tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא הוצב בקרמטוריום III והשתתף בהכנה למרד הזונדרקומנדו, לצד יעקב קמינסקי, למקה חיים פלישקו, דוד קוצ'ק, ג'וזפה ברוך, לייבל פול כץ, ליאון כהן ואלברטו ישראל אררה.
אולם במהלך המרד ב-7 באוקטובר 1944 הקיפו אנשי האס אס את אנשי הקרמטוריום השלישי במהירות והם לא יכלו להשתתף במרד.
בנובמבר 1944, חודשיים לפני שחרור המחנה, הוא קבר 12 דפים בקנקן ובתיק ליד הקרמטוריום השלישי.
הדפים שנכתבו ביוונית ב-3 בנובמבר נלקחו ממחברת, ובו תיאר את הזוועות שהתחוללו באושוויץ.
לאחר המרד גויסו נדג'ארי וחבריו לזונדקומאנדו והופקדו על הריסת המשרפות.
ב-18 בינואר 1945 פינה האס אס את אושוויץ, ואלפי האסירים, שיכלו ללכת הוצאו מהמחנה בצעדת מוות.
אף על פי שחברי הזונדרקומנדו לא הורשו לעזוב את המחנה, נדג'ארי וכמה חברים התערבבו בקהל האסירים.
הוא שרד את צעדת המוות והגיע למאוטהאוזן ב-25 בינואר.
הוא הועבר למלק ולאחר מכן מחנה העבודה גוזן, ממנו שוחרר על ידי דיוויזיית השריון ה-11 של הארמייה ה-3 של ארצות הברית ב-5 במאי 1945.
נדג'ארי חזר ליוון לאחר ששוחרר.
הוא החל לעבוד בבית חולים באתונה ב-1947. הוא התחיל לכתוב על חוויותיו באושוויץ בלי שום כוונה לפרסמם.
הוא התחתן עם רוז'ה סלטיאל ב-1947. יחד נולד להם בן, אלברטו, יליד 1950. ב-1951 הם עברו לארצות הברית שם הפך לחייט.
בתם נלי נולדה בניו יורק ב-1957. נדג'ארי מת מהתקף לב ב-31 ביולי 1971 בגיל 54 בניו יורק.
בשנת 1980, תשע שנים לאחר מותו של נדג'ארי, נמצא הקנקן בו נשמרו הדפים על ידי נד'גארי במהלך שיפוץ בשטח המחנה.
הקנקן נמצא בשלמותו אך הכתבים, שנכתבו בעיקרם בשפה היוונית עם מעט צרפתית, גרמנית ופולנית, נמצאו דהויים מאוד ולא ניתנים לקריאה.
באמצעות טכנולוגיה אופטית דיגיטלית, הצליחו ההיסטוריונים פאבל פוליאן ואלכסנדר ניקיטאייב לפענח את הכתוב בו מתאר נדג'ארי את הזוועות במחנה ההשמדה.
מרסל ארנסט לאבה היה רופא פנימי צרפתי, יליד ברטאן, שהתמחה בעיקר בסוכרת ובמחלות מטבוליות אחרות, בהמטולוגיה, עבד בעיקר בבתי החולים לה פיטייה וקושן בפריז, וכיהן בפרופסור לקליניקה רפואית באוניברסיטת פריז.
ב-1922 תיאר יחד עם ז'ול טינל וארנסט דומר את הגידול פאוכרומוציטומה.
מרסל לאבה נולד ב-1870 בעיר לה האבר שבנורמנדיה בצרפת.
אביו היה החל מ-1871 מורה תיכון בעיר נאנט שבברטניה.
לאבה למד בעצמו מאוחר יותר בתיכון ובבית הספר לרפואה של אוניברסיטת נאנט וראה בנאנט את מולדתו.
לאבה השתלם בבתי החולים של נאנט ועבד לאבה כמדריך לאנטומיה בבית הספר לרפואה בנאנט.
בהמשך ב-1897 הצטיין בהתמחות בבתי החולים של פריז.
היה למדריך לסמיולוגיה (תורת האבחון הרפואי) בבית החולים לאנק בקליניקה של הפרופסור לנדוזי.
ב-1898 סיים בהצטיינות את התואר דוקטור לרפואה עם עבודה על בלוטות הלימפה בזיהומים החריפים
מאוחר יותר התמנה לפרופסור בפקולטה לרפואה ובקולז' הרופאים ועבד בבית החולים לה פיטייה ואחר כך בית החולים קושן, שניהם בפריז.
מוריו הראשונים בפריז היו דבאב ולנדוזי.
מחקריו הראשונים עסקו בזיהומי הסטפילוקוק,
הכימיה של מיץ הקיבה, זיהום השושנה של הילוד, מערכת הלימפה, הדם, הבלוטות האנדוקריניות ושנים רבות בהמשך הקדיש לחקר הסכרת, המחלות המטבוליות והתזונה לרבות השמנת היתר והתת-משקל.
לאבה הקים בבית החולים לה פיטייה מרכז לסכרת ובמסגרתו ארגן ביקורי בית של תזונאיות בבתי המטופלים העניים לצורך המאבק בסכרת.
לאבה נמנה עם מקדמי הטיפול על ידי דיאטה בסוכרת והתזונה הרציונלית.
יחד עם אחיו אנרי השתתף המחקר של לנדוזי על תזונת הפועלים והפקידים.
בימי מלחמת העולם הראשונה ארגן את החיסון נגד טיפוס הבטן (חוק לאבה משנת 1914) ועבד כרופא ראשי בבית החולים למחלות זיהומיות בטיו בהרי הווז'.
מרסל לאבה היה נשוי והיו לו ילדים.
אחיו, אנרי-אמיל לאבה (21 באוגוסט 1874 - 1942) היה כימאי ואחר כך ביוכימאי ומומחה ברפואת מעבדה, כיהן גם הוא כפרופסור בפקולטה לרפואה בפריז.
מרסל ואנרי שיתפו ביניהם פעולה במחקרים רבים.
בזמנו הפנוי היה לאבה, בין היתר, צייר חובב.
בנוסף עמד בראש איגוד הברטונים של פריז.
1926 חבר באקדמיה לרפואה של צרפת - במחלקה לפתולוגיה רפואית
מחלות ותסמונות הנושאות את שמו
כיום השמות האלה אינם בשימוש.
תסמונת לאבה - התסמונת הפארא-בזדובי - תסמונת עצבית אוטונומית ומטבולית המופיע ב"שלב הנוירוהורמוני" ההתחלתי של ההירפתירואידיזם, מתאפיין בתסמינים של היפרסימפתוטוניה, הפרעות וזומוטוריות ונפשיות.
התסמונת הנוירוצירולקטורית לאבה - סוג של הפרעת חרדה
1904 - Traité d'hématologie (ספר מקיף להמטולוגיה) יחד עם פרנאן בזנסון
מחלות התזונה) (בעריכתו ושל א.
(המטבוליזם של המים:בצקות - הטלת השתן - טיפולים במים) (יחד עם P.L.Violle)
( עם Floride Nepveux) - (חמצת ובססת:פיזולוגיה - פתולוגיה טיפול)
מרסל מואיז אלפרד לאטס היה מלחין ופסנתרן יהודי-צרפתי.
הוא נרצח בידי הנאצים במחנה הריכוז אושוויץ.
לאטס היה תלמידם של לואי דיאמר ושארל-מארי וידור ב ואף זכה בפרס הפסנתר של הקונסרבטואר ב-1906. בין השנים 1908 ו-1935 הוא הלחין מספר יצירות ליריות, בעיקר אופרטות.
היצירה המפורסמת ביותר שלו היא "הבנקאי ארסן לופן" , אותה יצר ב-1930 עם ז'אן גאבן על בסיס עבודתו של דודו של האחרון, מוריס לבלאן.
לאטס הלחין מוזיקה לכשלושים סרטים, בעיקר צרפתיים, מ-1929 עד 1941, רובם סרטים מוזיקליים, כולל שלושה בהם השתתף הזמר קרלוס גרדל וצולמו בספרדית.
בין הבמאים עבורם הלחין לאטס נמנים אבל גאנס ("לוקרציה בורג'ה", 1935), מוריס טורניר ("עם חיוך", 1936), כריסטיאן-ז'אק ("בוונציה, לילה אחד", 1937) ומרסל ל'הרבייר (ב"Entente cordiale", 1939).
בדצמבר 1941, לאחר כיבוש צרפת בידי גרמניה הנאצית, נעצר לאטס היהודי ונכלא למשך מספר חודשים במחנה הריכוז קומפיין ולאחר מכן במחנה הריכוז דראנסי.
שוחרר הודות להתערבותו של השחקן והמחזאי סשה גיטרי, ואף נהנה מפטור זמני מענידת הטלאי הצהוב ממאי עד ספטמבר 1943 וקיבל אישור להלחין לקולנוע ולתיאטרון בניגוד ל"חוק מעמד היהודים השני" .
הוא נעצר שוב ב-4 באוקטובר 1943, ובסופו של דבר הועלה על רכבת מספר 64 ב-7 בדצמבר 1943 לאושוויץ, שם נרצח ב-12 בדצמבר 1943, ככל הנראה הוזרק בגז מיד עם הגעתו.
מרסל ריימן (בפולנית: Marcel Rayman; ט"ו באייר ה'תרפ"ג, 1 במאי 1923 – 21 בפברואר 1944) היה יהודי פולני וגם לוחם בקבוצת ההתנגדות הצרפתית במלחמת העולם השנייה, FTP-MOI, וראש "סטלינגרד", קבוצה מיליטנטית פעילה.
ריימן היה ידוע גם בשמות סימון מאוג'ין, "פקולטה", ומישל או מישל מיצ'לב.
מרסל ריימן נולד ב-1923, בוורשה.
הוא עבר לצרפת יחד עם הוריו כאשר מלאו לו 8 שנים.
כעבור שנתיים, הצטרף לתנועת "פיונירים" ואל קבוצת הספורט לפועלים היהודים המכונה "יאסק".
בגיל 15 קיבל את תעודת הסיום שלו, והתחיל לעבוד עם הוריו כעובד טקסטיל.
לאחר הקמת הקבוצות הראשונות של "הנוער הקומוניסטי" (Jeunesses communistes), ריימן החליט להצטרף אליהם, הפך לפעיל ולחם עימם עד תחילת שנת 1942. בין השאר, השתתף בהפגנות לא חוקיות, פרסם כרזות ועלונים התומכים באידאולוגיה של הקבוצה.
לבסוף, התמנה למנהיג הקבוצה ברובע האחד עשר של פריז.
בתחילת שנת 1942, מרסל ביקש להצטרף אל המחלקה ה-2 של המחתרת הקומוניסטית בצרפת (FTP).
