tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-5 במאי 2018, הבטיחה נים את העלייה חזרה לליגה הבכירה לראשונה מאז עונת 1992/93 לאחר שסיימה במקום השני בליגת המשנה.
בעונת 2018/2019, סיימה הקבוצה במקום התשיעי בליגה.
בעונת 2019/20 המקוצרת עקב נגיף הקורונה, הייתה הקבוצה במקום ה-18 אך ניצחה מירידה בעקבות השהיית הליגה, אולם בעונה שלאחר מכן, עונת 2020/2021 שבה הקבוצה לליגת המשנה, ובעונה שלאחר מכן סיימה במקום ה-19 וירדה ליגה נוספת לליגה השלישית.
נילס לולק הלוויי פיטרסן (בדנית: Niels Lolk Helveg Petersen; 17 בינואר 1939 – 3 ביוני 2017) היה פוליטיקאי דני, שכיהן כשר החוץ של דנמרק בין השנים 1993–2000 וכשר הכלכלה בין השנים 1988–1990. הוא היה חבר הפולקטינג מטעם המפלגה הליברלית-חברתית הדנית בשנים 1966–1974, 1977–1993, ושוב משנת 1994 ועד 2011.
פיטרסן נולד בשנת 1939 בעיר אודנסה.
הוא למד משפטים באוניברסיטת קופנהגן וסיים שם את לימודיו בשנת 1965. בשנים 1961–1962 למד באוניברסיטת סטנפורד במסגרת תוכנית חילופי סטודנטים.
במהלך שנותיו באוניברסיטת קופנהגן היה חבר פעיל באגף הנוער של המפלגה הליברלית-חברתית הדנית ואף ערך את עיתונם.
פיטרסן התמודד לראשונה בבחירות לפרלמנט הדני בשנת 1964 מטעם מפלגתו.
בשנת 1966 נבחר לראשונה כחבר פרלמנט והיה חבר בוועדת מדיניות החוץ.
בשנת 1974 עזב את דנמרק כדי לעבוד ב.
הוא חזר לפוליטיקה הדנית בשנת 1977. בשנת 1978 הפך לראש המפלגה הליברלית-חברתית הדנית, וכיהן בתפקיד זה עד שנת 1990.
ב-3 ביוני 1988 מונה לשר הכלכלה של דנמרק, בממשלתו של פול שליטר.
ב-18 בדצמבר 1990 פרשה מפלגתו מהממשלה עקב תוצאות גרועות בבחירות.
עקב כך, הוא פרש מראשות המפלגה.
הוא מונה לשר החוץ בממשלותיו של פול נירופ ראסמוסן ב-25 בינואר 1993 והתפטר ב-21 בדצמבר 2000.
פיטרסן מת בשנת 2017, בגיל 78, מסרטן הוושט, בביתו שבלנגלנד.
פיטרסן נשוי לקירסטן לי, חברת הפרלמנט הדני לשעבר.
נילס סימונסן (בדנית: Niels Simonsen: 10 בדצמבר 1807 – 11 בדצמבר 1885) היה צייר, ליתוגרף ופסל דני.
הוא היה בנם של סימנון רסמוסון ובולט נילסדטר.
בגיל ארבע עשרה למד אצל אמן של ציור דקורטיבי והחל ללמוד שיעורי ציור באקדמיה המלכותית הדנית לאמנויות יפות.
מאוחר יותר, הוא לקח שיעורים פרטיים מיוהאן לודוויג לונד.
לאחר הצגה מוצלחת בתערוכת האביב של שרלוטנבורג, קופנהגן בשנת 1827, פנה לפיסול וקיבל כמה הזמנות, כולל אחת לתבליטים באולם בכריסטיאנסבורג.
בשנת 1830 הוענקה לו מדליית זהב על "ישו המרפא את החולים", המוצג כעת בכיכר ציבורית בקופנהגן.
אף שהזמנות האלה היו ניכרות, ציורי דיוקן היו מקור הכנסתו העיקרי.
כישלונו לזכות בהכרה רשמית נוספת בעבודתו הביא אותו במהרה לפנות לציור.
הוא ערך את התערוכה הראשונה שלו בשנת 1833, לאחר הכשרה קצרה מאוד.
ציורו "חייל פצוע" הביא לו את כספי הפרס.
מאוחר יותר הוא הופץ באופן נרחב בעיקר כתחריט של קרל אדוארד זון.
בשנת 1834, לאחר שלא הצליח לשחזר את ההצלחה הראשונית הזו, הוא ביקש הלוואה מניקולאי אברהם הולטן.
ההלוואה ניתנה והיא אפשרה לו לשהות שנתיים במינכן, שם הוא למד באקדמיה לאמנויות יפות.
עד מהרה הוא מצא קונים לעבודתו - בעלי אדמות ואנשי עסקים וכן אספני אמנות זרים.
עד 1837, הוא היה מספיק טוב כדי לחזור הביתה ולהתחתן עם ארוסתו, אן מארי פיטרסן.
במהלך השנים הבאות הוא נסע לטירול, צפון איטליה ואלג'יר.
היצירות שצייר שם נרכשו על ידי משפחות המלוכה של בוואריה וירטמברג והאוסף המלכותי בקופנהגן.
בשנת 1842, הוא הפך לחבר באקדמיה של מינכן והוצעה לו פרופסור, אך הוא בחר לקבל הצעה דומה מהמלך כריסטיאן השמיני וחזר לדנמרק.
הוא לימד ציור היסטוריה צבאית באקדמיה המלכותית.
הוא גם המשיך בקריירה הפרטית שלו והעבודות שנוצרו מביקורו בצפון אפריקה היו פופולריות במיוחד.
בשנים 1848–1851, במהלך מלחמת שלזוויג הראשונה, הוא התרכז בבדים גדולים של סצנות צבאיות, כמה מהן נרכשו לאוסף המלכותי.
לאחר מכן חזר לסצנות הז'אנר, יצא לטיול בשוודיה ויצר יצירה מרכזית, (1862), המסמלת את הפיוס בין דנמרק ושוודיה לאחר שנים של התמודדות מרה על סקאניה.
בשנים 1854–1883, הוא היה מורה בבית הספר של האקדמיה לאמנויות יפות.
הוא התמקד שוב בציור קרבות במהלך מלחמת שלזוויג השנייה והיה חבר באקדמיה המלכותית השוודית לאמנויות.
את הטיול הגדול האחרון שלו לרומא עשה בשנת 1870.
סימונסן נפטר במהלך 1885 בפרדריקסברג ונקבר בבית הקברות בפארק סולברג.
נילסון מאטה (Nilson Matta; נולד ב-1 במרץ 1949) הוא נגן קונטרבס ומלחין ברזילאי.
מתגורר בניו יורק מאז 1985. הוא ידוע גם כנגן בהרכב הברזילאי "Trio De Paz", וכן בשיתופי פעולה עם הפסנתרן דון פולן והרכב "African Brazilian Connection".
נילסון נולד בסאן פאולו ברזיל.
למד לנגן על בס באוניברסיטה הפדרלית בריו דה ז'ניירו (UFRJ) אצל סנדרינו סנטורו, נגן בס קלאסי ברזילאי.
במהלך שנות חייו בברזיל ניגן נילסון עם נגנים כמו ז'ואאו ז'ילברטו, הרמטו פסקואל, רוברטו קרלוס, שיקו בוארקי דה אולנדה, ננה קאימי, ז'ואאו בוסקו, ג'וני אלף, הליו דלמירו, לואיס בונפה והרכב "MPB4".
נילסון עבר לניו יורק בשנת 1985. מאז הוא הופיע והקליט עם אמנים כמו נגני הסקסופון ג'ו הנדרסון, ופקיטו ד'ריברה, נגן הטרומבון סלייד המפטון, החלילן הרבי מאן, הזמר מארק מרפי, הגיטריסט אוסקר קסטרו נבס, ואחרים.
לאחר שעבר לעיר ניו יורק, ייסד נילסון, יחד עם הפסנתרן דון פולן, את הפרויקט "African Brazilian Connection", הקבוצה הוציאה שלושה אלבומים בחברת התקליטים "בלו נוט".
לאחר מכן החל נילסון לנגן עם הרכב משלו, "טריו דה פז" עם הנגנים -רומרו לובמבו ודודוקה דה פונסקה .
מ -1995 עד 1998, מאטה עבד רבות עם הסקסופוניסט ג'ו הנדרסון.
ניגן באלבום Big Band, שזכה בפרס הגראמי ל"הופעת אנסמבל הג'אז הגדול הטוב ביותר" לשנת 1998.
נגן הצ'לו, יו-יו מה, בחר את נילסון לנגן באלבומו Obrigado Brazil ובאלבום שהוקלט בהופעה חיה באולם קרנגי הול, - "Obrigado Brazil - Live in Carnegie Hall Concert with Yo Yo Ma", שניהם זכו בגראמי.
בעקבות אלבומים אלה יצא ההרכב לסיבוב הופעות עולמי שנמשך שנתיים.
נילסון הקליט עם יו יו מה את אלבומו "Songs of Joy & Peace" בשנת 2008.
מאז 2006, נילסון מאטה מתמקד בפרויקטים משלו.
באותה שנה הוציא את האלבום "Walking with My Bass".
הוא חבר ב"אגודה הבינלאומית לבסיסטים" ולעיתים קרובות מתארח ומופיע בכנסים שלהם.
מאטה ידוע גם ביכולת ההוראה שלו, שהופגנה במסגרות שונות ברחבי ארצות הברית.
בשנת 2013 הופיע עם נגן הסקסופון סטיב וילסון והזמרת לני אנדרדה בתוכנית Black Orpheus, בהשראת פסקול הסרט של אנטוניו קרלוס ז'ובים אורפאו נגרו משנת 1959.
נילסון מעביר שיעורים לבסיסטים צעירים בנוסף לשיעורי כיתת האמן שלו.
הוא לימד בקמפוס הג'אז של ליצ'פילד שבקונטיקט.
נילסון הוא המנהל האמנותי/מוזיקלי של סדנאות "סמבה פוגש ג'אז", עם תוכניות קוליות ואינסטרומנטליות למבוגרים בבר הארבור שבמדינת מיין, החוף הצפוני של בוסטון, כמו גם במקומות אחרים בעולם.
נילסון דויד אנגולו רמירס (בספרדית: Nilson David Angulo Ramírez; נולד ב-19 ביוני 2003 בקיטו שבאקוודור) הוא כדורגלן אקוודורי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת סנדרלנד מפרמייר ליג ובנבחרת אקוודור.
