tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
צמוד ל"קולג' דה פרר" פעל עד שנת 1970 בית הספר הקתולי לבנות בלבד שנקרא "סנט ג'וזף" ושהוקם בשלהי המאה ה-19 על-ידי מסדר האחיות סנט ג'וזף של ההתגלות.
בשנת 1970 התאחד "קולג' דה פרר" שהיה בית ספר לבנים-בלבד עם "סנט ג'וזף" לבית ספר מעורב ולשני המגדרים.
אחר כך שימש המבנה אכסניה לצליינים.
"קולג' דה פרר" ביקש לקנות את הבניין, אך המסדר מכר אותו ב-1997, יחד עם "בית החולים הצרפתי על שם סנט לואי ביפו" מצדו השני של רחוב יפת, למשקיעים שביקשו לפתוח בו מלון.
הקמת המלון אושרה ב-2003, ולפי התכנון בניין "סנט ג'וזף" היה אמור להתחבר במנהרה לבניין סנט לואי מתחת לרחוב יפת שביפו, אך תכנון זה לא אושר, ובניין "סנט ג'וזף" נמכר בשנית.
קולג' סטיישן היא עיר בטקסס שבארצות הברית.
נכון לשנת 2019, אוכלוסיית העיר משוערת בכ-118,000 תושבים.
העיר ממוקמת כ-130 ק"מ צפונית-מערבית ליוסטון וכ-140 ק"מ צפונית-מזרחית לאוסטין.
בעיר פועל הקמפוס הראשי של אוניברסיטת טקסס A&M.
בזכות האוניברסיטה ישנה פעילות רבה של ארגונים מדעיים וטכנולוגיים, ובהם נאס"א, המכונים הלאומיים לבריאות והקרן הלאומית למדע.
אצטדיון הפוטבול של האוניברסיטה, קייל פילד, מכיל 102,733 מושבים, ונכון ל-2023 הוא האצטדיון הרביעי בגודלו בארצות הברית והשישי בגודלו בעולם.
בעיר ממוקמים הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם ג'ורג' הרברט ווקר בוש.
מבין תושביה הידועים של קולג' סטיישן ניתן למנות את נורמן בורלוג, ביארנה סטרוסטרופ, טיפאני ת'ורנטון, אלכס קארוסו ורוברט גייטס.
בשנת 1860 החלה להתפתח בארזור קולג' סטיישן הרכבת האזורית של טקסס, ובשנת 1871 נפתחה במקום המכללה שתהפוך מאוחר יותר לאוניברסיטת טקסס.
בתחילת המאה ה-20 כבר התגוררו בעיירה כמעט 200 איש, והיא הוכרזה כעיר בשנת 1938. בשנה זו כבר התגוררו בעיר כ-2,000 תושבים.
קולג' לרפואה לנשים של ניו אינגלנד היה מוסד הלימודים הראשון בעולם שהכשיר נשים למקצוע הרפואה.
בית הספר נוסד בנובמבר 1848 בבוסטון, ארצות הברית, בשם קולג' לרפואה לנשים של בוסטון על ידי סמואל גרגורי .
בשנת 1873, הקולג' לרפואה לנשים של ניו אינגלנד מוזג עם אוניברסיטת בוסטון, ובשנת 1874 שמו שונה לבית הספר לרפואה של אוניברסיטת בוסטון .
בשנות ה-40 של המאה ה-19, סמואל גרגורי פצח בקמפיין נגד העסקת גברים במקצוע המיילדות בטענה ששילובם במקצוע זה מסוכן ולא מוסרי.
לדבריו, נוכחות של גבר בחדר לידה עשויה לגרום ליולדת למתח ולעצבנות עד למצב בו הצירים שלה נפסקים, דבר שגורר בתורו התערבות של רופאים עם מכשירים ותרופות שמסכנים את היולדת ואת הוולד.
בכתביו, תיאר מקרים קשים בהם גברים בחדר לידה השתמשו בסכינים ובמלקחיים וחילצו את הוולד ביחד עם המעיים או הרחם של היולדות וגרמו למותן.
גרגורי סבר שיש להכשיר נשים כ'רופאות מיילדות' על מנת שיחליפו את הגברים בתחום זה, ובשנת 1848 ייסד את הקולג' לרפואה לנשים של ניו אינגלנד כדי לענות על מטרה זו.
גרגורי לא אחז בתפיסת עולם פמיניסטית ליברלית הדוגלת בשוויון מגדרי.
הוא התנגד לזכות הצבעה לנשים, ותמך בסדר החברתי הקיים ובתפקידי המגדר המסורתיים.
הוא טען בעד שילוב נשים במקצוע הרפואה מתוך אמונה שנשים אוחזות ב'איכויות נשיות טבעיות' כמו היכולת לדאוג, לטפל ולנחם.
בית הספר נפתח במטרה להכשיר נשים למקצוע המיילדות והגינקולוגיה.
משום שהוא יועד לנשים בלבד, היה ברור שהוא לא יצליח להיות ריווחי עקב מספר נרשמות קטן היקף, ולכן בית הספר נשען בעיקר על תרומות, והנשים שעמדו בתנאי הקבלה יכלו לקבל מלגת לימודים.
ב-9 בנובמבר 1848, נפתח מחזור הלימודים הראשון עם 12 סטודנטיות, ובשנת 1850, כל הסטודנטיות סיימו את לימודיהן וקיבלו תואר ברפואה.
בשנת 1857, מדינת מסצ'וסטס הכירה רשמית בבית הספר והעניקה לו אישור רשמי להכשיר נשים למקצוע הרפואה.
בתקופה זו, התגלעה מחלוקת, לגבי מטרת העל של בית הספר, בין גרגורי לבין הרופאה מארי אליזבת זקז'בסקה , שעבדה בבית הספר כפרופ' למיילדות וראש מחלקה קלינית.
בעוד גרגורי סבר שבית הספר צריך להכשיר נשים במקצועת הסיעוד, המיילדות והרפואה, זקז'בסקה סברה שבית הספר צריך להתמקד בלימודי רפואה בלבד.
במשך 25 שנות פעילותו, הקולג' לרפואה לנשים של ניו אינגלנד הכשיר 300 נשים, והעניק תואר ברפואה ל-98 נשים, ביניהן הרופאה האפרו-אמריקאית הראשונה, רבקה לי קרמפלר , שסיימה את לימודיה בשנת 1864.
גרגורי סבר שיש להפריד בין תחומי ההתחמות של גברים ונשים במקצוע הרפואה, ושבית הספר צריך ללמד את הסטודנטיות את תחומי ההתמחות הראויים בעיניו לנשים.
לכן, אף על פי שבית הספר לימד נשים את מקצוע הרפואה, תוכנית הלימודים הפלתה אותן משום שהתמקדה בעיקר בתחומי מיילדות וגינקולוגיה.
מועמדות ללימודי רפואה בקולג' לרפואה לנשים של ניו אינגלנד היו צריכות להוכיח שיש להן הכשרה באנגלית ושהן כתבו תזה בנושא רפואי כלשהו.
כמו כן, היה עליהן להגיע עם ידע מוקדם במיילדות וגינקולוגיה .
תוכנית הלימודים נפרסה על פני שלוש שנים וכללה 17 שבועות של למידה תאורטית (30 שעות לימוד בשבוע), ולאחר מכן כשנתיים-שלוש של התמחות תחת פיקוח של רופא גבר.
משום שלא היה זה חוקי לעשות שימוש בגופות, נעשו מעט ניתוחים, ולכן רוב ההדגמות בשיעורי אנטומיה נערכו על בובות.
במסגרת הלימודים, הסטודנטיות למדו מטריה מדיקה , כימיה, טיפול, אנטומיה, כירורגיה, רפואה משפטית, מיילדות, גינקולוגיה, מחלות ילדים, פיזיולוגיה והיגיינה.
הקמת הקולג' לרפואה לנשים של ניו אינגלנד לוותה בביקורת ועוררה מחלוקת רבה.
באותה תקופה, נשים נתפסו בציבור כחסרות כישורים מנטליים עבור מקצוע הרפואה.
הממסד הרפואי בבוסטון גינה את פתיחת בית הספר.
גברים בולטים בממסד הרפואי טענו שנשים לא מסוגלות לקבל החלטות, ושהן לוקות בכושר שיפוט פגום, בחוסר יציבות רגשית, בחוסר עמידה ובנחיתות ביולוגית.
כמו כן, נטען כי מקצוע הרפואה הוא מקצוע מלחיץ מאוד, ושלנשים אין את היכולת להתמודד עם לחצים.
אפליית הסטודנטיות והבוגרות של בית הספר
ב-4 במאי 1860, סמואל גרגורי פרסם מכתב למערכת בעיתון Boston Evening Transcript שכותרתו '?Doctor or Doctress'.
במאמר זה, הציע גרגורי לבצע הבחנה בין רופאים לרופאות באמצעות הענקת תואר שונה לנשים - 'Doctress' (בעברית: דוקטורית) במקום 'Doctor' (בעברית: דוקטור).
לדבריו, שימוש בתואר 'דוקטורית' לנשים רופאות יבטיח את גבולות המקצוע שלהן בכך שיעסקו רק בתחומים הראויים לנשים (כמו גינקולוגיה ומיילדות).
בנוסף, הוא טען שהשימוש במושג 'דוקטורית' במקום 'דוקטור' ימנע בלבול בקרב הציבור ויעזור לציבור לבחור מי יטפל בו (למשל: מודעה בעיתון או שלט עם התואר 'דוקטורית' במקום 'דוקטור' יבהיר לקוראים שמדובר ברופאה ולא ברופא).
גרגורי סבר שרופאות צריכות לעבור התמחויות שונות מאלו של הגברים ותיאר את תפקיד האישה האוחזת בתואר 'דוקטורית' כ'צנועה ונשית'.
מנגד, הרופאות מרי ג'קסון ומארי אליזבת זקז'בסקה התנגדו לשימוש בתואר 'דוקטורית' עבור נשים.
בעוד גרגורי טען לקשר בין מדע וגבריות, זקז'בסקה הכחישה זאת וטענה שהמדע והרציונל אינם נחלתם של הגברים בלבד, ושהתכונה הנדרשת לרופא או לרופאה היא היכולת לחשיבה מדעית, וזאת אינה תלויה במגדר.
בשנת 1863, חבר הנאמנים של בית הספר אימץ את ההצעה של גרגורי והעניק לבוגרות את התואר 'Doctress of Medicine' (בעברית: 'דוקטורית לרפואה').
