tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ויליאם מקסוול אברטס היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמזכיר המדינה וכתובע הכללי של ארצות הברית, והיה סנאטור מטעם מדינת ניו יורק.
הוא נודע בשל מיומנויותיו כטוען מוכשר בבתי משפט והיה מעורב בשלושת התיקים המשפטיים החשובים ביותר מבחינה פוליטית בתקופתו: משפט ההדחה של אנדרו ג'ונסון, וההתדיינויות המשפטיות בפני הוועדה האלקטורלית ליישוב המחלוקת של הבחירות לנשיאות של 1876.
ויליאם אברטס נולד בצ'ארלסטאון שבמסצ'וסטס לג'רמיה אברטס ולמהיטבאל ברנס שרמן.
אביו של אברטס, שהיה יליד ורמונט, היה עורך דין מוכשר ובהמשך היה עורך "הפנפוליס" , כתב עת דתי, ומזכיר המועצה האמריקאית של הנציבים של המיסיונים הזרים , שהוביל את המאבק נגד גירוש האינדיאנים.
הוא נפטר כאשר ויליאם היה בן 13. אמו של אברטס הייתה בתו של רוג'ר שרמן, מהאבות המייסדים של קונטיקט, ואחד מחותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית, תקנון הקונפדרציה וחוקת ארצות הברית.
אברטס התחנך בבית הספר הלטיני של בוסטון ולאחר למד בקולג' ייל.
בעת לימודיו בייל היה אברטס חבר בשתי אגודות סתרים האגודה הלינוניאינית ואחוות הגולגולת והעצמות.
בהמשך הוא שיבח את אחוות הגולגולות והעצמות ויותר מאוחר הוא הוקיע את כל אגודות הסתרים.
אברטס היה אחד המייסדים של כתב העת הספרותי של ייל ב-1836. הוא סיים את לימודיו ב-1837 כשלישי בכיתתו.
לאחר סיום לימודיו עבר אברטס לווינדזור שבוורמונט, שם הוא למד משפטים בהדרכתו של הוראס אברט ולימד בבית ספר כדי לחסוך כסף להמשך לימודיו בבית ספר למשפטים.
במשך שנה הוא למד בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד, שם הוא זכה להערכתם של הפרופסורים ג'וזף סטורי וסיימון גרינליף.
אברטס השלים את הכשרתו המשפטית בהדרכתו של דניאל לורד מניו יורק וב-1841 התקבל ללשכת עורכי הדין.
ב-1843 נשא אברטס לאישה את הלן מינרווה בינגהאם וורדנר.
הלן הייתה בתו של אלן וורדנר, איש עסקים ובנקאי מכובד, ששימש כמזכיר האוצר של וורמונט.
לזוג נולדו 12 ילדים בין השנים 1845–1862, כולם נולדו בניו יורק.
לאחר קבלתו ללשכת עורכי הדין, הצטרף אברטס למשרד עורכי הדין של דניאל לורד.
אחד התיקים הראשונים בהם הוא היה מעורב היה משפטו של זייפן המסמכים מונרו אדוארדס.
אברטס היה אז חבר זוטר בצוות ההגנה של אדוארדס, שבראשו עמד הסנאטור ג'ון קריטנדן מקנטקי.
אדוארדס הורשע במשפטו, אך בזכות המשימות שמילא אברטס במסגרת המשפט, הוא זכה לתשומת לב כעורך דין מבטיח.
ב-1851 נכנס אברטס לשותפות במשרדו של צ'ארלס פ.
סאות'מייד, משרד שפעל לאורך כל הקריירה המקצועית שלו בצורה זו או אחרת.
ב-1859 הזמין אברטס את ג'וזף הודג'ס שואוט להצטרף למשרד ושואוט היה מוכשר בייצוג בבתי משפט לא פחות מאברטס.
בכל אופן, אברטס היה תלוי יותר בסאות'מייד בהכנת התיקים, שכן על זה האחרון נאמר שהוא "היה עורך דין בעל ידע ראוי לציון בעל מיומנות בהכנת תיקים".
בבתי המשפט, בעיקר בפני המושבעים, היה אברטס זה שתפקד באופן מבריק.
ב-1855 שכרה מדינת וירג'יניה עורכי דין (ביניהם צ'ארלס אוקונור הידוע) כדי להתמודד עם ההחלטה של בית המשפט העליון של מדינת ניו יורק לשחרר שמונה עבדים שחורים בתיק המפורסם "למון נגד ניו יורק" .
כאשר נפטר התובע הכללי של ניו יורק, אוגדן הופמן, מינה בית המחוקקים של ניו יורק את אברטס כמחליפו והוא ניהל את הטיעונים בבית המשפט.
בית המשפט העליון של ניו יורק אישר את הפסיקה ווירג'יניה עתרה שוב.
אברטס ייצג שוב את ניו יורק בערעור ובית המשפט לערעורים של ניו יורק פסק שוב לטובת הנתבעים.
המקרה עורר אינטרסים מרכזיים, הן בניו יורק והן במדינות הדרום, וטיעוניו של אברטס זכו לדיווחים בעיתונות היומית, כמו כל אחד משלבי המשפט.
העיתונאי והפוליטיקאי תרלאו וויד אמר שהטיעונים שהציג אברטס "הקנו לו מעל לכל ספק את זכותו להיות מדורג בין עורכי הדין החשובים ביותר בארצות הברית".
ב-1856 ייצג אברטס את אלמנתו של הנרי פריש בתביעה בנוגע לירושה נגד אחיו של בעלה המנוח.
כתוצאה מהצלחתו בתיק זה זכה משרד עורכי הדין שלו בתיקי נכסים רבים, כולל אלו של משפחת אסטור.
השבחים הרבים ביותר שזכה אברטס בתיק כלשהו שבו הוא ייצג היה ב-1875, כאשר הוא ייצג את איש הכמורה המפורסם ברמה ארצית הנרי וורד ביצ'ר בתביעה על ניאוף של ביצ'ר עם אשתו של תאודור טילטון.
המשפט היה סנסציה לאומית, ועל אף מה שנראה כראיה ברורה, הצליח אברטס להשיג ללקוחו חבר מושבעים שלא הצליח להגיע להכרעה.
למעשה רק שלושה מבין 12 אנשי חבר המושבעים הצביעו בעד טענתו של טילטון.
את סגנונו של אברטס בבתי המשפט ניתן לסכם באופן הבא: "משפטיו הארוכים, שבתקופה שבה הוא בלט לעיני הציבור באופן המשמעותי ביותר, סחטו רגשות התפעלות, ומעולם לא פגמו בבהירות של טיעוניו.
ההומור שהוא מהל בתיק היבש ביותר, ההיגיון והעוצמה של אמירותיו, תוקף המידע שהוא חשף, היסודיות של הכנותיו למשפטים, היו כולם גורמים להצלחתו.
אך כמובן כל אלה לא היו הגורמים היחידים לניצחונותיו כפרקליט, שאותם הוא השיג הודות לגאוניותו".
מלכתחילה זיהה אברטס את עצמו עם הוויגים של ניו יורק שנשלטו על ידי ת'רלו וויד.
ב-1849 הוא מונה כעוזר התובע הפדרלי של מחוז ניו יורק.
בתפקיד זה הוא שימש עד 1853. ב-1851 הוא מונה גם כנציב בתי המחסה (מאוחר יותר נודע כנציב לצדקה ותיקון).
המקרה המפורסם ביותר שבו הוא היה מעורב כעוזר התובע המחוזי היה התיק נגד העיתונאי המפורסם ג'ון ל.
או'סאליבן ועמיתיו הפיליבסטרים , שפעלו לסיוע למורדים בקובה.
לאחר משפט שארך חודש, לא עלה בידם של המושבעים להגיע לפסק דין.
לאברטס לא היה כישרון או דחף לתחום הפוליטי, אך כבר בשלב מוקדם הסתמכו עליו מנהיגי המפלגה שיעשה שימוש בכישוריו לנאום או לנהל טקסים.
בראשית 1852 הוא נשא שני נאומים חשובים באספות גדולות עבור מועמדותו של דניאל ובסטר לנשיאות: האחד במרץ באולם המטרופוליטן, והשני ביוני באולם החוקה זמן קצר לפני הוועידה הארצית של המפלגה הוויגית.
נאמנותו של אברטס הייתה ללא קשר לסיעות הדרומית והצפונית של הוויגים, אלא לוויליאם סיוארד, שתמך בגנרל וינפילד סקוט.
אף על פי שתומכיו לשעבר של ובסטר השתייכו לאגף השמרני של המפלגה הרפובליקנית ולמחנהו של סיוארד שהתנגד לעבדות, היה אברטס לתומך נלהב של סיוארד.
ב-1860 הוא היה יושב ראש המשלחת של ניו יורק לוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית שהתקיימה בשיקגו, שם הוא גייס את כישורי הנאום שלו לטובתו של סיוארד, שרוב המשקיפים האמינו שהוא היה מועמד בעל סיכויים גבוהים.
ג'יימס בליין תיאר את השפעת מאמציו אלו של אברטס על קהל השומעים:
היה זה אברטס שהציג את מועמדותו של סיוארד, וכאשר היה ברור שסיוארד לא ייבחר, היה זה אברטס שבשמו של סיוארד הוביל את קבלת ההחלטה פה אחד לבחור באברהם לינקולן כמועמד המפלגה לנשיאות.
ב-1861 התמודד אברטס מול הוראס גרילי על המושב בסנאט שהתפנה בעקבות מינויו של סיוארד כמזכיר המדינה, אך כאשר אף אחד מהם לא זכה ברוב הדרוש, בחר בית המחוקקים באירה האריס כמועמד של פשרה.
ב-1862 היה אברטס אחד מעורכי הדין שטענו ב"תיקי הפרס" בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית.
הוא שירת בוועדת הגנת האיחוד של ניו יורק בעת מלחמת האזרחים.
ב-1867 הוא היה נציג בוועידה החוקתית של ניו יורק.
בוועידה זו הוא היה חבר הוועדה לניסוח ההקדמה, מגילת הזכויות ובוועדת המשפט.
בשנים 1865–1868 היה אברטס חבר בצוות התביעה של ג'פרסון דייוויס במשפט הבגידה שנוהל נגדו.
ב-1868 הוא היה סנגורו הראשי של הנשיא אנדרו ג'ונסון במשפט ההדחה שנוהל נגדו.
הוא היה זה שנשא את נאום הסיכום של ההגנה במשפט, לאחר שג'ונסון זוכה לחלוטין, דבר שלא היה צפוי כלל עם פתיחת המשפט.
