tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מסופר כי אפילו אחד המטחים של היריות של הצבא הירדני בזמן תפילה בבית הכנסת שייסד, לא גרם לו לזוז קמעה כי היה בעת התפילה, בעוד שאר מתפללי בית הכנסת השתטחו על הרצפה מחמת צליפות הכדורים.
בכור נסים המשיך את התפילה ולא נע או זע ממקומט עד אשר סיים את התפילה עד תומה.
נבחר ליושב ראש הוועד של שכונת ימין משה בירושלים, ופעל רבות בפיתוח וטיפוח השכונה, תוך שימת דגש לקבלת עזרה וסיוע לתושביה משלטון המנדט הבריטי.
בעקבות פניותיו לשלטון המנדט ביקש לבחור מוכתאר לשכונה, ואכן נבחר משה נסים דאסה בהמלצתו ותמיכתו.
היה מאחרוני המפונים משכונת ימין משה עקב הפגזות והירי של הצבא הירדני על השכונה.
בשנת 1902 (תרס"ב) הוציא לאור ספר ששמו 'בן-גוריון' בלאדינו "Libro de Bin Gurion".
הספר הוא גרסה בשפת הלאדינו לספר 'יוסיפון' המתאר את אירועי היהודים בתקופת לבית שני.
נישא לג'אמילה, ויחד נולדו להם: משה בר-נסים (לימים עוזרו של אליעזר בן-יהודה בהחייאת השפה העברית), יצחק חי נסים, ארמנדו נסים, אלברטו נסים, אברהם נסים, חוזה (יוסף) נסים, ויקטוריה (נסים) טוקטלי, פרלה (נסים) מזרחי.
כמו כן היה נשוי לפרלה, רחל קלדרון, ולחנה (אשתו הרביעית).
התגורר בימין משה בבית הנמצא מול בית הכנסת הספרדי (כיום רחוב מלכי 7), והוא זה ששתל ביחד עם בנו משה בר-נסים את עץ האקליפטוס העתיק וההיסטורי הקיים במקום גם כיום.
באוגוסט 2022, יצא צו כריתה לעץ ההיסטורי מטעם עיריית ירושלים, אך עקב מאבק עיקש של צאצאי משפחת נסים (בראשות ערן עזריאלי ממשפחת נסים, ואוסי בנימין פעילה בצבא הגנה לעצים), הוחלט על ידי פקיד היערות כי העץ מיועד לשימור ואין לכרות אותו.
הלך לעולמו ב-12 באפריל 1948 (ג' בניסן ה'תש"ח) ונקבר בבית הקברות סנהדריה שבירושלים.
הרב יעקב חי עבו (1830–1899) היה איש ציבור וגואל קרקעות, קונסול צרפת בגליל, ממייסדי המושבות "מי מרום" (לימים יסוד המעלה) וגיא אוני (לימים ראש פינה).
נולד בצפת בשנת 1830 (ה'תק"ץ) לרב שמואל עבו שהיה קונסול צרפת בגליל, בן למשפחת עבו.
בצעירותו התחנך בתלמוד תורה ובישיבות העיר, ובסיום לימודיו הוסמך לרבנות ונישא לאסתר מלכה בת הרב יצחק כהן מליברפול.
לאחר נישואיו סייע לאביו בניהול ענייני הקונסוליה, מסחר וגאולת קרקעות.
הרבה לסייע בקידום ופיתוח היישוב העברי בגליל, ורוב הקרקעות שברשות היהודים בגליל העליון נרכשו על ידו ובסיועו.
כך רכש שטח אדמה ממערב לנהר הירדן, עליו הוקמה בהמשך המושבה משמר הירדן, ובשנת 1872 (ה'תרל"ב) רכש שטח אדמה על גדות אגם החולה, והקים עליו את מושבת "מי מרום" (לימים יסוד המעלה) יחד עם שלמה ושאול מזרחי.
בשנת 1878 (ה'תרל"ח) נמנה עם מייסדי המושבה "גיא אוני" שלימים הפכה ל"ראש פינה", ועם פטירת אביו בשנת 1879 (ה'תרל"ט) מונה לשמש תחתיו כקונסול ממשלת צרפת בערי הגליל, צפת וטבריה.
משרה זו סייעה לו לשמור על זכויות היהודים תושבי האזור.
בשנת 1882 (ה'תרמ"ב) סייע לרכוש את אדמות ראש פינה.
כן רכש חצי משטח האדמה של כפר מירון וייסד בו יישוב חקלאי עברי עבור עולי כורדיסטן.
במירון אף השלים והרחיב חלק מבניין מתחם הקבר של רבי שמעון בר יוחאי, בנה בו מצבה חדשה וחומה סביב המתחם.
בהמשך הוסיף ליישוב אוכלוסיית בעלי מלאכה יהודים מצפון אפריקה.
הלך לעולמו בביתו שבצפת ב-5 בדצמבר 1899 (ג' בטבת ה'תר"ס) לאחר תאונה.
הרב יעקב חיים (י' בניסן ה'תרי"ד, 1854 - י"ב בחשוון ה'תרפ"א, 1921) היה רב ומקובל, ממנהיגי הקהילה היהודית בבגדאד בראשית המאה ה-20, בנו וממשיכו של הרב יוסף חיים מבגדאד, מחבר ה"בן איש חי".
נולד בבגדאד בי' בניסן ה'תרי"ד כבן יחיד לרב יוסף חיים, מנהיג הקהילה היהודית בעיר, ולרחל.
את ראשית חינוכו קיבל בכותאב המקומי, אך משהתקדם בלימודו יותר משאר בני גילו, החל אביו ללמדו באופן עצמאי, והוא הפך לתלמידו המובהק.
עוד בצעירותו היה ידוע כתלמיד חכם, ואף הוזכר פעמים רבות על ידי אביו בכתביו, אך לא נשא בשום תפקיד רשמי או ציבורי כל עוד היה אביו בחיים.
בשנת ה'תרס"ט, עם פטירת אביו, נבחר על ידי ראשי הקהילה היהודית בבגדאד למלא את מקום אביו ברבנות.
הוא היה נושא את הדרשות השבועיות תחת אביו, אליהן היה מגיע קהל רב, ניהל את קופת הצדקה של הקהילה (ופעל גם למען עניי ירושלים), ייסד ישיבה לבעלי בתים בשם "מדרש בית טאקו" ועמד בראשה, והנהיג את הקהילה בבגדאד, שם נודע גם כגדול בקבלה מעשית וכמלומד בניסים.
עסק בעריכה והוצאה לאור של כמה מכתבי אביו.
12 שנה כיהן כרב בבגדאד, עד לפטירתו בי"ב בחשוון ה'תרפ"א.
בנו, הרב דוד, מילא את מקומו, עד לשנת ה'תשל"ב, אז נמלט מעיראק ללונדון, ומשם עלה לישראל, בה נפטר בשנת ה'תשמ"ג.
ציצים ופרחים – פירוש על חמשת חומשי התורה בדרך פרד"ס.
הודפס בשנת ה'תרס"ד בירושלים על ידי הרב בן ציון חזן, עם הסכמה מאביו.
זכות אבות- על פרקי אבות – נוסף על ידי אביו לספרו "חסדי אבות".
גאון יעקב – חידושים על אגדות התלמוד.
בהוצאת חברת "אהבת שלום", ירושלים ה'תשע"ח.
קונטרס "ט"ל אורות" – 39 תשובות קצרות, נוספו לספרו של אביו "הוד יוסף", ירושלים ה'תשמ"ג.
אגרות ומכתבים ממנו הודפסו בספרו של אביו "נחלת אבות", ירושלים ה'תשס"ז, עמ' 371–388.
חיבור על קבלה מעשית שנותר בכת"י אצל המשפחה.
רבי יעקב טולידאנו (מכונה מהרי"ט; ה'ת"ן, 1690 – י' באייר ה'תקל"א, אפריל 1772) היה ראש חכמי מקנס, אב בית הדין וראש הישיבה במקום במאה ה-18.
אביו, רבי משה טולידאנו, היה בן למשפחת טולידאנו שמקורה בטולדו שבספרד.
לאחר גירוש ספרד, התיישבו אבות המשפחה בפאס, ומשם היגרו למקנס והיו לראשוני הרבנים שהתיישבו בעיר וייסדו את הישיבה שם.
אמו הייתה אחותו של הרב משה טולידאנו, רב העיר.
למד בצעירותו אצל רב העיר משה בירדוגו (המכונה המשבי"ר), אשר מצטטו מספר פעמים בספרו "ראש משביר".
תוך זמן קצר התפרסם שמו כגדול בתורה, ותלמידים רבים החלו משחרים לפתחו.
בשנת ה'ת"ץ (1730), בעקבות עזיבתו של הדיין הרב יעקב אבן צור את מקנס, מינה אותו הרב בירדוגו לדיין בבית דינו.
מספר שנים לאחר מכן, התמנה למספר תפקידים ציבוריים, בהם אחראי החברה קדישא, אחראי על מינוי השוחטים ועוד.
לאחר פטירת רבי משה בירדוגו, התמנה אחיו רבי חיים טולידנו (המכונה "מהרח"ט") לתפקיד רב העיר.
לאחר פטירתו בשנת ה'תק"י, התמנה רבי יעקב לתפקיד.
בהיותו רב העיר, היה לאחד מפוסקי ההלכה החשובים ביותר בכל מרוקו, וזכה לתיאור "נושא דגל ההוראה בכל ערי המערב", ומכל ערי מרוקו, ואף גדולי הרבנים, שלחו אליו שאלות.
נפטר בי' באייר ה'תקל"א, ונקבר במקנס.
הלווייתו הגדולה, עוררה את קנאתו של מושל העיר, אשר הטיל בגינה קנס על היהודים.
במהלך ההלוויה נערכה מגבית לתשלום הקנס.
המשורר רבי דוד חסין חיבר קינה על פטירתו.
לרבי יעקב ורעייתו נולדו שלושה ילדים:
רבי משה – רב בישיבה במקנס.
מחבר הספר "אהל משה" על התורה.
נכדו רבי חביב חיבר ספר "מעגלי צדק" על הש"ס ו"טוב טעם" דרשות.
נכדו, רבי משה מאימראן – ראש ישיבה במקנס.
הרב משה טולידאנו – בעל "מלאכת הקודש".
הרב שלמה טולידאנו – בעל "פסקי מהרש"ט".
בנו רבי משה טולידאנו – מרבני הישיבה במקנס.
אהל יעקב – על התורה, ובפרט על פירוש רש"י והרא"ם (שלושה כרכים).
