tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על אף ההישגים הקרקעיים של המבצע, מרשל ז'וקוב התלונן בזיכרונותיו, שבמהלכו הוחמצו הזדמנויות לכתר ולהשמיד כוחות גרמניים גדולים, משום שבשלב זה של המלחמה, סטלין והפיקוד הסובייטי העליון התמקדו בעיקר בשחרור שטחי ברית המועצות הכבושים מידי הנאצים, ולא בהשמדת כוחות צבא גרמניים.
בעקבות המבצע המשיכו הסובייטים בהתקדמותם, וכעבור מספר שבועות שחררו את העיר סמולנסק.
מבצע קוטג' היה תמרון טקטי אשר השלים את הקרב על האיים האלאוטיים ומטרתו הייתה כיבוש האי קיסקה .
ב-15 באוגוסט 1943, כוחות בעלות הברית נחתו על האי, שהיה בשליטת היפנים מאז יוני 1942. היפנים, לעומת זאת, נטשו בסתר את האי כשבועיים לפני הפלישה ותודות לכך בעלות הברית לא חוו התנגדות אויב.
אף על פי כן, במשך יותר מיומיים בערפל כבד ובמצב מבולבל, כוחות ארצות הברית וכוחות קנדה זיהו בטעות אחד את השני כאויב היפני.
הקרב הקצר הותיר 32 הרוגים ו-50 פצועים.
בסך הכול, כוחות בעלות הברית ספגו מעל 300 הרוגים במהלך שהותם באי, מבלי שנתקלו בחיילי אויב.
היפנים, תחת פיקודו של קפטן טק'גי אונו, נחתו על האי קיסקה, בערך ב-01:00 בלילה ב-7 ביוני 1942, עם כוח של כ-500 נחתים יפנים.
מיד לאחר הגעתם, הם הסתערו על תחנת מזג אוויר אמריקאית באי.
הם הרגו שני חיילים ששהו שם ושבו שמונה, שנשלחו ליפן כשבויי מלחמה.
בספטמבר 1942, 2000 חיילים יפנים נוספים הגיעו לאי.
בשלב זה, אדמירל-משנה מונזו אקייאמה עמד בראש הכוח היפני באי.
בדצמבר 1942 ובינואר 1943 הובאו לאי אמצעים נוספים: יחידות נ"מ, מהנדסים ותגבורת של חיילי חי"ר.
באביב 1943, השליטה בכוחות באי הועברה לקייצ'ירו היגוצ'י .
לאחר ניצחון הכוחות האמריקאיים והקנדים בקרב על האי אטו במאי 1943, האי קיסקה נותר הטריטוריה האמריקאית האחרונה שהייתה בשליטת היפנים.
ב-11 ביוני 1942, ארבעה ימים לאחר כיבוש האי על ידי היפנים, החלו כוחות אמריקאיים בתקיפה אווירית של האי מכיוון מזרח שנמשכה עד אוגוסט 1943. התקיפות האוויריות הקשו מאוד על פעילות היפנים באי ושהותם באי התמקדה במגננה.
במרץ 1943, החל מצור ימי על האי על מנת להגביל את יכולת האספקה של היפנים לאי.
עם סיום כיבוש האי אטו במאי 1943 על ידי בעלות הברית, התחילו הכוחות בתקיפות אוויריות של האי קיסקה משדה התעופה שבאטו.
כך, התאפשר לתקוף את האי גם מכיוון מערב.
בשל האבדות הכבדות שספגו הכוחות האמריקאיים והקנדים כשכבשו את האי אטו, והצפי שמספר החיילים היפנים שישהו בקיסקה יהיה גדול פי כמה ממספר החיילים באטו, צפו המתכננים של המבצע לכיבוש קיסקה למספר גבוה של אבדות מקרב כוחות בעלות הברית.
עם זאת, הם יישמו את הלקחים מהלחימה באי אטו וציידו את כוחותיהם בציוד שמתאים יותר לתנאים באי.
מנגד, היפנים, שחשו כי האי כבר לא בר-הגנה, הכינו תוכנית לנטישת האי.
ב-28 ביולי 1943, בחסות החשיכה והערפל, הצליחו היפנים לחדור את המצור שהוטל על האי באמצעות צוללות וספינות.
תוך שעה, פינו היפנים את כל החיילים מהאי (כ-5000 חיילים) בבטחה, מבלי שאותרו על ידי הכוחות שצרו על האי.
בעת עזיבתם, השאירו היפנים מוקשים ומלכודות.
כמו כן, הם השאירו פצצות שכוונו כך שפצצה אחת תתפוצץ מדי יום.
למרות חשאיות העזיבה של היפנים, היו סימנים לכך שהאי ננטש.
הכוחות האמריקאיים והקנדים לא קלטו תשדורות רדיו מהאי במשך הזמן שבין עזיבת היפנים לנחיתה על האי.
כמו כן, מטוסים אמריקאיים לא נתקלו באש נ"מ בגיחות ההפצצה שלהם על האי.
למעשה, מטוסים אמריקאיים אף נחתו על המסלול המופצץ באי על מנת לאמת חשדות לכך שהאי ננטש.
על אף הסימנים שהאי ננטש, מפקד הכוח בצפון האוקיינוס השקט, אדמירל-משנה תומאס קינקייד, סירב לבטל את המבצע.
ב-15 באוגוסט 1943, נחתו כוחות אמריקאיים וכוחות קנדים בחופים שונים באי.
בשל הערפל הכבד ששרר והבלבול, כל אחד מהכוחות זיהה את הכוח השני ככוח יפני וכתוצאה מאש ידידותית נהרגו 28 חיילים אמריקאים ו-4 חיילים קנדים.
כמו כן, נפצעו כ-50 חיילים בכל צד.
ב-17 באוגוסט, בזמן שהספינה USS Abner Read שטה בקרבת האי, היא נפגעה ממוקש יפני שהושאר במקום.
71 חיילים אמריקאים נהרגו בתקרית זו, ו-47 נוספים נפצעו.
במהלך שני ימי הלחימה, נהרגו בסך הכול 313 חיילים אמריקאיים וקנדים.
מלבד האש הידידותית והתקרית בספינה, אחת מסיבות המוות המובילות הייתה מחלות שנבעו מהתנאים הקשים ששררו באי, לרבות רגל חפירות, שממנה מתו יותר ממאה חיילים.
מלבד הסיבות האמורות, החיילים נפגעו גם ממוקשים, מלכודות, פצצות מתוזמנות, פיצוצי תחמושת מקריים, תאונות דרכים, פיצוצי נפלים ופציעות שונות שנבעו מהתנאים באי.
מבצע קלעת (הקרוי גם מבצע יוסף) היה פשיטה שערכו כוחות מחטיבת גולני כנגד ממלכת ירדן כתגובה על חדירה שבוצעה משטח הממלכה.
המבצע נערך בליל שבת, 29 באפריל והסתיים בבוקר שלמחרת, 30 באפריל 1966. הפעולה בוצעה במקביל למבצע אלפא, פעולה בחירבת ראפאת שבדרום הר חברון.
ב-11 באפריל 1966, הונחו שני מטעני נפץ באזור עין יהב שבערבה.
מטען אחד חיבל במשאבת המים אשר במטע התמרים של המשק, ומטען שני פוצץ מתחת למעביר מים בכביש הערבה.
כעבור שבועיים ב-25 באפריל 1966, חיבלו אנשי הפת"ח בשלושה בתי מגורים, בית משאבה ודיר כבשים במושב בית-יוסף שבעמק בית שאן.
כתוצאה מהפיצוצים נפגע זוג מבני המושב.
עקבות ברורים של המחבלים, בנעלי גומי, הובילו לעבר הכפר הירדני קלעת.
בעת ההליכה אחר העקבות נמצא פתק בערבית ובו היה כתוב "זו ברכתנו הבאה לאחל לכם לחג עצמאותכם המדומה, גיבורי העאסיפה ("פתח")".
הירדנים, בניגוד לפעמים קודמות, סירבו לקבל את פניית ישראל ולהמשיך בבדיקת העקבות בתוך שטחם.שלושה ימים לאחר מכן ב-28 באפריל, מוקשה משאית צבאית בדרך ערד-מצדה.
בעקבות מעשי חבלה אלו, צה"ל קיבל אישור מראש הממשלה לוי אשכול, לבצע פעולה נגד הכפר קלעת, שאליו היה הכיוון הכללי של העקבות, וכן כי היו ידיעות ודאיות על איש פת"ח שגר באחד הבתים ועוד בתים של משתפי פעולה.
במקביל אושרה יציאה של כוחות מחטיבת הצנחנים ל"מבצע אלפא", פשיטה לחירבת ראפאת בדרום הר חברון לא רחוק ממשטרת רוג'ום אל-מדפע, לשם הובילו עקבות המחבלים בפעולת המיקוש בכביש ערד-מצדה.
מטרת הפעולה בקלעת הייתה להיכנס לכפר, פיצוץ חמישה בתים בכפר קלעת, ביניהם בית המוכתר וביתו של איש אל-פתח תוך פגיעה באנשי אל-פתח ומשתפי פעולה אשר יזוהו.
הכוחות הורכבו מסגל הפיקוד בחטיבה - קצינים, סמלים ומ"כים.
בסך הכל השתתפו בפעולה שני כוחות - אחד של 44 חיילים, בפיקודו של מיכאל פייקס, ואחד של 24 לוחמים בפיקוד סא"ל משה (גרוברט) גת.
עוד 8 חיילים הוקצו לאבטחה ושתי מחלקות לאבטחה באמצעות מק"כ וכיתת מקל"פ.
בנוסף הוקצתה פלוגת חי"ר ככוח חילוץ בחמדיה, ארטילריה - סוללת ו-4 טנקים - לתגבורת וגיבוי.
הפעולה נתקלה באש נגדית מצד חיילים ירדנים, אולם בסופה פוצצו הבתים כמתוכנן, והכוחות שבו לבסיס עם שלושה פצועים קל.
כמו כן דווח על 11 הרוגים ירדנים, כשהמקורות הירדנים טענו כי היו בהם גם נשים וטף ואזרחים.
עבד אל-חכים עאמר ראש המטה של המפקדה הערבית המשותפת ביקר במקום האירוע.
בביקור זה, הודיעו הירדנים כי הם הצליחו להדוף כוח ישראלי גדול שניסה לתקוף ולכבוש את משטרת גשר שיח חוסיין ולחבל בתעלת הירמוך.
הירדנים הודיעו כי לישראל 37 נפגעים, הרוגים ופצועים, וכי השאירו ציוד רב בשטח ירדן.
ועדת שביתת הנשק ירדן–ישראל גינתה את ישראל על הפעולה.
