tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זהו צבא מיעוטים אתניים מצויד היטב המונה כ-20,000-30,000 חיילים, בראשות באו יושיאנג.
ה-UWSA הוקמה לאחר קריסת הזרוע הצבאית של המפלגה הקומוניסטית של בורמה (CPB) בשנת 1989.
מדינת כרתים הייתה מדינה אוטונומית ששלטה באי כרתים בשנים 1898–1913, תחת ריבונות דה יורה של האימפריה העות'מאנית אך עם עצמאות דה פקטו שאובטחה ונשמרה על ידי המעצמות האירופיות הגדולות.
בשנת 1897 הוביל המרד בכרתים את האימפריה העות'מאנית להכריז מלחמה על יוון, צעד שהוביל את הממלכה המאוחדת, צרפת, איטליה ורוסיה להתערב בטענה שהאימפריה העות'מאנית אינה יכולה עוד לשמור על שליטתה.
מדינת כרתים הייתה מבוא לסיפוח הסופי של האי לממלכת יוון, שהתרחש דה-פקטו בשנת 1908 ודה-יורה בשנת 1913 לאחר מלחמת הבלקן הראשונה.
ההתיישבות בכרתים החלה בתקופה הפרהיסטורית, כפי שעולה מממצאים ארכאולוגיים כמו כדים שנמצאו באי ובמקומות נוספים כדוגמת מצרים, המלמדים על קשרי מסחר ימי קדומים.
האי התפתח למרכז התרבות המינואית, שהתאפיינה ברמת חיים גבוהה, מבנים מתקדמים ובתי מידות עם מים זורמים ומרחצאות.
התרבות דעכה בעקבות צונאמי שנגרם מהתפרצות הר הגעש בסנטוריני, וב־1400 לפנה"ס השתלטו המיקנים על האי.
כרתים מזוהה גם עם האי כפתור המוזכר במקורות עתיקים ובמקרא, וכן עם אגדות מן המיתולוגיה היוונית כגון חטיפת אירופה בידי זאוס והולדת המלך מינוס.
בתקופה ההלניסטית התחוללו באי סכסוכים בין ארבעת עריו המרכזיות, שהביאו להתערבות כוחות חיצוניים ובהם מוקדונים, רודוסים, המצרים של בית תלמי ואף הרומאים, שבסופו של דבר כבשו את האי.
בימי הביניים נכללה כרתים באימפריה הרומית המזרחית עד שנכבשה בידי הערבים בשנת 824, ושבה לשלטון ביזנטי ב־960. בשנת 1204, בעקבות מסע הצלב הרביעי, עברה לשליטת הרפובליקה של ונציה ותושביה הושפעו מהתרבות הרנסאנסית.
במאה ה־17 התחוללה מלחמה ממושכת בין העות'מאנים לתושבי האי, וב־1669 נכבשה כרתים בידי האימפריה העות'מאנית.
האי כרתים, שהיה בשליטת האימפריה העות'מאנית מאז סיומה של המלחמה הכרתית (1669–1645), אוכלס ברובו באוכלוסייה דוברת יוונית, שרובה הייתה נוצרית.
במהלך ולאחר מלחמת העצמאות היוונית מרדו תושבי האי הנוצרים מספר פעמים בשלטון העות'מאני, תוך חתירה לאיחוד עם יוון – מה שנודע בשם "הסוגיה הכרתית".
מרידות אלו דוכאו באכזריות, אך הביאו להשגת ויתורים מסוימים מהממשלה העות'מאנית תחת לחץ דעת הקהל האירופית.
בשנת 1878 כונן "הסכם חאלפה", שהפך את האי לישות אוטונומית תחת חסות עות'מאנית, עד שהעות'מאנים ביטלו את ההסכם בשנת 1889.
קריסתו של הסכם חאלפה הגבירה את המתיחות באי והובילה למרד נוסף בשנת 1895, שהתרחב בשנים 1896–1897 וכלל את רוב חלקי כרתים.
שש מעצמות אירופיות – האימפריה האוסטרו-הונגרית, צרפת, האימפריה הגרמנית, ממלכת איטליה, האימפריה הרוסית והממלכה המאוחדת – שלחו אוניות מלחמה לכרתים בפברואר 1897, ואלה איחדו את כוחותיהן הימיים לכדי "השייטת הבין־לאומית", שנועדה להתערב ולשים קץ ללחימה באי.
ביוון אילצו אגודות לאומיות חשאיות ודעת קהל אירדנטית את הממשלה לשגר כוחות צבאיים אל האי.
אף שהשייטת הבין־לאומית עצרה את פעילותם במהירות, נוכחות הכוחות היווניים בכרתים הביאה לפרוץ מלחמה מול האימפריה העות'מאנית.
אף שרוב האי כרתים עבר לשליטת המורדים הכרתים ולכוחות יווניים, הובס הצבא היווני הבלתי־מוכן בידי העות'מאנים, שכבשו את תסליה.
המלחמה הסתיימה בהתערבות ארבע מעצמות – הממלכה המאוחדת, צרפת, איטליה ורוסיה – שאילצו את הכוח היווני לסגת מן האי ואת הצבא העות'מאני להפסיק את התקדמותו.
במסגרת אמנת קונסטנטינופול התחייבה הממשלה העות'מאנית ליישם מחדש את הוראות "הסכם חאלפה".
בפברואר 1897 החליטו מעצמות אירופה להחזיר את הסדר על ידי שלטון זמני של האי באמצעות "מועצת אדמירלים", שכללה אדמירלים משש המעצמות שהרכיבו את השייטת הבין־לאומית.
באמצעות הפגזות ימיות על כוחות המורדים הכרתים, פריסת נחתים וחיילי חיל הים בקרקע לכיבוש ערי מפתח, והטלת מצור על כרתים ונמלים מרכזיים ביוון, הביאה השייטת הבין־לאומית לסיום הלחימה המאורגנת בכרתים עד סוף מרץ 1897, אף שהמרד נמשך.
חיילים מצבאות חמש מתוך שש המעצמות (גרמניה סירבה לשלוח כוחות) הגיעו לכבוש ערי מפתח בכרתים בסוף מרץ ואפריל 1897. לאחר מכן התמקדה מועצת האדמירלים במשא ומתן להביא לסיום המרד מבלי לסיים את השלטון העות'מאני בכרתים, אך ניסיון זה התברר כבלתי אפשרי.
הם החליטו כי כרתים תהפוך למדינה אוטונומית תחת חסות האימפריה העות'מאנית.
גרמניה התנגדה נחרצות לרעיון זה וסיימה את נוכחותה בכרתים ובשייטת הבין־לאומית בנובמבר 1897, אוסטרו-הונגריה עשתה זאת במרץ 1898, אך ארבע המעצמות הנותרות המשיכו בתוכניתן.
ב-6 בספטמבר 1898 (25 באוגוסט 1898 לפי הלוח היוליאני שהיה בשימוש אז בכרתים, שהיה מאחר מהלוח הגרגוריאני ב-12 ימים במאה ה-19), טבחו מוסלמים כרתים במאות יוונים כרתים ורצחו את הקונסול הבריטי, את משפחתו, ו־14 חיילים וימאים בריטיים בעיר קנדיה (ששמה הוסב להירקליון).
מועצת האדמירלים פורקה ב-26 בדצמבר 1898.
הבנק הלאומי של יוון הקים בנק בשם בנק כרתים, אשר קיבל מונופול של 40 שנה על הנפקת שטרות כסף.
מדינת כרתים הקימה גם כוח צבאי למחצה, משטרת כרתים (Cretan Gendarmerie), שהופעלה על פי דגם הקרביניירי האיטלקי, לשמירת הסדר הציבורי.
משטרת כרתים שילבה את ארבע יחידות המשטרה הקטנות שהקימו ארבע המעצמות הכובשות שנותרו לפני הגעת הנסיך ג'ורג'.
ב-13 בדצמבר 1898, גאורגיוס, נסיך יוון ודנמרק הגיע לכהן כנציב העליון לתקופת כהונה של שלוש שנים.
ב-27 באפריל 1899, הוקמה ועדה מבצעת, בה השתתף כשר המשפטים עו"ד צעיר ממחוז חאניה, אלפתריוס וניזלוס, שלמד באתונה.
עד לשנת 1900, התפתחו חילוקי דעות בין וניזלוס לנסיך ג'ורג' בנוגע למדיניות הפנימית וכן בסוגיית האיחוד עם יוון (אנוסיס).
וניזלוס התפטר בתחילת 1901, ובשלוש השנים הבאות הוא ותומכיו ניהלו מאבק פוליטי עז עם סיעת הנסיך, שהוביל למצב קיפאון פוליטי ומנהלי באי.
בסופו של דבר, במרץ 1905, התכנסו וניזלוס ותומכיו בכפר תריסוס, בגבעות סמוך לחאניה, הקימו "אספה מהפכנית", דרשו רפורמות פוליטיות והכריזו על "האיחוד הפוליטי של כרתים עם יוון כמדינה חוקתית אחת וחופשית" במניפסט שהועבר לקונסולים של המעצמות הגדולות.
משטרת כרתים נשארה נאמנה לנסיך, אך מספר רב של נבחרים הצטרפו למרד, ולמרות הכרזת מצב חירום צבאי על ידי המעצמות ב-18 ביולי, כוחותיהן הצבאיים לא נקטו פעולה נגד המורדים.
ב־15 באוגוסט הצביעה האספה הכרתית בעד הצעותיו של וניזלוס, והמעצמות הגדולות תיווכו בהסכם שלפיו הנסיך ג'ורג' יתפטר ותוכר חוקה חדשה.
בבחירות של 1906 קיבלו המפלגות התומכות בנסיך 38,127 קולות, בעוד שהמפלגות התומכות בוניזלוס קיבלו 33,279 קולות, אך בספטמבר 1906 הוחלף הנסיך ג'ורג' בידי ראש ממשלת יוון לשעבר, אלכסנדרוס זאימיס, ועזב את האי.
בנוסף, קצינים יוונים הגיעו להחליף את האיטלקים בארגון הז'נדרמריה, והחלה נסיגת הכוחות הזרים, מה שהותיר את כרתים דה־פקטו תחת שליטה יוונית.
בפברואר 1907 נכנסה לתוקפה חוקה, אולם בשנת 1908, תוך ניצול חוסר היציבות הפנימית באימפריה העות'מאנית וגם את היעדרותו הזמנית של זיימיס מהאי, הכריזו הצירים הכריתים על איחוד חד־צדדי עם יוון.
