tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לשמיסן שלושה גדלים בסיסיים: הוֹסוֹזאוֹ, צ'וּזאוֹ ופוּטוֹזאוֹ.
הוסוזאו - ההוסוזאו (細棹, מילולית: צוואר דק) הוא הקטן מבין סוגי השמיסן.
הדו הוא קטן ובעלת צורה מרובעת, הצוואר צר במיוחד וככל שמתקרבים לדו, הולך ומצטמצם המרחק בין המיתרים לצוואר.
ההוסוזאו משמש בעיקר בתיאטרון הקבוקי, והוא מתאפיין בגמישות.
צ'זאו - לצ'וזאו (中棹, מילולית: צוואר אמצע) צוואר רחב במעט מההוסוזאו, ובניגוד אליו נשמר המרחק בין המיתרים לצוואר לכל אורכו.
אורך הצוואר מעניק לשמיסן צ'וזאו מנעד רחב יותר מההוסוזאו, ומשתמשים בו בעיקר בסוגת הג'יאוטה, סוגה מסורתית מתקופת אדו, אף על פי שהגיוון שלו מאפשר את השימוש בו במגוון סוגות אחרות.
פוטוזאו - הפוטוזאו (太棹, מילולית: צוואר שמן) משמש בסוגות גדיובושי, המשמשת בתיאטרון הבונרקו, בג'ורורי מיניו ובצוּגָרוּ-ג'מיסן.
סוגות אלה מתאפיינות בעוצמה רבה של נגינה, וגודלו של השמיסן מאפשר זאת.
סוגי הבאצ'י, או מפרט, המשמשים לנגינה בשמיסן שונים זה מזה בצורתם, בגודלם ובחומר ממנו הם עשויים, בהתאם לסוגה.
הבאצ'י השונים עשויים שנהב, עץ, פלסטיק ולעיתים קרובות מכילים שריון צב.
במרבית סוגות השמיסן נהוג להשתמש בבאצ'י על מנת לפרוט על המיתרים.
בדומה לבנג'ו, מבנהו דמוי התוף של הדו מגביר את עוצמת צלילי המיתרים.
בעת נגינה עם באצ'י, נהוג לפרוט על המיתר ולהכות בדו על מנת ליצור צליל הקשה גבוה.
בסגות שונות נהוג לפרוט על המיתרים באמצעות האצבעות.
לשמיסן אין כיוון קבוע מראש, ומכוונים אותו לפי מנעד הזמר או לפי ראות עיני הנגן.
עם זאת, ישנם שלושה סגנונות כיוון המשמשים בכל הסוגות:
הונצ'ושי (本調子) - מכונה "כיוון בסיס" מכיוון ששאר הכיוונים הם וריאציות שלו.
בכיוון זה מכוונים את המיתר הראשון והשלישי במרווח של אוקטבה זה מזה, בעוד המיתר האמצעי מכוון במרווח של קוורטה מהמיתר הראשון.
ני אגארי (二上がり) - "להרים את השני," בכיוון זה מכוון הנגן להוצ'ושי ומגביה את גובה המיתר השני כך שהמרווח בינו לבין המיתר הראשון עולה לקווינטה.
סאן סגארי (三下がり) - "להוריד את השלישי," בכיוון זה מכוון הנגן להוצ'ושי ומנמיך את גובה המיתר השלישי כך שהמרווח בינו לבין המיתר השני יורד לקוורטה.
ניתן לכתוב מוזיקה לשימסן באמצעות תוים של מוזיקה מערבית, אך השימוש בטבלטורה נפוץ יותר.
בעוד שבדרך כלל הסוגות כיוון דומה, ישנם הבדלים בשמות נקודות הלחיצה על צוואר הכלי, ולפיכך הטבלטורה שונה מסוגה לסוגה.
למשל, בסוגת המיניו נקרא המיתר הפתוח 0, ואילו בג'יאוטה הוא נקרא "1".
לעיתים גם נקודות מסוימות מסמנות תו בדיאז, והדבר מוסיף על המורכבות.
לפיכך, תלמידי סוגה מסוימת של נגינה עשויים להתקשות בקריאת טבלטורה של סוגה אחרת.
ניתן לרשום את הטבלטורה בסגנון יפני מסורתי - מלמעלה למטה ומימין לשמאל, או בשיטה המערבית - אופקית, ומשמאל לימין.
בשיטה המסורתית משתמשים בקאנג'י ובסימנים נוספים לציון דינמיקות שונות, אך כשכותבים בשיטה המערבית משתמשים בסימנים באיטלקית.
מקורותיו של השמיסן היפני נעוצים בכלי הנגינה הסיני סנשיאן, שהגיע לאיי ריוקיו במאה ה-16. באיי ריוקיו התפתח הכלי לסנשין, וממנו הגיע השמיסן.
אפשר לנגן בשמיסן סולו או בליווי שמיסן נוספים, כחלק מהרכב מוזיקלי של כלים יפניים, בליווי שירה או בליווי דרמה תיאטרלית, כגון בקבוקי ובבונרקו.
בשמיסן מנגנים גברים ונשים כאחד.
סגנון הנגינה הקשה ביותר הוא בסוגת המחזה הגידאיו.
בסוגה זו משתמשים בשמיסן הגדול ביותר ובבאצ'י הגדול ביותר, והזמר-מספר נדרש לבצע את כל התפקידים בנוסף על הקריינות והתיאור.
על נגן השמיסן המלווה אותו להכיר את היצירה על בוריה על מנת שיוכל להגיב באופן מתואם עם סגנון המשחק של הזמן-מספר.
בראשית המאה ה-20 התפתח סגנון נגינה חדש שהתבסס על שיר העם מסורתיים ושילב אלתור ותנועת אצבעות מהירה.
סוגה זו, הידועה כצוגרו-ג'מיסן, היא פופולרית ביפן, ולעיתים משווים אותה לסגנון הבלוגראס האמריקאי.
הקוֹאוּטה (小唄), שפירושו "שיר קטן" הוא סוגה האופיינית לגיישות, והיא עומדת בניגוד לסוגה של הקבוקי והבונרקו שנקראת נגאוטה, שפירושה "שיר ארוך." הג'יאוטה (地唄), נחשב לסגנון הקלאסי של השימסן.
השמיסן משמש אף אמנים מסוגות מוזיקה שונות, כגון בלוגראס, ג'אז, רוק ואפילו הבי מטאל.
שמיל (שמואל) הולנד (נולד ב-1957) הוא שף ישראלי וחוקר של המטבח היהודי ותרבות ופולקלור יהודי.
אימו הייתה נצר לשושלת הרבי מקוצק.
בעקבות מלחמת יום הכיפורים החליט הולנד לחזור בתשובה.
הולנד התאהב במטבח היהודי בילדותו, ושנים רבות חקר אותו.
הולנד ציין כי את אהבתו למטבח היהודי ובעיקר המטבח המזרח-אירופאי (המטבח החסידי והמטבח היידישאי) קיבל בעקבות בישולה של סבתו, פרומה.
שמיל למד היסטוריה ויידיש באוניברסיטה העברית.
בזמן לימודיו ריכז את מחלקת ההדרכה של יד בן צבי, וכן הדריך בחברה הגאוגרפית בטיולים שנערכו במזרח אירופה.
בשנת 1992 פתח הולנד חברת קייטרינג, שנחשב לאחד הטובים בישראל, ולטובה בחברות הקייטרינג שפעלו בירושלים.
החברה פעלה עד שנת 2006. בשנה זו פתח את מסעדת "שמיל במעבדה" במתחם "המעבדה", בסמוך לתחנת הרכבת של ירושלים.
המסעדה פעלה עד שנת 2010, והגישה מאכלים המהווים פרשנות ישראלית מודרנית למטבח מסורתי יהודי.
באפריל 2011 יצא לאור ספרו "שמאלץ" העוסק במטבח זה.
בשנת 2013 ערך וביים השחקן והבמאי יוני אילת את הצגת תיאטרון יידישפיל "מונולוגים מהקישקע", על פי טקסטים מספר זה.
שמיר ליטל היא אתלטית אמריקאית, פעמיים סגנית אלופת העולם (בייג'ינג 2015 ובודפשט 2023) ואלופת המשחקים הפאן-אמריקאיים (טורונטו 2015) בריצת 400 מטר משוכות.
ליטל נולדה בלואיוויל שבקנטקי וגדלה בשיקגו.
אביה שון היה שחקן פוטבול באוניברסיטת מזרח אילינוי ואמה הייתה אתלטית וכדורסלנית באוניברסיטה.
היא החלה להתאמן באתלטיקה בגיל שמונה, בגיל 16 התחרתה לראשונה בריצת 400 מטר משוכות ועד מהרה זכתה באליפות ארצות הברית לנערות.
ב-2013 החלה ללמוד ולהתחרות באוניברסיטת טקסס A&M.
ב-2014 זכתה באליפות העולם באתלטיקה לנוער שהתקיימה באורגון, בריצת 400 מטר משוכות ובמרוץ השליחות 400X4 מטר, באותה שנה זכתה באליפות ארצות הברית לנוער ובאליפות ה-NCAA והייתה בכך לאלופה הצעירה ביותר במקצוע זה.
ביולי 2015 זכתה פעם נוספת באליפות ה-NCAA בתוצאה של 53.74 שניות, שיא אישי ותוצאת השנה במקצוע זה בעולם.
היא הצעירה ביותר מעולם שירדה מגבול ה-54 שניות בריצה זו.
בהמשך החודש זכתה במדליית זהב במשחקים הפאן-אמריקאיים בתוצאה של 55.50 שניות.
באליפות העולם באתלטיקה 2015 זכתה במדליית כסף בתוצאה של 53.94 שניות, לאחר המנצחת זוזאנה היינובה.
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) שנערכו ביוג'ין, אורגון ביולי 2016 סיימה ליטל במקום חמישי בשלב חצי הגמר בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 55.64 שניות ולא עלתה לריצת הגמר ולא נכללה במשלחת האמריקאית למשחקים.
במסגרת ליגת היהלום שנערכה בלונדון ביולי אותה שנה היא סיימה במקום שלישי בריצת 400 מטר בשיא אישי חדש של 50.40 שניות.
באליפות העולם באתלטיקה 2017 לא העפילה למקצה הגמר.
באוגוסט 2018 זכתה במדליית זהב באליפות צפון אמריקה, מרכז אמריקה והקריביים בשיא אליפות של 53.32 שניות.
באליפות העולם באתלטיקה 2023 זכתה במדליית כסף בתוצאה של 52.80 שניות, לאחר המנצחת פמקה בול.
