tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התקן הישראלי לעופרת הוא 5 מיקרוגרם למטר מעוקב בממוצע ליממה, 1.5 מיקרוגרם למטר מעוקב בממוצע לחודש ו-0.5 מיקרוגרם למטר מעוקב בממוצע שנתי.
התקן האמריקאי לעופרת הוא 1.5 מיקרוגרם למטר מעוקב בממוצע לשלושה חודשים.
במים: בארצות הברית ובישראל התקן הוא 10 מיקרו-גרם לליטר (נכון ל-2006)
פטרסון מת בביתו בסי ראנץ', קליפורניה בגיל 73 ב-5 בדצמבר 1995, מהתקף אסתמה.
האסטרואיד 2511 Patterson שהתגלה על ידי קרוליין שומייקר ב-1980, נקרא על שמו.
קלייר קונר מקסקיל היא פוליטיקאית אמריקאית חברת המפלגה הדמוקרטית, שכיהנה כסנאטורית מטעם מדינת מיזורי מ-2007 עד 2019. לפני כן כיהנה כמבקרת הכללית של מיזורי.
ב-2018 הפסידה בבחירות לסנאט של ארצות הברית מטעם מיזורי, וכהונתה הסתיימה ב-3 בינואר 2019, עם כינוס הקונגרס ה-116 של ארצות הברית.
מקסקיל, בתם של ויליאם ובטי לבית וורד, נולדה וגדלה במחוז רולה שבמיזורי.
היא גדלה בעיירה קטנה במדינה עד שלבסוף עברה להתגורר בעיר קולומביה.
ב-1975 סיימה תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת מיזורי.
ב-1978 סיימה תואר ראשון במשפטים מבית הספר למשפטים באוניברסיטה.
עוד לפני התואר הראשון, ב-1974, למדה בתוכנית ליוזמה פוליטית וכלכלית באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
ב-1982 נבחרה לייצג שכונה בקנזס סיטי בבית הנבחרים המדינתי של מיזורי, שם שירתה עד שנת 1989.
לאחר מכן, פרט לשלוש שנים שעבדה בשוק הפרטי כעורכת דין בשנים 1989–1991, עבדה מקסקיל בשוק הציבורי מאז סיום לימודי המשפטים שלה.
היא התמחתה במשך שנה כפקידה בבית המשפט לערעור של מיזורי למחוז המערבי, הממוקם בקנזס סיטי.
שם שירתה כתובעת של מחוז ג'קסון בשנים 1993–1998. לאחר שנבחרה למשרה ב-1998, שירתה משנת 1999 ועד 2007 כמבקרת הכללית של מדינת מיזורי.
בשנת 2004 החליטה להתמודד על משרת מושל מיזורי.
היא הביסה את המושל המכהן של המדינה בפריימריז הדמוקרטים, והפכה לאדם הראשון שמדיח מושל מכהן בהיסטוריה של המדינה.
אולם, היא הפסידה ליריבה הרפובליקני בבחירות הכלליות, ברוב צמוד של 51% מול 48%.
ב-2006 התמודדה לסנאט וקיבלה את מועמדות מפלגתה בפריימריז הדמוקרטים.
בבחירות בנובמבר הביסה את יריבה הרפובליקני, אשר היה סנאטור מכהן, לאחר בחירות צמודות.
ב-2012 התמודדה על כהונה שנייה מול הרפובליקני טוד אייקין.
עד חודשי הקיץ של אוגוסט 2012, הסקרים הראו על מרוץ צמוד ומותח בין שני המועמדים.
אולם, בעימות טלוויזיוני ב-12 באוגוסט, אמר אייקין כי "נשים אשר עברו 'אונס לגיטימי' בקושי חוו הריון עקב אונס זה".
האמירה השנויה במחלוקת חוללה הדים וספגה ביקורת מצד שתי המפלגות.
האמירה פגעה בו קשות בקרב המצביעים ובפרט בקרב נשים, ועקב כך הוא הפסיד בבחירות הכלליות ברוב גדול, כאשר מקסקיל ניצחה וקיבלה 54.7% ממניין הקולות לעומת 39.2% לאייקין.
בסנאט שירתה מקסקיל בוועדות רבות, בהן הוועדה לשירותים צבאיים, ועדת המסחר, המדע והתחבורה, הוועדה לביטחון המולדת ועניינים ממשלתיים (שם שירתה יו"ר בתת-ועדה), וכן בוועדה המיוחדת להזדקנות.
מקסקיל ליברלית בדעותיה, וכן תומכת נלהבת של זכויות נשים ושל פמיניזם.
בבחירות לסנאט של ארצות הברית ב-2018 הפסידה למועמד הרפובליקני, התובע הכללי של מיזורי ג'וש הולי, בפער של 45.5% מול 51.5%.
מקסקיל היא אם לשלושה ילדים.
קלייר לואיז ראשברוק היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אנגלייה.
ראשברוק נולדה בהיצ'ין שבמחוז הרטפורדשייר, למדה בבית הספר פרנהיל בעיר לצ'וורת', ואחרי כן למדה בבית ספר למשחק.
במשך כחמש שנים שיחקה ראשברוק בעיקר בתיאטרון, ואחר כך התחילה להופיע בקולנוע ובטלוויזיה.
בתיאטרון הופיעה ראשברוק בהפקות הווסט אנד "שלוש אחיות" בתפקיד אולגה ב"החגיגה" (Festen) מאת דייוויד אלדריג' בתפקיד הלנה.
עוד השתתפה במחזה "ציד המכשפות" בתיאטרון "קרוסיבל" בשפילד.
גילמה את סוניה ב"הדוד וניה" בתיאטרון אלמיידה ואת אמא ב-"Market Boy" בתיאטרון המלכותי הלאומי.
תפקידה הראשון בקולנוע היה בסרטו של מייק לי "סודות ושקרים" (1996).
ב-1997 השתתפה בסרט "Under the Skin" של קארין אדלר לצידה של סמנתה מורטון וב"ספייס וורלד - הסרט".
בשנת 2002 שיחקה במותחן הבריטי "דוקטור סליפ" בבימויו של ניק ווילינג
על תפקידה ב"יומן השומן" הייתה ראשברוק מועמדת לפרס באפט"א לטלוויזיה בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר.
עוד בטלוויזיה שיחקה בתפקיד אורח בסדרה "דוקטור הו" בפרקים "הכוכב הבלתי אפשרי" ו"בור השטן".
בעקבות הופעתה ב"דוקטור הו" נבחרה להשתתף בתוכנית מיוחדת של "החוליה החלשה" שהוקדשה לסדרה.
ב-2008 השתתפה בסדרה של ה-BBC "חברים משותפים" וב-2009 החלה להשתתף בסדרות "וייטצ'אפל" ו-"Collision" של ITV בשני המקרים לצידו של פיל דייוויס.
קלייר סקינר היא שחקנית אנגלייה.
בבריטניה היא מוכרת כשחקנית טלוויזיה, בעיקר מתפקידה כסו ברוקמן בסדרת הטלוויזיה "לא ממש סיטקום" .
נולדה בהמל המפסטד בשם לורן קלייר סקינר, הבת הצעירה במשפחתה.
אביה היה בעל חנות ואמה ילידת אירלנד הייתה מזכירה.
סקינר הייתה ביישנית בילדותה, חלומה היה להיות שחקנית והיא השקיעה עצמה במשחק והזניחה את הלימודים בבית הספר "קבנדיש סקול" שבו למדה.
לדבריה "היא עברה בקושי את הבחינות (A-levels)".
היא למדה משחק באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון ואחר כך הצטרפה ללהקה השייקספירית המלכותית.
התפקיד הראשון שלה היה במחזה "Hanky Park" מאת וולטר גרינווד בתיאטרון הרפרטוארי אולדהם, שאותו היא מגדירה כ"התחלה מסורתית מאוד".
היא מוכרת מתפקידה כקלייר בסדרה הקומית הבריטית "Life Begins", ובתפקיד לוסינדה הסו שף בעונה הראשונה של הסיטקום "שף!" לצדו של לני הנרי.
מ-2007 ועד 2014 גילמה את סו ברוקמן בסדרה זוכת הפרסים "לא ממש סיטקום".
במשך שנים רבות העדיפה תפקידים בתיאטרון על פני אלה שעל המסך, כי הייתה מאוכזבת מהפרויקטים בטלוויזיה (פרט לאלה של מייק לי).
סקינר עבדה עם במאים שונים בהם מייק לי, בסרט "מותק של חיים" ובסרט "עירום".
היא עבדה גם עם טרוור נאן, טים ברטון וסם מנדס.
היא זוכרת במיוחד את הבמאי אלן אייקבורן, והיא מציינת שהוא היווה השפעה גדולה מאוד עליה ודחף אותה מאוד.
סקינר השתתפה בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה שונות כמו "הדרך לקנדלפורד" בתפקיד גברת מייסי.
ב-2011 שיחקה בספיישל חג המולד של "דוקטור הו" בפרק "הדוקטור, האלמנה וארון הבגדים".
סקינר נשואה לבמאי צ'ארלס פאלמר, בנו של השחקן ג'פרי פאלמר.
1992 - זכתה בפרס Geneva Stars de Demain לשחקנית הטובה ביותר על הופעתה בסרט "מותק של חיים"
1995 - זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר מחוג מבקרי התיאטרון על תפקידה ב"ביבר הזכוכית"
1995 - זכתה בפרס "טיים אאוט" עבור ההופעה הטובה ביותר על תפקידה ב"ביבר הזכוכית"
1996 - הייתה מועמדת לפרס לורנס אוליבייה לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה ב"ביבר הזכוכית"
2009 - הייתה מועמדת לפרס באפט"א עבור ההופעה הקומית הטובה ביותר על תפקידה ב-" Outnumbered"
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 1989 הסיפור שלי עם רייצ'ל The Rachel Papers גלוריה 1990 מותק של חיים Life Is Sweet נטלי 1993 עירום Naked סנדרה 1994 שובו של הבן The Return of the Native תומאסין סרט טלוויזיה 1995 I.D.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 1988 South of the Border לורה סדרת טלוויזיה (פרק אחד) 1989 המפקח מורס Inspector Morse תלמידה בפרק "Ghost in the Machine" 1992 Woof!
