tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הבדלי עיצוב לפי אזור ושימוש
לכובעי בוקרים סגנונות מגוונים המשתנים בהתאם לאזור גאוגרפי, לאקלים המקומי ולמנהגים התרבותיים של לובשיהם.
לדוגמה, במדינת טקסס נפוצים כובעים בעלי שוליים רחבים במיוחד, שנועדו להצללה מרבית מפני השמש, בעוד שבאזורים הרריים כמו קולורדו או מונטנה, מקובל לחבוש כובעים בעלי כיפה עמוקה ושוליים צרים יותר, שמעניקים יציבות רבה יותר בעת רכיבה ברוח או בגובה רב.
סגנונות עיצוב נפוצים כוללים את:
Cattleman – סגנון זה נקשר להחפצה של אופנות חקלאיות והסגנון נקשר בדרך כלל לבוקרים.
הקסדה בעלת קמרון נמוך וגבעול רחב ומתאימה לאזורי הרועים והמשקים במערב תיכון ומערב ארצות הברית, שם יש צורך בהגנה מפני השמש והגשם בזמן מרעה וקטיף.
Gus - סגנון עם צורה אגרסיבית יותר, המשמש בדרך כלל באזורים שבהם יש צורך בהגנה מפני רוחות וגשמים חזקים, כפי שנמצא באזורים הרריים או באזורים עם חשיפה לפגעי אקלים שונים.
Brick - נפוץ באזורים של דרום ארצות הברית או באזורים עירוניים יותר, בו הכובע עשוי מתרכיב עבה יותר ומעוצב עמיד, מתאים לאזורי חורף או לחיים עירוניים מעורבים.
סגנונות אלו אינם רק עניין פרקטי אלא גם אמצעי לביטוי אישי וזהות אזורית.
כובע ווּאֶלְטִיַאוֹ (בספרדית: Sombrero Vueltiao) הוא כובע מסורתי מקולומביה, שנחשב כיום לאחד הסמלים הלאומיים של המדינה.
מקורו של הכובע בתרבות האינדיאנית של בני הזֶנוּ, במיוחד באזורים של מחוזות קורדובה וסוקרה שבצפון קולומביה.
הכובע נארג מסיבי דקל מקומי בשם caña flecha בעבודת יד מורכבת שעוברת מדור לדור.
עדויות ארכאולוגיות מצביעות על כך ששיטות האריגה של הכובע היו קיימות כבר בתקופה הפרה-קולומביאנית.
במקורו, כובע הוואלטיאו שימש לא רק להגנה מפני השמש, אלא היה בעל ערך סמלי וחברתי בקהילות הזנו.
מספר הספירלות (vueltas) שמהן מורכב הכובע שיקף את איכות העבודה ואת מעמד הלובש.
עם השנים הפך הכובע מסמל מקומי לפריט לאומי המייצג את המורשת האתנית והתרבותית של קולומביה.
בשנת 2004 הוכרז כובע הוואלטיאו על ידי קונגרס קולומביה כסמל תרבותי של האומה, כהכרה בתרומתו לייצוג הגיוון האתני במדינה ולמסורת האומנותית המקומית.
כיום הכובע נפוץ באירועים רשמיים, בפסטיבלים ובהופעות של אנשי ציבור, מוזיקאים וספורטאים, לרבות נשיאי קולומביה.
לכובע משמעות סמלית עמוקה, והוא ממשיך לשמש כמזכרת לאומית רשמית המוענקת לאורחים זרים, ולעיתים נלבש על ידי ספורטאים קולומביאנים באירועים בינלאומיים כסמל של גאווה וזהות לאומית.
כובע זכוכית הוא אוסף סיפורים קצרים שכתבה נאוה סמל.
הספר מאגד קובץ של עשרה סיפורים על בני הדור השני לשואה.
הוא נחשב על ידי חוקרים רבים לאחד מספרי הפרוזה הראשונים בישראל שעסק בנושא הדור השני לשואה ולראשון שזכה להד ציבורי רחב.
בהקדשה לספר נכתב: "לאמי ששׂרדה, לאבי שליווה".
"כובע הזכוכית" – אשר עלילתו מתרחשת במחנה העבודה זיטאו .
"פונדה - נסיעה אחת" – לדבריה של סמל, הסיפור נכתב בהשראת מפגש מקרי שלה עם השחקנית ג'יין פונדה בו הפנתה אליה פונדה שאלות שנגעו להיותה בת לניצולי שואה.
"האישה מפאיום" – מספר על בן לניצולת שואה אשר מנסה להתחקות אחר אחד מדיוקנאות המומיות מפיום
למהדורה המחודשת של הספר (1998) נוסף סיפור חדש:
"גן צלינה 1997" – חותם את הספר ומביא את נקודת המבט של שנות התשעים על חוויית הדור השני לשואה.
ב-2019 יצא ספרה האחרון של סמל, "כובעים של זכוכית", המאגד את כל הסיפורים מ"כובע זכוכית" ביחד עם סיפורים נוספים:
"בוקיצה" – מתוך הקובץ "צלליות", הוצאת כנרת זמורה ביתן.
"גבריאל ופאני" – במקום פרולוג, התפרסם באתר ynet תחת השם "הילדה הצוחקת שמפרידה ביניהם זו אני".
"חתולים בחומה" – מתוך הקובץ "מזרח ומערב", הוצאת אביב
"לולו" – מתוך "נפש", רבעון הפסיכולוגיה של אוניברסיטת חיפה.
"פייבלינה" – מתוך הקובץ "לב סיפורי אהבה", הוצאת אביב.
"שושנה קטנה בים התיכון", מתוך הקובץ "נימפבה בג'ינס, הוצאת מעריב.
"שלוש תמונות", מתוך הקובץ "מאה אמהות, מאה זיכרונות", הוצאת בבל.
עשרת הסיפורים הקצרים מספרים על דרכים שונות בה משפיעה הטראומה של הורים ניצולי השואה על ילדיהם ונוגעים בהעברה בין דורית טראומה.
כותרת המשנה של הספר, "אוסף סיפורים של בני הדור השני", היה שימוש חלוצי בביטוי "הדור השני" באופן שהגדיר את ילדי ניצולי השואה כמי שממשיכים לשאת בטראומה ובזיכרון השואה של הוריהם, ביטוי שהפך במשך השנים להיות בשימוש נפוץ.
בנוסף הספר מייצג את המעבר בין השואה בהיבט הלאומי לשואה בהיבט האישי, ואת ההתמקדות בחיי היום יום של הניצולים במה שמכנה סמל "השואה הפרטית".
על פי ד"ר נילי קרן, סמל סיפרה כי בזמן פרסומו של הספר, נרתעו ממנו רבים מבני הדור השני ודווקא ניצול השואה קיבלו את הספר בחום ובאהדה.
רבים שלחו לסמל מכתבים וחיזקו את ידיה ואמרו שהם משתמשים ב"כובע זכוכית" כמפתח לדיאלוג בתוך המעגל המשפחתי שלהם.
בניו יורק טיימס נכתב על הספר: "סמל היא אחד היוצרים הראשונים בישראל שטיפלו באומץ בנושא הדור השני".
הספר זכה בשנת 1988 ב"פרס משואה" של המכון ללימודי השואה בקיבוץ תל יצחק.
המחזה "רעב" על פי הסיפור בעל אותו שם מהקובץ, הופק על ידי הרדיו הגרמני בשנת 1988. הסיפורים "כובע הזכוכית", "האישה מפאיום", "מזוודות", "רעב" ו-"מסע לשתי ברלין" תורגמו ופורסמו באנתולוגיות באנגליה, ספרד, גרמניה, צרפת, סין, טורקיה ואלבניה.
הביטוי "כובע זכוכית" הוא מוטיב חוזר בספר.
הוא דימוי לסך החווייות והזיכרונות ה"שקופים" של ניצולי השואה, ביטוי לכך שהם נוכחים תמיד אך אינם נראים לאדם חיצוני.
על פי פרופ' נורית גוברין, תנועתו של הדימוי בסיפורים מגלה את התהליך המתרחש בהם: ראשיתו בכובע שהניחו המבוגרים על ראשם של בניהם, המשכוֹ בניסיונם של בני הדור השני להיפטר ממנו, וסיומו בחבישתם את הכובע מרצון, למען הבנת עצמם.
השימוש בביטוי מבטא גם מורכבות וניגודים בהתמודדות: מצד אחד הוא שקוף אך הוא גם אטום, הוא מכביד אך פגיע ועלול להישבר לרסיסים בכל רגע, כלומר יותר משהוא מֵגן הוא טומן סכנה.
הוא גם מרכז את קרני השמש ומגביר את החום תחתיו עד כדי סכנת שרפה.
גוברין משווה את הכובע לפעמון צלילה שבתוכו יורדים הצוללנים למעמקי הים כדי לצפות בנעשה במצולות מבלי להיפגע מסכנתן, אבל בניגוד לו אינו מסוגל לספק הגנה כזו, וגם טוענת שייתכן ויש בו רמז לכלוב הזכוכית, שבתוכו הושם פושע המלחמה הנאצי אדולף אייכמן, בזמן משפטו בירושלים.
על פי ד"ר סמדר פלק פרץ, סמל עושה שימוש בחפץ כאלמנט מוחשי המתווך קשר לעבר כפי שעושה בסיפורים אחרים שלה וכפי שמקובל בספרות ילדים על השואה.
כובע הקש או דיוקן סוזנה לנדן הוא ציור שמן על עץ מעשה ידי הצייר הפלמי פטר פאול רובנס, אשר נוצר, ככל הנראה, בין השנים 1622 ל־1625. היצירה נחשבת לאחת המפורסמות שבציוריו ונמצאת באוסף הקבע של הגלריה הלאומית בלונדון.
הציור מתאר אישה צעירה, ככל הנראה סוזנה לנדן, בעלת עיניים גדולות וכהות וצוואר מוארך באופן לא שגרתי.
הרקע עשוי שכבות של עננים מתנשאים, והפלטה הצבעונית מצומצמת לגוני אפור, אדום, שחור וכחול.
השילוב הזה מעניק לציור אופי ייחודי ומושך תשומת לב.
סומק לחייה ואודם שפתיה מודגשים באמצעות שרווליה האדומים, ואילו עיניה מודגשות על ידי כחול השמים והצללים שמטיל הכובע השחור על פניה.
מבטה של הדמות אינו פוגש ישירות את עיני הצופה.
נראה כי היא הסיטה את מבטה זה עתה או מהססת להביט מעלה.
