tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למרות נטיות אלו, קיימים לעיתים בארגונים שונים תהליכים דמוקרטיים מסוימים, שמשמעותם הענקת שליטה מסוימת לחברי הארגון על הארגון עצמו, באופן החורג מההירארכיה הארגונית (לדוגמה: הכרה בסמכויותיו של נציג עובדים שאינו מטעם ההנהלה, קיום בחירות וכו').
כנגד נטיות אלו קיימות נטיות להתנהלות אוטוריטרית, כלומר - עיצוב החיים על ידי ההירארכיה הארגונית.
גם בארגונים בהם מידה גבוהה של דמוקרטיה, עדיין קיימים ממדים אוטוריטאריים ניכרים (לעיתים קיימים תהליכים שעוקפים את הדמוקרטיה, כגון צירוף חברי הנהלה שלא דרך בחירות אלא על ידי מינוי ישיר ויצירת משרות חדשות).
תהליכי צמצום הדמוקרטיה בארגונים תוארו על ידי חוקרים שונים, שהידוע שבהם הוא כלל הברזל של האוליגרכיה, שנוסח על ידי רוברט מיכלס.
חוקרים נוספים היו ברל ומינס שחקרו ב-1933 תאגידי ענק בהם מפוצלת הבעלות בין בעלי מניות רבים, לכל אחד חלק קטן ביותר מסך המניות (לפי חקירתם, בשנת 1929 לא היה בעל יותר מאחוז ממניות חברות ענק כגון 'מסילת הברזל של פנסילבניה' ו'אמריקן טלפון אנד טלגרף').
חוקרים אלו מצאו כי הנהלת חברות אלו הפכה להנהלה ריכוזית, המקבעת ומשמרת את עצמה.
ארגוני זכויות האדם הם ארגונים לא-ממשלתיים אשר מטרתם המוצהרת היא להשגיח על שמירת זכויות האדם ולדווח על הפרה שלהן.
בשנות השישים והשבעים של המאה ה-20 החלו לקום בארצות הברית, ולאחר מכן גם במקומות נוספים, ארגונים לא-ממשלתיים ששמו להם למטרה להבטיח את השמירה על זכויות האדם, בשל הקושי שבהשארת השמירה על זכויות האדם בידי המדינה.
המאבקים לשמירה על זכויות האדם החלו בדרישה של אזרחים אמריקאים שחורים (אפרו-אמריקאים), להשוות את זכויותיהם לאלו של האזרחים הלבנים.
את המאבק הוביל הכומר מרטין לותר קינג, שהקים את התנועה לזכויות האזרח שנאבקה ועדיין נאבקת על קיום זכויות אלו.
לאור הצלחתה של התנועה האמריקנית לזכויות האזרח, קמו ארגונים לא ממשלתיים רבים נוספים, שהציבו לעצמם כמטרה את השמירה על זכויות האזרח, בין אם בארצם שלהם או בצורה בינלאומית.
בארצות הברית קמו מספר ארגונים יהודיים גדולים לזכויות האדם, שמטרתם העיקרית היא להאבק באנטישמיות ובגזענות.
הליגה נגד השמצה (ADL), שנאבקת נגד אנטישמיות ונגד אנטי-ציונות (שאותה היא רואה כסוג של אנטישמיות מודרנית) ונחשבת לתומכת גדולה של ישראל, הייתה גם מבין הראשונים לתמוך במאבק של השחורים בארצות הברית בשנות ה-60 של המאה ה-20 למען שוויון זכויות אזרח.
בישראל קיים מספר רב של ארגוני זכויות האדם.
בעקבות האגודה לזכויות האזרח, שהוקמה בשנת 1972, ושעוסקת במכלול זכויות האדם, קמו החל מאמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 מספר גדול של ארגוני זכויות האדם.
בניגוד לאגודה לזכויות האזרח, המטפלת במכלול זכויות האדם, רוב רובם של הארגונים האחרים ייחדו את פעילותם לנושא אחד (למשל: פלורליזם דתי, זכויות עובדים, זכויות בריאות) או לקבוצת אוכלוסייה מוגדרת (למשל: ילדים, נשים, ערביי ישראל, עובדים זרים, אנשים עם מוגבלות, פלסטינים, מיעוטים מגדריים ועוד).
בזירה הפרלמנטרית, המפלגה שחרתה על דגלה את זכויות האדם היא מפלגת רצ, שנטמעה ב-1992 במפלגת במרצ.
ארגוני זכויות האדם יכולים לפעול ולבצע מעקב אחרי שמירת זכויות האדם בעיקר במדינות דמוקרטיות ובזמן שלום.
במדינות דיקטטוריות ובמדינות בעלות משטר סמכותני וכן באזורי לוחמה קשה יותר לארגוני זכויות אדם להגיע למקום ולתעד הפרות של זכויות אדם.
ארגנונים כמו אמנסטי אינטרנשיונל פועלים מול מציאות זו בדרכים כמו ריכוז דיווחים מתושבים מקומיים, הצלבת מידע, ושמירה על קשר עם פעילי זכויות אדם מקומיים.
לעיתים נשמרת זהות המקורות בסוד כדי להגן עליהם מפני התנכלות השלטונות.
בחלק מהארגונים נעשה שימוש באזרחים של מדינה אחת שמנטרים את הפרות זכויות האדם של מדינות אחרות.
דבר זה מקשה על מניעת איסוף המידע על ידם וכן מקשה על הפעלת אלימות נגדם מצד שלטונות דכאניים.
עם זאת לעיתים קרובות מתרחשים מקרים בהם פעילי זכויות אדם מגורשים, נכלאים, עוברים עינויים או נרצחים בידי משטרות או המשטרה החשאית.
רדיפה, גרוש, כליאה או רצח של עיתונאים או של פעילי זכויות אדם הוא לעיתים קרובות סימן ברור למשטר דכאני או לתנועה גזענית.
דוגמה מפורסמת לכך היא רצח פעילי זכויות האזרח במיסיסיפי בשנת 1964.
ארגוני זכויות אדם משתפים לעיתים קרובות פעולה עם תחקירנים, עיתונאים ואנשי אקדמיה כדי לקבל מידע ולהעריך את מידת המיהמנות שלו.
דבר זה משמש בין היתר גם באזורי עימות שבהם נמענת הגישה מאזרחים.
מידע רב שיש לו נגיעה לזכויות אדם מתרפסם בעיתונות אבל לרוב האנשים אין זמן לרכז את המידע או לעקוב אחר דוחות של מומחחים בתחום.
ארגוני זכויות האדם מכינים דוחות על מצב זכויות האדם במדינות שונות, מסכמים מידע ממקורות שונים ומסייעים להפיץ אותו בעולם, מתוך תקווה להפעלת לחץ בינלאומי.
דרך פעולה נפוצה מול מדינות סמוכתניות היא קיום הפגנות מול שגרירות, והפעלת לחץ על ממשלות ופרלמנטים במדינות דמוקרטיות או מדינות פחות דיקטטרויות כדי שאלו יפעילו לחץ על מדינות שמפירות זכויות אדם.
ארגון Avaaz משתמש בטכניקה זו לעיתים קרובות.
לדוגמה בשנת 2008 אחרי שנשיא זימבבואה, רוברט מוגאבה נבחר מחדש בבחירות לא הוגנות, 150,000 מחברי אוואז קראו לבעל הברית המרכזי של מוגבה, נשיא דרום אפריקה תאבו מבקי, כדי לקדם רפורמה דמוקרטית משמעותית.
לעיתים קרובות מדינות נמנעות מריכוז מידע על זכויות אדם.
מדינות לא דמוקרטיות נמנעות מכך בשל התנגדותן לזכויות אדם.
אפילו מדינות דמוקרטיות נמנענות לעיתים קרובות מריכוז מידע זה מתוך חשש לפגיעה ביחסי החוץ עם מדינה עם משטר סמכותני.
לעומת זאת כאשר מדינה כן מרכזת ומפרסמת מידע כזה יש חשש כי היא עושה זאת משיקולים פוליטיים.
ארגוני זכויות אדם מרכזים מידע רב על מצב זכויות האדם במדינות לא דמוקרטיות והם אחד הגורמים המרכזיים המאפשרים לחוקרים ולעיתונאים להתעדכן על מצב זכויות האדם במדינות אלה.
לדוגמה אמנסטי אינטרנשיונל היא אחד המקורות החשובים לריכוז מידע על הפרת זכויות אדם בסין, והיא אחד המקורות החשובים להפצת מידע כזה בעברית.
מידע זה מגיע גם לעיתונות העברית.
ארגון זכויות האדם Iran Human Rights המרכז מידע על זכויות אדם באיראן מרכז גם מידע על פגיעה במפגינים בהפגנות מהסה אמיני.
לפי הארגון בין ספטמבר לדצמבר הרגו המשטרה וכוחות הביטחון לפחות 448 מפגינים, בהם 60 קטינים
עיתים קרובות פעילות מול מדינה לא דמוקרטית היא פחות אפקטיבית לעומת פעילות מול מדינה דמוקרטית.
ככל שהמדינה היא בעלת עוצמה גדולה יותר וככל שהמשטר בה פחות דמוקרטי כן יש פחות השפעה לפעילות ארגוני זכויות אדם.
לעומת זאת מול מדינות קטנות יותר או מדינות ששואפות להציג לעולם חזות דמוקרטית, מטעמי מסחר ושמירה על יחסי מדיניות תקינים יש השפעה גדולה יותר.
לעיתים נראה שאין כל השפעה של ארוגונים ופעילי זכויות אדם על ממשלית על מדינות לא דמוקרטיות.
עם זאת קיים תהליך איטי של דמוקרטיזציה בעולם.
חלקו נובע מלחץ עקיף על מדינות לקיים משטר דמוקרטי וסובלני יותר מצד אזרחים, מדינות דמוקרטיות או תאגידים רב-לאומיים וחלקו נובע מכך שהצלחת מדינות דמוקרטיות לשמור על זכויות אדם ועל הדמוקרטיה גורר הצלחה כלכלית וחברתית גבוה יותר ודבר זה מעודד חברות לאמץ ערכים ליברלים ודמוקרטיים יותר וגורר שינוי חברתי פנימי.
ויקטור אורבן, ראש ממשלת הונגריה, חזר לשלטון בשנת 2010 לאחר 8 שנים באופוזיציה.
לאחר חזרתו לשלטון החל ליישם צעדים שונים אשר הגדילו את כוחה של הממשלה והחלישו את האיזונים והבלמים שמגבילים את פעולתה.
