tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כאשר שניהם שרועים על הרצפה, נחומי מודה שלא שם לב למצוקתו של דודי, ושניהם משלימים.
לנגי שם ידו על משלוח שהגיע ללשכת הרב ובו בובות מין מתנפחות בעלות פני גברים, שהוזמנו כדי לשמש לתרגול בקורסים בטיהור מתים ובקבורה.
הוא מנפח את הבובות בחדרו, ומאפר אחת מהן כך שתידמה לרב ויזנר.
לנגי נכנס לפנטזיה מינית בה הוא מדמה את הבובות רוקדות ולועגות לו.
הרב ויזנר ממנה את לנגי לתפקיד רל"ש במקום שירה שהודחה.
ויזנר מתוודה לפני לנגי שהוא מתחרט על הדחת שירה, שהייתה קצינה מצטיינת.
בתוקף תפקידו, לנגי נמצא הרבה בקרבה עם הרב ויזנר, מה שגורם לו לחרדות רבות יותר.
ויזנר איננו מודע למה שעובר בראש של לנגי, ואף מבקש מלנגי להיות חברותא שלו ללימוד גמרא.
נחומי משוחח עם שירה, שמתכוננת לטיול בהודו.
הוא מקריא לה מודעה על בחינות כניסה לקורס רבנים צבאיים.
שירה מגיעה לוועדת הקבלה לקורס, כשהיא לבושה במדי קבע עם חצאית ועונה על כל השאלות, תוך הפגנת ידע רב בהלכה בכלל, ובהלכות צבא בפרט.
הבוחנים מתרשמים מאוד, אבל ראש הוועדה (ערן איוניר) מסביר שלא יוכלו לקבל אותה לקורס בלי המלצה מהרב הצבאי הראשי.
שירה נזכרת שהרב ויזנר התכוון לכתוב לה מכתב המלצה, ומתקשרת לנחומי.
נחומי שואל את לנגי הרל"ש היכן מכתב ההמלצה נמצא והוא מראה לו את המכתב במחשב.
נחומי מערים על הרל"ש ומוסיף למכתב עוד כמה מילים טובות לפי ההדפסה.
הרב ויזנר רוצה מאוד שמקהלת הרבנות תופיע בחידון התנ"ך.
הרל"ש לנגי מכין ושולח סרטון על המקהלה לחיל החינוך, והם מודיעים שמקהלת הרבנות מועמדת להופיע בחידון.
לקראת ביקור המשלחת של חיל החינוך, מנדי מלחין שיר חדש לפי מילים מהתפילה "רחם נא", ודודי מוסיף עיבוד קליל בסגנון פופ.
מנדי ממנה את דודי להיות סולן לשיר זה, אך הרבצ"ר מתעקש שנחומי יהיה הסולן.
כוחו של נחומי בשירה מגיע מהאזנה להקלטה שבה פנינית שנפרדת ממנו.
הוא מאזין להקלטה ואז מבצע את השיר החדש בכישרון רב.
דודי כועס מאוד, ורומס בכוונה את נגן המוזיקה, שחדל לעבוד.
למרות כל מאמצי המקהלה - הם לא מצליחים להשיג הקלטה חדשה לנחומי, הם שולחים את גידי להקליט שוב את פנינית הקלטה שלילית.
פנינית מתרשמת מאוד מגידי, ולפתע תופסת אותו ונושקת לו על שפתיו.
בסוף פנינית שולחת הודעה קולית חיובית לנחומי ובו היא מצטערת על שעזבה אותו.
בהופעה הקובעת לפני משלחת חיל החינוך, נחומי כושל ומפסיק באמצע לשיר.
מובן, שהמקהלה לא מוזמנת להופעה בחידון התנ"ך, והרב ויזנר מפסיק את שירותו רב השנים של מנדי פאר כחזן הראשי וכמנצח המקהלה.
פנינית מגיעה לבסיס הרבנות הצבאית, ונפגשת עם נחומי.
היא מראה לו מצגת תמונות מאירועים בהם השתתפו בארבע שנות חברותם.
כדי שהכל יהיה מושלם, היא רוצה כנות מלאה ביניהם, ולכן היא מספרת לו על אירוע שבו היא נשקה לגידי על שפתיו.
נחומי מוצא את גידי במקלחת, וחובט בו.
גידי בורח מהמקלחת עירום וחולף לפני פנינית המופתעת.
הרב ויזנר מקבל הזמנה לחתונה של חמוטל שהייתה חברתו 14 שנים והחליטה לעזוב אותו.
בעזרת הרל"ש נודע לו שהחתן המיועד אורי בצלאל, מתגייס לשירות מילואים במוצב נחל עוז קרוב לגבול רצועת עזה.
הרב מגיע למוצב יחד עם כל המקהלה, שמבצעת שירים לפני שלושה חיילים בלבד.
אך מתברר שהחתן המיועד לא שובץ למוצב זה.
הרב ויזנר רוצה לעזוב, ואז מתחילה מתקפת בלוני נפץ מרצועת עזה.
אנשי המקהלה רצים למחסה פתוח שמוקף סוללת עפר.
הרב ויזנר מרים אותו ושם אותו במהירות במחסה.
לנגי בפנטזיה מינית נושק לפיו של הרב ויזנר המופתע.
בלון אחד מתקרב לנחומי, ומרוב פחד הוא מדמיין שזאת פנינית.
הוא מחבק את הבלון, אבל הפצצה לא מתפוצצת.
הרב ויזנר לוקח את נחומי איתו לחתונתם של חמוטל ואורי.
הם מתגנבים לחדר הייחוד הריק, ולמרות מחאותיו של נחומי, הרב ויזנר (לבוש בחגור צבאי) זורק רימון עשן לתוך אולם החתונה, ממש לפני שהחתן אורי (רובי מוסקוביץ') עונד את הטבעת על אצבעה של חמוטל.
רק הכלה חמוטל נותרה קפואה במקומה עם אצבע מורמת ומחכה לטבעת.
ויזנר מוציא אותה מהקפאון, ומנסה לשכנע אותה שתבטל את החתונה.
הוא מספר לה שכאשר הסתער על רימון והציל את חייליו הוא חשב רק עליה.
חמוטל לא מתרשמת, ושוב מסרבת לוויזנר.
היא מסבירה לו שהיא אוהבת אותו, אבל רוצה חיים פשוטים.
כעבור זמן, האורחים חוזרים אבל לא הרב.
מחפשים רב אחר לסיום הטקס, ונחומי מאיץ בוויזנר להיות הרב בהמשך הטקס.
ויזנר מתגבר על רגשותיו, ומשלים את טקס הנישואים.
באותו לילה נחומי מארגן את חברי המקהלה שמגיעים לפני בניין מגוריה של פנינית.
הוא שר את הנני כאן בקול רם, בליווי חיילי המקהלה.
פנינית יוצאת מהמרפסת, ואז נחומי מציע לה נישואין והיא מסכימה.
שירה, שתכננה טיול להודו, עולה על מונית בדרך לנתב"ג.
לפתע היא מתבשרת בטלפון, שהתקבלה לקורס רבנים צבאיים.
היא עוצרת את המונית ומבטלת את הטיול.
פרק הסיום מתרחש ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל וביום העצמאות שלאחריו.
ויזנר שולח את המקהלה לשיר בבית עלמין צבאי ביום הזיכרון, ומתכנן להם סדרה של הופעות באזכרות לחללי צה"ל.
מאוחר יותר, כאשר חברי הלהקה מתחילים לצאת לחופשת החג, מגיעה שירה במדי צוערת השלמה חילית אל מגורי המקהלה מתוך רצון ליצור קשר עם נחומי.
מיד אחריה מופיעה פנינית כדי לקחת את נחומי לטקס האירוסים שמתוכנן בביתה באותו ערב, לאכזבתה הרבה של שירה.
גידי והקברנים מגיעים בערב יום העצמאות לתיאטרון ירושלים, שבו יתקיים חידון התנ"ך.
הם שמים חומר שגורם הקאה בשתייה של זמר (שי גבסו) המתכונן לאירוע של מחר.
במשאית המיועדת להלוויות צבאיות הם אוספים מבתיהם את חיילי המקהלה כולל את המנצח מנדי פאר.
כל הלילה הם עושים חזרות והכנות לרגע הגדול.
מנחה החידון (דודו ארז) קורא לבמה את מקהלת הרבנות הצבאית ואת המנצח מנדי פאר, והם מבצעים את השיר "רחם נא" לפי הלחן של מנדי פאר, כאשר דודו הוא הסולן.
נחומי עושה שלום לארוסתו פנינית שיושבת בקהל, ואז עיניו ננעצות בשירה.
לפתע נכנס בו כוח מיוחד והוא ממשיך לשיר את השיר בקול רם כסולן - בהצלחה רבה, לתשואות הקהל ולשמחת הרב הצבאי הראשי.
נחומי הסולן ממשיך לנעוץ את עיניו בשירה, ונראה שהם מאוהבים זה בזו.
פנינית מבחינה בכך, ועוזבת בכעס את האולם.
מנדי פאר נשאר בתפקידו כמנצח המקהלה.
המקהלה זוכה להצלחה רבה, ומוזמנת לאירועים מרכזיים רבים, ואף להופעה במיאמי, ארצות הברית.
שירה הופכת למפקדת קורס של חיילות דתיות במפקדת הרב הצבאי הראשי.
נוה צור – סמל נחומי וייסברט, חבר ותיק בלהקה, שר בקול שני ושואף להיות הסולן.
אקי אבני – תא"ל הרב אלחנן ויזנר, הרב הצבאי הראשי קטוע שתי כפות ידיו לאחר שקפץ על רימון.
נתן דטנר – סא"ל מנדי פאר, החזן הצבאי הראשי ומנצח מקהלת הרבנות הצבאית.
נוהג לשתות לשוכרה, ולספר בדיחות גסות.
יסמין עיון – סרן שירה קופרמן, ראש לשכת הרב הצבאי הראשי.
עילי צ'פמן – טוראי גידי, גיטריסט המקהלה, חילוני שהתפקיד נכפה עליו לאחר שערק מצה"ל ונתפס.
אסף הרץ – טוראי דודי זילברנגל, זמר חסידי וכוכב יוטיוב, שגויס אל הרבנות לאחר שנתפס על השתמטות ממס.
תמוז לוי – פנינית ברקוביץ, חברתו של נחומי, דתיה לאומית המשרתת כמש"קית ת"ש ביחידת מגלן.
אלי גורנשטיין – רס"ל דרוק, קברן ומטהר מתים.
דניאל מורשת – סמ"ר אליעזר (לנגי) לנגנטל, מש"ק דת.
לאחר מכן ממונה לתפקיד רל"ש הרב הצבאי הראשי.
