tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
העיתונאי הגאה הראשון בישראל שכתב והתראיין בזהות גלויה בתקשורת הישראלית.
אפלר-ח'טאב יליד קריית מוצקין, בנם של אסתר לבית היבנר ועזרא (זולי) אפלר.
בוגר תואר ראשון בכלכלה וניהול מהטכניון משנת 1985, מוסמך במדעי ההתנהגות והניהול מהטכניון משנת 1990, ודוקטור מאוניברסיטת חיפה משנת 2021. תחומי התמחותו מתמקדים במערכות משאבי אנוש ותגמול, בתרבות ארגונית, בהזדקנות ועבודה, וכן בהזדקנות בקהילת הלהט"ב.
בעבודת הדוקטורט פיתח את מדד הידידותיות לגיל המבוגר בעבודה בהנחייתם של פרופ' ישראל (איסי) דורון ופרופ' אילן משולם.
מאז שנות השמונים עסק בתחומים שונים כעיתונאי, כחוקר במכון גאוס ובתפקידי ניהול משאבי אנוש ותגמול בקבוצת שטראוס ובפלאפון תקשורת.
נוסף לכך, לימד במוסדות אקדמיים בתחומי הניהול וההתנהגות הארגונית.
מאז 2013 מלווה ארגונים במגזר העסקי בישראל ומייעץ בתחומי ניהול המשאב האנושי.
כתב מאמרים מדעיים ומאמרי פרשנות שפורסמו בכתבי עת ישראליים ובין-לאומיים.
בשנת 2018 נישא בקופנהגן לבן זוגו אשרף ח'טאב-אפלר.
בשנים 2021-2024 כיהן ד"ר אפלר-ח'טאב כעמית מחקר במרכז מינרבה לחקר אוכלוסיות מודרות בזיקנה באוניברסיטת חיפה.
החל משנת 2024 הוא מכהן כעמית מחקר במרכז לחקר ולימוד הזיקנה באוניברסיטת חיפה.
מדד הידידותיות לגיל המבוגר בעבודה
מדד הידידותיות לגיל המבוגר בעבודה הוא כלי אבחוני כמותי, המאפשר לארגונים לזהות באיזו מידה הם ידידותיים לעבודה בגיל המבוגר, כמו גם לזהות באיזו מידה ידידותיות זו קשורה לתרבות הארגונית, לגילנות ארגונית ולאינטראקציה בין-גילאית בארגון.
למדד ארבעה היבטים: תרבות ארגונית ידידותית לגיל המבוגר, התפתחות העובד, שְׁלוֹמוּת (wellness) וגמישות תעסוקתית.
מטרת פיתוחו של המדד היא לשרת חוקרים, בעלי עניין וקובעי מדיניות בתחום ההזדקנות והעבודה, המבקשים לטפח שוויוניות בעבודה בגיל המבוגר ולשמור על יכולת ההעסקה של עובדים מבוגרים על רקע כוח העבודה המזדקן.
פיתוח המדד התבסס על הליך הערכה בו השתתפו עשרות מומחים ובכירים בתחום ניהול המשאב האנושי, וכן על מחקר כמותי בו השתתפו מאות מנהלי משאבי אנוש ואלפי עובדים בעשרות ארגונים בישראל.
אפלר-ח'טאב פעיל בקהילת הלהט"ב מאז שנות השמונים, הן במישור הציבורי-פוליטי והן במישור הפנים-קהילתי.
בסוף שנות ה-80 יזם לראשונה בחיפה אירועי תרבות ציבוריים והפעיל קבוצות חברתיות להעלאת מודעות לחברי הקהילה.
יחד עם פעילים נוספים הנחה את קבוצות "הקו החדש", שפעלו בחיפה בסוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90 והיוו בסיס לגיבוש הקהילה הגאה בעיר.
הקים את השלוחה החיפאית הראשונה של האגודה למען הלהט"ב בישראל, שם שימש כחבר בוועד המנהל.
יחד עם דבורה לוז, האם המייסדת של עמותת תהל"ה לתמיכה בהורים של להט"ב, יזם והנחה בחיפה את הקבוצה הראשונה של העמותה מחוץ לתל אביב.
בשנות התשעים הקים את "הקבוצה הפתוחה" לשיחה, היכרות וצמיחה אישית להומואים, והנחה אותה יחד עם אריק איל, במרכז הקהילתי של האגודה למען הלהט"ב ברחוב נחמני 28 בתל אביב.
הייתה זו הפעילות התומכת הקבועה הראשונה בתל אביב עבור הומואים אשר מקום החיברות העיקרי שלהם עד אז היה בגן העצמאות.
בשנת 1993 יזם וסייע לארגן את כנס ההומואים והלסביות הראשון בכנסת, שהתקיים במסגרת ועדת משנה לזכויות להט"ב בוועדה לקידום מעמד האישה שהוקמה על ידי ח"כ יעל דיין.
עדויות שהובאו באירוע מפי פרופ' עוזי אבן היוו את התשתית לביטול פקודות מטכ"ל אשר הפלו הומואים ולסביות בתפקידים מסווגים בצה"ל.
בשנות האלפיים היה ממובילי הפורום החיפאי לקהילת הלהט"ב ובמסגרתו הנחה קבוצות להורות משותפת יחד עם ארנה מרי-אש.
מאז שנת 2015 אפלר-ח'טאב מלווה ומנחה את קבוצת "משתבחים בגאווה" לוותיקי הקהילה הגאה.
על פועלו רב השנים למען הקהילה הגאה שתועד במסגרת פרויקט ההיסטוריה הגאה החיפאית זכה בשנת 2018 באות יקיר הקהילה החיפאית הגאה.
בשנת 2022 היה ממקימי פורום להט"ב זהב שמטרתו קידום מענים וזכויות ללהט"ב בגילאי 50 ומעלה.
את הפורום הקים יחד עם שרה סווירי, פעילה ותיקה בארגון "בשלה".
ישיבות הפורום הובילו להקמת עמותה שתיועד לקדם מדיניות ומענים ללהט"ב מזדקנים.
בשנת 2023 הוקמה עמותת להט"ב זהב ואפלר-ח'טאב מונה ליו"ר העמותה.
בשנות התשעים שימש כעיתונאי ובעל טור בשם העט "רפי ניב".
כתביו הופיעו במקומון "קול חיפה" של רשת ידיעות תקשורת, בירחון לחשיבה ניהולית "סטטוס", בירחון "מגעים", ב"נתיב נוסף" ובמדור הומוגני בעיתון דבר.
בקול חיפה, היה העיתונאי הראשון בישראל שפרסם בגלוי טור שבועי העוסק בענייני הקהילה הגאה, "גיי וייס" (שפירושו ביידיש הוא "לך תדע").
הוא העיתונאי הראשון בישראל שיצא מהארון והתראיין בגלוי לתקשורת הישראלית, בתוכנית הטלוויזיה בשידור חי עם דן שילון.
לאחר שהשתתף במצעד וושינגטון לשוויון זכויות להט"ב בשנת 1993, היה גם העיתונאי הראשון בישראל שצידד באאוטינג וחשף צביעות עיתונאית כלפי דמויות ציבוריות שהסתתרו בארון.
בטורו "מגעים פוליטיים" בירחון "מגעים" ציין במפורש את שמותיהם של זמרים, פוליטיקאים וידוענים, שרק שנים מאוחר יותר יצאו מהארון מיוזמתם.
מהו מקום עבודה "age friendly" וכיצד תזהו אותו?
ידידותיות לגיל המבוגר במקומות עבודה – מודל רב-ממדי (עם ישראל דורון ואילן משולם).
"לא מעניין אותי מה הומואים מפורסמים עושים במיטה", בתוך: אורן קנר (עורך), שלא כדרך הטבע (עמ' 62–64).
האגודה לשמירת זכויות הפרט, 1994.
הזדקנות ועבודה: מבט רב-תחומי (עורך; עם ליאור שוחט).
מדיניות ממשלתית להעסקת עובדים מבוגרים.
בתוך: הזדקנות ועבודה: מבט רב-תחומי (עמ' 14-35).
סביבות עבודה ידידותיות לגיל: מאפיינים ומדד להערכתן.
בתוך: הזדקנות ועבודה: מבט רב-תחומי (עמ' 81-95).
למידה לאורך החיים, תעסוקה יזמית בזיקנה ומיזמים לקידומה.
מהלך חיי העבודה של להט"ב מזדקנים: מבט הצטלבותי.
רפורמת יאשיהו הייתה רפורמה פולחנית חשובה המתוארת במקרא שנערכה בימי יאשיהו מלך יהודה, בעקבות מציאת ספר תורה קדום לכאורה, במקדש.
במחקר המודרני יש תמימות דעים ביחס לכך שעצם מציאת הספר היא אירוע היסטורי ממשי אך הספר איננו עתיק אלא הוא נכתב בסמוך לזמן "גילויו" סביב שנת 622 לפנה"ס, והוא ספר דברים.
יאשיהו אימץ את הספר והוביל ניסיון כוחני לרפורמה דתית שבה איסור פולחן לאלים אחרים מלבד יהוה, שלילת פולחן במקומות אחרים מלבד ירושלים, ושלילת הצבת פסלים ליהוה ולאלים אחרים.
אימוץ הספר הוביל לרפורמה דתית עקובה מדם ("וַיִּזְבַּח אֶת כָּל כֹּהֲנֵי הַבָּמוֹת אֲשֶׁר שָׁם עַל הַמִּזְבְּחוֹת") שהוצגה כאילו החזירה לקדמותם מנהגים קדומים שנשכחו בתקופת המלוכה ("כִּי לֹא נַעֲשָׂה כַּפֶּסַח הַזֶּה מִימֵי הַשֹּׁפְטִים").
הרפורמה בכפייה לא צלחה, אנשים המשיכו להקריב לאלים שונים, הכורח להקריב בירושלים היקשה על אנשים באזורים מרוחקים, ומעמד הלויים איבד את מקור פרנסתו.
יאשיהו מת 13 שנים לאחר מכן והבאים אחריו לא המשיכו את הרפורמה.
עם זאת, ספר דברים נשאר והיווה בסיס לפולחן לאל אחד בשלבים מאוחרים בהרבה.
רפורמת יאשיהו נחשבת לאחד השלבים המכריעים בהתפתחות הדת היהודית; ההשקפה המובעת בספר דברים מכונה האסכולה הדויטרונומיסטית (כשם ספר דברים בלעז), היא מופיעה בעריכות שונות בספר יהושע, שופטים, שמואל ומלכים, והיא נחשבת במחקר כמה שעיצב את הדת היהודית לעתיד לבוא.
