tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הם טענו כי מדובר בהפרת סימן מסחרי ודרשו את הדומיין לעצמם.
המשפט החל בשנת 1999 ונמשך כ-8 שנים, כאשר במהלכן ניסאן היפנית ניסתה להפעיל לחץ על עוזי ניסן לוותר על הדומיין.
עם זאת, בית המשפט קבע שהדומיין נרשם כחוק, ושמאחר שזהו שמו של עוזי ניסן ושל החברה שבבעלותו, הוא לא מחויב להעביר אותו.
יחד עם זאת, ניסאן מוטור הצליחה למנוע ממנו להשתמש בדומיין לצרכים מסחריים הקשורים למכוניות, דבר שפגע ביכולת שלו למנף את האתר כלכלית.
עוזי ניסן לא איבד את הדומיין, אך האתר הוגבל בתכנים שאפשר להכניס אליו.
המקרה הפך לתקדימי בתחום חוקי האינטרנט והגנת הדומיינים.
המאבק של הניסנים הפך לאחד מהמקרים הידועים ביותר במלחמות על שמות דומיינים באינטרנט, והוא נחשב עד היום לסיפור על כוחן של תאגידים גדולים מול בעלי עסקים קטנים.
עוזי מנור (נולד ב-27 באפריל 1943) הוא דיפלומט ישראלי ששירת במשרד החוץ הישראלי למעלה מארבעה עשורים, ובין היתר כיהן כשגריר ישראל בתאילנד וקוריאה הדרומית.
עוזי מנור (נולד כעוזי לינק) גדל בחיפה כבן למשפחת עולים מרוסיה.
אבותיו התיישבו בארץ ישראל בראשית המאה ה-20, והוא נצר לדור השני של עולי העלייה השלישית.
את חינוכו התיכוני רכש בבית הספר הריאלי העברי בחיפה, מוסד חינוכי שטיפח ערכים של ציונות מעשית ואחריות חברתית.
בתקופת לימודיו הצטרף לתנועת הצופים, שם עוצבה תפיסת עולמו בנושא תרומה למדינה והשקפתו כי "באמצעות הסברה נכונה אפשר להביא את ישראל לתודעת ארצות העולם".
גישה זו תתווה בהמשך את דרכו המקצועית.
לאחר שירות צבאי ביחידת המיעוטים של צה"ל – יחידה ייחודית שפעלה לגיוס מתנדבים מקרב האוכלוסיות הערביות והדרוזיות – פנה ללימודי מדעי המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים.
את התואר הראשון השלים בהצטיינות, ובהמשך רכש תואר שני ביחסים בינלאומיים.
מנור הצטרף לשורות משרד החוץ הישראלי בשנת 1962, בתפקיד פקידותי זוטר.
במקביל ללימודיו האקדמיים, עבר קורס צוערים ייעודי שהכשירו לתפקידי שדה דיפלומטיים.
עד מהרה בלט בכישוריו הלשוניים – שליטה בעברית תקנית, אנגלית צחה וידע בסיסי בערבית – שסייעו לו בתפקידיו הראשונים.
שליחות ראשונה בציילון (סרי לנקה)
בגיל 26 נבחר לשליחות הדיפלומטית הראשונה כמזכיר שני בקולומבו, בירת ציילון (כיום סרי לנקה).
במהלך ההכנות לשליחות שינה את שם משפחתו מלינק למנור, בהתאם לנוהג באותה עת לעברת שמות דיפלומטים.
בציילון, שימש מנור כסגן ראש הנציגות בקולומבו.
רעייתו, נעמי, עבדה במשרה חלקית בשגרירות.
החיים החברתיים התנהלו בעיקר במסגרת הסגל הדיפלומטי הזר.
ביולי 1970, כשנה וחצי לאחר הגעתם, גורשה המשפחה מציילון עקב ניתוק היחסים הדיפלומטיים עם ישראל על ידי מנהיגת האופוזיציה שנבחרה לראשות הממשלה, סירימאבו בנדרנאיקה.
שליחות שנייה בקוריאה הדרומית (סיאול)
ביולי 1970 עברה משפחת מנור לסיאול, בירת קוריאה הדרומית.
מנור שימש כסגן השגריר והרבה להרצות באוניברסיטאות ובקרב קהילות נוצריות כדי לקדם את ההסברה הישראלית.
הוא הדגיש כי פעילות הסברה בונה תשתית של אהדה לאורך זמן.
המשפחה שבה לישראל ב-1974 לאחר ארבע שנות שירות בקוריאה הדרומית.
עם שובם לירושלים, משליחות בקוריאה הדרומית, הוצב מנור באגף הארגונים הבינלאומיים, שהיה אחראי על ייצוג ישראל באו"ם.
לאחר חמש שנים, מונה למזכיר ראשון בז'נבה, שווייץ.
נעמי לימדה עברית בקהילה הרפורמית ובבית ספר יהודי נוסף בז'נבה.
שליחות רביעית בארצות הברית (ניו יורק)
ב-1982, לאחר ארבע שנים בז'נבה, טסה משפחת מנור לשליחות בניו יורק שם מונה מנור לנספח העיתונות בקונסוליה.
בתפקיד זה יצר קשרים עם כלי תקשורת מובילים והעביר הודעות שתמכו במדיניות ישראל.
המשפחה חזרה לישראל בשנת 1984, לתקופה של שבע שנים, במהלכן שימש מנור כמנהל באגף הארגונים הבינלאומיים.
בשנת 1991, מונה מנור לשגריר ישראל בתאילנד, תפקיד שנחשב לשיא מקצועי עבורו.
היכרותו המעמיקה עם מנטליות מזרח אסיה וניסיונו הקודם בציילון ובקוריאה הדרומית סייעו במינויו.
כדמות דיפלומטית בכירה, היה מנור יעד לארגוני טרור.
במרץ 1994, התגלתה משאית תופת בסמוך לבניין השגרירות הישראלית בבנגקוק, אשר לא התפוצצה בנס.
אחת מתרומותיו המשמעותיות ביותר בתאילנד הייתה פתיחת קו אל על בין תל אביב לבנגקוק בדצמבר 1994, למרות התנגדות ראשונית של הממשל התאילנדי שחשש מטרור.
שליחות שישית בקוריאה הדרומית (סיאול)
ב-1995 שבה המשפחה לישראל משליחותה בתאילנד, ובשנת 2001 שבה המשפחה לקוריאה הדרומית כאשר מנור מונה לשגריר.
במהלך שליחות זו, נחתם הסכם בין ממשלות ישראל וקוריאה לחיזוק קשרי הידידות ושיתוף הפעולה בתחום ההובלה הימית.
כהונתו נמשכה 4 שנים ובשנת 2005 שבה המשפחה ארצה.
לאחר שובו מהשליחות בקוריאה הדרומית, שימש מנור כשגריר מחליף לפרקי זמן קצרים בהונגקוק ובגואטמאלה.
ב-2009 יצא מנור לגמלאות, ועבר להתגורר ברעננה כדי להיות סמוך לבניו הגרים באזור השרון.
מנור משמש ככתב בעיתון כיוון חדש רעננה, מתנדב בביטוח הלאומי בכפר סבא, ומשמש כמורה מתנדב לתלמידי חטיבה הזקוקים לסיוע לימודי.
בתקופת השירות בציילון נולד בנם הבכור, אריאל.
ב-1971, בתקופת השירות בקוריאה, נולד בנם השני, יוחאי.
בתקופת הביניים בירושלים נולד בנם השלישי, דוידי.
עָזְנִיָּה שחורה (שם מדעי: Aegypius monachus) היא דורס היום הגדול ביותר בישראל.
זהו מין יחיד בסוג הנקרא באותו שם.
העוזנייה השחורה נפוצה לרוחב דרום אירופה ואסיה מספרד ועד יפן, אך נמצאת בסכנת הכחדה בחלק האירופי של תפוצתה.
תוחלת החיים המרבית של המין היא 39 שנים.
בישראל נכחדה כמקננת, אך התצפיות בה מתרבות עם השנים, וכיום היא חולפת וחורפת נדירה אך קבועה בגולן, בגליל, בנגב, ובערבה.
שם הסוג Aegypius מגיע ממילה יוונית (αἰγυπιός) לנשר או לעוף דומה; איליאנוס מתאר את aegypius כ"אמצע הדרך בין נשר (gyps) לעיט".
חלק מהחוקרים חשבו כי זה תיאור טוב של פרס; אחרים לא.
כיום aegypius הוא האפונים של המין, בלא תלות לייחוס האמיתי מיוונית עתיקה.
שם המין הספציפי monachus מגיע מהמילה הלטינית ל-Monk, נזיר, ומתייחס לראש הקירח ולעטרת נוצות הצוואר המזכירה ברדס נזירים.
השם העממי האנגלי 'black vulture' מתייחס לצבע הנוצות, ואילו 'Cinereous vulture' (Cinereous מלטינית cineraceus, בצבע אפר; חיוור, אפור-לבנבן) היה ניסיון מכוון לשנות את שמו לשם חדש הנבדל מהאורובו השחור האמריקאי (גם כן 'black vulture' באנגלית).
השם המקראי – "עוזנייה", כפי שמתרגם ראב"ע: "כי מן העוז בא שמה" (כוחה הרב במקורה העצום, באמצעותו יכולה למשוך עגל).
העוזנייה השחורה היא מין יחיד בסוגה וגם מונוטיפית, כלומר לא תוארו במין תת-מינים מובחנים.
העוזנייה השחורה היא עוף דורס ענק, הגדולה מבין דורסי היום (לאחר פיצול הקונדוראים).
אורך גופה של העוזנייה השחורה נע בין 98 ל-120 סנטימטרים ומוטת כנפיה בין 250 ל-310 סנטימטרים.
משקל זה מציב אותה בין העופות המעופפים הכבדים ביותר.
בשונה מרוב הדורסים, גודלם הממוצע של זכרי העוזנייה חופף באופן נרחב לזה של הנקבות, אם כי לרוב הנקבות עשויות להיות מעט כבדות יותר.
על-אף שהשונות הגנטית מוגבלת במין, גודל הגוף הממוצע גדל אצל פרטים ממערב למזרח תחום התפוצה בהתבסס על מדידות סטנדרטיות, כאשר העוזניות מדרום-מערב אירופה (ספרד ודרום צרפת) קטנות בממוצע בכ-10% מאלו ממרכז אסיה (מנצ'וריה, מונגוליה וצפון סין).
המקור המסיבי של העוזנייה הוא מהגדולים מבין הדורסים, דבר הבולט עוד יותר בשל גולגולת קטנה יחסית, ואורך החלק החשוף שלו כ-8–9 ס"מ.
