tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפני המלחמה פעלו בארץ ישראל מסילת הרכבת יפו–ירושלים, ורכבת העמק אשר קישרה את חיפה באמצעות מסילת הרכבת החיג'אזית עם דמשק.
במהלך המלחמה נסללה המסילה המזרחית העות'מאנית בין תחנת הרכבת טולכרם לתחנת הרכבת לוד ומשם לבאר שבע לתוך חצי האי סיני עד לקוסיימה .
הרכבת בשיאה אפשרה נסיעה מדמשק ועד החזית בסיני, אך נתקלה בקשיים עקב הפסקת ייבוא הפחם לאזור (בעקבות המצור הימי של מדינות ההסכמה), ולכן נאלצה להתבסס על כריתת עצים מכל רחבי האזור.
קו תחבורה נוסף שהיה פעיל במהלך המלחמה עבר מעבר הירדן המזרחי, דרך ים המלח ומשם לירושלים.
לצורך קו זה נבנו רציפים והובאו ספינות לים המלח.
עם הצטרפות העות'מאנים למלחמת העולם הראשונה החל משבר כלכלי חמור בארץ ישראל סוריה ולבנון.
ההשלכה המיידית של הצטרפות העות'מאנים למלחמה הייתה הפסקת התעבורה הימית לארץ ישראל, בשל השליטה הימית של מדינות ההסכמה.
דבר זה הביא לקריסת ענף התיירות באזור (שעד למלחמה נהנה מזרם גדול של צליינים, בעיקר מרוסיה), ולהפסקת התמיכה הכלכלית של יהדות אירופה ביישוב היהודי (אם כי החל סיוע רב של יהדות ארצות הברית, כל עוד מדינה זאת שמרה על נייטרליות במלחמה).
בעוד שחורף 1914 היה מרובה בגשמים, שנת 1915 הייתה שנת בצורת, אשר אליה התווספה מכת ארבה חמורה אשר גרמה לנזקים אדירים לחקלאות.
יחידות צבא נשלחו לעזור לפלאחים להילחם בנחילי הארבה, ללא הצלחה מרובה.
גיוס החובה לצבא העות'מאני הותיר, בעיקר עבור היישוב הערבי, משפחות רבות ללא מפרנסים דבר שהוביל אותם לחרפת רעב.
מאמצי המלחמה הביאו את הצבא העות'מאני להחרים ציוד רב, או ל'קנות' ציוד בתמורה לשטרות שאיבדו את ערכם במהלך המלחמה.
למשבר הכלכלי היו השלכות על עמידות הצבא העות'מאני במלחמה.
אלכסנדר אהרונסון, אשר התנדב לצבא העות'מאני בראש חבורת צעירים יהודיים דיווח בספרו על תנאי המחיה והציוד הירוד של הצבא העות'מאני.
תנאים אלו שהצטרפו ליחס הרע שהופגן כלפי המתגייסים היהודיים (אשר בין היתר נשלחו לפלוגות העבודה, ה'עמלייה' ולא לצבא הלוחם) הביא אותו ורבים מחבריו לערוק מהצבא.
סיבה נוספת לעריקה, בעיקר בקרב החיילים הערביים, היה הצורך לפרנס את משפחותיהם.
המשבר הכלכלי הוביל להתמרמרות של האוכלוסייה נגד השלטון הטורקי, והקל על גיוס סוכנים על ידי הבריטיים אשר קיבלו מטבעות זהב בתמורה לעבודתם.
עם חזרתו של ג'מאל פאשה מהקרב הראשון בארץ ישראל הוא החל לעסוק באופן נמרץ בדיכוי ניסיונות למרד ולאומנות בקרב ערביי האזור.
ביולי 1915 הועמדו לדין פעילים רבים מתנועת הרפורמציה שפעלו מביירות, שעל פי החשד קיימו מגעים עם הצרפתים בניסיון למרוד בעות'מאנים.
ההוצאות להורג הרבות שנגזרו על המעורבים הביאו לביסוס שמו של ג'מאל פאשה כשליט אכזר וחסר מעצורים.
בתקופות מסוימות פעל פאשה גם נגד הציונות, פעילות שהתבטאה בחקירות שניהל המושל של יפו בהא אלדין בך ובגירוש פעילים ציונים רבים ובהם: דוד בן-גוריון, יצחק בן צבי, ישראל שוחט ומניה שוחט.
חזיתות סמוכות והשפעתן על חזית ארץ ישראל
חזית גליפולי – באפריל 1915 נחתו כוחות של מדינות ההסכמה בחופי גליפולי.
מטרת הבריטים הייתה כיבוש איסטנבול, פריצת הסגר העות'מאני על הדרדנלים, ופתיחת נתיב אספקה לנמלים הרוסים בים השחור.
המערכה בגליפולי נמשכה עד ינואר 1916, ניסיון הפלישה נכשל, והוא עלה בקורבנות רבים משני הצדדים.
בזיכרונותיו כותב ג'מאל פאשה שלצורך ההגנה מפני המתקפה נשלחו חזרה לשטחי אסיה הקטנה רוב יחידות הצבא המבוססות חיילים טורקיים, שנחשבו לאיכותיות יותר, והגנת סוריה וארץ ישראל נותרה בעיקר בידי יחידות מבוססות חיילים ערבים.
למרות הניצחון העות'מאני הגדול בגליפולי, בחזית הקווקז נחלו הכוחות העות'מאניים תבוסות, ועם כניסתה של בולגריה למלחמה לצד מדינות המרכז, נאלצו העות'מאנים להסיט כוחות מן המזרח התיכון גם לחזית המקדונית.
חזית מסופוטמיה – לחזית זו ניתנה העדפה נמוכה על ידי הפיקוד העות'מאי ולכן הקצאת הכוחות הייתה בהתאם ורוב הכוח הטורקי התרכז סביב בגדאד.
גם עם פלישת הבריטים למסופוטמיה בנובמבר 1914, במטרה להבטיח את בארות הנפט בבצרה, לא השתנתה האסטרטגיה העות'מאנית דבר שאיפשר סדרה של ניצחונות "קלים" (יחסית) במערכה לכיבוש את בגדאד.
רק עם התקרבות הבריטים לעיר הבירה תגבר אנוור פאשה את כוחותיו מזירות אחרות והצליח להביס את הכוח העיקרי של הבריטים (הדיוויזיה השישית "פונה" בפיקודו של מייג'ור גנרל צ'ארלס טאונסנד) לאחר ארבעה חודשי המצור על כות.
בעקבות מפלה זו הוחלף הפיקוד הבריטי בזירה ולוטננט גנרל פרדריק סטנלי מוד מונה לתפקיד מפקד הזירה.
מוד החל בתגבור הכוחות האנגלים והגדיל את מצבת הכוחות במסופוטמיה לכ-8 דיוויזיות שחלקן נלקח מזירות אחרות וחלקן נבנה.
בתחילת 1917 יצא מוד למערכה והצליח להביס את הטורקים ברוב הקרבות במהלך אותה שנה וב-1918. ניצחונות אלו אפשרו לו לשחרר כוחות לזירות אחרות כשבין השאר נשלחו לחזית ארץ ישראל הדיוויזיה השלישית "לאהור" והדיוויזיה השביעית "מירוט".
מרד הסנוסים – הסנוסים היו כת אסלאמית בצפונה של אפריקה, ולחמו לצד האימפריה העות'מאנית במהלך המלחמה האיטלקית-עות'מאנית (בשנת 1911).
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נעשו ניסיונות מצד המודיעין העות'מאני והגרמני לגייס את הסנוסים למלחמה בבריטים במדבר המערבי בואכה מצרים.
בעקבות הצטרפותה של איטליה, אויבת הסנוסים, למדינות ההסכמה נשאו מאמצים אלו פרי ונפתחה המערכה בצפון אפריקה.
תוכנית המרד התבססה על מתקפה משולבת על מצרים ממערב ומדרום בשלוש זרועות: האחת לאורך החוף על ידי הסנוסים בהנהגת סעיד אחמד, השנייה, לאורך נאות המדבר במדבר הלובי והשלישית, מדרום על ידי הסולטאן של דרפור.
התקפות אלו התנהלו ללא תיאום הדדי.
המרד הסנוסי החל בנובמבר 1915 אולם נחל תבוסות בקרבות מרסא מטרוח שנערכו בדצמבר אותה שנה, בקרב עגאגיה בפברואר 1916, ובהתקפה על סיוה בפברואר 1917.
המרד הערבי – במהלך 6–1915 התנהלה חליפת מכתבים בין השריף חוסיין בן עלי ממכה לבין הנרי מקמהון, המושל הבריטי של מצרים.
בחליפת מכתבים זו, הידועה בשם מכתבי חוסיין-מקמהון, ביקש השריף חוסיין, בתמורה לתמיכתו בבריטים במלחמתם באימפריה העות'מאנית, את תמיכת בריטניה בהקמת ממלכה ערבית גדולה אחת הכוללת את חצי האי ערב (למעט אזור נמל עדן בתימן), עיראק, סוריה (כולל לבנון) וארץ ישראל (פלסטין בלשונו).
ביוני 1916 החל המרד הערבי, בהנהגתו של בנו של עלי, פייצל בכיבושם של ערים בחיג'אז, והתקפות על מסילת הרכבת החיג'אזית.
למרד הערבי הייתה השפעה על חזית ארץ ישראל וחצי האי סיני בשל הצורך לשלוח כוחות צבא עות'מאניים לחיג'אז, בשל אי ההגעה של הכוחות שהובטחו על ידי השריף (שהתחייב לשלוח צבא של 1,500 מתנדבים לטובת הפלישה הטורקית השנייה לסואץ), ובשל ההטרדות של קווי האספקה הטורקיים.
ג'מאל פאשה בזיכרונותיו מציין מרד זה כסיבה המרכזית לכישלון המתקפה השנייה על תעלת סואץ, ועמדה זאת משתמעת באופן ברור מספרו של ת.א.
לורנס (לורנס איש ערב) "שבעת עמודי חכמה", ואולם חוקרים רבים מטילים ספק בנזק הממשי שגרם המרד הערבי למאמץ המלחמה הטורקי.
הקרב השני על התעלה וההתקדמות הבריטית לכיוון ארץ ישראל
בנובמבר 1915 יצא ג'מאל פאשה לאיסטנבול על מנת לשכנע את אנואר פאשה ואת הפיקוד הגרמני בחשיבות המשך המתקפה על תעלת סואץ.
בפברואר 1916 אנואר פאשה ערך סיור בארץ ישראל ובאותה תקופה החלו תגבורות עות'מאניות שהתפנו מהקרבות בגליפולי וכן של כוחות גרמנים ואוסטרו-הונגריים להגיע לאזור.