בוגרות בית הספר התרעמו על קבלת התואר הזה משום שחשו שהוא שני במעלה לתואר 'דוקטור לרפואה'.
בשנת 1868, בית הספר החליט לתת לבוגרות את האפשרות לבחור אם הן רוצות שעל הדיפלומה שלהן יהיה כתוב 'דוקטור לרפואה' או 'דוקטורית לרפואה'.
כל בוגרות בית הספר העדיפו פה אחד את התואר 'דוקטור לרופאה' על פני 'דוקטורית לרפואה'.
מאבקן של בוגרות בית הספר לכבוד ולהכרה לא נגמר בשם התואר שלהן.
במשך עשרות שנים, הן נאבקו כדי שהממסד יקבל אותן כרופאות מן המניין.
הסטודנטיות של בית הספר לא הורשו לעבור התמחויות בבתי חולים רבים, וגם אם קיבלו אישור להתמחות, ההתמחות הגבילה אותן לתחומי המיילדות והגינקולוגיה בלבד, דבר שאילץ בוגרות רבות לחפש הכשרה נוספת מחוץ לגבולות ארצות הברית.
בוגרות בית הספר התקשו מאוד להשתלב בשוק העבודה.
ארגוני רפואה סירבו לתת לבוגרות רישיון לעסוק ברפואה, ובמטרה למנוע התמחות של נשים ברפואה, כל רופא שלימד או התייעץ עם אישה רופאה, הסתכן בכך שרישיונו יישלל ממנו.
קשיים אלו ייאשו נשים רבות שוויתרו על הרשמה ללימודי רפואה מלכתחילה.
בשנת 1872 גרגורי מת והשאיר את בית הספר ללא תקציבים ועם משכנתה גבוהה.
בית הספר נכנס לקשיים כלכלים ועמד בפני פשיטת רגל.
אוניברסיטת הרווארד הציעה לקחת את בית הספר תחת חסותה אולם בתנאי שנשים לא יורשו ללמוד בו.
אוניברסיטת בוסטון הציעה לקחת אותו תחת חסותה ולהמשיך לקבל אל שורותיו נשים אבל בתנאי שהוא יפתח גם לגברים.
ההצעה של אוניברסיטת בוסטון התקבלה, שמו של בית הספר שונה ל'בית הספר לרפואה של אוניברסיטת בוסטון' ושעריו נפתחו ב-5 בנובמבר 1873. בשנת 1893, נשים היוו שליש מסך הסטודנטים של בית הספר.
קולג' קהילתי היא סוג של מוסד חינוכי בו ניתן ללמוד במשך שנתיים בעבור שכר לימוד סביר.
למונח יכולות להיות משמעויות שונות במדינות שונות - בקולג'ים קהילתיים רבים יש "הרשמה פתוחה" לסטודנטים שסיימו את בית הספר התיכון.
המונח מתייחס בדרך כלל למוסד להשכלה גבוהה המספק חינוך לכוח העבודה ותוכניות אקדמיות שונות.
בחלק מהקולג'ים הקהילתיים ישנם גם קבוצות אתלטיקה ומעונות הדומים לאלו הקיימים באוניברסיטאות.
בארצות הברית הקולג'ים הקהילתיים, המכונים לעיתים גם מכללות טכניות, מכללות דו-שנתיות או מכללות עירוניות, הן בעיקר מוסדות ציבוריים המספקים השכלה על-תיכונית, המתמקדת בהשגת תעודות, דיפלומות ותארים נלווים.
לאחר שהסטודנטים מסיימים את לימודיהם בקולג' הקהילתי, חלק מהסטודנטים ממשיכים ללמוד ועוברים למכללה לאמנויות ליברליות, או שהם ממשיכים ללמוד באוניברסיטה במשך שנתיים עד שלוש שנים על מנת להשלים את לימודי התואר הראשון.
בקולג'ים הקהילתיים הציבוריים בדרך כלל לומדים סטודנטים מהקהילה המקומית והם בדרך כלל נתמכים על ידי הכנסות מהמסים המקומיים.
הם בדרך כלל עובדים עם עסקים מקומיים ואזוריים כדי להבטיח שהסטודנטים יוכשרו לעבוד בכוח העבודה המקומי.
קומדיית המצבים האמריקנית "קומיוניטי" היא סדרת טלוויזיה העוסקת בחיי סטודנטים בקולג' קהילתי אמריקני.
קולג' סנט אנטוני הוא אחד מהמכללות המרכיבות את אוניברסיטת אוקספורד באנגליה.
המכללה נוסדה בשנת 1950 כתוצאה ממתנתו של הסוחר הצרפתי סר אנטונין בס מעדן.
סנט אנטוני מתמחה ביחסים בין-לאומיים, כלכלה, פוליטיקה ולימודים אזוריים של אירופה, רוסיה, מדינות ברית המועצות לשעבר, אמריקה הלטינית, המזרח התיכון, אפריקה, יפן, סין ודרום מזרח אסיה.
המכללה ממוקמת בצפון אוקספורד , ממערב לה נמצאת דרך וודסטוק, מדרום לה דרך בווינגטון וממזרח לה רחוב ווינצ'סטר.
נכון לשנת 2018, לסנט אנטוני הייתה הקצבה כספית משוערת של 43.8 מיליון ליש"ט.
במקור הייתה מכללה לגברים בלבד, אך מאז 1962 הלימודים בה משותפים לגברים ולנשים.
סנט אנטוני נוסדה בשנת 1950 כתוצאה ממתנתו של סר אנטונין בס מעדן, סוחר ממוצא צרפתי.
ב-1947, שקל בס לתת כ-2 מיליון פאונד לאוניברסיטת אוקספורד כדי לייסד מכללה חדשה.
בסופו של דבר, בעצת עורך הדין שלו, ר.
קלייד, שלמד בניו קולג' , בס החליט להמשיך עם התוכנית ולאשר לקלייד לפנות לאוניברסיטה עם ההצעה.
בתחילה, לא קיבלה האוניברסיטה את הצעתו, והמליצה לבס להקדיש את כספיו לשיפור המצב הכלכלי של כמה מהמכללות הקיימות העניות יותר.
בסופו של דבר בס הסכים, ותרם סך של 250,000 פאונד בסכומים שונים לקולג'ים הבאים: קיבל, ווסטר, סנט פיטרס, וודהם, אקסטר, פמברוק, לינקולן ו-סנט אדמונד הול.
לאחר תרומה גדולה זו, האוניברסיטה החליטה לשקול מחדש את הצעתו של בס לסייע בהקמת מכללה חדשה, ומתוך הכרה בצורך לספק את המספר ההולך וגדל של סטודנטים לתארים מתקדמים המגיעים לאוקספורד, נתנה למיזם את ברכתה; ובשנת 1948 חתם בס על שטר אמון הממנה את הנאמנים הראשונים של המכללה.
תשומת הלב של האוניברסיטה פנתה אז למצוא למכללה החדשה, שנקראה אז סנט אנטוני, בית קבוע.
אולם ריפון נחשב תחילה כאופציה טובה לבניין שבו ניתן לשכן את המכללה, אך בעליו סירבו למכור, ובכך הכריחו את האוניברסיטה להמשיך בחיפוש אחר מקום.
הם בחנו כמה נכסים ברצף מהיר, כולל יולברי, אחוזת מנזר וית'ם והאריס מנצ'סטר קולג', שהיה ידוע כי היא נמצאת בקשיים כלכליים ועשויה לשקול את מכירת בנייני דרך מנספילד מהמאה ה-19. אף אחת מהאפשרויות הללו לא הוכיחה את עצמה, והמכללה החלה לחפש במקומות אחרים.
אומרים שבס נהיה מתוסכל מאוד מהאוניברסיטה ומחוסר העניין לכאורה בפרויקט שלו בשלב זה, וכמעט ויתר על כל תקווה להשלמתו.
אולם המכללה רכשה לבסוף את השטח הנוכחי שלה בדרך וודסטוק 62 ב-1950.
המכללה קיבלה סטודנטים לראשונה בסמסטר הראשון בשנת 1950 וקיבלה את הצ'רטר המלכותי שלה ב-1953. צ'רטר משלים ניתן ב-1962 כדי לאפשר לקולג' לקבל נשים בנוסף לגברים, וב-1963 הפכה המכללה לחברה מלאה באוניברסיטת אוקספורד.
עד 1952 מספר התלמידים בסנט אנטוניוס גדל ל-27 ועד סוף העשור מספר זה עלה ל-260, ביניהם היו מיוצגים 34 לאומים שונים.
המכללה נאבקה בתחילה בשל מחסור במימון, ובסוף שנות ה-60 ניתנה שיקול רציני לאיחוד סנט אנטוני עם אול סולס קולג' כאשר האחרונה הודיעה על כוונתה לקחת חלק פעיל יותר בחינוך הסטודנטים לתארים מתקדמים.
התוכנית לא יצאה לפועל; אול סולס דחו את האופי הפדרלי המוצע של המוסד המשולב, ואמרו שלא ישקלו פחות מאשר מיזוג מלא, הצעה שהגוף המנהל של סנט אנטוני לא תמך בה.
המחסור בכספים של סנט אנטוני נפתר בחלקו תחת השגחתו של ויליאם דיקין, שהתמסר לגיוס כספים במכללה והבטיח מספר הלוואות נדיבות מקרנות פורד ופולקסווגן.
מאז, סנט אנטוני הייתה כמעט כל הזמן בחוסר ביטחון כלכלי.
הדבר הוביל לביטול של מספר שיפורים פיזיים שהוצעו בשטחי המכללה ברחוב וודסטוק.
רק בשנות התשעים התאפשר למכללה לצאת לדרך עם תוכנית בנייה חדשה; עם זאת, מאז שנות התשעים סנט אנטוני המשיכה להתרחב ולפתוח מרכזי מומחים חדשים לעיסוק בלימודים אזוריים.
המכללה מוכרת כיום כאחד המרכזים המובילים בעולם ללימודים מסוג זה.
ובה מרכזים לחקר אפריקה, אסיה, אירופה, יפן, אמריקה הלטינית, המזרח התיכון ורוסיה ואירואסיה.
מן הרגע הראשון הביע בס את תקוותו שהמכללה החדשה, שאותה התכוון לפתוח לגברים "ללא הבדל מוצא, גזע או דת", תהווה גורם מרכזי בשיפור שיתוף הפעולה הבינלאומי וההבנה הבין-תרבותית.
