tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התקיימו בו תפילות מרכזיות ובו נכנסו לתפקידם רבני מצרים.
על פי עדות מסוימת נשתמר בו כתב יד מיוחד של התורה, שנקרא "סמבטיון".
בית הכנסת היה מבנה מלבני בגובה של שתי קומות.
חזיתותיו החיצוניות היו מעוצבות בפשטות.
בשתי חזיתות האורך היו שתי שורות של ארבעה חלונות מקושתים (16 בסך הכל) ובהם תריסי עץ.
בתוכו התנשאה מעל מפלס הקרקע גלריה בצורת האות ח', ששימשה כעזרת הנשים.
במחצית המאה ה-19 שופץ בית הכנסת ובשלהי אותה מאה שופץ שוב.
בשיפוצים אלו הוכנסו למבנה המקורי שלו מרכיבים אירופיים מודרניים שונים שנבנו בהדר רב.
בין עמודי התמך של הגלריה נקבעו קשתות דקורטיביות.
להיכל ניתנה צורה של חצי משושה ולבימה צורת מתומן, ובשניהם נקבעו עמודים ומעקות משיש.
שני גרמי מדרגות קצרים העפילו אל הבימה והעמודים בה חוברו בלוחות שיש לכעין כתר מעליה.
קשתות נקבעו גם מעל לעמודי ההיכל.
אולם התפילה הואר בנברשות צבעוניות.
על רצפת עזרת הנשים הונחו מחצלות ושטיחים.
מבנה בית הכנסת היה קיים עד 1975. באותו מועד נאלצה קהילת קהיר למכור אותו מסיבות כספיות.
בהמשך נהרס המבנה ועל מקומו נבנה מבנה אחר.
בית הכנסת איתיפאק הוא בית כנסת הממוקם בטהראן, איראן.
לאחר מלחמת העולם השנייה, עם הקמת ממשלה חדשה בעיראק, הידרדר מצבם של יהודי עיראק.
לאחר שנעצרו חברים בולטים בקהילה היהודית כמו לורה חוזואי, ושפיק עדס, איש עסקים יהודי מצליח, אשר נתלה, החליטו רבים מיהודי עיראק להגר.
חלקם עזבו לישראל בעוד אחרים החליטו להתיישב באיראן.
הם הגיעו לאיראן בעזרת יהודים כורדים ורבים הגיעו לח'וראמשהר.
בעזרתו של הארון עבדולנאבי, אחד מפרנסי הקהילה בחורמשהר, הצליחו חלקם להגיע לטהראן ולהשיג מסמכים משפטיים.
מ-1946 עד 1951 עברו יהודים עיראקים רבים לטהראן, בעוד שאחרים עברו לאירופה ולארצות הברית.
בסיוע יהודי איראן, החליטו יהודי עיראק להקים מרכז תרבותי.
בשנת 1946 קנה מאיר עבדאללה בטסון חלקת אדמה גדולה בשטח של למעלה מ-5000 מטרים רבועים ליד אוניברסיטת טהראן, ברחוב גוהדס.
הוא השאיר חלקת אדמה של למעלה מ- והחלה בניית בית כנסת, בעזרתם של סאלח ודאבוד משי, השכל חיים מראשי הקהילה ואחרים.
הקהילה רצתה לקרוא לבית הכנסת על שם מאיר עבדאללה, אך הממשלה לא הסכימה למתן שם זה, זאת משום שהיה אזרח זר.
"beh Ettefagh" פירושו "ביחד" בפרסית.
מכאן נבחר השם "איתיפאק", והוא הפך למקום ההתכנסות העיקרי של יהודי עיראק בטהרן.
אדריכלות בית הכנסת תוכננה בסגנון האדריכלות הבבלית, והותקנה בה מערכת המיזוג המתקדמת ביותר באותה תקופה.
רוב ספרי התורה בבית הכנסת הובאו על ידי היהודים שהגיעו מעיראק, ולבית הכנסת נתרם תלמוד בבלי בכתב יד ארמי.
יהודים עיראקים רבים היגרו מאיראן במהלך המהפכה האיראנית, וכיום רק משפחות בודדות (בעיקר יהודים איראנים) עדיין משתמשות בבית הכנסת.
בבית הכנסת היה גם בית ספר תיכון פרטי באותו שם הקשור אליו.
בשנות ה-70, בית הספר היה ידוע בהצטיינות לימודי השפה האנגלית.
תלמידים ממשפחות מיעוטים דתיים באיראן למדו בבית הספר בשנות ה-70, ביניהם נוצרים ובהאים.
לאחר המהפכה האיראנית הולאם בית הספר והוא מנוהל כיום על ידי המדינה כבית ספר לבנות בלבד.
בית הכנסת באגורה שבאתונה העתיקה היה בית כנסת עתיק באגורה שבאתונה העתיקה.
במהלך חפירה בקיץ 1977, מספר מטרים מן הפינה הצפון-מזרחית של ה (מקדש האלה האם), נתגלתה פיסת שיש פנטלי, אשר ככל הנראה שימשה חלק מאפריז קמור מעל פתח או מעל גומחה.
על השיש חרוטות תמונות של מנורת שבעת הקנים ולולב או ענף דקל.
מעריכים כי בית הכנסת התקיים בשנים 267–369 לספירה.
על פי הספר מעשי השליחים בברית החדשה, ביקר השליח פאולוס בבית כנסת באתונה.
לא ניתן לקבוע חד משמעית את זהותו של אותו בית כנסת.
בית הכנסת אלטראבלסיה הוא בית כנסת קטן של יהודי לוב באי ג'רבה התוניסאי השוכן בלב הרובע היהודי (חארה אלכבירה).
בשנת 1835 פרצה מגפת דבר באלכסנדריה, מצרים והתפשטה מערבה ופגעה גם בתושבי העיר טריפולי, לוב בשנת 1836. קבוצה מיהודי טריפולי ברחה מערבה והתיישבה באי ג'רבה הנמצא כ-150 קילומטרים מערבית לטריפולי.
הקבוצה הלובית נקלטה היטב בתוך הקהילה היהודית מג'רבה ובשלב זה החליטה הקהילה להקים לעצמה בית כנסת משלה שבו יכלו לנהוג על פי מנהגי יהדות לוב.
ראשי הקהילה הלובית רכשו שטח קטן בלב הרובע היהודי שהיה צמוד לבית הכנסת "צלאת ר' פנחס" הג'רבאי.
מרגע שהחלו לבנות את בית הכנסת חברי הקהילה הג'רבאית ראו במעשה זה חוצפה והחלו להרוס כל חלק שנבנה.
לאחר מספר ניסיונות להקמת בית הכנסת, התכנסה כל הקהילה הלובית ותוך פרק זמן קצר ביותר הקימו את בית הכנסת כולל חיפוי הגג.
מרגע שבניית בית הכנסת הושלמה הפסיקו ההתנכלויות מצד הקהילה הג'רבאית.
כי על פי ההלכה אין להרוס בית כנסת, אלא אם קיים בית כנסת אחר במקומו.
גודל בית הכנסת שנבנה היה 10 על 5 מטרים כ־50 מטרים רבועים, שכלל היכל קטן ומקומות ישיבה בנויים מאבן כמנהג המקום.
מאוחר יותר נבנתה החצר עם הקשתות האופייניות ליתר 11 בתי הכנסת שהיו קיימים באי ג'רבה.
האולם מלבני, צבוע בצבעי לבן ותכלת.
תקרת העץ בנויה קורות עץ לאורך ולרוחב.
עדות לכך שבית הכנסת היה שייך לבני יהדות לוב נמצאה במעילי ספרי התורה.
באותם ימים יהדות לוב תפרה את מעילי התורה מ-10 חלקי בד בעוד שיהודי תוניסיה וג'רבה תפרו את מעלי התורה מ-12 חלקים.
עדות נוספת שנמצאה בגלופי העץ שעל ארון הקודש.
יהדות לוב על פי רוב גלפה על ארון הקודש פרחים בדמות פרחי השושן הצחור בעוד שיהודי ג'רבה גלפו צורות של נבל.
נכון למאה העשרים ואחת (כ-150 שנה לאחר הקמת בית הכנסת) היריבות בין בתי הכנסת עדיין נמשכת בין בית כנסת צלאת אלטראבלסיה לבין בית כנסת צלאת ר' פנחס אף על פי שבשני בתי הכנסת מתפללים יהודי ג'רבה בלבד.
בית הכנסת אנטקיה ממוקם בעיר אנטקיה (שמה הקודם היה אנטיוכיה), טורקיה.
ליד הגבול הסורי ועל גדת נהר האורונטס לפני שהוא נשפך לים התיכון.
בית הכנסת שירת את חברי הקהילה היהודית, הבודדים, שנותרו בקהילה בת 2,300 השנים של אנטיוכיה העתיקה (שהורכבה ברובה מצאצאי יהודי סוריה).
הקהילה בעיר הייתה אחת הקהילות היהודיות העתיקות בעולם.
מכיוון שהיהודים היו בין מייסדי העיר, הרי שניתנו להם זכויות אזרח כבר מההתחלה, על ידי סלאוקוס הראשון.
כראיה לכך שזכויות היהודים בעיר הן עתיקות ועדיין מקוימות בימיו, יוסף בן מתתיהו מביא את העובדה, שבפקודת סלאוקוס, קבלו היהודים, שלא רצו להשתמש בשמן שיוצר על ידי גויים, סכום כסף מראשי הגימנסיון, כדי ליבא שמן מתוצרת יהודית.
בתחילת המאה העשרים גרו באנטקיה 1,500 יהודים.
בשנת 1942 טורקיה חוקקה את החוק נגד מיעוטים ויהודים, חוק המיסוי על ההון, ורליק ורגיסי.
החוק תבע מהמיעוטים לשלם מס מאוד גבוה לממשלת טורקיה.
מי שלא היה בידו לשלם את המס נשלח למחנות עבודה.
החוק גרם לטראומה עמוקה ביהודי טורקיה.
בשנות השבעים של המאה העשרים חיו באנטקיה 350 יהודים.
אך עקב גל של אלימות פוליטית ששטף את טורקיה, חברי הקהילה נדדו צפונה לתוך המרכזים העירוניים הגדולים של טורקיה ואף היו כאלה שעברו למדינות שמעבר לים.
נכון לשנת 2014 צעיר חברי הקהילה היה בן 63. עד 2014 הצטמצמה הקהילה היהודית לפחות מ-20 חברים.
בניין בית הכנסת הנוכחי, היחיד בעיר, הוקם בשנת 1890, בנוי מעץ.