דגל מדינת כרתים הוחלף בדגל יוון, כל עובדי הציבור נשבעו אמונים למלך גאורגיוס הראשון מיוון, וחוקת יוון וחוקיה הונהגו באי.
צעד זה לא הוכר רשמית בזירה הבין־לאומית, ואף לא ביוון עצמה, שם נבחר אלפתריוס וניזלוס לראש ממשלה בשנת 1910. במאי 1912 נסעו הצירים הכריתים לאתונה וניסו להיכנס לפרלמנט היווני, אך המשטרה מנעה זאת מהם בכוח.
עם פרוץ מלחמת הבלקן הראשונה הכירה יוון סוף־סוף באיחוד ושלחה את סטפנוס דראגומיס לתפקיד המושל הכללי של האי.
מעצמות אירופה נתנו למעשה הכרה שבשתיקה בעובדה הקיימת כאשר הורידו את דגליהן מן המבצר בסודה ב־14 בפברואר 1913, ובמאי אותה שנה, במסגרת חוזה לונדון, ויתר הסולטאן מהמט החמישי על זכויותיו הרשמיות באי.
ב־1 בדצמבר התקיים הטקס הרשמי של האיחוד: הדגל היווני הונף במבצר פירקה שבחאניה, בנוכחות אלפתריוס וניזלוס והמלך קונסטנטינוס הראשון.
המיעוט המוסלמי בכרתים נותר בתחילה על האי, אך לאחר מכן הועבר לטורקיה במסגרת חילופי האוכלוסין הכלליים שסוכמו בין יוון לטורקיה בהסכם לוזאן משנת 1923.
דגל מדינת כרתים היה גרסה של דגלה של יוון משנת 1822. צלב לבן חילק את הדגל לארבעה רבעים, שלושה מהם היו בצבע תכלת, ואילו הראשון היה אדום ועליו כוכב לבן במרכז, שסימל את הכפיפות לאימפריה העות'מאנית ואת רבע האוכלוסייה של בני המיעוט הטורקי באי.
תושבי כרתים לא הכירו בו, והוא שימש רק את המדינה הרשמית.
שיר שפורסם בעיתון „או אגון" ב־31 בדצמבר 1907, בשם „איחול למולדת", מתייחס לדגל.
הבית השישי מציין: „מדוע הכוכב הזר הקטן בתכלת שלנו?
ועד מתי יטפטפו רעל בחיקייך?"
מיד לאחר הקמתה, מדינת כרתים ניסתה להתבסס כלכלית ולהשתחרר מהתלות בשליטיה הרשמיים, וכן להיערך להשתלבות מוניטרית חלקה של מדינת כרתים בתוך מדינת יוון.
לשם כך הונפק מטבע משלה.
בנוסף, נוצרה גם מערכת מכס מיוחדת.
בצו של הנציב העליון של כרתים מיום 17 באפריל 1900, שנרשם ברשומות הממשלה של מדינת כרתים כחוק מספר 157ב, הוגדר כי זכות הטבעת המטבעות היא זכות בלעדית של המדינה.
הצו קבע את הדרכמה כיחידת המטבע, המחולקת ל־100 סנטים.
נקבע גם כי יוטבעו מטבעות זהב של עשר ועשרים דרכמות, אך מטבעות אלו לא נטבעו בסופו של דבר.
המטבעות הכרתיים היו בעלי אותו משקל ואותה איכות כמו המטבעות היווניים המקבילים, ונשארו בתוקף גם לאחר האיחוד.
מטבעות הנחושת והקופרו־ניקל נותרו במחזור עד 30 ביוני 1923, אז נמשכו מהמחזור על־פי הצו מיום 6 במרץ 1923. מטבעות הכסף נותרו במחזור עד 23 ביולי 1929, אז נמשכו מהמחזור על־פי חוק 4234/1929.
עד הקמת מדינת כרתים פעלו בכרתים משרדי דואר שונים: הדואר האוסטרי, שהיה משרד הדואר המאורגן הוותיק ביותר – התפתחות של משרד הדואר של חברת אוסטריאן לויד, שהקים משרד בחאניה ב־1837 וברת'ימנו ובהרקליון ב־1845. לאחר מכן פעלו משרדי הדואר האוסטריים בשלוש הערים המרכזיות הללו.
שירות הדואר הבא בכרתים היה העות'מאני.
המעטפות העתיקות הידועות משירות זה הן מ־1877. שירות הדואר היווני פעל בשנת 1881 למשך מספר חודשים בשלוש הערים המרכזיות.
משרדי הדואר הזרים נסגרו בסתיו 1914, מספר חודשים לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
ב־1 במרץ 1900, החל לפעול שירות הדואר של מדינת כרתים, אשר פעל בערים הגדולות ובמספר רב של עיירות.
מספר שבועות לאחר מכן החל השירות להגיע גם לאזורים הכפריים באמצעות מחלקים כפריים, שהוצבו במשרדי הדואר הקבועים.
בסך הכול הוקמו 35 משרדי דואר קבועים עם 79 מחלקים כפריים.
בולי מדינת כרתים הונפקו בשלוש הנפקות בין 1 במרץ 1900 ל־5 באוקטובר 1908. מ־6 באוקטובר 1908 ועד 9 בדצמבר 1912 נשאו בולי כרתיים את הסימון HELLAS.
מ־10 בדצמבר 1912 החלו להשתמש בבולים יווניים בכרתים, כאשר הראשונים שבהם היו אלה המסומנים במילים ΕΛΛΗΝΙΚΗ ΠΙΣΤΙΚΗ ΣΙΟΙΚΙΣΙΣ.
להלן התפלגות האוכלוסייה לפי דתות.
מערכת החינוך בכרתים הייתה מפותחת עוד קודם, אך עם הקמת מדינת כרתים חוותה פריחה מחודשת.
החקיקה הראשונה בנושא חינוך נוסחה במסגרת חוקי החוקה של 1899, שקבעו חינוך חובה לשני המינים.
בתקופה זו פעלו שני סוגי בתי ספר יסודיים: היסודי הנמוך (בן ארבע כיתות) והיסודי העליון או המלא (בן שש כיתות).
בחינוך המשני פעלו חצי-גימנסיות בנות שלוש כיתות במרכזים הפרובינציאליים הקטנים, גימנסיות מלאות בנות שש כיתות במרכזים העירוניים של האי ובתי ספר תיכוניים לבנות בני שלוש כיתות בחאניה וניאפוליס, וכן בית הספר לבנות בן חמש כיתות בהרקליון.
בחוק משנת 1903 נוסד בהרקליון סמינר פדגוגי, בית ספר להוראה בן שלוש כיתות והסמינריון במנזר השילוש הקדוש בחאניה.
למשרות הוראה מונו, בנוסף לבוגרי כיתות הגימנסיה, גם בוגרי בתי ספר יסודיים ובוגרי בתי ספר יסודיים בני ארבע כיתות.
מספר בתי הספר והתלמידים המשיך לגדול עד לאיחוד, ושיעורי האנאלפביתיות פחתו.
החקיקה של מדינת כרתים בענייני חינוך נותרה בתוקפה עד 1914, אז הונהגו המדיניות והחקיקה הכלליות של מדינת יוון.
בשנת 1899 נוסד איגוד הספרות "חריסוסטומוס", ובהמשך הוקמו בקביעות אגודות צדקה, ספורט ועבודה, ואורגנו אירועים תרבותיים רבים.
להקות יווניות וזרות רבות ביקרו בכרתים, והוצגו מופעים תיאטרליים של תלמידים (חלקם ביוונית עתיקה), קונצרטים וערבים מוזיקליים וספרותיים.
הפונוגרף והקולנוע הופיעו לראשונה בחאניה.
יצאו לאור עיתונים וכתבי עת, ובשנת 1901 הוגשה בפרלמנט הכרתּי הצעה לשחרור האישה על־ידי חבר הפרלמנט מספקיה, גאורגיוס דסקלויאניס.
מדינת רווחה היא מדינה המפעילה מנגנונים שמטרתם חלוקה-מחדש של משאבים בין אזרחיה.
מנגנונים אלו אוספים משאבים מחלק מהאזרחים – בעיקר בצורת מיסים, אך לעיתים גם בצורות אחרות – ומחלקים אותם מחדש באופנים שונים.
מנגנונים נפוצים של חלוקה מחדש הם מערכות חינוך ציבורי ובריאות ציבורית, קצבאות כספיות, דיור ציבורי ועוד.
לפי התפיסה המקובלת כיום, כל המדינות הקפיטליסטיות הן מדינות רווחה, מכיוון שכולן עוסקות בחלוקה מחדש של משאבים.
עם זאת, הן נבדלות מאוד זו מזו באופן בו הן עושות זאת.
למושג מדינת רווחה ניתנו הגדרות שונות.
יונה רוזנפלד ולוטה זלצברגר מהמחלקה לעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית בירושלים, נתנו את ההגדרה:
"מדינה המבטיחה לאזרחיה חופש ממצוקה.
מדינה השואפת למניעתו של קיפוח סוציאלי והעושה להגשמת מטרה זאת."
ד"ר גיורא גוטן טען שהגדרה זאת דורשת מהמדינה את הבלתי אפשרי והציג את הגדרתו של דוד מארש בספר עתידו של מדינת הרווחה משנת 1964:
"מדינה בה קיימת מדיניות מכוונת להבטיח לפחות רמת חיים מינימלית לכל אחד, ועד כמה שאפשר שוויון של הזדמנויות לכל אחד להשיג את המקסימום בחייו בהתאם לכישרונו ויכולתו."
מדינת הרווחה היא מודל המהווה פשרה בין המודל הקפיטליסטי, התומך בשוק חופשי כמנגנון יחידי לחלוקת משאבים, לבין המודל הסוציאליסטי, לפיו על המשאבים להיות מחולקים באופן יזום ומתוכנן, בין אם על ידי המדינה או בדרך אחרת.
מדינת הרווחה שומרת מצד אחד על השוק כעל המנגנון העיקרי לחלוקת משאבים בחברה, אך מצד שני שואפת לספק לכל תושביה הגנה ממחסור ולצמצם עד כמה שניתן את אי-השוויון בין השכבות החלשות לאלה המבוססות בחברה.
במהלך המאה ה-20 נתפסה מדינת הרווחה כפשרה בין שני מרכיבים אלו.
תומכי הקפיטליזם נאלצו להשלים עם המיסוי וההתערבות בשוק, ואילו תומכי הסוציאליזם נאלצו להשלים עם קיומו של השוק החופשי.