במהרה הכריזה המכללה על תפקידה העיקרי כך: "להיות מרכז ללימודים מתקדמים ולמחקר בתחומי ההיסטוריה הבינלאומית המודרנית, הפילוסופיה, הכלכלה והפוליטיקה ולהוות מרכז בינלאומי בתוך האוניברסיטה בו סטודנטים לתארים מתקדמים מכל רחבי העולם יכולים לחיות ולעבוד יחד בקשר הדוק עם בכירי אוניברסיטה מומחים בתחומם".
המכללה נשארה נאמנה לעיקרון המכונן שלה, ונותרה אחת מהמכללות הבינלאומיות ביותר של האוניברסיטה, וביתן של רבות ממחלקות הלימוד הספציפיות לאזורמ מסוים של אוקספורד.
תכונה אחרונה זו, בשילוב עם ניהולו של ויליאם דיקין והמוניטין של סנט אנטוני כגורם מפתח לחקר ענייני ברית המועצות במהלך המלחמה הקרה, הובילו לשמועות על קשרים בין המכללה לשירותי הביון הבריטיים; הסופרת לסלי וודהד כתבה בעניין זה, ותיארה את המכללה כ"מקום התכנסות הולם לזכרים ישנים".
סנט אנטוני הפכה ידועה לשמצה בעיתונות הבריטית והרוסית כ"קולג' הריגול".
בדברי הימים הרשמיים של האוניברסיטה נכתב שסנט אנטוני הייתה אחת מארבע מכללות, יחד עם אול סולס, נאפילד וכרייסט צ'רץ', שעשו מאמץ משותף ליצור קשרים חיצוניים.
במקרה של סנט אנטוני, המכללה יצרה קשרים רחבי היקף עם דיפלומטים ומבקרים זרים; עוד נאמר על המכללה שנהפכה "אולי למשמעותית יותר מכל התפתחות בודדת אחרת בהסתגלותה של אוקספורד לסביבה האקדמית הבינלאומית העכשווית".
שמה של המכללה רומז למייסדה, ששמו, אנטונין בס, נגזר מאותו שורש לשוני.
במשך זמן רב לא הובהר האם מקור שם המכללה הוא אנטוניוס הגדול או אנטוניוס מפדובה.
לבסוף הוסדר העניין ב-1961, כשהמכללה קבעה לבסוף את אנטוניוס הגדול כבחירה המתאימה יותר, בשל קשריו לאחד מתחומי ההתמחות העיקריים של המכללה - המזרח התיכון והמזרח הקרוב.
למרות זאת, דגל המכללה מתנוסס מדי שנה בשני ימי הקדושים כמסורת, ופסל של אנטוניוס ה"לא נכון", אנטוניוס מפדובה (המובחן בהחזקתו בילד המשיח), ניצב בבניין הילדה בס של המכללה.
הבניין הראשי של המכללה נבנה בתקופה הוויקטוריאנית המוקדמת עבור אגודת השילוש הקדוש והבלתי מחולק בהוראתה של מריאן רבקה יוז, האישה הראשונה שנדרה נדרים נזיריים בכנסייה האנגליקנית מאז הרפורמה.
המסדר הזמין את צ'ארלס בקרידג', אדריכל מקומי בעל שם מסוים, לתכנן את מבני המנזר.
לאחר שהציע תחילה תכנון מעגלי המבוסס על הסמליות של השילוש הקדוש, בקרידג' נקט זמן מה לפני 1865 בגישה מסורתית יותר ותכנן את התוכניות למה שהוא כיום הבניין הראשי של סנט אנטוני.
אמנם בתחילה היו תוכניות להרחיב את המנזר צפונה, והוקצה לכך מקום עוד בתכנון הבניין, אך בנייה נוספת מעולם לא התקיימה.
המנזר נפתח לבסוף בנובמבר 1868.
העלות הכוללת של הבנייה הראשונית הייתה 8,000 פאונד, סכום נכבד באותה תקופה.
אומרים שכשראה לראשונה את המתחם החדש של המנזר, האדריכל ויליאם באטרפילד העיר שזהו 'הבניין המודרני הטוב ביותר באוקספורד אחרי הקולג' שלי', כשכוונתו לקיבל קולג'.
קולג' סנט אנטוני רכשה את המנזר לשעבר בשנת 1950 לאחר שהוא פונה על ידי המנזר והמועדון הליפקס, שנכחו במקום בתקופה שלאחר המלחמה.
הקפלה של הבניין, שמעולם לא נחנכה ומאכלסת כיום את ספריית המכללה, נבנתה בשנים 1891–1894 לפי התכנון המקורי של האדריכל צ'ארלס בקרידג' .
שלושת ציורי הפאנל סביב האפסיס של הקפלה לשעבר הם מאת צ'ארלס אדגר בקרידג'.
תחתית הבניין הראשי, שמשמשת כיום בתור חדר הקריאה בגולבנקיאן, שימשה בתחילה את הנזירות כחדר אוכל, תפקיד שהיא המשיכה למלא עד להשלמת בניין הילדה בס ב-1970.
שנות ה-60: בניין הילדה בס
לאחר שמספר תוכניות שאפתניות להגדלת המכללה בשנות ה-60, שאחת מהן תוכננה על ידי אוסקר נימאייר, נפלו בשל מחסור במימון, החליטה המכללה לרכז את מאמציה לצורכי בניית הרחבה קטנה ורכישה של נכסים סמוכים.
בניין הילדה בס (שנודע אז כ-"הבניין החדש") נפתח ב-1970; בניין זה עדיין משרת את ייעודו המקורי באירוח חדר האוכל של המכללה וחדר המשותף לבוגרים וכן מספר רב של חדרי ישיבות נלווים.
ההרחבה הגדולה הבאה של המכללה הגיעה ב-1993 עם השלמת בניין חדש שנועד להכיל את מכון ניסן ללימודי יפנית ואת הספרייה הבודליינית היפנית, בעוד שמקומות אירוח ודיור נוספים לא סופקו עד שבניין "המייסד" נפתח לציון המילניום בשנת 2000.
בתחילת המאה ה-21 לא היו התפתחוית רבות במבני המכללה עד להשלמת בנייני השער החדשים של המכללה ב-2013, המספקים כניסה ראשית חדשה למכללה ומהווים את הצד המזרחי והאחרון של החצר הראשונה של המכללה.
המימון לכך הושג בחלקו על ידי פולת חדיד שנבחר למלגת כבוד בשנת 2004 ,על שירותיו הבולטים למכללה, ולכבודו נקרא חדר הישיבות של המכללה "חדר חדיד".
כחלק מתוכנית הפיתוח המתמשכת שלה, סנט אנטוני הגישה בקשה לבניית מרכז חדש ללימודי המזרח התיכון.
מרכז המזרח התיכון, או בניין Investcorp, תוכנן על ידי האדריכלית העיראקית-בריטית זהא חדיד; העבודה על הבניין החלה ב-30 בינואר 2013 וזה נפתח כבניין Investcorp ב-26 במאי 2015. ה"גרדיאן" תיאר אותו כ"שבלול מתכתי מתפתל שעושה כמיטב יכולתו לחתוך את שני הבניינים ההיסטוריים שביניהם מונח גופו המעוות".
הוא זכה בפרס סר יו קסון בשנת 2015 עבור הבניין החדש הגרוע ביותר של השנה.
במכללת סנט אנטוני יש כ-450 סטודנטים מלמעלה מ-66 לאומים; שפתם הראשונה של כמחצית מהתלמידים אינה אנגלית.
האינטרסים של הסטודנטים מיוצגים על ידי גוף נבחר, ההנהלה של איגוד הסטודנטים לתארים מתקדמים או ה-Graduate Common Room (GCR), שנבחר על בסיס שנתי בתום סמסטר הסתיו.
רוב הלינה במכללה ממוקמת בשטחה, עם כ-104 חדרי שינה עם חדרי רחצה צמודים בבנייני השער והמייסד.
ניתן למצוא, בשטחי המכללה או בקרבתה, חדרים נוספים בבתים ויקטוריאניים שהוסבו לצורכי מגורי המכללה.
בשטחי המכללה שוכן הבר St Antony's Late Bar, הממוקם בקומת הקרקע של בניין הילדה בס עטור הפרסים ומארח סטודנטים לאורך כל השנה האקדמית.
נוסף על פעילותו בתור בר, המקום מארח מסיבות נושא רבות, ערבי תרבות/אזור/מדינה, אירועי מוזיקה חיה (קונצרטים אורחים, ערבי מיקרופון פתוח, תחרויות להקות), אירועי רווחה/צדקה, אירועי טעימות ומסיבות השקה מגוונות, ועוד.
בבניין הראשי הישן - לשעבר מנזר השילוש הקדוש אשר נבנה בשנות ה-60 של המאה ה-19 - שוכנות ספריית המכללה (כולל חדר הקריאה של גולבנקיאן) וספריית המרכז ללימודי רוסיה ואירואסיה.
ספריית המכללה מחזיקה אוספים כלליים של היסטוריה מודרנית, פוליטיקה, יחסים בינלאומיים וכלכלה, אוספים על אירופה, על אסיה וכן את האוספים הלא-סלאביים על רוסיה וברית המועצות לשעבר.
ברשות ספריית המכללה למעלה מ-50,000 כרכים וגליונות אחוריים של למעלה מ-300 כותרי כתב עת.
כמו כן, מכילה הספרייה כמה אוספי ארכיון מהמאה ה-20, כולל עיתוני וילר-בנט.
סנט אנטוני מחוברת למערכת המידע של ספריות אוקספורד (OLIS), והיא תורמת לקטלוג ספריית האיגוד המקוונת של האוניברסיטה מאז 1990.
שאר הספריות באתר המכללה הן ספריית המרכז למזרח התיכון, הספרייה הבודליינית של המרכז לאמריקה הלטינית, הספרייה הבודליינית היפנית וספריית המרכז ללימודי רוסיה ואירואסיה, שהאחרונה שבהן שופצה בשנים 2008–2009 כחלק מתוכנית הבנייה וההתחדשות של המכללה.
איגוד הסטודנטים לתארים מתקדמים (GCR) של המכללה מפרסם מאז 2005 כתב עת אקדמי דו-שנתי בשם St Antony's International Review, המוכר יותר בראשי התיבות שלו - STAIR.
כתב העת מהווה מדיום שדרכו אקדמאים צעירים ושואפים יכולים לפרסם את עבודתם לצד קובעי המדיניות המבוססים ועמיתיהם.
