tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גיבור ישראל, אמיל בריג הצליח להגיע אל המטענים תחת אש עיראקית כבדה ולהפעילם, ובכך להשמיד את שני הגשרים הנותרים.
על מעשה זה עוטר בריג באות הגבורה.
הכוח העיראקי החל לחצות את נהר הירדן בשימוש בגשר פונטונים שנוצר מרפסודות שהיו שייכות לחברת הנפט העיראקית.
החצייה התרחשה כארבעה קילומטר דרומית לקיבוץ גשר שהיה מטרתו הראשונה של הכוח החוצה.
במקום החל דו-קרב ארטילרי בין מגיני הקיבוץ, ובין הכוח החוצה, שהקשה על החצייה.
לאחר זמן מה גילו העיראקים אפשרות לחציית הירדן באזור מעברות הירדן בסמוך לנחל תבור.
הכוח החל לחצות שם בנוחות יחסית, עד שהישראלים פתחו את סכרי הירדן והקשו על החצייה.
הדבר לא מנע את החצייה, וכוח המשלוח חצה את הירדן והגיע לאזור קיבוץ גשר.
במקביל חדר מטוס עיראקי לישראל, והטיל פצצה על קיבוץ מרחביה, במטרה להרוג את משה מן, מפקד חטיבת גולני.
הפצצה הרגה את צילקה, אשתו של מן.בדרכו חזרה הטיל המטוס העיראקי פצצה על המושב השיתופי מולדת, והרג את הילדה יונה פרומן.
קיבוץ גשר עמד במתקפה כבדה של הלגיון הירדני עוד בסוף אפריל 1948. ב-27 באפריל פינו הבריטים פינו את בניין משטרת גשר, מצודת טגארט חשובה, ששלטה על שטחים אסטרטגיים באזור עמק הירדן.
חיילי הלגיון הפגיזו את המצודה במשך מספר ימים, ולאחר מכן הפסיקו את המתקפה.
עם הגעת חיל המשלוח העיראקי לחזית, היה קיבוץ גשר ובניין המשטרה יעדו הראשון.
ההתקפה העיראקית על קיבוץ גשר הייתה מתואמת עם פעולת הכוחות הסורים בקרב עמק הירדן ועם הניסיונות של צבא לבנון לכיבוש קיבוץ מלכיה.
בשלב התחלתי זה עוד התאפשר תיאום על בין הכוחות הפולשים, שנמנע לאחר מכן בשל השתבשות התוכנית ומעורבות גורמים פוליטיים.
מייד לאחר חציית הירדן, ב-15 במאי החלה הרעשה ארטילרית של הקיבוץ ותחנת המשטרה באמצעות תותחי 25 ליטראות, וכן הפצצה מן האוויר.
ב-16 במאי תקף חיל המשלוח שהשתלט על נקודה אסטרטגית החולשת על הקיבוץ המכונה "גבעת הגמל", את קיבוץ גשר והצליח לכתרו.
אך נסיונותיו לכבוש את הקיבוץ כשלו, כאשר אנשי הקיבוץ אפשרו לכוח התוקף להתקרב לטווח קצר, ואז המטירו עליהם אש עזה.
ב-17 במאי נערכה מתקפה חזקה על בניין המשטרה, שנעזרה בפלוגת שריוניות מגדוד חאלד.
הכוח מנה 20 שריוניות, והצליח לשתק את מרבית עמדות ההגנה מחוץ למשטרה, כאשר תחמושתו של הרובה האנטי טנקי היחיד שהייתה בידי מגני המבנה אזלה לאחר שהושמדו ארבע מתוך השריוניות.
בשלב זה הסתערו מגני המבנה על השריוניות עם בקבוקי מולוטוב והצליחו להדוף את הכוח התוקף, ולסגור את שער המבנה.
העיראקים ערכו עוד ניסיון אחד לפרוץ למבנה, אך נסוגו.
לאחר המתקפה עמד הקיבוץ במצור, והיה מכותר מכל עבריו על ידי הכוח העיראקי.
במקביל, ב-16 במאי כבש גדוד 13 של חטיבת גולני את כוכב הירדן, אתר אסטרטגי בגובה 400 מטרים החולש על עמק הירדן ומעברי הירדן בהם השתמשו העיראקים.
הכוח הישראלי הקדים פלוגה עיראקית שעמדה להגיע למקום, ונתפסה על ידי הישראלים במצב פגיע כשהיא בעלייה אל ההר.
רבים מאנשיה נהרגו, והיתר נסו.
ב-18 במאי ערכו חיילי גולני ניסיון לכבוש את "גבעת הגמל", אך כשלו בכך.
ב-21 במאי תם קרב עמק הירדן, במהלכו נהדפה מתקפה סורית על יישובי עמק הירדן.
לאחר הדיפת הסורים מאזור קיבוץ דגניה, התאפשרה לצה"ל העברתם של שני תותחי 65 מ"מ (נפוליאונצ'יקים) לרכס כוכב הירדן, וב-22 במאי החל השימוש בהם כנגד חיל המשלוח העיראקי.
בנסיבות אלו החליטו מפקדי הכוח כי החדירה לאזור עמק הירדן הרווי באוכלוסייה יהודית אינה כפי כוחם, והחליטו להתרכז בגזרת "המשולש" בה אוכלוסייה ערבית בלבד.
הם הורו על נסיגת כוחותיהם לאזור זה.
לאחר הנסיגה התרכזו הכוחות העיראקיים בשני מקומות עיקריים.
אזור שכם, טולכרם וקלקיליה משם קיוו לנוע לכיוון נתניה, או אזור רמת הכובש, ובאזור ג'נין משם קיוו לנוע לעמק יזרעאל.
בתזוזה מערבה אל הים, כאשר מטרתם הראשונית היא כפר יונה קיוו העיראקים לבתר את המדינה היהודית לשניים.
העיראקים השתלטו על כל השומרון, ואף כבשו את מושב גאולים, שנכבש בהתקפת נגד של "אלכסנדרוני".
בתום ההפוגה הראשונה, ביום 9 ביולי 1948, ניסו העיראקים שוב לפרוץ לכיוון עפולה דרך כביש ג'נין-עפולה.
שוב נבלמו העיראקים על ידי גדוד 13 של גולני, בקו הגבעות של סנדלה.
בערב האחרון של קרבות עשרת הימים, לפני כניסת ההפוגה השנייה לתוקף, שוב ניסו העיראקים לפרוץ לעפולה.
הפעם הגיעו העיראקים עד זרעין, נבלמו שם, ונסוגו חזרה לג'נין.
העיראקים עזבו את השומרון ואת הארץ רק באפריל 1949, במסגרת הסכם שביתת הנשק בין ישראל לירדן (הסכם עם עיראק לא נחתם).
חיל המשלוח העיראקי במלחמת ששת הימים היה חיל משלוח, בסדר גודל של דיוויזיה ששלחה עיראק להילחם לצד מדינות ערב כנגד מדינת ישראל במלחמת ששת הימים.
במאי 1967, גברה המתיחות בין מצרים לישראל ונראה היה כי מלחמה עלולה לפרוץ ביניהן.
באותה העת עיראק הייתה שרויה במשבר כלכלי ובמתיחות מול האוכלוסייה הכורדית המתקוממת.
למרות זאת שאפה לסייע למצרים אם תפרוץ מלחמה נגד ישראל ובכך לשמר את מעמדה בעולם הערבי.
בסוף חודש מאי יזמו שלטונות עיראק מסע תעמולה מיליטנטי שבו קראו למלחמת קודש נגד ישראל ואפשרו הפגנות המוניות להצטרפות עיראק למלחמה המתקרבת נגד ישראל.
הצעת עיראק לסיוע צבאי לסוריה נענתה בחיוב וב-25 במאי נשלחה משלחת עיראקית לסוריה בראשות מפקד דיוויזיה 3 לתאום העברת כוח של חטיבה ממוכנת, גדוד שריון וגדוד קומנדו.
סוכם שהכוח יוצב במרחב שיח מסכין-דרעא.
בנוסף סוכם על סיוע של שתי טייסות האנטר שיפעלו משדה התעופה H-3 במערב עיראק.
במקביל נשלחה למצרים משלחת שהציעה למצרים סיוע בהצבת כוח חי"ר, שריון ואוויר במצרים.
גם הצעה זו התקבלה בברכה במצרים וב-31 במאי חתמה עיראק עם מצרים על הסכם הגנה.
עוד באותו יום החלה העברה למצרים בהטסה, של גדוד חי"ר, שתוכנן להתמקם באל עריש.
ב-2 ביוני החליטה עיראק לשלוח גם לירדן כוח גדול של שתי חטיבות חי"ר, חטיבת שריון, חטיבה ממוכנת וגדוד קומנדו.
כבר ב-4 ביוני, יום לפני פרוץ המלחמה, החלו חלקים מחטיבה ממוכנת 8 לנוע לכיוון רבת עמון.
עם פרוץ המלחמה בבוקר ה-5 ביוני קיבלו כוחות חטיבה 8 פקודה לנוע לעבר בקעת הירדן.
במהלך תנועה זו הותקפה החטיבה על ידי חיל האוויר הישראלי וחלקה הושמד.
למרות זאת המשיכה בתנועה לכיוון החזית אך תנועתה צומצמה בעיקר לשעות החשיכה.
בבוקר ה-6 ביוני, יומה השני של המלחמה קיבלו שני גדודים פקודה להתפרס באזור יריחו לקראת תנועה לכיוון רמאללה.
בהמשך אותו היום כשכוחות צבא ירדן החלו נסוגים מזרחה הוכפף הכוח העיראקי לחטיבת השריון ה-60 של צבא ירדן ונערך לבלימה באזור נבי מוסא.
בבוקר ה-7 ביוני קיבלו הכוחות העיראקים פקודת נסיגה לגדה המזרחית.
במהלך המלחמה וגם לאחר שנסתיימה המשיכו העיראקים לשלוח לירדן כוחות אולם הכוחות התמקמו בירדן ולא הגיעו ללוחמה כנגד צה"ל.
עד לסוף המלחמה נמנעה עיראק מלשלוח כוחות לסוריה או לשלוח כוח משמעותי למצרים מעבר לכוח הסמלי שנשלח לפני המלחמה.
פעילות ישירה של חיל האוויר העיראקי במלחמה
במקביל לשילוח כוחות קרקעיים לירדן ומצרים, הוקצו שתי טייסות קרב של חיל האוויר העיראקי למלחמה כנגד ישראל.
הטייסות לא נשלחו לשדות תעופה ערביים אלא פעלו משדות התעופה במערב עיראק.