אופיר בועז – גולן, חבר הלהקה ממוצא תימני המתלונן על קיפוח.
בן יוסיפוביץ' – רס"ל פרדי, קלידן המקהלה, קברן ומטהר מתים.
טל רוגצ'וב – רב"ט סלבה, יוצא רוסיה שהתגייר, נגן קרן יער וחצוצרה.
עידו מוסרי – ינקי זילברנגל, אחיו ואמרגנו של דודי.
אוהד קנולר - עוסק בטיפולי המרה.
אלברט אילוז – אלוף הרב אשריאל ברדוגו, הרב הצבאי הראשי שנפטר בפתאומיות (פרק 1).
דודו פישר – בתפקיד עצמו, כחזן צבאי בהלוויית הרבצ"ר ברדוגו (פרק 2).
לירן כתבי – נהגו של ויזנר (פרק 2).
הישאם סלימאן – ראש אכ"א (פרק 2).
לירון בן-שלוש - חמוטל, בעבר חברתו של ויזנר (פרק 5 ופרק 10).
יעל טל - אפרת (אפי), שותפתה לדירה של חמוטל, רווקה ובהריון מתקדם מתרומת זרע (פרק 5 ופרק 10).
ערן איוניר - ראש ועדת הקבלה לקורס רבנים צבאיים, בדרגת סא"ל (פרק 8).
רובי מוסקוביץ' - אורי בצלאל, חתנה של חמוטל (פרק 10).
יובל סטופל - מנהל אולפן הקלטות קול עד (פרק 10).
יובל הוא גם המפיק המוזיקלי של שירי מקהלת הרבנות.
רפאל גרינשטיין - הרב המחתן בחתונה של חמוטל ואורי (פרק 10)
רביטל ויטלזון-יעקבס - אמה של פנינית (פרק 11).
שי גבסו - זמר שהיה אמור להופיע בחידון התנ"ך (פרק 11).
טרי דיקר לוי - בתפקיד עצמה כמנהלת במה (פרק 11).
נטע טרוים - מתמודדת בחידון התנ"ך מארצות הברית (פרק 11).
דודו ארז - מנחה חידון התנ"ך (פרק 11).
צידקה אליהו - קצינת חינוך (פרק 4)
בפרק הראשון שתי מחוות למחזמר כנר על הגג, אשר ארבעה משחקני הסדרה שיחקו בו בעבר: נתן דטנר, אלי גורנשטיין, דודו פישר ועידו מוסרי.
על גג בניין הרבנות הצבאית (הארמון בניצנים) ניצב נגן.
במקום כינור, הנגינה היא בקרן יער.
ביצוע פרודי של השיר "מסורת" מתוך המחזמר כנר על הגג.
באופן טבעי יש לא מעט קווים דומים לסרט הלהקה, שעיקרם חוויות של חיילים צעירים בלהקה צבאית: חזרות, נסיעות והופעות, ריבים על הסולו ועוד.
בסדרה שתי מחוות לסצנות מהסרט:
פרק 7: דודי מביים התאבדות בתלייה - בדומה לסצנה דומה בסרט, בה שני חיילים חדשים מביימים התאבדות בתלייה.
פרק 9: חברי מקהלת הרבנות מופיעים לפני שלושה חיילים בלבד במוצב קדמי - בדומה לסצנה דומה בסרט.
בפרק השמיני ביצוע פרודי לשיר "מה קרה" מתוך הסרט קזבלן.
בפרק 4 שירה טוענת שהגופות שמיועדות לקורס מזהי חללים מתעכבות בגלל צנזורה "מאז שאשתו של אפרים קציר שלחה חוברות פורנו לחיילים בכיפור".
משפט זה מתכתב עם ההופעה של להקת "כריזמה" מ-1996 בה סולן הלהקה מאיר אריאל תיאר את התקופה שבה חיבר את יצירתו לילה שקט עבר על כוחותינו בסואץ שבה בין השאר החיילים היו: "מזינים את עיניהם מתמונות אמצע שנתלשו מתוך חוברות ששלחה אשת הנשיא דאז לכוחותינו בחזית, מה שנקרא תמונות חזית".
הרבנות הצבאית ביקשה להבהיר שלא היה לה כל חלק בעיצוב הסדרה ובתכניה, ושאינה משקפת את הרבנות הצבאית ואת ערכיה, באמרה כי .
סמדר שילוני כתבה ב־ynet כי סדרה זו היא ממשפחתה של קופה ראשית, וכי למרות שהדרמה לא מיוחדת .
אבישי סלע הצביע ב־Time Out על הרפרנס לסרט "הלהקה" של אבי נשר, שבו המוזיקה מתפקדת ככלי עבור הדמויות, למוביליות אישית וחברתית מול סביבתם.
הוא כתב כי הסדרה מדברת בשפתם של הצופים, ומתוך נקודת המבט האירונית .
באתר סרוגים כתב אביב עגיב, שהסדרה היא פשוטה ומבדרת, והרחיב על הדמיון בינה לבין המפקדת, תאג"ד, והאחיות המוצלחות שלי, שמספרות על הפרט כחלק מהכלל במערכת צבאית, לעיתים תוך העברת ביקורת סמויה.
מנגד, במאקו כתב רועי אבן שיש צורך בגרסה "אנטי־מוזיקלית" לסדרה, בין השאר בשל שילוב קטעים מוזיקליים באופן שאינו מציאותי עלילתית, כגון שיר ה"מסורת" הפארודי.
בסוף יוני 2022, הוקרנה הסדרה בפסטיבל הסרטים הבין־לאומי בברלין.
"שירת עצמי" הוא שיר מאת וולט ויטמן (1819–1892) הנכלל ביצירתו "עלי דשא" (Leaves of Grass).
הוא תואר כ"מייצג את ליבת החזון הפואטי של ויטמן".
השיר פורסם לראשונה ללא חלוקה לחלקים בתור השיר הראשון מתוך שנים עשר שירים ללא כותרת, במהדורה הראשונה (1855) של "עלי דשא".
המהדורה הראשונה יצאה לאור על ידי ויטמן ועל חשבונו.
במהדורה השנייה (1856) השתמש ויטמן בכותרת "שירו של וולט ויטמן, אמריקאי", שקוצר ל"וולט ויטמן" במהדורה השלישית (1860).
השיר חולק לחמישים ושניים חלקים ממוספרים במהדורה הרביעית (1867) ולבסוף קיבל את התואר "שירת עצמי" במהדורה האחרונה (1891–1892).
הסברה המקובלת היא שמספר הקטעים משקף את מספר השבועות בשנה.
לאחר פרסומו ב-1855, "שירת עצמי" סומן מיד על ידי המבקרים והקוראים כיצירה מוערכת, והיצירה נותרה בין המוערכות והמשפיעות ביותר בשירה האמריקאית.
בשנת 2011, הסופר ואיש האקדמיה ג'יי פאריני כינה אותו השיר האמריקאי הגדול ביותר שנכתב אי פעם.
בשנת 1855, כתב העת "Christian Spiritualist" (הספיריטואל הנוצרי) נתן סקירה ארוכה ומשבחת של "שירת עצמי", ובה שיבח את ויטמן על כך שהוא מייצג "מדיום פואטי חדש", אשר באמצעות דמיון פעיל חש ב"זרימת הרוח והנשימה האלוהית".
ראלף וולדו אמרסון כתב גם הוא מכתב לוויטמן, ושיבח את עבודתו על "שנינותה וחוכמתה".
עם זאת, הקבלה הציבורית בוששה מלהגיע.
השמרנים החברתיים גינו את השיר כמתעלל בנורמות מוסריות מקובלות בשל התיאורים הבוטים של המיניות האנושית.
ב-1882, התובע המחוזי של בוסטון איים בפעולה נגד "עלי דשא" בגין הפרת חוקי הצניעות של המדינה ודרש לבצע שינויים במספר קטעים מהשיר "שירת עצמי".
השיר כתוב בסגנון פסוק חופשי.
ויטמן משבח את המילים "פשוט כמו דשא" (קטע 39) ומוותר על תבניות פסוקים ותבניות סטנדרטיות לטובת סגנון פשוט וקריא שפונה לקהל הרחב.
המבקרים ציינו השפעה טרנסנדנטלית חזקה על השיר.
בבית 32, למשל, ויטמן מביע רצון "לחיות בין החיות" ולמצוא אלוהות בחרקים.
בנוסף לנטיה זו לרומנטיקה, השיר מנבא סוג של ריאליזם שעתיד היה להפוך לחשוב בספרות ארצות הברית לאחר מלחמת האזרחים האמריקאית.
בפסקה הבאה משנת 1855, למשל, מכליל ויטמן את הפרטים הקודרים של חיי היומיום:
המטורף נישא לבסוף לבית המקלט, (הוא לעולם לא יישן יותר כמו שישן במיטת התינוק בחדר השינה של אמו;)
עם ראש אפור ולסתות כחושות, עובד המדפיס על מכתבתו, הוא הופך את שקיק הטבק, עיניו מטושטשות נוכח כתב היד;
הגפיים הפגומות קשורות לשולחן המנתח, המנוסר נופל נוראות לדלי;
הנערה מעורבת הגזע (Quadroon) נמכרת בדוכן המכירה הפומבית, השיכור מהנהן ליד התנור בחדר הבר...
ויטמן מדגיש ה"אני" הכל יכול המשמש כמספר, "אני" שאין להגביל אותו או לבלבל אותו עם דמותו של וולט ויטמן ההיסטורי.
הפרסונה המתוארת חצתה את הגבולות המקובלים של העצמי: "אני עובר את המוות עם הגוססים, ואני עובר לידה עם התינוקת הרחוצה...
ואיני מוכל בין כובעי ומגפי" (בית 7).
ציטוטים מהשיר מבהירים שוויטמן אינו מחשיב את המספר כמייצג אדם בודד.
במקום זאת, נראה שהוא מתאר את דמותו-שלו כמייצגת את הכלל:
"כי כל אטום ששייך לי הוא כשייך לך." (בית 1)
"בכל האנשים אני רואה את עצמי, לא גרגר שעורה אחד יותר ולא אחד פחות / והטוב או הרע שאני אומר על עצמי, אני אומר עליהם" (בית 20)
"זה אתה מדבר בדיוק כמוני.
אני פועל כלשונך" (בית 47)
"אני גדול, אני מכיל המונים (I contain multitudes)." (בית 51)
אליס ל' קוק וג'ון ב' מייסון מציעים פרשנויות מייצגות של ה"עצמי" כמו גם חשיבותו בשיר.
