tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אמיל וויטהד , הידועה שם הבמה שלה, אמיל, היא ראפרית אמריקאית מניו יורק.
היא מוכרת בעיקר מהשיר 'Can I Get', שיתוף פעולה בינה לראפרים ג'יי-זי וג'ה רול מתוך פסקול הסרט 'שעת שיא'.
אמיל נולדה ניו יורק להורים אפרו אמריקאים ואינדיאנים.
בשנות ה-90 הייתה חברה בהרכב בנות 'Major Coinz'.
בשנת 1997 הרכב הבנות פגש את ג'יי-זי שחיפש קול נשי לאלבום שלו 'Vol.
התפקיד יועד בהתחלה לחברתה להרכב אך לאחר שג'יי-זי שמע את אמיל בפריסטייל החליט שהוא רוצה דווקא אותה.
אמיל, שהרגישה מחויבות לחברתה ולהרכב סירבה להשתתף בשיר ולחתום בחברת התקליטים שלו רוק א פלה.
בסופו של דבר, ג'יי-זי הסכים להקליט שתי גרסאות לשיר.
האחת עם אמיל והשנייה עם חברתה.
לאחר מכן השתתפה במספר שירים וסינגלים שלו וראפרים נוספים.
לאחר ש'Major Coinz' התפרקה, אמיל החלה את הקריירה הסולו שלה בחברת התקליטים 'רוק א פלה'.
אלבום הבכורה שלה 'All Money Is Legal' שוחרר בשנת 2000. הסינגל המצליח ביותר ממנו היה 'I Got That', דואט שלה עם ביונסה.
זה אלבום היחיד שלה עד כה והאחרון שלה בחברת התקליטים 'רוק א פלה' לאחר שעזבה אותה בפתאומיות.
השמועות אומרות שהיא החליטה לעלות במשקל מכיוון שרצתה להיכנס להריון וזה לא מצא חן בעיני המפיק שלה, ג'יי-זי.
לאחר שעזבה את 'רוק א פלה' היא הקימה שוב את ההרכב 'Major Coinz' וההרכב הוציא מספר שירים במיקסטייפים שונים.
אלבום סולו חדש של אמיל אמור לצאת בשנת 2009.
אֵמִיל, או על החינוך הוא רומן חניכה מאת ז'אן-ז'אק רוסו שיצא לאור לראשונה בשנת 1762, וכנראה הראשון מסוגה זו.
לפי דבריו של רוסו בספרו "הווידויים", זהו הספר החשוב ביותר שכתב.
עם צאתו, נאסר הספר לפרסום, הוכרזה שריפת כל עותקיו ורוסו היה לאדם נרדף.
עם זאת, לאחר הנסיבות שיצרה המהפכה הצרפתית הפך הספר לרב-מכר ולספר בעל השפעה ניכרת הן על החינוך והן על פילוסופיה מדינית וחברתית.
הספר דן בחינוכו הנאות של האדם החל מגיל הילדות על מנת שיהפוך לאזרח בחברה האנושית.
הספר אינו רק "מדריך להורים" אלא נובלה הדנה גם בנושאים פילוסופיים ופוליטיים בקשר שבין האינדיבידואל לחברה.
הספר מבוסס על רעיונותיו של רוסו בדבר החיים הבריאים והחופשיים.
השאלה המרכזית בה דן החיבור היא כיצד יוכל האדם לשמר את הגרעין הטוב שבו, הפרא האציל, במהלך חייו בחברה המושחתת ולא יאבד את חוסנו המוסרי ואת צלם האלוהים שבו.
הספר נפתח במשפט מפורסם: "הכול יוצא טוב מתחת ידיו של בורא עולם, הכול מתנוון בין ידיו של האדם" החינוך הטוב מנסה לא לקלקל את מה שניתן לילד מידי האל, דרך החינוך נעצר תהליך הניוון ונפתחת דרך לאדם לשמר את טבעו האמיתי, עצמיותו האותנטית.
אם כל בני האדם יתחנכו באופן שממליץ רוסו, תיווצר בסופו של דבר חברה חדשה, שתשרור בה הרמוניה בין הפרט לכלל, בין "האדם" (האותנטי) לבין "האזרח" (כחלק מהחברה).
שיטות החינוך של רוסו אינן מיועדות ליישום כפי שהן אלא הן מהוות משל פילוסופי מעיקרו.
דרך החינוך שהוא מציע איננה התוויה של תוכנית לימודים אלא מסע חווייתי לתיקון הנפש והעולם.
גיבורי הנובלה הם המחנך (כלומר רוסו עצמו) הילד אמיל ובשלב מאוחר יותר מופיעה גם מי שתהיה לבת זוגו, סופי.
הילד מלווה במחנכו כל העת והקשר הנוצר בין הילד למחנך הוא רגשי ועמוק, דבר הבא לידי ביטוי בכתיבתו הספרותית של רוסו.
רוסו מגדל את אמיל בכפר, מקום שהוא מאמין שבו האנשים קרובים יותר למצב הטבעי מאשר בעיר, שבה עלול הנער ללמוד מנהגים פסולים ומשחיתים פיזית ואינטלקטואלית.
מטרת החינוך, אומר רוסו, היא ללמוד לחיות ולהיות מוסרי וטוב, וזאת ניתן להשיג באמצעות הליכה בעקבות המורה המבוגר, שיכול להראות את הדרך אל חיים אלה.
רוסו חילק את ציר הזמן של מסכת חיי האדם לארבעה קטעים:
מן הלידה ועד גיל 5, "שלב החיה", בו זקוק הילד לפעילות גופנית, חופשית בטיבה ומטבעה.
מגיל 5 ועד 12, הוא "שלב הפרא" כלשונו של רוסו, חישובים וחשיבה מסובכת אינם אפשריים ויש לסגל סוגים שונים של משחקים וספורט להקשחת הגוף ולחידוד החושים.
מגיל 12 ועד 15 הוא "השלב הפסטוראלי" בו יש להשחיז את ההגיון ולשפר את כושר השיפוט.
מגיל 15 ועד 20 הוא "השלב החברתי" בו ראוי לפתח את החשיבה ולטפחה על-מנת לחברת בעזרתה את החניך לחברת בני האדם.
בשלב זה מוצא אמיל את סופי, נערה צעירה שתלווה אותו.
חינוכו של אמיל אינו נייטרלי מבחינת מגדר: החינוך שהוא מציע לסופי, הנערה שלה מיועד אמיל להינשא, שונה בהרבה מזה של אמיל.
סופי, המייצגת את האידיאל הנשי, מחונכת להיות צייתנית לבעלה, בעוד שאמיל, המייצג את האידיאל הגברי, מחונך להיות אדם עצמאי.
בנוגע לחינוך גופני כתב רוסו:
הוא ביקש לחשוף את הנער המתבגר לסיפורי מופת ובראשם רובינזון קרוזו, שיצא לאור כ-50 שנים לפני כן, ועליו הוא כותב:
מיד עם יציאתו לאור הוחרם הספר על ידי הממסד בפריז ובז'נבה ועותקיו נשרפו.
עם זאת (ואולי גם בשל זאת) הוא היה ספר ראשון במעלה לקהל האינטלקטואלי.
במהלך המהפכה הצרפתית נעשה ניסיון לאמץ את שיטות החינוך של רוסו ככתבן וכלשונן.
רעיונותיו של רוסו על החינוך, שעיקרם החינוך באמצעות התנסות ישירה, מעבר ללימוד באמצעות הספרים, והתייחסות לחינוך רגשות הילד מעבר לפנייה להגיונו, השפיעו על התאוריה החינוכית המודרנית.
ניסיונו המעשי של המחבר בחינוך
ניסיונו המעשי של ז'אן-ז'אק רוסו בחינוך, לא היווה הצלחה;
רוסו שימש פעמיים מחנך של ילדים ממשפחות אצולה, אך שני ניסיונות אלו לא היו מוצלחים ולפי הודאתו של רוסו עצמו "הם לא סרו למרותו והוא לא הועיל להם בדבר".
כהורה, רוסו מסר את חמשת ילדיו לבית יתומים וכך נמנע מכל קשר לחינוכם.
מאוחר יותר הביע רוסו חרטה על כך.
קיימת הערכה לפיה הספר נכתב מתוך ייסורי מצפון של רוסו על כשליו אלו.
אמיל אלימלך (נולד ב-1945) הוא תא"ל במיל', בתפקידו האחרון שימש קצין המשטרה הצבאית הראשי (הקַמצָ"ר).
כיום אמיל משמש כמנכ"ל בניין סילבר במתחם בורסת היהלומים ברמת גן.
נולד בשנת 1945 ועלה לישראל ממרוקו בשנת 1956. בשנת 1962 התגייס לצה"ל ונשלח לטירונות בבית הספר למשטרה צבאית (בה"ד 13).
לאחר הטירונות עבר קורס שוטרים צבאיים והוצב בכלא ארבע, שם תיפקד כזקיף על מגדל שמירה, יומנאי, מפקד משמר, מדריך כלואים וסמל משמעת.
לקראת מועד תום שירות החובה שלו בצה"ל התקבל לקורס קצינים ובסיומו הוצב בכלא שש.
לאחר תקופה קצרה עבר לשמש כמפקד מעבר ארז.
מאז מילא מגוון תפקידי פיקוד ומטה לרבות פיקוד על בסיסי כליאה, יחידת המשטרה הצבאית של פיקוד המרכז, ראש ענף ארגון והדרכה וראש ענף שיטור במפקדת קצין חיל המשטרה הצבאית הראשי (מקמצ"ר).
במלחמת לבנון הראשונה שימש כסגן הקמצ"ר בדרגת אלוף-משנה.
בשנת 1984 היה לקצין המשטרה הצבאית הראשון שנשלח למכללה לביטחון לאומי ובתום שנת הלימודים קיבל את דרגת התת-אלוף והחליף את תא"ל מאיר גבע בתפקיד הקמצ"ר.
פיקד על חיל המשטרה הצבאית במהלך האינתיפאדה הראשונה.
בשנת 1989 העביר את הפיקוד על החיל לתא"ל שלום בן-משה.
אמיל אוליבייה, או בשמו המלא אוליבייה אמיל אוליבייה , בימי התבוסה במלחמת צרפת–פרוסיה.
נבחר מאוחר יותר לאקדמיה הצרפתית.
רקע משפחתי ושנות ילדותו וצעירותו
אמיל אוליבייה נולד במרסיי בשנת 1825 כבנו של דמוסטן אוליבייה, חבר פרלמנט ממחוז בוש-דו-רון.
הוא התייתם מאמו בגיל 8. למד במכללה המלכותית (קולז' רואיאל, בימינו תיכון טייר) במרסיי.
