tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אבובאקר דמבה קמארה הוא כדורגלן גינאי המשחק בעמדת החלוץ בפטאלינג ג'יה סיטי.
קמארה החל לשחק כדורגל בקבוצת סאטלייט במולדתו, ובגיל 18 הגיע לצרפת והצטרף לקבוצת אז'אקסיו.
תחילה שיחק בקבוצת המילואים של המועדון, ואת הופעת הבכורה שלו בליגת העל הצרפתית ערך ב-21 בספטמבר 2013, כשנכנס כמחליף בהפסד 0–2 לסטאד רן.
ארבעה ימים לאחר מכן כבש את שערו הראשון בקריירה, בניצחון 2–1 על אולימפיק ליון.
בסך הכל ערך קמארה 20 הופעות בליגה הבכירה בצרפת, בהן כבש שני שערים.
ביולי 2014 חתם קמארה בקבוצת גזיאנטפספור מליגת העל הטורקית, במדיה שיחק שנה וחצי וכבש ארבעה שערים ב-23 הופעות ליגה.
בפברואר 2016 חתם בקבוצת FC פריז מליגת המשנה הצרפתית, ובתום העונה ירד עמה לליגה השלישית ונשאר לעונה נוספת במועדון.
בקיץ 2017 חתם קמארה באנורתוסיס פמגוסטה מליגת העל הקפריסאית, ולאחר עונה אחת בה כבש שישה שערי ליגה חזר לצרפת וחתם בקבוצת טרואה מליגת המשנה.
בינואר 2019 הושאל לקבוצת רד סטאר, ובתום העונה ירד עמה לליגה השלישית וחזר לטרואה.
ב-20 בספטמבר 2019 הגיע קמארה לישראל וחתם לעונה אחת בהפועל תל אביב.
שלושה ימים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשפתח בהרכב בהפסד 0–3 להפועל באר שבע.
ב-6 באוקטובר 2019 כבש בפנדל את שער הבכורה שלו, במשחק מול הפועל רעננה שהסתיים בתיקו 2–2. הוא שוחרר מהקבוצה בינואר 2020.
ב-29 בפברואר 2020, קמארה חתם בפטאלינג ג'יה סיטי מליגת העל המלזית.
ב-6 בספטמבר 2011 ערך קמארה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גינאה, במשחק ידידות נגד .
ב-28 במרץ 2017 כבש את שערו הראשון במדי הנבחרת, במשחק ידידות מול .
דמאסקיוס , המכונה "אחרון הנאופלאטוניסטים", היה הסכולארכס (ראש בית הספר) האחרון של האקדמיה האפלטונית.
הוא היה אחד הפילוסופים הפגניים שנרדפו על ידי יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, בראשית המאה ה-6 לספירה, ונאלץ לזמן מה לחפש מקלט בחצר המלוכה הפרסית, לפני שהותר לו לחזור לאימפריה הביזנטית.
חיבוריו ששרדו כוללים שלוש פרשנויות על יצירותיו של אפלטון, וטקסט מטאפיזי שכותרתו "קשיים ופתרונות של עקרונות ראשונים".
דמאסקיוס נולד בדמשק שבסוריה, ממנה נגזר שמו: שמו הסורי אינו ידוע.
בנעוריו המוקדמים נסע לאלכסנדריה, שם בילה 12 שנים, בחלקן כתלמידו של תיאון, רטוריקן, ובחלקן כמרצה לרטוריקה.
אז שוכנע על ידי המורה שלו איסידורוס להסיט את המיקוד שלו לפילוסופיה ומדע, ולמד תחת הרמיאס ובניו, אמוניוס והליודורוס.
בהמשך חייו נדד לאתונה והמשיך בלימודיו תחת מרינוס משכם, המתמטיקאי, זנודוטוס, ואיסידורוס, הדיאלקטיקן.
מאתונה חזר לאלכסנדריה, שם הורה פילוסופיה, ואז שוב עבר לאתונה.
הוא הפך לחבר קרוב של איסידורוס, ירש אותו כראש האקדמיה האפלטונית בסביבות שנת 515, וכתב את הביוגרפיה שלו, שחלקה נשמר בביבליותקה של פוטיוס.
דמאסקיוס שימש כ"דיאדוכוס" האחרון – ראשה האחרון של האקדמיה האתונאית עד סגירתה בשנת 529 על ידי הקיסר יוסטיניאנוס הראשון.
בעקבות הסגירה, דמאסקיוס, יחד עם שישה מעמיתיו, ביקש מקלט, ככל הנראה בשנת 532, בחצרו של המלך הסאסאני ח'וסרו הראשון.
הם מצאו את התנאים בלתי נסבלים, וכאשר בשנת 533 יוסטיניאנוס וח'וסרו סגרו הסכם שלום, נקבע כי יש לאפשר לפילוסופים לחזור.
ההערכה היא כי דמאסקיוס חזר לאלכסנדריה ושם התמסר לכתיבת חיבוריו.
בין תלמידיו של דמאסקיוס, החשובים ביותר הם סימפליקיוס מקיליקיה, הפרשן הנודע של אריסטו, אפיקטטוס, ואולאמיוס .
את חיבורו "חיי איסידורוס" הקדיש לתלמידתו תאודורה מאמסה.
אין לנו פרטים נוספים על חייו; אנו רק יודעים שהוא לא יסד בית ספר חדש, וכך הפילוסופיה הנאופלאטוניסטית סיימה את קיומה החיצוני.
אולם רעיונות נאופלאטוניסטים נשמרו בכנסייה הנוצרית עד לתקופות המאוחרות של ימי הביניים, בעיקר באמצעות ההשפעה האדירה שהפעילה הקורפוס הפסאודו-דיוניסי.
מזוצ'י (Mazzucchi, 2006) מזהה את דמאסקיוס עצמו כמחבר הכתבים הפסאודו-דיוניסיים, "המתקפה הנגדית האחרונה של הפגניים".
החיבור העיקרי שלו נקרא "קשיים ופתרונות של עקרונות ראשונים" (ἀπορίαι καὶ λύσεις περὶ τῶν πρώτων ἀρχῶν).
הוא בוחן את טבעו ותכונותיו של אלוהים ואת נפש האדם.
בחינה זו עומדת, בשני אספקטים, בניגוד בולט לזו של סופרים נאופלאטונים מסוימים אחרים.
היא נקייה באופן בולט ממיסטיקה מזרחית, והיא אינה מכילה פולמוס כנגד הנצרות, שלתורותיה למעשה אין אף אזכור.
מכאן גם האשמת הכפירה שמביא פוטיוס נגדו.
בחיבור זה דמאסקיוס חוקר את העיקרון הראשון של כל הדברים, שאותו הוא מוצא כעומק אלוהי בלתי נתפס ובלתי ניתן לביטוי, הוא הכל באחד, אך לא מחולק.
התוצאה העיקרית שלו היא שאלוהים הוא אינסופי, וככזה, בלתי ניתן להבנה; שתכונותיו של טוב, ידע וכוח נזקפים לזכותו רק כהסקה מהשלכותיהם; שההסקה הזו תקפה מבחינה לוגית ומספיקה למחשבה אנושית.
הוא מתעקש לאורך כל הדרך על אחדותו ואי-חלוקתו של אלוהים.
חיבור זה הוא בעל חשיבות גדולה להיסטוריה של הפילוסופיה, בגלל המספר הגדול של הדיווחים שיש בו הנוגעים לפילוסופים קודמים.
שאר כתבי דמאסקיוס הם לרוב פירושים ליצירותיהם של אריסטו ואפלטון.
פירוש על "פרמנידס" של אפלטון.
חיבור זה יוחס בטעות לאולימפיודורוס הצעיר.
גם חיבור זה יוחס בטעות לאולימפיודורוס.
פרשנויות ל"טימאיוס", "אלקיביאדס הראשון" ודיאלוגים אחרים של אפלטון.
פרשנויות על "דה קאילו" (De Caelo), ויצירות אחרות של אריסטו.
כתבי דמאסקיוס על זמן, מרחב ומספר, שצוטטו על ידי סימפליקיוס בפירושו ל"פיזיקה" של אריסטו, הם אולי חלק מהפרשנויות שלו על כתבי אריסטו.
Logoi Paradoxoi, בארבעה ספרים, שגם לגביו פוטיוס מספק תיאור ומפרט את הכותרות השונות לספרים.
ביוגרפיה של איסידורוס (אולי חלק מהחיבור Historia philosophos, המיוחס לדמאסקיוס על ידי הסודא), המורה של דמאסקיוס, שממנה פוטיוס שמר קטע משמעותי.
החיבור נכתב בין השנים 517–526.
הוא נכתב לא יאוחר משנת 526, משום שעדיין נזכר בו תיאודריך הגדול כשליט איטליה (חיי איסידורוס, 64).
החיבור מספק תיאור של חייהם וזמנם של הקהילות הנאופלאטוניות הפגניות באלכסנדריה ובאתונה בסופה של העת העתיקה, הבנוי סביב הביוגרפיה של איסידורוס.
כל מה שנשאר מ-60 הפרקים שלו, הם קטעים שנשתמרו בביבליותקה של פוטיוס ובסודא, אשר נחשבים בדרך כלל כגרסה המעודכנת של ראשי פרקים שהוא עשה במהלך הקריאה שלו ב-20 השנים הקודמות, אך הם לא בהכרח תמלילים מדויקים.
פוטיוס מעיר שדמאסקיוס "לא כל כך כותב על חיי איסידורוס, כמו על חייהם של אנשים רבים אחרים, גם בני דורו וגם קודמיו; הוא אוסף יחד את מעשיהם, וסיפורים עליהם, ועושה שימוש בסטייה בשפע ואפילו בהגזמה".
החיבור נחשב למקור המכיל את מרב הפרטים על חייו של אמוניוס הרמיו.
מתוך החיבור, ניתן ללמוד שיהודים ושומרונים השתתפו באופן פעיל בחיים המדעיים והאינטלקטואליים של זמנם.
נזכרים בו הפילוסוף השומרוני מרינוס, הרופא היהודי דומנוס, שהודח על ידי תלמידו גסיוס מפטרה, וזנון מאלכסנדריה, יהודי נוסף שהשתייך לאותם חוגים.
הן מרינוס והן זנון נטשו את דת אבותיהם.
דמאסקיוס לא מבטא כבוד רב כלפי מרינוס ועוד פחות מכך כלפי זנון.
את יחסו כלפי מרינוס יש להסביר בהשקפות שמרינוס מציג, אך מעל הכל ביריבות האישית שהתקיימה בין מרינוס ואיסידורוס.
