנורה למוות בפתח ביתו כשלושה חודשים לפני פרוץ מלחמת יום כיפור.
בתחקיר נטען שאחת האפשרויות היא שאלון נרצח מכיוון שנודע לו כי בין מצרים, ארצות הברית וישראל נרקמה קונספירציה, שיעדה להביא למלחמה שבה תשיג מצרים ניצחון קל יחסית, שיחזיר לה את כבודה ויאפשר השגת שלום.
התחקיר עורר סערה ונטען שהוא בגדר תאוריית קשר חסרת ביסוס עובדתי.
כתבה ששודרה במרץ 2012 בה תיעד הכתב אורי גולדשטיין בוררת שניהל איש העסקים מוניב אל-מסרי בין החמאס לפתח.
בכנס של כל הפלגים הפלסטינים בשכם.
תחקיר של אבנר הופשטיין בשם "תיק 'מעריב' נפתח", ששודר בפברואר 2015, בו הוצגו עשרות עדויות, אימיילים ומסמכים שחושפו כיצד ניצלו נוחי דנקנר ואנשיו את העיתון "מעריב" כדי לקדם את עסקי תאגיד אי.די.בי וכדי להילחם ביריביהם.
זאת לאחר שחברת "דיסקונט השקעות" (חברת בת של אי.די.בי שהייתה בשליטת דנקנר) רכשה את העיתון.
תחקיר של תומר אביטל וטל מיכא, ששודר באפריל 2015, וחשף כיצד יוזמה לחקיקת חוק לאיסור סחר בפרוות בישראל נגנזה בגלל פעילות של לוביסטים שמומנו על ידי תעשיית הפרוות העולמית.
בין השאר נחשף כי 4 ח"כים (פאינה קירשנבאום מישראל ביתנו, כרמל שאמה הכהן מהליכוד, אליעזר מנחם מוזס מיהדות התורה ואמנון כהן מש"ס) דיווחו על נסיעה לחוות פרווה בדנמרק כסיור בקהילה היהודית, אף שמומן על ידי תעשיית הפרוות.
הסיבה הייתה החוק, שהיה הופך את ישראל למדינה הראשונה בעולם שתאסור על סחר בפרוות, זכה לסיקור בינלאומי נרחב ותעשיית הפרוות חששה שהחקיקה הישראלית תביא לחקיקת חוקים דומים ברחבי העולם ותוביל לפגיעה בהכנסותיהם.
מבטח סימון סוכנויות לביטוח בע"מ היא חברה לניהול הסדרים פנסיוניים ופיננסיים.
סוכנות מבטח סימון מספקת שירותים בתחומי ביטוח, ביטוח פנסיוני, פיננסים והשקעות לכ-220,000 לקוחות ולכ-6,000 ארגונים, מפעלים וחברות.
קבוצת מבטח סימון נמצאת בבעלות מלאה של מגדל אחזקות ביטוח ופיננסים.
נכון לשנת 2011 מטפלת מבטח סימון במחזור גבייה שנתי של כ-4 מיליארד ש"ח.
סך הצבירות המנוהל על ידי החברה הוא למעלה מ-30 מיליארד ש"ח.
קבוצת מבטח סימון היא תוצאה של מיזוג שתי סוכנויות ביטוח: סימון את ויזל ומבטח שמיר.
סוכנות הביטוח סימון את ויזל הוקמה בשנת 1965 על ידי הרולד סימון, סוכן ביטוח שעלה לישראל מדרום אפריקה ומשה ויזל, שהיה סוכן ביטוח צעיר.
סוכנות מבטח שמיר נוסדה בשנת 1983 על ידי מאיר שמיר.
במסגרת שירותו הצבאי הכיר שמיר את אהרון אחיעז, ממשפחה של אנשי חברת הביטוח "סהר".
ההיכרות הובילה את מאיר שמיר לתפקיד מנהל סוכנות הביטוח "מבטח", שהייתה חברה בת של "סהר".
בשנת 1983 רכש שמיר את הסוכנות.
בסוף שנת 2000 רכשה חברת "מגדל" את שתי הסוכנויות ואיחדה אותן לחברה אחת - מבטח סימון סוכנויות לביטוח בע"מ.
מבחר שירים, 1980-1940 הוא קובץ שירים של המשורר הישראלי נתן יונתן אשר נערך בהוצאת הקיבוץ המאוחד וספרית פועלים, וראה אור בתל אביב, לראשונה ב-1982, ואחר במספר מהדורות.
נושאי הקובץ הם שאלות על מהות החיים, שכול וגעגועים, נופי ארץ ישראל ובמיוחד של מקווי מים, ודיונים פואטיים על משמעות הזמן וההיסטוריה.
שמות שבעת פרקי הקובץ, שנוסחו גם כן בסגנון פואטי, נקבעו על פי נושאי השירים שכונסו בהם.
חלקם שנלקחו כביטויים וצמדי מילים מקובלים את השפה והתרבות העברית, מאז שהתפרסמו.
בלדה על האכר"II אשר אהבנו - 1957"
רוח דרומית קלה"III שירים לאורך החוף - 1962"
"שוב החורף חורש את הים"
נאסף תשרי (מת אב ומת אלול)
שאגמור"VI שירים עד כאן - 1979"
עוד יום של חורף עוזב
עד מתי החלון הזה"VII שירים אחרים - 1980"
מבט הפוך היא תוכנית מערכונים בריטית ששודרה בערוץ BBC2 משנת 1979 ועד 1982.
