tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהפקה השתתפו גם בניו, איתמר זהר כשחקן ומתופף ודניאל זהר כגיטריסט.
בנוסף, העלה מחזמר מקורי - "סיפורו של צעצוע".
באותה שנה גם ביים את המחזה "מקווה" מאת הדר גלרון.
בשנת 2016 העלה את המחזמר "אוליבר" ואת המחזה "מזריץ'" מאת אפרים סידון ואיציק ויינגרטן.
בשנת 2017 הפיק בפעם השנייה את המחזמר "אנני".
סדנת התיאטרון שלו עיבדה את הסרט "שבעה" מאת רונית ושלומי אלקבץ.
יצר את מופע ה-20 לכפר האורנים.
בשנה שלאחר מכן, יצר את חגיגות ה-70 לקיבוץ צובה.
בשנת 2018, בחג שבועות, עלה המחזמר "שומרי הזמן" שכתב וביים לציון 70 שנים למדינה, בו השתתפו למעלה מ-80 מתלמידי סדנת התיאטרון שלו.
בשנת 2019, בחג השבועות, עלה המחזמר "שרק" שביים, בו השתתפו למעלה מ-70 מתלמידי סדנת התיאטרון שלו.
בשנת הפעילות 2020 כתב וביים מחזה מקורי על פי שירי אל תקרא לי שחור מאת דן אלמגור ובני נגרי בניהול מוזיקלי של אלעד פרץ.
ביוני 20 עזבה סדנת התיאטרון את מרכז הבמה בגני תקווה ויצאה לדרך חדשה.
הסדנה מתקיימת כיום במרכז התרבות בסביון.
בספטמבר 2021 שב לכתוב ולביים בעין חרוד מאוחד את מופע חג ה-100 לקיבוץ: "אגדה על מעיין והר" עם שירים שהלחינה נורית הירש.
במופע השתתפו כמאתיים מחברי הקיבוץ.
באפריל 2022 העלה את "המרה" על פי ספרה של אמילי דנפורת' בביצוע אנסמבל סדנת תיאטרון איקה זהר, "בין אתמול למחר" - מופע ה-70 לקיבוץ געש, לו גם כתב את שיר הנושא בהלחנת קובי אשרת ובהשתתפות חברי הקיבוץ.
ביולי 2022 יצר וביים עבור "אבגי הפקות"את {ללא גבולות}, שילוב של סרט ומונודרמה את המונולוג כתב איקה זהר.
ההצגה מספרת את סיפורה הטראגי של נערה העוברת שיימינג שמביא אותה את מותה.באוקטובר 22 ביים את "זה איננו חלום" - מופע שנת ה-70 לקיבוץ "להב" בו השתתפו כ-120 חברי קיבוץ בגילאי 5 - 90. למופע כתב את שיר הנושא באותו שם.
שנת 2024 הביאה עימה ילדים ונוער שחווים את המלחמה הקשה בתולדות העם היהודי.
סדנת התיאטרון עומלת ללא לאות להוות בית ומוצא יצירתי המאפשר עיבוד המתח, הפחד ואי הוודאות.
שנת 24-25 - כתיבה בימוי והנחיה של מופע הפרידה לציפי ליבמן, נשיאת מכללת סמינר הקיבוצים, בימוי המחזות "מקווה" מאת הדר גלרון ו"מזריץ'" מאת אפרים סידון ואיציק ויינגרטן, בימוי חדש למחזמר "אוליבר" בביצוע 70 תלמידי ובוגרי סדנת תיאטרון איקה זהר, עם איתמר זהר בתפקיד פייגין.
איקוסיטטרהדרון דלתואידילחצו כאן לגרסה מסתובבתטיפוסקטלןפאהדלתוןמספר פאות24מספר צלעות48קודקודים26 = 6 + 8 + 12תבנית פאותV3.4.4.4חבורת סימטריות, מסדר 48זווית דיהדרליתפאון דואלירומביקוביקטהדרוןתכונותקמור, טרנזיטיבי-פאות
איקוסיטטרהדרון דלתואידי הוא פאון קטלן בעל 24 פאות זהות, שצורתן דלתון (ולא טרפז - על אף שהפאון נקרא לפעמים, בטעות, "איקוסיטטרהדרון טרפזואידי").
צורתו של הפאון היא מעין קובייה מנופחת.
הפאון הדואלי שלו הוא הרומביקוביקטהדרון.
האיקוסיטטרהדרון הדלתואידי מופיע בטבע כצורה של גבישים כמו האנלציט ולפעמים גם הגארנט.
בספרות העוסקת במינרלים, צורה זו נקראת לפעמים "טרפזוהדרון", על אף שעל-פי הטרמינולוגיה המקובלת בגאומטריית המרחב, השם טרפזוהדרון מתייחס למשפחה של פאונים שהפאות שלהם הן טרפזים.
חבורת הסימטריות המלאה של הפאון היא מסדר 48, והיא פועלת באופן טרנזיטיבי על 24 הפאות; המייצב של פאה כולל, מלבד הפעולה הטריוויאלית, את שיקוף המרחב השומר על הפאה במקומה.
אִיקוֹנוֹקְלָאזם (מיוונית: εἰκονοκλασία – "εἰκών" תמונה, "κλάστειν" לשבור) הוא השחתת סמלי דת.
לרוב מתייחסים למושג כאשר מדברים על השחתה בידי אנשים השייכים לאותה הדת, אולם המושג מתייחס לכל השחתה כזו.
השחתה זו נעשית בדרך כלל ממניעים דתיים או פוליטיים.
איקונוקלאזם מתרחש לעיתים קרובות על רקע שינויים יסודיים, דתיים או פוליטיים בתרבות מקומית.
אין המונח איקונוקלאזם מתייחס להשחתת דמויותיו של שליט לאחר מותו, או לאחר שהודח מכסאו.
אנשים העוסקים באיקונוקלאזם מכונים "איקונוקלאסטים".
השימוש במונח זה הורחב, והוא מיוחס באופן ציורי לכל מי שמנתץ או דוחה דוגמות או אמונות מקובלות.
מנגד, המונח המקובל לאנשים אשר מקדשים סמלים דתיים הוא איקונופילים (Iconophile), או איקונודולים (Iconodule).
אנשים המאמינים בדת שונה עשויים לעסוק באיקונוקלאזם, אולם לעיתים איקונוקלאזם נובע ממחלוקות מגזריות באותה הדת.
בנצרות נבע איקונוקלאזם מפרשנות מילולית לעשרת הדיברות, ובמיוחד מן הדיבר השני הקובע: .
ניתוץ סמלי הדת הפוליתאיסטית בעת שהאימפריה הרומית עברה תהליך של התנצרות.
בעולם המוסלמי היו תקופות שונות של איקונוקלאזם כנגד דימויים של דתות אחרות וכן דימויים של האסלאם עצמו.
בנצרות האורתודוקסית בתקופה הביזנטית, הייתה תופעת איקונוקלאזם כנגד דימוייה הדתיים.
באירופה בתקופת הרפורמציה הפרוטסטנטית נותצו סמלים קתוליים ואף פרוטסטנטיים.
בתקופת המהפכה הצרפתית נותצו דימויים דתיים וחילוניים כאחד.
בתקופת המהפכה הרוסית הייתה השחתה נרחבת של סמלים דתיים וחילוניים.
בעת מלחמת האזרחים הסינית, וביתר שאת בעת מהפכת התרבות בסין.
במקורות היהודיים מספר סיפורים המתארים מקרים של איקונוקלאזם, אחד מהם הוא מספר שמות שבו משה לאחר ששב אחרי ארבעים יום וארבעים לילה מהר סיני למראה עם ישראל עובד צלם עגל מזהב שהם יצרו לייצג את האל.
הוא ניפץ את לוחות הברית שניתנו לו בידי אלוהים ושרף את העגל עצמו.
מקרה שני שמתואר בבראשית רבה הוא של אברהם שהושאר בצעירותו לשמור על החנות של אביו תרח שהיו נמכרים בה צלמים.
אברהם שבר את כל הצלמים מלבד הגדול מביניהם, וכשחזר אביו הסביר לו שהם רבו על הסולת שהקריב להם והאל החזק ביותר ניצח.
תרח טען שהפסלים לא יכולים לעשות דבר כזה ובכך הוכיח אותו אברהם שאין הם יכולים להיות אלוהים.
מקרה שלישי הוא מספר מלכים ב' על המלך חזקיה, שטיהר את המקדש ואת ארץ ישראל מפסלים, כולל נחש הנחושת.
ככלל היו היהודים ברוב הדורות עקביים יחסית במה ואיך מותר ואסור לייצג לפי הדיבר השני, בניגוד לנצרות שהיו בה תקופות של מתירנות והחמרה בציווי, ולכן לא היו בה אותם מקרים של אייקונקלאזם פנים דתי.
בשנת 2001 הטליבאן החריבו זוג פסלים בודהיסטיים באפגניסטן.
זה נעשה בטענה שהפסלים עלולים להיות גורם לעבודת אלילים וזה מנוגד לעקרונות האסלאם.
עם עליית דאעש איימו אנשיו להחריב את האבן השחורה במכה לאור טיעונים כי התפילות בזמן העלייה לרגל הפכו מכוונות לאבן במקום לאל.
בפברואר 2015 הרסו אנשי דאעש פסלים עתיקים מתקופת האימפריה הבבלית והאשורית.
במרץ 2015 לאחר שהשתלטו על האזור השחיתו אנשי דאעש את אתר כלח (תל נמרוד) ואת אתר חטרא.
החל מהמאה ה־8 הופיעו בנצרות הביזנטית ויכוחים לוהטים, לעיתים אלימים, על נושא הסגידה לתמונות, שלעיתים נראתה תמימה וראויה לשבח, ולעיתים נראתה כצורה של עבודת אלילים.
ויכוחים אלה הובילו לעיתים קרובות לניפוץ המוני של איקוניות.
ראויים לציון במיוחד האיסור המוחלט על איקונות שהטיל לאון השלישי בשנת 730 בכל רחבי האימפריה הביזנטית והוויכוח שערך עם האפיפיור גרגוריוס השלישי בנושא.
בסופו של דבר האיקונוקלאזם נאסר בשנת 787 על ידי ועידת ניקיאה השנייה, הייתה לו עדנה חוזרת בתחילת המאה התשיעית ונאסר שוב סופית בשנת 843.
מן הבחינה הזו, הדימויים שהציגה האמנות בצרפת טרום-המהפכה היו שקריים בעיני המהפכנים.