הוא התקבל לשורותיהם לאחר שהצליח לבדל עצמו בגבורתו ובאינטלקט שלו.
הוא נקרא לאמן לוחמים חדשים, וקיבל על עצמו את התפקיד בשמחה.
כאשר קבוצה צ'כית של המחתרת הוקמה, הוא נשלח ללמד אותם כישורים ללוחמה פרטיזנית.
הוא היה מוצלח ביותר, ובמבצע הראשון כנגד הגרמנים בפון דז אר עורר סערה גדולה.
כשהגזרה הארמנית הוקמה, ריימן נשלח לשם כבוחן.
המבצע הראשון של מיסאק מאנושיאן, בלוולואה פרה , התרחש תחת מנהיגותו של ריימן.
ביוני 1943, ברחוב רה מירבו ברובע השישה-עשר, ריימן וארנסט בלנקוף זרקו מטח של רימונים במאמן השייך לקריגסמרינה (הצי הגרמני).
מרסל היה מבוקש על ידי כל כוחות המשטרה, ובכל זאת הצליח לברוח, בזמן שבלנקוף היה פצוע קשה, וירה לעצמו בראש כדי שלא ישבו אותו בחיים.
בקיץ, ה-FTP-MOI החליטו לתמוך במפקד של פריז רבתי, גנרל פון שאמבורג, שהיה אחראי על הפצת הכרזות בפריז, המכריזות על הוצאה להורג של חברי תנועת ההתנגדות.
כריסטינה לוקה בויקו , הרומנייה שעמדה בראש ענף המודיעין של FTP-MOI הורתה לאסוף מודיעין על שאמבורג.
מודיעין FTP-MOI הצליחו לאתר אותו, שוטר מטופח שרכב על סוס אל יער בולון בכל יום, כאשר הוא מלווה בשני שומרים.
לאחר הטיול שלו, הוא עלה בשדרת רפאל ונכנס לתוך חצר של מלון מפואר, טרם לקח את מכוניתו הרשמית, אשר הסיעה אותו למלון מוריס .
כאשר כבר ניתן היה לצפות את מסלולו של פ"ש – ריימן, ריימונד קוג'סקי ולאו נלר החליטו לפעול.
ב-28 ביולי, שלושת הלוחמים תקפו את הרכב באמצעות זריקת רימונים, והצליחו להתחמק.
למרות זאת, הם פיספסו את המטרה.
נוסף על כך, זה לא היה פון שאמבורג שהיה בתוך המכונית באותו יום, אלא לוטננט קולונל מורטיז פון מליבר, חבר בכיר בצוותו של פ"ש.
מכאן ואילך, ריימן הפך למטרה עיקרית עבור הרשויות, ומחבואו ברחוב דה בלוויל שבפריז, היה כבר ידוע למטה המודיעין הכללי של משטרת צרפת.
למרות זאת, במטה העדיפו להמשיך את המעקב, בתקווה שיוביל למעצרים נוספים.
ביולי ואוגוסט 1943, משטרת "הבריגדות המיוחדות" החשאית, שפעלה בצרפת של וישי כנגד "איומי פנים", והייתה כפופה למטה המודיעין, ריכזה את מאמציה ב"טרוריסטים" של ה-MOI.
ריימן, אחראי על הקבוצה של שימוט הרכבת והביצוע, מיסאק מאנוצ'יאן, המפקד הצבאי, ולאו נלר, לוחם ותיק – היו האנשים המבוקשים ביותר.
בתחילת 1943, זוהה לייב גולדברג – שהפך פרטיזן מאז שהוריו נעצרו ונרצחו במצוד ולודרום ד'איבר ביולי 1942 – ונעקב לכתובת מסוימת, דרך סטינוויל 9ב ברובע השנים-עשר.
הוא עזב בליווי ריימן, כאשר הם נעקבים על ידי פקח של מטה המודיעין.
עד סוף הקיץ, כמעט כל לוחמי ה-MOI זוהו.
ריימן נעצר על ידי הבריגדות המיוחדות ב-16 בנובמבר 1943, בזמן מפגש עם גולדה בנצ'יק.
הוא הואשם במשפט חברי ה-FTP-MOI שנערך בפברואר 1944. הוא היה אחד מתוך עשרה לוחמים המתוארים על כרזת התעמולה "Affiche Rouge" (כרזה אדומה), שהופצה בידי משטר וישי והרשויות הגרמניות ברחבי פריז.
בית דין של הצבא הגרמני גזר עליו עונש מוות.
הוא נורה במצודת הר ולריאן ב-21 בפברואר יחד עם 21 חברי קבוצת מנוצ'יאן.
ריימן גולם על ידי השחקן רובינסון סטבנין בסרט הצרפתי "צבא הפשע" משנת 2009, בבימויו של רוברט גודיגואן.
כמו כן, נקראה על שמו כיכר בפריז .
בפרופיל של רג'מן בבריגדות המיוחדות, נכתב כך:
פקולטה היה אחד מהשמות הבדויים של רג'מן.
שמו של רג'מן הופיע על כרזת "Affiche Rouge", עם הכיתוב: .
אמו של רג'מן, חנה, נרצחה בגז בבירקנאו.
אחיו הצעיר שמעון גורש לבוכנוולד.
מרסל פרייליך-קפלון (27 באפריל 1959 – 7 באוקטובר 2023) הייתה מובילה בתחום הוראת הכימיה והוראת המדעים בחטיבת הביניים.
שימשה כמורה לכימיה בבית הספר "מעלה הבשור" שבמועצה האזורית אשכול, מרצה במכללת קיי, וחברה בקבוצות כימיה ומדע וטכנולוגיה במחלקה להוראת המדעים במכון ויצמן למדע.
נרצחה בקיבוץ בארי במהלך טבח שבעה באוקטובר על ידי מחבלי חמאס.
פרייליך-קפלון נולדה במרוקו לחנה וניסים מדינה, הילדה השלושה־עשר מתוך ארבעה־עשר אחיות ואחים.
כשהייתה בת שלוש עלתה המשפחה לארץ והתיישבה תחילה במעברה סמוך לבאר שבע, ובהמשך בשכונה ד' בעיר.
כבר בתיכון למדה כימיה, ותכננה ללמוד את המקצוע גם באוניברסיטה.
את תחילת דרכה בהוראה עשתה בצה"ל, כמורה־חיילת, ובהמשך התקבלה לאוניברסיטת בן-גוריון במלגת הצטיינות - שם השלימה תואר ראשון בכימיה.
לאחר לימודיה נישאה לנוריאל פרייליך והשניים קבעו את ביתם במושב צוחר, שם נולדה בתם הבכורה מור ב-1981. ב-1983 חיפשו בקיבוץ בארי מורה לכימיה לבית הספר היישובי, ופרייליך-קפלון עברה לשם עם משפחתה שנקלטה לחברות בקיבוץ.
השאיפה להשפיע ולתרום תרומה משמעותית לקבוצות גדולות יותר של תלמידים הובילה אותה לחטיבה העליונה בתיכון האזורי "מעלה הבשור", שם חינכה את דור העתיד של תלמידים ועזרה להם להגיע להישגים לבחינות הבגרות בכימיה.
בהמשך סיימה תואר שני בכימיה בהצטיינות יתרה באוניברסיטת בן-גוריון, בהדרכתו של פרופ' דני קוסט, בנושא: "חישובים סמיאמפיריים לבדיקת השפעת שינויים גאומטריים על תכונות קומפלקסי מעבר מטען".
לאחר מכן החלה בלימודי תואר שלישי במכון ויצמן למדע, תחת הדרכתם של פרופ' אבי הופשטיין וד"ר מירי קסנר.
בתחילת שנות האלפיים פרייליך-קפלון התגרשה, ולאחר כשנה פגשה את דרור קפלון, בן קיבוץ רוחמה, והשניים חיו יחד בקיבוץ בארי.
פרייליך-קפלון השתלבה בפרויקטים חדשניים של קבוצת הכימיה, התמחתה בשילוב סביבת ההוראה הממוחשבת ובהטמעתה בתוכנית הלימודים, לצורך הבנת מושגים בסיסיים בכימיה, תוך הדגשת הרלוונטיות שלהם לחיי היומיום, לתעשייה הכימית ולסביבה.
לאחר השלמת הדוקטורט, הצטרפה לסגל מכללת קיי בבאר שבע, שם הכשירה דור חדש של מורים בנגב.
ב-15 השנים האחרונות לחייה השתלבה פרייליך-קפלון גם בקבוצת מדע וטכנולוגיה במחלקה להוראת המדעים במכון ויצמן למדע, והייתה שותפה לכתיבה ופיתוח של ספרי לימוד וחומרי למידה מקוונים, וכן לפיתוח מקצועי של מורים.
כמו כן, הייתה חברה בכירה בצוות המייסד של קהילות מורי מדע וטכנולוגיה בחטיבות הביניים.
במסגרת פרויקט "קהילות מקצועיות לומדות" הובילה פרייליך-קפלון קהילה של מורי מדע וטכנולוגיה בדרום, וכן הייתה בצוות המוביל שהדריך את מנחי הקהילות בכל הארץ.
היא הייתה מנטורית למנחי הקהילות במגזר הבדואי, תמכה בהם בהקמה והובלה של קהילה ראשונה ומצליחה למורי מדעים בחורּה, ובהמשך קהילה דומה ברהט.
במקביל לעשייתה החינוכית, עסקה פרייליך-קפלון גם במחקר אקדמי והייתה שותפה למחקרים וכתיבת מאמרים אקדמיים לעיתונים בינלאומיים, ולכתיבת פרקים בספרים להוצאות אקדמיות זרות.
האחרון שבהם ראה אור בספטמבר 2023 בהוצאת החברה המלכותית הבריטית לכימיה (Royal Society of Chemistry), ספר העוסק בלמידה והוראת כימיה בסביבה דיגיטלית.
בנוסף, למדה פרייליך-קפלון רפואה תזונתית על פי עקרונות הרמב"ם, והשתמשה בידע בכימיה לקריאת מחקרים עכשוויים.
כך שילבה בין הבנה ביוכימית ברמה המולקולרית לבין עקרונות החוכמה העתיקה של הרפואה הטבעית.
את התובנות האלה ביחס לתזונה התכוונה להפיץ בקרב קהילות מגוונות.
חלק מהמומחיות שצברה בתחום שולב בהשתלמות הכימיה האחרונה שהעבירה למורים בקיץ: "מהקשר הכימי ועד היבטים תזונתיים ובריאותיים".
פרייליך-קפלון נרצחה יחד עם בן זוגה דרור קפלון בקיבוץ בארי על ידי מחבלים במהלך טבח שבעה באוקטובר.
