tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כישלון הפלישה המצרית סיים את מיתוס הבלתי מנוצחים של האנצארים.
הבלגים מנעו מאנשי המהדי לכבוש את אקווטוריה, ובשנת 1893 הדפו האיטלקים מתקפת אנצאר באקורדאט (באריתריאה) ואילצו את האנצאר לסגת מאתיופיה.
ככל שהממשלה המהדיסטית הפכה יציבה ומאורגנת יותר, היא החלה ליישם מיסים וליישם את מדיניותה בכל שטחיה.
זה השפיע לרעה על הפופולריות שלו ברוב חלקי סודן, מכיוון שמקומיים רבים הצטרפו למהדיסטים כדי להשיג אוטונומיה תוך הסרת ממשלה ריכוזית ומדכאת.
בדרפור פרצו מרידות נגד שלטונו של עבדאללהי בן מוחמד מכיוון שהוא הורה לתושבי דרפור להגר צפונה כדי להגן טוב יותר על המדינה המהדיסטית, תוך העדפת הבגדרה על פני עדות דארפוריות אחרות בכל הנוגע לעמדות ממשלתיות.
את ההתנגדות העיקרית הוביל המנהיג הדתי אבו ג'מייזה משבט טאמא במערב דארפור.
ההתנגדות לממשלת המהדיסטית ניזונה גם מהרבה מהדיסטים שהתנהגו ביהירות ומתעללת כלפי המקומיים.
מספר מדינות הגובלות במדינה המהדיסטית ממערב החלו לספק למורדים הדרפוריים חיילים ותמיכה אחרת.
מול מספר הולך וגדל של מורדים, השלטון המהדיסטי בדארפור קרס בהדרגה.
התקופה המהדיסטית נודעה בדארפור "תקופת הכאוס והאנרכיה".
כיבוש אנגלו-מצרי מחדש של סודאן
בשנת 1892, הרברט קיצ'נר (לימים לורד קיצ'נר) הפך לסירדר, או למפקד, של הצבא המצרי והחל בהכנות לכיבוש מחדש של סודאן.
הבריטים חשבו שהם צריכים לכבוש את סודאן בין השאר בגלל התפתחויות בינלאומיות.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-19, טענות בריטיות, צרפתיות ובלגיות התכנסו אל מימי הנילוס.
בריטניה חששה שהמעצמות הקולוניאליות האחרות ינצלו את חוסר היציבות של סודאן כדי לרכוש שטחים שסופחו בעבר למצרים.
מלבד השיקולים הפוליטיים הללו, בריטניה רצתה לבסס שליטה על הנילוס כדי לשמור על סכר השקיה מתוכנן באסואן.
בשנת 1895 אישרה ממשלת בריטניה לקיצ'נר לפתוח במערכה לכיבוש מחדש של סודאן.
בריטניה סיפקה אנשים וציוד בזמן שמצרים מימנה את המשלחת.
חיל המשלוח האנגלו-מצרי של הנילוס כלל 25,800 איש, מתוכם 8,600 בריטים.
השאר היו חיילים השייכים ליחידות מצריות שכללו שישה גדודים שגויסו בדרום סודאן.
שייטת ספינות נהר חמושות ליוו את הכוח, שהיה לו גם תמיכה ארטילרית.
לקראת המתקפה הקימו הבריטים מפקדת צבא בראש המסילה לשעבר ואדי חלפה והרחיבו ותחזקו את ההגנות ההיקפיות סביב סוואקין.
במרץ 1896, המערכה החלה כמשלחת דונגולה.
אף על פי שלקח את הזמן לסלול מחדש את מסילת הרכבת לשעבר של אסמאעיל פאשא דרומה לאורך הגדה המזרחית של הנילוס, קיצ'נר כבש את הבירה לשעבר של נוביה עד ספטמבר.
בשנה שלאחר מכן הקימו הבריטים קו רכבת חדש ישירות על פני המדבר מוואדי חלפה לאבו חמד, אותה כבשו בקרב אבו חאמד ב-7 באוגוסט 1897. רוחב המסילה, שאומץ בחופזה כדי לעשות שימוש במלאי מתגלגל זמין, פירושו שהאספקה מרשת הרכבות המצרית דרשה העברה באמצעות ספינת קיטור מאסיוט לואדי חלפה.
המערכת הסודאנית שומרת על רוחב המסילה הבלתי תואם עד היום.
יחידות אנגלו-מצריות נלחמו בפעולה חריפה באבו חמאד, אך לא הייתה התנגדות משמעותית אחרת עד שקיצ'נר הגיע לעתבארה והביס את האנצאר.
לאחר הקרב הזה, חייליו של קיצ'נר צעדו והפליגו לעבר אומדורמאן, שם עמד הח'ליפה בקרב האחרון שלו.
ב-2 בספטמבר 1898, הח'ליפה ערך את צבאו בן 52,000 איש להתקפה חזיתית נגד הכוח האנגלו-מצרי, שהצטופף במישור מחוץ לאומדורמאן.
התוצאה מעולם לא הייתה מוטלת בספק, בעיקר בגלל כוח אש בריטי מעולה.
במהלך הקרב שנמשך חמש שעות, מתו כ-11,000 מהדיסטים, ואילו האבדות האנגלו-מצריות הסתכמו ב-48 הרוגים ופחות מ-400 פצועים.
פעולות טיהור דרשו מספר שנים, אך התנגדות מאורגנת הסתיימה כאשר הח'ליפה, שנמלט לקורדופאן, מת בקרבות באום דיוואקראט בנובמבר 1899. אף על פי שהח'ליפה שמר על תמיכה ניכרת עד מותו, אזורים רבים קיבלו בברכה את נפילת משטרו.
כלכלתה של סודאן כמעט והושמדה במהלך שלטונו והאוכלוסייה ירדה בכמחצית בגלל רעב, מחלות, רדיפות ומלחמה.
לפני המרד, בערך 8 מיליון בני אדם חיו בסודאן; מפקד מצרי לאחר מכן רשם בקושי 2.5 מיליון.
יתרה מכך, אף אחד מהמוסדות או הנאמנויות המסורתיים של המדינה לא נותר על כנו.
השבטים היו חלוקים בעמדותיהם כלפי המהדיזם, האחווה הדתית נחלשה ומנהיגי הדת השמרנים נעלמו.
אף על פי שהמדינה המהדיסטית חדלה להתקיים לאחר אום דיוואקראט, חלק מהתפיסות המהדיסטיות המשיכו להתקיים.
קצין אחד, עות'מאן דינה, המשיך להתנגד לכוחות האנגלו-מצריים עד שנלכד בינואר 1900. עם זאת, התפיסות המהדיסטיות ארוכות הטווח שרדו בדארפור, למרות העובדה שהשלטון המהדיסטי כבר התמוטט שם לפני הכיבוש האנגלו-מצרי מחדש.
התפיסות רוכזו בקבקביה (בהנהגת סאנין חוסיין), דאר טאישה (בהנהגת ערבי דאפאלה), ודאר מסלית (בהנהגת הסולטאן אבוקר איסמעיל).
סולטנות דארפור שהוקמה מחדש נאלצה כתוצאה מכך למחוץ את נאמני המהדיסטים בסדרה של מלחמות ארוכות.
האחיזה של קבקביה תחת סנין חוסיין נמשכה עד 1909, אז נהרסה על ידי סולטנות דארפור לאחר מצור של 17 או 18 חודשים.
משפחתו הישירה של המהדי לא השתתפה בהתנגדות המהדיסטית, ובמקום זאת החזירה לעצמה כוח משמעותי במהלך הכיבוש הבריטי שנותר.
צאצא שלו יזכה בבחירות לפרלמנט בסודאן ב-1986, הבחירות האחרונות ההוגנות והחופשיות נכון ל-2024, בעיקר בתמיכתו של האנצאר (המודרני).
המהדיה (המשטר המהדיסטי) נודעה כממשלה הלאומית הסודנית האמיתית הראשונה.
עם זאת, המהדי טען שתנועתו אינה צו דתי שניתן לקבל או לדחות כרצונו, אלא שזהו משטר אוניברסלי, שאתגר את האנשים להצטרף או להישמד.
ממשל המדינה אורגן תחילה כהלכה תחת ח'ליפה עבדאללהי אבן מוחמד שניסה להשתמש בחוק האסלאמי כדי לאחד את עמי סודאן השונים.
עם זאת, ח'ליפה עבדאללהי שמר על כמה קווים משותפים עם המשטר (הלא מאורגן) של קודמו.
המשטר המהדיסטי כפה את חוקי השריעה המסורתיים.
זכאה הפך למס ששולם למדינה, שחלק ניכר ממנו הוקצה לשמירה על אורח חייהם הראוותני של מנהיגי התנועה.
המהדי הוציא מחוץ לחוק חידושים זרים, כולל רפואה מערבית, וגירשו את כל הרופאים.
ממשלתו שילבה בעל כורחו טכנולוגיה צבאית זרה, ובתחילה איישה את עצמה עם שריף וקופטים רק בשל חוסר בפקידים יודע קרוא וכתוב.
מאוחר יותר, היא רדפה קשות נוצרים בסודאן, כולל קופטים.
חטאים עות'מאניים, כולל הרחה ואלכוהול (האחרונים אסורים באסלאם) היו כולם חלק מהתרבות הסודאנית באותה התקופה; המשטר המהדיסטי פעל לאיסור מוחלט עליהם.
הח'ליפה מינה את אנצאר (בדרך כלל בקארה) כאמירים על כל אחד מהמחוזות.
מחוזות הגבול היו תחת חוק צבאי, בעוד שמחוזות פנימיים מימנו הוצאות צבאיות.
הח'ליפה שלט גם על חבל אל-ג'זירה העשיר.
אף על פי שהוא לא הצליח לשקם את הרווחה המסחרית של האזור הזה, הח'ליפה ארגן סדנאות לייצור תחמושת ולתחזוקה של סירות קיטור לשיט נהרות.
עבדאללהי אישר גם שריפת רשימות של אילן יוחסין וספרי חוק ותאולוגיה בגלל הקשר שלהם לסדר הישן ומשום שסבר שהראשונים מדגישים את השבטיות על חשבון האחדות הדתית.
המהדי שינה את חמשת עמודי התווך של האסלאם כדי לתמוך בדוגמה לפיה נאמנות אליו חיונית לאמונה אמיתית.
המהדי גם הוסיף את ההצהרה "ומוחמד אחמד הוא המהדי של אלוהים ונציגו של נביאו" לדקלום האמונה, השהאדה.
