tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שינוע דלק במעגן החיצוני: מינגש תת-ימי לפריקת דלק המחובר בצינור תת-ימי למסוף מכלי הנפט במפרץ חיפה.
מצופי סימון ומצופי רתיקה מציינים את מקומות הזרנוק וכבלי הקשירה של המצופים.
קצב פריקה של עד 2,500 טון/שעה.
מכלי אחסון: במסוף המכלים של שרותי נפט בע"מ במפרץ חיפה נמצאים 41 מכלים בקיבול כולל של 937,600 מ"ק המשמשים לאחסון נפט גולמי.
במסוף שבשטח הנמל 16 מכלים נוספים בקיבול 157,000 מ"ק לאחסון מזוט קל וכבד, סולר, נפט ובנזין.
במערב נמל חיפה שוכנות ממגורות מילניום - לשעבר ממגורות דגון.
ממגורות מיניום הוא תאגיד מורשה על ידי מדינת ישראל לפריקת תבואות בשטח נמל חיפה וזאת על פי תנאי כתב ההסמכה שניתן לחברה זו על ידי מדינת ישראל.
זהו למעשה מסוף הגרעינים הנמלי הגדול של מדינת ישראל והמסוף המרכזי של ישראל ליבוא תבואות לארץ.
כ-75% מכלל התבואות נפרקים בנמל חיפה בממגורות מילניום, והיתרה בחברת נמל אשדוד.
רציפי שינוע הגרעינים משרתים את ממגורות מילניום (ממגורות דגון), .
שינוע הגרעינים מבוצע על ידי מדלים פניאומטים ומיכנים מתקדמים, מהם מגיעים הגרעינים ישירות למחסני הממגורה.
ממגורות מילניום הן בעלות קיבולת של 90,000 טון נומינלית, והן משמשת לפריקת גרעיני התבואה, אחסונם והעמסתם על רכבות ומשאיות.
הממגורה נמצאת בתפעולה של חברת "מילניום ממגורות בע"מ ובבעלות חברת נמלי ישראל.
שלושה מדלים ניידים, שניים מכניים ואחד פניאומאטי, הנמצאים על הרציף שעומק המים בו מגיע ל-13.8 מטר, פורקים את הגרעינים מן האוניות ומעבירים אותם אל הממגורה דרך מערכת סרטים נעים העוברים מעל גדר הנמל בתוך גשר בטון.
ההספק של שלושת המדלים, כ-1,800 טון בשעה.
שני המדלים המכניים נבנו בארץ על פי פיתוח ישראלי שנרשם כפטנט ברוב הארצות התעשייתיות בעולם.
הגרעינים מועמסים מהממגורה לקרונות רכבת ולמשאיות בקצב של 15,000 טון ביממה.
הממגורה מצוידת באמצעים מיוחדים להפרדת האבק מהגרעינים.
בשנת 2013 הסתיימה החלפתם של 2 מדלים במדלים פניאומאטיים חדישים.
בסיס חיפה הממוקם אף הוא בנמל חיפה, ממוקם על שובר הגלים הראשי בצפון מערב הנמל.
זהו הבסיס הגדול ביותר של חיל הים ומהווה ביתם של שייטת 3, 7 ופלגה 914. ב-2014 נפתח מעגן דרור – מעגן הפולינום השייך אף הוא לבסיס.
קיימת תוכנית עתידית, למסילה שתחבר את הרכבת עם מסוף הכרמל.
בחודש מאי 2011 הושקה בחברת נמל חיפה מערכת מתקדמת לניהול מסופי מכולות מודרניים, מערכת ה-TOS (Terminal Operation System) של חברת NAVIS האמריקאית.
המערכת מתכננת ומנהלת באופן אוטומטי וממוחשב את פעילויות המכולות ברציפי חברת הנמל (פריקה/טעינה/אחסנה/עיתוק) ומאפשרת יעילות מרבית בתפעול, והאצת העבודה באופן משמעותי.
העקרונות המנחים את עבודת המערכת הם תכנון ובקרה מרכזיים המנהלים את כל הפעילות בשטח ובקו המים של מסוף המכולות.
כל תנועת מכולה מתוכננת מראש תוך שימת דגש על אופטימיזציה של מחזור החיים של המכולה ומחזור החיים של האונייה ברציפי חברת הנמל.
חודשים ספורים בלבד לאחר העלייה המלאה לאוויר של מערכת ה-TOS, נשברו כל שיאי שינוע המכולות, לשעה, למשמרת, ליממה ולחודש.
המערכת זוכה באופן קבוע לשדרוגים, ופוטנציאל השיפור בה, ושיפור התפוקות בנמל באמצעותה, עוד גדול.
חברת "תעבורה ימית חיפה" (לשעבר המחלקה הימית)
"חברת תעבורה ימית חיפה בע"מ" מוסמכת מאז שנת 2021 בכתב הסמכה ואחראית על מתכלל שירותי התעבורה הימית במרחב נמל חיפה, בהם ניתוב האוניות, גרירתן, קשירתן, עיתוקן ושחרורן, אספקת מים ודלק לאוניות, פינוי מי שיפוליים, פינוי אשפה וכדומה.
הצי של חברת תעבורה ימית חיפה כולל ארבע גוררות, בהן ה"אילן 1", הגוררת הגדולה והחזקה בישראל, בעלת כוח סחב דחף של 70 טון.
כל הגוררות בעלות שיטת הנעה מסוג voith המאפשרת כושר תמרון אופטימלי.
בנוסף, כולל הצי שתי סירות נתב מהירות ושלוש סירות רב-תכליתיות – לגרירת וקשירת אוניות ולניתוב בעת הצורך.
בתצפית הנמל קיימות מערכות עזר כגון: מכ"מ, מערכת טמ"ס ומערכת שליטה ובקרה מתקדמות וחדישות.
חברת "תעבורה ימית חיפה בע"מ" החלה את דרכה בפעילותה בנמל חיפה ובהמשך בחברת נמל חיפה כיחידה אורגנית בחברת הנמל.
במסגרת הרפורמה בנמלי הים בישראל, בשנת 2021, לקראת הפרטת חברת נמל חיפה, הופרדה מחלקת הים של חברת נמל חיפה והוקמה כחברה נפרדת בשם חברת "תעבורה ימית חיפה בע"מ" הפועלת כתאגיד מורשה ובהתאם לתנאי הסמכתה והיא חברת בת של חברת נמלי ישראל.
טרמינל הנוסעים של חברת נמל חיפה משרת מדי שנה מאות אלפי נוסעים ישראלים ותיירים ועשרות אוניות נוסעים.
בעשור השני של המאה ה-21 חל גידול דרמטי במספר הנוסעים והתיירים שעוברים בטרמינל.
הטרמינל מקושר ישירות לעיר התחתית של חיפה, וכמו כן נמצא במרחק מספר דקות הליכה מתחנת הרכבת חיפה מרכז "השמונה".
בחניית הטרמינל קיים חניון לטווח ארוך עבור המפליגים.
הטרמינל מאפשר מעבר בו זמנית של מגיעים ומפליגים.
כמו כן, המסוף מאפשר הפלגה והגעה עם רכבים מלווים באוניות המתאימות.
בטרמינל מצוי אזור הורדת ואיסוף נוסעים, אזור המתנה, קפיטריות, שרותי מוניות, חנויות פטורות ממכס, שרותי "פטור ושמור" ועוד.
בכניסה לטרמינל נחנכה ב-18 ביולי 2017 אנדרטת אוניית המעפילים אקסודוס במלאת 70 שנה להפלגתה.
מיקומה של האנדרטה בשטח חברת נמל חיפה נבחר בשל חשיבותו במסעה של האקסודוס.
לאחר שנלכדה האונייה על ידי הבריטים, היא הובאה לנמל חיפה ושם הועברו המעפילים לשתי אוניות גירוש שהחזירו אותם לאירופה.
באוגוסט 2023 נבחרו נמל חיפה וחברת נמל חיפה שבו כאחד משלושת יעדי הקרוזים הצומחים בעולם.
כ-235 אוניות מ-31 חברות קרוזים שונות יגיעו ב-2023 לחיפה, ועשר מתוכן קבעו את חברת נמל חיפה כנמל הבית.
בנובמבר 2024 הוצגה התוכנית לטרמינל נוסעים חדש בחברת נמל לחיפה שמיועד להיחנך ב-2028. הטרמינל מתוכנן לשלב במבנהו את מחסנים 8–9 בנמל יחד עם בינוי חדש.
הטרמינל החדש מתוכנן עם האדריכל דגן מושלי ממשרד מושלי-אלדר בשיתוף משרד האדריכלים BA הבינלאומי (Bermello, Ajamil & Partners) המתמחה בתכנון טרמינלי נוסעים בנמלי ים.
נמל מים חמים הוא בהגדרה הצרה נמל ללא קרח, כלומר המים שבו אינם קופאים (מה שיכול לגרום לאי שמישותו בחורף).
לפי מספר חוקרים מערביים, "נמל מים חמים" היה מטרתהּ ארוכת הטווח של מדיניות החוץ הרוסית.
במקרה זה הכוונה היא לאו דווקא לנמל שבו המים אינם קופאים, שהרי נמלים כאלה כבר היו לרוסים בים השחור ובמזרח הרחוק של רוסיה, אלא לכך שהנמלים, הן במערב והן במזרח רוסיה, לא נתנו גישה מספקת אל האוקיינוס.
יש חוקרים הסוברים שחלומהּ של רוסיה בנמל מים חמים, היה המוטיבציה שלה ב"משחק הגדול" באפגניסטן, כנגד הבריטים והרבה לאחר מכן במלחמתה באפגניסטן.
כיום, החלום לנמל מים חמים עדיין נתמך על ידי מפלגות לאומיות ברוסיה.
נמל חופשי או אזור סחר חופשי (באנגלית Free port או free-trade zone (FTZ)) הוא שטח מתוחם בנמל, שבו המדינה הריבונית שבתחומה הוא נמצא מגבילה או מוותרת על חלק מזכויותיה כריבון, בדרך כלל בכל הקשור לגביית מסים ומכסים.
בעבר נהנו חלק מהנמלים החופשיים גם ממידה של אוטונומיה פוליטית, והונג קונג שימשה דוגמה לכך.
הביטוי "נמל חופשי" עשוי להתייחס גם ל"אזור סחר חופשי" שאינו משתרע בהכרח בקרבתו המיידית של נמל, ובשדות תעופה רבים בעולם קיים אזור חופשי הפועל לפי עקרון הנמל החופשי, אך הוא מכונה בדרך כלל "אזור פטור ממכס" או "אזור בינלאומי".