באותו היום שהו בני הזוג כ-4 שעות בממ"ד שבביתם, עד שהקשר עמם נותק בשעה 10:27. הם תועדו בסרטון שהפיץ החמאס כשהם מובלים קשורים מחוץ לביתם.
לאחר מכן הם תועדו בסרטון נוסף כשאינם כבר בין החיים.
פרייליך-קפלון הייתה בת שישים וארבע בהירצחה.
הותירה אחריה בת ושני בנים, נכדים, אחים ואחיות.
ספרי לימוד שהייתה שותפה לכתיבתם
חוקרים חומרי חיים א', סדרת מטמו"ן חדש, בעריכת בת שבע אלון, ענת ירדן וזהבה שרץ.
סדרת מטמו"ן חדש, בעריכת בת שבע אלון, ענת ירדן וזהבה שרץ.
מֵאִיר-אַנְדְרֶה מַרְסֶל שׁווֹבּ המוכר כמרסל שווב היה סופר סימבוליסט צרפתי יהודי הידוע בעיקר בזכות סיפוריו הקצרים והשפעתו הספרותית על סופרים כגון חורחה לואיס בורחס, , רוברטו בולניו ו.
בנוסף ליותר ממאה סיפורים קצרים, הוא כתב מאמרים עיתונאיים, חיבורים, ביוגרפיות, ביקורות וניתוחים ספרותיים, תרגומים ומחזות.
הוא היה ידוע ומוערך מאוד במהלך חייו והתיידד עם מספר רב של אינטלקטואלים ואמנים באותה תקופה.
שווב נולד בקומונה שבמחוז או-דה-סן ב-23 באוגוסט 1867 למשפחה יהודית מבוססת.
אביו, ז'ורז' שווב, היה חבר של תאודור דה באנוויל ושל תאופיל גוטייה.
אימו, מתילד קאהון, באה ממשפחה של אינטלקטואלים מאלזס.
הוא היה אחיו של והדוד של קלוד קאהון (נולדה לוסי שווב).
משפחתו חזרה זמן קצר לפני כן ממצרים, שם עמד אביו בראש הקבינט של משרד החוץ במשך עשר שנים.
כשהחלה הרפובליקה הצרפתית השלישית גרה משפחת שווב בטור, שם ז'ורז' הפך למנהל העיתון "Le Républicain d'Indre-et-Loire".
ב-1876 הוא עבר לנאנט כדי לנהל את היומון הרפובליקני "Le Phare de la Loire"; לאחר מותו ב-1892, בנו הבכור מוריס, יליד 1859, תפס את מקומו.
בגיל 11 גילה שווב את יצירותיו של אדגר אלן פו שתורגמו על ידי שארל בודלר.
לאחר מכן קרא את הגרסאות המקוריות של סיפוריו באנגלית והם השפיעו על כתיבתו בכל חייו.
בשנת 1881, הוא נשלח לפריז לגור עם דודו מצד אמו , הספרן הראשי של "ספריית מזרן", ולהמשיך את לימודיו בתיכון לואי הגדול, שם התיידד עם ופול קלודל.
הוא פיתח כישרון לשפות והפך מהר מאוד לרב-לשוני.
בשנת 1884, הוא גילה את רוברט לואיס סטיבנסון, שעתיד היה להפוך לאחד מחבריו ומודל לחיקוי.
הוא למד פילולוגיה וסנסקריט תחת פרדינן דה סוסיר באקול פראטיק דה אוטז אטיד בשנים 1883–1884. לאחר מכן השלים את שירותו הצבאי בוואן, והצטרף לתותחנים.
הוא נכשל בבחינות הקבלה שלו לאקול נורמל סופרייר, אבל הוא קיבל תואר ראשון באמנויות בשנת 1888. הוא הפך לעיתונאי מקצועי, וכתב בעיתונים "Phare de la Loire", "Événement", "Phare de la Loire", "Échonement" וב-"L'Écho de Paris".
הייתה לו תשוקה לסלנג צרפתי, ובמיוחד לשפת הקוקיארדים שבה השתמש פרנסואה ויון ב"בלדות בז'רגון" שלו: בניגוד לדעה הרווחת באותה תקופה (שפותחה על ידי ויקטור הוגו ב"עלובי החיים"), שווב העריך שסלנג אינו שפה שנוצרת באופן ספונטני, אלא שפה מלאכותית.
במשך שמונה שנים הוא כתב סיפורים קצרים שנאספו בשישה ספרים: "Cœur double" ("לב כפול", 1891), "Le roi au masque d'or" ("המלך במסכת הזהב", 1892), "פנטומימה" (1893), "Le livre de Monelle" ("הספר של מונל"), "La croisade des enfants" ("מסע הצלב של הילדים", 1896) ו-"Vies imaginaires" ("חיים דמיוניים", 1896).
סיפורו הקצר האחרון, "L'étoile de bois" ("כוכב העץ"), הוא הארוך ביותר שכתב וראה אור בשנת 1897. שני אוספים גדולים מודפסים של סיפוריו פורסמו במהלך חייו: "La porte des rêves" ("שער החלומות", 1899), מאויר על ידי ו-"La lampe de Psyché" ("המנורה של פסיכה", 1903).
יחד עם , אדולף רטה ופייר לואי, עבד שווב על המחזה "שלומית" (סלומה) של אוסקר ויילד, שנכתב בצרפתית כדי להימנע מחוק בריטי האוסר על תיאור דמויות מהביבליה על הבמה.
ויילד נאבק עם השפה הצרפתית, והמחזה עבר הגהה ותוקן על ידי שווב להופעה ראשונה בפריז ב-1896.
בשמונה השנים האחרונות לחייו שווב היה חולה לעיתים קרובות מכדי לעבוד, אך הוא הצליח להשלים מספר פרויקטים, אם כי למעט המחזה ג'יין שור, ו-"Dialogues d'Utopie" ("דיאלוגים של אוטופיה", נכתב ב-1905), הוא לא כתב יותר ספרות מקורית.
הוא כתב מאמרים, הקדמות ומסות, עיבד ותירגם כמה מחזות, ותכנן או החל בפרויקטים רבים שנותרו לא גמורים במותו.
טינג צה-יינג היה מלומד סיני צעיר מסן-לואי (סנגל), דובר אנגלית, ששווב פגש בביתן הסיני עם סיום התערוכה העולמית של פריז (1900) ושכר אותו כמשרת, עוזר אישי ומלווה למסע.
מאוחר יותר עבד טינג עבור החוקר , אותו ליווה לטורקסטן.
בשנת 1901, בסיוע טינג, הוא נסע תחילה לג'רזי, שם שהה מספר שבועות, ולאחר מכן ל, בניסיון לשפר את בריאותו.
לאחר מכן הוא החל את המסע הגדול ביותר בחייו, ונסע לסמואה, כמו גיבורו סטיבנסון, בחיפוש אחר קברו.
הוא הפליג ממרסיי, עצר בדרך בפורט סעיד, ג'יבוטי, עדן, סייר בסרי לנקה, סידני ולבסוף , שם התגורר סטיבנסון בסוף חייו ושם נקבר.
שם הוא פגש אנשים שהכירו את סטיבנסון.
הוא נשאר קצת פחות מחודש.
הוא חלה מאוד באי, איבד משקל רב ונאלץ לחזור לפריז בחיפזון מבלי שביקר בקבר.
בגלל גזענות אזורית, טינג נעצר במספר הזדמנויות ונמנע ממנו ללוות את שווב בחלקים מסוימים של המסע.
שווב התלונן על כך במכתביו לאשתו.
בשנת 1904, בהזמנתו של ובליווי טינג, הוא יצא לשייט בספינה לנאפולי, ועצר בפורטו, ליסבון, ברצלונה, מרסיי ולבסוף נאפולי.
הוא שהה שבועיים בווילה של קרופורד בסנט'אניילו ליד סורנטו.
בשל שעמום, הוא עזב לצרפת, ועצר באקס-לה-בן שם הצטרפה אליו אשתו.
לאחר מכן הוא נסע לקנטון וו בשווייץ, ל בבלגיה ולבסוף קרנאק, שם שוב הצטרפה אליו אשתו.
בריאותו החמירה עוד יותר והם חזרו לפריז.
במשך כל חייו, שווב קשר או התיידד עם מספר רב של אישים בולטים מעולמות האמנות והספרות.
הם כוללים את לאון דודה, אלפונס דודה, פול קלודל, אנטול פראנס, אדמון דה גונקור, ז'ול רנאר, שארל מוראס, אוקטב מירבו, גיום אפולינר, אנרי ברביס, ז'ורז' קורטלין, פול ואלרי, קולט, אוסקר ויילד, פייר לואי, ג'ורג' מרדית', מוריס מטרלינק, אלפרד ז'ארי, אריסטיד ברואן, מרסל פרוסט, אדואר מאנה, אוגוסט רודן וקאמי קלודל.
בשנת 1903 הרהר שווב על פטירתם של כמה מחבריו הקרובים ביותר, כולם ידוענים תרבותיים באותה תקופה.
הוא כתב למשורר האנגלי : "חוויתי אכזבה מצערת מצד חבריי מזה כמה שנים.
סטיבנסון וורלן, מלארמה ועכשיו וויסלר הלכו מעמנו".
גם אליסטר קראולי התייחס לשווב כחבר וביקש ממנו לתרגם שתיים מהסונטות שלו: "רודן" ו"בלזק".
שווב גם היה מיודד עם וניסה לעזור לו להתפייס עם בנו, סשה גיטרי.
שנים מאוחר יותר סשה המשיך לצלם כמה סרטים עם .
שתי אהבות חייו היו אישה צעירה הידועה בשם לואיז והשחקנית המהוללת .
שווב פגש את לואיז, נערה ממעמד הפועלים שאולי הייתה זונה, ב-1891, כשהיה בן 24 והיא בת 23. הוא שמר על מערכת היחסים חשאית והחליף איתה מכתבים, שאת רובם שרף מאוחר יותר.
אחרי שנתיים היא מתה משחפת.
הוא היה מוכה יגון וסמך על רבים מחבריו.
הוא הקדיש לה את "הספר של מונל", וביסס את הדמות המרכזית על לואיז, אך הפך אותה לילדה בגיל בלתי מוגדר.
רבים רואים בכך את עבודתו האישית ביותר, וזהו הספר היחיד שבזכותו התפרסם במהלך חייו.
בשנת 1894, שנה לאחר מותה של לואיז, פגש שווב את מרגריט מורנו, אשר, בגיל 23, כונתה על ידי סטפאן מלארמה "המוזה הקדושה של הסמליות", והייתה המאהבת של .