קוק כותבת שהמפתח להבנת השיר טמון ב"מושג העצמי" (שמאפיין ויטמן) כ"אינדיבידואלי ואוניברסלי כאחד", בעוד מייסון דן ב"מעורבות הקורא בתנועתו של המשורר מהיחיד אל הקוסמי".
ה"עצמי" משמש אידיאל אנושי; בניגוד לעצמי הארכיטיפי בשירה האפית, האני הזה הוא אחד מפשוטי העם ולא גיבור.
אף על פי כן, ויטמן מאתר את הגבורה בכל פרט כביטוי למכלול ("העלה" שבין "העשב").
הרופא הקנדי וידידו של ויטמן, ריצ'רד מוריס באק, ניתח את השיר בספרו המשפיע והנקרא "Cosmic Consciousness" משנת 1898, כחלק מחקירת התפתחותו של הקשר המיסטי בין האדם והאינסוף.
סיימון ויילדר מוסר את השיר הזה למונטי קסלר בקומדיה הקנדית With Honors .
יצירתו של ויטמן מופיעה באופן בולט לאורך הסרט, וסיימון ויילדר מכונה לעיתים קרובות "רוח הרפאים של וולט ויטמן".
השיר מופיע בעלילת הרומן לנוער משנת 2008, ערים של נייר מאת ג'ון גרין.
פרויקט דוקומנטרי, ויטמן אלבמה, הציג את תושבי אלבמה קוראים פסוקים משירתו של ויטמן לעין המצלמה.
השיר הוא מרכזי בעלילת המחזה "אני ואתה" מאת לורן גונדרסון.
"שירת עצמי" היה השראה מרכזית לאלבום המטאל הסימפוני Imaginaerum של נייטוויש משנת 2011, כמו גם לסרט פנטזיה המבוסס על אותו אלבום.
גיבור הסרט "תשעה ימים" (2020) מדקלם מבחר מהשיר בסיומו.
"שירת עצמי" מוזכר במחזה "הלוויתן" מ-2012 מאת סמואל ד.
האנטר, כאשר צ'ארלי דן עם בתו אלי במאמר שכתבה על השיר בבית הספר התיכון.
שירת רחל הוא ספר שיצא בשנת 1935 בו כונסו כל כתביה של רחל המשוררת (רחל בלובשטיין), עם רישומים מאת אבא פניכל.
הספר כולל את שני קובצי השירה: "ספיח" (1927) ו"מנגד" (1930) שפורסמו עוד בחייה, ואת קובץ השירים האחרון "נבו" שפורסם לאחר מותה (1932).
בנוסף לשירים שכתבה רחל, הספר כלל גם תרגומי שירה ומסות ושירים אשר לא פורסמו בעבר כמו "אשה" או "בתו".
השירים ב"שירת רחל" הודפסו לפי סדר כרונולוגי, וב"הערות" שבסוף הספר צוינו שינויים שהכניסה רחל לתוך שיריה.
כריכתו של הספר עוצבה בהתאם לכריכה שבחרה רחל לקבצים הראשונים – כריכה לבנה ופשוטה, שנשמרה בכל המהדורות בהן יצא הספר.
במלאת שבעים שנה לפטירתה, באפריל 2001, יצאה מהדורה מיוחדת של הספר.
שישה אפסים היא סדרה דרמה קומית ישראלית שעלתה לשידור בכאן 11 ב-13 ביוני 2023. הסדרה נכתבה על ידי נויה אורן, ובוימה על ידי ניר ברגמן.
ביולי 2025 נחשף כי אורן, התסריטאית והיוצרת של הסדרה, כותבת עונה נוספת לסדרה.
הסדרה מגוללת את סיפורם של שישה ישראלים שזכו בפרס כספי גדול – רותי (שני קליין) ואמיר (עופר חיון), זוג מאורס מדרום ישראל; ארנונה (לאורה ריבלין) וצבי (שלמה בראבא), זוג קיבוצניקים מבוגרים; אדם (אלישע בנאי), בעל בית קפה בגבעתיים; ואלכס (רותם קינן), רואה חשבון מתל אביב בעל חרדה חברתית.
בהתאם לחוק בדיוני חדש שעבר בישראל, על הזוכים לעבור סדנת הכנה לחייהם החדשים כמיליונרים.
במסגרת הסדנה, שאותה מנחה איילת (רוני דלומי), הם נפגשים מדי שבוע, ובסוף המפגש השמיני יקבלו את כספם בתנאי שישלימו את הסדנה ויעמדו בדרישות.
הסדרה מתארת את ההתמודדויות שהם עוברים בעקבות זכייתם בפרס.
שם השחקן/יתשם הדמותאודות הדמותמשתתפי הסדנהשני קלייןרותי ישראלגרה בדרום ישראל.
בת למשפחה גדולה, מסתכסכת עם בני משפחתה על רקע ציפייתם לקבל חלק ניכר מהזכייה, ולאחר מכן גם על רקע מות אב המשפחה.עופר חיוןעמיר מועלםגר בדרום הארץ.
אינו אהוד בקרב משפחתה של רותי ואינו מוערך במשפחתו.
מפזר כספים ומתפתה להשקעה מפוקפקת מכספי הזכייה, מבלי להתייעץ עם רותי.לאורה ריבליןארנונהקיבוצניקית שתלטנית וקשוחה בפנסיה.
רוצה לתת את כל כספי הזכייה שלהם לבנותיהם.
חושפת את יציאתו של צבי מהארון בפני משתתפי הסדנה.
נכנסת לקשר זוגי חדש בעקבות עזיבתו של צבי את הבית.שלמה בראבאצביבעלה הכנוע של ארנונה.
מתנגד להעברת כל כספי הזכייה לבנותיהם.
הומוסקסואל שיוצא מהארון בפני ארנונה בעקבות הזכייה, ועקב כך עוזב את הבית.רותם קינןאלכס לטנינוברואה חשבון.
ביישן ובעל חרדה חברתית, ובשל כך הוא עומד בסכנת פיטורים מעבודתו.
מגלה במקרה שאיילת מתגוררת במחסן הבניין בו נערכת הסדנה ובעקבות כך היא עוברת לדירתו, לדבריה כסידור זמני.
לאחר שהיא מבקשת ממנו הלוואה מכספי הזכייה, הוא מסלק אותה מדירתו.אלישע בנאיאדםרווק בן 28, המתגורר בגבעתיים.
בעלים של בית קפה קטן.רוני דלומיאיילת טרנרימנחת הסדנה הקבוצתית, שבמקביל אליה חווה התמודדויות אחרות בחייה האישיים.
פרודה מבן זוגה ומסתירה זאת מאמה.
אביה, יזם נדל"ן החשוד בתרמית, נעלם וייתכן שנמלט מישראל, והשאיר את איילת ואמה במצב כספי קשה.
למעשה חסרת בית ומתגוררת במחסן הבניין בו מתקיימת הסדנה.
עוברת לגור בדירתו של אלכס לאחר שהוא מגלה את מקום מגוריה.
לאחר שהיא מבקשת ממנו הלוואה מכספי הזכייה, הוא מסלק אותה מדירתו.חברים וקרובי משפחהשרון סטרימבןגליחברתו הצעירה והעשירה של אדם, הנכנסת להריון ומעוניינת ללדת את התינוק.
בעקבות כך מסתכסכת עם אדם ומנודה ממשפחתה.
בהמשך היא מגלה שההיריון נושא תאומים; אדם והיא מחליטים לבסוף להמשיך את ההיריון ולעבור לגור ביחד.
לאחר המעבר מתגלה כילדותית ומפונקת.נועם אימברנתןאחיו ושותפו של אדם לדירה ובבית הקפה.
מסתכסך איתו על רקע הזכייה.חי דוידובשמעוןנשוי לאתי אחות של רותי, בעל אולם אירועים.מיקה אלמוגגילהאמא של גלי.הילה סורג'ון פישראתיאחותה הגדולה של רותי.
בילדותם נאלצה לעזור בגידולה של רותי ובשל כך הפסיקה את לימודיה ולא התגייסה לצבא, ונוטרת על כך טינה לרותי, טינה המתגברת בעקבות הזכייה.יעקב כהןמיכה ישראלאבא של רותי.
לוקה בשבץ מוחי ומאוחר יותר נפטר.ריטה שוקרוןרחל ישראלאמא של רותי.שי אביביאבא של אדם.אלון חמאוויבןהאקס של איילת.שרית וינורונית טרנריאמא של איילת.
אינה יודעת על פרידתה של איילת מבן זוגה בן.לימור גרוברמןנגההבת הרווקה של ארנונה וצבי.שלומי ארבעעופר ישראלאח של רותי.אסף זגהאמיר ישראלאח של רותי.
הסדרה הופקה עבור תאגיד השידור הישראלי על ידי חברת ההפקה מובי פלוס, אשר הפיקה בין היתר גם את סדרת הדרמה "הנערים" מבית קשת 12. הסדרה עלתה לשידור ב-13 ביוני 2023 בכאן 11 ובכאן BOX, ושודרה לאורך קיץ 2023 מדי יום שלישי.
עונה שנייה נמצאת בפיתוח, ועתידה להיות משודרת בשנת 2026, לאחר שנחשף ביולי 2025 כי נויה אורן התסריטאית כותבת בימים אלו עונה נוספת.
מבקרת הטלוויזיה של ynet, סמדר שילוני, כתבה כי הסדרה היא "מינימליסטית ומקסימה" וכן "מצחיקה, נוגעת ללב ועשויה היטב".
לדעתה, הבחירה בנושא של זכייה בפרס כספי היא "מקורית ומרעננת", ובאמצעותה יוצרת הסדרה "בוחנת ומפרקת בזהירות את שלל המהלומות שעלולות להתקיל את האנשים שהגשימו את הפנטזיה של לא מעט אזרחים שחיים תחת שלטון יוקר המחיה".
שי רגב ממעריב כתב כי תסריט הסדרה "אמנם יוצר רושם של סיפור על זכייה בלוטו [...] אך הוא מספר סיפור עמוק הרבה יותר" וכי הסצנות בה מתאפיינות ב"שנינות מדויקת והרבה אנושיות", המאפשרת לצופים להכיר את עצמם "דרך הטייפ-קאסט של כל אחת מהדמויות" וללמוד על "גישות שונות לאותו האירוע".
שני ליטמן מהארץ כתבה כי הסדרה כתובה מעולה ומבוימת בעדינות, וכי מערכות היחסים בה מעלות קונפליקטים מעניינים, עמוקים ומעוררי הזדהות.
אבישי סלע מאתר Time Out כתב כי "פס הייצור של סדרות הטלוויזיה האיכותיות בכאן 11 ממשיך לתת עבודה".
