tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
צורף הוא אֻמָּן, במשמעות בעל מלאכה העוסק בעיבוד מתכות אצילות (כסף, זהב, ופלטינה) לשם ייצור תכשיטים, לרוב תוך שיבוץ אבנים יקרות בתכשיט.
יש צורפים המשתמשים גם במתכות כגון נחושת, אלפקה ופליז.
הצורף הוא גם אָמָּן במשמעות מי שמעצב תכשיטים וחפצי נוי ממתכת אצילה ומשתמש במיומנויותיו כאֻמָּן כדי ליצור אותם.
צורפות מסורתית עוסקת ביצירת תכשיטים וכלים מסורתיים בתרבויות שונות בטכניקות מסורתיות, בעיקר מיוצרים כל יחידה בעבודת יד ללא שימוש בטכנולוגיה מתקדמת.
צורפות עכשווית היא יצירה שנועדה לשימוש יומיומי אשר טומנת בחובה אמירה של האמן, נוצרה באופן חופשי ואינה כפופה לתכתיבים מסחריים כלשהם.
המלה העברית "צורף" כוללת בתוכה עבודה במתכות שונות, בעוד בשפות אחרות יש למשל אבחנה בין צורף כסף - Silversmith, לבין צורף זהב Goldsmith.
משמעות נוספת לפועל "צורף" היא פעולה טיהור.
הצורף עובד עם אש עזה כדי להתיך את המתכת ולזקקה, פעולה של הפרדה בין המתכת היקרה לסיגים של מתכות נוספות המצויות בתוכה.
מודליסט יוצר מודלים של תכשיטים או חלקי תכשיטים.
ניתן להעתיק תכשיט על ידי יצירת תבנית מהמקור ויציקה של עותקים רבים מאותו תכשיט או אלמנט מעוצב.
מי שיוצר תכשיט כדי ליצור עותקים ממנו, הוא למעשה מודליסט.
השלב הבא הוא יצירת תבנית מאסטר ממנה ניתן לצקת תכשיטים רבים.
יוצק המתמחה ביציקת מתכות אל תכשיטים באמצעות שעווה נעלמת.
מתקן ומשקם צורף המתמחה בתיקון תכשיטים, בשיקומם ושימורם.
משבץ המתמחה בקיבוע אבני החן אל תוך התכשיט או על פניו.
חרט המתמחה בגילוף צורות המובאות אל פני התכשיט.
יוצר תבניות הגומי המתמחה בייצור תבניות הגומי עבור המאסטר.
אמן אמייל המתמחה בעיטור התכשיט בזיגוג אמייל.
מצפה המתמחה בציפוי מתכות על פני תכשיטים וכלי כסף.
בתנ"ך מופיע הערך צורף בהקשרים שונים.
אצל הנביאים הצורף הוא שותף ביצירת פסלי אלילים, במשלי מופיע תפקידו כמזקק מתכות אצילות.
צוֹרָנִיּוֹת (שם מדעי: Bacillariophyceae או Diatomaceae) היא מחלקה של אצות הידועה גם כדיאטומאות (או דיאטומיאות).
הצורניות הן קבוצה מרכזית של יצורים חד-תאיים בעלי גרעין (אאוקריוטים) המרכיבה את אחד הסוגים הנפוצים ביותר של פלנקטון, הפיטופלנקטון.
מרבית הצורניות הן יצורים חד-תאיים, אם כי יש מינים היוצרים שרשראות או מושבות פשוטות.
אחד מהמאפיינים הייחודיים של הצורניות הוא מעטפת התא המורכבת ברובה מסיליקה (תחמוצת צורן, מכאן השם העברי).
הצורניות מופיעות במגוון רחב של צורות והן מבוססות בדרך כלל על שני צדדים בלתי סימטריים עם פיצול ביניהם, ומכאן גם שם הקבוצה – דיאטומאות, שמקורו ביוונית ומשמעותו "בנוי משנַיים".
צורת הסונאטה היא צורה מוזיקלית, המקובלת בשימוש מאז ראשית התקופה הקלאסית.
דוגמה טיפוסית לשימוש בצורת הסונאטה מציג הפרק הראשון של יצירות מרובות-פרקים, ומשום כך מתייחסים אליה ספציפית כצורת סונאטה-אלגרו או צורת פרק ראשון.
הגישה המסורתית ראתה את צורת הסונאטה כדרך לארגון רעיונות מוזיקליים בפרק על בסיס של סולם.
צורת הסונאטה, שהוגדרה וקיבלה את שמה רק בראשית המאה ה-19, הסתמכה על הצורה הזוגית, ששימשה מלחינים בראשית התקופה הקלאסית, כמו יוהאן שטאמיץ, קרל פיליפ עמנואל באך ויוהאן כריסטיאן באך והתבססה כדבר קבוע ביצירותיהם של מלחינים בהמשך אותה תקופה, מהם נודעים ביותר יוזף היידן ווולפגנג אמדאוס מוצרט ולודוויג ואן בטהובן.
המונח "סונאטה" משמש הן כמילה נרדפת ל"צורת סונאטה" והן כתואר לקשת רחבה של סוגות מוזיקליות.
ערך זה עוסק בצורה של פרקי סונאטה אינדיבידואליים.
צ'ארלס רוזן מגדיר "צורת סונאטה" במילים אלה:
צורת סונאטה, בהקשר הרגיל שמונח זה מופיע, מתייחסת לצורה של פרק יחיד ולא למכלול של שלושה או ארבעה פרקים המהווה סונאטה, סימפוניה או יצירה של מוזיקה קאמרית.
היא מכונה לעיתים צורת פרק ראשון, או צורת סונאטה אלגרו.
המהדורה האחרונה של אנציקלופדיה בריטניקה מצטרפת לדעתו.
אחרי דיון בצורות מרובות הפרקים, שאפשר להגדירן פחות או יותר כסונאטה, נאמר שם כך:
"שונה ונבדל לחלוטין מכל מה שנאמר עד כה, מכל מקום, הוא השימוש במונח ב"צורת סונאטה".
מונח זה מגדיר צורה או שיטה ייחודית של ארגון מוזיקלי, שנמצאת בשימוש בדרך כלל בסונאטות, רביעיות מיתרים ושאר יצירות קאמריות, ובסימפוניות שנכתבו מאז ראשית התקופה הקלאסית (תקופתם של קפ"ע באך, היידן, מוצרט וכן בטהובן המוקדם ושוברט.
צורת סונאטה היא כינוי לאופן ארגון פורה במיוחד למבנה המוזיקלי של פרק יחיד.
הוא שכיח ביותר במסגרת קונטקסט רחב יותר של תוכנית מרובת-פרקים."
ערך זה מתמקד בסונאטה-אלגרו כמערך לפרק אינדיבידואלי.
המונח מחזור סונאטה משמש לעיתים במוזיקולוגיה לתיאור המערך והמאפיינים של יצירות מרובות-פרקים כפי שהם מתייחסים לצורת הסונאטה.
הוא עשוי להתחיל במבוא, שיהיה איטי ברוב המקרים מן הפרק העיקרי.
מבוא זה איננו שכיח והוסף לצורת הסונאטה בשלבים מאוחרים יותר.
למעשה אפשר לראות בו שבירה של הצורה הקיימת ולא חלק אורגני שלה.
מכאן מתקדמים אל התצוגה – אקספוזיציה.
התצוגה מביאה את החומר התמאטי היסודי של הפרק: קבוצה אחת או שתיים של נושאים, במקרים רבים בסגנונות שונים ובסולמות מנוגדים, שמעבר מגשר ביניהן.
סיום טיפוסי לתצוגה הוא נושא חותם, קודטה, או שניהם.
לאחר התצוגה בא הפיתוח, הבוחן את האפשרויות ההרמוניות והמרקמיות של החומר התמאטי ואחר כך עובר אל הרפריזה, שם חוזר החומר התמאטי בסולם הטוניקה (הסולם הראשון של הפרק).
הפרק יכול להסתיים בקודה, מעבר לקדנצה החותמת את הרפריזה.
המונח "צורת סונאטה" שנוי במחלוקת ויש אומרים, מטעה בפירוש, משום שמשתמע ממנו שיש דפוס קבוע, שאליו חתרו מלחינים קלאסיים ורומנטיים בכתיבתם.
למעשה, "צורת הסונאטה" היא יותר בחזקת דגם, שפותח לצורך אנליזה מוזיקלית וכך יש לראותו.
אף כי התיאורים בדף זה יכולים לענות על הציפיות כאנליזה להרבה מבנים של פרק-ראשון, יש די וריאציות להצדיק את צורת הרבים ב"צורות סונאטה", המחקר המעמיק של צ'ארלס רוזן במונח ושימושיו.
545 של מוצרט ובסימפוניה השלישית של שוברט) וקטע קודה ממושך, המאופיין בתהליכי עיבוד, במקום סיכום (מצוי ברוב יצירות בטהובן מאמצע התקופה, כמו הסימפוניה השלישית שלו).
במהלך התקופה הרומנטית נעשו עיוותי צורה ווריאציות נפוצים כל כך (מאהלר, אלגר וסיבליוס, בין השאר, נזכרים במחקרו של ג'יימס הפאקובסקי), ש"צורת הסונאטה" כפי שהיא מתוארת כאן איננה מתאימה עוד לתיאור המבנים המוזיקליים המסובכים, הנושאים לא פעם את שמה.
המונחים סונאטה-אלגרו, צורת הסונאטה וצורה של פרק ראשון מתארים כולם אותו תהליך.
צורת הסונאטה נעשתה כמעט לסטנדרט לפרק ראשון של סימפוניה, בייחוד בתקופה שבין 1780 ל-1900. הפרקים האלה גם מסומנים במקרים רבים כ"אלגרו", ומכאן השמות "צורת סונאטה-אלגרו" ו"צורה של פרק ראשון".
עם זאת, מונחים אלה אינם מדויקים, הואיל וצורת הסונאטה מופיעה גם בפרקי אמצע או סיום, ואף בפרקים איטיים, ומשום כך עדיף להימנע מן השימוש בהם.
בהקשר של הצורות הזוגיות המורחבות מתקופת הבארוק, שיש דמיון ניכר בינן לבין צורת הסונאטה, אלה הם שלושת המאפיינים המיוחדים לצורת הסונאטה:
קטע עיבוד נפרד הכולל מעבר חוזר
החזרה הבו-זמנית של קבוצת הנושא הראשון והטוניקה
רפריזה מלאה (או כמעט מלאה) של קבוצת הנושא השני
הקשר של צורת הסונטה לאידיאל היופי והנאורות בתקופה הקלאסית, מתבטא בראש ובראשונה ברעיון "הנושאים המנוגדים".
