tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בפברואר 2021 חתם פרץ על רפורמה המקלה את מתכונת הבדיקות של המוצרים המיובאים לישראל, החוסכת למשק כ-300 מיליון שקלים.
לאחר פרישתו התמודד פרץ על תפקיד יושב ראש דירקטוריון התעשייה האווירית לישראל.
באוקטובר 2021 פסלה ועדת גילאור את מועמדותו, עקב היותו חסר ניסיון עסקי בחברות ציבוריות והזיקה הפוליטית המשמעותית שבין פרץ לגנץ.
עם זאת, אישר היועץ המשפטי לממשלה להצביע על המינוי, והוא אושר על ידי הממשלה.
בסוף נובמבר 2024, בתום קדנציה של שלוש שנים, סיים את תפקידו זה.
כאשר התמודד פרץ על תפקיד יו"ר מפלגת העבודה בשנת 2005, נחשב על ידי הפרשנים לאנדרדוג, אך לאחר בחירתו לתפקיד זכה לסיקור תקשורתי חיובי ואוהד בעיקרו.
בהמשך השתנתה הנימה התקשורתית והתרבו הביקורות השליליות כלפיו.
אחד הנושאים שהופנו כביקורת כלפיו היה הקושי שלו לדבר באנגלית באופן שוטף, שאותו הפגין בנאום שהיה מושא ללעג.
לאחר בחירתו לתפקיד שר הביטחון נמתחה ביקורת על מידת ההתאמה שלו לתפקיד.
הביקורת גברה במלחמת לבנון השנייה ולאחר פרסום מסקנות ועדת וינוגרד.
פרץ זכה ליחס תקשורתי עוין וללעג עם פרסום תמונה בה הוא צופה דרך משקפת סגורה בפברואר 2007.
עם זאת, עמיר פרץ הוביל את כניסת מערכת כיפת ברזל לשימוש מבצעי.
למערכת זו היו הישגים משמעותיים בהגנה על העורף הישראלי בזמן הלחימה ברצועת עזה בין מבצע עופרת יצוקה למבצע עמוד ענן וגם במבצעים הצבאיים מול ארגוני הטרור לאחר מכן.
בעקבות זאת פרץ זכה לאזכורים חיוביים בתקשורת כמי שנלחם על אישורה של המערכת כמערכת מבצעית.
לאחר הישגיה של המערכת במבצע צוק איתן (2014) נשמעו שוב בתקשורת תשבחות דומות כלפי פרץ.
בבחירות לכנסת העשרים ושתיים גילח פרץ את שפמו, אותו גידל במשך כמה עשורים, והיה לסימן ההיכר שלו.
לדבריו הוא עשה זאת מתוך התחשבות בציבור כבדי השמיעה והחירשים אשר מתקשים לקרוא את שפתיו.
הוא הסביר שכעת "כל אזרחי ישראל יוכלו לקרוא את השפתיים שלי ולהבין - לא אשב עם נתניהו".
בבחירות שלאחר מכן, בחירות לכנסת העשרים ושלוש, הצטרף פרץ לממשלת ישראל השלושים וחמש, ממשלת החילופים הראשונה בה הושבעו שני ראשי ממשלה: בנימין נתניהו ובנימין גנץ.
כניסתו של פרץ לממשלה עוררה עליו ביקורת בקרב חלק מאנשי התקשורת.
הוא נשוי לאַחְלָמָה ואב לארבעה.
ב-2018 חשף שלקה בסרטן במהלך שנת 2017 והחלים ממנו.
לפרץ שני אחים, המבוגרים ממנו, ושלוש אחיות, הצעירות ממנו.
אחותו, פלורה שושן, כיהנה כראש מועצת מצפה רמון בשנים 2006–2013.
עַמִּיעוֹז הוא מושב בחבל צוחר שבחבל אשכול והשייך למועצה אזורית אשכול.
המושב הוקם לראשונה ב־1956 על ידי יהודים שעלו לארץ ממצרים ורומניה.
שם היישוב הוא לזכר העוז והגבורה שהפגין צה"ל במבצע קדש.
עָמִיר הוא קיבוץ באצבע הגליל בצפון עמק החולה, מזרחית לעיר קריית שמונה.
הוא שייך לתנועת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר שהיא חלק מהתנועה הקיבוצית ונמצא בתחום השיפוט של מועצה אזורית הגליל העליון.
הקיבוץ החל את דרכו כקיבוץ שיתופי וכיום הוא קיבוץ מופרט.
ראשיתו של קיבוץ עמיר הוא בהתלכדותן של שתי חבורות עולים חדשים מליטא ופולין בין השנים 1932-1934, כקבוצה שיתופית ללא יישוב קבע, אשר השתייכו לתנועת השומר הצעיר.
בשנת 1932, התיישבה במגרש הקיבוצים בנתניה קבוצה ראשונה של עולים מליטא.
השם שבחרו לקבוצתם היה "קיבוץ השומר הצעיר הליטאי המקביל ב", אך לאחר זמן לא רב שם הקבוצה שונה ל"משמר הואדי" על שם ואדי סמוך.
בשנת 1934 קבוצה זו התאחדה עם קבוצה של עולים מפולין אשר התגוררו לפני כן בעין שמר והגיעו בשלב מאוחר יותר גם כן למגרש הקיבוצים.
ב-29 באוקטובר 1939 הוקם הקיבוץ כיישוב האחרון במתכונת יישובי חומה ומגדל (והיחיד שהוקם במהלך מלחמת העולם השנייה), על שטח הכפר הערבי ח'יאם אל-וליד (כיום קיבוץ להבות הבשן) אשר נקנה מהאמיר פאעור, ראש שבט אל-פאדל.
בתחילה, רק הגברים עבדו וגרו במשק ואילו הנשים והילדים שהו בכפר גלעדי.
בשנת העלייה מנה הקיבוץ 158 חברים ו־13 ילדים.
בתקופה זו נבחר שם הקבוצה החדש, "עמיר" אשר משמעותו היא אלומת שיבולים.
תושבי הכפרים הערביים הסמוכים חשבו בשוגג שהשם הנבחר הוא לכבודו של האמיר ממנו נרכשו האדמות.
חברי הקיבוץ נהגו לכנות את היישוב "חיאמ'ל", כקיצור של שם הכפר.
ביום עליית הקבוצה על הקרקע, פרסמו חברי הקבוצה הכרזה המשקפת את תפיסת עולמם ואת הסיבה בה בחרו להתיישב באזור:
"קמנו ועלינו לפרוץ שערים לתשוקת החיים להיאחז בקרקע, לייבש הביצות הממאירות, לזרוע גרעיני חיים בישימון הנצח, בניין כפר פועלים קיבוצי על גבול שיממון העולם"
למרות אזהרות של פרופ' ישראל יעקב קליגלר מפני המלריה בנקודת ההתיישבות, עלה היישוב על קרקע שעל שפת ביצות החולה, לכן התפשטה מחלת המלריה בקרב כמעט כל חברי המשק ונגרמו שיטפונות תכופים.
בשנת 1941, כ-40 חברי קיבוץ שהו בקיבוץ עצמו ולא בכפר גלעדי.
בשנים הללו נפתחה בקיבוץ מרפאה מיוחדת לטיפול במלריה אשר העניקה שירותים בחינם לכלל תושבי האזור, כולל תושבי הכפרים הערבים הסמוכים (עד מלחמת העצמאות).
בשנת 1942 הקיבוץ הועבר למיקומו הנוכחי על אדמות שנקנו גם כן מהאמיר פעאור, במיקום בו שכן הכפר הערבי א-דווארה.
רק לאחר המעבר למיקומו החדש, התאחדו קבוצת הגברים וקבוצת הנשים והילדים ששהתה בכפר גלעדי.
בשנים שלאחר המעבר חברי הקיבוץ התמודדו עם קשיים רבים בשל המלריה, הצפות בשל הקרבה לנהר הירדן, המצב הביטחוני המאיים וריחוק יחסי מאדמותיו של הקיבוץ (שכן לאחר המעבר עתה שכנו מספר קילומטרים מריכוז היישוב).
בשנת 1944 נבנה בקיבוץ סליק.
מלחמת העצמאות והשנים הראשונות למדינה
במהלך המלחמה, הקיבוץ נחשב ליישוב ספר אך לא ליישוב "בקו הראשון".
ערב המלחמה ופלישת צבאות ערב, נותקה הגישה הראשית לקיבוץ וחבר קיבוץ נפל בהגנת היישוב.
חברי הקיבוץ לחמו במסגרת ההגנה ולאחר מכן במסגרת צה"ל וכן סייעו אזרחית ליישובים הסמוכים אשר שכנו על קו הגבול.
מספר חברי משק נפלו בשבי הסורי במהלך הקרב על משמר הירדן ומספר חברים נוספים נפלו בקרבות הגנה והתקפה באזור.
במהלך תקופת הלחימה הנשים והילדים פונו לחדרה ולקריית חיים.
עם סיום המלחמה, צה"ל העניק לקיבוץ את נס הקוממיות (עיטור המוענק למוסדות ויישובים אשר לחמו במלחמה ונשארו על תילם).
בשנות ה-50 חווה הקיבוץ תקופת פריחה וצמיחה.
האדמות החדשות שניתנו לקיבוץ לאחר המלחמה אפשרו הגדלת והרחבת פעילויות חקלאיות קיימות, יוזמות חדשות, הקמת מפעלי תעשייה והגדלת ההון האנושי במשק.
מיקומו של הקיבוץ על גשת נהר הירדן גרם להצפות תכופות של הקיבוץ אשר גרמו לנזק רב.
בחורף 1963 חווה הקיבוץ שיטפון עז אשר גרם להצפה ברוב שטחי הקיבוץ.
בשל ההצפה ניזוקו מספר רב של בתי מגורים וענפים וכמו כן למשק החי של הקיבוץ.
בשל נזקי השיטפון, מספר רב של מוסדות מדינה (כוחות הביטחון, משרדי ממשלה ומע"צ) התגייסו לעזרה וחילוץ חברי הקיבוץ והילדים.
כחלק מניסיונות לניקוז מי הגשמים והירדן הופעלו משאבות אשר ניקזו במשך מספר שבועות את המים מהקיבוץ אל הירדן.
במהלך השיטפון, חברי הקיבוץ וילדיהם שהו ברובם בקיבוצים שמיר, נאות מרדכי ולהבות הבשן.
בשנת 2023 הסתיימה בניית שכונת "דולב", אשר מהווה חלק מתוכנית ההתחדשות של הקיבוץ.
