tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המיון הזה גם לא כולל את השפות האוסטרונזיות, שלגביהן מניחים כי הן הגיעו מאוחר יחסית, עם נדידת אוכלוסייה לאזור.
המומחים המעטים שעבדו על מיון השפות האלה לא קיבלו את המיון שלהן לתת-קבוצות על ידי גרינברג.
עם זאת, עבודתם של סטיבן וורם (1982) ושל מלקולם רוס (2005) סיפקה ראיות משמעותיות לכך שכל השפות האלה אכן מהוות יחידה גנטית אחת – רעיון שבתחילה נחשב קיצוני.
וורם כתב שהדמיון באוצר המילים בין אנדמנית מרכזית (Great Andamanese, מקבץ הלשונות המדוברות באי אנדמן הגדול) לבין משפחות-השפות פפואנית מערבית וטימור-אלור "די בולט ומסתכם בזהות רשמית למעשה [...] במקרים ספורים".
הוא מאמין שזה נובע מקיומה של לשון תשתית (סובסטרט).
רוב הבלשנים העוסקים בשפות הילידיות של יבשת אמריקה ממיינים אותן ל-150 עד 180 משפחות-שפות עצמאיות.
יש הסבורים ששתי משפחות שפות, אסקימו-אלאוט ונָה-דֶנֶה, היו נפרדות בעבר, ייתכן שכתוצאה מגלי הגירה מאוחרים יותר לעולם החדש.
כבר בשלב מוקדם בעבודתו, גרינברג (1957: 41, 1960) השתכנע שרבות מקבוצות-השפות הנחשבות לא-קשורות זו לזו – עשויות להיות מקובצות לקבוצות גדולות יותר.
בספרו "שפה ביבשת אמריקה" (1987), הוא אמנם הסכים שקבוצות-השפות אסקימו-אלאוט ונה-דנה הן נפרדות, אך הציע שכל השפות הילידיות האחרות באמריקה משתייכות למאקרו-משפחה אחת, שאותה הוא כינה "שפות אָמֶרִינְדיאניות" .
הספר "שפה ביבשת אמריקה" עורר ויכוח ער, אך גם ספג ביקורת חריפה; הוא נדחה על ידי רוב המומחים לשפות הילידיות באמריקה ועל ידי רוב הבלשנים ההיסטוריים.
מומחים ממשפחות-השפות האינדיבידואליות הכלולות בספר גילו אי-דיוקים וטעויות נרחבים בנתוני גרינברג, כמו כלילת נתונים משפות שאינן קיימות, תמלולים שגויים של הצורות המוּשווֹת, פירוש שגוי של משמעויות המילים שבהן השתמש להשוואה וצורות לחלוטין לא קיימות ולא מבוססות.
בלשנים היסטוריים דוחים גם את תקפותה של שיטת ההשוואה הרב-כיוונית (או ההמונית) שעליה מבוסס המיון.
לטענתם, הוא לא סיפק מקרה משכנע לכך שקווי הדמיון אשר הוצגו כהוכחות – אכן מקורם בירושה משפה קדומה משותפת ולא ניתן להסבר על ידי שילוב של טעויות, דמיון מקרי בין השפות, הרחבה סמנטית מוגזמת בתהליך ההשוואה, שאילה, אונומטופאה וכדומה.
מנגד, הגנטיקאי דייוויד רייך מהרווארד מציין כי לאחרונה מחקרים גנטיים זיהו דפוסים התומכים במיון משפחת אָמֵרינְד של גרינברג: הקטגוריה "האמריקנים הראשונים".
"מקבץ האוכלוסיות שהוא ניבא כקרובות ביותר זו לזו על סמך שפותיהם – אומת למעשה על ידי הדפוסים הגנטיים באוכלוסיות שעבורן קיימים נתונים".
אף על פי כן, האנשים הכלולים בקטגוריה הזו, עַם של "האמריקנים הראשונים", גם התערבבו זה בזה ותרמו כמות משמעותית של גֶנים לאבות הקדומים של אוכלוסיות אסקימו-אלאוט ונה-דנה – 60% ו-90% מהדי-אן-איי (בהתאמה) של שתי הקבוצות.
מאוחר יותר בחייו, העלה גרינברג את ההצעה שכמעט כל משפחות-השפות בצפון אירואסיה שייכות למשפחת-על אחת, שאותה כינה "שפות אירו-אסיאתיות" (Euroasiatic).
השפה היחידה היוצאת מן הכלל הייתה שפת יֶנִיסֵיי, שאותה הוא קיבץ יחד עם משפחת-העל "דֶנֶה-קווקזיות" הגדולה יותר, הכוללת גם את המשפחה הסינו-טיבטית.
במהלך 2008, הבלשן אדוארד וַגְ'דָה קיבץ את שפת יניסיי יחד עם משפחת-השפות נָה-דֶנֶה הצפון-אמריקאית, כמשפחת-העל "דֶנֶה-יֶנִיסֵיי".
הקבוצה האירו-אסיאתית דומה לקבוצה הנוֹסְטְרָטית של הולגר פֶּדֶרְסֶן וולדיסלב איליץ'-סביטיץ' ידי הכללת המשפחות ההודו-אירופית, האוּרָלית, והאלטאית.
האירו-אסיאתית שונה מהנוסטרטית בכך שהיא כוללת גם את השפה ניבחית, את השפות היפניות, את קוריאנית ואת שפות איינו הילידיות ביפן (שאותן הנוסטרים לא כללו בהשוואה מכיוון שהן שפות מבודדות ולא משפחות-שפות) ובכך שהיא לא כוללת את משפחת-העל האפרו-אסיאתית.
בערך באותו זמן, הבלשנים הרוסים מהאסכולה הנוסטרטית, והבולט בהם סרגיי סטארוֹסטין, חיברו גרסה מתוקנת של נוסטרטית.
בגרסתה המעודכנת, היא אמנם הייתה קצת יותר גדולה מזו של גרינברג, אך עדיין לא כללה את האפרו-אסיאתית.
לאחרונה נראה שתומכי ההיפותזה הנוסטרטית מגיעים להסכמה.
גרינברג למעשה הסכים עם הרעיון הנוסטרטי, אך הדגיש כי קיימת חלוקה פנימית עמוקה בין המקבץ הצפוני (השפות ה"אירו-אסיאתיות") למקבץ הדרומי (בעיקר השפות האפרו-אסיאתיות והדראווידיות).
אלן בוֹמְהַרְד, הבלשן האמריקאי תומך ההיפותזה הנוסטרטית, מחשיב את "האירו-אסיאתית" כענף של נוסטרטית, לצד ענפים אחרים: אפרו-אסיאתי, "עֵילָמי-דראווידי" וכרתווליות.
בדומה, גאורגי סטארוסטין (2002) מקבץ יחד: את האפרו-אסיאתית, הנוסטרטית והעילמית כשוות-מרחק זו מזו וקרובות יותר זו לזו מאשר לכל משפחת-שפות אחרת.
כעת, אסכולת מוסקבה של בלשנות השוואתית, שבה היה חבר סרגיי סטארוסטין, מכלילה את האפרו-אסיאתית בתוך הנוסטרטית, שכעת מתפרשׂת בצורה רחבה יותר.
אל מול זה, הם שומרים את המונח "אירו-אסיאתית" לייצוג המקבץ הצר יותר, שכולל את יתר משפחת-העל.
ההצעות האחרונות נבדלות, אם כן, בעיקר בנוגע להכללה המדויקת של השפות הדרווידיות והקרטווליות.
גרינברג המשיך לעבוד על פרויקט זה גם לאחר שאובחן כחולה סרטן לבלב חשוך מרפא, ועד למותו במאי 2001. עמיתו ותלמידו לשעבר, מריט רולן, הוציא לאור את הכרך האחרון בעבודתו על האירו-אסיאתית (2002) לאחר מותו של גרינברג.
עבודות נבחרות מאת ג'וזף גרינברג
ג'וזף הוקר היה איש צבא אמריקאי בדרגת מייג'ור גנרל בצבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
הוקר החל דרכו הצבאית במלחמות האינדיאנים ומלחמת ארצות הברית–מקסיקו קודם מלחמת האזרחים.
לאחר שהראה את יכולותיו הפיקודיות במהלך קרב פרדריקסברג, מונה הוקר בידי הנשיא אברהם לינקולן למפקד ארמיית הפוטומק במקום ג'ורג' מקללן.
הוקר הנהיג מתקפה של ארמיית הפוטומק לעבר ריצ'מונד (וירג'יניה), בירת הקונפדרציה, אך הובס נחרצות במהלך קרב צ'נסלורסוויל נגד כוחות הקונפדרציה בפיקודו של רוברט אדוארד לי.
לקראת מתקפת הנגד של לי שהובילה לקרב גטיסברג, הוקר הוחלף בג'ורג' מיד והועבר לפיקוד בזירה המערבית תחת מייג'ור גנרל ויליאם שרמן.
לאחר שלא הועלה בדרגה, הוקר התפטר מתפקידו בכעס זמן קצר לפני כיבוש אטלנטה בידי כוחותיו של שרמן.
הוקר נולד בהאדלי, מסצ'וסטס, ב-13 בנובמבר 1814, בנם של ג'וזף הוקר האב, איש עסקים לא מצליח, ומרי סימור.
סבא רבא שלו, ג'וזף הוקר, לחם במלחמת הצרפתים והאינדיאנים (1755–1763), וסבו, אשר גם כן נשא את אותו השם, היה קפטן בצבא הקונטיננטלי במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית (1775–1783).
לאחר שלמד באקדמיית הופקינס בהאדלי, הוקר סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית של ארצות הברית בווסט-פוינט בשנת 1837, וסיים במקום עשרים ותשע בכיתה של חמישים ונשא עם מוניטין של אדם בעל נטייה לבקר צוערים צעירים כמותו.
לאחר ששירת בחיל הארטילריה במהלך מלחמת הסמינול השנייה (1835–1842) חלק ממלחמות האינדיאנים בפלורידה, הוא חזר לווסט פוינט בשנת 1841 כשליש.
במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו (1846–1848) שימש הוקר כראש מטה של כוחות רגלים תחת פיקודם של חמישה גנרלים שונים, בהם זאכרי טיילור (לימים נשיא ארצות הברית) ווינפילד סקוט (שפיקד על כיבוש מקסיקו סיטי).