לאחר המשפט, כאשר הסנאט סירב לאשר את מינויו מחדש של הנרי סטנברי לתפקיד התובע הכללי של ארצות הברית (סטנברי התפטר כדי להשתתף בהגנתו של ג'ונסון במשפט ההדחה), מונה אברטס במקומו.
אברטס כיהן כתובע הכללי מיולי 1868 ועד לתום נשיאותו של ג'ונסון במרץ 1869.
ב-1872 ייצג אברטס את ארצות הברית בפני בית הדין לבוררות ב שהתכנס בז'נבה שבשווייץ.
הטיעונים שלו בבית הדין סייעו לארצות הברית לזכות בתביעותיה על הרס ספינות הצי של האיחוד וספינות הסחר האמריקאיות על ידי הספינה "אלבמה" וספינות נוספות של הקונפדרציה שנבנו בנמלים בריטים ואוישו על ידי מלחים בריטים במהלך מלחמת האזרחים.
אברטס נמנה עם החברים המייסדים של לשכת עורכי הדין של העיר ניו יורק.
הוא שימש כנשיא הראשון שלה בשנים 1870–1879, יותר מכל אלו שבאו אחריו בתפקיד זה.
אברטס שימש כיועצו המשפטי של הנשיא הנבחר רתרפורד הייז בפני הוועדה האלקטורלית שכונסה כדי לפתור את המחלוקת על תוצאות בחירות לנשיאות של 1876. בתקופת נשיאותו של הייז כיהן אברטס כמזכיר המדינה.
בתחילה נמנע אברטס מלפעול בעקבות דיווחים על שחיתות בשירות החוץ ותמך בצעדים נגד חושפי השחיתות ג'ון מאיירס, ויל ולס ומאוחר יותר ג'ון מוסבי.
בכל אופן, כאשר המשיכו להגיע לנשיא לשעבר יוליסס ס.
סיוארד על כך שגיבה את הפקידים המושחתים, ולאחר מכן הוא דאג להתפטרותם של כמה נציגים דיפלומטים במזרח הרחוק, כולל ג'ורג' סיוארד, שהיה השגריר בסין, דייוויד ביילי, שהיה הקונסול בשאנגחאי והשליח בבנגקוק דייוויד סיקלס.
ב-1881 היה אברטס נציג לוועידת המטבע הבינלאומי שהתקיימה בפריז.
הוא בלט בסנאט כנואם מוכשר, וכמה מנאומיו זכו לפרסום.
יושב ראש הוועדה האמריקאית לפסל החירות
אברטס היה יושב ראש הוועדה האמריקאית לגיוס התרומות לבניית הכן של פסל החירות.
בטקס הסרת הלוט ב-28 באוקטובר 1886 הוא נשא נאום שהוכתר בכותרת "העבודה המאוחדת של שתי הרפובליקות".
אברטס פרש מן החיים הפוליטיים ב-1891 בשל בריאותו הרופפת.
הוא עדיין היה שותף במשרד עורכי הדין שלו בניו יורק שנקרא "אברטס, סאות'מייד ושואוט".
ויליאם אברטס נפטר בניו יורק ב-28 בפברואר 1901 ונטמן בבית הקברות אסקטני שבווינדזור, ורמונט.
בבעלותו של אברטס היו מספר רב של נכסים בוורמונט, כולל אגם אברטס וקבוצה של מבנים היסטוריים שלעיתים קרויים אחוזת אברטס.
על הבתים הללו נמנה בית מספר 26 ברחוב הראשי של העיר.
אברטס רכש את הבית מג'ון סקינר בשנות ה-20 של המאה ה-19 תמורת סכום של 5,000 דולר.
הוא הוריש את הבית לבתו, אליזבת הואר אברטס פרקינס, שהורישה אותו לבני משפחתה, כולל בנה מקסוול פרקינס.
הבית נותר בבעלות המשפחה עד 2005 ומאוחר יותר הוא שוחזר ונפתח מחדש כפונדק סנפדרגון.
המקום פתוח לציבור ובו פועלת ספריה בה מוצגים פריטם הקשורים לתולדותיהם של אברטס ושל משפחתו המורחבת.
על שמו של אברטס נקראה אחת מאוניות ליברטי במלחמת העולם השנייה.
האונייה הייתה בשירות בזירה האירופית והעבירה כוחות ואספקה מנמל הבית שלה בנורפוק, וירג'יניה לנמלים שונים בחופי האוקיינוס האטלנטי והים התיכון.
לאחר המלחמה הוצאה האונייה משירות וב-1961 נגרטה.
ויליאם אברטס היה צאצא של ג'ון אברטס שהיגר מאנגליה.
המשפחה התיישבה בסוסלברי במאה ה-17. אברטס היה בן למשפחה המורחבת של בולדווין, הואר ושרמן, שרבים מבניה היו פעילים בפוליטיקה של ארצות הברית.
אבנעזר רוקווד הואר, דודן מדרגה ראשונה של אברטס, היה התובע הכללי של ארצות הברית אחרי אברטס, שופט בבית המשפט העליון של מסצ'וסטס, וחבר הקונגרס.
השניים היו ידידים קרובים ושותפים לעיסוק המקצועי ולהשקפותיהם הפוליטיות.
על דודניו האחרים של אברטס נמנו הסנאטור ומושל קונטיקט רוג'ר בולדווין, הסנאטור ממסצ'וסט (אחיו של אבנעזר הואר) ג'ורג' הואר, ושרמן דיי, חבר הסנאט המדינתי של קליפורניה וממייסדי אוניברסיטת קליפורניה.
בנו של אברטס, אלן וורדנר אברטס, סיים את לימודיו ב-1869 בקולג' ייל.
הוא היה ממייסדי אגודת הסתרים ראש הזאב והיה הנשיא הראשון של אגודת הבוגרים הראשונה של הקולג' בשתי תקופות כהונה שהסתכמו בעשרים שנה.
הוא היה שותף למשרד עורכי דין ונשיא שותף וחבר חבר הנאמנים של קולג' ואסאר.
בנו האחר מקסוול אברטס סיים את לימודיו בקולג' ייל ב-1884, שם הוא היה גם חבר באחוות הגולגולת והעצמות.
הוא שימש כתובע המחוזי של העיר ניו יורק ומאוחר יותר כיועץ המשפטי הראשי של חברת א.
הרימן, שהייתה בהמשך לחברת יוניון פסיפיק.
הוא היה הנשיא של שני בנקים בווינדזור, ורמונט ומנהל הפיננסי הראשי של חברת גרידלי למחרטות אוטומטיות.
הוא גם כיהן כחבר בית הנבחרים שלש ורמונט והיה הנציב של היריד השנתי של ורמונט.
נכדו של אברטס, מקסוול פרקינס, היה לעורך בולט בהוצאת הספרים בני צ'ארלס סקריבנר (Charles Scribner's Sons) והיה בקשר עם הסופרים פרנסיס סקוט פיצג'רלד, ארנסט המינגוויי, תומאס וולף, מרג'ורי קינן רוליגס וג'יימס ג'ונס.
נכד אחותו של אברטס, אברטס באוטל גרין, היה היסטוריון וב-1923 היה לפרופסור להיסטוריה הראשון שהחזיק במשרה על שמו של דוויט קלינטון באוניברסיטת קולומביה, ובשנים 1926–1939 היה ראש המחלקה.
הוא היה ראש המכון ללימודים יפנים של אוניברסיטת קולומביה בשנים 1936–1939 ונודע כבר סמכא לתקופת אמריקה הקולוניאלית ומלחמת העצמאות של ארצות הברית.
קרוב משפחה אחר שלו, הנרי שרמן באוטל, היה חבר בבית הנבחרים של אילינוי ב-1884, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם אילינוי בשנים 1897–1911, נציג לוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית ב-1908 ושגריר ארצות הברית בשווייץ בשנים 1911–1913.
קרוב משפחה נוסף, רוג'ר שרמן גרין השני, היה סגן הקונסול של ארצות הברית בריו דה ז'ניירו בשנים 1903–1904, קונסול בנגסאקי בשנים 1904 - 1905, קונסול בקובה (יפן) ב-1905, קונסול בוולדיווסטוק ב-1907, קונסול בחרבין ב-1909–1911 וקונסול כללי בהאנקאו שבסין בשנים 1911 - 1914.
קרוב משפחה נוסף, ג'רום דייוויס גרין, היה נשיא חברת לי, היגינסון ושות' בשנים 1917–1932, מזכיר תאגיד אוניברסיטת הרווארד בשנים 1905–1910 ובשנים 1934–1943, המנהל הכללי של אוניברסיטת רוקפלר בשנים 1910–1912, עוזרו ומזכירו של ג'ון ד.
רוקפלר, הבן כנאמן מכון רוקפלר, נאמן בקרן רוקפלר, נאמן במועצת החינוך הכללית של רוקפלר בשנים 1910–1939, ותפקידים נוספים רבים.
נינו, ארצ'יבלד קוקס, היה פרקליט המדינה של ארצות הברית ותובע מיוחד בפרשת ווטרגייט נגד הנשיא ריצ'רד ניקסון.
אברטס, כאמור, הגן על אנדרו ג'ונסון במשפט ההדחה שלו.
ויליאם אלמון וילר היה סגן נשיא ארצות הברית תחת הנשיא ארצות הברית רתרפורד הייז.
קודם לתפקיד זה הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם ניו יורק.
וילר נולד במאלון שבניו יורק ולמד לימודים אקדמאים באקדמיית פרנקלין ובאוניברסיטת ורמונט, אך פרש ללא סיומם בשל קשיים כלכליים.
בשנת 1845 הוא הוסמך לעריכת דין ועסק בתחום בעיר הולדתו.
בשנים 1846–1849 כיהן וילר כתובע המחוזי של מחוז פרנקלין.
בשנים 1850–1851 הוא היה חבר בית הנבחרים של ניו יורק ובשנים 1858–1860 שימש סנאטור בסנאט של ניו יורק.
בשנים 1867–1868 הוא השתתף בוועידות החוקתיות של מדינת ניו יורק.
על אף ניסיונו הרב בפוליטיקה וכהונתו הממושכת בקונגרס, וילר לא בלט כנבחר ציבור ובכל שנותיו בבית הנבחרים לא הוגשה מטעמו הצעת חוק.
וילר התנגד לאישור העלאת השכר של חברי בית הנבחרים ולאחר אישורה, בשנת 1873, הוא נודע בהחזרת ההפרשים שניתנו לו לקופת המדינה.
