tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פרוקריוטים או חסרי גרעין (בכתיב לועזי: Prokaryote; מיוונית: 'פרו' = קדום, לפני; 'קריון' = גרעין; פרוקריוט = 'לפני הגרעין') הם יצורים מיקרוסקופיים בעלי תא יחיד חסר גרעין טבעי.
הם תאים קטנים יותר מתאים איקריוטיים, וקוטרם אינו עולה בדרך כלל על שני מיקרומטר.
הם עטופים בדופן (השונה מהדופן של תאים צמחיים) המקנה לתא יציבות ולעיתים תנועתיות, ואין לו שלד תאי.
מרכיבי הדופן הם לעיתים גליקופרוטאינים (לעומת דופן תא צמחי הבנוי מתאית).
לדופן אין סלקטיביות וכל החומרים יכולים לעבור דרכו.
בנוסף, יש להם גם קרום תא, כמו לכל תא אחר.
קרום זה חיוני לקיום חיים.
חד-תאיים פרוקריוטיים או תאים היוצרים צברי תאים מצליחים לחיות גם בסביבות של תנאים קיצוניים שיצורים איקריוטיים לא יכולים לשרוד בהם.
הם ניזונים מחומרים מומסים בלבד.
בעבר נחשבו לממלכה נפרדת בעולם הטבע שהייתה קרויה מונרה וכללה גם את הכחוליות (חיידקים כחוליים, ובעבר אצות כחוליות).
בימינו נהוג לחלק את הפרוקריוטים מבחינה טקסונומית לשתי על־ממלכות:
חיידקים (בלועזית: Bacteria) – הכחוליות הן אחת המערכות בעל־ממלכה זו
מאחר שאין להם גרעין תא, ה-DNA של התאים "ארוז" בנוקלאואיד.
בנוסף, יש בתא פרוקריוטי ריבוזומים האחראים על ייצור חלבונים.
כמות הריבוזומים גדולה מאחר שיש צורך בייצור של חלבונים רבים.
ישנם תאים המצוידים בשוטון, המאפשר לתא הפרוקריוטי לנוע.
עם התאים הפרוקריוטים נמנים בעיקר יצורים פשוטים בעלי תא אחד, כמו חיידקים או צברי חד-תאיים שחיים ביחד.
הם נחשבים פרימיטיביים מהאיקריוטים ומקובל לחשוב כי צורות החיים הראשונות שהתפתחו בכדור הארץ היו תאים אל-אווירניים – פרוקריוטיים, וכי רק מאוחר יותר הופיעו גם תאים אווירניים – איקריוטיים.
לעומת התאים האיקריוטים, מקור הכוח של התאים הפרוקריוטים מגוון מאוד.
המשותף לכל מקורות כוח אלו הוא השימוש בתהליכים שאינם כוללים חמצן.
מגוון מקורות הכוח עבור תאים אלו כולל הטמעת אור (בדומה לצמחים, אך ללא שימושי ההמשך בפירוק פחמימות, שכן אין בתאים אלו מיטוכונדריה), ופירוק חומרים גופרתיים וחנקתיים הנוצרים בסביבה מימית כתוצאה מפעילות געשית, כתוצאה מהתפרקותם של תאים חיים לאחר מותם, וכן כתוצאה מהפרשות מתוך תאים חיים (ובעלי חיים) במהלך חייהם.
הודות למגוון מקורות הכוח של צורות חיים אלו והתאמתן לסביבות רבות, הן בעלות כושר הישרדות רב וניתן למצוא אותן גם בסביבות עוינות, שבהן יצורים אווירניים – איקריוטים, אינם יכולים לחיות.
המאובן הקדום ביותר שנתגלה, באוסטרליה, הוא של מושבה של יצורים פרוקריוטיים – סטרומטוליט שמעריכים את גילו כ-3.9 מיליארד שנה.
הוא דומה מאוד למבנים המיוצרים גם היום על ידי כחוליות (שבעבר נקראו אצות כחולות או חיידקים כחוליים).
על סמך ממצאים נוספים חוקרים חושבים כי פרוקרויטים הופיעו בכדור הארץ עוד קודם – לפני כ-4.1 מיליארד שנה.
לפני כ-3.5 מילארד שנה התקיים האב הקדמון המשותף אחרון – לחיידקים ולארכיאונים.
לפני כ-3 מיליארד שנה הופיעו הכחוליות.
הכחוליות החלו לראשונה תהליך של פוטוסינתזה שגרמה לעליית ריכוז החמצן באטמוספירה ובאוויר, לאחר חימצון כמויות גדולות של ברזל, התרחש לפני כ-2.4 מיליארד שנה אסון החמצן – שינוי משמעותי של אטמוספירת כדור הארץ שגרר הכחדה המונית של יצורים שהיו ברובם אל אווירניים.
איקריוטים הופיעו לראשונה לפני 1.8 מיליארד שנה כשהם מכילים מספר מרכיבים כמו שלד, גרעין, מיטוכנודריה ועוד שאינם מצויים בקרב הפרוקריוטים.
עם זאת גם כיום רוב האיקרויטים הם חד-תאיים.
יצורים רב-תאיים כמו אלמוגים, ספוגים או צמחים הופיעו לראשונה רק לפני כ-600 מיליון שנה – כלומר לאחר יותר מ-3 מיליארד שנים של קיום חיים.
למרות שפרוקריוטים הם קדומים בהרבה ונחשבים פשוטים יותר בצורות שונות, לא נובע מכך שהם סובלים מחסרון אבולוציוני לעומת איקריוטים.
יש להם מנגנונים ותכונות שיכולים להעניק להם יתרונות על פני יצורים איקריוטים.
כמו כן, כפי שניתן לראות גם מדוגמאות של יצורים איקריוטים, ברירה טבעית אינה בהכרח נותנת יתרון ליצורים מתוחכמים יותר – כך לדוגמה אמבות וספוגים הם פשוטים יותר וקדומים בהרבה לעומת דינוזאורים והם הצליחו לשרוד במשך תקופה ארוכה בהרבה מהם.
יש חוקרים הסבורים שהמיטוכונדריון – אברון הנשימה בתאים האיקריוטים נוצר מתא פרוקריוטי קדמון שהיה בו תהליך נשימה – כלומר הפקת כוח מתהליך בעירה נשלט שבו אטומי הפחמן של הפחמימה (בעיקר חד-הסוכר גלוקוזה) מתחברים עם החמצן שבאוויר.
לפי סברה זו, מיטוכונדריון קדמון זה הוטמע אל תוך תא פרוקריוטי אחר במהלך האבולוציה, וכך, בתהליך שיתוף סימביוטי, נוצרו התאים האיקריוטים – תאי החי והצומח הנושמים.
סברה זו, הנקראת התאוריה האנדוסימביוטית, קודמה במידה רבה בידי החוקרת לין מרגוליס.
אברון המיטוכונדריון, ובדומה לו גם הכלורופלסט המבצע את הפוטוסינתיזה בצמחים, מתרבה על ידי חלוקה באופן עצמאי ונפרד מהחלוקה התאית של שאר אברוני התא, ויש לו חומר תורשתי עצמאי המגדיר אותו.
הפרושים היו זרם פוליטי-דתי, תנועה חברתית ואסכולה הלכתית מרכזית ביהדות בשלהי תקופת בית שני (מהמאה ה-2 לפנה"ס ועד חורבן הבית בשנת 70 לספירה).
מתוך המציאות הדתית המגוונת והמפוצלת של ימי הבית השני, שבה התחרו קבוצות שונות ("כתות") על עיצוב דמותה של היהדות, הפרושים התבלטו כקבוצה הדומיננטית ביותר בקרב המוני העם.
תפיסת עולמם, שבמרכזה עמדה האמונה בתורה שבעל-פה ובסמכות החכמים לפרש את התורה ולהתאימה למציאות המשתנה, היוותה את הבסיס שעליו צמחה לימים היהדות הרבנית (חז"ל).
הפרושים פעלו בתוך חברה מקוטבת, לצד קבוצות יריבות ובראשן הצדוקים (שייצגו את האצולה הכהנית והממסד הירושלמי) והאיסיים (שפרשו למדבר).
בניגוד לצדוקים, שדגלו בפרשנות שמרנית ונצמדו לטקסט המקראי הכתוב ולפולחן המקדש, הפרושים קידמו "מסורת אבות" דינמית.
תורה שבעל פה: אמונה כי לצד התורה שבכתב נמסרה למשה בסיני מסורת פרשנית שעברה מדור לדור, והיא המעניקה סמכות לחידושי החכמים.
גמול ותחיית המתים: בניגוד לצדוקים שכפרו בכך, הפרושים האמינו בהשארות הנפש, בשכר ועונש בעולם הבא ובתחיית המתים.
השגחה ובחירה: הפרושים אחזו בגישה ממוצעת בין הדטרמיניזם של האיסיים ובין הבחירה החופשית המוחלטת של הצדוקים, והאמינו בשילוב בין גזירה אלוהית לרצון האדם ("הכל צפוי והרשות נתונה").
הדינמיקה והמתח בין הפרושים ובין הכתות האחרות, ובכללן הנצרות הקדומה, עיצבו את גבולותיה של היהדות.
בברית החדשה, הפרושים מוצגים לרוב כבני הפלוגתא המרכזיים של ישו, ויכוחים אלו משקפים את המאבק על האוטוריטה הדתית באותה עת.
לאחר חורבן בית שני, כאשר הצדוקים איבדו את בסיס כוחם (המקדש) והאיסיים נעלמו, התפיסה הפרושית היא היחידה שהצליחה לספק מענה דתי לחורבן.
חכמי יבנה, ממשיכי דרכם של הפרושים, ביססו את עבודת האל על התפילה ולימוד התורה במקום על הקורבנות, ובכך הבטיחו את הישרדותה של היהדות לדורות.
מקור השם פרושים (בארמית: פרישיא) שנוי במחלוקת, אך הדעה הרווחת במחקר גוזרת אותו מהשורש פ-ר-ש במובן של היבדלות או פרישות (Separation).
על פי סברה זו, השם ניתן להם ככל הנראה על ידי מתנגדיהם (ייתכן שהצדוקים), ככינוי גנאי לאליטיזם דתי.
הוא מתאר קבוצה ש"פרשה" מן הציבור הרחב ("עמי הארץ") כדי להקפיד על אורח חיים מחמיר של דיני טהרה ומעשרות גם בחיי היומיום, ולא רק בבית המקדש.
