tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא הייתה אחותו של המלך, נגולה (תואר למלך) מבנדה, והיא ייצגה אותו במשא ומתן לשלום עם המדינות הגובלות.
נג'ינגה נטלה את השלטון כעוצרת של בנו הצעיר של אחיה, קאזה.
באנגולה הייתה ידועה בחושיה הפוליטיים והדיפלומטיים החדים, וכן הטקטיקות הצבאיות המבריקות.
רחוב מרכזי בלואנדה קרוי על שמה, וב-2002 הוצב פסל שלה בכיכר מרכזית בלואנדה, שהוקדש על ידי הנשיא סנטוס בחגיגות 27 שנות עצמאות לאנגולה.
נג'ינגה נולדה לנגולה קיה סמבה וגואנגואלה קקומבה, בערך בשנת 1583, באנגולה, שהייתה אז קולוניה פורטוגלית.
אביה היה השליט של ממלכת נדונגו של עם המבונדו.
היו לנג'ינגה שתי אחיות: מוקומבו מבנדה וקיפונג'י מבנדה.
כאשר קיה סמבה הודח בשנות ה-1610, בנו הממזר (ואחיה למחצה של נג'ינגה) נגולה מבנדי עלה לשלטון.
נג'ינה נאלצה לברוח מן הממלכה לתקופה מכיוון שהיא הייתה היורשת הישירה בתור לכס המלוכה.
על פי המסורת, היא נקראה "נג'ינגה" כי חבל הטבור היה כרוך סביב צווארה בלידתה (בשפת הקימבונדו, הפועל "קוג'ינגה" פירושו להתפתל או להתהפך).
לידה כזו נחשבה לסימן שהנולד יהיה גאה ויהיר, ואחת מחכמות הקהילה אמרה לאמה שנג'ינגה תהיה למלכה באחד הימים.
באותה תקופה של המאה ה-16, פורטוגל ניסתה להשתלט על אזור הקונגו ודרום-מערב אפריקה כדי לקיים את סחר העבדים שלה, אשר היה מאוים על ידי כניסתן של אנגליה וצרפת לשוק העבדות.
הפורטוגלים חשבו, בטעות, ששם התואר של השליט, נגולה, הוא השם של חבל הארץ, ולכן קראו לטריטוריית המבונדו "אנגולה"—השם שבו היא עדיין ידועה היום.
נג'ינגה התחילה את דרכה הפוליטית כשגרירת אחיה השליט לפורטוגלים, בבואה לשאת ולתת עם המושל הפורטוגלי ז'ואאו קוריאה דה סוזה בלואנדה ב-1622. כשהפורטוגלים פלשו לממלכת נדונגו, הם הרגו מאות, ולקחו אלפי שבויים מבני הממלכה.
נגולה מבנדי היה שליט חלש, והפך עד מהרה לכלי בידי הפורטגלים, שבשלב מסוים אף מאסו בו.
על פי גרסה אחת הוא נאלץ לברוח מממלכתו, ועל פי גרסה שנייה הפורטוגלים כלאו אותו כדי לשלוט במושבה באופן ישיר.
ועדת השלום הראשונה הייתה זו בה נג'ינגה באה בעצם לשאת במטרה לשחררו או להשיבו.
מסופר כי כאשר הגיעה למפגש, המושל ישב על כס, והשאיר לנג'ינגה רק שטיח לשבת עליו, למרגלותיו.
כדי להראות לו שהיא באה לדון עמו כשווה בין שווים, שפחתה כרעה על ארבע, ואז נג'ינגה התיישבה עליה כעל ספסל - עיניה בגובה אחיד עם המושל.
נג'ינגה הגיעה להסכם עם הפורטוגלים, אך הם לא עמדו בתנאיו, וכעבור זמן קצר, נגולה מבינדי התאבד, ב-1624. עם מותו, נג'ינגה נבחרה למלכה על ידי סיעה אחת מבוחרי המלוכה, ואילו הסיעה שהתנגדה לה חברה לפורטוגלים בניסיון להסיר ממנה את הכתר.
נג'ינגה מצאה את עצמה נלחמת בפורטוגלים מצד אחד, ובממלכות האפריקאיות השכנות לה מצד שני.
היא הבינה שהיא צריכה למצב את עצמה כמתווכת בין כל הצדדים האחרים כדי לשרוד.
היא המירה את דתה לקתוליות (יחד עם אחיותיה ורבים מחצר המלוכה), ובדרך הזו חברה לפורטוגלים.
הפורטוגלים, כשכבשו טריטוריות באפריקה, גם הפיצו שם את הדת הקתולית, ועמים אפריקאים שהמירו דתותיהם נטו לאבד גם אחידות תרבותית וזהות לאומית כתוצאה.
הפורטוגלים השתמשו ביתרון שלהם (הם הביאו את הכמרים וקבעו את סדרי הדת) כדי לשלוט באפריקאים, אך היו מקרים, כדוגמתה של נג'ינגה, שהמרת הדת לקתוליות שירתה אינטרסים ספציפיים שלה.
כשהיא ניצבה מול הפורטוגלים מעמדה של קבלת האתוס האירופאי, הם התייחסו אליה אחרת מאשר כמלכה אפריקאית "כופרת".
היא הוטבלה בשמה הנוצרי אנה דה סוזה.
גם אחיותיה המירו דתן איתה.
המושל דה סוזה - שעד לאחרונה ניסה לכבוש את ממלכתה היה לסנדקה - ועל שמו היא נקראה בפורטוגזית.
עם רכישת המושל כבן ברית, נג'ינגה הייתה במצב מצוין להתערב ואף לעצור את סחר העבדים האירופאי בממלכתה.
אך גם הברית הזו לא ארכה ימים, וב-1626 פרצה שוב מלחמה ונג'ינגה נסה לממלכה השכנה, מטמבה.
שם, כרתה ברית עם בני שבט האימבגלה (או ג'אגה), ואפילו נישאה לראש השבט.
בעזרתם, בשנות ה-1630, היא השתלטה על מטמבה, והעבירה לשם את בירתה, ובכך הפכה למלכת ממלכת נדונגו ומטמבה.
בני הג'אגה בגדו בה מאוחר יותר, ותקפו את מטמבה, ובכך הסתיימה הברית שלה עמם.
כדי לחזק את הממלכה המאוחדת, נג'ינגה הציעה מקלט לעבדים נמלטים ולחיילים אפריקאים שגויסו להילחם בשורות הכוחות הפורטוגליים.
היא עודדה את תושבי נדונגו שחיו תחת שליטה פורטוגלית למרוד, וגם כרתה ברית עם הכוחות הקולוניאליסטיים ההולנדיים להילחם בפורטוגל בשנות ה-1640. מאמציה לא הצליחו להביס את הפורטוגלים, אך אלה כן למדו לכבד את המלכה הלוחמנית ובעלת התושייה.
ב-1657, נג'ינגה עייפה מהמלחמה, וביקשה לחזור לכנסייה הקתולית (משם הודרה במלחמה) ולערוך הסכם שלום חדש.
הכלכלה בממלכתה נפגעה קשות משנים של לחימה ועיבוד יתר של האדמה, אז כדי להתחזק כלכלית, נג'ינגה פיתחה את הערוצים המסחריים, והפכה את נדונגו ומטמבה לשער לארצות מרכז אפריקה, ולאחת המדינות המשגשגות כלכלית באזור.
נג'ינגה הייתה חרדה שבמותה המלכות תעבור למשפחות היריבות לה, ובהיעדר בן היא ניסתה דרך מגוון אפיקים פוליטיים להבטיח את הירושה, אך אלו לא צלחו.
מאידך, השלום הרעוע עם הפורטוגלים והמסחר המשגשג הבטיחו את מקומה כשליטת הממלכה ככוח שווה לקולוניאלים.
לעת זקנתה, המשיכה את מאמציה לשיקום חייהם של עבדים לשעבר, ובעידוד ילודה בארצה.
היא שרדה מספר ניסיונות הפיכה, ומתה מוות טבעי בשנת 1661, בגיל 81.
היציבות היחסית של העשורים האחרונים למלוכתה בלמו את התפשטות הכוחות של פורטוגל לתוך אפריקה.
אך לאחר מותה, פרצה מלחמת אזרחים במטמבה בגלל המורכבות של ירושת הכתר, ופורטוגל הצליחה להיכנס יותר ויותר רחוק לתוך מרכז אפריקה.
בעוד נדונגו נבלעה בטריטוריה הפורטוגלית כבר ב-1671, במטמבה, לעומת זאת, המורשת של נג'ינגה הייתה ממלכה שנותרה עצמאית ואשר נלחמה בקולוניאליזם עוד שנים רבות, ורק השתלבה לתוך אנגולה הפורטוגלית בשלהי המאה ה-19 (אנגולה הכריזה על עצמאות מפורטוגל ב-1975).
באנגולה זוכרים את נג'ינגה כפוליטיקאית ממולחת ומצביאת מלחמה מבריקה.
קורות חייה לעיתים קרובות עוברות רומנטיזציה, והיא נחשבת לסמל למלחמה בדיכוי וקולוניאליזם.
בלואנדה, רחוב ראשי קרוי על שמה, וישנם פסלים רבים שלה ברחבי המדינה, כולל פסל בכיכר מרכזית שהוקדש על ידי הנשיא ז'וזה אדוארדו דוש סנטוש בחגיגות 27 שנות עצמאות לאנגולה.
קיים נוהג של נשים להינשא בקרבה לפסל, במיוחד כשהטקס מתקיים בימי חמישי או שישי.
הבנק הלאומי של אנגולה (BNA) יצא בסדרת מטבעות בדמותה של נג'ינגה, "בהכרה בתפקידה בהגנת ההגדרה העצמית והזהות התרבותית של עמה".
סרט אנגולי, "נג'ינגה, מלכת אנגולה" (בפורטוגזית: Njinga, Rainha de Angola) יצא ב-2013.
בשנת 2023 הפיקה ג'יידה פינקט סמית סדרת דרמה לנטפליקס המבוססת על קורותיהן של כמה מלכות אפריקאיות, וביניהן המלכה נזינגה.
בין התיעודים ההיסטוריים של נג'ינגה ישנם הרבה סיפורים ואגדות שמסופרים עליה, ללא כל אפשרות לדעת מה מבוסס אמת (אפילו חלקית) ומה המצאה מוחלטת.
על פי המרקיז דה סאד, בספרו פילוסופיה של חדר המיטה, נג'ינגה הייתה אישה ש"שרפה כליל את מאהביה".
