tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמו כן, הורגש שארבעה צריחים תאומים מאפשרים שדה אש טוב יותר ורצף יעיל יותר של מטחים.
הסוללה המשנית של האוניות כללה 12 תותחי 15 ס"מ (5.9 אינץ') SK C/28 מותקנים בשישה צריחים תאומים.
צריחי התותחים בקוטר 15 ס"מ התבססו על צריחי התותחים היחידים ששימשו על סיפון סדרת שרנהורסט.
הם יכלו להגביה ל-40° ולהנמיך ל-10°; היה להם קצב אש של כשש פגזים בדקה.
תותחי ה-15 ס"מ ירו פגזים במשקל במהירות לוע של 875 מטר לשנייה (2,871 רגל לשנייה).
בהגבהה המקסימלית, התותחים יכלו לפגוע במטרות עד .
כמו עם תותחי הסוללה הראשיים, תותחי ה-15 ס"מ סופקו מאוחר יותר עם פגזים המצוידים במרעומי זמן.
ההחלטה להרכיב תותחי 15 ס"מ זווית נמוכה ספגה ביקורת על ידי היסטוריונים ימיים, כולל אנטוני פרסטון, שהצהירו כי הם "יצרו עונש משקל חמור", בעוד אוניות מערכה אמריקאיות ובריטיות היו חמושים בתותחים דו-תכליתיים.
ההיסטוריונים הימיים ויליאם גרזק ורוברט דולין מציינים כי "השימוש בחימוש דו-תכליתי היה אולי מגדיל את מספר תותחי הנ"מ, אך עשוי היה להחליש את ההגנה מפני התקפת משחתות, אשר מומחי הצי הגרמנים ראו כמשימה חשובה יותר".
תותחי ה-10.5 ס"מ היו אותם תותחים ששימשו על סיפון סדרת שרנהורסט, והותקנו על סיפון המבנה הראשון.
אחרי שביסמרק הוטבעה ב-1941, שני תותחים באמצע האונייה על טירפיץ הועברו קדימה כדי לספק להם שדות אש טובים יותר.
ששה עשר התותחים הונחו על ידי ארבעה מנהלי בקרת אש, שניים ממש מאחורי מגדל הניווט, השלישי ממוקם מאחורי התורן הראשי, והרביעי ישירות מאחורי צריח סיזאר.
המנהלים של טירפיץ היו מכוסים בכיפות מגן, ואילו של ביסמרק לא היו מחופים.
תותחי ה-3.7 ס"מ/ 83 קליבר של האוניות הותקנו בצריחים כפולים והונחו במבנה העילי.
הצריחים הופעלו ידנית ויוצבו אוטומטית לגלגול וגובה.
תותחים אלו סופקו עם סך של 32,000 פגזים.
ביסמרק וטירפיץ היו חמושות בתחילה ב-12 תותחי 2 ס"מ בצריחים בודדים, אם כי אלו הוגדלו עם הזמן.
שתי האוניות נשאו בתחילה 24,000 פגזי 2 ס"מ.
ביסמרק קיבלה זוג צריחי תותחים מרובעים, בסך הכל 20 תותחי 2 ס"מ.
במהלך הקריירה שלה, סוללת תותחי ה-2 ס"מ של טירפיץ הוגדלה ל-78 תותחים בצריחים בודדים ומרובעים.
לביסמרק לא היה חימוש טורפדות, בעוד לטירפיץ היו משגרי טורפדות מרובעים בקוטר 53.3 ס"מ (21 אינץ') בין סוף 1941 לתחילת 1942. טירפיץ נשאה 24 טורפדות.
לוח השריון היה בעיקר פלדה מוצקה של קרופ.
היו לזה שני סיווגים, WW עבור Wotan (רך) ו-Wh עבור Wotan קשה.
לאוניות הסדרה הייתה חגורת שריון שעובייה נע בין ; החלק העבה ביותר של השריון כיסה את החלק המרכזי, שבו היו ממוקמים צריחי התותחים, מחסני התחמושת וחללי המכונות.
חלק זה של החגורה היה מכוסה בשני קצותיו במחיצות רוחביות בעובי 220 מ"מ.
לאוניות היה סיפון עליון בעובי 50 מ"מ (2 אינץ'), וסיפון משוריין שהיה בעובי 100–120 מ"מ (3.9–4.7 אינץ') באמצע האונייה, והצטמצם עד בחרטום ו- בירכתיים.
אולם הסיפון הותקן נמוך בגוף האונייה, מה שהפחית את נפח החלל הפנימי המוגן על ידי המצודה המשוריינת.
זה מנוגד לעיצובים בריטים ואמריקאים מאותה התקופה שהציגו סיפון משוריין עבה יחיד שהותקן גבוה באונייה.
למגדל הניווט הקדמי היה גג בעובי ודפנות בעובי 350 מ"מ (13.8 אינץ'), בעוד שלמד הטווח היה גג משוריין בעובי 100 מ"מ (4 אינץ') ודפנות בעובי 200 מ"מ (8 אינץ').
למגדל הניווט האחורי היה שריון קל בהרבה: הגג היה בעובי 50 מ"מ והדפנות היו בעובי , בעוד שלמד הטווח האחורי היה גג בעובי 50 מ"מ ודפנות בעובי 100 מ"מ.
צריחי הסוללה הראשיים היו מוגנים בצורה סבירה: הגגות הקדמיים של הצריחים היו בעובי 180 מ"מ (7.1 אינץ') ואחורי הגג היו בעובי , הצדדים היו בעובי 220 מ"מ, וחזיתות הצריחים היו בעובי עם מגני תותחים בעובי .
עובי השריון הללו היה פחות מאלה של האוניות הבריטיות (קינג ג'ורג' החמישי) והצרפתיות (רישלייה) המקבילות.
לעומת זאת, הסוללה המשנית הייתה מוגנת יותר מרוב האוניות היריבות.
לצריחי תותחי ה-15 ס"מ היו גגות בעובי , דפנות בעובי , וחזיתות בעובי 100 מ"מ.
לתותחי ה-10.5 ס"מ היו מגני תותחים בעובי .
לגבי הגנה מתחת למים, השריון היה עמיד בפני פגיעת ראש קרב של 250 ק"ג TNT.
עומק השריון היה 5.5 מטרים (216.5אינץ'), כאשר המחיצה האורכית הייתה בעובי 53 מ"מ (2.1 אינץ').
להגנת התחתית הכללית היה עומק של 1.7 מטר (66.9 אינץ').
המצודה יכלה לעמוד בפני פגיעה של פגז בקוטר 38 ס"מ במשקל 1,016 ק"ג שנורה מטווחים שבין 10,793 מטר ל-21,031 מטר עבור המכונות, ומ-23,319 מטר עבור מחסני התחמושת.
ביסמרק הונחה במספנת Blohm & Voss ב-1 ביולי 1936. האונייה הוזמנה תחת שם החוזה ארזאץ הנובר, שכן היא הוזמנה כתחליף לאוניית המערכה הישנה הנובר.
האונייה הושקה ב-14 בפברואר 1939 בהשתתפות אדולף היטלר.
נכדתו של בעל שם האונייה, אוטו פון ביסמרק, השיקה את האונייה.
כמו אוניות ראשה גרמניות אחרות, ביסמרק נבנתה במקור עם חרטום ישר.
התנסויות עם אוניות אחרות גילו את נחיצותו של חרטום מקוצץ כדי למנוע מהן לספוג יותר מדי מים בים סוער, ולכן Blohm & Voss שינו בהתאם את החרטום של ביסמרק במהלך תהליך האבזור.
האונייה הוכנסה לצי ב-24 באוגוסט 1940, עם קפיטן צור זי ארנסט לינדמן.
שלושה שבועות לאחר מכן, האונייה עזבה את המבורג לניסויים בים הבלטי, לפני שחזרה בדצמבר לעבודת האבזור הסופית.
ניסויים ובדיקות נוספים נערכו באזור הבלטי בחודשים מרץ ואפריל; ביסמרק הוצבה בסטטוס פעיל בחודש הבא.
השדרית של טירפיץ הונחה במספנת הקריגסמרינה (Kriegsmarinewerft) בווילהלמסהאפן ב-20 באוקטובר 1936. היא הוזמנה תחת שם החוזה ארזאץ שלזוויג-הולשטיין להחליף את אוניית המערכה המיושנת שלזוויג-הולשטיין.
טירפיץ נקראה על שמו של גרוס-אדמירל אלפרד פון טירפיץ, האדריכל של צי הים הפתוח לפני מלחמת העולם הראשונה.
בתו, אילזה פון האסל, השיקה את האונייה ב-1 באפריל 1939. עבודות האבזור נמשכו עד פברואר 1941; טירפיץ הוכנסה לצי ב-25 בפברואר.
לאחר מכן נערכו סדרה של ניסויים, תחילה בים הצפוני ולאחר מכן בים הבלטי.
אחרי שביסמרק הצטרפה לצי, נערכו תוכניות לגיחה לצפון האוקיינוס האטלנטי, שזכתה לכינוי מבצע רייניבונג (תרגיל הריין).
המבצע קרא בתחילה לכוח שהורכב מביסמרק, טירפיץ, ושתי סיירות המערכה מסדרת שרנהורסט.
טירפיץ עדיין לא הייתה מוכנה לשירות במאי 1941, ושרנהורסט עברה שיפוץ.
הכוח צומצם לביסמרק, גנייזנאו, והסיירת הכבדה פרינץ אויגן.
גנייזנאו ניזוקה מהפצצה בריטית על ברסט, אז הוחלט שרק ביסמרק ופרינץ אויגן ישתתפו במבצע.
האדמירל גינתר ליטיינס הוצב בפיקוד על צמד האוניות.
מוקדם בבוקר של 19 במאי, ביסמרק עזבה את גוטנהאפן, לכיוון צפון האוקיינוס האטלנטי.
בזמן הטיול דרך המצרים הדניים, ביסמרק ופרינץ אויגן נתקלו בסיירת השוודית HSwMS גוטלנד בקטגט; התצפית הועברה דרך הצי השוודי לנספח הצי הבריטי בסטוקהולם.
חיל האוויר המלכותי הבריטי ערך סיור אווירי של הפיורד הנורווגי שבו ביסמרק ופרינץ אויגן נעצרו, כדי לאשר את התצפית.
בהיותו בנורווגיה, לא הצליח ליטיינס למלא את קרוב ל- של דלק שביסמרק צרכה בחלק הראשון של המסע.
עד 23 במאי, ביסמרק ופרינץ אויגן הגיעו למצר דנמרק.
