tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנותיה הראשונות של המדינה נעשה שימוש רב יחסית ברכבות משא, בין השאר להובלת תוצרת חקלאית ושקי מלח מהמפעל בעתלית.
רוב המשאות הועברו באמצעות קרונות ארגזיים או קרונות שטוחים, וכן נעשה שימוש בקרונות מכל להובלת דלקים מנמל חיפה לנמל התעופה בן-גוריון דרך תחנת הרכבת תעופה הסמוכה אליו.
בשנות ה-60 פחת באופן ניכר השימוש ברכבות משא עם המעבר למשאיות.
בשנות ה-70 עם הארכת המסילות לנגב והתפתחות התעשייה הכימית נעשה שימוש רב ברכבות משא להובלת המחצבים ותוצרי התעשייה הכימית מהנגב לנמלים.
לשם כך נרכשו או יוצרו קרונות משפכיים למחצבים וקרונות מכליים לחומרים תעשייתיים וכן מספר רב של קרונות שטוחים להובלת מכולות מהנמלים ואליהם.
בישראל יוצרו קרונות משא במשך השנים במפעל "וולקן" בחיפה,במפעלי תעשיות רכבת (מ.ת.ר) בבאר שבע ועל ידי חברת "עיסא חורי מפעלי מתכת" מבאר שבע.
במשך השנים נעשה גם שימוש ברכבות משא להובלת גז בישול בקרונות מכליים ופחם מנמל אשדוד לתחנת הכוח רוטנברג באשקלון בקרונות משפכיים, אך כיום הובלת דלקים, גזים ופחם על ידי רכבת ישראל הופסקה למעשה, שכן קיימת צנרת דלק וגז המחברת את הספקים לצרכנים הגדולים ונמלי פחם בתחנות הכוח בחדרה ובאשקלון.
כיום נמצאים בשרות רכבת ישראל קרונות משא מהסוגים הבאים:
קרונות מכליים להובלת חומצה זרחתית
קרונות משפכיים להובלת גרעיני חיטה
קרונות משפכיים להובלת פוספטים ואשלג
קרונות משפכיים להובלת רבד בעלי יכולת לפזר את הרבד על המסילה
קרונות שטוחים להובלת טנקים או רכב משוריין אחר - משמשים בפועל להובלת מכולות.
כמו כן, 500 קרונות משא שייכים לחברת כימיקלים לישראל ומספר קרונות שטוחים שייכים לחברת עמית הובלות מטענים בע"מ.
בעבר השתמשו ברכבת ישראל בציוד הנייד ההנדסי הבא:
קרוניות תחזוקה להסעת עובדים וציוד לעבודות תחזוקה.
קרונית 741 - לימים שונה מספרה ל-841 והיא שמורה היום במוזיאון הרכבת.
קרונית זו היא אחת מסדרה ארוכה של עשרות קרוניות דומות שרכשה רכבת ישראל מחברת Fairmont האמריקאית מתחילת שנות ה-50 ועד תחילת שנות ה-80, במגוון דגמים.
רבות מהן הגיעו לארץ ללא גוף ובארץ הותאם להן גוף שייצרה הרכבת בעצמה.
את הגוף הראשון של קרונית 741 אפשר לראות בתוכנית המיתולוגית 'הופה היי' בפרק על רכבת ישראל.
זה היה עיצוב של גוף בו נעשה שימוש בכמה וכמה קרוניות.
הגוף הנוכחי, המרובע, של קרונית זו הוא משנות ה-90 והיה יחיד במינו.
לעומתו, הגוף שקיבלה הקרונית התאומה 742/842 בשנות ה-90 היה דווקא מסוג שהותקן במספר קרוניות של מוסך לוד באותה תקופה, וכונה במקור 'צפרירית' על שם מנכ"ל הרכבת צבי צפרירי, בתקופתו נבנה הגוף הראשון בסגנון זה, כעשור לפני.
שתי הקרוניות האלו סופקו בשנת 1974 ושתיהן שמורות במוזיאון הרכבת.