מדינות רבות הכריזו על הקמת נמל חופשי או אזור סחר חופשי באזורי ספר או באזורים מתפתחים, במטרה להופכם לאטרקטיביים בשוק הסחר העולמי ולמשוך אליהם משקיעים.
הכרזת נמלים חופשיים לוותה פעמים רבות בהקמת אזורי אחסון ותעשייה על פני שטח נרחב, שהביאו לביסוס הנמל החופשי כמרכז מסחרי.
בישראל הוכרזה העיר אילת ונמלה כאזור סחר חופשי מאז 1985 ועל כן לא חלה בתחומה חובת תשלום מס ערך מוסף (פרט לסיגריות ומוצרים בודדים).
אזור הסחר החופשי של שנחאי (Shanghai FTZ או SFTZ), הוא רשמית אזור הסחר החופשי של סין (Shanghai).
ב-22 באוגוסט 2013 אישרה מועצת המדינה את הקמת האזור.
הוא הושק רשמית ב-29 בספטמבר 2013 בגיבוי של ראש ממשלת סין לי קצ'יאנג.
זהו אזור הסחר החופשי הראשון ביבשת סין ומשתרע על שטח של 240.2 קמ"ר (92.7 מייל רבוע).
מאז 21 באפריל 2015 אף הורחבו שטחי אזור הסחר.
סחורות הנכנסות לאזור אינן כפופות למכס ושחרור ממכס כפי שקורה עם סחורות אחרות.
זהו יתרון לתעשיית היין בסין, שכן הוא מעניק ליבואנים גמישות רבה יותר בהכנסת יין למדינה.
ה-FTZ כולל מנגנון ייחודי ליישוב סכסוכים מזה הקיים במקומות אחרים בסין.
הבוררות באזור כפופה למערכת נפרדת של כללי בוררות שהונפקו על ידי מרכז הבוררות הבינלאומי של שנחאי (SHIAC).
אלה מציגים מספר רפורמות המועדפות להשקעות זרות ב-FTZ, כולל בוררות חירום, גישור/בוררות היברידי וחסמים נמוכים יותר להליך מסכם.
בנוסף, ניתן לבחור בוררים מחוץ לסגל הרשמי המנוהל על ידי SHIAC, בתנאי שהם עומדים בקריטריונים מתאימים מסוימים.
נמל סינגפור הוא מערכת של מתקנים ומסופים שבהם מתנהלת תנועת האוניות הבאות ויוצאות מרציפי סינגפור.
נמל סינגפור, נכון ל-2022, הוא הנמל המסחרי השני העמוס ביותר בעולם על פי מדד מעמס האוניות העוברות בו (אחרי נמל שאנגחאי שחלף על פניו ב-2010).
בנמל עוברות רבע מכלל מספר המכולות בעולם ונמל המכולות של סינגפור הוא העמוס בעולם, הנמל מטפל בחצי מכמות הנפט הגולמי הנסחר בעולם ואף במדד כמות הסחורות החולפות בנמל, בדרכן לנמלי יעד אחרים, זהו הנמל העמוס בעולם.
נמל סינגפור הוא עמוד השדרה הכלכלי של מדינת סינגפור, החסרה משאבי טבע ועתודות קרקע.
הנמל תועד בפרק בשם: "נמל סינגפור - הנמל ההומה ביותר בעולם" בסדרת הטלוויזיה בנייה מעולם אחר בערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק.
נמל הים של פותי (בגאורגית: ფოთის საზღვაო ნავსადგური, פּוֹתיס סאזר'וואוֹ נאווסאדגוּרי) הוא נמל ראשי בעיר הנמל פותי שבגאורגיה, לחופיו המזרחיים של הים השחור בשפך-נהר הריוני.
עיר הנמל פותי היא צומת חשוב של פרויקט מסדרון התשתיות אירופה-קווקז-אסיה, הנמתח בקו טשקנט-אשגבאט-טורקמנבאשי-באקו-פותי ומשם ממשיך לעיר הנמל הרומנית, קונסטנצה ועיר הנמל הבולגרית, ורנה.
המסדרון מחבר בין המדינות ללא המוצא לים של מרכז אסיה לקווקז ולמזרח אירופה.
הרעיון לייסוד עיר הנמל הגיע זמן קצר לאחר שהאימפריה הרוסית כבשה את העיר, בשנת 1828, מידי עות'מאנים.
בשנת 1858 קיבלה העיר מעמד של עיר נמל אולם הנמל לא נבנה עד לשנת 1899. בשנה זו הואצה בניית הנמל בראשות ראש העיר, ניקו ניקולדזה, והושלמה בשנת 1907. מאז נבנה הנמל מחדש מספר פעמים.
הפעם האחרונה הייתה בחסותו של ממשלת הולנד והאיחוד האירופי.
באפריל 2008 נמכרו 51% ממניות הנמל לרשות ההשקעות איחוד האמירויות הערביות, אמירות ראס אל-ח'ימה.
האמירות זכתה בזיכיון להפעלת נמל פותי, ופיתוח אזור התעשייה הצמוד אליו.
המשקיעים אמורים לפתח את התשתיות הדרושות להפעלת הנמל כולל כל המתקנים.
בנוסף, המשקיעים ינהלו את המתחם בתקופת הזיכיון, ויפעלו להגדלת נפח תעבורת המטענים בנמל.
הזיכיון נינתן למשקיעים -49 שנים.
אזור נמל פותי הוכרז כאזור סחר חופשי.
בין החברות שהביעו עניין בזיכיון להפעלת הנמל היו שתי החברות הישראליות צים ואשטרום.
ב-9 באוגוסט 2008, במהלך המלחמה בדרום אוסטיה, הפציצו הרוסים את נמל פותי והבסיס הצבאי בסנקי.
נמל לונג ביץ' הוא הנמל העמוס השני בארצות הברית ממוקם בלונג ביץ', פרבר דרומי של לוס אנג'לס, קליפורניה.
זהו הנמל החשוב ביותר בחוף המערבי של ארצות הברית, היוצא לאוקיינוס השקט מה שגורם לו להיות המרכז לסחר ימי בין צפון אמריקה לאסיה.
הנמל ממוקם מעט דרומית לנמל לוס אנג'לס ומספק מקום עבודה ל-350,000 עובדים.
הוא רשמית שייך לממשלת ארצות הברית ולעיר לונג ביץ'.
נמל לונג ביץ' הוקם ב-24 ביוני 1911 ליד שפך נהר לוס אנג'לס.
בשנת 1917 הוקמה הנהלה לנמל על מנת לפקח על הנעשה בנמל.
בשנת 1946 הוכרז כ"נמל המודרני ביותר בארצות הברית".
במהלך סוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 החלו להופיע מודעות לזיהום מי הים שנוצר מהאוניות והנמל מה שגרם להנהלה לנקוט צעדים משמעותיים על מנת לצמצם את הזיהום.
קמה מחלקה שמטרתה הייתה לפקח על זיהום מי הים ולהציע שיפורים על מנת לצמצם ככל הניתן את הזיהום.
כיום נחשב הנמל ל"נמל ירוק" ואף זכה בפרס לאיכות הסביבה מטעם "התאחדות נמלי הים של ארצות הברית" (AAPA).
במהלך השנים נוצר צורך בהרחבת הנמל אך למרות זאת עד היום נחשב הנמל כעמוס ביותר בחוף המערבי של ארצות הברית אליו נכנסות כיום 4 מיליון מכולות בשנה.
לצורך השוואה בשנת 1997 נכנסו מיליון מכולות בשנה.
כמות הכללית של מכולות היוצאות ונכנסות לנמל נכון ל-2008 הוא 6.7 מיליון לעומת 3.3 מיליון ב-1997.
התרומה של הנמל היא גדולה מאוד לכלכלת הערים באזור ובמיוחד ללונג ביץ'.
יבוא ושיווק מוצרים דרך הנמל עם כל העולם מסתכם ב-100 מיליון דולר בשנה.
הנמל מספק כ-350,000 מקומות עבודה מתוכם 30,000 עובדים הם תושבי לונג ביץ', 230,000 עובדים הם תושבי לוס אנג'לס והשאר מערים אחרות באזור.
נמל לונג ביץ' נמצא בקשר הדוק עם הקהילה בעיר דרך פיתוח שכונות, מתן מלגות לימודים ואירועים מיוחדים.
'פסטיבל הנמל הירוק' הוא פסטיבל הנערך מדי שנה משנת 2005 ובו הנמל פתוח לכלל הציבור.
בשטח הנמל ממוקמים מתקנים לילדים, מחולקים עלוני מידע על איכות הסביבה והנמל ואפשרות לשיט בסירות בין האוניות הגדולות.
מדי קיץ הנמל פותח את שעריו לכלל הציבור לשיט מודרך בנמל בין האוניות הגדולות.
הנמל מעניק מלגות בשווי בין 1,000 ל-8,000 דולר מדי שנה לתלמידים מצטיינים בתיכונים בלונג ביץ' על מנת שיוכלו ללמוד באוניברסיטאות ומכללות וגם לתלמידים מכל רחבי העולם שמעוניינים ללמוד מנהל עסקים באוניברסיטת מדינת קליפורניה ובמכללת העיר לונג ביץ'.
נמל עכו הוא מרינה ומעגן דיג השוכן בצפונו של מפרץ עכו, בפינה הדרום-מזרחית של עכו העתיקה.
בנמל חמישה מזחי אצבע, והאזור הסמוך לרציף היבשתי משרת בעיקר סירות דיג.
סביר כי נמלה הראשון של העיר היה ממוקם בשפכו של נחל נעמן מדרום לתל עכו, בה שכן היישוב העירוני עד לתקופה ההלניסטית, אולם שינויים בתוואי הנחל ושקיעת אדמת סחף מקשים על מציאת ממצאים התומכים בכך.
יוסף בן מתתיהו ציין כי כלי שיט נכנסו לאפיק הנחל כדי לטעון חול ששימש לתעשיית הזכוכית.
עכו נזכרה כעיר נמל בתעודה מהעיר אוגרית במאה ה-14 לפנה"ס.
הנמל במיקומו הנוכחי נזכר לראשונה בכתובת פיניקית מהתקופה הפרסית.
הכתובת המתוארכת למאה ה-6 לפנה"ס או למאה ה-5 לפנה"ס, נמצאה בשובר הגלים הדרומי.
ממצאים מחפירות שנערכו במקום מעידים כי יסודות שובר הגלים בנויים בשיטות פיניקיות.
זנון, פקיד תלמאי, ציין בפפירוס משנת 259 לפנה"ס, כי מנמל עכו יוצאה חיטה למצרים.