התגבורות הגרמניות והאוסטריות כללו יחידות ארטילריה ומכונות ירייה, טייסת, יחידות נ.מ.
לקראת מסע המתקפה העות'מאני השני לסיני מנה הכוח העות'מאני מעל 11,800 חיילים.
מנגד האסטרטגיה הבריטית של הרחקת הקרב מהתעלה נתנה את אותותיה.
במאי 1916 מסילת הרכבת הבריטית הגיע עד לעיירה רומני שבאזור קטיה שבסיני.
לאזור קטיה היה חשיבות משום הבארות הרבים שבו שאפשרו החזקת כוח צבא לאורך זמן, כבסיס ליציאה למתקפה על התעלה.
הכוח שהיה מוצב ברומני היה מורכב משתי דיוויזיות של חיל רגלים וכן יחידת האנזא"ק שכללה 3 חטיבות אוסטרליות של פרשים קלים (Australian light horse), וחטיבה ניו זילנדית של רובאים רכובים.
באפריל 1916 הוליך קרס פון קרסנשטיין כוח של 3,500 חיילים לעבר מחוז קטיה.
בשעה 4:30 בבוקר 23 באפריל נערכה פשיטה מוצלחת על אוגרטינה.
משם המשיכו הכוחות ותקפו את העיירה קטיה בשמונה בבוקר, ובשעה 15:00 באותו היום נכבשה העיירה, ויחידת פרשים הכוללת מעל 250 חיילים נלקחה בשבי.
בשל התמהמהות בהגעת כוחות עות'מאניים נוספים לאזור, המשך המתקפה בסיני התעכבה כשלושה חודשים בטרם חודשה.
זמן זה שימש את הבריטים לבסס מחדש את שליטתם באזור קטיה, ולהביא תגבורות לאזור – שכללו את יחידת האנזא"ק בפיקודו של מיור גנרל ה.
ביולי יצא פון קרסנשטיין למסע השני לתעלת סואץ.
כוח התקיפה העות'מאני היה מורכב מכ-16,000 חיילים והיה מצויד טוב הרבה יותר מאשר במתקפה הראשונה על התעלה.
הכוח כלל שלושים תותחים ושלושים ושמונה מכונות ירייה, אשר הועברו על פני המדבר, ללא דרכים סלולות תוך זמן קצר (הישג שזכה להערכה רבה מצד אויביהם הבריטים), וכן נהנה מסיוע אווירי של טייסת ה'פאשות' הגרמנית.
ב-9 ביולי הגיע רוב הכוח לביר-אל עבד ואוגרטינה, ורק ב-19 ביולי הוא התגלה על ידי הכוחות הבריטיים.
ב-3 באוגוסט פרסו העות'מאנים את כוחותיהם סביב קו חזית שעמד אל מול קו החזית הבריטי שהוחזק על ידי שתי דיוויזיות חיל רגלים.
נקודת התורפה של קו המגננה הבריטי היה מכיוון דרום, ולכן ב-4 באוגוסט נשלחה בריגדת הפרשים האוסטרלים הקלים השלישית לתפוס עמדות דרומיות.
סמוך לחצות, כוח עות'מאני שעקב אחריהם החל תוקף את בריגדת הפרשים ומסתער על הר חול שנודע בכינוי 'הר מרדית' (Mount Meredith).
האוסטרלים הצליחו להדוף את גל ההתקפה הראשון אך תנועת איגוף של הכוחות העות'מאניים הצליחה לגרום לאוסטרלים לסגת, בשעות הבוקר המוקדמות של יום המחרת.
לקראת 5 בבוקר של 4 באוגוסט תגבורות בריטיות הצליחו לעצור את ההתקדמות העות'מאנית בהר מרדית, ובינתיים כוחות עות'מאניים הצליחו, בעזרת איגוף נוסף, להשתלט על הר רויסטון.
בריגדת הפרשים האוסטרלים הקלים השנייה נשלחה לתפוס עמדות על שרשרת גבעות שנודעו בשם "גבעות ולינגטון", ואולם הרעשה ארטילרית עות'מאנית גרמה להם לסגת לקראת השעה 7 בבוקר, והגבעה נתפסה על ידי כוחות עות'מאניים.
מהעמדות על בסיס גבעות ולינגטון הצליחו העות'מאנים לירות לעבר המחנה שנמצא סמוך לפסי הרכבת.
ירי זה נפסק רק בעקבות הרעשה ארטילרית בריטית שהכריחה את הכוחות העות'מאניים לסגת לעבר המדרונות האחוריים של הגבעות.
בכך הגיעה לשיאה המתקפה העות'מאנית.
לקראת צהרי 4 באוגוסט נבלמה ההתקדמות העות'מאנית בכל החזיתות, כולל מתקפות כושלות על הקווים הבריטיים הסמוכים לים.
ככל שחלף הזמן והתעצמו הקרבות, בעיצומו של שיא הקיץ, החלו הכוחות העות'מאניים לסבול מצמא דבר שהחליש את עמידתם.
לקראת השעה חמש ושלושים אחר הצהריים החלה מתקפת נגד בריטית על גבעת רויסטון, שהצליחה לכבוש אותה בחזרה.
למחרת מוקדם בבוקר נכבשו גבעות ולינגטון.
במהלך הכיבוש כאלף חיילים עות'מאניים נפלו בשבי, והמהלך סימן את תחילת הנסיגה העות'מאנית.
בליל 5 באוגוסט העות'מאנים פינו את קטיה, ובימים הקרובים הם נסוגו גם מבסיסיהם באוגרטינה ובביר אל עבד.
ההחלטה הבריטית על התקדמות לעבר ארץ ישראל
ההתקדמות הבריטית לכיוון סיני נועדה בראש ובראשונה להרחיק את המלחמה מתעלת סואץ, ואולם ההצלחה הבריטית הגדולה בקרב רומני סימנה את הדרך להמשך ההתקדמות הבריטית לכיבוש ארץ ישראל וסוריה.
ההחלטה על קמפיין זה לא הייתה מובנת מאליה וחברי קבינט רבים באנגליה סברו שאין לארץ ישראל חשיבות אסטרטגית, ושאין צורך 'לבזבז' כוחות על מה שנחשב לזירה צדדית של המלחמה, כוחות שנחוצים בזירה המרכזית של המלחמה – באירופה.
מנגד חברי קבינט אחרים, ובראשם ראש ממשלת אנגליה לויד ג'ורג', דחפו להמשך ההתקדמות הבריטית.
לויד ג'ורג' נכנס לתפקידו בדצמבר 1916, ומיד עם כניסתו לתפקיד שלח מברקים לסר ארצ'יבלד מארי, מפקד הכוחות הבריטים בחזית, שבהם הוא הודיע לו שדרושות לו הצלחות בריטיות בחזית המזרח תיכונית.
עם זאת, בקשתו של מארי לשתי דיוויזיות נוספות שהיו נחוצות לשם ההתקדמות לאל-עריש נענתה בשלילה.
תום שגב, בספרו 'ימי הכלניות' טוען שלמסע השידול של חיים ויצמן (שהיה ביחסי ידידות וקרבה עם לויד ג'ורג' וחברי קבינט אחרים), בו הוא טען שכיבוש ארץ ישראל על ידי הבריטים יביא לתמיכה של העם היהודי במאמץ המלחמה הבריטי, משקל רב בקבלת ההחלטה להרחבת הקמפיין.
הרכבת הבריטית צינור המים ודרך החבלים
להבדיל ממסעי המלחמה העות'מאניים שהתבססו על חציה מהירה של המדבר על ידי כוחות גדולים, ללא קווי אספקה מסודרים, ההתקדמות הבריטית לתוך סיני ולכיוון ארץ ישראל התבססה על בניית קווי אספקה במקביל להתקדמות הכוחות ולכן, אף שנבנתה במהירות שיא, הייתה איטית הרבה יותר.
האספקה הבריטית התבססה על הנחת מסילת ברזל, הנחת צינור מים, וסלילת כביש.
וייל בסקירתו את המערכה מכנה את בניית קווי האספקה הללו: "'חתיכת עבודה' בריטית טיפוסית-איטית: יקרה מאוד וסולידית ביותר".
מסילת הברזל הייתה ברוחב תקני ונבנתה על ידי פלוגת מסילת הברזל של חיל ההנדסה המלכותי.
את "העבודה השחורה" ביצע 'קורפוס העבודה המצרי'.
אנתוני בלווט, בספרו 'עם כוחותינו בפלשתינה' מציין שפלוגת מסילת הברזל הורכבה משתי יחידות שאנשיהן גויסו בהתאמה משתי חברות הרכבות האנגליות המובילות, ושהעבודה על המסילה נעשתה לסירוגין – ביום אחד על ידי היחידה הראשונה, ולמחרת על ידי היחידה השנייה בעוד חיילי היחידה הראשונה נחים.
שיטת עבודה זו הביאה לתחרות פורה בין שתי היחידות שתרמה לסלילתה המהירה של המסילה.
הקושי המרכזי בבניית מסילת הברזל והכביש היה אי היציבות של הקרקעות המדבריות בסיני.
משום כך על מנת לבנות את הכביש ששימש למעבר הכוחות נעשה שימוש בחבלים כדי לעגן את הקרקע, ומשום כך הכביש שנבנה במקביל למסילת הרכבת זכה לכינוי 'כביש הרשתות' ('the wire road').
אספקת המים לכוחות המתקדמים נעשתה על ידי השילוב של הכשרת הבארות בסיני, צינור המים, וכן על העברת מים באמצעות הרכבת.
מי הבארות בסיני, אף שהספיקו לחיילים העות'מאניים, נחשבו ללא-ראויים לשתייה עבור החיילים הבריטים ושימשו רק להשקיית הבהמות.
הכוחות העות'מאניים השתדלו להרוס את הבארות תוך כדי נסיגתם, ובמקרים רבים ניסו גם להרעיל אותם.
משום כך עסקו יחידות ההנדסה הבריטיות בשיפוץ הבארות, בחפירת בורות חדשים ובהכשרת המים בבארות.
כמו כן נעשה שימוש בצינור המים וברכבת על מנת להעביר מי שתייה מאזור תעלת סואץ אל פנים סיני.
לצורך ההתקדמות לעבר סיני הפכה העיירה 'קנטרה' שלאורך חופי התעלה לבסיס אספקה עצום ממדים.
מפקד הכוחות הבריטיים, סר ארצ'יבלד מארי העביר באוקטובר 1916 את מפקדתו מאיסמעיליה לקהיר, החלטה שאפשרה לו לנצח ביעילות על המאמצים הלוגיסטיים רחבי ההיקף, אך גם הפכה אותו, בניסוחו של א.