הוא ציין כי "יש משהו מאוד נינוח בקצב של הסדרה" וכי "מעבר לתסריט החכם, גם ויזואלית היא נראית טוב" ו"מציגה את הדילמה בצורה מאוד רחבה ומעוררת הזדהות".
עוד כתב, באשר לשאלת היחס להון בחברה, כי הסדרה "מציגה גישה קצת יותר שפויה" בנושא, ו"מתייחסת לכסף כאל משהו הרבה יותר פרקטי – אמצעי שבו קבוצת האנשים הזו, שמגיעה ממקומות שונים ומאורח חיים שונה, מנסים לברוח מהמציאות האפורה של חייהם".
כתב כי על אף שהסדרה "נהנית מרעיונות טובים, ליהוק משובח ואלגנטיות", היא "טובעת במועקה שמציפה כל חלקה טובה", כאשר לדבריו כל אחת מדמויותיה "מאופיינת בהגזמה", והעלילה והדיאלוגים "נדמים כאוסף של התבזויות אחת אחרי השנייה" של הדמויות.
רועי אבן מ-mako כתב כי על אף הקונספט הייחודי לסדרה של הסדנה, הרעיון הכללי שלה כן מזכיר סדרות אחרות כדוגמת הסינדיקט של ה-BBC ו-"Lucky 7" של ה-ABC, וכי הדבר ידרוש ממנה מקוריות מעבר לכך.
בנוסף, הוא ביקר את סיפור דמויותיהם של רותי ואמיר, "מהליהוק התמוה, דרך המשחק הלא משכנע ועד לכתיבה החלשה", וכתב כי הוא "בעייתי מאוד" ונשען על סטריאוטיפים וקלישאות.
עם זאת, הוא כתב שמעבר לכך, "רוב המגרעות של 'שישה אפסים' נסלחות – ובמורד הדרך אף עשויות להתגלות כזמניות", וכי "יש בה ניסוי מחשבתי מעורר דיונים שלא מסתפק רק בזה".
שיש פבונאצו, הידוע גם בשם שיש פבונאצטו דוצימי או שיש סינדי, הוא שיש לבנבן שמקורו בדוקימיום , או איסחיסאר המודרנית, טורקיה.
השם נובע מהמילה האיטלקית לטווס (pavone; פאבון).
השיש נמצא בשימוש ברומא מאז התקופה האוגוסטנית, אז החלה חציבה בקנה מידה גדול בדוקמיום, ועמודים שלו שימשו בבית אוגוסטוס , כמו גם במקדש מרס אולטור, שבו היו גם אריחי רצפת פאבונאצו בצ'לה .
פסלי פבונאצוטו של ברברים פריגים כורעים היו קיימים בבזיליקה אמיליה ובגני סאלוסטיוס.
קבוצות פסלים ענקיות מגולפות משיש דוצימי התגלו בוילה של טיבריוס ב-Sperlonga.
פבונאצוטו לא היה בשימוש נרחב או נרחב לפני התקופה הרומית; אין עדות לכך במחזור לפני שני העשורים האחרונים לפני הספירה.
מאוחר יותר הוא שימש ברומא בשוקי טראיאנוס ולמזכרות פטרי, קברו של פטרוס הקדוש ובעולם במבנים היסטוריים משפיעים בסגנון אדריכלות תחיית הבארוק , כנסיית סנט איגנטיוס לויולה , בעיר ניו יורק, ובית עיריית בלפסט בבלפסט, אירלנד הצפונית.
שישה שבועות הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1982 בבימויו של טוני ביל, עם דאדלי מור, מרי טיילר מור וקתרין הילי .
התסריט מבוסס על ספר בשם זה מאת פרד מסטרד סטיוארט (1976).
העלילה היא על פוליטיקאי שמתקשר לאם יחידנית ובתה החולה, קשר שנמשך שישה שבועות עד למותה של הבת.
השחקנית/רקדנית קתרין הילי בת ה-13 הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית החדשה של השנה.
דאדלי מור היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לפסקול הטוב ביותר.
פטריק דלטון (דאדלי מור) הוא פוליטיקאי ותיק בקליפורניה שנמצא במסע בחירות שלו לקונגרס ארצות הברית.
באספת תומכים ותורמים בביתו של ארנולד (ג'ון הרקינס) הוא נפגש בנערה כבת 13 בשם ניקול דרייפוס (קתרין הילי) שמדריכה אותו למקום הפגישה והוא מצייד אותה בכרטיס כניסה.
לאחר הנאום שלו הוא נפגש עם ניקול ואימה שרלוט (מרי טיילר מור) ומתפתחת בינם ידידות.
שרלוט היא אישה אמידה בעלת מפעל קוסמטיקה גדול.
היא נותנת תרומה גדולה למסע הבחירות של פטריק וניקול מתגייסת לעזור במטה הבחירות שלו.
שרלוט מגלה לו שניקול סובלת מלויקמיה מגיל חמש וניקול מגלה לו כי קבלה בעבר טיפול והמחלה נכנסה להפוגה אך כעת חזרה והיא מסרבת לקבל טיפול.
לאור זה מתהדק הקשר בין דלטון לשרלוט וניקול למורת רוחם של אשתו פג (שאנון וילקוקס) ובנו ג'ף (ביל קלברט).
נקול היא רקדנית בלט מחוננת וכששרלוט וניקול טסות לניו יורק הוא מצטרף אליהן ברגע האחרון.
הם מטיילים בחוצות ניו יורק ופטריק מסדר לניקול אודישן במטרופוליטן.
היא מתקבלת לחזרה של הלהקה על מפצח האגוזים של צ'ייקובסקי ורוקדת שם פה דה דה לתשואות הנוכחים.
לאחר ההופעה הם חוזרים לבית המלון ברכבת וניקול מאבדת הכרה, מוחשת לבית חולים ושם מתה.
שרלוט נוסעת לצרפת ופטריק כותב לה כי הצליח בבחירות לקונגרס.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותדאדלי מורפטריק דלטוןפוליטיקאימרי טיילר מורשרלוט דרייפוסאשת עסקיםקתרין היליניקול דרייפוסשאנון וילקוקספג דלטוןביל קלברטג'ף דלטוןג'ו רגלבוטובובעוזר פרלמנטריג'ון הרקינסארנולדתומך בדלטון
"שישו את ירושלים" הוא שיר מאת צמד דרום.
את השיר כתב והלחין עקיבא נוף על פי מילים מן המקורות, בעיקר מספר ישעיהו ועיבד יצחק גרציאני.
ב-1970 הופיע הצמד, דני גולן וציון צדוק, בפסטיבל הזמר החסידי וזכו עם השיר במקום השלישי.
בעקבות זאת, השיר הפך ברבות הימים לפזמון פופולרי.
ביצועים נוספים נודעים במיוחד הם של אביבה ניר ושל דודו פישר.
מילות השיר מבוססות, בשינויים קלים, על פסוקים ממקורות שונים בתנ"ך.
עיקר הטקסט שואב השראה משני פסוקים בספר ישעיהו, פרק ס"ב פסוק ו': ופרק ס"ו פסוק י': .
ההקשר המקראי הוא של נבואת נחמה, שבה מבטיח הנביא לעם ישראל, שגלה מעל אדמתו, גאולה מיד ה', חידוש ימיו כקדם, שיבת העם לארצו והשבת גדולתה של ירושלים כבראשונה.
מבנה השיר כולל בית ופזמון.
הפזמון מושר פעמיים בפתיחה ופעם נוספת בין הבית הראשון לפזמון השני.
השיר נחתם בחזרה על המילים "שישו את ירושלים, גילו בה", חזרה המדגישה את מוטיב השמחה הקשור בירושלים ואת מעמדה המרכזי כעיר של גאולה ונחמה.
השיר צעד במצעדי הפזמונים השבועיים של הגל הקל בין נובמבר 1970 לינואר 1971, והגיע בשיאו למקום הרביעי (14.12.1970).
"שישו ושמחו בשמחת חג" הוא שיר שכתב המחנך והמתרגם בנימין כספי ללחן של המלחין הרוסי מיכאיל גלינקה.
מחבר המילים, בנימין כספי (סרברניקוב) (1886-1946), עבד כמחנך כיתות א'-ב' בבית הספר 'אחד העם' בפתח תקווה, ובנוסף עסק גם בכתיבה הומוריסטית ובתרגום.
כספי הוא גם מחבר שיר הילדים הנודע 'השפן הקטן'.
הנוסח המודפס הראשון של השיר הופיע בשנת 1938 בחוברת "שירים לערבי שבתות בבית ברנר, המושרים בהדרכת דניאל סמבורסקי" (תל אביב תרצ"ח), אך אפשר להניח שהשיר נכתב לפחות שנה או שנתיים קודם לכן.
הלחן הוא של המלחין הרוסי מיכאיל גלינקה (1857-1804), שנחשב לאבי המוזיקה הקלאסית הרוסית ואשר הלחין את האופרה 'רוסלאן ולודמילה' על פי פואמה של פושקין.
בין מבצעי השיר: יפה ירקוני, נעמי צורי, דליה עמיהוד, אסנת פז, ותיקי הגבעטרון, ולהקת לרוקדים הידד.
בסדרת הקלטות של רינת גבאי, "חגי ישראל עם רינת ומימי" נפתח כל פרק בשיר "שישו ושמחו בשמחת חג".
אריק איינשטיין שילב את השיר בסוף שירו של עלי מוהר 'שכשנבוא'.
השיר הוקלט לראשונה בשנת 1986 ונכלל בתקליטו 'אוהב להיות בבית'.
השיר מופיע גם בגרסת הכיסוי של שלומי שבת, עידן עמדי, יובל דיין, וגיא ויהל בשנת 2018.
שישברק (או: ג'ושפארה) הוא מאכל מהמטבח הערבי הפופולרי בסוריה, מרוקו, לבנון, ירדן ועוד.
ניתן למצוא אותו גם במקומות רבים בישראל.
המנה היא סוג של כיסונים (כופתאות) ברוטב, במילוי בשר טחון.
לרוב מדובר בבצק המבוסס על קמח חיטה ללא שמרים, במילוי בשר טחון ותבלינים.
מאחר שהמנה נפוצה במטבחים רבים של מדינות בהן יש אוכלוסייה מוסלמית, בהתאם לכללי התזונה האסלאמית, מילוי הבשר הוא בדרך כלל טלה, כבש, בקר או עוף ולא בשר חזיר.
מלבד אזור המזרח התיכון המנה פופולרית גם במטבחי מדינות מרכז אסיה ודרום הקווקז.
השם של המאכל באנגלית הוא Joshpara - ג'ושפרה.
תחילית המילה, Josh, פירושו "להרתיח" והחלק השני של המילה, para, מקורו בשפה פרסית מוקדמת ופירושו הוא "קצת".