מכיוון שאנטקיה נמצאת מצפון לירושלים, ארון הקודש בבית הכנסת נבנה בקיר הדרומי בגומחה (אפסיס) חצי עגולה, שלידה יש מקום להסיר נעלים מפני קדושת המקום.
על החזית החיצונית, של החצר הפנימית של בית הכנסת, הפונה לרחוב, מעל לכניסה, חרוט באבן, מגן דוד.
דלת הכניסה שבחזית הרחוב, נפתחת לחצר ריקה מרוצפת, שבשוליה מספר עצים.
רצפת בית הכנסת עשויה שיש, הפרוכת המכסה את ארון הקודש, עשויה מבד כחול כהה עם כיתוב הארוג מחוטי זהב.
במרכז בית הכנסת נמצאת הבימה הפונה לכיוון דרום, אל ארון הקודש.
לאורך התקרה אפשר להבחין במקומות המיועדים לנרות שמן.
בית הכנסת השתלב בשכונה בה הוא שוכן במשך כ-250 השנים האחרונות וממש מולו ישנם מסגד וכנסייה קתולית.
ככל שהקהילה נתמעטה, חבריה נתמכו בשכנים ובשלטון המקומי.
בשנת 2014, נענתה העירייה לבקשת הקהילה לתת לה שתי דירות שאינן בשימוש, על מנת שישמשו כבתי הארחה, ללא תשלום, למבקרים בשבת.
בית הכנסת כמעט ולא ניזוק ברעידת האדמה הטורקית-סורית ב-2023 .
הוא עדיין עומד על תילו, לאחר שנגרם לו נזק קל.
שבעת ספרי התורה העתיקים, בני 500 שנה, הכתובים על קלף עור צבי (נכון ל-2021, אותיות הדיו עדיין קריאות וברורות), שהיו בו, הוצאו מבית הכנסת ומהעיר בכלל, בידי הרב מנדי חיטריק, רבה האשכנזי של טורקיה ויו"ר איחוד הרבנים במדינות האסלאם, למשמורת.
לאחר רעידת האדמה עברו חברי הקהילה היהודית שמנתה 14 חברים, לאיסטנבול.
נשיא הקהילה היהודית של אנטקיה, שאול ג'נודיאוגלו, ואשתו פורטונה, נהרגו כשבניין המגורים שלהם קרס עליהם.
בסיוע העירייה שופץ בית הקברות היהודי של אנטקיה, שהיה מוזנח במשך זמן רב.
בית הכנסת אייזיק אייגרי הוא בית כנסת במרכז העיר דטרויט, הממוקם בכתובת 1457 Griswold Street בדטרויט, מישיגן, ארצות הברית.
בית הכנסת אייזיק אייגרי, שייך לתנועה ליהדות מתחדשת, בדטרויט (ענף ביהדות המודרנית במיוחד בארצות הברית שנקרא יהדות רקונסטרוקציוניסטית).
בית הכנסת והאגודה להנצחת אייזי אייגרי הוקמו בשנת 1921 על ידי משפחות אייגרי, קנבסר, קפלן, רוזין וזטקין.
בית הכנסת עבר שתי תקופות שבהן לא היה לקהילה מבנה קבע כדי לשכן אותו.
הקהילה רכשה את המבנה הנוכחי שהיה המיקום השלישי של בית הכנסת, בפינת הרחובות גריסוולד וקליפורד, מחנות הכלבו לשעבר Fintex.
בעבר היו בקהילה מאות חברים, אליהם הצטרפו אנשי עסקים יהודים שביקרו ועבדו בעיר.
שש מאות מתפללים השתתפו בתפילות הימים הנוראים בשנת 2007, בהם בית הכנסת היה פתוח לכל.
בשנת 2000 הגיעו לתפילות שבת ושבת בבוקר 25 עד 30 מתפללים.
בשנת 2008 התקיימו תפילות שחרית השבת כתפילה שבועית היחידה שבית הכנסת קיים; עד שנת 2014 הפעילות השבועי בבית הכנסת התרחבה וכללה גם תפילות ביום חמישי בבוקר ושישי בערב.
הרבה אריאנה סילברמן כיהנה כרבה החל משנת 2016.
החל משנת 2008 משפחות המייסדים והתורמים לבית הכנסת חברו יחד כדי ליצור תוכנית שתסייע להחיות את בית הכנסת ולשפץ את בניינו.
קבלן העריך ששיפוץ הבניין יעלה 450,000 דולר כולל הסבת שתי הקומות העליונות שלו לחלל מגורים ומשרדים.
בשנת 2022 צוין יובל מאה שנה לייסוד בית הכנסת אייזיק אייגרי, במסיבה שכונתית ברחוב.
במסיבה הוכרז על פריצת דרך בפרויקט להרחבה ושיפוץ בניין בית הכנסת, שהיה במצב גרוע וחסר שטחי משרדים עבור חמשת העובדים במשרה מלאה של בית הכנסת, בסכום של 5 מיליון דולר.
הבניין נפתח מחדש באוגוסט 2023. בגמר פרויקט הסבת הבניין, שוכנו בו משרדים של כמה ארגונים יהודיים ללא מטרות רווח מקומיים כגון: JCC, הפדרציה היהודית המקומית, Repair the World, "חזון" ו-Jewish Family Services, בנוסף נפתח מרחב להתכנסות הקהילתית ובית הכנסת שהיה במקום שופץ.
נכון לשנת 2023 בית הכנסת היה האחרון שנחנך (מחדש) בגבולות העיר דטרויט.
קהילת בית הכנסת מנתה באוגוסט 2023 כ-425 משפחות.
ב-21 באוקטובר 2023, סמנתה וול , נשיאת בית הכנסת, נדקרה למוות מחוץ לביתה בפארק לאפייט.
בית הכנסת באג' סבא הוא אחד מבתי הכנסת החשובים בצפון מזרח טהראן.
הוא נמצא ברחוב מוגדאם, בשכונת באג' סבא ברובע השביעי של טהראן.
שכונת באג' סבא הייתה בעבר אזור שקט ששכן מחוץ לעיר, בו התגוררו משפחות המלוכה.
כיום השכונה קרובה מאוד למרכז העיר ואפשר למצוא בה מסעדות רבות, בתי קולנוע, מוזיאונים ותיאטראות.
בית הכנסת הוקם על ידי קבוצת יהודים משכונת באג' סבא, ראשית בביתו של יהודי בשם סולימאן רזאגי, שהתגורר ברחוב מוגדאם, ולאחר מכן בביתו של שכנו סלים קרנדיאן.
בשל גידול הקהילה, ועד הקהילה החליט לרכוש, בסיועו הכספי של הנדבן אשמון נומן, חלקת קרקע בקרבת מקום לשם הקמת מבנה שיכלול בית כנסת ומרכז תרבות.
בקומה העליונה יש בית כנסת בעל קיבולת של 300 איש.
בקומת הקרקע יש בית כנסת קטן יותר בעל קיבולת של 150 איש.
בנוסף לכך נבנו שש כיתות לימוד, מסעדה, אולם אירועים ומרכז תרבות הכולל ספרייה.
רבו של בית הכנסת היה במשך שנים רבות הרב יוסף המדאני כהן, לימים רבה הראשי של יהדות איראן.
בחודשי החורף של שנת 2016 בית הכנסת התמוטט בשל נזקי מזג אוויר שהצטברו במשך שנים רבות.
דר' הומאיון שמח, נשיא אגודת יהודי טהראן, קיבל את אישור הוועד המנהל של האגודה לבניית מבנה חדש עבור בית הכנסת.
עד לבניית בית הכנסת החדש הוקם בחצר בית הכנסת מבנה זמני.
בית הכנסת באבוב היה בית כנסת של חסידי רבי שלמה הלברשטאם מבאבוב אשר הוקם בשנת 1871. הוא נבנה בקומה ראשונה של בניין דירות, ברחוב "12 Estery", בשכונת קז'ימייז' בקרקוב.
בית הכנסת נוסד בשנת 1871 על ידי חסידים מבאבוב, ממשפחת הלברשטאם.
ליד אולם התפילה היה גם בית מדרש לתלמוד.
במהלך מלחמת העולם השנייה הנאצים הרסו את בית הכנסת.
לא שרד דבר מהריהוט המקורי של בית הכנסת.
בתום המלחמה שכנה בבניין בית הכנסת נגריה, ולאחר מכן הוסב הבניין לבית דירות.
החל משנת 1990 הבניין שימש כאכסניה לעניים ודיירי רחוב.
בשנת 1996 תרמה הקומונה של קרקוב את הבניין לאגודת קהילת האח אלברט , שהשתמשה בו כמקלט לילה לחסרי בית וילדים עניים.
האגודה הגישה למעלה מ-200 ארוחות ביום.
במסגרת החוק הפולני משנת 1997 להשבת הרכוש היהודי, הוחזר בית הכנסת לקהילה היהודית בקרקוב בשנת 2001. למרות זאת לא ניתן היה לבנות בו בית כנסת מחדש, כי אגודת האח אלברט המשיכה להשתמש במקום כאכסניה ובית תמחוי לעניים ודרי רחוב.
לאור המחלוקת המקום נסגר לשימוש הן לקהילה היהודית והן לאגודת האח אלברט.
משנת 2004 תיק המחלוקת תלוי ועומד בבית המשפט.
בית הכנסת בבז'ג (בפולנית: Synagoga w Brzegu) הוא בית כנסת יהודי מחולל, המשמש כיום כבניין דירות השוכן בעיירה בז'ג שבפולין.
בית הכנסת בבז'ג (פינת הרחובות 3. Maja ו-Długa) נבנה ב-1799. מבנה הלבנים נבנה על פי תוכנית מלבנית, בסגנון קלאסי.
מרכיב אופייני לו הם החלונות האורכיים והעגולים, שנמצאו במקור בין העמודים, שעדיין נראים בקיר המזרחי (מכיוון רחוב מג'ה).
בית הכנסת ניזוק במהלך הפוגרום בנובמבר ב-1938.
במהלך ליל הבדולח שרפו הנאצים את בית הכנסת ואתו – בפומבי – את ספרי התורה.
הבניין הוסב ממש לאחר מכן (1940) לבניין דירות.
באורח פלא, מכל מבני העיר, שנפגעה קשות מהמלחמה בפברואר 1945, נשתמר מבנה בית הכנסת ללא נזק גדול.
לאחר שיפוץ המקום ב־2011, שונו פניו של המבנה ורק חלק מעיטור החזית הצפונית והמזרחית שרד מהמראה הקודם של בית הכנסת.