הסופר והפילוסוף דני דידרו, אשר חי בתקופה הסמוכה לפרוץ המהפכה, ביטא את ניצניה של הדילמה הזו כאשר כתב כבר בשנת 1765: .
עד שנת 1792 נטו המהפכנים הצרפתים לשמר את יצירות האמנות מן העבר.
כך, כאשר הולאם רכוש הכנסיות בצרפת בחודש נובמבר 1789 והחלה מכירת מבני כנסיות לגורמים פרטיים, התעוררו חששות כי יצירות האמנות במבנים אלה ייהרסו או יפורקו.
כדי לענות לחשש זה יצרה האספה המחוקקת הצרפתית את הוועדה ליצירות אמנות בשנת 1790, שניהלה רישום ואיסוף מסודר של היצירות שהוחלט שהן ראויות למשמרת המדינה.
גישת המהפכנים השתנתה באופן מהותי לאחר ההתקוממות של הקומונה הפריזאית ב-10 באוגוסט 1792, וגל של איקונוקלאזם שטף את צרפת במשך שְלוש השנים הבאות.
במהלכו נותצו על ידי ההמונים פסלים של מלכי צרפת.
ב-14 באוגוסט, רק שלושה ימים לאחר ההתקוממות, נחקק בצרפת חוק ולפיו:
בעקבות החוק פשט הרס נרחב של יצירות אמנות בכל צרפת.
בשנת 1793, לאחר הירצחו של ז'אן-פול מארה, החלה אף הריסה שיטתית של סמלים דתיים.
בכל רחבי צרפת שבו וחזרו מראות הכרזת מבנה של כנסייה כ"היכל התבונה", פסלו של מארה הוצב במקום ומייד לאחר מכן הוקמה מדורה שבה הועלו באש תגליפים, ציורים וכתובות שהיו קיימות במקום "לזכרו של מארה".
לאור דאגה כי הרס סמלי העבר אינו מתקדם בקצב יָאוּת, פורסם ב-14 בספטמבר 1793 צו ולפיו פקידי ממשל מקומי אשר לא ימלאו את חובתם על פי החוק משנת 1792 יפוטרו ממשרותיהם.
בחודש אוקטובר פורסם צו נוסף הדורש כי כל סמלי השלטון הישן יושמדו בתוך שמונה ימים, ובאותו חודש ציוותה מועצת הקומונה הפריזאית כי כל סמלי הדת בעיר פריז יושמדו באופן מיידי.
מוזיאון הלובר ומוזיאון יצירות האמנות הצרפתי (צרפתית: Musée des Monuments Français) הם תוצאה של גל האיקונוקלאזם בעת המהפכה הצרפתית.
במוזיאונים אלה שמרה ועדת יצירות האמנות וכן הוועדה הזמנית ליצירות אמנות אשר קמה אחריה, רבות מיצירות האמנות המכילות סמלים אסורים ואשר ראוי היה לשומרם כחלק ממורשת העם הצרפתי.
מוזיאון הלובר נפתח לראשונה לציבור בחודש אוגוסט 1793 ובעת שהציג יצירות אלה, הושמדו והושחתו יצירות דומות ברחבי צרפת.
אותות ראשונים לדאגה נוכח האובדן העצום של יצירות תרבות צרפתית החלו להישמע בחודש אוקטובר 1793, אז חוקק חוק חדש הקובע כי יצירות אמנות בעלות ערך אמנותי, היסטורי או חינוכי הנושאות סמלים של המשטר הישן, צריכות להילקח למוזיאון הקרוב לצורך שימורן.
הפיסקה האחרונה בחוק קובעת כי: "כל האזרחים הטובים נקראים להיות נמרצים בהשמדת סמלים כפי שנקבע בצווים קודמים...
כפי שהם נקראים להבטיח כי תישמרנה אותן יצירות אמנות שעיקר עניינן לאמנות, היסטוריה וחינוך." האיקונוקלאזם בתקופת המהפכה בא לקיצו רק בשלהי שנת 1794 כאשר מנהיגים שונים האשימו מרגלים אנגלים בהשמדת יצירות האמנות הצרפתית.
איקואה אוטאני (ביפנית: 大谷育江 - אוטאני איקואה; נולדה ב-18 באוגוסט 1965 בטוקיו, יפן) היא שחקנית ומדבבת (סאייו) ותיקה ופופולרית ביפן.
איקואה מדבבת תפקידים של ילדים וילדות קטנים.
תפקידה המוכר ביותר הוא דיבובו של פיקאצ'ו בפוקימון, כאשר נעשה שימוש בדיבובה המקורי בדיבוב בכל השפות.
בשנת 2006 מחודשים ינואר עד למאי, איקואה עזבה את עבודתה זמנית עקב מצבה הבריאותי.
אִיקֶבָּנָה (קאנג'י: 生け花, רומאג'י: Ikebana, מילולית: "סידור פרחים" או "החיאת פרחים"), או קאדוֹ ׁ(קאנג'י: 華道, רומאג'י: kadō, מילולית: "דרך הפרח") היא אמנות סידור פרחים יפנית, אחת משלוש האמנויות הקלאסיות לצד טקס תה היפני (המכונה צ'ה-דוֹ, מילולית דרך התה) וטקס הערכת הקטורת (המכונה קוֹדוֹ, דרך הקטורת) .
בניגוד לסידור פרחים מערבי, המשתמש במספר רב של פרחים והמתמקד ביופי של צבעים, איקבנה מבוססת על סידור הכולל ענפים ועלים עם כמות קטנה של פרחים, ומתמקדת ביופי ומשמעות של קווים.
בנוסף, הכלי הוא אחד מיסודות הקומפוזיציה וקובע במידה רבה את סגנון האיקבנה.
הסגנונות הקלאסיים של איקבנה מאופיינים בריבוי חוקים ומגבלות נוקשים.
היצירה הקלאסית מורכבת ממספר קבוע מראש של מרכיבים, אשר לכל אחד מהם תפקיד מוגדר.
צורת סידור המרכיבים והיחסים ביניהם יעבירו את המשמעות שהיוצר רצה להעביר דרך היצירה.
הסגנונות המודרניים חופשיים יותר ובאים להעביר לצופה את היופי הטבעי של הצמחים.
מקורה של איקבנה, אמנות מסורתית בת יותר מ-600 שנים, בפולחן בודהיסטי, וסידור פרחים שימש בהתחלה (החל מהמאה ה-6) לקישוט המזבח או כמנחה להגשה לרוחות המתים.
יותר מאוחר, סידור פרחים החל להתנתק מתפקידו הדתי, והפך לתחביב של בני אצולה.
לקראת המאה ה-15, האמנות הפכה להיות פופולרית בקרב אנשים רגילים, והתחילו להתפתח בה חוקים וסגנונות.
בתקופה זו קם גם בית הספר הראשון לאיקבנה, אִיקֵנוֹבוֹ, ובאמצע המאה ה-16 נקבעו חוקיו הנוקשים של הסגנון הקלאסי רִיקָה, המייצג נוף אידיאלי.
במהלך הסגנון השתנתה האיקבנה בהתאם לתקופה והופיעו סגנונות ובתי ספר חדשים, ובמאה ה-19 הפכה איקבנה מאומנות של גברים בלבד לאמנות שגם נשים יכלו לעסוק בו.
היום, קיימים אלפי בתי ספר לאיקבנה, ו-15 מיליון בני אדם ביפן לבדה עוסקים באמנות.
המנהג של קישוט מזבח בפרחים החל עם חדירתו של בודהיזם ליפן בשנת 538 לערך.
בתקופת הייאן, סידור פרחים באגרטל הפך לתחביב פופולרי בקרב בני האצולה, והוא מוזכר רבות במקורות ספרותיים של אותה תקופה.
בתקופת קמקורה הופיעה ונכנסה לאופנה טוֹקוֹנוֹמָה - גומחה בחדר יפני, שכללה בדרך-כלל מגילה, סידור פרחים, נר וקטורת.
ייתכן כי טוקונומה התפתחה מהמנהג לסדר פרחים בפינת החדר או ליד המיטה.
בתקופת מורומאצ'י נערכו תחרויות בסידור פרחים, כאשר במאה ה-15, אחד האומנים הטובים היה סֵנקֵאי מאִיקֵנוֹבוֹ - זהו האזכור הראשון של איקנובו, בית-הספר הראשון לאיקבנה, ברישומים היסטוריים.
משמעות השם איקנובו (池坊) - "בקתה ליד האגם".
זהו הכינוי לצריפים במתחם של בית המקדש הבודהיסטי רוֹקָקוּדוֹ שבקיוטו, וגם שם משפחת הכהנים הראשיים של המקדש.
מקדש זה נחשב למקורה של איקבנה.
המעבר מסידור פרחים לקראת חגים וטקסים לסגנון בעל חוקים הנקרא טָאטֵבָנָה התרחש לקראת סוף תקופת מורומאצ'י, והספר הראשון לאיקבנה נכתב בשנת 1486. לקראת סוף המאה ה-16, התפתח סגנון טָאטֵבַנַה הפשוט לסגנון רִיקָה, סגנון רשמי ונוקשה בעל מערכת חוקים מסובכת.
במקביל אליו, היה פופולרי נָגֵירֵה, סגנון נטול חוקים מורכבים אשר מטרתו הייתה להציג את יופים הטבעי של הפרחים.
בעוד שרִיקָה שימש לטקסים דתיים וממלכתיים, נָגֵירֵה שימש להנאתם של האנשים הפשוטים.
תחת השפעתו של נגירה התפתח הסגנון הקלאסי שוֹקַה, אשר היה מסובך פחות מריקה - לעומת ריקה, הקובע 7 מרכיבי חובה של איקבנה (יַאקוּאֵדָה), יצירת שוקה התבססה על שני ענפי קבע בלבד.
יותר מאוחר, התחיל שוקה להתבסס על שלושה ענפים המייצגים את השמיים, הארץ ובני האדם, דבר שהפך אותו לסמל האיקבנה והוליד לא מעט גרסאות בסגנון, היות שכל בית-ספר בחר לפרש שונה את משמעותו של כל ענף ומקומו.
בתקופת מומויאמה, הושפעה איקבנה מהפאר שאפיין את האמנות של התקופה, והיצירות היו עשירות יותר בפרחים שונים, כולל פרחים מן המערב.
בניגוד לסידור פרחים רגיל, נתפסה איקבנה כאומנות ובני מעמד הסמוראים שעסקו בה ראו בתרגול איקבנה דרך להארה רוחנית.
בתקופת מייג'י ובתקופת טאישו הייתה יפן נתונה להשפעה מערבית, והדבר השפיע גם על איקבנה.