קרוניות 985–987 הן חלק מסדרה זהה של 8 קרוניות שסופקו יחדיו בשנת 1998 וזכו למספרים 981–988. הן היו הקרוניות האחרונות של רכבת ישראל שקיבלו מספר לפי שנת הרכישה שלהן.
בשרות רכבת ישראל נמצא הציוד הנייד ההנדסי הבא:
חמישה מנופים מסילתיים מתוצרת Little Giant
שלושה מנופים מסילתיים מתוצרת Kirow, דגם 810T, עם כושר הרמה 100 טון.
ארבעה מנופי Kirow, מתוכם 3 מדגם 250 עם כושר הרמה של 25 טון ואחד עם כושר הרמה של 150 טון.
שמונה קרוניות מנוף מתוצרת Geismar מדגם VMT750GR שסופקו בשנת 1998 מספרים 981–988.
שתי קרוניות מנוף מתוצרת Matisa.
שש קרוניות מנוף דגם OBW-10, תוצרת של חברת Plasser & Theurer שסופקו בשנת 2019, מספרים 966–970, 972.
מהדקי רבד, מווסתי רבד, ניקוי רבד, הדברת עשבים ומשחזות פס
מבטשות או מהדקי רבד - יעודם ליישר רבד עליו מונחת מסילת רכבת ולקבוע גובהו ופיזורו מסביב למסילה.
הכלים הם תוצרת חברת Plasser & Theurer:
מבטשה אחת מדגם UNIMAT 4S 09-4x4 Dynamic, מספר 1001 (סופק לרכבת ישראל ב-2024)
שלושה מווסתי רבד תוצרת חברת Plasser & Theurer, דגם USP 2005, מספרים 815–817, נרכשו בשנת 2018.
מווסתי רבד תוצרת חברת Kershaw
קרונית הדברת עשבים ומדידה מתוצרת Geismar (מספר 963).
2 קטרי עיתוק דו-מצביים המונעים בדיזל מדגם E55 Tracktronic תוצרת חברת Unilok אשר סופקו בשנת 2015
3 קטרי עיתוק קטנים יותר המונעים בחשמל (עם סוללה) תוצרת חברת Unilok
קרונית מדידה EM-80E, מתוצרת של חברת Plasser & Theurer שסופקה בשנת 1995 (מספר 832).
קרונית מדידה EM-120H של חברת Plasser & Theurer - לסריקת מצב המסילה בכל ממד, במהירות של 140 קמ"ש (מספר 833).
קרונית מדידת מפלגים ואולטראסאונד (הוסבה ממהדק רבד 903).
ציוד של חברות זרות על מסילות רכבת ישראל
בחלק מהפרויקטים להקמת מסילות חדשות נמצאים בשימוש כלים הנדסיים מסילתיים השייכים לחברות המשתתפות בפרויקט.
קטרי עיתוק וקרונות רבד של חברת לסיכו
כלים הנדסיים וקרנות משא של חברת בן ארי
קטר עיתוק מתוצרת ZEPHIR וקרונות רבד של חברת Azvi
כלים לחישמול עילי של חברת SEMI
כלים לריתוך מסילה של חברת DB Bahnbau.
כלים הנדסיים בעבודות חישמול מסילות בישראל
כחלק מההכנות למענה המבצעי במנהרות רכבת ישראל, בדצמבר 2020 מערך כבאות והצלה קלט 4 רכבי כיבוי דואליים מדגם מאן TG 18.360, שנרכשו במימון הרכבת.
בכל רכב מותקן תותח מים עוצמתי 1900-1000 ליטר בדקת זרימה, הוא בעל יכולת צידוד 360 מעלות.
ציוד שחייה הוא אוסף הכלים המשמש שחיינים (ברמה תחרותית בפרט) באימונים ובתחרויות.
הציוד הבסיסי כולל בגד ים, משקפי שחייה וכובע שחייה.
אביזרי שחייה נפוצים אחרים משמשים בעיקר באימונים ונועדו לאפשר לשחיין לבודד ולעבוד באופן פרטני על הבט אחד של סגנון השחייה.