ניוציה של העוזנייה השחורה כהה באופן בולט, כאשר כל גופה בגווני חום כהה למעט ראש בהיר אצל פרטים בוגרים.
הראש מכוסה בפלומת נוצות עדינה, דבר המבדיל אותה מעוזניית הנגב הקרובה אליה.
עור הראש והצוואר בצבע אפור-כחלחל, עם גוון לבנבן בהיר יותר מעל העין.
לבוגרים יש עיניים חומות, דונגית האף סגלגלה, המקור כחול-אפור, והרגליים בצבע אפור-כחלחל בהיר.
ממרחק, פרטים בתעופה יכולים להיראות שחורים לגמרי.
לצעירים ניצוי כהה יותר, והם חסרים את כתמי הראש הבהירים של הבוגרים.
הכנפיים הרחבות, בעלי שפת זרימה משוננת המקנה להן מראה "דמוי מסור", מוחזקות ישרות או מקושתות מעט במעוף.
המעוף איטי ודואה, עם מעט חבטות כנף כבדות ועמוקות.
השילוב של גודל עצום וצבע כהה הופך את העוזנייה השחורה לקלה יחסית לזיהוי, במיוחד למול דורסים קטנים יותר.
המין בעל המראה הדומה ביותר, עוזניית הנגב, נבדלת בראשה החשוף והורדרד ובניצוי המנוגד.
אצל האחרונה, המעטה הרגליים והבטן כמעט לבנבנים אצל בוגרים.
כל מיני הנשר נבדלים בכך שהם בעלי ניצוי בהיר יותר, לעיתים קרובות מפוספס, עם אברות ראשוניות בולטות המעניקות לכנפיים רוחב פחות אחיד.
עם זאת, במהלך עונת הרבייה, העוזנייה משמיעה גניחות, שריקות, נהנות, רעשים חדים חזקים ויללות נרגנות.
היא גם משמיעה קרקורים, שריקות ונהמות בהתקבצויות סביב פגרים.
כאשר היא מופרעת ממנוחה, העוזנייה משמיעה נהמות, "קוקוקוקו" עולה, "גיגיגי" מחודד ו"גלי-גלי-גלי" גבוה.
במהלך ההזדווגות, הן הזכר והן הנקבה משמיעים קולות שריקה.
הגוזלים בקן משמיעים "ביפ" גבוה וקרקור גרוני "ג'ה-ג'י-ג'י" כדי להביע אי נוחות.
במהלך התגוננות, הגוזל משמיע קולות נשיפה.
העוזנייה השחורה היא מין אירו-אסיאתי.
גבול תפוצתה המערבי מגיע לספרד ופורטוגל, עם אוכלוסייה שהושבה מחדש בדרום צרפת.
היא מצויה באופן לא רציף ביוון, טורקיה ובמרכז המזרח התיכון.
תפוצתה ממשיכה דרך אפגניסטן מזרחה לצפון הודו עד לגבולותיה המזרחיים במרכז אסיה, שם היא מצויה בצפון מנצ'וריה, מונגוליה וחצי האי הקוריאני.
הטווח שלה מקוטע במיוחד בחלק האירופי שלו.
לרוב היא יציבה, למעט חלקים מסוימים בתפוצתה בהם חורפים קשים גורמים לנדידה מוגבלת, בעיקר בגובה, ולנדידת צעירים בהגיעם לבגרות מינית.
בגבולות המזרחיים של תפוצתה, עוזניות מהקצה הצפוני ביותר עשויות לנדוד מטה לדרום קוריאה ולסין.
נדידה מוגבלת דווחה גם במזרח התיכון אך לא באופן נפוץ.
דורס זה חובב אזורים הרריים וגבעיים, ומעדיף במיוחד בתי גידול פתוחים למחצה ויבשים, כמו כרי דשא בגובה רב בחלק גדול מהתפוצה.
היא מקננת לרוב ליד קו העצים בהרים.
העוזניות חיות לרוב באזורים לא מופרעים ומרוחקים עם הפרעה אנושית מוגבלת.
הן מחפשות פגרים על פני סוגים שונים של שטח, כולל ערבות, אדמות עשב אחרות, חורשות פתוחות, לאורך בתי גידול של גדות ואדיות או אזורים תלולים בבתי גידול הרריים.
בתפוצתן האירופית הנוכחית ודרך הקווקז והמזרח התיכון, העוזניות השחורות נמצאות ברום של בין 100 ל-2,000 מטר מעל פני הים, בעוד שבתפוצתן באסיה, הם נמצאים בדרך כלל בגובה גבוה יותר.
תועדו שני סוגי בתי גידול מועדפים על המינים בסין ובטיבט: חלק מהעוזניות באזורים אלה חיות ביערות הרריים ובשטחים שיחיים מ-800 עד 3,800 מטר, בעוד שאחרות העדיפו כרי דשא אלפיניים צחיחים או צחיחים למחצה בגובה של 3,800 עד 4,500 מטר.
מין זה יכול לעוף בגובה רב מאוד; עוזנייה שחורה אחת נצפה בגובה של 6,970 מטר על הר האוורסט.
היא בעלת תת-יחידת המוגלובין אלפאD מיוחדת בעלת זיקה גבוהה לחמצן המאפשרת לה לקלוט חמצן ביעילות למרות הלחץ החלקי הנמוך בטרופוספירה העליונה.
פרטים צעירים ותת-בוגרים, במיוחד אלו מהחלקים הצפוניים של תחום התפוצה, עשויים לנוע מרחקים גדולים על פני בתי גידול פתוחים-יבשים לא מפותחים בתגובה לירידת שלג או טמפרטורות קיץ גבוהות.
החוקר והאורניתולוג טריסטראם העיד על קינונים של העוזנייה השחורה במצוקי הארבל, בסמוך לכנרת.
כיום היא איננה מקננת בישראל, והיא נכחדה כדוגרת בארץ.
היא מזדמנת נדירה בחורף בדרום הגולן ובחבל המדברי, ומקייצת נדירה מאוד.
נצפתה לרוב בסמוך לנשרים, והאתר המומלץ לצפות בה הוא גמלא..
העוזנייה השחורה היא מין בודד לרוב, הנצפית לבדה או בזוגות בתדירות גבוהה הרבה יותר מרוב נשרי העולם הישן.
עם זאת, קבוצות קטנות עשויות להתקבץ סביב פגרים גדולים או בתחנות האכלה.
קבוצות אלו עשויות להכיל באופן נדיר עד 12–20 פרטים, אך ישנן כמה תצפיות ישנות יותר של עד 30 או 40.
באירופה, העוזנייה השחורה שבה לשטחי הקינון בינואר או בפברואר.
בספרד ובאלג'יריה היא מתחילה לקנן בפברואר במרץ, בחצי האי קרים בתחילת מרץ, בצפון-מערב הודו בפברואר או באפריל, בצפון-מזרח הודו בינואר, ובטורקסטן בינואר.
הן מקננות במושבות רופפות, כאשר רק באורח נדיר קינים מוקמים באותו עץ או תצורת סלע, בניגוד למיני נשרים אחרים שלעיתים קרובות מקננים במושבות צפופות יותר.
בספרד, קינים נמצאו במרחק של 300 מטר עד 2 ק"מ זה מזה.
שטחי הקינון של העוזנייה מצויים בהרים גבוהים וביערות גדולים, והיא בונה את קינה בעצים או מדי פעם על מדפי צוקים.
עונת הקינון נמשכת מפברואר עד ספטמבר או אוקטובר.
מצג החיזור הנפוץ ביותר מורכב מתנועות תעופה סינכרוניות בזוגות.
עם זאת, משחקי תעופה בין זוגות לצעירים אינם יוצאי דופן, בהם העוזניות משלבות טפרים ומסתחררות מטה בשמים.
העוזניות משתמשות במקלות ובזרדים כחומרי בנייה לקן, ושני בני-הזוג משתתפים בכל שלבי גידול הצעירים.
גודל הקן הענק מגיע לרוחב של 1.45–2 מטר, ולעומק של 1–3 מטר.
הקן הולך וגדל כשזוג משתמש בו שוב ושוב במהלך השנים, ולעיתים קרובות הוא מעוטר בצואה ובעורות של בעלי חיים.
הקינים יכולים להיות מוקמים בגובה של 1.5–12 מטר בעצים גדולים כמו אלון, ערער, אגס בר, עצי שקד או אורן.
רוב עצי הקינון מצויים לאורך צוקים.
במקרים בודדים תועדו עוזניות מקננות ישירות על צוקים.
קן מצוקי אחד מילא לחלוטין מדף סלע ברוחב 3.63 מטר ועומק של 2.5 מטר.
התטולה מכילה לרוב רק ביצה בודדת, אם כי שתי ביצים עשויות להיות מוטלות באורח חריג.
לביצים יש צבע בסיס לבן או צהבהב חיוור, ולעיתים קרובות הן מכוסות סימונים אדמדמים, סגולים או חומים-אדומים, כשהן מנוקדות כמעט כמו ביצי בז.
תקופת הדגירה נעה בין 50 ל-62 ימים, בממוצע 50–56 ימים, והבקיעה מתרחשת באפריל או מאי באירופה.
הגוזלים מכוסים בפלומה בגווני אפרפר-לבן עד אפור-חום שהופכת בהירה יותר עם הגיל.
נוצות התעופה הראשונות מתחילות לצמוח מאותם שקעים כמו הפלומה כשהגוזל בן כ-30 יום' ומכסות את הפלומה לחלוטין עד גיל 60 יום.
ההורים מאכילים את הצעירים על-ידי מזון מעוכל למחצה, ולפי הדיווחים קן פעיל מפתח ריח רע מאוד.
משקלם של גוזלים במונגוליה נמדד החל מ-2 ק"ג בלבד כשהם בני חודש בתחילת יוני, ועלה למעט יותר מהוריהם עד כמעט 16 ק"ג; זמן קצר לפני פריחתם מהקן בתחילת הסתיו.
הפריחה מהקן מתרחשת כאשר הגוזלים בני 104–120 ימים, אם כי הם ממשיכים להיות תלויים בהוריהם למשך כחודשיים נוספים.
מעקב באמצעות משדרי רדיו-לווייניים מרמז כי גיל העצמאות של צעירים מהוריהם מגיע 5.7–7 חודשים לאחר הבקיעה, כלומר כחודשיים–שלושה לאחר עזיבת הקן.
כמו כל הנשרים, העוזנייה השחורה אוכלת בעיקר נבלות.