באולימפיאדת פריז זכתה במדליית זהב בריצת שליחות 4X400 מטר יחד עם סידני מק'לוכלין-לברון, גבריאל תומאס ואלכסיס הולמס בשיא צפון-אמריקה של 3:15.27 דקות.
היא זכתה במדליית כסף בריצת שליחים משולבת 4x400 מטר ביחד עם ורנון נורווד, ברייס דדמון וקיילין בראון בתוצאה של 3:07.74 דקות, אחרי הולנד (3:07.43 דקות) ולפני הממלכה המאוחדת (3:08.01 דקות).
סימני ההיכר שלה הם קשת ססגונית לשיער ומשקפי מלקולם X.
גנרל שמילו פון ליטוויץ היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
פון ליטוויץ נולד ב-23 בדצמבר 1895 בשטרסבורג, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית, והיה בנו של הגנרל ולטר פון ליטוויץ.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס פון ליטוויץ לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הפרשים ה-24 (הדוכסות הגדולה של הסן ה-2), ולחם עמו במהלך המלחמה, וב-10 באוגוסט 1914 הועלה לדרגת לויטננט.
לאחר המלחמה הצטרף פון ליטוויץ לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באפריל 1925 הועלה פון ליטוויץ לדרגת אובר לויטננט, וב-1 במאי 1930 הועלה לדרגת ריטמייסטר.
שנה לאחר מכן, מונה למפקד פלוגה 1 ברגימנט הפרשים ה-6 (הפרוסי), וב-1 בנובמבר 1935 הועלה לדרגת מיור.
באוקטובר 1936 מונה למפקד גדוד הסיור הממונע ה-5, וב-1 בינואר 1939 מונה לשליש הקורפוס הממונע ה-15, והועלה לדרגת אוברסט לויטננט.
עם פרוץ המלחמה היה פון ליטוויץ שליש הקורפוס הממונע ה-15, ולחם עמו במערכה בפולין, כחלק מהארמייה העשירית במסגרת קבוצת ארמיות דרום.
במהלך מבצע ברברוסה לחם פון ליטוויץ עם הרגימנט שבפיקודו כחלק מדיוויזיית הפאנצר ה-4 במסגרת הקורפוס הממונע ה-24, וב-27 באוקטובר 1941 קיבל על פעולותיו את עיטור הצלב הגרמני בזהב.
ב-1 בנובמבר 1941 הועלה פון ליטוויץ לדרגת אוברסט, וב-14 בינואר 1942 קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
בפברואר 1944 קיבל פון ליטוויץ את אות הפציעה בזהב, וב-16 במרץ 1944 קיבל על פעולותיו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-4 ביולי 1944 קיבל פון ליטוויץ תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-20 ביולי מונה למפקד קורפוס הפאנצר ה-46, שהיה חלק מארמיית הפאנצר הרביעית במסגרת קבוצת ארמיות צפון אוקראינה, ובתחילת אוגוסט הועבר תחת פיקוד הארמייה התשיעית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, ופיקד עליו בניסיון בלימת המתקפה הרוסית.
ב-23 באוגוסט נהרג בנו של פון ליטוויץ במהלך הקרבות, וב-1 בספטמבר 1944 הועלה פון ליטוויץ לדרגת גנרל חיל השריון.
ב-21 בספטמבר 1944 מונה פון ליטוויץ למפקד הארמייה התשיעית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, במקום ניקולאוס פון פורמן שפרש מתפקידו, אך ב-20 בינואר 1945 הודח מתפקידו על ידי פרדיננד שרנר, עקב אי ציות לפקודות.
פון ליטוויץ הועמד למשפט צבאי בטורגאו, אך זוכה במשפט.
ב-30 במרץ 1945 מונה פון ליטוויץ למפקד הקורפוס ה-85, שהיה חלק מהארמייה השביעית במסגרת קבוצת ארמיות G, וב-7 במאי נפל בידי פרטיזנים צ'כים, שהעבירו אותו כעבור יומיים לאמריקאים.
פון ליטוויץ שוחרר מהשבי בשנת 1947. לאחר שחרורו התגורר פון ליטוויץ בקובלנץ, ובשנת 1957 התגייס לבונדסוור בדרגת גנרל לויטננט, ושירת בו כמפקד הקורפוס ה-3 עד לשנת 1960. לאחר מכן חזר פון ליטוויץ לביתו, עד למותו ב-19 במאי 1975.
שָׁמִיר הייתה עיר מקראית בהרי יהודה, שנכללה בתחום נחלת שבט יהודה.
העיר נזכרת פעם אחת בתנ"ך, ברשימת ערי שבט יהודה באזור דרום הר חברון: .
העיר הקדומה מזוהה בידי חלק מהחוקרים עם האתר ח'רבת סמארה שבדרום מערב הר חברון, כ-3 ק"מ צפונית מערבית לאל-ד'הריה.
מיקומו של האתר הוא בסמיכות יחסית לחורבותיהן של יַתִּיר (ח' עתיר) ושל שׂוֹכֹה (ח' שויכה), הנזכרות לצד שמיר בפסוק, ובסמיכות גדולה לחורבות עֲנָב, הנזכרת גם היא כאחת מערי דרום הר חברון.
אין לבלבל שמיר זו עם שָׁמִיר הנוספת הנזכרת בתנ"ך, כעיר בנחלת שבט אפרים, בה פעל השופט תולע בן פואה.
שמיל מרקוביץ' (ברומנית: Șmil Marcovici; 23 באפריל 1894 – 10 בנובמבר 1940), היה פעיל קומוניסטי יהודי-רומני, חבר מזכירות המפלגה הקומוניסטית הרומנית, ידוע גם בשם המחתרתי "מורארו" (Moraru).
מרקוביץ' נולד במשפחה יהודית ביאשי, רומניה ולמד שלוש כיתות בית ספר יסודי ולאחר מכן היה לנגר.
הוא גויס לצבא רומניה, לרגימנט 13 של חיל הרגלים במלחמת העולם הראשונה.
ב-1917 ערק מהצבא והגיע לאודסה, ברית המועצות, שם פעל יחד עם כריסטיאן רקובסקי ומיכאיל גאורגיו בוז'ור בארגון הגדוד המהפכני הרומני.
על עריקתו נידון בהיעדרו ל-3 חודשי מאסר.
הוא עבר כמה פעמים את הגבול הרומני, כשהוא מעביר חומרי תעמולה מודפסים וסכומי כסף שנועדו לגורמים קומוניסטים במפלגה הסוציאליסטית הרומנית.
באחד המעברים נתפס על ידי רב-סמל מיחידתו, אך השתחרר תמורת שוחד.
בעזרת הכסף שהעביר צויד בבוקרשט בית דפוס מחתרתי ועל כך נשפט בהיעדרו ב-1919. מרקוביץ' נעצר במאי 1920 ונשפט באשמת ריגול ונידון ל-12 שנות מאסר עם עבודת פרך, אך הצליח להימלט מבית הכלא בז'ילבה על ידי שיחוד השומרים ועבר את הגבול לברית המועצות.
בברית המועצות נשלח לבית ספר של הקומינטרן ובסיום הועלה לדרגת מדריך.
לאחר החנינה, שהוכרזה ברומניה ב-1929, נשלח אליה בחזרה, כדי לעזור בארגון המפלגה הקומוניסטית המחתרתית שם.
ב-12 ביולי 1935, בסביבות השעה 23.00, עצרו סוכני סיגורנצה שלושה אנשים שיצאו מתוך הבית: אנה פאוקר, דימיטר גנב ושמיל מרקוביץ', שלושתם חברי מזכירות המפלגה הקומוניסטית הרומנית המחתרתית.
השלושה וקומוניסטים נוספים, שנעצרו בנסיבות אחרות הועמדו למשפט בבוקרשט, אך בגלל ההפגנות הועבר המשפט לקראיובה.
מרקוביץ', פאוקר וגנב נמצאו חייבים בדין והוטל על כל אחד מהם עונש של עשר שנות מאסר, קנס בגובה מאה אלף לאי והגבלת זכויות אזרחיות לעשר שנים.
בעת שהייתו בבית הכלא בשנות השלושים של המאה העשרים קיים מרקוביץ' יחסים הומוסקסואליים עם אסירים אחרים, בעיקר צעירים.
בבית הכלא הקימו הקומוניסטים ועדת חקירה שבה היו חברים גאורגה גאורגיו-דז', קיבו סטויקה ודימיטר גנב.
הוועדה חקרה והיה מי שהודה במעשים, לכן החליטו להדיח את מרקוביץ' מהמפלגה הקומוניסטית.
בין החשודים היה גם ניקולאה צ'אושסקו, שהכחיש את המעשה.
מרקוביץ' נהרג ברעידת האדמה ב-1940, כשקירות בית הכלא "דופטנה" (Doftana) במחוז פרחובה התמוטטו עליו.
שמיעתנות או אודיזם (מאנגלית: Audism) היא צורה של יכולתנות וסטיגמות המכוונות כלפי חירשים וכבדי שמיעה.
יכולתנות היא זלזול ביכולותיהם ובכישוריהם של אנשים עם מוגבלות מעבר למוגבלויותיהם, והחשבתם לנחותים מאלה שאין להם מוגבלות.
שמיעתנות היא החשבת חירשים ולקויי שמיעה לנחותים שאינם ראויים להשתלב בחברה השומעת ואפילו תפיסה שלפיה חייהם אומללים.
את המונח המציא טום ל.
האמפריז בחיבור שכתב בשנת 1975 ופרסם בעבודת הדוקטורט שלו בשנת 1977, אך המונח נכנס לשימוש נרחב רק כאשר הפסיכולוג הרלן ליין השתמש בו בכתביו.
במקור, האמפריז התייחס לשמיעתנות רק בנוגע להתנהגות ועמדות של אנשים בודדים, וליין הרחיב את נושא השמיעתנות וחילק אותו לתפיסות ומעשים במרחב האישי והממסדי, האינדיבידואלי והציבורי.
בתרבות החירשים, תת תרבות היוצאת חוצץ נגד אידיאל השילוב של החירשים בחברה השומעת, משמש המונח "שמיעתנות" עבור התפיסה לפיה רצוי שאדם יהיה שומע וחירשות היא לקות, ששמיעה תקינה עדיפה על שמיעה לקויה ושתיהן עדיפות על חירשות.
חברי קהילות חירשים מפרשים תפיסה זו כהיררכיה חברתית מעמדית: אדם שומע עדיף על אדם כבד-שמיעה, ושניהם עדיפים על אדם חירש.