דמאסקיוס מספר כי "זנון התכחש בפומבי לאומת היהודים, בדרך הרגילה ביניהם, בהולכת החמור הלבן דרך בית הכנסת שלהם ביום המנוחה".
מעשה זה זהה לרכיבתו בשבת של אלישע בן אבויה בסמוך לבית הכנסת בטבריה בזמן דרשתו של רבי מאיר.
דמאסקיוס אומר כי זנון "לא ידע כמעט שום דבר.
מכיוון שהוא היה איטי מאוד בהבנה".
בנוסף על אלה, דמאסקיוס מתייחס גם לרופא האלכסנדרוני המפורסם "יעקב", שפעל בתקופת שלטונו של הקיסר הביזנטי לאון הראשון (457–474) והיה הראשון במעלה בזמנו באמנויות האבחון והריפוי.
משפחתו של אביו, הסיכיוס, מקורה בדמשק, וייתכן שיעקב ואביו היו יהודים שנעשו פגניים.
לדברי פוטיוס, דמאסקיוס כתב בחיבורו, כי על הר גריזים ישנו "מקדש לזאוס העליון" (ככל הנראה מקדש לזאוס היפסיסטוס ), שאליו אברהם "הקדיש את עצמו", וזאת על פי טענת מרינוס עצמו.
דמאסקיוס מספר גם על תאוסביוס, שלא עסק במאגיה, אך גירש "רוח רעה" מגופה של אשתו היולדת של הפילוסוף היירוקלס מאלכסנדריה באמצעות תפילה "לקרני השמש ולאלוהי העברים".
דמאסקיוס דן בשאלת דבקותו של אדם במנהג אבותיו, ומביא סיפור על הפילוסופים פלוטרכוס מאתונה ודומנינוס מלאריסה, שלשניהם נקבעה בחלום במקדש אסקלפיוס (אל הרפואה) אותה התרופה: "לאכול לשבעה בשר חזיר".
במהלך תקופת שלטונו של ברנגר ירדה התמיכה בממשלה ובמלוכה בכלל.
חודשיים לאחר התפטרותו של ברנגר מראשות הממשלה נפלה הרסטורציה הספרדית עם הכרזת הקמתה של הרפובליקה הספרדית השנייה.
תקופת שלטונו של ברנגר ידועה בכינוי: "הדיקטטורה הקלה" (Dictablanda).
לאחר מכן שימש כנציב עליון במרוקו, אך הואשם באחריות על הכישלון הצבאי במלחמת הריף ב-1921 והוצא משירות פעיל.
בשנת 1924 הוא מונה לראש המשמר הצבאי של אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד.
שנה קודם לכן התקיימה הפיכה צבאית שהעלתה לשלטון את מיגל פרימו דה ריברה בהנהגת משטר דיקטטורי חדש שנועד תחילה להשיב יציבות שלטונית בעבור ספרד.
עם סיום הדיקטטורה של מיגל פרימו דה ריברה, מינה המלך אלפונסו השלושה עשר את ברנגר לראש ממשלת ספרד, בתקווה כי יוכל להשיב את השלטון החוקתי שקדם לדיקטטורה הצבאית.
רוב המפלגות הפוליטיות האשימו את המלך בכך שהתיר את הדיקטטורה, והרפובליקנים, הסוציאליסטים והשמאל הבדלני בקטלוניה דרשו ממנו להתפטר.
ברנגר ניסה לפתור את הסכסוך מינואר עד דצמבר 1930 אך ללא הצלחה.
בהמשך אף פרץ מרד צבאי בג'אקה, חבל אראגון, נגד שלטונו של ברנגר.
ברנגר התפטר מתפקידו ב-14 בפברואר 1931, אך כיהן כשר המלחמה תחת יורשו, האדמירל חואן באוטיסטה אזנר-קבנאס.
לאחר שבבחירות המקומיות באפריל 1931 ניצחו המועמדים הרפובליקניים ברוב הערים הגדולות, אלפונסו השלושה עשר עזב את המדינה לגלות בממלכת איטליה בהערכה כי לא יוכל עוד להסתמך על תמיכת הצבא.
יומיים לאחר הבחירות הוכרז על ההקמה של הרפובליקה הספרדית השנייה אשר החליפה את מלוכת הרסטורציה הספרדית.
הרפובליקנים קיבלו את השלטון, וברנגר נכלא בידי המשטר הרפובליקני החדש.
בשנת 1935 ניתנה לו חנינה מידי ממשלת אלחנדרו לרו.
בשנת 1946 פרסם ספר אודות ממשלו בו ניסה להצדיק את מהלכיו הפוליטיים.
ברנגר נפטר במדריד, המדינה הספרדית, ב-1953.
דמבו דרבו הוא כדורגלן גמביאני המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת נפטצ'י באקו מליגת העל האזרית ובנבחרת גמביה.
דרבו החל את הקריירה המקצוענית שלו בריאל דה בנג'ול מליגת העל הגמביאנית ובאנדיאמבור מליגת העל הסנגלית.
ב-9 באוגוסט 2019 חתם דרבו בשקופי מליגת העל המקדונית.
הוא ערך 41 הופעות ליגה במועדון, בהן הבקיע 18 שערים.
ב-21 בינואר 2021 חתם דרבו בשחטיור סליהורסק מליגת העל הבלארוסית.
בעונתו הראשונה במועדון הוא ערך 29 הופעות ליגה, בהן הבקיע 19 שערים, וסיים כמלך השערים של ליגת העל הבלארוסית לעונת .
הוא זכה עם המועדון בליגת העל הבלארוסית ובסופר קאפ הבלארוסי.
באוגוסט 2022 חתם דרבו בא-נסר מאיחוד האמירויות.
בינואר 2023 הושאל לאסטנה הקזחית לעונה אחת.
במרץ 2024 הושאל לאורדבסי שימקנט.
באוגוסט 2024 חתם בנפטצ'י באקו.
ב-9 באוקטובר 2021 ערך דרבו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גמביה, בהפסד 1–2 לנבחרת סיירה לאון במשחק ידידות.
דמבה סק הוא כדורגלן סנגלי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת טורינו מהסרייה א' ובנבחרת סנגל.
סק גדל במחלקת הנוער של ספאל.
בעונת הושאל לסאסו מרקוני מהליגה האיטלקית הרביעית, במדיה ערך 24 הופעות ליגה והבקיע חמישה שערים.
לאחר עונה זו חזר לספאל, במדיה ערך 25 הופעות ליגה והבקיע שער אחד בסרייה ב'.
ב-31 בינואר 2022 חתם סק בטורינו מהסרייה א'.
ב-27 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשהחליף את מרקו פיאצה בהפסד 2-1 לקליארי במסגרת המחזור ה-27 בליגה לעונת 2021/2022.
ב-24 בספטמבר 2022 ערך סק את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סנגל, בניצחון 2-0 על נבחרת בוליביה במשחק ידידות.
דמבו סילה הוא כדורגלן גינאי-צרפתי המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת לוריאן מליגת העל הצרפתית ובנבחרת גינאה.
סילה גדל במחלקת הנוער של לאוואל.
בעונת ערך 30 הופעות ליגה במדי הקבוצה הראשונה של המועדון במסגרת ליגת המשנה הצרפתית.
ב-17 ביולי 2023 חתם סילה על חוזה לחמש שנים בלוריאן מליגת העל הצרפתית.
ב-27 במרץ 2023 ערך סילה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גינאה, בניצחון 3-2 על נבחרת אתיופיה במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2023.
השימוש הראשוני במונח נעשה על ידי החוקר הצרפתי אשיל גיאר, שטבע את המונח בשלהי המאה ה-19. אשיל גיאר הגדיר את הדמוגרפיה, כמדע החוקר את ההיסטוריה החברתית והטבעית של האדם וכן, את המחקר המספרי של האוכלוסייה האנושיות.
האו"ם מגדיר את הדמוגרפיה, כמדע החוקר את אוכלוסיות האדם ובדגש על התייחסות לגודלן, מרכיביהן והתפתחותן.
החוקר האנגלי ג'ון גרונט היה מחלוצי מדע הדמוגרפיה.
הוא פיתח במשותף עם ויליאם פטי שיטות סטטיסטיות ושיטות מפקד אוכלוסין שהיוו את הבסיס לדמוגרפיה המודרנית.
בספרו "תצפיות מדעיות ופוליטיות על רשומות התמותה (662)", ניתח גרונט את רשומות התמותה בראשית ימיה של לונדון המודרנית.
באותה תקופה ניסו צ'ארלס השני מלך אנגליה ופקידי ממשל אחרים לפתח שיטה לחיזוי התפרצויות של מגפת הדבר בעיר.
בעקבות פרסומיו של ג'ון גרונט, שנה לאחר מכן (1663) פרסם המדען האנגלי אדמונד האלי נתונים סטטיסטיים שהרחיבו את עבודותיו של גרונט.
כלל התושבים במקום מוגדר (מדינה, אזור, עיר) ובזמן מוגדר (תאריך).
צפיפות אוכלוסייה (או צפיפות אוכלוסין) היא מונח בתחום הדמוגרפיה, המציין את יחס האוכלוסייה לשטח עבור מרחב גאוגרפי.
היחס נמדד לרוב במספר תושבים לקמ"ר, או מ"ר לתושב.
קבוצת בני אדם מתוך האוכלוסייה להם מאפיינים דומים, למשל: מוצא אתני, תרבות, דת, מצב כלכלי (רמת חיים), רמת השכלה, מאפייני מגורים (עירוני/כפרי, צפיפות אוכלוסייה וכד'), גיל, מצב משפחתי וכדומה.
השינוי בגודל האוכלוסייה הנובע מילודה, תמותה ומאזן הגירה בתקופה נתונה.
שינוי זה יכול להיות חיובי (האוכלוסייה גדלה) או שלילי (האוכלוסייה קטנה).
ריבוי טבעי זו הגדרה מצומצמת יותר המתייחסת להפרש בין הילודה לתמותה עבור אותה אוכלוסייה בתקופה נתונה.
שיעור ילודה הוא השיעור הממוצע של תינוקות שנולדים בפרק זמן מסוים באוכלוסייה מסוימת.
שיעור תמותה הוא השיעור הממוצע של מקרי המוות בפרק זמן מסוים באוכלוסייה מסוימת.
תוחלת חיים היא משך החיים הצפוי לפרט כלשהו באוכלוסייה נתונה.
הגירה היא שינוי באזורי המגורים של אוכלוסייה מסוימת כתוצאה מתנועה פיזית של פרטים.