להבדיל ממבנים רבים בתקופת הבארוק אשר קדמה לקלאסית, בהם היה שימוש בפרקים "מונו-תימאטיים" – בעלי נושא אחד, החלה בתקופה הקלאסית אסתטיקה הדוגלת בניגוד בין שני נושאים.
אידיאל יופי זה בא לידי ביטוי גם במחזות תיאטרון של התקופה אשר הציגו נושאים או דמויות מנוגדות זה לזה, כגון: אציל ומשרת, גבר ואישה וכדומה.
בצורת הסונטה החלה להתגבש כתיבה המציגה שני נושאים מוזיקליים המנוגדים זה לזה בסולם ובאופי.
דבר זה מתקשר גם לתפיסות הדואליסטיות של המדע באותה תקופה, אשר דגל בהוכחות מדעיות המציגות "דבר והיפוכו" כשיטה לפתרון בעיות.
זוהי תמציתו של האדם הנאור – השכלתני, אשר מחפש היגיון וסדר, קונפליקט הבא לידי פתרון בסופו וארגון מופתי של רעיונות.
התיאור הכללי של צורת הסונאטה הוא כדלקמן:
קטע המבוא איננו מחייב, ואפשר גם לצמצם אותו למינימום.
אם המבוא מורחב, הוא איטי על פי רוב מן הקטע העיקרי, ובמקרים רבים מתמקד בסולם הדומיננטה.
הוא עשוי, אך אינו חייב, להכיל חומר שיופיע בהמשך בתצוגה.
המבוא מגדיל את משקל הפרק ואף מאפשר למלחין להתחיל את התצוגה בנושא, שהיה אלמלא כן קליל מכדי להתחיל בו בפני עצמו, כמו בסימפוניה מס' 103 (דרדור התוף) של היידן).
בדרך כלל, אך לא תמיד, משמיטים את המבוא מן החזרה על התצוגה.
לעיתים מופיע חומר המבוא בשנית, בקצב המקורי שלו, בהמשך הפרק.
במקרים רבים קורה הדבר רק בקודה, כמו בחמישיית המיתרים ק.
593 של מוצרט, בסימפוניה "דרדור התופים" של היידן או בסונאטה מס' 8 (הפאתטית) של בטהובן.
החומר התמאטי היסודי של הפרק מופיע לראשונה בתצוגה, שעשויה להתחלק לקטעי-משנה אחדים.
אותו קטע מכיל, ברוב הפרקים בצורת סונאטה, הקבלות הרמוניות ותמאטיות בולטות (אם כי בחלק מן היצירות מן המאה ה-19 ואילך, כמה מן ההקבלות האלה נתונות לחריגות משמעותיות), הכוללות:
קבוצת הנושא הראשון – זו בנויה מתמה אחת או יותר, כולן בסולם הטוניקה.
כלומר, אם היצירה כתובה בדו מז'ור, כל המוזיקה בקבוצה הראשונה תהיה בדו מז'ור.
מעבר (או גשר מודולטורי) - בקטע זה עושה המלחין מודולציה מסולם הנושא הראשון לזה של הנושא השני.
עם זאת, יצירות רבות מן התקופה הקלאסית עוברות ישר מקבוצת הנושא הראשון לזו של השני ללא כל מעבר.
קבוצת הנושא השני – תמה אחת או יותר בסולם שונה מזה של הקבוצה הראשונה.
אם הקבוצה הראשונה כתובה בסולם מז'ורי, הקבוצה השנייה תהיה בדרך כלל בדומיננטה, שהיא קווינטה זכה מעל הטוניקה; למשל, אם הסולם המקורי הוא דו מז'ור, סולם המוזיקה בקבוצה השנייה יהיה סול מז'ור.
אם הקבוצה הראשונה כתובה בסולם מינורי, הקבוצה השנייה תהיה במז'ור המקביל כך שאם הסולם המקורי הוא דו מינור, הקבוצה השנייה תהיה במי במול מז'ור.
חומר הקבוצה השנייה שונה במקרים רבים במקצב או בהלך הרוח מזה של הקבוצה הראשונה (לעיתים קרובות, הוא לירי יותר).
קבוצת סיום – מטרת הקודטה היא לחתום את קטע התצוגה בקדנצה מלאה באותו סולם כזה של הקבוצה השנייה.
הקודטה מכילה במקרים רבים רצף נושאים, שכל אחד מהם מסתיים בקדנצה מלאה.
אז עשויה כל התצוגה לחזור על עצמה.
במקרים רבים יש שוני קל בתיבה או בתיבות האחרונות של התצוגה בין החזרות, בפעם הראשונה לצורך חזרה לטוניקה, שם החלה התצוגה, ובפעם השנייה לצורך הפנייה לעיבוד (פיתוח).
העיבוד, או ה"פיתוח", מתחיל בדרך כלל באותו סולם שבו הסתיימה התצוגה, ועשוי לעבור בין סולמות רבים במהלכו.
על פי רוב הוא מורכב מנושא אחד או יותר מתוך התצוגה, משתנים ולעיתים חופפים, ועשוי לכלול חומר חדש או נושאים חדשים – אם כי השאלה, מה בדיוק נחשב לנוהל מקובל, מהווה סלע מחלוקת מפורסם.
השינויים כוללים העברת חומר דרך סולמות רחוקים, פירוק נושאים וסקוונצות של מוטיבים, בין השאר.
משך העיבוד שונה במידה רבה מיצירה ליצירה; לעיתים הוא קצר יחסית בהשוואה לתצוגה (כמו בפרק הראשון של מוזיקת לילה זעירה, ק.
525/I של מוצרט) ובמקרים אחרים הוא ארוך ומפורט (כמו בפרק הראשון של ארואיקה של בטהובן).
מכל מקום, כמעט תמיד הוא מציג דרגה גבוהה של חוסר-יציבות טונאלית, הרמונית וריתמית בהשוואה לשאר הקטעים.
בסוף העיבוד, פונה המוזיקה אל סולם הטוניקה ונכנסת לרפריזה.
המעבר מן העיבוד לרפריזה הוא רגע מכריע ביצירה.
חלקו האחרון של קטע העיבוד נקרא מעבר חוזר (רקאפיטולציה): הוא מכין את שיבתה של קבוצת הנושא הראשון בטוניקה, על פי רוב באמצעות הרחבה גדולה של הספט-אקורד הדומיננטי.
כלומר, אם סולם הפרק הוא דו מז'ור, צפוי שהמעבר החוזר ידגיש את הספט-אקורד הדומיננטי על סול.
נוסף לכך, אופי המוזיקה יאותת על חזרה כזאת בכך שייעשה, במקרים רבים, קדחתני יותר (כמו בפרק הראשון של סונאטה מס' 21 "ולדשטיין", אופוס 53) של בטהובן.
עם זאת, כללים אלה אינם מחייבים.
חריגה ראויה לציון מן הנורמה ההרמונית של המעבר החוזר מופיעה בפרק הראשון של הסונאטה הראשונה לפסנתר, אופוס 1, של ברהמס.
הרפריזה היא חזרה בשינויים על התצוגה, ואלה מרכיביה:
קבוצת נושא ראשון – כעיקרה של הרפריזה, היא זוכה כרגיל למקום של כבוד וכתובה על פי רוב באותו סולם ובאותה צורה כמו בתצוגה.
מעבר – לאחר שעבר תמורה, כך שאינו משנה סולם אלא נשאר בסולם הטוניקה של היצירה.
קבוצת הנושא השני וקודטה – בדרך כלל באותה צורה, פחות או יותר, כמו בתצוגה, אבל עכשיו בסולם הטוניקה, דבר המצריך לעיתים מעבר ממז'ור למינור, או להפך, כמו שקורה בפרק הראשון של הסימפוניה מס' 40 של מוצרט (ק.
המצב השכיח הוא הצבתו מחדש במז'ור המקביל של הטוניקה (לדוגמה, דו מז'ור כשהפרק כתוב בדו מינור, כמו בסימפוניה החמישית של בטהובן בדו מינור, אופוס 67/I).
הטוניקה של הסולם חשובה כאן יותר ממבנה הסולם (מז'ור או מינור) – הרפריזה מספקת את האיזון הדרוש גם אם מבנה החומר משתנה, בתנאי שאין עוד התנגשות בין הסולמות.
אחרי הקדנצה החותמת את הרפריזה, הפרק יכול להימשך בקודה, שתכיל חומר מגוף הפרק עצמו.
קודות, כשהן קיימות, שונות זו מזו במידה ניכרת באורכן, אבל כמו המבוא, אינן מהוות חלק מן ה"ארגומנט" של היצירה.
הקודה מסתיימת, בכל מקרה, בקדנצה מלאה בסולם הטוניקה.
קודות יכולות להיות סיומות קצרות מאוד, או קטעים ארוכים מאוד ומשוכללים.
נוסח אחר, חשוב, לצורת הסונאטה-אלגרו המסורתית נמצא בפרק הראשון של הקונצ'רטו הקלאסי.
כאן, התזמורת מתכוננת בדרך כלל לכניסת הסולן בנגינת כמה מן הנושאים, העתידים להופיע במהלך חלקו הראשי של הפרק – מעין מבוא, אבל בטמפו הראשי.
אז נכנס הכלי הסולן, לפעמים בחומר משלו (כמו בקונצ'רטו לפסנתר מס' 20 של מוצרט, ואחרים) וממשיך בתצוגה של צורת הסונאטה – קשורה בדרך כלל, אך לא תמיד, לאותו מבוא תזמורתי שבפתיחה.
(אצל מוצרט, למשל, כמה מן הנושאים הזכורים ביותר של אותם טוטי תזמורתיים מן הפתיחה נדחים לעיבוד.
בקונצ'רטו שלו לפסנתר מס' 25, תמה שלא נשמעה מאז המבוא הופכת ל"נושא" הראשי המטופל בעיבוד.
בספרו, אחד הראשונים המוקדשים לקונצ'רטי של מוצרט, מרבה קאת'ברט גירדלסטון לציין עובדה זו.)
התזמורת מנגנת את התצוגה במלואה ללא כלי בפעם הראשונה ואז נכנס כלי הסולו בפעם השנייה של השמעת התצוגה.
הדבר נעשה בעקבות ההוראה השורשית בצורת הסונטה לנגן את התצוגה פעמיים.
כך, בעצם בצורות סימפוניות או בהרכבים, התצוגה מנוגנת בשלמותה פעמים בעוד שבפורמט הקונצ'רטו נעשה שימוש בחזרת התצוגה להשמעתה בשני אופנים: פעם רק התזמורת ובפעם תזמורת וכלי סולו.