השינויים בוצעו באופן הדרגתי אולם הביאו לפגיעה בעקרונות דמוקרטיים כגון שוויון, חופש ביטוי ודת, הפרדת רשויות וזכיות אדם.
בשנת 2018 העבירה ממשלתו של אורבן סדרת חוקים המאפשרים לעקוף את מערכת המשפט במדינה, ולהעניק סמכויות מקיפות לשר המשפטים, באמצעותן יכולה הממשלה להתערב בעסקים ממשלתיים, במיסוי ובבחירות.
ארגוני זכויות האדם בהונגריה טענו כי מדובר בחוקים המעצימים את הריכוזיות במדינה, חותרים תחת הפרדת הרשויות ומאפשרים התערבות פוליטית של הממשלה.
צעדת מחאה בת מספר ימים נערכה בבודפשט, בהשתתפות עשרות אלפי מפגינים.
בהפגנה נשמעו קריאות מחאה "ויק-טה-טור", הלחם של השם "ויקטור" ו-"דיקטטור".
בשנת 2022 הפרלמנט האירופי יצא בהכרזה כי הונגריה אינה נחשבת יותר לדמוקרטיה.
ארגון אמנסטי אינטרנשיונל מבקר את פולין בגלל כרסם בעצמאות הרשות השופטת ועל רקע שימוש בהאשמות פליליות כדי לצמצם את חופש הביטוי.
כמו כן הוא האשים את השלטונות בפגיעה בחופש ההתאספות בפגיעה בזכויות נשים (זכות להפלה) והפרת זכויות של להט"ב.
כנגד חלק מארגוני זכויות האדם מופנות ביקורות שונות, בעיקר בנוגע לצביעות והטיה פוליטית.
ארגוני זכויות האדם יכולים לפעול ולבצע מעקב אחרי שמירת זכויות האדם בעיקר במדינות דמוקרטיות.
במדינות דיקטטוריות ארגוני זכויות אדם אינם יכולים לפעול מחשש שהמשטרה החשאית תעצור אותם, ולכן הם לא יכולים לדווח ממקור ראשון על הפרת זכויות האדם וזוועות שמתבצעות במדינות אלה.
התוצאה של מצב זה היא שארגוני זכויות האדם הבינלאומיים מפנים את עיקר הביקורת שלהם כלפי מדינות דמוקרטיות והעוולות שהן מבצעות, בעוד שהמדינות הדיקטטוריות שמבצעות עוולות בהיקפים גדולים יותר כמעט שלא מופיעות בביקורות או בדו"חות של ארגוני זכויות האדם.
הטיה פוליטית: ישנה טענה שחלק מארגוני זכויות האדם הבינלאומיים מוטים פוליטית נגד ישראל ונגד ארצות הברית.
המבקרים מביאים לדוגמה את אמנסטי אינטרנשיונל שפרסמה הרבה יותר דו"חות כנגד ישראל מאשר דו"חות על רצח העם בדארפור, סודאן או על הטבח בקמבודיה.
דוגמה נוספת היא ג'ו סטורק מ-HRW שכתב מספר דו"חות חריפים כנגד ישראל, ונחשף שבעבר תמך בחיסולה ואף חתם על מכתב המגדיר את טבח הספורטאים במינכן (1972) כ"פעולה מוסרית".
אי-דיוקים והטעיות: כנגד מספר ארגוני זכויות אדם ישנה ביקורת שהם מציגים נתונים ודו"חות מסולפים ומלאים בטעויות, לעיתים כדי לשרת אג'נדה פוליטית.
לדוגמה: החוקר יהונתן דחוח-הלוי פרסם מספר מחקרים ובהם טען שארגון בצלם וארגוני זכויות אדם פלסטיניים מסווגים פעמים רבות חמושים ופעילי טרור שנהרגו על ידי ישראל כ"אזרחים שלא נטלו חלק בלחימה".
ניצול בידי קבוצות רדיקליות וארגוני טרור: כנגד ארגוני זכויות האדם נטען שהם מנוצלים ולעיתים משתפים פעולה עם קבוצות רדיקליות וארגוני טרור, בעיקר במסגרת המאבק להשמדת מדינת ישראל, וזאת על ידי קמפיין דה-לגיטימציה וגינוי פעולות לוחמה בטרור והגנה עצמית שמבצעת ישראל.
לתמיכה בטענה זו הביאו המזרחן יהונתן דחוח-הלוי והפובליציסט בן-דרור ימיני תרגום של נאום שנשא אסמאעיל הנייה, ראש ממשלת חמאס, בו הוא מודה לארגוני זכויות האדם, לליברלים ולארגוני החברה האזרחית על עזרתם לחמאס ולמאבק נגד ישראל, וכן מתווה שימוש באותם ארגונים במסגרת קמפיין משולב הכולל תעמולה פלסטינית ואלימות נגד ישראל.
ארגוס היא עיר במזרח חצי האי פלופונסוס שביוון, שהייתה פוליס יוונית עוד בתקופת יוון העתיקה.
העיר ממוקמת מצפון למפרץ ארגוליס ומצפון לנַאפְפְּלִיוֹ, בירת חבל ארגוליס, ונמלה העתיק של ארגוס.
העיר המודרנית ארגוס היא הבירה המִנהלית של נפת ארגוס, אחת משלוש הנפות של מחוז המשנה ארגוליס.
לפי סקר אוכלוסייה של ממשלת יוון משנת 2001, אוכלוסייתה של ארגוס מונה כ-27,550 נפשות, והיא הגדולה בערי ארגוליס.
שרידים ניכרים של העיר מתקופת ימי הביניים ויוון העתיקה עדיין קיימים בשטחי העיר המודרנית ובסביבותיה, דבר המהווה מוקד משיכה לתיירים.
אתרים ארכאולוגים מפורסמים בשטחי העיר כוללים את גבעות לאריסה ואספיס, ובהן שרידים של יישוב אנושי מתחילת האלף השני לפנה"ס.
כמו כן קיימת בעיר מצודה מתקופת ימי הביניים.
הפעילות הכלכלית העיקרית של תושבי העיר, חוץ מתיירות, היא חקלאות, כאשר ענף פירות ההדר מהווה את הגידול החקלאי העיקרי.
העיר מחוברת לשאר יוון על ידי נתיבי תחבורה העיקריים של כביש חוצה הפלופונסוס, וקו הרכבת של קורינתוס-טריפוליס.
ארגוס העתיקה מוקמה כחמישה קילומטרים מחופי המפרץ הארגולי, ולפי הומרוס הייתה ממוקמת במרכז מישור חקלאי פורה, ומפורסמת בגידול סוסים.
המיתולוגיה היוונית מציינת את דנאוס כמייסדה.
לפי המסורית היוונית העתיקה, הייתה ארגוס העיר העתיקה ביוון.
חפירות ארכאולוגיות שנעשו במקום מראות שהיה קיים במקום יישוב מתחילת האלף השני לפנה"ס, יישוב שקדם לתקופה המיקנית.
לא ברור אם היישוב היה נקודת מאחז של המינואים, או שהיה יישוב של הפלסאגים (ילידי יוון המקוריים שקדמו לשבטים ההלנים).
שרידי היישוב הקדום ביותר שנמצאו ממוקמים על גבעת "אספיס" ("מגן"), שרידים שכללו גם ביצורים.
בתקופה מאוחרת יותר נבנה גם יישוב על גבעת לאריסה, הגבוהה יותר מגבעת אספיס, ושולטת עליה.
העיר נכבשה או עברה לשליטת השבטים האיכאים מידי הפלסאגים או המינואים במהלך האלף השני לפנה"ס, ובעקבות הפלישה הדורית, בערך בשנת 1000 לפנה"ס, עברה לידי השבטים הדורים.
ארגוס שימשה כאחד ממרכזי הדורים בפלופונסוס, וכבסיס להתפשטותם ברחבי חצי האי.
אוכלוסיית ארגוס חולקה לשלושת השבטים הדורים המסורתיים, וכן כללה מעמד מבני שרידי היישוב הישן, ומעמד של איכרים צמיתים ומשועבדים.
ארגוס הייתה הפוליס החזקה בפלופונסוס לפני עלייתה של ספרטה, והיא הגיעה לשיא כוחה במאה ה-7 לפנה"ס, בתקופת שלטונו של המלך פידון.
בתקופתו ניצחה ארגוס את ספרטה מספר פעמים, ארגוס ישבה בראש המשחקים האולימפיים, קבעה מידות משקל שנתקבלו ברחבי יוון, ונטבעו לראשונה על ידיה מטבעות.
בתקופה זו השתלטה ארגוס על האזור שידוע עד היום כארגוליס, אזור בו שלטה כמעט ברציפות עד לכיבוש הרומי.
מותו של פידון סימל את תחילת התדרדרותה של ארגוס ממעמד של מעצמה מדינית, למעמד של מדינה מדרגה שנייה בפלופונסוס.
עליית כוחה של ספרטה והיחלשות מעמד המלוכה בעיר הובילו לירידה משמעותית בהשפעתה וכוחה של הפוליס.
לפי המסורת היוונית, נערך בשנת 547 לפנה"ס, קרב מכריע בין ספרטה לארגוס, שארגוס נחלה בו מפלה.
שטח החוף בין שתי הערים עבר לשליטתה של ספרטה, וארגוס עצמה ניצלה בקושי מידי כיבוש (לפי פלוטרכוס ארגוס ניצלה רק בזכות התגייסותן של נשות העיר למאמץ המלחמתי).
עם פלישת הפרסים ליוון בשנת 480 לפנה"ס נשארה ארגוס מחוץ למלחמה הכלל הלנית בפולש הזר, ואף חתמה על הסכם כניעה איתו, אם משום איבתה רבת השנים לספרטה, שהובילה את המאבק בפרסים, ואם בשל חולשתה הצבאית והמדינית.
החולשה שארגוס הפגינה, והמרירות שנצברה בקרב הפוליס האחרות ביוון בשל אי השתתפותה המלחמה, הובילו את ארגוס לשפל מדיני וצבאי בתחילת המאה ה-5 לפנה"ס.
הערים מיקנה וטירינס שהיו תחת שליטתה עברו ליד הספרטנים, ומשטר המלוכה התבטל, מוחלף בדמוקרטיה ומעמד אריסטוקרטי חזק.
המאבק בין ספרטה לאתונה על ההגמוניה ביוון, במהלך המאה ה-5 לפנה"ס, תרם להתגברותה של ארגוס על המשבר שחוותה בתחילת המאה.
כעיקרון צידדה ארגוס באתונה, והיוותה אויב קרוב ומר לספרטנים.
