tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רבי יעקב ליינר (בכתיב יידי: ליינער; כ"ז בחשוון ה'תקע"ח (נובמבר 1817) או ה'תקע"ה (1814) – ט"ו באב ה'תרל"ח (14 באוגוסט 1878)) היה האדמו"ר השני של חסידות איזביצה ראדזין, הרחיב וביסס את החסידות ואת הגותה, והעביר את מרכז החסידות מהעיירה איזביצה לראדזין.
ספרו המפורסם הוא "בית יעקב" על התורה.
נולד בטומשוב לובלסקי לרבי מרדכי יוסף ליינר ולטובה.
נשא את חוה בת רבי דוד סוכוצ'בסקי מטישובצה (טישביץ), מתלמידי רבי אורי מסטרליסק ורבי שמחה בונם מפשיסחה.
כשעבר אביו לאיזביצה אחרי שפרש מקוצק, עבר להתגורר בסמוך אליו.
בצעירותו נסע עם אביו לרבי מנחם מנדל מקוצק.
כשפרש אביו מקוצק בשמחת תורה ה'ת"ר, עזב יחד עמו, אך נמנע מלהתערב במחלוקת שפרצה בין חצרות חסידות קוצק ואיזביצה.
נחשב לעילוי ולמתמיד, וכן לבקי בחז"ל, בספר הזוהר ובכתבי האר"י.
ביחס לאביו נחשב לאדם מסתגר ומופנם.
לאחר פטירת אביו בז' בטבת ה'תרי"ד היה לממלא מקומו העיקרי במקביל לתלמיד אביו רבי יהודה לייב איגר מלובלין שהחל אף הוא לנהוג באדמו"רות.
בניגוד לאביו ולבנו רבי גרשון חנוך הניך ליינר שהיו בעלי מזג סוער והרחיקו מקרבתם אנשים פשוטים, היה רבי יעקב בעל מזג נוח ונודע כסבלן.
הוא נהג לשוחח ארוכות עם חסידיו בענייני חסידות, בפרט בשנים הראשונות להנהגתו, וכן היה משמיע מאמרי חסידות ארוכים.
נהג להעניק גם סגולות רבות, בפרט לצורכי רפואה.
אחרי פטירת אשתו חוה בכסלו תרי"ד, נשא את מרים לבית אברמזון אך גירשה לאחר תקופה, ונשא בשלישית את מרת יוטא (תר"ט–תרס"ו) בת רבי צבי הירש קצנלבוגן מסלביטיץ.
בשנת ה'תרכ"ז העביר את חצרו מאיזביצה לעיירה רדזין פודלסקי.
לא ידוע על סיבת המעבר.
נפטר בט"ו באב ה'תרל"ח (14 באוגוסט 1878) בעיירת הנופש דרוזגניק שבליטא אליה נסע להתרפא, ונקבר בעיירה הסמוכה .
את מקומו ברדזין מילא בנו הגדול רבי גרשון חנוך הניך ליינר, ואילו אחיו הצעיר רבי שמואל דוב פתח חצר באיזביצה ולאחר מכן עבר ל.
רבי יעקב השמיע דברי תורה רבים מאוד, ותקופתו הוגדרה על ידי חסידיו כתקופת "שפע".
רוב דברי תורתו לא נכתבו בשעתם, ורק בסוף ימיו החל בנו רבי גרשון חנוך לכתוב את מאמריו לפי בקשתו.
ספרו "בית יעקב" הוא אחד הספרים המרכזיים של חסידות איזביצה-ראדזין, והוא מתאפיין באריכות ובהרחבה.
תורתו היא הרחבה ופיתוח של הרעיונות החסידיים של אביו, ובלשונו של בנו , אך סגנונו מתון ושמרני יותר.
בניגוד לאביו מתמקד רבי יעקב לרוב בעניין אחד אותו הוא מקיף ביסודיות ובהרחבה.
ספרו בית יעקב נחשב על ידי חסידי רדזין כ"שיר השירים" של ספרי החסידות.
בקיאותו הרחבה של רבי יעקב בתורת הקבלה ובפרט בספר הזוהר ובכתבי האר"י באה לידי ביטוי במאמריו, והם תופסים מקום משמעותי במשנתו, בניגוד למקובל בענפי חסידות בית פשיסחה האחרים, כמו חסידות קוצק, וורקא וגור.
מאיר שמעון גשורי מצא בדבריו גם יחס מרכזי למוזיקה, בשונה מחסידות קוצק.
הרב אברהם יצחק הכהן קוק מצא בספריו רעיונות פסיכולוגיים מודרניים.
ספרו המרכזי "בית יעקב" על התורה, מכיל מאמרים ארוכים למדי שנכתבו על ידי חסידים, אך רק שלושת החומשים הראשונים הודפסו עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה, והיתר אבדו במהלכה.
מלבד זאת נאספו מאמרים על מועדים בשם "ספר הזמנים", מתוכם הודפסו רק על חג הפסח וחג השבועות, והיתר אבדו אף הם בשואה.
בתוכם ביאור על ספר עץ חיים לרבי חיים ויטאל שהכיל כ-200 דפים בכתב יד.
חלק ראשון – על חומש בראשית, וורשה תר"ן.
הודפס על ידי בנו רבי גרשון חנוך שצירף לספר הקדמה ארוכה בה הוא מגולל את עיקרי החסידות והשתלשלותה לפי שיטתו.
חלק שני – על חומש שמות, לובלין תרס"ד.
הודפס על ידי בנו רבי אברהם יהושע העשיל.
חלק שלישי – על חומש ויקרא, לובלין תרצ"ז.
הודפס על ידי נכדו חנינא דוד.
בית יעקב הכולל – מאמרים שהשמיע בשנות תרכ"א-תרכ"ב.
נכתבו לפי בקשתו בידי בנו רבי גרשון חנוך.
הודפס על ידי חתנו שלמה קלפפיש, לובלין תרס"ו.
ספר הזמנים – הגדה של פסח, לובלין תר"ע.
אחיו רבי שמואל דוב אשר – היה לחסידו אחרי פטירת אביהם.
עם פטירת אחיו רבי יעקב, פתח חצר עצמאית באיזביצה ולאחר מכן עבר ל.
בנו רבי גרשון חנוך הניך ליינר – מילא את מקומו כאדמו"ר מראדזין.
בנו רבי אברהם יהושע העשיל (ה'תר"ג – כ"ז בשבט ה'תר"ף) – אחרי פטירת אביו היה לחסידו של אחיו הגדול, ואחרי פטירת אחיו (טבת תרנ"א) היה לאדמו"ר בחלם.
בנו רבי גדליה ליינר (ה'תרל"ז – נספה בשואה), שימש כאדמו"ר בחלם.
בנו רבי עובדיה ליינר (נפטר ב-12 במאי 1931, ונקבר בבית הקברות היהודי בוורשה)
בנו רבי חיים שמחה ליינר מלודמיר, הוציא לאור את הספרים "דור ישרים" תולדות וליקוטים מאדמו"רי ראדזין, ו"דרכי חיים" – רפואות על פי התלמוד והמסורת.
בנו רבי חנינא דוד ליינר מלודז'.
בתו חיה שיינדל נישאה לרב עקיבא טננבוים.
בתו גיטל רויזא (ת"ר–תרל"ה) – נישאה לבן דודה רבי משה חיים סוכטשבסקי, שמילא את מקום דודו רבי שמואל דוב אשר כאדמו"ר בביסקוביץ ולאחר מכן ברייוויץ.
בנם רבי יהושע אברהם אלתר סוכטשבסקי – מילא את מקום אביו באדמו"רות ברייוויץ ולאחר מכן בחלם.
בתו חיה שיינדל – נישאה לעקיבא טננבוים ממארד (מצאצאי רבי עקיבא אייגר).
בתו חנה זיסלה נישאה לשלמה קלפפיש מוורשה (נפטרה בב' בטבת תרפ"א)
בנו רבי ירוחם מאיר ליינר, התגורר באוטבוצק.
נחשב לבקי בספרות התורנית, והדפיס כמה ספרים בתוספת הערות והגהות, בהם גם ספרי אביו.
בתו רוחמה נישאה לפסח יהושע קליגסברג מביאלה.
בנו רבי מרדכי יוסף (כונה: ר' מוטיה) מלובלין – נחשב לצדיק.
בשנת תרפ"ב הוציא לאור את החלק השני של ספרו של סבו – "מי השלוח".
אחרי פטירת בן אחיו רבי מרדכי יוסף אלעזר ליינר, הציע היורש – רבי שמואל שלמה ליינר שהיה אז צעיר כבן 20, את רבי מוטיה כממלא מקום אביו, אך ההצעה לא יושמה.
בתו אלטה טויבא – נישאה לרבי מרדכי לייב אפשטיין בן רבי מנחם נחום עפשטיין (נפטר י"ד בתשרי ה'תרפ"ב).
בתו חנה – נישאה לשלמה קלפפיש מוורשה.
יעקב לנדא היה מחנך, פובליציסט, מוציא לאור ופוליטיקאי.
ממנהיגי צעירי אגודת ישראל ומקים פועלי אגודת ישראל (פא"י) בארץ ישראל, מנכ"ל משרד הסעד הראשון.
נולד בזוויירצ'ה, פולין, בתשרי תרס"א (1900).
אביו, הרב פנחס לנדא, היה בנו של האדמו"ר מרדכי מאטל לנדא משושלת טשכנוב, אמו הייתה גיטל מלכה הרצברג.
ההורים, יחד עם שבעה מתשעת אחיו ואחיותיו, נספו בשואה בחודש אב תש"ב יחד עם רוב יהודי העיירה.
כבר בגיל 19 החל מפרסם מאמרים בעברית (בבטאון "הדרך" של אגודת ישראל שיצא לאור בציריך) וביידיש (בבטיאון "דער יוד", אף הוא של אגודת ישראל).
באותו זמן השתתף ביסוד צעירי אמוני ישראל – תנועת הנוער של תנועת שלומי אמוני ישראל שהצטרפה מאוחר יותר לאגודת ישראל העולמית.
בתר"ף (1920) עבר לפרנקפורט שם למד פילוסופיה, פסיכולוגיה ומדעי החברה.
לימד בבית הספר הריאלי מיסודו של הרב שמשון רפאל הירש ושימש כדוצנט בבית המדרש הגבוה לתלמוד מיסודו של הרב שלמה ברויאר והיה פעיל בתנועת הנוער עזרא ובהנהגה של "צעירי אגודת ישראל".
באותה תקופה התקרב לרב יעקב רוזנהיים מנהיגה של אגו"י.
כמו כן הושפע רבות מהגותם של הרב ד"ר יצחק ברויאר ומהפילוסוף פרנץ רוזנצווייג, הוא גם תרגם כמה ממסותיהם לעברית וליידיש.