השכונה הוקמה במרכז הקיבוץ, בשונה משכונות הרחבה אחרות.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, הקיבוץ ותושביו לא פונו.
במהלך המלחמה דווח על מספר נפילות בשטח הקיבוץ.
בעמיר קיים אמפיתיאטרון חרב, אשר נבנה בשנת 1952 ושמו היה "אמפיתיאטרון עמק החולה".
המבנה אשר כיום חרב לחלוטין, קרוי עד היום בפי תושבי המקום "האמפי".
המתחם בנוי ממבנה גדול המשמש כבמה ואחורי הקלעים ומצדו השני בשורות מושבי הצופים.
עת פתיחתו, הכיל המתחם כ-1700 מקומות ישיבה אך בהמשך הורחב כך שיכיל 3000 מקומות.
המתחם הוקם על מנת לשרת את תושבי הסביבה ולקדם את הפעילות התרבותית בעמק החולה.
טקס הפתיחה והופעת הבכורה, אשר בוצעה על ידי התזמורת הפילהרמונית הישראלית התקיים ב-7 באוגוסט 1952. בטקס זה נכחו כ-2500 צופים.
תושבי הסביבה נהגו להגיע לקיבוץ רכובים על סוסים וטרקטורים על מנת לצפות במופעים.
בשל חשיבותו, המועצה האזורית השקיעה משאבים רבים בפיתוח סביבת המבנה ובהקטנת הרעש ממפעלים סמוכים.
בשנת 1969 האמפי נסגר לשימוש.
בשנת 1979 בוצעו עבודות שיקום באמפי על מנת להכשיר את שימושו, על ידי תלמידי בית הספר עינות ירדן והוא נחנך מחדש ב22 ספטמבר של אותה השנה.
ילדי הקיבוץ בגילאי היסודי לומדים בבית הספר "לב העמק" בקיבוץ נאות מרדכי.
בשנים האחרונות נוסד בית ספר יסודי חינוכי-דמוקרטי בשם "עינת הגליל" בקיבוץ.
בבית הספר לומדים כ-120 תלמידים בכיתות א'-ו'.
בקיבוץ נמצא בית הספר התיכון האזורי "עינות ירדן" המשרת תלמידים מקיבוצי המועצה האזורית הגליל העליון ומתנהל ברוח דמוקרטית.
בעמיר נמצאת "היחידה לקידום נוער גליל עליון" אשר מהווה מסגרת חלופית במתכונת אקסטרנית לבית ספר תיכון עבור כ-30 נערים.
החל משנת 2023, פועלת המכינה הקדם צבאית מכינת גליל עליון בקיבוץ.
הקיבוץ החל בתהליך הפרטה החל משנת 2000 וכיום הוא קיבוץ מתחדש המתנהל בצורה מופרטת.
כלכלת הקיבוץ מתבססת הן על ענפי החקלאות והתעשייה המסורתיים והן על ידי השכרת נדל"ן למגורים ומסחר.
בשנים האחרונות נפתחו מספר בתי עסק בקיבוץ כגון מכוני פילאטיס וכושר, מסעדות, בתי קפה וברים.
ענפים חקלאיים: רפת, לול, גידולי שדה, מטעים, מדגה
תעשייה: מפעל מוצרי נייר בבעלות פרטית (בעבר טפנוקים), מפעל הדפסות משי בבעלות הקיבוץ
השכרת נדל"ן הן למגורים והן למסחר
עַמִּיקָם הוא מושב באזור מערב רמות מנשה במזרח בקעת אלונה, ליד זכרון יעקב, שנמצא במועצה אזורית אלונה.
היישוב הוקם בשנת 1950 על ידי עולים יהודים יוצאי העיר חרבין שבסין.
בשנת 1953 הצטרפו עולים יוצאי צפון אפריקה.
בשנה 1956 הצטרפו למושב גם משפחות ממזרח אירופה.
היישוב הוקם בעזרת תנועת החרות בית"ר, שטיפלה בעלייה מסין ובהקמת המושב.
בתקופה הראשונה להקמת היישוב גרו הילדים והנשים בשולי פארק ז'בוטינסקי שליד בנימינה.
חלק מהמשפחות עוסקות בחקלאות הכוללת מטעים של אפרסקים, שזיפים, נקטרינות, שסק ועוד.
כיום מונה המושב כ-145 משפחות.
במושב שוכן בית הספר היסודי "תל"י אלונה".
בתוך המושב עובר נחל תנינים.
במושב מתגורר שר הביטחון לשעבר יואב גלנט ובו גם גדל הכדורגלן יהב גורפינקל.
ממזרח למושב, מעל נחל תנינים, נמצאת גבעה המשקיפה על האזור, ומכונה "ההר העגול".
משפחת גלקין טיפחה את הגבעה לזכרו של הצנחן, בן המושב, רב-טוראי , שנפל במלחמת יום הכיפורים בהתקפה אווירית על אזור הגשרים על תעלת סואץ, יום לאחר קרב החווה הסינית.
על לחימתו בחווה הסינית הוענק לו צל"ש אלוף הפיקוד.
הגבעה היא אתר לנופש בטבע ובראשה אנדרטה, לזכרו של ראובן.
האנדרטה הוקמה בשנת 2010 על ידי הפסל אורי סיגל גלקין, אחיו של ראובן.
בשנת 2018 הפך האתר לאתר הנצחה לכלל חללי גדוד 890 במלחמת יום הכיפורים והוקמו בו אנדרטות פלוגתיות.
עמיר בניון (נולד בכ"ג באלול ה'תשל"ה, 30 באוגוסט 1975) הוא זמר-יוצר, מוזיקאי, פזמונאי, ומלחין ישראלי, חתן פרס אקו"ם לשנת 2005.
בניון נולד וגדל בשכונה ד' בבאר שבע להורים שעלו ממרוקו.
כבר מגיל צעיר החל לגלות עניין רב במוזיקה.
את אלבומו הראשון הפיק בין היתר מחסכונותיו מעבודות שיפוצים.
בנעוריו התמכר בניון לסמים, וצרך בין היתר הרואין.
הוא התגייס לצה"ל, אך שוחרר לאחר זמן קצר עקב בעיות סמים.
ביוני 1999 הוציא את אלבומו הראשון, "רק את", בעיבודים ובהפקה מוזיקלית של שמוליק דניאל ונדב ביטון.
לאחר הקלטת מספר סקיצות, שלח אותן דניאל למיכה שטרית, שהחליט להפיק את האלבום.
האלבום זכה להצלחה גדולה, עם מכירות של יותר מ-40,000 עותקים.
בין שיריו המוכרים היו "רק את", "כשאת עצובה", "מורה לחיים", "געגוע", "אולי הפעם", ו"יש לי חלום".
בסוף 1999 הוציא בניון את אלבומו השני, "אותו מקום אותה הרוח", גם הוא בהפקתו של מיכה שטרית.
את שירי האלבום עיבדו בעיקר אמנים המזוהים עם סגנון הרוק, כשטרית, ברי סחרוף וז'אן פול זימבריס.
האלבום זכה להצלחה פחותה מקודמו, אך הניב את הלהיט "שמחות קטנות", שכתב והלחין שטרית, שגם השתתף בו בשירה.
בשנת 2001 זכה בניון בתואר תגלית השנה בטקס "נוצת הזהב" של אקו"ם.
בינואר 2002 הוציא בניון את אלבומו השלישי "שלכת", עליו עבד במשך כשנתיים.
הוא כתב והלחין את רוב שירי האלבום, ועיבד אותם יחד עם נדב ביטון ושמוליק דניאל.
השירים המפורסמים ביותר מהאלבום היו "געגועים לדמיון" ושיר הנושא "שלכת", שזכה להשמעות רבות בתחנות הרדיו.
באותה שנה התעוררה סערה ציבורית כאשר יוסף לפיד עלה לריאיון רדיו לאחר השמעת שירו של בניון "את אינך" (מתוך האלבום "שלכת"), ואמר שהשיר "נורא", והוסיף: "אנחנו כבשנו את טול כרם, או טול כרם כבשה אותנו?".
ח"כ יגאל ביבי שלח מכתב חריף ללפיד ובו קבל על ההשוואה בין "התופעה החיובית של התפשטות התרבות והזמר המזרחי לכיבוש של מחבלים מטול כרם".
אופיר פינס אמר כי "תגובתו מעידה על חוסר סובלנות, חוסר תרבות, יוהרה, התנשאות וחוסר פתיחות".
בניון עצמו הגיב: "כאמן וכעושה אמנות אני מכיר את האופן שבו האמנות והיצירה מפעילות אצל אנשים רגשות מסוימים שונים.
בעקבות הסערה הציבורית התנצל לפיד ויזם פגישת פיוס, אך בניון החרים אותה.
בסוף דצמבר 2003 פרסם בניון את הסינגל "ניצחת איתי הכל" ובעקבותיו בינואר 2004 את האלבום שגם הוא נקרא "ניצחת איתי הכל".
שיר הנושא זכה להצלחה, והיה ללהיט הגדול ביותר מהאלבום.
אחריו יצאו גם הסינגלים "שלום אישה" ו"ימים בהירים" שגם זכו להצלחה.
גם האלבום הזה עיבדו נדב ביטון ושמוליק דניאל, יחד עם ליאור שושן ואודי תורג'מן.
ב־2005 הוציא גידי גוב את אלבומו "בקצה ההר", שהורכב ברובו משירים שכתב והלחין בניון.
בין היתר כתב בניון לאלבום את השירים "מי תרצי", שזכה להצלחה גדולה ולהשמעות רבות, "בקצה ההר", "בית ישן" ו"הליצן העצוב".
במרץ 2005 זכה בניון בפרס אקו"ם על השיר "ניצחת איתי הכל".
כשעלה לבמה, מחה על ניצול האומנים בתעשיית המוזיקה, ועל התנהלות בעייתית של אקו"ם עצמה, תוך שהוא מוותר על הפרס היוקרתי ותורם אותו לנזקקים.
כחודש לאחר מכן הודיע על פסק זמן מהופעות על הבמה ובאמצעי התקשורת, והסביר זאת בתחושת המיאוס שיש לו מתעשיית המוזיקה, אך הבהיר כי ימשיך לעסוק ביצירה מוזיקלית.
במשך כשנה אכן התנזר בניון מהופעות ומפעילות מוזיקלית, אך בפברואר 2006 שב לפעילות עם האלבום "הכל עד לכאן", אשר סימן את תחילת דרכו של בניון כאמן עצמאי.
גם באלבום זה שיתף פעולה עם נדב ביטון ושמוליק דניאל בעיבודים.