הממשלה אכפה צלאה חובה, וגם דרשה לקרוא פעמיים ביום את "הרטיב" של המהדי, או ספר תפילה.
לאחר מותו של המהדי, ניסה הח'ליפה לטעון שביקור בקברו החליף את העלייה לרגל - חג' למכה.
המהדי הצדיק את אלה כתגובות להוראות שהעביר לו אלוהים בחזיונות.
למדינה המהדיסטית היה צבא גדול שהפך יותר ויותר מקצועי ככל שחלף הזמן.
משלב מוקדם גייסו צבאות המהדיסטים עריקים מהצבא המצרי וארגנו חיילים מקצועיים בדמות הג'יהאדיה, רובם סודאנים שחורים.
אלה נתמכו על ידי חניתות שבטיות וסיף וכן פרשים.
הג'יהאדיה וכמה יחידות שבטיות חיו בצריפים צבאיים, בעוד השאר היו דומים יותר למיליציות.
לצבאות המהדיסטיים היה גם ארטילריה מוגבלת, כולל תותחי הרים ואפילו מקלעים.
עם זאת, אלה היו מועטים במספר, ולכן שימשו רק כהגנה לעיירות חשובות ולספינות הקיטור שפעלו כצי של המדינה.
באופן כללי, הצבאות המהדיסטיים היו מונעים מאוד ממערכת האמונות שלהם.
תוך ניצול זה, המפקדים המהדיסטים השתמשו ברובאים שלהם כדי למסך מתקפות על ידי חיל הרגלים והפרשים שלהם.
התקפות כאלה התגלו לעיתים קרובות כיעילות, אך גם הובילו לאבדות כבדות ביותר כאשר הועסקו "בחוסר דמיון".
האירופים כינו בדרך כלל את החיילים המהדיסטים "דרווישים".
כוח המורדים המוקדם של מוחמד אחמד שגויס בעיקר בקרב הקהילות הערביות העניות שחיו בנילוס.
הצבאות המאוחרים של המהדייה גויסו בקרב קבוצות שונות, כולל בעיקר קבוצות אוטונומיות כמו אנשי בז'ה.
הכוחות המוקדמים של המהדי כונו "האנצאר", וחולקו לשלוש יחידות בראשות ח'ליפה.
יחידות אלו כונו "ראיה" ("דגלים") בהתאם לסטנדרטים שלהן.
ה"דגל השחור" גויס ברובו ממערב סודנים, בעיקר באגרה, ובפיקודו של עבדאללהי בן מוחמד.
ה"דגל האדום" הונהג על ידי מוחמד א-שריף והורכב ברובו מגויסי נהר מהצפון.
"הדגל הירוק" בפיקודו של עלי חילו כלל חיילים שנמשכו מהשבטים הדרומיים החיים בין הנילוס הלבן והנילוס הכחול.
לאחר מותו של המהדי, הועבר הפיקוד על "הדגל השחור" לידי יעקוב אחיו של עבדאללהי בן מוחמד והפך לצבא הראשי של המדינה, שבסיסו בבירה אומדורמאן.
עם התרחבות המדינה המהדיסטית, מפקדי פרובינציה גייסו צבאות חדשים עם סטנדרטים נפרדים שעוצבו בדגם הצבאות הראשיים.
הכוחות המובחרים ביותר בצבאות המהדיסטיים היו "המולאזימיה", שומרי הראש של עבדאללהי בן מוחמד.
בפיקודו של עות'מאן שייח' אל-דין, היו אלה מבוססים בבירה ו-10,000 חיילים, רובם חמושים ברובים.
ה"דגלים" חולקו עוד יותר ל-"rubs" ("רבעים") המורכבים מ-800 עד 1200 לוחמים.
בתורו, חילקו "rubs" לארבעה חלקים, אחד מנהלי, אחד "ג'יהאדיה", אחד חיל רגלים עם חרב וחנית ואחד פרשים.
יחידות "הג'יהאדיה" פוצלו עוד יותר ל"סטנדרטים" של 100 בראשות קצינים הידועים בשם "רא'ס מיה", "ולמוקדמייה" של 25 תחת "מוקדאם".
הצי המהדיסטי הגיח במהלך המרד המוקדם, כאשר המורדים השתלטו על סירות שפעלו על הנילוס.
במאי 1884 כבשו המהדיסטים את ספינות הקיטור "פאשר" ו"מוסלמיה", ואחריהם "מוחמד עלי" ו"איסמעיליה".
בנוסף, כמה ספינות קיטור חמושות שהיו אמורות לסייע לכוח הנצור של צ'ארלס גורדון נהרסו וננטשו ב-1885. לפחות שניים מהם, "הבורדיין" "וסאפיה", ניצלו על ידי המהדיסטים.
ספינות הקיטור שנתפסו היו חמושים בכלי ארטילריה קלים, וצוותו על ידי מצרים כמו גם סודאנים.
הצי המהדיסטי השתמש גם בספינות אספקה.
באוקטובר 1898 נשלחו חלקים מהצי המהדיסטי במעלה הנילוס הלבן כדי לסייע למשלחת נגד כוחותיו של אמין פאשא.
"האיסמעיליה" הוטבעה ב-17 באוגוסט 1898 כשהציב מוקשים ימיים על הנילוס ליד אומדורמאן כדי לחסום את התקדמותן של סירות תותחים אנגלו-בריטיות.
מוקש אחד התפוצץ בטעות והרס את הספינה.
"הסאפיה" ו"תאופיקיה", שגררו דוברות עם 2,000 עד 3,000 חיילים, נשלחו במעלה הנילוס הכחול נגד הכוחות הצרפתיים שהחזיקו בפאשודה ב-25 באוגוסט 1898. שם תקפו שתי הספינות את המבצר, אך "הספאיה" התקלקלה ונחשפה לאש כבדה לפני שנגררה למקום מבטחים על ידי "התאופיקיה".
לאחר מכן נסוגה "התאופיקיה" לאומדורמאן, אך נתקלה בדרך בצי אנגלו-מצרי גדול ונכנע הצי המהדיסטי נלחם בקרב האחרון שלו ב-11 או 15 בספטמבר 1898, כאשר ספינת התותחים האנגלו-מצרית "סולטן" נתקלה "בסאפיה" ליד רנג.
שתי הספינות נלחמו בקרב קצר, "והסאפיה" נפגעה קשות לפני שעלתה על החוף ונלכדה.
ה"בורדיין" נתפסה בסופו של דבר כאשר אומדורמאן נפלה לידי הכוחות האנגלו-מצריים.
בתחילת ההתקוממות שלו, המהדי עודד את חסידיו ללבוש בגדים דומים בצורת "הג'יבה".
כתוצאה מכך, לצבא הליבה של המהדי ועבדאללהי בן מוחמד היה מראה מסודר יחסית מנקודה מוקדמת.
לעומת זאת, צבאות אחרים של תומכים ובני ברית לא אימצו בתחילה את "הג'יבה" ושמרו על המראה המסורתי שלהם.
כוחות נהר שגויסו משבט הג'עלין והדנאגלה לבשו לרוב גלימות לבנות פשוטות.
ככל שחלף הזמן והמדינה המהדיסטית התארגנה טוב יותר תחת הנהגתו של ח'ליפה עבדאללהי אבן מוחמד, צבאותיה הפכו יותר ויותר מקצועיים.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 מפעלים באומדורמאן ובמרכזים פרובינציאליים ייצרו "ג'יבה" המוני כדי לספק לחיילים בגדים.
למרות "שהג'יבה" עדיין הייתה מגוונת בסגנון שלהם, כאשר שבטים וצבאות מסוימים העדיפו דפוסים וצבעים מסוימים, הכוחות המהדיסטיים הפכו מקצועיים יותר ויותר במראה החיצוני.
"הג'יבה" גם הצביעה על דרגת לוחם בצבאות המהדיסטיים.
מפקדים בדרגים נמוכים יותר ("אמירים") לבשו "ג'יבה" צבעונית ומשוכללת יותר.
ההנהגה הצבאית הבכירה ביותר העדיפה את העיצובים הפשוטים ביותר, עם זאת, כדי להצביע על אדיקותם.
לחלק מהחיילים המהדיסטיים היו שריון שרשראות, קסדות ומעילים מרופדים, אם כי אלה שימשו לעיתים קרובות יותר במצעדים מאשר בלחימה.
יחידה אחת בצבאות המהדיסטיים, "המולאזימיה", אימצה מדים מלאים, שכן כל חבריה לבשו "ג'יבה" לבן-אדום-כחול זהה.
למדינה המהדיסטית ולצבאותיה לא היו דגלים אחידים, אך עדיין השתמשו בעיצובים מסוימים שוב ושוב.
רוב הדגלים נשאו ארבע שורות של טקסטים בערבית שסימנו נאמנות לאלוהים, למוחמד ולמהדי.
הדגלים היו בדרך כלל לבנים עם גבולות צבעוניים, והטקסט הוצג בצבעים משתנים.
לרוב היחידות הצבאיות היו דגלים אישיים משלהן.
סודאן הטורקו-מצרית , הייתה ידועה גם כטורקייה או סודאן הטורקית, היא שליטת האיילט ואחר כך ח'דיוות מצרים על סודאן ודרום סודאן של ימינו.
השלטון המצרי, שבאופן רשמי היה כפוף לאימפריה העות'מאנית, החל בכיבושי מוחמד עלי פאשה ב־1820, ונמשך עד לכיבוש ח'רטום ב-1885 בידי מוחמד אחמד שנודע כמהדי.
לאחר שמוחמד עלי ריסק את הממלוכים במצרים, קבוצה מהם נמלטה ונמלטה דרומה.
בשנת 1811 הקימו הממלוכים מדינה בדונקולה כבסיס לסחר בעבדים.
בשנת 1820 הודיע סולטאן פונג' באדי השביעי למוחמד עלי כי אינו מסוגל להיענות לדרישתו לגרש את הממלוכים.
בתגובה שלח מוחמד עלי 4,000 חיילים לפלוש לסודאן, לטהר אותה מממלוכים ולשלב אותה במצרים.
כוחותיו קיבלו את כניעתו של הקשיף, פיזרו את הממלוכים הדנקולה, כבשו את כורדופן וקיבלו את כניעתו של באדי השביעי.
עם זאת, שבטי הג'עלין הערבים הציגו התנגדות נוקשה.
'טורקייה' היה המונח הסודני הכללי לתקופת השלטון המצרי והאנגלו-מצרי, מהכיבוש ב-1820 ועד להשתלטות המהדיסטית בשנות ה-80 של המאה ה-19. הכוונה היא גם ל'שלטון הטורקי' וגם 'תקופת השלטון הטורקי', בה היה שלטון בידי אליטות דוברות טורקיות או על ידי אלה שהם מינו.