העוזנייה ניזונה מנבלות כמעט מכל סוג, מהיונקים הגדולים ביותר הזמינים לה ועד לדגים וזוחלים.
בטיבט, פגרים הנאכלים בדרך-כלל יכולים לכלול גם יאקים פראיים וגם יאקים מבויתים (Bos mutus ו-Bos grunniens), באראלים, צבאים טיבטים (Pseudois nayaur), קיאנגים (Equus kiang), ארנבות צמריות (Lepus oiostolus), מרמיטות ההימלאיה (Marmota himalayana), כבשים מבויתות (Ovis aries), ואפילו בני אדם, בעיקר כאלו שעברו קבורת שמיים.
על-פי תצפיות ממונגוליה, מרמיטות מונגוליות (Marmota sibirica) היוו את המרכיב הגדול ביותר בתזונתן, אם כי מין זה נמצא כעת בסכנת הכחדה מכיוון שהוא מהווה מרכיב מועדף בתזונתם של אנשים מקומיים; ובנוסף טרף בר מגוון, החל משועל קורסאקי (Vulpes corsac) ועד כבש ארגאלי (Ovis ammon), עשויים להיות כלולים בתזונת העוזניות במונגוליה.
היסטורית, עוזניות שחורות בחצי האי האיברי ניזונו בעיקר מגופות של ארנבות אירופיות (Oryctolagus cuniculus), אך מכיוון שדלקת ריאות דימומית ויראלית (VHP) השמידה את אוכלוסיית הארנבים שבעבר הייתה משגשגת שם, העוזניות מסתמכות כעת על נבלות כבשים ביתיות, בתוספת חזירים מבויתים (Sus scrofa domesticus) ואיילים.
בטורקיה, התזונה המועדפת כללה כבשים ארגאלים (92 פגרים), חזיר בר (Sus scrofa) (53 פריטים), תרנגולות בית (Gallus gallus domesticus) (27 פריטים), זאבים מצויים (13 פריטים) ושועלים מצויים (Vulpes vulpes) (13 פריטים).
באופן חריג, כמות גדולה של חומר צמחי נמצאה בצנפות מטורקיה, בעיקר אצטרובלים.
מבין הנשרים בתפוצתה, העוזנייה השחורה מצוידת בצורה הטובה ביותר לקריעת עורות פגרים קשיחים הודות למקור החזק שלה.
מקורה מסוגל אפילו לשבור עצמות, כמו צלעות, כדי להשיג גישה לבשר של בעלי חיים גדולים.
היא דומיננטית על פני אוכלי נבלות אחרים בתפוצתה, אפילו על פני נשרים גדולים אחרים כמו מיני הנשר, פרסים או טורפי קרקע נועזים כמו שועלים.
בעוד מיני הנשר רועשים, צווחים ומעופפים מסביב לפגר, העוזניות השחורות הדוממות יותר ירחיקו אותם עד שהן יהיו מרוצות וישבעו בעצמן.
סדרת תמונות שצולמו לאחרונה מציגות עוזנייה שחורה התוקפת נשר מקראי בהימלאיה במעוף מסיבות לא ידועות, למרות שהנשר לא נפצע קשה.
עוזניות מרבות להציק לעיטי ערבות (Aquila nipalensis), שני המינים נמשכים לאותו טרף ונבלה בזמן החורף באסיה.
מעשה חומסנות נדיר ומוצלח על עוזנייה צולם בקוריאה, כאשר עיטם שטלר (Haliaeetus pelagicus) גנב ממנה מזון.
קרובת משפחתה החיה הקרובה אליה ביותר היא ככל הנראה עוזניית הנגב, שצדה טרף חי מדי פעם; בדומה אליה, גם העוזנייה השחורה תועדה צדה גם טרף חי.
בעלי-חיים שלפי הדיווחים ניצודו על-ידי עוזניות שחורות כוללים עגלים של יאקים ובקר הבית (Bos primigenius taurus), חזרזירים, טלאים וגורי כלבים (Canis lupus familiaris), שועלים, טלאים של כבשי בר, ובנוסף גם גוזלים ופרחונים של עופות גדולים כמו אווזים, ברבורים ופסיונים, מכרסמים שונים ולעיתים רחוקות גם דו-חיים וזוחלים.
מין זה צד גם צבים (שסביר להניח שהעוזניות יהרגו על ידי נשיאה במעוף והפלה על סלעים כדי לחדור לשריון) ולטאות.
למרות שרק לעיתים נדירות תועדו עוזניות בציד של פרסתנים, עוזניות שחורות תועדו כשהן עפות נמוך סביב עדרים וניזונים מפרסתני בר שנהרגו לאחרונה, ככל הנראה על ידן.
עיקר הציד הוא של טלאים או עגלים טריים, במיוחד חולים.
למרות שבדרך כלל הן לא נחשבות כאיום על כבשי בית בריאים, אושרה טריפה נדירה של כבשים בריאים לכאורה.
מינים נוספים שמוערך כי הם ניצודים על ידי עוזניות שחורות כוללים כבשים ארגאלים, סאיגות (Saiga tatarica), צבאים מונגולים (Procapra gutturosa) ואנטילופה טיבטית (Pantholops hodgsoni).
בקוריאה הדרומית תועד מקרה חריג של קניבליזם: שלוש עוזניות שחורות נצפו מצמידות עוזנייה נוספת לקרקע ומנקרות אותה, כשהאחרונה קוראת בכנפיים פרושות ומתהפכת על הקרקע; לאחר 20 דקות, התנועות והקריאות פסקו, ולפחות תשע עוזניות נצפו ניזונות מזו שמתה.
אוכלוסיית העוזנייה השחורה הדלדלה ברוב תחום תפוצתה ב-200 השנים האחרונות, בין השאר עקב הרעלות על ידי אכילת פיתיון מורעל שהונח על-מנת להרוג כלבים וטורפים אחרים, ותקני היגיינה גבוהים יותר המפחיתים את כמות הנבלות הזמינות; כרגע המין מסווג במצב שימור של קרוב לסיכון.
נשרים מכל המינים, על-אף שאינם מהווים מטרה בפני עצמם להרעלות, עלולים ליפול לירי על-ידי מקומיים.
לכידה וציד של עוזניות שחורות נפוצה במיוחד בסין וברוסיה, למרות שלכידה למטרות ציד ספורטיבי ידועה גם בארמניה, וכנראה במדינות אחרות בקווקז.
איום גדול אף-יותר על מין חובב שממות זה הוא פיתוח והרס של בתי גידול.
קינים, הממוקמים לעיתים די נמוך בעצים, הם קלים יחסית לגישה ולכן היסטורית היו פגיעים על ידי אספני ביצים ועצי הסקה באופן קבוע.
הירידה הגדולה ביותר נצפתה בחלק המערבי של תחום תפוצתה, עם הכחדה במדינות רבות באירופה (צרפת, איטליה, אוסטריה, פולין, סלובקיה, אלבניה, מולדובה, ורומניה) וכל טווח הרבייה שלה בצפון-מערב אפריקה (מרוקו ואלג'יריה).
טורקיה מחזיקה באוכלוסייה השנייה בגודלה של מין זה במערב הפלארקטי.
למרות צוואר הבקבוק הדמוגרפי האחרון, אוכלוסייה זו שמרה על רמות מתונות של מגוון גנטי, ללא מבנה גנטי משמעותי המעיד על כך שמדובר במטא-אוכלוסייה אחת המחוברת על ידי פיזור תכוף.
לאחרונה, מערכות הגנה והאכלה מכוונות אפשרו התאוששויות מקומיות במספרים, במיוחד בספרד; שם גדלה האוכלוסייה לכ-1,000 זוגות עד 1992 לאחר צניחה מוקדמת יותר לכ-200 זוגות ב-1970. מושבה זו הרחיבה כעת את שטחי הגידול שלה גם לפורטוגל.
במקומות אחרים באירופה, מספרים קטנים מאוד אך הולכים וגדלים מקננים בבולגריה וביוון, ותוכנית השבה לטבע מתנהלת בצרפת.
מגמות באוכלוסיות הקטנות באוקראינה (קרים) וברוסיה האירופית, ובאוכלוסיות אסייתיות, אינן מתועדות דיין.
בברית המועצות לשעבר היא עדיין מאוימת על ידי לכידות בלתי-חוקיות עבור גני חיות, ובטיבט על ידי הרעלות מכרסמים.
היא מזדמנת קבועה במספרים קטנים בחורף באזורי החוף של פקיסטן.
אומדן האוכלוסייה העולמית העדכני ביותר עבור העוזנייה השחורה לפי BirdLife International הוא 7,400–11,400 זוגות, מה שמתרגם בערך לכ-25,200–34,200 פרטים בוגרים (כולל פרטים לא מקננים).
עָזְנִיַּת הַנֶּגֶב (שם מדעי: Torgos tracheliotus) היא מין דורס גדול בן למשפחת הנציים בסדרת דורסי יום והמין היחיד בסוגו.
העוזנייה דומה במראה לנשר אך גדולה ממנו בהרבה ובעלת מקור חזק וקשה יותר.
צבעה חום כהה, צווארה וראשה קירחים וורודים עם לחיים כחולות ומקור גדול ואפור.
הרגליים חזקות ויציבות והחזה ואזור השת לבנים.
אורכה של העוזנייה 98–112 ס"מ בממוצע, מוטת כנפיה 2.5–2.8 מטרים ומשקלה 6.5–9 ק"ג בקירוב, מה שהופך אותה לאחד הדורסים הגדולים ביותר והגדולה מבין נשרי העולם הישן.
היא גדולה ותוקפנית ביותר כשהיא מוצאת פגר ולרוב שאר החיות מפנות לה את הנבלה.
לעוזניית הנגב מקור גדול וחזק המסוגל לקרוע מחיות בעלות עור עבה, כדוגמת פיל, גמל ופרה, את עורן החזק.
עוזניית הנגב אוכלת עור, בשר ועצמות.
את השערות היא מקיאה בגושי צנפות.
קינה של עוזניית הנגב בנוי על צמרות עצים (בעיקר שיטה) מזרדים ומענפים גדולים.
הוא מרופד בעשב, שערות וענפים דקיקים.
הגוזל בוקע באביב, לאחר 55 ימי דגירה.
בשבועיים הראשונים לחייו הוא מקבל בשר מעוכל למחצה ולאחר מכן הוא מקבל אותו בחלקים שלמים.
בגיל 4 חודשים הוא עוזב את הקן.
גיל הרבייה הוא בדרך כלל שש שנים.