המילה Joshpara הייתה בשימוש נפוץ לתיאור המאכל הזה לפני המאה ה-10, ולאחר מכן היא הוחלפה בשם פרסי מודרני, באנגלית: gosh e-barreh, שהפירוש המילולי שלו הוא: אוזן של כבש.
קיימות וריאציות שונות לשם המאכל בשפות אחרות:
באזרית הוא נקרא דושברה - düşbərə, dushbara
בבשקירית הוא נקרא שושברה - сөсбәрә, süsbərə
בקזחית הוא נקרא טושפרה - тұшпара, tushpara
באוזבקית צ'וצ'ורה - چۆچۈرە, chöchürä.
מקור המילה הערבית שישברק או שושברק ככל הנראה מהתקופה הפרה-אסלאמית.
תיאוריה נוספת לגבי האטימולוגיה של המילה היא שהמקור במילה הטורקית düşbərə.
הפירוש של החלק במילה הנקרא düş הוא "מתמלא" או "נשפך החוצה", והחלק במילה הנקרא bərə פירושו "אוכל" (כלים עשויים מבצק).
זה מרמז על העובדה שיש להוסיף את המאכל לבישול רק כאשר המים רותחים ו"נשפכים" מהסיר.
על פי בדיחה אזרבייג'נית פופולרית, המילה מגיעה מהמילים "düş bəri", שפירושן "ליפול כאן": במילים אחרות, בקשה למלא את הכף בכמה שיותר כופתאות.
המנה נפוצה במטבחים באזור טורקיה ואיראן: במטבח האזרבייג'ני, במטבח הפרסי, המטבח הטג'יקי, המטבח האוזבקי, המטבח האויגורי ומטבחים נוספים באזור מרכז אסיה.
הבצק לצ'וצ'ווארה או הטושברה האופיינים באזור מרכז אסיה עשוי בדרך כלל מקמח, ביצים, מים ומלח.
אופן ההכנה של הכיסונים הוא רידוד הבצק לשכבה דקה ולאחר מכן חיתוך לריבועים.
מניחים במרכז כל ריבוע של בצק כף ממלית הבשר הטחון המתובל בבצל קצוץ, פלפל שחור, מלח וטימין, צובטים ומקפלים את פינות הכופתאות לסגירה.
לאחר מכן מבשלים בציר או במרק בשר עד שהכופתאות צפות על פני הנוזל בסיר.
ניתן להגיש את הכופתאות במרק צלול או ללא נוזל בישול, בתוספת חומץ או רוטב על בסיס ירקות קצוצים דק, עגבניות ופלפל חריף.
דרך פופולרית נוספת להגשת הכופתאות היא בתוך גבינת לבנה (קאטיק מסונן) או עם סמטנה (שמנת חמוצה), מה שמאופיין יותר כסגנון רוסי.
באזרבייג'ן לרוב הכיסונים קטנים יותר והבצק עבה יותר.
הכיסנים עשויים בדרך כלל מבצק המבוסס גם הוא על קמח חיטה, ביצים ומים, כאשר המילוי בדרך כלל עשוי מבשר כבש טחון (ללא עצמות), בצל, חומץ, נענע מיובשת, פלפל ומלח.
הכיסנים מבושלים במים רותחים או במרק או ציר בשרי.
ניתן להחליף את המילוי במקום בבשר כבש גם בבשר בקר, או אפילו עוף.
המרק בו מבשלים את הכיסונים עשוי מעצמות כבש, ואת הבשר הטחון מכינים עם בצל ותבלינים.
לאחר מכן מרדדים את הבצק, חותכים לריבועים קטנים וממלאים בתערובת הבשר.
הכיסונים לרוב בצורת משולש כאשר הקצוות מודבקים זה לזה, ויוצרים צורה של צדפים.
את הכופתאות מוסיפים למים המלוחים הרותחים ומבשלים עד שהכופתאות צפות בנוזל הבישול.
מגישים עם עלי נענע מיובשים, חומץ ושום מגורר לפי הטעם.
לרוב גודלם די קטן כך שבכף אחת נכנסים כ-5-8 כיסונים.
עם זאת, באזורים הכפריים של חצי האי אפשרון הם עשויים אפילו עוד יותר קטן כך שבכל כף נכנסים כ-20 כיסונים.
שישברק נפוץ בעיראק, מרוקו, ירדן, לבנון, ארץ ישראל, סוריה, חג'אז והאזור הצפוני של ערב הסעודית.
לאחר מילוי בשר בקר טחון ותבלינים, כיסוני הבצק הדקיקים בדרך כלל מבושלים ביוגורט ומוגשים חמים בתוך הרוטב בו בושלו.
המנה הזו היא חלק משמעותי מהמטבח הערבי במשך מאות שנים, מתכון לשישברק מופיע בספר הבישול הערבי של המאה ה-15 מדמשק, כיתאב אל-טיבחא.
בשפות פינו-אוגריות במערב סיביר המאכל היה נקרא "פלנן", מילה שמשמעותה "לחם אוזניים".
העמים שהתגוררו באזורים אלו נחשפו למאכל על ידי סוחרים איראנים שהגיעו לאזור במהלך ימי הביניים.
המאכל אומץ במטבח הרוסי במאה ה-17, שם המאכל מכונה פלמני.
מנטו הוא סוג אחר של כופתאות הפופולרי במרכז ומערב אסיה.
שישה עשר ואלסים אופוס 39 הוא קובץ של 16 ואלסים קצרים לפסנתר שנכתב על ידי יוהנס ברהמס.
הוואלסים שהוקדשו למבקר המוזיקה אדוארד הנסליק, הולחנו ב-1865, והקובץ יצא לאור ב-1866.
הוואלסים נכתבו במקור לארבע ידיים, והמלחין עיבד כל אחד מהם לפסנתר סולו לפסנתר על ידי המלחין, ופורסמו בשתי גרסאות שונות - גרסה קשה וגרסה מפושטת.
שלוש הגרסאות פורסמו באותו הזמן, והפכו לפופולריות, בניגוד לציפיות המלחין.
הוואלסים נכתבו בזמן שהמלחין התגורר בווינה, אך לפני שהשתקע בה באופן קבוע.
הם נכתבו כמחווה לריקוד הוואלס שהיה פופולרי במיוחד באותן השנים בווינה.
בגרסאות הסולו, שונו חלק מהסולמות ביחס לגרסת הדואט המקורית (ארבעה האחרונים בגרסה הקשה ומס' 6 בגרסה הקלה).
ואלס מספר 15 בלה מז'ור התפרסם גם בנפרד והפך ליצירה הפופולרית ביותר בקובץ.
לאחר מותו של המלחין יצא לאור עיבוד של חמישה מהואלסים בקובץ (מס' 1, 2, 11, 14 ו-15) לשני פסנתרים.
רוב הוואלסים כתובים בצורת נושא שחוזר פעמיים, עם מעבר בין החזרות.
המעבר כתוב בדרך כלל בסולם אחר, ברוב הוואלסים סולם דומיננטה או סולם מקביל.
החלק השני מנוגן בסולם הטוניקה.
שישה באוקטובר הוא תסכית דרמה ישראלי שנוצר על ידי אור מצא ואלכסה לרנר ובהפקת אודיודרמה וכאן הסכתים.
התסכית מגולל שישה סיפורים של ישראלים ממגוון החברה הישראלית בשעות שלפני טבח שבעה באוקטובר.
התסכית נוצר כחלק מפרויקט השנה ל-7 באוקטובר של תאגיד השידור הישראלי.
התסכית כולל 6 פרקים ששוחררו מדי שבוע בין 6 באוקטובר עד 17 בנובמבר 2024.
כל פרק מגולל סיפור שונה על דמויות ממגוון החברה הישראלית.
העלילה מתמקדת ביום שישי שלפני טבח שבעה באוקטובר ומסתיימת רגעים ספורים לפני פריצת המתקפה.
הפרקים עוסקים בסוגיות חברתיות שונות ומציגים את תפיסת הקיום של הדמויות שמתנהלות במציאות של לפני המתקפה.
שם המדבב/תשם הדמות1ריטה שוקרוןמזל בוכריסשלום שמואלובשלמה בוכריסאבי דנגור אפי בוכריס2עומר חזןדניאל בן גלנוה צורחיים מלכי3אגם רודברגענת בן-נוןיוסי מרשקמוש בן-נון4ז'יל בן-דודאוליבייה בנאמואלברט אילוזהרב אריק אז'נסאליזבת קדםיעל הדד5ג'לאל מסרוואהעומאר6סנדרה שדהסבתאעומר לנדסמןיאירלי-אור אברבךאבא
סמדר שילוני מאתר "ynet" נתנה לתסכית ביקורת חיובית וכתבה: .
במרץ 2025 פורסם שהתסכית נמצא ברשימה המקוצרת של המועמדים לפרס הפודקאסט הטוב ביותר בפרסי הרדיו של פסטיבל הקולנוע של ניו יורק, כאשר הוא מועמד בקטגוריית הדרמה המתוסרטת לצד 4 מועמדים נוספים.
בפסטיבל שנערך בחודש מאי באותה שנה, התסכית זכה בפרס הארד.
שישק היה מלך מצרים הנזכר במקרא שלוש פעמים, ומזוהה בידי חוקרים רבים עם המלך המצרי שושנק הראשון.
אם אכן שישק הוא שושנק הראשון, הרי כי אז מסעו לארץ ישראל הוא האירוע הראשון המוזכר במקרא, שלו נמצאה עדות ממקור חיצוני, ומכאן חשיבותו הרבה לחקר תולדות עם ישראל.
שישק הוא חלק מרשימה בת 53 דמויות מקראיות, שאושרו במחקר מבחינה ארכאולוגית כדמויות היסטוריות, ותקופתו מתוארכת לשנים 945–924 לפנה"ס.
שישק מוזכר במקרא שלוש פעמים:
ב, מסופר כי שישק העניק מקלט מדיני במצרים לירבעם בן נבט, לימים מלכה הראשון של ממלכת ישראל, לאחר שברח מפני שלמה המלך.
ב, מסופר כי שישק עלה על ירושלים בשנה החמישית לשלטונו של רחבעם בנו של שלמה, אשר עלה למלוכה במקביל לירבעם מלך ישראל.
ב, מסופר כי שישק עלה על ירושלים באלף ומאתיים רכב ובששים אלף פרשים, ועם לוחמים מצרים, לובים סֻכִּיים וכושיים.
לכד את ערי המצודות שביהודה, והגיע עד ירושלים.
שמעיה הנביא מוכיח את רחבעם ושרי יהודה שנאספו בירושלים, על כי נטשו את ה', ולכן ה' החליט לתת אותם בידי שישק.