בקיר המזרחי ניתן לראות את קצב החלונות שנבנו מחדש – החלק העליון מתאים לחלונות העגולים, והחלק המלבני בקומת הקרקע ובקומה הראשונה – לחלונות מוארכים.
בית הכנסת נרשם לפנקס האנדרטאות הלאומי תחת מס.
בית הכנסת אצגרסדורף שכן בעירייה אצגרסדורף באוסטריה התחתית, דרומית לווינה, בגבול עיריית ליסינג (שתי הערים צורפו לווינה רבתי ב-15 באוקטובר 1938).
בית הכנסת שכן בכתובת לשעבר Karlsgasse 390, בכתובת של היום Dirmhirngasse 112, ממערב ממש לצד מערבית לרכבת הדרומית, כ־100 מטר צפונית ל-Rudolf-Waisenhorn-Gasse ובכך היה קרוב יותר למרכז Liesing מאשר למרכז Atzgersdorf.
מיקום זה משקף את תפקידו של בית הכנסת עבור שתי הקהילות.
מאז 1954 שייך השטח לשכונה ה־23 של וינה, ליסינג.
בשנים 1938–1954 השתייך השטח למחוז ה־25, שהיה גדול הרבה יותר.
בית הכנסת נבנה בשנת 1900 בידי אגודת בתי התפילה מינגאן שהוקם בשנת 1886, בראשות ד"ר אדולף אטינגר, עורך דין מליזינג.
על חזית המבנה נתלה לוח הקדשה: נבנה לתפארת האל בשנת 1900 לציון יום הולדתו ה-70 של הקיסר הנדיב פרנץ יוזף הראשון.
לפני כן, בין השנים 1867–1876, שכן עבור הקהילה אולם תפילה ברחוב Liesinger Gasse 11 (כיום פרוליכגאסה 12), מזרחית למסילת הברזל.
משנת 1876 עבר אולם התפילה לכתובת Karlsgasse, במקום שבו נבנה מאוחר יותר בית הכנסת.
את המבנה תכנן האדריכל הווינאי ריכרד אסריאל, ובנייה הוטלה על ראש הבנאים לאונרד באואר.
החזית נבנתה בסגנון רומי; משני צידי החזית ניצבו מגדלים קטנים עם כיפות, ובמרכז החזית הוצב לוח ההקדשה.
בית הכנסת הכיל 120 מקומות ישיבה לגברים בקומת הקרקע וכ־120 מקומות לנשים בקומה העליונה.
בנוסף נבנו דירות למורה הדת ולמשרת ושימש גם אולם ישיבות ולימוד.
בשנת 1922 שופץ והורחב המבנה: שני חלונות אמצעיים בחזית נסגרו, ולוח ההקדשה הועבר כנראה לתוך המבנה; אחד משני פתחי הכניסה נסגר.
בליל הבדולח בית הכנסת אצגרסדורף הוצת ונשרף.
רק בית הכנסת הגדול ששולב בבניין מגורים ברובע הראשון שרד.
על פי מנהלת מחוז מדלינג, האש הוצתה על ידי מציתים לא ידועים.
מאחר ש"לא ניתן היה להשיג בעלים" (כלומר, קהילת ישראל של מודלינג), פורסמה הוראה ב-24 בנובמבר 1938 לקהילה היהודית וינה להרוס באופן מיידי את חורבותיו השרופות של בית הכנסת לשעבר בקרלשגאסה (כיום דירמהירנגאסה).
בשנת 1942, בנה הקבלן הראשי לאופולד שם מליסינג דיור חירום על יסודות בית הכנסת, תוך שימוש בחומרי בניין מבית הכנסת.
הכנות לעבודות ושיח על נוסח הלוח עיכבו את הצבת לוח הזיכרון בכתובת דירמהירנגאסה112; מאחר שלא הושגה הסכמה עם בעלות המגרש, הוצב לבסוף לוח זיכרון דו־לשוני (גרמנית ועברית) על מגרש עירוני סמוך, דירמהירנגאסה114, ונחנך על־ידי הנהלת מחוז ליזינג ב־17 במרץ 2005.
בנובמבר 2018 הוקמה באתר אנדרטה בגובה כחמישה מטרים לזכר בית הכנסת.
האנדרטה, שעוצבה בידי לוקאס מריה קאופמן, נושאת מגן דוד ולידה לוח מידע; היא חלק מסדרת 24 אתרי זיכרון ברחבי וינה.
באמצעות קוד QR ניתנת גישה לשחזור וירטואלי של מקום התפילה שאבד.
בית הכנסת בבָּאנָאטְסְקוֹ אָרָאנְגֶ'לוֹבוֹ (בסרבית: Синагога у Банатско Аранђелово) היה בית כנסת אשכנזי שפעל בכפר באנאטסקו אראנג'לובו בצפון סרביה בין השנים 1880–1941. מבנה בית הכנסת שרד את השואה ונהרס על ידי שלטונות יוגוסלביה ב-1948.
בשלהי המאה ה-19 מנתה הקהילה כ-100 נפשות.
הספטמבר 1941 גורשו בני הקהילה לבלגרד, ונכלאו בטופובסקה שופה.
מבנה בית הכנסת נבנה ב-1880 מלבנים.
קירות החזית היו מטויחים וצבועים לבן, והגג כוסה בלוחות אבן ומעליהם הותקנו רעפים.
הכניסה לבית הכנסת הייתה מהרחוב הראשי, דלת הכניסה הייתה עשויה מעץ בצבע טבעי, ומסביבה גומחא בת שתי כנפיים.
בקומת הקרקע של בית הכנסת היו שתי שורות מושבים לגברים ובקומתו השנייה שכנה עזרת הנשים ובה שלוש שורות מושבים.
בארון הקודש היו שני ספרי תורה.
בית הכנסת הוקף בחצר גדולה ומרווחת ובה ניטעו עצים ירוקי-עד.
בתקופה האוסטרו-הונגרית שכן בחצר צריף מגורים עבור הרב שהגיע לקיים את התפילות בדרך כלל בשבתות ומועדים מנובי קנז'באץ.
בתקופת השואה, לאחר כיבוש האזור על ידי הגרמנים, חולל המבנה והפך למחסן וניזוק קשות.
ב-1948 הרסו שלטונות יוגוסלביה את המבנה.
בכפר אין אזכור או הנצחה לקהילה היהודית אשר התגוררה במקום וחרבה בשואה.
בית הכנסת באדה (בסרבית: Синагога у Ади) היה בית כנסת אשכנזי שפעל בעיירה אדה במחוז באנאט הצפוני שבפרובינציית וויבודינה בסרביה, בין השנים 1896–1941. המבנה שרד את אירועי אירועי השואה וב-1973 נהרס על ידי שלטונות יוגוסלביה.
יהודי העיירה התפרנסו בעיקר מחקלאות וטחנות קמח וממסחר בתוצרת חקלאית.
לאחר הקרע ביהדות הונגריה, הצטרפה קהילת אדה למחנה האורתודוקסי.
מבחינה הלכתית חל בתקופת בין המלחמות פילוג בין מרבית הקהילה שנמנתה עם הזרם האורתודוקסי, לחלק קטן חסידי שהתאחד הלכתית עם תושבי הכפר באצ'קו פטרובו סלו.
כ-60 נפשות שבו לאדה וניסו לשקם את הקהילה.
מרבית היהודים מקרב שארית הפליטה עלו לישראל ב-1948.
בית תפילה מעץ במקום בו נבנה בהמשך בית הכנסת מתועד בכתובים ב-1860, עת כיהן ברבנות מרדכי אליעזר ובר.
עם הגידול במספר בני הקהילה הוחלט לבנות בית כנסת ברוח התקופה האוסטרו-הונגרית, וב-1896 נבנה בית הכנסת החדש.
במועד זה מנתה הקהילה 400 נפשות ורבה היה יעקב הלוי פראגר בית הכנסת היה בן שלוש קומות, עוטר בשני צריחים והכיל 200 מקומות ישיבה.
בקומתו השנייה שכנה עזרת הנשים ובה 100 מקומות ישיבה.
בית הכנסת הוקף בגדר אבן אשר עוטרה באביזרים מברזל.
במתחם הגדול של המבנה שכנו גם מקווה טהרה ובית מטבחיים עבור הקהילה.
לצד בית הכנסת שכן תלמוד תורה ובעברו השני של הכביש שכנו מגורי הרב והשוחט.
במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש יוגוסלביה הוחרם המבנה וחולל.
לאחר המלחמה בוצע שיקום חלקי במבנה, וב-1948 הותקן בבית הכנסת לוח זיכרון ועליו שמות הנרצחים במחנות ההשמדה.
לאחר עליית בני הקהילה לישראל, נותרו באדה שתי משפחות יהודיות, פסקה הפעילות הקהילתית ולא היה מימון להמשך תחזוקת בית הכנסת.
ב-1973 נהרס המבנה לטובת הקמת מבני מגורים.
לוח הזיכרון הועבר לחלקה היהודית של בית הקברות המקומי.
ב-18 ביוני 1994, במלאת 50 שנים לגירוש יהודי אדה למחנות ההשמדה הוצבה לוחית זיכרון על קיר בית המגורים שהוקם במקום בית הכנסת שנהרס.
בית הכנסת באפאטין (בסרבית: Апатинска синагога) הוא בית כנסת אשכנזי-נאולוגי שפעל בעיירה אפאטין במחוז באצ'קה הדרומי שבפרובינציית וויבודינה בסרביה, בין השנים 1885–1941. המבנה שרד את אירועי אירועי השואה וב-2024 הוכרז כ"אתר מורשת סרבית".
יהודים הגיעו לאפאטין ככל הנראה בשלהי המאה ה-18 מהמרחב הגרמני, והוקצתה להם חלקת בית עלמין.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו באפאטין 63 יהודים ובשנת 1944 התגוררו שם 40 יהודים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית, סופח האזור להונגריה.
מתוך הקהילה, רק 8 יהודים שרדו את השואה.
באפאטין פעל בית תפילה בבית מגורים שנשכר על ידי הקהילה.
כאשר צברו בני הקהילה מעמד כלכלי איתן הוחלט להקים את מבנה הקבע.
בית הכנסת נחנך ב-1885. הוא נבנה בסגנון אדריכלי של התחייה הגותית, משולב בסגנון רונדבוגנשטיל שהיה נפוץ באזור וויבודינה בקרב אוכלוסייה ממוצא גרמני (פולקסדויטשה).
המבנה היה מלבני עם 2 חלונות קמורים מכל עבר בסגנון נאו-גותי.
כאשר הוקם, היה המבנה גבוה מסביבתו ובן שתי קומות.