פירוש נוסף גורס כי הפרישה הייתה פוליטית: התבדלות מהשפעות התרבות ההלניסטית או משחיתות השלטון החשמונאי.
סברה שנייה, המקובלת פחות מבחינה בלשנית אך נתמכת על ידי תיאוריו של יוסף בן מתתיהו, קושרת את השם למילה פירוש (Interpretation).
לפי גישה זו, הפרושים נקראו כך בשל מומחיותם בביאור התורה וב"דיוק" (Akribeia) בפרטי המצוות, או משום שהם "פירשו" (הבדילו) את המצוות לפרטי פרטים.
במקורות חז"ל, הפרושים מכנים את עצמם לרוב בשם חברים (כלומר: חברים באגודה המקפידה על טהרה ומעשרות), בעוד השם "פרושים" מופיע לרוב בדיונים מול קבוצות יריבות.
ההיסטוריה של הפרושים שזורה בתולדותיה של ממלכת יהודה העצמאית (בית חשמונאי) ובימי השלטון הרומי, וניתן לחלק אותה לשלושה שלבים עיקריים:
ראשיתם של הפרושים כקבוצה מובחנת מתוארכת למחצית השנייה של המאה ה-2 לפנה"ס, סביב ימי מרד החשמונאים.
בתחילה תמכו הפרושים בבית חשמונאי, אך ככל שהשושלת הפכה למלוכה פוליטית-חילונית המתערבת בתרבות ההלניסטית, נוצר קרע עמוק בינם לבין השליטים.
הקרע הגיע לשיאו בימי יוחנן הורקנוס הראשון (134–104 לפנה"ס).
על פי המסורת המובאת אצל יוסף בן מתתיהו ובחז"ל, חכמים פרושים דרשו מהמלך לוותר על הכהונה הגדולה ולהסתפק במלוכה ("רב לך כתר מלכות, הנח כתר כהונה לזרעו של אהרן").
בתגובה, הורקנוס חבר לצדוקים וביטל את תקנות הפרושים.
בימי בנו, אלכסנדר ינאי, הפך הסכסוך למלחמת אזרחים עקובה מדם, שבה נטבחו אלפי פרושים ומנהיגיהם נאלצו לברוח למצרים.
תקופת הזוהר הפוליטית של הפרושים הגיעה בימי המלכה שלומציון (76–67 לפנה"ס).
היא החזירה את הפרושים מהגלות, העניקה להם סמכויות נרחבות בניהול המקדש ובתי הדין, וביססה את מעמדם כמנהיגי העם.
ימי הורדוס והרומאים: המעבר לפעילות רוחנית
עם עליית הורדוס לשלטון (37 לפנה"ס) וביטול עצמאותה המדינית של יהודה, איבדו הפרושים את כוחם הפוליטי הישיר.
הורדוס, שחשש מכוחם, דיכא כל התנגדות פוליטית.
בתקופה זו (המאה ה-1 לפנה"ס והמאה ה-1 לספירה), הפנו הפרושים את מרב מרצם לעשייה חינוכית, חברתית והלכתית.
בתקופה זו התגבשו שתי האסכולות הגדולות בתוך העולם הפרושי: בית הלל ובית שמאי.
המחלוקות ביניהן עיצבו את דרכי הלימוד והפסיקה.
יוסף בן מתתיהו מעריך כי בימי הורדוס מנו הפרושים כ-6,000 איש "חברים" (הגרעין הקשה המקפיד על חיי טהרה), אך הדגיש כי אהדת ההמון הייתה נתונה להם, ובניגוד לאיסיים שהתבודדו במדבר, הפרושים חיו בלב הערים והכפרים.
נקודת המבחן הקריטית הייתה המרד הגדול וחורבן בית שני (70 לספירה).
החורבן ריסק את בסיס הכוח של הכתות האחרות: הצדוקים איבדו את המקדש שהיה מקור סמכותם, והאיסיים נעלמו בסערת המלחמה.
הפרושים היו היחידים שהחזיקו ב"נוסחת הישרדות": התורה שבעל פה והיכולת לקיים חיים דתיים ללא מקדש וקורבנות.
מנהיג הפרושים, רבן יוחנן בן זכאי, ייסד את המרכז ביבנה, שם עברה היהדות תהליך של ארגון מחדש.
למעשה, החל מתקופה זו, הטמיעה היהדות הפרושית לתוכה את כל הזרמים שנותרו, והפכה ל"יהדות" כפי שאנו מכירים אותה (היהדות הרבנית).
המונח "פרושים" הפסיק לשמש לזיהוי כיתתי, שכן כל העם הפך לממשיכי דרכם.
תפיסת העולם הפרושית, שהפכה לימים ליסוד היהדות הרבנית, נשענה על חידוש תאולוגי מרכזי: התפיסה כי התורה מורכבת משני רבדים בלתי נפרדים – תורה שבכתב ותורה שבעל פה.
בניגוד לגישה הצדוקית שנצמדה לטקסט המקראי, הפרושים האמינו כי התורה שבכתב מנוסחת באופן תמציתי ואינה יכולה לעמוד בפני עצמה ללא מסורת פרשנית חיה, שלשיטתם הועברה מדור לדור מאז מעמד הר סיני.
מסורת זו היא שהעניקה לחכמים את הסמכות ליישם את המצוות בפועל ולחדש הלכות.
כדי לבסס את סמכותם ולגשר על הפער בין הטקסט המקראי העתיק למציאות המשתנה, פיתחו הפרושים את "מידות שהתורה נדרשת בהן" – מערכת של כללים הרמנויטיים (כגון קל וחומר וגזרה שווה) שבאמצעותם ניתן לגזור הלכות חדשות מתוך הפסוקים.
חוקרים מודרניים, כדוגמת שאול ליברמן, הצביעו על הדמיון בין מידות אלו לבין הרטוריקה המשפטית שנהגה בעולם ההלניסטי, מה שמעיד על פתיחותם של הפרושים לכלים אינטלקטואליים בני הזמן, תוך שימוש בהם לביסוס התורה.
במישור האמוני, הפרושים הציגו תפיסה של צדק אלוהי מקיף, החורג מגבולות החיים הארציים.
הישארות הנפש: אמונה כי נשמת האדם ממשיכה להתקיים לאחר המוות.
תחיית המתים: אמונה באחרית הימים שבה יקומו המתים לתחייה.
השגחה פרטית: תפיסה המשלבת בין ידיעת האל הכוללת לבין הבחירה החופשית של האדם.
עקרונות אלו עמדו בלב המחלוקת עם הצדוקים, אשר שללו את העולם הבא ואת תחיית המתים בטענה שאינם מופיעים במפורש בתורה שבכתב.
עבור הפרושים, אמונות אלו היו תשתית הכרחית למוסר ולמשמעות החיים הדתיים.
גמישותה של ההלכה הפרושית והעברת מרכז הכובד מן המקדש אל הבית הכנסת ואל בית המדרש, הוכיחו עצמן כקריטיות לאחר חורבן בית שני.
בעוד שהכתות האחרות נעלמו יחד עם המקדש, הצליח המנהיג הפרושי רבן יוחנן בן זכאי לכונן מחדש את היהדות במרכז ביבנה.
המהלך שיזם יצר מסגרת דתית ניידת שאינה תלויה במקום גאוגרפי, ובכך הפכה הדרך הפרושית לזרם המרכזי והבלעדי (היהדות הרבנית), שהגדיר את זהות העם היהודי באלפי השנים הבאות.
לאחר חורבן הבית, המושג "פרושים" כהגדרה כיתתית הלך ונעלם בהדרגה מן השיח היהודי הפנימי.
הסיבה לכך הייתה ניצחונם המוחלט של הפרושים במאבק על עיצוב היהדות: בעוד שהצדוקים והאיסיים נעלמו, והנצרות התנתקה והפכה לדת נפרדת, הדרך הפרושית הפכה לזרם המרכזי והבלעדי.
חכמי המשנה והתלמוד (חז"ל) הם ממשיכיהם הישירים, ולכן לא היה עוד צורך בתווית נפרדת – "פרושי" הפך למילה נרדפת ל"יהודי שומר מצוות".
עד המאה הרביעית לכל המאוחר, המונח חדל לשמש לזיהוי עצמי בתוך הקהילות היהודיות.
לעומת היעלמות השם ביהדות, זכרם של הפרושים נשמר דווקא בעולם הנוצרי, אך בהקשר שלילי מובהק.
בשל הוויכוחים התאולוגיים הרבים המתוארים בהברית החדשה בין ישו לבין הפרושים (ובפרט בפרק כ"ג בהבשורה על-פי מתי, המכיל את רצף הקללות "אוֹי לָכֶם סוֹפְרִים וּפְרוּשִׁים"), התקבעה דמותם בתודעה הנוצרית כסמל לצביעות דתית.
בספרות הנוצרית הקדומה (הפאטריסטיקה) הוצגו הפרושים כדמויות דו-פרצופיות: מצד אחד מקפידים על קוצו של יוד בטקסים חיצוניים, ומצד שני חסרי מוסר ורחמים ("מסננים את היתוש ובולעים את הגמל").
דימוי דמוני זה ליבה את האנטישמיות הנוצרית במשך דורות.
השפעה זו ניכרת עד ימינו בשפות אירופאיות רבות, שבהן המילה "פרושי" (Pharisee) משמשת שם נרדף לאדם צבוע, מתחסד וצדקן.
פְּרוּשִׁיִּים (שם מדעי: Fringillidae), משפחה מרובת מינים בסדרת ציפורי השיר, שתזונתה מורכבת בעיקר מזרעים ותפוצתה העיקרית בחצי הכדור הצפוני.
פרושים (Fringillinae) - בה יש סוג יחיד פרוש
שמה המדעי של המשפחה, Fringillidae, מקורו במילה הלטינית "fringilla", שמשמעה פרוש, סוג המשתייך למשפחה זו ונפוץ באירופה.
פרושיים "אמיתיים" או "קלאסיים", גודלם קטן עד בינוני-גדול והם בעלי מקור קצר, עבה וחזק.
לכולם יש 12 נוצות זנב ו-9 נוצות עיקריות.
תעופתם תזזיתית, ומורכבת מנפנוף ודאייה בכנפיים סגורות.
רוב המינים הם בעלי שירה נאה.
הקנים שלהם בעלי צורת סלסלה ונבנים בעצים.
פרושיים אלו נעים בגודלם מסיסקין הרי האנדים (Carduelis spinescens), שאורכו 9.5 סנטימטרים ומשקלו 8.4 גרם, עד הפתאלי הצווארוני (Mycerobas affinis), שאורכו כמעט 23 סנטימטרים ומשקלו כ-79 גרם.