ויול, "לאיש מנהלה יותר מאשר מפקד צבאי בשדה".
למעשה לאחר קרב רומני החלה נסיגה עות'מאנית מדורגת לעבר ארץ ישראל ובמקביל התקדמות בריטית איטית.
ההתנגדות העות'מאנית הייתה עזה במקומות מסוימים ואילו אזורים אחרים ננטשו ללא קרב.
לאחר ארבעה חודשים של התקדמות איטית לצד סלילת מסילת הרכבת, בדצמבר 1916 הגיעו הכוחות הבריטים לקרבת אל עריש, שבה היה מוצב כוח של 1,600 חיילים עות'מאניים – ואולם כאשר בבוקר 21 בדצמבר תקפו הבריטים את העיר הם מצאו שהכוחות העות'מאניים נסוגו ללא קרב.
במאמץ לרדוף אחר הכוחות העות'מאניים הנסוגים ב-23 בדצמבר הותקף הכוח העות'מאני שהתבצר במגדבה על ידי דיוויזיית אנזא"ק ובריגדת קורפוס הגמלים.
הכוחות העות'מאניים היו מחופרים היטב וגילו התנגדות עזה, ובשעה 14:00, לאחר שההתקפות על המעוזים העות'מאניים נכשלו, הוציא מפקד הכוח, הגנרל שובל, פקודת נסיגה.
ואולם לאחר הוצאת הפקודה הגיעה הידיעה שהפרשים הבריטיים הצליחו לכבוש את אחד המוצבים העות'מאניים.
פעולה זאת הייתה ראשיתה של הטיית הכף בקרב, פקודת הנסיגה בוטלה ועד לרדת החשכה נכבשה העמדה, ו-1,282 חיילים עות'מאנים נפלו בשבי.
ב-9 בינואר נערכה התקפה על אל-מגרונטין שבסביבות רפיח על ידי דיוויזיית אנזא"ק והבריגדה הרכובה החמישית, בפיקודו הישיר של לוטננט גנרל פיליפ צ'טווד (שהיה המפקד הבכיר בסיני, מכיוון שסר ארצ'יבלד מארי נמצא במפקדה בקהיר).
גם בקרב זה גילו העות'מאנים התנגדות עזה ועיקשת, ופריצת הקווים העות'מאנים ארעה שוב לאחר שהוצאה פקודת הנסיגה, בעקבות כיבוש המעוז הטורקי המרכזי בהתקפת כידונים על ידי הבריגדה הניו זילנדית אשר לא שמעה את פקודת הנסיגה.
בקרב זה נלקחו בשבי כ-1,600 חיילים עות'מאניים וכ-200 נהרגו (לעומת 71 הרוגים בצד הבריטי).
לאחר הקרב נסוגו הכוחות העותמ'אניים לקו הגנה שהשתרע בין עזה לבאר-שבע, ובכך תמה המערכה על חצי האי סיני, והחלה המערכה על ארץ ישראל.
לאורך ההיסטוריה מילאו העיר עזה וסביבתה תפקיד מרכזי במסעי המלחמה של האימפריות, פעם כשער הכניסה הדרומי לארץ ישראל, ופעם כתווך החוצץ בין ארץ ישראל למצרים.
מעזה, גבולו הצפון מערבי של מדבר סיני, וצפונה, מקורות המים הופכים לזמינים יותר ונפרסת רשת של כבישים, ראויים מדרכי המדבר, המחברים אותה לשאר ערי הארץ.
משום כך בחודשים שלאחר קרב רומני, בעוד העות'מאנים נסוגים מחצי האי סיני, הם ייצבו קו הגנה המשתרע בין עזה לבאר-שבע, במטרה לעצור שם את הפלישה הבריטית.
שתי התקפות בריטיות גדולות נכשלו באביב 1917, והביאו להחלפת מפקד הכוחות הבריטיים.
כיבוש באר-שבע בסוף אוקטובר 1917, ולאחריו כיבוש עזה, הביאו לפריצת הדרך ואפשרו התקדמות בריטית מהירה לתוך ארץ ישראל ולכיבוש של ירושלים בתוך פחות מחודשיים.
הקרב נערך ב-26 במרץ 1917 סמוך לעיר עזה.
היה זה הקרב החשוב הראשון על אדמת ארץ ישראל.
קרב עזה הראשון הסתיים בניצחון צבא האימפריה העות'מאנית בסיוע מומחים גרמנים.
הבריטים לא הצליחו לפרוץ את החזית.
לעות'מאנים היו 2,447 נפגעים – הרוגים, פצועים ונעדרים.
תכנון ההגנה העות'מאנית בוצעה על ידי המפקד הגרמני פרידריך קרס פון קרסנשטיין, שזכה לשבחים על חלקו.
הכוחות הבריטים פרצו את גדרי הצברים בגבעת עלי מונטר והגיעו אל פאתי העיר.
עקב בעיות בהבנת תמונת הקרב על ידי מפקדי הקרב הבכירים, קיבלו הכוחות הבריטיים הקדמיים פקודת נסיגה.
הקרב השני נערך ב-19 באפריל 1917 והוא החל בהסתערות מזרחית לעזה.
העות'מאנים, שחיזקו את כוחותיהם לאחר הקרב הראשון, הצליחו להביס את הבריטים בקרב השני.
ב-28 ביוני 1917 מונה גנרל אדמונד אלנבי למפקד חיל המשלוח המצרי.
משרד המלחמה הבריטי חיזק את צבאו של אלנבי באופן משמעותי כשתגבר אותו בשלושה גייסות – שני גייסות רגלים וגייס פרשים.
הפשיטה הבריטית על מסילת הרכבת מנחל שורק לקוסיימה
לאחר תבוסת הכוחות הבריטים בקרב עזה הראשון ובקרב עזה השני ב-1917 חששו הבריטים שהטורקים ינסו לחדש את המתקפה לכוון תעלת סואץ ולכן ב-22 במאי 1917 יצא כח בריטי גדול מאזור תל שרוחן ויום למחרת חיבל ב-21 ק"מ של מסילה וב-9 גשרים בין ביר עסלוג' לעוג'ה אל חפיר.
הגשר מעל נחל באר חיל.
הגשר מעל נחל הבשור (ליד אשלים).
פעולה זו הפסיקה את תנועת הרכבות מדרום לביר עסלוג' וזו לא חודשה יותר
קרב באר שבע ב-31 באוקטובר 1917 הביא לפריצת הצבא הבריטי צפונה למרכז הארץ.
היה זה לאחר הכישלונות בקרב עזה הראשון וקרב עזה השני להבקיע את הקו העות'מאני באזור עזה.
את ההצלחה הבריטית יש לזקוף לזכות מבצע הונאה, שגרם לעות'מאנים להאמין שגם את ניסיונם השלישי להבקיע דרך למרכז הארץ יוציאו הבריטים לפועל אל מול העיר עזה.
כחלק מההונאה נקטו הבריטים אמצעי הסוואה והטעיה.
מטוסים קלים גרמניים שהיו באזור לא הבחינו בתנועות הצבא הבריטי שנערכו בעיקר בחשכה, ללא אורות.
ידוע גם הסיפור על תרגיל ההטעיה, לפיו "אבד" תיק מסמכים חשוב ליד החזית העות'מאנית ובו תוכנית לניסיון הבקעה נוסף בגזרת עזה בעוד אלנבי תכנן ובצע הבקעה בגזרת באר שבע.
בקרב בלטו הפרשים הקלים האוסטרליים.
קרב באר שבע נחשב לקרב הרכוב הגדול האחרון בהיסטוריה.
ב-7 בנובמבר 1917, שבוע אחרי נפילתה של באר שבע, כבשו הבריטים גם את עזה, בקרב עזה השלישי.
הבריטים פרצו דרך באר שבע צפונה למרגלות הרי יהודה, אזור שבו העות'מאנים לא ציפו להם.
כאשר הצבא העות'מאני גילה את הפריצה, הוא עבר להגן על הדרך העולה מחברון לירושלים.
במקביל, הצבא הבריטי המשיך בדרכו צפונה לאורך שפלת החוף – מרדף פלשת, והגיע ב-16 בנובמבר 1917 ליפו.
תל חווילפה (תל חליף) נמצא מצפון לבאר שבע (בשולי קיבוץ להב).
לאחר כיבוש באר שבע התבצרו הטורקים בתל זה במגמה לחסום את תנועת הצבא הבריטי צפונה ולכוון חברון.
בין 1 בנובמבר ל-5 בנובמבר נלחמו הבריטים לכבוש את התל ואת סביבותיו ללא הצלחה כשמחסור במים לכוחות הלוחמים היווה גורם משמעותי לחוסר הצלחה זה.
ב-6 בנובמבר פתחו הבריטים במערכה לכל רוחב החזית והצליחו ב-7 בנובמבר לכבוש את התל ולפרוץ את הדרך צפונה ומזרחה.
קרב תל א-שריעה ותל הוריירה
קרב זה התחולל ב-6 בנובמבר וב-7 בנובמבר 1917 ובמהלכו פעלו הבריטים בכח של 7 דיוויזיות (מהקורפוס ה-20 ומקורפוס-המדבר הרכוב) כנגד קו ההגנה הטורקי בין עזה לחברון.
המאמץ העיקרי התמקד בתל א-שריעה ובתל הוריירה שהיוו את ליבו של קו ההגנה הטורקי ונגדו הציבו הבריטים 3 דיוויזיות רגלים (ה-74, ה-60 וה-10) בתמיכה של ארטילריה רבה.
לאחר קרבות קשים נכבשו התילים ונפרצה הדרך צפונה.
ניצחון זה הביא לנסיגה מהירה של הטורקים מעזה ואיפשר לכוחות של הקורפוס ה-21 להתקדם.
קרב עזה השלישי נערך בין 1 בנובמבר ו-7 בנובמבר 1917. קרב זה התחולל מייד לאחר קרב באר שבע על ידי הקורפוס ה-21 (בפיקודו של גנרל אדוארד באלפין) והוא נועד לרתק כוחות טורקים לגזרת החוף ולמנוע מהפיקוד הטורקי לשלוח תגבורות לאזור באר שבע.
לאחר כיבוש העמדות מסביב לעזה ("גבעת המטריה" מדרום, גבעת עלי מונטאר ממזרח ו"שייח חסאן" ממערב), מהלך שהסתיים ב-7 בנובמבר, החל הצבא הטורקי לסגת מעזה ומקו ההגנה עזה-באר שבע.