במקור הוצגה התוכנית כאלטרנטיבה קומית לתוכנית החדשות BBC Nine O'Clock News ("חדשות השעה תשע של ה-BBC") ששודרה בערוץ BBC1, והיא כללה מערכונים סאטיריים על אירועי השעה ובנושאי התרבות הפופולרית, כמו גם שירים פארודיים, קטעי וידאו ערוכים-מחדש ותוכניות טלוויזיה פיקטיביות.
בתוכנית השתתפו רואן אטקינסון, פמלה סטיבנסון, מל סמית' וגריף רייס ג'ונס, כמו גם כריס לנגהם בעונה הראשונה.
התוכנית זנחה במכוון את סגנון זרם התודעה שאפיין את הקרקס המעופף של מונטי פייתון, והתאפיינה במבנה מסורתי יותר של תוכנית מערכונים.
התוכנית הובילה לזינוק בקריירה של כמה שחקנים וכותבים מובילים, ואף הובילה ליצירתן של כמה תוכניות קומיות אחרות כמו הפתן השחור, מיסטר בין ואלאס סמית' וג'ונס.
התוכנית שודרה בישראל תחת השם "מבט הפוך".
מבחר הספרות של גָ'או מִינְג (בסינית מסורתית: 昭明文選; בסינית מפושטת: 昭明文选; בפין-יין: zhāomíng wén xuǎn, גָ'אומִינְג וֶן שׂוֵ'אן), הידוע גם בשם "מבחר הספרות" (文選, וֶן שׂוֵ'אן), הוא אחד האוספים הקדומים ביותר של שירה וספרות סינית.
זהו מבחר יצירות מתקופת שושלות האן וצ'ין (עד שנת 500), אשר נחשבו הטובות ביותר באותה תקופה.
האוסף מורכב מ-60 חלקים, שכל אחד מהם מכיל סוג אחר של ספרות יפה.
זהו גם האוסף הגדול ביותר של שירת פֿוּ.
באוסף 761 יצירות מאת 130 כותבים.
היצירה נכתבה בסביבות שנת 520, בתקופת שושלת ליאנג, בידי שְׂיָאו טונְג, בנו הבכור של הקיסר ווּ מלְיָאנְג, וקבוצת מלומדים שהוא ארגן.
לאחר מותו, ניתן לשְׂיָאו טונְג הכינוי "גָ'או מִינְג", שמשמעו "המבריק", וכך קיבל האוסף את השם "מבחר הספרות של גָ'או מִינְג".
בתקופת שושלת טאנג היה המחקר של מבחר הספרות שווה בחשיבותו לזה של חמש הקלאסיקות, ונהנה מפופולריות חסרת תקדים.
אולם עד זמנה של שושלת סונג הצפונית השתנתה הגישה, ואף נטבעה האמרה "עם הרקבון של מבחר הספרות, מספר המלומדים פחות." כך גם בשושלות יואן, מינג וצ'ינג המחקר במבחר הספרות לא הראה התקדמות משמעותית.
בספרו "בעניין מבחר הספרות" מבקר סוּ שְׁה את מבחר הספרות כך: "הארגון חסר סדר, והבחירות אינן ראויות...
כמו ילד קטן המתעקש לפרק דברים", זאת בעוד שב"שיח השירה להיכל החורף" מכיר גָ'אנְג גְ'יֵה בכך ש"למרות שההשמטות רבות" גם ההישגים "אינם מעטים".
היצירה לא תורגמה עד כה לעברית, קיימים תרגומים חלקיים או מלאים שלה לצרפתית, גרמנית, אנגלית ויפנית.
"מבחר הספרות" הועברה ליפן זמן קצר לאחר פרסומה והפכה לקריאת חובה עבור האצולה היפנית בתקופת הייאן.
היפנים העריצו את היופי של היצירות, ומונחים רבים מתוכן נטמעו בשפה היפנית כדימויים, ועדיין נמצאים בשימוש.
הפרשנויות הראשונות ל"מבחר הספרות" הופיעו כשישים עד שבעים שנה לאחר פרסומו, על ידי אחיינו של שְׂיָאו טונְג, שְׂיָאו גָאי.
מלומדים מתקופות סוף שושלת סווי וטאנג, כגון צָאו שְׂייֵן, שׂ'וּ יֵן, לִי שָׁאן, וגונְגְסוּן לְווֹ עזרו לקדם את "מבחר הספרות" עד שהפך למוקד של ענף עצמאי בחקר הספרות.
צָאו שְׂייֵן היה הראשון מביניהם שפרסם פרשנות בשם "צליל ומשמעות במבחר הספרות" (文選音義), והאחרים, שהיו תלמידיו, פרסמו גם הם פרשנויות משלהם.
פרשנותו של לִי שָׁאן אשר פורסמה בזמנו של הקיסר גָאודְזונְג מטָאנְג (656-661 לספירה), נחשבת לברת הסמכא מתוך היצירות הללו.
בתקופת קָאיְיְוֵּ'אן (713-741) מזמן שלטונו של הקיסר שׂוֵ'אנְדְזונְג מטָאנְג, הפקידים יצרו את "הפרשנות של חמשת הפקידים" (五臣注).
היצירה הייתה פשוטה יותר מזו של לִי שָׁאן שקדמה לה, אך המלומדים של אותם ימים לא אימצו אותה.
בשנת 1094, בזמנו של הקיסר גֶ'דְזונְג מסונְג, פורסמו לראשונה הפרשנות של לִי שָׁאן ביחד עם זו של חמשת הפקידים.