"The Revengers' Comedies" מאת אלן אייקבורן, תיאטרון סטיבן ג'וזף (1989)
"Taking Steps" חידוש מאת אלן אייקבורן, תיאטרון סטיבן ג'וזף (1990)
"Invisible Friends" מאת אלן אייקבורן, תיאטרון קוטלסלו, התיאטרון הלאומי (1991)
"מידה כנגד מידה" מאת ויליאם שייקספיר בתיאטרון יאנג ויק, הלהקה השייקספירית המלכותית (1992)
"חשיבותה של רצינות" מאת אוסקר ויילד (1993)
"Moonlight" מאת הרולד פינטר בווסט אנד בלונדון (1993)
"הבט אחורה בזעם" מאת ג'ון אוסבורן, רויאל אקסצ'נג' במנצ'סטר (1995)
"Charley's Aunt" מאת ברנדון תומאס, רויאל אקסצ'נג' במנצ'סטר (1995)
"ביבר הזכוכית" מאת טנסי ויליאמס בדונמאר ורהאוס ובקומדי תיאטר (1995)
"אותלו" מאת ויליאם שייקספיר, תיאטרון ליטלטון, התיאטרון המלכותי הלאומי (1997)
"אגדת חורף" מאת ויליאם שייקספיר, תיאטרון אוליביה, התיאטרון המלכותי הלאומי (2001)
"גברת אפלק", התיאטרון המלכותי הלאומי (2009)
"מלכודת מוות" מאת איירה לוין, תיאטרון נואל קווארד (2010)
"Blurred Lines", התיאטרון הלאומי (2014)
קלימונטוב (בפולנית: Klimontów; ביידיש: קלעמענטאָוו) הוא כפר במחוז סנדומייז' שבפרובינציית שוויינטוקז'יסקיה בפולין, על גדת נהר פוקז'בקה, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תחילת היישוב במאה ה-12, ובשנת 1604 הוענקו לו זכויות עיר.
באמצע המאה ה-17 הוחרב היישוב בידי השוודים.
בהמשך, השתקם היישוב, עת היה בבעלות מספר משפחות אצולה פולניות.
מהמאה ה-18 התפתחה ביישוב תעשיית אריגה.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים ביישוב הוא משנת 1604, ובמקום התקיימה עד מהרה קהילה יהודית מאורגנת.
עם שחרור היישוב מידי השוודים בידי המצביא הפולני צ'ארנייצקי, נערכו ביהודי המקום פרעות.
במהלך המאה ה-19 נמנו רוב יהודי היישוב על החסידות.
בין מלחמות העולם נמנו ביישוב כ-3,100 יהודים, קרוב ל-80% מתושביו, והתקיימה בו פעילות ציונית ענפה, שכללה בית ספר עברי, כמו גם פעילות של אגודת ישראל ושל הבונד.
במהלך שנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי היישוב מהתנכלויות אנטישמיות גוברות והולכות כלפיהם מצד המיעוט הפולני ביישוב ומצד אנשי המשטרה שהוצבו בו.
עם כיבוש היישוב בידי הגרמנים באמצע ספטמבר 1939 רוכזו כל תושביו בכיכר המרכזית בו, ובמועד זה נרצחו שני יהודים.
בימים שלאחר מכן ביצעו הגרמנים מעשי שוד אלימים ברכוש יהודי היישוב, ובהמשך, הוטלו על הקהילה תשלומי כופר, תוך לקיחת בני ערובה להבטחת התשלומים.
בד בבד חטפו הגרמנים יהודים מהיישוב לביצוע עבודות כפייה.
חטיפות היהודים הוסדרו עם התמקמות יחידת ס"ס בסמוך לכפר, וחלקן בוצעו במחצבה מרוחקת מהיישוב.
במרץ 1940 שרפו הגרמנים את כל הספרים שהיו בספריות היהודיות ביישוב.
ב-6 באוגוסט 1940, בעקבות אי התייצבות במועד של עובדי הכפייה היהודים, פשטו הגרמנים על בתי היהודים בכפר לפנות בוקר, וריכזו באלימות רבה את יושביהם בכיכר השוק, שם הוכו.
במהלך 1941 הגיעו ליישוב פליטים יהודים מלודז' ומווינה, כמו גם יהודים מכפרי הסביבה, ורבים מהם מתו ממגפות, מרעב וכתוצאה ממעשי התעללות מצד הגרמנים.
בקיץ 1942, בתגובה על בריחת עובד כפייה יהודי מהיישוב, רצחו הגרמנים את 14 בני משפחתו המורחבת, וכן 22 יהודים נוספים מהכפר.
ב-30 באוקטובר 1942 פשטו על היישוב שוטרים גרמנים, אוקראינים ופולנים, הוציאו את היהודים מבתיהם, וריכזו אותם בכיכר המרכזית ביישוב.
שם נערכה בהם סלקציה, תוך שליחת כ-150 צעירים לעבודות כפייה בבלז'ץ, והצעדת כ-4,000 הנותרים לזלוטה, תוך ירי בכ-80 קשישים וחולים בדרך.
בזלוטה הועמסו יהודי היישוב בצפיפות רבה ביותר וללא שתייה בקרונות משא, ושולחו למחנה ההשמדה טרבלינקה.
לאחר רצח חמישה יהודים נכים שעוד נותרו בקלימונטוב, הוכרז היישוב רשמית כ"נקי מיהודים".
קלייר מֶגְנָאגִ'י (נולדה ב-1 באוגוסט 1977) היא זמרת אופרה וסולנית קונצרטים ישראלית, בעלת קול סופרן.
סיימה תואר ראשון בביצוע ווקאלי ואופרה באקדמיה למוסיקה ע"ש רובין באוניברסיטת ת"א והמשיכה לתואר שני בקונסרבטוריון ניו אינגלנד בבוסטון.
מורותיה החשובות היו אגנס מסיני, אפרת בן נון, סילביה גרינברג וליליאן ווטסון.
כמו כן השתלמה בצרפת אצל הזמרת הנודעת תרזה ברגנצה.
הופיעה לראשונה במרכזי המוזיקה החשובים בעולם בשנת 2007 עם האקדמיה לזמרים צעירים "גן הקולות" של מנצח הבארוק הנודע ויליאם כריסטי.
מאז הוזמנה להופיע כסולנית אורחת בתפקידים ראשיים בבתי האופרה הלאומיים של פינלנד ואסטוניה, באופרה הישראלית החדשה, בקריית המוזיקה בפריז, תיאטרון קאן, פסטיבל האופרה של ריינסברג, פסטיבל ישראל ובסיור ההפקה "הקומדיה השטנית" לצד השחקן ג'ון מלקוביץ' בארצות הברית ובישראל.
היא מרבה להופיע ברפרטואר קונצרטי נרחב באולמות כמו המוזיקפראיין בווינה, הפילהרמוני בברלין, ויגמור הול והברביקן בלונדון, קונסרבטוריון צ'ייקובסקי במוסקבה, אולם אליס טולי בלינקולן סנטר בניו יורק, ארמון האמנויות בבריסל, האודיטוריום הלאומי במדריד והגולבנקיאן בליסבון.
בין השאר הופיעה עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הפילהרמונית של ברמן, התזמורת הפילהרמונית של ברלין, התזמורת הסימפונית הלאומית אסטוניה, התזמורת הקאמרית הלאומית של מוסקבה, תזמורת אלסטר, התזמורת הסימפונית ירושלים, תזמורת האמנויות הפורחות, תזמורת האקדמיה הווינאית, הלסינקי בארוק והקאמרטה הישראלית ירושלים.
דיסק הבכורה שלה, "ציפור יחידה", ובו שירים אמנותיים של המלחין עודד זהבי, יצא לאור במסגרת מכון למוסיקה ישראלית בחודש מרץ 2015 וזכה לשבחי הביקורת.
הדיסק השני שלה, "ליל סערה" עם בארוקדה, כולל אריות דרמטיות של הנדל ויצא בתחילת 2016 בישראל.
הופעותיה הוקלטו עבור ערוצי הטלוויזיה מצו וארטה, רדיו BBC3 ורדיו צרפת, הרדיו הגרמני Kulturradio, רשות השידור הישראלית והטלוויזיה האסטונית.
נבחרה לייצג את ישראל בתחרות היוקרתית BBC Cardiff Singer Of The World בשנת 2009, שם הופיעה עם התזמורת הלאומית הוולשית וזכתה להצלחה רבה.
מלגות המכון הישראלי לאמנות הזמרה
פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה (2016)
קלייר מקרדל הייתה מעצבת אופנה אמריקאית שיצרה פריטים בסגנון הביגוד המוכן-ללבישה במאה ה-20. היא מזוהה עם יצירת סגנון הלבוש הספורטיבי האמריקאי.
מקרדל נולדה ב-24 במאי 1905, לאלינור ואדריאן מקרדל, בעיר פרדריק שבמרילנד.
אביה, אדריאן, היה סנטור במדינת מרילנד וכיהן כנשיא הבנק הלאומי של מחוז פרדריק.
קלייר הייתה הבכורה מבין ארבעה ילדים במשפחתה.
קלייר, שהתעניינה באופנה מגיל צעיר, רצתה כבר בגיל 16 לעבור לניו-יורק כדי ללמוד עיצוב אופנה.
אביה, שלא היה מוכן לשלוח אותה רחוק כל כך, שכנע אותה כחלופה להירשם לתוכנית כלכלת בית במכללת הוד שבעיר מגוריהם.
לאחר שתי שנות לימוד במוסד, עברה מקרדל לניו-יורק, שם נרשמה לבית ספר פרסונס לעיצוב.
בשנת 1927 נסעה מקרדל לפריז, על מנת להמשיך את לימודיה בסניף של פרסונס בפלאס דה ווז'.
בפריז, למקרדל ולחבריה לכיתה הייתה אפשרות לרכוש דגימות בבתי אופנה של מעצבים כגון מדלן ויונה, אותן הם היו יכולים לפרק על מנת ללמוד את המבנה שלהן.
בשנת 1923 מקרדל סיימה את לימודיה בפרסונס עם תעודה בעיצוב תלבושות.
לאחר סיום הלימודים, היא עבדה בעבודות מזדמנות כמשרטטת סקיצות בחנות שמלות ושימשה כמודל למדידות עבור בי.
אלטמן, עד לפגישתה עם המעצב רוברט טורק.
בשלהי 1930, מקרדל החלה לעבוד כעוזרת אצל המעצב רוברט טורק.
זמן קצר לאחר תחילת עבודתה אצלו, עבר טורק לחברה גדולה יותר, "שמלות טאונלי", ולקח עמו את קלייר.