היא דגמנה עבור הפסל , האמנים , ז'וזף גרניה ולעיתים קרובות עבור לוסיין לוי-דהורמר.
בינואר 1895 הם היו ביחד באופן רשמי והם נישאו בלונדון חמש שנים מאוחר יותר, בשנת 1900. , הסופר האנגלי, היה עד בחתונה.
מערכת היחסים ביניהם הייתה לא שגרתית.
הם בילו זמן רב בנפרד, בשל הקריירה של מורנו ונסיעותיו התכופות של שווב.
הוא חלה ב-1896 בהפרעת מעיים כרונית חשוכת מרפא.
הוא סבל גם ממחלות שוב ושוב שאובחנו בדרך כלל כשפעת או דלקת ריאות, והוא עבר ניתוח של המעיים מספר פעמים.
לאחר שני ניתוחים של הרופא חואקין אלבאראן , המליץ על טיפולו של הרופא והמנתח הידוע , שהיה מאהב של שרה ברנאר, ומאוחר יותר צויר על ידי ג'ון סינגר סרג'נט.
בהתחלה היו לטיפולים שלו השפעות חיוביות, והם הקלו על הכאב המתמיד שממנו סבל שווב.
כהוקרה הקדיש לו שווב את "שער החלומות".
אבל בהגיע שנת 1900, לאחר שני ניתוחים נוספים, אמר לו פוזי שהוא לא יכול לעשות שום דבר אחר עבורו.
בשנים הבאות אכל רק קפיר וחלב מותסס.
בפברואר 1905, לאחר תשע שנים של אירועי חולי רציניים ששבו וחזרו, הוא מת בגיל 37 מדלקת ריאות בזמן שאשתו הייתה בסיבוב הופעות, והופיעה באקס-אן-פרובנס.
בעת מותו ניצבו לידו טינג, אחיו והביוגרף שלו פייר שמפיון.
פול ואלרי הקדיש לו שתיים מיצירותיו – "Introduction à la méthode de Léonard de Vinci" ("מבוא לשיטת לאונרדו דה וינצ'י") ו-"Soirée avec M.
Teste" ("ערב עם מר טסט").
אלפרד ז'ארי הקדיש את המלך אובו שלו לשווב.
אוסקר ויילד הקדיש לו את שירו הארוך "הספינקס" (1894) "בחברות ובהערצה".
"הספר של מונל", משנת 1894, השפיע על "המזונות הגשמיים" מאת אנדרה ז'יד (שווב האשים את ז'יד בגנבה ספרותית).
"מסע הצלב של הילדים" השפיע על "בשוכבי גוועת" מאת ויליאם פוקנר ועל "שערי גן-עדן" מאת .
מקס ארנסט ציטט אותו ב-"Une semaine de bonté" ("שבוע של חסד") (1934).
חורחה לואיס בורחס כתב שספרו "Historia universal de la infamia" ("היסטוריה אוניברסלית של הקלון", 1936) נוצר בהשראת "חיים דמיוניים" של שווב.
שמועה נפוצה, אך חסרת בסיס, קובעת ששווב מת מעגבת.
נראה שמקורה בספר "האהבה שלא העזה לומר את שמה" מאת , שבו כתב ששווב מת מ"השפעות של גידול עגבת בפי הטבעת, שרכש כתוצאה מיחסי מין אנאליים עם נער נגוע".
התיאוריה המפוקפקת הזו סותרת כמעט את כל מה שידוע על הבריאות והפעילויות המיניות של שווב.
שווב קיבל טיפולים נגד עגבת בשתי הזדמנויות, אך לא נראה שזו הייתה הסיבה לבריאותו המדרדרת.
שם הולדתו, "מאייר אנדרה מרסל שווב", מצוין בבירור הן בתעודת הלידה והן ברישיון הנישואין שלו, שניהם בחזקתה של ספריית הרולד בי לי של אוניברסיטת בריגהאם יאנג.
למרות עובדה זו, המתועדת היטב, מספר טקסטים ביוגרפיים ממשיכים בטעות לרשום את "שמו האמיתי" כ"אנדרה מרסל מאייר" וש"מרסל שווב" הוא כינוי.
La porte des rêves (שער החלומות, 1899), אסופה של 11 סיפורים שהתפרסמו קודם לכן באוספים אחרים
סיפורים שלא נאספו במהלך חייו
"Vie de Morphiel, demiurge", פרק שלא פורסם מתוך "חיים דמיוניים" (1895)
Jane Shore (נכתב עם אז'ן מוראן, 1900
מרסל אנדרה אנרי פליקס פטיו היה רופא צרפתי ורוצח סדרתי.
הוא הורשע ברצח של כמה יהודים לאחר שבמרתף ביתו בפריז התגלו שרידיהם של 23 בני אדם במהלך מלחמת העולם השנייה.
פטיו נחשד כי רצח בין 60 ל-200 בני אדם, מרביתם יהודים, אם כי המספר המדויק אינו ידוע.
במהלך הכיבוש של גרמניה הנאצית את צרפת במלחמת העולם השנייה, הקים פטיו רשת הברחה פיקטיבית תחת השם "ד"ר אז'ן" (Dr.
הוא טען כי ביכולתו לסייע ליהודים ולאנשים נוספים שנרדפו על ידי הגסטפו להימלט לאמריקה הדרומית דרך פורטוגל, בתמורה לסכומי כסף גבוהים.
הוא פיתה את קורבנותיו להגיע לביתו שברחוב לה סר מספר 21 בפריז, תוך הבטחה להגנה ולמילוט.
במקום זאת, רצח אותם - לעיתים קרובות באמצעות הזרקת רעל תוך הצגת הדבר כחיסון - ולאחר מכן נפטר מגופותיהם, לעיתים על ידי שרפתן.
למרות סימנים מוקדמים של מחלות נפש והתנהגות עבריינית, שירת מרסל פטיו בצבא במהלך המלחמה העולמית הראשונה, השלים תוכנית לימודי רפואה מואצת, והחל בקריירה רפואית מפוקפקת, שכללה ביצוע הפלות וסחר בחומרים נרקוטיים.
גם הקריירה הפוליטית שלו הייתה רוויה שערוריות, גניבה ושחיתות.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ניהל פטיו רשת הברחה מזויפת שהציעה מעבר בטוח לאנשים שנרדפו על ידי הנאצים, בתמורה לתשלום.
בפועל, הוא רצח את קורבנותיו, גזל את רכושם ונפטר מגופותיהם.
הוא נחשד בביצוע כ-60 מעשי רצח, אך שרידיהם של 23 קורבנות בלבד נמצאו במרתף ביתו שבפריז.
פטיו נתפס בשנת 1944, וטען כי פעל כחבר תנועת ההתנגדות הצרפתית, וכי הרג אך ורק אויבי צרפת.
הוא הורשע ב-26 סעיפי רצח, והוצא להורג בגיליוטינה בשנת 1946. חייו ופשעיו תוארו בסרטים ובספרי קומיקס.
מרסל פטיו נולד ב-17 בינואר 1897 בעיר אוסר (Auxerre), במחוז יון שבצפון-מרכז צרפת.
בנעוריו, פרץ לתיבת דואר ונאשם בגרימת נזק לרכוש ציבורי ובגניבה.
בעקבות האירוע הורה בית המשפט על ביצוע הערכה פסיכיאטרית, שבעקבותיה בוטלו האישומים, לאחר שנקבע כי הוא סובל ממחלת נפש.
מקורות מאוחרים מייחסים למרסל פטיו עבירות והתנהגות עבריינית שונות בתקופת נעוריו, אך לא ברור אם מדובר בעובדות או בטענות שהומצאו בדיעבד לצורכי תדמית ציבורית.
ב-26 במרץ 1914 אושרה בשנית אבחנתו כסובל ממחלת נפש על ידי פסיכיאטר.
לאחר שהורחק ממוסדות לימוד מספר פעמים, השלים את השכלתו באקדמיה מיוחדת בפריז ביולי 1915.
פטיו התנדב לשירות בצבא הצרפתי במהלך מלחמת העולם הראשונה, והחל את שירותו בינואר 1916. הוא נפצע ונחשף לגז במהלך הקרב השני על האן, ולאחר מכן הציג תסמינים נוספים של התמוטטות נפשית.
פטיו נשלח למספר בתי החלמה, ושם נעצר בגין גניבת שמיכות צבא, מורפין וציוד צבאי נוסף, לצד ארנקים, תמונות ומכתבים.
במהלך שהותו בבית חולים פסיכיאטרי ביישוב פלרי-לה-אוברה, אובחן שוב כסובל ממספר הפרעות נפשיות, אך ביוני 1918 הוחזר לחזית.
כשלושה שבועות לאחר מכן הועבר מיחידתו, לכאורה לאחר שפצע את רגלו מרימון יד, ובספטמבר הוצב בגדוד חדש.
אבחנה רפואית נוספת אפשרה את שחרורו מהצבא, בצירוף קצבת נכות.
לאחר המלחמה הצטרף מרסל פטיו לתוכנית לימודים מואצת שהייתה מיועדת ליוצאי מלחמה, והשלים את לימודיו בבית הספר לרפואה בתוך שמונה חודשים.
הוא החל את התמחותו בבית החולים הפסיכיאטרי בעיר אוורה (Évreux).
את התואר ברפואה קיבל בדצמבר 1921, ולאחר מכן עבר להתגורר ולעבוד בעיר וילנב-סור-יון (Villeneuve-sur-Yonne), שם קיבל תשלום הן ממטופליו והן מקרנות סיוע רפואי ממשלתיות.
באותה תקופה כבר עשה פטיו שימוש בחומרים נרקוטיים ממכרים.
במהלך עבודתו בוילנב-סור-יון, רכש מוניטין של רופא המעורב בפרקטיקות רפואיות מפוקפקות, שכללו מתן חומרים נרקוטיים, ביצוע הפלות בלתי חוקיות, וכן גניבה של פריטים קטנים.
קורבנו הראשון האפשרי של מרסל פטיו הייתה לואיז דלאבו (Louise Delaveau), בתה של אחת המטופלות הקשישות שלו, עמה ניהל קשר רומנטי בשנת 1926. דלאבו נעלמה בחודש מאי באותה שנה, ושכנים דיווחו כי ראו את פטיו טוען תיבה לתוך רכבו.
המשטרה פתחה בחקירה, אך לבסוף סגרה את התיק לאחר שסיווגה את המקרה כבריחה מהבית.
באותה שנה התמודד פטיו לראשות העיר וילנב-סור-יון, ושכר אדם שיפריע במהלך עימות פוליטי עם יריבו.
הוא זכה בבחירות, ובמהלך כהונתו מעל בכספי העירייה.
