tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1930, ביוזמתו של ואסילב אשר כיהן כשר החקלאות, חתמה מכבי בולגריה על הסכם שיתוף פעולה עם ארגון הספורט הבולגרי "יונאק" אשר מדריכיו הדריכו את חניכי "מכבי" והכשירו מדריכים בארגון.
נערכו כנסים ואירועי ספורט משותפים ברחבי בולגריה.
בתקופה זו הפכה מכבי לתנועת הנוער הגדולה בקרב יהודי בולגריה, פעלו 26 סניפים בערים שונות בבולגריה ובהם נמנו 2,500 חברים שהיו כ-5.5 אחוזים מכלל בני הקהילה.
באוקטובר 1935 החליט המנהיג הציוני חיים אהרן פרחי לעלות לישראל, נערך לכבודו אירוע פרידה ובו נכחו בין השאר גם ניקולה מושאנוב וגריגור ואסילב.
ואסילב נאם בטקס והדגיש כי בולגריה הפיקה תועלת רבה מאהדתם של יהודי אירופה וארצות הברית אליה.
בין השנים 1931–1936 ערך ואסילב שני עיתונים אשר הציגו קו פרלמנטרי ימני, תוך התנגדות למגבלות שהוטלו על המערכת הפוליטית על ידי המלך בוריס השלישי לאחר הפיכת הליגה הצבאית של בולגריה.
בשלהי שנות ה-30 של המאה ה-20 פעלו ראשי הקונסיסטוריה היהודית נגד האנטישמיות בבולגריה אשר הפכה בהדרגה להיות ממוסדת.
ב-1937 פנה ועד מיוחד מטעם הקונסיסטוריה ל-60 מדינאים, סופרים, אמנים ואישי ציבור, וערך סקר בנושא גזענות, אנטישמיות והיחס ליהודי הממלכה.
בין הנשאלים: אלכסנדר מלינוב, אלכסנדר צאנקוב, גריגור ואסילב, וניקולה מושאנוב.
המשיבים טענו שאין לתורת הגזע בסיס מדעי, היא אינה נסמכת על מדעי החברה והאנטישמיות היא תולדה של בורות וקסנופוביה.
עוד עולה מהתשובות כי יהודי בולגריה נתפשו כנאמנים למדינה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה נמנה ואסילב עם המתנגדים לחוק להגנת האומה וסייע לראשי הקונסיסטוריה במאבקם נגד החלת החוק, ובהמשך התנגד להצטרפות בולגריה להסכם התלת-צדדי.
ואסילב הלך לעולמו בסופיה ב-1942 והוא בן 59 שנים.
בכניסת לביתו בסופיה הותקנה לוחית הנצחה לזכרו.
גריגור טאטֵבָצי (שם חילוני: חוּט'לוּשָׁה, 1346 - 27 בדצמבר 1409 מנזר טאטב, טאטב, ארמניה), כומר הכנסייה האפוסטולית הארמנית.
טאטבצי נולד במחוז ואיוטס דזור, ארמניה.
בגיל 7, הוריו של שולחו אותו ללמוד.
מאוחר יותר, הוא המשיך את לימודיו באוניברסיטת טטב, בהיותו תלמידו של הכומר הקדוש חוהן וורוטנצי.
בשנת 1371 עלה טאטבצי לרגל לירושלים עם מורו וקיבל שם דרגת כומר פרישות, ובדרך חזרה למנזר שלהם, במחוז דרנג'יאץ הוסמך לכומר ווורוטנצי.
בשנת 1388, לאחר מותו של מורו, הפך טאטבצי למנהיג של אותו מנזר.
בתפקידו, לימד פילוסופיה, תאולוגיה, דקדוק, מוזיקולוגיה וקורסים נוספים.
לאחר שהתיישב בטאטב בשנת 1390, אסף טאטוואצי סביבו תלמידים רבים שהגיעו ללמוד כאן מסיוניק ומחלקים אחרים של ארמניה והמשיך בפעילותו החינוכית.
במהלך מנהיגותו הגיע בית הספר של טאטב, שהפך לאוניברסיטה, לשיא שגשוגו, והפך למרכז של מדע, תרבות, אמנות וחיי רוח.
טאטבצי לימד מספר דמויות בולטות של התרבות הארמנית של המאה ה-15 : טובמה מצופצי, ארקל סיונצי ואחרים.
יותר מ-300 תלמידי טאטוואצי מילאו תפקיד משמעותי בחיים הרוחניים-כנסייתיים, המדעיים, התרבותיים והציבוריים הארמנים.
במקביל, הוא עסק בנושאים לאומיים-כנסייתיים, נלחם נגד מטיפים קתולים, יחידות, הגן על עצמאותה של הכנסייה הארמנית.
הוא כונה "הפטריארך של הדוקטרינה", ואף כ"מאיר השני", בהשוואה לגרגוריוס המאיר, מייסד הכנסייה האפוסטולית הארמנית.
לטטוואצי יש תרומה שאין לה תחליף להפצת התרבות הארמנית, להארה ולהחדרת החשיבה האירופית לחוגי האינטלקטואלים הארמנים.
טאטוואצי היה גם צייר ומוזיקאי מיניאטורי.
נשמרה בשורה שנכתבה בשנת 1297 (Matenadaran, כתב יד 7482), אשר אוירה על ידי טאטוואצי בשנת 1378.
טאטוואצי חי חיים קפדניים, תמיד לבש בגדים שעירים ופרגוטי.
טאטוואצי כתב פירושים, דרשות, וידויים, יצירות תאולוגיות ופילוסופיות יקרות ערך.
באותן יצירות נדונו השקפותיו הפדגוגיות של המחבר, בעיות קוגניציה וידע.
החשובות ביותר הן היצירות האנציקלופדיות "ספר השאלות" ו"ווסקפוריק", שבהן לא רק מידע הקשור למדע התקופה ולבעיות החיים המגוונות ביותר, אלא גם ההישגים בני מאות השנים של המחשבה הדתית הארמנית.
מספר בעיות מוזיקליות, פולחניות, תאורטיות ואסתטיות נדונות ב"ספר השאלות".
בין היתר, כתב הוא פירושים ליצירותיהם של אריסטו והלוגיקן דוד הבלתי מנוצח.
גם ספרו "הטפה" ייחודי מסוגו, עם כרכים "חורף" ו"קיץ".
הוא יצר ספר לימוד של הטפה, שם הודגש התפקיד של הרטוריקה בדרשות..
טאטוואצי בפילוסופיה הגן על עקרון האמת של ההכרה במהויות אלוהיות כפולות ובטבע, תחם את תחומי האמונה והמדע, התאולוגיה והפילוסופיה.
לדבריו, ארבעת היסודות הם נצחיים.
הוא ראה בתנועות המתפצלות מהכנסייה ובחמדנות של המעמדות השליטים את הסיבה העיקרית להפרת ההרמוניה החברתית.
אליבא דטאטבצי, למלך או לנסיך אין זכות ואינם יכולים לפתור סוגיות בעלות משמעות לאומית ללא הסכמה כללית של רוב העם.
ידע והמעלות הטובות אינם מולדים, אלא נרכשים, ותפיסה חושית בריאה היא הבסיס להכרה, שעליה נשענת התבונה.
בשל כך, הטיל טאטבצי על המורה תפקיד חשוב בחינוך ובגידול הילד, שהיה צריך להיות מסור ובעל התנהגות ללא דופי.
הוא האשים את השרים בהרס המדינה הארמנית, שלא הצליחו לפתור את הבעיות הלאומיות בשל אנוכיותם.
טאטבצי, בהיותו הוגה תקופת הכלכלה הטבעית, דן בסוגיות של ארגון כלכלי, קודם כל, מנקודת המבט של יצירת ערך צרכני של מוצרים, תוך התחשבות בהם כדרך לספק את הצרכים של אנשים.
טאטוואצי הבחין בין שתי קבוצות בין צרכים חומריים וסחורות:
טובין חיוניים, העונים על דרישות ראשוניות, אם הם נוכחים, אדם יחיה, ואם הם לא נוכחים, אדם ימות;
טובין שאינם חיוניים לאדם, חפצי קישוט ויופי, כגון כסף וזהב, הזרים לצרכיו הטבעיים של האדם, שכן הם אינם מזון, משקה, ואינם כסות.
למרות שהוא מכיר בעובדה שהם אינם נחוצים, טאטבצי מעריך את חשיבותם של זהב וכסף בכך שהם מספקים את דרישות האנשים לקישוט והגינות.
בעבודותיו יצר טאטבצי הוראה מוצקה על עבודה ומאפייניה, חלוקת עבודה חברתית וסיווג ענפי ייצור, ארגון הייצור החברתי.
ראשית, טאטבצי התייחס לעבודה כתנאי לחיים ולפעילות של האדם.
טאטבצי ראה בעבודה את הברכה הגדולה ביותר של האדם, המבדילה את האדם מעולם החי.
גריגורה אלכסנדרסקו (ברומנית:Grigore Alexandrescu, 22 בפברואר 1810 -25 בנובמבר 1885 ) היה משורר וממשיל משלים רומני.
הושפע מכוח עידן האורות ואביב העמים
גריגורה אלכסנדרסקו נולד ב-1810 בשכונת ("מחאלה") למנולוי ("העץ") בעיר טרגובישטה שבנסיכות ולאכיה כילדם הרביעי של פקיד האוצר ("ויסטיירניק") מיכאי ליכסנדרסקו או אלכסנדרסקו ושל אשתו, מריה, בת למשפחת פוסיה (Fusea) שנודעה עוד בימי שלטונו של קונסטנטין ברנקוביאנו.
בגיל 17, ב-1827 התיתם משני הוריו ועבר לגור אצל הכומר ירמיה, דודו בבוקרשט.
מילדותו הצטיין כילד פיקח ובעל זיכרון יוצא דופן.
יחד עם המשורר לעתיד וסילה קרלובה למד יוונית עתיקה אצל המורה רפאיל ואחר כך יוונית מודרנית בבית הספר של יואן מיטילינאו.
ידע היטב סצנות ממחזותיו של סופוקלס ואוריפידס, דיקלם בעל פה משירי אנקראון.
ב-1831 נרשם לכיתה לספרות בבית הספר הפרטי הצרפתי של ז'אן-אלכסנדר ואיאן (Vaillant) בבוקרשט.
ב-1832 התמזג בית הספר עם מכללת "ספנטול סאווה" (סאווה הקדוש) בבוקרשט, לימים המכללה הלאומית "ספנטול סאווה".
שם היה חבר ללימודים עם יון גיקה.
התוודע גם ליון הליאדה רדולסקו והדהים את מכריו בכישרונו כמשורר.