ביחד הם נקראו "הפרשנות של ששת הפקידים", ויצאו במספר גרסאות אשר בחלקן בוצע שינוי בסדר של חלק מהפסקאות.
בתקופת צ'וּנְשִׂי (1174-1189) אשר בזמן שלטונו של הקיסר שְׂיָאודְזונְג מסונְג, הוציא המשורר יוּאוּ מָאו גרסה של פרשנות לִי שָׁאן אשר השפיעה רבות על דורות מאוחרים יותר.
בתקופת גְ'יָאצִ'ינְג (1796-1820) בזמן שושלת צ'ינג, הוציא הפקיד חוּ קֶגְ'יָה גרסה על בסיס השוואה ביקורתית, וגרסה זו הפכה למקור להדפסות מאוחרות יותר של היצירה, כגון אלו שבוצעו ב-1977 וב-1986.
המביא לבית הדפוס (מלבה"ד) הוא מונח עברי לתפקיד שהגדרתו איננה מתוחמת ותלויה במקום ובתרבות אך ניתן לכנותו "מתווך בין העולם האינטלקטואלי לעולם המעש".
תפקידי המביא לבית הדפוס התגבשו עם המצאת הדפוס עוד לפני שהוגדרו ותוחמו באופן מובהק תפקידי המוציא לאור, בעל בית הדפוס, העורך הספרותי והמגיה.
באופן כללי, המביא לבית הדפוס יוזם הדפסת ספר ומכין אותו לדפוס על ידי ליקוט כתבי יד, בדיקתם מבחינה טכנית (שלמוּת, אפשרות טכנית להדפיסם), הגהה שלהם ומציאת מוציא לאור ובית דפוס שיסכימו להוצאתם.
חשיבותם הייחודית של מביאים לבית הדפוס בספרות העברית נבעה מכך שחלק גדול מן הדפוס העברי התרכז בפרסום חוזר של טקסטים ישנים, לעיתים עם פירוש או תרגום או הוצאת מהדורות חדשות ואיכותיות יותר, מפעל שריכז מספר שותפים לעשייה והצריך יזם שיוציאם לפועל, יגייס תמיכה כספית ויתאם בין גורמים שונים.
תחום פעילות נוסף של הבאה לבית הדפוס היה עריכת קבצים, בהם הודפסו יחדיו מספר חיבורים (בין שראו אור לפני כן בדפוס ובין שראו אור לראשונה), פעולה שהעניקה ממד של ליקוט ופרשנות משווה, בהציבה זה לצד זה טקסטים שונים.
פעילות חשובה וייחודית נוספת הייתה הצלתם של כתבי יד על ידי הבאתם לדפוס בטרם יאבדו; גם לפעילות זו נופך של ברירה וקביעה מה יכחד ומה יישמר לעתיד.
לעיתים הוסיף המביא לבית הדפוס הקדמה משלו לספר ובה תיאר את תולדות ההפקה, מאמציו להוציא את הספר והתנצלות אם נפלו שגיאות הגהה (בדומה ל"הסכמה" בראש ספרים תורניים).
הקדמות אלה מספקות מידע רב לגבי תפקידיו המגוונים של המביא לבית הדפוס והיקף תרומתם של אישים מסוימים.
שימוש נוסף בהגדרה "מביא לבית הדפוס" מתקיים בכתבים פסאודואפיגרפיים (ספרים חדשים המיוחסים למחבר קדום) שבהם מסתתר המחבר האמיתי תחת הכינוי "מביא לבית הדפוס", ולעיתים אף מפרט כיצד התגלגלו לידיו כביכול מגילות עתיקות, שהוא רק מביאן לדפוס.
אישים מפורסמים שפעלו כמביאים לבית הדפוס
שלמה דובנא – המביא לבית הדפוס של מפעל "הביאור" של משה מנדלסון ואחרים ומצילם של כתבים עתיקים רבים
יצחק סטנוב – בעל בית הדפוס המשכילי "חינוך נערים" בברלין ומי שחיבר חיבורים פסאודואפיגרפיים רבים בשמות עט שונים וציון שמו כמביא לבית הדפוס
אהרן ילינק – אספן שאיתר, הגיה ויזם את הוצאתם לאור של קובצי "בית המדרש" הכוללים מדרשים עתיקים ונדירים
אנטון שמיד - גוי גרמני שעסק בהבאה לדפוס של ספרים יהודיים
מבטח שמיר אחזקות בע"מ, המוכרת בשם המקוצר מבטח שמיר, היא חברת החזקות והשקעות ישראלית שמניותיה נסחרות בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
החברה נוסדה ב-12 בדצמבר 1958 כחברה פרטית בשם "אטאס תעשיות חלבה, טחינה וממתקים" העוסקת בייצור מוצרי מזון.
בשנת 1983 החברה הונפקה בבורסה לניירות ערך בתל אביב והפכה לחברה ציבורית.
בשנת 1992 איש העסקים מאיר שמיר רכש את השליטה בחברה מידי נתנאל אלוני ונתן חץ.
כעבור שנה החברה נכנסה לתחום ההשקעות וההחזקות ושמה שונה שוב, הפעם ל"מבטח שמיר אחזקות".
באוקטובר 1999 רכשה 10% ממניות חברת האינטרנט זן מדיה אשר הפעילה את אתר תפוז אנשים.
בשנת 2001 מכרה 55.1% ממניות חברת הביטוח מבטח שמיר פיננסים לקבוצת מגדל תמורת 66 מיליון שקל.
בשנת 2008 מכרה את מלוא החזקותיה בחברת סקיילקס.