חיל האוויר העיראקי תקף ארבע פעמים מטרות בישראל:
ב-5 ביוני, בשעה 14:30 תקף מבנה מטוסי הוקר האנטר את נהלל ככל הנראה בשל טעות בזיהוי שדה התעופה רמת דוד.
ב-6 ביוני, בין השעות 5:00-5:30 תקף מבנה מטוסי האנטר כוחות מחטיבה 9 וגרם לפציעת חמישה חיילים ישראליים.
ב-6 ביוני חדר לישראל מפציץ עיראקי מדגם טופולב 16 והפציץ את נתניה, שטייסיו חשבוה לתל אביב, ואת מנחת מגידו, שטייסיו חשבוהו לבסיס רמת דוד.
המפציץ התרסק על בסיס עמוס.
בהתרסקות נהרגו 14 חיילי צה"ל ועשרות נפצעו.
ב-6 ביוני ניסו מטוסי הוקר האנטר עיראקיים לתקוף את כוחות צה"ל באזור ג'נין.
לאחר ארבע תקיפות אלה, נמנע חיל האוויר העיראקי מתקוף שוב מטרות בישראל והסתפק בגיחות הגנת שמי מערב עיראק זאת למרות פניות דחופות של מצרים לסייע אווירית במאמץ המלחמתי נגד ישראל.
עיראק שלחה לירדן כוח קרקעי גדול בעוצמה דיוויזיונית, וכוח קטן למצרים.
הכוחות הקרקעיים העיראקיים לא השתתפו בקרבות כנגד צה"ל, וחלקם הגדול נשלח לאחר שנסתיימה המלחמה.
לחיל המשלוח העיראקי לא הייתה השפעה משמעותית על מהלכי מלחמת ששת הימים.
חיל האוויר העיראקי תקף מספר פעמים את ישראל ישירות מבסיסיו במערב עיראק וגרם לאבדות ונזק לישראל.
חיל הנחתים הארגנטינאי (ספרדית: Comando de la Infantería de Marina, ראשי תיבות: COIM.
השם הנפוץ יותר הוא Infantería de Marina de la Armada de la República Argentina, בראשי תיבות: IMARA, מילולית: חיל הרגלים הימי של הצי של הרפובליקה של ארגנטינה) הוא חיל נחתים, הכוח מצויד בין היתר בכליי רכב אמפיביים של הצי הארגנטינאי ואחד מארבעת הפיקודים המבצעיים שלו.
לחיל הנחתים הארגנטינאי אותה מערכת דרגות כמו שאר הצי.
ראשיתו של חיל הנחתים בחיל הנחתים הספרדי, בזמן שארגנטינה הייתה חלק ממלכות המשנה של ריו דה לה פלטה.
לאחר מלחמת העצמאות של ארגנטינה היה חיל הנחתים תחת פיקוד משותף של צבא ארגנטינה ושל הצי.
החל מ-1946 נמצא חיל הנחתים תחת פיקוד הצי הארגנטינאי.
חיל הנחתים השתתף בפעולות רבות במהלך השנים.
בהיותו חלק מחיל הנחתים הספרדי השתתפו הנחתים בכיבוש איי פוקלנד ב-1767, ובעימותים שהתחוללו מול הבריטים - ב-1770 על השליטה באיי פוקלנד, ב-1806 ו-1807 כאשר הבריטים נחתו בריו דה לה פלטה.
לאחר הקמתה של הקונפדרציה הארגנטינאית הופעלו הנחתים במלחמת ארגנטינה–ברזיל בשנות ה-20 של המאה ה-19, ולאחר מכן נטלו חלק במלחמת האזרחים באורוגוואי (1839–1850).
במקביל לחמו הנחתים בצד כוחות צי וצבא נגד צי משותף של בריטניה וצרפת בקרב וואלטה דה אובליגדו (Vuelta de Obligado), ב-1845. בקרב זה ניסו הכוחות הארגנטינאיים למנוע מספינות מסחר בריטיות וצרפתיות לנוע במעלה שפך ריו דה לה פלטה ללא אישור משלטונות ארגנטינה.
הקרב היה ניצחון פירוס עבור הצי הצרפתי-בריטי, שהצליח לגבור על ההתנגדות הארגנטינאית אך במחיר כבד מאוד.
שתי המעצמות חתמו על הסכמים עם ארגנטינה בחודשים שלאחר מכן, וקיבלו למעשה את הדרישה הארגנטינאית.
באותה שנה, 1845, השתתפו הנחתים במלחמת הברית המשולשת, בין ארגנטינה, ברזיל ואורוגוואי לבין פרגוואי, מלחמה שבה הובסה האחרונה במחיר כבד מאוד, בנפש ובשטח.
ב-1958 השתתפו נחתים ארגנטינאים באירועים סביב תקרית גבול בין ארגנטינה לצ'ילה, על השליטה באי סנייפ (Snipe) שבתעלת ביגל.
השליטה בתעלה הייתה במרכזו של סכסוך ארוך שנים בין שתי המדינות, ובאותה שנה הקימה צ'ילה מגדלור על האי, בניגוד לסטטוס קוו.
הנחתים השתלטו על המגדלור, הרסו אותו ובנו חדש במקומו, בשליטת ארגנטינה.
מאוחר יותר הרסו הצ'ילאנים את המגדלור הארגנטינאי ובנו מגדלור שני, שנהרס גם א בירי של אוניית מלחמה ארגנטינאית.
התקרית הסתיימה בחזרה לסטטוס קוו, על פיו האי נמצא בשליטת צ'ילה אך ללא מגדלור.
לאחר עליית המשטר הצבאי בארגנטינה ב-1976 החל משטר של דיכוי וטרור כנגד מתנגדי המשטר, שנקרא המלחמה המלוכלכת.
מתנגדי המשטר נעצרו ללא משפט, עונו ונרצחו.
מספר הנרצחים אינו ברור, ועומד ככל הנראה על עשרות אלפים.
חיילי הצי נטלו חלק בהפעלת טרור זה, כולל הנחתים.
במלחמת פוקלנד השתתפו הנחתים בהשתלטות על העיר סטנלי, באיי פוקלנד, ועל איי ג'ורג'יה בשלב הראשון של המלחמה.
הגדוד החמישי של הנחתים היה מן הכוחות שהגנו על עיר סטנלי מול הכוח הבריטי שנחת באיים.
בלילה שבין 13 ל-14 ביוני לחם גדוד הנחתים, מתוגבר ביחידות נוספות, מול הגדוד השני של המשמר הסקוטי והגדוד הראשון מרגימנט הגורקה השביעי, מתוגברים ביחידות נוספות.
הכוח הארגנטינאי הגן על הר טמבלדאון (Mount Tumbledown), עמדה חיונית להגנתה של סטנלי.
הקרב היה ממושך וקשה, ובסופו של דבר הצליחו הבריטים להשתלט על ההר במחיר של 10 הרוגים ו-53 פצועים, לעומת כ-30 הרוגים לארגנטינאים, למעלה מ-100 פצועים וכ-30 שבויים.
הכוח הארגנטינאי נסוג לסטנלי, ולמחרת נכנע יחד עם שאר הכוח הארגנטינאי.
ב-1990 שלחה ארגנטינה כוח שישתתף במלחמת המפרץ, וחלק ממנו היו נחתים.
בשנים האחרונות השתתפו נחתים ארגנטינאיים בכוחות של משקיפי או"ם בקפריסין, בסהרה המערבית, בבלקן ובהאיטי.
חיל הנחתים הארגנטינאי מחולק לכמה עוצבות עיקריות:
כוח הנחתים של הצי (לשעבר: "בריגדת הנחתים מס' 1")
כוח הנחתים הדרומי (לשעבר: "חיל הנחתים מס' 1")
בטליון אבטחת בסיס הצי בפוארטו בלגרנו
15 פלוגות אבטחה בבסיסי הצי והנחתים
חיל הנחתים הארגנטינאי מפעיל עוד שתי גרסאות של נגמ"ש זה: VRC/AT, נגמ"ש הנדסי; ו-VRC AAA, נגמ"ש חמוש במקלעים נגד מטוסים
רכב קרבי משוריין שם ייעוד ארץ ייצור הערות פאנהארד ERC90 לינקס שריונית סיור חמושה בתותח 90 מ"מ
משאיות וכלי רכב קלים שם ייעוד ארץ ייצור הערות אגרלה מרואה (Agrale Marruá) כלי רכב קל M35 משאית בינונית ארצות הברית מרצדס-בנץ 1720 משאית בינונית גרמניה HMMWV רכב גלגלי רב-תכליתי בעל ניידוּת גבוהה ארצות הברית בשירות חיל הנחתים דגם 997, אמבולנס גדול, ודגם 1025, נושא נשק משוריין
חיל הנחתים המלכותי של תאילנד, (בתאית: นาวิกโยธินแห่งราชอาณาจักรไทย), הם כוח הנחתים של הצי המלכותי התאילנדי, שהוא זרוע בכוחות המזוינים של תאילנד.
חיל הנחתים הוקם ב-1932, כאשר נוסד הגדוד הראשון בסיועו של חיל הנחתים של ארצות הברית.
הגדוד הורחב לרגימנט ב-1940 והיה פעיל בלוחמה נגד אנשי הגרילה הקומוניסטית במשך שנות החמישים והשישים.
במהלך שנות השישים הורחב הרגימנט לבריגדה, שוב בסיועו של חיל הנחתים של ארצות הברית.
חיל הנחתים המלכותי של תאילנד השתתף בקרבות על גבול מלזיה בשנות השבעים וכיום סדר הכוחות שלו עומד על שתי בריגדות.
מבחינה היסטורית לא היה הבדל בממלכת תאילנד בין חיילי יבשה רגילים ובין נחתים, כאשר הצבא המלכותי של תאילנד ביצע את שני התפקידים.
המונח בשפה התאית "תאהן מא-רין", שמשמעותו "חיילים ימיים", נוצר בשנת 1833, בתקופת מלכותו של המלך ראמה השלישי.
המושג "מא-רין" הוא פשוט תרגום של המילה האנגלית "מרין" (Marine).
את התפתחותו של החיל ניתן לחלק לשלוש תקופות.
הנחתים של המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 היו מעטים במספרם ושירתו בעיקר כמשמר כבוד שסיפק הגנה למלך במסעותיו ברחבי הארץ.
ב-2 במרץ 1913, משרד הצי ארגן מחדש את הנחתים.
מחלקת הארטילריה של הנחתים סופחה "לפיקוד המבצעים של הספינות והמבצרים", בעוד שמחלקת הרגלים של הנחתים בבנגקוק סופחה ל"דיוויזיה הרכובה של קבוצת התקיפה האמפיבית של משרד הצי".