שר החוץ הישראלי אבא אבן דיווח בישיבת הממשלה על תגובות העיתונות ושירותי הרדיו במערב.
לדבריו, הדיווחים היו על פי גרסת ישראל, ולפיכך הובלט בהם דבר קיומה של תנועה חבלנית הפוגעת בישראל מעבר לגבול, והובלטו כל התקריות שקדמו לפעולה הצבאית.
כמו כן צוין כי ירדן, דרך ארצות הברית מאשרת את קיומו של ארגון פת"ח וכי היא מתנגדת אליו.
מבצע קפיצה לגובה או בשמו הרשמי: תוכנית אנטארקטיקה של חיל הים של ארצות הברית, 1946–1947 (The United States Navy Antarctic Developments Program, 1946–1947), היה מבצע שנערך בידי חיל הים של ארצות הברית.
המבצע אורגן בידי אדמירל משנה ריצ'רד בירד, והובל בידי אדמירל משנה ריצ'רד קרוזן (Richard Cruzen), מפקד כוח המשימה 68. מבצע קפיצה לגובה החל ב־26 באוגוסט 1946 והסתיים בסוף פברואר 1947. כוח המשימה 68 כלל 4,700 אנשים, 13 אוניות ו־33 מטוסים.
משימתו העיקרית של מבצע קפיצה לגובה הייתה להקים את הבסיס למחקר אנטארקטיקה "אמריקה הקטנה IV" על מדף הקרח רוס.
מטרותיו העיקריות של מבצע קפיצה לגובה, כפי שהוגדרו בדו"ח הרשמי הן:
הכשרת כוח אדם ובדיקת ציוד בתנאי קור;
איחוד והרחבת ריבונותה של ארצות הברית על מדף הקרח הגדול ביותר ביבשת אנטארקטיקה (יעד זה נדחה בפומבי עוד בטרם הסתיימה המשלחת);
חיפוש אתרים חדשים להקמת בסיסים ושמירה של בסיסים קיימים;
פיתוח טכניקות להקמת, שמירה ושימוש בסיסי טיסה על הקרח, עם תשומת לב מיוחדת ליישום מאוחר יותר של טכניקות כאלה לפעולות בגרינלנד, שם התנאים דומים לאלה באנטארקטיקה;
הרחבת הידע הקיים על תופעות אלקטרומגנטיות, גאולוגיות, גאוגרפיות, הדרוגרפיות ומטאורולוגיות באזור;
מטרות משלימות של מבצע נאנוק (Operation Nanook).
האניות שהשתתפו במבצע התפלגו לשלוש קבוצות.
הקבוצה המערבית הקבוצה המרכזית והקבוצה המזרחית.
הקבוצה המערבית הגיעה לאיי מרקיז ב־12 בדצמבר 1946, ותחנת ניטור מזג אוויר הוקמה בידי האניות קאקאפון והנדרסון.
ב־24 בדצמבר החלה קוריטאק לשלוח מטוסים למשימות סיור.
הקבוצה המזרחית הגיעה לאי פטר הראשון בסוף דצמבר 1946. ב־30 בדצמבר התרסק מטוס PBM מארינר במהלך סופת שלגים.
ונדל הנדרסין, פרדריק ויליאמס, ואנסין מקסוול לופז נהרגו במקום.
ששת אנשי הצוות הנוספים חולצו מהסופה לאחר 13 יום.
בתחנת מקמרדו ישנו שלט לזכר ההרוגים, והר לופז נקרא על שם אחד מהם.
ב־1 בינואר 1947, סגן המפקד תומפסון והקצין הזוטר דיקסון ביצעו את הצלילה האמריקנית הראשונה מתחת לאנטארקטיקה.
הקבוצה המרכזית הגיעה אל מפרץ הלווייתנים ב־1 בינואר 1947, שם החלו אנשיה בבניית הבסיס למחקר אנטארקטיקה "אמריקה הקטנה IV".
ב־21 בינואר נהרג ואנס וודול במהלך אירוע שהוגדר כ"תאונת פריקה".
הוא היה ההרוג האחרון במבצע.
המבצע הופסק באמצעו כיוון שהחורף הקדים לבוא באותה שנה, ובפברואר כבר חזרו כוחות הצבא לארצות הברית.
מבצע טחנת רוח היווה מעין השלמה למבצע קפיצה לגובה.
ב־1948 הופק הסרט התיעודי "הארץ הסודית" העוסק במבצע קפיצה לגובה.
ריצ'רד בירד שהוביל את המבצע, טען בריאיון לעיתון הצ'ילאני "אל מרקוריו", שהתועלת העיקרית ממבצע קפיצה לגובה היא צבאית.
הוא טען שארצות הברית צריכה להתגונן מפני כוחות עוינים המגיעים מכיוון אנטארקטיקה, ודיבר על "עצמים מעופפים שיכולים לטוס במהירויות מדהימות".
על בסיס התבטאותו של בירד, התפתחו תאוריות קשר פופולריות הגורסות כי המטרה האמיתית של מבצע קפיצה לגובה הייתה חיסול איום מסתורי כלשהו על ביטחון ארצות הברית.
יש הטוענים כי מושבה גרמנית התמקמה בשוואביה החדשה בשנות מלחמת העולם השנייה, ומטרת המבצע הייתה להשמיד אותה.
יש אף הטוענים כי כוחות חוצניים הקימו בסיסים באנטארקטיקה, יחד עם הנאצים או באופן עצמאי.
מבצע קרתגו היה שם הקוד של התקפה אווירית שערך חיל האוויר המלכותי ב-21 במרץ 1945, במהלך מלחמת העולם השנייה, על מטה הגסטפו בעיר קופנהגן בדנמרק הכבושה בידי גרמניה.
בעקבות ההתקפה חרב המבנה, ואולם פגיעה בשגגה של המטוסים התוקפים בבית ספר בעיר גרמה למותם שם של 104 אזרחים, רובם ילדים.
באפריל 1940 פלשה גרמניה הנאצית לדנמרק.
האוכלוסייה האזרחית הגיבה לפלישה בפעולות מרי וחבלה שהלכו וגברו, עד שב-1943 תפסו הגרמנים בגלוי את השלטון במדינה.
בשנת 1944 הפקיע ארגון הגסטפו את בית של - בניין חברת הדלק של בקופנהגן בירת דנמרק וקבע בו את מטהו.
במבנה נוהלה פעילות הגסטפו בדנמרק, הוחזקו בו רשומות הארגון אודות אזרחים דנים והוא שימש לכליאת דנים ולחקירתם בעינויים.
בשלהי השנה הורע מצב המחתרת הדנית בעיר לאחר שהגרמנים אספו מידע רב עליה.
בעקבות זאת פנתה המחתרת הדנית מספר פעמים לבריטניה בדרישה שתתקוף את בית של מן האוויר, כדי להשמיד את הרשומות המצויות בו ולהביא לשחרור העצירים הכלואים בתוכו.
הדרישה באה גם לאחר הפצצה מוצלחת באוקטובר 1944 שבה השמידו מטוסים בריטים את רשומות הגסטפו שהוחזקו באוניברסיטת אורהוס.
חיל האוויר המלכותי דחה בתחילה את הדרישות לתקיפת בית של משום הקושי לתקוף מטרה במרכזה של עיר הומה והצורך לערוך אותה בגובה נמוך ביותר.
לבסוף, בתחילת 1945, נעתר מיניסטריון התעופה הבריטי לבקשה וחיל האוויר ופתח בהכנות לתקיפה, שנמשכו מספר שבועות.
במהלכן נבנה דגם של מטה הגסטפו ושל המבנים בטווח של קילומטר אחד ממנו לצורך הכנתם של צוותי המטוסים התוקפים לתקיפה בגובה נמוך.
המחתרת הדנית סיפקה תצלומים עדכניים של המטרה: אלו פורסמו בעיתון דני מקומי במסווה של ידיעה עיתונאית תמימה, מבלי שהגרמנים עמדו על מטרתם.
העיתון הועבר לבריטניה דרך שוודיה.
לפעולה הוקצו 18 מטוסי דה הבילנד מוסקיטו דו-מושביים מטייסת 21, מהטייסת האוסטרלית 464 ומהטייסת הניו זילנדית 487 (כולן מכנף 140).
אליהם התלוו שני מטוסי צילום, גם הם מדגם מוסקיטו, כדי לצלם את תוצאות התקיפה.
30 מטוסי P-51 מוסטנג של חיל האוויר המלכותי הוקצו למתן חיפוי אווירי לתוקפים ולתקיפת תותחים נ"מ שיסכנו אותם.
צוותי מטוסי המוסקיטו הודרכו להטיל את פצצותיהם אל יסודות בית של בעל שש הקומות, כדי שלא לפגוע באסירים הדנים שהיו כלואים בקומות העליונות ולתת להם הזדמנות להימלט.
בבוקר 21 במרץ המריאו חמישים המטוסים מבסיס חיל האוויר פרספילד (RAF Fersfield) במזרח אנגליה.
הם טסו בגובה נמוך מאוד במטרה שלא להתגלות על ידי המכ"ם הגרמני.
המטוסים קרבו אל מטרתם לאחר השעה 11:00. מטוסי המוסקיטו ניגשו להתקפה בשלושה גלים של שישה מטוסים כל אחד, מכיוונים שונים ובגובה גגות הבתים בעיר.
ששת מטוסי הגל הראשון השיגו הפתעה והפציצו בהצלחה את בסיסו של בית של.
צופרי ההגנה האווירית בעיר הופעלו רק לאחר התקפתם.
כנף אחד המטוסים בגל השני נתקלה במגדל בתחנת רכבת וניזוקה והמטוס התרסק אל תוך בית הספר הקתולי ז'אן ד'ארק, שנמצא כקילומטר וחצי מבית של.
מספר מטוסים מהגל השלישי תקפו את בית הספר הבוער לאחר שסברו בטעות שזו המטרה שנקבעה להם.
האגף המערבי של "בית של" חרב בעקבות ההתקפה כמעט לגמרי, והאש אחזה בבניין כולו וכילתה אותו.
רשומות הגסטפו בבניין הושמדו ופעילות הארגון בדנמרק הופרעה קשות.
18 אסירים דנים שהוחזקו בבניין (לפי גרסה אחרת - 26) הצליחו להימלט.
בתקיפת הבניין נהרגו 55 גרמנים, 47 דנים שעבדו בשירותם ושמונה אסירים.
בבית הספר, שנחרב אף הוא כתוצאה מהתקיפה האווירית, נספו 86 ילדים ו-18 מבוגרים, רובם נזירות מצוות המוסד.
ארבעה מטוסי מוסקיטו ושני מטוסי מוסטנג אבדו בתקיפה.