בינואר 2008 החברה רכשה יחד עם חברת אייפקס, את השליטה בקבוצת תנובה.
במרץ 2015 השלימה את מכירת מלוא החזקותיה בתנובה לברייטפוד הסינית.
בתחילת יולי 2019 פורסם שקבוצת MRC, המורכבת מצ'יינה הרבור (החברה הסינית הממשלתית), מבטח שמיר ורפק (RAPAC) הישראליות, זכתה במכרז לרכישת תחנת הכוח אלון תבור שתעבור לרשותם עד סוף השנה.
השקעות והחזקות בתחום הטכנולוגיה והתקשורת באמצעות חברת מבטח שמיר השקעות
סטייט אוף מיינד ונטצ'רס - 44.6%
השקעות והחזקות בתחום התעשייה (עד מרץ 2015)
מינואר 2008 ועד מרץ 2015 החזיקה במניות תנובה
עד שנת 2000 פעלה בתחום הביטוח באמצעות חברת מבטח שמיר פיננסים בע"מ
עד שנת 1992 פעלה בתחום הייצור מוצרי מזון השקעות והחזקות בתחום הנדל"ן באמצעות חברת מבטח שמיר נדל"ן
מניף שירותים פיננסיים - 52.33%
כמו כן, מבטח שמיר מושקע במיזם תחנות כוח קסם אנרגיה ליד כפר קסם וראש העין.
בעל השליטה בחברה ומנכ"לה הוא מאיר שמיר שמחזיק 36.16% ממניותיה.
יושב ראש דירקטוריון החברה הוא יחזקאל דברת.
בעלי מניות נוספים בחברה הם חברת אשטרום נכסים המחזיקה כ-8.86% ממניותיה, ואיש העסקים ליאון רקנאטי המחזיק כ-8.45% ממניותיה.
בעבר איש העסקים עופר גלזר החזיק כ-8% ממניות החברה.
מבחר הסיפורת הבדיונית הוא אנתולוגיה, אסופת סיפורים, של סיפורים קצרים מסוגת המדע הבדיוני (ומספר נובלות) אשר נערכה על ידי סופר המדע הבדיוני רוברט סילברברג, יצאה לאור ב-1970 ותורגמה לעברית על ידי המתרגם עמנואל לוטם.
האנתולוגיה יצאה לראשונה בשנת 1970 דרך הוצאת הספרים Doubleday (ופורסמו לה גם מהדורות נוספות) והציגה 26 סיפורי מדע בדיוני מהשנים 1929–1964. אותם סיפורים נכתבו על ידי מיטב סופרי המדע הבדיוני באותה התקופה.
אוסף זה תוכנן להיות אנתולוגיה של סיפורים קצרים אשר יצאו בטרם ההכרזה על פרס נבולה ונבחרה על ידי סופרי אגודת סופרי המדע הבדיוני (באופן אנלוגי לבחירה הרגילה של סיפורים לפרס נבולה).
הסיפור "זירה" של פרדיריק בראון נבחר במקומו.
11 הסיפורים הבאים נבחרו על ידי סילברברג בעצמו תוך הסתמכות על תוצאות ההצבעות.
מרבית סיפורי האוסף הם סיפורי מדע בדיוני קלאסיים פרט לשני הסיפורים "החיים כל כך טובים" ו"ילוד גבר ואשה" אשר כוללים בעיקר מרכיבים של פנטזיה ואימה.
הסיפור "רק אמא" הוא הסיפור היחיד באוסף שכתוב באופן בלעדי על ידי אשה, הסופרת ג'ודית גרוסמן (תחת שם העט ג'ודית מריל).
נוסף לכך הסיפור "חלכן היה נמזר" שכתבה קתרין מור ביחד עם בעלה, הנרי קטנר.
באותה תקופה לא היו כותבות רבות בסוגה הספקולטיבית בכלל ובמד"ב בפרט.
האנתולוגיה תורגמה לעברית בהוצאת עם עובד ב-1981 ובמהדורה חדשה בשנת 2007 במסגרת אותה הוצאה.
אחד מהיבטי תרגום הוא ההחלטה של לוטם להימנע מהשימוש במושגים "חייזר" לתיאור יצור מן החלל החיצון והעדפת השימוש במילה הפחות נפוצה "נכרי".
התרגום יצא לראשונה בשני כרכים כאשר הכרך הראשון הכיל את אחד עשר הסיפורים האחרים והשני את כל השאר.
התרגום המחודש איגד את כל הסיפורים תחת כרך אחד (בהתאם למקור).
בנוסף, המתרגם כלל לפני כל סיפור תיאור קצר של מאפיינים של הסיפור וכן לעיתים גם מאפיינים של הסופרים שכתבו אותו.
אוסף הסיפורים המופיעים בקובץ בהתאם להוצאה החדשה.
בגרסה הישנה של ההוצאה העברית האוסף מחולק לשני כרכים: הראשון כלל את 11 הסיפורים הראשונים (עד "מגע ראשון"), והשני כלל את שאר 15 הסיפורים האחרונים.
אותם סיפורים הופיעו גם בעברית וגם במקור בסדר המתאים לשנת פרסומם הראשונית.
שם הסיפור בעבריתשם הכותבשנת הפרסום המקורית של הסיפור1אודיסיאה במאדיםסטנלי ויינבאום19342דמדומיםג'ון וו.
קמפבל19343הלנה היצוקהלסטר דל ריי19384הדרכים חייבות לנוערוברט היינליין19405אל בזעיר אנפיןתאודור סטארג'ן19416שקיעהאייזק אסימוב19417חנות הנשקא.א.