גילויים רבים המתוארכים למאה ה-3 לפנה"ס ולאחריה, מעידים כי חשיבותו של הנמל עלתה בתקופה ההלניסטית, ועכו הייתה לעיר הנמל החשובה ביותר בארץ ישראל.
שרידיה של רצפת אבני כורכר מהתקופה ההלניסטית, השוכנת בסמוך לחומת הים המזרחית, התגלו בתחילת שנת 2009. אורכו של הקטע שנחשף בחפירות הוא 15 מטר ורוחבו ארבעה מטרים.
הרצפה שוכנת בעומק של כמטר מתחת לפני הים והיא עשויה לספק מידע אודות גובה מפלסו של הים התיכון בעת הקמתה.
עוד התגלתה בתחומי הנמל כמות גדולה של שרידי אמפורות מתקופה זו, שמוצאן בערי הים האגאי.
במהלך שנת 2012 בוצעו חפירות נוספות למרגלות חומת הים הדרומית ונחשף המשך הרציף הימי וכן אבני קשירה גדולות ששימשו לקשירת הספינות שעגנו בנמל.
בקרקעית הנמל נמצאו כלי חרס רבים כולל עשרות כלים שלמים ושברי חרס רבים.
מקור כלי החרס הוא מאיי הים האיגאי כגון רודוס, קוס ועוד.
התפתחות הנמל המשיכה בתקופה הרומית, ולתקופה זו מתוארכים שרידיו של שובר הגלים הדרומי.
חלקו המזרחי שוכן מתחת לשובר הגלים המודרני ואילו שרידי חלקו המערבי נמצאים ב"נמל הפיזאני".
למרות חשיבותו של נמל קיסריה המשיך נמל עכו והיה הנמל הראשי ששימש את הצבא הרומי בעת המרד הגדול.
הוא הופיע על מטבע רומי מהמאה ה-2 שהראה מבנה ובו קשתות, הנמשך לאורך שובר הגלים הדרומי.
במטבע אחר נראה מגדלור שניצב, כנראה, על אי הזבובים.
מספר האמפורות שהתגלה בנמל מתקופה זו גדול פי שלושה מהממצאים מהתקופה ההלניסטית.
חלה עלייה במגוון הטיפוסים ובאזורי המוצא של האמפורות, ומוצאה של הקבוצה הדומיננטית ביותר הוא מצפון אפריקה.
בתקופה הביזנטית הורע מצבו של הנמל ושובר הגלים הדרומי נהרס.
הסולטאן מועאויה הראשון הקים במקום מספנה אך זו פעלה זמן קצר בלבד.
מושל מצרים אחמד אבן טולון בנה את הנמל מחדש במחצית השנייה של המאה ה-9, והוא זה שהקים את הסוללה המזרחית שנמשכה אל תוך מי הים בהמשך לחומת היבשה המזרחית.
סוללה זו, השקועה מתחת לפני הים, חיברה את מגדל הזבובים אל חופו הצפוני של מפרץ עכו, והגדילה את שטחו של הנמל במידה ניכרת.
סביר כי הוקמה כדי להגן על הנמל מפני אויבים, שכן הגלים המגיעים אל הנמל ממזרח אינם מסכנים את האוניות העוגנות בו.
הסוללה נראית היטב בתצלומים מהאוויר (לדוגמה ב-Google Earth).
הצלבנים כבשו את עכו בשנת 1104 לאחר מצור מהים ומהיבשה, ובתקופתם הגיעה חשיבותו של נמל עכו לשיאה בכל הזמנים.
התנועה הימית בין ארץ ישראל לאירופה עברה דרכו, ועיקר הפעילות המסחרית בנמל התמקד בחלקו המערבי, ברציפיו ששכנו ברובע הפיזאני וברובע הוונציאני של העיר.
עוד ידוע מתיאורים של בני התקופה כי שער הנמל הוגן בשרשרת.
למרות חשיבותו, לא ענה נמל עכו על הצרכים, והוא לא היה מסוגל להתמודד עם היקף התנועה הימית.
מסיבה זו נאלץ חלק מהאוניות שפקדו אותו לעגון מחוץ לו, וכבר בתקופה זו היו אוניות שבשל גודלן לא היו יכולות לבוא בשעריו.
כיבוש עכו בידי הממלוכים לאחר מצור ב-1291, הביא להריסתם של העיר ושל הנמל.
אך שרידיו של מזח עץ המתוארכים למאה ה-14 מעידים כי הנמל המשיך והיה בשימוש גם בתקופה זו.
הנמל שב וצבר חשיבות באמצע המאה ה-18, כאשר דאהר אל עומר ביצר את עכו ופתח במפעלי בנייה רבים בעיר, אולם לשיא שגשוגם מאז השלטון הצלבני הגיעו העיר והנמל בתקופתו של השליט הבא של העיר, אחמד אל-ג'זאר.
ב-1799 הטיל נפוליאון מצור על עכו, ואל-ג'זאר הגן על הכניסה לנמל על ידי טיבוע אונייה לרוחבו.
ב-1966 התגלו במקום שרידיה של ספינה טרופה שאורכה המקורי היה 34 מטר ורוחבה עמד על חמישה מטרים.
ייתכן שזו הספינה שהוטבעה בעת מצור נפוליאון.
עם זאת, בנמל עכו ובסמוך לו נתגלו שרידיהן של שמונה ספינות טרופות נוספות - אחת מהתקופה הרומית, אחת מהמאה ה-11 עד המאה ה-13, שלוש מהתקופה העות'מאנית, והיתר מתחילת המאה ה-20.
בעשור הרביעי של המאה ה-19 שימש הנמל את הצי המצרי של מוחמד עלי ואבראהים פאשא, אך הוא חרב בהפגזת עכו בידי הצי הבריטי בשנת 1840. שקיעתו הסופית של הנמל התרחשה במאה ה-20, כאשר הבריטים בחרו בנמל חיפה ועשוהו לשער הימי הראשי של ארץ ישראל.
מאז משמש נמל עכו בעיקר כנמל דייגים וכמעגן נופש.
שובר הגלים הנוכחי נבנה ב-1965 על גבי שרידיו של שובר הגלים הדרומי מהעת העתיקה, ומימי הנמל הועמקו בין השנים 1993–1999. מעבר לספינות שהתגלו בנמל ולידו, התגלו במקום אלפי ממצאים נוספים הכוללים עוגנים, חפצי דיג, מטעני ספינות, מטבעות, כלי חרס, כלי נשק ותחמושת.
בספטמבר 2023 תיאר את הנמל משה גלעד.
עגנו בו 50 סירות דיג ותיירות.
בשיפוץ שהסתיים זמן קצר קודם לכן נבנתה במת בטון רחבה ומוגבהת ועליה הוצבו מיטות שיזוף וספסלי עץ.
הנמל הפיזאני נשלט לחלוטין על ידי מסעדות.
מגדל הזבובים (V במפה) הוא מבנה מבוצר השוכן על אי קטן במפרץ עכו, סמוך אל הכניסה אל הנמל.
השרטון עליו שוכן המגדל שימש כרציף עגינה באורך של 60 מטר וברוחב של 12 מטר החל בתקופה הפרסית.
השרטון יצר פתח ברוחב של 60 עד 70 מטר בינו לבין שובר הגלים הדרומי של הנמל.
בעבר היה מגדל הזבובים מחובר אל חופו הצפוני של מפרץ עכו באמצעות סוללה השקועה כיום מתחת לפני הים.
המגדל הראשון במקום נבנה ככל הנראה בתקופה ההלניסטית.
במאה ה-17 הוקם במקום מסגד ששרידיו ניכרים עד היום.
ליד מגדל הזבובים ניצב מגדלור מודרני.
שמו של המגדל ניתן לו על ידי הצלבנים, אשר טעו לחשוב את עכו לעקרון הפלשתית, ואת המבנה המבוצר למקדשו של האל בעל זבוב.
"הנמל הפיזאני" (III במפה) הוא מפרצון מסולע בקטע המזרחי של חומת הים הדרומית של עכו.
למרות שמו של המקום נראה שלא שכן בו נמל, שכן מי הים בו רדודים וזרועים בשרטונים ובשרידיו של שובר הגלים הדרומי מהעת העתיקה, והוא חשוף לרוחות דרומיות ודרום-מערביות.
עם זאת ייתכן כי הנמל הפיזאני שימש סירות קטנות אשר הובילו סחורה ונוסעים מאוניות שעגנו בלב ים, וחסכו בכך בתשלום דמי העגינה בנמל עצמו.
המקום נקרא על שם הרובע הפיזאני הצלבני שבו הוא שוכן.
נמל מרסמשט (במלטית: Il-Port ta' Marsamxett, באנגלית: Marsamxett Harbour) שהיה ידוע בעבר בשם מרסמוצ'טו (Marsamuscetto) הוא אחד משני הנמלים הטבעיים הנמצאים משני צדדיו של חצי האי שברס (Sceberras), עליו שוכנת ולטה, בירת מלטה.
הנמל גובל מדרום בערים ולטה ופלוריאנה, ממערב בפייטה (Pietà), טא' שביאש וגזירה (Gżira) ומצפון בסלימה (Sliema).
מוצאו של נמל מרסמשט אל הים התיכון שוכן בפינה הצפון-מזרחית שלו, ובמרכזו שוכן האי מנואל, המחובר ליבשה באמצעות גשר.
האי מוקף בשני ערוצים - ערוץ סלימה (Sliema Creek) מצפון וערוץ לצרטו (Lazzaretto Creek) מדרום.
בחלקו הדרומי של הנמל שני מפרצים קטנים - ערוץ מסידה (Msida Creek) שמשמש כולו כמעגן ליאכטות וערוץ פייטה (Pietà Creek).
על הנמל משקיפים שלושה מבצרים - מבצר סנט אלמו בצפון-מזרחה של וולטה, מבצר טיגנה בסלימה ומבצר מנואל על האי מנואל.
בניגוד לנמל הגדול השוכן ממזרח לוולטה והמוקדש בעיקרו לפעילות מסחרית, משמש נמל מרסמשט בעיקר לפעילות נופש, ומעבר למעגן בערוץ מסידה, שוכנים בו מספר מעגנים נוספים.
מעבורת נוסעים חוצה את הנמל ומקשרת בין סלימה לוולטה.
חברת מצר גוזו מפעילה קו מעבורת מטען מרציף סה מזון (Sa Maison) בנמל לנמל מג'אר באי גוזו, אחת ליום בימי חול.
נמל לונדון הוא נמל על גדת נהר התמזה בעיר לונדון, בירת הממלכה המאוחדת.