המשיך אחר כך בלימודי משפטים בפריז ועבד שם בעריכת דין.
אחרי הקמת הרפובליקה השנייה, שר הפנים , ידיד אביו, מינה אותו ב-27 בפברואר 1848 לתפקיד נציב ממשלתי זמני של הרפובליקה במחוזות בוש-די-רון וואר, כשהוא בן 22 בלבד.
בימי ממשלת ביולי 1848 הועבר למחוז אך פוטר בינואר 1849 בעקבות ניצחונו של הנסיך לואי בונפרט בבחירות לנשיאות.
חזר לעבוד כעורך דין, מקצוע שבו הצטיין בכישוריו כנואם ושאפשר לו רמת חיים משופרת.
חבר רפובליקני בפרלמנט תחת הקיסרות השנייה
ב-22 באוקטובר 1857 התחתן אוליבייה בפירנצה עם בלנדין-ראשל, בתם הבכורה של פרנץ ליסט ומארי ד'אגו.
היא מתה כעבור 5 שנים, ב-1862 בגיל 26, בעקבות סיבוכים בלידת בנם דניאל, חודשיים אחרי הלידה.
בשנת 1860 המשפחה הצעירה עברה לגור באחוזת דה לה מוט שהוא רכש.
על חזית הארמון דה לה מוט הוא ביקש לחרוט את סיסמתו בלטינית: "Certa viriler sustine patienter" ("נאבק כמו גבר, עומד בפני איבה").
בשנת 1857 נבחר אוליבייה לחבר בפרלמנט מטעם המחוז סן, בעקבות נסיגתו מן המירוץ של הרפובליקני גרנייה-פאז'ס .
על מנת שיוכל לשבת בגוף המחוקק נאלץ להסכים להישבע אמונים לקיסרות השנייה אותה שנא.
מלכתחילה בלט כנואם הראשי של האופוזיציה הקטנה הקרויה "של החמישה" (חמשת הרפובליקנים) ובעידוד הדוכס מורני , השתדל להשפיע על התקרבות המשטר לכיוון הפרלמנטריסטי.
דרש ללא הרף ביצוע רפורמות, אך לא התחפר באופוזיציה לשמה, ולא היסס לאשר ולעודד את השלטון כשנראה לו שהלך בכיוון שנראה לו נכון.
נבחר מחדש בבחירות ב-1863 והסכים להיות מציג החוק מ-25 במאי 1864 שביטל את איסור ההתארגנות של העובדים (חוק לה שפלייה משנת 1791) והנהיג את הזכות לשבות.
בשנת 1865 נפגש עם נפוליאון השלישי, הכיר בלגיטימיות של שושלת בונפרט ועל ידי כך הרחיק מעצמו את ידידיו הרפובליקנים.
סירב לקבל את תיק החינוך ואת תפקיד דובר הממשלה שהוצעו לו על ידי הדוכס מורני ב-1865 ועל ידי הרוזן ולבסקי בשנת 1867. ביקש להיכנס לממשלה לא לבד, אלא יחד עם נציגים אחרים של גישתו הליברלית.
בשנת 1869 התחתן שנית, הפעם עם מרי-תרז גראווייה, צעירה בת 19 אותה הכיר בוויטל ושילדה לו שלושה ילדים.
בבחירות לפרלמנט בשנת 1869 הובס במחוז סן אך נבחר במחוז ואר.
הודות למעמדו כמתווך בראש המפלגה השלישית, נתבקש בדצמבר 1869 על ידי נפוליאון השלישי, אחרי היסוסים מסוימים, להרכיב "ממשלה הומוגנית שתשקף נאמנה את הרוב שנוצר בגוף המחוקק".
על ידי כך יושם העיקרון הפרלמנטרי.
אכן הרכיב אוליבייה בינואר 1870 ממשלה שכללה אנשים חדשים, בנופרטיסטים ליברלים (מרכז ימין) ואורליאניסטים שהצטרפו לקיסרות הליברלית מעמדות מרכז שמאל, אבל לא שיתף בה בונפרטיסטים סמכותנים מן הימין.
לקח על עצמו את תיק המשפטים והדתות, התפקיד הראשון לפי הפרוטוקול והעמיד עצמו כראש השרים.
לא הסכים להיקרא סגן יושב ראש הממשלה שהתנגדו לו השרים מן המרכז שמאל נפוליאון דרי ולאוי ביפה .
שרים אלה הציגו את התפטרותם באפריל 1870 ואילצו את אוליבייה להתקרב לבנופרטיסטים הסמכותנים.
ממשלתו כיהנה שישה חודשים בלבד, בגלל פריצת המלחמה עם פרוסיה.
עם זאת בתקופה קצרה זו הגיעה להישגים חשובים.
מתוך ניסיון לפשר בין סדר וחירות, ערך אוליבייה רפורמה חוקתית כוללת על מנת להעמיד על כנה מערכת פרלמנטרית למחצה, שבאה לידי ביטוי בחוקת 21 במאי 1870.
ביטל את הפרוצדורה של המועמדויות הרשמיות, פיטר את הברון אוסמן ופרפקטים אוטוריטריים אחרים, העניק חנינה ללדרי-רולן שחי בגלות משנת 1849, יישם במתינות את חוק העיתונות.
בו זמנית נהג בתקיפות בעזרת שרו אז'ן שוונדייה דה ולדרום נגד ההפגנות שפרצו אחרי פרשת רציחתו של העיתונאי ויקטור נואר על ידי הנסיך פייר בונפרטה , והורה על מעצרו של אנרי רושפור שאיבד את חסינותו הפרלמנטרית.
כמו כן שלח את הצבא נגד השובתים בקרזו והורה על מעצרם של המנהיגים הצרפתים של אינטרנציונל הפועלים.
הצלחת משאל העם ב-8 במאי 1870 אישרה את הצלחת מדיניותו אבל, באופן פרדוקסלית הביאה גם להתחזקות הבונפרטיסטים הימניים שערערו עוד יותר על גישת הממשלה.
נטוש על ידי הרפובליקנים ובעימות עם הבונפרטיסטים האוטוריטרים, אוליבייה היה עדיין משוכנע כי הוא שולט על המצב.
במציאות הוא מצא עצמו מבודד ונשאר בתפקיד רק הודות לתמיכת הקיסר.
בתמיכת אדולף טייר ראש הממשלה אוליבייה נבחר ב-7 באפריל 1870 לאקדמיה הצרפתית, במושב מספר 7 שהתפנה עם מותו של אלפונס דה למרטין.
על ידי בחירתו האקדמיה ביקשה לאותת כי הפסיקה להיות עוינת לקיסרות.
אף על פי שאישית צידד בשלום, אוליבייה לא עמד בלחצי שר החוץ גראמון ושאר חסידי המלחמה.
בעקבות מברק אמס מ-13 ביולי 1870 ותחת לחץ דעת הקהל המתלהמת, ב-15 ביולי 1870 הוא הכריז בפני הגוף המחוקק מלחמה על פרוסיה.
הוא טען כי הוא מקבל את המלחמה "בלב קל".
המלחמה הוכרזה רשמית ב-19 ביולי 1870. אחרי התבוסות הצבאיות הראשונות הודח על ידי הבית ברוב מוחץ ב-9 באוגוסט 1870
ויצא לגלות באיטליה עד שנת 1873. בשובו, הוא נכשל בבחירות לפרלמנט במחוז ואר ב-1876 וב-1877.
בהמשך הקדיש את זמנו לכתיבת 17 כרכים על תולדות הקיסרות הליברלית.
בשנת 1906 היה לזקן האקדמיה הצרפתית.
אמיל אוליבייה נפטר בגיל 88 בשנת 1913 בסן ז'רווה .
הובא לקבורה בסן טרופה בקבר הנמצא בין שפת הים וכף דה סאלן (cap des Salins).
רחוב בעיר טולון נושא את שמו.
(ספר לימוד חדש למשפט הכנסייתי הצרפתי)
L'Empire libéral (17 vols., 1895) (האימפריה הליברלית, 17 כרכים)
אמיל ארטין היה מתמטיקאי אוסטרי-אמריקאי.
ארטין נולד בווינה לאמה מאריה, זמרת אופרה שהופיעה ברחבי אוסטריה וגרמניה.
אביו, אמיל הדוקדוס מריה ארטין, יליד אוסטריה וממוצא אוסטרי וארמני.
מסמכים מסוימים, ובכללם תעודת הלידה של ארטין מזכירים את אביו כזמר אופרה בעוד באחרים הוא מוזכר כסוחר אמנות.
אביו סבל מתסמינים של עגבת מתקדמת מה שהביא לערעור נפשי ואשפוז במוסד פסיכיאטרי.
אמיל ארטין האב נפטר ממחלתו במוסד כשאמיל ארטין הבן היה רק בן שמונה.
אימו נישאה לסוחר גרמני והם גרו ברייכנברג, כיום ליברץ, בצ'כיה.
ב-1907 החל ללמוד בבית הספר העממי בסטרובניץ (Strobnitz), עיירה צ'כית על גבול אוסטריה.
באותה שנה התגורר בחווה מקומית.
שנה לאחר מכן החל ללמוד בבית ספר תיכון ברייכנברג, שם החלה חברותו ארוכת השנים עם ארתור בר, לימים אסטרונום באוניברסיטת קיימברידג'.
שני הנערים התעניינו באסטרונומיה עוד באותם ימים.
ב-1916 סיים את לימודי התיכון והחל תואר במתמטיקה באוניברסיטת וינה.
ב-1918 הופסקו לימודיו עקב גיוסו לצבא אוסטריה, הוא הוצב בגבול איטליה כמתורגמן, על אף בורותו בשפה האיטלקית.
עוד באותה שנה השתחרר מן הצבא וחזר לאוניברסיטה.
ב-1919 עבר לאוניברסיטת לייפציג וב-1921 קיבל שם תואר דוקטור בשל עבודת תזה ומבחנים בעל פה שעבר בהצטיינות.
בסתיו 1921 החל פוסט-דוקטורט באוניברסיטת גטינגן שהייתה ידועה כמוקד עלייה לרגל עבור מתמטיקאים.
הוא למד שם אצל ריצ'רד קוראנט ודויד הילברט ועבד יחד עם אמי נתר והלמוט הס.
באוקטובר 1922 החל ללמד באוניברסיטת המבורג וב-1923 השלים עבודת הביליטציה וקודם לדרגת "Privatdozent" הנהוגה באוניברסיטאות דוברות גרמנית.
באפריל 1925 קודם לדרגת פרופסור חבר.
באותה שנה קיבל אזרחות גרמנית.