ברית יעקב – חידושים על 22 ממסכתות הש"ס: שבת, פסחים, ראש השנה, יומא, סוכה, מועד קטן, תענית, מגילה, כתובות, נדרים, סוטה, גיטין, קידושין, בבא קמא, בבא מציעא, סנהדרין, מכות, שבועות, עבודה זרה, חולין, מנחות ונדה.
פירוש על אגדות הש"ס – בכתב יד.
פירוש על השולחן ערוך והטור – בכתב יד.
שו"ת מהרי"ט – בכתב יד.
רבי יעקב טולידאנו (א' בסיון ה'תרכ"ח, 22 במאי 1868 - כ"ד בחשון ה'תרפ"ב, 25 בנובמבר 1921), היה אב בית הדין מקנס, פוסק ומשורר.
נולד בשנת תרכ"ח, בעיר מקנס, לאביו משה, סוחר פשתן, ולאמו זוהרא בת אברהם גיגי, דור שישי למקובל רבי יהושפט גיגי, מרבני העיר תאזא.
בקטנותו למד אצל החכם רבי שמואל אבירז'ל, ובנערותו המשיך חוק לימודיו בישיבת רבי חיים משאש, אביו של הרב יוסף משאש, ואף לימד שם לתלמידים.
בשנת תרס"ה התמנה לאחד מדייני העיר.
בהמשך הצטרף אליו למושב בית הדין רבי יעקב טולידאנו, אביו של רבי רפאל ברוך טולדנו, שעד אז שימש כאב בית הדין מראכש.
כדי להבדיל בין האישים, קראו להם על שם אבותיהם.
זה האחרון, נקרא 'רבי יעקב בן יוסף'.
בשנת תרע"ט החלו הצרפתים ששלטו אז במרוקו, להנהיג את סדרי בתי הדין היהודיים.
בפאס ומקנס, שימשו חמישה דיינים במקביל, והיו נקראים 'בית דין של חמש'.
הממשלה הצרפתית עיגנה בחוק את שכרו של הדיין ומעמדו, וממילא נתבקשו חמשת הדיינים במקנס להתפשר ביניהם ולהחליט מי יהיו השלשה.
אחר שעבר זמן ולא נתקבלה החלטה ברורה ביניהם, קיצץ הממשל את משכורת הדיינות רק לרב אחד, והודיע על דיינות ברוטציה של שנה אחר שנה, לפי סדר הגילאים.
החלטה זו, הובילה את כל החמישה, לחתום על הסכם, שכל אחד יחלוק את משכורתו לכל החמישה.
על ההסכם הקיים לפנינו (ונדפס) חתום רבי יעקב יחד עם ריעו רבי יהושע בירדוגו.
אחר פטירתו, בשנת תרפ"ג, חזרה הממשלה ואפשרה שלשה דיינים רשמיים במקביל.
את עול הציבור נטל שלא על מנת לקבל פרס.
פרנסתו הייתה מצויה לו מקרקעות שירש מאביו, וכמו כן היה סופר שטרות.
ניחן בקול נעים, והיה נוהג להתבודד לפני ארון הקודש, ולשורר פרקי תהלים.
הקפיד על שירה וזמרה בכל סעודות השבת.
אהבתו לשירה הביאתו לחבר פיוטים רבים.
הוערך על ידי חכמי דורו על גדלותו בתורה וכח עיונו, וכתבו עליו דברי שבח מפליגים.
רבי רפאל אנקווה כתב עליו:
הדבר בא לידי ביטוי גם בכתובות צאצאי המשפחה, כאשר מתואר רבי יעקב בתארים מופלגים.
נפטר בשיא ימיו כבן 54, בשנת תרפ"ב.
היה מוצא במהירות פסוקים עם הקשרים למציאות הסובבת אותו.
הרב יוסף משאש מביא עשר מליצות כאלו ששמע ממנו.
בשנת תרע"א שערי המלאח היהודי של מקנס היו סגורים, מחמת תהפוכות ומלחמות האויבים.
לילה אחד עמדו לשמור ליד השער כמה יהודים, בתוכם רבנים ונכבדים.
הדופק אמר שהוא ממשפחת 'צאדיק', משפחה ברברית המוחזקת לאוהבי ישראל.
הנוכחים הסתפקו כיצד לפעול, אך הרב פסק להם את פסוקו: "פתחו שערים ויבוא גוי 'צדיק' שומר אמונים" (ישעיהו כו, ב).
הם אכן פתחו לו, והוא דרש סכום כסף עבור גיוס משפחתו למלחמה באויבים.
בהיותו מיסב במסיבת רעים, הגיעה הודעה בהולה על נערה יפה ששמה אסתר תדגי, בתו של גביר בשם ציון תדגי מקזבלנקה, המוכר לנוכחים, שנפלה מהגג ומתה.
אמר הרב: "איכה יעיב באפו ה' א"ת [=אסתר תדגי] בת 'ציון' השליך משמים ארץ" (איכה ב, א).
מעשה בילד ששיחק בבית הכנסת עם פרי בעל קוצים, שנקרא בערבית 'קוק'.
שמש בית הכנסת שראה אותו משליך קוצים, הוציא אותו החוצה וניקה את המקום.
קוץ אחד נותר במקומו של מתפלל בשם חביב טולידאנו.
כשנכנס חביב טולידאנו והתיישב מבלי משים על הקוץ, החל צועק בקול גדול.
אחד הרבנים שישב ממול ולא הבחין בנעשה, שאל את הרב: על מה הוא צועק?
ענה לו: "תחת חט"ה [=חביב טולידאנו הי"ו] יצא חוח" (איוב לא, מ)
כתב הרבה בחייו, אך כשהיה אבל והיו בביתו נכנסים ויוצאים רבים, מצאו כמה אנשים שעת הכושר, ונטלו את רוב חיבוריו.
• קהלת יעקב - מהמעט שנותר בידי בניו, הדפיס בנו יעקב סידי, את השו"ת קהלת יעקב, בעזרת הרב יוסף משאש, בירושלים תשל"ב.
הרב משאש כתב הקדמה ארוכה של כחמשים עמודים, על חיי המחבר ומשפחתו.
הספר יצא לאור יחד עם ספר 'נר המערב' של הרב יעקב משה טולידאנו, רבה של תל אביב.
• פיוטים - בשנת תרצ"ו, הדפיס בנו מאיר את הספר ישמח ישראל במקנס, פיוטים לכל עת, ושילב בתוכו פיוטים שכתב אביו.
נדפסו מחדש עם הגהה והקדמות, על ידי הרב יוסף משאש, בהקדמה לקהלת יעקב.
בפיוטיו שורר לכבוד התנאים, לצדיקים הקבורים במרוקו, לכבוד השבת, הגאולה, סיום מסכת, ועוד.
אשתו הראשונה הייתה ז'אמילא בת מר ברוך טולידאנו.
ממנה הוליד ארבעה בנים: משה, ברוך, יוסף, ומכלוף.
אחר פטירתה, נשא את יוכבד, בתו של רבי יצחק צאבח, שהיה רב, שוחט ובודק, חזן ומוהל, בעיר לאמורסייאל במחוז תלמסאן.
ממנה הוליד את בנו מאיר, ועוד ארבע בנות: רחל, לידיסיא, רבקה וגוהרה.
בפטירתו הניח את אשתו מעוברת, והולידה את בנו שנקרא על שמו יעקב.
כונה בשם 'סידי', שתרגומו בעברית 'אדוני'.
הוא הקים את בית הכנסת "יגל יעקב" על שם אביו בחיפה.
יעקב חנאי (אוקטובר 1931 – יוני 2000) היה איש ציבור ממקימי מושב מסלול בנגב והמועצה האזורית מרחבים, מחבר הספר "לבה של אם".
יעקב חנאי נולד בעיר סננדג' שבאיראן, השני מבין 6 אחים ואחיות, למשפחה דלת אמצעים.
אף על פי שהמשפחה עברה לטהראן - מצבם הכלכלי לא השתפר וחנאי הצעיר נאלץ לעבוד כנער ולעזור בפרנסת המשפחה.
לאחר פטירת אימו, שהשאירה אחריה ילדה בת כמה חודשים אותה אימץ, ב-1950 נישא לבתיה, יהודייה מטהראן, ומיד לאחר מכן עלו בני הזוג הטריים, יחד עם אחותו התינוקת לארץ ישראל.
יחד עם משפחות איראניות אחרות, התיישב הזוג בדרום הארץ.
הקהילה שנוצרה במקום חיה באוהלים עד להקמת - ישוב הקבע - שהפך למושב מסלול ב הצפוני-מערבי.
היישוב הצעיר סבל ממצוקת מים והתושבים שאבו מים מחביות שהובאו מ-"סולל בונה".
הפרדות שעזרו בעבודות חקלאיות נגנבו על ידי מסתננים מרצועת עזה.
החשמל סופק בעזרת גנרטורים, הם חיו ללא צנרת גז וללא טיפול רפואי זמין, במהלך תקופה זו נולדו לחנאי ואשתו שתי בנות.
בשנת 1952, התקבל חנאי לעבוד כאופה במאפיה, שנבנתה במושב, ושסיפקה לחם לכל תושבי האזור.
מאוחר יותר עקרה המשפחה לירושלים.
שם עבד בקק"ל כחבלן בפיצוץ וסלילת כבישים בהרי יהודה.
המחסור במזון בשכונת ממילא, ויריות הצלפים הירדנים החזירו את המשפחה - בתוספת ילדתם השלישית, בחזרה למושב מסלול.
במהלך תקופה זו השלים חנאי השכלה בסיסית באולפן בבאר שבע, ושימש כמזכיר מושב מסלול ומושב אשבול.
היה ממקימי המועצה האזורית "מרחבים", שם עבד כמנהל מחלקת הרכב, רכש, ותזונה.
בנוסף, היה איש הקשר של העולים החדשים, ופעל למען נזקקים וצמצום פערים ביישובי הנגב.
בשנת 1958, נולד לזוג בן נוסף.
כמו כן, הם אימצו בן יתום מאם.
לאחר מלחמת ששת הימים, ב-1968, נולד בן הזקונים, לחמשת ילדיו נולדו 14 נכדים.
ב-1980 פרש מהמועצה האזורית מרחבים, ויחד עם הבן שלמה, שהתמחה בתחום החשמל – פתח חנות חשמל בשם – "מאור אופקים".
חנאי נפטר בגיל 64 מסרטן הריאה והובא למנוחות בבית העלמין של אופקים.
חנאי כתב סיפורים קצרים שפורסמו בעלונים של תנועת המושבים.
הספר "לבה של אם" - רומן אהבה, על רקע הבדלי המעמדות שהיו נהוגות במאה השמונה עשרה באירן.