לפי אמונה זו, פיתוח יכולת שמיעה ודיבור אצל תינוקות וילדים חירשים וכבדי שמיעה שקול לפגיעה מכוונת ביכולת שמיעה ודיבור אצל שומעים.
התרבות האינקלוסיבית אינה שותפה לאמונה זו ולא מתנגדת לשיקום בנוסף לרכישת שפת סימנים.
העדפת אדם חירש אשר מדבר בצורה ברורה על אדם חירש אשר אינו מדבר בצורה ברורה מפריעה להזדמנויות של חירשים בשוק העבודה גם כאשר הם למדו לדבר ומעוניינים להשתלב בחברה השומעת.
הפלה מלאכותית של עוברים חירשים, כולל היתר הלכתי, לדעת פוסקים מעטים, לאישה הרה שחלתה באדמת להפיל, כאשר הסיכון לעובר הוא חירשות או עיוורון.
בתרבות החירשים, שם מקובל לראות בהתייחסות לחירשות כלקות התייחסות שמיעתנית, בדיקות סקר בהיריון לאיתור חירשות אצל עוברים נחשבת "רצח עם תרבותי" של תרבות החירשים.
בנוסף להתנגדות לניתוחי שתל שבלולי אצל ילדים בגיל המומלץ לניתוח השתל השבלולי, יש חירשים שמחשיבים גם ניתוחי שתל שבלולי כ"רצח עם תרבותי".
חירשים המחזיקים בדעות כאלה רואים חשיבות לשימור שפת הסימנים אולם לא בסתירה לאיכות חייו של הילד משום שלדעתם חירשותו אינה לקות כי אם זהות, וטובתו אינה השתלבות בחברה השומעת אלא שהוריו (שהם בדרך כלל שומעים) ילמדו שפת סימנים.
חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות אוסר אפליה מחמת מוגבלות כאשר מוגבלות זו אינה פוגעת בדרישות המהותיות של התפקיד.
שמיר תעשיות אופטיקה בע"מ היא חברה בינלאומית לפיתוח וייצור עדשות אשר מרכז פעילותה יושב בקיבוץ שמיר.
החברה הוקמה בשנת 1972 כיצרנית עדשות בי-פוקל, ולאחר מכן החלה לייצר גם עדשות ראייה חד-מוקדיות ורב-מוקדיות ותבניות זכוכית.
בשנת 2005 ביצעה החברה הנפקה דואלית, כאשר הונפקה בו זמנית בבורסה לניירות ערך בתל אביב ובנאסד"ק, ובכך הייתה לחברה הראשונה מהתעשייה הקיבוצית שהונפקה בבורסה זו.
כיום החברה מעסיקה כ-2,200 עובדים ב-23 מעבדות וחברות בת ברחבי העולם.
משנת 2022 חברת הצרפתית היא בעלת החברה.
מפעל האופטיקה הוקם בקיבוץ שמיר כמענה על הצורך שעלה לשלב חברי קיבוץ בעשייה שמקורה אינו בחקלאות דרך ענף ייצור נוסף.
לשם כך בשנת 1970 חתם הקיבוץ הסכם עם חברת "KMS תעשיות" האמריקאית (בבעלותו של קיפ סיגל ) להקמת מפעל לעדשות בי-פוקל, שתוצרתו תהיה מיועדת כולה לייצוא.
כחלק מההסכם, החברה, אשר עסקה בין היתר באופטיקה לטלוויזיות, התחייבה לספק את הידע למפעל ואף לקנות את כל תוצרתו במשך השנתיים הראשונות.
בשנת 1972, כשנתיים לאחר חתימת ההסכם, הוקמה החברה שמיר תעשיות אופטיקה בע"מ, ונחנך מפעל האופטיקה לייצור עדשות בי-פוקל מזכוכית בקיבוץ במעמדו של פנחס ספיר.
בשנת 1979 החברה הרחיבה את תוצרתה כאשר החלה לייצר עדשות מולטי-פוקל בנוסף לעדשות הקיימות.
באותה שנה מחזור המכירות של המפעל עמד על חצי מיליון דולר, וכ־20 אחוזים מכלל ענפי המשק מקורם היה במפעל שבקיבוץ שמיר.
5 שנים לאחר תחילת הייצור, השיקה החברה את המוצר הראשון שלה והציגה לציבור את עדשות המולטי-פוקל הראשונות בשנת 1984, אשר הוצעו למכירה לקהל הרחב.
בשנת 1988 החלה החברה את דריסת הרגל הראשונה שלה בארצות הברית, כאשר הקימה את חברת הבת "Shamir USA".
11 שנים לאחר מכן, הקימה החברה מרכז הפצה לאספקת עדשות חצי-גמורות למעבדות ברחבי ארצות הברית, ולשם כך הוקמה בשנת 1999 חברה נוספת בשם "Shamir Insight Inc".
בשנת 2001 חנכה החברה קו ייצור ביחד עם שותפתה אייל תעשיות אופטיקה, ובכך הרחיבה את פעילותה גם בייצור עדשות פלסטיק.
שנה לאחר מכן החלה החברה לחזק את כוחה באירופה, כאשר ב-2002 הפכה לבעלים של מעבדות ייצור אופטיקה בפורטוגל במסגרת שותפות עם חברת Altra Optic GmbH.
בשנת 2005 שמיר אופטיקה הפכה לחברה ציבורית, כאשר ביצעה הנפקה דואלית בבורסה לניירות ערך בתל אביב וגם בנאסד"ק לפי שווי של 225.4 מיליון דולר.
הנפקה זו הפכה את החברה לחברה הקיבוצית הראשונה שהונפקה בנאסד"ק.
בשנת 2008 חיזקה החברה את מעמדה באירופה כאשר חברת ההפצה הגרמנית Altra Trading הופכת לחברת בת בבעלות מלאה שלה בעקבות רכישה של 49% ממניות החברה, אשר התווספו ל-51% ממניות החברה שכבר החזיקה טרם העסקה.
בשנת 2011 התמזגה חברת שמיר מערכות עם חברת האופטיקה הצרפתית אסילור .
המיזוג בוצע באמצעות קנייה של 37% מניות מהציבור ועוד 13% מניות מחברת שמיר תעשיות אופטיקה בע"מ, ובסך הכל 50% מהחברה תמורת 130 מיליון דולר.
בהשלמת עסקת המיזוג נמחקה שמיר מנאסד"ק והפכה מציבורית לפרטית.
בפברואר 2020 חתמה החברה הסכם שיתוף פעולה עם "פריס מיקי", חברת האופטיקה הגדולה ביפן, שבמסגרתו תספק ללקוחות החברה עדשות מותאמות אישית תוך 24 שעות.
ייצור העדשות יתבצע במעבדת "InoTime" שפותחה בישראל והוקמה בטוקיו בהשקעה של שני מיליון דולר.
לחברה מעבדות "InoTime" נוספות אשר מייצרות באותה שיטה במדינות ניו זילנד, סינגפור, איטליה, צרפת, קנדה ושתי מעבדות נוספות בפורטוגל.
באפריל 2020 השיקה החברה את טכנולוגיית האנטי-פוג, אשר נועדה למנוע אדים על המשקפיים של אנשים החובשים מסיכה כאמצעי התגוננות ממגפת הקורונה.
החברה הציעה את הטכנולוגיה בחינם לצוותים הרפואיים הזקוקים לכך.
בשנת 2022 רכשה קבוצת את 50% הנוספים תמורת 500 מיליון דולר, והיא מחזיקה ב-100% מהחברה.
החל מינואר 2020, שמיר אופטיקה מעניקה חסות לאתלטית הישראלית חנה קנייזבה-מיננקו, המייצגת את ישראל בענפי הקפיצה לרוחק והקפיצה המשולשת ותתחרה באולימפיאדת טוקיו 2021.
באוקטובר 2020 הפעילה החברה ביחד עם שגרירות ישראל בפורטוגל מעבדה ניידת לבדיקות ראייה בקרב אזרחי פורטוגל הוותיקים.
הפעלת המשאית נועדה לעריכת בדיקות בבתי אבות במדינה, ולתת מענה לצורכי האזרחים בשל מגפת הקורונה וחשש האוכלוסייה המבוגרת להיחשף למחלה מחוץ לבית האבות.
עוד בילדותו היה שר לפני הברך משה רבי משה טייטלבוים האדמו"ר מסאטמר.
את דרכו בעולם המוזיקה החסידית התחיל כחבר במקהלת שירה ובמקהלת "זמירות".
בשנת 2016 הוציא את אלבום הבכורה שלו בשם שמואלי-2. האלבום הופק על ידי נפתלי משה שניצלר ובו לחנים של משה לאופר ופינקי ובר, נפתלי משה שניצלער, איצי וולדנר, יוסי האניג ובריו חקשור, ועיבודים של משה לאופר ויואלי דיקמן.
באוגוסט 2017 הוציא את הסינגל הראשון מתוך האלבום (שיר הנושא של האלבום) מאך א ברכה.
נכון לנובמבר 2024 לקליפ ליותר מ-10 מיליון צפיות ברשת החברתית יוטיוב.
בשנת 2018 הוציא את אלבומו מאך א ברכה (תעשה ברכה), האלבום הופק על ידי נפתלי משה שניצלר ובו לחנים של פינקי ובר, הערשי רוטנברג, בערי וועבער, נפתלי שניצלער, הערשי ויינברגר, שמואלי ויונה ליפשיץ.
פרסום האלבום לווה בשלט חוצות בכניסה לירושלים, דבר שזמרים אחרים בתחום לא עושים.
ב-2019 השתתף באלבומים טביעת אצבע מלחני ר' ישראל באדאנסקי בהפקת נפתלי משה שניצלר ולב אל הנשמה - מלחני ר' משה יחזק'י וויס
ב-2019 הוציא אלבום בשם על הבמה בהפקת נפתלי משה שניצלר, עם תזמורת המנגנים ומוישי רוט, האלבום כולל למעלה מ־50 שירי חתונות ומקיף כמעט חתונה שלמה.
ב-2020 הוציא יחד עם הזמר אוהד מושקוביץ את השיר בר אלעאי שמיד הפך ללהיט חתונות.
ב-2020 הוציא את האלבום ההופעה ברכה און נחת יחד עם מקהלת הילדים 'יידיש נחת', יוסי גרין, וועלוול גולדשטיין, שימי ענגעל, מוישי קרויס, דובי מייזלעס ווועלוול פעלדמן.
בסוף שנת 2020 השתתף בשיר א כוכב של ליפא שמלצר במסגרת קמפיין גיוס המונים עבור ישיבתו של הזמר בערי וועבער, לצד רבים מגדולי הזמר החסידי בארצות הברית.