באוקטובר 1926 קודם לדרגה הגבוהה של פרופסורה הנהוגה באוניברסיטה ("ordentlicher Professor"), בכך נעשה לאחד משני הפרופסורים הצעירים ביותר בגרמניה באותה עת.
ב-1932 זכה, יחד עם אמי נתר, בפרס ע"ש המהנדס אלפרד אקרמן טובנר, על סך 500 מארק.
באוגוסט 1929 התחתן עם נטליה (נטשה) נומובנה יאסני, מהגרת מרוסיה שלמדה אצלו מספר קורסים.
לזוג נולדו בן (המתמטיקאי מייקל ארטין) ובת (קארין טייט) בשנים 1933–1934. אביה של נטשה היה יהודי, ולכן על פי חוקי נירנברג הוגדרה כמישלינג מדרגה ראשונה.
היחס כלפי ארטין ומשפחתו הורע בהדרגה, בין היתר הם זיהו כי מישהו עוקב אחריהם.
ביולי 1937 פוטר ארטין ממשרתו באוניברסיטה על רקע החוק לשיקום שירות המדינה המקצועי.
בסיועו של ריצ'רד קוראנט, אז בניו יורק, נמצאה משרה עבורו באוניברסיטת נוטרדאם.
ארטין לימד באוניברסיטת נוטרדאם עד סוף השנה האקדמית ולאחר מכן קיבל תקן קבוע באוניברסיטת אינדיאנה.
בשנת 1957 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת פרייבורג ונבחר כחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
ב-1958 עזב את ארצות הברית וחזר ללמד בהמבורג, שנה לאחר מכן התגרש רשמית מאשתו, שנשארה בארצות הברית.
ב-20 בדצמבר 1962 מת בהמבורג מהתקף לב.
ארטין עסק בעיקר באלגברה, תורת המספרים האלגברית, תורת השדות ותורת גלואה.
אסופת מאמריו, שנערכה על ידי סרג' לאנג וג'ון טייט, אמנם הסתכמה בכרך אחד אך השפעתו של ארטין על המתמטיקה הייתה גדולה.
בתורת המספרים האלגברית ובתורת השדות הוא תרם רבות לתורת שדות המחלקה.
ארטין תרם הרבה גם לאלגברה מופשטת ולחקר חוגים, חבורות ושדות.
גישתו לטיפול באלגברה מופשטת ובפרט באלגברה קומוטטיבית, תוך שילוב מחקרה של אמי נתר, השפיע רבות על המחקר והלימוד בתחום.
אחד המושגים הבולטים הקרויים על שמו הוא חוג ארטיני.
לארטין תרומה חשובה מאוד לצורה שבה מנוסחת, מוצגת ומלומדת כיום תורת גלואה העוסקת בקשר שבין הרחבות של שדות לחבורות (ובפרט לחבורת גלואה) והדרך לאפיין באמצעותן פתירות של משוואות אלגבריות (כלומר, פולינומים).
ארטין גם תרם לפיתוח הגישה של שימוש בקוהומולוגיה של חבורות לטיפול בבעיות מתורת חוגי המחלקה.
ארטין תרם גם לאלגברה גאומטרית וטופולוגיה אלגברית (בפרט ל"תורת הצמות", Braid theory).
ארטין תרם לפתרון 2 בעיות מתוך 23 הבעיות של הילברט.
משפטים ומושגים הנקראים על שמו
אמיל אייבינדר (נולד ב-30 במאי 1949 בקישינב, מולדובה, אז בברית המועצות) הוא אמן אקורדיון ישראלי, יהודי יליד בסרביה (מולדובה, אז בברית המועצות) המשלב ברפרטואר שלו מוזיקה עממית ממרחב הדנובה והבלקן, מוזיקה קלה וקלאסית בינלאומית.
אמיל אייבינדר נולד בקישינב שבמולדובה לפאני גלמן ולפיני (פנחס) אייבינדר.
בגיל 7 החל ללמוד נגינה באקורדיון, למד אקורדיון, פסנתר וניצוח בבית ספר תיכון למוזיקה באקדמיה בקישינב.
עד עלייתו לישראל בשנת 1990 היה נגן ראשי בלהקות המולדובניות "מיוריצה" ו"ז'וק", והקליט לרדיו ולטלוויזיה במולדובה.
אמיל אייבינדר, הנחשב לאחד מגדולי נגני האקורדיון בעולם, כיהן בעבר כמנהל המוזיקלי של להקת "הורה ירושלים".
ב-2000 הוקמה מחלקה לאקורדיון באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים בראשותו, שם הקים את "אנסמבל למוזיקה עממית" שהוא עומד בראשו בתפקיד מנצח, מעבד וסולן.
בשנת 2002 קיבלו אייבינדר ולהקתו את הפרס ע"ש דניאל בנימיני מטעם שר המדע התרבות והספורט דאז, אריאל שרון.
מאז זכה אמיל בפרסים נוספים אשר מפורטים מטה.
כמו כן מופיע אייבינדר ברסיטלים לאקורדיון, קונצרטים קאמריים בישראל וברחבי העולם.
סגנונו המוזיקלי של אייבינדר מבוסס על מוזיקות עממיות מרחבי העולם.
הרפרטואר המוזיקלי שלו מכיל בין השאר מוזיקות עממיות מהבלקן, ברזיל וצרפת, וכן השפעות ממוזיקה קלאסית, ג'אז מודרני ומוזיקות ים תיכוניות.
מתגורר בירושלים, נשוי לרוזה מגידמן ולהם 3 ילדים ונכדים ונכדות.
2002 פרס שר התרבות והספורט למבצעי מוזיקה בישראל (ע"ש דניאל בנימיני).
2012 מקום ראשון בתחרות הבינלאומית למוזיקה יהודית באמסטרדם (רביעיית אמיל אייבינדר ווירה ליזינסקי).
2019 מקום ראשון בתחרות הבינלאומית לאקורדיון בליברפול, מטעם ארגון האקורדיון הלאומי של בריטניה.
2003 מהבלקן לירושלים (מספר קטעים באלבום זה הם עיבודים מחודשים ליצירותיו של נחום היימן)
אמיל בודנראש (ברומנית: Emil Bodnăraș; 10 בפברואר 1904 - 24 בינואר 1976) היה איש צבא ומנהיג קומוניסטי רומני.
נמנה עם מקימי המשטר הקומוניסטי ברומניה, עם עוזריו הקרובים של גאורגה גאורגיו-דז' ואחר כך של ניקולאה צ'אושסקו.
בשנים 1947–1955 עמד בראש משרד הביטחון של רומניה בדרגת גנרל (general de armată).
מאוחר יותר כיהן כסגן ראש הממשלה (1965-1957), כסגן ראש ממשלה ראשי (1967-1965) ובתפקיד הסמלי של סגן יושב ראש מועצת המדינה לצדו של צ'אושסקו (בשנים 1967–1976).
בודנראש נולד ב-1904 בכפר יאסלובץ, בבוקובינה שבאימפריה האוסטרו-הונגרית, אזור שהפך לחלק מרומניה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
הוא נולד לאב ממוצא אוקראיני ולאם ממוצא גרמני.
בודנראש סיים בית ספר תיכון והמשיך בפקולטה למשפטים באוניברסיטת יאשי וסיים בהצטיינות ב-1924. הוא המשיך לימודים בבית הספר הצבאי לתותחנים בטימישוארה וסיים ב-1927 כראש המחזור.
משם המשיך לבוקרשט, לבית הספר המיוחד לקציני תותחנים וסיים אותו ב-1930 כראש המחזור.
בסיום לימודיו הועלה בודנראש לדרגת סגן והוצב בחיל המצב בצ'רנוביץ.
לאחר פרשיית אהבים עם אשת קצין בכיר ממנו, הוא הועבר לחיל מצב בבסרביה, שם התחבר לגורמים בעלי זיקה קומוניסטית.
בפברואר 1932 ערק בודנראש מצבא רומניה וחצה בהסתר את הגבול לברית המועצות.
בתקופת שהותו בברית המועצות למד בודנראש במוסקבה, בבית הספר הגבוה של השירותים המיוחדים הסובייטיים.
ב-1935 נשלח בודנראש חזרה לרומניה עם משימות ריגול, אולם בדרך בתחנת הרכבת צפון "גארה דה נורד" בבוקרשט זוהה על ידי חבר ללימודים מהעבר ונעצר.
הוא נשפט על עריקה ונידון ל-10 שנות מאסר, אך בערעור קוצר עונשו לשש שנים.
בהיותו בבית סוהר בברשוב נודע לו שאיבד את האזרחות הרומנית בגלל התפקידים שמילא בברית המועצות.
אחיו הגיש לשגרירות הסובייטית, בשמו, בקשה לאזרחות סובייטית והבקשה אושרה.
ב-1940, בבית הכלא, התקבל למפלגה הקומוניסטית הרומנית ובאותה שנה קוצר עונש הכליאה שלו בשנתיים וחצי.
ב-1942 סיים לרצות את עונשו ושוחרר.
הוא קיבל מחבריו בכלא סכום כסף גדול והשתמש בחלק ממנו כדי לשחד את המפקח ששחרר אותו, שלא ישים לב לאזרחותו הסובייטית, שחייבה באותם זמנים כליאתו במחנה ריכוז.
הוא התיישב בגאלאץ, שם אירח אותו אחיו, ופתח בעזרת יתרת הכסף עסק של חומרי בניין, שאפשר לו נסיעות ברחבי רומניה.
לאחר שחרורו מהבית הכלא חבר בודנראש לקבוצתו של גאורגה גאורגיו-דז', שעדיין היה כלוא.
באפריל 1944 הדיח יחד עם קונסטנטין פרבולסקו ויוסיף ראנגץ בעורמה ובאיומים את מזכיר המפלגה הקומוניסטית הרומנית, שטפאן פוריש, כלאו אותו בבית מחתרתי וניהלו את המפלגה עד להימלטותו מהכלא של גאורגה גאורגיו-דז' בחודש אוגוסט.
באותה תקופה, בודנראש, שנשא את הכינוי המחתרתי "המהנדס צ'אושו (Ceaușu)", היה המלווה של לוקרציו פטרשקנו במפגשיו עם נציגי המפלגות הבורגניות, כשתכננו את הפיכת 23 באוגוסט 1944. בהפיכה עצמה, כשיון אנטונסקו ומיכאי אנטונסקו נעצרו בארמון המלוכה, הם נמסרו למשמר לבודנראש, שעמד בראש קבוצת פעילים קומוניסטים, שגויסו למטרה זו.
כשהגיע לבוקרשט הצבא האדום, ב-1 בספטמבר 1944 העביר להם בודנראש את העצורים.