הספר יצא לאור בשנת 1966, בעזרת הוצאת "חוג ידידים", הוצאה לאור פרטית, ובתמיכתה הגדולה של תנועת המושבים, חברי הכנסת בן ציון חלפון, לובה אליאב, אלופי צה"ל ששרתו בדרום, המועצה האזורית "מרחבים" ובעזרתו הגדולה של השר אהרן אוזן ממושב גילת.
מאורעות הספר התרחשו ברחבי הממלכה הפרסית של המאה השמונה עשרה.
הספר עוסק במצב החברתי של העם הפרסי של אותו זמן, בתקופה בה מעמד האצילים היה מקורב לחצר המלכות ונבדל בזכויותיו מהשכבות העממיות.
המחבר השתדל שלא לתאר את טיב המשטר בממלכה הפרסית, אלא התרכז בכתיבת סיפור אהבה, בראי התקופה.
הרומן עב הכרס מגולל את סיפור אהבתם של בן אצילים לעלמה בת כפר, הנחבטים במאורעות שונים, העוקפים את חוקי האצולה.
תנועת המושבים חילקה את הספרים בכל הספריות בארץ ולחברי המושבים.
יצאו לאור שתי מהדורות שנמכרו או חולקו כולם.
בשלהי שנות השבעים, כתב חנאי את ספרו השני, "אווה", סיפורה של נערה המתרחש ביפו של שנות השישים.
במלאת עשרים שנה למותו ובעקבות פניות רבות לרכוש את הספר, "לבה של אם" שאזל לפני שנים גם לאחר מהדורה שנייה, הוציאה המשפחה מהדורה מחודשת של הספר.
חנאי היה אתאיסט, חיבר מאמרי דעה וביקורת נוקבת העוסקת בפער העדתי, ועם זאת, דגל באהבת הארץ ובמיזוג גלויות ובהעשרת החינוך לילדי הפריפריה.
כגמלאי הצטרף לקורסים בכתיבה יצירתית במחלקה לספרות באוניברסיטת בן-גוריון.
הרב יעקב טולידאנו (תשרי ה'תרכ"ו 1865 - י' באב ה'תרצ"ב, 1932) היה פוסק הלכה, אב בית הדין ורבה של מרקש ואחר כך רבה של מקנס בתחילת המאה העשרים.
נולד במקנס לאביו רבי יוסף ולאמו אסתר לבית אבן צור.
למד תורה בחברתם של הרב אלישע עטיה, ורבי יעקב בן משה טולידאנו.
וכן למד אצל רבי חיים משאש.
בשנת ה'תרס"ד התמנה לדיין בעירו מקנס בבית הדין שבראשות הרב שלמה שטרית.
בתקופת כהונתו זו, נמנה עם מתקני התקנות בעיר.
בשנת ה'תרע"ח קיים השלטון הצרפתי במרוקו סדר בכמות הדיינים, לפיה בעיר גדולה יכהנו שלשה דיינים, ואילו בעיר קטנה, יכהן דיין אחד בלבד.
עם כניסת החוק, הוחלט כי מקנס נחשבת עיר קטנה, שמגיע לה דיין אחד בלבד.
רבי יעקב שהיה אז צעיר הדיינים, נותר ללא תפקיד.
אך בקיץ של אותה השנה הוצעה לו משרת אב בית הדין מרקש, לאחר פטירתו של רבי שלמה אסבאג (השני) שנפטר כשנה וחצי קודם לכן.
רבי יעקב נענה להצעה, וכיהן כאב בית הדין מרקש במשך כארבע שנים.
חבריו לדיינות היו רבי שלמה אבן חיים ורבי משה זריהן.
בשנת ה'תרפ"ב, הכיר השלטון הצרפתי במקנס כעיר גדולה, ובעקבות כך חזר למקנס.
או אז הוחלט שהוא יתמנה לאב בית הדין ורבה הראשי של מקנס.
לצידו כיהנו הדיינים רבי יהושע בירדוגו ורבי אברהם עמאר.
בנו המפורסם הוא רבי רפאל ברוך טולידאנו שהחליפו בתפקיד הדיינות באופן לא רשמי החל משנת ה'תרפ"ז, עקב חולשתו של אביו.
סמוך לפטירתו הכתיר את בנו כדיין תחתיו במעמד הקהילה.
רבי יעקב נפטר בי' אב ה'תרצ"ב במקנס.
לאחר פטירתו, התמנה תחתיו בנו רבי רפאל ברוך לכהן כדיין שלישי בעיר.
בשנת ה'תרפ"ב, בראשית כהונתו כרבה של מקנס, הציע ראש העיר הצרפתי ליהודים אמידים לצאת מחומות המלאח הישן לשכונה חדשה בעיר.
רבי יעקב התערב בהצעה, ולא הסכים לצאת מהמלאח ללא הבטחה מפורשת, שכל היהודים ביחד יעברו לשכונה החדשה.
לטענתו, העברת יהודים יחידאיים לשכונה החדשה תגרום קרע לקהילה, ודרדור רוחני.
למעשה דרישתו התקבלה, והיהודים עברו באופן מרוכז ל'מלאח החדש'.
או אז פעל להקמת תלמוד תורה בשטחו.
רבי יעקב תיקן לשוחטי העיר מקנס, שלא ישחטו עד שלא יתנו את סכיני השחיטה לבדיקה אצלו.
זאת אחר מעשה שהיה שמצא סכין של אחת השוחטים שהייתה פגומה.
רבי יעקב צידד שלא לגייר נוכריות שביקשו להתגייר בשל לחץ משפחת בעליהן, וזאת משום שלטענתו גיורן הוא מן השפה ולחוץ, ובפועל אינן מתכוונות לשנות את אורח חייהן לאחר הגיור.
הוא גם חשש שהקלה בגיורן תעודד צעירים יהודים נוספים להינשא לגויות.
שאלות ותשובות - טרם נדפס.
תקנות - נדפסו בספר תקנות חכמי מכנאס, חלק א'.
חידושים ודרשות על התנ"ך - טרם נדפס.
הרב יעקב חאביף (חביף) היה רב, ספרא דדיינא, ש"ץ ודרשן באזמיר וביוזיל חיסאר.
נולד לרב נסים אברהם, בנו של הרב חננאל חאביף, מחבר ספר מגדל חננאל.
בשנת התק"ץ נפטרה אמו, ובי' בחשון תקפ"ח נפטר אביו.
הייתה לו אחות בשם אסתרולה, שנישאה לאברהם פארדו.
מחותנו היה רחמים כלב אבן גבאי, שנפטר בשנת התרל"ה.
במשך שלושים שנה היה סופר בבית דין לגיטין של רבו, רבי חיים פאלאג'י, שמכנה אותו .
היה מתנהג בחסידות וסיגופים כל ימיו והיה מתענה תעניות ל"ז שעות ותעניות הפסקות רבות, יותר מארבעים, והתמיד במנהגו זה גם בימיו האחרונים.
בנוסף, היה מתלמידיו, וכן הסופר, של הרב יצחק נאבארו, מחבר ספר פני מבין.
בניו הם רבי חננאל מנחם ואברהם.
בתו נישאה לרבי נסים יצחק אבן גבאי, שעסק בהדפסת ספרי חמיו.
האריך ימים, והיה בן יותר משמונים שנה עת הדפיס את ספרו.
בימי זקנתו חלה וסבל מחולי.
הרב יוסף פאלאג'י ספד בהלווייתו.
ויחי יעקב (אזמיר תרל"ח) - דרושים על סדר ספר בראשית, וביניהם גם דרושים להספדים, נישואים, שבת הלבשה.
כתב גם פירוש לשאר חומשי התורה שלא נדפס.
קרא לספרו בשם זה לספר הסכמה מהרב הכולל לאזמיר ואגפיה, הרב אברהם פאלאג'י.
יעקב טאובס היה פילוסוף יהודי, תאולוג, וחוקר בתחומי ההיסטוריה והסוציולוגיה של הדתות.
עבודת הדוקטורט שלו "Abendländische Eschatologie" ("אסכטולוגיה מערבית"), אותה הגיש באוניברסיטת בזל ב־1947, הייתה יצירתו המרכזית.
טאובס נחשב לאחת הדמויות החשובות ביותר בסצנה האינטלקטואלית דוברת הגרמנית של המאה ה-20 ובכלל.
יעקב טאובס נולד בווינה, בנם של הרב חיים צבי (הירש) טאובס ופאני לבית בלינט, נצר למשפחה יהודית אדוקה של רבנים, למדנים ומיסטיקנים.
ב-1935 עברה המשפחה לציריך בעקבות מינוי של האב לרב הקהילה.
תקופת לימודיו התיכוניים של טאובס בגימנסיה בציריך, בשנים 1937–1941, התאפיינה בשילוב של לימודי דת ומקצועות כלליים.
לימודי הדת כללו הכוונה דתית על ידי מדריך חיצוני וקורסים להכרת המסורת היהודית.
מחוץ למסגרת בית הספר למד תלמוד עם הרב משה סולובייצ'יק שהשתייך לקהילה האורתודוקסית האנטי-ציונית בעיר.
כך נוספה לאווירה הציונית שבה גדל גם חשיפה לחוגים יהודיים דתיים אנטי-ציוניים.
באביב 1941 החל את לימודיו האקדמיים באוניברסיטה של ציריך.
שם למד פילוסופיה, היסטוריה, סוציולוגיה ודת.
לאחר תקופה קצרה, הפסיק זמנית את לימודיו, כדי להשלים את הסמכתו הרבנית בישיבת "עץ-חיים" בעיר מונטרו בשווייץ, בית ספר רבני אורתודוקסי אשר מאז הקמתו ב-1927 היווה מרכז ללימוד יהודי מסורתי.
שם למד גם עם מורו הקודם, משה סולובייצ'יק.
הישיבה הייתה מוסד ייחודי, ששילב בין חינוך יהודי מסורתי ולימודים אקדמיים.
בראשה עמד אליהו בוצ'קו, רב בעל השקפה ציונית.
ב-1943 לאחר הפסקה של שנה, חידש טאובס את לימודיו באוניברסיטת בזל, ובמקביל המשיך את לימודי הרבנות בהיקף מצומצם יותר, עד הסמכתו הרבנית בשנת 1946. ב־1947 השלים טאובס את עבודת הדוקטורט שלו, תחת הכותרת "אסכטולוגיה מערבית".
פרסום הדוקטורט סייע לו לקבל משרה ב-JTS, הסמינר התאולוגי היהודי של התנועה הקונסרבטיבית בניו יורק.