באותו ערב, הסיירות הבריטיות סאפוק ונורפוק ירו לזמן קצר בביסמרק לפני שנסוגו בחזרה לעקוב אחר האוניות הגרמניות.
בשעה 06:00 למחרת בבוקר, משקיפים על סיפון ביסמרק זיהו את התרנים של סיירת המערכה הוד ואת אוניית המערכה החדשה פרינס אוף ויילס.
האוניות הבריטיות הפליגו ישירות לכיוון ביסמרק ופרינץ אויגן, לפני ניסיון פנייה להביא את שני הכוחות למסלול מקביל בערך.
במהלך הפנייה, לפחות פגז אחד בקוטר 38 ס"מ חדר לאחד ממחסני התחמושת האחוריים על סיפון הוד, מה שגרם לפיצוץ קטסטרופלי והשמיד את האונייה.
היו רק שלושה ניצולים מהצוות של הוד שכלל 1,421 קצינים ומלחים.
לאחר מכן ריכזו האוניות הגרמניות את האש על פרינס אוף ויילס, שנאלצה לסגת.
ביסמרק לא יצאה ללא פגע; פגיעה ישירה בחרטום שלה מפרינס אוף ויילס גרמה לחדירת כ- של מים לביסמרק.
האוניה גם דלפה נפט, מה שהקל על הבריטים לעקוב אחריה.
לאחר הנסיגה, הצטרפה פרינס אוף ויילס לנורפוק וסאפוק; האוניות ירו לזמן קצר בביסמרק בסביבות השעה 18:00. אף צד לא קלע פגיעה.
בשלב זה, 19 ספינות מלחמה היו מעורבות במרדף.
זה כלל שש אוניות מערכה וסיירות מערכה ושתי נושאות מטוסים, יחד עם מספר סיירות ומשחתות.
לאחר הקרב השני עם פרינס אוף ויילס, ליטיינס ניתק את פרינץ אויגן להמשיך במבצע בעוד ביסמרק הפליגה לנמל.
מעט לפני חצות ב-24 במאי, קבוצה של מפציצי טורפדו פיירי סורדפיש מטייסת חיל האוויר 825 על ויקטוריוס תקפה את ביסמרק.
טורפדו אחד פגע באונייה באמצע האונייה, אם כי מבלי לגרום נזק רציני.
ההלם מהפיצוץ, יחד עם המהירות הגבוהה של ביסמרק, פגעו בתיקונים הזמניים שעצרו את ההצפה כתוצאה מנזק הקרב הקודם.
המהירות שלה הופחתה ל- כדי להאט את ההצפה בזמן שצוותי התיקון תיקנו את החורים שנפתחו מחדש.
מוקדם ב-25 במאי, ביסמרק ניערה את רודפיה במעגל רחב.
התמרון ניער בהצלחה את האוניות הבריטיות, שפנו מערבה בניסיון למצוא את האונייה.
למרות התמרון, ליטיינס לא היה מודע לכך שהוא התחמק מהבריטים, ולכן שלח סדרה של שידורי רדיו, אשר יורטו על ידי הבריטים ושימשו להשיג כיוון גס של מיקומו.
בשל הנזק שספגה אונייתו, החליט ליטיינס לפנות לצרפת הכבושה במקום להמשיך במשימתו.
בבוקר 26 במאי, סירה מעופפת PBY קטלינה של פיקוד החופים הבחינה בביסמרק מצפון-מערב לברסט; היא הפליגה במהירות שתכניס אותה תחת מטריית ההגנה של מטוסים גרמניים וצוללות תוך 24 שעות.
הכוחות הבריטיים היחידים שהיו קרובים מספיק כדי להאט אותה היו נושאת המטוסים ארק רויאל והליווי שלה, סיירת המערכה רינואון.
בערך בשעה 20:30, כוח של 15 מפציצי טורפדו מטייסת 820 מארק רויאל פתח במתקפה על ביסמרק.
על פי ההערכה, שלוש טורפדות פגעו באונייה; שני הטורפדות הראשונים לא הצליחו לגרום נזק רציני לאונייה, אבל הפגיעה השלישית תקעה את ההגה של ביסמרק חזק ימינה.
את הנזק לא ניתן היה לתקן, ואוניית המערכה החלה להסתובב במעגל גדול, חזרה לעבר רודפיה.
שעה לאחר מתקפת מטוסי הסורדפיש, שידר ליטיינס את האות הבא לפיקוד קבוצת הצי מערב: "האונייה לא מסוגלת לתמרן.
בשעה 08:47 למחרת בבוקר, אוניית המערכה רודני פתחה באש, ואחריה ישירות קינג ג'ורג' החמישי.
ביסמרק השיבה באש שלוש דקות לאחר מכן, אם כי בשעה 09:02 פגז 16 אינץ' של רודני הרס את הצריחים הקדמיים.
חצי שעה לאחר מכן, גם הצריחים האחוריים של ביסמרק הושתקו.
בסביבות השעה 10:15, שתי אוניות המערכה הבריטיות הפסיקו את האש, כאשר היעד שלהן הייתה שבר בוער.
הבריטים היו קצרים באופן מסוכן בדלק, אבל ביסמרק, אף על פי שבערה והייתה הרוסה, עדיין לא טבעה.
הסיירת דורסטשייר ירתה כמה טורפדות לתוך האונייה הפגועה, שלאחר מכן ספגה נטייה חריפה שמאלה.
בערך באותו זמן למתקפה של דורסטשייר, צוות חדר המכונות פוצץ מטעני הטבעה עצמית בחדרי המכונות.
עדיין יש ויכוח משמעותי לגבי הסיבה הישירה של טביעת ביסמרק.
רק 110 אנשי צוות חולצו על ידי הבריטים לפני שדיווחים על צוללות אילצו אותם לסגת מהמקום.
חמישה אנשי צוות נוספים חולצו על ידי כלי שיט גרמניים.
הפעולה הראשונה של טירפיץ בעקבות כניסתה לשירות בקריגסמרינה ב-25 בפברואר 1941 הייתה להרתיע ניסיון סובייטי אפשרי לפרוץ עם הצי הבלטי שלהם בעקבות הפלישה הגרמנית לברית המועצות.
אל האונייה הצטרפו הסיירת הכבדה אדמירל שר והסיירות הקלות לייפציג, נירנברג וקלן.
הכוח סייר ליד אולנד במשך כמה ימים לפני שחזר לקיל.
ב-14 בינואר 1942, עזבה טירפיץ את מימי גרמניה לנורווגיה, בליווי המשחתות Z4 ריכרד בייצן, Z5 פאול יאקובי, Z8 ברונו היינמן ו-Z29, והגיעו לטרונדהיים ב-17. הגרמנים השתמשו באונייה כצי כדי לרתק את כוחות הצי הבריטי כדי להגן על נתיב השיירות לברית המועצות ולהרתיע פלישה לנורווגיה.
ב-6 במרץ, טירפיץ, בליווי המשחתות Z25, Z14 Friedrich Ihn, ו־Z7 Hermann Schoemann, פתחו בפשיטה על השיירות הבריטיות לברית המועצות.
הגרמנים ניסו ליירט את השיירות PQ-12 ו-QP-8, אך מזג האוויר הסוער מנע מהם למצוא את השיירות.
ספינת משא סובייטית ששטה ללא תלות בשיירות הוטבעה על ידי המשחתות.
הצוללות הבריטיות טרידנט וסיוולף דיווחו על טירפיץ.
צי הבית המורכב מאוניות המערכה קינג ג'ורג' החמישי ודיוק אוף יורק, נושאת המטוסים ויקטוריוס, הסיירת הכבדה ברוויק ומשחתות לא הצליחו למצוא את הגרמנים.
ויקטוריוס פתחה בתקיפה של 12 מפציצי טורפדו פיירי אלבקור, אולם המטוסים נהדפו מבלי שספגו פגיעות באוניות הגרמניות.
טירפיץ והמשחתות חזרו לנמל עד 12 במרץ.
ההיחלצות בנס הניעה את היטלר להורות על טירפיץ לא לתקוף שיירה אחרת אלא אם נושאת המטוסים המלווה שלה הוטבעה או הושבתה.
ה-RAF פתח בסדרה של פשיטות הפצצה לא מוצלחות נגד טירפיץ בזמן שהיא עגנה בפאטנפיורד.
הראשון ב-30/31 בינואר על ידי שבעה מפציצי שורט סטרלינג מטייסת 15 ותשעה מפציצי Handley Page Halifax של טייסת 76. לאחר מכן נערכה פשיטה של 36 מפציצי הליפקס, שהתקיימה ב-30/31 במרץ.
ב-27/28 באפריל, טירפיץ הותקפה על ידי 26 מפציצי הליפקס מלהק 4 ו-10 מפציצי אוורו לנקסטר מלהק 5. היא הותקפה שוב ב-28/29 באפריל, על ידי 23 מפציצי הליפקס של טייסת 76 ו-11 מפציצי לנקסטר.
שילוב של אש נ"מ גרמנית כבדה ומזג אוויר גרוע גרם לכל שלוש המשימות לכישלון.
בשאר ימות השנה ועד סוף 1942, טירפיץ עברה שיפוץ בפאטנפיורד, שהיה חסר מתקני מבדוק מכל סוג שהוא.
כתוצאה מכך, העבודה נעשתה בהדרגה; נבנה קייסון גדול כדי לאפשר החלפת ההגאים.
ההיסטוריונים הימיים ויליאם גרזק ורוברט דולין הצהירו כי "התיקונים באונייה זו היו אחד מהישגי ההנדסה הימיים הקשים ביותר של מלחמת העולם השנייה".
בינואר 1943, טירפיץ יצאה מהשיפוץ הממושך, ולאחר מכן הועברה לאלטפיורד.
כאן היא השתתפה בפעולות הכשרה נרחבות עם שרנהורסט והסיירת הכבדה ליצו, שנמשכה עד אמצע השנה.
ב-6 בספטמבר, טירפיץ, שרנהורסט, והמשחתות Z27, Z29, Z30, Z31, Z33, Z15 אריך שטיינברינק, Z20 קרל גאלסטר, Z10 הנס לודי ו-Z6 תאודור רידל הפגיזו את האי שפיצברגן, ששימש כתחנת תדלוק בריטית.
שתי אוניות המערכה השמידו את מטרותיהן וחזרו בשלום לאלטנפורד; זו הייתה הפעם הראשונה שטירפיץ ירתה בתותחיה הראשיים בקרב.
ב-22/23 בספטמבר, שש צוללות ננסיות בריטיות תקפו את טירפיץ בזמן שעגנה.