זרועותיה שלובות בתנוחה הנראית מגוננת מעט, אך גם מדגישה את קימורי גופה.
רובנס הציב את מרכז תשומת הלב באזור החזה המואר באור שמש רך, בעוד פניה מוצלות תחת שוליו הרחבים של הכובע.
הכובע שבראש הדמות הפך לסימן ההיכר של היצירה, שהייתה ידועה מאז המאה ה-18 בשם הצרפתי "Le Chapeau de Paille" – „כובע הקש".
אף על פי כן, הכובע כלל אינו עשוי מקש.
על פי ההשערה, מקור הכינוי בטעות רישום, שבה הוחלפה המילה הצרפתית paille (קש) במילה poil (לבד).
מדובר למעשה בכובע לבד מסוג "בייבר", שהיה אופנתי בארצות השפלה בשנות ה־1620 בקרב נשים וגברים אמידים.
הכובע, העשוי שיער בונה צפוף, הצטיין בעמידותו ובשוליים הרחבים שניתן היה לעצבם בחופשיות.
באותה תקופה היה לבד הבונה חומר יקר ונחשב לסמל למעמד גבוה, עוד לפני תחילת המסחר הרחב בפרוות מאמריקה הצפונית.
נוצה ארוכה של יען שולבה בקצה הכובע כתוספת עיטור אופיינית.
גם עגילי הענבר הגדולים בצורת טיפה שחובשת הדמות מצביעים על עושרה ועל היותה אשת חברה מהמעמד הגבוה.
על אף שאין סימן מזהה ישיר, הדמות מזוהה כמעט בוודאות כסוזנה לונדן (1599–1643), בתו של דניאל פורמן, סוחר משי ושטיחי קיר מאנטוורפן וחברו הקרוב של רובנס.
לנדן נישאה לראשונה בשנת 1617 לריימונד דל מונט, שנפטר זמן קצר לאחר מכן, ובשנית בשנת 1622 לארנולד לנדן.
העובדה שהיא עונדת טבעת נישואין ומצטיירת כאישה צעירה בשנות העשרים לחייה מחזקת את ההשערה שהציור צויר זמן קצר לאחר נישואיה השניים.
רשומות היסטוריות מצביעות על כך שהציור היה ברשות משפחת בעלה השני, דבר התומך בזיהוי זה.
בשנת 1630 נישא רובנס לאחותה הצעירה של סוזנה, הלן פורמן, שהייתה בת שש־עשרה בלבד, ונולדו להם חמישה ילדים עד פטירתו של רובנס בשנת 1640.
במוזיאון אלברטינה בווינה מצוי רישום הכנה לדיוקן זה, המתמקד בראש ובכתפיים בלבד.
במהלך העבודה הרחיב רובנס את שטח הציור: הוא הוסיף לוח עץ בצדו הימני והאריך את היצירה בתחתיתה.
כך הצליח להשלים את ציור הזרועות והידיים של הדמות, וליצור שמיים רחבים יותר המעניקים עומק דרמטי.
בצד ימין הוסיף עננים כהים המשווים ניגוד לשמיים הבהירים בצד שמאל, מהם נופל האור על גופה של הדמות.
העננים הרכים משתלבים כמעט עם הצעיף העוטף את כתפיה, וממשיכים את קווי הנוצה המעטרת את הכובע ואת קווצות השיער הבהירות הבוקעות מתחתיו.
שילוב זה של אור וצל מעניק לציור תחושת תנועה ואווירה של חיים.
הציור נחשב ליצירה יוצאת דופן בכריזמה שלה, ומושך את מבט הצופים בגלריה מאז הוצג לראשונה.
המבקרים מציינים את אופייה המעורפל והאינטנסיבי של הדמות, שנדמית כלואה בין ביטחון עצמי להססנות.
הדיוקן נחשב לאחת התמונות המזוהות ביותר עם סגנונו הבשל של רובנס, שבו השילוב בין רוך לבין עוצמה, בין ארצי לשמיימי, יוצר נוכחות חזקה במיוחד.
השפעתו של הציור ניכרת גם באמנים מאוחרים יותר.
תומאס לורנס שאב ממנו השראה ביצירתו "Lady Peel" משנת 1827 (המוצגת כיום באוסף פריק בניו יורק), והציירת אליזבט ויז'ה-לה ברן התייחסה אליו ישירות בציורה "דיוקן עצמי עם כובע קש".
ויז'ה-לה-ברן אימצה את אותה פלטת צבעים ואפקטים של אור, אך ציירה כובע עשוי קש אמיתי – מחווה אירונית לשם השגוי שבו נודע ציורו של רובנס.
הציור היה בבעלותו של סר רוברט פיל עד שנרכש בשנת 1871 על ידי הגלריה הלאומית בלונדון.
הוא מוצג כיום בחדר 15 של אוסף הקבע ונחשב לאחת מאבני היסוד של האוסף הפלמי במוזיאון.
כובע טירולי , המכונה גם כובע בווארי או כובע אלפיני, הוא סוג של כובע שמקורו באזור טירול שבהרי האלפים, אזור המשתרע כיום על פני חלקים מאוסטריה, גרמניה, איטליה ושווייץ.
הכובע הוא מרכיב מרכזי ומובהק בלבוש העממי המקומי, הטראכט (tracht).
כובע טירולי טיפוסי עשוי מלבד ירוק, ובמקור היה בעל כתר ההולך ומצטמצם עד לכדי קצה מחודד, ושוליים ברוחב של כף יד בקירוב.
סגנון זה היה נפוץ במיוחד בעמק צילר שבטירול האוסטרית.
הכובעים הטירוליים שונים מעט האחד מהשני בצורה וברוחב השוליים.
מעבר לכך, הם מאופיינים בעיטורים הכוללים חוט קלוע וצבעוני, וכן זר פרחים, נוצות או "מברשת" המוצמדת לצידו של הכתר.
ה"מברשת" המסורתית, המכונה "גמסברט" (gamsbart), עשויה משערות של יעל אלפיני.
גמסברט גדול ומרשים עשוי להכיל אלפי שערות, ועלותו עשויה להגיע ל־2,500–3,000 דולר.
העיטור מופיע במגוון צורות ולעיתים משולב גם בנוצות.
במהלך המאה ה-19 וה-20 התפתח הלבוש הטירולי למידה מסוימת של אחידות חזותית.
עם זאת, בתלבושות הכפריות המקומיות בטירול שרדו סגנונות שונים של כובעים טירוליים מאז שנות ה-1830–1840, אם כי בהשפעת אופנות התקופה.
הצורות המקוריות נעו בין כובעים גבוהים בעלי שוליים צרים יחסית בצפון טירול, שהיו שקועים במרכזם, לבין כובעים נמוכים ורחבי שוליים בנפות היין של דרום טירול.
בהמשך הפך הכובע הטירולי לסמל מייצג של התרבות הטירולית ולאייקון תיירותי, בעיקר באירועי פולקלור ובפסטיבלי בירה כגון אוקטוברפסט במינכן.
לכך תרמה גם הופעתן של להקות מוזיקה עממית שחבשו תלבושות "מקומיות" ססגוניות.
בשנת 1962 כתב המוזיקאי בילי מו את השיר "Ich kauf' mir lieber einen Tirolerhut" ("אני מעדיף לקנות לי כובע טירולי"), שחיזק את הזיקה בין הכובע למוזיקה עממית אלפינית.
בשנת 1965 הופק מחזמר קומי בשם זהה.
הכובע הטירולי זכה לפרסום נוסף בזכות אדוארד השמיני, מלך הממלכה המאוחדת לשעבר, שלאחר ויתורו על הכתר שהה לעיתים קרובות בשטיריה שבאוסטריה והרבה לחבוש כובע בסגנון טירולי, אף כי לא היה זה כובע שמקורו באזור טירול עצמו.
נטען כי הכובע הטירולי שימש השראה לכובע הומבורג, סגנון כובעים שהופץ מחוץ לאזור דוברי הגרמנית בידי סבו, אדוארד השביעי.
מדינת כווית ובקיצור כְּוֵית היא מדינה ערבית השוכנת לחוף המפרץ הפרסי, גובלת בעיראק מצפון ובערב הסעודית מדרום.
המשטר במדינה הוא משטר מלוכני בראשותו של אמיר כווית.
בירת כווית היא כווית המכונה "מדינת אל-כווית".
השפה הרשמית של כווית היא ערבית.
המדינה חברה בליגה הערבית ובארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
בשנת 1990 כבש סדאם חוסיין, שליט עיראק, את כווית, דבר שהיווה עילה לפתיחתה של מלחמת המפרץ.
על מנת להפסיק את הלחימה כינס הנציג הבריטי הבכיר באזור, הממונה על המנדט הבריטי על מסופוטמיה, פרסי קוקס, ועידה לשרטוט גבולות האזור בעוקיר.
ב-2 בדצמבר 1922 נחתמה אמנת עוקייר, ללא נציגות כוויתית.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 התפתחה כווית במהירות, כמדינת חסות בריטית, בזכות כמויות הנפט האדירות שהופקו מאדמתה, ורמת החיים של תושביה, שהיו רובם ככולם בני שבטים בדואים זינקה.
ביולי 1961 החל פינוי יחידות בריטיות מכווית.
בשנת 1981 פיזר שליט כווית האמיר ג'אבר אל-אחמד אל-ג'אבר א-סבאח את הפרלמנט, דבר שסימן את תום תקופת הזוהר של המדינה.
ב-1982, עם הצניחה העולמית במחירי הנפט, התמוטטה הבורסה לניירות ערך של כווית ועמה החלה התדרדרות בכלכלתה.
מלחמת עיראק-איראן זלגה לתחומה והרתיעה תיירים ומשקיעים.
השקעות במחקר ופיתוח כמו גם בתרבות נעצרו ונוצר מתח בין כווית לבין סדאם חוסיין, שליט עיראק, שהטיף להשתלטות ארצו על "המחוז הדרומי המורד של עיראק" (כלומר כווית).
ב-3 באוגוסט 1990 פלש צבא עיראק למדינה ושלט בה עד פברואר 1991. הפלישה למדינה ריבונית, בעלת זיקה מערבית ועתודות נפט הובילה את ארצות הברית להתערב, דבר שהוביל למלחמת המפרץ.
כ-600 כוויתים דווחו כנעדרים במהלך השלטון העיראקי וסביר שהוצאו להורג.
בתמורה לשחרור המדינה על ידי האמריקאים השיב האמיר ג'אבר את הפרלמנט (האספה הלאומית) על מכונו.