יתר על כן, המכללה מפרסמת עלון סמסטריאלי, "האנטוניאני", ורשומה של המכללה - דו"ח שנתי על ענייני המכללה.
סביבה זו מטפחת עוד יותר על ידי חדר אוכל משותף ומועדוני ספורט פעילים לכדורגל ולחתירה, שבהם זכה מועדון המכללה בתחרויות השיט נפת'יס וכרייסט צ'רץ' בשנת 2011.
כמכללה לתארים מתקדמים בלבד, סנט אנטוני לא מופיעה בדירוג נורינגטון השנתית של האוניברסיטה.
סנט אנטוני היא מכללה לא רשמית ברובה, המחייבת ללבוש לבוש אקדמי (sub fusc) רק עבור טקסי הבגרות והסיום של האוניברסיטה.
המכללה אינה מקיימת שולחן גבוה קבוע, אלא בוחרת להגיש ארוחות שולחן גבוה במספר הזדמנויות מדי שבוע לעמיתי המכללה ולאנשי אקדמיה מבקרים.
סטודנטים משתתפים לעיתים קרובות בשולחן הגבוה כאשר הם מוזמנים על ידי הממונים עליהם.
כמכללה לתארים מתקדמים, הסטודנטים של סנט אנטוני ממלאים תפקיד חשוב בעסקים היומיומיים של ניהול המכללה באמצעות גוף הנציגים הנבחר שלהם - איגוד הסטודנטים לתארים מתקדמים או ה-GCR.
סמל המכללה, שהוענק בשנת 1952, תוכנן בצורה כזו שישקף את שמה של המכללה - אנטוניוס הגדול ממצרים.
האדום מייצג את ים סוף, בעוד שהזהב נבחר לשקף את חולות המדבר.
דגי הבורי הושאלו מהסימן המסחרי של המייסד, בעוד שהאלמנטים בצורת T הם צלבים מסורתיים של אנטוניוס הקדוש.
במקרה כזה, מונח בדרך כלל המוטו על מגילה מתחת לנסך (מגן); גרסה זו של סמל המכללה נמצאת לרוב על השער של גליונות סנט אנטוני.
את המוטו עצמו ניתן לתרגם מילולית כ'יש יותר בך', אם כי נהוג לרמוז על הביטוי האנגלי הבא: 'יש לך יותר ממה שנראה לעין'.
סנט אנטוני היא אחת מתשע מכללות באוניברסיטה שמשתמשות בברכה הלטינית 'שתי מילים'.
זוהי הברכה הפופולרית ביותר, מבחינה סטטיסטית, שנאמרת באולמות באוקספורד וגם בקיימברידג', שם היא משמשת חמישה מכללות.
הברכה מוקראת בשני חלקים בארוחותיה הרשמיות של המכללה, המתקיימות שלוש פעמים בסמסטר.
המחצית הראשונה של הברכה או ה-'לפני האוכל' (ante cibum, לטינית) נאמרת לפני תחילת הארוחה והשנייה, ה-'אחרי האוכל' (post cibum, לטינית), לאחר שהארוחה הסתיימה.
הנוסח הוא להלן:Benedictus benedicat - "הקדוש ברוך הוא יברך" Benedicto Benedicatur - "יהי שבח לקדוש ברוך הוא"הברכה נאמרת בהתאם למסורת.
עם זאת, שלא כמו ברוב המכללות באוקספורד, סנט אנטוני לא דורשת מהתלמידים שלה לעמוד ולהתייחס אל הברכה.
ניתן לתרגם את המחצית השנייה של הברכה גם כ"תן ברכה על ידי הקדוש ברוך הוא".
המפקח הראשון של המכללה היה סר ויליאם דיקין (1950–1968), אקדמאי צעיר באוקספורד שבמלחמת העולם השנייה הפך לחייל הרפתקן ועוזרו של וינסטון צ'רצ'יל.
דיקין זכה באמון של אנטונין בס ושיחק את תפקיד המפתח בהפיכת החזון שלו למרכז המצוינות שסנט אנטוני הפך.
סר ריימונד קאר (1968–1987), היסטוריון נכבד של ספרד, הרחיב את המכללה ואת הסיקור האזורי שלה ופתח את שעריה לחוקרים מבקרים מכל העולם.
סר ראלף דאהרנדורף (לימים לורד דאהרנדורף) (1987–1997) הגיע לסנט אנטוני לאחר קריירה מכובדת כתאורטיקן חברתי ופוליטיקאי בגרמניה, נציב אירופי ומנהל בית הספר לכלכלה של לונדון.
הוא המשיך והגדיל את המכללה ופיתח את תפקידה כמקור של ייעוץ בענייני מדיניות.
המפקח הקודם, סר מרק גולדינג (1997–2006), שירת בשירות הדיפלומטי הבריטי במשך 26 שנים לפני שהפך לאו"ם.
מינויו הדגיש את האופי הבין-לאומי של המכללה ואת קשריה עם ממשל ועסקים.
לאחר פרישתה של המפקחת החמישית של הקולג' מרגרט מקמילן באוקטובר 2017, נבחר האנתרופולוג החברתי רוג'ר גודמן כמפקח, לאחר ששימש בעבר בתפקיד ממלא מקום בין 2006 ל-2007.
בוגרי סנט אנטוני (אנטוניאנים) נחלו הצלחה במגוון רחב של קריירות; אלו כוללות סופרים, פוליטיקאים, אקדמאים ומספר רב של עובדי מדינה, דיפלומטים ונציגים של ארגונים בין-לאומיים.
סטודנטים לשעבר עם קריירה כפוליטיקאים וכעובדי מדינה כוללים את גודני יוהאנסון, הנשיא ה-6 של איסלנד, את אלווארו אוריבה שהיה נשיא קולומביה בין השנים 2002–2010 ושר החוץ שלו, חיימה ברמודז.
את טום מלינובסקי (D-NJ), עוזר שר החוץ האמריקאי לשעבר לדמוקרטיה, זכויות אדם ועבודה.
גם הדיפלומט שלמה בן-עמי הוא בוגר המכללה.
יתר על כן, מינוש שפיק, סגן נגיד בנק אנגליה ולשעבר מנכ"ל קרן המטבע הבינלאומית, הוא אנטוניאני, וכך גם העיתונאי זוכה פרס פוליצר, תומאס פרידמן וכתב המלחמה זוכה פרס פוליצר דקסטר פילקינס.
אנטוניאנים נוספים כוללים את הסופרת הפולניה אן אפלבאום, עורכת לשעבר ב"אקונומיסט"; את ריצ'רד אוונס, פרופסור רג'יס להיסטוריה מודרנית בקיימברידג'; ואת ראשיד חאלידי פרופסור בקולומביה.
המכללה מונה בין בוגריה גם את השחיין דייוויס טרוואטר שזכה במדליית הזהב האולימפית, ואת ההיסטוריונית מרגרט מקמילן.
טימותי גרטון אש, עיתונאי וסופר בענייני אירופה
טאריק רמדאן, פרופסור ללימודי אסלאם עכשוויים
רוברט סרוויס, היסטוריון של ברית המועצות והביוגרף של ולדימיר לנין ויוסיף סטלין
אבי שליים, היסטוריון העוסק בסכסוך הישראלי-ערבי.
עמר ברטוב, היסטוריון המתעסק ברצח עם בשואה; מחברם של שבעה ספרים.
אלברט חוראני, מייסד-מנהל, מרכז המזרח התיכון, קולג' סנט אנטוני, אוקספורד
קולגייט דרדן נולד בחוות מרל היל שבמחוז סאות'האמפטון, ליד העיר פרנקלין שבווירג'יניה, כבנם של קתרין לורנס (לבית פרטלו) דרדן, מורה בבית ספר, ושל קולגייט וייטהד דרדן האב, חוואי ואיש עסקים.
אבות משפחתו חיו בסאות'האמפטון במשך דורות.
דרדן גדל בחווה המשפחתית והתחנך בבתי ספר ציבוריים מקומיים.
החל מ-1914 הוא למד באוניברסיטת וירג'יניה במשך שנתיים.
ב-1916 הוא התנדב לשרת בצבא צרפת עוד לפני שארצות הברית נכנסה למלחמת העולם הראשונה, והיה לנהג אמבולנס בגיס האמבולנסים של שירות השדה האמריקאי בצרפת.
הוא נדבק במלריה בחפירות ליד ורדן, ושב לארצות הברית ב-1917 כדי להחלים, והתגייס לחיל הנחתים של ארצות הברית לאחר שארצות הברית הכריזה מלחמה על הקיסרות הגרמנית.
הוא קיבל מינוי של לוטננט, הוכשר כטייס, ושירת בכוחות האוויר של חיל הנחתים במהלך המלחמה.
כמה שבועות לפני שביתת הנשק שסיימה את המלחמה, הוא נפצע קשה בהתרסקות מטוס ואושפז למשך עשרה חודשים.
לאחר המלחמה הוא שב לאוניברסיטת וירג'יניה, שם הוא היה חבר באחוות פי-גאמא-דלתא, וב-1922 סיים את לימודיו ועבר ללמוד בבית הספר למשפטים באוניברסיטת קולומביה.
את לימודיו שם הוא סיים שנה לאחר מכן והמשיך ללמוד באוניברסיטת אוקספורד.
ב-1927 נשא דרדן לאישה את קונסטנס סימונס דו פונט, בתו של אירן דו פונט ממשפחת דו פונט העשירה ויצרנית הכימיקלים מוילמינגטון שבדלאוור.
דרדן התקבל ללשכת עורכי הדין של וירג'יניה והחל לעסוק בעריכת דין בנורפוק.
הוא היה לפעיל במפלגה הדמוקרטית המקומית וזיהה עצמו עם המנגנון המפלגתי של הארי פ.
ב-1929 הוא ניצח בבחירות הראשונות שלו, והיה לאחד מארבעת נציגי נורפוק בבית הנבחרים של וירג'יניה.
הוא נבחר לכהונה נוספת ושירת לצד דניאל קולמן, ויויאן ל.
ולינס בין השנים 1930–1933, אז הוא התפטר כדי לכהן בקונגרס.
ב-1932 נבחר דרדן לבית הנבחרים של ארצות הברית.
שליטת המנגנון הפוליטי של בירד בבית המחוקקים של וירג'יניה עברה באותה שנה מבחירה של נציגי המדינה בקונגרס על פי מחוזות בחירה לבחירה למחוז בחירה כללי כדי להדיח ממושבו את הרפובליקני מנלקוס לנקפורד שייצג את מחוז הבחירה השני, וכך גרפו הדמוקרטים את כול המושבים של וירג'יניה בקונגרס.