המערכה על ירושלים ומרכזה של ארץ ישראל
המאמץ העיקרי של הצבא העות'מאני היה להשאיר את דרך החוף בין עזה לבין יפו פתוחה לתנועות הצבא הטורקי.
לכן נעשה ניסיון לבסס קו הגנה דרומית מערבית לראשון לציון באזור של חולות נודדים שבו המעבר אפשרי רק באזור צר.
הרדיפה של הכוחות הבריטיים, הרכובים על גבי סוסים, אחרי הצבא העות'מאני הנסוג גרמה למפנה בלחימה.
נכבש צומת מסילות הברזל תחנת ואדי צראר (לימים תיקרא התחנה בשם "נחל שורק"), כיבוש שהביא לניתוק החיילים העות'מאנים שהיו בחלקם מפוזרים בדרום הארץ.
גנרל אלנבי נכנס לירושלים ב-11 בדצמבר 1917. בכך הוא קיים את הוראת ראש ממשלת בריטניה להיות בירושלים עד חג המולד.
אלו היו המהלכים העיקריים בשלב המפנה:
הקרב אירע ב-13 בנובמבר 1917. בסיומו של הקרב הגיעו הכוחות הבריטיים לוואדי צראר והשתלטו על צומת הרכבות המרכזי לדרום ארץ ישראל ובכך חרצו את גורל המערכה בדרום ישראל.
הצבא הבריטי התפצל לשניים: הזרוע האחת עלתה דרך תל גזר, עמק איילון, אמאוס ונבי סמואל וסגרה על ירושלים כהכנה לכיבושה.
הזרוע השנייה התקדמה צפונה והתבססה לאורך הציר יפו-רמלה, עמק איילון, ולאורך הגדה הדרומית של הירקון – הנדבך המערבי של קו שתי העוג'ות, לקראת צליחת הנהר.
בין שתי הזרועות נבעה פרצה והעות'מאנים ניסו לנצלה כדי לנתק את הכוחות הבריטיים זה מזה.
הבריטים הבינו את טעותם ובסדרת קרבות אשר נערכו בסביבת מידיה-נעלין, שילטא, אל בורג' ואום צפא, סגרו את הפרצה, והתפנו לכיבוש ירושלים, וצליחת הירקון.
הקרב הראשון לצליחת מעברות הירקון
הקרב הראשון לצליחת מעברות הירקון נערך ב-24 בנובמבר 1917. לאחר הפגזת ריכוך לאורך כל חזית הירקון (שנועדה להסוות את נקודת הצליחה המדויקת) חצו חיילים מן החטיבה הרובאית הרכובה הניו זילנדית את שפך הירקון וכבשו מוצבים טורקיים.
יחידות רגלים ומקלענים מחטיבת הרגלים ה-161 של הדיוויזיה ה-54 של חיל המשלוח ניסו לבסס קו הגנה על הגדה הצפונית של הירקון.
למחרת (25 בנובמבר) הצליחו הכוחות העות'מאנים לכבוש מחדש את עמדותיהם.
ירושלים נכנעה לצבא הבריטי ב-10 בדצמבר 1917. יום לאחר מכן נכנס מפקד הכוחות הבריטיים, הגנרל אדמונד אלנבי, אל העיר העתיקה.
אלנבי ירד מסוסו לפני שנכנס לירושלים, והוא וקציניו נכנסו לעיר ברגל דרך שער יפו - מתוך כבוד לעיר הקדושה לשלוש הדתות.
הקרב השני לצליחת מעברות הירקון
קרב הצליחה השני נערך בלילה שבין 20 ל-21 בדצמבר 1917. כוחות של הדיוויזיה ה-52 הפתיעו את הטורקים וצלחו בשלוש נקודות לאורך הירקון שם ביססו ראש גשר.
בסופו של יום הצליחה נפרש ראש הגשר, מצפון לשפך הירקון (במערב), עד לתל קנה שממזרח להוד השרון (במזרח).
בלילה הבא (22 בדצמבר) הורחב ראש הגשר מזרחה לפתח תקווה ולכפר רינתיה.
ב-23 בדצמבר הרחיבו הבריטים את אחיזתם בגזרת החוף והגיעו צפונית לשפיים.
משלב חציית הירקון בדצמבר 1917 ועד האופנסיבה לכיבוש מגידו, צפון הארץ וסוריה (החל מספטמבר 1918), חלה במלחמה תקופת ביניים שמתאפיינת במהלכים מדיניים, צבאיים ולוגיסטיים.
גם חורף גשום מאוד עיכב את מהלכי הצבא הבריטי.
כוונת רוסיה לפרוש מהמלחמה וחתימתה על הסכם סיום לוחמה עם גרמניה (חוזה ברסט-ליטובסק) הדאיג מאוד את הפיקוד הצבאי הבריטי.
החשש היה שהגרמנים יפנו כעת את כל צבאותיהם לחזית המערבית ויביסו את צבאות המערב (מה שאכן יצא חלקית לפועל במתקפת האביב הגרמנית).
לאור זאת החל דיון בין קבוצת "המערביים" לקבוצת "המזרחיים":
"המערביים" צידדו בחיזוק משמעותי של הזירה האירופאית כדי למנוע את פריצת הקווים וכיבוש פריז וזאת על חשבון זירת המזרח התיכון.
"המזרחיים" טענו שגרמניה נשענת על טורקיה ולכן תבוסה של זו תביא לפגיעה משמעותית בגרמניה.
בסופו של דיון התקבלו ההחלטות הבאות:
כוחות אנגלים מארץ ישראל יועברו לחזית האירופאית.
חזית ארץ ישראל תתוגבר בכוחות הודים מאזור מסופוטמיה בהיקף של שתי דיוויזיות.
יש להמשיך בתכנון המהלכים לכיבוש ארץ ישראל וסוריה על מנת להכניע את הטורקים.
הבאת כוחות רעננים לזירה חייבה את אלנבי להכשיר ולאמן כוחות אלו.
במהלך אפריל ומאי נשלחו מהזירה הארץ ישראלית למערב אירופה כוחות המורכבים מחיילים אנגלים.
הדיוויזיה ה-74 "יומנרי" מהקורפוס ה-20.
9 רגימנטים רכובים "יומנרי" נוספים (מהדיוויזיות ה-10, ה-53, ה-60 וה-75 וכן מדיוויזיית הרגלים הרכובים יומנרי).
בתמורה הובאו ארצה חיילים הודים (חלקם הקטן מהחזית המערבית ורובם מארמיות ששהו במסופוטמיה).
דבר זה הביא לרה-ארגון של כל כוחות חיל המשלוח המצרי בארץ ישראל:
בקורפוס-המדבר הרכוב הובאו מחזית צרפת 2 דיוויזיות פרשים הודיות: ה-4 וה-5, והן קלטו לתוכן את הרגימנטים ה"יומנרי" שנשארו בארץ.
לעומת זאת בדיוויזיית הרגלים הרכובים האוסטרלית ובדיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק היו שינויים מינוריים.
הקורפוס ה-20 נבנה מחדש עם 3 דיוויזיות רגלים: ה-53, ה-10 וה-60 (לאחר שהדיוויזיה ה-74 נשלחה לצרפת).
שלוש הדיוויזיות הורכבו כעת משליש בטליונים אנגלים ושני שלישים בטליונים הודים.
הקורפוס ה-21 נבנה מחדש בעזרת 2 דיוויזיות רגלים הודיות שהגיעו מחזית מסופוטמיה: הדיוויזיה השלישית "לאהור" והדיוויזיה השביעית "מירוט" שהתווספו לדיוויזיה ה-54 של אנגליה המזרחית (לאחר שהדיוויזיה ה-52 נשלחה לצרפת).
ההתקדמות המהירה של הכוחות הבריטים השאירה הרחק מאחור את המרכזים הלוגיסטיים (חלקם אפילו בקרבת תעלת סואץ) והאריכה מאוד את קווי האספקה.
אחת המטרות של אלנבי בתקופת הביניים הייתה להזיז את המרכזים הלוגיסטיים ולהביא אספקה לכל היחידות בחזית.
קו שתי העוג'ות מתייחס לקו בין העוג'ה המערבית (שמו הקודם של נהר הירקון) לבין העוג'ה המזרחית (הוא ואדי עוג'ה הנשפך לירדן).
קו זה התייצב בשלושה שלבים:
ייצוב הגזרה המערבית של הקו הושלם ב-23 בדצמבר 1917 עת הקורפוס ה-20 צלח את הירקון והרחיב אחיזתו מגזרת החוף (בשפיים) ועד שפלת יהודה.
הרחבת הקו לרוחב גב ההר מצפון לירושלים (אזור רמאללה) על ידי הקורפוס ה-21 .
כיבוש המורדות המזרחיים של הרי יהודה עד יריחו וצפון ים המלח עד 21 בפברואר 1918 וייצוב קו הגנה מול הצבא העות'מאני על גדות ואדי עוג'ה.
המערכה בבקעת הירדן ועבר הירדן
על אף יצוב קו שתי העוג'ות המשיכו הבריטים לחשוש מתקיפה של הטורקים מכוון הרי מואב ולכן הורה אלנבי לכוחותיו לבסס את אחיזת הצבא בבקעת הירדן ולהרחיב את הקו ההגנה לעבר הירדן עד לעמאן.
מטרה נוספת של הבריטים הייתה להגיע להקים תשתית חזקה מספיק בבקעת הירדן כדי לכבוש את עמאן, לחבל במסילת הרכבת החיג'אזית ולמנוע העברת אספקה לדמשק.
כיבוש יריחו בוצע בין 19 בפברואר ל-21 בפברואר על ידי פעולה משולבת של הדיוויזיה הלונדונית ה-60 (מהקורפוס ה-20) שפעלה מול יריחו, 2 בריגדות מדיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק (מקורפוס-המדבר הרכוב) שפעלו באגף הימני (דרום) וכוחות מהדיוויזיה הוולשית ה-53 (מהקורפוס ה-20) שפעלו באגף השמאלי (הצפוני).
מפקד המבצע היה לוטננט גנרל פיליפ צ'טווד מפקד הקורפוס ה-20. כוחות דיוויזיה 60 התייצבו ב-22 בפברואר בקרבת נהר הירדן ולאורך נחל עוג'ה והשלימו בכך את ייצוב קו ההגנה בין שתי העוג'ות.
כיבוש בקעת הירדן היה המשך טבעי של כיבוש יריחו וחלק מתוכנית רחבה יותר של אלנבי להזיז את קו שתי העוג'ות צפונה.
בגיזרת בקעת הירדן התקדמו הבריטים מקו ואדי עוג'ה כ-4 ק"מ צפונה עד אזור נירן.
במקביל פעלו כוחות נוספים בגב הרי יהודה והתקדמו צפונה.
