tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במאה ה-12 גברה חשיבות נמלי המחוז והמסחר הפך לנדבך חשוב בכלכלת האזור.
המחוז סחר בעיקר בדגה, בצמר ובבגדים שיוצרו בו, והיו בו בתי מלאכה רבים לבניית ספינות.
מהמפשייר יצאו מהגרים רבים שהתיישבו במאה ה-17 בחוף המזרחי של מה שכיום הוא ארצות הברית.
המדינה ניו המפשייר נקראת על שם מחוז זה.
המפשייר מחולקת ל-18 מחוזות בחירה לבית הנבחרים הבריטי.
בבחירות הכלליות 2017 המפלגה השמרנית זכתה בכ-16 מחוזות, כאשר מפלגת הלייבור זכתה בשני המחוזות האחרים.
במועצת המחוז חברים כ-45 נציגים מן המפלגה השמרנית, 17 נציגים מן המפלגה הליברל-דמוקרטית, 10 ממפלגת UKIP, 4 נציגים ממפלגת הלייבור, ועוד כנציג עצמאי
מאגר המפתח למאמרים בעברית מיוצר מאז שנת 1977, אך הוא כולל גם מאמרים מכתבי-עת משנים מוקדמות יותר.
במהלך השנים הסתייע המפתח בעזרתם של מספר גורמים, כגון ספריית אוניברסיטת בר-אילן (שמפתחה מוספים ספרותיים בשנים 2005-1985 ואת כתבי העת "אורלוגין", "מלילה" ו"מולד"), מכללת תל-חי (שמפתחה עיתונות יומית בשנים 1997-1985) ויד יצחק בן-צבי.
המפתח הופיע במשך שנים מספר בדפוס, כמיקרופיש וכתקליטור, ומאז שנת 2002 הוא נמצא באינטרנט, שם ממשק המשתמש שלו היה עד ינואר 2011 ממשק של תוכנת אל"ף המשמש בעיקר לקטלוגים של ספריות ולאחר מכן ממשק פרימו, הפועל בשיטת חיפוש אחד (One search), שניהם מתוצרת חברת אקס ליבריס.
מדי שנה מתווספים למפתח כ-15,000 מאמרים.
בראשית אוגוסט 2024, הגיע מספר הרשומות במאגר למיליון.
המאגר כולל גם הפניות למאמרים שאינם בעברית, בעיקר בנושאים הקשורים לארץ ישראל.
לחלק מהמאמרים קישור לטקסט המלא, הנמצא באינטרנט.
רשומה ביבליוגרפית טיפוסית במפתח המאמרים מכילה את שם המחבר או המחברים, את כותרת המאמר, את שם כתב העת או קובץ המאמרים שבו ראה אור, ואת פרטי הגיליון, תקציר המאמר, קישור לטקסט המלא של המאמר – אם זה נגיש באינטרנט, וכן קישור לרשימה המאוחדת של כתבי העת בישראל, ULS.
המאמרים ממופתחים בעזרת תזאורוס (רשימת המונחים), המכיל מאות אלפי מונחי מפתוח ומספר רב של רמיזות.
חלק ניכר מהנושאים הם שמות של אישים, תאגידים, הצגות וסרטים.
מונחי המפתוח קשורים ביניהם בקשרים היררכיים - מונחים קשורים, מונחים צרים ומונחים רחבים ("פורים", למשל, הוא מונח צר של "חגי ישראל", ו"חגי ישראל" הוא מונח רחב של "פורים").
התזאורוס בשפה העברית פותח במיוחד לצורך המפתח במהלך השנים, והוא משמש גם פרויקטים נוספים וספריות אחרות.
כדי לענות על הצרכים של ספריות אקדמיות מחד, ושל ספריות ציבוריות ובתי ספר מאידך, מוצעות למשתמש מגוון אפשרויות חיפוש: במאגרים של כתבי-עת אקדמיים ומחקריים בלבד, במאגרים של כתבי-עת מחקריים ומקצועיים, במאגרי העיתונות היומית בלבד, במאגרים בטקסט מלא בלבד, או בכל המאגרים גם יחד.
הגישה למפתח המאמרים מתאפשרת תמורת תשלום דמי מנוי.
רכישת מינוי אפשרית לגופים מוסדיים בלבד.
המינוי מבוסס כיום על שיטת זיהוי אוטומטית לפי IP של המוסד המנוי.
על המפתח מנויים כיום כל המוסדות להשכלה גבוהה בישראל, ספריות ציבוריות ביישובים בישראל, עשרות ספריות בתי ספר, מכוני מחקר וארגונים שונים בישראל ומספר ספריות של אוניברסיטאות וגופים אחרים מחוץ לישראל.
המפרץ הנורווגי הוא נתיב מים באוקיינוס הארקטי במחוז קיקיקטאלוק שבטריטוריית נונאווט שבקנדה.
האי אמונד רינגנס (Amund Ringnes Island) תוחם את המפרץ מצד צפון-מערב (האי עצמו מופרד מהאי קורנוול על יד מצר הנדרקסן, שרוחבו 10 קילומטרים בלבד).
האי אקסל הייברג (יחד עם שאר איי סברדרופ) תוחם את המפרץ מצפון.
האי אלסמיר תוחם את המפרץ ממזרח והאי דבון מדרום.
במפרץ ישנם שישה איים, בהם האי קורנוול והאי גרהאם.
המצב הזר הוא הליך שפותח על ידי מרי איינסוורת' בשנות ה-70 כדי לבחון את ההתקשרות אצל ילדים, כלומר מערכות יחסים בין מטפל לילד.
זה חל על ילדים בגילאי 9 עד 30 חודשים.
באופן כללי, סגנונות ההתקשרות היו (1) בטוחים ו-(2) לא בטוחים (אמביוולנטיים והימנעותיים).
מאוחר יותר, מרי מיין ובעלה אריק הסה הציגו את הקטגוריה הרביעית, התקשרות לא מאורגנת.
להליך היה תפקיד חשוב בפיתוח תאוריית ההתקשרות.
כאשר הבסיס הזה אינו בטוח עבור הילד, עלולים להיווצר דפוסים של התקשרות לא בטוחה, אשר עלולים להשפיע רבות על הילד ועל המשך חייו.
האם והתינוק מוכנסים לחדר עם צעצועים
לאחר זמן מה האם חוזרת לחדר.
על פי התנהגותו ותגובותיו של התינוק, נקבע סגנון ההתקשרות שלו.
במהלך כל אפיזודה נבדק האיזון בין התנהגויות ההתקשרות של התינוק לבין ההתנהגויות החקרניות שלו במצבי דחק.
הניסוי נערך כך שהלחץ על התינוק הלך וגבר באופן הדרגתי וגרם לו לבטא התנהגויות התקשרות בעצמה הולכת וגוברת.
החוקרים צפו כיצד מווסת התינוק את תחושות המצוקה שלו בעזרת ההתקשרות לאמו וכיצד הוא משתמש באמו כבסיס בטוח שממנו הוא יוצא למסעות מחקר בסביבה החדשה שכללה אנשים זרים.
כמו כן הם צפו בתגובות התינוק לפרידה מהאם ולפגישה המחודשת אתה.
איינסוורת' סיווגה את התינוקות לפי התנהגותם בניסוי זה וקבעה כי קיימים 3 סוגים של סגנונות התקשרות המקבילים לחלוקה שמצא בולבי: סגנון בטוח, סגנון חרד אמביוולנטי וסגנון חרד נמנע.
איינסוורת' מצאה שיש קשר ישיר בין סגנון ההתקשרות של התינוק לבין ההתנהגות של האם כלפיו.
נמצא כי אמהות לילדים שסווגו כבטוחים התאפיינו ברגישות ובתגובתיות לילדיהם.
הן היו חמות וקרובות אך יחד עם זה לא חודרניות והגיבו ביעילות ובתכליתיות למצוקת ילדיהן.
אמהות לילדים שסווגו כנמנעים נטו לדחות את ניסיונות ההתקרבות של ילדיהן ולא היו רגישות לאיתותיו.
הן לא הגיבו לילד וצרכיו ונהגו באדישות ובכעס עצור כלפיו.
אמהות לילדים חרדים אמביוולנטיים לא נטו לדחות את ילדיהן אך נמצאו כחסרות רגישות לאיתותיו, לא עקביות למילוי צרכיו ובהיענותן לניסיונות ההתקרבות מצידו.
בנוסף תגובות התינוק שונות מתרבות לתרבות, כך למשל בקרב תינוקות ממשפחות יפניות מסורתיות לתינוק קשה מאוד עם הפרידה אך עדיין אין זה אומר שמדובר בתינוק חרד, אלא סיבת הקושי שלו היא בכך שבתרבות היפנית מסורתית תינוקות כמעט ואינם נפרדים מהאמא ובשל כך הוא כמעט ולא התנסה בפרידה.
התקשרות בטוחה - תינוקות שבחנו את הצעצועים בעצמם אך בדקו מדי פעם שהאם נמצאת, הגיבו בסקרנות ובחשש כלפי הזרה והעדיפו בבירור את האם על פניה.
כמו כן, הם היו במצוקה סבירה כשאמם יצאה, הפגינו סימני מחאה עם הפרידה ממנה (תרעומת או בכי) ושמחו מאוד כשהיא חזרה (הושיטו זרועות פתוחות, התכרבלו בזרועותיה, התנחמו ונרגעו בקלות).
הם בטאו את רצונם בקרבתה של האם ומורגש היה שנוכחותה מעניקה להם ביטחון ומאפשרת להם מידה רבה של עצמאות.
לפי איינסוורת', לתינוקות אלו היה מודל עבודה של ניסיונות חיפוש קרבה מוצלחים.
הם הפגינו ביטחון בנגישות ובתגובתיות של האם והיעדר חרדה מפני אפשרות של פרידה ממנה.
תינוקות אלו הראו פעילות תקינה של מערכת ההתקשרות.
התקשרות חרדה אמביוולנטית (לא עקבית, לא צפויה) - תינוקות אלו חששו לבדוק את הצעצועים בעצמם.
הם היו מרוכזים מאוד באם ונצמדו אליה, סבלו מנוכחותה של הזרה ולא רצו לשחק בנוכחותה.
מצוקתם גברה כאשר אמם יצאה (ניכרו חרדה, עצבנות ולעיתים קרובות בכי חזק ומתמשך).
האפיון העיקרי שלהם היה היחס האמביוולנטי לאם כשהיא חזרה.
הם לא יכלו להסתיר את הכעס והחשש והתקשו להתקרב אליה.