עוזנייה הנגב נפוצה בעיקר בערבות העשב של אפריקה ובעבר היה הנגב תחום גבולה הצפוני.
העוזנייה הייתה העוף הדורס הגדול ביותר שקינן בישראל, עד שנכחדה כמקננת בארץ.
בניגוד לנשר המקראי אין עוזניית הנגב מקננת במושבות, ומשום שמרחב המחיה שלה הוא עצום ממדים, הנגב היה מסוגל להכיל רק זוגות מעטים, עד שגם אלה נכחדו בגלל הרעלה משנית, התחשמלות, מחסור במזון, הפרעה אנושית באזור הקינון, ציד והברחה של גוזלים.
ב-3 באפריל 2022 פרסמה רשות הטבע והגנים על בקיעת גוזל של עוזניית הנגב, גוזל ראשון מאז 1994.
ב–12 במאי 2025 נצפתה העזנייה באזור עין עבדת שבנגב, לאחר קרוב לחמש שנים שלא נראתה בישראל.
עֻזִּיָּהוּ או עֲזַרְיָהוּ (באכדית: az-ri-ya-ú או az-ri-ya-a-ú) היה מלך יהודה, בנו של אמציה, שימש כעוצר בשנים 785 לפנה"ס עד 769 לפנה"ס, וכמלך בשנים 769 לפנה"ס עד 733 לפנה"ס.
כמעט כל המידע המקראי על מלכותו מגיע מספר דברי הימים.
עזיהו הוא חלק מרשימה בת 53 דמויות מקראיות, שאושרו במחקר מבחינה ארכאולוגית כדמויות היסטוריות.
עוזיהו עלה בגיל 16 לכס המלוכה, ומלך 52 שנה.
בחלק מהתקופה הזאת מלכו בנו יותם ונכדו אחז, כעוצרים.
ההכתרה נעשתה על ידי "כל עם יהודה": .
ספר מלכים עובר על תקופת שלטונו הארוכה של עוזיהו בשתיקה כמעט מוחלטת:
ספר דברי הימים מוסיף כנגד זאת פרטים נוספים על פעולותיו של עוזיהו (להלן).
ספר מלכים מספר רק על כיבוש אילת שבראש מפרץ אילת, ובנייתה.
ספר דברי הימים מוסיף על כך את הפרטים הבאים:
עוזיהו בנה את אילת, אותה יש לזהות עם תל אל-חלייפה שעל הגדה הצפונית של מפרץ אילת, בין עקבה לאילת.
השרידים במקום מעידים שבאתר זה ניצבה מצודה או אכסניה מבוצרת ששמרה על צומת הדרכים החשוב מפני תוקפים מחצי האי ערב ומסיני, מהרי אדום ומן הערבה.
המצודה של עין חצבה הוקמה במרכז הערבה, משום שמיקום זה הבטיח כנראה את השליטה על הדרכים משני צדי המפרץ המזרחי, מצד שבטים בנגב ובסיני.
ייתכן שיש ליחס לעוזיהו גם הקמת מצודה בקדש-ברנע.
קדש שימשה פרשת דרכים חשובה, והשליטה בה הבטיחה פיקוח על תנועת השיירות - הן השיירות מערב לחוף פלשת, והן אלה שבין מצרים לארץ ישראל.
מצודת אילת שמרה כנראה גם על דרכי המסחר בין מצרים לאדום, דרכים שלא עברו דרך קדש ברנע.
פיקוח זה הביא לכך שעוזיהו שלט על הערבים והמעונים.
המעונים היו שבט ערבי שישב בצפון סיני ונדד עד למבואות מצרים, כפי שנתברר מתעודה אשורית.
מקומה של גור-בעל, בה ישבו הערבים, טרם זוהה.
תמיכתו של עוזיהו בפיתוח המסחר ובהגדלת הכנסות המדינה מהשליטה בנתיבי מסחר, הביאו את עוזיהו לצאת למלחמה נגד פלשת.
לראשונה מאז פילוג המלוכה, לכדה יהודה את אשדוד ואת יבנה.
עוזיהו בנה יישובים גם "באשדוד ובפלשתים", כלומר יישובים ומצודות לאורך נתיב שעבר בחוף הים.
שליטה זו הקנתה לעוזיהו לא רק פיקוח על נמלי מוצא וכניסת סחורות, אלא גם פיקוח על דרך פלשת שבין מצרים לארץ ישראל, ובנוסף איפשרה לו אחיזת-מה בקטע מן הנתיב הימי שקישר בין מצרים לחופי הלבנט.
שליטה בפלשת, קדש ואילת היקנו לעוזיהו לא רק שליטה על הנתיב שהוליך סחורות בין ראש מפרץ אילת לפלשת וקישר את פלשת עם ארצות חצי האי ערב, אלא גם שליטה על כל נתיבי המסחר היבשתיים שהוליכו ממצרים צפונה.
נשאלת השאלה - האם מצודות אלה נועדו רק להשיג שליטה בנתיבי הסחר, או שהיה להם גם תפקיד נוסף.
המצודות על הדרכים הראשיות, אליהן נוספה כנראה עוד מערכת של מצודות אחרות, היו יכולות לשמש גם עמדות קדמיות לסיכול פשיטות של נוודים, ולעיכוב חיילות צבא מצרים במקרה של תקיפה מצרית כנגד יהודה.
בכתובת קטועה של האנאלים של תגלת-פלאסר השלישי, נזכר az-ri-ya-a-ú כמי שעמד בראש ברית נגד אשור והובס באזור חמת בסוריה.
יש מחלוקת אם מדובר בעוזיהו או במלך אחר בסוריה.
אם מדובר בעוזיהו, הרי שממלכת יהודה בתקופת שלטונו כבשה שטחים בעבר הירדן ובדרום סוריה, ואפשר לקשור את מפלתו של מלך יהודה מידי מלך אשור, למס שהעלה מנחם.
השערה זו גם מסבירה את היעדר שמו של מלך יהודה (בין אם עוזיהו או יותם) מרשימת מעלי המס באנאלים, משום שהללו לא חברו לברית של אזריא ובתשלום המס הביעו את כניעתם למלך אשור.
חיזוק הצבא וביצור ירושלים ויהודה
ספר דבה"י מספר על פעולותיו הנוספות של עוזיהו:
כאן מסופר - מלבד על חיזוק הצבא וביצור ירושלים, גם על בניית מגדלים במדבר, ועל חציבת בורות מים.
ה"מגדלים במדבר" היו, למעשה, ביצורי קו-הגנה והתראה שני, שאיבטח את השטח השומם יחסית שבין קו הביצורים הראשון (קדש ברנע - אילת) לבין ביצורי השפלה ואזור הר יהודה.
הדבר מעורר שאלה: עד היכן הגיע תחום ההתיישבות הישראלית בנגב?
לא ידוע בבירור היקף ההתיישבות הישראלית בפועל בהר הנגב בימי דוד ושלמה.
אך מימי רחבעם ואילך, גבול היישוב הישראלי בדרום היה כנראה בגבול שבין אזור ההר לנגב הצפוני (לכיש-מרשה-אדורים-חברון-זיף, ואולי: דביר-יתיר-אשתמוע-יוטה).
בימי יהושפט נזכרים לראשונה הערבים: "גַּם הָעַרְבִיאִים מְבִיאִים לוֹ צֹאן..." (דה"ב יז,יא), וכן נזכרים הם בכתובות האשוריות אצל שלמנאסר ג' (בקרב קרקר), היינו בזמנו של יהושפט.
הד ראשון מהם בספרי הנביאים מופיע אצל ישעיהו, שהחל לנבא בימי עוזיהו.
לכן יש מקום להניח, שלאחר הרס יישובי העמלקים בהר הנגב על ידי דוד פלשו לשם שבטים חדשים מדרום-מזרח, בסביבות המאה ה-9. יהושפט פרש שלטונו עליהם אך היישוב היהודי עצמו לא התפשט לעבר הר-הנגב.
גם בימי עוזיהו ספק רב אם בנוסף למצודות הבודדות שהקים, היה גם ישוב בהר הנגב.
"המדבר" הנזכר לגבי פעולותיו - עשוי להיות הנגב הצפוני, או אף מדבר יהודה, וגם שם היו רק רועים.
את הביצורים הללו של הקו הראשון ואלה "במדבר" נוספו על הביצורים בפלשת, ששמרו על מבואותיה של ארץ יהודה מכיוון השפלה.
ביצורים אלו כללו בוודאי את ביצור אזור הגבעות ("השפלה"), ובהם תלים כמו תל אל-נג'ילה, תל א-צאפי ותל בטאשי.
מידע נוסף על פעולות עוזיהו המובאות בדה"ב כו, קיים בדה"ב כז בתיאורים על פעולות יותם: "וְעָרִים בָּנָה (=יותם) בְּהַר יְהוּדָה וּבֶחֳרָשִׁים בָּנָה בִּירָנִיּוֹת וּמִגְדָּלִים" (דה"ב כז,ד).
אזור החורשים הוא שטח הגבעות המיוערות שבמערב ארץ יהודה; ביצורים אלו היוו קו ביצורים שלישי, ואליו נוסף גם ביצורה של ירושלים העיר.
התייחסויות דתיות: הדרישה באל, הסכסוך בשאלת הקטרת הקטורת, ועונש הצרעת
ספר מלכים וספר דברי הימים שותפים בהתייחסותם הבסיסית להיבט הדתי של מלכות עוזיהו:
לכך מוסיף ספר מלכים את ההבהרה שנוספה גם לגבי אמציהו: "רַק הַבָּמוֹת לֹא סָרוּ עוֹד הָעָם מְזַבְּחִים וּמְקַטְּרִים בַּבָּמוֹת" (מל"ב טו,ד).
המלך ובני ביתו היו אמנם נאמנים למצוות האל - לפחות בכל הנוגע לפולחן הרשמי במקדש, אך לצד הפולחן הרשמי רווחו גם פולחנים עממיים ברחבי הארץ.
זהו ציון חריג לנושא בתפקיד מנהלי מלכותי: משרת מומחה לאותות, אליו אמור לפנות המלך בחזיון העתיד ורצון האל - מוסד הידוע היטב מתרבויות המזרח הקדום.
בעל ספר דברי הימים מייחס את הצלחותיו המדיניות של עוזיהו בכך שבטרם נקט צעד כלשהו שאל באותות לעצת האל ורצונו, ובכך נמנע משגיאות.