הוא פרסם מספר מאמרים תורניים בביטאונים שונים.
בתוך אגודת ישראל, היה לנדא מהפעילים כנגד היחס השלילי למפעל ההתיישבות בארץ ישראל.
לדעתו צריך היה להקים גרעין חרדי להגשמה בארץ ישראל.
לאחר שעמדתו זו כבשה מהלכים בתנועה, מונה בשנת תרפ"ג (1923) יחד עם הד"ר שלמה ארמן לעמוד בראש המרכז הארצישראלי של אגו"י.
תפקידו היה לפעול להכשרת גרעיני עולים וחלוקת סרטיפיקטים.
בנוסף עסק לנדא בתעמולה למען הרעיון של 'ציונות חרדית'.
לשם כך, ייסד וערך ירחון בשם 'מוריה' שיצא בעברית וגרמנית.
הוא פרסם מאות מאמרים בבטאון זה ובביטאונים שונים בעברית (כגון הדרך, דגלנו, ודרכנו בוארשה, יבנה בלבוב, הנאמן בטלז וכו') וביידיש ("יודישע טאגבלאט" בוארשה, ארבייטער שטימע בלודז', יידישע פוסטע בווינה, היינט בריגה, אידישער לעבן בקובנה ועוד).
חלק ממאמריו תורגמו לאנגלית ולשפות אחרות.
בין השאר הוציא לאור בתרפ"ח (1928) חוברת בגרמנית "עמדתנו לגבי ארץ-ישראל".
החוברת תורגמה ליידיש והופצה במזרח אירופה בעשרות אלפי עותקים.
במקביל פרסם מאמרים פילוסופיים על דת ואמונה בירחון האקדמאים הדתיים מוריה שיצא בפולנית בוארשה.
עם עלית הנאצים לשלטון בגרמניה (1933) נשלח על ידי מרכז פא"י בפרנקפורט לארץ ישראל.
בארץ הקים מחדש את הסניף המקומי של תנועת פועלי אגודת ישראל.
אליו הצטרף בנימין מינץ (שחזר לארץ מוורשה מעט אחריו).
בהמשך לדרכו, פעל לנדוי לביסוס האידאולוגיה של התנועה, תמיכה במעמד הפועלים ועידוד פעולת ההתיישבות.
הוא ייסד את הבטאון שערים שהחל להופיע באופן לא סדיר בתרצ"ד (1934).
במאמריו התפלמס הן עם הציונות החילונית, הן עם האגודאים הירושלמיים שהתנגדו לכל פעילות המזכירה את הציונות והן עם אנשי המזרחי והפועל המזרחי.
האחרונים נבדלו מפא"י בשיתוף הפעולה ההדוק עם הציונות החילונית.
לנדוי פעל לשיתוף פעולה עם הממסד הציוני ואף קרא להתגייס למאמץ הביטחוני של היישוב.
בין השאר סייע לקיבוץ חפץ חיים לקבל הקצאת קרקע מקק"ל ולגרעין התנועה שקם בכפר סבא.
לאחר פרסום תוכנית החלוקה של ועדת פיל, הצטרף לדורשים לקבל את התוכנית ולהקים מדינה יהודית.
בעת ביקורה בארץ של ועדת אונסקו"פ שימש כמשקיף בדיוני הוועדה מטעם אגודת ישראל.
הוא השתתף במשא ומתן שנערך בתרצ"ג-תרצ"ה לקראת מיזוג אפשרי עם הפועל המזרחי, איחוד שלא יצא אל הפועל.
עם הקמת המדינה צורף למועצת המדינה הזמנית כממלא מקום (נציג המפלגה במועצה היה הרב קלמן כהנא).
כשהוקמה הממשלה הזמנית, מונה לנדא למנכ"ל משרד הסעד בידי הרב יצחק מאיר לוין.
בתפקידו זה הניח את התשתיות לשירותי הרווחה של המדינה.
בשנת תשי"ב (1952), עם התפטרותו של הרב לוין מן הממשלה, עזב לנדוי את תפקידו זה, אך נותר פעיל בהנהגת פועלי אגודת ישראל ועמד בראש 'הסיעה המרכזית'.
אולם הוויכוחים הפנימיים בתוך התנועה הביאו אותו לפרוש מהמפלגה ומפעילות פוליטית.
לקראת הבחירות לכנסת החמישית העביר את תמיכתו למפד"ל.
לאחר פרישתו הקים הוצאה לאור של ספרי קודש בשם 'עם עולם' ממנה התפרנס בהמשך חייו.
נישא בתרצ"ג (1933) לדבורה פרלא (פנינה) רבינוביץ' (בתו של רבי נתן דוד רבינוביץ' – האדמו"ר מפארצ'ב).
לזוג שתי בנות, ד"ר לביאה אפלבום – גאוגרפית (אשת פרופ' שלום זאב אפלבום) ואפרת ברנסקי – מתרגמת (אשת פרופ' דוד ברנסקי).
נכדו הוא אל"ם (במיל') יונתן ברנסקי.
יעקב לינד (גרמנית: Jakov Lind; נולד בשם היינץ יעקב לאנדווירת, 10 בפברואר 1927 בווינה – 16 בפברואר 2007 בלונדון) היה סופר אוסטרי-בריטי ממוצא יהודי של סיפורים קצרים ורומנים.
לאחר סיפוח אוסטריה על ידי גרמניה ב-1938, יהודים היו מטרה מיידית של המשטר הנאצי החדש עם הגזירות האנטישמיות שנועדו להפוך את חייהם לבלתי סבירים ולאלץ אותם לעזוב את אוסטריה.
הגזירות כללו איסור על שימוש בתחבורה ציבורית, על העסקה והפעלת עסקים.
יהודים גורשו מבתי ספר ואוניברסיטאות, עסקיהם עברו "אריזציה ", שכללה גניבתם והחרמתם על ידי המשטר הנאצי.
בזמן שישב בבית קפה, אביו של לינד נתפס ונעצר על ידי גסטפו, וזמן קצר לאחר מכן נצטווה המשפחה לפנות את דירתם תוך 24 שעות.
במנוסה הצליחה אמו למצוא מקום ללינד ולשתי אחיות ב"קינדרטרנספורט" שנסע להולנד.
לאחר שאביו של לינד שוחרר בדרך כלשהי, הוריו נאבקו לעזוב את אוסטריה על דוברה בדנובה לכיוון הים השחור.
שם עלו על האונייה "פאטריה" שהוטבעה עם מספר רב של הרוגים בנמל חיפה בנובמבר 1940 על ידי ההגנה במאמץ למנוע מהבריטים להחזיר אותה לאירופה.
כילד בן 11 שנים בהולנד, לינד שהה בתחילה בבית ילדים בהאג עם שתי אחיותיו, אך לאחר מספר חודשים הופרדו האחים ולינד עבר לגור עם משפחת אומנה שקיבלה שכר מארגון יהודי לצורך האחזקה שלו.
לאחר הפלישה הגרמנית להולנד ב-10 במאי 1940, המצב נעשה קשה עבור המשפחה, ולינד נאלץ לעזוב.
הוא בילה תקופות זמן שונות עם משפחות שונות וכן במרכז נוער בגאודה.
לינד עבר לאמסטרדם ושהה עם משפחת גרנאט, תחילה בביתם באמסטרדם דרום, ולאחר מכן הצטרף אליהם כאשר נאלצו לפנות את דירתם ולעבור לגור בגטו היהודי.
במהלך גירוש יהודים מהגטו ב-1943, צייתה המשפחה לפקודות לעזוב את הדירה ולעלות על משאיות בדרך לוסטרבורק, בעוד לינד נשאר במחבוא.
במנוסה הצליח לינד להשיג תעודת זהות בדויה הנושאת את שמו של יאן חריט אוברביק.
בזהות הזו, לינד עבד בעבודות שונות בהולנד, ולאחר מכן החליט לקחת עבודה על דוברה גרמנית המובילה פחם לגרמניה.
לינד הצליח לשרוד בתוך גרמניה הנאצית.
על התקופה הזו, כתב לינד מאוחר יותר, "בתור יאן חריט אוברביק, הרגשתי בטוח בפעם הראשונה.
זה מטורף, להסתובב בחופשיות כשאדם באמת צריך לשבת במחנה ריכוז.
משוגע, אולי, אבל טירוף שעשה אותי מרוצה ומאושר".
ב-1945 הפך היינץ יעקב לנדווירט ליעקב לינד, ועלה לחיפה.
לאחר רכישת מיומנויות ספרותיות, נישואים והולדת בן, עבר לווינה לשלוש שנים ולבסוף, ב-1954, התיישב בלונדון, שם כתב, בגרמנית, את הסיפורים והרומנים הקצרים שעליהם מבוססת הכרתו כסופר אירופאי מרכזי: "נשמה של עץ", "נוף בבטון" ו"ארגו".
לינד החל לכתוב באנגלית, והאוטוביוגרפיה "Counting My Steps" הייתה הספר הראשון שנכתב בשפתו החדשה.
במעבר לאנגלית כתב לינד שהוא "משוגע יותר מהכל...לחשוב שאי פעם אוכל להסיר צלילים שהכרתי בעל פה וכליות ולהחליף אותם בצלילים אחרים וטובים יותר".
סיפוריו תורגמו לאנגלית, גרמנית, דנית, שוודית, הולנדית, צרפתית, איטלקית, נורווגית, פינית, ספרדית, הונגרית וצ'כית.
חיבוריו עובדו למחזות, אופרות וסרטים.
כמו כן, יצא לאור אוסף מאמרים על חייו וכתביו, "כתיבה אחרי היטלר: יצירתו של יעקב לינד (2001).
נשמה של עץ (1964, ראשון בגרמנית 1962 Eine Seele aus Holz )
נוף בבטון (1966, ראשון בגרמנית 1963 Landschaft in Beton )
ארגו: קומדיה (1967, לראשונה בגרמנית בתור הרומן Eine bessere Welt.
שועלי הכסף מתים ומחזות אחרים (1968)
מעבר: גילוי שני האיים (1991)
יעקב (יאנה) ליברמן (10 במרץ 1923 - 27 באוגוסט 2015) היה פוליטיקאי וסופר ציוני סיני-ישראלי.
ליברמן נולד בעיר חרבין בסין למשפחה יהודית עשירה ממוצא רוסי.
אביו, סמיון ליברמן, היה יליד סבסטופול ואמו, גיסיה זובורבה, הגיעה מניקולאייבסק-און-אמור.
הלך לעולמו ב-27 באוגוסט 2015, בסן דייגו שבארצות הברית.
הרב יעקב מדן (נולד בכ"א בתמוז ה'תש"י, 6 ביולי 1950) הוא ראש ישיבת ההסדר הר עציון שבאלון שבות, נודע גם בשל שיטתו בלימוד תנ"ך.