אנגולו גדל במחלקת הנוער של ליגה דה קיטו מליגת העל האקוודורית.
הוא ערך 24 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שלושה שערים, וכן זכה עם המועדון בסופר קאפ האקוודורי.
ב-21 ביוני 2022 חתם אנגולו על חוזה לחמש עונות באנדרלכט מליגת העל הבלגית.
ב-30 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 0–1 לסרקל ברוז' במסגרת המחזור השני בליגה לעונת .
ב-2 בפברואר 2026 חתם בסנדרלנד לארבע וחצי שנים.
ב-27 באוקטובר 2021 ערך אנגולו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אקוודור, בניצחון 2–3 על נבחרת מקסיקו במשחק ידידות.
ג'רן (בדנית: Niels Kaj Jerne, נולד ב-23 בדצמבר 1911 – נפטר ב-7 באוקטובר 1994) היה אימונולוג דני.
ג'רן חלק את פרס נובל לפיזיולוגיה או רפואה ב-1984 עם ז'ורז' קלר וסזר מילשטיין על "עבודתם על מערכת החיסון וייצור נוגדנים מונקלוניים (נוגדנים חד שבטיים)".
אבותיו חיו על האי הקטן הדני פאנו שבדרום דנמרק במשך מאות שנים, אך ב-1910 עברו הוריו ללונדון, שם נולד ג'רן ב-1911.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוריו עברו להולנד וג'רן בילה את נעוריו ברוטרדם.
לאחר שלמד פיזיקה במשך שנתיים באוניברסיטת ליידן, ג'רן עבר לקופנהגן ושינה את תחום לימודיו לרפואה.
הוא סיים את לימודיו ברפואה באוניברסיטת קופנהגן ב-1947. הוא סיים את לימודי הדוקטורט שלו ב-1951. בשנים 1943–1956 ג'רן עבד במחקר במכון הלאומי הדני לסרום ובמהלך תקופה זו גיבש תיאוריה על יצירת נוגדנים.
תאוריית יצירת הנוגדנים העניקה לג'רן הכרה בינלאומית.
בשנת 1956 החל ג'רן לעבוד עבור ארגון הבריאות העולמי בז'נבה, כראש המדור לתקנים ביולוגיים ואימונולוגיה.
הוא החזיק בתפקיד זה במשך שש שנים עד שעבר לארצות הברית ולאוניברסיטת פיטסבורג ב-1962 על מנת לכהן כראש המחלקה למיקרוביולוגיה במשך ארבע שנים.
ג'רן המשיך לעבוד עבור ארגון הבריאות העולמי כחבר בפאנל המומחים לאימונולוגיה מ-1962 ואילך.
בשנת 1966 חזר ג'רן לאירופה והחל לעבוד כפרופסור לטיפול ניסיוני באוניברסיטת גתה בפרנקפורט.
בשנים 1966–1969 היה מנהל מכון פול-ארליך שבפרנקפורט .
ב-1969 החל לנהל את המכון לאימונולוגיה של בזל, וזאת עד פרישתו ב-1980. במהלך שנות ה-70 וה-80, ג'רן היה חלוץ בפיתוח תאוריית הרשת החיסונית.
לג'רן היו תוארי דוקטור לשם כבוד ממספר אוניברסיטאות: שיקגו (1972), קולומביה (1978), קופנהגן (1979), בזל (1981) ואוניברסיטת ארסמוס ברוטרדם (1983).
הוא היה חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, האקדמיה הלאומית למדעים, החברה המלכותית והאקדמיה הצרפתית למדעים.
ג'רן היה נשוי שלוש פעמים.
היו לו שני בנים מהנישואים הראשונים עם הציירת צ'יק ג'רן: איבר ג'רן (נולד ב-1936) ודונלד ג'רן (נולד ב-1941).
לג'רן נולד בן שלישי מהנישואים השניים: אנדראס ווטשטיין (נולד ב-1971).
נילס פר רוברט סוודלונד (בשוודית: Nils Per Robert Swedlund; 16 במאי 1898 - 28 ביוני 1965) היה גנרל שוודי אשר היה המפקד העליון (מקביל לרמטכ"ל) השלישי של צבא שוודיה.
סוודלונד נולד ביבלה ב-16 במאי 1898. אביו, גוסטב, היה מאיור בצבא השוודי.
דודו היה ההיסטוריון רוברט סוודלונד.
אחיינו היה האדמירל סטן סוודלונד.
ב-1919 התגייס סוודלונד לצבא שוודיה והוצב כלוטננט משנה ברגימנט הלסינגה.
ב-1933 הוא הועלה לדרגת האופטמן, ובין 1934–1938 הוא שימש כמורה במכללת הסגל המלכותית של הצבא.
ב-1940 הוא הועלה לדרגת מאיור, וב-1942 לדרגת אוברסט-לויטננט.
ב-1944 הוא מונה לסגן המפקד העליון והועלה לדרגת אוברסט.
במהלך מלחמת העולם השנייה סוודלונד אימן את הכוחות הנורווגיים הגולים שנמצאו בשוודיה.
לאחר המלחמה מונה למפקד רגימנט נורבטון, וב-1948 הועלה לדרגת גנרל-מיור.
ב-1951 הוא הועלה לדרגת גנרל-לויטננט.
ב-31 במרץ של אותה שנה הוא מונה להמפקד העליון (מקביל לרמטכ"ל) והועלה לדרגת גנרל.
בתקופת כהונתו בתפקיד, הוא השיק את תוכנית הגרעין השוודית.
באמצעות לחץ רב על פוליטיקאים, בסוף שנות ה-50 שוודיה כבר החזיקה במעבדות מחקר גרעיניות מתקדמות, אולם הריקסדאג אסר על פיתוח נשק גרעיני והגביל את המחקר למטרות הגנה בלבד.
בפועל, המחקר השוודי התקדם במהירות רבה, וב-1965 כבר הייתה לשוודיה פצצה גרעינית, ונדרשו רק 6 חודשים כדי לחמש אותה.
עם זאת, שנה לאחר מכן הורתה ממשלת שוודיה על עצירה מוחלטת של תוכנית הגרעין.
התכנית נזנחה סופית כאשר שוודיה חתמה על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני ב-1968.
במקביל לפיתוח הנשק הגרעיני, סוודלונד התכונן לאפשרות ששוודיה תותקף בידי ברית המועצות, ואף הכין תוכנית להקמת מחתרת שתתנגד לכיבוש סובייטי.
ב-30 בספטמבר 1961 סיים סוודלונד את תפקידו כמפקד העליון והוחלף בידי טורסטן ראפ.
הוא מת באופן פתאומי ב-28 ביוני 1965 במהלך מסע שיט בים אלנד, ליד חופי מרייהאמן.
נילס לארוס (בהולנדית: Niels Laros; נולד ב-17 באפריל 2005) הוא אתלט הולנדי, אלוף אירופה עד גיל 20 (ירושלים 2023) בריצות 1500 מטר ו-5000 מטר.
באליפות אירופה עד גיל 18 שנערכה ביולי בירושלים שבישראל שבר לארוס את שיאיו האירופיים של יקוב אינגבריגטסן בריצת 1500 מטר ובריצת 3000 מטר עד גיל 18, בדרך לשתי מדליות זהב.
ביוני 2023 השווה את שיא הולנד לבוגרים בן 22 השנים בריצת 1500 מטר, כשקבע תוצאה של 3:32.89 דקות בתחרות שנערכה בצרפת.
באליפות אירופה עד גיל 20 שנערכה באוגוסט בירושלים שבישראל זכה לארוס במדליות זהב בריצות 1500 מטר ו-5000 מטר.
באליפות העולם שנערכת בבודפשט שבהונגריה, העפיל לארוס לגמר ריצת 1500 מטר, כשבשלב חצי הגמר שבר את שיא הולנד בריצה זו, כשקבע תוצאה של 3:32.74 דקות.
נילס גוסטב גרהרד ואן דֵייק (בנורווגית: Nils Gustav Gerhard van Dijk; 21 באוקטובר 1933 בברגן, נורווגיה – 17 בינואר 2003, ברגן, נורווגיה) היה שחמטאי ופרובלמאי נורווגי.
ואן דייק קיבל תואר אמן בינלאומי בקומפוזיציה שחמטאית (IM of Chess Composition) בשנת 1961, ותואר שופט בינלאומי לקומפוזיציה שחמטאית בשנת 1966. בספר היסוד של הפדרציה העולמית לקומפוזיציה שחמטאית (WFCC) הוא מופיע גם עם 56.83 נקודות ב"אלבום פיד"ה" (FIDE Albums).
הטקטיקה העיקרית שלו הייתה להגיע לניצחון במט בשניים-שלושה מסעים, ונמנה עם "האסכולה האסטרטגית" בבעיה.
מאז 1952 פרסם כ-260 בעיות, וזכה בלמעלה מ-60 פרסים ראשונים בתחרויות.
נודע גם בביצועים "בלתי אפשריים לכאורה" מבחינה תימטית: למשל, פתרון מודרני למוטיב חמת חלילים (edge organ pipes) שהוזכר בסקירה ב־US Chess.
נושא גרימשואו מתייחס כאן לחסימות הדדיות בין צריח ורץ [חסימות גרימשואו על שמו של המחבר הבריטי וולטר גרימשואו (1832- 1890), שהראה אותו לראשונה בבעיה שפרסם בעיתון לונדוני ב-1850].
תצורת הכלים של גרימשואו כפול - שני צריחים וביניהם שני רצים המבצעים חסימות הדדיות כמו בכל הדוגמאות בקישור מעלה- מזכירה צורנית את כלי הנגינה הסקוטי המסורתי.
הלבן מתחיל ונותן מט בשני מסעים, בעיה משנת 1958 שפורסמה ב-American Chess Bulletin.
נושא הבעיה המוצגת מטה נקרא Pickaninny - נושא בעיית שחמט שבה, בשלב מסוים בפתרון, רגלי שחור על משבצת ההתחלה שלו מבצע כל אחד מארבעת המהלכים האפשריים שלו (משבצת אחת קדימה, שתי משבצות קדימה, הכאה שמאלה והכאה ימינה).
הלבן מתחיל ונותן מט בשני מסעים, בעיה משנת 1958 שפורסמה ב-American Chess Bulletin, יוטיוב, החל מדקה 21 ו-50 שניות
נילס פוגלסאנג (נולד ב-29 ביוני 1985) הוא פוליטיקאי דני החבר הפרלמנט האירופי.
