tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהמשך אימן את נבחרת כווית, ואת נבחרת סקוטלנד הצעירה.
לאחר מכן מונה לסקאוט בצ'לסי, אך ההתקשרות הופסקה לאחר זמן קצר.
החל משנת 2009 מכהן בונהוף כסגן נשיא בורוסיה מנשנגלדבך.
תארים עם נבחרת גרמניה המערבית
מרקוס ריינר ראופמן הוא כדורגלן עבר גרמני-קפריסאי ששיחק בנבחרת קפריסין ובעיקר באומוניה ניקוסיה בעמדת החלוץ.
אמברג ועלה לקבוצה הבוגרת בשנת 1987, בה שיחק ארבע שנים נוספות.
לאחר מספר שנים במועדונים מליגות נמוכות, עבר ראופמן בשנת 1995 לאיינטרכט פרנקפורט, שם שיחק עונה אחת והבקיע ארבעה שערים.
כעבור שנה עבר לארמיניה בילפלד, בה צבר ארבע הופעות בלבד, ובפגרת החורף הושאל לל.א.ס.ק.
בקיץ 1997 חתם ראופמן באומוניה ניקוסיה, וקצר בקבוצה זו הצלחות רבות.
כבר בעונתו הראשונה הבקיע 42 שערים בליגת העל הקפריסאית, ונהנה משיתוף פעולה עם החלוץ קוסטס מלקוס.
למרות זאת, החמצת פנדל של ראופמן במחזור ה-25 מול אנורתוזיס פמגוסטה הובילה לאובדן האליפות, תואר בו אומוניה ניקוסיה לא זכתה במשך ארבע העונות שקדמו להגעתו של ראופמן.
בעונת 1998/99 הבקיע ראופמן 35 שערי ליגה ו-42 בסך הכל, אך שוב לא הצליח להוביל את הקבוצה לאליפות, בה שוב זכתה אנורתוזיס פמגוסטה, בהפרש של שער אחד.
עם זאת, ראופמן זכה עם אומוניה ניקוסיה בגביע הקפריסאי לאחר ניצחון 4-2 בגמר על אפואל ניקוסיה בדרבי.
בעונת 2000/01 ראופמן מונה לקפטן הקבוצה לאחר עזיבתו של מלקוס, והוביל את אומוניה ניקוסיה לאליפות הראשונה בתקופתו, בעונה בה הבקיע 30 שערים.
בעונת 2001/02 הבקיע 16 שערים בלבד, ולאחר ארבע עונות רצופות בהן זכה בתואר מלך השערים, איבד את התואר לוויצ'ך קובלצ'יק הפולני.
בעונת 2002/03 זכה ראופמן עם הקבוצה באליפות השנייה שלו, כאשר הבקיע 40 שערים.
בשנת 2003 פרש ראופמן מכדורגל בגיל 36 בגין פציעה.
סך הכל הבקיע ראופמן במדי אומוניה ניקוסיה 286 שערים ב-378 הופעות בכל המסגרות.
בזכות נישואיו לאישה קפריסאית, ראופמן בחר לממש את האופציה לשחק בנבחרת קפריסין על אף היותו גרמני.
ראופמן הופיע חמש פעמים בלבד במדי הנבחרת מאחר שאזרחותו נתקבלה מאוחר יחסית, בשנת 2002. ראופמן הבקיע שלושה שערים במדי הנבחרת, ביניהם שער מול נבחרת ישראל במוקדמות יורו 2004.
ראופמן נשאר לגור בקפריסין, והתנסה לתקופה קצרה באימון של אולימפיאקוס ניקוסיה, ללא הצלחה.
לאחר מכן חזר ראופמן לאומוניה ניקוסיה, והחל לעבוד כסקאוט.
ריינפלדן היא עיר הבירה של מחוז הנושא את שמה בקנטון ארגאו שבשווייץ.
העיר שוכנת 15 ק"מ ממערב לבזל.
משמעות שם העיר היא "השדות של הריין", שכן היא שוכנת גדות הריין הגבוה (Hochrhein).
זהו מקום ייצורה של ה-Feldschlösschen, הבירה הפופולרית ביותר בשווייץ.
מעבר לנהר שוכנת עיר הנושאת אותו שם במדינת באדן-וירטמברג שבגרמניה.
שתי הערים היו עיר אחת עד אשר ב-1802 שינה נפוליאון את תוואי הגבול בין גרמניה לשווייץ, אך עד היום הן קשורות זו לזו מבחינה חברתית וכלכלית.
העיר העתיקה של ריינפלדן שוכנת על הגדה השמאלית של הריין, במקום בו הנהר מחולק לשתי זרועות על ידי אי באורך 150 מטרים.
זהו מיקומו של בקע הריין העליון.
מערבולת עצומה בעומק של 50 מ' בשם St-Anna-Loch ("החור של אנה הקדושה") נוצרת פה.
מנקודה זו ועד לשפך הריין אל הים הצפוני הנהר כשיר לשיט ספינות.
סביב למרכז העיר משתרע מישור חצץ גדול.
בעוד שמישור זה משתרע ק"מ אחד בלבד מערבה, הוא מתפרש מזרחה עד למורנה של מוהלין, כשרוחבו כשלושה ק"מ.
בדרום המישור תחום על ידי השלוחה הצפון-מזרחית של הרי היורה (Tafeljura).
שטחה של ריינפלדן הוא 16 קמ"ר.
מתוכם 20.7% משמשים לחקלאות, 50% הם שטחים מיוערים, 22.6% הם שטחים בנויים, 6.7% הם שטחי נהרות ואגמים ו-0.1% הם שטחים בלתי מעובדים.
האזור סביב לריינפלדן היה מיושב כבר במהלך התקופה המזוליתית, בערך 10,000 שנה לפני זמננו.
בשנת 45 לפנה"ס הוקם מספר ק"מ מערבה יישוב בשם אוגוסטה ראוריקה (Augusta Raurica), היישוב הרומי הראשון בשווייץ.
במישורים בהם ניצבת כיום ריינפלדן שכנה אחוזה גדולה.
לקראת סוף המאה ה-4 לספירה הוקמה בחלקו המערבי של היישוב של היום מצודת גבול.
ריינפלדן מוזכרת לראשונה במסמך משנת 851 בשם Rifelt ובמחצית הראשונה של המאה ה-12 היא נקראה Rinfelden.
במחצית השנייה של המאה ה-10, היה עמק פריק (פריקטל) - שלוחת קרקע בצפון-מערב שווייץ שממזרח לבזל של היום, בין הרי היורה מדרום, והגבול עם גרמניה של היום מצפון – חלק מממלכת בורגונדיה.
באותה תקופה הוענקה ריינפלדן למשפחת פון ווטראו.
מאוחר יותר הם אימצו את התואר רוזני ריינפלדן.
הם בנו מבצר (Stein) על האי שבאפיק הריין, שהיה בעל מיקום אסטרטגי ועל גדת הנהר ניצב יישוב.
האחרון בשושלת זו היה רודולף מריינפלדן, דוכס שוואביה והאנטי-מלך הגרמני במהלך מאבק האינווסטיטורה.
כאשר מת רודולף ב-15 באוקטובר 1080 במרזבורג, ירש את נחלותיו ברטהולד השני, דוכס שוואביה.
אך העיר עברה לריבונותו של בנו אוטו ומשפחתו.
לבנו השני של ברטהולד, קונרד, הוענקו הזכויות על השוק של העיר.
ב-1150 הוא גם בנה את הגשר הראשון שחצה את נהר הריין, בין קונסטנץ לבין שטרסבורג.
ב-1218 מת ברטולד החמישי, דוכס צרינגן מבלי להותיר אחריו צאצאים.
ב-1225 זכתה ריינפלדן בעצמאות והפכה להיות עיר קיסרית חופשית.
ב-1330 השתעבדה ריינפלדן לבית הבסבורג והייתה לחלק מאוסטריה.
ב-1445, כאשר לחמו ההבסבורגים במלחמת ציריך הישנה, החריבו המורדים מקנטון ציריך את הטירה שעל האי, עקב נאמנותה של ריינפלדן לבזל.
לאחר מצור שארך כמה חודשים שבה ריינפלדן להיות תחת הכיבוש האוסטרי ב-1449. לאחר מלחמת וולדשוט שהתנהלה החל מ-1468 כל הנחלות הבורגונדיות בפריקטל שועבדו לבית הבסבורג.
לאחר התבוסה שנחלו הבורגונדים לקונפדרציה השווייצרית הישנה במלחמות הבורגונדיות, הושבו אדמותיה של ריינפלדן לאוסטריה ב-1477.
במהלך המאה ה-17 היו רק שנים מעטות בהן נהנתה העיר משלום.
במהלך מרידת איכרים שהתנהלה בין השנים 1612 – 1614 הוטל על ריינפלדן מצור בלתי מוצלח, אך היא נהרסה.
בין השנים 1633 – 1638 הגיעה מלחמת שלושים השנים לפריקטל, בה לקחה ריינפלדן תפקיד חשוב.
ב-15 ביולי 1633 החריבו כוחות שוודים וצרפתים את העיר.
ב-5 בפברואר 1638 צרו על העיר כוחות פרוטסטנטים תחת פיקודו של הנסיך ברנרד מזאקסה-ויימר.
ב-28 בפברואר החל קרב ריינפלדן והעיר הותקפה על ידי כוחות של האימפריה הרומית הקדושה ושל ממלכת בוואריה שנהנו מעדיפות מספרית תחת פיקודם של יוהאן פון וורת ופדריקו סבלי.
בקרב זה הובסו הפרוטסטנטים ונסוגו.
ברנרד סיפק להם כלי נשק, אך בסבב השני של הקרב, ב-3 במרץ, הם ניצחו, כאשר הוא ואנשיו הופיעו באופן בלתי צפוי בשדה הקרב.
עם תום מלחמת שלושים השנים בנו האוסטרים מבצר על האי כדי לאבטח את הגבול הדרום-מערבי של השטח שבין נהר הריין ליער השחור (Breisgau).
ב-1678 העלו כוחות צרפתים בפיקודו של פרנסואה דה קרקי את העיר באש.
ב-1745, במהלך מלחמת הירושה האוסטרית, בנו הצרפתים מבצר לאותה מטרה ופוצצו חלק מחומת העיר.
ב-17 ביולי 1796 נכבשה ריינפלדן ונבזזה שוב על ידי הצרפתים.