ישנם סוגים שונים של הגירה:
הגירה פנימית: הגירה בתוך אזור ההתייחסות.
הגירה חיצונית: הגירה אל או מחוץ לאזור ההתייחסות.
מאזן הגירה: ההפרש בין הנכנסים לאזור מוגדר לבין היוצאים ממנו בתקופה נתונה.
הגירה חיובית: מצב בו שיעור המהגרים לאזור מסוים גדולה מכמות המהגרים ממנו.
הגירה שלילית: מצב בו שיעור המהגרים לאזור מסוים קטנה מכמות המהגרים ממנו.
פיזור אוכלוסין היא שיטה בה נוקטות ממשלות על מנת למנוע ריכוזיות יתר של אוכלוסייתן בערים הגדולות.
בעזרת מדיניות התומכת בפיזור אוכלוסין, מנסות הממשלות לשמור על האוכלוסייה הכפרית באזור ככוח מגן על גבולות הטריטוריה שלה.
אוכלוסייה בלתי תלויה (אוכלוסייה יצרנית), היא פלח אוכלוסייה המהווה את העוסקים בייצור.
אוכלוסייה תלויה (אוכלוסייה בלתי יצרנית), היא פלח אוכלוסייה המהווה את אלו שאינם עוסקים בייצור.
יחס תלות, הוא מונח המתייחס ליחס בין הילדים והקשישים באוכלוסייה (אוכלוסייה תלויה) לבין מספר התושבים בגיל העבודה (אוכלוסייה יצרנית).
יחס תלות הנהוג בישראל הוא בין התושבים בני 0–19 ובני 65 ומעלה (התלויים) לבין התושבים בני 20–64 (היצרנים).
קבוצת גיל סך הפרטים בחברה השייכים לטווח גילים מסוים.
נוהגים לחלק את האוכלוסייה לשלוש קבוצות אוכלוסייה:
קבוצת הילדים: קבוצת גיל של סביבות הגילים 0–14;
קבוצת הבוגרים: (נקראת גם קבוצת הביניים) קבוצת גיל של סביבות הגילים 15–64;
קבוצת הקשישים: קבוצת גיל של סביבות הגילים 65 ומעלה.
פירמידת גילים היא ביטוי גרפי מקובל לאוכלוסיית אזור מסוים בנקודת זמן מסוימת, המצביעה על התפלגות האוכלוסייה לפי קבוצות מין וגיל, באחוזים או באופן כמותי.
דמדין סוחבאטאר (במונגולית: Дамдин Сүхбаатар.
נקרא גם סוח) (2 בפברואר 1893 – 22 בפברואר 1923) היה מצביא מונגולי שהיה ידוע ביכולות הרכיבה שלו.
"סוח" (במונגולית: גרזן) נולד באורגה (כיום אולן בטור) והצטרף לצבא הלאומי ב-1911, ממנו נאלץ לפרוש מאוחר יותר.
ב-1917 הוא חזר לצבא ללחום בסינים, וזכה לתוספת לשמו: באטאר (גיבור).
מונגוליה הייתה מחוז של סין עד 1911, אז הניעה קריסת שלטון השושלות בסין את המונגולים לפעול למען עצמאותם.
ב-1919 ניסו הסינים לחסל את המרד על ידי פלישה למונגוליה, אך הובסו בידי הכוחות המונגוליים בראשותו של סוחבאטאר.
ב-1921 כבר היה סוחבאטאר מפקד הצבא המהפכני המונגולי, ונלחם בסינים בסיוע הסובייטים.
כיום סוחבאטאר הוא אחד הגיבורים הלאומיים החשובים במונגוליה.
פסל רכוב על סוס, ניצב בכיכר מרכזית בבירה אולן בטור (אשר נקראת על שמו).
דיוקנו מוטבע על מטבעות ושטרות המטבע הלאומי, הטוגרוג.
מחוז סוחבאטאר נקרא על שמו, וכמו כן בירת מחוז סלנגה.
דֶמֶה סטויאי (בהונגרית: Sztójay Döme; נולד בשם דמטר או דימיטריה סטויאקוביץ', Demeter Sztojakovics,
5 בינואר 1883 – 22 באוגוסט 1946) היה איש מודיעין, דיפלומט ופוליטיקאי ימני קיצוני הונגרי, ממוצא סרבי-גרמני, ראש ממשלתה של הונגריה ושר החוץ שלה בין 22 במרץ 1944 ל-29 באוגוסט 1944. ידוע כנאמן וקרוב בדעותיו למדיניותו של אדולף היטלר.
הוא נכפה על מיקלוש הורטי כראש ממשלה לאחר פלישת הצבא הגרמני להונגריה ב-19 במרץ 1944. בזמן ממשלתו אורגנה ההחרפה ללא תקדים של הרדיפות נגד היהודים ההונגרים, יושמה המדיניות של נישול, ריכוז בגטאות ואחר כך הגירושים ההמוניים למחנות ההשמדה בפולין שהביאו לשיא של שואת יהודי הונגריה.
אחרי תום המלחמה נשפט בגין פשעיו על ידי "בית משפט העממי ההונגרי" והוצא להורג.
תחילת דרכו - ממייסדי חיל המודיעין ההונגרי
סטויאי נולד בעיר ורשאץ בחלק הסרבי של חבל באנאט, אז חלק מאוסטריה-הונגריה, למשפחה מעורבת ממוצא סרבי-גרמני.
אביו נקרא כמוהו דמטריה סטויאקוביץ' ואמו – לודמילה קיסטל (Küstel).
הוא התחיל בהדרגה קריירה כאיש מודיעין בצבא האוסטרי-הונגרי.
אחרי מלחמת העולם הראשונה המשיך לשרת כקצין בחיל המודיעין המתהווה של המדינה ההונגרית החדשה תחת ממשלו של הרוזן מיהאי קארואי.
כנושא דרגת מאיור (רב-סרן) פיקד על מחלק המודיעין מס' 1. המשיך בעבודתו גם בעת שלטון הרפובליקה הסובייטית ההונגרית של בלה קון ובהמשך עבר לשורות הצבא הלאומי האנטי-מהפכני בהנהגת מיקלוש הורטי כראש אחד מחלקי המודיעין בדרגת קולונל.
מאוחר יותר הועלה לדרגת גנרל ובשנת 1925 התמנה לנספח צבאי בברלין ושירת שם בתפקיד זה עד שנת 1933. בינתיים בשנת 1927 שינה את שם משפחתו לשם ההונגרי "סטויאי".
לאחר מכן שירת במשרד ההגנה ההונגרי עד לשנת 1935, ואז מונה לשגריר בברלין, תפקיד שהחזיק בו עד למינויו לראש ממשלת הונגריה.
כשגריר דגל בצייתנות בקו המדיני של הרייך השלישי, ולכן בשנת 1941 ראש ממשלת הונגריה, הרוזן פאל טלקי, כינה אותו "נאצי".
הונגריה תמכה בצד של גרמניה במלחמת העולם השנייה ואף השתתפה באופן פעיל בלחימה כנגד ברית המועצות, אך משהתהפך הגלגל, בשנת 1943 לאחר קרב סטלינגרד וקרב קורסק היה ברור למנהיגי הונגריה, ובראשם העוצר ההונגרי מיקלוש הורטי כי עליהם להתנתק מן הברית עם משטרו של היטלר.
מאות אלפי חיילים הונגרים נהרגו בשדות הקרב בברית המועצות, והם הבינו כי האינטרס ההונגרי מחייב הצטרפות לצידן של בעלות הברית.
הורטי וראש ממשלתו מיקלוש קאלאי החלו במגעים עם בעלות הברית, כאשר במקביל הלכו כוחות ברית המועצות והתקרבו לגבולותיה של הונגריה.
ב-19 במרץ 1944 החליט היטלר לשים סוף להיסוסיה של הונגריה.
הוא הודיע להורטי על כיבושה של ארצו.
חיילים גרמנים נכנסו לשטחה של הונגריה, וקאלאי הוחלף בסטויאי שנחשב על ידי הגרמנים כנאמן למטרותיהם.
בהתחלה גרמניה תמכה במועמדותו של פרו-נאצי אחר, בלה אימרדי, אך הורטי העדיף על פניו את סטויאי, מתוך תקווה שכאיש צבא יתחשב יותר באינטרסים של הונגריה.
הורטי איבד את כל סמכויותיו בפועל, אם כי המשיך להחזיק בתפקידיו באופן רשמי.
סטויאי היה חופשי לנהל את המדיניות לפי ראות עיניו.
בפועל ניהל את הונגריה מיופה הכח הגרמני, ד"ר אדמונד וזנמאייר.
ממשלתו של סטויאי, שכללה גם פרו-נאצים נוספים, לרבות אימרדי ואנדור יארוש, החזירה את הונגריה לנאמנות המוחלטת לגרמניה, גייסה חיילים לסיוע לגרמנים במלחמתם בברית המועצות, התירה את פעילותה של מפלגת צלב החץ הימנית קיצונית של פרנץ סלשי, אסרה על פעילות האיגודים המקצועיים, ודיכאה את מפלגות השמאל הדמוקרטי.
עיקר חשיבותה ההיסטורית של ממשלת סטויאי נובעת מהיותה הכלי שאפשר את שואת יהדות הונגריה.
תחת שלטון ממשלה זו, ולפי הוראות הגרמנים, נשלחו בין אפריל 1944 ליולי 1944 יהודי ערי הונגריה (פרט לבודפשט) לגטאות ונשלחו לאושוויץ להשמדה.
כ-450,000 יהודים גורשו, ורובם נרצחו באושוויץ.
תחת לחצים של גורמים בינלאומיים הורה הורטי בתחילת יולי 1944 על סיום הגירושים.
ב-29 באוגוסט 1944 התפטר סטויאי מתפקידו מסיבות בריאות.
ב-15 באוקטובר 1944 הדיחו הגרמנים את הורטי, אך לא מינו במקומו את סטויאי, כי אם את פרנץ סלשי, מנהיג מפלגת צלב החץ.
לאחר התבוסה הנאצית נתפס סטויאי, והועמד לדין על פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות.
ברית המועצות הייתה אחת מהמדינות המגוונות ביותר, דמוגרפית ואתנית, בין היתר הודות לשטחה העצום.
במפקד האוכלוסין בשנת 1989 נמנו במדינה 285,742,511 אזרחים, כאשר כ-50.8% מהם רוסים, 17.3% בני עמים טורקיים (אוזבקים, טטרים, טורקמנים ורבים אחרים), 15.7% אוקראינים, 3.5% בלארוסים, ועוד; יותר מ-100 עמים שונים חיו בה.