ספר מלכים ב' פרקים כ"ב-כ"ג
לפי המסופר ב–, יאשיהו עלה למלוכה בגיל 8 בעקבות רציחת אביו, אמון, אשר הספיק למלוך שנתיים בלבד.
בשנת 18 למלכות יאשיהו, כלומר בהיותו בן 26, שלח המלך את שפן הסופר אל חלקיהו הכהן לצוות אותו שיחזק את בדק בית המקדש.
חולדה התנבאה שה' יביא רעה על ממלכת יהודה כפי הכתוב בספר, מכיוון שקיטרו לאלוהים אחרים, אך הרעה לא תבוא בימי יאשיהו עצמו, שלפי נבואתה ייאסף אל אבותיו בשלום.
בעקבות זאת, אסף יאשיהו את זקני יהודה וירושלים, והקריא לפניהם את "כל דברי ספר הברית" אשר נמצא; המלך והעם כרתו ברית לפני ה' לקיים את דברי הספר.
לאחר מכן פתח יאשיהו, בעזרת חלקיהו הכוהן הגדול ושאר הכוהנים, בשורת צעדים שנועדו לקיים את דברי הספר.
לפירוט מעשיו יש חשיבות מיוחדת כי היא מבהירה איך נהג הפולחן במקדש ובאופן כללי ביהודה ובישראל לפני רפורמה זו, בחלקו אולי מזה מאות שנים, ובמשתמע מה היו מצוות הספר שנתגלה.
סדר פעולות הרפורמה והיקפן לפי ספר מלכים
זה פירוט צעדי הרפורמה, כסדרם המופיע בספר מלכים ובציטוט ישיר מהמקור:
אחריתו של יאשיהו לפי ספר מלכים
מתיאור לקוני זה קשה להבין מה היו הנסיבות בהן הלך יאשיהו לקראת פרעה נכו, ואיך ומדוע המית נכו את יאשיהו במגידו בראותו אותו.
התיאור אינו מתיישב עם נבואתה של חולדה לפיה יאשיהו עצמו ייאסף אל אבותיו בשלום.
גרסת ספר דברי הימים ב' פרקים ל"ד-ל"ה
ב– מסופר כל מעשה הרפורמה באופן שונה במקצת, ואחריתו של יאשיהו באופן נרחב השונה דרמטית מהתיאור הלקוני והסתום שבספר מלכים.
לפי המסופר שם החל יאשיהו בטיהור יהודה וירושלים כבר בהיותו בן 12, כלומר בערך שנת 636 לפנה"ס, 14 שנים לפני מציאת הספר בהיותו בן 26 (על תאריך מציאת הספר מסכימים שני המקורות).
פירוט סוגי הפולחן שהכרית יאשיהו תמציתי יותר מאשר בספר מלכים, ומאידך נמנים בו כמה פריטים שאינם נזכרים בספר מלכים.
כמו כן מורחב מאוד האזור עליו החיל יאשיהו את תיקוניו.
סדר פעולות הרפורמה, היקפן וחגיגת הפסח לפי ספר דברי הימים
תיאור מציאת הספר, נבואת חולדה וכריתת הברית דומה מאוד ותכופות זהה לטקסט שבספר מלכים.
לעומת זאת חגיגת הפסח בשנת מציאת הספר מתוארת בפירוט רב הרבה יותר מאשר בספר מלכים, למעשה מוקדש לה רוב פרק ל"ה, ופרטיה דומים למצוות הפסח כפי שהן מתוארות בספר דברים.
אחריתו של יאשיהו לפי ספר דברי הימים
כמו חגיגת הפסח, גם נסיבות מותו של יאשיהו מפורטות בספר דברי הימים הרבה יותר מאשר בספר מלכים, ומתוארות כפעולה מלחמתית בה נפל בקרב:
נסיבות מותו של יאשיהו מתוארות כאן אפוא בפירוט רב ובהקשר גאו-אסטרטגי רחב, בניגוד לתיאור הקצר והלקוני שבספר מלכים.
בדומה לגרסת מלכים, גם כאן התיאור אינו מתיישב עם נבואתה של חולדה לפיה יאשיהו ייאסף אל אבותיו בשלום.
על פי הפרשנות המסורתית, הנבואה מתקיימת בכך שנאסף לפני הרעה או בכך שהובא לקבר ישראל.
הפרשנות המסורתית לסיפור המקראי ולקשייו
חלק מהמפרשים ביארו על פי דברי התלמוד שהספר שנמצא היה הספר המקורי שנכתב בידי משה עצמו, הוא הוחבא במקום סתר מפני אחז ששרף את כל ספרי התורה, וכשנמצא הוא נפתח בקללות שבפרשת כי תבא בפסוק בניגוד להלכה שקובעת שהספר צריך להגלל לתחילתו.
לפי התלמוד הירושלמי, הטעם לכך שיאשיהו נחרד בשומעו את דברי ספר התורה, הוא משום שהספר נפתח בפסוק : .
בספר ברית דמשק, המתוארך לימי הבית השני, מתואר דוד כמי שאינו מודע לחוקי התורה, משום שספר התורה היה סגור בארון מאז ימי יהושע והשופטים.
טענה זו משמשת אותו כדי להסביר, כיצד דוד נשא כמה נשים, בניגוד לפרשנותם של מחברי הספר שהתורה אוסרת פוליגמיה.
משתמע מכך שלפי תפיסתו ההיסטורית, ספר התורה שנכתב על ידי משה היה סגור בארון ולא היה ידוע בעם.
רפורמת יאשיהו ומיגור הפולחן ה"זר" מתרחשים כאשר ברקע, אחיזת האימפריה האשורית החדשה בלבנט נחלשה בעקבות מרידת נבופלאסר.
השערת דה וטה לפיה הספר שנמצא הוא נוסח של ספר דברים
בשנת 1805 פרסם חוקר המקרא וילהלם מרטין לברכט דה וטה מחקר על ספר דברים, ובו טען שהמאפיין המרכזי של פרקי קובץ החוקים שבמרכז הספר הוא הציווי הקטגורי החוזר ונשנה בפרקים אלו לריכוז הפולחן "בַּמָּקוֹם אֲשֶׁר יִבְחַר יְהוָה לְשַׁכֵּן שְׁמוֹ שָׁם", באופן שאינו מופיע בשאר חמישה חומשי תורה.
השערת דה וטה התקבלה בהדרגה על דעת כל המחקר המקראי הביקורתי, אם כי היו שסברו כי שראשית כתיבת הספר החלה קודם לכן, עד כמאה שנה לפני מציאתו, אולי בימי חזקיהו; דעות המקדימות יותר את כתיבת הספר אינן מקובלות עוד במחקר.
המקור המקראי לספר דברים נקרא מקור D: המקור הדויטרונומיסטי או המשנה־תורתי המשוייך לאסכולה הדויטרונומיסטית, וחקירתו התפתחה מאוד מאז.
בשנת 1943 הציע מרטין נות לזהות חיבור קדום אחד בבסיס הרצף ההיסטורי והרעיוני של הספרים דברים, יהושע, שופטים, שמואל ומלכים.
הדת והפולחן שנהגו ביהודה לפני רפורמת יאשיהו
פירוט פעולות הרפורמה של יאשיהו, העובדה שחלק מהפולחנות שבוטלו הוצגו כעתיקי יומין, עד ימי שלמה (כ-300 שנה לפני הרפורמה), וכלל המידע המקראי ודברי הנביאים, מלמדים אותנו שדת יהודה וישראל הקדומה הייתה שונה מאוד מזו שהושלטה בימי יאשיהו.
יהוה אכן היה אל מרכזי והמקדש הראשי בירושלים הוקדש לו, אך באותו מקדש עצמו עבדו גם לבעל ולאשרה.
מהמקורות החוץ מקראיים ידוע כי האשרה נחשבה גם לבת זוגו של יהוה עצמו, כפי שנכתב על קנקן מכונתילת עג'רוד:" ליהוה שומרון ולאשרתו".
במקדש עצמו עבדו גם לצבא השמיים: לירח ולמזלות, ובמיוחד לשמש אשר הוקדשו לפולחנה מרכבות מיוחדות וסוסים.
כמו כן עבדו בירושלים גם לאלוהי העמים הסמוכים, "לְעַשְׁתרת שִׁקֻּץ צִידֹנִים וְלִכְמוֹשׁ שִׁקֻּץ מוֹאָב וּלְמִלְכֹּם תּוֹעֲבַת בְּנֵי עַמּוֹן", פולחנות שייסודם יוחס לשלמה, מאבות שושלת המלוכה ביהודה.
בכל רחבי יהודה ומסתבר שגם בישראל היו במות ומקומות פולחן, ליהוה אך מסתבר שגם לאלוהיות אחרות.
דת סינקרטיסטית זו לא הייתה החריג אלא הנורמה הפולחנית בממלכות ישראל ויהודה.
ייתכן ואף סביר שהיו קבוצות יהויסטיות שעבדו רק ליהוה (או ליהוה ולאשרתו), אולם הן לא היוו את הזרם המרכזי בדת ישראל ויהודה לאורך מרבית תקופת המלוכה.
הממצא הארכאולוגי מתקופת המלוכה כולל מאות צלמיות מסוג צלמיות הפריון הנשיות של המזרח הקדום, שאולי ייצגו את מַלְכָּת השמיים, הנזכרת לאחר ביטול רפורמת יאשיהו, ואשר משתלבות בתמונה המקראית העולה בבירור מהמקרא.
שאלת רפורמת חזקיהו לאור רפורמת יאשיהו
התיאור המקראי של רפורמת חזקיהו
במקרא נזכרת רפורמה דומה לכאורה לרפורמת יאשיהו, כמעט מאה שנה לפניו, בימי המלך חזקיהו.
מתיאור הסרת הבמות נראה שמשתמע גם כאן ריכוז הפולחן בירושלים.
נוסחת השבח לחזקיהו מזכירה את זו המוקדשת ליאשיהו, אבל הרפרנס שלה אינו לספר דברים ולמקור D המקראי, כי אם לפסוק החותם את ספר ויקרא: "אֵלֶּה הַמִּצְוֹת אֲשֶׁר צִוָּה יְהוָה אֶת מֹשֶׁה אֶל בְּנֵי יִשְׂרָאֵל בְּהַר סִינָי", אשר מייצג את המסורת הכוהנית במקרא, מקור P.
הד מעניין לרפורמה זו של ריכוז הפולחן בירושלים מופיע מאוחר יותר בנאום רבשקה מול חומות ירושלים הנצורה, בעת מסע סנחריב על יהודה: "וְכִי תֹאמְרוּן אֵלַי אֶל יְהוָה אֱלֹהֵינוּ בָּטָחְנוּ הֲלוֹא הוּא אֲשֶׁר הֵסִיר חִזְקִיָּהוּ אֶת בָּמֹתָיו וְאֶת מִזְבְּחֹתָיו וַיֹּאמֶר לִיהוּדָה וְלִירוּשָׁלַ͏ִם לִפְנֵי הַמִּזְבֵּחַ הַזֶּה תִּשְׁתַּחֲווּ בִּירוּשָׁלָ͏ִם".
