tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר ההצלחה הגדולה של סרטו הראשון, אשר שבר את שיאי המכירות בספרד, חתם חוזליטו חוזה עם האיש החזק של תעשיית הקולנוע הספרדית באותה עת, סזראו גונזאלס, וזה הפיק סרט נוסף שהצלחתו לא הייתה פחותה.
בסך הכול שיחק חוזליטו ב-15 סרטים, רובם הגדול בעלי אופי מוזיקלי והתבססו על דמותו.
יחד עם הצלחתו הקולנועית חתם חוזליטו על חוזה הקלטות עם חברת התקליטים תקליטי RCA והפך לאחד מהאמנים המובילים של החברה.
בין השירים שהקליט וזכו להצלחה היה שיר "Clavelitos".
ב-1958 ערך את מסעו הראשון ליבשת אמריקה.
תחילה הופיע בתוכניות הרדיו והטלוויזיה החשובות בארצות הברית ואחר כך זכה לגילויי הערצה היסטריים במדינות דרום אמריקה.
הצלחת המסע הביאה למסעות נוספים דומים, מוצלחים לא פחות.
חוזליטו הופיע שלוש פעמים בתוכניתו של אד סאליבן הידועה בתור המופע של אד סאליבן.
שליטה של ספרד באותה עת, הגנרליסימו פרנקו, אשר שאף לשפר את תדמיתה של ארצו בעולם, הפך את חוזליטו לאחד מסמליה של ספרד.
הוא אף שלח את רעייתו להעניק לו פרחים בסיום הופעותיו מחוץ לספרד.
חוזליטו אף נפגש עם מנהיגים רבים, ובהם פידל קסטרו, ג'ון פ.
קנדי, לינדון ג'ונסון והאפיפיור, אשר שמחו לנצל את הפופולריות שלו לצורך שיפור תדמיתם.
בערך בגיל 18 (שהוצג על ידי מנהליו גיל 14), התחלף קולו הצלול והשתנה.
כתוצאה מכך ירדה הפופולריות שלו.
למרות זאת, אמרגניו המשיכו לשווק אותו בהצלחה והוא המשיך ליצור סרטים (גם כמפיק) ולהופיע ברחבי העולם.
גם בישראל זכו חוזליטו וסרטיו לפופולריות גדולה.
בביקורו הראשון בישראל ב-1960, בעת שהוצג כנער צעיר, הוא זכה להצלחה גדולה, בין השאר הופיע בתל אביב באולם אהל שם.
ביקורו השני, ב-1966, בו היה כבר בן 23 (והוצג כנער בן 19), היה כישלון וחלק מהקהל, אשר התאכזב מקולו, נטש את ההופעה.
ב-1974, בגיל 31, פרש חוזליטו מעולם המוזיקה.
הוא עסק בעיסוקים שונים וב-1990 נעצר באנגולה, באשמת סחר בקוקאין ובנשק.
הוא הועבר לספרד לריצוי עונשו.
בשנת 2008, בגיל 65, השתתף חוזליטו בעונה התשיעית של תוכנית המציאות הספרדית "הישרדות", שם היה למודח השני.
כיום, לאחר שפרש מעסקי הבידור והשירה, הוא עוסק בגידול גפנים בעיירה שבה גדל בוולנסיה.
חוזק הלחיצה הוא מושג בהנדסה, שמתאר את חוזקו של רכיב כלשהו העשוי מחומר מסוים במקום מוגדר, כהתנגדות למאמץ לחיצה.
חוזק לחיצה הוא הלחץ ביחידות כוח ליחידת שטח (למשל קילוגרמים לסנטימטרים רבועים או פסקל) שבו יכולתו של הרכיב הנלחץ לקבל עליו עומס נוסף אינה עולה או יורדת.
תהליך זה מביא איתו גם כשל נראה לעין של הרכיב (כגון סדקים והתמוטטות).
החוזק ללחיצה עשוי להיות שונה מאד מן החוזק למתיחה.
חוזק כניעה - מידת החוזק שבה החומר מתחיל לשנות את צורתו במהירות אף ללא תוספת עומס.
מאמץ לחיצה - שיעור הלחץ בו נתון רכיב מסוים במקום מסוים ביחידות של כוח/שטח.
חוזק חומרים, הוא ענף בהנדסה בכלל ובמכניקה שימושית בפרט, העוסק בהתנהגות של גופים בהשפעת עומס חיצוני, בהתנגדות הפנימית של הגוף התלויה בחומר ובמעוות כתוצאה מהעומס.
ידיעת תכונות החומר וניתוח הכוחות הפועלים על הגוף הם הבסיס להנדסת בניין ולתכנון חלקי מכונות, שלא יהרסו, לא יתעוותו באופן שלא יוכלו לתפקד, זאת תחת אילוצים כמו מחיר נמוך או משקל מינימלי.
חוזק החומרים משתמש מצד אחד בשיטות מתמטיות ובעקרונות המכניקה והסטטיקה ומצד שני בניסויים מדעיים ובמבחנים מעשיים המגדירים את תכונות החומר והמגדירים קבועים נסיוניים שונים המופיעים בנוסחאות.
חקירת הכוחות הפנימיים בגוף העומד בעומס חיצוני נקראת אנליזה של גוף חופשי.
קביעת החלוקה וקביעת העוצמה של הכוחות הפנימיים בגוף נקראת אנליזת מאמצים.
אנליזת מאמצים עוסקת במאמצים ובמעוותים.
כוחות התגובה הפנימיים בגוף נובעים מהשיעור ומהאופי של הכוחות הפועלים על הגוף, מצורת הגוף ומתכונות החומר.
מאמצים ומעוותים של מתיחה או של לחיצה המאריכים או מקצרים את אורך הגוף.
מאמצים ומעוותים של גזירה או של פיתול הגורמים להחלקה בין חלקי הגוף או למעוות זוויתי.
מאמץ ומעוות של כפיפה הנוצרים כאשר מומנט כפיפה או זוג כוחות הפועל על הגוף משנים את העקמומיות שלו.
האנליזה בחוזק חומרים נותנת את מאמצי ההתנגדות של החומר למתיחה, לחיצה, גזירה, פיתול וכפיפה.
האנליזה של חוזק החומרים בוחנת את ההתאמה של מבנה או של חלק מכונה לחוזק ולקשיחות הדרושים ממנו.
חוזק חומרים הוא הענף בהנדסה העוסק במעוות של הגוף כאשר פועלים עליו כוחות.
חוזק חומרים אינו עוסק בשינוי המקום של הגוף ולא בתזוזה שלו בהשפעת הכוחות.
ההבנה בחוזק חומרים מאפשרת למהנדס להעריך ולקבוע את הכוחות שניתן להפעיל בבטחה על מבנה או על חלק מכונה.
מצד שני, ההבנה בחוזק חומרים מאפשרת למהנדס לבחור חומר מתאים לחלק המבנה או לחלק המכונה ולהתאים את המידות הדרושות כדי שיוכל לשאת בבטחה, אבל גם ביעילות ובאופן כלכלי, את העומס הפועל עליו.
חוזק חומרים עוסק במאמצים, מעוותים, חוזק, הקשר בין מאמצים לבין מעוותים ובמונחי תכנון כמו מאמצים מותרים, תזוזות מותרות ומקדמי ביטחון.
לאונרדו דה וינצ'י היה ככל הנראה הראשון שעסק בבעיות של חוזק חומרים וכתב על מחקריו בנושא ביומניו.
גלילאו גליליי, שהיה מודע לעבודות של דה וינצ'י בתחום, היה ככל הנראה אבי חוזק החומרים המודרני כאשר ביצע במאה ה-17 מחקרים מקיפים בתחום חוזק החומרים ושילב ניסויים עם תאוריות ושיטות חישוב.
הגישה החישובית ניסויית הייתה חלק מהמהפכה המדעית שהתרחשה במאה ה-17. גלילאו כתב בהיותו בגיל 75 ספר בשם "שיחות על שני מדעים", ובו כתב על שני המדעים החדשים הידועים כיום כחוזק חומרים, מכניקה של גופים ודינמיקה.
חוּזּיַה או חוּזּיַאש הראשון היה מלך החתים בין השנים 1530–1525 לפנה"ס.
הוא היה בנו של אמונה אך ככל הנראה לא הבכור ולכן לא היה בעדיפות הראשונה לרשת את כס המלכות.
היו לו ככל הנראה שני אחים גדולים ממנו (מלבד עוד חמישה צעירים ממנו) – תִיתִיַה/תיתיאש וחַנְתִילִי/חנתיליש.
שניהם נרצחו בפקודת חוזיה, מה שאפשר לו להשתלט על המלוכה בקלות רבה.
כעבור חמש שנים בלבד הודח חוזיה הראשון מכס המלכות על ידי חותנו תלפינו.
חוזר אמסיה (בטורקית: Amasya Genelgesi) היה חוזר שפורסם בעקבות ועידה של התנועה הלאומית הטורקית שהתכנסה ב-21 ביוני 1919 במחנה סראידוזו (Saraydüzü Kışlası) בעיר אמסיה בצפון טורקיה.
החוזר פורסם ביום 22 ביוני 1919 והיה המסמך הכתוב הראשון אשר הניע את גלגליה של מלחמת העצמאות של טורקיה.
עיקריו של החוזר היו כדלקמן:
אחדותה ועצמאותה של המולדת נתונות בסכנה.
הממשלה העות'מאנית באיסטנבול איננה מסוגלת לשאת באחריות המוטלת עליה.
עצמאות לאומית תושג רק בדרך של מאמץ לאומי נחוש.
יש להקים ועדה לאומית חופשית מכל השפעה או שליטה חיצונית, אשר תעריך את מצבה של האומה ותבהיר לעולם את שאיפתה לצדק.
הוחלט על כינוסה לאלתר של ועידה לאומית בסיוואס, הנחשבת למקום הבטוח באסיה הקטנה.
לוועידת סיוואס ישלחו שלושה נציגים מכל מחוז.
יש להיות נכונים לכל אירוע אפשרי ועל כן יש להתייחס אל ועידת סיווס כאל סוד לאומי.
ב-10 ביולי 1919 תתכנס ועידה מכינה בארזורום אשר בה ישתתפו נציגי המחוזות המזרחיים, ואלה יצטרפו לאחר מכן לוועידת סיווס.
חוזר אמסיה הופץ ברחבי אסיה הקטנה באמצעות טלגרף ונחתם מאוחר יותר בוועידת ארזורום.
חוחוי (בספרדית: Jujuy) היא פרובינציה בצפון מערב ארגנטינה.