בעבר היה נמל לונדון הגדול בנמלי העולם.
כיום הוא הנמל השני בגודלו בממלכה המאוחדת.
הנמל מנוהל על ידי רשות נמל לונדון (ה-PLA) אשר הוקמה בשנת 1908.
בשנת 2008 עברו דרך הנמל 53 מיליון טונות של סחורות.
הנמל ממוקם לאורך גדות התמזה החל ממרכז לונדון ומשתרע מזרחה, וכולל מבדוקים ורציפים רבים המשתרעים על שטח נרחב.
נמל לונדון היווה מרכיב חשוב בכלכלת העיר מאז היווסדה, באמצע המאה הראשונה.
במהלך המאה ה-18 והמאה ה-19, בשיאה של האימפריה הבריטית היה הנמל לנמל העמוס ביותר בעולם, והיו בו כ-1,500 מנופים אשר העמיסו והורידו סחורות מכ-60,000 ספינות בשנה.
בשל חשיבותו הרבה היה למטרה עיקרית של הפצצות הלופטוואפה (חיל האוויר של גרמניה הנאצית) במהלך הבליץ במלחמת העולם השנייה.
הנמל הוקם ככל הנראה בשנת 50 לערך על ידי הרומאים.
הנמל הרומי כלל רציפים שנבנו על ידי תבניות עץ שמולאו עפר.
הנמל התרחב וגדל במהלך המאה השנייה והמאה השלישית אולם עם עזיבת הרומאים את אנגליה במאה החמישית נהרס הנמל.
במהלך ימי הביניים שימש נהר התמזה ציר התנועה הראשי של העיר לונדון.
משפחת המלוכה, אשר לא נהגה להיכנס אל העיר, השתמשה בו על מנת לנוע בין אזור הסיטי של וסטמינסטר וארמונות המלוכה שבו, אשר ממערב לעיר, לבין מצודת לונדון במזרח העיר.
אזור הבריכה של לונדון שממזרח (במורד הנהר) מגשר לונדון היה אזור המסחר העיקרי, ובשתי גדות הנהר נבנו רציפים רבים.
בשלהי המאה ה-18 הציע וילי רוולי תוכנית להקמת תעלה אשר תחתוך בקו ישר את העיקול בנהר התמזה בין ואפינג לבין וולוויץ'.
התעלה חצתה את רות'רהית', אייל אוף דוגס וגריניץ'.
תוכנית זו מומשה בחלקה כאשר רק תעלה החוצה את אייל אוף דוגס (תעלת הסיטי) הוקמה לבסוף.
במהלך המאה ה-19 נבנתה סדרה של מעגנים סגורים במטרה להגן על הסוחרים מפני שודדים לאורך נהר התמזה.
הרציפים נבנו על ידי חברות פרטיות מתחרות ובהן חברת הודו המזרחית, חברת הודו המערבית וכן חברת רציפי סארי וחברת רציפי לונדון וסנט קתרין.
בראשית המאה ה-20, בשל התחרות העזה, ושביתות עובדי הנמל החלו החברות להתאחד.
ועדה מלכותית שהוקמה לבדוק את ניהול הנמל המליצה על רשות מאוחדת ובשנת 1908 הוקמה רשות נמל לונדון אשר בשנת 1909 החלה לנהל את הרציפים.
החברה הקימה את רציף המלך ג'ורג' החמישי בשנת 1920 ושיפרה את המיכון ביתר הרציפים.
בשנת 1939 עברו בנמל 60 מיליון טונות של סחורות (38% מהסחר בממלכה המאוחדת), אולם בשל ההפצצות הגרמניות עבר מרכז הכובד של העברת הסחורות במהלך מלחמת העולם השנייה לנמלים שבקלייד ובליברפול.
עם תום המלחמה שב הנמל להיות נמל הסחורות הראשי.
בשנות ה-60 הפך אזור הרציפים בטילברי, במורד הנהר, לנמל מכולות (קונטיינרים) מרכזי.
בתקופה זו שב היקף הפעילות בנמל לכ-60 מיליון טונות של סחורות מדי שנה.
עם הגידול בגודלן של הספינות אשר נשאו מכולות נדרשה בניית רציפים גדולים הסמוכים למים עמוקים יותר.
הרציפים הסגורים באזור גריניץ' ואייל אוף דוגס ובמרכז לונדון, אשר נבנו במאה ה-18, נסגרו בהדרגה (אף שמספר רציפים פרטיים במרכז לונדון פעלו עד שנת 2000).
אזורים אלו החלו להתפתח כאזורי מגורים ועסקים, ואזור קנרי וורף (רציפי האיים הקנריים) הפכו למרכז עסקים משני בלונדון (השני למרכז העסקים שבסיטי).
כיום הנמל מכיל 70 רציפים ומסופי סחורות עצמאיים המנוהלים יחד על ידי רשות הנמל.
עיקר אוניות המטען עוצרות בטרמינל שבטילברי.
בנמל עוגנות מדי שנה כ-12,500 ספינות הפורקות ומטעינות 10% מהסחר של הממלכה המאוחדת בשווי כולל של 8.5 מיליארד ליש"ט.
בנוסף לספינות המטען עגנו בנמל לונדון בשנת 2008 37 ספינות טיולים.
נמל חדרה הוא נמל שירות ימי של תחנת הכוח "אורות רבין".
הראשון הוא מזח בים הפתוח, אליו נקשרות אוניות המשא, ופורקות את הפחם לטובת התחנה בעזרת עגורנים (במזח שלושה עגורנים).
משם נשלח הפחם אל התחנה בעזרת גשר ימי בו מותקן מסוע.
אורך מזח העגינה הוא כ-300 מטר ומאפשר קשירת אוניית תפזורת אחת מצדו הצפוני.
בצידו הדרומי מסוע המוביל את הפחם הנפרק מהאונייה אל מכלי האחסון בחוף.
החלק השני הוא מעגן המוגן בשובר הגלים המשמש לעגינת ספינות עזר וגוררות.
הנמל מנוהל על ידי רשות הספנות והנמלים.
המעגן משמש כבריכת השקטה וממנו נשאבים מי הקירור לתחנה.
שפיכת מי הקירור נעשית מחוץ לשובר הגלים מדרום לנמל.
בעקבות החרם הערבי הוחלט בשנת 1974 להסב את תחנת החשמל בחדרה לתחנה פחמית וב-1977 החל להיבנות שובר גלים לבריכת הקירור במקום.
בתחילה תוכנן לפרוק את הפחם בנמל חיפה ולהסיע את המטען לחדרה בעזרת הרכבת, אלא שבסוף הוחלט לבנות מזח פריקה בחוף הים הצמוד לתחנה.
המתכננים חברת 'ליבנסה' מהולנד תכננו מעגנים דומים במקומות רבים.
לפי חישוב של ימי הסערה הצפויים בחורף לעומת כמות הפחם הנדרשת וימי העגינה לפריקתה הביא אותם למסקנה שניתן להציב את מזח העגינה בים פתוח, ללא שובר גלים.
הבנייה החלה בשנת 1980 והמזח נחנך בשנת 1983. במהלך הבנייה ב-10 בדצמבר 1980 ארעה סערה כאשר דוברות העבודה ועליהן עשרות פועלים של החברה האיטלקית TRINACRIA.
הדוברות נסחפו אל החוף והפועלים חולצו בסיוע מסוק.
אוניית הצובר NYUTA של חברת "שרותי טנקרים", הייתה הראשונה שהגיעה מאפריקה ופתחה את קו הפחם לישראל.
במשך השנים קרה שלא ניתן היה לבצע תמרון קשירת אונייה עקב ים סוער.
השיקולים לבניית המזח בחוף הים בצמוד לתחנה הוכיחו עצמם כטובים.
כתוצאה מהניסיון שנצבר נבנה מזח דומה בתחנת רוטנברג באשקלון.
עם השלמת המזח בשנת 2000 נפסקה פריקת הפחם שנעשתה בנמל אשדוד.
בשנת 2009 ביקשה עיריית חדרה לספח לשטחה את שטח הנמל, שנמצא במעמד שטח גלילי..
נמל מאלברי היה נמל מלאכותי, מורכב מחלקים שיוצרו מראש, אשר נבנה על ידי בעלות הברית במלחמת העולם השנייה.
שני נמלים שכאלו הובאו לנורמנדי לאחר הפלישה אליה ביוני 1944 והוצבו מול שניים מחופי הפלישה.
הנמל שבחוף אומהה האמריקני נהרס במהרה בסערה, אך הנמל האחר, בחוף גולד, פעל כחצי שנה וסייע בהזרמת אספקה לכוחות בעלות הברית באירופה.
לאחר כיבוש צרפת במאי 1940 נעשו ניסיונות לחדור לשטח על ידי כוחות של בעלות הברית אך ללא הצלחה.
המפורסם שבניסיונות אלו הייתה הפשיטה על דייפ ב-19 באוגוסט 1942 ניסו כמה אלפי חיילים של בעלות הברית שרובם היו מדיוויזיית החי"ר ה-2 הקנדית, לתפוס ראש גשר בחופה הצפוני של צרפת.
ניסיונם לא עלה בטוב ורוב הכוח נהרג או נלקח בשבי.
אחד הלקחים המרכזיים של פשיטה זו היה, כי ערי נמל בצפון צרפת יהוו יעד מבוקש לנחיתת בעלות הברית ובשל כך יהיו ממוגנות היטב מה שיגרום לאבדות רבות בכיבושן.
מהנדסים של בעלות הברית הגו את הרעיון לפיו ייבנה נמל מלאכותי מחלקים מוכנים מראש.
חלקיו ייגררו על פני תעלת למאנש אל חופי הפלישה.
שם יוצב וישמש בסיס אליו יוכלו בעלות הברית לפרוק אספקה עד לתפיסת אחת מערי הנמל הגדולות.
חלקיו העיקריים של הנמל היו:
שוברי גלים – אלו נועדו להיות מוצבים במקביל לחוף הנמל ובמרחק של כ-1,000 עד 2,000 מטר ממנו (על פי הטופוגרפיה של קרקעית הים ועומק מי הים באותו אתר), וכן בניצב לחוף, כדי ליצור אזור מלבני בצורתו, של מים שקטים ומוגנים.
המרכיב העיקרי של שוברי הגלים היו תיבות בטון חלולות (תמונות 2, 5), הגדולה שבהן הייתה באורך של 60 מטר ובגובה של 18 מטר.
הן נועדו להיות ממולאות מים באופן חלקי ולהיות משוקעות מול החוף כך שעיקר גובהן יבלוט מעל פני המים וישמש כמחסום לגלים.