בדרגים העליונים של הצבא והממשל הכוונה הייתה בדרך כלל למצרים דוברי טורקית, אבל זה כלל גם אלבנים, יוונים, ערבים לבנטיניים ואחרים בעלי תפקידים בתוך המדינה המצרית של מוחמד עלי וצאצאיו.
המונח כלל גם אירופאים כמו אמין פאשא וצ'ארלס גורדון, שהועסקו בשירות הח'דיוות של מצרים.
היות שהח'דיוות של מצרים היו באופן רשמי וסאלים של האימפריה העות'מאנית, ולכן השלטון פעל באופן רשמי בשם הסולטן העות'מאני בקונסטנטינופול.
תקופת טורקייה אל-תנייה שמשמעותנ 'טורקייה שנייה' שימשה בסודן לציון תקופת השלטון האנגלו-מצרי (1899–1956).
תחת הממשלה החדשה שהוקמה ב-1821, חיו חיילים מצרים מהאדמה וגבו מיסים מופקעים מהאוכלוסייה.
הם גם הרסו הרבה פירמידות מרואיטיות עתיקות בחיפוש אחר זהב נסתר.
סחר העבדים גדל, וגרם לרבים מתושבי אל-ג'זירה הפורה, ליבה של פונג', לברוח כדי להימלט מסוחרי העבדים.
בתוך שנה מיום ניצחונו של מוחמד עלי, גויסו 30,000 סודאנים ונשלחו למצרים לאימון וכניסה לצבא.
כל כך הרבה נספו ממחלות ומהאקלים הלא מוכר, שאפשר היה להשתמש בניצולים רק כחיל מצב בסודאן.
ככל שהשלטון המצרי נעשה יציב יותר, הממשלה הפכה פחות קשוחה.
מצרים הכניעה את סודאן בביורוקרטיה מכבידה וציפתה שהמדינה תעמוד בעצמה.
חקלאים ורועים חזרו בהדרגה לאל-ג'זירה.
מוחמד עלי זכה גם בנאמנותם של כמה מנהיגי שבטים ודתיים בכך שהעניק להם פטור ממס.
חיילים מצרים וג'הידיה סודאנים (חיילים מגויסים), בתוספת שכירי חרב, כוחות מצב מאוישים בח'רטום, קסאלה ואל עובייד ובכמה מוצבים קטנים יותר.
השייח'יה, דוברי ערבית שהתנגדו לכיבוש המצרי, הובסו והורשו לשרת את השליטים המצריים כגובי מיסים וכפרשים לא סדירים תחת שייח'ים שלהם.
המצרים חילקו את סודן למחוזות, שאותם חילקו לאחר מכן ליחידות מנהליות קטנות יותר שהתאימו בדרך כלל לטריטוריות שבטיות.
בשנת 1823 הפכה ח'רטום למרכז השלטון המצרי בסודאן והפכה במהירות לעיר שוק גדולה.
עד שנת 1834 מנתה אוכלוסייתה 15,000 נפש והייתה מקום מגוריו של המושל המצרי.
בשנת 1835 הפכה ח'רטום למקום מושבו של החכימדאר (המושל הכללי).
עיירות חיל מצב רבות התפתחו גם למרכזים מנהליים באזורים שלהם.
ברמה המקומית, שייח'ים ומנהיגי השבטים המסורתיים קיבלו על עצמם אחריות מנהלית.
בשנות ה-50 של המאה ה-19 שינו המצרים את מערכת המשפט במצרים ובסודאן, והנהיגו קוד מסחרי וקוד פלילי המנוהלים בבתי משפט חילוניים.
השינוי הפחית את יוקרתם של הקאדים שבתי הדין השרעיים שלהם הוגבלים לעסוק בענייני מעמד אישי.
גם בתחום זה, בתי המשפט היו חסרים אמינות בעיני המוסלמים הסודאנים, משום שהם ניהלו דיונים על פי האסכולה החנפית ולא על פי האסכולה המאלכית המחמירה שנהג באזור.
המצרים גם ביצעו תוכנית לבניית מסגדים ואיישו בתי ספר ובתי משפט דתיים עם מורים ושופטים שהוכשרו באוניברסיטת אל-אזהר בקהיר.
הממשלה העדיפה את החתמיה, מסדר דתי מסורתי, משום שמנהיגיו הטיפו לשיתוף פעולה עם המשטר.
אבל מוסלמים סודאנים גינו את האורתודוקסיה הרשמית מכיוון שהיא דחתה אמונות ומנהגים פופולריים רבים.
עד לדיכוי ההדרגתי שלו בשנות ה-60 של המאה ה-19, סחר העבדים היה המסחר הרווחי ביותר בסודאן והיה מוקד האינטרסים המצריים במדינה.
הממשלה עודדה פיתוח כלכלי באמצעות מונופולים ממלכתיים שייצאו עבדים, שנהב וגומי ערבי.
באזורים מסוימים הפכה אדמות שבטיות, שהוחזקו במשותף, לנחלתם הפרטית של השייח'ים ולעיתים נמכרה לקונים מחוץ לשבט.
ממשיכי דרכו המיידיים של מוחמד עלי, עבאס חלמי הראשון (1849–1854) ומוחמד סעיד פאשא (1854–1863), חסרו תכונות מנהיגות והקדישו תשומת לב מועטה לסודאן, אך שלטונו של אסמאעיל פאשא (1863–1879) החיה את העניין המצרי במדינה.
בשנת 1865 ויתרה האימפריה העות'מאנית על חוף ים סוף ונמליו למצרים.
שנתיים לאחר מכן, הסולטן העות'מאני הכיר רשמית באסמאעיל כח'דיו של מצרים וסודאן, תואר בו השתמש מוחמד עלי בעבר ללא אישור עות'מאני.
מצרים ארגנה וחילקה את המחוזות החדשים של הנילוס העליון, בחר אל-ע'זאל ואקווטוריה, ובשנת 1874 כבשה וסיפחה את דארפור.
אסמאעיל מינה אירופאים למושלים פרובינציאליים ומינה סודאנים לתפקידים ממשלתיים אחראיים יותר.
תחת לחץ מבריטניה, נקט אסמאעיל צעדים להשלמת חיסול סחר העבדים בצפון סודאן של ימינו.
הוא גם ניסה לבנות צבא חדש על פי המודל האירופי שלא יהיה תלוי עוד בעבדים כדי לספק כוח אדם.
תהליך המודרניזציה גרם לאי שקט.
יחידות הצבא ערכו מרד, וסודאנים רבים התרעמו על שיבוץ החיילים בקרב האוכלוסייה האזרחית ועל השימוש בעבודות כפייה סודאניות בפרויקטים ציבוריים.
המאמצים לדכא את סחר העבדים הכעיסו את מעמד הסוחרים העירוני ואת ערביי בגארה, ששגשגו על ידי מכירת עבדים.
ח'רטום הורחבה ממאהל צבאי לעיירה של למעלה מ-500 בתים בנויים מלבנים על ידי המושל הכללי המצרי הראשון, חורשיד פאשא.
מיסים חדשים שהטילו דפטרדאר ביי ויורשו עות'מאן ביי הצ'רקסי היו כה חמורים והחשש מפעולות תגמול אלימות כה חריפות שבאזורים מעובדים רבים לאורך הנילוס, אנשים נטשו את אדמתם ונמלטו אל הגבעות.
יורשיו מהו בי אורפלי והמושל הכללי הראשון, עלי חורשיד פאשא, היו פייסניים יותר, וחורשיד ביי הסכים לחנינה על פליטים חוזרים שברחו לאזור הגבול אל-עתיש עם האימפריה האתיופית, וכן פטור מוחלט ממסים לכל השייח'ים והמנהיגים הדתיים.
למרות היעדר הצלחה מוקדמת במציאת מכרות זהב בסודאן, המצרים המשיכו לחפש זמן רב לאחר הכיבוש הראשוני של המדינה.
היה עניין מחודש באזור פאזוגלי בשנות ה-30 של המאה ה-19, ומוחמד עלי שלח לשם מינרלוגים אירופאים לחקור, בסופו של דבר, למרות היותו בשנתו השבעים, ביקר באזור בעצמו בחורף 1838–1839. רק כמות קטנה של זהב סחף נמצאה, ובסופו של דבר פאזוגלי פותחה לא כמרכז כרייה, אלא כמושבת עונשין מצרית.
בשנות ה-30 של המאה ה-19, כששאיפותיו הצבאיות של מוחמד עלי משכו את תשומת לבו למקומות אחרים, צומצם כוח האדם המצרי בסודאן ועלי קורשיד פאשא, המושל הכללי של סודאן (1826–1838), נאלץ להגדיל את גודלם של חילות המצב של העבדים שגויסו במקום.
הוא ערך פשיטות תקופתיות לאזור הנילוס הכחול העליון והרי נובה, כמו גם במורד הנילוס הלבן, תקף את שטחי הדינקה והשילוקים והחזיר עבדים לח'רטום.
פשיטות עבדים היו עסק תובעני ולא תמיד רווחי.
בשנת 1830 הסתערו על השילוקים בפשודה 2,000 חיילים אך לקחו רק 200 עבדים; בשנים 1831–1832 תקפה משלחת של 6,000 את ג'בל טאקה בהרי נובה, ההסתערות לא הצליחה, וחורשיד איבד 1,500 איש.
רוסטום ביי, מושל קורדופן בפיקודו של חורשיד, זכה להצלחה רבה יותר, כשהוא ערך משלחות עבדים במערב.
בינואר 1830, הוא הוביל משלחת שלקחה 1,400 שבויים.
הוא בחר מתוכם 1,000 זכרים צעירים ושלח אותם למצרים.
ב-1832, משלחת דומה של רוסטום הניבה עוד 1,500 שבויים, שגויסו לצבא.
יורשו של חורשיד כמושל הכללי, אחמד פאשא, מצא דרך חסכונית יותר לגיוס עבדים.
במקום לפשוט כדי למלא את החסר בגדודים השחורים שלו, הוא הטיל מס חדש לפיו כל אדם חייב במס היה חייב לקנות ולמסור עבד אחד או יותר.
המושל הכללי מוסא פאשא חמדי (1862–1865) שילב את שני הפרקטיקות, ודרש מהשייח'ים והמפקדים לספק לו מספרים מוגדרים של עבדים, והוביל באופן אישי פשיטות ללכידת אחרים כאשר זה התברר לא מספיק.