בשנת 1927 נישא לג'ורז'ט לאבלה (Georgette Lablais), בת 23 באותה עת, בתו של קצב ובעל אדמות אמיד מהעיירה סנז'לה (Seignelay).
בנם, גרהארד פטיו (Gerhardt Petiot), נולד באפריל 1928.
נציב מחוז יון קיבל תלונות רבות על גניבה והתנהלות כספית מפוקפקת מצד מרסל פטיו.
באוגוסט 1931 הוא הושעה מתפקידו כראש העיר וילנב-סור-יון, ובהמשך התפטר מתפקידו.
עם זאת, לפטיו נותרו תומכים רבים, ואף מועצת הכפר התפטרה לאות הזדהות עמו.
חמישה שבועות לאחר מכן, ב-18 באוקטובר 1931, נבחר פטיו כחבר מועצת מחוז יון.
בשנת 1932 הוא הואשם בגניבת חשמל מהכפר, ובשל כך איבד את מקומו במועצה.
באותה תקופה כבר עבר להתגורר בפריז.
בפריז, משך מרסל פטיו מטופלים על ידי הצגת מסמכים מזויפים, ורכש לעצמו מוניטין מרשים בקליניקה שניהל ברחוב דה קוֹמרטן 66 (Rue de Caumartin).
עם זאת, נפוצו שמועות על ביצוע הפלות בלתי חוקיות ומתן מופרז של תרופות ממכרות.
בשנת 1936 מונה לתפקיד רופא אזרחי (médecin d'état-civil), אשר הקנה לו סמכות לחתום על תעודות פטירה.
באותה שנה אושפז לזמן קצר בשל קלפטומניה, אך שוחרר בשנת 1937. בתקופה זו המשיך גם להימנע מתשלום מיסים.
לאחר תבוסת צרפת לגרמניה בשנת 1940, החלו גיוסי עבודה כפויה של אזרחים צרפתים לטובת גרמניה הנאצית.
מרסל פטיו סיפק לאנשים שהיו מיועדים לגיוס אישורי נכות רפואיים מזויפים, שאיפשרו להם להימנע מהשירות.
בנוסף, טיפל באותם עובדים שחזרו לצרפת כשהם חולים.
ביולי 1942 הורשע פטיו במתן מרשמים מופרזים לסמים, אף ששני מכורים שהיו אמורים להעיד נגדו נעלמו.
נגזר עליו קנס כספי בסך 2,400 פרנק.
מאוחר יותר טען מרסל פטיו כי במהלך הכיבוש הגרמני של צרפת היה מעורב בפעילות תנועת ההתנגדות הצרפתית.
לטענתו, פיתח נשק סודי שגרם למותם של חיילים גרמנים מבלי להשאיר ראיות פורנזיות, הטמין מוקשים ומלכודות ברחבי פריז, קיים פגישות רמות דרג עם מפקדים בכוחות בעלות הברית, ופעל בשיתוף פעולה עם קבוצה של אנטי-פשיסטים ספרדים – שלימים התברר כי לא הייתה קיימת כלל.
לא נמצאה כל ראיה שתומכת בטענותיו של מרסל פטיו לגבי מעורבותו בפעילות מודיעינית או צבאית כלשהי בתקופת מלחמת העולם השנייה.
עם זאת, בשנת 1980 הוא הוזכר על ידי קולונל ג'ון פ' גרומבך (John F.
Grombach), לשעבר ראש מודיעין אמריקאי, כמקור מודיעיני מתקופת המלחמה.
גרומבך היה מייסדו ומפקדו של ארגון ריגול עצמאי קטן שפעל בין השנים 1942 ל-1955, ואשר נודע לאחר מכן בשם "הבריכה" (The Pond).
גרומבך טען כי פטיו סיפק מידע בנוגע לטבח יער קאטין, לפיתוח טילים גרמניים באתר פנמינדה (Peenemünde), ולשמותיהם של סוכני אבווהר שנשלחו לארצות הברית.
אף שטענות אלו לא אומתו על ידי מקורות של שירותי מודיעין אחרים, בשנת 2001 נחשפו חלק ממסמכי "הבריכה", ובהם מברק שהזכיר את שמו של פטיו.
הפעילות הרווחית ביותר של מרסל פטיו בתקופת הכיבוש הגרמני של צרפת הייתה הפעלת מסלול מילוט פיקטיבי.
Eugène), הציג את עצמו כאדם המסוגל לסייע לנרדפים על ידי הגרמנים או שלטון צרפת של וישי להימלט אל מחוץ לצרפת.
הוא טען כי ביכולתו להסדיר מעבר לארגנטינה או ליעדים אחרים באמריקה הדרומית דרך פורטוגל, בתמורה ל-25,000 פרנקים לאדם.
שלושה שותפים – ראול פורייה (Raoul Fourrier), אדמון פינטאר (Edmond Pintard) ורנה-גוסטב נזונדה (René-Gustave Nézondet) – הפנו אליו את קורבנותיו, בהם יהודים, חברי תנועת ההתנגדות, ואף עבריינים פליליים.
לאחר שהיו תחת שליטתו, הסביר להם פטיו כי הרשויות בארגנטינה מחייבות חיסון נגד מחלות כתנאי לכניסה למדינה.
תוך שימוש בטענה זו, הזריק להם ציאניד.
לאחר מותם, לקח את רכושם ונפטר מהגופות.
בתחילה השליך מרסל פטיו את הגופות לנהר הסן, אך בהמשך החל להשמידן באמצעות טבילה בסיד או על ידי שריפתן.
בשנת 1941 רכש בית ברחוב לה סר 21 (21 Rue le Sueur) בפריז, סמוך לשער הניצחון.
רכישת הבית התבצעה באותו שבוע שבו אנרי לפון (Henri Lafont) שב לפריז, מצויד בכספים ובהיתר מה־אבווהר לגייס חברים חדשים לגסטפו הצרפתי.
בסופו של דבר נודע לגסטפו על קיומו של "מסלול המילוט" של מרסל פטיו, אותו תפסו בטעות כחלק מפעילות תנועת ההתנגדות הצרפתית.
סוכן הגסטפו רובר יודקום (Robert Jodkum) אילץ את העציר איוואן דרייפוס (Yvan Dreyfus) לפנות לרשת המילוט לכאורה, אך דרייפוס נעלם ולא נודעו עקבותיו.
מודיע נוסף הצליח לחדור לרשת והביא לחשיפתה.
בעקבות זאת עצר הגסטפו את ראול פורייה, אדמון פינטאר ורנה־גוסטב נזונדה.
במהלך עינויים, השלושה הודו כי "ד"ר אז'ן" הוא מרסל פטיו.
רנה־גוסטב נזונדה שוחרר מאוחר יותר, אך שלושת המעורבים האחרים נכלאו למשך שמונה חודשים, לאחר שנחשדו בסיוע ליהודים להימלט.
גם תחת עינויים, לא מסרו שמות נוספים של חברים בתנועת ההתנגדות הצרפתית, מאחר שלא הכירו אחרים.
הגסטפו שחרר את שלושת הגברים בינואר 1944.
ב־11 במרץ 1944 התלוננו שכניו של מרסל פטיו ברחוב לה סר בפריז על ריח רע שעלה מהאזור, וכן על כמויות גדולות של עשן שפרצו מארובת הבית.
מתוך חשש לשריפה בארובה, הוזעקו למקום כבאים, שנכנסו אל הבית ומצאו תנור פחם בוער במרתף.
בתוך התנור, וכן פזורים ברחבי המרתף, נמצאו שרידי גופות אדם.
בנוסף לשרידים שנמצאו במרתף, נמצאו שאריות גופות גם בבור בחצר האחורית, שהיה מלא חלקית בסיד חי, וכן בתוך שק קנבס.
בביתו של מרסל פטיו התגלו חלקי גוף בכמות שהספיקה לזיהוי של לפחות עשרה קורבנות.
ברחבי הנכס נמצאו גם מזוודות, ביגוד ופריטים נוספים השייכים לקורבנותיו.
הפרשה עוררה סערה תקשורתית נרחבת, והסיקור חצה את גבולות צרפת.
ידיעות על המקרה פורסמו גם בשווייץ, בלגיה ובמדינות סקנדינביה.
במהלך שבעת החודשים שחלפו מאז גילוי שרידי הגופות, הסתתר מרסל פטיו אצל חברים, תוך שהוא טוען כי הגסטפו רודף אחריו משום שהרג חיילים גרמנים ומשתפי פעולה.
בהמשך עבר להתגורר עם אחד ממטופליו, ז'ורז' רדוּטה (Georges Redouté), גידל זקן, ואימץ לעצמו שמות בדויים שונים.
במהלך שחרור פריז בשנת 1944, אימץ מרסל פטיו את השם הבדוי "אנרי ולרי" (Henri Valeri) והצטרף לשורות כוחות הפנים הצרפתיים (FFI), שלחמו במסגרת המרד נגד הכיבוש הגרמני.
הוא מונה לתפקיד קפטן והיה אחראי על לוחמה נגד ריגול ועל חקירת שבויים.
כאשר העיתון Résistance פרסם כתבה על מרסל פטיו, קיבל פרקליט ההגנה שייצג אותו בשנת 1942 בפרשת הנרקוטיקה מכתב מלקוחו הנמלט, שבו טען פטיו כי ההאשמות שפורסמו הן שקרים.
מידע זה רמז למשטרה כי פטיו עדיין נמצא בפריז, והחיפושים חודשו.
כאשר גם "אנרי ולרי", שמו הבדוי של פטיו עצמו, נמנה עם המגויסים לחיפושים אחריו.
לבסוף, ב־31 באוקטובר 1944, זוהה פטיו באחת מתחנות הרכבת התחתית של פריז ונתפס.
ברשותו נמצאו אקדח, 31,700 פרנקים ו־50 סטים של מסמכי זהות.
מרסל פטיו נכלא בכלא לה סנטה (La Santé) שבפריז.
במהלך חקירתו טען כי הוא חף מפשע, וכי הרג רק את אויבי צרפת.
לדבריו, גילה את ערימת הגופות בביתו ברחוב לה סר 21 כבר בפברואר 1944, אך הניח כי מדובר במשתפי פעולה שנהרגו על ידי חברים ב"רשת ההתנגדות" שלו.
חרף זאת, חקירת המשטרה העלתה כי לפטיו לא היו כל קשרים עם קבוצות המחתרת המרכזיות.
יתר על כן, חלק מארגוני ההתנגדות שאותם תיאר מעולם לא התקיימו, ולא נמצאו כל תימוכין לטענותיו בדבר מבצעיו שביצע כביכול.