הוא חבר במפלגה הסוציאל-דמוקרטית המקומית, ובמפלגת הברית הפרוגרסיבית של סוציאליסטים ודמוקרטים בפרלמנט האירופי.
פוגלסנג השלים עבודת דוקטורט בכלכלה בשנת 2021.
עם הצטרפותו לפרלמנט האירופי ביולי 2019 כחלק מהברית הפרוגרסיבית של הסוציאליסטים והדמוקרטים, פוגלסאנג הפך לחבר בוועדת התעסוקה והרווחה ובוועדת התעשייה, המחקר והאנרגיה .
הוא עזב את ועדת התעסוקה והרווחה בספטמבר 2019.
בנוסף לתפקידיו בוועדות, פוגלסאנג היה חלק ממשלחת הפרלמנט האירופי ליחסים עם חצי האי הקוריאני.
הוא גם היה חלק ממשלחת הפרלמנט האירופי ליחסים עם סין.
באפריל 2023 הצטרף למשלחת ליחסים עם חצי האי ערב, והוא מכהן כסגן יו"ר המשלחת מאז מאי 2023. הוא גם חבר בקבוצת הפרלמנט האירופי לרווחת ושימור בעלי חיים.
נימפה (ביוונית עתיקה: Νύμφη - אישה צעירה) היא סוג של יצור המופיע, כנראה לראשונה, בחלק מהסיפורים השייכים למיתולוגיה היוונית.
הנימפות היו חצי אל וחצי בנות תמותה והיו קשורות לאתר מסוים בטבע.
לפי האגדה, הנימפות לא היו אלות ולא נצחיות, אבל משך חייהן היה רב מאוד וכוחן עלה על זה של בני האדם.
הנימפות מתקשרות ליצירה ולהתפתחות שבטבע והן לרוב האנשה של אחד מהמוטיבים שלו.
הנימפות מתוארות בדרך כלל כנערות צעירות ויפות, חובבות מחול, מוזיקה, מותחות קשת בפמליה של אפולו, דיוניסוס, ארטמיס, מפלרטטות עם סילנים, סאטירים ובני אדם (כגון המלך נומה ו), שאינן מסיבות נזק למין האנושי, אך עם זאת, מושכות בכוח את מי שהן אוהבות למקום שלהן.
חייהן תלויים בסביבתן וכשהן נעקרות ממנה, חייהן נתונים בסכנה.
כשכעסו, בדרך כלל בעקבות נזק שנגרם לביתן, הן נהפכו למסוכנות.
אלת הציד ארטמיס לוותה על ידי חבורה של נימפות, הפליאדות.
האסטרואיד שהתגלה על ידי מקס וולף נקרא על שמן.
הנימפות בדרך כלל מחולקות לסוגים שונים.
זוהי רשימה של סוגי הנימפות:
דְרִיאַדוֹת - נימפות ששכנו בתוך העצים.
ביניהן גם נימפות מליות - אלות עצים, נולדו מדם אורנוס כשקרונוס סירס אותו.
אפימליאדות - נימפות עצי תפוח.
אֶוּרִיאַדוֹת - נימפות ששכנו בהרים.
לֶיימַקִידוֹת - נימפות ששכנו בשדות וכרי דשא.
אָלְסֵאִידוֹת - נימפות חורשים וגיאיות.
אָוּלוֹנִיאַדוֹת - נימפות שטחי מרעה.
לָמְפַּדוֹת - נימפות של השאול
נֶרֵאִידוֹת - נימפות ששכנו בים.
אוֹקְיַינִידִים - נימפות האוקיינוסים (או מאגרי מים אחרים).
נַאִיאָדוֹת - נימפות המים המתוקים (בדרך כלל של מקורות מים).
הֶסְפֵּרִידוֹת - נימפות ערב ושקיעה.
הופקדו לשמור על גנה של הרה.
הִיַאדוֹת - נימפות המביאות גשם.
נימפות מוזכרות פעמים רבות בסדרת ספרי ההרפתקאות פרסי ג'קסון והאולימפיים מאת הסופר ריק ריירדן ובספרי ההמשך.
נִימְפָה הוא השלב הצעיר בהתפתחותם של חרקים בעלי גלגול חסר, השלב המגשר בין שלב הביצה לשלב הבוגר.
שלב הנימפה מאופיין בדמיון רב, יחסית, לבוגר.
פרט לכנפיים שאינן מפותחות בדרך כלל, ולאברי הרבייה שטרם הבשילו.
להלן רשימה חלקית של סדרות חרקים בעלי שלב הנימפה:
נימפאה או שושנת מים (שם מדעי: Nymphaea) הוא סוג במשפחת הנופריים.
הצמחים בסוג זה רב שנתיים ותפוצתם באזורים ממוזגים וטרופיים - מסיביר ועד אוסטרליה.
מקור השם נימפאה הוא ביוונית ובמצרית הקדמונית על שם האלילות (הנימפות).
הפרח משמש סמל בבודהיזם ועל פי אמונתם הפרח צמח בכל מקום אשר בו נגעה כף רגלו של בודהה בעת היוולדו.
את הסוג נימפאה ניתן לחלק לשניים:
נימפאות מהסוג הרדי הצומחות באקלים קר יחסית ופירחיהן פתוחים במשך היום.
נימפאות מטיפוס טרופי או סובטרופי, הצומחות באקלים טרופי או סובטרופי ופירחיהן פתוחים במשך הלילה או במשך היום.
ניתן לחלק את הצמח לחמישה מקטעים עיקריים - טרפים, פטוטרות, קנה שורש, שורשים ופרחים.
הטרפים, אשר משתנים בגודלם ובצורתם מזן לזן.
הפטוטרות בנויות בעיקר מצינורות אוויר חלולים שתפקידם לספק אוויר לחלקי הצמח התת-מימיים.
אורכן של הפטוטרות תלוי בעומק המים והן מאפשרות לטרפים לצוף על פני המים.
קנה השורש (ריזומה) יכול להגיע לאורך של מטרים ומשקל של עשרות קילוגרמים.
ישנם קני שורש הגדלים בניצב לקרקע, וישנם כאלו שגדלים במקביל אליה.
השורשים בנוים ברובם מצינורות אוויר שמובילים אוויר מהנצר לחלקים השורשיים.
הצמח יוצר רשת סבוכה ביותר של שורשים אדוונטיבים אשר יוצאים מקנה השורש.
הפרחים מורכבים מארבעה עלי גביע ירוקים ונשירים, עלי כותרת, אבקנים ועלי שחלה מרובים.
אופי הפריחה שונה בין הסוגים; בשושנות הטרופיות הפרח מזדקר מעל פני המים בעוד פרחיו של ההרדי צפים על פני המים.
משך הפריחה משתנה בין המינים השונים ונע בין שעתיים ליום שלם.
הסוג נימפיאה מיוצג בישראל על ידי שני מינים, נימפאה תכולה ונימפאה לבנה, שניהם בסכנת הכחדה והם ערכי טבע מוגנים בישראל.
נימוסים הם נורמות התנהגותיות המשליטות סדר ושלום בין פרטים בתרבות מסוימת.
כללי נימוסים והליכות מהווים בדרך כלל קוד חברתי בלתי כתוב, אולם בנסיבות מסוימות עשויים לעלות על כתב.
הנימוסים משקפים בדרך כלל כללי התנהגות שקיבלו אישוש חברתי או מסורתי, ולפיכך אף על פי שמטרתם המוצהרת להשליט נועם ורוגע בחברה, ניתן להשתמש בהם גם כדי להטיל בושה בגורמים זרים לקבוצה חברתית ולמנהגיה.
נימוסים הם תלויי תרבות ועל כן קשה להניח כי כללי נימוס כאלה או אחרים הם בעלי תוכן אוניברסלי.
מה שנחשב מנומס בחברה אחת, עלול להיחשב חסר נימוס בחברה אחרת ולהפך.
למשל בחברה הישראלית מקובל להשתמש בניסוחים ישירים הנתפסים בעיני רוב הישראלים כביטוי של כנות וקרבה, ואילו ניסוחים עקיפים שמטרתם התחשבות בזולת נתפסים כמתנשאים או בלתי ראויים לאמון.
הנימוסים משקפים לעיתים קוד אתי הנמצא בבסיסם.
אסכולה סוציולוגית מקובלת גורסת שנימוסים והליכות היו גורם ראשון במעלה לתהליך התִירבות שעבר המערב החל מתום ימי הביניים, תהליך שבמסגרתו פחת שיעור האלימות בסדר גודל שלם ויותר.
תהליך מקביל אירע בחלק מדינות מזרח אסיה, בתוצאות מבורכות דומות.
מקור השורש נ-מ-ס הוא ככל הנראה בשיבוש המילה היוונית אשר משמעה הוא חוק: Νόμος (תעתיק עברי: נוֹמוֹס).
שורש זה והטיותיו אינם מופיעים בתנ"ך (ההקשר בו השורש מופיע הוא של המסה).
דוגמה להופעה מוקדמת של המילה היא במסכת גיטין:
נימוסים בבסיסם מכתיבים ומגבילים את הדרך שבה אנשים מתקשרים זה עם זה וכן מראים כבוד לאחרים על ידי אימוץ הנורמות הנהוגות בחברה.
רק לשם דוגמה אחרת, הנימוסים ברומא העתיקה השתנו בהתאם למעמדות.
במעמד העליון של החברה הרומאית, על פי כללי הנימוס, היה על הגבר לברך חברים ומכרים בנימוס, בהתאם למעמדם, להימנע מלהפגין רגשות בציבור, לבודד ולהסתיר את נשותיו מאלה הבאים לעסקו, וכו'.
הפרת כלל הנימוס, אם היא חמורה, עלולה לגרום לעלבון פומבי ובאופן פרטי לפגוע ברגשותיו של האדם, ליצור חוסר הבנה, כאב וסבל ואפילו להחמיר עד כדי מעשי נקם אלימים.
מריבות משפחתיות רבות החלו על רקע הפרות פעוטות ערך של כללי נימוס אשר חשיבותן נופחה מעבר למידה.
בסיפור ההינדי העתיק מהאבאראטה, הקונפליקט מחריב העולמות שבין צבאות שני שבטים, החל כאשר שליט אחד, דוריודהנה, מתנהג בשתי הזדמנויות באופן לא נימוסי (faux pas) כלפי הטירה של בן דודו וזוכה עקב כך ללעג.
ניתן להשקיף על כללי נימוס כפוליטיקה מינימלית הבאה למנוע קונפליקט רציני בחברה נימוסית ועל כן, הנימוסים הם היבט חשוב של אתיקה יישומית.