התנהלותו העזה בקרבות מונטריי (1846), נשיונל ברידג' (1847) וצ'פולפטפק (1847) אפשרה לקצין הוקר הצעיר לסיים את המלחמה בדרגת לוטננט קולונל.
עם זאת, הוא הטיח ביקורת על וינפילד סקוט, כאשר העיד נגדו בבית משפט צבאי ושימש עד הגנה לגנרל אחר.
ב-21 בפברואר 1853, בעת ששימש כעוזר המפקד הכללי של דיוויזיית האוקיינוס השקט, התפטר הוקר ממטה הדיוויזיה ועזב את הצבא לעבוד בחקלאות בחוות בסונומה, קליפורניה.
לאחר שנכשל כחקלאי, נפוצו שמועות כי הוא פנה לשתייה חריפה ולהימורים.
בשנת 1858 כתב הוקר אל מזכיר המלחמה האמריקני, ג'ון ביוקנן פלויד, לקבל מחדש תפקיד בצבא כלוטננט קולונל, אך בקשתו מעולם לא נענתה.
עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית, הוקר היה רווק עם מוניטין של שתיין ומהמר.
הוא לא הסתדר עם אלוף הכללי של הצבא, וינפילד סקוט, וגם לא יורשו, הנרי האלק.
להעלאה בדרגה נאלץ הוקר לפנות ישירות לנשיא ארצות הברית אברהם לינקולן.
לאחר הקרב הראשון על מנאסאס (1861), בו הופנו כוחות האיחוד אל הנסיגה בידי צבא הקונפדרציה, כתב הוקר ללינקולן שהוא עצמו: "מראה ארור אך טוב יותר ממה שהיה לך על המגרש הזה [במנאסאס]." עד מהרה מונה הוקר למייג'ור גנרל והוטל למפקד מוצב ההגנה של מחוז קולומביה.
הוקר פיקד על דיוויזיה במהלך מערכת חצי האי בשנת 1862 ומילא את משמעות כינויו; "ג'ו הלוחם" באותו קיץ בויליאמסברג ובמספר קרבות נוספים.
בקרב אנטיאטם ב-17 בספטמבר 1862 הוא פיקד על צבא הקורפוס הראשון של ארמיית הפוטומק וספג פציעה מירייה בכף רגלו במהלך לחימה פראית באגף הימני של כוחות האיחוד.
לעיתים קרובות היה הוקר דעתן ומיהר לזלזל בקצינים אחרים.
הוביל הוקר את הדיוויזיה המרכזית במרכז המערך של ארמיית הפוטומק במהלך קרב פרדריקסברג בדצמבר בתקיפה חזיתית הרת אסון על גבעות מרי.
הוא מתח ביקורת על הפעולה מראש והסביר את כישלונו בסופו של דבר בהתקפה באומרו כי "איבדתי כמה שיותר גברים שההוראות שלי חייבו אותי להפסיד." פקודות אלה הגיעו מהגנרל אמברוז ברנסייד, עליו הוקר גם כן מתח ביקורת לאחר שניסה לפטר אותו.
הוקר בסופו של דבר התפטר מהפיקוד תחת בורנסייד לאחר הקרב.
הוקר, שכל חייו תמך במפלגה הדמוקרטית, אפילו התפרץ על הנשיא וממשלו הרפובליקני, וסימן אותם כחסרי יכולת ואף כינה את הממשל "דיקטטורי".
לאחר כישלון הפיקוד של ג'ורג' מקללן לינקולן הציע בפני הוקר את הפיקוד על ארמיית הפוטומק, ובמקביל הרתיע אותו כשאמר כי: "רק אותם גנרלים שזוכים להצלחות יכולים להקים דיקטטורות.
מה שאני מבקש ממך עכשיו זה הצלחה צבאית, ואני אסכן את הדיקטטורה שלי." מפקדיו של הוקר בקרב פרדריקסברג הוכיחו חוסר מסוגלות אל מול פיקוד צבא הקונפדרציה תחת רוברט אדוארד לי ולכן הייתה ציפייה רבה מהוקר.
כמה חיילים היו סקפטיים ביחס אל הוקר, לאחר שראו חמישה גנרלים מפקדים באים והולכים בשנה שקדמה למינויו, אם כי היו מעטים שהעריצו את הוקר מבין דרג הקצונה שהוסדר תחת פיקודו בארמיית הפוטומק.
הוקר ארגן מחדש את הצבא במיידית, איחד את יחידות חיל הפרשים ליחידה אחידה ובעל אפקטיביות גדולה יותר, הגדיל את השימוש בסמלים של כל חיל, צמצם את סך כמות העריקות, קבע מוצבים סדירים ליחידות חי"ר ופרשים, הקים איסוף מודיעיני יעיל ומדויק יותר, ושיפר דרכי אספקה ולוגיסטיקה בכלל.
צעדים אלה הגבירו את המורל בקרב הגברים והאמונה בו כקצין בכיר.
באביב 1863, עם 135,000 איש, טען הוקר כי יצר את "הצבא המשובח ביותר על פני כדור הארץ" והודיע לאנשיו: "שאלוהים ירחם על הגנרל לי, כי לי לא יהיו כל רחמים."
התוכנית של הוקר למערכת צ'נסלורסוויל כללה שליחת חיילי פרשים של האיחוד תחת ג'ורג' סטונמן מאחורי הקווים של לי כדי לקצץ את קשרי התקשורת והאספקה של הקונפדרציה.
הוקר, בינתיים, תכנן להוביל בשקט את חיל הרגלים על פני נהרות רפאהאנוק ורפידן במאמץ להפתיע את אגף השמאל הקונפדרציה באזור סבוך ומיוער כעשרה קילומטרים מערבית לפרדריקסברג.
עם זאת, ב-2 במאי, לי חילק מחדש את צבאו, ושלח את תומאס ג'ונתן ג'קסון "סטונוול", בפיקוד הקורפוס השני, סביב אגף הימין של כוחות האיחוד, והחל במתקפת פתע שהעמידה את קורפוס ארמיית הפוטומק האחד-עשר, תחת פיקודו של אוליבר הווארד, במלוא המרץ לפעולה.
הוקר הורה על נסיגה חזרה למערך צבאי הגנתי, וב-3 במאי יריית תותח ארטילרי פגעה במפקדה שלו והותירה אותו עם זעזוע מוחי קשה.
לאחר שמחליפיו בפיקוד לא הצליחו לפעול ביעילות אל מול מתקפת הפתע של הקונפדרציה נותרו הכוחות בעמדת מגננה ממושכת.
כשפרשיו של "סטונוול" ג'קסון נכשלו במשימתם לפרק את מערך האיחוד, הוקר הורה על נסיגה חזרה לנהר רפאהאנוק ב-6 במאי.
כמות הנפגעים הייתה כבדה משני הצדדים (כ-17,000 אבדות לאיחוד ו-13,000 אבדות לקונפדרציה).
האחריות על תבוסת האיחוד הוטלה על גנרל לי, שהחל במתקפת נגד לעבר וושינגטון הבירה זמן קצר מאוחר יותר.
לי סבל מהפסד אחד בסופו של הקרב, כאשר בלילה האחרון שלו, חיילי קונפדרציה לא זיהו את "סטונוול" ג'קסון בחשכה וירו לעברו.
ג'קסון מת מפצעיו לאחר שמונה ימים.
לאחר קרב צ'נסלורסוויל, הנהגת ארמיית הפוטומק שוב סערה.
הוקר האשים את התבוסה בכפופיו, בעוד שאלו בעיקר כיוונו אליו את אצבעותיהם בהאשמה.
כוחות האיחוד, בינתיים, היו בנסיגה ולא יכלו להוציא לפועל מתקפה נוספת לעבר וירג'יניה.
בלי קשר להטלת האשמה והאחריות על התבוסה בקרב, לינקולן החליט להשאיר את הוקר בפיקוד, אך כאשר הוקר ביקש תגבורת כדי להגיע לעבר כוחותיו של לי בפנסילבניה, לינקולן וראש המטה הכללי הנרי האלק סירבו לדרישה.
כתוצאה מכך הוקר ביקש מלינקולן להעביר את הפיקוד על הארמייה מידיו.
שלושה ימים בלבד לפני התנגשות כוחות האיחוד בצבאו של לי במהלך קרב גטיסברג שקבע את הדרך לוושינגטון, הוקר הוחלף בפיקוד על ארמיית הפוטומק בג'ורג' מיד.
אחרי פיטוריו מהנהגת ארמיית הפוטומק קודם קרב גטיסברג, הוקר הועבר אל הזירה המערבית במלחמת האזרחים.
תחת פיקודו הוטלו הקורפוסים ה-10 וה-11 של צבא האיחוד והיה עליו לשנות את המערכה לטובת האיחוד לאחר ההפסד הקשה במהלך קרב צ'יקמוגה.
תחת פיקודו של יוליסס ס.
גרנט, הוקר שלח את כוחותיו להסיר את המצור מעל צ'טנוגה, במדינת טנסי.
לאחר שהגיעו, תקפו אנשיו של הוקר את מערך הקונפדרציה החלש והדפו אותו מאזורי הגבעות מסביב לעיר ב-24 בנובמבר (היה זה במסגרת קרב צ'טנוגה הכולל, שנערך בין ה-23 ל-25 בנובמבר 1863, אשר זכה לכינוי "הקרב מעל העננים").
במהלך השנה הבאה, לקחו חייליו של הוקר חלק במערכה לכיבוש אטלנטה תחת פיקודו של ויליאם טקומסה שרמן.
כאשר אוליבר הווארד - ששירת בתור כפוף תחת הוקר במהלך קרב צ'נסלורסוויל - קיבל קידום מעל הוקר לפיקוד על ארמיית טנסי, הוקר זעם על כך, והעיר כי שירת ב"צבא שמתעלמים בתוכו מדרגות ושירות".
שוב ביקש מהממונה עליו, הפעם היה זה שרמן, להתיר לו לרדת מדרגת הפיקוד שלו.
הוקר שימש כמפקד מחלקתי בזירה המערבית עד סוף המלחמה, ולאחר מכן קיבל את הפיקוד על מחלקת הכיבוש המזרחית.
ב-3 באוקטובר 1865 נישא לאוליביה גרוסבק, אחותו של חבר קונגרס דמוקרטי לשעבר מסינסינטי, אוהיו.