ב-2003 שימשה כווית כבסיס לפלישת ארצות הברית לעיראק במטרה להפיל את ממשלו של סדאם חוסיין.
לאחר מותו של ג'אבר השלישי, אמיר כווית ב-2006, ירש אותו סעד אל-עבדאללה א-סאלם א-סבאח, אך הוא הודח על ידי האספה הלאומית כעבור עשרה ימים והשלטון ניתן לאחיו של ג'אבר, סבאח אל-אחמד אל-ג'אבר א-סבאח, שנפטר בספטמבר 2020 ואחיו נוואף ירש את מקומו.
נוואף מת בשנת 2023 וירש אותו אחיו משעל.
כווית היא מונרכיה חוקתית בראשה עומד האמיר, הפרלמנט הכוויתי הוא הפרלמנט העתיק ביותר שנבחר בבחירות ישירות בין כל מדינות ערב באזור המפרץ הפרסי ועל כן הוא גם הפרלמנט החזק ביותר באזור בעל הסמכויות הרבות ביותר.
אזרחי המדינה גם נהנים מחופש אזרחי ופוליטי רב.
חוקת כווית, שהתקבלה ואושרה ב-11 בנובמבר 1962, מגדירה את צורת השלטון כדמוקרטיה אולם שלטון זה אינו דמוקרטי היות שראש הממשלה אינו נבחר אלא ממונה על ידי האמיר.
על פי החוקה ראש המדינה הוא האמיר והוא זה אשר ממנה את ראש הממשלה ובסמכותו, בין השאר, לפזר את הפרלמנט ולמנות בכירים בצבא.
הפרלמנט (המועצה הלאומית) מורכב מ-65 חברים, מתוכם 50 נבחרים על ידי העם לתקופת כהונה של ארבע שנים.
יתר 15 המושבים ניתנים לחברי הקבינט (שאינם נבחרים על ידי הציבור).
החוקה מגבילה את חברי הקבינט ל-16 חברים כך שלפחות חבר קבינט אחד חייב להיות נבחר ציבור.
כאמור הפרלמנט הוא בעל סמכויות נרחבות ואף על פי שהממשלה לא כפופה לו יש בכוחו להשפיע ואף לבטל חוקים, כך למשל במאי 1999 ביטל הפרלמנט מספר צווים של האמיר הנוגעים לשחרור האישה, לאמנות ולליברליזציה כלכלית.
הממשלה הכוויתית מורכבת על ידי ראש הממשלה אשר ממונה על ידי האמיר.
ראש הממשלה קובע את הרכב שריו בכפוף לאישור האמיר.
הממשלה ושריה אינם כפופים לפרלמנט אף על פי שכחברי קבינט הם מקבלים כיסא בפרלמנט.
כמנהג, ראש הממשלה נבחר מקרב בני המשפחה המלכותית ומכל תיקי הממשלה מספר תיקים כמו תיק החוץ, תיק הפנים, ותיק הביטחון מוחזקים בידי בני המשפחה המלכותית אף על פי שהחוקה אינה דורשת זאת.
מאז עצמאותה של כווית מהממלכה המאוחדת ב-17 ביוני 1961, קיימה כווית יחסי חוץ חזקים עם רוב המדינות, בעיקר עם מדינות מהעולם הערבי.
כווית חברה במועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ ואף הצטרפה ליוזמה שבולטה לכינון מטבע אחיד לאזור.
כווית היא מדינה קטנה אך עשירה – בין המדינות הערביות העשירות ביותר בעולם.
כווית מבוססת על כלכלת שוק חופשי ובעלת עתודות נפט משמעותיות של 96 מיליארד חביות נפט – 10% מעתודת הנפט העולמי.
אין ספק כי המדינה מבוססת על כלכלת נפט, חצי מהתוצר המקומי הגולמי מקורו בענף הנפט וכ-80% מהכנסות המדינה מקורן בנפט.
המדינה ממשיכה לדון עם חברות זרות על השקעה בפיתוח בארות נפט בצפון המדינה, החל משנות ה-90 המדינה הרוויחה יותר מהשקעות זרות מאשר מיצוא נפט.
השגשוג של כלכלתה תלוי ביבוא פועלים וכוח עבודה משכיל.
הנפט נתגלה בכווית בקידוח שנעשה ב-1938 באזור בורגאן, אולם רק אחרי מלחמת העולם השנייה הוחל בהפקתו, וכווית הייתה ליצואנית נפט גדולה ולאחת המדינות העשירות בעולם.
כיוון שתעשיית הנפט נמצאת בידי הממשלה, המדינה שולטת בצורה הדוקה בכלכלתה (כ-75% מהתמ"ג בשליטה ממשלתית).
ואולם מחירי הנפט כפופים להחלטות אופ"ק (ארגון המדינות המייצאות נפט) בו חברה גם כווית.
ככל שמחירי הנפט עולים – המדינה מרוויחה יותר, אולם ארגון אופ"ק מקבל החלטות לא על פי אינטרסים של היצרנים שמעדיפים להעלות מחירים, ולא תמיד ניתן לאכוף את כל החלטותיו – במספר מקרים הואשמה כווית (יחד עם מדינות נוספות) בהפרה של החלטות אופ"ק.
לאחר מלחמת העולם השנייה החליט אמיר כווית שהמדינה צריכה להיכנס לתחום הפיננסי ובשנת 1952 הכריז על הקמת הבנק הלאומי של כווית.
עם הזמן הוא התפתח לאחד הבנקים הגדולים בעולם הערבי ובעולם בכלל.
כווית ניסתה להתכונן ליום שבו יאזל הנפט בבארות הנפט שלה, בכך שהקימה ב-1953 קרן עושר ריבונית, רשות ההשקעות של כווית, שנועדה להבטיח את שגשוג הדורות הבאים לאחר שייגמר מלאי הנפט שלה.
נכון לשנת 2020 הצטברו בקרן כ-500 מיליארד דולר, אך משכורות וסובסידיות נדיבות הן כ-75% מהוצאות המדינה, שמאז העשור השני של המאה ה-21 סובלת מגירעון תקציבי, עקב נפילת מחירי הנפט.
לצורך כיסוי הגרעון, החלה המדינה למשוך כספים מהקרן.
האקלים במדינה מגביל את פיתוח ענף החקלאות בשל היותה מדינת מדבר, ולכן, מלבד דגים, היא תלויה לחלוטין בייבוא מוצרי צריכה.
יתרה מזאת, כ-75% מהמים שראויים לשתייה חייבים לעבור התפלה או להיות מיובאים ממדינות אחרות.
התעשייה הכוויתית מורכבת ממספר תאגידי ענק המייצאים את תוצרתם, בעיקר בענף הנפט, ויש גם מספר יצרנים קטנים מענפים שונים.
היא כוללת גם מפעלי התפלת מים, אמוניה, פלסטיק, טקסטיל, דשנים, לבנים ומפעלי מלט.
במהלך הפלישה העיראקית בזזו העיראקים כמעט את כל מה שניתן היה לקחת, בעיקר כל מה שקשור לאלקטרוניקה ולתעשייה הקלה.
עד מהרה הוחלפו מרבית המכונות בציוד חדיש ומתקדם יותר.
היא גובלת בצפון ובמערב בעיראק, בדרום ובדרום־מערב בערב הסעודית ובמזרח המפרץ הפרסי.
בתחומי כווית נכללים כמה איים, ובהם האי החולי הגדול בוביאן.
במרחק 20 ק"מ מהחוף בו נמצאת העיר כווית שוכן האי פילכה השייך לכווית.
מפרץ כווית, שהוא חלק מן המפרץ הפרסי, חודר כ־30 ק"מ לפנים הארץ, רוחב פתחו כ־20 ק"מ, והוא מוגן על ידי איים קטנים.
רובה הגדול של כווית הוא רמה מדברית נמוכה, שמצפון למפרץ היא מישור מכוסה חצץ, ומדרום לו היא מכוסה בגבעות חול.
בדרום־מערב – רמה שטוחה מכוסה חצץ, היורדת בתלילות אל ואדי באטין.
האקלים מדברי: חם מאוד ברוב חודשי השנה.
הטמפרטורה הממוצעת של החודש החם ביותר (יולי) היא 35 מעלות ושל החודש הקר ביותר (ינואר) היא 14 מעלות.
סמוך לחוף הלחות גבוהה ומעיקה.
המשקעים בכל הארץ מועטים: 80–125 מ"מ, היורדים בחורף ובאביב.
בשל כך כווית סובלת ממחסור חמור במים, ומקור המים היחיד הן בארות, ולכן החלו בכווית בהתפלת מים.
כווית פגיעה מאוד להשפעות משבר האקלים, אשר מציבות סיכונים רבים לתשתיות, למערכות אקולוגיות, למשאבי המים ולפיתוח החקלאי של המדינה.
ב-21 ביולי 2016 נמדדו בכווית 54 מעלות, שיא לטמפרטורה הגבוהה ביותר שנמדדה אי-פעם בעולם (עם כי שיא זה נשבר מאז בעמק המוות.
ב-2021 עלו לראשונה הטמפרטורות בחודש יוני מעל 50 מעלות, שבועות לפני שיא החום המסורתי.
על פי התחזיות, חלקים גדולים מהמדינה יהפכו ללא ראויים למגורי אדם עד שנת 2070.
בשנת 2023, מנתה אוכלוסיית כווית כ-4.8 מיליון נפש, אשר מתוכם רק 1.53 מיליון היו אזרחים כוויתים, וכ-3.29 מיליון היו תושבים נטולי אזרחות כוויתית.
תוחלת החיים הממוצעת היא 79 שנים (80.6 שנים לגבר ו-77.6 שנה לאישה).
שיעור הפריון הוא 2.2 ילדים בממוצע לאישה.
מבין חסרי האזרחות, חלק קטן הם בני שבטים מקומיים הנקראים בידוּן (שם שמשמעותו "ללא") שלא ניתנה להם אזרחות, והרוב הגדול הם מהגרי עבודה וצאצאיהם ממספר רב של ארצות, כשהקהילות הגדולות הן של מצרים, לבנונים וערבים ממדינות אחרות, וכן פקיסטנים, אשורים (בני קבוצה אתנית נוצרית מצפון עיראק), הודים, בנגלדשים ופיליפינים.
ב-2003, למעלה מ-400,000 אזרחי הודו חיו בכווית, שהייתה הקהילה ההודית הגדולה ביותר מחוץ להודו.