לאור הצלחת אלבומו על הבמה הוציא שמילי בשנת 2022 אלבום שני בסדרה בשם חוזר לבמה (או באנגלית: BACK STAGE), האלבום כולל 50 רצועות, את האלבום הפיק המפיק המוזיקלי נפתלי משה שניצלר יחד עם המלחין הרשי ויינברגר, על העיבוד המוזיקלי שייע קלר.
בשנת 2023 השתתף לצד בערי וועבער בשיר ואני אבטח בך של מאט דאב.
באותה שנה הוציא את הסינגל "וקרב פזורינו" בעיבודו של יהודה גלילי ומקהלת קאפלה.
ב-2024 הוציא אלבום בשם 'שלום עליכם'.
בדצמבר 2024 הוציא עם המפיק יוסף משה כהנא אלבום משירי חנוכה המוכרים ביותר, האלבום בעיבודים של משה לאופר ויהודה גלילי.
במרץ 2025 הוציא את האלבום "הורה רבותי" יחד עם מקהלת 'זלץ' שם יש קצת שילוב עם שירים ישראליים
אביו יעקב אונגר נפטר כששמילי היה בן 14. שמילי משתייך לחסידות סאטמר נשוי בשנית אב לשניים ומתגורר בעיירה מונרו בניו יורק בארצות הברית.
על הבמה שמילי & המנגנים, 2019
לחיים און נחת שמולי, יעקב שוואקי, הערשי ויינבערגער ויידיש נחת 2021
לחיים שמילי - חנוכה מסיבה, 2024
לב אל הנשמה חזקיה משה וייס, 2019
בטחו בה' - לחן הרשי ויינברגר, הפקה נפתלי שניצלר, עיבוד מנדי הרשקוביץ, 2020
הלב שלי - קאבר לשירו של ישי ריבו, 2020
הלילה הזה - בדואט ובלחן של הרשי ויינברגר, 2020
בר אלעאי - עם אוהד מושקוביץ, לחן של הרשי ויינברגר, עיבוד של נפתלי משה שניצלר, 2020
כל המלמד - עבור ארגון 'חסדי לב', בלחן של איצי וולדנר, 2020
ר' שמחה - דואט עם נפתלי שניצלר, בליווי מקהלת שירה, קאבר לשירו של מיכאל שניצלר בלחן של פינקי ובר, 2021
טאטע מאמע - לחן של ילדי תלמוד תורה 'באר ישעיה',עיבוד והפקה מוזיקלית נפתלי שניצלער, 2022
מחרוזת שבת - מתוך ההופעה לחיים אין נחת, יחד עם יוסי גרין, יעקב שוואקי, וועלוועלע פלדמן, הרשי ויינברגר, מוישי קרויס ומקהלת הילדים יידיש נחת, 2022
דצ"ך - יחד עם יואלי קליין, בלחן של הרשי ויינברגר ושייע גרוס, 2022
בקרוב ממש - עם מקהלת לב, תזמורתו של מענדי הרשקוביץ והמלחין הרשי ויינברגר, לחן של הרשי ויינברגר, 2023
השמינייה בפה מז'ור, דויטש 803 הולחנה על ידי פרנץ שוברט במרץ 1824. היא הוזמנה על ידי נגן הקלרינט הנודע פרדיננד טרויר ונכתבה באותה תקופה של שתיים מיצירותיו הקאמריות הגדולות האחרות של שוברט, רביעיות המיתרים 'רוזמונדה' ו'המוות והעלמה'.
ביצוע היצירה נמשך כמעט שעה.
אדג'יו – אלגרו – Più אלגרו
אלגרו ויוצ'ה – טריו – אלגרו ויוצ'ה
אלגרטו – טריו – מנואט – קודה
אנדנטה מולטו – אלגרו – אנדנטה מולטו – אלגרו מולטו
בשמינייה משתתפים קלרינט, בסון, קרן יער, שני כינורות, ויולה, צ'לו וקונטרבס.
הרכב זה דומה להרכב של השביעייה של בטהובן, בתוספת כינור שני.
טרוייר ביקש משוברט לכתוב יצירה דומה לשביעייה של בטהובן והלחין את השמינייה בתחילת 1824. היצירה בוצעה לראשונה בביתו של המעסיק של טרוייר, הארכידוכס רודולף (ששלישיית הארכידוכס של בטהובן מוקדשת לו).
בביצוע הבכורה של השמינייה השתתפו כמה מהנגנים שניגנוו לראשונה את השביעייה.
המבנה הבסיסי של הפרקים דומה לזה של השביעייה של בטהובן.
הנושא של הפרק הראשון נגזר משירת הנודד Der Wanderer של שוברט.
הווריאציות של הפרק הרביעי מבוססות על נושא מתוך ה-Singspiel Die Freunde von Salamanka של שוברט.
שמים אדומים היא סדרת טלוויזיה ישראלית מסוג דרמת פעולה, ששידורה החל ב-19 ביוני 2023, בערוץ רשת 13. את הסדרה יצרו רון לשם, דניאל שנער, דניאל אמסל ועמית כהן, יחד עם הבמאי אלון זינגמן.
הסדרה מבוססת על ספרו של דניאל שנער, "שמים אדומים".
הסדרה מתרחשת בימי האינתיפאדה השנייה, שאירעה בתחילת שנות ה-2000, ובמבצע חומת מגן שבא בעקבותיה.
סער ריגבי (מאור שוויצר) ועלי אל-מסרי (אמיר ח'ורי) הם חברי ילדות עם קשר רגשי קרוב.
הם נפגשו כנערים כשעבדו יחד בירושלים, בתקופה שלאחר הסכמי אוסלו.
אבל לאחר שנים, כשמדינת ישראל בכלל וירושלים בפרט מצויה בעיצומה של לחימה, הבחירות של השניים מציבות אותם כיריבים, והם הופכים לצייד וניצוד.
ג'ני (אנני שפירו), שגם הכירה את השניים בתקופת הנעורים שלהם, מוצאת את עצמה בין השניים ובעיצומו של הקונפליקט.
בתקופה בה מדינת ישראל חווה משבר מדיני וביטחוני, במישור האישי נאלצת ג'ני להתמודד עם הדילמה של הבחירה בין השניים.
סער ריגבי (מאור שווייצר) - הצלע הישראלית-יהודית של הסדרה.
נפש רגישה שמסתתרת מאחורי פתיל קצר.
סוג של וויל האנטינג ירושלמי, גאון מבריק שמנסה להימנע מבני-אדם.
כאאוטסיידר בנשמה, הוא נוטה לצפייה מהצד ועל כן פיתח רגישות לניואנסים ופרטים קטנים, להתנהגויות של בני-אדם.
הוא חשדן שלא ממהר לתת אמון באנשים, למעט בחברו הקרוב, עלי, ובבת הזוג שלו, ג'ני, אותה הוא אוהב "קצת יותר" ממה שהיא אותו.
עלי אל-מסרי (אמיר ח'ורי) - פלסטיני, מוסלמי, משכם, שעבד בבית המלון אמריקן קולוני במזרח ירושלים כנער ושם פגש את סער – ומאז הם חברים קרובים כאחים.
הוא סטודנט לרפואה בשנה מתקדמת באוניברסיטה העברית וחולק דירת שותפים בירושלים עם סער ועם ג'ני הורוביץ, החברה האמריקאית של סער שגם עלי מאוהב בה בסתר.
ג'ני הורוביץ (אנני שפירו) - אמריקאית יהודייה.
צלמת עיתונות עם חלום להיות עיתונאית מלחמות.
"רודפת סופות" שמפחדת ממה שרגיל ומשעמם.
כשהצבא פוקד על עיתונאים לעזוב את שכם – היא מחליטה להישאר – גם בשביל ההזדמנות לסקופים וגם כדי להישאר קרובה לעלי.
טילי רובין (אלונה סער) - קצינת מודיעין בת 23 ביחידת 8200, האחראית על תחום הטרור ביהודה ושומרון.
השגית יתר שמפחדת שאם תעצור, תגלה שהיא לא מספיק טובה לעשות את מה שהיא עושה.
בת של קצין בכיר בצה"ל ונלחמת להוכיח את עצמה גם במחיר של ביטחון עצמי מופרז.
מפחדת שהמתח הקבוע שהיא נמצאת בו יתפוצץ לה בפנים ולכן מתאמצת לא להראות חולשות אנושיות.
גלית נמני 'פלפלת' (ליהי קורונובסקי) - לוחמת שב"כ, המשמשת כאשת קשר בין 8200 ליחידות הלוחמות בשטח – ולהפך – "שדכנית".
יובל בר-זאב (יעקב זדה-דניאל) - שב"כניק, מפקח על פעילות חמ"ל 8200 שעוסק בטרור באיו"ש, חונך וחופף את טילי רובין לפקד על הפעילות.
הוא המבוגר האחראי בסביבה, ולכן מסתכל על החיילים הילדים הלהוטים שסביבו במבט מפוקח, מנוסה ומנסה לחבר אותם למציאות.
יורי (לב לוין) - פצחן בבסיס 8200, וחבר ילדות של סער.
מורלי (יואב לוי) - מאזין (אלחוטן ערבית) מבוגר שראה כבר הכול במסגרת העבודה, קצת מיצה את העבודה ומוכן כבר לצאת לגמלאות.
רא'אד אל-מסרי, אל-ראסאם (ג'ורג' אסקנדר) - הצייר, אחיו הבכור של עלי, מפקד בגדודי חללי אל אקצא, מבוקש וחמקמק.
בעל תואר בכימיה מאוניברסיטה בירדן.
התינוקת נדיה (הראל אהרוני) - בתו של רא'אד, פעוטה בת שנתיים, שהיא כל עולמו.
בהמשך העלילה נדיה גדלה אצל דודתה (אחותם של עלי וראא'ד).
רפיק זית'אווי (לואי נופי) - שוטר תנועה, שכן של הוריו של עלי, חבר ילדות של רא'אד ועלי ו"חייל" של רא'אד.
זיינב (ווטן עבד אלגני) - אם בתו של עלי.
נדב (יוני אפטרגוט) - בן 23. רגיש וחייכן.
בן זוגה הטרי של טילי רובין, מאוהב בה מעל הראש, "קצת יותר" משהיא מאוהבת בו.
קצין מורעל, מפקד צוות ביחידת דובדבן שמבלה את עיקר זמנו ביהודה ושומרון בתקופה הכי אינטנסיבית שלה.
הסדרה נכתבה בהשראת הספר רב-המכר "שמים אדומים" של דניאל שנער, שראה אור בשנת 2018.