לקראת סיום הרפריזה, יש בדרך כלל קדנצה לסולן לבדו.
הקדנצה נושאת אופי אלתורי (בין אם היא מאולתרת באמת ובין אם לאו), ונועדה על פי רוב להאריך את המתח ההרמוני על אקורד דומיננטה לפני שהתזמורת חותמת את היצירה בטוניקה.
המונח סונאטה מופיע לראשונה במאה ה-17, כשהחלה היפרדות המוזיקה האינסטרומנטלית מן המוזיקה הווקאלית.
משמעותו המקורית של המונח (הלקוח מן המילה האיטלקית suonare, להשמיע צליל בכלי נגינה) הייתה יצירה לנגינה, להבדיל מקנטטה, יצירה לשירה.
בימינו המונח מציין צורה זוגית, או כפולה, בדרך כלל במבנה של AABB עם אי-אילו היבטים של צורות תלת-חלקיות.
התקופה הקלאסית קבעה נורמות של בניית פרקים ראשונים ומערכים סטנדרטיים של יצירות מרובות פרקים.
המגוון הרחב של מערכים ומבנים צורניים במסגרת פרקים ראשונים, שהיה קיים במשך תקופה מסוימת, יצר בהדרגה נורמות הלחנה מקובלות.
כתיבתם של היידן ומוצרט, לצד מלחינים אחרים ידועי-שם, השפיעה יותר ויותר על דור, שחיפש דרכים לנצל את האפשרויות שפרשו לפניו הצורות שהיידן ומוצרט קבעו ביצירותיהם.
התאוריה של מערך הפרק הראשון התמקדה יותר ויותר בהבנת כתיבתם של היידן, מוצרט ובהמשך, בטהובן.
יצירותיהם נחקרו, דפוסים וחריגות מדפוסים אלה זוהו והוגדרו וגבולות הנוהל המקובל או הרגיל התקבעו על סמך ההבנה של יצירות אלה.
צורת הסונאטה כפי שהיא מתוארת מזוהה במידה רבה עם נורמות התקופה הקלאסית במוזיקה.
עוד לפני שתוארה, תפסה הצורה מקום מרכזי ביצירת מוזיקה וקלטה אל תוכה או שינתה סכימות צורניות אחרות ליצירות מוזיקליות.
התקופה הרומנטית במוזיקה הביאה עמה קבלה של מרכזיות הנוהל הזה, ניסוח והגדרה מפורשת של הצורה והקניית מקום מרכזי לצורת הסונאטה במוזיקה אינסטרומנטלית, קונצרטית וקאמרית, בייחוד בכל הנוגע ליצירות, שנכתבו מראש כמוזיקה "רצינית".
מחלוקות שונות במאה ה-19 עסקו כשאלה, מה בדיוק היו ההשלכות של "עיבוד" וכתיבת סונאטה הלכה למעשה, ומה היה תפקיד רבי-האמן הקלאסיים במוזיקה.
האירוני שבדבר הוא, שבעוד אנשים כמו צ'רני ודומיו מנסחים את כללי צורת הסונאטה על בוריים, כתבו מלחיני התקופה – הן הענקים והן הזוטרים שבהם – יצירות, שהתריסו בגלוי כנגד עקרונות הצורה המנוסחת בהפרתם המכוונת.
השפעתה של צורת הסונאטה ניכרה בתולדות המוזיקה הקלאסית עד לתקופה המודרנית.
המאה ה-20 הביאה עמה שפע של עבודות מחקר, ששאפו לבסס את התאוריה של צורת הסונאטה על חוקי יסוד טונאליים.
המאה ה-20 הייתה עדה להתרחבות המתמשכת של הנוהל המקובל, שהמושגים שנוסחו על פיה הביאו להיווצרות "עקרון הסונאטה" או "מושג הסונאטה" המאחד יצירות מאותו סוג, גם אם אינן עונות בפירוש על דרישות התיאור הנורמטיבי.
צורת סונאטה וצורות מוזיקליות אחרות
צורת הסונאטה חולקת מאפיינים הן עם צורה זוגית והן עם צורה משולשת.
הסונאטות הזוגיות הראשונות (יותר מ-500) של דומניקו סקרלטי נותנות דוגמאות מצוינות למעבר מן הצורה הזוגית לצורת סונאטה-אלגרו.
בתוך שפע הסונאטות אפשר למצוא דוגמאות רבות של צורת סונאטה אמיתית.
במהלך המאה ה-18 גילו עוד מלחינים רבים אותה צורה מוזיקלית שמצא סקרלטי, אגב עריכת ניסויים הרמוניים ומלודיים בכלי המקלדת שלהם.
צורת הקטנה היא מילה במשקל מסוים או מוספית המציגה דרגה מוקטנת של משמעות יסודית כלשהי, גרסה מוקטנת יותר של אובייקט או תכונה, ולעיתים גרסה אינטימית או גרסת-חיבה למילה המקורית.
בעוד שבשפות רבות ייתכנו צורות הקטנה רק לשמות עצם, הרי שבשפות מסוימות, בהן עברית, ניתן לייצר צורות הקטנה גם לשמות תואר ואף לחלקי דיבר אחרים.
לשמות עצם מקובל להוסיף סיומת -ון למילה ממין זכר כגון: דובון, דגלון, ספרון, גגון, חדרון
והסיומת -ונת (צורת הנקבה של -ון) היא עבור מילה ממין נקבה כגון: ילדונת, פצפונת
וגם הסיומת -ית עבור מילה ממין נקבה כגון: שקית, כפית, צנונית, מפית, כוסית
בשמות העצם קיימים גם משקלים שמאפיינים צורת הקטנה, כגון:
כלב ← כלבלב (גרסה מוקטנת)
ילד ← ילדון (גרסת-חיבה), ילדונת
קטן ← קטנטן (גרסה מוקטנת)
שמן ← שמנמן (גרסה מוקטנת/חיבה)
אדום ← אדמדם (גרסה מוקטנת)
שביר ← שברירי (גרסה מוקטנת)
בשפת הדיבור יש שימוש במוספית "-צ'יק" בהשפעת שפות לועזיות כדי לתת משמעות של הקטנה/חיבה, כגון: קטנצ'יק, בחורצ'יק, צופצ'יק.
בנוסף, במיוחד בשמות פרטיים, יש שימוש במוספיות "-ל'ה" ו-"-וש", כגון: שרהל'ה, רחלוש.
יש גם שימוש בסיומת לא מוטעמת "-י", כגון: קטני, חמודי.
בערבית נהוג להשתמש במשקל פֻעַיְל (فُعَيل) לצורך הקטנת השם.
לדוגמה, מן השם "חסן" (حسن) נגזר השם "חוסיין" (حسين).
בפרסית ניתן להוסיף מספר סיומות לשם לצורך הקטנה.
ـَک: مرد، مردك (איש, אישון); دختر، دخترك (ילדה, ילדונת)
באנגלית מספר סיומות מקטינות כמו ing:
ביידיש הסיומת "-ל" היא צורת הקטנה (לדוגמה: מיידל לילדה או נערה)
באספרנטו נעשה השימוש במוספית et להקטנה.
סיומות ההקטנה בספרדית הן רבות, והן מתווספות לשמות עצם, תארים ולעיתים רחוקות יותר, שמות תואר.
הסיומות משתנות בדרך כלל בהתאם למילה, לאזור הניב ולמדינה.
אנדלוסיה, אראגון, נווארה, קולומביה, קוסטה ריקה, קובה וונצואלה.
בניב של מקומות אלו לרוב מועדפת הסיומת ico- (ica- לנקבה).
לדוגמה: Carterica "נרתיק קטן", gatico "חתול קטן".
עם זאת, בקולומביה, קוסטה ריקה, קובה ובוונצואלה היא מצטרפת רק לרדיקלים שנגמרים ב־t-; לדוגמה: Ratico.
לעיתים קרובות הוא משולב עם הסיומת ito- (ita- עבור הנקבה); לדוגמה: Ahoritica "כבר עכשיו".
הסיומת ito- (ita- לנקבה) היא הנפוצה ביותר בכל סוגי הספרדית; לדוגמה: hermanita "אחותי קטנה" .
במקרים מסוימים הוא מקבל את הצורות ecito, -ececito, -cito-; לדוגמה: solecito "שמש קטנה", piececito "רגל קטן", corazoncito "לב קטן" (או "מתוק"), mujercita "אישה/ילדה קטנה".
הסיומת uelo- (uela- לנקבה) היא סיומת נוספת המסמנת צורה מזערית.
היא משמשת בעיקר בטקסטים כתובים, אם כי היא נשמעת לעיתים קרובות בדיבור רגיל בספרד, אך לעיתים רחוקות מאוד באמריקה הלטינית; לדוגמה: Arroyuelo "נחל קטן".
אחרי מילים המסתיימות בתנועות זה מקבל את הצורה huelo- (huela- לנקבה); לדוגמה: Aldehuela "כפר קטן".
בהלכה, צורת הפתח היא שתי דפנות עומדות שעליהם מונח קנה נוסף.
(צורת האות 'ח') צורת הפתח נחשבת למחיצה הלכתית, והשימוש בה הוא בעיקר לעניין שבת, שם היא משמשת להקפת שטח פתוח המוגדר ככרמלית לרשות היחיד.
כמו כן משמשת צורת הפתח כמחיצה לתיקון חצרות ומבואות, כך שיהיה מותר לטלטל בתוכם, אף שהם פרוצים לכל רוחב צידם הרביעי, דבר הפוגם בהגדרתם הבסיסית כרשות היחיד.
צורת הפתח משמשת כמחיצה גם לעניין הרחקה בכלאים ובדופן השלישית בסוכה.
המשמעות ההלכתית של צורת הפתח היא, שהיא משמשת כפתח, ולכן אף אם יש שטח פתוח ברוחב של יותר מעשר אמות (כ-4.8 מטרים) שנחשב בדרך כלל כפרצה הפוסלת את המחיצה המקיפה שטח, והופכת את השטח המוקף במחיצות לשטח פרוץ, על ידי צורת הפתח הפרצה הרחבה נחשבת כפתח, שאינו פוסל את המחיצה.
לפי רבי ישראל מאיר הכהן בביאור דעת הרמב"ם, מדין התורה, ניתן להשתמש בצורת הפתח אף להקפת שטח שהוא רשות הרבים על מנת להופכו לרשות היחיד.
אולם מדרבנן לא ניתן להקיף את רשות הרבים בצורת הפתח אלא רק את רשות הכרמלית.