בתורו, דה סאד לקח התייחסות זו מהספר "ההיסטוריה של זנגואה, מלכת אנגולה", בו נטען שלאחר שהייתה למלכה, נג'ינגה לקחה לעצמה הרמון גדול של גברים, אותם הלבישה בלבוש מסורתי של נשים בשם צ'יבדוס.
הגברים נאלצו להילחם עד המוות כדי לזכות לבלות איתה לילה, ולאחר ליל אהבים יחיד, גם הזוכה הוצא להורג.
בסיפור על פגישתה הראשונה עם המושל הפורטוגלי, הסיפור החלופי היה שלאחר שהשתמשה בשפחתה כספסל, שיספה את גרונה בטענה ש"מלכת נדונגו לא יושבת פעמיים על אותו הכיסא".
מותו של אחיה המלך, אשר לרוב הדעות התאבד, לפעמים מיוחס לה, בטענה שהרעילה אותו.
לפעמים בסיפורים מסופר שגם הרגה את בנו ויורשו.
לפעמים מסופר שרצחה רק את הבן.
ישנן טענות שנג'ינגה הייתה קניבלית, שאימצה מנהג זה בקרב שבט האימבגלה, ולאחר מכן גם עודדה את בני עמה לנהוג כמוה.
נג'ינגה היא אחת המושלות האפריקאיות היותר מתועדות מהתקופה הפרה-מודרנית.
קוואצי גם כלל מספר ציורים בצבעי מים בכתב היד שלו, בהם נג'ינגה היא דמות מרכזית (והוא גם).
נג'ווא כרם היא זמרת-יוצרת לבנונית פופולרית.
נולדה בנפת זחלה באל-בקאע, למשפחה מרונית.
עבדה כמורה לפני שהחלה בקריירת השירה שלה, בשנות ה-80 של המאה העשרים.
בשנת 1985 השתתפה בתוכנית "לילות לבנון", וזכתה במדליית זהב.
בשנת 1989 הוציאה את אלבומה הראשון, "יא חבאייב".
ב-1992 הוציאה את אלבומה השני "שמס אלע'ינייה", בשנים שלאחר מכן הוציאה אלבומים בקצב של אלבום בשנה.
ידועה בשל הקול ההררי (ג'בלי) שלה.
שרה בערבית לבנונית, דבר המייחד אותה משאר האמנים הלבנונים אשר שרים גם בערבית מפרצית ובערבית מצרית.
התפרסמה בשירת מואל לסוגיו, לצד שירים לאומיים, ובמיוחד השיר ליש מע'רב, אשר הביע ביקורת כלפי ערבים אשר עזבו את מולדתם אל המערב.
שיר זה ושירים נוספים שלה עמדו במוקדן של סערות תקשורתיות בלבנון.
כרם העניקה מלגות עבור סטודנטים מעוטי יכולת כלכלית מן העיר זחלה, ואשר לומדים בבית הספר בו למדה כרם בעצמה (מדרסת יסוע אלמלכ).
עיריית זחלה קראה רחוב על שמה של כרם.
כרם השתתפה כשופטת בתוכנית "Arabs Got Talent" בחמש העונות ששודרו עד כה (2011–2017).
בשנת 2000, לאחר שהוציאה את האלבום "עיון אלבי" נישאה כרם לבן-זוגה, איש הקייטרינג יוסף חרב.
נישואין אלה גרמו לסערה מקצועית ומשפחתית, בשל התנגדות משפחתה של כרם.
בני הזוג התגרשו לאחר שנתיים.
בשנת 2016 הוציאה את השירים "יחרב ביתק" ו"דני יה דנה".
בשנת 2015 בסוף חודש מרץ יצאה נג'ווא עם שיר לאומי לבנוני חדש בשם "כלמת חק" (דבר אמת).
היא פרסמה אותו דרך הערוץ הרשמי שלה ביוטיוב ובעמוד שלה בפייסבוק.
את המילים הקשות שמביעות את כאב האזרח הלבנוני שסובל מכובשיו כתב המשורר נזאר פרנסיס, ובאמצעותן הוא מותח ביקורת על האויב, כשהוא מרים קול זעקה שמפציר: "מספיק!".
בשנת 2015 הוציאה שיר ששמו נשיקה לפני השינה.
עם זאת, לאחר מחיאות הכפיים, נזכרה נג'ווא באישיות נוספת שתרצה להוסיף לרשימה – אלברט איינשטיין, "בשל ה-IQ הגבוה שלו".
נג'ווא (או נגווא) סאלם (בשמה היהודי נינט שלום) הייתה שחקנית מצרייה ממוצא יהודי הידועה בשל תפקידיה בתיאטרון ובקולנוע המצרי בשנות ה-50 וה-60 של המאה העשרים.
היא נולדה בקהיר להורים בעלי אזרחות מצרית, אביה ממוצא לבנוני ואמה יהודייה ממוצא ספרדי.
שמה המקורי היה "נט'ירה מוסא שח'אתה", אך בקרב משפחתה נקראה "נינט".
בגלל עוני המשפחה, למדה סאלם רק בבית ספר יסודי.
תחילת קריירת המשחק שלה הייתה בקבוצת התיאטרון של נגיב א-ריחאני.
מספרים כי ריחאני ביקש את ידה אך היא סירבה מכיוון שלא רצתה שדבר יפריע לה באמנותה.
היא בחרה להישאר במצרים גם לאחר שכל משפחתה עזבה והמשיכה להופיע בתיאטרון המצרי וכן בכמה סרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה.
ב-1970 הקימה קבוצת תיאטרון משלה שהצגותיה הועלו גם במסגרת המכון למוזיקה ערבית בקהיר.
באותה שנה גם התחתנה עם מבקר האמנות עבד אל-פתאח אל-בארודי.לקראת סוף שנות ה-70 (וסוף חייה)
היא סבלה ממשברים נפשיים בהם חשבה כי מישהו מבקש להתנקש בה בשל מוצאה היהודי והממשלה המצרית מימנה את טיפוליה.
ב-1978 הוענק לה אות הוקרה מהמדינה, ככל הנראה ביוזמת הנשיא אנואר סאדאת עצמו.
על פי עדות ראש הקהילה היהודית בקהיר, סאלם נפטרה ונקברה כיהודייה, על אף השמועות שהתאסלמה, והיא קבורה בבית הקברות אל-בסאתין בקהיר.
ما أقدرش (מה שאיני יכול).
إسماعيل يس في دمشق (איסמאעיל יס בדמשק).
شمشون ولبلب (שמשון ולבלב [מדבר בשטף]).
لوكاندة الفردوس (מלון אל-פרדוס [גן העדן]).
لو كنت حليوة (לו הייתי/היית יפהפייה).
أصل و صورة (מקור ותמונה/העתק).
נג'מה סדיק () (1943 – 8 בינואר 2015, קראצ'י) הייתה עיתונאית, סופרת, פעילת זכויות אדם, פמיניסטית, סביבתנית, וציירת פקיסטנית.
היא גם ערכה מחקר בנושאים חברתיים-כלכליים, חיברה ספרים רבים, וכתבה מאמרים.
היא ייסדה את שירקאט גאה ב-1975, ארגון נשים שמטרתו להעלות מודעות להפרות זכויות האדם נגד נשים.
היא גם הקימה את פורום פעולת נשים (WAF) של פקיסטן.
סדיק נולדה ב-1943 בבנגל, הודו הבריטית, וגדלה במזרח פקיסטן (היום בנגלדש) בסביבה חקלאית אשר השפיעה על חשיבתה בהמשך חייה.
היא למדה בבית ספר תיכון בדאקה.
לאחר שנישאה, עברה לקראצ'י שם התחילה לעבוד בתור קופירייטרית במשרד פרסום.
כאשר הייתה בת 19 היא ערכה את תערוכת הציורים הראשונה שלה בקראצ'י.
סדיק החלה לעבוד כעיתונאית עבור מספר עיתונים, בתחילה בעיתון היומי "Dawn" ולאחר מכן עבד גם ב"The News", "The News International", וב-"The Nation".
בשנת 1975, כשהיא מוטרדת מהיקף הפרות זכויות האדם במדינתה, סדיק, יחד עם שבע נשים אחרות הקימה עמותה בשם שירקאט גאה.
היא גם הקימה את פורום פעולת נשים (WAF) בפקיסטן ב-1981, יחד עם חברות מייסדות שביניהן פארידה שהיד והינה ג'ילאני.
הן היו מונעות מהחוקים שקבע אז הגנרל זיא אל-חאק, ששלט אז כנשיא פקיסטן במשטר צבאי.
הוא ביקש לאסלם את פקיסטן, והעביר בין היתר מגוון חוקים נגד זכויות נשים.
היא יסדה את "WE", מגזין שבועי של עיתון "The News", אשר סקר קשת רחבה של נושאים.
לאחר שעזבה את העיתון, היא עבדה בתור עיתונאית עצמאית עבור מספר עיתונים, וכתבה על נושאים הקשורים לזכויות האדם, מגדר, והסביבה.
אחרי שהיא הפסיקה לעבוד בעיתונים, היא הקדישה את זמנה בעיקר בקידום הפעילות של שירקאט גאה ו-WAF.
סדיק הייתה מתנגדת חריפה לגידול מהונדס גנטית (GMO) וכן של חקלאות תאגידית בינלאומית.
היא הייתה אחת מהראשונות לחקור את נושא ההנדסה הגנטית, והיא קיימה פעילות לקידום חקלאות זעירה אורגנית.
סדיק נפטרה עקב אי ספיקת כליות בקראצ'י ב-8 בינואר 2015 בגיל 72.
מאמרים שלה נכללו גם בכתבי עת וספרים בינלאומיים.
בעת מותה, היא עסקה בעריכת תרגום לאנגלית של עבודתה של אמה סיידה פטימה סדיק, על הקוראן.
אמה הייתה האישה המוסלמית היחידה מהודו המאוחדת שהחזיקה בשני תוארי דוקטור מבריטניה.
נג'יב אפנדי אל-יאסין היה ראש העיר חיפה המודרנית הראשון שכיהן במהלך שלטונה של האימפריה העות'מאנית בארץ ישראל.
לאחר שלטונו של ד'אהר אל-עומר אל-זידאני כשליט האוטונומי של הגליל במאה השמונה עשרה, שהסתיים על ידי אחמד אל-ג'זאר שהתמנה למושל עכו ומתוקף תפקידו שלט גם על חיפה.
ועם תום מלחמת קרים, נאג'יב כיהן כראש העיר חיפה המודרנית ונחשב על ידי רבים כראש העיר חיפה הראשון, מאחר שאין תיעוד לפני תקופת כהונתו.