ב עד מופיע תיאור מפורט הרבה יותר של רפורמה זו, אשר מזכיר במידה רבה את תיאורי רפורמת יאשיהו ביהודה ובכל ישראל, ומתמקד בטיהור המקדש ובחג הפסח.
בחפירות תל ערד ותל שבע סבר יוחנן אהרוני כי מצא עדויות לרפורמת חזקיהו בשכבות המתאימות לימיו: פירוק מזבח קרניים בתל שבע וביזויו על ידי שילוב אבניו בקיר של מחסן, וביטול המקדש הקטן שהתקיים במצודת תל ערד.
אולם יש החולקים על מסקנותיו אלה של אהרוני, בפרט ביחס לתל ערד.
הפרשנות ההיסטורית לרפורמת חזקיהו כמטרימה את רפורמת יאשיהו
המחקר נוטה להניח כי אכן התקיימה רפורמה של ריכוז הפולחן בירושלים בידי חזקיהו, אך לא ברור איזה מפרטיה מתוארים במדויק ואיזה אינם אלא השלכה לאחור של רפורמת יאשיהו.
הועלתה השערה ולפיה הפולחן לה' (לבדו) לא נאסר במקדשי הערים הגדולות מחוץ לירושלים, וזאת בין היתר על סמך הממצא הארכיאולוגי, כולל הופעתם בתבליטי סנחריב של כלי פולחן הנלקחים מלכיש הכבושה.
בימי חזקיהו חרבה ממלכת ישראל הצפונית, בעוד שבממלכת יהודה בכלל ובירושלים בפרט חל גידול יישובי חד, שמקובל להסבירו בהגעת זרם פליטים מהצפון.
עימם הגיעה גם חלק מהאליטה התרבותית של הצפון, כולל מחוגי הכוהנים והנביאים, ומורשתם התרבותית הצפונית ניכרת בספרות הדתית וההיסטוריוגרפית שנכתבה ביהודה במאה השנים הבאות, עד ימי רפורמת יאשיהו ואחריה.
נראה שבקרב פליטים אלו היו גם חוגים שהטיפו כבר בממלכת הצפון לבלעדיות הפולחן לה', כפי שמשתקף במסורות הנביאים אליהו, אלישע, עמוס והושע.
מצד שני, בחוגי הכהונה של ירושלים עצמה, שגדלה והתחזקה מאוד בזכות הגירה זו, התחזקו כנראה זרמים ששאפו לא רק להסיר כל פולחן אחר, אלא גם לרכז את כל הפולחן במקדש שבירושלים.
מסתבר שכבר בימי חזקיהו הופיעה אם כן רפורמה דתית המקדימה את זו של יאשיהו.
אולם בניגוד למדיניותו הפרו-אשורית של אחז אביו, אשר הביאה לשגשוג ממלכת יהודה במקביל לדעיכתה של ישראל הצפונית, הרי חזקיהו מרד באשור וממלכתו עברה חורבן נורא בעת מסע סנחריב שדיכא את המרד.
אף על פי שירושלים עצמה לא נכבשה חזקיהו שילם מס כבד לסנחריב וממלכתו נחלה חורבן קשה, והוא עצמו מת אחרי שנים ספורות.
בימי יורשו מנשה התבטלה לחלוטין הרפורמה אותה קידם חזקיהו.
מנשה חזר וקידם מדיניות פרו-אשורית שהביאה לשיקום הדרגתי של הממלכה בשנות שלטונו הארוכות, ותחתיו חזרו לשגשג גם כל סוגי הפולחן המגוונים שנהגו ביהודה, ואשר נגדם יצאה בהמשך רפורמת יאשיהו בחרי אף.
עיקרי האמונה והפולחן המשתקפים בספר דברים וברפורמת יאשיהו
מאפייניה של ההשקפה הדתית בספר דברים
ספר דברים הוא הספר היחיד בחומש המצהיר כי הוא מכיל את "דברי הברית", שכל עם ישראל חייב לשמור: "וּשְׁמַרְתֶּם אֶת דִּבְרֵי הַבְּרִית הַזֹּאת וַעֲשִׂיתֶם אֹתָם...
ריכוז הפולחן "במָּקוֹם אֲשֶׁר יִבְחַר"
כך או כך, בשום מקום אחר בחמשת חומשי תורה לא נזכר איסור מפורש על העלאת קורבנות ועריכת פולחן מחוץ למקום היחיד אשר אותו יבחר האל.
רפורמת יאשיהו תואמת אם כן בפרטיה למצוות ולתפיסות הדתיות של ספר דברים, ומסתבר כי נוסח שלו הוא שעמד ביסודה.
הרפורמה של יאשיהו, ואולי גם זו של חזקיהו ככל שאכן התרחשה כמתואר, היא למעשה ראשיתו של המונותאיזם הצרוף ביהודה, ככל שניתן לשחזר.
בעוד שלפני כן ה' נעבד כאל לאומי מרכזי אך לא בהכרח יחיד, הרי מהשלטת הרפורמה ועד מות יאשיהו שרר ביהודה (למעשה, לפחות) מונותאיזם צרוף של אל אחד ויחיד, שפולחנו במקום אחד ויחיד.
גורל הרפורמה לאחר ימי יאשיהו
פרשת מותו של יאשיהו לאור המחקר
רפורמת יאשיהו נקטעה באחת בשנת 609 לפנה"ס, שנה בה מצא יאשיהו את מותו במגידו מידי פרעה נכו מלך מצרים.
הדבר קרה בשעה שפרעה היה בדרכו צפונה, כדי לסייע בקרב לבני בריתו האשורים כנגד הבבלים.
המעשה מתואר באופן שונה בספר מלכים ובספר דברי הימים, ונחלקו החוקרים בשאלת נסיבות האירוע.
המחקר החדש נוטה לקבל את הדעה לפיה בדרכו צפונה זימן אליו פרעה נכו את המלכים הווסאלים הכפופים למצרים, לרבות יאשיהו, כדי שיישבעו אמונים לו אישית (שכן סמוך לפני כן הוא ירש את אביו פסמתיך הראשון), ובחר להמית את יאשיהו מסיבות שלגביהן יש השערות שונות במחקר.
אם אכן כך היה, הרי השאלה מדוע המית פרעה נכו את יאשיהו במקום לקבל ממנו את שבועת הנאמנות נותרה פתוחה.
אפשרות רחוקה יותר שהועלתה במחקר היא כי יושבי יהודה עצמם התלוננו על יאשיהו בשל הרפורמה הדתית העקובה מדם אשר כפה עליהם; ואכן, מייד לאחר מותו התבטלה רפורמה זו והעם חזר למנהגי הפולחן הקדומים שלו.
עד שנות ה-90 של המאה ה-20 המחקר קיבל כמעט ללא עוררין את גרסת ספר דברי הימים באשר לקרב מגידו, סיפור מקראי על קרב שלכאורה נערך בין ממלכת יהודה לממלכת מצרים בסביבות מגידו ובו מצא יאשיהו את מותו.
את גרסת דברי הימים אימצו גם הספרים עזרא החיצוני וקדמוניות היהודים, אולם למקורות אלה אין ערך היסטורי עצמאי.
נטישת הרפורמה לאחר מות יאשיהו
לאחר מות יאשיהו בידי פרעה נכו, ירש אותו בנו יהואחז, כנראה בהשפעת תומכי הבבלים.
העם חזר למנהגי הפולחן הקדומים שלו כבר תחת מלכותו הקצרה של יהואחז, שעליו נאמר "וַיַּעַשׂ הָרַע בְּעֵינֵי יְהוָה כְּכֹל אֲשֶׁר עָשׂוּ אֲבֹתָיו", וכך גם היה בימי המלכים הבאים אחריו, עד חורבן הבית הראשון.
יש לדבר הד גם בדברי העם לנביא ירמיהו המעידים על חזרה לפולחן של מלכת השמיים.
רפורמיזם היא דוקטרינה פוליטית הדוגלת בשינוי של מערכת או מוסד קיימים במקום בביטולם והחלפתם באמצעות מהפכה.
גישה זו מאפיינת חלק מתנועות השמאל-מרכז והימין-מרכז.
בעוד שבאגף השמאלי ניתן לזהות גישה זו עם חלק מהתנועות הסוציאל-דמוקרטיות, באגף הימני היא עשויה להיות מזוהה עם רעיונות כגון קפיטליזם קשוב.
בתנועה הסוציאליסטית, הרפורמיזם הוא גישה לפיה שינויים הדרגתיים הנעשים באמצעות מוסדות קיימים יכולים להוביל בסופו של דבר לשינויים מהותיים במערכות הפוליטיות והכלכליות של החברה.
הרפורמיזם בתנועה הסוציאליסטית צמח כניגוד לסוציאליזם המהפכני - הטוען כי מהפכה וביטול הסדר הקיים הם תנאי מקדים הכרחי לשינויים המבניים הדרושים להפיכת מערכת קפיטליסטית למערכת סוציאליסטית, שהיא שונה מבחינה איכותית.
גישה רפורמיסטית מאפיינת רבות מהתנועת הסוציאל-דמוקרטיות, בייחוד את אלו הנכונות להקמת קואליציות גם עם גורמים שאינם פועליים כמו ליברלים ושמרנים.
הוויכוח בין הרפרמיסטים והמהפכנים בתנועה הסוציאליסטית הוא בן למעלה ממאה שנים.
הביקורת המהפכנית העל הרפורמיזם מייחסת לו ניסיון להתגבר על המערכת הכלכלית הקפיטליסטית - תוך ניסיון לשפר את הקפיטליזם ובכך להפוך אותו יותר 'נסבל' עבור החברה.
מצע המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD) מ-1875 הציע כי יש לאמץ 'כל אמצעי חוקי' בדרך לקידום חברה סוציאליסטית.
קרל מרקס מתח על גישה זו ביקורת חריפה.
אדוארד ברנשטיין שהוביל את המפלגה דיבר על 'סוציאליזם אבולוציוני' במקום 'סוציאליזם רבולוציוני'.
אחת הדוברות התקיפות כנגדו וכנגד הרפורמיזם הייתה רוזה לוקסמבורג שטענה כי הקפיטליזם "מתחזק על ידי התפתחותן של רפורמות חברתיות".