(אך כיוון שזה מועיל מהתורה, הזורק מרשות היחיד לשטח ברשות הרבים המוקף בצורת הפתח - לא יתחייב בקורבן חטאת על כך).
לעומת דעה זו, ישנם ראשונים ואחרונים רבים הסוברים שאף מדין תורה מחיצה העשויה מצורות הפתח אינה מועילה ברשות הרבים כלל.
באופן דומה, מדין התורה ניתן להקיף באמצעות צורת הפתח שטח חקלאי פתוח שאינו משמש למגורים ('בקעה') ולהופכו לרשות היחיד, אך מדרבנן, אין היקף צורת הפתח מועיל לשטח זה.
הקנים העומדים של צורת הפתח (העמודים) צריכים להיות לפחות בגובה של עשרה טפחים (כ- 80 ס"מ) וחזקים כדי שיוכלו לשמש כבסיס של דלת.
גם בליטות היוצאות מהכתלים יכולות להחשב כדפנות לצורת הפתח, אם יש בבליטה גובה של לפחות עשרה טפחים.
העמודים צריכים להיות בדיוק מתחת לקנה עליון של צורת הפתח, ואם הקנה אינו מעליהם אלא מהצד - אין זה נחשב לצורת הפתח.
העמודים אינם צריכות להגיע עד הקנה שמעליהם, מכיוון שיש לזה גדר של - 'גוד אסיק מחיצתא', ולכן - רואים אותם כאילו הם עולים למעלה עד הקנה.
לדין זה יש שימוש רב כאשר מסתמכים בצורת הפתח על חוטי חשמל שאינם תלויים בדיוק מעל העמוד הנושאם, ולכן כדי להשתמש בהם כצורת הפתח, מעמידים מחיצה קטנה בצד העמוד שאינה מגיעה עד לחוטים.
עמודים גבוהים מאוד שהקנה עובר באמצע גובהם - נחשב כצורת הפתח אף שהעמודים ממשיכים למעלה מעל הקנה.
העמודים צריכים להימשך על פני כל רוחב הקנה שמעליהם, ואם הקנה ממשיך יותר משלשה טפחים (כ- 24 ס"מ) מעבר לאחד העמודים - זה לא נחשב כצורת הפתח.
לעיתים נקראים עמודי צורת הפתח בשם 'לחי' או 'לחיים', אולם אין קשר ביניהם לבין המושג ההלכתי לחי המדבר על תיקון הנעשה במבוי פרוץ על מנת להופכו מכרמלית לרשות היחיד.
החלק העליון של צורת הפתח, (הקנה) צריך להיות בדיוק מעל העמודים ולא מהצד, אולם אין הדפנות צריכים להגיע עד אליו.
הקנה אינו צריך להיות חזק או יציב ברוח, וגם קנה דק, כגון חוט - כשר לצורת הפתח.
ישנה מחלוקת לגבי קנה צורת הפתח העובר מעל מבנה, האם המבנה פוסל את צורת הפתח או לא.
במקומות רבים קשור סרט סימון לחוט המשמש כקנה העליון, או שתקוע בו חפץ מסוים, על מנת להקל על בדיקת שלמות העירוב.
בחישוב ההיקף הכללי של השטח המוקף על ידי מחיצות, צריך שיהיה רוב של שטח סגור ('עומד') ומיעוט שטח פרוץ.
לדעת רוב הפוסקים צורת הפתח נחשבת כמחיצה סתומה, אולם לפי שיטת הרמב"ם, צורת הפתח נחשבת לשטח פרוץ, כך שכדי להקיף שטח כרשות היחיד יש להקיפו בצורה שרובו יהיה במחיצה גמורה ומיעוטו בצורת הפתח.
להלכה נפסק כשיטת רוב הפוסקים, שניתן להקיף שטח במחיצות לרשות היחיד, אף אם רוב המחיצות הם מחיצות של צורת הפתח.
אולם גם לשיטת המתירים, לא ניתן להקיף מקום פתוח כמו שדה רק באמצעות צורת הפתח, וכדי להקיף מקום כזה במחיצות יש לעשות לפחות שתי מחיצות גמורות ולהשלים את שתי המחיצות האחרות על ידי צורת הפתח.
אמנם, יש שהתירו גם במקום פתוח להקיף בצורת הפתח מארבעה צדדים, ובלבד שכל פתח יהיה לא יותר מעשר אמות.
אמנם יש שאסרו גם בפתחים הקטנים מעשר אמות.
סוכה כשרה צריכה להיות בעלת 3 דפנות ברוחב של לפחות 7 טפחים.
לא ניתן לעשות את 2 הדפנות הראשונות מצורת הפתח, אולם ניתן להשלים את הדופן השלישית על ידי צורת הפתח.
בהלכות כלאים יש להרחיק 4 אמות בין שדה תבואה לכרם גפנים, או להציב ביניהם מחיצה.
אולם ניתן להציב גם צורת הפתח כמחיצה ביניהם.
צורן הוא חלק מהמועצה המקומית המאוחדת קדימה-צורן, והוקם בתחילה כחלק מפרויקט יישובי הכוכבים.
מיקומו בשרון, מזרחית לנתניה ודרומית לכפר יונה וגאולים.
היישוב נוסד כיישוב קהילתי בשנת 1992 בתכנונה של האדריכלית רחל ולדן, אוכלס לראשונה בשנת 1994, הוכרז כמועצה מקומית בשנת 1997 ואוחד בשנת 2003 עם המועצה המקומית קדימה לרשות אחת ומאוחדת.
נכון לשנת 2018 בצורן התגוררו כ-9,500 תושבים.
כש-6,000 מתוכם בחלק הוותיק של צורן הכולל בעיקר קוטג'ים, ו-3,500 בשכונת "רמת אמיר" (ע"ש רס"ל אמיר בשארי שנפל במלחמת יום הכיפורים) המורכבת מבניינים בני שמונה קומות שנבנו בעשור השני של המאה ה-21.
וצירן ודאי בקיסרין"), ובנוסף, אדמת החמרה באזור מורכבת ברובה מגרגרי קוורץ, דו-תחמוצת הצורן (צורן הוא המילה העברית לסיליקון).
בצורן ישנם שני בתי ספר יסודיים, לב-רן ויובלים, וחטיבת הביניים הרצוג.
עד שנת 2013, תלמידי חטיבת הביניים והתיכון למדו בבית הספר "רבין" בתל-מונד, אך חרף התנגדות התלמידים, החלו ללמוד בחטיבת הביניים "הרצוג" בקדימה.
בשנת 2016 נפתחה חטיבת ביניים בצורן בסמוך לבתי הספר היסודיים לב-רן ויובלים עם השם "הרצוג" ושם חטיבת הביניים בקדימה הוחלף ל"עודד" על שמו של עודד ראור, כשהוא משמש כבית ספר תיכון לתלמידי קדימה-צורן.
תיכון חדש נפתח ושמו נקרא תיכון עודד.
מעולם לא היה תיכון בשם הרצוג או בכלל תיכון בקדימה, כך ששמו לא הוחלף, אלא מלכתחילה נקרא תיכון עודד על שם עודד ראור.
ביישוב פועלת תנועת הנוער "התנועה החדשה" בשיתוף עם תנועת "השומר החדש".
כשהופרד היישוב מהמועצה האזורית לב השרון והפך למועצה מקומית, מונה מטעם שר הפנים אליהו סויסה כראש מועצה זמני עד לבחירות המקומיות, שנקבעו למועד לא ידוע, אך לבסוף, מונה יצחק אגסי מירושלים כראש המועצה הזמנית.
הבחירות למועצה התקיימו בדצמבר 2011 ובהן זכה יוסי מלכה, שכיהן בתפקיד עד האיחוד עם קדימה.
כיום (2024) קרן גרין מכהנת כראש המועצה.
צורן עלתה לכותרות בעקבות המאבק שניהלו תושבי היישוב בקרינה האלקטרומגנטית מאתר השידור "הלל" שפעל בקרבת היישוב.
המשרד להגנת הסביבה, חברת "בזק" ומשרד התקשורת התנגדו להקמת היישוב כה סמוך לאתר השידור, אולם חרף כל האזהרות אוכלסה צורן החל משנת 1994. בשנת 1997, נפתחו בצורן בית ספר ומתנ"ס כ-200 מטר בלבד מן האנטנות.
לרוכשי הבתים בצורן לא נמסר מידע, או שנמסר מידע מטעה על אופי האנטנות ועוצמתן.
לאחר מספר שנות מאבק, בשנת 2003, החל משרד התקשורת לפרק את האנטנות ולהסירן.
באתר השידור "הלל" הסמוך לצורן פעלו עוד לפני שנת 1978 שני משדרי רדיו חזקים מאוד.
הראשון שידר את רשת ד' (קול ישראל בערבית) בתדר 738 קילוהרץ בהספק של 1200 קילוואט, והשני שידר את רשת א' בתדר 575 קילוהרץ בהספק 200 קילוואט, כך שמתכנני היישוב הקימוהו תחת האנטנות.
לצורן אין דגל רשמי, אך, בשנת 2022 נערכה הצבעה באינטרנט בשביל לבחור לצורן דגל חדש.
נבחר דגל אבל הוא לא אושר על ידי מועצת קדימה-צורן בשל ההתייחסות לצורן כיישוב נפרד.
הרקע הכחול מייצג את צבעו הכחלחל של היסוד צורן (סיליקון).
המשולש הכתום מייצג את גבעות החמרה והפרדסים בצורן.
המלבן הלבן מייצג את בנייני רמת אמיר.
הצמח מייצג את אופיו החקלאי של היישוב.
צורן קורפוריישן הייתה חברת חומרה, שנוסדה על ידי יזמים ישראלים ומרכז הפיתוח העיקרי שלה היה בישראל, בחברת בת בשם "צורן מיקרואלקטרוניקה" (Zoran Microelectronics) שישבה בחיפה.
החברה עסקה בפיתוח שבבים למוצרי אלקטרוניקה ביתית כמו מצלמות דיגיטליות, מכשירי DVD ומדפסות ונסחרה בנאסד"ק.
צורן נמכרה בשנת 2011 לחברת CSR Plc הבריטית תמורת 484 מיליון דולר.
בשנת 2014 נרכשה CSR על ידי חברת קוואלקום.
צורן נוסדה בשנת 1981 על ידי ד"ר לוי גרצברג, מהנדס חשמל, בעל תואר שני מטעם הטכניון שעשה את לימודי הדוקטורט באוניברסיטת סטנפורד בארצות הברית בשנות השבעים.
גרצברג החל לעבוד בתעשיית האלקטרוניקה כיועץ לחברות כמו זירוקס ואינטל לאחר מכן כיהן כסגן מנהל המעבדות בסטנפורד והנחה דוקטורנטים.