ב-15 באוקטובר 1868 הוקר הפך למשותק חלקית עקב שבץ מוחי, מה שאילץ לבסוף לצאת לפרישה מהשירות הצבאי.
הוא המשיך חייו בגמלאות ונפטר ב-31 באוקטובר 1879 בגארדן סיטי, ניו יורק.
ג'וזף גנדה (נולד ב-10 במרץ 1997) הוא כדורגלן ישראלי ממוצא קונגולזי המשחק בעמדת הקשר.
גנדה נולד בישראל, לזוג מהגרים מקונגו.
הוריו התגרשו בגיל צעיר, אביו עזב את ישראל, והוא גדל לבד עם אמו ואת כל ילדותו העביר בשכונות הקשות של דרום תל אביב.
גנדה גדל במחלקת הנוער של מכבי נתניה מליגת העל.
ב-16 במאי 2015 ערך גנדה את הופעתו היחידה בקבוצה הבוגרת של המועדון, בתיקו 0-0 נגד הפועל חיפה במסגרת עונת 2014/2015.
בתום עונת חתם גנדה בעירוני קריית שמונה, גם היא מליגת העל.
הוא ערך מספר הופעות עבור המועדון בגביע המדינה ובגביע הטוטו, וב-20 באוגוסט 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה במדי המועדון, בניצחון 0–1 על מועדון ספורט אשדוד במסגרת עונת 2016/2017. בסך הכל ערך גנדה שלוש הופעות ליגה במדי המועדון.
בחודש ינואר 2017 חתם גנדה בהפועל תל אביב מליגת העל.
ב-25 בפברואר 2017 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 0-0 נגד הפועל רעננה במסגרת הליגה.
ב-24 באפריל הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה, בניצחון 0–2 על הפועל כפר סבא, גם הוא במסגרת הליגה.
בתום עונת 2016/2017, בה ערך גנדה שמונה הופעות ליגה במדי המועדון והבקיע שער אחד, ירדה הפועל תל אביב לליגה הלאומית.
בעונת 2017/2018, בה שיחקה הפועל תל אביב בליגה הלאומית, ערך גנדה 11 הופעות ליגה והבקיע ארבעה שערים, ובסיומה חזרה הפועל תל אביב לליגת העל.
בעונת 2018/2019 ערך גנדה 23 הופעות ליגה, בהן הבקיע שלושה שערים.
לקראת עונת עבר גנדה לאאוגסבורג מהבונדסליגה.
הוא לא זכה לדקות משחק בקבוצה הראשונה של המועדון, וערך 12 הופעות ליגה, בהן הבקיע שלושה שערים, באאוגסבורג II, קבוצת המילואים של המועדון.
לקראת עונת חתם גנדה באדמירה ואקר מדלינג מהבונדסליגה האוסטרית.
ב-24 באוקטובר 2020 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה במדי המועדון, בהפסד 2–4 לריינדורף אלטאך במסגרת המחזור החמישי.
בעונתו הראשונה במועדון ערך גנדה 12 הופעות ליגה, מבלי להבקיע שערים.
יום לאחר מכן ערך את הופעתו הבכורה בניצחון 2-1 על הפועל תל אביב.
במדי הקבוצה שותף בשמונה משחקי ליגה בחודשיים.
ב-5 בפברואר 2024 בחלון ההעברות של ינואר חתם בחוזה לחצי שנה עם אופציה לשנתיים נוספות בשורותיה של בני סכנין.
בשנת 2015 שיחק גנדה שני משחקים במדי נבחרת הנוער של ישראל.
ג'וזף גרפטון גול היה ביולוג אמריקאי שנודע בזכות תגליותיו פורצות הדרך בחקר הכרומוזומים ומוכר כ"מייסד הביולוגיה התאית המודרנית".
גול סיפק תשובות לשאלות שונות בנושא התפקוד והמבנה של הכרומוזומים, ואף המציא יחד עם ביולוגית נוספת את שיטת ההיברידיזציה באתר המשמשת לאיתור רצפי DNA או RNA מסוימים בכרומוזום.
על פועלו המדעי הוא זכה, בין היתר, במדליית א.ב.
וילסון לשנת 1983, בפרס אלברט לסקר לשנת 2006 ובפרס לואיזה גרוס הורוויץ לשנת 2007, יחד עם אליזבת בלקברן וקרול גריידר.
גול כיהן כנשיא האגודה האמריקאית לביולוגיה תאית והוא פרופסור במכון קרנגי למדע.
ג'וזף גול נולד בשנת 1928 בוושינגטון די.סי.
אביו היה עורך דין ואמו הייתה עקרת בית.
מגיל צעיר התעניין בעולם החי, בחרקים ובדו-חיים בפרט, ובילה חלק ניכר משעות הפנאי שלו באיסוף ובחקר שלהם.
בשנת 1942, כשהיה בן 14, עברה משפחת גול לחווה בצפון וירג'יניה.
ג'וזף נשלח ללמוד בפנימייה בשארלוטסוויל.
כאשר הצליח לשכנע את הוריו לקנות לו מיקרוסקופ, הפך את חדר השינה שלו למעבדה, בה חקר מכל הבא ליד.
לאחר שלוש שנים של מכינה פרטית לקולג', החל גול את לימודיו באוניברסיטת ייל.
בתואר הראשון והשני הוא התמחה בזואולוגיה, ועם הזמן פיתח עניין רב בנושא הכרומוזומים, אותם החל לחקור בעבודת התזה שלו.
במחקרו הזדקק למיקרוסקופ מהופך, אשר באותה התקופה לא היה זמין, ויחד עם דודו בנה ועיצב דגם משלו, שהיה מורכב ברובו מהמיקרוסקופ הישן שלו.
לאחר שסיים את עבודת הדוקטורט שלו בשנת 1952, החל לעבוד במחלקה לזואולוגיה באוניברסיטת מינסוטה שבמיניאפוליס, בעיקר בהוראה.
באותה העת יצר לראשונה קשר עם "מיק" קלן, חוקר מבריטניה שחלק איתו תחומי עניין מדעיים.
השניים פיתחו מערכת יחסים מקצועית משמעותית למחקרם, שבהמשך הפכה אף חברית.
בשנת 1963 חזר גול לאוניברסיטת ייל, אז זכה למשרה קבועה, ובהמשך מונה לפרופסור.
בשנים 1967–1968 כיהן כנשיא האגודה האמריקאית לביולוגיה תאית (ASCB).
הוא אף שימש כעורך הגיליון המדעי של האגודה והיה פעיל במועצה ובוועדותיה השונות.
בשנות ה-80, כשהיה בעל תפקיד בכיר באוניברסיטה, הוא ניהל את לימודי התואר השני ותוכנית מענקים לסטודנטים, כל זאת בנוסף לפעילותו כחוקר ומרצה.
הוא הרגיש כי העומס מכביד עליו, לכן עבר למכון קרנגי למדע, הפסיק ללמד, התמקד במחקר בלבד והקים מעבדה משלו.
ב-1984 זכה בתואר פרופסור לגנטיקה התפתחותית מטעם החברה האמריקאית לסרטן במינוי לכל החיים, ובשנת 1985 כיהן כנשיא האגודה לביולוגיה התפתחותית.
לצד תרומתו המדעית המרשימה, הוא שימש גם כמנחה אקדמי ומורה ידוע, בעיקר בזכות פעילותו למען שילוב נשים במחקר.
הוא הנחה מדעניות רבות במהלך קריירת ההוראה הארוכה שלו, ונהג לטפח תלמידים מצטיינים, ללא כל קשר למגדרם.
שלוש מתלמידותיו היו נשיאות האגודה האמריקאית לביולוגיה תאית, מספר יוצא דופן.
אחת מהן היא אליזבת בלקברן, שתודות לגילויה המבוסס על תגליותיו של גול, זכתה בפרס נובל.
בנוסף, גול הוא חבר באגודת רוזלינד פרנקלין, ששמה לה למטרה לטפח את הישגיהן של נשים במדע.
גול החל את הקריירה המדעית שלו בחקר מבנה הכרומוזומים של תאי ביצה של יצורים דו-חיים, והתמקד בכרומוזום הלאמפבראש (Lampbrush).
מדובר בכרומוזום "ענק" (באורך של כחצי מילימטר), תכונה המאפשרת ניסויים ותצפיות שאינם אפשריים בכרומוזומים קטנים יותר.
גול ניסה להבין במחקרו מכמה מולקולות DNA מורכב הכרומוזום, דבר שלא היה ידוע באותה התקופה.
הוא השתמש באנזים דיאוקסיריבונוקלאיז, או בקיצור DNase, החותך DNA.
כאשר מדד את המהירות בה ה-DNA נשבר, הצליח גול להביא ראיות לכך שכל כרומוזום בנוי מסליל כפול אחד של DNA.
בהמשך בחן גול את מעטפת גרעין התא.
תוך כדי התבוננות בגרעיני תאי ביצה של דו-חיים תחת עדשת מיקרוסקופ אלקטרונים, הוא הבחין בנקבוביות בקרום, והצליח לגלות את תכונותיהן.
זוהי הפעם הראשונה בה אופיינו מבנים אלו, שבהמשך התגלו כאחראיים להכנסת ולהוצאת חומרים מהגרעין.
כשהתמקד במחקרו ב-RNA הריבוזומי, גול גילה שבעת היווצרות הביצית, הגנים המקודדים ל-RNA הריבוזומי משוכפלים מספר פעמים בגרעין, אם כי מחוץ לכרומוזום.
על ידי כך הוא מצא את הדוגמה הראשונה להגברת גנים – טכניקה בה תאים מסוג מסוים מייצרים כמויות גדולות של רצף DNA ספציפי, בזמן או בתנאים מסוימים.
בנוסף לכך, הצליח לספק בסיס לתאוריה לפיה גנים גרעיניים באיקריוטים מסוגלים להימצא גם מחוץ לכרומוזום.
תצפיות אלו הכשירו את הקרקע לפיתוח שיטת ההיברידיזציה באתר שהמציא גול יחד עם הביולוגית מרי לו פרדו.
הם פיתחו RNA ריבוזומי רדיואקטיבי ופיזרו אותו על תאי שחלה, כדי שיצמדו למקטעי ה-DNA המקבילים להם.
לאחר מכן, הם שטפו את ה-RNA שלא נצמד ל-DNA והשתמשו בצילום רנטגן.
הצילומים הראו בדיוק רב את מיקום הגנים המקודדים ל-RNA הריבוזומי המוגבר.