בעבר הייתה בכווית גם קהילה פלסטינית גדולה, אך מרביתה גורשה, לאחר שראש אש"ף יאסר ערפאת הביע תמיכה בכיבוש כווית על ידי סדאם חוסיין.
רק לעיתים נדירות מוענקת אזרחות כוויתית לתושבים הזרים במדינה.
אשר לבידון, בני השבטים משוללי האזרחות, קיימות תוכניות לאזרח בהדרגה לפחות את חלקם.
השפה הרשמית היא ערבית, אך אנגלית מובנת בקרב ציבור רחב, ושפות הודיות שונות מדוברות בקרב הקהילות ההודיות.
85% מן התושבים (וכמעט כל האזרחים) הם מוסלמים, מהם 60% סונים ו-25% שיעים.
שאר התושבים הם נוצרים והינדים.
כווייה היא פגיעה בעור ולעיתים גם ברקמות שתחתיו.
כוויות יכולות להיווצר ממגוון גורמים, כגון מקורות חום, חומרים כימיים, זרם חשמלי וקרינה.
אחד הגורמים הנפוצים לכווייה הוא מגע עם נוזל חם, אש, משטחים חמים או קיטור.
כוויות חום יכולות להיווצר גם מקרבה למקור חום ללא מגע, או מחיכוך של העור עם אובייקט חיצוני.
גורם נפוץ אחר הוא כוויה כתוצאה מקרינת השמש.
קור יכול לגרום לפציעה דומה המכונה כוויית קור.
כוויות גורמות דלף של פלזמה מכלי הדם.
אם הכווייה איננה קשה, נוצרת התנפחות או שלפוחית באזור הכווייה.
אם הכווייה קשה ונרחבת משתבשת זרימת הדם לגמרי.
כמות הנוזל הדולפת אינה תלויה בעומק הכווייה אלא בשטחה של הכווייה, ומיקומה בגוף האדם.
הסיווג של חומרת הכווייה הוא על פי מדידת שטח הכווייה, עומק הכווייה, ומיקום הכווייה בגוף.
כוויות עקב שאיפת עשן (הגורמת לכוויות פנימיות בדרכי הנשימה), כוויות בתינוק, כוויות נרחבות בדרגה שנייה בפה ובצוואר, וכוויות היקפיות בכל איבר, הן מצב חירום רפואי.
משום שהשלפוחיות המתפתחות יכולות לגרום לחסימת כל הדם תחת שטח הכווייה ולהפסיק את הזרימה לאיברים חיוניים ולדרכי הנשימה.
חישוב שטח הכווייה הוא כך:
חלוקת שטח העור היא למאה יחידות שכל אחת מהן בערך בשטח כף יד של הנפגע.
על פי סיווג זה, כווייה על כל כף היד היא כווייה של אחוז אחד משטח העור, כווייה על כל עור היד מהציפורניים עד לכתף היא כווייה של תשעה אחוז משטח העור, כווייה על רגל שלמה היא כווייה של שמונה עשר אחוזים וכיוצא בזה.
כווייה של עשרים אחוזים ומעלה משטח העור מהווה סכנת חיים בשל איבוד נוזלים וזיהום בלי קשר לעומק הכווייה.
סווג הכוויות על פי עומקן מחולק לארבע דרגות:
כווייה מדרגה ראשונה היא פגיעה הפוגעת בשכבת העור החיצונית בלבד, האפידרמיס, בעלת כושר ההתחדשות.
הסימפטומים כוללים כאב, אדמומיות ונפיחות קלה.
השיקום עלול להימשך כמה ימים תוך התקלפות קלה.
בכווייה מדרגה ראשונה מטפלים על ידי כיסוי המקום הנפגע בתחבושת יבשה מעוקרת, ומאוד רצוי שלא ידבק ברקמה הרגישה.
כדי להקל על הסבל ניתן להרטיב מיד את אזור הפגיעה במים קרים.
כווייה מדרגה שנייה היא כווייה הפוגעת בשכבת הדרמיס.
לרבות רקמה חיה, ולעיתים אף פוגעת בכל שכבות העור, כולל זו שמצמיחה תאים חדשים.
כוויות נרחבות בדרגה שנייה בפה ובצוואר, הן מצב חירום רפואי משום שהשלפוחיות המתפתחות בהם יכולות לגרום לחסימת דרכי הנשימה.
הסימפטומים הם כאב, אדמומיות, נפיחות קלה והופעת שלפוחיות בגדלים שונים.
השיקום נמשך 3–2 שבועות במקרה הקל, במקרים קשים תהליך שיקום העור יהיה רק תחת חבישה לוחצת במשך חודשים אחדים או בהשתלת עור.
בכווייה מדרגה שנייה מטפלים עם תחבושת ספוגה בחומר נגד זיהום, כגון חומרים אנטיביוטיים ומשככי כאבים.
כווייה מדרגה שלישית היא פגיעה הפוגעת לעומק בכל שכבות העור וגם ברקמות שתחת העור-סבקוטן.
לעיתים קרובות נוצרות סביב אזור הכווייה צלקות נרחבות והעור נוטה להימתח ככל שהרקמות התת־עוריות מתכווצות.
הסיבוכים השכיחים בכווייה מדרגה שלישית הם זיהום כללי, הרעלת דם ואיבוד נוזלים עד להלם תת־נפחי המסכן את החיים.
עור שחור, נוקשה לחלוטין וללא כאב (עקב הפגיעה העצבית), פגיעה מלאה בעור ובכל השכבות שמתחתיו.
מקרי כוויה בדרגה רביעית לא ניתנים לריפוי ויסתיימו כמעט תמיד במוות.
כוויית שמש נגרמת עקב היחשפות לקרינה העל סגולית שבקרני השמש.
בעקבות זה העור מאדים, נעשה מודלק ורגיש מאוד ולעיתים מעלה שלפוחיות.
כוויית שמש היא חמורה במיוחד כאשר החשיפה לשמש מתקיימת באזור שיש בו החזרת אור רבה (לדוגמה חוף הים).
כוויית שמש עלולה להכאיב ולהטריד מאוד.
חשיפה לאור שמש עז במשך כמה שנים מביאה לידי התנוונות רקמת החיבור של העור, אובדן גמישותו, ולגרום לו להיות דק וקמוט.
שינויים כאלו עלולים לגרום לסרטן העור.
כהלים (כּהלים; לעיתים אלכוהולים, Alcohols) הם קבוצה של תרכובות אורגניות המכילות קבוצת הידרוקסיל.
הקבוצה מונה אלפי תרכובות שונות.
הכוהל הידוע ביותר הוא אתנול, שמצוי בכל המשקאות החריפים, ומקנה להם את השפעתם הפיזיולוגית על גוף האדם.
הדומיננטיות הרבה של האתנול בקרב משפחת הכהלים, וכן ההשפעה הרבה של המשקאות החריפים על התרבות האנושית, הביאו לכך שבשפת היום-יום מכונה האתנול כוהל או אלכוהול, כמייצג הראשי של המשפחה כולה.
מקור המילה אלכוהול, לפי השערות רבות, הוא במילה העברית כחל (אבקה המשמשת לאיפור או כתרופה לעיניים); משם התגלגלה לערבית בשם אלכחל, שפירושו "אבקה טחונה" או "תמצית"; בעקבות ההשפעה הערבית על אירופה התגלגלה המילה הערבית לשם.
סברה נוספת היא, שכשהמוסלמים ראו את הנוצרים השיכורים הם כינו אותם "אלכוּחוּל"
("מאופרים" בגלל מראה עיניו של השיכור).
ומשם נגזרה לעברית המילה "כוהל" כמשקה משכר.
מתנול: הכוהל הפשוט ביותר; מורכב מקבוצת מתיל הקשורה לקבוצת הידרוקסיל.
איזופרופנול, או איזופרופיל אלכוהול: תרכובת כימית דליקה, חסרת צבע ובעלת ריח חזק.
1-פרופנול, או n-פרופנול: תרכובת כימית דליקה, חסרת צבע, המשמשת כממס בתגובות אורגניות.
1-פרופנול הוא איזומר מבני של איזופרופנול: בעוד ש1-פרופנול הוא כוהל ראשוני, איזופרופנול הוא כוהל שניוני.
גליצרין (או גליצרול; שם כימי: 3,2,1-פרופנטריול): מהווה מרכיב מרכזי בשומן, בהיותו מתלכד עם חומצות השומן למולקולת טריגליצריד.
נגזרת שלו, ניטרוגליצרין, היא אחד מחומרי הנפץ הידועים ביותר.
אתילן גליקול (שם כימי: 2,1-אתנדיול): משמש רבות כחומר נגד קפיאה, זאת בשל נקודת ההתכה הנמוכה ונקודת הרתיחה הגבוהה שלו.
מנתול: החומר הנותן לצמח המנטה את טעמו המיוחד.
ויטמין A (רטינול): חמצון כוהל זה על ידי אנזימים בגוף נותן אלדהיד בעל חשיבות עליונה בראייה: רֵטינַל.
ויטמין A מגיע אל הגוף דרך המזון אותו אנו צורכים; זאת הסיבה שחוסר בוויטמין A עלול לפגוע בכושר הראייה.
על תפקיד הרטינל בראייה קראו בערך סטריאוכימיה.
איזובוטנול: תוצר תסיסה של פחמימות וכן תוצר לוואי של פרוק חומר אורגני.
המקורות העיקריים לכהלים הם נפט, גז טבעי ופחם.
אתנול ייחודי במובן זה, כי בדרך כלל הוא מיוצר בתסיסה (פרמנטציה) של פירות או דגנים על ידי שמרים.
הסיבה לייחוד זה נעוצה בעובדה שמאתנול מייצרים משקאות אלכוהוליים וברעילותם הרבה של כהלים מסוימים; אם יישארו באתנול שאריות של כהלים אחרים (כמו למשל מתנול), עשויה התוצאה להיות קטלנית לבני אדם הצורכים משקאות חריפים.
לעיתים (כהל מפוגל) כשהשימוש הרצוי הוא לבעירה, הרעילות מכוונת על מנת למנוע שימוש אלכוהוליסטי בחומר.
כל הכהלים מכילים קבוצה פונקציונלית משותפת: קבוצת הידרוקסיל (OH, אטום חמצן הקשור לאטום מימן; לעיתים היא מכונה הידרוקסי).
כוהל עשוי להכיל קבוצת הידרוקסיל אחת או יותר.
נוסחת המבנה הכללית של כהלים היא CnH2n+2O.