בשנת 1981 החליט להקים את צורן, אך רק בשנת 1983 החל בהקמה מעשית של החברה כאשר פגש את יובל אלמוג שצורף כשותף.
בהמשך פגשו, במקרה, את עוזיה גליל, נשיא אלרון, ואת דן טולקובסקי, יו"ר דיסקונט השקעות, כאשר נחתו בבן-גוריון זיהו אותם והציגו את עצמם.
אלרון יחד עם פרד אדלר, משקיע הון סיכון מניו יורק, השקיעו בחברה.
עוזיה גליל מונה ליו"ר (תפקיד שמילא עד שנת 2011).
בתחילה תכננו לבנות מפעל לייצור בישראל, אך הוחלט שהאתר בישראל יתמקד בתכנון בלבד.
המוצר הראשון שהחברה פיתחה היה שבב לעיבוד אותות, המסוגל לבצע עיבודים מורכבים ומרובים בעלויות נמוכות, על ידי מתמטיקה חכמה.
בשנת 1985, היה המוצר מוכן והחל להימכר.
בשנות ה-90 שינתה החברה כיוון והחלה להתמקד בתכנון שבבים לתחום המולטימדיה והתמחתה במוצרים שהתבססו על דחיסה, קידוד ופיענוח של נתונים דיגיטליים.
המוצרים הראשונים בתחום היו מעבדי שמע ששימשו את הדור הראשון של מכשירי הקולנוע הביתי, ומעבד ל-JPEG ששימש במערכות לעריכת וידאו דיגיטלי וכן במצלמות הדיגיטליות הראשונות.
במחצית השנייה של שנות ה-90 הייתה צורן מהחלוצות ומהמובילות בשוק ה-DVD.
בהמשך נכנסה לתחום הצילום הדיגיטלי, הממירים לטלוויזיה דיגיטלית, הטלוויזיה בהפרדה גבוהה והדפוס הדיגיטלי.
צורן הייתה חברת פאבלס, כלומר השבבים שתכננה יוצרו על ידי חברות אחרות שזו התמחותן.
לקוחות החברה היו היצרניות של מוצר הבידור שנמכר ללקוח הסופי, למשל נגן DVD, רובן המוחלט במזרח אסיה - יפן, סין, טייוואן וקוריאה.
החברה שנוסדה על ידי משקיעים פרטיים הונפקה למסחר בנאסד"ק בסוף 1995. לאחר מכן יזמה שורה של רכישות ומיזוגים בעיקר בארצות הברית ובישראל.
בשיאה, היו לחברה מרכזי פיתוח בישראל, ארצות הברית, קנדה, סין, בריטניה, ולתקופות קצרות גם בגרמניה, צרפת ושוודיה.
עסקת המיזוג הגדולה ביותר הייתה עם חברת Oak Technology שנרכשה ב-2003 תמורת 358 מיליון דולר.
ב-2011, לאחר ירידה מתמשכת במכירות וברווחיות מוזגה צורן לתוך חברת CSR הבריטית וחדלה להתקיים כחברה עצמאית.
תחת CSR נסגרו בהדרגה כמעט כל קווי המוצרים הקיימים.
CSR עצמה נקנתה ב-2014 על ידי קוואלקום ומרכז הפיתוח של צורן נסגר סופית.
הצורך בהשתייכות (N-Affil) נחשב בפסיכולוגיה לצורך אנושי בסיסי ולמניע עיקרי לפעולה.
האדם חותר להיות קרוב לבני אדם אחרים ולקיים איתם קשר בעל משמעות שבמסגרתו יקבל מהם אהדה ואהבה.
הדבר מתבטא הן בצורך באהבה רומנטית, הן בצורך בהשתייכות לקבוצה חברתית כמו ארגון, לאום או דת והן בקשרים עם צאצאים, קרובי משפחה וידידים.
שייכות היא קשר אישי חיובי, לפעמים אינטימי שיכול לכלול דאגה מכינון, שמירה או שחזור של יחסי רגש חיוביים עם אדם או אנשים אחרים.
הצורך בהשתייכות מתאר הזדקקות של האדם לחוש תחושת מעורבות ושייכות בתוך קבוצה חברתית ומבוסס על עבודתו של הנרי מאריי שפיתח טקסונומיה של צרכים, כולל הישג, כוח והשתייכות – והציב אותם בהקשר של מודל מוטיבציה.
מחקריו של דייוויד מקללנד באמצע המאה ה־20, שהושפעו מעבודתו החלוצית של מאריי, תרמו מאוד של להבנת התנהגות של פרטים ועובדים על בסיס הצרכים האנושיים הפסיכולוגיים שלהם.
פסיכולוגים בולטים נוספים שהרבו להדגיש את חשיבותו של הצורך בהשתייכות לרווחת האדם הם אלפרד אדלר, אברהם מאסלו, רודולף דרייקורס ורוי באומייסטר.
אנשים בעלי צורך גבוה בהשתייכות יזדקקו לקשרים אישיים חמים, ואישור מאלה שיש להם איתם קשר קבוע.
קשר חזק עם אחרים גורם לאדם להרגיש כאילו הוא חלק ממשהו חשוב שיוצר השפעה חזקה בסביבה.
בעלי צורך השתייכות גבוה נוטים להיות חברי צוות תומכים, אך עשויים להיות פחות יעילים בתפקידי מנהיגות.
חברות של אדם בקבוצה, בין אם מדובר בארגון, בתנועה חברתית או בפרויקט, תורמת לתחושת הישג וסיפוק מעשייה למען הפרט והכלל.
במסגרת תהליכים קבוצתיים, אנשים מונעים תמיד לפתח ולשמר יחסים חברתיים משמעותיים עם אחרים בין היתר על ידי שימוש בפרשנות של רמזים שהם קולטים כדי ליצור ולקיים קשר קרוב עם אחרים.
תנאי חשוב ליצירת קשרים כאלה הוא ציות לנורמות החברתיות המקדמות חיבה והדדיות.
הפגנת חיבה היא הצעד הראשון ביצירת תחושת השתייכות לאחרים.
ככל שאנו אוהבים או מקבלים אנשים אחרים, כך גדל הסיכוי שננסה לפתח קשרים הדוקים איתם.
יצירת רגש חיבה מתאפשרת באמצעות מענה לבקשות עזרה, זיהוי דמיון והסכמות בנושאים שונים עם מישהו אחר והבעת רגש חיובי כלפי אדם אחר כולל חנופה, מחמאות והבעת הערצה לאדם ולמעשיו.
כל אלה הם גם בסיס פוטנציאלי ליצירת חברות קריירה או למידה משותפת.
הדדיות היא צעד נוסף חשוב ביצירת תחושת שייכות.
בבסיס ההדדיות מתקיים פיצוי של אחרים על מה שהתקבל מהם.
הדדיות בונה ביטחון ותחושת הוגנות במערכת היחסים והיא מהותית בהתנהלות במערכות יחסים בין אנשים במסגרות ציבוריות, בארגונים ובסיטואציות חברתיות שונות.
הדדיות מבטאת נורמה שעלינו לפצות אחרים על מה שקיבלנו מהם הדדיות משמשת הסבר לאפקטיביות של רבים מהתהליכים הפסיכולוגיים חברתיים כמו בטכניקות "רגל בדלת" וה"דלת בפרצוף" המשמשות לתיאור יחסי הדדיות וקשרי גומלין בין הנותן למבקש.
הצורך בהשתייכות כמניע אנושי ראשוני
ישנם מצבים רבים בהם אנשים חשים צורך בהשתייכות.
לדוגמה, במסגרת עסקית, בעת פיתוח מוצר חדש עולים רעיונות רבים ושונים כיצד לשווק את המוצר.
עובד שנשכר לאחרונה שהעלה רעיון חדש שהצליח יחזק בכך הן את תחושת השייכות לצוות הפיתוח ולארגון והן את תחושת ההישג.
מצב אחד שגורם לצורך גדול יותר בהשתייכות מתקיים במצבי לחץ חברתיים.
מיד לאחר פיגוע הטרור במרכז הסחר העולמי ב־11 בספטמבר חלה עלייה בצורך בהשתייכות בקרב רבים מהאמריקאים שהניחו בצד את חילוקי הדעות והתאחדו.
עלייה בצורך בהשתייכות מביא אנשים המגיבים לאותו גורם לחץ להתכנס ולמצוא ביטחון זה בזה.
מצבים הכוללים פחד מובילים לרוב אנשים לרצות להיות יחד ומעלים את הצורך בהשתייכות.
מחקרים שנעשו על ידי שכטר (1959) מראים כי פחד שמקורו בחרדה מגביר את הצורך של האדם להזדהות עם אחרים שעוברים את אותה סיטואציה או שיכול לעזור לו לעבור את האירוע מעורר הלחץ.
כוחו של צורך זה משתנה מאדם אחד למשנהו.
הצורך בהשתייכות יכול להשתנות לאורך פרקי זמן קצרים.
ישנם מקרים בהם אנשים רוצים להיות עם אחרים ובפעמים אחרות להיות לבד הכל בהתאם לנסיבות הספציפיות.
יעקב רופא הציע כי הצורך בהשתייכות תלוי בשאלה אם היותך עם אחרים יועיל למצב או לא.
כאשר נוכחותם של אנשים אחרים נתפסה כמועילה בהקלת יחיד מכמה מההיבטים השליליים של הלחץ, הרצון של האדם להתחבר גובר.
עם זאת, אם הימצאות עם אחרים עשויה להגביר את ההיבטים השליליים כגון הוספת אפשרות למבוכה לסטרס הקיים כבר, רצונו של האדם להזדהות עם אחרים פוחת.
כל אדם חפץ במידה שונה של צורך בהשתייכות ואיזון בכמות הזמן האופטימלי לעצמו ולזמן בילוי עם אחרים.
במאמרם של באומייסטר ולירי שביסס את ראיית הצורך בהשתייכות כמניע אנושי ראשוני, הם מציינים לכך הוכחות רבות.
בני אדם יוצרים קשרים חברתיים בקלות ובמהירות יחסית.
קיומן של קבוצות הוא תופעה אוניברסלית.
דוגמה לכך מצויה במחקר קלאסי שבו הצליחו החוקרים על נקלה להרכיב מילדים שלא הכירו זה את זה, שתי קבוצות, כל אחת מהן מלוכדת בפני עצמה, ולאחר מכן, על ידי עידוד שיתוף פעולה ביניהן הפכו אותן לקבוצה אחת מלוכדת.
