tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהם הנשיא היוצא ברק אובמה, סגן הנשיא היוצא ג'ו ביידן, הנשיאים לשעבר ביל קלינטון, ג'ימי קרטר וג'ורג' ווקר בוש, בנוסף לכך גם 2 סגני נשיאים קודמים, דיק צ'ייני ודן קווייל ואף יריבתו של טראמפ בבחירות, הילרי קלינטון.
הנשיא הטרי טראמפ נשא את נאום הפתיחה, הנאום ארך כ-16 דקות ובמהלכו הקריא טראמפ כ-1,433 מילים.
הנאום היה הנאום הקצר ביותר מאז השבעתו של ג'ימי קרטר לנשיאות ב-1977.
בסוף דצמבר 2016 אמר טראמפ כי הוא כותב את הטיוטה הראשונה לנאום הפתיחה שלו וציין את נאומי ההשבעה של ג'ון פ.
קנדי ורונלד רייגן כמושא השראה.
טראמפ התעקש כי הוא כתב בעצמו את הנאום, אף שעיתון הוול סטריט ג'ורנל דיווח כי הוא נכתב על ידי עוזריו הבכירים של טראמפ, סטיבן מילר וסטיבן באנון.
בנוסף לכך שלושה אנשי דת נשאו ברכות בנאום (ובכך העלו את מספר התפילות שהתקיימו בטקס לשש תפילות).
אנשי הדת שנשאו את הברכות היו הרב מרווין האייר, המטיף הנוצרי, פרנקלין גרהאם (אחד מבניו של הכומר בילי גרהאם), הקרדינל של ניו יורק, טימותי מ.
דולן , הכומר סמואל רודריגס והמטיפה הנוצרית, פאולה וויט .
הזמרת בת ה-16, ג'קי אוונצ'ו שרה את ההמנון הלאומי בתום הטקס.
במהלך רוב המצעד נסעו הנשיא טראמפ והגברת הראשונה מלניה טראמפ בלימוזינה המשוריינת בה השתמש הנשיא בגלל איומי ביטחון פוטנציאליים.
הנשיא והגברת הראשונה יצאו מהלימוזינה פעמיים וצעדו בשדרות פנסילבניה ובכך המשיכו מנהג ארוך שנים, סגן הנשיא פנס ואשתו קארן צעדו בדרך המסע בכמה נקודות גם עם ילדיהם.
המצעד נמשך כשעתיים ונערך בשעות אחר הצהריים והערב שלאחר ההשבעה, במצעד השתתפו כ-8,000 אנשים.
הנשיא דונלד טראמפ והגברת הראשונה מלניה טראמפ השתתפו בשלושה נשפים רשמיים שנערכו במהלך ערב יום ההשבעה.
במהלך הנשפים לבש טראמפ טוקסידו שחור, חולצה לבנה מכופתרת ועניבת פרפר שחורה.
מלניה טראמפ לבשה שמלה לבנה, ללא כתף וללא שרוולים שעוצבה על ידי מעצב האופנה הצרפתי-אמריקאי הרווה פייר.
פייר עיצב גם שמלות לגברות ראשונות אחרות בהן לורה בוש, הילרי קלינטון ומישל אובמה.
נשף החירות, אחד משני הנשפים הרשמיים שנערכו במרכז הכנסים וולטר א' וושינגטון, היה התחנה הראשונה של הערב עבור הנשיא והגברת הראשונה הטריים, הזוג טראמפ רקדו לצלילי השיר הראשון, שנבחר להיות "My Way" של פרנק סינטרה ובוצע על ידי ארין בוהמה, זמרת ג'אז אמריקאית.
הנשף השני בו השתתף הזוג היה נשף החופש, שהתקיים גם במרכז הכנסים וולטר א' וושינגטון.
הנשף השלישי והאחרון היה נשף שנערך במוזיאון הבנייה הלאומי, כרטיסים חינם לנשף חולקו לחיילים במילואים, נכי הצבא האמריקאי ומקבלי מדליית הכבוד.
המשפט הביא להרשעתם של חמישה מתוך השבעה בחציית גבולות מדינה על מנת להסית להתפרעויות.
כולם זוכו מההאשמות לקשירת קשר.
עם זאת, במהלך המשפט גזר השופט יוליוס הופמן עונש ממושך על כל הנאשמים בגין ביזוי בית המשפט.
בהליכים שלאחר מכן בוטלו האישומים של השופט וכל ההרשעות בגין הסתה בוטלו.
הכינוי 'השמונה משיקגו' ניתן במקור ב-1885 לשמונה פועלים שנעצרו בעקבות הטלת פצצה לתוך קבוצת שוטרים במהלך מחאות פועלים בעיר, בהובלתם של אלברט פרסונס ואוגוסט ספייס, במה שזכה לכינוי אירועי היימרקט.
ארבעה מהם - כולל פרסונס וספייז - הועלו לגרדום, אחד התאבד בתאו ושלושה אחרים זכן לחנינה כעבור שנה.
ועידת המפלגה הדמוקרטית לקביעת מועמדי המפלגה לבחירות לנשיאות ארצות הברית של 1968 נערכה באמפיתיאטרון הבינלאומי בשיקגו בסוף אוגוסט 1968. לפני הוועידה ובמהלכה קיימו מתנגדי השתתפות ארצות הברית במלחמת וייטנאם עצרות, הפגנות, צעדות ומחאות אחרות ברחובות ובפארקים הסמוכים, כחמישה קילומטרים מאתר הועידה.
קבוצות של מתנגדי המלחמה פנו לעיריית שיקגו בבקשה לקבל היתרים לצעוד 8 קילומטרים מאזור הלולאה עד לקרבת הוועידה, לקיים מספר עצרות בפארקים שעל שפת האגם הקרוב, ולהתמקם לבסוף בפארק לינקולן.
כלל הבקשות נדחו, למעט אישור של עצרת אחת, שהתקיימה אחר הצהריים, בקצה הדרומי של פארק גרנט.
העירייה גם אסרה לשהות בפארק לינקולן החל מן השעה 23:00 ובמהלך פעילות המשטרה לאכוף את האיסור, התרחשו עימותים עם מפגינים שניסו לצעוד לעבר האמפיתיאטרון הבינלאומי.
לעצרת בפארק גרנט, אשר התקיימה ביום רביעי, 28 באוגוסט 1968, הגיעו כ-15 אלף מפגינים.
בפעילויות סמוכות אחרות השתתפו מאות ואף אלפי מפגינים.
לאחר העצרת ניסו כמה אלפי מפגינים לצעוד לאמפיתיאטרון הבינלאומי, אך נעצרו מול מלון קונרד הילטון, בו שכנו המועמדים לנשיאות וצוותי הקמפיינים שלהם.
השוטרים פעלו להרחיק את המפגינים מהרחוב, תוך שימוש בגז מדמיע ובאלות - איתן הכו מפגינים אשר קראו בסיסמת המחאה המפורסמת "כל העולם צופה".
רשתות הטלוויזיה קטעו את נאומיהם של המועמדים לנשיאות, על מנת לשדר מההפגנות.
במהלך חמישה ימים ולילות של מהומות, נפצעו מאות מפגינים ושוטרים, ובוצעו עשרות מעצרים.
עשרות עיתונאים שסיקרו את ההפגנות הוכו גם הם על ידי המשטרה, או שמצלמותיהם נותצו והחומרים שלהם הוחרמו.
הוועדה הלאומית האמריקאית למניעת אלימות, הגדירה לימים את המהומות כ"התפרעות משטרתית".
חבר מושבעים פדרלי גדול האשים בפלילים שמונה מפגינים ושמונה שוטרים.
שמונת הנאשמים הואשמו בעבירה על חוק זכויות האזרח משנת 1968, שסעיף בו הגדיר חצייה של גבולות מדינה על מנת להסית להתפרעויות, או לקשור קשר על מנת לעשות כן – כפשע פדרלי.
כתבי האישום ל"שמונה משיקגו" התייחסו לשלושה סוגי פשעים-לכאורה:
כל שמונת האשמים קשרו קשר (יחד עם עוד שישה-עשר אחרים, אשר נגדם לא הוגש כתב אישום) להסית להתפרעויות, ללמד כיצד מכינים בקבוקי תבערה ולהפריע לשוטרים במילוי תפקידם.
דייוויד דלינג'ר, רני דייוויס, טום היידן, אבי הופמן, ג'רי רובין ובובי סיל התכוונו להסית להתפרעויות.
ג'ון פרויינס ולי ויינר לימדו מפגינים כיצד להכין ולהשתמש בבקבוקי תבערה.
ה"שמונה משיקגו" אשר עמדו לדין מול חבר מושבעים גדול ב-20 במרץ 1969, היו אבי הופמן, ג'רי רובין, דייוויד דלינג'ר, טום היידן, רני דייוויס, ג'ון פרוינס, לי ויינר ובובי סיל.
המשפט החל ב-24 בספטמבר 1969. הסנגורים היו ויליאם קנסטלר, לאונרד ויינגלס, מייקל קנדי, מייקל טיגר, צ'ארלס גארי, ג'רלד לפקורט ודניס רוברטס.
השופט המכהן היה יוליוס הופמן, והתובעים היו ריצ'רד שולץ וטום פורן.
ב-9 באוקטובר ביקש מושל אילינוי מהמשמר הלאומי של ארצות הברית לפזר את ההפגנות, כאשר אלה גברו מחוץ לאולם בית המשפט.
כבר מתחילת המשפט הראה השופט הופמן בפסיקותיו הטיה מובהקת לטובת התביעה, הפגין חוסר חיבה כלפי הסנגורים, והבהיר שהוא מסתייג משערו הארוך של קנסטלר – עורך הדין מטעם ההגנה.
כאשר שמות הנאשמים הוזכרו בבית המשפט, בשלב מוקדם של המשפט, ציין השופט הופמן בנוגע לנאשם אבי הופמן (אין ביניהם קשר דם): "הוא לא הבן שלי".
בתגובה, קרא לעברו אבי: "אבא, אבא, האם נטשת אותי?".
סיל, היחיד מן הנאשמים אשר היה כלוא בתקופת המשפט, עקב האשמה בעבירה נוספת, הפריע למהלך המשפט ומחה על כך שלא יכול היה לקבל את עורך הדין שלו.
הוא ביקש במקור לדחות את המשפט כדי שעורך דינו צ'ארלס גארי יוכל לייצג אותו (מכיוון שגארי עמד לעבור ניתוח בכיס המרה), אך השופט לא נענה לבקשתו, ואף סירב לאפשר לסיל לייצג את עצמו.