הם הביעו רצון שהאם תרים אותם אך כשהיא עשתה זאת הם התרחקו ממנה, הכו אותה והתנגדו לניסיונותיה להרגיע אותם.
לפי איינסוורת' תגובות אלו נבעו מחוסר הביטחון של התינוקות בנגישותה של האם ובקבלתה את ניסיונות ההתקרבות שלהם.
תינוקות אלו הראו הפעלת יתר של מערכת ההתקשרות.
התקשרות חרדה נמנעת - תינוקות שנראו עצמאים.
הם בחנו את הצעצועים מבלי לחפש את האם ולעיתים אף היה נראה שהם מתרכזים בהם על מנת להימנע ממנה.
הם הפגינו רתיעה מהזרה וכעס על הפרידה מהאם אך נשארו אדישים גם כשהיא חזרה והתעלמו ממנה בצורה הפגנתית למרות שבדיקה של דפיקות הלב שלהם הוכיחה שהייתה לעזיבתה השפעה חזקה עליהם.
הם מיעטו מאוד לחפש את קרבת אמם ואת מגעה.
מיעטו לבכות ולעיתים קרובות נמנעו מקשר עין עם האם ומקרבה פיזית אליה.
לפי איינסוורת' תגובות אלו נבעו מחוסר ביטחון בנגישות של אמם ובתגובתיות שלה.
תינוקות אלו הראו תת-פעילות של מערכת ההתקשרות.
התקשרות לא מאורגנת - בשלב מאוחר יותר התווסף סגנון התקשרות נוסף המאפיין תינוקות שלא ניתן לסווגם לאחת משלוש הקבוצות בסיטואציית הזר.
סגנון זה נקרא "סגנון בלתי מאורגן" ואופיין על ידי מרי מיין מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
ההתנהגות של פעוטות אלו בזמן פרידה או מפגש מחודש עם האם מאופיינת בחוסר עקביות ובתנודות אקראיות בין חרדה והימנעות.
תינוקות אלו עשויים למשל להתקרב אל האם ולעצור באמצע הדרך.
תינוקות אלו הראו פעילות לא סדירה של מערכת ההתקשרות.
המצאת המחר (2009) הוא ספר מדע פופולרי מאת הפילוסוף הישראלי דניאל ש.
Milo) הספר בודק מהו המקור להצלחתו חסרת התקדים של המין האנושי: מסכנת הכחדה לפני כ-60,000 שנה, עד להתפוצצות אוכלוסין ושליטה בכדור הארץ.
לדעתו של מילוא, סוד ההצלחה הוא היכולת לתכנן לעתיד, ונקודת המפתח בתולדות האדם היא הרגע שבו נוצרה היכולת הזאת - "המצאת המחר".
הספר יצא במסגרת הסדרה "קו אדום" בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
דניאל שבתי מילוא נולד ב-1953 בתל אביב.
הוא פילוסוף, ופרופסור בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה (l'Ecole des Hautes Etudes en Sciences Sociales), בפריז.
מילוא מחלק את זמנו בין צרפת לישראל.
תחום התמחותו הוא העודפוּת (או, בלשונו, "יותרמִדָיוּת") בטבע ובתרבות.
מילוא פרסם שבעה ספרים בצרפתית, וביים הצגה ושלושה סרטים קצרים.
חלק ראשון - בועות: הצגת הבעיה
אף שהוכח שמוצא כל המינים, ובהם האדם, מאב קדמון אחד, האדם הוא מין חריג, יוצא מן הכלל כמעט בכל תחום חיוני.
גם כשאינו המין היחיד שעושה משהו, הוא בולט בין האחרים בפער של עשרות סטיות תקן.
עמדת האתולוגים, ולפיה כל מה שהאדם יכול לעשות, גם חיה נוספת אחת לפחות מסוגלת לעשות, זרה לשכל הישר.
בעולם הטבע, האדם הוא יצור מוגזם - הפריק האולטימטיבי.
רוב הזמן הוא מתעסק בעניינים שאינם מקדמים את הישרדותו, ולעיתים אף פוגעים בסיכוייה.
האדם הוא החיה היחידה שאינה מקבלת את המציאות כמות שהיא.
מילוא משתמש כאן במונח דוּקהָא, האמת הראשונה מתוך ארבע האמיתות האצילות בבודהיזם - אי-נחת, אי שביעות רצון, הסבל המיוחד רק לאדם ומקורו הצמא והתאווה למה שאין.
מאז המהפכה הנאוליתית, האדם מעצב את מקומו בעולם בצלמה ובדמותה של הברירה הטבעית, ומתערב בהתפתחותם של מינים מבויתים - הדוגמאות הבולטות הם היונים, הוורדים והכלבים.
בביולוגיה, כל רכיב (חלבון, איבר, התנהגות) נשפט לפי התועלת שהוא מביא להתרבותו ולהישרדותו של האורגניזם, ולפי המחיר שהוא גובה ממנו.
הברירה הטבעית מקדמת, בתאוריה, רכיבים יעילים, ומשמידה רכיבים שאינם יעילים.
בפועל, קורה שרכיב לא יעיל יוצא משליטה.
מילוא שואל כאן, מתחום הכלכלה, את המילה בועה.
אך אותה "יותרמדיוּת" היא היוצא מן הכלל, וגם אותן בועות - התפתחות רכיבים שאינם יעילים - נעצרות במצב של שיווי משקל.
האדם, לעומת זאת, נמצא בבועה הולכת ומתנפחת, והאנושות היא פס ייצור של בועות כבר אלפי שנים.
החשובות בין הגזמותיו של האדם הן גודל מוחו (הבועה המוחית) וגודל אוכלוסייתו (הבועה הדמוגרפית).
מילוא מעלה את השאלה - כיצד יצרה הברירה הטבעית יצור כה מוגזם, ואף אפשרה לו להשתלט על העולם.
מיני האדם התפצלו מן השימפנזים לפני כשישה מיליון שנים.
כמעט לכל אורך התקופה היו השימפנזים מין מוצלח יותר.
עשרים ושניים מיני הומינידים (ביניהם הומו הביליס, הומו ארקטוס, והומו נאנדרטליס) הוכחדו מאז, למרות מוחם הגדול, השימוש באש ובכלים, החברות, ואולי גם שפה.
תוחלת החיים של מין ממשפחת ההומינידים נמדדה במאות אלפי שנים בלבד.
לפי מחקרים גנטיים ומולקולריים, מוצאם של כל בני-האדם החיים כיום הוא מאנשים שחיו באפריקה לפני כ-60,000 שנה.
המחקר הביולוגי באבולוציה של האדם מסביר מתי ואיך החלה אותה "יציאת אפריקה" שהביאה לניצחונו המוחלט של הומו סאפיינס, אך מתקשה לעסוק בסיבה לתחילתה - שאלה מטאפיזית או ספקולטיבית.
כדי לעסוק בה, מילוא חוזר אל "המדע של פעם", הפילוסופיה של הטבע, ומפתח את טענותיו על סמך לוגיקה והתבוננות עצמית.
הוא מצדיק גישה זאת באמצעות האקסיומה "אדם הוא אדם הוא אדם" - לבני האדם שיצאו מאפריקה לפני 60,000 שנה היו אותם מניעים המפעילים גם אותנו כיום.
על סמך העיקרון הביוגנטי, שלפיו התפתחות הפרט משחזרת את התפתחות המין, מילוא מתבונן גם בנכדתו - "בידי האחת מראה ובידי השנייה תינוקת".
לדברי מילוא, תכונה אנושית אחת הביאה את אבותיהם של יוצאי אפריקה לסטגנציה וכישלון.
זוהי תכונה מולדת, "פגם בייצור" - גודלו של המוח האנושי.
בשלב הראשון, הגדלת המוח הביאה יתרונות, כמו כלים ואש; בשלב השני, הגדלתו לא תרמה דבר; בשלב השלישי, החלה להזיק.
גודל המוח, ובעקבותיו גודל הראש, גרמו לכך ש"גור האדם" נולד מוקדם יחסית ליונקים אחרים, כשגופו אינו בשל, והוא חסר ישע במשך תקופה ארוכה.
אותה "עוברות מחוץ לרחם" דרשה משאבים גדולים, ביניהם תזונה עתירת חלבונים וריתוק ממושך של ההורים, הגדילה את תמותת התינוקות והאימהות, וסיכנה את המין כולו.
תכונה אנושית אחרת הביאה את יוצאי אפריקה להגירה ולניצחון.
הולדת השפה היא ההסבר היחיד שביולוגים הציעו ליציאת אפריקה האחרונה.
ההסבר של מילוא הוא "מוטציה תרבותית" התלויה בשפה: ראיית העתיד והיכולת לתכנן, המתבטאות במשפט "להתראות מחר".
היכולות הדרושות לעתידיות, בנוסף למילוליות, הן דמיון והפשטה.
מילוא מראה כי היכולת לתכנן קיימת גם בשפות שאין בהן עתיד דקדוקי, כמו היפנית, אך אינה קיימת בשפתם של ילדים קטנים.
סביר, הוא אומר, שהומו סאפיינס דיבר זמן רב ברמה של ילדים בני שנתיים.
ייתכן גם שלהומו ארקטוס ולהומו ניאנדרתלנסיס הייתה שפה, כי התנאים הפיזיולוגיים הדרושים לכך, נסיגת הלוע ומכסה הגרון, התקיימו אצלם.
מילוא מדגיש כי העתידיות היא כישור שרמתו שונה מאדם לאדם ומחברה לחברה, וצופה כי בעתיד ניתן יהיה למדוד, כפי שמודדים כיום IQ, גם FQ - future quotient.
ככל שחברה מפתחת יותר את יכולת ההפשטה שלה, שליטתה בעתידיות גבוהה יותר.
בעניין זה, יש יתרון גדול לתרבויות של שפה כתובה.
בתחילת החלק השלישי, בפרק "הקיר הימני והכל יחסי", עוסק מילוא בגבול הסופי של ההתפתחות האנושית, ומציג את השאלה "באנו, ראינו, ניצחנו - מה עכשיו?" האדם הגיע לשיא האפשרי של התפתחותו בתחומים רבים.
אותו חסם עליון, ה"קיר ימני" בגרף ההתפתחות, יוצר בהדרגה צפיפות ברמות הגבוהות.
זוהי שוויוניות המולידה דמוקרטיזציה של המצוינות.
התוצאות הן חרות יצירתית, חדשנות וגיוון.
לרשות האדם עומדים שפה, דמיון, עתיד ופנאי.
כולם מגדילים את הגיוון בביקוש ובהיצע.