שיטה זו מקובלת עד היום בקהילת המחקר והיא נפוצה מאוד באיתור רצפי DNA או RNA מסוימים.
בהמשך השתמש גול בשיטה הזאת כדי לאתר את ה-DNA הלוויני בכרומוזום של עכבר.
יחד עם פרדו הוא מצא כי DNA זה מורכב מרצפים קצרים ורפטטיביים אשר ממוקמים בנקודות מסוימות שנחשבו חסרות גנים.
ה-DNA באזורים הללו היה פשוט מכדי לקודד לייצור חלבון.
ממצא זה היה הדוגמה הראשונה לכך שאזורים מסוימים בכרומוזום מכילים רצפים חוזרים, והוא סיפק הסבר להיעדר הגנים בהם.
כמו כן, גול עסק ביצור החד תאי טטרהיימנה טרמופיליה, שאף הוא מבצע הגברת DNA.
במחקרו יחד עם אליזבת בלקבורן, גול עסק בקצוות הכרומוזומים, וממצאיו הובילו לגילוי האנזים טלומראז, שזיכה את בלקבורן בפרס נובל.
בשנותיו האחרונות חקר גול את גופיף הקג'ל, שנמצא בתוך גרעין התא ותפקידו טרם הובן.
ממצאיו מציעים כי גופיף זה הוא אתר לעיבוד RNA שליח, רעיון אשר מלהיב את החוקרים בתחום.
בשנת 1955 נישא גול לדולורס מ.
הוג, ולזוג נולדו שני ילדים.
בשנת 1982 נישא בשנית לדיאן מ.
תחביביו כללו איסוף ספרים נדירים בנושא ההיסטוריה של הביולוגיה והמיקרוסקופיה.
על פועלו המשמעותי ורב השנים זכה גול בפרסים רבים, בהם:
וילסון, פרס ההוקרה הגבוה ביותר של האגודה האמריקאית לביולוגיה תאית, לשנת 1983
פרס ה-AAAS (האקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים) למנחים אקדמיים יוצאי דופן לשנת 1996
פרס האגודה לביולוגיה התפתחותית למפעל חיים לשנת 2004
פרס אלברט לסקר להישגים יוצאי דופן במדעי הרפואה לשנת 2006
פרס לואיזה גרוס הורוויץ לביולוגיה ולביוכימיה לשנת 2007
ג'וזף גול הוא חבר ב-AAAS ובאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים מאז 1968, ומאז 1972 הוא חבר באקדמיה הלאומית למדעים,.
ג'וזף תאודור דיקמן היה מפקד בכיר בצבא ארצות הברית בדרגת מייג'ור גנרל אשר פיקד על הארמייה השלישית במהלך מלחמת העולם הראשונה.
דיקמן נולד ב-6 באוקטובר 1857 בדייטון, אוהיו, כבן בכור למשפחה גרמנית.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, אביו שירת בצבא הקונפדרציה, ולאחר מכן שירת כשריף במחוז Auglaize באוהיו.
בשנת 1874 סיים דיקמן את לימודיו בבית הספר התיכון הציבורי וואפאקונטה ולאחר מכן עבד במשך שנה כמורה בבית ספר בכפר לפני שהגיש בקשה להתקבל לאקדמיה הצבאית של ווסט פוינט.
לאחר שהפר את התקנות הנוקשות, הוא גורש מהאקדמיה לאחר זמן קצר ועבד שוב כמורה לפני שהתקבל בחזרה בווסט פוינט ב-1877.
הוא סיים את לימודיו ב-1881 ושירת כלוטננט משנה ברגימנט הפרשים השלישי.
לאחר תקופה קצרה של שירות בפורט סנדרס, ויומינג, הוא הוצב בבית הספר לחיל רגלים ולפרשים בפורט ליונוורת', וסיים את לימודיו ב-1883. לאחר מכן שירת באריזונה ובטקסס והיה מעורב במצוד אחר צ'יף האפאצ'י ג'רונימו.
לאחר מכן שירת בקנזס ובמערב טקסס עד 1894, ולקח חלק במסעות לאורך גבול ריו גרנדה נגד פולשים מקסיקנים.
בשנת 1894 הוא היה מעורב בשביתת פולמן בשיקגו.
לאחר מכן הוא נשלח לפורט איתן אלן, ורמונט, שם שירת במשך שנה.
מ-1895 עד 1898 שירת כמדריך בבית הספר לחי"ר ולפרשים בפורט ליונוורת'.
לאחר פרוץ מלחמת ארצות הברית–ספרד באביב 1898, הוא חזר לרגימנט שלו, שהועבר במהרה לטמפה, פלורידה, כאן הוצע לו תפקיד שליש בדיוויזיית הפרשים בראשות הגנרל ג'וזף ויילר, שנפרסה אז בקובה.
דיקמן הועלה לדרגת קפטן לאחר סיום המערכה המרכזית נגד סנטיאגו ביולי ובהמשך שירת גם בכוחות הכיבוש.
באוגוסט 1899 הוא הוחזר לארצות הברית ונשלח לפיליפינים כלוטננט קולונל עם רגימנט המתנדבים ה-26 כחלק מכוח בפיקודו של הגנרל רוברט פ.
יוז, שם שירת במלחמת ארצות הברית–הפיליפינים עד יולי 1900 באי פאנאי.
לאחר מכן הוא נשלח כחלק מכוח בפיקודו של אדנה צ'אפי לפעול נגד המורדים במרד הבוקסרים בסין.
הוא שימש כראש המטה של גנרל צ'אפי לאחר כיבוש בייג'ינג עד שהגנרל יוז החזיר אותו לפיליפינים בסוף השנה, שם שירת במנילה בתפקיד מטה עד שרגימנט המתנדבים ה-26 חזר לארצות הברית בתחילת 1901, שם הורד בחזרה לדרגת קפטן.
מספטמבר 1912 עד מאי 1914 הוא היה חבר בארגון מועצת הפרשים וביקר במדינות אירופה בתקופה זו.
לאחר מכן הוצב ברגימנט הפרשים השני ופיקד על הרגימנט הזה כקולונל בפורט איתן אלן מפברואר 1915 עד אוגוסט 1917. במאי 1917 הועלה לדרגת בריגדיר גנרל של הצבא הסדיר ובאוגוסט 1917 למייג'ור גנרל של הצבא הלאומי.
באוגוסט 1917 מונה דיקמן למפקד הדיוויזיה ה-85, ובנובמבר 1917 מונה למפקד הדיוויזיה ה-3. במרץ 1918 הוא נשלח עם הדיוויזיה לצרפת, שם לחם עמה ביולי בקרב שאטו-תיירי וב, שם עמדה הדיוויזיה בגבורה נגד ההתקפות הגרמניות, מה שהעניק לה את הכינוי "הסלע של המארן".
לאחר שהקרב הסתיים, מונה דיקמן ב-18 באוגוסט למפקד הקורפוס ה-4, אותו הוביל בקרב סן-מייל בספטמבר.
ב-13 באוקטובר הוא מונה למפקד הקורפוס ה-1, עמו לחם במתקפת מז-ארגון עד סוף המלחמה.
לאחר שביתת הנשק ב-11 בנובמבר, מונה דיקמן למפקד הארמייה השלישית האמריקאית, אותה הוביל בכיבוש חבל הריין.
באפריל 1919 מסר את התפקיד להאנטר ליגט ושירת חודשיים נוספים באירופה כיו"ר ועדה שעבודתה היוותה בסיס לארגון הצבא שלאחר המלחמה לפני שחזר לארצות הברית.
כאן הוא פיקד על המחלקה הדרומית, שבסיסה בפורט סם יוסטון, טקסס, עד שפרש משירות פעיל באוקטובר 1921.
לאחר פרישתו שימש דיקמן עד תחילת 1923 כחבר במועצת הצמצום של הצבא.
באותה שנה הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת דייטון, ובנאום הקבלה שלו ובכתבים מאוחרים יותר התבטא נגד כל מעורבות של ארצות הברית בהסתבכויות באירופה ובחבר הלאומים.
הוא מת מהתקף לב ב-23 באוקטובר 1927 בגיל 70 ונקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
ג'וזף דאנקן היה פוליטיקאי אמריקאי מאילינוי, שכיהן כמושל אילינוי השישי בשנים 1834–1838, היחידי מטעם המפלגה הוויגית שמשל במדינה.
לפני היותו מושל, כיהן דאנקן ארבע תקופות כהונה בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית.
ג'וזף דאנקן נולד בפריז, קנטקי.
הוא שירת במלחמת 1812 וב.
ב-1818, השנה בה הפכה אילינוי למדינה בארצות הברית, עבר אליה דאנקן, והתיישב בבראונסוויל שבמחוז ג'קסון.
כאן הוא היה חבר בלשכת הבונים החופשיים.
לפני היותו מושל, הייתה לדאנקן קריירה פוליטית מרשימה.
הבחירות הראשונות בהן הוא ניצח היו לתפקיד נציג בבית הנבחרים של אילינוי, בו הוא כיהן בשנים 1825–1829. ב-1829 הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית, אז הייתה אילינוי בכללותה מחוז בחירה אחד לקונגרס.
הוא נבחר לתפקיד לאחר שניצח את מתנגד העבדות וחבר בית הנבחרים הוותיק, דניאל פופ קוק.
כוחם של חברי סיעתו של אנדרו ג'קסון במפלגה הדמוקרטית עלה אז באילינוי, וחנו של קוק סר בעיניהם כאשר הוא הצביע נגד ג'קסון בבחירות לנשיאות של 1824, שהוכרעו בהצבעת בית הנבחרים.
דאנקן התמודד בבחירות בהצלחה כחבר סיעת הג'קסונים, וזכה ב-6,322 קולות מול 5,619 הקולות של קוק.
הוא נבחר לשתי כהונות נוספות בבית הנבחרים כנציג אילינוי בכללותה, וב-1832 הוא נבחר לכהונה רביעית, הפעם מטעם מחוז הבחירה השלישי שנוצר אז.
בראשית ימיו בקונגרס היה דאנקן דמוקרט ג'קסוני, אך יחסיו עם מפלגתו של הנשיא ג'קסון הורעו במהלך שנותיו כמחוקק.
ב-1834 הוא כבר הצביע יותר ויותר עם האופוזיציה הוויגית.