בשנות ה-60 של המאה החמישית, ערכה ארגוס שורה של מלחמות עם ספרטה, עימותים בהם הניצחון עבר מצד לצד.
בשנת 450 או 451 לפנה"ס חתמו ארגוס וספרטה על הסכם שלום לתקופה של שלושים שנה, מה שאפשר לארגוס להתאושש ולצבור כוח מחודש, בזמן שספרטה ואתונה התקיפו זו את זו במהלך המלחמה הפלופונסית.
עם חתימתו של שלום ניקיאס בין ספרטה לאתונה, ריכזה ארגוס סביבה את כל הפוליס שנפגעו משלום זה, ובראשם מנטיניאה, קורינתוס ואליאה.
הברית הארגיבית יצרה איום רציני על ספרטה, ועל שליטתה בפלופונסוס, ושני הכוחות היו בדרך להתנגשות.
בשנת 418, לאחר שפג תוקפו של הסכם השלום בין שתי הערים, נערך קרב מכריע בין ארגוס וספרטה מול חומות מנטיניאה.
ספרטה חוזקה על ידי בנות בריתה בליגה הפלופונסית, בעוד ארגוס נתמכה על ידי אתונה, בני ארקאדיה, ומספר פוליס אחרות ממערב הפלופונסוס.
הקרב הסתיים בהפסדה של ארגוס, ובאובדן של חלקים נרחבים מצבאה.
התבוסה הובילה לכניסתה של ארגוס לברית עם ספרטה, ולנפילתו של המשטר הדמוקרטי בעיר.
הברית עם ספרטה לא החזיקה מעמד זמן רב, וארגוס חזרה במהרה לתמוך באתונה, ולקיים משטר דמוקרטי.
יחד עם זו נשארה ארגוס נייטרלית בחלקה האחרון של המלחמה הפלופונסית, והסתפקה בתמיכה מדינית בלבד באתונה.
עם עליית כוחה של תבאי, בהנהגתו של אפמינונדס, במהלך המאה ה-4 לפנה"ס, תמכה ארגוס בתבאיים, ועזרה להם לשבור את ההגמוניה של ספרטה בפלופונסוס.
מפלת ספרטה הובילה לחיזוק התנועות הדמוקרטיות והסוציאליות ברחבי כל הפלופונסוס, כולל ארגוס, שבה הובילו תנועות אלה למהומות רחוב בהם נהרגו כאלף אצילים על ידי המון זועם.
נפילתה של תבאי, ותחילת השתלטות ממלכת מוקדון על יוון, הובילו את ארגוס לידי המוקדונים, ולתלות מדינית עמוקה במלכיהם.
פיליפוס השני, מלך מוקדון, העניק לעיר שטחים מתחומה של ספרטה, ובכך חיזק אותה על חשבון האחרונה.
עם מותו של פיליפוס, הצטרפה ארגוס לתנועת המרד במוקדון שפשה בפלופונסוס, והחלה מסלקת את הכוחות המוקדונים שחנו בה.
פעולותיו המהירות והנחרצות של יורש פיליפוס, אלכסנדר הגדול, דיכאו במהרה את המרידה היוונית, וארגוס, כמו כל שאר ערי יוון, מיהרה להרכין את ראש בפני שליטה החדש.
מלחמות הדיאדוכים הובילו לתקופה של אי יציבות פוליטית ברחבי יוון כולה, וארגוס לא חמקה מגורל זה.
שליטיה התחלפו תדיר, ושלטונם היה תלוי בדרך כלל בכוח חיצוני.
ארגוס שימשה כשדה הקרב בין פירוס מלך אפירוס, ובין אנטיגונוס גונאטאס המוקדוני.
במהלך ניסיונו לכבוש את ארגוס, בשנת 272 לפנה"ס נהרג פירוס, מה שהשאיר את העיר תחת שליטתה של מוקדון, ושל הרודנים ששלטו בה מטעם אנטיגונוס.
כמה שנים מאוחר יותר עברה העיר לידי אראטוס מסיקיון, מנהיג הליגה האכאית, והעיר הייתה חברה לסירוגין בברית האכאית (כאשר היא נכבשה פעמיים על ידי ספרטה בתקופה זו) עד שנת 146 לפנה"ס.
עם כיבושה של יוון על ידי רומא, ולאחר חורבן הברית האכאית בשנת 146 לפנה"ס על ידי הצבא הרומי, עברה ארגוס, יחד עם שאר ערי הפלופונסוס, לידי הרומאים.
ארגוס נכללה בפרובינציית איכיאה הרומית לאורך תקופת הקיסרות הרומית, ועם פיצול האימפריה, עברה יחד עם שאר יוון, לידי האימפריה הביזנטית.
יחד עם אובדן עצמאותה המדינית, חוותה העיר צמיחה כלכלית ומסחרית רחבה.
ארגוס נשארה בשליטה ביזנטית עד למסע הצלב הרביעי, שהוביל לכיבושה של האימפריה הביזנטית על ידי הפרנקים והוונציאנים.
ארגוס שימשה כמוקד הפעילות של מספר רב של אגדות המיתולוגיה היוונית.
לפי הומרוס היה אגממנון השליט של מיקני וארגוס.
דנאוס מוזכר במיתולוגיה היוונת כמייסד העיר, ובעיר זו מתרחשת הרציחה ההמונית של 50 בני אגיפטוס על ידי נשותיהם, בנותיו של דנאוס, הדנאידות.
לאחר מותו של דנאוס עברה המלוכה על העיר לידי הבת היחידה שלא רצחה את בעלה.
פרסאוס, אחד מגדולי גיבורי המיתולוגיה היוונית, ונכדו של מלך ארגוס, נולד בעיר זו.
פיתויה של איו על ידי זאוס, והפיכתה לפרה מסופר על רקע נהר העיר.
ארגוס היוותה את אחד ממרכזי הדת היוונית העתיקה החשובים.
מקדש ופולחן הרה שהיה ממוקמים בעיר, היו העתיקים והחשובים במקדשים ובפולחנים הדתיים של האלה הרה ביוון כלה.
בשל כך שימשה ארגוס כמרכז פאן הלני דתי חשוב, שמשך אליו עולי רגל ומאמינים מכל יוון.
חשיבותו של פולחן הרה לאנשי ארגוס מובלט על ידי העובדה שסדר מניית השנים שלהם נוסד על סדר הזמנים של מינוי כוהנות הרה בעיר.
בנוסף לפולחן הרה היה קיים בעיר פולחן לאפולו, שהתרכז במקדש של אפולון ליקיאוס שהיה קיים בעיר.
בלגנדריום של טולקין, אָרָגוֹרְן השני (, משמעות בסִינְדָרִין: "עץ־מלכות"), אֱלֶסָר טֶלְקוֹנְטָר (, משמעות בקְוֶּנְיָה: "אבן העֲלָפִים – פסען"), הפסען () או תוֹרוֹנְגִיל (, משמעות בסִינְדָרִין: "עיט הכוכב") הוא דמות בדיונית בספר "שר הטבעות" של ג'.
טולקין ואחד מהגיבורים הראשיים של הסיפור האפי.
אָרָגוֹרְן הוא נצר למלכי אַרְנוֹר וליִסִילְדוּר.
ביחד עם גַנְדָלְף, אָרָגוֹרְן מנהיג את אחוות הטבעת ומוביל את המאבק בסָאוּרוֹן שר האופל.
אָרָגוֹרְן נולד לאָרָתוֹרְן השני, מצביא הנוטרים, ולאשתו, גִילְרֵין.
שנתיים לאחר שנולד מת אביו אָרָתוֹרְן בקרב בגלל חץ אוֹרְקִים.
אָרָגוֹרְן נלקח עם אימו לרִיבֶנְדֶל, שם הוא גדל בין עַלְפֵי רִיבֶנְדֶל אצל אֶלְרוֹנְד, אדון רִיבֶנְדֶל.
שם, בפקודת אֶלְרוֹנְד, הסתירו ממנו את מוצאו, והוא כונה בשם "אֶסְטֵל", שפירושו בסִינְדָרִין "תקווה".
בגיל 20, כאשר חזר ממסע עם בניו של אֶלְרוֹנְד, סיפר לו אֶלְרוֹנְד על מוצאו משושלתו של יִסִילְדוּר.
שם הוא נתן לו גם את טבעת בָּרָהִיר ואת שברי נַרְסִיל.
למחרת הוא פגש לראשונה את אַרְוֶּן אוּנְדוֹמִיאֵל, בתו של אֶלְרוֹנְד, והשניים התאהבו זה בזה.
הוא דיבר עם אימו על כך, והיא אמרה שזה לא ראוי שיתחתן עם עַלְפִית, במיוחד אחת ממוצא כה חשוב.
גם אֶלְרוֹנְד הסביר לו ש, ואמר לו שלא יתחתן עם אף אישה שהיא עד שיגיע הזמן ועד שיהיה ראוי לכך.
אחרי כל זה אָרָגוֹרְן יצא למסעות של שלושים שנה ברחבי הארץ התיכונה.
כאשר גילה גנדלף שפרודו בגינס קיבל בירושה מדודו, בילבו בגינס, את הטבעת האחת, הורה לפרודו לברוח מהפלך אל ריבנדל ולעבור בפונדק "הפוני המקפץ" שם הם היו אמורים לפגוש אותו.
שלושה הוביטים נוספים הצטרפו אל פרודו במסעו.
גנדלף נכלא בידי סרומן הלבן ולא הגיע לפונדק, אך למזלם של ההוביטים הם פגשו את ארגורן, שהיה ידוע באזור כזר מסתורי בשם "פסען", שהציל אותם מידי הנזגול והוביל אותם בבטחה לריבנדל, אף על פי שפרודו נפצע קשה במהלך המסע.
במועצה הגדולה של אלרונד, מגלים גנדלף ואלרונד את מוצאו האמיתי של אראגורן לבורומיר בן דנתור, הנציג של גונדור במועצה ובנו של העוצר השולט בה.
אראגורן התנדב לסייע לפרודו לקחת את הטבעת למורדור ולהשמידה בהר האבדון (האש).
יחד איתו מתנדבים גם העלף הנסיך לגולאס, הגמד גימלי, בורומיר וההוביטים סם גמג'י, מריאדוק ברנדיבאק (מרי) ופרגרין טוק (פיפין).
ביחד עם פרודו וגנדלף יוצרים התשעה את "אחוות הטבעת".