ההבדלים בין מדינות שונות נמתחו בין הקוטב הליברלי, המדגיש את החופש האזרחי ונוטה לצמצם את התערבות המדינה בשוק ככל שניתן, לבין הקוטב הסוציאל-דמוקרטי, המדגיש את חשיבות השוויון בין האזרחים ומאמין במעורבות גבוהה של הממשלה בניהול השוק ובחלוקת המשאבים.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הציג הסוציולוג אנתוני גידנס את תאוריית הסטרוקטורציה ("הדרך השלישית"), שזכתה לעדנה עת אימץ אותה טוני בלייר, לימים ראש ממשלת בריטניה.
תומכי גישה זו רואים בעצמם אנשי שמאל, אך מוותרים על השאיפה לביטולו של השוק החופשי.
יעדם המוצהר הוא מדינת הרווחה – שילוב בין שוק חופשי לבין מנגנוני חלוקה מחדש.
התומכים במדינת רווחה מתבססים על המושג זכויות חברתיות – ההנחה כי במסגרת זכויות האדם נכללות, פרט לזכויות הפוליטיות ולזכויות האזרחיות, גם זכויות הקשורות במצבו החומרי, כגון הזכות לחינוך והזכות לבריאות, וכי על המדינה מוטלת החובה לספק זכויות אלה.
לכן, טוענים התומכים ברעיון זה, השלטון חייב להבטיח את רווחת אלה הדורשים סיוע כגון קשישים, נכים, משפחות מרובות ילדים.
ברור מכאן, שאם השלטון עושה גם את כל אלה, הוא חייב לגבות יותר מיסים, ולחוקק חוקים מתאימים, כלומר להתערב יותר בחיי הפרט.
המדינה הראשונה שבה התבססה מדיניות רווחה לאומית היא גרמניה במאה ה-19. המנהיג שהוביל מהלכים אלו הוא אוטו פון ביסמרק.
מדיניות הרווחה בגרמניה באותה תקופה כללה בין היתר: מתן פנסיות, ביטוח תאונות וביטוח רפואי.
כמה שנים אחרי הגרמנים גם האנגלים והצרפתים אימצו מדיניות רווחה דומה לשל ביסמרק.
אך באותה תקופה רמת הרווחה במדינות אלו הייתה בסדר גודל קטן מאוד.
הפריצה של מדינת הרווחה בממדיה הנוכחיים קרתה בעקבות דו"ח בוורידג' בדצמבר 1942. הרקע לדו"ח היה כלכלת המלחמה שבבריטניה במהלך מלחמת העולם השנייה – שכמו בכל מלחמה הייתה ריכוזית מאוד וזאת על מנת לתעל את כל כוחות השוק למען הלחימה.
בעקבות תכנון הכלכלה במלחמת העולם השנייה, אנשים רבים בבריטניה אימצו את הרעיון של כלכלה ריכוזית גם למצב רגיל עתידי.
בעקבות עליית רעיונות אלו שר העבודה הבריטי ארנסט בווין ביקש מוויליאם בוורידג' לכתוב דו"ח שמטרתו להמליץ על גישה כלכלית של מדיניות רווחה.
בוורידג' הצליח לפרסם בכל רחבי בריטניה את הדו"ח, שנמכר ביותר מחצי מיליון עותקים, ורעיונות אלו הפכו לפופולריים בקרב הציבור האנגלי.
מייד לאחר מלחמת העולם השנייה החלה הממשלה הבריטית לאמץ את המלצותיו של בוורידג' בהדרגתיות.
ב-1945 היא החלה להעניק קצבאות ילדים וב-1946 עבר חוק המחייב ביטוח לאומי כללי וביטוח עבודה.
חוק נוסף שעבר באותה שנה הוא חוק ביטוח בריאות ממלכתי לכולם.
ב-1947 בריטניה הגדילה את הגמלאות וב-1949 היא הגדילה משמעותית את הביטוח הלאומי והחילה פיקוח על שכר דירה.
עוד נקודה היסטורית חשובה היא ההחלטה של האו"ם בדבר זכויות אדם שהחילה את חובת ביטוח לאומי כזכות יסוד.
ההחלטה החילה גם את הזכות להגנה מפני אבטלה, הזכות לפיצוי על פיטורים, הזכות לחינוך והזכות לרמת חיים המתאימה לבריאות ורווחה של האדם ומשפחתו כולל מזון, ביגוד, דיור, טיפול רפואי, שירותים חברתיים נחוצים וביטחון תעסוקתי.
השינוי במדיניות הרווחה לאחר מלחמת העולם השנייה בא לידי ביטוי בכמות ההוצאה הממשלתית ביחס לתמ"ג.
לאחר מלחמת העולם השנייה ודוח בוורידג' חלה עלייה משמעותית בהוצאה הממשלתית באירופה ובארצות הברית ביחס לתמ"ג.
עד לשנות ה-80 של המאה ה-20, נהוג היה למדוד מדינות רווחה על ידי השוואת האחוז שמהווה ההוצאה הציבורית מהתל"ג.
חישוב זה התבסס על ההנחה ששיעור זה יהיה גבוה יותר במדינה שמחויבותה לחלוקה מחדש של משאבים היא גבוהה.
בשנות ה-80 נמתחה ביקורת על מדד זה.
ראשית, נטען, הוא אינו מודד רק את מחויבותה של המדינה לחלוקה מחדש אלא מושפע גם מהתנאים הכלכליים והחברתיים במדינה.
בעיה נוספת שזוהתה היא החד-ממדיות של מדד זה – בעזרת מדד זה ניתן לקבוע רק את המידה שבה מדינה היא מדינת רווחה, ולא ניתן להבחין בין מדינות רווחה שונות.
לפי טענה זו, מדינות רווחה נבדלות זו מזו לא רק בכמות המשאבים שהן מחלקות מחדש, אלא גם באופן בו הן עושות זאת ובמטרות שהן מבקשות להשיג.
בעקבות ביקורת זו, הציג הסוציולוג גוסטה אספינג אנדרסן מסגרת אלטרנטיבית לסיווג של מדינות רווחה, המתבססת על שילוב של מספר רב של פרמטרים, איכותניים וכמותניים כאחד.
אספינג אנדרסן מציע לנטוש את הניסיון לבחון את היקף החלוקה מחדש של המשאבים, ובמקומו לבחון את העקרונות המנחים חלוקה מחדש זו.
במהלך השנים הוצעו מספר תיקונים לחלוקה שהציע אספינג אנדרסן.
חלק מהתיקונים עסקו בהתעלמותו של המודל מסוגיות של מגדר ואתניות.
אחרים הוסיפו דגמים נוספים על אלו שבפרסום המקורי.
חלק מהתיקונים נתקבלו על ידי הזרם המרכזי בסוציולוגיה, וחלקם שנויים במחלוקת.
החלוקה המקובלת כיום מבחינה בין מספר סוגים של מדינות רווחה:
מדינת רווחה שאריתית (או: ליברלית): מדיניות זו מתבססת על ההנחה כי על האדם להשיג את מחייתו בשוק החופשי, ותפקידה של המדינה הוא להתערב רק במקרים בהם האדם אינו מסוגל לעשות זאת.
מדיניות זו גוררת מדינת רווחה דו-שכבתית – מתקיימת שכבה אחת של הטבות חברתיות לכל האזרחים, ושכבה נוספת של סעד, בעלת הטבות מזעריות המספיקות למחיה בקושי, וגוררות עימן סטיגמה למקבלי הקצבאות שכן על הנזקק להוכיח את עוניו כדי לקבל תמיכה.
הבריאות, כמו החינוך או הפנסיה, נתפסת כסחורה בשוק ולא כזכות חברתית.
לבסוף, מערכת הצדקה והפילנתרופיה זוכה לעידוד ממשלתי.
מדיניות זו נהוגה בעיקר בארצות האנגלו-סקסיות, כמו ארצות הברית ובמידה מסוימת בריטניה.
מדינת רווחה קורפורטיבית: מדיניות המתבססת על מערכת מסועפת של הטבות, אך כאלה שאינן אוניברסליות אלא ספציפיות למעמד או לקבוצה תעסוקתית מסוימת (לדוגמה: הטבות פנסיוניות מיוחדות לחברי איגוד עובדי הרכבות).
מודל זה איננו מוכוון לצמצום פערים כי אם להשגתה של יציבות חברתית, והוא יוצר בידול בין קבוצות חברתיות ובכך מקשה על התפתחותן של קואליציות בין-מעמדיות.
עם זאת, השירותים החברתיים במדינות אלו מפותחים באופן יחסי.
מדיניות זו מקובלת בארצות מערב ומרכז אירופה (לדוגמה: צרפת, גרמניה, אוסטריה).
מדינת רווחה סוציאל-דמוקרטית: מדיניות זו מתבססת באופן המובהק ביותר על תפיסת הזכויות החברתיות.
במדינה כזו ההטבות הן אוניברסליות ואינן מכוונות רק למעמד הפועלים אלא גם למעמד הביניים.
לפיכך ההטבות המתקבלות גבוהות מהמקובל בסוגים אחרים של מדינת רווחה.
מודל זה מבוסס גם על מדיניות שכר שוויונית באופן יחסי ועל ניסיון לצמצום מרבי של אי-השוויון בין גברים לנשים, באמצעות העלאת שיעור השתתפותן של נשים בשוק העבודה.
מדיניות רווחה זו תרמה לשוויון חברתי וכלכלי, ולשיעורי עוני נמוכים מאוד בקרב משפחות חד-הוריות.
מדיניות זו מאפיינת את ארצות צפון אירופה (לדוגמה: שוודיה, נורווגיה, פינלנד), והיא נודעת באיכות החיים הגבוהה שהיא מספקת לאזרחים.
מדינת רווחה דרום-אירופית (או: פרטיקולריסטית-קליינטליסטית): ישנה נוכחות בולטת של רשתות קליינטים–פטרונים המאורגנות סביב תוכניות שונות של רווחה וביטחון סוציאלי, דהיינו, ישנן מערכות ביטחון סוציאלי מפוצלות ומקוטבות המאורגנות על בסיס קורפורטיסטי.
מדיניות זו ננקטת באיטליה, בספרד, בפורטוגל וביוון.
אין מדינה בה מתקיים אחד המודלים המוזכרים לעיל באופן מובהק – מדינות נוטות אולי לקוטב כזה או אחר, אך בכולן מופיעים אלמנטים מכל הגישות.