מתוך האלבום יצאו הסינגלים "הכל עד לכאן", "שיגרה" ו"עיניה".
בשיר "נשמתי" שמופיע באלבום, התארח הפסנתרן היהודי-אלג'יראי מוריס אל מדיוני.
בנובמבר 2006 שב להופיע, עם המופע הנושא את שם האלבום.
ב-25 ביולי 2007 יצא אלבום נוסף של בניון, "אלוף בשחור (הרהורים)".
אלבום זה מכיל יצירה מוזיקלית אחת בת כ-40 דקות, שניתן להגדירה כ"אופרת רוק בסגנון ערבי מסורתי".
מאלבום זה לא פורסם סינגל באופן רשמי, אך תחנות הרדיו בחרו להשמיע מתוכו את הקטע הנושא את שם האלבום.
אף על פי שלא נמכר באופן מסודר בחנויות ורבים רכשו את האלבום בהזמנה דרך רשת האינטרנט, זכה להגיע למעמד של אלבום "זהב".
בשנת 2007 הגיש בניון תביעה נגד מספר חברות תקליטים ונגד הפדרציה הישראלית לתקליטים בתואנה שכספי תמלוגים שהגיעו לו חולקו בין חברות התקליטים באופן בלתי חוקי.
התביעה הסתיימה בהסכם פשרה בין הצדדים.
בתחילת 2008 יצא בניון למסע ההופעות "טריו", שבו הוא מופיע על הבמה יחד עם נדב ביטון ושמוליק דניאל.
באותה שנה הקליט את מילות "התקווה" עם הלחן החסידי הידוע לשיר "אלי אתה", כשברקע קטעי חדשות מן הרדיו הנוגעים למציאות הישראלית, ושלח את השיר בליווי מכתב אישי לשרי הממשלה.
באפריל של אותה שנה הוציא לרדיו את הסינגל "עומד בשער", ולקראת יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, במסגרת המיזם "עוד מעט נהפוך לשיר", הלחין והקליט שיר בשם "גבורה" שכתב רס"ן רועי קליין, מקבל עיטור העוז.
ב-24 בספטמבר 2008 יצא אלבומו "עומד בשער".
שיר הנושא מתוך האלבום, אשר עוסק בכמיהה לבוא הגואל, נקשר בין היתר לגלעד שליט, ובניון אף ביצע את השיר בעצרת מרכזית לשחרורו שהתקיימה בגבול רצועת עזה.
ב-27 באוגוסט 2009 השיק בניון את אלבום האוסף הראשון שלו, "שעה של אור".
האלבום כולל עיבודים חדשים לשיריו המוכרים, שירים מכלל אלבומיו ומספר שירים שלא הופיעו באלבומים קודמים.
ביום השקת האלבום הופיע בניון בבריכת הסולטאן בירושלים, תחת הכותרת "עשור ליצירתו".
בהופעה ניגנה תזמורת כלי קשת ביחד עם נגניו הקבועים.
ההופעה זכתה להצלחה רבה ועל פי הערכות הגיעו למעלה מ-4,000 איש.
באוקטובר 2009, ב"מופע העשור" שהתקיים בבריכת הסולטאן במסגרת פרויקט "פסקול העשור" של ערוץ 24 וגלי צה"ל, זכה בניון במקום השני בתואר "זמר העשור" ושירו "ניצחת איתי הכל" נבחר למקום השני בתחרות "מצעד העשור".
בסוף שנת 2009 הופיע בניון בתיאטרון קיסריה, והופעתו זכתה לשבחים רבים בערוצי התקשורת השונים.
בשנת 2010 הקליט בניון אלבום משותף עם האמן יהודה מסס, הנקרא "מחשבות".
מתוכו יצאו כסינגלים שיר הנושא וסינגל נוסף בשם "גג העולם".
לקראת יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל 2010 הוציא בניון את השיר "אני אחיך".
בשיר, שאותו כתב והלחין בניון, הוא יצא נגד יהודים הפוגעים לדעתו בביטחון המדינה ובפרט נגד ישראלים המגישים תביעות משפטיות בחו"ל נגד חיילי צה"ל באשמת פשעי מלחמה ("הפה שלי חתום תמיד למען ביטחונך, אבל אתה מוסר אותי לזר").
השיר בחלקו מתייחס לעיתונאי "הארץ" לשעבר אורי בלאו ולחיילת ענת קם אשר זו הדליפה לו מסמכים מסווגים והוא פרסם אותם.
בניון הכחיש את הטענה שהשיר מכוון נגד השמאל הישראלי ואמר שצה"ל לא שייך לימין או לשמאל.
ביוני 2010, לאחר ההשתלטות של שייטת 13 על המשט הטורקי לעזה, הקליט בניון את "שיר ערש" למילותיו של יועץ התקשורת משה קלוגהפט.
בביצוע השיר השתתפו 11 חברי כנסת ממפלגות קדימה, הליכוד וישראל ביתנו במיזם הוקרה לשייטת.
באוגוסט 2010 הוציא בניון את האלבום "לדעת הכל" מתוכו יצאו הסינגלים "לדעת הכל" ו"חזון יחזקאל".
בנוסף, בניון העלה לאתר יו-טיוב "גלויות מוזיקליות" שבהן הסביר על השירים.
באותה שנה כתב לשיר לוי את השיר "בוקר".
בתחילת 2011 כתב והלחין לגלי עטרי כמה שירים שמהם התפרסמו הסינגלים "עזוב" "מכאן לשם" ו"היו ימים".
במרץ 2011 כתב, הלחין ושר בניון את השיר "סיפורו של אני אוהב אותך".
השיר נכתב עקב הדיון הציבורי בנושא המוזיקה הים תיכונית, שפרץ כאשר הזמר יהורם גאון התבטא כנגד הסגנון.
השיר נכתב במכוון בצורה בה אי אפשר לדעת מה היא דעתו של בניון בנושא, והוא מקווה שהשיר "יצור שיח ציבורי תרבותי ומכובד על הנושא המדובר" (כך פורסם בדף שלו בפייסבוק).
באפריל 2011 הקליט את השיר "התנערי" למילותיו של משה קלוגהפט, בעבור תמר פוגל ששרדה את הטבח בו נרצחו בני משפחתה באיתמר.
השיר מכיל בית מתוך "לכה דודי" שגם הוקרא בהלוויה: "התנערי מעפר, קומי, לבשי בגדי תפארתך".
לאחר מספר ימים הקליט גרסה נוספת עם מקהלת הילדים "פרחי יואב" מאיתמר, בה היה חבר יואב, אחד הנרצחים בפיגוע.
בניון החל לפרסם שירים רבים - שלא יצאו באופן מסודר לרדיו - בעמוד הפייסבוק שלו, ועל כך כתב: .
בסוף אפריל הוציא אלבום בערבית בשם "Zini" ובו לחנים לתרגומים של טקסטים מספר קהלת.
חלק מהשירים הוקלטו בשביל לתמוך במורדים בהפגנות בסוריה.
בתחילת יוני הוציא אלבום מיוחד בשם "המקלט" ובו שירים שהקליט זמן רב קודם לכן.
האלבום הופץ באינטרנט בלבד ולא יצא על גבי תקליטור.
בתחילת 2012 הוציא את האלבום "עץ על מים".
האלבום זכה לשבחים מפליגים בקרב מבקרי המוזיקה.
קודם לכן הוציא את הסינגלים "עד מתי", "אם אשכחך אהובתי" ו"כמו תינוק".
באלבום שיתף בניון פעולה עם אשתו המשוררת מרים גולן, שכתבה את השירים "עץ על מים", "אחרי שנקרע הים", "מלך בשדה (תודה)", "לאן אלך מרוחך" ו"שיר מולדת".
בניון גם הכניס לאלבום גרסת כיסוי לשירה של נעמי שמר "כמו חצב", ששר במקור יהורם גאון.
באותה שנה יצא אלבומו של ישי לוי, "את", שבניון כתב והלחין את רוב שיריו.
מהם התפרסם הסינגל "את", וכן השיר "די לך", שבו השתתף בניון בשירה.
השיר "את" זכה בפרס אקו"ם עבור שיר השנה באותה שנה.
בשנה זאת השתתף בפרויקט של 'קול ישראל' "הקול עוד נשאר" ביום הזיכרון לשואה ולגבורה שם הלחין את "כתוב בעיפרון בקרון החתום" של דן פגיס.
בנוסף הופיע בטקס הדלקת המשואות של יום העצמאות ה-64 למדינת ישראל.
באמצע שנת 2013 הוציא בניון את האלבום "שירי ארץ אהבה", בו הוא מחדש שירים ישראליים.
קודם לכן הוציא את הסינגלים "שדות גולדברג" (מאיר אריאל), "ילדות נשכחת" (נורית גלרון), "עכשיו התור לאהבה" (עוזי חיטמן), "נוף ילדות" (שלמה ארצי), "עטוף ברחמים" (ריטה) ו"נאסף תשרי" (צביקה פיק).
באוגוסט 2013 זכה האלבום בתקליט זהב.
בחודש אוגוסט של אותה שנה יצא אלבומו של יהורם גאון "כביום היוולדי", שהורכב כולו משירים שכתב והלחין בניון.
בתחילת שנת 2014 התראיין לאתר "חב"ד און ליין" וסיפר שהוא מתחבר מאוד לניגוני חב"ד ובתקופה הקרובה הוא מתכנן להוציא לאור הפקות מוזיקליות על ניגונים אלו, ותוך שבועיים פרסם שלושה ניגונים: 'אבינו מלכנו' 'קול דודי דופק', ו'כאייל תערוג'.
בינואר 2014 הלחין וביצע בניון את השיר "האחרון שנשאר" שנכתב על ידי משה קלוגהפט לקראת יום השואה הבינלאומי ובאותה שנה פרסם כמה סינגלים מתוך אלבום עתידי שיקרא "סופה".
בנובמבר 2014, בעקבות הפיגוע בבית הכנסת קהילת בני תורה בירושלים פרסם בניון את השיר "אחמד אוהב ישראל".
בשיר מוצג אחמד אשר חי בקרב יהודים כמחבל פוטנציאלי הממתין לשעת כושר, על-אף שנדמה כאזרח מן המניין.
ביתו הראשון של השיר: בניון הדגיש לאחר הפרסום כי לא התכוון לאזרחים ערבים נורמטיביים, אלא לפלסטינים שעובדים או לומדים בישראל ובוחרים בדרך הטרור.