ב-1932, טורק מצא את מותו בתאונת שיוט, וקלייר התבקשה לסיים במקומו את קולקציית הסתיו שלו.
במסגרת עבודתה כמעצבת הראשית של החברה, נסעה מקרדל בת ה-27 לפריז על מנת לקבל השראה, כפי שנהגו לעשות אז מעצבים אמריקאים.
מקרדל, שלא התעניינה בהעתקת עיצובים מבתי האופנה הגבוהה באירופה, חיפשה השראה באמנות ובאופנת רחוב.
במהלך שנות ה-30, החלה להראות חידושים כגון חגורות אבנט, קשרי רצועות ספגטי וכן פרטים שונים בבגדי גברים שהפכו בהמשך להיות אחד מסימני ההיכר שלה.
ב-1938 היא השיבה לאופנה את הסרפן.
ב-1938 הציגה קלייר מקרדל את "השמלה הנזירית" - שמלה התפורה בגזרה דמוית-אוהל, ללא תפר מותן.
את השמלה ניתן היה ללבוש בשני אופנים: ללא חגורת מותן, מה שהקנה מראה רפוי ומשוחרר, ועם חגורת מותן, שגרמה להדגשת הקימורים הנשיים.
רשת הקמעונאות "בסט אנד קו." הייתה המפיצה הבלעדית של השמלה, ומכרה אותה תמורת 29.95$.
מלאי השמלות שהפיצה אזל תוך יום אחד בלבד.
"השמלה הנזירית" הועתקה בהיקף נרחב, והמאמצים להילחם בהעתקות גרמו לבסוף לשמלות טאונלי לפשיטת רגל.
לאחר סגירת החברה, יזמית האופנה האטי קארנגי גייסה את מקרדל לבית האופנה המפורסם שלה, שיתוף פעולה שלא צלח.
עיצוביה של מקרדל לא התאימו ללקוחותיה של קארנגי, שהעדיפו סחורה עשירה יותר בפרטים.
בזמן שעבדה עבור קארנגי, פגשה מקרדל בכתבת האופנה דיאנה פרילנד, שנעשתה לחברתה הטובה ולתומכת נלהבת שלה.
ב-1940, מעט לפני שעזבה את עבודתה אצל קארנגי, התקיימה תצוגת האופנה הפריזאית האחרונה של מקרדל, שמאז העדיפה להימנע מהשפעות צרפתיות על עיצוביה.
חברת שמלות טאונלי נפתחה מחדש ב-1940, תחת הנהלה חדשה ומקרדל שבה לעבוד במותג.
מוצרי החברה נמכרו בשלב זה בתוויות שנשאו את שמה, "בגדי קלייר מקרדל עבור טאונלי", מה שהפך אותה לאחת ממעצבות האופנה האמריקאיות הראשונות שזכו להכרה מסוג זה.
מלחמת העולם השנייה גרמה למניעת השראה אירופאית על מעצבים אמריקאים, וכן לזמינות מוגבלת של חלק מחומרי הגלם.
מקרדל דווקא פרחה תחת מגבלות אלה.
על אף שמעצבים רבים החשיבו אותם פשוטים מדי, מקרדל עבדה כבר בשלב זה עם בדים כגון דנים, אריגי כותנה וצמר ג'רזי, אשר היו זמינים במיוחד במהלך המלחמה.
כשנתקלה במחסור בעורות, הזמינה מקרדל מגוון נעלי בלט שטוחות מיצרנית נעלי הבלט קאפציו שיתאימו לעיצוביה, וכך הפכה את נעלי הבלט השטוחות לפופולריות.
ב-1941 ייצרה מקרדל קו של חמישה פריטים בודדים, אשר באמצעותם ניתן היה ליצור תשעה מראות שונים.
הפריטים כללו חצאית משי, חולצת ג'רזי, וז'קט ג'רזי.
באותה שנה היא הציגה לראשונה את "שמלת ארוחת הערב במטבח", שהייתה מורכבת מסינר התפור לחצאית בעלת נפח.
ב-1942 הציע כתב העת "הרפרס בזאר" אתגר שקרא ליצור פריט לבוש אופנתי שישמש לניקיון הבית וכן למסיבת קוקטייל.
בתגובה לאתגר, מקרדל יצרה את "שמלת התפיחית" המפורסמת שלה.
השמלה האפורה הפשוטה שעיצבה, נמכרה יחד עם מטלית תואמת לאחיזת סירים, אשר הותאמה לכיס השמלה.
"שמלת התפיחית" נמכרה בעבור 6.95$ בלבד, ומעל 75,000 פרטים שלה נמכרו כבר בעונה הראשונה לשיווקה.
שמלות אלו נעשו למרכיב העיקרי בקולקציות שעיצבה מקרדל, ובהמשך היא עיצבה גרסאות שונות של אותה שמלה, באורכים ומבדים שונים.
"שמלת התפיחית" קיבלה ציון לשבח מאת איגוד מבקרי האופנה האמריקאים, וכן זיכתה את מקרדל בפרס קוטי מטעם האיגוד.
בתחילת שנת 1945 עיצבה מקרדל "מראה אמריקאי" עבור חנות הכלבו של לורד אנד טיילור, כמעצבת אורחת.
ב-1946, זכתה מקרדל בפרס מעצבת הביגוד הספורטיבי הטובה ביותר, וב-1948 זכתה בפרס ניימן-מרקוס.
עם עליית תהילתה של מקרדל, השפעתה ב"שמלות טאונלי" גברה גם כן.
אחרי המלחמה, מקרדל עבדה כמבקרת אופנה מתנדבת במחלקה לעיצוב בפרסונס.
טרומן, אשתו בס טרומן, ובתם מרגרט טרומן העניקו למקרדל את התואר אשת השנה, מטעם מועדון העיתונות הלאומי של הנשים.
זה היה הפרס שמקרדל העריכה ביותר.
באפריל 1953, גלריית פרנק פרלס בבוורלי הילס פתחה תערוכה הסוקרת את עשרים שנותיה של מקרדל כמעצבת.
בתערוכה הוצגו עיצוביה, ביניהם "השמלה הנזירית", "בגד הים החיתולי", נעלי הבלט של קאפציו וכן פריטים שעיצבה בהשראת בגדי עבודה, בהם נעשה שימוש במסמרות.
בהצגתו את התערוכה, כתב הקמעונאי סטנלי מרקוס, "...היא אחת מהמעצבות היצירתיות באמת שהמדינה הזו ייצרה...
היא מהווה עבור אמריקה מה שויונה היוותה עבור צרפת."
בשנת 1954, לקחה חלק בקבוצת ייעוץ שמונתה על ידי חברת התקשורת "טיים בע"מ" כדי ליצור מגזין חדש, שלימים הפך לספורטס אילוסטרייטד.
מקרדל פרסמה ספר שכותרתו מה אלבש?
מה, איפה, מתי וכמה מאופנה ב-1957.
ב-1943 מקרדל נישאה לארכיטקט אירווינג דרוט האריס, יליד טקסס, שהיה אב לשני ילדים מנישואיו הקודמים.
השניים הקימו בית במנהטן, ניו-יורק.
חיי העבודה והמשפחה של מקרדל נקטעו עקב אבחון של סרטן סופני במעי הגס אצלה ב-1957. בעזרתו של חברה מילדרד אוריק, אותו הכירה בלימודים, השלימה את הקולקציה האחרונה שלה ממיטתה בבית החולים.
היא שחררה עצמה מבית החולים כדי להציג באופן עצמאי את תצוגת האופנה האחרונה לאותה הקולקציה.
לאחר מותה, משפחתה של מקרדל החליטה לסגור את קו המוצרים שלה.
אחיה נימק את ההחלטה בכך שעיצוביה של קלייר היו תמיד ייחודיים לה עצמה.
ב-1981, לורד אנד טיילור השיקו מחדש את "שמלת התפיחית" במסגרת מחווה למקרדל, בחנותם שבשדרה החמישית במנהטן.
גרסאות שונות של שמלה זו מוחזקות במוזיאון המטרופוליטן לאמנות, בבית הספר רוד איילנד לעיצוב ובמוזיאון שבמכון לאופנה ולטכנולוגיה בניו-יורק.
גרסאות שונות של "השמלה הנזירית" מוחזקות גם כן במוזיאון המטרופוליטן ובמוזיאון לאמנות של לוס אנג'לס.
ב-1990 מגזין לייף הכתיר את מקרדל כאחת מ-100 האמריקאים החשובים ביותר של המאה ה-20. שנה מאוחר יותר, היא זכתה למקום בהיכל התהילה של נשות מרילנד.
ב-1998, שלושים שנים לאחר מותה, הוצגו שלוש תערוכות שונות הסוקרות את עבודתה של מקרדל במוזיאון המטרופוליטן לאמנות, במכון לאופנה ולטכנולוגיה בניו-יורק, ובבית העמותה ההיסטורית של מרילנד בבולטימור.
מעצבי אופנה כגון אייזק מזרחי, דונה קארן, קלווין קליין, אליזבת' מקאיי, נורמה קמאלי וסינתיה ראולי הושפעו מקלייר מקרדל.
קו האביב/קיץ של המעצבת אנה סואי הושפע ישירות מעבודתה.
בהתייחסה לעיצוביה של מקרדל, אמרה סואי כי העובדה שעוצבו בשנות ה-40 לא תיאמן.
קליל תעשיות היא חברה ציבורית ישראלית לפיתוח עיצוב וייצור חלונות, דלתות, תריסים וקירות מסך מפרופילי אלומיניום לענף הבנייה.
החברה נסחרת בבורסה לניירות ערך בתל אביב ונכללת במדד "ת"א 90".
מפעל הייצור שלה שוכן בכרמיאל.
החברה נוסדה בשנת 1950 על ידי משפחת סונינו שעלתה לישראל מאיטליה.
בשנים אלה מרבית עבודת החברה הייתה ייצור צינורות השקיה לחקלאות ופרופילים לתעשייה.
היקף היצור השנתי של החברה עמד על כ-900 טון.
בשנת 1961 נמכר החלק העיקרי של החברה לדיסקונט השקעות.
ב-1963 מכרה משפחת סונינו את יתרת החזקותיה לדיסקונט השקעות וזו בחרה להחליף את שם החברה לשם "קליל".
בשנת 1966, עברה החברה לייצר בעיקר חלונות.
במסגרת הסכם עם משרד השיכון, החליפה את חלונות העץ שהיו נפוצים עד אז לחלונות אלומיניום.