נאג'יב אפנדי נולד למשפחת אצולה טורקית.
בתחילת חייו הבוגרים הוא עבד כעורך דין.
הוא היה ראש עיריית חיפה בשנים 1873–1877 והוא נחשב לאחד מראשי הערים הראשונים שלה.
נאג'יב שירת נאמנה את האימפריה העות'מאנית וזכה להוקרה ומדליות רבות כאות כבוד לעבודתו.
המדליה המפורסמת ביותר שלו הוענקה לו על ידי הקיסר וילהלם השני במהלך ביקורו בחיפה ב-25 באוקטובר 1898.
נג'יה בן מברוק היא תסריטאית ובמאית קולנוע תוניסאית, הידועה בשל סרטה זוכה הפרסים "Sama" וסרטה התיעודי "The Gulf War...
בן מברוק נולדה באל עודיאן, תוניסיה, בשנת 1949, היא למדה בפנימייה ב ספקס.
בגיל צעיר, היא למדה להכיר את הקולנוע האירופאי והצטרפה למועדון הקולנוע המקומי.
בהתחלה, לדבריה, לא עלה בדעתה לייצר סרטים משלה:
בן מברוק התחילה את לימודיה באוניברסיטת תוניס, שם למדה צרפתית בין 1969 ל-1971, אך נאלצה לעזוב לאחר מספר סמסטרים מסיבות כלכליות.
היא פנתה במקום זאת ללמוד קולנוע ב-INSAS, מכון הקולנוע בבריסל, בשנת 1972. הכשרתה הקולנועית נשענה במידה רבה על תעודה ביקורתית.
היא כתבה וביימה את הסרט Pour vous servir (לשירותך) כפרויקט גמר ב-1976, ולאחר מכן עבד בתור מתמחה ברשות השידור RTBF, ולאחר מכן כעוזרת במאי.
ב-1979, בן מברוק התחילה לכתוב את התסריט הראשון שלה לסרט באורך מלא, Sama (עקבות).
הסרט הושלם ב-1982, אך מחלוקת עם חברת ההפקה SATPEC עיכבה את צאת הסרט עד 1988. הסרט זכה בפרס קליגארי ב-1989 בברלין פסטיבל הסרטים הבינלאומי.
Sama מכיל אלמנטים אוטוביוגרפיים מחייה של בן מברוק, ומספר את סיפורה של צעירה תוניסאית המבקשת לרכוש השכלה, אותה היא משיגה בסופו של דבר בגולה באירופה.
היא כתב וביימה סרט קצר בשם Fil al bahti 'an Shaïma (החיפוש אחר שאימה) שנכלל כקטע בסרט תיעודי The Gulf War...
(1991), החוקר את ההשפעה של המלחמה על נשים וילדים.
לאחר מכן היא כתבה את התסריט השני שלה באורך מלא, שכותרתו Nuit à Tunis (לילה בתוניס).
בשריעה, המושג נג'יס מתאר דבר מה שאינו טהור מבחינה פולחנית, והוא מקביל למושג "טמא" שבהלכה היהודית.
על פי המקורות של הפיקה, אדם הבא במגע עם דבר מה טמא, מנוע מלבצע פעולות רוחניות כתפילה או כחג'.
על פי המד'הב השאפיעי, הדברים הבאים נחשבים כ"נג'יס":
חָלָב של חיות אשר אסור על פי ההלכה האסלאמית לאכול את בשרן
מאידך, על פי המד'הב החנפי, משקאות אלכוהוליים אינם נחשבים נג'יס.
כן, על פי המד'הב המאלכּי חזירים וכלבים חיים אינם נחשבים נג'יס.
נג'הוטה (בהונגרית: Nagyhuta) הוא כפר זעיר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם אוכלוסיית הכפר נמצאת בירידה שנים רבות מ-128 תושבים בשנת 1990 עד ל-45 תושבים בלבד בשנת 2020 (ירידה של מעל 60%).
בשנת 1840 נרשמו במפקד בכפר עשרה יהודים.
נג'לוז' (בהונגרית: Nagylózs) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
בנג'לוז' חיו מעט יהודים בתקופות זמן שונות:
נַגְ'ד או נֵגְ'ד הוא אזור בערב הסעודית.
האזור מאופיין במישורי מדבריות נרחבים, והוא גובל בחג'אז ממערב ובאל-אחסא ממזרח.
לאזור חשיבות היסטורית ופוליטית רבה בהיסטוריה של ערב.
כיום האזור מחולק בין המחוזות ריאד, אל-קסים, חאיל וחלק ממחוז המזרח.
בתקופה הטרום-אסלאמית יושב האזור על ידי שבטים שונים, בהם הטאיע מתימן שהתיישב באזור ההררי בצפון הנג'ד ב-150 לפנה"ס.
בשנת 425 ייסדה ממלכת חמיר את כינדה כממלכת חסות בדרום נג'ד, ובירתה קריית אל-פאו, בעוד ממלכות החסות הביזנטית, ע'סאן והסאסאנית, מנאד'ירה הלח'מית שלטו בתקופות שונות בצפון נג'ד.
ב-525 בעקבות פלישת אקסום לחמיר, כינדה איבדה את חסות חמיר והיא התפרקה לארבע נסיכויות, אשר נכבשו תוך כמה עשורים על ידי שבטים עדנאניים מהחיג'אז.
ב-540, דחקו הלח'מים את מרבית הכינדים אל תימן, ונאמנות השבטים המקומיים והכינדים עברה אל הלח'מים.
מוחמד ביצע מספר פעולות צבאיות בנג'ד.
ראשית, בשנת 624, כ-3 שנים לאחר ההג'רה, לאחר מספר ביזות שביצעו מוסלמים על נתיבי סחר קוריישיים בין סוריה ומכה, הצליח מוחמד לבזוז שיירה שניסתה לעבור במדבר בנג'ד, בפשיטת אל-קרדה .
ב-625 לאחר גירוש שבט בני נצ'יר הוביל מוחמד מסע להפחדת השבט ע'תפאן לאחר שאלו איגדו שבטים באופן שעורר את חשדו.
במהלך מסע זה או לאחריו, ב-628 לאחר קרב ח'ייבר, הוביל מוחמד את קרב ד'את אל-רקאע, בו כבש ובזז את מרכזם של שבט עת'פאן.
בנוסף, הורה מוחמד ב-625 על המסע לקטן אשר עבר דרך הנג'ד כנגד שבט אסד אבן ח'וזיימה, המקורבים לקורייש, כדי למנוע מתקפה מתוכננת על אל-מדינה.
לאחר מות מוחמד, נוצר ואקום פוליטי והנהגתי בערב, שהוביל להתמרדות שבטים רבים וקבוצות אסלאמיות שונות בשלטון המרכזי באל-מדינה, שהפך להיות בשליטת אבו בכר, החליף הראשון.
קבוצות המורדים המרכזיות בנג'ד היו שבט חניפה בראשות נביא השקר מוסיילימה, ברית בין שבטי אסד, עת'פאן, טאיע והוזין בראשות מנהיג שבט אסד ונביא השקר טולייחה ושבט תמים בראשות הצחאבי מליכ אבן נווירה .
בתגובה גיבש אבו בכר ב-632 צבא בן 4,000 לוחמים בראשות ח'אלד בן אל-וליד למען דיכוי המרד.
תחילה פנה בן ח'אלד לדיכוי טולייחה - הוא גייס לשורותיו את שבט ג'דילה ושכנע את שבט טאיע ללחום לצידו, כיוון שמנהיגם, עדי אבן חטים היה צחאבי.
בספטמבר 632, הביס ח'אלד על 6,000 לוחמיו את צבא טולייחה בן 15,000 לוחמים בקרב בוזאח'ה בצפון הנג'ד.
לאחר קרבות אלו, מרבית שבטי האזור קיבלו את מרות החליפות.
עם זאת, שבט ירבו, חלק משבט תמים, התמרד בעקבות השייח מליכ, שהיה גזבר הזכאה השבטי בתקופת מוחמד והנהיג מרד במהלכו השיב לשבט את כספו ותמך בנביאת השקר בת השבט סג'אח .
בתום מרדף ח'אלד הוציא להורג את מליכ, ולאחר מכן הצטרף לכוחות עכרמה אבן אבו ג'אהל לדיכוי מוסיילימה, שהגיע לסופו בדצמבר 632 בקרב עקרבה .
לאור התפשטות האימפריה המוסלמית, מרבית מוקדי הכוח נעו אל אזורים מפותחים יותר באימפריה, כבגדאד, קהיר ודמשק, ובין המאה ה-10 והמאה ה-20 השלטון המקומי של השריף של מכה היה כמעט תמיד כפוף לשלטון אימפריות האסלאמיות.
במאה ה-16 סיפחה האימפריה העות'מאנית את מחוזות החוף של ערב (חג'אז, אל אחסאע ועסיר) וטענה לסוזרניות על מרכז ערב - הנג'ד, במטרה לדחוק את הפורטוגזים מהמפרץ הפרסי והים האדום .
עם זאת, מידת הריבונות של האימפריה בנג'ד נעה בהתאם לחוזק השלטון באיסטנבול.
ב-1744 חתם מוחמד אבן סעוד, אמיר א-דרעיה (כיום שכונה בריאד) עם מוחמד אבן עבד אל-והאב, מייסד הווהאביה, על הסכם ל"השבת האמת", בעקבותיו השתלט אבן סעוד על הנג'ד תחילה, וכונן את אמירות א-דרעיה, "המדינה הסעודית הראשונה", אשר נחשבת הבסיס לערב הסעודית המודרנית בייסודה את שלטון בית סעוד.
האמירות הגיעה לשיאה בתחילת המאה ה-19, עת שלטה על כל שטחי ערב הסעודית המודרנית, איחוד האמירויות וקטר, כבשה את מכה ואל-מדינה, בזזה שיירות עות'מאניות ומוקדים שיעיים בכרבלא והתנערה ממרות הסולטאן העות'מאני.
על כן, התקיימה בין 1811–1818 המלחמה הווהאבית-עות'מאנית, בסופה נכבשו מחדש כל שטחי ערב בידי העות'מאנים, ונינו של מוחמד, עבדאללה, הוצא להורג.
ב-1824 ייסד נכדו של מוחמד, טורקי, את אמירות נג'ד , "המדינה הסעודית השנייה", אשר הייתה מצומצמת בשטחה ושלטה על הנג'ד והחוף המזרחי של ערב, ובכך נמנעה מסכסוכים עם השלטון העות'מאני.