רק שתיים מהצוללות, X6 ו-X7, הטמינו בהצלחה מטעני חבלה על גוף אוניית המערכה.
המטען הראשון התפוצץ בשעה 08:12, השני זמן קצר לאחר מכן.
נגרם נזק רב מאוד; כמעט כל התאורה החשמלית נכבתה, הצפה חלקית של חדר מרכזיה חשמלית 2, הצפה של התחתית הכפולה ומחסני דלק בצד השמאלי.
נזק מבני בתחנת המנוע ורכיבי הטורבינה והמעבה השמאליים; צירי הזנב לא היו מיושרים, מיסב הדחף ניזוק, המדחפים נשברו, ומכלול ההגה השמאלי הוצף.
צריחי התותחים הראשיים נרתעו ממסלולי הגלילים שלהם, רק מד טווח אחד עדיין היה פעיל, צריח תותחי 15 ס"מ אחד נתקע, שלושה מתוך ארבעה מרכזי בקרת אש ניזוקו, מעוט המטוס לא פעל ושני מטוסים ימיים אראדו Ar 196 ניזוקו קשות.
אולם הנפגעים היו קלים, הרוג אחד ו-40 פצועים.
במהלך ששת החודשים הבאים, כוח עבודה של כ-1,000 איש ביצע את התיקונים הדרושים, שהסתיימו עד מרץ 1944.
הבריטים חידשו את סדרת התקיפות האוויריות כמעט מיד לאחר השלמת התיקונים.
ב-3 באפריל פתח הצי המלכותי במבצע טונגסטן, שבמהלכו 40 מטוסי קרב ו-40 מפציצי פיירי ברקודה משש נושאות מטוסים תקפו את האונייה.
הם השיגו 15 פגיעות ישירות ושתי החטאות, שגרמו לנזק כבד, נהרגו 122 אנשים ונפצעו 316 נוספים.
הצי המלכותי ניסה לחזור על המתקפה שלושה שבועות לאחר מכן ב-24, אך נאלץ להפסיק את המבצע עקב מזג אוויר סגרירי.
מבצע Brawn, מתקפה נוספת שהושקה על ידי נושאת מטוסים, התרחש בעקבותיו ב-15 במאי, אך שוב מזג האוויר הפריע.
ניסיון תקיפה נוספת של נושאות מטוסים בוצעה ב-28 במאי, אך גם היא בוטלה עקב תנאי מזג אוויר גרועים.
מבצע קמע, שהיה אמור להתנהל על ידי המובילים ויקטוריוס, פיוריוס ואינדפטיגבל ב-17 ביולי, נכשל בשל מסך העשן הכבד מעל אוניית המערכה.
הצי המלכותי השיק את סדרת מבצע גודווד בסוף אוגוסט.
מבצע גודווד הראשון התקיים ב-22 באוגוסט, עם 38 מפציצים ו-43 מטוסי קרב מחמש נושאות מטוסים.
התוקפים לא הצליחו להשיג פגיעה כלשהי.
גודווד השלישי התקיים יומיים לאחר מכן, עם 48 מפציצים ו-29 מטוסי רקב מ- פורמידבל, פיוריוס ואינדפטיגבל.
המפציצים השיגו שתי פגיעות באונייה, שגרמו נזק קל בלבד.
המבצע האחרון של הצי המלכותי, גודווד IV, התרחש לאחר מכן ב-29 באוגוסט.
34 מפציצים ו-25 מטוסי קרב, ששוגרו מפורמידבל ואינדפטיגבל, תקפו את האונייה, אם כי ערפל מנע מהם להשיג פגיעה כלשהי.
המשימה להטביע את טירפיץ נפלה כעת בידי ה-RAF, שביצע שלוש תקיפות אוויריות עם מטוסים חמושים בפצצות חדשות, טולבוי.
המתקפה הראשונה, מבצע Paravane, נערכה ב-15 בספטמבר, כאשר כוח של 27 מטוסי לנקסטר הטילו טולבוי בודד כל אחד; המפציצים הצליחו לפגוע בטירפיץ ישירות בחרטום עם אחת הפצצות.
הפצצה חדרה לחלוטין את האונייה והתפוצצה ישירות מתחת לשדרית שלה.
זה גרם לחדירת של מים שהציפו את האונייה; טירפיץ שוב הושבתה.
חודש לאחר מכן, ב-15 באוקטובר, טירפיץ הועברה לאי Håkøya מול טרומסה כדי לשמש כסוללת ארטילריה צפה.
שבועיים לאחר מכן, ב-29 באוקטובר, פתחו הבריטים במבצע Obviate, שכלל 32 מפציצי לנקסטר.
רק החטאה אחת כמעט הושגה, אם כי היא גרמה לחדירת מים נוספת לטירפיץ.
המתקפה האחרונה, מבצע קטכיזם, התרחשה ב-12 בנובמבר.
32 מפציצי לנקסטר תקפו את האונייה וקלעו צמד פגיעות ישירות והחטאה נוספת.
הפצצות פוצצו את אחד ממחסני התחמושת של טירפיץ וגרמו לאונייה להתהפך.
מספר האבידות היה גבוה: 1,204 אנשי צוות נהרגו בהתקפה.
עוד 806 אנשי צוות הצליחו להימלט מהאונייה הטובעת, ו-82 נוספים חולצו מהאונייה שהתהפכה.
שרידי האונייה נגרטו בהדרגה לגרוטאות בין השנים 1948 ו-1957.
אוניות המערכה מסדרת ברנדנבורג כללה ארבע אוניות מערכה פרה-דרדנוט שנבנו עבור הצי הקיסרי הגרמני, והיו אוניות המערכה המודרניות הראשונות של הצי.
ארבע אוניות הסדרה - ברנדנבורג, ורת, וייסנבורג וקורפירסט פרידריך וילהלם - היו אוניות הראשה הראשונות עם יכולת הפלגה באוקיינוס שנבנו עבור הצי הגרמני מזה כמעט שני עשורים, בגלל חוסר הרצון של הרייכסטאג למימון פרויקטים גדולים.
המתכננים החליטו בסופו של דבר על אוניות שהיו חמושות בסוללה ראשית יוצאת דופן של שישה תותחי 28 ס"מ (11 אינץ') בזמן שכל אוניות המערכה הזרות נבנו עם ארבעה או פחות תותחים כבדים.
כל ארבע האוניות שירתו עם שייטת אוניות המערכה I של הצי הגרמני במשך השנים הראשונות לקריירה שלהן, עם קורפירסט פרידריך וילהלם כאוניית הדגל של השייטת.
במהלך תקופה זו, הם ערכו אימונים שגרתיים וביקרו במדינות זרות, לעיתים קרובות בחברה עם הקייזר וילהלם השני על סיפון היאכטה שלו.
בשנת 1900, הם נפרסו לסין כדי לסייע בלחימה במרד הבוקסרים, אך הם הגיעו לאחר שעיקר הלחימה הסתיימה ולכן ראו מעט פעולה שם.
לאחר שחזרו לגרמניה הם זכו לחידוש החל משנת 1902, ולאחר מכן חידשו את פעילותם בזמן השלום.
ברנדנבורג וורת נשארו בשירות הצי הגרמני עד 1912, אז הוצאו משירות.
בשנת 1910, קורפירסט פרידריך וילהלם ווייסנבורג נמכרו לצי העות'מאני ושמן שונה לח'יר א-דין ברברוסה וטורגוט רייס.
האוניות העות'מאניות זכו לשירות נרחב במהלך מלחמת הבלקן הראשונה, סיפקו תמיכה באש לכוחות הקרקע העות'מאניים שנלחמו בתראקיה, וכן לחמו בצי היווני בקרבות אלי ולמנוס בדצמבר 1912 ובינואר 1913, בהתאמה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, האוניות הגרמניות נכנסו לשירות מחדש לשימוש כספינות שמירה המגנות על חוף הים הצפוני הגרמני.
האוניות העות'מאניות שימשו בינתיים לתמיכה במבצרים השומרים על הדרדנלים במהלך מערכת הדרדנלים נגד הכוחות הבריטיים והצרפתים.
ח'יר א-דין ברברוסה טורפדה והוטבעה על ידי הצוללת הבריטית אה"מ E11 באפריל 1915, אולם שאר אוניות הסדרה שרדו את המלחמה.
ברנדנבורג וורת פורקו מנשקן והצטמצמו לתפקידים משניים, ובסופו של דבר נגרטו ב-1919, בעוד טורגוט רייס נותרה כספינת אימונים עד 1933. היא הפכה לספינת בסיס עד 1950, אז נמכרה לגרוטאות, ונגרטה באיטיות במהלך העשור הבא.
במרץ 1883, הגנרל לאו פון קפריבי מונה לראש האדמירליות) בעקבות התפטרותו של אלברכט פון שטוש.
קפריבי נדרש להגיש תזכיר לרייכסטאג על תוכניותיו עד מרץ 1884. כגנרל של צבא הקיסרות הגרמנית, הוא היה חסר ניסיון בענייני צי והוא כינס מועצה עם קציני צי בכירים ב-16 בינואר 1884 כדי לאסוף דעות על תוכניות בנייה ימיות עתידיות.
באותו זמן, הוא היה מוגבל על ידי תוכנית הצי משנת 1873 שנוצרה בהנחייתו של שטוש ואושרה על ידי הרייכסטאג.
החששות ממלחמה דו-חזיתית נגד צרפת ורוסיה שלטו בחשיבתו של קפריבי, מה שהביא להחלטתו לבחור באסטרטגיה של הגנת החוף בתזכיר; הוא ציין שללא צי קרב רב עוצמה, לאוניות המחופות שריון של הצי תהיה תועלת מועטה מול הצי הצרפתי המעולה מבחינה מספרית.
הוא גם הצביע על כך שבאותה תקופה, מעצבי פגזים ויצרני שריון התחרו זה בזה כדי להביס זה את זה, מה שחייב את הגברת העלויות עבור ציים שניסו לעמוד בקצב ההתפתחויות הטכנולוגיות האחרונות.
הוא גם ראה שניתן להשתמש בטורפדו כדי להטביע בקלות ספינות מלחמה משוריינות גדולות מה שיהווה נשק יעיל להגנת החוף.
כתוצאה משיקולים אלו המליץ קפריבי לבנות מספר רב של ספינות הגנת חוף קטנות יותר וסירות טורפדו כדי להגן על קו החוף של גרמניה במקרה של מלחמה.
בהיותו מודע להתנגדויות הפרלמנטריות להגדלת ההוצאות הימיות, הוא נמנע מתוכניות לבניית אוניות מערכה יקרות.