מילוא מראה כי בטבע המצב הרצוי הוא הרמוניה, הנורמה השלטת היא היציבות, והחידוש הוא מוצא אחרון.
תפיסת הדרויניזם כ"תורת השינוי בכל מחיר" היא רומנטית ושגויה.
אהבת הגיוון והשינוי היא מונופול אנושי.
המשך ההתפתחות האנושית אחרי ניצחונו הגדול של האדם - לדעת מילוא, עובדה מוגמרת - אינו חלק מן האבולוציה של בעלי החיים, אלא תוצר של המחשבה האנושית המצביעה לכיוון העתיד.
בפרק "והאדם ברא את האין" אומר מילוא כי מאז יצירת העתיד, או המצאת המחר, האדם אינו מסתפק במה שיש, אלא עוסק גם במה שעשוי או עלול לקרות.
ל"יש" נולד תאום סיאמי ושמו "אין".
האדם הוא היצור היחיד שיש לו ברירה - למעשה, ברירות רבות.
מילוא חוזר כאן לאי השקט הכרוני של האדם, שאינו מסוגל לקבל את המציאות כמו שהיא ופועל בהתמדה לשנות אותה.
מילוא עומד כך שהתלותיות המשנית של האדם - השילוב של מוח לא בשל בלידה והורים שביכולתם לדמיין מצבים מגוונים - הפכה לכן השיגור של הייחודיות.
75% מתאי המוח נתונים לעיבוד ועיצוב אחרי הלידה, ולפיכך בני אדם מתמיינים ומתמחים אחרי שנולדו, והשילוב בין תלותיות תינוקית ותכנות הורי הופך כל אחד מהם לשילוב חד פעמי של מולד ונרכש.
הפעוט נדרש, כמעט מיומו הראשון, להיות מיוחד ועם זאת נוח לבריות.
עליו להתאים את עצמו למודל אוטופי - במונחיו של פרויד "אני אידיאלי".
בגיל חמש, המדינה מפקיעה אותו ממשפחתו, וממשיכה את האינדוקטרינציה שלו באמצעות מערכת החינוך - פרויקט חברתי בעל חשיבות גבוהה.
אותם מתכננים והוזים - בני האדם המבוגרים - חשים חובה להכין אותו לחיים מועילים ומורכבים, הכרוכים בהתמחות מקצועית.
כמעט כל אורגניזם, אומר מילוא, עוסק בכל המטלות הדרושות להישרדות.
בטבע קיימת חלוקת תפקידים כלשהי - בין זכר לנקבה, הורים וצאצאים, או המעמדות של הנמלים והדבורים.
רק האדם - בזכות העתיד, הדמיון ויכולת הפשטה - מטיל שפע משימות על אחרים, ומתמקצע בעצמו בתחום אחד.
האדם מאציל סמכויות ומפעיל בעלי חיים, כלים, מכשירים ואנשים אחרים כמיופי כוח.
המפתח של שרה הוא סרט דרמה צרפתי משנת 2010, המבוסס על ספרה של טטיאנה דה רונֶה הנושא את אותו השם .
הסרט מספר את סיפור חייה של שרה, ילדה יהודייה כבת 10 המגורשת עם משפחתה מביתה על ידי המשטרה הצרפתית בתקופת משטר וישי, במה שכונה בשם "מצוד ולודרום ד'היבר".
לצד סיפור העלילה מתנהלת לסירוגין עלילה נוספת של סיפור מסעה של עיתונאית אמריקאית העורכת תחקיר מקיף אודות גירוש היהודים מפריז.
ביולי 1942 פשטה משטרת צרפת על בתיהם של היהודים ברבעים המרכזיים של פריז וריכזה אותם בוולודרום הישן שבעיר לקראת גירושם למחנה ההשמדה אושוויץ.
בעת פשיטת המשטרה על בית משפחת סטרז'ינסקי ניסתה שרה הילדה להציל את מישל, אחיה הקטן ונעלה אותו בארון הקיר שבחדרם וביקשה ממנו לשמור על דממה עד שהיא תבוא לחלצו.
המשפחה עם שאר יהודי העיר נכלאו באצטדיון בתנאי דוחק קשים, ללא מזון ומים וללא תנאים סניטריים כלשהם.
בחלוף מספר ימים כשהם מורעבים ותשושים, הועברו היהודים במשאיות למחנה הריכוז דראנסי, שם הופרדו זה מזה באכזריות ושוכנו בצריפים.
כשהיא לבדה, קודחת מחום ומורעבת, שמרה שרה על מפתח הארון שבו נעלה את אחיה.
לאחר תקופת מה במחנה, מוטרדת כל העת מחובתה לחלץ את אחיה הכלוא בארון, הצליחה שרה לברוח מתחת לגדר התיל שהקיפה את המחנה.
היא מצאה מסתור בביתם של בני הזוג דופורס, חקלאים בכפר סמוך, ובעזרתם חזרה לדירת הוריה בפריז שהייתה כבר מאוכלסת בידי משפחה אחרת.
שרה פרצה לדירה ופתחה את הארון הנעול במפתח שנשאה עמה כל העת, וגילתה לחרדתה את גופת אחיה המרקיבה.
לאחר המלחמה המשיכה שרה להתגורר בביתם של זוג האיכרים לצד שני נכדיהם, שולבה כבת משפחה בעבודות המשק, אך נותרה מדוכאת ומופנמת.
בהגיעה לגיל 18 הותירה להם שרה מכתב, כדי להודיעם שעברה לארצות הברית, בתקווה להשתחרר מזכרונות עברה.
בהמשך ניתקה עמם את הקשר, נישאה שם וילדה את בנה וויליאם.
בהגיע בנה לגיל 9, עדיין רדופת רגשי אשם על נסיבות מות אחיה, סטתה שרה עם מכוניתה והתנגשה במשאית שנסעה במסלול הנגדי.
במקביל לסיפור העלילה מסופר סיפורה של ג'וליה (שמגלמת קריסטין סקוט-תומאס), כתבת עיתון אמריקאית שחיה בצרפת, המנהלת תחקיר מקיף על גירוש יהודי צרפת.
ג'וליה מגלה להפתעתה שהדירה באחד הרבעים של פריז שנמסרת לה ולבעלה על ידי הוריו, היא אותה דירה שבה חיו בעבר בני משפחת סטרז'ינסקי, ושעברה למשפחת בעלה לאחר גירוש דייריה היהודים.
גילוי זה עורר אצל ג'וליה סערת רגשות והיא החלה חוקרת בעניין את סיפורה הטראגי של משפחת סטרז'ינסקי ואת קורותיה של שרה.
המפתח הוא סיפור מדע בדיוני קצר מאת אייזק אסימוב.
הסיפור הופיע לראשונה באנתולוגיה The Key Word and Other Mysteries בשנת 1977. הסיפור תורגם לעברית 1981 בגיליון 17 מגזין פנטסיה 2000. זהו אחד מסיפורי מולטיוואק, בו, בדומה לסיפורים כל צרות העולם ונקודת מבט, מולטיוואק מתואר כבעל רגשות ולא כסתם מכונה.
הסיפור מתמקד בתיקון תקלה של מולטיוואק, אשר כבר אינו פועל כבר שלושה ימים.
ג'ק קולינס בטוח בכך שהבעיה היא טכנית, וכל שיש לעשות הוא למצוא את המחבר שהתקלקל ויש לתקנו.
לעומתו טוד אמרסון חושב כי הבעיה אינה טכנית, אלא שמולטיוואק הפך ליותר אנושי מאשר מכונה, ושיש להבין מדוע הוא אינו רוצה לענות.
כדי לבחון את התאוריה שלו לבעיה מבקש אמרסון מקולינס שישאל את מולטיוואק את השאלה שנית.
מולטיוואק שוב לא עונה, ואמרסון מזין את השאלה פעם נוספת, הפעם בתוספת המילה "בבקשה".
זו הפעם, מולטיוואק עונה על השאלה.
הסיפור הופיע לראשונה בגיליון אוקטובר 1966 של כתב העת The Magazine of Fantasy and Science Fiction.
הסיפור תורגם לעברית בשנת 1980 על ידי טובה קשט-אקשטיין בקובץ הסיפורים 'מדע בדיוני ופנטסיה'.
הסיפור המפתח הוא הסיפור הרביעי של אסימוב בו הופיע החוקר ונדל אורת', שהופיע גם בסיפורים הפעמון המזמר, האבן המדברת והלילה הגווע.
שני חוקרים, ג'נינגס ושטראוס, גילו מכשיר חוצני על הירח, שמסוגל להשפיע על מחשבות.
ג'נינס נמצא מת, ושטראוס נמצא משוגע, והחפץ במיקום לא ידוע.
הממשלה רוצה למצוא את החפץ לפני אנשי 'אולטרה', כת שרוצה להשמיד אנשים שהם פחות 'חכמים' או 'יצירתיים' כדי לטפל בבעיית פיצוץ האוכלוסין של כדור הארץ.
הרמז היחידי למיקומו של החפץ הוא פתק מעורפל שלכאורה מרמז היכן החביא ג'נינגס את החפץ.
הפתק נגנב על ידי אנשי 'אולטרה', והממשלה צריכה למהר לפענח אותו כדי להשיג את החפץ ראשונים.
בפתק מצויר חץ לכיוון כדור הארץ, והחוקרים מבינים שהכוונה ללכת להתייעץ עם החוקר ונדל אורת', מורו לשעבר של ג'נינגס (ג'נינגס היה חובב משחקי מילים, והמילים Earth -כדור הארץ- וUrth- שמו של החוקר- דומות בצלילן).
ונדל ואנשי הממשלה מפענחים את הסימנים על פני הפתק כרומזים על שמותם של מכתשים על פני הירח, אך כל סימן מרמז על יותר ממכתש אחד ובעצם הפתק חסר תועלת.
אך ונדל מגלה את התשובה לאחר שאנשי הממשלה מתייחסים שוב ושוב אל החפץ כאל 'המפתח' לעתידו של העולם.
ונדל מפענח את משחק המילים של ג'נינגס: המילה רמז (Clue) דומה לשמו של האסטרונום כריסטוף קלאו (Klau).
בלטינית שמו של החוקר הוא קלאוויס (Clavius), בדומה למילה הלטינית ל'מפתח' (Clavis).
כך שעצם קיומו של הפתק כרמז הוא הרמז עצמו למיקום החפץ- מכתש קלאוויס, במיקום בו כדור הארץ נמצא בדיוק מעליו (וזו המשמעות של ציור כדור הארץ עם החץ).