תשעה מאנשי צוותם נהרגו ואחד נפל בשבי הגרמני.
על חורבות בית של נבנה לימים מבנה חדש ששימש גם הוא את החברה.
באוקטובר 2021 יצא בדנמרק סרט בשם "הצל שבעיניי" (מדנית: Skyggen i mit øje) המספר על המקרה.
הסרט שוחרר לשאר העולם בפברואר 2022.
מבצע קיילה מולר היה מבצע צבאי של כוחות אמריקאים ללכידת מנהיג ארגון הטרור דאעש אבו בכר אל-בגדאדי.
אל-בגדאדי נהרג כשפוצץ אפוד נפץ כדי להתחמק מלכידתו.
שם הקוד שניתן למבצע היה "קיילה מולר", על שמה של עובדת הומניטרית אמריקאית שנחטפה, עונתה ועברה התעללות מינית על ידי פעילי דאעש ובין היתר על ידי בגדאדי עצמו.
ב־26 באוקטובר 2019 ניהל כוח דלתא פשיטה במחוז אידליב שבסוריה, סמוך לגבול טורקיה-סוריה, כדי לתפוס את אל-בגדאדי.
אל-בגדאדי התאבד במהלך הפשיטה בהפעלה עצמית של אפוד נפץ, לאחר שאוגף על ידי חיילי כוח דלתא לתוך מנהרה מתחת למתחם בו שהה באותה עת.
בנוסף אליו נהרגו שלושת ילדיו הצעירים בעת שבגדאדי הפעיל את אפוד הנפץ.
מותו אושר מאוחר יותר על ידי בדיקת DNA.
הפשיטה התרחשה לאחר מאמצי מודיעין של האגף לפעולות מיוחדות במטרה לתפוס את אל-בגדאדי.
הניו יורק טיימס דיווח כי ה-CIA השיג את המודיעין על מקום מחבואו של בגדאדי לאחר מעצרם של אשתו של בגדאדי ושליח.
על פי הדיווחים, שמונה מסוקים (רובם מסוג בואינג CH-47 צ'ינוק) הנושאים את חיילי כוח דלתא ביצעו את הפשיטה.
החיילים נתקלו באש ברגע הגעתם למתחם בו שהה בגדאדי.
הם נחתו סמוך למתחם ולאחר מכן פרצו את חומות המתחם.
בגדאדי הפעיל אפוד נפץ לאחר שחיילי הכוחות המיוחדים הניסו אותו אל תוך מנהרה, וכך התאבד והרג את שלושת ילדיו.
המבצע ארך שעתיים, ומיד אחריו נעשתה בדיקת DNA כדי לוודא את זהותו של בגדאדי.
המבצע נקרא על שם קיילה מולר פעילת זכויות אדם אמריקאית שנאנסה ונרצחה על ידי אל-בגדאדי לאחר שנתפסה בידי מחבלי דאעש.
מבצע קטיף כלניות היה מבצע של צה"ל שהתרחש במהלך האינתיפאדה השנייה, ב-6 בספטמבר 2003 במטרה להרוג את צמרת החמאס ברצועת עזה, אשר הייתה אחראית לסדרת פיגועים ברחבי ישראל.
המבצע נכשל, לאחר שחיל האוויר הפציץ את הבית שבו נפגשו בכירי החמאס בפצצה קטנה יחסית, כדי לא לפגוע באזרחים בסביבה.
הפצצה הרסה את הקומות השנייה והשלישית במבנה שבו נפגשו, אולם הבכירים היו בקומה הראשונה ולא נפגעו.
בעקבות פיגועים רצחניים שביצע החמאס ברחבי ישראל התקבלה החלטה לפגוע בבכירי בחמאס.
סלאח שחאדה מבכירי החמאס נהרג, באמצעות פצצה במשקל טון, יחד עם אשתו שהייתה פעילת טרור.
מספר אזרחים שמערכת הביטחון לא ידעה על הימצאותם במבנה פח שצמוד לבית נפגעו גם הם, והדבר גרר ביקורת בינלאומית על ההתנקשויות ועל הפגיעה באזרחים שאינם מעורבים.
בעקבות מעורבותו של אחמד יאסין בפיגועים רבים, התקבלה החלטה לפגוע בו על אף שהשתייך להנהגה הדתית והפוליטית, והיותו נכה.
ההחלטה אושרה משפטית על ידי היועץ המשפטי לממשלה.
אל מערכת הביטחון הגיעה "ידיעת זהב" שכל צמרת החמאס תתכנס בדירת מסתור.
לא התקבל מידע באיזה בית באיזו שעה תתבצע הפגישה.
על המידע אודות פגישת ראשי חמאס אמר ראש השב"כ אבי דיכטר לרונן ברגמן ואיתי אילנאי: "מעולם, בכל הקריירה המודיעינית שלי עד לאותו יום ואחרי אותו יום, יריב כל כך רציני לא עשה טעות כל כך גדולה, שגיאה אסטרטגית עמוקה".
מיד עם קבלת הידיעה, החלו כוחות הביטחון במעקב אחרי בכירי חמאס על מנת לאתר את מקום הפגישה.
חיל האוויר הישראלי עמד בכוננות עם מטוסים חמושים בפצצת MK-84 במשקל של כטון.
צמרת הביטחון הישראלית בראשות ראש הממשלה אריאל שרון, שר הביטחון שאול מופז, הרמטכ"ל משה יעלון וראש השב"כ אבי דיכטר, וראש אגף המבצעים, ישראל זיו, התכנסה על מנת לעקוב אחר מהלך המבצע.
לאחר מעקב ממושך התגלה הבית שצמרת החמאס תתכנס בו: ביתו הפרטי בן שלוש הקומות של ד"ר מרואן אבו ראס, מרצה באוניברסיטה האסלאמית וחבר המועצה המחוקקת של החמאס, בשכונת א-רימאל.
עם קבלת המידע התברר שבמרחק 5 מטרים מהבית קיים בניין רב קומות ובו כ-40 משפחות.
בבית אבו ראס התכנסו כ-12 מבכירי החמאס.
מטוסי חיל האוויר המריאו חמושים בפצצת MK-84 על מנת להיות מוכנים לקבלת הפקודה.
לאחר שהמטוסים כבר היו באוויר, הזהירה יחידת חקר ביצועים של חיל האוויר כי פצצת MK-84 תגרום לנזק היקפי כבד והמליצו שלא להוציא את המבצע לפועל.
הרמטכ"ל משה יעלון הצטרף להמלצה לביטול המבצע, לעומת זאת דחף ראש השב"כ אבי דיכטר לביצוע התקיפה.
שרון ומופז קיבלו את דעתו של יעלון והורו לבטל את התקיפה.
דקות לאחר מכן עדכן דיכטר שהגיעה ידיעה שצמרת החמאס מתכנסת בקומה השלישית.
בעקבות זאת עלה הרעיון להשתמש בפצצת MK-82 במשקל של כרבע טון, שתגרום לנזק היקפי נמוך.
שרון ומופז אישרו את התקיפה ומטוס חיל האוויר תקף את המבנה והשמיד את הקומה השנייה והשלישית.
אך בכירי החמאס ירדו כנראה לקומה אחרת לפני שהדירה הופצצה, אולי משום שהפגישה כבר הסתיימה, והמשתתפים בה החלו להתפזר.
יאסין נפצע קל בידו מרסיסים ופונה במהירות מהמקום.
בעקבות הכישלון הוטחו האשמות הדדיות בין יעלון ודיכטר.
יעלון העביר ביקורת על המידע המודיעיני השגוי שצמרת החמאס בקומה העליונה, וטען כי עדיף היה לולא התבצעה התקיפה.
מנגד, העביר דיכטר ביקורת חריפה על השימוש בפצצה של כרבע טון ולא בפצצה גדולה יותר, שהייתה הורגת את כל צמרת החמאס, ומכה קשות בארגון הטרור.
כמעט כל מפקדי החמאס שהשתתפו בפגישה לעיל נהרגו במהלך השנים, פרט למחמוד א-זהאר.
אחמד יאסין – המנהיג הרוחני של החמאס (נהרג ב־22 במרץ 2004)
עבד אל-עזיז א-רנתיסי – סגנו של אחמד יאסין (נהרג ב־17 באפריל 2004)
אסמאעיל הנייה – ראש לשכתו של אחמד יאסין (נהרג ב־31 ביולי 2024)
מוחמד דף – מפקד גדודי עז א-דין אל-קסאם (נהרג ב־13 ביולי 2024)
עדנאן אל-ע'ול – סגנו של מוחמד דף.
המהנדס ברצועה והאחראי על פרויקט הקסאם (נהרג ב־21 באוקטובר 2004)
אחמד ג'עברי – סגנו של מוחמד דף (נהרג ב־14 בנובמבר 2012).
מחמוד א-זהאר – סגנו של אחמד יאסין.
מבצע קורונה הייתה הונאת קשר שבוצעה על ידי חיל האוויר המלכותי במהלך מלחמת העולם השנייה במסגרתה שודרו לטייסי הקרב הגרמניים הנחיות שגויות על מנת להטעות אותם.
מטרת המבצע הייתה להסיט את מטוסי הקרב של הלופטוואפה ממבני המפציצים הבריטיים ובכך להקשות על הגנת שמי גרמניה.
לשם כך שידרו הבריטים הנחיות ברדיו בתדרים בהם השתמש הלופטוואפה.
ההנחיות שנשלחו סתרו הנחיות שנשלחו על ידי הפיקוד הגרמני.
על מנת להקנות אמינות להנחיות ששודרו על ידם, הפעילה קבוצה 100 של חיל האוויר דוברי גרמנית כשפת אם, אשר דיברו גרמנית ללא מבטא זר.
רבים מהם היו יהודים אשר נמלטו מגרמניה, גויסו לחיל האוויר ועברו הכשרה מתאימה לתפקיד זה.
המבצע הופעל לראשונה במהלך הפצצה שנערכה על המרכז התעשייתי בקאסל בליל 22–23 באוקטובר 1943 ונמשך עד סיום המלחמה.
כאשר נחשפה ההונאה על ידי הגרמנים, הם ניסו לסכל את ההונאה על ידי החלפת בקרי הטיסה בנשים.
הבריטים, בתגובה, החליפו גם הם את הרכב צוותי ההטעיה לנשים דוברות גרמנית שגויסו לחיל העזר האווירי לנשים.
מבצע קלריון (Operation Clarion; 22–23 בפברואר 1945) היה מסע הפצצות אסטרטגיות נרחב של בעלות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, בו הותקפו 200 יעדי תחבורה ותעשייה, וכן צמתי תקשורת גרמניים.
מבצע קלריון היה הכנה ל"מבצע ממשי" ול"מבצע רימון", שני מבצעים שהיו חלק מהפעולות המקדימות לקראת פלישת בעלות הברית המערביות לגרמניה.