פרסום השיר, בתקופה מתוחה מבחינת יחסי יהודים-ערבים, עורר סערה ציבורית.
עיקר הדיון נסוב על השאלה האם השיר נחשב כגזעני, או שהוא מייצג נאמנה את המציאות.
בעקבות פרסום השיר בוטלה הופעה של בניון במשכן הנשיא.
ביוני 2015 כתב בניון פניה פומבית לנשיא ובה תקף אותו על "הפניית עורף לבני עמו".
שירתו וכתיבתו הפוליטיות ואקטואליות באו לביטוי גם בשירים נגד ברק אובמה וחנין זועבי.
בשנת 2015 ראה אור האלבום 'סופה', אשר זכה לשבחי הביקורת אך לא זכה להשמעות רבות, למעט שיר הנושא שהפך ללהיט.
ליאור שושן ואודי תורג'מן הפיקו מוזיקלית את שירי האלבום.
באותה שנה השתתף בניון באלבומו "דף חדש" של המוזיקאי טל שגב והם ביצעו יחדיו את השיר "רק אני".
בינואר 2017 ראה אור האלבום "מילה ברוח" מתוכו שוחררו לרדיו השירים 'מילה ברוח', 'השגחה פרטית' ו'אין עוד יופי'.
האלבום כלל שיתוף הפעולה בין בניון ואשתו מרים, שכתבה את המילים למחצית משירי האלבום.
במרץ 2019 שחרר בניון את הסינגל "מחר" כחלק מפרויקט ההנצחה ליום הזיכרון של ynet הפרויקט נשא את השם "יצירת חיי"
השיר הוקדש לזכרו של סרן ישי רוסלס
את השיר כתב והלחין בניון לצד הפקתם של נדב ביטון ויוני טלבי.
במאי 2019 הוציא את השיר "בשורה", שכתב והלחין, לעיבוד של נדב ביטון.
טקסט השיר עוסק בתהליכים ומשברים שעוברים על בני האדם ביומיום, והניסיונות למצוא להם פתרונות.
בספטמבר 2019 הוציא את השיר "לכל אדם יש חלום" שכתב והלחין, להפקה מוזיקלית של אודי תורג'מן.
בדצמבר 2019 הוציא את השיר "תמיד אותו דבר", שכתב והלחין נתן גושן והפיק גלעד שמואלי.
בספטמבר 2020 פרסם גרסה חדשה לשירו "סופה" בביצוע משותף עם בתו נעמי.
הביצוע יצר הד תקשורתי בעיקר על רקע גילה הצעיר של נעמי שהייתה אז בת עשר, והשיר זכה להאזנות רבות.
בהמשך ביצעו את השיר יחד עם משפחות של נפגעי טרור עבור מבצע ההתרמה השנתי של עמותת "משפחה אחת".
בין המשפחות השכולות אשר השתתפו היו רועי פוגל ששכל את הוריו ושלושת אחיו, דביר שנרב אשר שכל את אחותו רנה ונפצע בעצמו בפיגוע טרור ועוד.
באפריל 2021 שיחק בסדרת הטלוויזיה "בני אור", שבה גילם דמות של נרקומן המנסה להיגמל מסמים.
באוגוסט 2021 שיתף פעולה עם הראפר סאבלימינל בביצוע הסינגל "שבת לשבת", שנכתב והולחן על ידי קובי שמעוני ("סאבלימינל") ואליעד נחום.
במהלך 2021 חזר לשתף פעולה עם שולי רנד על אלבום משותף, לאחר שניסיון דומה בשנת 2006 לא צלח עקב אי הסכמות.
בחודש נובמבר 2021 פורסם סינגל ראשון מתוך הפרויקט ושמו "גיליתי מחדש".
במרץ 2022 ראה אור האלבום "שולי שר בניון".
כל שירי האלבום נכתבו והולחנו על ידי בניון.
ב-30 ביולי 2023 הוציא את הסינגל "מילים של אהבה" עם פירקת אלנור.
ב-29 באוקטובר בניון וששון איפרם שאולוב יצרו יחד שיר העוסק באמונה וב"אהבת חינם" בשם "לאבא שלי יש סולם".
השיר נוצר בהשראת התכנים שנלמדו בפרויקט "ותן חלקנו", יוזמה של מפגשים שבועיים בין אמנים ללימוד גמרא, משנה והלכה בהנחיית הרב אשר קובלסקי.
ב-22 בדצמבר הוציא את הסינגל "התגעגעתי לפעם".
מאוחר יותר ב-2024 הוציא את השיר "הירח הזה" את העיבוד לשיר עשה שמוליק דניאל ואת המילים כתבה ריטה.
כזכור, ב-2013 חידש בניון את השיר "עטוף ברחמים" של ריטה.
ב-30 באפריל 2025 בניון חידש את השיר "בלדה לשוטר" לכבוד יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ולחללי פעולות האיבה 2025 והוקדש לעשרה שוטרים שנפלו בהגנה על תחנת משטרת שדרות בטבח שבעה באוקטובר כחלק ממיזם מוזיקלי של גלי צה"ל וגלגלצ בשיתוף פעולה עם ארגון אלמנות ויתומי צה"ל.
ב-12 באוגוסט 2025 הוציא בניון אלבום E.P בשם "לא נוגע בקרקע", הכולל שיתוף פעולה בחלקו עם אבי אוחיון ובחלקו עם תומר מתנה.
באלבום חמישה שירים: "תדליקו אורות", "כל הדרך הביתה", "כמה פנים", "מעט ממך" ו"כתבתי לך שיר חדש".
בשנת 2005 נשא לאשה את המשוררת מרים גולן, ולזוג נולדו בן ובת.
בתקופה שלאחר אלבומו השלישי, החל בניון בתהליך חזרה בתשובה באופן עצמאי.
בראיונות שונים הסביר בניון כי אינו רואה עצמו משויך לזרם מסוים, וכי הוא יונק מאפיינים ממקורות שונים ומגוונים.
בניון, שבמשך חייו סבל מהתמכרויות לסמים ולאלכוהול, אשפז את עצמו בשנת 2020 על מנת לטפל בהתמכרות לאלכוהול ממנה הוא סובל.
עמיר הוא בן דודו מדרגה שנייה של הכדורגלן יוסי בניון.
אחיו הצעיר הוא הזמר אבי בניון.
המוזיקאי והסופר חנן יה (חנן-יה ישראל בוהדנה) הוא בן דודתו.
אותו מקום אותה הרוח (1999)
Zini (2011), אלבום בערבית [פורסם באינטרנט בלבד].
המקלט (2011) [פורסם באינטרנט בלבד].
קהלת (2013) [פורסם באינטרנט בלבד]
גידי גוב - בקצה ההר (כמחצית משירי האלבום) (2005) - כתיבה והלחנה
גלי עטרי - עזוב, מכאן לשם, היו זמנים (סינגלים) (2012) - כתיבה והלחנה
יהורם גאון - כביום היוולדי (2013) - כתיבה והלחנה
שולי רנד - שולי שר בניון (2022) - כתיבה והלחנה
עמיקו וחבריו (בספרדית: Cantinflas y Sus Amigos) היא סדרת אנימציה מקסיקנית בת 52 פרקים שהופקה לטלוויזיה בין השנים 1982 -1984. הסדרה שודרה בישראל בטלוויזיה החינוכית בין השנים 1989 – 1990.
הסדרה מתמקדת בעמיקו, מקסיקני צעיר, ובהרפתקאותיו החינוכיות בזמן ובחלל.
אחד הפרקים מדבר על הכותל המערבי.
דמותו של עמיקו התבססה על דמותו של השחקן והקומיקאי המקסיקני קנטינפלס.
הסדרה אשר נעשתה במקור על ידי חברת הפקות במקסיקו נרכשה מחדש על ידי האנה-ברברה בשנות השמונים, דובבה לאנגלית והופצה מחדש בעולם.
השם עמיקו שניתן בעברית לגיבור הסדרה נבחר כיוון שהוא מזכיר במצלול שלו את המילה "Amigo", שפירושה בספרדית "חבר" ומופיעה בשם המקורי של הסדרה.
כמו כן, העתיקו בגרסה העברית את מקום מגוריו לישראל.
עמיר לב (נולד ב-23 בפברואר 1962) הוא זמר-יוצר, גיטריסט, פזמונאי ומפיק מוזיקלי ישראלי.
בין סימני ההיכר הבולטים של לב ניתן למנות את קולו המחוספס והעמוק, סגנון כתיבתו הייחודי ומיומנות הנגינה שלו כגיטריסט.
את הקריירה המוזיקלית החל במהלך שנות ה-80 כשהשתתף כחבר בלהקות רוק צעירות שונות.
אחת מהם בהובלתו ("עמיר לב וחברים"), אף זכתה בתחרות הלהקות הצעירות, שנערכה בעיר הנוער בשנת 1989. בעידודו של אריאל זילבר, אליו פנה לאחר הצבא עם חומרים שכתב, החל לב לעבוד על המוזיקה שלו בעצמו.
זילבר, שלב אף הגדיר אותו כגיבור המוזיקלי הגדול שלו, היה מעורב גם בהפקה ובעיבוד של תקליט השדרים הראשון שלב הוציא באותה שנה, "הכול כמו ראי".
במקביל באותה תקופה התפרנס לב מחקלאות (לב למד תואר במדעי הקרקע והמים ברחובות).
אלבום הבכורה של לב, "רוצה לראות אתכם במקומי", יצא שנתיים מאוחר יותר, ב-1991. בפרק זמן זה, עד למועד יציאת האלבום, ניסה לב לעבוד, בין השאר, עם יזהר אשדות, צוף פילוסוף ומשה לוי עד שהגיע ללואי להב, שאהב את החומרים ששמע, ואף השקיע באלבום.
האלבום, בהפקתו של להב, נכשל לבסוף מבחינה מסחרית.
בראיונות טען לב שהסיבה לכישלון הייתה ההפקה המוזיקלית "האמריקאית" (המזוהה עם עבודות ההפקה של להב), שלקחה את השירים שלו והפכה אותם לדבר שונה בתכלית מהמקור לו התכוון.
בשנת 1992 הוזמן לב על ידי שלמה ארצי לעבוד ביחד על השיר "אני בא" באלבום "ירח".
על העבודה המשותפת, בו עבדו במשך מספר שעות על ליטוש הטקסט, סיפר אחר כך לב שרק אז הבין מה זה באמת לעבוד על טקסט לעומק.
השיר הפך לאחד מלהיטי האלבום, כשלב מתארח בשירת הפזמון בקולו.
בשנת 1995 הוציא לב את אלבומו השני, "עמיר לב".