ב-1946 נבחר לחבר בפרלמנט הרומני ומ-1948 היה חבר באספה הלאומית הגדולה של רומניה.
בספטמבר 1946 התמנה למזכיר הכללי של נשיאות ממשלת רומניה ובנובמבר 1946 היה לתת-מזכיר מדינה בדרגת שר.
בדצמבר 1947 היה לשר ההגנה של רומניה, בשמות השונים של משרד זה, "משרד המלחמה", "משרד ההגנה הלאומית", "משרד כוחות הצבא".
באוקטובר 1951 קיבל דרגת גנרל.
באוקטובר 1955 התמנה גם לתפקיד של סגן ראש ממשלת רומניה ובאוגוסט 1965, לאחר שניקולאה צ'אושסקו, בתמיכתו של בודנראש, תפס את ההנהגה לאחר מות גאורגה גאורגיו-דז', היה לסגן ראשון של ראש ממשלת רומניה ולשר התחבורה והתקשורת.
עד מותו נשאר בודנראש אחד האישים המשפיעים ביותר ברומניה.
לאחר מותו, בהתאם לצוואתו, נקבר בארון עשוי מתכת, שהוטמן בכנסייה, שבנה מכספו הפרטי בכפר הולדתו.
אמיל אל-ע'ורי היה ערבי-פלסטיני נוצרי (יווני-אורתודכסי), מזכיר הוועד הערבי העליון, גוף ההנהגה הרשמי של ערביי ארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי, וכמו כן גם המזכיר הכללי של המפלגה הערבית הפלסטינית, מפלגתם של משפחת חוסייני ומקורביהם.
אמיל אל-ע'ורי נולד בירושלים ולמד בבית הספר סנט ג'ורג' בעיר.
בצעירותו עבד במשך 7 שנים בסוכנות התיירות תומאס קוק ובנו.
כנוצרי פעיל, הוא נבחר למזכיר האגודה הערבית האורתודוקסית בירושלים.
הוא הצטרף לאוניברסיטת סינסינטי באוהיו, ארצות הברית, וב-1933 סיים תואר ראשון.
הוא היה מייסדו ועורכו הראשי של השבועון באנגלית "הפדרציה הערבית" ("Arab Federation"), שיצא בירושלים ונסגר על ידי השלטון הבריטי כעבור 9 חודשים מאז יצא לאור.
"העם בפלסטין צפה בצרות האחרונות בגרמניה בעניין רב ובהתלהבות.
הם נדהמו מהפעולות המהירות והאמיצות של היטלר, שהערבים מעריצים מאוד".
בסתיו 1933 נבחר כחבר הוועד הפועל של הוועידה הפלסטינית השביעית.
ב-23 באוגוסט 1933, יום השנה הרביעי לפרעות תרפ"ט, כתב ע'ורי: "היום ההוא היה יום מזהיר ומפואר בדברי־ימי הערביות בפלסטין.
זהו יום הכבוד, התפארת וההקרבה".
מ-1934 היה חבר הוועד הפועל הערבי.
ב-1934 הוא ייסד שבועון נוסף, "הצעירים", ואת העיתון היומי "האחדות הערבית" ("אל-וַחדה אל-ערבּיה"), אולם גם הם נסגרו על ידי הבריטים.
באותה שנה הצטרף לבית הספר למשפטים בירושלים, ומאוחר יותר הפך לעורך דין.
ב-1935 נבחר למזכיר הכללי של המפלגה הערבית הפלסטינית, תפקיד בו החזיק עד לסיום המנדט הבריטי ב-1947.
ע'ורי עמד בראש יצירת "פלוגות הנוער", תנועת הנוער של המפלגה, והיה חבר בוועדה מיוחדת שניהלה את הארגון.
תנועת הנוער דמתה ל"נוער ההיטלראי" בגרמניה הנאצית, והוועדה אף כינתה לתקופה קצרה את הפלוגות באופן רשמי "הצופים הנאצים", אולם לאחר תקופה מסוימת הוחלף השם לכינוי האיסלאמי "אל-פותווה".
בין השנים 1936–1939, תקופת המרד הערבי הגדול, מילא שליחויות תעמולה בבריטניה, ארצות הברית וארצות הבלקן.
עקב הדיווחים האובייקטיביים של עיתוני מצרים על המצב בארץ ישראל בזמן המרד, נסע לשם ע'ורי באמצע מאי 1936 ויצר קשר עם עיתונאים, כדי להביא לשינוי בעמדת העיתונים שלהם.
ב-1937 נשלח על ידי הוועד הערבי העליון כדי להקים את המשרד הערבי הפלסטיני לתעמולה בלונדון - המשרד הערבי הראשון מסוגו.
ב-1938 שלח אותו הוועד הערבי העליון לכנס הפרלמנטים הערביים בקהיר ולפעילויות רבות אחרות באזור.
ב-1939 הוא סייר בארצות הברית כדי לגייס תמיכה ציבורית, ואז חזר לקהיר, שם התגורר במשך 4 שנים.
בשנים 1939/40 עברו לעיראק רבים מהמנהיגים הפלסטינים שברחו מארץ ישראל עם דיכוי המרד על ידי הבריטים, ושם שיתפו פעולה עם יוזמי מרד רשיד עאלי ומארגניו.
בעת המרד (1941) היו בעיראק כ-300 גולים פלסטינים, וע'ורי היה אחד החשובים שבהם.
לאחר חידושה של מפלגת החוסיינים באפריל 1944, היה ע'ורי בין מנהיגיה הראשיים.
בין השנים 1945–1948 היה עורכו הראשי של העיתון היומי "האחדות".
ב-20 בנובמבר 1945 הוקם מחדש הוועד הערבי העליון, והשתתף בדיוני הליגה הערבית כמשקיף.
ע'ורי מונה לחבר הוועד מטעם מפלגת החוסיינים.
לאחר ששוב פורק, מינתה הליגה הערבית ביוני 1946 "ועד-פועל עליון" לערביי פלסטין ובו 4 חברים, וע'ורי אחד מהם.
ב-1947 שימש ע'ורי נציג הוועד הערבי העליון בליגה הערבית ובאו"ם.
ב-14 במאי 1947 האשים ע'ורי באו"ם את היהודים בצליבת ישו.
לאחר מותו של עבד אל-קאדר אל-חוסייני ב-8 באפריל 1948, העביר אמין אל-חוסייני לע'ורי את הפיקוד על צבא הג'יהאד הקדוש.
ע'ורי היה אז עסקן חסר רקע צבאי.
ב-20 באפריל פיקד לראשונה על קרב, כאשר עמד בראש כוח שתקף שיירה בשער הגיא.
ביולי 1948 טען ע'ורי כי הפליטים הפלסטינים עצמם הם אלה שהפיצו את הסיפורים על הוראות שקיבלו מההנהגה הפלסטינית לפנות את בתיהם, כדי להצדיק את "עריקתם" ובריחתם.
ב-6 באוגוסט פרסם מאמר על שאלת הפליטים ב"טלגרף" בביירות, בו הציע לרכז את הפליטים בבקעת הירדן ובנגב - כך יהיו קרובים לחזית ויוכלו לתרום למאמץ המלחמתי, ותיחסך מהם העוינות שהופגנה כלפיהם בארצות ערב.
ע'ורי האשים בדבריו לעיתון את מנהיגי מדינות ערב בהיווצרות בעיית הפליטים וטען כי ניתן לפתור את הבעיה "רק על ידי כיבוש מחדש של השטח שנכבש בידי היהודים והחזרת יושביהם", אולם שלל את אפשרות החזרת הפליטים "לבתיהם הכבושים", מאחר שהיהודים "יחזיקום כבני ערובה ויענום קשות".
הוא טען כי הסכמה פוליטית להחזרת פליטים תהיה "התחמקות האחראים מן האחריות לעניין, ותשמש צעד ראשון להכרת הערבים במדינת ישראל ובחלוקה...
עלינו עתה לחזור ולהפוך את העניין לעניין של ג'יהאד.
שומה עלינו לטעת בלב כל ערבי את האיבה ליהודים".
במחצית השנייה של 1948 פגש העיתונאי האמריקני ג'ון רוי קרלסון את אמין אל-חוסייני בדמשק לראיון קצר.
הראיון התקיים בווילה הממוקמת במתחם מגורים מוקף חומה, ובתוכה כ-30 שומרים מזוינים בתת-מקלעים ורימונים.
בפמליה של המופתי שנכחה במתחם, היה גם ע'ורי, שקרלסון כבר פגש אותו קודם לכן בקהיר, והגדירו: "יועצו של המופתי לענייני יחסי-ציבור, שונא-ישראל מובהק".
בספטמבר 1948 הוא נבחר למזכיר הכללי של "המועצה הלאומית הפלסטינית" בעיר עזה, גוף קצר מועד שבראשו עמד אמין אל-חוסייני.
ב-6 בספטמבר 1948, עוד בעיצומה של מלחמת העצמאות, הטיל ע'ורי בריאיון לדיילי טלגרף בביירות את האחריות לבעיית הפליטים גם על מדינות ערב: "העובדה שפליטים אלה מצויים היא תוצאה הישרה מפעולתן של המדינות הערביות בהתנגדן לחלוקה...המדינות הערביות הסכימו פה-אחד על המדיניות הזאת והן חייבות להשתתף בפתרון הבעיה".
לאחר סיומה של המלחמה, פעל ע'ורי בקרב הפליטים הפלסטינים בלבנון ובירדן.
כמה מחברי הוועד הערבי העליון פרשו אז לחיים פרטיים, אולם ע'ורי נותר פעיל בלבנון כאיש של המופתי, וזאת תחת איסור על פעילות פוליטית שלא תאמה את מדיניות הממשלה.
באפריל 1950 נסגר המשרד בביירות.
בתחילת שנות ה-60 עמד ע'ורי בראשות משלחת של המוסד הערבי העליון לאו"ם, שעסקה בעיקר בתעמולה נגד ישובם של הפליטים הפלסטינים במקומות הימצאם.
בנאום בוועדה המדינית המיוחדת של האו"ם, ב-17 בנובמבר 1960, האשים ע'ורי את ישראל בבריחת הערבים: "אותם מעשי טרור, שנתלוו להם מעשי חמס סיטוניים, הם שגרמו את יציאת הערבים בהמונם מפלסטין".
ב-16 בפברואר 1962, בעת ביקור בבגדאד ופגישה עם ראש ממשלת עיראק עבד אל-כרים קאסם, אמר ע'ורי בריאיון לרדיו בגדאד: .
בשנת 1969 מונה לשר לעבודות סוציאליות בממשלת ירדן, ובשנת 1974 היה שר העבודה.