הניתוק הסופי שלו עם הדמוקרטים התרחש ביוני 1834,כאשר הוא הצביע בעד הארכת הזיכיון של .
בסיועם של הדמוקרטים, שלא היו מודעים לשינוי בעמדתו הפוליטית של דאנקן, הוא נבחר באותה שנה כמושל אילינוי, זאת מבלי שניהל כלל מסע בחירות, ומבלי שהגיע בכלל לאילינוי.
בנאום אמצע הכהונה שלו שנתיים לאחר מכן, ביקש דאנקן מבית המחוקקים המדינתי להעביר חוק לעבודות ציבוריות, שיאפשר את סלילתם של כבישים, מסילות ברזל וכבישים רבים, וביצוע שיפורים בנמל ובתעלות בכל רחבי המדינה.
בנסותו להתמודד עם שהכתה בכל ארצות הברית, ובראותו שהעלויות של העבודות הציבוריות הלכו וגדלו, ביקש דאנקן מבית המחוקקים לבטל את התוכנית.
המחוקקים התעלמו מבקשתו, ואף הוסיפו מיזמים נוספים לתוכנית.
בעוד שמספר העבודות הציבוריות היה קטן, התוכנית גרמה לצבירת חוב שכמעט גרם למדינה לפשיטת רגל.
החוק הראשון, על הלוואה של 15 מיליון דולר לתשלום התוכנית, יותר מהכפיל את ההכנסה השנתית של המדינה.
החוב שנוצר כתוצאה מחוק העבודות הציבוריות לא שולם במלואו עד 1882, ועלה למדינה בריבית שערכה עלה על עלות העבודות עצמן.
במהלך כהונתו כמושל עברה בירת אילינוי מוואנדליה שבמחוז פאייט, לבירה הנוכחית ספרינגפילד שבמחוז סאנגמון.
מהלך שנוי במחלוקת זה בוצע בין השאר כתוצאה ממהלכי מנהיגות מוצלחים של הנציגים מספרינגפילד, שנודעו כ"תשעת הארוכים", שאחד מהם היה אברהם לינקולן.
לינקולן ושמונת הנציגים האחרים הצליחו להעביר את בירת המדינה לספרינגפילד לאחר שהבטיחו לנציגים אחרים בבית הנבחרים שתמכו בהחלטה שיתבצעו מיזמי עבודות במחוזותיהם.
מהלך זה הוביל לתוכנית העבודות הציבוריות הכושלת.
ב-1842, ארבע שנים לאחר תום כהונתו כמושל, ניסה דאנקן להתמודד פעם נוספת בבחירות לתפקיד.
על אף שיריבו המרכזי במערכת הבחירות נפטר במאי אותה שנה, נבחר בסופו של דבר הדמוקרט תומאס פורד כמושל אילינוי השמיני, ובאותה שנה השיגו הדמוקרטים את השליטה על שני בתי המחוקקים של המדינה.
ג'וזף דאנקן נפטר בג'קסונוויל ב-15 בינואר 1844, זמן קצר לפני שמלאו לו 50. הוא נטמן בבית הקברות דיימונד גרוב שבעיר.
ביתו בג'קסונוויל רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
ג'וזף גרינל היה ביולוג וזואולוג אמריקאי.
הוא ערך מחקרים נרחבים על החי של קליפורניה, והמציא השיטה לרישום תצפיות שדה מדויקות המכונה שיטת גרינל.
הוא שימש כמנהל הראשון של באוניברסיטת קליפורניה בברקלי מאז הקמת המוזיאון ב-1908 ועד מותו.
הוא ערך את ה"", כתב העת של מועדון האורניתולוגיה קופר (Cooper Ornithological Club), מ-1906 עד 1939, וחיבר מאמרים רבים עבור כתבי עת מדעיים ומגזינים אורניתולוגיים.
הוא כתב מספר ספרים, ביניהם "תפוצת הציפורים של קליפורניה" ו"החי ביוסמיטי".
הוא גם פיתח והפך לפופולרי את המושג גומחה אקולוגית.
ג'וזף גרינל נולד ב-27 בפברואר 1877, הראשון מבין שלושת ילדיהם של פורדייס גרינל (Fordyce Grinnell) ושרה אליזבת פראט (Sarah Elizabeth Pratt).
אביו של גרינל עבד כרופא בשמורת האינדיאנים של הקיווה, הקומנצ'י והוויצ'יטה ליד פורט סיל באוקלהומה.
בני הזוג גרינל עברו לשמורת האינדיאנים פיין רידג' ב-1880.
ב-1885 עברה משפחת גרינל לפסדינה, קליפורניה, אך ב-1888 אילץ המשבר הכלכלי של דרום קליפורניה את ד"ר גרינל לקבל תפקיד בבית הספר האינדיאני ב בפנסילבניה.
מנהל בית הספר האינדיאני בקרלייל היה קפטן ריצ'רד הנרי פראט, חברם של בני הזוג גרינל.
ג'וזף גרינל עבד בבית דפוס בקרלייל ואסף את הדגימה הראשונה שלו, קרפדה, לפני שהמשפחה חזרה לפסדינה שנתיים לאחר מכן.
קפטן פראט ביקר את משפחת גרינל בפסדינה בשנת 1896 בעת משימה חדשה לבדוק בתי ספר אינדיאנים בחוף האוקיינוס השקט עד אלסקה.
הקפטן השיג אישור מהמשפחה לקחת איתו את גרינל הצעיר.
גרינל שלח הביתה דגימות ציפורים של אזור מפרץ סן פרנסיסקו, בדרך לאלסקה.
קפטן פראט השלים את משימתו וחזר הביתה.
גרינל נשאר באלסקה והמשיך באיסוף בסיוע מוזיאון שלדון ג'קסון ב באלסקה.
גרינל יצא לטיולי שטח ברחבי האזור, כולל האי המרוחק.
לינת לילה לא מתוכננת באי אפשרה לו לחקור יסעורוניים, שדיווח עליהם הוא פרסם בגיליון מרץ 1897 של ה-Nidologist, כתב עת מוקדם של מועדון האורניתולוגיה של קופר.
האוסף המתרחב של גרינל משך מבקרים שהיו תיירים, תושבי קיץ וחוקרי טבע מבקרים, כולל ג'ון מיור, והאורניתולוג ג'וזף מייליארד (Joseph Mailliard).
גרינל חזר לפסדינה בסתיו 1897, שם המשיך בעבודת שטח בהרים ובקניונים הסמוכים.
ביקורו השני של גרינל בצפון הרחוק החל בשנת 1898 על הסקונר "פנלופי".
הוא שהה 18 חודשים באלסקה במהלך הבהלה לזהב בקלונדייק.
גרינל התכתב בקביעות עם משפחתו, המכתבים קובצו ונערכו מאוחר יותר בספר "ציד זהב באלסקה", שיצא לאור על ידי הוצאת דייוויד ס.
קוק ב-1901. גרינל הצטרף למשלחת של חברת הכרייה והמסחר של לונג ביץ' ושל אלסקה (Long Beach and Alaska Mining and Trading Company) ל באלסקה.
החבורה נחתה בכף בלוסום (Cape Blossom) במפרץ ביולי 1898. גרינל אסף וצפה בחיי העופות הנודדים בקיץ; בין היתר דרור לבן-כתר, סנונית הרפתות וגיבתון סוואנה.
עד אוגוסט, גרינל שימר 75 דגימות ציפורים, כולל נחליאלי צהוב.
הכורים בילו את החורף בפנים הארץ על נהר קובוק, ואז חזרו לחוף באותו אביב.
החבורה הפליגה על הפנלופי לכף נום ביולי 1899. בכף נום, הייתה עבודתו של גרינל הפקת הזהב באמצעות כספית.
הבהלה לזהב לאזור נום בשנים 1899–1900 הייתה הגדולה ביותר באלסקה הן בכמות הזהב שהופק והן בגידול האוכלוסייה.
שדות הזהב הניבו יותר מ-57 מיליון דולר בשנים 1898 עד 1910. האתר הוא כיום נקודת ציון היסטורית לאומית, "אתרי התגליות של מחוז הכרייה של כף נום".
במכתביו של גרינל, הוא תיאר סצנה כאוטית כ"כל שמונת המיילים יש בקושי מאה רגל בלי אוהל אחד או יותר על עליו...
שטחי הכרייה שנרשמו על שמנו מכוסים כעת בפולשי חוף ואנחנו לא יכולים לסלק אותם משם.
מועדון האורניתולוגיה של קופר פרסם את יומני השדה של גרינל בשנת 1900 בשם "הפאונה של העופות של חוף האוקיינוס השקט, מס.
גרינל סיים את לימודיו בבית הספר התיכון בפסדינה ב-1893 ונרשם בסתיו של אותה שנה למכון הפוליטכני תרופ (Throop Polytechnic Institute, כיום המכון הטכנולוגי של קליפורניה), ובו קיבל את התואר הראשון שלו ב-1897.
ב-1901 קיבל גרינל את התואר השני שלו מאוניברסיטת סטנפורד.
בסטנפורד הוא פגש כמה אנשים רבי השפעה לעתיד, בהם .
מאוחר יותר יצטרף הלר למשלחת לפרו ב-1915 כדי לחקור חורבות שהתגלו לאחרונה של תרבות האינקה במאצ'ו פיצ'ו.
במהלך תקופתו בסטנפורד יצר גרינל את התוכנית לרישום העופות של קליפורניה.
הוא עבד על המיזם הזה במשך 38 השנים הבאות.
הוא סיים את החלק השלישי של "הביבליוגרפיה של האורניתולוגיה של קליפורניה" (Bibliography of California Ornithology) כאשר מת ב-1939.
גרינל פרנס את עצמו בזמן לימודיו בסטנפורד כמורה בבית הספר התיכון של פאלו אלטו ועבודה ב"מעבדה הימית על שם הופקינס" (Hopkins Seaside Laboratory) של סטנפורד.
בהופקינס, גרינל לימד אמבריולוגיה בקיץ 1900 ואורניתולוגיה בקיצים של 1901 ו-1902.
ב-1903 הוא חלה בטיפוס הבטן, אירוע שקטע את מסלולו האקדמי של גרינל והוא חזר לפסדינה כדי להתאושש.
גרינל קיבל הצעה לעבוד כמורה לביולוגיה במכון הפוליטכני תרופ במהלך תקופה זו.