גובלת במדינות בוליביה מצפון וצ'ילה ממערב, ובפרובינציית סלטה מדרום ומזרח.
בירתה היא סן סלבדור דה חוחוי.
יש שלושה אזורים גאוגרפיים עיקריים בפרובינציית חוחוי: רמת האלטיפלאנו, שגובהה כ-3,500 מטרים, ובמקומות מסוימים מגיעה עד 5,000 מטרים.
הנהר הגדול של חוחוי, העובר בתוך הקניון קבראדה דה אומוואקה, ומדרום הרכסים המגיעים עד אזור גראן צ'אקו.
ההבדלים הנרחבים בגובה ובאקלים יוצרים אזורים מדבריים כמו מכרות מלח וג'ונגלים סובטרופיים.
למרות מגוון האזורים, האקלים בחוחוי צחיח וחצי מדברי והמשקעים נדירים, למעט עמק אל ראמאל של נהר סן פרנסיסקו.
משרע הטמפרטורות רחב יותר באזורים הגבוהים.
הכלכלה בפרובינציית חוחוי לא מפותחת, אך מאוד מגוונת.
הכלכלה בשנת 2006 הוערכה בכ-3 מיליארד דולר, או כ-5000 דולר לנפש, בממוצע 40 אחוז מתחת לממוצע הלאומי.
למרות הפרופיל הכפרי, חוחוי אינה פרובינציה חקלאית באופן מיוחד.
חקלאות מהווה 10 אחוז מהתוצרת, בעיקר קני סוכר, שבפרובינציית חוחוי מגדלים 30 אחוז מייצורם במדינה כולה.
כמו כן, שאר הגידולים העיקריים הם טבק, הדרים ועגבניות.
הייצור נחשב ליותר מרכזי בחוחוי מאשר בפרובינציות שכנות, ומהווה 15 אחוז מהכלכלה שלה.
חוחוי היא הפרובינציה השנייה בארגנטינה בייצור ברזל, על ידי תנור רם.
כמו כן, ישנן גם תעשיות נפט, עץ ומלח.
בקר ועזים לחלב ולצמר הם פעילות קטנה יותר בחוחוי, כמו גם מלמה, ויקוניה מצויה וגואנקו.
התיירות בחוחוי חשובה מאוד ומתפתחת כל הזמן.
80 אחוז מהתיירים בחוחוי הם ארגנטינאים, 12 אחוז משאר מדינות אמריקה הדרומית ושבעה אחוזים מאירופה.
רוב התיירים מתחילים את הטיול בבירת הפרובינציה סן סלבדור דה חוחוי.
נמל התעופה הבינלאומי גוברנדור הוראסיו גוסמאן מקשר את העיר עם בואנוס איירס, קורדובה ומספר יעדים בבוליביה.
בנפרד מהצורות והצבעים של ההרים, התיירים נמשכים גם לאוכלוסייה הילידית ולתרבות שלה.
תרבויות של קצ'ואה ואיימרה מתקיימות בפרובינציית חוחוי, ועתיקות של האינקה נשתמרו שם היטב.
תיירים המגיעים לפרובינציית חוחוי מבקרים בעיקר בקבראדה דה אומוואקה, שבה נמצאת גבעת שבעת הצבעים.
כמו כן, מבקרים בעיירות טילקארה, אומוואקה ועיירות רבות נוספות כמו לה קיאקה.
חוֹחחוֹט (במונגולית: /Хөх хот; בכתב סיני: 呼和浩特; בפין-יין: Hūhéhàotè, תעתיק: חוּחֶהָאוֹטֶה; ברוסית: Хух-Хото - חוּח-חוֹטוֹ) היא נציבות עירונית ובירת המחוז האוטונומי מונגוליה הפנימית שבצפון הרפובליקה העממית של סין.
העיר נוסדה בשנת 1580 על ידי החאן המונגולי בשם חוחחוט (בתרגום מילולי ממונגולית - העיר הכחולה), על שם רכס ההרים השולט על העיר.
בעיר נבנו מקדשים ומבצרים, ובשנת 1693, עם חדירת ההשפעה המוסלמית לאזור, נבנה בעיר מסגד.
בשנת 1919 אוחדה העיר עם מבצר קרוב וכונתה מחדש "גוויסווי", אך עם הכיבוש היפני בשנת 1937 שונה שמה מחדש.
לאחר מלחמת העולם השנייה סופחה העיר לרפובליקה של סין.
בשנת 1952 הפכה חוחחוט לבירת מונגוליה, כשהחליפה את שבליגת .
העיר ידועה במוצרי החלב המיוצרים בה.
הנציבות העירונית חוחחוט משתרעת על פני 17,143 קמ"ר בדרום-מרכז המחוז האוטונומי מונגוליה הפנימית וגובלת בנציבויות העירוניות בָּאוֹטוֹאוּ, , מצפון-מערב, מדרום-מערב ומצפון-מזרח בהתאמה ובמחוז שאנשי מדרום-מזרח.
חוחחוט שוכנת בגובה 1,065 מטרים מעל פני הים, כ-410 ק"מ צפון-מערבית לבייג'ינג בירת סין ומוקפת ב מצפון וב מדרום.
האקלים בעיר הוא קר וצחיח עם טמפרטורות שבין 20 מעלות צלזיוס מתחת לאפס בחורף ל-30 מעלות בקיץ.
מאז החלו הרפורמות בסין בשנת 1989 התפתחה העיר במהירות; על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020, התגוררו בנציבות העירונית כ-3.4 מיליון תושבים, מתוכם כ-2.5 מיליון בארבעת הרבעים.
רובם של תושבי העיר (87%) הם סינים אתניים (בני האן), שהיגרו לאזור לאחר הקמת הרפובליקה העממית של סין.
כעשרה אחוזים מבני העיר הם מונגולים אתניים.
מיעוטים נוספים כוללים את בני החווי, מנצ'ורים, קוריאנים ואויגורים.
השפות הרשמיות בעיר הן מנדרינית ומונגולית.
הנציבות העירונית חוחחוט מחולקת לארבעה רבעים, דגל אחד וארבע נפות:
בנוסף, בנציבות העירונית נמצא גם אזור הפיתוח הכלכלי והטכנולוגי של חוחחוט (呼和浩特经济技术开发区/Hūhéhàotè Jīngjì Jìshù Kāifāqū), שבו התגוררו 136,150 תושבים לפי מפקד האוכלוסין משנת 2020.
חוח עקוד (שם מדעי: Scolymus maculatus) הוא מין בסוג חוח שבמשפחת המורכבים.
הצמח גם מכונה "קוץ עוז" מקור השם מגיע משנות ה-80 ומשמעות המילה "עוז" היא היא בגלל שהקוץ מהג לעצבן אנשים בשל הקושי בגידול הצמח.
החוח שמשמעות שמו הלטיני "גדילן זהב" - הוא בין הקוצים הנפוצים ביותר בשדות חקלאיים, ובשטחים שהיו מעובדים בעבר.
יש הסוברים שהוא ה'נעצוץ' המקראי, הן בשל מציאותו בשדות, והן בשל צורתו הדומה במעט לברוש, אשר אמור להחליף אותו, על פי האמור בישעיהו.
זהו צמח נפוץ במזרח התיכון, בכל ארצות אגן הים התיכון - צפון אפריקה, מערב אסיה ודרום אירופה, כמו כן בדרום-מזרח אסיה ובאיים הקנריים, ובעיקר צומח באדמה כבדה, בשולי שדות מעובדים, או באזורים שעובדו בעבר.
בארץ הוא נמצא בכל חלקיה שאינם דרומיים, מהחרמון ועד לנגב הצפוני, ומבקעת הירדן והערבה, ועד שפלת החוף, כולל גב ההר, ואזורי המדבר.
הגבעול המרכזי עולה עד 130 ס"מ, הוא בצורת כנפיים וכל חלקי הצמח כולל העלים והפרחים בעלי צורה משוננת המסתיימת בקוצים.
תפרחתו - למעשה כל 'עלה כותרת' הוא פרח נפרד - היא צהובה ומרשימה, וסביבה "קרקפת" - עטרה של עלים ירוקים קוצניים.
הפרחים נמצאים בקצהו של הגבעול המרכזי, ושל גבעולי המשנה המסתעפים ממנה.
פורח מסוף האביב ועד סוף הקיץ (מאי עד אוגוסט).
הזרעים מופצים ברוח באמצעות פלומה לבנה.
על פי פרופ' אבינועם דנין הצמח אכיל וטעים, לאחר שמסירים ממנו את קוציו, ושכבה של לבנוניות הנוטפת ממנו.
על פי הרפואה העממית, חליטה של גבעולי חוח, אמור להרגיע את הקיבה וכן כאבים בדרכי השתן.
הפסוק , פורש באופן מוטעה בידי האירופאים כשיח הוורד, והחוחים פורשו כ'קוצים' - אותם חלקים חדים ודוקרים בקצותיה של צמחייה קוצנית.
עם התחדשות היישוב בארץ ישראל, חוקרי הצמחייה המקראית והתלמודית, הסכימו שהשושנה היא פרח יפה ולא קוצני - אולי שושן צחור בעל שישה עלים, ושהחוחים הם קוצים כלשהם.
על פי המקרא וספרות חז"ל, החוח הוא בעל התכונות הבאות:
הוא צמח מעזבה - כלומר צומח באזור שהיה מעובד וניטש.
תכונה זו של החוח היא על פי .
סירים הם סירה קוצנית, קמוש וחוח הם אולי צמחים מסוימים ואולי רק תיאור לצמחייה יבשה וקוצנית.
החוח צומח באדמת שדה כבדה - בקרבת פרח השושנה, המרשימה, הגדולה ובעלת ששת עלי הכותרת (שגם אותה יש לזהות).
כמו כן איוב לאחר שהשקיע כל כך הרבה, הוא מצפה לתמורה הולמת, ואת אכזבתו הוא מבטא בסוף דבריו בספר איוב: .
החוח נאכל על ידי בהמות:
לפי ה, שדים מסוימים, הנקראים "רוחין" ו"לילין" נוצרים מן החוח לאחר שבע שנים.
החוח שימש בסיס לשמה העברי של הציפור חוחית, ציפור יציבה ומקננת בישראל, הניזונה מזרעיו ומזרעי קוצים אחרים.
חוזק סיסמה הוא מדד ליעילותה של סיסמה בעמידה בפני ניחושים או התקפות.
בדרך כלל, המדד מעריך כמה פעמים יצטרך אדם, שאין לו גישה ישירה לסיסמה, לנסות לנחש אותה.
כוחה של סיסמה הוא פונקציה של אורך, מורכבות ואי-צפיות.