בשנים 1971–1972 יצאו בביירות שני חלקיו של ספרו "פלסטין עבר סתין עאמאן" (פלסטין במרוצת ששים שנה).
ע'ורי מציין בהקדמה שכתב את ספרו על סמך "הזיכרון והיומנים האישיים".
בספר משתקפת המחלוקת הפנימית בקרב הפלסטינים, תוך שהוא משבח את אמין אל-חוסייני.
הספר כולל טעויות עובדתיות רבות, כאשר נראה כי הטעויות הקשורות ביהודים אינן מקריות והן כוללות סיפורים חסרי-שחר.
בין היתר, הוא מסביר את פרוץ המרד הערבי הגדול (1936) בכך שב-1935 קמו ארגונים טרוריסטיים יהודיים, שערכו מסע טרור במשך כל השנה, שכלל רצח, אונס נשים ערביות, הרעלת בארות והרג ילדים, תוך ציון דוגמאות כביכול.
בשנת 1984 מת בעמאן, ירדן.
אמיך קרל, נסיך ליינינגן , היה בעלה הראשון של ויקטוריה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד, אמה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
אמיך קרל נולד ב-27 בספטמבר 1763 בדירקהיים, לקרל פרידריך וילהלם, רוזן ליינינגן-דאגסבורג-הארטנבורג ולכריסטיאנה וילהלמינה לואיזה, רוזנת זולמס-רדלהיים ואסנהיים, בתם של וילהלם קרל לודוויג, רוזן זולמס-רדלהיים ואסנהיים ומריה מגדלנה לאופולדה, רוזנת וורמבראנד-שטופאך.
בשנת 1779 קיבל אביו את התואר נסיך ליינינגן, ואמיך קרל הפך לנסיך הכתר.
ב-4 ביולי 1787 התחתן אמיך קרל עם הנרייטה, נסיכת רויס-אברסדורף, בתם של היינריך העשרים וארבעה, רוזן רויס-אברסדורף וקרולינה ארנסטינה, רוזנת ארבאך-שנברג, ממנה נולד לו בן אחד שמת בצעירותו.
בשנת 1801 מתה אשתו, וב-21 בדצמבר 1803 התחתן אמיך קרל עם אחייניתה ויקטוריה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד, בתם של פרנץ, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד ואוגוסטה, נסיכת רויס-אברסדורף, ממנה נולדו לו שני ילדים.
ב-4 ביולי 1814 מת אמיך קרל, ובנו קרל, נסיך ליינינגן ירש את תאריו ונחלותיו.
בשנת 1818 התחתנה אלמנתו עם הנסיך אדוארד אוגוסטוס, דוכס קנט וסטרת'רן, בנו של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת, ממנו נולדה לה ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
ב-4 ביולי 1787 התחתן אמיך קרל עם הנרייטה, נסיכת רויס-אברסדורף, בתם של היינריך העשרים וארבעה, רוזן רויס-אברסדורף וקרולינה ארנסטינה, רוזנת ארבאך-שנברג, ממנה נולד לו בן אחד:
ב-21 בדצמבר 1803 התחתן אמיך קרל עם ויקטוריה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד, בתם של פרנץ, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד ואוגוסטה, נסיכת רויס-אברסדורף, ממנה נולדו לו שני ילדים:
קרל, נסיך ליינינגן (1804–1856), התחתן עם הרוזנת מריה קלבלברג.
פאודורה, נסיכת ליינינגן (1807–1872), התחתנה עם ארנסט הראשון, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג.
אקה באסונגה לוקונדה "אמיל" אמפנזה הוא כדורגלן עבר בלגי ממוצא קונגולזי ששיחק בעמדת החלוץ.
אמפנזה שיחק ב-11 קבוצות שונות במהלך הקריירה, וערך 57 הופעות במדי נבחרת בלגיה, בהן הבקיע 19 שערים.
אמיל אמפנזה הוא אחיו הצעיר של הכדורגלן מבו אמפנזה.
אמפנזה שיחק כנער בקורטרייק הבלגית, ובשנת 1995 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון, בה שיחק עונה אחת.
בקיץ 1996 שידרג עצמו אמפנזה ועבר לשחק בשורות העולה החדשה לליגת העל הבלגית, מוסקרון.
אמפנזה רשם עונה מצוינת עם מוסקרון, שסיימה במקום השלישי המפתיע, כשאמפנזה מבקיע 12 שערי ליגה.
לאחר עונה אחת במוסקרון, עבר אמפנזה בקיץ 1997 לסטנדרד לייז'.
אמפנזה שיחק בליאז' שתי עונות מלאות, בהן סיימה קבוצתו במרכז הטבלה.
את עונת 1999/00 החל אמפנזה בליאז', ושיחק בה מחצית עונה.
בינואר 2000 עזב אמפנזה את ליאז' לאחר שערך בשורותיה 49 הופעות ליגה והבקיע 20 שערים, וחתם בשאלקה 04 מהבונדסליגה, לאחר עסקת טרייד בה שאלקה העבירה לליאז' את הבלגי מיכאל גוסנס.
בכל שלושת המועדונים בהם שיחק בבלגיה, אמפנזה שיחק יחד עם אחיו מבו אמפנזה, ובמעבר של אמיל לשאלקה נפרדו האחים לראשונה.
בעונת הבכורה של אמפנזה בשאלקה 04, 1999/00, סיימה הקבוצה במקום ה-13 בבונדסליגה, כשאמפנזה מבקיע שישה שערים.
בעונת 2000/01 אמפנזה נהנה משיתוף פעולה פורה עם החלוץ הדני אבה סאנד, ועם אנדראס מולר ויורג בומה.
שאלקה סיימה עונה מצוינת במקום השני, לאחר שאיבדה את האליפות לבאיירן מינכן בדקה ה-94 של מחזור הסיום.
אמפנזה הבקיע בעונה זו 13 שערי ליגה.
שאלקה ואמפנזה התנחמו בזכייה בגביע הגרמני לאחר ניצחון 2-0 בגמר על אוניון ברלין, בו אמפנזה שיחק 90 דקות.
בעונת 2001/02 אמפנזה סבל מפציעות וערך 16 הופעות בלבד, בהן הבקיע ארבעה שערים, וקבוצתו סיימה במקום החמישי.
אמפנזה זכה עם שאלקה באותה עונה בפעם השנייה ברצף בגביע הגרמני לאחר ניצחון 4-2 בגמר על באייר לברקוזן, אך החמיץ את הגמר בגין פציעה.
עונת 2002/03 הייתה האחרונה של אמפנזה בשאלקה.
בעונה זו סיימו אמפנזה ושאלקה במקום השביעי בבונדסליגה, כשאמפנזה ערך 21 הופעות והבקיע חמישה שערים.
בתום עונה זו, עזב אמפנזה את שאלקה לאחר שלוש עונות וחצי, וחזר לסטנדרד לייז'.
בעונת 2003/04 רשם אמפנזה עונה מצוינת עם סטנדרד לייז', בה סיים עם קבוצתו במקום השלישי בליגת העל הבלגית, כשהוא מבקיע 21 שערי ליגה ומסיים כסגן מלך השערים.
עם זאת, גם תקופה זו בסטנדרד לייז' הייתה קצרה עבור אמפנזה, ולאחר עונה אחת עזב את המועדון וחתם בקיץ 2004 בהמבורג מהבונדסליגה תמורת 2.5 מיליון אירו.
אמפנזה לא התאקלם כראוי בהמבורג, ובעונת הבכורה שלו במועדון, עונת 2004/05, הבקיע ארבעה שערים בלבד ב-26 הופעות, והמבורג סיימה במקום השמיני.
בקיץ 2005 סייע אמפנזה להמבורג לזכות באינטרטוטו ולהעפיל לגביע אופ"א.
את עונת 2005/06 החל אמפנזה בהמבורג, אך לאחר שערך 10 הופעות בהן הבקיע שער אחד, חתם בינואר 2006 במפתיע בא-ריאן מליגת העל הקטרית.
אמפנזה סיים את עונת 2005/06 בקטר, והחל בה את עונת 2006/07, כשהוא מציג יכולת טובה ומבקיע תשעה שערי ליגה ב-19 הופעות.
בינואר 2007 עזב אמפנזה את קטר וחתם במנצ'סטר סיטי מהפרמייר ליג.
כאשר עבר אמפנזה למנצ'סטר סיטי, הוא התייחס לפרשנים שהיו ביקורתיים כלפי המעבר שלו לליגה הקטרית, והוא אמר שהחזרה שלו לאירופה היא כדי להוכיח להם שהוא עדיין שחקן מהרמות הגבוהות.
את הבכורה ערך במשחק ליגה בפרמייר ליג מול ויגאן אתלטיק, כאשר החליף במחצית את גאורגיוס סמראס.
את שער הבכורה שלו במנצ'סטר סיטי הבקיע מול מידלסברו בניצחון 2-0 במרץ 2007, וכעבור שבועיים הבקיע שער ניצחון ב-1-0 על ניוקאסל יונייטד.
בהמשך העונה הבקיע שער נוסף, בהפסד 2-1 לטוטנהאם.
את עונת 2006/07 סיימו מנצ'סטר סיטי ואמפנזה במקום ה-14 בפרמייר ליג.
את עונת 2007/08 העביר אמפנזה במלואה במנצ'סטר סיטי.
בעונה זו אמפנזה ערך 15 הופעות והבקיע שני שערי ליגה בלבד, משום שהתחרה על מקום בהרכב עם אלאנו, ואלרי בוז'ינוב ורולאנדו ביאנקי.
את העונה הזו סיימו מנצ'סטר סיטי ואמפנזה במקום התשיעי בפרמייר ליג.
בסיום העונה שוחרר אמפנזה מהקבוצה, משום שהסתיים חוזהו.
בספטמבר 2008 חתם אמפנזה בפליימות' ארגייל מהצ'מפיונשיפ באנגליה.
את הבכורה ערך בתחילת העונה כשנכנס כמחליף בהפסד 2-1 לנוריץ' סיטי.
את שערו הראשון בקבוצה הבקיע בתיקו 2-2 מול צ'רלטון אתלטיק.
בהמשך העונה הבקיע אמפנזה שער ניצחון ב-2-1 על קארדיף סיטי.
עם זאת, אמפנזה נפצע וערך רק תשע הופעות בעונה זו.
עקב הפציעה, לא הוצע לו חוזה חדש, ובקיץ 2009 שוחרר מהקבוצה.
באותו קיץ חתם אמפנזה בפ.צ.