אלכסנדרסקו התארח גם בביתו של הליאדה שפרסם ב-6 במרץ 1832 בעיתון Curierul Românesc ("קוריירול רומנסק" ) את שירו הידוע הראשון „Miezul nopții" (חצות הלילה).
באותה שנה פרסם גם את קובץ השירים הראשון "אליעזר ונפתלי" - שירים מקוריים ומתורגמים, שכללו תרגום מצרפתית של "אליעזר ונפתלי" מאת פלוריאן
באותה תקופה פרט להליאדה שדאג לו גם כשחלה בטיפוס הבטן,מצא אלכסנדרסקו קורת גג אצל ידידים נוספים, ביניהם הבויאר גאורגה בליאנו.
שבבית משפחת גיקה התוודע למשורר יאנקו וקרסקו שניבא לו עתיד מזהיר כמשורר.
עם שיריו הראשונים נמנתה גם האלגיה Adio.
ב-1834 התוודע אלכסנדרסקו למאיור יון קמפיניאנו ,לימים ראש "המפלגה הלאומית" שבאופוזיציה והתארח בביתו .
בסלון של קמפניאנו השתתף אלכסנדרסקו יחד עם קצינים צעירים במפגשי קריאה מיצירות למרטין, ברנז'ה, ויקטור הוגו וכן מספרי היסטוריה צבאית - מסעות נפוליאון וזיכרונותיו של פרידריך הגדול.
ריב עם הליאדה רדולסקו הביא לנתק מוחלט בין השניים.
.במסגרת שירותו הועלה לדרגת "פרפורג'יק" (סגן משנה),שובץ באגף שעסק בתיעודוב-1835 נשלח לפוקשאן, תחנת גבול בין הנסיכויות ולאכיה ומולדובה על מנת לפקח על המכס.
באוקטובר 1837 התפטר מהצבא ושב לבוקרשט.
הוא התארח בביתו של טאקה גיקה, אביו של יון גיקה, ונבחר ליושב ראש "החברה הפילהרמונית - איגוד ספרותי לטיפוח השפה" מיסודם של קמפיניאנו והליאדה רדולסקו, שפעלה למען קידום התרבות והחברה הרומנית.
תרגם אז את המחזה של וולטר, "אלזירה".
ב-1838-1837 התקבל אלכסנדרסקו בסלונים נוספים של בוקרשט, שם התאהב בשתי צעירות, אחת מהן אמיליה, והשנייה אליזה, שלה הקדיש כמה משיריו: Eliza ,Așteptarea(ההמתנה) ו Inima mea e tristă (לבי עצוב).
ב-1838 פרסם את קובץ שיריו השני Elegii şi fabule "אלגיות ומשלים"
אחרי קשר באוקטובר 1840 נגד השליט אלכסנדרו גיקה השני נעצר אלכסנדרסקו למשך שלושה חדשים, אף על פי שהיה חף מפשע.
ייתכן כי השלטונות לא ראו בעיניים יפות את השיר "שנת 1840" שאותו פרסם במגזין Dacia literară שכוון למעשה נגד רוסיה ואת Lebăda și puii corbului (הברבור ואפרוחי העורב).
בעת המאסר כתב כמה תרגומים..
שוחרר מהמאסר עקב התערבותו של יון גיקה.
ב-1842 טייל עם יון גיקה במנזרי חבל אולטניה, מסע שהיווה מקור השראה לכמה משיריו הפטריוטיים: „Umbra lui Mircea la Cozia", (צלו של מירצ'ה בקוזיה)
(זריחת הירח בטיסמאניה, )„Răsăritul lunii la Tismana",הקברות בדרגשאן,
ב-1842 אלכסנדרו דוניץ' פרסם בכתה העת „Cantora Foaiei săteşti"
קובץ שלישי של שירי אלכסנדרסקו.
השליט החדש גאורגה ביבסקו שראה את עצמו "מנצט" האמנויות, לקח את הסופר תחת חסותוו מינה אותו בשורה של תפקידים זוטרים:כאחראי ב"שולחן השני של הקובלנות" במזכירות המדינה (ה"פוסטלניצ'יה"), אחר כך כסרדאר
בהמשך עבד בתפקידים פקידותיים זוטרים.
ב-1846 התקבל כחבר ב"איגוד הספרותי של רומניה " (Asociația literară a României)
ב-1848 עבד כעורך בעיתון המהפכנים הוולאכים " Popolul suveran " (פופורול סווראן- "העם הריבון").
מכיוון שעורר חשדות לפעילות אופוזיציונית פוטר מתפקידו במזכירות המדינה.ב-1850 השליט בארבו שטירביי, אחיו של גאורגה ביבסקו,מינה אותו כמנהל בארכיב המדינה.
הועלה בדרגת קלוצ'ר וב-1854 התמנה כמנהל במנהלת בתי החולים האזרחיים (Eforia Spitalelor Civile)
להזמנתו של יון גיקה יצא למסעות בסוריה ובארץ ישראל.
ב-1859 השליט אלכסנדרו יואן קוזה מינה אותו כמנהל ואחר כך שר זמני במשרד הדתות והחינוך הציבורי בממשלת ניקולאיה קרצולסקו.
ב-1860 התמנה כחבר בוועדה המרכזית בפוקשא, הפרלמנט הראשון של הנסיכויות הרומניות המאוחדות.
שם נשא לאישה את רלוקה, בתו של ספטאר סטמטין.
לפי מקורות לא לגמרי ודאים ב-1848 התקבל ללשכה של הבונים החופשיים בבוקרשט.
התחיל בפעילותו הספרותית עם פרסום שירים בעיתון Curierul Românesc (השליח הרומני - "קוריירול רומנסק") שבניהול יון הליאדה רדולסקו.
שירתו הושפעה מרעיונות "אביב העמים" שהובילו ל מהפכת 1848 גם בנסיכויות הרומניות.
בתחום הלירי כתב אלכסנדרסקו הרהורים ואלגיות ברוח טרום-רומנטית ורומנטית בעלי נימה פנטסטית או פטריוטית, בעיקר בהשפעת המשורר הצרפתי אלפונס דה למרטין..
השיר המוצלח ביותר של אלכסנדרסקו בסוגה זו היה "Umbra lui Mircea.
La Cozia" - "צלו של מירצ'ה.
בקוזיה"שנכתב בעקבות מסע בחבל אולטניה יחד עם ידידו, יון גיקה.
טיסמנה".מתוך שירי האהבה שלו ניתן לציין את "אליזה" - Eliza.
אלכסנדרסקו נחשב לממשיל המשלים האותנטי ביותר והאחרון בספרות הרומנית.
הוא כתב 40 משלים, שבהם האמת מוסווית בגלל הצנזורה השלטונית.
אלכסנדרסקו הנהיג בספרות הרומנית סוגות ספרותיות אוטונומיות כמו האיגרת (אפיסטולה) (למשל אזרת לוולטר) המדיטציה (ההרהורים) והסאטירה (Satiră duhului meu - "סאטירה אל רוחי, בישר את הסאטירה של מיכאי אמינסקו
הוא תרגם לרומנית משירי למרטין ומביירון.
תרגם וחיקה את פלוריאן, טורקוואטו טאסו ווולטר.
הפולמוס והקרע עם הליאדה רדולסקו
אחרי שהליאדה רדולסקו תמך, אירח את אלכסנדרסקו ופרסם את יצירותיו הראשונות, ב-1837 פרץ ביניהם ריב ספרותי שהביא לעוינות ונתק ביניהם.
באותה שנה הליאדה רדולסקו שלפי המבקר אדמסקו, נהג בדרך בסלחנות רבה כלפי כל עמיתיו בתחום הספרות, הצהיר במקדמה לשירי משורר מינורי בשם בארבו פאריס מומליאנו שיוצר זה עולה על אלכסנדרסקו בכישרונו.
אחר כך פרסם הערכה מלגלגת אחרי פרסום אחד ממשלי אלכסנדרסקו " השועל, הסוס והזאב" .
אלכסנדרסו, הגיב לעלבון במשל בשם "הזמיר והחמור" שבו ציין שמי שמקשיב יותר מדי לבקורות המבקרים הופך לחמור.
כמו כן ב"אגרת לוולטר" העיר הערה ביקורתית כלפי הליאדה שתרגם מחזה מאת וולטר.
הליאדה הגיב הפעם בשיר "הכפוי טובה" (Ingratul) בסגנון אלים וולגרי, שבו הפנה ללא רחמים לידידו לשעבר קללות איומות.
כעבור כמה שנים אחת הסטירות של אלכסנדרסקו "וידוי של בוגד" (Confesiunea unui renegat) כללה רמיזות על הליאדה רדולסקו.
מורשתו של אלכסנדרסקו בספרות הרומנית
המבקרת אנדריה רומן ציינה את איכויות אמנות השירה של אלכסנדרסקו, שליטתו במשלבים הלשוניים השונים, שמבחינים את יצירתו לעומת בני תקופתו, כמו כן ציינה את ההשפעות הזרות, במיוחד אלו של למרטין ולה פונטון.
ניקולאיה מנולסקו ראה ביצירתו של אלכסנדרסקו גם השירה וגם הפרוזה הושפעו על ידי הרומנטיזם בסגנון בידרמאייר.
מנולסקו ראה ברבים ממשלי אלכסנדרסקו למשל "הכלב והכלכלב", "הצדק של האריה" " הזאב המורליסט" או "השור והעגל" הם
יצירות מופת שהיו צריכות להיות לנחלת כלל הקוראים בעולם,
ג'ורג'ה קלינסקו סיווג את אלכסנדרסקו כנציג הרומנטיזם והעריך פחות את כתבי הפרוזה שלו אותן תיאר כ"קונוונציונליות" כשמחברם נעדר כשרון סיפורי ותיאורי.
גם את הפן הארוטי ביצירת אלכסנדרסקו הוא מצא כ"רעשני מדי ולא כן", וכמה מאגרותיו כ"פשטניות".
קלינסקו העריך רק כמה משיריו - כמו "שנת 1840" ו"צלו של מירצ'ה בקוזיה".
בגיל 50 ב-29 במאי 1860 התחתן אלכסנדרסקו בכנסיית הווייבודים הקדושים סטמטינשט בפוקשאן עם רלוקה לבית סטמטין, בת של ספטאר ממולדובה.
השושבין היה שטפן גולסקו, יושב ראש הוועדה המרכזית בפוקשאן.
ארבעה ימים אחרי החתונה לקה בהתמוטטות עצבים.
ב-14 ביוני הוצא משום כך מהוועדה המרכזית "מחמת מחלה קשה".