בשנות ה-80 החליטה החברה לאמץ מערכות אלומיניום מתקדמות על ידי קניית ידע מחברות מאירופה (בעיקר מאיטליה) ולפנות לבונים ולמשפצים.
בשנת 1981 הונפקה החברה לראשונה לציבור הרחב.
בשנת 1991, קודם מלחמת המפרץ, ביקש פיקוד העורף מהחברה לתכנן חלון שיהיה עמיד כנגד חדירת גזים.
בשנת 1995 רכשה "קליל" את השליטה בחברת "רול פרופיל".
ב-2001 צורי דבוש יזם הייטק, רכש את קליל מידי דסקונט השקעות לפי שווי של 140 מיליון ש"ח.
בשנים הראשונות שלאחר המהלך, החמיר מצבה הכלכלי של החברה עד לשיא של הפסד שנתי של 37 מיליון בשנת 2004 (באותם ימים, שווי השוק של החברה הגיע לשפל של כ-40 מיליון ש"ח).
בשנת 2004 יישמה החברה תוכנית התייעלות שכללה סגירת פעילויות, החלפת מנכ"ל, גיוס הון, מכירת נכסים ותוכנית שיווקית של מתן אחריותעל המוצר המוגמר המותקן על ידי מתקינים עצמאיים.
הפעולות גרמו לעצירת ההפסדים כבר ב-2005.
מחזיק השליטה בחברה (כ-67% מסך המניות) צור דבוש באמצעות חברת דבוש השקעות.
יתר מניות החברה מוחזקות בידי הציבור וגופים מוסדיים.
בינואר 2020 נכנס לתפקיד מנכ"ל קליל פרדי אבוקרט, במקום אריה ריכטמן שכיהן בתפקיד מ-2004.
בשנת 2021 נרכשה 100% מבעלות חברת רול פרופיל ויזם החברה איתמר אוחיון פרש לגמלאות.
בדצמבר 2021 הושלמה רכישת השליטה בחברת "פתח חלון ודלת" על ידי קליל.
במאי 2022 נחנך פארק "אגם הפרפרים" בשטח פתוח של כ-15 דונם במפעל קליל שבכרמיאל.
הפארק הוא פרויקט משולב של עידוד אוכלוסיית הפרפרים שנמצאת בדעיכה עולמית, פרויקט למען הקהילה וחיבור שיווקי לסמל הפרפר שנמצא בלוגו קליל.
תכנון הפארק החל עוד ב-2013 על ידי החברה להגנת הטבע, בשותפות עיריית כרמיאל ובהמשך מלווה על ידי חוקר הפרפרים הבין לאומי דובי בנימיני, המשמש כנשיא אגודת חובבי הפרפרים בישראל.
עד היום הגיעו בהדרגה לפארק באופן טבעי 52 זני פרפרים שונים מיתוך 64 הקיימים באזור.
במאי 2024 נכנס לתפקיד מנכ"ל קבוצת קליל ניר אילני, פחות משנה לאחר שנכנס לתפקיד, פרש אילני במפתיע.
קובי לוי, שהיה דירקטור מומחה, מונה כמנכ"ל קבוע במקומו.
החל מהעשור השני של המאה ה-21, חל שינוי מהותי במבנה שוק האלומיניום בישראל, כאשר יצרניות מקומיות כקליל החלו להתמודד עם תחרות גוברת מצד יבואני אלומיניום ומערכות מחו"ל.
תחרות זו הובילה לשחיקה בנתח השוק של החברה וברווחיותה, ואף למעבר להפסדים ברבעונים מסוימים בשנת 2025.
התחרות בין היצרניות המקומיות ליבואנים גלשה גם לזירה הרגולטורית והמשפטית, כאשר קליל הובילה ניסיונות להטלת היטלי היצף על יבוא אלומיניום.
מנגד, החברות היבואניות ניהלו מאבק נגדי למניעת ההיטלים, בטענה לעידוד התחרות והורדת מחירים לצרכן.
תחום עיסוקה העיקרי של החברה הוא פיתוח, עיצוב, ייצור, גימור, שיווק ומכירה של מערכות אלומיניום לבניה ופרופילים לתעשייה.
זאת, בעיקר לשוק הישראלי, לשם ייצור מוצרים סופיים מפרופילי אלומיניום, דוגמת חלונות, דלתות ופתחים אחרים לבניינים, בהם משולבים זגוגיות, תריסים או רשתות.
שימוש נוסף בפרופילים נעשה כמרכיב במוצרים תעשייתיים שונים שאינם מיועדים לשוק הבניה, כמו סולמות, מדרכים ודודי שמש.
החברה עוסקת גם בפיתוח, עיצוב, ייצור, ייבוא, שיווק ומכירה של אביזרים נלווים לפרופילי האלומיניום הדרושים לשם ייצור המוצר, כגון חלונות, דלתות, תריסים וקירות מסך.
חברת הבת "רול פרופיל" עוסקת בייצור, צביעה, שיווק ומכירה של שלבי תריסים וארגזי תריסים מפחי אלומיניום, בשילוב פוליאוריתן מוקצף.
תהליך הייצור של הפרופילים בחברה הוא בן מספר שלבים עיקריים: טְרוּד ( - תהליך לחיצת בולי אלומיניום דרך טבעים, באמצעות מכבש), עיבוד (כולל צביעה), אילגון (חמצון) ואריזה.
קלימבה , הידועה גם בשם מבירה (Mbira) או "פסנתר אגודל", היא כלי נגינה אפריקאי המורכב מלוח עץ (הכולל לעיתים קרובות מהוד) ומספר קלידי מתכת שטוחים.
הנגינה בקלימבה נעשית על ידי הרעדת הקלידים בעזרת האגודלים.
הקלימבה שייכת למשפחת כלי הנגינה האידיופוניים ולמשפחת כלי הנגינה הלמלופוניים .
ישנן סוגים שונים של קלימבות באפריקה, שבהן רטט הקלידים מוגבר בדרכים שונות, למשל על גבי תיבת תהודה - כלי חלול כגון דלעת יבשה.
מבירה היא כלי נגינה נפוץ במיוחד ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו ובקרב שבטי השונה (Shona) בזימבבואה.
מנגנים בו כחלק מטקסי חתונות, הלוויות, ולכבוד אנשים חשובים, כמו גם למטרות דתיות, למשל כאשר מבקשים לקרוא לנשמות או רוחות ולחפש את עצתם.
על בסיס המבירה הומצאה באמצע שנות החמישים הקלימבה, גרסה מערבית שעוצבה ושווקה על ידי האתנומוזיקולוג יו טרייסי , מה שהוביל לתפוצתה הרחבה מחוץ לאפריקה.
אף על פי שאחד הכינויים הנפוצים של הקלימבה הוא פסתר אגודלים, שם זה אינו מדויק משום שמנגנים בכלי גם באמצעות אצבעות אחרות ואין לו כלל קשר לפסנתר.
הקלימבה מכוונת בדרך כלל לסולם פנטטוני לה-מינור.
אך ניתן לכוונה לסולמות אחרים באמצעות הזזת הלשונות מטה או מעלה.
סוגים שונים של אידיופוניים ולמלופונים היו קיימים באפריקה במשך אלפי שנים.
הקלידים היו במקור עשויים מבמבוק אך עם השנים פותחו קלידי מתכת.
התיעוד האירופאי הראשון למבירה היה על ידי חוקר פורטוגזי ומיסיונר האב דוס סאנטוס (Dos Santos) במוזמביק בשנת 1586. הוא תיעד כלי נגינה עם 9 קלידים ממתכת.
ג'ררד קוביק , בספרו משנת 1998 Kalimba, Nsansi, Mbira: Lamellophone in Afrika, טוען שהקלימבה הומצאה פעמיים באפריקה: כלי בעל קלידי עץ או במבוק הופיע בחוף המערבי של אפריקה באזור קמרון של היום, לפני כ -3,000 שנה.
ולמלופונים בעלי קלידי מתכת הופיעו בעמק נהר הזמבזי לפני כ -1,300 שנה.
כלים עם קלידי מתכת אלו הופצו בכל היבשת והפכו פופולריים בקרב שבט השונה בזימבבואה (הם קראו לכלי מבירה) וקבוצות אתניות אחרות בזימבבואה ובמוזמביק.
במהלך שנות ההמרוץ לאפריקה והקולוניאליזם האירופאי ניסו האירופאים למנוע מהילדים האפריקאים לייצר מתכות משלהם ומתקופה זו נמצאות קלימבות שקלידיהן עשויים ממסמרים, חישורי אופניים או גרוטאות מתכת אחרות ששוטחו.
עם התפשטות המבירה ברחבי אפריקה, יצרו שבטים נפרדים ואפילו משפחות גרסה משלהם למבירה.
ככל שחלף הזמן, כל קבוצה ביצעה שינויים בעיצוב הכלים, כגון כמה קלידים היו לו או איזה לוח או דלעת שימשו בסיס לכלי.
מבירות קיבלו גם הכוונות מיוחדות על ידי כל קבוצה כדי לתמוך במוזיקה הייחודית שלהם.
כלים דמויי קלימבה נמצאו מצפון-צפון אפריקה עד דרום מדבר קלחארי, ומהחוף המזרחי לחוף המערבי.
מסלול התפשטות חשוב ומעניין אחד של כלי נגינה אלו התפתח כאשר קונגו הייתה תחת שלטון בלגי והבלגים השתמשו בקונגולים כבהמות משא אנושיות ברחבי אפריקה בסוף שנות ה-1800 ותחילת המאה העשרים.
הקונגולים המשועבדים נשאו את הקלימבות שלהם איתם והציגו אותן בפני שבטים ועמים אפריקאים שמעולם לא ראו אותן קודם.
הבושמנים ממדבר קלחארי, שהיו מבודדים ונוודים, לא נחשפו לקלימבה עד שנות החמישים.
כיום, רוב כלי הנגינה הללו אינם קיימים בשטח, אך נשמרים בספרייה הבינלאומית למוזיקה אפריקאית (ILAM) , שהיא חלק ממורשתו של טרייסי.
מאוחר יותר ייסד טרייסי את החברה לכלי נגינה אפריקאיים והחל בבניית וריאנט של מבירה ברודפורט , דרום אפריקה, אותו כינה קלימבה.
הוא החל לייצא את הכלים ברחבי העולם בשנת 1954. מקור השם קלימבה בבנטו ופירושה "מוזיקה קטנה".