עונת 2009/10 הייתה עונה מצוינת עבור אמפנזה, שסיים עם סיון במקום החמישי בליגה, והבקיע 21 שערי ליגה, כאשר רק סיידו דומביה ומרקו שטרלר הבקיעו יותר.
בקיץ 2010, לאחר עונה אחת בלבד בסיון, חתם אמפנזה בנפטצ'י באקו מליגת העל האזרית.
בעונת 2010/11 זכה אמפנזה עם נפטצ'י באקו באליפות ליגת העל האזרית, כשהוא מבקיע שישה שערי ליגה.
בינואר 2012 עזב אמפנזה את הקבוצה, לאחר שאיבד את מקומו בהרכב.
בשנת 2015 נפסק לטובת אמפנזה פיצוי של מיליון אירו על ידי פיפ"א, בתביעת בוררות מול נפטצ'י באקו, שלא שילמה לו משכורות.
באוקטובר 2013, לאחר תקופה ארוכה מחוץ למגרשים, חתם אמפנזה באאנדראכט אאלסט הבלגית עד לתום עונת 2013/14, אך לא שיחק בשורותיה וישב על הספסל.
בתום העונה פרש ממשחק פעיל.
אמפנזה שיחק בנבחרות הצעירות של בלגיה, וערך את הבכורה בנבחרת בלגיה הבכירה בשנת 1997. את שערי הבכורה שלו במדים הלאומיים הבקיע בניצחון 6-0 על נבחרת סן מרינו במוקדמות מונדיאל 1998, במשחק בו הבקיע צמד.
אמפנזה זומן לסגל הבלגי למונדיאל 1998 עצמו, ונכנס כמחליף בכל שלושת המשחקים של בלגיה בשלב הבתים, ממנו הודחה בלגיה לאחר שסיימה את שלושת משחקיה בתיקו.
אמפנזה ונבחרת בלגיה היו פטורים מהשתתפות במוקדמות יורו 2000 משום שבלגיה אירחה את יורו 2000 בצוותא עם הולנד.
את יורו 2000 פתחו אמפנזה ונבחרת בלגיה היטב, כאשר ניצחו 2-1 במשחק הפתיחה של הטורניר את נבחרת שוודיה, כשאמפנזה מבקיע את השער השני.
עם זאת, המשך הטורניר היה מאכזב מאוד עבור בלגיה, שהפסידה בתוצאה 2-0 לנבחרות איטליה וטורקיה, והודחה כבר בשלב הבתים על אף היותה נבחרת מארחת.
במהלך טורניר מוקדמות מונדיאל 2002 הבקיע אמפנזה שני שערים וסייע לבלגיה להעפיל למונדיאל 2002 עצמו, אך החמיץ את הטורניר עצמו בגין פציעות רבות מהן סבל באותה עונה.
לזכותו של אמפנזה 19 שערים במדים הלאומיים.
אליפות ליגת העל האזרית: 2010/11
כדורגלן העונה הצעיר בבלגיה: 1996/97
הכדורגלן הבלגי של השנה בליגות זרות: 2000
כדורגלן העונה של סטנדרד לייז': 2003/04
אמיל אדלר (1900–1971) היה רופא שיקומי ישראלי, ממייסדי הרפואה השיקומית בישראל.
היה פרופסור מן המניין בפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים, מייסד המחלקה לשיקום בבית החולים הדסה ומנהלה הראשון, וממייסדי בית הספר לפיזיותרפיה במרכז הרפואי אסף הרופא (דצמבר 1953), שהיה ראשון מסוגו בישראל.
אדלר נולד בפראג (אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית וכיום - בירת צ'כיה).
אביו היה משפטן אוסטרי מהעיירה אנשלברג, אך שלט בעברית.
אדלר סיים גימנסיה גרמנית, והתקבל לבית הספר לרפואה באוניברסיטת וינה.
בהמשך עבר לאוניברסיטה הגרמנית בפראג.
בפראג, אדלר כיהן כיושב ראש הסטודנטים הסוציאליסטים.
בסיום לימודיו נשא לאישה את מריאנה לבית הרץ.
אדלר התמנה לרופא ראשי בסנטוריום "זניק" (אז "גרינברג") ובמעיינות המרפא בסודטים.
שם נולד בנו חיים בשנת 1928.
לאחר בריחתם של אדווארד בנש ויאן מסריק, פרסמה ממשלת צ'כיה את התקנות נגד היהודים ובני הזוג אדלר החליטו לעזוב את צ'כיה.
ב-14 במרץ 1939, לאחר שהגרמנים פלשו לצ'כיה, נסעו הזוג אדלר עם בנם חיים (ברכבת עליה היה גם מקס ברוד) לנמל קונסטנצה שברומניה, ומשם הפליגו לתל אביב.
אדלר התנדב בסניף "זמנהוף" של קופת חולים כללית, כדי ללמוד את השפה העברית.
באפריל 1940 התפנתה בבית החולים הדסה משרה לניהול מרפאה לרפואה פיזיקלית (רפואה שיקומית), עליה התמודדו כ-100 מועמדים.
אדלר זכה במשרה, בשכר של 12 לא"י לחודש ללא זכות לפרקטיקה פרטית.
זכות זו קיבל בשנת 1945.
ייסוד וניהול מערך השיקום ב"הדסה" על ידי אדלר
באוגוסט 1948, בעיצומה של מלחמת העצמאות, נפתח לראשונה בישראל מרכז שיקום בבית החולים הדסה בירושלים.
אדלר נתמנה למנהל מרכז השיקום והרפואה הפיזיקלית.
המרכז נפתח כדי לשקם את הנפגעים הרבים במלחמה ופיזיותרפיה היה הטיפול השיקומי העיקרי שניתן בו.
חשיבות רבה לפיזיותרפיה הייתה בקרב קטועי הגפיים הרבים.
הללו קיבלו תחילה תותבות זמניות ועד התייצבות הגדם, קיבלו תרגילים לשמירה על טווחי תנועה, חיזוק שרירים ונשיאת משקל על הגדם.
עם התייצבות הגדם קיבלו תותבות קבועות.
פצועים נוספים שטופלו במרכז השיקום היו נפגעי עצבים פריפריים.
מספטמבר 1948 ועד סוף ינואר 1950 טופלו בהדסה שלושים ושניים נפגעי עצבים פריפריים שנפצעו במהלך המלחמה.
הטיפול העיקרי בפציעות הללו היה הטיפול הפיזיותרפי שניתן באופן מיידי.
הטיפול התבסס על שיטות שהיו מקובלות ברחבי העולם, וכלל מניעת קונטרקטורות ודפורמציות על ידי סדים, עיסוי, תרגילים אינדיבידואליים, גירויים חשמליים לשרירים, יונטופורזיס 6 ועידוד תנועה.
האסטרטגיה הטיפולית שאפה להחזיר את האדם לתפקודו הקודם.
בשנת 1951 טופלו בבית החולים 410 מטופלים ומספר הטיפולים היה 3,719. בשנת 1952 טופלו 962 חולים ומספר הטיפולים היה 11,678.
מרכז השיקום בהדסה נסגר עם תום מלחמת העצמאות מטעמים כלכליים ושינוי בסדרי העדיפויות, ובשנת 1956 נפתח שוב וכלל תשע מיטות אשפוז.
הפיזיותרפיה במרכז זה פעלה בשלושה מוקדים: במרכז השיקום, במרפאה פיזיקלית שטיפלה בחולי חוץ בהדסה ה' ובמכון לרפואה פיזיקלית בבית החולים, שהתמקד בטיפול בחולים המאושפזים במחלקות השונות.
אדלר ניהל את כל המערך השיקומי.
עם המעבר של בית החולים הדסה למבנה החדש, נפתח מרכז השיקום בפעם השלישית והתרחב לשתים עשרה מיטות אשפוז.
במרפאה לפיזיותרפיה טופלו באופן אמבולטורי קטועי גפיים, נפגעי CP ופוליו, לצד מטופלים עם בעיות אורתופדיות ונוירולוגיות.
לפיזיותרפיה בהדסה היה תפקיד מכריע בייסוד המקצוע בישראל, בהתבססותו ובהתפתחות תחומי המקצוע השונים.
בהדסה רוכזו לראשונה, תחת קורת גג אחת הפיזיותרפיה השיקומית, הפיזיותרפיה הקהילתית, והפיזיותרפיה בבית החולים הכללי.
התחומים הללו התפתחו במהלך השנים והפכו לתחומי התמחות והתמקצעות, כל תחום בפני עצמו.
בשנות החמישים, שעה שהשתוללה בישראל מגפת הפוליו פעל אדלר למיגורה.
בהמשך התמנה לפרופסור מן המניין בפקולטה לרפואה של הדסה.
היה ממקימי בית הספר הראשון בישראל לפיזיותרפיה במרכז רפואי אסף הרופא.
במרץ 1950, הקים את האיגוד לרפואה פיזיקלית ושיקומית.
כיהן כיושב ראש המועצה המדעית של ההסתדרות הרפואית בישראל.
אדלר נפטר ב-4 בינואר 1971. במרץ 1971, חודשיים לאחר מותו, קיבל את פרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית על היותו "חלוץ הרפואה הפיסקלית והשיקומית" בישראל.
בנו הפרופ' חיים אדלר זכה בפרס ישראל לחינוך בשנת 2006.
"שיטת טיפול בנפגעי שיתוק מוח לפי עקרונות הזוג בובאת", הרפואה, כרך ס"ו, חוברת ב', 15 בינואר 1964, עמודים 62–63.
"טיפול פיזיקלי במחלת פרקינסון", הרפואה כרך ס"ה, חוברת ב', 15 ביולי 1963, עמודים 64–65.
מועדון הספורט אמיין , או בקיצור אמיין , הוא מועדון כדורגל צרפתי מהעיר אמיין שבמחוז או-דה-פראנס.
המועדון הוקם בשנת 1901 וכיום משחק בלייגת המשנה הצרפתית.
המועדון משחק את משחקיו הביתיים באצטדיון דה לה ליקורן שבעיר, המכיל 12,097 מושבים.
המועדון מעולם לא זכה בתואר משמעותי.
בשנת 2017 העפיל המועדון לראשונה אל הליג 1, לאחר 116 שנים בליגות הנמוכות.
את העונה סיימה הקבוצה במקום ה-13.
מועדון אמיין אתלטיק הוקם בשנת 1901 על ידי קבוצת שחקנים מאיגוד du Lycée d'Amiens, אלופי נערים בצרפת בשנים 1902, 1903 ו-1904. אמיין אתלטיק ריסקה את יריבתה הראשונה, "סן-קנטן" 13–0, כמה חודשים לאחר שנוסדה.