ב-1836 נוסדה בחאיל בצפון נג'ד אמירות ג'בל שמר, בראשות בית רשיד , אשר כבשה חלקים מהמדינה הסעודית ולבסוף הגלתה את ההנהגה הסעודית לכווית ב-1891.
ב-1902 כבש אבן סעוד את ריאד משליטת בית רשיד, ותוך זמן קצר השתלט על מרכז נג'ד, והכריז על הקמת אמירות נג'ד ואל-אחסא, "המדינה הסעודית השלישית".
ב-1904 לבקשת בית רשיד תקפו העות'מאנים את המדינה החדשה, אך ב-1905 הכירו באבן סעוד כשליט נג'ד.
עד 1912 השתלט אבן סעוד על כל הנג'ד, וב-1915 חתם עם בריטניה על הסכם המכיר בו כשליט הראוי של הנג'ד ואל-אחסא ותמכה בו מול בית רשיד הפרו-עות'מאני, תמורת שמירה על ריבונות המדינות החדשות במפרץ הפרסי.
כל זאת נעשה בעוד רשמית תמך השלטון הבריטי באויבו חוסיין בן עלי שריף מכה ההאשמי.
ב-1922 כבש הצבא הסעודי בתמיכה בריטית את חאיל, וכונן את סולטנות נג'ד.
ב-1925 בסיוע שבט מוטייר כבש אבן סעוד את החיג'אז מידי ההאשמים, וכונן שלטון נפרד על נג'ד והחיג'אז כממלכת נג'ד וחג'אז.
ב-1932 אוחדו שתי הממלכות לממלכת ערב הסעודית המודרנית.
נג'ד הוא רמה גאוגרפית אשר נוטה לירידה מתונה לכיוון מזרח.
מזרח הנג'ד מאופיין ביישובים חקלאיים המבוססים על נאות מדבר, בעוד המערב מאוכלס בעיקר על ידי בדואים נוודים.
הנג'ד גובל בדרום בימת החולות של רובע אל-ח'אלי.
מחשוף טוואיק חוצה את הנג'ד מצפון לדרום, וואדיות החורצים אותו מספקים מקור מים חיוני ליישובים רבים, בהם עיר הבירה ריאד המבוססת על מימי ואדי חניפה .
נג'ווה נמרי (בספרדית: Najwa Nimri; נולדה ב-14 בפברואר 1972) היא שחקנית וזמרת ספרדייה, המוכרת בשל תפקידה בתור סולמה זאהיר בסדרה "בפנים" (2020-2015) ובשל תפקידה בתור אליסיה סיירה בסדרה "בית הנייר" (2021-2019).
נמרי נולדה למשפחה נוצרית, לאם בסקית ואב ירדני-נוצרי בשם כראם נמרי.
לנמרי גם אח בשם כארים נמרי, אח נוסף למחצה בשם אנדרה נמרי ושתי אחיות למחצה בשם שרה ונדיה נמרי.
בילדותה עברה עם משפחתה לבילבאו.
תפקידה הראשון של נמרי בסרט גדול היה בסרט Leap into the void, הסרט הראשון של הבמאי דניאל קלפרסורו (לימים בעלה).
הקריירה שלה כזמרת החלה בקבוצות קטנות.
בשנת 1996 הקימה את להקת "נג'ג'יין" יחד עם קרלוס ז'אן.
כמה מהתפקידים שלה זיכו אותה לשבחים רבים, לדוגמה: Lovers of the Arctic Circle, Sex and Lucia.
בשנת 2010 כיכבה בדרמה האירוטית "חדר ברומא" בתור אדורנה.
בשנת 2013, שיחקה נימרי בסרט הדרמה האמריקאי "The Wine of Summer" שצולם בברצלונה, בתור אנה לצד שחקניות כמו סוניה בראגה ומרשה גיי הארדן.
בשנת 2015, החלה לככב לצידה של מגי סיוונטוס בסדרה המצליחה "בפנים" הסדרה שודרה החל מ-20 באפריל 2015, בספרד בערוץ הספרדי Antena 3. לאחר מכן נרכשה ועלתה ב-23 באפריל 2018, ברשת השידור פוקס ספרד ועד לסיומה ב-4 באפריל 2019. הסדרה עלתה לשידור בשנת 2020, דרך השירות של נטפליקס.
לאחר 4 עונות ו-40 פרקים עלתה לה סדרת בת בשם, "בפנים: נווה מדבר" שעלתה לשידור ב-2020.
בשנת 2018 כיכבה בתפקיד הראשי בסרט הדרמה הספרדי-צרפתי "מי ישיר לך?" של הבמאי קרלוס ורמוט.
נמרי הייתה מועמדת בטקס ה-33 של פרס גויה בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר עבור סרט זה.
בשנת 2019 החלה נמרי גילמה את מפקדת המשטרה אליסיה סיירה בסדרה המצליחה "בית הנייר" בחלקים 3, 4 ו-5.
בשנת 2021 החלה להנחות את תוכנית המציאות "שקר, מצלמים!" בנטפליקס, וב-2022 שבה להנחות את העונה השנייה.
בשנת 2023 תצטרף כדמות ראשית לעונתה השנייה של סדרת המסתורין "30 מטבעות" של רשת HBO אירופה, העוקבת אחר האב ורגרה (אדוארד פרננדס), מגרש שדים, מתאגרף ואסיר-לשעבר שגורש על ידי הכנסייה לעיירה נידחת בספרד.
באותה שנה שבה לגלם את דמותה של אליסיה סיירה בסדרה "ברלין", ספין-אוף של הסדרה המצליחה "בית הנייר".
בשנת 2024 החלה לככב בסדרת הדרמה הרפואית "נושמים עמוק" מבית "נטפליקס".
בשנת 2025 שיחקה את דמותה של חואנה בסדרת הדרמה והפנטזיה "Punto Nemo" מבית "אמזון פריים וידאו".
נמרי הייתה נשואה לדניאל קלפרסורו ובשנת 2004 נולד לה בן, טאו נביל, עמו היא מתגוררת במדריד.
נג'מה עבדאללה אידריס היא דוקטור לפילוסופיה בספרות ערבית מטעם אוניברסיטת לונדון, משוררת, בעלת טור ואשת אקדמיה כוויתית.
נג'מה אידריס נולדה ב־1952 בכווית, בוגרת בהצטיינות מטעם אוניברסיטת כווית ב-1976 בספרות ערבית.
בשנת 1987 היא הוסמכה בתואר דוקטור Ph.D מטעם בית הספר ללימודים אוריינטליים ואפריקאיים של אוניברסיטת לונדון (SOAS).
נושא התזה שלה היה על "מושג המוות והתפתחותו בשירה הערבית המודרנית" (ערבית: مفهوم الموت وتطوره في الشعر العربي الحديث).
היא לימדה בבית הספר התיכון בכווית סיטי, בין השנים 1976 ל -1981. ד"ר אידריס הייתה מרצה לשירה וספרות ערבית באוניברסיטת כווית בין השנים 1987–2007.
אידריס החלה לכתוב כמשוררת וחוקרת מאז שנותיה הראשונות באוניברסיטה, ופרסמה את מרבית עבודותיה המוקדמות במגזין "אל-באיאן" שמונפק על ידי איגוד הסופרים הכוויתי.
היא הצטרפה לאגודת הסופרים הכוויתית בתחילת דרכה ומצאה גיבוי ותמיכה רבים מצד החברים האחרים, ובעידוד זה מצאה עצמה משתתפת בהקראות השירה שארגנה אגודת הסופרים.
במהלך פורום הסיפורים והרומנים בכווית, שאורגן על ידי אגודת הסופרים בין התאריכים 21–23 במרץ 1994, אידריס הציגה מחקר יקר ערך בשם "הנקבה והחברה בסיפור הכוויתי", ובו היא הראתה את האופן שבו החברה הכוויתית מתארת את מושג הנשיות, בעיית המין, הניכור וחיפוש הישועה.
מאוחר יותר היא הפכה לעורכת ראשית של המגזין אל-באיאן Al-Bayan בשנת 2010.
כמו כן, היא השתתפה תכופות בשבועות התרבות שאירחה המועצה הלאומית לתרבות, אומנות וספרות ה-NCCAL.
המתקיימת מדי שנה במדינות ערב שונות.
השתתפותה הראשונה של אידריס ב- NCCAL הייתה במרוקו בשנת 1979, במהלכה ד"ר אידריס הייתה חלק ממשלחת התרבות של כווית.
לאחר מכן לקחה על עצמה להשתתף בכנסים ופורומים תרבותיים, הרצאות כלליות וקריאת שירה לאורך כל השנים, בכווית ומחוצה לה.
היא השתתפה במקומות הבאים: בגדאד, קהיר, איחוד האמירויות הערביות, פריז, רבאט, תוניס, אלג'יר, מוסקט ותימן .
תרומתה כוללת גם טורים שבועיים בעיתון " אל-ג'רידה ", מאמרים למגזינים חודשיים ודיונים פתוחים בעיתונות המקומית הכוויתית ובראיונות רדיו.
פרס נשים ערביות (כווית 2013)
פרס מטעם מדינת כווית בתחום הספרות.
שפת הדיבור שלי מתפרקת ...
נג'מייה פגרושה (באלבנית: Nexhmije Pagarusha; בסרבית: Nedžmije Pagaruša; 7 במאי 1933 – 7 בפברואר 2020) הייתה זמרת ושחקנית אלבנית-קוסובואית, המכונה לעיתים קרובות גם כמלכת המוזיקה של קוסובו.
פגרושה זכתה לשבחים על הקול הסופרני שלה שהשתמשה במהלך הקריירה המוזיקלית שלה, בעיקר בקוסובו ובמדינות השכנות אליה.
סגנון המוזיקה שלה לא הוגבל רק למוזיקה אלבנית, שכן היא ביצעה גם ז'אנרים אחרים כמו רוק, פופ, פאנק ואופרה.
נג'מייה פגרושה נולדה בכפר הקטן, פגרושה , ממלכת יוגוסלביה (כיום, קוסובו).
היא סיימה את בית הספר היסודי במאלישבו ולאחר מכן נסעה לבלגרד, שם למדה בבית ספר למוזיקה למשך 3 שנים, במסלול הסולו.
היא החלה את הקריירה המוזיקלית שלה כזמרת ברדיו פרישטינה ב-1948.
הקריירה המוזיקלית נמשכה כמעט 40 שנה, ובשל הניגוד בז'אנרים בהם הופיעה, לא היה ניתן להגביל את פגרושה כסוג מסוים של זמרת.