באופן כללי ידוע שקל מאוד ליצור קבוצה נבדלת במעבדה, על סמך יצירת תחושה של זהות משותפת כלשהי, גם אם היא פיקטיבית לחלוטין (אפקט הקרוי קבוצת הפנים המינימלית).
ידוע שבמציאות הגורם החשוב ביותר בפיתוח קשרים הוא קרבה גאוגרפית.
כלומר עצם ההזדמנות להכיר מהווה מרכיב עיקרי בהיווצרותו של הקשר.
בנוסף, בניגוד למה שניתן היה לשער מתאוריות של התניה קלאסית, תנאי מצוקה אינם מרחיקים בין בני אדם, אלא להפך תורמים לליכוד.
ידוע שלוחמים שעברו חוויות קרב קשות יוצרים קשרים שיכולים לארוך שנים רבות.
בני אדם מנסים לשמור על קשרים ומשתדלים להימנע מניתוקם.
על אף שאנשים מרבים לעבור בין מקומות לימודים, מקומות עבודה, מקומות מגורים וקבוצות השתייכות שונות, נמצא שדבר נפוץ הוא שנעשה ניסיון, לפחות מוצהר, לשמור על קשרים גם אחרי השהות המשותפת בקבוצה שבה נוצרו.
קיימים הסדרים חברתיים רבים שמונעים ניתוק מוחלט של קשרים - החל מכרטיסי ברכה וכלה באירועים משפחתיים וכנסי מחזור.
לעיתים קושי לנתק קשר מוביל אנשים להישאר במערכת יחסים בעלת מרכיבים מתעללים.
אפילו גירושין אינם מובילים, בחלק ניכר מהמקרים, לניתוק מוחלט של קשר.
בני אדם מקדישים חשיבה רבה למערכות היחסים שלהם, והיא רבה יותר ככל שמערכת היחסים קרובה יותר.
בנוסף, החשיבה מארגנת את עצמה בהתאם לקיומן של מערכות יחסים.
כך למשל, אנשים נוטים לזכור בני זוג כקטגוריה אחת.
אנשים זוכרים טוב יותר דברים שעשו הקרובים להם.
ההטיה לטובת העצמי, הגורמת לאנשים לייחס הצלחות ליכולותיהם וכישלונות לנסיבות חיצוניות, פועלת גם לטובת בני זוג.
אנשים קרובים נתפסים בצורה מורכבת יותר, בעוד אנשים רחוקים נוטים להיצבע בצבעי שחור ולבן.
רגשות חיוביים מקושרים לעלייה במידת ההשתייכות, ורגשות שליליים מקושרים לירידה במידת ההשתייכות.
התאהבות מאופיינת ברמות גבוהות מאוד של שמחה ואושר, אם היא זוכה להדדיות.
לעומת זאת, התאהבות שאינה יוצרת השתייכות, כמו במקרה של אהבה נכזבת, מעוררת מצוקה קשה.
על אף הקשיים שבהורות, אנשים מגיבים בשמחה רבה ללידת ילד חדש.
חתונה, אף שאינה יוצרת כשלעצמה קשר חדש, מגבירה את רמת ההשתייכות בקשר קיים, ונחשבת למאורע משמח ביותר.
רמת האושר בחיים קשורה בקשר הדוק ובראש ובראשונה לכמות הקשרים הבין אישיים המשמעותיים.
אנשים המצויים בבדידות מדווחים על תחושות של אומללות ודיכאון, ומצד שני נראה שקיומם של קשרים בין אישיים משמעותיים הוא מרכיב הכרחי לאושר.
אובדן של אדם קרוב גורם לתחושות קשות של צער ואבל.
תחושה של חרדה קשורה באופן הדוק לחשש מניתוק קשרים חברתיים, כבר בילדים המורחקים מאמם, אך גם במבוגרים החוששים מבידוד ובדידות.
חרדת מוות ניתן לפרש כנובעת בראש ובראשונה מפחד מהתנתקות מהזולת שהיא מאפיין של המוות.
רגש נוסף המעיד על חשיבותו של הצורך בהשתייכות הוא קנאה, הפחד שאחר יתפוס את מקומו של האדם בקשר.
נראה שקנאה היא רגש אוניברסלי, הקיים בכל התרבויות כולן.
אף רגש האשמה קשור בקשר הדוק לתחושת השתייכות.
הוא מרבה להתעורר כאשר האדם חש שאינו מקדיש מספיק משאבים לקשרים בין אישיים משמעותיים עבורו.
מחסור בהשתייכות מוביל לתוצאות שליליות משמעותיות.
רווקים סובלים מיותר בעיות בריאות ביחס לנשואים, ומצליחים להתמודד במידה פחותה עם מחלת הסרטן והתקפי לב.
בדידות קושרה לירידה בפעילות המערכת החיסונית.
קשרים חברתיים הדוקים מנבאים סיכון פחות להתאבדות.
קיומם של חברים מקל על התמודדות עם אירועי חיים מלחיצים כמו פרישה והתאלמנות.
מימוש הצורך בהשתייכות דורש יצירת קשר לעיתים קרובות.
כך למשל, אסירים השוהים בכלא מצטערים על חוסר באינטראקציה עם הקרובים להם.
הורים גרושים שאינם מחזיקים בילדם סובלים מעוגמת נפש בשל כך.
מערכות יחסים ממרחק מעוררות תחושה של קושי ומוצקה במשתתפיהן, ואף קיום קשר טלפוני אינו מפצה על כך לגמרי.
נשים של חיילים המשרתים הרחק מדווחות על חרדה ודיכאון בשיעורים גבוהים.
פגישה באנשים, שלא במסגרת שיוצרת תחושת השתייכות, אינה מספקת את הצורך.
הצורך בהשתייכות אינו בא על סיפוקו באמצעות מפגש סתמי עם אנשים.
כך, זונות הן אומללות, אף על פי שהן פוגשות בבני אדם רבים כחלק מעיסוקן.
נמצא שאפילו בקירבן קיים צורך להעמיק קשרים עם לקוחות קיימים יותר מאשר להרבות בלקוחות מתחלפים.
נישואים גרועים, אשר אינם מספקים את צורך ההשתייכות, מביאים אדם לרווחה נפשית הנופלת מזו של מי שהוא רווק או גרוש.
זאת על אף שהאדם הנשוי בנישואים הכושלים מעביר חייו במחיצת בן זוגו.
בנוסף הצורך בהשתייכות אינו מצומצם לצורך אנוכי בקבלות טובות הנאה.
בניגוד למה שניתן היה לצפות, בני אדם אינם מחפשים מערכות יחסים אנוכיות שבהן יקבלו הרבה יותר מאשר יתנו, אלא מערכות יחסים שיש בהן הדדיות ושיעור גבוה הן של קבלה והן של נתינה.
מימוש הצורך בהשתייכות עשוי ליצור תחושת שובע, ולהקטין עניין בקשרים חדשים.
בנוסף קשרים מסוגים שונים יכולים במידת מה להחליף אלו את אלו.
לבני אדם אין על פי רוב עניין במספר עצום של קשרים בין אישיים, אלא במספר מצומצם יחסית של קשרים הדוקים.
האיכות מועדפת על פני הכמות.
היווצרותם של קשרים בין אישיים משמעותיים יכולה לעורר תחושת שובע.
קיימת תופעה ידועה המביאה אנשים המתמקדים ביצירת קשר רומנטי חדש להקדיש תשומת לב מעטה יותר לחברים ולמכרים.
ומנגד, כאשר מערכת יחסים משמעותית מתחילה להתפורר, היא מעוררת צורך רב יותר בהקמת מערכות יחסים חדשות.
ממצא אחר התומך בטיעון השובע הוא שנשים מבוגרות שיש להן ילדים זקוקות פחות מנשים אחרות למערכות יחסים אחרות כדי להיות מאושרות.
הן יכולות להסתפק בקשר עם ילדיהן.
על היכולת ליצור תחלופה לקשרים בשעת הצורך מלמדות תופעות ידועות בבתי כלא לנשים, שם הכלואות יוצרות משפחות אלטרנטיביות למשפחה שבחוץ, הכוללות אף רכיבים הומוסקסואלים הננטשים עם היציאה לחירות.
הצורך בהשתייכות לקבוצה עולה בתנאי מצוקה, כפי שתנבא תאוריית האבולוציה.
הקבוצה יעילה במיוחד במצבי מצוקה, משם שהיא מאפשרת התאגדות לשם הגנה מאויב ושיתוף פעולה.
איומים חיצוניים מגבירים את ההתלכדות הקבוצתית.
התמודדות עם ממצאים סותרים לכאורה
קיימים לכאורה ממצאים הסותרים את מרכזיותו של הצורך בהשתייכות.
כך, יש בני אדם ביישנים מאוד, הנמנעים מיצירת קשרים.
יש מקרים שבהם בני אדם דוחים ניסיונם של אחרים ליצור איתם קשר הדוק, כמו במקרה של אהבה נכזבת.
בנוסף אפקט הצופה מן הצד ותופעת הבורות הקולקטיבית מראות שההמון אינו שש לסייע לזר.
עם זאת, לתופעות אלו קיימים הסברים המתיישבים עם הצורך בהשתייכות.
ביישנות עלולה לנבוע מחשש מדחייה בידי הזולת, דחייה שמעוררת חרדה דווקא בשל הצורך להשתייך.
נמצא שביישנים מפצים על קשיי התקשורת שלהם בכך שהם מחייכים יותר ומהנהנים יותר בראשם.
אנשים אינם נענים לאהבתם של אחרים, דווקא משום שהם מעוניינים בקיומה של מערכת יחסים טובה יותר עם אחר, ובכל מקרה, דחייה של רצונו של אדם אחר בקשר מעוררת מצוקה ניכרת.
ולסיום, תופעות שבהם ציבור מתעלם מגורלו של היחיד אינן שכיחות כלל וכלל כאשר היחיד הוא אדם המוכר לציבור.
דוגמה לכך קיימת אף בקופים.
הם מסרבים לקבל אוכל, גם בתנאי רעב קשים, כאשר כתנאי לכך עליהם לגרום שוק חשמלי לקוף אחר, זאת בפרט אם הקוף העמית שהה איתם קודם לכן באותו הכלוב.
צורת הארץ, הוא ספר אסטרונומיה בעברית מאת רבי אברהם בר חייא העוסק בנושאים הבאים: מהלך הירח, ליקויי חמה ולבנה, מהלך כוכבי הנבוכה, תיאור אופן המזלות, חלוקת כוכב ארץ לאזורי אקלים, מידת כוכב ארץ והוויכוח סביב מהלך כוכבי שבת.
מחבר הספר הוא רבנו אברהם ב"ר חייא הנשיא.