בנוסף להן שימשו לצורך יצירת שובר גלים ספינות ישנות, שהובאו אל מול החוף והוטבעו שם באופן שיבלטו גם הן באופן חלקי מעל פני המים.
רציפי פריקה (Pierheads) – אלו נועדו להיות מוצבים בתוך השטח הימי המוגן על ידי שוברי הגלים ולאפשר פריקה מהירה של מטענן של ספינות קלות ונחתות.
רציף הפריקה שעוצב (תמונה 6) היה משטח מתכת באורך של 60 מטר וברוחב של 18 מטר.
בארבע פינותיו חוברו רגליים אנכיות באורך של 27 מטר.
בתחתית כל רגל חובר משטח אופקי בשטח של 1.5 מטר רבוע, אשר נח על קרקע הים.
ניתן היה לשנות את עמדת משטח הרציף ביחס לרגליים כדי לשנות את גובהו מעל קרקע הים בהתאם לצורך על פי השינוי במפלס מי הים במהלך הגאות והשפל (בחופי נורמנדי הגיע הבדל המפלס בשיא הגאות ובשיא השפל למספר מטרים).רציף פריקה איפשר פריקת מטען מספינה שעגנה לאורך צלעו הארוכה (תמונה 7).
בנוסף לכך תוכנן מערך רציפים, שאיפשר פריקת מטען מהירה מנחתות, אשר כבשים או דלתות היו מותקנים בחרטומן: הנחתות עגנו משני צידיו של רציף פריקה, שעליו ניצב מבנה מוגבה שאיפשר פריקת כלי רכב מסיפונן העליון באמצעות גשרים מתקפלים.
מהמבנה ירדו כלי רכב אלו ברמפה אל מפלס הרציף (תמונה 8).
רציף פריקה שני הוצב בניצב לרציף הראשון, וכלי רכב מן הסיפונים התחתונים של הנחתות עלו אליו באמצעות רמפות מיוחדות (תמונה 9).
מזחים צפים (piers) (תמונות 10, 11) – אלו נועדו לאפשר תנועה בין רציפי הפריקה לבין החוף.
הבסיס למזחים היו מצופי דמויי סירות (floats) (תמונה 4), באורך של 12.5 מטר, ברוחב של 4.5 מטר ובגובה של 2.4 מטר.
עקב מחסור במתכת לבנייה נבנו המצופים מבטון, שנוצק על גבי מסגרת תמיכה של מוטות מתכת ולוחות עץ.המצופים הוצבו בטור מרווח מן החוף עד לצלעו של רציף פריקה, ועל המרווחים ביניהם גישרו מקטעי גישור (Bridge Spans) באורך של 24 מטר, אשר קצותיהם נחו לאורך המצופים וחוברו זה לזה.
מקטעי הגישור יצרו נתיב נסיעה לרכב ברוחב של 3 מטר.
הם היו בנויים פלדה ותוכננו באופן שתהיה להם מידה של גמישות, כך שיוכלו לעמוד בתנועת פני הים והגלים מבלי להישבר ולהינזק.
בעת השפל נחו חלק מהמצופים של המזח ישירות על גבי קרקע הים החשופה.
שני נמלים מלאכותיים הוקמו בחופי הפלישה, האחד בחוף אומהה והשני בסמוך לחוף גולד ליד העיירה ארומאנש.
ב-19 ביוני 1944 נהרס הנמל בחוף אומהה עקב סופה חזקה במיוחד.
רק הנמל של ארומאנש המשיך לפעול.
הנמל בארומאנש היה מוגן על ידי שוברי גלים שהוקמו במרחק של עד 1.6 קילומטר מן החוף, אשר יצרו אזור מוגן בצורת טרפז, שצלעו הרחבה נחה על החוף.
שלושה מרווחים בין שוברי הגלים שימשו כפתחי כניסה לאזור הנמל.
האורך הכולל של שוברי הגלים שהונחו בנמל היה כ-5 קילומטרים.
בנמל הוקם רציף פריקה מרכזי לספינות, שהורכב משבעה רציפי פריקה שהוצבו בטור עורפי וביניהם חוליות מקשרות.
אורכו הכולל היה כ-700 מטר.
שני מזחים צפים באורך של כקילומטר כל אחד הובילו ממנו אל החוף.
בנוסף לכך הוקמו בנמל עוד שני רציפי פריקה, שלכל אחד מהם היה מזח צף משלו: רציף פריקה לנחתות ולספינות נחיתה לטנקים, ורציף פריקה לכלי שיט שנשאו תחמושת.
הנמל בחוף ארומאנש פעל כששה חדשים, עד אשר נפתח נמל אנטוורפן שבבלגיה לשימושן של בעלות הברית בחודש נובמבר 1944. בנמל נפרקה אספקה של מעל 2 מיליוני טונות ואין ספק כי הוא מילא את ייעודו.
כיום ניצבות תיבות הבטון העצומות ושרידי האוניות הטבועות, כעדות אילמת למבצע הגדול שהתחולל בחוף במחצית השנייה של 1944.
בעיירה ארומאנש, שלחופה שכן בעבר הנמל הבריטי, קיים כיום מוזיאון המספר על המבצע ובו דגם שלו.
נמל רוטרדם הוא הנמל הגדול באירופה.
הנמל פועל בעיר רוטרדם, בהולנד.
בין השנים 1962 עד 2004 היה הנמל בעל היקף התנועה הגדול בעולם.
בשנת 2022 היה נמל רוטרדם במקום ה-11 בעולם בהיקף תנועת המכולות, על פי מספר יחידות TEU.
שטח הנמל 105 קמ"ר והוא משתרע לאורך כ-40 ק"מ.
הנמל כולל את שטח הנמל ההיסטורי שבמרכז העיר ונמשך אל פרוורי העיר.
מאז שנת 2004 הנמל מופעל על ידי "רשות נמל רוטרדם", חברה בבעלות משותפת של עיריית רוטרדם וממשלת הולנד.
לנמל רוטרדם היסטוריה רבת שנים אשר תחילתה במאה ה-14. הנמל היה גורם מרכזי בהתפתחותו של היישוב מעיירת חוף קטנה לעיר נמל מרכזית והתפתח לצד העיר כאשר על שפך נהר הריין, העובר בעיר, נוספו לנמל רציפים.
במחצית הראשונה של המאה ה-20 עבר מרכז הנמל מן האתר ההיסטורי בלב העיר, מערבה לעבר הים הצפוני.
כדי לשפר את נתיבי השיט לים הצפוני נחפרה תעלת מים חדשה (בהולנדית: Nieuwe Waterweg), עוד בשנת 1872, שאפשרה מעבר אוניות מנהר הריין אל הים.
תעלה זו, באורך כ-10 ק"מ, הועמקה ושופרה מאז מספר פעמים ועל גדותיה יש מגוון של מפעלי תעשייה.
במהלך השנים נוספו לנמל רציפים רבים, סמוך יותר לים הפתוח, הנמל הורחב עוד יותר בשנות ה-70 כחלק מפרויקט Europoort, שנועד להפוך את הנמל לשער הימי של אירופה.
מהלקוחות הבולטים בנמל רוטרדם הן התעשיות הפטרוכימיות, בנוסף מהווה הטיפול בסחורות משא במעבר, בעיקר במכולות, ענף חשוב.
הנמל משמש נקודת מעבר מרכזית לסחורות בצובר ולסחורות ארוזות העושות דרכן בין יבשת אירופה לבין יעדים שונים בעולם.
מרוטרדם מועברות סחורות לתוך יבשת אירופה באמצעות אוניות, דוברות נהר, רכבות או משאיות.
מאז שנת 2007 פועל בין נמל רוטרדם לגרמניה קו רכבות משא מהירות (Betuweroute), על מסילה כפולה.
ממערב לעיר רוטרדם פועלים בתי זיקוק גדולים אשר אספקת הנפט אליהם מגיעה במכליות נפט.
רציף EECV בנמל מאפשר גישה לאוניות בעלות שוקע של 24 מטר.
מה שהופך אותו, לצד נמל פונטה דה מדירה (Ponta da Madeira) בברזיל, לאחד משני הנמלים היחידים בעולם שמאפשרים את עגינת ה-MS Ore Brasil, אוניית הצובר הגדולה בעולם, גם כאשר היא עמוסה.
האונייה המובילה עפרות ברזל בין ברזיל לרוטרדם, מגיעה לנמל עמוסה עם שוקע של 23 מטר, במסלולה היא עוברת בים הצפוני בתעלה שאורכה 57 ק"מ (Eurogeul) אשר נחפרה במיוחד לאפשר גישה לנמל רוטרדם לאוניות עם שוקע גדול מ-20 מטר.
רבות מפעולות ההעמסה והפריקה בנמל המכולות ברוטרדם נעשות באופן אוטומטי, על ידי רובוטים.
משאיות רובוטיות מיוחדות הן שמעבירות את המכולות לנקודות ההעמסה, או האחסנה, כשהן מונחות ברשת מגנטית שהונחה מתחת לפני הקרקע.
נמל עקבה (ערבית مؤسسة الموانئ العقبة) הוא נמל השוכן לחופי מפרץ אילת, בעיר עקבה שבדרום-מערב ירדן, והוא הנמל היחיד במדינה.
הנמל החל בפעילות בשנת 1929 ובשנת 1952 נוסדה "רשות נמל עקבה" כרשות ממשלתית מכוח צו מלכותי.
בשנת 1979 נערך שינוי ארגוני בנמל מכוח צו מלכותי נוסף, ושמו שונה ל"תאגיד נמלי עקבה".
בהיותו הנמל היחיד בממלכה, מטפל נמל עקבה ברוב הסחר הבינלאומי של ירדן, וחשיבותו לכלכלתה רבה.
מתקני נמל עקבה מרוכזים בשלושה אזורים לאורך 17 ק"מ מרצועת החוף של ירדן במפרץ אילת, מדרום למרכזה של העיר עקבה בצפון ועד סמוך לגבול הסעודי בדרום:
הנמל הראשי מדרום למרכז העיר – בנמל הראשי מקומות עגינה ל־12 ספינות במעמס כולל של עד 70,000 טון, ואורך רציפיו הוא 2,120 מטרים.
נמל זה משמש לטיפול במטען כללי, דגנים ולייצוא פוספטים שמפיקה "חברת מכרות הפוספט של ירדן".
מסילת הרכבת לעקבה המתפצלת ממסילת הרכבת החיג'אזית מסתיימת בנמל זה.
הנמל האמצעי – נמל זה שוכן כ־3.5 ק"מ מדרום לנמל הראשי וכשבעה ק"מ מדרום למרכז העיר.