על פי מבקרי המוזיקה ומעריציה, היא נקראת Bilbili i Kosovës (הזמיר של קוסובו), מלכת המוזיקה של קוסובו, מאדאם באטרפליי וכו'.
היא צברה פופולריות רבה לא רק בקוסובו, אלא גם במדינות אירופאיות אחרות, כמו אלבניה, מקדוניה הצפונית, בוסניה והרצגובינה, בולגריה ואחרות.
היא הובילה מספר הופעות עם הרכב המוזיקה Shota במדינות אלו, וגם בישראל.
בקוסובו זכתה בתואר Këngëtare e shekullit (מילולית: זמרת המאה).
השיר "Baresha", שהולחן עלי ידי בעלה, רסקו מוליקי , ונכתב על ידי ריפת קוקאי , הוא אחד מהשירים הפופולריים ביותר שלה.
פגרושה שיחקה בהצגות תיאטרון רבות ובסרטים וגם כשחקנית היא זכתה בפרסים רבים.
היא הפסיקה את קריירת המוזיקה שלה ב-1984 לאחר שעשתה קונצרט ענק בסרייבו.
ב-2000, היא שרה את השיר "Për ty" בתוכנית טלוויזיה אלבנית, לאחר 16 שנים שלא הופיעה מוזיקלית.
היא עבדה כיועצת בכירה למוזיקה ברדיו קוסובו וברדיו בלו סקיי.
בנובמבר 2012, היא קיבלה את מסדר כבוד האומה שהוענק על ידי נשיא אלבניה, בויאר נישני.
נג'מייה פגרושה נפטרה ב-7 בפברואר 2020 בשל מחלה לא ידועה.
פגרושה הוציאה יותר מ-150 סינגלים.
הסינגלים המצליחים ביותר שלה הם:
נג'וואז'ון (בהונגרית: Nagyvázsony) הוא כפר על גדות אגם בלטון במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
כבר ב-1740 התגוררו בכפר יהודים.
מרבני המקום היה את הרב משה נחום רוזנבוים.
ז'ני וארנאי, במקור אאוגניה וייס (בהונגרית: Várnai Zseni; נג'וואז'ון, 25 במאי 1890 – בודפשט, 16 באוקטובר 1981) הייתה משוררת עטורת פרס אטילה יוז'ף (1956) יהודייה-הונגרייה, אשתו של הסופר אנדור פטרדי (1881–1958), היא אמם של הסופרת מריה פטרדי (1919–1970) ושל הצייר גאבור פטרדי (1915–2001).
טדי (תיאודור) קוֹלֶק (27 במאי 1911, כ"ט באייר ה'תרע"א – 2 בינואר 2007, י"ב בטבת ה'תשס"ז) היה ראש עיריית ירושלים במשך 28 שנה, בשנים 1965–1993, חתן פרס ישראל על תרומה מיוחדת למדינה.
נג'דם (בהונגרית: Nagydém) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בנג'דם מספר התושבים נמצא בירידה.
בנג'דם חיו יהודים בתקופות זמן שונות ובמקום קיים בית קברות יהודי.
נג'גיימוט (בהונגרית: Nagygyimót) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בנג'גיימוט מספר התושבים נמצא בירידה.
בנג'גיימוט חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
נג'טבל (בהונגרית: Nagytevel) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בנג'טבל מספר התושבים נמצא בירידה.
בנג'טבל חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
שנה מספר היהודים בכפר כלל האוכלוסייה18402118807866
נג'מטין ארבקאן (בטורקית: Necmettin Erbakan; 29 באוקטובר 1926 בסינופ – 27 בפברואר 2011 באנקרה) היה אסלאמיסט פוליטיקאי טורקי.
הוא היה מספר פעמים ממלא-מקום ראש ממשלת טורקיה ומ-28 ביוני 1996 עד 30 ביוני 1997 ראש ממשלת טורקיה.
הוא נחשב למנטור (הפוליטי) של נשיא טורקיה, רג'פ טאיפ ארדואן.
לאחר שלמד בבית הספר בקייסרי, טרבזון ובאיסטנבול, החל ללמוד הנדסת מכונות, אותה סיים באוניברסיטה הטכנית באיסטנבול בשנת 1948. הוא המשיך את לימודיו באאכן.
בשנת 1953 כתב את הדוקטורט באוניברסיטה הטכנית באאכן בנושא "תיאוריה על התהליכים עד להצתה במנוע הדיזל".
לאחר מכן עבד בתחום המחקר וכמהנדס בחברת Deutz, שם היה מעורב בפיתוח הטנק לאופרד 1. 1965 הפך לפרופסור באוניברסיטה הטכנית באיסטנבול.
בשנת 1970 ייסד ארבקאן את המפלגה הראשונה של תנועת Millî Görüş – דעה לאומית: מפלגת הסדר הלאומית ("Millî Nizam Partisi", בראשי תיבות: MNP).
עם זאת, מפלגה זאת נאסרה שוב בשנת 1971. בשנת 1973 הקים את מפלגת הישועה הלאומית ("Millî Selamet Partisi", בראשי תיבות: MSP), עמה היה ארבקאן סגן ראש הממשלה בין השנים 1974–1978 בשלוש קואליציות שונות.
הוא השתתף בהפיכה הצבאית בינואר 1980 אך נעצר בספטמבר והיה עליו להימנע מעיסוק בפוליטיקה למשך עשר שנים, שהסתיים במשאל עם בשנת 1987. באותה שנה נבחר ארבקאן ליו"ר מפלגת הרווחה, מטעמה כיהן כראש הממשלה בין השנים 1996–1997. ארבקאן ניצל את זמנו כראש ממשלה לקידום האיסלאמיזציה במדיניות פנים וחוץ.
מדיניות ממשלתו הקואליציונית התנגשה במהירות עם תורת המדינה החילונית שהקים כמאל אטאטורק, והצבא שרואה בעצמו את עמוד התווך העיקרי של החילוניות התערב.
בדצמבר 1996, אישר ארבקאן את עסקת הענק עם התעשייה האווירית לישראל, להשבחת 54 מטוסי מקדונל דאגלס F-4 פנטום.
ב-28 בפברואר 1997 הכתיבה ההנהגה הצבאית למועצה לביטחון לאומי תזכיר שקרא לממשלה לנקוט בחבילה של צעדים נגד התנועה האיסלאמיסטית.
יישומם לא היה מקובל על ארבקאן והוא התפטר ב-30 ביוני 1997. הנפילה הזוחלת הזו בלחץ הצבאי זכתה לכינוי "ההפיכה הפוסט-מודרנית".
מפלגת הצדקה הטורקית הוצאה אל מחוץ לחוק על ידי בית המשפט החוקתי בדצמבר 1997 ועל ארבקאן שוב נאסר לעסוק בפוליטיקה למשך חמש שנים בגין המרדה.
ארבקאן ואחרים תבעו את בית הדין האירופי לזכויות אדם נגד האיסור המפלגתי, אך זה הותיר את האיסור על כנו בשנת 2001 ובשנת 2003.
מפלגת החסד נוסדה כיורשת של מפלגת הרווחה בדצמבר 1997. פעילותה נאסרה ביוני 2001. כתוצאה מכך, נוסדה ביולי 2001 מפלגת "האושר", בעוד שהאגף רפורמי בראשותו של רג'פ טאיפ ארדואן התפצל והקים את "מפלגת הצדק והפיתוח", שתחילה נפסל מלרוץ בבחירות עקב הרשעה קודמת.
בשנת 2001 ארבקן הפך ליו"ר מפלגת האושר, לאחר תום עונש ההרחקה שלו מהפוליטיקה בשנת 2003.
בכינוס של מפלגת האושר ביולי 2010 התרחש סכסוך עם יו"ר המפלגה, נומן קורטולמוש, מכיוון שהוא לא כלל את בני משפחתו וחבריו של ארבקאן ברשימת הבחירות שלו להנהלת המפלגה.
לאחר שהמחלוקת הפנימית המפלגתית החריפה באוגוסט ותיק בית משפט עבור מפלגת האושר הורה על בחירות חדשות בספטמבר.
באוקטובר 2010 התפטר קורטולמוש כיו"ר והקים את מפלגת קול העם החדשה.
ב-18 אוקטובר 2010 ארבקאן נבחר למנהיג המפלגה של מפלגת האושר.
במרץ 2002, בית המשפט בטורקיה הרשיע את ארבקאן בעוון שוחד, וגזר עליו שנתיים וארבעה חודשי מאסר.
ארבקאן הורשע גם בזיוף מסמכים הנוגעים למפלגתו, כדי להעלים מיליוני דולרים ממימון שקיבלה מפלגתו.
על פי כתב האישום העלמת הכספים נעשתה לאחר שהמפלגה הוצאה מחוץ לחוק ב-1998.
עם זאת, הוא הצליח לעכב כמה פעמים את ביצוע גזר הדין, שהוסב לבסוף למעצר בית על ידי חוק ממשלת ה-AKP בשנת 2006, והוא חויב לשלם 2.6 טריליון לירות טורקיות (2.6 מיליון לירות טורקיות חדשות).
עד שנת 2007 חוב זה גדל לסביבות 12 טריליון לירה טורקית (ישנה) (12 מיליון YTL) בגלל ריבית.
רשימת הנכסים אותה ביקש ארבקן נדחתה על ידי הרשויות השיפוטיות כלא מלאה.
על פי דיווחי העיתונים משנת 2003, היה ארבקאן בין היתר בבעלותו בית קיט על הבוספורוס בשווי של 17 מיליון דולר אמריקני.
לבסוף, לאחר החרמת מגורי הקיץ שלו באלטנולוק (מחוז באלקסיר) ושלושה בתים אחרים, נתפסה גם הפנסיה לשלושה חודשים בסך 20,000 יטול.
האיסור על ארבקאן לעסוק בפוליטיקה הסתיים באפריל 2009.
ב-27 בפברואר 2011 נג'מטין ארבקאן נפטר מאי-ספיקת לב באנקרה.
גופתו נקברה בבית העלמין מרכזאפנדי ברובע זייטינבורנו באיסטנבול ליד אשתו נרמין ארבקאן, שמתה בשנת 2005. ארבקן הותיר אחריו שלושה ילדים.
ארבקאן היה משוכנע שהאסלאם הוא הישועה היחידה לאנושות, שלדעתו הוכחה מדעית והיסטורית.