הרב יעקב מדן הוא בנו של מאיר מדן, חוקר השפה העברית וממתקיני הנוסח של תנ"ך קורן.
התכוון ללמוד בישיבה שבכפר חסידים, אך בעקבות מלחמת ששת הימים הצטרף בשנת ה'תשכ"ח (1968) למחזור הראשון של ישיבת הר עציון.
לאחר שירות במסגרת ההסדר בחיל השריון (במלחמת יום כיפור לחם ברמת הגולן, כטען-קשר בחטיבה 679), חזר לישיבה לשמש בה בתור ר"מ.
תקופה קצרה למד בישיבת עזתה.
מוסמך לרבנות ובעל תואר B.Ed במכללה ירושלים ותואר MA בטורו קולג'.
ב-2004 בחרה בו ועדה פנימית של הישיבה להחליף את הרב יהודה עמיטל בראשות הישיבה, יחד עם הרב ברוך גיגי, לצד ראש הישיבה הוותיק הרב אהרן ליכטנשטיין.
מאוחר יותר נבחר לתפקיד גם הרב משה ליכטנשטיין.
הרב מדן החל לשמש בתפקיד בחנוכה תשס"ו (ינואר 2006).
הרב מדן מלמד גמרא, תנ"ך ומחשבת ישראל, גם במוסדות נוספים, בהם במכללת הרצוג הסמוכה לישיבה.
הוא מפרסם מאמרים, בעיקר בתחומי תנ"ך ופובליציסטיקה, אך גם בנושאים תלמודיים והלכתיים.
על אף זיהויו עם לימוד תנ"ך, הוא נוהג לומר כי עיקר עיסוקו בלימוד גמרא.
מאז חשוון תש"פ מעביר ביחד עם הרב אמנון בזק סדרת שיעורים מצולמים קצרים על פרשות השבוע בשם "חידוש מהגוש".
באייר תשפ"ג (מאי 2023) קיבל הרב מדן תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת בר-אילן.
הרב מדן נשוי לרות ואב לשבעה ילדים.
בנו אלישע שייסד את היישוב אביגיל נפצע קשה במלחמת חרבות ברזל.
הרב מדן שרת במילואים עד גיל 59 בתפקיד מט"ק, גם אחרי שנפצע בפיגוע בצומת הגוש.
הרב מדן רואה עצמו תלמיד-חבר של הרב יואל בן נון, מחלוצי לימוד התנ"ך בישיבות ההסדר.
בוויכוח בין "רודפי הפשט" לבין המפרשים את המקרא על פי חז"ל, גישת הרב מדן משלבת בין שני התחומים.
לרוב הוא מנסה למצוא בפשוטו של מקרא קושיות שמתורצות על פי מדרשי חז"ל, וכך לקרב עד כדי חיבור את הפשט והדרש.
הוא משתמש פעמים רבות באנלוגיה למקומות אחרים בתנ"ך, ופחות בניתוח מדוקדק של המקור עצמו.
הרב מדן ידוע בפתרונותיו המקוריים לשאלות בפשט המקרא.
הוא עוסק לא מעט בשאלת המוסריות במקרא, כגון ביחס לעמלק ולעקדת יצחק.
על גישתו נמתחה ביקורת בידי חוגים שמרניים יותר בציבור הדתי-לאומי, בפרט בנושא חטא דוד ובת שבע.
הרב מדן מעדיף לפרש את ניסי התנ"ך באופן שמקרב אותם לטבע ולמציאות הריאלית.
לדבריו, דרך זו "מטרתה אינה לפקפק חלילה ביכולותיו הבלתי מוגבלות של הקב"ה, אלא לאפשר לנו, בני אדם החיים תחת ממשלתם של חוקי הטבע, להתחבר, ובעיקר מבחינה נפשית, אל הנס ואל הסובבים אותו, להיכנס עד כמה שניתן לנעליהם של אלו שחוו את הנס ולהשתתף עמם בחוויה".
הרב מדן גורס שבניגוד ללוח השנה העברי המונה שנים לבריאת העולם ומתחיל את הספירה בתשרי, עדיף למנות שנים ליציאת מצרים ולחודש הראשון הוא חודש ניסן, לה הוא מכוון על פי סדר עולם, לשנת 1312 לפנה"ס (בתמ"ח ללוח העברי).
לטענתו, זו היא גם עיקרה של מניין השטרות, המכוונת, לשיטת הגאונים והראשונים, ליציאת מצרים.
הרב מדן סובר שיש למנות במספרים במקום באותיות, שכן ספירה באותיות היא סבוכה ומובילה אנשים רבים להשתמש בספירת הנוצרים.
כמו כן הוא סובר שיש למספר חודשים כמו בתנ"ך במקום להשתמש בשמותיהם הבבליים מאחר שהם שמות שמקורם בעבודה זרה ומסמלים את גלות בבל.
הרב מדן משמיט את האלפים בספירה, כמו שספרו הגאונים, ומונה כך: {{קוד|.{{#חשב תנאי:( = 13)
דעותיו של הרב מדן ימניות מובהקות, שלא כשני ראשי הישיבה הראשונים, הרב אהרן ליכטנשטיין והרב יהודה עמיטל.
הוא התנגד להסכמי אוסלו ואף קיים שביתת רעב במחאה על מסירת הנשק לכוחות הביטחון הפלסטינים.
הרב מדן עוסק ביחסי דתיים-חילוניים בישראל.
הוא ניסח עם פרופ' רות גביזון את אמנת גביזון-מדן, שמטרתה להגיע להבנות בנושאי דת ומדינה שיהיו מוסכמות על שני הציבורים.
האמנה מציגה הצעות מפורטות בתחומים רבים, בהם חוק השבות, שבת, נישואין וגירושין, קבורה ומועצות דתיות.
העבודה על האמנה נמשכה כשלוש שנים בחסות קרן אבי חי והמכון הישראלי לדמוקרטיה.
על פרסום האמנה זכו השניים בפרס אבי חי ובפרס התנועה לסובלנות.
בעת פינוי היישוב שירת הים כחלק מתוכנית ההתנתקות אמר לחיילים שפינו את בית הכנסת: "אני האחרון שיאמר לכם לא לבצע פקודה.
אתם הולכים להחריב בית כנסת.
הפקודה שאתם חייבים לקיים תגרום לחורבן".
מהמתבצרים בבית הכנסת דרש: "לא לחלל את המקום הזה בשום מילת גנאי נגד חיילים.
איש לא יעז להגיד מילה נגד חיילים".
בעקבות התכנית הגיע הרב מדן למסקנה שעל הציבור הדתי-לאומי להתנתק מן "האליטה" החילונית-שמאלית בישראל, אשר לדבריו מושפעת מהעמדות האנטי-ישראליות הרווחות באירופה, ומעוניינת בחלקה למחוץ את הציבור הציוני-דתי.
הוא טוען שכל עוד לא יקבלו אנשי אליטה זו את העמדה הימנית והדתית כלגיטימית, הציבור הדתי לאומי צריך להימנע מלנסות להתקרב אליהם.
תחת זאת, עליו ליצור קשר עם "העם" שאך מובל על ידי התקשורת בשל חוסר ידיעתו, ובמיוחד לפעול יחד עם ציבורים מקופחים אחרים, כמזרחיים, חרדים והעולים מברית המועצות לשעבר.
כך, למשל, אמר בריאיון לארי שביט ויאיר שלג ב"הארץ" (יולי 2005): "כדי להגיע לברית עם האליטות החילוניות הזנחנו את הברית היותר טבעית לנו עם הציבור החרדי.
היום אני חושב שזו הייתה טעות.
בעבר, עם כל הוויכוח, חשבתי שיש לנו גם מה ללמוד מן האליטה החילונית.
אחרי שראיתי את האליטה החילונית תוקעת לי סכין בגב ומפנה עורף לערכים שלה עצמה – דמוקרטיה וזכויות אדם – אין לי יותר מה ללמוד ממנה.
הרי מה שקרה כאן מבחינה דמוקרטית היא חרפה ומה שקרה כאן מבחינת הגנה של מערכת המשפט על זכויות האדם הוא בושה.
בתי המשפט, העיתונות, מכוני המחקר – איש לא שמע אותנו.
איש לא שמע את הזעקה שלנו.
אבל זה לא רק אנחנו.
האליטה הדמוקרטית לא נשארה נאמנה לערכים שבשמם היא דיברה כל השנים הללו.
על כן אין ערכים חיוביים שאני יכול לקבל ממנה...
כשהציונות הדתית והציבור החרדי יעמדו יחד...
בעקבות הפולמוס שעורר הספר "תורת המלך" מאת הרבנים יצחק שפירא ויוסי אליצור, המפרט את הדיון ההלכתי בדבר הריגת גוי, אמר הרב מדן כי "זה ספר מאתגר שנכתב על ידי תלמידים ברמה, ודווקא בגלל זה יש לשרוף אותו ואפילו לפסול את הרב שפירא מלהורות הלכה בישראל".
עם מעצרו של מחבר הספר גינה את המעצרים ואמר "הפרקליטות עשתה רק נזק כששמה לרב שפירא אזיקים".
עם זאת, הדגיש כי לדעתו "הוצאת דברי תורה מהקשרם חמורה יותר מזלזול של הפרקליטות בכבודם של רבנים".
ב-2020 נרשם הרב מדן שלישי ברשימת המייסדים של מפלגת דרך ארץ בראשות יועז הנדל וצבי האוזר כהכרת תודה על כך שהם מנעו הקמת ממשלה בשיתוף הרשימה המשותפת.
באוקטובר 2022 פרסם מכתב תמיכה באיילת שקד ובמפלגתה "הבית היהודי", שלא עברה את אחוז החסימה בסקרים שלפני הבחירות.
במכתב קרא להצביע למפלגתה של שקד, על אף שאינה בהכרח המפלגה הראויה ביותר, על מנת להגביר את סיכוייה לעבור את אחוז החסימה, ומחשש שאם מפלגתה של שקד לא תעבור את אחוז החסימה, גוש השמאל יקים ממשלה בתמיכת המפלגות הערביות, והאשים את משפחת נתניהו על שנאתם לשקד וקמפיין מפלגת הליכוד נגדה.
הרב מדן תומך בעלייה להר הבית ועולה בעצמו, כמו כן הוא תמך ברפורמת הכשרות של השר לשירותי דת מתן כהנא.
דוד ובת שבע – החטא, העונש והתיקון, הוצאת "תבונות".
ספר זה עורר ויכוח בשל סוגיית "תנ"ך בגובה העיניים".
דניאל – גלות והתגלות – סיכומי שיעוריו על ספר דניאל.
תקוה ממעמקים – עיון במגילת רות, הוצאת תבונות, 2007
כי קרוב אליך – לשון מקרא ולשון חכמים, ידיעות ספרים.