באפריל 1902 הוקם ה- "ועידת פיקרדי של ה-USFSA" , פדרציית ספורט מקומית צרפתית תחת ארגון העל "USFSA" (ארגון שפיקח על ענפי ספורט שונים בצרפת), על ידי נשיא אמיין אתלטיק אנרי פרדריק פטי.
אמיין אתלטיק שלטה בליגת הכדורגל של מחוז פיקרדי של ארגון ה-USFSA במשך 12 העונות הראשונות של הליגה.
בשנת 1909, המועדון חנך מגרש חדש ב"פארק הנרי דאוסי", שאיפשר הגעה של מעל ל-1,000 אוהדים.
הקבוצה חזרה לשחק בליגה השנייה בכדורגל הצרפתי בעונת 2016/2017, לאחר שעונה קודם לכן סיימה במקום השלישי בליגה השלישית.
עונתה הראשונה לאחר החזרה לליג 2 הייתה העונה המוצלחת ביותר בתולדות הקבוצה, מכיוון שסיימה את העונה כסגנית הליגה והעפילה ישירות לליג 1 בפעם הראשונה בתולדותיה.
זו הייתה גם העפלה דרמטית, אמיין זכתה בהעפלה האוטומטית בעזרת שער ניצחון מאוחר במחזור האחרון נגד סטאד ריימס.
העונה הראשונה של אמיין בליג 1 הסתיימה בהישארות כשסיימה במקום ה-13 בטבלה.
בעונת 2018/2019 סיימה אמיין במקום ה-15 בטבלה והבטיחה את הישרדותה בליגה לאחר ניצחון 2–1 על גנגאן שכבר ירדה לליגה השנייה.
למרות זאת, במהלך עונת 2019/2020 כשעוד נותרו 10 משחקים לעונה, אמיין הייתה במקום ה-19, לאחר שהתחילה את העונה בצורה די טובה אך בהמשך התדרדרה, שהיא מפגרת ב-4 נקודות מאחורי נים.
מנהלת הליגות הצרפתית (ה-LFP) השעתה את ליג 1 וליג 2 ללא הגבלת זמן בעקבות מגפת הקורונה, וב-30 באפריל 2020, החליטה להעניק את תואר האליפות לפריז סן-ז'רמן וכן שתי הקבוצות שבתחתית הטבלה, אמיין וטולוז ירדו אוטומטית לליג 2.
ריכארד אוגוסט קארל אמיל אֶרְלֶנְמַאייר היה כימאי גרמני אשר נודע בזכות תרומותיו לתחילת פיתוח התאוריה של מבנה, ניסוח "כלל ארלנמאייר" ועיצוב בקבוק ארלנמאייר, בקבוק זכוכית לשימוש מעבדתי הנושא את שמו.
ארלנמאייר נולד בשנת 1825 בטאונוסשטיין (אז העיר והן בדוכסות נסאו) סמוך לדרזדן ולייפציג.
הוא בנו של כומר פרוטסטנטי.
הוא החל לימודי רפואה באוניברסיטת גיסן, אולם לאחר ששמע הרצאות של יוסטוס פון ליביג, ארלנמאייר שינה מסלול לימודיו לכימיה.
החל מקיץ שנת 1846 הוא עבר למשך שנה לאוניברסיטת היידלברג, שם למד פיזיקה, בוטניקה ומינרלוגיה.
הוא שב לאוניברסיטת גיסן ב-1847. לאחר ששימש עוזר מחקר לכימאי הגרמני הנודע קארל רמיגיוס פרזניוס, ארלנמאייר החליט להתמקד בתחום הכימיה הפרמצבטית.
למטרה זו למד רוקחות בדוכסות נסאו ועמד בבחינות המקצוע.
זמן קצר אחר כך רכש בית מרקחת תחילה בעיירה ואחר כך בויסבאדן.
לאחר שהתאכזב מעיסוקו כרוקח, חזר ללימודי כימיה וסיים לימודי דוקטורט בגיסן ב-1850.
בשנת 1855 הוא עבר להיידלברג לחקור דשנים במעבדתו של רוברט בונזן.
הוא רצה ללמד, אולם חוקרים במעבדתו של בונזן לא הורשו להנחות תלמידים.
לכן, הפך בעזרת אשתו בקתה למעבדה פרטית.
בשנת 1857 הוא קיבל תואר פריבט-דוצנט, עבודת התזה לקבלת התואר עסקה ב"ייצור דשן מלאכותי המכונה סופרפוספט", והכילה תיאור של מספר חומרים גבישים אשר היה בהם עניין רב לרוברט בונזן.
בתקופת שהותו בהיידלברג החל ארלנמאייר להיות מושפע מפרידריך אוגוסט קקולה והיה אחד הראשונים לאמץ את גישתו התאורטית.
הוא היה הראשון אשר שיער, בשנת 1862, כי ייתכנו קשרים כפולים ומשולשים בין אטומי פחמן, ואף תרם תרומות חשובות אחרות לפיתוח תאוריות של המבנה המולקולרי.
בשנת 1863 מונה ארלנמאייר לפרופסור חבר באוניברסיטת היידלברג.
בשנת 1868 התמנה לפרופסור מן המניין באוניברסיטה הטכנית של מינכן, שם מונה למנהל המעבדות, משרה בה החזיק עד פרישתו מהוראה מסיבות בריאות בשנת 1883 והיה לפרופסור אמריטוס.
המשיך לעסוק במחקרים מדעיים בפרנקפורט אם מיין ואחרי 1893 עבר לגור אצל בתו באשאפנבורג בצפון בוואריה.
בשנים 1897-1893 חתנו, הרמן דינגלר, אפשר לו לעסוק במחקרים מדעיים פרטיים.
ארלנמאייר הלך לעולמו ב-1909 באשאפנברוג.
עיקר מחקריו של ארלנמאייר עוסקים בכימיה תאורטית, בתחום זה שיער את הנוסחה הכימית של נפתלן ואף ניסח את "כלל ארלנמאייר": כוהליים שבהם הקבוצה ההידרוקסילית צמודה ישירות לאטום פחמן בעל קשר כפול הופכת לאלדהיד או קטון.
רוב המחקרים היישומיים של ארלנמאייר התמקדו בתרכובות אליפטיות.
בשנת 1859 הוא סינתז חומצה אמינוהקסואית והמשיך לחקור את השפעת אלבומין בהידרוליזה.
הוא פיתח שיטות לקביעת הכמות היחסית של לאוצין וטירוזין הנוצרים בעת התפרקות מספר חומרים בקבוצה זו, והיה הראשון להבין, בשנת 1860, את התכונות של גליצרול .
מחקריו האחרים כללו הפרדת חומצה גליקולית מענבי בוסר (1864), סינתזה של נתרן אוקסלי על ידי חימום נתרן פורמי (1868), הידרוליזה של אתר לכוהל (1858), סינתזה של פניל -חומצה לקטית (1880), הכנה של חומצה פירובית על ידי זיקוק של חומצה טרטרית (1881), ויצירת קרבוסטיריל מתרכובת קינולין (1885).
בשנת 1860 פרסם ארלנמאייר תיאור של בקבוק חרוטי הנושא את שמו.
ארלנמאייר היה נשוי לאוגוסטה לבית הנגסטנברג (מתה ב-1897).
שתי בנות - מריה, הנשואה לבוטנאי הרמן דינגלר, ופאולה נשואה האס, וכמו כן בן, פרידריך גוסטב קרל אמיל ארלנמאייר, פרופסור לכימיה וממציא "הסינתזה על שם ארלנמאייר" (סינתוז של חומצות אמינו על בסיס N-אציל-גליצין).
הנכד, האנס אלרנמייר היה גם כן כימאי, פרופסור בבזל, וסייע בשווייץ לפליטים מהמשטר הנאצי.
הבן של מריה, הפילוסוף ותאורטיקן המדע הוגו דינגלר, התבלט בימי המשטר הנאצי כחבר ב-אס.אס וכאנטישמי קנאי, דוגל ב"מדע הגרמני".
אמיל ארלנמאייר התקבל ב-1855 בלשכת הבונים החופשיים על שם סוקרטס.
בהיידלברג הוא הצטרף ללשכת יוהאניס - "רופרכט בחמשת הוורדים".
1855 - חבר לשם כבוד של האיגוד למדעי הטבע של נסאו
1873 - חבר באקדמיה הבווארית למדעים
1874 - סגן יושב ראש - והחל מ-1884 - יושב ראש של איגוד הכימאים הגרמני
אמיל (עמיאל) אבינרי (רֶבֶּלְסְקִי; 25 בדצמבר 1908 – 24 בנובמבר 1985) היה מתאגרף בתקופת היישוב בארץ ישראל, ואחר כך מציל בחוף אלנבי (1933–1953), ממניחי היסוד לענף ההצלה בחופי ישראל ומי שהכניס את החסקה לשימוש ככלי ההצלה התקני.
אלוף ארץ ישראל והמזרח הקרוב באגרוף, שחקן ראינוע, ומפעיל מועדוני אגרוף.
נולד בבייראמטשא (מיקולאיבקה-נובורוסיסקה , עיירה בבסרביה) לרב המקום, הרב משה רבילסקי, ולמנוחה בת הרב ישראל ברמן, הרב בפליסקוב (פליסקיב ).
בחול המועד סוכות ה'תרפ"ו, 1925, עלה לארץ ישראל עם משפחתו.
הם התגוררו ביבנאל ואחר כך בצפת.
נסע ללימודי טכנאות שיניים בברלין, שם החל ללמוד בצורה מקצועית אגרוף.
הוא שב לארץ ישראל ונחשב לחלוץ האגרוף ביישוב.
התחרה כיהודי ראשון באליפות האגרוף האנגלית ברמלה ב-1928, וזכה בפרס.
הוא התגורר בתל אביב, התחרה בעשרות תחרויות אגרוף באירופה וארגן תחרויות אגרוף בארץ ישראל, מול בריטים ב-1929 ומול מצרים ב-1933.
בין השנים 1930–1932 עשה בברלין ושיחק בסרטי ראינוע גרמניים כמלח-מתאגרף.
בשובו לארץ ישראל נעשה המציל הראשון של תל אביב, בחוף ירושלים (אלנבי), תפקיד בו שימש כעשרים שנה.
בתקופה זו הכניס את החסקה ככלי ההצלה הרשמי בהצלת חופים בישראל.
הוא הקים בתל אביב את מועדון האגרוף ע"ש בני לאונרד.
אבינרי כתב בעיתונות העברית, וחתם לעיתים בפסבדונים "אבי אילנה" ו"אבי עמרם" על שם ילדיו.