במסגרת ההפיכה של שנת 1932 הפך המשטר של תאילנד ממשטר של מלוכה אבסולוטית למשטר של מלוכה חוקתית.
זמן קצר לאחר מכן בוצע ארגון מחדש בצי המלכותי התאילנדי והגדוד הממוכן שלו הפך להיות גדוד הנחתים של בסיס הצי בבנגקוק.
גדוד זה נחשב לגדוד הנחתים הראשון של תאילנד.
גדוד הנחתים השני הוקם בטאטאהיפ (Sattahip) ב-1937. שנתיים לאחר מכן הגדוד השני הורחב להיות משרד חיל הנחתים.
זמן קצר לאחר מכן, סכסוך הגבול עם הודו-סין הצרפתית, הפך להיות אלים ונשלחו כוחות של הנחתים להגן על הגבול הדרומי עם מלאיה וכן הגן על מחוז פוקט מפני מתקפה אפשרית.
לאחר כניעתה של יפן בספטמבר 1945, הנחתים של תאילנד סייעו לפרוק מנשקו את הצבא היפני הקיסרי בנפת באן פונג (Baan Pong) שבמחוז רטבורי (Ratchaburi).
ב-1950, כאשר האלימות במלזיה גלשה מעבר לגבולה עם תאילנד, כוח של חיל הנחתים נשלח להשיב את השקט במחוז נרטיוואת (Narathiwat ).
באופן מפתיע ב-29 ביוני 1951 פירקה ממשלת תאילנד את משרד חיל הנחתים והנחתים פוזרו בתוך יחידות של הצי.
יחד עם זאת, היה זה במהלך מלחמת קוריאה והן צבא ארצות הברית והן הצי המלכותי התאילנדי הפצירו בממשלה לחזור בה.
ארבע שנים מאוחר יותר הבינה ממשלת תאילנד שחיל הנחתים יוכל למלא תפקיד מועיל בהגנת המדינה.
ב-30 ביולי 1955 הקימה הממשלה את משרד חיל הנחתים.
ב-1961 התגלעו מתחים על שטחו של מקדש מקדש פראה ויהאר, שממוקם על צוק גבוה בצידו התאילנדי של הגבול עם קמבודיה, אך על פי המפות הצרפתיות הוא סומן כנמצא בקמבודיה.
במסגרת מתיחות זו, במחוזות צ'נטחאבורי (Chanthaburi) וטרט (Trat), הייתה המשימה הראשונה של חיל הנחתים לשמור על קו החוף ועל הגבול הדרום-מערבי.
מאז 1970 ועד היום, כוח המשימה של צ'נטחאבורי-טרט של חיל הנחתים, הוא האחראי על באופן רשמי על הגנת האזור.
במהלך השנים 1972 ו-1973 חיל הנחתים היה מעורב בפעולות האנטי-קומוניסטיות במחוז פתשבון (Phetchabun) ובמחוז צ'יאנג ראי (Chiang Rai).
וב-1973 וב-1974 במחוזות פטאני (Pattani), ילה (Yala) ובנרטיוואת (Narathiwat ).
מאז 1975 הכוחות המיוחדים של חיל הנחתים מוצבים בנרטיוואת.
ב-1977 הם כבשו את הבסיס הקומוניסטי בקרונג צ'ינג (Krung-Ching) שבמחוז נקון סי טמרט (Nakhon Si Thammarat ) ונשארו שם עד לשנת 1981.
רבים מחיילי חיל הנחתים איבדו את חייהם במשימותיו של החיל.
עד היום הם ממשיכים להיות פעילים בפעולות הביטחון.
במיוחד במחוזות שבדרום המדינה כנגד המורדים המוסלמים.
אנדרטה לציון הקרבתם מוצבת בבסיס הראשי של הצי בסאטאהיפ.
רגימנט הרגלים של הנחתים (9 גדודים)
רגימנט התותחנים של הנחתים (3 גדודי תותחנים וגדוד הגנה אווירית)
גדוד סיור (הוקם ב-1965 ונעזר בכלבי תקיפה וברכבי משוריינים מסוג V-150).
חיל המשלוח הבריטי היה הכינוי ליחידות הצבא הבריטי אשר נשלחו לסייע לצבאות צרפת ובלגיה בשלבים הראשונים של מלחמת העולם הראשונה בחזית המערבית כנגד פלישת הצבא הגרמני.
באופן רשמי המונח 'חיל המשלוח הבריטי' מתייחס רק לכוחות הבריטים שפעלו בחודשי המלחמה הראשונים ועד לנובמבר או דצמבר 1914, כאשר אורגנו היחידות מחדש ומספר הנפגעים בחיל המשלוח הגיע לכמחצית מהכוח ההתחלתי.
החל מתחילת 1915 יחידות הצבא המנוסות החלו לקבל תגבור של כוחות חדשים, החלו להיווסף גדודים נוספים לרגימנטים קיימים ואף נשלחו יחידות מרחבי האימפריה הבריטית כדי לסייע לכוחות בחזית המערבית.
למרות זאת, המונח 'חיל המשלוח' המשיך להיות בשימוש לתיאור הכוחות הבריטים בחזית המערבית עד סוף המלחמה.
כאשר הוקם חיל המשלוח, הוא כלל שני קורפוסים והיה למעשה בסדר גודל של ארמייה (שש דיוויזיות; 80,000 איש), במרץ 1915 מספר זה עלה ל-29 דיוויזיות.
החיל כלל בראשיתו את מרבית כוחות הצבא המאומנים הזמינים בבריטניה, שלא היו פרוסים ברחבי האימפריה, לאחר מכן זרמו אליו מתנדבים מהודו הבריטית ומושבות נוספות.
מפקד הכוח היה הפילדמרשל ג'ון פרנץ' וראש המטה שלו היה גנרל ארצ'יבלד מארי (מינואר 1915 גנרל ויליאם רוברטסון), בראשות שני הקורפוסים הראשונים ניצבו דאגלס הייג והוראס סמית'-דוריאן.
קצין הקישור למפקדת הכוחות הצרפתיים, הנרי יוז וילסון היה בעל חשיבות מרכזית, כיוון שהכוח עבד בצמוד לבעל-בריתו הצרפתי.
ב-26 בדצמבר 1914 הורחבו גייסות חיל המשלוח לשתי ארמיות (הראשונה בפיקודו של הייג ובהמשך הנרי הורן; והשנייה בפיקודו של סמית'-דוריאן ובהמשך הרברט פלומר).
ביולי 1915 נוצרה הארמייה השלישית (בפיקודו של אדמונד אלנבי ובהמשך ג'וליאן בינג), בפברואר 1916 נוספה גם הארמייה הרביעית (בפיקודו של הנרי רולינסון) ובמאי 1916 הוקמה הארמייה החמישית (בפיקודו של הוברט גוף ובהמשך ויליאם בירדווד).
חיל המשלוח הבריטי (BEF) היה השם של כוחות הצבא הבריטי במערב אירופה במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה במלחמת העולם השנייה.
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 תכננה ממשלת בריטניה למנוע פריצת מלחמה על ידי חיזוק הצבא, שהיה ברמת מוכנות נמוכה מאוד של תחילת שנות ה-30, וביטלה את חוק העשר שנים.
חלק הארי של הכסף הנוסף הלך עבור הצי המלכותי וחיל האוויר המלכותי, אך תוכננו תוכניות לצייד מחדש מספר קטן של דיוויזיות הצבא והצבא הטריטוריאלי עבור משימות בחו"ל.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, ב-3 בספטמבר 1939 מונה ג'ון גורט למפקד חיל המשלוח, וה-BEF החל לעבור לצרפת ב-4 בספטמבר 1939. ה-BEF התאסף בגבול בלגיה-צרפת, משמאל לכוחות הארמייה הצרפתית הראשונה, והייתה תחת פיקוד קבוצת הארמיות הראשונה של הצבא הצרפתי (1 re groupe d'armées) של החזית הצפון-מזרחית (Front du Nord-est).
מרבית חיילי ה-BEF בילו את תקופת המלחמה המדומה בחפירת הגנות שדה בגבול.
כאשר החלה המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה ב-10 במאי 1940, ה-BEF היווה 10 אחוז מכוחות בעלות הברית בחזית המערבית.
ה-BEF השתתף בתוכנית דיל-ברדה, שכללה התקדמות מהירה לבלגיה לקו הנהר דיל, אך קבוצת הארמיות הראשונה נאלצה לסגת במהירות דרך בלגיה וצפון מערב צרפת, לאחר הפריצה הגרמנית דרומה יותר בקרב על סדאן (12 – 15 במאי).
התקפה נגדית מקומית בקרב אראס (21 במאי) הייתה הצלחה טקטית ניכרת אך כוחות BEF, צרפת ובלגיה מצפון לסום נסוגו לדנקירק בחוף הים הצפוני הצרפתי זמן קצר לאחר מכן, וכוחות בריטים וצרפתים פונו במבצע דינמו (26 במאי – 4 ביוני) לאחר כניעת צבא בלגיה.
כוח נוסף שכלל את הדיוויזיה ה-51 (היילנד) ותגבורות, השתלט על חלק מקו מזינו.
הכח נלחם עם יחידות צרפתיות מקומית לאחר 10 במאי, והצטרף לכוחות הארמייה העשירית מדרום לנהר הסום, יחד עם דיוויזיית בומן המאולתרת והדיוויזיה המשוריינת ה-1, ולחמו בקרב אבוויל (27 במאי - 4 ביוני).
הבריטים ניסו לבנות מחדש את BEF עם כוחות שהיו באימונים בבריטניה, כוחות שפונו מצרפת וכוחות שהיו דרומית לנהר סום (נודע באופן רשמי בשם BEF השני) אך מטה BEF לא נפתח מחדש.
לאחר ההצלחה של המתקפה הגרמנית השנייה בצרפת (מבצע אדום), חיילי חיל המשלוח של בעלות הברית פונו מלה האבר במבצע מעגל (10–13 ביוני) ומחופי האוקיינוס האטלנטי במבצע אריאל (15–25 ביוני, באופן לא רשמי עד 14 באוגוסט).
כאשר הגיעו יחידות לבריטניה הם חזרו לסמכותו של המפקד הראשי, כוחות הבית.