המקראות המתחדשים - עיונים בנביאים ובכתובים, הוצאת תבונות, 2015
אני קהלת: מקהלת קולות בדמות אחת, מגיד וישיבת הר עציון, 2017. יחד עם הרב יואל בן נון.
איוב – בין חושך לאור, ידיעות ספרים, 2019
סדרת הספרים "באר מרים" (עורך) – על חגי ישראל
הרב מדן פרסם מאמרים עיוניים רבים, רובם מאמרי עיון בתנ"ך, בעיקר בכתב העת "מגדים" היוצא על ידי מכללת הרצוג שעל יד ישיבת הר עציון, בכתבי העת של הישיבה עלון שבות ו"דף קשר", ובקבצים אחרים הקשורים למכללה ולישיבה.
יעקב מאיר זַלקינד (זאַלקינד) היה רב, סופר יידיש, פובליציסט, מתרגם, סופר ילדים, כתב גם עברית.
יעקב מאיר זלקינד נולד בקוברין, פלך גרודנו שבפולין הרוסית להוריו חשה וליב.
זכה לחינוך מסורתי מלא, 'חדר' מסורתי והשלמת לימודיו בישיבת וולוז'ין הידועה.
במקביל למד גם לימודים כלליים, ועמד בהצלחה בבחינות החיצוניות לתעודת בגרות.
כשהיה כבן עשרים, יצא להשלים לימודי בלשנות ופילוסופיה באוניברסיטאות בגרמניה, צרפת ושווייץ.
עם תום לימודיו יצא זלקינד לבריטניה, ושימש כרבהּ של קהילת קארדיף, בוויילס שבבריטניה.
מראשית דרכו היה פעיל בארגונים ציוניים, תמך בהתיישבות בארץ ישראל, והשתדל לשלב בין עבודתו הספרותית מדעית, לבין פעילותו הציבורית.
בשנת 1913 הגיע יעקב מאיר זלקינד לראשונה לארץ ישראל, והיה בין רוכשי אדמות במושבה כרכור מטעם פועלי אנגליה היהודים ולמענם, כדי לאפשר התיישבותם כחקלאים זעירים בארץ.
ב-15 במרץ 1913 הקים למטרה זו את חברת "אחוזת לונדון א'", שנרשמה באפריל 1914 בלונדון כחברה בע"מ, ואשר רכשה כמחצית מאדמות כרכור.
לאחר מלחמת העולם הראשונה עבר מהפך רוחני, הצטרף לתנועה האנרכיסטית באנגליה, ואף ערך את ביטאונה.
בשנת 1930 עלה שנית לארץ ישראל יחד עם בת זוגו פאולינה ונגרובר זלקינד.
הם רכשו שכונה וקראו לה על שם פאולינה בשם: שכונת פועה, והשתקעו בה.
כמו כן היו בין מייסדי נהריה, נפטר בחיפה בשנת 1937, בגיל 62. נקבר בבית הקברות בחיפה בשורת הרבנים וגדולי התורה.
יעקב מאיר זלקינד פרסם מאמרים ומסות בענייני השעה, ובעניינים תורניים.
מאמריו נדפסו בכמה לשונות, יידיש עברית ואנגלית.
הוא היה ממתרגמי התלמוד ליידיש, מפעל ענק שלא השלימו.
בצד פעילותו למבוגרים היה זלקינד גם ממחדשי ספרות הילדים העברית.
הוא השתתף בקביעות, במשך שנים, בשבועון הילדים העברי בוורשה "עולם קטן".
בין תרומותיו לכתב העת הזה היו עיבודים ותרגומים משל סופר הילדים הצרפתי ארנו ברקן.
ספריו, ביידיש ובעברית, נדפסו בכמה יבשות: בלונדון ובחיפה, בוורשה ובבואנוס איירס.
יציאת מצרים: חזיון תנכ"י לנערים, לונדון: הוצאת ה"קלוב הפלסטיני" (י' גרודיצקי), תרס"ז.
ויאמר יעקב: באורים במקרא וחדושים בגמרא, לונדון: ב' וויינבערג, תרע"ח.
המשנה והתוספתא מסכת ברכות: בנוסח מדויק עם פירוש מקיף מאת רי"מ זלקינד, חיפה: פ.
(בהוצאת אלמנת המחבר, פועה זלקינד)
מאת א"ל ביסקא, מלון (מלא ושלם) זרגוני-עברי; הגה בכתב על ידי י.
(הוצאה נוספת: מלון מלא ושלם יהודי עברי, ורשה: א' גיטלין, תרפ"ט) (מילון יידי–עברי)
העניים: חזיון בעלילה אחת וחמשה מחזות; תרגום חפשי משפת צרפת: י.
מוסר נער רע: חזיון בשמנה עשר מחזות; על פי ברקן ; תרגום: י"מ זלקינד, ורשה: תושיה (דפוס הלטר), תרס"ג 1903.
תלמוד אין יידיש; איבערזעצט און ערקלערט פון יעקב מאיר זאלקינד, העברעישער טעקסט מיט נקוד, גענויע איבערזעצונג, אויספירלאכסטער פירוש ..., 4 כרכים, לונדון: תלמוד, תרפ"ב–תרצ"ב.
(התוכן: כרך א: ברכות, תרפ"ב; כרך ב: פאה, תרפ"ח; כרך ג: דמי, תרפ"ט; כרך ד: כלאים, תרצ"ב) (תרגום חלקים מהתלמוד)
סעבאסטיאן פאָר , ווערטער פון אן ערציהער; יידיש פון י"מ זאלקינד, בואנוס איירס: די אידישע ראציאנאליסטישע געזעלשאפט, 1924.
הרב יעקב מאיר (ז' באייר ה'תרט"ז, 12 במאי 1856 – ט' בסיוון ה'תרצ"ט, 26 במאי 1939), היה הראשון לציון, והרב הספרדי הראשי הראשון של ארץ ישראל במסגרת הרבנות הראשית.
בצעירותו שימש כשד"ר של ישיבת המקובלים בית אל וכוללות ירושלים.
נולד בירושלים, להורים שעלו מיוון במחצית הראשונה של המאה ה-19. אביו כלב מירקאדו (1827-1896, יליד יואנינה) ואמו ריינה (נפטרה ב-1901) שניהם ממשפחות מיוחסות.
למד אצל הרב מנחם בכר יצחק, ובגיל 15 החל ללמוד אצל המקובל רבי אהרן עזריאל, זקן מקובלי ישיבת "בית אל".
בגיל 16 נישא לרחל למשפחת יצחקי, ילידת סלוניקי, קרובת משפחתו מצד אימו, ובשנים הראשונות לאחר נישואיו המשיך לעסוק בתורה.
תוך כדי לימודיו נמשך לעסקנות.
בשנת תרל"ט (1879), נמנה עם מייסדי חברת "ביקור חולים" אשר ייסדה את בית החולים משגב לדך בירושלים.
הרב מאיר שימש כגבאי הראשי של החברה.
בשנת תרמ"ב (1882), שימש כשד"ר בשליחות כוללות ירושלים לבוכארה.
היה בין הבודדים שבשלוחי ירושלים שהגיעו למדינה זו.
יהודי בוכארה קיבלוהו בכבוד רב וקראו בשמו לכל ילדיהם, שנולדו בימי שהותו אצלם.
הוא התקין להם כמה תקנות בענייני דת ועודד את עלייתם לארץ ישראל, השפעתו על יהודי בוכארה הייתה גדולה גם לאחר שחזר משליחותו.
משנת תרמ"ט (1889) ואילך, יהודי בוכארה החלו לעלות לירושלים בהמוניהם, והשתקעו בשכונת הבוכרים, והיות והרב מאיר היה מעורה בצרכי התיישבותם בירושלים, הם בחרו בו לאחד משבעת טובי השכונה.
בשנת תרמ"ה (1885), יצא בשליחות ישיבת המקובלים "בית אל", לצפון אפריקה ומשהצליח בשליחותו זו נשלח על ידי כוללות הספרדים לאותן מדינות.
בשליחות זו שהה גם באלג'יר שם נתן הסכמתו לספר "פתשגן הכתב" שהוא תרגום ערבי לספר הנפוץ "מעם לועז".
בתמוז תרמ"ז (1887) חזר לירושלים.
בשנת תרמ"ח (1888) נבחר הרב מאיר לוועד העדה הספרדית, והתמנה כחבר בית הדין של הרב יעקב שאול אלישר, רבה של ירושלים.
כחבר הוועד סייע בהקמת שכונות, כגון: עזרת ישראל, ימין משה ושכונת הבוכרים.
הרב מאיר פעל לקירוב עדות הספרדים והאשכנזים, ואחת מפעולותיו בעניין הייתה הקמת אגודה בשם "התאחדות", המורכבת מספרדים ואשכנזים, ובהשתדלותם הוכר הרב נפתלי הירץ הלוי כרבה של יפו.
הרב מאיר אף סייע להקמת בית החולים שער ציון (יפו).
הרב מאיר שם לו למטרה להחיות את הלשון העברית ולהפיצה.
לשם כך הוא ייסד יחד עם הרב חיים הירשנזון את חברת "שפה ברורה", אליה הצטרפו מאוחר יותר אליעזר בן-יהודה וחבריו.
חברה זו הסתובבה בבתי הספר, ב"חדרים" ובישיבות, לימדה עברית ועודדה את לימוד השפה.
הרב מאיר היה חבר בהרכב הראשון של ועד הלשון העברית, הגוף שלימים הפך לאקדמיה ללשון העברית.
לאחר פטירת הרב אלישר, התמנה הרב מאיר בכ' באלול ה'תרס"ו (1906) לרבה הראשי הספרדי של ירושלים, 'הראשון לציון'.
מינוי זה עורר התנגדות של חוגים מסוימים בעיר, אשר האשימוהו בנטייה לציונות, ובדעות מתקדמות ולא-שמרניות.
מתנגדים אלו שלחו מכתבים אל החכם באשי אשר בקושטא, במגמה למנוע את אישור מינויו.
המחלוקת ניטשה במשך כשנה, ולבסוף אולץ הרב מאיר להתפטר מהתפקיד.
אחריו התגלגל התפקיד לחמישה רבנים שונים, והמחלוקות בעדה הספרדית המשיכו להתגלע בין הצדדים, למרות ניסיונות האיחוד.
בקיץ ה'תרס"ז (1907) הוזמן הרב מאיר על ידי ראשי הקהילה היהודית בסלוניקי לכהן כרב הקהילה בעיר, לאחר פטירת החכם באשי ואב בית הדין הרב יעקב קובו, וכיהן שם למעלה מעשר שנים.
בימי מלחמת העולם הראשונה סייע לשחרורה של ארץ ישראל מידי העות'מאנים על ידי שהקים לגיון עברי המורכב מיהודי יוון.