קיימים מיני עופות אחרים המכונים "פרושיים", לעיתים תכופות, אף שאינם שייכים למשפחת הפרושיים.
ציפורים אלו נכללות במשפחות בעלות הדמיון הרב אסטרילדיים (Estrildids), שתפוצתן באזורים הטרופים של העולם הישן ובאוסטרליה.
גם כמה קבוצות של משפחת הגיבתוניים נקראות פרושיים.
מבנה הטקסונומיה המדויק של הפרושיים האמיתיים (Fringillidae) שנוי עדיין במחלוקת.
בשל קצב הגידול האנושי הגואה והתפתחות התעשייה, נוצר מצב שבו ציפורים רבות ממשפחת הפרושיים ניזונות מאוכל תעשייתי במקום אוכל טבעי.
זאת מפני שפעמים רבות הפסולת האנושית היא ציד קל יותר מאשר מזון טבעי.
במחקר שפורסם בשנת 2018 נמצא כי אם ציפורים ממשפחת הפרושיים ימשיכו להתקיים על בסיס שאריות של אוכל אנושי, הדבר עלול לפגוע בהם אנושות, הן בהיבטים אבולוציוניים ובהבדלים בין מין ומין והן בסיכויי ההישרדות שלהם ככלל.
המינים הבאים מצויים בארץ ישראל:
כמו כן מגודלים בשבי עוד מיני פרושים כמו הקנרית.
פרוש זהוב (שם מדעי: Carduelis) הוא סוג ממשפחת הפרושיים בו מצויה החוחית.
מינים רבים שהשתייכו לסוג בעבר משויכים כיום ע"פ חוקרים רבים לסוגים אחרים.
פרושי דרווין (שם מדעי: Geospizinae) הוא הכינוי שניתן ל-14 מיני פרושיים אשר השפיעו רבות על צ'ארלס דרווין בחשיבתו על הברירה הטבעית, כגורם המניע את האבולוציה של המינים.
13 מינים שוכנים באיי גלאפגוס ומין יחיד שוכן באי הקוקוס.
הם תועדו לראשונה על ידי דרווין כשביקר באיי גלאפגוס במהלך המסע השני של האונייה "ביגל".
כל מיני הפרושים הם בעלי אותן מידות, פחות או יותר (אורכן כ-10–20 ס"מ).
ההבדל החשוב ביותר ביניהם הוא גודל וצורת המקור.
הבדל זה נובע מהעובדה שהמינים השונים הסתגלו למזון שונה.
תהליך זה של פיצול מין לקבוצות בעלות מאפיינים מורפולוגיים שונים קרוי התפצלות אבולוציונית מסוג התפצלות סתגלתנית.
פרוש קרקעי בינוני (Geospiza fortis)
בעבר שויך פרוש עב-מקור לסוג Platyspiza.
בעבר שויך פרוש קקטוס לסוג Cactospiza.
פרושוטו (באיטלקית: Prosciutto) הוא שוק וירך חזיר מומלחות ומיובשות (פרושוטו קרודו) או מבושלות (פרושוטו קוטו) בנוסח צפון איטליה.
העיר פארמה נחשבת למולדת הפרושוטו.
מקור המילה "פרושוטו" מלטינית: perexsuctum משמעו "שיובש לחלוטין", "שנמצץ לשדו לגמרי".
"פרושוטו קרודו" מיוצר מירך ושוק חזיר שלמים שלא בושלו אלא נמרחו במלח ותבלינים, ולאחר מכן נתלים להתיישנות, ואילו "פרושוטו קוטו" מיוצר מאותם נתחי בשר מומלחים ומבושלים.
תהליך הכנת הפרושוטו אורך ממספר חודשים ועד שנים, כתלות במספר גורמים כגון במסורת ההכנה העוברת מדור לדור, תנאי האקלים האופייניים לאזור, גודל הנתח וכדומה.
מבנתחי בשר שנשארו מהכנת פרושוטו מכינים סטרולגינו.
פרושוטו קרודו פרוס לפרוסות דקיקות מוגש לעיתים קרובות במטבח האיטלקי כמנת אנטיפסטי, כרוך סביב מקלות גריסיני או (בעיקר בקיץ) עם פרוסות תאנים או מלון.
אוכלים פרושוטו גם כתוספת לירקות מבושלים כאספרגוס ואפונה, כמרכיב ברוטבי פסטה וכמילוי למאכלי בשר עגל.
כריכים עם פרושוטו הם בדרך כלל וריאציה של סלט קפרזה, עם בזיליקום, עגבנייה ומוצרלה.
פרושים הוא כינוי לתלמידי הגר"א שעלו לארץ ישראל בתחילת המאה ה-19 ולצאצאיהם בקרב אנשי היישוב הישן.
תלמידי הגר"א הגיעו ארצה בשלוש קבוצות עיקריות, החל משנת תקס"ח 1808. בראש העולים עמד רבי מנחם מנדל משקלוב, ועמו רבי סעדיה משקלוב, רבי ישראל משקלוב, אברהם שלמה זלמן צורף ורבי אריה נאמן הכולל.
בשל ניתוקם וסגירותם, הפרושים משמרים מסורות מסוימות שנזנחו על ידי יתר הליטאים כמו חבישת שטריימל בשבת.
על פי סברה אחת, השם "פרושים" בא בשל פרישתם מהעדה האשכנזית החסידית שהייתה בארץ תוך הקמת מוסדות קהילה עצמאיים בשל התנגדותם לחסידות.
לפי סברה אחרת, הכינוי נבע מההתיישבות בארץ ישראל אשר הייתה שוממת.
בהתיישבותם, כאילו פרשו העולים מתענוגי העולם הזה.
הסבר אחר שהוצע, הוא שהכינוי מבטא את האידיאל המרכזי בו דגלה הקהילה - פרישה ממלאכה ומסחר ומדאגה לפרנסה לעיסוק בלימוד תורה בלבד, מה שהתבטא בכך שהמוסד הראשון אותו הקימה הקהילה מיד בהקמתה היה בית מדרש במתכונת זו ושמו "מדרש פרושים".
הקבוצה הראשונה של תלמידי הגר"א, אשר מנתה 150 איש, הגיעה לעיר טבריה בשנת 1808 לאחר מסע רווי תלאות.
בעקבות חילוקי דעות ומנהגים עם הקהילה החסידית בטבריה עברה קבוצת עולים זו כעבור שנתיים לצפת, שם מצאו שפה משותפת עם רבני הספרדים.
רבי מנחם מנדל משקלוב וכמה מאנשיו לא מצאו את מקומם גם בצפת וב-1816 עברו לירושלים, תוך חידוש היישוב האשכנזי בעיר.
אנשי הקבוצה לא יכלו להזדהות בגלוי כאשכנזים, משום שהשלטונות דרשו מכל אשכנזי בעיר לכסות את חובותיה ההיסטוריים של קבוצת רבי יהודה החסיד כמאה ועשרים שנה קודם לכן.
בעקבות כך סיגלו לעצמם אנשי הקבוצה הופעה של בני העדה הספרדית וחלקם אף שינו את שם משפחתם, כדוגמת משפחת בסן ("באשע'ס" במקור).
לאחר עשר שנים סילקו העולים את החובות ההיסטוריים והותר להם לשבת בעיר בגלוי כאשכנזים.
לאחר רעידת האדמה בצפת בשנת 1837 הגיעו שרידי הפרושים מהגליל בראשות ר' ישראל משקלוב לירושלים.
באותה שנה נחנך בית הכנסת הפרושי "מנחם ציון" בחצר חורבת רבי יהודה החסיד על ידי הרב שלמה זלמן צורף והרב שלמה פ"ח ("סיעת החורבה").
לאחר שנתיים הוקם גם בית הכנסת סוכת שלום של רבי ישעיה ברדקי וחותנו רבי ישראל משקלוב ("סיעת החצר").
בשנת 1840 הזמינה הקהילה הפרושית בירושלים את רבי משה ריבלין משקלוב לכהן כרבה, לצד רבי ישעיה ברדקי שהיה ממונה העדה.
לאחר פטירתו ב-1846 התמנה רבי יוסף זונדל מסלנט לרב העדה, וחתנו רבי שמואל סלנט לאב בית הדין שלה.
לאחר פטירתו של ר' יוסף זונדל ב-1864 התמנה רבי שמואל סלנט באופן לא-רשמי לרב העדה ורב העיר, תפקיד שבו כיהן כארבעים וחמש שנה עד לפטירתו ב-1909. בתקופתו התבססה העדה הפרושית בעיר ומשקלה עלה על הקבוצות האשכנזיות החסידיות.
דמות רבת משקל נוספת בעדה הפרושית בירושלים בתקופת כהונתו של הרב סלנט היה הרב יהושע לייב דיסקין, "הרב מבריסק" (1898-1817), אף שלא נשא בתפקיד רשמי.
הרב מבריסק וממשיכיו הובילו את הקו התקיף והשמרני נגד חדירת רוחות המערב לירושלים, נגד שינויים כלשהם בצביון החיים המסורתי ובעיקר בצביון מוסדות החינוך לבנים, מאבקים שנכרכו במלחמות סוערות, חרמות ונידויים.
מקהילת הפרושים בירושלים יצאו במחצית השנייה של המאה התשע-עשרה ראשוני בוני השכונות מחוץ לחומות וכן בוני מוצא ופתח תקווה ועוד מהמושבות הראשונות.
כמו שאר החרדים ביישוב הישן, חלק גדול מהפרושים התחלנו או הפכו לדתיים לאומיים.
חלק אחר התערה בחרדי היישוב החדש והפך לליטאי.
גם מבין אלו ששמרו על המסורת הירושלמית, רבים הושפעו מהחסידים הירושלמים.
עם זאת, נותרו אלפי משפחות המגדירות את עצמן כ"פרושים".
בבתי ורשה ישנו בית כנסת מרכזי בשם "היכל יצחק - פרושים".
הוא מתנהל כמסורת הפרושים, על פי מנהגי הגר"א.
בחנוכה תשנ"ט (1998) נפתחה קהילה של צאצאי הפרושים הירושלמים בשם קהל פרושים, במטרה לשמר את המסורת ואורח החיים של הפרושים.
גם אנשי נטורי קרתא בישראל (להבדיל מאלו שמחוץ לישראל, המזוהים עם החסידות) מורכבים בעיקר מפרושים, אך אינם מזדהים כחלק מקהילת פרושים, הנחשבת אצלם כקהילה פשרנית מידי.