בשל הכבוד שרחשו לו הכל, כונה "הנשיא" , כינוי הניתן לבעלי משרה חשובה בחצר המלכות.
מושבו היה בעיר סוריה שבספרד, ובברצלונה.
תאריך לידתו ופטירתו אינם ידועים בדיוק.
החוקרים משערים שנולד בסביבות שנת 1065 ונפטר בסביבות השנים 1135–1145.
עסק גם במתמטיקה, בהנדסה, בפיזיקה, באסטרולוגיה ובענייני מוסר ופילוסופיה.
כמו כן ציפה לישועה ועסק בחישוב הקץ ובביאת המשיח.
רבנו אברהם חי בתחילת תקופת הראשונים - המאה ה-11.
ראשונים נוספים שחיו בזמנו: ר' אברהם אבן עזרא, הרמב"ם.
בנוסף לשמו "צורת הארץ", מוכר גם בשמו הלטיני "סבסורדה" (Savasorda), שם שהוא בעצם כינוי למחבר אשר היה מכונה "הנשיא", ובערבית – "צאחב אל שארטה", שבשיבוש ללטינית הפך ל"סבסורדה".
החיבור הוא אחד מהחיבורים הראשונים העוסקים באסטרונומיה, חכמת התכונה, בלשון הקודש.
החיבור הוא פרי התקופה בה שלט בכיפה - 'כיפת השמים' - מאז המאה ה-2, האסטרונום היווני הנודע תלמי, הנקרא בשמו בטלמיוס, בחיבורו "אלמגסט", בו טען למודל הגיאוצנטרי.
'צורת הארץ' ראה אור כ-300 שנה (בשנת 1133) לפני שתורות התכונה החדשות של קופרניקוס, קפלר וגלילאו, הגיעו לעולם באיחור של כ-13 מאות, אחרי תלמי.
עקב היותו החיבור הראשון בתחומו שנכתב בלשון הקודש, זכה 'צורת הארץ' לתפוצה רחבה.
אף בקרב העמים לא נטמנה ידו בצלחת וזכה להצלחה גדולה, בשל היותו מאגד אסכולות החלוקות ביניהן בנושאים רבים ושונים בחכמת התכונה.
בין המוזכרים בספרו נמצא מן המפורסמים שבעולם מדע התכונה, כגון: בטלמיוס, בן רש"ד, אל מאמון, אברכש ועוד.
הספר יצא לאור בשלוש מהדורות.
המהדורה הראשונה יצאה לאור בשנת ש"ו (1546) בבזל על ידי ההבראיסט והבלשן סבסטיאן מינסטר.
במהדורה זו הוסיף מינסטר הערות שוליים בלטינית ושרטוטים נוספים שהופיעו בכתבי היד.
ותלמידו אוסוואלד שרקנפוכס תרגם את הספר ללטינית.
המהדורה השנייה, יצאה לאור באופיבאך בשנת ת"פ (1720) על ידי ר' יהונתן ב"ר יוסף מרוז'ינוי, מחבר הספר "ישועה בישראל" על הלכות קידוש החודש להרמב"ם.
במהדורה זו נדפסו הגהות וביאורים של הלבוש לצורת הארץ, והגהות ממספר רבנים נוספים.
בשנת 1956 תשט"ז, תורגם הספר גם לספרדית על ידי מיליאס ואליקרוסה, ברצלונה.
המהדורה האחרונה יצאה לאור בשנת תשס"ט על ידי המהדיר ר' רפאל לסרי, בוגר ישיבת חברון.
ההדרה בוצעה ע"פ שלושה כתבי יד, המוקדמים ביותר מבין כתבי היד המצויים היום; כ"י לונדון, הספרייה הבריטית, קטלוג מרגליות 1006 (מס' 6432 במכון לתצלומי כתבי יד עבריים בירושלים); כ"י לונדון, הספרייה הבריטית 12277 OR (מס' 8821 במכון לתצלומי כתבי יד עבריים); כ"י האוניברסיטה העברית בירושלים מס' 927 B.
במהדורה זו נוספו קטעים רבים שהושמטו מהמהדורות הקודמות וחודשו ושופצו כל השרטוטים.
צורן קרביד הוא תרכובת כימית הבנויה מפחמן וצורן.
הנוסחה הכימית SiC, כלומר מספר שווה של אטומי פחמן וצורן יוצרים את הסריג האטומרי.
בטבע נמצאת התרכובת במינרל הנדיר מואסניט.
ייצור רחב היקף של צורן קרביד לשימוש כחומר שחיקה החל בשנת 1893. קושרים גרגרי צורן קרביד באמצעות סינטור לקבלת חומרים קרמיים קשים מאוד הנדרשים ליישומים הדורשים עמידות גבוהה כדוגמת בלמי רכב ואפודי מגן.
כמוליך למחצה משתמשים בחומר ביישומים אלקטרונים למתח גבוה וטמפרטורה גבוהה.
ניתן לגדל גבישים גדולים של צורן קרביד לשימוש כאבן חן (מואסניט מלאכותי).
החומר הטהור חסר צבע, זיהום בברזל בתהליך הייצור מקנה לחומר צבע חום עד שחור, על גבישים של צורן קרביד נוצרת שכבת סיליקה המקנה ברק (פיזור של "קשת בענן").
טמפרטורת ההמראה הגבוהה של החומר (כ-2,700°C) מאפשרת שימוש בו למסבים ולכבשנים, החומר אינו ניתך בכל לחץ שהוא והוא אדיש מבחינה כימית.
ייצור החומר החל ב-1890 על ידי הכימאי האמריקני אדוארד גודריץ' אצ'סון (Edward Goodrich Acheson) שרשם פטנט על התהליך בשנת 1893. אצ'סון ניסה לייצר יהלומים מלאכותיים על ידי חימום אבקת פחם עם חרסית (אלומיניום-סיליקט) בכלי ברזל.
הוא כינה את הגבישים הכחולים שהתקבלו קרבורונדום (Carborundum) מתוך מחשבה שמדובר בתרכובת פחמן ואלומיניום כלומר חומר הדומה לקורונדום.
אצ'סון גם פיתח תנור לייצור מנתי של החומר בתהליך בו משתמשים גם כיום.
ב-1893 גילה אנרי מואסאן את המינרל הנדיר מואסניט במטאוריט מאריזונה והמינרל נקרא על שמו.
מואסאן גם סינתז SiC בכמה דרכים כולל המסת פחמן בצורן מותך, התכת תערובת של סידן קרביד וסיליקה וחיזור סיליקה מותכת בעזרת פחמן.
כל הצורן קרביד הנמכר בעולם מקורו מלאכותי, מואסניט טבעי מצוי בכמויות מזעריות במטאוריטים ובמרבצי קורונדום וקימברליט.
בעוד החומר נדיר מאוד בכדור הארץ הוא נפוץ בחלל: הוא מפוזר כאבק מסביב לכוכבים עתירי פחמן ונמצא במטאוריטים.
שיטת הייצור המקובלת קרויה על שם ממציאה תהליך אצ'סון (Acheson process): חימום צורן ופחמן בתנור התנגדות חשמלי המבוסס על גרפיט לטמפרטורות שבין 1,600°C ל 2,500°C.
זרם חשמלי מועבר דרך גרפיט המוקף חול, מלח (שניתן להוסיף לחול כדי לשפר את ניקיון התוצר) ופחם, הזרם החשמלי מחמם את הגרפיט והתערובת סביבה כך שמתאפשרות 4 התגובות הבאות ושכבה של צורן קרביד מצפה את הגרפיט:
בשיטה שונה ניתן להפוך מיקרו-סיליקה - תוצר לוואי של ייצור צורן לצורן קרביד על ידי חימום עם גרפיט ל 1,500°C
בשל עמידותו ומחירו הנמוך צורן קרביד משמש לליטוש יהלומים וכן לליטוש תעשייתי, לחיתוך והחלקה.
חלקיקי צורן קרביד מודבקים על נייר לייצור נייר זכוכית וכן סרטי חיכוך להדבקה על סקייטבורד.
חומר מורכב עשוי צורן קרביד ואלומינה שפותח בשנות ה-80 משמש לייצור כלי חיתוך.
משתמשים בחומרים קרמיים מבוססי צורן קרביד (כמו גם אלומינה ובורון ניטריד) לייצור אפודי מגן.
בשל העמידות הגבוהה בחום משתמשים בצורן קרביד לייצור מדפים בתנורים לשריפת קרמיקה.
השימוש החשמלי הראשון של צורן קרביד היה בעוצרי ברקים (lightning arresters), התקנים אלו צריכים להיות בעלי התנגדות חשמלית גבוהה עד לסף מתח חשמלי שמעבר לו ההתנגדות צריכה לרדת ולהישאר ברמה זו עד שהמתח יורד.
לצורן קרביד יש התנגדות תלוית מתח כזו ועמודים של SiC דחוס שימשו חיבור בין קווי מתח גבוה לאדמה.
כשפגע ברק בקו המתח והמתח עלה רגעית ירדה התנגדות הצורן קרביד והזרם עבר לאדמה.
עוצרי הברקים מצורן קרביד הוחלפו במערכות אחרות כיוון שהמוליכות שלהם במתחי הרשת הייתה גבוהה מדי.
מייצרים עם חומר זה דיודות וטרנזיסטורים.
גופי חימום עשויים צורן קרביד קיימים כבר מתחילת המאה ה-20 ומשתמשים בהם בתנורים לייצור זכוכית, לטיפול תרמי במתכות, ייצור חומרים קרמים ועוד.
כאבן יקרה לתכשיטים צורן קרביד נקרא "מואסניט מלאכותית" או רק "מואסניט".
המואסניט דומה ליהלום בכמה מאפיינים: הוא שקוף וקשה (9-9.5 בסולם מוס לעומת 10 ביהלום) ומקדם שבירה של 2.65 - 2.69 לעומת 2.42 ביהלום.
המואסניט קל יותר מיהלום (3.21 גרם לסמ"ק לעומת 3.53 גרם לסמ"ק ביהלום) ועמיד יותר לחום.
בניגוד ליהלום לצורן קרביד יש שבירה כפולה וניתן להבחין בפלואורסצנציה ירוקה או צהובה כאשר החומר מוקרן באור אולטרה סגול.
צורת המים הוא סרט פנטזיה אמריקאי זוכה אוסקר משנת 2017 בבימויו של גיירמו דל טורו על פי תסריט שכתבו ונסה טיילור ודל טורו עצמו.
בסרט מככבים סאלי הוקינס, מייקל שאנון, ריצ'רד ג'נקינס, דאג ג'ונס, מייקל סטולברג ואוקטביה ספנסר.