הרב מאיר היה בקשר מתמיד עם ראשי התנועה הציונית בארץ ישראל בעניין זה.
בשנת ה'תרע"ז (1917) פרצה שרפה גדולה בסלוניקי , אשר כילתה למעלה ממחצית מן העיר.
השרפה פגעה גם בספרייתו של הרב מאיר והשמידה חידושים רבים שכתב על השולחן ערוך, בעיקר על החלקים אבן העזר וחושן משפט.
הרב מאיר פעל מיידית לסייע לנפגעי השריפה, ובאמצעות קשריו עם בריטניה, סייע באספקת רופאים ותרופות, מים ועזרה לנפגעים.
במכתב פרטי כתב הרב מאיר אודות השרפה:
בשנת ה'תרע"ט (1919), עם תום מלחמת העולם הראשונה, עזב הרב מאיר את משרתו ושב לירושלים.
עם שובו נתבקש להופיע בפני ועדת קינג-קריין האמריקנית אשר חקרה את דעת תושבי ארץ ישראל על ההסדר המדיני הרצוי להם.
הרב מאיר נאם נאום אשר הותיר רושם עמוק בליבם של חברי הוועדה.
הרב מאיר קיבל מבריטניה מדליית זהב והיה עונדה על חזהו בעת שהיה מבקר אצל הנציב העליון, ואף הצטלם איתה.
עם ייסוד הרבנות הראשית לארץ ישראל על ידי הרב אברהם יצחק הכהן קוק, נבחר ביום ט"ז באדר א' ה'תרפ"א (1921), לצדו של הרב קוק עצמו, לכהן כרב ראשי לארץ ישראל, והוכתר בשנית בתואר "הראשון לציון".
בטקס ההכתרה אמר בין היתר:
בהתאם לבקשת השלטונות הבריטיים, אמור היה לקום בית הדין הרבני הגבוה לערעורים.
הדבר עורר פולמוס רב, והרב מאיר נהג כמנהג ראשונים בסלוניקי, שם הונהג בית דין לערעורים (והרב מאיר אף זכה לעמוד בראשו), אשר אינו נוגד את המשפט העברי.
כאשר עמדה על הפרק שאלת מתן זכות בחירה לנשים בבחירות לאספת הנבחרים הראשונה ב-1920, והחרדים נטו שלא להשתתף בבחירות, כתב הרב מאיר, כי גם אם ההחלטה אינה במקומה, אין זה מחויב שהדתיים יפרשו מן הבחירות.
ואכן, הרב מאיר השתתף ואף נבחר כחבר נשיאות אספת הנבחרים הראשונה.
אולם בשנת 1927 לאחר שאושרה חוקת כנסת ישראל שכללה תקנות שהוא ראה אותן כנוגדות לתורה הוא הודיע שהוא ועדת הספרדים לא נכנסו ולא ייכנסו לכנסת ישראל.
בינואר 1924, השתתף עם הקולונל פרדריק קיש ודוד ילין, במפגשים בעמאן עם חוסיין בן עלי, ובנו עבדאללה, בניסיון ליצור יחסים טובים בין הערבים לציונים.
בפגישה העניק לו עבדאללה, את אות הכבוד איסתיקלאל.
בעשור האחרון לחייו כיהן בתפקידיו כראש הרבנים לארץ ישראל (שמו הקודם של תפקיד הרב הראשי לישראל), נשיא בית הדין הגדול לערעורים ונשיא מועצת הרבנות הראשית שלא על מנת לקבל שכר.
בעת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט יצא בקריאה, יחד עם הרב הראשי האשכנזי, יצחק אייזיק הלוי הרצוג, להקפיד על מדיניות ההבלגה ולהימנע ממעשי נקם.
הרב מאיר נפטר בליל שבת, ט' בסיוון ה'תרצ"ט (26 במאי 1939) ונטמן בבית הקברות היהודי בהר הזיתים שבירושלים.
מסע הלווייתו תואר בעיתונים העבריים כאירוע עוצמתי ורב משתתפים, ואף נקבע כי המלאכה בארץ ישראל תושבת לאות אבל.
לאחר פטירתו מילא את מקומו הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, ראשית כממלא מקום, ולאחר תום ה"שלושים" (י' בתמוז ה'תרצ"ט) - כרב ראשי לארץ-ישראל.
שמו הונצח ברחוב בשכונת זיכרון משה שבירושלים.
נבחר לדמות מופת של החינוך ממלכתי דתי לשנת ה'תשפ"א–ה'תשפ"ב, יחד עם הראי"ה קוק.
לרב יעקב נולדו בן ובת, בנו נפטר בילדותו.
חתנו היה רפאל יהושע עזריאל, אשר אותו גידל והשיא לבתו לונה, מבתו נולדו לו 6 נכדים ונכדות.
אחותו רבקה נישאה לרב מאיר שמואל קסטל.
בין העיטורים הרבים שקיבל ניתן למנות את: אות מסדר האימפריה הבריטית, לגיון הכבוד הצרפתי, עיטורים מהסולטאנים העות'מאניים, ממשלת יוון ומחוסיין בן עלי, מלך חג'אז.
מאת סולטן טורקיה עבד אל חמיד השני, אות כבוד מג'ידיה מדרגה שנייה, 1907.
מאת סולטן טורקיה מוחמד רשאד, אות כבוד עות'מניה מדרגה א', שעון ושרשרת זהב עם שמו חרות עליהם, 1910.
מאת קונסטנטין מלך יוון, אות כבוד של קולונל צבאי, 1910.
שני אותות מאלכסנדר יורש העצר של סרביה ולימים מלך יוגולסביה, שרשרת הכבוד הגדולה בשנת 1908 ואות כבוד של קולונל ראשי בשנת 1920.
מאת הממשל הצרפתי, עיטור לגיון הכבוד (בדרגת אביר), 1918.
מאת ממשלת בריטניה, אות מסדר האימפריה הבריטית (בדרגת CBE - מפקד), 1923.
שני אותות מאת חוסיין בן עלי מלך חגאז', שרשרת הכבוד למלכי ערב בביקורו אצלו ואות כבוד מיוחד לראשי הדת, שניהם בשנת 1924.
הרב עובדיה יוסף בספרו הליכות עולם חלק ז' [פרשת מסעי] לומד הלכה ממנהגו של הרב יעקב מאיר ללבוש את המדליות למרות היותם בצורת צלב, דבר המעיד על גדולתו התורנית בעיני הרב עובדיה.
הרב יעקב מאיר שכטר (נולד בז' בחשוון תרצ"א, 29 באוקטובר 1930), הוא נשיא קהילת "קרן אור" של חסידי ברסלב.
נולד לרב דוד שכטר ולחיה דינה (לבית אברמוביץ).
למד במשך ארבע עשרה שנה בישיבת בית אברהם של חסידות סלונים בירושלים, והיה ממקורביו של ראש הישיבה רבי שלום נח ברזובסקי מחבר הספר "נתיבות שלום".
בראשית שנותיו בישיבה למד מדי יום עם הרב מרדכי חיים סלאנים.
למד תקופה בתורה ויראה המשתייכת לנטורי קרתא, לאחר נישואיו הקים חבורת צעירים של חסידי ברסלב בירושלים, ומשנת תשמ"ט נחשב ממנהיגיהם הבולטים של חסידי ברסלב.
השתתף בשיעורי הקבלה של רבי ישעיה אשר זעליג מרגליות.
בהמשך למד מספר שנים בכולל "תרביצא" בראשותו של רבי יהודה הורוביץ מדז'יקוב שהוא מחשיב כרבו.
הרב שכטר היה מראשי ישיבת המקובלים שער השמים בירושלים.
ידוע בעיסוקו בתורת הנפש, ויש הפונים אליו כדי להיוועץ עמו ולקבל ברכה.
הוא מצטט בשיעוריו ובספריו גם ממקורות של רבנים ואדמו"רים מחוץ לחסידות ברסלב.
השקפת עולמו נוטה לאידאולוגיה של אנשי "העדה החרדית" האנטי ציונית.
בעבר בלטה אי השתתפותו בעלייה לקברו של רבי נחמן מברסלב באומן בראש השנה, ויש המנמקים זאת בהוראה שקיבל מהרב לוי יצחק בנדר שביקש ממנו להישאר בארץ שנה-שנתיים, אם כי עודד את בני קהילתו לנסוע.
החל מראש השנה תשע"ח השתתף לראשונה ב"" בראש השנה, ומנהג זה המשיך גם בשנתיים שלאחר מכן.
בגיל 60 החל לשמש גם כמוהל.
ברבות השנים מל למעלה מ-10,000 תינוקות, ולעיתים עורך אף 5 ו-6 בריתות ביום.
בשנים האחרונות נלווה אליו נכדו נתן שכטר.
בתחילת ינואר 2023 דווח כי נעלם מן הבית בו שהה בבית שמש.
בדבר נסיבות האירוע נמסרו דיווחים סותרים.
לאחר מכן התגלה כי נכדיו הוציאוהו בכוח מן הבית בעת שישן.
לטענתם בשל העובדה שהוחזק שם בניגוד לרצונו בידי שמשיו.
לאחר מכן, בעזרת היתר הלכתי לפנות לערכאות, שוחח עמו נציג משטרת ישראל, ובעקבות זאת פסק בית המשפט להותירו בינתיים במעונו החדש.
בחודש אפריל 2023 נחתם הסכם בין חלק מבני משפחתו לגבאים, מה שהוביל לחזרתם לסביבתו ההסכם לא החזיק מעמד.
בחודש דצמבר אותה שנה, כתב הרב שכטר מכתב שפורסם בצורה פומבית במעמד האדמו"ר מפינסק-קארלין ודיינים מהעדה החרדית.
במכתב החריף אשר מוען לאחד מגבאיו הראשיים לשעבר, ביקש הרב לחדול מכל התביעות המשפטיות בערכאות ולהחזיר לו חפצים וספרים השייכים לו.
יום למחרת חזרו בהם חלק מהדיינים במכתב.
בין תלמידיו: הרב ישראל מאיר ברנר, הרב שאול סירוטה - המנהל הרוחני של קהילתו קהילת ברסלב קרן אור, נכדו יוסף דוד שכטר הרוצה לעמוד בראשות כולל הקבלה שיסד, הרב ארז משה דורון, וכן העורך של ספריו הרב בצלאל פרידמן.
היה נשוי לשרה (אחייניתו של הרב עמרם בלוי מנטורי קרתא) עד לפטירתה ב-29 בדצמבר 2010. שכל שתיים מבנותיו ואחד מבניו.
אוסף אמרים, כרכים על שבועות, אלול ימים נוראים וסוכות, חנוכה, פורים, אמונה ותפילה, מידות, קדושה וטהרה
דרך כוכב - חלק א' ביאורים על ליקוטי מוהר"ן, על פי שיעורים שהעביר - ג' תורות הראשונות.