בשנת 1876 השתתף וילר בוועידת המפלגה הרפובליקנית שבה נבחר רתרפורד הייז כמועמד המפלגה לנשיאות ארצות הברית.
על משלחת הצירים מניו יורק הוטלה משימת החיפוש אחר מועמדים לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית.
דיוני המשלחת נערכו באופן בלתי רשמי וברוח טובה, ואלו הובילו, בהיעדר מועמדים מתאימים לתפקיד, להעלאת שמו של וילר כמועמד אפשרי לתפקיד.
למחרת היום אושרה מועמדותו ברוב של 366 מול 89 קולות שניתנו לפרדריק פרלינגהויסן.
המועמד לנשיאות הייז הגיב לשמע הבחירה באמרו "אני מתבייש לומר, אך מי הוא וילר?".
כהונתו כסגן נשיא נמשכה בין השנים 1877–1881. עבודתו הרשמית הייתה מעטה ולא זכתה לתשומת לב ציבורית, אך יחסיו עם הנשיא הייז היו חמים.
וילר, שהתאלמן מרעייתו שלושה חודשים לפני כניסתו לתפקיד, הוזמן לעיתים קרובות לסעוד עם משפחת הנשיא בבית הלבן.
בתום כהונתם הכריז הייז על אי הצגת מועמדותו לנשיאות, ואילו וילר לא הועלה בין שמות המועמדים.
בסיום תפקידו הוא פרש מהחיים הציבוריים.
וילי שלגה , שחמטאי גרמני.
בשנת 1910 ניצח בתחרות המבורג (דרג ב').
שלגה ניצח פעמיים באליפות השחמט בברלין, בשנים 1921 ו-1926.
בשנת 1935 התמנה שלגה למאמן הראשי של איגוד השחמט הגרמני, ובתפקידו זה אימן את הנבחרת הלאומית של גרמניה להתמודדות באולימפיאדת השחמט 1936. לעזרתו הוא גייס את אלכסנדר אלכין ואת יפים בוגוליובוב.
בשנת 1939 אימן שלגה את טובי שחקני הנוער בגרמניה קלאוס יונגה, וולפגנג אונציקר, אדית קלר הרמן ועוד.
אחד ממשחקיו המפורסמים, משנת 1910, הוצג בסרטו של סטנלי קובריק 2001: אודיסיאה בחלל כאשר האסטרונאוט פרנק פול משחק שחמט מול המחשב הַאל 9000.
לבן: וילי שלגה שחור: ריכרד רטי ברלין 1928
המשחק הזה עובר כמעט מיידית לשלב הסיום, לאחר חילופי כלים מסיביים מיד בסיום הפתיחה.
למרות שלשחור שני רגלים פחות בשלב מסוים, המיקום המצוין של המלך ושל הצריח מכריעים את המשחק.
ויליאם אגלסטון הוא צלם אמריקאי.
אחד הצלמים החשובים במחצית השנייה של המאה ה-20, נחשב כמי שהביא את צילום הצבע לעולם האמנות האמריקאי, בעקבות תערוכה שנויה במחלוקת שהעלה במוזיאון לאמנות מודרנית שבניו יורק בשנת 1976. גוף עבודתו העיקרי עוסק בתיעוד הדרום, אזור הולדתו.
ייחודו מתבטא בצבעוניות העזה של תמונותיו, אשר נראות כאילו יצאו מעולם הקולנוע והפרסום.
ויליאם אגלסטון נולד בממפיס, טנסי, בשנת 1939. בגיל 15 נשלח לבית ספר פרטי בבל בקלי, טנסי.
את לימודיו הגבוהים החל באוניברסיטת וונדרבילט, בנאשוויל, טנסי, שם למד כשנה.
הוא למד סמסטר גם בדלתה קולג', קליבלנד, מיסיסיפי ובאוניברסיטת מיסיסיפי למד כחמש שנים.
לימודים אלו לא הובילו אותו לתואר.
בתקופה זו החל לגלות עניין בצילום, לאחר שנחשף לספר "הרגע המכריע" של הצלם אנרי קרטייה ברסון.
צלם נוסף שהשפיע על גיבוש תפיסת הצילום שלו היה ווקר אוונס.
בשנת 1957 רכש את מצלמתו הראשונה ושנה לאחר מכן רכש מצלמת לייקה.
לאחר שצילם תמונות בשחור-לבן החל אגלסטון בשנת 1965 לעשות ניסיונות בצבע על נגטיבים וכעבור שנה החל לצלם תצלומי צבע.
תצלומי הצבע שלו ייחודיים בשימושו בצבעים עזים ומלאכותיים על גבול הפרסומת והקיטש.
הצבעים נוצרים באמצעות הדפסת דיי טרנספר, ויוצרים חיבור רגשי עז לאובייקטים ולסצנות יום-יומיות.
בשנת 1976 המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, המומה, הציג תערוכת יחיד שלו, באצירתו של ג'ון זרקובסקי.
התערוכה נקראה "המדריך של ויליאם אגלסטון" (William Eggleston's Guide), ובמקביל לה יצא לאור ספר תצלומים בשם דומה.
אגלסטון היה הראשון שהציג תערוכת צבע במומה.
התערוכה נחשבה בזמנה למהפכנית, ובדיעבד ניתן לראות באגלסטון את האמן שבישר את הגעת צילום הצבע לעולם האמנות, טכנולוגיה נתפסה שעד אז כשייכת לעולם הפרסום.
צילום הצבע עורר התנגדות, אך בעקבות תערוכה זו התעוררה מאוחר יותר גם הערכה גדולה לתצלומיו ולחידוש אותו הוא הביא לעולם הצילום.
הוא זכה לפרסים רבים וכן פרסם ספרים עם תצלומיו.
בשל אופיים תצלומיו מככבים גם על עטיפות אלבומים כגון "ביג סטאר", "פריימל סקרים", "סילבר ג'וס" ועוד.
בשנים האחרונות אגלסטון פנה לעסוק גם בעבודות וידאו ארט.
הווידאו, כמו צילומיו, הופכים את הבנאלי לעשיר, בעזרת ראייה ייחודית ובאמצעות יצירתיות טכנית.
בנוסף על כך בשנת 2005 צולם סרט דוקומנטרי על הצלם בשם 'העולם האמיתי- ויליאם אגלסטון'.
הסרט עוקב אחר טיולו דרך קנטקי, לוס אנג'לס וניו יורק, אך בעיקר מתרכז ב"זמן המנוחה" שלו בממפיס, ביתו.
ויליאם סניול הוא כדורגלן עבר צרפתי ששיחק בעמדת המגן.
סניול ידוע בעיקר בשל תקופתו בקבוצת באיירן מינכן הגרמנית, עמה זכה בתארים רבים.
הוא שיחק בקביעות גם בנבחרת צרפת, והעפיל והשתתף עמה בשני גביעי עולם ובשתי אליפויות אירופה.
כיום (2024) מאמן את נבחרת גאורגיה.
סניול החל את קריירת הכדורגל שלו במועדון שבו שיחק אביו, מהוט-ליור שבמונטפקון-אן-וליי.
במועדון זה פיתח סניול את יכולותיו במשחק ההגנה בצד המגרש הימני, ושיחק היטב גם באגף הימני של הקישור.
מאותו זמן החל סניול בהתקדמות עקבית, וב-1990 הצטרף לסנט אטיין, מהמועדונים החשובים בכדורגל הצרפתי.
בעונתו הראשונה בקבוצה הבוגרת, הוא ירד עמה לליגת המשנה, אך הפגין יכולת מרשימה כאשר הקבוצה שיחקה בליגה זו.
ב-1997 הוא עבר למונקו, במדיה הגיע גם להצלחות קבוצתיות עם זכייה באליפות ליגת העל הצרפתית בעונת .
באותו זמן הוא היה מועמד לזימון לנבחרת צרפת, אך המאמן רוג'ר למר התעלם ממנו.
בקיץ 2000 עשה סניול את ההתקדמות הגדולה בקריירה שלו, כאשר עבר למועדון הגרמני הבכיר באיירן מינכן.
זמן קצר לאחר מעברו לבאיירן הוא נכלל לראשונה בסגל נבחרת צרפת.
בתקופתו במדי באיירן ביסס סניול את מעמדו כאחד משחקני ההגנה הטובים ביותר, ובשל יכולת העזרה שלו להתקפה, הוא שימש גם כשחקן מפתח בהתקפת הקבוצה.
בעקבות הצלחתו במדי באיירן הפך סניול לשחקן קבוע בנבחרת צרפת, ונכלל בסגלה בכל טורניר גדול בו השתתפה.
בפברואר 2009, בעקבות בעיות נשנות בגיד אכילס שמנעו ממנו לשחק בכל אותה עונה, הודיע סניול על פרישה מכדורגל.
בשנת 1997 השתתף סניול עם נבחרת צרפת עד גיל 20 באליפות העולם לנוער שנערכה במלזיה.
הוא היה שחקן קבוע בהרכב הנבחרת והעפיל עמה לרבע גמר הטורניר, שם היא הודחה על ידי אורוגוואי לאחר הפסד בדו-קרב בעיטות עונשין.
סניול זומן לראשונה לסגל הנבחרת הלאומית של צרפת בשנת 2000. כעבור שנה, ב-2001, הוא שיחק עם הנבחרת בגביע הקונפדרציות, שהיה הטורניר הבינלאומי החשוב הראשון שלו.
הוא סייע לנבחרת לזכות בטורניר לראשונה בתולדותיה, על אף שלא שותף במשחק הגמר, שבו גברה צרפת על יפן.
סניול נכלל בסגל הנבחרת הלאומית גם למונדיאל 2002, אך לא שותף באף משחק במסגרתו.
ב-2003 הוא זכה עם צרפת בפעם השנייה ברציפות בגביע הקונפדרציות.
ביורו 2004, שהיה אליפות אירופה הראשונה בה השתתף, פתח סניול בהרכב פעם אחת בלבד, והודח עם נבחרתו ברבע הגמר.
בשנים אלו מיעט סניול לקבל דקות בנבחרת בשל הימצאותו של ליליאן תוראם בעמדת המגן הימני; עם זאת, פרישתו של מרסל דסאיי לאחר טורניר היורו הביאה להסטתו של תוראם למרכז ההגנה, וסניול הפך לשחקן חשוב יותר בנבחרת ולפותח קבוע בהרכב שלה.