עלילת הסרט מתרחשת בבולטימור בשנת 1962 ומלווה את גיבורת הסרט, אילמת שעובדת במתקן ממשלתי שמתאהבת ביצור אמפיבי שכלוא במעבדה.
הסרט הוקרן במסגרת התחרות הראשית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-74 בוונציה, שבו הוקרן בבכורה ב-31 באוגוסט 2017, וזכה בפרס אריה הזהב לסרט הטוב ביותר.
הסרט גם הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו.
הסרט קיבל שבחים רבים, כשמבקרים רבים הכריזו על הסרט בתור הסרט הטוב ביותר של דל טורו מאז "המבוך של פאן" ובמיוחד שיבחו את הופעתה של הוקינס, בתפקיד האילמת.
מכון הסרטים האמריקאי בחר בסרט בתור אחד מעשרת הסרטים הטובים לשנת 2017. הסרט זכה בשני פרסי גלובוס הזהב, כולל לבמאי הטוב ביותר, מתוך שבע מועמדויות, ובארבעה פרסי אוסקר, כולל לסרט הטוב ביותר ולבמאי הטוב ביותר, מתוך 13 מועמדויות.
"צורת המים" הוקרן לראשונה באופן מוגבל ב-1 בדצמבר 2017 בשני בתי קולנוע בניו-יורק, לפני הפצתו הנרחבת ב-8 בדצמבר 2017. הסרט עובד גם לספר שנכתב על ידי דל טורו ודניאל קראוס וייצא לאור ב-27 בפברואר 2018.
אלייזה אספוזיטו היא אילמת, העובדת כמנקה במרכז Occam לחקר האוויר והחלל בבולטימור.
היא חיה חיים המורכבים משגרה יומיומית ומתגוררת בדירה סמוכה לזו של ג'יילס, צייר.
שניהם מתגוררים מעל בית הקולנוע אורפיום.
אלייזה עובדת במתקן יחד עם חברתה הטובה, זלדה פולר, שהיא היחידה שמבינה אותה ומשמשת גם כמתורגמנית עבורה.
ראש האבטחה במתקן, פלמינג, מורד בדרגה עם בואו של ריצ'רד סטריקלנד, המגיע למרכז יחד עם יצור אמפיבי שלכד.
סטריקלנד שומר את היצור במכל מים בתוך המעבדה, כאשר המדען ד"ר רוברט הופסטטלר מנהל את המחקר המדעי.
ג'יילס לוקח את אלייזה לאכול פאי בדיינר של דיקסי דאג, אך עד מהרה היא מבינה שהפאי הוא תירוץ בלבד ושג'יילס נמשך למוכר הצעיר.
אלייזה וזלדה פוגשות את סטריקלנד בחדר השירותים בעודן מנקות ואלייזה מבחינה בדם שהלה השאיר כשעזב לרגע את המקל החשמלי שלו.
זמן קצר לאחר מכן, סטריקלנד נראה יוצא מהמעבדה כשהוא שותת דם ושתי אצבעות ידו קטועות.
פלמינג מורה לזלדה ואלייזה לבוא למעבדה ולנקותה בתוך 20 דקות.
במהלך הניקוי אלייזה מוצאת את אצבעותיו החסרות של סטריקלנד.
בעוד זלדה יוצאת למסור את האיברים החסרים, אלייזה פוגשת לראשונה את היצור.
אלייזה מספרת בשפת הסימנים לג'יילס אודות האיש האמפיבי.
ג'יילס עצמו מנסה להחיות את קריירת הציור שלו, אך שוב ושוב נדחה על ידי ברני, מעסיקו לשעבר, שטוען שהאיש שהזמין את ציוריו טוען כי אינם טובים לו מספיק ואולי יבקש לפנות אל צלמים מודרניים, במקום לציירים.
אלייזה מתחילה לקחת הפסקות חשאיות כדי לפגוש את האיש האמפיבי והיא מאכילה אותו בביצים, מנגנת לו תקליטים ומלמדת אותו את שפת הסימנים.
עד מהרה נוצר ביניהם קשר רגשי.
סטריקלנד מזמן אליו למשרדו את אלייזה וזלדה ומגלה שאלייזה היא יתומה שבקטנותה נמצאה סמוך לנהר עם צלקות מסתוריות בצווארה.
הוא מספר להן שהוא מצא את היצור באמזונאס בדרום אמריקה, היכן שהמקומיים התייחסו ליצור בתור אל.
ברם, הוא מתעקש שהיצור אינו אנושי ואין בכוונתו לטפח קשר כלשהו עם היצור והוא רומז גם כי ייתכן שגופו דוחה את שתי האצבעות שהושתלו מחדש.
פלמינג מסיע את סטריקלנד לביתו, ובעוד סטריקלנד מקיים יחסים אינטימיים עם אליין, אשתו, היא מגלה שאצבעותיו מדממות.
ד"ר הופסטטלר עוקב בחשאי אחר התנהגותה של אלייזה ויחסיה עם היצור.
הוא מתגלה כמרגל סובייטי בשם דמיטרי, כשהוא פוגש סוכן בשם מיכאלקוב ודן עמו בתוכניות לחטוף את היצור.
אלייזה שומטת בטעות ביצה כשהיא מגיעה לפגוש את היצור, כשהיא מוצאת אותו מדמם וכבול בשלשלאות.
היא מסתתרת כשסטריקלנד חוזר וממשיך להתעלל ביצור, עד שהוא מוצא לפתע את הביצה.
גנרל הויט, האחראי לכל המבצע הצבאי, מגיע למתקן לבחון את הנכס במו עיניו.
סטריקלנד מציע לנתח את היצור כדי ללמוד יותר על מאפייניו הפיזיים, אך הופסטטלר מתנגד לכך בתוקף בטענה כי זהו יצור ייחודי מסוגו.
הופסטטלר מבחין באלייזה המסתתרת אך אינו אומר דבר.
אלייזה מספרת לג'יילס אודות התפתחות העניינים ומתעקשת שיש לחלץ את היצור.
ג'יילס מסרב לכך בתואנה שהיצור איננו אנושי וכי תוכנית החילוץ נועדה לכישלון.
ברני דוחה שוב את יצירותיו של ג'יילס ולבסוף הוא חוזר לדיינר אך עד מהרה מגלה שהבחור הצעיר שאליו נמשך הוא הומופוב וגזען.
כשהוא מבין שהוא לבדו הוא חוזר לאלייזה ומסכים לעזור לה.
הופסטטלר לומד ממיכאלקוב שמוסקבה דוחה את תוכניות חטיפת היצור.
במקום זאת מיכאלקוב מוסר להופסטטלר סרום ופצצת "פופר" ישראלית כדי להשתמש בהם על מנת להרוג את היצור.
הופסטטלר מתעקש שוב שיש לחקור את האיש האמפיבי, אך מיכאלקוב מתעקש שהסובייטים לא מעוניינים להסתכן בכך שהאמריקנים יוכלו לחקור את היצור לפניהם ועל כן יש להורגו.
סטריקלנד רוכש רכב קאדילק חדיש.
זלדה מגלה שאלייזה מתכננת מזימה כלשהי במתקן.
ג'יילס יוצר זהות בדויה וצובע רכב ואן בצבעי רכבי המכבסה שמגיעים מעת לעת למתקן, כחלק מתוכנית החילוץ של אלייזה.
סטריקלנד שופך מים במשרדו כדי לזמן את אלייזה שתנקה זאת, לאחר שהוא מבחין בהתנהגותה המוזרה שנקלטת במצלמות האבטחה.
הוא משדל אותה לשכב איתו בעודה מנקה והיא נמלטת באימה.
הופסטטלר מערער על ההחלטה לנתח את היצור, על מנת לחוס על חיי האיש האמפיבי.
בעודו משוחח עם סטריקלנד הוא מבחין באלייזה שמזיזה את מצלמת האבטחה שברציף ההטענה של המתקן.
כשהוא מבין שהיא מתכננת להבריח את היצור מהמתקן הוא נותן לה את המפתחות לשלשלאות ומסייע לה לחלץ את היצור, בעודו מבקש ממנה לשמור על היצור בחיים.
זלדה מוצאת את אלייזה ולאחר התלבטות קלה מחליטה לסייע לה גם כן.
ג'יילס מגיע בזהות בדויה עם רכב המכבסה המזויף וכאשר מתעורר חשדו של המאבטח, הופסטטלר מפעיל את הפצצה הישראלית ובכך יוצר מהומה במתקן וממהר אל רציף ההטענה והורג את המאבטח, בעוד סטריקלנד שמבחין במתרחש ממצלמות האבטחה ממהר אל רציף ההטענה עם המקל החשמלי שלו.
הופסטטלר וזלדה מסייעים לאלייזה ולאיש האמפיבי להימלט ונעלמים מהמקום בעצמם.
ג'יילס מתנגש בטעות בקאדילק של סטריקלנד, בעוד זה האחרון יורה ברכב הוואן הנמלט אך ללא הצלחה.
אלייזה וג'יילס מגיעים עם היצור האמפיבי לדירתם ומשכיבים אותו בתוך האמבטיה מוצפת המים.
גנרל הויט מאיים על סטריקלנד למצוא את הנכס ולהשיבו למתקן.
בינתיים, אלייזה מתכננת להסתיר את האיש האמפיבי עד לירידת הגשמים שיביאו לעליית מפלס מי התעלה ובכך תוכל לשחרר אותו לים.
סטריקלנד מזמן אותן לחקירה אך משחרר אותן מבלי שמצליח לגלות את מעורבותן.
הופסטטלר נותן לאלייזה קופסה ובה חפצים לצורך טיפול ביצור ומשאיר לזלדה את מספר הטלפון שלו.
הוא אף מתוודה בפניהן ששמו האמיתי הוא דמיטרי.
בזמן זה, סטריקלנד מתחיל לחשוד בהופסטטלר.
ג'יילס נרדם בעודו שומר על היצור.
היצור יוצא מהאמבטיה וג'יילס מגלה אותו לאחר מכן כשהוא אוכל את אחד החתולים שלו.
הוא מנסה לעצור אותו אך היצור שורט את זרועו ונמלט מהמקום.
אלייזה ממהרת הביתה לחפש את היצור ומוצאת אותו צופה בסרט באולם הקולנוע שמתחת לדירתם.
היצור מניח את ידו על ראשו של ג'יילס ועל ידו הפצועה כשלפתע עורו של היצור זוהר בכחול.
בעודם לבדם, אלייזה נכנסת עירומה לאמבטיה ומקיימת יחסים אינטימיים עם היצור.