לקט אמרים, ב' כרכים, ירושלים תשמ"ט-תשנ"א
ונכתב בספר, ב' כרכים על עבודת השם ותיקון המידות, ירושלים תשנ"ד-תשנ"ט
המברך יתברך - על חשיבות הכוונה בברכות ביידיש וכרך בלשון הקודש
אוסף מכתבים, ארבעה כרכים, ניו יורק תשע"ו - תשע"ט
קונטרס "פסוקי ביטחון" - לקט פסוקים העוסקים בחיזוק הביטחון בה', עם לקט תפילות.
ישועות אשא - ביאורים על ספר התהילים.
מגיד דבריו - שיחות מאמרים ביאורים ופירושים על הגדה של פסח, - נדפס יחד עם דברי שיר - ביאורים ופירושים על שיר השירים.
דורשי יחודך - יסודי היהדות חלק א, פסח חלק א, שובבים חלק א, - מתומלל ומתורגם מדבריו שנאמרו באידיש
יומם שיחות קודש במעלות הצדיקים
וביום שמחת לבו - הכנה ליום החופה
קונטרסים נגד הציונות, לבחור הבר מצווה, צניעות, חינוך ועוד כמה קונטרסים על עניינים שונים
פרקים מתולדותיו וסיפורים מחייו בספר משפחת שכטר ע"י בן אחותו נתן אנשין
רבי יעקב ב"ר יוסף מולכו היה חכם חסיד שחי במאה ה-17 בירושלים והיה חבר בבית הדין עם משה בן חביב ומשה גאלנטי.
היה גיסו של רבי אברהם יצחקי.
למד בישיבת בית יעקב (וויגה) שהקים רבי ישראל יעקב חאגיז.
לאחר פטירת הפרי חדש בשנת התנ"ו, עמד בראשות ישיבת בית יעקב פירירא עד פטירתו.
רבי חיים יוסף דוד אזולאי (חיד"א) מזכיר אותו רבות בספריו, למשל בברכי יוסף וב"מחזיק ברכה".
גם "שערי תשובה" מזכיר אותו מספר פעמים בשם הברכי-יוסף.
מולכו כתב שו"ת שהיה אצל החיד"א בכתב יד.
כתבי ידיו שהיו בידי החיד"א לא הודפסו.
בבית הספרים הלאומי באוניברסיטה העברית מצויות תשובה והסכמה שלו בתוך קבצי שו"ת של רבנים בני התקופה.
בשנת תמ"ז ר' יעקב מולכו נתן הסכמה לספר השו"ת "שער אפרים" מאת רבי אפרים הכהן.
יעקב דב-בר לֶרנֶר (1879 - 12 ביוני 1918) היה משורר ומתרגם עברי ומחנך יהודי פולני-רוסי יליד גליציה.
יעקב לרנר נולד בעיירה בז'ז'ני שבגליציה, אוסטרו-הונגרית, בשנת 1879, במשפחה אמידה.
ילדותו עברה עליו בכפר ליד קוסטופול, על גבול ווהלין.
בשנת 1901 עבר להתגורר בעיר ורשה שבפולין הרוסית, שם הכיר את הסופרים זלמן שניאור, יעקב פיכמן ויעקב שטיינברג.
הוא עסק בהוראה והחל לתרגם מספרות העולם.
לאחר חמש שנות מגורים בוורשה חזר לקוסטופול, שם עברה עליו ילדותו, והחל להורות ב"חדר מתוקן".
בגיל 27, פרסם לראשונה את שיריו "מנגינות התוהו" ו"מעלף עלטה וצנה" בכתב העת הספרותי "המעורר" בעריכת יוסף חיים ברנר, שעודד אותו לכתוב.
לרנר נישא בשנת 1907, המשיך לעסוק בהוראה, ועבר ממקום אחד למשנהו בחיפוש אחר פרנסה; בין המקומות ששהה בהם: ורשה, קוסטופול, גרודנו, ברדיצ'ב, ולבסוף יקטרינוסלב.
בגרודנו, (1909) המשיך את לימודיו בתחום החינוך, חיבר שם את הפואמות הגדולות "ביערי פוליסיה" ו"הטחנה".
חזר לוורשה בשנת 1911 ולימד בבית הספר התיכון של מגנוס קרינסקי, יחיאל היילפרין ועוד.
ובשנת 1916 עבר ליקטרינוסלב שברוסיה, שם השלים את הפואמה המוערכת ביותר שלו, "פיח פיח", שאף נדפסה בכרך הראשון של "התקופה" בשנת 1918, שנת מותו.
בנוסף, עסק לרנר רבות בתרגום יצירות מהספרות הרוסית ופרסם שירים רבים בכתבי העת "השלח" ו"כנסת".
לרנר כתב כחמישים שירים שהתאפיינו בקדרות ודיכאון.
הוא אמנם נחשב לאחד מהמשוררים מ"דור ביאליק", אך חסר היה את האור והעצמה שבשיריו.
בקיץ 1918 נדבק לרנר ביקטרינוסלב במגפת השפעת הספרדית, שקטלה אז רבים, ונפטר בגיל 39.
שיריו כונסו רק לאחר מותו.
בנו, אריה לרנר, היה מתרגם ועורך בעצמו.
הטחנה, תל אביב: אמנות (סדרת 'מגלות לבתי-הספר'), תר"ץ.
שירים; מבוא: יעקב פיכמן; פִּתוחי-עץ: יעקב שטיינהרט (עיטור התיבות הראשונות בכל השירים מעשה ידי ש.
ידידיה (זילנפרוינד), תל אביב: אגודת הסופרים בסיוע מוסד ביאליק ודבר, ת"ש.
שירים; כינס והקדים מבוא: צבי לוז, גבעתיים – רמת-גן: אגודת הסופרים העברים בישראל ליד מסדה, 1974.
ביערי פולסיה; מבוא: דב סדן; פיתוחי-עץ: יעקב שטיינהרט, תל אביב: אריאל, תשכ"ח-1967.
החלק הראשונה של הפואמה ישמעאל-בּי למיכאיל לרמונטוב
הפואמה התנ"כית בּת-יפתח לשמעון פרוג
שׂא את נפשי לשמעון פרוג
אברהם גולדפדן, שולמית: חזיון מימי קדם, תרגם: יעקב לרנר, ורשה: פ' קנטרוביץ, 1921.
ממנהיגיה הבולטים של תנועת הפועל המזרחי.
הוגה דעות, רב, בנקאי ויו"ר החברה קדישא בת"א.
לסלוי נולד ב-20 באפריל 1896 (ז' באייר ה'תרנ"ו) בעיירה צנסטוכוב שבפולין.
בהיותו בן 13 בלבד עזב את ביתו ונסע ללמוד בישיבותיה המפורסמות של פולין.
מעט מאוחר יותר התייתם מאביו ועול פרנסת הבית הוטל עליו.
בשנת 1917 בגיל 21 התחיל בפעילות ציבורית, והקים את ישיבת עץ חיים ששילבה לימודים כלליים עם לימודי קודש, וזאת במטרה לפתור את בעיית בני הנוער היהודי בעיר, אשר בימי מלחמת העולם הראשונה הסתובבו בעיר ללא יד מכוונת.
לאחר מכך הקים את סניף תנועת צעירי מזרחי בעירו.
סניף צעירי המזרחי בצ'נסטוחוב, זכה למוניטין כסניף פעיל במיוחד.
אורגנו בו פעולות תרבותיות, שיעורי תנ"ך, עברית, היסטוריה של עם ישראל, ותלמוד.
כן, נוסדה ספרייה שהכילה ספרים בכל המקצועות ונפתח אולם קריאה.
ב-29 ביוני 1923 נישא לסלוי לחיה לבית גראנק.
לסלוי העריך את רעייתו מאוד, וטען שלה שייכות זכויות החינוך של ילדיהם, שכן רוב זמנו היה מוקדש לפעילות ציבורית, בבנק בתנועה ובמועצה הדתית.
לסלוי עלה ארצה ב-3 בספטמבר 1924, וגר בירושלים בשכונת בית ישראל עד שנת 1933. בירושלים פתח לסלוי את "מטבח הפועלים הדתיים" בשכונת "שערי פינה".
משנת 1926 פועל לסלוי כחבר באספת הנבחרים של הוועד הלאומי, מטעם הפועל המזרחי.
משנת 1932 הוא חבר ועד הקהילה של יהודי ירושלים, וכן בהתאחדות עולי פולין.
לאחר מכן עם העברת מרכז הפועל המזרחי מירושלים לתל אביב עובר גם לסלוי לגור בתל אביב.
היה מראשי המתנגדים להצטרפות תנועת "הפועל המזרחי" להסתדרות העובדים הכללית.
שימש כחבר הוועד הפועל של "הפועל המזרחי" וכגזברו הראשון.
הקים את חברת הבנייה "עולים בונים" והיה גם ממקימי קופת המלווה של הפועל המזרחי, שלימים הפכה לחלק מבנק המזרחי המאוחד, שבהנהלתו ישב.
כמו כן הוא היה חבר מועצת השחיטה בתל אביב שהפכה למועצה הדתית.
רבי יעקב מאורליינש (מאוית לעיתים "אורלינס"; כונה גם רבנו תם מאורליינש או רבנו יעקב הקדוש; נרצח בי"ט באלול ד'תתקמ"ט, 3 בספטמבר 1189) היה תלמיד חכם מבעלי התוספות, שחי באורליאן ובלונדון.
רבי יעקב מאורליינש היה מתלמידי רבנו תם ומבעלי התוספות.
הוא חי בעירו אורליאן לפחות עד 1171 ואז עבר ללונדון, כנראה כדי לעסוק בהוראה.
תוספותיו צוטטו לעיתים קרובות לאורך הדורות.
יש הסבורים כי כתב את התוספות לפרשנותו של רש"י על התורה, החתומות בכינוי רבו.
רבי יעקב היה בין קורבנות הפרעות נגד היהודים בלונדון ביום הכתרתו של המלך ריצ'רד הראשון ("לב הארי"), ב-3 בספטמבר 1189. יהודים אחדים בחרו להתאבד במקום לעבור טבילה כפויה לנצרות, וחלקם נהרגו בידי הפורעים.
במקור העברי לאירועים אלו שבספר "דברי הימים לירחמאל", נאמר: .
אך יש שכתבו שרבי יעקב מאורליינש היה בין אלו ששחטו את עצמם.
ריצ'רד לב הארי לא היה מודע למתרחש בשעת מעשה, ולאחר מכן הוציא להורג את האחראי לפרעות.
עשרות רבות מחידושיו של רבי יעקב מופיעים בתוספות הנדפסות עם התלמוד ובספרי ההלכה של הראשונים.