ברוח דומה, סטן פרקר מהמפלגה הסוציאליסטית של בריטניה טוען כי רפורמות מהוות הסחת אנרגיה עבור הסוציאליסטים והן מוגבלות מכיוון שעליהן לדבוק בהיגיון של הקפיטליזם.
גם הגישה הקיינסיאנית לניהול הכלכלה של מפלגת הלייבור הבריטית נתפסה כגישה רפורמיסטית המבקשת לתקן את הקפיטליזם אך לא לבטלו.
רפאל (רפי) אלמליח (נולד ב-3 ביולי 1966) הוא מתכנן ערים המשמש כמנכ"ל מינהל התכנון בכפוף לשר הפנים.
למד תואר ראשון ושני באוניברסיטה העברית בירושלים בה הוסמך ב-1996 בגאוגרפיה ותכנון ערים.
לאחר סיום לימודיו החל אלמליח את דרכו המקצועית במינהל מקרקעי ישראל והוביל את הקמת מערכת המידע הגאוגרפית והתכנונית של הארגון.
ב-1998 מונה לרפרנט מחוז חיפה באגף תו"פ ובשנת 2003 מונה לתפקיד לסגן מנהל אגף בכיר לתכנון ולפיתוח במינהל מקרקעי ישראל.
במסגרת תפקיד זה כיהן כנציג המינהל במועצה הארצית לתכנון ובנייה.
בין השנים 2008 עד 2012 שימש כסמנכ"ל לתכנון ולפיתוח בפועל במינהל מקרקעי ישראל.
במסגרת התפקיד עיצב את מטרות התכנון בהתאם למטרות ולמדיניות הממשלה ומועצת מקרקעי ישראל.
משנת 2012 ועד לשנת 2022 כיהן כמנהל אגף בכיר לתכנון ופרויקטים ברשות מקרקעי ישראל.
במסגרת זו, הוביל את קידומן של מאות תוכניות לבנייה ופיתוח תשתיות.
הבולטות שבהן: קידום התוכנית למפרץ החדשנות בחיפה, פינוי שדה דב, וכן תוכניות ענק בצריפין, תל השומר וסירקין.
בנוסף, תכנון רובע חדש לעיר אשקלון ולערים בדרום ופיתוח נרחב של קריית גת בה זכה בתואר יקיר העיר בשנת 2022. נוסף על כך, סייע ביצירת מענה תכנוני לדיור של כ-2.5 מיליון תושבי המדינה וקידם שורת תוכניות עבור הקמת והרחבת בתי חולים קיימים בשיתוף עם משרד הבריאות ודיור מוגן.
לאורך הקריירה כיהן אלמליח כחבר במועצה הארצית לתכנון ובנייה, בוועדה לתשתיות לאומיות, בוועדות המחוזיות, בוותמ"ל, בוועדות המשנה של המועצה הארצית ובמוסדות תכנון במועצת גנים לאומיים ושמורות טבע ובקרן לשמירה על שטחים פתוחים.
ביוני 2022 נבחר בהמלצת ועדת איתור מקצועית להחליף את דלית זילבר בתפקיד מנכ"ל מינהל התכנון.
נשוי ואב ל-3, מתגורר במודיעין.
הרפורמיסטים (בפרסית: اصلاح طلبان, תעתיק מדויק: אצלאחטלבאן) הוא פלג פוליטי באיראן.
מדובר במספר ארגונים, שפועלים במסגרת המג'לס (הפרלמנט האיראני), והבחירות לנשיאות המדינה.
כוחם של הרפורמיסטים מוגבל יחסית, שכן עקרון "שלטון חכם ההלכה" מעניק סמכות בלתי מוגבלת למנהיג העליון.
בהכללה, הרפורמיסטים תומכים בהרחבת הדמוקרטיה והחברה האזרחית האיראנית, וברעיונות של חירות וזכויות אדם, תוך התנגדות לנוכחות הרבה של מונחים כמו "ג'יהאד", ו"מות קדושים" בשיח הציבורי.
עם זאת, רובם ידגלו בשינוי מבפנים, מתוך מוסדות הרפובליקה האיסלאמית, ולאו דווקא יתמכו בחילון מלא של החברה.
ארגון הגג והקואליציה המרכזית בתוך התנועה נקראת "המועצה לתיאום חזית הרפורמות".
ישנן קבוצות שלא סרות למרות המועצה.
שתי הקדנציות של הנשיא מוחמד ח'אתמי בין 1997 ל-2005 מכונות "עידן הרפורמה".
תומכי ח'אתמי מכונים "תנועת השני בח'וראד", על שם יום בחירתו לנשיאות לפי לוח השנה האיראני.
גם הנשיא חסן רוחאני, שכיהן בשנים 2013–2021, וכן הנשיא הנוכחי, מסעוד פזשכיאן, שנבחר בשנת 2024, מזוהים כרפורמיסטים.
לעיתים, תנועת הרפורמה מכונה תנועת השני בח'וראד.
הכינוי מתייחס לכלל תומכי הנשיא ח'אתמי שנבחר בשנת 1997, ולעיתים, מתייחסת ספציפית לקואליציה של 18 קבוצות ומפלגות.
המפלגות הרפורמיסטיות המוכרות ביותר הן:
חזית ההשתתפות באיראן האסלאמית: המפלגה המזוהה ביותר עם הנשיא ח'אתמי, שתוארה כחברה הדומיננטית ביותר בתנועת השני בח'וראד ב-1997.
מועצת אנשי הדת הלוחמים: דמויות מפתח הם מוחמד ח'אתמי, והאדי ח'אמנאי.
זו, קמה בשנת 1987, בעקבות פיצול באגודת אנשי הדת הלוחמים, שהייתה, בשנות ה-80, הארגון הפוליטי היחיד במדינה.
בתחילה, היא ייצגה את הפלג הקיצוני והפופוליסטי באגודת אנשי הדת הלוחמים, אך החל משנת 2007, המפלגה דוגלת בהגבלות על כוח הפקידות בפוליטיקה האיראנית ובהרחבה מוגבלת של חירויות הפרט, באופן ש-"לא יוביל לחילוניות וליברליזם".
ארגון המוג'הדין של המהפכה האסלאמית באיראן: ארגון בעל נטייה סוציאליסטית, שמתואר כרדיקלי בענייני כלכלה, אך יחסית ליברלי בענייני תרבות.
יסודות הרעיונות הרפורמיסטיים נטועים בפעילותם של מספר אינטלקטואלים איראנים.
אחת הדמויות החשובות בה היא עבד אל-כרים סורוש, שהיה במשך שנים רבות הקול היחיד שביקר בפומבי את מדיניות המשטר, בהרצאותיו באוניברסיטת טהראן.
הנוכחים באותן הרצאות יצרו את גרעינה של תנועת השני בח'וראד.
דמות חשובה נוספת היא סעיד חג'ריאן, התאורטיקן הראשי מאחורי התנועה והאסטרטג הראשי במחנה של ח'אתמי .
הליבה של התנועה הרפורמיסטית מורכבת מאנשי שמאל אסלאמיים, שתמכו במהפכה האיסלאמית, אך יוקרתם נפגעה והם נפסלו מהתמודדות לתפקידים ציבוריים לאחר מותו של האימאם ח'ומייני בשנת 1989. דוגמאות לדמויות כאלה הן עבד אל-כרים סורוש, סעיד חג'ריאן, אכבר גנג'י, עלי אכבר מוחתשמיפור, אברהים אשארזאדה, מוחסן מירדמאדי, ומיר-חוסיין מוסאווי.
התמיכה בח'אתמי בבחירות 1997 הייתה נרחבת, בכלל שדרות החברה, המעמדות, והמחוזות.
אפילו חברי משמרות המהפכה האסלאמית, תלמידי הסמינר התאולוגי בעיר הקודש השיעית קום וחברי בסיג' הצביעו עבורו.
עם זאת, מרבית תומכיו הגיעו ממעמד הביניים - סטודנטים, נשים ופועלים עירוניים.
התנועה החלה עם ניצחונו המפתיע של מוחמד ח'אתמי, ב-23 במאי 1997, לנשיאות עם כמעט 70% מהקולות.
ח'אתמי נחשב לנשיא הרפורמיסטי הראשון של איראן.
הקמפיין שלו התמקד בשלטון החוק, דמוקרטיה והכללת כל האיראנים בתהליך קבלת ההחלטות.
זמן קצר לאחר עלייתה של תנועת השני בח'וראד, במרץ 2000 התבצע ניסיון התנקשות בסעיד חג'ריאן, האסטרטג הראשי של המחנה הרפורמיסטי.
הוא נורה בפניו על סף דלת מועצת העיר של טהראן על ידי חמוש שנמלט על אופנוע עם שותף.
הכדור חדר דרך לחיו השמאלית וננעץ בצווארו.
הוא לא נהרג אך היה בקומה במשך זמן מה.
במהלך התרדמת שלו, קבוצות של צעירים שמרו במשמרות על בית החולים סינה, שם טופל.
עקב פציעה זו, חג'ריאן משתמש כעת במקל הליכה, וקולו מעוות.
התוקף המורשע, סעיד אסגר, שהיה חבר במיליציית הבסיג ', הואשם ברצח, אך לפי דיווחים, ריצה רק חלק קטן מעונש המאסר ל-15 שנים שהוטל עליו.
מועמדים רפורמיסטים קיבלו 75% מהקולות בבחירות המקומיות של 1999.
ב-9 ביולי 1999 (ה-18 בחודש טיר, לפי לוח השנה האיראני), התרחשה הפגנה במעונות של אוניברסיטת טהראן בתגובה לסגירת עיתון סלאם בידי הממשלה.
ההפגנה הסתיימה באלימות ובמוות של אזרח איראני צעיר לצד נפגעים רבים.
ההפגנות נמשכו במשך כמה ימים, והתפשטו לרוב הערים באיראן, וליותר מתשעים וחמש מדינות ברחבי העולם.
באותה תקופה, אלה היו ההפגנות הגדולות ביותר באיראן נגד הממשלה מאז המהפכה האסלאמית ב-1979. שלושה חודשים אחרי ההפגנות, שהותקפו בידי קבוצת מיליטנטים רדיקלית, נאם הנשיא ח'אתמי נאום, שהגן על תוכניותיו לרפורמה, אך קרא לשמור על יסודות הממשל.
הוא קרא לשינוי השיטה מבפנים, תוך שמירה הן על האלמנט האיסלאמי, והן על האלמנט הרפובליקני.
בשנת 2003, קבוצת הסטודנטים המובילה באיראן למען הדמוקרטיה, דפתאר-א תחקים-א-והדאת, קראה ליום מחאה לאומי ב-18 בטיר כדי להנציח את המחאה של 1999. יש הסוברים שהכישלון של המחאה הזו הביא מכה אנושה לתנועת הרפורמה.