בקומתו השנייה שכנה עזרת הנשים.
במרתף המבנה היה מקווה טהרה.
חלקו הקדמי של הבניין מוקם על קו הרחוב וזאת בניגוד לתקנות האוסטרו-הונגריות שחייבו בתי תפילה יהודיים לשכון במרחק מקווי רחוב, וכן להיות מוקפים בגדר.
הכניסה לבית הכנסת הייתה מכיוון דרום, בניגוד למקובל בבתי כנסת, מכוון מערב.
ב-1955 נמכר המבנה והוסב לכנסייה בפטיסטית תוך שימור חזית הבניין והוספת צלב על גבי לוחות הברית.
בית הכנסת מעורר עניין רב בקרב חוקרים משום שתקרתו מעוטרת בציור פוליכרומי של לוחות הברית בתוך ענן כאשר עשרת הדיברות כתובות באופן נדיר בכתב ראי.
ככל הנראה מדובר בטעות שביצע קבלן ההקמה המקומי.
ב-1991 נמכר המבנה ליזם פרטי, וב-2024 הוכרז כאתר מורשת סרבית המיועד לשיפוץ ולשיקום.
בית הכנסת באוז'הורוד (באוקראינית: Ужгородська ортодоксальна синагога) הוא בית כנסת לשעבר באוז'הורוד, באובלסט זקרפטיה המערבית של אוקראינה.
בית הכנסת הוקם בשנת 1904, באימפריה האוסטרו-הונגרית.
בבית הכנסת התפללו בנוסח אשכנז.
בשנת 1947 הממשל הסובייטי החרים את המבנה, ומאז הוא משמש כאולם קונצרטים.
בית הכנסת הושלם ונחנך ב-27 ביולי 1904. באותה עת הוא היה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
הבניין תוכנן על ידי האדריכלים גיולה פאפ ופרנץ סבולץ', בסגנון רומנטי ראוותני, ששילב אלמנטים ארכיטקטוניים ביזנטיים ומוריסקיים.
מאפיין בולט לכך הוא מגן דוד במרכז המרפסת שבחזית הבניין.
בשנת 1944, לאחר השמדת יהדות הקרפטים, בית הכנסת הפסיק לשמש כמקום תפילה.
לאחר כשלוש שנים, בשנת 1947, החליטה הממשלה הסובייטית להעביר את המבנה למשרד התרבות של ברית המועצות, והבניין החל לשמש כאולם הקונצרטים של אוז'הורוד.
לאחר שהוסב בית הכנסת לאולם קוצרטים, הסמלים היהודיים מהבניין הוסרו.
עם זאת, נכון ל-2012, בחזית הבניין התנוסס שלט להנצחת 85,000 היהודים ממחוז זקרפטיה שנרצחו בשואה.
בשנת 2015 הוכרזו תוכניות לשחזור כיפת הזכוכית והפסיפסים שהיו עליה, אך עד 2019 תוכניות אלה טרם יושמו.
עם זאת, קהילה יהודית מקומית משתמשת מדי פעם בבית הכנסת לשעבר לאירועים דתיים.
בית הכנסת באוסטרבה - בית כנסת הוקם בשנת 1879, ונהרס ב-1939, בעיר אוסטרבה שבצ'כיה (לשעבר העיר נקראה מורבסקה-אוסטרובה ובגרמנית "מוריש אוסטראוו"), בחבל מוראביה).
בית הכנסת שמיקומו היה ברחוב זיירבה 108, היה בנוי בסגנון נאו-מורי.
אבן הפינה הונחה ב-20 במאי 1879. וטקס חנוכת הבית נערך ב-15 בספטמבר של אותה שנה.
מאפיין המבנה היה כיפותיו הבולטות, שבראשן סמל המגן דוד, בדומה לבית הכנסת החדש בברלין ששימש השראה לאדריכל המקומי.
טקס הפתיחה נערך על ידי מנהל המחוז, ריכטר.
ב-10 באוגוסט 1928 ארעה שריפה בבית הכנסת כתוצאה מקצר חשמלי, ורוב הבניין נשרף.
לבניין נדרש שיפוץ, והוכרזה תחרות בין אמנים צעירים לעיצוב מחדש של חזית הבניין.
בשנת 1934 שופץ המבנה לפי העיצוב הזוכה של אדריכלי פראג, שעוצב כמשטח חלק עם חלונות בסגנון לוחות הברית.
תקופה קצרה לאחר כיבוש צכוסלובקיה על ידי גרמניה הנאצית, בלילה שבין ה-12 ל-13 ביוני 1939, נשרף בית הכנסת על ידי הנאצים, ובסוף אוגוסט 1939 הוצא צו הריסה על ידי פיקוח הבנייה העירוני.
עבודות ההריסה החלו בנובמבר 1939 והושלמו בקיץ 1940.
ספר תורה שהיה שייך לבית הכנסת באוסטרובה, הועבר בנובמבר 2006 לבית הכנסת בקינגסטון שבאנגליה.
כיום, בית הכנסת מונצח בלוחית זיכרון הממוקמת בכניסה הצדדית לחנות הכלבו פריור.
בית הכנסת באולומואוץ' היה בית כנסת יהודי אורתודוקסי לשעבר, הממוקם באולומואוץ, צ'כיה.
בית הכנסת נבנה בשנת 1897 ונהרס על ידי הנאצים במרץ 1939.
לאחר מהפכת 1848 בוטל צו גירוש יהודי העיר שניתן בשנת 1454 והיה בתוקף מעל 400 שנה.
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-19 נוסדה "האגודה הדתית היהודית" (Izraelitische Cultusverein) של אולומואוץ.
בשנת 1859 שכרה הקהילה מקום לבית הכנסת, הודות למאמציהם של הרמן צווייג והמלומד והרופא היהודי הידוע, אדולף ברכר.
הפעילות אושרה רשמית על ידי הרשויות בשנת 1860. בשנת 1863 נחנכה קומה שלמה, שנרכשה לאחר מכן על ידי הקהילה, על ידי הרב ד"ר אדולף שמידל, שבאותה תקופה גר בפרוסטיוב.
בשנת 1892 הארגון נרשם כ"קהילה דתית יהודית", וחוקתו אושרה שנתיים לאחר מכן.
הרב ד"ר ברטהולד אופנהיים, שהתמנה ב-1 בנובמבר באותה שנה לרב הראשון של הקהילה, העלה את הרעיון של בניית בית כנסת.
ובשנת 1894 ביוזמת הרב אופנהיים, רכשה הקהילה שטח סמוך לכיכר מריה תרזה, לצורך בניית בית הכנסת.
בית הכנסת החדש, תוכנן על ידי האדריכל היהודי האוסטרי יעקב גרטנר (1861–1921), התוכניות הוגשו ב-12 במאי 1895, ואושרו רשמית על ידי ראש העיר קרל ברנדהובר, ב-28 ביוני 1895. ב-11 באפריל 1897 הושלמה הבנייה, ובית הכנסת נחנך על ידי הרב אופנהיים, בהשתתפות משלחות רבות מהקהילות היהודיות ונציגי הצבא.
לאחר טקס הכנסת ספר תורה לארון הקודש, נשא הרב דרשה בה הציג את בית הכנסת כסמל לסולידריות, אחדות ושלום.
בניין בן שתי קומות עם דירה לרב, ספרייה, ומשרדי הקהילה, נבנה בסמוך לבית הכנסת.
בשנת 1904, העיירה מנתה 21,933 תושבים, ומתוכם אוכלוסייה יהודית של 1,676 תושבים.
המבנה היה אחד מבתי הכנסת הגדולים והיפים ביותר בצ'כוסלובקיה, ועמד כחצי מאה.
והנאצים לא אפשרו לכבאים של העיר לכבות את הלהבות.
לאחר השרפה פינתה העירייה את הריסות בית הכנסת, וניתן לקהילה אישור להוציא את מה שנותר מקישוטי וריהוט בית הכנסת.
עבודות הפינוי הסתיימו ב-30 במרץ 1940.
גובה מבנה בית הכנסת הכולל היה 38 מטרים, אורכו 39.30 מטר ורחבו 21.30 מטר.
המבנה בסגנון אדריכלי נאו-ביזנטי אוריינטלי, החזית נבנתה מאבני לבנים אופקיות, ועוצבה עם חלונות רוזטיים ואלמנטים סגנוניים נוספים.
בגמלון מעל הכניסה היה לוח אבן ועליו כתובים עשרת הדיברות, ובפינות החזית הקדמית היו שני מגדלים עם כיפה.
בהיכל בית הכנסת היו 440 מקומות ישיבה לגברים.
ובגלריית עזרת הנשים היו 304 מושבים.
בצד הימני של המבנה היה אולם תפילה קטן נוסף, לתפילות בימי החול, ובו כ-50 מקומות, בימה וארון קודש.
תקרת בית הכנסת הייתה כיפה גדולה שנתמכה בארבעה עמודי ברזל, שצופו באבן.
שלושה ספרי תורה נמסרו למוזיאון היהודי בפראג בשנת 1942. בתחילת 1963, עורך הדין והפילנתרופ הבריטי ראלף יבלון רכש את המגילות מממשלת צ'כוסלובקיה ותרם אותן לבית הכנסת הרפורמי בלונדון, שהקים את (MST), קרן המשאילה את ספרי התורה לבתי כנסת ברחבי העולם, כאשר רובן הועברו לבתי כנסת בארצות הברית.
בשנת 1970 הועבר אחד הספרים לקהילת פנינסולה סיני בפוסטר סיטי, קליפורניה.
המגרש הריק עליו היה בית הכנסת שימש עבור פסל של לנין וסטלין.
עשרות שנים לאחר מכן, הוסב לשימוש כחניון, הקיים עד היום.
ב-7 במרץ 1990 התקיים טקס זיכרון ובמהלכו הוצב לוח זיכרון בבניין הפקולטה למדעים באוניברסיטה בעיר.
קהילת יהודי אולומואוץ הוקמה מחדש לאחר שהושמדה על ידי הנאצים, ובשנת 2016 פנו לקרן מגילות הזיכרון וביקשו לקבל ספר תורה, בעדיפות לספר שמקורו באולומואוץ.
מכיוון שלקהילת סיני היו שני ספרי תורה מצ'כיה, הם הסכימו להחזיר את בספר מאולומואוץ שלא היה בשימוש, ל-MST, כדי שתוכל להעבירו לקהילת אולומואוץ החדשה.