במערב מקובל כי הרעיון של הנימוסים התפתח כרעיון צרפתי במקורו אשר התגבש בחצרו של המלך לואי הארבעה עשר, והושם לעיתים ללעג כתחום אליטיסטי או מיושן.
לדעת המלגלגים מדובר בקוד התנהגות המתעניין בשאלות כגון: "באיזה מזלג להשתמש ומתי?".
יש הטוענים כי הנימוסים מיותרים ומציבים מגבלות בלתי נחוצות על חופש הביטוי העצמי; אחרים רואים בביטוי חופשי התנהגות לא נימוסית וגסת רוח.
לדוגמה, הופעה בפיג'מה לחתונה באולם מפואר עשויה להראות כביטוי עצמי ייחודי, מנגד היא עשויה גם לגרום לחתן ולכלה לחשוד כי האורח מבטא בסגנון לבושו זלזול או לעג לרצינות המעמד ולחשיבותו למשתתפים בו.
ניתן לאכוף נימוסים בדרכים מעשיות, כך למשל, בארצות הברית, כמו גם במדינות אחרות, תלויים לעיתים שלטים בכניסה למסעדות הסמוכות לחופי הים או למקומות נופש: "אין נעליים, אין חולצה, אין שירות".
יש הטוענים כי נימוסים פשוטים, הידועים לכל ומקובלים על הכל, מפשטים את התקשורת האנושית, הופכים אותה לנעימה יותר ומפחיתים את הסיכוי לחוסר הבנה.
נימוסים הם תלויי-תרבות; מה שיראה כהתנהגות בהתאם לנימוסים בחברה אחת עשוי לעורר הלם ורתיעה בחברה אחרת.
בציור משמאל מדגים הצייר ההולנדי אנדריאס בות' כי פליית כיני ראש (וערווה כנראה), הייתה חלק מהתנהגות של טיפוח הדדי מקובלת בימי הביניים והייתה חלק מפעילות שהדגישה את המעמד היחסי של אלה המשתתפים בפליית הכינים, פולה הכינים לעומת האדם שמשערותיו הוצאו הכינים.
אותה התנהגות חברתית הפכה בשנות השלושים של המאה השבע-עשרה לעיסוק שרק איכרים עסקו בה בחברותא.
הצייר מתאר סיטואציה זו של פליית כינים הדדית, כדבר שביום-יום, תיאור שונה עד מאוד מן הדרך הלגלגנית שבה הייתה מתוארת כנראה סצנה דומה במאה ה-19.
נימוסים עשויים להיות שונים במידה רבה בין תרבויות וארצות שונות.
בסין, אדם הנוטל את פיסת המזון האחרונה מקערה משותפת המונחת על השולחן, מבלי שיציע אותה לאחרים הסועדים עמו, ייחשב כגס רוח ועולב בקבלת האורחים של מארחו.
באופן דומה, בין נשים אוסטרליות זקנות, אשה הנוטלת את פיסת המזון האחרונה נקראת רווקה זקנה.
לעומת זאת, בתרבויות אירופאיות שונות מצפים כי האורחים יסיימו את כל המזון המוגש להם, כאות לטיבו של המזון המוגש להם.
בתרבויות מסוימות אכילה ביד שמאל היא בלתי נימוסית ומעוררת גועל, זאת כיוון שיד שמאל היא היד השמורה למטלות מלוכלכות, ואף אנשים איטרים נאלצים לאכול בימינם, בעוד שבאחרות כלל חברתי כזה לא קיים.
הסוציולוגים בראון ולוינסטון מבדילים בין ארבעה סוגי אסטרטגיות ניסוחיות:
ישירות: בדרך זו לא נעשה כל מאמץ להקטין את האיום על האחר או למנוע ממנו מבוכה או אי נוחות.
דרך זו משמשת בעיקר בסביבתו הקרובה מאוד של הדובר, בה הוא מרגיש נח ומקובל, או לצורך פנית אזהרה או חירום, למשל: "קרא לי כשתסיים", "תן לי לנסות" או "החזק חזק!"
נימוס בדרך החיוב: מנסה ליצור יחסים חיוביים בין הצדדים, למשל: "אתה בטח רעב, אולי נלך לאכול?" או "זה יהיה בסדר אם...?".
דרך זו מכבדת את צורך האחר להיות מובן ואהוד בכך שמכירה בערכו.
דרך זו משמשת בעיקר בסביבה קרובה ומוכרת ומדגישה את יחסי הקרבה בין הצדדים תוך צמצום הפערים.
הניסוח בדרך כלל יהיה ישיר ואוהד ויבטא דאגה, הסכמה ידועה מראש ("מתי תבוא לבקר?"), או הימנעות מחוסר הסכמה (בתשובה לשאלה: "משהו כזה, אולי קצת יותר...").
נימוס בדרך השלילה: גם דרך זו מכירה בערכו של האחר, ובנוסף מנסה למזער את הפלישה למרחב הזולת.
הניסוח יהיה בדרך כלל עקיף כגון: "אם זו לא טרחה גדולה מדי..." או "אני לא רוצה להפריע, אבל...".
עקיפות: הימנעות מבקשה או אמירה ברורה.
דרך זו משאירה מקום לזולת להציע לפי בחירתו או לפרש אמירה מסוימת לפי דרכו, למשל: "אני מחפש ספר" או "אם מישהו היה חושב על זה קודם...".
הסוציולוג נורברט אליאס הציג בספרו המכונן תהליך התִירבות ראיות חזקות לכך שחלק ניכר מהנימוסים הנהוג במערב, ומהנימוסים הנהוגים בחלק ממדינות דרום-מזרח אסיה, הם פורמליזציה של כללים שנועדו לרסן ולהפחית את מידת האלימות בחברה.
למשל לחיצת יד היא הליך פורמלי שבמסגרתו שני אנשים מראים זה לזה שהם אינם אוחזים בנשק, וכך גם נפנוף היד לשלום.
דוגמה נוספת היא השקת כוסית, שבמקור כללה שפיכת מעט מהמשקה בכוס אחת לשנייה ולהפך - כך וידאו משיקי הכוס שאין בכוונת ריעם להשקה להרעילם.
אליאס ממשיך את הטיעון להסבר כולל לכך שהן במערב והן בדמ"ז-אסיה שיעורי האלימות ירדו בחדות במאות השנים האחרונות.
נימוניים (שם מדעי: Leptotyphlopidae) הם משפחה של נחשים דקים מאוד.
הנימוניים נפוצים באפריקה, בדרום מערב אסיה, בדרום מערב ארצות הברית ובאזור הטרופי של אמריקה.
צבעם ורוד - חום בהיר ואורכם עשוי להגיע ל-45 ס"מ.
ראשם קטן ועשוי להיות שטוח או עבה יותר משאר הגוף.
רק הלסת התחתונה מכילה שיניים גדולות יחסית לגופם.
כל גופם של הנימוניים מכוסה בקשקשים קטנים, חלקים ומבריקים הדומים בגחון ובגב.
ניתן להבחין בשארית אבולוציונית של שרירי שלד של הגפיים האחוריות.
הנימוניים ניזונים בעיקר מטרמיטים ומנמלים צעירות.
הנימוניים מתגוננים בעזרת פיתולי הגוף הרבים שלהם.
הם חיים מתחת לפני הקרקע, מתחת לגופים המונחים עליה ובמחילות קטנות.
סוג Epacrophis - בו 3 מינים.
סוג Epictia - בו 46 מינים.
סוג Mitophis - בו 4 מינים.
סוג Namibiana - בו 5 מינים.
סוג Rena - בו 10 מינים.
סוג Siagonodon - בו 4 מינים.
סוג Trilepida - בו 15 מינים.
בישראל חי רק מין אחד ממשפחת הנימוניים והוא הנימון הדק (Myriopholis macrorhyncha), שהוא הנחש הקטן והדק ביותר בישראל.
אורכו מגיע עד ל-29 ס"מ וצבעו שקוף ורדרד ומבריק.
עקב שקיפותו ניתן לראות את איבריו הפנימיים.
מבנה ראשו הוא כך ששפתו בולטת קדימה ועולה מעט על החלק הקדמי של הלסת התחתונה.
ככל שמתקדמים לכיוון הזנב הוא נעשה דק ובסוף נראה מחודד.
הנימון הדק מתגונן בעזרת קשקשיו שחסינים מפני נמלים, עכבישים, חיפושיות וכדומה.
בישראל הנימון הדק מצוי בנגב, מדבר יהודה, אזור ים המלח, בקעת הירדן והגלבוע.
מין זה נפוץ מלבד בישראל, גם בצפון אפריקה, בסודאן, באתיופיה, בסומליה, בסיני, בירדן, בדרום טורקיה ובהודו.
הנימפאה הלבנה (שם מדעי: Nymphaea alba) הוא צמח מים רב-שנתי ממשפחת הנופריים.
בהיקף הפרח ארבעה עלי-גביע ירוקים, צורתם אזמלית, והם נשירים.
הפרח גדול מאוד (קוטרו עד 20 ס"מ), מרנין-עין, עם עשרות עלי-כותרת ערוכים בדורים אחדים, צבעם לבן צחור עם ברק כחלחל קל.
במרכז הפרח אבקנים צהובים רבים וגדולים, המשווים לפרח מראה דו-גוני.
המעבר מעלי כותרת לאבקנים הוא הדרגתי: בחוץ עלי כותרת רחבים, פנימה להם עלי כותרת צרים יותר ויותר, פנימה להם אבקנים רחבים, ובמרכז אבקנים צרים.
ההאבקה מתבצעת על ידי חיפושיות.
מקנה השורש הפיקו גם חומרי-צבע ותרופות.
הוא מכיל טאנינים וחומצה גאלית.
הנימפאה הלבנה נפוצה באירופה ובצפון אסיה.
כן נצפו בעבר פריטים בישראל.
סיבות מגוונות כייבוש אגם החולה, הביאו לירידה בתפוצתו בישראל, והצמח נדיר ביותר כיום.
הנימפאה הלבנה גדלה לצד הנופר הצהוב והנימפאה התכולה.
כשאר צמחי המים בארץ, הפריחה באביב ובקיץ.
נימפאה כחולה (שם מדעי: Nymphaea caerulea, נקראת גם נימפאה תכולה או לוטוס כחול) היא צמח-מים רב-שנתי, הגדל במים מתוקים.
תפוצתה של הנימפאה היא באזורים הטרופיים של כדור הארץ ויש המזהים אותה עם צמח הנלומבו, שהיה מקודש במצרים העתיקה ומופיע רבות באמנות המצרית הקדומה.