בשנת 1949 התחתן עם אשתו הראשונה סוזן פלדמן אותה פגש בקיץ 1948 בניו יורק.
סוזן למדה פילוסופיה ובהמשך כתבה עבודת דוקטורט בתחום.
שנתיים בלבד לאחר שהחל את עבודתו בניו יורק, זכה טאובס, ביוזמתו של גרשום שלום אשר התרשם עמוקות מספרו "אסכטולוגיה מערבית", במלגת גוגנהיים למשרת הוראה ומחקר באוניברסיטה העברית בירושלים, לשם עבר עם אשתו.
בירושלים פעל כעמית מחקר לצד שלום.
לא עבר זמן רב, וב-1951 פרץ בין השניים משבר על רקע אישי ואקדמי, שהוביל להחרמתו של טאובס בכל המוסדות האקדמאיים בישראל.
בעקבות המשבר שבו יעקב וסוזן אשתו לעיר רוצ'סטר שבניו יורק.
מערכת היחסים בין בני הזוג אופיינה בקונפליקטים סביב מנהיגי דת, מקום מגורים, ניהול משק הבית והבדלי גישה לזוגיות.
במאי 1953 נולד בנם הראשון של בני הזוג טאובס.
באותה שנה קיבל טאובס תפקיד של עמית מחקר במחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת הרווארד, והרצה על פילוסופיה חברתית.
ב-1955 עבד כפרופסור אורח באוניברסיטת פרינסטון, והרצה בקורסים: "פילוסופיה של הדת" ו"פילוסופיה של המאה ה-19".
ב-1956 החל לעבוד כמרצה באוניברסיטת קולומביה.
באוגוסט 1957 נולדה לזוג בת.
ב-1959 מונה טאובס לפרופסור באוניברסיטת קולומביה ולימד היסטוריוגרפיה ופילוסופיה של הדת.
בשנה זו גם קיבל אזרחות אמריקאית.
בניו יורק טיפח סטודנטים מצטיינים והיה ביחסים טובים עם מוסדות ועמיתים.
כמו כן, נהנה מקשר הדוק עם הסצנות האינטלקטואליות והאמנותיות של העיר.
במקביל המשיך את הקשרים עם הוגים בגרמניה כמו הנס בלומנברג.
מכתביו, מאמריו ורשימותיו של טאובס מתקופה זו משקפים מגוון רחב של נושאי עניין: פוליטיקה, משפט, היסטוריה, דת ומצב האדם בעידן המודרני.
אחד הקשרים המשמעותיים שיצר בתקופה זו היה עם סוזן סונטג.
סונטג פגשה את הזוג טאובס באוניברסיטת הרווארד במסגרת קורס שהעביר טאובס על "ההיסטוריה של הכפירה", בו למדה גם אשתו.
את הקשר שנוצר בין השלושה תיארה סונטג בספר שכתבה ובסרט שצילמה בהמשך חייה.
בראשית שנות ה-60 ובסיועו של טאובס, מונתה סונטג לעוזרת האישית שלו באוניברסיטת קולומביה.
חיבוריה הביקורתיים מתקופה זו סייעו לה לבסס את מעמדה כאינטלקטואלית רבת השפעה בקרב ליברלים קיצוניים בשנות ה-60.
ב-1961 התחיל טאובס לעבוד כפרופסור אורח באוניברסיטה החופשית של ברלין.
באותה שנה הגיעו נישואיו לקיצם, בין היתר בגלל קשרים אינטימיים של טאובס עם נשים אחרות.
בשנת 1966 עבר לברלין, שם החל בהקמת שני מכונים חדשים באוניברסיטה החופשית: המכון להרמנויטיקה ומכון למדעי היהדות אשר עמד בראש שניהם.
בברלין כיהן גם כפרופסור לסוציולוגיה של הדת, באותם ימים עדיין דיסציפלינה צעירה, במסגרת המכון לתאולוגיה פרוטסטנטית.
פועלו בברלין עורר את הציפייה לחידוש החיים האינטלקטואלים היהודיים בעיר.
וילי ברנדט, ראש עיריית ברלין אף העניק לו תמיכה כספית לשם כך.
במקביל לעבודתו האקדמית המוערכת היה מעורב מאוד באירועי מחאת הסטודנטים ב-1968, ובשיח הפוליטי והתרבותי סביבה.
עם פרוץ ההפגנות, הפך טאובס לתומך בולט של תנועת הסטודנטים.
בהמשך נישא לאחת ממנהיגות השמאל האינטלקטואלי בגרמניה, מרגריטה פון ברנטנו (1922–1995).
למרות הזדהותו עם השמאל הפוליטי בגרמניה, המשיך טאובס להחזיק בקשרים אישיים ואינטלקטואליים עם ההיסטוריון הגרמני השמרן, ארנסט נולטה ודמויות אחרות בימין הגרמני.
בשנות ה-70 החל טאובס להתרחק בהדרגה מהמאבקים האידאולוגיים של השמאל התרבותי והתמקד יותר בנושאים "לא פוליטיים".
ב-1969 נודע לטאובס כי סוזן, אשתו לשעבר, התאבדה.
לפני מותה התפרסם ספרה "Divorcing", בו הסצנות, הדמויות והרגשות היו לקוחים מחייה עם טאובס.
הספר מתאר את הקשיים הרבים מהם סבלה במהלך מערכת היחסים איתו אשר ליוו אותה עד יומה האחרון.
ב-1975 עבר התמוטטות עצבים חמורה ואושפז.
שנתיים לאחר מכן החלים ונאבק לקבל את מעמדו ומשרתו בחזרה.
לאחר מאבק הושב למשרתו במכון להרמנויטיקה וזכה לחשוף דור חדש של תלמידים לוולטר בנימין, קרל שמיט, פאולוס, והוגים גנוסטיים.
ב-1977 החל לכתוב באופן קבוע לשמיט, והשניים החליפו יותר מארבעים מכתבים עד למותו של שמיט בסוף 1980. במידה רבה, הייתה זו כתיבתו של שמיט אשר עוררה אצל טאובס את ההשראה לכתיבה על תאולוגיה פוליטית.
בחמש השנים האחרונות לחייו לקה טאובס בהתקף לב שכמעט הביא למותו.
הוא נפטר מסרטן בשנת 1987.
"אסכטולוגיה מערבית" הוא חיבור תאולוגי המתחקה אחר גלגוליה של המחשבה האפוקליפטית והמשיחית, למין שורשיה במזרח התיכון הקדום, ועל ביטוייה בתרבות המערב של המאה ה-19.
מלחמת העולם השנייה והשואה הביאו את אביו של טאובס, שהיה רב, אינטלקטואל, ופעיל ציוני, להשתתפות במאמצים להצלת יהודי אירופה.
כך קשר קשרים עם מנהיגים ודמויות מפתח בכנסייה הפרוטסטנטית ברחבי אירופה.
יעקב הצעיר נחשף, ולעיתים אף השתתף במסעותיו ובפגישותיו של אביו עם אותם מנהיגים דתיים והכיר את הגותם ומשנתם.
אחד האירועים שתרמו לכתיבת העבודה הייתה הרצאה שנשא אביו במהלך שנת 1940. בהרצאתו טען שגורם מהותי למלחמת העולם השנייה הוא המאבק האידאולוגי בין הדתות המונותאיסטיות והנאציזם.
טאובס האב ראה במלחמה קריאת התעוררות והשכמה לדתות המונותיאיסטיות להשתנות, ולהתחדש.
את ההשראה שאב מהולדת הנצרות הפאולינית, כ-2000 שנה לפניכן.
טאובס הבן, בגיל 17, שמע את הרצאת אביו שעוררה בו את הרצון העמוק להפוך לפילוסוף של התחדשות רוחנית יהודית, שמקורה יהודי אך היא מתפרשת מעבר לו אל הדתות השונות.
בנוסף, התגייסותם של מנהיגים נוצרים להצלת יהודי אירופה, או לפחות הזדהותם עם מצוקת היהודים, הביאה את יעקב לפתח תחושות חיוביות וסימפתיה כלפי העולם הנוצרי.
במהלך כתיבת עבודת הדוקטורט למד עם שניים מהתאולוגיים הפרוטסטנטים המוכרים ביותר בזמנו, אמיל ברונר וקרל בארת, התחבר עם מי התאולוג הקתולי הנס אורס פון בלתזר ושאב השראה רבה מכתביו של מקס ובר.
טאובס השלים את הדוקטורט בגיל 23 עם מעט מאוד הדרכה אקדמאית.
למרות פגמים טכניים ומתודולוגיים, פרסומה בלט בעולם האקדמאי ולאור האמביציה והעומק האינטלקטואלי, הרוחני והתורני של כותבה.
נקודת ציון מכריעה לכתיבת הדוקטורט הייתה עבודה שכתב במסגרת לימודי הפילוסופיה בציריך בשם "Die Gründung des Sozialismus durch Karl Marx" ("ביסוס הסוציאליזם באמצעות קארל מרקס").
זו התייחסה למרקסיזם כנתון בסתירה בין חשיבה רציונלית מדעית ואמונה אפוקליפטית.
טאובס שאל ממרקס רעיונות על מרכזיות האפוקליפסה בנצרות ובפוסט-נצרות המערבית, כמו גם על תפקידם של נזירי המאה ה-20 והתאולוג יואכים מפיורה בחילון החשיבה האסכטולוגית.
טאובס ראה במרקסיזם, ובחזון האוטופיה הסוציאליסטית, את השלב האחרון בהיסטוריה של החשיבה האפוקליפטית, שתחילתה בדתות האסכטולוגיות והגנוסטיות במזרח הקדום, והמשכה בתנ"ך בספר דניאל, הברית החדשה, המיסטיקאים הנוצרים של ימי הביניים והרפורמטורים שבאו אחריהם, והחילון שהוביל להגליאניזם ולמרקסיזם.
טאובס שאל את זיהוי הרעיון האסכטולוגי עם הפילוסופיה הפרוגרסיבית של ההיסטוריה מתלמידו של מרטין היידגר, קארל לווית' .
האחרון טען כי עצם העובדה שהפילוסופיה המודרנית של ההיסטוריה היא המשך של אסכטולוגיה דתית שומטת את הבסיס המדעי שלה.
טאובס, לעומתו, הדגיש את הדמיון והקשר הממשי בין חזון החופש וחירות האדם שבמרקסיזם, לגישה שרואה בפילוסופיה של ההיסטוריה סיפור של שחרור אנושי, המושפע מהדתות המונותיאיסטיות.
לאחר שהציג טאובס את המרקסיזם כגישה מתקדמת, אבל גם הפריך אותה כפתרון מעשי לסוגיית האדם בחברה המודרנית, עבר לדיון היסטורי אחר, בגנוסטיקה ובאפוקליפסה.