ברית המועצות הייתה כה גדולה, שגם לאחר התפרקותה עדיין הייתה רוסיה המדינה הגדולה בעולם, וכן נותרה מגוונת למדי מבחינה אתנית.
האימפריה רבת הלאומים אותה ירשו הבולשביקים נוצרה במשך התפשטות צארית של קרוב לארבע מאות שנה.
באימפריה הצארית נכללו עמים שונים שנכבשו ולעיתים הוגלו ממקום למקום.
הרוסים חולקים מכנה משותף קטן עם העמים שאינם סלבים מבחינה לשונית, תרבותית ודתית, ולכן חיכוכים התקיימו בינם לבין עמים אחרים ברוסיה הצארית, ובין העמים הלא-רוסיים לבין עצמם.
במשך שנות קיומה של ברית המועצות גרסו מנהיגיה כי המתחים הלאומיים אינם קיימים בה יותר, וכי ברית המועצות היא משפחת עמים החיים בהרמוניה להגשמת מטרה משותפת.
תמונה זו התנפצה עם התסיסה הלאומית שהחלה בשנות השמונים והוכיחה כי שלטון הקומוניזם נכשל בניסיונו להכחיד את המסורות והדתות המקומיות באמצעות ה"רוסיפיקציה" הכפויה אותה הנהיג.
גורבצ'וב נוכח לדעת כי עליו למצוא דרכים אחרות פרט לכוח כדי לשמור על שלמותה של ברית המועצות.
מפקד אוכלוסין אחרון נערך בשנת 1989. השוואת נתונים עם המפקד הקודם שנערך בשנת 1979 מראה שברוב הרפובליקות הורגש גידול מתון של אוכלוסייה, אך ברפובליקות המוסלמיות במרכז אסיה האוכלוסייה גדלה בכ-30 - 40%.
בשנת 1944 החלו להעניק עיטור אם גיבורה לאימהות שהולידו 10 ילדים.
עד להתפרקות ברית המועצות עיטור זה הוענק ל-430 אלף נשים.
בברית המועצות הופרדה הדת (הכנסייה) מהמדינה בהחלטת מועצת הקומיסרים העממים בשנת 1918. לא היו מספרים רשמיים על מספרי מאמיני הדתות השונות בברית המועצות עד 1989, שכן הקומוניזם שלל את הדת בבסיסו ואזרחים רבים היו אתאיסטים מוצהרים, שאף על קברם חקקו את סמל הכוכב הסובייטי.
על פי הערכות לא רשמיות, כשליש מאזרחי ברית המועצות הזדהו עם דת כלשהי.
רוב הנוצרים השתייכו לכנסייה האורתודוקסית, ומיעוטם לקתולית, לבפטיסטית ולכנסיות פרוטסטנטיות אחרות.
רוב מאמיני האסלאם ברפובליקות האסיאתיות היו סונים.
יהדות ברית המועצות מנתה למעלה משלושה מיליונים בשנת 1939, אך נפגעה קשות בשואה ומספר היהודים קטן בה גם כתוצאה מהתבוללות.
החל משנות ה-70 החלה עלית יהודים וכמו כן מספר לא מבוטל של יהודים עזב את המדינה לטובת ארצות הברית, קנדה, אוסטרליה וכו'.
אוכלוסיית ארצות הברית היא השלישית בגודלה בעולם.
נכון ליולי 2022, מונה אוכלוסיית ארצות הברית 333 מיליון תושבים בקירוב.
ההגירה לארצות הברית ממדינות רבות לאורך השנים ובעיקר במחצית השנייה של המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 הייתה מקור מרכזי לגידול האוכלוסייה.
האוכלוסייה אורבנית ברובה; נכון ל-2008, מתגוררים 82% מתושביה בערים ובפרברים (שיעור האוכלוסייה האורבנית הממוצע בעולם הוא 50.5%).
שטחים נרחבים אינם מיושבים (או מיושבים בדלילות רבה).
קליפורניה וטקסס הן המדינות המאוכלסות ביותר בארצות הברית.
ניו יורק היא העיר המאוכלסת ביותר.
שיעור הפריון הכולל בארצות הברית נמצא בירידה מתמשכת.
הוא הוערך ב-2009 כ-2.01 ילדים לאישה, וב-2018 ב-1.73. עם זאת אוכלוסיית ארצות הברית גדלה בעקביות, בשיעור ממוצע של כ-0.75 אחוזים לשנה (נכון לעשור השני של המאה ה-21) יחסית למרבית המדינות המפותחות, וזאת בשל רמת פריון גבוהה יותר לאורך זמן והגירה.
נכון למרץ 2018 מונה אוכלוסיית ארצות הברית כ-327 מיליון תושבים.
שיעור הפריון בארצות הברית נכון ל-2018 הוא כ-1.73. אחוז הקשישים (מעל גיל 65) נכון ל-2018 הוא כ-15 אחוזים.
בשנה שהסתיימה ביולי 2014 הסתכם הגידול באוכלוסייה ב-2.36 מיליון תושבים: 3.96 מיליון לידות, 2.59 מיליון מיתות, כלומר גידול טבעי של 1.36 מיליון, ובנוסף הגירה של כמיליון תושבים חדשים.
הריבוי הטבעי היה 953 אלף שהוא הריבוי הטבעי הנמוך ביותר אבסולוטית מאז 1936.
שיעור גידול האוכלוסייה הממוצע מ־2009 עד 2018 היה כ-0.75% לשנה, נמוך מהממוצע העולמי שעומד על כ-1.1% בשנה.
כאשר נוסדה ארצות הברית ב-1776 עמדה האוכלוסייה על מעט יותר מ-2 מיליון.
ב-1790 היא הגיעה ל-3.9 מיליון, מרביתם ממוצא אנגלי.
ב-60 השנים הראשונות לקיומה (עד 1830) צמחה האוכלוסייה בקצב מהיר, צמיחה שהתבססה כמעט בלעדית על ריבוי טבעי, מהמהירים ביותר בעולם באותה עת.
ההגירה הייתה שולית, כמה אלפי מהגרים לשנה.
האוכלוסייה הכפילה את עצמה מדי כ-25 שנה, מה שגרם לדמוגרף תומאס מלתוס להתבסס על הכפלה זו כבסיס לתחזיתו (השגויה) במסה שכתב על עקרון האוכלוסייה.
הגידול המהיר התבסס בעיקרו על שיעור פריון גבוה - מעל 6, ועל שיעורי תמותת תינוקות וילדים נמוכים יחסית למה שהיה באירופה.
קצב גידול האוכלוסייה הואץ משנות ה-40 של המאה ה-19 אבל החל להתבסס יותר ויותר על הגירה, מה שהביא הן לגידול מהיר וחסר תקדים באוכלוסייה והן ליצירת פסיפס אתני מגוון.
בעוד שבין 1820 ל-1830 הסתכמה ההגירה ב־152,000 נפש, ובין 1830 ל-1840 בכ-600 אלף, בעשור של שנות הארבעים חל גידול משמעותי בה בעיקר על רקע רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד, שהביא לראשונה אוכלוסיית מהגרים גדולה שאינה ממוצא אנגלי ואינה פרוטסטנטית.
במחצית השנייה של המאה ה-19 הגיעו לארצות הברית קרוב ל-20 מיליון מהגרים, והאוכלוסייה קפצה מ-31.4 מיליון ב-1860 ל-76 מיליון בסוף המאה.
בעוד המהגרים מגיעים בהמוניהם, נרשמה ירידה של ממש בשיעורי הפריון לקראת סוף המאה.
בתחילת המאה ה-20 הגיעה ההגירה לשיא הן במספר המהגרים - 8.8 מיליון בעשור הראשון של המאה, או 10.4 אחוז מהאוכלוסייה.
שיטפון המהגרים נמשך גם בעשור שלאחריו - 5.7 מיליון, למרות הקשיים שהציבה מלחמת העולם הראשונה, והביא את המחוקקים האמריקאים להציב גבולות להגירה, ובמיוחד את חוק ההגירה של 1924, שהביא לצניחה במספר המהגרים (528 אלף בלבד בעשור 1931–1940).
ב-1936 מנתה האוכלוסייה כ-128 מיליון בני אדם.
השפל הגדול הביא לצניחה בילודה.
שיעור הפריון ירד לשפל חסר תקדים - 2.15 ילדים לאישה, ומספר הלידות ירד לשפל של 2.35 מיליון בשנה.
היציאה מהשפל במקביל למלחמת העולם השנייה הביאה לנסיקה במספר הלידות, במיוחד משנת 1946, והדור שנולד מאז ועד אמצע שנות השישים כונה דור הבייבי בום.
בשיאו, בשנת 1957, נולדו מעל 4.3 מיליוני תינוקות.
ב-1966 חצתה אוכלוסיית ארצות הברית את רף ה-200 מיליון.
באוקטובר 2006 חצה מספר אזרחי ארצות הברית את קו ה-300 מיליון.
אם לאחר היווסדה התרכזה כל האוכלוסייה, להוציא אוכלוסייה ילידית, בחוף המזרחי, עם השנים ולאור ההתיישבות המסיבית בחוף המערבי וביתר המדינה עבר מרכז הכובד של האוכלוסייה מערבה .
שיעור הפריון לשנת 2018 מוערך ב-1.73. באוכלוסייה הלבנה שאינה היספאנית השיעור נמוך יותר ועומד על כ-1.7 לעומת כ-1.8 באוכלוסייה השחורה שאינה היספאנית וכ-2 באוכלוסיית ההיספאנים.
שיא במספר הלידות בארצות הברית נרשם בשתי תקופות: ב-1957, בשיאו של הבייבי בום, נרשמו כ-4.3 מיליון לידות, בשיעור פריון של 3.8. אוכלוסיית ארצות הברית הייתה אז 170 מיליון תושבים.
השיא נשבר במעט חמישים שנה מאוחר יותר כאשר ב-2007 נולדו יותר מ-4.3 מיליון, לאוכלוסייה של 300 מיליון ושיעור פריון שהגיע שוב לרמה גבוהה לעומת שנות השבעים והשמונים - 2.12. מאז 2007 נרשמת ירידה עקבית בשיעורי הפריון, ומספר הלידות יורד אף הוא וב-2018 הסתכם בקירוב בכ-3.8 מיליון.
תוחלת החיים של תושבי ארצות הברית גבוהה בהשוואה עולמית, אך נמוכה יחסית למדינות המערב.