בעקבות הרצון של אמני איקבנה מסורתיים לשמור על האמנות מפני השפעות מודרניות, החל תהליך חילוק הסגנונות ריִקַה ושוֹקַה לגרסתם הקלאסית - שוֹפוּטַאי, ולגרסה המודרנית - שיִמפוּטַאי (החילוק הרשמי התרחש רק בסוף המאה ה-20).
בתקופת מייג'י איקבנה נכנס כמקצוע חובה לבתי ספר לבנות, ובעקבות כך הפך לתחביב פופולרי מאוד בקרב הנשים היפניות.
עידן זה גם התאפיין בריבוי בתי ספר חדשים, אשר כמה מהם - כגון בית הספר אוֹחָרַה, אשר מייסדו המציא את הסגנון מוֹריִבָנַה - תפסו מקום מרכזי לצד אִיקֵנוֹבוֹ.
לאחר מלחמת העולם השנייה, עם גדילת ההשפעה המערבית ושינוי סגנון החיים ביפן, נולד הסגנון החופשי באיקבנה, אשר משתמש לא רק בצמחים חיים, אלא גם בצמחים מיובשים, פלסטיק ומתכת.
גם מיקומה המסורתי של איקבנה בטוקונומה הלך ונעלם, והיום היא יכולה לשמש לכל מטרת קישוט.
ביחד עם אספקטים אחרים של תרבות יפן, התפשטה איקבנה ברחבי העולם המערבי, והיום קיימים בתי ספר לאיקבנה ברוב מדינות המערב.
על אף השתנותה של איקבנה לאורך השנים וריבוי הסגנונות השונים שלה, מספר עקרונות מנחים מאפיינים את רוב הסגנונות הקיימים, ומייצגים את רוחה של איקבנה.
לכל צמח יש אופי ייחודי, המגדיר את הצורה בה הוא גדל - למשל, החבלבל תמיד גדל נגד כיוון השעון.
התכונות הייחודיות לכל צמח נקראות שוּשוֹ, בעוד המאפיינים המשותפים לכלל הצמחים, כגון הגדילה לכיוון השמש, נקראים שִיזֵן.
יצירת איקבנה צריכה לבטא את שניהם - גם את הטבע הייחודי של כל צמח וגם את האופי המשותף של כלל מרכיבי היצירה, להדגיש את יופים וליצור הרגשה של חיות.
אחד האספקטים החשובים של חיבור איקבנה לטבע היא תלות היצירה בסביבה שלה באופן כללי ובפרט בעונת השנה.
הצמחים המרכיבים את האיקבנה, מידת פריחתם ואף האגרטל משתנים בהתאם לעונה - למשל, באביב משתמשים בסלי במבוק בהירים בתור אגרטל, והפרחים יהיו בצורת ניצנים בלבד, בעוד שבסתיו נהוג להשתמש בסלים כהים יותר, ולצד הפרחים יבואו פירות ותותים.
הסידור החורפי יהיה צנוע יותר מבעונות אחרות, כדי לשקף את השממה של הטבע המושלג.
בנוסף, לקראת מספר חגים בשנה מכינים איקבנה המורכבת מצמחים קבועים האופייניים לאותו חג - כך, איקבנה לקראת ראש השנה תכלול בהכרח ענפי אורן, במבוק ופרחי שזיף ובחג הבנות האביבי, שמצוין ב-6 במרץ, מכינים סידור מפרחי אפרסק עדינים.
ביטוי מחזור החיים של הטבע.
בניגוד לסידור פרחים מערבי, המשתמש בפרחים פתוחים, באיקבנה מועדפים בדרך-כלל ניצנים, המאפשר ליוצר ולצופה ליהנות מפתיחתם האיטית, כאשר פריחה מלאה נתפסת כסוף חייו של צמח ותחילת הנבילה.
למרות המאמץ של היוצר להאריך את החיים של הצמחים ביצירה, איקבנה אמורה לשקף את הטבע על שלל ההיבטים, כאשר אחד מהם הוא זמניות.
יופי הקו - היופי והמשמעות של יצירת איקבנה מבוסס לא פעם על צורת הענפים והגבעולים המרכיבים את היצירה ועל מצבם אחד ביחס לשני.
בסגנונות רבים, במיוחד בסגנונות הקלאסיים, המרכיבים של היצירה (היָאקוּאֵדַה) מוגדרים על פי הזווית והכיוון שלהם.
בעקבות זאת, קיים מספר רב של טכניקות המאפשר ליצור במדויק את הכיוון הרצוי של הענף ולשמר אותו.
אסימטריה והרמוניה - בדומה לטבע, איקבנה אינה סימטרית, אך מאוזנת.
הסגנונות הקלאסיים מגדירים איך ניתן למקם מרכיבים אחד מול השני כדי ליצור את האיזון, וגם בסגנונות הפשוטים קיימים לפחות שני מרכיבים, המנוגדים אחד לשני ובכך יוצרים את ההרמוניה.
מקורה של איקבנה בטקס דתי, ובמשך מאות שנים נחשב סידור פרחים לאמנות גבוהה ולדרך התפתחות רוחנית.
אמנם איקבנה לא חייבת להתבצע לפי חוקים נוקשים או להיות מלאה במשמעות פילוסופית עמוקה, אך היוצר, רעיונותיו, מחשבותיו ומצב רוחו תופסים חלק מרכזי ביצירה.
רִיקָה זהו הסגנון הרשמי והמורכב ביותר של איקבנה, אשר מטרתו לבטא את היופי של הנוף הטבעי, והוא מתחלק לסגנון מסורתי, ריקה שוֹפוּטַאי, וסגנון מודרני, ריקה שִימפוּטַאי.
יצירת ריקה שופוטאי מורכבת מתשעה מרכיבים, הנקראים יָאקוּאֵדַה או דוֹגוּ.
בהתחלה, כללה יצירת ריקה 7 יאקואדה בלבד, אשר סימלו את המרכיבים השונים של הנוף האידיאלי: פסגה גבוהה ברקע, גבעה לידה, מפל הזורם על הגבעה, עיר העומדת למרגלות הגבעה, העמק שמאחורי הפסגה הגבוהה, הצד השמשי והצד המוצל של הנוף.
לקראת סוף המאה ה-19, התווספו שני מרכיבים נוספים לסגנון, שמות היאקואדה השתנו ומשמעותם ותפקידם הפכו למופשטים יותר.
למשל, המרכיב שִין הוא המרכיב הארוך ביותר (אורכו גדול פי אחד וחצי מאורך האגרטל), והוא הענף שקובע את מיקום שאר המרכיבים.
נַאגַאשי זהו המרכיב שממוקם הכי נמוך אשר תפקידו לתת הרגשת תנועה ליצירה, ואילו מאֵאוֹקִי זהו המרכיב שמכוון קדימה ומאזן את היצירה.
הסידור גם לוקח בחשבון את אופן הצמיחה של הצמחים - באסכולות מסוימות, מקובל לסדר את ענפי עצים ושיחים גבוה יותר מצמחים נמוכים.
הגרסה המודרנית של ריקה, ריקה שִימפוּטָאי, שמה דגש על הקונטרסט בין המרכיבים שלה.
במקום תשעה יאקואדה של ריקה הקלאסית, בריקה המודרנית שני מרכיבים בלבד - שוּ ויוֹ, אשר יוצרים קונטרסט אחד עם השני.
יצירה אחד יכולה להכיל יותר מסט אחד של שו ויו.
שוֹקַה (או סֵיקַה) הוא סגנון פשוט יותר, אך רבים אומרים שזהו הסגנון הקשה ביותר.
מטרתו של שוקה - לבטא את היופי, את האנרגיה ואת החיות של הצמחים.
לכן, הסגנון מייחס חשיבות מיוחדת לביטוי שוּשוֹ ושיִזֵן של הצמחים.
הפרחים מסודרים באגרטל גבוה וסימטרי עם פיה מתרחבת.
גם סגנון זה מתחלק לגרסה קלאסית, שוקה שופוטאי, וגרסה מודרנית, שוקה שימפוטאי.
יצירת שוקה שופוטאי כוללת שלוש יאקואדה, המכונים שִין, סוֹאֵה וחִיקָאֵה, או בשמם היפני, טֵן, צִ'י וגִ'ין, אשר מסמלים בהתאמה את השמים, הארץ ובני האדם.
היחס בין אורכי הענפים האלה הוא 7:5:3, כאשר שין זהו הענף הארוך ביותר ואורכו פי שניים-שלושה מאורך האגרטל.
בזמן הסידור, יש להתייחס לצד השמשי והצד המוצל שלו, כאשר סואה חייב להימצא בצד השמשי.
בתי ספר שונים מייחסים משמעות שונה לענפי המשולש - בעוד שברוב בתי הספר הענף הארוך מייצג את השמיים, לפי בית הספר איקנובו הענף העומד במרכז היצירה, הוא זה שמייצג את האדם .
כך, ניתן ליצור שוקה מסוג אחד של צמחים, כאשר מטרתו של האמן להדגיש את יופיו של הצמח הספציפי, או משניים או שלושה סוגים כדי להדגיש את יופי השילוב ביניהם.
שוקה שִימפוּטַאי זהו סגנון חופשי יותר, ומורכב משני מרכיבים בלבד, בדומה לריקה שימפוטאי - שוּ ויוֹ.
הסגנון מייצג את היופי הבלתי מאוזן המלא בניגודים, לעומת שוקה הקלאסי המייצג את האיזון וההרמוניה שביופי הטבעי.
סגנון נָגֵירֵה דומה לסגנון השוקה, אך הוא פשוט יותר ואין בו מערכת חוקים נוקשה.
משמעות המילה נגירה - "זרוק לתוך", ובסגנון זה לא נהוג להשתמש בטכניקות מורכבות כדי לקבע את מיקום וכיוון הענפים.
בדומה לשוקה, גם בנגירה קיימים שלושת היָאקוּאֵדָה שין, סוֹאֵה וחִיקָאֵה, אך בניגוד לשוקה, לא מיוחסת להם משמעות פילוסופית ספציפית.
נגירה התפתח מסגנון המכונה צָ'אבָנַה, אשר שימש לקישוט חדר תה, ובדומה לטקס תה עצמו, היה קיצוני בפשטותו.
סגנון צ'אבנה קיים עד היום ולא השתנה במשך מאות שנים של קיומו.
בניגוד לסגנונות הקלאסיים, ענפי היצירה יכולים להתקופף נמוך יותר משפת האגרטל, ועל-פי מידת הנטייה של שין, הענף הארוך ביצירה, מחלקים את האיקבנה לזקופה (צ'וֹקוּטָאי), נוטה (שָאטָאי) ונשפכת (סוֹאִיטָאי).