שימוש בסיסמה חזקה (לדוגמה: 1234) מקטין את הסיכוי לפריצה ביטחונית, אך אינו מחליף את הצורך בבקרות ביטחון אחרות.
יעילותה של סיסמה בעלת חוזק מסוים מושפעת באופן ישיר מהתכנון והיישום של תוכנת מערכת האימות.
עוד גורמים משפיעים הם עוצמת האבטחה של המידע (כולל סיסמאות) התלוי באופן האחסון והשידור שלו.
ישנן דרכים להשיג סיסמאות ללא כל קשר לחוזקן, כמו למשל האזנות סתר, פישינג, רישום הקשות, הנדסה חברתית, חיטוט באשפה, התקפת הערוץ הצדדי וניצול נקודות תורפה בתוכנות.
ישנם שני גורמים המשפיעים על קביעת חוזק הסיסמה: הקלות בה יכול התוקף לבדוק את תוקפה של סיסמה מנוחשת, והמספר הממוצע של הפעמים שהתוקף יצטרך לנחש סיסמאות עד שימצא את הסיסמה הנכונה.
אופן אחסון הסיסמה ושימושה קובע את הגורם הראשון, בעוד הגורם השני נקבע על ידי אורך הסיסמה, מספר סוגי הסמלים הקיימים בה, ואופן היווצרותה.
הדרך הברורה והישירה ביותר לבדוק סיסמה מנוחשת, היא פשוט לנסות להשתמש בה במקום הסיסמה המקורית.
עם זאת, דרך זו היא איטית ורוב המערכות יחסמו את הגישה לאחר כמה ניסיונות כושלים להכנסת סיסמה באופן קבוע או זמני כאשר גם עיכוב זמני יכול להאט את כמות הניסיונות במידה שתהפוך את הבדיקה ללא רלוונטית.
מערכות שדורשות ממשתמשיהן סיסמאות, צריכות לשמור את הסיסמאות של המשתמשים במקום כלשהו על מנת שיוכלו לבדוק את אמיתותה של סיסמה שמוזנת.
בדרך כלל המערכת מאחסנת רק פונקציית גיבוב קריפטוגרפית של הסיסמה ולא את הסיסמה עצמה.
אם פונקציית הגיבוב חזקה מספיק, קשה מאוד לשחזר דרכה את הסיסמה ולכן גם אם תוקף יצליח לקחתה, הוא לא יצליח לשחזר את הסיסמה באופן ישיר.
עם זאת, אם קובצי המידע של פונקציית הגיבוב נגנבים, התוקף ידע את ערך הפונקציה, דבר שיאפשר לו לבדוק ניחושים בצורה מהירה.
חוֹזֵה שִׁימוֹדָה (ביפנית: 日露和親条約), ובשמו הרשמי חוֹזֵה מִסְחָר וְשַׁיִט בֵּין יַפָּן לְרוּסְיָה, היה הסכם בין האימפריה הרוסית לאימפריה היפנית, אז תחת שלטונה של שוגונות טוקוגאווה, שנחתם ב-7 בפברואר 1855 והיה ההסכם הראשון בין מדינות אלה.
ההסכם, שנחתם זמן קצר לאחר הסכם קנגאווה בין יפן לארצות הברית, שלמעשה סיים את הסאקוקו, מדיניות הבדלנות היפנית בת 220 השנים, פתח את הנמלים של נגסאקי, שימודה והקודאטה לכלי שיט רוסיים, ייסד את משרת הקונסול הרוסי ביפן והגדיר את הגבולות בין יפן לרוסיה.
למן תחילת המאה ה-17 דבקה שוגונות טוקוגאווה במדיניות של בידוד המדינה מהשפעות זרות.
סחר החוץ נשמר רק עם הולנד וסין, והוא נוהל בנמל נגסאקי בלבד תחת מונופול ממשלתי הדוק.
מדיניות זו שירתה שתי מטרות: האחת, מניעת פלישה זרה ליפן על ידי כוחות אימפריאליסטיים על רקע סחר עם מדינות המערב והתפשטות הנצרות במדינה, כפי שקרה במדינות אחרות באסיה, והשנייה, מניעת התחזקות דאימיו העלולים להדיח את בני משפחת טוקוגאווה מן השלטון.
הקשרים הראשונים בין יפן לרוסיה נטוו עם משפחת מצומאה בהוקאידו מצד הסוחר פאבל לבדב-לסטוסצ'קין ב-1778 והשליח הרשמי אדם לקסמן ב-1792. המשלחת היפנית סביב העולם בהובלת אדם יוהאן פון קרוזנשטרן שהתה שישה חודשים בנמל נגסאקי בשנים 1804–1805, אולם נכשלה בייסוד קשרי דיפלומטיה ומסחר עם יפן.
לקראת תחילת המאה ה-19 הלכה והתמתנה מדיניות הבידוד היפנית.
בשנת 1844 שלח וילם השני, מלך הולנד, מכתב ליפן, ובו הפציר בה לסיים את מדיניות הבידוד בטרם ייכפה עליה שינוי מבחוץ.
בשנת 1846, הגיעה משלחת אמריקנית בראשות קומודור ג'יימס בידל ליפן, בבקשה לפתיחת נמלים למסחר, אולם בקשנדחתה.
מספר שנים לאחר מכן, הבינו הרוסים כי ארצות הברית מתכננת משלחת בראשות הקומודור מת'יו פרי שתפתח את שעריה של יפן באמצעות דיפלומטיה של אוניות מלחמה.
הם חששו כי אם משלחת זו תצליח במשימתה, הדבר יביא להגברת ההשפעה האמריקנית באזור האוקיינוס השקט והמזרח הרחוק וליתרון אמריקני ביחסים עם יפן.
על כן החלו הרוסים בתכנון משלחת רוסית למזרח הרחוק.
שר החוץ הרוסי, קרל רוברט נסלרודה, מינה את ויצה-אדמירל יפים פוטיאטין לעמוד בראש המשלחת הרוסית.
המשלחת כללה מספר סינולוגים ידועים ומספר מדענים ומהנדסים, כמו גם את הסופר איוואן גונצ'רוב.
לצורך כך הועמדה לרשותם הפריגטה "פלאדה" בפיקודו של איוואן אונקובסקי.
הפריגטה "פלאדה" הפליגה מקרונשטאדט ב-7 באוקטובר 1852 במטרה לחזור עם חוזה שיהיה טוב לפחות כמו ההסכם שישיגו האמריקנים.
בנוסף, בתוכנית המשלחת הייתה קביעת הגבולות בין יפן לרוסיה באי סחלין ובאיים הקוריליים.
במהלך המסע הארוך התברר כי ה"פלאדה" אינה מתאימה לצורכי המשלחת הרוסית, והפריגטה "דיאנה" נשלחה להחליפה.
פרי וצי הספינות השחורות מארצות הברית הגיעו ליפן בזמן שמשלחת פוטיאטין הייתה בין הונג קונג לאיי בונין.
נוסף על שנים של ויכוחים בנושא מדיניות הבידוד, ביקורו של פרי יצר מחלוקת גדולה בדרגים הגבוהים בשוגונות טוקוגאווה.
לבסוף הגיע פוטיאטין ליפן עם ארבע ספינותיו ב-21 באוגוסט 1853, אולם הוא עגן בנגסאקי, ולא במפרץ אדו, כפי שעשה פרי.
לפוטיאטין ולפרי היו גישות שונות במשא ומתן עם היפנים.
פרי הדגיש את עוצמת האש מספינותיו ואת ההשלכות האפשריות מכך עבור יפן.
לעומתו, פוטיאטין בחר בגישה דיפלומטית ואסטרטגית בתקווה לחתור תחת המאמצים האמריקנים, תוך שהוא מסביר שבחר בנגסאקי ולא באדו מתוך כבוד לחוק היפני ולאור רצונו של הקיסר הרוסי בהסדרת היחסים עם יפן.
בחכותו לתשובה מאדו, הפליג פוטיאטין לשאנגחאי למילוי אספקה ולהתעדכנות בנעשה ברוסיה.
בהיעדר תשובה לאחר שחזר לנגסאקי, חידש פוטיאטין את כוונתו לשוט ישירות לאדו.
פקידי השוגונות בנגסאקי התרו אז באדו לקבל את תנאיהם של הרוסים, אשר נראו ראויים יותר משל האמריקאים.
אולם שוב, לא נתקבלה תשובה מאדו, בין היתר מאחר שהשוגון עצמו, איאיושי טוקוגאווה, מת מספר ימים לאחר עזיבתו של פרי, ויורשו, בנו הצעיר איאסדה טוקוגאווה, היה חולה, דבר שהשאיר את השלטון בפועל בידי מועצת הזקנים בראשות הוטה מסיושי, אשר נמנע מלהחליט.
סבלנותו של פוטיאטין הלכה ופקעה, והוא חידש בשנית את ההצהרה על כוונתו לשוט לאדו, אולם אז התקבלה תשובה מהפקידים טושיאקירה קוואג'י ומסנורי צוצואי, אשר ביקשו ארכה של שלוש עד חמש שנים להשיב הצעה נגדית.
פוטיאטין עזב את יפן מאוכזב בנובמבר 1853 והבטיח לשוב באביב, אלא שהוא עצמו לא יכול היה לחזור עד ל-7 בנובמבר 1854. בזמן זה הוא סקר את חופה של קוריאה ופרימוריה ושמע על פרוץ מלחמת קרים ועל כך שהצי המלכותי הבריטי עוגן בים אוחוצק ובמים סביב יפן.
פוטיאטין חזר ליפן לאחר שהאמריקנים כבר חתמו עם היפנים על הסכם קנגאווה בתחילת 1854 ולאחר שהבריטים חתמו על חוזה הידידות האנגלו-יפני באוקטובר אותה שנה.
הוא בחר עתה במפרץ אוסקה, דבר אשר עורר חשש בקרב היפנים בשל הסמיכות לקיוטו.
לאחר שנשאר במפרץ אוסקה במשך שבועיים, הפליג פוטיאטין לשימודה.
פוטיאטין נפגש בשימודה עם קוואג'י וצוצואי, והמשא ומתן ביניהם החל ב-22 בדצמבר 1854. פוטיאטין הציע לוותר על האי איטורופ ליפן תמורת זכויות מסחר, בעוד שהיפנים טענו מנגד, שמאחר שקמצ'טקה הייתה שייכת ליפן, כל האיים הקוריליים שייכים לה.
ב-23 בדצמבר 1854 פקדה רעידת אדמה בעוצמה של 8.4 בסולם ריכטר את יפן וסביבתה.