בתמורה לעזרתו, אנשי הממשלה מתחייבים לוונדל שלא ייכנעו לניסיונות השכנוע של ביתו שיטפלו בבעיית הפחד מטיסות שלו.
המפרץ (מאנגלית: The Bay) הוא סרט אימה אמריקאי משנת 2012 שביים בארי לוינסון בסגנון פאונד פוטג'.
העלילה נסבה אודות אסון אקולוגי שפקד עיירה בדיונית בשם קלאריג' במדינת מרילנד, ומורכבת מכמה סיפורים שכל אחד מהם מונצח במצלמה אחרת.
את התסריט כתב מייקל וולאך.
הפיקו בארי לוינסון, ג'ייסון בלאם, סטיבן שניידר ואורן פלי.
הסרט הוקרן בהצגת בכורה במסגרת פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ב-13 בספטמבר 2012, ויצא לבתי הקולנוע בארצות הברית ב-2 בנובמבר באותה שנה.
באתר האינטרנט Found Footage Critic הסוקר סרטי פאונד פוטג', דורג 'המפרץ' כסרט פאונד פוטג' הטוב ביותר של העשור השני של המאה ה-21, דורג חמישי בין עשרת סרטי פאונד פוטג' הטובים בכל הזמנים, וראשון בין סרטי התפרצות מגפות (עדכני לחודש אוקטובר 2019).
באביב 2009 התרחשה במערב האוקיינוס האטלנטי תופעה שלא נמצא לה הסבר: לחופי אתר דייג בפלורידה ולחופי ריו דה ז'ניירו נפלטו כמויות עצומות של דגים מתים, ואלפי ציפורים נפלו מתות.
העיירה קלאריג' נוסדה בשנת 1903 במדינת מרילנד על חופו המזרחי של מפרץ צ'ספיק, וכלכלתה המשגשגת התבססה על תעשיית עופות ענפה ותיירות מים בקיץ.
כדי להתגבר על בעיות של זיהומים במפרץ ולספק מים מתוקים נקיים לעיירה, הוקם מתקן התפלה שסינן את החומרים המזהמים.
בפרוס שנת 2009 מנתה אוכלוסיית העיירה 6,200 נפש.
בחודש מאי 2009, פעיל איכות הסביבה המזדהה בכינוי The Eco-Spy (בעברית: "המרגל האקולוגי"), פרסם באתר האינטרנט שלו תחקיר שחשף את הסכנה שבכמויות השפכים העצומות המוזרמות מתעשיית העופות למפרץ צ'ספיק ולחופיו.
בעקבות שידור התחקיר, נסגר אתר האינטרנט ב-9 ביולי.
על הרקע הזה התגלעו בקלאריג' חילוקי דעות בין החוששים לגורל פרנסתם ובני משפחותיהם, לבין אלה שסברו שאין מקום לבהלה וחששו מפגיעה בפיתוח כלכלת העיירה.
את הוויכוח הכריע ראש העיר ג'ון סטוקמן ששתה מים מסוננים לעיני כל והרגיע את הרוחות.
ב-18 ביוני באותה שנה נמצאו במימי המפרץ גופותיהם של שני אוקיינוגרפים, אישה וגבר, שעסקו במדידת רמות הזיהום במפרץ, ונעדרו למעלה מ-36 שעות.
על הגופות היו סימני נשיכות.
הרופאים המשפטיים שללו את האפשרות שמדובר בנשיכות של כריש שורי, וקבעו שסיבת המוות לא ידועה.
ב-4 ביולי 2009 ארחה קלאריג' את חגיגות יום העצמאות של ארצות הברית במזרח צ'ספיק.
בעיצומם של אירועי החג פקדה את העיירה מגפה שזוהתה כהתפרצות של חיידק או נגיף, גרמה מקרי מוות רבים, וגופות נמצאו מכורסמות ולשונותיהן כרותות.
כאשר התופעה החריפה והתפשטה, בית החולים המקומי והרשויות המוסמכות לא הצליחו לזהות את הגורם להתפרצות, וכדי למנוע בהלה רבתי באזור החוף המזרחי, הוכנסה העיירה לבידוד ונותקה למעשה, כדי שמידע על המתרחש בה לא יזלוג החוצה.
בשעות הערב המאוחרות, כאשר ההתפרצות כבר קטלה מאות תושבים, נמצא שהגורם הוא מוטציה של איזופוד טפילי מסוג "סימוטואה אקסיגואה" , טפיל המתפתח בגופם של דגים, מכרסם את לשונם, מתפקד כלשון הדג ובולע את המזון שהדג מכניס לפיו.
המוטציה נוצרה לאחר שזחלי הטפיל ניזונו משפכי תעשיית העופות שהכילו צואת עופות, תרופות, סטרואידים ותערובת של כימיקלים רעילים וחומרים רדיואקטיביים.
התערובת גרמה לכך שהזחל יתפתח בתוך הגוף המארח תוך שעות ספורות לטפיל בוגר בגודל חריג ביותר.
הזחלים חדרו את המסננים של מתקן ההתפלה ונכנסו למערכת אספקת המים של קלאריג', נבלעו בגוף בני האדם דרך מי השתייה והבריכות, והתפתחו לבוגרים גדולים שכרסמו את הגוף מבפנים.
בבוקר 5 ביולי הגיעו לקלאריג' אנשי המשמר הלאומי בחליפות נגד חומרים מסוכנים, החזיקו את העיירה בבידוד למשך שלושה ימים נוספים והחרימו את כל המצלמות והקלטות הווידאו שמצאו.
הטפילים הושמדו בסופו של דבר בעזרת פיזור כלור בתעלת קלאריג'.
הממשל האמריקאי הסתיר את הפרשה ושילם לתושבים פיצויים נדיבים תמורת שתיקתם.
העמדה הרשמית הייתה שהמגפה נגרמה עקב טמפרטורות מים גבוהות מהרגיל לעונה.
באסון מתו כ-700 מתושבי קלאריג'.
לא ברור מדוע אחרים לא נפגעו.
40% ממפרץ צ'ספיק הוכרזו "שטח מת".
מן ההקלטות עולה שסמוך לשעה שלוש אחר הצהריים הביע ד"ר ויליאמס השערה שמדובר בחיידק מסוג ויבריו ולניפיקוס שנמצא במים, אבל התסמינים לא תאמו השערה זו.
מומחית אחרת העלתה אפשרות שבעקבות זיהום כימי התפתחה מוטציה, ייתכן של חיידק פטרייתי או תולעת סרט, אבל זה לא הסביר את תופעת האיברים המכורסמים והקורבנות כרותי הלשון.
בשיחת ועידה שקיימו אנשי המרכזים לבקרת מחלות עם נציגי מועצת איכות הסביבה של צ'ספיק והמשרד לאיכות הסביבה של ארצות הברית, איש המועצה כלל לא ידע על האירועים בקלאריג'.
לשאלות עמיתיו, הוא אמר שבנוסף לצואת העופות והזיהום הכימי, בשנת 2002 הייתה דליפה מכור גרעיני, ומהמתקן הלאומי להעשרת אורניום NEF , הסבו את תשומת לבו לכך שייתכן שבמים יש רדיום וטריטיום.
אבל הוא לא ראה לנכון לעדכן על כך משום שאין זה מתפקידה של המועצה לבדוק את רמת הרדיואקטיביות במים, שממילא עומדים בכל תקני הפיקוח (מוצגת טבלת אנליזה כימית של המים, המפריכה את הטענה הזו).
לקראת השעה עשר בערב קיבל ד"ר ויליאמס תמונה של הטפיל סימוטואה אקסיגואה מחוקרים באוניברסיטת מרילנד, בצירוף הסבר שבצורתו הנורמלית, הטפיל די שכיח, אך הכימיקלים הרעילים יכולים ליצור מוטציות, וכמויות הסטרואידים בצואת העופות יכולות להאיץ את קצב התפתחות הטפיל פי 50 או 60 מבחינת הכמות והגודל.
רק בשלב הזה הבין ויליאמס את חומרת האירוע והתקשר ישירות לבית הלבן.
בעקבות השיחה עם הבית הלבן התקשר סטיב סלאטרי, קצין במחלקה לביטחון המולדת, וסיפר לוויליאמס על פרשת מציאת גופות הצוללנים (האוקיינוגרפים) עם ממצאים "מוזרים" שמשמר החופים לא הבין, ואילו הסוכנות הפדרלית לטיפול במצבי חירום כלל לא הגיבה לדוחות.
ויליאמס תמה מדוע המידע לא נמסר לו בזמנו, וסלאטרי הסביר שהכרזה על אירוע של התפשטות מחלה הייתה גורמת לבהלה ולסגירת כל החוף המזרחי, מהלך שמחייב אישור של סמכות עליונה.
ויליאמס התרעם שכעת יש לו עיר מלאה גופות, סלאטרי ענה שמדובר בעיירה קטנה, ו"צריך לשמור על פרופורציות", וויליאמס הזועם ניתק את השיחה.
בעת חשיפת הפרשה, שלוש שנים אחרי שארעה, נראה שקלאריג' ננטשה והפכה לעיר רפאים.
גורלם ומקומות שהותם של הניצולים לא ידועים.
דונה הייתה סטודנטית לתקשורת שבמסגרת התמחות הקיץ שלה סיקרה את חגיגות יום העצמאות בקלאריג' עבור תחנת הטלוויזיה WVBR, יחד עם הצלם ג'ים וייט.
כאשר התחילה המהומה, קורבנות התרבו ואמבולנסים וניידות משטרה סבבו ברחובות, היא ניסתה להיצמד אליהם כדי להשיג מידע, ומגישי החדשות באולפן דיברו באירוניה על כך שמתמחה נקלעה "לסיפור הגדול של השנה", תהו אם היא יכולה לעמוד בו, והעירו שהדבר יכול לקדם את הקריירה שלה.
עם גילוי שתי הגופות הראשונות, היא ראיינה תושבים לאור הנחת המשטרה בשעות הראשונות שמדובר במעשי רצח.
רק לקראת סוף היום הבינה שטעתה, אף שלא היה ברור מה בדיוק קורה.
עורך הבלוג של תחנת הטלוויזיה הודיע לדונה שה-FBI אוסר עליה להמשיך להעלות דיווחים לבלוג, אך היא התעקשה להמשיך בהסתמך על התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית, והתחייבה בשידור להישאר במקום עד שתגלה מה קורה.
כאשר דונה דחקה בג'ים שהתעכב לשטוף את פניו במים מבריכת ילדים נטושה, הוא כינה אותה בציניות "קייטי קוריק".