גבעוליו מושרשים בקרקעית הבריכה, והצמח בעל פקעת ועלים מעוגלים ודמויי לב אשר צפים על המים.
הפרח בצבע לבן-תכלכל ומכאן שמו.
עלי הכותרת מחודדים וערוכים בדורים (בצורת עיגולים) מרובים.
הגביע בצמח זה משתנה לעלי כותרת, ואלה משתנים לאבקנים.
ריבוי האיברים, והמעבר בין עלי הכותרת לאבקנים, מעיד על מוצאה הקדום של הנימפאה.
מחקרים הראו שלנימפאה הכחולה יש תכונות פסיכואקטיביות, ויכול להיות ששימשה לטקסים דתיים במצרים העתיקה ובמספר תרבויות דרום אמריקאיות עתיקות.
מינון של בין 5 ל-10 גרם גורם לגירוי עדין, שינוי בתהליכי מחשבה, תפיסה חזותית מוגברת וחזיונות עדינים בעין סגורה.
פרח זה קרוב לפרח הנלומבו (Nelumbo), הידוע גם כפרח הלוטוס הקדוש.
פרחי הנלומבו ופרחי הנימפאה מכילים את האלקואידים נוציפרין (Nuciferine) ואפורפין (Aporphine).
תכונות אלו הופכות את הנימפאה אפשרות הגיונית (ביחד עם עוד מספר פרחי לוטוס) בנוגע לפרח שאוכלי הלוטוס המיתולוגיים אכלו בסיפור האודיסאה.
בתרבות המודרנית הפרח משמש כדי לרקוח מספר משקאות, כגון משקה חליטה, יין ומרטיני של לוטוס כחול.
המתכונים לרוב המשקאות הללו כוללים השריית עלי הכותרת במים עד שלושה שבועות.
תה לוטוס נרקח על ידי הרתחת הפרח השלם במים ל-10-20 דקות.
תפוצת הצמח בישראל, בעבר וכיום
בעבר הצמח היה נפוץ בנחל הירקון ובמעיינות אחדים בעמק זבולון ובנחל סעדיה.
בגלל זיהום נחלי החוף נפגעה תפוצתו, והיום תפוצתו קטנה.
לפיכך, לאחר ניקוי הירקון לקחו זרעים של הצמח מגן המקלט של אוניברסיטת תל אביב, והשיבו אותו לירקון.
הנימפאה גדלה גם באזור עמק החולה.
בעבר הכינו מפירות הנימפאה קמח לאפיית לחם, ואכלו את שאר חלקיו.
כמו כן הפרעונים הקדומים נהגו לאכול את הניצן או את הפרח שגורם לחידוד החושים.
מין קרוב לנימפאה הכחולה הוא נימפאה לבנה, הנדירה אף היא בישראל.
נימפאה לבנה היא מין שבא מאירואסיה, ואילו נימפאה כחולה היא מין טרופי, שישראל היא גבול תפוצתו הצפוני.
נימפאיום (ביוונית עתיקה νυμφαίον; בלטינית nymphaeum) הוא מבנה מקדש שהוקם ביוון העתיקה וברומא העתיקה לפולחן הנימפות.
בתקופות קדומות שימשו אתרי טבע בסמוך למעיינות, או בצוקי סלע שלרגלייהם מעיינות, אשר היוונים והרומים האמינו שהתגוררו באזורם נימפות, כמקדשים עבור הנימפות.
בהמשך נבנו מבנים מלאכותיים ובהם מזרקות מים על מנת לשמש כמקדשים.
בין הדוגמאות הידועות למבנים מסוג זה ניתן למנות את הנימפאיום שהתגלה בג'רש שבעבר הירדן, אשר נבנה בשנת 191. מבנה זה הוקם סביב מעיין, כאשר הקומה התחתונה צופתה בשיש, הקומה השנייה בטיח צבוע ומעל המבנה הייתה כיפה.
עוד בתקופת האימפריה הרומית הפך מבנה הנימפאיום ממבנה מקודש למבנה חילוני שנבנה לצורכי נוי בבתי העשירים.
דוגמאות למבנים אלו התגלו בפומפיי, הרקולנאום ובאוסטיה, וכן בוילה אדריאנה שבטיבולי שבאיטליה.
שרידיהם של כ-20 מבנים מעין אלו התגלו בעיר רומא.
השימוש בנימפאיום כמבנה נוי ופנאי נמשך גם בתקופת הרנסאנס ודוגמה למבנה מסוג זה הוא הנימפאיום שנבנה בוילה ג'וליה שברומא על ידי ברתולומאו אמאנאטי בין השנים 1550–1553.
נִימִי דּוּ-יַמִּי (שם מדעי: Nemipterus randalli) הוא דג ממשפחת הנימיים שתפוצתו הטבעית באוקיינוס ההודי וים סוף, ולאחרונה היגר לים התיכון ומתפשט בו בקצב מהיר.
נימי דו-ימי חי באזורים חוליים ובוציים בסמוך לקרקע בעומקים שבין 22–200 מטרים באזורי חיותו המקוריים ובים התיכון בעומקים של 30–80 מטרים.
ניזון מרכיכות, דגיגים ושאר יצורים ימיים שמצליח ללקט מקרקעית הים.
אורכו המקסימלי של הדג מגיע ל-25 ס"מ אולם נפוץ באורך 15 ס"מ.
צבעו אדמדם, קצה חלקו העליון של סנפיר הזנב מאורך יותר מחלקו התחתון, ומסתיים במעין חוט דקיק וקצר.
נימי דו-ימי נצפה לראשונה בים התיכון של ישראל בשנת 2006, ובמפרץ איסכנדרון שבטורקיה בשנת 2008. הדג הגיע בהגירה לספסית, מים סוף דרך תעלת סואץ אל הים התיכון, וכיום הדג נפוץ ביותר בים התיכון, באזור הלבנט, ומהווה בו נציג יחיד למשפחת הנימיים.
כיום הוא הדג הדומיננטי ביותר בדיג המכמורת בים התיכון של ישראל.
ערכו המסחרי של הדג התגבר וכיום הפך לחלק בלתי נפרד מהדיג המסחרי.
כיום הוא הדג הנתפס ביותר בדיג פיתיונות ספורטיבי בעומקים של 30 עד 83 מטר מול חופי ישראל של הים התיכון לאחר שדחק את המולית האדומה (ברבוניה) שהייתה נפוצה מאוד בעבר באזורי המחיה הנוכחיים של הנימי דו-ימי בים התיכון.
בשפה עממית הדג נקרא ג'רבידה אילתית, ברבון, ברבידה או סנפנים (ברבים).
נימפומנית הוא סרט דרמה ארוטי אירופי משנת 2013 של הבמאי והתסריטאי לארס פון טרייר, בכיכובם של שארלוט גינסבורג, וילם דפו, שיה לה-באף וסטלאן סקארסגארד.
הסרט חולק לשני חלקים (Volume I, Volume II) בשל אורכו.
נימפומנית נחשב לסרט מעורר מחלוקת, בגלל התכנים המיניים הרבים שמוצגים בו והחופשיות שבה הוא עוסק בהם.
זהו הסרט האחרון בטרילוגיית הדיכאון הבלתי רשמית של לארס פון טרייר, לאחר אנטיכרייסט ומלנכוליה.
בישראל אף מפיץ לא רכש את הזכויות להקרנה מסחרית שלו בבתי הקולנוע.
מועצת הקולנוע הרומנית אסרה להקרין את חלקו השני של הסרט.
לסרט יצאה גם "גרסת הבמאי" (Director's Cut) בה חלק מהסצנות בוטות ומיניות אף יותר, ואורכו מוסיף מעל לשעה לעומת הגרסה הרגילה ה"מצונזרת".
ג'ו, המגדירה את עצמה כנימפומנית, מגוללת את הניסיון הארוטי שלה בפני אדם זר שהציל אותה מאלימות.
הסרט מחולק לשמונה פרקים, החמישה הראשונים מוצגים בחלק הראשון של הסרט והשלושה הנותרים בחלקו השני.
הסרט בנוי כך שלאחר שג'ו מסיימת לגולל סיפור מסוים, המאזין מנתח אותו מבחינה פילוסופית ותאולוגית.
לארס פון טרייר טען שזוהי סוגה חדשה שהמציא, לה הוא קורא "Digressionism", שדורש מן הצופה לחשוב ולהביע דעה בעצמו.
הסרט נחשב ליצירה פרובוקטיבית מאוד, בדומה לסרטיו האחרים של לארס פון טרייר.
עם זאת, התקבל גם בביקורות אוהדות.
מבקר הקולנוע אורי קליין כתב:.
אורון שמיר כתב באתר עכבר העיר:.
נימון דק (שם מדעי: Myriopholis macrorhyncha) הוא מין של נחש ממשפחת הנימוניים, החי בצפון אפריקה ודרום מערב אסיה.
הוא בעל גוף ורוד מוארך ודק מאוד.
הוא ניזון בעיקר מחרקים כגון טרמיטים ונמלים.
תפוצתו בישראל היא בבקעת הירדן, בקעת ים המלח, מדבר יהודה, הנגב, הערבה ואילת.
אביעד בר, גיא חיימוביץ ואמיר ארנון, זוחלים ודו-חיים בישראל - מדריך שדה, מהדורה שלישית 2022. , עמודים: 146-147
נימה גלקטית , שיש בה תת-סוג בשם קיר גדול, היא מונח בקוסמולוגיה המתאר את המבנים הגדולים ביותר ביקום הידועים כיום לאנושות.
אלו הם אוסף של עצמים ביקום המקובצים ביחד ויוצרים תצורה מסיבית דמוית פתיל באורך טיפוסי של 163 עד 261 מיליון שנות אור.
בין נימה גלקטית אחת לרעותה יש מרחבים עצומים של ריק.
העצמים בנימה גלקטית המקובצים בסמוך זה לזה, בקנה מידה קוסמולוגי, ומוחזקים על ידי כח הכבידה ההדדי נקראים צבירי-על.
במודל הסטנדרטי של היווצרות היקום, נימות גלקטיות נוצרות לאורך, ועוקבות כמו קורי עכביש, אחר פתילים של חומר אפל.
סוברים שהחומר האפל הוא הקובע את המבנים ביקום בקנה המידה הגדול ביותר.
חומר אפל משפיע בכח הכבידה שלו על חומר קורן, דהיינו כוכבים, וחומר קורן זה הוא מה שאסטרונומים רואים בתצפיות כיוצר קירות ארוכים ודקים של צבירי-על לאורך הפתיל.