המדד המקובל בעולם להשוואה בין מידת ה"רווחה" הממשלתית במדינות שונות הוא "מדד התשומות".
מדד זה, שבוחן את היחס בין תקציב הרווחה של המדינה ובין התמ"ג שלה, מתחשב אך ורק בסכום הכספי שהממשלה השקיעה בתקציבי רווחה, מבלי לבדוק את תוצאות ההשקעה – שיכולות להיות שונות במדינות שונות.
כך לפי המדד שפרסם ה-OECD ישראל מדורגת בתחתית הטבלה בהוצאות על רווחה, אך אין בכך להצביע על דירוג ישראל בתוצאות השקעתה ברווחה.
צ'ארלס מאריי, חוקר מדע המדינה ואיש מכון אמריקן אנטרפרייז בוושינגטון, ניסח שלושה חוקים המתקיימים בכל תוכנית רווחה ציבורית:
כמוזכר לעיל, מטרתה העיקרית של מדינת הרווחה היא צמצום פערים סוציו-אקונומיים בין השכבות השונות בחברה.
אך מעצם העובדה שבמסגרת מדינת הרווחה מחולקים משאבים חברתיים, הופך המנגנון של מדינת הרווחה לאחראי, פרט לצמצום חלק מהפערים, גם לשעתוק פערים אחרים וליצירת נוספים.
בכך פועלת מדינת הרווחה כמנגנון מרבד – היא יוצרת (או משחזרת) הבדלים בין קבוצות חברתיות שונות, ובכך תורמת להכלה או להדרה של קבוצות אלה ולעיתים אף ליצירתן של קבוצות.
מדינת הרווחה כמנגנון המעודד "טרמפיסטים"
מדינת הרווחה מושתתת על מנגנונים של "ערבות הדדית", שבהם אוכלוסייה שזקוקה לשירותים מסוימים נסמכת על כוח אדם עובד שמסוגל לספק אותם, מתוך ההנחה שכשהעובדים יזדקקו לאותם שירותים יהיו עובדים אחרים שיספקו להם אותם, לדוגמה שירותי פנסיה ובריאות.
אולם קיימת תופעה של אוכלוסיות שרוצות ליהנות ממדיניות הרווחה הנוחה מבלי לתרום את חלקן בייצור המשאבים שהמדיניות דורשת:
סיבה עיקרית לכך היא הטבע האנושי הרציונלי (האדם הכלכלי - ההומו אקונומיקוס), השואף למקסם את רווחיו במינימום השקעה, כלומר אם יעלה בידו להיות טרמפיסט ולהרוויח על חשבונם של אחרים, על פי חוק ומבלי להיפגע, הוא יעשה זאת.
סיבה נוספת היא הדור המכונה דור ה-Y, המתאפיין בעיסוק עצמי מוגבר, שגובל לעיתים בנרקיסיזם.
עבורו ערכים כמו "תפוס כפי יכולתך" הרבה יותר מוחשיים ומדברים אליו מאשר תרבות של התחשבות וערבות הדדית.
סיבה נוספת ל"טרמפיסטים" היא שינויים דמוגרפיים עקב מדיניות הגירה ליברלית, שבמסגרתה מגיעים למדינות הרווחה מהגרים שמנצלים גם הם את הטבות המדינה, ולכן לא פעם הופכים למושא לשנאה, הפגנות נגד ויחס מפלה.
מדינת משטרה היא מדינה שבה השלטון מקיים שליטה קפדנית על תושביה, בעיקר על ידי ביטול זכויות האדם ולעיתים קרובות גם בעזרת משטרה חשאית.
השלטון במדינת משטרה הוא מטבעו אנטי-דמוקרטי, ולעיתים דומה למשטר צבאי.
עד לפני נפילת חומת ברלין, דוגמה קלאסית למדינת משטרה מודרנית הייתה מזרח גרמניה.
המשטרה החשאית, ה-"שטאזי", קיימה פיקוח הדוק על אזרחי מזרח גרמניה, עד לנקודה שבה למעשה בכל בניין מגורים, מקום תעסוקה או מקום בילוי היה לפחות מודיע משטרתי אחד.
גם האומנות הנציחה דוגמאות רבות למדינות משטרה, הדוגמה הבולטת היא ספרו של ג'ורג' אורוול, 1984, המתאר משטר טוטליטרי שמשתמש בתירוץ של מלחמה בלתי פוסקת כדי להתיר שיטור ומצלמות אבטחה כדי לפקח על האוכלוסייה הכללית.
על פי המילון האנגלי של אוקספורד, הביטוי "Police State" שומש ב-1851 כאשר נעשה בו שימוש בהתייחס לשימוש במשטרה לאומית לשמירת הסדר באימפריה האוסטרית.
המונח הגרמני "פוליציישטאט" נכנס לשימוש באנגלית בשנות השלושים בהתייחס לממשלות טוטליטריות שהחלו לצוץ באירופה.
מכיוון שיש נקודות מבט פוליטיות שונות באשר לאיזון ראוי בין חופש הפרט לביטחון לאומי, אין סטנדרטים אובייקטיביים המגדירים מדינת משטרה.
ניתן לראות במושג זה איזון או קנה מידה.
לאורך הספקטרום הזה, כל חוק שיש בו כדי להסיר את החירות נתפס כמי שעובר לקראת מדינת משטרה ואילו כל חוק המגביל את הפיקוח הממשלתי על האוכלוסייה נתפס כמי שעובר לקראת מדינה חופשית.
מדינת משטרה אלקטרונית היא מדינה שבה הממשלה משתמשת באגרסיביות בטכנולוגיות אלקטרוניות כדי להקליט, לארגן, לחפש ולהפיץ עדויות משפטיות נגד אזרחיה.
מדינת שומר הלילה הוא מונח מתחומי מדע המדינה והפילוסופיה הפוליטית המתאר צורת ממשל שבה המדינה מתערבת בצורה מינימלית בחיי האזרחים, ותפקידה היחיד הוא לקיים צבא, משטרה, ובתי משפט, וכך להגן על האזרחים מפני תוקפנות, גנבה, הפרת חוזים, הונאה, ולאכוף זכויות קניין; כך שהמדינה עוסקת אך ורק באכיפת עקרון האי-תוקפנות.
שם השיטה מרמז על תפקידה המינימלי של המדינה, והיא משמשת כמין "שומר לילה" הדואג רק לשלום האזרחים.
בריטניה של המאה ה-19 נחשבת למודל של מדינת שומר לילה ביחס לשאר המדינות האירופאיות באותה תקופה.
המונח נטבע על ידי הסוציולוג הגרמני פרדיננד לסל בנאום בברלין ב-1862. לסל ביקר את התפיסה ה"בורגנית" של מדינה שתפקידה כשל "שומר הלילה", המגן מגנבה בלבד.
המונח הפך במהרה לתיאור של ממשלה "קפיטליסטית", על אף שבאותה תקופה המונח "ליברליזם" קיבל משמעות יותר פרוגרסיבית.
הכלכלן לודוויג פון מיזס טען שלסל ניסה להגחיך את מודל הממשל המוגבל, אך הוא לא מגוחך יותר מממשלות שמעסיקות את עצמן "בהפצת עיתונים, ייצור כפתורי מכנסיים ובהכנת כרוב כבוש".
ליברטריאנים מצדיקים את המודל בכך שהוא הגזירה הלוגית המתאימה מעקרון האי-תוקפנות.
הם טוענים שאנרכיזם כשלעצמו אינו פרקטי מפני שאין בכוחו לאכוף את עקרון האי-תוקפנות, ומכיוון שאכיפת החוזים פתוחה לתחרות אין הכרח שמישהו ישמור על עקרון האי-תוקפנות.
הפילוסוף הליברטריאני רוברט נוזיק עסק במושג בספרו "אנרכיה, מדינה ואוטופיה".
לטענתו, יש להפריד לחלוטין בין החלק הציבורי לחלק הפרטי במדינה, ובה בעת לצמצם מאוד את הכוח והשליטה של המדינה על הפרט.
נוזיק גרס כי יש להפריט את הכול ולא לתת למדינה יכולת שליטה כלשהי על הפרט או על זכויותיו.
חריגה של המדינה לסמכויות מעבר להגנה ואכיפת חוזים תוביל להפרת הזכויות של אזרחי המדינה.
מדינת לבנון החופשית הייתה מדינה דה פקטו עליה הכריז סעד חדאד ב-18 באפריל 1979. מדינת לבנון החופשית מעולם לא הוכרה כמדינה ריבונית על ידי אף גורם רשמי מחוץ ללבנון, וההכרזה עליה הביאה לניתוק מוחלט ביחסים בין סעד חדאד לממשלת לבנון.
מדינת לבנון החופשית תפקדה במשך מספר שנים כיישות עצמאית בדרום לבנון, כאשר את מרבית השירותים לתושביה סיפקה מדינת ישראל.
במלחמת האזרחים השנייה בלבנון נחלקה השליטה ברחבי המדינה בין מיליציות חמושות על רקע עדתי.
בדרום לבנון, אזור בו רוב מוסלמי גדול, שלטו פלגים של אש"ף וצבא לבנון הערבי, מיליציה של עורקי צבא לבנון מוסלמים אשר הוקמה עם פרוץ מלחמת האזרחים וחברה לאש"ף.
המיעוט הנוצרי בדרום לבנון סבל מהתנכלויות אשר התגברו עם פרוץ מלחמת האזרחים, וביישובים מסוימים תושבים נוצרים אף נטבחו על ידי לוחמי אש"ף והמון מוסלמי.
במטרה להגן על האזרחים הנוצרים, הוצבו במובלעות הנוצריות בדרום יחידות נוצריות של צבא לבנון.
במובלעת מרג' עיון הוצבה "יחידת אל-קליעה" אשר זכתה לשמה לאחר שלוחמים תושבי הכפר הנוצרי קליעה שחררו את העיר מרג' עיון, לאחר שזו נכבשה בידי צבא לבנון הערבי.
בשנת 1977 התמנה רב-סרן סעד חדאד, יליד העיר מרג' עיון, לפקד על יחידת אל-קליעה.
חדאד, אשר התקבל באהדה רבה מצד הלוחמים, פעל רבות למען היחידה, ותחת פיקודו הפכה יחידת אל-קליעה מיחידה זוטרה בצבא לבנון לכוח צבאי חזק ועצמאי בשטח, אשר היווה כוח נגד לחוליות הטרור באזור.