גרינל סיים את חובות הדוקטורט שלו בסטנפורד - בעיקר באמצעות דואר - עם הגשת התזה שלו "דו"ח על היונקים והציפורים של עמק קולורדו התחתון עם התייחסות מיוחדת לבעיות התפוצה שהוצגו" וקיבל את הדוקטורט שלו בזואולוגיה ב-19 במאי 1913.
תלמידי כיתת הביולוגיה של גרינל במכון הפוליטכני תרופ כללו את וג'וזף ס.
צ'ארלס קמפ עתיד להפוך למנהל .
ג'וזף דיקסון יצטרף למשלחת הממומנת של האורניתולוג האמריקרי ב-1913 לאלסקה.
משלחת תאיר כמעט נספתה כאשר ספינתם נתקעה בקרח במרחק של 7 מייל ימי (13 קילומטרים) מהחוף, מזרחית ל עד לקיץ 1914. דיקסון אסף דגימות במהלך תקופה זו, כולל תת-מין חדש של שחף איסלנדי (Larus glaucoides thayeri), אשר שמו המדעי מנציח את שם נותן החסות של המשלחת.
גרינל התחתן עם הילדה ווד (Hilda Wood) ב-22 ביוני 1906. ווד נולדה בטומבסטון באריזונה ב-29 במאי 1883. היא הייתה אחת מתלמידיו של גרינל במכון הפוליטכני תרופ ומאוחר יותר עוזרת ההוראה שלו בזואולוגיה.
ווד קיבלה את התואר הראשון שלה מהמכון הפוליטכני תרופ בשנת 1906. בני הזוג גרינל עברו לברקלי בשנת 1908 ובשנת 1913, הילדה קיבלה את התואר השני שלה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
היא כתבה מאמרים לפרסומים בכתבי העת "קונדור" (Condor) וב"ז'ורנל הממלוגיה" (Journal of Mammalogy) והייתה חברה באיגוד האורניתולוגים האמריקאי ובאקדמיה למדעים של קליפורניה.
הילדה גרינל כתבה ביוגרפיה בת 32 עמודים על בעלה בגיליון ינואר-פברואר 1940 של הקונדור.
הילדה המשיכה בעבודתו של גרינל על התפוצה של העופות של קליפורניה; תחזקה את מערכת הערכים הביבליוגרפיים של גרינל, התייעצה בקטלוגים לצורך דיוק, וקראה טיוטות והעתקים עם המחבר הצעיר של הספר, .
, נדבנית, חוקרת טבע וחוקרת ארצות, ייסדה את באוניברסיטת קליפורניה (UC) בשנת 1908. אלכסנדר מינתה את גרינל כמנהל המוזיאון באותה שנה.
היא האמינה שגרינל הייתה הבחירה הנכונה כמנהל עד כדי כך שהיא מוכנה לבטל את המענק אם הנהלת האוניברסיטה תתנגד לגרינל.
אלכסנדר פגשה את גרינל בינואר 1907 בזמן שהתכוננה למשלחתה לאלסקה; היא הגיעה למחלקה לביולוגיה של המכון הפוליטכני תרופ כדי למצוא את ג'וזף דיקסון, תלמידו של גרינל.
דיקסון הומלץ לאלכסנדר על ידי חוקר הטבע פרנק סטיבנס (Frank Stephens), מחבר הספר "היונקים של קליפורניה" (California Mammals).
גרינל תמך בדיקסון כחבר במשלחת של אלכסנדר, בזמן שהם דנו באלסקה.
גרינל הזמין את אלכסנדר לביתו כדי לראות את האוספים שלו, מה שעשתה לפני שחזרה לאוקלנד.
אלכסנדר נראה מוכר וגרינל מצא בין המסמכים שלו תדפיסים של מכתבים מהפלאונטולוג לאלכסנדר, שהודה לה על עבודתה ותמיכתה הכספית.
כשהוא מרוצה ממחויבותה למחקר, הוא שלח לה מכתב המפרט נקודות ספציפיות על עבודת שטח שיביאו למקסימום את התוצאות המדעיות מהמשלחת בת שבעת החברים.
אלכסנדר חזרה לקליפורניה בקיץ 1907. היא הזמינה את גרינל לצפות בדגימות מאלסקה.
במהלך חג ההודיה הוא נפגש עם אלכסנדר בביתה.
השניים החליפו רעיונות למוזיאון בחוף המערבי שיהיה שווה למוסדות במזרח ארצות הברית, כמו מוסד הסמית'סוניאן.
אלכסנדר וגרינל האמינו שבעלי החיים והצומח של הטריטוריה המערבית נעלמים במהירות כתוצאה מהשפעה אנושית, ולכן תיעוד מפורט היה חיוני הן לדורות הבאים והן לידע.
ראיית הנולד הזו התגלתה כשימושית כמעט מאה שנה מאוחר יותר, כאשר חוקרים במוזיאון לזואולוגיה של החולייתנים השתמשו ברשימות השדה של גרינל כדי להשוות שינויים בבעלי החיים בקליפורניה.
גרינל ואלכסנדר היו חלוקים ביניהם לגבי היכן צריך להיות ממוקם המוזיאון.
גרינל דגל באוניברסיטת סטנפורד בעוד שאלכסנדר, שהתרשמה מהרצאות בנושא הפלאונטולוגיה של אוניברסיטת קליפורניה (UC) שבה השתתפה, קבעה שהמוזיאון יהיה ב-UC.
עבודה שיטתית הנעשית בתבונה היא העבודה הנחשבת."
אלכסנדר מינתה את גרינל למנהל לשנה אחת, אם כי בסופו של דבר הוא מילא את התפקיד הזה למשך שארית חייו.
הוא נתן את למוזיאון את שמו ובשנת 1909 תרם את אוסף היונקים שלו, וגם את המאמרים הכרוכים שלו בכתבי העת השונים.
הוא תרם את כל אוסף דגימות הציפורים שלו למוזיאון בשנת 1920. אוסף הציפורים מנה יותר מ-8,000 פריטים.
מערכת היחסים בין מנהל המוזיאון לנדבנית הייתה יוצא דופן.
גרינל דחה את בקשותיה של אלכסנדר כמעט בכל היבט של עסקי המוזיאון.
אלכסנדר, בתורה, ציפתה שגרינל יקדיש את כל זמנו ומרצו למפעל, להמשיך במחקר ובפרסום, בנוסף לחובתו כמנהל.
בשנת 1908, אלכסנדר כתבה לגרינל וביקשה המלצה על מישהו מתאים למשלחת הקרובה של 1908. תשובתו עוררה תגובה חריפה מאלכסנדר: "הוקל לי למדי שלא יכולת להמליץ על אישה למסע שלנו, אם כי אני מצרה על הבוז הברור שלך כלפי נשים כחוקרות טבע...".
אלכסנדר מצאה את לואיז קלוג (Louise Kellogg) כדי להצטרף למסע באלסקה.
מכתב שלאחר מכן מגרינל היה גלוי לב עוד יותר, "אני מקווה שהגילוי שלך [של בת לוויה] יוכח כחשילה וחרוצה.
מבחן אחד טוב יכול להיות שהיא תתייג מחרוזות [תוויות דגימות] במשך חמש שעות ברציפות!".
אלכסנדר תמכה במוזיאון כלכלית; במהלך 46 השנים שלאחר מכן, היא תרמה יותר מ-1.5 מיליון דולר.
הקונדור היה אחד משלושה כתבי עת של מועדון האורניתולוגיה (או החברה) של קופר, אחד מהארגונים הגדולים בעולם לאורניתולוגיה ללא מטרות רווח, על שמו של ג'יימס ג.
העורך הראשון של המגזין היה צ'סטר בארלו (Chester Barlo), חבר מייסד של המועדון ועורך עד מותו ב-1902 בגיל 28 משחפת.
ג'וזף גרינל היה רשום כעורך החל בגיליון ינואר 1906, כשהחליף את וולטר ק.
המשרד הראשי של כתב העת עבר לפסדינה מסנטה קלרה כאשר גרינל, שעדיין גר בפסדינה, הפך לעורך.
הקונדור פרסם מודעות מסווגות שבהן מופיעים פריטים לקנייה, מכירה או סחר עבור דגימות, אוספים, אקדחים, מצלמות או פרסומים אחרים.
המינים והביצים שלהם למכירה או להחלפה כללו ציפורים נדירות כמו קונדור קליפורני ועיטם לבן-ראש.
גרינל גם פרסם במטרה לסחור בדגימות בכתב העת; גיליון נובמבר 1906 הכיל את המודעה: "מבוקש - אשלם מזומן או חליפין טוב בעורות יונקים או ציפורים".
באותו גיליון משנת 1906, גרינל התייחס למאמרו של המטיל ספק בתועלת המדעית של איסוף ביצים () בכתב העת "Bird-Lore" של אגודת אודובון.
גרינל מגן על איסוף וחקר ביצי ציפורים במאמר המערכת שלו "האם איסוף ביצים מוצדק?" וכולל פעילות נופש כאחד הערכים המושגים מאיסוף ביצי ציפורים.
"ואז ישנו שלב הנופש שאין לזלזל בו; וההנאה שיש להפיק מהמרדף הזה.
עלינו להודות שקיבלנו סיפוק מלא יותר, במילים אחרות "אושר", מטיול חופשה אחד אל ההרים אחרי ציפורים וביצים נדירות מאשר מתוך שנתיים של עבודתנו באוניברסיטה באמבריולוגיה!".
גרינל ערך את "הקונדור" במשך 33 שנים.
הוא היה אחד המשפיעים ביותר ושירת במהלך שנות הפיתוח הראשונות של המגזין.
כעורך, הוא היה דמוקרטי במובנים מסוימים, וביקש מחברים להצביע על שינויים אפשריים, כמו שימוש ביחידות מדידה מטריות (הצבעת הרוב הייתה לדחות הצעה זו).
הוא יישם "איות מפושט" שהשתמש בפונטיקה, ושניתן לראות אותו בביטויים במהדורות מוקדמת.
המגזין תחת כהונתו של גרינל התרחב מ-175 ל-223 עמודים בפורמט נוכחי, ונכון לשנת 1993, בכ-1,100 עמודים בשנה, והוא כתב העת הגדול ביותר באורניתולוגיה.
אף על פי שג'וזף גרינל התקשה בכתיבה, הוא השקיע מאמץ רב לייצר כתיבה עובדתית ומדויקת.