תחת שלטונו של הח'דיו עבאס חלמי הראשון (1848–1854), כל שייח' מקומי נדרש לספק לממשלה מספר מסוים של גברים כחלק מהמיסים השנתיים שלהם.
בשנת 1859 הורה יורשו מוחמד סעיד פאשא (1854–1863) להקים משמר ראש אישי של חיילים שחורים, ועבדים המשיכו להילקח בעיקר עבור הגדודים הסודאניים ועבור משמר ראש לאחר האיסור הרשמי על סחר בעבדים.
בשנת 1852, הצבא המצרי בסודאן כלל 18,000 איש, ועד 1865 הוא גדל ליותר מ-27,000. מרבית כוחות הכיבוש המצריים בסודאן היו עבדים, או שגויסו מרצונם מתוך המדינה.
הקצינים והמש"קים היו 'טורקים' (כלומר דוברי טורקית, בין אם טורקים, אלבנים, יוונים, סלאבים או ערבים) ומצרים, אם כי בשנים מאוחרות יותר קודמו כמה סודאנים מהימנים בעלי שירות ארוך לדרגת רב"ט וסמל, ואף, תחת חורשיד, לדרגות קצונה.
מדי פעם נעשה שימוש בכוחות עבדים סודאנים מחוץ לסודאן.
בשנת 1835 קיבל קורשיד פקודות להקים שני רגימנטים שחורים לשירות בערב נגד המורדים הווהאבים.
בשנת 1863, הקיסר הצרפתי נפוליאון השלישי ביקש ממוחמד סעיד להשאיל לו גדוד סודאני שיילחם באקלים הלח והמלרי של וראקרוס לתמיכה בקיסר מקסיקו מקסימיליאן הראשון.
בינואר 1863 הפליגו מאלכסנדריה 447 חיילים סודאנים.
הם התגלו כלוחמים מצוינים נגד המורדים המקסיקנים, ועמדו באקלים הרבה יותר טוב מהאירופים.
מקרה חריג של עבד סודאני שבסופו של דבר נלחם מחוץ למולדתו היה מישל אמאטורה, כנראה מהרי נובה, שהצטרף לרגימנט הברסליארי של צבא פיימונטה ב-1848.
המצרים הגדילו בהדרגה את תחומיהם.
הם התקדמו דרומה לאורך הנילוס הלבן והגיעו לפשודה ב-1828. במערב הגיעו המצרים לגבולות דארפור.
הנמלים סואקין ומאסאווה לחופי ים סוף של עברו לשליטתם.
ב-1838 הגיע מוחמד עלי לסודאן.
הוא הרכיב משלחות מיוחדות לחיפוש זהב לאורך הנילוס הלבן והכחול.
ב-1840 נוספו לתחומי מצרים אזורי קאסלה וטאקה.
בשנת 1831 הוביל חורשיד פאשא כוח בן 6,000 חיילים מזרחה כדי לתקוף את האדנדואה.
הוא חצה את נהר אטברה בקוז רג'ב, אך האדנדואה פיתו את המצרים למארב יער, שבו איבדו את כל הפרשים שלהם.
חיל הרגלים נסוג בחזרה לח'רטום, תחילה הפסיד ולאחר מכן תפס מחדש את ארטילריה השדה שלהם.
בסך הכל איבדו המצרים 1,500 חיילים.
אף על פי כן, העיירה גלאבט נכנעה לח'ורשיד ב-1832.
בשנת 1837 הרגו גובי מיסים מצרים כומר אתיופי בסודאן.
זה גרם לכוח אתיופי גדול של כ-20,000 לרדת למישור סודאן.
חיל המצב המצרי של 300 איש באל-עתיש, מזרחית לאל-קדארף, תוגבר ב-600 חיילים סדירים, 400 ברברים בלתי-סדירים ו-200 פרשים של שייח'יה.
המפקד המצרי היה אזרח ללא ניסיון צבאי, דבר שהוביל ניצחון קל לאתיופים לפני נסיגתם.
סודות בים הכחול הוא סרט מתח-פעולה משנת 2005 בבימויו של ג'ון סטוקוול ובכיכובם של פול ווקר וג'סיקה אלבה.
הסרט עוקב אחר זוג צוללנים המוצאים מטען סמים במעמקי האוקיינוס בזמן חיפוש אחר אוצר אבוד.בעקבות התגלית המסוכנת, הם נרדפים על ידי פושעים ומאבדים שליטה על המצב.
סרט הופץ בשיתוף מטרו-גולדווין-מאייר וסרטי קולומביה.
ג'ארד (פול ווקר) וסאם (ג'סיקה אלבה) הם זוג צוללנים המתגוררים באיי הבהאמה ומבלים את ימיהם בחיפוש אחר אוצרות אבודים במעמקי הים.
כאשר חברם ברייס (סקוט קאן) וחברתו אמנדה (אשלי סקוט) מצטרפים אליהם להרפתקה ימית, הם נתקלים בשברים של מטוס שהתרסק בעומק הים.
ג'ארד מגלה במהרה כי המטוס מכיל מטען סמים, ומכאן העניינים מתחילים להסתבך.
בעוד ג'ארד שואף להתרחק מהבעיה ולהתמקד במציאת האוצרות, ברייס ואמנדה מתפתים לרעיון למכור את הסמים כדי להרוויח כסף קל.
הסיטואציה מתדרדרת כשהקרטלים המקומיים מגלים על הגילוי, ומתחיל מרדף מסוכן בו הם נאלצים להיאבק בפושעים ובתככים שמתחוללים סביבם.
לאורך הסרט, הארבעה מוצאים את עצמם נלחמים לא רק על האוצר, אלא גם על חייהם, כשברקע מאבקי כוח, מתח ואקשן המתרחשים בעומק הים ובחופי הבהאמה.
הסיפור נע בין החלטות מוסריות להישרדות, בעוד ג'ארד וסאם מנסים לנווט את דרכם מתוך הקושי.
סודות בים הכחול קיבל ביקורות מעורבות.
הסרט זכה לשבחים על הנופים הימיים המרשימים והאקשן, אך קיבל ביקורת על העלילה השטחית.
באתר Rotten Tomatoes, הסרט קיבל ציון של 21%, ואילו ב-Metacritic ציון של 45 מתוך 100.
סודה הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2024 בבימויו של ארז תדמור, עם רותם סלע וליאור רז בתפקידים הראשיים.
התסריט של ארז תדמור ושלמה אפרתי מבוסס על דמויות ממשפחתו של תדמור.
ניצולת שואה מגיעה לשכונת של ניצולי שואה ונדחית בגלל שמועות שהייתה קאפו באושוויץ.
הסרט צולם בקיבוץ האון, גבעת ברנר, חיפה וגיאורגיה (מפעל הסודה).
הסרט היה מועמד לשלושה פרסי אופיר בטקס פרסי אופיר לשנת 2024:
פרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר – זוהר שטראוס
פרס אופיר לעיצוב האמנותי הטוב ביותר – איתן לוי
פרס אופיר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר - רייצ'ל בן דהן
שולם גוטליב (ליאור רז) היה מפקד פרטיזנים יהודים במלחמת העולם השנייה.
הסרט מתחיל במתקפתם על רכב גרמני ביער בפולין ב-1944. לאחר המלחמה עלה שולם למדינת ישראל עם אשתו גיטה (נטע שפיגלמן), בתו אסתי (סיון תדמור) ושאר חברי הקבוצה.
הם שוכנו בשכונה על שפת הכנרת והקימו שם בית חרושת לסודה.
שולם הוא מנהיג הקבוצה, משמש "בורר" בסכסוכים ועל פיו יישק דבר.
גיטה סובלת מדיכאון ומאזינה כל יום להודעות ברדיו של המדור לחיפוש קרובים כדי לשמוע פרטים על אחותה שנעלמה במלחמה.
את השקט היחסי בשכונה משבשת ניצולת שואה יפהפייה בשם אווה (רותם סלע) שמגיעה לשכונה ב-1955 עם בתה חנה (אנסטסיה אוורבוך).
שולם עוזר לה בכניסה והם מתאהבים למורת רוחו של אשר (זוהר שטראוס) שאשתו נעלמה במלחמה והוא רוצה לפתוח פרק ב' בחייו עם אווה.
גיטה בדיכאון עמוק ומסכימה להתאשפז במוסד לטיפול.
בחדר היא נמצאת עם אישה מבוגרת (פירה קנטור) שמנסה לפתח שיחה אתה.
בזמן הזה מתקרב שולם לאווה והם מקיימים יחסים אינטימיים.
דבר שלא נעלם מעיני תושבי השכונה.
לשולם בן דוד בשם יאנק (גל פרידמן) הנשוי למרים (שרון שטרק).
מרים מפרסמת כי אווה הייתה בזמנו קאפו באושוויץ לאחר שהתאהבה ברופא גרמני ששלח את בתה למנזר ואותה מינה כקאפו.
שולם נפגש עם ניצולת שואה (הילה סורג'ון פישר) שהייתה באותו צריף עם אווה אך היא לא מזהה אותה (או שאינה רוצה) ואומרת כי כולן היו גלוחות ודומות אחת לשנייה.
אווה ובתה מגורשות באלימות מהאוטובוס על ידי נשות השכונה שקוראות לעברה "קאפו".
אנשי השכונה מתנכלים לאווה ונתקלים בהתנגדות אלימה של שולם.
מישהו מנסה להתנקש באווה אך היא מתאוששת.
לבסוף שולם עובר עם משפחתו לחיפה ואווה וחנה עוברות לאוסטרליה.
שם השחקן שם הדמות הערותליאור רזשולם גוטליברותם סלעאווהנטע שפיגלמןגיטה גוטליבזוהר שטראוסאשרסיון תדמוראסתי גוטליבאנסטסיה אוורבוךחנהגל פרידמןיאנקשרון שטרקמריםאמיתי קדררוקחיואל רוזנקיארפיני טבגראיצ'ו אביטלהילה סורג'ון פישרניצולת שואהפירה קנטורזקנה במוסד
סודות האולימפוס הוא קומיקס רשת מסוגת דרמה רומנטית מאת האמנית הניו זילנדית רייצ'ל סמיית.
הקומיקס מהווה עיבוד מודרני למערכת היחסים בין אלת האביב פרספונה לבין אל השאול האדס מהמיתולוגיה היוונית, כשברקע מעובדים שאר מיתוסי המיתולוגיה הנוגעים לדמויות השונות.
סדרת הקומיקס פורסמה לראשונה בשנת 2017 בבלוג הטאמבלר האישי של סמיית, ובהמשך החלה להתפרסם על בסיס שבועי בפלטפורמת "" באפריל 2017. במרץ 2018 הושקה הסדרה מחדש במסגרת "Webtoon Canvas".