אלה היו כלי המבירה הראשונים שיוצאו מסחרית מאפריקה.
בתחילת שנות השישים נמכרו הכלים באמצעות החברה Creative Playthings מניו ג'רזי, שתכננה והפיצה צעצועים ורהיטים.
בשנת 2001 השיקה החברה הגרמנית Hokema וריאנט לקלימבה בשם סנסולה ורשמה עליו פטנט.
לסנסולה מסגרת עץ אליפטית המכוסה עור תוף, הרוטט לצלילי קלימבה קטנה בעלת 9 קלידים המורכבת במרכזו במרכזו.
הגוף דמוי התוף הזה מעצים את הצלילים הרכים של הקלימבה כך שהם יכולים להשמע גם למרחק.
גם לכלים האפריקאים וגם לווריאציות המערביות מיוחסות יכולות ריפוי.
בזכות צליליה וקלות הניגון בה, הפכה הסנסולה הגרמנית במיוחד לפופולרית ברחבי העולם בטיפול בהפרעות התנהגות ובקליניקות לטיפולים אלטרנטיביים.
למלופונים הם כלי נגינה בעלי מעט קלידים, או "למלות" שמנגנים עליהם באמצעות פריטה.
בשונה מכלי מיתר או כלי נשיפה חלולים כגון חליל, הצלילים העיליים של למלה מרוטה הם אינהרמוניים, מה שמקנה למבירה צליל אופייני.
הצלילים העיליים האינהרמוניים מתחילים חזקים, דועכים די מהר, ומשאירים צליל כמעט טהור.
סידור התווים בקלימבה ווריאציות אחרות של המבירה, מכיל את התווים בסולם עולה על הקלידים מן המרכז כלפי חוץ מימין ומשמאל לסירוגין.
בסידור קלידים זה שני קלידים צמודים יוצרים אקורד.
כאשר מורטים על קליד מסוים גם הקלידים הסמוכים רוטטים, ותנודות משניות הרמוניות אלו משרתות תפקיד דומה לטונים הרמוניים של כלי מיתר - הן מגבירות את המורכבות ההרמונית של תו אינדיבידואלי.
במשך השנים הקלימבה גם מצאה את דרכה לתחום המוזיקה החדשה, שם היא משמשת לעיתים קרובות בשילוב עם מוזיקה אלקטרונית.
פינק פלויד השתמשו בקלימבה (או מבירה) בשיר נושא הפתיחה מתוך "A Saucerful of Secrets" שיצא ב-1968. המלחין האנגלי, תום גרין, הידוע גם בכינוי "another fine day" יצר ב-1994 את האלבום האמביינטי "Life Before Land" שמבוסס על נגינה בקלימבה.
הגרדיאן הציב אותו במקום השלישי ברשימת אלבומי האווירה הגדולים ביותר בכל הזמנים.
המוזיקאי השוודי ינס לקמן מנגן לעיתים קרובות ביוקולילי ובקלימבה בהופעותיו החיות.
אמנים אחרים, ביניהם ג'נסיס, Earth, Wind & Fire, ג'ו מנגו , קינג קרימזון, ג'ון מאייר, לורה בארט וומפייר ויקנד, שילבו גם הם את הקלימבה בסגנונות הפופ והרוק המערבי.
ג'ואן ארמטריידינג השתמשה במבירה באלבום שלה "Show Some Emotion" והלהקה טוטו השתמשה בקלימבה בשיר "אפריקה".
מוריס וייט, מייסד להקת Earth, Wind & Fire וסולנה הביא לחשיפה עצומה לקלימבה במוזיקת הלהקה.
מלחין מוזיקת הסרטים ג'יימס הורנר השתמש בקלימבה בפסקול של "שובו של הנוסע השמיני", והמלחין דני אלפמן בפסקול של "המספריים של אדוארד".
ח'ליל א-זבר , רב-נגן בהרכב הג'אז "Ethnic Heritage Ensemble" הרשים את המבקרים בפסטיבל הג'אז בתל אביב ב-2008 כאשר ניגן על קלימבה וקונגה.
שניים משלושת חברי הרכב הפולק האקוסטי הישראלי Goldoolins מנגנים בקלימבה וההרכב המוזיקלי האקוסטי הישראלי "לא" (LO) המנגן שירים שנכתבו והולחנו על ידי גיא שמי שילבו נגינה בקלימבה באלבומם השני.
מירב גולד, יוצרת בצלילים, הילרית וזמרת אינטואיטיבית ישראלית, מנגנת על סנסולה, הווריאנט הגרמני של הקלימבה, בהופעותיה.
קלייר פולקנשטיין (Claire Falkenstein) (22 ביולי 1908 בקוס ביי, אורגון - 23 באוקטובר 1997 בוניס, קליפורניה) הייתה פסלת, ציירת ומורה אמריקאית המוכרת בעיקר בזכות פסלי הענק האבסטרקטים והדרך שבה שילבה אלמנטים וחומרים רבים ומגוונים ביצירותיה כגון זכוכית, מתכת, עץ וחימר.
פעלה בסן פרנסיסקו, בניו יורק ובפריז ולבסוף בלוס אנג'לס קליפורניה ועבדה עם מספר אמנים בולטים, ביניהם אלכסנדר ארצ'יפנקו, קליפורד סטיל, ז'אן ארפ ופול ג'נקינז.
קלייר פולקנשטיין נולדה בקוס ביי, אורגון, ב-22 ביולי 1908 לאב בעל מנסרה.
ב־1920 היא עברה עם משפחתה לברקלי, קליפורניה.
בתור ילדה נהגה לרכב על סוסה לאורך החוף ולצפות בזריחה.
לחשיפה היומית לים, אצות, צדפים ואבנים הייתה השפעה ניכרת על יצירות האומנות שלה.
היא פיסלה בילדותה, אך לא תכננה להפוך את התחביב למקצוע עד 1927 כשהתחילה את לימודיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
פולקנשטיין למדה אמנות כמקצוע ראשי ופילוסופיה ואנתרופולוגיה כמקצועות משניים, בברקלי בין השנים 1927-1930.
ב-1933 קיבלה פולקנשטיין מלגת לימודים בסטודיו של אלכסנדר ארצ'יפנקו במילס קולדג', אוקלנד, ממנו היא למדה על תנועה מרומזת ויחסים מרחביים בפיסול מופשט.
בנוסף היא גם נפגשה עם לסזלו מוהולי-נאגי וגיורגי קפס, פרופסורים בבית הספר לעיצוב ואדריכלות באוהאוס בגרמניה.
העבודה עם שלושת האמנים חיזקה את הקשר שלה עם האמנות האבסטרקטית והשפיעה על סגנון הפיסול שלה בהמשך הקריירה.
התערוכה הראשונה של פולקנשטיין הוצגה ב-1930 בגלריית מזרח-מערב שבסן פרנסיסקו, בגיל 22, עוד לפני שסיימה את לימודיה בברקלי.
התערוכה הייתה תערוכת יחיד, הישג משמעותי וייחודי לאומנית כה צעירה.
בין השנים 1930–1939 לימדה באוניברסיטאות וקולג'ים שונים באזור המפרץ בסן פרנסיסקו.
בשנים אלו פיסלה בעיקר עם רצועות מוביוס עשויות מחמר, מהן יצרה פסלים "לא-אובייקטיביים" (פסלים שאין להם שום קשר ברור לעולם האמיתי, סוג של פיסול אבסטרקטי).
ב-1936 נישאה קלייר פולקנשטיין לריצ'רד מקארת'י, אותו הכירה עוד מתקופת התיכון.
ב-1940 התחילה פולקנשטיין לשלב עץ בתוך פסלי החימר שלה.
התערוכה הראשונה שלה בניו יורק נערכה ב-1944. היצירות שהוצגו בתערוכה זו היו מורכבות ממספר אלמנטים שונים הניתנים לפירוק והרכבה מחדש על ידי המתבונן.
בשנות ה-40 המאוחרות לימדה פולקנשטיין בבית הספר לאומנויות בקליפורניה.
שם היא עבדה עם קליפורד סטיל, שהיה מראשוני האמנים שעסקו באקספרסיוניזם מופשט.
ההשפעה של סטיל על סגנון הפיסול שלה ניכרת בתערוכה שלה ב-1948 שבה נראה שהיא עוברת לסגנון פתוח וחופשי יותר.
בשנים אלו היא גם שילבה חומרים נוספים בפסלים שלה כגון אלומיניום, תיל ברזל, זכוכית ופלסטיק.
פולקנשטיין הוזמנה להציג בתערוכה בפריז ב-1948. שנתיים לאחר מכן, ב-1950, העבירה את הסטודיו שלה לפריז, שם פיתחה את הסגנון שיאפיין את המשך הקריירה שלה.
היא עבדה בעיקר עם תיל וזכוכית והתמקדה ביצירת "חלל שלילי" - אזור חלול בתוך הפסל שבו נמצאת המשמעות העיקרית של היצירה.
בזמנה בפריז היא עבדה עם מספר אומנים, למשל ז'אן ארפ ואלברטו גיאקומטי.
היא הצטרפה גם לקבוצת אמנים יחד עם פול ג'נקינס וסם פרנסיס, אמנים אמריקאים שהיוו חלק מתנועת האקספרסיוניזם המופשט - תנועה של אמנים שיצרו אומנות אבסטרקטית שאינה פיגורטיבית.
במהלך שנות פעילותה בפריז פיתחה פולקנשטיין גם את הצד המדעי שלה תחת חסותו של מישל טפיא.
הוא לימד על הקשר בין חידושים בעולם האומנות וחידושים בעולם המדע והמתמטיקה.
פולקנשטיין חזרה לארצות הברית ב-1962. היא גרה בוניס, לוס אנג'לס, שבקליפורניה.
ב-1965 היא בנתה פסל מונומנטלי עבור "המטה הפדרלי לחסכונות" של קליפורניה.
הפסל היה בנוי מצינורות נחושת וזכוכיות צבעוניות במשקל העולה על טון.
הוא שימש כסוג של מזרקה ולכן פולקנשטיין הייתה צריכה להשתמש גם בידע המדעי - פיזיקלי שרכשה.
זה הפסל הראשון בסדרה של פסלים בסדר גודל דומה שיצרה בקליפורניה.