הרחבה זו של השטח המוחזק על ידי הבריטים איפשר את הפעולות מזרחית לירדן.
קרב עבר הירדן הראשון התקיים מ-21 במרץ עד 2 באפריל ובמהלכו חצו כוחות מחיל המשלוח המצרי (בהיקף של 2 דיוויזיות שלמות ועוד בריגדה) את הירדן ופשטו על הערים א-סאלט ועמאן.
מטרת המבצע הייתה לחבל, בהיקף משמעותי, במסילת הברזל החג'אזית כדי לנתק כוחות של צבא האימפריה העות'מאנית ששהו מדרום לעמאן.
תנאי מזג אוויר קשים שיבשו את תוכנית הקרב ומטרות הקרב הושגו רק בחלקם ובמחיר של נפגעים רבים.
העיכובים בביצוע התוכנית איפשרו לטורקים להזעיק תגבורות, לחזק את ביצוריהם ואף לבצע התקפות נגד ובסופו של דבר נאלצו הכוחות הבריטים לסגת לגדה המערבית של הירדן.
בעקבות קרב עבר הירדן הראשון גיבשו הטורקים תפיסה שכיבוש עבר הירדן ועמאן הפך ליעד אסטרטגי של הצבא הבריטי.
ב-11 באפריל יצאו הכוחות הטורקים למתקפת נגד בשתי גזרות:
הדיוויזיה ה-48 הטורקית (מהקורפוס ה-8 של הארמייה ה-4) שהגיעה ממזרח פעלה כנגד ראש הגשר הבריטי באזור גשר אלנבי
4 בטליונים מהדיוויזיה ה-46 שישבה בשכם תקפה לכוון גבעות אל-מוסלבה Al-Musallabe (בין נירן לנתיב הגדוד) וגשר אום שורט (מצפון לואדי עוג'ה).
הכוחות הבריטים שהחזיקו בגזרות אלו היו דיביזיית אנזא"ק (כולל כוחות מהגדודים העבריים) ובריגדת הגמלים הקיסרותית.
לאחר קרבות קשים נהדפו הטורקים כשחיילי הדיוויזיה ה-48 נסוגו לשונת נימרין והתבצרו שם וחיילי הדיוויזיה ה-46 נסוגו לכוון שכם.
קרב עבר הירדן השני התחולל בין 30 באפריל ל-4 במאי 1918 בין כוחות של חיל המשלוח המצרי (EEF) לבין כוחות של צבא האימפריה העות'מאנית המתוגברים על ידי כוחות גרמנים.
במהלך המבצע ניסו כוחות בריטים לכבוש את מוצבי הטורקים בשונת נימרין ובא-סאלט.
לאחר קרבות קשים נסוגו הבריטים בחזרה לגדה המערבית של הירדן.
הבריטים ראו חשיבות לוגיסטית להחזיק במעיינות שהזינו את ואדי עוג'ה ולכן הגנו על "בליטה" בתוך השטח הטורקי שמצפון לעוג'ה.
ראש הבליטה היה רכס בין "אבו טולול" (מדרום לנירן) וה"מוסלבה" (מצפון לנירן).
בליטה זו גרמה לטורקים בעיות בהחזקה של עמדות נגדיות ולכן החליט הפיקוד הטורקי להסיג את הבריטים משטח זה.
ב-14 ביולי הוציאו הטורקים לפועל את תוכניתם לחיסול האחיזה הבריטית ברכס אבו טולול שהוחזק על ידי הבריגדה הרכובה ה-1 (של דיביזיית אנזא"ק) שכללה כוחות מהגדודים העבריים.
על פי התוכנית הטורקית, היקף הכח הטורקי היה 2 בטליונים גרמנים ו-2 דיוויזיות טורקיות.
בפועל פעלו בשטח רק היחידות הגרמניות ללא תמיכה טורקית ולאחר הצלחה גרמנית ראשונית יצאו פרשי אנזא"ק למתקפת נגד, הדפו את הגרמנית בחזרה לעמדותיהם, הרגו כ-100 חיילים ושבו כ-350.
במקביל תקף כח טורקי את ראש הגשר הבריטי באזור גשר עבדאללה אך כוחות של בריגדת הגמלים הקיסרותית החזירה מלחמה, הרגה כ-90 טורקים ושבתה כ-100.
המערכה בצפון ארץ ישראל והניצחון
ב-19 בספטמבר 1918 נפתחה המערכה לכיבוש צפון הארץ וסוריה ובסופה נחתם הסכם הפסקת הלחימה בין בריטניה לטורקיה.
בשלב הראשון של המערכה בוצעו המהלכים הבאים:
הקורפוס ה-20 התקדם צפונה, על גב הרי השומרון, לכוון שכם כשהוא נלחם מול הארמייה ה-7 הטורקית (בפיקודו של מוסטפא כמאל, לימים אתא-תורכ, נשיא טורקיה המודרנית).
הקורפוס ה-21 יצא מאזור ארסוף לכוון צפון-מזרח והגיע לסבסטיה שבשומרון כשהוא נלחם מול הארמייה ה-8 הטורקית
קורפוס-המדבר הרכוב התקדם לאורך מישור החוף לכוון נחל עירון, מגידו ועפולה, נצרת, עמק יזרעאל ובית שאן.
יעדי הקורפוס הושגו ב-20 בספטמבר ויחידותיו נערכו לחסום, מצד אחד, את הכוחות הנסוגים של הארמיות ה-7 וה-8 הטורקיות משכם ומטולכרם ומצד שני להדוף התקפות נגד מצפון.
כח צ'ייטור (בפיקוד מייג'ור גנרל אדוארד צ'ייטור)כבש את חלקה הצפוני של בקעת הירדן, ואת עמאן והסיג את הארמייה ה-4 צפונה.
להק חיל האוויר הבריטי פגע בשיירות החיילים העות'מאנים הנסוגים.
במיוחד ידועה ההפצצה המאסיבית של המטוסים בדרך הצרה היורדת משכם לעמק הירדן – בנחל תרצה.
הניצחון במערכה על מגידו ציין שלב חשוב במערכה על ארץ ישראל.
הם המשיכו לבקעת בית שאן שם הצטרפו אליהם הכוחות שכבשו את השומרון ובכך חסמו בפני הצבא העות'מאני את דרך הנסיגה לעבר הירדן.
בעקבות הניצחון קיבל אלנבי תואר אצולה, "הוויקונט הראשון אלנבי ממגידו".
במקביל למאמץ העיקרי של קורפוס-המדבר הרכוב במישור החוף פעל הקורפוס ה-20 על ציר ירושלים-שכם-ג'נין כנגד הארמייה השביעית הטורקית שמרכזה היה בשכם.
המערכה לכיבוש העיר נמשכה מ-19 בספטמבר עד 21 בספטמבר אז העיר כותרה מכל עבריה ונכבשה והחיילים הטורקים נסוגו ממנה בניסיון להגיע למעברי הירדן דרך ואדי אל-פארעה.
הקרב לכיבוש נצרת התחולל ב-20 וב-21 בספטמבר 1918 ומטרתו הייתה לחסום את דרך נסיגה של הצבא הטורקי צפונה לטבריה וכן לנסות לשבות את המפקד העליון הגרמני אוטו לימן פון זאנדרס.
הקרב הוטל על הבריגדה הרכובה ה-13 של הדיוויזיה הרכובה ה-5. עקב ניהול שגוי של כוחותיו הגיע מפקד הבריגדה לקרב בראש רגימנט אחד בלבד דבר שלא איפשר לו לכבוש את העיר ולנתק את הדרכים ממנה ובסופו של דבר אילץ אותו לסגת ממנה ולכבוש אותה רק למחרת.
קרב עבר הירדן השלישי החל ב-22 בספטמבר ובמהלכו כבשו כוחותיו של חייל צ'ייטור (בפיקוד מייג'ור גנרל אדוארד צ'ייטור) את גשר דמיה כדי לחסום את דרך הנסיגה משכם.
בהמשך עברו לצידה המזרחי של בקעת הירדן וכבשו את א-סאלט ואת עמאן שם תקע טריז בין הארמייה ה-4 הטורקית שנסוגה צפונה, לכוון דמשק, ובין הקורפוס ה-21 הטורקי שנסוג ממעאן.
בשלב מאוחר יותר סייעו בכיבוש דמשק.
התקיפה המוצלחת של הקורפוסים הרגליים הבריטים ה-20 וה-21 על הרי השומרון הביאה לנסיגה חפוזה של הכוחות הטורקים צפונה ומזרחה.
חלק מכוחות אלו נסוגו לאורך נחל תרצה (בנתיב כביש 57) לעבר בקעת הירדן.
טייסים בריטיים ניצלו את המבנה הטופוגרפי של בקעת תרצה, והפגיזו את הכוחות הנסוגים ב-21 בספטמבר 1918. הדרך התלולה היורדת משכם לבקעת הירדן נהייתה מלכודת מוות עבור הצבא העות'מאני, ולאורך הדרך נלכדו כ-7,000 חיילים, ארטילריה ואמצעי הובלה רבים.
בסופו של יום נפגעו כ-90 תותחים, 50 משאיות, כ-1000 כלי רכב ומספר רב של חיילים, סוסים ובהמות משא.
הצלחתו של חיל האוויר הבריטי, שהיה אז בראשיתו, תרמה תרומה משמעותית להשמדת הארמיות ה-VII וה-VIII הטורקיות, על רכבן, נשקן וכל ציודן עד 24 בספטמבר 1918. התוצאה הייתה דילול הכוחות שהגנו על דמשק, בירת השלטון העות'מאני באזור "סוריה הגדולה" – "פרובינציית דמשק" ותרמו בהמשך הקרבות לכיבושה.
המלכודת בנחל תרצה השאירה את רישומה בספרות המלחמה ובבתי הספר הצבאיים.
לא היה תקדים להפעלה כה יעילה של עליונות אווירית בלחימה נגד כוחות יבשה, תוך ניצול נכון של תנאי השטח והטופוגרפיה.
הקרב לכיבוש חיפה התחולל ב-23 בספטמבר 1918 כש-3 גדודי פרשים של חיילים הודים תקפו את חיפה.
הגדודים נתקלו באש חזקה במבואות העיר ואחד הגדודים נשלח למעלה הכרמל כדי לאגף את הטורקים ולשתק את תותחיהם שהוצבו על מורדות ההר וגדוד שני נשלח לחסום את דרך עכו-צפת.
בסופו של דבר נכבשה העיר על ידי הגדוד השלישי (רמחי ג'ודפור) שפרץ לעיר התחתית, למרות אש טורקית כבדה, וכבש אותה.