חדאד שינה את שם היחידה ל"צבא לבנון החופשית", והחל לנתק בהדרגה את קשריו עם הממשלה הלבנונית בביירות ועם בכירים בצבא לבנון, ולאחר שפנה חדאד לישראל בבקשת סיוע, המשבר ביחסי המיליציה עם הצבא והממשלה החריף.
לאחר פגישת נציגי המיליציה עם רפאל איתן הוחלט על שיתוף פעולה בין צבא לבנון החופשית למדינת ישראל.
שיתוף פעולה זה בא לידי ביטוי בסיוע אזרחי ללוחמים ומשפחותיהם, חימוש המיליציה ואימון לוחמיה בתחומי מדינת ישראל ופתיחת הגדר הטובה למעבר הנוצרים בין שתי המדינות.
שלוש המובלעות הנוצריות בדרום; מובלעת מרג' עיון, מובלעת בינת ג'ביל ומובלעת ג'זין אוחדו לכוח אחד תחת פיקודו של סעד חדאד.
בעקבות האיחוד, הצטרפו לצבא לבנון החופשית קצינים בכירים מצבא לבנון אשר פעלו במקביל במולעת בינת ג'ביל (סאמי שידיאק ולוחמים משומרי הארזים של אטיין סאקר אשר הוצבו לשמור על המובלעת הנוצרית בג'זין.
צבא לבנון החופשית התבסס בשטח שבשליטתו והמיליציה זכתה לתמיכה עצומה בקרב האוכלוסייה המקומית.
חדאד העניק למדינה עליה הכריז שם זה היות שדרום לבנון דאז היה שטח "נקי" מגורמי טרוריסטיים, ואילו בשאר חלקי לבנון השפעת אש"ף וסוריה ניכרת.
צעד זה, הביא לניתוק מוחלט ביחסים בין חדאד לממשלת לבנון.
בעקבות ההכרזה, שרר זעם רב בקרב הממשל הלבנוני וסלים אל-חוס, ראש ממשלת לבנון, פיטר את חדאד מהצבא, הפסיק את תשלום משכורותיהם של חייליו והרשיעו בבגידה.
חדאד עתר למועצה המייעצת לממשלה (גוף משפטי המקביל לבג"ץ) וזו ביטלה את החלטת הנשיא, עם זאת, ממשלת לבנון התעלמה מהחלטה המועצה ומעולם לא ביצעה אותה.
לאחר שחדאד כשל בהשגת הכרה בינלאומית למדינת לבנון החופשית החלה "מובלעת חדאד" בדרום לבנון לתפקד כמדינת דה-פקטו, כאשר את מרבית השירותים האזרחיים קיבלו תושביה ממדינת ישראל וצבא לבנון החופשית תפקד כצבאה.
מדינת לבנון החופשית תפקדה כיישות עצמאית מספר שנים, ו"ממשלת לבנון החופשית" אף הקימה משרד ברחוב המלך ג'ורג' בירושלים.
לאחר מלחמת שלום הגליל ונסיגת ישראל ממרבית השטחים אותם כבשה במלחמה זו, הוקמה על שטחה של "מדינת לבנון החופשית" רצועת הביטחון.
חדאד לא התנגד להקמת רצועת הביטחון, וצבא לבנון החופשית, אשר עם פטירת סעד חדאד ומינוי מפקדה החדש, אנטואן לאחד, הסב שמו לצד"ל – צבא דרום לבנון, המשיך בשיתוף הפעולה עם ישראל עד לנסיגה המלאה מרצועת הביטחון בשנת 2000, כאשר צד"ל חדל מלהתקיים וחלק מלוחמיו עברו להתגורר בישראל כפליטים.
הדעות על הכרזת מדינת לבנון החופשית בלבנון עצמה היו חלוקות, ונעו בין התנגדות עזה ומוצהרת לתמיכה שקטה.
השמאל הלבנוני, אשר חבריו בעיקר מוסלמים, התנגד לחדאד עוד בתחילת דרכו, כאשר זה יצר קשר עם ישראל.
דאז, הציעו אותם חוגי השמאל להעמיד את חדאד לדין בעוון בגידה, אך בקשתם נדחתה.
הימין הלבנוני, לעומת זאת, תמך בחדאד לאורך כל הדרך, אך עם הכרזתו על דרום לבנון כמדינה עצמאית נמנעו ראשי המפלגות הנוצריות הגדולות להביע תמיכה במדינה, ככל הנראה מתוך חשש לגורלם הפוליטי, לאור העובדה שחדאד פוטר מתפקידו כבכיר בצבא ואף הורשע בבגידה.
עם זאת, גורמי ימין לבנוניים חוץ-מפלגתיים רבים גולים הביעו תמיכה בחדאד וביישות המדינית אותה הקים, ושלוחות של מפלגות נוצריות כגון שומרי הארזים והפלנגות הנוצריות במערב אף הציעו להחיל את מודל מדינת לבנון החופשית על כל שטחה של לבנון הריבונית.
בקרב הקהילה הבינלאומית לא זכתה מדינת לבנון החופשית להכרה, ואף מדינה לא הכירה בהכרזתו של חדאד על שטח דרום לבנון כמדינה ריבונית.
עם זאת, חדאד נהנה מתמיכה בקרב חוגי ימין במספר מדינות, ביניהן ישראל וארצות הברית.
תומך נלהב של מדינת לבנון החופשית היה הכומר האוונגליסטי, פט רוברטסון, מנהיג הימין הנוצרי בארצות הברית, אשר תרם כספית לצבא לבנון החופשית ולמיליציות נוצריות נוספות אשר נלחמו נגד אש"ף במלחמת האזרחים.
שימוש מאוחר במושג "מדינת לבנון החופשית" היה במהפכת הארזים, כינוי למספר אירועים והפגנות אשר התרחשו בלבנון בשנת 2005 כתוצאה מרצח ראש ממשלת לבנון לשעבר רפיק אל-חרירי, אשר מטרתם הייתה הוצאת הצבא הסורי (אשר פלש ללבנון בתקופת מלחמת האזרחים), הפלת השלטון הפרו-סורי בלבנון וכינונה של "מדינת לבנון החופשית".
הצבא הסורי אמנם הוסג לחלוטין מלבנון והממשלה הפרו-סורית הודחה גם היא, אך זרמים בפוליטיקה הלבנונים מאשימים את סוריה בהחזקת אנשי ביון ומודיעין בתחומי לבנון, הפעלת טרור על פוליטיקאים ואנשי רוח לבנונים אנטי-סורים ואף רציחתם.
בדרום לבנון, הוקמה "החזית למען לבנון החופשית", ארגון אשר מגדיר עצמו כממשיך דרכו של צבא לבנון החופשית ומטרתו כינונה של מדינת לבנון החופשית, הארגון אמנם מוכר בדרום לבנון ולו גם תנועת נוער אך השפעתו הפוליטית אינה מורגשת.
מדינת מָרָנְיִאַוּ (בפורטוגזית: Estado do Maranhão) הייתה יחידה מנהלית קולוניאלית באמריקה הפורטוגלית שהתקיימה בין 1621 ל-1815 בחלק הצפוני של ברזיל המודרנית.
לאחר כישלון שיטת הקפיטניות הכפיף פליפה השלישי, מלך ספרד ופורטוגל, מספר קפיטניות תחת סמכותה של יחידה מנהלית חדשה, "מדינה", וייסד שתי מדינות שכאלו: מדינת ברזיל, שכללה את רוב האזורים המפותחים דאז של אמריקה הפורטוגלית, ואת מדינת מרניאו מצפון לה.
ב-1612 הגיעו לצפון ברזיל כ-500 פולשים צרפתים בפיקודו של דניאל דה לה טוש (Daniel de la Touche).
הם התיישבו באי בדלתת נהרות הפינדארה והאיטאפקורו וכינו את היישוב בשם "Saint-Louis" (הקדוש לואי), לכבוד מלך צרפת לואי ה-13. התיישבות זאת היוותה תחילתה של העיר סאו לואיס.
ב-8 בספטמבר 1612 התחילו את בנייתו של מבצר סאו לואיס.
כשנודע לפורטוגלים על נוכחותם של פולשים צרפתים באזור, החלו לאסוף חיילים בקפיטניית פרנמבוקו.
בנובמבר 1615 תקפו הפורטוגלים, תחת פיקודו של ז'רונימו דה אלבוקרקה (Jerônimo de Albuquerque), את הצרפתים והשתלטו בהצלחה על העיר.
באותה התקופה, ועד 1640, שלטה ספרד על פורטוגל וכל מושבותיה, לרבות ברזיל.
המלך פליפה השלישי של ספרד היה גם המלך פיליפה השני של פורטוגל.
ב-1621 חילק פליפה השלישי את ברזיל הקולוניאלית לשתי מדינות: מדינת ברזיל ומדינת מרניאו.
מדינת מרניאו כללה את הקפיטניות מרניאו, פרה, וסֶיאָרַה.
ב-1641 שוב נכבשה המושבה על ידי פולשים זרים, הפעם מתיישבים הולנדים בפיקודו של מאוריץ ואן נאסאו, ורק בשנת 1644 היא חזרה לידיים פורטוגליות.
ב-1737 הוחלף שמה של המדינה ל"מדינת גראו-פרה ומרניאו" (Estado do Grão-Pará e Maranhão) ובירתה הועתקה לבלם.
מאוחר יותר, ב-1772, חולקה המדינה לשניים: "מדינת מרניאו ופיאאוי", שבירתה בסאו לואיס, ו"מדינת גראו-פרה וריו נגרו", שבירתה בבלם.
בעקבות העתקת מושבה של החצר המלוכה הפורטוגלית אל ברזיל ב-1808, חדלו מדינות "ברזיל", "מרניאו ופיאאוי" ו"גראו-פרה וריו נגרו" להתקיים ב-16 בינואר 1815. אז העלה הנסיך העוצר ז'ואאו השישי את כל הקולוניה הברזילאית לדרגת ממלכה ואיחד אותה עם ממלכת פורטוגל ואלגארווש ביחידה מנהלית אחת, המכונה "הממלכה המאוחדת של פורטוגל, ברזיל ואלגארווש".
עם הכרזת העצמאות של ברזיל ב-1822, שמרו המחוזות הצפוניים, מרניאו, פרה ופיאאוי, על נאמנותם לפורטוגל ורק שנה מאוחר יותר הצטרפו לאימפריה הברזילאית שאך נוסדה.