המלך ושריו משתכנעים ומחליטים לחזור בתשובה.
בתגובה ה' מסיר את האיום, ושישק מקבל את אוצרות בית המקדש והארמון, ואת מגני הזהב שהכין שלמה, עוזב, וירושלים ניצלת מכיבוש.
זיהוי שישק עם שושנק הראשון
רוב האגיפטולוגים (למשל קנת' קיטצ'ן, בוב בייר ואיידן דודסון), מזהים את שישק עם שושנק הראשון, מלך מצרים ממוצא לובי, מייסדה של השושלת העשרים ושתיים.
הסיבה לזיהוי היא כתובת ניצחון שחקוקה על קיר במקדש אמון בכרנך, שבו מתאר שושנק הראשון את כיבושם של כ-50 מקומות בשטחי ארץ ישראל, לבנון וסוריה של ימינו.
הרטום בפירושו לתנ"ך ("פירוש קאסוטו") מחזיק בדעה זו, וזאת על סמך צורת הקרי והכתיב (שושק בכתיב לעומת שישק בקרי, בפסוק כ"ה שבפרק י"ד).
צורת הכתיב "שושק" קרובה יותר לטענתו לשם המקורי, שושנק.
ישנם אגיפטולוגים (ביניהם דייוויד רול ופיטר ג'יימס), המטילים ספק בזיהוי זה.
הספק נובע מכך שהם אינם מקבלים את התיארוך לפי הכרונולוגיה הגבוהה, ולכן שושנק הראשון לא מקביל לשיטתם למלכותו של רחבעם.
טענה נוספת היא שלפי ספר מלכים א' ודברי הימים ב' שישק עלה על ירושלים, ואילו בכתובת בכרנך ירושלים כלל לא נזכרת.
ניתן ליישב קושי זה על פי גרסת הסיפור בדברי הימים ב', בו שישק לא כבש את ירושלים, אם מניחים שרחבעם נכנע בעוד מועד, כאשר צבאות שישק היו סמוכים לירושלים, אולי בגבעון.
במקרה כזה הסתפק שישק בקבלת המס הכבד ולא נכנס אל תחום ירושלים והמשיך בדרכו צפונה אל הר אפרים כדי להילחם בירבעם.
דעה נוספת שאינה מסכימה עם הזיהוי היא של מייקל סנדרס, שמתבסס על ההבדל בין השם בתנ"ך, שישק, לבין שמו של מלך מצרים, שושנק.
הוא מזהה את שישק עם רעמסס השלישי.
הועלתה הצעה, לתארוך זמנו של מסע שישק לכנען, לאור קרב קרקר.
הקרב נערך בשנת 853 לפני הספירה, בין שלמנאסר ה-3 מלך אשור, לבין קואליציית המלכים שכללה את אחאב מלך ישראל.
מועד זה, ביחד עם עדות המחבר המקראי לגבי סך כל שנות מלכותם של מלכי ישראל מהשנה העשרים של אחאב (השנה בה התקיים קרב קרקר) ועד ירבעם בן נבט (כולל) (בניכוי שנות קורגנציה אפשריות), חושף כי השנה בה נערך מסע שישק לארץ כנען היא 924 לפני הספירה, בקירוב.
תיארוך זמנו של מסע שישק במחקר
מסע שישק קשה לתיארוך מדויק אך שילוב של כתובות מצריות, הטקסט המקראי והממצאים הארכאולוגיים ממקם את מסע שישק לארץ-ישראל בין 945 - 924 לפנה"ס.
פרעה שישק בספרות העברית והעולמית
פרעה שישק מופיע בתפקיד חשוב בסיפורו ההיסטורי החשוב של הסופר יצחק שנהר "זמרת הארץ".
אפשר לקרוא את הסיפור ברשת בבלוג "המולטי יקום של אלי אשד "
ימי הפרעה שישק במאה העשירית לפני הספירה מתוארים בספרו הההיסטורי הקלאסי של הסופר הרוסי איבן יפרמוב: На краю́ Ойкуме́ны» («Вели́кая дуга́»)
"שלושה שברחו (תרגם לעברית אריה חשביה\ הוצאת מ.
על פסל יווני שנחטף מביתו באי יווני בידי סוחרי עבדים פיניקיים ונמכר כעבד במצרים של ימי פרעה שישק.
פרעה שישק מופיע בקולנוע בסרט "שלמה ומלכת שבא "בכיכובו של יול ברינר מ-1959 בגילומו של דייוויד פרר כאויבו הגדול של שלמה הזומם לפלוש לארץ ישראל.
פרעה שישק מאוזכר בסרט הראשון על הארכאולוג אינדיאנה ג'ונס ,"שודדי התיבה האבודה" מ-1981 כפרעה ששדד את ארון הברית ממירושלים.
שישי עם מיכל היא תוכנית אירוח בהנחיית מיכל זוארץ ובעריכת יוסי אשדות, אשר שודרה בערוץ הראשון בשנים 2002–2006.
פורמט התוכנית עבד כך שבכל פרק התארחו מספר אורחים, על פי רוב ידוענים, ובהם מוזיקאים, סטנדאפיסטים, אנשי תקשורת ופוליטיקאים.
על פי רוב, האורחים ישבו כולם יחד באולפן על ספות והראיונות היו קלילים, כאשר האורחים מתערבים מדי פעם זה בדבריו של זה.
התוכנית זכתה בדרך כלל לנתוני מדרוג חד-ספרתיים ולעיתים הגיעה לשיא צפייה של כ-10% מתוך כל משקי הבית.
נתוני המדרוג של התוכנית היו הישג יפה, בהתאם למשאבי ההפקה ולשעת שידור התוכנית, אשר הייתה בכל יום שישי בשעה שבע, ביחס לנתוני המדרוג בערוצים 2 ו-10 והיו גבוהים מאוד ביחס לתוכניות אחרות של הערוץ הראשון.
התוכנית זכתה לביקורות שליליות לאורך שנות שידורה.
המבקרים הטילו ספק בכישורי האירוח של זוארץ וציינו לרעה את עודף עליצותה, שאלותיה הרדודות לכאורה ושימושה הרב בכרטיסי עזר.
כישורי ההנחיה השנויים במחלוקת של זוארץ אף זכו לחיקויים בתוכניותיו של אדיר מילר, "ערב אדיר" ו"היכל התרבות".
בתוכנית תיק תקשורת ששודרה בפברואר 2005, טען המנחה חיים זיסוביץ' כי זוארץ נבחרה להנחיית התכנית בשל מערכת היחסים שניהלה עם יוסי משולם שכיהן אז כמנהל התוכניות בערוץ הראשון.
משולם הכחיש את הטענות ובהמשך הוגשו תביעות דיבה הדדיות על הוצאת לשון הרע.
בשנת 2008 פסק בית משפט השלום בתל אביב תשלום פיצויים לזיסוביץ'.
שישי בבוקר (נקראה בעבר גם "הבוקר", "יום חדש" ו"הבוקר של קשת") היא תוכנית בוקר של שידורי קשת, בעבר בערוץ 2 וכיום בקשת 12. בעקבות שידורה של "חדשות הבוקר" בימי חול (א'-ה'), הועברה התוכנית לשידור בימי שישי בלבד, ומוגשת על ידי יואב לימור וגלית גוטמן.
את התוכנית בשמה הראשון "הבוקר", הנחה תחילה מ-1996 עד 1997 ירון לונדון, ומ-2 בפברואר 1997 גבי גזית ורבקה מיכאלי.
בשנת 2002 פרשה מיכאלי מהתוכנית, וגזית הנחה אותה עד 2003. בשנים 2004 עד 2005 המנחים היו מני פאר ואפרת רייטן.
את "יום חדש" שהחלה את שידוריה בינואר 2006 הנחו גידי גוב ושירי ארצי.
במאי 2006 הוחלפה ארצי בסיון רהב-מאיר, וב-2007 הוחלף גוב בדני קושמרו.
ב-2008 פרשו קושמרו ורהב-מאיר מהתוכנית ובמקומם הנחו יורם בינור ושרון כידון, ולאחר מכן באותה השנה עד סוף 2009 התחלפו המנחים לאורן וייגנפלד ולינוי בר גפן.
מ-2010 עד סוף 2011 המנחים היו דן שילון וטלי מורנו.
מ-2012 הנחו את התוכנית דליה מזור ויואב לימור.
ביולי 2012 הוחלפה מזור בדרור גלוברמן.
בינואר 2013 הוחלף גלוברמן בלוסי אהריש.
החל מ-10 בפברואר 2013 שונה שמה של התוכנית ל"הבוקר של קשת", ובמשך ארבע שנים, מנחיה היו יואב לימור וגלית גוטמן.
ב-26 בפברואר 2017 פרשה גוטמן מהתוכנית, ומ-12 במרץ 2017, המגישה לצד יואב לימור הייתה מיכל אנסקי.
בספטמבר 2017 מגישי התוכנית היו מרב מילר ויואב לימור.
החל מ-3 בנובמבר 2017 התוכנית עברה להיות משודרת בימי שישי בלבד, שמה שונה ל"שישי בבוקר" והמנחים שלה הם יואב לימור וגלית גוטמן, ששבה להנחיית התוכנית לאחר שמונה חודשים.
התוכנית מוקדשת בחלקה לנושאי אקטואליה, תוך ליווי חברת החדשות, ומוקדשת בשארית זמנה לשולי החדשות ולפינות בריאות, אוכל, ספורט, צרכנות, תרבות ופנאי.
בתוכנית מספר פינות קבועות, את פינת הרשת הגישה בעבר לירון שמם ואת פינת הבידור והתרבות הגיש ליאון רוזנברג.
כיום מגיש את פינת הספורט כדורגלן העבר ופרשן הספורט בהווה עמרי אפק.
בעבר שודרה באולפן הווילה של אולפני הרצליה, שם היה בית מגוריה של מרגוט קלאוזנר, מייסדת האולפנים.
התוכנית משודרת כיום מהאולפנים החדשים שנבנו עבור תוכניות קשת 12 כגון "חדשות הבוקר" ו"אנשים", במתחם אולפני הרצליה.
שישיות טננט הוא טורניר כדורגל אולמות שנתי שנערך בחודש ינואר בין השנים 1984 ו-1993 בהשתתפות קבוצות כדורגל סקוטיות, בדרך כלל מליגת העל הסקוטית, לעיתים מליגות נמוכות יותר בסקוטלנד ופעם אחת השתתפה בו גם מנצ'סטר סיטי האנגלית.
הטורניר היה ממומן על ידי מבשלות הבירה טננט קלדוניאן ואורגן על ידי התאחדות הכדורגל הסקוטית.