בעשרות שנותיו האחרונות התגורר בכפר שמריהו, שבו הקים מכון לתרבות הגוף.
היה נשוי למרים, בת המשורר העברי היהודי-ליטאי אהרן שודנישקי, ואב לשנים.
נפטר ב-1985 ונקבר בבית העלמין בכפר שמריהו.
אחיו היה הבלשן יצחק אבינרי.
אמיך קיריל, נסיך ליינינגן היה נסיך ליינינגן וראש בית ליינינגן משנת 1946 עד מותו.
אמיך קיריל נולד ב-18 באוקטובר 1926 בקובורג, לקרל, נסיך ליינינגן ולמריה קירילובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של קיריל ולדימירוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה וויקטוריה מליטה, נסיכת אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה.
דרך אמו, הוא היה צאצא של המלכה ויקטוריה והצאר אלכסנדר השני.
דרך אביו, הוא היה צאצא של מלכי שוודיה מבית ואסה, וצאצא של שני אחיה למחצה של המלכה ויקטוריה, קרל, נסיך ליינינגן ופאודורה, נסיכת ליינינגן.
כתוצאה מכך, אמיך קיריל היה צאצא של כל שלושת ילדיה של ויקטוריה, הדוכסית של קנט.
בשנת 1946 מת אביו במהלך שהותו בשבי בברית המועצות, ואמיך קיריל ירש את תאריו.
אמיך קיריל היה איש עסקים ויזם, ובשנת 1955 רכש מכונית מרצדס-בנץ 300SL Gullwing.
בשנת 1991 הסתכסך אמיך קיריל עם בנו קרל אמיך, נסיך ליינינגן, בשל נישואיו בנישואים מורגנטיים, ובעקבות כך נישל אותו מירושתו.
ב-30 באוקטובר 1991 מת אמיך קיריל באמורבאך, ובנו אנדראס, נסיך ליינינגן ירש את תאריו.
ב-10 באוגוסט 1950 התחתן אמיך קיריל עם איליקה, דוכסית אולדנבורג, בתם של ניקולאוס, נסיך הכתר של אולדנבורג והלנה, נסיכת ולדק ופירמונט, ממנה היו לו ארבעה ילדים:
מליטה, נסיכת ליינינגן (נולדה ב-1951), התחתנה עם הורסט לגרום.
קרל אמיך, נסיך ליינינגן (נולד ב-1952), התחתן עם מרגריטה, נסיכת הוהנלוהה-אהרינגן, ולאחריה התחתן עם גבריאלה רנטה טייסן, ולאחריה התחתן עם הרוזנת איזבל פון אונד צו אגלופשטיין.
אנדראס, נסיך ליינינגן (נולד ב-1955), התחתן עם אלכסנדרה, נסיכת הנובר.
סטפני, נסיכת ליינינגן (נולדה ב-1958).
אמיך, נסיך ליינינגן היה נסיך ליינינגן משנת 1904 עד מותו.
אמיך נולד ב-18 בינואר 1866 בבית אוסבורן, האי וייט, הממלכה המאוחדת, לארנסט לאופולד, נסיך ליינינגן, בנו של קרל, נסיך ליינינגן והרוזנת מריה פון קלבלסברג, ולמריה, נסיכת באדן, בתם של לאופולד, הדוכס הגדול של באדן וסופיה, נסיכת שוודיה.
דרך אמו, הוא היה צאצא של מלכי שוודיה, גוסטב הרביעי אדולף וגוסטב השלישי.
סבא שלו מצד האב קרל, נסיך ליינינגן, היה אחיה למחצה של המלכה ויקטוריה.
הסנדקים שלו היו דודתו של אביו, פאודורה, נסיכת ליינינגן דודו פרידריך הראשון, הדוכס הגדול של באדן (שיוצג על ידי הרמן, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג) ודודו אדוארד, נסיך ליינינגן (שיוצג על ידי ארנסט השני, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה).
ב-12 ביולי 1894 התחתן אמיך עם פאודורה, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג, בתם של הרמן, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג ולאופולדינה, נסיכת באדן, ממנה היו לו חמישה ילדים.
בשנת 1904 מת אביו, ואמיך ירש את תאריו.
אמיך שירת בצבא הקיסרות הגרמנית, ואף הגיע לדרגת אוברסט-לויטננט, ובמהלך מלחמת העולם הראשונה לחם בכמה קרבות במסגרת הקורפוס ה-18. ב-18 ביולי 1939 מת אמיך, ובנו קרל, נסיך ליינינגן ירש את תאריו.
ב-12 ביולי 1894 התחתן אמיך עם פאודורה, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג, בתם של הרמן, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג ולאופולדינה, נסיכת באדן, ממנה היו לו חמישה ילדים:
ויקטוריה, נסיכת ליינינגן (1895–1973), התחתנה עם מקסימיליאן רוזן זולמס-רדלהיים ואסנהיים.
אמיך ארנסט, נסיך הכתר של ליינינגן (1896–1918), נהרג במהלך מלחמת העולם הראשונה.
קרל, נסיך ליינינגן (1898–1946), התחתן עם מריה קירילובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה.
הרמן, נסיך ליינינגן (1901–1971), התחתן עם אירינה, רוזנת שנבורן-וייסנטהייד.
הסו, נסיך ליינינגן (1903–1967), התחתן עם מריה לואיזה, רוזנת נסלרודה.
אמיל אאודרו מוליאדי (באינדונזית: Emilio Audero Mulyadi; נולד ב-18 בינואר 1997) הוא כדורגלן אינדונזי-איטלקי המשחק בעמדת השוער בקרמונזה מהסרייה א' בהשאלה מקומו ובנבחרת אינדונזיה.
אאודרו נולד באינדונזיה ובגיל 11 הצטרף למחלקת הנוער של יובנטוס האיטלקית.
עם קבוצת הפרימוורה (עד גיל 19), הוא הגיע עד לשלב הגמר של אליפות הפרימוורה, שבו הפסיד לרומא בפנדלים 6–7 לאחר שוויון אחת בתום הזמן החוקי.
הוא זומן לראשונה לקבוצה הבוגרת של יובנטוס על ידי המאמן באותה התקופה, מסימיליאנו אלגרי, ב-30 בנובמבר 2014, אך נותר על הספסל במסגרת ניצחון הבית 1–2 על טורינו בדרבי של טורינו.
הוא זומן לסגל הקבוצה הבוגרת חמש פעמים נוספות במהלך אותה עונת 15–2014. עונה לאחר מכן, הוא נקרא לסגל הקבוצה 18 פעמים, אך גם הפעם לא ערך שום הופעה במדי יובנטוס.
לאחר עזיבתו של השוער רוביניו בשנת 2016, אאודרו הפך לבחירה השלישית בעמדת השוער, כשמי שהקדימו אותו היו ג'אנלואיג'י בופון ונטו.
לבסוף, הוא רשם את הופעת הבכורה שלו בשער של יובנטוס ב-27 במאי 2017 במסגרת מחזור הסיום של עונת 17–2016 בניצחון החוץ 1–2 על בולוניה.
לעומת זאת, הופעה זו הייתה ההופעה היחידה שלו בקבוצה.
ב-8 ביולי 2017, אאודרו הצטרף בהשאלה לקבוצת הסרייה ב', ונציה.
ב-17 ביולי 2018, הוא הושאל פעם נוספת, הפעם לקבוצת הסרייה א', סמפדוריה עד ל-30 ביוני 2019 בעסקה אשר כללה אפשרות רכישה.
ב-26 בפברואר 2019, סמפדוריה ניצלה את אפשרות הרכישה והחתימה אותו בשורותיה תמורת כעשרים מיליון אירו.
ב-10 באוגוסט 2023 הושאל אאודרו לאינטר מילאנו לעונה אחת.
ב-30 ביולי 2024 חתם אאודרו בקומו שעלתה לסרייה א' לארבע שנים.
ב-3 בפברואר 2025 הושאל אאודרו לפלרמו מהסרייה ב' עד לסיום העונה.
ב-27 ביולי 2025 הושאל אאושרו לקרמונזה שעלתה לסרייה א' לעונה אחת עם אופציית רכישה.
מאחר שאאודרו נולד באינדונזיה, לאב אינדונזי ואם איטלקייה הוא היה רשאי לייצג את הנבחרות הבוגרות של איטליה ואינדונזיה.
בין השנים 2012 ל-2019 הוא ייצג את הנבחרות הצעירות של איטליה.
אולם לא זומן לנבחרת הבוגרת.
בפברואר 2025 פורסם כי אאודרו החליט לייצג את נבחרת אינדונזיה.
ב-9 במרץ זומן אאודרו לקראת צמד המשחקים של אינדונזיה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2026 נגד אוסטרליה ובחריין אך לא שותף.
ב-5 ביוני 2025 ערך אאודרו הופעת בכורה בנבחרת אינדונזיה בניצחון 1–0 על סין במסגרת מוקדמות המונדיאל.
אמיל ארקמן היה סופר צרפתי, ששמו קשור מאוד לאזור אלזס-לורן.
רוב רובן של יצירותיו נכתבו ביחד עם אלכסנדר שטריאן תחת שם-העט ארקמן-שטריאן.
אמיל ארקמן נולד בשנת 1822 וגדל בפאלסבור (פפאלצבורג) במחוז מרט (כיום מחוז מוזל בחבל לורן, בגבול בין לורן לחבל אלזס.
הוא היה הצעיר מבין חמשת ילדיהם של ז'אן-פיליפ ארקמן (1858-1782) כורך ספרים, ויוליאנה וייס (1832-1785).
בהיותו בין 10 בשנת 1822 אמו נפטרה מטיפוס הבטן והוא נשלח לפנימייה במכללת פאלסבור.
ב-1841 סיים ארקמן את מבחני הבגרות בעיר נאנסי ואחר כך החל משנת 1842 למד משפטים בסורבון (אוניברסיטת פריז) והתגורר זמן-מה אצל מוכר הספרים פרומאן פרנה.
ב-1843 פרסם את ספרו הראשון "Du recrutement militaire" (על הגיוס בצבא) בו מתח בקורת על עוולות שיטת "מילוי המקום" (remplacement) שאפשרה לבני עשירים למצוא מי שיחליף אותם כחיילים תמורת תשלום.
כעבור שנתיים אחרי כישלון בלימודים בשנה השלישית למשפטים וכשהוא חולה בטיפוס הבטן, שב ארקמן ליישוב הולדתו, פאלסבור.
שם התוודע בשנת 1847 לאלכסנדר שטריאן שעבד כמורה במכללת פאלסבור.
השניים התיידדו ובילו את חופשות הקיץ יחדיו בעיקר בטיולים בהרי הווז'.