3,500 מפציצים וכמעט 5,000 לוחמים תקפו יעדים ברחבי גרמניה במאמץ להשמיד את אמצעי תחבורה.
המטרות כללו "תחנות רכבת, דוברות, רציפים וגשרים", וכן מפעלים של התעשייה הצבאית, בין היתר באיברלינגן.
מבצע קריק היה מבצע צבאי שבוצע על ידי מנהלת המבצעים המיוחדים הבריטית (ידועה גם כ-SOE) במלחמת העולם השנייה ב-9 במרץ 1943. במהלך המבצע תקפו יחידות הודיות-בריטיות אוניית סוחר גרמנית, ה-Ehrenfels, שהעבירה מידע לצוללות U-Boat בנמל מורמגאו שבשטחה של גואה הפורטוגזית, שהייתה באותה עת נייטרלית.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, שלוש אוניות משא שהופעלו על ידי ה-Ehrenfels וה-Drachenfels אספו פליטים מנמל מורמוגאו שבגואה.
באותה עת, פורטוגל ששלטה בגואה הייתה נייטרלית, שעה שבריטניה, ששלטה בהודו שהקיפה את גואה, נלחמה נגד הגרמנים.
ב-1940 הצטרפה אליהם אונייה מאיטליה, ה-Anfora, כשכל האזרחים הבריטים שהיו על הסיפון נדרשו לרדת.
עם זאת, צוות האונייה נקלע למחסור בציוד ואספקה.
על מנת לפתור את המחסור, הצוות נאלץ לבצע עבודות מזדמנות בגואה.
הבריטים, שידעו על עצירתן של האוניות בגואה, לא תפסו אותן כאיום בשל היותן אוניות סוחר.
עם זאת, בשנת 1942 מנהלת המבצעים המיוחדים בהודו במיראט יירטה מסרים מקודדים שיועדו לצוללות ה-U-Boat שהכילו מידע על ספינות בעלות הברית שעזבו את נמל מומבאי.
בהמשך, לאורך הסתיו של אותה שנה, הותקפו 46 ספינות סוחר.
זמן קצר לאחר מכן התגלה כי מרגל של הגסטפו, אדם בשם רוברט קוך (ידוע בשם הקוד "חצוצרה") התגורר בפאנאג'אי בירת גואה.
בתגובה, סוכני ה-SOE לואיס פיו וקולונל סטיוארט נחתו בגואה בנובמבר אותה שנה וחטפו את רוברט ואשתו גרטה.
הזוג נלקח למתחם בריטי, נחקרו, ובהמשך חוסלו.
לאחר החקירה התעורר החשד כי ה-Ehrenfels משמשת להדרכת הצוללות הגרמניות.
בשבוע הראשון של מרץ 1943 הצליחו הצוללות הגרמניות להטביעו 12 ספינות אמריקאיות, בריטיות, נורווגיות והולנדיות שנשאו 80 אלף טון של סחורות.
לבריטים התעוררה בעיה בשל הנייטרליות של פורטוגל, דבר שמנע מהם לבצע פלישה גלויה לשטחה של גואה.
על כן, הוחלט להיעדר ביחידת הפרשים הקלים של קולקטה שהייתה מרוחקת כ-2,300 קילומטרים משם וכללה אנשי מילואים שהיו, בחייהם האזרחיים, בנקאים, סוחרים ועורכי דין.
ה-SOE בחרה ב-14 מחברי היחידה וארבעה נוספים מהיחידה הסקוטית לביצוע פעולה חשאית שמשימתה לכידתה או הטבעה של ה-Ehrenfels.
כמה מ-18 המשתתפים במבצע עלו על דוברה מקולקטה והפליגו לגואה.
היתר עלו על רכבת לקוצ'ין והצטרפו לאנשי הצוות שעל הדוברה.
בסביבות חצות של ה-9–10 במרץ 1943 חגגה העיירה ואסקו דה גאמה את היום האחרון של הקרנבל שנערך באותה עת.
אחד מהחברים ביחידה ערך מסיבה, אליה הוזמנו כל צוותי הנמל, וכך על סיפון ה-Ehrenfels נותר צוות מצומצם בלבד.
בשל "צירוף מקרים" המגדלור והמצוף הזוהר של הנמל לא עבדו באותו לילה, מה שאפשר לחברי היחידה להיכנס בחשאי לנמל.
הם התקיפו את ה-Ehrenfels וחיסלו את רב החובל שלה.
הם הצליחו להשתלט על האונייה, אולם אנשי הצוות פתחו את השסתומים והטביעו אותה.
צוותי יתר אוניות הסוחר שעגנו בנמל, ה-Drachenfels, ה-Braunfels וה-Anfora חזו בתקיפת האונייה והטביעו את האוניות שלהם כדי למנוע את נפילתן בידי הבריטים.
כשהצוות עזב את הנמל, הועברה מילת הקוד Longshanks למטה כדי להודיע שכל האוניות טבעו.
מאוחר יותר דווחו חמישה אנשי צוות של ה-Ehrenfels כהרוגים, וארבעה נוספים נעדרו.
אחרי שהוטבעו האוניות הגרמניות, הצליחו 13 הצוללות הגרמניות להטביע בשארית חודש מרץ אוניית סוחר אחת, פנמית, Nortun שנשאה 3,363 טונות סחורות.
בחודש אפריל שאחר כך הם הצליחו להטביע עוד שלוש אוניות, ירידה בהשוואה ל-13 האוניות שהוטבעו בחודש מרץ.
הצוותים שהיו על הסיפון הגרמני, הצליחו לשחות לחוף, שם נעצרו על ידי הרשויות הפורטוגזיות והוחזקו במבצר אגואדה, שם לפי השמועות הם מרדו.
ב-1 באוקטובר 1943 קבע בית הדין במורמוגאו כי לא התרחשה מעולם תקיפה על ידי כוח זר, וגזר את דינם על סמך העובדה שהם הטביעו את הספינות שלהם.
הם נותרו במאסר עד סוף המלחמה, ובינתיים נהנו מתנאים נוחים, כשהצליחו לשחד את הרשויות ולהסתובב חופשי במתחם המאסר.
מאוחר יותר, לאחר ששוחררו, שבו חלקם דרך הודו הבריטית למולדתם, שעה שאחרים החליטו להתיישב בגואה.
מאחר שהתקיפה נשמרה בסוד, חברי צוות התקיפה לא קיבלו עיטור או הערכה על תפקודם.
כדי להנציח את המבצע, החליטו חברי יחידת קולקטה לבנות אנדרטה בצורת סוסון-ים.
שתי היחידות פורקו ב-1947 בשל מתן העצמאות להודו.
רק ב-1974 הסכימה ממשלת בריטניה לשחרר את המסמכים שתיעדו את המבצע, זמן מה אחרי פירוק האימפריה הפורטוגזית.
ב-1951 חולצו שרידי ארבע אוניות הסוחר מהנמל, בעזרת הגרמנים שנותרו להתגורר שם.
ב-2017 הוכרז כי האוניות ייגרטו.
ב-2002, תיעוד ששוחרר מהארכיון הלאומי הבריטי חשף כי שלושת הצוותים הגרמניים נכנעו והצטרפו ל-SOE וסייעו למבצעים ברחבי הודו, וכי אחרי המלחמה הם הורשו לשוב למדינותיהם.
המסמך גם מציע שמבצע קריק נועד במקור ללכוד את הספינות, דבר שלא התרחש אחרי שהצוותים הטביעו אותן.
המבצע הגיע לתודעת הציבור ב-1978, עם פרסום הספר "Boarding Party" מאת ג'יימס ליזור.
בשנות ה-80 יצא לאקרנים הסרט "The Sea Wolves" ("זאבי הים") שהיה מבוסס על המבצע.
מבצע קרב הוא שם הקוד למבצע שביצע שירות הביון הסובייטי בשנת 1947 באיטליה להשגת מידע טכני על קליעים חדשים בשליטה אלקטרונית.
בתחילת 1947 קיבלו תחנות הביון הסובייטיות במדינות אירופה משימה להשיג חידושים של ציוד צבאי בריטי כמו פגז ארטילרי נגד מטוסים עם מידת הרס גבוהה של מטרות נעות.
עקרון הפעולה של קליעים כאלה התבסס על בקרת רדיו.
מדענים בריטים החלו בפיתוח פגזים כאלה במהלך מלחמת העולם השנייה, כתגובה להפצצה הגרמנית על שטחי בריטניה באמצעות טילי V-2. תחנת הביון הסובייטית באיטליה הניחה כי פגזים דומים הועברו לאיטליה.
המבצע להשגת המידע הדרוש פותחה על ידי איש המודיעין ניקולאי מיכאילוביץ' גורשקוב.
בתיק המבצעי היה מעורב סוכן מנוסה בשם "ריי", שבאמצעות קשריו בחברות התיווך הבריטיות והאמריקאיות הצליח לגלות כי ניתן לאחסן את פגזי הנ"מ המקבילים בצפון איטליה במאגרי ארטילריה שיצרו בעלות הברית לאחר תום הלחימה נגד הגרמנים.
מהם נודע ל"ריי" כי המחלקה הצבאית הבריטית מכרה למחלקת התותחנים האיטלקית כמה אלפי "פגזים מיוחדים", שבהם, בנוסף לחומרי נפץ, היה גם "מילוי" אלקטרוני.
התחנה הסובייטית כבר ידעה שהמחסן הראשי של הארטילריה נגד מטוסים ממוקם באחת העיירות הקטנות בפרברי רומא.
הסוכן הצליח ליצור קשרים עסקיים בעיר זו.
בעזרת הזמנות מסוגים שונים למהנדסים ולצוות הטכני של המחסן, הוא קבע את חוג האנשים שיכולים להועיל לו.
בסופו של דבר הצליח הסוכן לקנות מצוות המחסן דגימות של פגזים, כמו גם רישומים ותיעוד טכני נלווה.
בספטמבר 1947 דיווחה תחנת הביון על סיום המשימה ושלחה את הדגימות והחומרים שהופקו למוסקבה.
מבצע קרוואן היה מבצע פשיטה בריטי משני במסגרת מבצע הסכמה, במערכה במדבר המערבי במלחמת העולם השנייה.
ב־13 בספטמבר 1942 פלגה מקבוצת המדבר ארוכת הטווח (LRDG) פשטה על בסיסים איטלקים בברקה שבלוב.
הבריטים טענו ש־35 מטוסים הושמדו במבצע.
בתנועה אל היעד נסע הכוח כ־1,860 ק"מ.