סיל מחה בתוקף על פעולותיו הבלתי-חוקיות והבלתי-חוקתיות של השופט, וטען כי הן לא רק בלתי חוקיות, אלא גם גזעניות.
השופט הופמן האשים את סיל בביזוי בית המשפט, וב-29 באוקטובר הורה לחסום את פיו, לכבול את ידיו ולקשור אותו לכיסא באולם בית המשפט.
במשך מספר ימים הופיע סיל בבית המשפט כשפיו חסום וידיו כבולות בפני חבר המושבעים, ולא הצליח להשמיע דבר מלבד קולות עמומים.
על כך הכריז הסנגור קנסטלר: "זה כבר לא בית משפט מכובד, כבוד השופט, זה חדר עינויים מימי הביניים." מדובר היה באזכור לשירו של גרהם נאש, "שיקגו", שנפתח במילים "אז אחיך כבול ופיו חסום, והם קשרו אותו לכיסא".
הניסיון לקשר את סיל לשבעת הנאשמים האחרים התגלה כפיאסקו, לאחר שהתברר כי סיל כלל לא השתתף בתכנון ההפגנות, הגיע לשיקגו בהתראה של הרגע האחרון, ושהה בשיקגו 4 שעות בלבד מתוך סוף שבוע שלם במהלכו נערכה ועידת המפלגה הדמוקרטית.
בסופו של דבר, השופט הופמן שחרר את סיל מהתיק, אך גזר עליו ארבע שנות מאסר בגין 16 סעיפים של ביזוי בית משפט – 3 חודשים על כל סעיף ואחד העונשים הארוכים ביותר שניתנו אי פעם על עבירה זו בארצות הברית עד אותה התקופה.
בשל פעולותיו הבלתי חוקתיות של השופט, גזר דין זה נגד סיל בוטל במהרה על ידי בית המשפט לערעורים האמריקני.
בעקבות שחרורו של סיל מהתיק, ה"שמונה משיקגו" הפכו כעת ל"שבעה משיקגו".
הנאשמים, ובמיוחד חברי מפלגת הנוער הבינלאומית (ה"היפים"), הופמן ורובין, לעגו לבית המשפט והביאו לעלייה משמעותית בכמות המפגינים, בעקבות סיקורו הנרחב של המשפט בתקשורת.
יום אחד הופיעו הנאשמים הופמן ורובין בבית המשפט כשהם לבושים בגלימות שופט, ותוך כדי כך הפריח הופמן נשיקות באוויר לעבר חבר המושבעים.
השופט הופמן היה מטרה קבועה להטחת עלבונות מצד הנאשמים, אשר נהגו לגדף אותו בפניו.
אבי הופמן אמר לשופט "אתה 'שנד פאר דיי גויים' ("בושה אל מול הגויים" ביידיש), היית משרת את היטלר טוב יותר" (הנאשמים הופמן, רובין וגם ויינר היו יהודים, כמו רבים מן הפעילים לזכויות האדם וממתנגדי המעורבות הצבאית האמריקנית בווייטנאם.
גם השופט הופמן היה יהודי).
בהמשך הוסיף כי "האופן בו אתה מגדיר צדק הוא הדבר המגונה היחיד שבחדר." דייוויס ורובין אמרו לשופט "בית המשפט הזה הוא בולשיט".
המשפט נמשך חודשים ארוכים, כשדמויות מוכרות רבות מהשמאל האמריקני נקראו להעיד, כדוגמת הזמרים פיל אוקס, ג'ודי קולינס וארלו גאת'רי; הסופרים נורמן מיילר ואלן גינזברג; והפעילים החברתיים טימותי לירי וג'סי ג'קסון.
אוכס, שהיה מעורב בתכנון ההפגנות, סיפר לבית המשפט כי רכש חזיר על מנת להריץ אותו כמועמד לנשיאות.
ג'רי רובין ניסה לשאת את נאומו של החזיר, שנקרא פיגאסוס, אך לפני שהספיק, המשטרה עצרה אותו ואת אוכס מתוקף פקודת בעלי חיים; מאוחר יותר שונה האישום להפרות סדר.
רמזי קלארק, שהיה היועץ המשפטי לממשלה תחת הנשיא ג'ונסון בזמן הוועידה הדמוקרטית בשנת 1968, זומן להעיד במשפט מטעם ההגנה, אך לאחר שאפשר לקלארק להעיד ללא נוכחות חבר המושבעים, החליט השופט הופמן שלא לאשר לו להעיד בפני המושבעים.
השופט אישר את כל התנגדויות הפרקליטות ל-14 מתוך 38 שאלותיו של קנסטלר בפני קלארק.
בעוד המושבעים דנו בפסק הדין, זימן השופט הופמן את כל הנאשמים – יחד עם עורכי דינם קנסטלר, קנדי, וינגלאס, לפקורט, רוברטס וטיגר – בגין מספר רב של מקרים בהם ביזו את בית המשפט, והטיל עליהם עונשים שנעו בין 2 חודשים וחצי לארבע שנים.
השופט הופמן הטיל על קנסטלר ארבע שנות מאסר על כך שפנה אליו בתור "מר הופמן" במקום "כבודו", אבי הופמן קיבל 8 חודשים על צחוק בבית המשפט, ויינר קיבל חודשיים על סירובו לעמוד כשהשופט הופמן נכנס לאולם בית המשפט ועל היידן הוטלה שנת מאסר אחת בעקבות מחאתו על היחס לסיל.
ב-18 בפברואר 1970 זוכה כל אחד משבעת הנאשמים מהאישום בקשירת קשר.
שניים (ויינר ופרויינס) זוכו לחלוטין, ואילו חמשת הנותרים הורשעו בחציית גבולות מדינה על מנת להסית להתפרעויות.
ב-20 בפברואר הם נידונו לחמש שנות מאסר ונקנסו ב-5,000 דולר כל אחד.
דלינג'ר אמר בפני בית המשפט כי כל עונש שיוטל עליו "יהיה פעוט לעומת מה שכבר קרה לווייטנאמים, לשחורים ולפושעים שאיתם אנו מבלים את זמננו בכלא של מחוז קוק".
היידן טען כי האחריות להתפרעויות בוועידה הדמוקרטית בשיקגו מוטלת על ראש עיריית שיקגו, ריצ'רד דיילי, שסירב להעניק היתר למפגינים, ואמר: "לא הייתה לנו ברירה.
לא הייתה לנו ברירה במשפט הזה.
האנשים תמיד עושים את מה שהם חייבים לעשות." אבי הופמן הצביע על דיוקנאותיהם של גיבורי מלחמת העצמאות האמריקאית, שהיו תלויים על הקיר מאחורי השופט הופמן ואמר: "אני מכיר את הבחורים האלה שעל הקיר.
אני מרגיש שאני מכיר אותם טוב יותר ממך.
כלומר, אני מכיר את כל האדמס.
הם גדלו שלושים קילומטרים מביתי במסצ'וסטס.
שיחקתי עם סם אדמס על גשר קונקורד.
הייתי שם כשפול רוויר נסע על האופנוע שלו ואמר, 'החזירים באים, החזירים באים.
הייתי שם." במחווה אחרונה של בוז כלפי הנאשמים, הורה השופט הופמן לספרי הכלא של מחוז קוק לקצוץ את שיערם הארוך של הנאשמים וסנגוריהם, ממנו הוא כל כך הסתייג.
במסיבת עיתונאים שלאחר מכן, הציג בגאווה השריף ג'וזף וודס ממחוז קוק את שיערו הגזוז של אבי הופמן.
ב-21 בנובמבר 1972, כל האישומים בוטלו על ידי בית המשפט לערעורים של ארצות הברית, בטענה שהשופט היה מוטה בסירובו לאפשר לעורכי הדין מטעם ההגנה לסנן מושבעים פוטנציאליים ולנסות לאתר בקרבם הטיה תרבותית או גזעית.
משרד המשפטים החליט שלא לחדש את התיק.
במהלך המשפט הואשמו כל הנאשמים ושני הסנגורים בביזוי בית המשפט ונידונו לכלא, אך אישומים אלה בוטלו גם הם בערעור.
בית המשפט לערעורים קבע כי כלל האישומים בביזוי בית המשפט צריכים להיות מובאים בפני שופט אחר, וכי כל מערער שעונשו עולה על חצי שנת מאסר יהיה זכאי למשפט בעניינו מול חבר מושבעים.
כלל האישומים בביזוי בית המשפט הובאו בפני שופט אחר, אשר מצא את דלינג'ר, רובין, הופמן וקנסטרלר אשמים בחלק מהאישומים, אך לא גזר על איש מהם עונש מאסר ואף לא קנסות.
משפט הקונספירציה של שיקגו: דוקו-דרמה בהפקת ה-BBC שהתבססה על תמלילי בית המשפט ושודרה בבריטניה באוקטובר 1970. בהמשך, הסרט שודר גם במזרח גרמניה ובארצות הברית.
קונספירציה: משפטם של השמונה משיקגו: דוקו-דרמה שהתבססה על תמלילי בית המשפט כמקור העיקרי לתסריט, ושודרה ברשת HBO האמריקאית בשנת 1987. כל שמונת הנאשמים המקוריים, יחד עם הסנגורים ויליאם קונסטלר ולאונרד ויינגלאס, השתתפו בפרויקט וסיפקו פרשנויות לאורך הסרט.
לסרט הוענק פרס רשות הכבלים האמריקאית לשנת 1988 עבור הספיישל הדרמטי הטוב ביותר.
הסרט משנת 2000, גנוב את הסרט הזה, עוסק בעיקר באבי הופמן (אותו מגלם וינסנט ד'אונופריו), אך עוסק גם במשפט.
קרקס הקונספירציה הגדול בשיקגו: סרט עלילתי מאת הבמאי קרי פלת'ם, שנעשה בזמן המשפט.
הסרט הופץ על ידי אולפן הקולנוע ניו ליין סינמה יצא בינואר 2008 ב-DVD.
הסרט זכה בפרס חבר השופטים של פסטיבל ברלין, וכן בביקורות חיוביות מ"הניו יורק טיימס" "ומניוזוויק".
השמונה משיקגו, אשר כתב וביים פנחס פרי, צולם בספטמבר ובאוקטובר 2009 ויצא ב-23 באוקטובר 2012. הסרט מבוסס על תמלילי המשפט ורוב הפעולה מתרחשת באולם בית המשפט.
משפט השבעה משיקגו: סרט עלילתי שכתב וביים הסופר אהרן סורקין, שהתבסס על תסריט שכתב בשנת 2007, ובכיכובם של סשה ברון כהן, מארק ריילנס, מייקל קיטון, אדי רדמיין, ג'וזף גורדון-לוויט ופרנק לנגלה.