כאשר הפסיקו המבשלות במימון התחרות ב-1993, הופסק הטורניר.
מבנה התחרות היה משתנה בהתאם למספר הקבוצות המשתתפות, אך במרבית השנים כלל 2 בתים של 5 קבוצות, כאשר מכל בית היו עולות שתי הראשונות למשחקי נוק אאוט בשלב חצי גמר ומשחק גמר בין המנצחות.
בשנתו הראשונה שוחק הטורניר בקואסטרס ארנה (Coasters Arena) בפאלקירק.
ב-1985 שוחק הטורניר באינגליסטון שואוגראונד (Ingliston Showground) בסמוך לאדינבורו, והחל משנת 1986 עד לביטולו, שוחק הטורניר במרכז התערוכות והכנסים הסקוטי בגלאזגו.
חוקי המשחק השתנו מעט במהלך השנים, והחוקים המובאים הם אלו שהיו תקפים בטורניר האחרון ב-1993. רבים מהחוקים אומצו מכדורגל האולמות בארצות הברית, שבתורו אימץ הרבה מחוקיו מענף ההוקי קרח.
מגרש בגודל של כ-65 * 28 מטרים הורכב במיוחד לטורניר, כולל לוחות הוקי קרח וזכוכית אקרילית בהיקף המגרש בגובה של כ-2.5 מטרים.
השערים הורכבו בתוך הקירות, בניגוד להוקי קרח בו קיים מרווח בין השער לגבול המגרש האחורי.
סגלי הקבוצות כללו עד 12 שחקנים, מתוכם לא יותר מ-6 שיחקו על המגרש בכל רגע.
מספר החילופים היה בלתי מוגבל וניתן היה לערכם בכל עת.
המשחקים בשלב הבתים כללו 2 מחציות 7.5 דקות כל אחת.
במשחקי הנוק-אאוט נמשכה כל מחצית 10 דקות.
בתום משחק שהסתיים בתוצאת תיקו, הוכרע המשחק בדו-קרב פנדלים, גם בשלב הבתים.
עם זאת, עבור ניצחון בפנדלים הוענקו למנצחת 2 נקודות במקום 3 המוענקות על ניצחון בזמן החוקי.
שני קווים צהובים חילקו את המגרש ל-3 חלקים.
על השחקנים היה להיות בתוך חלק המגרש של היריבה כדי להבקיע וכן היה בתוקף חוק האוסר על מסירות מחלק המגרש הראשון עד לחלקו השלישי.
בכל שער הוקצה אזור מיוחד, בו היה מורשה לשחק רק השוער המגן עליו.
אם שחקן שדה של אותה הקבוצה היה נכנס לאזור, היה נפסק פנדל לטובת הקבוצה היריבה.
שוערי הקבוצות יכלו להחזיק בכדור במשך 6 שניות בלבד.
חוק זה אומץ על ידי פיפ"א לכדורגל שדה רגיל מאוחר יותר.
על הקבוצות היה להשאיר לפחות 2 שחקנים בחלק המגרש של היריבה (שחקן אחד עד 1991), אחרת היה נפסק פנדל לטובת הקבוצה היריבה.
שחקנים שהוצג להם הכרטיס הצהוב היו מורחקים ל-2 דקות מהמגרש.
מעבר לעבירות הרגילות, יכלו השחקנים לקבל כרטיס צהוב גם עבור בעיטת הכדור באופן מכוון אל מעל לגבולות המגרש לבזבוז זמן.
שיתוף ואחווה הייתה מפלגת מיעוטים שהייתה קשורה למפא"י ומפלגת העבודה, והיוותה, בדומה לשאר המפלגות הערביות בזמנה, מפלגת לוויין.
המפלגה זכתה בשני מנדטים בבחירות לכנסת ה-4, והייתה חברה בקואליציה אך לא בממשלה.
בבחירות לכנסת ה-5, ה-6, וה-7 שמרה המפלגה על כוחה, ונשארה חברה בקואליציות השונות ללא ייצוג בממשלה.
הבחירות לכנסת השמינית, בהן קיבלה המפלגה רק 9,949 קולות וכשלה לעבור את אחוז החסימה, בישרו על קץ דרכה הפוליטית של המפלגה.
המפלגה כשלה לעבור את אחוז החסימה, מכיוון שרוב חבריה פרשו והצטרפו למפלגות אחרות.
2 מנדטים: לביב חוסיין אבו רוכן, יוסף דיאב
2 מנדטים: דיאב עובייד, ג'בר מועדי
2 מנדטים: דיאב עובייד, ג'בר מועדי,
2 מנדטים: דיאב עובייד, אליאס נח'לה
שישיית ברמינגהאם הוא הכינוי שניתן לשישה אירים – יו קלהאן, פטריק היל, גררד הנטר, ריצ'רד מקילקני, ויליאם פוור וג'ון ווקר – שהורשעו בשנת 1975 בפיצוץ בפאבים בברמינגהאם שבבריטניה ב-1974, שבו נהרגו 21 איש מפצצות שהטמין ה-IRA.
השישה נידונו למאסר עולם, בעקבות הודאות שווא שלהם.
ההרשעה בוטלה ב-14 במרץ 1991, ולכל אחד מהשישה נפסקו פיצויים בסכום של 840 אלף עד 1.2 מיליון לירות שטרלינג.
התרחש ב-21 בנובמבר 1974 בשעות הערב: בשני פאבים בברמינגהאם הוטמנו מטעני חבלה, שהתפוצצותם גרמה ל-21 הרוגים ו-182 פצועים.
בעקבות הפיגוע נאסרו שישה אירים - יו קלהאן, פטריק היל, ג'ררד הנטר, ריצ'רד מקילקני, ויליאם פאוור וג'ון ווקר.
חמישה מהם נולדו בבלפסט ואחד (ווקר) נולד בדרי.
כל השישה התגוררו בברמינגהאם מאז שנות ה-60 של המאה ה-20. השישה (פרט לקלהאן) יצאו מברמינגהאם לבלפסט זמן קצר לפני הפיצוץ, כדי להשתתף בהלוויות של ג'יימס מקדייד, חבר ה-IRA שהכירו.
מקדייד נהרג בתאונה, כאשר ניסה להטמין מטען חבלה בתא טלפון בקובנטרי.
כאשר הרכבת הגיע ל נערכה בה ביקורת משטרתית, וכאשר הגיעה לשוטרים הידיעה על הפיצוץ בברמינגהאם, החמישה נלקחו בהסכמתם לבדיקת זיהוי פלילי.
בבוקר למחרת, כאשר הגיעו תוצאות הבדיקה, ולאחר שנחקרו, נלקחו החמישה למעצר.
באותו יום בערב נעצר גם קלהאן.
בעת שהייתם במעצר נמנעו מהם מזון ושינה, הם נחקרו במשך 12 שעות ברציפות ועברו עינויים.
פאוור, קלהאן, ווקר ומקילקני הודו בחקירתם באשמות שיוחסו להם.
ב-12 במאי 1975 הוגש נגד השישה כתב אישום באשמת רצח.
משפטם החל ב-9 ביוני בפני השופט וחבר מושבעים.
לאחר מחלוקת משפטית ההודאות שמסרו במשטרה לאחר מעצרם הוכרו כעדות קבילה.
אחד מעדי התביעה מסר ראיה נסיבתית על קשריו של ווקר עם חברי הצבא האירי הרפובליקני הזמני.
ד"ר , מומחה זיהוי פלילי מטעם התביעה העיד שבדיקה שערך הראתה שהיל ופאוור החזיקו חומרי נפץ, ולא נמצאו ראיות כאלה לארבעת הנאשמים האחרים.
עד מומחה מטעם ההגנה סתר את עדותו של סקוס, אך השופט העדיף את עדותו של סקוס.
חבר המושבעים מצא את ששת הנאשמים אשמים ברצח.
ב-15 באוגוסט 1975 נגזר דינו של כל אחד מהם ל-21 מאסרי עולם.
תביעות פליליות נגד סוהרים ותביעה אזרחית נגד המשטרה
ב-28 בנובמבר 1974 הופיעו השישה בבית המשפט, לאחר שנעצרו עד תום ההליכים.
כולם היו חבולים וניכר שסבלו מיחס גרוע.
בעקבות זאת 14 סוהרים הואשמו בתקיפה ביוני 1975, אך כולם זוכו במשפטם.
ב-1977 הגישו השישה תביעה לפיצויים נגד , אך תביעתם נדחתה בנימוק של השתק.
העיתונאי חקר את הנושא לתוכנית התחקירים World in Action, וב-1985 שודרה הראשונה מבין סדרת תוכניות שהטילה ספק באשמתם של השישה.
ב-1986 יצא לאור ספרו של מולין "Error of Judgment: The Truth About the Birmingham Pub Bombings", שהכיל תמיכה נרחבת בגרסתם של השישה שהם חפים מפשע.
מולין טען בספר שפגש אחדים מהאחראים האמיתיים לפיגוע.
מזכיר הפנים, דאגלס הרד, הורה להביא את העניין בפני .
בינואר 1988, לאחר שישה שבועות של דיונים, נפסק שההרשעות תקינות.
במשך שלוש השנים שלאחר מכן כתבות בעיתונים, תוכניות תיעודיות בטלוויזיה וספרים הביאו ממצאים נוספים שמערערים את צדקת ההרשעה.
ערעור נוסף נדון בשנת 1991, והוצגו בו ראיות חדשות לבידוי ראיות בידי המשטרה ולהסתרת עדויות.
בשנת 2001 נפסקו לכל אחד מהשישה פיצויים בסכום של 840 אלף עד 1.2 מיליון לירות שטרלינג.
עקבות פרשה זו ומקרים נוספים שהתבררו כעיוות דין הורה מזכיר הפנים בשננת 1991 על הקמת ועדה ממלכתית לבדיקת המשפט הפלילי.
הוועדה הגישה המלצותיה בשנת 1993, ואלה הובילו לחקיקת Criminal Appeal Act 1995, שבמסגרתו הוקם בשנת 1997 גוף עצמאי - Criminal Cases Review Commission - CCRC, הבודק טענות להרשעה של חף מפשע, מבצע חקירות משלו ומעביר מדי שנה עשרות מקרים להכרעה חוזרת של בית המשפט, ורבים מהם מסתיימים בזיכוי.
שישי חי הייתה תוכנית טלוויזיה ישראלית ששודרה בשידורי הזכיין קשת בראשית ימי ערוץ 2 המסחרי בין השנים 1993–1995.
התוכנית שודרה בימי שישי בשעה שש ושלושים לפנות ערב ועסקה בעיקר בבידור ובאורח חיים (בישול, אופנה וכו').