במקביל למבצע הסכמה נערכו ארבע פשיטות נגד בסיסים חשובים של מדינות הציר בלוב בספטמבר 1942: בטוברוק – מבצע הסכמה, בבנגאזי – מבצע ביגמי, בנווה המדבר ג'אלו – מבצע נייסטי ובברקה – מבצע קרוואן.
קרוואן הייתה הפעולה המוצלחת היחידה מבין ארבע המשימות.
בתחילת ספטמבר 1942 פלגה B בעלת שתי מחלקות סיור בקבוצת המדבר ארוכת הטווח (LRDG) בפיקודו של רס"ן ג'ון ריצ'רד אסונסמית', עזבה את בסיסה המצרי בפיום.
מטרת המבצע: "לגרום לכמות המרבית של נזק והפרעה לאויב." היעד היה ברקה, ששכנה כ־80 ק"מ מצפון־מזרח לבנגאזי.
על כביש החוף הראשי שכן מרכז מינהלי של הממשל הקולוניאלי האיטלקי בלוב.
בצד הצפון־מזרחי של העיר היה שדה תעופה גדול – היעד העיקרי של המבצע.
פלגה B שהורכבה משני כוחות סיור של ה־LRDG, בפיקודו של רס"ן ג'ון ריצ'רד אסונסמית'.
פטרול G1, בפיקודו של סרן ג'אל טימפסון.
פטרול T1, בפיקוד סרן ווילדר.
אליהם צורפו רס"ן ולדימיר פניאקוף, ומרגליו: שני סנוסים שהשתייכו לכוח הערבי הלובי.
הסנוסים אספו מידע על מיקומי האויב מאנשים שהתגוררו ליד ברקה ודיווחו לפניאקוף שעה/שעתיים לפני הפשיטה.
בכוח היו 47 לוחמים ב־12 משאיות שברולט 1533X2 וחמישה ג'יפים מסוג ויליס.
החולצות השחורות (מיליצית המתנדבים לביטחון לאומי) מס' 8
פלוגת הטנקים ה־10מצוידת בטנקים מסוג L3/35 וסוללה של תותחי 12.7 ס"מ
(תותחי 60 פאונדר שלל מהבריטים) של קבוצת התותחנים ה־51.
כנף ההפצצה ה־35, למעט טייסת אחת.
הכנף הייתה מצוידת מטוסים תלת מנועיים, מסוג Z.1007bis.
טייסת 131 מקבוצת התצפית האווירית 66, מצוידת במטוסי תצפית דו־מנועיים מסוג קאפרוני.
באזור היו יחידות נוספות של פרשים, קארביניירים ויחידות לוביות לא סדירות.
במבצע קרוואן היה חיוני להימנע מעומס בנתיבים החיצוניים.
המסלול שנבחר לפלגה B הצריך מעבר כפול של ימת החול הגדולה, נסיעה של 1,850 ק"מ.
מכיוון שהג'יפים היו בעלי יכולת תנועה עצמאית (ללא תדלוק) של כ־1,450 ק"מ ומשאית השברולט כ־2,400 ק"מ, לוו בשתי משאיות מאק של 10 טון במקטע הארוך שסיפקו את הדלק ב־322 הק"מ הראשונים.
תדלוק נוסף התרחש לאחר השבוע הראשון במקום שנקרא "הרוג'ם של האוורד".
ביום השלישי ג'יפ הפיקוד של פטרול G1 של קפטן טימפסון, עלה על דיונה והתהפך, האירוע אילץ את פינוים של טימפסון והנהג, תומאס וואן, במטוס לוקהיד הדסון.
סמל ג'ק דניס קיבל את הפיקוד על פטרול G1.
ב־13 בספטמבר ה־LRDG הגיע לבניה, כ־24 ק"מ דרומית לברקה, הכוח הקים מחנה בחורשת עצים על גבעה, מסע של 1,858 ק"מ שערך 11 יום.
משאית אחת הוסתרה בנקודת מפגש אחורית - "G5" יחד עם אספקה קטנה של מנות קרב ומים.
בשאר שעות היום הוסתרו המשאיות בין העצים בזמן שהלוחמים ערכו הכנות אחרונות לפשיטה.
בשעה 3 אחר הצהריים ערך רס"ן איזונסמית תדרוך אחרון, בסיוע רס"ן פניאקוף שהכיר את מתווה העיר: פטרול T1 יתקוף את שדה התעופה, המטרה העיקרית, ואילו פטרול G1 יצור הסחה על ידי תקיפת הבסיס הראשי של קמפו מדלנה, שלושה ק"מ דרומית מערבית לברקה, ותחנת הרכבת מדרום לעיירה.
לא ידוע אם ה־LRDG נראו בדרך וכמה התראות הועברו לפיקוד בברקה.
המפקד, הגנרל פיאטי דל פוזו, הורה על סיור אווירי וקרקעי וערך הכנות מול ההתקפה הצפויה.
אף על פי שסיורי ה־LRDG הוסוו היטב, הלוחמים היו בטוחים כי לא הבחינו בהם בין העצים, הכוח נצפה על ידי קאפרוני Ca.311 שהעביר אזהרה למטה הפרשים הסמוך.
עם רדת החשכה יצא הכוח מהמסתור ונע לכיוון המשימה, הכוח ניתק קווי תקשורת.
במחסום משטרתי סמוך לפאתי העיר התגלה הכוח על ידי זקיף.
החייל הנפרק מנשקו ונשבה, מש"ק נוסף שפותה לצאת מעמדתו ולבדוק מה קורה נורה ונהרג.
כשעברו ליד בניינים הסמוכים הותקפו ברימוני יד, מאוחר יותר התברר ששומרים נוספים ברחו.
כששיירת הרכבים עצרה לפתע, התנגשה משאית ברדה (תותח נ"מ 20 מ"מ איטלקי) של T1 בגב משאית אלחוט והרסה את הרדיאטור שלה; המשאית נפרקה וננטשה, צוותה הצטרף למשאיות אחרות.
בעוד שמשאית האלחוט הצליחה להמשיך אובדן כוח האש של הברדה החליש את הכוח.
בנוסף רכב סיור של G1 נהרס לאחר שפגע בסלע וגם הוא נפרק וננטש.
משאית האלחוט של סיור T1 נפרדה מהכוח וחנתה בשדה בסידי סלים (כ־12 ק"מ דרומית מזרחית לברקה) כדי לשמש נקודת חבירה לאחר התקיפה; המשאית הייתה אמורה לשמור על קשר רדיו מתמיד עם יחידת ה־SAS של סא"ל דייוויד סטרלינג שפעלה באותו לילה בבנגאזי "מבצע ביגמי".
ב־23:00 הגיעה השיירה לכביש הראשי, נסעה מזרחה לכיוון ברקה משם המשיכו בפנסים קדמיים דלוקים, תוך התחזות לשיירה של כוחות הציר.
בראש מתלול המוביל למישורי ברקה נתקלו בשתי נושאות מקלע L3 חונות ושומרות משני צידי הכביש.
רכבי ה־LRDG פתחו באש מקלעים כבדה תוך כדי נסיעה דרכם.
נשאיות המקלע נתפסו לא מוכנות, אם כי הצוותים היו צריכים לדעת על תנועת לילה של האויב.
בחצות, כוח ה־LRDG נמצא מחוץ לברקה, שני הפטרולים נפרדו כדי לבצע את המשימות.
זמן שנותר למשימה עמד על שעתיים.
איזונסמית', עם שני ג'יפי המטה שלו המשיך באופן עצמאי סביב ברקה, בחיפוש אחר יעדים מתאימים.
פניאקוף והמשאית האלחוטית נשארו בצומת הדרכים כדי לעצור כל ניסיון של חסימת כח ה־LRDG בנסיגה.
כדי להגיע לשדה התעופה שנמצא מצפון לברקה, עקף סיור T1 את הצד המזרחי של העיר דרך הכביש הראשי.
בדרך עברו יחידה ממונעת איטלקית שאיתה החליפו ברכות ידידותיות.
כשהיחידה התקרבה לשדה התעופה עזב קפטן ווילדר את ג'יפ המפקד שלו מכיוון שרצה לנהוג ברכבו הישן "טוטירה" השלישי, האחרים שאיישו את המשאית היו הלוחמים פרקר והולנד.
בסמוך לכניסה לשדה התעופה מספר זקיפים פתחו באש, הזקיפים נורו.
שערי שדה התעופה היו סגורים אך לא נעולים.
ווילדר פתח את השערים והמשאיות נסעו לשדה התעופה.
היעד הראשון בו נתקלו היה יחידת משאיות ונגררים שהביאה 52 חביות דלק תעופתי.
ירי מקלעים הבעיר את המשאיות וכדור אש האיר חלק גדול משדה התעופה, והקל על התמצאות היחידה ביעד.
האיטלקים ציפו להתקפה אך לא שיערו שתתבצע בצורה רכובה מהכביש הראשי.
הם התכוננו להתמודדות עם חי"ר שתוקף מדרום.
כתוצאה מכך פטרול T1 הצליח לבצע את ההתקפה בהתנגדות מועטה.
היעד הבא היה בניין ממשל מבטון ששימש כחדר האוכל ומגורי לוחמים.
רימונים הושלכו דרך החלונות, הציתו את הבניין מבפנים, ההאנגר ובניינים נוספים נשרפו, משאיות שחנו שם נורו ומצבור דלק של חביות 44 גלון הושמד.
בשדה התעופה, פטרול T1 נסע בכיוון השעון בצורה מסודרת וירה לעבר מפציצים החונים בתחמושת נותבת, בוערת ונפיצה.
כוח האש ששימש את פטרול T1 כלל: שלושה זוגות של מקלעי בראונינג מקוררי אוויר 303, שני מקלעים כבדים Vickers .50 ומספר מקלעים בודים מסוג 303. כולם השתמשו בתושבות מסתובבות בארגז האחורי של המשאית או על חצובה במשקוף דלת הנוסע.
בנוסף לכוח האש הזה, רב"ט מרלין קרופ מפטרול T1 המציא פצצת זמן קטנה שהוכנה מג'לטין מתפוצץ (המכונה גם" 808").
קרופ ויילנדס נסעו ברכב האחרון בטור, "טה פאקי השלישי", בו היה ארגז מלא בפצצות.
כשהגיעו למטוס שלא בער קפצו שני הלוחמים, רצו למטוס והניחו פצצה על הכנף מעל מכל הדלק.
רב"ט קרופ הפעיל את הפיוז ושני הלוחמים זינקו לקרקע כשהמטוס התפוצץ.
לפחות עשרה מטוסים הושמדו בדרך זו; קרופ ויילנדס יצאו ללא פגע.
על אף שפטרול T1 היה בשדה התעופה למעלה משעה אף לוחם לא נפגע ואף כלי הרכב לא נפגע.