המפיקים סטיבן ספילברג, וולטר פ.
פארקס ולורי מקדונלד שיתפו פעולה בפיתוח התסריט של סורקין, כאשר שפילברג התכוון לביים את הסרט.
שפילברג פנה לוויל סמית' לתפקידו של בובי סיל, בעוד סשה ברון כהן לוהק במקור לתפקידו של אבי הופמן.
שביתת איגוד התסריטאים האמריקאי, שהחלה בנובמבר 2007 ונמשכה 100 יום, עיכבה את הצילומים והפרויקט הופסק.
מאוחר יותר אמור היה סורקין לכתוב מחדש את התסריט עבור שפילברג, והבמאי התכוון ללהק בעיקר שחקנים לא מוכרים על מנת להקטין את התקציב.
לבסוף היה זה סורקין שביים את הפרויקט בעצמו, והסרט יצא לאקרנים בשנת 2020 והופץ על ידי נטפליקס.
ההשבעתו השנייה של בוריס ילצין לנשיאות רוסיה התקיימה ב-9 באוגוסט 1996, טקס ההשבעה נערך בארמון הקרמלין הממלכתי ונמשך כ-30 דקות.
במקור תוכנן לערוך את הטקס בכיכר הקתדרלות שבקרמלין במוסקבה, אך תוכנית זו נזנחה על מנת לחסוך בעלויות הטקס.
בוריס ילצין גבר במפתיע על יריבו הקומוניסטי בבחירות לנשיאות שנערכו ב-1996 ונבחר בשנית לתפקיד נשיא רוסיה.
במהלך ההכנות לטקס ההשבעה התמלא האולם בדגלי רוסיה, סמלים נוספים וכן מספר העתקים של ספר החוקה הרוסית.
בטקס השתתפו יו"ר בית המשפט החוקתי של רוסיה, ולדימיר טומנוב, ראש הממשלה, ויקטור צ'רנומירדין, יושב ראש מועצת הפדרציה של רוסיה, יגור סטרוב, יושב ראש הדומה הממלכתית, גנאדי סלזניוב, יו"ר ועדת הבחירות המרכזית של הפדרציה הרוסית ניקולאי ריבוב והפטריארך של מוסקבה ורוסיה כולה אלכסיי השני.
הנאום הראשון היה של יו"ר ועדת הבחירות המרכזית ניקולאי ריבוב, שבירך בנאומו את ילצין והודיע כי ילצין נבחר לקדנציה שנייה והוסיף שהבחירות נערכו באופן הוגן ודמוקרטי, לאחר מכן נאם יו"ר בית המשפט החוקתי, ולדימיר טומנוב שבירך את ילצין וקרא לנשיא הנבחר להישבע אמונים.
בסוף הטקס חיילי משמר הקרמלין ביצעו מטחי הצדעה ארטילריים לציין את תחילת הכהונה הנשיאותית.
השבעתו הראשונה של בוריס ילצין למשרת הנשיא הראשון של רוסיה התקיימה ביום רביעי, 10 ביולי 1991. הטקס נערך בארמון הקרמלין הממלכתי והוא ארך כשלושים דקות.
היה זה טקס ההשבעה הראשון בהיסטוריה של טקסי ההשבעה לנשיאות רוסיה.
כתוצאה ממשאל עם ארצי על כינון משרת נשיא רוסיה, נערכו הבחירות לנשיאות.
בוריס ילצין ניצח בבחירות וזכה ליותר מ-58% מהקולות.
הוא נכנס לתפקיד חודש לאחר הבחירות.
בשנת 1991 נשיא רוסיה, כמו בארצות הברית, נבחר יחד עם סגן הנשיא.
עם זאת, בניגוד למסורת האמריקאית, סגן הנשיא אלכסנדר רוצקוי לא הושבע, אלא נכח בטקס כאורח.
בוריס ילצין הוזמן לדוכן השבועה.
ילצין נשבע את שבועת הנשיא תוך הצמדת יד ימין על ליבו, במקביל, עותקים של החוקה של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הרוסית וברית המועצות, כמו גם הצהרת ריבונות המדינה של רוסיה הונחו מולו.
לאחר שנשבעו, התזמורת הנשיאותית התחילה לנגן את ההמנון הרוסי.
לאחר השלמת ההמנון הלאומי ניגש בוריס ילצין לשולחן שמאחוריו ישב רוסלן חסבולטוב.
בישיבה לשולחן ילצין וחסבולאטוב הקשיבו לנאומו של פטריארך מוסקבה ורוסיה כולה אלכסיי השני.
לאחר נאום הפטריארך, נשא בוריס ילצין את נאומו הראשון כנשיא רוסיה ואז נשא נאום ברכה, נשיא ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב.
בניגוד לטקסי ההשבעה שלאחר מכן, בוריס ילצין הקריא שבועה נוספת.
השבעתו הראשונה של ולדימיר פוטין כנשיא רוסיה התקיימה ביום ראשון, 7 במאי 2000. הטקס נערך לראשונה בארמון הקרמלין הגדול ונמשך שעה בדיוק.
למרות העובדה שבוריס ילצין בזמן הטקס כבר היה נשיא לשעבר (לאחר שהתפטר ב-31 בדצמבר 1999), הוא הוזמן רשמית כאורח, אך השתתף בטקס כנשיא היוצא.
בוריס ילצין התפטר מתפקידו כנשיא רוסיה בסוף שנת 1999. ראש הממשלה ולדימיר פוטין הפך לממלא מקום נשיא רוסיה וזכה בבחירות עם יותר מחמישים אחוז מהקולות.
הוא נכנס לתפקיד חודשיים לאחר הבחירות.
בתחילת הטקס, לאחר שעברו דרך אולמי גאורגי ואלכסנדר, הביאו חיילי גדוד משמר הקרמלין לאולם אנדריי את דוגמת דגל רוסיה, נס הנשיא, עותק מיוחד של החוקה הרוסית וחותם נשיא רוסיה.
לאחר מכן, על הדוכן באולם אנדריי ניצבו יו"ר בית המשפט החוקתי של רוסיה, מראט בגלאי, יושב ראש מועצת הפדרציה יגור סטרוב, יושב ראש הדומה גנאדי סלזניוב ויו"ר ועדת הבחירות המרכזית של הפדרציה הרוסית אלכסנדר ושניאקוב.
ולדימיר פוטין הגיע לקרמלין ונכנס לארמון הקרמלין הגדול.
לאחר מכן להיכל אנדריי נכנס הנשיא הראשון של רוסיה בוריס ילצין.
עם הישמע הצליל הראשון של פעמוני הקרמלין הגיע ולדימיר פוטין, שחלף על פני אולמי גאורגי ואלכסנדר, אל הדוכן באולם אנדריי.
הנאום הראשון נישא על ידי יו"ר ועדת הבחירות המרכזית אלכסנדר ושניאקוב.
הוא בירך את פוטין על זכייתו בבחירות ואמר שהבחירות נערכו בהתאם לחוקי רוסיה.
הנאום השני היה של נשיא בית המשפט החוקתי, מראט בגלאי.
הוא קרא לוולדימיר פוטין להישבע על משרת נשיא רוסיה.
לאחר שלדימיר פוטין אמר את טקסט השבועה, נשמע המנון רוסיה והעתק של נס הנשיא הועלה מעל כיפת ארמון הסנאט של הקרמלין.
לאחר ההמנון הלאומי, נשא בוריס ילצין נאום בו בירך את פוטין, איחל הצלחה ועודדו להמשיך ולבנות רוסיה דמוקרטית חדשה.
אחרי ילצין, בנאומו הראשון כנשיא רוסיה, דיבר ולדימיר פוטין.
ולדימיר פוטין, עזב את אולם אנדריי בליווי השיר "תהילה" על פי מוזיקה של מיכאיל גלינקה ומטח הצדעה ארטילרית.
ואז, בכיכר הקתדרלות של הקרמלין במוסקבה, הציג בוריס ילצין את גדוד הקרמלין של ולדימיר פוטין ובכך העביר אליו את סמכויות המפקד העליון אל הנשיא החדש.
בסוף הטקס, בוריס ילצין ופוטין קיבלו ברכות מהנוכחים.
השבעתו השלישית של ולדימיר פוטין כנשיא רוסיה התקיימה ביום שני, 7 במאי 2012, בארמון הקרמלין הגדול.
בטקס השתתפו כשלושת אלפים איש, בהם שרים, מושלים, חברי פרלמנט, סנאטורים, שגרירים זרים ומנהיגים דתיים, כמו גם מדענים ואמנים רוסים.
ולדימיר פוטין ניצח בבחירות עם יותר משישים אחוז מהקולות.
בתחילת הטקס נשאו חיילי משמר הקרמלין את דגל רוסיה, דגל הנשיא הרוסי, חוקת רוסיה וחותם נשיא רוסיה.
ואז הופיעו יו"ר מועצת הפדרציה ולנטינה מטוויינקו, יו"ר הדומה הממלכתית סרגיי נרישקין ויו"ר בית המשפט החוקתי ולרי זורקין.
בשלב זה, הנשיא היוצא דמיטרי מדבדב, עזב את מעונו העבודה של נשיא רוסיה וצעד אל ככר הקתדרלות, כדי לקבל את הדיווח של מפקד משמר הקרמלין על מוכנות החיילים ולהודות לחיילים על שירותם.
לאחר מכן, מדבדב צעד לארמון הקרמלין הממלכתי לטקס.
ואז עזב ולדימיר פוטין את הבית הלבן, שם עבד כראש ממשלת רוסיה ונסע לקרמלין.
בצהריים, כאשר צלצלו פעמוני שעון הקרמלין, נכנס ולדימיר פוטין לאולם גאורגי ופסע אל הדוכן הממוקם באולם אנדריי ובו כבר המתין מדבדב.
מדבדב נאם ולאחר הנאום, דמיטרי מדבדב ויו"ר בית המשפט החוקתי, ולרי זורקין, הזמינו את ולדימיר פוטין להישבע:
ולדימיר פוטין קרא את נוסח השבועה:
לאחר מכן נשמע ההמנון הלאומי הרוסי, ואחריו מטח הצדעה ארטילרית.
לאחר מכן ולדימיר פוטין נשא את נאומו כנשיא רוסיה.
לאחר הנאום, ולדימיר פוטין פנה אל היציאה, ועבר לקבל ברכות מהנוכחים.
לפני תחילת החלק האחרון, פרשו ולדימיר פוטין ודמיטרי מדבדב לחדר סגור בו הנשיא לשעבר העביר לידי הנשיא החדש את המזוודה הגרעינית.