היצירה החשובה ביותר שלה בארצות הברית הייתה סדרה של דלתות וחלונות זכוכית שעוצבה במיוחד עבור כנסיית בזיליוס הגדול בלוס אנג'לס בשנת 1969. הסדרה סבבה סביב רעיון ה"מסך שלא נגמר" שבא לידי ביטוי בשילוב של חוטי מתכת בגושי זכוכית בדפוס חוזר ליצירת שדה שהוא לכאורה אינסופי.
טכניקה זו שולבה ברוב יצירותיה המפורסמות.
פולקנשטיין המשיכה לפסל עד שנות ה-80, אז היא עברה בעיקר לעסוק בציור בגלל הקושי הפיזי שהיה כרוך בפיסול.
פולקנשטיין נפטרה בביתה בוניס, שבקליפורניה, ב-23 באוקטובר 1997 בגיל 89.
גלריית מזרח - מערב, סן פרנסיסקו - 1930
מוזיאון ברקלי לאמנות - 1935
תערוכת "אמנים לניצחון", מוזיאון המטרופוליטן - 1942
אוניברסיטת קליפורניה, ריברסייד - 1984
מוזיאון אוניברסיטת סן פרנסיסקו - 1988
גלריית וויט, אוניברסיטת קליפורניה לוס אנג'לס - 4–1993
קלים היא סדרת טלוויזיה רוסית מסוגת דרמת הפשע פסיכולוגית בכיכובו של קונסטנטין לאברוננקו בתפקיד הראשי כקצין הבילוש קלים, שעובד בסנקט פטרבורג, רוסיה.
הסדרה מהווה לעיבוד מחודש של סדרת הטלוויזיה מבית BBC לותר.
הסדרה הופקה על ידי מרכז ההפקות Sreda עבור הערוץ הראשון ברוסיה.
הצילומים נערכו במוסקבה באוגוסט 2014, הפרק הראשון שודר בינואר 2016.
קלים הוא בלש העובד ביחידה לפשעים חמורים במשטרת סנקט פטרבורג.
הוא קצין משטרה מסור, אך אובססיבי, אחוז דיבוק ולפעמים מסוכן ואלים מאוד.
עם זאת, הוא שילם מחיר כבד על מסירותו; הוא מעולם לא הצליח למנוע מעצמו את המשיכה לאופל ולחשכת הפשעים שאיתם הוא מתעסק.
עבורו, העבודה תמיד באה קודם.
מסירותו היא קללה ולא ברכה, הן עבורו והן עבור הקרובים אליו.
קלייר קוטרל , הידועה בשם הבמה קליירו (Clairo) ובעבר גם כ"די.ג'יי.
בייבי בנז" (DJ Baby Benz) היא מוזיקאית אמריקאית.
סגנונה המוזיקלי לרוב מוגדר כ"פופ חדר שינה" (bedroom pop).
קליירו החלה להקליט שירים בגיל 13 בטלפון שלה, בעיקר גרסאות כיסוי.
מאוחר יותר העלתה את הקלטותיה למגוון רשתות אינטרנט, ובתחילה זכתה למידה מועטה של פופולריות, אם כי לא לאנונימיות מוחלטת.
בגילים יותר מאוחרים החלה ליצור ולפרסם שירים מקוריים.
ב-4 באוגוסט 2017 קוטרל העלתה ליוטיוב את "Pretty Girl", שיר מקורי שזכה לפופולריות רבה.
בזכות הצלחת השיר קוטרל חתמה על חוזה עם חברת התקליטים העצמאית "פיידר" (FADER Label) המבוססת בניו-יורק.
ב-25 במאי 2018 הוציאה את המיני-אלבום Diary 001, התוכן הראשון שהוציאה במסגרת מקצועית.
כמו כן, היא הופיעה מספר פעמים כמופע הפתיחה של זמרת הפופ דואה ליפה, ובנוסף במגוון הופעות יחיד ופסטיבלי מוזיקה (כגון קוצ'לה).
ב-2 באוגוסט 2019 קוטרל הוציאה את אלבומה הראשון (תחת חברת תקליטים), Immunity.
לקראת יציאתו, התפרסמו 3 סינגלים: Bags, Closer to You ו-Sofia.
באותה השנה, השתתפה בתוכנית "אפל מיוזיק: הבא".
קוטרל התגוררה בתקופות שונות בחייה באטלנטה, סיאטל, ובעיירה קטנה ליד בוסטון.
היא מתארת את ילדותה כשמחה ורגילה.
אביה ג'ף הוא איש שיווק וניהול, אשר עבד בין השאר בתפקידים הקשורים לתעשיית המוזיקה, כגון סגן הנשיא של חברת התקליטים של סטארבקס Hear Music וכחבר דירקטוריון בארגון הפילנתרופי MusiCares.
קוטרל מגדירה את עצמה כביסקסואלית.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס גראמי2025אלבום המוזיקה האלטרנטיבית הטוב ביותרCharm
מחוז משנה קלימוביץ' (בבלארוסית: Клімавіцкі раён; ברוסית: Климовичский район) הוא אחד מ-21 מחוזות משנה מנהליים של מחוז מוהילב שבמזרח בלארוס.
מרכזו המנהלי היא העיר קלימוביץ'.
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) , מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה קלימוביץ' 28,523 בני אדם.
האוכלוסייה הצטמצמה ובשנת 2016 נמנו במחוז המשנה 25,280 בני אדם.
גמקל היא פרופסור להנדסת חשמל באוניברסיטת פרינסטון, הידועה בעיקר בזכות תרומתה לפיתוח לייזר מפל קוואנטלי (quantum cascade laser) .
גמקל נולדה בשנת 1967 בעיר זלצבורג שבאוסטריה.
בניגוד לשלושת אחיה שהלכו בעקבות הוריה לעסקי המלונאות בזלצבורג, גמקל נמשכה לתחומים מדעיים יותר, "צריך ללכת בעקבות קריאתו של הכישרון" אמרו הוריה, ומימנו את לימודיה באוניברסיטה.
אף על פי שגמקל תכננה בתחילה ללמוד מתמטיקה בלבד, היא שינתה את דעתה עקב עצתו של אחד ממוריה בתיכון ללמוד פיזיקה בנוסף למתמטיקה, במהרה תשומת ליבה עברה לפיזיקה, בתחילה תאורטית ומאוחר יותר מעשית.
גמקל סיימה תואר מאסטר בפיזיקה באוניברסיטת אינסברוק בשנת 1991. הייתה חברה בצוות הטכני באוניברסיטה הטכנית של מינכן בשנים 1992–1994 וקיבלה את הדוקטורט שלה בהנדסת חשמל מהאוניברסיטה הטכנית בווינה בשנת 1995. טקס קבלת הדוקטורט שלה נערך בחסותו של נשיא אוסטריה בזכות הישגיה המרשימים לאורך לימודיה מבית הספר התיכון ועד לאוניברסיטה.
בשנת 1996 החלה לעבוד כחברה בצוות הטכני של מעבדות נוקיה בל ועבדה שם במשך שמונה שנים.
בשנת 2003 הצטרפה לאוניברסיטת פרינסטון שם לימדה בתור מרצה בכירה, הפכה לפרופסור מן המניין בשנת 2007 ובשנת 2011 קיבלה את התואר "פרופסור יוג'ין היגינס להנדסת חשמל", גמקל הצהירה שאחת ממטרותיה כפרופסור היא לגרום לסטודנטים להתעניין בתחומי המדעים והטכנולוגיה.
בשנת 2006 הפכה גמקל לראש הארגון MIRTHE , ארגון המפתח, בין היתר, מערכות חישה כימיות לשימוש סביבתי, ביטחוני ורפואי.
עיקר מחקרה של גמקל מתמקד בתחום לייזרים ומוליכים למחצה, בעיקר בפיתוח של לייזר מפל קוואנטלי, (Quantum-cascade Laser) או QCL בקיצור.
לייזר מפל קוואנטלי (QCL) הוא סוג של לייזר השונה מלייזרים אחרים בעוצמתו הגבוהה, טווח הכוונון שלו ויכולתו לעבוד כרגיל בטמפרטורת החדר, מסיבות אלו הוא יכול לתפקד במצבים שונים שבהם לייזרים מסוגים אחרים מתקשים לתפקד.
כל מולקולת גז סופגת תדרים שונים של אור ולכן לגזים ואדים יש מעין "טביעת אצבע" כימית הייחודית למבנה הכימיקלי שלהם, הדרך המקובלת לזהות את "טביעות האצבע" האלו היא בעזרת קרני לייזר, עד כה השתמשו בלייזרים מגושמים או לא יציבים כדי לגלות אותם.
לעומת הלייזרים המיושנים יותר, ה-QCL יכול לזהות את הגזים האלו בצורה יותר יציבה ומדויקת בזכות היכולות המיוחדות שלו: עוצמה וטווח כוונון.
הבעיה העיקרית בשימוש ב-QCL לזיהוי גזים היא שהלייזרים שלחו בחזרה ספקטרום אור כאוטי ולא שווה, מה שהופך את הזיהוי של גזים מסוימים לבלתי אפשרי.
גמקל טיפלה בבעיה זו בכך שחרטה סריג-עקיפה (רכיב אופטי המפצל אור הפוגע בו לכיוונים שונים בתבניות מחזוריות) לתוך הלייזר, דבר זה גרם לכך שהלייזר הגביר תדר ספציפי והתעלם משאר התדרים.
מאוחר יותר גמקל עיצבה לייזרים שונים המסוגלים להגביר ולקרוא כמה סוגי תדרים, כך שיוכלו לזהות מספר גזים מסוימים מתוך קבוצת גזים גדולה.
מטרת המחקר היא כי בעתיד יהיה ניתן להשתמש בטכנולוגיה זו כדי להבחין בסוגים של גזים מזהמים בכביש מהיר או לאתר חומרי נפץ בבידוקים ביטחוניים.
מלבד זאת, מפתחת גמקל שימושים שונים ללייזר, לדוגמה, לייזר מכוונן לזיהוי גזים היוצאים מהגוף בנשיפה ויכולים להורות על בעיות רפואיות שונות מאסתמה ועד מחלות לב.
גמקל גם חוקרת דרכים להפוך את הלייזר למכשיר שיהיה קל וזול לייצר ולהפיץ.
בראיון שנתנה גמקל למשרד המדע והטכנולוגיה של אוסטריה אמרה כי "האתגר הוא להפוך את הלייזרים לפשוטים כמו גלאי עשן תוך כדי שמירה על איכות ודיוק גבוהים".