נהגי ה־LRDG היו מיומנים בתמרון במהירות גבוהה, ובכך שמרו על הכלים מפגיעה, במקביל המקלענים היו מסוגלים לשמור על ריכוז אש מדויק וכבד.
גורם אפשרי נוסף להיעדר נזק ליחידה – תותחי הנ"מ הרבים שהגנו על שדה התעופה לא הצליחו לירות במקביל הקרקע.
בסיכום הפעולה שכתב קפטן ווילדר נכתב:
"האיטלקים חיכו לנו, אבל נראה שהם היו מאוד מבוהלים והאש שלהם הייתה פראית מאוד."
על פי הדיווח של ווילדר, הסתבר כי פטרול T1 הרס ופגע ב-32 מטוסים, בעיקר מפציצים.
לפי נתונים איטלקיים רשמיים, 16 מטוסים נהרסו ושבעה נפגעו.
לאחר הפשיטות נפגשו שני הסיורים בנקודת החבירה.
בשלב זה איבד הכוח עשרה לוחמים, שלוש משאיות וג'יפ.
לפני עלות השחר ב־14 בספטמבר, ליד עמדת המשטרה מדרום לסידי סלים, ספג הכוח אש ממארב.
שלושה לוחמים נפצעו ומשאית ניזוקה ונזקקה לגרירה.
המשאית ושניים נוספות שניזוקו קודם, ננטשו.
לאחר שהעבירו את הציוד מהמשאיות פוצצו אותם בהשהייה.
הכוח המשיך בנסיגה עד שרכב נוסף הושבת.
הכוח זוהה על ידי האויב והותקף מהאוויר עד לרדת החשכה.
בשלב זה כל הרכבים מלבד משאית אחת ושני ג'יפים הושמדו.
עשרה מחברי הכוח נסוגו במסע רגלי לביר אל גררי שם הושאר רכב.
רופא הכוח לקח את המשאית שנותרה וג'יפ עם הפצועים.
אף על פי שנטשו את הג'יפ בדרך, הם הגיעו לביר אל גררי ב־15 בספטמבר ואז למנחת ליד ים החול של קלנשו, שם פגשו פטרול LRDG נוסף.
ה-RAF פינה את הפצועים לקופרה.
קבוצה אחרת בת ארבע-עשרה לוחמים יצאה לדרך עם אוכל ומים שהועמסו לג'יפ השני.
לאחר כשמונים קילומטרים, ב־17 בספטמבר פגשו את פטרול S2 מה־LRDG.
בחיפושים באזור נמצאו שמונה לוחמים מהקבוצה הראשונה.
שני החברים הנעדרים נשארו מאחור, ולא ציפו להגיע למפגש, פנו צפונה.
ב־20 בספטמבר הם הגיעו למחנה ערבי ושם נפלו בשבי על ידי האיטלקים.
בשלב זה עברו יותר מ־150 קילומטרים ברגל.
פטרול LRDG נוסף (S1) אסף שני לוחמים מהכוח הפושט שנמלטו רגלית מברקה.
לאסונסמיט ווילדר הוענק אות השירות המצוין.
קרול, טיפט ודובסון עוטרו במדליה הצבאית.
מבצע קליימור היה פשיטה מוצלחת של הצי המלכותי והקומנדו הבריטי על איי לופוטן שבנורווגיה הכבושה על ידי הנאצים במלחמת העולם השנייה.
בפשיטה, שנערכה ב-4 במרץ 1941, הושמדו מפעלי שמן דגים וגליצרין, שתוצרתם שירתה את מאמץ המלחמה הגרמני.
כמו כן הושמדה כמות גדולה של שמן דגים וגליצרין והוטבעו מספר כלי שיט גרמניים ונורווגים.
המבצע היה אחד מהראשונים במבצעי חיל הקומנדו הבריטי, שהוקם לאחר נפילת צרפת במטרה לבצע פשיטות שיפגעו במטרות גרמניות באירופה הכבושה.
איי לופוטן נמצאו בצמוד לחוף הצפוני של נורווגיה, כ-1,400 קילומטר מבריטניה.
תוכנית הפעולה הורתה שאנשי הקומנדו ינחתו בארבעה נמלים קטנים באיים ויחבלו במפעלי שמן הדגים המקומיים.
תוצרתם של אלו נשלחה כולה לגרמניה לשם הפקת גליצרין, שהיה מרכיב חשוב בייצור חומרי נפץ.
נקבע כי החיילים יפגעו בגרמנים ומשתפי פעולה נורווגים שייקרו על דרכם וינסו לקחת מביניהם שבויים ולגייס מהאוכלוסייה המקומית מתנדבים לחיל הנורווגי החופשי בבריטניה.
על הצי המלכותי הוטל להביא את אנשי הקומנדו בבטחה ליעדם ובחזרה, לספק להם אש סיוע מן הים ואגב כך להשמיד כלי שיט גרמנים ונורווגים שהשתתפו בהובלת שמן הדגים לגרמניה.
למשימה הוקצו יחידות הקומנדו ה-3 וה-4, שמנו כ-250 איש כל אחת, וכן יחידת חבלה מחיל ההנדסה המלכותי ו-52 חיילים מהפלוגה הנורווגית העצמאית ה-1. הצי המלכותי הקצה לפעולה שתי ספינות נחיתה חדשות להובלת הלוחמים, שנועדו להגיע מהן לחוף באמצעות נחתות סער, וכן את שייטת המשחתות ה-6 ובה חמש משחתות.
כמפקד הפעולה מונה תת-אדמירל לואיס קפל המילטון.
כוח הפשיטה התכנס לקראתה בנמל סקפה פלו שבאיי אורקני ב-21 בפברואר 1941, ונשאר שם כשבוע.
במשך ימי ההמתנה עסקו אנשי הקומנדו בהסתגלות לספינות הנחיתה ולנחתות הסער שבהן עמדו להפליג.
כיוון שהמשחתות היו צפויות להידרש במרחק מינימלי של 1.5 קילומטר מהחוף, כדי שלא לעלות על שרטון, או אף להיקרא להתרחק מהיעדים כדי להתמודד עם כלי שיט גרמנים, התכוננו אנשי הקומנדו לאפשרות שלא יוכלו להיעזר באש הסיוע של המשחתות מן הים.
לצורך כך הם לקחו עמם אספקה מספקת לשהייה של 48 שעות בחוף.
כוח הפשיטה יצא לדרכו ב-1 במרץ, מעט לאחר חצות.
בערב אותו יום עגנו אוניות הכוח באיי פארו כדי להצטייד בדלק.
לאחר התדלוק הפליג הכוח צפונה כדי לחמוק מסיורי אוויר וים גרמניים.
לאחר מכן פנה מזרחה לעבר נורווגיה.
הוא הגיע לווסטפיורדן שבקרבת איי לופוטן לקראת השעה 04:00 ב-4 במרץ.
אורות הניווט בפיורד היו דולקים, עובדה שפורשה כהשגת הפתעה על ידי כוח הפשיטה.
שעת הנחיתה ביעדים נדחתה מ-06:30 ל-06:45 כדי שלא ייעשו בחשיכה גמורה.
ב-06:50 כבר עלו אנשי הקומנדו לחוף בארבעת היעדים.
הם לא נתקלו בהתנגדות, למעט אש שנורתה על ידי הגוררת הגרמנית קרבס (Krebs) לפני שהוטבעה.
נגרמו אבידות ונזקים כאשר אחת המשחתות הטביעה אוניית נוסעים נורווגית שנכנסה לזירת הפעולה.
אוניות הצי וכוחות הנחיתה הטביעו עוד שמונה אוניות משא גרמניות ונורווגיות, במעמס כולל של כ-18,000 טון.
16 מפעלי שמן דגים הושמדו בנמלים השונים, ו-3,600 מטר מעוקב של שמן דגים הועלו באש.
עד השעה 13:00 כבר שבו על אנשי הקומנדו אל ספינות הנחיתה.
יחד עמם עלו על הספינות 314 מתנדבים נורווגים שהצטרפו אל הכוחות הנורווגים החופשיים ששהו בבריטניה.
התוצאה המשמעותית ביותר של הפשיטה, הגם שלא הייתה מתוכננת, הייתה תפיסת סט של חוגות הצפנה למכונת ההצפנה אניגמה הגרמנית, יחד עם ספרי קוד שלה.
הם הוצאו מהגוררת קרבס הטובעת, למרות שמפקדה הספיק להשליך לים את המכונה עצמה.
השלל המודיעיני שנתפס בפשיטה הועבר לבסיס המודיעין בבלצ'לי פארק ואיפשר למפענחים שם לקרוא את התשדורות הגרמניות המוצפנות למשך מספר שבועות, באופן שניתן היה לתת לשיירות בעלות הברית באוקיינוס האטלנטי הוראות כיצד לחמוק מהצוללות הגרמניות שארבו להן שם.
ראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל שלח איגרת אל מפקדי היחידות בכוח הפשיטה, שבו בירך אותן על המבצע המוצלח.
פשיטת לופוטן הייתה הראשונה ב-12 פשיטות של הקומנדו הבריטי בנורווגיה במהלך המלחמה.
אפשר שאלו תרמו להגדלת חיל המצב הגרמני בנורווגיה עד לכ-370,000 איש ב-1944.
יחידות הקומנדו 3 ו-4 השתתפו בנחיתות בצרפת ביוני 1944 במסגרת בריגדת השירות המיוחדת ה-1.
מבצע קפיצה לרוחק היה על פי החשד תוכנית של גרמניה הנאצית להתנקש בחייהם של שלושת מנהיגי בעלות הברית: יוסיף סטלין, פרנקלין דלאנו רוזוולט ווינסטון צ'רצ'יל ("שלושת הגדולים") במהלך ועידת טהראן שנערכה ב-1943 בעיצומה של מלחמת העולם השנייה.
את המבצע תכננו והובילו אוטו סקורצני וארנסט קלטנברונר מהאס אס.
קבוצת ביון סובייטית, בפיקודו של גוורק ורטנייאן (Gevork Vartanian) חשפה את המבצע בטרם התחיל והוא בוטל.
התוכנית הגרמנית להתנקשות בחיי המנהיגים, וההצלחה במניעתה פורסמו במדיה הרוסית, והיא זכתה להופיע בסרטים ובנובלות רוסיות.
לפי הסובייטים, האבווהר, שירות המודיעין הגרמני שפיצח את תשדורות הצי האמריקאי, גילה שוועידה חשובה מתוכננת להתקיים בטהראן במהלך אוקטובר 1943. לאחר קבלת הידיעה, אדולף היטלר אישר את התוכנית להתנקש בחיי שלושת מנהיגי בעלות הברית.