קהילת פרושים מורכבת מגוונים שונים בציבור הירושלמי, כאשר חלקם משתתפים בבחירות ואחרים מתנגדים לכך.
כיום קיימות קהילות פרושים אף בערים מודיעין עילית, ביתר עילית ובית שמש.
קהילות אלו ממשיכות במסורת דרכה של קהילת פרושים, אך אינן כפופות וקשורות למרכז הקהילה שבירושלים באופן מוחלט.
אתר הנופש של כוח באמצעות שמחה בפרורה (Prora) ממוקם בחוף המזרחי של האי ריגן בים הבלטי, צפון גרמניה, במדינת מקלנבורג-מערב פומרניה.
האתר בתכנון האדריכל קלמנס קלוץ (Clemens Klotz) נחשב לאחד ממפעלי הבנייה השאפתניים בתקופת הרייך השלישי, וכמייצג נאמן של האדריכלות הנאצית.
מחזיק עד היום בשיא כ"הבניין הארוך בעולם", אורכו כ-4.5 ק"מ.
אתר הנופש הוקם על מנת לאפשר לעובדים הגרמנים חברי ה"כוח באמצעות שמחה", יציאה לנופש משפחתי במחיר שווה לכל נפש.
על פי התכנון נועד לשרת כ-20,000 נופשים בו בעת.
האתר נבנה לאורך רצועת חוף חולי ושטוח, במרחק של כ-150 מטר מקו המים.
הורכב משני אגפים עיקריים: צפוני ודרומי אשר כל אחד מהם מורכב מ-4 בלוקים בני 6 קומות ו-10 יחידות דיור כל אחד.
מכל חדר שגודלו כ-13 מ"ר ובו ריהוט בסיסי נשקף נוף לים.
חדרי המדרגות, המעברים והמעליות היו ממוקמים בחלקו האחורי של המבנה בכיוון היבשה (שיני ה"מסרק").
בין שני אגפי האתר תוכנן מבנה מנהלתי, קבלה, וכיכר מרכזית.
המרחק בין המרכז ואזורי המגורים היה כה רב, עד שהצריך גם תכנון של רכבת פנימית לשינוע האורחים ברחבי אתר הנופש.
בקצה הכיכר המרכזית תוכנן אולם כנסים ענק, אשר לדרישת היטלר יוכל להכיל את כל הנופשים המתכנסים יחדיו.
לאורך חוף הים בין שני אגפי הבניינים ומול המבנה המרכזי הוקם מזח אשר אִפשר עגינה של אוניות הנופש הענקיות שהיו גם הן בבעלות ה"כוח באמצעות שמחה".
כבכל אתר נופש, תוכננו בריכות שחייה, אולמות ספורט, בתי קולנוע וכל יתר השירותים המקובלים באתר מסוג זה.
בין מתכנני המתחם היה יוליוס שולטה-פרולינדה.
הבנייה החלה במאי 1936 ותוכננה להסתיים עד 1941 אך נפסקה ב-1939 ולא הושלמה מעולם עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה.
למרות זאת נחשב האתר בפרורה לפרויקט אשר הגיע לשלב הבנייה המתקדם ביותר מכל מפעלי הבנייה המגלומנים, אשר תוכננו והוחל בביצועם בתקופת הרייך השלישי.
בתקופת המלחמה שימש האתר, שרוב בנייתו הושלמה, כמתקן אימונים וכבית חולים צבאי.
בנוסף לכך מצאו בו מחסה גם אזרחים שנמלטו מההפצצות בערי צפון גרמניה כהמבורג ואחרות.
לאחר המלחמה הוחזק האתר בידי הסובייטים אשר גרמו לנזקים רבים למבנים, בזזו ופירקו חלקים מהם והרסו לחלוטין אחרים.
בין השנים 1950–1991 היה האתר בשליטת צבא גרמניה המזרחית, אשר השתמש בו כמתקן לאימוני לוחמה בשטח בנוי והמשיך לגרום לנזקים והרס רב נוסף בחלקים ממנו.
בחלקים אחרים של האתר השתמש הצבא למגורי חיילים ואף כאתר נופש לקצינים.
חלקים אלה תוחזקו ונשמרו אם כי לא במראם המקורי.
לאחר איחוד גרמניה עלתה מחדש השאלה בדבר גורלו של "הקולוסוס של ריגן".
היו שרצו לפרק ולהשמיד כל זכר לתקופה הנאצית בעוד אחרים צידדו בשימור וחידוש השימוש באתר הייחודי.
מאז שנת 2000 פועלת במקום קבוצה הפועלת לשימור ומפעילה מוזיאון מקומי ובו מרכז לתיעוד והפעלת סיורים לימודיים.
בשנת 2008 אושרה תוכנית משקיעים להחזרת האתר ליעודו המקורי כאתר נופש בממדים צנועים יותר.
פָּרוּש קרקעי חד-מקור (שם מדעי: Geospiza difficilis) הוא מין של ציפור בקבוצת פרושי דרווין.
ציפור זו היא אנדמית לאיי גלאפגוס, ונמצאת באיים פרננדינה, סנטיאגו, פינטה, חנובסה, דרווין ווולף.
בארבעת האיים הראשונים, הצאצאים גדלים ברמות הלחות ולאחר מכן מתפזרים ברחבי האי, בעוד שבשני האיים הקטנים יותר, הפרוש הקרקעי חד-המקור נמצא באזורים היבשים לאורך כל השנה.
תת-המין Geospiza difficilis septentrionalis הנמצא באיים "דרווין" ו"וולף", נודע לשמצה משום שהוא ניזון מדם של ציפורים גדולות, בעיקר סולתיים, ובשל כך זכה לשם "פרוש ערפדי" (מספר חוקרים רואים בו מין עצמאי).
שאר תת-המינים ניזונים בעיקר מחרקים.
במחקר נמצא כי ישנה אבולוציה מתכנסת של חיידקי פפטוסטרפטוקוקוס הנמצאים בפלורה של המעיים של עטלפי ערפד והפרוש הערפדי.
פָּרוּש אי הקוקוס (שם מדעי: Pinaroloxias inornata) הוא מין של ציפור בקבוצת פרושי דרווין.
פרוש זה הוא אנדמי לאי הקוקוס, והוא היחידי מבין פרושי דרווין שלא חי באיי גלאפגוס.
כמו כן, הוא היחידי מבין פרושי דרווין שלא מסווג תחת סוג הפרוש הקרקעי (Geospiza) אלא בסוג אחר (Pinaroloxias).
בעבר, סיווגו אותו, כמו את שאר פרושי דרווין, תחת משפחת הדרורים האמריקאיים (Emberizidae) אך מחקרים אחרונים הוכיחו כי הוא שייך למשפחת הטנגריים.
אורכו של פרוש שמנמן זה הוא בערך 12 ס"מ ומשקלו נע בסביבות 12.5 גרם.
לפרוש מקור שחור מעוקל ומחודד, כאשר הזכר כולו שחור והנקבה מפוספסת חומה ובעלת בטן חיוורת.
לגוזלים מראה דומה, אך עם מקור צהוב.
נקבת הפרוש בונה קן מעוגל בקצוות העצים בו היא מטילה לרוב שתי ביצים בעלות נקודות חומות.
פרוש אי הקוקוס היא הציפור הנפוצה ביותר באי הקוקוס.
היא ניזונה ממגוון רחב של חרקים וצמחים באי וגדלה בכל בתי הגידול שהאי מספק.
מצב השימור של פרוש זה מסווג כפגיע עקב תפוצתו הקטנה, המצומצמת לאי זה בלבד.
פּרוֹקרוּסְטֵס המכונה גם "המותח [אשר מעצב את המתכת]", היה במיתולוגיה היוונית נוכל ושודד מאטיקה, אשר נודע במנהגו לתקוף אנשים ולמתוח או לכרות את רגליהם, כדי שיתאימו לגודלה של מיטת מתכת.
סיפורו של פרוקרוסטס מתקשר ומקביל לסיפור הידוע בתרבות היהודית לגבי מיטת סדום.
בפרט, בשפה האנגלית משמש המושג 'Procrustean bed' (מיטה פרוקרוסטית) במשמעות זהה לזו של המושג 'מיטת סדום' בשפה העברית, ובא במקומו.
במיתולוגיה היוונית, פרוקרוסטס היה בנו של פוסידון, אשר החזיק מבצר במרומי הר קורידאלוס, ב'דרך הקדושה' שבין אתונה ואלוסיס.
במבצר הוא החזיק את מיטת המתכת שלו, אליה הזמין כל עובר אורח להעביר את הלילה, ועליה הוא היה מותח את אותם עוברי אורח כך שיתאימו למיטה.
בגרסאות מאוחרות יותר של הסיפור, נאמר כי אם האורח היה גבוה מדי, פרוקרוסטס היה כורת את האורך העודף.
כמו כן, איש מעולם לא התאים למיטה בדיוק, שכן הוא החזיק בסתר שתי מיטות שונות.
פרוקרוסטס המשיך במשטר הטרור שלו עד אשר הוא נתפס בידי תסאוס, אשר "התאים" אותו לאותה המיטה.
הריגתו של פרוקרוסטס הייתה הרפתקתו האחרונה של תסאוס במסעו מטרויזן לאתונה.
סיפורו של פרוקרוסטס מתקשר ומקביל לסיפור הידוע בתרבות היהודית לגבי מיטת סדום, ומובא לעיתים בהקשר אליו.
כך, השתמש השופט יצחק אנגלרד בשני המושגים יחד כדי לתאר שתי חלופות רעות, אשר אחת מהן גרועה מהאחרת:
"אם הוראת סעיף 17(3) לחוק נמשלת למיטה האגדתית שבעיר סדום עבור האורחת בדמותה של מניית הבורסה, הרי הוראת סעיף 17(4) לחוק היא עבורה המיטה הקטלנית שעליה נהג להשכיב השודד המיתולוגי היווני פרוקרוסטס את אורחיו שלו".
פָּרוּש קרקעי בינוני (שם מדעי: Geospiza fortis) הוא מין של ציפור בקבוצת פרושי דרווין.
ציפור זו היא אנדמית לאיי גלאפגוס.
אזורי מחייתו הטבעיים של הפרוש הקרקעי הבינוני הם יערות סובטרופיים וטרופיים יבשים.
כאחת מפרושי דרווין, ציפור זו היא הראשונה שתועדה על ידי מדענים בתהליך התפתחות אבולוציונית בזמן-אמת.