שתי הגישות חולקות את האמונה שהעולם מושחת ורע מיסודו.
האפוקליפסה מחפשת סימנים לכך שהסדר הקיים הגיע לסיומו ונוקטת פעולות לזרז את המלכת "ממלכת האל" על פני אדמות.
הגנוסטיים לעומתם, מעבירים ידע אודות "סוף העולם", וטענים כי בחזקתם נמצא הידע ליצירת סדר חלופי, מושלם.
הראשונים אקטיביים יותר מבחינה פוליטית וחברתית ומכוונים לשינוי חיצוני, האחרונים, נוטים יותר לשינוי פנימי דרך הידע אותו הם מתיימרים לדעת.
לתחושה כי קץ הימים קרב, אבל גם לרגע הולדת העולם החדש קורא טאובס "הפאתוס המהפכני של הגנוסיזם ושל האפוקליפסיזם".
הפאתוס הזה הוא גרעין האמונות שהופכות לכוח המניע של ההיסטוריה, ההופך סדרים ישנים לחדשים.
לצד המפתח החדש להבנת ההיסטוריה, טאובס הציג קווי דמיון בהתפתחות האסכטולוגיות, היהודית והנוצרית.
הדגש המשיחי של טאובס הביא אותו לראות במודרנה כתקופה התוססת ביותר בתולדות המחשבה היהודית, כמו גם האנושית.
בניגוד לתפיסה הרבנית הרווחת, לפיה העידן המודרני מציין דעיכה של אורח החיים היהודי המסורתי, טאובס סבר שהמודרנה מציעה סיכוי להתעוררות ולחידוש השאיפות המשיחיות האוניברסליות של הדת העברית הקדומה.
"התאולוגיה הפוליטית של פאולוס" היא סדרת ההרצאות האחרונה שהעביר טאובס באוניברסיטת היידלברג לפני מותו, שעסקה בדמותו ומשנתו של פאולוס.
השיעורים כונסו ופורסמו לאחר מותו של טאובס, והציעו פרשנות ייחודית לרעיונותיו של השליח הנוצרי, עד כדי תיאורו "כאוונגליסט יהודי מהפכן" שכלל לא התנתק משורשיו הרבניים.
אליידה אסמאן ערכה את הקלטותיו של טאובס, ובסיוע של רבים אחרים, הוציאה אותן לאור.
טאובס סבר, כי גדולתו של פאולוס טמונה ביומרה האדירה להקמת ציוויליזציה דתית חדשה, המתנגדת באותה מידה הן לקיסרות הרומית והן לדת הלאום היהודית.
לב ההתנגדות לרומא הוא ההכרזה של פאולוס, שרק משיח מבית דוד, ולא קיסר רומי, יכול לתבוע לעצמו שליטה בעולם.
עם זאת, הדרישה של פאולוס מהיהדות היא השמטת הבסיס האתני וההלכתי.
המשיח אמנם חייב להיות מבית דוד, אבל הוא נמשח עבור בני האדם והלאומים כולם.
הגאונות הפוליטית של פאולוס, טען טאובס, היא בכך שהמכתב נשלח לא רק אל הקיסר, אלא לכל הקהילות "הנוצריות" ובכללן זו שברומא – מרכז הכוח העולמי והיכן שניתן ליצור מולו כוח נגדי.
בגלל הכריזמה הגדולה של טאובס, צפו רבים שהעניין בו יתמעט עם הסתלקותו מהעולם.
בניגוד לציפיות אלו, זכו כתביו והדברים שנכתבו אודותיו, גם לאחר מותו, לשגשוג במדינות ושפות שונות.
דמותו והגותו המשיכה להשפיע על אינטלקטואלים רבים ומגוונים, אשר מעולם לא פגשו אותו אישית.
בעקבות פרסום "התאולוגיה הפוליטית של פאולוס" תורגמו ספרים נוספים שלו לשפות אחרות; ראשית לאיטלקית, לאחר מכן לצרפתית ולספרדית.
תרגומים אלה ייצרו התעניינות משמעותית בכתביו של קארל שמיט, וכפועל יוצא הביאו לפרסום חיבורים נוספים שכתב עליו טאובס.
בהמשך תורגמו הכתבים לשפות נוספות כמו אנגלית, הונגרית, פולנית, רומנית, סינית וקוראנית.
למרות מיעוט הכתבים שהותיר, עבודתו של טאובס ממשיכה לעורר סקרנות רבה בחוגים אקדמיים באירופה ובארצות הברית, בעיקר הודות לעניין האינטלקטואלי הגובר בתחום שאותו חקר באינטנסיביות טרם הפך נפוץ, תאולוגיה פוליטית.
לצד עוצמתו האינטלקטואלית, טאובס הרבה "להחליף תפקידים" וזהויות בהצגת טענותיו ודעותיו.
לעיתים במודע ולעיתים בלהט הוויכוח, היה עובר מעמדת היהודי האדוק בדתו, לזה הנתון בקרע פנימי ומלא ספקות.
הפרובוקציות והיכולת להפתיע שירתו אותו בהרצאותיו, אך גם שיקפו נפש אמביוולנטית ומלאת ספקות ותהיות, בין היתר, ביחס לקיומו של האל ולזהותו כיהודי מודרני.
כל חייו עסק תוך התלבטות גדולה, בתופעת האורתודוקסיה היהודית על מנהגיה ותפילותיה.
יעקב חיים (ג'פרי הווארד) טיגאי הוא חוקר מקרא יהודי-אמריקני שחקר את ספר דברים ותרם לכרך ספר דברים של פירוש התורה בהוצאת האגודה היהודית להוצאה לאור (JPS).
הפירוש תורגם לעברית ויצא במסגרת מפעל מקרא לישראל.
יעקב טיגאי נולד בדטרויט ב-1941. למד באוניברסיטת קולומביה בשנת 1963 קיבל תואר ראשון.
הוא המשיך לקראת הסמכה לרבנות בבית המדרש לרבנים באמריקה.
הוא קיבל תואר דוקטור בלימודי המקרא והמזרח הקדום מאוניברסיטת ייל.
לימד בתוכנית למדעי היהדות באוניברסיטת פנסילבניה משנת 1971 ועד פרישתו לגמלאות ב-2010. בין השנים 1995 ל-1998 עמד בראש התוכנית ללימודי יהדות באוניברסיטה.
כתב ערכים לאנציקלופדיה מקראית ול-Encyclopaedia Judaica.
התגורר בירושלים, ובה נולד בנו, , שהוא סופר ופרופסור.
דברים: עם מבוא ופירוש..., מאת יעקב חיים (ג'פרי) טיגאי (2 כרכים), תרגמו: דוד לוביש ודליה עמארה, הוצאת עם עובד בשיתוף הוצאת מאגנס, 2016
יעקב חורש (נולד ב-10 במרץ 1944, ט"ו באדר ה' תש"ד) הוא סופר ישראלי.
נולד ב-1944 בירושלים לעליזה ויהודה חורש, עולים מעיראק.
בשנת 1951, עברה המשפחה לחיפה, בה למד בבית הספר התיכון "לשדה" בעיר.
בשנת 1961, התגייס לצה"ל לגדוד 52. מאז, לקח חלק פעיל במלחמות ששת הימים, ההתשה ויום כיפור.
במהלך מלחמת ששת הימים, גויס בצו 8 לגדוד 129 כאשר אשתו הייתה בחודש התשיעי להריונה.
במהלך המלחמה, שירת ברמת הגולן.
הוא נפצע כשהטנק שלו עלה באש, ונחשב לפצוע הקשה ביותר של מלחמה זו עקב שריפות בכל גופו, שכמעט הובילו לכריתת רגלו.
במהלך האשפוז, נולדה בתו הבכורה אשר לא יכל לפגוש עקב מצבו.
חורש אושפז במשך כשנה, ולאחר מכן עבר הליך שיקום בן שנה וחצי.
שם ספרו, "ארבעים ושבע המדרגות", מתייחס למספר המדרגות אותן הצליח לטפס לבדו בתום תקופת השיקום.
חורש עבד בחברות "אלביט מערכות" ו"גדות פטרוכימיה" כמנהל רכש.
בשנת 1995 הצטרף לחברת "ביוסנס", העוסקת בפיתוח מכשור רפואי לאבחון וטיפול בהפרעות קצב ונרכשה על-ידי תאגיד "ג'ונסון אנד ג'ונסון".
חורש משמש כמנהל הרכש של החברה.
חורש הוא בוגר האוניברסיטה הפתוחה בהיסטוריה כללית.
בנוסף, למד דוברות ועיתונאות באוניברסיטת חיפה.
הוא נשוי למזל ומתגורר עימה בעתלית.
ספרו "הנסתר והנגלה" מוקדש לבתו איילת, לאחר שיצאה מסכנת חיים.
בשנת 2022, איבד את בתו תמי לאחר מאבק במחלת הסרטן.
שירה אקטואלית הוצאת סער שנת 1990
שירה אקטואלית חובקת עולם, הוצאת סער, שנת 1990
עשן שזור הוצאה עצמית, שנת 1999
47 מדרגות, הוצאת ירון גולן, שנת 2001
משבר מנהיגות, הוצאה עצמית, שנת 2008
הנסתר והנגלה, הוצאת צמרת, שנת 2016
תאים אדומים, הוצאת דובדבן, שנת 2019 - תורגם לאנגלית
יעקב חן (נולד ב-11 בנובמבר 1974 בסיינה, טוסקנה, איטליה) הוא רופא ישראלי, מנהל המרכז הרפואי מאיר.
1999 - סיים לימודי רפואה באוניברסיטה העברית – ירושלים, התמחה וסיים בדצמבר 2014 התמחות בכירורגיה כללית במרכז הרפואי בלינסון.
ביולי 2021 - סיים מומחיות שנייה במינהל רפואי.
בעל שלושה תוארי מוסמך M.SC (תואר שני), במיקרוביולוגיה, מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
מוסמך במינהל מערכות בריאות M.H.A – אוניברסיטת בן-גוריון בנגב– באר שבע.
מוסמך במנהל עסקים MBA בהצטיינות באוניברסיטת תל אביב.
בוגר תוכנית ענב"ר של משרד הבריאות – מחזור ח'.
פרופסור חבר קליני בחוג לכירורגיה כללית באוניברסיטת תל אביב מינואר 2025.
פרסם מעל ל-65 מאמרים בכתבי עת ברפואה בארץ ובעולם במיוחד בתחום רפואת השדה והרפואה הדחופה במתאר טרום בית חולים.