גלי צונמי בגובה של 7 מטרים הרסו את רוב העיר שימודה, לרבות את ספינותיו של פוטיאטין שעגנו שם.
המשלחת הרוסית מצאה עצמה ביפן ללא אפשרות מוצא, ובזמן שהדיפלומטים נשאו ונתנו, מלחים וטכנאים רוסים עמלו יחד עם נגרים יפנים על בניית כלי שיט חדש בהדה, כדי לאפשר למשלחת היפנית לחזור לרוסיה.
ב-7 פברואר 1855 נחתם חוזה הידידות בין רוסיה ויפן במקדש צ'ורקו-ג'י בשימודה על ידי פוטיאטין כשגריר האימפריה הרוסית והנציג היפני איינוסוקה מוריאמה, שחתמו על הגרסה בשפה ההולנדית.
יוסיף אנטונוביץ' וקינאיצ'ירו קוגה חתמו על הגרסה בסינית, ואילו קוואג'י וצוצואי חתמו על הגרסה ביפנית.
חוזה שימודה כלל תנאים דומים להסכמים שחתמו היפנים עם *האמריקנים והבריטים, אולם חוזה זה הציע תנאים טובים יותר לרוסיה, ייתכן בשל האהדה שחשו היפנים לפוטיאטין.
היפנים ראו בפוטיאטין אדם תרבותי וישר.
המפרשית "הדה" הושקה ב-14 באפריל, ומשלחתו של פוטיאטין יצאה לדרכה ב-8 במאי 1855.
חוזה שימודה כלל תשעה סעיפים:
החוזה פתח את נגסאקי, שימודה והקודאטה לספינות רוסיות לצורך אספקה ותיקונים, הביא להצבת קונסול בכל אחד מנמלים אלה ונתן לרוסיה מעמד של מדינה מועדפת.
הגבול הרשמי בין יפן לרוסיה נקבע בין איטורופ לאורופ, כאשר מעמדו של סחלין נשאר לא מוגדר.
אף שפוטיאטין התפרסם בזכות החתימה על החוזה והועלה לדרגת רוזן, הוא עמד לביקורת בשל היעדר חוזה כלכלי עם יפן.
כתוצאה מכך, הוא אולץ לחזור ב-1857, ושוב ב-1858, על מנת לחתום על חוזה חדש שירחיב את הזכויות המסחריות של רוסיה ביפן.
עד היום חוזה שימודה מצוטט כנקודת הייחוס באשר לגבול במחלוקת על האיים הקוריליים.
שלט הנצחה לכבוד 150 שנה לחתימה על החוזה וכינון היחסים בין רוסיה ליפן נחנך בקרונשטאדט ב-2005. השלט עשוי אבן שחורה, שעליה תיאור קצר של קורותיה של משלחת פוטיאטין ברוסית וביפנית.
הוא נחנך על ידי הקונסול הכללי של יפן בסנקט פטרבורג ומושל סנקט פטרבורג.
חוּזּיַה או חוּזִיַאש השני היה מלך החתים בתקופת הממלכה החתית הקדומה, במהלך המחצית השנייה של המאה ה-15 לפנה"ס.
חוזיה היה המלך האחרון בתקופה הידועה בהיסטוריה החתית בשם "תקופת האופל", מכיוון שבמשך 100 שנים חילופי השלטון אינם ברורים.
חוזיה ירש את המלך זִידַנְתַה השני, אם כי לא ידוע טיב הקשר ביניהם.
ייתכן שהוא המלך החתי שתחותמס השלישי פרעה מצרים טוען שקיבל מתנות ממנו.
הא נרצח בידי מפקד המשמר שלו, מוותלי אשר הכריז על עצמו כמלך החדש.
מוותלי עצמו נרצח מאוחר יותר, ותודחליה הראשון הוכתר כמלך.
לא ברור האם תודחליה היה מייסד של שושלת חדשה, או שמא צאצא או קרוב משפחה של חוזיה השני.
חוחיות (שם מדעי: Carduelinae) היא תת-משפחה של ציפורי שיר ממשפחת הפרושיים.
זוהי תת-המשפחה הגדולה ביותר במשפחה.
כמה חוקרים מוסיפים לקבוצה גדולה זו גם את פרושי הוואי שנחשבת בעיני חוקרים אחרים כתת-משפחה עצמאית.
בני קבוצה זו כוללים את מרבית בני משפחת הפרושיים וכולם בעלי מבנה המותאם לפיצוח זרעים קשים או לשליפתם.
הם ניזונים גם על פירות שונים, חרקים ועוד מיני מזונות.
רבים ממינים אלו צבעוניים מאוד ובעלי זמירות נעימות, ובשל כך מספר מינים משמשים כחיות מחמד, ביניהם הקנרית.
אדמונית (Pyrrhula) - בו אדמונית אירופית
Rhodopechys - בו חצוצרן חרמון
סוג ומין יחיד חוחית קרימסון (Agraphospiza rubescens)
סוג ומין יחיד פרוש ממושקף (Callacanthis burtoni)
סוג ומין יחיד פרוש צהוב-עורף (Pyrrhoplectes epauletta)
ורדית (Carpodacus) - בו ורדית סיני וורדית אירופית
פרוש ירוק (Chloris) - בו הירקון
סוג ומין יחיד חצוצרן שחור-מקור (Rhodospiza obsoleta)
סוג ומין יחיד פרוש זהבני (Linurgus olivaceus)
Linaria - בו תפוחית מצויה
Acanthis - בו תפוחית שחורת סנטר
בנוסף לסוגים אלה ישנם את בני תת-משפחת הטנגריים והקרדינליים.
"חוזרת בתשובה" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית שרית חדד, אשר לא נכלל באף אלבום שלה.
השיר יצא לאור ב-27 בפברואר 2016, כסינגל הראשון של חדד בשנה הזו, על ידי חברת התקליטים אבי גואטה הפקות בע"מ.
השיר הגיע למקום הראשון במדיה פורסט, השלישי ברדיו אמצע הדרך, וה-14 ברשת ג'.
השיר נכתב על ידי משה בן אברהם וגולן אברהם, הולחן על ידי בן אברהם גם כן והופק על ידי יעקב למאי.
במקור, היה אמור השיר להיכלל באחד מתוך אלבומיה של חדד, ואף הצהירה זאת באחד מהראיונות שנערכו איתה, אך לבסוף יצא כסינגל שלא מתוך אלבום.
בנוסף לכך, השיר הוא שיר הומוריסטי העוסק בנושא החזרה בתשובה.
טרם הוציאה את הווידאו קליפ המלא של השיר, העלתה שרית חדד לערוץ היוטיוב שלה אודיו של השיר, המציג את עטיפתו של הסינגל ואת מילותיו.
האודיו זכה להצלחה נאה, ונכון ל-11 באוגוסט 2018, מונה הצפיות שלו עומד על כ-1.5 מיליון צפיות.
חוֹח שיל (במונגולית: ᠬᠥᠬᠡ ᠰᠢᠯ, מילולית "רכס כחול") הוא אזור מבודד בצפון-מערב רמת טיבט ("הרמה הצעירה, הגדולה והגבוהה ביותר בעולם") במחוז צ'ינגהאי במערב הרפובליקה העממית של סין.
ב-7 ביולי 2017 הוגדר האזור כאתר מורשת עולמית בשם "צ'ינגהאי חוח שיל" על ידי ארגון אונסק"ו בהחלטה של המושב ה-41 של ועדת המורשת העולמי.
אתר המורשת העולמית משתרע על שטח בן 60,265 קילומטרים רבועים, שמתוכם 20,909 קילומטרים רבועים מהווים אזור חיץ.
הגובה הממוצע הוא 4,600 מטרים מעל פני הים, כשהנקודה הגבוהה ביותר בגובה 6,860 מטרים.
רוחבו 280 קילומטרים מצפון לדרום ואורכו בין 200 ל-400 קילומטרים ממזרח למערב.
הוא שוכן בתחומי הנפות גְ'ה-דְווֹ (Zhìduō Xiàn) וצ'וּ'מָאלָאי (Qūmálái Xiàn) במחוז צ'ינגהאי, בצפון-מזרח רמת צ'ינגהאי-טיבט בסין.
הוא גובל במערב בשמורת הטבע הלאומית צ'אנגטאנג במחוז האוטונומי הטיבטי, ובשמורת טבע הלאומית הרי אלטון באזור האוטונומי שינג'יאנג.
בצפון האתר גובל בפארק הגאולוגי העולמי של הרי קונלון במחוז צ'ינגהאי וממזרח בשמורת הטבע הלאומית סנג'יאנגיואן אף היא במחוז צ'ינגהאי.
האתר מורכב משני חלקים: שמורת הטבע הלאומית חוח שיל במערב, והחלק של סוג'ה-הנהר קומאר של שמורת הטבע הלאומית סנג'יאנגיואן במזרח.
שני אזורים מוגנים אלו מחוברים דרך שלושה מסדרונות ברוחב 20 קילומטרים החוצים את כביש צ'ינגהאי-טיבט ומסילת הרכבת צ'ינגהאי-טיבט.
גבולות האתר נקבעו כך שהם מתיישרים עם הגבולות הגאוגרפיים, כדוגמת רכסי הרים, תחומי תפוצת מיני בעלי החיים וגבולות שמורות טבע הטבעיים, ואינו כולל את אזורי הפעילות האנושיים הנרחבים יותר באזור.
בגבול הדרומי האתר עוקב אחר הגבולות הטבעיים של רכסי ההרים ומשתרע מקו הרכס חוח שיל לגבול הדרומי של אגן הניקוז של הנהר קומאר.
האתר נוטה בהדרגה כלפי מטה מצפון-מערב לדרום-מזרח, כשהשיפוע מתון והפרש הגבהים מגיע ל-300 עד 400 מטרים בלבד.
הוא כולל חלקים ממערכות ההרים של הרי קונלון, הרי חוח שיל והרי אולן יול, הנמתחים ממזרח למערב לאורך יותר מ-500 קילומטרים, ושני אגנים גדולים מקבילים שבין רכסי ההרים, המקור לביטוי המקומי "שלושה הרים סביב שני אגנים".
החלק הדרומי-מזרחי של חוח שיל, מנוקז על ידי הנהר קומאר, אחד המקורות של הנהר יאנגצה, האגמים הרבים בחלקים האחרים של האתר הם אגמים סגורים.
האזור כולל סוגים שונים של קרקעות וצורות נוף, ובהם הרים גבוהים במיוחד, מעל ל-6,000 מטרים כתוצאה מתנועה טקטונית, גבעות, רמות ומישורים, קרחונים וקרקעות קפואות.
צורות הנוף עוצבו על ידי הנחלים האגמים והרוחות.