פרס אוליבר באקלי לפיזיקה של מצב מוצק
פרס החברה האוסטרית לפיזיקה (1996)
חברה בעמותה האמריקאית לקידום המדע
חברה באגודת מהנדסי החשמל והאלקטרוניקה (IEEE)
מאה החדשנים לפני גיל 35 לפי מגזין MIT
פרס הנשיא להוראה יוצאת דופן (2014)
פרס וולטר קורטיס ג'ונסון למצוינות בהוראה (2015)
קלייר מישל קלבריית' היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אנגלייה.
תפקידיה בטלוויזיה כוללים את סדרות הדרמה התקופתיות "Home Fires" ו"אחוזת דאונטון" של רשת ITV, וסדרת המתח "קו אפל ודק" של ערוץ BBC2.
קלבריית' הופיעה בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה רבות בהן "פקד בנקס", "עדות אילמת", "חדר מיון", "הולבי סיטי", "The Bill" ו-"55 מעלות צפון".
היא גילמה את ד"ר טרישה סאמרבי בסדרת הדרמה "בקצב הלב".
ב-2005 הצטרפה לאופרת הסבון "קורוניישן סטריט" ושיחקה בתפקיד רובין, חברתו של מרטין פלאט.
ב-2007 כיכבה בדרמת אודיו של "דוקטור הו" בפרקים "Urban Myths" ו-"Son of the Dragon".
ב-2011 הופיעה בתפקיד לורה גבריאל בסדרה "קו אפל ודק" של ה-BBC.
קְלים אלכסייביץ' שיפֶּנְקוֹ הוא במאי קולנוע, תסריטאי, מפיק ושחקן רוסי.
הוא זכה פעמיים בפרס נשר הזהב בקטגוריית הסרטים העלילתיים הטובים ביותר (על סאליוט-7 בשנת 2018 וטקסט בשנת 2020).
הוא אחד מבמאי הקולנוע הרווחים ביותר ברוסיה ובחבר המדינות לאחר שסרטו מעושר לאושר הכניס יותר מ-3 מיליארד רובלים והוא הסרט הרווחי ביותר בתולדות הקולנוע הרוסי.
הוא הבמאי הראשון בעולם שטס לחלל ושהה בתחנת החלל הבינלאומית 12 ימין לצורך צילומי סרטו "האתגר".
אביו הוא השחקן, הבמאי והמחזאי אלכסיי שיפנקו.
בגיל 16 עבר ללוס אנג'לס.
בשנת 2002 הוא למד באוניברסיטת קליפורניה בנורתרידג' (המחלקה להפקת סרטים).
הוא צילם את סרטו הראשון כצלם במסגרת לימודי האוניברסיטה ולמד בסדנת השחקנים המקצועיים בסאל דנו.
במשך תקופה קצרה עבד ב"ערוץ הראשון" בטלוויזיה הרוסית, היה במאי תוכנית הרכב "פודורוז'ניק".
בשנת 2006 החל לביים סרטי קולנוע ועד מהרה הפך לאחד הבמאים המוצלחים ברוסיה.
בשנת 2020 הוכרז על שיתוף הפעולה בינו לבין חברת Yellow, Black and White Group ותאגיד החלל רוסקוסמוס לבימוי והפקת סרט קולנוע בחלל, כשחלק מהצילומים בוצעו מחוץ לאטמוספירה של כדור הארץ והוא הסרט הרוסי הראשון שמצולם בחלל.
מנכ"ל תאגיד החלל, דמיטרי רוגוזין, משמש כמפיק.
הצילומים נערכים בתחנת החלל הבינלאומית, כאשר השחקנית הראשית טסה עם שיפנקו לטיסת חלל באוקטובר 2021 על גבי החללית סויוז MS.
אשתו הראשונה הייתה השחקנית קסניה בוראווסקאיה.
אשתו השנייה היא השחקנית והבמאית סוניה קרפונינה, ממנה יש לו בת בשם קלמנטין.
2018 - פרס נשר הזהב לסרט העלילתי הטוב ביותר (הסרט סאליוט-7)
2018 - מועמדות לפרס התאחדות מפיקי הקולנוע והטלוויזיה עבור "הסרט העלילתי הטוב ביותר" ("סאליוט-7")
2018 - מועמד לפרס ניקה לסרט העלילתי הטוב ביותר (סרט סאליוט -7)
2019 - פרס מגזין "אירוע השנה" של "Kinoreporter": הפרס הראשי "פרויקט השנה" לסרט הטוב ביותר (הסרט "טקסט")
2020 - פרס נשר הזהב לסרט העלילתי הטוב ביותר (טקסט)
2020 - מועמד לפרס התאחדות מפיקי הקולנוע והטלוויזיה עבור "הסרט העלילתי הטוב ביותר" (הסרט "מעושר לאושר")
2020 - פרס התאחדות מפיקי הקולנוע והטלוויזיה על הסרט "הסרט העלילתי הטוב ביותר" (הסרט "טקסט")
קלייר קוקס היא שחקנית בריטית.
בין השאר הופיעה בסדרות הטלוויזיה "The Last Salute", "בשר טרי", "ספוקס", "וולנדר" ו"ג'יימסטאון".
אחרי סיום הלימודים הופיע בתפקיד פרדריקה ארמפלד במחזמר "מוזיקת לילה זעירה" מאת סטיבן סונדהיים שהועלה בתיאטרון הלאומי בכיכובה של ג'ודי דנץ'.
אחר כך הצטרפה ללהקה השייקספירית המלכותית ושיחקה עם הלהקה במשך שלוש עונות.
קוקס גילמה את פורשה בהפקה של אדוארד הול למחזה "יוליוס קיסר".
על הופעתה זו זכתה בפרס איאן צ'ארלסון.
היא חזרה להופיע עם הלהקה בעונת "תור הזהב הספרדי".
עוד בתיאטרון שיחקה קוקס במחזות "משרתם של שני אדונים", "The Voysey inheritance" (התיאטרון הלאומי), "הנרי החמישי" (מנצ'סטר רויאל אקסצ'נג'), "The White Devil" (בתיאטרון The Chocolate Factory), "הכבוד של וינסלו" (תיאטרון רוז בקינגסטון), "מקבת'" (הגלוב), ו-"Accolade".
בקולנוע שיחקה קוקס בסרטים "השחקן הראשי", "משחקי נוכלים", ו"לות'ר".
הופעותיה בטלוויזיה כוללות תפקידים בסדרה "The Last Salute", במיני-סדרה "Every woman knows a secret", בפרק בסדרה "A Touch of Frost", במחזה "Your Mother Should Know", בסדרות "ספוקס", "וולנדר", "פוארו", "בשר טרי", ו"ג'יימסטאון".
קוקס נשואה לשחקן טום ווהן-לולור.
קלייר סלייטר היא שחקנית אנגלייה.
סלייטר למדה בבתי הספר בהרטפורדשייר, בקולג' סנט פרנסיס בלצ'וורת' גרדן סיטי, וב-The Knights Templar School שבבאדלוק.
ב-2005 סיימה לימודי תיאטרון ב-Laine Theatre Arts באפסום.
ב-1990 החלה סלייטר את קריירת המשחק, עוד בהיותה תלמידה בבית ספר, בהופעה במותחן "The Laughter of God" בכיכובם של פיטר פירת' ואמנדה דונוהו.
ב-1992 שיחקה בסרט הטלוויזיה "An Ungentlemanly Act" לצדם של איאן ריצ'רדסון ורוזמרי ליץ'.
היא מוכרת בעיקר מהופעתה בתפקיד מרתה קרצ'יט בסרט "מזמור חג המולד", עיבוד משנת 1999 לספרו של דיקנס, בכיכובם של פטריק סטיוארט, ג'ואל גריי וריצ'רד אי.
ב-2006 שיחקה סלייטר בפרק בסדרה "בקצב הלב" של ITV.
ב-2013 הופיעה בתפקיד לורה גוגין בפרק בסדרה "רופאים".
ג'נה סדרת טלוויזיה (פרק אחד) 2006 בקצב הלב Heartbeat דניז ביילי בפרק "Bad Company" 2013 רופאים Doctors לורה גוגין בפרק "Motherly Love"
קלייר קורזן היא שחיינית אמריקאית.
קורזן נולדה וגדלה בקרוליינה הצפונית.
באליפות העולם בשחייה לנוער שנערכה בבודפשט, הונגריה באוגוסט 2019 היא זכתה ב-4 מדליות, 1 זהב, 1 כסף ו-2 ארד.
באליפות ארצות הברית הפתוחה שנערכה בגרינסבורו, קרוליינה הצפונית בנובמבר 2020 היא קבעה במשחה ל-100 מטר פרפר שיא אישי חדש של 56.61 שניות.
התוצאה השלישית בטיבה בארצות הברית בכל הזמנים.
בתחרות שנערכה בקרי, קרוליינה הצפונית ב-10 באפריל 2021 קבעה קורזן במשחה ל-100 מטר פרפר את התוצאה השנייה בטיבה בעולם השנה, התוצאה השמינית בטיבה בעולם בכל הזמנים והתוצאה השנייה בטיבה בארצות הברית בכל הזמנים של 56.20 שניות, לפני טורי הסק (56.69 שניות).
חודש לאחר מכן, בתחרות שנערכה בקרי במאי אותה שנה היא קבעה ב-50 מטר חופשי שיא עולם חדש לנערות ואת התוצאה השלישית בטיבה בכל הזמנים בארצות הברית של 24.17 שניות.
כבר בשלב המוקדמות היא קבעה שיא אישי חדש של 24.45 שניות.
באולימפיאדת טוקיו זכתה במדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב לאחר שהשתתפה בשלב המוקדמות.
בנוסף סיימה במקום עשירי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 57.42 שניות.
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה באבו דאבי בדצמבר אותה שנה היא זכתה ב-5 מדליות, 2 זהב, 2 כסף ו-1 ארד.
בתחרות שנערכה בקרוליינה הצפונית ב-10 בפברואר 2022 קבעה במשחה ל-100 יארד פרפר שיא ארצות הברית חדש של 49.24 שניות.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה היא זכתה ב-5 מדליות, 2 זהב ו-3 ארד.
נוסף לכך, היא סיימה פעמיים במקום חמישי במשחה ל-50 מטר פרפר בשיא אישי חדש של 25.43 שניות ובמשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 56.74 שניות ובמקום שמיני במשחה ל-100 מטר חחופשי בתוצאה של 53.81 שניות בשלב חצי הגמר קבעה תוצאה של 53.62 שניות.
באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערכה במלבורן, אוסטרליה היא זכתה ב-7 מדליות, 2 זהב, 4 כסף ו-1 ארד.
מדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב בשיח עם אינגריד וילם מקנדה בתוצאה של 55.74 שניות, אחרי קיילי מקיואן (55.49 שניות) ומולי אוקלהן (55.62 שניות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 24.92 שניות.
במשחה ל-100 מטר פרפר היא סיימה במקום חמישי בשלב חצי הגמר בתוצאה של 56.37 שניות, ופרשה מהשתתפות במשחה הגמר.
באליפות העולם שנערכה בדוחה, קטר בפברואר היא זכתה ב-6 מדליות, 4 זהב (3 אישיות), 1 כסף אישית ו-1 ארד.
באליפות העולם שנערכה בסינגפור בסוף יולי תחילת אוגוסט היא זכתה בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר לאחר ששחתה בשלב המוקדמות.
מדליית ארד במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:06.04 דקות, אחרי קיילי מקיואן שקבעה שיא אליפות חדש של 2:03.33 דקות ורגן סמית' (2:04.29 דקות).
קלייר מוניס הייתה זמרת יהודיה צרפתית, שחקנית ולוחמת בתנועת ההתנגדות הצרפתית נגד הנאצים.
ניצולת שואה וחברה בתזמורת הנשים באושוויץ.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הייתה מפיקה של סרטי קולנוע ותוכניות טלוויזיה.
מוניס נולדה ב-10 בפברואר 1922 ברובע העשירי של פריז.
הוריה, אברום (כינוי אלברט) מוניס, נגן כלייזמר ואקורדיון וסוזן אייזנשטיין, במקור מרוסיה, שהיגרו לצרפת בתחילת המאה ה-20. הם ברחו מהפוגרומים האנטישמיים ברוסיה.
הם נישאו ב-7 במאי 1921 ברובע השמונה-עשר של פריז וקיבלו אזרחות צרפתית בשנת 1928 עם שתי בנותיהם.
בני הזוג הקימו חנות רהיטים "Aux Galeries Saint-Maur", שלימים הפכה למפעל לייצור ארונות "Les Meubles Monis".
בשנת 1938 זכתה מוניס בתחרות "Music-Hall des Jeunes", תחרות שאורגנה על ידי הפדרציה הצרפתית של בני נוער קומוניסטים, שהובילה אותה להשתתף עם הקומיקאי פייר דאק בערב הגאלה שהוקדש לנוער.
בנוסף, היא השתתפה בקונצרטים ברדיו, בעיקר בתוכניתו של שארל טרנה עבור תחנת Radio Cité.
היא גם שרה בסרט קולנוע "Je chante" שם גילמה את התפקיד של "קלריטה", קומדיה מוזיקלית שביים ב-1938 כריסטיאן שטנגל בכיכובו של שארל טרנה.
מוניס שרה בקברטים פריזאיים: עם ז'אק פילס בקברט "Chez Elle", ובקברט "La Boîte à Sardines".
היא תוארה כ"זמרת סווינג" והנחתה את ערבי הקברט "או נורמנדי".
היא השתתפה, בערב הגאלה החגיגי של הקברט " À la Cave de la Cloche ".
היא גם השתתפה בתוכנית הקברט "L'Écrin", 19 rue Joubert Paris 9e, עם לאו מרג'אן, ז'קלין פיגו וז'אן סולאר.
מוניס הייתה לוחמת התנגדות בתנועת ההתנגדות הצרפתית ופעלה ברשת הריגול רובין-באקמאסטר שהוקמה על ידי ז'אק וויל והיא הייתה המזכירה שלו.
היא השתמשה במסע ההופעות שלה (סדר שירים ושינויי מילים) כדי ליידע את רשת הריגול שלה.
מוניס נעצרה ב-22 ביוני 1942 בפלאס דו-קומבטא מס' 6 בפריז, ונשלחה לכלא פרנס, ולאחר מכן נכלאה ב-10 בספטמבר 1942 במצודת אאוטון.
היא הכריזה על עצמה שאינה יהודיה וניסתה לשווא להשיג תעודת טבילה קתולית.
ובכל זאת, המנהל החדש של מעמד העם היהודי (תחת הקומיסריון הכללי לשאלה יהיהודית), אמיל בוטמי, דרש את תעודת הלידה של אביה, שלא ניתן היה לספקה.
כתוצאה מכך, מוניס סווגה כ"100% יהודיה", ב-22 בדצמבר 1943. היא נשלחה למחנה הריכוז דרנסי לפני שגורשה לאושוויץ בטרנספורט מס.
66 ב-20 בינואר 1944. היא הייתה בת 21. היא ניצלה מהשמדה לאחר שגויסה לתזמורת הנשים של אושוויץ כזמרת בתזמורת בראשות אלמה רוז'ה.
שם היא פגשה נשים צרפתיות אחרות, כולל הלן רודנר ופאני רובק, שגם היא שרדה.
כל הניצולים הועברו ב-31 באוקטובר 1944 למחנה ברגן-בלזן, לשם הגיעו ב-2 בנובמבר 1944. המחנה שוחרר ב-15 באפריל 1945 על ידי הצבא הבריטי.
מוניס הוחזרה לצרפת במשאית ב-17 במאי 1945 לפריז.
היא השיגה את התעודה שלה במסגרת תנועת ההתנגדות.
ספר מאת פרופסור סוזן איישייד מפרט את מערכות היחסים בין ניצולי התזמורת, כולל הנרטיב של פניה פנלון מ-1976, המנוגד לאלו של ויולט ז'אקו סיברסטין, אניטה לסקר-וולפיש וכן הלנה דוניץ'-ניווינסקה.
מוניס פגשה את צ'ארלס-אנרי קאהן (1915–1999) ב-1945 בעצרת גאוליסטית ונישאה לו ב-1947 ברובע השמיני של פריז.
מנישואים אלה נולדו שני ילדים, אחד מהם היה פיליפ קאהן ב-1952. הם נפרדו ב-1957 והתגרשו ב-1961. מוניס גידלה את בנה פיליפ לבדה.
מוניס המשיכה את הקריירה שלה ככנרת וכזמרת (קלאסית, כלייזמר וג'אז) וקיבלה לעיתים קרובות את חבריה מהרזיסטנס ונגנים סביב הפסנתר המשפחתי.
היא שיחקה עם לואיס מריאנו ב-1948 באופרטה Andalousie מאת פרנסיס לופז, וביצעה את התפקיד שוב ב-1949 וב-1950 בליון.
לאחר מספר נסיעות לקנדה וארצות הברית, היא פנתה להפקת סדרות טלוויזיה כמו L'Inspecteur Leclerc ב-1962, ואז Les Aventures de Robinson Crusoé ב-1964–1965, Trois chambres à Manhattan של מרסל קרנה ב-1965. לאחר מכן הפכה מוניס למפיקה בערוץ ORTF וברדיו צרפת.
מוניס נפגעה ממכונית מול חנות הוריה ברחוב 11 Rue du Faubourg du Temple, ברובע האחד עשר של פריז.
היא מתה כמה ימים לאחר מכן כתוצאה מתאונה זו, ב-25 באוקטובר 1967 בביתה ברובע השישה-עשר של פריז.
היא נקברה ב-27 באוקטובר 1967 בבית הקברות באנייה בפריז.
המילים "Mort pour la France" נוספו לתעודת הפטירה שלה בשנת 1977.
קלייר קיגן היא סופרת אירית המתמחה בכתיבת סיפורים קצרים.
סיפוריה פורסמו ב-"הניו יורקר", "גרנטה" וב-"The Paris Review".
נכון לאוגוסט 2023 פרסמה 4 ספרים; 3 מהם תורגמו לעברית וזכו לביקורת חיובית.
קיגן נולדה במחוז וויקלו באירלנד, בת צעירה במשפחה קתולית מרובת ילדים.
בגיל 17 נסעה לניו אורלינס, לואיזיאנה ולמדה אנגלית ומדעי המדינה באוניברסיטת לויולה.
היא חזרה לאירלנד ב-1992, ולאחר מכן עברה לקרדיף, ויילס, שם סיימה תואר שני בכתיבה יצירתית ולימדה סטודנטים לתואר ראשון באוניברסיטת ויילס.
בהמשך קיבלה תואר M.Phil בטריניטי קולג' בדבלין.
אוסף הסיפורים הקצרים הראשון של קיגן, "אנטארקטיקה" יצא לאור ב-1999. הספר זכה בפרס רוני לספרות אירית ובפרס ויליאם טרבור.
הספר ראה אור בעברית בהוצאת הוצאת תשע נשמות.
ב-2007 התפרסם אוסף הסיפורים השני שלה, "ללכת בשדות הכחולים", וב-2010 פרסמה קיגן את הנובלה "Foster" (בעברית: אומנה).
הנובלה זכתה בפרס הסיפור הקצר של Davy Byrnes לשנת 2009, הופיעה בגיליון של "הניו יורקר", עובדה לסרט ויצא לאקרנים בשם "הנערה השקטה" במאי 2022. הסרט היה מועמד לאוסקר בקטגוריית הסרט הזר.
ב-2015 יצא לאור בעברית הספר "ללכת בשדות הכחולים", שכולל את הנובלה Foster ושלושה סיפורים קצרים שנכללו במקור בספר "ללכת בשדות הכחולים".
הספר פורסם בהוצאת זיקית.בסוף 2021 פרסמה קיגן נובלה בשם "דברים קטנים כאלה", המתרחשת באירלנד באמצע שנות ה-80. ברקע הסיפור נמצאות נערות ונשים צעירות המוחזקות בניגוד לרצונן במנזר בקצה עיירה קטנה, בעוד אנשי העיירה בוחרים להתעלם מהמתרחש.
הספר נכנס לרשימה הקצרה של פרס הבוקר לשנת 2022 - הספר הקצר ביותר שזכה בפרס זה.
בינואר 2024 יצא הספר לאור בעברית בהוצאת אחוזת בית בתרגומו של יותם בנשלום, וזכה לשבחי הביקורת בישראל.
הספר תורגם ליותר מעשרים שפות, ועובד בראשית 2024 לסרט בהפקת מאט דיימון ובן אפלק ובכיכובו של קיליאן מרפי.
הסרט הוקרן בפתיחה של פסטיבל הקולנוע של ברלין ב-2024, והשחקנית אמילי ווטסון, המשחקת את אם המנזר, זכתה בפרס הופעת המשנה הטובה ביותר על תפקידה.