מדינת תל אביב הוא כינוי סטריאוטיפי לקבוצת אוכלוסייה במדינת ישראל, המרוכזת במטרופולין תל אביב (ובפרט בתל אביב-יפו עצמה).
לקבוצה זו מאפיינים דומים מבחינה דמוגרפית, פוליטית, מעמד סוציו-אקונומי, תרבותית, כלכלית וכו'.
הסטראוטיפ של תושב "מדינת תל אביב" הוא של יהודי חילוני ליברלי אמיד, בעל דעות פוליטיות שמאלניות, שבדרך כלל עוסק במקצועות חופשיים, כגון תקשורת המונים, בידור, אמנות, תרבות, מסחר, היי-טק, עריכת דין או פיננסים.
כפי שנרמז משם זה, מאפייני האוכלוסייה והערכים של תושבי "מדינת תל אביב", שונים מהערכים של כלל אוכלוסיית ישראל, ובפרט מהערכים ומהמאפיינים של תושבי הפריפריה ועיירות הפיתוח.
כתוצאה מכך, המטרופולין של תל אביב מהווה מעין "בועה" או "מדינה בתוך מדינה".
על כן, הביטוי "הבועה התל אביבית" הוא כינוי נפוץ לחלק מהאוכלוסייה התל אביבית.
בתחילת שנות ה-2000, הופץ המושג בבלוגים ובמאמרים שוליים, לרוב בהקשרים ביקורתיים.
אולם לאחר מספר שנים, המושג נשגר בפיו של הציבור הרחב, וחדר לשימוש גם על ידי כותבים ופובליציסטים המזדהים עם המושג גם בהקשר חיובי, בטורי דעות, מאמרים שונים בתקשורת הממוסדת ואף בספרות האקדמאית.
בפוליטיקה, נעשה שימוש במושג לתיאור הרוב השמאלני-חילוני בתל אביב.
דוגמה לכך היא תיאורו של תומר לוטן, מנהל המרכז המוניציפלי, המכון למנהיגות וממשל, ג'וינט ישראל:
מבחינה פוליטית השימוש הנפוץ הוא לתיאור הצד השמאלי בקשת הפוליטית ולפעמים לתיאור מעוזו השמאל הקיצוני כאשר התיאור "מדינה" בא לבטא ניתוק הקבוצה משאר מדינת ישראל או מצרכי ציבורים גדולים אשר אינם שייכים להלך הרוח של הקבוצה התל אביבית.
לפעמים מופנית ביקורת כלפי הקבוצה כי היא פועלת באופן שתלטני ובעלת אחיזה בנקודות מפתח בממסד ובמערכת המשפט ולאו דווקא לטובת הכלל.
התבטאות חריפה לדוגמה הושמעה מהרב אביחי רונצקי, הרב הצבאי הראשי לשעבר כשנשאל:
לטענת החוקרים ארנון סופר ויבגניה ביסטרוב, מתעבה "טבעת חנק" של ערביי ארץ ישראל סביב מדינת תל אביב, מצפון הארץ, דרך הגליל, השומרון, ירושלים, הר חברון, מרחב הבדווים בדרום ורצועת עזה.
הם מזהירים שאם תימשך המגמה הדמוגרפית, תל אביב עלולה להפוך למצדה.
בחזונם, התהליך בו מדינת תל אביב "יונקת לתוכה את כל הדור הצעיר של יהודי השוליים הלאומיים" ומצמיחה "מדינה בתוך מדינה", יביא לכך ש"מדינת תל אביב" תאיים על קיומה של מדינת ישראל.
לטענתם, את מדינת תל אביב מנהלים אילי ההון, תוך התעלמות מצרכיה של מדינת ישראל.
כדי לשנות את המגמה ו"להציל את ישראל", ממליצים סופר וביסטרוב בין היתר להעביר את משרדי השלטון, ובכללם גם המטכ"ל וזרועות הביטחון, מ"מדינת תל אביב" לירושלים.
העברת מוסדות אלה תאלץ גם את "התקשורת התל אביבית" להגיע מדי יום לבירת ישראל.
בשנת 1784, הנהגה משותפת של הקהילות שחיו בעמק טנסי הכריזה על עצמאות ממדינת צפון קרולינה, והקימה את מדינת פרנקלין, שהייתה ידועה גם כ"פרנקלנד".
בעקבות החלטה זאת החל מאבק בין צפון קרוליינה למדינה החדשה שקמה בשטחיה המערביים, מאבק אשר הוליד התפלגות מקומית באותן קהילות בין תומכי העצמאות לבין נאמני מדינת האם.
מדינת פרנקלנד החזיקה מעמד 4 שנים עד 1788, כאשר הופלה על ידי צפון קרולינה שהחילה על שטחיה את ריבונותה מחדש.
כישלון זה היה רק זמני, שכן מדינת פרנקלין ומורשתה היוו את הבסיס הרעיוני והמעשי להקמתה של מדינת טנסי, עם ג'ון סויר כמושלה הראשון.
בסופה של מלחמת העצמאות של ארצות הברית, ובעקבות מחיריה הכבדים, הממשלה הפדרלית וממשלות המדינות שקעו בחובות כבדים לבעלי חוב שונים ועמדו בפני קריסה כלכלית.
חברי קונגרס קידמו תוכנית הצלה שמטרתה למכור את האזורים המערביים, שהיו ברובם לא מיושבים, והחלו לשדל את מנהיגי המדינות למסור את אותם שטחים לממשלה הפדרלית.
באפריל 1784, לאחר חילוקי דעות בקרב האספה הכללית של צפון קרולינה, מדינה אשר הייתה שותפה לשפל הכלכלי, החליטה האספה להעביר את כל שטחיה ממערב להרי האפלצ'ים לידי הפדרציה, אשר כללו את המחוזות וושינגטון, גרין, סוליואן, ודוידסון.
בהחלטה זו, צפון קרוליינה הצטרפה למדינות ניו-יורק ווירג'יניה אשר ויתרו על שטחם 4 ו-3 שנים קודם לכן בהתאמה.
הקהילות שחיו באותם אזורים מערבים, איכרים ברובם, התאחדו לראשונה ב-1772 תחת "ממשלת וואטאוגה", וחמש שנים לאחר מכן, בעקבות בקשת המתיישבים, הצטרפו לריבונותה של צפון קרולינה.
למרות שהשתייכו לקבוצות אתניות ודתיות שונות, תהילת הקרב המשותפת של המתיישבים ממלחמת העצמאות האמריקאית, ומאבקם המשותף על ביתם נגד פשיטות עוינות של אינדיאנים, תרמו לאווירת אחדות ביניהם.
אומנם, השלכות המלחמה יצרו ערפל כלכלי וחוסר יציבות פוליטי אשר השפיעו על אינטרסים של גורמים רבים, דבר שהחל להעיב על יציבותם החברתית, וממילא גם על אחדותם.
כתוצאה מהריחוק הגאוגרפי, וקולות גוברים בקרב הנהגת צפון קרוליינה להפטר מהמתיישבים המערביים, סבלו אותן קהילות מהזנחה תקציבית של הממשל אשר עיכבה את התפתחותן הכלכלית, ומהפקרה צבאית שהותירה אותן חלשות אל מול תקיפות אינדיאנים.
הלהט המהפכני ששרר בקרב האוכלוסייה בעקבות המלחמה, ביחד עם חוסר ביטחונם בתמיכתה התלושה של ממשלת צפון קרוליינה, הכשירו תמיכה רחבה בשאיפה המתממשת להקמת מדינה עצמאית.
בנוסף, מלבד התסכול והאיבה שנוצרו אצל אנשי המערב כלפי מדינתם, החלו מאבקי כוח מקומיים, פוליטיים וכלכליים, אשר היוו את היסודות לפלגנות שתתעצם בעקבות השאיפה הבדלנית לעצמאות.
ב-23 באוגוסט 1784, התאספה הוועדה הראשונה בראשות הנשיא הנבחר ג'ון סויר, מנהיג צבאי ובעל קרקעות רבים, והצהירה על זכותה לעתור לחברי הקונגרס הפדרלי על מנת שיאשרו את ויתורה של צפון קרוליינה על שטחיה, ושבהתאם יעודדו הקמת ממשלה נפרדת תחת חוקה שתאושר על ידם.
בהצבעה שהתקיימה באותה ועדה רוב של 28 נגד 15 תמך בהקמת מדינה נפרדת ועצמאית.
אולם, עוד בטרם הספיק הקונגרס לאשר את ויתורה של צפון קרוליינה על שטחיה המערביים, הנהגתה חזרה בה מהחלטתה.
זאת משום שנציגים שונים בממשלת צפון קרוליינה מחו על כך ששאיפת הבדלנים לעצמאות חותרת תחת המניע המקורי להחלטתם, שמטרתו הייתה תועלת רווחת הממשלה הפדרלית, ובעקבות כך טענו שהוויתור אינו מפצה כלכלית כראוי את מדינתם.
ביטול החלטת ויתור השטחים על ידי צפון קרוליינה הוביל לתחילת המאבק בינה לבין הבדלנים המערביים על אותן אדמות.
ב-14 בדצמבר באותה שנה, בבית משפט במחוז וושינגטון, התקבצה קבוצה קטנה של מנהיגים מקומיים, אשר חלקם ראו בתפניתה של צפון קרוליינה הכרזת מלחמה על שאיפתם לריבונות, ובלהט הרגע הצביעה ברוב גדול על עצמאות ומדינת פרנקלין הוקמה באופן רשמי.
מאמציהם של נציגי האספה לזכות בהכרה במדינתם החדשה על ידי הקונגרס לא הניבו פירות.
אף לאחר שפנו לבנג'מין פרנקלין, שאת שמו אימצו כשמה של מדינתם על מנת לגייס את תמיכתו, הוא השיבם עם עצה לחדול מניסיונותיהם להשגת עצמאות.
המצב הפוליטי אליו נקלעו אנשי המדינה החדשה, שמחד נאבקו עם צפון קרוליינה על עצמאותם, ומאידך לא הצליחו לזכות בתמיכת הממשל הפדרלי, העמיק את הקרע בין התומכים והמתנגדים, שממילא התאפיין ביריבויות אישיות ארוכות ימים.
אנשי ההנהגה הבינו כי הונם הכלכלי והפוליטי האישי נמצא בסיכון, כמו גם של ציבורם, ועל כן הם נחלקו בדבר המדיניות שתהווה את הפתרון היעיל ביותר.