בנמל האמצעי מקומות עגינה לשבע ספינות ואורך רציפיו הוא 1,000 מטרים.
הוא משמש לתנועת מכולות, אורז, מלט ובעלי חיים; ובצידו הדרומי שוכן מסוף המעבורת לנואיבה שבסיני.
הנמל הדרומי – הנמל הדרומי שוכן סמוך לגבול ירדן-ערב הסעודית, ובו מקומות עגינה לארבע ספינות.
אורך רציפיו הוא 640 מטרים, והוא משמש לנפט, עץ, מלח, דשנים וכימיקלים דוגמת גופרית ואשלג שמפיקה "חברת האשלג הערבית".
מזח הנפט בנמל הדרומי הוקם בשנת 1986 ובו מקומות עגינה לארבע מכליות.
המזח מסוגל לטפל במכליות במעמס כולל של 406,000 טון.
הנמל משתרע על פני שטח של 1,680 דונם ביבשה ו־381 דונם בים, ובסך הכל מקיף שטח של 2,061 דונם.
לצד שטחים אלה שוכנים מתקני תעשייה ואחסון בשטח כולל של 178 דונם, אשר כוללים, בין היתר, בית זיקוק וממגורות.
ביוני 2022 אירע בנמל אסון דליפת גז רעיל שהביא למותם של 13 אנשים ופציעה של יותר מ-265 בני אדם.
נמל עקבה מטפל ב-78% מהייצוא מירדן וב-65% מהייבוא אליה.
הוא מסוגל לטפל בכל רגע נתון ב-23 כלי שיט, ובשמונה נוספים במרינה של העיר, ובסחורה בהיקף שנתי של 28 מיליון טון.
להלן הנתונים הסטטיסטיים של פעילות נמל עקבה בשנים 2010 ו-2011:
להלן נתוני היקף הסחורות ותנועת נוסעים המטופלים על ידי הנמל:
נמל יבשתי הוא מסוף יבשתי המחובר ישירות באמצעות כבישים או מסילות ברזל לנמל ימי ופועל כמרכז לאחסון סחורות והעברתם ליעדים בתוך יבשת.
בנוסף לתפקיד זה, נמל יבשתי עשוי לכלול גם מתקנים למיון ואיחוד סחורות, מתקני תחזוקה למובילי מטענים ושירותי מכס.
המיקום של מתקנים אלה בנמל יבשתי מעלה תחרותיות שלו מול נמל ימי בתחום אחסון וטיפול בסחורות.
רכבת ישראל וחברת נמלי ישראל מקדמות תוכנית להקמת נמל יבשתי באזור השרון, צמוד לכביש 6 ולמסילה המזרחית העתידית.
נבחנות שתי חלופות למיקום: באזור קיבוץ אייל או באזור קיבוץ יד חנה שבעמק חפר.
התוכנית להקמת הנמל היבשתי נידונה לראשונה במאי 2007, בקיץ 2010 הייתה אמורה לצאת למכרז.
שטח של הנמל המתוכנן אמור להיות 480 דונם עם אופציה להרחבה עתידית של 240 דונם.
אמורים להבנות מסילות הרכבת שיחברו לנמלי אשדוד ולנמל חיפה.
הנמל המתוכנן אמור להיות בעל יכולת קליטה מקסימלית של עד 6,000 מכולות.
הקמת המתחם תאפשר את הרחבת שטחי אחסון המכולות ותקל על עומס התנועה בשערי הנמלים ותסיט את תנועת המשאיות מכבישי החוף.
בנוסף מתוכננים נמלים יבשתיים נוספים בישראל באזור כרמיאל, ראש פינה ונתיבות.
מעבר תרקומיא משמש כנמל יבשתי לסחורות בין חברון לנמל אשדוד.
בפרויקט חיבורי נמל המפרץ שנאמד בכ-2 מיליארד ש"ח מוקמת תשתית תחבורה עבור נמל יבשתי בחיפה.
נמל פורטסמות' הוא נמל המים הטבעי הגדול ביותר בהמפשייר שבאנגליה.
העיר פורטסמות' שוכנת ממזרח לו על האי פורטסי, וגוספורט ממערב לו ביבשה.
בקצהו הצפוני ניצבת מצודת פורטצ'סטר שראשיתה בתקופה הרומית, והיא המצודה הראשונה שנבנתה על מנת להגן על הנמל.
פתחו של הנמל מאפשר גישה אל מצר סולנט.
הנמל מפורסם בעיקר בשל בסיס הצי המלחמתי הגדול המצוי בו.
הודות למיקומו האסטרטגי בחופה הדרומי של אנגליה ובשל ההגנה הטבעית שמעניק לו האי וייט, היה הנמל ביתו של הצי המלכותי מאז ימי הביניים.
יתרונו העיקרי של הנמל היה בפתחו הצר ובמצודות שסביבו, אשר עשוהו לבלתי חדיר כמעט להתקפה מן הים.
ואומנם, רק ב-1338, לפני שנבנו הביצורים, הצליחו הצרפתים לתקוף את פורטסמות' ולהעלותו באש.
במלחמת האזרחים האנגלית חדרו תומכי הפרלמנט אל הנמל ולקחו בשבי את הספינה "הנרייטה מארי" (6 תותחים).
בתקופה המודרנית נעשה פורטסמות' לנמל מעבורות ראשי, שהפלגות סדירות יוצאות ממנו אל לה הבר, שרבור, סן-מלו, איי התעלה והאי וייט.
כמו כן ישנו שירות מעבורות נוסעים אל גוספורט.
בנמל מצוי גם מתחם גדול ליאכטות ומפרשיות.
שטח רחב של מספנת הצי המלכותי לשעבר, ה-Gunwharf Quays, הוסב למרכז בילוי וקניות, ובו מתנשא גם מגדל המפרש (Spinnaker Tower).
נמל סנקט פטרבורג הוא נמל לחוף הים הבלטי ומתייחס למעשה לנמל הגדול של סנקט פטרבורג , שהוא הנמל העיקרי והגדול ביותר בצפון מערב רוסיה והנמל הימי הגדול ביותר במפרץ הפיני.
שטחו הכולל מגיע ל-164.6 קילומטרים רבועים ואורכו 31 קילומטרים.
הנמל נמצא בבעלות המדינה באמצעות התאגיד הפדרלי "מנהלת הנמל הימי 'הנמל הגדול של סנקט פטרבורג'" שאחראית לתפעולו המסחרי כשערה הימי של העיר סנקט פטרבורג ומחוז לנינגרד.
הנמל הגדול שוכן על איי הדלתא של נהר נייבה בחלקו המזרחי של המפרץ הפיני בים הבלטי.
הנמל כולל מסוף מסחר ימי, מסוף ייעור, מסוף דגים וטרמינל שינוע נפט ובתחומו מפעלים לבניית ושיפוץ אוניות, טרמינל נוסעים ונמלי משנה כדוגמת מסוף לומונוסוב, מסוף קרונשטדט, מסוף גורסקאיה ומסוף ברונקה.
שטח הנמל נחלק לארבעה מתחמים: את מתחם 1 ו-2 משרתת תחנת הרכבת "הנמל החדש" בעוד את מתחם 3 ו-4 משרתת תחנת הרכבת "אבטובו".
במסגרת הנמל פועל צי הנמל שבשורותיו משרתות אוניות שירות וסיוע שברשותן אוניות לשינוע נפט, שוברות קרח, מכליות נפט, ספינת כיבוי אש וספינות מהירות.
נמל הנוסעים נמצא באי ואסילייבסקי וקולט אוניות נופש מכל העולם.
הנמל נפתח בתחילת המאה ה-21 והוא משרת מדי שנה מאות אלפי נוסעים רוסים ותיירים ועשרות אוניות נוסעים.
החל מיום פתיחתו חל גידול דרמטי במספר הנוסעים והתיירים שעוברים בו מדי יום והוא מאפשר מעבר בו זמנית של מגיעים ומפליגים.
המסוף מאפשר הפלגה והגעה עם רכבים מלווים באוניות המתאימות.
בטרמינל מצוי אזור הורדת ואיסוף נוסעים, אזור המתנה וקפיטריות.
נמל טנג'ונג פריאוק (באינדונזית: Tanjung Priok) בעיר ג'קרטה בירת אינדונזיה הוא הנמל הימי הגדול ביותר של המדינה.
הנמל מטפל ביותר ממחצית תעבורת המטען הימי של אינדונזיה.
הוא מופעל על ידי תאגיד הנמלים של אינדונזיה (PT Pelabuhan Indonesia 2).
טנג'ונג פריאוק הוא נמל טבעי, הממוקם בחופה הצפון-מזרחי של ג'קרטה.
הוא נחשב לאחד הנמלים הפחות יעילים בדרום-מזרח אסיה, בשל קיבולת מוגבלת, גודש וזמן טיפול באוניות והליכי מכס איטיים.
על מנת להגביר את תפוקתו מיושמת בו תוכנית התרחבות, אשר אמורה להגדיל את קיבולת הנמל עד פי שלושה עד לשנת 2023.
שטח: 10.28 קילומטר רבוע, מהם 6.04 קילומטר רבוע של מים
כושר טיפול שנתי במכולות: 6.59 מיליון TEU
נמל מספנות ישראל פועל מאז 2003 במתחם מספנות ישראל הוא הנמל הפרטי הראשון במדינת ישראל.
ב-11 בינואר 2005 בג"ץ דחה את עתירת מספנות ישראל להפעיל נמל פרטי בנימוק שהעניין נדון בפני בית הדין הארצי לעבודה.
ב-22 באוגוסט 2007 אישרו שר התחבורה שאול מופז ושר האוצר רוני בר-און לחברת מספנות ישראל להתחיל לספק שירותי נמל לאוניות שייבאו מטעני סוכר גולמי.
בכך הפכה מספנות ישראל לנמל הפרטי הראשון במדינה.
החברה תשתמש בשלב הראשון רק ברציף אחד באורך של 200 מטרים ובשטח אחסון של ארבעה דונמים; זהו חלק קטן מהשטח שאותו היא חוכרת.
החברה תהיה חייבת לספק שירותי פריקה ואחסון של הסוכר ותיקון ותחזוקה של כלי שיט באמצעות מבדוק שכושר נשיאתו עד 1,500 טון.
מספנות ישראל כבר קיבלו בעבר אישורים ממשלתיים להפעיל את הנמל, אך לא הצליחו להפעיל אותם בגלל התנגדות עזה של עובדי נמל חיפה.