במונדיאל 2006 אליו העפיל עם צרפת, הוא שותף 90 דקות בכל משחקי הנבחרת, והעפיל עמה עד לגמר, שם היא הפסידה לאיטליה בבעיטות עונשין.
בטורניר זה הוא הציג יכולת הגנתית עילאית, לצד תרומה טובה גם למשחק ההתקפה.
במהלך קמפיין מוקדמות יורו 2008 גילה סניול אפיון חדש שלו לאוהדי נבחרת צרפת, כאשר הגיע מספר פעמים למצבי כיבוש והצטרף פעמים רבות לקרבת הרחבה על מנת להחליף מסירות עם החלוצים, כדוגמת תיירי הנרי.
הוא סייע לנבחרת להעפיל שוב ליורו, וזומן על ידי ריימונד דומאנק גם לטורניר עצמו.
לאחר כישלונה של הנבחרת ביורו 2008 והדחתה כבר בשלב הבתים, הודיע סניול על פרישתו ממנה, ביחד עם שני שחקנים ותיקים נוספים - ליליאן תוראם וקלוד מקאללה.
סניול אימן החל משנת 2013 את נבחרת צרפת בכדורגל עד גיל 21, עד שמונה במאי 2014 כמאמן בורדו, בה חתם על חוזה לשנתיים.
בעונתו הראשונה, 2014/15, סיים סניול עם בורדו במקום השישי בליגה, כשהקבוצה משיגה ניצחונות מרשימים על פריס סן ז'רמן ומונקו, אך גם מפסידה 0–5 לאולימפיק ליון.
עונת 2015/16 הייתה פחות מוצלחת, כאשר סניול ובורדו סיימו במקום האחרון בשלב הבתים במפעל הליגה האירופית.
גם בליגה סבלה הקבוצה מעונה חלשה, בה הפסידה הקבוצה 1–6 לניס.
במרץ 2016, לאחר שהובסה בורדו 0–4 על ידי יריבתה המושבעת טולוז במשחק הדרבי של אזור הגארון, פוטר סניול מהקבוצה והוחלף במאמן אולריך ראמה.
במאי 2017 מונה סניול כעוזר מאמן בבאיירן מינכן, הקבוצה העיקרית בה הצליח כשחקן, תחת המאמן קרלו אנצ'לוטי.
ב-28 בספטמבר 2017 עקב פיטוריו של קרלו אנצ'לוטי מהמועדון מונה סניול למאמנה הזמני של באיירן מינכן.
עם הגעת יופ היינקס לאימון הקבוצה, וילי סניול עזב את תפקידו ואת הקבוצה.
ב-15 בפברואר 2021 מונה למאמנה של נבחרת גאורגיה.
ויליאם "וילי" סאטון היה פושע אמריקאי מפורסם ורב מעללים אשר התפרסם בזכות מעשי שוד הבנקים הרבים שביצע.
סאטון, אשר היה משתמש בכישוריו במשחק ובתחפושות למטרות פשעיו, זכה לכינוי "וילי החלקלק" (Slick Willie).
סאטון נולד למשפחה אמריקאית ממוצא אירי בברוקלין, הרביעי מבין חמשת ילדי המשפחה.
בנערותו נשר מבית הספר והחל לעבוד בעבודות שונות ומזדמנות.
כבר בילדותו החל בפשע, ועל פי הספדו החל לפרוץ לבתים בגיל 9.
סאטון החל לשדוד בנקים בתעוזה הולכת וגוברת החל בסוף שנות ה-20. באותן שנים נשא לאישה את לואיז לודמן, אך השניים התגרשו זמן קצר לאחר מכן, כאשר המשטרה תפסה את סאטון ב-1931, ובית המשפט גזר עליו עונש של 30 שנות מאסר בגין תקיפה ושוד.
סאטון לא נשאר זמן רב בכלא וב-11 בדצמבר 1932 הצליח לקחת סוהר כבן ערובה בעזרת אקדח שהבריח לתאו.
סאטון הצליח לברוח מהכלא ובמהרה חזר לשדוד בנקים.
במהלך העשורים הבאים מעשי השוד של סאטון רק הלכו וגברו.
כך שדד חנות תכשיטים לאור יום, וניסה לשדוד פעמיים את אותו הבנק.
מצידן של רשויות החוק, אלו חידשו במשנה תוקף את מאמציהן ללכוד את הפושע, ואף הצליחו בכך מספר פעמים - אך פעם אחר פעם סאטון הצליח לברוח מכלאו.
ב-1950 סאטון היה לאחד מעשרת הפושעים המבוקשים ביותר על ידי ה-FBI.
אף על פי כן, הוא נעצר שוב רק ב-1952, ודווקא בזכות ארנולד שוסטר, אזרח מהשורה אשר זיהה את סאטון ברכבת התחתית של ניו יורק.
שוסטר עקב אחרי סאטון והודיע על מקום המצאו למשטרה.
שוסטר זכה לפרסום רב בעקבות חלקו בלכידת הפושע, אך זה הוביל ככל הנראה לרציחתו הברוטלית, אשר לימים נטען כי "הוזמנה" על ידי משפחות הפשע המאורגן כנקמה.
על סאטון נגזר מאסר עולם ו-135 שנות מאסר נוספות.
עם זאת, סאטון שוחרר מבית הכלא ב-1969, 17 שנים בלבד לאחר מכן, בעקבות מצבו הבריאותי המדרדר עקב מחלת הנפחת.
לאחר שחרורו סאטון פרש מקריירת הפשע הענפה אשר אימץ וניצל את כישוריו בכיוון ההפוך - ייעוץ לבנקים כיצד להתגונן ממקרי שוד.
סאטון נפטר ב-1980 ונקבר בברוקלין.
"הישגיו" של סאטון, אשר על פי הערכות מנו כ-2 מיליון דולר אשר נשדדו מכ-100 בנקים שונים, זיכו אותו למעמד של גיבור תרבות.
הוא כתב ספרי אוטוביוגרפיה, השתתף בפרסומות בטלוויזיה ודמותו הוללה בעיתונים.
סאטון התפרסם בכך שעל אף שנהג להביא עמו נשק למעשי השוד, אך מעולם לא ירה בו.
מאוחר יותר טען כי הנשק מעולם לא היה טעון, "מחשש שמישהו יפגע".
בין השאר נזקף לזכותו הציטוט "because that's where the money is" (בתרגום חופשי: "כי שם הכסף נמצא") בתשובה לשאלה מדוע שדד בנקים.
סאטון הכחיש כי אמר את הציטוט, אך האגדה האורבנית כבר נוצרה.
בין השאר ניתן למצוא הדים לציטוט ב"חוק סאטון" (Sutton's law) במדעי הרפואה, אשר קובע כי יש להעדיף את הדיאגנוזה הסבירה ביותר.
וילי סימס היה כדורסלן אמריקאי-ישראלי ששיחק בעמדת הקלע וגובהו היה 1.91 מטר.
נחשב אחד השחקנים הבולטים בליגת העל בשנות ה-80 וה-90 ואחד מסמליה הגדולים של מכבי תל אביב בכל הזמנים.
סימס הגיע לישראל כחלק מנבחרת הכדורסל של ארצות הברית למשחקי המכביה העשירית ב-1977 ולמשחקי המכביה האחת-עשרה ב-1981 וזכה עימה בשתי הפעמים במדליית הזהב.
ב-1981, לאחר המכביה, חתם במכבי חיפה ולאחר שתי עונות מוצלחות במיוחד עבר להפועל תל אביב, עימה זכה בגביע המדינה.
לאחר שנתיים נוספות באליצור נתניה, עבר בעונת 1987/1988 למכבי תל אביב, בה שיחק חמש עונות וזכה עימה בחמש אליפויות ובשלושה גביעים.
בנוסף העפיל עם קבוצה זו פעמיים לגמר הליגה האירופית.
ב-1992 עבר להפועל אילת, שאותה עזב לאחר ארבע עונות ב-1996. הוא הוסיף עונת פרישה במכבי חדרה מהליגה הלאומית בעונת ולאחריה פרש ממשחק כדורסל.
סימס נולד ברובע קווינס שבניו יורק, וגדל בעיקר אצל סבתו מצד אמו אמריקנית-אפריקנית שהתגיירה לאחר נישואיה לסבו, ג'ק מילר.
שיחק בילדותו בתיכון "לונג איילנד סיטי" ובשנת 1977 התקבל לאוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה, שם שיחק עד לשנת 1981. ב-1977 הגיע לישראל לראשונה והוביל את נבחרתה של ארצו לזכייה במדליית הזהב בטורניר הכדורסל של המכביה העשירית, לאחר שקלע שתי קליעות עונשין בשנייה האחרונה של גמר הטורניר נגד נבחרת ישראל.
הוא השתתף עם ארצות הברית גם במשחקי המכביה האחת-עשרה ב-1981, וזכה איתה שוב במדליית הזהב.
מחיפה לנתניה, דרך הפועל תל אביב
בעקבות יכולתו הטובה במכביות, הוחתם סימס יחד עם חברו לנבחרת ארצות הברית, דייוויד בלאט, במכבי חיפה לקראת עונת 1981/1982 בליגה הלאומית – אז הליגה הבכירה.
למרות יכולת טובה של סימס בשתי עונותיו בחיפה, לא הצליחה הקבוצה לעבור את שלב רבע גמר הפלייאוף.
בקיץ 1983 החליט סימס לנסות ולחתום באחת מקבוצות הצמרת של הליגה ולבסוף חתם בהפועל תל אביב.
בנוסף אליו הגיעו להפועל בקיץ זה גם מייק לארגי, לבן מרסר, קני לבנובסקי ופיני חוזז ויחד עם סימס העמידו חמישייה מהטובות בליגה.
בהובלתם זכתה הפועל תל אביב בגביע המדינה (1983/1984) לאחר ניצחון בגמר על הפועל רמת גן 76-79. היה זה התואר הראשון של הפועל מאז הזכייה באליפות בעונת 1968/1969. סימס והפועל תל אביב פגשו את רמת גן שוב בחצי גמר הפלייאוף, שם הפסידו בשלושה משחקים ואיבדו הזדמנות יוצאת דופן לעלות לגמר הליגה.
בעונה שלאחר מכן, הצטרף לקבוצה שמוליק זיסמן ובינואר 1985, הביסה הפועל את יריבתה העירונית מכבי תל אביב בתוצאה 80–96, באחד מניצחונותיה הגדולים ביותר במשחקי הדרבי של העיר תל אביב.