תוספת משמעותית יותר מוסר ספר דברי הימים בהקשר למחלתו של עוזיהו: בעוד שספר מלכים מציג את עניין מחלתו של עוזיהו כעובדה ללא פירושים דתיים, ספר דברי הימים מוסיף לכך את הפרטים הבאים:
ככל הנראה, מתוך ההצלחות הכלכליות והמדיניות של עוזיהו הוא תבע לעצמו זכויות גם בפולחן המקדש, זכויות שהותרו לכוהנים בלבד.
המקרא קישר את חטאו זה של עוזיהו לצרעת שדבקה בו.
ייתכן שיש כאן הד כלשהו לעוצמתה של הכהונה שהיוותה ללא ספק מוסד חזק מבחינה פוליטית, ולמאבקו של בית המלוכה במוסד זה, מאבק שאת הדיו ניתן למצוא עוד קודם לכן בתקופת יהואש.
על כך מספר גם יוסף בן מתתיהו (קדמוניות היהודים ט, י, ד), ברגע שעוזיהו עמד להקטיר קטורת על מזבח הזהב בעזרה "רעש גדול הרעיש את האדמה, והמקדש התבקע, ונוגה שמש מבריק הבהיק ונפל על פני המלך, שהוכה מיד בצרעת".
'הרעש' מתייחס לרעידת האדמה שהתרחשה ביהודה בשנת 760 לפני הספירה, לערך.
בנו יותם יתקן אחרי כן את החלקים שנפגעו באזור בית המקדש (מלכים ב, טו לה; דברי הימים ב כז, ג).
מחקר, ארכיאוסייסמי ומאקרוסייסמי שפורסם בשנת 2000, מתארך את הרעש לשנת 750 לפני הספירה עם טווח שגיאה של 30 שנה.
על פי ממצאי המחקר, עוצמת רעידת האדמה הייתה כ-8 בסולם ריכטר.
עורכי המחקר סבורים שהרעש היה בימי מלכותו של יותם, דבר שיכול להתקבל על הדעת, מכיוון שיותם שימש כמלך בפועל שנים רבות לפני מות אביו עוזיה.
על פי הניתוח, מוקד הרעש היה בבקעת הלבנון.
הם מציינים שלפי בן מנחם ממכון ויצמן למדע המוקד היה באזור תל חצור, אך מראים שרעידת האדמה הזו גדולה מידי מכדי שמוקדה יהיה ממוקם שם, וזאת לנוכח ניתוח ממדי ההרס ומסקנותיהם בדבר התפרושת המרחבית של העוצמה הסייסמית ברעידה זו.
בין השאר, מספר רב של כלי חרס אשר נופצו כתוצאה מקריסת קירות מבנה ונפילת אבנים מן הקומה העליונה, ושלד של חזיר קטן אשר נלכד בהריסות.
מכיוון ששכבת החורבן נעדרת סימני שריפה, ולא ידוע על חורבן כתוצאה ממלחמה בירושלים לפני כיבוש נבוכדנצר בשנת 586 לפנה"ס, מעריכים החוקרים כי ההרס הוא תוצאה של רעידת האדמה המוזכרת בספרי עמוס וזכריה.
באמצעות מדידות פחמן 14 ניתן היה לקבוע שהמועד הסביר ביותר להתרחשות האירוע הוא בין השנים 766 ו -750 לפני הספירה.
מועד זה תואם לממצאים ארכאולוגיים וגאולוגיים אחרים, וגם למועד המשוער של החפיפה בין שלטון ירבעם השני מלך ישראל ועוזיהו מלך יהודה (עמוס א', א').
חז"ל מקשרים את מעשה עוזיה לחטא קורח ועדתו, בהדגישם את שייכות עבודת המקדש והקודש לצאצאי אהרון כפי שנקבע על ידי הבורא בתקופת הנדודים במדבר:
במדרש נוסף הם אף מדגישים שהעונש לעוזיה היה צריך להיות זהה לעונשו של קרח ועדתו:
בכך רצו חז"ל להדגיש שהבורא קבע תפקידים שונים בעם ישראל, והמנסה לפלוש לתחום חברו הרי הוא כופר בסמכות ובחכמה האלוהית.
בספר דברי הימים מצוין כי את יתר דברי עוזיהו, הראשונים והאחרונים, כתב ישעיהו בן אמוץ הנביא (דה"ב כו, כב), אך עם זאת אין נבואה שנכתב בה במפורש שנאמרה בימי עוזיהו מלבד בישעיהו ו'.
לדעת חלק מהפרשנים נבואת ההקדשה של ישעיהו מופיעה בפרק זה, ובכותרתה נכתב שהייתה .
בנבואה זו מתואר שכשהשרפים משבחים את אלוהים כל ההיכל רועד.
חלק מהפרשנות המסורתית מקשרת בין התנועה המתוארת בפסוק לבין 'רעש' שנוצר בשעה שנכנס עוזיהו להקטיר קטורת בהיכל.
מכאן, על פי פרשנות זו, שמות המלך עוזיהו המתואר בכותרת הוא לא מותו הפיזי אלא כשהצטרע.
בשל הצרעת שפגעה בו, נאלץ עוזיהו לשכון בבידוד ב"בית החופשית" עד סוף ימיו.
מובנו של השם "חופשית" מתבאר מן השפה האוגריתית, בה ח'פת'ת הוא אחד מכינויי השאול, ונראה ש"בית החופשית" היה כינוי לבית אשר שוכניו משולים למתים.
מפרשים שונים מסבירים כי בית החופשית הוא מבנה מבודד בסמוך לבית קברות, מקום מבודד למצורעים.
'חופשית' משמעותו לבד, מבודד מן האנשים החיים, כפי שכתוב בתהלים פח "במתים חפשי".
מקומו של מבנה זה אינו ידוע כיום, אך המסורת העממית זיהתה אותו עם קבר בני חזיר.
את מקומו של עוזיה מילא יותם בנו, שעל פי המקרא היה שופט את עם הארץ בזמן שעוזיה היה מצורע.
ככל הנראה, עוזיה הדריך את יותם בחלק מפעולותיו, ויותם היה נציגו של עוזיה שלא היה יכול לתפקד כמלך.
הדים לכך יש בדברי חז"ל שאמרו שבזמן צרעת עוזיה - כל דין שהיה יותם דן היה אומר בשם עוזיה אביו.
מקום קבורתו של עוזיהו - מקום הקבורה של מלכי יהודה - טרם זוהה בוודאות, אך אין זה מן הנמנע שלשרידי הקברים החצובים בסלע, שנתגלו בדרום גבעת העופל, יש שייכות לקברי בית דוד.
הללו הצטיינו בייחודם ובהידורם וזכו לכבוד רב מצד תושבי ירושלים.
לעומת זאת, יחזקאל הנביא התריע על כך שקברים אלו מטמאים את עיר הקודש, ותבע להרחיק את "פגרי מלכיהם" מן המקום אשר אלוהי ישראל ישכון בו בתוך עמו לעולם:
לאור תביעה זו של יחזקאל יש עניין רב בציון עוזיה מלך יהודה מתקופת בית שני, הכתוב בארמית:
"לכה התית טמי עוזיה מלך יהודה ולא למפתח" (="לכאן הועברו עצמות עוזיהו מלך יהודה ואין לפתוח").
היינו, עצמות עוזיהו הוצאו מקברו והועברו למקום קבורה אחר.
הכתובת תוארכה למאה הראשונה לספירה, ומשערים שהסיבה לכך היא מפני שהרחבת העיר הצריכה פינוי הקברים למקום אחר.
עֻזֵיר הוא יישוב ערבי השייך למועצה אזורית אל-בטוף והיישוב הגדול במועצה.
היישוב שוכן ב המרכזי, בשוליים הדרומיים של בקעת בית נטופה ומצפון להר תורען.
מקור השם עוזייר הוא מהנביא עוזייר (עזרא) שהמסורת מקשרת לאזור.
בכפר יש שני מסגדים, ארבעה בתי ספר (שנים יסודיים, חטיבת ביניים, ותיכון מקיף), יחידה לחלוקת דואר, 3 מגרשי ספורט, 3 מרפאות מרפאה מקצועית ומוקד לילי.
תושבי עוזייר מתפרנסים מחקלאות, מלאכה ועבודות חוץ.
במהלך פרעות שומר החומות השתתפו מספר תושבים מהכפר בהתפרעויות באזור שכללו ירי זיקוקין והבערת צמיגים.
וכן יידוי אבנים לעבר נקודת המשטרה והצתת התחנה.
בין המורשעים בפרעות הורשע גם תושב הכפר שהועסק בתחזוקת צוללות צה"ל בבסיס חיל הים בחיפה.
יש המזהים היסטורית בכפר את מקומו של היישוב היהודי עזיאל, מן התקופה הרומית-ביזנטית, שהייתה מקום מושבה של משמרת הכוהנים לבית אביה לאחר חורבן בית המקדש השני.
במקום שרידי קברים עתיקים ומערות חצובות בסלע.
היישוב הוקם בתחילת המאה ה-19 על ידי אנשים שבאו מהכפרים הקרובים, כגון א-שג'רה.
במסגרת הכנת מפת הקרן לחקר ארץ ישראל דווח שבכפר היו 150 נפשות.
ויקטור גרן תיאר את עוזייר ככפר דל שכלל כ-20 בתים.
התושבים גדלו כותנה ושעורה וקיבלו את המים שלהם מבורות מאגר.
במפקד האוכלוסין של 1922 נמנו בכפר 70 תושבים.
במפקד האוכלוסין של 1931 נמנו בעוזייר 15 בתים מיושבים ב-88 נפשות, כולם מוסלמים.
בסקר הכפרים 1945 בארץ ישראל צוין מספר תושבי עוזייר כ-150 ושטחו נרשם כ-766 דונם, מתוכם 2 דונם של אדמה ציבורית.
הכפר נכבש על ידי צה"ל במהלך מבצע דקל ביולי 1948.
הכפר היה מבודד וקטן מכדי להקים בו מועצה מקומית ועל כן משרד הפנים מינה בו "נאמן" שטיפל בקשרים בין תושבי הכפר למשרדי הממשלה.
בשנת 1964 הוחל בפריצת כביש 785 כדי לחבר את הכפר, יחד עם רומאנה ובועיינה אל כביש 65. בשנת 1976 נחנך כביש שחיבר את עוזייר ורומאנה לכביש טבריה-נצרת ליד משהד.
תושבי הכפר השתתפו בסלילת הכביש בתשלום ובעבודה.
עוזר רבין (18 במרץ 1921 – 9 במאי 1999) היה משורר עברי ישראלי, חתן פרס ביאליק לשירה, ופרס ראש הממשלה ליצירה.