נכון לעשור השני של המאה ה-21 תוחלת החיים בלידה הגיעה ל-78.7 (גברים 76.3, נשים 81.1; ממוקמת 31 בעולם) לעומת כ-84 ביפן ובשווייץ, זאת למרות ההשקעה הגדולה במערכת הבריאות האמריקאית (כ-18 אחוזים מהתמ"ג).
בשנים 2016–2018 אף נרשמה ירידה קלה בתוחלת החיים בניגוד למגמות בעולם ולמגמות-עבר בארצות הברית, והיא מיוחסת בחלקה למוות מנטילת מינון יתר של אופיואידים.
בשנת 2017 נרשמו כ-70,000 מקרי מוות מנטילת מינון יתר של תרופות.
שיעור התמותה צפוי להמשיך ולעלות על רקע הזדקנותו של דור הבייבי בום שגדול בהרבה מהדור שקדם לו, ועל רקע עליית שיעור הקשישים באוכלוסייה מכ-15 אחוזים כיום (2019) אל מעל 20 אחוזים תוך כעשור.
לפחות על פי המקרים המדווחים, ארצות הברית הובילה במספר מקרי התמותה מקורונה בעולם - כמיליון ממרץ 2020 עד מרץ 2022. התמותה הכוללת ב-2020 הייתה כ-3.4 מיליון, לעומת כ-2.85 ב-2019, וב-2021 נרשם מספר דומה -כ-3.4 מיליון.
כתוצאה, נרשם כמעט שוויון בין מספר הלידות והפטירות במדינה והגידול הטבעי ירד מתחת ל-200 אלף.
צאצאי המתיישבים האירופאים והחלוצים הראשונים שהיגרו לארצות הברית, מהווים כ-70% מהאוכלוסייה הכללית.
הקבוצה השנייה בגודלה היא צאצאי העבדים האפריקאים, המונה כ-42 מיליון נפש, כ-13% מכלל האוכלוסייה.
קבוצת ההיספנו-אמריקנים מונה כ-36 מיליון נפש; רובם ככולם קתולים ודוברים בעיקר ספרדית.
קבוצות נוספות הם הילידיים, צאצאי תושביה המקוריים של היבשת, המונים 1.3 מיליון נפש, צאצאי המהגרים האסיאתיים (סינים, יפנים, קוריאנים ופיליפינים) – כ-14 מיליון נפש.
הדת הגדולה ביותר בארצות הברית היא הנצרות הפרוטסטנטית.
ע"פ מחקר של מרכז פיו משנת 2007 מתחלקת האוכלוסייה לפי השתייכות דתית: 78.5% נוצרים, כאשר מתוכם 51.3% פרוטסטנטים, 23.9% קתולים.
בארצות הברית חיים יותר יהודים מאשר בכל מדינה אחרת בעולם, למעט ישראל.
קשה לאמוד את מספרם המדויק, שכן שיעור ההתבוללות גבוה והגדרת מיהו יהודי הופכת נזילה יותר ויותר.
ההערכה המקובלת היא שבשנת 2005 חיו בארצות הברית מעט פחות מ-6 מיליון יהודים.
יהודי ארצות הברית מתגוררים בעיקר בערים הגדולות, בדומה ליהודים במדינות רבות אחרות.
בעיר הגדולה בארצות הברית, ניו יורק, מתגוררים יותר יהודים מאשר בכל עיר אחרת בעולם; מספרם קטן במעט ממיליון, כשישית מכלל יהודי ארצות הברית.
ניו יורק היא מקום המושב הראשי של כמה חסידויות חרדיות; לשכונות שלמות בניו יורק אופי יהודי-חרדי מוחלט.
אוכלוסיית איי פארו מתחלקת לפי האזורים הבאים:
שםשטחמספר תושביםנפשות לקמ"רישובים חשוביםאזוריםסטריימוי373.521,71757.4טורסהאבן ווסטמאנהטורסהאבן וסטריימויאייסטורוי286.310,73837פוגלאפירור ורונאוויקצפון איסטורוי ודרום איסטורויוואר177.62,85615.7מיבואבור וסרבואבורווארסואורוי1665,07430.9טוורוירי ווואבורסואורויסאנדוי112.11,42812.4סאנדורסאנדויבורוי955,03052.4קלאקסבויקקלאקסבויק וצפון איי פארוויאוי4160515וייאראיינורדינסלןקונוי35.51353.8Kunoyנורדינסלןקאלסוי30.91364.8מיקלאדאלור והואוסרנורדינסלןסווינוי27.4582.7סווינוינורדינסלןפוגלוי11.2464צ'ירצ'הנורדינסלןנלסוי10.326226.1נלסויסטריימוימיצ'ינס10.3192מיצ'ינסווארסקואובוי10615.7סקואובויסאנדויהסטור6.1407.1הסטורסטריימויסטואורה דוימון2.771.9דוימוןסאנדויקולטור2.520.8קולטורסטריימוילויטלה דוימון0.800–סאנדוי
גידול באוכלוסיית איי פארו לאורך השנים
שיעור גידול האוכלוסייה באיי פארו הוא 0.83% (נכון לשנת 2000), וזאת בשל שיעור ילודה של 13.58 לידות לכל אלף תושבים לשנה, שיעור התמותה של 8.7 נפטרים לכל אלף תושבים, וההגירה השלילית של 3.38 תושבים לכל אלף תושבים מדי שנה.
אוכלוסייה על פי גיל ומגדר:
יחס הגברים לנשים הוא (יחס גברים לנשים נכון לשנת 2000)
שיעור תמותת התינוקות נכון לשנת 2000 היה 6.94 לכל 1000 לידות.
דת מרבית תושבי האי היא נצרות פרוטסטנטית לותרנית.
השפות המדוברות באי הן פרואזית (שמקורה בנורדית עתיקה) ודנית.
אוכלוסיית גאורגיה מונה 4,931,226 איש (נכון לינואר 2015), בשטח כולל של 69,800 קמ"ר (צפיפות 64 איש לקמ"ר), המתחלקת לרוב מוחלט של גאורגים המהווים 83.8% מהאוכלוסייה, אזרים 6.5%, ארמנים 5.7% מהאוכלוסייה ורוסים המהווים 1.5% מהאוכלוסייה (רובם היגרו אחרי הצהרת העצמאות של גאורגיה).
מאז נפילת ברית המועצות סבלה גאורגיה משינויים משמעותיים בהרכב האוכלוסייה ותפוצתה.
הבעיה החריפה עקב שיעור ילודה נמוך של האוכלוסייה שלא היגרה.
גודל אוכלוסיית גאורגיה מוערך כיום בכמיליון איש פחות מגודל האוכלוסייה בשנת 1990, וחלק מהמשקיפים טוענים כי המספר האמיתי אף נמוך יותר.
השפה הרשמית בגאורגיה היא גאורגית, אותה דוברים כ-90% מכלל האוכלוסייה.
עשרת האחוזים הנותרים דוברים רוסית, אזרית, ארמנית ועוד.
במחוז הבדלני דרום אוסטיה דוברים יחד עם הגאורגית גם את האוסטית ובאבחזיה דוברים בעיקר רוסית כאשר השפה הרשמית היא אבחזית, שנמצאת בתחייה.
בנוסף לשפות אלה מדוברות השפות: סוואנית בסוואנתי, מגרלית בסמגרלו והבאצבית בצפון קאחתי.
שפות אלה הן שפות שהולכות ונעלמות ונעשים מאמצים לשימורן.
עד לעליית יהודי גאורגיה לישראל, בשנות ה-70, הייתה מדוברת בגאורגיה גם גאורגית יהודית, ניב או ז'רגון של הגאורגית הכולל מילים ותרגומי-שאילה מעברית, מילים מארמית ומילים מגאורגית שיצאו משימוש בקרב הגאורגים.
כיום רוב האוכלוסייה משתייכת לנצרות האורתודוקסית של הכנסייה האורתודוקסית הגאורגית (83.9%).
גאורגיה היא המדינה השלישית העתיקה ביותר, אחרי קיסרות אקסום, שהכריזה על התנצרותה - הפיכת הנצרות לדת הרשמית של כארתלי (איבריה).
בכל זאת, קהילות נוצריות היו קיימות באגריסי (כיום אבחזיה) לפני שנינו הקדושה הטיפה לנצרות.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2002 רוב האוכלוסייה בגאורגיה הם נוצרים עם כ-90%, ומיעוט מוסלמי של כ-10%.
הרוב המוחלט של הנוצרים שייכים לכנסייה הגאורגית (מספר תושבי גאורגיה מנה באותם ימים כ-5.5 מיליון איש).
הכנסייה הגאורגית האורתודוקסית - 80%
מוסלמים - 9.9% בעיקר סונים
הכנסייה האפוסטולית הארמנית - 3.9%
הכנסייה הרוסית הפרבוסלבית - 2%
כתות נוצריות אחרות - 1.2%, ביניהם שתי תנועות רוסיות נוצריות פורשות: הכת אורתודוקסית-קיצונית המאמינים הישנים או старообря́дцы) והנצרות הרוחנית (духовное христианство) (המולוקנים והדוחובורים (Духоборы)) רוב מאמיני תנועות אלה עזבו את גאורגיה בשנות ה-80.
הקהילה היהודית בגאורגיה עתיקת יומין ויש הסבורים כי ראשיתה עוד מימי חורבן בית ראשון - גלות מסופוטמיה ומימי נבוכדנאצר.
היהודים הגאורגים חיו באופן מסורתי בנפרד, לא רק מהגאורגים בסביבה אלא גם מהקהילה האשכנזית בטביליסי.
על פי המסורת של יהודי גאורגיה מוצאם הוא מצאצאי שבטי ישראל שהוגלו על ידי שלמנאסר, מלך אשור, שהושיבם ב"חלח ובחבור נהר גוזן וערי מדי".
קשה להחליט אם הדברים מבוססים על מסורת תקפה או שמדובר בהשפעה מאוחרת של אמונות שרווחו בקרב היהודים בקווקז.
ההזדהות של יהודי גאורגיה עם מדינת ישראל הגיעה לשיאה לאחר מלחמת ששת הימים בשנת 1967. בתחילה, השלטונות הסובייטים סירבו לבקשת היהודים לעלות לישראל.
באוגוסט 1969, 18 (ח"י) משפחות יהודיות מגאורגיה בראשותו של שבתי אלשווילי, שלחו מכתב לוועדה לזכויות האדם של האו"ם, בתביעה להגר לישראל.
המכתב היה התביעה הפומבית הראשונה של קבוצת יהודים סובייטים לעליה לישראל.
זה גרם למערכה אינטנסיבית של ממשלת ישראל והעולם היהודי להתיר את עלייתם של יהודי ברית המועצות לישראל.