את העונה הסדירה סיימה הקבוצה במקום השני אחרי מכבי, אותה פגשה שוב בגמר הפלייאוף.
סימס וחבריו ניצחו בקלות את מכבי במשחק הראשון בסדרה (מתוך שלושה), אך הזכייה באליפות חמקה מהם לאחר הפסד בשני המשחקים הנותרים.
לאחר שנתיים מוצלחות בהפועל תל אביב, עבר בקיץ 1985 לאליצור נתניה, בה היה לשחקן המוביל יחד עם קרל נברסון וג'ימי הול בקבוצה שכונתה ה"הארלם גלובטרוטרס", שם שנבע מריבוי השחקנים האפרו-אמריקאים בקבוצה, ומהכישורים האתלטיים המרשימים שהפגינה במשחקיה.
המיליונר ניל גילמן, שרכש את הקבוצה בקיץ שלפני הגעתו של סימס, רכש עבורה שחקנים זרים רבים ונתניה, בעונתה הראשונה מאז ההעפלה מהליגה הארצית (אז הליגה השנייה), הגיעה עד לגמר הפלייאוף, אך הפסידה בסדרה 0–2 למכבי תל אביב.
בעונה שלאחר מכן המשיכה נתניה להוות גורם משמעותי בצמרת הליגה, אולם הודחה כבר בחצי גמר הפלייאוף.
את הפרק הנתנייתי סיים סימס כסגן של הקבוצה בכל הזמנים עם 829 נקודות, שני רק לקרל נברסון שמדורג ראשון עם 1,697 נקודות.
לקראת עונת 1987/1988 חתם סימס במכבי תל אביב, כחלק מה"מהפכה" שחולל המאמן רלף קליין בסגל השחקנים.
כבר בעונתו הראשונה במכבי היה שחקן חמישייה לגיטימי, והוביל את המועדון לפיינל פור בעונת 1987/1988 בגביע אירופה לאלופות בכדורסל.
בחצי הגמר נגד פרטיזן בלגרד, הציג סימס יכולת שיא אישית ועם 18 נקודות ו-9 כדורים חוזרים הוביל את מכבי לגמר הליגה האירופית, שם קלע 15 נקודות, אך קבוצתו הפסידה לטרסר מילאנו.
בליגת העל הוביל סימס את מכבי תל אביב לזכייה באליפות לאחר סדרת גמר קשה נגד קבוצתו לשעבר הפועל תל אביב.
במשחק הראשון בסדרה הוביל את מכבי לניצחון דחוק, 76-78, ונבחר כשחקן המצטיין של המשחק עם 24 נקודות.
למרות הפסד במשחק השני זכתה מכבי באליפות, לאחר ניצחון 91–99 במשחק השלישי והמכריע.
בעונת 1988/1989 הצטרף למכבי חברו לשעבר של סימס בהפועל תל אביב, לבן מרסר.
מרסר, שפתח בחמישייה פעמים רבות על חשבונו של סימס כגבוה השלישי של הקבוצה, החל נוגס בדקותיו של חברו עד שזה הפך לשחקן מחליף.
למרות זאת המשיך סימס להוות גורם משמעותי במכבי ותרם לה רבות, הן בפן המקצועי והן החברתי.
הוא היה שותף לצמד הניצחונות ההיסטורי על צסק"א מוסקבה (90-94 בבית, 92-97 בחוץ) ולהעפלתה של מכבי לפיינל פור שני ברציפות.
בחצי הגמר התמודדה מכבי נגד אריס סלוניקי.
כדקה לאחר פתיחת המחצית השנייה כאשר מכבי בפיגור 60–68, פרצה מריבה בין שחקני הקבוצות שעצרה את המשחק.
לאחר חידוש המשחק, הכניס מאמן מכבי דאז, צביקה שרף, את סימס למגרש וזה הוביל את הקבוצה לריצת 18–36 עד לסיום ולניצחון במשחק 86–99. בגמר, אליו הגיעה מכבי לאחר שניצחה את יריבתה יוגופלסטיקה ספליט פעמיים בעונה זו, קלע סימס 9 נקודות, אך לא הצליח לסייע לקבוצתו שאכזבה במשחק רע במיוחד.
דווקא בעונת 1989/1990, כאשר סימס ביסס את מעמדו כשחקן מפתח במכבי, הידרדרה הקבוצה ביכולתה ולא העפילה לפיינל פור.
בעונה שלאחר מכן, שינה סימס את מספר חולצת המשחק שלו ל-9. הקבוצה הצליחה להעפיל לפיינל פור שלישי בארבע שנים, אך הובסה בחצי הגמר 67–101 על ידי ברצלונה, כאשר סימס, שקלע 13 נקודות, היה אחת מנקודות האור היחידות במשחק הקבוצתי הנוראי שהציגו חבריו.
יומיים לאחר מכן ניצחה מכבי את סקאבוליני פזארו וסיימה במקום השלישי בטורניר.
בעונת מיעט סימס לקבל דקות משחק, בעיקר בשל יכולתו המצוינת של גיא גודס שהגיע לשיאו בעונה זו.
עם זאת דווקא בעונה זו הגיע מהלכו המפורסם ביותר.
במהלך משחק במסגרת הליגה האירופית נגד ברצלונה, חסם את שחקן ברצלונה חואן אנטוניו סן-אפיפניו בשניות הסיום והוליך את מכבי לאחד מניצחונות החוץ הגדולים בתולדותיה.
ביום שלאחר המשחק אף נאמר כי הוא קפץ כמעט עד לתקרת האולם.
למרות זאת, הודחה מכבי כבר בשלב רבע הגמר וסיימה את דרכה באירופה לעונה זו.
לאחר סדרה אישית מצוינת נגד הפועל תל אביב, שהסתיימה בניצחון 2–3 של מכבי וזכייה חמישית ברציפות בתקופתו באליפות, עזב סימס את מכבי.
פרישה ראשונה, חזרה במדי חדרה ופרישה שנייה
סימס שיחק ארבע עונות נוספות בהפועל אילת, בה היה לשחקן מוביל חרף גילו המתקדם.
בזכות ניסיונו הרב בכדורסל, שימש גם כעוזר ומדריך שחקני הקבוצה הצעירים.
הוא אף הוביל את אילת לניצחון כפול על מכבי תל אביב בעונת , במה שהיה לפעם הראשונה מזה 28 שנים שקבוצה מנצחת את מכבי תל אביב גם במשחק הבית וגם במשחק החוץ.
עם סיום עונת הודיע על פרישה ממשחק פעיל בכדורסל.
סימס סיים את דרכו בליגת העל כשהוא ממוקם במקום ה-44 בדירוג קלעי הליגה בכל הזמנים עם 3,761 נקודות ב-15 עונות בליגת העל.
לאחר סיום דרכו כשחקן נרשם לקורס מאמנים במכון וינגייט, אך קיבל תעודת מאמן רק לאחר זמן רב, מה שהקשה עליו במציאת קבוצה.
בסופו של דבר הוחתם במכבי חדרה מהליגה הלאומית, בה שימש כעוזרו של יעקב ג'ינו, אך עם בואו לקבוצה נפצעו שחקנים רבים וראשי המועדון ביקשו מסימס לחזור לשחק על מנת לעבות את סגל הקבוצה המצומצם.
סימס הסכים להצעה במה שהוא כינה מאוחר יותר כ"טעות הגדולה שלי".
הוא אומנם הציג יכולת טובה ב-19 המשחקים בהם שותף וסייע לחדרה להישאר בליגה, אך עם סיום העונה אף קבוצה לא הסכימה לקבלו כמאמן מכיוון שהוא המשיך להיות מזוהה כשחקן בכושר.
כדי לשים לכך סוף הודיע סימס בשנית על פרישתו הסופית ממשחק, בקיץ 1999.
לאחר שבכל זאת לא הצליח לחתום כמאמן באף קבוצה בישראל, נסע לארצות הברית כדי להתמחות באימון כושר, וכשחזר לארץ פתח סטודיו ומועדון כדורסל לילדים בכרכור, יישוב מגוריו.
בשנת 2008 הוצעה לסימס משרת אימון בית הספר לכדורסל של מכבי תל אביב, אך הוא סירב.
שנה לאחר מכן אמר בראיון כי "נראה לי שבגלל זה החלטתי לעזוב סופית את קבוצות הילדים, ורציתי פשוט להיכנס בחזרה לכדורסל הבוגרים".
לקראת עונת חתם בקבוצה בה שיחק בעבר, ברק נתניה מהליגה הלאומית, ומונה לתפקיד מאמן הכושר של הקבוצה.
לאחר שהעפיל עמה לליגת העל קיבל גם את תפקיד עוזר המאמן השני של אריק אלפסי.
מאז 2010 שיחק סימס בין השאר במשחקי ראווה בקבוצת ותיקי מכבי תל אביב.
בתו, דניאל סימס, היא דוגמנית ואשתו של שחקן נבחרת ישראל גל מקל.
בשנת 2021 השתתף בנו, גיא, בעונה הרביעית של "אקס פקטור ישראל" במטרה לייצג את ישראל באירוויזיון 2022 והודח בשלב הקבוצות.
באוגוסט 2022 אושפז במצב קשה לאחר אירוע לב.
וילי רייך היה מבקר מוזיקה ומוזיקולוג שווייצרי יליד אוסטריה.
הוא למד מוזיקולוגיה באוניברסיטה של וינה ובמקביל, בשנים 1935-1927, למד באופן פרטי תאוריה של המוזיקה והלחנה אצל אלבן ברג.
משנות ה-20' עסק בכתיבת ביקורת מוזיקה בעיתונות וינאית וזרה וערך, בעידודו של ברג, את כתב העת eine Wiener Musikzeitschrift
שטיפל במגרעות חיי המוזיקה של וינה ועודד את האסכולה הווינאית השנייה.
מיד לאחר הסיפוח נאסרה הפצת כתב העת, שיצא בביקורת חריפה נגד השלטון הנאצי.
בין הכותבים בכתב העת, לצד רייך, היו גם תאודור אדורנו וארנסט קרנק.
בשנת 1938 עקר רייך לשווייץ, שם עבד ככותב עצמאי ובהמשך ב- Neue Zürcher Zeitung וכמרצה בבית הספר הטכני הגבוה בציריך.
רייך, אדורנו ואחרים קיימו קשר אישי עם מלחיני האסכולה הווינאית השנייה ותמכו נמרצות ביצירתם כנגד מגיני המוזיקה המסורתית בעיתונות של וינה ומחוצה לה.