ב-25 שנותיו האחרונות המשורר המשיך לסבול בהפרעה פסיכיאטרית ממושכת
עם זאת הספיק גם תוך כדי המחלה לכתוב כמה משלים נוספים כמו "הפרד עם פעמונים""הטלה הגוסס", (Mielul murind), הבונה וחיות אחרות (Castorul şi alte lighioane), "הצבע והתמונה" (Zugravul şi portretul).
ב-1863 תרגם מצרפתית עבור ילדתו את "האגדות הכחולות" מאת לבולה.
כמו כן ב-1882 פרסם כמה קטעים שתרגם מ"ירושלים המשוחררת" מאת טורקוואטו טאסו.
ב-1864 השלטון העניק לו קצבה על עבודתו בשירות הציבורי.
אשתו תמכה בו לאורך כל השנים ונפטרה בגיל 45 ב-1879.אלכסנדרסקו נשאר עם בתם, אנגלינה.
באותן השנים חלה גם מבחינה גופנית.
גריגורה אלכסנדרסקו נפטר בתנאי עוני בבוקרשט ב-1885.
עם המעטים שנכחו בלווייה נמנה יון גיקה.
רחובות בבוקרשט, טרגובישטה, אראד, קלוז'-נפוקה, טימישוארה וערים אחרות ברומניה נושאים את שמו.
בית חולים לילדים בבוקרשט נקרא על שמו
1985 - הדואר הרומני הנפיק בול עם דיוקנו לזכרו.
Corbii şi barza (העורבים והחסידה)
Lupul moralist (הזאב המטיף מוסר)
וולטר - אלזירה או האמריקאים - Alzira sau Americanii
גריגורי יבסייביץ' זינובייב היה מהפכן רוסי יהודי, ממייסדיה וממנהיגיה של המפלגה הבולשוויקית הרוסית.
זינובייב נולד בעיר יליזבתגרד שבאימפריה הרוסית (כיום קרופיבניצקי, באוקראינה), כהירש אפלבאום (ונודע גם כאובסיי-גרשון אהרונוביץ' רדומיסלסקי (Овсей-Гершон Аронович Радомысльский)) במשפחת בעלי חווה חקלאית.
זינובייב הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית הרוסית בשנת 1901. למד כימיה ומשפטים בברן.
בשנת 1903 הוא פגש בברן את ולדימיר לנין ומאז היה למקורבו.
בשנים 1904–1908 פעל ברוסיה בארגון המפלגה ובהפצת חומר תעמולתי.
בשנת 1908 נאסר, לאחר ששוחרר יצא את רוסיה והשתתף בפעילות ההנהגה הגולה של הפלג הבולשוויקי.
במרץ 1917, עם פרוץ המהפכה הקומוניסטית ברוסיה, חזר לסנקט פטרבורג ביחד עם לנין ומספר חברי מפלגה נוספים.
הוא הועמד בראש סניף המפלגה בעיר.
בעקבות משבר יולי נמלט ביחד עם לנין לפינלנד.
לאחר מהפכת אוקטובר נתמנה לנשיא הקומינטרן וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1926. בתקופה זו היו לו מספר מחלוקות עקרוניות עם לנין בנושאי מדיניות שונים.
לאחר מות לנין (1924) נמנה זינובייב עם השלישייה המובילה של ההנהגה, יחד עם סטלין וקמנייב.
ואולם, במהלך השתלטות סטלין על ההנהגה, הורחק זינובייב מעמדות עוצמה, סולק מהמפלגה, ובשנת 1934 נאסר באשמת "פעילות קונטר-רבולוציונית", נשפט וקיבל עונש מאסר של 10 שנים.
בשנת 1936 במהלך משפט נוסף הואשם ברצח סרגיי קירוב ובפשעים נוספים.
לאחר משפט ראווה הוצא להורג באוגוסט של אותה שנה.
בשנת 1988 שמו טוהר מכל האשמות.
אחותו, ד"ר דינה ורלינסקי, עלתה לארץ ישראל.
גיסה של דינה ורלינסקי, שלמה ורלינסקי, שהתייתם מהוריו בגיל שש, גדל אצל זינובייב, ועלה לארץ ישראל זמן לא-רב קודם להוצאתו של זה להורג.
גריגורי אלכסנדרוביץ' פוטיומקין היה גנרל ומדינאי רוסי, חביבה ומאהבה של הצארינה יקטרינה הגדולה.
זכה לתוארי אצולה רוזן ונסיך על תרומתו לרוסיה.
פוטיומקין נולד באחוזת צ'יז'ובו שליד סמולנסק למשפחה של קצין זוטר.
הושעה מאוניברסיטת מוסקבה עקב התרשלות בלימודים והתגייס לחטיבת העילית היוקרתית סמיונובסקי.
השתתף בהפיכת החצר בשנת 1762, שהביאה להדחתו של פיוטר השלישי ולהמלכתה של יקטרינה הגדולה כקיסרית של רוסיה.
בעקבות זאת קיבל פוטיומקין 10,000 רובל, סכום עתק במונחי הימים ההם, ו-4,000 (לפי מקורות אחרים 400) צמיתים וקודם לדרגת סגן-משנה של המשמר (מקבילה לסרן רגיל).
נוסף על כך עצם ההשתתפות בהפיכה קירבה אותו לקיסרית.
בשנת 1767 התקרב פוטיומקין למשפחת אורלוב רבת ההשפעה, שאחד מבניה, גריגורי, היה מאהבה של הצארינה והשתתף בעבודת ועדת חקיקה שעסקה בעניינים דתיים.
עד מהרה קודם פוטיומקין לדרגת גנרל מאיור, ובדרגה זו השתתף במלחמה העות'מאנית–רוסית של 1768–1774. לאור הצטיינותו הרבה במלחמה הוא קודם בשנת 1774 לדרגת לוטננט-ג'נרל.
הוא הפך לחביבה של הצארינה וככל הנראה גם למאהבה אחרי שסר חינו של גריגורי אורלוב בעיניה.
במהלך שבע-עשרה השנים הבאות היה אחד האנשים החזקים ברוסיה.
אף שכמו יקטרינה נטה לתענוגות ונהנה מן הכוח שצבר, הפגין בתחומים רבים אחרים את רוח עידן הנאורות בגלותו סובלנות כלפי שונות דתית ובהגנה על מיעוטים לאומיים.
כגנרל-פלדמרשל, מפקד הצבא (רשמית משנת 1784), הדגיש תפיסה הומנית יותר של משמעת ודרש מן הקצינים לדאוג לחייליהם ברוח אבהית; כמו כן הוא תמך בפקודו אלכסנדר סובורוב אשר התנגד בתוקף לחיקוי הצבא הפרוסי בהבלטת רושם חיצוני כגון מצעדים.
תמיכה זו לא הפריעה לו להתנכל לסובורוב המוכשר, שמעולם לא נוצח בקרב, ולפטר אותו מן הצבא ב-1788. כשנתיים מאוחר יותר – לאחר שהקיסרית החזירה את סובורוב לתפקידו – העביר אותו פוטיומקין לחזית פינלנד הנחשבת פחות.
פוטיומקין זכה להצלחה רבה בשטחיה החדשים של רוסיה לחופי הים השחור ובראשם חצי האי קרים, שם שלט כדיקטטור של ממש.
הוא תמך בהקמת התיישבויות רוסיות וזרות רבות, ייסד ערים חדשות דוגמת עיר הנמל חרסון, והקים את צי הים השחור של רוסיה, שמנה לקראת שנת 1787 5 ספינות גדולות, 15 פריגטות וכ-20 ספינות קטנות יותר.
בשנת 1783 סיפח את קרים לרוסיה, פעולה שזיכתה אותו בתואר "נסיך טבריצ'סקי", על שם שמה העתיק של קרים, טאורידה.
ככלל פוטיומקין תכנן רבות ולא קימץ באנשים, משאבים או זמן, אך בשל העובדה שתכנוניו היו גדולים יתר על המידה רובם הגדול לא נשלם מעולם.
ארבע שנים מאוחר יותר ארגן את מסעה המפואר של יקטרינה לאזורי הדרום.
שמו של פוטיומקין נודע לשמצה בעקבות מסע זה: נטען נגדו כי הקים לאורך הדנייפר כפרי דמה במטרה להטעות את הצארינה לחשוב שהאזור משגשג.
כפרים אלו זכו לכינוי כפרי פוטיומקין, כינוי המשמש עד ימינו ביטוי לתוכניות ראווה מתעתעות.
מטרת המסע, שזכה לפרסום רב, הייתה להפחיד את אויביה של רוסיה – וטורקיה בראשן – ולקרב בין הרוסים לאוסטריה.
הדבר הוביל למלחמה – המלחמה העות'מאנית–רוסית של 1787–1792, שבה רוסיה ניצחה.
כמפקד העליון של הצבא נקט פוטיומקין אסטרטגיה זהירה שניתן היה להצדיקה מבחינה צבאית (אם כי אחרים, כגון סובורוב, התנגדו לה ודרשו מדיניות התקפית יותר), אך אשר לא הגבירה את האהדה אליו.
באפריל 1791, לקראת סוף המלחמה, חזר פוטיומקין בחופזה לסנקט פטרבורג הבירה, כיוון שהתברר לו כי ליבה של פטרוניתו יקטרינה נוטה לכיוון מאהב חדש – פלטון זובוב .
אף שהקיסרית לא גרעה מן הסמכויות שהאצילה עליו, ניכר היה כי אהבתה אליו כלתה, ולבסוף היא שלחה אותו בחזרה לחזית הטורקית לניהול שיחות השלום.
תוך כדי השיחות, ב-5 באוקטובר 1791, מת פוטיומקין ליד יאשי שבמולדובה, רומניה, ונקבר בכנסיית קתרינה שבחרסון.
במהלך הנסיגה הרוסית מחרסון, שנערכה במלחמת רוסיה–אוקראינה, הוצאו עצמותיו של פוטיומקין מן הכנסייה והועברו אל השטחים שבשליטת רוסיה.
גריגורי מיכאילוביץ' סמיונוב היה ההטמאן של הקוזאקים הזבאייקלים משנת 1919 עד אוקטובר 1920, מראשי המתנגדים למשטר הקומוניסטי בסיביר בזמן מלחמת האזרחים ברוסיה.
סמיונוב נולד בכפר קוראנז'י (Куранжи) בנפת דורולגוייבסקי שבעבר הבאיקל (זבאייקלייה) למשפחה מעורבת של קוזאקים ובורייטים.
את חינוכו הבסיסי קיבל בביתו.
שליטתו של סמיונוב בשפות המונגוליות מהבית סייעה לו בהמשך לפקד על יחידות צבאיות בוריאטיות.