בשחייה תחרותית קיימת הבחנה בין בגדי ים המשמשים באימונים לחליפות שחייה המשמשות בתחרויות.
בגדי ים המיועדים לאימונים עשויים לרוב מבד סינתטי עמיד מאוד למים ולכלור.
על פי רוב, בגדי ים לגברים מכסים את אזור החלציים בלבד וצורתם כשל תחתון.
בארצות הברית ובריטניה מקובל גם בגד ים צמוד המגיע עד הברכיים ("ג'אמר").
בגדי הים מצוידים בשרוך שנקשר כדי להדק את בגד הים לגוף.
נשים מתאמנות עם בגדי ים מלאים (בגדי ים יש של חלק אחד).
ישנם גם בגדי יש עם שני חלקים המיועדים לאימונים בבריכות פתוחות (ללא גג) ובהם החלק התחתון דומה לבגד ים של גברים והחלק העליון דומה לחזיית ספורט צמודה.
חליפות שחייה תחרותיות שונות מהותית מבגדי ים לאימונים.
הן עשויות כך שהן מקטינות את מידת החיכוך של השחיין עם המים, זאת על חשבון עמידותן, והן מאבדות את איכותן לאחר שימושים אחדים.
מאז שנת 2010, החומרים והמידות של חליפות שחייה תחרותיות נדרשים לעמוד בתקנים מחמירים של פינ"א.
זאת כלקח מאירועי מאולימפיאדת בייג'ינג ואליפות העולם בשחייה 2009. כיום, חליפות שחייה לגברים מוגבלות לאזור שבין המותניים לברכיים, ואלו של נשים מוגבלות לאזור שבין הכתפיים (ללא הידיים) לברכיים, ונאסר על שימוש בשתי חליפות זו על גבי זו.
משקפי שחייה נועדו להגן על העיניים מפני חדירת מים וחומרים המומסים בהם ולאפשר ראות טובה בזמן השחייה.
בקרב שחיינים תחרותיים נפוץ הדגם "משקפת השוודית".
דגם פשוט במיוחד העשוי שתי עיניות פלסטיק (ללא מצע רך מסביב) הקשורות בחוט הנח על האף, ורצועת גומי המקיפה את הראש.
כובע שחייה הוא כובע העשוי לרוב מסיליקון, גומי או לייקרה המיועד לאיסוף השיער והגנה על השיער והאוזניים מנזקי מים וכלור.
כובע נחבש באימונים בעיקר על ידי נשים, אולם בתחרויות הוא נחבש גם על ידי מרבית הגברים לשם הקטנת החיכוך והחזקת המשקפת במקומה.
נפוץ גם השימוש בשני כובעים זה על גבי זה.
מקובל שעל פני כובע השחייה מופיע הדפס של סמל קבוצת השחייה של השחיין.
אביזרים לשיפור הבט אחד של הסגנון
להלן האביזרים הנפוצים ביותר המשמשים להתרכזות בהבט אחד של סגנון השחייה.
האביזרים משמשים הן לנטרול הבטים אחרים של הסגנון והן לחיזוק ההבט בו מתרכזים.
מלבן פלסטיק שטוח בעל יכולת ציפה.
לרוב בעל צורה הידרודינמית ולעיתים כולל ידיות.
הקרש מוחזק עם הידיים לפני הראש ונועד לאפשר שחייה עם הרגליים בלבד כך שפלג הגוף העליון צף ללא מאמץ.
זוהי דרך הנפוצה ביותר לחזק את הרגליים באימוני שחייה.
מאמנים רבים בעולם כיום נמנעים מהשימוש בקרש לצורך חיזוק הטכניקה ושרירי הרגליים, משום שלטענתם תנוחת הגוף על פני המים בעת השימוש בקרש אינה זהה לתנוחת הגוף בשחיה ולכן תרגילים אלו אינם יעילים.
במקום קרש השחיינים שוחים עם רגליים בלבד כאשר הידיים מונחות במקומות שונים או בתנוחת קו-זרימה "חץ".