ואולם, בתחילת שנת 2005 התחייבו העובדים שלא להפריע עוד להפעלת הנמל הפרטי, במסגרת ההסכמים שנחתמו אתם לאישור הרפורמה בנמלי הים.
באותה שנה הוקמה באופן רשמי חברת נמל מספנות ישראל בע"מ, כחברת בת של מספנות ישראל בע"מ.
כמו כן נחתם הסכם עם ההסתדרות, שבו נקבע כי הנמל לא יעבור רף של 5% מפעילות הפריקה בישראל.
ביוני 2012, נבחר נמל מספנות ישראל כנמל המוביל בישראל בסקר שביעות רצון של משתמשי הנמלים שערכו לשכת הספנות הישראלית.
בשנת 2013 הגיע היקף פעילות הנמל ל-1.7 מיליון טון, לעומת היקף פעילות שהסתכם ב-300 אלף טון בשנת הפעילות הראשונה שלו (2008), גידול של כ-500% ב-5 שנים.
בשנת 2016 הקים נמל מספנות ישראל תשתית ליבוא צמנט (חומר גלם למלט) ושיווקו.
החברה פועלת בשותפות עם קבוצת לאפארג' הצרפתית ומייבאת צמנט לישראל ממפעל לאפארג' ביוון.
בנובמבר 2017 עתרה החברה לבג"ץ בדרישה לבטל את המגבלות שהוטלו עליה (רף של 5% מפעילות הפריקה בישראל שאליו הגיעה במהלך 2016).
בנוסף, ביקשה החברה להחריג את המלט שהיא מייבאת לצרכיה מהמכסה בסך 5%, משום שהמלט אינו מיובא עבור לקוחות אלא עבור עצמה, כמתחרה במונופול המלט של נשר מפעלי מלט ישראליים.
בתחילה הודיעה המדינה כי היא מסכימה לבטל את המגבלות, אך יומיים לפני הדיון בבג"ץ חזר בו שר התחבורה ישראל כ"ץ.
נכון לשנת 2022, פתח הכניסה לנמל ועומק המים מאפשרים טיפול באוניות קטנות ובינוניות ולא באוניות תבואה גדולות.
חברת מספנות ישראל פנתה לחברת נמלי ישראל כדי שתשדרג את יכולות הנמל, כך שיוכל לקלוט אוניות תבואה גדולות.
בינואר 2025 הושלמו הקמת המסוף בנמל וחיבורו לרשת מסילות הרכבת הארצית והנמל החל לספק שירות תובלת מטענים באמצעות הרכבת.
המסוף, הוקם בהשקעה של למעלה מ-15 מיליון שקלים, כאשר מספנות ישראל הקימו ומימנו שלוחה הכוללת שלוש מסילות באורך כולל של כ-1.5 ק"מ, וחברת רכבת ישראל ביצעה את החיבור למסילה הארצית.
פעילות הרכבות תבוצע על ידי חברת הבת החדשה "מרכבי ישראל".
הרכבת הראשונה שיצאה מהמסוף בנמל הובילה מטען של גלילי פלדה לרמת חובב, לצורך הובלת הגלילים נרכשו והותקנו על הקרנות השטוחים מתקני נשיאה יעודים, תוצרת חברת מפרם.
ביולי 2025, יצאה מנמל מספנות ישראל לכיוון קריית גת רכבת משא יחודית, שנשאה "במות פלדה", מתקנים דו-קומתיים שמאפשרים להכפיל את כמות סלילי הפלדה המובלים בכל קרון.
החידוש מייעל את תהליך שינוע הסחורות ומצמצם את מספר המשאיות על הכבישים.
בינואר 2026, החל לפעול מסוף הממגורות החדש בשטח הנמל.
הפעילות של המסוף נפתחה עם פריקתה של האנייה ZEHMA LADY שהגיעה מרומניה כשעל סיפונה מטען של כ-27,500 טון שעורה למספוא.
מסוף הממגורות כולל מערכת פריקה המאפשרת שינוע של תבואות וגרעינים באמצעות מסועים תת-קרקעיים ישירות מהרציף אל הממגורות.
המערכת החדשה מתוכננת לקלוט ולאחסן כ-65,000 קוב גרעינים בשלב הראשון, ולפי התכנון, בשלב הסופי צפוי להגיע לקיבולת של 110,000 קוב.
נמל פיראוס הוא נמל יווני השוכן לחופי הים התיכון בעיר פיראוס, והוא הנמל הגדול ביוון, התשיעי בגודלו באירופה (2016), נמל הנוסעים העמוס באירופה ובין הנמלים הגדולים סביב הים התיכון.
הנמל מהווה אתר ארכאולוגי חשוב, ולאורך ההיסטוריה שלו הוא היה חלק מהותי ומשפיע בהיסטוריה של אתונה ושל יוון, מבחינה אסטרטגית וכלכלית.
בעקבות המשבר הכלכלי ביוון בשנת 2008, חברת הספנות הממשלתית הסינית קוסקו חכרה את הנמל ולאחר מספר שנים, בשנת 2016, רכשה חברת קוסקו את הנמל לצמיתות תמורת כמיליארד יורו
עד ל-3,000 שנים לפני זמננו הייתה פיראוס אי, אך תאריך חיבורה מדויק ליבשת אינו ידוע.
פיראוס יושבה לראשונה במאה ה-26 לפנה"ס.
במאה ה-6 לפנה"ס בוצרה העיר בידי היפיאס, טיראן אתונה, ובשנת 507 לפנה"ס הפך קלייסתנס את העיר לחלק מאתונה מבחינה מנהלתית.
נמל טילברי הוא הנמל הימי העיקרי של מטרופולין לונדון רבתי.
הנמל ממוקם על גדות נהר התמזה באסקס, 40 קילומטרים ממזרח לגשר לונדון.
הנמל מופעל על ידי חברת Forth Ports.
הנמל הוא נמל יבוא עיקרי של הממלכה המאוחדת לסחורות במכולות, תבואה בתפזורת, כלי רכב ומוצרי נייר.
לשעבר חלק מנמל לונדון ההיסטורי.
הנמל ממוקם על גדתו הצפונית של נהר התמזה, בנפתול שנוצר במקום בו הנהר עורך עיקול לדרום (Northfleet Hope), רוחבו כ-750 מטרים ועומקו כ-10 מטרים.
סמוך לנמל ממוקמת העיירה טילברי.
נמל לונדון הוקם בשלבים לאורך התמזה מאזור מצודת לונדון ומזרחה, במהלך המאה ה-19 עד שהיה לנמל הגדול בעולם.
ב-1882 התיר חוק של הפרלמנט הבריטי להקים נמל מים עמוקים סמוך יותר לשפך נהר התמזה, במורד הזרם מלונדון, באזור טילברי שייקרא רציפי טילברי (Tilbury Docks).
הקמת הנמל דרשה ניקוז וכיסוי של 450 אקר של אדמות ביצה בנפתול של טילברי באזור אסקס.
כלי השיט הראשון עגן בנמל ב-17 באפריל 1886. מיקומו היה מוצלח והתאים במיוחד לעידן ספינות הקיטור ולפיכך עבר עד מהרה למוביל ולמוצלח בין רציפי נמל לונדון.
הרציפים כללו תא שיט גדול (213 מטרים ארכו ו-24 מטרים רחבו), לחיפוי על תנודות הגאות והשפל ממנו התפצלו שלושה רציפים עיקריים (מזרח, מרכז ומערב) ושני מבדוקים יבשים.
ב-1909 נכלל נמל טילברי ברשות נמל לונדון (Port of London Authority ;PLA).
מ-1916 החל הנמל לשרת גם אניות נוסעים והיה נמל קווי השיט היחיד בלונדון (ולפיכך, גם נקודת ההגירה הראשית לעיר, דרכו הגיעו אליה במהלך השנים גם פליטים, בהם ילדי הקינדר-טרנספורט, מהגרים מאוסטרליה ומאיי הקריביים).
בין 1921 ל-1929 נערכו במקום שיפוצים, בהם הרחבת תא השיט לכדי 300 מטרים אורך ו-34 רוחב, חפירת תעלת קישור נוספת לתמזה והקמת מבדוק יבש גדול נוסף.
בשנות הארבעים שימש הנמל את הצי הבריטי.
בשנות השישים החלו רציפי נמל לונדון שבמעלה הזרם (קרוב יותר למרכז לונדון) להסגר.
במקביל פיתחה רשות נמל לונדון את טילברי.
בין 1963 ל-1966 הוקמה שלוחה רביעית באורך של כקילומטר וחצי, ב-1967 נפתח מסוף מכולות ענק (Tilbury Container Services Ltd ;TCS, שהחל לפעול רק ב-1970 עקב סכסוכי עבודה) וב-1969 הוקמה ממגורת תבואה גדולה, שהייתה בשעתה הגדולה באירופה וטרמינל הנוסעים נסגר.
ב-1978 נחפרה גישה עמוקה לנמל עבור ספינות מכולה גדולות.
בשנת 1981 נסגר נמל לונדון, כאשר החלק היחיד מתוכו שהמשיך לפעול ולהתפתח היה נמל טילברי.
ב-1992 הופרט הנמל ונמכר לחברת Forth Ports.
ב-2017 הגישה חברת Forth Ports לרשויות התכנון בקשה לאשר את הקמת נמל טילברי2, שעתיד לקום על אתר תחנת הכוח טילברי הנטושה ולהכפיל את תפוסת הנמל הקיים.
בנמל צולמו סצנות מן הסרטים אינדיאנה ג'ונס ומסע הצלב האחרון, באטמן מתחיל ואלפי.
נמל צ'יטגונג (בבנגלית: চট্টগ্রাম বন্দর) הוא הנמל העיקרי של בנגלדש והנמל העמוס ביותר מן הנמלים שלחופי מפרץ בנגל.
הוא נמל טבעי (שהוגדל מלאכותית), השוכן לגדות נהר קרנפולי בעיר צ'יטגונג.
ב-2017 דורג על ידי לוידס במקום ה-71 בין הנמלים העמוסים ביותר בעולם.
הוא משמש גם כבסיס הגדול ביותר של הצי הבנגלדשי.
בשנת 18–2017 הוא טיפל במכולות בהיקף של 2.808 מיליון יחידות TEU.
קיימות עדויות על קיום נמל בצ'יטגונג מאז המאה הרביעית לספירה.
הנמל היווה את בסיסה של המושבה הפורטוגזית בעיר במאות ה-16 וה-17. לאחר מכן בא הנמל תחת שלטון האימפריה המוגולית והפך למרכז חשוב לבניית אוניות.
ב-1760 הועבר הנמל לשליטת חברת הודו המזרחית הבריטית.