סמיונוב התגייס לצבא האימפריה הרוסית בשנת 1908, ולמד בין השנים 1908–1911 בבית הספר הצבאי בעיר אורנבורג.
לאחר מכן שירת במונגוליה, שבהּ השתתף במרד נגד השלטון הסיני (מרד אשר הוביל לעצמאותהּ של מונגוליה החיצונית ב-11 בדצמבר 1911).
בשנת 1914 הוסגו כוחות צבא רוסיה, ובהם סמיונוב, ממונגוליה, כתוצאה מחשש רוסיה מהתגובה האירופית על מעורבותהּ בארגון המרד במונגוליה.
סמיונוב ומפקדים רוסים אחרים הוחזרו לרוסיה, ושירתו בעבר הבאיקל.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נשלח לחזית ולחם כמפקד פלוגה ברגימנט הקוזאקים "נרצ'ינסקי" בשטח פולין.
על אומץ ליבו בקרבות עוטר ב עיטור גאורגי הקדוש.
בשנת 1916 הועבר לחזית קווקז, שם השתתף בקרבות עם הטורקים ובמסע של כוחם רוסי לכורדיסטן הפרסי לעזרת הבריטים.
לאחר חזרתו לרוסיה במאי 1917 הציע לארגן חטיבה של מונגולים ובוריאטים תחת פיקודו.
לאחר מהפכת אוקטובר ארגן סמיונוב מרד כנגד הבולשביקים בתחנת הרכבת ברזובקה.
לאחר שלא זכה לתמיכה ניכרת נסוג מעבר הבאיקל למנצ'וריה, ושם ארגן את הכוחות הנאמנים לו.
ב-26 באוגוסט 1918 הצליח סמיונוב לכבוש את מחוז צ'יטה מידי הבולשביקים בסיוע חיילי הלגיון הצ'כוסלובקי שמרדו כנגד בולשביקים וכבשו ערים רבות בדרכם לולדיווסטוק.
ב-9 במאי 1919 בעיר צ'יטה נבחר על ידי הקוזאקים להיות הטמאן של חיל הקוזאקים הזבאייקלים.
ב-18 ביולי 1919 הועלה סמיונוב לדרגת גנרל על ידי האדמירל אלכסנד קולצ'אק.
ב-4 בינואר 1920, לאחר שהבין כי שלטונו קרס, העביר קולצ'אק את האחראיות על השטח שנשאר בשליטת הצבא הלבן בסיביר לידי גריגורי סמיונוב.
אך, סמיונוב לא הצליח להתמודד עם הפרטיזנים הקומוניסטיים במחוזו, שערכו 3 מבצעים גדולים בתקופה שבין אפריל לנובמבר 1920 במטרה לכבוש את צ'יטה.
בסוף אוקטובר 1920 נאלץ ההטמאן סמיונוב לסגת מצ'יטה, ובספטמבר 1921 ברח לסין מולדיווסטוק.
לאחר בריחתו לסין היגר סמיונוב לארצות הברית ומשם לקנדה וליפן, בהּ התגורר עד 1932. כאשר הקימו היפנים את מדינת מנצ'וקו בצפון סין, הוזמן ההטמאן סמיונוב לגור בעיר דאליין (דַיְירֶן), שבהּ ישב עד אוגוסט 1945. סמיונוב קיבל פנסיה חודשית בסך 1,000 ין יפני, ותוארו היה ראש "איחוד הקוזאקים במזרח הרחוק".
משנת 1934 הוא החזיק במשרה במוסד לעניינים רוסיים במנצ'וקו, וכתב את ספר זכרונותיו "עליי: זכרונות, מחשבות ומסקנות" («О себе: Воспоминания, мысли и выводы»), שיצא לאור בחרבין בשנת 1938.
סמיונוב נתפס בדליאן בידי צנחנים סובייטים בעת מבצע סערת אוגוסט בספטמבר 1945, כאשר נכבשה מנצ'וקו בידי ברית המועצות.
לאחר שנעצר והואשם בפעילות אנטי-מהפכנית, גזר עליו בית המשפט העליון של ברית המועצות מוות בתלייה.
סמיונוב הוצא להורג ב-29 באוגוסט 1946. שלוש בנותיו נידונו ל 25 שנות מאסר.
גריגורי סמיונוב לא היה אנטישמי במוצהר, אך למרות זאת מספר פוגרומים התרחשו במשך שלטונו.
עד יוני 1919 לא התיר סמיונוב פעילות לתנועות לאומיות יהודיות בעיר צ'יטה.
בפברואר של אותהּ שנה ייסד סמיונוב בצ'יטה את הגדוד היהודי.
הגדוד, שמנה 200 חיילים, השתתף במבצעים רבים נגד פרטיזנים קומוניסטים.
גריגורי (גרישה) יעקובלביץ' פֵּרֶלמן (; באנגלית: Grigori Perelman; נולד ב-13 ביוני 1966) הוא מתמטיקאי רוסי-יהודי, שהתפרסם בעיקר לאחר שהוכיח את השערת פואנקרה.
בשנת 2006 סירב לקבל את מדליית פילדס.
נימוקי השופטים להענקת המדליה היו: "על תרומתו לגאומטריה, והתובנות המהפכניות שלו באשר למבנה האנליטי והגאומטרי של ".
למד בצעירותו בבית הספר התיכון מס' 239 בלנינגרד שברוסיה הסובייטית (כיום סנקט פטרבורג), המתמחה בהוראת מתמטיקה ופיזיקה.
בגיל 16 זכה במדליית הזהב באולימפיאדת המתמטיקה הבינלאומית, בהשיגו ציון מושלם.
קיבל תואר דוקטור מהאוניברסיטה הממלכתית של סנקט פטרבורג, ולאחר מכן עבד במכון סטקלוב למתמטיקה.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 עבר לארצות הברית.
ב-1996 חזר למכון סטקלוב למתמטיקה בסנקט פטרבורג, שם עסק בגאומטריה של יריעות רימאניות.
בנובמבר 2002 פרסם את עבודתו על השערת פואנקרה - בעיה שניסח המתמטיקאי והפיזיקאי הצרפתי אנרי פואנקרה ב-1904. ההשערה נחשבה במשך שנים לאחת הבעיות הפתוחות החשובות ביותר בטופולוגיה, והיא עוסקת באפיון של הספֵירה התלת-ממדית מבין כל היריעות מאותו ממד.
בעבודתו הציג פרלמן מתווה להוכחה של "השערת הגאומטריזציה של תרסטון", שהשערת פואנקרה היא מקרה פרטי שלה.
שלא כמקובל, פרלמן לא פרסם אותה לאחר מכן בכתב עת העובר ביקורת עמיתים.
בשנת 2003 נתן פרלמן סדרה של הרצאות על עבודתו ב-MIT, אוניברסיטת פרינסטון, אוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת ניו יורק וב-אוניברסיטת סטוני ברוק.
מתמטיקאים אחדים עבדו במשך כמה שנים על הפיכת המתווה של פרלמן להוכחה פורמלית מפורטת.
עד אמצע 2006 נכתבו שלוש עבודות בהיקף של מאות עמודים, שבכל אחת מהן נסקרה ההוכחה בשלמותה.
תוך כך התגבשה הסכמה שהוכחתו של פרלמן הביאה את השערת פואנקרה אל פתרונה.
באוגוסט 2006 זכה פרלמן במדליית פילדס, אות ההוקרה החשוב ביותר למתמטיקאים, אך סירב לקבלה.
אין זו הפעם הראשונה שבה פרלמן התכחש לממסד המדעי: קודם לכן סירב לקבל פרס של החברה המתמטית האירופית.
בתחילת 2010 הודיע מכון קליי למתמטיקה שבכוונתו להעניק לפרלמן פרס בסך מיליון דולר על פתרון השערת פואנקרה, שהיא אחת מ"שבע בעיות המילניום" של המכון, אך פרלמן ויתר על הפרס.
פרלמן הסביר שלדעתו תרומת המתמטיקאי האמריקאי ריצ'רד המילטון למציאת הפתרון שוות ערך לתרומתו והוא לא יכול לקבל את הפרס לבדו.
בספטמבר 2011 החליט המכון לתרום את הסכום כמלגות.
פרלמן נמנע מראיונות עיתונאיים ואין מידע אודות עיסוקיו לאחר שעזב את עבודתו במכון סטקלוב ב-2005. ב-2014 דווח בתקשורת הרוסית כי פרלמן עוסק במחקר בנושא ננוטכנולוגיה.
גריגורי ליפמנוביץ סוקולוב הוא פסנתרן יהודי-רוסי, פרופסור בקונסרבטוריון בסנקט פטרבורג.
סוקולוב התחיל את לימודי המוזיקה בגיל 5 ובגיל 7 התקבל לבית ספר למוזיקה לילדים מחוננים בחסות קונסרבטוריון סנקט פטרבורג.
למד אצל ליאה איליניצ'נה זליחמן.
ב-1973 סיים את לימודיו בקונסרבטוריון אצל מויסיי יאקובלביץ' חלפין.
הופיע ברסיטל ראשון בגיל 12 ובגיל 16 זכה בפרס ראשון בתחרות בינלאומית על שם צ'ייקובסקי (1966).
מאז מופיע בכל העולם, כ-80 הופעות בשנה, בעיקר באירופה.
הוא מעדיף להופיע כסולן אך לפעמים מופיע גם עם תזמורת.
נחשב לאחד הפסנתרנים הטובים בעולם.
נגינתו של סוקולוב מתאפיינת בווירטואוזיות, אינדיבידואליות ואינטרפרטציות מעמיקות.
לעיתים רחוקות מוציא תקליטים, בעיקר מהופעות חיות.
גריגורי לֶבֶנפִיש היה שחמטאי יהודי-רוסי בדרגת רב-אמן, אחד משחקני השחמט הטובים ביותר ברוסיה בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים.
היה פעמיים אלוף ברית המועצות לשחמט (בשנים 1934 ו-1937) וסיים בתיקו דו-קרב עם אלוף העולם לעתיד מיכאל בוטביניק.
לבנפיש נולד ב־1889 בפולין הרוסית.
מרבית שנותיו הראשונות בילה בבירת רוסיה, סנקט פטרבורג, שם למד באוניברסיטה הנדסה כימית.
לראשונה הוכר כשחמטאי מוביל כאשר ניצח באליפות השחמט של סנקט פטרבורג בשנת 1909, בשנת 2010 הוא סיים בתיקו דו-קרב עם פאול ליסט ולאחר מכן שיחק בתחרות החזקה בקרלסבד (כיום קרלובי וארי) בשנת 1911 (ניצח: ריצ'רד טייכמן).