הסדרה צולמה כולה בישראל, בין היתר בראש העין, רמלה, יפו, נצרת וירושלים.
היא שודרה בערוץ רשת 13.
שמים אדומים הוא רומן מתח-פעולה עברי וספר הביכורים של דניאל שנער, אשר ראה אור בשנת 2018 בהוצאת ידיעות ספרים.
החל בשנת 2023 שודרה בערוץ "רשת 13" סדרת טלוויזיה הנושאת את שם הספר ומתבססת על עלילתו.
הספר מתאר את יחסיהם של סהר ועלי – ישראלי ופלסטיני שגדלו יחדיו כחברי ילדות, לאחר שהכירו במחנה קיץ בינלאומי בארצות הברית בשם 'מנהיגי המחר' (המבוסס על ארגון 'זרעים של שלום' אשר מארגן מחנות קיץ לילדים מישראל ומדינות ערב, בו השתתף שנער בצעירותו).
עם פרוץ האינתיפאדה השנייה, סער ועלי מוצאים את עצמם משני צידי המתרס לאחר שאחיו של עלי נהרג, מה שמוביל אותו לטפס בסולם הדרגות של ארגון גדודי חללי אל-אקצא.
סהר מתגייס למודיעין, ועומד בראש צוות משימה מיוחד המחפש אחר מחבל מסתורי המכונה 'הדוכס', בסופו של דבר, תוך כדי שהוא מונע מהדוכס לבצע פיגוע בשגרירות ארצות הברית בגרמניה הוא מגלה שהדוכס הוא חבירו מנוער עלי.
לאחר הגילוי, הוא מתעמת איתו עלי מכה אותו ובורח למאוריטניה, בשלב זה האמריקאים מחפשים אחריו ומגלים אותו, סהר נשלח להיפגש אותו, עלי יורה בחזה של סהר, סהר ניצל בזכות שכפ"ץ שעטה קודם לכן, עלי נכלא על ידי האמריקאים.
בתחילה, הספר לא עבר את אישור הצנזורה הצבאית וועדת השרים למתן היתר לפרסומים.
לאחר דין ודברים במשך קרוב לשנה הספר אושר לפרסום.
בשנת 2018 הספר הפך לרב-מכר וזכה בתואר 'ספר זהב' (מכירה של מעל 20,000 עותקים), ובשנת 2022 הוא הפך ל'ספר פלטינה' לאחר מכירת יותר מ-40,000 עותקים.
בשנת 2021 יצא לאור ספר ההמשך 'בית הפגודה', אשר מתרחש כעשור לאחר תום האירועים ב'שמים אדומים'.
הספר זכה גם הוא לתואר 'רב מכר' ברשימות רבי המכר בסטימצקי וגם ברשת 'עברית'.
בשנת 2023 יצאה בערוץ רשת 13 סדרת טלוויזיה הנושאת את שם הספר ומתבססת על עלילתו.
שמיל (שמואל) רוכמן (נולד ב-2 בספטמבר 1925) הוא מדען מחשב ומהנדס ישראלי, פרופסור אמריטוס בפקולטה למתמטיקה ומדעי המחשב במכון ויצמן למדע, ולשעבר ראש המחלקה למדעי המחשב.
מחלוצי המחשוב בישראל ובעולם, שכיהן כראש פרויקט "גולם".
חתן פרס רוטשילד להנדסה לשנת 1969.
שמיל רוכמן נולד בליפקאני שבבסרביה (דאז, ברומניה, וכיום במולדובה).
בנם של דב וחנה ואח לסורה ומאיר.
התחנך בבית ספר "תרבות" שהקימו הוריו, ואת לימודיו החל ישירות בכיתה ב'.
כבר מגיל צעיר בלט בכישוריו המתמטיים, ובאחת מחופשות הקיץ בבית סבו בילה רוב הזמן בלימוד עצמי של אלגברה.
עיסוקיו בשעות הפנאי כללו עזרה לחבריו בלימודיהם, משחקי שחמט, ופעילות בתנועת השומר הצעיר, שהייתה אז בלתי חוקית.
ב-1939, ערב מלחמת העולם השנייה, עזב יחד עם משפחתו את ביתם בבסרביה, ועקרו בעקבות אבי המשפחה להונדורס הבריטית (כיום, בליז).
בבליז סייע שמיל בפרנסת המשפחה, ובמשך שבע שנים עסק בייבוא ומכירת בגדים.
את השכלתו התיכונית השלים באופן אוטודידקטי ועמד בבחינות הבגרות של אוניברסיטת קיימברידג'.
הכשרתו האקדמית ופועלו בראשית תעשיית המחשוב
ב-1946 נסע לארצות הברית והחל ללמוד לתואר ראשון בהנדסת חשמל, במכון הפוליטכני של ווסטר במסצ'וסטס.
לאחר שהשלים את לימודיו אלה ב-1949, החל לעבוד כעוזר מחקר במעבדת המחשבים הדיגיטלית של בית הספר מור באוניברסיטת פנסילבניה.
שם, נמנה עם מפתחי המחשבים MSAC ו-EDVAC, ובמקביל למד לתואר שני בהנדסת חשמל.
בעת לימודיו היה חבר באחוות "טאו בטא פאי" ו"סיגמא כי".
ב-1952 הצטרף למחלקת המחשבים של חברת ריית'יאון, שם עבד במחקר ופיתוח של מעגלים מגנטיים.
לאחר מכן, הצטרף לחברת פאקרד בל בתור שותף-מייסד ומנהל אגף הפיתוח של החברה.
קבוצתו רשמה מספר פטנטים, ועסקה, בין היתר, בתכנון מחשבים למעקב אחר טילים, ובתכנון מחשב לחישובו של מסלול חללית לשילוח אדם לירח (טרם הקמתה של נאס"א), בתכנון מכשור לצוללת הגרעינית הראשונה, הנאוטילוס, ובפיתוח מיני-מחשב אשר הכיל כ-250 טרנזיסטורים וזיכרון של 4,000 מילים.
לימים המחשב היה בשימוש בתוכנית אפולו.
העלייה לישראל והובלת פרויקט "גולם"
ב-1960 הוזמן רוכמן על ידי חיים לייב פקריס, אותו הכיר דרך חברם המשותף ג'רלד אסתרין, לנהל את פרויקט הבנייה של מחשב אלקטרוני חדש במכון ויצמן למדע, אשר נועד להחליף את המחשב הראשון בישראל, ויצק.
ב-1961 הגיע רוכמן לישראל במימון מלגת פולברייט והיה אמור לשהות במכון כתשעה חודשים בלבד.
לבסוף, החליט להשתקע בישראל עם משפחתו.
רוכמן הוביל את פרויקט בניית המחשב יחד עם צבי ריזל ומירון מלמן.
פעלו במסגרת הפרויקט עובדים רבים נוספים, בהם: המהנדסים עמי כספי, ראובן דה-רוס וגדעון אדלבאום, ואף רעייתו של רוכמן, מריון, ששימשה כשרטטת ועיצבה את קונסולת השליטה במחשב.
תחילה כונה המחשב "ויצק 2", אולם בעצתו של חוקר הקבלה, פרופ' גרשם שלום, ניתן לו השם "גולם" ( (לימים נודע כי המחשב למעשה נקרא על שמו: ג.
הדגם הראשון של המחשב, "גולם א", שנבנה במשך כארבע שנים, היה משוכלל ומהיר ביותר לתקופתו: כל מילה שלו כללה 75 סיביות ובסך הכל הוא היה מסוגל לאכסן 32 אלף ספרות במערך של טבעות מגנטיות.
עלותו הראשונית נאמדה בכ-2.5 מיליון לירות.
ב-1969 זכה רוכמן יחד עם ריזל ומלמן בפרס רוטשילד להנדסה על פיתוח ה"גולם".
ב-1966 נבנה העתק נוסף של "גולם א", וכבר ב-1967 החלו רוכמן ועמיתיו בתכנונו של הדגם החדש, "גולם ב".
"גולם א" פעל עד 1974, אז נכנס לפעולה "גולם ב", שפעל עד 1983, והיה בין המחשבים האחרונים בדורו שקורר באמצעות אוויר.
מילה אחת של "גולם ב" כללה 64 סיביות, ובסך הכל היה מסוגל לאכסן בזיכרונו כ-128 אלף מילים.
שלושת המחשבים מסדרת "גולם" שימשו לצורכי מחקר מדעי במכון ויצמן ובמוסדות נוספים בישראל.
ב-1963 מונה רוכמן לפרופסור חבר וב-1969 לפרופסור מן המניין.
מחקרו התמקד במשך שנים רבות בחקר מחשבים המבוססים על ביטים מגנטיים במקום על טרנזיסטורים.
כמו כן, עסק בתחום ראיית המכונה יחד עם פרופ' שמעון אולמן.
עם תלמידיו של רוכמן נמנה פרופ' יצחק שרסון מאוניברסיטת קליפורניה באירוויין.
בשנים 1968–1969 כיהן כסגן יו"ר המועצה המדעית של המכון, וב-1972 החל לכהן כראש המחלקה (הקתדרה) למדעי המחשב.
ב-1984 היה לחוקר הישראלי הראשון שנסע לכנס מדעי בסין, בתקופה שבינה לבין ישראל לא התקיימו כל יחסים דיפלומטיים.
מ-1948 ועד לפטירתה ב-2012, רוכמן היה נשוי למריון (רות) לבית אוֹלְץ', אמנית וגרפיקאית, שאף היא לקחה חלק בפרויקט גולם.
נולדו להם בת ובן, נכדים ונינים.
הבת, ג'נט אבן, היא מרפאה בעיסוק בגמלאות המתגוררת בארצות הברית, והבן הוא פרופ' סנפורד (סנדי) רוכמן, לשעבר ראש המכון לכימיה באוניברסיטה העברית.
במיתולוגיה המצרית, שמיניית האלים או ח'מניו (במצרית עתיקה: ḫmnyw; ברבים: ניסבה של ḫmnw "שמונה"; ביוונית עתיקה: ὀγδοάς – אוֹגדוֹאַס, "השמונה") היו שמונה אלוהויות קדומות שסגדו להן בהרמופוליס .
ההתייחסות הוודאית המוקדמת ביותר לשמיניית האלים היא משושלת השמונה-עשרה, בכתובת הקדשה של חתשפסות בספאוס ארטמידוס .
כתבים מהתקופה המאוחרת מתארים אותם כבעלי ראשי צפרדעים (אלים זכרים) ונחשים (אלות נקבות), ולעיתים קרובות הם מתוארים כך בתבליטים של השושלת האחרונה, ממלכת בית תלמי.