ב-22 באוקטובר 2017 התקיים טקס הכנסת ספר תורה, בו חודשו ונכתבו מחדש האותיות האחרונות, והספר הושאל רשמית לקהילה ללא הגבלת זמן על ידי ג'פרי אורנשטיין, יו"ר קרן המגילות הזיכרון, זוהי הייתה הראשונה מבין 1,564 ספרי התורה של קהילות בוהמיה ומורביה מהאוסף שהוקצו בהשאלה לקהילה צ'כית.
בית הכנסת באסטרגום הוא מבנה של הקהילה היהודית הממוקם באסטרגום, הונגריה.
המקום נבנה במטרה לשמש בית כנסת עבור הקהילה בשנת 1859. בשנת 1888 הוא שופץ ובמהלך מלחמת העולם השנייה המקום ספג נזק כבד בהפצצות.
מאחר שכמעט כל היהודים שחיו בעיירה גורשו במהלך השואה ולאחר מכן השתלטו הקומוניסטים על המדינה, מאז שנות ה-40 הבניין לא שימש למטרות דתיות.
מצבו הרעוע של המבנה המשיך להידרדר עד שנת 1962, אז נרכש מהמועצה הלאומית של היהודים בהונגריה על ידי מועצת העיר, על פי ההיסטוריון יאנוש נמט.
מאוחר יותר הוא נבנה מחדש וב-28 בספטמבר 1964 הוא נחנך כבית הטכנולוגיה ().
עם זאת, ישנו מקור אחר המציין שרק בשנת 1981 המקום נחנך מחדש כבית הטכנולוגיה, לאחר שיפוצים שבוצעו במבנה בשנים 1980 ו-1981 ש"כללו פישוט משמעותי של המראה החיצוני" ו"טרנספורמציה מוחלטת של הפנים".
נמט טוען שחברי ממשל ומתנדבים עבדו על שיקום בית הכנסת אסטרגום בין השנים 1963 ו-1964 וב-28 בספטמבר 1964 הוא נחנך כבית הטכנולוגיה והפך לביתו של ארגון האגודות למדעי הטכנולוגיה והטבע (MTESZ) של העיר, שנוסד באותו יום.
בשנת 2006, הוא נרכש על ידי העירייה במטרה לשמש כמרכז לפעילויות תרבות ופנאי.
אסטרגום הייתה ביתם של מספר רב של קהילות יהודיות מאז תקופת שושלת בית ארפד.
יש אזכורים משנת 1050 לכך שהיה במקום בית כנסת.
במהלך הרפורמציה הפרוטסטנטית, אסטרגום קיבלה בברכה סוחרים ובעלי מלאכה יהודים, שבנו בית כנסת בעיר.
בשנת 1858 הוקם בית כנסת במקום בו נמצא בית הכנסת של ימינו, בכפר שהיה במקום בשם סנטאמאש.
כשלושים שנה לאחר מכן, עמיתו של האדריכל אדון לכנר, ליפוט באומהורן, הוזמן לתכנן בית כנסת חדש; זו הייתה עבודת היחיד הראשונה של באומהורן.
בית הכנסת נחנך ב-21 באוגוסט 1888 על ידי הרב איגנץ וייס, רבה של אסטרגום, והרב עמנואל לעף, רבה של סגד (Szeged).במהלך מלחמת העולם השנייה, בית הכנסת הופצץ וניזוק קשות.
כחמש מאות יהודים גורשו, ומאז לא הייתה קהילה יהודית משמעותית בעיר.
השם ( מילולית: "רחוב בית הישיבות") הוא תזכורת למטרה המקורית של הבניין.
על פי ההיסטוריון יאנוש נמט מצבו של מבנה בית הכנסת המשיך להתדרדר עד 1962, כאשר מועצת העיר רכשה אותו מהמשרד הלאומי של בני ישראל ההונגרים.
לאחר מכן הוא נבנה מחדש ונחנך כבית הטכנולוגיה ב-28 בספטמבר 1964. חלקים רבים של משרדי הממשלה ומתנדבים עבדו על בנייתו מחדש בין השנים 1963 ו-1964, וב-28 בספטמבר 1964 הוא נחנך כבית הטכנולוגיה (Hungarian Technika Háza), והפך למשכנו של "ארגון האגודות למדעי הטבע והטכנולוגיה של העיר" (MTESZ), שנוסד באותו יום.
בשנת 2014 המפלגה הפוליטית הנאו-נאצית של הונגריה הזמינה את בית הכנסת לטובת קיום של עצרת פוליטית.
תושבי אסטרגום זעמו על חוסר הכבוד כלפי הקהילה היהודית וביקשו מהממשלה לבטל את האירוע.
גובהו של בניין בית הכנסת לשעבר בן שתי הקומות הוא 1,216 מ"ר, והוא כולל שתי יחידות בולטות משני צידי החזית.
היחידות האלו מחוברות על ידי מבואה בעלת שלוש קשתות בסגנון ארקדה.
גרם המדרגות המקורי משיש שנבנה בשנת 1888 מוביל לחדר ישיבות בקומה העליונה שם שוכן אולם כנסים ובו תאי מתורגמנים.
אנדרטת המרטיר מול הבניין הוקמה בשנת 1985 על פי תוכניותיו של אישטבן מרטסה.
אנדרטת הברונזה המקורית נוצרה עבור תחרות האנדרטה במאוטהאוזן והוצבה בצריפים ההונגריים במוזיאון אושוויץ.
בסיסה של האנדרטה מעוצב כמדורה העשויה מאדני רכבת.
על קיר הבניין תלויה לוחית זיכרון, לציון זכרם של יהודי העיר אסטרגום שנעצרו, נלקחו מבתיהם וגורשו למחנות ההשמדה (בעיקר לאושוויץ) בשנת 1944.
בית הכנסת באושטק (בצ'כית: Synagoga v Úštěku) נמצא בחלק המערבי של העיר אושטק, ברחוב 1 במאי מס' 96, כ-200 מטרים מכיכר השלום (Mírového náměstí).
מבנה בית הכנסת ובית הרב הסמוך משמשים כמוזיאון יהודי אזורי, והם מוכרים כמונומנט תרבותי.
בית הכנסת של אושטק נבנה בשנים 1791 עד 1794 בסגנון נאו-קלאסי במקום שבו עמד בית הכנסת המקורי מעץ, אשר נשרף בשנת 1773.
המבנה הריבועי העשוי אבן, שהוא יחיד במינו מבחינה טיפולוגית בבוהמיה, ניצב על מסד גבוה של אבני אבן חול במדרון תלול; מצידו הקדמי הוא בן קומה אחת, ואילו מצידו האחורי הוא בעל אופי של מבנה מגדל.
בשנת 1851 נערך שיפוץ בבית הכנסת על פי תוכניותיו של הבנאי המקומי ונצל יאהן, שבמסגרתו הוגבה המבנה ב-1.2 מטרים, עזרת הנשים הורחבה, נוספה מבואה ואולם התפילה עוטר במוטיבים מוריים.
קומת המרתף של בית הכנסת הוקצתה עבור בית ספר יהודי.
המקום שימש לצרכים דתיים עד מלחמת העולם השנייה.
המבנה שרד את המלחמה, אך בתקופה שלאחריה נהרסו הבתים הסמוכים ובית הכנסת התפורר.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 הוצא צו הריסה למבנה, ובשנות ה-80 המשיך הגג להתפרק והציוד הפנימי נשרף.
שיפוץ המבנה התבצע רק בשנים 1993 עד 2003 במסגרת פרויקט של פדרציית הקהילות היהודיות בצ'כיה בתמיכת הקרן הבינלאומית לסיוע לקורבנות השואה, צ'כיה והעיר אושטק.
מאז 1938 לא קיימת באושטק קהילה יהודית כתוצאה מהשואה, והיא לא חודשה לאחר המלחמה, אף על פי שלאחר המלחמה, בשנת 1945, הגיעו לאושטק מספר משפחות יהודיות, בעיקר יהודים חסידים מזקרפטיה, שקיבלו שם דירות גירוש של גרמנים סודטים שגורשו, אך עד שנת 1950 הם היגרו כולם לארצות הברית ולישראל.
בהקשר לשיקום המבנה למצבו המקורי, החל בית הכנסת לשמש שוב למטרתו המקורית כמקום תפילה לעיתים תכופות יותר ויותר, אם כי באופן זמני ולא קבוע, על ידי מאמינים יהודים מפראג, מאתר הנופש הסמוך סטרה ספלאבי, או מארצות הברית וישראל.
בשנת 2018 נערכה במקום החתונה היהודית הראשונה מאז השואה, בה נישא זוג מפראג.
בדצמבר 2024 התקיימה בבית הכנסת תפילה ציבורית וחגיגת חג חנוכה הראשונה מאז מלחמת העולם השנייה; את החנוכייה הדליק ברחבה שלפני בית הכנסת תומאש קראוס ונכדו.
בית הכנסת של בזל , הידוע גם בתור בית הכנסת הגדול , הוא בית הכנסת של הקהילה האשכנזית של קהילת יהודי בזל.
הוא נמצא ברובע העיר אם רינג ברחוב אוילר 2. שתי כיפותיו המחודדות, המבהיקות בזהב, מעניקות למבנה נופך מזרחי והן מאפיין בולט בנוף בזל.
בית הכנסת הראשון של קהילת יהודי בזל שכן סביב שנת 1200 ברחוב גרברגאסה תחתית.
מאז 1864 דנה קהילת יהודי בזל בהקמת בית כנסת, ולבסוף נבנה המבנה בין 1866 ל-1869 בידי האדריכל הרמן רודולף גאוס.
בהתאם לאופנה של התקופה, הבניין הראשון היה מבנה נאו-ביזנטי מרכזי מסוג מבנה כיפת-צלב, שבמזרחו הוצמד ארון קודש.
עזרת נשים הייתה מכוונות מערבה.
הרחבה ראשונה בוצעה בשנת 1892, כאשר פאול רבר הרחיב את בית הכנסת והוסיף לו כיפה שנייה, ובכך העניק למבנה אופי מובהק של ציר אורך.
לאחר השיפוץ של 1947, הוחלפה העיצוב הפנימי הרב-צבעי בגוון אפור מאחד.
בשנים 1986/87 שופץ בית הכנסת פעם נוספת באופן מקיף, ובמסגרת זאת שוחזרו הציורים של הקיר המזרחי והעיטורים של חיפוי התקרה שביצע פאול רבר.
בית הכנסת הגדול של בזל, שעד אז כונה בפי חברי הקהילה בשפת היום-יום IGB-Syni (צורה מקוצרת של Israelitische Gemeinde Basel-Synagoge), שינה את שמו בסוף שנת 2020 לבית יוסף.
על מתן השם הזה החליטה אספת הקהילה בספטמבר 2020 ברוב דחוק, לאחר דיון ממושך.