נאמר כי ארבקאן הכניס את "מונחי" המפתח האידאולוגיים "Millî Görüş" ("דעה לאומית") "ואדיל דוזן, ("צו צודק") לדיון הטורקי-איסלאמי, מכיוון שבטורקיה, הרואה עצמה כחילונית, התפשטות של "אסלאמי" צו "(İslamî nizam) איסור על השלכות צד "ומסיבות" פליליות עלול להיגרם.
הספר "Millî Görüş", שנכתב על ידי ארבקאן בשנת 1973 ותורגם כ"השקפה עולמית לאומית", נחשב לאידאולוגיה של מפלגת הישועה הטורקית.
ארבקאן רצה לאחד את האזרחים הטורקים תחת מטריית הלאומיות והאסלאמיזם ולהקים מדינה איסלאמיסטית בטורקיה.
באמצע שנות ה-80 אימץ נג'מטין ארבקאן את האידאולוגיה "צו צודק" שפיתח סולימאן קאראגילה בשנת 1976 כמצע למפלגת הרווחה וב-1991 פרסם את הספר "אדיל אקונומיק דוזן" ("צו כלכלי פשוט").
ארבקאן הניח סדר עולמי בן שני חלקים: מה שמכונה "צודק", "סדר עולמי" המבוסס על האסלאם, שקבע את כל תקנות החיים החילוניות והדתיות.
הוא תיאר את הפוליטיקה המערבית כ"בטלה "או" צו שגוי", מכיוון שהיא לא התבססה על צדק אלא על כוח.
המערב נשלט על ידי "אימפריאליזם גזעני, כלומר ציונות".
זה נוצר לפני 5765 שנה באמצעות "ספר קסמים שנקרא קבלה".
ארבקאן דיבר בגלוי על מזימה עולמית ציונית לכאורה ועל העובדה שהציונות ארגנה את כל מסעי הצלב, יצרה את "כת הפרוטסטנטיות" והאשימה אותם בהקמת המסדר הקפיטליסטי.
דו"ח ארצי של קרן קונרד אדנאואר, שהתפרסם בשנת 2003, ציטט את ארבקאן באומרו "בהחלט נעלה לשלטון, אך האם זה יקרה עם או בלי שפיכות דמים זו שאלה פתוחה" ופירש זאת כראיה ל"רדיקליזם שלו תנועה".
נג'וורשאן (בהונגרית: Nagyvarsány) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
בדומה ליישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית נג'וורשאן קטנה משמעותית בעשרות השנים האחרונות, מ-1,465 תושבים בשנת 1991 עד 1,406 תושבים בשנת 2020.
יהודים חיו בנג'וורשאן בתקופות זמן שונות ובמקום קיים בית קברות יהודי.
החל משנת 1867 הייתה הקהילה תחת קהילת מאנדוק, היא פעלה עד להירצחם של רוב יהודי הכפר בשואת יהודי אירופה.
נג'הודוש (בהונגרית: Nagyhódos) הוא כפר קטן במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
בדומה ליישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית נג'הודוש קטנה משמעותית בעשרות השנים האחרונות, מ-162 תושבים בשנת 1990 עד 117 תושבים בשנת 2020.
יהודים חיו בנג'הודוש בתקופות זמן שונות.
נג'הלאס (בהונגרית: Nagyhalász ביידיש האלאס) היא עיר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית נג'הלאס קטנה עם השנים.
הכפר ואזורו מיושבים לסירוגין מאז המאה ה-13 והוא הפך לעיר בצורה רשמית בשנת 1993
יהודים התיישבו בנג'הלאס באמצע המאה ה-18. הם היו סוחרים, בעלי מלאכה, בעלי אחוזות וחוכרי קרקעות.
בשנת 1881 הייתה במקום קהילה עצמאית והחל משנת 1885 נסתפחה לקהילת קמצ'ה.
במקום היו חברה קדישא, מקווה, בית כנסת ומוסדות חינוך וצדקה.
במלחמת העולם הראשונה התגייסו רבים מיהודי נג'הלאס לצבא ו-15 מהם נפלו בקרבות.
ובכל זאת, בימי ההפיכה הקומוניסטית שאחרי המלחמה, וגם בתקופת ה"טרור לבן" נשדדו בתי היהודים ורבים הוכו והושפלו.
באפריל 1944, כחודש אחרי כניסת הצבא הגרמני להונגריה, רוכזו יהודי נג'הלאס בחצר בית הכנסת, משם הועברו לגטו נירג'האזה.
בגלל הצפיפות בגטו הועברו יהודי נג'הלאס להאראנגודפוסטה (HARANGODPUSZTA).
במאי 1944 הועלו לקרונות והוסעו למחנה ההשמדה אושוויץ.
אחרי המלחמה חזרו 39 יהודים לנג'הלאס וחידשו את חיי הקהילה.
עם הזמן עלו רוב יהודי העיירה עלו לישראל.
בדף הקהילה ממפקד קהילות הונגריה כתבו התושבים שבקהילה חיים 262 חברים, מנהיג הקהילה הוא ג'נו דיאמנט, ואין רב לקהילה.
נג'טאליה (בהונגרית: Nagytálya) הוא כפר במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה.
התיעוד המוקדם ביותר של הכפר מתוארך לשנת 1232 ומאז האזור היה מיושב לסירוגין.
הכנסייה המקומית נבנתה בשנת 1903, נהרסה בזמן מלחמת העולם השנייה ונבנתה שוב בין השנים 1947–1949.
בשנת 1950 נאג'טאליה התאחדה לכפר בשם מקלארטאליה (Maklártálya) עם הכפר השכן מקלאר ובשנת 1958 חזרו כל כפר להיות רשות בפני עצמו.
נג'לא בודן רמדאן היא ראש ממשלת תוניסיה לשעבר, פרופסור לגאופיזיקה בהשכלתה.
רמדאן היא האישה הראשונה בעולם הערבי שכיהנה בתפקיד ראש ממשלה.
בעבר היא גם עבדה במשרד ההשכלה הגבוהה.
רמדאן נולדה בשנת 1958 בקירואן, תוניסיה.
היא מהנדסת ופרופסור להשכלה גבוהה בבית הספר הלאומי להנדסה שבתוניס, המתמחה במדעי הגאולוגיה.
בשנת 2011, היא מונתה למנכ"לית במשרד ההשכלה הגבוהה והמחקר המדעי.
בשנת 2015 מילאה את תפקיד מנהלת הפרויקטים במשרדו של השר סלים שורה.
מאז ספטמבר 2016 היא מילאה את תפקיד ראש היחידה לניהול לפי מטרות ליישום פרויקט הרפורמה בהשכלה גבוהה במטרה לתמוך ביכולת התעסוקה של תעודות השכלה גבוהה, באותו משרד.
ב-29 בספטמבר 2021 במהלך המשבר הפוליטי ביקש ממנה נשיא תוניסיה קייס סעיד להקים ממשלה ולאחר מכן להנהיג אותה.
ב-11 באוקטובר היא הושבעה לתפקיד.
ב-1 באוגוסט 2023 הנשיא קייס סעיד החליף אותה באחמד אל-חשאני, ובכך היא סיימה את תפקידה.
נג'ווישניו (בהונגרית: Nagyvisnyó) הוא כפר במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בנג'ווישניו מספר התושבים נמצא בירידה.
האזור מיושב מסביבות המאה ה-12 ומאז הוא מיושב לסירוגין.
נג'ברצ'קה (בהונגרית: Nagybaracska) הוא כפר בנפת באיה שבמחוז באץ'-קישקון בדרום־מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם בנג'ברצ'קה אוכלוסיית היישוב נמצאת בירידה.
שמו של הכפר נג'ברצ'קה הוזכר במסמכים לראשונה בשנת 1318.
יהודים חיו בעיירה במאה ה-19 ובמאה ה-20, על פי מפקד הקהילות היהודיות בהונגריה חיו בקהילה 63 יהודים.
נג'לא מוחמד אל-מנגוש היא דיפלומטית ועורכת דין לובית.
היא שימשה כשרת החוץ של לוב בממשלתו של עבד אל-חמיד דבייבה מ-15 במרץ 2021 ועד לפיטוריה ב-28 באוגוסט 2023. אל-מנגוש הייתה האישה הראשונה בתפקיד שרת החוץ של לוב, והחמישית אשר כיהנה בתפקיד שרת חוץ בעולם הערבי.
נולדה בקארדיף שבוויילס למשפחה בת ארבעה ילדים שמוצאה מלוב, אך גדלה בבנגאזי, אליה חזרה המשפחה בהיותה בת שש.
הוכשרה כעורכת דין באוניברסיטת בנגאזי (אז אוניברסיטת גאריוניס) ולאחר מכן שימשה כעוזרת פרופסור למשפטים באוניברסיטה.
מאוחר יותר השיגה מלגה ללימודים בארצות הברית, באוניברסיטת איסטרן מנונייט שבווירג'יניה.
כמומחית ליישוב סכסוכים, ייצגה את לוב במכון השלום של ארצות הברית .
שימשה כאחראית על התוכנית לבניית שלום ומשפט מסורתי ב בארלינגטון, וירג'יניה.
במהלך מלחמת האזרחים הראשונה בלוב (2011), עמדה בראש יחידת המעורבות הציבורית של מועצת המעבר הלאומית (NTC), שעסקה בארגוני חברה אזרחית.
ב-15 במרץ 2021 מונתה לשרת חוץ בקבינט של עבד אל-חמיד דבייבה, שהוא חלק מממשלת האחדות הלאומית.
היא שרת החוץ הראשונה של לוב והאישה החמישית שמחזיקה בתפקיד כזה בעולם הערבי.
במאי 2021 הופעלו עליה לחצים להתפטר והיא ספגה הכפשות לאחר שקראה לטורקיה לציית להחלטות האו"ם ולהסיג את הכוחות הטורקיים ושכירי החרב מלוב.
ב-6 בנובמבר 2021 השעתה המועצה הנשיאותית את אל-מנגוש באשמת ביצוע מדיניות חוץ ללא תיאום עם המועצה.
כמו כן נאסר עליה לצאת מהמדינה.
ראש הממשלה עבד אל-חמיד דבייבה חלק על זכותה של המועצה הנשיאותית להשעות את אל-מנגוש, ואמר שהסמכות למנות או להשעות שרים בממשלתו היא נחלתו הבלעדית.
באוגוסט 2023 פרסם שר החוץ הישראלי אלי כהן כי הוא נפגש עם אל-מנגוש.
פרסום דבר הפגישה החשאית עורר ביקורת על תפקודו של כהן מבית, ולתגובות נזעמות בלוב, ובסופו של דבר להדחתה של השרה.