במקרה, הצי הצרפתי, שהיה אז בשיא הדומיננטיות של ה-Jeune École (האסכולה הצעירה), הגיעו לאותן מסקנות ביחס לתחרות שלהם עם הצי המלכותי הבריטי.
ואכן, שנות ה-70 וה-80 סימנו תקופה של בלבול טקטי ואסטרטגי בחשיבה הימית בציים הגדולים בעולם מאותן סיבות שקפריבי הדגיש בתזכירו.
למרות התזכיר שהוגש לרייכסטאג שנמנע מבניית אוניות ראשה, קפריבי דן בהרחבה בסתר על אוניות מחופות שריון חדשות עם קציני צי בכירים.
הוא הורה לקונטר-אדמירל מקס פון דר גולץ, אז מנהל המחלקה הימית של האדמירליות, להכין רשימה של שלוש עשרה שאלות הנוגעות למאפיינים של אוניית ראשה חדשה ולאחר מכן להפיץ אותן בין קציני הצי כדי לאסוף דעות בנושא.
השאלות כללו דרישות למהירות, רדיוס שיוט, שוקע מקסימלי, האם יש לכלול אסדות שיט, מספר, סוג וסידור תותחי הסוללה הראשיים, וסוג השריון והפריסה.
גולץ נפגש עם כמה קצינים אחרים, כולל הנס פון קסטר, אוגוסט פון תומזן, הנס זאק, וילהלם ביכסל, קרל ברנדון, קונרד פון בודנהאוזן, גוסטב שמידט וקורט פון מלצאן ב-20 באוקטובר 1885 כדי לדון בשאלות.
הם החליטו על אונייה חמושה בארבעה תותחי 30.5 ס"מ (12 אינץ') מסודרים בתבנית הלוז'נס המועדפת על מעצבי אוניות הראשה הצרפתיות באותה העת, חגורת שריון עבה וסיפון משוריין, ויכולת הפלגה ל-.
שאלות אחרות, כולל המהירות וגודל הצוות, נותרו ללא מענה.
במקביל, קפריבי ביקש הצעות תכנון ממשרד הבנייה הימי, שהגיש תוכניות לאוניות שגודלן נע בין ספינות הגנת החוף בהדחק של 2,500 טונות, חמושות בסוללה של שני תותחי 21 ס"מ (8.3 אינץ') לאוניות מערכה בהדחק של 10,000 טון חמושות בכבדות עם יכולת הפלגה באוקיינוס, מצוידות בשבעה תותחי 30.5 ס"מ.
הרייכסטאג עדיין סירב לאשר אוניות חדשות יקרות, במיוחד לאור עלות יצירת תעלת הקייזר וילהלם, למרות שקפריבי הצליח לשכנע מספיק חברים שהכניסות אל התעלה יהיו חשופות להתקפה ושיש צורך בספינות הגנת החוף לשמירה על הכניסות.
בשנת 1888, הקייזר וילהלם הראשון מת ויורשו, החולה הסופני הקייזר פרידריך השלישי, נשאר על כס המלכות רק 99 ימים לפני שמת גם הוא.
הקייזר החדש, וילהלם השני, היה תומך נלהב של הצי, מה שהיה אמור להשפיע עמוקות על עתיד השירות.
זמן קצר לאחר מכן, קפריבי התפטר והוחלף על ידי ויצה-אדמירל אלכסנדר פון מונטס ביולי; במרץ 1889, וילהלם השני ארגן מחדש את מבנה הפיקוד הימי, והקים את (RMA), ששלט כעת בבנייה הימית.
הצי ביקש בתחילה זוג אוניות מערכה בהתאם לתקציב החזוי של הולמן, אך וילהלם השני התערב כדי לדרוש ארבע אוניות חדשות עבור התקציב של 1889–1890. קנצלר גרמניה אוטו פון ביסמרק הבטיח מימון לאוניות באמצעות הצעת חוק הרחבת הצבא הגדול יותר, אם כי הרייכסטאג עיכב את המימון לשלוש אוניות הסדרה האחרונות.
העיצוב למה שעתיד להפוך לסדרת ברנדנבורג הוכן על ידי הבנאי הראשי אלפרד דיטריך; הוא השתמש במקור ב"אולדנבורג" כנקודת מוצא.
בתזכיר הראשון שלו על הפרויקט, הוא ציין כי יהיה צורך להגדיל את העיצוב של אולדנבורג כדי לספק מקום למכונות הנעה חזקות יותר ואחסון פחם מוגבר, והשריון יהיה חייב להתחזק, בין היתר.
ההדחק נקבע במקור על 8,500 טון.
במזכר שלאחר מכן מיום 8 באוגוסט 1888 העלה דיטריך את האפשרות להגדיל את קליבר הסוללה הראשית מתותחי 24 ס"מ (9.4 אינץ') עד לתותחי 26 ס"מ (10 אינץ').
דיטריך נפגש עם מונטס ב-15 באוגוסט, שביקש שהאונייה החדשה תהיה חמושה בארבעה תותחי 28 ס"מ (11 אינץ'), מאחר שתותחי ה-26 ס"מ נתפסו כקטנים מכדי לירות ביעילות על האוניות הרוסיות האחרונות שנבנו באותה העת.
גרסה זו הוגשה יומיים לאחר מכן לוילהלם השני, שאישר אותה.
דיטריך בחן בתחילה את אוניות המערכה הרוסיות האחרונות שנבנו - סדרות יקטרינה השנייה והאימפרטור אלכסנדר השני - שסידרו את הסוללה הראשית שלהן כדי להדגיש את אש הקצה.
הוא בחן בקצרה את האפשרות להרכיב שני צריחי תותחים מקדימה, בדומה לתכנון של יקטרינה השנייה, אבל נרוחב הדרוש כדי להכיל תותחים בקוטר זה יחד עם שריון גוף האונייה היה הופך את האונייה לגדולה מכדי לעגון ברוב המבדוקים הגרמניים היבשים.
הוכנו גם גרסאות עם ארבעה עד שישה צריחים עם תותח יחיד, כמו גם גרסה עם שני צריחים דו-קניים ושני צריחים עם תותח אחד.
בשלב זה, גבול ההדחק הועלה ל-10,000 טון, אם כי משרד הצי הסכים לאפשר עלייה ל-11,400 טון, שכן זו הייתה התפוסה המקסימלית שניתן היה להכיל על ידי תשתית קיימת.
בעוד דיטריך המשיך לעבוד על התוכניות, הוא בחן תוכניות של מדינות זרות מאותה התקופה, כולל האוניות מחופות השריון הצרפתיות מסדרת "אמירל בודין", שנשאו שלושה תותחי סוללה ראשיים בברבטות בודדות, כולם על קו האמצע.
הוא הציע חימוש של שישה תותחים כבדים בשלושה צריחים עם שני תותחים באותו סידור.
למרות שזה יפחית את יכולת אש הקצה, משרד הצי קבע שמטח הדופן הכבד יותר גובר על ההפחתה בקשתות הירי לפנים או לאחור.
אוניות הסדרה היו האוניות הראשיות הראשונות עם יכולת הפלגה באוקיינוס שנבנו עבור הצי הגרמני מזה כמעט עשרים שנה.
בנייתן עוררה דאגה משמעותית ברוסיה, שהייתה יריב ימי אפשרי בים הבלטי; הרוסים החליטו לחזק את הצי הבלטי שלהם עם עד עשר אוניות מערכה חדשות, אם כי המימון התברר כלא מספיק והתוכנית צומצמה באופן משמעותי.
הסדרה הייתה קטנה משמעותית ופחות חזקה מסדרת רויאל סובריין הבריטית המקבילה אליה, אך שווה בערך לסדרת אוניות המערכה הצרפתיות שהתחילו עם שארל מרטל ועם נבארין הרוסית (האוניות הצרפתיות היו מהירות יותר אך הרבה פחות חמושות בכבדות והאונייה הרוסית איטית יותר אבל חמושה בתותחים ראשיים כבדים יותר).
למרות שהן היו אוניות המערכה המודרניות הראשונות שנבנו בגרמניה, שהקדימו את צי הים הפתוח מתקופת טירפיץ, ההרשאה לאוניות הגיעה כחלק מתוכנית בנייה ששיקפה את הבלבול האסטרטגי והטקטי של שנות ה-80 של המאה ה-19 שנגרם על ידי תיאוריות כמו Jeune École ("האסכולה הצעירה").
כפי שהיה התקן של ספינות מלחמה גרמניות של התקופה, גוף אוניות הסדרה נבנה ממסגרות פלדה רוחביות ואורכיות, שעליהן היו מרותקות לוחות הצד מפלדה.
לכלי השיט היו שלושה עשר תאים אטומים למים ותחתית כפולה שנמשכה לאורך 48% מגוף האונייה.
הגופים היו צרים יותר מעל הסיפון הראשי מאשר בקו המים, וכפי שהיה מקובל עבור ספינות מלחמה של התקופה, חרטום איל.
לאוניות היה סיפון חזית מוגבה שנמשך אל הארובה האחורית, ולאחר מכן הצטמצם למפלס הסיפון הראשי.
הצי הגרמני ראה באוניות סירות ים מצוינות ולאוניות הסדרה הייתה תנועה קלה.
הם גם נענו לפקודות מהגשר והיה להם מעגל סיבוב מתון.
למרות מאפייני הטיפול החיוביים בדרך כלל, האוניות היו "רטובות" במהירויות גבוהות למרות סיפון החזית וסבלו מהתנדנדות חמורה.
האוניות איבדו עד 30% מהמהירות שלהן בהגה קשה.
גובהם המטאצנטרי היה 1.05 מטר (3 רגל 5 אינץ'), ומומנט היציבות המרבי שלהם היה 31.5 מעלות.
צוות האוניות מנה 38 קצינים ו-530 מלחים, אם כי בזמן ששירתו כאוניית הדגל של השייטת, הצוות הסטנדרטי תוגבר ב-9 קצינים ו-54 מלחים נוספים.
לאחר החידוש שלהן, הצוות הסטנדרטי שלהן כלל 30 קצינים ו-561 מלחים, עם 9 קצינים ו-48 מלחים נוספים כאוניות דגל.
הם נשאו מספר סירות קטנות, כולל זוג סירות כלונסאות, שתי סירות מנוע, פיננס אחת, שני קאטרים, שתי מפרשיות ושתי סירות.
מערכת ההנעה של האוניות כללה שני מנועי 3 צילינדרים תלת דרגתיים עם קיטור שסופק על ידי 12 דוודים סקוטים רוחביים של מארין.