הפרחים מסודרים באגרטל צר בצורת גליל.
זהו סגנון חדש יחסית, אשר פותח בתחילת המאה ה-20. בניגוד לשאר הסגנונות, משתמש מוריבנה באגרטלים נמוכים ורחבים.
משמעות המילה מוריבנה - "הערמת פרחים", ומטרת הסגנון להציג עושר של הצורות הטבעיות של פרחים וצמחים, אשר ניתן לראות אותו מכל הכיוונים.
גם בסגנון זה מופיעים שלושת היאקואדה שין, סואה וטאי, ובדומה לנגירה, ניתן ליצור איקבנה זקופה, נוטה או נשפכת.
בניגוד לכל שאר סגנונות האיקבנה, אשר מטרתם להציג את היופי הטבעי של הפרחים, הסגנון החופשי שואף ליצור יופי דרך יצירתיות האמן, ללא הגבלה בחומרים או חוקי סידור כלשהם.
בנוסף לצמחים אמתיים, בסגנון החופשי ניתן להשתמש בצמחים מיובשים, נייר, פלסטיק, או מתכת.
כמו כן, ניתן לגזור את העלים והפרחים ולשנות את צורתם, דבר שאינו נהוג באיקבנה המסורתית יותר.
בנוסף לחמשת הסגנונות הגדולים המתוארים מעלה, קיימים סגנונות רבים שהתפתחו במהלך ההיסטוריה הארוכה של איקבנה בבתי הספר השונים.
להלן דוגמאות לכמה מסגנונות כאלה.
רִימפָה, או רִינפַה - סגנון התפתח בתקופת אדו והושפע מהציורים של אמנים מבית-ספר רימפה.
הסגנון המפואר הזה משתמש לרוב בכמות גדולה של פרחים, לעיתים פרחים גדולים ואקזוטיים.
מוֹריִמוֹנוֹ - סגנון המשלב ביצירות איקבנה פירות, ירקות וחפצי נוי קטנים.
יצירת איקבנה מורכבת מכמות קטנה יחסית של צמחים, ועל-כן על האמן לבחור בקפידה את הצמחים בהם הוא ישתמש.
לכל צמח אופי ומשמעות, המוגדרים במידה רבה על ידי השוּשוֹ שלו - כך במבוק, אשר לעולם אינו מתקפל, מסמל איתנות, האדמונית מסמלת עושר, ואילו החרצית, הפרח הקיסרי ביפן, מסמלת נצחיות וחיים ארוכים.
יש להתאים את הפרח לאירוע - אותן החרציות משמשות בדרך-כלל לקישוט אירועי פרישה משירות ציבורי, או לאירוח אנשי ציבור חשובים.
בגלל חשיבות המיקום המדויק של הצמחים כביטוי הרעיון של היוצר ושימור היצירה במצב קבוע, קיימות טכניקות מיקום רבות באיקבנה.
סגנונות רבים, כגון ריקה, שוקה ומוריבנה משתמשים בקֵנזָאן - מחזיק שטוח עם מחטים, אשר עליהם או ביניהם מולבשים גבעולי הצמחים.
סגנונות אחרים, כגון הנגירה משתמשים במנגנונים פשוטים כדי להחזיק את הענפים בזווית הרצויה - לדוגמה, בעזרת קוֹמִי, מחזיק בצורת V שעשוי מענף מתפצל המוכנס לתוך האגרטל לפני הסידור, ניתן למנוע את תזוזת הצמחים בתוך האגרטל.
מנגנון נוסף, קוּבַרִי, מורכב מענף מתפצל בצורת Y וענף נוסף העובר דרך אזור הפיצול, כך שבאמצע נוצר מרווח קטן יחסית.
מנגנון זה משמש בעיקר את הסגנונות הקלאסיים, בהם הצמחים לא צריכים לגעת בקצה הכלי.
כדי להקנות לענפים את הזווית הרצויה, משתמשים בחוטי מתכת.
או בטריז - חותכים את הענף, מקפלים אותו עד שנוצר סדק בקיפול, ולתוך הסדק מכניסים חתיכת עץ, שמחזיק את הענף המקופל במקום הנכון.
לשם הארכת חייהם של צמחים באגרטל, נוקטים במספר צעדים בחיתוך בסיס הצמח - כגון חיתוך בתוך מים ושריפת קתוות, כדי שהפרח יספוג מים בעת החיתוך.
בנוסף, ניתן להשתמש בכימיקלים המאריכים את חיי הצמח או בחומרים ביתיים, כגון מלח בישול.
הוותיק והגדול מבין בתי הספר לאיקבנה הוא אִיקֵנוֹבוֹ, אשר נמצא במקדש רוֹקָקוּדוֹ בקיוטו.
ההיסטוריה של בית הספר מונה יותר מ-500 שנה, ומכאן בא סֵנקֵי איקנובו, אחד מאמני האיקבנה הראשונים המוזכרים בכתב.
שני בתי ספר גדולים נוספים הם בית הספר אוֹחַרַה, אשר מקימו, אוּנשִין אוֹחָרַה, המציא את הסגנון מוריבנה; וסֹגֵטסוּ, בית ספר שהוקם בשנת 1927 ועשה דגש על הסגנון החופשי ועל הזמינות והפצה של איקבנה.
כל אחד משלושת בתי הספר הגדולים מונה יותר ממאה אלף מורים ויותר ממיליון תלמידים; מלבדם, קיימים ביפן לבדה יותר מ-3000 בתי ספר שונים, וכמות האנשים העוסקים באיקבנה ביפן עולה על 15 מיליון.
חלק מבתי הספר או סניפיהם מאוחדים תחת הגג של ארגונים שונים, כגון הארגון הבינלאומי לאיקבנה, אשר הוקם בשנת 1956 ומונה היום למעלה מ-9000 חברים.
איקוולאונה או איקובלאונה היא אלה שפולחנה היה נפוץ בגאליה (צרפת של ימינו) ובמערבה של גרמניה.
מקדשים לאלה זו הוקמו במץ ובננסי (שניהם בצרפת), ומקדש נוסף התגלה בטריר (בגרמניה).
המקדש שהתגלה במץ (בשנת 1879, על ידי האב מולר) היה מקדש מתומן ובמרכזו בריכה.
גרם מדרגות שהקיף את מבנה המקדש ואת הבריכה, הוביל לתוך הבריכה ואפשר למאמינים להניח בה מנחות ולשאוב ממימיה המקודשים.
צורת המקדש, וכן פסלונים של האל מרקוריוס מהמיתולוגיה הרומית, מעידים כי מדובר במקדש מרפא, וכי איקוולאונה הייתה אלת מרפא.
איקונוסטאזיס (יוונית Εἰκονοστάσις וכיום Εικονοστάσιο - "איקונוסטאסיס" = "מעמד איקונין") היא המחיצה המפרידה בין החלל המרכזי של הספינה בכנסייה הנוצרית אורתודוקסית, לבין אזור הקודש שבו ניצב המזבח ואשר בו נערכים הטקסים הדתיים.
האיקונוסטאזיס מעוטר באיקונות - דמויות קדושים נוצריים ומכאן שמו.
האיקונוסטאזיס התפתח מהטמפלון שהיה קיים באדריכלות הכנסייתית הביזנטית, בין המאה ה-10 והמאה ה-15.
הסורג מפריד בין חלל הכנסייה המרכזי, שבו נהגו לעמוד (וכיום יושבים) מרבית המתפללים, לבין האזור המקודש שסביב המזבח.
לרוב נבנתה מדרגה לפני האיקונוסטאסיס, לשימושם של המשרתים בקודש, הנקראת "סולאס", ובמרכזה לרוב נבנתה במה בגובה המדרגה ולפניה, שצורתה כשל חצי סהר.
על המדרגה הקרויה "אמבון" ניצב הדיאקון הדת בעת קטעים מסוימים בטקס האורתודוקסי.
על אף גובהו, אין האיקונוסטאזיס מגיע לתקרת הכנסייה, דבר המאפשר למאמינים לשמוע את התפילה הנאמרת מאחוריו.
על פי רוב, באיקונסטאזיס שלוש דלתות - במרכז "הדלתות המלכותיות" המכונות גם "השערים היפים" או "הדלתות הקדושות", ודלתות צדדיות בשני הצדדים.
מקור שמן של הדלתות המלכותיות, במנהג קיסר האימפריה הביזנטית, לעבור דרך הדלתות במרכז האיקונוסטאזיס שניצב בעבר בכנסיית האגיה סופיה שבקונסטנטינופוליס.
דלתות אלה נותרות תמיד סגורות, למעט בעת טקס התפילה, כאשר הן נפתחות בשלבים שונים של הטקס, בהתאם לנוהגי הכנסייה.
הדלתות הצדדיות מכונות דלתות הדיאקונים, ולכן על פי רוב הן מעוטרות בדמויות קדושים נוצרים המגינים על הכמרים כגון סטפנוס הקדוש, ואפרים הסורי.
לעיתים מכונות הדלתות בשם "דלתות המלאכים", והן מעוטרות בהתאמה בדמויותיהן של המלאכים מיכאל או גבריאל.
על פי רוב משמשת הדלת הימנית לכניסת הדיאקונים והצפונית ליציאתם, ולכן דמותו של מיכאל, הנחשב למלאך מגן, תופיע על הדלת הימנית, ודמותו של גבריאל, הנחשב לשליחו של האל, על הדלת הצפונית.
במקרים רבים הוא משולב עם האמבון.
ישנם מספר כללים הקובעים את מיקום האיקונות על האיקונוסטאזיס, אך הדבר נתון לשינויים.
הסידור המושלם ביותר כולל חמש שורות:
השורה התחתונה, המכונה הרמה המלכותית, כוללת את שערי הכניסה למתחם הקודש.
מימין לדלתות המלכותיות מופיעה דמותו של ישו, המכונה בהקשר זה ישו המושל בכל או "ישו המלך", המסמל את הביאה השנייה; ומשמאלן, הבתולה, המסמלת את חייו של ישו עלי אדמות.
בהתאם, הטקס, הנערך בין הדלתות, נערך למעשה בין חייו של ישו בעבר לבין שיבתו בעתיד.
איקונות נוספות בשורה זו כוללות לרוב את הקדוש לו מוקדשת הכנסייה, וכן את יוחנן המטביל, ניקולאס הקדוש ושל אחד מארבעת המבשרים.