עוזר רבין נולד בפרנקפורט שבגרמניה, בשנת 1921, ועלה לארץ ישראל עם משפחתו בשנת 1926, בהיותו בן 5. אביו היה רופא במושבות, ובילדותו הם עברו ממקום למקום.
עם גירושי הוריו הוא עבר לתל אביב עם אמו, ובה למד והתחנך.
לאחר תום לימודיו התנדב בקיבוץ מרחביה כעגלון, שם הכיר את אשתו רות, בתו של אפרים (קוצנוק) קינן.
לאחר שירותו במלחמת העצמאות השלים את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים.
כמה שנים לאחר מכן יצא להשתלמות באנגליה.
עבד שנים רבות כעורך בהוצאת הספרים מסדה, אשר הייתה בבעלות דודתה של אשתו, ברכה פלאי.
ב-1973 הצטרף לסגל המחלקה לספרות השוואתית באוניברסיטת חיפה.
את דרכו כמשורר התחיל בכתב העת "דפים לשירה" שערך המשורר אברהם שלונסקי.
רבין פרסם ספרי שירה מעטים, אך שירתו קנתה לה אוהדים רבים.
שיריו לא היו קלים, ורחוקים מאוד מהטעם של הזרם המרכזי בשירה העברית של דורו.
אף על פי כן זכתה שירתו להתייחסות נרחבת בביקורת, ומאמרים רבים מאת טובי החוקרים ופרשני הספרות נכתבו עליה.
עוזר רבין לא היה נואם גדול, אבל את שיריו קרא בצורה כובשת.
הוא היה מקורב לחבורת היוצרים של דור הפלמ"ח, ובהם משה שמיר, אמיר גלבע ואחרים.
המשורר טוביה ריבנר, ששירתו אף היא באה ממקורות התרבות של הגרמנית, היה קרוב אליו.
לעוזר רבין 2 בנים, עמוס ודן.
רבין נפטר בישראל ב-9 במאי 1999, ונקבר בקיבוץ עינת.
עד עפר, מרחביה: ספרית פועלים, 1953.
שוב ושוב: שירים, מרחביה: ספרית פועלים, תשכ"ז.
משירי עוזר רבין, תל אביב: עקד ('סדרה קטנה לשירה'), 1970.
בטרם תעבור: שירים, רמת גן: מסדה, 1975.
הולך סובב הולך: שירים, ירושלים: מוסד ביאליק, תשמ"ב 1982.
והברק: [1953–1998]; השירים נבחרו בידי טוביה ריבנר ורות רבין, תל אביב: קשב לשירה, תשס"ה 2005.
דליה הרץ ועוזר רבין (עורך), שירי תל אביב: מבחר זוטא, כרך א, תל אביב: קרן תל אביב לספרות ולאמנות והוצאת הקיבוץ המאוחד, תש"מ.
יוסף פינסקי, דרך מצוקים; עריכה: עוזר רבין, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשמ"א.
1971 – פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים.
1976 – פרס קוגל לספרות יפה (מטעם עיריית חולון), על ספר שיריו "בטרם תעבור".
1983 – פרס ביאליק לספרות יפה (מטעם עיריית תל אביב), על ספר שיריו "הולך סובב והולך".
עוזיאל חזן (נולד ב-1 באפריל 1945) הוא סופר ישראלי.
חזן נולד במרוקו בשם עזיז חזן.
הוא עלה לישראל עם משפחתו בשנת 1955. חזן הוא בוגר האוניברסיטה העברית, זוכה פרס ספרותי לשנת היובל לעליית הנוער, חתן פרס היצירה על-שם ראש הממשלה לוי אשכול לשנת תשנ"ח וחתן פרס תור הזהב לשנת 2018.
חזן הוא עורך דין ונוטריון במקצועו.
נביחות אל ירח כבוי (לדורי, תשל"ו)
ארמנד: נובילה מרוקאית (ספרית פועלים, תשמ"א 1981)
אל שלגי האטלס (ספרית פועלים, תשמ"ז 1987)
חותם ברבריה (הוצאת ביתן, תשנ"ב 1991)
מבחן החלב (ספרית פועלים, תשנ"ז 1996) - בשנת 2000 הופק לקולנוע בשם "זאיה", בבימויו של יונתן פז.
הסרט לא הופץ ונערך שוב בשנת 2016 בשם "מבחן החלב"
כקליפת אגוז: מחזה בשלוש מערכות (מכון בן צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, תשנ"ח)
בוא אלי לאימילשיל (ספרית פועלים, תשס"ו 2006)
ילדי הנמל (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2012)
סיפור וקמע (הוצאת קורן-מגיד, 2014)
מי אתה ישראל מיר (הוצאת נירים, 2017)
מחנה ישראל (הוצאת נירים, 2019)
עוזר הוראה באוניברסיטאות ובמכללות הוא אדם הפועל במסגרת קורס אקדמי, ומסייע למורה העיקרי בקורס.
חלק נכבד, ולעיתים מרכיב בלעדי, של פעילותו של עוזר ההוראה הוא תרגול עם הסטודנטים, ולכן הוא קרוי גם מתרגל.
ההוראה השגרתית באוניברסיטאות היא הוראה פרונטלית, שבה המורה בקורס, בדרך כלל איש סגל אקדמי בכיר, מתמקד בידע התאורטי הנכלל בקורס.
לעומתו, עוזר ההוראה, שהוא סטודנט לתואר מתקדם, עוסק במטלות נוספות הקשורות בקורס, כגון תרגול החומר הנלמד, בדיקת מבחנים, השבה על ערעורים והכנת מעבדות.
בבדיקת תרגילים מועסקים גם תלמידים מצטיינים בשנים מתקדמות של התואר הראשון.
פעמים רבות עוזר ההוראה משמש גם כעוזר מחקר של המרצה שבקורסים שלו הוא משמש כעוזר הוראה, אולם אין זה הכרחי.
תפקיד עוזר הוראה ניתן בדרך כלל לסטודנטים מצטיינים לתואר שני או על ידי דוקטורנטים, לא רק כדי לקבל את עבודתם, אלא גם כדי להעניק להם פרנסה נוחה בתקופת לימודיהם.
המינוי לעוזר הוראה הוא לכל קורס סמסטריאלי בנפרד.
בישראל עוזרי ההוראה נחשבים לסגל אקדמי זוטר ומאוגדים בארגון הסגל הזוטר.
מקובל גם לתת הטבות לתלמידי מחקר בסגל הזוטר כגון פטור משכר לימוד ואישור כניסה עם רכב וחנייה בתוך הקמפוס.
יועץ פרלמנטרי או עוזר פרלמנטרי הוא עוזרו של חבר הפרלמנט באותה מדינה, המסייע לו במכלול עבודתו הפרלמנטרית.
בישראל קרוי התפקיד, מאז 2014, יועץ פרלמנטרי.
ביוני 2014 החליטה ועדת הכנסת לשנות את שם המשרה מ"עוזר פרלמנטרי" ל"יועץ פרלמנטרי", בלי שינוי באופי המשרה.
עד אוקטובר 2015 כל חבר הכנסת היה זכאי להעסיק שני יועצים פרלמנטריים.
בתחילת העשור השני של המאה ה-21 אישרה ועדת הכנסת יועץ פרלמנטרי שלישי לראשי ועדות הכנסת הקבועות, ובאוקטובר 2015 ניתנה הזכות לשלושה יועצים פרלמנטריים לכל חברי הכנסת.
היועץ הפרלמנטרי מהווה חלק בלתי נפרד מתפקודו של חבר הכנסת בכנסת ומחוצה לה.
ייתכנו שינויים בפרטי התפקיד לפי חבר הכנסת, אולם בין היתר מבצע היועץ הפרלמנטרי את הבאים:
ניהול יומן הפגישות של חבר הכנסת
יזימת שאילתות בשם חבר הכנסת
העלאת הצעות לסדר, תגובות וראיונות בתקשורת
עדכון חבר הכנסת על התרחשויות בכנסת ומחוצה לה
שמירת האינטרס של חבר הכנסת בסיעה ובוועדות
ליקוט חומר ומידע בנושאים המעניין את חבר הכנסת
הצעות חוק הנרשמות על שמו של חבר הכנסת.
אולם לא כל היועצים הפרלמנטריים משמשים בתפקידים מעין אלו - חלק מחברי הכנסת מנצלים את תקן העוזר הלא בכיר לשם שכירת נהג.
מעמדם של היועצים הפרלמנטריים אינו קבוע בחוק, אלא נקבע בהחלטות של ועדת הכנסת.
בשנת 1996 נקבע שכל חבר הכנסת רשאי להעסיק עד שני עוזרים לצורך עבודתו הפרלמנטרית.
היועצים הפרלמנטריים הם עובדים של חבר הכנסת ואינם נחשבים לעובדי הכנסת, ולכן גם אינם מוכרים כעובדי מדינה, שלא כמו עוזרי השרים בישראל.
חבר הכנסת הוא אפוא מעסיקו של היועץ פרלמנטרי, ובכל שנה עליו לחתום עמו על חוזה עבודה; הוא אשר מגדיר את תפקידו לפי צרכיו ושיקוליו.
הכנסת, באמצעות ועדת הכנסת, קובעת את שכרם של היועצים הפרלמנטריים ומשלמת אותו ישירות ליועצים עצמם.
אחד משני העוזרים מוגדר "יועץ בכיר", ועליו להיות בעל תואר אקדמי או בעל ותק של ארבע שנות עבודה לפחות כיועץ פרלמנטרי.
אין הגבלה של משך הזמן שבו יועץ פרלמנטרי יכול להחזיק במשרתו.
עם זאת, כאשר נפסקת כהונתו של חבר הכנסת (בשל התפטרותו או אי-בחירתו לתקופת כהונה נוספת) או כאשר הוא מתמנה לשר או לסגן שר, גם חוזה העבודה של יועצו הפרלמנטרי מגיע לסיומו.
במסגרת תקנון האתיקה של הכנסת קיים סעיף המנחה כי "חבר הכנסת יסתייע בעוזרים הפרלמנטריים שלו לצורך מילוי תפקידו כחבר הכנסת באופן סביר".
על פי תקנון הכנסת יועץ פרלמנטרי אחד יועסק כעוזר מנהלי והעוזר השני יועסק כעוזר מקצועי.
כאשר "יועץ הבכיר" יוגדר כעוזר המקצועי.
הקונגרס בארצות הברית מורכב משני בתים: הסנאט ובית הנבחרים.