הסופר ויליאם ליאון דוסון (William Leon Dawson), כתב על גרינל, "שכמה מהסקיצות הביוגרפיות שלו מעידות על חדות תובנה, ומביאות לידי ביטוי שפע של מידע ממקור ראשון המסמן אותו כבעל פוטנציאל הביוגרף המוביל של עופות מערביים".
גרינל פיתח והטמיע פרוטוקול מפורט לרישום תצפיות בשטח.
יחד עם קטלוג של דגימות שנתפסו, נשמר יומן, נרשמו חשבונות מפורטים של התנהגויות של מינים בודדים, מפות טופוגרפיות צוינו כדי להציג יישובים ספציפיים, ולעיתים קרובות צולמו תמונות של אתרי איסוף ובעלי חיים שנלכדו.
חומרים אלה תיעדו גם תנאי מזג אוויר, סוגי צמחייה, קולות ועדויות אחרות לנוכחות בעלי חיים במקום מסוים.
יומן שטח לתיעוד ישיר של תצפיות בזמן שהן מתרחשות.
יומן שטח של ערכים כתובים במלואם על תצפיות ומידע, שתומללו מההערות.
תיאור מינים של התצפיות המפורטות על המינים הנבחרים.
קטלוג של תיעוד היכן ומתי נאספו דגימות.
תשומת הלב של גרינל לפרטים כללה את סוג הנייר לכתיבה.
"הדיו והנייר מהודו באיכות קבועה יגרום לכך שהרשימות שלנו תהיינה נגישות בעוד 200 שנה מהיום".
הוא הוסיף, "אנחנו נמצאים בחלק החדש ביותר של העולם החדש שבו האוכלוסייה תהיה עצומה בעוד חמישים שנה לכל היותר".
שיטת גרינל (גם מערכת גרינל) היא ההליך המשמש לרוב על ידי ביולוגים מקצועיים וחוקרי טבע.
המטרה של גרינל עבור המוזיאון הייתה לבנות אוסף בעיקר של מינים מקליפורניה, עם דוגמאות השוואתיות מחוץ למדינה.
אזורי מדגם מייצגים של קליפורניה נסקרו בהרחבה, ואז בפירוט.
משלחת השדה הראשונה למוזיאון החדש הייתה ל באפריל 1908. המשלחת של שנת 1910 שהתה שלושה חודשים בשטח לאורך נהר הקולורדו כדי לחקור את השפעת הנהר כמחסום בתפוצת יונקי המדבר.
אזור פסגת לאסן נחקר על ידי גרינל, ג'וזף ס.
סקרי השטח סיפקו גם חומר מקור לספרים "ציפורי הציד של קליפורניה" (Game Birds of California, 1918) ו"יונקים בעלי פרווה של קליפורניה" (Fur-bearing Mammals of California, 1937).
אזור הסקר של יוסמיטי משנת 1914 כלל 4,010 קילומטרים רבועים במלבן צר ממזרח , על פני רכס סיירה נבדה ועד לקצה המערבי של האגן הגדול, כולל אגם מונו.
היו 40 תחנות איסוף, עם בין אחד לחמישה אנשים בתחנה.
צוות הסקר אסף דגימות של בעלי חיים על ידי ירי והצבת מלכודות.
נרשמו תצפיות על התנהגות בעלי חיים, כולל המבנים שהם מייצרים כלומר קנים או מחילות.
צוות הסקר של שמונה חוקרים, כולל גרינל וג'וזף דיקסון, הפיק 2,001 עמודים של רשימות שטח ו-700 תצלומים.
המחקר פורסם בשנת 1924 בשם "החי ביוסמיטי" (Animal Life in the Yosemite).
נסקרו 50 אתרים ברחבי אזור לאסן שבצפון קליפורניה אשר תיעדו את התפוצה של יותר מ-350 מינים של עופות, יונקים, זוחלים ודו-חיים, ונאספו יותר מ-4,500 דגימות.
התוצאות פורסמו במונוגרפיה משנת 1930: "ההיסטוריה של טבע של חולייתנים של חלק מצפון קליפורניה דרך אזור פסגת לאסן" (Vertebrate Natural History of a Section of Northern California through the Lassen Peak Region).
יותר מסתם רשימת מינים, כרך זה בן 600 עמודים כולל תצפיות התנהגותיות ותצלומים היסטוריים.
עבור מקומות רבים באזור, נותר סקר לאסן מצאי החולייתנים המקיף ביותר שנערך עד היום.
הסקר של החי בקליפורניה היה מבחן לתאוריה של גרינל לפיה ההבדלים בין המינים מונעים על ידי מחסומים אקולוגיים וגאוגרפיים, רעיון חדש במדע הביולוגיה של שנות ה-40. "הוא הסתכל על שונות גאוגרפית ושינוי של דמויות במרחב ובזמן.
הוא רצה להבין את סוגי הגורמים שעשויים להשפיע על הסתגלות מקומית ו...
שונות בין פרטים ובתוך אוכלוסיות.
רעיונות אלה היו ייחודיים באותה תקופה מכיוון שהם העמידו בספק את התפיסה המקובלת לפיה מינים הם סטטיים ובלתי משתנים", ציין ג'ים פאטן (Jim Patten), פרופסור אמריטוס, בכתב העת "סקירת המדע של ברקלי" (Berkeley Science Review).
מיזם החזרה על סקר גרינל
המוזיאון לזואולוגיה של החולייתנים החל ב"מיזם החזרה על סקר גרינל" (Grinnell Resurvey Project) בשנת 2002 תוך שימוש בסקר המקורי של גרינל על החי בקליפורניה לשם השוואה.
צוות הסקר נתקל בקשיים, שכן הדו"ח על יוסמיטי מ-2007 ציין "לא ניתן להשוות ישירות את הנתונים מהסקרים המקוריים והנוכחיים בגלל הבדלים במאמץ של הצופה."
חוקרי המיזם עבדו בפארק הלאומי יוסמיטי משנת 2003 עד 2006. באמצעות מפות מוערות צבעוניות המתוארכות לסוף המאה ה-18, הביולוגים ביקרו מחדש בכ-40 אתרים.
לא ניתן היה לסקור מחדש אתרים מסוימים מכיוון שהם אינם נגישים עוד; דוגמה אחת היא , מאגר שנבנה ב-1926. הפארק הלאומי לאסן נסקר מחדש ב-2006, ו בצפון-מזרח קליפורניה ודרומה עד להרים הלבנים ב-2007.
הסעיף של דו"ח הסקר החוזר על עופות ציין בעיות בהשוואת מפקדי האוכלוסין: "בסקר המקורי היה הבדל גדול בכמות העופות שנצפו ליחידת זמן בין ג'.
סטורר, כאשר לגרינל יש ערכים גבוהים בהרבה מסטורר עבור העופות באותו אזור.
בספירות של גרינל ושל סטורר הייתה שונות גדולה יותר בין מפקדי האוכלוסין שלהם עצמם עבור אתר בודד מאשר במהלך הסקר שלנו".
הסקר של יוסמיטי תיעד שינויים בתחומים הגאוגרפיים של כמה יונקים.
רוב השינוי הוא בגובה רב יותר ביחס של 2.5 ל-1. שינוי בולט בתחום מיוצג על ידי האוגר היערוני מהמין (באנגלית pinyon mouse, כלומר עכבר הצנוברים), כאשר גם גבול התחום העליון וגם גבול התחום התחתון נעו כלפי מעלה בגובה.
הביולוגים של הסקר תיעדו מין זה ב בגובה 3,200 מטרים.
בספר "החי ביוסמיטי" של גרינל מתואר Peromyscus truei (או עכבר לבן-רגליים עם אוזניים גדולות) כשוכן באזור הסונורה העליון (Upper Sonoran Zone) במדרונות המערביים של הרי סיירה נבדה.
אזור הסונורה העליון הוא בין 300 ל-1,000 מטרים מעל גובה פני הים.
החוקרים גם צפו בשינויים פיזיים וגנטיים מונעי ברירה טבעית באוכלוסיות של , שהושפעו מהתכווצות תחום הגובה שלהם.
בעוד שרוב חלקי הגנום של הטמיאס לא השתנו, היו שינויים בגרסאות של גן הקשורים לוויסות יכולתם של בעלי החיים לשרוד בסביבות דלת חמצן ().
באזור היוסמיטי לא נמצא שינוי משמעותי בשפע מיני העופות.
גרינל תיעד 133 מינים וצוות הסקר החוזר דיווח על 140 מיני עופות.
חלק הדו"ח על דו-חיים וזוחלים ציין אוכלוסיות בריאות של (Rana muscosa) באגם דורותי של יוסמיטי ואוכלוסיות ליד אגם אוולין.
מין זה רשום כשרוי בסכנת הכחדה על ידי שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית.
בשנת 2013 סיים צוות חוקרים מ סקר בן חמש שנים של אזור חתך הרוחב של גרינל (Grinnell Transect), המחקר של גרינל משנת 1908 על החי והצומח של הר סן חסינטו.
ב-60 סקרים על פני 20 אתרים, הם מצאו שהיער צפוף הרבה יותר מאשר בתקופתו של גרינל, עם אובדן של שלושה מינים כולל סנאי מעופף, ועלייה בעופות שאוהבות צמחיית שיחים עבותה כמו , .
המחסור היחסי של פסולת עלים וקרקע המכוסה בקרב עלים בתקופתו של גרינל נחשבו ככאלה שהופכים את התרחשותן של שרפות חמות ומתמשכות ביער לבלתי אפשרית.
עם כיסוי קרקע עבה הרבה יותר בשנת 2013, נאלץ צוות החוקרים לפנות את המחנה שלהם בשל השרפה המכונה "Mountain Fire".
גרינל עבד על נושאי שימור באחרית חייו.
הוא ניסה לשנות את מדיניות שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית בנושא הדברת טורפים וניהול יערות.
בנוסף, הוא קידם את הרעיון של ביולוג או חוקר טבע מיומן בפארקים הלאומיים כדי לנהל תוכניות חינוך ציבוריות למבקרים.
הוא חקר ופרסם על אזור פוינט לובוס (Point Lobos) על חוף קליפורניה, ובמהלך השנתיים האחרונות לחייו, חקר חיי בעלי חיים בשמורת הייסטינגס (Hastings Reserve) ב שב.
סקר יוסמיטי של המוזיאון לזואולוגיה של החולייתנים בשנים 1914–1924 תיעד את חיות הבר של האזור.