עם פרוץ הקרבות ב-10 במאי 1940 כלל חיל המשלוח את היחידות הבאות:
חיל המשלוח הבריטי - גנרל ג'ון גורט
הדיוויזיה ה-5 - מייג'ור גנרל הרולד פרנקלין
הדיוויזיה ה-12 - מייג'ור גנרל רודריק לורן פטרי
הדיוויזיה ה-23 - מייג'ור גנרל ויליאם נורמן הרברט
הדיוויזיה ה-46 - מייג'ור גנרל הנרי קרטיס
הקורפוס ה-1 - לוטננט גנרל מייקל בארקר, ולאחריו מייג'ור גנרל הרולד אלכסנדר
הדיוויזיה ה-1 - מייג'ור גנרל הרולד אלכסנדר
הדיוויזיה ה-2 - מייג'ור גנרל צ'ארלס לויד, ולאחריו בריגדיר נואל אירווין
הדיוויזיה ה-48 - מייג'ור גנרל אנדרו תורן
הקורפוס ה-2 - לוטננט גנרל אלן ברוק, ולאחריו מייג'ור גנרל ברנרד מונטגומרי
הדיוויזיה ה-3 - מייג'ור גנרל ברנרד מונטגומרי, ולאחריו בריגדיר קנת' אנדרסון
הדיוויזיה ה-4 - מייג'ור גנרל דאדלי ג'ונסון
הדיוויזיה ה-50 - מייג'ור גנרל גיפרד מרטל
הקורפוס ה-3 - לוטננט גנרל רונלד אדם
הדיוויזיה ה-42 - מייג'ור גנרל ויליאם הולמס
הדיוויזיה ה-44 - מייג'ור גנרל אדמונד אוסבורן
חיל המשלוח ההודי הייתה ההתארגנות המרכזית של צבא הודו הבריטית בתקופת מלחמת העולם הראשונה והיא נועדה לסייע לצבא בריטניה במלחמתו מול מעצמות המרכז.
היחידות שנכללו בחיל המשלוח ההודי פוצלו ל-7 כוחות משנה שנשלח לזירות הלחימה העיקריות של בריטניה (אירופה, מסופוטמיה, סיני וארץ ישראל וגליפולי) וזאת בנוסף ליחידות בודדות שנשלחו לחזיתות משניות.
היקף הכוחות ההודים שנשלחו אל מחוץ להודו בתקופת המלחמה היה כ-1,000,000 חיילים מתוכם מתו במהלך המלחמה כ-62,000 וכן נפצעו כ-67,000. מעל 9,000 מחיילי חיל המשלוח עוטרו באותות הצטיינות כדוגמת צלב ויקטוריה, אות השירות המצוין ואחרים.
לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ב-1914, שלטה האימפריה הבריטית בשורה של מושבות, דומיניונים, מדינות החסות ומנדטים ברחבי העולם.
עם פרוץ המלחמה פנתה בריטניה למושבות אלו בבקשת סיוע בחיילים וציוד למאמץ המלחמתי של מדינות ההסכמה.
המדינה שהתגייסה באופן המשמעותי ביותר (מבחינת היקף הכוחות) הייתה הודו.
חיל המשלוח - כוח A
כוח A של חיל המשלוח הבריטי, בפיקודו של גנרל ג'יימס וילקוקס נשלח לחזית המערבית באירופה והצטרף לחיל המשלוח הבריטי שנלחם שם.
הכוח מנה כ-130,000 חיילים וכלל את היחידות הבאות:
דיוויזיית הפרשים ההודית הראשונה .
דיוויזיית הפרשים ההודית השנייה .
הדיוויזיות החלו להגיע לנמל מרסיי בסוף ספטמבר 1914. עם הגיען לאירופה צורפו 2 דיוויזיות הרגלים ל"קורפוס הרגלים ההודי" ו-2 דיוויזיות הפרשים ל"קורפוס הפרשים ההודי".
הגעת היחידות ההודיות לחזית התעכבה לאחר החלטת הפיקוד הבריטי לצייד את החיילים בכלי נשק מודרניים במקום כלי הנשק הישנים שהחזיקו.
משלהי 1914 הצטרפו הדיוויזיות לקרבות בגיזרת איפר והשתתפו בקרב לה-בסה (שהיה חלק מקרב המרוץ אל הים), קרב מסין וקרב ארמנטייר .
באביב 1915 השתתפו הדיוויזיות בקרב נאב צ'אפל , קרב רכס אווברדג' וקרב פסטוברט (שהיו חלק מקרב ארטואה השני).
בקרבות אלו סבלו היחידות ההודיות מנפגעים רבים וזאת בנוסף לקושי של החיילים ההודים להתמודד עם תנאי החורף הקשים ששררו בין 1914 ל-1915. בנוסף "זכו" היחידות ההודיות ליחס מתנשא מצד הפיקוד ולהחלפת מפקדים שנפגעו במפקדים חדשים שאינם דוברי הודית.
כל התופעות האלו הביאו לדמורליזציה בקרב הכוחות ולעריקה של חיילים.
בשלהי 1915 הועברו שתי דיוויזיות הרגלים למסופוטמיה.
צעד זה נעשה בעקבות רצונו של הפיקוד למנוע מהיחידות ההודיות התמודדות נוספת עם החורף האירופאי וכן בעקבות בקשתו של מפקד המערכה במסופוטמיה גנרל ג'ון ניקסון לתגבור כוחותיו.
בעקבות שינוי זה נשארו בזירה רק שתי דיוויזיות הפרשים.
יחידות אלו השתתפו בשלהי 1916 וב-1917 בקרב על הסום, בקרב על קו הינדנבורג ובקרב קמברה הראשון.
במהלך השהות בחזית המערבית שונה שמן של הדיוויזיות כששמה של הדיוויזיה הראשונה שונה לדיוויזיה הרביעית ושמה של הדיוויזיה השנייה שונה לדיוויזיה החמישית.
בתחילת 1918 הועברו הדיוויזיות לחזית ארץ ישראל שם הובילו בספטמבר 1918 את המערכה על מגידו.
עם מעבר זה תם תפקידו של חיל המשלוח ההודי בחזית המערבית.
בקרבות השונים סבלו הדיוויזיות ההודיות מכ-9,000 חללים.
חיל המשלוח - כוח B
כוח B של חיל המשלוח הבריטי נבנה על פי בקשתו של מושל מזרח אפריקה הבריטית כדי לפעול במערכה במזרח אפריקה ולסייע לחיל המצב הבריטי להתמודד מול הכוחות הגרמנים במזרח אפריקה הגרמנית.
כוח זה, בפיקודו של בריגדיר גנרל ארתור אייטקין , מנה כ-9,000 חיילים וכלל את היחידות הבאות:
הבריגדה הרגלית ה-29 של "בנגלורו" (מהדיוויזיה התשיעית "סקונדרבאד") בפיקודו של בריגדיר גנרל ריצ'רד וופשר .
בריגדת הרגלים האימפריאלית בפיקודו של בריגדיר גנרל מיכאל טיגה
הכוח הפליג מהודו ונחת ב-3 בנובמבר ב-1914 בעיר הנמל טאנגה (טנזניה).
בימים הבאים התחולל קרב טאנגה מול כוח גרמני קטן של כ-1,000 לוחמים בפיקודו של גנרל פאול פון לטו-פורבק.
הקרב הסתיים ב-5 בנובמבר בהפסד כבד לבריטים ובנסיגה מבוהלת לספינות שהביאו אותם מהודו לאחר שספגו כ-4,200 נפגעים (חללים ופצועים) ולאחר שהשאירו מאחור כלי נשק רבים ותחמושת.
הפסד זה הביא לסיום משימתו של כוח B.
חיל המשלוח - כוח C
גם כוח C של חיל המשלוח הבריטי יועד למערכה במזרח אפריקה.
כוח זה, בפיקודו של בריגדיר גנרל ג'.
סטיוארט, מנה כ-4,000 חיילים וכלל את היחידות הבאות:
בטליון מוקטן של מגויסי נסיכויות בהודו.
סוללת תותחי שדה 15 פאונד.
סוללת תותחי הרים ה-22 "דרג'ט".
מטרת הכוח הייתה לסייע לרובאי המלך האפריקנים בהגנת קווי התקשורת ומסילת הרכבת ממומבסה לאוגנדה וכן לתקוף מוצבים גרמנים שאיימו על קו הרכבת.
הכוח נחת במומבסה באוקטובר 1914 והחל להתקדם מערבה לכוון ניירובי (מרחק של כ-300 ק"מ).
היעד הראשון שעמד לפני הכוח הייתה העיירה לונגידו למרגלות הר הקילימנג'רו שם התבצר כוח גרמני.
ב-3 בנובמבר 1914 התחולל קרב קילימנג'רו במהלכו התקדם רגימנט פנג'אב לכוון העיירה אולם נעצר בגלל ירי נגדי של הכוח הגרמני.
עם ערב החליטו המפקדים הבריטים להסיג את כוחותיהם ובכך הסתיים תפקידו של כוח C.
חיל המשלוח - כוח D
כוח D של חיל המשלוח ההודי, בפיקודו של גנרל ג'ון ניקסון, נשלח למערכה במסופוטמיה והיווה את הכוח העיקרי שפעל בזירה.
כוח זה החל דרכו בהיקף מצומצם אולם עם הזמן תוגבר ביחידות נוספות כך שבסופו של דבר שירתו בזירה זו מעל 500,000 חיילים (הגזרה בה שירת חיל המשלוח הגדול ביותר).
הכוח כלל את היחידות הבאות:
הדיוויזיה השלישית "לאהור" (הגיעה כתגבורת מהחזית המערבית באירופה).
הדיוויזיה השישית "פונה" (הכוח המקורי)
הדיוויזיה השביעית "מירוט" (הגיעה כתגבורת מהחזית המערבית באירופה)
הדיוויזיה ה-12 ההודית (הוקמה עבור המערכה במסופוטמיה במרץ 1915 ופורקה במרץ 1916)
הדיוויזיה ה-13 (הגיעה כתגבורת ממערכת גליפולי)
חיל המשלוח הזה פעל בזירת מסופוטמיה במשך כל שנות המלחמה.
את פעילות הכוחות ניתן לחלק לשלבים הבאים:
המערכה בשאט אל ערב: חיל המשלוח (שבעיקרו התבסס, בשלב זה, על הדיוויזיה השישית "פונה") פעל על פי התוכנית המקורית של צבא בריטניה וכבש את האזור הדרום מזרחי של עיראק כדי להגן על מתקני הנפט בפרס ונתיבי השייט המפרץ הפרסי.
השטח נכבש ב-1914 לאחר הפלישה לאל-פאו ובמהלך קרב בצרה וקרב אל-קורנה ובנפגעים מעטים לאחר שהטורקים הפנו כוחות מצומצמים לגזרה זו.
המערכה הראשונה לכיבוש בגדאד: מתוך תחושה שהטורקים חלשים הורה מפקד הזירה, גנרל ג'ון ניקסון, לדיוויזיה השישית ולמפקדה צ'ארלס טאונסנד, להתקדם במעלה נהר החידקל כדי לכבוש את בגדאד.