בשורה השנייה או השלישית מתוארים שנים-עשר החגים הנחגגים בכנסייה המזרחית, ובהתאם, ברמה האחרת מבין השתים מופיע איקונין המתאר את דמותו של ישו יושב על כס המלוכה.
לצדדיו מוצגים לעיתים יוחנן המטביל ומרים, ובאם לא הופיעו ברמה התחתונה, גם המלאכים מיכאל וגבריאל, והשליחים פטרוס ופאולוס.
בשורה הרביעית מופיעים על פי רוב דמויות נביאים מהתנ"ך או דמויות האבות אברהם, יצחק ויעקב, ולעיתים דמויות שנים עשר בני יעקב.
בשורה החמישית והעליונה מופיעות דמויות השליחים.
האיקונוסטאזיס לא נועד לשמש כמחיצה בין אזור הקודש ליתר הכנסייה, אלא להיות גורם מאחד ומקשר בין השנים.
האיקונוסטזיס הוא למעשה קישור בין הקודש (או קודש הקודשים) המסמל את גן העדן לבין הכנסייה (אזור מקודש) ובשל כך מסמל את הפרוכת שהייתה במשכן ובבית המקדש.
דמויות הקדושים שעל האיקונוסטאזיס נועדו להוביל את המאמינים לעבר גן העדן.
האיקונות נחשבות לחלונות של גן העדן או גשרים אל גן העדן, ולכן דמותו של ישו מופיע במרכז האיקונוסטאזיס מאחר שהוא מסמל בנצרות את השער בין העולם הגשמי לעולם הרוחני, ובין בני האדם לממלכת גן העדן.
האיקונוסטאזיס התפתח מהטמפלון (τέμπλον), שהיה בתחילתו מעין מעקה שהוצב בחללן של כנסיות ביזנטיות.
בבזיליקה שנבנתה בשנת 463 בקונסטנטינופוליס והוקדשה ליוחנן המטביל, הוקם טמפלון בצורת האות π, אשר התנשא לגובה של 1.6 מטרים.
בטמפלון זה נקבעה דלת מרכזית שקישרה בין מרכז הבזיליקה לאזור הקודש, ומשני צדדיה הותקנו שתי דלתות צדדיות.
במהלך המאות השישית - שמינית נבנו טמפלונים בכנסיות הנוצריות שהלכו וגבהו.
בכנסיות מהמאה ה-10 הוחלפו טמפלוני אבן אלה בסורג עשוי עץ, ככל הנראה בהשפעת הסורג בכנסיית האגיה סופיה שבקונסטנטינופול.
האיקונוסטאזיס גבה במהלך השנים, והכללים לסידור האיקונות נתקבעו, אם כי אלה משתנים בין הזרמים המזרחיים השונים.
כמו כן נוצרו מספר הבדלים בצורת השער בין הכנסיות - כאשר בחלקן ישנו שער עץ מעוטר ומוזהב, ובאחרות מדובר בפרוכת בד.
איקואה אסאזאקי (ביפנית: 朝崎郁恵; באנגלית: Asazaki Ikue; נולדה ב-11 בנובמבר 1935) היא זמרת של שירה ריוקיונית מסורתית מקגושימה, מהבולטות מבין הזמרים המסורתיים ביפן.
נולדה בסטוצ'י שבאי אממי אושימה שבאיי אממי, איים שמהם צמחו הרבה זמרים ריוקיונים פופולריים.
היא חיה 10 שנים ביוקוהאמה ושירתה מ-1984 בתיאטרון הלאומי של יפן.
הוציאה את האלבום הראשון שלה בחברת יוניברסל ב-2008. כיום היא חיה בטוקיו.
ב-1990 היא הופיעה בקרנגי הול, בניו יורק, לוס אנג'לס וקובה.
איקואה משתתפת כל שנה בפסטיגלים של האיים היביה וריוקיו.
ב-2007 היא הופיעה במקדש איקגאמי הונמונג'י.
כמו כן אחד משיריה "השג לנו רכוש" (בניב אממי:Obokuri Eemui) הופיע באנימה סמוראי צ'מפלו (בפרק 14), בעקבות כך נקנה לה פרסום גם אצל קהילת האוטאקו באירופה וארצות הברית.
הסגנון של איקואה אסאזאקי מוגדר כשירה מסורתית בסגנון ניו אייג' קלאסי (מבוצע בכלים קלאסיים, לרוב פסנתר בלבד).
השירה עצמה היא שירת מינ'יו ושימה אוטה (סגנון של שירים עממיים של האי אממי אושימה) בתוך המוזיקה הריוקיונית.
המוזיקה היא סנטימנטלית וקולה השר של איקואה הוא קול דק ומבוגר שישמע כזיוף לחלק מהאנשים, בעוד שלחלק אחר ישמע כשירה בעלת רגש עמוק.
אחד מהאלבומים המפורסמים ביותר שלה הוא "אוטאבאוטאיון" עם מילים ריוקיוניות מסורתיות ו"מיניה" עם ליווי של אקירה טאקאהאשי בפסנתר.
במושג איקונולוגיה (מהמילים ביוונית עתיקה: εἰκών – תמונה ו־λόγος – תורה) מציינים, משנות העשרים והשלושים, שיטת מחקר בהיסטוריה של האמנות העוסקת במשמעויות הסמלים ביצירת אמנות.
המתודולוגיה האיקונולוגית פותחה לראשונה על ידי אבּי ורבורג בעבודת הדוקטור שלו מ־1892 על שתי תמונות של בוטיצ'לי.
במונח ניתוח איקונולוגי (ikonologische Analyse) הוא השתמש בפעם הראשונה בהרצאתו על בפרארה בה הצליח לפענח את הדימויים האסטרולוגיים המורכבים בפרסקאות.
השיטה הייתה ידועה כאסכולת ורבורג לסטודנטים ולצוות בספריית ורבורג: גרטרוד בינג, פריץ זקסל, ולטר זולמיץ, ו.
ארווין פנופסקי, תלמידו של ורבורג, פיתח את האיקונולוגיה ב־1939 לתוכנית פרשנות בעלת שלושה שלבים:
ניתוח קדם איקונוגרפי, סמנטיקה: מה מוצג.
ניתוח איקונוגרפי, תחביר: איך מוצג הדבר
פרשנות איקונולוגית, באופן מעשי מה משמעות הדבר.
בכך מבדיל פנופסקי בין שלושה מישורים:
השיטה האיקונולוגית מתייחסת גם לתולדות האמנות ומשמשת כלי ניתוחי חשוב למחקר של תופעות ויזואליות מעבר לגבולות של תקופות ותקשורת, והיא מספקת תאוריה מוכוונת תרבות של צורה ותוכן של סמלים בציור, בלי להתייחס למעמד של האמנות במובן הצר יותר וכלי לשימוש בתמונות.
"הוא קידם את מושג האיקונולוגיה לכיוון של חקר העמדות הבסיסיות של עם, של תקופה או של גישה דתית או פילוסופית באמצעות האומנות"
איקונה פופ (Icona Pop, באנגלית: ) הן צמד זמרות סינת'-פופ שוודיות שהחלו לפעול בשנת 2009.
חברות הצמד, קרוליין היילט (Caroline Hjelt; נולדה ב-8 בנובמבר 1987) ואינו יואבו (Aino Jawo; נולדה ב-7 ביולי 1986), גדלו בסטוקהולם, בירת שוודיה.
בשנת 2009 חתמו על הסכם הפצה, עם חברת התקליטים השוודית: TEN מיוזיק גרופ.
ההרכב זכה לתשומת לב בינלאומית לאחר שפורסם סינגל הבכורה "Manners".
הלהיט הבולט שלהן הוא "I Love It", שהגיע למקומות בולטים במרבית מצעדי המוזיקה בעולם.
החל מספטמבר 2012, פועלות חברות הצמד בעיקר בלוס אנג'לס וניו יורק.
בשנת 2023 דיבבו השתיים בסרט ההנפשה הקומי "טרולים 3: הקול טוב" את דמותן של צמד תאומות פופ.
אברהם איקורו טשימה (ביפנית: 手島郁郎, 1910 – 25 בדצמבר 1973) היה איש דת נוצרי יפני, מייסד דת המקויה אוהדת ישראל.
טשימה נולד ב-1910, בקומאמוטו, שבדרום יפן, למשפחה יפנית שינטואיסטית.
בילדותו החל לקרוא בתנ"ך ובגיל 12 התנצר.
חמש שנים לאחר מכן הוטבל כנוצרי פרוטסטנטי וכעבור עוד כמה שנים עבר לזרם יפני נוצרי שייסד קנזו אוצ'ימורה (Kanzo Uchimura).
במלחמת העולם השנייה שירת כפקיד ממשל יפני בקוריאה ובמנצ'וריה הכבושות.
כשנתיים לאחר תום המלחמה, בהיותו בן 37, כששהה על הר הגעש אסו, שליד קומאמוטו, שמע לדבריו את קולו של אלהים ולפי הוראות האל החל להפיץ מגזין בשם "אור החיים" וייסד כעבור שנה, במאי 1948 זרם דתי עצמאי חדש בתוך הנצרות.
תחילה קרא לדת החדשה שלו "גנשי פוקואין אנדו" שפירושו ביפנית "תנועת הבשורה המקורית", אך בהמשך שינה זאת לתנועת המקויה, שפירושו ביפנית "משכן", או "אוהל מועד".
ב-1954 נוצר הקשר הראשון בין טשימה לבין מדינת ישראל, כאשר הוא פגש במקרה, תוך כדי נסיעה ברכבת, זוג ישראלים, פרופסור ישראל סלומניצקי, מהפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ואיש קיבוץ בית אלפא, ואשתו, והתיידד עימם עד כדי קשר רב שנים.
פרופסור סלומניצקי אירח אותו בישראל לראשונה ב-1961 והפגיש אותו בירושלים, עם מרטין בובר והוגו ברגמן, שהשפיעו רבות עליו ועל המקויה בכלל.
את ביקורו הראשון בישראל ניצל טשימה גם ללימוד עברית.
הקיבוץ השכן לקיבוץ בית אלפא בו התארח, הוא קיבוץ חפציבה.
בקיבוץ זה היה אז אולפן לעברית וקורס העברית שעבר שם, הסתבר כחוליה ראשונה בשרשרת של קורסי עברית רבים, שניתנו ליותר מאלף מבני המקויה, לאורך השנים.
טשימה הניח אז גם את אבן הפינה למסורת העליות לרגל של תלמידיו, לירושלים ולישראל, עלייה המתקיימת מאז 1963, פעמיים בשנה.