הנוסחה מתייחסת לכהלים פשוטים, בעלי קבוצת הידרוקסיל בודדת וללא מתמירים שונים (כגון אטומי כלור, קבוצות אלקיל וכדומה).
שמות הכהלים מבוססים על מונחון IUPAC.
על פי המונחון שמו של כוהל מורכב מתחילית המציינת את מספר אטומי הפחמן במולקולה, ומהסופית אוֹל.
במקרה הצורך מופיעה ספרה בתחילת השם, לציון המיקום של קבוצת ההידרוקסיל לאורך השרשרת הפחמימנית.
כהלים המכילים שתי קבוצות הידרוקסיל נקראים דיוֹלים, והסיומת בשמם היא דיוֹל; כהלים המכילית שלוש קבוצות הידרוקסיל נקראים טריוֹלים, והסיומת בשמם היא טריוֹל.
כהלים המכילים טבעת בנזן (או, בניסוח אחר: טבעות בנזן אליהן קשורה קבוצת הידרוקסיל) נקראים פֵנוֹלים (Phenols), ומהווים קבוצה בפני עצמה, עם תכונות השונות במקצת מאלו של הכהלים.
נהוג להבדיל בין כהלים ראשוניים, שניוניים ושלישוניים.
כוהל ראשוני הוא כוהל, בו הפחמן אליו קשורה קבוצת ההידרוקסיל קשור לפחמן אחד בלבד.
בכוהל שניוני פחמן זה קשור לשני פחמנים אחרים, ובשלישוני הוא קשור לשלושה פחמנים שונים.
להיותו של כוהל ראשוני, שניוני או שלישוני חשיבות רבה בתגובות הכימיות בהן הוא יכול להשתתף ובתוצרים המתקבלים; בכוהל ראשוני, למשל, הפחמן הקשור להידרוקסיל אינו מוקף פחמנים מכל עבריו, ולפיכך הוא "חשוף להתקפות" מצד מולקולות מסוימות.
משמאל לימין: כוהל ראשוני, שניוני ושלישוני:
קבוצת ההידרוקסיל היא קוטבית: אטום החמצן, אשר לו אלקטרושליליות גבוהה, מושך אליו בחוזקה את האלקטרונים המשתתפים בקשרים הקוולנטיים בינו ובין הפחמן והמימן.
האלקטרונים העודפים הנמצאים כעת סמוך לחמצן מקנים לו מטען חלקי שלילי; לאטומי הפחמן והמימן, לעומת זאת, מטען חלקי חיובי, שכן אלקטרוני הקשר מרוחקים מהם.
חוסר איזון זה בין המטענים גורם לקוטביות.
קוטביות הכהלים גורמת ליצירתם של קשרי מימן בין המולקולות; אטום החמצן (הטעון שלילית במקצת) של קבוצת ההידרוקסיל של מולקולת כוהל אחת מושך אליו את אטום המימן (הטעון חיובית במקצת) של קבוצת ההידרוקסיל של מולקולת כוהל שנייה.
הקשרים הנוצרים, קשרי מימן, אינם חזקים במיוחד, אך כמותם העצומה בכוהל נוזלי מצטברת לחוזק כולל, אשר אינו מאפשר למולקולות לברוח בקלות מהנוזל.
הפירוש הישיר של תכונה זו הוא נקודת רתיחה גבוהה של כהלים יחסית לחומרים מקבילים.
לדוגמה, נקודת הרתיחה של מתאן, האלקאן הפשוט ביותר (בעל אטום פחמן יחיד), היא 162- מעלות; נקודת הרתיחה של מתנול, הכוהל הפשוט ביותר, גבוהה בהרבה: 65 מעלות.
קוטביות הכהלים מסבירה תכונה נוספת שלהם: מסיסותם הגבוהה במים.
קבוצות ההידרוקסיל יוצרות קשרי מימן עם מולקולות המים, ושני הנוזלים משתלבים בצורה "חלקה".
קבוצת ההידרוקסיל היא הידרופילית ("אוהבת מים").
למרות זאת, השייר הלא-קוטבי של הכוהל (השרשרת הפחמימנית) דוחה את מולקולות המים מפניו, והוא הידרופובי ("שונא מים").
לפיכך, ככל שגדלה השרשרת הפחמימנית, קטנה מסיסותו של הכוהל במים.
לדוגמה, לבוטנול (כוהל בעל 4 אטומי פחמן) כושר מסיסות של 8 גרם ב-100 מיליליטר מים; לפנטנול (כוהל בעל 5 אטומי פחמן) כושר מסיסות של 2.2 גרם ב-100 מיליליטר מים.
לעומת זאת, כהלים בעלי שרשרת ארוכה מסוגלים להתמוסס בצורה טובה בממסים אורגניים, לא-קוטביים (כגון הקסאן).
השילוב של חלק הידרופילי וחלק הידרופובי במולקולות הכהלים מאפשר להם להמיס חומרים לא-קוטביים במים, חומרים שללא "תיווך" הכוהל לא היו מסוגלים לעשות זאת.
האנזים ציטוכרום P-450, הקיים ביצורים חיים מזה מאות מיליוני שנים, מבצע, בין השאר, ניטרול של רעלים החודרים לאורגניזם.
באדם מתבצע ניטרול זה בעיקר בכבד.
העיקרון פשוט: האנזים מוסיף קבוצת הידרוקסיל לשיירים פחמימניים (לא-קוטביים, המתקשים להתמוסס במים) שמקורם ברעלים ובתרופות, הופך אותם לכהלים ומגביר בכך את מסיסותם במים, דבר המזרז את סילוקם מהגוף דרך השתן.
הכהלים הם חומרים אַמפוֹטֵרִיִים - הם פועלים לעיתים כחומצה ולעיתים כבסיס.
החומציות נובעת מאטום המימן של קבוצת ההידרוקסיל, הנוטה לעיתים להינתק מהמולקולה (בצורת יון חיובי, כלומר: פרוטון) ולהתקשר למולקולות אחרות.
תופעה זו מתרחשת בעיקר בנוכחות בסיס חזק, כגון נתרן הידרוקסידי.
הבסיסיות של הכהלים נובעת מזוג האלקטרונים הלא-קושרים של אטום החמצן; הללו נוטים לספח אליהם פרוטונים, ובכך מהווה הכוהל בסיס.
הנטייה לפרוטונציה (סיפוח פרוטון) של הכהלים היא חלשה למדי (כלומר, הם בסיסים חלשים), ומתרחשת רק בנוכחות חומצה חזקה.
כשכוהל משמש כבסיס ומספח אליו פרוטון, מתקבל יון אַלקילאוֹקסוֹניוּם (Alkyloxonium, או אלקוקסוניום, Alkoxonium) בעל מטען חיובי.
כשכוהל משמש כחומצה ומאבד פרוטון, מתקבל יון אַלקוֹקסי (Alkoxy), בעל מטען שלילי.
הקשר הכפול נשבר, מולקולת המים מסתפחת לפי כלל מרקובניקוב ומתקבל 2-פרופנול:
התמרה נוקלאופילית של הלואלקאן מביאה להחלפת אטום ההלוגן בקבוצת הידרוקסיל וליצירת כוהל.
תגובה זו מתרחשת בנוכחות בסיס חזק, כגון נתרן הידרוקסידי.
בתגובה הבאה מגיב ברומובוטאן עם יוני הידרוקסיד לקבלת בוטנול:
חיזור של אלדהיד נותן כוהל ראשוני.
חיזור של קטון נותן כוהל שניוני.
החיזור בתגובות אלו הוא למעשה סיפוח של יוני מימן שליליים (יוני הידריד) לאלדהיד.
מקורם של יונים אלו בהידרידים אי-אורגניים, כגון נתרן בורוהידריד וליתיום אלומיניום הידריד.
יון ההידריד תוקף את קבוצת הקרבוניל (C=O), מביא לשבירת הקשר הכפול וליצירת קבוצת הידרוקסיל.
ההבדל בתוצרים בין שתי התגובות (עם אלדהיד ועם קטון) נובע מהמבנה של סוגי תרכובות אלו: בקטון קבוצת הקרבוניל תחומה בין שני אטומי פחמן, כך שקבוצת ההידרוקסיל שנוצרת היא שניונית; באלדהיד קבוצת הקרבוניל נמצאת בקצה המולקולה, והיא קשורה לאטום פחמן אחד בלבד; קבוצת ההידרוקסיל שנוצרת היא ראשונית.
בתגובה הבאה מגיב פרופנל עם נתרן בורוהידריד לקבלת פרופנול.
התגובה מתרחשת בתמיסת אתנול, אשר משתתף באופן פעיל בתגובה ותורם יון מימן.
בנוסף מתקבל בתגובה נתרן אתאוקסיבורוהידריד:
לאחר התגובה יכול התוצר נתרן אתאוקסיבורוהידריד לחזר עוד שלוש מולקולות אלדהיד, כיוון שעדיין נותרו לו שלושה אטומי מימן הקשורים לאטום הבורון.
מול אחד של בורוהידריד יכול לפיכך לחזר ארבעה מולי אלדהיד או קטון.
עיבוי (דחיסה, קוֹנדֶנסָציה) של שני כהלים או של כוהל וחומצה קרבוקסילית, היוצרת אסטר או אתר, בהתאמה, ומולקולת מים.
התמרה של קבוצת ההידרוקסיל באטום הלוגן (כלור, ברום, פלואור או יוד) נותנת אלקיל-הליד.
דוגמה למגיב כזה הוא תיוניל כלוריד.
חימצון של כוהל שניוני נותן קטון.
דהידרציה (אל-מִיוּם, הוצאת מולקולות מים) של כוהל, בחימום ובנוכחות חומצה, מביאה ליצירת אלקֵן.
תגובת כוהל עם מתכת אלקלית, בה מתקבל חומר יוני ונפלט גז מימן.
כווית היא בירת כווית והעיר הגדולה בה.
העיר שוכנת במזרח המדינה על שפת המפרץ הפרסי.
היא מכונה "העיר" בקרב המקומיים.
בכווית ממוקמים הפרלמנט של כווית ("מג'לס אל-אומה"), רוב המשרדים הממשלתיים במדינה, רוב המשרדים הראשיים של החברות המקומיות, מספר שגרירויות, ומגדלי כווית.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון של כווית משנת 2021, התגוררו בעיר 574,839 בני אדם.
צורכי המסחר והתחבורה של המקומיים מסופקים על ידי נמל התעופה הבינלאומי של כווית (המכונה "אל-שואלק"), בנוסף לנמל הימי, נמל אל-אחמדי ("מינאא' אל-אחמדי") הממוקם על חופי המפרץ הפרסי 50 ק"מ דרומית לעיר הבירה כווית.