שמיניית האלים היו מסודרים בארבעה זוגות זכר-נקבה.
לשמות יש משמעויות זהות ונבדלים רק בסיומם לציון מגדר.
שמותיהם של נו ונונת נכתבים עם תווית הידוע לשמים ולמים, ונראה ברור שהם מייצגים את המים הקדמוניים.
לחח וחחיות אין תווית ידוע הניתנת לזיהוי; לפי הצעתו של היינריך ברוגש (1885), השמות קשורים למונח המספר הבלתי מוגדר או בלתי מוגבל, חח, המציע מושג הדומה ל-aion היווני.
עם זאת, בהקשר של מספר קטעים שבהם מוזכר חח, הציע ברוגש גם כי השמות עשויים להיות האנשה של האטמוספירה בין שמים וארץ (ע"ע שו).
לזוג הרביעי אין תכונות עקביות מפני שהם מופיעים עם שמות משתנים; לפעמים השם קרח (Qerḥ) מוחלף בני (Ni), ננו (Nenu), נו (Nu) או אמון, והשם קרחת (Qerḥet) באנית (Ennit), ננוית (Nenuit), נונו (Nunu), נית (Nit) או אמונת.
המשמעות הנפוצה של קרח (qerḥ) היא "לילה", אבל התוית הידוע (D41 עבור "לעצור, לחדול, לדחות") מציע גם את העיקרון של חוסר פעילות או מנוחה.
אין דרך ברורה להקצות או לייחס ארבע פונקציות לארבעת זוגות האלוהויות; באדג' מניח ש"למצרים הקדמונים עצמם לא היה מושג ברור" לגבי פונקציות כאלה.
עם זאת, היו ניסיונות להקצות "ארבעה מושגים אונטולוגיים" לארבעת הזוגות: לדוגמה, בהקשר של הממלכה החדשה, מאולנה קארנגה משתמש ב"נזילות" (עבור "מבול, מים"), " חושך", "חוסר גבולות" ו"אי נראות" (או "מנוחה, חוסר פעילות").
שָׁמִירָה אִימְבֶּר-גדיש (8 ביולי 1943 – 21 באוקטובר 2022) הייתה שדרנית רדיו ישראלית, שעבדה במשך כשלושים שנה כקריינית ומגישת תוכניות רדיו בקול ישראל.
אימבר נולדה בירושלים לאסתר ויחיאל אימבר, משורר ובלשן.
היא קרויה על שם סבה, שמריהו אימבר, אחיו של המשורר נפתלי הרץ אימבר, מחבר מילות "תקוותנו", ממנו נגזר ההמנון הלאומי של ישראל, "התקווה".
החלה את שירותה בצה"ל בנח"ל, אולם בעקבות מחלתו של אביה, שובצה בחיל החימוש.
בשנת 1964, השתחררה מצה"ל ועברה לברקלי שבקליפורניה, שם גרה עם אחותה ובן זוגה.
בברקלי למדה דרמה ובלשנות אנגלית.
לאחר שובה לישראל, ב-1970 הופיעה בתפקיד משנה במחזמר "שיער" לצד צביקה פיק, גבי שושן וצדי צרפתי.
כמו-כן הופיעה בתיאטרון פרינג' במחזה הזן "השער ללא שער" מאת ובבימויה של רות דורון.
למדה היסטוריה ופילוסופיה ועברה קורס רדיו של רשות השידור.
בסיום הקורס עברה להתגורר בירושלים והחלה לעבוד כקריינית בקול ישראל בפינה היומית "לחקלאי".
אימבר הגישה בקול ישראל, בתחילה ברשת הגל הקל ומאוחר יותר ברשת ג', את תוכנית המוזיקה "קצת אחרת" (בעריכתם של רות כידן ומנחם גרנית), שכללה מוזיקת רוק מתקדם ואלטרנטיבית, וכן תוכניות מוזיקה ומלל נוספות, ובהן "ערב טוב", "דברים טובים" (שודרו ברשת ג').
שידרה גם בקול המוסיקה את התכנית "ברק הבארוק ורסיסי רנסאנס".
החל משנות ה-90 קריינה מהדורות חדשות.
בשנת 2005 יצאה לפנסיה ופרשה מקול ישראל.
בשנים 2005–2009, שידרה, לצדו של בונדי לוי, תוכנית יומית ברדיו ירושלים בשם 'ת"ד 101', שעסקה בפניות ותלונות הציבור.
עם חילופי הבעלים בתחנה, הפסיקה אימבר לשדר.
בשנת 2015 החלה להגיש תוכנית שבועית אישית בגלי צה"ל.
במשך מספר שנים הנחתה אימבר את טקס הדלקת המשואות בהר הרצל לצדו של אריה אורגד.
בן זוגה של אימבר ואבי שתי בנותיה היה ד"ר שי גדיש, מומחה בתחום הביטוח.
משנת 1977 התגוררו בני הזוג בשכונת עין כרם בירושלים.
אחרי פטירת בעלה ב-2016, עברה לדיור מוגן של מגדלי הים התיכון בגני תקווה.
ב-18 באוקטובר 2022, בהתקרב קיצה ממחלת הסרטן בה חלתה, פרסמה אימבר בפייסבוק פוסט בו שיתפה מילות פרידה ועל הדרך בה בחרה לסיים את חייה: "חייתי איתכם וביניכם עם אהבה עצומה, יצריות רבה והתרסה מתמדת.
אני נפרדת בהשלמה, בשלווה ובנחת, מוקפת בתמיכה ובאהבה רבה".
ב-21 באוקטובר 2022, שלושה ימים לאחר שהחלה בהליך סדציה פליאטיבית, אימבר נפטרה.
במאי 2023 הכריזה עיריית קריית אונו על קריאת רחוב על שמה של אימבר.
הצגת יחיד על חייה בשם "מפי שמירה אימבר" הוצגה בפסטיבל תיאטרונטו ה-33 באפריל 2024. את אימבר שיחקה מירב גרובר.
המחזה מתרחש ביום האחרון לחייה, שבו היא תקבל על פי בקשתה, טיפול רפואי שיביא למותה.
בתוכנית רדיו דמיונית שאותה היא מקליטה היא יוצאת למסע בחייה, החל מילדותה בתל אביב, דרך שירותה הצבאי, המשך בחייה בקליפורניה של שנות השישים, שם הצטרפה לילדי הפרחים, השתתפה בפסטיבל וודסטוק, הפגינה נגד מלחמת וייטנאם וילדה בן שנפטר לאחר כמה ימים, ועד לימיה כקריינית חדשות ומגישת מוזיקה.
המחזה זכה בפרס התיאטרונטו לשנת 2024
שמירת נגיעה הוא מונח בן זמננו המתאר את שמירת האיסור, המכונה גם בשם איסור נגיעה, הקיים בהלכה היהודית על מגע בין גבר ואישה האסורה עליו באיסור עריות.
על אף שההלכה בנושא עתיקה, המונח "שמירת נגיעה" התפתח בדורות האחרונים עקב תופעת החילון שגררה את הצורך להסביר לאנשים שאינם שומרי תורה ומצוות את ההלכה האוסרת מגע בין גבר ואישה.
בדרך כלל השימוש במונח נעשה כדי לתאר אדם מסוים כ"שומר נגיעה", במשקל "שומר שבת" ו"שומר כשרות".
איסורי הערווה השכיחים הם 'איסור אשת איש' - אישה נשואה אסורה לכל הגברים שאינם בעלה, 'איסור נגיעה באשה נידה' - אישה יהודייה שנטמאה בדימום מהרחם (כגון במחזור החודשי) וטרם נטהרה ממנו באמצעות טבילה, וכן איסור נגיעה באישה גויה - שאסורה בנגיעה לכל גבר יהודי בגזירת חכמים.
המגע האסור הוא מגע הנעשה 'דרך תאווה' שיש בו 'הנאה בקירוב בשר'.
מגע שכזה עשוי להיות לדוגמה חיבוק, נישוק, ולדעת רבים גם החזקת ידיים.
כאשר מדובר במגע בעריות שהן קרובות משפחה מדרגה ראשונה, לכל הדעות אין בזה איסור תורה, אולם כתב על כך הרמב"ם:
הפוסקים נחלקו במצבים גבוליים שבהם המגע מביע קרבה אך לא תאווה, כגון לחיצת יד או נשיקה של נימוס.
יש המרחיבים את איסור התורה לכל מגע שמביע חיבה כלשהי, ויש המצמצמים את האיסור רק למגע שמביע חיבה עמוקה של תאווה.
על אף שאין איסור הלכתי במגע חסר אוריינטציה מינית, כגון התחככות נוסעים בעת נסיעה בתחבורה ציבורית בעומס, יש המקפידים להימנע גם ממגע כזה (רוב מכריע של הציבור החרדי) עקב חשש ממדרון חלקלק, דוגמה לכך ניתן לראות במתכונת הנסיעה ב'קווי מהדרין'.
לגבי לחיצת יד בין גבר לאישה, נחלקו הפוסקים בשאלה האם כשהיד כבר הושטה ללחיצה אסור לקבלה מחמת חשש תאווה, או שיש לקבלה בשביל למנוע עלבון.
היו שהציעו להימנע מהלחיצה אך בד בבד להסביר לצד השני בנימוס את הסיבה ואת חשיבות שמירת ההלכה, וכך לא להקל בחומרת איסור הנגיעה ואף לא בחומרת איסור הלבנת פנים.
מכאן שמגע של תאווה אסור בין אלו שיש איסור ערוה בביאתם, אולם לשיטת הרמב"ם האיסור חל גם כשהביאה אסורה באיסור אחר, מדאורייתא או מדרבנן.
מקרים יוצאי דופן שאין בהם איסור נגיעה לשיטת הרמב"ם הם בין אם לבנה ובין אב לבתו, אבל בין אחים גדולים או בין בני דודים, קיים איסור נגיעה של תאווה.
הרמב"ן חלק על הרמב"ם וסובר שאיסור "לא תקרבו" מדבר על קיום יחסים מיניים ממש, ולכן איסור נגיעה אינו כלול בו, אלא הוא איסור מדברי חכמים שהפסוק מהווה לו אסמכתא.
לפי פירוש זה האיסור נועד למנוע את הביאה האסורה.
בשונה מקרובות ומאשת איש, מעיקר הדין, אישה פנויה טהורה מטומאת נידה אינה ערווה על גבר.
לפיכך, מגע סתמי בין השניים אינו אסור כשלעצמו, אלא רק מכוח תוצאותיו האפשריות, כגון הרהורי עבירה וקרי לילה.