בשנת 1977, פחתה באופן ניכר כמות הזרעים והגרעינים באיי גלאפגוס בעקבות בצורת.
הציפור, שהייתה רגילה לאכול זרעים קטנים ורכים, נאלצה לאכול זרעים גדולים וקשים.
כתוצאה מכך, לאחר שני דורות נצפתה עלייה של 10% בגודל המקור של צאצאי הציפורים ממין זה.
פָּרוּש קרקעי קטן (שם מדעי: Geospiza fuliginosa) הוא מין של ציפור מקבוצת פרושי דרווין.
ציפור זו אנדמית לאיי גלאפגוס.
מזונה העיקרי הוא זרעים קטנים, וכמו כן היא ניזונה מטפילים אשר נמצאים על עורם של צביי גלאפגוס ושל איגואנות האזור.
פָּרוּש קרקעי גדול (שם מדעי: Geospiza magnirostris) הוא מין של ציפור בקבוצת פרושי דרווין, והוא אנדמי לאיי גלאפגוס.
בעבר, השתייך מין זה של קבוצת פרושי דרווין למשפחת הגיבתוניים, אך כיום הוא נחשב למין השייך לקבוצת הטנגריים שבפרושיים.
הציפור נפוצה ברוב האזורים היבשים של הארכיפלג, אך עם זאת לא ניתן למצוא אותו באיים הדרום-מזרחיים (אספניולה, פלוראנה, סן כריסטובל וסנטה-פה).
מין זה הוא הגדול ביותר בקבוצת פרושי דרווין, הן בגודל גופו והן בגודל המקור שלו.
פָּרוּש קקטוס גדול (שם מדעי: Geospiza conirostris) הוא מין של ציפור מקבוצת פרושי דרווין.
המין אנדמי לאיי גלאפגוס, ונפוץ רק בארבעה מבין כל איי הארכיפלג: אספניולה, חנובסה, דרווין והאי וולף.
על אף דמיונה לפרוש הקקטוס המצוי, מצויים פרושים אלו באיים שונים לחלוטין בארכיפלג.
לפרוש הקקטוס הגדול כמה תת-מינים, ובהם הבדלים משמעותיים: לתת-המין הנפוץ באי אספניולה (G.
conirostris) מקור גדול באופן ניכר מלשאר תת-המינים, המצויים באיים האחרים.
בית גידולה הטבעי של הציפור הוא אזורי הבָּתָה היבשים, והיא ניזונה בעיקר ממינים של צבר.
פָּרוּש עב-מקור צמחוני (שם מדעי:Platyspiza crassirostris) הוא מין של ציפור בקבוצת פרושי דרווין.
מין זה הוא המין היחיד של הסוג Platyspiza.
בית גידולו הטבעי של הפרוש עב-המקור הצמחוני הוא יערות-הררים יבשים בעלי אקלים טרופי וסובטרופי.
פָּרוּשׁ מצוי (שם מדעי: Fringilla coelebs) הוא מין של ציפור שיר נודדת, ממשפחת הפרושיים.
הוא קרוב משפחה של פרוש הרים.
הפרוש המצוי עובר בישראל בתקופת החורף, לפני נדידת האביב, החל מחודש אוקטובר.
ציפור זו היא הקטנה במשפחת הפרושיים.
לזכר כיפה וצווארון אפורים תכלכלים.
רוב גופו בצבע ערמוני, חום אדמדם.
כנפיים חומות, גרון וגחון ערמוניים, גב חום אפרפר, מקור ירקרק או צהבהב, אברות כנף חומות ששוליהן לבנבנים.
לזכר קול חזק יחסית, בו הוא משתמש לצורך חיזור.
תפוצת הפרוש המצוי היא ברוב מדינות אירופה, על פני אסיה לכיוון סיביר, ובמערב עד אפריקה.
הוא מעדיף שטחי חורש פתוחים ולעיתים קרובות מחפש מזון על הקרקע.
התטולה היא בדרך כלל של 4–5 ביצים, אשר בוקעות לאחר כ-13 ימים.
פרחון הגוזלים הוא תוך כ-14 ימים, אך שני ההורים ממשיכים להאכילם עוד מספר שבועות.
עם התקרב החורף היא נודדת מאתרי הקינון שלה למעונות-חורף באזורים חמים יותר, ושבה עם התקרב הקיץ, לאתרי הקינון שלה באירופה.
פְּרוֹשׁוֹבִיצֶה (בפולנית: Proszowice; ביידיש: פראשעוויץ) היא עיירת מחוז בפרובינציית פולין קטן שבפולין, כ-25 ק"מ צפונית מזרחית לקרקוב ועל גדת נהר שרניאבה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
פרושוביצה נזכרת לראשונה בשנת 1222, ובשנת 1358 הוענקו לה זכויות עיר.
במהלך המאה ה-15 התקיימו בעיירה ימי שוק שבועיים, והיא הפכה למרכז מלאכה אזורי.
במהלך המאה ה-17 דעכה העיירה, בשל שריפות, מגפות ופשיטות שפקדו אותה.
בשנת 1869 נטלו הרוסים את זכויות העיר של היישוב, ואלה הושבו לו רק בשנת 1923, תחת שלטון הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודים ישבו בעיירה עוד טרם פרעות ת"ח ות"ט, אך יישוב זה נחרב במהלך מאורעות אלו.
מהמחצית השנייה של המאה ה-19 התקיימה בעיירה קהילה עצמאית, ובין מלחמות העולם נמנו בה כ-2,000 יהודים, והתקיימה בה פעילות של המפלגות הציוניות ושל אגודת ישראל.
בשנים אלה נוסדו בעיירה תלמוד תורה, בית ספר עברי מרשת תרבות ובית ספר מרשת בית יעקב.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הופצצה העיירה בידי הגרמנים, וב-7 בספטמבר 1939 נכנסו אליה חיילי הוורמכט.
במהלך קרב שהתרחש במקום נהרגו מספר יהודים, ובהם ילדים.
מספר ימים לאחר מכן, ריכזו הגרמנים את יהודי העיירה בשדה פתוח, ובזמן זה, בזזו יחד עם הפולנים המקומיים את רכושם.
בהמשך, הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע, איסור הליכה על מדרכות, החרמת עסקים וחובת התייצבות לעבודות כפייה מפרכות ומשפילות.
בשנת 1940 הובאו לעיירה למעלה מ-1,000 פליטים יהודים מאזור קרקוב, ומשנת 1941 חייבו הגרמנים את היודנרט המקומי לספק להם עובדים למחנות עבודה בסביבת העיירה.
מעת לעת פשטו על העיירה שוטרים גרמנים, וביצעו בה מעשי התעללות ורצח של יהודים, תוך הטלת סכומי כופר גבוהים על הקהילה.
ב-29 באוגוסט 1942 נצטוו יהודי העיירה להתרכז בכיכר השוק בה, ושם הועלו על עגלות באלימות רבה בידי שוטרים פולנים, תוך רצח חלקם, והוסעו למחנה המעבר בסלומניקי, ממנו שולחו למחנה ההשמדה בלז'ץ.
בשעת הגירוש הכריז הכרוז המקומי בעיירה, לצלילי פעמוני הכנסייה, על כך שהעיירה נפטרת מיהודיה לנצח.
לאחר מכן, ערכו הגרמנים והפולנים מצוד קפדני בעיירה, ורצחו את היהודים שנתגלו במקומות מסתור בה.
לאחר האקציה נותרו בעיירה בין 100 ל-200 יהודים.
מעת לעת ביצעו בהם הגרמנים והפולנים מעשי רצח, ובמקרה אחד רצח איש גסטאפו חמישה מבניו של אחד היהודים לעיניו ולעיני הקהל הפולני, כאשר האב קשור בחבל, ולאחר מכן נרצח גם הוא.
היהודים שעוד נותרו בעיירה שולחו בנובמבר 1942 לגטו מייחוב, ומשם הועברו לבלז'ץ.
יהודים מעטים מהעיירה שעוד הצליחו להסתתר בכפרי הסביבה נרצחו ברובם בידי איכרים פולנים, ובהם משפחות שלמות.
מקהילת פרושוביצה שרדו את השואה כ-60 יהודים, אך אלו לא שבו להתגורר בה, לאחר ששניים מהם נרצחו עם שובם בידי פולנים לאומנים.
שמואל בלומנפלד שבילדותו התגורר בעיר פעל להנצחת יהודי העיר שנספו.
פרוש גולדיאן (שם מדעי: Erythrura gouldiae) היא ציפור שיר צבעונית אנדמית לאוסטרליה.
הציפור נפוצה בקרב מגדלים וכחיית מחמד.
בטבע מסתמנת ירידה באוכלוסיית המין הזה.
למרות שמו הוא קרוב יותר למשפחת האסטרילדיים, קרובה רחוקה של הפרושיים.
שמו של העוף ניתן לו על שמה של אשתו של ג'ון גולד, חוקר פרושים.
שני הזוויגים בעלי צבעים ססגוניים עם סימונים שחורים, ירוקים, צהובים ואדומים.
צבע הנקבות חלש יותר מהזכר.
אחד מההבדלים הגדולים בין המינים הוא צבע החזה הכהה יותר של הזכר ונוצות הזנב הדקות והארוכות.
בחודשי חייו הראשונים לגולדיאן צבע זית, את צבעיו המרהיבים יקבל עם החלפת הנוצות.
אורכו של פינק גולדיאן בדרך כלל בין 130 ל-140 מילימטרים.
ראשיהם יכולים להיות אדומים, שחורים או כתומים.
באמצעות רבייה סלקטיבית פותחו מוטציות בהן צבעי החזה והגוף שונים מסגול וירוק.
תפוצת המין היא בצפון אוסטרליה.
פרושי הוואי (שם מדעי: Drepanidinae) היא קבוצה לא טקסונומית של ציפורי שיר ממשפחת הפרושיים, האנדמיים לאיי הוואי.
רבים מבני הקבוצה נכחדו עקב הגעת האדם להוואי ופגיעתו באזורי החיות שלהם וגם אלה שלא נכחדו נמצאים בסכנת הכחדה.
לעיתים הקבוצה נחשבת כמשפחה נפרדת מהפרושיים (Drepanididae) או לתת-משפחה עצמאית (Drepanidinae), ולעיתים הם משויכים למשפחת הגיבתוניים או לפסרליים, אך כיום מקובל לשייך אותם לתת-משפחת החוחיות (Carduelinae), מבלי שהם נחשבים לקבוצה תקיפה.