באחד מביקוריו בארץ פגש את המחבל היפני קוזו אוקמוטו בכלאו, לבקשת משפחת המחבל, על מנת להחזירו בתשובה.
בדצמבר 1973 ערך טשימה הפגנה רבת משתתפים בטוקיו, למען ישראל, אף שכבר חלה אז קשות.
המאמץ החיש כנראה את מותו, משום שבסוף ההפגנה הוא התמוטט וכעבור שלושה שבועות, בערב חג המולד, מת והוא בן 63 בלבד.
נקבר בקומאמוטו, עיר הולדתו, ועל קברו הונחה, לפי בקשתו, אבן ירושלמית.
בנו של טשימה, פרופסור ישעיהו טשימה עשה את הדוקטורט שלו במדעי היהדות, באוניברסיטת הרווארד וכיהן כראש המחלקה ליהדות ולמקרא באוניברסיטת קיוטו ביפן.
נכדו למד תלמוד ומשנה ביוניון קולג' בניו יורק וגם בישראל.
טשימה לא מינה לעצמו יורש, ובראש המקויה עומדת מאז מותו ועדה, המונהגת בפועל על ידי אלמנתו ובעלה של בתו.
כשנה לאחר מותו הקימו מאמיניו, לזכרו, גן יפני מיוחד, בקיבוץ חפציבה, שהפך למרכז המקויה בישראל.
בגן צומחים צמחים המוזכרים בתנ"ך, לצד אלמנטים יפניים כגשר אבן, מנורות אבן (סורו), סוכת מנוחה לתה (אזומאיה), וכן מקום לתפילה ולהתבודדות בתוך בור מים עתיק בקצה הגן.
ליד מצפה נטופה, פחות מ-40 קילומטר מהגן נטעה גם הקרן הקיימת לישראל, בשלהי שנות השבעים, יער, הקרוי יער מקויה, לזכרו של טשימה.
מאוחר יותר נטעה המקויה יער נוסף לזכרו של טשימה, ברמות, שבירושלים.
עם הקמת שכונת המגורים "רמת שלמה" ביער רמות, הועתק יער המקויה הזה, לשער הגיא.
מתחם נטיעה חדש – לעולי הרגל ולקבוצות אחרות של התנועה, המקפידים על נטיעת עץ כחלק ממערך ביקוריהם בישראל – הוקצה בשנות האלפיים בצומת גולני.
על קברו בקוממוטו הונח כמצבת אבן מירושלים
איקה אברבנאל (נולד ביוני 1954) הוא מומחה בתחום ניהול שינויים, משאבי אנוש ואינטגרציה של ארגונים שעברו תהליך מיזוג חברות, ואיש צבא לשעבר.
שירת בצה"ל במשך 25 שנה והשתחרר בדרגת תת-אלוף כשתפקידו האחרון היה ראש חטיבת התכנון ומנהל כוח האדם, בשנים 1998-1997.
אברבנאל נולד ביוני 1954 בשכונת רחביה בירושלים, בה גדל והתחנך, להורים מוזיקאים, קלוד ושרה, ממקימי האקדמיה למוסיקה בירושלים.
ב-1972, אחרי שסיים את לימודיו בגימנסיה העברית רחביה, התגייס לצה"ל ושירת בעיקר בתפקידים בתחום משאבי האנוש ביחידות השדה.
בין השאר שימש כראש מחלקת כח אדם באמ"ן, ראש חטיבת כח אדם בזרוע היבשה וראש חטיבת התכנון באגף כח אדם.
בשנת 1989, במקביל לשירותו הצבאי, סיים לימודי תואר ראשון ושני במדעי המדינה באוניברסיטת חיפה, וכן השלים מסלול כבוגר המכללה הישראלית לביטחון לאומי.
באוגוסט 2005, מונה אברבנאל על ידי הרמטכ"ל דן חלוץ לבדוק את נסיבות הפיגוע בשפרעם שבוצע בידי החייל נתן זאדה.
ב-1998 השתחרר מצה"ל אחרי שירות שארך 25 שנה בדרגת תת-אלוף וכיהן כמנכ"ל לשכת המסחר הישראלית בשנים 1998–2000, וכמנכ"ל חברת הסטרט-אפ Cellfar בישפאר השקעות – מיזם העוסק בתחום ה-MVNO בשנים 2001-2000.
בין השנים 2005-2001 כיהן כסמנכ"ל בכיר לתפעול ושירות לקוחות בחברת פלאפון והיה אחראי על מגוון תהליכים ועל מערך שירות הלקוחות, משאבי האנוש, הלוגיסטיקה והרכש של החברה.
בהמשך, בין השנים 2007-2005, שימש כמשנה למנכ"ל בזק והיה אחראי על תהליך הארגון מחדש שעברה בעקבות הפרטת החברה.
בשנת 2007 הצטרף לחברת טבע ובה כיהן עד 2013 כסמנכ"ל בכיר למשאבי אנוש הגלובלי וכמנהל האינטגרציה הראשי של החברה.
ב-2013 מונה כמנהל פעילות חברת טבע בישראל וכמנהל קשרי הקהילה הגלובליים של החברה.
במקביל מונה כיו"ר משותף של PGT, השותפות בין טבע לפרוקטר אנד גמבל בתחום התרופות ללא מרשם עד מרץ 2014.
מאפריל 2014 משמש כבעליה של חברת אינטרגרטיקה, המייעצת לחברות בנושאי ניהול שינוי, משאבי אנוש ואינטגרציה שלאחר מיזוגים ורכישות.
עם לקוחותיו נמנים, בין השאר, חברות הייטק ו-OTC גלובליות.
כמו כן הוא מרצה בפקולטה לניהול באוניברסיטת חיפה בנושא אינטגרציה ובמסגרות נוספות.
בשנת 2006 קיבל את פרס "מנהל הדור הבא" מטעם חברת דן&ברדסטריט בהיותו סמנכ"ל בזק, בגין תהליכי הארגון מחדש שהוביל בחברות בזק ופלאפון.
בשנת 2004 ייסד את פרויקט "אמץ לוחם" במסגרת פעילות האגודה למען החייל – תוכנית למעורבות חברתית המחברת בין הסקטור העסקי בישראל ובחו"ל לבין היחידות הקרביות של צה"ל.
נוסף על כך, משמש בהתנדבות כיו"ר בית הספר לאמנויות של אוניברסיטת חיפה, במסגרת פעילות בוגרי האוניברסיטה.
משמש כנשיא עמותת Prize4life, פרס לחיים הפועלת להאצת חקר ה-ALS.
איקה אברבנאל משתייך לשושלת דון יצחק אברבנאל, אבי סבו היה ממקימי ובעלי חברת התרופות גלניקה בשווייץ, סבו ארנסט ניהל את גלניקה במשך שנים רבות ובהמשך הקים עסק בתחום ההוצאה לאור בשווייץ.
דודו של אביו, מוריס אברבנאל, היה מנצח ידוע שבין השאר ניצח על המטרופוליטן אופרה בניו יורק והקים את התזמורת הסימפונית של יוטה בסולט לייק סיטי, עליה ניצח במשך יותר מ-30 שנה.
אחיו הוא אלי אברבנאל, שופט בית המשפט המחוזי בירושלים ומי שהיה משנה ליועץ המשפטי לממשלה.
איקה נשוי לבוני ואב לשלושה ילדים.
אֵיקוֹסַנוֹאִיד הוא מונח בביוכימיה המתאר מולקולות מתקשרות שנוצרות על ידי חימצון של חומצות שומן עם כ-20 פחמנים.
הן משמשות לשליטה על תהליכים רבים בגוף ובעיקר בגדילה, במהלך ואחרי פעילות גופנית, בעת זיהום או התחסנות לאחר ספיגה של חומר רעיל ופתוגנים וכשליח במערכת העצבית המרכזית.
רשת השליטה הנשענת איקוסנואידים היא מהמערכות המורכבות בגוף האדם.
איקוסנואידים מופקים מ ω-3 (אומגה 3) ומ ω-6 (אומגה 6).
ככלל, איקוסנואידים של ω-6 הם מעודדי דלקות; שלא כמו איקוסנואידי ω-3.
הכמות והאיזון של שומנים אלו בגוף האדם ישפיעו על הפונקציות הנשלטות על ידי איקוסנואידים, עם השלכות על מחלות קרדיווסקולרית, טריגליצרידים, לחץ דם ודלקות מפרקים.
איקבין היה יישוב יהודי בשומרון בתקופת המשנה והתלמוד, אשר נזכר בכתובת רחוב כאחת העיירות המותרות בתחום סבסטיה לעניין חובת קיום המצוות התלויות בארץ, בשל מגורי הכותים באזור.
העיירה איקבין נזכרת בשורה ה-27 בכתובת, לצד עיירות נוספות באזור צפון שומרון, ובהן ציר, דותן, שפירין, יצת, כפר יהודית, כפר כסדיה, פנטאקומוותה, שילתה, עננין ובלעם עלייתה.
הצעת הזיהוי המקובלת ליישוב הקדום היא בכפר עקאבה שבשוליה המזרחיים של בקעת סאנור, הסמוך לעיירות הנזכרות לצד איקבין בכתובת, ובהן ציר (הכפר ציר), שפירין (ח'רבת ספירין) וכפר כסדיה (ח'רבת כשדה).
איקה קומפורטי-עובדיה (בבולגרית: Ика Kомфорти-Овадия; 7 באוגוסט 1920 – 19 בספטמבר 2011) הייתה אדריכלית שהתמחתה גם בתכנון ערים.
עבדה בשותפות עם בעלה האדריכל ביטוש קומפורטי ויחדיו השתתפו בתחרויות רבות ותכננו מבני ציבור ובתים פרטיים.
נולדה בסופיה שבממלכת בולגריה כחוֹרְסִי עובדיה לאב יליד אדירנה, אשר היה רב לשוני ועסק בבנקאות, ולאם עקרת בית.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בין השנים 1940–1942 למדה חינוך והתמחתה בתחום הגיל הרך.
במאי 1943 גורשו יהודי סופיה לערי השדה ואיקה ומשפחתה גורשו לפלבן.
בעת שהותה בפלבן שימשה איקה גננת וארגנה מסגרת חינוך לגיל הרך עבור ילדי העקורים.
לאחר סיום המלחמה החלה בלימודי ארכיטקטורה בפוליטכניקום בסופיה, אותם סיימה ב-1950. היא נישאה לאדריכל ביטוש קומפורטי וב-1950 עלתה לישראל עם בעלה ובתם התינוקת.
בתחילת דרכה בארץ עבדה איקה כאדריכלית העיר חולון.