דרדן נבחר לתקופת כהונה נוספת שנתיים לאחר מכן, והפעם כנציג המחוז השני, ובסך הכול כיהן בבית הנבחרים בשנים 1933–1937. איש נמל נורפוק והמוציא לאור נורמן ר.
המיליטון הדיח את דרדן בבחירות המקדימות של הדמוקרטים ב-1936, כך שבשנתיים הבאות הוא לא כיהן בקונגרס.
ב-1938 הוא הביס שוב את המילטון, ושב לכהן בקונגרס בשנים 1939–1941, אז הוא התפטר כדי להיבחר כמושל.
בעת כהונתו בבית הנבחרים, כנאמן למנגנון הפוליטי של בירד, תמך דרדן בוועדת דייס, קודמתה של ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית, והתנגד לחקיקה הפדרלית נגד מעשי הלינץ', אם כי הוא תמך בחקיקה של וירג'יניה נגד אותם מעשים.
דרדן גם תמך במתן הלוואות לבעלות בריתה של ארצות הברית באירופה כבר ב-1939, עוד לפני שארצות הברית נכנסה למלחמת העולם השנייה.
ב-1941 נבחר דרדן כמושל וירג'יניה לאחר שזכה ב-80.72 אחוזים מקולות הבוחרים והביס את מועמד הרפובליקנים בנג'מין מוס, את מועמד הקומוניסטים אליס ברק, ואת מועמד הסוציאליסטים מ.
ב-21 בינואר 1942 הוא הושבע כמושל, וכיהן בתפקיד עד 16 בינואר 1946. כמושל, ארגן דרדן מחדש את ההגנה האזרחית בווירג'יניה במהלך מלחמת העולם השנייה, ערך רפורמות במערכת הכליאה המדינתית, ויצר תוכנית לפנסיות עבור עובדי המדינה ועבור המורים.
הוא גם חיסל את החוב המדינתי ויצר עודף תקציבי שנותב לבתי ספר מקצועיים, קולג'ים, בתי חולים ושירותים ציבוריים נוספים, כולל חשמול של כל מוסדות החינוך במדינה.
עם זאת, פעילותו של דרדן בנוגע ליחסים הגזעיים במדינה שיקפה את ערכיו של המנגנון הפוליטי תומך ההפרדה הגזעית של בירד.
אפרו-אמריקאים קיבלו סיוע כספי כדי ללמוד בקולג' לרפואה מהרי בטנסי, מאחר שבתי הספר לרפואה נותרו סגורים בפניהם, וקרא להסיר את המגבלות החקיקתיות לשירות של שחורים בחברי המושבעים.
דרדן גם סירב להפוך על פיהם את פיטוריהם של כמה מורים שחורים בעקבות ההחלטה הפדרלית על תשלום שוויוני בפסק הדין אלסטון נגד מועצת החינוך של נורפוק (Alston v School Board of Norfolk).
ב-1947 נבחר דרדן כנשיא אוניברסיטת וירג'יניה, זאת על אף חששות שהובעו בפומבי מצד חבר הסגל האקדמי של האוניברסיטה, שהתרעמו על חוסר ניסיונו האקדמי, ומצד כמה סטודנטים שחששו מפני תוכניותיו לבטל את מערכת האחוות במוסד.
שורשיה של הדאגה האחרונה היו במעשיו של דרדן כמושל, כאשר הוא המליץ על הטלת איסור על סטודנטים בקולג' ויליאם ומרי להתגורר באחוות או במועדונים על רקע הטענה שמהלכים כאלה היו "לא דמוקרטים" והטילו נטל כלכלי מופרז על ההורים.
בעוד שדרדן לא הטיל מגבלות דומות באוניברסיטת וירג'יניה, הוא ניסה ליישם צעדים אחרים, כמו איסור על מבחני קבלה לאחוות לתלמידי השנה הראשונה.
באותה שנה, לאחר מהלכים משפטיים פדרליים, היה גרגורי סוונסון לסטודנט השחור הראשון שהתקבל לבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וירג'יניה.
באוגוסט 1954 נאם דרדן בפני כינוס בסאות'האמפטון והזהיר מפני היותו של הגזע הלבן מיעוט קטן באוכלוסייה.
באוניברסיטת וירג'יניה, היה דרדן אחראי על הקמת בניין אגודת הסטודנטים, שנקרא אולם ניוקומב על שמו של קודמו בתפקיד, ג'ון לויד ניוקומב; להקמת ועדת המשמעת, שטיפלה במקרי התנהלות לקויה של הסטודנטים שלא חרגו לרמה של עבירות אתיקה; להקמת בית הספר למנהל עסקים, שנקרא על שמו; ושיפורים משמעותיים בשכר הסגל האקדמי.
עם פרישתו מתפקיד נשיא האוניברסיטה, הוענק לדרדן פרס תומאס ג'פרסון ופרס ראוון .
ב-1955 מינה הנשיא דווייט אייזנהאואר את דרדן כנציג ארצות הברית בעצרת הכללית של האומות המאוחדות של אותה שנה.
קולגייט דרדן נפטר ב-9 ביוני 1981 בביתו שבנורפוק.
הוא נטמן בחלקת הקבר המשפחתית שבמחוז סאות'האמפטון לצד הוריו.
במקום הולדתו ניצב שלט ציון היסטורי.
ב-1968 הצביעה מועצת המבקרים של אוניברסיטת אולד דומיניון על שינוי שם בית הספר לחינוך של המוסד לבית הספר לחינוך על שם דרדן.
ב-1986 הפך המוסד לקולג' דרדן לחינוך.
אולם דרדן, בשטח של 35,000 רגל (כ-3,200 מ"ר) בשטחי הקמפוס של הקולג' של אוניברסיטת וירג'ינה שבעיר וייז, נקרא על שמו של דרדן שסייע רבות להקמת המוסד.
המבנה משמש משכן למעבדות למחשבים ולמתמטיקה, חדרי לימוד, למרכז לסיוע טכני ולמשרדי הסגל האקדמי.
אגודת דרדן, שהיא האגודה הוותיקה והמכובדת ביותר במוסד, קרויה על שמו, וסטודנטים נבחרים אליה על בסיס הישגים אקדמיים.
קוֹלָגֵן (Collagen) הוא החלבון השכיח ביותר בגופם של בעלי חיים רבים, ובהם האדם.
הוא מהווה בין 25% ל־35% מכלל החלבונים בגוף, כ-80% מהחלבונים בעור הפנים וכ-6% ממשקלו של הגוף.
הקולגן מיוצר בגוף במשך שנות החיים, אולם החל מסביבות גיל 30 יורד קצב ייצורו הטבעי.
ג'לטין, שמשמש בבישול, הוא קולגן שעבר פירוק בעזרת מים (הידרוליזה).
קולגן הוא חלבון מבני, המהווה את המרכיב העיקרי של הסיבים הלבנים ברקמות חיבור, דוגמת גידים, רצועות, עור, עצמות, כלי דם, מעיים וסחוס.
קולגן גמיש, אך לא אלסטי, וזו הסיבה שהוא משולב בדרך כלל עם חלבון סיבי נוסף, אלסטין, המעניק אלסטיות.
אחוז הקולגן מול האלסטין ברקמות שונות משתנה על פי תפקוד הרקמה.
רקמות שנועדו לתת חוזק מכני, כמו גידים, יכילו כמות רבה של קולגן ומעט אלסטין, ואילו רקמות שחייבות לשמור על גמישות מקסימלית, כמו עורקים ובמיוחד אבי העורקים, וכן ריאות ועור, יכילו כמות גדולה של סיבים אלסטיים.
הקולגן עשיר בשתי חומצות אמיניות, פרולין וגליצין.
היחידה הבסיסית של קולגן היא חלבון דק וארוך שמורכב משלוש שרשראות סליליות בעלות סיבוב שמאלי, המלופפות יחד לסליל-על בעל סיבוב ימני, המחוזק בקשרי מימן.
הגליצין תורם לייצוב המבנה על ידי יצירת קשרי מימן עם קבוצות קרבוקסיליות סמוכות.
מקטעים קצרים של חומצת האמינו המיוחדת הידרוקסיליזין בקצה השרשרת של הקולגן חשובים ליצירת סיבי הקולגן.
ישנם לפחות 16 סוגים שונים של קולגן, הנפוצים הם:
קולגן מסוג I: מצוי בכמות הרבה ביותר ברקמת חיבור, גידים, עצמות.
קולגן מסוג II: אופייני לסחוסים
קולגן מסוג III : מצוי ברקמת חיבור דלילה ומתמחה בתמיכת תאים בודדים, כגון לימפוציטים, בקשרי לימפה
ויטמין C חיוני לתהליך הביוכימי של בניית הקולגן.
מחסור בוויטמין C גורם למחלת הצפדינה, שבה מתבטא המחסור בקולגן, בדימומים, היחלשות העור והעצמות ותסמינים נלווים.
הקולגן תורם גם למראה הכללי בכך שהוא נותן נפח לעור.
כאשר אדם מזדקן, הגוף מפסיק לייצר את הקולגן כמות הקולגן מצטמצת, והדבר גורם לקמטים מכיוון שהעור, שנשאר באותו גודל צריך להקיף פחות נפח.
בתעשיית הקוסמטיקה הקולגן נמכר כתוסף תזונה למטרות אסתטיות מטעמים כלכליים.
תוספי קולגן לא יגיעו ליעדם בעור מכיוון שהם מפורקים בגוף עוד במערכת העיכול, כמו כל חלבון אחר הנצרך במזון.
קולגן הידרולייזד (Hydrolyzed Collagen) הוא קולגן שעבר תהליך פירוק לאבני הבניין הקטנות יותר שלו – פפטידים.
תהליך ההידרוליזה מקל על העיכול והספיגה בגוף, כך שהפפטידים נספגים בקלות רבה יותר במערכת העיכול.
מחקרים מראים כי קולגן הידרולייזד יכול להיספג בזרם הדם, מה שמאפשר לאותם פפטידים קטנים להגיע לרקמות כמו העור, הסחוס, העצמות, והשיער.
טיפולים קוסמטיים למתיחת העור כוללים הזרקת מילוי קולגן לעור.
קיימת צביעה ספציפית לזיהוי קולגן המבוססת על Masson trichrome.