מאבקם של יהודי גאורגיה הובילה לשינוי היסטורי בעמדת השלטונות הסובייטים, ובמהלך שנות ה-70 החלה עליה מסיבית לישראל.
כ-30,000 יהודים גאורגים עלו לישראל, וחלקם למדינות אחרות, כ-17% מיהודי ברית המועצות עלו בתקופה זו.
בשנת 1993 מספר היהודים בגאורגיה הוערך ב-14,500 איש.
במהלך שנות התשעים חלו שינויים משמעותיים בדמוגרפיה של אבחזיה בעקבות מלחמת אבחזיה.
בשנת 1989 עם תחילת התפוררותה של ברית המועצות ישבו במחוז כ-525,000 איש שהתחלקו אתנית לכ-45.7% גאורגים ורק כ-17.8% אבחזים (אחוזים דומים נרשמו גם בשנת 1917 כאשר הגאורגים מהווים 42% מהאוכלוסייה והאבחזים כ-21%.
בשנת 1993 לאחר מלחמה קשה נוצר צורך להפריד את אבחזיה משאר גאורגיה כאשר כ-240,000 גאורגים שישבו במחוז זה הוצאו משטח זה במה שנקרא "הטיהור האתני של גאורגים מאבחזיה".
כיום הרוב במחוז זה הוא של הקבוצה האתנית האבחזית, כאשר האבחזים מהווים 37% מאוכלוסיית אבחזיה והגאורגים כ-30%, כמו כן קטן במעט אחוז הארמנים והרוסים.
הרפובליקה הפדרלית של ברזיל היא המדינה הגדולה ביותר בשטחה ובאוכלוסייתה בדרום אמריקה ובאמריקה הלטינית בכלל, והחמישית בשטחה ובאוכלוסייתה בעולם.
נכון לשנת 2015 מנתה אוכלוסיית ברזיל למעלה מ-200 מיליון איש.
לפני קבלת עצמאותה, הייתה ברזיל מושבה פורטוגלית, ועל כן השפה הרשמית בה היא פורטוגזית, בשונה מרוב ארצות אמריקה הלטינית, בהן השפה העיקרית היא ספרדית.
בעוד האימפריה הספרדית באמריקה חולקה בין מדינות רבות, נשמרה אחדות האימפריה הפורטוגזית באמריקה תחת מדינה ענקית אחת – היא ברזיל.
ברזיל עורכת מפקד אוכלוסין תקופתי מאז 1872. מאז 1940, מפקד האוכלוסייה נערך כל עשר שנים (פעם אחת בעשור).
בטרם החלו גלי ההגירה הגדולים לברזיל במחצית השנייה של המאה ה-19, מוצאה של אוכלוסיית הברזילאים הייתה בעיקרה ממתיישבים אירופאים מוקדמים (בעיקר פורטוגזים), מעבדים אפריקנים, ומבני תערובת בין אירופים לאפריקאים (מולאטים) ובין אינדיאנים (מסטיסים) (טופי וגוואראני ורבים אחרים).
יהודים מארצות אשכנז, כמו גם ממוצא ספרדי, יצרו קהילות גדולות במיוחד בברזיל, במיוחד בריו דה ז'ניירו ובמדינת סאו פאולו .
בנוסף אנשים מוכי גורל רבים מצפון ברזיל היגרו דרומה, בעיקר למגלופוליסים ריו דה ז'ניירו וסאו פאולו ששימשו כור היתוך.
הברזילאים היפנים הם הקבוצה האסיאתית הגדולה ביותר בברזיל.
הגירה יפנית זו החלה בראשית המאה ה-20. בברזיל חיה הקהילה היפנית הגדולה ביותר מחוץ ליפן.
בנוסף, חיים בברזיל גם כ-400,000 ברזילאים ממוצא סיני, שחלקם הגדול היגרו לברזיל בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20. כן, קיימת קהילה קטנה יותר של כ-50,000 קוריאנים, שרובם היגרו לברזיל במחצית השנייה של המאה ה-20.
לפי ממשלת ברזיל, בעיות הבריאות החמורות ביותר בברזיל הן כדלהלן (הנתונים משנת 2002):
שיעור גבוה של תמותת ילדים - 2.51%, כאשר בצפון מזרח המדינה שיעור התמותה מגיע ל-3.77%.
שיעור גבוה של תמותת אימהות - 73.1 אימהות מתות בכל 100,000 לידות.
שיעורים גבוהים של מחלות שאינן מדבקות - 151.7 מ-100,000 תושבים מתים כתוצאה ממחלות לב או של מחזור הדם.
שיעורים גבוהים של מיתות כתוצאה מגורמים חיצוניים (תחבורה, אלימות, התאבדויות): 71.7 מכל 100,000 תושבים בממוצע, כאשר בדרום ברזיל שיעור זה מגיע ל-82.3 מיתות.
מיתות מגורמים חיצוניים מהוות כ-14.9% מכל המיתות במדינה.
נכון לשנת 2023 החלוקה הדתית בברזיל היא כדלקמן: קתולים 52.8%, פרוטסטנטים 26.7% (אוונגליסטים 25.5%, כנסיות פרוטסטנטיות אחרות 1.2%), אומבנדה 1.8%, אחרים (יהדות, אסלאם, בודהיזם) 3%, אגנוסטי/אתאיסט 0.6%, ללא דת 13.6%, לא מוגדר 1.4%.
פורטוגזית היא השפה הרשמית בברזיל, והיא מדוברת על ידי רובה המוחלט של האוכלוסייה.
ספרדית ידועה ברמה מסוימת למרבית הברזילאים.
אנגלית, לעומתן, היא חלק מתוכנית הלימודים של התיכונים בברזיל, אך מעטים הם בעלי היכולת לדבר באנגלית, ואפילו במידה מועטה.
ברזיל היא המדינה היחידה בדרום אמריקה בה הפורטוגזית היא שפה רשמית, מה שמבדיל אותה ומייחד אותה מיתר שכנותיה דוברות הספרדית.
פורטוגזית היא השפה היחידה בברזיל לה סטטוס רשמי מלא במדינה.
למעשה, היא השפה שמדוברת בבתי הספר, במערכת החינוך, באמצעי התקשורת, ובה משתמשים למטרות עסקיות ומנהליות.
אף על פי כן, קיימות מספר שפות קטנות ושוליות המדוברות במרחבי ברזיל העצומים.
לרוב, שפות אלו מדוברות על ידי הילידים, וכן על ידי אנשים שיודעים ומשתמשים בשתי שפות.
מרבית הילידים מדברים בשפות האם שלהם, שהן לרוב: גוואראני, טוקאנו, קנלה ועוד רבות אחרות.
אינדיאנים רבים אינם רוצים להשתלב בזרם התרבותי המרכזי בברזיל.
אף על פי שהן במיעוט, אין לבטל את שפות האינדיאנים והילידים שכן בצירוף מספר דוברי שפות אלו יחדיו, מגיעים לאחוז ניכר באוכלוסייה.
באופן מעניין, מספר שפות כאלו הצליחו להשיג באחרונה מעמד רשמי מקומי.
שפות אחרות, כמו גרמנית, איטלקית, פולנית ויפנית מדוברות בעיקר בדרום ברזיל.
ישנם אזורים שלמים בדרום, בהם המקומיים מדברים הן פורטוגזית והן שפה אחת אירופאית.
לדוגמה, דווח כי מעל 90% מתושבי היישוב הקטן פרזידנטה לוסנה, הממוקמת במדינת ריו גראנדה דו סול, דוברים גם ניב ברזילאי של גרמנית.
בברזיל קיימות קהילות ותיקות של מהגרים, מה שאיפשר את התפתחותם של ניבים מיוחדים לשפות אירופאיות, כמו גרמנית ברזילאית.
שפות אלו אינן עומדות בפני עצמן, אך הן שונות ונחשבות לניב שונה.
במשך העשורים האחרונים, כחלק ממדיניות ממשלתית, נעשה מאמץ רב להטמיע את המהגרים, ובתוך כך להחליף את שפתם בפורטוגזית.
למרות זאת, היום מספר מדינות, לדוגמה ריו גראנדה דו סול, מנסות להפוך את המגמה ולהחזיר את שפות המהגרים לתוכנית הלימודים באזורים בהם שפות אלו היו שכיחות.
באותו הזמן, באזורים שנמצאים על הגבול עם ארגנטינה או אורוגוואי, הברזילאים לומדים באופן רשמי את השפה הספרדית.
בברזיל קיימים לא מעט עיתונים בשפות שאינן פורטוגזית, וכן חלק מאמצעי התקשורת משדרים בשפות כאלו.
לדוגמה, בעיר סאו פאולו מתפרסם עיתון ביפנית, וכן מתפרסם שם עיתון בגרמנית למעלה מ-50 שנה.
כמו כן, קיימים אתרים דו לשוניים, וכן תוכניות רדיו וטלוויזיה משדרות גם הן בשפות שונות לעיתים.
במלחמת יוגוסלביה שהתחוללה בשנות ה-90 של המאה ה-20, במלחמה בה ביצעו הסרבים 'טיהור אתני' לאוכלוסייה המוסלמית (כיום נקראים בוסנים), המדינה נגררה למלחמת אזרחים בין הקבוצות האתניות השונות.
הסרבים שחיו בשטח בוסניה והרצגובינה קראו לממשלה היוגוסלבית למנוע את עצמאותה של בוסניה והרצגובינה וכבשו כמעט את כל המדינה.
הקרואטים מצידם קראו לקרואטיה (שהוקמה זה מכבר) להתערב ולמנוע את הכיבוש הסרבי.
צבא קרואטיה פלש והחזיק באזור התיישבות הקרואטים בדרום בוסניה וסרביה המשיכה לשלוט בשאר המדינה.
המלחמה הופסקה על ידי התערבות בינלאומית של ארצות הברית, נאט"ו, האיחוד האירופאי והאו"ם.
תוך כדי המלחמה נטשו את בתיהם אזרחים רבים והיגרו למדינות השכנות כך שהמאזן הדמוגרפי השתנה במקצת.
אוכלוסיית בוסניה והרצגובינה מונה לפי אומדן משנת 2006 4,498,976 ורובה מורכבת מקבוצת העמים הדרום סלאבים אשר התיישבו באזור חבל הבלקן.
הנתונים הם לפי אומדנים משנת 2006.
מוצאה של אוכלוסיית בוסניה והרצוגבינה היא בעיקרה משבטים סלאביים שהתיישבו באזור זה.
מחצית מאזרחי המדינה הם נוצרים המשתייכים לפלג הנצרות האורתודוקסית או לנצרות הקתולית.