בעקבות האירוע העבירו בכירים בממשל ביידן לכהן מסר, כי התנהלותו "הרגה את ערוץ השיחות מול לוב והפכה את המאמצים שלנו לקדם נורמליזציה עם מדינות נוספות להרבה יותר קשים".
בנוסף במשרד החוץ של לוב פרסמו הצהרה שבה גינו בחריפות את הפגישה, בניסיון למזער נזקים פנימיים למול העולם הערבי.
עם זאת, פרצו הפגנות בטריפולי ובאזורים אחרים נגד אל-מנגוש, מה שגרם לראש ממשלת האחדות הלאומית, לפטרה ולהורות על פתיחה בחקירה.
אל-מנגוש נמלטה לטורקיה ומשם ללונדון, ונפתחה נגדה חקירה.
ב-7 בדצמבר 2021 נבחרה אל-מנגוש לרשימת 100 הנשים של ה-BBC לשנת 2021 על עבודתה "בבניית קשרים עם ארגוני חברה אזרחית".
בשנת 2022 קיבלה אל-מנגוש את אות האומץ הנשי הבין-לאומי ממחלקת המדינה של ארצות הברית.
נג'לה סעיד היא סופרת, שחקנית, מחזאית ופעילה פלסטינית-אמריקאית.
עבודתה הספרותית והאקדמית עוסקת בגזענות, סטריאוטיפים, אי שוויון חברתי וכלכלי, תוך התמקדות באתגרים העומדים בפני מהגרים ודור שני לאמריקאים.
סעיד גדלה באפר וסט סייד של מנהטן.
אביה היה המלומד והאינטלקטואל הציבורי אדוארד סעיד שעסק בפוסט-קולוניאליזם ואמה היא הסופרת והאקטיביסטית מריאם ס' סעיד.
היא סיימה את לימודיה בבית הספר טריניטי ב-1992 ובאוניברסיטת פרינסטון והשתלמה במשחק במעבדת שייקספיר של התיאטרון הציבורי.
ב-2013, סעיד דנה בפוליטיקת הזהות הערבית במגזין "סלון" והתייחסה לנושא בספרה מחפשת את פלסטין (Looking for Palestine).
בשנת 2010 סעיד הופיעה בהצגת יחיד באוף ברודוויי, בשם פלסטין.
סעיד הופיעה בסרטים ובהם My Love Affair with Marriage, כמו גם בכמה תוכניות טלוויזיה בארצות הברית, כולל הבחורה החדשה, NCIS: ניו אורלינס וניו אמסטרדם.
היא סופרת, עיתונאית ובמאית לבנונית.
נג'ווא ברכאת נולדה ב-1960 בביירות.
היא סיימה תואר מוסמך בלימודי תיאטרון בפקולטה לאמנויות היפות.
בשנת 1985, היא היגרה לפריז בעקבות מלחמת לבנון הראשונה.
בפריז קיבלה תעודה בלימודי קולנוע מאוניברסיטת סורבון וכן תעודה ממכון החופש לקולנוע צרפתי.
מאז פועלת ברכאת בתחום העיתונות הכתובה, ברדיו ובמדיה האודיו-ויזואלית, במספר עיתונים ומגזינים ערביים.
בנוסף, הכינה והגישה תוכניות תרבות שהופקו על ידי רדיו צרפת הבינלאומי, ה-BBC וערוץ אל ג'זירה.
כמו כן, כתבה והפיקה תסריטים עלילתיים ודוקומנטריים, והובילה יוזמות שונות לקידום התמקצעות בכתיבה במדינות ערביות ואירופיות.
בַּרַכַּאת הכינה וביימה את חמש עשרה התוכניות הראשונים של הסדרה "פגישה בגלות"(موعد في المهجر)" בערוץ אל ג'זירה התרבותי.
היא נחשבת לדמות מרכזית בקרב בני דורה בספרות הערבית.
מכון גתה במזרח התיכון בחר בה לייצג את מדינתה במסגרת פרויקט "מידאד" .
לסופרת נג'ווא ברכאת ישנן מספר יצירות, בשפות הערבית והצרפתית.
היא כתבה חמישה רומנים בערבית, רובם ראו אור בהוצאת דאר אל-אדב בביירות:
"שפת הסוד" (لغة السر) יצא לאור בשנת 2004.
יצא לאור בערבית בשנת 1999 (يا سلام).
"אוטובוס של אנשים טובים" (باص الأوادم) יצא לאור בשנת 1997.
"חיי וכאבי חמד אבן סילאנה" (حياة وآلام حمد ابن سيلانة) יצא לאור בשנת 1995.
"משחק הקלפים והאור" (لعبة الأوراق و النور) יצא לאור בשנת 1962.
"שפת הסוד" הוא רומן מתח פילוסופי שיצא לאור בשנת 2004 בהוצאת דאר אל-אדב.
הספר תורגם לעברית על ידי כפאח עבד אלחלים וברוריה הורביץ וראה לאור בשנת 2022 במסגרת פרויקט מַכְּתוּבּ.
ברומן זה מתעמקת נג'ווה ברכאת מתעמקת במופעי השפה, ומספרת, דרך עלילה בלשית מורכבת, על מה שהיא מכירה בעצמה ועל הסודות שחשפו בפניה מתוך ספרי המיסטיקה האסלאמית.
ברכאת בוחנת את גבולות השפה, את האמונה בהתגלות אלוהית מתוך המעשיות, את המסתורין המיסטי, התאולוגיה, הבלשנות והפילולוגיה.
כל אלו מהווים את עמוד השדרה של רומן מודרני, שבו השפה אינה רק כלי להעברת הסיפור אלא הופכת לנושאו המרכזי.
בבסיס הרומן עומדת השאלה: האם קיימת שפה שבאמצעותה ניתן לדבר על השפה?
נַגַ'ף היא בירת המחוז הקרוי על שמה בדרום-מרכז עיראק, העיר שוכנת כ-150 ק"מ מדרום לבירה בגדאד.
לפי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2018 אוכלוסיית העיר מונה 747,261 בני אדם והיא העיר השישית בגודלה בעיראק (אחרי בגדאד, מוסול, בצרה, כירכוכ וארביל).
זוהי אחת הערים הקדושות ביותר לאסלאם השיעי והיא מוקד הכוח השיעי הפוליטי בעיראק.
מסופר כי העיר הוקמה ב-791 על ידי הח'ליף העבאסי הארון אל-רשיד.
היא התפרסמה כאתר הקבורה של עלי בן אבי טאלב מקים השיעה והאימאם הראשון (אם כי יש המאמינים כי הוא קבור במזאר-י שריף באפגניסטן).
כיום העיר נג'ף היא אתר חשוב של עלייה לרגל מכל העולם המוסלמי.
רק למכה ולאל-מדינה מגיעים יותר עולי רגל מוסלמים.
נג'ף היא עיר עתיקה ובעלת היסטוריה עוד לפני ימי האסלאם המגיעה עד למאה ה-1.
החל מהמאה ה-10 החלו שליטים מוסלמים להקים מבנים מעל קבר עלי והעיר צמחה סביב הקבר ואף מכונה : "עיר מסביב לקבר".
תושבי העיר היו בעיקר פרסים וערבים.
העות'מאנים שלטו בעיר תקופה ארוכה, אך השלטון נתקל בקשיים רבים כתוצאה מתקיפות של שבטים מדבריים וצבא פרסי, אשר גרמו לתקופת רעב ולמחסור במים.
בתחילת המאה ה-16 כמות התושבים צנחה והחקלאות קרסה.
במהלך המאה ה-18 החלה השפעה עצומה מצד פרס על החיים האינטלקטואליים בעיר.
משבר המים נפתר בשנת 1803 ,לאחר ניסיונות רבים להסיט את זרימת הנהרות והנחלים בסביבה.
ב-1915 הקימו השבטים הערבים המקומיים אוטונומיה בנג'ף שהתקיימה עד כיבוש העיר על ידי האימפריה הבריטית ב-1917. ב-1918 מרדו השייח'ים של נג'ף בשלטון הבריטי, אך המרד דוכא וראשי המרד הוצאו להורג.
מספר רב של העולמא השיעי גורשו לאיראן בה חיזקו את מעמדה של העיר קום כמרכז למידה שיעי חשוב במקום נג'ף, ובכך גרמו לעיר לאבד את מעמדה הדתי.
עם זאת, כיום יושב בעיר האייתוללה עלי סיסתאני, אשר נחשב לסמכות העליונה בזרם השיעי באסלאם.
נַגָּד הוא רכיב אלקטרוני סביל (פסיבי) בעל שני קצוות הנקראים הדקים.
כחלק ממעגל חשמלי, הנגד מייצר התנגדות חשמלית לזרם החשמלי הזורם בו.
במעגלים חשמליים נגדים משמשים למגוון רב של שימושים כמו: הפחתת זרם, התאמת רמות אותות, חלוקת מתחים, קביעת ממתחים (מתח או זרם קבוע במעגל), וסיומת של קווי ממסר.
נגדים המתוכננים לעמוד בהספק גבוה, המסוגלים להתמודד עם החום שנוצר כתוצאה מהמרת ההספק החשמלי, יכולים לשמש כחלק ממערכות שליטה במנועים חשמליים, במערכות הפצת חשמל או כעומסי בדיקה לגנרטורים.
נגדים קבועים הם בעלי התנגדות שמשתנה רק מעט עם הטמפרטורה, הזמן או מתח העבודה.
נגדים משתנים יכולים לשמש לשליטה ובקרה על אלמנטים במעגל (כמו בקרת עוצמת קול או עמעם תאורה), או כחיישני חום, אור, לחות, כוח או פעילות כימית.
אפשר לראות בהתנגדות חשמלית את המקבילה החשמלית לחיכוך המכני – היות שהיא יוצרת הפסד אנרגיה שאינו ניתן למיחזור (מעין כוח לא משמר).
את ההתנגדות החשמלית מודדים ביחידות אוהם (Ω), ונהוג לסמנה באות R מלשון Resistance.
כאשר עובר זרם חשמלי בנגד, נוצר על פניו מפל מתח, על פי חוק אוהם.
I מסמן זרם חשמלי בין שתי נקודות בגוף.
V מסמן מתח חשמלי בין שתי נקודות בגוף.
R מסמן את התנגדות הגוף העשוי מחומר אוהמי.
במקרה זה המתח פרופורציוני לזרם כאשר ההתנגדות היא קבוע הפרופורציה.
מנוסחה זו ניתן לראות כי אם ידועות רמת ההתנגדות של הנגד ועוצמת הזרם במעגל החשמלי, יהיה ניתן לחשב את המתח שעל הנגד.