הבתים מעמידים לרשות נבחרי הציבור תקציבים לצורך ניהול המשרדים ואיושם על ידי צוות עוזרים המכונים "צוותים אישיים" (Personal staffs).
אולם, ישנה חלוקה בין הסנאט לבית הנבחרים, כאשר תקציבם של חברי בית הנבחרים קבוע ושל חברי הסנאט משתנה על פי גודל האוכלוסייה שאותה הוא מייצג.
ה"צוותים האישיים" כוללים עוזרים מנהליים, עוזרים לענייני חקיקה ו"אנשי שטח".המאיישים את משרדיהם גם מחוזות הבחירה וגם בקונגרס בוושינגטון.
נוסף על אלה ישנם על פי רוב גם יועצי תקשורת, מנהלים, מזכירים ובעלי תפקיד אחרים.
עוזרים מנהליים: תפקידם לנהל את משרדם של חברי הקונגרס - מענה על מכתבים, תיאום פגישות וניהול המשרד.
עוזרים לענייני חקיקה: תפקידם לעסוק בהכנת הצעות חוק ותיקוני חקיקה, סיוע בגיבוש מסמכי עמדה וניהול מדיניות, כתיבת נאומים ואף לעיתים לייצג את חבר הקונגרס בוועדות שהחבר אינו יכול להגיע אליהן ועוד.
אנשי השטח: תפקידם המרכזי הוא שמירת הקשר עם ציבור הבוחרים שאותם חבר הקונגרס מייצג, טיפול בפניות הציבור ובבקשות לסיוע ופתרון בעיות פרטיקולריות.
לכן עבודתם שוכנת במחוזות הבחירה של אותו חבר קונגרס.
חברי הקונגרס הם אלה ששוכרים את שירותיהם של עוזריהם האישיים, והם אלה שמחליטים על משך העסקתם.
לחבר בית הנבחרים יש בממוצע כ-22 אנשי צוות ולסנטור יש בממוצע למעלה מ-40 אנשי צוות.
הפרלמנט הפדרלי של אוסטרליה מורכב משני בתים: סנאט ובית נבחרים.
חברי הפרלמנט מחזיקים באנשי צוות שבהם יועצים ואנשי ניהול, המקבילים ל"עוזרים הפרלמנטרים".
כל חבר פרלמנט מקבל מימון להעסקתם של שלושה עוזרים במשרה מלאה, אלא אם אזורי הבחירה אותם הם מייצגים גדולים במיוחד ואז הם זכאים להעסיק עוזר רביעי.
בנוסף לכך ישנם מספר תפקידים אשר חברי פרלמנט מכהנים בהם אשר מקנים זכות להעסקתו של עוזר נוסף.
הפרלמנט של בריטניה מורכב משני בתים: בית הלורדים ובית הנבחרים.
עוזריהם של חברי בית הלורדים מועסקים על בסיס חוזה אישי אצל הלורדים עצמם או אצל מפלגותיהם.
אולם, הבית המחוקק הוא בית הנבחרים ואף שם חוזה ההעסקה הוא בין חבר פרלמנט לבין עוזרו.
בבריטניה ישנם סוגים שונים של עוזרים פרלמנטרים:
Office Managers Senior& Junior Secretaries - תפקידם הוא תפקיד אדמיניסטרטיבי במהותו, ניהול שוטף של המשרד, תכתובות עם גורמי חוץ וניהול יומנו של חבר הפרלמנט.
Caseworkers - אחראים על הקשר בין חבר הפרלמנט לבין ציבור בוחריו, מתן מידע, ייעוץ וסיוע בנושאים כלכליים וחברתיים תוך תיאום עם כלל הרשויות, במטרה לפתור בעיות פרטניות.
Research/Parlamentary Assistants - עוזרים אלו עוסקים בניתוח ומחקר סוגיות הקשורות לעבודה הפרלמנטרית.
הם בדרך כלל בעלי תואר שני ויותר.
הבכירים שבהם אף ממונים על הקשר עם חברי שדולות, תקשורת ועם המפלגה.
ישנם גם עוזרים פרלמנטרים שאינם מועסקים בשכר, הן במחוזות והן בפרלמנט.
הם בעיקר סטודנטים מאנגליה, ומקבלים מספר הטבות כגון חניה, טלפון וכדומה אך אין מעמדם שווה למעמדם של שאר העוזרים המצוינים לעיל.
הפרלמנט של גרמניה מורכב משני בתים: הבונדסרט המייצג את האינטרסים של 16 המדינות המרכיבות את גרמניה.
תנאי מוקדם להיותם חברים בבית זה הוא היותם חברי ממשל במדינה ממנה הם נשלחו.
לכן, לחברי הבונדסרט אין עוזרים פרלמנטרים מתוקף תפקידם זה, אלא, כל סיוע כספי ולוגיסטי שלהם הם צריכים הם מקבלים מהממשל המקומי ממנו הם נשלחו.
הבונדסטג- החברים בו מחזיקים בעוזרים פרלמנטרים מתוקף תפקידם כחברי פרלמנט.
תפקידם הוא לסייע בכל הקשור לעבודה הפרלמנטרית עצמה, סוג עבודה זו נקבעת על ידי חבר הפרלמנט אשר בוחר את עוזריו על פי שיקוליו וצרכיו האישיים, הם יכולים להחליט אם הם מעוניינים בפקידים, מזכירות, אנשי מחקר וכדומה.
וחוזה העבודה שלהם הוא אישי בין העוזר וחבר הפרלמנט.
בניגוד לרוב מדינות העולם, בפינלנד העוזרים הפרלמנטרים מועסקים מבחינה פורמלית על ידי הפרלמנט עצמו, כל חבר פרלמנט זכאי להעסיק עוזר אחד.
תפקידם הוא לסייע לחברי הפרלמנט בעבודות משרד ובמתן שירותי מזכירות, לבוא במגע עם קבוצות אינטרס חוץ- פרלמנטריות ומחקר ואיסוף חומר על כל הקשור בעבודה הפרלמנטרית השוטפת.
עוזיה גליל (27 באפריל 1925 – 9 ביוני 2021) היה מהנדס, ממציא ואיש עסקים ישראלי, מייסד חברת "אלרון" ויו"ר דירקטוריון "אלביט".
ממקימי וחלוצי תעשיית ההיי-טק בישראל.
חתן פרס ישראל לשנת 1997.
נולד בבוקרשט שברומניה בשם אוֹזיאס רוֹלינג וקיבל בילדותו השכלה רחבה, כולל רכישת ידע בשפות אנגלית, צרפתית וגרמנית.
עם הנהגת חוקי הגזע נגד היהודים בשנת 1940, נאלץ להפסיק את לימודיו בתיכון "ספירו הארט" שבבוקרשט.
באווירה הקשה שנוצרה, בין היתר בעקבות הפוגרום בבוקרשט בינואר 1941, בעודו בן 16, בחר עוזיה, בהסכמת הוריו, לעלות לארץ ישראל.
הוא עשה זאת על סיפון האונייה "דאצ'יה" בשנת 1941.
בשנת 1947 סיים את לימודיו בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון, ועם קום מדינת ישראל גויס לחיל הים הישראלי, מטעמו נשלח בשנת 1952 ללימודי הנדסת אלקטרוניקה באוניברסיטת פרדו בארצות הברית.
לאחר מכן נותר שנה נוספת בארצות הברית, בשיקגו, ועבד ביחידת המחקר ופיתוח של TRW מוטורולה.
בשנת 1954 שב לישראל, ומונה למנהל מחקר ופיתוח מערכות אלקטרוניות בחיל הים, תפקיד בו הוא שירת עד 1957.
בשנים 1957–1962 עמד בראש המחלקה לאלקטרוניקה בפקולטה לפיזיקה של הטכניון.
במקביל החל לפתח מעבדת פיתוח למוצרי אלקטרוניקה, אותה ייסד כחברה פרטית בשם "אלרון", שפעלה תחילה מתוך דירתו.
בשנת 1961 הקים את חברת אלרון תעשייה אלקטרונית, שנמנתה עם חברות ההיי-טק הראשונות בישראל.
כעבור חודשים מעטים הצטרפו לבעלות בחברה דיסקונט השקעות וקבוצת רוקפלר מניו יורק.
בשנת 1964 ייצרה החברה, בין השאר, מכשיר לבדיקת כדוריות דם אדומות, ספקטרומטר מוסבאואר, מכשיר למדידת קרינה רדיואקטיבית ומכשירים למחקר גרעיני במשך 37 שנים כיהן גליל כמנכ"ל החברה וכיו"ר מועצת המנהלים.
אלרון הייתה לקונצרן של חברות פרטיות וציבוריות בתחום המחשבים והאלקטרוניקה, ובין השאר נמנתה עם מקימי החברות אלביט, מונסאל, אלסינט, פיברוניקס, צורן ואופטרוטק, ומחזור מכירותיה הגיע בשנותיו האחרונות בתפקיד ליותר ממיליארד דולר לשנה.
נוסף על תפקידיו באלרון, היה גליל יו"ר דירקטוריון אלביט (משנת 1981), יו"ר דירקטוריון "צורן" וחבר דירקטוריון במספר חברות, בהן אלסינט ואורבוטק.
פנה גם לפעילות ציבורית, וכיהן כיו"ר הקורטוריון הבינלאומי של הטכניון (1980–1990) וכסגן יו"ר המועצה המייעצת של בנק ישראל.
בשנת 1999 פרש מתפקידיו באלרון ובאלביט, והקים את חברת "עוזיה יזום וניהול בע"מ", לטיפוח עסקים חדשים בתחום התקשורת הסלולרית, מסחר אלקטרוני ותקשורת מידע רפואי.
הוא כיהן כנשיא וכמנכ"ל החברה, לצד המשך תפקידיו כחבר דירקטוריון במספר חברות, בהן פרטנר תקשורת.
ציפורה, אשתו הראשונה, שימשה מורה לאנגלית בבית הספר הריאלי בחיפה והיא אם בנותיו, רות אלון, מייסדת חברת נטוויז'ן, ודניאלה.
לאחר גירושיו, נישא גליל לאלה לביא, שעבדה לצדו באלרון במשך כ-30 שנים.
במהלך חודש מרץ 2021 החליטה עיריית חיפה להקים באזור הכניסה הצפונית למנהרות הכרמל מתחם תעשיות הייטק שיקרא על שמו של עוזיה גליל.
עוזר ורשבסקי (לעיתים וורשאבסקי; בכתיב יידי: וואַרשאַווסקי; 15 באפריל 1898, סוכטשוב – 10 באוקטובר 1944, אושוויץ) היה סופר יידי חשוב, אם כי לא מוכר לקהל הרחב.