בסופו של דבר, הגישו נגדו התובעים כתב אישום בגין לפחות 27 מקרי רצח שבוצעו ממניעים של בצע כסף, והעריכו את סך רווחיו בכ-200 מיליון פרנק.
ב-19 במרץ 1946 החל משפטו של פטיו, אשר הואשם ב-135 סעיפים פליליים.
עורך הדין הנודע רנה פלוריו לקח על עצמו את הגנתו, מול צוות תביעה שכלל תובעים מטעם המדינה ו-12 עורכי דין אזרחיים שמונו על ידי משפחות קורבנותיו של פטיו.
במהלך המשפט, נהג פטיו ללעוג לתובעים וטען כי חלק מהקורבנות היו משתפי פעולה עם הנאצים או סוכנים כפולים, ואף טען כי אנשים שנעלמו עדיין בחיים ובריאים בדרום אמריקה תחת זהויות בדויות.
הוא הודה בהריגתם של 19 מתוך 27 הקורבנות שנמצאו בביתו, וטען כי היו גרמנים ומשתפי פעולה.
חלק מתוך סך של 63 "אויבים" שלכאורה חיסל.
ניסיונו של פלוריו להציג את פטיו כגיבור מחתרת נתקל בחוסר אמון מצד השופטים וחבר המושבעים.
לבסוף, הורשע פטיו ב-26 סעיפי רצח ונידון לעונש מוות.
ב-25 במאי 1946, לאחר עיכוב של מספר ימים שנגרם עקב בעיה במנגנון השחרור של הגיליוטינה, הוצא פטיו להורג בעריפת ראש ונקבר בבית העלמין איוורי.
פרשת רציחת היהודים על ידי פטיו ורשת הבריחה הכוזבת שהפעיל היוו בסיס לסרט הצרפתי "דוקטור פטיו" משנת 1990, אשר תיעד את חייו בשנים 1941–1944. את דמותו של פטיו גילם השחקן מישל סרו.
מיני-סדרת הקומיקס בת חמישה הגליונות "הקצב מפריז" משנת 2019, פרי עטה של סטפני פיליפס ובאיורו של דין קוץ, מגוללת באופן דרמטי את החקירה, המעצר וההרשעה הסופית של פטיו.
דמותו של פטיו משחקת תפקיד מרכזי גם בסדרת הספרים "תאומי אושוויץ" מאת הסופרת רוברטה קגן.
מרסלו בלבואה הוא כדורגלן עבר אמריקאי.
בלבואה הוא יליד שיקגו, אילינוי.
לאחר שהרשים בקבוצת הכדורגל של אוניברסיטת סן דייגו סטייט, זומן בלבואה לסגל נבחרת ארצות הברית, איתה השתתף במונדיאל 1990 ובמונדיאל 1994. ב-1992 וב-1994, זכה בפרס הכדורגלן האמריקאי של השנה, וב-1995, היה לכדורגלן האמריקאי הראשון שצבר למעלה ממאה הופעות בנבחרת.
ב-1995, החל בלבואה לשחק בקבוצת לאון ממקסיקו, ושנתיים לאחר מכן, עבר לקולורדו ראפידס מה-MLS.
בלבואה שיחק שש שנים בקבוצה והוביל אותה במספר קטגוריות סטטיסטיות שונות.
ב-1998 הצטרף לטאב ראמוס ולאריק ויינלדה, וביחד היו האמריקאים הראשונים ששיחקו בשלושה גביעי עולם.
בשנת 2002, עבר בלבואה למטרוסטארס, אבל שיחק רק חמש דקות במשך כל העונה עקב פציעות.
לאחר עונה זו, פרש מכדורגל מקצועני.
בנבחרת ארצות הברית, השתתף בלבואה ב-128 משחקים וכבש 13 שערים.
את קריירת ה-MLS שלו, סיים עם 24 שערים ו-23 בישולים ב-152 משחקים.
בסוף שנת 2005, נבחר בלבואה להרכב כל הזמנים ב-MLS.
בלבואה נודע בבעיטות המספרת שלו, שאחת מהן, נגד קולומבוס קרו בשנת 2000, נבחרה לשער העונה ב-MLS.
לאחר פרישתו מכדורגל, החל לעבוד כשדרן ב-ESPN וב-HDNet.
בשנת 2005, נבחר בלבואה להיכל התהילה של הכדורגל הלאומי.
מרסלו ביילסה (בספרדית: Marcelo Bielsa; נולד ב-21 ביולי 1955 ברוסאריו, ארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת הבלם, וכיום מאמן נבחרת אורוגוואי.
שימש בעבר כמאמן נבחרת ארגנטינה במהלך מונדיאל 2002 והוביל את אתלטיק בילבאו לגמר הגביע הספרדי וגמר הליגה האירופית בעונת 2011/12. הוא מכונה אל לוקו (El Loco) - "המשוגע".
ביילסה שיחק כבלם בקבוצת ניואל'ס אולד בויס לתקופה קצרה בטרם פרש לקריירת אימון בגיל 25.
ביילסה נערץ על ידי אוהדי ניואל'ס, והמועדון החליף ב-2009 את שמו של האצטדיון הביתי לאצטדיון מרסלו ביילסה.
בתום אותה עונה הוא עבר למקסיקו שם אימן את קבוצות אטלס וקלוב אמריקה בטרם חזר לארגנטינה ב-1997 כדי להדריך את ולס סרספילד, אותה הוביל לזכייה בקלאוסורה של 1997.
ביולי 1998 חתם ביילסה על חוזה בקבוצת אספניול הספרדית אך אימן אותה חודשיים בלבד לאחר שקיבל את הצעת התאחדות הכדורגל הארגנטינאית לאמן את הנבחרת.
ביילסה מונה למאמן נבחרת ארגנטינה אחרי שדניאל פסארלה הגיש את התפטרותו לאחר כישלונו לזכות במונדיאל 1998.
תחת הדרכתו הפכה ארגנטינה לאחת הנבחרות הטובות בעולם, הוא סיים את מוקדמות הגביע העולמי בפער גדול משאר יריבותיה והייתה הפייבוריטית הגדולה לזכייה במונדיאל 2002.
לרוע מזלו הוגרלה הנבחרת לבית המוות אשר כלל את היריבה הוותיקה אנגליה, את שוודיה, אחת הנבחרות הטובות באירופה ואת ניגריה, אז הנבחרות האפריקאית הטובה ביותר.
בקשתו של ביילסה להתפטר לא התקבלה על ידי ראשי ההתאחדות.
בהמשך הוא הוביל את ארגנטינה לגמר הקופה אמריקה ולזכייה במדליית הזהב האולימפית באולימפיאדת אתונה 2004. כאשר נדמה היה שהקהל הארגנטינאי סלח לו, החליט ביילסה להתפטר מתפקידו לאחר הניצחון מול פרו.
התפטרותו התקבלה בתדהמה בארגנטינה ובמקומו מונה חוסה נסטור פקרמן.
ביילסה מונה כמאמנה החדש של נבחרת צ'ילה אחרי כישלונה של הנבחרת בקופה אמריקה.
משחקו הראשון במוקדמות הגביע העולמי נערך בבואנוס איירס מול נבחרתו הקודמת ונבחרת מולדתו ארגנטינה שהסתיים בניצחון ארגנטינה בתוצאה 0–2. בשנת 2009 זכה בתואר מאמן השנה בדרום אמריקה.
ביולי 2011 מונה ביילסה למאמן אתלטיק בילבאו ונחל עמה הצלחות רבות בליגה האירופית ובליגה.
ניצחון כפול על מנצ'סטר יוניטד - 2-3 באולד טראפורד ו-1–2 באצטדיונה הביתי של בילבאו.
כמו כן, רשם ביילסה ניצחון על שאלקה 04 הגרמנית בחוץ 2–4. הוא הוביל את בילבאו עד לגמר הליגה האירופית אך שם קבוצתו הפסידה 0–3 לאתלטיקו מדריד.
באותה עונה ביילסה גם הוביל את בילבאו לגמר הגביע הספרדי, אך קבוצתו הפסידה 0–3 לברצלונה.
בתחילת חודש יולי 2012, התפטר ביילסה מאימון הקבוצה לאחר שלא קיבל גיבוי מהנהלת הקבוצה, לאור ריב אליו נקלע אל מול שיפוצניקים שעיכבו עבודות שדרוג שביצעו במתקן האימונים של המועדון.
אולם, יממה לאחר מכן, הודיע ביילסה כי הוא חוזר בו מהתפטרותו.
לאחר מונדיאל 2014, חתם מרסלו ביילסה באולימפיק מרסיי לשנתיים.
ב-6 ביולי 2016 התמנה ביילסה לתפקיד מאמן לאציו, על אף מועמדותו לאימון נבחרת ארגנטינה.
כעבור יומיים התפטר מתפקידו במפתיע.
ב-24 במאי 2017 התמנה ביילסה למאמן ליל מהליגה הצרפתית.
ב-15 בדצמבר 2017 פוטר מתפקידו לאחר השעיה של חודש ורצף כישלונות של ליל.
ב-15 ביוני 2018 מונה למאמן לידס יונייטד מהצ'מפיונשיפ והעפיל עמה בחזרה לפרמייר ליג לאחר היעדרות של 16 שנה.
ב-27 בפברואר 2022 פוטר מהקבוצה לאחר רצף תוצאות שלילי עם מספר רב של ספיגות שערים.
פעמים רבות סיפר ביילסה שהוא בעל אוסף של מעל 25,000 קלטות וידאו של משחקי כדורגל אותן ניתח לפרטי פרטים, מהן למד 28 דרכים להציב שחקנים על המגרש, 11 דרכים להגיע אל השער ו-17 מהלכים התקפיים אפשריים.
אחיו רפאל הוא פוליטיקאי בעוד שאחותו מריה אאוחניה מכהנת בתור מושלת חבל סנטה פה.
מרסלה מורלו (ספרדית: Marcela Morelo; נולדה ב-13 בדצמבר 1969) היא זמרת ומלחינה ארגנטינאית.
כשמאחוריה שבעה אלבומים, מרסלה מורז'ו (הידועה בשם הבמה "מרסלה מורלו", או "המורלו" (La Morelo)), זוכה להכרה רבה בעיקר הודות למגוון המקצבים הלטיניים המשולבים היטב בין שיריה הכוללים גם פופ, רוק, בלדות ופולקלור.
מרסלה מורלו נולדה ב-13 בדצמבר 1969 בלנוס, אחד מ-135 תתי המחוזות המרכיבים את פרובינציית בואנוס איירס, מקום מגוריה מאז ועד היום.
מאז ומתמיד הרגישה מורלו מחוברת למוזיקה:
"כשהייתי קטנה שיחקתי עם המטאטא ששימש לי מיקרופון ושרתי יחד עם הדיסקים ששמעתי.