ארגורן חוגר את החרב אנדוריל, שחושלה מחדש משברי נרסיל על ידי חרשי העלפים בבית אלרונד, החרב איתה כרת איסילדור את הטבעת האחת מאצבעו של סאורון.
במהלך ההרפתקה הפגין אראגורן את איכויותיו ואף נשא בנטל את המנהיגות לאחר שגנדלף אבד במכרות מוריה.
לאחר התפרקות החבורה מוביל אראגורן מרדף בן שלושה ימים אחרי מרי ופיפין, שנשבו בידי אורקים.
אראגורן סייע גם לתאודן מלך רוהן להחזיק מעמד (פיזית ומנטלית) במתקפה הגדולה של האורוק-האי של סרומן על מצולת הלם.
אחייניתו של תאודן, אאווין, התאהבה בו ובהילת הלוחם האמיץ והכריזמטי שהוציא לעצמו במעללי הגבורה שלו.
לבסוף הבין אראגורן שאל לו להימלט מייעודו.
כדי לגייס תמיכה הוא נכנס בדרך המתים אל הר דימהולט וגייס את צבא אנשי ההר שהוחזקו במצב של אלמוות כעונש על הפרת שבועת אמונים ליסילדור.
המתים סרו למרותו מאחר שהכירו בהיותו יורש איסילדור, ובעזרתם שחרר את מינס טירית, בירת גונדור מאיום שנשקף לה: שודדי ים שהתעתדו לתקוף את העיר מנהר האנדויין.
אחרי הקרב הגדול בשדות פלנור, יצא אראגורן בראש צבאות המערב לעבר מורדור כדי להסיח את דעתו של סאורון מפרודו, שחדר בינתיים למורדור.
פעולה זו עזרה לפרודו במשימת השמדת הטבעת.
לאחר שהושמדה הטבעת האחת, הגשים את חלומו והתחתן עם ארוון, שנהפכה לבת תמותה למענו.
אאווין, שהייתה מאוהבת בו, מצאה ניחומים בזרועותיו של פרמיר, אחיו הצעיר של בורומיר.
במעמד מכובד, הוכתר אראגורן כ"אלסר", צור בני-לילית (כינוי שניתן לו מפי מלכת העלפים מלוריין, גלדריאל), ומלך גונדור וארנור.
הוא שיקם את הממלכה מהריסותיה ונודע כאחד מגדולי מלכי האדם.
בעיבוד הקולנועי של פיטר ג'קסון לספר שר הטבעות, גילם ויגו מורטנסן את דמותו של אראגורן.
אראגורן מתואר בסרט כדמות משמעותית ביותר, ולמעשה היא זוכה לתשומת לב רבה מאוד, פחותה רק מפרודו, סאם וגולום.
אראגורן מתגלה כמנהיג הטבעי של "אחוות הטבעת" ושני בחוכמתו ומנהיגותו רק לגנדלף.
בסרט אראגורן חמוש בחרב ארוכה, קשת ופגיון עלפי מעוקל.
הוא לבוש בשריון עור ורק לפני הקרבות הגדולים עטה עליו שריון שרשראות כבד יותר.
בסרט השלישי הוא קיבל לידיו את "אנדוריל" שחושלה משבריה של החרב "נרסיל".
אראגורן מתגלה כלוחם מצוין וידיד נאמן.
ג'קסון בחר לתאר את יחסיו של אראגורן עם עלמת העלפים, ארוון (בגילומה של ליב טיילר), אף על פי שבספרים יש רק התייחסויות מועטות אליהם.
ארגונאטים (מיוונית עתיקה: Αργοναύται) היו קבוצת גיבורים יוונים מהמיתולוגיה היוונית, שערכו מסע בים, בהנהגת יאסון, להבאת גיזת הזהב מקולכיס, ממלכה קדומה ששכנה בדרום הקווקז לחופי הים השחור (באזור גאורגיה של היום) ליולקוס שבתאסליה (העיר וולוס שביוון של ימינו).
הטקסט העיקרי של סיפור מסע הארגונאוטים להשבת גיזת הזהב הוא הפואמה האפית "ארגונאוטיקה" שנכתבה על ידי אפולוניוס מרודוס באמצע המאה ה-3 לפנה"ס.
סיפור הארגונאוטים וגיזת הזהב מופיע אצל עוד מספר מחברים.
המקור הראשון קדם אף לאפולוניוס מרודוס ונכתב באודה של פינדארוס במחצית השנייה של המאה ה-5 לפנה"ס.
אפילו הומרוס מזכיר את מסעם ומציין שהם הראשונים שעברו את המפלצות סקילה וכריבדיס.
מקורות נוספים הם דיודורוס סיקולוס (המאה ה-1 לפנה"ס) בחיבורו ביבליותקה היסטוריקה ("ספריית ההיסטוריה"), "פאבולה" של היגינוס מהמאה ה-2 לפנה"ס והביבליותקה ("הספרייה") של פסאודו-אפולודורוס מהמאה ה-2 לספירה.
פריקסוס והלה היו ילדיהם של אתאמס, מלך בויוטיה ואשתו נפלה.
אמם מתה בילדותם ואביהם נישא בשנית.
היא טוותה מהלך נפתל שבעקבותיו עמד אתאמס להעלותם קורבן.
בסיוע אמם שהופיעה בחלומם והאל אפולו ברחו מאביהם.
הם נמלטו על גבו של אייל מופלא שצמרו היה זהוב.
הלה טבעה בדרך ופריקסוס הגיע לקולכיס.
האייל הוקרב לזאוס, וצמרו – גיזת הזהב נתלה בחורשת ארס שם שמר עליה דרקון.
שנים לאחר מכן, מלך איסון ביולקוס, שנוסדה על ידי אביו.
אחיו למחצה, פליאס הדיחו והחזיקו במעצר בית.
מחשש לחייו של בנו, יאסון, החביאו אותו איסון ואשתו הרחק מביתו.
יאסון שב למולדתו רק בגיל עשרים.
יאסון תבע את המלוכה חזרה מפליאס.
האחרון הסכים אך העמיד לכך תנאי: על יאסון להחזיר את גיזת הזהב.
כך קיווה להפטר מהטוען לכתר.
יאסון לא נרתע והחל בהכנות למסע.
בונה הספינה היה ארגוס מתספאי, אשר בסיועה של האלה אתנה בנה את הספינה "ארגו" קרי: "המהירה" (מכאן שם הקבוצה).
האלה עצמה הציבה בחרטום הספינה בול עץ אלון המקודש לזאוס מדודונה.
לעצים אלה הייתה יכולת נבואית וכושר דיבור, דבר שהיה לאמצעי עזר במסע.
בינתיים התקבצו ובאו מכל קצות הארץ ארבעים עד חמישים גיבורים (תלוי במקורות, המספר המקובל הוא חמישים).
רבים מהם בעלי מוניטין כגיבורים מיתולוגיים בזכות עצמם.
בין הבאים היו: הרקלס (הרקולס בשמו הרומי המקובל), הדיוסקורים (התאומים קאסטור ופולוקס בניה של לדה מזאוס שהופיע בפניה כברבור), זטס וקלאיס בניו של בוריאס, רוח הצפון, אורפיאוס נגן הנבל, מלאגרוס ציד חזיר הבר הקלידוני ואחרים.
לפי אחד המספרים התלוותה למסע אטלנטה ציידת ואצנית ידועה, ואחרים אומרים שבהיותה אשה סירב יאסון לצרפה לצוותו.
לא כל הצוות השלים את המסע, חלקם פנו לעלילות גבורה אחרות וחלקם נספו.
תחנתם הראשונה בדרכם מזרחה, היה האי למנוס.
שם שכנו נשים, אשר בעקבות עונשה של אפרודיטה האלה, הדיפו ריח רע ובעליהם העדיפו עליהן נשים מתראקיה.
נשות למנוס רצחו את בעליהן ונותרו לבדן.
בתחילה סירבו להתיר לאורחים שהגיעו לרדת לחוף, אבל לאחר שהבינו שללא גברים אין גם ילדים, קיבלו אותם בשמחה.
הארגונאוטים בילו באי שנתיים של אושר ושמחה עם הנשים.
התחנה הבאה הייתה ארצם של הדוליונים ומלכם קיזיקוס שקיבלום במזון ויין.
הארגונאוטים עלו להר הקדוש שבסמוך ועל הספינה שמר הרקולס.
כשחזרו חבריו מצאהו נלחם בענקים בעלי שש זרועות, אשר הטילו סלעי ענק לפתח הנמל לחסום את יציאת הספינה.
הגיבורים נחלצו מיד לעזרתו והדפו את הענקים.
לאחר שהפליגו שוב, סחפו אותם רוחות חזרה והדוליונים חשבו שאויב פושט עליהם ותקפו את הארגונאוטים.
בקרב הרגו הארגונאוטים את המלך.
כתוצאה מכך נשבה רוח נגדית והם לא יכלו להפליג שנים עשר יום.
כיוון הרוח השתנה רק לאחר שהארגונאוטים עלו להר שוב והקריבו קורבן לריאה.
במיסיה מקום עגינתם הבא, הלך נערו של הרקולס, הילאס, להביא מים.
נימפה נשבתה בקסמיו ומשכה אותו למעמקי המעיין.
הרקולס בעזרת ארגונאוט נוסף, פוליפמוס חיפשו אחריו אך לשווא.
בינתיים הפליגה הספינה "ארגו" מבלי שספניה שמו לב לחבריהם הנעדרים.
הרקולס ופוליפמוס פנו כל אחד להמשך עלילותיהם, ולא המשיכו במסע.
על פי מספר אחר, הרקולס כן חזר והצטרף לארגונאוטים בבקשו מפוליפמוס שימשיך לחפש את הילאס לבדו.
באי הבבריקים נאלץ פוליאדיקוס\פולוקס, אחד מהדיוסקרים להילחם בקרב אגרוף נגד אמיקוס מלך האי.
פולוקס מתואר כבן האלמוות מבין הדיוסקרים וכחזק ביותר.
תחרות האגרוף הפכה לקרב בין תושבי האי לארגונאוטים אשר הצליחו להבריחם.
הם הצטיידו במזון ושתייה והפליגו שוב.
פיניאוס, החוזה העיוור מלך סאלמידסוס שבתראקיה היה מארחם הבא.
ההרפיות שהיו מפלצות אכזריות, גופן גוף ציפור וראשן ראש אישה היו חוטפות משולחנו כל דבר מאכל שעלה עליו.
זה היה עונשו (בנוסף על העיוורון) על שרירות הלב שלו בניחוש עתידותיהם של הפונים אליו.