גילוי של מבנים גדולים מצבירי-על החל בשנות ה-80 של המאה ה-20. ב-1987 האסטרונום ר.
ברנט טולי מאוניברסיטת הוואי זיהה קבוצות של צבירי-על.
ב-1989 התגלתה הנימה הגלקטית CfA2 Great Wall שאורכה כ-500 מיליון שנות אור, ואחריה ב-2003 הנימה הגלקטית Sloan Great Wall שאורכה 1.37 מיליארד שנות אור.
ב-11 בינואר 2013 גילו חוקרים קבוצת קוואזרים עצומה בשם Huge-LQG.
זוהי קבוצה של 73 קוואזרים הנמשכת לאורך 4 מיליארד שנות אור.
בנובמבר 2013, בעזרת מעקב אחר התפרצויות גמא, גילו אסטרונומים את הקיר הגדול של הרקולס-כתר צפוני, "הקיר הגדול" הגדול ביותר שהתגלה, נכון ל-2018. זהו המבנה הגדול ביותר ביקום ואורכו 6 עד 10 מיליארד שנות אור.
נימה הוא ירחו של כוכב הלכת צדק.
נימה התגלה בשנת 2003 על ידי קבוצה של אסטרונומים מאוניברסיטת הוואי שהודרכו על ידי האסטרונומים סקוט שפרד וקוטלג בשם S/2003 J 21. את שמו, נימה, קיבל במרץ 2005 על שם מנמוסינה, אלת הזיכרון, שהייתה אימן של המוזות.
רדיוס מסלולו של נימה סביב צדק הוא 21,427,000 ק"מ ומשך זמן הקפתו סביב צדק הוא 640.769 ימים.
קוטרו של נימה הוא 2 קילומטרים ומהירות הקפתו סביב צדק היא 2.43 ק"מ לשנייה.
נימה משתייך לקבוצת הירחים אננקה אליה שייכים ירחים המקיפים את צדק במרחק של 19.3 עד 22.7 מיליון קילומטר.
שמה ניתן לה על שם הירח אננקה שהוא גדול מבין ירחי הקבוצה.
נימיים (שם מדעי: Nemipteridae) היא משפחה של דגי ים מסדרת הדקראים.
לדגים אלה עוקצים קטנים וזנב ארוך.
דגים אלה חיים בימים טרופיים באזור האינדו-פסיפי, בעיקר בשוניות אלמוגים.
הם ניזונים מיצורי ים קטנים כמו דגים אחרים, סרטנים, תולעים רב זיפיות ודיונונים וכמה מינים גם מפלנקטון.
לחלק מהמינים ישנם טפילי דגים שונים כמו נמטודות ושטרגליים.
המין נימי דו-ימי נמצא לראשונה בים התיכון לאחר שהיגר לשם מים סוף.
סוג נימי (Nemipterus) - בו נימי דו-ימי
סוג חוחן (Scolopsis) - בו חוחן פטר
נימוסי שולחן הם כללי התנהגות מקובלים לשעת ארוחה, הכוללים בין היתר את כללי השימוש הנכון בסכו"ם.
בתרבויות שונות קיימים נימוסי שולחן שונים.
משפחות, או קהילות, עשויות לקבוע את מידת ההקפדה שבה ממלאים אחר נימוסי שולחן ואת האופן שבו אלה נאכפים.
באופן מסורתי במערב אירופה המארח, או מארחת, הוא שפותח בארוחה ומתחיל באכילה, אלא אם כן הוא מזמין את אורחיו להתחיל בארוחה לפניו.
המארח יקפיד להתחיל ולאכול רק לאחר שהאוכל הוגש לכל המסובים לשולחן.
בארוחות חגיגיות האורחים עשויים להעיר הערות המשבחות את מראה המזון ולהודות למארח בטרם תחל הארוחה.
בארוחות קבוצתיות אין זה נימוסי להתחיל לאכול בטרם הוגש המזון לכל המסובים וכולם מוכנים להתחיל בארוחה.
מפיות אישיות יש להניח על הברכיים ולא להכניסן לצווארון החולצה.
אין להשתמש במפית האישית לכל שימוש זולת ניגוב הפה ואין להותירן פרושות על הכיסא אם הסועד צריך לעזוב את השולחן תוך כדי הארוחה, או להותירן פרושות על השולחן עם סיום הארוחה.
את המזלג יש לאחוז ביד שמאל ואת הסכין ביד ימין.
יש להשתדל לאחוז את המזלג באופן שבו קצות שיני המזלג קעורות כלפי מטה.
השימוש בסכין הוא לחיתוך המזון, או לסידורו על גבי המזלג.
כאשר אין שימוש בסכין, ניתן להחזיק את המזלג כאשר שיני המזלג קעורות מעלה.
כאשר שיני המזלג קעורות כלפי מעלה המזלג מאוזן על צידה של האצבע המורה ומוחזקת במקומה עם האגודל והאצבע.
אין לאחוז במזלג כפי שאוחזים באת חפירה, כאשר כל האצבעות כרוכות סביב ידית המזלג.
על המזלג יש להרים אל הפה מנת מזון שניתן להכילה בחלל הפה ואין לנגוס, או ללעוס, מזון המוחזק במזלג.
ידית הסכין צריכה להיות אחוזה בכף היד ואין לאחוז בסכין כפי שאוחזים בעט בשעת כתיבה.
אסור שהסכין תגיע אל הפה ואין ללקק את הסכין.
כאשר אוכלים מרק, יש לאחוז בכף המרק ביד ימין.
כדי לאסוף את שאריות המרק מן הקערה, אין לקרב את פאות הקערה לפה אלא יש להטותה כלפי חוץ, הרחק מן הסועד ולאסוף עם הכף.
את כף המרק אין להכניס לחלל הפה ויש לשאוב המרק מצידה הרחב של הכף, לא מן הקצה.
מזון יש ללעוס תמיד בפה סגור.
אין לדבר בשעה שיש מזון בפה, או בשעת לעיסה.
ליקוק אצבעות ואכילה מהירה או איטית מאוד, עשויים אף הם להיות בניגוד לכללי הנימוס.
יש לטעום מן המזון בטרם מוסיפים להם מלח או פלפל.
הוספת תבלינים למזון המוגש בטרם טעימתו נחשב כעלבון לטבח, כיוון שיש בכך כדי להעיד על חוסר אמון ביכולתו של הטבח להכין את המזון כראוי.
יש לחתוך חמאה מן הכלי בו היא נמצאת ולא לגרדה, זאת באמצעות סכין חמאה, או סכין המונחת לצד צלחת הצד.
יש להניח את חתיכת החמאה החתוכה על צלחת הצד ולא למרוח את החמאה ישירות על הלחם.
בכך ניתן למנוע הצטברות פירורי לחם על בכלי החמאה המרכזי, אשר נועד למספר סועדים.
כאשר מוגשות לחמניות, יש לקרוע אותן ביד לחתיכות בגודל המתאים לנגיסה בודדה ולמרוח חמאה בנפרד על כל חתיכה, מן החמאה הנמצאת על צלחת הצד בעזרת הסכין.
אין לטבול לחם במרק או ברטבים.
בנטילת גבינה מכלי מרכזי יש לנהוג באופן דומה לחמאה, לחתוך חתיכה ולהניחה על צלחת הצד בטרם מתחילים באכילתה.
בעת ששותים יין לבן או יין רוזה יש לאחוז את כוס היין בצווארה.
כוס יין אדום ניתן לאחוז בבית הקיבול.
מקובל כי סועד ימזוג לעצמו יין אף בשעה שהוא יושב לשולחן עם סועדים נוספים, אולם נימוסי יותר להציע למזוג יין אף לאחרים היושבים אל השולחן.
אין להפוך בקבוק יין ריק אל תוך כלי קרח.
אין זה נימוסי לשלוח יד אל מעבר לסועד אחר כדי לקחת מזון או דבר אחר.
יש לבקש מסועד אחר להעביר את כלי המזון ואילו אותו סועד צריך להעביר את כלי המזון כאשר התבקש לעשות זאת.
אכילת מזון או שתייתו בקול רם וכן נקישה של הסכו"ם נחשבת כהתנהגות גסת רוח.
על הסועד להותיר את מרפקיו בתחום הכיסא שבו הוא יושב ואין להניחם על השולחן.
אין להניח על שולחן הארוחה גם טלפון, מפתחות, תיק יד או ארנק.
כאשר סועד סיים את מנת המזון שהוגשה לו, הדרך הנכונה לאותת על כך לסועדים האחרים ולמלצרים היא בהנחת הסכין והמזלג צמודים יחדיו על גבי הצלחת, כך שהם מורים על השעה שש על לוח השעות וחודי הסכין והמזלג מורים לכיוון השעה 12.
בארוחות משפחתיות מקובל כי על ילדים לבקש רשות לעזוב את שולחן הארוחה בטרם סיומה.
בסיום הארוחה יש להשאיר כמות קטנה של אוכל על הצלחת כדי להראות שהסועד שבע ולא חש צורך לסיים את הצלחת.
אם בשעת ארוחה מצלצל טלפון סלולרי של סועד, או נשמע צליל הודעה, הסועד צריך להתעלם מן השיחה.
במקרים יוצאי דופן, כאשר הסועד סבור שמדובר בשיחה דחופה, עליו לבקש את סליחת הסועדים בעזיבתו, לעזוב את שולחן הארוחה ולקבל את השיחה במקום שבו שיחתו לא תשמע באוזני סועדים אחרים, בחזרתו לשולחן על הסועד לבקש סליחה בשנית
בבתים דתיים, הארוחה תסתיים בברכה, ואם היו יותר משלושה סועדים שאכלו לחם ומגיל בר מצווה ומעלה (למנהג האשכנזים), ולמנהג עדות המזרח מספיקים שניים גדולים ואחד קטן.
נימוסי השולחן בצפון אמריקה קובעים כי על השולחן יש להניח את כמות הסכו"ם הקטנה ביותר, הנחוצה לארוחה וכי רק אותם כלי סכו"ם שבהם יהיה שימוש, על פי תכנון הארוחה, יונחו על השולחן.
גם אם הדבר נחוץ על פי תכנון מנות הארוחה, אין להניח יותר משלושה כלי סכו"ם מצידי הצלחת, ואם תוכננו יותר מנות בארוחה, יש להניח כלי סכו"ם נוספים בעת הגשת המנה המאוחרת.
בארוחות רשמיות מפת השולחן צריכה לגלוש 25–40 ס"מ מעבר לשולי השולחן.