כמה מחידושיו הבולטים בהלכה: כשמזג האוויר קר במיוחד, מותר לבקש מגוי בשבת להדליק את התנור, מכיוון שאפילו אדם בריא עלול לחלות מן הקור.
מן היום השני של חג הסוכות והלאה מותר ליטול לולב גם כשחסרים חלק מארבעת המינים.
מותר לקחת הלוואה שיש עליה ריבית פיגורים, ואין בכך איסור ריבית.
ההיתר הראשון התקבל למעשה בפוסקים המאוחרים לו, אך לא שני ההיתרים האחרונים, ולגבי הריבית היו שאף סירבו להאמין שהוא התיר זאת.
יש שייחסו לו את חיבור "ספר הישר" (העוסק בענייני מוסר).
יעקב מאירסון (בכתיב יידי: מאירזאָהן; 1886, חרסון – 1947, מוסקבה) היה פוליטיקאי, עיתונאי, סופר ואיש אקדמיה; פרסם ספרים ומאמרים ביידיש, בעברית וברוסית.
היה מראשי מפלגת פועלים סוציאליסטית עברית, ממייסדי התנועה הקומוניסטית בארץ ישראל, האידאולוג שלה ופרופסור בכיר באוניברסיטה הלאומית באודסה.
ראשית חייו: מאוקראינה לארץ ישראל
נולד ב-1886 למשפחה יהודית דתית בחרסון שבאוקראינה (אז באימפריה הרוסית), בנו של ר' יקותיאל, שו"ב.
הושפע רבות מהתנועה הסוציאליסטית ברוסיה, וב-1912 הגיע לארץ ישראל במטרה לאסוף חומר לקראת כתיבת ספר לימוד.
בתקופה זו שימש כמורה במספר יישובים יהודיים כמו באר טוביה, שפיה, גן שמואל, זכרון יעקב, ופרסם מאמרים ב"הפועל הצעיר".
בשנת 1919 הקים ביחד עם אברהם ריבוצקי וזאב אברבוך את מפלגת פועלים סוציאליסטית עברית – מפ"ס.
ב-1920 השתתף בוועידה העולמית של "פועלי ציון" בווינה, והתעמת באופן חריף עם דוד בן-גוריון ויצחק בן-צבי, כאשר טען כי
בעקבות אמירות אלה ודומות להן התכחשה לו אף מפלגתו, גורש מאירסון מהוועידה.
לאחר הוועידה המשיך בפעילות פוליטית, ואף נבחר לוועד העיר יפו.
לאחר שלא יכול היה לסבול את רדיפות הציונים ושלטונות המנדט הבריטי עזב את ישראל לברית המועצות, והתיישב באודסה.
באודסה החל ללמד יהדות באוניברסיטה המקומית, ועד מהרה קנה לו שם כאדם בקיא וידען.
במהלך השנים בברית המועצות גברה אכזבתו מהשלטון הסובייטי ומהקומוניזם, והוא שינה את השקפותיו האנטי ציוניות.
מלחמת העולם השנייה וזוועות השואה גרמו לו להפוך לציוני, והוא החל ללמד בסתר צעירים יהודים עברית ויהדות.
לאחר שנמלט מפני הנאצים לאלמטי שבקזחסטן, המשיך בפעילותו הציונית, ואף נפגש עם מספר אישים אשר העבירו לבן-גוריון ולאישים בכירים אחרים בארץ את חזרתו בתשובה, אשר צוינה על ידי בן-גוריון בנאומו במאי 1952.
ב-1947 נפטר במוסקבה מהתקף לב, בהותירו את אשתו בהיריון בחודש התשיעי.
ב-1983 נסגר המעגל כאשר אלמנתו, בתו ונכדו אלכס בנדרסקי עלו לישראל לאחר שהייה בסירוב במשך 8 שנים.
סיפור חזרתו בתשובה היה נושא למספר מאמרים רחבי יריעה בעיתונות הישראלית של שנות ה-50, והיוו חיזוק אידאולוגי לרעיון הציוני, עד כדי כך שאף ראש הממשלה בן-גוריון מצא לנכון לציין את הדבר באחד מנאומיו.
הרב יעקב מוצפי (ה'תר"ס, 1899 – י"ג בסיוון ה'תשמ"ג, 25 במאי 1983) היה אב בית הדין של העדה החרדית הספרדית בירושלים.
נולד לרב עזרא ולמזל טוב בבגדאד, עיראק, בשנת 1899 (ה'תר"ס).
את רוב חינוכו קיבל מידי סבו, הרב משה מוצפי, ובהמשך החל ללמוד בתלמוד תורה "מדרש תלמוד תורה" לצד בן דודו הרב סלמאן מוצפי, שם למד גם מפי הרב מנשה שהרבני.
בבגרותו עבר ללמוד בישיבת "מדרש בית זלכה", שם למד תורה מפיהם של המקובל הרב אפרים הכהן, הרב שמעון אגסי והרב צדקה חוצין.
לאחר שהרב ששון דנגור, חותנו של הרב מוצפי, הקים את ישיבת "דורשי תורה", החל הרב יעקב ללמוד שם לצד הרב סלמן חוגי עבודי.
בשנת ה'ת"ש (1940), בזמן מלחמת העולם השנייה, כאשר החלו פרעות הפרהוד ביהודי עיראק פתח את שערי מדרש בית זילכה כדי לאכסן בו את היהודים הרבים שגורשו מבתיהם.
הוא אף גייס למענם תרומות מעשירי הקהילה.
בשנת ה'תשי"א (1950) עלה לישראל והתיישב בירושלים, זאת לאחר ביקור בן חודש בארץ אצל רבו, הרב צדקה חוצין.
לאחר עלייתו קבע את מקום לימודו ותפילתו בבית הכנסת "שמש צדקה" שייסד הרב צדקה חוצין, וכיהן שם כשליח ציבור וכראש ישיבה למעלה משלושים שנה.
כמו כן, כיהן כאב בית הדין של העדה החרדית הספרדית בירושלים.
נודע כמתנגד חריף לציונות ואף אסר על השתתפות בבחירות לכנסת ישראל וקרא להשתתף בהפגנות של נטורי קרתא.
לרב מוצפי היו שלושה בנים.
נפטר בי"ג בסיוון ה'תשמ"ג (25 במאי 1983) והוא כבן 83. ספד לו הרב בן ציון אבא שאול.
נקבר בחלקת הבבלים בהר הזיתים.
בשנת 2019 יצא לאור שו"ת "תפארת יעקב" בהוצאת טקסט רץ, ובו מאות פסקי הלכה מאת הרב מוצפי, וכן קונטרס "ויחי יעקב" על תולדות חייו.
כמו כן יצא ספר לזכרו בשם, ארי עלה מבבל.
בשנת תשפ"ד יצא לאור ספר "ירושלים בתפארתה" עובדות והנהגות וחלק שני שו"ת תפארת יעקב עם פסקי דינים.
על שמו רחובות בערים בישראל ירושלים וביתר עילית.
יעקב לפידות (נולד ב-1942) הוא אלוף (במיל') בצה"ל, כיהן כמנכ"ל המשרד לביטחון הפנים.
לפידות נולד ברחובות, התגייס לצה"ל ב-1960 ושירת בחיל השריון בעקבות אהוד אלעד קרוב משפחתו.
ב-1965 מונה למפקד פלוגת צמ"פ בגדוד 52. במלחמת ששת הימים לחם כמ"פ קמ"ט - פלוגה ס' בגדוד 52 בחטיבה 14.
לאחר מלחמת ששת הימים היה חבר בצוות קליטת טנקי השלל מהמלחמה והסבתם לטנקי טירן.
במבצע רביב ב-1969 פיקד על כוח השריון שמנה שישה טנקי שלל מסוג טירן 5. בין 1970 ל-1972 היה מפקד גדוד 79 בחטיבה 401. פיקד על קורס קציני שריון מ-1972 עד לאוקטובר 1973.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים, מונה למפקד "כוח לפידות", גדוד מוקטן מאולתר שפעל בחזית הדרום.
הכוח, שמנה שתי פלוגות טנקים ופלוגת חרמ"ש השתתף במאמצים לחבירה למעוז בודפשט המנותק.
בהמשך הלחימה פיקד לפידות על גדוד 196, גדוד שהורכב משתי פלוגות: אחת מחניכי קורס קציני שריון והשנייה הייתה פלוגה מאולתרת מאנשי גייסות השריון.
הגדוד השתייך לחטיבה 460, בפיקוד גבי עמיר, שהייתה שייכת לאוגדה 162. הגדוד בפיקודו לחם במבצע אבירי לב באזור צירי "עכביש" ו"טרטור".
לאחר המלחמה מונה למפקדה של חטיבה 265, חטיבת טנקי טירן.
בשנים 1974 עד 1976 שירת כמפקד חטיבה 14 ובהמשך שירת כסגן מפקד אוגדה 252 בסיני, כמפקד אוגדה 440 (אוגדת טנקי שלל), כמפקד אוגדה 252 וכראש מטה פיקוד הדרום.
באפריל 1984 מונה לסגן מפקד מפקדת חילות השדה (מפח"ש).
באוגוסט 1986 קודם לדרגת אלוף ומונה למפקד המכללה לביטחון לאומי, תפקיד בו שירת עד 1990. בתחילת 1990 מונה על ידי הרמטכ"ל דן שומרון, לעמוד בראש ועדה שתחקור את הדרכים למניעת תאונות בצה"ל, הייתה זו הוועדה הראשונה שטיפלה בנושא בדרג ובהיקף כזה.
במלחמת המפרץ שימש עוזרו של שר הביטחון לענייני העורף.
לאחר שחרורו, מונה ב-1991 למנכ"ל משרד המשטרה (שבתקופתו הפך למשרד לביטחון הפנים) וכיהן בתפקיד עד 1996.
לפידות בוגר תואר ראשון בגאוגרפיה באוניברסיטת חיפה.
ובוגר תואר שני במדעי המדינה באוניברסיטת חיפה.
הרב יעקב מאיר בידרמן (ראש השנה ה'תר"ל, ספטמבר 1869 – י"ג בסיוון ה'תש"א, יוני 1941) היה מרבני יהדות פולין קודם השואה.
חתנו של רבי יהודה אריה לייב אלתר, ה"שפת אמת", ועורך ספרי חידושיו על הש"ס.
חותנם של גיסו רבי אברהם מרדכי אלתר, ה"אמרי אמת", ובנו רבי ישראל אלתר, ה"בית ישראל".
נולד בעיירה לוביץ' (Lubicz) לרבי נתן שלמה בצלאל בידרמן, רב העיירה.
סבו היה הרב יעקב דוד אב"ד קוז'ניץ ווישגראד.
היה מיוחס לש"ך ולפני יהושע.