הנביא הגווע ברעב סירב לייעץ לארגונאוטים על המשך דרכם עד שלא יפטרוהו מאימת ההארפיות.
זטס וקלאיס בניו של רוח הצפון יצאו לדלוק אחריהן והוציאו מהם התחייבות שלא להטריד יותר את פינאס.
העצה שקיבלו הארגונאוטים מהמלך הנביא אסיר התודה הייתה חיונית ביותר: כיצד לעבור בשלום את הסימפלגדות – הסלעים המתנגשים במצר הבוספורוס.
כשהתקרבו לסימפלגדות, שילחו יונה שעפה ועברה ביעף את הצוקים שנסגרו עליה וקצצו מנוצות זנבה.
מיד עם היפתחם מחדש, מיהרה ארגו והפליגה בעקבות היונה, גל איים להשיבם אחור, אולם בעזרתה של האלה אתנה צלחו בשלום את הצוקים כשרק קצה הירכתיים של הספינה נפגע.
לטענת אורפיאוס הן הוקסמו משירתו ונגינתו.
עוד מספר תלאות עברו בדרכם.
הם איבדו שניים מחבריהם, ביניהם הנווט הראשון שלהם טיפיס, נמלטו מציפורי האל ארס שירו בהם חיצים, ולבסוף הגיעו לקולכיס.
אייטס מלך קולכיס העמיד את יאסון במבחן.
היה עליו לרתום שני שוורים רושפי אש למחרשה, לחרוש שדה ולזרוע בו שיני דרקון.
משיני הדרקון צמחו לוחמים בהם היה אמור להילחם.
מדיאה, בת המלך, התאהבה ביאסון וסייעה לו בכשפיה להתגבר על משימות אלה.
לאחר מכן עזרה לו להתגבר על דרקון ששמר על גיזת הזהב ונמלטה איתו בארגו.
המרדף נפסק לאחר שאייטס האומלל גילה את ביתרי גופת בנו הקטן מפוזרות בים.
מדיאה היא שביצעה רצח נורא זה.
מעשה הזוועה של מדיאה זעזע לא רק את הארגונאוטים, האלים, ובראשם זיאוס, לא יכלו לעבור על כך בשתיקה.
סופות פקדו את הספינה המיטלטלת בים, בול העץ הקדוש שבחרטום הספינה הבהיר לארגונאוטים שעל יאסון ומדיאה להיטהר בטרם תוכל הספינה לשוב ליוון.
הם הפליגו אל המכשפה קירקה (שהייתה דודתה של מדיאה), וזו ערכה טקסי טיהור לשניים.
רק אז התרצו האלים והם יכלו לשים פעמיהם הביתה.
אך עדיין היו מספר הרפתקאות וסכנות שהיה עליהם לעבור ואף לאבד כמה מחבריהם.
כאילו אודיסיאוס הלך בדרכם, עברו את הסירנות - ציפורים עם ראש אדם שפיתו בשירתן יורדי ים והביאו למותם כשאלה שחו לקראת השירה המופלאה.
נגינתו של אורפיאוס גברה על שירת הסירנות ורק ספן אחד התפתה וקפץ לים, למזלו אלילה בשם קיפריס או אולי אפרודיטה ריחמה עליו והרחיקה אותו מהסכנה, אך לספינה הוא לא שב.
לאחר מכן נחלצו ללא פגע בעזרתה של אלת הים תטיס ואחיותיה הנאיאדות מראשיה של סקילה והמערבולת של כריבדיס, שתי מפלצות ששכנו במצרי מסינה זו מול זו, ומי שנמלט מהאחת נפל טרף לשיני השנייה.
באי הבא נישאו יאסון ומדיאה בחיפזון כדי למנוע הסגרתה של מדיאה לבני קולכיס, שכן מלך האי סירב להפריד בין אישה לבעלה.
עוד מספר עלילות נכונו להם, כמעט שפגשו שוב את הרקולס בגנם של ההספרידות מהן גנב את תפוחי הזהב, מפגש עם האל טריטון בנו של פוסידון עד ההרפתקה האחרונה שלהם בכרתים.
על האי שמר ענק מברונזה, טאלוס שמו, אשר בגופו היה עורק אחד וברגלו קרום דק שהגן עליו.
טאלוס היה נוהג לרגום בסלעי ענק כל אונייה שניסתה להתקרב לאי.
מדיאה הקסימה אותו עד שבטעות פצע את רגלו באחד הסלעים שניסה לזרוק על הספינה.
מכאן הפליגו עד לנמל מוצאם פגאסי שם התפזרה החבורה.
יאסון התייצב בפני פליאס הציג לו את גיזת הזהב ואף תבע את המלוכה חזרה.
מדיאה החזירה לאיסון אביו של יאסון את נעוריו ונקמה באכזריות בפליאס.
הסוף טראגי: מדיאה רצחה את ילדיה שילדה ליאסון כאשר זה עזבה לטובת בתו של המלך קראון ונמלטה.
סופם של הזוג לא ברור, יש האומרים שסלחו זה לזה ושבו לחיות יחד בקורינתוס.
ואילו את הספינה "ארגו" שמו האלים בקבוצת כוכבים שנקראה "ארגו נאוויס".
במאה ה-17 פורקה הקבוצה לארבע קבוצות כוכבים נפרדות - שדרית, ירכתיים, מפרשים ומצפן.
על פי הסיפור נוצר הסרט "ג'ייסון והארגונאוטים" שנודע באפקטים המיוחדים פורצי הדרך שלו.
הסרט "קטן אליהם" עוסק בעכברה, ביחד עם חתול שמשמש כאביה המאמץ ושחף שיוצאים למסע עם הארגונאוטים עם יאסון אחרי כמה שנים, על מנת לסייע עם בניית הפסל לפוסידון, לאחר שאיים להרוס את עירה לאחר שתושביה עוררו את זעמו שהם בנו פסל לזיאוס.
ארגוניט (נקרא על שם המקום בו זוהה לראשונה, אראגון בספרד) הוא מינרל קרבונטי הבנוי מסידן פחמתי (CaCO3), והוא פולימורף של קלציט.
לשניהם מבנה כימי זהה אך מבנה גבישי שונה.
הארגוניט הוא צורה בלתי יציבה של סידן פחמתי, והוא מותמר לקלציט בטמפרטורה של 470°C.
אפילו בטמפרטורה רגילה ובלחץ סטנדרטי הופך הארגוניט תוך 107 עד 108 שנים לקלציט.
משום כך ניתן לעיתים למצוא קלציט שהוא פסאודומורף (המתחפש לצורה של מישהו אחר) של ארגוניט שבתהליך ההתמרה קיבל את צורת הגביש שהחליף.
במגע עם חומצת מלח דלילה מגיב הארגוניט בתסיסה ובפליטת גז פחמן דו-חמצני.
המינרל יכול להופיע בצורת עמודים או סיבים ולעיתים הארגוניט מתפצל ויוצר ענפים דמויי זקיפים המכונים "flos-ferri" (פרחי ברזל), כינוי שניתן לתצורה בשל העובדה שנתגלתה בסמוך למכרות ברזל בקרינתיה.
בסלובקיה מצויה מערה טבעית (Ochtinská aragonitová jaskyňa) שנוצרה בתוך ארגוניט.
בארצות הברית מוצאים את התצורה הזקיפית של ארגוניט במערת קרלסבד.
ארגוניט נוצר באופן טבעי כמעט בכל הקונכיות של רכיכות ימיות, כמו גם בימים ובמערות כמשקע אנאורגני.
השכבה המבריקה שיש לצדפות של המאובנים הקרויים אמוניטים עשויה ארגוניט, והיא המקור לחומר הססגוני הקרוי אמוליט.
אמוליט הוא בעיקר ארגוניט בתוספת מעט זיהומים ההופכים אותו לססגוני ויקר ערך כאבן חן.
"שוהם מקסיקני" הוא כינוי לתצורת משקע של ארגוניט שהיא דמוית שיש והמשמשת לגילוף ולמטרות קישוט.
אֶרְגּוֹנוֹמְיָה (מיוונית: ארגו = עבודה, נומוס = חוק; נקרא גם: הַנְדָּסַת אֱנוֹשׁ) היא מדע העוסק בחקר הממשק ויחסי הגומלין שבין בני אדם לסביבה, למוצרים הטכנולוגיים ולחלקים אחרים במערכת.
המקצוע ההנדסי המיישם את ממצאי מדע הארגונומיה נקרא הנדסת גורמי אנוש.
במקצוע זה מיישמים, במסגרת עיצוב מערכות טכנולוגיות, את התאוריה, העקרונות והמידע שנאסף בתחום.
זאת, על מנת לשפר את נוחות המשתמש, לשמור על בריאותו ולהגביר את התפוקה מהמערכת אותה הוא מפעיל.
באירופה המושגים "ארגונומיה" ו"הנדסת אנוש" חופפים, אולם בארצות הברית וישראל המונח "ארגונומיה" מציין לרוב ארגונומיה פיזיולוגית ואילו המונח "הנדסת אנוש" מציין לרוב ארגונומיה הכרתית.
יישומי הארגונומיה תורמים בעיצוב ופיתוח משימות, עבודות, מוצרים, סביבות ומערכות, כדי שיהיו תואמים ונגישים יותר לצורכי המשתמשים בהתאם ליכולותיהם, מגבלותיהם וצורכיהם.
תחום גורמי אנוש הפך למדע בתקופת מלחמת העולם השנייה, כאשר הממשלה הבריטית חייבה בשנת 1940 להשתמש בטכניקות שיטתיות במהלך תכנון גודל שיירות אספקה, אופטימיזציה של טקטיקות צבאיות, בייחוד בצי, וזאת תוך שילוב גישות רב תחומיות בנושאי אימון מגויסים חסרי ניסיון קודם בהפעלת ציוד.
תוך כדי פיתוח שיטות האימון החדשות על ידי מדענים שלא הגיעו מהתחום, התגלו ליקויים רבים בנושא ממשק אדם-מכונה, שלא עלו לדיון קודם בגלל מסורת הצי.
הגישות החדשות שפותחו חלחלו לשאר זרועות הצבא ומשם הגיעו לשוק האזרחי.
התחום ההנדסי של הנדסת גורמי אנוש התחיל להתפתח בשנות השמונים, בפרסום ספרים ראשונים הכוללים הנחיות למהנדסים עבור שיפור התקשורת בין המכונה לבין המשתמשים והמפעילים אותה.
ארגונומיה נחלקת לשלושה תחומים עיקריים:
ארגונומיה פיזיולוגית – העוסקת במבנה גוף האדם, תפקודו ותגובתו לעומס פיזיולוגי ופסיכולוגי.