האסלאם שהגיע במאה ה-15 בעקבות הכיבוש העות'מאני של חבל הבלקן התפשט בעיקר בבוסניה והרצגובינה.
קרואטים קתולים וסרבים אורתודוקסים המירו את דתם לאסלאם כך שנוצרה קבוצה חדשה בבוסניה והרצגובינה שפיתחה לעצמה זהות דתית ואתנית שונה.
המוסלמים הסלאבים נקראים כיום בשם בוסניאקים ובעבר כונו בשם "מוסלמים כלאום".
כינוי זה אינו תקין פוליטית משום שהמונח "מוסלמים" מתייחס לדת ולא ללאום.
בעשור השני של המאה ה-21, כ-40% מאזרחי המדינה הם מוסלמים.
בבוסניה והרצגובינה, ישנו קשר הדוק בין הלאום לבין הדת.
רוב הקרואטים הם נוצרים קתולים - 88%
רוב הבוסניאקים הם מוסלמים סונים - 90%
רוב הסרבים הם נוצרים אורתודוקסים - 93%
תושבי בוסניה-הרצגובינה דוברים את השפה הסרבו-קרואטית שהיא שפה דרום סלאבית, אף על פי שהיא נקראת "בוסנית" בחלקים בהם חיים הבוסנים, "קרואטית" בחלקים בהם מתגוררים הקרואטים ו"סרבית" ברפובליקה סרפסקה.
ההבדל העיקרי בין השפות הוא מערכת הכתב - בפדרציה של בוסניה והרצגובינה משתמשים באלפבית לטיני, ואילו ברפובליקה סרפסקה משתמשים באלפבית קירילי הכולל יותר מ-30 אותיות, שרבות מהן נהגות בצורה זהה להגייתן באנגלית.
האלפבית הערבי היה בעבר בשימוש לכתיבת השפה הבוסנית.
ראו גם: שפות בבוסניה והרצגובינה
הגדרה: תושבים מעל גיל 15 היודעים קרוא וכתוב
רוב תושביה דוברים שפה ממשפחת השפות השמיות, או ממשפחת השפות הכושיות.
בני האורומו, האמהרים והתגרים יחד מהווים יותר משלושת רבעי מכלל האוכלוסייה, אולם ישנן יותר מ-80 קבוצות אתניות שונות בתוך אתיופיה, חלקן קטנות, עם כ-10,000 חברים.
ככלל, רוב הנוצרים גרים באזורים הרריים, והמוסלמים ובני הדתות האפריקאיות נוטים לגור באזורי השפלה.
אנגלית היא השפה הזרה המדוברת ביותר, ונלמדת בכל בתי הספר התיכוניים.
אמהרית הייתה שפת ההוראה בבתי הספר יסודיים, אולם הוחלפה באזורים רבים בשפה המקומית, דוגמת האורומו והטיגרינית.
קהילה יהודית קטנה, אך רובה עלתה לישראל.
אבל במחלקת המדינה של ארצות הברית ישנם אומדנים סותרים, כך שמספר המוסלמים בערך שווה לנוצרים או אפילו מעט יותר, וישנו צורך לבדוק מחדש את האומדנים.
(אסלאם 45%-50%, נוצרים אורתודוקסים 40%, פרוטסטנטים 5% והיתר, מסורתיים).
מחוץ לאתיופיה ישנם כ-70 מיליון אזרחים אתיופים לפי מפקד האוכלוסין האחרון שנערך בשנת 2013. אורומו 32.1%, אמהרים 30.2%, תגרים 6.2%, סומלים 6.0%, גורגים 4.3%, סידאמים 3.4%, וולאיטאים 2%, עפרים 2%, האדיים 2%, גאמוים 1%.
שפות מקומיות אחרות: ערבית, אנגלית (שפה זרה עיקרית הנלמדת בבתי ספר).
הגדרה: גיל 15 ומעלה ויודע קרוא וכתוב
דמדומים הוא רומן פנטזיה לנוער אשר נכתב בידי הסופרת סטפני מאייר.
זהו הספר הראשון בסדרת ספרי "דמדומים", העוסקת באהבתם של בת אנוש וערפד.
הסדרה כוללת שלושה ספרים נוספים: "מולד הירח", "ליקוי חמה", ו"שחר מפציע".
הספר דמדומים מציג לראשונה את דמותה של איזבלה "בלה" סוואן בת ה-17, שעוברת מהעיר פיניקס אל העיירה פורקס שבמדינת וושינגטון ומוצאת את עצמה בסכנה כשהיא מתאהבת בערפד, אדוארד קאלן.
הספר הפך לרב-מכר מיד עם צאתו לאור בשנת 2005 והגיע למקום החמישי ברשימת רבי-המכר של "הניו יורק טיימס" כחודש לאחר מכן.
כבר באותה שנה, "דמדומים" זכה בתואר 'ספר הילדים המצליח ביותר של שנת 2005' של המגזין Publisher's Weekly.
בנוסף, היה הספר הנמכר ביותר בשנת 2008, והשני הנמכר ביותר בשנת 2009 (ספר ההמשך "מולד הירח" היה הנמכר ביותר).
הספר תורגם ל-37 שפות שונות.
עם צאתו לאור זכה "דמדומים" לביקורות חיוביות רבות.
המבקרים תיארו אותו כ"רומן אפל שחודר לנשמה" ושיבחו אותו בשל "התפיסה המדויקת של תחושות המתבגרים לגבי מתח מיני וניכור".
מצד שני, בביקורות חדשות יותר, מספר מבקרים חשבו שמשיכתה של בלה אל אדוארד הייתה "מבוססת על קסם יותר מאשר על אופי" ושבלה היא דמות נשית חלשה.
למרות זאת, כמעט כל המבקרים, בין אם שיבחו את הספר או לא, הסכימו על היותו תופעה ספרותית.
גרסה קולנועית לספר יצאה לאקרנים בשנת 2008. הסרט היה הצלחה מסחרית, עם הכנסות של יותר מ-392 מיליון דולר ברחבי העולם, ו-157 מיליון דולר נוספים ממכירות סרטי DVD בצפון אמריקה, החל מיולי 2009.
הרעיון הראשוני לכתיבת הסדרה הגיע מחלום שחלמה הסופרת, בו "ילדה ממוצעת" ו"ערפד זוהר ויפהפה" ניהלו שיחה באחו.
בחלום, דיברו השניים על הקשיים הרבים בסיפור האהבה שלהם, משום שהערפד נמשך במיוחד לריח הדם שלה ומתקשה למנוע מעצמו להרוג אותה.
בראיון שערכה שאנון הייל עם סטפני מאייר, סיפרה הסופרת על החלום שממנו הכל התחיל.
"החלום התרחש בקרחת יער," סיפרה, "והיה שם כל-כך הרבה אור.
החלום היה מאוד, מאוד צבעוני...
הייתה התמונה היפהפייה הזו, הילד הזה, זוהר כולו באור, ומדבר עם הילדה הרגילה הזו...
הילדה הקשיבה, ואני הקשבתי, והוא היה זה שסיפר את הסיפור.
הסיפור היה בעיקר על כמה הוא רצה להרוג אותה - ועם זאת, כמה הוא אוהב אותה."
פרק 13 של הספר, החלום עצמו, היה הפרק הראשון שסטפני כתבה.
לדבריה, היא הייתה חייבת להמשיך ולגלות אם הילד המנצנץ הרג את הילדה בסופו של דבר.
היא החליטה להמשיך את הספר עד סופו, והוסיפה לרעיון המקורי סיפור רקע ועלילות משנה.
הסיפור מתחיל כאשר בלה סוון עוברת מפיניקס שבאריזונה לפורקס שבוושינגטון כדי לחיות עם אביה, צ'ארלי, לאחר שאמה התחתנה שנית.
בפיניקס בלה השתדלה שלא להתבלט, ולכן הייתה מתוסכלת לגלות שבתור פנים חדשות בעיירה קטנה, היא מושכת הרבה תשומת לב בבית הספר החדש.
היא מתיידדת במהירות עם מספר תלמידים, ביניהם ג'סיקה סטנלי, מייק ניוטון ואנג'לה וובר.
ביומה הראשון בבית הספר, מופתעת בלה לגלות יחס קריר משותפה למעבדה בשיעורי הביולוגיה, אדוארד קאלן.
אדוארד, נער בעל יופי בלתי אנושי, עושה מאמצים להתרחק מבלה, ואף מנסה לשנות את מערכת השעות שלו כדי שלא ילמדו יחד.
על פי סימנים שונים כמו מגעו הקר של אדוארד ועיניו שצבען השתנה, ובמיוחד לאחר ששמעה אגדות מקומיות שמספרות על ערפדים בעלי מאפיינים דומים, בלה מגיעה למסקנה שאדוארד ומשפחתו הם ערפדים.
אף על פי שהיא חושבת שהוא רוצח ושותה דם של בני אדם, היא עדיין נמשכת לאדוארד קאלן, ולכן היא שמחה לגלות שבני משפחת קאלן בוחרים לשתות רק דם של חיות.
ככל שמתקדם הסיפור, מתאהבים השניים זה בזה ונאלצים להתמודד עם בעייתם העיקרית: בלה היא אנושית ולרוע המזל ריחה מושך את אדוארד וכך גדלה תאוותו לדמה.
לאורך כל הספר, נלחם אדוארד בתשוקה שלו להרוג אותה.
הוא משתמש בכל שליטתו העצמית כדי להתגבר על המשיכה והם מצליחים להישאר יחד.
בדומה לשאר הערפדים שהם בעלי כוחות על, אדוארד מסוגל לקרוא מחשבות, אך מתברר שבלה היא האדם היחיד שאת מחשבותיו הוא לא מסוגל לקרוא.
המצב היציב לכאורה של מערכת היחסים בין אדוארד ובלה נהרס כשקבוצה של ערפדים זרים מגיעה לפורקס.
הקבוצה מונה שלושה ערפדים: לורנט, שהוא מבוגר ומאופק יותר, ג'יימס, שהוא ערפד גשש ואכזרי במיוחד, וויקטוריה, בת זוגו של ג'יימס.
הערפדים הזרים פוגשים את משפחת קאלן ומצטרפים אליהם במשחק בייסבול.
המשחק משתבש כאשר הרוח נושבת בעורפה של בלה, וג'יימס מריח את דמה ומנסה להרוג אותה.
לאחר שבני משפחת קאלן הגנו עליה מפניו, הוא מחליט לצוד אותה בתור אתגר.
כדי להסיח את דעתו של ג'יימס, בלה בורחת לפיניקס עם אליס וג'ספר, בעוד שאר בני המשפחה מפזרים עקבות מוטעים בכיוון ההפוך.