כתוצאה מהסכם קמפו פורמיו הפך פריקטל לשטח חסות צרפתי וכך נוצר קו חזית בין צרפת המהפכנית לבין הכוחות האוסטרים במלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית השנייה.
ב-20 בפברואר 1802 הפכה ריינפלדן לבירת המחוז של קנטון פריקטל החדש ובאוגוסט היא הצטרפה לרפובליקה ההלווטית.
הייתה זו נקודת הזמן בה הייתה העיר באופן ברור חלק משווייץ.
לאחר הדחתו של המושל סבסטיאן פהרלנדר בסוף ספטמבר 1802, הועבר לריינפלדן מושבה של ממשלת הקנטון מלאופנבורג.
עם תחילת תהליך הארגון מחדש של השטחים הגרמניים, פירק נפוליאון את קנטון פריקטל.
ב-19 במרץ 1803 הייתה לבירת מחוז הנושא את שמה במסגרת קנטון ארגאו.
החלקים של העיר שמעבר לגבול איבדו את עצמאותם לדוכסות הגדולה של באדן והיו לריינפלדן, גרמניה.
ריינר גאי היה כדורגלן גרמני ששיחק בעמדות החלוץ והקשר בפורטונה דיסלדורף ובקייזרסלאוטרן.
גאי ערך ארבע הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית, והבקיע שער אחד.
ריינר גאי החל לשחק בקבוצה הבוגרת של פורטונה דיסלדורף בשנת 1970, ובעונתו הראשונה בקבוצה, 1970/71, העפיל עמה לבונדסליגה.
עד מהרה הפך גאי לאחד החלוצים המובילים בקבוצה, ושיתף פעולה בהתקפה עם גרד צווה וקלאוס בודה.
בעונת 1974/75 הבקיע גאי 15 שערי ליגה, כאשר בכל אחת משלוש העונות האלה בישל לפחות חמישה שערים.
לאחר מכן ירדה תפוקתו של גאי, ובשתי העונות הבאות הבקיע 11 שערים בלבד במצטבר.
בתום עונת 1976/77 עזב גאי את פורטונה דיסלדורף, בה ערך 286 הופעות בכל המפעלים והבקיע 116 שערים, וחתם בקייזרסלאוטרן.
גאי נדרש לשתי עונות הסתגלות בקייזרסלאוטרן, כאשר הוא נחשב לחלוץ המשני בקבוצה, והחלוץ הראשי היה קלאוס טופמולר.
בשתי עונותיו הראשונות בקבוצה גאי הבקיע בסך הכל עשרה שערי ליגה.
בעונת 1979/80, לאחר עזיבתו של טופמולר, גאי הפך לחלוץ הראשי בקבוצה והבקיע 17 שערי ליגה, שהם שיא אישי שלו, והקבוצה סיימה במקום השלישי בבונדסליגה.
עם זאת, גאי לא הצליח לשמור על יכולת התקפית זו בחמש העונות הבאות, בהן הבקיע בסך הכל תשעה שערי ליגה, מאחר שהועבר לתפקיד מעט הגנתי יותר, כאשר תפקיד החלוץ המרכזי הוטל בעיקר על תומאס אלופס.
עם זאת, גאי מעולם לא איבד את מקומו בהרכב, ותרם לקבוצה מהקישור.
עונתו האחרונה של גאי בקייזרסלאוטרן הייתה 1985/86, ולאחריה פרש ממשחק פעיל, לאחר שערך 290 הופעות בכל המפעלים בדי קייזרסלאוטרן, בהן הבקיע 47 שערים.
בנובמבר 1972 ערך גאי את הופעת הבכורה במדי נבחרת גרמניה המערבית, בניצחון 5-1 על נבחרת שווייץ.
בספטמבר 1974 הבקיע גאי את שערו היחיד במדים הלאומיים, בניצחון 2-1 על נבחרת שווייץ במשחק ידידות.
בנובמבר 1974 ערך את הופעתו הרביעית והאחרונה בנבחרת, בתיקו 2-2 מול נבחרת יוון במוקדמות יורו 1976.
לאחר פרישתו מונה גאי לסגן הנשיא של קייזרסלאוטרן, תפקיד אותו מילא עד לשנת 1996.
גאי נפטר בשנת 2002 ממחלת שחמת הכבד, שנגרמה עקב אלכוהוליזם.
ריינולד ריצ'רד "ריינס" פריבס הוא עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, לשעבר ראש סגל הבית הלבן תחת הנשיא דונלד טראמפ.
קודם לכן כיהן כיו"ר הוועדה הרפובליקנית הלאומית וכיו"ר המפלגה בוויסקונסין.
פריבס, בנם של ריצ'רד ודימיטרה, נולד בניו ג'רזי וגדל בקנושה שבוויסקונסין.
ב-1994 סיים תואר ראשון בהצטיינות במדע המדינה ואנגלית מאוניברסיטת ויסקונסין–וייטווטר.
במהלך לימודיו היה נשיא אגודת הסטודנטים וראש תא המפלגה הרפובליקנית.
לאחר הלימודים עבד עבור ועדת החינוך של האספה הלאומית של ויסקונסין (בית הנבחרים של המדינה), ולאחר מכן בבית המשפט לערעורים של ויסקונסין, בבית המשפט העליון של ויסקונסין, ובבית המשפט הפדרלי של מחוז דרום פלורידה.
ב-1998 סיים תואר JD בהצטיינות במשפטים באוניברסיטת מיאמי.
בתקופת לימודיו כיהן כראש נציגות הסטודנטים של בית הספר למשפטים.
הוא שב לוויסקונסין ועבד כעורך דין בפירמת עורכי הדין Michael Best & Friedrich LLP בה נהיה שותף ב-2006.
ב-2004 התמודד מטעם המפלגה הרפובליקנית לסנאט של ויסקונסין, אך הפסיד לסנאטור המכהן.
הוא שימש גזבר וסגן יו"ר המפלגה הרפובליקנית בוויסקונסין.
ב-2007 נבחר ליו"ר המפלגה בוויסקונסין, הצעיר ביותר לכהן בתפקיד זה.
ב-2009 מונה ליועץ המשפטי של הוועדה הרפובליקנית הלאומית.
הוא התפטר מתפקידו בדצמבר 2010 לקראת התמודדותו ליו"ר הוועדה, ובינואר 2011 נבחר לתפקיד אחרי שגבר על אן וגנר.
בינואר 2013 ובינואר 2015 נבחר לכהונות נוספות כיו"ר הוועדה.
במהלך תפקידו הוביל את שיקום המפלגה ויציאתה מחובות.
הוא מקורב לפול ראיין לו סייע להיבחר לראשונה לקונגרס ב-1998, והשניים תמכו לאורך השנים זה בזה בגיוס כספים ובמערכות בחירות, וכן למושל ויסקונסין סקוט ווקר.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 הגן על בחירתו של דונלד טראמפ כמועמד המפלגה לנשיא, חרף קולות שקראו לוועדה להתנער ממנו.
לפריבס נזקפת בניית המנגנון ומתן הגיבוי המפלגתי שסייע לטראמפ להיבחר כנשיא, ולמפלגה הרפובליקנית לשמור על הרוב בסנאט ובבית הנבחרים של ארצות הברית.
לאחר הבחירות החליט טראמפ למנותו לראש סגל הבית הלבן, והוא נכנס לתפקידו ב-20 בינואר 2017.
ב-28 ביולי 2017 מינה הנשיא טראמפ את ג'ון קלי לתפקיד ראש סגל הבית הלבן, במקומו של פריבס, שנאלץ לעזוב את תפקידו.
כהונתו של פריבס בתפקיד הייתה הקצרה ביותר עבור ראש סגל הבית הלבן למעט כהונות ביניים של ממלאי מקום.
לאחר שירותו בממשל מונה לנשיא והאסטרטג הראשי בפירמת עורכי הדין Michael Best & Friedrich, הוא התגייס לשירות המילואים בצי ארצות הברית, וכן מונה לפרשן פוליטי ברשת CBS.
פריבס נשוי לסאלי, ואב לבן ובת.
הוא שימש נשיא התזמורת הפילהרמונית של קנושה ומכהן כחבר הוועד המייעץ שלה.
הוא חבר הוועד המייעץ של מרכז Care Net בקנושה, ארגון תמיכה לנשים בהיריון הפועל למניעת הפלות מלאכותיות.
ריינר יוזף, ארכידוכס אוסטריה (; 30 בספטמבר 1783 - 16 בינואר 1853), היה בנו של לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה והמשנה למלך בממלכת לומברדיה-ונציה.
ריינר יוזף נולד ב-30 בספטמבר 1783 בעיר פיזה כבנו הרביעי של לאופולד הראשון, הדוכס הגדול של טוסקנה ולאשתו האינפנטה הספרדייה מריה לואיסה, נסיכת ספרד.
בהיותו בן 7 מת דודו יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ואביו עלה לשלטון במקומו כלאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ריינר יוזף סבל מאפילפסיה קלה, אולם היא לא הפריעה לו לשרת בצבא כשאר אחיו.
בשנת 1818 מונה ריינר יוזף למשנה למלך בממלכת לומברדיה-ונציה, אולם למרות כוונותיו הטובות, לא היה פופולרי על האיטלקים, שהתרעמו על חוסר החירות הפוליטית ועל עול המיסים האוסטרי.
בשנות ה-40 התדרדר המצב תחת שלטונו, ובשנת 1847 מונה קרל לודוויג פון פיקלמונט לראש ממשלתו, במטרה לשפר את המצב.
אולם המינוי לא הועיל, ובשנת 1848 פרצו מהפכות במילאנו ובוונציה כחלק ממהפכות אביב העמים וממלחמת העצמאות האיטלקית הראשונה.
בעקבות איבוד שליטתו באיטליה, הוחזר ריינר יוזף לאוסטריה, והוא עבר להתגורר בבוצן, שם חי עד מותו ב-16 בינואר 1853.
ב-28 במאי 1820 התחתן ריינר יוזף עם אליזבטה, נסיכת סבויה, בתם של קרלו אמנואלה, נסיך קריניאנו ומריה כריסטינה, נסיכת סקסוניה, ממנו היו לה 8 ילדים:
לאופולד לודוויג, ארכידוכס אוסטריה (1820–1878)
ריינר וייס היה פיזיקאי אמריקאי ממוצא יהודי, הידוע בתרומתו לאסטרופיזיקה ולחקר הכבידה.
וייס היה פרופסור באוניברסיטת MIT.