מגיל צעיר נודע כשקדן וכעילוי.
הוא השתדך לאסתר, בתו של האדמו"ר מגור, רבי יהודה אריה ליב אלתר, ה"שפת אמת", וכעבור כמה שנים, כשהיה בן 15, נישא לה ועבר לעיירה גור, סמוך לבית חותנו.
באותן שנים עסק בלימוד תורה ונודע כשקדן ובקיא.
ה"שפת אמת" הזכירו פעמים רבות בספר חידושיו על הש"ס.
הספרים נדפסו בוורשה לאחר פטירת ה"שפת אמת" בעריכתו של הרב בידרמן שאף צירף הערות והגהות לחידושי חותנו.
גם לאחר פטירת חותנו בשנת תרס"ה (1905) המשיך להסתופף בחצר גור תחת הנהגתו של גיסו, רבי אברהם מרדכי אלתר, ה"אמרי אמת".
במהלך מלחמת העולם הראשונה עבר להתגורר בורשה.
בתקופה זאת החל גם לעסוק בענייני הציבור החרדי בפולין.
הוא נבחר למזכירות מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל ולנשיאות קופת רבי מאיר בעל הנס של כולל פולין.
בשנת תרצ"ה התמנה לוועד הרבנים של קהילת ורשה, לצד הרב מנחם זמבה והרב אברהם ויינברג.
באותה שנה השתתף במשלחת הרבנים לארץ ישראל מטעם אגודת ישראל, שכללה בין היתר את הרב שמואל דוד אונגר, הרב זלמן סורוצקין והרב יוסף שלמה כהנמן.
הוא ביקר פעם נוספת בארץ ישראל ואף הוצע לו לעמוד בראש ישיבת שפת אמת, אולם הדבר לא יצא לפועל.
בסוף ימיו סבל ממחלת הסוכרת, אך גם אז המשיך בלימודו ובשיעוריו.
בתחילת מלחמת העולם השנייה, הוא סירב לברוח לעבר שטח הכיבוש הרוסי מהסיבה: "בתוך עמי אנכי יושב", וב-1940, עם הקמת גטו ורשה נאלץ לעבור לתוכו.
בגטו החמיר מצבו הבריאותי בשל חוסר בתרופות ובתנאים מתאימים, ובי"ג בסיוון ה'תש"א (1941) נפטר.
נקבר בבית הקברות אוקופובה בוורשה בחלקת קבר משותפת עם סבו הרב יעקב דוד בידרמן.
שניים מבניו, רבי יצחק דוד ורבי לייבל התמנו למלא את מקומו ברבנות ורשה, אך הם נספו כעבור זמן קצר.
אשתו, שבעת ילדיו, נכדיו וניניו נספו בשואה.
הניצולים היחידים מבני משפחתו היו בתו פייגה שהייתה אשתו בנישואים שניים של גיסו האדמו"ר, רבי אברהם מרדכי אלתר, ובנה, רבי פנחס מנחם אלתר, לימים האדמו"ר מגור, בעל ה"פני מנחם".
כמה מחידושיו נדפסו בחייו בירחון התורני "קובץ דרושים" בהוצאת ועד הרבנים של פולין, ובירחון "דגל התורה" בעריכת הרב מנחם מנדל כשר.
התכתב בחידושי תורה עם רבים מחכמי דורו, בהם הרב צבי פסח פרנק.
בשנת תשט"ז הדפיס רבי פנחס מנחם אלתר את הספר "מאור יעקב" המכיל מחידושי תורתו של סבו.
בהקדמתו כתב כי לימוד התורה של סבו "היה לא רק טבוע באופיו, אלא גם המאורע העיקרי בחייו".
הוא ציין כי סבו כתב חידושי תורה רבים, אך רובם אבדו בשואה.
ספריו ועליהם הערותיו הרבות הוחבאו בורשה והובאו לאחר המלחמה לישראל.
הספר "מאור יעקב" כולל את הערותיו שנכתבו על גיליון החומש שלו וכן מעט מכתבים תורניים שניצלו גם הם.
בשנת תשנ"ה הודפס הספר ליקוטי מאור יעקב, הכולל "חדושים הערות ופלפולים.
ערוכים ומעובדים על פי הגהותיו והערותיו וע"פ המובא בשמו בספרים שונים".
בשנת תשע"ד הודפס הספר 'שם ושארית, בו נלקטו "שרידים מועטים מחידושי תורתו".
פייגא מינטשע, אשת הרב שלמה טמקין (בנו של הרב מנחם דוד טמקין), ובזיווג שני אשת דודה ה"אמרי אמת".
חתנו, אחיינו הרב ישראל אלתר, ה"בית ישראל" מגור.
חתנו, אחיינו הרב פנחס יעקב לוין, בן גיסו הרב חנוך צבי הכהן לוין מבנדין.
לקריאה נוספתשם ושארית' - שרידים מועטים מחידושי תורתו של רבי יעקב מאיר בידרמן, בעריכת הרב מיכאל אריה ראנד, תקא עמודים, אשדוד תשע"ד.
חייו של מאן בבו סביב שלושה מרכזים: בעיר הולדתו, פשמישל שבגליציה, בילה את שנות ילדותו ונעוריו; את לימודיו הגבוהים עשה בלונדון; ועם סיום הלימודים עבר לגור בארצות הברית, תחילה ישב בבולטימור ואחר כך בסינסינטי, שם לימד עד למועד פטירתו.
יעקב מאן, בן ניסן ומינדיל, נולד ביום 26 באוגוסט 1888. בילדותו למד בחדר, ומאוחר יותר למד תורה מפי אביו, תלמיד חכם, מחסידי בעלז, שהיה שוחט הקהילה.
בנוסף, למד תורה בקלויז הגדול של חסידי בעלז שבעירו והשכלה כללית אצל מורה פרטי, ד"ר משה פיירמן.
הוא העשיר את השכלתו הכללית גם בכוחות עצמו, ולימים נודע בעירו ככתובת לכל שאלה בתחום הידע הכללי.
כבר בצעירותו התעניין בתולדות עם ישראל, אך נמשך גם למקצועות כלליים.
הוא החל ללמוד בחשאי גרמנית ופילוסופיה ואף התעניין באסטרונומיה.
משביקש להמשיך באופן מסודר יותר בלימודיו הכלליים והבין שלא יוכל לעשות זאת בפשמישל, שכנע את אביו לאפשר לו להתלוות לאחד מגיסיו ומשפחתו, בנסיעתם ללונדון, בתואנה שכך יצליח להתחמק מהשירות הצבאי.
עד לנסיעה, החל ללמוד גם אנגלית בכוחות עצמו.
הוא עבר להתגורר בלונדון בשנת 1908, אלא שגיסו החליט לעבור עם משפחתו לאנטוורפן והוא נותר לבדו בלונדון.
לשם פרנסה החל לעבוד כריש דוכנא בחדר, בשכונת ווייטצ'אפל (Whitechapel), לונדון, ובמקביל למד לבחינת הבגרות.
לאחר כחצי שנה של לימודים אינטנסיביים עבר את הבחינה בהצטיינות.
בשנת 1910, החל ללמוד היסטוריה וספרות באוניברסיטת לונדון, וזכה למלגות ופטור משכר הלימוד בשל הצטיינותו בלימודים.
במקביל ללימודיו הכלליים החל גם בלימודי סמיכה לרבנות בבית הספר ללימודי יהדות של לונדון, ומורו המובהק שם היה הרב פרופסור אברהם ביכלר.
במהלך הלימודים, לימד עברית בבתי מנהיגים ציוניים, ביניהם צבי בנטוויטש ורוֹת.
בשנת 1914 סיים את לימודיו באוניברסיטה וקיבל תואר מגיסטר.
במקביל, סיים גם את לימודיו בקולג' והוסמך לרבנות.
הוא מוּנה לרב הקהילה היהודית בעיר הנמל האנגלית האל (Hull), והחליט לבקר אצל הוריו כדי לבשר להם על המינוי.
אלא שבדרכו אליהם, בהיותו באנטוורפן (בביקור אצל גיסו), נרצחו בסרייבו, יורש העצר האוסטרו-הונגרי פרנץ פרדיננד מאוסטריה ואשתו סופי, הדוכסית לבית הוהנברג, והוא החליט לשוב ללונדון.
בינתיים פרצה מלחמת העולם הראשונה ומינויו לרב בוטל, מאחר שהיה נתין מדינה הנמצאת במצב מלחמה כנגד האימפריה הבריטית.
רק בהתערבותם של הרב יוסף הרמן הרץ, הרב הראשי של בריטניה באותה העת, אשר מאן שימש מזכירו העברי, והפרופסור ביכלר, נמנע מעצרו ושליחתו לאי מאן (Isle of Man), שחלק ממנו שימש בתקופת המלחמה מחנה מעצר לנתיני מדינות אויב.
הוא אף הורשה להישאר בלונדון ובתנאי שיופיע בתחנת המשטרה פעמיים ביום, אך כעבור זמן מה בוטל תנאי ההתייצבות לאחר שנכחו כי איננו מסוכן.
במשך שנות המלחמה (1914–1918) עסק בחקר תקופת בית שני, אך בעיקר התמסר לחקר תעודות הגניזה הקהירית, שהיו מצויות בבריטניה, באוסף טיילור-שכטר שבאוניברסיטת קיימברידג', בספריית המוזיאון הבריטי, בספרייה הבודליינית שבאוניברסיטת אוקספורד וכן בידיים פרטיות.
לצורך עבודתו, הועמדו לרשותו של מאן חדר עבודה ועוזר מיוחד שסייע לו בכל העניינים הטכניים של העבודה.
בשנת 1919 הגיש (באנגלית) את עבודת הדוקטור שלו על "היהודים במצרים ובארץ ישראל תחת שלטון הח'ליפים הפאטימיים", פרי מחקרו רב השנים באוספי הגניזה.
שנה אחר כך (1920) הוענק לו תואר דוקטור על עבודה זו, והיא עוּבּדה לספר בן שני כרכים, שיצאו לאור לראשונה בין השנים 1920–1922.
בשנת 1921 היגר לארצות הברית והתיישב בבולטימור, מרילנד, שם לימד במכללה העברית (Baltimore Hebrew College).
שנה לאחר מכן, בשנת 1922, משהוצעה לו משרת מרצה בהיברו יוניון קולג', בית המדרש לרבנים של התנועה הרפורמית, עבר להתגורר בסינסינטי, אוהיו.
הוא כיהן כמרצה וחוקר במוסד זה ולימד תולדות עם ישראל, ספרות עברית ותלמוד עד לשנת 1940, השנה בה נפטר.
בנוסף להיותו מרצה, כיהן כראש הקתדרה להיסטוריה יהודית והיה אחד מעורכי ספר השנה של המוסד, Hebrew Union College Annual.