את העבודה על האלבום החל לב עוד ב-1991, זמן קצר אחרי יציאת אלבומו הראשון, בעבודה משותפת עם יוסי אלפנט.
השניים הספיקו להקליט שני שירים ביחד, אך מותו הפתאומי של אלפנט בספטמבר של אותה השנה עצר את המשך תהליך העבודה על האלבום.
האלבום, ברוחו המוזיקלית של אלפנט ובהפקתו של עודד פרח, זכה לביקורות משבחות, וכלל מספר להיטים, ביניהם "אריה ורותי", "חבק אותי" ו"קסם".
לב עצמו, ציין לא פעם, שמבחינתו זה אלבומו הראשון באמת.
בשנת 1998 יצא אלבומו השלישי, "פעם בחיים", שבו בלטו השירים "כחול וירוק", "עננים שחורים", "ערב ראש השנה" ו-"My Girl".
בשנת 2005 יצא ביצוע חדש של אפרת גוש לשיר הנושא של האלבום, "פעם בחיים".
השיר, שהופיע באלבום הבכורה שלה, שימש גם כשיר הפתיחה של הסדרה "לתפוס את השמים".
בשנת 2000 יצא דואט של לב עם חיים אוליאל, "את הולכת לבד עכשיו" (מאלבומו של אוליאל, "סנדוק לעג'ב"), וכן אלבום ההופעה "הופעה חיה בבארבי", שכלל הופעות אורח של רפי פרסקי, אביתר בנאי וסיון שביט.
בנוסף, כתב לב לאריק סיני את השיר "מכור", שנכלל באלבום האוסף "המיטב" של סיני.
בשנת 2004 יצא אלבומו הרביעי של לב, "לפעמים אני מאושר", שזכה לביקורות טובות וכלל את השירים "פריז", "ותינוק", "לאן נעלם הים" (בו התארח בגיטרה יוני בלוך) ו"אוקטובר" (בו התארחה אפרת גוש).
הווידאו קליפים לשירים "קסם" ו"כחול וירוק" מאלבומיו הקודמים זכו בפרסים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
בסוף שנת 2008 החל לב להופיע עם חומרים חדשים מאלבומו החמישי, "הכל כאן".
האלבום, שיצא בראשית שנת 2009, מציג שינוי ביצירה ובטקסטים של לב, שהופכים חברתיים ופוליטיים יותר (לדוגמה, השירים "בלפור 7", "כביש 1", "פרדייז").
תימורה לסינגר כתבה בביקורת על האלבום: "ככל שהשירים באים מהמקום החברתי, כך הם פרטיים יותר.
לפעמים מדובר באמיתות שחוקות, אבל לב מצליח להדגיש את האמת שבהן.." בפברואר 2010 יצא אלבום ההופעה השני של לב "בזאפה (הופעה חיה)", בו מתארחים, בין היתר, ברי סחרוף וגבע אלון.
שלושתם אף משתפים פעולה ומנגנים יחד בשיר "כבוי".
יוסי חרסונסקי שיבח את האלבום וכתב בביקורת עליו: "אם הופעה אקוסטית – זה הדיסק הזה.
לחבור לחספוס, לאווירה, לזרימת הסיפורים.
לב השתתף בכתיבת מספר שירים באלבום "אתה נמצא כאן" של ברי סחרוף שיצא ב-2011, כולל שיר הנושא שנכתב יחד עם סחרוף ודן תורן.
מתוך האלבום זכו להצלחה "זמן של מספרים" ו"כלום זה לא סתם".
במהלך העבודה על אלבומו הבא התגבש ההרכב שליווה אותו לאחר מכן גם בהקלטות ובהופעות, וכולל את הגיטריסט רם אוריון, המתופף נווה קורן והבסיסט יונתן לויטל.
ב-24 בספטמבר 2013 יצא הסינגל "רכבת", לקראת אלבום שישי במספר.
לאחר מכן יצא הסינגל "לאן עפים הברווזים", ובמרץ 2014 יצא האלבום, שנקרא "נוגע בדרכון".
בעקבות אלבום זה זכה לב בפרס אקו"ם למחבר השנה.
במהלך שנת 2014 עבד לב עם להקת "האנשים" על אלבומם החדש, והתארח כזמר המוביל בשיר "התיק" של ההרכב "אנסי היומולדת" (בו חברים קוסטה קפלן, אסף עדן ורם אוריון).
בדצמבר באותה השנה יצא אלבומו של גבע אלון "תהיי איתי", אותו הפיק לב וגם השתתף בכתיבת השירים ובעיבודים.
לב השתתף גם בכתיבת כמה משירי אלבומו הבא של אלון, "מחפש שמיים", שיצא ב-2018.
בשנת 2016 הפיק לב את אלבום הסולו הראשון של תומר ישעיהו, בו גם השתתף בכתיבת המילים ובעיבוד השירים.
לקראת העבודה על אלבומו השביעי צירף לב ללהקתו את נגן כלי ההקשה היתאם בשארה, נגן העוד נתן זוהר ונגן הקמנצ'ה נעם דיין, בנוסף למתופף נווה קורן שניגן באלבומו הקודם.
ב-7 במרץ 2018 יצא הסינגל "סאנו ז'אוול", לקראת האלבום השביעי שלו.
ב-30 באפריל יצא הסינגל השני הנושא את שם האלבום, "חשמל מהשמש", וב-11 ביוני יצא הסינגל השלישי, "לא נהיה עשירים".
בשנת 2019 הלחין לב את שירה של המשוררת זלדה, "מול הים".
בהתבסס על שיר זה, יצרה האמנית דפנה אוודיש גולן את סרט האנימציה התיעודי "מול הים - לזכרו של עמית יאורי" (2020).
הסרט נעשה במסגרת פרויקט "פנים יום זיכרון" של בית אבי חי, לזכרו של שנפל במבצע צוק איתן ב-2014.
ביוני 2022, יצא אלבומו השמיני של לב, "רומה".
האלבום בהפקה המוזיקלית של רונן סאבו, ששותף גם לעיבודים (יחד עם אור גורפינקל), מצליח לשלב בין האמירה האישית בטקסטים הנוקבים של לב לבין הסאונד האלקטרוני שמזוהה עם העבודות של סאבו (עבד לאורך השנים, בין היתר, עם קרולינה, אסתר רדא וקותימאן).
קדמו ליציאת האלבום הסינגלים "לעמוד בתור", "חיפה", "העתיד קרוב" ו"מיליוני דולרים".
דודי פטימר כתב בביקורת על האלבום: "לב הוא הקול שלנו, הישראלים הפשוטים, אלו שנושאים משא כבד של קריזות מדברים קטנים, משלמים מחיר יקר מהנורמלי ומקבלים לרוב את עול המצב מבלי להילחם או להיאבק בטחנות רוח.
לב הוא המאבק שלנו והאלבום החדש הוא תמהיל הישראליות המשתנה בקצב מהיר."
ב-27 ביולי 2023 הוציא את הסינגל "שנות אור" עם אייל זוסמן.
בתחילת 2024 הקליט לב במועדון הבארבי בנמל יפו בתל אביב ובהשתתפות התזמורת האנדלוסית הישראלית אשדוד (16 נגנים) אלבום הופעה שיצא חודשיים מאוחר יותר.
בדצמבר 2025 יצאה גרסה מחודשת שלו ושל הזמרת נונו לשירו "כחול וירוק", במסגרת פרק סיום העונה של הסדרה מקום שמח ששודרה בכאן 11. בינואר 2026 השתתף לב באלבום "העולם זה לא מספיק" של הזמר והמפיק עטר מיינר בשיר "עסוק בעצמי", שכלל דגימה מוזיקלית מהשיר "מיליוני דולרים" של לב מאלבומו "רומה".
נוסף על עבודתו המוזיקלית, הגיש בעבר תוכנית אישית שבועית ב"רדיו מהות החיים" (ובתקופה מסוימת תוכנית משותפת עם יובל בנאי), ואף עסק בהוראת מתמטיקה לתלמידי תיכון בעיר עכו, ובעמקה.
עבד גם כמורה בבית הספר שפרירים בגבעת חיים איחוד.
לב מתגורר עם אשתו דנה וחמשת ילדיהם ביישוב כליל שבגליל ועוסק בגידול עיזים ובייצור שמן זית.
רוצה לראות אתכם במקומי (1991)
פעם בחיים - הופעה בבארבי (2024)
עמיקם לוי (נולד ב-19 בספטמבר 1955) הוא שחקן ובדרן ישראלי.
לוי הוא בוגר בית צבי, בעברו למד משחק מול מצלמה אצל רות דייכס, ובהמשך עבר לימודי משחק באוניברסיטת ניו יורק.
בשנת 1982 השתתף לוי בתפקיד אורח בסדרת הדרמה "מישל עזרא ספרא ובניו".
בשנת 1990 השתתף בסרט הקולנוע "שורו".
בין השנים 1992–1996 שיחק בסדרה "עניין של זמן" בטלוויזיה החינוכית בתור המורה להיסטוריה מנשה גבאי.
בשנת 1993 התארח באחד מפרקי הסדרה "קופיקו" והשתתף בסרט "הירושה" בבימויו של אמנון רובינשטיין.
בשנת 2005 בסדרה ההומוריסטית "בצפר" בערוץ ניקלודאון בתור מרגלית אלפחורס, מזכירת בית הספר הפיקטיבי "חבצלות".
בשנים 2006–2007 שיחק בעונות השלישית והרביעית של הטלנובלה "השיר שלנו" ב-yes בתור במאי הומוסקסואל של להקה צבאית.
בשנת 2010 לוי העלה את הצגת היחיד "אבאדי", המבוססת על חייו ונכתבה יחד עם רות דייכס.
בשנת 2011 השתתף בתפקיד אורח בקומדיית המצבים "החברים של נאור".
באותה שנה שיחק בתפקיד אורח בסיטקום "החיים זה לא הכל", בתפקיד סטפן, חבר של דוריס.
בשנת 2012 שב לגלם בסדרה "עניין של זמן" המחודשת את דמותו של המורה מנשה גבאי.
בשנת 2019 שיחק בסדרה "מתיר עגונות".
בשנת 2020 שיחק בסדרות "נבסו" ו"חזרות".
עמיקם קימלמן (נולד ב-8 בינואר 1956 בירושלים) הוא נגן סקסופון, מעבד ומלחין.
כיהן כמנכ"ל בית הספר למוזיקה רימון.
היה חבר בהרכבי הג'אז "משיכת יתר" ו-"Hard Jazz Knights".