הקומיקס הסתיים ביוני 2024 לאחר שלוש עונות ו-280 פרקים.
סדרת הקומיקס זכתה להכרה ביקורתית רחבה, ובין היתר זכתה בשני פרסי אייזנר, שני פרסי הארווי ושני פרסי רינגו.
בשנת 2019 הוכרזעל פיתוחו של עיבוד טלוויזיוני מונפש המבוסס על הקומיקס, אשר עתיד לעלות לשידור בשירות הזרמת המדיה "פריים וידאו".
עלילת הסדרה מתרחשת בעולם דואלי: עולם האלים (האולימפוס והשאול) מוצג כחברה טכנולוגית מודרנית וקפיטליסטית, בעוד שעולם בני התמותה מוצג בסגנון המזכיר את יוון העתיקה.
הסיפור עוקב אחר הגעתה של פרספונה, אלת אביב צעירה, לאולימפוס תחת חסותה של אמה, דמטר.
מפגש מקרי בין פרספונה לבין האדס, מנכ"ל תאגיד "השאול", מצית מערכת יחסים רומנטית בין השניים המתפתחת על רקע תככים פוליטיים, טראומות עבר ודינמיקות כוח משפחתיות בקרב האלים.
היצירה חורגת מהנרטיב המיתולוגי המסורתי ומשתמשת בו כפלטפורמה לבחינת סוגיות פסיכולוגיות וחברתיות עכשוויות:
טראומה והחלמה – היצירה מקדישה חלק ניכר מעלילתה להשלכות הפסיכולוגיות של תקיפה והטרדה מינית.
בניגוד למיתוס המקורי, הסדרה מפרקת את מושג ה"חטיפה" לגורמים פסיכולוגיים ומתמקדת בתהליך הריפוי ארוך-הטווח, בהתמודדות עם תופעת ה"גזלייטינג" ובמאבקה של הדמות המרכזית להשבת האוטונומיה האישית שלה.
מערכות יחסים ודינמיקות כוח – הסדרה מציבה ניגוד בין מערכות יחסים הרסניות ופוגעניות (כגון אלו של זאוס והרה או אפולו ופרספונה) לבין בניית קשר המבוסס על תקשורת והסכמה.
דמותו של האדס מעוצבת באופן המערער על מיתוס "הגבר הדומיננטי", תוך הצגת דמות הפועלת תחת מגבלות רגשיות ומוסריות.
האנשה פסיכולוגית של האלוהות – האלים מוצגים כדמויות פגומות הסובלות מבעיות מודרניות כגון בדידות ודיכאון, התקפי חרדה, התמכרויות וחוסר ביטחון תעסוקתי.
ביקורת חברתית – דרך תיאור האולימפוס כחברה המקדשת תדמית וסטטוס, היצירה מבקרת את תרבות הצהובונים, את כוחם של פערים מעמדיים ואת הקושי בשמירה על פרטיות בתוך חברה היררכית.
סגנונה של סמיית מתאפיין בשימוש בצבעוניות סימבולית (Color Coding): לכל דמות פלטת צבעים ייחודית משלה המשקפת את מצבה הרגשי ומעמדה המיתי.
האמנות משלבת קווים מינימליסטיים עם טכניקות של צבעי מים דיגיטליים, המעניקים לסדרה מראה סוריאליסטי המדגיש את הניגוד בין האסתטיקה החזותית לבין הנושאים המורכבים הנידונים בה.
כמו כן, הצבעוניות הסימבולית בסדרה משמשת ככלי נרטיבי רב-עוצמה המבוסס על תורת הצבעים:
הרמוניה וניגודיות – הקשר בין האדס (המאופיין בכחול עמוק) לפרספונה (המאופיינת בוורוד חיוני) מוצג דרך פלטה משלימה המזכירה את צבעי השקיעה, מה שיוצר תחושת איזון והרמוניה ויזואלית.
לעומת זאת, השילוב בין הוורוד של פרספונה לצהוב הבוהק של אפולו יוצר "צרימה" ויזואלית מכוונת, המשמשת כמטאפורה חזותית לטבעו הפוגעני של הקשר ביניהם.
ייצוג דואליות העולמות – הצבעים מפרידים בין המרחבים השונים בסיפור; השאול מאופיין בגוונים קרים ואפורים המסמלים מקצועיות תאגידית ובדידות, בעוד האולימפוס רווי בצבעים חמים ונוצצים המייצגים ראוותנות.
בעטיפות הכרכים ניתן לראות כיצד הקומפוזיציה משתמשת בצבע כדי להפוך את היוצרות: פרספונה ממוקמת בתוך טבע ורוד פראי, בעוד האדס מופיע על רקע קו רקיע אורבני כחול ומודרני.
צבע כמייצג עוצמה – דמויות בעלות כוח עז מאופיינות בצבעים רוויים, כגון האדום האימפולסיבי של הרמס ומינטה.
כמו כן, צבעי הדמויות משתנים בהתאם למצבן הרגשי; כאשר פרספונה חווה זעם, הגוון הוורוד שלה עשוי להפוך לכהה או ל"מלוכלך", ועיניה עשויות לזהור באדום – רמז לכוחה המיתי המסתתר תחת חזותה התמימה.
האנשה של ישויות קדמוניות – אצל אלים קדמוניים וטיטאנים, הצבעוניות רחבה ועמוקה יותר ומייצגת את כוחות הטבע שהם מגלמים, כמו עור הטורקיז של גאיה או העור זרוע-הכוכבים של קרונוס.
פרספונה – אלת האביב, מלכת השאול ואשתו הטרייה של האדס.
היא מתוארת כאישה צעירה בעלת עור ורוד.
פרספונה היא דמות אמביוולנטית: מחד היא מצטיירת כאישה תמימה באולימפוס המחפשת את עצמאותה, ומאידך היא נושאת עמה כוח הרסני – בצעירותה טבחה בטעות בכפר של בני תמותה לאחר שאלו פגעו בנימפות הפרחים שלה.
שערה מגיב לרגשותיה ונובט פרחים בעת התרגשות או לחץ.
האדס – מלך השאול, אל המתים והעושר.
הוא מתואר כאיש עסקים גבוה ושרירי בעל חזות כחולה עמוקה, שיער לבן וצלקות רבות על גופו אך גם כדמות רגישה ומבודדת רגשית.
האדס הוא מנכ"ל תאגיד "השאול" (Underworld Corp), המנהל את נשמות המתים.
בניגוד למיתולוגיה המסורתית, בגרסה זו אין קשר דם בין האדס לפרספונה.
הרה – אלת הנישואין והמשפחה ומלכת האלים.
מתוארת כאישה זהובה בעלת צלקת ארוכה על בטנה כזכר למלחמה בטיטאנים.
הרה סובלת בנישואיה לזאוס ומוצגת כמי שמרבה לשתות ולעשן.
בעבר ניהלה רומן ממושך עם האדס, אך בהווה הם חברים קרובים בלבד.
בגרסה זו הרה מוצגת כדמות פמיניסטית הנלחמת על מעמדן של האלות.
זאוס – מלך האלים ואחיהם הצעיר של האדס ופוסידון.
מתואר כאיש עסקים בעל חזות סגולה.
זאוס הוא דמות אגוצנטרית, פרנואידית ובוגדנית, הנוטה לשקרים ומעשי בריונות.
למרות תכונותיו השליליות, הוא מפגין דאגה עמוקה לאחיו ולאשתו ברגעים קריטיים.
הוא היחיד מבין "שושלת ששת הבוגדים" שגופו נותר ללא צלקות מהמלחמה.
אפולו – אל השמש, המוזיקה והנבואה.
מתואר כפלייבוי בעל חזות צהובה-בוהקת.
אפולו הוא האנטגוניסט המרכזי בסיפור; הוא תוקף מינית את פרספונה ומנסה לכפות עליה נישואין במניפולציות.
שאיפתו לפרספונה נובעת מרצונו להשתמש בכוחה כ"אלת פריון" כדי להפיל את אביו, זאוס, מהשלטון.
ארוס – אל האהבה, בנם של אפרודיטה וארס.
דמות שרירית בעלת חזות בצבע מג'נטה.
חבר קרוב של פרספונה ואחד היחידים המודעים לטראומה שחוותה.
הקטה – אלת הכישוף ויד ימינו של האדס בניהול "תאגיד השאול".
ניכרת בעורה הכחול ובעיניה הצהובות; דמות חכמה, חדת-לשון ורציונלית.
דמטר – אלת הקציר ואמה של פרספונה.
מאופיינת בגווני ירוק-טבע ובעלת גישה הורית שתלטנית וחונקת, המובילה לחיכוכים עזים עם בתה על רקע רצונה של פרספונה לעצמאות.
ארטמיס – אלת הציד, המאופיינת בגווני סגול כהה.
אחותו התאומה של אפולו ושותפתה לדירה של פרספונה, המגוננת על חברתה, אך בתחילה אינה מודעת לטבעו האמיתי והפוגעני של אחיה.
ארס – אל המלחמה, בנם של זאוס והרה.
דמות שרירית בעלת חזות כתומה ועיניים אדומות.
בעבר נפגש עם פרספונה בעולם בני התמותה בעת שהיה פצוע והיא ריפאה אותו – אירוע שעורר את חשדו כי היא אלת פריון.
פוסידון – מלך הים ואחיהם של האדס וזאוס.
דמות בעלת חזות ירוקת-ים ואופי חופשי ואימפולסיבי.
הוא נושא צלקת על עינו השמאלית כזכר לתקופה שבה נבלע על ידי אביו, קרונוס, ונמצא במערכת יחסית פוליאמורית עם אשתו, אמפיטריטה.
הרמס – אל המהירות והמסחר.
ספורטאי בעל חזות אדומה, חבר קרוב של פרספונה העובד כאוסף נשמות עבור תאגיד "השאול".
אפרודיטה – אלת האהבה והיופי, המאופיינת בגווני לבנדר וסגול בהיר.
דמות מורכבת המגוננת על ילדיה; בעבר נאלצה להקריב את עצמה מול זאוס כדי להגן על בנה ארוס.
פסיכה – בת תמותה שהייתה נסיכה בממלכה פוגענית.
לאחר שנחטפה על ידי ארוס, החלה להתגורר באולימפוס תוך שהיא מתחזה לנימפה סגולה המשרתת את אפרודיטה.
הסטיה – אלת הבית והמשפחה, בעלת חזות כתומה.
ממייסדות ארגון TGOEM ("האלות של הבתולין הנצחי") ובת זוגה של אתנה.