שתי המונוגרפיות של רייך על אלבן ברג וספרו על ארנולד שנברג נחשבים עד היום לאבני פינה בחקר שני המלחינים.
מגדולי האינטלקטואלים שהצמיחה ארצות הברית ואחת מדמויות המופת של הקהילה האפריקאית-אמריקאית.
דְיוּ בּוֹיְס הגדיר כמטרתו את "החזרת התקווה, הכבוד העצמי והאמונה ביכולת" של השחורים לקחת חלק בחברה האמריקנית על כל היבטיה החברתיים, התרבותיים, המדיניים והאינטלקטואליים.
באופן כזה, האמין, יופרכו גם הטענות הגזעניות כלפיהם.
דו בויס התנגד למנהיגים שחורים כבוקר טי.
וושינגטון שהסתפקו בקידום חינוכי שנועד להקנות לשחורים קיום בכבוד ללא תלות בלבנים ותוך הסכמה עם הפרדה גזעית וחוסר שוויון תעסוקתי וחוקי והעלה על נס את חשיבות ביסוס הגאווה השחורה על תרבות ייחודית השואבת ממסורות אפריקאיות.
ספרו של דְיוּ בּוֹיְס מ-1903, "נשמתם של השחורים" (The Souls of Black Folk) הוא הספר המכונן בתולדות המאבק האמריקני לשוויון זכויות אזרחי ולמען כבוד האדם.
הספר מתאר בלשון ייחודית, אמפתית וציורית אך גם עניינית ומדויקת את התוודעותם של האפרו-אמריקאים לתרבותם, לשורשיהם ולזהותם.
הספר שינה את האופן שיוצאי היבשת השחורה תפסו את עצמם ואת הדרך בה תפסו אותם לבנים (לפחות ככל האמור בליברלים בצפון ארצות הברית).
דְיוּ בּוֹיְס ראה בשיטה הפוליטית הדמוקרטית-קפיטליסטית ממסד מדכא ונצלני והיה עסוק במהלך חייו בחקירת מודלים חלופיים מהאימפריה היפנית וגרמניה הנאצית (לפני השואה, אליה התנגד בתוקף) ועד ברית המועצות וסין של מאו.
דְיוּ בּוֹיְס נולד במסצ'וסטס למשפחה שהייתה בת לקהילה קטנה מאוד של שחורים חופשיים בעלי אדמות במדינה.
סבו מצד אמו היה עבד יליד מערב אפריקה למשפחת קולוניאליסטים מהולנד.
הוא נלחם במסגרת הצבא הקונטיננטלי במלחמת העצמאות של ארצות הברית וככל הנראה קנה כך את חירותו.
סבו מצד אביו היה צרפתי-אמריקאי ואביו היה ממזר שנולד כתוצאה מיחסיו עם שפחה משוחררת בהאיטי.
בילדותו ונעוריו חי דְיוּ בּוֹיְס בקהילה מעורבת, זכה לחינוך מעולה ולא ידע כמעט אפליה גזעית.
בין השנים 1885 ל-1888 למד באוניברסיטת פיסק בנאשוויל שבטנסי.
שם נתקל לראשונה בחוקי ג'ים קרואו שנועדו לכפות הפרדה גזעית.
במסעותיו בדרום ארצות הברית נתקל לראשונה בגזענות ממוסדת ובמעשי לינץ'.
לאחר שקיבל תואר בוגר אוניברסיטה עבר ללמוד בקולג' הרווארד, אחד ממוריו היה הפילוסוף ויליאם ג'יימס.
ב-1892, לאחר תואר נוסף בהיסטוריה ופילוסופיה, זכה במלגת לימודים באוניברסיטת ברלין.
בעת שהותו באירופה למד סוציולוגיה ובין היתר היה תלמידו של היינריך פון טרייצ'קה.
ב-1895 היה לאפרו-אמריקאי הראשון שקיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת הרווארד נושא עבודת הדוקטורט שלו היה דיכוי סחר העבדים לארצות הברית.
ב-1896 נשא לאשה את נינה גומר (1896–1950), ילדם הראשון בורגהרד, נפטר בעודו תינוק.
לזוג נולדה בת נוספת, יולנדה.
לאחר סיום לימודיו, עסק דְיוּ בּוֹיְס בהוראה ובמחקר במספר אוניברסיטאות וממוסדות לימוד.
אחת מעבודותיו הראשונות הייתה מחקר-שדה סוציולוגי על שכונות השחורים בפילדלפיה שהתקיים ב-1896, אותה פרסם במסגרת אוניברסיטת פנסילבניה בשנת 1898 בכותרת The Philadelphia Negro, היה זה המחקר האקדמי הראשון שנושאו היה אוכלוסיית השחורים בארצות הברית.
ב-1897 דחה את הצעתו של פרדריק דאגלס לפיה על השחורים לחתור להיטמעות בחברה הלבנה.
כנגד זאת טען דְיוּ בּוֹיְס שעל השחורים לחתור למחקר תרבותם-שלהם וליצירה חברתית ותרבותית נבדלת וגאה תוך אימוץ המורשת האפריקאית.
באותה עת טבע דְיוּ בּוֹיְס את המונח ("העשירית המוכשרת") "The Talented Tenth", לפיו בכל חברה (ללא קשר לגזע), קיימת עילית חברתית ואינטלקטואלית האחראית לעיצובה התרבותי ולקידומה.
ב-23 באפריל 1899, בעת שהותו באטלנטה, ג'ורג'יה כמרצה להיסטוריה וסוציולוגיה באוניברסיטה, הזדעזע דְיוּ בּוֹיְס עמוקות ממעשה הלינץ' של סאם הוסה, אפרו-אמריקאי בן 24 שהוצא להורג במכות, נתלה ונשרף על ידי המון שאף ביתר לאחר מכן את גופתו בחשד שרצח את מעסיקו.
האירוע שינה את כיוון פעולתו של דְיוּ בּוֹיְס מהתמקדות בעיסוק אקדמי וכתיבת מאמרים ללקיחת עמדת מנהיגותית אקטיבית.
ב-1901 יצא לאור ספרו של בוקר ט.
וושינגטון Up from Slavery, דְיוּ בּוֹיְס כתב מאמר ביקורת לספר בו ביקר בחריפות את הרוח הפשרנית המוצגת בו ושגולמה בדמותו של וושינגטון, לפיה השחורים צריכים להסתפק בחינוך לעצמאות כלכלית ולקבל את דחיקתם התרבותית אל השוליים.
בשנת 1902 קיבל דְיוּ בּוֹיְס פנייה מהוצאת הספרים מק'קלרג (A.C.
McClurg & Co.) להוציא לאור ספר שיתבסס על סדרת מאמרים שכתב ושיציג את בשורתו לקהל הרחב.
ספר זה, שראה אור ב-18 באפריל 1903, היה "נשמתם של השחורים".
הספר מורכב מתשעה מאמרים שפרסם דְיוּ בּוֹיְס בעבר וערך אותם מחדש (אחד מהם "על מר בוקר ט.
וושינגטון" מבוסס על מאמר הביקורת הנ"ל) וחמישה מאמרים חדשים שכתב במיוחד עבור הספר.
כבר ביוני אותה שנה נדפס הספר בשלוש מהדורות.
לשון הספר פיוטית, ייחודית, אמפתית וציורית אך גם עניינית ומדויקת.
בפתיחת כל אחד מהפרקים כתב דְיוּ בּוֹיְס תווים של שיר נשמה מסורתי כושי ולצידו, תוך הדגשת השוויון התרבותי, ציטוט של שיר מאוצרות התרבות העולמית (לורד ביירון, פרידריך שילר, אלפרד טניסון, עומר ח'יאם, שיר השירים, וכדומה).
בראש הפרק האחרון, "על שירי התוגה", המדגיש את הזמר כחלק מרכזי מחיי התרבות והרוח של האפרו-אמריקאים, גם שורת השיר ("אני קובר את הגוף הזה") היא ממסורת שירי העבדים.
בפרק הראשון "על המאבקים הרוחניים שלנו" טבע דְיוּ בּוֹיְס את המונח הסוציולוגי "מסך" (veil) כמחסום תודעתי שלא רק ניצב בין שחורים ללבנים (ובין אוכלוסייה מופלה ללא-מופלה באופן כללי) אלא אף מופנם על ידי האוכלוסייה המופלה עצמה וגורם לה לחוסר אמונה באפשרות של שינוי מצבה.
מטרתו המוצהרת מורכבת משלושה מאמצים: להסיר את ה"מסך" התודעתי הפנימי של האדם השחור, לצקת בקיום הנפרד תוכן חיובי תרבותי וחברתי (רעיון זה מנוגד באופן בולט לרעיונותיו של בוקר ט.
וושינגטון בדבר התבוללות תרבותית רצויה של השחורים) ולאפשר ללבנים לראות את השחור החדש "מעבר למסך".
הפרקים הבאים בספר דנים באופן מפורט, תוך דוגמאות חיות רבות, חלקן אוטוביוגרפיות, בנושאים כלליים היסטוריים, סוציולוגיים ותרבותיים כגון חיי העבדים המשוחררים, התרבות הלבנה של מדינות הדרום, אמונת האבות כמו גם באירועים אישיים כואבים כמו מות בנו הבכור התינוק, המוצגים תוך הרהור על מטרות החיבור.
בפרק התשיעי השווה דְיוּ בּוֹיְס בין ה'דרום הישן' הפיאודלי לכאורה שלפני מלחמת האזרחים האמריקנית, המאופין על ידי הג'נטלמן בעל התפיסה הפטרנליסטית, ל'דרום החדש' המורכב מ"בעלי יוזמה חסרי רסן ובהם 'דרומיים' עניים ורעבתניים, 'צפוניים' רודפי בצע ומהגרים (יהודים) ללא חוש מוסרי".
במהדורת היובל של הספר שיצאה ב-1953 השמיט דְיוּ בּוֹיְס את המילה "יהודים" והחליף אותה ב"מהגרים".
ביולי 1905, לאחר שהפך לדובר העיקרי של השחורים שהתנגדו לדרכו של בוקר ט.
וושינגטון, כינס דְיוּ בּוֹיְס יחד עם מנהיגים אחרים ועידה במפלי ניאגרה בקנדה.
המתכנסים ייסדו את "תנועת הניאגרה".
ב-12 בפברואר 1909 ייסדו ראשי תנועת הניאגרה וליברלים לבנים (רבים מהם יהודים) את "האיגוד הלאומי לקידום אנשים צבעוניים" (NAACP), המילה "צבעונים" הוכנסה לפי דרישתו של דְיוּ בּוֹיְס כתחליף למילה "שחורים" (Blacks) או "כושים" (Negro).