העיר שימשה כבירת התרבות הערבית לשנת 2001.
העיר נכבשה בשנת 1991 במלחמת המפרץ על ידי צבא עיראק.
שם העיר שונה לאל-קדימה .
כנראה, שם זה היה השם הראשון של העיר לפני ששינו אותו לכווית.
השם הוחלף על מנת למחוק או להעלים את ההיסטוריה של כווית.
בזמן המלחמה העיר הופצצה ונגרם לה נזק גדול: בניינים נשרפו ונהרסו, כבישים ומנהרות שימשו מטרות לתקיפות; המוזיאון של כווית, שכלל עבודות אמנות וסמלים וערכים יקרים מאוד, נשדד ונשרף; מגדליה של כווית, שהיו סמל לאומי, שימשו מטרה לסדאם חוסיין, מנהיג עיראק דאז, אך לא נגרם נזק משמעותי למגדלים.
אחרי הפלישה ולאחר גירוש הצבא העיראקי, משקיעים זרים וממשלת כווית עשו מאמצים רבים לשקם את העיר ולתקן את הנזק.
כיום כל סימני המלחמה נמחקו.
מאז נבנו בתי מלון חדשים, נבנו שכונות חדשות, והעיר מושכת יותר ויותר תיירים.
כלכלת כווית מאפשרת כניסת משקיעים חדשים.
לפי אגודת בתי המלון בכווית, ישנם 25 בתי מלון חדשים המתוכננים או נמצאים בבנייה, ביניהם בתי המלון הבאים:
רשימת הערים התאומות של כווית:
כוויית קור היא פציעה שנגרמת כתוצאה מחשיפה לקור.
הפציעה יכולה לנוע מדרגה נמוכה עד למוות של הרקמה הפצועה בתהליך של נמק.
לרוב, האיברים הראשונים שנפגעים הם האיברים המרוחקים ממרכז הגוף (או בשמם המקצועי איברי הפריפריה): האף, האוזניים והאצבעות.
זה קורה כי במצבי קור כלי הדם באזורים אלה מתכווצים כדי להמשיך להזרים את הדם לאיברים החיוניים וכדי לצמצם את איבוד החום כתוצאה מחשיפה לסביבה.
איבוד הצבע של העור, יחד עם תחושת שרפה או עקצוץ של העור, אי תחושה או כאב עז.
אם העצבים וכלי הדם ניזוקו במידה רבה, נמק יכול להופיע, וקטיעת האיבר יכולה להיות דרושה.
עור שלא מטופל לזמן מה ונחשף לכוויית קור יהפוך לשחור.
הטיפול כולל בעיקר חימום הדרגתי של הרקמה הפצועה כדי לנסות להחזיר לה חיוניות ואם הדבר בלתי אפשרי לצמצם את התפשטות הפציעה לאזורים נוספים.
כווית איירווייז היא חברת התעופה הלאומית של כווית, ובסיסה הראשי בנמל התעופה הבין-לאומי כווית.
החברה נוסדה בשנת 1953 על ידי שני אנשי עסקים מקומיים.
היא החלה להפעיל טיסות בשנת 1954 בשם כווית נשיונל איירוויס.
השם הנוכחי בשימוש משנת 1958.
בשנת 2006, לאחר מותו של יובל נאמן, פרסם העיתונאי רונן ברגמן ב"ידיעות אחרונות" כתבה ובה מצוטט נאמן כאומר שאגף המודיעין בצה"ל הוא שהקים את החברה לאחר "העסק הביש" (נאמן שימש אז ממלא מקום ראש האגף), במטרה להחדיר סוכנים חשאיים בקלות למצרים.
לפי הכתבה, שלח אמ"ן שני טייסים יהודים אמריקאיים ממתנדבי מלחמת העצמאות, אל כווית עם סכום כסף נכבד, כדי להציע לשליטיה להקים חברת תעופה בבעלות משותפת.
הכוויתים הסכימו, ומאז ועד סיום אותו מבצע מודיעיני קיים אמ"ן שלוש טיסות שבועיות מכווית לקהיר באמצעות חברת התעופה.
לדברי נאמן, בסופו של דבר מכר אמ"ן את מניותיו בחברה.
"כוהנת האופל" היא טרילוגיית ספרי פנטזיה מאת מרגרט וייס, כחלק מסיפורי רומח הדרקון.
כשאר הספרים הסדרה, הטרילוגיה מתרחשת בקרין, עולם המערכה הבדיוני של רומח הדרקון, אשר נשען על משחק התפקידים מבוכים ודרקונים.
הטרילוגיה מספרת על מינה, גנרלית צבאות טאקיזיס במלחמת הנשמות, אשר כעת המובילה את צבאות האל המרושע כמוש בניסיון להשתלט על העולם.
הטרילוגיה מתרחשת כמה שנים אחרי מלחמת הנשמות.
ענבר ואפר (Amber and Ashes, 2004; יצא בתרגום לעברית ב-2008)
ענבר וברזל (Amber and Iron, 2006; יצא בתרגום לעברית ב-2008)
ענבר ודם (Amber and Blood, 2008; יצא בתרגום לעברית ב-2009)
עלילת הספר, כמו שאר ספרי רומח הדרקון, מתרחשת בעולם המערכה קרין, שמשמש עולם מערכה של מבוכים ודרקונים.
העולם נשען על איזון בין שלוש הנטיות העיקריות במו"ד - רוע, טוב ונייטרלי.
האחראים על האיזון הם אלי קרין, המתחלקים לשלוש קבוצות שוות בין הנטיות.
עלילת הטרילוגיה מתחילה מעט לאחר סוף טרילוגיית מלחמת הנשמות, אשר גבתה מחיר כבד.
במהלך אירועי המלחמה גילו האלים כי טאיקיזיס, אלת הרוע הראשית, ניסתה להשתלט על העולם.
האלים מחליטים להפוך את טאיקיזיס לבת תמותה כעונש, וכדי לשמור על האיזון הופך גם פלאדין, אל הטוב הראשי, לבן תמותה.
כתוצאה מתחרים ביניהם האלים האחרים על הובלת אלי הרוע והטוב.
כעת עולם בני התמותה בקרין נשלט על ידי 3 אימפריות - אבירות נראקה (אשר נשלטה בעבר על ידי טאיקיזיס) התומכת ברוע, אבירות סולאמניה (אשר נשלטה בעבר על ידי פלאדין) התומכת בטוב והאימפריה המינוטאורית, אשר זה מכבר החלה להתבסס ונתקלת בחשדנות מקרב שתי הממלכות האחרות.
ממלכת העוגים בלוד צוברת כוח ומעט צפונה לה מוקמת ממלכת דרגונים (אנשי דרקון).
טאיקיזיס, עתה כבת תמותה, האשימה את מינה, הכוהנת הראשית שלה, במפלתה.
מלך האלפים סילבנושי, המאוהב במינה, הורג את טאיקיזיס, אך מינה הורגת אותו.
עלילת טרילוגיית "כוהנת האופל" נפתחת עם קבורתה של טאיקיזיס על ידי מינה.
לאחר סוף מלחמת הנשמות, מינה קוברת את מלכתה, טאקיזיס, במערה שהוסתרה מבני התמותה.
מינה איבדה כל רצון לחיות והיא יושבת ומתאבלת, מלווה בידידה גאלדר המינוטאור, הנאמן לה מאז שהצמיחה מחדש את ידו.
במקביל, מתפנה המקום של ראש פנתאון האופל וראש פנתאון האור.
אלי קרין מתחרים ביניהם על הנהגת מחנות הטוב והרוע.
בעוד שבמחנה הטוב הדבר נקבע בתחרות ידידותית, בין אלי הרוע מתפתחת מלחמה גלויה.
המועמד המוביל לרשת את טאיקיזיס כראש אלי הרוע הוא סארגונאס, אל הנקמה ופטרון אימפריית המינוטאורים.
כמוש, אל המוות, מחליט לנסות לזכות במעמד בעצמו, אך לשם כך הוא צריך צבאות חזקים - אבל כעת מאמיניו הם אל-מתים ואנשים זקנים בלבד.
כמוש עוטה התגלמות חדשה ויפת מראה ומפתה את מינה, אשר נותרה ללא אלה לעבוד.
מינה מסכימה לשמש ככוהנת הראשית של כמוש.
השניים יוצרים סוג חדש של אל מתים- "אהובי כמוש".
האהובים הם אל-מתים וחסינים לכלי נשק וקסם.
כדי להתרבות הם מכריחים את אוהביהם להשבע אמונים לכמוש כדי להוכיח את אהבתם, ולאחר מכן מנשקים אותם מעל לבם.
הנשיקה שואבת את נשמתו של הקורבן וכך הוא הופך ל"אהוב".
מינה יוצאת בשליחות כמוש לשחרר את קרל, אחד ממנהיגי צבאות טאקיזיס.
קרל רצח את אריאקן, ראש כוחותיה של טאקיזיס ובנה של זבואים, אלת הים.
זבואים לכדה את קרל ועינתה אותו עד שהפך לאל-מת.
קרל הפך ל"אביר מוות", בעל שליטה באל מתים אחרים ויכולת להרוג אדם במילה בודדת.
כאביר מוות, יצור שאפילו האלים נרתעים מפניו, קרל יעצים את כוחותיו של כמוש וישמש גנרל ראוי.
מינה מערימה על זבואים, משחררת את קרל ומכריחה אותו לעבוד את כמוש.
כדי להבטיח את שיתוף הפעולה של זבואים כמוש לוכד את נשמת בנה בכלי קאס (משחק לוח שמזכיר שחמט).
"אהוב כמוש" הראשון הוא לו בנאי, כוהן קירי ג'ולית (אל הצדק, פטרון אבירי סולאמניה והמתחרה עם מישקאל על תפקיד ראש אלי האור).
הוריו של לו חשים בשינוי שחל בבנם ושולחים אותו למנזר המוקדש למאז'ר, אל החוכמה והאיחוד עם הטבע, שם גר אחיו ריס כנזיר.
לו רוצח את נזירי המנזר ובורח.
מתוך כעס על מאז'ר, שאפשר לדבר כזה לקרות, ריס זונח את אמונתו ונשבע אמונים לזבואים, שמבטיחה לו עזרה בנקמתו בתנאי שישחרר את בנה.