אתנה – אלת החוכמה והלוחמה.
מאופיינת בגווני כסף ובשיער קצר.
מינטה – נימפת נהר בצבע אדום שני ובת זוגו לשעבר של האדס.
דמות הרסנית הסובלת מביטחון עצמי נמוך, הנוהגת באלימות רגשית כלפי הסובבים אותה.
תנטוס – אל המוות, מאופיין בגווני אפור.
חווה חוסר ביטחון במעמדו המקצועי כאוסף נשמות בשל הישגיו הנמוכים ביחס להרמס.
אריס – אלת המדון המנודה, בתם של זאוס והרה.
בעלת עור צהוב וכנפיים שחורות.
היא זו שהעניקה לפרספונה את מתנת ה"זעם" בילדותה.
הפייסטוס – אל האש והנפחות, בעל חזות כתומה כהה.
הוא נעזר בפרוטזות ברגליו וביד רובוטית, ופועל כהאקר מיומן המסייע לאלים אחרים במישור הדיגיטלי.
דפנה – נימפת פרחים בגווני ורוד וכחול וחברתה של פרספונה.
לאחר שנמלטה ממערכת יחסים מטרידה עם אפולו, הפכה לבת זוגו של תנטוס.
קרונוס – טיטאן הזמן והנבל המרכזי בעברם של האלים.
דמות ענקית שעורה נראה כמרקם של לילה זרוע כוכבים.
ניקס – אלת הלילה הקדמונית.
דמות מונומנטלית בצבע כחול כהה עם עיניים רבות בגוון ורוד עז.
כיירון – קנטאורית המשמשת כפסיכולוגית עבור פרספונה, בניגוד למיתולוגיה המקורית בה כיירון הוא קנטאור זכר.
מורפיאוס – אלת החלומות, בעלת חזות כחולה וכנפיים לראשה.
מוצגת כאישה טרנסג'נדרית בניגוד למיתולוגיה המקורית, בה דמותה מוצגת בעיקר כגבר.
היפנוס – אל השינה, אחיו התאום של תנטוס, בנה של ניקס ואביה של מורפיאוס.
הוא מאופיין בחזות של גבר עירום בעל עור אפור, עיניים כחולות וכנפיים, מראה הדומה לזה של אחיו.
קרברוס – אחד מכלביו של האדס.
קרברוס הוא כלב ציד שחור ועצום, בעל היכולת לשנות את גודלו מכלב רגיל לענק בעל שלושה ראשים.
הוא קרוב מאוד לפרספונה ומסוגל לתקשר מילולית עם האדס.
הבה – אלת הנעורים ובתם הצעירה של זאוס והרה.
היא ניחנה ביכולת לרקוח סוגים רבים של משקאות אלכוהוליים.
חזותה החיצונית מתוארת כהעתק כמעט מושלם של אמה, הרה.
הוא מוצג כדמות מונומנטלית של גבר זהוב ועצום.
הליוס הוא זה שחשף בפני תנטוס את האירוע האלים שחוללה פרספונה בעולם בני התמותה.
אסקלפיוס – אל הרפואה, חצי-אל ובנו של אפולו, המשמש כרופא.
הוא מאופיין בחזות של גבר קירח בעל עור סגול בהיר.
אסקלפיוס נוטה לחשוף סודות רפואיים של מטופליו בפני אביו, ככל הנראה כתוצאה מכפייה ואיומים מצד אפולו; כך למשל חשף את עקרותו של האדס.
ניכר כי הוא חש מאויים מאוד מאביו.
גאיה – אלת האדמה הקדמונית.
היא מוצגת כאישה עצומה בעלת עור בגוון טורקיז ושיער הנראה כעלי שלכת.
גאיה הייתה אלת הפריון הראשונה.
אורנוס – אל השמיים הקדמוני.
דמותו היא של גבר שרירי ועצום בצבע תכלת בעל שש עיניים.
במהלך העלילה נחשף כי אפולו קושר עמו קשר במטרה להפיל את שלטונו של זאוס.
הקומיקס נכתב ומאויר בידי היוצרת הניו־זילנדית רייצ'ל סמיית.
סמיית היא בוגרת לימודי עיצוב גרפי, ולאחר שניסיונותיה להשתלב בתעשייה היצירתית לא צלחו, פנתה לעבודה בתחום השיווק.
בשנת 2016 נחשפה לאפליקציית "", ובעקבות זאת החלה לפרסם את "The Doctor Foxglove Show" – סדרת המשך לניסיון מוקדם יותר שלה ליצירת קומיקס ארוך-טווח בשם "The Doctor Pepper Show".
הסדרה הופסקה לאחר שני פרקים בלבד, כאשר האחרון פורסם ב-12 ביוני 2016 במדור "Webtoon Discovery" (כיום "Webtoon Canvas").
כעבור כשנה, באפריל 2017, החלה סמיית ליצור את הקומיקס.
הקומיקס פורסם תחילה בטאמבלר וב-Webtoon Discover, ובהמשך הושק מחדש ב-Webtoon Canvas במרץ 2018.
באתר הרשמי ציינה סמיית מספר מקורות ספרותיים ומחקריים ששימשו לה השראה ולבסיס מיתולוגי:
"Classical Mythology" מאת פרופ' אליזבת ונדיוור.
"המיתוסים היווניים" מאת רוברט גרייבס.
"המנונים הומריים", ובייחוד ההמנון מתוכו שמוקדש לדמטר.
הקומיקס פורסם לראשונה בשנת 2017 בטאמבלר וב-Webtoon Discover.
עם השקתו הרשמית ב-Webtoon Canvas ב-4 במרץ 2018, עודכן הקומיקס בקצב שבועי.
קוראים בעלי מנוי "Webtoon Fast Pass, יכלו לגשת לפרקים חדשים טרם פרסומם הרשמי.
ביולי 2023 אישרה סמיית כי לסדרה קיים סיום מתוכנן.
סדרת הקומיקס הסתיימה רשמית ב-2 ביוני 2024, לאחר שלוש עונות ובהיקף כולל של 280 פרקים.
סמיית יצרה את הקומיקס באמצעות תוכנת "אדובי פוטושופ" ובשימוש בלוח הציור הדיגיטלי "Wacom Cintiq Pro".
אוגדן פרקים תאריך הפצה הערה 1 1–25 2 בנובמבר 2021 יצא לאור בעברית בהפצת "כתר הוצאה לאור" בשני כרכים: "יפה מדי" ו"צל השמש".
בשנת 2019 הודיעה פלטפורמת "Webtoon" כי הקומיקס נצפה למעלה מ-299 מיליון פעמים, ובכך הפך לקומיקס הרשת הנצפה ביותר בפלטפורמה.
במאמר שפורסם באתר "The Daily Dot", המליצה הכותבת נהליה בונפיגליו על הקומיקס, וכתבה כי קיימות סיבות רבות לקרוא אותו, אך הפשוטה שבהן היא "העיבוד המבריק של סמיית למיתוס".
לדבריה, העלילה "מרתקת ללא דופי, מחממת לב וכואבת כאחד", והדמויות מתמודדות עם סוגיות על-זמניות מבעד לעדשה מודרנית, תוך פירוק הרומנטיזציה של אונס וחטיפה "בחן ובתחכום".
בונפיגליו ציינה עוד כי הקומיקס מתעדכן מדי יום ראשון, וקוראים חדשים ימצאו עצמם ממתינים לפרק הבא "בנשימה עצורה".
היא שיבחה גם את האיור, וציינה כי אופן הסיפור של סמיית עושה שימוש מחושב בצבעים, בפאנלים נטולי טקסט ולעיתים אף במוזיקה.
אתר "The Beat" כלל את הקומיקס ברשימת, מאה הקומיקסים הטובים של העשור השני של המאה ה-21", ותיאר את האיור של סמיית כ"עוצר נשימה".
עוד נכתב כי הסדרה עושה שימוש מוצלח בפורמט ה-Webtoon, וכי העיבוד המודרני של המיתוס גורם לעלילה "להרגיש רעננה ודחופה, כמו האזנה לשיחה של שכניך – עשירים מאוד ומבולגנים מאוד".
קייטלין קונֶקֶה, מבקרת באתר "Critical Darlings", ציינה כי האיורים מאפשרים לקורא "לראות כיצד פרספונה מרגישה", ותיארה זאת כדרך סיפור חווייתית במיוחד.
לדבריה, הוויזואליות מאפשרת הצצה אל עולמה הפנימי של פרספונה ומעבירה את המורכבות הרגשית הנלווית לטראומה נפשית, כגון תקיפה מינית ואונס.
קונקה שיבחה גם את הצגת הנושא מנקודת מבט של יוצרת אישה, וציינה כי סמיית ויוצרות נוספות "אינן רק מספרות – אלא מראות", ובכך גורמות לנשים ולנפגעות תקיפה מינית "להרגיש נראות".
ביקורת שפורסמה באתר "" שיבחה את הבחירה להעניק לפרספונה סוכנות ועצמאות רבות יותר מאשר במיתוס המקורי, וציינה כי "דווקא הסוכנות הזו – התביעה על גופה ומיניותה – היא שמשכה אותי לסיפורים הללו ככוח מגנטי".
ניקול מחיאס מאתר "קראנצ'ירול" כתבה כי אף שהעלילה "בוגרת ודרמטית למדי", המתח והרומנטיקה בין האדס לפרספונה סוחפים, והאיור "צבעוני ומרהיב".
שנה פרס קטגוריה תוצאה הערה 2019 פרס אייזנר קומיקס הרשת הטוב ביותר 2020 פרס רינגו 2021 פרס גודרידס רומנים גרפיים וקומיקס פרס הארווי ספר השנה הדיגיטלי 2022 פרס אייזנר קומיקס הרשת הטוב ביותר פרס הוגו הסיפור הגרפי או הקומיקס הטוב ביותר 2023 פרס אייזנר קומיקס הרשת הטוב ביותר
באוקטובר 2019 דווח באתר "Deadline Hollywood" כי "חברת ג'ים הנסון" נכנסה לשותפות עם "Webtoon" לצורך פיתוח סדרת הנפשה המבוססת על הקומיקס.
נמסר כי על הפרויקט מפקחת אשלי גריפיס, מנהלת חטיבת הטלוויזיה בחברה, אך באותה עת לא הוחלט על סגנון האנימציה, ולא פורסמה הפלטפורמה שבה תשודר הסדרה.
בדיווחים נוספים צוין כי הסדרה מיועדת לקהל צעיר-בוגר, וכי מטרתה להרחיב את נקודת המבט הייחודית של רייצ'ל סמיית על המיתולוגיה היוונית כפי שהיא מוצגת בקומיקס.