בארוחות לא רשמיות ניתן להסתפק בהנחת מצעית לפני כל סועד.
בארוחות המתנהלות בשעות האור, אין להניח פמוטים על השולחן, גם אם הנרות בהם אינם דולקים.
על גברים שלא לחבוש כובעים בשעת הארוחה.
נשים אורחות יכולות לחבוש כובע בארוחות בשעות היום.
אין להשתמש בטלפונים בשעת הארוחה.
קריאה בעיתון, או ספר בשעת הארוחה מקובלת רק בארוחת בוקר, או כאשר הסועד לבדו ליד השולחן.
יש לעזוב את שולחן הארוחה לצרכים דחופים, רק לאחר התנצלות בפני שאר הסועדים.
אם יש צורך להוציא מזון מחלל הפה בשעת הסעודה - גלעין זית, עצם דג, או סחוס - הכלל הוא שהוא יצא מן הפה באותו אופן שנכנס אליו.
לדוגמה, אם הזית הוגש לפה ביד, אזי ניתן להוציא את הגלעין ביד.
אם הזית הוגש לפה בתוך סלט בעזרת מזלג, אזי יש להניחו מהפה על המזלג ואז להניחו על הצלחת.
כך יש לנהוג גם בעצמות קטנות ובסחוס.
אין לירוק מן הפה עצמים אל תוך מפית, ודאי שלא מפית בד.
זאת כיוון שעל המפית להיות מונחת על ברכי הסועד לאחר ניגוב הפה ושיירי המזון עלולים ליפול על הרצפה.
אין לירוק מזון ואם האוכל אינו לטעמו של הסועד, יש לבלוע את אותה מנה אשר כבר נמצאת בפה.
בצפון אמריקה ניתן להחזיק את המזלג ביד שמאל בשעה שחותכים מזון בסכין ולהעבירה ליד ימין כדי להרים את מנות המזון ולהגישן לפה, עם זאת מקובלים לעניין זה גם כללי הנימוס של אירופה ולפיהם המזלג נותר תמיד ביד שמאל.
את המפית האישית יש להניח על הכיסא אך ורק כאשר עוזבים את שולחן הארוחה באופן זמני.
בסיום הארוחה יש להניח את המפית לשמאל הצלחת.
בארוחות חגיגיות בהודו המארח מבקש מאורחיו להתחיל בארוחה.
ככלל, אין לעזוב את שולחן הארוחה בטרם סיים המארח, או הזקן מן הסועדים, את הארוחה.
אין זה נימוסי לעזוב את השולחן ללא קבלת רשות המארח.
בדרך כלל, אדם המסיים ארוחתו, ישב וימתין ליד השולחן לשאר הסועדים לסיים לאכול ויעזוב השולחן רק לאחר שכולם סיימו.
בארוחה מסורתית הודית צלחת הסועד מוגשת עם כמויות קטנות של כל מנות המזון.
כלל יסוד הוא להשתמש ביד ימין לאכילה ולנטילת המזון.
מקובל לרחוץ ידיים לפני ואחרי הארוחה.
ניגוב ידיים במפית נחשב למעשה שאינו היגייני.
בכל פעם יש ליטול באצבעות כמויות קטנות של מזון ביד ולהקפיד שהמזון לא יגיע למרכז כף היד.
חשוב לסיים את המזון המונח בצלחת הסועד מתוך כבוד למזון המוגש.
מקובל שלא לתבלן את המזון לאחר שהוגש לסועד ולא לבקש מלח, או פלפל.
עם זאת, מקובל בימינו להביע העדפה אישית באשר לתבלון המזון בטרם הוגש.
אין לשחק במזון, או למעוך אותו.
חשוב לאכול בקצב מתון, אולם אכילה איטית עלולה לאותת על חוסר שביעות רצונו של הסועד מן המזון ואילו אכילה מהירה נחשבת כגסות רוח.
אין זה מקובל לגהק, לשאוב מזון לפה בקול, או לירוק.
נעיצת מבטים בצלחתו של סועד אחר אף היא איננה נימוסית.
יש פריטי מזון שלעיסתם יוצרת קול ולכן חשוב ללעוס בפה סגור ובמתינות.
נימיץ (CVN-68) היא נושאת המטוסים הראשונה מסדרת נימיץ, המשרתת בצי ארצות הברית, שייכת לפיקוד כוחות צי ארצות הברית, ומונעת על ידי שני כורים גרעיניים.
נושאת המטוסים "נימיץ (CVN-68)" קרויה על שמו של צ'סטר נימיץ (1885-1966) שהיה אדמירל צי של צי ארצות הברית.
נושאת המטוסים "נימיץ (CVN-68)" הושקה ב-13 במאי 1972 על ידי קתרין נימיץ ליי, בתו של האדמירל נימיץ, שש שנים לאחר מותו.
"נימיץ (CVN-68)" היא נושאת המטוסים הראשונה בסדרה (מתוך עשר), לפי תאריך השקתה.
נושאת המטוסים "נימיץ (CVN-68)" משתייכת ל-"Carrier Strike Group 11" .
עלות הייצור: 1 מיליארד דולר.
עלות תחזוקה שנתית: כ-160 מיליון דולר.
מדליית שירות הביטחון הלאומי "National Defense Service Medal" - 1 כוכב.
הצי "Navy E Ribbon" עם ארבעה התקני קרב "E".
פריסת רצועת כלים "Sea Service Ribbon" - 11 כוכבים.
נימיוּת (או בלעז: קפילריוּת) היא יכולתו של נוזל לעלות במקום צר, כגון צינור דקיק, בהיעדר כוחות חיצוניים ולעיתים אף בניגוד אליהם, לדוגמה, בניגוד לכוח הכבידה.
התופעה מתרחשת עקב כוחות המשיכה של מולקולות הנוזל לדפנות הצינור (אדהזיה) אשר גורמים להתרוממות הנוזל במעלה הצינור.
לצד כוחות אלה, פועלים כוחות נוספים הקושרים את מולקולות הנוזל אחת לשנייה (קוהזיה) ובכך אחראים לעלייה כלפי מעלה אף של חלק הנוזל שאינו מושפע ישירות מכוחות האדהזיה.
הכוחות החיצוניים הפועלים על הנוזל, לדוגמה כוח הגרביטציה, מהווים מעכב עבור הזרימה אך לא עוצרים אותה.
הזרימה נפסקת רק כאשר סך הכוחות הכללים משתווים.
בצינור המאפשר זרימה קפילרית (נקרא צינור קפילרי) ישנה חשיבות קריטית לקוטר הצינור, לחומר שממנו עשוי הצינור ולהרכב הנוזל שיזרום בתוכו.
ההבחנה הראשונה של זרימה קפילרית עומדת לזכות לאונרדו דה וינצ'י.
ניקולו אגיונטי, תלמידו הקודם של גלילאו חקר את הזרימה הקפילרית ובכלל הידרודינמיקה.
בשנת 1660, התופעה הייתה חידוש, ורוברט בויל, כימאי אירי דיווח כי חוקרים צרפתיים הבחינו שכאשר מכל קפילרי מוכנס למים, המים מתרוממים מעט מעלה.
בויל למעשה חשד שהתופעה קשורה לתופעה השלטת במד לחץ כספיתי, קרי ברומטר, לכן ביצע ניסוי דומה בדומה לחוקרים הצרפתים כאשר המכל נחשף לריק חלקי.
הוא גילה שלריק אין השפעה על גובה הנוזל, דבר שהפריך את החשד.
לאחר מכן, חשבו יאקוב ברנולי והונרי פאברי כי התופעה קשורה בעובדה שהאוויר איננו יכול להיכנס קפילרית בקלות כמו הנוזל, ולכן הלחץ באוויר קטן יותר בתוך התא הקפילרי.
מדענים גדולים אחרים באותה תקופה, חשבו כי החלקיקים של הנוזל נמשכו אחד לשני ולקירות הקפילריים.
אף על פי שניסויים נמשכו עד למאה ה-18, ניסוי כמותי מוצלח של התורה הקפילרית לא הושג עד לשנת 1805 על ידי תומאס יאנג ופייר-סימון לפלס.
הם הגיעו למשוואת יאנג-לפלס, המתארת את קפיצת הלחץ בגבול בין 2 זורמים סטטיים עקב מתח פנים.
עד 1830, המתמטיקאי הגרמני קרל פרידריך גאוס קבע את תנאי השפה השולטים בגבול הקפילרי, כלומר בגבול בשפת 2 הזורמים.
מסמכו הראשון של אלברט איינשטיין שפורסם בשנת 1900 עסק בנימיות.
ברוב המקרים המוכרים לנו בטבע ניתן לראות כי תנועת נוזל מתקיימת בזכות כוחות חיצוניים הפועלים עליו.
דוגמאות לכך – כיוון הזרימה של מפלי מים בטבע המושפע מכוח המשיכה של כדור הארץ (כוח הכבידה) והפרשי אנרגיה, או תופעת הגאות והשפל המושפעת גם כן מכוחות המשיכה הפועלים בין כדור הארץ והירח.
לעומת זאת, בזרימה קפילרית נראה תנועה המתקיימת ללא השפעת כוחות חיצוניים – דוגמאות לכך נוכל לראות בטיפוסם של מי התהום כלפי מעלה באדמה לחה, או אספקת המים לצמחים המגיעה מהשורש ועד לצמרות העצים, כל זאת בניגוד לכוח המשיכה.
דוגמה נוספת לכך היא זרימת הדם בנימי הגוף השונים, ללא תלות ובזוויות מסוימות אף כנגד כוח הכבידה.
משיכה בין המולקולות בשטח הפנים של שני גופים מחומרים שונים.
דוגמה נפוצה לאדהזיה היא התעקמות פני מים לדפנות מבחנה העשויה מזכוכית.
במצב זה בין מולקולות המים בשולי דופן המבחנה ובין מולקולות הזכוכית בדופן נוצרים כוחות אדהזיה בשל הקשר בין המימן במולקולות המים ובין אטומי החמצן בזכוכית.
כוחות משיכה הקיימים בין מולקולות של אותו חומר.
כאשר כוחות אלה חזקים יותר מכוח האדהזיה, מתקבלת צורה כדורית.
דוגמה טובה לכך נוכל לראות עם כספית בכלי זכוכית: כוחות המשיכה בין מולקולות הכספית חזקים יותר מכוחות המשיכה בין מולקולות הכספית למולקולות הזכוכית, ולכן היא מקבלת צורה כדורית.