בכך נקרא בית הכנסת על שמו של הבנקאי יוסף ספרא.
בתמורה קיבלה הקהילה תרומה בסך 1.5 מיליון פרנק שווייצרי.
מאחורי התרומה עומדת משפחת הבנקאים ספרא שמקורה בברזיל וקרן המקורבת לה.
מאז רכישת הבנק הפרטי הבזלאי Sarasin, שכיום נקרא J.
Safra Sarasin Bank, יש למשפחה, הנמנית עם חמש המשפחות העשירות בשווייץ ובעלת בתי מגורים במדינות שונות, קשר ישיר לבזל.
התנאי היחיד להסכם, אשר הושלם באופן סופי חרף מחאות בודדות, היה ששם בית הכנסת יישמר מעתה ואילך "לנצח נצחים".
בית הכנסת באופובה (בצ'כית: Opava, בגרמנית: בית הכנסת בטרופאו (Troppau)), הוא בית כנסת יהודי לשעבר, שהיה ב, באזור שלזיה, שבצ'כיה.
העיר נמצאת באזור שלזיה האוסטרית, שעד לשנת 1918 הייתה בשיטת האימפריה האוסטרית, ונקראה טרופאו.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הפכה לחלק ממדינת צ'כוסלובקיה ושמה שונה לאופובה.
האזכור הראשון של יהודים בטרופאו מתוארך לשנת 1281. אך במאות הבאות לא נמצא אזכור ליהודים שגרו בעיר, ויתכן שהם גורשו, אך אין מסמך המאשר זאת.
האיזכור הנוסף הוא בתחילת המאה ה-16, בשנת 1501, שאז ניתן אישור זמני ליהודי העיר לשוב ולגור בה, אך הם גורשו סופית בשנת 1523. בשנת 1737 התגוררו בדוכסות 20 משפחות יהודיות.
בתחילת המאה ה-19 חזרו משפחות יהודיות לטרופאו.
לאחר שקבלו זכויות אזרחיות, האוכלוסייה היהודית התרחבה, ובשנת 1849 הוקמה "אגודת בית כנסת בטרופאו", ודוד הירש שימש כנשיאה בין השנים 1854 ל-1866, ובפעילותו התקבל אישור בשנת 1863 להקים בעיר קהילה יהודית זמנית.
בשנת 1850 הוקם בית הכנסת הראשון בעיר, ונפתח בית ספר יסודי יהודי דתי, שנסגר בשנת 1905. במחצית השנייה של המאה ה-19, גדל מספרם של המשפחות היהודיות מ-134 נפש בשנת 1867, ל-1127 נפש ב-1921, שהיו כ-3% מאוכלוסיית העיר.
בשנת 1930, גרו בעיר 971 תושבים יהודים מוצהרים, שהיו 2.6% מהאוכלוסייה, אך ההיסטוריונים טענו שהמספר האמיתי היה גבוה יותר.
לאחר מותו, כיהן הרב ד"ר שמעון פרידמן, שהיה ציוני נלהב.
נשיא הקהילה בין השנים 1888 ל-1919, היה ד"ר תאודור זוננשיין, שתרם מהונו לבניית בית הכנסת החדש.
בשנת 1919, לאחר מלחמת העולם הראשונה, כשנחתם הסכם חוזה סן-ז'רמן, עברה העיר טורפאו שהיתה בשלזיה האוסטרית למדינת צ'כוסלובקיה, למרות אחוז הגרמנים הגבוה שחי בעיר.
שמה הוחלף לאופבה, והעיר נוהלה על ידי ועדה שכללה 14 צ'כים, שנים-עשר גרמנים ושני חברים יהודים.
בתקופה זו הוקמה בשולי העיר חוות האימונים של תנועת החלוץ.
והאוכלסייה היהודית שהתפתחה וגדלה עד אז, התמעטה מאוד בעקבות הגירה גדולה בעיקר לארצות הברית ולישראל.
לאחר עליית אדולף היטלר לשלטון בגרמניה ב-1933, קמו תנועות פרו-נאציות באזור חבל הסודטים.
ובהסכם מינכן צורפה אופאבה לרייך הגרמני.
כשבתקופה זו גרו באופובה כ-120 יהודים.
בקיץ 1939, גורשו יהודי העיר הנותרים למחנה בסטרושוביץ .
וב-1940 הועברו משם למחנות ריכוז שונים, וכמעט כולם נרצחו.
לאחר מלחמת העולם השנייה, ב-9 באוגוסט 1945, הוקמה מחדש בעיר קהילה יהודית קטנה, שמנתה כמאה חברים, בעיקר יהודים מרותניה הקרפטית (כיום: זקרפטיה) שהיו ב, וממשחררי צ'כוסלובקיה, שהתיישבו בעיר, ואתם מספר שורדי שואה.
נשיא הקהילה היה בתחילה קרל וינר, שהוחלף שנה לאחר מכן על ידי עמנואל גובה.
אין מידע על בית הכנסת ובית הקברות שהיו בימי הביניים בעיר.
בשנת 1850 היו בקהילה היהודית 24 מתפללים, שהתפללו בחדר שכור בבית סמוך לרחוב צווישן-מרקטן (Zwischen-Märkten) כמקום תפילה.
בשנת 1850 נרכש מבנה חדש לבית הכנסת, שנחנך על ידי רב העיר צ'שין.
חלק ממגרש בית הכנסת שימש כבית קברות.
ארבע שנים לאחר מכן, המבנה הפך לקטן מדי עבור מספר היהודים ההולך וגדל.
לצורך בניית בית כנסת חדש, קנתה הקהילה היהודית בית בשנת 1854 בסכום של 2,000 גולדן.
הבית הקיים נהרס ונבנה במקומו בית כנסת, על ידי אנטון וילשה, בסגנון בית הכנסת נחנך ב-7 בספטמבר 1855. המבנה הצר, שולב בשורת בתים בורגניים, והיה מורכב משני קומות שהסתיימו בגמלון חצי עגול.
באותה שנה, הקהילה הקימה בית קברות חדש בפינת רחובות ולסלבינובה ומירובה, ורכשה את הבית מספר 17 ואת גינת הבית הסמוך, כשהגן שימש עבור בית קברות והבית שימש כחדר טהרה ובית לוויות.
הקברים מבית הקברות הקודם הועברו למקום החדש, שהיה פעיל עד שנת 1892. נהרס על ידי הנאצים, ורק חלק מחומת המתחם נשארה.
בשנים שאחרי כן קברו שהיה במתחם סמוך לבית הקברות העירוני, בו קבורים גם קדושי השואה, והמקום פעיל עד היום.
בשנת 1869, מבנה בית הכנסת החדש כבר היה קטן מדי, המבנה התערער והייתה סכנת קריסה.
בשנת 1886 נסגר בית הכנסת רשמית בשל ליקויים בבנייה, וחברי הקהילה עברו זמנית להתפלל במקום שכור עד להשלמת בנייתו של בית כנסת החדש.
הבניין הישן הועבר לשימוש כאולם ספורט לבית הספר, ובהמשך הוסב לקולנוע תחת השם Troppauer Lichtspiele.
הבניין נהרס במהלך מלחמת העולם השנייה, בשנת 1945.
תוכניות גרטנר הבסיסיות אושרו בשנת 1893 והוצגו לרשויות.
ב-12 במאי 1895, הציג גרטנר לוועד הקהילה את התוכניות המפורטות והערכת העלויות, ולאחר מספר שינויים קלים בתכניות, ביניהם הגבהת והרחבת כיפת התקרה, הונפק היתר בנייה ב-23 ביולי 1895, כשגרטנר מונה לאחראי על ניהול ופיקוח האתר.
בשל קשיים כלכליים, הבנייה של בית הכנסת החדש בפועל החלה רק כעשר שנים לאחר סגירת בית הכנסת הישן.
בשנת 1895 הוקמה קרן מימון שארגנה הגרלה שאושרה על ידי משרד האוצר המלכותי ב-25 ביוני 1895, בו הוצעו 6,000 כרטיסים במחיר גולדן אחד, וההגרלה התקיימה ב-31 בדצמבר 1896 בחדר הישיבות של הקהילה היהודית.
לאחר בחירת בעלי המלאכה השונים על ידי גרטר, בנובמבר 1895 החלו העבודות שהתארכו למעלה מהמתוכנן ורק בסוף מאי 1896 הותקן הגג והכיפה הגדולה.
לאחר השלמת הבנייה, התקיים טקס חנוכת הבית החגיגי ב-8 בדצמבר 1896. הטקס שהחל בשלש אחרי הצהרים, כלל הכנסת ספר תורה, ניגון בעוגב, הדלקת נר תמיד דרשה ושירה, לאחר מכן בשעות הערב סעודת מצווה במסעדת פרומנדה, וריקודים עד שעה מאוחרת.
העלות הכוללת של הבנייה הייתה כ-87,100 גולדן, הרבה מעבר לתקציב המתוכנן שהיה 62,600 גולדן, למרות שנבחרו חומרים זולים יותר כדי להפחית עלויות.
ולדוגמה, מעקה הבימה, שתוכנן להיבנות משיש, הוחלף במעקה עץ אלון.
בית הכנסת, שתוכנן על ידי האדריכל היהודי-אוסטרי יעקב גרטנר ונבנה בסגנונות והאדריכלות נאו-מורית, הושלם בשנת 1895.
בראש המבנה גג כיפה גדול, שבאמצעו מגדל עם סמל מגן דוד בראשו, עומד על בסיס מתומן, כשבחזית מצד צפון-מערב שני מגדלים תואמים בצידי המבנה, ובראשם סמל המגן דוד.
הקיר עשוי לבנים אדומות שביניהם רצועות בטון מצופות בטיח לבן.
לבית הכנסת היו שמונה דלתות כניסה: חמש דלתות בחזית הראשית, ודלת אחת בשלושת הצדדים האחרים.
קומת הקרקע ממוקמת בגובה 90 ס"מ מעל פני הקרקע.
ארבע החזיתות סימטריות, ומחולקות למספר שורות לבנים, וביניהם בצבע לבן.
הסגנון המזרחי מובלט בעזרת עשרים עמודי פינה שבראשם צריחונים תפוחים, המחוברים במעקה בסגנון מורי.
קיר החזית מסתיים בגמלון משולש שבראשו, מעט שקוע, בנוי סמל לוחות הברית.
בית הכנסת היה באורך 33 מטרים וברוחב 18.20 מטרים.
גובה מרכז הכיפה, שמעליה פנס גג מתומן, הוא 29 מטרים.