תנאי האקלים והשטח הקשים שימרו את חוח שיל במצבו הראשוני בלא התערבות אנושית.
חוח שיל הוא האזור בעל הצפיפות הגבוהה ביותר של אגמים בסין.
האגמים באזור זה נוצרו לפני זמן רב ועם הזמן הפכו לאגמים יבשתיים פנימיים בהשפעת אקלים יבש וקר.
האגמים מוזנים ממי הפשרת שלגים וקרחונים.
רובם הם אגמים מלוחים ומלוחים למחצה, שלא רק תומכים בחי ובצומח, אלא משמשים גם כסוג של "ברומטר" המשקף שינויים אקולוגיים-סביבתיים ברמת צ'ינגהאי-טיבט.
אגמים אלה הם הוכחה להתחממות האקלים העולמית והאצה של המסת הקרחונים.
מפלס המים של כמה אגמים בחוח שיל עלה.
במזרח מערכת הנהר קומאר מהווה את מערכת המים הצפונית של הנהר יאנגצה.
במערב ובצפון, מערכות מים סגורות זורמות סביב האגמים.
שטח גדול של אדמת ביצות ומאות אגמים מפוזרים בשמורת הטבע.
סך כל שטח האגמים הוא 3,825 קילומטרים רבועים, כשיש 107 אגמים ששטחם גדול מקילומטר רבוע.
האגם הגדול ביותר הוא Xijir Ulan, ושטחו 383.6 קילומטרים רבועים.
שמורת הטבע חוח שיל כוללת שתי מערכות מים.
האחת פתוחה במזרח ומהווה את המקור הצפוני לנהר יאנגצה באמצעות הנהר קומאר.
מערכת מים זו ניזונה בעיקר ממי גשמים ומי תהום ומאופיינת בזרימות עונתיות.
מערכת המים הצפונית והמערבית היא מערכת סגורה שמרכזה באגמים השוכנים החלק הצפון-מזרחי של אזור האגמים הסגורים ברמת צ'אנגטאנג.
תוואי הנוף באזור זה מתאפיינים בעמקים רחבים כשכמה נהרות זורמים דרך אגנים של אגמים קדומים.
אקלים חוח שיל הוא אקלים אלפיני, כשהטמפרטורה הממוצעת השנתית נעה בין 4°C- ל-9°C-, והטמפרטורה הנמוכה ביותר מגיעה מדי פעם ל-45°C- מעלות צלזיוס.
החודש הקר ביותר הוא ינואר, והחם ביותר הוא יולי, כשהטמפרטורה הגבוהה ביותר שנמדדה היא 24.7°C.
עיקר המשקעים מתרכזים בקיץ והכמות נעה בין 150 ל-450 מילימטרים, כשהכמות הולכת ופוחתת מצפון-מזרח לדרום-מערב.
הרוחות באזור השטח חזקות (בממוצע שנתי במהירות של כ-4 מטרים לשנייה) כשנמדדו 146 ימים בממוצע של רוחות עזות.
בשל הגובה והאקלים הקשה לא צומחים עצים כלל באתר, והצמחייה מבוססת על שיחים ועשב.
באתר נמנו 210 מיני צמחים, 72 מהם אנדמיים לרמת צ'ינגהאי-טיבט ו-9 אנדמיים לאתר המורשת, ובהם: Arenaria bryophylla, Rhodiola quadrifida ו-Rhodiola algida.
מתוך 89 הסוגים שבאתר חוח שיל שני סוגים, ששניהם כוללים מין אחד, הם אנדמיים: Metaeritrichium ו-Przewalskia.
בין המינים שפע של צמחי כרית.
באתר יש 50 מינים ב-15 סוגים ו-8 משפחות של צמחיית כרים, כשליש ממספר מיני צמחי הכרית בעולם המוערך ב-150.
Stipa purpurea (באנגלית Purple feathergrass) – העשב הנפוץ ביותר מהסוג מלעניאל ממשפחת הדגניים.
חברת הצומח משתנה בהרכב ובגיוון.
"כריך טיבטי" (Carex moocroftii) – בשטחים החוליים של מרכז וצפון רמת צ'ינגהאי-טיבט.
Littledalea racemosa – עשב עמיד במיוחד לקור נפוץ בצפון-מזרח חוח שיל צפונית מהרי אולן אול.
Allium carolinianum – מין השייך לסוג שום ממשפחת הנרקיסיים וצומח על מדרונות החצץ המובילים לנהרות גֶ'נְגְדונְג וקומאר.
Koeleria tibetica – צומח באגנים שבין ההרים בגבהים שבין 4,700–5,200 מטרים במזרח האתר.
Kobresia pygmaea – באזור הגבעות, קרקעות עמקים והרמות בגבהים שבין 4,700–5,000 מטרים צפונית להרי טנגולה.
באתר המורשת ישנם 148 מינים של חרקים ו-75 מינים של בעלי חוליות.
מתוכם 6 דגים, 48 עופות, 20 יונקים וזוחל אחד (Phrynocephalus vliangalii).
שישים אחוז מהיונקים אנדמיים לרמת צ'ינגהאי-טיבט וכמעט כולם הם לוחכי עשב.
כל מיני הדגים הם אנדמיים.
הרכב בעלי חיים מיוחד מאוד זה, נובע מסביבת הערבה ומהאגמים האלפיניים.
דגים – שישה מינים, כולם אנדמיים, השייכים לשלושה סוגים ושתי משפחות חי באגמים ובנהרות של האתר.
עופות – 48 מינים השייכים ל-20 משפחות ב-11 סדרות נצפו בתחומי האתר.
27 מינים חיים דרך קבע באתר, 16 מגיעים בקיץ ו-3 מינים נודדים דרך האתר.
בין המינים המוגנים והאנדמיים: ירגזי קרקעי (אנדמי לסין), Montifringilla Henrici (באנגלית Tibetan snowfinch, אנדמי לסין), ברבור שר, עגור שחור-צוואר, חוגלה טיבטית (אנדמית לרמת צ'ינגהאי טיבט), והדורסים עקב צפוני, עיט זהוב, עיט סוואנות, עוזנייה שחורה, בז ציידים, בז מצוי ופרס
יונקים – 20 מינים ב-19 סוגים השייכים ל-11 משפחות בחמש סדרות:
ארנביים – פיקה שחורת-שפה, פיקה לדאק (Ochotona ladacensis) וארנבת צמרית (Lepus oiostolus)
פרסתנים – קיאנג, יאק הבר, צבי יעלי טיבטי, אנטילופה טיבטית, כבש ארגאלי ואייל ת'ורולד
טורפים – שועל חול טיבטי, דוב חום, שונר צפוני, סמור הררי, נמר השלג וזאב מצוי
לאתר המורשת יש חשיבות רבה להישרדותה של האנטילופה הטיבטית.
אומנם השטח מהווה רק 2.7% מתחום התפוצה, אבל 76.4% מאזור ההמלטה.
אוכלוסיית האנטילופה הטיבטית בחורף של 2004–2005 הייתה בממוצע 43,160 פרטים, כשבקיץ נמנו 25,000 נקבות ממליטות.
האתר חשוב גם ליאק הבר.
על פי אומדנים שונים חיים בשטח האתר 8,000–25,000 פרטים, המהווים 32%–50% מהאוכלוסייה העולמית של המין.
חוזר מנכ"ל הוא פרסום של כללים, עקרונות או דרכי פעולה שמפרסמת חברה, תאגיד או משרד ממשלתי אל כלל העובדים החברים באותו ארגון או לציבור האזרחים.
שמו נובע מהיותו מסמך גמיש, כאשר הנוסח הרשמי מתעדכן מעת לעת, בהתאם למשוב המתקבל מהעובדים או הציבור או שינוי מדיניות החברה.
כך למשל ההנחיות המתפרסמות בחוזר מנכ"ל משרד החינוך, מבטאות את המדיניות החינוכית והניהולית של המשרד ואת דרכי היישום שלה.
מטרת ההנחיות היא הגדרת תפקידים, קביעת נהלים והסדרת תהליכי עבודה במערכת החינוך, ובגופים הקשורים אליה.
כך למשל, חוזר המנכ"ל יכול לפרט את נוהלי הבטיחות וסידורי האבטחה בפעילויות חוץ-בית-ספריות לתלמידים.
אף שנוהל זה מחייב רק תלמידי בית ספר (למשל בטיולים שנתיים), אימצו אותו גם מתנ"סים וקייטנות.
חַוְזַת אַלְנַפַר או מְצוֹר הָחוֹפֶן הוא כינוי לרעב שפקד את העיר צנעא וסביבתה בשנים ה'תרס"ד–ה'תרס"ה (1904–1905), עקב מלחמות הטורקים עם הערבים המקומיים תושבי תימן בראשות האימאם יחיא חמיד אלדין.
הרעב כילה כ-50% מאוכלוסיית העיר, יהודים וערבים, וגרם למעבר של רבים מיושבי צנעא לכפרים הסמוכים.
לאחר ניצחון האימאם יחיא חזרו שארית היהודים לצנעא ושיקמו מחדש את הרובע היהודי.
בשנת ה'תרל"ב (1872) כבשו הטורקים את צנעא בירת תימן, ופרשו את שלטונם גם על מקומות אחרים במרכז תימן.
השנים ה'תרס"ד–ה'תרס"ה (1904–1905) היו שנות בצורת בתימן, והרעב הכביד מאוד על האוכלוסייה היהודית, במיוחד בצנעא הבירה.
האימאם יחיא חמיד אלדין, שמשל בתימן במקומות שבהם לא הייתה לשלטון הטורקי אחיזה, קרא לשבטים למרוד בטורקים ולעלות עמו על צנעא, לצור עליה ולגרש את הטורקים ששלטו בה.
מצור זה ידוע בשם חוזת אלנפר, ובמהלכו מתו מוסלמים רבים, והרבה מתושביה היהודים של צנעא.
במצור זה עלה בידי האימאם יחיא לערער את שלטון הטורקים, ובאפריל 1905 הוא כבש את העיר.
גם במקומות נוספים בתימן שהטורקים שלטו בהם הצליח האימאם לערער את שלטונם.
חוזת אלנפר הוא אירוע טרגי בהיסטוריה של יהודי תימן.
ניתן לראות בו את אחד המאורעות הקשים ביותר שפקדו את יהודי תימן בגלותם, והיותר קשה שפקד אותם במאה העשרים, כפי שעולה מריבוי הרשימות, השירים והאזכורים של המאורע.
לקהילה היהודית לא הייתה שום יד בהתרחשויות אבל התוצאות מבחינתה היו קשות ביותר, וסבלם של היהודים עלה בהרבה על זה של שאר התושבים.