לפי העיתונאי אפשין מולאווי, איראנים רבים קיוו שהיום יוביל להתקוממות גדולה, אך במקום זאת ההפגנות דוכאו באלימות, תוך שימוש בשיטת "מקל וגזר".
בנוסף להפגנת כוח ומספר רב של מחסומים, המדינה שיבשה את שידורי הטלוויזיה הלויניים, ואף אפשרה, באופן שקורה לעיתים רחוקות בלבד, לקיים הופעות פופ בחוץ, כדי להניא צעירים מלהפגין.
לבחירת לפרלמנט שנערכו בשנת 2000, זכו הרפורמיסטים לרוב - 69.25% מהמצביעים, כ-26.8 מיליון, מתוך 38.7 מיליון המצביעים שהצביעו בסיבוב הראשון.
בסופו של דבר זכו הרפורמיסטים ב-195 מתוך 290 המושבים במג'לס.
בינואר 2004, זמן קצר לפני הבחירות לפרלמנט, פסלה מועצת שומרי החוקה באיראן כ־2,500 מועמדים רפורמיסטים מהתמודדות בבחירות.
בין הנפסלים היו גם חברי פרלמנט מכהנים.
בתגובה לכך התפטרו כ־80 חברי פרלמנט, ומעל מאה חברים נוספים הכריזו על מחאה, בטענה כי תהליך הבחירות מאבד את אופיו הדמוקרטי והופך לבלתי לגיטימי.
בבחירות לנשיאת ב-2005, מוסטפא מוין ומהדי כרובי היו המועמדים העיקריים של תנועת ה-2 בחוראד.
עם זאת, אף אחד מהם לא הגיע לסיבוב השני של הבחירות.
מוין הגיע למקום החמישי וקרובי שלישי בסיבוב הראשון.
שני המועמדים הרפורמיסטים המובילים בבחירות לנשיאות ב-2009 היו מיר-חוסיין מוסאווי ומהדי כרובי.
בבחירות ניצח מחמוד אחמדינז'אד השמרן.
תומכי מוסווי לא קיבלו את תוצאות הבחירות ויזמו שורה של הפגנות.
לאחר ימים רבים של מחאה נגד תוצאות הבחירות, ההפגנות לאלימות כאשר הבסיג' (מיליציה נאמנה לרפובליקה האסלאמית) החלה לתקוף את המפגינים, ולהפך.
בעקבות זאת, חלק מהמפגינים הפנו את זעמם כלפי הממשלה עצמה וניסו להפיל את הרפובליקה האסלאמית.
בבחירות 2013 נקט המועמד חסן רוחאני עמדה ביקורתית כלפי המשטר של הנשיא אחמדינז'אד, באומרו כי הוא זה שהביא את הסנקציות על איראן.
מדיניותו הכלכלית התמקדה בפיתוח כלכלי ארוך טווח, והוא הבטיח גישה גבוהה יותר לאינטרנט.
הבטחה זו לא התממשה, והצנזורה על האינטרנט בימיו רק החמירה, אך, באופן שלא היה בשליטתו.
בימיו היה שיפור ביחסי החוץ של איראן, כאשר רוחאני ביקר ב-2013 בניו יורק.
ב-2015, נחתם הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית, אך, בהחלטת הנשיא דונלד טראמפ, ארצות הברית יצאה ממנו ב-2018.
מסעוד פזשכיאן נבחר בבחירות מיוחדות לאחר מותו של נשיא איראן אברהים ראיסי בהתרסקות מסוק ב-19 במאי 2024. הוא השיג כמעט 16.4 מיליון מתוך יותר מ-30 מיליון קולות, וגבר על יריבו העיקרי סעיד ג'לילי שקיבל כ-13.5 מיליון קולות.
הבחירות נתפסו כניצחון עבור הרפורמיסטים.
הוא הבטיח כמה רפורמות כלכליות, פוליטיות ותרבותיות; עם זאת, האייתוללה עלי חמינאי שומר על סמכות ההחלטה בכל נושאי המדינה המרכזיים.
הממשלה האיראנית מתנגדת לתנועה הרפורמיסטית גם כאשר אנשיה נבחרים לנשיאות.
בתקופת ח'אתמי, עיתונים רבים נפתחו נסגרו בידי בידי בית המשפט, אנשי דת שהיו ביקורתיים כלפי עקרון שלטון חכם ההלכה נאסרו, נמשכה הרדיפה של מיעוטים אתניים ודתיים, ואף היו רציחות פוליטיות.
כמו כן, במערכות בחירות רבות, כגון הבחירות לנשיאות ב-2005, רצו מועמדים רפורמיסטים רבים, באופן שגם פיצל את הקולות ביניהם, וגם גרם לאחוז הצבעה נמוך בקרב תומכיהם.
כמו כן, שליטתה של התנועה הרפורמיסטית הן בנשיאות והן בפרלמנט משנת 2000 עד 2004 גרמה לה, בעיני איראנים רבים, להיראות חסרת יכולת וחלק מהשיטה המושחתת.
מכיוון שחילוניות והתנגדות לשריעה אסורות באיראן, זוהי אידאולוגיה שמעודדים בעיקר ארגונים פוליטיים בפזורה האיראנית.
מפלגות אלו שואפות לחילופי משטר, לרוב בעזרת סיוע חוץ והתערבות צבאית.
קיימים מבקרים לשאיפה זו, כגון איש האופוזיציה הגולה מוחסן סגזגארה "אל תתערבו.
תשאירו את העניינים האלה לעם האיראני".
לדידו, על אמריקה לקרוא לחופש ודמוקרטיה, אך לתת את ההנהגה לקבוצות רפורמיסטית מקומיות, במקום ליצור אופוזיציה בגלות.
תנועה ששואפת לקיים מחדש את משאל העם ב-1979 שהקים את הרפובליקה האסלאמית באיראן, ובו היו שתי אפשרויות, "כן", ו-"לא".
התנועה משתקפת בגרפיטי שמופיע ברחובות טהרן, בו כתוב, בפשטות, "לא".
יש המבקרים קריאה זו, שכן מדובר ברצון לבצע שינוי מערכתי ללא בנייה של התארגנות פוליטית.
"רפורמת המחשבות והפסיכולוגיה של הטוטליזם: מחקר על "שטיפת מוח" בסין", הוא ספר שנכתב על ידי רוברט ג'יי ליפטון ועוסק ב"שטיפת מוח".
המחקר של ליפטון עליו התבסס הספר, נעשה על טכניקות כפייה שהיו בשימוש ברפובליקה העממית של סין.
המחקר החל בשנת 1953 וכלל סדרת ראיונות עם אנשי שירות אמריקאים שהוחזקו בשבי במהלך מלחמת קוריאה.
ליפטון ריאיין 25 אמריקאים, וכן 15 סינים שברחו ממולדתם לאחר שעברו אינדוקטרינציה באוניברסיטאות סיניות.
במקרים מסוימים ראיונות אלה התקיימו בקביעות במשך יותר משנה.
באמצעות הראיונות זיהה ליפטון את הטקטיקות בהן השתמשו הקומוניסטים הסינים כדי לגרום לשינויים דרסטיים בדעות ובאישיות האדם, ו"שטיפת מוח" של חיילים אמריקאים שהובילו לכך שיישמיעו הצהרות שווא בצורה מופגנת.
הספר פורסם לראשונה ב-1961, בהוצאת נורטון ושות' בניו יורק.
המהדורה המחודשת פורסמה בשנת 1989 בהוצאת אוניברסיטת צפון קרוליינה.
בספרו מתאר ליפטון "שמונה קריטריונים לרפורמת מחשבות" :
סביבה נשלטת (באנ' Milieu Control) .
הקבוצה או מנהיגיה שולטים במידע ובתקשורת שבסביבה החיצונית ובסופו של דבר גם בפנימיות האדם.
כתוצאה מכך הוא מבודד במידה משמעותית מהחברה הכללית.
הקבוצה מפעילה מניפולציות על חוויות שנראות ספונטניות, כדי להפגין סמכות אלוהית, התפתחות רוחנית, כישרון או תובנה יוצאי דופן שמייחדים את המנהיג ו/או הקבוצה מהאנושות.
מראית עין זו מאפשרת פרשנות מחודשת של אירועים היסטוריים, של כתבי קודש ושל חוויות נוספות.
צירופי מקרים ומוזרויות מקריות מתפרשים כסימנים או כנבואות.
הקבוצה ממליצה כל הזמן לחברים לראות את העולם בשחור ולבן, להתאים את עצמם לאידאולוגיה הקבוצתית ולשאוף לשלמות.
נעשה שימוש באינדוקציה של אשמה ו/או של בושה כמכשיר שליטה רב עוצמה.
הקבוצה מגדירה חטאים שחבריה צריכים להתוודות עליהם בפני מפקח אישי או בפומבי בפני הקבוצה.
אין שמירה על סודיות; המנהיגים מנצלים ודנים ב"חטאים", ב"גישה" וב"פגמים" של החברים.
הדוקטרינה או האידאולוגיה של הקבוצה נחשבת לאמת מוחלטת שנמצאת מעבר לכל שאלה או מחלוקת.
אסור לחפש את האמת מחוץ לקבוצה.
המנהיג, כדובר האל או האנושות כולה, גם הוא מעל לביקורת.
הקבוצה מפרשת או משתמשת במילים וביטויים בדרכים חדשות, כך שלעיתים קרובות העולם החיצון אינו מבין אותם.
ז'רגון זה מורכב מקלישאות מפסיקות מחשבה, המשמשות לשינוי תהליכי החשיבה של החברים כך שיתאימו לדרך החשיבה של הקבוצה.
החוויות האישיות של החברים נחותות יחסית לאידאולוגיה של הקבוצה שנחשבת לקדושה; חברי הקבוצה חייבים להכחיש או לפרש מחדש כל חוויות מנוגדות שלהם כך שיתאימו לאידאולוגיה הקבוצתית.
לקבוצה יש את הזכות המיוחדת להחליט למי יש זכות קיום ולמי לא.
זה בדרך כלל לא נאמר באופן מילולי אבל המשמעות היא שלמי שנמצאים בעולם החיצון לא תהיה ישועה, הם לא מוארים, מחוסרי מודעות, וחייבים להיות מומרים לאידאולוגיה של הקבוצה.
אם הם לא מצטרפים לקבוצה או שהם ביקורתיים כלפי הקבוצה, אזי הם חייבים להידחות על ידי החברים.
כך, העולם שבחוץ מאבד כל אמינות.
בנוסף, אם חבר כלשהו יעזוב את הקבוצה, יש לדחות גם אותו.
הספר "רפורמת המחשבות והפסיכולוגיה של הטוטליזם" הפך את המונח "קלישאה שמפסיקה מחשבה" לפופולרי.