רמת משחקו בעת ההיא הוערכה כשקולה לאמן מיכאל צ'יגורין.
בעשור של שנות העשרים המשיך לבנפיש להצליח היטב בתחרות מקומיות ובפרט זכה באליפות לנינגרד בשנים 1922, 1924 ו־1925.
ברמה הארצית היו לו תוצאות מצוינות באליפות השחמט הסובייטית: מקום שלישי בשנת 1920, שני ב־1923, חלק מקום ראשון בשנת 1934 עם איליה רבינוביץ ומקום ראשון באליפות 1937 עם 12.5/19.
בתחרות חזקה מאוד שהתקיימה במוסקבה בשנת 1935 חלק לבנפיש מקום 6-7 עם 10.5/19 ניצחו: מיכאל בוטביניק וסאלו פלור.
באליפות סובייטית בעיר לנינגרד בשנת 1936 הגיע למקום השלישי עם 8.5/14. בתחרות ההכנה של לנינגרד־מוסקבה בשנת 1939 חלק לבנפיש מקום 3-6 עם 10/17, אחרי המנצחים סאלו פלור ושמואל רשבסקי.
לבנפיש ניצח פעמיים באליפות ברית המועצות בשחמט.
לבנפיש סיים בתיקו דו-קרב עם מיכאל בוטביניק בשנת 1937 6.5:6.5 וניצח את בשנת 1940.
למרות הצלחותיו התעלמו שלטונות השחמט הסובייטיים מלבנפיש.
הם תמכו בעקביות ביריבו הגדול בוטביניק, ולא עודדו מתחרים שלו.
לבנפיש היה שייך לדור הישן של האמנים, מבוגר ב־22 שנים מבוטביניק.
כתוצאה מהתעלמות זו היו חייו טרגיים במידה מסוימת, שכן היה האמן החזק היחיד שלא קיבל מלגת קיום.
משמעות הדבר הייתה בין היתר שהוא גר בחדר קר ברובע גרוע, הממשלה סרבה לתת לו אשרת יציאה שתאפשר לו להתחרות בתחרויות כגון AVRO 1938 הגם שהיה אלוף ברית המועצות באותה עת.
סירוב זה ערער את מעמדו עוד יותר והשפיע גם על מצב רוחו, שלא לדבר על האפשרות להתפתח כשחמטאי.
שחקנים אחרים שנולדו לפני המהפכה כגון אלכסנדר אלכין, יפים בוגוליובוב, עקיבא רובינשטיין ואהרון נימצוביץ' הורשו כולם לנסוע וכולם גם השתקעו במערב.
נטול אפשרויות אלו לבנפיש שיחק אך ורק בתוך גבולות ברית המועצות והשלים את הכנסתו בעבודה כמהנדס בתעשיית הזכוכית.
לבסוף נאלץ לפרוש משחמט לחלוטין.
בסבב הראשון של חלוקת תארים בינלאומיים על ידי פיד"ה, בשנת 1950, קיבל לבנפיש תואר רב-אמן.
גנאדי סוסונקו בספרו "צלליות רוסיות" משמיע הד של מחשבותיהם של רבי אמנים שהכירו את לבנפיש.
הם דברו על אדם עם יושרה ועצמאות, שמעולם לא התלונן על תנאי חייו הקשים.
בוריס ספסקי פגש אותו בתחנת רכבת תחתית במוסקבה, ימים אחדים לפני מותו.
לבנפיש נראה גרוע מאוד, החזיק מטפחת צמודה לפיו וסיפר שזה עתה עקרו לו שש שיניים.
וסילי סמיסלוב מספר על הביקור של לבנפיש בביתו, כארבע שנים לפני מותו, כאשר הגיע עם ערימה גדולה של ניירות.
התברר שזה כתב יד שמפרט מחקר של סיומי צריחים שבו השקיע עשרות שנים.
לבנפיש ביקש מסמיסלוב להגיה את הניירות, ולאחר מספר תיקונים מינוריים פורסם הספר "תאוריה של סיומי צריחים" בשנת 1957 עם שמות שני המחברים.
סמיסלוב מודה שכל העבודה הקשה נעשתה על ידי לבנפיש.
לבנפיש כתב גם מספר ספרים למתחילים וערך ספרי פתיחות בשחמט בשם "פתיחות מודרניות".
לאחר מותו, בשנת 1967, פורסמה אוטוביוגרפיה שלו הכוללת 79 משחקים מנותחים על ידו.
עיון במשחקים הנבחרים ממחיש כי לבנפיש ניצח למעשה את כל גדולי השחמט ברוסיה ובברית המועצות משנות העשרה של המאה העשרים ועד לשנות החמישים המוקדמות, כולל ניצחונות על אלופי העולם אלכסנדר אלכין ועמנואל לסקר.
לפאול קרס ולדוד ברונשטיין היה יתרון עליו, אך הם היו צעירים בהרבה והמפגשים נגדו היו כאשר לבנפיש לא היה בשיאו.
לבנפיש שיחק בעוצמה את ההגנה הצרפתית ואת ההגנה הסלאבית בשחור, ובדרך כלל שיחק פתיחות קלסיות, למרות שלעיתים שיחק גם את הגנת גרינפלד ההיפרמודרנית ואת ההגנה הנימצו-הודית.
באשר ליכולת משחקו, סוסונקו מצביע על הבנתו העמוקה במשחק ועל יכולתו לזהות מסעים מבריקים ורבי דמיון.
כטקטיקן לבנפיש הצטיין, ובמשחקיו ישנן תחבולות אלגנטיות ומכות טקטיות לא צפויות, שרבים חשבו שהן שאפתניות במידה בלתי אפשרית.
לבנפיש היה גם תיאורתיקן של פתיחות, פיתח את התקפת לבנפיש, הסתעפות חריפה בהגנה הסיציליאנית שנועדה להילחם במבנה הדרקון הפופולרי.
עד היום נותרה הסתעפות זו בשימוש המודרני.
לבן: עקיבא רובינשטיין שחור: גריגורי לבנפיש קרלסבד 1911
גריגורי אלכסייביץ' יאבלינסקי הוא מדינאי יהודי רוסי ממוצא אוקראיני, מנהיג גוש "יאבלינסקי - בולדירב - לוקין" מאז 1993, גוש שידוע יותר כ"מפלגת יאבלוקו", מפלגת אופוזיציה ליברלית שישבה בדומה ב-1996, ב-1999 וב-2003.
יאבלינסקי הוא כלכלן במקצועו, שכיהן ב-1990 כסגן יו"ר הוועדה לניהול המשק העממי של ברית המועצות שהיה גוף ממלכתי זמני שעסק בארגון הכלכלה הסובייטית וארגון הרפורמות הכלכליות, אך עד מהרה פורקה הוועדה עקב התפרקות ברית המועצות.
יאבלינסקי התמודד 3 פעמים לתפקיד נשיא רוסיה.
פעם אחת בבחירות לנשיאות רוסיה 1996, פעם שנייה בבחירות לנשיאות רוסיה 2000 ופעם נוספת בבחירות לנשיאות רוסיה 2018.
אביו, אלכסיי יאבלינסקי (1919 (?) - 1981, תאריך הולדתו המדויק אינו ידוע) איבד את הוריו במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה.
השתתף כחייל במלחמת העולם השנייה והתגייס לצבא בפברואר 1942. היה מפקד גדוד התותחנים במשמרות מס' 333 ונלחם בצפון הקווקז ובטורקסטן.
על שירותו הצבאי זכה במדליה "בשל ההצטיינות הצבאית".
בשנת 1947 התחתן עם ורה נאומובנה והשתקע בלבוב, אוקראינה הסובייטית, שם סיים את לימודיו במחלקה להיסטוריה של המכון הפדגוגי הממלכתי של לבוב והמשיך את לימודיו בבית הספר הגבוה של המשרד לביטחון פנים.
עבד כמחנך במחנות לחינוך והשכלה לילדים.
אמו של יבלינסקי, ורה נאומובנה נולדה בשנת 1924 בעיר חרקוב, למשפחה יהודית.
מיד לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה עברה עם משפחתה לעיר טשקנט, שם התגוררה המשפחה עד שהועברה ללבוב.
האם סיימה בהצטיינות את לימודיה במחלקה לכימיה של אוניברסיטת לבוב ולימדה כימיה באוניברסיטה.
שני הוריו של יאבלינסקי התגוררו כל חייהם בלבוב נקברו בבית העלמין העירוני בלבוב.
יבלינסקי היה חובב ספורט מושבע בילדותו ואהב בעיקר אגרוף.
בשנים 1964–1969 התאמן באגרוף ופעמיים היה אלוף אוקראינה הסובייטית באגרוף לנערים.
ב-1969, לאחר לימודיו בבית הספר, התחיל את לימודיו במכון לכלכלה במוסקבה.
בשנת 1973 סיים את לימודיו לתואר כלכלן ובשנת 1976 השלים לימודים לדוקטורט.
בנוסף לשפה הרוסית הוא גם שולט באנגלית ובאוקראינית.
בשנים 1976–1977 עבד במכון המחקר המדעי לניהול תעשיית הפחם הסובייטית (VNIIUugol).
בשנת 1980 הוא עבר לעבוד למכון של ועדה לתעסוקה ובעיות סוציאליות.
יאבלינסקי התקדם למנהל מחלקת המחקר לתעשייה כבדה של מכון.
ב-1984 היה לראש פיתוח האוכלוסייה בתחום החברה של הוועדה הממלכתית לעבודה ורווחה.
ב-1989 התמנה לראש המחלקה הכלכלית של מועצת השרים הסובייטית.
מ-1985 ועד ה-20 באוגוסט 1991 היה חבר במפלגה הקומוניסטית.
מאז 2005 הוא פרופסור במכון המחקר של האוניברסיטה הלאומית - בית הספר לכלכלה במוסקבה.
יחד עם מיכאיל זאדורנוב ואלכסיי מיכאילוב עבד על פרויקט לרפורמה רחבה בכלכלה הסובייטית, תוכנית שהוצעה אחר כך על ידי בוריס ילצין, אז נשיא הסובייט העליון.
התוכנית הוצעה כתוכנית לרפורמות כלכליות ברוסיה.
מנהיגי רוסיה וברית המועצות הגיעו להסכם לפתח אמצעים משותפים לביצוע רפורמה כלכלית בברית המועצות על בסיס תוכנית הרפורמה של יאבלינסקי, זאדורנוב ומיכאילוב, שכונתה תוכנית "500 ימי הביטחון".
כדי לפתח את תוכנית הרפורמה שיזם גורבצ'וב בוריס ילצין הורה על הקמת קבוצת עבודה, בראשות האקדמאי סטניסלב שטאלין וגריגורי יאבלינסקי.