כיום ישנם בערך 20 מינים קיימים של פרושי הוואי וכולם מצויים בסיכון גדול.
אחדים מהם כל כך נדירים שייתכן שכבר נכחדו לחלוטין.
כרי הפרושים ההוואים מקושטים וגדולים יותר מהנקבות, למעט בשבט Hemignathini, בו שני הזוויגים דומים.
רבים מהם צבעוניים בצבעי צהוב, כתום, ירוק בהיר, אדום וכחול, והם בעלי מקור גדול ומכופף המותאם עבור אכילת צוף מפרחים.
מינים אחרים לעומתם ניזונים מזרעים ובעלי מקור תוכי או מחרקים וגם המינים האחרים יגוונו בחרקים.
מינים רבים נכחדו או בסכנה עקב השפעות האדם על איי הוואי, לרבות כריתת עצים ופרחים מהם מינים רבים ניזונים באופן תלותי, הפצת מינים טורפים כמו חתולים או עכברים שלא היו באיים וכן הפצת מחלות מהאנשים או החיות.
מין פרוש הוואי ארגמני (Drepanis coccinea)
סוג ומין יחיד אקוהקוהי (Palmeria dolei)
סוג ומין יחיד Magumma parva - נכחד
פרוש פרז'וואלסקי (שם מדעי: Urocynchramus pylzowi) היא ציפור שיר החיה והיא הציפור היחידה במשפחת האורוקינצ'רמיים (Urocynchramidae).
למרות שמו של המין, הוא אינו שייך למשפחת הפרושיים.
הוא קרוי ע"ש החקר הרוסי ניקולאי פרז'וואלסקי, שתיאר אותו לראשונה.
בעבר הוא שויך למשפחת הפרושיים ולגיבתוניים.
יש חוקרים שעדיין משייכים אותו למשפחות אלה.
אורכו של הפרוש 17 ס"מ והוא בעל זנב ארוך ורגליים קטנות.
הראש קטן ובעל מקור שחור.
צבע פלג הגוף העליון חום בהיר והתחתון ורוד.
על פלג הגוף העליון והכנפיים ישנם פסים שחורים אופקיים לאורך כל האזור ונגמרים בזנב שמכיל 2 נוצות שחורות ועוד כמה אדומות.
לזכרים ישנם נוצות צבעוניות יותר מהנקבות.
הוא חי בעיקר במזרח אסיה ובסין וגם בהרי ההימלאיה.
תפוצתו היא בגובה 3,500-5,000 מ' והוא חי בזוגות מונוגמיים ברחבי היערות ההרריים.
לא ידוע עליו הרבה והוא לא נצפה כ"כ בטבע.
פרוש הרים (שם מדעי: Fringilla montifringilla) היא מין ציפור שיר ממשפחת הפרושיים הקרובה למין פרוש מצוי.
פרוש זה דומה באורכו לפרוש המצוי.
הוא בעל צבעים ורודים-לבנים עם ראש אפור עד שחור, מקור צהוב בצורת חרוט וכנפיים ורודות המסתיימות בקצוות שחורים.
הנקבות בהירות מעט יותר מהזכרים.
הפרוש חי כשמו באזורים הרריים וכן באזורים צפוניים.
הוא מצוי מצפון אסיה וצפון אירופה ובחורף נודד דרומה להודו, צפון אפריקה, פקיסטן, סין ויפן.
חלק מהפרושים הגיעו לאמריקה הצפונית מאלסקה ועד צפון מקסיקו.
הפרושים מעדיפים לאכול חרקים ולהזין בהם את צאצאיהם אך ברוב החורפים הם נאלצים לאכול גרגירים וזרעים שונים.
פָּרוּשׁ (שם מדעי: Fringilla), הוא סוג של ציפור שיר ממשפחת הפרושיים השייך לתת-משפחה עצמאית - פרושים.
הפרושים הם עופות נפוצים בעלי כסות כתומה עם ראש גדול ומקור חרוטי צהוב.
הם חיים ברחבי היערות של אירואסיה וכמה מינים חיים גם באמריקה.
כמה מהמינים מגיעים גם לישראל.
פָּרוּש קרקעי (שם מדעי: Geospiza) הוא סוג של עופות ממשפחת הפרושיים החיים רק באיי גלאפגוס.
מקוריהם של פרושים אלה התפתחו בהתאם לאזור חיותם.
לסוג הפרושים הזה יש כמה מינים, ולכולם מקורים בצורת חרוט.
הם ניזונים בעיקר מזרעים עבים אותם הם מחלצים עם מקוריהם החרוטיים.
כמה מינים התמחו באכילת חרקים ושליפתם מחריצים, אחרים אוכלים טפילים מעורם של צבי ענק והמין פרוש קרקעי חד-מקור ניזון מצוף בעזרת מקורו הארוך וגם מוצץ דם מעופות ימיים.
פרושקוב (בפולנית: ; ביידיש: פּרושקאָוו) היא בירת מחוז פרושקוב בפרובינציית מזוביה שבפולין.
פרושקוב נזכרה לראשונה במסמכים מהמאה ה-16 ועד המאה ה-19 היא הייתה כפר קטן יחסית.
במאה ה-19 פרושקוב צמחה והוקמו בה מספר מפעלים.
העיר נפגעה במלחמת העולם הראשונה, ובכל זאת ב-1916 היא קיבלה מעמד של עיר וסופחו אליה כמה מהכפרים הקרובים.
בשנת 1918 חיו בה 8,000 תושבים, מספרם עלה ל-12,000 תוך זמן קצר, בהיות המקום מרכז מסחרי לכפרי הסביבה, ובו תחנת הרכבת ותחנת החשמלית לוורשה, היחידות באזור.
יהודים התיישבו בפרושקוב במחצית השנייה של המאה ה-19 כשהמקום היה עדיין כפר, וקיבלו שרותי דת מהעיירה הסמוכה נדז'ין , שבה היה יישוב יהודי ותיק.
הקהילה היהודית בפרושקוב הייתה לאוטונומית בראשית המאה העשרים, כשהתיישבו במקום משפחות יהודיות נוספות.
בסוף המאה ה-19 קנה ר' מרדכי גוטאוויץ (GUTAWICZ) מפרושקוב חלקת אדמה מן האציל המקומי הגרף פוטוליצקי, שם נבנה עם הזמן מרכז הקהילה.
הרב יצחק מאיר לבנברג (LEWENBERG) כיהן כרב של קהילת פרושקוב בשנים 1904–1934.
בראשית המאה העשרים כשנוספו לקהילה בפרושקוב משפחות יהודיות, ר' גוטאוויץ הזמין לעיירה רב ושני שוחטים, ובנה בית מדרש ומקווה.
כמו כן קודש בית עלמין במקום.
בראשית המאה העשרים הוקם בעיירה בית הספר העברי "עבריה" בהנהלתו של אברהם קוזובריצקי (KOZOWRICKI), מורה ומחנך.
בית הקברות היהודי בפרושקוב נוסד בשנת 1905. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא נהרס בידי גרמנים.
כ-150 מצבות נשמרו בשטח של 12 דונם.
מצבות יהודיות עשויות גרניט ואבן חול.
הקישוטים והכתובות האופייניים בעברית ובפולנית נשמרו.
בית העלמין מוקף בקיר לבנים.
בית הקברות, ששופץ לאחרונה על ידי הרשויות המקומיות, שרד.
עבודות תחזוקה בבית הקברות נעשות באופן קבוע על ידי צעירים גרמנים מאסלינגן ומקרבתה.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה, היה האזור תחת כיבוש גרמני, ונתמנה ועד קהילה חדש מתוך הציבור החרדי, ששם דגש על חינוך הילדים והנוער.
באותה התקופה סייע ארגון הג'וינט לקהילה, ובעזרתו הופעלו מוסדות צדקה וגמילות חסדים, ביקור חולים ולינת צדק.
בין שתי מלחמות העולם חיו בפרושקוב כ-1,300 יהודים ושיעורם באוכלוסייתה היה כחמישה אחוזים.
רובם היו סוחרים זעירים ובעלי מלאכה, מעטים מהם היו אמידים, בעלי בתי חרושת וסוחרים, והיו שעבדו בוורשה הסמוכה.
כמה בתי חרושת בעיר היו בבעלות יהודים, ביניהם בתי החרושת לחרסינה ולכימיקלים.
ב-1918 הוקם ארגון בעלי מלאכה יהודים, ופעילותו הוגבלה בגלל התנגדות העמיתים הפולנים.
בשנות העשרים של המאה נדרשו חברי הארגון לקבל תעודות אומן מטעם ממשלת פולין ולשם כך חויבו לעבור קורסים מקצועיים.
פעילות הארגון התחדשה רק ב-1930, כאשר רוב חבריו היו בעלי תעודות כאלה.
בראשית המאה העשרים הוקם בעיירה בית הספר העברי "עבריה" ומוסדות של עזרה הדדית, ובהם קופת גמ"ח ובנק יהודי.
כמו כן היו חדר ו"חדר מתוקן" (שבו למדו גם לימודי חול).
באותן השנים הקים הבונד ספרייה וחוג לדרמה במקום, שנמנו עם מוסדות החינוך היהודי באזור.
פעילות ציונית החלה בעיירה כבר בראשית המאה ה-20, ונמשכה בפולין העצמאית שאחרי מלחמת העולם הראשונה.
באותה עת התגייסו חלק מצעירי הקהילה לצבא הפולני ואחרים עלו לארץ ישראל.
סניף תנועת החלוץ במקום קיים הכשרה לעלייה עד ראשית שנות ה-30 של המאה.
בשנות העשרים הוקמו בפרושקוב גם סניפים של תנועות המזרחי, דרור, החלוץ הצעיר ובית"ר.
מבין חברי הבונד הצטרפו רבים לתנועה הציונית, וכמה לתנועה הקומוניסטית.
בשנת 1939, ערב מלחמת העולם השנייה, חיו בפרושקוב קרוב ל-1,300 יהודים שהיו כ-5% מכלל האוכלוסייה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה רבים מבני הנוער הקומוניסטים נמלטו לאזורים שסופחו לברית המועצות על פי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, ואילו אחרים נמלטו לוורשה.
הגרמנים כבשו את פרושקוב בין 6 ל-7 בספטמבר 1939. בימי המצור על ורשה מלאה פרושקוב אלפי פליטים יהודים.