אחת מתרומותיו הגדולות היא המצאת טכניקת הלייזר האינטרפרומטרי אשר היוותה חלק מכריע בניסוי LIGO.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הוא היה יו"ר הצוות של מיזם הלוויין COBE.
וייס זכה בפרס נובל לפיזיקה לשנת 2017, עם קיפ תורן ובארי בריש, על התרומה המכרעת בפרויקט LIGO ועל הזיהוי של גלי הכבידה.
ריינר וייס נולד ב-29 בספטמבר 1932 בברלין לאב יהודי שהיה רופא ולאם לא יהודיה.
לאחר עליית הנאצים לשלטון עזב אביו את גרמניה לפראג בגלל היותו יהודי וחבר פעיל במפלגה הקומוניסטית.
לאחר הסכם ועידת מינכן בשנת 1938, הגרה המשפחה לארצות הברית עם ויזות שקיבלו בעזרת משפחת סטיקס הפילנתרופית מסנט לואיס שעזרה למשפחות יהודיות רבות להשיג ויזות כניסה לארצות הברית.
וייס גדל בניו יורק ולמד בבית הספר הפרטי 'קולומביה גראמר סקול'.
מאוחר יותר למד במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) ולאחר שנשר מהאוניברסיטה בשנתו הראשונה, חזר ללמוד ובשנת 1955 קיבל תואר ראשון ובשנת 1962 קיבל תואר שלישי מהפיזיקאי ג'רולד זכריאס.
בין השנים 1960–1962 וייס לימד באוניברסיטת טאפטס בסמוך לבוסטון, מסצ'וסטס, בין 1962–1964 הוא היה מתלמד פוסט-דוקטורט באוניברסיטת פרינסטון ומשנת 1964 הצטרף וייס לפקולטה של MIT.
ריינר וייס עזר ותרם רבות בהבנת שני תחומים בפיזיקה הבסיסית: קרינת רקע קוסמית ותצפית אינטרפרומטרית בגלי כבידה.
הוא היה מהראשונים לבצע מדידות בספקטרום של קרינת הרקע הקוסמית.
לאחר מכן היה אחד מיוצרי פרויקט הלווין COBE של נאס"א.
וייס המציא את הגלאי האינטרפרומטרי לגלי כבידה והיה לאחד מיוצרי פרויקט 'Laser Interferometer Gravitational-Wave Observatory' של הקרן הלאומית למדע.
שתי תרומות אלה בפיזיקה תרמו רבות להבנת היקום.
בפברואר 2016, הוא היה אחד מארבעת המדענים שהודיעו במסיבת עיתונאים על תגלית גלי הכבידה שהתרחשה ב-14 בספטמבר 2015 והייתה הגילוי הישיר הראשון אי פעם של גלי כבידה.
בשנת 2017 וייס זכה בפרס נובל לפיזיקה.
ריינר וייס זכה להכרה בעבודתו ממספר ארגונים ופרסים:
בשנת 2006, זכה יחד עם ג'ון מאת'ר וצוות הלווין COBE בפרס גרובר לקוסמולוגיה.
בשנת 2007, זכה יחד עם רונאלד דרבר בפרס איינשטיין על עבודתו.
עבור עבודותיו בגילוי גלי כבידה הוא זכה בפרסים הבאים:
2016 - הפרס לפיזיקה יסודית
2016 - פרס גרובר לקוסמולוגיה
2016 - פרס הארווי, יחד עם קיפ תורן ורונאלד דרבר.
2016 - פרס השנינות האמריקאי של מגזין סמית'סוניאן בקטגוריית פיזיקה, יחד עם קיפ תורן ובארי בריש.
2017 - פרסי נסיך אסטוריאס יחד עם קיפ תורן ובארי בריש.
2017 - פרס נובל לפיזיקה יחד עם קיפ תורן ובארי בריש.
ריינר האזלוף הוא פוליטיקאי גרמני מן המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית אשר משמש כראש ממשלת מדינת סקסוניה-אנהלט מאז אפריל 2011. האזלוף נחשב לבעל ברית קרוב של הקנצלרית אנגלה מרקל, אך דעותיהם חלוקות בנושא משבר ההגירה באירופה.
בשנים 2002-2006 עבד האזלוף במשרד הכלכלה והעבודה של המדינה.
בשנים שלאחר מכן הקנה לעצמו אחיזה בצמרת הפוליטית של סקסוניה-אנהלט כאשר בשנת 2011 נבחר לכהן כראש ממשלה.
הוא נבחר שוב לתפקיד בשנת 2016, כאשר קיבל כ-26% מהקולות והשאיר את ה-CDU כמפלגה הגדולה בפרלמנט המקומי, אם כי בשנה זו מפלגת אלטרנטיבה לגרמניה התחזקה מאוד.
רייסינג פוינט היא קבוצת מרוצים בריטית שהשתתפה בסבב אליפות הפורמולה 1. הקבוצה נוסדה בשנת 2018 לאחר שקבוצת משקיעים בראשות לורנס סטרול רכשה את קבוצת פורס אינדיה שנקלעה לקשיים כלכליים תמורת 90 מיליון ליש"ט.
כחלק מהעברת הבעלות הופסקה באופן מיידי פעילותה של קבוצת סהרה פורס אינדיה לפני גרנד פרי בלגיה והקבוצה הוקמה מחדש תחת השם רייסינג פוינט פורס אינדיה, תוך מחיקת כל הנקודות שצברה הקבוצה הישנה עד אותה עת.
בינואר 2020 רכש סטרול חלק ממניות יצרנית הרכב אסטון מרטין.
בעקבות הרכישה מזג את פעילות קבוצת המרוצים ומיתג אותה מחדש כקבוצת אסטון מרטין החל מעונת 2021.
בעיות משפטיות מנעו מקבוצת המשקיעים בראשות לורנס סטרול לרכוש את קבוצת סהרה פורס אינדיה על כן הוחלט לרכוש את נכסי הקבוצה הישנה ולא את הקבוצה עצמה.
משכך, הקבוצה הוקמה מחדש בשם "רייסינג פוינט פורס אינדיה".
ה-FIA הוציאה את קבוצת פורס אינדיה מהסבב ובמקומה הוכנסה הקבוצה החדשה.
הניקוד שצברה הקבוצה מתחילת העונה באליפות היצרנים נמחק, אך צמד הנהגים סרחיו פרס ואסטבן אוקון שמרו על הנקודות שצברו באליפות הנהגים.
כמו כן שמרה הקבוצה על הפרסים הכספיים בהם זכתה.
יומיים לאחר הקמת הקבוצה היא ערכה את הופעת הבכורה של בגרנד פרי בלגיה, המרוץ ה-13 בעונה.
את המרוץ עצמו סיימו פרס ואוקון במקומות 5 ו-6 בהתאמה.
בעונת 2019 שינתה הקבוצה את שמה באופן רשמי ל"רייסינג פוינט".
לאנס סטרול, בנו של לורנס, החליף את אוקון.
לקראת גרנד פרי בריטניה בעונת 2020 התגלה פרז כחולה בקורונה ונאלץ להחמיץ את המרוץ.
את מקומו תפס ניקו הולקנברג, שנקרא לתפקיד רק שלושה ימים לפני המרוץ.
בשל תקלה טכנית לא זינק אל המרוץ.
במרוץ שהתקיים שבוע לאחר מכן באותו המסלול סיים במקום השביעי.
בהמשך העונה החליף הולקנברג את סטרול, לאחר שזה חלה במהלך יום שישי שלפני המרוץ בגרמניה.
למרות שהגיע למסלול שעות ספורות לפני האימון ודורג אחרון הצליח לסיים את המרוץ במקום השמיני.
ריינמטאל היא יצרנית כלי רכב ונשק, שבסיסה בגרמניה.
מטה החברה ממוקם בעיר דיסלדורף והיא נסחרת בבורסה בגרמניה במדד MDAX.
נכון ל-2017, קבוצת ריינמטאל מורכבת מ-187 חברות (בבעלות מלאה או חלקית), הממוקמות ב-30 מדינות בעולם.
בשנת 2017 הסתכמו הכנסות הקבוצה ל-5.8 מיליארד אירו.
החברה מייצרת חלקי רכב, כלי רכב צבאיים, תותחים אוטומטיים, מערכות הגנה נגד מטוסים, ארטילריה, מרגמות, רובי טנקים, אמצעי לחימה, תחמושת ומערכות אלקטרוניקה.
החברה הוקמה בשנת 1889 על ידי חברת המכרות ותעשיות הברזל הרדר (Hoerder Bergwerks- und Hüttenverein), בשם "חברת הריין לתעשיית המתכות והמכונות בע"מ" (Rheinische Metallwaaren - und Maschinenfabrik Aktiengesellschaft), כדי לספק תחמושת לקיסרות הגרמנית.
מפעל הייצור של החברה פעל בדיסלדורף.
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה, בשל המגבלות שהוטלו על גרמניה בתחום הנשק במסגרת חוזה ורסאי, עברה ריינמטאל לייצור קטרים, מחרשות קיטור וציוד משרדי.
ב-1921 חודש ייצור הנשק בחברה, וב-1925 רכש הרייך את גרעין השליטה בריינמטאל.
ב-1933 נעשתה השתלטות על חברת ייצור הקטרים "August Borsig GmbH", וב-1938 התמזגו שתי החברות לחברה אחת בשם Rheinmetall-Borsig AG.
באותה השנה הועבר מטה החברה לברלין.
החל משנת 1940 קיבל הצבא הגרמני שליטה גוברת על ייצור הנשק, ובשנים 1944–1945, בשל נזקים למתקני ייצור הנשק כתוצאה מתקיפות אוויריות, הועבר הייצור לאזורים אחרים לרבות פולין.
עם תום מלחמת העולם השנייה, הטיל המשטר הצבאי איסור על ייצור נשק ורק ב-1950 החלה ריינמטאל בייצור מוצרים לא-צבאיים.
ב-1956 רכשה קבוצת רכלינג את גרעין השליטה בחברה, פיצלה את החברה המאוחדת Rheinmetall-Borsig AG ומכרה את Borsig AG.
שם החברה שונה ל"ריינמטאל ברלין".
באותה השנה שבה החברה לפעילות ייצור נשק.
ב-1958 החלה החברה לפעול גם בתחומי הנדסת מכונות ואלקטרוניקה, וב-1986 החלה בפעילות בתחום הרכב.
בשנת 1996 שינתה החברה את שמה לריינמטאל.
לריינמטאל שני מגזרי פעילות עיקריים: תעשיית הנשק ותעשיית כלי הרכב.