במהלך 1915 נחלה הדיוויזיה ניצחונות בשורה של קרבות וביניהם קרב שוויבה, קרב עמארה, קרב נאסריה וקרב א-סין.
שרשרת ההצלחות נגדעה בקרב קטסיפון, שבמבואות בגדאד, שהסתיים ללא הכרעה והביא לנסיגת הבריטים לכות.
המצור על כות: בעקבות נסיגת הבריטים לכות הטילו הטורקים מצור על העיר כדי להביא לכניעת הנצורים בה.
הצבא הבריטי הקים את "קורפוס חידקל" כדי לפרוץ את המצור והעביר אליו יחידות מחזיתות אחרות.
מאמץ זה נמשך כל תחילת 1916 ובמהלכו התחוללו קרבות במעלה החידקל וביניהם קרב שייח' סעד, קרב ואדי, קרב אום-אל-האנה, קרב דוג'יילה.
על אף מספר הצלחות מקומיות נכשלה המערכה ובאפריל 1916 נכנעה הדיוויזיה השישית וחייליה נפלו בשבי ורבים מהם נפטרו מרעב, מחלות והתעללות מצד שוביהם.
בסך הכל נפצעו ונספו במערכה זו כ-23,000 חיילים.
המערכה השנייה לכיבוש בגדאד: לאחר כישלון פריצת המצור על כות מונה פרדריק סטנלי מוד לפקד על הזירה.
מוד המשיך בתגבור הכוח הבריטי בדיוויזיות נוספות מצבא הודו הבריטית ובתחילת 1917 יצא בראש כוח של ארבע דיוויזיות למערכה השנייה לכיבוש בגדאד.
לאחר כיבוש כות בקרב כות השני הצליחו הבריטים לכבוש את בגדאד.
על מנת לאבטח את בגדאד וסביבתה המשיכו הדיוויזיות הבריטיות, במהלך 1917, להרחיב את תחום השליטה שלהן וזאת בעקבות קרב סאמארה וקרבות רמאדי הראשון והשני.
סיום המערכה: במהלך 1918 עבר מרכז הכובד לזירת ארץ ישראל ולכן הועברו מספר יחידות לשם מזירת מסופווטמיה.
שאר היחידות המשיכו להתקדם בכיבוש עיראק והדיפת הטורקים צפונה.
גם לאחר חתימת הסכם הפסקת האש של מודרוס המשיכו הבריטים להתקדם עד כיבוש מוסול.
לאחר סיום המלחמה חזרו רוב החיילים להודו למעט חיל משמר שנשאר במסופוטמיה.
חיל המשלוח - כוח E
כוח E של חיל המשלוח ההודי, בהיקף של כ-150,000 חיילים, נשלח למערכה על סיני וארץ ישראל.
את פעילות כוח זה יש לחלק לשתי תקופות:
הגרעין של כוח זה היה בריגדת הרגלים ה-22 "לאקנאו" שהוקמה ב-1907 ונשלחה מהודו למצרים באוקטובר 1914 שם צורפה לדיוויזיה ההודית ה-11 (יחד עם הבריגדה ה-32 והבריגדה ה-31 שהוקמו עם תחילת המלחמה).
דיוויזיה זו השתתפה במערכה על תעלת סואץ בתחילת 1915. בהמשך השנה פורקה הדיוויזיה והבריגדות פוזרו בין יחידות אחרות.
כוח E נבנה מחדש ב-1918 ונכללו בו היחידות הבאות:
2 דיוויזיות פרשים (דיוויזיית הפרשים ה-4 ודיוויזיית הפרשים ה-5 ) שהועברו מכוח A של חיל המשלוח (באירופה) לארץ ישראל.
יחידות אלו החליפו יחידות בריטיות ששירתו בארץ ישראל ונשלחו לחזית המערבית.
2 דיוויזיות רגלים (הדיוויזיה השלישית "לאהור" והדיוויזיה השביעית "מירוט" שהועברו מכוח D של חיל המשלוח בחזית מסופוטמיה לאחר ההצלחות שנחלו הבריטים שם.
בריגדה זו הועברה כבר ב-1914 לאזור תעלת סואץ והייתה מעורבת בכל מהלכי המערכה על תעלת סואץ.
כח זה, שהגיע לארץ ישראל לאחר ביסוסו של קו שתי העוג'ות, היה מעורב בקרבות הבאים:
המערכה לכיבוש בקעת הירדן וקרבות עבר הירדן (קרב עבר הירדן השני וקרב עבר הירדן השלישי).
בספטמבר 1918, במסגרת קורפוס-המדבר הרכוב בפיקודו של גנרל הנרי שובל, הובילו שתי הדיוויזיות הרכובות את ההסתערות לכיבוש בית שאן בפתיחת קרב מגידו.
במקביל פעלו שתי דיוויזיות הרגלים, במסגרת הקורפוס ה-21 בפיקודו של גנרל פיליפ צ'טווד, על רכס הרי שומרון.
חלק מהיחידות המשיכו במערכה צפונה והיו מעורבות בכיבוש חיפה, כיבוש דמשק וכיבוש חלב.
במהלך מערכה זו נהרגו כ-7,000 חיילים הודים.
לאחר סיום המלחמה הוחזר רוב הכח להודו אך חלקו נשאר למטרות שיטור עד 1920.
חיל המשלוח - כוח F
כוח F של חיל המשלוח ההודי נשלח גם הוא למערכה על סיני וארץ ישראל.
חיילי הכוח נשלחו בשלהי 1914 למצרים שם היו הבסיס להקמת 2 דיוויזיות רגלים (דיוויזיית הרגלים ההודית ה-10 ודיוויזיית הרגלים ההודית ה-11 ).
שתי הדיוויזיות היו מעורבות ב-1915 במערכה על תעלת סואץ.
במהלך אותה שנה פורקה הדיוויזיה ה-10. ב-1916 נעשה ניסיון להקים מחדש את הדיוויזיה אולם לאחר חודשים נגנזה התוכנית.
הדיוויזיה ה-11 אף היא פורקה ב-1915 ויחידותיה פוזרו בין יחידות אחרות.
חיל המשלוח - כוח G
כוח G של חיל המשלוח ההודי נשלח באפריל 1915 למערכת גליפולי.
הכוח כלל את בריגדת הרגלים ה-29 (שהועברה מהדיוויזיה ה-10 של כוח F בזירת תעלת סואץ).
הבריגדה נלחמה במספר קרבות בזירת גליפולי בהן נהרגו כ-1,400 לוחמים וכ-3,400 נפצעו.
בסופו של דבר הוחזרה הבריגדה למצרים.
באוקטובר 1914 נשלח רגימנט הרגלים ה-36 "סיקים" (500 חיילים), מתוך חיל המשלוח ההודי, כדי לסייע במצור על צ'ינגדאו.
הרגימנט השתתף במספר קרבות כנגד הסינים הנצורים עד כניעת הנצורים וסיום המצור בנובמבר 1914.
באוקטובר 1914 נשלח רגימנט הרגלים החמישי , של חיל המשלוח ההודי, לסינגפור כדי לסייע במשימות שמירה על הצוות הגרמני של האונייה אמדן.
רגימנט זה, שכחצי מחייליו היו מוסלמים מפנג'אב, סבל מבעיות משמעת ומורל.
בפברואר 1915, בעקבות שמועות על משלוח הרגימנט להילחם בטורקים המוסלמים במערכה בארץ ישראל, פתחו החיילים המוסלמים במרד שנמשך 5 ימים ובמהלכו רצחו קצינים בריטים וערכו פרעות בעיר תוך פגיעה באזרחים זרים.
בסופו של דבר דוכא המרד והמורדים נתפסו, הועמדו לדין ונענשו.
בהמשך אותה שנה נשלח הרגימנט למערכה במערב אפריקה.
ב-1918, לאחר סיום המלחמה, התכוון הפיקוד הבריטי להחזיר את היחידות של צבא הודו הבריטית להודו אולם מחסור בקצינים ומפקדים עיכב מימוש תוכנת זו.
ב-1921 ערכה ממשלת הודו רוויזיה בצבא כדי להתאים את גודלו לאיומים על הודו עצמה.
במסגרת מהלך זה צומצם גודל הצבא ויחידות רבות פורקו.
צבא הודו הבריטית המשיך להיות מעורב, לאחר המלחמה, במספר מערכות בקוי הגבול של הודו וביניהן:
המלחמה האנגלו-אפגנית השלישית - (1919)
חיל המתנדבים בקוריאה היה כוח צבאי משותף של בלגיה ולוקסמבורג אשר השתתף במלחמת קוריאה.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, נמצאה בלגיה במשבר פוליטי חריף אשר כונה "שאלת המלוכה".
עיקר המשבר נסוב סביב השאלה האם לאופולד השלישי, מלך הבלגים יוכל להמשיך ולמלוך על הארץ לאור התנהגותו הפסיבית במהלך המלחמה.
המשבר הוביל להקמת ממשלת מרכז רעועה בהנהגת המפלגה הנוצרית-הסוציאלית, אשר התנגדה בחריפות לשמאל הקומוניסטי, וחפצה בסיוע מצד ארצות הברית.
ב-1950, במטרה לקבל סיוע אמריקני, החליטה בלגיה, בשיתוף פעולה עם ממשלת לוקסמבורג, להשתתף במלחמת קוריאה לצד כוחות האו"ם.
בשלב הראשוני התנדבו 2,000 בלגים ולוקסמבורגים התנדבו לשרת בקוריאה.
הם עברו אימונים בלאופולדסבורג, וב-31 בינואר 1951 הם הפליגו מאנטוורפן לפוסאן.
עם הגעתם לקוריאה, הוכפפו תחת היחידה גם חיילים קוריאניים.
באוגוסט של אותה שנה נשלח לקוריאה גדוד בלגי נוסף.
כמפקד הכוח הבלגי-לוקסמבורגי מונה אלבר קראייה.
באפריל של אותה שנה עברו הבלגים את טבילת האש הראשונה שלהם בקרב נהר אימג'ין.
הבלגים לחמו באומץ רב, וזכו לשבח מנשיא ארצות הברית.
הגנרל קראייה נפצע במהלך הקרב ופונה לקבלת טיפול רפואי ביפן.
הבלגים השתתפו גם בקרב הקטאנג'-ני ובקרב צ'אטקול, ובשניהם לחמו בהצטיינות.
לאחר הפסקת האש, הוחזרו מרבית החיילים הבלגים והלוקסמבורגים לאירופה, ורק 200 נותרו לצורך אבטחת השלום.
אחרון החיילים הבלגים הוחזר ב-15 ביוני 1955.