יאבלינסקי מונה לסגן יו"ר הוועדה לענייני רפורמות כלכליות ופעל להגיש 20 הצעות חוק שהוכנו, ואושרו לבסוף על ידי הסובייט העליון של רוסיה.
במקביל ראש הממשלה ניקולאי ריז'קוב פיתח פרויקט חלופי - "כיווני ההתפתחות העיקריים".
החלטות נדרשות לא התקבלו ומעשית הרפורמה לא יצאה אל הפועל.
ב-17 באוקטובר 1990 התפטר גריגורי יאבלינסקי מצוות המכין את הרפורמה ועבר לעבוד במכון המחקר של מרכז "אפיצנטר" לחקר מדיניות כלכלית ופוליטית (Центр экономических и политических исследований ЭПИцентр).
יאבלינסקי עבד במסגרת מרכז "אפיצנטר" לחקר מדיניות כלכלית ופוליטית, יחד עם מדענים מאוניברסיטת הרווארד בארצות הברית.
חרף התמיכה הפוליטית בתוכנית של הנשיא הסובייטי מיכאיל גורבצ'וב לפיתח האינטגרציה של הכלכלה הסובייטית במערכת הכלכלית העולמית, התוכנית לא יצאה לפועל.
ב-24 באוגוסט 1991, לאחר ניסיון ההפיכה הכושל, מונה יאבלינסקי לחבר בוועדה המייעצת הפוליטית שתחת נשיא ברית המועצות.
יאבלינסקי עמד בראש קבוצת העבודה שהכינה את "ההסכם לשיתוף פעולה כלכלי בין הרפובליקות של ברית המועצות", שנודע כהסכם בלובז'.
מטרת ההסכם - לחסוך מקום כלכלי לקראת כינון כלכלת שוק בכל שטחי ברית המועצות ללא התחשבות במבנה הפוליטי של היחסים שבין הרפובליקות הסובייטיות.
החוזה נחתם ב-18 באוקטובר 1991 באלמטאיי, קזחסטן כשבטקס החתימה נכחו נציגי 10 רפובליקות.
ליאבלינסקי הוצע תפקיד ראש הממשלה, אך הוא סירב.
יום לאחר חתימת הסכמי בלובז' יאבלינסקי וצוותו עזבו את העבודה בממשלה בשל מחלוקת עם פעולותיו של ילצין, שלדעתם פגע לא רק ביחסים הפוליטיים אלא גם הכלכליים עם הרפובליקות הסובייטיות לשעבר, שערערו את האפשרות לביצוע ממשי של רפורמה כלכלית אמיתית ברוסיה.
הוועדה לפיתוח ויישום הרפורמה הכלכלית חדלה מלהתקיים.
לאחר הצו הנשיאותי של ילצין שהורה על פיזור הסובייט העליון בספטמבר 1993 והתגובה של הסובייט העליון, שניסה להדיח את הנשיא מהשלטון, יאבלינסקי, בהתחשב בהחלטת נשיא הסובייט העליון, מסיבות חוקיות סותרות הציע לדחות את ההחלטות לקיים בחירות לנשיאות ולפרלמנט.
ב-28 בספטמבר, כשהבין כי פשרה אינה מציאותית, קרא הסובייט העליון לקיים בחירות בחודשים פברואר ומרץ 1994.
לאחר לכידתם של תומכי הסובייט העליון בבית הלבן וההסתערות של כוחות הקומנדו באוקטובר 1993 על מרכז הטלוויזיה אוסטנקינו, החליט יאבלינסקי להתמודד ולהשתתף בבחירות למושב הראשון של הדומה הממלכתית כמנהיג גוש הבחירות "יאבלוקו" - גוש שגרף לבסוף 7.86% מהקולות ו-27 מושבים בדומה.
בנובמבר 1994, לאחר ניסיון כושל להסתער על גרוזני, בירת צ'צ'ניה, יאבלינסקי ועמיתיו בסיעת "יאבלוקו" נסעו לצ'צ'ניה תוך ניסיון לנהל משא ומתן עם ג'וחר דודייב, הם הציעו את עצמם כבני ערובה תמורת חיילים שבויים שנשבו על ידי הכוחות הצ'צ'ניים.
יאבלינסקי ובני בריתו נקטו עמדה חריפה נגד המלחמה, בניגוד לרוב צירי הדומה שתמכו בפעולות הממשלה.
מאוחר יותר יאבלינסקי ומפלגת יאבלוקו פעלו להדיח את הנשיא ילצין בעקבות פעולותיו במלחמת צ'צ'ניה הראשונה.
מ-1993 ועד 2008 גריגורי יאבלינסקי היה יושב ראש מפלגת יאבלוקו.
בשנים 1993–2003 הוא היה מנהיג סיעת המפלגה בדומה, אך בשנת 2003, המפלגה לא הצליחה להתגבר על סף 5% בבחירות לפרלמנט, שנחשב לאחוז החסימה והמפלגה גרפה 4.3% בלבד מהקולות.
בבחירות לפרלמנט ב-2007 המפלגה גרפה 1.6% בלבד והפכה למפלגת אופוזיציה ולנציגת האופוזיציה הליברלית.
בשנת 1996 יאבלינסקי היה מועמד לתפקיד נשיא רוסיה מטעם האופוזיציה הדמוקרטית אך הוא צבר 7.4% אחוזי תמיכה בלבד (וסיים במקום הרביעי אחרי בוריס ילצין, גנאדי זיוגאנוב ואלכסנדר לבד), בשנת 2000 התמודד שוב לתפקיד וגרף 5.8% בלבד (במקום השלישי מאחורי ולדימיר פוטין וגנאדי זיוגאנוב).
ב-21 ביוני 2008 גריגורי יאבלינסקי עזב את תפקיד יושב ראש המפלגה והתרכז בפעילות אקדמית בתחום הכלכלה.
בבחירות הנשיאותיות ב-2012 הגיש את מועמדותו לבחירות כנשיא מטעם מפלגת יאבלוקו, אך נפסל על ידי ועדת הבחירות המרכזית בטענה כי ב-2 מיליון החתימות הדרושות לכך היה אחוז גבוה של זיופים.
יאבלינסקי הצהיר שההחלטה לפסול אותו היא פוליטית (של ולדימיר פוטין) ואין לה בסיס חוקי.
בערעור שהגיש לבית המשפט העליון של רוסיה, שופט יחיד החליט כי הפסילה הייתה חוקית, מאחר שבבדיקה חוזרת של 200 אלף חתימות, אחוז החתימות שלא אושרו היה כרבע מהן.
כאשר אחוז החתימות הפסולות היה אכן פחות מ-5% כפי שהחוק דורש כדי שהמועמד יוכל להשתתף בבחירות.
למעשה החתימות שבגללן יבלינסקי נפסל היו אמיתיות אבל נעשו על טפסים שהורדו מהמחשב ונשלחו בפקס כי לא היה אפשרות להדפיס אותם בבתי דפוס שהיו סגורים ובשל חוסר הזמן המועט שהיה נתון לרשות המועמדים לאסוף חתימות (כ-20 יום בזמן חג המולד וחג ראש השנה החדשה).
אוספי החתימות הורידו את הטפסים מהאינטרנט.
לעומת זאת מועמד אחר, האוליגרך מיכאיל פרוחורוב כן הורשה להשתתף אף על פי שלא הגיש את מועמדותו בזמן הדרוש בחוק.
כל זאת תומך בדעת רבים כי ולדימיר פוטין מחליט מי יתמודד נגדו, ומועמדים בלתי תלויים שלדעתו מסכנים את שלטונו לא מורשים לקחת חלק בבחירות, ואחרים שתלויים בקרמלין הם למעשה מועמדי סרק שנדרשים לייצר תמונה של בחירות דמוקרטיות כביכול.
גריגורי יאבלינסקי נשוי ואב לשני בנים.
רעייתו היא ילנה סמוטרייבה, מהנדסת וכלכלנית במקצועה, עבדת במכון להנדסת פחם ("Giprouglemash").
בנו הצעיר, אלכס יאבלינסקי (נולד ב-1981), הוא מהנדס תוכנה.
בנו הבכור מנישואיה הראשונים של אשתו, מיכאיל יאבלינסקי (יליד 1971) הוא בוגר הפקולטה לפיזיקה של אוניברסיטת מוסקבה והוא מומחה לפיזיקה גרעינית, עובד כיום כעיתונאי.
באביב 1996, בעת מערכת הבחירות לנשיאות רוסיה, מיכאיל היה קורבן לסחיטה פוליטית.
הוא נחטף על ידי אלמונים, שזהותם לא נודעה, גריגורי יאבלינסקי קיבל חבילה ובה אצבעו הקטועה עטופה בפתק: "אם לא תצא מהפוליטיקה, נכרות את ראש בנך." מיד לאחר מכן, שוחרר מיכאיל.
הרופאים ביצעו ניתוח שחזור מוצלח של אצבע ידו הימנית.
לאחר המקרה, מיכאיל יאבלינסקי עבר להתגורר בלונדון.
גריגורי קוזינצב היה במאי קולנוע ותיאטרון ותסריטאי יהודי-סובייטי.
עבור סרטיו הוענקו לו פעמיים עיטור לנין, פעמיים פרס סטלין, פרס לנין ותואר אמן העם (1964).
גריגורי קוזינצב נולד בעיר קייב (כיום באוקראינה) למשפחת רופא.
לאחר סיום בית הספר למד ציור.
בהיותו חובב תיאטרון החל בהכנת תפאורה להצגות.
ביחד עם חבריו סרגיי יוטקביץ' ואלכסיי קפלר הוא הקים תיאטרון בובות.
בשנת 1920 קוזינצב נסע לפטרוגרד, שם המשיך בלימודי ציור והתחיל לעבוד כעוזר במאי בתיאטרון.
בשנת 1922 ביחד עם לאוניד טראוברג הקים תיאטרון אקסצנטרי (תיאטרון אוונגרד) תוך שנתיים הם העלו על הבמה מספר הצגות.
בשנת 1924 הם התחילו בצילום סרטים קצרים.
בשנת 1926 קוזינצב וטראוברג השלימו סרט ראשון באורך מלא.
בסרט זה השתתפו גם הצלם אנדריי מוסקבין והצייר יבגני אנאי שהשתתפו כמעט בכל סרטיו של קוזינצב.
בשנת 1927 קוזינצב החל ללמד במכון לאומנויות הבמה בלנינגרד ובשנת 1944 הוא התחיל ללמד ב-VGIK.
בין תלמידיו היו אלדר ריאזנוב וסטניסלב רוסטוצקי.