תחת כל מגזר פועלות 3 חטיבות.
נכון לסוף שנת 2017, בקבוצה מועסקים למעלה מ-23 אלף עובדים, מתוכם כ-52% הועסקו במגזר הנשק בחברה, וכ-47% במגזר כלי הרכב (1% נוספים הועסקו במטה ובחברות שירותים).
ריינר קלימקה היה רוכב גרמני, שזכה בשש מדליות זהב ובשתי מדליות ארד ברכיבה אמנותית במשחקי הקיץ האולימפיים — שיא לאירועי רכיבה שנשבר מאז.
הוא הופיע בשש אולימפיאדות מ-1960 עד 1988, למעט משחקי 1980 שהוחרמו על ידי מערב גרמניה.
קלימקה חיקה את סגנונם של הארי בולדט (Harry Boldt) ושל גוסטף ראו (Gustaf Rau).
הוא זכה במדליית זהב קבוצתית בשנים 1964, 1968 (שניהם על הסוס דוקס), 1976 (כשהוא רוכב על מהמט), 1984 ו-1988 (שניהם עם אלריך), ובמדליית זהב אישית בשנת 1984 על אלריך (Ahlerich).
שתי מדליות הארד שלו הגיעו לאירועי היחידים ב-1968 וב-1976. קלימקה החזיק גם בשיא באליפות העולם, וזכה בשש מדליות זהב באירוע: שתי מדליות אישיות, ב-1974 על מהמט וב-1982 על אלריך, וארבע קבוצתיות: בשנים 1966, 1974, 1982 ו-1986.
קלימקה התחרה גם באיוונטינג (eventing) בתחילת הקריירה שלו.
הוא היה חבר בנבחרת מערב גרמניה באיוונטינג, שזכתה באליפויות אירופה 1959, וסיים 18 בתחרות היחידים באולימפיאדת הקיץ של 1960. הוא גם זכה בפרס הגרנד פרי בתחרות קפיצות ראווה בברלין.
ריינר קלימקה היה בנם של פסיכולוג ונוירולוג.
עם אשתו, רות (גם היא קופצת ראווה ורוכבת אמנותית), היו לו שלושה ילדים.
בתו אינגריד מתחרה באיוונטינג וברכיבה אמנותית; היא זכתה במדליית זהב באולימפיאדת הקיץ 2008, עשרים שנה לאחר הזהב האולימפי האחרון של אביה.
בנו מייקל גם הוא מתחרה ברמת גרנד פרי ברכיבה אמנותית.
מלבד הפעילות הספורטיבית שלו, לקלימקה היה תואר במדע המדינה ומשפטים מאוניברסיטת מינסטר, והוא ניהל משרד עורכי דין.
מלבד זאת, היה חבר במספר ועדות, כולל ועדת השיפוט של פדרציית הרכיבה הבינלאומית (FEI), והיה חבר הלנדטאג של נורדריין-וסטפאליה מטעם המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית בשנים 1990 עד 1995. קלימקה נפטר מהתקף לב בגיל 63 במינסטר, עיר לידתו.
ריינר שנה הוא שחקן גרמני.
שנה נולד בעיירה פריצלאר (Fritzlar) שבהסן ולמד משחק בתיאטרון של ויימאר, ב-1968 ברח למזרח גרמניה.
ב-1968 הגיע למקום השלישי בתחרות המוזיקה "Schlagerwettbewerb der DDR".
הוא השתתף בתחרות לבחירת נציג גרמניה לאירוויזיון ב-1970.
ב-1971 שיחק בסרט האיטלקי "È tornato Sabata ...
hai chiuso un'altra volta" לצד לי ואן-קליף, וב-1975 שיחק בסרט המתח של קלינט איסטווד "The Eiger Sanction".
ב-1979 שיחק בסרט ההיסטורי "Götz von Berlichingen mit der eisernen Hand" המבוסס על מחזה של יוהאן וולפגנג פון גתה.
שנה הופיע במיני סדרה "Amerika" מ-1987 על החיים בארצות הברית לאחר הפיכה על ידי ברית המועצות.
ב-1990 שיחק בסרט "סיפורה של שפחה" על פי ספרה מרגרט אטווד.
ב-1994 שיחק שנה בסרט הטלוויזיה "Nobody's Children" על זוג הורים המעוניין לאמץ ילד מרומניה ונתקל בקשיים בירוקרטים.
במורטל קומבט 2 שיחק שנה שיחק את האל שיינור.
הוא שיחק בארבעה פרקים של בבילון 5 ובסרט המבוסס על הסדרה.
ב-1998 ו-1999 הופיע בשני פרקים של גולשים בזמן.
ב-2001 גילם סנאטור בסרט המדע הבדיוני "Ice Planet".
ב-2002 שיחק בסרט הטלוויזיה "Pretend You Don't See Her" על פי ספר של מרי היגינס קלארק.
ב-2010 שיחק בקומדיית הפשע "Snowman's Land".
בשנת 2012 שיחק בסרטו של דניס גנסל "המדינה הרביעית" לצד מוריץ בלייבטרוי.
בשנת 2021 שיחק במיני-סדרה "לזייף את היטלר" בדמותו של הפרופסור הרברט סטרונץ.
בשנות השמונים היה נשוי לשחקנית אלכסנדרה בוגוזביץ, ב-2010 נישא בשלישית לאניה דרנדל, אמנית איפור, והם מתגוררים בברלין עם שתי בנותיהם.
ריינר פורסט הוא פילוסוף ותאורטיקן פוליטי גרמני, זוכה בפרס לייבניץ לשנת 2012, שבהענקתו כונה "הפילוסוף הפוליטי החשוב ביותר בדורו".
כיום הוא מכהן כפרופסור לתיאוריה פוליטית במחלקה למדעי החברה באוניברסיטת גתה בפרנקפורט.
לעיתים קרובות הוא מזוהה עם הדור החדש של חוקרים המזוהים עם תאוריה ביקורתית ועם אסכולת פרנקפורט.
עבודת הדוקטורט נכתבה בהנחיית יורגן הברמאס בשנת 1993.
תחומי המחקר העיקריים שלו הם תיאוריה פוליטית, פרגמטיזם, סובלנות וצדק פוליטי וחברתי.
ספרו הראשון שפורסם באנגלית (הקשרים של צדק) משלב אלמנטים של ליברליזם וקהילתנות אנגלו-אמריקאיים עם תיאוריה ביקורתית ועם תיאוריה חברתית גרמנית.
הדיון של פורסט ב"צדק", בדומה לאקסל הונת, יוצא מתוך הגדרה של אי־צדק.
לפי ד"ר נוה פרומר "פורסט מגדיר 'אי־צדק' כמצב של שליטה שרירותית.
כלומר, מצב בו אנשים מסוימים כפופים ליחסים או למבנים שרירותיים וחסרי הצדקה מבחינתם.
כלומר, אי צדק הוא מה שהוא בלתי מוצדק עבור חלק מהמשתתפים במסגרת החברתית פוליטית.
דהיינו, אותם יחסים או מבנים יחסיים אשר או שאינם זוכים כלל להצדקה, או שאינם מוצדקים באופן כביל על חלק מהמשתתפים.
לכן השאלה המרכזית של פורסט הופכת למהי הצדקה תקינה."
ריינר פורסט, "סובלנות, צדק ותבונה" האם הסובלנות תנצח?
חינוך מוסרי בעולם מגוון בעריכת ישי מנוחין וירמיהו יובל, מכון שפינוזה, הוצאת מאגנס, האוניברסיטה העברית, תשס"ה עמ' 123–140
הארכידוכס ריינר פרדיננד מריה יוהאן אוונגליסט פרנץ איגנאץ מאוסטריה היה אריסטוקרט אוסטרי לבית הבסבורג-לורן, אחיינו של פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ופוליטיקאי בכיר באימפריה האוסטרית (יו"ר ועידת השרים האוסטרית בין 1861 ל-1865).
ריינר פרדיננד היה בנם של ריינר יוזף, ארכידוכס אוסטריה ואליזבטה, נסיכת סבויה.
בנו של ריינר יוזף, ארכידוכס אוסטריה, המשנה למלך בממלכת לומברדיה-ונציה ואחיו הצעיר של פרנץ השני, קיסר האימפריה האוסטרית.
מונה על ידי פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, בשנת 1857 לראש הרייכסראט (הפרלמנט).
בשנים 1861–1865, כיהן ריינר פרדיננד כיושב ראש ועידת השרים האוסטרית (תפקיד המקביל לזה של ראש ממשלה), היה ראש הקבינט הליברלי של אנטון פון שמרלינג ובין השנים 1872 עד 1906 שימש כמפקד הראשי של כוח היבשה המלכותי הקיסרי (kaiserlich-königliche Landwehr), שאותו בנה לכוח חמוש שווה צבאית לצד הצבא המשותף בתקופה זו.
בשנת 1874 הועלה לדרגת פלדצוגמייסטר.
בין היתר היה נשיא התערוכה העולמית של וינה בשנת 1873, נשיא אוצר האקדמיה למדעים ומגן המוזיאון האוסטרי לאמנות ולתעשייה.
בשנת 1884 רכש אוסף פפירוס ותרם אותו בשנת 1899 לספריית המשפטים (כיום הספרייה הלאומית האוסטרית).
אוסף הפפירוס של הארכידוכס ריינר הוא כיום אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
מאז 21 בפברואר 1852, ריינר היה נשוי לבת דודו הארכידוכסית מריה קרולינה (1825-1915), בתו של הארכידוכס קרל, דוכס טשן.
הזוג היו מהחברים האהודים ביותר במשפחה הקיסרית במשך עשרות שנים בשל נוכחותם הציבורית התכופה ופעילויות צדקה רבות.
נישואיהם של ריינר ומריה קרולינה היו מאושרים מאוד.
חגיגת חתונת היהלומים שלהם בשנת 1912 הוערכה מאוחר יותר כאירוע החגיגה המרכזית האחרונה של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
מכיוון שלריינר ומריה קרולינה לא היו ילדים משל עצמם, אך היו ידידותיים מאוד לילדים, הם דאגו לצרכיהם של ילדים וצעירים ששונים, כולל בני משפחת הבסבורג.
מאז 1999 החלה פעילות מחודשת של הלהקה המוזיקלית 'הארכידוכס ריינר' בזלצבורג.
במקור הייתה זאת להקה צבאית של חיל בצבא האוסטרו-הונגרי שהיה כפוף ישירות אל הארכידוכס ריינר.