זוג אביזרים הנלבשים כל אחד על רגל אחרת הדומים לסנפירים של דגים ומגבירים משמעותית את מהירות התנועה באמצעות הרגליים.
משמשים לחיזוק הרגליים ולתרגול יציאות וצלילות ארוכות.
זומרס - גרסה מוקטנת של סנפירים הקשה יותר לשימוש.
מונופין (מונו = יחיד + פין = סנפיר) - סנפיר אחד גדול הננעל על שתי הרגליים יחדיו.
משמש לרוב לצורך אימוני שחייני פרפר, וכן בקרב ספורטאי צלילה חופשית.
מצוף פלסטיק המוחזק בין הרגליים ומציף אותן.
נועד לאפשר שחייה עם הידיים בלבד כך שפלג הגוף התחתון צף ללא מאמץ.
זוהי דרך הנפוצה ביותר לחזק את הידיים באימוני שחייה.
לרוב משתמשים במקביל בכפות לידיים.
כמו כן מקובל השימוש בגומיה במקביל לשימוש בפולי, שמטרתה להצמיד את הרגליים זו לזו ולמנוע כל אפשרות של שימוש בהן.
קיימים גם אביזרים המשמשים הן כקרשים והן כפוליים.
משטחי פלסטיק המוצמדים לכפות הידיים באמצעות גומיות ומגדילים את שטח הפנים של כף היד.
מגדילים את הדחף של הגריפה.
משמשים לרוב במקביל לשימוש בפולי כדי לחזק את הידיים.
להלן אביזרים שמטרתם להגדיל את כוח הגרר הפועל על שחיין ולהקשות עליו במהלך האימון:
drag suits (מילולית: "חליפת גרר") - בגד ים, רופף במקצת, הנלבש באימונים על גבי בגד הים הרגיל.
חגורה - חגורה הנלבשת סביב המותניים ושאליה מחוברים כוסות שפתחיהן פונים לכיוון ההתקדמות.
מצנח - מצנח קטן המחובר בחוט לחגורה הנלבשת על ידי השחיין.
המצנח נגרר בתוך המים מאחורי השחיין.
ספוג או צמיג - נלבשים על הרגליים, סופגים מים ומגבירים את החיכוך.
בנוסף מקובלים תרגילים בהם שחיינים שוחים עם חולצות או נעליים.
אטם אף עשוי שתי חתיכות פלסטיק המחוברות בוו מתכת.
הוא נועד להצמיד את קצות האף זה ולזה ולאטום את הנחיריים.
האטם משמש שחייני גב, הן בתחרויות והן באימונים, כדי למנוע חדירת מים לאף בזמן שהם מבצעים יציאות תת-מימיות על גבם (צלילות מהירות מתחת לפני המים תוך שימוש ברגליים בלבד).
שק עמיד למים (לרוב עשוי רשת סיבים סינתטית) שניתן לאטום באמצעות שרוך.
מונח על שפת הבריכה ומשמש לנשיאת כל שאר ציוד השחייה.
ציוד משרדי הוא מכלול של מוצרים הקשורים לפעילות האדמיסניסטרטיבית והתפעולית השוטפת של בתי עסק, מוסדות וארגונים.
בתוך מגוון המוצרים המשתייכים לציוד המשרדי כגון: מדפסות, דיו למדפסת, טונר לייזר, כלי כתיבה, כיסאות, דפי צילום ועוד, ניתן למצוא גם מוצרי יסוד בסיסיים הקשורים לעולם הקמעונאות כגון: קפה, סוכר תה וחלב.
ישנם סוגים רבים של כלי כתיבה המשתמשים למטרות שונות.
נְייר הוא משטח סיבי, דק במיוחד, נפוץ ביותר בצבע לבן אך קיים גם בצבעים אחרים.
מוצרי נייר שנעשה בהם שימוש משרדי כוללים:
נייר בריסטול - סוג נפוץ של דף נייר המיועד בעיקר לצורך הדפסה במדפסות ובמכונות צילום סטנדרטיות.