קולגן שמתפרק בתגובת הידרוליזה הופך לג'לטין.
קולגן לא מיוצר באופן טבעי על ידי צמחים, אבל באמצעות הנדסה גנטית פותח זן של טבק שמייצר קולגן.
החברה הישראלית קולפלנט עוסקת בייצור ושיווק קולגן מזן טבק זה לצרכים שונים.
קולה הוא משקה קל מוגז המכיל קפאין וקרמל.
המשקה מקבל את צבעו החום כהה וטעמו המתוק מקרמל אף שצבעו לעיתים מועשר בצבע מאכל קרמל.
המשקה מקבל את טעמו גם מרכיבים נוספים, שכוללים תערובות של וניל, קינמון ופירות הדר.
המשקה נקרא על שם אגוז הקולה, שבעבר היה מרכיב חיוני במשקה כמקור לקפאין, בנוסף לעלי הקוקה כחומרי טעם.
כיום מייצרים גם משקאות קולה נטולי קפאין או עם תוספות חומרי טעם וריח המדמים פירות.
את משקה הקולה ממתיקים בדרך כלל באמצעות סירופ תירס, אך לעיתים גם על ידי סוכר או ממתיק מלאכותי.
משקה הקולה מהווה כ-26% משוק המשקאות.
בישראל נמכרים בשנה מעל ל-200 מיליון ליטר קולה (בסכום של כ-850 מיליון שקל), כאשר מוצרי הדיאט מהווים כחצי מתוכו.
יש כיום מותגים רבים של קולה והעיקריים שביניהם מוכרים בשמות קוקה-קולה, פפסי קולה, RC קולה ומותגים מקומיים שונים.
למותג ג'ולט קולה יש חובבים רבים בגלל אחוז הקפאין הגבוה המצוי בה (200 מ"ג לליטר בהשוואה ל-110 עד 130 מ"ג לליטר בפפסי וקוקה-קולה ול-320 מ"ג לליטר במשקה האנרגיה רדבול).
למשקה הקולה הגרמני אפרי-קולה היה אחוז קפאין גבוה עד שהמוצר הושק מחדש בנוסחה חדשה בשנת 1999. אינקה קולה הוא משקה שמשווק במדינות רבות על ידי חברת קוקה-קולה והוא משקה הקולה העיקרי בחלק ממדינות דרום אמריקה.
טוקולה וטרופיקולה הם המותגים הנמכרים בקובה וטרופיקולה נמכרת גם באיטליה.
קיים גם מתכון "קוד פתוח" לקולה שנקרא OpenCola.
על פי מתכון זה, כמות הסוכר הנדרשת להכנת תמצית הטעם הוא מעט יותר מקילו אחד לכל ליטר מים, והתמצית בהמשך מדוללת ביחס של 5:1 עם מי סודה.
בשנת 2002 הושק בצרפת מותג חדש בשם מכה קולה, על ידי טאופיק מטלוטי, שכוון ללקוחות מוסלמים עם הסיסמה "חשוב כמו מוסלמי, שתה כמו מוסלמי".
ההשראה למשקה הגיעה ממותג הקולה האיראני זמזם קולה.
המשקה הגיע לבריטניה בשנת 2003. חלק מהרווחים מופנים לפלסטינים ולצדקה.
משקה דומה עם מטרה דומה, קיבלה קולה, הושק בשנת 2003 בבריטניה.
קולה טורקה - מותג טורקי, וצלאל קולה הם מותגי קולה פופולריים בקרב המוסלמים בגרמניה.
Thums Up המשקה המוביל בהודו
ספזי (מדינות דוברי גרמנית), כולל קולה עם סודה תפוזים.
מכה קולה (מותג צרפתי במקור, מיוצר גם בדובאי)
צריכת משקאות קולה נקשרה לבעיות רפואיות שונות במחקרים רפואיים רבים.
מחקר שנערך ב-2007 מצא קשר בין צריכת משקאות קולה, הן אלו המכילים סוכר והן אלו המכילים ממתיקים מלאכותיים, לבין סיכון מוגבר לפתח אי-ספיקת כליות כרונית.
המחקר שיער כי הימצאות חומצה זרחתית במשקה עשויה להיות אחד מגורמי הסיכון.
מחקר נוסף שנערך ב-2005 בארצות הברית ציין כי משקאות מוגזים, לרבות קולה, מהווים חלק גדול מהתזונה האמריקנית וכי נצפו שיעורים גבוהים יותר של השמנת יתר חולנית בקרב אלו שהרבו לצרוך אותם.
צריכה מרובה של משקאות קולה מקושרת עם צריכה נמוכה יותר של מאכלים ומשקאות המכילים סידן, מגנזיום, ויטמין C, ויטמין B2 וויטמין A.
היבט בריאותי נוסף שעורר מחלוקת הוא השימוש בקפאין, סם ממריץ שעלול לגרום לתלות גופנית ולפגיעה באיכות השינה, לצורך הכנת המשקה.
כמו כן, נצפה קשר בין צריכת משקאות קולה להתפתחות אוסטאופורוזיס אצל נשים מבוגרות, כאשר הקפאין מהווה גורם משמעותי בכך.
כמו כן, משקאות קולה רבים (במיוחד אלו תוצרת ארצות הברית) משתמשים בסירופ תירס עתיר פרוקטוז כחומר ממתיק, במקום בסוכר לבן "רגיל".
תזונאים מזהירים מפני צריכת סירופ תירס עקב היותו מעורר השמנת יתר וסכרת מסוג 2 בצורה גבוהה יותר מאשר סוכר לבן.
קולדפליי היא להקת רוק בריטית.
הוקמה בלונדון בשנת 1997 על ידי הסולן והפסנתרן כריס מרטין והגיטריסט ג'ון באקלנד, ובהמשך הצטרפו הבסיסט גאי ברימן והמתופף ויל צ'מפיון.
סגנון המוזיקה, השירה ולחניה של הלהקה מכילים מאפיינים רבים המזוהים עם רוק אלטרנטיבי ופוסט-בריטפופ.
בשנת 2000 זכתה הלהקה לחשיפה בינלאומית לאחר הוצאת הסינגל "Yellow" ובהמשך אלבומה הראשון Parachutes, שהיה מועמד ל"פרס המרקיורי".
אלבומה השני של הלהקה, A Rush of Blood to the Head, שיצא בשנת 2002, המשיך את קו ההצלחה של הלהקה וזכה בפרס "אלבום השנה" של המגזין "NME".
כעבור שלוש שנים הוציאה הלהקה את אלבומה השלישי, X&Y, שהיה לאלבום הנמכר ביותר בעולם בשנת 2005. בשנת 2008 יצא אלבום האולפן הרביעי של הלהקה, Viva la Vida or Death and All His Friends, שהופק על ידי המפיק הבריטי בריאן אינו, שזכה במספר פרסים במסגרת טקס "פרסי גראמי".
אלבומה החמישי של הלהקה, Mylo Xyloto, זכה להצלחה מסחרית רבה כשנבחר לאלבום הרוק הנמכר ביותר באנגליה ב-2011, על אף שקיבל ביקורות מעורבות.
אלבומה השישי של הלהקה, Ghost Stories, שיצא בשנת 2014, זכה אף הוא להצלחה מסחרית מחד ולביקורות מעורבות מאידך.
אלבום האולפן השביעי של הלהקה, A Head Full of Dreams, יצא בדצמבר 2015. נלווה אליו מסע הופעות עולמי ארוך וגורף פרסים שנפרס לאורך של שנתיים, עם למעלה מ-100 הופעות.
הטור גרף מעל לחצי מיליארד דולרים של רווחים ונחשב לטור השלישי הכי רווחי בהיסטוריה.
האלבום השמיני של הלהקה, Everyday Life, יצא בנובמבר 2019 והשמעת הבכורה שלו התקיימה בהופעה של הלהקה בירדן.
במהלך שנות פעילותה זכתה הלהקה בעשרות פרסים, לרבות שבע זכיות ב"פרס גראמי" ומכרה למעלה מ-90 מיליון תקליטים ברחבי העולם, נתון שמיצב אותה כאחת מהלהקות המצליחות בעולם.
בדצמבר 2009 זכתה הלהקה במקום הרביעי ברשימת "האמנים הטובים ביותר של שנות האלפיים" בדירוג של קוראי מגזין "הרולינג סטון".
ביחד עם עבודתה המוזיקלית, מזוהה הלהקה במעורבותה החברתית והפוליטית כפי שבאה לידי ביטוי, בין היתר, במגוון אירועי צדקה בהם נטלה חלק, דוגמת "לייב 8", "Band Aid 20", "global citizen" ועוד.
כריס מרטין וג'ון באקלנד נפגשו לראשונה בספטמבר 1996 במהלך לימודיהם ב"קולג' האוניברסיטאי של לונדון".
הם ניגנו יחד במשך מספר חודשים עד שהחליטו להקים להקה (שנקראה בתחילה "Pectoralz").
בשנת 1997, לאחר הצטרפותו של הבסיסט גאי ברימן אשר היה חברם לספסל הלימודים של מרטין ובאקלנד, שינתה הלהקה את שמה ל-"Starfish".
בהמשך, מינה מרטין את חברו פיל הארווי לתפקיד מנהל הלהקה.
הרכב הלהקה, שלא השתנה עד היום, הושלם עם הצטרפותו של המתופף (וזמר הליווי) ויל צ'מפיון.
צ'מפיון, ששולט במספר כלים מוזיקליים, ביניהם פסנתר, גיטרה ובס למד לתופף רק לאחר הצטרפותו ללהקה.
עוד באותה שנה, הציע מרטין לסטודנט בשם טים רייס אוקסלי להצטרף ללהקה בתור נגן הקלידים וזאת לאחר שהתרשם מיכולת הנגינה שלו בפסנתר.
אוקסלי סירב להצעה, בשל העובדה כי כבר היה חלק מהרכב אחר בשם "קין" – אשר יפרוץ אף הוא לתודעת הציבור בבריטניה מספר שנים לאחר מכן.
בשנת 1998 שינתה הלהקה את שמה ל"קולדפליי".
קיימת השערה ששם זה הוצע ללהקה על ידי סטודנט בשם טים קרומפטון, אשר ההרכב בו הופיע נשא בתחילה שם זה אך הוא החליט להחליפו לשם אחר.
הופעתה הראשונה של הלהקה נערכה במסגרת פסטיבל להקות חובבות במנצ'סטר שבאנגליה.
כל השירים שנכללו בדמו, הופצו בהמשך בהוצאות מוזיקליות נוספות של הלהקה.