101 חיילים בלגים, 2 חיילים לוקסמבורגים ו-9 חיילים דרום קוריאנים שהוצמדו אליהם נהרגו במהלך המלחמה.
478 בלגים ו-17 לוקסמבורגים נפצעו במלחמה ו-5 בלגים עדיין מוגדרים כנעדרים.
2 מתו במחנות שבויים של צפון קוריאה.
חיל המשלוח הבלגי ברוסיה היה כוח של צבא בלגיה אשר לחם לצד צבא האימפריה הרוסית בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה.
בתחילת שנת 1915 פנה ניקולאי השני, קיסר רוסיה באופן רשמי לכל מדינות ההסכמה בבקשה לקבל סיוע צבאי במלחמה כנגד מעצמות המרכז בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה.
בכלל זה, פנה הצאר גם לאלברט הראשון, מלך הבלגים בבקשה לקבל כלי רכב צבאיים.
מכיוון, שבאותו הזמן עברה הלוחמה בחזית המערבית למלחמת חפירות, נותרה בלגיה עם מעט כלי רכב צבאיים מיותרים.
אולם מכיוון שבאופן רשמי לבלגיה לא היה הסכם עם רוסיה, החיילים הבלגים שנשלחו לחזית המזרחית היו מתנדבים בלבד, שבאופן רשמי היו כפופים לצבא הרוסי.
באוקטובר 1915 יצאו לדרכם 333 חיילים בלגיים מצוידים במכוניות משוריינות.
לאחר המהפכה הבולשביקית בשנת 1917, הכוח הבלגי נשאר ברוסיה עד שהסכם ברסט-ליטובסק הוציא את רוסיה מהמלחמה.
לאחר הפסקת האש, היחידה מצאה את עצמה בשטח בולשביקי עוין.
כשהנתיב צפונה למורמנסק נחסם, החיילים הרסו את המכוניות המשוריינות שלהם כדי למנוע את לכידתם על ידי הבולשביקים.
היחידה הגיעה לבסוף לארצות הברית דרך סין והרכבת הטרנס-סיבירית ביוני 1918.
סרט האקשן הבלגי Cafard מ-2015, עוסק בחייל בלגי המצטרף לחיל המשלוח.
חיל המשלוח לקוריאה היה כוח של צבא יוון אשר השתתף במלחמת קוריאה לצד כוחות האו"ם.
הכוח כלל גדוד ומאוחר יותר רגימנט של צבא יוון, וכן טייסת של חיל האוויר היווני אשר כללה שבעה מטוסים.
ב-1950 החליטה ממשלת יוון לסייע לכוחות האו"ם במלחמת קוריאה.
במקור, תכננה יוון שלוח לקוריאה בריגדה שלימה, אולם לנוכח ההצלחות המרשימות שקצרו כוחות האו"ם בסוף אותה שנה, החליטה ממשלת יוון להסתפק בסיוע סמלי בסדר גודל של גדוד.
849 חיילים יוונים התנדבו לשרת בקוריאה, והם רוכזו בגדוד מיוחד שנקרא "גדוד ספרטה".
ב-1953 נשלחו לקוריאה גדודים נוספים שאוחדו לרגימנט אחד שכלל 1,063 חיילים.
הכוח הוגדל בהדרגה, ובתחילת 1955 כלל 2,163 חיילים.
עם זאת, לנוכח פרעות איסטנבול באותה שנה, התקשו היוונים ללחום שכם אל שכם לצד החיילים הטורקים בכוחות האו"ם, ועד סוף השנה נותרו בקוריאה רק 191 חיילים יוונים.
בהמשך הוציאה יוון גם את שאר אנשיה מהארץ, והותירה רק נציגות סמלית של קצין אחד ותשעה חיילים שהוחזרו ב-1958.
במקביל לסיוע הקרקעי, יוון שלחה לקוריאה גם טייסת בת שבעה מטוסי דאגלס C-47 דקוטה.
כל אנשי הטייסת היו בוגרי מלחמת העולם השנייה ומלחמת האזרחים היוונית, ולפיכך בעלי ניסיון רב.
הם השתתפו בהצטיינות בשלל משימות.
יוון גם שלחה לקוריאה כמרים שסייעו בהחייאת הכנסייה האורתודוקסית של קוריאה, שכמעט ונכחדה.
הסרט האמריקני "בריגדת התהילה" מ-1953 עוסק במפגש של חיילים אמריקנים ויוונים בקוריאה.
חיל המצב במונגוליה (ביפנית: 駐蒙軍) היה קורפוס חיל רגלים מיוחד של הצבא היפני הקיסרי אשר פעל במלחמת העולם השנייה.
ב-1937 כבשה האימפריה היפנית את מונגוליה הפנימית מידי הרפובליקה הסינית, והקימה בה ממשלת בובות בשם מנגג'יאנג.
ב-27 בדצמבר 1937 הקימו היפנים את חיל המצב במונגוליה במטרה להגן על הארץ מפני הסינים ומפני ברית המועצות.
החל מ-4 ביולי 1938 הוכפף חיל המצב במונגוליה תחת פיקוד הארמייה האזורית צפון סין.
בתחילת 1939 תוגבר חיל המצב בידי קבוצת הפרשים שכללה את בריגדות הפרשים ה-1 וה-4. במהלך מלחמת העולם השנייה מונגוליה הפנימית הייתה אזור שקט, ועיקר תפקידם של החיילים היפנים בארץ היה לאמן את צבא מונגוליה הפנימית.
לפיכך, חיל המצב במונגוליה הוזנח וצויד בנשק דל ומיושן.
כאשר פתח הצבא האדום במבצע סערת אוגוסט, היפנים לא היו ערוכים לקראתו ונשברו במהירות.
חיל המצב היפני במונגוליה הפנימית פורק באופן רשמי ב-27 ביולי 1946.
חיל הנשים של הצבא המלכותי היה חיל מיוחד בצבא בריטניה אשר אליו השתייכו כל הנשים בצבא למעט רופאות ואחיות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הקימה בריטניה כוח התנדבותי של נשים ששרתו כפקידות, כטבחיות, כטלפניות וכמלצריות עד לפירוקו של החיל ב-1921. במהלך מלחמת העולם השנייה הוקם חיל העזר לנשים שהמשיך לפעול גם אחרי המלחמה.
ב-1 בפברואר 1949 הוחלט לפרק את חיל העזר ולהקים במקומו את חיל הנשים.
החיל כלל את כל הנשים בצבא הבריטי, למעט רופאות ואחיות, ששרתו בחיל האחיות של המלכה אלכסנדרה (QARANC).
ב-1952 אוחדו הדרגות של חיל הנשים עם הדרגות של כוחות הצבא הרגילים.
באוקטובר 1990 הועברו כל לוחמות החיל שעסקו בתפקידים לא-ניהוליים ליחידות הסדירות של הצבא.
באפריל 1992 פורק חיל הנשים והלוחמות שולבו ביחידות הרגילות.
באופן רשמי, המפקדת של החיל הייתה בת למשפחת המלוכה שהחזיקה בתואר "המפקחת המפקדת".
מרי, הנסיכה המלכותית שימשה כמפקחת המפקדת מ-1949 עד מותה ב-1965. לאחר מכן שימשה בתפקיד הדוכסית מקנט.
בפועל, המפקדת הייתה קצינה בשירות הסדיר בדרגת בריגדיר.
חיל המתנדבים הרוסי הוא קורפוס שמורכב ממתנדבים רוסים, לאומנים ברובם, שלוחם לצד אוקראינה במהלך מלחמת אוקראינה–רוסיה.
בניגוד ללגיון "חירות לרוסיה", המורכב לכאורה מחיילים רוסים שנתפסו בשבי, החיל מגייס מהגרים רוסים אתניים המתגוררים בשטחה של אוקראינה, כמו גם במספר מדינות אחרות באירופה.
באוגוסט 2022, החיל החל לשתף פעולה עם הכוחות המזוינים של אוקראינה, אך לא הוכר כיחידה של הצבא האוקראיני.
לדברי מייסד החיל, דניס קפוסטין, "הייתי צריך להגיע לנשיא אוקראינה כדי להכריז על עצמי ולבקש הזדמנות להילחם באופן רשמי".
בנובמבר 2022 הודיעה "המועצה האזרחית", גוף שמורכב מנציגי האופוזיציה הרוסית, על גיוס מתנדבים לשורות היחידות הלאומיות בתוך הכוחות המזוינים של אוקראינה, כולל חיל המתנדבים הרוסי.
מרבית אנשי היחידה הם לאומנים רוסים, אשר בנוסף לסמל הרשמי של החיל, עושים שימוש בדגל אוקראינה.
לדברי אחד המפקדים, את לוחמי החיל "אפשר לייחס דווקא לקשת הפוליטית השמרנית הימנית".
באחד מפרסומי הטלגרם של היחידה, מצוין כי האידאולוגיה מבוססת גם על "עקרון אי-הפשרה – דחיית כל צורה של שיתוף פעולה עם יורש המשטר הסובייטי, משטר פוטין ונציגיו", ולדעתם "פוטין וחניכיו הורסים את הרוסים כעם".
ב-21 באוקטובר 2022, במסיבת עיתונאים של סוכנות הידיעות אינטרפקס-אוקראינה, התפרסם מזכר של חיל המתנדבים הרוסי.
בדצמבר 2022, החיל קיבל כמתנת מורשת את הדגל של יחידות צבא המתנדבים ההיסטורי ודגל יחידות התנועה הלבנה.
בראיון לרדיו Polskie אמר אלכסנדר "פורטונה", ממפקדי היחידה, שחייליו השתתפו בכל קווי החזית במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה.
ב-2 במרץ 2023, אנשי החיל הכריזו כי הגיעו לכפר ליובצ'אנה שבמחוז בריאנסק, רוסיה.
במאי 2023 לוחמי החיל היו מעורבים בפלישה לרוסיה, תוך השתלטות על כמה כפרים במחוז בלגורוד בגיבוי לגיון חירות לרוסיה.
בדצמבר 2025 דווח כי מפקד הקורפוס - דניס קפוסטין נהרג במהלך ביצוע משימה.
בתחילת ינואר פרסם המודיעין הצבאי של משרד ההגנה של אוקראינה (ГУР МО) הודעה רשמית בערוץ הטלגרם , בה נמסר כי קפוסטין חיי.
נמסר גם כי מדובר בתוצאה של מבצע מיוחד וממושך של המודיעין הצבאי של אוקראינה, אשר נועד לסכל ניסיון חיסול המיוחס לפדרציה הרוסית.
במסגרת הפרסום הופץ גם סרטון שבו מופיע קפוסטין המצהיר כי הוא בחיים.