הנמל המודרני בצ'יטגונג הוקם ב-1887 תחת שלטון הראג' הבריטי בהודו.
בראשית המאה ה-20 הוא שימש כנמל העיקרי של מחוז מזרח בנגל ואסאם.
חשיבותו עלתה במקביל לעלייה התלולה בתנועת הספנות במפרץ בנגל, אשר התחרתה בזו שבנמלי האוקיינוס האטלנטי.
ב-1928 הכריזה ממשלת בריטניה על הנמל כנמל מרכזי בהודו הבריטית.
הוא הפך לנמל חשוב עבור תעשיית הדלק שהתפתחה בבורמה ובאסאם.
במלחמת העולם השנייה שימש הנמל את כוחות בעלות הברית במהלך המערכה על בורמה.
לאחר חלוקת הודו נכלל הנמל בתחומי פקיסטן המזרחית.
מאה מעובדי הנמל נהרגו במהלך מלחמת העצמאות של בנגלדש ב-1971. לאחר המלחמה עסק צי האוקיינוס השקט הסובייטי בסילוק מוקשים ואוניות טבועות מן הנמל.
לאחר הקמת בנגלדש צמח הנמל ביחד עם התעשייה הכבדה שקמה במדינה.
איגודי העובדים בו התחזקו במהלך שנות התשעים.
בעשור הראשון של המאה ה-21 התרחב הנמל באופן משמעותי.
הוא שימש את הודו, נפאל ובהוטן כנמל ביניים למטענים.
בנמל קיימות 14 עמדות עגינה לאוניות מכולות ו-22 עמדות עגינה לאוניות מסוגים אחרים.
בנמל פועלים שישה טרמינלים למכולות, רובם בבעלות חברות פרטיות, ושישה טרמינלים לדלק ולדשנים.
הנמל מנוהל על ידי רשות נמל צ'יטגונג.
בנמל נמצא בסיס עיסא חאן, הבסיס הגדול ביותר של הצי הבנגלדשי, וממוקמת בו האקדמיה הימית של בנגלדש.
הנמל מארח לעיתים קרובות כלי שיט צבאיים זרים ותרגילים ימיים הנערכים בשיתוף עם ציים זרים.
בסמוך לנמל ממוקם שדה תעופה של חיל האוויר הבנגלדשי.
משמר החופים של בנגלדש אחראי על אבטחת הנמל.
הנמל סבל רבות בעבר - במיוחד בשנת 2000 וב-2005 - מהתקפות של פיראטים, שגנבו ממנו ציוד נמלים נייד.
נמל עזה היה נמל בשכונת א-רימאל בעיר עזה, ושימש כנמל הבית של סירות דיג פלסטיניות וכבסיס משטרת החופים הפלסטינית, שהיא חלק מכוחות הביטחון הלאומיים הפלסטינים.
במסגרת הסכמי אוסלו מוגבלת פעילותה של המשטרה הימית הפלסטינית ל-6 מיילים ימיים מהחוף.
מאז 2007 בעקבות השתלטות של ארגון החמאס על רצועת עזה במהלך עימות חמאס–פת"ח ברצועת עזה נמצא נמל עזה תחת סגר שהוטל על ידי מדינת ישראל כחלק מהסגר על רצועת עזה, והפעילויות בנמל הוגבלו לדיג בקנה מידה קטן.
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 שימש גם כנמל ליבוא סחורות למדינת ישראל.
במהלך מלחמת חרבות ברזל אזור הנמל נפגע באופן משמעותי, בשורה של תקיפות שערך צה"ל.
בעת העתיקה היה במקום יישוב ונמל בשם מיומה, אשר שימש את הוואסלים של עזה.
הנמל היה ממוקם על חוף הים התיכון (פיניקיה) דרומית לעזה העתיקה.
היישוב הוקם בתקופת שלטונו של קונסטנטינוס הגדול, שקרא לה בתחילה מג'ומה אולם החליף את שמה לאחר מכן לקונסטנטיוס על שם בנו, קונסטנטיוס השני, הפריד את המערכת השלטונית מעזה, מהשלטון ונתן לה זכויות יתר רבות.
יוליאנוס העדיף את תושבי עזה והורה כי קונסטנטיוס תהיה נספח של העיר עזה, אף על פי שהיא נמצאת במרחק 20 סטדיה, ומאז היא נקראה המחוז הימי של עזה.
נמל עזה היה נקודה חשובה מדרך הבשמים ונתיבי המסחר של השבטים הנבטים, והגיעה לשיאה בזמן הממלכה הנבטית.
לאחר מכן הייתה הדרך בשליטת הרומאים וחיילים רומאים איישו מצדים ומחנות לאורכה.
בתקופת עזה הביזנטית, בראשית המאה הרביעית הקים הנזיר הילריון מנזר בקרבת נמל עזה.
היה זה המנזר הראשון שהוקם בארץ ישראל.
בתקופה הממלוכית בארץ ישראל היה נמל עזה הנמל העיקרי של הממלוכים.
עזה הייתה בירת ארץ-ישראל במשך רוב התקופה וריכזה סחר בהיקף עצום, חלק ניכר מכלכלת האימפריה הממלוכית נסמכה על המכס שגבתה ממסחר זה.
הנמל היה בשימוש במהלך המאה ה-19. בתחילת המאה ה-20 החלו השלטונות העות'מאניים להסדיר את הפעילות הימית בעזה ולגבות מכסים, לאחר שהיצוא מהנמל, בעיקר של חיטה, תמרים והדרים, גדל בצורה משמעותית.
ב-1905 נשלחה ועדת פקידים לברר את העלות של הקמת נמל חדש.
ענף יצוא חשוב באותה עת היה גידול וייצוא שעורה לתעשיית הבירה באירופה.
במקום לא פעל מזח מסודר, אלא סירות קטנות שהעבירו את הסחורה לספינות גדולות שעגנו מול החוף.
הדייגים היו משתמשים בסירות הדייג שלהם גם כדי להעביר סחורות לספינות שעגנו מול החוף.
ב-1915, במהלך המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה, הופגז הנמל מהים על ידי ספינת מלחמה אנגלית ונגרם נזק לנמל.
היקף השימוש בנמל עזה היה בירידה בשנות ה-30. בשמונת החודשים הראשונים של 1939 פרקו בנמל עזה 821 טונות של סחורה (0.12% מהפריקה בנמלי ארץ ישראל) ולא הייתה כל טעינה.
בשנים 1935–1937 עיריית עזה סללה כביש מהעיר לחוף, בהשתתפות מימון של ממשלת המנדט.
במהלך מלחמת העצמאות תקף חיל הים הישראלי אוניות מצריות שעגנו בנמל עזה.
במהלך שנות ה-50 שימש הנמל את סירות הדייגים שדגו במימי הרצועה וגם לקשר עם לבנון| וסוריה.
ב-1956, בתקופת מלחמת סיני היה בנמל מזח עגינה קטן במצב גרוע שעומקו בצד החיצוני היה 2.4 מטר.
אוניות עם סחורה עגנו במרחק של כמיל מהחוף והסחורה הועברה בסירות קטנות אל המזח, בה בוצעה הפריקה בידיים.
אונייה אמריקאית פינתה דרך הנמל את עובדי אונר"א מרצועת עזה.
מנהל נמל יפו ביקר בנמל עזה והציע שתחודש תנועת הספינות בין הנמלים.
ב-1959 סגרו שלטונות הרפובליקה הערבית המאוחדת את הנמל, כדי למנוע הברחות של שטרות כסף מלבנון, בעת שניסו להנהיג מטבע חדש במדינה.
בשנת 1934, החלו להופיע פרסומים על כוונה להקים נמל בעזה.
נטען שיוקם מזח חדש בנמל במקביל לסלילת כביש חדש בין אילת לעזה.
בשנת 1935 פורסם שהממשלה הבריטית תשפץ את הנמל.
בשנת 1937 התקיימה פגישה של נכבדי עזה לדון בהקמת הנמל ובמאי 1938 בעת ביקור של המזכיר הראשי הוא נתבקש לספר את הנמל.
בשנת 1940 החליטו לשכות המסחר הערביות לבקש מהממשלה לייסד נמל בעזה ולהקים חברה לפיתוח הנמל.
הדרישות להקמת נמל חדש הושמעו לאחר מלחמת העולם השנייה, בשנת 1946, במקביל לפרסום תוכניות של הבריטים להקמת נמל מתקפל בעזה כתחליף לאחיזתה באזור תעלת סואץ.
בשנים 1949–1950 חתר עבדאללה מלך ירדן להשיג שליטה בנמל עזה כמוצא של ממלכת ירדן לים התיכון.
בשנת 1955 פורסם שבכוונת מצרים להקים נמל גדול בעזה.
בתחילת 1957, בעת שהייתה תחת שליטה ישראלית, דובר על הרחבת המזח בהשקעה של 25,000 לירות.
בשנת 1960 הודיע נשיא הרפובליקה הערבית המאוחדת גמאל עבד אל נאצר על תוכנית להקמת נמל חדש ומודרני בעזה, כחלק מתוכנית כוללת לפיתוח הרצועה.
במהלך המשא ומתן להקמת העיר אשדוד בסוף 1956 במטרה לתת מענה לצורכי תעשייה ארציים, שנערך בין היזמים הפרטיים, עובד בן עמי ופיליפ קלוצניק ("חברת אשדוד"), לשר האוצר, לוי אשכול, התקבלה פשרה בין הצדדים שזכתה לשם "זיכרון עזה", על רקע הצעת סיעת מפ"ם.
זהו היה זיכרון דברים שקבע כי אם לא תקים הממשלה את הנמל בעזה בתוך שנתיים, היא תתחייב להקימו באשדוד.
"זיכרון עזה" נחתם ב-4 בדצמבר 1956 על ידי אשכול.
לימים, עזה נפסלה למטרת הקמת נמל עמוק מים, וב-4 באוגוסט 1957, הצדדים חתמו על חוזה שהחליף את זיכרון הדברים, ובו הוחלט להעניק לבן עמי וקלוצניק את הזיכיון על שטח העיר, והממשלה התחייבה מצידה להקים את הנמל באשדוד.
מיד לאחר מלחמת ששת הימים הנמל הופעל על ידי הממשל הצבאי הישראלי ברצועת עזה והותר לפרדסני עזה לשווק פרי הדר לאירופה דרך הנמל, בהתאם למדיניות שהנהיג שר הביטחון, משה דיין שדגלה בשמירה על המשך חיים אזרחיים תקינים בשטחים שנכבשו, תוך מתן אפשרות לתושביהם לשפר את מצבם הכלכלי.