במאי התכנסה בניו יורק הוועידה הלאומית של השחורים (National Negro Conference) בה התמנה דְיוּ בּוֹיְס למנהל הפרסום והמחקר של האיגוד.
בתפקידו זה, אותו מילא עד 1934 היה עורך כתב העת "The Crisis: A Record of the Darker Races" ומילא תפקיד חשוב בעידוד אמנים וסופרים שחורים לפרסם את עבודותיהם במה שכונה "הרנסאנס של הארלם" אותו הגדיר במאמר "A Negro Art Renaissance".
אחד הנושאים העיקריים אותם חזר ותיאר דְיוּ בּוֹיְס ונגדם מחה היה תופעת הלינץ' ובפרט העובדה שמבצעי לינץ' שביצעו פשעים חמורים לאור היום מעולם לא הועמדו לדין בדרום ארצות הברית.
במסגרת זו הוביל מסע להחרמת סרט הראינוע "הולדתה של אומה" המעלה על נס את תנועת הקו קלוקס קלאן.
דְיוּ בּוֹיְס מחה כנגד המפלגה הדמוקרטית שנסמכה על כוחם של נציגי המפלגה ממדינות הדרום ולפיכך חסמה כל חקיקה נגד מעשי לינץ' בקונגרס ולא נרתע מפרסום תמונות קשות של לינץ' על גבי דפי ה-The Crisis.
בקיץ 1917, בשל שביתה בסנט לואיס, גויסו פועלים אפרו-אמריקאים למלא את מקומם של פועלים לבנים שובתים.
הדבר עורר גל מהומות (East St.
Louis Riot) בהם נהרגו עשרות שחורים.
בתגובה פרסם דְיוּ בּוֹיְס את המאמר "The Massacre of East St.
Louis" (טבח מזרח סנט לואיס) והוביל ב-28 ביולי מצעד מחאה שקט של 9,000 שחורים בשדרה החמישית בניו יורק.
בעת מלחמת העולם הראשונה תמך דְיוּ בּוֹיְס בגיוס והתנדבות אפרו-אמריקאים לצבא ארצות הברית.
לאחר המלחמה ראיין חיילים שחורים ששירתו בצבא וגילה שפרט לחטיבה 92 של חיל הרגלים האמריקאי (92nd Infantry Division שנקראת גם "Buffalo Soldiers") לא היו חיילים שחורים מעורבים בקרב, רובם הועסקו בעבודות כפיים ולא בפעילות צבאית ולא נשאו נשק.
דְיוּ בּוֹיְס העלה על נס את תרומתם של החיילים השחורים והדגיש שלמרות הגזענות בצבא ראוי ששחורים ישרתו בו.
ב-1915 כתב בירחון "אטלנטיק" מאמר בשם "שורשיה האפריקאים של המלחמה".
במאמר זה הסביר שהעושר הקפיטליסטי של כל המדינות האימפריליסטיות מבוסס על ניצול עבודתן של "האומות הכהות" באפריקה, באסיה ובקריביים.
עיקרה של המלחמה, טען, הוא המאבק האימפריאליסטי ובפרט המאבק על אוצרות הזהב, היהלומים, הגומי, והקקאו של אפריקה.
מיד לאחר מלחמת העולם הראשונה השתתף דְיוּ בּוֹיְס כמשקיף בוועידת השלום בפריז ובקונגרס הפאן-אפריקאי הראשון שהתקיים בעיר.
בנוסף ייסד באותה עת ירחון לילדים: "The Brownies' Book", אותו הקדיש ל"ילדי השמש" ובו יצר לראשונה נאראטיב אפרו-אמריקאי פשוט לילדים (כתב העת יצא באופן סדיר כשנה).
ב-1921 נסע ללונדון והיה בין מארגני הקונגרס הפאן-אפריקאי השני.
דְיוּ בּוֹיְס הפך למנהיג הפוליטי והחברתי המוביל בקונגרס והגדיר את מטרותיו ב"מניפסט לחבר הלאומים" מתוך מאבק אידאולוגי עם מרקוס גארבי, שטבע את הסיסמה "אפריקה לאפריקאים" ותמך בשיבת האפרו-אמריקאים למולדתם.
משנת 1922 החל דְיוּ בּוֹיְס לתקוף את גארבי והגדיר את תנועתו כסכנה לאפרו-אמריקאים.
ב-1923, לאחר הכינוס השלישי של הקונגרס הפאן-אפריקאי יצא דְיוּ בּוֹיְס לראשונה לסיור באפריקה.
ב-1927 יצא לסיור בברית המועצות.
עוד ב-1917 הוקסם מאפשרויות השוויון הגלומות בקומוניזם ובחן בקפידה את האידאולוגיה הקומוניסטית ואת האפשרות ליצירת חברה לא מעמדות ככלי לשחרור ה"מסך".
את התרשמויותיו וניתוחו פרסם ב-1935 בספר "Black Reconstruction".
בהשפעתו הצטרפו אפרו-אמריקאים רבים למפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית, ששיתפה פעולה עם ה-NAACP.
עם זאת, דְיוּ בּוֹיְס עצמו לא היה חבר המפלגה הקומוניסטית (הא היה חבר מפלגת העבודה האמריקאית).
בשנת 1936 יצא לביקור בסין וביפן.
עוד ב-1905, לאחר ניצחונה במלחמת רוסיה–יפן, גילה דְיוּ בּוֹיְס אהדה ליפן הקיסרית שניצחה את האימפריה הרוסית.
בעקבות השנאה ליפן שפשטה בארצות הברית גילה ש"קו הצבע", אינו עובר רק בין לבנים לשחורים אלא בין הלבנים לכל מי שאינו בן לגזע הלבן ובכלל זה ה"צהובים".
מסקנה זו הביאה את דְיוּ בּוֹיְס להתעניין במזרח אסיה.
דְיוּ בּוֹיְס הגיע לשאנגחאי והזדעזע מהשפלתם של הסינים על ידי מיעוט של סוחרים לבנים שליטים.
לאחר מכן הפליג דְיוּ בּוֹיְס ליפן וביקר בקובה, אוסקה, נארה, קיוטו וטוקיו והתקבל בכבוד רב.
הוא העלה על נס את העצמאות והעוצמה של אומה לא-אירופית השומרת על ערכיה בד בבד עם הצלחה כלכלית וצבאית ומוכיחה בכך את שקר העליונות של האדם הלבן האירופאי.
דְיוּ בּוֹיְס חזר לארצות הברית דרך ביקור בגרמניה הנאצית אותו הקדיש בעיר לביקור בביירוית ו"טבילה" במוזיקה של ריכארד ואגנר, תוך שהוא נמנע מלהשתתף באולימפיאדת ברלין.
יחסו של דְיוּ בּוֹיְס לגרמניה היה אמביוולנטי ביותר.
מצד אחד אהב את התרבות הגרמנית והעריך את הפוליטיקה, החזון והיוזמה הכלכליים של אדולף היטלר ורודולף הס ואת הצלחתם להוציא את גרמניה מהמשבר ולצעוד לקראת מה שקיווה שהוא דגם סוציאליסטי.
מאידך, תיעב דְיוּ בּוֹיְס את האנטישמיות, אך לא ייחס לה באותה עת חשיבות מכרעת בשיפוטו את המשטר הנאצי.
דְיוּ בּוֹיְס לא ידע ככל הנראה שהיטלר הגדיר את תבוסת מדינות הדרום במלחמת האזרחים כאסון ו"שמוזיקת ג'ונגל" (ג'אז) נאסרה להשמעה בגרמניה.
משנת 1934 ועד פרישתו בגיל 76 ב-1944 כיהן כראש המחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטת אטלנטה.
ב-1940 פרסם את האוטוביוגרפיה השנייה שלו "Dusk of Dawn".
דְיוּ בּוֹיְס התנגד לכניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, בעיקר כנגד יפן.
הוא ראה במלחמה כנגד יפן צעד של אימפריאליזם "לבן" שכל תכליתו להכריע את האומה היפנית הגאה.
תוכנית הגיוס והשילוב של חיילים אפרו-אמריקאים שהגה והוציא לפועל הנשיא רוזוולט, הייתה אמנם התגלמות שאיפה של דְיוּ בּוֹיְס, אך בזמן בלתי-מתאים ובמלחמה הלא נכונה לטעמו.
לאחר שפרש מאוניברסיטת אטלנטה דחה הצעות מפיסק (האוניברסיטה בה למד בנעוריו) והארוארד וקיבל את משרת מנהל המחקר ב-NAACP.
בשנת 1945 היה חבר בצוות בן שלושה חברי NAACP שהיה חלק מהמשלחת האמריקאית לוועידת סן פרנסיסקו, בה נוסד ארגון האומות המאוחדות.
בוועידה הציג את דרישות ה-NAACP להכנסת ערכי שוויון הזכויות וסיום עידן הקולוניאליזם למגילת האומות המאוחדות.
את חוויותיו מהוועידה סיכם בספר "Color and Democracy" שהיווה התקפה על המעצמות הקולוניאליסטיות.
בהמשך אותה שנה ביקר בקונגרס הפאן אפריקאי החמישי ופגש את קוואמה נקרומה, נשיאה לעתיד של גאנה.
עם תחילת המלחמה הקרה עשו בכירי ה-NAACP כל מאמץ להבדילם ממגמות קומוניסטיות ולהרחיק חברים בעלי נטייה קומוניסטית משורות ההנהגה.
עם זאת, דְיוּ בּוֹיְס המשיך לקיים פגישות עם קומוניסטים ידועים מחוג ידידיו כפול רובסון, הווארד פאסט ושירלי גרהאם (אותה נשא לאשה ב-1951).
מול מתנגדיו טען שהוא אינו קומוניסט, אך מאמין שקרל מרקס צדק ושהקפיטליזם הוא אביהם של הגזענות, האפליה והעוני ושהמרקסיזם טומן בחובו סיכוי לשוויון, גם אם לא בצורה אותה לבש בברית המועצות.
ב-1948, לאחר שנפתחה נגדו חקירת FBI, הסכים בסוף 1948 לפרוש מתפקיד רשמי ב-NAACP.
ב-1949 ביקר במוסקבה במסגרת ועידת השלום הכל-סובייטית.