האחריות על המבצע הועברה לארנסט קלטנברונר, מנהל המשרד הראשי לביטחון הרייך, שבחר באוטו סקורצני לפקד על המשימה.
בין האנשים שהיו מעורבים במבצע היה גם אליאסה באזנה, מי שהיה השרת האישי של שגריר בריטניה בטורקיה, והיה מעורב בפרשת ציצרו, במסגרתה העביר מסמכים מסווגים רבים לידי הגרמנים.
לפי גרסת הנ.ק.ו.ד., הוא עלה על התוכנית הגרמנית דרך הסוכן ניקולאי קוזנצוב, אחרי שזה התחזה לקצין ורמאכט באוקראינה.
לפי הטענה, הוא קיבל את המידע מקצין בשם פון אורטל ששירת בדרגת שטורמבאנפיהרר (מקבילה לדרגת מייג'ור או רב-סרן), שהיה ידוע כ"פטפטן" בזמן ששתה.
עם זאת, יש מקורות אחרים שגורסים שפון אורטל לא קיים, וכי הוא פרי המצאתם של הרוסים.
הסובייטים השיגו מידע נוסף על התוכנית באמצעות המרגל בן ה-19 גוורק ורטנייאן, שהצוות שלו הורכב משבעה קציני מודיעין.
הצוות איתר בין השנים 1940–1941 למעלה מ-400 סוכנים נאצים, כולם נעצרו על ידי הסובייטים.
ב-1943, במסגרת מאמציו לסכל את התוכנית הגרמנית, הצוות זיהה שישה מפעילי רדיו גרמנים שהוצנחו בסמוך לעיר קום, מרחק 60 ק"מ מטהראן.
הסובייטים עקבו אחרי הקבוצה לטהראן, שם הגרמנים התמקמו בווילה.
ממיקום זה הם שידרו בחזרה לברלין.
הקליט ופענח את השידורים שלהם, שחשפו שקבוצה שנייה בפיקודו של אוטו סקורצני תוצנח באיראן כדי לבצע את ההתנקשות.
ורטנייאן אמר מאוחר יותר על המבצע כי:
כל חברי הקבוצה הראשונה נעצרו ואולצו ליצור קשר עם המפעילים שלהם תחת פיקוח סובייטי.
המבצע הגרמני סטה ממסלולו והקבוצה בראשות סקורצני לא הגיעה לברלין.
ב-1984 קיבל ורטנייאן אות הוקרה על השתתפותו בסיכול המבצע.
הוענק לו כוכב הזהב של גיבור ברית המועצות עבור שירותו במלחמת העולם השנייה ובמלחמה הקרה.
ב-2007 הוא נפגש עם נכדתו של צ'רצ'יל שהודתה לו על שירותו למען בעלות הברית.
אחרי שסטלין עדכן את רוזוולט וצ'רצ'יל בדבר המבצע, עלו ספקות בקרב חברי המשלחות משתי המדינות באשר לקיומו, שכן כל הראיות לכך הגיעו מהסובייטים.
בבריטניה, הוועדה המשותפת למודיעין בקבינט המלחמה קבעה שמדובר ב"קשקוש מוחלט".
הועלו מספר עובדות שסתרו את הגרסה הסובייטית.
ראשית, רשת הריגול הגרמנית בטהראן חוסלה באמצע 1943, זמן רב לפני שהיא נבחרה כמקום הוועידה.
שנית, למעלה מ-3,000 אנשי נ.ק.וו.ד שמרו על הוועידה ללא כל תקריות מיוחדות.
שלישית, רוזוולט וצ'רצ'יל נסעו ברכבים פתוחים והלכו ברגל במהלך ארבעת הימים שלהם בעיר הבירה של איראן.
אוטו סקורצני הכחיש את הסיפור אחרי המלחמה.
לדבריו, הייתה לו פגישה עם היטלר וולטר שלנברג, שבה דנו באפשרות להתנקש בחייו של צ'רצ'יל.
עם זאת, סקורצני קבע שהרעיון אינו בר ביצוע והוא נזנח.
עוד הוא כתב ש"מבצע קפיצה לרוחק היה קיים רק בדמיונם של כמה שפחות אוהבים את האמת".
הוא גם הטיל דופי במקורות הסובייטים באומרו שהקצין פון אורטל מעולם לא היה קיים.
המבצע נשאר למוקד עניין ברוסיה.
ב-2003, הסופר יורי קוזנז ערך מסיבת עיתונאים במשרד למודיעין זר במוסקבה, כדי לקדם את ספרו החדש Tehran-43. ב-2007 פורסמה תוכנית דוקומנטרית בשם "האריה והדוב", שהציג את המבצע והונחה על ידי הנינה של וינסטון צ'רצ'יל.
לפי העיתונאי הצרפתי לאסלו הוואס, המודיעין הסובייטי אכן סיכל את התוכנית הגרמנית.
פרופסור מירון רזון, חוקר פוליטי מאוניברסיטת ניו ברונסוויק טוען שהמבצע הגרמני לא היה פרי המצאתם של הגרמנים, לאור הניסיון של הקומנדו הגרמני בביצוע מבצעים נועזים אחרים.
עוד הוא מצא שביומנו של רוזוולט כתוב שסטלין עצמו עדכן אותו בדבר קיום התוכנית.
גם ביומנו של אלכסנדר קדוגן, דיפלומט בריטי, מאוזכרת התוכנית לרצוח את שלושת הגדולים.
ההיסטוריון הבריטי נייג'ל ווסט כתב בספרו Historical Dictionary of World War II, כי בעקבות מעצרו של פרנץ מאייר, תושב גרמני באיראן, באוגוסט 1943, נותרו רק שרידים לרשת הריגול הגרמנית.
בין ה-22 ל-27 בנובמבר אותה שנה הוצנחו באיראן שש קבוצות צנחנים בסמוך לעיר קום, ועוד שמונה קבוצות ליד קזווין, בסך הכל 60 צנחנים.
ה-NKVD עצר במהירות את הקבוצות שצנחו בסמוך לקזווין.
במהלך הוועידה הציע סטלין לרוזוולט ולצ'רצ'יל לשהות בשגרירות הסובייטית, אך נשיא ארצות הברית התעקש להישאר בשגרירות של מדינתו, בצד השני של העיר.
מבצע ראשית האור היה מבצע של שירות הביטחון הכללי בשילוב צה"ל והימ"מ במהלך הלחימה ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל להחזרתה של התצפיתנית טוראית אורי מגידיש משבי חמאס ברצועת עזה לישראל.
אורי מגידיש, בת 18 מקריית גת, שירתה כתצפיתנית במוצב נחל עוז על גבול רצועת עזה.
היא נחטפה לעזה במהלך קרב מוצב נחל עוז בטבח שבעה באוקטובר יחד עם תצפיתניות אחרות שהופרדו ממנה והיא הוחזקה בנפרד על ידי אנשי חמאס מכוח הנוח'בה.
במהלך שהותה בשבי, תיארה מגידיש חשש מפגיעה כתוצאה מתקיפות של חיל האוויר.
לדבריה, בשבוע השלישי לשהותה קרס גג המבנה בו הוחזקה כתוצאה מהפצצה והבית עלה באש.
באירוע זה נהרג אחד משומריה והיא עצמה נפצעה בראשה וסבלה משבר בגולגולת.
מגידיש תיארה כי חשה סחרחורת וחוסר שיווי משקל ופונתה לבית חולים סמוך, שם נתפרו פצעיה ללא אלחוש, בעוד אנשי הצוות הרפואי הורו לה לשמור על שקט בזמן שהיא תיארה זאת כ"כאב בלתי יתואר".
לאחר לילה אחד בבית החולים, היא הועברה על ידי חמושים לדירת מסתור אחרת.
מגידיש העידה כי "המפקד" במקום שהותה ביצע בה מעשים מיניים, שכללו מגע גופני ועיסוק בחזה שלה.
לדבריה, בנסיבות שבהן הוחזקה לא הייתה לה יכולת להתנגד למעשיו.
היא ציינה כי לאחר זמן מה עיבדה את האירועים והכירה בהם כהטרדה מינית, תוך שהיא מדגישה כי אינה חשה אשמה על כך, כי לא יכלה למנוע את המעשים.
ב-30 באוקטובר לפנות בוקר, בעת שישנה, החל מבצע החילוץ.
מגידיש תיארה כי שמעה יריות והסתתרה מאחורי מקרר תוך שהיא קוראת בעברית.
לוחם שהגיע לדירה הוציא אותה אל רכב שהמתין בחוץ.
בתוך הרכב פנו אליה הלוחמים בעברית ובדקו את מצבה הרפואי.
מגידיש ציינה כי חשה בהתרגשותם של המחלצים, וכי רק בדיעבד הבינה את משמעות האירוע עבורם בתקופה זו.
אז עמד לפניה אדם שנראה בדיוק כמו מקומי.
"זה היה יכול להיות מישהו שבא לחטוף אותי, אבל הלכתי איתו.
הוא לקח אותי ורצנו," סיפרה.
הם הגיעו לרכב ונסעו משם.
בתוך הרכב, האנשים דיברו אליה בעברית, והחייל שהביא אותה לרכב החל לבדוק אם היא פצועה.
"אני זוכרת שהחלפתי איתו מבט, וראיתי כמה הוא נרגש.
רק אחרי שחזרתי והתרגלתי לדברים קצת, הבנתי שעבור האנשים שחילצו אותי, זה היה, סוף סוף, רגע לנשום אחרי התקופה הקשה הזו".
ב-28 באוקטובר 2023, הצליחו אנשי היחידה המבצעית של השב"כ בשיתוף אמ"ן לאתר את המבנה שבו מוחזקת אורי והניעו מבצע לחילוצה.
הרמטכ"ל הרצי הלוי וראש השב"כ רונן בר הסכימו ש"נדלק חלון הזדמנויות יקר" לחילוצה, ובאישור בנימין נתניהו ראש הממשלה נשלחה היחידה המבצעית של השב"כ לחלצה.
בזמן החילוץ, הצליחו הלוחמים הישראלים להרוג או לפצוע את שומריה מכוח הנוח'בה מבלי שמגידיש ולוחמי השב"כ נפגעו.
במהלך המבצע נותק הקשר לכמה דקות בין החיילים לחפ"ק ניהול המבצע.
כוחות החילוץ המתינו בנקודות הכינוס לאישור הסופי ליציאה למבצע.
דקות ספורות לפני מועד היציאה המתוכנן, התקבל במוקד המבצעים של שב"כ מידע מודיעיני חדש.
בעקבות המידע, שנתפס כבעל השלכות על בטיחות הכוח והצלחת המשימה, הורו הרמטכ"ל וראש השב"כ על השהיית המבצע.