קימלמן שירת בצה"ל כנגן ומעבד בתזמורת חיל האוויר.
בוגר האקדמיה למוזיקה באוניברסיטת תל אביב ומכללת ברקלי למוזיקה.
קימלמן ניגן, הלחין ועיבד מוזיקה למוזיקאים רבים בישראל, כגון גידי גוב, יהורם גאון, אלון אולארצ'יק, שלום חנוך, נורית גלרון ועוד.
קימלמן שימש גם כמעבד מוזיקלי ליצירות מחול לבמה ולריקודי עם של הכוריאוגרף שלמה ממן.
עבד בבית הספר רימון מיום הקמתו.
בשנת 1990 מונה למנהל האקדמי של בית הספר.
בשנת 2001 מונה גם למנהל הכללי של בית הספר, תפקיד אותו נשא עד 2014. לאחר מכן ממשיך להימנות עם צוות המורים בבית הספר.
משמש גם כמנצח וכמנהל המוזיקלי של תזמורת הג'אז של תל אביב.
קימלמן מוביל את חמישיית "The Human Factory", ומשמש כמנהל האמנותי של לייבל הג'אז הישראלי "Jazz972".
מכהן גם כראש מגמת המוזיקה "ביכורים" בחבל אשכול.
ב-1992 הלחין את פסקול הסרט "קיץ אצל אריקה".
ב-2015 יזם את הפסטיבל הבינלאומי יפוג'אז ומנהלו האומנותי.
משיכת יתר (1988), במסגרת להקת משיכת יתר
המנגינות הגדולות של מיקי גבריאלוב (2010), בהרכב "חמישיית עמיקם קימלמן"
עמיקם גוּרביץ' (6 באוגוסט 1929 – 19 ביולי 2018) היה קריין רדיו ישראלי, שנודע בקריאתו האמנותית, בעיקר בתנ"ך.
עמיקם גורביץ' נולד ב-1929 בתל אביב, בנם של יצחק גורביץ', איש העלייה הרביעית, מורה ומנהל בית ספר, ונחמה גורביץ', מורה לפסנתר.
למד בעירו בבית החינוך לילדי עובדים בתל אביב, בבית הספר לדוגמה ובתיכון חדש.
מנעוריו היה חבר בתנועת "השומר הצעיר" ומגויס לגדנ"ע של "ההגנה".
בשנת 1946 החל ללמוד בבית הספר החקלאי כדורי.
במלחמת העצמאות התנדב עם בני כיתתו לפלמ"ח, לפלוגה ד' של הגדוד הראשון בחטיבת יפתח.
השתתף בקרב משמר העמק ובקרבות בגליל העליון.
בני מחזורו התאחדו עם הכשרת מעוז.
בהפוגה הראשונה ובמבצע דני הוצב כרץ-אופנוען במטה הפלמ"ח בתל אביב, וביולי 1948 נמנה עם הכיתה המייסדת של הגדוד העשירי (המשוריין) של חטיבת הראל, שפעל בחזית ירושלים.
בסוף שנת 1948 נשלח לאירופה מטעם המוסד לעלייה ב' ושימש כקצין אלחוט באוניית העולים "עצמאות", בעשר הפלגות שבה הובאו ניצולי השואה לישראל.
בשנת 1950 החל ללמוד לתואר בוגר במדעי הרוח והחברה באוניברסיטה העברית בירושלים ולהשתלם באקדמיה למוזיקה.
באותה שנה התקבל ל"קול ישראל" כקריין, כמגיש וכעורך תוכניות רדיו.
היה פעיל בהסתדרות הסטודנטים וערך את עיתונה.
ניהל את תא מפ"ם של הסטודנטים, ובראשית 1953 מונה לשומר ראשו של משה סנה בעת הקרע במפ"ם סביב היחס למשפטי פראג.
באותה שנה ערך את השבועון "שמאל", ביטאון השמאל הסוציאליסטי שבהנהגת סנה.
ב-1956 עבר ללמוד משפטים בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב וסיים בתואר בוגר.
מ-1970 למד לתואר בוגר בלשון עברית באוניברסיטת תל אביב ולאחר מכן למד לתואר מוסמך באוניברסיטה העברית.
בשנות ה-80 כיהן כראש המחלקה ללימודי תעודה בעריכה לשונית ובתרבות הדיבור בירושלים.
בשנת 1958 כיהן כמנהל המחלקה לתפקידים מיוחדים בוועדת העשור לישראל.
במסגרת זו ארגן והנחה את חידון התנ"ך הראשון.
מאז שנות ה-60 ועד 2008 קרא גורביץ את ה"יזכור" ופסוקי תנ"ך בטקס הדלקת המשואות שנערך בערב יום העצמאות בהר הרצל.
ב-2009, בטקס הראשון שבו הוחלף, הוא השתתף כאחד משנים-עשר מדליקי המשואות.
בשנת 1961 נמנה עם הצוות המייסד של בית הספר הגבוה לאמנויות הבמה "בית צבי", ולימד בו "תרבות הלשון העברית" עד לפרישתו ב-1994.
היה מבכירי הקריינים שהקריאו את "פרקי היום בתנ"ך" בשידורי "קול ישראל" במסגרת המדור להווי ומסורת יהודית.
הוא הנחה טקסים לאומיים רבים.
בראשית שנות ה-60 ייסד את הוצאת הספרים "עמיקם".
בשנת תשס"ו-2006 הוענק לו התואר יקיר תל אביב.
בנו, איתי גורביץ', הוא עיתונאי ועורך, ובתו נירית גורביץ' היא עורכת התרבות של "גלובס".
בתו הפקידה את הארכיון האישי שלו בספרייה הלאומית בשנת 2019.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו ברחוב לוי יצחק 11.
עמיקם אלעד (נולד ב-26 ביוני 1946) הוא פרופסור בגמלאות בחוג ללימודי האסלאם והמזרח התיכון באוניברסיטה העברית בירושלים.
עמיקם אלעד נולד וגדל בירושלים, למד בתיכון ליד"ה, שם למד במגמה מזרחנית.
עשה את חוק לימודיו מהתואר הראשון לשלישי בשנים 1967–1986 בחוג ללימודי האסלאם והמזרח התיכון באוניברסיטה העברית.
מלמד באוניברסיטה החל מ-1983, עבודת הדוקטורט שלו עסקה בנושא: "קווים להתפתחות הצבא העבאסי (במיוחד יחידות אהל ח'ראסאן ואלאבנאא עם דגש על תקופת אלאמין ואלמאמון".
העבודה נעשתה בהנחייתו של פרופסור דוד איילון והיא הוגשה בשנת 1986. אלעד מונה למרצה בשנת 1990, ב-1999 מונה לפרופסור חבר, שימש ראש החוג ללימודי האסלאם והמזרח התיכון.
שהה בשבתונים כפרופסור אורח בבית הספר ללימודי המזרח ואפריקה שבאוניברסיטת לונדון, במכון המזרחני שבאוניברסיטת אוקספורד ובמחלקה לתרבויות המזרח הקרוב והתיכון שבאוניברסיטת טורונטו.
תחום המחקר העיקרי של עמיקם אלעד הוא ההיסטוריה של המזרח התיכון בימי הביניים.
ההיסטוריה הפוליטית והחברתית – תרבותית של הח'ליפות העבאסית הקדומה (833-750).
ההיסטוריה של סוריה רבתי (אלשאם) ובמיוחד של ארץ-ישראל בתקופה המסלמית הקדומה, עם דגש מיוחד על תולדות ירושלים בתקופה זו.
שיאו של המחקר על ירושלים הוא ספרו "ירושלים בימי הביניים ופולחן מוסלמי: מקומות קדושים, טקסי פולחן ועלייה לרגל" בתחום מחקר זה (ההיסטוריה של ארץ-ישראל בתקופה המסלמית הקדומה) פרסם מספר כתובות ערביות חשובות.
חקר ההיסטוריוגרפיה הערבית הקדומה: יצירת מתודה לחקר המקורות הערבים הקדומים; התמקדות בחיבורים הקדומים על כיבושי הערבים; יצירת מתודה לחקר חיבורים אלו, המאפשרת בדיקה מדוקדקת של המקורות, דרכי המסירה של המסורות הקדומות, וקביעת הערך ההיסטורי שלהן.
נושא מרכזי בו דן בספרו, ואחר כך במספר מאמרים
הוא הסיבות שהניעו את הח'ליף האומיי עבד אלמלכ (שלט 705-685) לבנות את כיפת הסלע.
מחקרו של גולדציהר (1921-1850) ביסס ופיתח את הדעות וההערכות שהובעו על ידי מלומדים בני זמנו ואף אלו שקדמו לו.
התזה המרכזית של גולדציהר היא כי יש לחפש את הדחיפה לקדושתה של סוריה רבתי באסלאם (הכוללת את ארץ ישראל) בשדה הפוליטיקה האומיית, כלומר במאמצים הרבים והמכוונים של האומיים להעלות את חשיבותה הפוליטית.
הקמתה של כיפת הסלע הווה את גולת הכותרת של מאמצים אלו.
עבד אלמלכ התכוון להטות את החג' ממכה לירושלים כיוון שחשש פן הח'ליף המתחרה במכה, עבדאללה ב.
אלזביר יכפה על הסורים העולים לרגל להצטרף אליו.
גויטיין התנגד לתזה שפיתח גולדציהר באמרו "לא בשדה הפוליטיקה אלא בשטח הדת בלבד צריכים אנו איפוא לבקש את הדחיפה המקורית לקדושתה של ארץ ישראל באסלאם הקדום."
וכי הסיבה המרכזית לבניית כפת הסלע הייתה התחרות של דת האסלאם החדשה עם הנוצרים והנצרות הדומיננטית בסוריה ובמיוחד בירושלים.
חוקרים מעטים מאוד "נשארו נאמנים" לתאוריה של גולדציהר.
מרבית המלומדים בני זמננו תומכים בתזה של גויטיין ומפתחים מתוכה רכיבים שונים.
החוקרים הללו לא בדקו בקפידה את מערכת נימוקיו של גויטיין.
במאמרים שונים ובספרו, בדק אלעד בפעם הראשונה את מכלול נימוקיו של גויטיין וטיעוניו והגיע למסקנות שונות משלו.
הוא הראה כיצד האומיים השקיעו מאמצים כבירים בתחומים שונים להאדיר את מעמדה של ירושלים וקדושתה.
הם מעידים על מעמד יוצא דופן שביקשו האומיים הראשונים להקנות לירושלים.