מטרה שנייה של הסקר הייתה חינוך הציבור כאמצעי להגן על הפארק.
יוסמיטי הוקם בשנת 1890. שטח הקרקע הכולל (למעט העמק, שהיה בבעלות המדינה) היה יותר מ-3,900 קילומטרים רבועים.
הקונגרס הפחית את גבולות הפארק בשליש בשנת 1905 בתגובה ללחץ של חברות הכרייה, המרעה וכריתת העצים.
"בסופו של דבר, גרינל הבין, בין אם ביוסמיטי, ובין אם ברחבי המדינה, התקפות נוספות על בית הגידול של חיות בר ייבלמו רק על ידי הציבור המעורב ובעל הידע".
כתב ההיסטוריון אלפרד רנטה (Alfred Runte).
מאמרם של גרינל וטרייסי סטורר (Tracy Storer) "חיי בעלי חיים כנכס לפארקים לאומיים" פורסם ב-Science ב-15 בספטמבר 1916 והציג שתי נקודות עיקריות.
ראשית, פארקים לאומיים יכולים להיות דוגמה לטבע בתולי והם בעלי ערך למדע ולציבור.
שנית, פארקים יכולים להוות כיתות בטבע עבור חוקר טבע מיומן כדי להציע שיעורי היסטוריה של הטבע, לערוך טיולים ולהעניק פעילויות חינוכיות אחרות למבקרים בפארק.
לשירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית החדש שנוצר, במחלקת הפנים, לא היו תוכניות חינוך ציבוריות ב-1916, אף על פי שהמנהל המיועד קרא את המאמר של גרינל ב-Science.
גרינל לא היה התומך היחיד לחינוך בפארקים הלאומיים.
מכתב של מזכיר הפנים פרנקלין ליין למנהל מאתר במאי 1918, היווה את הצהרת המדיניות המנהלית הראשונה של השירות על תפיסת הפארקים כמדיה חינוכית: "יש לעודד את השימוש החינוכי, כמו גם את הנופש, בפארקים הלאומיים.
למרות הבעת התמיכה בדרגה גבוהה זו, הרעיון ששירות הפארקים יעסוק בחינוך - מעבר לחלוקת מידע תיירותי בסיסי - לא התקבל באופן נרחב.
התוכנית הרשמית הראשונה להיסטוריה של הטבע ביוסמיטי החלה ב-1920 עם הרולד סי בראיינט (Harold C.
Bryant) ו בתור חוקרי טבע המועסקים בפארק.
בראיינט ראה בגרינל מנטור והמשיך לעזור בעיצוב תוכנית החינוך.
הוא זכה במדליית קורנליוס ארמורי פוגסלי בשנת 1954 על תרומתו לפארקים ולשימור.
גרינל טען ב"חיי בעלי חיים כנכס לפארקים לאומיים" נגד כמה מהמדיניויות של ניהול שירותי פארק; אחת מהן הייתה תוכנית הדברת הטורפים.
הקונגרס העביר חקיקה שנה קודם לכן שהנחה את הלשכה לסקר ביולוגי (כיום שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית) להשמיד טורפים ש"מזיקים לחקלאות ולגידול חיות משק ביערות הלאומיים וברשות הרבים..." הסוכנות החדשה של שירות הפארקים הלאומיים השתמשה בסוכנים של הלשכה כדי ללכוד זאבים, זאבי ערבות ופומות הרים בתוך גבולות הפארקים.
המנהל הראשון של הסוכנות, סטיבן מאתר, ראה שאחריותו העיקרית לרעיון החדש של הפארקים הלאומיים היא של בניית תמיכה בפארקים, וחשש שאם אוכלוסיות הטורפים לא יודברו בתוך גבולות הפארק, הן ישוטטו לאדמות פרטיות סמוכות ויהרגו חיות משק.
מאתר לא רצה שחוואים זועמים יתלוננו בפני נציגיהם בקונגרס שהפארקים הלאומיים מזיקים לעסקי החוות.
גרינל, תלמידו הביולוג ג'ורג' מלנדז רייט (George Melendez Wright) ואחרים התנגדו למדיניות הדברת הטורפים.
גרינל טען כי, "ככלל, יש להשאיר חיות טורפות ללא הפרעה ולאפשר להן לשמור על היחס הפרימיטיבי שלהן לשאר בעלי החיים...
מכיוון שמספרן כבר נשמר בגבולות הראויים על ידי אספקת המזון הזמינה, דבר לא יושג על ידי עוד יותר צמצום".
ביולי 1915, במהלך סקר יוסמיטי, לכד צ'ארלס לואיס קמפ שני גרגרנים, זכר ונקבה.
תוצאות הסקר פורסמו ב"החי ביוסמיטי" עם ערך על הגרגרן (Gulo gulo): "הגרגרן הוא בעל חיים נדיר בכל מקום בסיירה נבדה.
הכללתו כאן מבוססת על לכידתם של שני פרטים בתחילת קניון לייל."
הגרגרן האחרון המתועד בקליפורניה נהרג שבע שנים מאוחר יותר על ידי הציד והכורה המקומי אלברט גרדיסקי במחוז מונו ליד אגם סדלבג ב-22 בפברואר 1922. דגימה שלמה זו ממוקמת באוסף היונקים במוזיאון לזואולוגיה של החולייתנים.
מאחר שציד ולכידת חיות טרם הוצאו מחוץ לחוק בפארקים הלאומיים, גרינל, מנהל המוזיאון, ניצל תחילה את המצב, ורכש עורות, שלדים ופגרים עבור המוזיאון.
לכידת בעלי חיים נאסרה בפארק הלאומי יוסמיטי ב-1925, ובכל הפארקים הלאומיים עד 1931.
הוא הזהיר כי יש "הכרח להפסיק את ציד הגרגרנים כדי להימלט מגורלו של דוב הגריזלי".
מחקר שנמשך שנה של ג'וזף גרינל והמוזיאון החל בשנת 1934 ב במחוז מונטריי לאיסוף "מידע שיראה את סוגי החולייתנים היבשתיים הנמצאים בשמורה, תדירות הופעתם והשפע היחסי שלהם, בית גידול, הקשר שלהם עם הסביבה הפיזית, והמחזור השנתי של פעילותם".
המחקר פורסם בשנת 1935 בשם "חולייתנים בשמורת פוינט לובוס" (Vertebrate Animals of Point Lobos Reserve).
פוינט לובוס כמעט הפך לשכונת מגורים לפני 1900. איש השימור אלכסנדר מקמילן אלן, קבוצת שימור הסביבה "הליגה להצלת הסקוויה הנאה" (Save the Redwoods League) ואחרים החלו לקנות בחזרה את מגרשי המגורים בשנת 1898. ב-1933 הוא התווסף למערכת החדשה של הפארקים המדינתיים.
בשנת 1960, נוספו 3,000 דונם תת-ימיים שיצרו את השמורה התת-ימית הראשונה במדינה.
מקור שמה של השמורה הוא מהסלעים מול החוף שנתנו למקום את שמו בספרדית: "Punta de los Lobos Marinos", כלומר "נקודת זאבי הים".
Hastings) הציע את חוות הבקר של הייסטינגס בשטח של 8,000 דונם לאוניברסיטת קליפורניה למחקרים על בעלי חיים, לאחר ששמע על המחקר בפוינט לובוס.
גרינל החל בסקרי בעלי חיים ארוכי טווח בחוות הייסטינגס בעמק הכרמל העליון, מחוז מונטריי מסוף 1936 עד 1939.
החווה הפכה לתחנת מחקרי שדה ב-1937, והיא היחידה הוותיקה והפרודוקטיבית ביותר במה שהיא כיום מערכת שמורות הקרקע והמים הטבעיות של האוניברסיטה (University's Natural Land and Water Reserves System), מערכת של 27 אזורים טבעיים ותחנות שדה ביולוגיות.
מאז הקמתה מנוהלת הייסטינגס על ידי המוזיאון לזואולוגיה של החולייתנים.
שמורת הייסטינגס היא אחת משלוש שמורות בלבד המוגנות לחלוטין ברכסי החוף של קליפורניה.
מסע המחקר האחרון של גרינל היה במאי 1938 ל במחוז סן ברנרדינו, בדרום קליפורניה.
הדגימה האחרונה של גרינל הייתה מין הדרור .
בסתיו של אותה שנה, הוא לקח חופשה מהאוניברסיטה במהלכה לקה באוטם שריר הלב.
במהלך החלמתו, אירע אוטם שריר הלב פעם נוספת.
הסטודנטים והצוות במוזיאון לזואולוגיה של החולייתנים הקימו את "אגודת חוקרי הטבע על שם גרינל (Grinnell Naturalists Society) בשנת 1940 כדי להנציח ולהמשיך את עבודתו של ג'וזף גרינל.
האגודה הייתה פעילה משנת 1940 עד 1952. ספריית בנקרופט (Bancroft Library) שומרת את רישומי הארגון והאוסף זמין למטרות מחקר.
האוסף כולל פרוטוקולים של פגישות, התכתבויות, קובץ ידיעונים, תשובות לשאלונים ורישומי דוחות.
שני חרקים, ארבעה יונקים, תשעה עופות ולטאה אחת נקראו על שם ג'וזף גרינל.
Regulus calendula grinnelli, תת-מין של מלכילון, היה המין הראשון שנקרא על שם גרינל על ידי האורניתולוג ויליאם פאלמר בשנת 1897. (פאלמר היה גם מפחלץ והכין את שרידי היונה הנודדת האחרונה "מרתה" כאשר מתה בשנת 1914 בגנים הזואולוגיים של סינסינטי אוהיו).
ג'וזף דשה (; 9 בדצמבר 1768 – 11 באוקטובר 1842) היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית והמושל התשיעי של מדינת קנטקי בארצות הברית.
לאחר ביטול האדיקט של נאנט, אבותיו ההוגנוטים של דשה ברחו מצרפת לפנסילבניה, שם נולד דשה.
בסופו של דבר, משפחתו של דשה התיישבה ליד גלאטין של ימינו, שבטנסי, שם היו מעורבים בהתכתשויות רבות עם האינדיאנים.
שניים מאחיו של דשה נהרגו בהתכתשויות אלה, מה שהניע אותו להתנדב לקמפיין של אנתוני ויין ה"משוגע" נגד האינדיאנים במהלך .