הביטוי מתייחס לקלישאה נפוצה, או חוכמה עממית, המשמשת לפעמים כדי לדכא דיסוננס קוגניטיבי.
המטרה היא לסיים דיון, לדכא חשיבה ביקורת או למנוע שאלות, תוך שימוש בביטוי שנשמע חכם או נחרץ, אבל בפועל לא באמת עונה על השאלה או מתמודד עם הנושא.
הביטוי הקלישאתי עשוי להיות תקף בהקשרים מסוימים, אך מה שהופך אותו למפסיק מחשבה הוא השימוש שנעשה בו כאמצעי לביטול התנגדות או להצדקת היגיון שגוי.
דוגמאות: "כל דבר קורה מסיבה", "למה?
כי ככה אמרתי" (כשל הטענה החשופה), "כי אני ההורה!" (פנייה לסמכות), "כל אחד והדעה שלו", "זה עניין של דעה", "חיים רק פעם אחת, ו"נצטרך להסכים שלא להסכים".
ליפטון אמר:שפת הסביבה הטוטליסטית מאופיינת בקלישאה שמפסיקה מחשבה.
הבעיות האנושיות מרחיקות הלכת והמורכבות ביותר נדחסות לביטויים קצרים, מצמצמים ביותר, בעלי טון נחרץ, שקל לזכור ולבטא.
הדבר קוטע באיבו כל ניתוח אידאולוגי.ברומן של ג'ורג' אורוול משנת 1949, אלף תשע מאות שמונים וארבע, השפה הבדיונית "שיחדש" נועדה לבטל את היכולת להביע מחשבות לא שגרתיות.
החברה "העולם החדש והאמיץ" של אלדוס האקסלי משתמשת בקלישאות מפסיקות מחשבה באופן קונבנציונלי יותר, בעיקר בנוגע לסם סומה, וכן בנוגע לגרסאות שונות של פלפולים מהחיים האמיתיים, כגון "רופא ביום מרחיק את הג'ים-ג'אמים".
בספרה "אייכמן בירושלים" משנת 1963 תיארה חנה ארנדט את אדולף אייכמן כפסאודו-אינטלקטואל שהשתמש בקלישאות ובאמירות נדושות כדי להצדיק את מעשיו ואת התפקיד שמילא ברצח העם היהודי במלחמת העולם השנייה.
מבחינתה, הביטויים האלה הם סימפטומטיים של היעדר מחשבה.
היא כתבה ש:"כאשר התמודד עם מצבים שעבורם לא היו נהלים שגרתיים כאלה, הוא [אייכמן] היה חסר אונים, והשפה רווית הקלישאות שלו ייצרה על הדוכן, כפי שהיא עשתה כנראה בחייו הרשמיים, מעין קומדיה מקאברית.
לקלישאות, ביטויים שבלוניים, הקפדה על קודי ביטוי והתנהגות קונבנציונליים וסטנדרטיים, יש תפקיד חברתי מוכר שמגן מפני המציאות.
כלומר מגן מפני הפניית תשומת הלב לחשיבה על אירועים ועובדות הקיימים במציאות"
רפחא היא עיר במחוז אל-חודוד א-שמאליה שבצפון ערב הסעודית.
העיר שוכנת בקרבת הגבול עם עיראק, במרחק של 780 קילומטרים מריאד ובמרחק דומה מדמאם.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון של ערב הסעודית משנת 2022, התגוררו בעיר 63,929 בני אדם.
העיר ממוקמת בדיוק באמצע הדרך בין ערער לחפר אל-באטן, על כביש 85, מרחק של 275 קילומטרים מכל אחת מהן.
רפחא ממוקמת על דרך החג' העתיקה שחיברה את בגדאד למכה, דרכו עברו מוסלמים כשעלו לרגל למכה.
בעבר רפחא הייתה כפר, והתפתחותה באה עם הנחת צינור הנפט הטרנס-ערבי בקרבתה.
האחראים על הצינור החליטו בתחילה להקים לאורכו תחנות , והכפר הפך לאחת מהן.
הזדמנויות התעסוקה שנוצרו בכפר משכו אליו בני אדם רבים, ובהדרגה הוא הלך והתפתח לעיר הגדולה שהוא היום.
בשנת 1991, במהלך מלחמת המפרץ, הוקם בסמוך לעיר מחנה פליטים לפליטים מעיראק.
התנאים במחנה היו קשים מאוד, הוא היה מוקף בגדר תיל, ובתוכו שהו 33 אלף פליטים בתנאי מדבר ובחום כבד, ללא רפואה ראויה.
רבים מתו במחנה, עד להתערבות הצלב האדום ולהעברת רוב הנותרים לאירופה ולארצות הברית.
חלק מהפליטים עדיין שוהים בעיר עד היום.
מערכת סיווג האקלים קפן מסווגת את האקלים של רפחא כמדברי-חם, כאשר הטמפרטורה השנתית הממוצעת בה עומד על 24 מעלות צלזיוס.
להלן טבלת טמפרטורות ברפחא, במעלות צלזיוס:
רפי וַיְיכֶרְט (נולד ב-8 במרץ 1964) הוא מתרגם, משורר, מסאי, פרופסור מן המניין לספרות באוניברסיטת חיפה, ובמכללה האקדמית לחינוך אורנים, ומוציא לאור ישראלי.
עד גיל שתים-עשרה התגורר בשכונת רמת אביב שלה הקדיש בספריו השונים שירים וקטעי פרוזה רבים.
ספר שיריו השלישי, "מבט חוזר" (2002), הוא מחזור שירים המתאר את הילדות בשכונה בשנות השישים והשבעים מפרספקטיבה של עשורים.
בשנת 1976 עבר להתגורר בשכונת יד אליהו, למד בחטיבת הביניים בעירוני ט' ולאחר מכן (1982-1978) במגמת מחשבים בתיכון אורט יד סינגאלובסקי.
את שירותו הצבאי (1985-1982) עשה כמש"ק תכנון כ"א במפקדת קצין שלישות ראשי בתל-השומר.
בין השנים 1986 ל-1992 למד ספרות בחוג לתורת הספרות הכללית באוניברסיטת תל אביב.
את התואר הראשון סיים בהצטיינות ואת השני בהצטיינות יתרה.
את עבודת המוסמך הקדיש לשירתו של יאיר הורביץ ("התהוות של משורר – על שירת יאיר הורביץ 1968-1959").
לימד ספרות בתיכון עירוני ד' בתל אביב.
כיהן בעבר כראש ועדת מקצוע הספרות במשרד החינוך.
לימד בעבר בטכניון במסגרת המחלקה ללימודים הומניסטיים ואמניות.
כיום (פברואר 2019) מרצה במכללת אורנים ומכהן כראש התוכנית לכתיבה יוצרת במחלקה לספרות עברית והשוואתית באוניברסיטת חיפה.
בנימוקים להענקת פרס עמיחי למשורר רפי וייכרט בשנת 2013 נכתב:
"לספרו של רפי וייכרט, שלו נוכחות מורגשת היטב בשדה השירה בארץ, ישנם שני מרכיבים עיקריים : המרכיב האחד, שירי אהבה אל הבת, שהם שירים יפים להפליא, שמבטם מופנה אל העתיד.
המרכיב האחר - שירי קינה ואבל על מותם של ידידים, בכללם משוררים שעמם היה בקשר דיאלוג במשך שנים רבות.
חלק זה של הספר פונה אל העבר.
נושא המוות חוזר גם בשירים אחרים, שבהם מתקיים פולמוס שכלתני ונוקב עם האידיאה של חיים לאחר המוות, שאותה שולל הכותב מכול וכול.
בזיקתם ההדדית מעמידים שני רכיבי הספר עולם שלם, שיש בו אהבה ויופי, אך יש בו גם לא מעט מ"צער העולם"."
וייכרט מתרגם משפות רבות, אך התפרסם בעיקר בזכות תרגומיו לשירה פולנית של המשוררת זוכת פרס נובל לספרות ויסלבה שימבורסקה, של המשורר תדיאוש רוז'ביץ ושל המשוררת אווה ליפסקה.
נכון ל-2020, תרגם מפולנית עשרה ספרי שירה:
ויסלבה שימבורסקה, אטלנטיס, עכשיו, 1993
ויסלבה שימבורסקה, סוף והתחלה, גוונים, 1996
ויסלבה שימבורסקה, שלהי המאה, קשב לשירה, 1998
אווה ליפסקה, מלתחה של עלטה, קשב לשירה, 1999
תדיאוש רוז'ביץ', בצהרי היום, קשב לשירה בשיתוף הוצאת עכשיו, 2000
ויסלבה שימבורסקה, בשבח החלומות, קשב לשירה, 2004
אווה ליפסקה, מוקדם לצעקה, קשב לשירה, 2005
ויסלבה שימבורסקה, נקודתיים, קשב לשירה, 2009
ויסלבה שימבורסקה, קריאת רשות, חרגול, 2011
ויסלבה שימבורסקה, דואר ספרותי, חרגול, 2014
שיריו של וייכרט הולחנו ובוצעו בידי מלחינים וזמרים שונים ובהם מוני אמריליו, ירונה כספי, עודד גדיר, קובי פז, יסמין אבן וטובה גרטנר.
גם אחדים מתרגומיו לשירה הפולנית ובהם שירים של ויסלבה שימבורסקה ואווה ליפסקה זכו ללחנים ולביצועים של אלון אולארצ'יק, גידי גוב, ירונה כספי ואחרים.
במרץ 2012 יצא לאור הדיסק "חוטים", תוצאה של שיתוף פעולה רב-שנים עם המוזיקאי והזמר עודד גדיר.
בדיסק תשעה שירים שאת מילותיהם כתב וייכרט, בלחנים של גדיר.
בשיר הנושא "חוטים" משתתפת הזמרת רונית שחר.
השיר "קרבה" מתנגן פעמיים בתקליטור, כל פעם בסגנון אחר.
בנוסף, משתתף בשיר "ערב טוב", בקריאת שורה.
הערות מבוא מאת רוני סומק.
בשנת 2013, ראה אור האלבום 'עד לב השמש' ובו שירים מאת רפי וייכרט בלחנים של מוני אמריליו, את כל השירים שר השחקן דרור קרן.
בשנת 2015 ראה אור דיסק של יצירותיו עם קובי פז "בקצה הבדידות" בין הנגנים והזמרים באלבום זה: אבי סינגולדה, ניצן עין הבר, חני דינור ורמי הראל.
בשנת 2018 ראה אור האלבום 'ז'ורנל' ובו שירים מאת רפי וייכרט, בלחנים של עודד גדיר.