בראש מגדלי הפינה, פנס הגג ולוחות הברית, היה סמל מגן דוד בולט.
הכניסה הראשית, במרכז החזית, מורכבת משלושה פתחים מלבניים מאבן, שבראשם שלושה קשתות זהים, שמעל כל אחד מהם שלושה פתחים קטנים עם קשתות חצי-עגולות, ובהמשך חלונות גדולים שבראשם אוקולוסים, בסגנון רומנסקית.
גרם מדרגות רחב מוביל לדלתות הכניסה מעץ, הפתוחים למבואה דרכה נכנסים לאולם התפילה המרכזי.
הגישה לגלריה המיועדת לעזרת הנשים היא דרך המדרגות שממוקמות במגדלי הפינה.
בחזית הדרום-מזרחית (האחורית) יש דלת אחת מרכזית, דרכה נכנסים לחדר התפילה הקטן, לחדרי הספח, חדרי הרב והחזן, ולגרם המדרגות המובילות לקומה העליונה ומשמש את המקהלה והעוגב.
העיטור של חזית זו דומה בכל לזו של החזית הראשית.
שתי החזיתות הצדדיות זהות לחלוטין, ובניגוד לחזיתות הקדמיות והאחוריות, החלק המרכזי שבו קבועה הדלת בולט מעט, ומעליו חלון קשתי גדול שבראשו אוקולוס, ומשני צידי הדלת נמצאים שני זוגות של חלונות מאורכים.
מלבד השינוי הזה, עיצוב כל הקירות החיצוניות דומה.
פנים בית הכנסת ניתן לתיאור רק משתי תמונות של פנים בית הכנסת ההרוס, ומהתכניות של האדריכל גרטנר.
בכניסה מהצד הצפון-מערבי, נכנסים תחילה למבואה, וממנה להיכל בית הכנסת.
הכיפה ממוקמת במרכז ההיכל, ונתמכת על ידי ארבעה עמודים.
משני צידי מבואת הכניסה ישנם גרמי מדרגות גרניט, המובילות לעזרת הנשים הבנוייה כגלרייה משלושה כיוונים של אולם בית הכנסת, ומכילה 144 מקומות ישיבה.
באולם התפילה הגדול ישנם 204 מושבים לגברים, המסודרים בשורות, ופונים לכיוון ארון הקודש.
במרכז האולם נמצאת הבימה המוגבהת, אליה עולם בחמש מדרגות, ומוקפת במעקה בסגנון רומנסקי.
בקיר הדרום-מזרחי נמצא ארון הקודש שבו מונחים ספרי התורה, ומשני צדדיו, שני עמודים סמוכים.
ובראשו לוחות הברית המעוטרים בעושר.
מאחורי אולם התפילה המרכזי נמצא חדר תפילה קטן נוסף.
מצד שמאל של המדרגה עליה בנוי ארון הקודש, יש דלת שמובילה למסדרון שבו נמצאים חדרי הרב והחזן, וגרם מדרגות המוביל למרפסת המקהלה, הממוקמת מעל לארון הקודש.
המבנה מקבל אור טבעי מספק במשך שעות היום בזכות חלונות קשתיים חצי-עגולים דו-חלקיים, הממוקמים בכל קומה, ופנס הגג שבמרכז הכיפה.
בנוסף, ישנם נברשות, מנורות ופמוטים לנרות.
במשך ארבעים שנה, בית הכנסת היה המרכז הדתי והתרבותי של הקהילה היהודית.
בליל הבדולח, בתחילת נובמבר 1938, נהרס ונשרף בית הכנסת עד היסוד, על ידי נאצים סודטים מקומיים, בנוכחות קהל גדול שצפה בשריפה.
הנאצים מנעו גישה לבית הכנסת, והכבאים שנוכחו במקום רק הגנו על המבנים הסמוכים.
מראה שריפת בית הכנסת הבוער מתואר בעיתון המקומי "Deutschen Post für das Sudetenland":
מבנה בית הכנסת היה אחד מהמבנים הייחודיים ביותר מסוגו בצ'כוסלובקיה שלפני המלחמה.
שם הרחוב בו עמד בית הכנסת במקור עדיין נושא את השם "U synagogy" (בית הכנסת U).
בסמוך לבית הכנסת היה ביתו של הרב, שנבנה באותו סגנון אדריכלי, שרד את פרעות הנאצים ונשמר.
ב-17 ביולי 2013 נחנכה באתר בית הכנסת ההרוס אנדרטה העשויה משני גושי גרניט אדום מיובאים מאפריקה, המזכירים את צבע מבנה בית הכנסת, ועליהם סיפור היסטוריה של בית הכנסת, והכיתוב בעברית:
הפעילות להקמת האנדרטה בוצעה על ידי הפרויקט בוצע על ידי יארוסלב בורדה, וברטיסלב טומה, נכדו של אחד הכבאים, שלא הורשו להציל את המבנה בליל הבדולח.
יוצר האנדרטה הוא האדריכל יאן קובאר, ששיתף פעולה עם בנאי מאופבה, כמיל לודוויג.
יסודות האנדרטה נשענים על אבנים משרידי הקיר המקורי של בית הכנסת.
האנדרטה עלתה יותר משלוש מאות אלף קרונות, ומומנה על ידי חברת התרופות הישראלית טבע שיש לה סניף בעיר.
והיא תוכננה כמעט חמש עשרה שנה.
בית הכנסת בדורה אירופוס התגלה בשנת 1928 במסגרת חפירות ארכאולוגיות, שנערכו בעיר דורה אירופוס שבסוריה.
בית הכנסת התגלה במהלך חפירות שערכה בעיר משלחת מאוניברסיטת ייל האמריקנית.
הממצא נחשב לגילוי הארכאולוגי המעניין והחשוב ביותר בחפירות העיר.
בניית בית הכנסת הושלמה כנראה בשנים 244–245, בתחילת תקופת האמוראים, והוא כוסה בעפר בשנת 256.
היהודים הגיעו לדורה אירופוס בעידן ההלניסטי.
הם השתלבו בעיר המעורבת, אשר שליטיה נהגו בסובלנות כלפיהם, כמו כלפי שאר תושבי הערים ההלניסטיות בסוריה בימי שלטון בית סלאוקוס.
בין יהודי העיר היו סוחרים, בעלי מלאכה, פקידי ממשל, שכירי חרב ואף עבדים.
מצבם היה טוב גם בעידן האימפריה הפרתית, אך הם סיימו את תפקידם בעיר בתום שלטון הקיסרות הרומית.
היהודים לא נמנו על האוכלוסיות המבוססות בעיר, ההלניסטית-יוונית והסורית-פרתית.
מטבעות מתקופת החשמונאים נמצאו בעיר ואולי זו עדות לנוכחות יהודים בעיר גם בתקופת החשמונאים.
יוספוס פלביוס מספר כי קהילה יהודית הוקמה באנטיוכיה לשפת הים התיכון.
סוחרים מעיר זו היו בדרכם למזרח וחלקם עברו בדורה אירופוס.
נוסעים יהודים בין ארץ ישראל לבבל עברו דרך העיר.
מכאן שהיישוב היהודי בעיר כבר היה מבוסס במאה ה-3, מועד ייסוד בית הכנסת.
השלב הראשון במבנה שזוהה כבית כנסת, היה בית פרטי שבו היה אולם ל-60 מתפללים ומקום לארון הקודש.
המבנה תוארך לתקופה שבין תחילת השליטה הפרתית (113 לפנה"ס - 165) לחמש שנים אחרי הכיבוש הרומי.
בשנת 556 ליוונים (245) הורחב המבנה באמצעות הוספת שטחים ממבנים שכנים.
כך שהמבנה החדש היה לרוחב שטח בניית העיר.
הקירות החיצוניים הוסרו כדי להרחיב את שטח בית הכנסת והכניסה הראשית כוונה לעבר הרחוב הראשי של העיר, אם כי בקצהו.
מספר המושבים בבית הכנסת הגיע ל-120. שני משטחי אבן שהונחו ליד קירות בית הכנסת, שימשו למושב המתפללים.
שמות התורמים נרשמו על הקירות ובשנים אלה הושלם עיצובו של בית הכנסת למצב שהתגלה בחפירות ב-1932. בית הכנסת היה באזור נפרד בעיר, קרוב לחומה המערבית.
בשנת 256 הכינו תושבי המקום, חיילים רומים ואזרחים, את העיר למגננה מפני ההסתערות הצפויה מצד האימפריה הסאסאנית.
כדי לבצר את החומה המערבית, הם מילאו בעפר את כל הבתים בצידו המערבי של "הרחוב הראשי" של העיר: מקדש האל "מיתרה" (Mithras), מבנה כנסייה וגם את בית הכנסת.
העיר נכבשה, אך הכובשים לא שיקמו את האזור והמקום נשאר מכוסה בעפר עד המאה ה-20, אז החלו החפירות הארכאולוגיות במקום.
בקיר המערבי של בית הכנסת ישנה גומחה לארון הקודש.
בית הכנסת נודע במיוחד בציורי קיר של סצנות מהתנ"ך, בהן חיי האבות, משה מקבל את עשרת הדיברות, משה מבקש את שחרור העברים ממצרים, דמויות וסיפורים מספרי נביאים ראשונים (שמואל, דוד המלך, שלמה המלך ואליהו הנביא), חזון העצמות היבשות של יחזקאל וסצנות ממגילת אסתר.
הציורים נחקרו על ידי קורט שוברט ואשתו.
חוקרים משערים כי ציורי הקיר צוירו על ידי שני אמנים - אחד שצייר בסגנון הלניסטי ואחד שצייר בסגנון פרסי.
הסגנון ההלניסטי בולט בציורים המתארים את מגילת אסתר.
אסתר המלכה מצוירת כאלת עיר הלניסטית.
לעומת זאת, בציורים המתארים את בני ישראל נלחמים בפלשתים (המתוארים כפרשים פרתים), משתקף סגנון פרסי.
הציורים כוללים גם פרטים שאינם בתנ"ך ומבוססים ככל הנראה על הספרים החיצוניים או על מדרשי אגדה שאבדו עם השנים.
תופעה מעניינת נמצאה במקצת הציורים והחוקרים חלוקים בכל הנוגע למשמעותה: ברבות מדמויות (כמו בדמותו של מרדכי הרוכב על הסוס בתמונה בהמשך) נוקרו עיניו של האדם בציור.
לא ברור האם זהו איקונוקלאזם, מעשה ידיהם של בעלי תפיסה דתית המתנגדת ליצירת דמות אדם מושלמת ברוח הכתוב "לא תעשה לך פסל וכל תמונה".