בהמשך, בשנות ה-60 של המאה ה-20 עבדה בעיריית תל אביב כחברה בצוות התכנון של תוכנית האב של העיר.
במסגרת זו ערכה מחקר מקיף על שכונות העוני בעיר.
בנוסף לעבודתה זו שימשה איקה אדריכלית עצמאית של בנייני מגורים וציבור וכמתכננת ערים.
יחד עם בעלה ביטוש קומפורטי תכננה מבני ציבור שונים.
בני הזוג השתתפו בתחרויות ארציות ובינלאומיות ואף זכו בפרסים וכמו כן תכננו ועיצבו יחד דירות במגזר הפרטי.
איקה עיצבה תכשיטים, ויצרה בקרמיקה ובחומרים מתכלים.
ב-1988 לאחר פטירתו של בעלה ביטוש, החלה מפעל התנדבותי עצמאי במסגרתו סייעה לעשרות רבות של עולים חדשים מבולגריה בגל העלייה של שנות ה-90, להיקלט בארץ ולמצוא דיור ועבודה במקצועות הטכניים.
נפטרה בתל אביב בספטמבר 2011, והובאה למנוחות בבית העלמין ירקון.
ב-2023 הוציא בנה, הבמאי ג'קי קומפורטי, לאור את הסרט הדוקומנטרי "מונומנט לאהבה".
הסרט עטור הפרסים בו אמו איקה קומפורטי-עובדיה היא הדמות המרכזית, מבליט את חוויית הנשים והילדים בתקופת השואה בבולגריה דרך עיניה של נשואת הסרט, אשר גם הייתה מעורבת בעריכת התחקיר לסרט.
מבין הפרויקטים שתוכננו ונבנו על ידי בני הזוג קומפורטי ניתן למנות את הפרויקטים הבאים:
האנדרטה להנצחת זכרם של חללי קרבות הגליל בנבי יושע, 1957 מצודת כ"ח
המרכז לחקר ההתיישבות ברחובות (1961)
בית ספר מקיף באילת על שם גולדווטר (1970)
בני הזוג קומפורטי השתתפו בתחרויות ארציות ובינלאומיות לעיצוב אנדרטאות, פארקים ומבני ציבור.
פרס שלישי לעיצוב האנדרטה לחללי העיר תל אביב במלחמת העצמאות בכיכר מלכי ישראל, 1952
פרס קניה של ההצעה לאנדרטה לבוני העיר ולכובשי יפו - 1952.
פרס ראשון לעיצוב האנדרטה בנבי-יושע להנצחת זכרם של חללי קרבות הגליל העליון, 1953.
ציון לשבח בתחרות הבינלאומית לתכנון אנדרטה באושוויץ, 1958.
פרס שלישי (ראשון ושני לא חולקו) בתחרות לעיצוב פארק הירקון בתל אביב, 1964.
עיריית תל אביב-המשרד לתוכנית אב, דו"ח מס.
איקטינוס היה אדריכל שפעל באמצע המאה ה-5 לפנה"ס ביוון.
לא ידוע עליו הרבה מלבד המבנים שתכנן - כולל את הפרתנון באקרופוליס שבאתונה, את מקדש אפולו אפיקוריוס בבאסאי שבמערב הפלופונסוס, ואת אולם הטלסטריון באלפסינה.
שלושת המבנים שתכנן הם מבנים דתיים ציבוריים גדולים והם בעיקרם בנויים בסגנון הסדר הדורי של האדריכלות היוונית, אך לפחות הפרתנון ומקדש אפולו כוללים גם אלמנטים איונים כמו העמודים והאפריז המעוטר של הנאוס (ההיכל הפנימי).
דמיון נוסף בין המקדשים של אתנה ואפולו (ואולי גם באולם הטלסטריון, אך זה לא שרד מספיק טוב כדי לשפוט) הוא השימוש בעקמומיות מכוונת באלמנטים של המבנה.
בפרתנון למשל הרצפה מוגבהת במרכזה בעקמומיות עדינה (כ-10 ס"מ בצלע הארוכה של כ-70 מטר), וכך גם כל הקווים המקבילים לה.
האדריכל הרומי ויטרוביוס מספר בספרו על אודות האדריכלות שאם ריצפת המקדש (הסטילובטה) תהיה לגמרי ישרה אזי היא תיראה לעין כשקועה.
סיבה אחרת לעקמומיות הרצפה היא אולי כדי לנקז מים.
העמודים בפרתנון נוטים כולם מעט פנימה לכוון ההיכל - אולי כדי לתרום ליציבות המבנה בעת רעידת אדמה, וגם כדי ליצור אשליה אופטית המתקנת את עיוות הפרספקטיבה עבור מי שמביט במקדש מלמטה.
העמודים, בשני המקדשים, הם בעלי עקמומיות שוויטרוביוס מכנה אנטזיס.
זהו עיבוי קל של העמודים קצת מתחת לחצי גובהם שאחר כך הולך וקטן ככל שעולים במעלה העמוד.
בפרתנון עובי העמודים, שגובהם כ-10 מטר, מוקטן בכ-1.75 ס"מ.
כמה הסברים אפשריים ניתנו לאנטזיס.
הסבר אחד הוא שצורה זאת מוסיפה לחוזק של העמודים, או שלפחות האדריכל חשב כך.
דעה יותר סבירה היא שעיבוי מסוים של החלק התחתון של העמודים יוצר תחושה של מבנה "אורגני" הלוחץ על העמודים.
נוצרת תחושה של מסיביות וחוזק ואשליה של גובה רב לעמודים.
הפרתנון הוא מקדש יווני לאלה אתנה הניצב על האקרופוליס של אתונה והוא נחשב לבניין המפורסם ביותר מתקופת יוון העתיקה, ולאחד הבניינים המפורסמים ביותר בעולם.
ויטרוביוס מספר בספרו מהמאה הראשונה לפנה"ס שאיקטינוס וקרפיון מונו על תכנון הפרתנון.
ההיסטוריון היווני פלוטרכוס מספר בספרו חיי אישים מסוף המאה הראשונה לספירה במסגרת תולדות חיי פריקלס שפידיאס מונה, מלבד על פיסול הפסלים והעיטורים בפרתנון, גם על הפיקוח הכללי על עבודות השיקום באקרופוליס באתונה ועל כל האומנים הגדולים שעסקו שם כל אחד לפי מומחיותו.
ביניהם צוינו איקטינוס וקליקרטס כמנויים על הפרתנון.
הגאוגרף היווני פאוסניאס בספרו "תיאור יוון" (מהמאה השנייה לספירה - בו הוא מספר את שראה במסעותיו ברחבי יוון) מזכיר את איקטינוס פעמיים כבן דורו של פריקלס וכבונה הפרתנון.
הפעם כבר לא מוזכרים שמות אדריכלים נוספים לצד איקטינוס, מה שמרמז שאולי היה האדריכל הראשי של הפרתנון או שנתפס ככזה אחר כך.
המקדש הוזמן על ידי תושבי פיגליה הסמוכה לכבוד אפולו אֶפּיקוּרְיוֹס ("אפולו המסייע") באמצע המאה ה-5 לפנה"ס.
אתר המקדש, שהשתמר היטב, הוא בגובה של 1,131 מטרים מעל גובה פני הים, על המדרון של הר קוטייליון המרובה בערוצי נחל (באסאי ביוונית - נְקִיקֵי סלעים) במערב הפלופונסוס.
פאוסניאס מציין בספרו שאיקטינוס תכנן את מקדש אפולו בבאסאי.
הוא מוסיף שהמקדש בנוי אבן, כולל גגו.
הוא מעריכו כיפה ביותר מכל המקדשים בפלופונסוס, אחרי המקדש שבטגיאה, ומציין במיוחד את יופי האבן והסימטריה של המבנה.
לפי פאוסניאס, הכינוי "אפיקוריוס" ניתן לאפולו בשל ההצלה שהביא בימי מגפה.
מלבד, כאמור מעלה, העמודים מהסדר הדורי בהיקף, ומהסדר האיוני בהיכל הפנימי, נמצא גם עמוד בודד בהיכל עם כותרת מהסדר הקורינתי.
הכותרת אבדה מאז שנמצאה, אך היא הדוגמה הקדומה ביותר המוכרת של כותרת קורינתית.
העיטורים הפיסוליים נמצאו ברובם באפריז הפנימי של ההיכל הפנימי (בפרתנון להיכל הפנימי היה אפריז עם עיטורים פיסוליים בצידו החיצוני).
העיטורים כוללים, כמו בפרתנון, דמויות של לפיתים, קנטאורים, אמזונות, ואתונאים.
באלפסינה (עיירה המרוחקת כ-18 ק"מ מאתונה) היה המרכז הדתי של טקסי ה"מסטורין האלפסינים" השנתיים לאלות דמטר ופרספונה.
אחד משיאי הטקס היה באולם ההִתקָבּלוּת (טלסטריון ביוונית) שבו קהל של כ-3000 איש התכנס והשתתף בטקס קבלה למיסטורין של האלות.
לא כל הפרטים בטקס (שנשמר בסוד) ברורים אך הוא כנראה כלל הצגת שרידים של דמטר ומיצג אש.
לאולם הייתה תבנית ריבועית (אחר כך נוסף לו אולם כניסה - פורטיקו, לרוחב החזית הדרום-מזרחית).
הגג הוחזק על ידי 42 עמודים (מסודרים במלבן של 6 על 7 עמודים).
ארבע הצלעות כללו שורות ישיבה או עמידה שבחלקן היו חצובות בסלע של הגבעה הצפון-מערבית.
ויטרוביוס מספר בספרו על אודות האדריכלות שאיקטינוס בנה את האולם הענק "עד הגג" בסגנון דורי, עם מקום רב לבצוע עבודת הקורבנות.
גם פאוסניאס מציין את איקטינוס כבונה האולם הגדול שם (ספר 9 פרק 1).
איקוסטיאוס (שם מדעי: Icosteus aenigmaticus; באנגלית הוא מכונה: Ragfish - "דג סמרטוט") הוא מין של דג גרם מסדרת הדקראים החי במי צפון האוקיינוס השקט בין חופי יפן לקליפורניה והוא המין היחידי במשפחה איקוסטריים (Icosteidae) ובתת-סדרה Icosteoidei.
יש אפילו חוקרים הרואים בו מין בסדרה עצמאית (Icosteiformes).