בנוסף שרתי גם באירועים משפחתיים ובהצגות בבית הספר.
בגיל 7 התחלתי ללמוד לנגן על גיטרה קלאסית, ולאחר 7 שנים של לימוד ואהבה למוזיקה הפכתי את התחביב למקצוע.
עם סיום לימודי הגיטרה יצרתי קשרים דרך חברים נגנים, ויחד יצאנו להופיע בפאבים של בואנוס איירס, עד שהתפתחנו למקומות נוספים".
כשהגיעה לגיל 18, החלה להלחין שירים בעצמה.
עבודותיה הראשונות היו הלחנות ג'ינגלים פרסומיים.
עם חלוף השנים נקשרה יותר ויותר למוזיקה ושאבה רעיונות רבים לשיריה הודות לסגנונות המוזיקה המגוונים להם היא מאזינה:
"ההשפעות שלי מהמוזיקה מגוונות מאוד.
אני מאזינה מעט מהכל - בבית יש לי דיסקים מכל הסוגים החל מפופ, מוזיקה לטינית כמובן, מוזיקת "א-קפלה" וכלה ב-Take 6 מהם אני לומדת המון כיצד לשיר".
בשנת 1996, כשכבר ידעה מורלו שהמוזיקה היא חלק בלתי נפרד מחייה, חשבה כי מיצתה את ההופעות המזדמנות בברים והחליטה לנסות את מזלה במספר חברות תקליטים לאחר שהקליטה שלושה שירי דמו.
"כשהגעתי לחברת :BMG והשמעתי להם את הדמו הם אמרו: 'נשמע מעניין'" נזכרת מורלו.
מאז הכול היסטוריה, חלומה של מרסלה התגשם וכבר החלה להקדיש את מיטב זמנה להקלטת אלבומה הראשון "Manantial" (מעיין), שעם הוצאתו מכר יותר מ-700 אלף עותקים וכלל את הלהיטים "Corazón Salvaje" (לב פראי) ו-"La Fuerza Del Engaño" (כוחה של בגידה).
לאור ההצלחה בארגנטינה, חברת התקליטים BMG החליטה לפרסם את אלבומה של מורלו גם בשאר ארצות אמריקה הלטינית ובספרד, ושנה לאחר מכן כשכבר גרף אלבום פלטינה הקליטה מורלו את אלבומה השני, "Eclipse" (ליקוי) שכקודמו זכה אף הוא לאותו התואר.
נכון להיום מורלו הופיעה במסגרת מסע ההופעות שלה בארצות נוספות ברחבי היבשת ובעולם כמו פוארטו ריקו, מקסיקו, ונצואלה, קולומביה, צ'ילה, פרגוואי, אורוגוואי, בוליביה, פרו, איטליה, רומניה וספרד.
הופעות אלו קידמו משמעותית את הקריירה של מורלו שכבר הוכתרה כאומנית הפופ הארגנטינאית הראשונה המצליחה בחו"ל.
בשיריה של מורלו אותם היא יוצרת יחד עם רודולפו לוגו, שותפה לעיבוד השירים ונגן בלהקה, מעורבים כלי נגינה רבים ומגוונים, חלקם אנדים הנפוצים לרוב בשירי הפולקלור והם הגורם המייחד את שיריה של מורלו.
מבין כלי הפריטה הסטנדרטים המאופיינים על ידי גיטרות ניילון, קלאסיות, בס, אקוסטיות וחשמליות, מרסלה נוהגת להשתמש בגיטרות קטנות כמו הצ'רנגו אשר איתן היא נוהגת להופיע ולשיר.
בין כלי ההקשה הנפוצים נמנים בנוסף תופים מיוחדים כמו תוף הבומבו לגווארו (Bombo legüero).
כמו כן בשיריה בולטים במיוחד הכינורות, האקורדיון, המפוחית, החליל, החצוצרות ושאר כלי נשיפה מיוחדים כמו הסיקוס והקנה.
אם ננסה להגדיר ז'אנר מסוים לשיריה, נתקשה לעשות כן, שכן כמו שהיא אוהבת מוזיקה מכל הסוגים כך גם לא קיימת העדפה של ז'אנר ספציפי, מה שמעניק למוזיקה באלבומיה מגוון רחב של סגנונות כגון בלדות, פופ, רוק, פולקלור, סלסה ואף טנגו.
מורלו מרבה לשיר על לקחים מהחיים, וניכר שקיימים הרבה כאלה.
עיקר שיריה עוסקים באהבה, בין אם נפגעה ממנה ובין אם לא יכולים בלעדיה.
כמו כן שיריה מדברים בין היתר על היחסים בין גבר ואישה, על תשוקה, זוגיות, בגידה, אכזבות, תקוות, ציפיות ושמחת חיים.
השימוש הנפוץ בהאנשות, מטפורות ומוטיבים חוזרים עוזרים לה לבטא את הדברים המסבים לה אושר ובכך היא מצליחה לחדור לליבם של מאזיניה.
"Argentina Te Quiero" - ארגנטינה אני אוהב אותך - שיר זה הולחן על ידי מורלו בעקבות המשבר הכלכלי בארגנטינה בשנת 2001.
"Proyecto Mujer" - פרויקט אישה - פרויקט ספרדי מיוחד המעודד תמיכה במאבק סרטן השד.
במסגרת הפרויקט יצא לאור בשנת 2001 אלבום מיוחד ("Mujer") בהשתתפות מיטב הזמרות הלטיניות ביניהן רוסיו דורקל (Dúrcal), רוסריו, אנה טורוחה (Torroja), מרטיריו (Martirio), מרסלה מורלו ואחרות.
מורלו הקליטה לאלבום גרסה מיוחדת לשיר "Habanera Del Primer Amor" (תווי האהבה הראשונה) של ואיניקה דובלה.
"La Magia Del Vento" - מאיטלקית: קסם הרוח - הגרסה החצי-איטלקית לשיר "Ponernos De Acuerdo" (בוא ונסכים) שמרסלה שרה יחד עם הזמר האיטלקי ג'יג'י פיניציו (Finizio)
"Fuerte Navidad" - חג מולד איתן - פרויקט בהשתתפות סליה קרוז, צ'יצ'י פראלטה (Peralta) ופרנקו דה ויטה (De Vita).
"A Mis Niños De 30 Años" - לילדי השלושים שלי - אוסף שירי ילדים מהעבר בהשתתפות גיבור הילדים מיליקי הליצן (אמיליו ארגון; Aragón), ששר יחד עם מרסלה את השיר "Susanita" מתוך האוסף.
בהכנת האוסף השתתפו גם סליה קרוז, מיגל בוסה (Bosé) וזמרים מפורסמים אחרים.
"Cantora" - "זמרת" - אוסף שיריה של מרסדס סוסה עם מיטב הזמרים הארגנטינאיים ביניהם ביצוע השיר "Jamas Te Olvidare" יחד עם מרסלה.
גם השיר "Luna Bonita" (ירח נאה) זכה לגרסה עברית משלו הנקראת "לא עוצרת", בביצועה של הזמרת המזרחית ניבין.
מלבד עיסוקיה במוזיקה שהיא כותבת ומלחינה והופעות בגראן רקס (אחד האולמות הגדולים והנחשבים בבואנוס איירס), מרסלה נוהגת להופיע ולקחת חלק באירועים לאומיים בארגנטינה ומחוצה לה.
מאז תחילת הקריירה מרסלה חלקה במה והקליטה שירים יחד עם אומנים ארגנטינאיים רבים ביניהם אריאל רמירז, לוס נוצ'רוס, לוסיאנו פריירה, קוטי, רוברטו קרבחל, סולדד פסטורוטי (Pastorutti), דייגו טורס (Torres), מרסדס סוסה ואבל פינטוס.
כמו כן, הופיעה במספר טקסים יחד עם זמרים בינלאומיים כמו ז'ואן מנואל סראט, קטאמה (Ketama), ג'יג'י דאלסיו, חוסה הצרפתי (José el Francés) ועוד רבים וטובים אחרים.
במסגרת פועלה השתתפה מרסלה במגוון טקסי מוזיקה ואף זכתה בתארים רבים:
1998 - מועמדת בפרסי "אמיגו" (ספרד) בתור "האומנית הלטינית הטובה ביותר" יחד עם גלוריה אסטפן וטליה (שחקנית).
1998 - להיטה הראשון "Corazón Salvaje" (לב אמיץ) הוכתר כשיר הנשמע ביותר בספרד לשנה זו.
1999 - זכייה בפרס גרדל בקטגוריית "תגלית השנה" לאור צאת האלבום Manantial.
2000 - קבלת אלבום זהב ואלבום פלטינה עבור האלבום Manantial.
2000 - זכייה בפרס גרדל בקטגוריית "זמרת הפופ הטובה ביותר" לאור צאת האלבום Eclipse.
2002 - זכייה בפרס גרדל בקטגוריית "זמרת הפופ הטובה ביותר" לאור צאת האלבום Tu Boca.
2006 - זכייה בפרס גרדל בקטגוריית "אלבום זמרת הפופ הטוב ביותר" עבור האלבום Morelo 5.
2008 - מועמדת בפרס גרדל בקטגוריית "אלבום זמרת הפופ הטוב ביותר" עבור האלבום Fuera Del Tiempo.
2008 - זכייה בפרס SADAIC בקטגוריית "המוזיקה הפופולרית הטובה ביותר".
2010 - זכייה בפרס גרדל בקטגוריית "אלבום זמרת הפופ הטוב ביותר" עבור האלבום Otro Plan.
2013 - זכייה בפרס גרדל בקטגוריית "אלבום זמרת הפופ הטוב ביותר" עבור האלבום El Club de los Milagros.
בחודש מאי 2010 הגיעה מרסלה מורלו לראשונה להופעות בישראל במשכן לאומנויות הבמה בבאר שבע וברידינג 3 בנמל תל אביב.
במסגרת ביקורה הקליטה מרסלה יחד עם לילה ופרלה מלקוס את הגרסה הספרדית ל"שיר לשלום", אותה ביצעה יחד איתן על הבמה בשתי ההופעות.
בחודש מאי 2012 הגיעה מרסלה מורלו לישראל בפעם השנייה, בה הופיעה בהיכל התרבות בפתח תקווה וברידינג 3 בנמל תל אביב.
בשתי הופעותיה בארץ ביצעה את השיר "Todas Las Palabras" של עידן רייכל.
יין מרסלה (באיטלקית: Marsala) הוא שם לסוג של יין המופק באזור העיר מרסלה בסיציליה (איטליה).
ליין מעמד של "Denominazione di origine controllata" (יין מפוקח) על ידי ממשלת איטליה.