לאחר קבלתה, פוטין ומדבדב נסעו לכיכר הקתדרלות, שם הציג הנשיא לשעבר את משמר הקרמלין למפקד העליון החדש.
לאחר כל אלה, הנשיא פוטין ואשתו נסעו לקתדרלת הבשורה, שם נערכה תפילה.
ואז הם הלכו לחלק הבלתי פורמלי של טקס ההשבעה.
מספר מנהיגים זרים בירכו את הנשיא ולדמיר פוטין על כניסתו לתפקיד.
ביניהם: נשיא סוריה בשאר אסד, נשיא ארמניה סרג' סרקיסיאן, נשיא בלארוס אלכסנדר לוקשנקו, נשיא אוקראינה ויקטור ינוקוביץ', נשיא חו ג'ינטאו ואחרים.
במהלך הטקס אירעו שני אירועים לא מתוכננים.
ראשית - מחיאות הכפיים לא היו מתוכננות, אלה התקיימו במהלך סיום דבריו של יו"ר הדומה סרגיי נרישקין.
בדרך כלל, יושבי ראש הפרלמנט אינם מלווים במחיאות כפיים.
שנית - הייתה תקלה במיקרופון.
כשיושב ראש בית המשפט החוקתי ולרי זורקין הזמין את ולדימיר פוטין להישבע.
בתחילה לא הצליח פוטין לדבר מכיוון שהמיקרופון לא פעל מספר שניות.
הטקס נמשך לאחר תיקון המיקרופון.
טקס השבעתו הרביעית של ולדימיר פוטין כנשיא רוסיה התקיים ביום שני, 7 במאי 2018, בהיכל אנדריי בארמון הקרמלין הגדול במוסקבה.
ההשבעה סימנה את תחילת הקדנציה החדשה בת שש שנים של ולדימיר פוטין כנשיא רוסיה.
את שבועת כהונתו הנשיאותית העביר יו"ר בית המשפט החוקתי ולרי זורקין.
בנוסף, על פי המסורת, ניצבו לצדו ראשי הרשות המחוקקת: יו"ר מועצת הפדרציה ולנטינה מטוויינקו ויו"ר הדומה ויאצ'סלב וולודין.
הבחירות לנשיאות נערכו ב -18 במרץ 2018. בבחירות השתתפו שמונה מועמדים.
ולדימיר פוטין זכה בבחירות בסיבוב הראשון כשזכה ליותר מ-76% מהקולות.
פוטין, שנבחר לנשיא בשנת 2012, היה כשיר להתמודד, לאחר שהצהיר על כוונתו לעשות זאת ב-6 בדצמבר 2017 והיה צפוי לנצח.
ההכרזה הגיעה בעקבות כמה חודשים של ספקולציות, לאורך המחצית השנייה של 2017, מכיוון שלמרות שצפוי היה להתמודד לקדנציה נוספת, פוטין שחרר הצהרות מתחמקות, לרבות הודעה לפיו שעדיין לא החליט אם ברצונו "לפרוש מתפקידו" ושהוא "עדיין לא החליט אם להתמודד לקדנציה נוספת".
מקורות שונים ניבאו שיתמודד כעצמאי כדי לנצל יותר תמיכה מהאוכלוסייה, ולמרות שהיה יכול להיות מועמד גם על ידי מפלגת רוסיה המאוחדת כמו בשנת 2012, פוטין בחר להתמודד כעצמאי.
ב-19 באפריל נודע כי לוולדימיר פוטין הוצעו שתי אפשרויות לטקס ההשבעה.
הראשונה, האופציה המסורתית, הייתה לערוך את האירוע כמו בעבר בארמון הקרמלין הגדול.
השנייה הניחה כי לראשונה בהיסטוריה, ההשבעה תתקיים בחוץ באחת הכיכרות המרכזיים של מוסקבה.
בפרט הוצע לקיים טקס בכיכר איוואנובסקיה הנמצאת בתוך הקרמלין, או ב.
עם זאת, לדברי מזכיר העיתונות הנשיאותי דמיטרי פסקוב, פוטין אינו נוטה לשנות את מקום הטקס וההשבעה תתקיים באופן מסורתי בארמון הקרמלין הגדול.
רעיון דומה היה קיים בעת השבעתו של בוריס ילצין בשנת 1996. אז היה אמור להיערך טקס בכיכר הקתדרלות, אך אז ננטש רעיון זה על מנת לחסוך כסף והטקס נערך בארמון הקרמלין הממלכתי.
בהשבעה בוצע שימוש בפעם הראשונה בלימוזינה מדגם חדש "אאורוס סנאט" תוצרת רוסיה, במקום המרצדס-בנץ S 600 גארד פולמן ששימש את נשיא רוסיה קודם לכן.
עם זאת, לפני טקס השבעה דווח כי מכונית זו לא תשמש במהלך הטקס, משום שהרכב שלא מצא חן בעיני מנהל הטקס.
במקום זאת, תוכנן להשתמש במרצדס פולמן הישנה.
ב-3 באפריל 2018 מסרה יו"ר ועדת הבחירות המרכזית אלה פמפילובה לפוטין את האישור הרשמי ותעודת נשיא רוסיה.
בהצגת האישור בתחילת אפריל, אלה פמפילובה הפרה את המסורת לפיה האישור מוענק תמיד עם כניסת הנשיא לתפקיד (לא לפני 6 במאי).
בנוסף, פמפילובה בירכה גם את פוטין על הניצחון הבטוח.
הנשיא הנבחר הגיב בתודה לה ולעמיתיה שעבדו במהלך מערכת הבחירות.
הוא ציין שזו עבודה לאומית נהדרת, חשובה מאוד למדינה והיא בוצעה ברמה הטכנית והארגונית הגבוהה ביותר.
הוא הוסיף שהבחירות הללו היו השקופות והנקיות ביותר בתולדות המדינה.
הטקס החל ברבע ל-12, שעון מוסקבה, כאשר באולם אנדריי הוכן דגל רוסיה והדגל הנשיאותי.
לאחר מכן חיילי משמר הקרמלין הכניסו לאולם את השרשרת הנשיאותית והעתק מיוחד של החוקה הרוסית.
לאחר הצגת הדגל והסמלים הנשיאותיים הוזמנו לבמה יו"ר מועצת הפדרציה ולנטינה מטוויינקו, יו"ר הדומה ויאצ'סלב וולודין ויו"ר בית המשפט החוקתי ולרי זורקין.
במקביל עזב ולדימיר פוטין את משרדו בארמון הסנאט וצעד לארמון הקרמלין הגדול.
בעת המעבר נעשה שימוש לראשונה ברכב אאורוס סנאט.
בחצות היום הגיע ולדימיר פוטין לארמון הקרמלין הגדול, שם עבר באולמי אלכסנדר וגאורגי וטיפס על הבמה באולם אנדריי.
לאחר עלייתו של פוטין לבמה, יו"ר בית המשפט החוקתי ולרי זורקין דחק בפוטין להישבע על פי סעיף 82 בחוקה הרוסית.
פוטין נשא את השבועה לתושבי רוסיה בנוכחות חברי מועצת הפדרציה, חברי הדומה, שופטי בית הדין החוקתי הרוסי ואישים בכירים שהוזמנו אישית על ידו לנכוח בטקס.
פוטין נשא את שבועת המשרה, באופן מסורתי בהנחת ידו הימנית על החוקה.
לאחר שפוטין נשבע, אמר זורקין שפוטין נכנס רשמית לתפקידו כנשיא רוסיה.
לאחר ההשבעה, התזמורת הנשיאותית ביצעה את המנון רוסיה, הדגל הנשיאותי הועלה מעל לארמון הסנאט ופוטין קיבל את המצעד המסורתי של חיילי משמר הקרמלין לכבודו.
בשלב זה, נשא ולדימיר פוטין את נאומו הראשון באורך 1224 מילים.
נאום זה היה הארוך ביותר בהיסטוריה של הטקס, כשהשיא הקודם היה נאום הבכורה של בוריס ילצין בשנת 1991, אז הנאום כלל 748 מילים.
בנאומו הודה פוטין לאזרחי רוסיה על האמון והתמיכה שנתנו לו בבחירות.
פוטין דיבר על המשימות שיש לפתור, מכיוון שהן יקבעו את גורלה של רוסיה לעשרות שנים.
כמו כן, פוטין כינה את משימות העדיפות של המדינה, כשיפור איכות החינוך והטיפול הרפואי, כמו גם אספקת הגנה על אמהות וילדות.
בנאומו, סיפר פוטין על תוכניותיו לקדנציה החדשה, הוא הבטיח לעשות הכל כדי להגביר את כוחה, שגשוגה ותפארתה של המדינה.
בנאום ציין פוטין כי במשך יותר מאלף שנות היסטוריה, רוסיה מתמודדת שוב ושוב עם תקופות מעורערות והשווה את רוסיה לעוף חול: "במשך יותר מאלף שנים ההיסטוריה של רוסיה התמודדה שוב ושוב עם תקופות של סערה...
ותמיד נולדו מחדש, כמו עוף החול, המגיע לגבהים כאלה שאחרים לא היו, נחשבו כבלתי נגישים ועבור ארצנו, נהפוך הוא, הפכו לקרש קפיצה חדש, אבן דרך היסטורית חדשה לעתיד, דחיפה חזקה קדימה."
לאחר החלק העיקרי של טקס ההשבעה, ולדימיר פוטין נסע לכיכר הקתדרלות, שם ערך ביקורת על כוחות משמר הקרמלין.
סקירת הכוחות סימנה את כניסתו לתפקיד של המפקד העליון של הכוחות המזוינים.
במהלך המצעד בירך פוטין את המשמר במלאת 82 שנה, שכן באותו יום, 7 במאי, חוגג המשמר את יום השנה להקמתו.
לאחר המצעד שוחח פוטין עם מתנדבים ונציגי ארגוני נוער שהוזמנו לטקס.
לאחר טקס ההשבעה, הלך פוטין לקתדרלת הבשורה, בכניסה אליה המתין לו הפטריארך קיריל.
התפילה הכילה בקשה שאלוהים ייתן לנשיא את הכוח והחוכמה לנהל את המדינה.
בסוף התפילה קרא הפטריארך קיריל תפילה מסורתית.
לאחר מכן פנה הפטריארך לפוטין בשם אנשי הדת, המנזרים והנאמנים.
הוא ציין שכל האנשים הללו תמכו בפוטין, כשהוא רואה אותו כמנהיג, לא רק בניהול בהצלחה של המדינה, אלא גם כאדם המסור לארץ המולדת, שהמסורת הרוחנית היא המסורת שלו.