מוצרים נלווים לשימוש בנייר כוללים:
מכלב ואטב נייר - אמצעים שונים להצמדת ניירות
משקולת נייר - אמצעי למניעת נשיאת ניירות על ידי משב רוח
מכונה היא מכשיר מורכב המְבַצֵע עבודות לאדם.
זהו התקן מורכב שצורך, מעביר או משנה אנרגיה על מנת לבצע משימה או עבודה מסוימת.
דוגמאות למכונות שנעשה שבהן שימוש משרדי:
מכונת צילום - משמשת לשכפול תוכן דף או תמונה על נייר, בעותק יחיד או במספר רב של עותקים, בצורה יעילה וזולה.
מכונות למינציה - מגרסה ומכונות כריכה.
רהיט הוא עצם המשמש להישענות, אחסון או החזקת עצמים ומשטחי עבודה בגובה הרצוי מעל פני השטח.
מרבית הרהיטים הם ניידים ועמידים במשך שנים רבות.
פריטי ריהוט משרדי נפוצים כוללים כיסאות משרד, שולחן כתיבה, שולחנות עבודה וכיסאות מנהלים.
ציוד ספורט הוא שם למכלול הכלים או החפצים ההכרחיים על מנת לשחק או להתאמן בענפי ספורט ופעילויות ספורטיביות שונות, כמו למשל כדור, מחבט, מחליקיים וכיוצא בזה.
לעיתים לבוש פורמלי נחשב גם הוא כחלק מציוד ספורט הכרחי, בעיקר במשחקי כדור ולרבות בתחרויות ואירועי ספורט רשמיים.
כדור משחק, מיועד למשחקי כדור.
גודל הכדור משתנה ממשחק למשחק, אולם הצורה הגאומטרית של כדור מאפיינת את רוב הכדורים, אם כי נעשה שימוש אף בכדורים בצורת אליפסה בחלק מהמשחקים.
ישנם גם כדורים יוצאי דופן בצורתם, כגון כדור נוצה.
הגמישות או הקשיחות של כדור, גם הוא פרמטר משתנה, זאת בהתאם לחומר ממנו עשוי הכדור.
הדיסקית נפוצה במשחקי ההוקי, אולם בחלק מהם נעשה שימוש בכדור פלסטיק.
משחקי הוקי בהם השימוש בדיסקית הוא רשמי:
הוקי אוויר, הוקי מים, הוקי קרח והוקי רולר.
משחקי הוקי בהם השימוש בדיסקית הוא אינו רשמי ואף בלתי אפשרי:
הוקי גלגיליות, הוקי רצפה והוקי שדה.
מחבטים, מקלות ואלות הם כלי עזר במשחקי כדור המסייעים לשחקנים לחבוט בכדור ו/או להניע אותו.
מחבטים ומקלות הם הכלים הנפוצים יותר, וכמעט בכל משחק ניתן לראות וריאציה שונה למחבט/מקל בצורתו, בעוד שהשימוש באלה נעשה רק במשחק אחד, בייסבול.
ישנם ענפי ספורט בהם לא ניתן לשחק ללא ציוד מתאים לרגליים, בין אם זו הנעלה או כלי עזר.
דוגמאות נפוצות לכך הן מחליקיים המשמשות שחקני הוקי, או מגלשיים / גלשן שלג המשמשות גולשי סקי וגולשי שלג.
חלק מענפי ופעילויות ספורט עם ציוד רגלי נפוצים:
השימוש בכלי עזר למטרת תנועה נעשה בעיקר בספורט מוטורי ובספורט ימי.
ענף ספורט נוסף הוא הפולו, שם רוכבים על סוס.
חלק מענפי ופעילויות ספורט עם כלי עזר לתנועה נפוצים:
להרבה מענפי הספורט קיימים מגרשים ייעודיים לפעילות הספורטיבית הספציפית שלהם, וברובם קיימת גם רשת.