נושאים נבחרים: אנתרופומטריה – ממדי גוף, החזקת חומרים, מבנה סביבות עבודה, דרישות עבודה, וסיכונים הנגרמים מחזרות, רעידות, כוחות ותנוחות של הגוף הגורמות ללחץ ובעיות בשרירים ובשלד.
ארגונומיה הכרתית – מתייחסת לתהליכים מחשבתיים כגון תפיסה, תשומת לב, שליטה מוטורית, זיכרון, ארגון ואחזור והשפעתם על השילוב בין האדם לחלקים אחרים במערכת.
נושאים נבחרים: עומס עבודה נפשי, קבלת החלטות, טעות אנוש, ממשק אדם מחשב ואימון.
ארגונומיה ארגונית – מתעסקת בייעול מערכות סוציוטכנולוגיות כולל המבנה הארגוני, דפוסים ארגוניים ותהליכים שונים.
נושאים נבחרים: עבודת משמרות, לוחות זמנים, סיפוק בעבודה, מוטיבציה, ניהול, עבודת צוות ואתיקה.
ארגוס, או ארגוס פנופטס , הוא ענק מהמיתולוגיה היוונית.
ארגוס ידוע במאה עיניו (לעיתים אלף) שישנות לסירוגין, כך חלק מעיניו תמיד נותרות פקוחות.
כפועל יוצא מכך הוצמד לו הכינוי פנופטס, שמשמעותו "רואה-כול".
ארגוס מצוין כבנו של ארסטור ועל כן, ככל הנראה, גם של אשתו מיקנה.
המיתוס המוכר ביותר על ארגוס הוא שמירתו על איו מפני זאוס, שחיזר אחריה.
הרה ירדה לארץ כדי למצוא את בעלה ומתוך חשש מהאלה הקנאית הפך זאוס את איו לעגלה לבנה.
הרה ידעה שמדובר בנימפה, אך היא היתממה, ומכיוון שהחיה המקודשת לה היא פרה ביקשה שבעלה יעניק לה את העגלה במתנה.
הרה לקחה את איו בדמות העגלה ומינתה את הענק ארגוס לשמור עליה, ציוותה עליו לקשור את העגלה לעץ זית.
כדי לשחרר את איו, זאוס שלח את הרמס, שליח האלים.
הרמס התחפש לרועה צאן שפגש בארגוס במקרה בדרכו.
הרמס הרדים את כל עיניו של ארגוס, קיימות גרסאות רבות לאופן בו עשה זאת: על ידי סיפור סיפורים, נגינה בחליל או בעזרת המטה שלו.
לאחר שנרדם ארגוס הרמס הרג אותו והציל כך את איו משומרה.
בעקבות מיתוס זה זכה הרמס לכינוי "ארגיפונטס" שפירושו 'קוטלו של ארגוס'.
האזכור הראשון למיתוס על ארגוס מופיע בפרגמנט שמיוחס להסיודוס.
ארגוס מתואר בעדות זו כבעל ארבע עיניים הצופות לארבעה כיוונים שונים.
בנוסף, נאמר שהרה היא זו שהביאה לו את כוחו המאפשר לו לא להירדם לעולם.
תיאורים של ארגוס במאה החמישית לפני הספירה הפכו את ערנותו המוחלטת למילולית על ידי כך שתיארו אותו כבעל מאה עיניים (לעיתים אלף).
אז החל גם המיתוס שמתאר את ערנותו כך שכאשר חלק מעיניו ישנות ונחות יתר העיניים ממשיכות לצפות כל הזמן על המתרחש סביבו.
המיתוס מופיע בהרחבה ביצירה מטמורפוזות מהמאה הראשונה לספירה, בגרסתו הרומית.
ביצירה זו נאמר שלאחר קטילתו של ארגוס, יונו (מקבילתה הרומית של הרה) הנציחה את זכרו של משרתה הנאמן בכך שאספה את עיניו וקישטה בהן את זנב הציפור המקודשת לה – הטווס.
במקורות מאוחרים, למשל אצל פסאודו-אפולודורוס, מסופר כי המפלצת אכידנה הייתה חוטפת למאורתה עוברי אורח ועל כן ארגוס הגיע למאורתה והרג אותה בשנתה.
לפי טימותי גנץ, חוקר מיתולוגיה יוונית, אין זכר למיתוס הזה בספרות המיתית הקדומה.
ארגון תורמי דם מתנדבים בישראל נוסד ביוני 1936 בתל אביב על ידי הד"ר משולם ליבונטין והד"ר אריה אלוטין, והוא עמותה רשומה שמטרותיה:
בשנת 2020 תרמו חברי הארגון הפעילים 7,849 מנות דם ומרכיביו, להצלת חיים, מתוכם: 7,535 מנות דם ו-314 טסיות.
העמותה תומכת בשירותי הדם של מגן דוד אדום, במקרים של מחסור במנות דם בכלל או במרכיבים מיוחדים וקשים להשגה.
הארגון מקיים קבוצת תורמים המוכנים לקריאה של שירותי הדם של מד"א, לבוא ולתרום מדמם.
בעמותה פועלת קבוצה תורמים המגיעים לעיתים קרובות לתרום מרכיבי דם באמצעות מכשור מיוחד.
תרומות אלה, הנמשכות כשעה כל אחת, הכרחיות לעיתים עבור טיפולים כימיים והשתלות מח עצם.
פעילות היו"ר וחברי העמותה נעשית בהתנדבות, כאשר בנוסף לתרומות הדם הם פועלים להרחבת מעגל התורמים וחינוך האוכלוסייה.
בשנת 1975 הוענק לארגון תורמי דם מתנדבים (את"ד) אות הנשיא למתנדב.
החל משנת 1990 החל הארגון בפרויקט חינוך הנוער לתרום דם, במסגרתו מתבצעות התרמות דם בקרב תלמידי כיתות י"ב בבתי הספר התיכוניים.
במסגרת פעילות זו מוקדש זמן גם להסברה והגברת מודעות למצבים והתנהגות העלולים לסכן את תורמי הדם, במטרה להגביר את בטיחות המנות הנתרמות בישראל.
בשנת 1998 הוענק לארגון אות מגן דוד אדום על פועלו.
במסגרת הארגון ישנה אפשרות למגוון תפקידים:
הדרכה – מתנדבי הארגון מעבירים הדרכה לכיתות י"ב המקדימה את התרמת הדם הנערכת בבית הספר.
ראשי חוליות – ראשי חוליות אמונים על יצירת קשר וזימון לתרום דם עם החוליה שלהם המונה כ-20 ממתנדבי הארגון.
מתשאלים – לאחר שתורם הדם ממלא שאלון המקדים את תרומת הדם, המתשאל מוודא איתו את הפרטים.
תומכי התרמה – בנק הדם עורך התרמות דם במקומות שונים ברחבי ישראל מעבר לתחנות ההתרמה הקבועות, תומך ההתרמה אחראי על מענה ראשוני לתורמים הפוטנציאלים ומתן סיוע ארגוני ולוגיסטי בתחנת ההתרמה.
ארגוני חסד הוא שם כולל לארגונים שפועלים למען מתן עזרה באופן וולונטרי, ממניעים א-פוליטיים, סוציולוגיים או מגדריים, לרוב מתוך אידאולוגיה של צדקה וגמילות חסדים.
בישראל פועלים ארגונים התנדבותיים רבים הפועלים למען מטרות צדקה מגוונות: מתן אוכל לרעבים, איסוף צעצועים לילדים עניים, חלוקה של בגדים לנזקקים ועוד.
חלק ניכר מהארגונים אינו נתמך על ידי הממשלה.
בישראל ישנן כ-16 אלף עמותות פעילות, כ-16 אחוז מהן עוסקות ברווחה ובריאות.
באופן מסורתי, בתחום הרווחה פועלים ארגונים דתיים רבים ואלה מתרכזים בסיוע כספי וחומרי, המשך לתרבות הצדקה שאפיינה את החברה היהודית גם בגולה.
בדרך כלל תורמים הארגונים הדתיים כספים או מוצרים לבני אדם, בעוד שארגונים לא דתיים בתחום הרווחה נטו להקים ארגוני פילנתרופיה, שנתנו כספים לקידום מטרות כמו חינוך ובריאות.
במגזר הערבי בולט חסרונן של עמותות המטפלות במצוקה חומרית בשנים האחרונות, על אף המצוקה הכלכלית הקשה במגזר זה.
פרופ' בנימין גדרון, מנהל המרכז הישראלי לחקר המגזר השלישי, משער שייתכן שארגונים איסלאמיים שאינם רשומים כעמותות ממלאים חלק מהחסר.
ארגוני החסד בישראל מקיפים מגוון רחב מאוד של דרכי סיוע לצרכים, אנשים וגופים שונים.
בית היתר ניתן למנות את התחומים הבאים:
ארגוני צדקה - עזרה לנזקקים ולמשפחות במצוקה, בתמיכות כספיות, בחלוקות מוצרי יסוד וביגוד ובליווי וייעוץ כלכלי.
רפואת חירום והצלת חיים - סיוע בהגשת שירותי רפואת חירום מהירים על ידי חובשים, פרמדיקים ורופאים הפזורים במרחב האזרחי.
חילוץ ושינוע - הגשת שירותי חילוץ במקרי חירום ממקומות סכנה, שינוע ופינוי חולים.
סיוע רפואי - ייעוץ וליווי רפואי, תמיכה בחולים ובני משפחותיהם ועוד.
עזרה בדרכים - סיוע לאנשים במקרי תקר או תקלה ברכב בדרכים.
עזרה לנפגעים - עזרה במקרי פגיעה נפשית, מינית ופיזית, מקלטים לנפגעי אלימות ועוד.
מוקדי מצוקה - מוקדים אינטרנטיים וטלפוניים למענה במצוקות נפשיות, פגיעות וקשיים שונים.
סיוע לחלשים - הגשת עזרה לאנשים בתקופה או במצב מאתגר, כגון חיילים בודדים, יוצאים לשאלה, חוזרים בתשובה ועוד.
הלוואות - ארגוני גמ"ח וקרנות המעניקות הלוואות ללא ריבית.
הרבה מן העמותות בישראל מגישות סיוע ביותר מאחד מהתחומים הנזכרים.
עמותות בתחום שירותי רווחה מחולקות לתתי תחום:
שירותי רווחה לאוכלוסיות שונות: עמותות המעניקות תמיכה וסיוע בשלבים שונים של מעגל החיים, החל מסיוע לילדים (כולל סיוע לילדים עם לקויות למידה, אימוץ ואמנה) המשך בטיפול בנוער בסיכון, וכלה בסיוע לקשישים.