ב-26 באפריל 1999, הוציאה הלהקה את המיני אלבום השני שלה שכלל את הסינגל הראשון שלה "Brothers & Sisters", שהופק על ידי חברת התקליטים הלונדונית "Fierce Panda" והוקלט במשך ארבעה ימים בלבד.
השיר שזכה להצלחה יחסית כשהעפיל למקום ה-92 במצעד השירים הבריטי, הגיע לידיעתו של אחד משדרי תחנת הרדיו "Radio 1" של ה-BBC, שניגן אותו באופן תדיר ובכך תרם לחשיפתו.
בהמשך לכך, החלו חברות תקליטים להביע עניין גובר בלהקה ובקיץ 1999, חתמה הלהקה על חוזה עם חברת התקליטים "פרלופון".
באוקטובר 1999, הוציאה הלהקה את המיני אלבום השני שלה "The Blue Room", שהופץ ב-500 עותקים וזכה לביקורות חיוביות.
במרץ 2000 הוציאה הלהקה את השיר "Shiver" שהיה ללהיט הראשון של הלהקה, כשהעפיל לרשימת "40 הסינגלים המצליחים באנגליה".
שלושה חודשים לאחר מכן הוציאה הלהקה סינגל נוסף – "Yellow", אשר היה לשיר המצליח ביותר של הלהקה עד לאותו זמן, כאשר הגיע למקום ה-3 ברשימת "הסינגלים הנמכרים באנגליה".
במהלך אותו חודש, יצאה הלהקה לסיבוב ההופעות המשמעותי הראשון שלה, שכלל בין היתר הופעה במסגרת פסטיבל גלסטונברי.
ב-10 ביולי 2000, יצא אלבומה הראשון של הלהקה Parachutes, לאחר עבודה של מספר חודשי הקלטה שהחלה בנובמבר 1999. בין השירים הבולטים באלבום ניתן למנות את שני הסינגלים האחרונים של הלהקה ("Shiver" ו-"Yellow"), כמו גם את "Don't Panic" ו-"Trouble".
האלבום זכה להצלחה רבה, כשהגיע למקום ה-1 ברשימת "האלבומים הנמכרים ביותר" באנגליה, לאחר שנמכר בלמעלה מ-2 מיליון עותקים.
האלבום נחל הצלחה רבה גם בארצות הברית, כשיצא לחנויות בנובמבר 2000, שם העפיל למקום ה-51 ברשימת "200 האלבומים הנמכרים ביותר של מגזין "בילבורד".
בספטמבר 2000, הייתה הלהקה בין המועמדות לזכייה ב"פרס מרקורי".
בעקבות הצלחת האלבום בארצות הברית, יצאה הלהקה לסיבוב הופעות ראשון במדינה שנקרא "US Club Tour".
עוד באותו חודש, זכתה הלהקה בפרס "הלהקה הבריטית של השנה" ובפרס "האלבום הבריטי של השנה" בטקס "פרסי המוזיקה הבריטית".
בתחילת שנת 2002, התפטר מתפקידו פיל הארווי, שתיפקד כמנהל הלהקה מראשית דרכה.
הארווי שהפך למנהל האומנותי של הלהקה הוחלף בתפקיד על ידי דייב הולמס.
שנה לאחר מכן, זכתה הלהקה לראשונה בפרס במסגרת טקס אמריקאי, כשזכתה בקטגוריית "האלבום האלטרנטיבי של השנה" במסגרת טקס "פרסי גראמי" שנערך בלוס אנג'לס.
לאחר ההצלחה של אלבום הבכורה שלה, חזרה הלהקה לאולפן ההקלטות בספטמבר 2001, והחלה לעבוד על אלבומה השני, שהופק על ידי קן נלסון (שהיה אחראי על מלאכת ההפקה של אלבומם הראשון).
ב-26 באוגוסט 2002, הוציאה הלהקה את אלבומה השני A Rush of Blood to the Head.
יום לאחר השקתו באנגליה, הופץ האלבום גם בארצות הברית בהוצאת "תקליטי קפיטל".
הסינגל הראשון מתוך האלבום היה "In my Place".
ב-2005 עשתה הלהקה היסטוריה כאשר הוציאה את הסינגל "Speed of Sound" שנכנס היישר למקום השמיני בארצות הברית.
בבריטניה הגיע הסינגל למקום השני, כשאת מקומו בפסגה לוקח הרמיקס של רינגטון "הצפרדע המשוגעת".
ביוני יצא אלבומה השלישי של הלהקה, X&Y.
האלבום נכנס היישר למקום הראשון עם צאתו, בארצות הברית ובריטניה בו-זמנית.
בבריטניה נמכרו כמעט חצי מיליון עותקים מהאלבום תוך שבוע.
שם האלבום, על פי מרטין, מייצג את המשתנים במשוואה מתמטית.
ב-2006 האלבום X&Y הוכרז כאלבום הנמכר ביותר בעולם לשנת 2005, על פי הדיווחים של הפדרציה הבינלאומית של תעשיית המוזיקה.
קולדפליי מכרה ברחבי העולם 8.3 מיליון עותקים מאלבומה השלישי, שיצא ביוני 2005.
האלבום הופק על ידי בריאן אינו וחובר בעזרתו של ג'ון הופקינס.
ב-29 באפריל 2008 יצא הסינגל הראשון מהאלבום, "Violet Hill".
ב-5 במאי 2008 הוציאה הלהקה את הסינגל השני מתוך האלבום, שיר הנושא – "Viva la Vida".
על עטיפת האלבום מתנוסס חלק מתוך היצירה המפורסמת, "החירות מובילה את העם", שצייר הצרפתי אז'ן דלקרואה.
בריאיון לתחנת הטלוויזיה BBC טענו כריס מרטין וויל צ'מפיון שאלבום זה מהווה שינוי בדרך הכתיבה שלהם: "כשהיינו בני 19 כתבנו שירים ברמה של בני 19 עכשיו אנחנו בשנות השלושים לחיינו".
בראיונות אחרים הם אמרו כי "Viva la Vida or Death and All His Friends" הוא "התחלה", וחלק נפרד משלושת האלבומים הקודמים הנחשבת טרילוגיה בפני עצמה.
על אלבום זה קיבלה הלהקה מועמדויות רבות לפרסי גראמי.
ביום יציאתו נמכרו בארצות הברית בלבד כ-360 אלף עותקים, ועוד 720 אלף במהלך השבוע הראשון.
באנגליה נמכרו 125 אלף עותקים ביום יציאתו, וכ-302 אלף עותקים בשלושת הימים הראשונים לאחר יציאתו.
Viva la Vida or Death and All His Friends הוא האלבום שהורד הכי הרבה פעמים דרך רשת האינטרנט.
ב-4 בדצמבר 2008 הוגשה נגד הלהקה תביעה להפרת זכויות יוצרים על ידי הגיטריסט ג'ו סטריאני בטענה ששירם "Viva la Vida" מכיל תווים עיקריים מהקטע האינסטרומנטלי "If I Could Fly" מאלבומו של סטריאני משנת 2004, "?Is There Love in Space".
שיר זה זיכה אותם במועמדות לפרס גראמי לשיר השנה.
בדצמבר 2008 הוציאה הלהקה את החלק השני של האלבום בדמות המיני אלבום "Prospeckt's March" הכולל 8 שירים מהאלבום האחרון שלא נכנסו לאלבום עצמו.
המיני אלבום נמכר במהדורה מהודרת ביחד עם Viva la Vida.
ב-15 במאי 2009 הוציאה קודפליי אלבום הופעה בשם LeftRightLeftRightLeft הזמין להורדה בחינם באתר האינטרנט של הלהקה.
ב-6 ביולי 2009 הוציאה קולדפליי את השיר "Strawberry Swing" כסינגל.
בסוף שנת 2009, במצעד העשור שנערך בתחנת הרדיו גלגלצ נבחרה קולדפליי ללהקת העשור עם מעל ל-14,000 קולות.
קולדפליי הייתה הלהקה עם מספר השירים הגבוה ביותר באותו מצעד, תשעה שירים.
ב-1 בדצמבר 2010 הוציאה קולדפליי להורדה דיגיטלית סינגל, שכתבו חברי הלהקה, בשם "Christmas Lights".
ב-31 במאי 2011 פרסמה הלהקה סינגל חדש בשם "Every Teardrop Is a Waterfall", מתוך אלבומה החמישי מיילו זיילוטו.
את שם האלבום ואת עטיפתו פרסמה הלהקה באתר האינטרנט שלה ב-12 באוגוסט 2011. על פי כריס מרטין, זהו אלבום קונספט שסובב סביב שתי דמויות מיילו וזיילוטו שמתאהבות, או כמו שאמר "סיפור אהבה עם סוף טוב" .
ב-21 בספטמבר יצא הסינגל השני מתוך האלבום, "Paradise", שזכה להצלחה רבה במצעדים.
האלבום יצא לאור ב-24 באוקטובר 2011. ב-3 בפברואר 2012 יצא הסינגל השלישי מהאלבום, Charlie Brown, שיצאתו כללה גם קליפ לקידום הסינגל.
ב-2 ביוני 2012, הוציאה קולדפליי ביחד עם ריהאנה את השיר "Princess Of China", מעריצי קולדפליי כעסו על כך שהלהקה שיתפה פעולה עם ריהאנה, בטענה שהיא והשירים שלה ממוסחרים, ומנגד קולדפליי דווקא שמחו שהקליפ זכה ל-14 מיליון צפיות תוך שבועיים.
במהלך סיבוב ההופעות של האלבום Mylo Xyloto רואיינו חברי הלהקה והודו כי כבר הם עובדים על אלבום חדש, נפוצה שמועה בעקבות ריאיון עם חברי הלהקה בהופעה באוסטרליה שהלהקה תיקח הפסקה מפעילות בין השנים 2013 עד 2015 אך שמועה זו הופרכה כאשר ראיינו את סולן הלהקה, כריס מרטין.
ב-9 באוגוסט 2013 הודיעה הלהקה רשמית שתוציא ב-26 באוגוסט 2013 שיר חדש בשם "Atlas" אשר צורף לפסקול הסרט 'משחקי הרעב - התלקחות' שהיה אמור לצאת ב-22 בנובמבר 2013, אך הוצאת הסינגל נדחתה ל-8 בספטמבר 2013 מסיבה לא ידועה.
ב-25 בפברואר 2014 פורסם שיר חדש מתוך האלבום החדש שהוכרז Ghost Stories בשם "Midnight".