קרב סמ'ח התחולל ב-25 בספטמבר 1918 כשבריגדת רגלים רכובים (מדיוויזיית הרגלים הרכובים האוסטרלית) פרצה לסמ'ח מדרום וניהלה קרב נגד כוחות טורקים שהתבצרו בתחנת הרכבת עד כניעתם.
קרב גשר בנות יעקב היה הקרב האחרון על אדמת ארץ ישראל והיה חלק מהמבצע לכיבוש סוריה.
הקרב התקיים בתאריכים 27–28 בספטמבר 1918 ובמהלכו יצאו 2 דיוויזיות מטבריה וכבשו, לאחר קרב, את הגשר והניסו את הטורקים/גרמנים לכוון דמשק.
המבצע לכיבוש דמשק החל עם סיום קרב סמח' ב-26 בספטמבר 1918. הכוח הבריטי/אוסטרלי התפצל לשני כוחות:
דיוויזיית הפרשים הרביעית עלתה מסמח' מזרחה, דרך אירביד, השתלטה על כביש רבת עמון – דמשק וחסמה את דרכה של הארמייה ה-4 הטורקית הנסוגה לכוון דמשק.
דיוויזיית הפרשים החמישית, יחד עם דיוויזיית הרגלים הרכובים האוסטרלית, התקדמה לכוון צפון הכנרת, גשר בנות יעקב (שם התנהל קרב גשר בנות יעקב), קוניטרה ודמשק.
לאחר שהכוחות הקיפו את דמשק מדרום וממערב העיר נכנעה העיר, ב-30 בספטמבר 1918, כשחלק מהכוחות הטורקים נכנעים וחלקם ברחו צפונה לכוון חלב (עיר).
כיבוש העיר חלב תוכנן ל-26 באוקטובר על ידי כוח משולב של הדיוויזיה הרכובה ה-5 וכוחות ערבים אולם הוא הושלם ב-25 באוקטובר על ידי כוחותיו הערבים של הנסיך פייסל שהגיעו ממזרח העיר.
ההנצחה מתייחסת לחיילי אוסטרליה וניו זילנד שפעלו במערכה במסגרת דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק ודיוויזיית הרגלים הרכובים האוסטרלית:
נתיב אנזא"ק – מסלול טיול שבנגב הצפוני שעוקב אחר "האיגוף הגדול" שביצעה דיביזיית אנזא"ק בדרכה ממבואות עזה עד למזרח העיר באר שבע שם השתתפה בכיבוש העיר.
לאורך מסלול זה הוצבו שלטים המספרים את סיפורה שמל התקפה זו.
יד אנזא"ק – אנדרטה שנבנתה בנגב המערבי (ליד קיבוץ עלומים ) וצופה על עזה.
המרכז להנצחת חיילי אנז"ק בבאר שבע – המרכז הוקם ב-2017 לציון 100 שנה לכיבוש באר שבע.
הוא הוקם בסמוך לבית הקברות לחללי מלחמת העולם הראשונה בבאר שבע.
המרכז מספר את סיפורם של חיילי אנז"ק ואת סיפור כיבוש באר שבע.
פינת אנזא"ק – פינה בגן מאיר שבתל אביב שניטעה על ידי חיילי היחידה בתקופה ששהו במקום.
מתקפת הפרשים הקלים האוסטרליים שהכריעה את הקרב על באר-שבע (ובכך פרצה את הדרך לתוך ארץ ישראל) הייתה למאורע מכונן במורשת הקרב האוסטרלית.
סיפורה של חטיבת הפרשים הקלים ושל הקרב על באר-שבע מתואר בסרט האפי "ארבעים אלף פרשים" (Forty thousand horsmen) משנת 1940, וכן בסרט האוסטרלי "הפרשים הקלים" (The lighthorsemen) משנת 1987.
קרב עיון קרא מצוין על שלט זיכרון בקרבת סניף איקאה בראשון לציון, במצפור בשולי שכונת התור בנס ציונה, על פסל זיכרון במרכז נס ציונה עליו רשומים שמות חללי הקרב הניו זילנדים, ועל שלט המוצב בקרבת המזכירות של מושב גן שורק.
על גבעה בקרבת מושב עזריקם מציינים שלטי זיכרון את קרבות מרדף פלשת ובמיוחד את הקרב שנערך באזור ב-10 ו-11 בנובמבר 1917 על ידי חיילי הבריגדה ה-157 (מהדיוויזיה ה-52).
ב-21 בדצמבר 1917 צלחו 3 מהבריגדות של הדיוויזיה ה-52 הבריטית את הירקון ב-3 נקודות שונות (שפך הירקון, כיכר היל בצפון תל אביב וליד הדר יוסף).
באותן נקודות הוצבו עמודי זיכרון ועליהם נחרט תיאור האירוע.
ב-2019 נחנכה בתחנת הרכבת סמח אנדרטה לציון קרב סמח' הכוללת, בין השאר, פסל של פרש אוסטרלי-אבוריג'יני.
מדי שנה נערך טקס זיכרון בבית הקברות הצבאי הבריטי לזכר חללי הצבא ההודי שנפלו בקרבות בארץ ישראל וסביבותיה בהשתתפות נציג של צבא הודו.
תרומת הגדודים העבריים מונצחת בשלל אתרים ואופנים:
משוחררי הגדודים העבריים, שהתיישבו באביחיל, הקימו במקום את מוזיאון בית הגדודים להנצחת פעילותם של הגדודים.
חניון הגדודים העבריים, שליד צומת שילה, מציין את הקרבות שהתחוללו באזור לאחר כיבוש ירושלים ונועדו לייצב את קו שתי העוג'ות.
שלט ליד גשר אום-שורט שעל נהר הירדן מציין את אזור פעולת הגדודים.
המערכה על תעלת סואץ במלחמת העולם הראשונה נערכה בין ינואר 1915 לאוגוסט 1916 במהלך מלחמת העולם הראשונה.
היא כללה שלושה מסעות מלחמה של העות'מאנים ושותפיהם הגרמנים, שחצו את חצי האי סיני בשנים 1915–1916 בדרכם לנסות ולהשתלט על מרחב תעלת סואץ, ובכך לעצור את התקדמות הבריטים מזרחה, ולמנוע את התעבורה הימית של האימפריה הבריטית בין הודו לאירופה, דרך התעלה.
התארגנות חיל המשלוח המצרי במצרים להגנת התעלה מצידה המזרחי.
קרב תעלת סואץ הראשון (פברואר 1915) שהתחולל באזור אסמאעיליה ושהסתיים בניצחון הבריטים.
הרחבת האחיזה הבריטית בצידה המזרחי של תעלת סואץ והתחלת הנחת מסילת הרכבת לרומני וקטיה.
פעילות שלוותה בפעילות נגדית של כוחות טורקים וגרמנים שכללה הנחת מוקשים ימיים בתעלה ותקיפת מוצבים בריטים שהוקמו ממזרח לתעלה.
קרב תעלת סואץ השני (אפריל 1916) שהתחולל באזור קטיה ורומני במטרה לעצור את התקדמות הכוחות הבריטים והסתיים בתבוסה בריטית.
קרב רומני (אוגוסט 1916) שהתחולל אף הוא באזור קטיה ורומני והסתיים בתבוסת הטורקים.
הניצחון ברומני היווה נקודת מפנה, וממנו ואילך נותרה היזמה ההתקפית בידי הבריטים, שנעו מזרחה וצפונה לכיוון ארץ ישראל, במקביל לחוף הצפוני של סיני, במטרה להרחיק את העות'מאנים ככל שניתן מן התעלה ובכך להקשות על כל ניסיון עתידי מצדם לשבש את השיט דרכה.
ואילו הטורקים התמידו בנסיגתם תוך קרבות השהייה, קרב מגדבה וקרב רפיח, עד להתייצבותם בקו עזה-באר שבע.
הקרב הראשון על תעלת סואץ נערך ב-3 בפברואר 1915 ובמהלכו ניסו הטורקים להשתלט על חלק מהתעלה ולחסום את מעבר הכוחות הבריטים דרכה.
הפשיטה הראשונה על תעלת סואץ תוכננה על ידי פרידריך קרס פון קרסנשטיין ונוהלה על ידי אחמד ג'מאל פאשה.
הכוח הטורקי שיועד למשימה היה בהיקף של כ-20,000 חיילים וכלל את הכוחות הבאים:
היקף הכוחות שהגנו על תעלת סואץ, בפקודו של סר ג'ון מקסוול, בהיקף של כ-30,000 חיילים, כלל את:
בריגדת הפרשים של השירות הקיסרותי ההודי.
כוחות אלו גובו על ידי יחידות ששהו באזור קהיר וכן על ידי ספינות מלחמה בריטיות וצרפתיות ששייטו בתעלת סואץ.
הכוחות הטורקים בחנו 3 צירי תנועה לכוון התעלה:
ציר החוף הקרוי דרך ארץ פלשתים.
יתרונו בזמינות מקורות מים אך חסרונו בקרבתו לתותחי ספינות הקרב הבריטיות.
ציר עוג'ה העובר דרך באר שבע, עוג'ה אל-חפיר, קוסיימה, ביר חסנה ואסמאעיליה.
ציר נח'ל העובר במרכז סיני.
ציר זה נפסל מאחר שהוא מאתגר מבחינה טופוגרפית.
בסופו של דבר נבחר ציר עוג'ה.
הכוחות הבריטים, שראו חשיבות גדולה בהגנת התעלה ריכזו כוחות לאורכה הן בצידה המערבי והן בצידה המזרחי.
הערכת הפיקוד הבריטי הייתה כי הטורקים ינועו לכוון התעלה לאורך חוף הים כשבנוסף בדקו אפשרות כי הצבא הטורקי ייצא מעקבה מאחר שלשם היה נוח להוביל צבא וציוד באמצעות מסילת הרכבת החיג'אזית.
לאחר שלב ריכוז הכוחות יצאו הכוחות הטורקים מבאר שבע באמצע ינואר 1915 ונעו בשתי שדרות בהבדל של יום בין שדרה לשדרה.
על מנת למנוע גילוי מוקדם צעדו הכוחות בלילות וביום הסוו את עצמם.
כמו כן שלחו הטורקים ב-26 בינואר וב-27 בינואר יחידות קטנות לתקוף עמדות בריטיות בצפון התעלה (בקנטרה) ובקרבת העיר סואץ כדי ליצור הטעיה.
אולם סיורים אוויריים בריטים מעל סיני גילו את הכוח הטורקי העיקרי (של כ-12,000 חיילים) נע על הציר לכוון איסמעיליה והכוחות הבריטים בגזרה שבין סרפאום (מדרום לאגם תמסח) ופירדאן (מצפון לאסמאעיליה תוגברו.