סיוע לנזקקים, עמותות המסייעות לאנשים מעוטי יכולת כלכלית על ידי מתן ביגוד, מזון, ריהוט, הלוואות ללא ריבית, תלושי קניה וכו'.
לרבות בתי תמחוי ומרכזי חלוקת בגדים.
נכון לשנת 2018, בישראל כ-15 אלף עמותות פעילות, כ-11 אחוז מהן עוסקות ברווחה ובריאות.
תחום שירותי רווחה הוא תחום ריכוזי, כך ש-94% מהפעילות הכלכלית שלו מרוכזת ברבע מהעמותות.
1794 עמותות פעלו בתחום שירותי רווחה בשנת 2018, והכנסותיהן בשנה זו הסתכמו ב-9.9 מיליארד שקלים חדשים, מתוכם גויסו בתרומות 3.5 מיליארד ש"ח.
שליש מעמותות שירותי רווחה (588 עמותות) פועלות בפריסה ארצית; 412 פועלות באזור ירושלים, 313 באזור המרכז ועוד 206 באזור תל אביב.
בכל אחד מהאזורים האחרים: הצפון, הדרום, יהודה ושומרון וחיפה, פועלות פחות מ-162 עמותות.
בקרב הארגונים החרדיים יש שיעור נמוך של ארגונים שמתמקדים במתן שירותים לקשישים ושיעור גבוה יותר של ארגונים שמתמקדים באברכים, בילדים ובנוער ומשפחות.
נראה כי חלקם של הארגונים המתמקדים באנשים עם מוגבלויות הוא קטן בקרב הארגונים החרדיים והארגונים הערביים בהשוואה לחלקם של ארגונים אלו בקרב הארגונים האחרים.
שיעור ארגוני הרווחה החרדיים (23 אחוזים) גבוה מגודלה של אוכלוסייה זו בחברה הישראלית (12 אחוזים).
חמישית מהארגונים החרדיים מספקים שירותים לאוכלוסיית האברכים, כלומר מספקים מענה הממוקד באוכלוסייה החרדית.
במחקר נמצא כי באוכלוסיות החרדית והערבית רק מיעוט מארגוני החברה האזרחית מתמקדים באנשים עם מוגבלות, בהשוואה לארגוני החברה האזרחית הפועלים באוכלוסייה היהודית (ללא חרדים).
רק 7 אחוזים מכלל ארגוני הרווחה הרשומים הם ערביים, שיעור נמוך במיוחד ביחס לחלקה של קבוצה זו בחברה הישראלית (21 אחוזים).
ממצא זה עשוי להעיד על ההישענות של האוכלוסייה הערבית בישראל על מענים אחרים בתחום הרווחה, ובהם המשפחה המורחבת, ארגוני דת והתארגנויות קהילתיות שאינן מאוגדות בצורה רשמית.
בשנת 2018, ארגון "לתת" קיבל את סך התרומות מישראל הגבוה ביותר (94 מיליון ₪); ו"יד אליעזר" ו"הקרן לידידות" קיבלו את סכומי התרומות מחו"ל הגבוהים ביותר (168 מיליון ₪ ו-153- מיליון ₪ בהתאמה).
עמותות אלה העסיקו 73 אלף עובדים בשכר, וגם 197 אלף מתנדבים.
נכון לשנת 2018, שיעור גדול מאוד מן המתנדבים פעילים בשני ארגונים אשר בולטים במיוחד בהיקף כוח האדם בהם: "חסדי נעמי", שבו כ-200 מועסקים וכ-58 אלף מתנדבים, ואוכלוסיית היעד שלו היא "משפחות"; "ויצו", שבו כ-5,000 מועסקים וכ-40 אלף מתנדבים, ואוכלוסיית היעד שלו היא "מבוגרים בגילאי העבודה".
כשלא מביאים בחשבון את שתי העמותות הללו, שיעור המתנדבים בקרב עמותות המתמקדות במשפחות הוא 12 אחוזים, ובקרב עמותות המתמקדות במבוגרים בגילי העבודה – אחוז אחד בלבד.
אשר למועסקים, נראה כי המספר הגבוה ביותר נרשם בתחום הטיפול בקשישים: כ-33 אחוזים מכלל המועסקים בארגוני החברה האזרחית בתחום הרווחה מועסקים בארגונים המתמקדים בטיפול בקשישים.
להלן רשימת ארגוני חסד שמחזור הפעילות השנתית שלהם בשנת 2010 עלה על 10 מיליון ש"ח, לפי הדיווח באתר גיידסטאר.
ארגוּס הוא שתל אלקטרוני - תותב רשתי, המיוצר על ידי חברת Second Sight הממוקמת בקליפורניה.
השתל תוכנן בעיקר לשפר את הראיה לחולי רטיניטיס פיגמנטוזה חמורה, מחלת עיניים ניוונית של הרשתית.
במרץ 2011 אושרה גרסת Argus II לשימוש קליני ומסחרי באיחוד האירופי.
בפברואר 2013 אושרה לשימוש בארצות הברית, ובכך הייתה למערכת הראשונה מסוגה שאושרה לשימוש בארצות הברית.
המערכת מציעה שיפור קל בראייה בלבד (תוצאה מוכחת של VA 20/1260).
לשם השוואה, VA של מעל 20/500 מוגדר כעיוורון על פי ארגון הבריאות העולמי.
לשתל תופעות לוואי נפוצות, ב-36% מהמקרים חמורות.
ארגוס גדול (שם מדעי: Argusianus argus) הוא מין של פסיון גדול ודמוי טווס בעל זנב ארוך להפליא היותר ארוך מגופו והוא המין היחיד בסוג אַרְגּוּס.
הוא מצוי ברחבי דרום מזרח אסיה: בחצי האי המלאי, בתאילנד ובאיים גדולים באינדונזיה כמו סומטרה ובורנאו.
מקור השם ארגוס הוא מהדמות מהמיתולוגיה היוונית ארגוס, ענק בעל מאה עיניים אשר הועברו על ידי הרה לאחר מותו לזנבו של הטווס.
נוצותיו של הארגוס חומות והראש והצוואר כחולים כשהמקור לבן ועל ראש הזכר ציצות שחורות.
הרגליים ורודות והזנב מוארך ביותר אצל הזכר - באורך של 105–143 ס"מ.
ממנו יוצאים 2 אברות רחבות שחורות המזדקרות למעלה ומעבריהם מניפת נוצות חומות, על הזנב מעוטרים כתמים זהובים ובוהקים דמויי עיניים המושכות את הנקבות.
הנקבות לעומת הזכרים קטנות יותר, אורכן 72–76 ס"מ ומשקלן 1.59–1.7 ק"ג, וזנבם אינו גדול כמו של הזכרים.
הארגוסים נוטים להלך ולאכול על הקרקע ועפים רק כמפלט אחרון, עקב זנבם הגדול שמקשה עליהם לעוף.
למרות מראם דמוי הטווס ותצוגת הראווה שלהם - הם אינם פוליגמיים כמו הטווסים אלא מונוגמיים.
הארגוסים קרובים לסיכון עקב כריתת היערות בהם הם נמצאים וכן עקב ציד.
ארגוס מצויץ (שם מדעי: Rheinardia) הוא סוג של עופות ממשפחת הפסיוניים, הקרוב לטווס ולמין ארגוס גדול ובו 2 מינים השוכנים ביערות דרום-מזרח אסיה.
בעבר היה בסוג מין יחיד - ארגוס מצויץ וייטנאמי.
הארגוס הוא עוף גדול המגיע לאורך 1.9–2.3 מטר, בתוספת הזנב הארוך של הזכרים ומשקלו 1.5 ק"ג בממוצע.
הארגוס הוא עוף חום ובעל נקודות לבנות לאורך גופו.
הראש כתום עם עור כחול סביב לעיניים ומקור ורוד.
הרגליים לבנות ועל הראש ציצות רחבות שהקנו לו את שמו.
הנקבה לעומת הזכר הרבה יותר מוסווה אם כי צבעה חום מנוקד וראשה בעל פסים שחורים.
כמו כן הזנב שלה קצר מאוד והיא קטנה מהזכר.
הארגוסים חיים בחבורות קטנות ביערות גבוהים בדרום-מזרח אסיה, בווייטנאם, לאוס ומלזיה.
הוא מחפש ביער חסרי חוליות קטנים, זוחלים קטנים, רכיכות, פטריות ועלים למאכל.
הוא מסוגל לעופף למרות אורך הזנב אך אינו מוצלח בכך ותעופתו מסורבלת.
הוא עושה את זה בעיקר כדי לברוח מטורפים יבשתיים או כדי לעופף לעבר ענפים נמוכים.
הוא עושה זאת בעיקר כדי למצוא נקבות ולקרוא להם.
ארגוס מצויץ וייטנאמי (Rheinardia ocellata)
ארגוני נשים יהודיות באטלנטה היו ארגוני נשים שהחלו להתארגן באטלנטה לקראת סוף המאה ה-19. באותה עת החלו נשים יהודיות אמריקאיות להיות מעורבות בפעילות למען הקהילה.
פעילותם המשמעותית של ארגונים אלה החלה בין השנים 1870–1930. הנשים היהודיות היו גורם משמעותי בדאגה לצורכי הקהילה היהודית.
נשים החלו לגייס כספים לתרומות וצדקה, לארגן אירועים ולדאוג ולשרת את צורכי הקהילה היהודית.
בדומה לחברת הנשים האמריקאיות הלא יהודיות, נשים יהודיות החלו לפעול למען הקהילה במסגרת ארגוני נשים יהודיות.
לפעילות הארגונית של הנשים היה כוח רב בעיצוב מעמדה ותפקידה של האישה בחברה.
הפעילות הארגונית למען הקהילה הייתה הזדמנות ראשונה עבור הנשים היהודיות להשפיע ולחולל שינוי במרחב הציבורי.
ארגוני הנשים היהודיות באטלנטה נבדל מארגוני נשים יהודיות אחרות במספר היבטים.
ראשית, האוכלוסייה היהודית באטלנטה נשארה קטנה יותר באופן משמעותי מקהילות יהודיות בצפון ארצות הברית, בנוסף ארגוני הנשים היהודיות באטלנטה נוסדו מאוחר יותר מהארגונים בצפון ארצות הברית.