בשנים 1934-1938 קוזינצב ביים טרילוגיה של סרטים על מקסים - נער שגדל מפועל צעיר למשתתף פעיל במהפכת אוקטובר עם בוריס צ'ירקוב בתפקיד הראשי.
על טרילוגיית סרטים זו קוזינצב קיבל את פרס סטלין ועיטור הדגל האדום.
בשנות ה-40 קוזינצב חזר לתיאטרון וביים את ההצגות המלך ליר, המלט ואותלו בתיאטראות של לנינגרד.
בשנת 1946 קוזינצב הוזכר במנשר מפלגתי על תופעות שליליות בקולנוע הסובייטי.
למרות זאת הוא קיבל אישור לעשות סרטים על אנשים בולטים בתרבות הרוסית - הרופא פירוגוב ומבקר ספרות בלינסקי.
בבימוי הסרטים הייתה התערבות עמוקה של הממסד וקוזינצב החליט לעבור לעבוד בתיאטרון בלבד.
במחצית השנייה של שנות ה-50, לאחר מות יוסיף סטלין, קוזינצב הוזמן בחזרה לאולפני הקולנוע בלנינגרד.
בתקופה זו הוא ביים את סרטיו המפורסמים המבוססים על יצירות קלאסיות: דון קישוט (1957), המלט (1964) והמלך ליר (1970).
על הסרט "המלט" קוזינצב קיבל את פרס לנין, פרס בפסטיבל הסרטים של ונציה, פרסים בפסטיבלי קולנוע נוספים ותואר אמן העם.
הוא זכה להכרה בינלאומית והוזמן לכהן בחבר השופטים של פסטיבל הקולנוע בקאן.
קוזינצב החל ללמד בימוי עוד בהיותו בלנינגרד.
במוסקבה הוא המשיך ללמד במכון לקולנוע ובשנת 1960 התמנה לפרופסור.
בין תלמידיו היו אלדר ריאזנוב, סטניסלב רוסטוצקי ואיליה פרז.
קוזינצב נפטר ב-11 במאי 1973 ונטמן בבית העלמין בלנינגרד.
1934 - מקסים - תקופת הנוער (Юность Максима)
גְרִיגוֹרִי אַבְּרָמוֹבִיץ' בוֹגוֹרַד או בוֹגוֹרַאד היה ישראלי יליד האימפריה הרוסית שעוטר בשלוש הדרגות של עיטור התהילה על פעולותיו במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא נולד בויטבסק ועבר לבירוביג'ן בשנת 1932 שם התחיל לעבוד במפעל לחיתוך עצים.
בשנת 1937 גויס לצבא האדום שם קיבל הסמכת חבלן.
בתחילת המלחמה גויס להשתתף בקרבות של החזית הדרום-מערבית ובהמשך השתתף בקרב סטלינגרד.
בינואר 1944 עם החזית האוקראינית השנייה במהלך מבצע קירובוגרד לקח בשבי קצין וחייל גרמניים ועל כך עוטר בעיטור התהילה מדרגה שלישית.
באוגוסט אותה השנה במהלך מבצע יאשי-קישינב על פירוק פצצות בכניסה לעיר טרגו פרומוס הוא קיבל את העיטור בדרגה השנייה ועל הובלת צליחת נהר טיסה במהלך קרב דברצן הוא נהיה למעוטר בכל שלוש הדרגות של עיטור התהילה.
התקדם עם החזית בהונגריה ואוסטריה וסיים את המלחמה בצ'כוסלובקיה.
בשנת 1945 שוחרר מן הצבא וחזר לבירוביג'ן שם עבד במפעל רהיטים וכסגן מנהל אספקה בחנות לדברי מזון בהמשך.
לאחר שיצא לגמלאות מ-1976 התגורר בחמלניצקי.
עלה לישראל והתגורר במגדל העמק שם גם נפטר ב-1996.
אשתו שרה נפטרה ב-1993, לזוג היו שתי בנות.
גריגורי גאנזבורג , מוזיקולוג, מלחין, ומורה
גריגורי גאנזבורג נולד בחרקוב למשפחת מוזיקאי ישראל גאנזבורג.
בשנת 1973 סיים את לימודיו בבית הספר למוזיקה בחרקוב והמשיך בהשכלה גבוהה בתחום המוזיקה.
בשנת 1978 סיים את לימודיו בפקולטה להיסטוריה ותאוריה של האמנות במכון ממשלתי לאמנות בחרקוב.
בשנים 1978-1985 היה מורה במכללה המוזיקלית הממשלתית בפולטבה.
בשנים 1984-2009 עבד כמרצה במכון ממשלתי לאמנות (אוניברסיטה) בחרקוב בו למד.
במהלך עבודתו זו עשה הדוקטורט בתחום חקר האמנות.
בשנת 1984 הוענק לגאנזבורג תואר פרופסור.
מאז שנת 1993 הוא מנהל המכון למוזיקולוגיה בחרקוב.
גריגורי גאנזבורג היה חבר באיגוד המלחינים של ברית המועצות וכיום הוא חבר באיגודי המלחינים של אוקראינה ורוסיה.
בשנים 1992-2002 היה המנהל המדעי של הפסטיבל המוזיקלי הבינלאומי "עצרת חרקוב".
במקביל, בשנים 1992-1995 היה עורכו של השנתון "עצרת חרקוב", שכלל מאמרים בתחום המוזיקולוגיה.
בשנת 1976 החל גאנזבורג להתעניין בתחום חדש של מוזיקולוגיה - ה"ליברטולוגיה" (המחקר של הרכיב המילולי של היצירה המוזיקלית), ופיתח תאוריה זו תוך הרחבתה בנוסף לאופרה ליצירות מוזיקליות נוספות.
הוא פרסם מספר רב של מאמרים על ההיסטוריה של המוזיקה.
חקר יצירות של פרנץ שוברט ורוברט שומאן הוא תחום התעניינותו מיוחדת ובתחום זה הוא פרסם מאמרים ומחקרים.
גאנזבורג חיבר מספר יצירות מוזיקליות, בעיקר יצירות למקהלה, בהן "מזמור מספר 136" למילים מאת טאראס שבצ'נקו ושירים למקהלה על פי מילים של מרינה צווטאייבה ואוסיפ מנדלשטם.
הוא מנחה באופן קבוע תוכניות רדיו וטלוויזיה.
גריגורי איזראילביץ' גורין היה מחזאי, סופר, הומוריסטן, תסריטאי ופובליציסט רוסי סובייטי, יהודי במוצאו.
גריגורי גורין נולד ב-1940 במוסקבה כבנו של איש צבא יהודי, איזראיל (ישראל) אבלביץ' אופשטיין (2000-1904).
אופשטיין האב היה לוטננט-קולונל בצבא הסובייטי, ראש מחלקת מבצעים וממלא מקום של מפקד הדיוויזיה 150 של "ארמיית המחץ" השלישית, שהשתתפה במלחמה הפטריוטית הגדולה נגד הפולשים הנאצים.
אמו של גורין הייתה רופאה לעזרה ראשונה ושם נעוריה היה גורינסקי.
מכאן שם העט של הסופר - בהתחלה "גורינשטיין", אחר כך "גורין".
כששאלו את גורין על סיבת בחירת הכינוי הספרותי הזה, היה משיב שאלו ראשי תיבות של המשפט הרוסי "גרישה אופשטיין החליט לשנות את לאומו" - "Гриша Офштейн Решил Изменить Национальность".
גורין סיים בשנת 1963 לימודי רפואה במכון מס' 1 לרפואה במוסקבה ע"ש איוואן סצ'נוב.
הוא עבד במשך מספר שנים כרופא לעזרה ראשונה.
על תקופה זו בחייו הוא כתב פעם:
גורין החל את פעילותו הספרותית בחיבור מערכונים למועדון הסטודנטים "ק.וו.נ." - "מועדון העליזים והפיקחים".
החל משנות ה-1960 הוא פרסם שם בקביעות פיליטונים, ספורים הומוריסטיים ומערכונים.
כמו כן היה אחראי זמן מה על מדור ההומור של העיתון לנוער "יונוסט" (נעורים Юность), בו כתב טור אישי פופולרי חתום בכינוי הנשי "גאלקה גאלקינה".
בנוסף פרסם רשימות במדור ההומוריסטי "מועדון 12 הכיסאות" של העיתון "ליטרטורניה גזטה".
בשנת 1966 הוציא לאור ילקוט סיפורים הומוריסטיים בשם "ארבעה בכריכה אחת", שבו, לצד יצירה שלו, פרסם סיפורים של ארקדי ארקנוב, פליקס קנדל ואדוארד אוספנסקי.
הקומדיה הראשונה שלו, הכתובה בשותפות עם ארקדי ארקנוב, זכתה בהצלחה רבה.
בנסיבות אלה החליט גורין להפסיק לעבוד כרופא ולהתמסר כולו לספרות ולתיאטרון.
גורין כתב מספר קטעים עבור תוכנית טלוויזיה "בית קפה 13 כסאות".
בשנים 1978–1990 השתתף בתוכנית ההומוריסטית של הטלוויזיה הסובייטית "מסביב לצחוק" (Вокруг смеха - משחק מילים ברוסית לפי שמם של תוכניות ופרסומים שנקראו "מסביב לעולם").
בתחילת שנות ה-1990 נמנה עם חבר השופטים של "ליגת העל" של "מועדון העליזים והפיקחים".
מאוחר יותר היה משתתף ועורך קבוע בתוכנית הטלוויזיה "התוכי הלבן" ומנחה שלה לזמן מה, אחרי מותו של יורי ניקולין.
ב-1 במרץ 1995 השתתף בתוכנית הטלוויזיה "שעת שיא" (Час пик) בהנחייתו של ולדיסלב ליסטייב, שנרצח באותו יום בדרך לביתו.
גריגורי גורין נפטר באופן פתאומי ב - 15 ביוני 2000 בגיל 60, בעקבות אוטם מסיבי של שריר הלב.
באותם ימים עבד על מחזהו "הליצן בלקירב" שעלילתו מתרחשת בימי פטר הגדול.
גורין נקבר בבית הקברות וגנקובסקי.
הוא היה נשוי לאשה ממוצא גאורגי, ליובוב פבלובנה לבית קרסלידזה, עורכת באולפני הסרטים מוספילם.