חלק מענפי ספורט עם מגרש ו/או רשת נפוצים:
במשחקים רבים נעשה שימוש באביזרים אשר משתנים לפי אופיו של המשחק:
קסדה היא אחד מהאביזרים הנפוצים בענפי ספורט כמו סיף, פוטבול ומרוצי אופנועים.
בספורט האיגרוף, כמו קיקבוקס והיאבקות, כמו גם במשחק בייסבול ולשוער במשחק כדורגל, נעשה שימוש בכפפות.
בהתעמלות אמנותית נעשה שימוש באביזרים כמו סרט או חישוק.
במשחקים קצת יותר ברוטליים, כגון פוטבול, ננקטים אמצעי זהירות נוספים כמו שימוש במגן אשכים, מגן שיניים ומגני ברכיים.
בשחייה משתמשים שחיינים במשקפי מגן.
במשחק הפולו, האוכף הכרחי לרכיבה על הסוס.
משקולות ומשקוליות הכרחיים לענפי הרמת משקולות ופיתוח גוף.
ציוד לעיבוד נתונים הוא קבוצה של מכונות אלקטרו-מכניות ששימשו לעיבוד נתונים באמצעות כרטיסים מנוקבים.
מכונות אלה שימשו כלי עיקרי לעיבוד נתונים, החל מהמצאתן בשלהי המאה ה-19 ועד להחלפתן במחשבים בשנות ה-60 של המאה ה-20. היצרנית הדומיננטית של מכונות אלה הייתה חברת IBM.
הכרטיס המנוקב כאמצעי לעיבוד נתונים הומצא בשנת 1887 על ידי האמריקאי הרמן הולרית', והוא נכנס לשימוש במפקד האוכלוסין של ארצות הברית בשנת 1890.
מעתיקה: שימשה להעתקה של חבילת כרטיסים מנוקבים (למשל לשם יצירת עותק גיבוי).
ממזגת: מכונה שקיבלה כקלט חבילות אחדות של כרטיסים מנוקבים ממוינים לפי טורים מסוימים, ומיזגה אותם לחבילה ממוינת אחת.
מלווחת: מכונה שהדפיסה את תוכנם של הכרטיסים המנוקבים, כולל אפשרות לסכם את המספרים שבחבילת הכרטיסים המנוקבים.
רכיב בסיסי בכל אחת ממכונות אלה היה תא הזנה, שבו ניתן היה לטעון בבת אחת אלפי כרטיסים, שנקראו על ידי המכונה.
תוך כדי פעולת המכונה ניתן היה להזין אותה בכרטיסים נוספים.
תהליך של עיבוד נתונים כלל הפעלה מתואמת של מכונות אחדות.
דוגמה: תהליך של קליטת מתגייסים חדשים ביחידה צבאית כלל:
מכונת ניקוב: ניקוב פרטיו של כל מתגייס בכרטיס מנוקב.
ממיינת: מיון הכרטיסים של כל המתגייסים לפי מספר אישי עולה.
ממזגת: מיזוג הכרטיסים של המתגייסים עם הכרטיסים של החיילים הוותיקים ביחידה, לקבלת חבילת כרטיסים של כל חיילי היחידה.
מלווחת: הדפסת רשימה של כל חיילי היחידה.
תהליכים מורכבים כאלה תועדו באמצעות תרשימי זרימה.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 החלו מחשבים להחליף את הציוד לעיבוד נתונים כאמצעי לעיבוד נתונים.
עם זאת, כיוון שנמשך השימוש בכרטיסים מנוקבים כאמצעי קלט למחשב (ובמידה פחותה גם כאמצעי פלט), נמשך השימוש במכונות לצד המחשב (בתקופה זו הן נקראו "ציוד קונבנציונלי").
השימוש במכונות אלה הסתיים בשנות ה-70 של המאה ה-20, עם הפסקת השימוש בכרטיסים מנוקבים (שהוחלפו על ידי התקליטון).
ציולקובסקי (רוסית: Циолковский) היא עיר סגורה המהווה מתקן צבאי הממוקם במחוז אמור במזרח רוסיה.
בעבר נשאה העיר את השם אוגלגורסק וסבובודני-18.