בשרותו הצבאי הסדיר ובשירות קבע, כעשרים שנה, כיהן בתפקידים מגוונים בתחומי הפיקוד, ההדרכה והמטה בחיל הרפואה.
בתחומי הפיקוד שימש כקצין רפואה של גדוד צבר ולאחר מכן כקצין רפואה של חטיבת גבעתי.
לאחר מכן היה מפקד קורס רופאים (סדיר ומילואים).
בהמשך היה מפקד פלוגת הרפואה ביחידת 669.
עוד בתחום הפיקוד שימש קצין רפואה אוגדה של עוצבת האש, ובתחום המטה כיהן כראש ענף רפואה מבצעית - טראומה, במקרפ"ר.
לאחר מכן פרש מצה"ל בדרגת סגן-אלוף.
בין השנים 2013-2014, עמית מחקר במכון לחקר הכירורגיה של צבא היבשה של ארצות הברית – USAISR - בסן אנטוניו, טקסס.
במסגרת שרותו הצבאי זכה חן כרופא היחידה, לתעודת הערכה מאלוף פיקוד דרום דורון אלמוג על הצלת חיי חייל שנפצע אנושות וניצל בזכות התושיה ופעילותו הרפואית המהירה והמקצועית.
בנובמבר 2024 מונה למנהל מרכז רפואי מאיר.
בנובמבר 2020 מונה כסגן המנהל הרפואי בבית החולים מאיר.
היה אמון על מערך המחלקות הכירורגיות, מערך ההרדמה וחדרי הניתוח, חטיבת הילדים, חטיבת הנשים ומיילדות, המחלקה לרפואה דחופה, היחידות למניעת זיהומים ולמחלות זיהומיות והמערך לשעת החירום, ועל המכונים בבית החולים ומרפאות החוץ.
2019–2020 במשרד הבריאות – שימש כעוזר ראשת חטיבת הרפואה, במהלך שיאה של מגפת הקורונה ובמסגרת התמחותו במינהל רפואי.
במחקר – עוסק בקידום רפואת טרום בית חולים ובקרת נזקים.
הכניס לשימוש דם מלא בישראל ובצה"ל בשנת 2018.
נשוי לאדווה ולהם שלושה ילדים.
יעקב חי כהן (נולד ב־16 בינואר 1971), המוכר גם בשם קובי כהן, הוא קצין משטרה ישראלי בדימוס בדרגת תת-ניצב, אשר שירת במשטרת ישראל במשך כשלושה עשורים.
במהלך שירותו מילא שורת תפקידי פיקוד וניהול ובכלל זה פיקוד על תחנות משטרה במחוז ירושלים ופיקוד על מרחב אילת, לצד תפקידי מטה וארגון בתחומי הלוגיסטיקה וההדרכה.
בשנים 1989–1992 שירת בצה"ל כלוחם בסיירת דוכיפת.
לאחר מכן עבר קורס קצינים ושירת כקצין מבצעים במטה.
בשנת 1994 התגייס למשטרת ישראל.
בשנים 2003–2007 שירת כמפקד תחנת שפט במחוז ירושלים.
בשנים 2009–2011 שירת כמפקד תחנת בית שמש במחוז ירושלים.
בשנים 2013–2016 שירת כמפקד מרחב אילת במחוז הדרומי.
בשנים 2016–2018 שירת כסגן מפקד המכללה הלאומית לשוטרים וכמדריך הראשי של הארגון.
בשנים 2018–2021 שירת כסגן ראש אגף תמיכה לוגיסטית וראש החטיבה הלוגיסטית של משטרת ישראל.
לאחר פרישתו ממשטרת ישראל עוסק כהן בייעוץ וליווי בתחומי ניהול ומנהיגות וכן בייעוץ עסקי לחברות ועסקים עם כשלים.
בנוסף, הוא פועל כמטפל פרא־רפואי בתחום גוף–נפש.
הוא מועמד לכנסת ה-26 מטעם מפלגת חופש כלכלי.
לפני כן היה טייס קרב ותת-אלוף בחיל האוויר הישראלי.
יוזם ומקים מוזיאון חיל האוויר בחצרים.
טרנר נולד בכפר יונה לצבי טרנר, יליד הונגריה, ולדינה לבית רוזנפלד, ילידת פולין.
התגייס לצה"ל בשנת 1953. החל את קורס טיס מס' 17, אך הודח.
הוא הצטרף לאחד הקורסים הבאים, מס' 22, וסיים אותו בהצלחה בשנת 1957. לאחר הקורס הוצב לקורס אימון מתקדם (קא"ם) על מטוס דאסו אוראגן בטייסת 113 ("הצרעה") בבסיס חצור.
לאחר מכן עבר הסבה למטוס דאסו מיסטר IV.
ב-1963 עבר להטיס מטוס מיראז' 3 והיה חלק מצוות קליטת המטוס בטייסת 117 ("הסילון הראשונה") בבסיס רמת דוד.
בשנים שלאחר מכן שירת כמדריך בבית הספר לטיסה, ששכן בבסיס תל נוף, ומאוחר יותר מונה כמפקד טייסת בבית הספר לטיסה.
החל מסוף שנות ה-50 פרסם בבטאון חיל האוויר טור הומוריסטי על הווי החיל.
במלחמת ששת הימים פיקד על טייסת 107 ("אבירי הזנב הכתום"), שבאותה תקופה הייתה טייסת אוראגן.
במהלך המלחמה הוביל מבנים לתקיפת שדות תעופה במסגרת מבצע מוקד.
באחת מהגיחות שבה הוביל רביעייה לתקיפת כוח שריון ירדני נפגע מטוסו באש נ"מ, אך הוא הצליח להנחית את מטוסו הפגוע בישראל.
מספטמבר 1967 עד יולי 1969, כולל במלחמת ההתשה, פיקד על טייסת 110 ("אבירי הצפון"), שהייתה טייסת סוד אוויאסיון ווטור.
במלחמת ההתשה איבד את שני סגניו, ו.
בהמשך שירת כמדריך ראשי בבית הספר לטיסה וכמפקד טייסת תעופה בתל נוף.
ב-1972 מונה למפקד בית הספר לטיסה.
במלחמת יום הכיפורים לחם טרנר כטייס פנטום בטייסת 107, שפעלה באותן שנים מבסיס חצרים.
לאחר לימודי תואר ראשון במדעי ההתנהגות באוניברסיטת בן-גוריון מונה ב-1975 לראש מחלקת ההדרכה של חיל האוויר שבלהק אוויר.
תפקידו הבא היה כראש להק כוח אדם של חיל האוויר (1981–1985) שאחריו השתחרר מצה"ל בדרגת תא"ל לאחר 32 שנות שירות.
כטייס קרב ביצע טרנר מעל 300 גיחות מבצעיות.
טרנר יזם והקים את מוזיאון חיל האוויר בחצרים אותו ניהל מיום הקמתו ועד 2015. גם לאחר שחרורו מצה"ל המשיך להטיס את מטוסי המוזיאון, עד שהגיע לגיל 75.
לאחר שחרורו מצה"ל התגייס למשטרת ישראל, שם כיהן כראש אגף כוח אדם (כיום אמ"ש) בשנים 1985–1989, וכמפקד מחוז מרכז בשנים 1989–1990. ב-1 באפריל 1990 הוענקה לטרנר דרגת רב ניצב והוא מונה למפכ"ל העשירי של המשטרה.
בשלוש שנות כהונתו כמפכ"ל הקים את משטרת התנועה הארצית ואת היחידה האווירית של משטרת ישראל, הפעיל את מדיניות ה"דלת הפתוחה" לאזרח בכל תחנות המשטרה, פעל לקידום השוטרים ומבחינת תושבי באר שבע והנגב הייתה גולת הכותרת לפעילותו הקמת המחוז הדרומי בתחומי באר שבע.
כמה חודשים אחרי תחילת תפקידו כמפכ"ל, ביום הכיפורים ה'תשנ"א, 29 בספטמבר 1990, עלתה קבוצה גדולה של מפגינים מוסלמים לכיוון הכותל המערבי.
המשטרה עצרה את התקדמותם אך היו נפגעים רבים משני הצדדים, והאירוע נתפס כחריג בהיקפו בירושלים, וכאיום על ביטחון המתפללים בכותל.
ההפגנה נוצרה אחרי פרסום כרוז של הוואקף הקורא להתנגד לכוונת נאמני הר הבית להציב אבן פינה טקסית לבית המקדש השלישי.
למחרת נערכה ישיבה ובה הנחה ראש הממשלה יצחק שמיר את שר המשטרה רוני מילוא ואת מפכ"ל המשטרה טרנר לדאוג "להנמכת האש" בירושלים.
בהתאם הוחלט שלא לאפשר לנאמני הר הבית לקיים את הטקס והדבר פורסם והועבר לוואקף.
בתפילות המוסלמים ביום שישי, 5 באוקטובר 1990 (חג סוכות תשנ"א), הכריז המואזין שיש למנוע את טקס הנחת אבן הפינה המתוכנן ליומיים לאחר מכן.
ביום שני, ד' חול המועד סוכות, תשנ"א (8 באוקטובר 1990) נזרק מטר אבנים מאזור הר הבית על המתפללים והמבקרים הרבים ברחבת הכותל, וכ-20,000 איש פונו משם לאחר שחלקם נפצעו.
השוטרים בהר הותקפו, תחנת המשטרה ברחבת הר הבית ננטשה והועלתה באש.
המשטרה הסתערה על המתפרעים באש חיה, ו-17 מהנוכחים בהר נהרגו.
בהופעה טלוויזיונית למחרת, ולמרות ביקורת משמעותית, הודיע טרנר כי הוא מצדיק את החלטת המשטרה ואת פעולתה, בייחוד לאור תקיפת המתפללים ברחבת הכותל מתוך רחבת הר הבית, בפעם הראשונה מאז שחרור העיר העתיקה במלחמת ששת הימים.
סיים את תפקידו כמפכ"ל בשנת 1993.
מאז 2002 כיהן טרנר כנשיא הסניף הישראלי של ארגון השוטרים הבינלאומי - IPA.
לפני כהונתו של טרנר כראש עיריית באר שבע, קיבל הצעות להתמודד לראשות עיריית תל אביב ורמת גן, אך סירב להצעות ואמר "אם אני אהיה ראש עיר זה רק של העיר באר שבע".
בשנת 1998 נבחר לראשות עיריית באר שבע, ובשנת 2003 נבחר לכהונה שנייה עם 48.29% מהקולות.
טרנר עמד בראש רשימת "באר שבע 1", רשימה מקומית שנתמכה על ידי מפלגת העבודה.