ריינר שטאהל היה קצין גרמני אשר פיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
הוא ידוע בעיקר בשל נסיגתו מווילנה ובפיקוד על חיל המצב של ורשה במהלך מרד ורשה ב-1944. הוא נעצר על ידי ה-NKVD ברומניה, ובילה את שארית חייו בשבי הסובייטי.
שטאהל נולד ב-15 בינואר 1892 בבילפלד.
הוא התגייס לצבא הגרמני בשנת 1911 והצטרף לרגימנט הרגלים ה-130 (לורן ה-1), עמו לחם במהלך במהלך מלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה, הוא עבר לפינלנד והצטרף לצבא הפיני שהשתתף במלחמת האזרחים הפינית.
ב-1933 נסע לגרמניה הנאצית שם עבד במשרד התעופה של הרייך, ולאחר מכן פיקד על גדודי נ"מ שונים של הלופטוואפה.
בסוף מרץ 1941 מונה שטאהל למפקד רגימנט הנ"מ ה-34 (דיוויזיית הנ"מ ה-18), שלחם במהלך מבצע ברברוסה בהתקפה על מרכז רוסיה.
ב-18 בינואר 1942 הוא קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-1 במרץ 1942 הוא הועלה לדרגת אוברסט.
ב-21 בינואר 1943 הועלה לדרגת גנרל מיור ולאחר מכן הועבר לצי האוויר ה-4.
בסוף מאי 1943 הוא מונה למפקד חטיבת הנ"מ ה-22 החדשה באיטליה והופקד על ההגנה על מצר מסינה.
לאחר הנסיגה הגרמנית מסיציליה וכניעתה של איטליה, מונה שטאהל למפקד הצבאי של רומא בספטמבר 1943.
ביולי 1944 פיקד על חיל המצב של וילנה במהלך מתקפת וילנה והצליח לדחות את תפיסת העיר על ידי הצבא האדום.
על מאמציו, ב-28 ביולי 1944, הוענק לו תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל והועלה לדרגת גנרל לויטננט.
שטאהל הועבר לוורשה, שם היה אמור להגן על העיר מפני הצבא האדום המתקדם.
עם זאת, המתקפה הסובייטית הופסקה.
במקום זאת, ב-1 באוגוסט החל מרד ורשה על ידי הארמייה קריובה הפולני.
ביום הראשון של המרד, שטאהל הוקף במטה שלו בארמון הסקסוני, והוא איבד שליטה על המצב.
ב-4 באוגוסט ניתן הפיקוד על הכוחות הנאצים בוורשה למפקד הוואפן-אס-אס אריך פון דם באך-צלבסקי וכוחותיו של שטאהל הוכפפו למפקד החדש.
עד 7 באוגוסט הגיעה חטיבת דירלוונגר לעמדות של שטאהל במרכז העיר, למרות שהוא לא שב לפקד על חיל המצב של העיר.
בסוף אוגוסט 1944, בעקבות ההפיכה ברומניה, שלח הפיקוד העליון של הוורמאכט את שטאהל לבוקרשט כמפקד קרבי.
שטאהל נלקח בשבי על ידי הסובייטים יחד עם הגנרל אלפרד גרסטנברג לאחר מספר ימים, ושהה במחנות שונים עד מותו.
בשבי, הוא נעצר באוגוסט 1951 על ידי המשרד לביטחון המדינה של ברית המועצות כפושע מלחמה.
בפברואר 1952, בית הדין הצבאי של הק.ג.ב.
גזר עליו 25 שנות מאסר.
ריינר שטאהל מת מהתקף לב ב-30 בנובמבר 1955 במחנה שבויים 5110/48 וויקובו ליד איוואנובו ונקבר בבית הקברות הצבאי בצ'רנזי הסמוך.
ריינלנד הייתה אחת מארבע אוניות מערכה מדגם "נסאו" של הצי הקיסרי הגרמני.
האונייה הונחה במספנת Germaniawerft בקיל ב-1 ביוני 1907, הושקה ב-26 בספטמבר 1908, ונכנסה לשירות בצי הים הפתוח ב-30 באפריל 1910. היא הייתה מצוידת בסוללה ראשית של 12 תותחי 28 סנטימטרים (11 אינץ') בשישה צריחים תאומים בסידור משושה יוצא דופן.
אלה הגיעו לשיאם בקרב יוטלנד ב-31 במאי – 1 ביוני 1916, שם ריינלנד הייתה עסוקה רבות בלחימה לילית נגד משחתות בריטיות בקרבות לילה מטווח קצר.
האונייה גם מילאה תפקיד בים הבלטי, כחלק מכוח התמיכה בקרב מפרץ ריגה ב-1915. היא חזרה לאזור הבלטי בתור הליבה של כוח משלוח כדי לסייע לפינים הלבנים במלחמת האזרחים הפינית ב-1918, אך עלתה על שרטון זמן קצר לאחר שהגיעה לאזור.
היה צורך להסיר חלקים משמעותיים מהשריון שלה ואת כל התותחים העיקריים שלה לפני שניתן היה להציף אותה מחדש.
הנזק שנגרם על ידי העלייה על השרטון נחשב חמור מכדי להצדיק תיקונים וריינלנד הוצאה משימוש כדי לשמש כספינת מגורים למשך שארית המלחמה.
בשנת 1919, בעקבות הטבעת הצי הגרמני בסקפה פלו, ריינלנד נמסרה למדינות ההסכמה אשר, בתורן, מכרו את כלי השיט לגורטי ספינות בהולנד.
האונייה פורקה בסופו של דבר לגרוטאות מתכת החל משנת 1920. הפעמון שלה מוצג במוזיאון ההיסטוריה הצבאית של הבונדסוור בדרזדן.
ריינלנד נשאה סוללה ראשית של 12 תותחי SK L/45 בקוטר 28 ס"מ (11 אינץ') בתצורה משושה יוצאת דופן.
ריינלנד הוזמנה תחת השם הזמני ארזאץ וירטמברג, כתחליף לאונייה מחופת שריון וירטמברג, מסדרת זקסן.
היא הונחה ב-1 ביוני 1907 במספנת AG Vulcan בשטטין.
כמו אחותה נסאו, הבנייה התנהלה בחשאיות מוחלטת; יחידות חיילים שמרו על המספנה עצמה, וכן קבלנים כמו קרופ שסיפקו חומרי בניין.
האונייה הושקה ב-26 בספטמבר 1908; בטקס ההשקה הוטבלה הספינה על ידי מלכת רומניה אליזבת וקלמנס פרייהר פון שורלמר-ליזר נשא נאום.
עבודת ההצטיידות הסתיימה עד סוף פברואר 1910. צוות המספנה שימש לניסויים מוגבלים בים, שנמשכו בין 23 בפברואר ל-4 במרץ 1910 ליד שווינמינדה.
לאחר מכן היא נלקחה לקיל, שם הצטרפה לצי הים הפתוח ב-30 באפריל 1910. ניסויים ימיים נוספים קרו לאחר מכן בים הבלטי.
בסיומם של הניסויים ב-30 באוגוסט 1910, ריינלנד נלקחה לווילהלמסהאפן, שם הועבר חלק ניכר מהצוות לסיירת המערכה החדשה פון דר טאן.
בעקבות תמרוני צי הסתיו בספטמבר, הצוות התמלא באנשי צוות מאוניית המערכה פרה-דרדנוט צרינגן, שהושבתה באותו זמן.
ריינלנד לאחר מכן שובצה בשייטת אוניות המערכה הראשונה של צי הים הפתוח.
באוקטובר יצא הצי לשייט החורף השנתי, ולאחריו תרגילי צי בנובמבר.
האונייה השתתפה בהפלגות הקיץ לנורווגיה בכל אוגוסט ב-1911, 1913 ו-1914.
ריינלנד ושאר הצי ביצעו מספר גיחות לים הצפוני כדי לתמוך בסיירות המערכה של קבוצת הסיור ה-I של קונטר-אדמירל פרנץ פון היפר.
המבצע הראשון מסוג זה היה הפשיטה על סקרבורו, הרטליפול וויטבי ב-15–16 בדצמבר 1914. בערב 15 בדצמבר, צי הקרב הגרמני של 12 דרדנוטים - כולל פוזן ושלוש אחיותיה - ושמונה פרה-דרדנוטים הגיעו לטווח של 10 מיילים ימיים (19 ק"מ) משייטת מבודדת של שש אוניות מערכה בריטיות.
גיחת צי אל שרטון דוגר התקיימה ב-24 באפריל 1915. במהלך המבצע כשל צילינדר הלחץ הגבוה של המנוע הימני של ריינלנד.
עבודות התיקון נמשכו עד 23 במאי.
השייטת הגרמנית שנאספה כללה אתריינלנד ושלוש האוניות האחיות שלה, ארבע אוניות המערכה מסדרת הלגולנד, סיירות המערכה פון דר טאן, מולטקה, זיידליץ, וכמה דרדנוטים, שפעלו בפיקודו של ויצה-אדמירל פרנץ פון היפר.
עד סוף אוגוסט ריינלנד ושאר צי הים הפתוח חזרו למעגנים שלהם בים הצפוני.
ב-12 בפברואר 1916, ריינלנד נשלחה למספנה לשיפוץ מקיף, שנמשך עד 19 באפריל.
ריינלנד חזרה עם הצי בזמן כדי להשתתף בגיחה נוספת לים הצפוני ב-21–22 באפריל.
גיחה נוספת הגיעה לאחר יומיים; ב-24 באפריל, סיירות המערכה של קבוצת הסיור I של היפר ערכו פשיטה על החוף האנגלי.
ריינלנד ושאר הצי הפליגו בתמיכה מרוחקת.
ריינלנד הייתה האונייה השנייה בפלגה שלה, מאחורי פוזן ולפני נסאו ווסטפאלן; פוזן הייתה ספינת הדגל של השייטת.
בין 17:48 ל-17:52, ריינלנד ועשר אוניות מערכה גרמניות נוספות ירו על שייטת הסיירות הקלות השנייה הבריטית, אם כי הטווח והראות הלקויה מנעו אש יעילה.
כעשר דקות לאחר מכן ריינלנד שוב פתחה באש על הסיירות הבריטיות, וכיוונה ככל הנראה לאה"מ סאות'המפטון, אם כי ללא הצלחה.
ריינלנד הייתה כעת האונייה השלישית בתור, לאחר וסטפאלן ונסאו.
בשעה 21:22, אנשי הצוות על ריינלנד ווסטפאלן, שתי האוניות המובילות בקו הגרמני, טענו כי הבחינו בשני מסלולי טורפדו שהתבררו כדמיוניים.