הבדלנים, בראשות ג'ון סויר, שבתחילה התנגד להקמת המדינה, האמינו כי עצמאות תאפשר להם להרחיב את כלכלתם על ידי כך שתסיר מכשולים פוליטיים המונעים מדיניות נוקשה יותר כלפי האינדיאנים, תאפשר מיסוי מקומי שיטיב עם התפתחות האזור, ותייצר להנהגתם השפעה פוליטית גדולה יותר מאשר הייתה לה תחת ריבונותה של צפון קרוליינה.
את מתנגדיהם הנהיג ג'ון טיפטון, שחלק יריבות אישית ארוכה עם ג'ון סויר, ושלמרות שנכשל במאבק הפוליטי, הצליח להעמיד תנועת-נגד חזקה במטרה להפיל את מדינת פרנקלין ולבסס את עצמו ואת תומכיו בעמדות שליטה תחת ריבונותה של צפון קרוליינה.
טיפטון קיים קשר רציף עם אלכסנדר מרטין מושל צפון קרוליינה, אשר תמך בתנועת ההתנגדות ובמקביל ניהל קמפיין תודעתי להשחרת שמם של מנהיגי התנועה הבדלנית בקרב מתיישבי המערב כאנשים תאווי בצע במסווה אידאולוגי.
בבחירות המקומיות של צפון קרוליינה בקיץ 1785, החליף את אלכסנדר מרטין בתפקיד המושל ריצ'רד קאסוול, שהיה חברו ושותפו העסקי של ג'ון סויר, ובהתאם הנהיג גישה מאופקת יותר כלפי מדינת פרנקלין.
אומנם, הפלגנות הפנימית הייתה קוטבית מתמיד, והגיעה למצב של אובדן שליטה ומאבק מזוין בעקבות ויכוחים פנימיים סביב אופייה של החוקה.
אספת העם הראשונה מקיץ 1784, שהורכבה דאז מנציגי ארבעת המחוזות, לא הצליחה להסכים על מאפייני החוקה.
בוועידה נוספת שהתקיימה בג'ונסבורו, בדצמבר של אותה שנה, הוחלט על אימוץ זמני של חוקת צפון קרוליינה, "אשר תהיה נתונה לאשרורה או דחייתה של ועידה עתידית שתבחר על ידי העם, ושתפגש ב-14 בנובמבר בגרינוויל".
ביומה הראשון של הוועידה החוקתית המתוכננת, ב-14 בנובמבר 1785, סמואל יוסטון, כומר ומנהיג מקומי ותיק, העלה להצבעה את נוסח החוקה שחיבר ביחד עם מורו, הכומר וויליאם גרהאם.
החוקה שהציג הייתה בעלת מאפיינים דמוקרטים וליברלים יוצאי דופן לאותה תקופה, אשר הגבילו את כוח השלטון ואפשרו דריסת רגל רחבה של האזרחים בענייני המדינה.
חוקתו הייחודית של יוסטון עוררה מחלוקת גדולה בקרב האספה ולבסוף נפסלה מלהיבחר לאחר שזכתה למיעוט של 19 תומכים כנגד 24 מתנגדים.
פרופסור קווין בארקסדייל, חוקר היסטוריה של אמריקה, טוען כי מנהיגי מדינת פרנקלין, בראשותו של סויר, איחדו מאמצים להכשלת חוקת יוסטון-גרהאם על מנת לשמר לעצמם את הסמכות לקבוע את זהותם של פוליטיקאים, שופטים, ובכירי צבא.
מיד עם תום הפסילה, אישרה האספה את הצעתו של ג'ון סויר לאמץ את נוסח החוקה של צפון קרוליינה עם מספר שינויים והתאמות.
תוצאות הוועידה החוקתית עוררו עימות חברתי סוער, ונוצר מצב שאזרחים רבים אשר התרעמו על האליטיזם שמאחורי בחירת החוקה, חברו לשורותיה של תנועת הנגד בראשותו של ג'ון טיפטון, וזאת על אף שקודם לכן עוד נמנו מתומכי השלטון המקומי.
החרפת המאבק הפוליטי, ביחד עם תחושת אי-הוודאות הגוברת בקרב האוכלוסייה בעקבות כישלונה הדיפלומטי להשגת חסות הממשל הפדרלי, הביאו את החברה בעמק-טנסי למשבר עמוק אותו ידעה ממשלת צפון קרוליינה לנצל.
ריצ'רד קאסוול, מושל צפון קרוליינה, התנצל בפני חברו ג'ון סויר על כך שמחויבותו הנובעת ממעמדו קודמת לחברותם, וב-1786 החל לנצל את חוסר היציבות של מדינת פרנקלין בשיטת "הפרד ומשול".
הוא אפשר לנאמני צפון קרוליינה, הטיפטונים, לראשונה לצבור כוח פוליטי מקומי על ידי קיום בחירות לראשויות המקומיות בפרנקלין תוך התעלמות מריבונותה, ומקביל הציע חנינה מלאה לבדלנים אשר יצהירו נאמנותם לצפון קרוליינה.
כתוצאה מכך התקיימו בפועל שתי רשויות שלטון במקביל על אותה אוכלוסייה מה שיצר בקרבה בלבול רב.
מכאן ואילך ג'ון סויר והנהגת פרנקלין לא הצליחו לבסס מחדש שליטה יציבה על מדינתם.
בין 1786–1787 התחוללו קרבות דמים בין הטיפטונים לפרנקלינים אשר גבו עשרות קורבנות.
שפיכות הדמים עוררה את עניינם של מנהיגים אמריקאים בולטים, אומנם גם בשלב זה לא הצליחו הפרנקלינים לגייס את תמיכתם.
בלית ברירה, בספטמבר 1787, פנה ג'ון סויר בחשאיות לגורמי ממשל בממלכת ספרד על מנת לשכנע את המלך לקחת את מדינת פרנקלין תחת חסותו.
ניסיון זה נכשל בשל חוסר אמון של ספרד כלפי פרנקלין שנבע בעיקר מהפערים התרבותיים.
ג'ון סויר נעצר בהאשמות של בגידה אומנם קיבל חנינה מלאה ואף תפקד כנציג בבית הנבחרים של צפון קרוליינה.
ב-1796 הוא היה ממקימי מדינת טנסי והיה למושלה הראשון.
מדינת סף גרעינית היא מדינה שיש לה את הטכנולוגיה והיכולת האופרטיבית לבנות נשק גרעיני, אך שטרם ביצעה זאת.
יכולת לטנטית שכזו איננה אסורה על-פי האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני ונקראת לעיתים "אופצית יפן", שכן ליפן תשתית גרעינית אזרחית נרחבת ונחשבת לבעלת יכולת פריצה מהירה לפצצה באם תחפוץ בכך.
בעקבות הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית יש הרואים באיראן כמדינת סף גרעינית, אם כי רוב החוקרים מסכימים שהיא רחוקה מלהיות מדינת סף.
חוקרי גרעין מציינים כי למדינות רבות במערב יש את יכולת טכנית לפתח נשק גרעיני בתוך מספר שנים, בהן גרמניה ואוסטרליה.
מדינת קונגו החופשית הייתה מדינה גדולה במרכז אפריקה משנת 1885 עד 1908, שנשלטה באופן אישי על ידי המלך לאופולד השני ולא על ידי ממשלת בלגיה.
לאופולד השני הצליח להשתלט על האזור על ידי שכנוע מדינות אחרות בוועידת ברלין שהוא יהיה מעורב בעבודה הומניטרית ופילנתרופית ולא יטיל מיסים.
באמצעות "האיגוד הבינלאומי של קונגו", הוא הצליח לתבוע את מרבית אגן קונגו.
ב־29 במאי 1885, לאחר סיום ועידת ברלין, הודיע המלך כי הוא מתכנן לכנות את רכושו "מדינת קונגו החופשית", כינוי שעוד לא שימש אותו בוועידת ברלין ואשר החליף רשמית את השם "האיגוד הבינלאומי של קונגו" ב-1 באוגוסט 1885. המדינה כללה את כל שטח הרפובליקה הדמוקרטית הנוכחית של קונגו.
שלטונו של לאופולד בקונגו זכה בסופו של דבר לגינוי עולמי בגלל הזוועות שבוצעו בתושבים.
המדינה של ליאופולד השני ייצאה שנהב, גומי ומינרלים מאגן הקונגו למכירה בשוק העולמי באמצעות סדרה של חברות זכיינות בינלאומיות.
אף על פי שתכליתה לכאורה הייתה לפתח את התושבים המקומיים ואת האזור, תחת ממשלו של ליאופולד השני הפכה המדינה לאחת השערוריות הבינלאומיות הגדולות של ראשית המאה העשרים.
דו"ח קאסמנט והקונסול הבריטי רוג'ר קזמנטל, הביא למעצרם וענישתם של גורמים שהיו אחראים להרג הרב במהלך איסוף הגומי בשנת 1903.
אובדן החיים והזוועות היוו השראה לספרות כמו הרומן של ג'וזף קונרד "לב המאפליה" שעורר זעקה בינלאומית.
בתקופה זו נמשכו ויכוחים על שיעורי המוות הגבוהים.
ההערכות הקיצוניות ביותר טוענות כי מערכת עבודות הכפייה הובילה באופן ישיר ועקיף למותם של 50% מהאוכלוסייה.
היעדר רישומים מדויקים מקשה על כימות מספר מקרי המוות שנגרמו כתוצאה מהניצול האכזרי והיעדר חסינות למחלות חדשות שהביאו האירופיים.
במהלך מלחמת התעמולה של קונגו החופשית חשפו רפורמיסטים אירופאים ואמריקאים את הזוועות לציבור באמצעות "האגודה לרפורמות בקונגו", שהוקמה על ידי רוג'ר קייסמנט והעיתונאי, הסופר והפוליטיקאי, אדמונד דנה מורל.
הסופר סר ארתור קונאן דויל היה פעיל אף הוא בחשיפת פעילותה של קונגו החופשית, וספרו "פשע בקונגו" זכה לתפוצה גדולה בראשית שנות העשרים.
בשנת 1908, לחץ ציבורי ותמרונים דיפלומטיים הביאו לסיום שלטונו האבסולוטי של ליאופולד השני ולסיפוח מדינת קונגו החופשית כמושבה של בלגיה שנקראה - קונגו הבלגית.
דיוגו קאו נסע סביב שפך נהר הקונגו בשנת 1482, מה שהביא את פורטוגל לטעון על ריבונות באזור כפי שעשתה אנגליה עם מפל ויקטוריה.