עם הקמת מפלגת קדימה ב-2005 הודיע על תמיכתו בה.
כראש עירייה, טרנר שם למטרה לבנות שני דברים שהיו חסרים בעיר: היכל תרבות ואצטדיון כדורגל.
היכל התרבות (משכן האומנויות) הושלם בימי כהונתו, ואילו האצטדיון נבנה לאחר תום כהונתו ונקרא על שמו.
כמו כן, השקיע במוסדות חינוך ורווחה בעיר וגייס כספים למיזם פארק נחל באר שבע ולפארק ההייטק.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2008, גבר עליו רוביק דנילוביץ' עם 60.39% מהקולות.
טרנר עבר להתגורר ברמת השרון, והמשיך להתנדב במוזיאון חיל האוויר בחצרים.
טרנר היה נשוי לאריאלה, עד למותה ב-2017. לזוג נולדו שלושה בנים, שניים מהם טייסים.
אחייניתו היא קרן טרנר אייל, לשעבר מנכ"לית משרד האוצר ומשרד התחבורה.
טרנר זכה שלוש פעמים בפרס מפקד חיל האוויר.
בשנת 1985 זכה בפרס על ביצוע פרויקט יבנה, מטעם אלוף עמוס לפידות.
בשנת 1995 קיבל פרס מפקד חיל האוויר, מטעם אלוף הרצל בודינגר.
בשנת 2010 זיכה אותו אלוף עידו נחושתן בפרס על שימור ופיתוח מורשת חיל האוויר.
טרנר קיבל בשנת 2009 את אות יקיר הנגב מטעם אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
באותה שנה קיבל את אות יקיר באר שבע על שירותו למען העיר.
בשנת 2013 זכה בפרס יקיר הרשויות המקומיות מטעם מרכז השלטון המקומי על תרומתו לפיתוח באר שבע והנגב ותרומתו לביטחון המדינה.
הפרס הוענק לו בטקס בכנסת על ידי יו"ר הכנסת יולי אדלשטיין כנציג ראש הממשלה וע"י שלמה בוחבוט יו"ר מרכז השלטון המקומי.
אצטדיון טוטו באר שבע על-שם יעקב טרנר שנפתח בשנת 2015 נקרא על שמו.
בחודש ינואר 2020 חנכה עיריית יבנה גינה ציבורית על שמו בשכונה המשטרתית בעיר שהוקמה ביוזמתו, בה מתגוררות 255 משפחות.
יעקב לייב טַלְמוֹן (Jacob Leib Talmon; 14 ביוני 1916 – 16 ביוני 1980) היה היסטוריון ישראלי, פרופסור להיסטוריה של העת החדשה באוניברסיטה העברית, חוקר העת החדשה ובעיקר של תקופת המהפכה הצרפתית; טבע את המונחים "דמוקרטיה טוטליטרית" ("דמוקטטורה") ו"משיחיות מדינית".
יעקב טלמון נולד בעיירה ריפין שבצפון פולין בשם יעקב לייב פליישר, במשפחה יהודית אורתודוקסית, לאמו צפורה לבית ליכטנשטיין ולאביו אברהם, איש עסקים.
בשנת 1933 עלתה המשפחה לארץ ישראל והתגוררה תל אביב.
הוא החל את לימודיו האקדמיים באוניברסיטה העברית בירושלים, עד שנת 1939. אחר כך נסע לפריז ולמד בסורבון.
לאחר כיבוש פריז על ידי הנאצים במלחמת העולם השנייה עבר ללונדון.
שם סיים את לימודיו לתואר דוקטור בשנת 1943 בלונדון סקול אוף אקונומיקס.
ב-1949 חזר טלמון לישראל והחל ללמד באוניברסיטה העברית.
ב-1960 מונה למשרת פרופסור להיסטוריה מודרנית.
בשנת תשט"ז-1957 זכה בפרס ישראל על מחקרו ראשיתה של הדמוקרטיה הטוטליטרית.
בשנת 1967 נבחר לחבר באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
במהלך השנים היה טלמון מרצה ופרופסור אורח באוניברסיטת אוקספורד, במכון למחקר מתקדם בפרינסטון וב-MIT.
לדבריה של פרופ' חדוה בן-ישראל, "פרסומו של טלמון כאחד מגדולי ההיסטוריונים של דורו בא לו בבת אחת בשנת 1952 עם צאתו לאור של חיבורו החשוב ראשיתה של הדמוקרטיה הטוטליטרית.
השם שטבע והתיזה שהציע, הפכו בין לילה לאירוע בתולדות הפרשנות ההיסטורית".
שני הספרים הנוספים בטרילוגיה ההיסטורית שכתב: המשיחיות המדינית - השלב הרומנטי ומיתוס האומה וחזון המהפכה - מקורות הקיטוב האידאולוגי במאה העשרים, תיארו את יסודותיהם של המאבקים האימתניים בין הזרמים והתנועות הפוליטיות במאה העשרים.
בשנת 1980 נפטר טלמון בירושלים במהלך ניתוח לב, לאחר מחלה ממושכת.
בהלווייתו נשא דברים יריבו הפוליטי, ראש הממשלה מנחם בגין.
רשות הדואר הנפיקה בול לזכרו ב-24 בפברואר 2004 עם אזכור יצירתו "ראשיתה של הדמוקרטיה הטוטליטרית" בשובל.
היה נשוי לאירנה טלמון (בוגַאיֶיר), ניצולת שואה ילידת פולין ורופאה פנימית, ולהם שתי בנות: פרופ' דניאלה טלמון-הלר, היסטוריונית של המזרח התיכון באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ומיה טלמון-אזרזר, עיתונאית ומפיקה.
התזה העיקרית של טלמון הייתה כי מן האירוע המכונן של המהפכה הצרפתית הסתעפו שני ענפים גדולים של הגות פוליטית: הקומוניזם והסוציאליזם מחד, לבין הפאשיזם והנאציזם מאידך.
שני אלה הובילו כזרמים אידאולוגיים-פולטיים חוצי אומות ויבשות, אל הקיטוב הפוליטי החריף במאה העשרים ולהתנגשות החמושה וההרסנית במלחמת העולם השנייה.
שני ענפים אלה ינקו גם מתורתו של ז'אן-ז'אק רוסו.
הם הרחיבו בחתירתם לאבסולוטי את אי הסובלנות הטמונה ברעיון "הרצון הכללי".
שניהם והולידו את דת המשיחיות המדינית החילונית אשר מובילה למשטר, אשר טלמון כינה: "דמוקטטורה".
מדינה שהיא לכאורה דמוקרטית, אך למעשה בעלת אופי בלתי סובלני, בהשוואה לדמוקרטיה הליברלית המערבית.
השאיפה לחירות ושוויון שהונחה ביסוד המהפכה הצרפתית, הותמרה במדינות ה"דמוקטטורה" בעריצות המיעוט, אשר טוען שהוא מייצגו הבלעדי של "הרצון הכללי".
טלמון הגדיר את התופעה הזאת של זיהוי האמת כאחת ויחידה בפוליטיקה עם הדמוקרטיה בשם "הדמוקרטיה הטוטליטרית", וראה בה את המבשרת והמולידה של הדיקטטורות הגדולות של המאה העשרים.
"הדת החילונית", או "דת המהפכה", הם מונחים נרדפים נוספים לתיאור מאפייני "אסכולת הדמוקרטיה הטוטליטרית".
בניסיונו לפרש את "הפרדוקס של החופש" שבאסכולה זו מדגים טלמון כי הפרדוקס קיים בכך שהאמונה בחופש והשאיפה לממשו מתיישבות עם שימוש באמצעי כפייה.
כך הוא מתאר את מהלך החשיבה של חסידי אסכולה זו, הנועד להצדיק את הרודנות הפוליטית ואמצעי הכפייה תוך כדי יישום האוטופיה שרעיונותיה דווקא ליברליים.
אמנם יש קושי ליישב בתודעה בין הכפייה לליברליזם, אך:
הניסיון הראשון ליישם את הליברליזם האוטופי בנוסח רודני זה, נעשה ברפובליקה היעקובינית של שלטון הטרור.
על הנאורים שבחברה, המחזיקים באמת מוחלטת, קרי: "הרצון הכללי" של רוסו – מוטלות זכות וחובה להכריח את שאר האזרחים ללכת בדרך האחת והיחידה, התואמת את "האמת" הזאת:
כפי שהראה טלמון נוצרה הדמוקרטיה הטוטליטרית כאסכולת מחשבה של תנועת הנאורות הצרפתית במאה ה-18, ומכאן המשיכה להתקיים בגלגוליה השונים במשך כל העידן המודרני.
היא באה לידי ביטוי במשטרים רודניים, כמו הדיקטטורה היעקובינית והקומוניזם הסובייטי לשעבר:
כך גם ניתן לפי טלמון ליישם תפיסתו את הטוטאליטריות גם כלפי קנאות דתית פונדמנטאליסטית המובילה לאלימות:
טלמון חקר רבות את מקומם ותפקידם של היהודים בהיסטוריה העולמית ובמיוחד בתנועות המהפכניות של העת החדשה.
כדיאלקטיקן ופולמוסן היו תפיסותיו של טלמון קוטביות לעיתים.
כך לדוגמה במאמרו, "ההיסטוריה האירופית כרקע לשואה", כתב:
לקוראיו כתב במידה רבה של כאב:
בהיותו סקרן לרדת לפשרי העבר ונבכיו ביטא לעיתים טלמון את תסכולו באופן דרמטי ורגשני, תוך מתן צידוק לביטוי הרגשי של ההיסטוריון ולא רק שימושו בכליו הקוגניטיביים, כמו בניסיונו להבין את שורש האנטישמיות:
טלמון ניסה להבין את ההיסטוריה במטרה לרדת לחקר הזרמים התת-קרקעיים המניעים את ההווה.
לתפיסתו חייב ההיסטוריון להיות פעיל ומשפיע במציאות החברתית והפוליטית בת זמנו.
זאת בהקשר לתפיסתו, כי האדם המודרני פטור מכפיית הדת, האחריות למעשיו ומחדליו מוטלת עליו:
כהמשך לניסוחיו החדים ולהגדרתיו הישירות והבוטות כתב:
תיאוריו של טלמון נמזגים בלהט מהפכני, כאותה מהפכה גדולה עליה כתב ואותה חי, גם כאשר התיאור נסוב על הרומנטיקה שימיה בראשית המאה ה-19:
כך גם בדברו על הלאומיות הפולנית האנלוגית לכאורה לזו היהודית ציונית:
עמדתו של טלמון כי האדם הוא יצור פעיל ומעורב בפוליטיקה מעידים ספריו: אחדות וייחוד - מסות בהגות היסטורית ובעידן האלימות.