צוין גם כי הכספים אשר הוקצו על ידי שירותי הביטחון הרוסיים לצורך חיסולו של קפוסטין הושגו במהלך המבצע וישמשו לחיזוק יחידות מיוחדות של המודיעין הצבאי האוקראיני.
חיל המשלוח הצרפתי לאירלנד היה ניסיון צרפתי שנכשל במטרה לסייע לחברת האירים, ארגון מורדים רפובליקני פופולרי, שמרד בשלטון הבריטי.
הצרפתים תכננו להנחית בחורף 1796–1797 כוח גדול שיסייע לאירים לגרש את הבריטים מהאי.
הם חזו שהנחתת הכוח תגרום למכה קשה למורל, ליוקרה ולעוצמה הבריטית, וכן שתשמש צעד ראשון בפלישה לבריטניה גופא.
לקראת הפלישה התארגנו 15 אלף חיילים צרפתים בברסט בפיקודו של גנרל לזאר הוש.
המבצע החל באחד החורפים הקשים של המאה ה-18, אליו הצי הצרפתי לא היה ערוך.
פריגטות בריטיות זיהו את עזיבת הצי הצרפתי ועדכנו את הצי הבריטי שבתעלת למאנש, שרובו עגן בספיטהד במהלך החורף.
מהצד הצרפתי, היה בלבול מהיציאה מהנמל: ספינה אחת טבעה, ועמה אובדן חיים כבד, והאחרות התפזרו במרחב.
בנפרד, הצליחו הספינות הצרפתיות להגיע למפרץ באנטרי בסוף דצמבר, אולם מפקדי הכוח היו רחוקים במרחק קילומטרים מהמסלול המקורי, ולא הייתה בהירות מה לעשות.
תנאי מזג האוויר הפכו נחיתה אמפיבית לבלתי אפשרית.
בתוך שבוע התפרק הצי, ושייטות וספינות בודדות חזרו על עקבותיהן.
הבריטים לא היו יכולים להתעמת עם הצרפתים לפני, במהלך או אחרי הפלישה.
מספר בודד של ספינות שבסיסן בקורק הצליחו לתפוס ספינות מלחמה ומשא צרפתיות בודדות, אולם ההישג הבריטי המשמעותי היחיד היה שייך לסר אדוארד אדוארד פילו, שהסיג את הספינה הצרפתית Droits de l'Homme בפעולה ב-13 בינואר, תוך גרימת אובדן של 1,000 חיילים צרפתים.
בסך הכל, איבדו הצרפתים 12 ספינות, ואלפי חיילים נהרגו או טבעו מבלי שדרכו על אדמת אירלנד, למעט שבויי המלחמה.
הציים של שתי המדינות ספגו ביקורת מהממשלה שלהם על תפקודם במערכה, אולם הצרפתים היו נחושים לשגר משלחת נוספת ב-1798, אז הצליחו להנחית בשלום 2,000 חיילים בחודש אוגוסט, אך ללא הצלחה להשפיע על המרד האירי ותוך אובדן כבד של חיי אדם וספינות.
אחרי הצלחת המהפכה הצרפתית ב-1789, הגישה הרפובליקנית צברה תאוצה במדינות רבות, ביניהן גם אירלנד, שנשלטה על ידי בריטניה הגדולה.
ההתנגדות לשלטון הבריטי הייתה קיימת במשך מאות שנים, אולם הצלחת המהפכנים הצרפתים, לצד העברת החוק הפלילי שהפלה לרעה את הרוב הקתולי והמיעוט הפרסביטריאניסטי, הובילו להקמת חברת האירים המאוחדים , קואליציה של קבוצות ששאפו להקים רפובליקה אירית.
בתחילה, כקבוצה לא אלימה, נדרשו חבריה לפעול במחתרת אחרי שההשתתפות בה הוכרזה לא חוקית ב-1793, עם תחילת מלחמות המהפכה הצרפתית.
לאחר שהגיעו למסקנה שהדרך לרפובליקה עצמאית עוברת בהפיכה חמושה, החלו חברי הקבוצה האירית לארגן ולחמש את כוחותיהם.
בחיפושיהם אחר סיוע זר, מנהיגי הקבוצה, לורד אדוארד פיצג'רלד וארתור או'קונור, ביקרו בבזל ופגשו את גנרל לזאר הוש.
כמו כן סייע למאמצים עורך הדין הפרוטסטנטי מדבלין, תאובלד וולף טון שהגיע לפריז ונפגש עם ראשי הממשלה, הוא מונה גם לגנרל בצבא הצרפתי (כדי להימנע מהאשמה בבגידה).
במקביל, ממשלת בריטניה ריככה את החוק הפלילי, כדי למנוע התקוממות.
הרפובליקה הצרפתית הראשונה שאפה מזה תקופה לפלוש לאיים הבריטיים, אך גורמים כמו חזיתות אחרות, המלחמה בוואנדה וחולשת הצי הצרפתי טרפדה את הרצון הזה.
חולשת הצי הצרפתי, שבאה לידי ביטוי אחרי הדחת קצינים רבים במהפכה, הייתה סיבה מרכזית לדאגה עבור צרפת.
ב-1795, אחרי שהושג שלום בכמה חזיתות, הוחלט בצרפת כי בריטניה היא מהמתנגדים המסוכנים ביותר שנותרו לצרפת, וכי יש להביס אותה באמצעות פלישה.
פניותיו של וולף טון יצרו עניין בצרפת, שהבינה כי על ידי תקיפה באירלנד היא תוכל לפגוע בבטן הרכה של בריטניה.
התמיכה בשלטון הבריטי הייתה חלשה והרפובליקנים האירים טענו שביכולתם לגייס צבא של 250 אלף איש שמחכים לנחיתת הצרפתים.
עוד משכה את הצרפתים ההבנה שהקמת רפובליקה נוספת באירלנד תהווה חיזוק משמעותי לצרפת.
לבסוף, וזו הסיבה העיקרית לפלישה, ניצבה העובדה שאירלנד היא קרש קפיצה אידיאלי לפלישה לבריטניה, במיוחד בשילוב עם הכוונה להנחית 2,000 פושעים במדים בקורנוול שיסיחו את דעת הבריטים ויוכלו לספק ראש גשר לפעולות עתידיות.
עם סיום המלחמה בוואנדה וההגעה לשלום עם ספרד, התפנו כוחות צרפתיים גדולים לביצוע המבצע בראשות גנרל הוש, ויועד להתרחש באוקטובר 1796. הוש היה מפקד צבאי מוצלח, שרשם לזכותו את הבסת המלוכנים בוואנדה.
לרשותו עמדו חיילים ותיקים רבים וכל הצי האטלנטי הצרפתי, שעגן בנמל ברסט.
מספר החיילים שיועדו לא ידוע: הצרפתים דרשו לשלוח 25 אלף חיילים, בעוד האירים טענו ש-15 אלף יספיקו.
ההערכות הן שעל הספינות היו בין 13,500 חיילים ל-20 אלף.
באוגוסט התוכנית כבר איחרה בלוח הזמנים: מחסור חמור במקום ובשכר האטו את העבודה במספנות, בעוד שהכוחות שהופנו לפלישה לקורנוול התגלו כלא אמינים ונרשמו בהם עריקים רבים.
תרגיל של צי הפלישה לקורנוול הסתיים בכישלון, שכן התברר שהספינות הקטנות לא יכולות לפעול בים הפתוח.
תוכנית זו בוטלה והחיילים האמינים הצטרפו לכוח הפלישה, בעוד היתר הוחזרו לכלא.
גם התגבורת מצי הים התיכון התעכבה: שבע ספינות נאלצו לעגון ברושפור כדי לחמוק משייטת בריטית, והן הגיעו רק ב-8 בדצמבר.
שייטת שנייה בפיקודו של פייר וילנב לא הספיקה להגיע לפני שהמשלחת יצאה לדרכה.
בשלהי 1796, ההכנות למערכה דשדשו.
הוש האשים בפומבי את הפיקוד הימי בעיכובים, והאשים גורמים מסוימים בפיקוד בכך שהם מתכננים פלישה להודו.
באוקטובר בוצעה חילופי גברי בפיקוד, ומונה מוראד דה גל לתפקיד סגן-אדמירל, והתוכניות לפלישה להודו בוטלו, בשעה שהוש מונה לממונה הישיר על המשמעת בצי.
בשבוע השני של דצמבר הצי היה מוכן, עם 17 אוניות קו, 13 פריגטות ו-14 כלי שיט אחרים, לרבות מספר כלי תובלה גדולים שהושמשו על ידי הוצאת התותחים מפריגטות כדי למקסם את שטח המטען.
כל אוניית קו נשאה 600 חיילים, פריגטה 250 חיילים וכלי תובלה נשאו 400 חיילים.
בין השאר צורפו גם יחידות פרשים, ארטילריית שדה וכמויות נשק ותחמושת גדולות כדי לחמש את האירים שהיו צפויים להצטרף.
הוש עדיין לא היה שבע רצון, וב-8 בדצמבר הודיע שיעדיף לפקד על כל פעולה אחרת מלבד הפלישה לאירלנד.
תמך בו מוראד דה גל, שסבר כי יש להימנע ממפגש עם האויב בכל מקום אפשרי, מאחר שאנשיו חסרי ניסיון לחלוטין.
למרות הספקות של מפקדי המשלחת, המשלחת יצאה מברסט כמתוכנן ב-15 בדצמבר 1796, יום לפני שנשלחה הפקודה לבטל את המבצע.
דה גאלס הבין שהבריטים מתצפתים על הנמל, והנחה את האוניות לעגון במפרץ קמארט והנחה לעבור דרך רז דה סיין.
הרז דה סיין היה ערוץ מסוכן שבו סלעים רבים וגדות חוליות, אך היה מאפשר להסוות את גודלו של הצי הצרפתי מהשייטת הבריטית בקרבת החוף, אשר לפי הצרפתים כללה 30 ספינות.
למרות הדיווחים הצרפתיים, שייטת המצור הבריטית לא הייתה בקרבת ברסט בליל 15 בדצמבר.
רובה חזר לנמלי בריטניה כדי למצוא מקלט מהסופות, בעוד שאר השייטת נדרשה לשוב לעומק האוקיינוס כדי למנוע את הסיכון להיסחף לחוף הסלעי הצרפתי בזמן הסערה.
הספינות הבריטיות היחידות שהיו בטווח ראייה של המשלחת היו שייטת של חמש פריגטות בפיקודו של קפטן סר אדוארד פילו.
דה גאלס העביר את רוב 16 בדצמבר בהכנות למעבר דרך הרז דה סיין, תוך שהוא מציב ספינות תאורה בתעלה כדי להתריע על סכנות.