גדיר ביצע את כל שירי האלבום.
בין האורחים באלבום זה: ערן צור, אפרת גוש ודודי לוי.
בשנת 2023 ראה אור האלבום "שלושים ושלושה" הכולל שישה שירים מאת וייכרט בלחנים והפקה מוזיקלית של עודד גדיר שגם מבצע חלק מהשירים.
התארחו באלבום זה: ערן צור, ענבר קדם, ישראל ברייט, לירון פלורה משולם.
משלהי שנות השמונים ועד היום פרסם במוספי הספרות ובכתבי העת מאות מאמרי ביקורת ומסות על יוצרים מספרות העולם ומן הספרות העברית.
רשימותיו על משוררים מן העולם עסקו בין השאר, בשירתם של קונסטנדינוס קוואפיס, פאול צלאן, תדאוש רוז'ביץ', זביגנייב הרברט, ויסלבה שימבורסקה, טד יוז, אלן גינסברג, יוסיף ברודסקי ורבים אחרים.
בשנת 2018 ראה אור ספרו 'במילים מועטות: קריאה בט"ז שירים' בהוצאת עיתון 77, ובשנת 2020 ראה אור בהוצאת עיתון 77 ספרו 'באור חריף' אנתולוגיה פרטית של שירים קצרים וקצרצרים שלהם הוא מקדיש קריאה קרובה ואוהבת.
בשנת 1997 הקים את הוצאת "קשב לשירה", ביחד עם המשוררים גיורא לשם ומשה דור.
כיום וייכרט הוא עורכה הראשי של ההוצאה, שבמשך חמש-עשרה שנות קיומה הראשונות פרסמה מאתיים ספרי שירה ומסה, מקור ותרגום (לרשימה מלאה של הספרים ראו "קשב לשירה").
וייכרט חבר במערכת כתב העת "עתון 77".
הוא מרצה במכללות, בספריות ובבתי ספר ומקדיש חלק ניכר מזמנו לקירוב קהלים רחבים אל השירה.
לימד כתיבה יוצרת באוניברסיטת תל אביב, כתיבה יוצרת ותרגום לתואר שני באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
מלמד ספרות בתיכון עירוני ד' בעיר מגוריו.
החל משנת 2010 מרצה בחוג לספרות עברית והשוואתית באוניברסיטת חיפה.
החל משנת הלימודים תשע"ג מלמד ספרות גם במכללת "אורנים" על יד קריית טבעון ובטכניון בחיפה.
בשנים האחרונות הנחה וייכרט, בשיתוף עם אגף התרבות של עיריית תל אביב-יפו, את סדנת "מדברים שירה" בספריית בית אריאלה לתלמידי תיכון הכותבים שירה.
בסוף הסדנה הופק ספר שירה בערב פתוח בו מקריאים התלמידים משיריהם.
בשנת 1994 זכה הקובץ הראשון שפרסם משירתה של שימבורסקה בפרס לתרגום מטעם שרת המדע והאמנויות לשנת תשנ"ד.
בשנת 2004 זכה בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים (בפעם הראשונה).
בשנת 2008 זכה על תרגומיו מפולנית ב"צלב הזהב" שהוענק לו על ידי נשיא פולין לך קצ'ינסקי.
בשנת 2007 זכה על עריכת הוצאת "קשב לשירה" בפרסי שר התרבות והספורט בתחום היצירה הספרותית העברית.
בשנת 2009 לרגל חגיגות שנת המאה של העיר תל אביב נבחר וייכרט על ידי העיתון "ידיעות אחרונות" כאדם המשפיע ביותר בתל אביב בתחום השירה.
בשנת 2013 זכה בפרס יהודה עמיחי לשירה עברית.
בשנת 2013 זכה בפרס רמת גן לספרות על ספרו "בקווים דקים".
בשנת 2015 זכה מבחר שיריו המקיף "גג החשכה" בפרס ע"ש יצחק לייב ורחל גולדברג מטעם קרן קיימת לישראל.
בשנת 2018 זכה בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים (בפעם השנייה).
בשנת 2022 זכה בציון לשבח בפרס רעיית נשיא המדינה לשירה עברית על ספרו "זכרונות מחנות תקליטים".
בשנת 2025 זכה בפרס ניומן לספרות עברית.
רפי בוקאי (5 בינואר 1957 – 9 בדצמבר 2003) היה במאי ומפיק קולנוע ישראלי, משויך לרוב לזרם הביקורתי של שנות השמונים.
רפי בוקאי נולד בשנת 1957 לרחל ויצחק למשפחה בת שלושה ילדים במעוז אביב.
אביו עבד בסולל בונה בהקמת העיר קריית גת והמשפחה עברה בילדותו לשם.
מכיוון שהוריו נמנו על בעלי בית הקולנוע "היכל העשור" בעיר, נהג בוקאי לצפות בסרטים רבים כבר מגיל צעיר.
בנעוריו כבר סייע למקרין ואף נסע לתל אביב כדי להביא משם סרטים.
כמו כן אהב לקרוא והיה פעיל בתנועת הנוער "השומר הצעיר".
בשלב מסוים אף החל לנהל את הקולנוע בעצמו.
לאחר סיום לימודיו בתיכון שירת בגרעין נח"ל ובגיל 19 חלה לראשונה בסרטן.
בעקבות מחלתו שוחרר מן השירות הצבאי ולאחר החלמתו החל בלימודי קולנוע באוניברסיטת תל אביב.
סרטו החשוב כבמאי, "אוונטי פופולו" שיצא בשנת 1986 אחרי מספר שנות עבודה, התחיל כפרויקט גמר באוניברסיטה והפך לסרט באורך מלא.
הסרט, בכיכובם של סלים דאו וסוהיל חדאד, מציג את ימי סוף מלחמת ששת הימים מנקודת מבטם של שני חיילים מצרים הבורחים מסיני למצרים.
הסרט מפרק את המיתוסים של החייל הישראלי הגיבור וההומני והאויב הערבי האכזר ובעצם מחליף בין התפקידים.
הסרט זכה בפרס ברדלס הזהב בפסטיבל לוקרנו, ונחשב לאחד הסרטים החשובים בזרם הקולנוע הביקורתי של שנות השמונים.
בסוף שנות ה-80 שהה כשנה בניו יורק ובמהלכה כתב את התסריט לסרטו הבא על מרקו פולו.
העלילה שילבה את ביקורו הקצר של מרקו פולו בארץ ישראל, בדרכו לסין, עם סיפור שכתב בוקאי על שני צלבנים וארון מתים.
בוקאי טרח במשך שלוש שנים להשיג את המימון להפקת הסרט.
לצורך ההפקה גויסו כ-3.3 מיליון דולר חלקם בבורסה.
בוקאי שימש כבמאי ומפיק (יחד עם שרון שמיר).
הייתה זו ההפקה היקרה ביותר בישראל עד אז והיחידה שעברה עריכה ממוחשבת.
במקור נקרא הסרט "רצון האלוהים" וכלל 38 שחקנים וכ-2,000 ניצבים.
הסרט היה בעיקר דובר אנגלית.
בשנת 1996 יצא הסרט בשם "מרקו פולו: הפרק האחרון" למסכים ונחל כישלון כלכלי וביקורתי גם יחד.
בוקאי הפיק את הסרטים "החיים על פי אגפא" ו"אדי קינג".
בשנת 1992 ביים את דרמת הטלוויזיה בערוץ הראשון "כל עמי הארץ מתייהדים" לפי תסריט של שמואל הספרי ששיחקו בו חנה אזולאי-הספרי, רמי דנון, שלמה תרשיש וענת וקסמן.
בנוסף, הוא שימש גם כמרצה לקולנוע בבית ברל ובחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב.
ב-1998, לרגל חגיגות היובל למדינה, נתבקשו מבקרי הקולנוע בארץ לבחור את חמשת הסרטים הישראלים הטובים בכל הזמנים.
שניים מהם, "החיים על פי אגפא" ו"אוונטי פופולו", הם סרטים של רפי בוקאי כמפיק ובמאי.
המיזם האחרון עליו עבד (ולא הושלם) היה כתיבת תסריט לספרה של עדנה מזי"א "התפרצות איקס".
במהלך הפקת הסרט "צעד קטן", שאותו הפיק בוקאי ועוסק בנער חולה סרטן, התפרץ הסרטן שוב בגופו של בוקאי.
רפי בוקאי נפטר ממחלת הסרטן בשנת 2003 ונטמן בטקס קבורה חילוני בבית העלמין בקיבוץ גבעת השלושה.
הוא הותיר אחריו בת זוג ובן משותף.
הסרט "האושפיזין", בבימויו של גידי דר, היה בעת פטירתו של בוקאי בשלבי עריכה.
הוא הוצג בבתי הקולנוע בשנת 2004 והוקדש לבוקאי.
הסרט "דמיונות" שיצא לאקרנים בשנת 2005, אף הוא הוקדש לבוקאי שהיה שותף להפקתו.
ב-2012 הוצג הסרט התיעודי "רפי בוקאי, אבא שלי", בבימויה של מיקה אדלר, הכולל סצנות דרמטיות בבימוים של הבמאים אסי דיין וגידי דר.
את הסצנה האחרונה ביים בנו, גיא, בן ה-10.
רפי גינת (נולד ב-25 בפברואר 1949) הוא עיתונאי, מגיש טלוויזיה ורדיו וזמר ישראלי.
כיהן כמנכ"ל ערוץ 10 וכעורכו של העיתון "ידיעות אחרונות".
גינת נולד בירושלים לרחל (מגרמניה) ואברהם (מגאורגיה) ג'אנה.
בנעוריו למד בתיכון בבית הספר הריאלי בחיפה.
לפני עיסוקו בעיתונות ובתקשורת התפרנס כזמר.
מסוף שנות ה-60 שר כסולן בלהקת "הברושים" ולאחר פירוקה הקליט כמה שירי סולו אשר צעדו במצעד הפזמונים העברי של גלי צה"ל.
שיריו "פונדק האהבה" ו"צמד חמד" אף הגיעו למקומות הראשונים במצעד.
החל מ-1974, ולמשך 31 שנים, היה גינת הכרוז של מכבי תל אביב ושל נבחרת ישראל בכדורסל בהיכל הספורט יד אליהו.
בשנת 1974, בעקבות מודעה בעיתון על פתיחת קורס כתבי ספורט, הגיע גינת לטלוויזיה הישראלית.
במשך ארבע שנים היה שדר ועורך במחלקת הספורט, ולאחר מכן הגיש את תוכנית התחקירים והצרכנות "כלבוטק", שזכתה לאחוזי צפייה גבוהים ביותר בימי הערוץ היחיד.