חקירות ה-FBI כנגד דְיוּ בּוֹיְס שהחלו בעשור הקודם הבשילו לכדי האשמה בהיותו סוכן זר בראשית שנות החמישים, בפרט על רקע כהונתו כראש מרכז המידע על השלום (PIC - Peace Information Center), שפעל נגד השימוש בנשק גרעיני.
ההאשמות כנגד דְיוּ בּוֹיְס וחברים נוספים במרכז בוטלו בסופו של דבר ב-1951, אך דרכונו נשלל במשך שמונה שנים, על מנת למנוע ממנו מגעים עם גורמים זרים.
ב-1955 ביקש לנסוע לאינדונזיה על מנת להשתתף בוועידת באנדונג (ועידת מדינות אסיה ואפריקה לקידום שיתוף פעולה כלכלי ותרבותי בין המדינות והתנגדות לקולוניאליזם הנחשבת לוועידת הייסוד של ארגון המדינות הבלתי-מזדהות).
ב-1957 הוזמן דְיוּ בּוֹיְס על ידי נשיא גאנה נקרומה על מנת להשתתף בחגיגות העצמאות של המדינה, אך גם נסיעה זו נמנעה ממנו.
ב-1951, כשנה לאחר שהתאלמן מאשתו הראשונה, נשא לאשה את שירלי גרהאם (1896–1977) דְיוּ בּוֹיְס התגורר במנהטן וכתב בעיתון השמאלי "National Guardian", בעיקר הטיף למען השלום וכנגד מלחמת קוריאה.
ב-1958, בגיל 90, לאחר שהוחזר לו הדרכון, יצא עם רעייתו שירלי גרהאם למסע לסין, בה נפגש עם מאו דזה-דונג ולברית המועצות, בה השתתף בוועידת שלום וקיבל את פרס לנין לשלום.
באוקטובר 1961, לאחר שבית המשפט העליון של ארצות הברית אשרר את הדרישה המקרתיסטית לפיה על כל הקומוניסטים להרשם במרשם ממשלתי מיוחד, נרשם דְיוּ בּוֹיְס לראשונה כחבר המפלגה הקומוניסטית האמריקאית, כצעד מחאה.
בסוף 1961 (בגיל 93) נסעו דְיוּ בּוֹיְס ורעייתו לגאנה על מנת להתחיל לעבוד על האנציקלופדיה האפריקאית ("Encyclopedia Africana"), אנציקלופדיה לכל הנושאים האפריקאים במימון ממשלת גאנה.
ב-27 באוגוסט 1963 נפטר באקרה, בירת גאנה ונקבר באדמתה.
יום לאחר מותו, נפתחו נאומי הנעילה של המצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות בראשות מרטין לותר קינג, בדקת דומייה לזכרו, לאחר שההודעה על מותו נפתחה במילים "ענק נפל".
חוק זכויות האזרח נחקק בדיוק שנה מאוחר יותר.
הפרס השנתי, שמעניקה האגודה הסוציולוגית האמריקנית למלומדים שהצטיינו בתרומתם המצטברת לקידום הסוציולוגיה, נקרא מאז 2006 על שמו של דְיוּ בּוֹיְס .
The Souls of Black Folk (1903) - נשמתם של השחורים, נהר ספרים, המפעל לתרגום ספרות מופת, 2009 מאנגלית: רעיה ג'קסון, פתח דבר וייעוץ מדעי: סוניה וינר
וילי יו נלסון הוא זמר ופזמונאי קאנטרי, גיטריסט ופעיל חברתי אמריקאי.
הוא אחת הדמויות החשובות ביותר בסגנון ה-Outlaw country ובז'אנר הקאנטרי בכלל.
הוא שיחק בכמעט 40 הפקות קולנוע וטלוויזיה.
נלסון ידוע בקולו הייחודי וסגנון הנגינה שלו בגיטרה.
מגזין רולינג סטון מונה אותו במקום ה-77 מתוך 100 הגיטריסטים הגדולים בכל הזמנים.
נלסון נולד ב-29 באפריל 1933 באבוט שבטקסס למירל־מארי לבית גרינהאו ולאיירה דוייל נלסון.
שמו 'וילי' ניתן לו על ידי דודניתו מילדרד, שגם בחרה עבורו את השם 'יו' כשמו האמצעי להנצחת אחיה הצעיר.
אימו עזבה זמן קצר לאחר לידתו ואביו נישא מחדש ועזב גם הוא, והשאיר את וילי ואחותו בובי אצל הוריו.
סבו וסבתו של וילי הם שהכירו לנכדיהם את המוזיקה.
הסב לימד את וילי לפרוט על גיטרה בהיותו בן שש ואף קנה לו גיטרה.
יחד עם אחותו בובי הקים וילי הרכב גוספל שהופיע בכנסייה המקומית.
את שירו הראשון כתב בגיל שבע.
הוא גויס לחיל האוויר ב-1950, אך שוחרר במהרה בגלל בעיות גב.
הוא התחתן עם מרתה מתיוס, צ'ירוקי, ונולדו לו שלושה ילדים.
המשפחה עברה לפורט וורת', שם עבד נלסון כתקליטן במשך זמן מה.
ב-1956 הקליט את הסינגל הראשון שלו במימון עצמי בוונקובר, וושינגטון, שנמכר בהצלחה.
הוא הצליח למכור את הזכויות לשירו Night Life.
בהכנסות השתמש לקניית מכונית ישנה ויצא לדרך לנאשוויל, שם חתם על חוזה עם חברת תקליטים, שאפשרה לו לעבוד כבסיסט בלהקת הקאנטרי של ריי פרייס .
בשנים הבאות הוא הספיק למכור שירים מספר פעמים - כולל Hello Walls ב-1961, שאיתו הגיע פארון יאנג למקום הראשון במצעד הקאנטרי.
באותה שנה הקליטה פטסי קליין את ה-Crazy שלו, והוא זכה להכרה ככותב שירים.
נלסון התחתן בשנית והקליט כמה סינגלים, שניים מהם נכנסו לעשירייה הראשונה.
עם זאת, הוא טרם זכה לפריצת הדרך הגדולה.
ב-1965 עבר לחברת RCA ובשנים הבאות הפיק סדרה ארוכה של אלבומים וסינגלים מצליחים במידה בינונית בלבד.
היחסים שלו עם RCA הידרדרו.
הוא האשים את חברת התקליטים שלו בעיוות השירים שלו ובכך שהם דומים מדי לצליל המסחרי של נאשוויל.
ל-RCA הייתה למעשה הזכות החוזית לשנות את הקלטותיה כראות עיניה, מצב בלתי נסבל עבור דמות עצמאית כמו נלסון.
בחג המולד 1970, ביתו של נלסון נשרף והוא החליט להפנות עורף לנאשוויל.
הוא עבר לאוסטין, התחתן בפעם השלישית וחתם באטלנטיק רקורדס, שבה הוציא שני אלבומים: Shotgun Willie ב-1973 ו-Phases and Stages ב-1974, שוב עם הצלחה ממוצעת בלבד.
פריצת הדרך הגדולה הגיעה שנה לאחר מכן.
הוא החליף שוב חברות תקליטים והקליט את האלבום פורץ הדרך Red Headed Stranger for Columbia, שהסינגל שלו Blue Eyes Crying in the Rain, הפך ללהיט הראשון שלו ואף התברג במצעד הפופ.
חברת התקליטים הוותיקה שלו RCA ניסתה לנצל את התהילה הפתאומית והוציאה את האלבום Wanted!
The Outlaws מחומרי ארכיון (כך למשל הוספו מחיאות כפיים מלאכותיות לחלק מהשירים שהוקלטו באולפן, והם שווקו מחדש כשירים בהופעה חיה).
בנוסף לנלסון, הופיעו בו גם וילון ג'נינגס, ג'סי קולטר וטומפול גלייזר, שגם הם היו מסוכסכים עם הממסד של נאשוויל.
'מבוקש!' הפך לאלבום הקאנטרי הראשון שנמכר ביותר ממיליון עותקים.
במהלך שנות ה-80, נלסון הקליט סדרה של להיטים כולל "Midnight Rider", קאבר לשיר Allman Brothers אשר נלסון הקליט עבור The Electric Horseman, ופסקול למערבון שכלל את השיר "On the Road Again", ודואט עם חוליו איגלסיאס שכותרתו "To All the Girls I've Loved Before".
בשנת 1979 שיחק ושר בסרטו של סידני פולאק "הפרש החשמלי".
בשנת 1997 שיחק בקומדיה הסאטירית "לכשכש בכלב".
בשנת 2005 שיחק בקומדיית האקשן "הדיוק'ס קורעים את האזרד" בכיכובם של ג'סיקה סימפסון ושון ויליאם סקוט, ובסרט ההמשך משנת 2007 "הדיוקס קורעים את האזרד: ההתחלה" שיצא ישירות לטלוויזיה לערוץ ABC Family.
בשנת 2006 שיחק בסרט "גשרים שבורים" לצד טובי קית' וקלי פרסטון.
בשנת 1999 יצא לאור ספרו הראשון "וילי: אוטוביוגרפיה".
בשנת 2005 היה שותף לכתיבת "Farm Aid: A Song for America" לציון יום השנה העשרים להיווסדו של הארגון.
ספרו השלישי, שנכתב יחד עם חברו הוותיק טורק פיפקין "הטאו של וילי: מדריך לאושר שבליבך" פורסם בשנת 2006. בשנת 2007 יצא לאור ספר על אודות השימוש בביו-סולר והפחתת פליטת גז On The Clean Road Again: Biodiesel and The Future of the Family Farm.
ספרו הבא "A Tale Out of Luck" פורסם ב-2008 והיה ספרו העלילתי הראשון של נלסון בשיתוף מייק בלייקלי.
בשנת 2012, הוכרז על יציאתה של אוטוביוגרפיה חדשה מאת נלסון Roll Me Up ו-Smoke Me When I Die: Musings from the Road.
הספר הכיל פרטים ביוגרפיים נוספים, תמונות משפחתיות וסיפורים על דעותיו הפוליטיות של נלסון כמו גם תמיכתו במריחואנה.
ב-5 במאי 2015 פורסמה אוטוביוגרפיה שנייה של נלסון בשם "It's a Long Story: My Life" בשיתוף עם דייוויד ריץ.
הספר "Pretty Paper" היה שיתוף פעולה נוסף עם ריץ ויצא לאור בשנה שלאחר מכן.
בשנת 2002 הפך נלסון לדובר הרשמי של Texas Roadhouse - רשת של מסעדות סטייקים.
ברשת קבעו את הפינה של וילי - חלק שהוקדש לו ומעוטר במזכרות, במספר מקומות.