על קורות היהודים בצנעא בפרט ובתימן בכלל נכתבו רשימות אחדות ואף קינות.
אחת מהן הפכה לקינת עם, ויש שנהגו לשיר אותה אפילו בחתונות כדי לזכור את תקופת הרעב ולהכניע את הלבבות לאביהם שבשמים.
הכרוניקה החשובה ביותר על מאורעות התקופה, 'אַשְׁכְּלוֹת מְרוֹרוֹת', נכתבה בידי ר' סלימאן בן יחיא חבשוש, והיא מתארת את המצור והרעב בעיקר במקום מגוריו צנעא.
רשימה נוספת על מאורעות התקופה כתב ר' סעיד ערוסי.
גם הוא כקודמו התגורר בצנעא ותיאר בעיקר את הרעב והמצור בעיר.
בנוסף, שליח כי"ח לתימן, יום טוב צמח, כתב דו"ח מפורט בצרפתית.
הפילוסופיה מתמקדת באתיקה של "יצירת חוקים" .
בחוזתנות נותנים לכולם להציע חוקים, כל צד יכול להטיל ווטו על החוקים שהצדדים האחרים מציעים והחוקים שעוברים הם החוקים שאף צד לא מתנגד אליהם.
החוקים יכולים להיות מוצעים רק אם הם סבירים ובהנחה שכל הצדדים מוכנים להתפשר.
בפילוסופיה הזו TM Scanlon רוצה שנעבוד יחד ונכיר בבעיות אחד של השנייה.
חוזרים לפספוסים הייתה תוכנית אירוח קומית ישראלית בהנחיית יגאל שילון, שבמסגרתה התארחו נמתחי התוכנית "פספוסים" וצפו במתיחות העבר בהן נמתחו.
התוכנית שודרה החל מ-17 במרץ עד ה-2 בספטמבר 2022 ברשת 13 וכללה 20 פרקים.
בפברואר 2022 פורסם שתעלה תוכנית בהנחיית יגאל שילון שתעסוק במתיחות ששודרו בתוכנית "פספוסים".
ב-17 במרץ עלתה התוכנית לאוויר, והיא שודרה פעם בשבוע לאחר הסדרה "שנות ה-90" במשך 4 תוכניות.
התוכנית עברה לימי שישי החל מ-13 במאי.
ב-4 במאי שודר ספיישל יום העצמאות של התוכנית.
שנה טקס קטגוריה מועמדות תוצאהסימוכין2023 יגאל שילון
חוזרר (שם מדעי: Eriolobus) נקרא גם חזרר, שזיף חוזרר, שזיף אדום, שזיף קטן, שזיף שורץ הוא סוג עצי פרי קטנים, עשבוניים ובלתי קוצניים ממשפחת הורדיים.
גודלם המרבי של עצים מהסוג חוזרר הוא ארבעה מטרים, אך הם גדלים בדרך כלל לגובה של כ-1.5 מטר.
העצים פורחים באביב, פריחתם לבנה והפרחים בעלי חמישה עלי כותרת.
העלים מנוצים או שסועים לאונות בעלות עלי לוואי.
פרי החוזרר קטן ועגול, וצבעו אדום, ארגמן או כתום.
עץ החוזרר נזכר במשנה פעם אחת, בסמיכות לתפוח.
הרמב"ם בספרו "משנה תורה מזכיר את החוזרר בהלכות כלאיים לגבי כלאי הרכבה:
"וכן באילן שיש שני מינין שדומין זה לזה בעלין או בפירות הואיל והן שני מינין הרי אלו כלאים כיצד התפוח עם החזרד והפרסקין עם השקדים והשזפין עם הרימין אף על פי שדומין זה לזה הרי הן כלאים זה בזה"
עצי החוזרר קלים לגידול, וגדלים היטב בשמש מלאה.
הם גדלים באזורים הרריים ונפוצים באירופה.
בישראל תועדו בשנים האחרונות עשרים חוזררים בלבד.
עץ החוזרר זקוק להשקיה קבועה בשנה הראשונה לגידולו.
לאחר מכן, העץ יכול לעמוד ביובש יחסית.
פירות החוזרר מתוקים וחומציים, וניתן לאכול אותם טריים או להפיק מהם ריבה, ליקר או יין.
ישנם כ-10 מינים של חוזרר, בהם:
חוזרר החורש (Eriolobus trilobus) – מין נדיר בישראל, גדל בגליל העליון ובחרמון.
חוזרר קטן (Eriolobus minor) – מין נפוץ באירופה, גדל גם בישראל בגליל ובכרמל.
חוזרר יפן (Eriolobus japonicus) – מין נפוץ ביפן, גדל גם בישראל בגינון.
חוזרר טורקי (Eriolobus laxiflorus) – מין נפוץ בטורקיה, גדל גם בישראל בגינון.
המיונים של מיני החוזרר משתנים מעט בין מקורות שונים.
לדוגמה, ישנם מקורות שמגדירים את חוזרר החורש כמין הנפרד Eriolobus petraeus''.
חוזרר החורש (שם מדעי: Eriolobus trilobatus) הוא מין עץ פרי מן הסוג "חוזרר" ממשפחת הוורדיים.
מזוהה עם ה'חוזרד' המוזכר במשנה.
חוזרר החורש הוא עץ נשיר חורף בעל גזע אחד בגובה4–10 מטר בעל עלים ירוקים (בשלכת צהובים-כתומים) מחולק לעד שלוש אונות מרכזיות שתי האונות בצדדים מתחלקות לעוד אונות והאמצעית לשלוש.
בעל פרחים לבנים בעלי חמישה עלי כותרת.
פרי כתום קטן דמוי תפוח.
כאמור נזכר במשנה פעם אחת בסמיכות לתפוח.
חוזרר החורש הוא אנדמי למזרח התיכון (מהרי הגולן בדרום- עד ארצות הבלקן בצפון)
בישראל גדל רק בגליל העליון, בגולן ובחרמון.
העץ צריך חורש גבוה (מעל 900 מטרים מעל פני הים), לח, קריר וצפוף.
חוזה ריבמון בשנת 880 היה ההסכם האחרון על החלוקה של האימפריה הפרנקית.
הוא נחתם על ידי המלך הגרמני לודוויג הצעיר ומלכי פרנקיה המערבית, לואי השלישי וקרלומן השני.
לאחר מותו של קרל הקירח הבטיח לודוויג הצעיר את ידידותו של יורשו של קרל, לואי המגמגם, עם החתימה על הסכם פורון בנובמבר 878. שני בני הדודים הבטיחו לקבל את הירושה של בניהם.
ההסכם הועמד למבחן כאשר מת לואי המגמגם באפריל 879. משלחת מערבית בראשות גאוזלין, הבישוף של פריז ולימים מגן העיר במהלך הפשיטות הוויקינגיות, הזמין את לודוויג הצעיר להשתלט על פרנקיה המערבית.
מכיוון שגם אשתו לויטגארד תמכה ברעיון הזה, פלש לודוויג הצעיר לפרנקיה המערבית.
הוא הגיע עד ורדן, אך הוא נסוג לאחר שאחייניו, מלכי צרפת לואי השלישי וקרלומן השני, ויתרו לו על חלקם בלותרינגיה.
בינתיים הכריז בוסו מפרובאנס, אציל ממוצא קרולינגי, על עצמו כמלך פרובאנס.
יתרה מכך, הוויקינגים חידשו את ההתקפות שלהם.
כדי להתמודד עם האיומים הללו, החליטו המלכים הקרולינגים לשים בצד את המחלוקות ביניהם כדי להתמודד יחד עם האיומים.
הם נפגשו בריבמון, באזור האן של ימינו.
בתמורה לנייטרליות של לודוויג הצעיר הכירו מלכי צרפת בבעלותו של הראשון על לותרינגיה כולה.
זה כלל את החלק המערבי שלו, שפרנקיה המערבית רכשה בעבר בחוזה מרסן.
שני האחים היו חופשיים לאחר מכן להתמודד עם בוסו.
הגבול בין ממלכת צרפת לאימפריה הרומית הקדושה נשאר כמעט זהה עד לשלהי ימי הביניים.
חוזרים לעניינים הוא סרט קומדיית פעולה אמריקאית משנת 2025, בבימויו של סת' גורדון על פי תסריט שכתב יחד עם ברנדן אובריאן.
בסרט מככבים ג'יימי פוקס, קמרון דיאז, אנדרו סקוט, ג'יימי דמטריו, קייל צ'נדלר וגלן קלוז.
הסרט עלה לשירות הסטרימינג נטפליקס ב-17 בינואר 2025.
מרגלי ה-CIA מאט (ג'יימי פוקס) וארוסתו ההרה אמילי (קמרון דיאז) מקבלים משימה מהממונה עליהם וחברם צ'אק, להשיג את המפתח שנקרא מערכות הבקרה התעשייתיות (ICS) - מכשיר שיכול לשלוט בכל מערכת אלקטרונית.
הם צריכים להשיג את המפתח מסוכן ק.ג.ב פולני, בלת'זר גור (רוברט בסטה) שהפך למחבל במהלך מסיבת יום ההולדת הגרנדיוזית של ילדיו.
מאט ואמילי מצליחים לגנוב את המכשיר ולברוח לנקודת מפגש.
עם זאת, בטיסתם הביתה, צוות המטוס שנשלח על ידי גור מנסה לקחת את המפתח.
הצמד מצליח לנטרל את צוות הטיסה ובקושי נמלט מהתרסקות המטוס.
כשהם מבינים שמישהו בגד בהם מבפנים השניים מחליטים לעזוב את CIA.
15 שנים מאוחר יותר, מאט ואמילי הנשואים כעת מתגוררים באטלנטה בזהויות חדשות בזמן שהם מנסים לטפל בילדיהם ליאו (ריילן ג'קסון) ואליס (מקנה רוברטס).
קטטה מצולמת הכוללת את בני הזוג בתוך מועדון לילה מושכת את תשומת ליבו של צ'אק, כמו גם קבוצת השכירים הפולנים-בלארוסיים של גור, שאנשיה יורים בצ'אק למוות בזמן שהוא מנסה להזהיר את מאט ואמילי.
מאט ואמילי מצליחים לברוח משכירי החרב, לוקחים איתם את הילדים מבית הספר ותופסים טיסה לאנגליה.
מאט החביא את מפתח ה-ICS בתוך האחוזה השייכת לג'יני קרטיס (גלן קלוז), אמה המנוכרת של אמילי, וצלפית MI6 לשעבר שעומד בראש ארגון חוץ ממשלתי.