בכל תוכנית התארחו אורחים מוכרים, אחד מהם הכין במטבח את ארוחת השבת שכולם התיישבו לאכול בסופה.
את התוכנית הגישו שלוש מנחות, הבולטת בהן הייתה מרב מיכאלי, ולצדה הנחו בתחילה עד 1994 נועה ירון ואורלי ברבי, וב-1995 אלונה פרידמן ומיכל גוטליב.
התוכנית הייתה החשיפה הטלוויזיונית הראשונה של מרבית המגישות (למעט מיכאלי) וכן של הסטנדאפיסט גיל קופטש, שהגיש בה את "פינת הסרט הערבי".
למרות ששודרה בשעה שאינה נחשבת לפריים טיים, התוכנית זכתה לאחוזי צפייה גבוהים ע"פ מדידת הרייטינג של אותה תקופה ושמרה בדרך כלל על מקום בעשר התוכניות הנצפות של השבוע.
שמה המלא של התוכנית היה "שישי חי - תוכנית מבית טוב" וזאת בשל העובדה שהתוכנית שודרה בשידור חי מבית צמוד קרקע במרכז הארץ.
התוכנית נחשבת לתוכנית הטלוויזיה הראשונה בישראל שבאופן קבוע לא צולמה בתוך אולפן, כמו שהיה מקובל בשנות ההגמוניה של הערוץ היחיד, והראשונה שצולמה גם ממצלמות כתף.
שיתוף ופיתוח הייתה סיעה קצרת ימים שכיהנה בכנסת השישית.
הסיעה נוצרה ביולי 1966 כאיחוד בין המפלגות הערביות שיתוף ואחווה וקידמה ופיתוח.
שתי המפלגות היו חברות בקואליציה ללא ייצוג בממשלה בטרם האיחוד, ומצב זה נשאר על כנו גם לאחריו.
בינואר 1967 חזרו ונפרדו המפלגות לשתי סיעות נפרדות.
כנסת חברי כנסת הערות 4 מנדטיםקידמה ופיתוח: סיף א-דין א-זועבי, אליאס נח'לה
שיתוף ואחווה: ג'בר מועדי, דיאב עובייד הסיעה נוצרה ב-5 ביולי 1966 כאיחוד בין המפלגות קידמה ופיתוח ושיתוף ואחווה.
שישי בגאון הייתה תוכנית אירוח ישראלית בהנחיית הזמר והשחקן יהורם גאון אשר שודרה במשך 3 עונות בשנים 2003–2005 בערוץ הראשון.
התוכנית שודרה בימי שישי בערב.
פורמט התוכנית התבסס על אוצר הארכיון של הערוץ הראשון, כאשר לכל תוכנית הוקדשה שנה, וכך כל האורחים והאירועים של אותה תוכנית היו קשורים לאותה שנה.
בעונה השלישית, השתנה במקצת הפורמט ובמקום שנה, כל תוכנית הוקדשה לעיר מסוימת ששם היא התארחה.
באמצע שנת 2005 יצאה התוכנית לפגרה בת מספר חודשים.
בזמן הפגרה התגלו ברשות השידור בעיות כלכליות, ובעקבות התקציב הרב שהושקע בתוכנית ולאחר התערבות של מבקר המדינה הוחלט שלא להפיק עוד עונה לתוכנית.
שישים ריבּוֹא (600,000) הוא מספר החוזר מספר פעמים בתורה, ויש לו משמעויות הלכתיות ואגדתיות.
ביטוי זה של המספר מופיע רק מתקופת התנאים ואילך, בתורה מופיע מספר זה בביטוי 'שש מאות אלף'.
המספר שש מאות אלף מוזכר מספר פעמים במקרא.
בראשונה הוא מוזכר בתיאור יציאת מצרים, כמספר בני ישראל (הגברים מגיל עשרים) שיצאו ממצרים: .
בעוד בפרשנות המסורתית מקובל לראות במספר זה תיאור מדויק, בחקר המקרא מקובל לראות במספר זה מספר טיפולוגי-סימבולי בלבד המסמל כמות אנשים עצומה, ולדעתם מספר העברים שיצאו ממצרים היה כנראה רק אלפים או רבבות לכל היותר, דבר היכול להסביר את נדודיהם במדבר, ויוצר מתאם טוב עם סדרי הגודל של העולם העתיק.
בשני המפקדים בספר במדבר, המספר הכללי של בני ישראל קרוב מאוד למספר זה.
הגדרת רשות הרבים לעניין שבת
הפוסקים חלוקים בדעתם בשאלה האם על מנת שמקום יוגדר כרשות הרבים לעניין איסור הוצאה בשבת, עליו להיות מקום שעוברים בו ששים ריבוא איש ביום, בדומה למחנה ישראל במדבר סיני, או שאין זו דרישה מחייבת.
ולפסיקה זו השלכות רבות הלכה למעשה.
לדעת רבי יעקב בן אשר מחבר ארבעה טורים, בעל ספר התרומה, ובעל ספר הרוקח, וראשונים נוספים, זהו תנאי הכרחי.
הלכה זו מתבססת על פירוש רש"י במסכת עירובין.
לפי שיטה זו מקום עירוני הרחב 16 אמות על 16 אמות אך אין בו שישים ריבוא אנשים מוגדר ככרמלית.
מנגד, פוסקים רבים חולקים על שיטה זו, היות שהתנאי של ששים ריבוא איש לא נזכר במפורש בתלמודים, ולא בדברי הרי"ף והרמב"ם.
מבין הפוסקים החולקים נמנים רשב"ם, רמב"ן, רשב"א, ריטב"א, ר"ן, ריב"ש, בעל ספר מגיד משנה, רבי מנחם המאירי, מהרש"ל, ומחבר שו"ת משאת בנימין.
רבי יוסף קארו בספרו שולחן ערוך הביא בסתם את הדעה שמקום מוגדר כרשות הרבים גם אם לא נמצאים בו שישים ריבוא אנשים, והוסיף שיש אומרים שרק מקום שיש בו שישים ריבוא יכול להיחשב לרשות הרבים.
הפוסקים נחלקו בדעתו, להבנת רבי אברהם גומבינר מחבר ספר מגן אברהם, נפסק בשולחן ערוך כדעה שזהו תנאי נדרש.
לעומתו, רבי חיים בנבנישתי, רבי ישראל מאיר הכהן מראדין מחבר ספר משנה ברורה ועוד אחרונים נקטו שהמחבר הכריע כדעה שיש דין רשות הרבים גם ללא שישים ריבוא.
גם בדעת רבי משה איסרליש נחלקו הפוסקים: רבי דוד הלוי סגל מחבר 'טורי זהב' כתב שדעת רמ"א לפסוק שהתנאי נדרש, אך רבי מאיר פוזנר ואחרים כתבו שאין ראייה שכך אכן פסק הרמ"א.
ההשלכה העיקרית של המחלוקת נוגעת לשאלה האם ניתן להתיר טלטול על ידי עירוב המורכב מצורות הפתח, שלסוברים שמדובר ברשות הרבים גמורה - אי אפשר להתיר טלטול בדרך זו, אך לסוברים שכל מקום שאין בו שישים ריבוא אינו אלא כרמלית - מותר.
במשנה ברורה נכתב שכל בעל נפש יש לו להחמיר כשיטה שיש רשות הרבים מהתורה גם ללא שישים ריבוא, אך הוסיף שאין למחות ביד המקילים כשיטה השנייה.
וכך כתבו רבי שניאור זלמן מלאדי בשולחן ערוך הרב, רבי אברהם דנציג בחיי אדם, ורבי משה לוי בספרו מנוחת אהבה.
בעת ראיית ששים ריבוא יהודים יחדיו בארץ ישראל, מברכים את ברכת חכם הרזים.
תוקף חובת המצוות התלויות בארץ
הדעה המקובלת על רוב הפוסקים היא שחובת חלק מן המצוות התלויות בארץ חלה מדאורייתא רק כאשר רוב ישראל בארץ, (כלשון הגמרא, 'כל יושביה עליה').
בכלל זה מצוות הפרשת תרומות ומעשרות, הפרשת חלה, ומצוות נוספות.
לדעת רוב הפוסקים לשם כך צריך שרוב העם היהודי יתגורר בתחומי ארץ ישראל, אך פוסקים אחדים, ובכללם רבי אליעזר ולדנברג, ורבי ישראל יהושע מקוטנא כתבו שדי בכך ששישים ריבוא יהודים יגורו בארץ ישראל על מנת שתחול החובה מן התורה.
לפי שיטתם, תוקף המצוות הללו במדינת ישראל היום הוא מן התורה, שכן גרים בה כעת הרבה מעל שישים ריבוא יהודים.
במספר מקורות במדרש מובא המספר שישים ריבוא כביטוי לציבור עצום.
במסכת גיטין בתלמוד הבבלי מסופר בשם רב אסי:
הסבר: עולא אמר שראה את הר המלך, ואין בו מקום אפילו לשישים ריבוא קנים.
הגיע מין ואמר לרבי חנינא: שקרנים אתם.
ענה לו רבי חנינא: ארץ ישראל קרויה "ארץ צבי", וכשם שצבי שפשטו את עורו, אין עורו מחזיק את בשרו, כך ארץ ישראל - כאשר היא מיושבת ביהודים, היא מתרווחת, וכאשר אינה מיושבת, היא מתכווצת.
על פי ספר הזוהר, יש שישים ריבוא אותיות לתורה.
אולם בפועל מספר האותיות בתורה הוא כחצי מזה, 304,805 אותיות בלבד.
לסתירה זו ניתנו מספר הסברים, בין השאר שדרך ספירת האותיות של הזוהר אינה דרך ספירת האותיות הפשוטה, ושכוונת ספר הזוהר להביע רעיון אגדי, ולא לספירה ממשית של האותיות.
בכתבי החסידות מובא המספר 600,000 כמספרם הכולל של נשמות ישראל.
בתלמוד הבבלי במסכת סנהדרין מופיע הרעיון שגאולת ישראל קשורה אל מספר זה, ביציאת מצרים וכן בימות המשיח:
ונראה שזהו המקור למה שמופיע בספר 'קול התור' שחיבר רבי הלל ריבלין על פי תורת הגר"א, שקישר אף הוא מספר זה לגאולה:
גם הרב עקיבא יוסף שלזינגר מביא רעיון דומה, וכותב בספרו 'ברית עולם', שאם יהיו בארץ ישראל 600,000 יהודים, יתנו האומות ליהודים לשלוט בארץ (כמו שאכן קרה במציאות שהחלטת החלוקה התקבלה כשהיו בארץ ישראל כ-600,000 יהודים).
שישי הפוך הוא סרט קומי משנת 2003, בכיכובן של לינדזי לוהן וג'יימי לי קרטיס.