יתר על כן, הנשים היהודיות של אטלנטה הצליחו לרקום קשרים ארגוניים עם נשים לא יהודיות בשלבים מוקדמים של התפתחות הארגוני הנשים.
ארגון הנשים היהודיות המוקדם ביותר באטלנטה היה ארגון צדקה, חברות הצדקה של הנשים העבריות במדינת אטלנטה .
בהמשך נוסדה המועצה הלאומית של נשים יהודיות באטלנטה שפועל עד היום.
ההיסטוריה של הקהילה היהודית באטלנטה
היו גלי הגירה רבים של יהודים לארצות הברית.
בעידן הקולוניאלי מספר קטן של יהודים ממוצא ספרדי וממוצא גרמני השתקעו בחוף המזרחי של ארצות הברית בחמש ערים מרכזיות ששתיים מהן היו סוואנה וצ'ארלסטון שבדרום ארצות הברית.
זרם מהגרים יהודים גדול יותר החל להגיע בין 1830 ל-1880. בשנת 1830 הגיעו היהודים הראשונים ממוצא גרמני לעיר אטלנטה שבמדינת ג'ורג'יה בארצות הברית.
באותה העת, אטלנטה עוד הייתה כפר קטן הנקרא, "טרמינוס", Terminus.
חלק מהמהגרים התגוררו בעיר באופן זמני, אחרים עזבו את העיר ואחר כך חזרו.
כשמערכת מסילות הברזל החלה להתפתח באזור, העיירה החלה לגדול ולמשוך אליה עוד אנשים, ביניהם אוכלוסייה יהודית.
התפתחות העיירה הקטנה הביאה אתה אפשרויות כלכליות למהגרים והזדמנויות לתעסוקה.
יהודים שהשתקעו באזור זה עסקו בעיקר ברוכלות, והיו בעלי חנויות קטנות.
אחת מהסיבות שהעיירה משכה אליה יהודים הייתה משום שלא הורגשה בה אפליה דתית.
היהודים התקבלו בסבר פנים יפות ובלטו בפעילותם במישור האזרחי והקהילתי.
מספר דוגמאות לאישים בולטים בקהילה, הנרי לוי הקים חנות כלבו גדולה, החנות שלו הפכה לאחד העסקים הכי משגשגים בעיירה.
דוד מאיר, היה בנקאי, בשנת 1872 הוא ייסד משרד חינוך בעיר, אהרון הס היה חבר במועצת העירייה ובשנת 1875 היה מחליף ראש העיר הראשון.
דוקטור הנרי בק היה רופא מוערך בקהילה.
היהודים היו מאוד מוערכים בקרב הקהילה הנוצרית בה הם חיו ותרמו רבות להתפתחות ושגשוג העיר.
ארגוני הנשים בעיר היו שותפים לתרומה לקהילה.
הנוצרים ראו ביהודים אנשים העובדים קשה, אנשים חסכנים ועם זאת נדיבים, ומנהלים חיי משפחה הראויים להערכה.
ככל שהעיירה הפכה למרכז אורבאני הקהילה היהודית החלה לגדול ולשגשג.
היהודים שחיו בעיירה החלו לייסד מוסדות יהודיים וקהילות יהודיות.
קבוצות של יהודים התאחדו לקהילות בעיקר על פי מוצאם.
ב-1851 היו באטלנטה רק כארבעים יהודים, אך אותה קבוצה קטנה של יהודים החלה להקים שירותים קהילתיים.
בשנים 1870 ו-1880 הקהילה היהודית באטלנטה מנתה כחמש מאות איש.
כמעט כל היהודים היו חברים בארגון בני ברית ובקהילה העברית לצדקה, Hebrew Benevolent Congregation, שהיה בית הכנסת היחיד בעיר.
רוב היהודים באותה העת היו בני המקום.
ב-1885 החל להגיע זרם מהגרים ממזרח אירופה לעיר.
אף על פי שיהודי העיר עשו מאמצים רבים כדי לעזור למהגרים להתאקלם לחיים החדשים, המהגרים החדשים התקשו לקבל את דרכי היהודים שחיו בעיר וכבר נטמעו בחברה, ולכן הקימו בית כנסת וארגונים משלהם.
בשנת 1887 הקימו המהגרים החדשים את בית הכנסת "אהבת אחים".
אותם מהגרים יהודים התגוררו באותו רחוב הנקרא רחוב האנטר.
המהגרים היהודים החדשים לא גילו רצון להיטמע בחברה החדשה.
לעומת זאת היהודים המקומיים התביישו באחיהם היהודים שהתבלטו בחברה הדרומית.
אף על פי שהקהילה היהודית המקומית התגייסה כדי לעזור לאחיהם היהודים המהגרים, הם לא עודדו אותם להצטרף לארגונים שלהם.
למעשה, כמעט ולא היו מגעים חברתיים בין שתי הקהילות.
ככל שהזמן חלף גם חברי קהילת "אהבת אחים" החלו להתרגל לחיים האמריקאים.
מאירוביץ החל לשאת את הדרשות שלו באנגלית.
המעבר לשימוש בשפה האנגלית זיכה את קהילת אהבת אחים בהערכה רבה, הן בקרב היהודים והן בקרב החברה הנוצרית.
המעבר הזה ייצג עבורם קבלה של התרבות החדשה .
ב-1904 קבוצה של יהודים אורתודוקסים הקימו בית כנסת חדש ברחוב האנטר, הנקרא " שירת ישראל" וזמן קצר לאחר מכן נוסדו עוד שתי קהילות, "אנשי ספרד", קהילה אולטרה אורתודוקסית ו"בית ישראל", קהילה קונסרבטיבית.
ב-1906 הגיעו לעיר זרם מהגרים יהודים נוסף מטורקיה ומרודוס, ובעקבותיו נוצרו עוד שתי קהילות יהודיות, "אור חיים" ו"אהבת שלום".
בסופו של דבר ב-1914, בגלל קשיים כלכלים שתי הקהילות החליטו להתאחד וקראו לעצמם "אור ושלום".
בקהילה היו חברים כ-1920 איש וקהילה זו פנתה בעיקר ליהודים המזרחים.
קהילת "אור ושלום" נמנעה ממגעים חברתיים עם הקהילות היהודית הקיימות בעיר.
"אור ושלום" הקימה לעצמה מוסדות משלה, בית ספר לתלמוד תורה בית קברות משלה.
אנשי הקהילה הקפידו להתחתן אך ורק עם בני הקהילה.
רק ב-1940 יהודים בקהילה האשכנזית החלו להתחתן עם יהודים מהקהילה המזרחית.
מה שייחד את כל קהילות היהודים בעיר היה שהטילו ספק והתנגדו לקבוצות יהודים שקראו לעצמם "Worksmen's Circle", "מעגל העובדים".
קבוצה זו הייתה קבוצה שהגדירה עצמה כסוציאליסטים ונמנעה מחברות באחת הקהילות היהודיות בעיר.
חברות הצדקה של הנשים העבריות באטלנטה
ארגון הצדקה הראשון של נשים יהודיות נוסד בפילדלפיה, בשנת 1819 על ידי רבקה גרטץ.
מיד לאחר היווסדו של הארגון בעיר זאת, החלו להיווסד ארגונים נוספים ברחבי ארצות הברית.
בשנת 1870 נוסד הארגון באטלנטה על ידי ג'ניס רוטשילד.
זהו ארגון הצדקה הראשון המזוהה עם הקהילה היהודית שנוסד בעיר.
חבורת הצדקה פעלה במסגרת הקהילה העברית לצדקה, "Hebrew Benevolent Congregation", קהילה יהודית רפורמית שנהגו לקרוא לה "המקדש" – "Temple".
חבורת הנשים העבריות השקיעה את מרב מאמציה לגיוס תרומות וצדקה.
חברות הצדקה של הנשים העבריות נוסדה כתגובה לזרם המהגרים הרב של יהודים ממזרח אירופה שהגיעו לעיר עד סוף המאה ה-19. לנשים היהודיות ולקהילה היהודית הוותיקה באטלנטה היה חשוב לשמר את שמה הטוב של הקהילה היהודית.
בגלל המנהגים, הלבוש וצורת החיים של המהגרים החדשים, היהודים הוותיקים באטלנטה התביישו באחיהם, לא רצו שהחברה הנוצרית תראה באחיהם היהודים, המהגרים החדשים, כנטל.
לכן, עשו כל שביכולתם כדי לעזור לאותה קבוצת מהגרים יהודים להתאקלם בעולם ובתרבות החדשה.
חבורת הצדקה של הנשים העבריות ארגנה תוכניות שיספקו למהגרים אוכל, פחם, ביגוד ותמיכה כלכלית.
כמו כן, חבורת הצדקה של הנשים העבריות קיימה שעורי בישול לנשים המהגרות, כדי ללמדן את סגנון הבישול המקומי.
ב-1877 הקהילה העברית לצדקה עברה למבנה קבע.
במרתף המבנה, היה בית תמחוי שהנשים הפעילו.
באותו המרתף התקיימו בלילות שעורים ללימוד שפה למהגרים, כמו כן המהגרים יכלו להתגורר באופן זמני במרתף בית הכנסת.
על פי פרוטוקולים של הקהילה מאותה תקופה, נוצרו ארגוני נשים קטנים נוספים במסגרת הקהילה, ארגון לנשים צעירות, Young Ladies' Auxiliary Society, ארגון נשות בית הכנסת, Ladies' Temple Guild, וארגון סיוע של הנשים העבריות, Ladies' Hebrew Aid Association.
ארגוני נשים אלה, אשר פעלו במסגרת הקהילה, פעלו למען גיוס תרומות ואף דאגו לתחזק ולעצב את מבנה הקהילה.
גיוס הכספים נעשה על ידי ארגון מסיבות וקונצרטים, שהשתתפות בהם עלתה כסף, כמו כן נגבו דמי חברות לארגון.
הכסף שגויס שימש למימון עבודת רווחה וריהוט למבני הקהילה.
בנוסף גויסו כספים שנשלחו לקהילות יהודיות באירופה כדי לסייע לקורבנות הפוגרומים.
לנשים שהיו מעורבות בגיוס הכספים הייתה מעט השפעה בהחלטה מה לעשות עם הכסף שגויס, אך בזכות הפעילויות והתוכניות שחברת הצדקה של הנשים הוציאה לפועל הצליחו לגייס כספים שמימנו ותמכו בתוכניות הרווחה ובפעילויות שהקהילה ארגנה.
מועדוני נשים יהודיות בעלי אופי חברתי
היו גם מועדוני נשים בעלי אופי חברתי אשר לא השתייכו לקהילות בתי כנסת.