זהו דג מוזר ושטוח המזכיר במראהו את בני סדרת הסוליתאים ומבנה השלד שלו מורכב מסחוס ולאורך התבגרותו הוא מאבד את סנפירי האגן שלו ואת סנפיר הגב ומתאים עצמו לחיים על קרקעית הים החולית (בעבר חשבו שהפרטים הבוגרים נחשבים למין שונה).
צבעו הוא בעיקר חום כהה, והוא יכול להגיע לאורך של 213 סנטימטרים.
הוא נדיר ולא ידוע עליו הרבה אך הוא נידוג למאכל.
דגים צעירים מצויים עד לעומק של 730 מטרים מתחת למים, אך הבוגרים מעמיקים עד 1,420 מטרים בעודם מחפשים מזון כמו רכיכות כמו דיונונים ותמנונים, דגים אחרים ובעיקר מדוזות.
הוא עצמו נחטף בידי לווייתני ראשתן ענקיים.
איקדיפטיס (שם מדעי: Icadyptes) הוא סוג של פינגווין ענקי בעל מין אחד אשר חי באמריקה הדרומית בסוף תקופת האאוקן, לפני 37.2-33.9 מיליון שנה.
משמעות שמו הוא: "הצוללן של איקה".
איקה הוא מחוז גדול בדרום פרו, שם נתגלו מאובני הפינגווין, לצד מאובני פינגווין מהסוג Perudyptes.
האיקדיפטיס היה הגבוה שבפינגווינים והגיע לגובה 1.5 מטרים, גדול בהרבה מהפינגווין הקיסרי, הגדול בפינגווינים המודרניים שמגיע לגובה של 130 ס"מ.
עם זאת, הוא לא היה הכבד ביותר במשפחתו.
הוא היה בעל מקור ארוך כשל אנפה שהזדקר מעלה.
כמה חוקרים סוברים שכך נראו מקורי אבות הפינגווינים ורק בהמשך איבדו צורה זו.
פינגווין זה חי באקלים טרופי וחמים, בניגוד למזג האוויר הפרואני הקר המודרני.
ראשוני הפינגווינים חיו באזורים טרופיים של אנטארקטיקה וניו זילנד שהחלו להתקרר לאט לאט ופיתחו שכבת שומן ומעטה נוצות מבודד וכיום רק מינים מעטים כמו פינגווין שחור רגל ופינגווין גלאפגוס חיים באקלים חמים כזה.
הוא ניזון עם מקורו הארוך מדגים ודיונונים שהוא תפס במים.
איקו סמאנד היא מכונית משפחתית מתוצרת יצרנית הרכב האיראנית Iran Khodro (שם רשמי: Iran Khodro Corporation, שם בפרסית: سمند) אשר מיוצרת משנת 2003 ועד היום.
הסמאנד מבוססת על פיג'ו 405 בשינויים חיצוניים ומכניים.
ארצות בהם מיוצרת "איקו סמנד"
איראן - על ידי "Iran Khodro".
בלארוס - על ידי יצרנית הרכב "Unison".
סוריה - על ידי יצרנית הרכב "Siamco".
הרפובליקה העממית של סין - על ידי יצרנית הרכב "Youngman" (שם רשמי: "China Youngman Automobile Group Co., Ltd", שם בסינית : "青年汽车集团").
סנגל - על ידי יצרנית הרכב "Seniran Auto".
ונצואלה - על ידי יצרנית הרכב "Venirauto".
משווקת בשם "סנטאורו" ומכונית מסוג זה שימשה כמכונית הנשיאותית של הוגו צ'אווס.
אזרבייג'ן - על ידי יצרנית הרכב "AzSamand" .
איקונוקלאזם באימפריה הביזנטית הוא הכינוי לשתי תקופות בהיסטוריה של האימפריה הביזנטית, בה השימוש באיקונות במסגרת הפולחן הדתי נתקל בהתנגדות הרשויות הדתית והמדינית.
האיקונוקלאזם הראשון התחולל בשנים 730–787, והשני בשנים 815–843. הקיסר לאון השלישי היה הראשון שאסר את פולחן האיקונות, מדיניות שממשיכיו הוסיפו לקיים אחריו.
האיקונוקלאזם כלל השמדת איקונות ורדיפה של איקונופילים – התומכים באיקונות ובלגיטימיציה של השימוש בהם.
אל מול האיקונופילים ניצבו האיקונוקלסטים – המתנגדים לאיקונות.
שני המונחים האלה לא היו בשימוש בתקופה הנידונה, אלא נטבעו מאוחר יותר בידי היסטוריונים.
משמעות המונח איקונוקלאזם הוא "שבירת איקונות", בעוד המונח הרומי הוא איקונומכיה (iconomachy), ומשמעותו המילולית היא "הקרב על האיקונות".
השימוש באיקונות הלך והתרחב במאות השישית והשביעית, מה שהוביל לתגובת נגד גדולה והולכת בקרב אנשי כנסייה רבים.
איקונות פסיפס ואיקונות מצוירים רווחו במרחב הכנסייתי והציבורי וכן במרחב הביתי.
מה שעורר את חמתם של אנשים רבים על השימוש באיקונות, איננו הקיום עצמו של איקונות, אלא תפיסתם בקרב עוד ועוד אנשים כבעלי ערך רוחני-דתי, שגבר על ערכם הסימבולי-אסתטי הישיר: האיקונות עצמם החלו להיות מזוהים כבעלי הכוחות של הקדושים שהם ייצגו.
במאה השישית הופצו מיתוסים בדבר אכירופואטה (acheiropoieta), שהם איקונות שיוצרו בדרך נס ולא בידי אדם.
איקונות קדושים כאלו הצדיקו כביכול את פולחן האיקונות, כאשר הם לכאורה אינם מפירים את האיסור התנ"כי ומובילים לכפירה באל, משום שפולחן זה אינו נעשה לצלמים שהם מעשה יד אדם.
האיקונות נתפסו כבעלי כוחות נשגבים ועל-טבעיים, המאפשרים למאמינים גישה ישירה לעולם השמיימי, ולכן השתמשו בהם בין היתר כמגינים בקרבות.
לדוגמה, איקונין אכירופואטי מאזור קפדוקיה המציג את פניו של ישו, שמיוחס לו הניצחון הביזנטי בקרב מול האימפריה הפרסית שגרם להסרת המצור על בירת האימפריה קונסטנטינופול בשנת 626. הדמויות הרווחות ביותר על האיקונות הן ישו, מריה הבתולה, מלאכים וקדושים.
עליית האסלאם במאה השביעית תרמה גם היא, ככל הנראה, להתנגדות הממוסדת של שלטונות האימפריה לשימוש בפולחן האיקונות והובילה לאיקונוקלאזם של המאה השמינית.
בתחילת שנות התשעים של המאה השביעית, הקיסר יוסטיניאנוס השני הטביע את דמותו של ישו על מטבעות הזהב של האימפריה.
בתגובה לכך, הח'ליף המוסלמי עבד אל-מלכ שינה את מערכת המטבעות המוסלמית מכזו שהציגה דמויות אנושיות למטבעות עם כיתוב בלבד.
אחת ההנחות במחקר היא כי לאון השלישי, שנולד בקומגנה – פרובינציה סורית של האימפריה בדרום-מרכז טורקיה של ימינו – הושפע מאמונות ומפרקטיקות מוסלמיות.
ייתכן והשפעה זו הובילה להתנגדותו לאיקונות.
האיקונות החזירו את הוויכוחים התאולוגיים סביב השאלה הכריסטולוגית בדבר שני הטבעים של ישו.
מרבית המקורות ששרדו על מאבקי האיקונוקלזם באימפריה הביזנטית נכתבו בידי האיקונופילים, שזכו בסופו של דבר להמשיך בפולחן האיקונות לאחר סבב האיקונוקלאזם השני.
המקורות ההיסטוריים המרכזיים הידועים לנו שעוסקים באיקונות ובאיקונוקלאזם הם הכרוניקות של תאופאנס ("כרונוגרפיה") ושל ניקפורוס האיקונופילים.
כמו כן נשמרו הכתבים התאולוגיים של יוחנן מדמשק, של הקדוש תאודורוס מסטודיון, ושל הפטריארך ניקופרוס שתמכו באיקונות.
מהידוע במחקר, התקופה אופיינה בקיטוב פנים-כנסייתי סביב שאלת השימוש באיקונות, שהביא לניסיונות של כל צד במאבק להשמיד את כתביו של הצד האחר.
כך למשל, לאון השלישי הורה להשמיד את הטקסטים התומכים באיקונות עם תחילת המשבר הראשון, או שהם שונו או פוברקו – בין אם הגיוגרפיות, חיבורים היסטוריים, דרשות או חיבורים תאולוגיים.
מנגד, הושמדו הטקסטים האיקונוקלסטיים כליל.
למעשה, הטיעונים האיקונוקלסטיים שרדו רק בתוך כתבי האיקונופילים.
התקופה האיקונוקלסטית הראשונה (730–787 לספירה)
נראה כי התפרצות געשית תת-ימית ליד האי טרה (הר הגעש סנטוריני של ימינו) בקיץ 726 אשר גבתה חיי אדם וגרמה נזק רב, התפרשה על ידי רבים, לרבות לאון השלישי, כעונש מידי האל על השימוש באיקונות במסגרת הפולחן הדתי.
במקביל לסיום המצור הערבי על קונסטנטינופול ולביסוס האימפריה במערב אסיה הקטנה, התחיל לאון השלישי לנקוט פעולות איקונוקלסטיות.
את תחילת התקופה האיקונוקלסטית ניתן לציין בהוראתו להחליף את תמונת ישו, שהייתה ממוקמת בשער חלקה שבכניסה לארמון הגדול של קונסטנטינופול, בצלב.
מחשש לחילול הקודש, נרצחו כמה מאלו שהוקצו למשימת החלפת התמונה על ידי קבוצת איקונופילים.
מתוך דיווחים מאוחרים על אירוע זה משתמע כי בין מניעי הקיסר להחלפה הייתה התפיסה כי זעמו של האל על השימוש באיקונות מקבל ביטוי בהתפרצות הר הגעש בטרה ובניסיונות הפיכה מוסלמיים בתוך האימפריה.
החל משנת 730, אסר לאון השלישי בצו על הערצת דימויים דתיים.
איסור זה לא חל על אמונות או מעשי פולחן אחרים לדמותו של הקיסר או לסמלים דתיים כמו הצלב.
על פי גרמנוס הראשון, הפטריארך האיקונומי של קונסטנטינופול שפרש מתפקידו בעקבות האיסור, הצו התקבל בהתנגדות עממית עזה והוצא ללא התייעצות מוקדמת עם הכנסייה שאפשרה את קיום הפולחן באמצעות האיקונות.