לכל המנועים היו חדרי מנועים משלהם והם הניעו שני מדחפים בעלי 3 להבים בקוטר 5 מטר (16 רגל).
הדוודים פוצלו גם לשני חדרי דוודים והם הועברו לזוג ארובות.
חשמל סופק על ידי שלושה גנרטורים.
הציוד היה שונה מאונייה לאונייה; תפוקת הכוח נעה בין 72.6 ל-96.5 קילוואט ב-67 וולט.
לכל אחת מהאוניות היה הגה יחיד.
המנועים דורגו ב-10,000 כוחות סוס והעניקו מהירות מרבית של 16.5 קשרים (30.6 קמ"ש).
אם כי במהלך השירות האוניות השתנו הן בהספק והן במהירות.
קורפירסט פרידריך וילהלם, האונייה בעלת ההספק הנמוך ביותר, 9,686 כוחות, בכל זאת הגיעה למהירות של 16.9 קשרים (31.3 קמ"ש), אותה מהירות כמו ורת, האונייה עם תפוקת ההספק הגבוהה ביותר, 10,228 כוחות סוס.
ברנדנבורג הייתה האונייה האיטית ביותר בסדרה, ולא הגיעה למהירות המיועדת של 16.3 קשרים (30.2 קמ"ש).
אחסון הפחם הסתכם ב-650 טון (640 טון ארוך) בתנאים של ימי שלום, אך ניתן היה להשתמש בחללי גוף נוספים כדי להגדיל את הקיבולת ל-1,050 טון (1,030 טון ארוך) בזמן מלחמה.
אוניות הסדרה נשאו סוללה של שישה תותחי 28 ס"מ משני קליברים שונים; הצריחים הקדמיים והאחוריים הרכיבו תותחים של 40 קליבר ואילו הצריח באמצע האונייה דרש שימוש בתותחים קצרים יותר של 35 קליבר כדי לאפשר לצריח להסתובב.
הצריחים היו מורכבים מפלטפורמה מסתובבת שהחזיקה את התותחים, מוגנת על ידי ברבטה משוריינת מכל הצדדים.
תא משוריין עם דפנות מעוקלות מעל הברבטה הגן על התותחים והצוותים, אך הצורה המעוקלת של קדמת התא חייבה פתחים גדולים דרכם ניתן להעלות ולהנמיך את התותחים, מה שהתברר כבעיה שכן פגזי אויב יכלו להיכנס דרכם, כפי שקרה לח'יר א-דין ברברוסה (לשעבר קורפירסט פרידריך וילהלם) בשנת 1913.
שני סוגי התותחים השתמשו באותה תושבת ברבטה C/92 שאפשרה הנמכה עד -4 מעלות והגבהה ל-25 מעלות.
לתותחים בקליבר 35 היה טווח מרבי של 11,450 מטר (37,570 רגל), בעוד שהמהירות הגבוהה יותר של התותחים הארוכים יותר הגדילה את הטווח שלהם ל-15,090 מטר (49,510 רגל).
הצריחים הופעלו הידראולית וחייבו את בתי התותחים המסתובבים לחזור לקו האמצע כדי לטעון מחדש את התותחים.
בתצורתם המקורית, התותחים היו בעלי קצב אש של ירייה אחת כל שלוש דקות, אך לאחר חידוש האוניות בתחילת שנות ה-1900, ציוד הטעינה של האוניות עבר מודרניזציה כדי לשפר את הקצב ליריה אחת לדקה.
מחסני תחמושת אחסנו בסך הכל 352 פגזים; אלה היו פגזים במשקל 240 ק"ג (530 ליברות) עם מטען הודף במשקל 56.6 ק"ג (125 ליברות).
החימוש המשני של אוניות הסדרה כלל בתחילה שישה תותחי 10.5 ס"מ (4.1 אינץ') SK L/35 בקזמטים בודדים המסודרים בסוללה משוריינת מתחת למבנה העילי הקדמי.
תותחים אלו הותאמו לאחרונה על ידי קרופ מהתותחים הקיימים לשימוש בטכנולוגיית ירי מהיר.
התותחים היו בתושבות ציר MPL C/91 שאפשרו הגבהה ל-30.3 מעלות, לטווח מקסימלי של 10,800 מטר (35,400 רגל).
קצב האש שלהם היה תאורטית 10 פגזים לדקה, אך בפועל הוא הוגבל ל-7.5 פגזים לדקה.
במהלך המודרניזציה שלהם, נוסף זוג תותחים נוסף ואחסון התחמושת גדל מ-600 פגזים ל-1,184 פגזים, שהיו תערובת של פגזים חודרי שריון ופגזים סופר נפיצים (HE).
להגנה מטווח קרוב נגד סירות טורפדו, האוניות נשאו גם שמונה תותחי 8.8 ס"מ (3.5 אינץ') ירי מהיר SK L/30. אלו הורכבו גם בקזמטים, ארבעה בספונסרים לצד צריח הסוללה הראשי הקדמי וארבעה במבנה העילי האחורי.
הם נישאו בתושבות MPL C/89 עם טווח גובה של -10 עד 20 מעלות; בהגבהה מרבית, התותחים יכלו לירות למטרות בטווח של 7,300 מטר (24,000 רגל).
מהירות הלוע הייתה 590 מטר לשנייה (1,900 רגל לשנייה).
תותחים אלו סופקו עם סך של 2,000 פגזים, אם כי כמו בתותחי 10.5 ס"מ, אחסון התחמושת הוגדל במהלך המודרניזציה, ל-2,384 פגזים.
קצב האש היה תאורטית 14 פגזים לדקה, אך בפועל הוא הוגבל לעשרה פגזים בדקה.
בשנות ה-80, הטקטיקנים הימיים הניחו שרוב הקרבות יתפתחו לקרב מטווח קצר, שם הטורפדות יהפכו לנשק המכריע, מכיוון שהם עלולים לפגוע בספינה משוריינת כבדה מתחת לקו המים במקום שבו חגורת השריון לא הגן עליה.
בזמן שהאוניות היו בשלבי בנייה, הולמן טען בתזכיר מפברואר 1891 שחימוש הטורפדו המקורי אינו מספיק.
הוא הציע להתקין שני צינורות טורפדו בחרטום מתחת לקו המים כדי להגביר את כוח האש מקדימה בתגרה הצפויה.
עם זאת, לא היה מקום בחרטום להתאים לשני צינורות טורפדו, ולכן הם הותקנו בהרכבים מעל המים.
במקביל, ציים זרים רבים אימצו טורפדות גדולים יותר, כולל הצי המלכותי, שעבר מטורפדו בקוטר 35.6 ס"מ (14 אינץ') לטורפדו בקוטר 45 ס"מ (17.7 אינץ').
הגרמנים הלכו בעקבותיהם; הטורפדו הוותיק יותר בקוטר 35 ס"מ (14 אינץ') C/84 הוחלף בטורפדו בקוטר 45 ס"מ (17.7 אינץ') C/91 הרבה יותר חזק.
האוניות קיבלו שש צינורות טורפדו בקוטר 45 ס"מ, שארבעה מהם הורכבו על דפנות האונייה בתושבות מסתובבות מעל המים.
השניים האחרים היו בחרטום, גם הם מעל קו המים.
הצינורות סופקו עם סך של 16 טורפדות, שנשאו ראש נפץ במשקל 87.5 ק"ג (193 ליברות).
הייתה להם מהירות מרבית של 32 קשרים (59 קמ"ש) בהשוואה למהירות הטורפדו C/84 שהייתה 24 קשרים (44 קמ"ש); זה אפשר לטורפדות לעבור מרחק של 400 מטר (1,300 רגל) ב-24 שניות במקום 30 שניות שהיה לוקח לטורפדות הישים יותר, מה שהפך את ההכוונה למטרות נעות לקלה משמעותית.
שתי האוניות הראשונות, ברנדנבורג וורת, קיבלו שריון מורכב, שהיה אז הסוג הסטנדרטי של שריון פלדה, שיוצר על ידי Dillinger Hütte, אבל באותה תקופה, קרופ התנסו בשריון חדש מפלדת ניקל שהוזמנה עבור וייסנבורג וקורפירסט פרידריך וילהלם.
השריון המורכב נבנה על ידי ריתוך פלדה מוקשה יחד עם לוחות ברזל מחושל גמישים יותר כדי לנצל את הקשיות של הפלדה והגמישות הגדולה יותר של ברזל מחושל להתפרק ואז להכיל פגזים נכנסים.
שריון הפלדה ניקל של קרופ התבסס על תהליך הארווי, שהעשיר את השכבות העליונות של הפלדה בפחמן.
התהליך הקשיח את השכבה החיצונית תוך שמירה על גמישות רבה יותר בחלק האחורי של הלוחות; העובדה שלוחית השריון החדשה הייתה מורכבת מחשיל אחד במקום מלוחות מרובים המרותכים זה לזה העניקה לו חוזק רב יותר.
זה איפשר שימוש בחגורות שריון דקות יותר (ולפיכך קלות יותר) שסיפקו את אותה רמת הגנה, אשר בתורה אפשרה הגנה מקיפה יותר על אותו משקל שריון.
כמה מהחלקים של ברנדנבורג אכן קיבלו את השריון החדש של קרופ, כולל הברבטות שהחזיקו את צריחי הסוללה הראשיים הקדמיים והמרכזיים.
כל ארבע האוניות שמרו על חיפוי טיק לחגורות השריון שלהן.
עץ הטיק שימש כדי לסייע בבלימת ההלם של טורפדו או פיצוץ מוקשים ימיים.
מערכת ההגנה הצדדית פעלה לפי מה שנקרא "העיקרון הצרפתי", תוך שימוש בחגורת שריון צרה באורך מלא כדי להגן על גוף האונייה, במקום מערכת מצודה קצרה יותר שהגנה רק על מחסני התחמושת וחללי מכונות ההנעה של האונייה.
החגורה התפרסה מ-0.8 מטר (2 רגל 7 אינץ') מעל קו המים עד 1.6 מטר (5 רגל 3 אינץ') למטה מקו המים, אם כי לכיוון החרטום היא הורחבה עוד למטה כדי לחזק את איל הניגוח.
מעל קו המים, חגורת השריון הייתה בעובי 300 מ"מ (11.8 אינץ') מקדימה וכשהחגורה נעה יותר מאחור, היא עלתה ל-330 מ"מ (13 in), ואז ל-380 מ"מ (15 אינץ'), ולבסוף עד 400 מ"מ (15.7 אינץ') בחלק המרכזי של האונייה, שם הגנה על מרחבי מחסני התחמושת והמכונות.