בשעת חשכה הם נתקלו בגופת גבר ליד בריכה של מזרקה כשפניו מכורסמות, ברחו בבהלה והפסיקו לצלם.
ג'ים נדבק בטפיל ומת בלילה.
בשלוש השנים שחלפו, דונה ניסתה ללא הצלחה לחשוף את הפרשה.
לצופים בסרט מתברר שדונה היא שהדליפה את הצילומים השונים, וחשפה את העובדה שהממשל ניתק את העיירה למשך חמישה ימים והסתיר את נסיבות פרשת קלאריג'.
הסבריה מלווים את קטעי הווידאו המרכיבים את הסרט.
במאי 2009 יצאו שני אוקיינוגרפים, סאם מאוניברסיטת מרילנד וז'קלין ממכון "קוסטו" הצרפתי, בסירת מנוע לבדוק את רמות הזיהום במימי מפרץ צ'ספיק.
בדגימות המים שנבדקו נמצאו אדומיות רעילות שניזונו משפכי מפעל העופות הסמוך למפרץ, רמות חיידקים חריגות, ג'יארדיה בכמויות זעירות ותערובת של כימיקלים ותרופות: כספית, חומצות, זרחנים אורגניים, ביפנילים עתירי כלור שהשימוש בהם אסור, משבשים אנדוקריניים, ויאגרה, אסטרוגן ו-DDT.
האוקיינוגרפים הבחינו שתערובת הרעלים נעה עם זרם המים לעבר קלאריג', מצאו דגים שבבטנם בקעו זחלים לא מוכרים, ואחר כך - דגים שאיזופודים כרסמו את לשונותיהם ואכלו את הדג בעודו בחיים, תופעה שלא הייתה מוכרת מבחינה מדעית.
שני האוקיינוגרפים ניהלו יומן וידאו ושלחו דוחות מצולמים לראש העיר ולמועצת איכות הסביבה של צ'ספיק.
לא נמצאו רישומים של תגובות כלשהן מצד הרשויות, ולא ברור אם הדוחות לא נלמדו כלל או שהוסתרו.
ב-16 ביוני החליטו השניים לשוט עם הזרם אל קלאריג' כדי לעמוד מקרוב על טיבם של הטפילים.
במרחק של 2 מיל (כ-3 ק"מ) מהחוף הם צללו למים ונקלעו לנחיל של טפילים בוגרים מפותחים.
גופותיהם נמצאו כעבור יומיים עם סימני נשיכות שלא זוהו.
הרופא דוקטור ג'ק אייברמס היה אחראי חדר המיון בבית החולים המקומי.
באותו יום הוא טיפל בלמעלה מ-350 חולים, נדבק בטפיל ומת בלילה.
מכיוון שמקרי ההידבקות התרבו במהירות ואייברמס לא הצליח לאבחן את התסמינים, הוא יצר קשר עם ד"ר ויליאמס במרכזים לבקרת מחלות ומניעתן, ושלח לו הקלטות וידאו של התופעות הרפואיות וראיונות עם חולים.
ויליאמס פעל לפי נוהל של זיהוי תסמינים וטען שמדובר בהתפרצות של חיידק.
אייברמס הבין שמדובר בטפיל המכרסם את הגוף מבפנים החוצה אחרי שהתחיל לכרות גפיים מכורסמות ומצא קורבנות כרותי לשון.
למרות זאת, ויליאמס המשיך להתעקש שמדובר בחיידק או בהתפרצות של פטרייה נדירה באזור זה של העולם.
אייברמס ניסה לשוחח עם מושל מרילנד והתלונן שאנשי המרכזים לבקרת מחלות פועלים באיטיות, אך נדחה.
כאשר אייברמס הבין שהוא לא מקבל את הסיוע הנחוץ, הוא יצא למסדרונות בית החולים לתעד בווידאו את המטופלים הסובלים.
בשעת ערב מאוחרת, אחרי שהמרכז זיהה את הטפיל, הסביר ויליאמס לאייברמס שכבר מאוחר לנקוט צעדים כלשהם, המליץ לו לעזוב את בית החולים מיד וניתק את הקשר איתו.
אייברמס סירב לנטוש את מטופליו.
בשעת חצות, כאשר אייברמס הבין שהוא גוסס, הוא הקליט סרטון וידאו וסיפר בו את השתלשלות קורות היום בבית החולים.
לדבריו, בניגוד להערכה שמדובר בהתפרצות נגיפית, הוא הבין בשלב מסוים שזה טפיל המתפתח במהירות הבזק ומכרסם את הגוף מבפנים.
במרכזים לבקרת מחלות הפסיקו לענות לו, והסוכנות הממשלתית לטיפול במצבי חירום לא שלחה אנשים כמתבקש.
בסיום הסרטון ביקש אייברמס מכל מי שימצא את המצלמה, שיפיץ את המידע ברבים.
סטפני, ילידת קלאריג' שהייתה לעורכת דין מצליחה בבולטימור, נישאה לאלכס טלבוט, רופא שיניים מהעיר טאונסנד שבמדינת דלאוור.
ב-4 ביולי, בסביבות השעה שתיים אחר הצהריים, יצאו השניים עם תינוקם בסירת מנוע לקלאריג', מרחק שבע שעות הפלגה, כדי לצפות במופע זיקוקין די-נור במחיצת הוריה של סטפני.
כל אותה עת לא ידעו השניים דבר על המתרחש בעיירה.
אמה של סטפני ניסתה להתקשר אליהם מבית החולים להזהירם לא לרדת מהסירה, אך בהיעדר קליטה, סטפני לא קיבלה את ההודעה.
במהלך ההפלגה קפץ אלכס מהסירה להשתעשע, ובלע מעט מי ים.
כאשר הגיעו השניים לקלאריג', לא מצאו את הורי סטפני שהיו אמורים לחכות להם, הופתעו מהדממה השוררת בעיירה, ולזוועתם מצאו גופות על הרציף וברחוב.
מבועתים, הם נכנסו לחנות נטושה, מצאו נקודת אינטרנט פעילה ויצרו קשר בסקייפ עם קרוב משפחה.
במהלך שיחה מבוהלת נתקף אלכס בכאבי תופת, טפיל בוגר מפותח יצא מצווארו, והוא מת.
סטפני נמלטה מהמקום עם התינוק, ושניהם שרדו את האירועים.
כעבור שלוש שנים, סטפני סרבה לבקשתה של דונה טומפסון לספר את סיפורה.
ג'ימסון ופול, סגני השריף של קלאריג', סיירו ברחובות העיירה.
לקראת צהרי היום הם מצאו גופת גבר, והתייחסו לאירוע כאל רצח.
אחר כך הוזעקו לחצר בית שבה נמצאה גופת אישה מרוטשת ולשונה כרותה.
השריף וסגניו העריכו שמדובר ברצח על רקע אלימות במשפחה.
כחלוף זמן, הודיעו להם ממוקד החירום 911 שכנראה התפרץ נגיף קטלני בעיירה, והם הונחו להשתמש בכפפות מגן.
בשעה שמונה וחצי בערב הוזעקו השניים לבית שמתוכו נשמעו זעקות.
ג'ימסון נכנס לבית ומצא את דייריו כשהטפילים יוצאים מגופם ואוכלים את בשרם.
האנשים הסובלים התחננו לג'ימסון שיהרוג אותם, הוא איבד את עשתונותיו, ירה בהם, אך נדבק בעצמו בטפיל.
כאשר פול שמע את היריות וג'ימסון לא ענה לקריאותיו בקשר, הוא נכנס לבית, וג'ימסון, שדעתו נטרפה עליו, ירה גם בו.
אחרי שהקשר עם שני הסגנים נותק, יצא השריף לי רוברטס לחפש אותם, כשלמכוניתו הצטרף ראש העיר.
הם הגיעו לבית שלידו חנתה הניידת של השוטרים ומצאו את ג'ימסון שהבין שהוא עומד למות וצעק עליהם שיסתלקו מהמקום.
כאשר השריף יצא מהניידת שלו לעזור לו, ג'ימסון ירה בו והתאבד ביריה בעצמו.
ראש העיר קלאריג', ג'ון סטוקמן, היה טרוד באותם ימים במאמצים להיבחר לתקופת כהונה נוספת.
הוא פעל להרגעת הרוחות בעקבות הידיעות על זיהומים במפרץ, המעיט בחשיבותן והתפאר במתקן ההתפלה ובתעשיית העופות המשגשגת.
בהיותו סוחר שואבי אבק ששכנע את התושבים לבחור בו, הוא התגלה כחסר כישורים לנהל את המשבר.
כאשר התרחשו מקרי ההרעלה הראשונים, הוא ניסה למנוע את המשך הצילומים על ידי "הסטודנטית שמתרוצצת עם מצלמה" (דונה טומפסון) ואחרי שהתבררו ממדי התופעה, הוא עלה לשידור בתחנת רדיו מקומית, הסביר שטמפרטורות גבוהות עלולות להעלות את רמת החיידקים במים, וביקש לחדול מהפצת שמועות ותאוריות קונספירציה כפי שקרה.
רק בערב התלווה סטוקמן לשריף שיצא לחפש את השוטרים, כדי להתרשם במו-עיניו מהמתרחש.
בנקודה זו מצטלב סיפורו עם סיפורם של סגני השריף.
אחרי שג'ימסון ירה בשריף והרגו, סטוקמן פתח בנהיגה מטורפת בניידת, התנגש במכונית אחרת ונהרג.
הילדה ג'ניפר נותרה לבד בבית אחרי שהוריה יצאו בבהילות בלי להודיע לה.
במשך כל היום היא הייתה בקשר עם חברה שלה באמצעות תוכנת פייס-טיים.
מכיוון שעל גופה הופיעו פריחה ושלפוחיות גדולות ומכאיבות, היא הגיעה לחדר המיון בכוחות עצמה, אך בגלל העומס, איש לא התפנה אליה.
ג'ניפר סיפרה שיש הרבה גופות, ונראה לה תמוה שאנשים מתים מפריחה בעור.
כאשר החברה מתלוננת שהלשון שלה כואבת, ג'ניפר אומרת לה שאין לה מה לבוא לבית החולים כי לא יטפלו בה.
ג'ניפר מתה בעת שהמתינה בחדר המיון יחד עם חולים נוספים.
דניז באטן הייתה נערה מתבגרת שירדה עם החבר שלה למזח על חופו של נחל, מתוך מחשבה להצטלם בעירום.
כאשר הנער ביקש מדניז לפשוט את חולצתה, היא נבוכה, מסרה לו את מצלמת הווידאו שלה, קפצה למים והטפילים התנפלו עליה.