בספרו הראשון, "שמוגלאַרס" (יידיש: "המבריחים"), משנת 1922, מתוארת חבורת יהודים שמבריחים סחורה בפולין בזמן מלחמת העולם הראשונה.
האנשים וגם המצבים אותם הוא מתאר הם ברוטאליים.
כמשכילים רבים בזמנו הוא עזב את העיירה, חי קצת בוורשה ובברלין, ואחר כך התיישב בפריז.
בשנות ה-20 השתתף בפרסומים חלוציים כמו "כאליאסטרע" ו"אלבאטרוס", וסגנון כתיבתו היה מודרני ואף מעט אקספרסיוניסטי.
בשנות ה-30 היה דמות מוכרת ברובע מונפרנאס שבפריז, ועסק יותר בציור מאשר בכתיבה.
כשהחלה מלחמת העולם השנייה ברח עם אשתו, וכתב את הרומן האחרון שלו "רעזידענצן", על יהודי שמנסה להציל את עצמו.
ורשבסקי נעצר באיטליה ונשלח לאושוויץ, שם נרצח ב-1944. בן 46 היה במותו.
מבריחים: רומן (תרגום: ה' ייבין), תל אביב: מצפה, תר"ץ.
עוזר מחקר באוניברסיטאות, במוסדות אקדמיים שונים ובמכוני מחקר אחרים הוא אדם המסייע למחקר האקדמי הנערך במוסדות אלה.
בדרך-כלל עוזר המחקר מסייע לפרופסור (או איש סגל אקדמי בכיר אחר) באחד או יותר ממחקריו השונים, או שהוא עובד במעבדה.
סוג העבודה שעושה עוזר המחקר במסגרת עבודתו יכול להיות מגוון מאוד – החל מעבודה משרדית והקלדת נתונים וכלה בהשתתפות של ממש בשיקולים המדעיים של המחקר – תכנון ניסויים, ביצועם, ניתוח תוצאותיהם והסקת המסקנות הנדרשות.
כן יכול לסייע עוזר המחקר בכתיבת מאמרים מדעיים ובחיפוש המידע הנחוץ עבור מאמרים אלה.
לעיתים עובד עוזר המחקר באופן קבוע אצל פרופסור מסוים ומסייע לו בכל מחקריו, ולעיתים הוא מועסק לצורך מיזם מסוים, כגון כתיבת ספר הדורש עבודה מחקרית או ביצוע ניסוי יחיד.
לעיתים עוזר המחקר משמש גם כעוזר הוראה בקורסים אותם מלמד הפרופסור שאצלו הוא עובד.
תפקיד עוזר המחקר ניתן בדרך כלל לסטודנטים מצטיינים (לרוב סטודנטים לתארים מתקדמים), לא רק כדי לקבל את עבודתם, אלא גם כדי לאפשר להם פרנסה נוחה בתקופת לימודיהם.
עָזְנִיָּה הוא שם עממי לשני מיני עופות דורסים גדולים מאוד שניזונים בעיקר מנבלות של בעלי חיים.
העוזנייה מזכירה מאוד את הנשר, קרוב משפחתה.
השם עוזנייה מתאר שני מינים יחידים בסוגם עופות מתת-משפחת נשרי העולם הישן:
העוזנייה השחורה נחשבת לעוף הגדול ביותר במשפחת הנציים ובסדרת דורסי היום לאחר מיני הקונדוריים – נשרי העולם החדש.
עוזי שביט (1936 – 28 בפברואר 2023) היה פרופסור לספרות עברית באוניברסיטת תל אביב, מנכ"ל הוצאת הקיבוץ המאוחד ועורכה הראשי.
עוזי שביט נולד בשנת 1936 בשכונה של עובדי חברת החשמל בתחנת הכוח בנהריים, להורים, מהנדס וגננת, שעלו מגרמניה.
עם מעבר אביו לתחנת הכוח רדינג בתל אביב, עברה המשפחה לגור ברמת גן.
בין השנים 1955–1957 שירת שביט בצה"ל, בגרעין נח"ל שהוצב בקיבוץ שדות ים, ומאז ועד מותו היה חבר הקיבוץ, ושימש גם מזכיר הקיבוץ.
שביט למד באוניברסיטת תל אביב במקביל לעבודתו כמרכז ענף המספוא בקיבוצו.
עבודת המוסמך שלו בחוג לספרות עברית, שהוגשה בשנת 1972, נשאה את הכותרת "לאופיה של הסיומת הדקטילית בשירת ביאליק ובני דורו".
עבודת הדוקטור שלו, שהוגשה בשנת 1978, נשאה את הכותרת "לבטים והתפתחויות בשיטות משקל ביצירת ביאליק".
הוא נמנה עם סגל אוניברסיטת תל אביב, ובה היה ראש מכון כ"ץ לחקר הספרות העברית, ראש החוג לספרות עברית, ראש בית-הספר למדעי היהדות וראש מרכז קיפ לחקר הספרות והתרבות העברית.
בשנות האלפיים אף עמד בראש התוכנית של סמינר הקיבוצים לתואר שני בחינוך רב-תחומי במדעי הרוח.
היה חבר מערכת בהוצאת הקיבוץ המאוחד, ובשנת 1985 מונה למנכ"ל ההוצאה.
כמו"ל הביע תמיכה בהצעת "חוק הספרים", שבאה להגביל מתן הנחות על ספרים, ואמר: "חוק הספרים בצורה זו או אחרת חיוני, כי היום ההשתוללות במבצעים היא נוראית, וזה בא על חשבון מה שהסופרים וההוצאות מקבלים.
אם יהיו מבצעים מדי פעם על ספר חדש, הם יהיו מאוד מוגבלים, עד 20%.
החוק יתקן את כל הנזקים של המצב הנוכחי".
שביט היה יו"ר ועדת רפרטואר תחום ספרות בסל תרבות ארצי של משרד החינוך.
בשנת 2014 זכה בפרס ביאליק לחוכמת ישראל על מפעל חייו בחקר הספרות.
בשנת 2016, עם הגיעו לגיל 80, יצא לאור לכבודו ספר יובל בשם "הנאמן: מנחת הוקרה וידידות לעוזי שביט", בעריכת זיוה שמיר ומנחם פרי.
המהפכה הריתמית: לסוגיית המעבר המאוחר למשקל הטוני-סילאבי בשירה העברית החדשה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1983
בפתח השירה העברית החדשה: מסת מבוא, אוניברסיטת תל אביב, מכון כץ לחקר הספרות העברית, 1986
שירה ואידאולוגיה: לתולדות השירה העברית והתפתחותה במאה ה-18 ובמאה ה-19, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1987
חבלי ניגון, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1988
חרוז ומשמעות: עיונים בפואטיקה היסטורית של השירה העברית, מוסד ביאליק, 1993
בעלות השחר: שירת ההשכלה: מפגש עם המודרניות, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1996
שירה מול טוטליטריות: אלתרמן ושירי מכות מצרים, הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה, 2003, הספר זיכה את שביט בפרס בהט.
לא הכל הבלים והבל: החיים על קו הקץ על פי אלתרמן, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2007
השיר הפרוע: סגנון וריתמוס בשירה העברית החדשה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2022
כבר בחצי ימיו: שירים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1972
ביום שידובר: שירים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1983
השתייך לקבוצת האקספרסיוניזם הארצישראלי של סוף שנות ה-20 של המאה ה-20 וראשית שנות ה-30.
עם תום מלחמת העולם הראשונה נסע להולנד להכשרה חקלאית במסגרת תנועת "החלוץ", לקראת עלייתו לארץ ישראל.
ב-1920 עלה לארץ ישראל והצטרף כחבר לקבוצת חולדה.
מאוחר יותר הצטרף לקבוצת מרחביה ושם החל לצייר.
בשל רצונו ללמוד ציור עזב את הקבוצה ועבר לירושלים.
ב-1921 כתב מאמרים בעיתון "השדה" בנושאי חקלאות וגיבון גבינה הולנדית.
זכה בפרס ראשון בתחרות לעיצוב גן הקונסוליה ההולנדית בירושלים, וכך התאפשר לו לנסוע לפריז ב-1923 ללמוד ציור.
עד 1925 למד ציור באקדמיה גרנד שומייר בפריז.
בשנה זו חזר לארץ ישראל, והתיישב בחיפה, בה חי עד מותו.
ב-1928 השתתף לראשונה בתערוכת אמני ארץ ישראל במגדל דוד.
מאז השתתף בכל התערוכות הכלליות של אמני ישראל.
ב-1930 השתתף בתערוכה השנייה של קבוצת מסד.
ב-1934 יזם יחד עם הציירים מנחם שמי, רפאל מוהר, צבי מאירוביץ ואחרים את הקמת "קבוצת אמני חיפה".
ב-1935-36 נסע לסיור באירופה וביקר באיטליה, בצרפת ובאנגליה.
במהלך ביקורו קיים קשרים עם ציירים מאסכולת פריז היהודית.
הציג במספר תערוכות יחיד, ייצג את ישראל בתערוכות באירופה והשתתף בתערוכות בינלאומיות בניו יורק, ביוהנסבורג ובציריך.
ב-1960 ייצג שבת, עם אלחנן הלפרן, את אגודת הציירים הישראלית בקונגרס בינלאומי לאמנות פלסטית שהתקיים בווינה.
בשנות ה-40 וה-50 התמקד בתמונות נוף.
עם זאת, על אף המיקוד בנוף הארץ-ישראלי, הגישה היא אוניברסלית, במסגרת אסכולת הציור הפוסט-אימפרסיוניסטי.
כתושב חיפה התמסר לציור העיר, ואחדים מציוריו הם בעלי ערך דוקומנטרי בנוסף על ערכם האמנותי.
בשנות ה-60 חל שינוי בגישתו והוא פנה יותר אל המופשט.
נקודת המוצא של הגישה האבסטרקטית היא הנוף האדריכלי, אלא שנוף זה מאבד את צביונו המציאותי ונעשה דמיוני בלבד: הבניינים מאבדים את אפיונם המציאותי והופכים לשטחים גאומטריים בלעדיים המוצבים בדרך כלל על רקע כהה.
במשך הזמן תפסה הארכיטקטורה את חלק הארי בתמונה.
ערים כצפת, כיפו וכירושלים מהוות נושאן של תמונות רבות.
לימד ציור ואמנות בבתי הספר של ההתיישבות העובדת ברמת יוחנן ובכפר יהושע, בבתי ספר תיכוניים בחיפה ובסמינרים צה"ל וגורדון.