תוכנית זו חשפה מחדלים של הרשויות ושל עסקים פרטיים, ובעיקר זכורים התחקירים אודות קוליפורמים במסעדות החומוס.
כמו כן כיהן גינת כראש מחלקת הבידור בערוץ, ומ-1986 ערך והגיש את התוכנית "בשידור חוקר", ששחזרה פשעים פליליים בשיתוף משטרת ישראל.
התוכנית זכתה 4 פעמים בפרס בטקס "מסך הזהב".
בשנת 1989 נקשר שמו בפרשה פלילית, בה נחשד בקבלת שוחד מיני וטובות הנאה.
במרץ 1990 הוחלט להגיש נגדו כתב אישום רק על קבלת טובות הנאה כעובד ציבור (הנחה על אופנוע ו-2 תווי חניה).
בעקבות הפרשה עזב את תוכניות הטלוויזיה בהגשתו בערוץ הראשון.
לאחר כשנתיים, ב-1991 הסתיימה פרשה זו בזיכויו המלא של גינת מכל אשמה.
ביוני 1990 מונה לעורך השבועון "העולם הזה" במקום אורי אבנרי.
ביולי 1992 בעל השבועון "העולם הזה", איש העסקים אריה גנגר (שרכש אותו שנתיים קודם מאורי אבנרי) העביר את השליטה בשבועון לגינת.
בתחילת 1993 פרש גינת מהשבועון והעביר את הבעלות בו לקבוצת "מוניטין תקשורת", המוציאה לאור של העיתון "גלובס".
בדצמבר 1991 חזר לטלוויזיה והחל להגיש שוב את התוכנית "בשידור חוקר", הפעם בערוץ 2 הניסיוני.
רשות השידור ניסתה למנוע את שידור התוכנית ופנתה לבית המשפט ללא הצלחה, בטענה ששימוש בשם זהה לתוכנית ששודרה בערוץ הראשון היא פגיעה במוניטין שלה והטעיית הציבור.
במרץ 1993 החל להגיש בערוץ 2 הניסיוני את התוכנית "כלבודק" שהייתה דומה במתכונתה ל"כלבוטק" (שעדיין שודרה במקביל בערוץ הראשון).
לאחר מכן הגיש את תוכנית הפלילים "מדור" בערוץ 3 בכבלים.
בשנת 1997 שב להגיש את התוכנית "בשידור חוקר" בזכיינית "רשת" בערוץ 2 המסחרי, ובשנים 1998–2000 הגיש בה גם את התוכנית "פוקוס", שעסקה בצילומים אותנטיים של אסונות ומבצעי הצלה נועזים, וזכתה לאחוזי צפייה גבוהים.
בשנת 1999 היה אמור לשוב לערוץ הראשון עם התוכנית "כלבוטק".
אולם שידור התוכנית בערוץ בוטל עקב מחלוקת פנימית, ולבסוף עלתה התוכנית בערוץ 2 בזכיינית "רשת" בשנת 2000. מתקופה זו של התוכנית זכורים התחקירים על תיבול בשר מקולקל והימצאות חתולים במשטחי הבשר בטיב טעם.
בשנת 2004 הוציא אלבום בשם "בחירות אישיות" שכלל 11 חידושים לשירים שאהב, בהם: "16 טון", "החוטא" ו"חוזה לך ברח".
מן האלבום נמכרו עותקים רבים, הודות לשיטת שיווק ייחודית שהוזילה את מחירו.
את האלבום הפיק חברו של גינת, דדי בורוביץ'.
ההכנסות מן האלבום נתרמו למען ילדי וראייטי ישראל.
באותה שנה הגיש את התוכנית "מדינה על המשקל".
בשנת 2005 מונה על ידי חברו ארנון מוזס לעורך העיתון "ידיעות אחרונות".
בשנה זו פרש מתפקיד הכרוז של מכבי תל אביב ונבחרת ישראל בכדורסל בהיכל הספורט יד אליהו - תפקיד שמילא במשך 31 שנה.
את העיתון ערך במשך כשנתיים, במקביל להגשת התוכנית "כלבוטק".
בשנת 2009 הוציא גינת אלבום שני, "בגובה העיניים", שהורכב גם הוא כמעט כולו מגרסאות כיסוי.
בסרט הדוקומנטרי "שיטת השקשוקה" מועלות טענות כי גינת ניסה למנוע חשיפת פרשת שחיתות הנוגעת למשפחת עופר, איתה הוא ביחסי ידידות קרובים, בעת שהיה העורך הראשי של "ידיעות אחרונות".
בינואר 2013 מונה גינת למנכ"ל ערוץ 10. בשל כך סיימה "כלבוטק" את דרכה בערוץ 2 לאחר מעל 12 שנים רצופות, ועברה לערוץ 10. ביולי 2014 התפטר מתפקידו.
ביולי 2015 יצא אלבומו השלישי, "רפי Raf".
ב-2015 החל לשמש כפרזנטור של חברת תנובה.
בשנת 2023 השתתף בעונה השלישית של תוכנית המציאות "הזמר במסכה", בתור "מצנפת הקסמים", אשר היוותה כתפקיד ג'וקר לעונה.
בשנת 2024 חזר לעונה חדשה בתוכנית כולבוטק, המשודרת בערוץ קשת 12, עשור לאחר שידורה האחרון.
הוא נשוי לנאווה ואב לשתי בנות ובן.
בחירות אישיות (2004) - אלבום פלטינה
רפי כהן (נולד ב-21 באוגוסט 1974), הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ.
כהן נולד בטירת כרמל, עיר הולדתו של ראובן עטר, האחראי העיקרי לקריירת המשחק של כהן.
עטר זיהה את כישרונו של החלוץ הצעיר כהן והמליץ לו להצטרף למסגרת מסודרת, קבוצת הנערים של מכבי חיפה.
הקבוצה הבוגרת הראשונה בה שיחק הייתה מכבי אור-עקיבא בליגה ב`.
כהן הניחן במהירות וחדות רבה, הרבה להבקיע.
בסיום העונה עבר יחד עם מאמנו להפועל כרמיאל לה עזר להעפיל לליגה א` בה כבש 23 שערים ודורג כסגן מלך השערים במחוז הצפוני.
ב-1997, אחרי שנבחן ללא הצלחה במכבי חיפה חתם בעירוני ראשון לציון ונטל חלק בהישרדות הקבוצה בליגת העל.
בעונת , ביקש אלי כהן, מאמן מכבי חיפה דאז מהנהלת הקבוצה להחתים את כהן.
בעונתו הראשונה בקבוצה כבש החלוץ הפורה 18 שערים, מבלי לשחק בהרכב הפותח ברוב העונה.
בשתי העונות הבאות מיעט החלוץ לשחק ולמרות זאת כבש בשתיהן יחד 18 שערים.
בעונת שיחק בשורות מכבי חיפה בשלב הבתים של ליגת האלופות והתכבד בכיבוש שער באולד טראפורד נגד מנצ'סטר יונייטד.
עם תחילת העונה, שב לארץ ממבחנים באנגליה החלוץ יעקובו איגביני לאחר שלא זכה לרישיון עבודה ורפי כהן ירד לספסל, עליו בילה את רוב העונה.
עם מכבי חיפה זכה כהן בתארים הראשונים בחייו, שתי אליפויות מדינה.
כשנתמנה רוני לוי לתפקיד המאמן, עבר כהן לשחק בקבוצת בני סכנין עמה זכה בגביע המדינה.
בהמשך, נדד כהן בין קבוצות קטנות דוגמת הפועל עכו, סקציה נס ציונה, הפועל בני טמרה והפועל אום אל-פחם מליגה א' צפון.
כהן הרבה לכבוש שערים במדי אום אל-פחם והוביל את טבלת מלך השערים בליגה א'.
ב-29 בינואר 2008 סיכם כהן על מעברו לקבוצת בני יהודה אך הפועל אום אל-פחם סירבה לשחררו ומנעה ממנו לחזור לשחק בליגה הבכירה.
לאחר ששיחק במספר קבוצות נוספות בליגות הנמוכות, פרש כהן בקיץ 2011 לאחר ששיחק בעונתו האחרונה בקריירה בקבוצת בית"ר חיפה.
לאחר הפרישה החל כהן לעבוד ברשות הספורט בעיריית חיפה ולאמן קבוצת ילדים במחלקת הנוער של מכבי חיפה.
שירת שנים רבות בחיל האוויר הישראלי והתקדם עד דרגת תת-אלוף, שימש כראש להק המודיעין בעת מלחמת יום הכיפורים.
הר-לב נולד בנתניה ועבר בילדותו לתל אביב שם גר עד גיוסו לצה"ל.
ב-1952 התגייס לצה"ל והוא בוגר קורס טיס מס' 13 של חיל האוויר.
במרץ 1959 מונה הר-לב לתפקיד מפקד טייסת 113, טייסת קא"ם (קורס אימון מבצעי), והיה הטייס הצעיר ביותר שנשא בתפקיד זה עד היום.
במאי 1959 זכה לצל"ש מראש מחלקת אוויר על פעילויות שביצע כטייס קרב.
בשנת 1961 יצא עם משלחת גדנ"ע אוויר לארצות הברית.
באוקטובר 1961 מונה למפקד טייסת 116, טייסת מיסטרים בתל נוף.
בשנים 1963 עד 1965 שירת כמפקד טייסת 119 שהפעילה מטוסי מיראז' 3. בשנת 1966 מונה לראש ענף מבצעים במטה חיל האוויר וכיהן בתפקיד עד 1969. הוא מילא תפקיד זה במהלך מלחמת ששת הימים וניהל מבור השליטה של החיל את מבצע מוקד להשמדת חיילות האוויר הערביים.
לאחר המלחמה מונה כמינוי זמני, לעוזר ראש להק אוויר למבצעים בדרגת אלוף-משנה, יצא ללימודים באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון בארצות הברית.
ביוני 1970 התמנה למפקד בסיס חצור ובאפריל 1973 מונה לראש להק המודיעין, תפקיד בו כיהן במלחמת יום הכיפורים.
בקיץ 1975 מונה לראש להק אוויר.
ב-1977 השתחרר הר-לב והתמנה לתפקיד משנה למנכ"ל אל על ולאחר התפטרות מוטי הוד ביולי 1979, מנכ"ל בפועל.
לאחר שנתיים וחצי עזב לאחר שלא קיבל מינוי של קבע כמנכ"ל החברה ופנה לעסקים פרטיים, כיועץ בתחום התעופה ושותף בסוכנות נסיעות.
ב-1982, כשאל על החלה לעבוד תחת כונס נכסים, מונה הר-לב למנכ"ל החברה, תפקיד בו שימש עד 1996. בתקופתו החברה החלה להרוויח והתרחבה באופן משמעותי.