הנער שחשב בתחילה שהיא מתלוצצת, הבין שהיא במצוקה וקפץ אחריה.
המצלמה נמצאה על החוף כעבור חודש.
הרעיון לעשיית הסרט נולד אחרי שארגון שוחר איכות הסביבה ביקש מהבמאי בארי לוינסון להפיק סרט תעודי על בעיות הזיהום במפרץ צ'ספיק.
לוינסון הספיק לעשות את התחקיר הראשוני לפני שהתברר שתוכנית הטלוויזיה Frontline הפיקה פרק על הנושא, והוא החליט לא להמשיך בעבודה.
במקום זה, לוינסון החליט להשתמש במידע שאסף וליצור סרט אימה שישפוך אור על הבעיות הנוגעות למפרץ, כאשר רוב הסרט מתבסס על נתונים מדעיים ומידע עובדתי.
לוינסון בחר בטכניקת פאונד פוטג' ובסיפורים אישיים כדי להתמודד עם הבעיה שבקולנוע, למידע עובדתי לא תמיד יש השפעה רגשית, אבל הוא מוסיף נופך לאופי של הסרט.
את הרעיון להשתמש בטכניקת צילום זו קיבל לוינסון בהשראת חורבן העיר פומפיי בהתפרצות הר הגעש וזוב בשנת 79 לספירה.
הוא תהה איך דברים היו נראים אם לתושבי פומפיי היו סקייפ וטלפונים סלולריים עם מצלמות, והיה אפשר לשמוע על מה הם דיברו.
לצורך הזה, שיתף לוינסון פעולה עם יוצרי פעילות על-טבעית ובראשם אורן פלי.
עם תקציב של 2 מיליון דולר, לוינסון השתמש בעשרים סוגים שונים של מצלמות דיגיטליות, מאפליקציות סלולריות, מצלמות תת-מימיות פשוטות ועד אמצעים לראייה בלילה ומצלמות וידאו מתקדמות.
הוא העריך שכשליש מהצילומים נעשו בידי השחקנים עצמם (פרקטיקה נפוצה בסרטי פאונד פוטג').
אף שעלילת הסרט מתרחשת במרילנד, הצילומים נעשו במדינות קרוליינה הצפונית וקרוליינה הדרומית.
הסרט הוקרן בהצגת בכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ב-13 בספטמבר 2012, וב-2 בנובמבר באותה שנה יצא לבתי קולנוע נבחרים וגם לצפייה לפי דרישה וב-iTunes.
בסוף שבוע הבכורה הכניס הסרט 30,668 דולר, מתוכם 19,747 בארצות הברית בלבד.
בסך הכל גרף הסרט הכנסות מעל מיליון וחצי דולר.
הסרט קיבל ביקורות חיוביות בדרך כלל.
באתר Rotten Tomaoes הוא זכה לציון 76% ממבקרי הקולנוע על בסיס 74 ביקורות עם דירוג ממוצע של 6.5 מתוך 10. סיכום הביקורות הוא שבארי לוינסון השתמש בתבונה בטכניקות פאונד פוטג' לטובת סרט מבעית אך יוצר אווירה.
באתר Metacritic קיבל הסרט ציון 65, עם ביקורת המוגדרות "אוהדות בדרך כלל".
דייוויד קוקס העניק לסרט חמישה כוכבים מלאים, הגדיר אותו "אימה למבוגרים", וכתב שבאמצעות פאונד פוטג' יצר לוינסון אפקט חדש המעביר מסר של פחד מתופעה אקולוגית שיכולה להפוך למציאות בקלות.
קוקס הסביר שבשילוב של הקלטות מסוגים שונים, בניגוד לשימוש המקובל במצלמה בודדת, לוינסון הציע מבט חדש על האופן שבו אנו מתעדים את ההיסטוריה שלנו.
לצד זאת, קוקס היה מסויג לגבי איכות המשחק של קת'ר דונוהיו בתפקיד דונה.
רוג'ר איברט קידם בברכה את השינוי שעשה לוינסון בסוגת הפאונד פוטג' בכך שכלל צילום טלוויזיה מקצועי כביכול במקום "צילומי וידאו שמראים הרבה נעליים של בני נוער קלי-דעת".
אולם איברט הסתייג מהסרט באופן כללי, וטען שלמרות כמה קטעים מפחידים, הסרט הוא דוקומנטריה מפוברקת שמעבירה מסר אקולוגי, יותר מאשר סרט אימה שמבקש להפחיד את הצופים, אבל לפחות התמונה והצליל סבירים בניגוד לסרטי פאונד פוטג' אחרים.
דייוויד קרואו כתב בעקבות ריאיון עם לוינסון, שמה שמפחיד בסרט איננו התמונות המבחילות, אלא האפשרות שזו התרחשות שמתקבלת על הדעת באופן מטריד.
בישראל, כתב אור סיגולי באתר סריטה שמדובר בהפקה אינטליגנטית ברמה גבוהה במיוחד של אחד מסרטי האימה הטובים.
סיגולי סבור שזהו סרט הפאונד פוטג' המצטיין ביותר מאז "פרויקט המכשפה מבלייר", ושהיעדר עלילה המובלת על ידי גיבור או גיבורה, דבר שעלול להיחשב חיסרון, דווקא תורם לרמת האמינות הגבוהה.
איתן גפני כתב באתר אידיבי ש"בארי לוינסון לקח סרט ז'אנר שיכול היה להיות דבילי לחלוטין, ועשה ממנו מותחן אפקטיבי עם בסיס דרמטי מוצק".
המפרץ הישראלי הוא מפרץ ואתר בחופה הדרומי של טריטוריית אוסטרליה המערבית.
המפרץ נקרא על שם אונייה בריטית בשם Israelite אשר נטרפה באיזור בשנת 1875.
המפרץ הישראלי מוזכר לעיתים קרובות בדו"חות מזג האוויר של המחלקה האוסטרלית למטאורולוגיה כסמן גאוגרפי, אף על פי שלא התקיימו בו שיאי אקלים מיוחדים.
האתר ממוקם ברשות המקומית שייר אספרנס הנמצאת ממזרח לאתר אספרנס, שמהווה את הקצה המערבי של המפרץ האוסטרלי הגדול (המתחיל באוסטרליה המערבית ומסתיים בויקטוריה).
המקום נמצא בתחום שיפוטו של הפארק הלאומי קייפ אריד.
במקום תפקדה תחנת טלגרף בתחילת המאה העשרים.
מעט לעומק האוקיינוס, על יד המפרץ הישראלי, נמצאת קבוצת האיים המזרחית של ארכיפלג רשרשה.
המפרשית הדה (Heda) הייתה ספינה רוסית, שנבנתה ב-1855 בכפר היפני הדה כדי לחלץ את תת-האדמירל הרוסי אפימיי פוטייטין וצוותו, לאחר שספינתם טבעה סמוך לחופי יפן במהלך המשא ומתן על חוזה שימודה.
המפרשית נבנתה עלי ידי מלחים רוסים בשיתוף 300 חרשי עץ יפנים.
האירועים סביב בניית המפרשית הדה כרוכים בהתפתחות יחסי החוץ של יפן עם מעצמות המערב במחצית השנייה של המאה ה-19. עד אותה עת הנהיגו שליטי יפן מדיניות בדלנית (סאקוקו) קפדנית ודחו ניסיונות מצד מעצמות המערב לפתח קשרים מדיניים ומסחריים.
קשרי החוץ והסחר של יפן באותה עת הצטמצמו לקשרים עם סין והולנד.
הבדלנות היפנית נבעה בין היתר מחשש לפלישת מעצמות המערב אל שטחים ביפן, וכן מחששם מפני המיסיונריות הנוצרית.
לקראת סוף המאה ה-18 ובמחצית הראשונה של המאה ה-19 רבו המקרים בהם דחו היפנים בקשות של סוחרים רוסים אנגלים אמריקאים ואחרים לפתוח את נמלי יפן למסחר.
בשנת 1804 הגיע ליפן איש העסקים והמדינאי הרוסי ניקולאי פטרוביץ רזאנוב בשליחות הצאר אלכסנדר הראשון.
רזאנוב הגיע לחופי נגאסאקי על אחת מהספינות שנטלו חלק במשלחת הרוסית הראשונה שהפליגה סביב העולם, ובידיו מכתב בקשה מאת הצאר, הקורא לשלטונות לפתוח את נמלי יפן בפני סוחרים רוסים.
לאחר המתנה של מספר חודשים בקרבת נגאסאקי דחו היפנים את הבקשה הרוסית, כפי שדחו עד אז בקשות דומות ממדינות אחרות.
התפתחויות במצב הפוליטי העולמי בתחילת המאה ה-19 החלו להשפיע בהדרגה על מדיניותה הבדלנית של הנהגת יפן.
הצי ההולנדי איבד את מעמד הבכורה שלו בעולם בעוד ציי אנגליה וארצות הברית מתחזקים.
כתוצאה מניצחונות הצי האנגלי בסין במלחמת האופיום הראשונה (1839–1842) נכבשה הונג-קונג והסינים נאלצו לפתוח חמישה מנמליהם לסחר בינלאומי.
בשנת 1844 שלח המלך ההולנדי, ויליאם השני, מכתב מלכותי אל הרשויות בנאגאסקי, בו הוא מודיע להם על תוצאות המלחמה ומפציר בהם לפתוח ביוזמתם את שערי יפן למסחר.
היפנים קיבלו את המסר בטקס ידידותי, אך בחרו להתעלם מבקשת הכס ההולנדי.
ב-1852 חוזרים ההולנדים ופונים אל היפנים בנושא זה, והפעם תוך אזהרה מפורשת כי הצי האמריקאי מתכנן פעולה שמטרתה לפתוח בכוח את נמלי יפן למסחר בינלאומי.
גם הפעם לא נענו היפנים לבקשה, ולמעשה לא השיבו כלל לפנייה ההולנדית.
מכך ניתן להניח שהופעת השייטת האמריקאית - "הספינות השחורות" - של קומודור מתיו פרי מול חופי אדו (טוקיו כיום) ביולי 1853 לא הפתיעה את שלטונות יפן.
קומודור פרי, שנשלח על ידי הנשיא מילרד פילמור, ניהל במשך מספר חודשים משא ומתן שהביא לחתימת הסכם קנגאווה במרץ 1854, המתיר לספינות אמריקאיות לעגון במספר נמלים ביפן והתחיל בכך תהליך לקידום היחסים בין המדינות.
פריצת דרך זו אותתה למעצמות נוספות לחדש את מאמציהן לשאת ולתת עם היפנים על חתימת הסכמי שיתוף פעולה.