למרות שבני העיר לעיתים שותים את המרסלה "נקי", הוא משווק בדרך כלל כיין מחוזק.
באופן מסורתי, חיזקו את יין המרסלה עם אתנול, על מנת שישרוד נסיעות ארוכות בים.
הזר הראשון אשר מתאר מרסלה הוא ככל הנראה סוחר אנגלי בשם ג'ון וודהאוס.
ב-1773 הגיע וודהאוס לעיר מרסלה ו"גילה" את היין המקומי, שיושן בחביות עץ והיה בעל טעם דומה לזה של יינות מחוזקים ספרדיים ופורטוגזיים שהיו נפוצים באותה תקופה באנגליה.
יין מרסלה מחוזק מיוצר בתהליך שנקרא in perpetuum, הדומה למערכת הסולרה שבה משתמשים לייצור שרי בחרס דה לה פרונטרה שבספרד.
יין מרסלה מיוצר ממספר זני ענבים, בהם בולטים זני גרילו, אינזוליה וקטרטו.
ליין צבע ענבר אופייני וארומה מורכבת שבה רמזים לטעם אלכוהול חזק, זאת כנראה הודות לתכולת האלכוהול הגבוהה של היין, הנעה בין 16% ל-20%.
סוגי יין המרסלה מסווגים בהתאם למאפייניהם ולזמן היישון של היין ביקב:
דרגת Fine ליין שעבר יישון מינימלי, בדרך כלל פחות משנה
דרגת Superiore ליין שיושן לפחות שנתיים
דרגת Superiore Riserva ליין שיושן לפחות ארבע שנים
דרגת Vergine e/o Soleras ליין שיושן לפחות חמש שנים
יין מרסלה הוגש באופן מסורתי כיין אפריטיף בין המנה הראשונה והשנייה בארוחה.
במטבח המודרני היין מוגש מצונן לצד גבינת פרמזן, גורגונזולה, רוקפור, או גבינה אחרת בעלת טעם עז, יחד עם פירות או עוגיות.
יש המגישים יין מרסלה בטמפרטורת חדר כיין קינוח.
מרסלו דניאל גז'ארדו (ספרדית: Marcelo Daniel Gallardo; נולד ב-18 בינואר 1976 בעיירה מרלו שבפרובינציית בואנוס איירס, ארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ומאמן ריבר פלייט בהווה.
מחזיק בשיא הזכיות כמאמן עם ריבר פלייט - 14 תארים.
נבחר שלוש פעמים למאמן השנה באמריקה הדרומית.
גז'ארדו מכונה בארגנטינה אל מונייקו ("הבובה" בספרדית).
בנו הוא הכדורגלן נאוול גז'ארדו.
גז'ארדו גדל במחלקת הנוער של ריבר פלייט שהצמיחה רבים משחקניה הגדולים של ארגנטינה.
כבר מגיל צעיר התבלט גז'ארדו בזכות יכולת טכנית גבוהה וראיית משחק.
גז'ארדו נחשב לאחד הכישרונות של הכדורגל הארגנטינאי ורבים ראו בו שחקן שיוביל את הנבחרת.
גז'ארדו ערך את הופעת הבכורה במדי הקבוצה הבוגרת ב-18 באפריל 1993 במשחק הניצחון של ריבר על ניואל'ס אולד בויס כשהוא רק בן 17. באותם ימים, מאמן הקבוצה היה דניאל פסארלה שהפך עם השנים למאמנו גם בנבחרת ארגנטינה.
גז'ארדו שיחק בריבר עד שנת 1999 בהן הפך לאחד מסמלי המועדון.
הוא היה חלק חשוב מהקבוצה שזכתה בארבע אליפויות, בגביע ליברטדורס ובסופרקופה סודאמריקנה.
ב-1999 נרכש גז'ארדו על ידי קבוצת מונקו הצרפתית.
כבר בעונתו הראשונה התברר גז'ארדו כרכישה מצוינת, בעונתו השנייה הוביל את הקבוצה לזכייה באליפות וזכה לתואר כדורגלן השנה בצרפת.
בעונתו השלישית בקבוצה, הסתכסך גז'ארדו עם מאמנו דידייה דשאן שבתגובה הושיב אותו על הספסל, דשאן באותה עונה הסתכסך גם עם שחקנים מובילים אחרים בקבוצה.
הסכסוך עם מאמנו הביא גז'ארדו לחזור לארגנטינה, הוא הצטרף לקבוצת האם שלו ריבר פלייט וחזר להיות משחקניה הבולטים, הוא הוביל את הקבוצה לאליפות הקלאוסורה 2004 אך שנותיו הבאות בקבוצה לא היו מוצלחות.
המועדון נחל כישלונות בגביעים היבשתיים בעוד שיריבתה השנואה בוקה ג'וניורס שלטה בגביע ליברטדורס.
ב-2007 נרכש גז'ארדו על ידי קבוצת הפאר הצרפתית פריז סן-ז'רמן, הצרפתים קיוו לאפקט דומה כמו שהיה לגז'ארדו על מונקו ולחזור להתמודד בצמרת הליגה אחרי שנים קשות אך גז'ארדו אכזב והקבוצה המשיכה להיאבק בתחתית.
בתום העונה עזב גז'ארדו את הקבוצה והצטרף לפריס סן ז'רמן, איתה זכה בגביע הליגה הצרפתית, וב-2008 הוא עבר לדי.
יונייטד, שם זכה בגביע ארצות הברית הפתוח.
ב-2009 הוא שב לריבר פלייט, כשאת הקריירה הוא מסיים ב-2011 בנסיונל, איתה זכה באליפות אורוגוואי.
גז'ארדו זכה יחד עם נבחרת הנוער הארגנטינאית במונדיאל הנוער ב-1997. הוא ערך את הופעת הבכורה במדי הנבחרת הבוגרת ב-1994 במשחק מול נבחרת צ'ילה תחת הדרכתו של דניאל פסארלה.
ב-1995 זכה עם ארגנטינה במשחקים הפאן-אמריקאיים ושנה מאוחר יותר במדליית הכסף באולימפיאדת אטלנטה (1996).
גז'ארדו היה בסגל ארגנטינה למונדיאל 1998 בצרפת ולמונדיאל 2002 ביפן וקוריאה הדרומית.
עם פרישתו ממשחק פעיל מונה למאמן בנסיונל וזכה איתה באליפות של שנת 2012.
ב-2014 הוא מתמנה למאמן ריבר פלייט וזוכה איתה בשנה זו בגביע הסודאמריקנה, ובשנה העוקבת ברקופה סודאמריקנה, בגביע ליברטדורס ובגביע סורוגה בנק.
בראשית 2016 נבחר על ידי הפדרציה הבינלאומית להיסטוריה וסטטיסטיקה של הכדורגל (IFFHS) למקום החמישי ברשימת המאמן הטוב בעולם לשנת 2015, אחרי לואיס אנריקה, פפ גוארדיולה, אונאי אמרי ומסימיליאנו אלגרי.
באוגוסט 2016 זכתה שוב קבוצתו ברקופה סודאמריקנה, ובכך רשם גז'רדו תואר בינלאומי חמישי, שיא מועדון למאמן.
תחת הדרכתו זכה גם המועדון בגביע ארגנטינה בשנים 2016 ו-2017 ובסופר קאפ הארגנטינאי (מהדורת 2017).
בשנת 2018 זכה בפעם השנייה בגביע ליברטדורס לאחר שריבר גברה בגמר על בוקה ג'וניורס.
במאי 2019 זכה בשלישית עם ריבר ברקופה סודאמריקנה, ובכך הפך לבעל שיא הזכיות כמאמן עם ריבר, עשר במספר.
בדצמבר 2019 זכה המועדון בהדרכתו בפעם השלישית בגביע ארגנטינה, ובמרץ 2021 זכה שוב בסופר קאפ הארגנטינאי (מהדורת 2019).
בסוף אותה שנה זכה לראשונה בליגת העל הארגנטינאית ובטרופאו דה קמפאונס.
מלבד שתי הזכיות בליברטדורס, הגיעה הקבוצה פעמיים נוספות לחצי הגמר ופעם אחת לגמר (מול פלמנגו), שנשמט מידה בדקה האחרונה.
גז'ארדו נבחר למאמן השנה באמריקה הדרומית בשנים 2018, 2019 ו-2020.
מרסלו אלחנדרו דלגאדו (בספרדית: Marcelo Alejandro Delgado; נולד ב-24 במרץ 1973 בעיירה קפיטן ברמודס שבפרובינציית סנטה פה, ארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי.
הוא מכונה בארגנטינה אל צ'לו ("הרזה" בספרדית).
דלגאדו נחשב לאחד החלוצים הטובים ביותר ששיחקו בארגנטינה בשנות ה-90 ובשנים הראשונות של המאה ה-21 והתאפיין ביכולת אישית ומהירות גבוהה.
דלגאדו החל לשחק ברוסאריו סנטרל בעיר רוסריו ב-2 בנובמבר 1990 ושיחק בשורותיה עד 1994. בתקופה זו כבש 23 שערים ב-112 משחקיו בליגה הארגנטינאית.
ב-1994 עבר דלגאדו לשחק בקרוס אסול המקסיקנית אך כעבור עונה אחת חזר לארגנטינה והצטרף לראסינג קלוב.
הוא שיחק בראסינג 5 שנים במהלכן הפך לאחד החלוצים הארגנטינאים הטובים ביותר.
הוא כבש 48 שערים ב-119 משחקים ויכולתו הביאה את בוקה ג'וניורס, אחת משתי הקבוצות הגדולות של ארגנטינה, לרכוש את כרטיסו.
דלגאדו הפך לאחד מהשחקנים האהובים על הקהל והיה שותף לזכייתה של הקבוצה באליפות, 3 זכיות בגביע ליברטדורס (היה הכובש המצטיין של גביע הליברטדורס לשנת 2003) ולזכייה בגביע הביניבשתי בשנת 2000.
תחילת המאה ה-21 התאפיינה בקניית כרטיסיהם של שחקנים ארגנטינאים מובילים בליגה הארגנטינאית על ידי קבוצות ממקסיקו וזאת לאור המשבר הכלכלי שפקד את ארגנטינה ומנגד כניסתם של אנשי עסקים לכדורגל המקסיקני.
ב-2003 עבר דלגאדו בפעם השנייה לקרוס אסול ושיחק בה שנה וחצי בטרם חזר לבוקה ג'וניורס.
לאחר חזרתו לבוקה, זכה דלגאדו בשתי אליפויות נוספות ובשני גביעים יבשתיים.
ב-2006 הצטרף דלגאדו לבלגראנו וב-2007 עבר לשחק בברצלונה ספורטינג קלוב באקוודור.