לאחר הערכת מצב מהירה שבחנה את המידע החדש, בוצעו התאמות בתוכנית המבצעית, ככל הנראה בנתיבי ההגעה או בטקטיקת הפריצה, ועם סיום העדכונים, ניתן האישור המחודש והכוחות יצאו לדרך.
בחסות החשיכה ורעשי המלחמה של התמרון הקרקעי, שהחל יום קודם, כוח השב"כ החל בתנועה לעבר היעד בלב מחנה הפליטים "שאטי".
התמרון של אוגדות צה"ל מסביב שימש כפעולת הסחה אסטרטגית, כשהוא מושך את תשומת הלב של מערך ההגנה של חמאס לחזית, ומאפשר לכוח המיוחד לחמוק דרך "השטחים המתים".
הכוחות הגיעו למבנה המגורים תוך שמירה על חשאיות.
עם הפריצה לדירה, התפתח קרב פנים-אל-פנים מול שני פעילי חמאס ששהו במקום ושמרו על מגידיש.
הלוחמים הרגו את המחבלים, ומגידיש חולצה מבלי שנפגעה במהלך חילופי האש.
העובדה שהמחבלים חוסלו מבלי שהספיקו לפגוע במגידיש, או בלוחמי השב"כ, מעידה על רמת ההפתעה.
מגידיש תיארה כי בתחילת המפגש עם הכוח המחלץ, הלוחם שלקח אותה נראה לה כתושב עזתי.
למרות זאת, היא הסכימה להתלוות אליו, והשניים רצו אל רכב שהמתין בחוץ.
בתוך הרכב פנו אליה הלוחמים בעברית, ואחד מהם בדק את מצבה הרפואי.
מגידיש ציינה כי חשה בהתרגשות הלוחמים, והוסיפה כי רק בדיעבד הבינה את משמעות הצלחת המבצע עבור הכוחות המחלצים בתקופה זו.
מיד לאחר הפריצה למבנה, אבד הקשר עם הכוח המבצע למשך מספר דקות.
נתק כזה בשלב המבצעי נחשב לאירוע חריג שעלול להצביע על סיבוכים בשטח, כמו מלכוד שהתפוצץ או היתקלות בכוח עדיף.
בדיעבד התברר כי הנתק לא נבע מתקלה טכנית, אלא מכך שהלוחמים היו עסוקים בניהול הזירה: ביצוע סריקות, אבטחת הזירה וזיהוי החטופה, ולכן לא התפנו להשיב לקשר.
לבסוף, "הקשר חודש עם הדיווח: "היא בידינו.
לאחר מכן שוחחה נציגת שב"כ מחמ"ל המבצעים עם מגידיש במטרה להרגיעה ולספק לה תחושת ביטחון.
היא ציינה כי היא בדרכה לביתה ושיבחה את אומץ ליבה בתקופת השבי.
מגידיש אישרה בשיחה כי היא חשה בטוב.
לאחר מכן נסוג הכוח מהמבנה, חבר ליחידות שריון ולמסוקים שהמתינו בקרבת מקום, ומגידיש הוטסה לישראל.
חילוצה של מגידיש העניק לחברה הישראלית זריקת מורל ותקווה, בעיצומם של אבל וחרדה לאחר טבח שבעה באוקטובר.
בעוד שחמאס ניסה לערער זאת, באמצעות לוחמה פסיכולוגית והפצת שמועות שקריות על כניסתה להיריון.
עם שחרורה הועברה מגידיש למרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה, ולאחר מכן לחקירת שב"כ בת 12 שעות.
גורמי ביטחון מסרו שבחקירתה היא מסרה מידע רב.
השב"כ וצה"ל הורו למגידיש שלא להתראיין והציבו לצידה קצינה שתשגיח על כך.
בפברואר 2024 חזרה מגידיש, לבקשתה, לפעילות בשירותה הצבאי באגף המודיעין.
מגדיש הדגישה שהיא בחרה לחזור לשירות מרצונה החופשי, כחלק מתהליך השיקום שלה, מתחושת שליחות ורצון לתרום למדינה.
ב-10 באפריל 2025 השלימה שירות חובה בן שנתיים והשתחררה מצה"ל.
לאחר השחרור דיברה על הכאב באובדן חברתה נועה מרציאנו, שנרצחה בשבי וגופתה חולצה מאוחר יותר, ועל הצורך להמשיך ולהילחם למען החטופים שנותרו מאחור.
לרגל יום העצמאות ה-76, השיאה משואה בטקס הדלקת המשואות.
מבצע קשת פוסידון הוא מבצע צבאי של ארצות הברית והממלכה המאוחדת כנגד ארגון הטרור החות'ים, אשר החל ב-22 בינואר 2024 בעקבות מעורבות החות'ים במלחמת חרבות ברזל ותוקפנות החות'ים בים האדום ומפרץ עדן כנגד ספינות שיעדן הוא ישראל.
המבצע החל עם הצהרה משותפת של ארצות הברית ובריטניה ותקיפה משולבת במספר ערים ברחבי תימן בעיקר על הערים צנעא ואל-חודיידה.
ב-12 בינואר בלילה שבין חמישי לשישי פתחו צבאות ארצות הברית ובריטניה במהלך צבאי התקפי נגד החות'ים בתקיפה של עשרות מטרות בבירה צנעא, כולל שדה התעופה, וכן בחודיידה ובערים נוספות.
ב-13 בינואר תקפה ארצות הברית את בסיס אל-דיילמי של החות'ים באמצעות משחתת קרני (DDG-64) והשמידה מכ"ם ששימש לאיתור ספינות בים האדום.
ב-22 בינואר 2024, פתחו צבאות ארצות הברית ובריטניה במתקפה משולבת מהאוויר ומהים במספר מחוזות בתימן, בעיקר בבירה צנעא ואל-חודיידה.
ב-24 בינואר, החות'ים טענו שתקפו משחתות וספינות מלחמה אמריקאיות בים סוף.
החות'ים טענו שפגעו ישירות במשחתת אמריקאית בטיל במהלך ההתקפה.
ממשלת ארצות הברית הכחישה כי התקיפה התרחשה.
ב-26 בינואר, החות'ים שיגרו טיל בליסטי נגד ספינות לעבר המשחתת USS Carney.
הספינה הצליחה ליירט את הטיל.
לא נגרם נזק ולא היו נפגעים.
ב-3 בפברואר, ארצות הברית ובריטניה הפציצו 36 יעדים של החות'ים בתימן.
הם תקפו מקומות כמו מתקנים תת-קרקעיים, אתרי אחסון ושיגור מל"טים, מערכות טילים, מכ"מים ומסוקים.
התקיפות התרחשו ב-13 אזורים שונים בשליטת החות'ים.
המטרה הייתה להחליש את כוחם של החות'ים.
ב-6 בפברואר, החות'ים דיווחו שתקפו ספינות אמריקאיות ובריטיות בשתי התקפות נפרדות בים סוף, שגרמו לנזק קל אך ללא נפגעים.
ב-17 באוקטובר 2024 תקפה ארצות הברית בתמיכה מאוסטרליה עם מפציצים מסוג B-2 Spirit עשרות מחסני אמל"ח תת-קרקעיים של החות'ים.
ב- 21 בדצמבר 2024, תקפה ארצות הברית פעם נוספת את ארגון החות'ים בתימן, על פי דיווח בערוץ אל-חדת' הסעודי, בוצעו שלוש תקיפות אל עבר מטרות צבאיות של הארגון בבירה צנעא.
התקיפות בשלב זה נמשכו עד מרץ 2025.
בעקבות כישלון השלב הראשון להביס את החות'ים, ארצות הברית החליטה לפתוח בשלב השני ומבצע פרש קשוח
ב-15 במרץ 2025 בשעות הערב, בהוראת הנשיא דונלד טראמפ, פתח פיקוד המרכז של ארצות הברית במבצע תקיפות נרחב מהאוויר ומהים נגד עשרות יעדים של החות'ים בצנעא ובאל חודיידה.
בליל ה-23 במרץ תקף חיל האוויר האמריקאי עמדות, מחסני נשק, צריפים צבאיים ובסיסים סודיים בסעדה, אל-ג'וף, אל-ביידא ומוקדים נוספים.
במהלך התקיפות האמריקאיות נהרגו לפחות 650 חות'ים ונפצעו כ-2,000. בין ההרוגים היו לפחות 80 בכירים, ועשרות מחנות אימונים הושמדו.
מבצע קונרד היה המאמץ הגרמני - הונגרי להקל על חיל המצב המכותר של בודפשט במהלך הקרב על בודפשט בינואר 1945. המבצע חולק לשלושה חלקים:
מבצע קונרד הראשון - 1 בינואר 1945 - בראשות קורפוס הפאנצר אס אס ה-4 נערך מטטה, אולם המאמץ נבלם ליד ביצ'קה.
מבצע קונרד השני - 7 בינואר 1945 - בראשות קורפוס הפאנצר אס אס ה-4 נערך מאסטרגום, אולם המאמץ נבלם בפילישסנטקרסט.
מבצע קונרד השלישי - 17 בינואר 1945 - בהנהגת קורפוס הפאנצר אס אס ה-4 וקורפוס הפאנצר ה-3 מדרום לבודפשט ליד סקשפהרוואר.
במהלך המבצע נערך ניסיון לכתר עשר דיוויזיות סובייטיות, אולם המאמץ נבלם מדרום לארצ'י.
מבצע קונרד השלישי היה מתקפה צבאית גרמנית בחזית המזרחית במהלך מלחמת העולם השנייה.
זה היה המבצע השלישי והשאפתני ביותר מבין שלושת מבצעי קונרד והייתה לו מטרה להקל על המצור על בודפשט ולכבוש מחדש את כל אזור טרנסדנוביה.
לאחר תשעה ימים של לחימה, והשמדת של שני שלישים מהטנקים הסובייטיים בכל החזית האוקראינית השלישית על ידי כוחות אס אס, נבלמה המתקפה הגרמנית על ידי תגבורת סובייטית במרחק של 25 קילומטרים מבודפשט ב-26 בינואר.
החזית האוקראינית השלישית הסובייטית ספגה את עיקר התקפת הארמייה השישית הגרמנית הגרמנית.
מי שהוביל את ההסתערות היה קורפוס הפאנצר אס אס ה-4, אשר עם שלוש דיוויזיות שריון ויחד עם קורפוס הפאנצר ה-3, כלל 376 כלי רק"ם מבצעיים בתחילת המתקפה.
ארמיית המשמר הרביעית, עם 250 כלי רק"ם מבצעיים בלבד, פעלה עם צוות מודיעין גרוע שלא הצליח לחלוטין לזהות את הגעתו של קורפוס הפאנצר אס אס ה-4 לפניו.