נגדים אידיאלים הם רכיבים חשמליים תאורטיים אשר מצייתים באופן מוחלט לחוק אוהם, כלומר ההתנגדות החשמלית שלהם קבועה ללא כל תלות בתנאים חיצוניים.
בטווח טמפרטורות, מתחים וזרמים מסוימים, ניתן לקרב את ההתנגדות של נגד להתנגדות של נגד אידיאלי.
בפישוט של מעגליים חשמליים, ניתן לייצג צרכני חשמל כנגדים אידיאליים בעלי התנגדות חשמלית שקולה (אקוויוולנטית).
דוגמאות ל"נגדים" כאלה: קומקום חשמלי או תנור.
בתרשימי מעגלים חשמליים, הנגד מסומל על ידי מלבן ריק או קו מזוגזג.
מדידת הזרם והמתח על הנגד
ניתן למדוד את עוצמת הזרם והמתח על נגד במעגל חשמלי.
לצורך כך נעשה שימוש בשני מכשירי מדידה שונים, בהתאמה: אמפרמטר וולטמטר.
ישנן דרכים רבות לחבר נגדים.
כאשר יש יותר מנגד אחד במעגל, תפקוד הנגדים מושפע מאופן החיבור ביניהם.
על כן, גם אופן החישוב של ההתנגדות הכוללת של הנגדים במעגל חשמלי מושפע מסוג החיבור ביניהם.
החיבור בין נגדים יכול להיות טורי, מקבילי או משולב (עבור שלושה נגדים ויותר).
בהתאם לכך, בתהליך ניתוח המעגל החשמלי ניתן לרוב לפשט את החיבור לשילוב של חיבור בטור וחיבור במקביל.
שני רכיבים מחוברים בטור אם:
הם מחוברים (על ידי מוליך) בנקודה (צומת חשמלי) אחת בלבד.
לנקודה (צומת חשמלי) הזאת לא מחובר רכיב נוסף.
מחוק הזרמים של קירכהוף נובע שהזרם I קבוע לאורך כל ה"טור".
ניתן להבין זאת בצורה אינטואיטיבית כך: מכיוון שבחיבור טורי הזרם לא יכול לזרום מחוץ ל"טור" (אנו מניחים שהמעגל נמצא בתוך מבודד אידיאלי), כל המטענים המרכיבים את הזרם חייבים לזרום דרך כל הנגדים ב"טור".
ניתן לדמות זאת לצינורות מבודדים שבהם יש זרם של מים, מכיוון שהמים לא דולפים דרך הצינור כל טיפה של מים הזורמת דרך חלק אחד של הצינור חייבת לזרום בסופו של דבר (אם הזרם קבוע) דרך כל הצינור.
ניתן לפשט את טור הנגדים האידיאליים הזה ולהתייחס לכל הטור כאל נגד אחד (נקרא לו ).
נניח שיש לנו n נגדים מחוברים בטור.
ידוע לנו שהזרם בכל אחד מהם שווה למספר קבוע (ראינו זאת בפסקה הקודמת).
נסמן את ההתנגדות של הנגד ה"ראשון" ב־ של הנגד "השני" ב־ וכך הלאה.
נניח שהמתח בין קצות הטור ידוע לנו (נקרא לו ).
נסמן את המתח על הנגד ה"ראשון" ב־ המתח על הנגד ה"שני" ב־ וכן הלאה.
מחוק שימור האנרגיה (או מחוק המתחים של קירכהוף) אנחנו יודעים ש: V1+V2+...Vn=V או במילים פשוטות סכום המתחים על כל הנגדים בטור שווה למתח בין שני קצוות הטור.
אם קיים נגד שקול אז הוא חייב לקיים את חוק אוהם, כלומר:
כלומר הנגד השקול לטור של נגדים אידיאליים.
הוא נגד אידיאלי שההתנגדות שלו שווה לסכום ההתנגדויות בטור.
מכאן נובע שההתנגדות השקולה קטנה ככל שמוסיפים נגדים במקביל.
לפי חוק שימור כמות המטען, הזרם הנכנס לצומת מסוים שווה לסכום הזרמים היוצאים מאותו צומת.
המתח על כל אחד מהרכיבים שווה.
נגדים מוגבלים מבחינת כושר הדיוק שלהם, הנמדד באחוזים, וכן מבחינת ההספק המרבי שהם יכולים לשאת, דהיינו כמות החום שהם יכולים "לספוג" לפני שישרפו או יצאו מתחום הליניאריות שלהם, בו מתקיים חוק אוהם.
הנגדים הנפוצים ביותר כשירים לעמוד בהספקים של עד 1/4 וואט, ודיוקם, לרוב, 20% (כלומר, התנגדותם עשויה לחרוג בכ־20% מההתנגדות המסומנת עליהם).
חוסר הדיוק הוא תוצאה של תהליך הייצור ההמוני והזול של הנגדים, ומשום כך נגדים מדויקים יותר נוטים להיות גם יקרים יותר.
נגדים מופיעים לרוב בשתי תצורות: נגדים שהתנגדותם קבועה ונגדים משתנים, הנקראים גם פוטנציומטרים, טרימרים או נגדים ריאוסטטיים.
לנגדים שהתנגדותם קבועה צורה גלילית, לעיתים עם היצרות מסוימת במרכז.
הנגדים עשויים לרוב מחומר קרמי שמקצותיו יוצאים שני מוליכים מתכתיים.
הנגדים המשתנים נראים כיחידה בת שלוש רגליים ובראשה בורג קטן, הוא בורר ההתנגדות.
ההתנגדות בין שתי הרגליים הקיצוניות היא התנגדותו המרבית של הנגד המשתנה, בעוד שההתנגדות בין הרגל האמצעית לכל אחת מן הקיצוניות משתנה בהתאם לסיבוב הבורג.
ההתנגדות בין הרגל האמצעית לבין הקיצונית האחת, ועוד ההתנגדות בין האמצעית לקיצונית השנייה תהיה שווה להתנגדות המרבית של הנגד.
בתהליך הייצור מקובל לסמן על נגדים את ערך ההתנגדות של הנגד ואת אחוז הדיוק שלו על ידי פסי צבע.
סימון זה מכונה גם "קוד נגדים".
במעגלים פשוטים אחוז הדיוק הוא לרוב 20%, אך במערכות שבהן הדיוק חשוב ישולבו נגדים עם אחוז דיוק הקטן מ־1% של סטייה מערך ההתנגדות המצוין על הנגד.
שני פסי הצבע הראשונים מסמנים את שתי הספרות הראשונות של מידת ההתנגדות.
הצבע השלישי מסמן את מספר האפסים שיש להוסיף לשתי הספרות הראשונות והצבע הרביעי את אחוז הדיוק.
סדרת הצבעים מתחילה מהמרווח הקטן יותר של תחילת הנגד.
ישנם גם נגדים בעלי חמישה פסים, בהם שלושת הפסים הראשונים מסמנים את הספרות הראשונות, ואף נגדים בעלי שישה פסים בעלי פס חום סגולי (temperature coefficient), מידע החיוני במערכות מדויקות מסוימות מכיוון שההתנגדות של נגדים איננה יציבה, אלא משתנה עם הטמפרטורה.
סדר הצבעים נקבע על פי ספקטרום הקשת בענן כדי שטעות בזיהוי צבע (למשל כתוצאה מעיוורון צבעים) תגרור שגיאה מינימלית בחישוב ערך ההתנגדות.
נגדים קבועים כאלה מופיעים בצורת מלבן נמוך, כאשר הממדים השכיחים ביותר קרובים למידת 2 × 1 מ"מ.
מידות אמיתיות של נגדים אלה נקבעות בעשרות "מילים" ("מיל" הוא אלפית האינץ', כ־0.025 של מ"מ).
בחלק מנגדים אלה הסימון מופיע בהדפסת 3 או 4 ספרות על גבי הנגד.
אריזת הנגדים מתבצעת בדרך כלל בגלילים, כאשר כל גליל מכיל 5,000 נגדים.
הגלילים משמשים להרכבה במכונות הרכבה אוטומטיות.
רכיבים אלה הם הרכיבים האלקטרוניים הזולים ביותר ומחיר גליל כזה יכול להגיע לכ־20 ש"ח.
מקלע נגב הוא מקלע קל תוצרת ישראל.
הנגב הוא מקלע בקליבר 5.56x45 מ"מ נאט"ו (בהמשך פותח נגב NG7 בקליבר 7.62x51 מ"מ נאט"ו שבעקבותיו הנגב הישן יותר מכונה לעיתים "נגב 5"), מוזן שרשיר ובעל דורגל.
ייעודו העיקרי הוא נשק תקיפה כיתתי.
הנגב פותח על ידי תע"ש על בסיס ה־FN מינימי הבלגי.
הנגב מיוצר בידי תעשיות נשק לישראל והוא המקלע התקני של צבא הגנה לישראל.
לפני שהוכנס הנגב לשירות, המקלעים הקלים המקובלים בצה"ל היו המאג והמינימי, שניהם תוצרת FN Herstal.
יתרונותיו של מקלע הנגב על מקלעים אלו הם משקלו הקל יחסית, גודלו הקומפקטי ועמידותו לתנאי מדבר קשים.
גודלו הקטן יחסית, בייחוד בגרסת "נגב קומנדו", מאפשר הסתערות עם המקלע ושימוש בו במבצעים מיוחדים, מבלי לאבד כוח אש ויכולת חדירת שריון.
השימוש בדגם החדש של הנגבון קומנדו הוא בשימוש חיל הרגלים, חיל ההנדסה הקרבית וכוחות מיוחדים.
בנוסף, הנגב יכול לירות מלבד בצרורות, גם כדורים בודדים ולשמש כנשק אישי עבור הלוחם.
בשנות ה-90 של המאה ה-20, תע"ש תכננה את המקלע שיועד ליצוא בלבד, על פי מפרט של צה"ל.
באותה עת לצה"ל לא היה בו צורך והוא התעתד לרכוש את מקלע המינימי הבלגי עבור כל יחידותיו, לאחר שהחל לרכוש אותו, כבר ב־1985, עבור יחידותיו המיוחדות.
המינימי, שמבחינות מבניות רבות היה מאג מוקטן, היה בעייתי: המבנה שלו לא התאים לגודלו והנוקר שלו היה שביר.
בשל תחילת הפיתוח של מקלע הנגב, השהה צה"ל את הצטיידות יחידות חיל הרגלים וגדודי חיל ההנדסה הקרבית במקלע המינימי.