התפתחה קרב אש אלים מטווח קצר; ריינלנד חבטה בסיירת המשוריינת אה"מ בלאק פרינס עם התותחים המשניים שלה בטווח של 2,200–2,600 מטר (2,400–2,800 יארד).
אחרי כמה דקות, ריינלנד ושאר אוניות המערכה הגרמניות פנו כדי להימנע מטורפדות.
בשעה 00:36, ריינלנד נפגעה על ידי זוג פגזי 6 אינץ' (15 ס"מ) מבלאק פרינס.
אחד הפגזים חתך את הכבלים לארבעת הזרקורים הקדמיים ופגע בארובה הקדמית.
השני פגע בצד האונייה והתפוצץ על המחיצה הרוחבית המשוריינת הקדמית.
למרות שהמחיצה התכופפה פנימה מהפיצוץ, היא לא נחדרה.
כ-45 דקות לאחר מכן, ריינלנד פתחה באש על משחתת אחרת, אולי ארדנט, אך היא נאלצה להפסיק כאשר סיירת גרמנית התקרבה מדי לקו האש.
במקביל, בלאק פרינס הושמדה באש מדויקת מאוניית המערכה אוסטפריזלנד.
הצי הגרמני הגיע כמה שעות לאחר מכן לווילהלמסהאפן, שם ריינלנד תדלקה והתחמשה מחדש.
בינתיים, שלוש אחיותיה תפסו עמדות הגנה בשטח המעגן החיצוני.
שתי הפגיעות של בלאק פרינסהרגו 10 אנשי צוות ופצעו 20. עבודות התיקון בוצעו מיד בווילהלמסהאפן והסתיימו עד 10 ביוני.
צי הים הפתוח, כולל ריינלנד, הפליג מאחור וסיפק חיפוי.
ריינלנד חיפתה על גיחת סירות טורפדו אל הים הצפוני ב-25–26 בספטמבר.
לאחר מכן היא השתתפה בגיחת הצי ב-18–20 באוקטובר.
בתחילת 1917 הוצבה האונייה במשמרת במפרץ הגרמני.
הצוות פתח במרד בגלל מזון באיכות ירודה ביולי ואוגוסט של אותה שנה.
הספינה לא השתתפה ישירות במבצע אלביון נגד הרוסים, אלא נשארה במערב הים הבלטי כדי למנוע פלישה אפשרית של הבריטים כדי לתמוך בבעלת בריתם הרוסית.
הספינה הגיעה לאולנד ב-6 במרץ, שם הפך מפקדה למפקד הצי הבכיר, תפקיד שמילא עד 10 באפריל.
ב-11 באפריל, האונייה יצאה מאולנד להלסינקי, בכוונה להמשיך לדנציג לתדלק.
עם זאת, היא נתקלה בערפל כבד במהלך דרכה ועלתה על שרטון באי לגסקר בשעה 07:30. שני אנשי צוות נהרגו בתקרית והאונייה ניזוקה קשות.
שלושה חדרי דוודים הוצפו והגוף הפנימי נוקב.
מאמצי הציפה מחדש ב-18–20 באפריל לא צלחו.
הצוות הורחק באופן זמני, כדי להחזיר את הפרה-דרדנוט שלזיין לשירות.
ב-8 במאי הובא עגורן צף מדנציג; התותחים העיקריים, חלק משריון הצריח ושריון החרטום והמצודה הוסרו כולם.
תפוסת האונייה הופחתה ב-6,400 טון - יותר משליש מהתפוסה הרגילה שלה - ובעזרת סירות, בסופו של דבר צפה מחדש עד 9 ביולי.
האונייה נגררה למרייהאמן שם בוצעו מספר תיקונים מוגבלים.
ב-24 ביולי יצאה האונייה לקיל בסיוע שתי גוררות; היא הגיעה לשם שלושה ימים לאחר מכן.
נקבע שעבודות התיקון אינן מעשיות ובמקום זאת הוצאה האונייה משירות ב-4 באוקטובר והוכנסה לשירות כספינת מגורים בקיל.
ריינלנד ושלוש אחיותיה לא היו בין הספינות שנכלאו.
הספינות בסקפה פלו הוטבעו על ידי הצוותים שלהן ב-21 ביוני 1919 כדי למנוע את תפיסתן על ידי מדינות ההסכמה.
ב-5 בנובמבר, ריינלנד נמחקה מרשימת הצי הגרמני, וב-28 ביוני 1920 האונייה נמכרה לגורטי ספינות בדורדרכט שבהולנד, בשם החוזה "F".
היא נגררה לשם חודש לאחר מכן ב-29 ביולי ופורקה עד סוף השנה שלאחר מכן.
הפעמון של ריינלנד נשמר במוזיאון ההיסטוריה הצבאית של הבונדסוור בדרזדן.
רייסינג בולס, המתחרה תחת השם קבוצת הפורמולה 1 ויזה קאשאפ ר.ב.
, היא קבוצת מרוצים איטלקית המתחרה בסבב הפורמולה 1. הקבוצה החלה להתחרות בעונת 2024 במקומה של קבוצת אלפאטאורי ומשמשת כאחת משתי הקבוצות שבבעלות תאגיד משקאות האנרגיה רד בול.
רד בול רכשה את קבוצת מינארדי בשנת 2006 ושינתה את שמה לטורו רוסו.
הקבוצה התחרתה תחת שם זה עד לסיום עונת 2019, אז שונה שמה לאלפאטאורי.
במהלך עונת 2023 הודיע פרנץ טוסט, שניהל את הקבוצה מאז הקמת טורו רוסו, על כוונתו לפרוש בסיום העונה.
לורן מקיס, שהיה סגן מנהל קבוצת פרארי הוכרז כמחליפו.
בספטמבר, כשנותרו עוד 6 מרוצים לסיום העונה הודיעה הקבוצה על עזיבתו המיידית של ריקארדו, שהוחלף על ידי ליאם לוסוןבספטמבר, כשנותרו עוד 6 מרוצים לסיום העונה הודיעה הקבוצה על עזיבתו המיידית של ריקארדו, שהוחלף על ידי ליאם לוסון.
לוסון קודם לקבוצת רד בול לקראת עונת 2025 ובמקומו הוחתם איזק אג'אר.
לאחר 2 מרוצים החליטה הנהלת רד בול לבצע חילוף - יוקי צונודה קודם לרד בול ולוסון חזר לנהוג עבור הקבוצה.
בחודש יולי, לאחר שרד בול פיטרה את כריסטיאן הורנר, מנהל הקבוצה, הוא הוחלף בידי מקיס ובמקומו מונה אלן פארמין למנהל הקבוצה.
רֵיינֶקֶה שׁוּעָל הוא הדמות הראשית של אפוס בחריזה ובפרוזה, שהמסורת שלו מתחילה בימי הביניים באירופה.
נוסח בחרוזים בגרמנית תחתית, , שנדפס בליבק ב-1498, הפך לרב מכר בארצות דוברות גרמנית במאה ה-16. הוא מספר כיצד ריינקה השועל הרשע, מציל את עצמו מכל המצבים המסוכנים באמצעות מעשי זדון ושקרים מתוחכמים, ובסופו של דבר יוצא מנצח מול מתנגדיו.
המהדורות בשפות גרמניות עיליות שיצאו לאור מאז המאה ה-16, במיוחד תרגום הפרוזה של יוהאן כריסטוף גוטשד ב-1752, העבירו את הסיפור בגרסתו בת מאות השנים לשפה הגרמנית כמעט ללא שינוי עד היום.
היצירה ודמות הכותרת שלה היוו השראה למתרגמים, סופרים ומאיירים מאז אמצע המאה ה-16. צורת השם Reineke Fuchs המשמשת כיום נקבעה על ידי הפואמה האפית של יוהאן וולפגנג פון גתה .
הסיפור, שהודפס החל מסוף המאה ה-15, מורכב משני חלקים, שכל אחד מהם מספר על אירוע בחצר המלוכה.
האריה נובל, מלך החיות, הזמין אנשים ליום החווה בפנטקוסט.
הנוכחים, גדולים וקטנים, במיוחד איזגרים, הזאב, מתלוננים על מעלליו של השועל ריינקה, שאינו נוכח, ודורשים להענישו.
בראון, הדוב, והינץ, החתול, נשלחים בזה אחר זה להביא את ריינקה מטירת מלפרטוס שלו לחצר המלוכה.
שניהם נכשלים, ריינקה מסכן את חייהם בכוונה, והם נמלטים בקושי מהמוות לאחר שעברו התעללות קשה.
המלך לוקח את העלבון באופן אישי ואוכף את הופעתו של ריינקה בבית המשפט.
כשהוא מתחת לגרדום, ראשו כבר בלולאה, מצליח ריינקה להמציא סיפור שקרי של בגידה ואוצר זהב במסווה של וידוי, המכריז על הדוב בראון והזאב איסגרים כבוגדים והופך את האריה נובל לחמדן.
ריינקה משתחרר ויוצא לרומא בתואנה של עלייה לרגל.
הבגידה של ריינקה מתבררת לאחר שהוא שולח את ראשו הנשוך של בן לווייתו, מאסטר לאמפ, הארנבת, בחזרה אל המלך.
שמם של בראון ואיסגרים מטוהר בחסדו של נובל.
לאחר שגרימברט, הגירית, הביאה שוב את ריינקה לחצר המלוכה, מתנהל משפט שני שבו מתגלים מעשי פשע נוספים של ריינקה שמוזכרים בנאומים של התביעה וההגנה.
ריינקה מתייחס לכל מיני מעשים טובים של משפחתו בבית המשפט, במיוחד הצלת אביו החולה של נובל על ידי אביו שלו.
עם זאת, האשמתו של איזגרים כי ריינקה חילל את כבודה של אשתו ג'ירמונד מוביל את נובל להחליט לתת לאיזגרים ולריינקה להתחרות זה בזה בדו-קרב פומבי.
עבור השועל, זה אומר גזר דין מוות שני, כי הוא נחות פיזית מהזאב.
ריינקה מנצח בכך שהוא הופך את הזאב לנכה בהתנהגות לא ספורטיבית כואבת.
זה משכנע את הקהל וגורם למלך נובל למנות את ריינקה למועצתו ולקנצלר האימפריה.
גיבוב השקרים של השועל מביא להעצמה של הצביעות, הזדון ומעשי האלימות שלו, שמהם מתפתח הדו-קרב בעקביות בסופו של דבר, בדומה למה שמכונה "העימות הסופי" בז'אנרים של סרטים קלאסיים.