ווגט19428חלכן היה נמזרלואיס פאג'ט (שם עט של זוג הסופרים קתרין מור והנרי קטנר)19439מקום ההתכנסותקליפורד סימאק194410זירהפרדריק בראון194411מגע ראשוןמארי לנסטר (שם עט של הסופר ווליאמס ג'יקינס)194512רק אמאג'ודית מריל (שם עט של הסופרת ג'ודית גרוסמן)194813הסורקים חיים לשוואקורדוויינר סמית194814מאדים הוא גן-עדן!ריי ברדבורי194815תיק שחור קטןס.מ.
קורנבלוט195016ילוד גבר ואשהריצ'רד מת'סון195017המופע הבאפריץ לייבר195018החיפוש אחר אקוינוס הקדושאנתוני באוצ'ר195119מתח-פניםג'יימס בליש195220תשעת מיליארדי השמות של אלוהיםארתור סי.
קלארק195321החיים כל כך טוביםג'רום ביקסבי195322המשוואות הקרותטום גודווין195423פרנהייט פרועאלפרד בסטר195424ארץ החביביםדיימון נייט195525פרחים לאלג'רנוןדניאל קיז195926ורד לקוהלתרוג'ר זילאזני1963
הביקורות לספר היו אוהדות ברובן, אולם הסופר אלג'יס בדריס ביקר את בחירת הספרים וסיכם בכך ש"אכן מדובר במבחר רחב של סיפורי מדע בדיוני, אבל כדאי להשאיר מקום לספר נוסף על המדף".
אוסף של הסיפורים שיצאו בעברית
מבט לאחור הייתה תוכנית יומית ששודרה בערוץ כאן 11 בהנחיית אורי לוי ושרון וכסלר.
בכל תוכנית שודרו כתבות עבר ששודרו ברשות השידור לאורך השנים מתאריך אותו היום, בתאריך הלועזי.
התוכנית עלתה בדצמבר 2017 יחד עם התוכנית "70 פנים" לציון 70 שנות עצמאות למדינת ישראל.
מיום עלייתה לאוויר סבלה התוכנית מנתוני רייטינג נמוכים שנעו בסביבות 0.5%.
שם התוכנית הוא פרפרזה על שמה של מהדורת "מבט לחדשות" ששודרה בערוץ הראשון.
פורמט התוכנית שולב מאוחר יותר כפינה במסגרת התוכנית "שישי בחמש", גם היא בהנחיית אורי לוי ושרון וכסלר.
מבט לאחור - 2000-1887 הוא רומן מדע בדיוני אוטופי מאת אדוארד בלאמי, עיתונאי וסופר ממסצ'וסטס; הוא פורסם לראשונה בשנת 1888. זה היה רב-המכר השלישי בהיקף מכירותיו באותם ימים, אחרי "אוהל הדוד תום" ו"בן חור- סיפורו של ישו".
הוא השפיע על מספר רב של אינטלקטואלים, ומוזכר בכתבים סוציאליסטיים רבים עוד היום.
"זהו אחד הספרים המעטים שפורסמו אי-פעם, שיצרו כמעט מיד עם הופעתה, תנועת המונים פוליטית".
בארצות הברית לבדה נפתחו מעל 160 מועדוני מעריצים של בלאמי, כדי לדון בספרו ולהפיץ את רעיונותיו.
מאחר שבספר הוצגה תוכנית הלאמת הרכוש הפרטי, ובנוסף לכך היה רצון לפעילי המעריצים להימנע מהשימוש במונח "סוציאליזם" - התנועה הפוליטית הזאת נודעה בשם "הלאומית".
ראוי לא לבלבל אותה עם המושג הפוליטי של הלאומיות.
הרומן גם נתן השראה לכמה קהילות אוטופיות.
העשורים של שנות השבעים והשמונים של המאה התשע-עשרה התבטאו בסערות כלכליות וחברתיות, כולל השפל הכלכלי הארוך של 1873-1879. הייתה זו תקופה של מיתון כלכלי ועלייתם של ארגוני עובדים ושביתות מאורגנות, ופרשת מהומות הפועלים בשיקגו שנודעו "כפרשת היימרקט" (שבעקבותם נקבע 1 במאי כחג הפועלים) ב־1886 ותוצאותיה השנויות במחלוקת .
יתר על כן, החלה להתבהר נטייתו של הקפיטליזם האמריקאי לריכוז ארגוני-תאגידי ותחרותיות רבה יותר - מונופולים, אוליגופולים וחברות נאמנות.
בעוד שהגירה מאירופה באותו הזמן, הרחיבה את היצע העובדים וגרמה לקיפאון בשכר.
הייתה תחושה כי הגיעה השעה לרעיונות חדשים לפיתוח כלכלי, אשר עשויים לשפר את בעיות החברתיות של אותם ימים.
אדוארד בלאמי (1850-1898), סופר לא ידוע יחסית, יליד ניו אינגלנד, עם היסטוריה של טיפול בנושאים חברתיים, החל להעלות על דעתו לכתוב יצירה ספרותית שתעצב את קווי המתאר של עתיד אוטופי.
עתיד - שבו חוקי הייצור והשיווק של הסחורות וארגון כוח עבודה, יהיו שונים מההווה שבו הוא חי.
בכך הוא לא היה לבד - בין 1860 ל-1877, לא פחות מ-11 ספרי מדע בדיוני דומים פורסמו בארצות הברית על ידי סופרים שונים העוסקים ביסודם בשאלות של ארגון כלכלי וחברתי.