אף על פי כן, פנויה שאינה נידה אסורה בייחוד וקל וחומר בתשמיש, כמו שכתבו הראב"ד והרמב"ן לעניין איסור יחוד.
כמו כן כתב הריב"ש: "ואף הפנויה שאינה נדה, חמורה היא בזה מאשתו נדה", וכך הביאו גם הבית יוסף והרמ"א.
עם זאת, בימינו כמעט כל הנשים הפנויות הבוגרות אינן טובלות ונחשבות לנידות, והיות שיחסי אישות עם נידה אסורים גם כן באיסור כרת, ישנו איסור קריבה ונגיעה גם כלפי פנויה שהיא נידה.
מאז חורבן המקדש ולאור היעדרו של אפר פרה אדומה פחת הצורך בטהרה ליומיום, מה שהביא לכך שבשונה מנשים נשואות שטובלות לטהרתן לבעליהן, נשים שאינן נשואות אינן טובלות.
אף על פי שהיהדות מעודדת את הטהרה עצמה גם ללא צורך טכני, כאשר אין צורך שכזה פוחתת המוטיבציה להיטהר, ולכן הפסיקו הנשים לטבול.
ובנוסף לכך בדורו של הריב"ש, לפני כ-700 שנה, ראו החכמים שיש צורך לתקן שנשים פנויות לא יטבלו, כדי שלא יחשבו שלאחר הטבילה אין איסור של תשמיש עימן, או שיחשבו שמפני שהאיסור קל יותר, יקלו בו ראש.
מכך נובע שבפועל רוב הנשים הבוגרות נכללות באחת משתי הקטגוריות האוסרות קירבה: לפני נישואיהן - נידה, לאחר נישואיהן - אשת איש (עבור כל אחד חוץ מבעלה).
עם זאת, ישנן היוצאות מכלל זה, ובהן נשים פנויות הטובלות (כגון על מנת לעלות להר הבית), או כלות הטובלות לקראת חתונתן.
ברוח זו הנחה הרב הראשי לישראל יונה מצגר את רבני הערים להקפיד על תקנת הראשונים ולמנוע מפנויות לטבול במקווה, אך בעקבות עתירה של מרכז צדק לנשים לבג"ץ נקבע שאסור לבלניות לשאול נשים טובלות על רווקותן.
לדעת רבים, הדין של ייהרג ואל יעבור לפיו יש להימנע מלעבור על גילוי עריות גם במחיר אובדן החיים, חל גם על איסור נגיעה של חיבה, ויש אומרים שכך הדין אף במגע שאינו של חיבה.
אולם מאידך יש אומרים שרק אם האדם גרם לעצמו להיכנס לסכנת חיים שמגע של חיבה יציל עצמו ממנה, עליו למות ולא לעבור על איסור זה, אך אם שלא באשמתו נכנס למצב זה - יעבור ולא ימות.
בספר את צנועים חכמה כתב להקל באחות קטנה עד גיל 12, משום שהרמב"ם כתב שרק אחותו הגדולה אסור.
בדין אב לבתו ולנכדתו או אמא לבנה או לנכדה וכן להפך לחבק את סבתו או אמו- בספר את צנועים חכמה דן בדברי הראשונים וסיכם שלהלכה נראה שאף חיבוק ונישוק בביתו הגדולה ונשואה מותר, שכן רוב הפוסקים נקטו בדעת השולחן ערוך והרמב"ם שמותר.
וכך כתב החפץ חיים "ואב לבתו ולבת בתו אפילו הם גדולות וכן אם לבנה מותר לנשק" וכן הובאו בספר גן נעול עוד הרבה אחרונים שהתירו, וביניהם ערוך השולחן, אגרות משה, הרב יוסף חיים בספרו עוד יוסף חי, הרב יוסף שלום אלישיב, הרב ניסים קרליץ, ועוד רבים.
וחלקם נסמכים על דברי הפרישה שהוא מקור להיתר להרבה אחרונים.
וכתבו האחרונים (גם נעול, שם) שהוא הדין לחיבוק סבתא שמותר.
אמנם כתב הרב יצחק יוסף לגבי אב שמנשק את בתו תחת החופה לעיני כולם שזה מנהג מכוער של פריצות, והכל לפי העניין.
בספרו "נגיעות ראשונות" עוסק המשורר אליעז כהן במתח הנוצר בין בני הזוג בעקבות איסור הנגיעה.
שמלה היא פריט לבוש שנלבש על כל חלקי הגוף ולרוב מכסה את הגוף מהצוואר והכתפיים, ועד לאזור הרגליים.
בניגוד למכנסיים או לאוברול, השמלה פתוחה ומשוחררת בחלק הגוף התחתון.
מרכיבה העיקרי של השמלה, המבדיל אותה מחצאית, הוא שהשמלה מכסה גם את פלג הגוף העליון (או חלקו), בעוד החצאית רק את פלג הגוף התחתון (או חלקו).
לגזרה הבסיסית נוספים לעיתים צווארון ושרוולים או כתפיות.
חלק מהשמלות נרכסות באמצעים כגון רוכסן, כפתורים, שרוכים או קרסים.
יש שמלות שנתפרות מחלק בד שלם מהצוואר ועד האמרה, ויש שמלות שנתפרות מחלקים נפרדים שנתפרים על חלק תחתון, מעין חולצה או גופייה שנתפרו מעל לחצאית.
אורך השמלה משתנה, משמלות "מיני" שאורכן כמעט אינו מכסה את הירכיים, שמלות "מידי" המגיעות עד מתחת לברך אך לא מכסות את הקרסוליים, ועד שמלות "מקסי" באורך מלא (מקסימלי, מכאן שמן) המכסות את הקרסוליים.
לעיתים, אורך השמלה מסתיים בשובל שנגרר אחרי הלובשת, או נישא על ידה או על ידי עוזרות.
כיום, שמלות בעלות שובל, הן בעיקר שמלות כלה.
בימי קדם הייתה השמלה לבוש הגברים, מהפסק: , וגם לבוש הנשים, מהפסוק: .
לבוש שמלה לגברים היה נהוג עד לפני כ-100 שנה ברוב ארצות האסלאם, וכן בקרב היהודים בארצות אלה, אך כיום נשאר רק במדינות מוסלמיות מסורתיות, כגון איחוד האמירויות.
בימי הביניים נהוג היה לעטוף תינוקות מיד לאחר הלידה ברצועות בד ארוכות מאחר שהאמינו שגופם יגדל כך בצורה ישרה.
בדים אלו גרמו לתינוקות להיות "חנוטים" כמו גלמים, ותנועתם הוגבלה.
לא היה הבדל משמעותי בין בגדי ילדים ומבוגרים.
רק לאחר השינוי הרעיוני שהחל במהלך המאה ה-18 באנגליה ושם במרכז את זכויות האזרח עלו גם צורכי הילדים והתפתח ביגוד ייחודי לילדים.
רק לקראת המאה ה-19 התינוקות לא "נארזו" ברצועות בד והתפתחו חולצות שאפשרו הנעת הזרועות.
ביצירות אמנות מתחילת המאה ה-19 (1810) כבר ניתן לראות ילדות בשמלות נוחות ללא מחשופים ועם שרוולים פשוטים שאינם צמודים לזרועות.
מתחת לשמלות ניתן לראות שהילדות לבשו מכנסונים שאפשרו להן תנועה חופשית וגם שמירה על צניעות.
רוב בגדי הילדים מאותה תקופה לא שרדו אך כן ניתן למצוא שרידים של שמלות שנשמרו לאירועים מיוחדים, כמו "שמלות" מפוארות שנועדו לטקסי ברית מילה.
שמלות אלה עברו במשך דורות במשפחה ונלבשו בבריתות רבות.
הפריטים נתפרו לרוב מבדי משי, סטן, פשתן וכותנה לבנים ועוטרו בעבודות תחרה עדינות וברקמות.
נראה שההשראה לביגוד זה היו גלימות טבילה בכנסייה ובגדים חגיגיים של יום ראשון אצל הנוצרים.
בתרבות המערבית, שמלה נחשבת לרוב כפריט לבוש נשי.
אורכה, גזרתה, צבעיה, הבד ממנו היא נתפרת ואביזריה מושפעים מתכתיבי אופנה.
ב, המלכה ויקטוריה הכתיבה את אופנת החישוקים, שהרחיקה את השמלה ככל האפשר מן הגוף.
נוספה כרית להבלטת הצד האחורי ומחוך מהודק.
בתקופה זו ילדות לבשו שמלה עד אמצע השוק, ומגיל 16 שמלה ארוכה.
תמורה משמעותית הגיעה עם מלחמת העולם הראשונה, ששינתה את סגנון הלבוש הנשי-מערבי.
השמלות התקצרו עד מעל הקרסוליים, כמות האריג הצטמצמה, והשמלה הייתה תלויה בפשטות מן הכתפיים, ללא הבלטה.
בשנות ה-50 של המאה ה-20, כששוב אפשר היה להשיג אריגים לתפירה ונשים יכלו לחזור הביתה לגדל את הילדים ולנהל את משק הבית, חזרו השמלות הרחבות.
שלא כבתקופה הוויקטוריאנית, שמלות אלה הגיעו עד מעבר לברכיים והתנפנפו בחופשיות.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 נכנסה לאופנה השמלה הצרה, הצמודה לגוף, והופיעו שמלות השק, שהיו חסרות צורה ברורה וכיסו את הגוף מן הצוואר עד הברכיים ללא תווים מוגדרים, חגורות במותניים.
בסוף שנות ה-60 הופיעה שמלת המיני, באורך של סנטימטרים ספורים מעל הברך, ויותר מכך.
שמלות המיני היו לעיתים מעין טוניקות, שניתן היה ללבוש גם מעל מכנסיים או חצאית.
במקביל לשמלות המיני הופיעה גם שמלת המקסי.
בסוף שנות ה-60 וראשית שנות ה-70 של המאה ה-20 החלו נשים רבות ללבוש מכנסיים, ולבישת השמלה נדחקה לנשים המקפידות על כללי הצניעות, או לתלבושת חגיגית ומפוארת, שמלת נשף או שמלת כלה למשל.
בעשור הראשון של המאה ה-21 השמלות החלו לחזור לאופנה גם כלבוש יומיומי יותר.
בכל הקשור לאופנה בכלל ושמלות בפרט נעשו יצירות אמנות שונות בישראל ומחוצה לה, בין היתר תערוכות שבמרכזן שמלות מתקופות שונות, סרטי קולנוע, שירים ועוד.
מוזיאונים רבים בעולם ובארץ הקדישו תערוכות שלמות לנושא.