יותר מאחור היא הצטמצמה ל-350 מ"מ (13.8 אינץ') ולאחר מכן ל-300 מ"מ לכיוון הירכתיים.
מתחת לקו המים, חגורת השריון הייתה דקה משמעותית; כמו החגורה העליונה, היא התחדדה לכיוון הקצוות.
החיפוי מעץ טיק לחגורה הסתכם ב-200 מ"מ, וכל המכלול היה מוברג יחד.
לאוניות הסדרה היה סיפון משוריין בעובי 60 מ"מ (2.4 אינץ') שהיה מחובר לקצה העליון של החגורה; הוא היה יעיל רק בהסטת פגזים מטווח קצר ולא יכול היה לעמוד בפני אש צוללת או פגז שהתפוצץ בעת הפגיעה.
במגדל הניווט הקדמי היו דפנות בעובי 300 מ"מ וגג בעובי 30 מ"מ (1.2 אינץ').
הברבטים עבור צריחי הסוללה הראשיים היו בעובי 300 מ"מ ועם חיפוי בעובי 210 מ"מ (8.3 אינץ') של טיק.
צריחי התותחים בסוללה הראשית היו עם גגות בעובי 50 מ"מ (2 אינץ') ודפנות שהורכבו משלוש שכבות בעובי 40 מ"מ (1.6 אינץ'), בסך הכל 120 מ"מ (4.7 אינץ').
תותחי ה-10.5 ס"מ וה-8.8 ס"מ קיבלו מגני תותחים שהורכבו משני לוחות פלדה המוברגים זה לזה; כל מגן היה מורכב מלוח בעובי 20 מ"מ (0.79 אינץ') ולוח בעובי 22 מ"מ (0.87 אינץ').
במהלך הקריירה שלהן, האוניות עברו סדרה של שינויים.
לאחר שנכנסו לשירות בשנים 1894–1895, גובהם של כלי השיט גדל ב-1.5 מטר (4 רגל 11 אינץ') ל-3 מטר (9 רגל 10 אינץ') כדי לצמצם הפרעות עשן עם עמוד התורן המרכזי.
החל משנת 1896 החל הצי הגרמני לרכוש תותחי 3.7 ס"מ (1.5 אינץ') מקסים להשלמת תותחי ה-8.8 ס"מ בהגנה נגד סירות טורפדו.
למרות שאלו היו כלי נשק קלים מאוד, וירו פגזים במשקל 0.66 ק"ג (1.5 ליברות), הגרמנים האמינו שברד אש ימנע מצוותי סירות הטורפדו להתקרב מספיק כדי לשגר את הטורפדות שלהם.
התותחים היו בעלי קצב אש מקסימלי של 100 פגזים לדקה, אבל באמצעות אש מכוונת הקצב היה 33 פגזים לדקה.
ארבעה מהתותחים הללו הותקנו בצמרות הלחימה של תרני האוניות.
לפני פריסתן למזרח אסיה בשנת 1900, כל ארבע האוניות קיבלו מערכות טלגרפיה אלחוטיות, מה שהפך אותן לאוניות הראשונות של הצי הגרמני שנשאו מכשירי רדיו.
במהלך המודרניזציה, נוסף מגדל ניווט משוריין שני במבנה העילי האחורי, יחד עם גשרון.
העבודה כללה הגדלת יכולת אחסון הפחם של האונייה והוספת זוג נוסף של תותחי 10.5 ס"מ.
התוכניות קראו בתחילה להחליף את הצריח המרכזי של תותחי ה-28 ס"מ בסוללה משוריינת של תותחים בקליבר בינוני, אך זה הוכיח את עצמו כיקר באופן בלתי רגיל.
חימוש הטורפדו של האוניות הצטמצם משמעותית; שניים מהצינורות בצד הרוחב הוסרו, וכך גם שני צינורות החרטום, בעוד שצינור אחד מעל המים הותקן בירכתיים במתקן שניתן לסובב.
אחסון הטורפדו הכולל הסתכם בחמש טורפדות.
מהתרנים שלהן הוסרו משטחי הזרקורים שלהם.
בהמשך הקריירה שלה, ורת קיבלה שני זרקורים שהורכבו על גג החלק העליון של התורן הקדמי שלה, יחד עם זרקור שלישי על גג הגשר האחורי שלה.
משטח תצפית סגור הותקן ב-1915. גם היא וגם ברנדנבורג פורקו מנשקן ב-1916 לאחר שהוצאו משירות פעיל.
התאונה נגרמה כתוצאה משסתום שיוצר באופן שגוי במנוע הימני.
ארבע האוניות היו בין כלי השיט הגרמניים האחרונים שעברו ניסויים של המספנות לפני הקבלה רשמית על ידי הצי הקיסרי הגרמני; אחרי ורת, רוב אוניות הראשה הגרמניות עברו בדיקות לאחר כניסתן לשירות.
כאשר אוניות הסדרה נכנסו לשירות החל משנת 1894, הם שובצו לפלגה I של שייטת אוניות המערכה I, קורפירסט פרידריך וילהלם הפכה לאוניית הדגל של השייטת.
במהלך שאר שנות ה-90 של המאה ה-19 ערכו האוניות אימונים שגרתיים, ביקורים במדינות זרות והפלגות אימונים.
התמרונים כללו אימונים טקטיים, אימון ירי ופעולות משותפות עם יחידות הצבא הגרמני הקיסרי לתרגול הגנת החוף.
האוניות היו מעורבות במספר תאונות: ברנדנבורג התנגשה באויסו יאגד באוגוסט 1896 ובנובמבר 1899, ורת פגעה בסלע שקוע וניזוקה קשות.
בתור ספינות המלחמה הגדולות ביותר של הצי הגרמני, הן ליוו לעיתים קרובות את היאכטה של וילהלם השני הוהנצולרן בביקורים ממלכתיים או בעת ריגטות שייט, בעיקר Cowes Week בבריטניה.
במהלך מרד הבוקסרים בשנת 1900, לאומנים סינים הטילו מצור על השגרירויות הזרות בבייג'ינג ורצחו את הברון קלמנס פון קטלר, השגריר הגרמני.
האלימות הנרחבת נגד מערביים בסין הובילה לברית בין גרמניה לשבע מעצמות גדולות אחרות: בריטניה, איטליה, רוסיה, אוסטריה-הונגריה, ארצות הברית, צרפת ויפן.
כוחות בעלות הברית במדינה לא הספיקו כדי להביס את המתאגרפים, ולכן הקייזר הורה על כוח משלחת, שהורכב מארבע אוניות הסדרה ברנדנבורג, שש סיירות, 10 ספינות משא, שלוש סירות טורפדו ושישה רגימנטים של נחתים, בפיקודו של גנרל-פלדמרשל אלפרד פון ולדרזה, לפרוס לסין.
כשהצי הגרמני הגיע בסוף אוגוסט 1900, המצור על בייג'ינג כבר הוסר על ידי כוחות מחברות אחרות בברית שמונה המדינות שהתגבשו כדי להתמודד עם המורדים.
כתוצאה מכך, כוח המשימה דיכא התקוממויות מקומיות סביב מפרץ ג'יאוז'ו, שם שמרה גרמניה על הטריטוריה המוכרת של מפרץ ג'יאוז'ו.
בסופו של דבר, המבצע עלה לממשלת גרמניה יותר מ-100 מיליון מארק.
ב-26 במאי 1901 החזיר הפיקוד העליון הגרמני את כוח המשלחת לגרמניה, והכוח הגיע חזרה באמצע אוגוסט.
לאחר שחזרו מסין, חידשו האוניות את שגרת השלום האופיינית להן.
בשלב זה, אוניות המערכה מסדרות קייזר פרידריך השלישי וויטלסבאך החלו להיכנס לשירות, ולכן ארבע האוניות מסדרת ברנדנבורג הוצאו משימוש כדי להותיר צי מודרני.
עד סוף 1907, כל ארבע אוניות הסדרה צומצמו לשייטת המילואים, כאשר קורפירסט פרידריך וילהלם שוב שירתה כאוניית הדגל.
האוניות פעלו שם יחד במשך שלוש השנים הבאות לפני שקורפירסט פרידריך וילהלם ווייסנבורג נמכרו לאימפריה העות'מאנית בספטמבר 1910.
ברנדנבורג וורת נשארו בשייטת המילואים עד 1911, והופעלו מחדש מעת לעת כדי להשתתף בתמרוני צי שנתיים בשייטת אוניות המערכה השלישית.
ברנדנבורג שירתה לזמן קצר ביחידת ספינות ההדרכה והניסוי באמצע 1911. בסוף השנה הם הוצאו משירותם פעם נוספת, את מקומם ביחידה תפסו אוניות מערכה אחרות עם כניסת אוניות המערכה העדכניות ביותר לשירות.
הן הוקצו ל-Marinestation der Ostsee (תחנה ימית של הים הבלטי) והתבססו בקיל.
הם גויסו באוגוסט 1914 בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
הם הוקצו לשייטת אוניות המערכה V, שהופקדה על הגנת החוף בים הצפוני כדי להגן מפני התקפות של הצי המלכותי הבריטי.
שייטת V הועברה לאזור הבלטי בספטמבר כדי לתמוך בהתקפה אמפיבית נגד כוחות רוסים בווינדאו, אך מחסור באוניות תובלה הוביל לביטול המבצע.
מחסור בצוות אילץ את הצי לבטל את אוניות שייטת אוניות המערכה V בקיל בתחילת 1915, אך לאחר שהכוחות הגרמניים השתלטו על נמל ליבאו, ברנדנבורג וורת הופעלו מחדש והועברו לשם כדי לשמור על הנמל.
לאחר מכן ברנדנבורג הוסבה לזיקוק מים וספינת בסיס ותותחיה הוסרו.
ורת נשארה בתפקיד כאוניית הדגל של קונטר-אדמירל אלפרד בגאס, מפקד שייטת V, אבל היא לא ראתה שום פעולה בליבאו.
שייטת V פורקה בינואר 1916, וורת הפליגה לדנציג שם היא הוצאה משירות והוסבה לאוניית בסיס.
גם היא פורקה מנשקה, ותותחיה נבנו מחדש כתותחי רכבת.
התותחים של ברנדנבורג נועדו להישלח לאימפריה העות'מאנית כחלפים עבור טורגוט רייס, אבל אין ראיות שהם נשלחו בפועל.
היא הייתה אמורה לעבור הסבה לספינת מטרה, אבל המלחמה הסתיימה לפני שהעבודה הושלמה.