1966 - Свадьба на всю Европу - (חתונה בכל אירופה), יחד עם ארקדי ארקנוב
1973 - Маленькие комедии большого дома (קומדיות קטנות של בית גדול) - הוצג לראשונה בתיאטרון האקדמי לסטירה במוסקבה בבימוי אנדריי מירונוב ואלכסנדר שירווינדט
1973 - Тореадор (טוריאדור), עם ארקנוב
1975 - Соло для дуэта (סולו לצמד), עם ארקנוב
1970 - Тиль - (טיל) לפי הרומן של שארל דה קוסטר "האגדה של טיל אוילנשפיגל" ומעשיות עממיות, הוצג על ידי מארק זכארוב בתיאטרון לנקום
1972 - (לשכוח את הרוסטרטוס!) - הוצג בתיאטרון האקדמי לדרמה על שם ו.פ.
1974 - Самый правдивый (הכי לא שקרן) על הברון מינכהאוזן
1977 - (מי הוא מי?), בבימויו של מרק רוזובסקי
1980 - Дом, который построил Свифт (הבית שבנה סוויפט) ששאב השראה מחייו של ג'ונתן סוויפט
1985 - Прощай, конферансье - היה שלום, קונפרנסייה!
1989 - Кот домашний средней пушистости (חתול בית, בעל שׂיעור ממוצע) עם ולדימיר וויינוביץ'
1989 - Поминальная молитва (תפילת אשכבה) לפי טוביה החולב מאת שלום עליכם -הוצג ב-1989 בתיאטרון "לנקום", ובשנת 1993 - בגרסה לטלוויזיה
1991 - קין הרביעי (Кин IV) על השחקן האנגלי אדמונד קין
1991 - (מחלה על שני הבתים שלכם!) לפי מוטיבים מ"רומיאו ויוליה" מאת שייקספיר
1995 - Королевские игры (משחקי מלכים) בוים על ידי מארק זכארוב בתיאטרון "למקום"
1999 - Шут Балакирев (בלקירב הליצן) הוצג בשנת 2001 בתיאטרון "לנקום" בבימויו של מארק זכארוב, גרסה לטלוויזיה - ב-2002
1974 - (עצרו את פוטפוב) לפי סיפור בעל שם זהה שפורסם על ידו ב"ליטראטורניה גאזטה ב-1972
1974 - Маленькие комедии большого дома (קומדיות קטנות בבית גדול) עם ארקנוב - לטלוויזיה
1978 - Бархатный сезон (עונת הקטיפה), יחד עם ולדימיר פבלוביץ'
О бедном гусаре замолвите слово - 1981 (בעד ההוסאר המסכן תגידו מילה), יחד עם אלדר ריאזנוב
1980 - Обнаженный Куренцов (קורנצוב העירום) סרט קצר
1984 - Формула любви (נוסחת האהבה) לפי הסיפור "הרוזן קליוסטרו" מאת אלכסיי טולסטוי
1986 - Мой нежно любимый детектив (הבלש האהוב שלי) יחד עם ארקדי הייט, קומדיה פוסט-מודרנית מבוססת על הרפתקאות שרלוק הולמס
1988 - Убить дракона (תהרגו את הדרקון) לפי מחזה מאת יבגני שוורץ
1991 - Андрей (אנדריי) - סרט מונוגרפיה על אנדריי מירונוב, יחד עם אלקסיי גברילוביץ'
1985 - Золотая рыбка (דג הזהב) - סרט טלוויזיה
2005 - Случай на фабрике № 6 (מקרה בבית החרושת מס' 6) לפי הסיפור בעל אותו השם, סרט קצר, בבימויו של אנדריי צבטקוב
2011 - Ёжик (הקיפוד) - לפי הסיפור בעל אותו השם, סרט קצר בבימויו של אלכסמנדר צאריוב
1965 - יחד עם ארקדי ארקנוב והמלחין קונסטנטין פבזנר כתב גורין את שיר הילדים Оранжевая песня ("שיר כתום") עבור הזמרת אירמה סוחאדזה בת השש.
מאז בוצע השיר על ידי אמנים רבים, כמו מרינה ולאדי ואחיותיה, אנסטסיה סטוצקאיה ואחרים.
1968 - יחד עם עוד שני סופרים זכה בפרס "עגל הזהב" של מועדון תריסר הכיסאות של המגזין הסובייטי לספרות ליטרטורנאיה גאזטה
1995 - מועמד לפרס "טורנדוט הזהב" עבור "Лучшая современная пьеса עבור המחזה "קין הרביעי"
1996 - תואר אמן מצטיין של הפדרציה הרוסית - על הישגים בתחום האומנויות
2002 - אחרי המוות: פרס המדינה של הפדרציה הרוסית - עת תרומותיו באמנות התיאטרון
2010 -אירועי "שנת גריגורי גורין"" (עשור למותו)
סרט תיעודי בערוץ 1 של הטלוויזיה רוסית: הבדיחה האחרונה של גריגורי גורין (Последняя шутка Григория Горина)
"פלנטת גריגורי גורין" - ערב לזכרו
ב-14 בדצמבר 2012 נחנכה לוח זיכרון עם פסלון דיוקן של המחזאי, יצירתו של פסל אנדריי בשלוב, על חזית הבית ברחוב טברסק 17 במוסקבה.
1992 - Поминальная молитва ("יזכור") תפילה -נוסח עברי מאת רבקה משולח, הוצג בישראל כקופרודוקציה של תיאטרון הקאמרי ותיאטרון חיפה, בבימויו של מארק זכארוב.
הוצג שוב ב-2014 ב"בית צבי" בבימויו של סלבה מלצב
2007 - טיל אוילנשפיגל -בתרגומו של רועי חן, הוצגה בתיאטרון הספרייה ברמת גן, בבימויו של מיטקו בוזקוב, ועם ליאור חקון בתפקיד הראשי
2006 - מינכהאוזן, כל האמת על השקר - בתרגומו של רועי חן, הוצגה בתיאטרון גשר, בבימויו של יבגני אריה ובכיכובו של ישראל סשה דמידוב
2007 - לשכוח את הרוסטרטס, בתרגומו של רועי חן, תיאטרון גבעתיים
גריגורי מיכאילוביץ' פיכטנגולץ היה מתמטיקאי סובייטי רוסי, יהודי יליד אודסה, הידוע כמחבר סדרת ספרי לימוד בנושא חשבון אינפיניטסימלי.
פיכטנגולץ היה מבכירי המתמטיקאים בברית המועצות בתקופתו באוניברסיטת לנינגרד וחינך מספר מתמטיקאים סובייטים בכירים.
הוא תרם רבות לאסכולה הרוסית באנליזה ממשית, לאופן שבו החומר נלמד באוניברסיטאות, ולתחום האנליזה המתמטית בכלל.
פיכטנגולץ נולד בשנת 1888 במשפחה יהודית באודסה שבאימפריה הרוסית.
הוא למד באוניברסיטה הקיסרית של רוסיה החדשה בעיר וסיים עם תואר בשנת 1911. לאחר מכן עבד במכון האלקטרוטכני של סנט פטרסבורג והחל משנת 1918 לימד מתמטיקה באוניברסיטת פטרוגרד (ששמה שונה לאחר 1924 לאוניברסיטת לנינגרד) – משרה שבה הוא כיהן כ־40 שנה.
בשנים אלה הוא שימש כמורם של מתמטיקאים סובייטים נודעים כגון לאוניד קנטורוביץ', סרגיי סובולב, איסידור נתנזון ואחרים.
פיכטנגולץ הקים אסכולה לאנליזה פונקציונלית באוניברסיטת לנינגרד.
הוא קיבל תואר פרופסור בשנת 1929, ובשנת 1935 – תואר דוקטור למדעים.
הוא הקים את הקתדרה לאנליזה מתמטית בפקולטה למתמטיקה ומכניקה שבה הוא לימד, ועמד בראש המושב במשך הקריירה האקדמית שלו.
בשנת 1953 אולץ לעזוב את האקדמיה על ידי השלטונות.
לאחר הקמת ברית המועצות, כיהן פיכטנגולץ בוועד היועצים של משרד החינוך של רוסיה הסובייטית, בתפקיד זה היה יו"ר של ועדה שבנתה תוכניות לימודים.
בשנת 1934 הוא יזם את האולימפיאדה המתמטית הראשונה בברית המועצות.
במהלך חייו פיכטנגולץ קיבל אות מדען מצטיין בברית המועצות ועיטור הדגל האדום של העמל.
בשנת 1953, לפני מותו של סטלין, בעיצומה של המערכה האנטישמית "נגד הקוסמופוליטיזם" בברית המועצות, אולץ פיכטנהולץ לפרוש מתפקידו באוניברסיטת לנינגרד.
הפרסום הידוע ביותר של פיכטנגולץ הוא סדרת ספרי לימוד בעלת שלושה כרכים על החשבון האינפיניטסימלי, בשם "קורס בחשבון דיפרנציאלי ואינטגרלי" .
הספרים שימשו כספרי לימוד אוניברסיטאיים סטנדרטיים בברית המועצות, מזרח אירופה וסין.
כמו כן הם תורגמו לשפות נוספות כגון גרמנית ויצאו לאור במספר רב של הוצאות, כולל במאה ה־21.
בשנת 1922 תרגם פיכטנגולץ לרוסית, יחד עם יעקב טמרקין, את ספרו של שארל דה לה ואלה פוסן בשני כרכים, "קורס באנליזה אינפיניטסימלית" .
קורס בחשבון דיפרנציאלי ואינטגרלי ב־3 כרכים, 1948
גריגורי מינסקין (באסטונית: Grigori Minaškin; נולד ב-1 בפברואר 1991) הוא ג'ודוקא אסטוני.
מינסקין מתחרה בקטגוריית המשקל עד 100 ק"ג ומחזיק במדליית ארד מאליפות אירופה (קאזאן 2016).
באוקטובר 2009, מינסקין זכה במדליית ארד באליפות העולם עד גיל 20 שנערכה בפריז.
בינואר 2011, מינסקין זכה לראשונה באליפות אסטוניה בה זכה ארבע פעמים נוספות במהלך הקריירה.
בפברואר 2012 הוא זכה במדליית כסף בטורניר 'World Cup Oberwart'.
בינואר 2016 מינסקין זכה בטורניר 'African Open Tunis' לאחר שניצח בגמר את גוראם טושישוילי הגיאורגי.
באפריל 2016 הוא התחרה באליפות אירופה שנערכה בקאזאן וזכה במדליית הארד בקטגוריית המשקל עד 100 ק"ג.
בקרב הראשון הוא ניצח את סטפן ג'וריסיץ' הסרבי, בשמינית הגמר הוא ניצח את לוקאש קרפאלק הצ'כי וברבע הגמר הוא ניצח את בנג'מין פלצ'ר האירי.
בחצי הגמר הוא הפסיד לתומא ניקיפורוב הבלגי ונשר לקרב על מדליית הארד בו גבר על אלמר גסימוב האזרי.