זמן קצר לאחר הפרסום, נרכשה ההוצאה לאור של טיקנור על ידי מו"ל גדול בבוסטון - הוטון, מיפלין ושות ', שיצרו לוחות דפוס חדשים עבור הספר.
תיקונים קלים נעשו בטקסט, והספר פורסם במהדורה השנייה, על ידי Houghton Mifflin בספטמבר 1889.
הרומן של בלאמי מספר את סיפורו של דמות גיבור בשם ג'וליאן ווסט Julian West אמריקני צעיר, אשר לקראת סוף המאה ה -19, נופל לתוך שינה עמוקה היפנוטית ומתעורר 113 שנים מאוחר יותר.
הוא מוצא את עצמו באותו מקום (בוסטון, מסצ'וסטס), אבל בעולם שונה לחלוטין: זוהי שנת 2000. בעודו ישן, ארצות הברית הפכה לאוטופיה סוציאליסטית.
שאר הספר מתאר את מחשבותיו של בלאמי על שיפור העתיד.
כולם פורשים עם הטבות מלאות בגיל 45, ויכולים לאכול בכל אחד מהמטבחים הציבוריים.
כושר הייצור של ארצות הברית הוא בבעלות לאומית, ומוצרים של החברה מחולקים שווה בין אזרחיה.
חלק ניכר מהספר הוא דיאלוג בין המדריך ובין ג'וליאן ווסט שבו הוא מבטא את הבלבול שחש לגבי האופן שבו פועלת החברה העתידית.
דוק' ליטי מסביר את דבריו בשיטות שונות, כמטאפורות או השוואות ישירות עם החברה מהמאה ה-19.
אף על פי שהרומן של בלאמי לא דן בפירוט בטכנולוגיה או במבנה המשק הכלכלי, פרשנים משווים לעיתים קרובות את הספר "מבט לאחור" עם ההתפתחויות הכלכליות והטכנולוגיות שנוצרו מאז.
הוא גם מציג מושג דמוי "כרטיסי אשראי", אבל אלה בעצם מתפקדים כמו כרטיסי החיוב המודרני.
כל האזרחים מקבלים כמות שווה של "אשראי".
אלה שעובדים בעבודה קשה יותר, מומחים גדולים בתחומם, או עובדים בעבודה מסוכנת יותר - עובדים פחות שעות (בניגוד למצב בעולם הנוכחי שבו נהוג לשלם להם שכר יותר גבוה על מאמציהם, באותו מספר שעות עבודה).
בלאמי גם מנבא כי מוזיקה ושידורים וורבאליים יהיו זמינים בבתי האזרחים, באמצעות כבל "טלפון" (מכשיר שכבר הוכיח את יעילותו אבל הפך למסחרי רק ב-1890)
למרות האופי האתי של הסוציאליזם שלו, רעיונותיו של בלאמי משקפים במידה מסוימת את המרקסיזם הקלאסי.
בפרק 19 בספר, למשל, הוא הסביר את המערכת המשפטית החדשה.
רוב התביעות האזרחיות הסתיימו בעידן הסוציאליזם, ואילו הפשע יהפוך לבעיה רפואית.
בסיפור - אחד השופטים ממנה את שני עמיתיו להיות האחראיים על התביעה וההגנה.
אם כולם לא היו מסכימים עם פסק הדין, ההכרעה עוברת לשופט נוסף גבוה יותר בהיררכיה.
בפרקים 15 ו-16 יש הסבר על האופן שבו ניתן יהיה לספק בחינם אמנות ציבורית עצמאית ולהפיץ חדשות במערכת החברתית הסוציאליסטית ליברלית יותר.
בלאמי מגדיר את האומה כמעסיק היחיד שהוא קפיטליסטי.
אף על פי שבלאמי נטה להדגיש את עצמאות עבודתו, אפשר לראות בספר רעיונות משותפים עם כמה עבודות ספרותיות מוקדמות יותר, כמו הספר של אוגוסט בבל מ-1866. מבקרים ספרותיים אחדים טוענים כי חלק ניכר מרעיונותיו של בלאמי, שאובים מרומנים מוקדמים כאלה.
בספרו של בלאמי יש גם דמיון עם טיעונים של תאורטיקנים סוציאליסטיים מוקדמים כאטיין צ'אבט, צ'ארלס פורייה, רוברט אוון, הנרי סיינט-סיימון, וכן ל"אגודה "של אלברט בריסביין שבלאמי נפגש איתם בשנות ה-70 .
כאשר פורסם הספר "מבט לאחור" הוא זכה לשבחים על ידי "הפדרציה האמריקנית של העובדים".
חברים רבים של ארגוני העובדים נוספים, קראו את הספר והצטרפו בעקבותיו למועדונים הלאומיים של בלאמי.
ב־1897 כתב בלאמי ספר המשך שנקרא "שוויון" שעסק בזכויות נשים, בחינוך ובעיות רבות אחרות.
בלאמי כתב את ההמשך כדי לפרט ולהבהיר רבים מהרעיונות שנגע בהם בספר "מבט לאחור".
הצלחת "המבט לאחור" עוררה מבול של חיקויים, פרודיות, סאטירות, דיסטופיות ותגובות "אנטי-אוטופיות".
להלן רשימה חלקית של פרסומים כאלה.
(שמותיהם מתורגמים לעברית להדגשת הביקורתיות, הציניות או הערצה.)