ב-3 בפברואר לפנות בוקר הגיעו הטורקים לתעלה ליד העיירה טוסום שמדרום לאגם תמסח והחלו להוריד למים סירות צליחה וגשרי פונטונים.
במהרה התגלתה הפעילות ויחידות הודיות מהכוחות הבריטים, פתחו באש מקלעים כבדה על הסירות.
רוב הסירות טובעו והחיילים שעל הסירות המעטות שנחתו בגדה המערבית נשבו.
עם עלות האור פתחו הטורקים בניסיון שני לחצות את התעלה אך גם ניסיון זה נכשל ובצהרי היום החלו הטורקים בנסיגתם.
בשלב זה ירו אוניות המלחמה הבריטיות והצרפתיות אש על הכוחות הנסוגים.
עד 5 בפברואר חזרו הכוחות לבאר שבע כשפרידריך קרס פון קרסנשטיין ו-3 בטליונים נשארו בסיני לביצוע פשיטות על מוצבי הבריטים.
יש חוסר בהירות לגבי היקף הנפגעים הטורקים מאחר שמספר רב של חיילים היו על הסירות שטובעו.
ההערכה היא שכ-1500 חיילים טורקים נהרגו בקרב.
אבדות הבריטים מוערכות בכ-150. בנוסף הייתה לכישלון הקרב השפעה מורלית משמעותית על החיילים הטורקים.
ביקורת נמתחה בצד הבריטי על הכוחות בשטח שלא יצאו למרדף אחרי הטורקים הנסוגים.
לאחר נסיגת הטורקים מסיני נשארו בקרבת התעלה כוחות טורקים וגרמנים שהמשיכו לפעול, נקודתית, נגד כוחות המשמר הבריטים/הודים ונגד האוניות בתעלת סואץ (על ידי הטמנת מוקשים ימיים).
פעילות כוחות אלו הייתה בהנחיית הפיקוד הטורקי ובוצעה על ידי כוחותיו של קרס פון קרסנשטיין ועל ידי קבוצות בדויים בהנחיית קצינים טורקים וגרמנים.
מטרת הפעילות הזאת הייתה לרתק את הכוחות הבריטים לאזור התעלה ולמנוע העברתם לחזית אירופה.
הקרב השני על תעלת סואץ נערך ב-23 באפריל 1916 ובמהלכו ניסו הטורקים לפגוע בכוחות הבריטים שהוצבו בצפון תעלת סואץ ולעצור את התקדמות סלילת מסילת הברזל לאורך קו החוף.
תחילה תכננו הטורקים מסע צבאי נרחב לתעלה (בדומה למסע הראשון) אולם עקב קשיים בגיוס כוחות הוחלט על פעולה במתכונת יותר מצומצמת בפיקודו של פרידריך קרס פון קרסנשטיין.
כ-3,500 חיילים הוקצו למשימה שכללה את היחידות הבאות:
באזור קטיה וסביבותיה שהו הכוחות הבאים:
הבריגדה הרכובה ה-5 (הכוללת 3 בטליונים).
היחידה עסקה בבניית מסילת הברזל מהתעלה לקטיה ורומני כשלב ראשון בכיבוש האזור.
הבריגדה ה-2 של הפרשים האוסטרלים הקלים (פ.ק.א) ששהתה כ-30 ק"מ מערבית לקטיה.
הכוח הטורקי שריכז קרב פון קרסנשטיין נע לאורך הציר הצפוני.
ב-23 באפריל לפנות בוקר, ובחסות ערפל, תקפו הכוחות הטורקים את הכוחות הבריטים המצומצמים מהבריגדה ה-5 ששהו באזור קטיה וגברו עליהם.
כוחות אחרים של הבריגדה חשו לעזרה אך לא הצליחו למנוע את התבוסה.
שארית הכוח נסוגו מערבה לצדה המערבי של תעלת סואץ.
כוחות מהבריגדה ה-2 של הפ.ק.א הצליחה להגיע לקטיה רק ב-25 באפריל אך גילתה שכוחותיו של קרס פון קרסנשטיין כבר נסוגו מהאזור.
הקרב אומנם הסתיים בניצחון טורקי מרשים ובנסיגת הכוחות הבריטים אולם כישלון זה לא עצר את הבריטים מהמשך ביצוע תוכניתם להנחת מסילת ברזל מערבה כשלב ראשון והכרחי לכיבוש סיני וארץ ישראל.
המערכה על איי מריאנה ופלאו הייתה סדרת קרבות שיזמה ארצות הברית נגד האימפריה היפנית באיי מריאנה ובאיי פלאו בין יוני לנובמבר 1944 כחלק מהמערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה.
מערכה זו תחת פיקודו הכללי של צ'סטר נימיץ, באה כהמשך ישיר למערכה באיי גילברט ומרשל ומטרותיה היו לנטרל את הבסיסים היפנים במרכז האוקיינוס השקט, לתמוך במאמץ של בנות הברית לכיבושם מחדש של הפיליפינים ולספק בסיסים להפצצות אסטרטגיות נגד יפן.
המערכה התחילה כאשר ב-15 ביוני ופלשו האמריקאים לסאיפאן.
ב-21 ביולי פלשו הכוחות האמריקאים לגואם וב-24 ביולי לטיניאן.
ב-9 ביולי הסתיים כיבוש סאיפאן, כיבוש טיניאן וגואם הסתיים ב-1 וב-8 באוגוסט בהתאמה.
לאחר הקרבות החלה ארצות הברית לבנות שדות תעופה בסאיפאן ובטיניאן והציבה שם מפציצי בואינג B-29 סופרפורטרס שיועדו להפצצות אסטרטגיות על יפן.
על מנת לאבטח את אגפם של הכוחות האמריקאים שעמדו לפלוש לפיליפינים, נחתו כוחות אמריקאים ב-15 בספטמבר בפלליו וב-17 בספטמבר באנגאור שבאיי פלאו.
ב-30 בספטמבר הסתיים כיבוש אנגאור וב-27 בנובמבר, לאחר קרבות קשים, הסתיים גם כיבוש פלליו.
לאחר כיבושם של איי המריאנה ופלאו, המשיכו האמריקאים את המערכה המוצלחת נגד יפן כשפלשו באוקטובר לפיליפינים ובתחילת ינואר 1945 לאיי וולקנו וריוקיו.
בירושלים נהרגו כ-400 תושבים יהודים.
היא הייתה אחד ממוקדי הקרבות המרכזיים במלחמת העצמאות, משום היותה, במילותיו של דוד בן-גוריון, "נשמתה של ארץ ישראל...אחרת לא נהיה ראויים לשם עם ישראל".
כשליש מ-4,000 הלוחמים הנופלים במלחמה כולה נפלו בסביבות ירושלים.
במהלך מחציתה הראשונה של המלחמה היה חלקה היהודי של העיר נתון במצור חלקי, ומאמץ אזרחי וצבאי רב הושקע בהעברת אספקה אליה מהשפלה.
בראשיתה של המערכה התעמתו כוח המגן העברי וכוחות ערבים בלתי סדירים (מיליציות חמושות שנקראו ביישוב: 'כנופיות'), כאשר בתווך עומדים כוחות צבא ומשטרה בריטיים.
לאחר ההכרזה על קום המדינה הלחימה הייתה בין כוחות צה"ל, שהוקם על בסיס כוחות ההגנה והפלמ"ח, לבין "הלגיון הערבי ("הלגיון הערבי של עבר הירדן")" הירדני והצבא המצרי.
לצד כוחות צה"ל פעלו בירושלים כוחות עצמאיים של האצ"ל והלח"י, תוך שיתוף פעולה עם כוחות צה"ל, אך ללא קבלת מרותו המלאה עד לשלב בו פורקו המחתרות.
בלחימה בסביבות ירושלים נחלה ההגנה כישלון בקרבות מצפון, ממזרח ומדרום.
יישובי גוש עציון מדרום לירושלים נכבשו על ידי הלגיון הירדני, ובעקבות זאת הוחלט לפנות את בית הערבה ומפעל האשלג שממזרח לעיר, ואת נווה יעקב ועטרות שמצפון לעיר.
בלחימה במערב העיר נחל צה"ל ניצחון, השתלט על שטח רציף מירושלים ועד שער הגיא, ופתח את המעבר מירושלים אל מישור החוף והשפלה.
על אף הצלחת צה"ל בכיבוש שכונות ערביות במערב ובמרכז העיר ויצירת רצף שכונות בשליטה ישראלית, המערכה בעיר לא הוכרעה, והרובע היהודי במזרח העיר נכבש בידי הלגיון הירדני.
מהסכם שביתת הנשק עם ירדן באפריל 1949 ועד מלחמת ששת הימים, נחלקה ירושלים בין מדינת ישראל לבין ממלכת ירדן.
קטע של הקו הירוק באורך שבעה קילומטרים חצה את העיר בין מזרחה, כולל הרובע היהודי לבין מערבה, מובלעת הר הצופים נותרה בידי ישראל.
ארמון הנציב היה לשטח מפורז בשליטת האו"ם.
ירושלים של 1947 הייתה עיר מעורבת בה חיו יהודים לצד ערבים, כאשר שכונות יהודיות שוכנות בסמוך לשכונות ערביות, בפסיפס של שכונות, ומרכזי מסחר, מוסדות עירוניים ודרכי גישה משותפים לכלל התושבים.
מרבית השכונות היהודיות החדשות התרכזו בצפון מערב העיר, והשכונות הערביות במזרח ובדרום.
הרובע היהודי בעיר העתיקה היה מובלעת יהודית בתוך אזור ערבי צפוף, והדרך אל הר הצופים עברה דרך אזור יישוב ערבי.
כבר במחצית המאה ה-19 היה רוב יהודי בירושלים וערב מלחמת העצמאות מנתה אוכלוסיית ירושלים היהודית כ־100,000 נפש (האוכלוסייה היהודית בירושלים הכפילה עצמה במהלך תקופת המנדט הבריטי, אך חלקה מתוך האוכלוסייה היהודית הכללית בארץ ישראל ירד מ-50% ל-16% במהלך תקופה זו), בעוד האוכלוסייה המוסלמית מנתה כ־33,000 נפש, והאוכלוסייה הנוצרית כ־31,000 נפש.
בתקופת המנדט הבריטי שימשה ירושלים כמרכז השלטון הבריטי בארץ, ועל כן הייתה בה גם אוכלוסייה בריטית וכוחות צבא ומשטרה גדולים.
ביישובים שמסביב לירושלים היה רוב לאוכלוסייה המוסלמית, שכללה לפי אומדן כ-300,000 נפש.