במישור המקומי נראה שהעיר הייתה המרכז הפוליטי-מנהלי לפחות של מחוז (ג'נ) פלסטין במשך 30–40 שנה.
אמנם אין לנו עדויות מפורשות בכתב על היותה של ירושלים עיר הבירה של מחוז פלסטין, אולם המאמצים הכבירים שהשקיעו האומיים בפיתוח העיר בתחומים שונים אינם מותירים מקום לספק.
במישור האסלאמי הכללי נראה כי היה בכוונתם של האומיים לפתח מרכז פוליטי-דתי, שאם לא יעלה על מכה ויבטל את קדושתה, לפחות ישווה לה.
מגמה זו החלה בתקופת שלטונו של מעאויה ב.
אבי ספיאן (שלט 680-661) והסתיימה בתקופת שלטונו של סלימאן ב.
עבד אלמלכ (717-715), שהחל לבנות את רמלה כעיר המרכזית במחוז.
הוא לא גילה יחס של הערצה לירושלים כפי שגילו אביו ואחיו לפניו.
העדויות על המאמץ יוצא הדופן של ירושלים בראשית התקופה האומיית מאששות ומחזקות במידה רבה את טענתו של גולדציהר כי המאבק עם עבדאללה ב.
אלזביר הוא שגרם לעבד אלמלכ לבנות את כפת הסלע ולנסות להסיט את החג' ממכה לירושלים.
אחד הנושאים המרכזיים שנידונו כבר במאמרו
ובעיקר בספרו, היה דיון נרחב ב "ספרות שבחי ירושלים (בערבית פצ'אאל בית אלמקדס/אלקֻדְס), שהתחברה ונפוצה כבר בתקופה האומיית (750-661).
הדיון התרכז בחשיבותן של המסורות הללו ללימוד היבטים היסטוריים וגאוגרפיים של ירושלים בתקופה האומיית ובראשית התקופה העבאסית.
אחד ההיבטים שנידונו על ידו בהרחבה היה בדיקה מדוקדקת של האסנאד, קרי, שלשלת המוסרים במסורות הללו ויצירת קריטריונים שבאמצעותם אפשר להגיע לנתונים שונים לגבי זמן הפצת החדית', האדם האחראי להפצתו, מקום ההפצה או חיבור המסורת וכדומה.
עיקרי ממצאיו של אלעד בחקר האסנאד של ספרות זו תומכים בדעה המקובלת במחקר (שנעזרה במתודה שונה, קרי, בעיקר ניתוח גוף המסורות ותוכנן, והנסיבות הפוליטיות-דתיות להיווצרותן), בדבר קדמותן של "מסורות שבחי ירושלים." קבוצה אחת בסוג זה של מסורות מעניינת במיוחד.
זוהי קבוצה של מסורות המספקת מידע היסטורי-טופוגרפי חשוב ביותר לחקר תולדות ירושלים.
לחלקן, כמו המסורות על כיבוש ירושלים, מקבילות בחיבורים אחרים קדומים יחסית.
לחלק אחר אין מקבילות מחוץ ל"ספרות שבחי ירושלים".
מכאן חשיבותה יוצאת הדופן של ספרות זו.
המסורת החשובה ביותר היא זאת המתייחסת לבנייה במקביל, של כיפת הסלע ומסגד אלאקצא והפולחן הקדום בכיפת הסלע בתקופת שלטונו של הח'ליף האומיי עבד אלמלכ (שלט 705-685).
נושא נוסף שנידון על ידי אלעד בספרו הוא העלייה לרגל של המסלמים לירושלים והפולחן שהתקיים בה בעיקר בתקופה האומיית.
במסגרת הנושא הובא בפעם הראשונה תיאור שלם ומפורט של מסלול הביקור במקומות המקודשים למסלמים בירושלים, הנזכר בחיבור של שבחי ירושלים מתחילת המאה ה-11. מסלול זה, או דומה לו היה ידוע לעולי הרגל ולמבקרים במקומות המקודשים בירושלים עוד בתחילת או אמצע המאה ה-10.
ה"מהפכה העבאסית" ודפוסי שלטון ומנהל בח'ליפות העבאסית הקדומה (750-833)
עד סוף שנות השישים של המאה העשרים הוצגה המהפכה העבאסית על ידי חוקרי ההיסטוריה המוסלמית בכלל, והתקופה העבאסית בפרט, כמהפכה פרסית לאומית.
הח'ליפות העבאסית הוצגה מראשיתה כח'ליפות פרסית, כאנטי תזה ל "ממלכה הערבית" האומיית.
היו אלו בעיקר מחקרם של משה שרון (ובמקביל לו פארוק עמר),
שגרמו למהפכה רבתי בחקר הנושא ושינו את הדעות המקובלות על המהפכה העבאסית.
המסקנה החשובה ביותר במחקרם, היא, כי מנהיגיה הבכירים של הדעוה היו ברובם המכריע ערבים וכי המהפכה העבאסית נשענה בעיקר על כוחות שבטים ערבים מח'ראסאן (בעיקר ממוצא שבטי דרומי), שהוו את חלקו העיקרי של הצבא של אבו מסלם, הוא צבא אהל ח'ראסאן.
מכאן שלא הייתה זו מהפכה איראנית, ודאי לא מהפכה לאומית פרסית, ביטוי אנאכרוניסטי לתקופה הנידונה.
רוב החוקרים אמצו את מסקנותיהם של שרון ועמר לגבי אופייה של המהפכה העבאסית.
אולם המחקרים על הח'ליפות העבאסית הקדומה לא יישמו את מסקנותיהם.
שכן אימוץ מסקנות המחקרים של שרון ועמר (אפשר להוסיף כאן, בהסתייגות מה, ובאופן חלקי אף את שעבאן) מחייב גם רוויזיה מחשבתית באשר לחקר דפוסי השלטון והמנהל של הח'ליפות העבאסית הקדומה.
בשורה של מאמרים הגיע אלעד אל המסקנה כי המעבר מהשושלת האומיית (בשנת 750) אל השושלת העבאסית הוא מעבר משושלת ערבית אחת אל שושלת ערבית אחרת.
השינויים שחלו בח'ליפות העבאסית לא היו חדים ופתאומיים.
דפוסי שלטון ותרבות לא השתנו בבת אחת אלא בתהליך ארוך ומתמשך, עליו לא עמדו חוקרי ההיסטוריה העבאסית.
לאור זאת, דן באופיים של תהליכים אלו, במיוחד את האספקטים של המעבר מהתקופה האומיית אל התקופה העבאסית.
מסקנתו המרכזית הייתה כי יש לדחות את הדעה הרווחת עדיין כי אחד הדברים המאפיינים את הח'ליפות העבאסית הקדומה הוא השתלטות האיראנים על הח'ליפות ואת הקביעה האוטומטית כמעט, כי הח'ליפות העבאסית היא מראשיתה מדינת המואלי, קרי, האיראנים.
ראייה אוטומטית זו של שוויון וזהות מיידית בין מואלי לפרסים, וכל הנגזר מראייה זו, תרבות פרסית, דומיננטיות פרסית במנהל ובמיוחד בצבא, היא ראייה מטעה ולא נכונה.
ברי לו כי "חדירת" המואלי לח'ליפות והשפעתם היו הדרגתיים ובתחילה בוודאי בתחומים בעלי חשיבות משנית.
בתחום המרכזי והמכריע, קרי, הצבא, כמעט ואין אנו מוצאים אותם; בוודאי לא כמפקדים חשובים או כיחידות צבאיות גדולות.
מגמת העליונות של הערבים והערביות נמשכה עמוק לתוך השלטון העבאסי.
העקרונות התרבותיים-אתניים, למשל לגבי היחס בין המואלי והערבים שנקבעו והתבססו בתקופת הח'ליפים ישרי הדרך ראשידון (שלטו מ-661-632) והאומיים (שלטו מ-750-661), היו קיימים לפחות עוד בתקופת הארון אלרשיד (מת 809).
הח'ליפים העבאסים התמודדו עם בעיות שבטיות חריפות וקשות ברחבי הח'ליפות, בעיות שלא התמצו אך במאבקים שבטיים אלא גם במרידות והתקוממויות על רקע שבטי.
מספר חוקרים פרסמו מחקרים על המהפכה העבאסית, בהם כמה טענות/דעות חדשות, הסובבות סביב נושאים מרכזיים בתולדות המהפכה העבאסית.
הוויכוח העיקרי נסוב בעיקר סביב המוצא האתני של המשתתפים בדעוה ובצבאה.
לדידם של החוקרים הנזכרים, מרביתו המכריעה של הצבא של אבו מסלם הייתה ממוצא איראני.
בחן אלעד כמה מהעדויות והטיעונים של ה"רויזיוניסטים החדשים" הללו של המהפכה העבאסית.
הוא מבקש להראות כי העדויות עליהם הסתמכו אינן יכולות לשמש כהוכחה לכך כי צבא המהפכה העבאסי (אהל ח'ראסאן) היה לא ערבי (איראני).
אחת המסקנות החשובות אליהן הגיע היא כי אין להסתמך על מספרי צבאות, אוכלוסיות וכדומה שנמסרו במקורות הערביים בימי הביניים הקדומים והמאוחרים כאחד.
ברוב רובם של המקרים מספרים אלו אינם תקפים ומסוכן מאוד להסתמך עליהם.
בנושא זה כתב אלעד מספר מאמרים בהם דן בראשית הכתיבה ההיסטורית על ידי הערבים, עם דגש על כתיבת ההיסטוריה של כיבושי הערבים בסוריה רבתי (אלשאם), הכוללת גם את ארץ-ישראל.
הוא הגיע אל המסקנה כי כתיבת ההיסטוריה של כיבושי הערבים החלה מיד לאחר סיום הכיבושים, קרי מאמצע המאה ה-7 לספירה.
הוא גילה שני חיבורים קדומים על כיבושי הערבים, האחד מסוף המאה ה-1 לספירה והשני קדום עוד יותר, מאמצעיתה של מאה זו.
לכך יש כמה השלכות ישירות ובלתי ישירות על הוויכוח הכללי הקיים בקרב המזרחנים למן המאה ה-19: מתי החלו המסלמים להעלות על הכתב את מסורותיהם וכן מתי נכתבו הספרים הראשונים בערבית.
בנושא הנידון נכתב מאמר המתנגד לתזה שהעלה פרד מ.
Donner) כי העדה המסלמית מראשיתה, נעדרה כל מאפיין של זהות קיבוצית מוסלמית וכי היא מתאפיינת ומוגדרת כעדת מאמינים חסידים יראי שמיים, המגלים חוסר עניין מוחלט בהיסטוריה ובכתיבתה עד לראשית המאה ה-8 לספירה.