תגובות ישירות נגד בלאמי: מיכאליס, ר., ס., מבט קדימה: תשובה ל"מבט אחורה" מאת אדוארד בלמי (1890); מוריס, ו., חדשות משומקום (1890); רוברטס, י., מבט מבפנים: מגמות מטעות של "מבט אחורה" ((1893); סנדרס, ג.א,.
מציאות: או חוק וסדר מול אנרכיה וסוציאליזם, תשובה לאדוארד בלאמי, מבט לאחור ושוויון (1898); וילברנט, ג., חוויותיו של מר איסט בעולם של מר בלאמי (1891).
לצד אלה הופיעו תגובות חיוביות, לדוגמה: חוואנס, א., קהילת העתיד (1892); קרוזו, ר., מבט כלפי מעלה; או שום דבר חדש (1892);פלאוור, ב., ה., הזמן החדש (1894); סולסברי, ח., "לידת החירות", הלאומנית (נובמבר 1890, מרץ-אפריל 1891); שינדלר, ס, 'מכתב ד"ר ליטי לג'וליאן ווסט", הלאומני (ספטמבר 1890)
תוצאת פרסומים אלה, הייתה "קרב ספרים" שנמשך לאורך סוף המאה ה-19 וראשית ה-20. אופיו של הדיון מתואר בכותרת המשנה של גיסלר משנת 1891 בספרו - "מבט קדימה", שהוא ההמשך ל"מבט אחורה" מאת אדוארד בלאמי וכתשובה ל"מבט קדימה "מאת ריצ'רד מיכאליס.
הספר תורגם לבולגרית בשנת 1892. בלאמי אישר באופן אישי בקשה של הסופרת הבולגרית איליה יובצ'ב לעשות "תרגום מותאם" על סמך המציאות של הסדר החברתי בבולגריה.
היצירה שהתקבלה, כותרתה הייתה - "ההווה כפי שנראה על ידי צאצאינו הצצה אל התקדמות העתיד".
הגרסה הבולגרית עקבה בדרך כלל אחרי אותה העלילה של הספר המקורי.
האירועים, בגרסתה של יובצ'ב, מתקיימים בסופיה בירת בולגריה, שהיא עיר ידידותית לסביבה.
החיים המתוארים בעיר מלמדים על דרכה הייחודית של בולגריה בהתאמתה לסדר החברתי החדש.
הספר נחשב על ידי המבקרים המקומיים, כיצירה האוטופית הבולגרית הראשונה.
הספר של בלאמי השפיע גם על פעילים בבריטניה.
הסופר אלפרד ראסל וולאס הזכיר את "מבט לאחור" בעניין משיכתו לסוציאליזם.
הפוליטיקאי אלפרד סאלטר ציטט את "מבט לאחור" כמשפיע על המחשבה הפוליטית שלו.
האוטופיה של ויליאם מוריס משנת 1890 נכתבה בחלקה כתגובה לאוטופיה של בלאמי, שמוריס לא ראה בה כיצירה חביבה.
מעבר לתחום הספרותי, תיאורי בלאמי כוללים גם התייחסות לתכנון עירוני אוטופי.
תיאורים אלה השפיעו באופן מעשי על פעילותו של אבנעזר הווארד ותנועת "עיר הגנים" באנגליה.
הספר זכה לקליטה מסוימת ואינטנסיבית בגרמניה, כולל פרודיות ותסריטים שונים, מאדוארד לוונטל, ארנסט מילר ופיליפ וסרבורג, ואחרים.
בשנות השלושים התחדשה התעניינות בספר "מבט לאחור".
הוקמו מספר קבוצות לקידום רעיונות הספר.
הגדולה ביותר הייתה האיגוד בניו יורק.
חברי הכבוד שלה כללו את ג'ון דיואי, הייווד ברון ורוג'ר נ' בולדווין.
ארתור ארנסט מורגן, יו"ר רשות עמק טנסי, העריץ את הספר וכתב את הביוגרפיה הראשונה של בלאמי.
ב"מבט לאחור" נכתב מחדש ב-1974 על ידי הסופר הסוציאליסטי האמריקאי מאק ריינולדס כמתבונן אחורה משנת 2000.
מחזה חד פעמי, "הטלפון המוזיקלי של בלאמי", נכתב על ידי רוג'ר לי הול והוקרן לראשונה במכללת אמרסון בבוסטון ב-1988, במלאת 100 שנה לפרסום הרומן.
הוא שוחרר כמו DVD שכותרתו "הטלפון המוזיקלי".
מבחר הוא אלבום אוסף המאגד את הקריירה שהקליט הזמר אריק איינשטיין בין השנים 1980–1984. האלבום יצא לאור בשנת 1986.
האוסף מלקט את השירים הבולטים בקריירה של איינשטיין מהאלבומים "חמוש במשקפיים", "יושב על הגדר", "שביר", ו"פסק זמן" שיצא שנתיים לפני אוסף זה.
בנוסף באוסף נמצא גם השיר "עוד ניפגש" שנראה לראשונה באלבום "ארץ ישראל הישנה והטובה חלק ה' - נוסטלגיה".
מבטא הומוסקסואלי גברי הוא נושא העומד במרכזם של סטריאוטיפים מודרניים רבים, וכמו כן במוקד של מחקרים סוציו-בלשניים.
מחקרים מדעיים גילו מאפיינים מובהקים מבחינה פונטית המושמעים על ידי גברים הומוסקסואליים רבים והוכיחו כי המאזינים מנחשים במדויק את נטייתם המינית של הדוברים בשיעורים גבוהים ממקריות.