מאז המאה ה-15, הטקסט מחולק לפרקים וספרים.
בעלי החיים ב"ריינקה שועל" הם יצורים אנתרופומורפיים; הם מקבלים אישיות אינדיבידואלית בכך שיש להם שמות פרטיים, והם ניחנים במאפיינים אנושיים.
במעשיהן הדמויות עוקבות אחר הטבע החייתי שלהן מחד וכללי הדו-קיום האנושי מאידך.
האירוע מכיל מניעים המשותפים לכל היצורים החיים, כמו חיפוש אחר מזון או בריחה מרדיפות, וכן מרכיבים של סדר אנושי בלעדי, כמו ניאוף או צורות האשמה והגנה בבית משפט.
הדמויות המכריעות לעלילה, במיוחד נובל, בראון, ריינקה ואיזגרים, מתאפיינות ביהירות, טיפשות, ערמומיות ותאוות בצע; מאפיינים אלה נמשכים בדמויות המשנה הרבות ובגורלותיהן, ומורחבים לכדי פנאופטיקון שבו הטרגדיה האנושית של כוח, אלימות ומוות מוצגת כקומדיה של חיות.
אפוסי השועלים של ימי הביניים
ניתן למצוא את ה"שועל הערמומי" באגדות של אזורים בעולם שבהם הסוג שועל נפוץ, כמו אירואסיה, אמריקה הצפונית ואגן הים התיכון.
באירופה הוא הופיע בספרות העת העתיקה.
אחד מהמשלים של איזופוס מספר על שועל המרפא אריה חולה; מאמינים שמוצאו של ריינקה נמצא שם.
בימי הביניים באירופה, ניתן למצוא לאורך כל הדרך סיפורי בעלי חיים עם שועל; למשל, האגדות בלטינית של , ו, בהשראת איזופוס, הופצו בכתבי יד.
מאז המאה ה-12 הופיע השועל גם כדמות תומכת, בשמות ריינארדוס (Reinardus), רנארט (Renart), ריינהארט (Reinhart), ריינארט (Reynaert) או ריינארד (Reynard) שהם שמות הנגזרים מהתכונות שייחסו לו, הלחם בסיסים של regin - (=עצה) ו-hart (=חזק, אמיץ).
הריינארדוס הלטיני של ימי הביניים
האפוס נחשב לגרסה הספרותית הראשונה באורך של אפוס שבה השועל ממלא תפקיד.
זו סאטירה בלטינית מסנט אוור ליד טול (בצפון-מזרח צרפת של ימינו), שנכתבה בסביבות 1040, המספרת על יום דין לאריה עם תביעות משפטיות נגד שועל.
האפוס מיוחס למחבר לא ידוע מגנט, אולי , אפוס על בעלי חיים בלטינית, שהושלם ב-1148, שבו ממלא הזאב יסנגרימוס (בכתבי היד גם איסנגרימוס, יסגרינוס ואיסגרינוס) את התפקיד הראשי ונלחם ללא הרף עם היריב שלו ריינארדוס, השועל.
כאן, לראשונה, שתי החיות נושאות את השמות שאיתם הן מזוהות בכל הטקסטים המאוחרים יותר.
האפוס הוא סאטירה על מעמד הנזירים; יסנגרימוס הוא הנזיר, יריבו ריינארדוס העמאי.
היצירה, שגם גרסה מקוצרת שלה מהמאה ה-14, Ysengrimus abbreviatus, שרדה, זכתה לתשומת לב מועטה במאה ה-15; ההרמזים והפולמוסים שבה היו אז כבר מיושנים.
הריינהארט בשפת העם של ימי הביניים
הטקסטים בכתב יד מראים שסיפורו של ריינקה התמצה יותר ויותר לכדי חיבור ספרותי שחצה את גבולות השפה באמצעות אוספי סיפורי בעלי חיים בודדים והתמזגותם בשפות העם השונות של ימי הביניים באירופה.
הגרסה בשפה הגרמנית התחתית שהודפסה ב-1498 התבססה על גרסאות הולנדיות שמקורן בצרפת.
בין השנים 1170 ל-1250, נכתב בשפה העממית בצפון צרפת : השועל החכם רנאר (Renart) מנצח בפרקים רבים, בין היתר, את האריה החזק (Noble - נובל) ואת הזאב הטיפש ותאב הבצע (Ysengrin - יסנגרן).
הרומן מורכב ממה שנקרא ענפים (branche) מאת מחברים שונים, שמספרם וסידורם משתנים ב-20 כתבי היד והפרגמנטים ששרדו ומרכיבים יחד כ-25,000 חרוזים.
נראה שהאינדיבידואליזציה של בעלי חיים באמצעות שמות פרטיים בולטת יותר ויותר בענפים.
הסיפורים מציגים מאפיינים של העולם חצר המלכות, שנציגיו ומעשיהם זוכים לפרודיה על ידי ערבוב של התנהגות של בני אדם ובעלי חיים; רנאר הוא הברון המרדן שמאיים כל הזמן על כוחו של מלך החיות, האריה נובל.
הסיפור המסופר בענף 11 נחשב יסודי להתרחבות החומר במאה ה-13; הוא מספק כיצד רנאר מפתה את הלביאה בזמן שנובל נמצא במסע צלב.
באזור דובר השפות הרומאניות כבר היה שפע של שירים על שועלים במאות ה-12 וה-13 והתפתחה מהם מסורת מוצלחת משלו.
עם זאת, רק הרומן של רנאר, שהשפיע גם על השפה הצרפתית העתיקה בימי הביניים, היה רלוונטי לריינקה בשפה הגרמנית התחתונה של 1498.
(המכונה der Gleißner – "הצבוע") מאלזס כתב בגרמנית עילית תיכונה את "ריינהארט השועל" (Reinhart Fuchs) בסוף המאה ה-12. חלקים מסוימים באפוס בחרוזים ממחישים את התייחסותו לרומן של רנאר, שהמבנה המחזורי-אפיזודי שלו נמצא כאן, עם זאת, ממוסגר בעלילה ליניארית הולכת ומסתבכת.
הסיפור מראה תכונות ביקורתיות חברתית, וכסאטירה מזהירה, גם נוקט במפורש עמדה נגד בית הוהנשטאופן.
היינריך מסיים בשורת מחץ ייחודית: השועל מרעיל את האריה בסופו של דבר.
היצירה היא אפוס החיות היחיד בשפה הגרמנית מתקופה זו, ששרדה בשלושה כתבי יד מהמאות ה-13 וה-14. לא היו עריכות של מחברים אחרים.
בראשית ימי הדפוס לא נעשה שימוש נרחב בריינהארט שועל; הוא התגלה מחדש במאה ה-19 על ידי יעקוב גרים.
במאה ה-13, כתב פלמי בשם וילם גרסה ב בשם , שבה ניתן למצוא גם עקבות של הרומן של רנאר.
גרסתו של וילם מספרת על יום בית המשפט של האריה, ההאשמות נגד השועל הנעדר וכיצד הוא מרמה את שני השליחים, הדוב והחתול.
זה מסתיים בגזר דין מוות נגד השועל והמצאתו את סיפור השקר שבעזרתו הוא מוציא את ראשו מחבל התלייה, כמו גם הבטחתו לעלות לרגל לרומא ובגידתו לאחר מכן.
בניגוד ל"ריינהארט שועל" הדידקטי למדי, עבודתו של וילם מאופיינת בשמחה חסרת מעצורים בסיפור סיפורים ובהצטברות של רעיונות משתנים.
אולי בעקבות הסוף הפתוח - טיהור הדוב והזאב לאחר בגידת ראש הארנבת של ריינקה - העבודה נערכה בסביבות 1375 על ידי מחבר לא ידוע שהרחיב משמעותית את הסיפור כהיסטוריה של ריינארט ובנה את המבנה של המשפט הכפול.
שני השירים בחרוזים רשומים כעת כ-Reinaert I ו-Reinaert II.
הגרסה של וילם הפכה לספרות לאומית הולנדית; העיירה , המוזכרת באפוס, הקימה אנדרטה לריינארט.
Reinaert II נערך פעמיים נוספות בראשית ימי הדפוס, אחת בפרוזה, נדפסה על ידי בחאודה בשנת 1479 תחת הכותרת Historie van reynaert die vos, אשר הודפסה מחדש בשנת 1485 על ידי יעקב יעקבס ואן דה מיר בדלפט.
השני, גרסה בחרוזים עם הערות פרוזה, הופיע בין 1487 ל-1490 באנטוורפן, שוב נדפס על ידי חרארד לאו, שבינתיים העתיק את משרדו לשם.
מהולנד ריינארט הגיע גם לאנגליה בתור ריינארד (Reynard); השפעות על ההתפתחות באירופה של החומר לא הוכחו בבירור.
בשנת 1481, הדפיס ויליאם קקסטון את The History of Reynard the Fox ("ההיסטוריה של ריינארד השועל"), תרגום לאנגלית של גרסת הפרוזה ההולנדית של מהדורת חאודה מאת חרארד לאו.
תרגום ליבק מודפס של Reynaert II לגרמנית תחתית עם "ריינקה" (Reynke) כפרוטגוניסט העביר את הסיפור ההולנדי המאוחרים של ימי הביניים בתוכן, במבנה ובצוות שלו עד ימינו באמצעות הפצת ההדפסות מחדש והתרגומים שלו.
בשנת 1498 פרסם את היצירה ("ריינקה שועל") בבית הדפוס מונקופף שלו בליבק, פואמה בגרמנית תחתית ב-7,791 פסוקים מחורזים בזוגות, הפרקים מחולקים לארבעה ספרים באורכים שונים ושניים מהם כוללים הערות בפרוזה.
הפרקים הבודדים צורפו להערות בפרוזה, שהתייחסו למאורעות בחיי היומיום של הקורא ואשר ידועות כיום כ"הערות קתוליות".
המהדורה אוירה בשפע של 89 חיתוכי עץ.
סיפורו של ריינקה, ששמו הוא הקטנה בגרמנית תחתית של ריינארט או ריינהארט, מתרחש בפלנדריה, כפי שניתן לראות מכמה אזכורים בטקסט, כמו לעיר גנט; בנוסף, , שאת שמו ניתן לשייך גם לאזור דובר ההולנדית, הכריז על עצמו בהקדמה כמתווך ועורך הסיפור.