בהגיעם להית'רו, המשפחה נרדפת על ידי קבוצת וולקה של גור ו-MI6, בראשות החבר לשעבר של אמילי בארון (אנדרו סקוט).
בני הזוג נאלצים לחשוף בפני ילדיהם את האמת ברגע שהם עדים להוריהם הנלחמים מול שכירי החרב של וולקה ומתחמקים מה-MI6, עד להגיעם לאחוזה של ג'יני.
כאשר מאט ואמילי מוצאים את מפתח ה-ICS, הם נאלצים לתת אותו לשכירי החרב של וולקה כשהם פושטים על האחוזה.
צ'אק - שלא רק מתגלה כחי, אלא גם עובד עם גור ווולקה כנקמה, עקב פיטוריו מה-CIA על מותם המשוער של מאט ואמילי - חוטף את ליאו ואליס.
באמצעות הטבעת החכמה של ליאו, הם עוקבים אחר צ'אק לאירוע בטייט מודרן, לונדון, שם הוא מתכנן למכור את מפתח ה-ICS למרבה במחיר.
כהדגמה, העוזרת הטכנית שלו, דפני (ג'וד מאק), משתמשת במפתח ה-ICS כדי לפרוץ לתחנת הכוח ולגרום להפסקת חשמל קצרה ברחבי לונדון, ולאחר מכן למחסום התמזה להיפתח כדי לגרון הצפה.
מאט ואמילי מסתננים לטייט מודרן ומפילים את השומרים של צ'אק וגור בזמן שהם מחפשים אחר ילדיהם.
אחרי הזוג מגיעים בארון ו-MI6, על מנת לתפוס את צ'אק.
בזמן שסוכניו של בארון מתמודדים עם פעילי וולקה, בני הזוג, בסיוע ג'יני, רודפים אחרי צ'אק, שמתכוון לברוח עם ליאו ואליס מלונדון דרך מחסום התמזה.
נייג'ל מבחין בדפני ומרסק את הטנדר שלו לתוך הרכב שלה, היא מאבדת הכרה והוא משיג את מפתח ה-ICS.
ג'יני מדריכה את נייג'ל איך לסגור את מחסום התמזה בזמן שאמילי מפקדת על סירה, והיא ומאט משיגים את צ'אק.
הם זורקים את ליאו ואליס למים, מכניעים את צ'אק ומשאירים אותו על הסירה כשהיא מתרסקת אל תוך המחסום שנסגר כעת, מה שככל הנראה הורג אותו.
המשפחה ניצלת ומשלימה עם אמה של אמילי.
כאשר כל המשפחה משתתפת במשחק הכדורגל של אליס, את מאט ואמילי פוגש בארון.
הוא מודיע להם שגופתו של צ'אק מעולם לא נמצאה, מה שמרמז שהוא עדיין בחיים, ומציע להם לגייס את אביה של אמילי, אותו מאט לא מכיר.
ג'יימי פוקס – מאט, בעלה של אמילי, סוכן CIA לשעבר
קמרון דיאז – אמילי, אשתו של מאט, סוכנת CIA לשעבר
מקנה רוברטס – אליס, בתם של מאט ואמילי
ריילן ג'קסון – ליאו, בנם של מאט ואמילי
קייל צ'נדלר – צ'אק, חבר של אמילים ומאט
גלן קלוז – ג'יני קרטיס, אמה של אמילי וסוכנת MI6 אגדית
ג'יימי דמטריו – נייג'ל, בן הזוג של ג'יני
אנדרו סקוט – בארון, סוכן MI6 והאקס של אמילי
פולה אוונס אקינבולה – ונדי
רוברט בסטה – בלת'זר גור
הסרט הופץ בשירות הסטרימינג נטפליקס ב-17 בינואר 2025. הוא היה אמור לצאת במקור ב-15 בנובמבר 2024, אך יציאתו נדחתה.
הסרט צבר 46.8 מיליון צפיות בשלושת הימים הראשונים שלו, מה שהעניק לו את סוף השבוע הפתיחה הגדול ביותר לסרט נטפליקס בשפה האנגלית מאז "פרויקט אדם".
"חוזרת לאותה שכונה" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית זהבה בן.
את השיר הוציאה לאור ב-8 ביולי 2025 חברת התקליטים יוניברסל מיוזיק ישראל כסינגל ראשון מתוך אלבומה העתידי של בן.
השיר נכתב והולחן על ידי רותם חן ואופיר מלול, שגם היה אחראי לעיבודו ולהפקתו המוזיקלית.
מדובר ביצירה המשלבת אלמנטים של פופ ים-תיכוני עכשווי, תוך שילוב בין עיבוד אקוסטי ואלקטרוני והפקה עשירה בכלי נגינה שונים.
השיר מהווה חלק מאלבום חדש של בן, שעתיד לצאת לאור במסגרת שיתוף פעולה עם חברת התקליטים הבין-לאומית יוניברסל מיוזיק גרופ.
השיר מתאר חזרה סנטימנטלית של הדוברת לשכונת ילדותה, ומתמקד בזיכרונות אישיים המהווים עוגן רגשי ומרחב של זהות.
בין הדימויים המרכזיים בטקסט נכללים ריחות בישול, שיחות טלפון באסימונים ודלתות פתוחות, אשר מתפקדים כסמלים למרחב אינטימי וחם של עבר שנשמר בזיכרון הקולקטיבי.
הדוברת מבקשת בשיר לחזור לרחובות שבהם גדלה, לאנשים ולשכונה שעיצבו את דמותה.
הקשרו הציבורי של השיר חורג מהמרחב האישי, שכן הוא יצא לאור על רקע מבצע עם כלביא, שבמהלכה נפגעה העיר באר שבע, עיר הולדתה של זהבה בן, מירי טילים מאיראן.
בפרסומים בתקשורת תואר השיר כמחווה של חיבוק והזדהות עם תושבי העיר, וכמבע תרבותי שמבקש לרפא את השברים שנוצרו.
לצד זיכרונות אישיים, מהדהדים בשיר גם מסרים של חוסן קהילתי ורוח איתנה.
בכך, "חוזרת לאותה שכונה" מגלם מפגש בין האישי לציבורי, בין נוסטלגיה פרטית לבין ניסיון לייצר תחושת שייכות משותפת.
חוזרים קדימה היא סדרת טלוויזיה דוקומנטרית בת ארבעה פרקים שהופקה על ידי הערוץ הראשון ושודרה ב-2014.
החל מאמצע שנות התשעים ניכרת בישראל מגמה רחבה של התעוררות רוחנית בקרב שכבות שונות באוכלוסייה.
אם בעבר זוהתה תופעה זו בעיקר עם מושג "החזרה בתשובה", הרי שכיום היא מתוארת יותר כגיבוש זיקה מחודשת אל המקורות היהודיים.
בתוך תהליך זה בולטות במיוחד דמויות מוכרות מעולם התרבות והאמנות, אשר חוויותיהן האישיות מוצאות לעיתים ביטוי ישיר ביצירתן האמנותית.
מנחה הסדרה, מאיר סויסה, יחד עם חברו מימי הלהקה הצבאית, הרב קלונימוס קלמן גולדשמידט, אשר חזר בתשובה, ביקשו להבין את רבדיה השונים של תופעה זו.
במהלך הסדרה הם מתחקים אחר סיפור חייהם ונקודת מבטם של אמנים ישראלים מפורסמים שהעמיקו את הקשר למקורות היהודיים, תוך שהם מייצגים זרמים שונים בחברה.
בין המשתתפים נמנים: קובי אוז, גולן אזולאי, גילי שושן, גאלה קוגן, דני שטג, איה קורן, שרון רוטר, אריאל זילבר, לאה שבת ואחרים.
כל אחד מארבעת פרקי הסדרה מוקדש להיבט אחר של התופעה, ומתמקד בתהליכים האישיים והיצירתיים העוברים על הדמויות הלוקחות בה חלק.
הפרק הראשון בסדרה, "אור גנוז", שודר לראשונה ב-12 במאי 2014.
בין המרואיינים שבפרק: גולן אזולאי, עופר שלמה גיסין, איה קורן, קובי אוז, גילי שושן, דני שטג, שרון רוטר, אריאל זילבר.
הפרק השני בסדרה, "רצוא ושוב", שודר לראשונה ב-19 במאי 2014.
בין המרואיינים שבפרק: גילי שושן, שרון רוטר, גולן אזולאי, עופר שלמה גיסין, דני שטג, גאלה קוגן, זיו יחזקאל, קובי אוז, לאה שבת, חיים זנאתי, איה קורן.
פרק 3: כתבו לכם את השירה
הפרק השלישי בסדרה, "כתבו לכם את השירה", שודר לראשונה ב-26 במאי 2014.
בין המרואיינים בפרק: אריאל זילבר, עופר שלמה גיסין, שרון רוטר, גולן אזולאי, איז'ו ליבוביץ', להקת עלמא, זיו יחזקאל, קובי אוז, גילי שושן.
הפרק הרביעי והאחרון בסדרה, "מגלות לגאולה", שודר לראשונה ב-2 ביוני 2014.
בין המרואיינים שבפרק: קובי אוז, דני שטג, אריאל זילבר, גולן אזולאי, עופר שלמה גיסין, גילי שושן, זיו יחזקאל, להקת עלמא, שרון רוטר.
חוטית נודדת (שם מדעי: Rhopilema nomadica) היא מין בסוג חוטית.
החוטית הנודדת היא מדוזה טרופית הנפוצה באוקיינוס השקט וההודי.
בישראל, החוטית הייתה מוכרת בעבר רק בחופי אילת, אולם בעקבות פתיחת תעלת סואץ ב-1869 היגר המין לחופי הים התיכון ששייך לפאונה האטלנטית.
המין היגר ביחד עם מינים רבים של בעלי חיים טרופיים, בתהליך הנקרא הגירה לספסית – מעבר מהים האדום אל הים התיכון דרך תעלת סואץ.
הפלישה הגדולה התרחשה רק כעבור כ-107 שנים, בקיץ 1976, הידוע בפי דייגים לשמצה כ"קיץ המדוזות".
המדוזה מתרבה בלב הים, אך חודרת בנחילים עצומים אל החופים המזרחיים בחודשים החמים יולי–אוגוסט, ממצרים בדרום עד סוריה בצפון.
המדוזה התבססה בעיקר בחופי הערים חיפה ואשדוד.
המדוזה נחשבת למין פולש מסוכן שפגיעותיו רבות:
כלכלית – מרשויות החופים מדווחים על ירידה ניכרת במתרחצים בהתאם לתפוצת המדוזות.