ריס יוצא בשליחותה של זבואים יחד עם כלבתו אטה וקנדר בשם "צל-ליל", המסוגל לדבר עם נשמות.
הם מערימים על קרל במשחק "קאס" ולוקחים את הכלי בו היה לכוד אריאקן.
קרל מבין מה קרה ומנסה להרוג את ריס, שנמלט לים, ממלכתה של זבואים.
במקביל כמוש ומינה מנסים לשים ידם על אוצרות המלך הכהן - חפצים קסומים השייכים לשאר האלים.
החפצים נמצאים בצריח כישוף עתיק.
כמוש מגלה מאוחר מדי שהוא לא הראשון שהבין שהחפצים שרדו ושהצריח שוקם וכעת שולט בו נויטארי, אל הקסם השחור.
נויטארי לוכד את מינה, ומערים על כמוש שמאמין שמינה מתה.
כמוש בורח לארמונו ומבין שהוא מאוהב במינה.
נספח: הנספח בספר זה עוסק בצריח ים הדם על תולדותיו, יושביו וחפצי הקסם שבו.
מתאים למהדורה 3.5 של מבוכים ודרקונים, בגרסת רומח הדרקון.
ריס ממשיך במסע בחיפוש אחר אחיו לו, בניסיון למנוע ממנו ליצור עוד אהובי כמוש.
הוא מספר את סיפורו לג'רארד אות מונדר, שמגייס למענו את הפלדינים של קירי-ג'ולית ואת מסדר הכישוף הנעלה.
במהרה מתגלה כי אהובי כמוש חסינים לחלוטין לקסם ולחשי קודש, כך שעזרתם לא מועילה.
לו נעצר לבסוף לאחר שילד קטן מכה אותו בניסיון להגן על אימו.
לו נשרף כתוצאה מהמגע, כי תום לבם של ילדים יכול לעצור את אהובי כמוש.
החולשה הזו יוצרת דילמה מוסרית אצל אלי הטוב, כי חשיפה שכזו למוות והרס תהרוס את תמימותו של הילד ותגרום לו טראומה.
מינה נותרה לכודה בידי קוסמי נויטארי.
הם מגלים שהיא חסינה לקסמים, מלבד כאשר היא מודעת לקסם ולמהותו.
כמוש מבין, בעזרת קרל, כי מינה לא מתה ומצליח לשכנע את זבואים לעזור לו לשחרר אותה.
זבואים יוצרת הסחה המאפשרת למינה לחמוק להיכל חילול הקודש, בו מוחבאים אוצרות המלך הכהן.
על האוצרות שומרת דרקונית, ששואלת את מינה חידה- "מי את?
מינה לא עונה על החידה ונאלצת לוותר על האוצרות - דבר המעורר את זעמו של כמוש.
כעסו רק גובר כאשר מתגלה שאהובי כמוש נשמעים רק למינה.
זבואים מפגישה בין מינה לריס.
מינה משוכנעת כי בידי ריס הפתרון לחידת הדרקונית.
לאחר שריס זונח את זבואים הוא נשלח על ידי המינוטאורים לטירת כמוש, שם מינה מענה אותו בניסיון לחלת ממנו את התשובה.
קרל, שמקנא במעמד של מינה, משכנע את כמוש שריס הוא המאהב שלה.
כשקרל מנסה להרוג את מינה היא הופכת אותו לבן תמותה.
נואשת להחזיר אליה את אהבתו של כמוש, מינה עוקרת את צריח הכישוף הנעלה מקרקעית הים ומעניקה אותו, יחד עם אוצרות המלך הנעלה, לכמוש כאות לאהבתה.
במקביל האלים מתאספים, לאחר שהרגישו שדבר מה הנוגע לכוחותיהם מתרחש.
לבסוף מגלה להם מאז'ר כי מינה היא אלה טובה, אשר הונתה על ידי טאקיזיס לחשוב שהיא בת תמותה.
נספח: הנספח בספר זה עוסק באהובי כמוש- תבנית מלאה לפי גרסת 3.5.
סיפור מוצאה של מינה נחשף - בעת הבריאה היא נוצרה מתוך שמחתם של האלים על העולם החדש והייתה לאלת האושר.
פלדין נאלץ להרדימה, מאחר שהיא הפרה את האיזון העדין בין אלי הטוב, הרוע והנייטרליות.
כאשר טאקיזיס ניסתה להשתלט על העולם היא גילתה את מינה והונתה לחשוב שהיא בת תמותה, ושכוחותיה מגיעים מטאקיזיס עצמה.
בפועל, כך צברה טאקיזיס את כוחה הרב - על ידי ניצול כוחותיה של מינה.
האלים מחליטים לאפשר למינה לבחור בעצמה את גורלה ולא להתערב בבחירותיה כדי לא להפר את האיזון בין הרוע, הטוב והנייטרליות.
עם זאת, כמוש מחליט להפר ההחלטה, הופך את קרל לחסיד עצמות (לוחם העוטה מעטפת שלד חיצונית וחסין לכלי נשק) ושולח אותו לחפש את מינה.
מינה, שעדיין לא מודעת לזהותה האמיתית, הופכת לילדה ובעזרת ריס משמידה את רוב האהובים.
לאחר מכן היא מורשית לקחת שני חפצים מאוצרות המלך הכהן - מחרוזת שמוציאה מאנשים את הרוע שבהם ופירמידת בדולח המאפשרת לראות אנשים כפי שהם באמת.
לאחר שמינה משמידה את אהובי כמוש שהתבצרו בצריח, כמוש ונויטארי מסכמים לחלק ביניהם את אוצרות האלים.
האל העליון מגיע בפעם השלישית לקרין ותובע את הצריח לעצמו.
קרל אורב למינה, אך זו נחלצת בזכות כוחותיה.
היא בורחת כדי לנסות ולמשוך את קרל הרחק מריס ומגיעה לעמק נראקה.
ג'נה, ראש מסדר הכישוף הנעלה, מגיעה ומצילה את ריס.
בקרב שמתרחש ביניהם, ריס הורג את קרל.
בעמק נראקה נפגשת מינה עם גאלדר, ריס, צל-ליל ואטה הכלבה.
סארוגנאס, המבקש לעקוף את החלטת האלים לגבי מינה, שולח את גאלדר לשבות את ואלתוניס - האלף שהיה בעבר האל פלדין - ולהביא אותו לעמק.
מינה נשבעה בעבר להרוג את ואלתוניס, ואם תעשה זאת - תהפוך לאלת רוע.
אם תחוס על חייו - תהיה אלת טוב.
מינה מתבגרת במהירות רבה ונזכרת בשבועתה.
גאלדר, ריס, צל-ליל ואטה מנסים לעצור בעדה - אך מינה הורגת את צל-ליל, שוברת את עמוד השדרה של אטה וגורמת לריס לאבד את הכרתו.
לאחר שחזתה במעשיה מינה נרגעת וחסה על ואלתוניס.
היא מגיעה למשכן האלים ומשתמשת בחפצים שלקחה מאוצרות המהלך הכהן כדי להפוך לאלה הנעה בין הטוב והרוע - אלת הדמעות.
נספח: הנספח בספר זה מספק מידע אך לא מונחי משחק.
החלק הראשון עוסק במינה כאלה.
השני עוסק במאמיני עצמות - לוחמי עצמות וחסידי עצמות.
ריס בנאי - נזיר מאז'ר.
איבד את אמונתו ונשבע אמונים לזבואים.
יוצא למסע בחיפוש אחרי אחיו לו.
מינה – לשעבר הכוהנת הראשית של טאקיזיס ומנהיגת צבאותיה.
כעת כוהנת רבת עצמה של כמוש ואהובתו.
צל ליל - קנדר המסוגל לדבר עם המתים.
בעל אופי רציני יוצא דופן בשביל קנדר.
ג'רארד אות מונדר - שריף מרגוע, גיבור מלחמת הנשמות.
אטה - כלבתו המאולפת של ריס.
לו - אחיו של ריס ו"אהוב כמוש".
אוסריק קרל - אביר מוות שמשרת את כמוש.
הופך לבן תמותה וחסיד עצמות בספר השלישי.
כמוש - אל המוות, מנסה להפוך למנהיג אלי האופל.
כובעון צווארי (מאנגלית Cervical cap) הוא אמצעי מניעה המכסה את צוואר הרחם וכך מונע את כניסת תאי הזרע לרחם.
הכובעון הצווארי דומה באופן פעילותו לדיאפרגמה אך הוא קטן ממנה.
הוא אינו מכיל הורמוני מין נשיים ועל כן אינו גורם לתופעות לוואי האופייניות לאמצעי מניעה הורמונליים.
בניגוד לקונדום, הוא כמעט ואינו מורגש על ידי בני הזוג אך הוא אינו מגן בפני מחלות המועברות במגע מיני.
על מנת להגביר את יעילותו ממלאים אותו בקוטל זרע.
הרעיון של חסימת צוואר הרחם כדי למנוע היריון קיים אלפי שנים.
בתרבויות שונות נעשה שימוש במכשירים שונים להשגת מטרה זו, בהם חרוטים עשויים נייר ושמן וחצאי לימונים.
בתרבויות אחרות נעשה שימוש בתערובות דביקות כמו דבש ושרף עץ הארז, שנמרח על פתח צוואר הרחם.
הרעיון המודרני של מכשיר המצמיד עצמו לקירות הנרתיק הומצא רק במאה האחרונה.
הגינקולוג הגרמני פרידריך ויילד יצר את הכובעון הצווארי המודרני הראשון ב-1838, באמצעות תבניות גומי אישיות של צווארי הרחם של מטופלותיו.
ככל הנראה, אורך החיים של כובעונים אלו היה קצר הואיל וגומי מתכלה די מהר.
לפיכך, לשיפור אורך החיים של הכובעונים קדמה ההמצאה של צ'ארלס גודייר בשנת 1844, תהליך גיפור הגומי.
במהלך העשורים הבאים, הפך השימוש בכובעון הצווארי לפופולרי במערב אירופה.
עיצובים רבים פותחו על ידי חברות מסחריות במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20.
עד שנות ה-70 של המאה ה-20 ירד באופן דרמטי השימוש באמצעי מניעה זה לאחר כניסתם לשוק של הגלולה למניעת היריון וההתקן התוך-רחמי.
בארצות הברית חוקק "חוק המכשיר הרפואי" בשנת 1976, לפיו יש לשלוח למינהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) מידע לגבי בטיחותם ויעילותם של מכשירים רפואיים המשווקים במדינה.