הפטריארך איחל לנשיא בריאות טובה וכוח למלא את כל ההבטחות שהביע בנאומו.
בטקס השתתפו כחמשת אלפים אורחים.
בפרט, בנוסף לשופטי בית המשפט החוקתי וחברי האספה הפדרלית, שנוכחותם בטקס ההשבעה נדרשת על ידי החוקה, השתתפו בטקס גם מתנדבים ועובדי מטה הבחירות של ולדימיר פוטין.
יחד עם זאת, על פי המסורת, השתתפו בטקס מושלי הסובייקטים הפדרליים, מנהיגים דתיים ופוליטיקאים רוסים בכירים אחרים, בפרט ראש עיריית מוסקבה לשעבר יורי לוז'קוב והגברת הראשונה לשעבר ניינה ילצינה.
על פי המסורת, דמויות מצטיינות מתחום האמנות, המדע והספורט השתתפו בהשבעה.
לדוגמה, המוזיקאי יורי בשמט, שחקן ההוקי איליה קובאלצ'וק, השחקן סטיבן סיגל, יו"ר דירקטוריון גזפרום, ראש הממשלה לשעבר ויקטור זובקוב, מנכ"ל גזפרום נפט אלכסנדר דיוקוב ואחרים.
בנוסף, בטקס השתתף קנצלר גרמניה לשעבר גרהרד שרדר.
מספר מנהיגים זרים בירכו את הנשיא ולדימיר פוטין על כניסתו לתפקיד ובהם:
אנטולי ביבילוב, נשיא דרום אוסטיה
דונלד טראמפ, נשיא ארצות הברית
שי ג'ינפינג, נשיא הרפובליקה העממית של סין
על פי חברת המחקר מדיאסקופ צפו בשידור טקס ההשבעה יותר מ-5.8 מיליון רוסים.
האירוע שודר על ידי חמישה ערוצי טלוויזיה: הערוץ הראשון, רוסיה 1, רוסיה 24, NTV, רשת "מיר" ו-OTR.
השבּעה מאגית היא פעולה שמאמינים מייחסים לה סגולה מאגית לשינוי המציאות על ידי שליטה בכוחות העל-טבעיים.
העוסקים בכך היו משביעים שדים ומלאכים.
להוצאת דיבוק השתמשו בהשבעת שדים.
האמונה בכוחם נחשבת כיום אמונה טפלה.
לפי יוסף בן מתתיהו שלמה המלך עסק בהשבעת שדים: "ואלהים חנן אותו...
הוא גם חיבר פזמונים, בהם מקילים את המחלות, והשאיר אחריו נוסחי השבעות, בהם יכולים בני אדם, שדבקו בהם רוחות רעות, לגרשם בלי שיחזרו.
בפירוש למתי המיוחס לאוריגנס מסופר על השבעות שחיבר שלמה לגירוש שדים: "מקובל להשביע שדים בשבועות שנכתבו על ידי שלמה.
אולם אלו אשר משתמשים בשבועות אלו, משתמשים לפעמים בספרים שאינם בנויים היטב".
יש מהרבנים שטענו כי השבעת שדים היא כישוף שנאסר בתורה.
קיים דיון הלכתי בקרב הפוסקים האם שוכרי משביעי שדים מחויבים לשלם את כל הסכום שהתנו מראש.
קערות השבעה היו טכניקה נפוצה למאבק בשדים במאות ה-4 עד ה-8, בין היתר גם בקרב האוכלוסייה היהודית.
מטרת הטקסטים הכתובים בתוך קערות ההשבעה, הייתה להגן על בעלי הקערות מפני שדים ומזיקים הגורמים למחלות.
השביתה במפעל אתא (נקראת לעיתים השביתה הגדולה) הייתה שביתה של 1,680 עובדי מפעל הטקסטיל "אתא" שבכפר אתא (כיום קריית אתא), שהחלה ב-10 במאי 1957 ונמשכה 107 ימים, עד 24 באוגוסט.
בשנת 1956 מפעל "אתא" ספג הפסדים.
מנכ"ל המפעל, הנס מולר, רצה להתייעל והחליט לפטר לראשונה עובדים רבים ולהקפיא את השכר במפעל.
בשל כך, באפריל 1956 החלו סכסוכי עבודה.
עובדי המפעל דרשו תוספת שכר.
הסכסוך בין עובדי המפעל להנהלת המפעל נמשך למשך שנה, והיו שותפים לו אף פעילי מפלגות כגון מפא"י ומפ"ם, עד שב-10 במאי 1957 פרצה שביתה מהגדולות והארוכות שידעה ישראל בהיסטוריה שלה, בה פועלים עזבו את בית החרושת והתאספו לאספה כללית.
בשביתה זאת, מספר אנשים נאמו בפני הקהל ופועל תלה שלט על שערי המפעל אשר הכריז על שביתה.
החלו גם סכסוכי עבודה בין הנהלת המפעל, בראשות מולר, לבין העובדים, שיוצגו על ידי מועצת הפועלים החזקה של חיפה.
את השביתה הנהיג יוסף אלמוגי, ראש מועצת פועלי חיפה, ובהמשך עבר הטיפול בה לראשי ההסתדרות.
קרן השביתה של ההסתדרות העניקה סיוע כספי לשובתים, ובנוסף התקבלו תרומות מוועדי עובדים ומאזרחים.
השביתה עוררה הדים רבים בארץ ואף נידונה בממשלת ישראל.
אחד המשפטים שאלמוגי אמר בעת המחאה היה: "זרקו לנו כפפה מורעלת ואנו נחזירה".
ראש ממשלת ישראל, דוד בן-גוריון, ואחדים משרי הממשלה, בהם שר העבודה מרדכי נמיר ושר המסחר והתעשייה פנחס ספיר פעלו ליישוב הסכסוך.
ב-23 ביולי הסכימו השובתים לבוררות שיקיים בן-גוריון, אך למחרת חזר בו בן-גוריון מיוזמה זו.
ב-18 באוגוסט הסכימו הצדדים לסכסוך העבודה על סיומו, בהסכם קיבוצי לשנתיים, שכלל צמצום הפיטורים והעלאת שכר קטנה, אך החזרה לעבודה סדירה התעכבה עקב התנגדות העובדים להחלטת מנכ"ל המפעל לפטר שני עובדים שנהגו באלימות במהלך השביתה.
עיכוב זה הסתיים בהתפטרות שני העובדים, וב-26 באוגוסט התחדשה העבודה במפעל, שלושה וחצי חודשים לאחר שהחלה השביתה.
ההשבעה הראשונה של ג'ורג' וושינגטון לנשיאות ארצות הברית התקיימה ביום חמישי, 30 באפריל 1789, במרפסת בניו יורק שבמדינת ניו יורק.
ההשבעה נערכה כחודשיים לאחר תחילת כהונתו הראשונה בת 4 שנים של ג'ורג' וושינגטון כנשיא ארצות הברית.
קנצלר ניו יורק רוברט ליבינגסטון ניהל את טקס ההשבעה.
עם השבעה זו החלה הרשות המבצעת של הממשלה הפדרלית של ארצות הברית לפעול באופן רשמי במסגרת הממשלה החדשה שנקבעה בחוקת ארצות הברית.
השבעתו של ג'ון אדמס כסגן נשיא ארצות הברית התקיימה ב-21 באפריל 1789, כאשר מונה לנשיא הסנאט של ארצות הברית; השבעה זו הייתה גם ההשבעה המתוכננת היחידה שלא התקיימה בינואר או מרץ.
כהונתו הראשונה של וושינגטון החלה ב-4 במרץ 1789, בתאריך זה עמדו להתכנס בית הנבחרים והסנאט של ארצות הברית לראשונה, אך ההתכנסות נדחתה בשל היעדר קוורום.
כתוצאה מכך, לא ניתן היה לספור או לאשר את קולות חבר האלקטורים.
ב-1 באפריל התכנס הבית, והנציגים החלו בעבודתם, עם בחירתו של פרדריק מולנברג ליושב הראש הראשון שלו.
הסנאט השיג לראשונה קוורום ב-6 באפריל, ובחר בג'ון לנגדון לנשיאו הזמני של הסנאט.
באותו יום, בית הנבחרים והסנאט נפגשו בישיבה משותפת כדי לספור את שאר קולות האלקטורים ולאשר את תוצאות הבחירות לנשיאות ארצות הברית של אותה שנה; הסנאטור לנגדון עמד בראש הישיבה, לבסוף וושינגטון הוכרז כזוכה בבחירות, וג'ון אדמס הוכרז כסגן הנשיא.
מזכיר הקונגרס הקונטיננטלי מונה על ידי הסנאט להעביר לוושינגטון את המכתב המכיל את ההודעה על בחירתו.
תומסון מסר את ההודעה לוושינגטון במאונט ורנון ב-14 באפריל 1789. וושינגטון השיב על כך מיד, ויצא יומיים לאחר מכן לניו יורק, בליווי ותומסון.
כמעט מאז בוקר 30 באפריל 1789 החל קהל אנשים להתאסף סביב ביתו של וושינגטון, ובצהריים עשו את דרכם לאולם הפדרלי.
וושינגטון היה לבוש בחליפה חומה כהה עם גרבי משי לבנים ואבזמי נעליים כסופים; הוא גם לבש חרב עם יד פלדה ומעיל אדום כהה.
עם הגעתו לאולם הפדרלי, הוצג וושינגטון רשמית בפני הבית והסנאט, ולאחר מכן הודיע סגן הנשיא ג'ון אדמס שהגיע הזמן לטקס ההשבעה.
וושינגטון עבר למרפסת בקומה השנייה.
קנצלר ניו יורק רוברט ליבינגסטון ניהל את השבעת הנשיא לנוכח המוני אנשים שנאספו ברחובות.
לאחר השבעתו, ליבינגסטון צעק "יחי ג'ורג' וושינגטון, נשיא ארצות הברית!" לקהל, שנענה בתרועות.
נאום ההשבעה נמסר לאחר מכן על ידי וושינגטון בחדר הסנאט.
ב-7 במאי נערך בעיר ניו יורק נשף לכבוד וושינגטון.
ההשבעה השנייה של ג'ורג' וושינגטון לנשיא ארצות הברית התקיימה ב של הסנאט בפילדלפיה, פנסילבניה, ביום שני, 4 במרץ 1793. ההשבעה סימנה את תחילת כהונתו השנייה של ג'ורג' וושינגטון כנשיא ושל ג'ון אדמס כסגן הנשיא.
שבועת האמונים ניתנה לג'ורג' וושינגטון על ידי שופט בית העליון של ארצות הברית ויליאם קושינג.