שמו כמחבר וכן המידע על עצמו ידועים רק ממהדורה זו והמחבר היה שנוי במחלוקת כבר במאה ה-19; כומר אלמוני מליבק נחשד גם הוא כעורך.
לא ידוע על איזה מקור מבוססת המהדורה של ליבק.
עם זאת, ניתן לראות בוודאות שהמודל בו נעשה שימוש חוזר בסופו של דבר ל-Reinaert II.
הספר נשמר בשלמותו רק באינקונבולה אחת, השוכנת בספריית הדוכס אוגוסט, ב.
אף על פי כן, הוא ביסס את המשך שימור סיפורו של ריינקה בארצות דוברות גרמנית בעקבות הדפסות חוזרות ונשנות שלו והטמעת הסיפור בציבור.
החל ממהדורת ליבק משנת 1498, הסיפור בחרוזים בגרמנית תחתית של Reynke de vos התפשט למקומות של בתי דפוס אחרים במאה ה-16; בנוסף, הוא התפרסם מעבר לאזור דובר הגרמנית באמצעות התרגום שלו ללטינית.
הסיפור הגיע לכל האזור דובר השפות הסקנדינביות דרך מהדורת ליבק והפך ל בצפון אירופה.
המהדורות של המאות ה-16 וה-17
גרסת ליבק של Reynke de vos הודפסה מחדש ברוסטוק ב-1510 וב-1517. המהדורה המחודשת הראשונה לא שרדה; השנייה משנת 1517 הכילה רק 30 חיתוכי עץ והיו בה מספר קטן משמעותית של דפים מאשר האיקונבולה של ליבק.
פער הזמנים בין המהדורות היה ארוך יחסית בהתחשב בהזדמנויות המכירה של פרסומי ספרים בעיר ההנזה.
עובדה זו והיקפה המופחת משמעותית של המהדורה המחודשת ששרדה הובילו את המחקר להשערה שהסיפור לא זכה בתחילה לקבלת פנים ראויה לציון מהקהל.
תפוצה של Reyneke Vosz בגרמנית תחתית
סיפור ההצלחה האמיתי של ה-Reynke de vos החל בשנת 1539 במהדורה בשם Reyneke Vosz de olde, שנדפסה על ידי ברוסטוק, אשר סופקה כעת עם פירושים מורחבים באופן משמעותי (מה שנקרא "ההערות הפרוטסטנטיות").
ל"ריינקה שועל" בגרמנית תחתית היו אחת עשרה מהדורות נוספות ברוסטוק, פרנקפורט והמבורג מ-1549 עד 1610. המהדורות היו שונות בפורמט ובתכונות.
בשנת 1550 פרסם סיריאקוס יאקוב (Cyriacus Jacob), מוציא לאור בפרנקפורט, כרך יקר בפורמט קוורטו, אשר, עם זאת, השמיט את הערות הפרקים ולכן הסתפק ב-150 גיליונות.
בנוסף בפרנקפורט, ניקולאוס באסי (Nikolaus Bassée) פרסם הדפס של ריינקה בפורמט זול; ההדפסים של פאול לאנגה (Paul Lange) מהמבורג מ-1604 ו-1606 וצאצא מאוחר יותר של ריינקה בגרמנית תחתית, 1660 מאת זכריאס דוזה (Zacharias Dose) בהמבורג, עקבו אחר מתכונת זו.
התרגום הראשון ללטינית נעשה על ידי בהתבסס על הגרסה בגרמנית עילית.
הוא פורסם בשנת 1567 תחת הכותרת Opus poeticum de admirabili fallacia et astutia vulpeculae Reinikes, שיר על תככים וערמומיות השועל של רייניקה המדהים, מאת וסימון הוטר בפרנקפורט והכיל הקדשה ad divum Maximilianum secund ("לקיסר האלוהי מקסימיליאן השני").
המהדורה הודפסה מחדש עד 1612. בשנת 1588 הודפס עיבוד לטיני מגרמנית עילית של יוזף לאוטנבאך.
מאז המהדורה השנייה שלה ב-1574/75, המהדורה הלטינית של שופר הייתה תחת כותרת המשנה Speculum vitae aulicae ("מראָה של חיי בית המשפט").
במאה ה-17 זה הפך להזדמנות לתרגומים לשפות לאומיות שונות, כמו לאנגלית, שם התחרה ריינקה במסורת טקסט נפרדת שהייתה קיימת מאז המהדורה של קקסטון ב-1481, ולספרדית.
התפשטות ריינקה באזור דובר שפות סקנדינביות באה בתחילה בעקבות מהדורת רוסטוק בגרמנית תחתית משנת 1539; התרגום הדני הראשון כבר הופיע בליבק ב-1555. ריינקה פורסם גם בשוודית בסטוקהולם ב-1621, עיבוד מתוך מהדורה לטינית שהודפסה בהמבורג ב-1604; תרגום לאנגלית משנת 1706 הלך גם הוא בעקבות גרסה זו של המבורג.
בשנת 1650 פורסם עיבוד חופשי מבחינה פואטית לגרסה בגרמנית עילית של פרנקפורט, שעובד מחדש לפרוזה בסוף המאה ועבר כמה מהדורות.
מבוסס על גרסת הבארוק, "שועל ריינקה הערמומי" ו"השועל הערמומי ריינקה חי" ו"בובן-שטוקה", הודפסו בהמבורג על ידי תומאס פון וירינג בין השנים 1690 ו-1700. ריינקה הפך לספר עממי, החומר לעיצובים חופשיים שעשו לקוחות פוטנציאליים מספקים הבטיחו מכירות מסחריות ובעיקר הגיעו לשוק כ"הדפסות ראשונות".
האינקונבולום של 1498 הכיל 89 חיתוכי עץ, שגם נצבעו במהדורות מסוימות.
האריזה היקרה מעידה על כך שההדפסה נועדה להימכר לעשירי ליבק.
התמונות מציגות תמיד את האריה והלביאה בגלימות מלכותיות, בעוד נושאי החיות שומרים על טבעם, שאת המוזרויות שלהם ניסה המעצב לבטא; עם זאת, השועל לבוש בגלימה לתפקידו כנזיר.
צורה מיוחדת של מהדורת ליבק הם מה שנקרא חיתוכי עץ , המציגים את הספר השני כהפסקה בצורת שיחה בין בעלי החיים המעירים על האירועים.
תיאורי החיות כאן מצטמצמים יותר בעיצוב מאשר באיורי העלילה ומקבלים אופי סמלי דרך הקשר שלהם עם הטקסט.
למהדורת רוסטוק משנת 1539 עיצב , צייר חצר בשוורין, סדרה חדשה של חיתוכי עץ שבאמצעות עידון החיתוך פיתח והגדיל את הבעות הפנים של הדמויות בסביבתן.
הסדרה איירה את שאר ההדפסות החוזרות של רוסטוק מהמאה ה-16. במקומות דפוס אחרים הוא הועתק ונחתך מחדש; האיורים נראו הפוכים ופרטי העיצוב השתנו באופן משמעותי.
המהדורה בגרמנית תחתית ובלטינית, שהופיעו בפורמט האוקטבו השולט כיום מאז סוף המאה ה-16, קיבלו חיתוכי עץ חדשים בפורמט קטן; סדרה זו הופיעה בדפוס עד למהדורת המבורג של זכריאס ב-1660.
בהיסטוריה הארוכה של מהדורותיו לווה ריינקה בהערות המתעדות שינוי ברור בכוונותיהם של העורכים בהתאמה להכין את הטקסט כמעט ללא שינוי בקריאתו לציבור.
כותב ההערות הקתולי של מהדורת 1498 מכוון בבירור לקהל עירוני.
הוא מנסה להרים מראָה של חטא לקורא על ידי הצגת הסיפור במובן של משל ופרשנותו ועל ידי הצגת השועל כשטן.
אף על פי שהוא גם מבקר את הכנסייה, הוא בכל זאת מזהיר מפני עמאים שאומרים דברים רעים על הכומר.
הפירושים תומכים בהנחה שעורך גרסת ליבק היה איש דת מהמסדר הדתי של העיר.
ההערות הפרוטסטנטיות שהודפסו ברוסטוק ב-1539 מבטאות השקפה שהשתנתה בבירור; הן שמו להם למטרה ביסודן לתקוף את הכנסייה, האפיפיורות, חיי הנזירים והחוק הקאנוני.
לדוגמה, העורך לא רק מבקר את חייהן חסרי התועלת של הנזירות (ספר ראשון, פרק 18), אלא גם מבקר את מערכת שטרי המחילה, העלייה לרגל ותהליך הנידוי של הכנסייה (ספר ראשון, פרק 29), ובכך מדגיש את נקודת המבט שלו, של הרפורמציה הפרוטסטנטית.
כמו כן, באופי היסודי של הערותיו, הוא מתייחס לטרוניות של זמנו, כגון הנוהג של השגת תפקידים בחצר המלוכה באמצעות "מתנות" (ספר 1).
"ככזה, כביקורת על הכנסייה הישנה ועל התנאים החברתיים, השירה פיתחה את מלוא השפעתה וזכתה בחסות הקהל".
הגרסה בגרמנית עילית שפרסם סיריאקוס יאקוב בפרנקפורט ב-1544 מראה נטייה נוספת להאיר את השירה ב"ריינקה".
כבר בכותרת (Ander Teyl Des Buchs Schimpff un[d] Ernst [...]), מהדורה זו מתייחסת לספר פופולרי אחר באותה תקופה: Schimpf und Ernst ("בושה ורצינות") מאת .
העורך בגרמנית עילית מצהיר ב"הקדמה לקורא" שלו שהוא מתכוון לתקשר עם קודמיו, מתכנן לקצר את הערותיהם וגם רוצה להישאר בעילום שם.
הערותיו מלמדות על שאיפות ספרותיות, למשל בכך שהוא תורם מדי פעם שיר במקום הערה, ובכך פותח את האפשרות שהוצעה כבר בכותרת להשתמש בדרך של הרמז כדי להשאיר לקוראים להחליט אם לפי הביקורת שלו הם מרגישים שפונים אליהם או לא.
גם אם ההערות במסורת שלהם, בהתבסס על גודלן בלבד, מחפות על הטקסט ולא פותחות אותו, הן ממחישות את ההתאמה המסוימת של הסיפור לוויכוחים הן עם המציאות החברתית והן עם יריב בהתאמה; ההצלחה יוצאת הדופן של ההיסטוריה של ריינקה מאז המאה ה-16 מיוחסת אפוא במיוחד להערות שבו.