לאחר שלושה שבועות, עם כניעת ורשה, שבו יהודים רבים לפרושקוב, לרבות כמה מהצעירים שנמלטו לאזור השלטון הסובייטי והתאכזבו מתנאי החיים שם.
באוקטובר 1939 הוקם בפרושקוב יודנראט ובראשו יצחק קניגשטיין מלודז'.
על היהודים נאסר להימצא ברחובות אחרי רדת החשכה ונאסר עליהם לנסוע ברכבת.
היהודים נדרשו למסור לגרמנים חפצי ערך וסכומי כסף גדולים.
הם חויבו לשאת סרט זרוע לבן ועליו מגן דוד כחול, גברים יהודים חששו לצאת למקומות ציבוריים, מפני החטיפות לעבודות כפייה, כיוון שגברים עד גיל 60 חויבו בעבודת כפייה, ולכן נסגרו רוב בתי העסק היהודיים והמשפחות סבלו ממחסור.
בסוף 1939 נרצחו המאושפזים היהודים בבית החולים לחולי נפש.
בסתיו 1940 הוטל על יהודי העיירה כופר.
ב-11 בנובמבר 1940 הוקם גטו בשטח קטן מגודר והצטופפו בו לפי מקורות שונים בין 1,000 ל-1,600 יהודים וממנו נחטפו לעבודות כפייה.
הצפיפות בגטו הייתה קשה ביותר, ובכל דירה התגוררו כמה משפחות.
ליהודים הותר לצאת מהגטו עד שעת העוצר.
בלילות שמרה המשטרה הגרמנית על הגטו.
היהודים התפרנסו ממסחר זעיר ומהברחות.
צעירים ייסדו בגטו בית ספר יסודי מחתרתי, ספרייה וחוג דרמה.
גם סניף "דרור" המשיך לפעול בגטו.
ב-30 בינואר 1941 נערכה אקציה (פעולת חיסול) בגטו פרושקוב.
בסלקציה (מיון) נבחרו כ-150 גברים והושארו במקום, לעבודה בסדנאות הרכבת.
שאר יהודי פרושקוב גורשו לגטו ורשה, וגורלם היה כגורל יהודיה.
שלושה מבני פרושקוב השתתפו במרד גטו ורשה: זכריה ארטשטיין ושלאמק שוסטר שנפלו בקרבות בגטו ולונקה קוז'יברודסקה שנתפסה בידי הגרמנים ונשלחה לאושוויץ ב-1942.
בעיירה נותרו 180 פועלים לעבודות כפייה במחנה הסגר מוקף חומה גבוהה.
רוב העובדים שנותרו בו גורשו בקיץ 1942 למחנה ההשמדה טרבלינקה; כמה עשרות מהם נרצחו ביריות ליד פרושקוב.
רק כמה עשרות מיהודי פרושקוב נשארו בחיים אחרי השואה.
פרורסטומוס (שם מדעי: Prorastomus; מיוונית: "לסת חרטומית", עקב הלסת התחתונה הדומה לתחתית סירה), הוא סוג נכחד קדום בן לסדרת התחשאים שחי באמצע תקופת האאוקן שלפני 40 מיליון שנה באי ג'מייקה שבאיים הקריביים.
הפרורסטומוס השתייך למשפחה הקדומה פרורסטומיים (Prorastomidae), לצד הפזוסירן שגם חי בג'מייקה, אך תואר רק בשנת 2001. שני הסוגים נחשבים לראשוני התחשים, אך הם התפתחו מאבות יבשתיים.
הפרורסטומוס תואר לראשונה בשנת 1855 בידי החוקר האנגלי ריצ'רד אוון והוא כלל מין יחיד - Prorastomus sirenoides.
הממצאים שלו היו שבירים וכללו בעיקר עצמות של גולגולת שבירה, לסתות, חוליות ועמוד שדרה, אך חלק מהגולגולת נשבר סביב חלל העיניים לגזע המוח.
ב-1989 התגלה ממצא נוסף מאותו תצורה אשר כללה חוליות וכמה צלעות.
יונק זה הגיע לאורך של מטר וחצי ולמשקל של 150 קילוגרם - כמו חזיר, והיה בעל רגליים קצרות כשל היפופוטם ועליהם פרסות רחבות במקום סנפירים.
הוא היה בעל זנב קצר ובעל לסתות רחבות בעלות שיניים טוחנות גבוהות ובעל חוטם ארוך וצר, מה שמרמז שהיה בעל חוש ריח טוב יחסית והוא ניזון מצמחייה עשבונית רכה או מצמחי מים.
הוא התאים לחיים במישורים לחים רטובים וחי גם במים רדודים כמו בנהרות רדודים, שפכי נהר ובמפרצים, בהם שחה בעזרת הגפיים כמו היפופוטם.
היונק הקדום חי באי ג'מייקה שגשר יבשתי קדום חיבר אותו ואת האיים הקריביים למרכז אמריקה.
הגשר הקדום נעלם והתחשים הקדומים נאלצו להסתגל לחיים ימיים.
פרורסטומיים (שם מדעי: Prorastomidae), היא משפחה נכחדת שהשתייכה לסדרת התחשאים.
היא כוללת 2 מינים יחידים בסוגם: פזוסירן ופרורסטומוס שחיו במשך האאוקן שלפני 50 עד 40 מיליון שנה.
המאובנים שלהם התגלו באי ג'מייקה שבקריביים, כשבעבר היה מחובר למרכז אמריקה בגשר יבשתי קדום.
מינים אלה היו המוקדמים ביותר שבתחשאים והם היו חיות יבשה שניזונו באפיקים רדודים של נהרות ומפרצונים באי הקדום.
הם דמו במראם להיפופוטם והגיע לאורך של 2 מטרים ולמשקל של 150 קילוגרם בקירוב.
מבנה הלסתות שלהם היה דומה ללסתות תחשי הנהרות והתחשיים, מה שמוביל לקשר ביניהם.
הם ניזונו ביבשה ושחו בדומה להיפופוטם, אך לא היו יכולים לשחות בים הפתוח.
המשפחה נכחדה בסף האאוקן והוחלפה במיני תחשים מותאמים יותר לחיים בים.
פרות' צ'מוטאי היא אתלטית אוגנדית, האלופה האולימפית (טוקיו 2020) בריצת 3000 מטר מכשולים.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) סיימה צ'מוטאי במקום השביעי במקצה המוקדמות הראשון בריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 9:31.03 דקות, ולא העפילה לגמר.
באליפות העולם עד גיל 20 שנערכה בשנת 2018 בטמפרה שבפינלנד זכתה צ'מוטאי במדליית כסף בריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 9:18.87 דקות.
באליפות העולם שנערכה בשנת 2019 בדוחה שבקטר סיימה צ'מוטאי במקום החמישי בגמר ריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 9:11.08 דקות.
באולימפיאדת טוקיו שנערכה בשנת 2021 זכתה צ'מוטאי במדליית זהב בריצת 3000 מטר מכשולים בשיא אוגנדה חדש של 9:01.45 דקות, לפני קורטני פרריקס מארצות הברית (9:04.79 דקות) והייבין קיאנג מקניה (9:05.39 דקות).
פרוש הוואי ארגמני (שם מדעי: Drepanis coccinea) הוא מין של ציפור ממשפחת הפרושיים האנדמית להוואי והיא מהעופות המקומיות הנפוצות ביותר בה, אם כי היא מצויה בטבע בסכנת הכחדה.
הפרוש מכונה גם בשם איווי שמקורו מהוואית: "חרמשון", עקב מבנה המקור הדומה לזה של חרמשון.
הפרוש משויך לסוג Drepanis והוא היחיד בו שקיים כיום, לאחר ששני מינים נוספים שכונו יחד מאמו : Drepanis funerea ו-Drepanis pacifica נכחדו לאחרונה.
הפרוש מגיע לאורך 15 ס"מ והוא בעל כסות נוצות אדומה כדם, בעל כנפיים שחורות וזנב שחור ומפוצל.
נוצותיו עוזרות לו לבלוט בשטח, הרבה יותר משל פרושי הוואי אחרים.
הוא בעל מקור ארוך, שחור ומכופף שמטרתו היא לינוק צוף מפרחים בסביבתו.
פרוש זה מצוי בעיקר בהוואי, מאווי, לאנאי, קאואיי, אואהו ומולוקאי.
הוא חי ביערות הוואי, לעיתים כשהוא נודד לגובה, ומחפש צמחים צינוריים כמו ברזילי גבעות פולינזי המפרישים צוף שאותו הוא יונק בעודו מאביק אותם.
לעיתים הוא ניזון גם מחרקים.
הוא מקנן על הענפים הנמוכים ומטיל 2 עד 3 ביצים.
הפרוש מצוי כיום בסכנת הכחדה עקב הפצת מלריה, מחלה שלא הייתה שכיחה בהוואי ועקב כריתת יערות והרס קרקע נרחב.
הוא נעלם מלמעלה מ-90% משטחי מחייתו.
פרזיטולוגיה היא המדע העוסק בחקר האורגניזמים הטפילים, הפונדקאים שלהם, ומערכת היחסים ביניהם.
ההיקף של הפרזיטולוגיה כדיסציפלינה מדעית לא נקבע על ידי האורגניזמים או הסביבה הנחקרת, כי אם על ידי דרך החיים שלהם.
משמעות הדבר היא כי פרזיטולוגים עושים שימוש במגוון שיטות מתחומים אחרים כגון ביולוגיה תאית, ביואינפורמטיקה, ביוכימיה, ביולוגיה מולקולרית, אימונולוגיה, גנטיקה, אבולוציה ואקולוגיה.
טפיל (parasite) הוא מיקרואורגניזם אשר חי בתוך אורגניזם מאכסן (פונדקאי – host).
דרך החיים הטפילית היא אחת מהנפוצות ביותר בכדור הארץ, וניתן למצוא דוגמאות לקיומה בטווח רחב של אורגניזמים הנע בין היצור החד תאי הפשוט ביותר לבין בעלי חוליות מורכבים.
אחד משטחי המחקר הגדולים בתחום הפרזיטולוגיה הוא פרזיטולוגיה רפואית, העוסק בטפילים שגוף האדם הוא המאכסן (פונדקאי) שלהם, במחלות הנגרמות על ידי טפילים אלה, בתמונה הקלינית ובתגובות הנגד של גוף האדם.
פרזיטולוגיה אף עוסק בשיטות האיבחון השונות לטפילים, טיפול רפואי ומניעה.