בעוד שלרוב גם בייצוגים בתרבות הפופולרית מקובל כי נשים לובשות שמלות, תרבות הדראג קווין משתמשת הרבה בשמלות וגם אמנים שונים כמו רן דנקר בשיר השמלה החדשה שלי.
שמירת שבת כהלכתה הוא ספר הלכה נפוץ העוסק בהלכות שבת ויום טוב, שכתב הרב יהושע נויבירט.
בשנת תשכ"ה הוענק לרב נויבירט פרס הרב קוק על ספר זה.
הספר יצא לאור לראשונה בשנת תשכ"ה בהוצאת פלדהיים, וזכה לתפוצה רבה.
לפי ההוצאה, הוא נמכר בכעשרת אלפים עותקים בשנה מאז תחילת שנות ה-80.
הספר עוסק בהלכות השייכות לעידן המודרני, כגון שימוש בטכנולוגיה בשבת, רפואה והלכה, ועוד.
על המהדורה הראשונה נמתחה ביקורת של הרב יעקב ישראל קניבסקי ואחרים.
במהדורה השנייה השתתפו גם הרבנים יעקב וייל ואשר זלצמן מ"בית מדרש הלכה - מוריה".
חלק מהפסקים המקלים, שבמהדורה הראשונה נכתבו בגוף הספר, הועברו במהדורה זו להערות השוליים, והדעות המחמירות הועלו לגוף הספר.
בניסן תש"ע יצאה מהדורה מתוקנת לחלק הראשון הכוללת התייחסות לשינויים הטכנולוגיים האחרונים, ובהוספת פסקיו של הרב יוסף שלום אלישיב.
כמו כן נוספו חלקים רבים בהערות השוליים על פי כרך 'הערות ותיקונים' שיצא בתור חלק ג' למהדורה השנייה.
את שלוש המהדורות ערך אשר וסרטיל אשר הכין גם את המפתחות שבסוף הספר.
תבנית הספר וכן המפתח היוו דוגמה לספרי הלכה שיצאו לאחר מכן.
פרקי הספר מסודרים לפי נושאים.
חלקו הראשון של הספר עוסק בהלכות הקשורות בהכנת אוכל בשבת, רחיצה וסיכה, טיפול בבגדים, משחקים, איסור הוצאה ומוקצה, טיפול בצומח ובבעלי חיים, מלאכת נוכרי ודיני חולה ופיקוח נפש.
החלק השני כולל את ההלכות הנוגעות למצוות החיוביות בשבת: הדלקת נרות, קידוש והבדלה, סעודות שבת וכן דיני אבלות בשבת ודיני חול המועד.
חלקו השלישי של הספר, שיצא בשנת תשנ"ג, כולל "תיקונים ומילואים" מאת הרב שלמה זלמן אוירבך, מבוא להלכות שבת מאת הרב נויבירט ומפתחות נוספים, במהדורה הבאה (תש"ע) צורף החלק השלישי אל החלק הראשון.
הספר קיבל את הסכמות הרב שלמה זלמן אוירבך, הרב שמואל אוירבך, הרב משה פיינשטיין, הרב יחיאל יעקב וינברג, הרב יוסף שלום אלישיב, הרב מנשה קליין, הרב יחזקאל אברמסקי, הרב יוסף ברויאר, הרב ברוך קונשטט והרב יוסף נפתלי שטרן.
הרב שלמה-זלמן אויערבך כתב בסוף ימיו קובץ הערות ותיקונים ל'שמירת שבת כהלכתה', וכך חיזק את מעמדו כספר פסיקה מקובל.
הסכמת הרב שמואל הלוי ואזנר ניתנה למהדורה הראשונה של הספר והוסרה מן המהדורות הבאות.
אחת הסיבות למרכזיותו של הספר היא עובדת היותו אחד מספרי ההלכה הראשונים שבסופו יש מפתח ערכים מפורט.
כך הספר היה לשימושי, מהיר ומעשי מאוד ולא רק בתור ספר לימוד ועיון, בכך שהוא מאפשר את מציאת ההלכה במהירות לכל מקרה, ולא רק לפי נושא או סימן הלכתי.
את המפתחות סידר העורך של כל שלוש המהדורות אשר וסרטיל.
פסקים וספרי הלכה רבים בנושא שבת מצטטים מהספר או נסמכים על פסקיו.
עם זאת, רבנים שונים חלקו על הספר בפסקים מסוימים.
אחד מהם נוגע למעלית שבת, שבה פוסק הספר להקל.
כמה פוסקים חרדים חשובים התנגדו לפסק זה, כדוגמת הרב יוסף שלום אלישיב והרב שמואל ווזנר.
היו מהרבנים שיצאו כנגד הספר בטענות קשות.
הרב יעקב ישראל קנייבסקי, "הסטייפלער" כתב:
"וראיתי מחובתי לכתוב כאן מודעה רבא ונחוצה, בהיות כי בזמנינו דור יתום אשר איש הישר בעיניו יעשה אין ספק שנמצאים חיבורים מאנשים שאחז"ל עליהם "כי רבים חללים הפילה" המתיימרים ללקט ולסדר הלכות דוגמת מעשה שולחן ערוך.
ואסור לסמוך עליהם כי מלבד שמלקטים הוראות מכל אשר ימצאו בחיבורים וירחונים עוד הם מוסיפים משלהם שיבושים וסילופים למאות ביודעים או בלא יודעים והכל במגמה להכניס קולות וקלות בדיני תורה"ק וח"ו לסמוך על חיבורים כאלה...
ומה שלא נמצא מבורר בדברי רבותינו הפוסקים צריך לעשות שאלת חכם אצל רבנים מובהקים המלאים יראת ד'.
נצייר בעצמנו אילו היה ברור בבירור גמור שכל המחלל שבת בדאורייתא או בדרבנן מצמיח לו מיד סרטן ר"ל בגופו, כמה היה חרד על חשש חילול שבת ולא היה סומך כלל וכלל על כל מאן דהו אשר מקלו יגיד לו לומר מותר לך..".
הרב אליעזר בריזל, ראש ישיבת פאר הלכה, הוציא לאור קונטרס בשם 'שמירת שבת כתיקונה', שהעיר על המקומות שבהם חולק על השש"כ מכיוון שהקל בהם יותר מדי.
הרב ואזנר שהעניק הסכמה להוצאה הראשונה של המהדורה הראשונה, הסיר אותו בהוצאות הבאות.
במכתב משנת תשכ"ה הרב נויבירט מתאר שהיה מוכן לביקורת, ולא לקח אותה אל ליבו, למרות שחצתה יבשות: "עלי להודיע לך כי מוכן הייתי לכל הצעקות הגדולות שהיו בב"ב, ולכן לא לקחתי ה"לשם שמים" שלהם לליבי, אפילו אם כתבו מזה בהמודיע, וגם פרסמו את ה"לשם שמים" שלהם באמריקה".
בפועל, בעקבות הביקורת במהדורות הבאות הוא הוסיף בפתיחת הספר שההלכות בו אינן להלכה ולמעשה, ושינה או סייג חלק פסקים שנויים במחלוקת לחומרא.
הספר פוסק על פי דעת הרמ"א, כלומר לפי הנוהג האשכנזי.
בשל הפופולריות של הספר והרצון להשמישו גם לספרדים, כתב עליו הרב יהודה לביא בן-דוד קונטרס הערות בשם "בדי השלחן", המביא את שיטות הפוסקים הספרדים.
שמירת שבת כהלכתה יצא לאור גם בתרגום ליידיש, אנגלית ולצרפתית.
שמירת שבת כהלכתה, כולל דיני שמירת שבת, יום טוב וחול המועד, בשים לב לבעיות שהתעוררו בזמננו, ירושלים: פלדהיים, תשכ"ה 1965
שמירת שבת כהלכתה, כולל דיני שמירת שבת ויום טוב, בשים לב לבעיות שהתעוררו בזמננו (לאלה הנוהגים לפסוק כשיטת הרמ"א), ירושלים, מוריה, תשל"ט.
שמירת שבת כהלכתה, מהדורה מחודשת בתוספת פרקי מבוא להלכות שבת: כולל דיני שמירת שבת ויום טוב בשים לב לבעיות שהתעוררו בזמננו (לאלה הנוהגים לפסוק כשיטת הרמ"א), חלק א' ירושלים, פלדהיים, מכון לבירור הלכה נשמת אהרן ויעקב, 2010 תש"ע
שְׁמִישׁוּת (לעיתים שימושיות; Usability בלעז) היא מידת הקלות שבה ניתן להשתמש במוצר מסוים.
לרוב מדובר במוצרים טכנולוגיים בעלי ממשק משתמש.
מידת השמישות נקבעת על פי הפשטות, היעילות והמהירות שבה מבוצעות מטלות ספציפיות במוצר.
המונח נמצא בשימוש בתחום הנדסת אנוש.
שמישות יכולה להיות מושגת באמצעות עיצוב מכוון-משתמש (User-centered design) או עיצוב מונחה משימה (Task-centered design).
"נגישות" היא שמישות לאנשים עם לקויות.
יועץ השמישות ג'ייקוב נילסן ופרופ' בן שניידרמן הגדירו את מאפייני השמישות כדלקמן:
לימודיות - המידה שבה הממשק ניתן ללמידה על ידי המשתמש.
יעילות - המידה שבה השימוש בממשק הוא יעיל.
זכירות - מידת הקלות שבה המשתמש זוכר את פעולות הממשק.
שגיאות - כמות הטעויות הפוטנציאלית הקיימת בממשק.
שביעות רצון - מידת שביעות הרצון של המשתמש מהממשק.
שמירת שבת היא קיום מצוות השבת המתבטאת ביהדות בעיקר על ידי הימנעות מעשיית פעולות ומלאכות האסורות בשבת.
פרטי וגדרי שמירת שבת נידונים בהרחבה במסכת שבת ובספרות הלכתית ענפה שמרחיבה את הנידון בה.
שמירת השבת מובאת בתנ"ך כבר בספר בראשית.
שישה ימים אלוהים יוצר את החיות, הארץ, השמים, המאורות, הים האדם ועוד, וביום השביעי (יומו האחרון של השבוע), יום שבת, שובת הקדוש ברוך הוא מכל מלאכתו.
לאחר מכן מצווה אלוהים שלזכר השביתה שערך ביום השבת (ועל כן גם ברך וקידש אותו), גם בני ישראל ישמרו את השבת.
מצוות השבת נכללת בעשרת הדיברות (דיבר רביעי) שנתנו לבני ישראל במעמד הר סיני שבו מנחיל ומוריש הקדוש ברוך הוא את שמירת השבת לבני עמו, עם ישראל.