נגזרת של שני הכוחות הללו הוא מתח פנים של הנוזל, והוא מתאר את התנהגות פני השטח של הנוזל כחומר אלסטי (עד כמה פני הנוזל יהיו אלסטיים וכמה כוח יש להפעיל על מנת "לפרוץ" את פני הנוזל).
כאשר כוחות האדהיזיה יהיו גבוהים יותר תיווצר זווית חיובית היוצרת כיפה קעורה כתוצאה מקשרים חזקים בין מולקולות הנוזל והצינור.
למעשה, הזרימה הקפילרית היא מעין "טיפוס" של מולקולות הנוזל על פני דפנות הצינור.
במצב הפוך, כאשר כוחות הקוהיזיה גבוהים יותר תיווצר זווית שלילית היוצרת כיפה קמורה.
הקשר בין המשתנים המשפיעים על הזרימה
במסגרת הניסיון להבין את הפרמטרים המשפיעים על הזרימה, גילו המדענים תומאס יאנג ופייר-סימון לפלס כי ישנו קשר בין הפרש הלחצים של החומרים לבין זווית הממשק ביניהם.
על מנת לחשב את הגובה אליו יגיע הנוזל בתוך הצינור יש לדעת מהו מתח הפנים של הנוזל, מהו רדיוס הצינור, מהי צפיפות הנוזל, מהי זווית המגע בין הנוזל לצינור ומהי תאוצת הכובד (כוח המשיכה).
החישוב מתבצע לפי הנוסחה הבאה (המסתמכת על משוואת יאנג-לפלס)
מתח הפנים (γ), זווית המגע (θ), צפיפות הנוזל (ρ), תאוצת הכובד (g) רדיוס הצינור (r )
משוואת יאנג-לפלס מתארת את קפיצת הלחץ בגבול בין שני זורמים (סטטיים או קרובים לסטטיים) עקב מתח פנים.
ממשואה זו נבחין כי בנוזל שבו השפה היא בעל עקמומיות, במקום בו העקמומיות היא מקסימלית הלחץ יהיה מקסימלי.
כאשר יש בועת אוויר בתוך תווך של נוזל, רדיוס העקמומיות יהיה שלילי, כך שהלחץ באוויר יהיה גדול יותר.
לעומת המצב בו יש בועת מים בתוך תווך של אוויר, אז הרדיוס עקמומיות יהיה חיובי, והלחץ דווקא בטיפה יהיה גדול משבאוויר.
הדבר הזה מתקיים כיוון שעל מנת שהטיפה תשמור על צורתה המקורית המעגלית, ולא תתפזר במרחב, נדרש לחץ לכיוון מרכז הטיפה.
את הנ"ל נוכל לבחון דרך האיור הבא:
נקודה 1 מקבלת תנע שווה בכל הכיוונים.
נקודה 2 מקבלת תנע שווה בכל הכיוונים.
נקודה 3 מקבלת כוח פנימי לתוך מרכז הטיפה על מנת לשמר על הגאומטריה של הטיפה, דבר שהיה בסיס לכל ההנחות שלנו בתורה הקפילרית.
נגדיר מספר מספרים חסרי מימד שיעזרו לנו לאפיין את הבעיה:
בעזרת המספרים חסרי המימד הללו, נוכל להגדיר מתי מתח פנים היא תופעה השלטת בבעיה שלנו.
כאשר שלושת המספרים הללו יהיו קטנים מ-1, אזי התופעה השלטת היא מתח פנים.
נסמן את זווית הרטבה ב- ונגדיר:
-מתח פנים של המשטח בין הנוזל לגז
- מתח פנים של המשטח מוצק-גז
-מתח פנים של המשטח מוצק-נוזל
משיווי משקל על קו המגע מתקבל:
כאשר קטנה מ-90 מעלות המשטח יקרא "הידרופילי", כאשר שווה ל-180 מעלות המשטח יקרא "סופר הידרופובי", וכאשר נמצאת בטווח הערכים שבין 90 מעלות ל-180 מעלות המשטח יקרא "הידרופובי".
הגדלת הטיפה, תגדיל את הזווית עד לזווית קריטית מקסימלית, המכונה advancing wetting angle ונסמנה .
הקטנת הטיפה אשר תגיע לזווית קריטית מינימלית, המכונה receding wetting angle.נסמנה .
טיפת מים בצינור דקיק נשארת במקומה למרות כוחות הגרביטציה, זאת אודות לכוחות אדבסיביים ומתח הפנים.
פיתוח למציאת האורך המקסימלי של טיפה עבורו היא תישאר במקום:
נציב את הזווית הקריטית , והזווית הקריטית לקבלת האורך המקסימלי,.
נסמן את מתח הפנים ב-γ.
ממשוואת יאנג לפלס ניתן למצוא את הפרש הלחצים בין הנוזל לאוויר, כאשר האוויר נמצא הן מעל והן מתחת בלחץ אטמוספירי, ומוכפל בווקטור הניצב למשטח:
נשווה לחצים תוך שימוש במשוואת ההידרוסטטיקה לנוזלים:
תופעה נפוצה נוספת היא עליית גובה נוזל בצינורית כאשר הוא מוכנס לתוך נוזל צמיגי.
הנוזל בצינורית עולה בגובה עד שיאוזן על ידי הגרביטציה.
מתח הפנים בין האוויר לנוזל (J/m² or N/m)
θ היא זווית המגע, זווית ההרטבה
ρ היא צפיפות הנוזל (kg/m3)
g היא תאוצת הכובד (m/s²)
h הגובה הסופי במכל אותו נחפש.
נתבסס בבעיה שלנו על ההנחה כי מתקבלת ספירה בין האוויר והנוזל הצמיגי, ולכן מבחינת העקמומיות הבאה לידי ביטוי במשוואת יאנג לפלס, , כך שלמעשה נקבל : .
את R על ידי גאומטריה פשוטה נוכל לחשב כך: , ולכן נציב בהבדל הלחצים ונקבל:
הלחץ הוא לחץ אטמוספירי, ואילו הלחץ הוא הלחץ בנוזל בשכבה הגבוהה ביותר, אשר ניתן לקבל דרך משוואת ההידרוסטטיקה כאשר בתחתית הקש פועל לחץ אטמוספירי.
לאחר הצבה במשוואה (1) וצמצום הלחץ האטמוספירי נקבל כי:
מהנוסחא ניכר הקשר בין העלייה הקפילרית של חומרים למתח הפנים שלו.
בחיבור בין סוגי חומרים מסוימים, כגון כספית וזכוכית, יחס הכוחות ביניהם הפוך, כלומר הקוהזיה עולה על האדהזיה.
במקרים כזה נוצר שקע בפני הנוזל והנימיות פועלת לכיוון ההפוך.
שמו הלועזי (קפילרה) נגזר מתפקודו – קיום זרימה קפילרית, זרימה מבוקרת של דם ללא תלות והשפעה מגורמים חיצוניים.
הדם המוזרם לנימים מגיע מהעורק (שמגיע מהלב) וממשיך מהם לווריד (בחזרה ללב).
הנימים מגיעים לכל הרקמות והתאים החיים בגוף ומאפשרים חילוף חומרים בין הדם לתאים.
קצב הזרימה בנימים הוא האיטי ביותר ביחס ליתר כלי הדם וזאת על מנת לאפשר פעפוע יעיל וחילוף חומרים תקין.
בקרה על הזרימה הקפילרית בנימים
הבקרה על הקצב מתקיימת הודות ליכולת של הנימים להתרחב ולהתכווץ בהתאם למצבים שונים על פי פקודה המגיעה מהמוח.
למשל, במצבי לחץ ישנה היצרות של כלי הדם, תופעה שנקראת ואזו קונסטריציה הגורמת לעלייה בלחץ הדם של הגוף.
תהליך בקרה נוסף הוא שינוי הדפנות של הנים.
במצב מנוחה המטען החשמלי של האריתרוציטים (תאי דם אדומים) והמטען החשמלי של דופן הנים שליליים, וכתוצאה מכך נוצרת דחייה ומתאפשרת זרימה רגילה.
במצבי לחץ, המוח משחרר (דרך בלוטת האדרנל) חומרים אשר משנים את היחס החשמלי בין הדם לצינור הנים וגורמים לזרימה להיות איטית יותר ומעלים את לחץ הדם בגוף.
שני תהליכי בקרה אלו פועלים יחד במסגרת המערכת האוטונומית של הגוף המתמודדת עם שני צרכים מרכזיים של הגוף – תחזוקת הגוף והתמודדות עם איום חיצוני.
על תחזוקת הגוף במצב מנוחה אחראית תת-מערכת הנקראת המערכת הפרא-סימפטטית.
בניגוד אליה, במצב של איום חיצוני אחראית תת-מערכת הנקראת המערכת הסימפטטית.
במצב מנוחה המערכת גורמת לשינויים גופניים המתאימים למצבי רגיעה ושימור סביבה פנימית יציבה, לרבות האטת קצב הלב, הגברת פעילות המעיים, הפחתת אספקת הדם לשרירים והורדת לחץ הדם.
לעומת זאת, במצבי לחץ גורמת המערכת הסימפתטית לשינויים גופניים שנועדו לנתב את אספקת הדם בגוף לאיברים החיוניים בזמן חירום ומתח, ומכינה את הגוף למאבק או נסיגה בהתאם לתגובת הילחם או ברח – כגון הגברת קצב הלב, העלאת אספקת הדם לשרירים, הפחתת פעילות המעיים, כיווץ כלי הדם והעלאת לחץ הדם.
פעולתה של המערכת הסימפתטית הפוכה לזו של המערכת העצבית הפארא-סימפתטית.
פעילותן של שתי המערכות הללו פועל על בסיס עיקרון הזרימה הקפילרית על ידי שינוי רוחב כלי הדם ושינוי הרכב הדפנות שמוביל לשינוי בקצב ובכמות הדם המגיעה לאיברים שונים בגוף.
בנוסף על כך, פרט לשינויים הפיזיולוגיים במסגרת המערכת האוטונומית, הרכב הנימים בכל איבר בגוף יהיה מותאם לחומרים השונים שיהיו מובלים בתוכה כך שדגימה של דופן נים מאיבר אחד לא תהיה זהה לדופן נים של איבר אחר.
נוזל בקצה משטח – כתוצאה ממתח הפנים, אף על פי שחלק מהנוזל לא נמצא על המשטח, הנוזל יישאר על המשטח.
גומייה בקערה – נוזל מקיף את הגומייה, היא נמצאת בשיווי משקל ולא משנה את צורתה.