המשלחת התעכבה עד שהחשיכה ירדה, מה שגרם לו להנחות את המשלחת לצאת דרך התעלה הראשית.
החשיכה הייתה מוחלטת, וחלק מהספינות יצאו דרך הרז דה סיין.
אדוארד פילו הוסיף לבלבול על ידי שיגור אורות כחולים, מה שהקשה עוד יותר על הקברניטים הצרפתים להבין את מיקומם.
עם עלות השחר ב-17 בדצמבר, היו רוב הספינות מפוזרות ברחבי הגישות לברסט.
הקבוצה הגדולה ביותר בפיקודו של סגן אדמירל פרנסואה ג'וזף בובה עברה דרך רז דה סיין וכללה תשע ספינות קו, שש פריגטות ואוניית משא אחת.
יתר הספינות היו לבד או בקבוצות קטנות, והקברניטים נאלצו לפתוח את הפקודות הסודיות כדי להבין מה היעד.
ספינה אחת אבדה ועמה 680 יושביה בעת שהתנגשה בסלע.
עד 19 בדצמבר הצליח בובה לאסוף 33 ספינות ולקבוע מסלול לדרום אירלנד, נקודת המפגש לפי הפקודות, לפיהן הוא נדרש להמתין בה חמישה ימים עד לקבלת הוראות מצרפת.
הצרפתים המשיכו לשוט לכיוון מפרץ באנטרי ברוחות עזות ובערפל סמיך, מה שעיכב את ההגעה עד 21 בדצמבר.
דה גאלס עבר מבלי משים את האוניות בראשות בובה, ומיד לאחר מכן פגש פריגטה בריטית, שגרמה לו לשוט לעומק האוקיינוס, עד שהצליח לברוח מהאויב.
בהיעדרם של דה גאלס והוש, בובה ומקבילו מהצבא, גנרל עמנואל דה גרואשי, נתנו ב-21 בדצמבר פקודה לעגון לקראת נחיתה למחרת.
מקומיים שחשבו שהצי בריטי נתפסו בשבי והנחו את הצרפתים איך לבצע את הנחיתה בצורה הטובה ביותר.
במהלך הלילה מזג האוויר החמיר משמעותית, עם סופות שלגים שהעמידו את המשלחת בפני הבחירה לעגון או להיהרס.
הצרפתים נשארו במפרץ לאורך ארבעה ימים בחורף הקר ביותר מאז 1708. המלחים הצרפתים חסרי הניסיון ונטולי בגדי החורף, לא הצליחו לתפעל את הספינות.
ב-24 בדצמבר נרגעו הרוחות זמנית, והוחלט לנחות בקרבת נחל שנראה כמו נקודת הנחיתה הטובה ביותר למחרת בבוקר.
עם זאת, בלילה מזג האוויר החמיר שוב, ועד הבוקר הגלים היו כה גבוהים שחלקם נשברו מעל חרטום הספינות.
הספינה הגדולה ביותר ה-Indomptable התנגשה בפריגטה ולשתיהן נגרם נזק חמור.
במקביל, האונייה הבריטית HMS Monarch בפיקודו של ג'ורג' אלפינסטון שחזרה מפלישה מוצלחת למושבת הכף עברה דרך המשלחת הצרפתית ועגנה בקרוקהייבן.
במשך ארבעה ימים נוספים הוכו הספינות ברוחות עזות, ואף אחת לא הצליחה להתקרב לחוף מבלי להסתכן בעלייה על שרטון.
ספינה אמריקאית בשם אליס שעברה בסמוך זיהתה כלי שיט מיטלטל בגלים ועמוס בגופות, זוהי ה-Impatiente שלאחר מכן נסחפה לחוף והתפרקה.
רק שבעה שרדו מתוך 550 אנשים על הסיפון.
ב-29 בדצמבר, אחרי שהרוח התחזקה, החליט סגן האדמירל בובה לנטוש את המבצע.
הוא אותת לספינות בטווח ראייה והורה לשוב לכיוון ברסט.
מספר ספינות לא קיבלו את ההודעה והתקדמו לנקודת המפגש בנהר שאנון, אך הן היו מעטות ומפוזרות במרחב.
הספינות הצרפתיות הראשונות חזרו לברסט ב-1 בינואר, ביניהן ספינות הדגל של המשלחת.
הן הצליחו להימנע ממפגש עם כלי שיט בריטיים ולשוט בקצב סביר בהתחשב במזג האוויר שהיה רגוע יותר.
במהלך הימים הבאים, כל הספינות שהתאגדו מסביב לנהר שאנון חזרו לברסט, רובן ניזוקו קשות עקב הים הקשה והרוחות המתגברות.
מספר ספינות לא חזרו כלל, ביניהן פריגטה אחת שקרסה במפרץ באנטרי ב-2 בינואר.
רוב יושבי הסיפון חולצו על ידי ספינות צרפתיות, אולם חלק נפלו בשבי.
ב-7 בינואר הצליחו פריגטות בריטיות ללכוד את אוניית המשא Ville de Lorient.
למחרת, הפריגטות נתקלו בכוח שניסה לנחות בנהר שאנון, ונסוגו מערבה, שם נתקלו ב-Fraternité, מה שעיכב את מוראד דה גאלס ולזאר הוש מלשוב לצרפת.
הם הצליחו לשוב רק ב-13 בינואר.
רוב הספינות הנותרות הגיעו לצרפת ב-11 בינואר.
הניסיון הצרפתי לפלוש לאירלנד הסתיים בכישלון מוחלט.
למעט קומץ שבויי מלחמה, לא הצליח חייל צרפתי אחד לנחות בחופי האי, למרות ספינות ששהו מול החוף למשך שבועיים.
12 ספינות אבדו ולמעלה מ-2,000 חיילים ומלחים נהרגו.
הרעיון לפלוש נזנח לאחר מכן, וגנרל הוש הועבר לגרמניה, שם נפטר כעבור תשעה חודשים מסיבות טבעיות.
לצד הביקורות, זכה הצי הצרפתי גם לשבחים בזכות העובדה שהצליח להגיע לאירלנד מבלי להיתקל בכוח בריטי משמעותי.
הישג זה עודד ניסיונות נוספים כמו הנחיתה בוויילס בפברואר 1797 והפלישה לאירלנד ב-1798.
בבריטניה נמתחה ביקורת חריפה על תפקוד הצי, ובמהלך החודשים שאחרי הפלישה הורחב הכוח במפרץ ביסקאיה כדי לסכל איומים נוספים; כמו כן נשלחה תגבורת לשייטת בקאדיס.
הפריסה המורחבת של הצי לא הייתה פופולרית בקרב הימאים, שהשביתו את צי התעלה באפריל, בשעה שהצרפתים לא הצליחו לנצל את ההזדמנות.
באירלנד נגרם תסכול רב מכישלון הצרפתים: וולף טון, שהיה על סיפון המשלחת לכל אורך המסע, טען שביכולתו היה לחוש את המפרץ במו ידיו.
לאחר דחיית המרד, הוא המשיך לגייס תמיכה באירופה, והקים משלחת חדשה בהולנד שהסתיימה בכישלון בקרב קמפרדאון.
במאי 1798 עצרו הבריטים את מנהיגי האירים המאוחדים ועוררו את המרד האירי.
המרד כמעט הסתיים לפני שהצרפתים הצליחו לשלוח כוח קטן באוגוסט, והוא נכנע בספטמבר בקרב בלינאמוק.
גם ניסיון פלישה נוסף בחודש אחר כך נכשל בקרב על האי טורי, שם נתפס וולף טון שהתאבד בכלא.
מותו, לצד תבוסה צבאית ופעולות תגמול נגד המורדים סתמו את הגולל על התוכניות המשותפות של האירים והצרפתים.
חיל הנחתים של אוקראינה (באוקראינית: Корпус морської піхоти України; מילולית "חיל הרגלים האמפיבי של אוקראינה") הוא זרוע הנחתים ב המתמחה בלוחמת חיל רגלים ימית (הגנה על ספינות ותקיפתן) ולוחמה אמפיבית (באמצעות נחיתה מן הים).
עד לשנת 2023 החיל היה כפוף לזרוע כוחות החופים של הצי האוקראיני (בדומה לחיל הנחתים הרוסי) אך כיום הוא זרוע נפרדת ועצמאית.
בנוסף, באותה עת אוחדו החטיבות הלוחמות ('עצמאיות' לשעבר) וחטיבות הסיוע תחת הקורפוס האמפיבי ה-30 שהפך לזרוע המבצעית המתמרנת של החיל.
שורשי חיל הנחתים האוקראיני מצויים בהקמת חיל הרגלים של צי הים השחור ב-23 במאי 1918, כוח בגודל של חטיבה שהורכבה משלושה רגימנטים רגליים להגנה על מתקני וכלי שיט של הצי, איוש מבצרי חוף וביצוע תקיפות אמפיביות לפי צורך.
עם קבלת עצמאותה של אוקראינה וחלוקת היחידות הצבאיות של הצבא הסובייטי לשעבר, גדוד הנחתים ה-880 שהוצב בסבסטופול נשבע אמונים לאוקראינה בפברואר 1992, אך לא הייתה אפשרות להעבירו לפיקוד הכוחות האוקראינים והוא פורק.
ב-1 ביולי 1993, אחרי שהוקם חיל הים האוקראיני, נוצר "גדוד הנחתים העצמאי ה-27" בסבסטופול על בסיס חיילי צי הים השחור שרצו לשרת את הכוחות האוקראינים.
ב-1998 החיל התעצב ככוח לחימה שהורכב משלושה גדודי תקיפה אווירית (אחד מהם גדוד סיור), שני גדודי ארטילריה, גדוד נגד מטוסים, גדוד נגד טנקים, גדוד הנדסה ופלוגת קשר.
בשנת 2023 עברו כוחות הנחתים האוקראינים שינוי משמעותי; דיוויזיית הנחתים שהייתה עד אז תחת פיקוד כוחות החוף של הצי האוקראיני הפכה לחיל נפרד תחת פיקוד מפקדת הכוחות המזוינים.
בנוסף, היחידות המתמרנות (בהן יחידות לוחמות וסיוע) אורגנו יחד תחת פיקוד קורפוס הנחתים ה-30 החדש שהוקם, מהלך דומה לארגון מחדש של זרוע כוחות התקיפה האווירית של אוקראינה והקמת קורפוס התקיפה האווירית השביעי.
מרכז אימון והכשרת נחתים ה-241
גדוד סיור כוח הנחתים ה-104
גדוד הגנה אווירית הנחתים ה-7
חטיבת ההגנה הטריטוריאלית (נחתים) ה-124
חטיבת ההגנה הטריטוריאלית (נחתים) ה-126