זו הייתה ההשבעה הראשונה שהתקיימה בפילדלפיה (אז בירת המדינה), והתרחשה בדיוק ארבע שנים לאחר שהממשלה הפדרלית החדשה החלה לפעול תחת חוקת ארצות הברית.
נאום ההשבעה השני של ג'ורג' וושינגטון הוא הקצר ביותר שנמסר אי פעם, 135 מילים בלבד.
השביתה במפעל בריינט ומיי הייתה שביתה של נערות ונשים שעבדו במפעל הגפרורים בריינט ומיי בלונדון, שנערכה ב-1888.
בסוף המאה ה-19, גפרורים יוצרו מעצי צפצפה או אורן קנדי שהיו באורך כפול מהמוצר המוגמר, והם חולקו למסגרות, שבכל אחת מהן 4,000 גפרורים.
שני קצוות הגפרור נטבלו בגופרית ולאחר מכן ב זרחן לבן (או צהוב), אשלגן כלורי, אנטימון גופרתי ואבקת זכוכית.
לאורך השנים השתנתה רמת הזרחן הלבן בגפרור.
לפי דו"ח של ממשלת בריטניה מ-1899 רמת הזרחן עמדה על 6%–7%, בעוד דו"ח מהחברה הכלכלית המלכותית העמיד את המספר הזה על 5%–10%.
עובדים מנוסים היו יכולים לייצר 1,400 מסגרות במשמרת של 10 שעות.
לאחר שהגפרורים הכפולים יובשו בתנורים, הם נחצו לשניים ונארזו בקופסאות של מאה גפרורים.
המעורבים בטבילת הגפרורים היו לרוב גברים, וביתר תהליך הייצור עבדו בעיקר נשים.
הגפרורים שיוצרו מותגו בתחילה כ"לוציפר" (בשל הדמיון בין ריח הגופרית ל"גופרית ואש" שהומטרו על סדום ועמורה).
את הגפרורים ניתן היה להדליק באמצעות חיכוך עם כל משטח.
בסביבות 1840 התגלה הזרחן האדום, שאפשר לייצר גפרורים ללא זרחן, ועם משטח חיכוך על הקופסה.
בשנת 1897 היו בבריטניה 25 מפעלים לייצור גפרורים ועבדו בהם 4,152 עובדים.
מתוך העובדים, 2,658 היו בגירים, 1,492 בין 14–18 ושניים מתחת לגיל 14. 23 מהמפעלים השתמשו בזרחן לבן.
3,134 עובדים היו מעורבים בתהליך עם הזרחן: 245 גברים ו-1,276 נשים.
יתר העובדים לא היו חשופים לזרחן.
בקרב העובדים שנחשפו לזרחן הלבן הייתה מחלת נמק זרחתי של הלסת, מחלה שלא הייתה קשורה לזרחן האדום.
המחלה התפתחה כשאדי זרחן נשאפו, בעיקר אחרי שהוא חומם, דבר שגרם לאוסטאונקרוזיס בעצם הלסת.
המחלה התבטאה בכאבי שיניים ובתסמינים דמויי שפעת, ובהמשך באובדן שיניים, מורסות, נפיחות בחניכיים, פיסטולות ונמק בלסת.
שיעור התמותה מהמחלה עמד על 20%.
חברת הגפרורים בריינט ומיי הוקמה ב-1843 בידי שני קווייקרים, ויליאם בריינט ופרנסיס מיי.
בשנת 1850 החלה החברה בשותפות עם יצרנית הגפרורים השוודית יוהאן אדווארד לאנדסטרום, במטרה לתפוס נתח משוק הגפרורים הבריטי, בו נמכרו 250 מיליון גפרורים מדי יום.
ב-1880 החלה החברה לייצא את סחורתה, וב-1884 היא הפכה לחברה ציבורית.
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-19 העסיקה החברה כ-5,000 עובדים, רובם נשים, אם כי המספר השתנה בהתאם לביקוש העונתי.
הגפרורים יוצרו בסדנת יזע, מה שאפשר למפעל לחמוק מהחוקים שמגנים על זכויות העובדים.
הם נדרשו להביא דבק ושרשראות במימון שלהם.
השכר השתנה בהתאם לסוג העבודה: אלה שמילאו את המסגרות שולמו בשלינג אחד תמורת 100 מסגרות שהושלמו; חותכי הגפרורים קיבלו 23 פני תמורת שלוש ערימות של קופסאות, והאורזים קיבלו שכר של 9 פני תמורת מאה קופסאות.
עובדים מתחת לגיל 14 קיבלו שכר שבועי של 4 פני.
עם זאת, מעטים הצליחו לקבל את מלוא שכרם, שכן רבים קיבלו קנסות על עבודה שלא עמדה ברף הנדרש, קנסות שנוכו מהשכר.
הקנסות כללו קנס של 3 פני על ספסל לא מסודר, דיבור או רגליים מלוכלכות (בגלל שנעליים היו יקרות, רבים היו יחפים); 5 פני על איחור; ושלינג נוכה מהשכר על גפרור שנדלק במהלך העבודה.
הנשים שעבדו באריזת הקופסאות נדרשו לשלם לגברים שהביאו להם את המסדרות מהתנורים ונאלצו להביא עמן לעבודה את הדבק והמברשות.
נערה שהפילה קופסת גפרורים נקנסה ב-6 פני.
מנהלי המפעל היו מודעים להשלכות הבריאותיות של העבודה.
עובד שהתלונן על כאבי שיניים נדרש לעקור אותן באופן מיידי, או לסיים את עבודתו.
משנות ה-70 החלו פועלי הגפרורים לקחת חלק בעבודה מאורגנת.
ניסיון למסות את הגפרורים באפריל 1871 ספג התנגדות עיקשת מצידם.
כחלק מההתנגדות, 10,000 פועלים, רובם נשים, צעדו לכיוון ארמון וסטמינסטר.
בדרך הן נתקלו במשטרה, שניסתה ללא הצלחה למנוע את המשך הצעדה.
הגרדיאן ציין כי "השוטרים, חזקים בחוש הרשמיות שלהם, ובריונים בכוחם, הגיעו לסף הברוטליות." המלכה ויקטוריה הביעה תמיכה ושלחה לראש הממשלה, ויליאם גלאדסטון מכתב ובו מחתה על המס.
יום אחר כך המס הוסר מסדר היום.
הפועלות במפעלי הגפרורים שבתו ב-1881, 1885 ו-1886 על השכר הנמוך ושיטת הקנסות.
ההיסטוריון לוואל סאטר ציין שהפועלות דאגו יותר לשכר ולקנסות מאשר לבטיחותן.
תנאי העבודה, שכללו משמרות של עד 14 שעות, שכר נמוך (שירד ב-1888 עקב התדלדלות המשאבים, דבר שגרם להפחתת שעות העבודה), קנסות לא מוצדקים, היעדר מקום ראוי לאכילה והתלונות הגוברות מצד הפועלות על המחלה שתקפה את מי שעבדו עם הזרחן הלבן, יצרו זעם רב.
הזעם הזה התפרץ עקב פיטורי אחת העובדות ב-2 ביולי 1888.
האקטיביסטית החברתית אנני בזנט, יחד עם חברה, הרברט בורוס, התערבו בסיטואציה ופרסמו מאמר בשבועון The Link ב-23 ביוני 1888. המאמר הרגיז את ראשי בריינט ומיי, שניסו לאלץ את הפועלות לחתום על מסמך בו הן הכחישו את המאמר, אך הן סירבו.
דבר זה גרם לפיטורי עובדת נוספת בתואנה כלשהי, דבר שגרם לפתיחה בשביתה.
כש-1,400 נשים ונערות סירבו להמשיך לעבוד עד סוף היום, ההנהלה מיהרה לנסות להחזיר את העובדת לעבודתה, אולם הן המשיכו לדרוש הקלות נוספות, בעיקר בכל הנוגע לקנסות שהן נאלצו לשלם.
נציגות של הנשים נפגשה עם ההנהלה, אולם הפגישה לא הניבה תוצאות, ועד 6 ביולי כל המפעל שבת.
באותו יום הלכו 100 נשים לפגוש את בזנט, שהואשמה בכך שהיא עוררה את השביתה, אך היא לא ידעה דבר על כך לפני שהנציגות, שכללה את שרה צ'פמן, מרי נאולס ומרי קאמינגס שוחחו איתה.
בתחילה בזנט נדהמה למשמע כמות הנשים שהשתתפו בשביתה.
השובתות ערכו מספר כינוסים, ובחלקם גם אנני בזנט נאמה.
חבר הפרלמנט, צ'ארלס ברדלו העלה את הנושא בפני הפרלמנט, ונציגות של הנשים פגשה שלושה חברי פרלמנט ב-11 ביולי, דבר שתרם לפומביות העניין.
ההנהלה המשיכה להיות קשוחה בעמדותיה, אולם עד מהרה בעלי החברה, בריינט, שהיה ליברל ביקש לסיים את הפרשה.
אנני בזנט סייעה בפגישות עם ההנהלה, וב-16 ביולי נוסח הסכם, בו נקבע שהקנסות והניכויים על עלות החומרים יבוטלו, וכי בעתיד ניתן יהיה להתלונן בפני ההנהלה, ללא צורך לערב את מנהלי העבודה, שמנעו ממנה לשמוע על התלונות קודם לכן.
בנוסף, הוגדר חדר ייעודי לארוחות.
עם חתימת ההסכם, השביתה הסתיימה.
ב-1891 פתח צבא הישע מפעל אחר בלונדון, בו הגפרורים יוצרו מזרחן אדום שהיה רעיל פחות, וכן שילם שכר גבוה יותר.
אחת הסיבות לפתיחת המפעל הייתה הרצון לשפר את תנאי ההעסקה של הפועלות, שהורעלו מהזרחן הלבן, ואחרי שכמה ילדים מתו אחרי שאכלו את הגפרורים האלו.
ב-1901 הכריז המפעל על הפסקת השימוש בזרחן לבן.
לצבא הישע הייתה בעיה דומה; הגפרורים בתחילה עלו פי שלושה ממחיר הגפרורים שיוצרו מזרחן לבן, והצלחתם התבססה על כך שהיו מי שסירבו לקנות גפרורי זרחן לבן.
המפעל המשיך לנסות להילחם במחיר הזול של גפרורי הזרחן, אולם אחרי 1898 פסקו הקריאות לקנות מהם.
ב-24 בפברואר 1900 נסגר המפעל, וב-26 בנובמבר קנתה אותו חברת בריינט ומיי.
ב-1908 קבע הפרלמנט שאסור יהיה להשתמש בזרחן לבן אחרי ה-31 בדצמבר 1910. זהו יישום של אמנת ברן מ-1906.