כבר באוגוסט 1853 הגיעה לחופי יפן משלחתו הרוסית של תת-האדמירל אפמיי פוטיאטין במטרה להגיע להבנות עם יפן, בדומה לאלה שהשיג הקומודור פרי.
אפימיי וסילביץ 'פוטיאטין נולד ב-8 בנובמבר 1804. בשנת 1819 התקבל כצוער לחיל הים שם סיים בהצטיינות את הכשרתו וקודם לדרגת קצונה בשנת 1822. בתוך זמן קצר הוא הוצב לשירות על הפריגטה "קרייזר" שנשלחה להפלגה סביב העולם.
הוא זכה לעיטור כבוד הודות לתפקודו בצוות ה"קרייזר".
בשנת 1827 השתתף בקרב נאווארינו (במערב חצי האי הפלופונסוס ביוון) נגד הצי הטורקי במהלך מלחמת השחרור ביוון.
בשנת 1837 מונה פוטיאטין, בהמלצת מפקדו הקודם האדמירל לאזרב, למפקד הפריגטה "אגאטופול" שהשתייכה לצי הים השחור שפעל לחופי צפון הקווקז.
פוטיאטין לקח חלק במבצעים רבים, גילה יכולות גבוהות, אומץ רב, ואף נפצע.
בשנת 1839 הוא קודם לדרגת קולונל.
בשנת 1842 נשלח פוטיאטין על ידי משרד חוץ הרוסי למשימה דיפלומטית באיראן.
הוא שט עם כוח ספינות בים הכספי עד לאסטרבאד שבצפון אירן (בחוף הדרומי של הים הכספי) למשא ומתן עם השאח במטרה ליישב מחלוקות בסוגיות הנוגעות לגבול.
משימתו זו בוצעה בהצלחה ואף הוענק לו עיטור כבוד גבוה על ידי ממשלתו של השאח.
בשנת 1843 נשלח מספר פעמים, במסגרת משלחות שונות, לבריטניה בפריגטה "אורורה", בין השאר, לשם הזמנת ספינת קיטור.
כמו כן ביקר בטורקיה ובמצרים וסקר את הכוחות הימיים שם.
ב-1846 נשלח למשימות בים השחור והכספי ובקווקז ובשנת 1849 מונה לשלישו של הצאר.
במהלך שירותו זכה לעיטורים רבים ובאפריל 1851 הועלה לדרגת תת-אדמירל.
בשנת 1852, בהוראת הצאר ניקולאי הראשון, יצא פוטיאטין בראש משלחת רוסית חדשה שנועדה לכונן יחסי מסחר עם יפן.
באוקטובר 1852 הפליגה המשלחת לדרכה מבסיס הצי הרוסי בקרונשטד (מערבית לסנט פטרסבורג) על סיפון הפריגטה "פאלאדה".
במאי 1853 הגיעה המשלחת לסינגפור וביוני להונג-קונג.
לאחר מכן הצטרפו למשלחת מספר ספינות רוסיות נוספות ובאוגוסט 1853 הופיעו הספינות הרוסיות בקרבת נמל נאגאסקי.
המשא ומתן בניהול פוטיאטין החל מיד עם הגעתו לחופי יפן.
פוטיאטין שלח מסר של שלום לשלטונות היפנים, ואף נפגש עם מושל נגאסאקי בתחילת ספטמבר ומסר לו מכתב בקשה רשמי בנושא הסחר והיחסים בין המדינות.
מותו של השוגון ה-12, אייאושי (Ieyoshi) ותהליך בחירת מחליפו עיכבו את מתן התשובה היפנית בשלושה חודשים.
לאחר שהמתין כשלושה חודשים לתשובה היפנית החליט פוטיאטין להפליג לשאנגחאי וחזר ליפן בדצמבר 1853 והצליח לקיים פגישה ראשונה עם משלחת יפנית.
בראשית ינואר 1854 החל משא ומתן שמטרתו הייתה לפתוח את נמלי יפן בפני צי הסוחר הרוסי ולהגיע להסכם ידידות ומסחר בין המדינות.
המגעים בין הצדדים לא הביאו לתוצאה הרצויה לרוסים, ובעקבות כך עזב ופוטיאטין את יפן והפליג לעבר מנילה (בשמה הקודם Hamilton), משם שיגר דיווח למשרד החוץ הרוסי על הבטחה שקיבל משלטונות יפן, כי בעתיד, אם תחליט יפן לפתוח את נמליה לסחר בינלאומי, רוסיה תהיה המדינה הראשונה לקבל מעמד זה.
לנוכח המצב הבינלאומי והמלחמה בקרים, החליט פוטיאטין לחזור לרוסיה.
בעקבות הצלחת המשלחת האמריקאית, בראשותו של הקומודור פרי, להשיג הסכם סחר, נצטווה פוטיאטין באוקטובר אותה שנה לשוב ליפן על מנת להמשיך במשא ומתן.
לצורך הפלגה זו העביר פוטיאטין את מפקדתו לספינת הדגל החדשה - הפריגטה החדשה "דיאנה" – ספינת תותחים באורך 52 מטרים ובמשקל 2000 טונות.
הדיאנה, ועליה כחמש מאות אנשי צוותו והפמלייה של פוטיאטין הגיעה לחופי שימודה, שבחצי האי איזו דרומית לטוקיו בדצמבר 1854. ב-22 בדצמבר החל המשא ומתן עם הנציגות היפנית במקדש הופוקוג'י (Hofukuji) בשימודה.
בראש הצוות היפני עמד קאוואג'י טושיאקירה (Kawaji Toshiakira), אותו פגש כבר פוטיאטין במשא ומתן שנכשל שנה קודם לכן.
ב-23 בדצמבר 1854, בשעת בוקר, הכתה רעידת אדמה חזקה בעוצמה של 8.4 את אזור החוף המרכזי של מזרח יפן (כונתה בשם אנסי-טוקאי).
רעידת האדמה גרמה לצונאמי הרסני והביאה למותם של אלפים ולהרס של עשרות אלפי בתים.
ה"דיאנה", ספינת הדגל של פוטיאטין, שעגנה לחופי שימודה, נקלעה למערבולות הענק של הצונאמי, ולפי עדויות הסתחררה למעלה מארבעים פעם תוך שהיא סופגת פגיעות קשות כשהוטחה לעבר סלעים במפרץ אשא גרמו לה נזקים רבים.
תוך כדי המאבק בצונאמי ביצע צוות הספינה מעשי גבורה כשנחלץ לעזרת דייגים יפנים שסירותיהם טבעו בסמוך לדיאנה.
ימים ספורים לאחר רעידת האדמה, בדרכה לעבר חוף מבטחים במערב חצי האי איזו לצורך תיקונים, טבעה הדיאנה ואבדה כשנקלעה לסערה חזקה בקרבת העיר פוג'י.
דייגים יפנים מהעיר חילצו את מאות אנשי הדיאנה.
אחד מהעוגנים הענקיים של הדיאנה מוצב כיום בעיר פוג'י.
למרות אובדן ספינתו המשיך פוטיאטין במשא ומתן המדיני, ואף הצליח לקשור קשרי ידידות קרובים עם ראש המשלחת היפנית קוואג'י טושיאקירה.
בעקבות טביעת הדיאנה ביקש פוטיאטין אישור ממארחיו לבנות על אדמת יפן ספינה חלופית, על מנת לאפשר לו ולצוותו לשוב לרוסיה.
כשהועלה הנושא בממשל היפני הביעו גורמים רבים התנגדות לכך, ואף היה מי שחשב שיש להוציא להורג את כל אנשי המשלחת הרוסית.
אך ראש צוות המשא-ומתן היפני, טושיאקירה, חשב אחרת והחליט בעצמו לאשר לפוטיאטין את מיזם בניית הספינה.
הוא נימק זאת בפני הממונים עליו בכך שהספינה שתיבנה לא תהיה ספינת מלחמה אלא כלי שיט אזרחי לחילוץ הצוות הרוסי.
חשוב היה לדעתו לסייע לספנים שנקלעו לאסון טבע, מה עוד שהרוסים נחלצו להצלת דייגים יפנים בזמן האסון.
הוא סבר שיש לנצל את המצב אליו נקלעו הרוסים לטובת הצד היפני.
אישור בניית ספינת החילוץ עשוי להיחשב כמחווה יפנית שתשפר את עמדת יפן במשא ומתן הנמשך.
בנוסף לכך, טושיאקירה היה ער לטכנולוגיה הנחותה של המספנות היפניות באותה עת, והבין שתהיה זו הזדמנות טובה ללמוד מקרוב מהרוסים פרטים אודות תכנון ושיטות בנייה של ספינות מערביות.
בעוד רוסיה נמצאת במלחמה עם צרפת ואנגליה (מלחמת קרים), ומחשש להתקפה על אנשיו, ביקש פוטיאטין לבנות את ספינת החילוץ באתר מוסתר היטב, ובחר לשם כך בכפר "הדה" בצד המערבי של חצי האי איזו.
המפרץ הצר של הדה, המוקף הרים משלושה עברים, סיפק מחסה מצוין מעיני הספינות של אנגליה וצרפת ששייטו בקביעות סמוך לחופי יפן.
פוטיאטין ומאות אנשיו הגיעו להדה בדרך היבשה והתמקמו בכפר הקטן שמנה כ-3000 תושבים בלבד.
הצוות הרוסי השתכן בבתי משפחות בכפר ופוטיאטין קבע את מושבו באחד המקדשים במקום.
הוא בחר שטח מצומצם, של כ-900 מטר מרובע בלבד, סמוך למי המפרץ, שהוכשר לשמש כמזח לבניית הספינה.
לצורך תכנון הספינה נעשה שימוש במסמכים ושרטוטים שחולצו מהדיאנה, טרם טביעתה, על ידי קצין ההנדסה של המשלחת הרוסית - אלכסנדר מוז'ייבסקי.
בתוך מספר שבועות תוכננה מפרשית דו-תרנית חדשה באורך 25 מטרים, ברוחב 7 מטרים ובמשקל של 80 טונות המתאימה לשאת כ-50 איש.
שני התרנים היו בגובה 21 מטרים ועל הסיפון לא היו תותחים.
היא עוצבה כדי לאפשר שייט מהיר הודות לחרטום מחודד ומבנה גוף צר.
גודלה הצנוע אפשר בנייה מהירה יחסית על מנת להקדים ככל הניתן את ההפלגה חזרה לרוסיה.
השרטוטים הראשונים כללו טקסטים ברוסית והיה בהם שימוש במידות מערביות.