הממצאים אינם תומכים בכך, שכן העיניים המנוקרות מצויות גם בתמונות שבגובה הקיר, הרחק מהישג ידו של מבקר אקראי קנאי.
מאידך, תמונות רבות במפלס התחתון של כותלי בית הכנסת לא נפגמו.
ההסבר החלופי שהציעו חוקרי הציורים הוא שניקור העיניים נעשה דווקא בגלגולו האחרון של בית הכנסת, כאשר מולא בחול והיה לעמדה קדמית ששימשה את מגיני העיר.
אפשר שהציורים הריאליסטיים הפחידו מי מהחיילים ששכנו במקום, וכדי למנוע את "נעיצת העיניים" של הציורים ניקר מאן דהוא את העיניים.
הקירות המצוירים הועברו למוזיאון הלאומי של דמשק.
גורל בית הכנסת במלחמת האזרחים בסוריה
ב-19 בספטמבר 2014 דווח שבית הכנסת נפל בידי לוחמי דאעש, הוא נשדד וייתכן שגם נהרס, במסגרת התקפותיהם של אנשי דאעש על מבנים עתיקים ומרכזי פולחן שאינם מוסלמיים סוניים.
ציורי הקיר נמצאים במוזיאון הלאומי בדמשק, וככל הידוע לא נפגעו במלחמת האזרחים.
מקורות קתוליים מסרו שהסיבה להרס המקומות הקדושים לנוצרים ובני דתות אחרות היא לקביעת עתידו של המקום כעיירה למוסלמים בלבד.
הדיווח כלל עדות לגבי תמונות לוויין שעקבו אחרי הפגיעה בבית הכנסת העתיק ובכנסייה עתיקה הסמוכה לה במשך שנתיים תחת שלטון דאעש.
משלחת חוקרים יהודים שביקרה בסוריה ב-2025, לאחר נפילת השלטון, דיווחה כי הפרסקאות אכן נשמרו במוזיאון הלאומי ללא גישה של הציבור ושרדו את מלחמת האזרחים.
בית־הכנסת שבעתיקות בית אלפא בחפציבה הוא אתר ארכאולוגי בישראל, ובו שרידי בית כנסת עתיק מהתקופה הביזנטית בארץ ישראל.
האתר התפרסם בזכות הפסיפסים השמורים שבו ונתפש כעדות לקיום חיים יהודיים במשך מאות שנים אחרי חורבן בית שני.
בית הכנסת התגלה בסוף 1928 ונחפר בתחילת 1929. ממצאי החפירה פורסמו בסקר בשנת 1932. סקר נוסף נערך בשנת 1962 על ידי רשות העתיקות.
בחפירה ובחשיפת רצפת הפסיפס התגלו שרידים של מבנה בית כנסת קדום יותר, כנראה מהמאה ה-5 לספירה, שממנו התגלו שרידי רצפת פסיפס קדומה.
הערכת החופרים הייתה כי בית הכנסת המאוחר יותר, מהמאה ה-6 לספירה, נחרב ברעידת אדמה בשנת 749, או אף מוקדם יותר.
חלקי המבנה שהתמוטטו ונפלו על רצפת הפסיפס הגנו עליה מבליה.
שרידי בית הכנסת התגלו בשנת 1928 תוך כדי חפירת תעלה להובלת מים לקיבוץ בית אלפא שלרגלי הגלבוע.
כיוון שלא נמצאו סימוכין ליישוב יהודי באזור, נקרא בית הכנסת על שם הקיבוץ השכן בית אלפא, ששמו בא לו מחורבת בית אילפא שבקרבת מקום, וכך הוא נקרא עד היום, אף שהוא נמצא בשטח קיבוץ חפציבה.
בתחילת 1929 החלה חפירה ארכאולוגית במקום בידי אלעזר ליפא סוקניק מטעם האוניברסיטה העברית.
החפירות נמשכו שבעה שבועות, ובסיומן הייתה כוונה לכסות את הפסיפס כדי לשמור עליו.
אולם לדרישת הציבור הוקמה סביבו גדר, ואנשי בית אלפא התנדבו לשמור עליו ולאפשר ביקורים.
במרץ 1929 נפתחה לקהל בירושלים תערוכה של העתקי הציורים מהפסיפס.
באפריל 1929, בתום עונת הגשמים, נהרו לבית אלפא מטיילים רבים לראות את הפסיפס, אך בתחילת מאי כוסה הפסיפס בהוראת הממשלה.
בתחילת 1930 הוקם מעל בית הכנסת מבנה במימון ממשלת המנדט, כדי להגן על הפסיפס.
המבנה נחנך ונמסר לאחריות האוניברסיטה העברית באיסרו חג שבועות, יוני 1930.
בראשית שנות ה-50 היה מבנה בית הכנסת נעול ומוזנח.
כך תיאר את המקום כתב מעריב בשנת 1952:
"מבחוץ אין הבניין נבדל בהרבה מהמתבן והלול הסמוכים לו.
רק פתק שדהה מהשמש מודיע לך על המקום.
חבר קיבוץ אדיב ניסה להשיג את "החבר המחזיק במפתח" ...
המפתח לא נמצא ולא נשאר אלא להציץ ...
מבעד לחלונות ספק מסורגים ספק מאובקים, שטפסן מקושט ירוק הסתבך סביבם."
באוקטובר 1960 נחנך מבנה חדש מעל לפסיפס.
סביב המבנה הוקמה חצר עם מדשאות, שירותים ומזנון.
באוקטובר 1965, במהלך החגים, נעלם קטע מהפסיפס שמופיע בו שופר.
בשטח בית הכנסת התגלו עדויות לקיום מבנה קדום יותר, שעל שרידיו נבנה בית הכנסת, כנראה במאה ה-6 לספירה.
חלל בית הכנסת נבנה במתכונת של בזיליקה.
אורכו 27.7 מטרים ורוחבו 14.2 מטרים, ומבנהו אינו סימטרי לחלוטין.
החלל המרכזי חולק לאולמות אורך (ספינות) על ידי עמודים, ובסופו הוקם אפסיס אשר בו, כנראה, הוצב ארון הקודש.
חלק משטח בית הכנסת הוקדש למבואה מקדימה או נרתקס אשר אורכו 9.65 מטרים ורוחבו 11.9 מטרים.
איכות הפסיפס טובה מאוד, אבני הפסיפס רבגוניות מאוד, צפיפותן גבוהה (110–150 אבנים בדצמ"ר) ואבני הזכוכית המשובצות בפסיפס אפילו קטנות יותר.
תוכנית הפסיפס כללה מערך דימויים פיגורטיבי במרכז החלל, אשר שרד במצב טוב מאוד, ודגמים גאומטריים בחלקים המשניים של המבנה, מהם שרדו חלקים באולם האורך הימיני (צד מזרח) ושרידים מעטים בנרטקס של המבנה.
הפסיפס מכיל כתובת, פגומה מעט, המזהה את האמנים, אב ובנו בשם מריאנוס וחנינא.
שמות אלו מופיעים גם על גבי רצפת פסיפס בית הכנסת בבית שאן.
החלק המרכזי של רצפת בית הכנסת עוטר, כאמור, בפסיפס נראטיבי גדול ממדים המחולק לשלושה חלקים עיקריים הנתונים במסגרת מעוטרת.
מבנה כזה של פסיפסים מופיע גם בבית הכנסת בחוספיה, בחמת טבריה ובנערן.
בחלק המערבי של הפסיפס, שהיה קרוב לארון הקודש, מציג הפסיפס נושא של כלי המשכן.
במרכז הקומפוזיציה הא-סימטרית מופיע ארון הקודש המתואר כ"חזית אדריכלית".
חזית זו, המזכירה תיאורי מבנים, מרבה להופיע באמנות הביזנטית כמייצגת את הקדושה, על גבי סרקופאגים, כמו גם על חפצים נוספים.
היא משותפת לתיאורים בעלי אופי יהודי, פגאני ונוצרי.
החזית כאן, מורכבת מעמודים בעלי בסיס, הנושאים גמלון מעוטר בדגם של לונטה המכילה דגם של צדף.
מצידי ארון הקודש מופיעות שתי מנורות בעלות שבעה קנים, העומדות על בסיס בעל שלוש רגליים.
עוד מופיעים שופר, מחתה, זוג ציפורים העומדות מכל צד של הגמלון וזוג אריות הניצבים גם הם משני עברי הארון.
בשולי הקומפוזיציה מופיעים וילונות גלולים בעלי דגם של פרחים המעניקים לסצנה אווירה תיאטראלית מעט.
מרכז הפסיפס מוקדש לתיאור גלגל המזלות.
המזלות מופיעים בתוך קומפוזיציה עגולה ושמו של כל מזל רשום ליד תיאורו הגרפי.
במרכז הגלגל מופיע הליוס, אל השמש היווני.
הימצאות גלגל המזלות בבתי כנסת עתיקים ובמיוחד הכללת דמות אל השמש במרכזו, העלתה השערות שונות בקרב החוקרים במטרה ליישב את הדבר עם הלכות עבודה זרה.
בארבע פינות הגלגל מופיעות ארבע דמויות נשיות המאנישות את עונות השנה.
הן מלוות באיורים, המייצגים את הפעילות החקלאית והתנובה החקלאית המאפיינות כל עונה ועונה.
העונות מצוינות בשם עברי לפי מערכת ארבע התקופות - "תקופת תשרי", "תקופת תמוז", "תקופת ניסן", "תקופת טבת".
תקופת תשרי היא עונת הסתיו, מלווה בעץ תמר נושא תמרים המרמז על עת הגדיד, אמפורות לאחסון יין המרמזות על תהליך ייצור היין החל בעונת הסתיו, רימון ותאנה.
תקופת תמוז היא עונת הקיץ, מלווה בענבים אדומים ושחורים, משמאלה שלושה פירות מוארכים של לופה ומלון
תקופת ניסן היא עונת האביב, מלווה בפרחים, עוף נודד ומגל גדול המיועד לקציר ירק ופרחים.
תקופת טבת היא עונת החורף, מלווה באמפורה המייצגת את המים בעונת החורף ומקלטר דו־שיני המיועד לעידור ותיחוח האדמה.
בחלקו השלישי של הפסיפס מופיע תיאור עקידת יצחק.
בצד שמאל של הקומפוזיציה מופיע מזבח ולצדו אברהם האוחז ביצחק להקריבו.
במרכז מופיע איל, המתואר בפרופיל וקשור בחבל אל עץ.
עיצוב זה יוחס על ידי ברגמן לפרשנות של אבות הכנסייה הרואה את ישו בדמותו של האיל.