בשלב זה לא היה ברור אם סמיית עצמה תהיה מעורבת באופן פעיל בעיבוד.
במרץ 2021 נטען בדיווח תקשורתי אודות העיבוד הטלוויזיוני כי מדובר ב"סדרת ההנפשה המערבית הראשונה המבוססת על קומיקס Webtoon", וזאת לאחר שעיבודים קודמים של יצירות "Webtoon" הופקו כאנימה יפנית.
בדצמבר 2021 פרסמה "Webtoon" הודעה רשמית שלפיה סדרת ההנפשה מצויה "בשלבי פיתוח".
הצהרה דומה חזרה גם בהודעות לעיתונות שפורסמו ביולי 2022 ובאוקטובר 2022.
בריאיון שפורסם ב-29 בנובמבר 2024 באתר "Anime News Network", ציין ארון לויטס, נשיא "Wattpad WEBTOON Studios", כי "Webtoon" "עובדת בשיתוף פעולה עם חברת ג'ים הנסון" על העיבוד המונפש.
לדבריו, מאחר שלצבע יש תפקיד מרכזי באופן הסיפור של הקומיקס, ההנפשה היא "נקודת פתיחה מצוינת" עבור העיבוד.
בינואר 2026 הוכרז כי העיבוד הטלוויזיוני קיבלה הזמנת סדרה מלאה עבור שירות הזרמת המדיה "פריים וידאו", וכי ג'וליה קופרמן תשמש כשואוראנרית, תסריטאית ומפיקה בפועל של הסדרה.
סודות ההצפנה: תולדות המצפינים והמפענחים ממצרים העתיקה ועד פיזיקת הקוונטים הוא ספרו השני של סופר המדע הפופולרי סיימון סינג.
הספר יצא לאור באנגלית בשנת 1999. הוא תורגם לעברית על ידי זוהר בר-אור ויצא לאור בישראל בשנת 2003 בהוצאת ידיעות אחרונות.
"סודות ההצפנה" מכסה נושאים היסטוריים מגוונים כולל: האיש במסכת הברזל, קריפטוגרפיה ערבית, צ'ארלס באבג', המיכון של ההצפנה, מכונת האניגמה והפענוח של כתב ליניארי ב' וסוגי שפות עתיקות אחרות.
בפרקי הספר האחרונים סוקר סינג את התפתחות ההצפנה המודרנית בעידן המחשבים, את המרדף אחר פתרון בעיית הפצת המפתחות על ידי פיתוח אלגוריתם של הצפנת מפתח ציבורי והצפנת RSA.
חלק מהחומר מבוסס על ראיונות עם האנשים עצמם כמו ויטפילד דיפי ומרטין הלמן, מנסחי פרוטוקול דיפי-הלמן, שהוביל ליצירת הצפנת RSA על ידי ריבסט, שמיר ואדלמן.
כמו כן, ראיין סינג אנשים שעבדו בסתר ב-GCHQ ורק שנים רבות לאחר מכן הותרה עבודתם לפרסום.
הספר מסתיים בדיון על המאבק של פיל צימרמן למען המיזם שלו – "פרטיות טובה למדי" (PGP), על ההיבטים של הצורך והזכות הבסיסית לפרטיות מול היכולת של גורמי טרור ופשיעה לנצל את הטכנולוגיה הזו לפעילותם, וכן בסקירה של בניית מחשבים קוונטיים והצפנה קוונטית.
לסיום, יצר סיימון סינג "אתגר צופן" – סדרה של עשרה צפנים בעלי דרגות קושי הולכות ועולות על פי פרקי הספר, מהצפנה בסיסית עד הצפנה מודרנית, כשלאתגר צורף פרס כספי של 10,000 ליש"ט, אשר הוענק לאחר עשרה חודשים לקבוצת מפענחי צפנים סקנדינבית.
הסוּדֶטִים (בצ'כית ובפולנית: Sudety, צ'כית: Krkonošsko-jesenická subprovincie, "סוּדֶטִי"; בגרמנית: Sudeten, "סודֶטֶן") הם רכס הרים במרכז אירופה, הנמתח ממזרח גרמניה עד פולין וצ'כיה.
ההר הגבוה ביותר ברכס הוא הר סניאז'קה (Sněžka / Śnieżka / Schneekoppe) שבהרי קרקונושה, בגבול פולין–צ'כיה, וגובהו 1,602 מטרים.
בתחילת המאה ה-21 החלה זרימת התיירים להרי קרקונושה לגדול באופן משמעותי, בעיקר בתחום תיירות הסקי.
השם "סודטים" נגזר מהשם "Sudeti montes", ליטון של השם "Soudeta ore" שבספרו של תלמי מאמצע המאה ה-2, "גאוגרפיה" (כרך ב', פרק 10), אשר מתייחס להרי צפון צ'כיה של היום.
תלמי מציין כי הם נמצאים מעל יער גַּבְּרֶטָה, מה שממקם אותם בחבל הסודטים.
השם היווני הוא במין נייטרלי (רבים), אולם "הרים" בלטינית הוא בזכר-רבים, ומכאן "Sudeti".
הגרסה הלטינית היא קרוב לוודאי חידוש משכילי, שכן היא אינה נתמכת במקורות מן הספרות הלטינית הקלאסית.
לפי גזירה היפותטית אחת, פירושו "הרים של חזירי בר" (הצעה הנשענת על המילה ההודו-אירופית "סוּ-", שפירושה חזיר).
לפי אטימולוגיה עדיפה אולי, השם נגזר מהמילה הלטינית sudis (וברבים sudes), "שדרה", אשר עשויה להתפרש כמתייחסת לשטח קוצני.
"סודותיי" הוא אלבום הבכורה של הזמרת דין דין אביב שיצא לאור לחנויות בשנת 2006 בהוצאת חברת התקליטים הד ארצי בהפקת משה דעבול.
הופצו ממנו הסינגלים "סודותיי", "משמעויות" (דואט ביחד עם יעל נעים), "חולמת" (דואט ביחד עם מוש בן ארי), "מוכרת לי מפעם" ו"אליה" שזכו להצלחה רבה ולחלקם אף צולמו וידאו קליפים נלווים.
ב-20 במרץ 2007 הגיע האלבום למעמד זהב לאחר שנמכרו ממנו 20,000 עותקים בסך הכול.
בתורת האינפורמציה ובקריפטוגרפיה, סודיות מושלמת (perfect secrecy) היא מונח המאפיין שיטת הצפנה בלתי ניתנת לשבירה, גם אם מנתח הצופן או היריב הוא בעל עוצמת מחשוב בלתי מוגבלת וגם אם ברשותו מחשב קוונטי.
זאת משום שבהינתן הטקסט המוצפן, פשוט אין בידי היריב מספיק מידע כדי לחלץ פרט מועיל כלשהו אודות הטקסט המקורי, לכן יירוט ההודעה המוצפנת לא תורם לו דבר.
במילים אחרות מניתוח הטקסט המוצפן עולה שכל טקסט גלוי היה יכול להיות המקור במידה שווה.
ההוכחה הפורמלית למונח מסתמכת על תורת ההסתברות.
המונח הוטבע לראשונה על ידי קלוד שאנון ב-1949 במאמר הנחשב לפורץ דרך בתולדות ההצפנה המודרנית.
סכימת הצפנה המוכחת כבטוחה מהיבט של תורת האינפורמציה, אינה מסתמכת על השערות או בעיות מתמטיות פתוחות.
דוגמה למערכת כזו היא פנקס חד פעמי שהוא פשוט בתכלית.
המסר מוצפן על ידי חיבור עם מחרוזת אקראית סודית באורך זהה, סיבית אחר סיבית ב-XOR.
החסרון העיקרי בצופן מושלם הוא חוסר יעילותו, מסיבה זו הצפנים המודרניים אינם נחשבים כבטוחים באופן מושלם.
זוהי למעשה מעין פשרה, כי ביטחונם נמדד במונחים של סיבוכיות הזמן הדרוש כדי לפרוץ אותם.
צפנים מושלמים שימשו בעבר ועדיין משמשים במקרים נדירים, כמו למשל למשלוח הודעות דיפלומטיות רגישות או הודעות צבאיות בעלות סיווג ביטחוני גבוה.
השמועה גורסת שקו הטלפון האדום בין וושינגטון ומוסקבה מאובטח באמצעות פנקס חד-פעמי, כאשר את הפנקס מעבירים באמצעות בלדר צבאי.
כמו כן הסברה היא שתחנות המספרים נועדו לשידור מסרים למרגלים ברחבי העולם בגלי רדיו קצרים, המוצפנים באמצעות פנקס חד-פעמי.
לצורך ההגדרה הפורמלית של סודיות מושלמת יש צורך להגדיר מספר מושגים בסיסיים.
אלגוריתם הצפנה מורכב משלושה אלגוריתמים;
אלגוריתם הכנת מפתח Gen שמפיק מפתח הצפנה מתוך מרחב המפתח באופן הסתברותי בהתפלגות מסוימת, בדרך כלל התפלגות אחידה.
אלגוריתם הצפנה Enc שמקבל כקלט ו-, מצפין את עם המפתח ומחזיר את .
אלגוריתם ההצפנה יכול להיות הסתברותי במובן שעבור אותו מסר ואותו מפתח יכול להיות פלט שונה בכל הרצה של האלגוריתם.
כדי להבדיל בין שני המקרים יש כאלו שמסמנים את ההצפנה ההסתברותית: .
אלגוריתם פענוח Dec הוא אלגוריתם דטרמיניסטי שמקבל את ואת ומחזיר תמיד את שהוצפן עם .
ההנחה היא שהאלגוריתם שלם במובן שתמיד מתקיים בהסתברות 1. במילים אחרות
עבור כל מפתח מסמנים את ההסתברות שהמפתח שנבחר על ידי האלגוריתם Gen הוא בביטוי .
באותו אופן, ההסתברות שטקסט גלוי ספציפי יישלח היא וההסתברות שטקסט מוצפן כלשהו יופק על ידי האלגוריתם היא .
ראשית, התפלגות הטקסט הגלוי נפרדת ובלתי תלויה בהתפלגות המפתח .
יתרה מזו, המפתח נקבע ומשותף לשני הצדדים לפני שנודע מהו הטקסט הגלוי.
בנוסף ההנחה היא שההתפלגות של ידועה.
המתקיף או מנתח הצופן, אינו יודע בוודאות איזה טקסט גלוי יישלח אחרת אין כל טעם בהצפנה.