וכן מאמרים רבים שפרסם בעיתונות על משמעותם של אירועים פוליטיים שונים בראייה היסטורית.
לדוגמה הוא השתתף בעצומת הפרופסורים חברי סגל ההוראה באוניברסיטה העברית; העצומה קראה לפתרון הסכסוך במזרח התיכון כארבעה חודשים לאחר מלחמת ששת הימים.
בהכירו את האקלים הפוליטי שבו פעל, הוא כתב:
ב-1972 ביסס את עמדתו כנגד החזקת "השטחים הכבושים" במאמר שפרסם בעיתון הארץ בשם: "מלחמת ששת הימים בפרספקטיבה היסטורית":
בהתאם לתפיסתו את ההיסטוריון כמשפיע ומנסה לשכנע, כתב כעבור שנים את מכתבו הפתוח לראש הממשלה מנחם בגין, בשנת 1980, ובו קרא לסגת מן "השטחים הכבושים" כדי להימנע מאסון עתידי.
ראשיתה של הדמוקרטיה הטוטליטרית, דביר, 1956.
המשיחיות המדינית - השלב הרומנטי, עם עובד ודביר, 1965.
אחדות וייחוד - מסות בהגות היסטורית, שוקן, 1965.
בעידן האלימות, עם עובד, 1975.
מיתוס האומה וחזון המהפכה - מקורות הקיטוב האידאולוגי במאה העשרים, עם עובד, 1982.
חידת ההווה ועורמת ההיסטוריה - עיונים בהיסטוריה היהודית בפרספקטיבה אוניברסלית, מוסד ביאליק, 2000.
ב-24 בפברואר 2004, הוסיף דאר ישראל 3 בולי דאר לסדרה של 4 בולי דאר (שניפק ב-10.04.2002) על היסטוריונים יהודים שעסקו בהיסטוריה של העם היהודי בגולה בתקופה שקדמה להקמת מדינת ישראל.
בול אחד מהבולים הנוספים האלה הוקדש לזכרו של יעקב טלמון שעליו מופיע דיוקנו.
על השובל של הבול הופיעה הכתובית: "ראשיתה של דמוקרטיה טוטליטרית ".
יעקב טירקל נולד בתל אביב כבן יחיד למרדכי וחיה קלרה טירקל, זוג עולים דתיים מאוסטריה.
אבי סבתו הוא הרב יעקב ווידנפלד (מחבר שו"ת ה"כוכב מיעקב").
היה פעיל בשבט משואות של עדת הצופים.
למד משפטים ב וקיבל תואר מוסמך.
בתקופת לימודיו היה אביו חולה, ומצבה הכלכלי של המשפחה לא היה טוב, וזכר קשיי המחייה הותיר את חותמו על טירקל גם משנעשה לעורך דין ולשופט מבוסס.
ב-1965 זכה בפרס "שידורי ישראל" על תסכית מקורי שכתב בשם "אבק מן המדבר".
בגיל 32, אחרי עבודה כעורך דין בתיקים אזרחיים, התמנה לשופט שלום בבאר שבע.
כעבור שש שנים מונה לשופט מחוזי, וכעבור שבע שנים, בגיל 45, היה לשופט בפועל בבית המשפט העליון.
אז, במהלך שהיו שראו בו פגיעה בהתקדמותו המקצועית, נעתר לשמש כנשיא בית המשפט המחוזי בבאר שבע.
הוא נשאר בתפקיד זה ארבע-עשרה שנה, ורק ב-1995 לאחר פרישתו של השופט דב לוין זכה למינוי קבע בבית המשפט העליון.
לבד משבתו כשופט בג"ץ, הייתה התמחותו כשופט בית המשפט העליון בתיקים אזרחיים.
בסוף כהונתו בבית המשפט העליון כיהן גם כיו"ר ועדת הבחירות המרכזית.
כיהן גם כחבר הוועדה לבחירת שופטים.
תחת פיקוחו של טירקל התמחו דורות של עורכי דין, שופטים ואנשי אקדמיה.
ביוני 2010 התמנה על ידי ממשלת ישראל לעמוד בראש ועדת הבדיקה לאירועי המשט לעזה (שנקראה על שמו, "ועדת טירקל"), זאת על אף התבטאותו בשבוע שלפני המינוי שאין מנוס מהקמת ועדת חקירה ממלכתית ושוועדות בדיקה או בירור לא מספיקות במקרה הזה.
בשנת 2010 מונה ליושב ראש הוועדה המייעצת למינוי בכירים בשירות המדינה, וכהונתו הוארכה פעמיים עד לשנת 2018.
היה יושב ראש ועדת פרס א.מ.ת..
בשנת 2020 יצא לאור בהוצאת נבו 'ספר טירקל – פרקי הגות, עיון ומשפט', ובו מאמרים מפרי עטו של טירקל ומפרי עטם של משפטנים נוספים שחלקו לו כבוד.
את הספר ערכו אהרן ברק, אליקים רובינשטיין וקארין כרמית יפת.
טירקל היה נשוי למרים, ששירתה בצה"ל במשך 32 שנים והשתחררה בדרגת סגן-אלוף.
כמו כן, כיהנה כחברת מועצת העיר באר שבע במשך עשר שנים, והייתה פעילה בוועדות ציבוריות שונות לרבות בענייני איכות הסביבה.
לזוג נולדו שתי בנות ובן, שנפטר בצעירותו מסרטן, ובעקבות זאת הוסיף טירקל לשמו שם נוסף – "אבי ברוך".
בשנת 2018 התאלמן ממרים לאחר 65 שנות זוגיות.
נפטר ב-29 במאי 2023, בגיל 88, והובא לקבורה בבית הקברות סנהדריה בירושלים.
בשנת 2005, מספר חודשים לאחר שפרש מכהונתו בבית המשפט העליון, הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
באותה שנה הוענק לו ולרעייתו מרים אות יקיר העיר באר שבע על תרומתם לעיר.
בשנת 2014 הוענק לו פרס לשכת עורכי הדין.
בשנת 2016 הוענק לו "אות יקיר המשפט העברי", קיבל גם תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן.
טירקל התבלט במספר דעות המיעוט היוצא דופן שכתב.
הוא זוהה כ"שופט הדתי" של בית המשפט העליון, בשל אורח חייו המסורתי, ואולי גם בשל כך שהרבה לצטט מהמשפט העברי בפסיקותיו.
בין היתר שילב בפסיקותיו ממקורות המשפט העברי בסוגיות של: דין ופשרה, התיישנות, זכויות יוצרים, חזרה ממתנה, טובת הציבור, כבוד המת, מדיניות ענישה, עדות שופט, צער בעלי-חיים, קניין רוחני, רפואה ומשפט ותום לב.
בכמה מקרים תמכו דעות המיעוט שלו בעמדות שזוהו עם הימין.
הוא קבע כי עבירות ההמרדה של משה פייגלין, שבוצעו בעת המאבק בהסכמי אוסלו, לא היו עבירות שיש עמן קלון.
בסוף תקופת ממשלת ברק פסק, בדעת יחיד, כי אין לממשלה סמכות לנהל משא ומתן מדיני: "ניהול המשא ומתן בתקופה הקצרה שנותרה עד לבחירות חורג ממתחם הסבירות, ויש להפסיקו עד שייכנסו לתפקידיהם ראש הממשלה הנבחר ושרי ממשלתו".
טירקל הביע את דעתו שיש לפרש את החוק באופן המצמצם את תחולת ההתיישנות.
בפסק דינו באותו מקרה כתב:
טירקל סבר בדעת מיעוט שהחוק מתיר להחזיק אזרחי מדינת אויב כקלפי מיקוח לצורך שחרור לוחמים ישראליים ונימק: "הכבוד והחירות של לוחמינו יקרים לי מאלה של לוחמי האויב.
שיקול זה מטה בעיני את הכף לעבר הפרשנות המרחיבה של המונח 'טעמי ביטחון המדינה'".
במקרה שבו נאשם הציג גרסה לא סבירה, כתב, בדעת מיעוט של זיכוי מחמת הספק:
בדיון על אכיפת סעיפי אי-תחרות שהופרו בטענה שהם נוגדים את האיסור על הגבלים עסקיים, סבר בדעת יחיד שיש לבכר את החובה לכבד חוזה שחברה חתמה עליו, על פני ההגנה על תחרות חופשית, וכתב:
"כאשר מניחים על כף המאזניים האחת את מניעת הפגיעה בתחרות החופשית, שמטרתה לפתח את המשק הלאומי, ועל כף המאזניים השנייה ערכים מוסריים שעליהם אנו מבקשים להשתית את החברה שבה אנו חיים, אין לי ספק שהכף השנייה מכריעה את הראשונה.
אם הברירה היא בין חברה עשירה, אך חסרת ערכים, לבין חברה דלה, שערכים על דגלה, אני בוחר בשנייה.
אם עומדת התחרות מול אמיתו של החוזה, אמת עדיפה."
יעקב (יאן) טימן (תאומים) (28 בפברואר 1903 – 1 בפברואר 1975) היה משחקניו הבולטים של תיאטרון המטאטא.
טימן נולד בניקולאייב שב (כיום באוקראינה), בנם של רוזליה לבית סקולבסקי ושלמה תאומים, ממשפחת רבנים.
אחיו הצעיר של מאיר טימן.
לאחר שסיים לימודיו בבית ספר תיכון למד משפטים במשך שנה, ואחר כך סיים את לימודיו באקדמיה למשחק באודסה.
עלה לארץ ישראל בשנת 1925, ועבד כחלוץ.
היה ממייסדי התיאטרון הסאטירי הקומקום בשנת 1927. יחד עם השחקן אליעזר דונת יצר את הצמד "חכם ותם", בו גילם את התם ("למעשה היה המצב הפוך: כלומר ה'תם' היה פיקח וה'חכם', סכל גמור").
לאחר שנסגר "הקומקום" כעבור שנה היה בשנת 1928 ממקימי התיאטרון הסאטירי המטאטא.
טימן היה מעמודי התווך של המטאטא מאז היווסדו ועד לסגירתו בשנת 1954. בשנותיו האחרונות של המטאטא שימש גם כמנהלו.
לאחר סגירת המטאטא הופיע יעקב טימן במסגרות חולפות שונות.
בימי מלחמת העולם השנייה, כאשר כשלושים אלף מבני היישוב התנדבו לצבא הבריטי, שר טימן את השיר "מכתב מאמא", שכתב נתן אלתרמן על פי שירו היידי של שלמה שמולביץ'.