אלעד סיים את ספרו העוסק ביחסים בין העבאסים הראשונים ופלגי הטאלבים (העל ידיים) השונים שבמרכזו הדיון במרד של מחמד ד'ו אלנפס אלזכייה (בשנת 762), בתקופת שלטון הח'ליף העבאסי השני, אבו ג'עפר אלמנצור (שלט 775-754).
עמיר תורג'מן (נולד ב-5 באוקטובר 1972) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ.
תורג'מן החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של מכבי עירוני אשדוד, ובגיל 17 עבר בהשאלה למחלקת הנוער של מכבי תל אביב.
את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון ערך לקראת סיום עונת .
לאחר 3 עונות במועדון, שכללו גם אליפות (), חזר תורג'מן לעירוני אשדוד, שם החל לפרוח וכבש בעונתו השנייה בקבוצה () 17 שערי ליגה.
גם בעונתו השלישית בקבוצה כבש תורג'מן 17 שערים, שהעניקו לו את תואר מלך השערים (בצוותא עם חיים רביבו).
לדאבונו, גם כיבושיו הרבים לא עזרו לקבוצתו, שירדה ליגה בסיום העונה.
תורג'מן, שלא רצה לשחק בליגה השנייה, עבר בסיום העונה להפועל חיפה.
בחיפה כבש תורג'מן 13 שערים, ועונה לאחר מכן עבר (מעט אחרי פתיחת העונה) למכבי חיפה.
בעונה זו כבש 9 שערים (2 בהפועל, 7 במכבי).
לאחר מכן חזר לאשדוד, לשתי עונות, כשבשנייה הוא כובש 19 שערים.
בסיום עונת נרכש כרטיס השחקן שלו על ידי הפועל חיפה, שבדיוק זכתה באליפות.
הוא שיחק במועדון שתי עונות, וכבש בהן 14 ו-13 שערים בהתאמה, בנוסף לכמה שערים מכריעים במשחקי הקבוצה באירופה.
בעונה לאחר מכן הוא חזר למכבי תל אביב.
כמות ההבקעות שלו קטנה יחסית (רק 4 שערים בעונה הראשונה ו-7 בשנייה), אך הוא זכה עם הקבוצה בגביע () ובאליפות ().
לאחר מכן שיחק עונה בבית"ר ירושלים וחזר לאשדוד (הפעם לקבוצה המאוחדת).
לאחר עונה באשדוד החליט תורג'מן לנסות את מזלו במגרשי הליגה הלאומית, כשאת עונותיו האחרונות הוא מעביר בהכח עמידר רמת גן ובהפועל נצרת עילית.
לזכותו של תורג'מן 13 הופעות ו-2 שערים בנבחרת ישראל.
לאחר פרישתו חזר תורג'מן לקבוצת נעוריו, מכבי תל אביב, והחל לאמן את קבוצת הנוער של המועדון.
בעונת זכה תורג'מן בדאבל עם קבוצת הנוער, ובעונת זכה עמה באליפות שנייה ברציפות.
לקראת עונת מונה לתפקיד ראש מערך הסקאוטינג במכבי תל אביב.
ב-28 בינואר 2016 זכה למשרת אימון הבוגרים הראשונה בקריירה שלו, כשהחליף את פטריסיו סייג כמאמנה של בית"ר תל אביב רמלה מליגת המשנה.
ב-17 במאי 2016 מונה תורג'מן לעוזר מאמן נבחרת ישראל, תחת אלישע לוי.
ב-10 באוקטובר 2017 מונה תורג'מן למאמן מ.ס.
אשדוד מליגת העל, אך לא הצליח לחלץ את הקבוצה מתחתית הטבלה וב-24 באפריל 2018 סיים את תפקידו במועדון.
ב-18 בנובמבר 2018 מונה למאמנה של בני סכנין, אך פוטר מתפקידו ב-20 בינואר 2019.
ב-26 במאי 2019 מונה תורג'מן למאמן סקציה נס ציונה, לאחר שעלתה לליגת העל.
ב-5 בפברואר 2020 פוטר, לאחר שקבוצתו נחלה חמישה הפסדים רצופים ללא כיבוש שער.
בדצמבר 2020 פוטר מהפועל כפר סבא.
כמאמן הנוער של מכבי תל אביב:
עמיצור שפירא (ה' בתמוז ה'תרצ"ב, 9 ביולי 1932 – כ"ז באלול ה'תשל"ב, 6 בספטמבר 1972) היה מאמן אתלטיקה וחבר משלחת ישראל באולימפיאדת מינכן (1972), מקורבנות טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן שביצע ארגון הטרור "ספטמבר השחור".
עמיצור שפירא נולד ב-1932 בתל אביב ולמד בגמנסיה העברית הרצליה.
ב-1952 הוסמך כמורה לחינוך גופני, והחל לעבוד כמורה לחינוך גופני ברמת גן ולאחר מכן בבית הספר החקלאי מקוה ישראל.
שפירא אימן אתלטיקה קלה באגודת הפועל תל אביב באצטדיון המכבייה הישן ונחשב לאחד המאמנים החשובים ביותר באתלטיקה הקלה הישראלית.
הוא ליווה את נבחרות ישראל כמאמן לאומי במפעלים ותחרויות בינלאומיות רבות וכמאמן אולימפי באולימפיאדת טוקיו 1964. חניכיו הגיעו להישגים רבים, והוא זכה למעמד מוערך בתחום החינוך הגופני.
במקביל לעבודתו כמאמן אתלטיקה קלה, לימד אתלטיקה קלה וכדוריד במדרשה למורים לחינוך גופני במכון וינגייט.
הוא שימש זמן רב רכז האתלטיקה הקלה בבית הספר למאמנים במכון וינגייט ובמסגרתו הכשיר מאמנים רבים בתחום זה.
חניכיו הבולטים כמאמן היו שלמה ניצני, מרים סידרנסקי, אילנה גרבורג, קלרה פלום, ציון חצרוני ואסתר רוט-שחמורוב.
הוא החל לאמן את שחמורוב כאשר הייתה בת 14 והבין כי היא נחנה בכישרון אתלטי נדיר.
במשך שש שנים הקדיש את כל מאמציו לקדמה, ומקצועיותו ויכולת האימון יוצאת הדופן שלו נשאו פרי.
כבר בשנת 1970 זכתה שחמורוב במדליית זהב באליפות אסיה שנערכה בבנגקוק.
ב-1972 נסע איתה לאולימפיאדת מינכן כמאמנה האישי, שם היא זכתה להצלחה מסחררת.
היא עלתה לחצי הגמר בריצת 100 מטר וריצת חצי הגמר במקצועה הראשי - 100 מטר משוכות.
במהלך אולימפיאדת מינכן התרחשה הטרגדיה הגדולה של שפירא, שעמד לקטוף את פרי השקעתו הגדולה, אך נרצח על ידי מחבלים פלסטינים ולא זכה לצפות בהצלחתו יוצאת הדופן באתלטיקה הישראלית.
הוא השאיר אחריו אישה, שושנה, וארבעה ילדים (שניים מנישואים קודמים).
בשנת 1974, כשנתיים לאחר מותו, התפרסם הספר "אתלטיקה קלה בבית הספר - פרקים מעיזבונו של מורה מאמן".
זהו ספר הדרכה מפורט על הוראת אתלטיקה קלה בבתי ספר, שהתבסס על עזבונו הספרותי מקצועי של עמיצור, שתכנן לכתוב ספר מקיף בנושא זה.
את הספר ערך עמנואל גיל שהסתייע בכתב היד של עמיצור ובחומר רב שהובא על ידי תלמידיו ונמסר לעורך בידי חניכתו בתיה פוקס (לזניק).
בסיוע אשתו יצא הספר לאור לאחר מותו וגם כיום משמש חומר עזר חשוב למורים לחינוך גופני.
המכללה האקדמית בווינגייט עורכת מאז מותו מדי שנה את "מרוץ עמיצור" לזכרו, בו משתתפים תלמידים, סטודנטים וקבוצות אתלטיקה מרחבי הארץ.
עמיר מנור (נולד ב-31 בדצמבר 1979) הוא במאי קולנוע ועיתונאי ישראלי.
מנור הוא יליד ראשון לציון, בוגר תואר ראשון בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
במהלך לימודיו ביים את הסרטים "שמש זלעפות" (30 דקות) בכיכובם של ערן פסח וטלי שרון, "אדומים" (40 דקות), "חורבה" (47 דקות) ו"ארצות" (28 דקות).
ב-2012 יצא לאקרנים חיותה וברל, סרטו העלילתי הארוך הראשון, בכיכובם של רבקה גור ויוסף כרמון.
סרטו "אדומים", המבוסס באופן חלקי על התנסויותיו בקומונה בחיפה, מספר את קורותיה של קומונה תל אביבית המתפרקת בליל האחד במאי בעקבות מתחים אידאולוגיים בין חבריה.
הסרט זכה בפרס על שם ענת פרחי לדרמה הטובה ביותר בפסטיבל ירושלים 2007, וכן השתתף בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי במיאמי.
הסרט בכיכובם של אפרת אביב, גל פרידמן, איתי שור ונגה פוגל, הוקרן בסינמטקים ובאולמות האוזן השלישית.
אופי הקומונה בא לשקף את תפיסת עולמו המרקסיסטית של מנור.
"חורבה" בכיכובם של אפרת אביב, דאנה איבגי ומיכאל אלוני, מתאר את מעללי שלושת רוצחיו של אסף שטיירמן בחורבה בה שהו לאחר הרצח.
סרט זה שאף הוא זכה להקרנה מסחרית באולמות האוזן השלישית ובסינמטקים, קיבל ביקורות אוהדות ממבקרי הקולנוע ואף הושווה לסרט אלפנט.
"ארצות" מבוסס על סיפורה האמיתי של משפחה פלסטינית ממזרח ירושלים המכניסה לביתה אם חד הורית יהודיה ובנה.
מימונו של הסרט נעשה באמצעות פרסי הזכייה על סרטו הקודם ובתמיכת קרן שרת ועמותת עיר עמים.
"חיותה וברל", מספר על היום האחרון בחייהם של זוג זקנים, חיותה (רבקה גור) וברל (יוסף כרמון), ותיקי תנועת העבודה, שחיים בדרום תל אביב, ומתמודדים מול ניכור הסביבה, והשינויים האידאולוגים שעברו על החברה הישראלית.