בעודה מסתתרת בפיניקס מקבלת בלה שיחת טלפון, שבה היא שומעת את אמה מבוהלת וקוראת לעזרה, וג'יימס אומר שאם לא תבוא אל המקום שבו הוא נמצא - סטודיו ישן לבלט - הוא ירצח את אימה.
בלה מחליטה להסגיר את עצמה, אך כשהיא מגיעה לסטודיו ג'יימס מסביר לה שהוא כלל לא חטף את אימה, ולצורך שיחת הטלפון השתמש בהקלטה ישנה שלה.
הוא נושך את בלה וכמעט הורג אותה, אך שאר בני משפחת קאלן מגיעים במהירות, מצילים אותה והורגים את ג'יימס.
לאחר שהם חוזרים לפורקס, בלה ואדוארד הולכים כזוג לנשף סיום שנת הלימודים שלהם, שם בלה מספרת לאדוארד שהיא רוצה להפוך לערפדית.
בלה היא תלמידת בית ספר תיכון, חיוורת, בעלת שיער חום, ועיניים בצבע שוקולד.
הוריה, צ'רלי ורנה, נישאו בתום לימודיהם ולאחר שנה נולדה בלה.
לאחר תקופה הוריה התגרשו ובלה עברה לגור עם אמה בפיניקס בזמן שאביה נשאר לבדו בפורקס.
בלה הייתה מבלה בכל שנה חודש מחופשת הקיץ ואת חופשת חג המולד אצל אביה אך מגיל 14 היא החליטה שאינה מעוניינת לבוא פעם נוספת לפורקס, וההסדר פסק.
בלה שונאת קור ורטיבות ומתקשה להסתגל לתנאים בפורקס, שבה הגשם לא מפסיק לרדת.
היא עוברת לגור עם אביה אחרי שאמה נישאת מחדש לפיל, שחקן בייסבול חובב שמרבה לנסוע, ובעקבות המעבר של בלה אמה תוכל להצטרף אליו בנסיעותיו.
בלה מגלה שכול מכריו של אביה בפורקס מודעים לבואה, ובימים הראשונים מגלה שהם מעוניינים בחברתה.
בבית הספר שהיא מצטרפת אליו היא מכירה את בני משפחת קאלן, ובהיותה סקרנית כלפיהם, ובמיוחד מעוניינת במידע על אדוארד, היא מנסה לשאוב מידע מכל מקור אפשרי סביבה אודותיהם.
ובסופו של דבר מגלה כי שבט האינדיאנים הסמוך-שבט קווילוט-מתאר את משפחת קאלן כערפדים בסיפוריו.
בהדרגתיות מתחילה בלה לבלות יותר ויותר עם משפחת קאלן, מתיידדת עם המשפחה ומתחילה לצאת עם אדוארד.
אדוארד הוא ערפד בן 117 שנה.
הוא נולד בשנת 1901 בשיקגו.
כאשר היה בן 17, הוריו מתו ממגפת השפעת הספרדית.
קארלייל טיפל בו ובמשפחתו ולאחר בקשתה של אמו של אדוארד שיעשה כל שביכולתו על מנת להציל את בנה, הוא הופך אותו לערפד.
זמן קצר לאחר הפיכתו לערפד הבין קארלייל כי לאדוארד יש כישרון לקרוא מחשבות.
אדוארד שומר על סגנון דיבור ומנהגים מחייו האנושיים בתחילת המאה ה-20.
משפחתו המאמצת של אדוארד, משפחת קאלן, עברה לפורקס מאלסקה לפני כמה שנים.
משפחת קאלן לא שותה דם אדם, אלא דם של חיות, ולכן הם מכנים את עצמם "צמחוניים".
אדוארד מרד בעבר בקארלייל וכעס עליו שדיכא את התיאבון שלו ושתה דם של רוצחים ואנסים לעתיד, אך מכיוון שלא רצה להחשב "מפלצת" לפי תיאורו, הפסיק.
אדוארד מתואר בסדרת הספרים כיפה תואר, בדומה לשאר בני משפחתו ולערפדים בכלל, וכמקסים, מנומס, נחוש, ועקשן מאוד.
אדוארד מאמין שהוא מפלצת כי נשמתו נלקחה ממנו כשהפך לערפד.
אדוארד פוגש את בלה סוואן, בת אנוש שאת מחשבותיה הוא לא מצליח לקרוא.
יש ביניהם חיבור ראשוני, אמנם לא בצורה הטובה ביותר אבל היחסים ביניהם היו לא רגילים והיה ניצוץ, משהו מיוחד, כשהם התחילו להכיר השנאה של אדוארד כלפי בלה התחלפה באהבה ודאגה והוא מתאהב בה.
אדוארד הזהיר את בלה שלא כדאי לה להתיידד עמו אולם היא מתעלמת מכך.
הוא מאוד מגונן עליה ונוטה להגזים במצבים בהם ביטחונה בסיכון.
יחד עם שאר בני משפחת קאלן, אדוארד מסכן את חייו ומציל אותה מספר פעמים.
ג'ייקוב נולד בלה-פוש - שטח ששייך לשבט אינדיאני עתיק יומין, וצבע עורו מתואר כאדמדם-חום.
אמו של ג'ייקוב נפטרה בצעירותו, ויש לו שתי אחיות.
ג'ייקוב מתואר בספרים כגבוה מאוד, מתנשא לגובה של מעל ל-2 מטר עם שרירי גוף עבים, כמו של שרירן.
בילדותו בילה ג'ייקוב עם בלה במהלך חופשות הקיץ השנתיות שלה בפורקס בדיג וטיולים.
ב"דמדומים" לג'ייקוב יש תפקיד שולי יחסית.
בלה מפלרטטת איתו כדי לסחוט ממנו מידע, והוא מספר לה אודות אגדות השבט על "היצורים הקרים", על אף שהדבר נאסר בהסכם בין הערפדים לאנשי הזאב.
הסיפור בעל התיאורים הרבים מוביל את בלה לתשובה האמיתית לגבי זהותו של אדוארד - הוא ערפד.
בילי בלאק, אביו של ג'ייקוב, מתנגד לכך שבלה תתחבר עם הקאלנים ושולח את ג'ייקוב לנשף הסיום כדי להזהיר את בלה.
אחראי ליצירתם של רוב הערפדים במשפחתו.
תמיד הוא שינה אנשים לערפדים רק כאשר אותם אנשים היו על סף מוות.
קארלייל שולט בעצמו לחלוטין כאשר הוא בא במגע עם דם והוא אף עובד בתור רופא בבית החולים של פורקס.
קארלייל הוא אדם חביב ודואג לכולם.
קפצה מצוק בעקבות מות תינוקה.
היא גססה כאשר קראלייל שינה אותה.
משמשת כדמות האם במשפחת קאלן.
הערפדה השנייה שהצטרפה למשפחת קאלן.
היא מחבבת את בלה מהרגע הראשון והן הופכות בהמשך לחברות.
הפיכתה לערפדה הוא בגדר מסתורין כיוון שאינה יודעת מי או מתי שינו אותה.
בסוף הספר, היא מתגלה בעזרתה של בלה, שהוכנסה לבית משוגעים בשל חזיונותיה, והתאהב בה ערפד.
ג'יימס רצה לשתות את דמה, והערפד שהתאהב בה נשך אותה לפניי שג'יימס יוכל להרע לה.
לאליס יש כישרון - היא יכולה לראות את העתיד של בני אדם וערפדים, אשר משתנה בהתאם להחלטות האינדיבידואליות שמשתנות.
הערפדה החמישית שהצטרפה למשפחת קאלן.
הערפד שסובל הכי הרבה משהותה של בלה בחברת הקאלנים, כיוון שהוא האחרון מבניהם שנגמל משתיית דם אנושי לאחר תקופה רבה ששתה את הדם של בני האדם.
לג'ספר כוח שליטה ברגשות (הוא מרגיש את האנרגיה סביבו ומסוגל לשנותה).
ג'ספר שונה על ידי מריה במשך מלחמת האזרחים ויחד איתה יצר צבא של "טירונים" (ערפדים שרק נוצרו).
היה מאוהב במריה וחשב שגם היא בו.
לבסוף הוא מבין שהיה בסך הכל כלי שרת בידה.
הערפד השישי שהצטרף למשפחת קאלן.
היחידה ממשפחתה שלא מחבבת את בלה כיוון שהיא מקנאה בה בגלל זכות הבחירה שלה אם להישאר אנושית או להפוך לערפדה.
קארלייל יצר אותה במטרה שתהא בת זוג לאדוארד אך היא רואה בו רק אח.
היא מצאה את אמט כשדוב גריזלי תקף אותו והצילה את חייו.
רוזלי היא אחת הערפדות היפות ביותר אך היא מרירה בשל האנושיות שנגזלה ממנה והאונס שעברה.
הערפדה השלישית שהצטרפה למשפחת קאלן.
הערפד החזק ביותר, פיזית, במשפחת קאלן.
רוזלי הצילה את חייו אחרי שעבר תקיפת דוב גריזלי.
הערפד הרביעי שהצטרף למשפחת קאלן.
אביה של בלה, ומפקד המשטרה של פורקס.
צ'ארלי לא מחבב את אדוארד תחילה וחושב שחברתו של ג'ייקוב עדיפה לה.
אחת מחברותיה של בלה, למרות שבסתר ליבה לא מחבבת אותה.
אנג'לה היא ילדה שקטה וביישנית והיא החברה החביבה על בלה יותר מכל חברותיה.
מאוהב בבלה, אך מאוחר יותר יוצא עם ג'סיקה סטנלי.
אחד מידידיה של בלה בבית הספר.
הוא הופך לידיד של בלה לאחר שכמעט דרס אותה עם מכוניתו ואף הזמין אותה לנשף.
ערפד גשש שפוגש את בלה כשהוא חלק מלהקת ערפדים ומחליט לצוד אותה.
בסוף הספר הראשון הוא נהרג על ידי משפחת קאלן.
בת זוגו של ג'יימס וחלק מלהקתו.
לאחר מותו של ג'יימס מנסה לנקום על ידי הקמת צבא ערפדים.
בעלת כישרון מיוחד של הישרדות.
נהרגת על ידי אדוארד בספר השלישי.
חלק מלהקת הערפדים של ג'יימס.
עזב את הלהקה לאחר שהתחיל המצוד אחרי בלה והצטרף למשפחה של טניה, ידידה של קראלייל מדאנלי.
הוא הופך לבן זוגה של אירנה, אחותה של טניה.