רשימה חלקית של טפילים הנחקרים בתחום
Plasmodium – סוג של פרוטוזואה טפילי, אשר ארבעת מיניו הם הגורמים העיקריים למחלת המלריה באדם.
לישמניה (Leishmania) – טפיל הגורם למחלת "שושנת יריחו" (Leishmaniasis).
עלקת הבילהרציה הגורמת למחלת הבילהרציה,
תולעי וו (hookworm) הגורמים לאנמיה.
פרזיטולוגיה וטרינרית עוסקת במחקר ובטיפול בטפילים הגורמים נזקים בחקלאות, ובטפילים הגורמים נזקים לחיות בית.
בין השאר פרזיטולוגיה וטרינרית עוסקת בטפילים אלה:
בוהקן ירוק (Lucilia sericata), זבוב המטיל ביצים בעורן של חיות משק.
רימות הזבוב מתחפרות בעור החיה וגורמות נגעים קשים הנקראים מיאזיס.
לעיתים נדירות מטילים זבובים אלה ביצים אף בגוף האדם.
קרדית האוזן (Otodectes cynotis) טפיל נפוץ בחתול הבית ופחות בכלבים, החי בתעלת האוזן.
עלקות Monogenea טפיל החי על דגים ועלול להשמיד אוכלוסיות שלמות של דגים שאינם חסינים.
תחום מחקר העוסק בניתוח מבנה החלבון של טפילים.
לימוד מבנה החלבון בטפילים עשוי לסייע להבנה טובה יותר של האופן שבו טפילים אלה פועלים, ובפיתוח תרופות היעילות יותר נגד הטפיל.
תחום זה עוסק בהערכה כמותית של טפילים בגוף הפונדקאי, תפוצת הטפילים באוכלוסיית פונדקאים אפשריים ודפוסי התפוצה.
תחום זה עושה שימוש נרחב באמצעים סטטיסטיים.
מחקר פרזיטולוגי עשוי להפיק מידע על האקולוגיה של אוכלוסיית הפונדקאים.
בתחום ביולוגיית מדגה למשל, ניתן לעשות שימוש בלימוד אוכלוסיית הטפילים כדי להבחין בין אוכלוסיות שונות של אותו מין דג השוכן באזור מסוים.
לפרזיטים אף תכונות ייחודיות ויכולות מיוחדות המאפשרות להם להתיישב בפונדקאים.
אקולוגיה פרזיטולוגית עוסקת בהבנת היבטים אלה של חיי הטפיל כדי לפתח שיטות להימנעות מהתיישבות טפילית באוכלוסיית הפונדקאים.
תחום העוסק בשימור והגנה על אוכלוסיות מיני טפילים הנמצאים בסכנת הכחדה.
חלק גדול ממיני הטפילים נמצאים בסכנת הכחדה כתוצאה ממאמצי האדם להשמיד טפילים שגוף האדם, חיות משק או חיות בית, משמשים להם פונדקאים, והגורמים נזקים קשים לכלכלה האנושית.
טפילים אחרים נעשים נדירים יותר בגלל התדלדלות אוכלוסיית החיות הפונדקאיות, או הפרדתן לגושי אוכלוסייה קטנים ומרוחקים זה מזה.
המגוון האדיר של אורגניזמים טפיליים מהווה אתגר לביולוגים העמלים לתארם ולקטלגם.
טקסונומיה ופילוגנטיקה הן ענפים בביולוגיה שמטרתם לקטלג ולמיין אורגניזמים תוך חשיפת הקשרים ביניהם.
בעשורים האחרונים, עם התפתחות המחקר הגנטי, ניתוח ה-DNA מסייע לזהות מינים שונים של טפילים, לחקור את היחס שבין קבוצות טפילים שונות במדדים טקסונומיים שונים, מידע שהפך לכלי חשוב בידי פרזיטולוגים.
פרזידנטה ונססלאו (בפורטוגזית: Presidente Venceslau) הוא ישוב ברזילאי בן כארבעים אלף תושבים במדינת סאו פאולו וסמוך לנהר פרנה.
מסביב לעיירה ישנן פאזנדות לרוב (חוות בקר), ומהן מיוצא בשר גם לישראל.
העיירה בנויה בתים נמוכים ורחובות עשויים אבן.
הכנסייה היא אחד המבנים הגדולים בה.
בצמידות אליה מצויה הכיכר, שמהווה מקום בילוי לצעירים רוכבי קטנועים בסופי שבוע, אשר מקיפים אותה ללא ליאות במשך לילה תמים, בעודם צוהלים אל הנערות סביב.
דיג ושיט בנהר ורכיבה על סוסים בחוות הם פעילויות הספורט הנפוצות באזור.
השדרה הראשית נקראת דון פדרו דה דויס (Don Pedro II) ולאורכה יש לנצ'ונטות (שילוב של מסעדה, באר ובית קפה) וספטריות (חנויות לייצור נעליים) המייצרות בוצ'ינות (מגפי רוכבים) מעור הפרות.
ברחוב ישנן כמה פאוזאדות, מעין בתי מלון קטנים שלא מציעים דבר מלבד לינה בחדרים פשוטים, וארוחת בוקר הכוללת בעיקר את פרי הפפאיה וקפה משובח לפועלים מזדמנים.
היישוב קרוי על שם ונססלאו בראז, אחד מנשיאי ברזיל, כמו היישוב הסמוך, פרזידנטה אפיטסיו, והעיר הקרובה פרזידנטה פרודנצ'ה.
בעיירה גרים מעט יהודים, לרוב פליטי פרזידנטה פרודנצ'ה או כאלה שעובדים בקאיובות – אותן משחטות המכשירות את הבשר.
ישנה גם קהילה קטנה של קריינצ'ס – בני כת פרוטסטנטית שמזכירים בלבושם הצנוע את הדתיים בישראל, אם כי מרבית הקהילה היא קתולית.
פרזנטיזם הוא כשל לוגי המתרחש כאשר מניחים כי תנאי החיים או אופן החשיבה בעבר היו דומים מאוד או זהים לאלו הקיימים היום, או כאשר מניחים כי תנאי החיים או אופן החשיבה במקום אחד זהים לאלו הקיימים במקום אחר.
כאשר פרזנטיזם מתייחס לאירוע בעבר, הוא כולל ברוב המקרים גם אנכרוניזם היסטורי.
בשני המקרים, קיימת כאן גם הטיה קוגניטיבית.
פרזנטיזם נובע מיכולתם המוגבלת של בני אדם להבין את מצבם של בני אדם אחרים או להזדהות עמם.
המערכת המסוימת של ערכים מוסריים, תנאים חומריים וידע של נשואי הדיון מומרת לפיכך בזו של זה שדן בהם ומונח, במובלע, כי מערכת זו היא שהתקיימה מאז ומתמיד.
מקרים של פרזנטיזם ניתן למצוא כמעט בכל סרט, ספר או מחזה העוסקים באירועים היסטוריים.
לעיתים קרובות, מובלעת ביצירה ההנחה כי ההבדל בין התקופות מתמצה בטכנולוגיה, בגדים וכלים שונים, אך התנהגותם של בני אדם זה אל זה וערכיהם המוסריים היו דומים לאלו של יוצרי הסרט, הספר או המחזה.
פרזנטיזם קיים גם כאשר מתייחסים לחייהם של אנשים אחרים במקום אחר.
לדוגמה, כמעט כל סרטי המדע הבדיוני העוסקים בחוצנים מניחים כי עולם הערכים שלהם זהה או קרוב לזה של בני האדם, בשינויים קלים.
סוג ייחודי של פרזנטיזם הוא הכרזה המבטאת הנחה שאנשים אחרים בתקופה אחרת או במקום אחר חיים בתנאים ובהתאם לעולם המוסרי שהמכריז היה רוצה שהם יחיו.
כלומר, הסופר משליך את שאיפותיו על אותם אחרים ומניח כי למרות שהוא עצמו אינו חי באותו אופן, אנשים אחרים יהיו מסוגלים באופן כלשהו לחיות כך.
כמעט כל האוטופיות והדיסטופיות כוללות סוג כלשהו של פרזנטיזם.
"אנשים בקמבודיה רוצים לחיות ברמת חיים טובה ולכן אם הם עובדים תמורת שני דולר ליום, זה סימן שמישהו מכריח אותם לעבוד בתנאים האלו" (ההנחה היא כי יש זהות בין הגדרת הדובר והגדרת הקמבודים ל"רמת חיים טובה").
"אני לא מבין איך נשים במאה ה-18 לא התקוממו נגד הדיכוי הגברי.
הן בוודאי מחו ודרשו זכות בחירה, אך קולן הושתק" (הדובר מניח כי נשים במאה ה-18 החזיקו בערכים פמיניסטיים מנוסחים היטב).
"במאה ה-18 אנשים היו מאוד מאושרים מהחיים בכפר.
זו הייתה תקופה של שקט ושלווה.
קשה להבין איך האנשים הסכימו לעבור מהכפר לעיר ולעבוד במפעלים תמורת שכר רעב".
(ההנחה היא כי המאה ה-18 הייתה תקופה אידילית, ואנשים חיו היטב ובהרמוניה מלאה.
כשל דומה הוא כשל "היסטוריה ויגית", שבו נתפש העבר כתהליך של התפתחות וקידמה מתמידים אל ההווה.
פרזיטואידים הם טפילים הניזונים מהרקמות הרכות של קורבנם, ובכך גורמים למותו.
המונח הוכנס לשימוש על ידי אודו מוראנל רויטר.
פרזיטואידים נבדלים מפרזיטים ביחסים שלהם עם הפונדקאי.
ביחסים פרזיטיים אמיתיים הטפיל והפונדקאי חיים זה לצד זה.
הטפיל משתמש בחומרי הזנה מהפונדקאי ולא גורם לו כמעט שום נזק ומשאיר לפונדקאי מלאי משלו.
ביחסים פרזיטואידיים הפונדקאי בדרך כלל נהרג לאחר ההתפתחות המלאה של הפרזיטואיד.
למעשה הפרזיטואיד אינו יכול להגיע לבגרות בלעדיו וסביר להניח שלא יוכל לשרוד בכוחות עצמו.
יחסים כאלה מתרחשים בדרך כלל באורגניזמים בעלי קצב התפתחות מהיר (כמו חרקים).
מנגנון הברירה הטבעית פועל לטובת פונדקאים בעלי יכולת טובה יותר להסתתר ולכן גם לטובת פרזיטואידים בעלי יכולת טובה יותר למציאת פונדקאים.
שבע סדרות חרקים ידועות כפרזיטואידיות.