יצרן הכובענים האמריקאי היחיד לא הצליח לספק מידע זה, והמינהל אסר את השימוש בכובענים ברחבי ארצות הברית.
המינהל סיווג מחדש את הכובעונים בסוף שנות ה-70, והוא הפך לזמין באופן מצומצם, אך המעמד בוטל מספר שנים לאחר מכן.
יצרן אחר הצליח להשיג אישור ראשון מהמינהל בשנת 1988.
אישה המעוניינת להשתמש בכובעון צווארי, צריכה לבדוק האם זה בכלל אפשרי, על ידי אדם שהוסמך לכך.
אם הדבר אפשרי, אדם זה יבחן גם את התאמת גודל הכובעון לגוף האישה.
יש להתאים מחדש את גודל הכובעון לאחר היריון, הפלה, לידה או ניתוח קיסרי.
מספר גורמים יכולים להביא לכך שהאישה לא תוכל להשתמש בכובעון צווארי כלל.
ייתכן צלקת ברחם או צוואר רחם לא סימטרי כתוצאה מהלידה.
בנוסף, לעיתים אין כובעון בגודל המתאים לצוואר הרחם.
הצעד הראשון בהחדרת הכובעון, הוא רחצת ידיים כדי למנוע החדרת חיידקים לנרתיק.
יש להחדיר את הכובעון לפני קיום יחסי המין.
היצרנים ממליצים להחדיר את הכובעון לפני העוררות המינית ולהשתמש בו בשילוב קוטל זרע.
יש להשאיר את הכובעון במקומו למשך 6 עד 8 שעות לפחות לאחר השפיכה האחרונה.
היצרנים ממליצים להסיר את הכובעון בתוך 48 עד 72 שעות.
כובעון צווארי רב-פעמי יש לשטוף ולאחסן לצורך שימוש חוזר בעתיד, עד לשנה או לשנתיים.
ניתן להרתיח כובעונים העשויים סיליקון על מנת לחטא אותם.
ניתן למדוד את יעילותם של מרבית אמצעי המניעה, ובפרט כובעונים צוואריים, בשני אופנים: יעילות השיטה ויעילות בפועל.
יעילות השיטה מתבססת על ההנחה שנעשה שימוש נכון ועקבי במכשיר.
היעילות בפועל כוללת זוגות שהשתמשו במכשיר באופן שגוי.
שיעורי ההצלחה והכישלון מתייחסים בדרך כלל לשנת השימוש הראשונה.
לצורך חישוב היעילות, לעיתים נעשה שימוש במדד פרל ולעיתים בטבלאות הפחתה.
שיעור ההריונות בקרב המשתמשות בכובעון צווארי מסוג Prentif עם קוטל זרע, הוא 26% בקרב משתמשות שלא ילדו, ו-9% בקרב משתמשות שילדו.
שיעור הכישלון בפועל בקרב משתמשות נע בין 11% ל-32%.
אין נתונים מספיקים או זמינים בקרב יצרנים אחרים, בהם יצרני Oves ו-Femcap.
שיעורי הכישלון בפועל של כובעון צווארי מסוג Lea's Shield הוא 15% לשנה (85% מהנשים ילדו); אין נתונים לגבי יעילות השיטה.
הכובעון הצווארי הוא אחד מאמצעי המניעה הנפוצים פחות בארצות הברית, נכון לשנת 2002; על פי מחקר בקרב נשים אמריקאיות פעילות מינית, רק 0.6% מהן השתמשו בכובעון צווארי, ספוג למניעת הריון או קונדום נשי כאמצעי מניעה עיקרי, ופחות מ-1% מהנשים השתמשו בכובעון צווארי לפחות פעם אחת.
הכובעון הצווארי כמעט ואינו משווק בישראל.
"כּוֹבַע קְסָמִים" הוא שיר של המשוררת הישראלית לאה גולדברג.
השיר נדפס לראשונה בעיתון 'דבר לילדים' ב-11 בינואר 1945, ונכלל בקובץ "מה עושות האילות" שפרסמה גולדברג ב-1949. השיר עוטר בשני רישומים של צילה בינדר.
בשנת 2006 הודפס השיר מחדש בספר בהוצאת ספרית פועלים, עם איורים של רינת הופר.
בשיר מתוארת ילדה שמדמיינת שהודות לכובע הזה היא יכולה לעשות כל דבר כמו למשל שהיא צומחת לממדי ענק ומפליגה בים, אך לצערה היא לא יודעת היכן אפשר להשיג כובע כזה.
בשנת 1989 ביצעה הזמרת ריטה את השיר (בלחן של רמי קליינשטיין) בפסטיבל בצבעים טבעיים שנערך בפעם השנייה וזכתה במקום הראשון.
השיר הוצג כמועמד למצעדי הפזמונים השבועיים של רשת ג' ב־9 בינואר 1990, זכה להצלחה והגיע לראש המצעד לשבוע אחד ב־23 בינואר 1990. בסך הכול צעד שמונה שבועות, עד 13 במרץ 1990, ובמצעד השנתי תש"ן של התחנה דורג במקום ה־28.
בשנת 2008 ביצעה הזמרת מארינה מקסימיליאן את השיר (בלחן שלה) בפסטיבל שירי הילדים וזכתה במקום השמיני.
נירה לוין כתבה על השיר: "המשוררת ידעה להניח כל אחת ממילות השיר במקומה הטבעי והנכון כך שהשיר הצליח 'לצייר' את עצמו.
השורות השקולות-מחורזות הבטיחו מסגרת שלווה, מתונה, שבין גבולותיה גאו חלומות גדולים וצבעוניים להפליא".
על בסיס השיר הופקו הצגות, וסרט בערוץ הילדים בשנת 2000 שכללה קלטת.
כובע קש הוא כובע שנארג מקש או מקנה.
קש יבש הוא חומר קל-משקל וחזק ולכן נפוץ השימוש בו כחומר לייצור כובעים שלא יכבידו על ראש החובש אותם.
גרסאות שונות של כובע הקש היו קיימות באירופה ובאסיה עוד לפני ימי הביניים.
ניתן לראות עדויות לכך בציורים שונים לאורך התקופות.
עדות אחת כזאת היא האיורים בספר "השעות העשירות מאוד של דוכס ברי" משנת 1410, בהם מתוארים אנשים בני מעמדות שונים חובשים כובעי קש.
צורת כובע הקש משתנה ממקום למקום, לדוגמה:
כובע מגבעת - סוג של כובע קש עם מרקם נוקשה, שהיה פופולרי במיוחד בעשורים הראשונים של המאה ה-20.
כובע קש בצורת חרוט - כובע קש בצורת חרוט אותו חובשים במיוחד חקלאים בדרום-מזרח אסיה.
כובע פנמה - כובע קש רחב שוליים המיוצר באקוודור.
הכּוּדוּרוּ (כֻּדֻרֻ) היה סוג של מסמך שנכתב על אבן ושימש כאבן גבול.
על האבן תועדו מענקי הקרקע שנתנו מלכי הכשים ששלטו בבבל לווסלים בתקופת שלטונם בבבל בין המאות ה-16 עד ה-12 לפנה"ס.
משמעות המילה כודורו בשפה האכדית היא גבול בדומה למילה בעברית "גדר" או המילה בערבית جدر (מבוטא: גַּ'דְּר) שמשמעותו קיר, הכודורו היו יצירות האמנות היחידות ששרדו מתקופת שלטונם של הכשים על בבל.
הכתובת על האבן תיעדה את המענקים ושימשה עדות להחלטות.
הכודורו המקורי אוחסן במקדש כעדות להחלטת המלך, בעוד שהוסל קיבל העתק חרס שאותו הוא הציב על גבול הקרקע בבעלותו כדי שישמש כעדות משפטית לבעלותו על הקרקע.
הכודורו הכיל סמלים של אלים אשר הגנו על החוזה ועל הקללה שהוכנסה בחוזה שתוטל על מי שיפר את החוזה.
לעיתים הכודורו הכיל גם תמונה של המלך אשר העניק את האדמה.
השימוש באבני הכודורו נעשה גם לאחר התקופה הכשית בבבל.
אבני גבול כודורו נכללות באוספים של מוזיאון הלובר, המוזיאון הבריטי והמוזיאון הלאומי של עיראק.
כובע שלוש פינות הוא סוג של כובע שנפוץ במאה ה-18 באירופה ובאמריקה ויצא מן האופנה בסביבות 1800. בשיא תפוצתו היה הכובע פריט לבוש אזרחי וחלק ממדי צבא וצי גם יחד.
לכובע שלוש הפינות היו שוליים רחבים, שקופלו והודקו בסיכה משני צדדיו ובאחוריו, כך שנוצרה צורת משולש.
את הכובע חבשו על פי רוב כשקצהו המחודד פונה קדימה.
חיילים שנשאו רובה או מוסקט על כתפם הימנית, חבשו אותו לעיתים קרובות כשחודו פונה שמאלה, כדי שלא יתנגש בקנה הרובה.
כיפת הכובע (crown) הייתה נמוכה, בשונה מהכובע החרוטי (steeple hat) דמוי הצריח שחבשו הפוריטנים או כובע הצילינדר של המאה ה-19.
מגוון כובעי שלוש הפינות היה רחב, מכובעים פשוטים וזולים עד כובעים מהודרים ומצועצעים, אשר עוטרו לעיתים בנוצות או בסרט זהב או כסף שנתפר לשוליהם.
לכובעים בגרסאותיהם הצבאיות והימיות הוסיפו מלפנים ציצה (cockade) או סמל לאומי כלשהו.
כובע שלוש הפינות התפתח מהכובע העגול ורחב התיתורה של החיילים הספרדיים שהוצבו בפלנדריה במאה ה-17. על ידי קשירת השוליים קיבל הכובע את צורתו המשולשת.
הוא נפוץ עד מהרה במתכונתו זו בקרב החיילים, וכשפרצה ב-1667 מלחמה בין צרפת לספרד בארצות השפלה הספרדיות, חיקו החיילים הצרפתיים את יריביהם.
עם שובם לצרפת פשט כובע שלוש הפינות לא רק בקרב אזרחי הממלכה, אלא גם בחצרו של המלך של לואי ה-14, ועד מהרה הוא נעשה פריט לבוש אופנתי אזרחי וצבאי בכל רחבי אירופה.
כובע שלוש הפינות אפיין את סגנון הלבוש האירופי משך כל המאה ה-18. בארצות הברית חבשו אותו חמשת הנשיאים הראשונים, מג'ורג' וושינגטון עד ג'יימס מונרו.