ב-1966 יצרו ביל אוון וטוני ראסל מחזמר בשם "נערות הגפרורים" על השביתה.
ב-2013 נערך בלונדון אירוע לציון 125 לשביתה.
הפועלות הוצגו במסגרת אירוע "HerStory" למען נשים בולטות בסיבוב ההופעות של U2 בשנת 2017.
בשנת 2022 עלה הסרט אנולה הולמס 2, שמציג את סיפורה של מנהיגת השביתה, שרה צ'פמן
ההשבעה הראשונה של ויליאם מקינלי לנשיא ארצות הברית התקיימה בבניין הקפיטול בוושינגטון, ביום חמישי, 4 במרץ 1897. ההשבעה סימנה את תחילת כהונתו הראשונה של ויליאם מקינלי כנשיא ושל גארט הוברט כסגן הנשיא.
שבועת האמונים ניתנה למקינלי על ידי נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית מלוויל פולר.
זו הייתה ההשבעה הראשונה שתועדה בסרט וההשבעה הנשיאותית האחרונה שהתקיימה ב.
הוברט מת 262 ימים לאחר ההשבעה ומשרת סגן הנשיא נותרה ריקה מאחר שלא הייתה הוראה חוקתית המאפשרת מילוי של סגן נשיא בתקופת כהונה; הדבר הוסדר על ידי התיקון ה-25 לחוקת ארצות הברית ב-1967.
מקינלי נאם נאום השבעה ארוך: הוא קרא להעלאת מכסי המגן וטען שרק לאחר מכן יוכל לטפל בהצמדת הדולר.
הוא הזהיר מהתערבות בעניינים מחוץ לארצות הברית וקרא להימנע מהפיתוי שבתוקפנות טריטוריאלית.
ההשבעה הראשונה של דווייט אייזנהאואר לנשיא ארצות הברית התקיימה בבניין הקפיטול בוושינגטון, ביום חמישי, 20 בינואר 1953. ההשבעה סימנה את תחילת כהונתו הראשונה של דווייט אייזנהאואר כנשיא ושל ריצ'רד ניקסון כסגן הנשיא.
שבועת האמונים ניתנה לאייזנהאואר על ידי נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית פרד וינסון.
אייזנהאואר הניח את ידו על שני כתבי קודש כשהושבע לתפקיד: התנ"ך ששימש את ג'ורג' וושינגטון בהשבעתו הראשונה לנשיאות ב-1789 ואת התנ"ך האישי שלו.
ההשבעה הראשונה של יוליסס ס.
גרנט לנשיא ארצות הברית נערכה בבניין הקפיטול בוושינגטון ביום חמישי, 4 במרץ 1869. ההשבעה סימנה את תחילת כהונתו הראשונה של יוליסס ס.
גרנט כנשיא ושל סקיילר קולפקס כסגן הנשיא.
שבועת האמונים ניתנה לגרנט על ידי נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית סלמון צ'ייס.
הנשיא היוצא אנדרו ג'ונסון לא השתתף בטקס ההשבעה, כיוון שהוא וגרנט סירבו לשבת זה לצד זה בכרכרה שנסעה אליהם.
ג'ונסון גם סירב לנסוע בכרכרה נפרדת.
במקום זאת הוא שהה בבית הלבן וחתם על חוקים.
זו הייתה הפעם הרביעית שהנשיא היוצא החרים את ההשבעה של הנשיא הנבחר, אירוע שקרה שוב כאשר סירב דונלד טראמפ להגיע ל ב-2021, לאחר שלא הצליח לשנות את תוצאות הבחירות.
כניסתו של גרנט למקום ההשבעה הייתה המפוארת ביותר עד אז: נדרשו כרטיסים מיוחדים לכניסה לקפיטול ביום ההשבעה, שמונה אוגדות מלאות של חיילים צעדו במורד שדרות פנסילבניה וחלונות המשקיפים על מסלול הכניסה נמכרו במחירים גבוהים מאוד.
באותו הערב נערך נשף מיוחד בבניין מחלקת האוצר של ארצות הברית.
השבעתו הראשונה של ג'יימס מונרו לנשיא ארצות הברית נערכה בבניין הקפיטול הישן בוושינגטון, ביום שלישי, 4 במרץ 1817. ההשבעה סימנה את תחילת כהונתו הראשונה של ג'יימס מונרו כנשיא ושל דניאל טומפקינס כסגן הנשיא.
את שבועת האמונים נשא מונרו בניצוחו של נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית ג'ון מרשל.
בטקס ההשבעה צפו כ-8,000 בני אדם.
לאחר שסגן הנשיא טומפקינס נשא נאום קצר החל מונרו, שמעולם לא היה טוב בדיבור בפני קהל, את נאום השבעתו, אך הקהל התקשה לשמוע אותו.
ההשבעה הראשונה של ג'יימס מדיסון לנשיא ארצות הברית התקיימה בבניין הקפיטול בוושינגטון, ביום השבת, 4 במרץ 1809. ההשבעה סימנה את תחילת כהונתו הראשונה של ג'יימס מדיסון כנשיא ואת כהונתו השנייה של ג'ורג' קלינטון כסגן הנשיא.
קלינטון מת 3 שנים ו-47 ימים לאחר ההשבעה ומשרת סגן הנשיא נותרה ריקה.
הוא היה לסגן הנשיא הראשון שמת במהלך כהונתו.
שבועת האמונים ניתנה למדיסון על ידי נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית ג'ון מרשל.
מדיסון רכב לוושינגטון בליווי חילות פרשים.
הוא נכנס לקפיטול עם חברי הקבינט של תומאס ג'פרסון.
הנשיא ג'פרסון השתתף בטקס ההשבעה וישב לצד מדיסון בקדמת האולם בו נערך הטקס.
שופטי בית המשפט העליון של ארצות הברית ישבו מול מדיסון.
לאחר שהושבע לנשיאות ונשא את נאומו קיבלו מדיסון ואשתו דולי את פניהם של מבקרי ביתם.
לאחר מכן הם השתתפו בנשף חגיגי שהתקיים בבית מלון סמוך.
ההשבעה הראשונה של פרנקלין דלאנו רוזוולט לנשיאות ארצות הברית התקיימה ביום שבת, 4 במרץ 1933, בבניין הקפיטול בוושינגטון.
ההשבעה סימנה את תחילת כהונתם של פרנקלין דלאנו רוזוולט כנשיא ושל ג'ון גארנר כסגן הנשיא.
זו הייתה ההשבעה האחרונה שהתקיימה בתאריך שנקבע על ידי החוקה (4 במרץ), שכן התיקון ה-20 לחוקת ארצות הברית, שאושר מוקדם יותר באותה שנה, העביר את יום ההשבעה ל-20 בינואר.
כתוצאה מכך, תקופת כהונתו הראשונה של רוזוולט (וגארנר) הייתה קצרה מכהונה רגילה ב-43 ימים.
זו הייתה גם הפעם האחרונה שבה הושבע סגן הנשיא בחדר הסנאט, עד להשבעתו של נלסון רוקפלר ב-19 בדצמבר 1974.
ההשבעה התרחשה בעקבות הניצחון המוחלט של רוזוולט על הנשיא המכהן הרברט הובר בבחירות לנשיאות ב-1932. כשהאומה הייתה בשיא השפל הגדול היא חיכתה לנאום ההשבעה של רוזוולט בציפייה רבה.
הנאום, ששודר בפריסה ארצית במספר רשתות רדיו, נשמע על ידי עשרות מיליוני אמריקאים, והעמיד את הקרקע למאמצים הדחופים של רוזוולט להגיב למשבר.
נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית צ'ארלס אוונס יוז השביע את רוזוולט לתפקיד.
השבעתו השלישית של פרנקלין דלאנו רוזוולט לנשיאות ארצות הברית נערכה בבניין הקפיטול בוושינגטון, ביום שני, 20 בינואר 1941. ההשבעה ציינה את תחילת כהונתו השלישית של פרנקלין דלאנו רוזוולט כנשיא ארצות הברית ואת תחילת כהונתו היחידה של הנרי וולאס כסגן הנשיא.
זו הייתה הפעם הראשונה והיחידה בה הושבע נשיא אמריקאי לכהונה שלישית; מאז אשרור התיקון ה-22 לחוקת ארצות הברית בשנת 1951 לא ניתן לבחור אדם לנשיאות יותר מפעמיים, אם כי שלוש כהונות עדיין מותרות, בתנאי שתהיינה לפחות קדנציה חלקית אחת בת שנתיים או פחות.
נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית צ'ארלס אוונס יוז השביע את רוזוולט בפעם השלישית והאחרונה.
סגן הנשיא היוצא ג'ון גארנר השביע את סגן הנשיא הנכנס וולאס.
השבעתו הראשונה של רונלד רייגן לנשיאות ארצות הברית נערכה בבניין הקפיטול בוושינגטון, ביום שלישי, 20 בינואר 1981. ההשבעה ציינה את תחילת כהונתם הראשונה של רונלד רייגן כנשיא ארצות הברית ושל ג'ורג' הרברט ווקר בוש כסגן הנשיא.
נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית וורן ברגר השביע את רייגן לתפקיד, אשר הניח את ידו על ספר תנ"ך משפחתי שניתן לו על ידי אימו.
התנ"ך היה פתוח על ספר .
שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית פוטר סטיוארט השביע את בוש לתפקיד סגן הנשיא.
ביום ההשבעה, בגיל 69 ו-349 ימים, היה רייגן האדם המבוגר ביותר שהושבע לנשיאות עד להשבעתו הראשונה של דונלד טראמפ בשנת 2017, בגיל 70 ו-220 ימים.
בעת ההשבעה שוחררו 52 האמריקאים שהוחזקו כבני ערובה באיראן.
השבעתו הרביעית של פרנקלין דלאנו רוזוולט לנשיאות ארצות הברית נערכה ב בוושינגטון, ביום שבת, 20 בינואר 1945. ההשבעה ציינה את תחילת כהונתו הרביעית והאחרונה של פרנקלין דלאנו רוזוולט כנשיא ארצות הברית ואת תחילת כהונתו היחידה של הארי טרומן כסגן הנשיא.
זו הייתה הפעם הראשונה והיחידה בה הושבע נשיא אמריקאי לכהונה רביעית; מאז אשרור התיקון ה-22 לחוקת ארצות הברית בשנת 1951 לא ניתן לבחור אדם לנשיאות יותר מפעמיים, אם כי שלוש כהונות עדיין מותרות, בתנאי שתהיינה לפחות קדנציה חלקית אחת בת שנתיים או פחות.