תכונה אחת של הדיבור מכונה לעיתים "שִׂפתוּת הומואי" (שִׂפתוּת היא הגייה אופיינת משובשת של עיצורים שפתיים כדוגמת סמ"ך ושי"ן), אם כי החוקרים מכירים בכך שלא מדובר בשִׂפתוּת של ממש מבחינה טכנית.
המחקר אינו תומך ברעיון הסטריאוטיפי לפיו אופן הדיבור ההומואי מאמץ לחלוטין מאפייני דיבור נשיים, אך מאשש כי קיים אופן דיבור שכזה וכי הוא מאמץ באופן סלקטיבי חלק מהתכונות של דיבור נשי.
נראה כי מאפייני דיבור הומוסקסואליים הם נרכשים, אם כי מקורותיהם ותהליך האימוץ שלהם על ידי גברים עדיין אינם מובנים.
רוב המחקרים בנושא נערכו על דוברי אנגלית ילידיים.
מאז תחילת המאה ה-20 בלשנים ניסו לבודד באופן מדויק את מה שמבדיל את האנגלית של גברים הומואים מזו של האוכלוסייה הכללית, בדרך כלל על ידי השוואה לדיבור גברי הטרוסקסואלי או באמצעות השוואה לדיבור נשי.
במחקרים ישנים יותר, קלינאי תקשורת התמקדו לעיתים קרובות בגובה צליל גבוה בקרב גברים, ובדמיונו לזה של נשים, כפגם.
מכיוון שהקהילה ההומוסקסואלית מורכבת מתת-תרבויות רבות קטנות יותר, סביר להניח שלא יהיה מדויק לשער שכלל הדיבור הגברי ההומואי נופל תחת קטגוריה הומוגנית לשונית אחת.
מה שלעיתים מתואר באופן שגוי כ"שִׂפתוּת הומואי" היא דרך דיבור אחת הקשורה באופן סטראוטיפי לדוברי אנגלית הומואים בצפון אמריקה, ואולי גם לדוברי ניבים או שפות אחרים.
אופן דיבור זה מאופיין בהגייה ניכרת של עיצורים שורקים (במיוחד /s / ו- /z /).
מדען הדיבור בנג'מין מנסון ועמיתיו טוענים כי אין מדובר בעיצור שאינו מבוטא כראוי (ולכן טכנית לא מדובר בשִׂפתוּת), אלא שמדובר בהגיית-יתר של .
באופן ספציפי, גברים הומוסקסואליים מתועדים כמבטאים עם פסגות ספקטרליות בתדירות גבוהה יותר, ספקטרום מוטה שלילי ביותר ומשך זמן ארוך יותר מגברים הטרוסקסואלים.
המתאם המדובר רחוק מלהיות חד-חד ערכי: לא כל הגברים האמריקאים ההומוסקסואליים מדברים עם הגיית-יתר זו של ה- (ככל הנראה פחות ממחציתם), ובנוסף, קיימים בנמצא גברים רבים המזדהים כהטרוסקסואלים שבמבטא שלהם ניתן לזהות את התכונה הזו.
גברים הומואים נוטים להוריד את תנועת ה-a כפי שהיא מבוטאת במילה TRAP (למעט לפני עיצור אף) ואת תנועת ה-e כפי שהיא מבוטאת במילה DRESS; מאפיין זה אושש בעיקר במחקר שנערך על דוברי אנגלית בצפון-מרכז אמריקה.
תופעה לשונית זו קשורה בדרך כלל עם מעתק התנועות של קליפורניה ואף נמצאה במחקר של דוברי אנגלית קליפורנית הומואים.
התוצאות מצביעות על כך שגברים הומוסקסואליים עושים שימוש במבטא אזורי של קליפורניה לצורך אפקט סגנוני.
קיימים מאפייני דיבור אחרים שבאופן סטריאוטיפי משמשים כסממנים של גברים הומוסקסואלים או דו מיניים: הגייה מוגדרת בקפידה, טווח גובה צליל רחב (גובה צליל גבוה ומשתנה במהירות), קול נשימתי, צלילי חיכוך ממושכים, והגייה של כ- ו- כ- (פריקה) וכו'.
מחקרים מראים כי מאפייני דיבור הומוסקסואליים כוללים רבים מאותם מאפיינים שדוברים אחרים משתמשים בהם כאשר הם מנסים לדבר בזהירות או בבהירות מיוחדת, כולל ניסוח יתר והרחבת מרחבי התנועה בפה.
מבחינת התפיסה, "המבטא ההומוסקסואלי" באנגלית צפון אמריקאית נחשב באופן פופולרי ככולל הגייה של עיצורים שורקים ( , , ) עם סיבילציה ושריקוּת ניכרת.
נמצא כי חיתוך דיבור קדמי ושיניי (מלשון שן), וספקטרום מוטה שלילי של ה- (אותו שִׂפתוּת הומואי שהזוכר לעיל) הם האינדיקטורים התפיסתיים החזקים ביותר של מאזין לנטייה המינית של הדובר, כשניסויים מצביעים על כך כי אופני דיבור שכאלה נתפסים כ-"הומואיים יותר" ו-"צעירים יותר ".
מבטא הומוסקסואלי נתפס גם באופן סטריאוטיפי נרחב כאופן דיבור נשי.
עם זאת, מחקרם של בנג'מין מונסון ועמיתיו גילה שעל סמך הפונטיקה שלו, מבטא גברי הומוסקסואלי אינו מחקה דיבור נשי בפשטנות או באופן קטגורי.
במחקר קנדי אחד, המאזינים זיהו נכון דוברים הומוסקסואליים ב-62% מהמקרים.