בעזרת צוות מקומי תורגמו ההוראות להולנדית, ומהולנדית ליפנית.
שר הימייה היפני גייס למשימה את מיטב נגרי הספינות, ובראשם אואדה טוראקיצ'י (Ueda Torakichi), שהועבר להדה מטוקיו.
לרשות צוות הנגרים עמדו כשלוש מאות חרשי עץ מנוסים.
מרגע שהתוכניות היו מוכנות, הבטיחה מיומנותם של הנגרים היפנים התקדמות מהירה.
הם השתמשו במסורים דקים כדי לעצב בדייקנות את ההתאמה בין לוחות העץ של גוף הספינה ובכך השיגו הידוק ואטימה מרבית.
זאת בשונה משיטת הבניה המערבית, בה נאטם מבנה הספינה באמצעות חומרי אטימה שנמרחו במרווחים בין לוחות העץ.
ספינת החילוץ נבנתה על פי תכנון רוסי ובשיטות עבודה יפניות.
במקביל לעבודה על ספינת החילוץ, המשיך פוטיאטין לנהל את המשא ומתן המדיני מול הצוות היפני בשימודה.
בתחילת פברואר 1855 הגיעו הצדדים להסכמות וב-7 לחודש נחתם הסכם "שימודה" במקדש צ'ורקוג'י (Chorakuji) בעיר.
בהסכם מכריזות שתי המדינות על כינון שלום ביניהן, יחסי ידידות בין שני העמים, והוא מפרט שורה של הבנות בנושאים פוליטיים, כלכליים, מסחריים וקונסולריים.
ההסכם כלל הסכמה יפנית לפתיחת מספר נמלים בפני ספינות רוסיות לצורכי אספקה ותחזוקה, וכן להצבת קונסוליות רוסיות בנמלים אלה.
גם בניית ספינת החילוץ התקדמה בקצב מהיר וכעבור כשלושה חודשי עבודה, במרץ 1855, גוף הספינה היה מוכן לטבילה בים.
בהתאם לשיטות הנהוגות במספנות מערביות, נבנתה הספינה כשהיא נחה על מסילה מקורות עץ שנבנתה על יסודות מאבן בשיפוע לכיוון המים.
בתום הבנייה שימשה המסילה לשיגור הספינה אל המים.
מבנה מסילת ההשקה היה בבחינת חידוש גדול ליפנים והם למדו אותו מקרוב.
בשיטה היפנית הספינות נבנו על החול בחוף הים, ונגררו במאמצים רבים אל המים, תהליך שגזל זמן רב ולעיתים נמשך מספר ימים.
כשהייתה הספינה החדשה מוכנה על מתקן ההשקה, שומנו היטב קורות המסילה ובהינתן האות היא החליקה במהירות, תוך דקות, אל המים.
ציור יפני רשמי מתאר אירוע ייחודי זה, שבסופו, כאשר הספינה צפה במי המפרץ מיהרו רבים מהצופים לברך את פוטיאטין.
פוטיאטין קרא לספינה "הדה" כהוקרה על התמיכה והעזרה שקיבלו הרוסים מאנשי הכפר.
ב-8 במאי 1855 הפליגה ה"הדה" לרוסיה.
בניית ה"הדה" סייעה רבות להתפתחות שיטות העבודה במספנות היפניות, ובעקבות הניסיון שנרכש בהדה, הצטייד הצי היפני במספר ספינות שתוכננו כדוגמתה.
פוטיאטין נשלח פעמיים נוספות ליפן, בשנים 1857–1858, על מנת להשלים ולהרחיב את הסכמי הסחר בין המדינות.
עם שובו לרוסיה הוא קודם לדרגת אדמירל בשנת 1858. בשנת 1861 מונה לשר החינוך ברוסיה, אך שימש בתפקיד שנה אחת בלבד.
בעקבות פועלו לקשירת היחסים עם יפן זכה להערכה רבה ובשנת 1869, בהגיעו לגיל 65, הוענק לו תואר רוזן.
פוטיאטין נפטר בפריס ב-16 באוקטובר 1883.
ביפן מצוינים מספר אתרים הקשורים לבניית ה"הדה".
אתר בניית הספינה מונצח באנדרטה ובה שמות הנגרים המומחים שעמדו בראש קבוצות העבודה.
במקדש הונזנג'י (Honznji) בהדה מצויים עד היום החדר ושולחן העבודה ששימשו את פוטיאטין במהלך בניית המפרשית.
במוזיאון הימי הקטן בהדה מצוי דגם של המפרשית, תצוגה המתארת את סיפור בנייתה וכן עוגן של הדיאנה.
טביעת ה"דיאנה" מונצחת במספר אתרים בעיר פוג'י ובהם דגם גדול של הדיאנה הנמצא בפרק הסמוך לים, אנדרטה עם פסלו של פוטיאטין המחולץ מהמים על ידי דייגים יפנים, וכן אנדרטה ובה מוצג עוגן של הספינה שנמשה ב-1976 ממקום הטביעה.
מדי שנה, בחודש יולי, נערך בהדה מצעד ססגוני בשיתוף מקומיים ואורחים מרוסיה לזכרו של פוטיאטין ולציון שיתוף הפעולה בין העמים בבניית ספינת החילוץ.
המפתחות של משפחת לוק היא סדרת דרמת אימה על טבעית אמריקאית המבוססת על חוברת הקומיקס באותו השם מאת ג'ו היל , אשר עלתה לבכורה לשירות הסטרימינג נטפליקס ב-7 בפברואר 2020.
באפריל 2022, נמסר כי הסדרה חודשה לעונה שלישית ואחרונה, שעלתה לשידור ב-10 באוגוסט 2022.
"המפתחות של משפחת לוק" סובבת סביב "שלושה אחים שאחרי הרצח המבעית של אביהם עוברים לבית האב במסצ'וסטס רק כדי למצוא בבית מפתחות קסומים המעניקים להם מערך עצום של כוחות ויכולות.
אך שדה ערמומית חושקת גם היא במפתחות ואינה בוחלת באמצעים כדי להשיג אותם."
שם השחקן/יתשם הדמות אודות הדמות עונות 12 3 דרבי סטנצ'פילד נינה לוק אם משפחת לוק, לא זוכרת קסם מהסיבה שהיא מבוגרת, בת זוגו של ג'וש.
ראשי ג'קסון רוברט סקוט בודי לוק הבן הצעיר ממשפחת לוק, מתיידד עם רופוס וג'יימי.
ראשי קונור ג'סאפ טיילר לוק הבן הבכור של משפחת לוק, בן זוגה של ג'קי.
ראשי אמיליה ג'ונס קינסי לוק האחות האמצעית ממשפחת לוק, מאוהבת בסקוט.
ראשי ארון אשמור דאנקן לוק אחיו הצעיר של רנדל, הדוד של האחים לוק, גיסה של האם, אינו זוכר קסם כי אחיו וחבריו מחקו את זיכרונותיו בילדותו.
זיכרונותיו חזרו אליו לאחר שהשתמשו במפתח ה"זיכרון".
גריפין גלוק דודג' "גברת הבאר" של בית המפתחות, שמתגלה כישות דמונית.
ראשיאורחאורח גייב דמותו הזכרית של דודג' - גייב, שמתחזה לסטודנט באקדמיית מתסון, שהוא מושא האהבה של קינסי.
ראשי פטיסיס ג'ונס סקוט קוונדיש סטודנט בריטי לקולנוע באקדמיית מתסון, מאוהב בקינסי.
ראשי שרי סאום אלי ווידון אמו של רופוס, חברה ותיקה של רנדל שיצאה עם חברו הטוב ביותר של רנדל, לוקאס.
מורה לחינוך גופני באקדמיית מתסון, נדחפה אל תוך מקור הכוח כדמותה של דודג'.
חזרה בסוף עונה 2. ראשי ז'נבייב קאנג ג'קי ודה בת זוגו של טיילר, בעונה ה-2 שוכחת את הקסם בהדרגתיות כי עומדת להפוך לבת 18. מתה בסוף עונה 2. ראשי ביל האק רנדל לוק אב משפחת לוק ובעלה המנוח של נינה.
ראשי הליה ג'ונס עדן הוקינס חברתה הטובה ביותר של ג'קי המוחזקת על ידי שד בסוף העונה הראשונה.
נדחפת לבאר בסוף עונה 2. ראשי ג'וי טאנר ארין ווס המבוגרת.
חברה של רנדל מהתיכון, יצאה מהקומה כאשר קינסי וטיילר הוציאו אותה ממוחה.
מתה בעונה 2 לאחר שגייב השתמש במפתח "הצמחים" כדי שתבלע על ידי האדמה.
ראשי לישה מייבום אבי ידידה של סקוט שעזרה לו בפיתוח הסרט.
ראשי ברנדן הינס ג'וש בנט מורה באקדמיית מתסון, בן זוגה של נינה.
הוא צאצא של פרדריק גדעון.
ראשי ליאו אברה ג'יימי בנט בתו של ג'וש, מתיידדת עם בודי.
ראשי קובי בירד רופוס ווידון בנה המאומץ של אלי ושומר הקרקע של בית המפתחות, הוא מוקסם מהצבא ומהנשק ובעיקר ממטוסים.
ראשי קולטון סטיוארט ברינקר מרטין חברו של חאבי.
ראשי קווין דוראנד פרדריק גדעון קפטן בצבא הבריטי בתקופת המהפכה האמריקאית.
חוזר לאחר שעדן מוציאה אותו מהבאר בסוף עונה 2. ראשי ניקול ג'יימס ארין ווס הצעירה חברה של רנדל מהתיכון, ננעלה בתוך המוח שלה ונכנסה לקומה.
משני פליקס מאלארד לוקאס קאראווג'יו החבר הכי טוב של רנדל מהתיכון, אהבתה הראשונה של אלי, והמנחה של אקו/דודג'.
חוזר לראשו לאחר שטיינר הורג את דודג' בסוף עונה 2. ראשי אשה ברומפילד זיידי וולס ידידה של סקוט וקינסי.
משני ג'סי קמאצ'ו דאג ברזל ידיד של סקוט וקינסי.
ראשי אריק גרייס לוגן קאלוויי סטודנט נכה באקדמיית מתסון.
משני קווין אלבס חאבי חברו של טיילר שנמצא איתו בקבוצת ההוקי באקדמיית מתסון.
הופך לשד לאחר שגייב משתמש עליו עם מפתח ה"שדים" משני תומאס מיטשל בארנט סם לסר תלמידו של רנדל, רצח את רנדל, נתקע בעולם הרוחות של משפחת לוק.