בשל המחסור החמור בספנות סוחר לאחר המלחמה, הוצעו תוכניות לבנות מחדש את ורת כספינת משא, אבל התוכניות עלו בתוהו.
שתי האוניות נמחקו מרשימות הצי ב-13 במאי 1919 ונמכרו לגריטת ספינות, ושתי האוניות נגרטו בדנציג.
ח'יר א-דין ברברוסה וטורגוט רייס
בכניסתן לשירות בצי העות'מאני, קורפירסט פרידריך וילהלם ווייסנבורג הפכו לח'יר א-דין ברברוסה וטורגוט רייס בהתאמה.
לאחר שנכנסו לשירות בצי העות'מאני, האוניות סבלו מבעיות מכונות כרוניות, מכיוון שצוותיהן לא הוכשרו לתחזק כראוי את מערכות ההנעה שלהם, מה שהפחית את מהירותן ל-.
עם פרוץ המלחמה האיטלקית–עות'מאנית בספטמבר 1911, הצי העות'מאני נסוג לביטחונם של הדרדנלים כדי להימנע מעימות עם הצי המלכותי האיטלקי החזק הרבה יותר.
לאחר שהוזנחו על ידי הצוותים שלהם במהלך הסכסוך, הן היו במצב גרוע עוד יותר בסוף המלחמה באוקטובר 1912, כאשר מערכות הטלפון שלהם יצאו מפעולה ורבות מהדלתות האטומות שלהם לא היו מסוגלות להיסגר.
מד הטווח שלהם ומנופי התחמושת עבור תותחי הסוללה העיקריים שלהם הוסרו.
עם סיום המלחמה האיטלקית–עות'מאנית בתחילת אוקטובר, הליגה הבלקנית הכריזה מלחמה על העות'מאנים, לאחר שהתעודדה מהניצחון הקל של איטליה.
שתי האוניות נשלחו לפעולה, בתחילה כדי לתמוך בכוחות העות'מאניים שהגנו מפני התקדמות הכוחות הבולגרים בתראקיה.
בדצמבר, הצי אורגן מחדש כדי לאתגר את הצי המלכותי ההלני בים האגאי; ח'יר א-דין ברברוסה הייתה אוניית הדגל של פלגת האוניות המשוריינות.
הפלגה יצאה לתקוף את הצי היווני בדצמבר, והובילה לקרב אלי, שם הסיירת המשוריינת היוונית גאורגיוס אברוף השתמשה במהירות המעולה שלה כדי לתמרן את השייטת העות'מאנית, והציבה אותה באש צולבת בין גאורגיוס אברוף בצד אחד ושלוש האוניות המחופות שריון מסדרת הידרה בצד השני.
העות'מאנים נסוגו בחזרה לדרדנלים בחוסר סדר.
ניסיון שני לשבור את המצור היווני על הדרדנלים התרחש ב-18 בינואר 1913, והביא לקרב למנוס.
ח'יר א-דין ברברוסה וטורגוט רייס שתיהן נפגעו מספר פעמים אך סבלו מנזק קל יחסית לפני שנסוגו שוב לדרדנלים.
הצי העות'מאני בילה את שארית המלחמה בפעילות בים מרמרה ובים השחור נגד כוחות בולגריים, ועזר להגן על חיל המצב צ'טלקה עד מרץ.
באוגוסט 1914, כשפרצה מלחמת העולם הראשונה באירופה, העות'מאנים נותרו תחילה נייטרליים, אך הם נכנסו למלחמה לצד מעצמות המרכז בנובמבר.
ח'יר א-דין ברברוסה וטורגוט רייס פורקו חלקית מנשקן בסוף 1914 ובתחילת 1915 כדי לשפר את ההגנות בדרדנלים, אם כי הן שמרו על הסוללות העיקריות שלהם כדי שיוכלו לשמש כסוללות צפות לתמיכה במבצרי הדרדנלים במהלך מערכת הדרדנלים.
עד מרץ 1915, הפיקוד העות'מאני החליט להחזיק רק כלי שיט אחד בתחנה בכל פעם כדי שניתן יהיה למשוך את כלי השיט לצורך תחזוקה ואספקה מחדש.
באפריל פתחו הצי הבריטי והצי הצרפתי במערכת גליפולי.
הצוללת הבריטית אה"מ E11 טרפדה והטביעה את ח'יר א-דין ברברוסה ב-8 באוגוסט כאשר עברה לעמדה להפגיז את כוחות מדינות ההסכמה הנלחמים בגליפולי.
הטביעה גרמה לעות'מאנים להסיג את טורגוט רייס, והיא נותרה מחוץ לשירות עד ינואר 1918, אז הופעלה מחדש כדי לגרור את סיירת המערכה יבוז סולטן סלים, שעלתה על שרטון לאחר קרב אימברוס.
טורגוט רייס שוב הוצאה משירות באוקטובר ונותרה מחוץ לשירות עד שעברה שיפוץ בשנים 1924–1925, ולאחר מכן שימשה כספינת אימונים, בשלב זה עם רק אחד מצריחי הסוללה העיקריים שלה על סיפון האונייה.
היא הוצאה משירות בפעם האחרונה ב-1933, היא בילתה את שבע-עשרה השנים הבאות כספינת בסיס, ובסופו של דבר נגרטה לאט בין השנים 1950 ל-1957.
אוניות המערכה מסדרת טנסי כללה שתי אוניות מערכה סופר-דרדנוט - טנסי וקליפורניה - שנבנו עבור הצי של ארצות הברית בסוף שנות ה-1910, חלק מהסדרה ה"סטנדרטית".
הסדרה הייתה ברוב הבחינות חזרה על סדרת ניו מקסיקו, כאשר השיפורים העיקריים היו מערכת הגנה תת-מימית מחוזקת משמעותית, והגבהה מוגברת של תותחי הסוללה הראשיים כדי לאפשר להם לירות בטווחים גדולים בהרבה.
הם נשאו אותה סוללה ראשית של 12 תותחי בארבעה צריחים משולשים, והיו בעלי אותה מהירות מרבית של .
שתי האוניות שירתו בצי האוקיינוס השקט במשך כל הקריירה שלהן, שכללה תוכנית אימונים נרחבת בתקופת בין המלחמות של שנות ה-20 וה-30.
שתי האוניות נכחו ב-Battleship Row בפרל הארבור כשהיפנים תקפו ב-7 בדצמבר 1941; קליפורניה טורפדה וטבעה אך לטנסי נגרם נזק מינימלי בלבד.
קליפורניה הוצפה מחדש ושתי האוניות נבנו מחדש בכבדות בין 1942 ל-1944. לאחר מכן השתיים ראו שירות נרחב ככלי הפגזה התומכים במסע הדילוג על האיים ברחבי מרכז האוקיינוס השקט.
טנסי השתתפה במערכת האיים האלאוטיים באמצע 1943, במערכה באיי גילברט ומרשל בסוף 1943 ובתחילת 1944, ובמערכה על איי מריאנה ופלאו באמצע 1944, אז קליפורניה חזרה גם היא לצי.
שתי האוניות השתתפו במערכת הפיליפינים בסוף 1944, והיו נוכחות בקרב מצר סוריגאו ב-24 באוקטובר, קרב אוניות המערכה האחרון בהיסטוריה.
שיפוץ לטנסי מנע ממנה להשתתף בקרב על מפרץ לינגאיין בינואר 1945, שם נפגעה קליפורניה מקמיקזה, אשר בתורה מנע ממנה לתמוך בחיילי חיל הנחתים במהלך קרב איוו ג'ימה.
טנסי הייתה מעורבת בכבדות בלחימה שם ובקרב אוקינאווה שלאחר מכן, שם גם היא נפגעה מקמיקזה.
שתי האוניות בילו את שארית המלחמה בפטרול בים סין המזרחי עד לכניעה היפנית הרשמית בספטמבר.
לאחר שהשתתפו לזמן קצר בכיבוש יפן, הם הוחזרו לארצות הברית והוקצו לצי העתודה האטלנטי.
הן נשארו שם עד 1959, אז נמכרו לגרוטאות.
עבודת התכנון על סדרת טנסי, שכונתה בתחילה "אוניית מערכה 1916", החלה ב-14 בינואר 1915; צוות התכנון השתמש בסדרת ניו מקסיקו הקודמת כנקודת התחלה.
הדירקטוריון רצה לבנות אוניית מערכה שתתבדל מסדרת אוניות המערכה הסטנדרטיות, במיוחד במונחים של הגנת שריון מפני תותחי ה- שהופעלו על ידי ציים אירופיים.
הם התנגדו פשוט לפתח את הסדרה הסטנדרטית, ששילבה שיפורים מצטברים קלים יחסית, אבל מזכיר הצי, ג'וזפוס דניאלס, דחה אותם והורה ש"אוניית המערכה 1916" תחזור למעשה על עיצוב ניו מקסיקו עם שיפורים מוגבלים.
במקביל לכך שהציים האירופיים החלו לאמץ תותחים גדולים יותר, הם גם החלו לפתח טורפדות ארוכי טווח שיכולים להגיע גם למרחקי הקרב הצפויים לאותה העת, .
לכן, יכולתה של האונייה החדשה להתנגד להתקפות תת-מימיות - מוקשים ימיים בנוסף לטורפדות - הפכה לדאגה העיקרית של המתכננים.
כדי להבטיח שהאונייה תוכל לשרוד פיצוץ מתחת למים, הם החליטו לשלב ארבעה מחיצות טורפדו, שיצרו ארבעה חללים.
מתוכם, הזוג הפנימי ימולא במים או במזוט, שיספגו את הלחץ והגז של הפיצוץ.
מערכת זו הוכיחה את עצמה כיעילה והיא שימשה בהרבה עיצובים של אוניות מערכה.
האוניות אושרו ב-3 במרץ 1915, בזמן שעבודות התכנון עדיין נמשכו; הניסויים על מערכת מחיצות הטורפדו הושלמו רק בפברואר 1916. בינתיים, העבודה כבר החלה על הסדרה הבאה, שתחילה נקראה "אוניית מערכה 1917", שהפכה לסדרת קולורדו.
סדרה זו הייתה בעצם חזרה על העיצוב של טנסי, השינוי הגדול היחיד היה אימוץ תותחי 16 אינץ' (406 מ"מ) גדולים יותר במקום תותחי 14 אינץ' (356 מ"מ) שאוניות סדרת הטנסי נשאו.
מערכת ההנעה הטורבו-חשמלית שפותחה עבור אוניות הסדרה קולורדו הוחלה רטרואקטיבית על טנסי וקליפורניה בדצמבר 1915, לפני שהחלה הבנייה של כלי השיט.