להקות המדוזות פוגעות בספינות ובמנועיהם, בטורבינות של תחנות כוח.
בריאותית – עקיצות המדוזה מכילות רעל המשפיע באופן מיידי.
אולם בשנים האחרונות מדווח על צריבות וכאבים משניים מספר ימים עד שבוע לאחר חשיפה למדוזה.
פגיעה בענף הדיג ופגיעה אקולוגית – המדוזה דוחקת מיני דגים טובים למאכל, מפֵרה את המאזן האקולוגי ותורמת להתבססות מינים נוספים המזיקים לדיג.
כמו כן, המין נלכד תכופות ברשתות הדיג ובמלכודות.
המדוזה משתנה במהלך מחזור חייה, מצורה אחת לשנייה: נקבה בוגרת מייצרת בעונה אחת 30 מיליון תאי ביצה ומשחררת אותם.
תאי הביצה פוגשים תאי זרע והופכים לזיגוטות (תאי ביצה מופרים).
הזיגוטה מתחילה כפגית שוחה, אך לאחר כמה ימים מתיישבת על מצע ונקראת "פוליפ ישוב".
על מצע זה היא מתפתחת לסטרובילה בוגרת, ומתחילה לעשות סטרובילציה – הנצה – מניצה אפירות.
אלו הן מדוזות זעירות, הן משתחררות ותוך מספר חודשים נהיות מדוזות בוגרות.
רוב החוטיות ניזונות מפלנקטון, בעיקר מקבוצת הזואופלנקטון – יצורי מים זעירים.
החוטיות הגדולות ניזונות מדגיגים ואף מדגים.
החוטית לוכדת את הטרף, העיכול חוץ-תאי ותוך-תאי.
הנשימה דיפוזיונית, כלומר מתבצעת דרך כל שטח הגוף.
התחושה באמצעות אברוני חישה ומערכת עצבים מפוזרת.
זרועות ציד של החוטית נראות כחוטים רבים ומכאן שמה.
זרועות אלו מכילות תאים צורבים דמויי מזרק שבעזרתם היא משתקת את הטרף ממנו ניזונה.
הארס הפוליפפטיד מאוחסן במצב יציב בתאים הצורבים ואינו פעיל עד רגע השחרור.
ברגע של מגע גוף חי בזרועות נורים המזרקים הקטנים בלחץ של כ-150 אטמוספירות ובמהירות דומה לזו של כדור היוצא מלוע אקדח לתוך גוף הטרף ומחדירים לתוכו את הארס.
תאי הצריבה עצמוניים ומסוגלים לשחרר את המזרק עם הארס גם זמן רב לאחר שהזרועות נותקו מגוף המדוזה.
עקיצת המדוזה מאופיינת בכאב, תחושת צריבה, אדמומיות של העור וגירוד.
התופעות השונות כוללות חום, עייפות, וכאבי שרירים.
הארס עשוי מכמה רעלים, פוספוליפאז A2 , חומר הגורם להמוליזה ופרוטאז.
לדברי תמר לוטן ותמר חמיאל, ביולוגיות ימיות מאוניברסיטת חיפה והמכללה הימית ברופין, בניגוד לאמונה הרווחת, חומץ/אוריאה (שתן) אינם מנטרלים את הרעל של החוטית הנודדת ואף עלול להחמיר את המצב.
קוטר הגוף של רוב מדוזות הסוכך הוא בין 2 ס"מ ל-40 ס"מ, אך יכול להגיע עד כמה מטרים בודדים.
למדוזה חוטית נודדת כמו לשאר המדוזות, אין מוח.
במקום זאת, יש לה מערכת עצבים מבוזרת המכונה רשת עצבית (nerve net), הפרושה לאורך הגוף וכן טבעת עצבים שהיא מעין מערכת עצבים מרכזית יחסים, המסנכרנת תגובות פיזיות.
רשת העצבים מאפשרת למדוזה לקלוט גירויים כגון מגע, שינויים בטמפרטורה ונוכחות של חומרים כימיים מהסביבה ולהגיב להם.
בנוסף לרשת העצבים, למדוזה מבנים ייחודיים הקרויים רופליות (rhopalia), הממוקמים בשולי הפעמון.
כל רופליה כוללת איברי חישה שונים, ובהם עיניות (ocelli) הרגישות לאור, סטטוציסטים (statocysts) המסייעים בשמירה על שיווי המשקל וכימורצפטורים ומכנורצפטורים לזיהוי ריחות ומגע.
הרופליות מקושרות זו לזו באמצעות טבעת עצבים (nerve ring) המקיפה את שולי הפעמון באזור הפה.
טבעת זו מתפקדת כמערכת עצבים מרכזית למחצה, ומרכזת מידע תחושתי מתאום עם תגובות תנועתיות.
לחוטית הנודדת יכולת רגנרציה (התחדשות) מרשימה.
אם אחת הרופליות נקטעת, המדוזה מסוגלת לגדל אותה מחדש, כולל המרכיבים העצביים והחישתיים שבה.
קיימות עדויות מחקריות לכך שמדוזות מסוגלות להפגין למידה פשוטה מניסיון עבר.
חוט השדרה או מוח השדרה (TA: Medulla spinalis) הוא חלק מרכזי במערכת העצבים של בעלי חוליות.
חוט השדרה הוא המשכו של גזע המוח, ומרכיב יחד איתו את מערכת העצבים המרכזית.
חוט השדרה הוא צבר של תאי עצב, אשר מחבר את המוח למערכת העצבים ההיקפית.
תפקידו של חוט השדרה הוא לקשר בין המוח לבין מערכת העצבים ההיקפית, שמגיעה אל אברי הגוף השונים.
בדרך זו המוח מסוגל לקבל מהאיברים מידע על הסביבה הפנימית והחיצונית, ולשלוח לרחבי הגוף פקודות השולטות על תפקודם של האיברים.
מסרים עצביים בחוט השדרה זורמים בשני כיוונים: מידע חושי (בעיקר ממערכת המגע) מגיע מקולטני חישה ברחבי הגוף לכיוון המוח, ואילו פקודות מוטוריות שיוצאות מהמוח נשלחות לעבר שרירי הגוף.
חוט השדרה מעביר מסרים תחושתיים ומוטוריים בגוף רק מהצוואר ומטה: השרירים וקולטני החישה באזור הראש וחלק מהשרירים בצוואר, בכתפיים ובגרון מקושרים למוח באמצעות עצבי הגולגולת.
מלבד תפקידו כמקשר בין המוח לגוף, חוט השדרה שולט באופן עצמאי על סוגים שונים של רפלקסים, שהם תגובות מוטוריות לא רצוניות לגירויים.
מסיבה זו, אורגניזם שחוט השדרה שלו התנתק מהמוח שלו, עדיין יכול להרחיק איבר מגירוי מכאיב ללא הוראות מלמעלה.
ההבדל העיקרי הוא שבמקרה כזה המוח לא יקבל הודעה על ביצוע הפעולה, זאת להבדיל ממצב נורמלי שבו חוט השדרה מחובר למוח ויכול לשלוח לו הודעות.
כמו כן, מחוללי תבנית מרכזיים בחוט השדרה מעורבים בשליטה על פעולות מחזוריות כמו הליכה.
חוט השדרה הוא צביר ארוך של רקמת עצב.
למרות שהוא נקרא "חוט", הרי שרוחבו משתנה מ-13 מ"מ (אזור המותניים) ועד 6.4 מ"מ (אזור בית החזה).
בדומה למוח, הרקמה מכילה תאי עצב ותאי גלייה, והיא נחלקת לשני סוגים עיקריים: חומר אפור, שמכיל בעיקר גופי תאים, וחומר לבן שמורכב ברובו מאקסונים.
רקמת העצב של חוט השדרה עטופה בשלוש השכבות של קרומי המוח, כאשר בין שתיים מהשכבות נמצא חלל אשר מלא בנוזל מוחי שדרתי.
חוט השדרה כולו מוקף ומוגן על ידי החוליות של עמוד השדרה.
החוט נמשך מהמוח המוארך ועד לאזור החוליה המותנית הראשונה או השנייה של עמוד השדרה, כך שהוא תופס כ-2/3 מאורך העמוד.
בדומה לחוליות המרכיבות את עמוד השדרה, ניתן לחלק גם את חוט השדרה למקטעים, כאשר כל מקטע של חוט שדרה אחראי על איברי חוש ושרירים בגוף שנמצאים בסמוך אליו.
מכל מקטע יוצאים עצבי השדרה, שהם העצבים של מערכת העצבים ההיקפית שתפקידם לקשר בין חוט השדרה לאברי הגוף.
העצבים עוברים לתוך או מחוץ לחוט השדרה דרך הנקבים הבין-חולייתיים, אשר קיימים בין כל שתי חוליות.
מכיוון שחוט השדרה אינו מגיע עד לתחתית עמוד השדרה, חלק מהעצבים שיוצאים מחוט השדרה יורדים כלפי מטה לפני שהם יוצאים מעמוד השדרה.
עצבים אלה יוצרים בתחתית עמוד השדרה את מבנה זנב הסוס.
בחתך רוחבי, חלקו החיצוני יותר של חוט השדרה הוא חומר לבן, והוא מכיל אקסונים עולים המעבירים מידע חושי אל המוח ואקסונים יורדים המעבירים פקודות מוטוריות מהמוח.
בחלקו הפנימי של חוט השדרה ישנו מבנה דמוי פרפר של חומר אפור.
באזור זה קיים ריכוז של גופי תאי עצב, שהם אלו שמקבלים ומעבירים את המידע השייך לאותו מקטע בגוף.
במרכז אזור החומר האפור נמצאת התעלה המרכזית של חוט השדרה, שהיא חלל צר המלא בנוזל מוחי שדרתי.
שלוחות החומר האפור בשני צידי חוט השדרה (ה"כנפיים" של הפרפר) נקראות 'קרניים', והן בעלות חלק גבי וגחוני.
האקסונים שנכנסים אל הקרן הגבית מהווים את השורש הגבי (Dorsal root) ומעבירים מידע תחושתי לתוך חוט השדרה, ואילו האקסונים שיוצאים מהקרן הגחונית נקראים השורש הגחוני (Ventral root) והם אלו שמעבירים את הפקודות המוטוריות מחוט השדרה לעבר השרירים.
השורש הגבי והגחוני מרכיבים יחד את עצבי השדרה שיוצאים משני צידי חוט השדרה.
גנגליוני השדרה, שנקראים גם גנגליוני השורש הגבי (Dorsal root ganglia), הם צבירים של גופי תאי עצב שמהווים תחנת ביניים של המידע התחושתי בדרכו לאקסונים של השורש הגבי.