האוכלוסייה היהודית כללה כ-3,500 נפש והייתה מרוכזת ביישובים אחדים סביב ירושלים: גוש עציון בדרום, נווה יעקב ועטרות בצפון, בית הערבה ומפעל האשלג במזרח, מוצא, מעלה החמישה, קריית ענבים, נווה אילן במערב, והר טוב בשפלה.
לצידי הדרכים העיקריות מירושלים לתל אביב, לבאר שבע ולים המלח שכנה אוכלוסייה ערבית צפופה.
בסביבה ההררית אתגרה את ההגנה על השיירות מפני התקפה וחסימת הדרך (בעיה טקטית כבר בתקופת המרד הערבי הגדול בסוף שנות השלושים).
ירושלים נקבעה כעיר הבירה והמרכז מנהלתי של השלטון הבריטי בארץ ישראל בעיקר מסיבות דתיות-תרבותיות, בעוד המרכז הכלכלי היהודי התפתח במישור החוף, בעיקר באזור תל אביב והשרון.
ירושלים עמדה במרכז העימותים בין יהודים לערבים בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי.
מאורעות תר"פ התרכזו בה, ומאורעות תרפ"ט (1929) החלו בירושלים והתפשטו ממנה לכל הארץ.
היותה של ירושלים מרכז השלטון הבריטי גרר התקפות רבות על סמלי השלטון מצד המחתרות היהודיות.
האוכלוסייה היהודית בירושלים התאפיינה בשיעור גבוה של בני עדות המזרח ושל אוכלוסייה חלשה מבחינה כלכלית.
חלק גדול מהאוכלוסייה היה חרדי ולא ציוני, ושיעור גדול מהממוצע בירושלים היה של אוכלוסייה קשישה.
מבחינה כלכלית הייתה ירושלים היהודית תלויה לגמרי בקשר אל השפלה ומישור החוף, משם הובא מזון, מים ודלק לעיר.
לעומת זאת, לירושלים הערבית היה עורף חקלאי נרחב עליו יכלה להתבסס בשעת מלחמה.
75% מהאוכלוסייה היהודית עבד במקצועות שירות (פקידות, בעיקר במוסדות הלאומים היהודיים, האוניברסיטה העברית, בצלאל ובית החולים הדסה, ובמוסדות השלטון הבריטיים, הוראה ותחבורה).
בעיר הייתה גם אוכלוסיית תלמידים גדולה: בני ישיבות וסטודנטים.
ערב המלחמה עיקר הכוחות הערביים בעיר היו הג'יהאד מוקדיס של עבד אל-קאדר אל-חוסייני, שמנתה כ־380 לוחמים בעיר עצמה וכ־250 בסביבה הכפרית שלה, 100 עד 150 לוחמי צבא ההצלה וכוחות נוספים שהגיעו יחדיו לפחות מאלף לוחמים סדירים.
לצידם היו גם לוחמים שהצטרפו מפעם לפעם לסייע בלחימה אך לא השתתפו בה באופן קבוע.
הכוחות היהודים בעיר מנו ב־20 במאי 1948 5,100 חיילים, מהם 3,200 בשירות לוחמה פעיל בחטיבת עציוני.
הכוח בחטיבה פוצל לשני מרכיבים עיקריים: חיל המשמר וחיל השדה.
לצידה פעלה חטיבת הראל של הפלמ"ח, שמנתה בשיאה כ־1,400 לוחמים אך איבדה כמחצית מכוחה בפצועים והרוגים עד ל־14 במאי.
לצד הכוחות היהודים והערבים, הבריטים החזיקו גם הם בכוחות בירושלים שלא יצאו מהעיר עד ל־14 במאי.
הכוח הבריטי בעיר מנה 2,600 חיילים של הבריגדה השנייה - שני גדודי רגלים, גדוד משוריין ולו 24 משוריינים ו־4 טנקים, וכן היו ברשותם שתי סוללות תותחי-שדה.
בנוסף לכך פעלו בעיר 800 שוטרים בריטים ממשטרת המנדט.
הכוחות הבריטים התערבו מפעם לפעם בלחימה בין היהודים לערבים מסיבות שונות עד לסיום המנדט.
מהחלטת עצרת האו"ם ועד לפלישת צבאות ערב
ההכרזה על תוכנית החלוקה באו"ם
ב־29 בנובמבר 1947 ("כ"ט בנובמבר") קיבלה העצרת הכללית של האו"ם החלטה על תוכנית החלוקה, שהמליצה על כך שבסיום המנדט הבריטי על ארץ ישראל יקומו בשטח שתי מדינות, יהודית וערבית.
על פי התוכנית, שטחה של ירושלים לא ייכלל באף אחת מהמדינות, אלא יהיה מפורז ותחת שליטת האו"ם.
הנהגת היישוב היהודי הודיעה על הסכמתה לתוכנית, מתוך הנחה שזהו מחיר בלתי נמנע להשגת תמיכה בין לאומית בהקמת מדינה יהודית.
ההנהגה הערבית התנגדה לתוכנית מכל וכל ופעלה לסיכולה.
למחרת החלטת החלוקה התקיפה קבוצה של ערביי ארץ ישראל אוטובוס 'אגד' שנסע מנתניה לירושלים (ההתקפה על אוטובוס 2094) ורצחו 5 יהודים בסמוך למושב נחלים ליד פתח תקווה.
בערבו של אותו יום נערכה התקפה ראשונה בירושלים, בשכונת שייח' ג'ראח, על אוטובוס 'המקשר' בקו מס' 9 שנסע ממרכז העיר להר הצופים.
על פי תוכנית החלוקה של האו"ם הייתה ירושלים אמורה להיות, יחד עם בית לחם, באזור מיוחד תחת שליטה בינלאומית.
אולם, עם פרוץ מלחמת העצמאות התעלמו מכך שני הצדדים: היהודי והערבי, וניסו לתפוס את השליטה בעיר.
ב-1 בדצמבר 1947, הכריז הוועד הערבי העליון על שביתה כללית ברחבי הארץ, ומנגד, בפיקוד "ההגנה", שקיבל ידיעות על תוכניות לפגוע ביהודים באזור שער יפו, הכריזו על מצב כוננות כללי בעיר.
ההתקפה המשמעותית הראשונה של ערבים כנגד יהודים בתוככי העיר התרחשה למחרת, ב־2 בדצמבר, בעת ההתקפה על המרכז המסחרי בממילא.
מכאן ואילך, התנהלה הלחימה בירושלים בעצימות נמוכה בין ההגנה לכוחות ערבים בלתי סדירים, בעיקר ביידוי אבנים, פיגועי דקירה, התקפות ירי וצליפות, ובהחדרת מטעני נפץ, לחימה שהתרכזה בנקודות החיכוך בין האוכלוסייה היהודית והערבית.
הלחימה שיתקה את המסחר, החינוך ואת החיים התקינים בירושלים, כבערים והיישובים המעורבים האחרים.
כבר בשלב המוקדם של הלחימה הוטל מצור על הרובע היהודי בעיר העתיקה, והגישה אליו מהשכונות היהודיות התאפשרה בעיקר בשיירות אשר לוו על ידי כוחות בריטים חמושים.
ירושלים הייתה זירה למעשי איבה של שני הצדדים הלוחמים ולעיתים בעזרת חיילים בריטים, מעשי איבה אשר פגעו גם באזרחים.
פעולות אלו כללו בין היתר:
ב-13 בדצמבר 1947, נהרגו 10 אנשים ו-50 נפצעו לאחר שאנשי האצ"ל הטילו שתי חביות נפץ אל תור ההמון סמוך לשער שכם.
ב-5 בינואר 1948 פוצצו לוחמי ההגנה את מלון סמירמיס בשכונת קטמון בירושלים שהייתה בידי הכוחות הערבים.
בפיצוץ נהרגו 26 איש וכ-60 נפצעו, מרביתם אזרחים.
ב-1 בפברואר 1948 פוצצו פקודיו של עבד אל קאדר אל חוסייני ועריקים בריטים מכונית תופת ליד מבנה העיתון "פלסטיין פוסט", האנגלי, בבעלות יהודית, ששכן ברחוב החבצלת (אז "רחוב הסולל").
מולו היה בית מלון בו התאכסנו מלווי השיירות לירושלים, שחוסייני התכוון לפגוע גם בהם.
בפיגוע נהרג אדם אחד, נפצעו עשרים ונזק רב נגרם לרכוש.
ב-22 בפברואר 1948 ביצעו אנשי עבד אל קאדר אל חוסייני ועריקים מהצבא הבריטי פיגוע ברחוב בן-יהודה, ליד שני בתי המלון שבהם שהו חברי הפלמ"ח שליוו את השיירות לירושלים ומפונים מרחוב הסולל.
בפיגוע נהרגו 58 בני אדם.
בעקבותיו נמנעו החיילים הבריטים מלהיכנס לאזורים היהודיים בירושלים.
הפיגוע נעשה באמצעות שלוש משאיות תופת שיצאו מהכפר עמואס.
ב-11 במרץ 1948 פוצץ אנטון דאוד, ערבי נוצרי, מכונית תופת בחצר בניין המוסדות הלאומיים.
שנים-עשר אנשים נהרגו, מאה נפצעו ואגף קרן היסוד נהרס.
ב-9 באפריל 1948 במהלך כיבוש כפר דיר יאסין במבואותיה המערביים של ירושלים, על ידי כוחות האצ"ל, נהרגו לפי הערכות שונות, בין 81 ל-120 מתושביו, בהם זקנים, נשים וילדים.
נקודת התורפה העיקרית של ירושלים היהודית והיישובים הסמוכים לה היו צירי התנועה אליהם, שעברו באזורי יישוב ערבים, והיו חיוניים לצורך העברת אספקה מהשפלה וממישור החוף.
הכוחות הערבים הבלתי סדירים ניסו להשתלט על צירי התנועה, לשם מניעת אספקה לעיר והיישובים הסמוכים לה, וכבר בראשית דצמבר 1947 הותקפו כלי רכב יהודיים בדרך ירושלים – תל אביב, והוחל במתוכנת של נסיעה בשיירות מאובטחות על ידי כוחות ההגנה, כאשר במקרים שונים הייתה גם אבטחה מצד כוחות בריטיים.
עם הזמן עברה התנועה בחלקה המערבי של הדרך (בין תל אביב ללטרון) לנתיבים עוקפים אך לא היה תחליף לחלק המזרחי, בין שער הגיא לירושלים.
הדרך לירושלים נחסמה ונפרצה לסירוגין, והשיירות שעלו אליה ספגו התקפות ונפגעים רבים.