אוניות הסדרה היו באורך של בקו המים, ואורך כולל של 624 רגל (190.2 מטר), רוחב של , ושוקע של .
הדחק האוניות היה 32,300 טונות ארוכות (32,818 טונות) בתפוסה סטנדרטית ועד 33,190 טונות ארוכות (33,723 טונות) במעמס מלא.
בתנאי חירום, היה ניתן לאחסן דלק ותחמושת נוספים, מה שהגדיל משמעותית את ההדחק ל-, אשר בהתאם העמיק את השוקע ל-.
גופי האוניות כללו חרטום קוצץ בולט כדי להתמודד בים פתוח ולהפחית את נתזי המים.
תחתית כפולה נמשכה לכל אורכן של האוניות, וגוף האונייה שלהן כלל מידור נרחב כדי להפחית את הסיכון להצפה בלתי ניתנת לשליטה; מתחת לקו המים, בגוף האונייה היו 768 תאים ועוד 180 מעל קו המים.
הסיפון הראשי, הסיפון הגבוה ביותר שנמשך לכל אורכה של האונייה, הכיל חלק גדול משטח המחיה לצוותיהם, שכלל 57 קצינים ו-1,026 מלחים.
כפי שנבנו, הם הותקנו בשני תרני סריג עם צמרות נקודתיות עבור סוללת התותחים הראשית.
ההיגוי נשלט על ידי הגה מאוזן יחיד.
האוניות הונעו באמצעות הנעה טורבו-חשמלית.
שמונה דוודי צינורות מים של Babcock & Wilcox המופעלים בנפט יצרו קיטור שהניע שני גנרטורים טורבו חשמליים של וסטינגהאוס, שבתורם סיפקו כוח לארבעה מנועים חשמליים שהניעו ארבעה מדחפים עם 3 להבים בקוטר .
הטורבינות היו בתאים נפרדים אטומים למים, מסודרים מלפנים ומאחור, עם ארבעה דוודים כל אחד; לכל דוד היו חדרי דוודים אטומים למים משלו, עם שני דוודים משני צידי הטורבינות.
המנועים היו מסודרים בשלושה חדרים: חדר גדול יותר ומרכזי עבור שני המנועים המניעים את הצירים הפנימיים, ואחד לכל ציר חיצוני משני הצדדים.
כל סט של ארבעה דוודים הוכנס לארובה משלו.
מערכות ההנעה שלהם דורגו ב-28,600 כוחות סוס (21,300 קילוואט), שהעניקו מהירות מרבית של 21 קשרים (39 קמ"ש).
אחסון הנפט הרגיל הסתכם ב-, אך היה ניתן להשתמש בחללים בגוף כדי להגדיל את קיבולת הדלק המקסימלית לשעת חירום ל-.
האוניות היו חמושות בסוללה ראשית של 12 תותחי 14 אינץ' (356 מ"מ) /50 קליבר Mark IV בארבעה צריחים משולשים, הממוקמים על קו האמצע בזוגות ירי-על לפני ומאחורי המבנה העילי.
שלא כמו אוניות מערכה אמריקאיות קודמות עם צריחים משולשים, צריחים אלו אפשרו לכל קנה להתרומם באופן עצמאי.
מאחר שטנסי וקליפורניה הונחו לאחר קרב יוטלנד שנערך באמצע שנת 1916, שהוכיח את הערך של אש צוללת ארוכת טווח מאוד, שונו צריחי הסוללה העיקריים שלהם בעודם בבנייה כדי לאפשר הגבהה ל-30 מעלות.
זה העניק טווח מקסימלי של עם פגזים חודרי שריון במשקל , שנורה במהירות לוע של 2,625 רגל לשנייה (800 מטר לשנייה).
התותחים סבלו מפיזור יתר של היריות, שבסופו של דבר התגלה כי נגרם על ידי בית הבליעה ארוך מדי, שאפשר פער בין הפגז למטענים ההודפים.
הבעיה תוקנה בסופו של דבר עם התותח Mark VII.
הסוללה המשנית כללה 14 תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ) /51 קליבר, עשרה מהם הותקנו בקזמטים בודדים המקובצים במבנה העילי באמצע האונייה במפלס סיפון 01, סיפון אחד גבוה מהסיפון הראשי.
שישה מהתותחים היו מסודרים לירות קדימה וארבעה היו מכוונים לאחור.
ארבעת התותחים הנותרים הוצבו בתושבות ציר פתוחים בסיפון נוסף גבוה יותר ברמת 02; שניים הוצבו ליד מגדל הניווט והאחרים הוצבו משני צידי הארובות.
בתחילה, האוניות היו אמורות להיות מצוידות בעשרים ושניים מהתותחים, אך חוויות בים הצפוני במהלך מלחמת העולם הראשונה הוכיחו כי התותחים הנוספים, שהיו ממוקמים בגוף האונייה, היו בלתי שמישים בשום מצב מלבד בים רגוע.
כתוצאה מכך צופו הקזמטים כדי למנוע הצפה.
התותחים היו מסוג Mark VIII, שהיה להם מהירות לוע של 3,150 רגל לשנייה (960 מטר לשנייה) וירו פגזים במשקל 50 פאונד (23 ק"ג).
אוניות הסדרה נשאו ארבעה תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ) /50 קליבר Mark X להגנה נגד מטוסים.
תותחים אלו היו ממוקמים על סיפון 02, כאשר שניים משני צדי עגורני הסירה והשניים האחרים לצד התורן הראשי.
התותחים ירו פגזים במשקל 13 פאונד (5.9 ק"ג) במהירות לוע של 2,700 רגל לשנייה (820 מטר לשנייה).
הם גם נשאו מגוון תותחים אחרים, כולל ארבעה תותחי הצדעה במשקל 6 פאונד ותותח שדה Mark XI 3 אינץ' וכמה מקלעים לשימוש על ידי יחידות נחיתה.
בנוסף לחימוש התותחים שלהן, אוניות הסדרה צוידו גם בזוג צינורות טורפדו בקוטר שקועים בגוף, אחד בכל צד רוחב.
הם סופקו עם טורפדו בליס-לאוויט מסוג Mark VII; אלה נשאו ראש נפץ במשקל 321 פאונד (146 ק"ג) והיה להם טווח של 12,500 יארד (11,400 מטר) במהירות של 27 קשרים (50 קמ"ש).
חגורת השריון העיקרית שלהם הייתה בעובי 8–13.5 אינץ' (203–343 מ"מ) והייתה בערך ברוחב 18 רגל (5.5 מטר), שמחציתו מעל קו המים.
השריון העבה יותר הגן על האזורים החיוניים של האוניות, כולל מחסני התחמושת וחללי מכונות ההנעה, המשתרעים מהברבטה הקדמית ביותר ועד לברבטה האחורית; הירכתיים קיבלו חיפוי שריון קל יותר.
שני הקצוות של החגורה הראשית כוסו על ידי מחיצות רוחביות משוריינות בעובי 13.5 אינץ'.
הסיפון המשוריין הראשי היה עד עובי 3.5 אינץ' (89 מ"מ), והוא היה מחובר לחלק העליון של החגורה הראשית, עובר בין המחיצות המשוריינים הרוחביים.
סיפון שריון שני שהיה בעובי 2.5 אינץ' (64 מ"מ) הונח מתחת לסיפון הראשי; עוד מאחור, היכן שהוא היווה את ההגנה האופקית היחידה, הוא גדל בעוביו ל-5 אינץ'.
בחרטומי האוניות הוגדל סיפון השריון התחתון ל-3 אינץ'.
בצריחי תותחי הסוללה הראשיים היו חזיתות בעובי 18 אינץ' (457 מ"מ), דפנות בעובי 10 אינץ' (254 מ"מ), שריון בעובי 9 אינץ' (229 מ"מ) מאחור, וגגות בעובי 5 אינץ' (127 מ"מ); גיבוי מעץ טיק שימש לריפוד המבנים מפני פגיעות פגזים.
הצריחים הורכבו על גבי ברבטות בעובי 13 אינץ' (330 מ"מ).
במגדלי הניווט שלהם היו דפנות בעובי 16 אינץ' (406 מ"מ) עם גגות בעובי 6 אינץ' (152 מ"מ).
התאים המשוריינים לקליטה בארובה היו בעובי 9 אינץ'.
אוניות הסדרה עברו סדרה של שינויים קלים בחימוש המשני והנ"מ שלהם במהלך שנות ה-20 וה-30. בשנת 1922, טנסי הסירה את שני תותחי ה-5 אינץ' ליד התורן המרכזי והתקינו ארבעה תותחי 3 אינץ' נוספים, שניים מהם הוצבו במקום שבו היו תותחי ה-5 אינץ'.
השניים האחרים הוצבו מאחורי צריחי תותחי ה-5 אינץ' הקדמיים.
כל שמונת התותחים הוסרו ב-1928 והוחלפו בשמונה תותחי נ"מ בקוטר 5 אינץ'/25 קליבר.
קליפורניה חומשה באופן דומה במהלך שיפוץ בין השנים 1929–1930. נוספו שמונה מקלעי קליבר 0.50, שישה על גגות הצמרות, שניים על התורן הקדמי וארבעה על התורן הראשי.
שני התותחים האחרים הונחו על כנים משני צידי התורן הקדמי.
לטנסי הוחזרו שניים מתותחי ה-3 אינץ' ב-1940, והוצבו משני צדי כנפי הגשר.
שינויים אחרים כללו התקנת ציוד לטיפול במטוסים.
בקליפורניה הותקן מעוט על צריח העל האחורי שלה והיא קיבלה שלושה מטוסי ווט UO-1 לסיור ולהכוונת אש.
שנתיים לאחר מכן, טנסי שונתה באופן דומה, אם כי המעוט שלה היה ממוקם על הירכתיים.
בתחילת שנות ה-30, היא קיבלה מעוט שני על הצריח האחורי שלה, ובשלב מסוים בקליפורניה הותאם גם מעוט לירכתיים שלה.
במהלך השיפוץ שלהן ב-1943, הוסרו המעוטים המורכבים על הצריח ושתי האוניות נותרו עם מעוט על הירכתיים בלבד.
שתי הספינות שוחזרו ומודרניות בהרחבה לאחר שניזוקו במהלך המתקפה על פרל הארבור בדצמבר 1941. הותקנו בליטות חדשות נגד טורפדו והמידור הפנימי שלהן שופר כדי לחזק את עמידותה בפני נזקים תת-מימיים.