רוזוולט נפטר 82 ימים לאחר ההשבעה, ב-12 באפריל 1945. סגן הנשיא טרומן ירש אותו בתפקיד.
עקב מדיניות הצנע שהייתה בתוקף במהלך מלחמת העולם השנייה, טקס ההשבעה נערך במרפסת הדרומית של הבית הלבן, ולא בבניין הקפיטול.
הצעדה הממלכתית וחגיגות אחרות בוטלו גם כן.
נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית הרלן סטון השביע את רוזוולט לתפקיד והנאום שנשא לאחר מכן היה מהקצרים ביותר שתועדו.
זה היה גם טקס ההשבעה האחרון שבו סגן הנשיא היוצא השביע את יורשו, כפי שהיה נהוג בעבר.
תקופת נשיאותו של רוזוולט היא הארוכה ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית.
השבעתו הראשונה של תומאס ג'פרסון לנשיאות ארצות הברית נערכה בבניין הקפיטול בוושינגטון, ביום רביעי, 4 במרץ 1801. ההשבעה ציינה את תחילת כהונתו הראשונה של תומאס ג'פרסון כנשיא ארצות הברית ואת כהונתו היחידה של ארון בר כסגן הנשיא.
נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית ג'ון מרשל השביע את ג'פרסון לתפקיד.
הנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית ג'יימס הילהאוס השביע את בר לתפקיד סגן הנשיא.
זו הייתה הפעם הראשונה בה נערך טקס השבעה בוושינגטון.
הטמפרטורה בשעות הצהריים הוערכה ב-11 מעלות צלזיוס.
ג'פרסון מסר עותק מנאומו לעיתון מקומי כדי שיפורסם ויהיה זמין מייד לאחר שיישא אותו.
נאום של ג'פרסון היה בן 1,721 מילים והוא נשא אותו באולם הסנאט של הקפיטול, ולאחר מכן נשבע אמונים לתפקידו, כשנשיא בית המשפט העליון ג'ון מרשל משביע אותו.
בטקס השבעה זה ניגנה לראשונה תזמורת חיל הנחתים של ארצות הברית, מה שהפך לימים לנוהג קבוע.
הנשיא היוצא ג'ון אדמס, שהיה המום מהפסדו בבחירות וכן ממות בנו צ'ארלס עקב אלכוהוליזם, לא נכח בטקס ההשבעה.
הוא עזב את בית הנשיא בשעה 4 לפנות בוקר.
זו הייתה הפעם הראשונה בה הנשיא היוצא לא נכח בטקס ההשבעה של יורשו.
השבעתו הראשונה של אנדרו ג'קסון לנשיאות ארצות הברית נערכה בבניין הקפיטול בוושינגטון, ביום רביעי, 4 במרץ 1829. ההשבעה ציינה את תחילת כהונתו הראשונה של אנדרו ג'קסון כנשיא ארצות הברית ואת תחילת כהונתו השנייה של ג'ון קלהון כסגן הנשיא.
נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית ג'ון מרשל השביע את ג'קסון לתפקיד.
הנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית סמואל סמית' השביע את קלהון לתפקיד סגן הנשיא.
הנשיא היוצא, ג'ון קווינסי אדמס, אותו ניצח ג'קסון בבחירות ב-1828, לא נכח בטקס ההשבעה עקב המתחים ביניהם.
זו הייתה הפעם השנייה בה נעדר הנשיא היוצא מהשבעת יורשו (לאחר שאביו, ג'ון אדמס, נעדר מהשבעתו הראשונה של תומאס ג'פרסון ב-1801).
עוד בפברואר 1829 עבר לאחוזה בוושינגטון ועזב רשמית את הבית הלבן בערב 3 במרץ, יממה לפני ההשבעה.
השבעתו השנייה של אנדרו ג'קסון לנשיאות ארצות הברית נערכה בבניין הקפיטול בוושינגטון, ביום שני, 4 במרץ 1833. ההשבעה ציינה את תחילת כהונתו השנייה של אנדרו ג'קסון כנשיא ארצות הברית ואת תחילת כהונתו היחידה של מרטין ואן ביורן כסגן הנשיא.
נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית ג'ון מרשל השביע את ג'קסון ואת ואן ביורן לתפקידם.
זמן קצר לאחר שנשבע לתפקידו נשא הנשיא ג'קסון את נאום ההשבעה שלו.
לעומת זאת, סגנו ואן ביורן לא נשא נאום השבעה.
בנאום ההשבעה שלו הצהיר ג'קסון כי הוא חש ענווה וכבוד על בחירתו מחדש לנשיא ארצות הברית, והצהיר כי יעשה ניסיון כן לשפר את חייהם של העם האמריקאי.
בנוסף לדברים אלה, הצהיר ג'קסון כי ארצות הברית אינה מעורבת כעת בסכסוכים מתמשכים עם מדינות ברחבי העולם.
ג'קסון הדגיש גם את החשיבות של איחוד חזק ומאוחד בתוך כל 24 המדינות.
לאחר נאום ההשבעה של ג'קסון נערכו שני נשפים מיוחדים לכבוד האירוע.
זו הייתה הפעם הראשונה בהיסטוריה של ארצות הברית בה נערך יותר מנשף אחד ביום השבעת הנשיא.
השבעתו השנייה של ברק אובמה לנשיאות ארצות הברית נערכה תחילה בחדר הכחול שב בוושינגטון, ביום ראשון, 20 בינואר 2013. למחרת נערכה ההשבעה הציבורית בבניין הקפיטול, ביום שני, 21 בינואר.
ההשבעה ציינה את תחילת כהונתם השנייה האחרונה של ברק אובמה כנשיא ארצות הברית ושל ג'ו ביידן כסגן הנשיא.
נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית ג'ון רוברטס השביע את אובמה לתפקידו ושופטת בית המשפט העליון של ארצות הברית, סוניה סוטומיור, השביעה את ביידן לתפקידו.
טקס ההשבעה נערך בסימן יום השנה ה-150 להצהרת האמנציפציה של אברהם לינקולן ואת השלמת כיפת הקפיטול בשנת 1863. אירועי ההשבעה בוושינגטון, שנערכו בין 19 ל-21 בינואר 2013, כללו, בין היתר, קונצרטים, תהלוכה, נשפים ותפילה בין-דתית.
בנאום ההשבעה השני שלו הצהיר אובמה כי "בעוד שחופש הוא מתנה מאלוהים, הוא חייב להיות מובטח על ידי עמו כאן על פני כדור הארץ".
הוא קרא לחוקק חוקים למען המאבק בשינויי האקלים, לבצע רפורמה בנושאי ההגירה ובקרת הנשק.
כן הצהיר כי יש צורך בהתקדמות נוספת בתחום זכויות האדם וזכויות האזרח (כולל זכויות מיעוטים גזעיים, זכויות האישה וזכויות להט"ב).
כמיליון איש נכחו בטקס ההשבעה ומיליונים נוספים צפו בו ברחבי העולם.
השבת בעלי חיים לטבע הוא תהליך של עזרה למינים בסכנת הכחדה או שנפגעו ולעיתים גם נעלמו מן בית גידולם בטבע, במטרה לשמור על המינים ועל סביבתם.
לעיתים משקמים גם מינים שאינם שייכים לאזור או שאינם בסכנה עולמית, אלא רק מקומית.
במקרים מסוימים מחזירים לטבע גם בעלי חיים שנלכדו למטרות סחר או בעלי חיים שהתקרבו לאזורים מיושבים וקרבתם מסכנת אדם, מה שמצריך הרחקתם לטבע.
מינים אלה מגודלים לרוב כבשבי, לעיתים בגרעיני רבייה כדי לעזור להם לשרוד עם התערבות אנושית חיונית, למשל הגנה מציידים, טורפים או מחלות.
רק כשהאוכלוסייה שלהם גדלה מספיק ניתן להשיבם לטבע.
תהליך ההשבה מורכב וממושך, מכיוון שתנאי השטח הטבעיים תמיד קשים יותר מהתנאים המבוקרים בשבי.
בעלי חיים הגדלים בשבי עוברים לעיתים גם תהליך של החתמה על בני האדם ויש למצוא דרכים למנוע תופעה זו ולכן תהליך גידולם בשבי חייב להיות מושכל ונבון.
העיקרון בהשבת בעלי חיים שנכחדו באזור מסוים הוא להשיב תחילה את האחרונים שנעלמו, משום שתנאי הסביבה עדיין דומים לאלו שהתקיימו בעבר, לעיתים רק לפני כמה עשרות שנים.
השבת בעלי חיים לטבע בעולם
צב ים ירוק באורוגוואי ובריו דה לה פלטה
השבת בעלי חיים לטבע בישראל
משנות ה-70 של המאה ה-20 החל תהליך השבה לטבע של בעלי חיים שנעלמו מהארץ.
במסגרת התהליך הוקמו מרכזי רבייה, הידועים כחי ברים.
מספר בעלי חיים מושבים לנוף הארץ:
יחמור פרסי, מין של אייל, שנעלם מן הארץ בתחילת המאה ה-20 בשל ציד, ומושב בהדרגה לנוף חיותו.
אייל הכרמל, מין של אייל שנעלם מן הארץ בתחילת המאה ה-20 בשל ציד ומושב בהדרגה לנוף חיותו.
ראם לבן, מין של ראם, שנעלם מן הארץ בתחילת המאה ה-20 בשל ציד, ומושב בהדרגה לנוף חיותו.
פרא, תת-מין הפרא הסורי נעלם מהארץ וכנראה נכחד.
במקומו הוחזר לטבע תת-מין הפרא הפרסי, שהושב בהצלחה למכתש רמון - נוף חיותו.
יען, תת-מין יען הנגב נכחד מהארץ.
נעשה ניסיון שנכשל להשיב לדרום הארץ תת-מין אחר שמקורו במדבריות אתיופיה.
כמו כן במטרה לחזק את האוכלוסיות השרידות הקיימות בארץ מושבים לטבע:
השבת השחורה הוא כינוי שניתן ליום שבת, ל' בסיוון תש"ו, 29 ביוני 1946, שבו ערך השלטון הבריטי בארץ ישראל סדרה של פעולות כנגד היישוב היהודי, שבמסגרתן הוטל עוצר על ערים (תל אביב, ירושלים, חיפה, רמת גן, נתניה ועוד), קיבוצים ומושבים, נערכו חיפושים מבית לבית, ורבים ממנהיגי היישוב נעצרו.
המבצע כונה על ידי הבריטים "אגאתה" (Operation Agatha).