לעומת זאת יש בידו מידע כללי בהסתברות מסוימת לגבי הסיכויים שטקסט מסוים יישלח לעומת טקסט אחר.
לדוגמה עשוי להיות מצב שהמתקיף יודע שהטקסט הגלוי "attack tomorrow" יישלח בהסתברות של שבעים אחוז לעומת "don't attack" בהסתברות של 30 אחוז.
ללא הגבלת הכלליות ההנחה היא שההתפלגויות תמיד גדולות מאפס.
ההגדרה האינטואיטיבית של סודיות מושלמת היא שבהינתן יריב שידועה לו התפלגות הטקסט הגלוי, כלומר יודע מהי ההסתברות שטקסט מסוים יישלח ומגיע לידיו טקסט מוצפן כלשהו, באופן אידיאלי, ראיית הטקסט המוצפן אינה משפיעה על ידיעתו המוקדמת.
במילים אחרות, עבור כל טקסט גלוי ההסתברות שהוצפן אינה משתנה גם לאחר שהיריב ראה את הטקסט המוצפן.
והדברים נכונים גם אם היריב בעל עוצמת חישוב בלתי מוגבלת.
בניסוח פורמלי: סכימת הצפנה מעל מרחב המסרים תקרא בעלת סודיות מושלמת אם ורק אם עבור כל התפלגות של , כל טקסט גלוי וכל טקסט מוצפן מתקיים:
הכוונה היא שההסתברות שיתקבל מסוים בהינתן מסוים שווה להסתברות שיתקבל ללא ידיעת .
נתונה התפלגות מסוימת של ונתונים ו-.
אם מכפילים את שני האגפי המשוואה האמורה ב- מתקבל
לפי חוק בייס האגף השמאלי שווה בדיוק ל- לכן ולכן הצופן מושלם.
הדברים נכונים גם בכיוון ההפוך.
שאנון הוכיח שכדי שצופן יקרא מושלם חובה שאורך מפתח ההצפנה יהיה לפחות כאורך הטקסט המיועד להצפנה.
ההוכחה לכך היא נניח שהתנאי האמור לא מתקיים ו-.
יהי קבוצת כל המסרים האפשריים שהם פענוח אפשרי של .
היות שפונקציית הפענוח דטרמיניסטית, עבור כל מסר קיים לפחות מפתח אחד כך שמתקיים מזה נובע .
בהנחה ש- נכון בהכרח קיים שאינו נמנה עם .
מה שמפר את הסודיות המושלמת של הצופן.
מזה אפשר להסיק שכל מערכת הצפנה שבה מפתח ההצפנה קטן מהטקסט הגלוי אינה יכולה להיקרא מושלמת בשום אופן.
יתרה מזו אפשר להוכיח גם שכדי שההצפנה תהיה מושלמת לא ניתן להשתמש באותו מפתח להצפנת שני מסרים או יותר.
במאמר המפורסם מ-1949 הניח קלוד שאנון את היסודות לתורת האינפורמציה וההצפנה המודרנית.
מהיבט של תורת האינפורמציה, בהינתן סכימת הצפנה מעל מרחב המסרים כך שמתקיים (כלומר אורכי הקלט, הפלט והמפתח זהים).
הצופן יקרא בעל "סודיות מושלמת" אם ורק אם:
כל מפתח נבחר על ידי האלגוריתם Gen בהתפלגות .
עבור כל ועבור כל , קיים מפתח יחיד כך שמתקיים .
האינטואיציה מאחורי משפט זה היא, אם הצופן מקיים את התנאי השני אז כל טקסט מוצפן נתון יכול להיות תוצאת הצפנה של כל טקסט גלוי אפשרי.
זאת משום שעבור כל טקסט גלוי קיים מפתח שממפה אותו ל-.
בשילוב העובדה שמפתח אחד בלבד ממפה את ל- ולפי התנאי הראשון שכל מפתח נבחר בסיכויים שווים אפשר להוכיח שהצופן מושלם כמו בפנקס חד-פעמי.
מצד שני אם אז קיים בהכרח רק מפתח אחד הממפה כל ל-.
אחרת, או שקיים שלא ממופה לאף או שקיים שממופה על ידי יותר מ- אחד ל-.
מה שמפר את הגדרת הסודיות המושלמת.
לכן, בהכרח סיכוייו של כל מפתח להיבחר שווים, אחרת טקסט גלוי כלשהו יהיה בעל הסתברות שונה מהאחרים.
דוגמה להצפנה בעלת סודיות מושלמת ניתן לראות בשיטת הפנקס החד פעמי.
בשיטה זו, מייצר המצפין סדרת סיביות אקראית שאורכה כאורך ההודעה אותה הוא מעוניין להצפין, ומבצע XOR או חיבור מודולרי על שתי ההודעות.
ניתן להוכיח שאם סדרת הסיביות אקראית באמת, שיטת הצפנה זו סודית בצורה מושלמת.
(בהנחה שאין משתמשים בפנקס להצפנת יותר מהודעה אחת – ומכאן חד-פעמיותו)
ראשית, על מנת שההסתברויות הנדרשות יהיו שוות באמת, יש צורך בייצור סדרות מספרים אקראיות באמת, בעוד שמספרים אקראיים המיוצרים על ידי מחשבים הם מספרים פסאודו אקראיים בלבד.
(ולכן ניתנים לניבויו של היריב)
הפנקס החד פעמי חייב להיות ארוך לפחות כמסר הנשלח, מה שהופך את ייצורו והעברתו הבטוחה למען קשים ביותר.
יש להעיר שחסרון זה אינו מפתיע כיוון שלמעשה, ניתן להוכיח שעבור כל מערכת הצפנה מושלמת, קבוצת המפתחות גדולה לפחות כקבוצת ההודעות המוצפנות האפשריות, וזו בתורה גדולה לפחות כקבוצת ההודעות המקוריות האפשריות.
סודיום בנזואט הוא חומר משמר שנוסחתו הכימית C6H5COONa.
כתוסף מזון הוא מסומן כ-E211.
החומר הוא מלח של חומצה בנזואית המסיס במים, ניתן לייצרו באמצעות ריאקציה בין נתרן הידרוקסידי וחומצה בנזואית (C6H5COOH).
סודיום בנזואט הוא חומר משמר נפוץ למדי בתעשיית המזון.
החומר מדכא התפתחות של בקטריות במזון וכן מונע צמיחת פטריות (Fungistatic).
החומר אפקטיבי רק בתנאי חומציות גבוהה (pH < 3.5), אך מרבית מוצרי המזון והמשקאות עונים לדרישות אלה.
סודיום בנזואט מצוי במשקאות מוגזים, בריבות, ברטבים, במיצים ובחמוצים שונים כמו גם במוצרי הגיינה אישיים כגון משחות שיניים ואחרים.
סודיום בנזואט ניתן למצוא בכמויות קטנות בחמוציות ובסוגים שונים של פירות הניתנים לייבוש, כגון שזיפים ותפוחים, וכן תבלינים כגון קינמון.
סודיום בנזואט הוא חומר שנוי במחלוקת; הסכנות הבריאותיות הטמונות בו אינן חד-משמעיות, אולם מספר מחקרים מצביעים על מגמה המוכיחה כי סודיום בנזואט עלול לגרום לבעיות ב-DNA האנושי, כמו גם נזקים שונים למערכת העצבים ובמקרים קיצוניים אף לסוגים מסוימים של סרטן.
רשות המזון והתרופות האמריקנית (FDA) מאפשרת שימוש של עד 0.1% ממסת המוצר בחומר בכל סוג מזון או משקה, פרט למוצרים בהם נמצא החומר באופן טבעי, כך שבמיץ חמוציות, למשל, עשויות להיות כמויות גדולות יותר מהמקובל.
"התוכנית הבינלאומית לבטיחות מחומרים" (The International Programme on Chemical Safety) ממליצה על כמות של עד 825 מ"ג ביום לכל ק"ג ממשקל הגוף.
במחקר בו נבדקה השפעת תערובות צבעי מאכל ותוספי מזון ובהם סודיום בנזואט על התנהגות של ילדים נמצאה עליה מובהקת בתסמינים של היפראקטיביות אצל ילדים ששתו מיץ המכיל 45 מ"ג סודיום בנזואט (בתערובת עם חומרים אחרים) לעומת ילדים ששתו מיץ "פלצבו" ללא תוספים.
סודיט (sudit), ברבים סודיצי (sudiţi), היה תושב של אחת הנסיכויות הרומניות, נסיכות מולדובה או ולאכיה שקיבל חסות של אחת המעצמות הזרות, בדרך כלל האימפריה האוסטרו הונגרית, האימפריה הרוסית או צרפת.
המעמד ניתן תמורת שירותים שניתנו לאותה מעצמה או תמורת תשלום והיקנה חסינות מפני השלטונות המקומיים והשלטונות העות'מאניים ופטור ממסים מסוימים.
המעמד התבסס על הסכם קוצ'וק קאינרג'ה משנת 1774 והגיעה לסיומו לאחר מלחמת העצמאות הרומנית בשנת 1878.
בין הסודיטים היו אישים חשובים, כמו טודור ולדימירסקו ויהודים אשכנזים פולנים שהגיעו מרוסיה ומגליציה, שהייתה אז חלק מהאימפריה האוסטרו הונגרית.
סודות המסדר הוא סרט פעולה בדיוני משנת 2001 בכיכובו של ז'אן-קלוד ואן דאם וביומו של שלדון לטיץ' שצולם ברובו בישראל.
הסרט צולם ברובו בירושלים וביפו עם מעט סצנות בתל אביב, בנמל התעופה בן-גוריון ובמדבר יהודה.
התסריט מבוסס על אירועים היסטוריים אולם תוכנו והדמויות המתוארות בו בדיוניות.
בשנת 1099, במהלך מסע הצלב, חיילים נוצרים הגיעו לירושלים וטבחו בכל התושבים.
אחד החיילים הנוצרים, צ'ארלס לה ויילנט הזדעזע כל כך מההרג שהוא החליט לייסד כת דתית חדשה של שלום והבנה.
לה ויילנט החל לכתוב באופן סודי ספר קדוש.
הנוצרים אשר האשימו את לה ויילנט בכפירה הרגו אותו יחד עם מאמיניו, כאשר הפרק האחרון של ספרו אבד במדבר.
בישראל של ימינו הכת ממשיכה להתקיים.
מאמיניו של לה ויילנט מקיימים את אמונתם במסר של שלום ואחווה, אך מאמין אחד בשם 'סיירוס' (בריאן תומפסון) מעוות לגמרי את הכוונות הטובות של הכת.