עד אמצע המאה ה-19, קונגו הייתה לב לבה של אפריקה שלא תחת חסות הקולוניאליזם, שכן לעיתים רחוקות נכנסו האירופאיים לפנים הארץ.
בנוסף להתנגדות מקומית עזה, יערות הגשם, הביצות והמלריה ומחלות אחרות כמו מחלת שינה, הקשו על אירופאים להתיישב.
תחילה לא ששו מדינות המערב להתיישב באזור בהיעדר יתרונות כלכליים ברורים.
בשנת 1876 אירח ליאופולד השני מבלגיה ועידה גאוגרפית בבריסל, בה הזמין חוקרים, פילנתרופים מפורסמים וחברי חברות גאוגרפיות לעורר עניין במאמץ ה"הומניטרי" שהאירופאים יעשו במרכז אפריקה כדי "לשפר" את תרבותם וחייהם של העמים הילידים.
בוועידה ארגן ליאופולד את "האגודה האפריקאית הבינלאומית" בשיתוף חוקרים אירופאים ואמריקאים ובתמיכה של כמה ממשלות אירופיות, והוא עצמו נבחר ליושב ראש.
ליאופולד השתמש באגודה לקידום תוכניותיו לשם השגת ריבונות על מרכז אפריקה במסווה הפילנתרופי הזה.
הנרי מורטון סטנלי, שהתפרסם ביצירת הקשר עם המיסיונר הבריטי דייוויד ליווינגסטון באפריקה בשנת 1871, חקר את האזור במהלך מסע שהסתיים בשנת 1877 ותיאר אותו ברומן משנת 1878 "דרך היבשת האפלה".
הרומן הגביר את ההתעניינות בפיתוח אזור הקונגו, ולכן נכנס סטנלי לשותפות עם ליאופולד השני כששכר אותו לסייע בדריסת רגל וסיפוח האזור לעצמו.
מאוגוסט 1879 ועד יוני 1884 סטנלי שהה באגן קונגו, שם סלל דרך מקונגו התחתונה למקום שנקרא "סטנלי פול" וייסד קו ספינות קיטור על החלק העליון של הנהר.
במהלך סיוריו חתם סטנלי חוזים עם מנהיגים מקומיים.
לאף אחד ממנהיגי השבטים האלה לא היה מושג על מה הם חותמים, ובעצם המסמכים העניקו למלך ליאופולד השני את כל הזכויות על אדמותיהם.
בעזרתו של סטנלי, לאופולד הצליח להשתלט על שטח גדול לאורך נהר קונגו, והוקמו בו עמדות צבאיות.
לאופולד רצה לשכנע מעצמות אירופיות אחרות בלגיטימיות תביעתו לריבונות באזור, כל זאת תוך שמירה על המסווה שעבודתו הייתה לטובת העמים הילידים.
המלך פתח במסע תעמולה בבריטניה כדי להסיח את דעתם של המבקרים, ולמשוך תשומת לב לעמדתה של פורטוגל בנושא העבדות, והציע לסלק את סוחרי העבדים מאגן הקונגו.
הוא גם אמר בסתר לסוחרים הבריטים שאם תינתן לו שליטה פורמלית בקונגו למטרה זו ולמטרות הומניטריות אחרות, אז הוא ייתן להם את אותו מעמד מועדף שהציעה להם פורטוגל.
במקביל, ליאופולד הבטיח לביסמרק שהוא לא יעניק לאף אחד מעמד מיוחד, וכי סוחרים גרמנים יתקבלו בברכה כמו כל מדינה אחרת.
במקביל ליאופולד הציע לצרפת את תמיכת העמותה לבעלות צרפתית על כל הגדה הצפונית של נהר הקונגו, והמתיק את העסקה בכך שהציע שאם ההון האישי שלו לא יספיק כדי להחזיק את קונגו כולה, הוא יעביר אותה לצרפת.
ב־23 באפריל 1884, תביעת האיגוד הבינלאומי על אגן דרום קונגו הוכרה רשמית על ידי צרפת בתנאי שהצרפתים קיבלו את האופציה הראשונה לרכוש את השטח אם האיגוד יחליט למכור.
ייתכן שהדבר עזר גם לליאופולד לזכות בהכרה בתביעתו על ידי המעצמות הגדולות האחרות, שרצו בכך שהוא יצליח במקום למכור את שטחיו לצרפת.
המלך לאופולד רצה שארצות הברית תתמוך בתוכניותיו לקונגו כדי לזכות בתמיכה מצד מדינות אירופה.
הוא קיבל את עזרת הנרי שלטון סנפורד, פוליטיקאי ואיש עשיר, שהיה שגריר ארצות הברית בבלגיה, וקישר אותו עם הנרי מורטון סטנלי, שהפך לנכס חשוב לליאופולד.
הנרי סנפורד שכנע את הנשיא האמריקאי צ'סטר ארתור כשהזמין אותו להישאר כאורחו במלון באגם מונרו בזמן שהותו בבלגיה.
ב-29 בנובמבר 1883, במהלך פגישתם הוא שכנע את הנשיא שהאג'נדה של ליאופולד הייתה דומה למעורבות של ארצות הברית במדינת ליבריה.
יחסים כאלה התאימו לפוליטיקאים ולאנשי העסקים האמריקאיים הדרומיים, ובמיוחד ג'ון טיילר מורגן.
מורגן ראה בקונגו את הזדמנות להביא חופש לאפריקה, כדי שהם יוכלו לפתח את שוקי הכותנה שם.
סנפורד גם שכנע את אנשי ניו יורק, שהם מתכוונים לבטל את העבדות ולסייע לחוקרים ולמדענים לקבל את תמיכת הציבור.
לאחר ששכנע הנרי את הנשיא ארתור, ארצות הברית הייתה המדינה הראשונה שהכירה בקונגו החופשית כמדינה ריבונית לגיטימית.
ליאופולד הצליח לקבל גיבוי מדעי והומניטרי ל"אגודה האפריקאית הבינלאומית" , אותה הקים במהלך ועידה של חברות גאוגרפיות שהתקיימה בבריסל, שאירח בשנת 1876. בוועידה, ליאופולד הציע להקים ועדה בינלאומית שתפעל להפצת התרבות בקרב עמי מרכז אפריקה (אזור קונגו).
בסופו של דבר האגודה ההומניטרית הפכה לחברת פיתוח שבשליטת ליאופולד.
לאחר 1879 והתפוררות האגודה האפריקאית הבינלאומית, עבודתו של לאופולד נעשתה בחסות "הוועדה ללימודי קונגו עילית" .
הוועדה, הייתה כביכול קבוצה מסחרית, מדעית והומניטרית בינלאומית, אך למעשה הייתה מורכבת מקבוצת אנשי עסקים שהיו להם מניות בקונגו, כאשר ליאופולד החזיק חלק גדול מהמניות באמצעות מיופה כוח.
גם הוועדה הזאת התפוררה בסופו של דבר (אך ליאופולד המשיך להתייחס אליה ולהשתמש בה כמסך עשן לצורך פעילותו בהגשת התביעה לריבונות באזור בקונגו).
בוועידת ברלין 1884–1885 מנהיגי אירופה תמכו רשמית בשליטתו של לאופולד שטח של 2,600,000 קמ"ר כמדינה קונגו החופשית.
בנובמבר 1884 כינס אוטו פון ביסמרק ועידה של 14 מדינות לדון בשאלת קונגו כדי לסיים את החלוקה הקולוניאלית של יבשת אפריקה.
מרבית המעצמות העיקריות (כולל אוסטריה-הונגריה, בלגיה, צרפת, גרמניה, פורטוגל, איטליה, בריטניה, רוסיה, האימפריה העות'מאנית וארצות הברית) השתתפו בוועידת ברלין, וניסחו קוד בינלאומי השולט בדרך שבה מדינות אירופה צריכות להתנהג כלפי שטח חסותם האפריקני.
הוועידה הכירה רשמית באגודה האפריקאית הבינלאומית, וקבעה כי אין לו קשר עם מדינת בלגיה או עם כל מדינה אחרת, אך יהיה בשליטתו האישית של המלך לאופולד.
הוועידה קבעה גבולות ספציפיים וקבעה כי לכל המדינות תהיה גישה לעסקים בקונגו ללא מכסים.
בשנת 1885 יצא ליאופולד מהוועידה כמנצח.
צרפת קיבלה 666,000 קמ"ר בגדה הצפונית (שטח קונגו-ברזוויל המודרנית והרפובליקה המרכז-אפריקאית), פורטוגל 909,000 קמ"ר מדרום לקונגו (אנגולה המודרנית).
הארגון האישי של המלך ליאופולד קיבל 2,344,000 קמ"ר, עם כ-20–30 מיליון איש.
עם זאת, עדיין היה צורך לפתח שטחים אלה בהשפעת "העיקרון של כיבוש אפקטיבי" שקבעה הוועידה.
לאחר ההכרה של ארצות הברית במושבה של ליאופולד, מעצמות אירופיות אחרות התלבטו בנושא.
פורטוגל התלבטה בתחילה עם הצרפתים, אך הבריטים הציעו לתמוך בתביעתה של פורטוגל בקונגו כולה בתמורה להסכם סחר חופשי למרות יריביהם הצרפתים.
בריטניה לא הייתה מרוצה מהתרחבות הצרפתית והייתה לה טענה טכנית בקונגו שנשענה על משלחתו של סגן קמרון משנת 1873 שהגיע לאזור מכיוון זנזיבר כדי להביא את גופתו של ליווינגסטון הביתה, אך לא רצתה לקחת על עצמה עוד מושבה יקרה ולא יצרנית.
לביסמרק מגרמניה היו שטחים גדולים חדשים בדרום מערב אפריקה, ולא היו לה תוכניות לקונגו, אך הוא היה שמח לראות את יריבותיו בריטניה וצרפת מודרות מהמושבה.
בשנת 1885 התממשו מאמציו של לאופולד לבסס את ההשפעה הבלגית באגן קונגו על ידי החברה הפרטית שלו.
על פי החלטה שהתקבלה בפרלמנט הבלגי, ליאופולד הפך למלך ריבוני, של מדינת קונגו החופשית שזה עתה הוקמה, ועליה הוא נהנה משליטה כמעט מוחלטת.
מדינה של למעלה משני מיליון קמ"ר, הפכה לרכוש האישי של ליאופולד.
בסופו של דבר, מדינת קונגו החופשית, קיבלה הכרה כריבונות עצמאית נייטרלית על ידי מדינות שונות באירופה וצפון אמריקה.