ב-3 במרץ פורסם שיר נוסף מתוך האלבום, בשם "Magic".
בנוסף חשפה הלהקה כי אלבומה החדש "Ghost Stories" יכלול תשעה שירים ויפורסם ב-19 במאי 2014, הלהקה גם צירפה את עטיפת האלבום.
האלבום עסק בעיקר בפרידה של מרטין מאשתו, השחקנית גווינת' פלטרו.
האלבום כולל את סגנונות הפופ רוק, סינת'-פופ ו-R&B.
ב-5 בדצמבר 2014 סולן הלהקה כריס מרטין, הודיע כי הלהקה תוציא במהלך שנת 2015 אלבום שביעי במספר שייקרא A Head Full of Dreams (ראש מלא חלומות).
יחד עם הודעתו של מרטין על האלבום השביעי הופצה השמועה כי מדובר באלבום אחרון וסופי של הלהקה שלמעשה יוביל לפירוקם, אך שמועה זו הופרכה על ידי מרטין.
ב-27 בנובמבר 2015, יצא הקליפ של סינגל החמישי מהאלבום, "Adventure Of A Lifetime".
ב-29 בינואר 2016, יצא הקליפ של הסינגל השלישי מהאלבום, "Hymn for the Weekend", בשיתוף עם הזמרת ביונסה.
ב-16 במאי 2016, יצא הקליפ של הסינגל "Up & Up" שנערך על ידי הישראלים וניה היימן וגל מוג'ה.
בדצמבר 2015 הודיעה ליגת ה-NFL כי קולדפליי תופיע במופע המחצית של סופרבול 50 שיתקיים בפברואר 2016 ביחד עם הזמרת ביונסה והזמר ברונו מארס.
בסוף חודש פברואר 2017 שהתה הלהקה בישראל וברשות הפלסטינית בביקור שהוגדר על ידם כביקור היכרות ולימוד.
ב-26 בספטמבר 2019, הכריזו הלהקה שיופיעו בפסטיבל "Global Citizen" שבניו יורק, בשנת 2020. במהלך חודש אוקטובר הודיעו חברי הלהקה שיוציאו את אלבום האולפן השמיני שלהם והכפול שיקרא Everyday Life, האלבום יצא ב-22 בנובמבר 2019.
Music of the Spheres הוא אלבום האולפן התשיעי שהוציאה קולדפליי.
האלבום כולל שירי פופ רוק וסינת'-פופ.
ב-13 ביוני 2024, הלהקה הכריזה על צאת "Feels Like I'm Falling in Love", הסינגל המוביל מתוך אלבום האולפן העשירי Moon Music.
האלבום נחשף דרך פרופילי המדיה החברתית של קולדפליי, ומתוכנן לצאת ב-4 באוקטובר.
שבועיים לאחר מכן, הם עמדו בראש פסטיבל גלסטונברי בפעם החמישית, והאריכו את השיא שנקבע ב-2016. בין האורחים היו ויקטוריה קלארק, מייקל ג'יי.
ההרכב גם ביצע לראשונה את השיר "We Pray", בהשתתפות של ליטל סימז, בורנה בוי, אליאנה וטיני.
קולדפליי חשפה מאוחר יותר שהשיר יהיה ההצעה השנייה מ-Moon Music.
במהלך ביקורם ברומא בסיבוב ההופעות העולמי "Music of the Spheres World Tour", הם ביצעו את "Good Feelings" ביחד עם איירה סטאר.
רשימת השירים של האלבום נחשפה ב-16 באוגוסט.
בתחילת דרכה, הושווה סגנונה של הלהקה לזו של ג'ף באקלי ורדיוהד, כמו גם לאומנים נוספים דוגמת טראוויס, U2, ג'ורג' האריסון (בעיקר בהקשר לאלבומה השני A Rush Of Blood To The Head משנת 2002) וג'וני קאש (בהתייחס לאלבומה השלישי של הלהקה X&Y משנת 2005).
כריס מרטין ציין כי אחת מהלהקות שהשפיעו עליו להקים את הלהקה הייתה "א-הא".
כל חברי הלהקה הגיעו מבתים מבוססים כלכלית באופן יחסי, בני המעמד הבינוני, שהוריהם עודדו אותם לעסוק במוזיקה.
כריס מרטין החל לנגן בפסנתר בגיל צעיר ובגיל 15 החל להופיע עם הרכבי רוק משתנים, כאשר אחד מהזמרים המועדפים עליו היה טום וייטס.
ג'וני באקלנד החל לנגן בגיטרה בגיל 11, בהשראת הנגנים המועדפים עליו, לרבות ג'ימי הנדריקס ואריק קלפטון.
גאי ברימן, נחשף בגיל צעיר למוזיקת הפאנק והחל לנגן בגיטרה בס בתקופת נערותו.
ויל צ'מפיון, ששולט במגוון כלים בהם בס וגיטרה, לא חשב על קריירה כמתופף עד שהצטרף הלהקה, אז החל לנגן על כלי הקשה באופן בלעדי.
מאז יציאת האלבום השני של קולדפלי, A Rush of Blood to the Head, קולדפליי החלה לתרום באופן פעיל למספר מטרות חברתיות ופוליטיות.
הלהקה תמכה במבצע "עשו סחר הוגן" של חנויות יד שנייה והארגון ההומניטרי הבינלאומי "אמנסטי".
כמו כן, הלהקה הופיעה במגוון תוכניות צדקה כמו Band aid 20, Live 8, והאגודה למען נוער חולה סרטן.
הלהקה אישרה את השימוש במוזיקה שלהם בסרטים, טלוויזיה ונקודות קידום כמו הטריילר של "פיטר פן".
לעומת זאת, קולדפליי התנגדה מאוד לשימוש במוזיקה שלהם בתעשיית המסחר.
הלהקה דחתה חוזים של מיליוני דולרים מחברות ענק אשר רצו להשתמש בשירים "Yellow", "Trouble", ו-"Don't Panic".
"לא היינו יכולים לחיות עם עצמנו אם היינו מוכרים את משמעויות השירים בצורה כזאת", אמר מרטין.
כריס מרטין תומך אישית בגן בוסתן אברהם ביפו שהוא גן ילדים יהודי-ערבי מעורב דו-שפתי שבו הילדים לומדים על תרבויות ודתות ומציינים את חגיהן.
סולן הלהקה מרטין התבטא נגד מלחמת עיראק ב-2003, ותמך במתמודד הדמוקרטי לבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2004 ג'ון קרי.
נגן הבס גיא ברימן אמר: "אתה יכול לגרום לאנשים להיות מודעים לנושא מסוים.
זה לא הרבה מאמץ בשבילנו, אבל אם זה יכול לעזור לאנשים אז נעשה את זה."
ב-1 ביוני 2011 הזמינה קולדפליי את מעריציה בדף הפייסבוק שלה להאזין לשיר "Freedom for Palestine", שבוצע על ידי מספר אמנים כאקט של תמיכה בפלסטינים.
בקליפ השיר ניתן לראות אילוסטרציות של צה"ל מפציץ באזור מגורים והורג אזרחים ושל חייל מפיל אשה פלסטינית כשתינוק בידיה.
לאחר מספר ימי מחאה, פייסבוק הסירה את המודעה עם השיר.
קולד מאונטן הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 2003 המבוסס על רומן באותו שם של הסופר האמריקאי צ'ארלס פרייזר.
הסרט בוים בידי אנתוני מינגלה.
בתפקידים הראשיים בסרט מופיעים ג'וד לאו, ניקול קידמן ורנה זלווגר, ובתפקידי המשנה ברנדן גליסון, דונלד סאת'רלנד, נטלי פורטמן, ג'ובאני ריביסי ופיליפ סימור הופמן.
הסרט מגולל את סיפורו של חייל פצוע, עריק מצבא הקונפדרציה, בתקופה של סיום מלחמת האזרחים האמריקנית בדרכו לשוב אל אהובתו.
'קולד מאונטן' זכה לביקורות חיוביות ולמספר פרסים חשובים.
הסרט היה מועמד לשבעה פרסי אוסקר, רנה זלווגר זכתה בפרס אוסקר על תפקיד משנה.
ג'וד לאו היה מועמד בקטגוריית השחקן הטוב ביותר, כמו כן הסרט היה מועמד על הצילום, העריכה, והפסקול.
אלביס קוסטלו וסטינג היו מועמדים לפרס על שיריהם בסרט.
בסרט מגלם ג'וד לאו דמות של איש צעיר בשם וו.
אינמן החי בעיירה 'קולד מאונטן' שבקרולינה הצפונית.
הוא פוגש את אדה (ניקול קידמן) ונרקם ביניהם רומן כאשר הוא נקרא לצאת למלחמה כחייל בצבא הקונפדרציה.
בבוקר 30 ביוני 1864, אינמן וחיילים נוספים מחופרים מחוץ לפיטרסברג בעת המצור על העיר.
הנער אוקלי (לוקאס בלאק) מחלק מכתבים.
אינמן קורא מכתבים שקיבל מאדה.
רובם ותיקים ומנוסים, הם נלחמים כבר יותר משלוש שנים.
בינתיים חיילים של האיחוד מניחים חביות של חומר נפץ מתחת לשוחות בהן נמצאים אנשי הקונפדרציה, ומאות חיילים של האיחוד מחכים להתקפה.
לפתע מקפץ ארנב בתוך התעלה ובדיוק כשאחד החיילים עומד ללכוד אותו, מתרוממת הקרקע מתחתיו בפיצוץ אדיר.
חיילי האיחוד הדליקו את חומר והנפץ ורוב התעלה התפוצצה.
כשאינמן ואוקלי קמים, המומים עדיין מהפיצוץ, הם רואים את חיילי האיחוד מסתערים עליהם.
הם רצים לעבר המכתש שבו היו השוחות, ונלכדים בקו האש.
הלחימה הופכת להיות פנים אל פנים, חייל האיחוד מצליח להפיל את אוקלי, לפני שאינמן מצליח להגיע אליו נפגע אוקלי מכידון אך הוא לא נהרג.
אינמן יורה בחייל האיחוד ומחלץ את אוקלי מתוך התוהו ובוהו.
הקרב מסתיים בניצחון של הקונפדרציה.
אוקלי נלקח בעגלה לבית חולים.
מאוחר יותר באותו יום אוקלי נפטר כשלצידו נמצאים אינמן ות'יוז סטוברוד (ברנדן גליסון).