היישוב הוקם בשנת 1961 בשם "אוגלגורסק" וקיבל את השם הנוכחי בשנת 2015, כהוקרה למדען הרוסי-סובייטי קונסטנטין ציולקובסקי.
בשנת 1969 נקראה העיר בשם "סבובודני-18" (על שם נמל החלל קוסמודרום סבובודני הנמצא בתחומו) ושמרה על מעמדה כעיר צבאית סגורה שנאסר על כניסת זרים ותיירים אליה.
בשנת 2001 שינתה העיר את שמה לאוגלגורסק.
ביולי 2010 ממשלת פוטין השנייה החליטה להקצות כספים ומשאבים לצורך בניית קוסמודרום ווסטוצ'ני שהעיר אמורה לשרת אותו.
במסגרת התוכנית העיר צפויה לגדול ולהכיל 25,000 תושבים.
במסגרת החלטת הממשלה הוקצו 24.7 מיליארד רובלים (כ-809 מיליון דולר).
ב-30 בנובמבר 2015 נודע כי הוחלט לקרוא לאחד מרחובות העיר בשם רחוב הבנאים על שם אלדר ריאזנוב.
ב-29 בדצמבר 2015 הוזמנו דירות מגורים עבור עובדי נמל החלל ווסטוצ'ני.
במרץ 2017 הושלמה בנייתו של מבנה אדמיניסטרטיבי עבור עובדי הקוסמודרום והושלמה בנייתו של מרכז תברואה ומרכז רפואי.
בעיר מתגוררים 7,193 תושבים (2021), כשמרבית האוכלוסייה מהווה את עובדי תאגיד החלל הפדרלי, מהנדסי חלל ובני משפחותיהם ועובדי קוסמודרום ווסטוצ'ני הסמוך.
העיר מחולקת לשני רבעים מרכזיים: העיר הישנה "אוגלגורסק" והרובע החדש הנקרא "זביוזדני".
מתוכננת תחילת בנייתו של נמל התעופה ווסטוצ'ני, שמיועד לשרת את העיר וסביבתה וחניכתו מתוכננת לשנת 2029. בינואר 2021 "רוסקוסמוס" החלה בבניית מתחם נמל תעופה אחרי שבדצמבר 2020 נחתם חוזה מקיף עם הקבלנית קרוקוס.
החשיבות הקריטית של הקמת והפעלת המתקן מוצדקת בצורך להשתמש במטוסי תובלה כבדים כדי להעביר לנמל החלל הסמוך רכיבים גדולים בגודל של כלי תחבורה מאויש מדור חדש, חלליות למטרות שונות, מוצרי רקטות וטכנולוגיית חלל וציוד בדיקה שלא ניתן לספק ברכבת או בכביש.
מתוכנן להקים נמל תעופה שיבטיח קליטה ושחרור של כל סוגי כלי התחבורה והמטוסים המיוחדים, כמו גם פתרון לקליטת אמצעי חילוץ, תוך הקפדה על תפקוד תקין של המתחם במקרה של נפילת חלקי טילים באמצעות כל סוגי רכיבי התעופה.
בהתבסס על הניסיון בהפעלת נמל התעופה של קוסמודרום בייקונור ובהתחשב באפשרות להשתמש בקוסמודרום ווסטוצ'ני ליישום תוכניות חלל בינלאומיות ופרויקטים, נשקל הנושא של מתן מעמד בינלאומי לנמל התעופה.
הקמת נמל התעופה היא אחד המרכיבים העיקריים לקראת התחלת מבחני טיסה משנת 2023 של רכב תובלה מאויש מדור חדש המשתמש בטילי "אנגרה".
צִיּוֹן הוא אחד משבעים שמותיה של ירושלים, ובמקרא הוא הכינוי השני לירושלים אחר השם "ירושלים".
השם "ציון" במקורו נסוב על תחום מסוים בעיר.
מקובל לתחם את המקום בחלקה המזרחי-דרומי של ירושלים בתקופת בית המקדש שני, הכולל את עיר דוד, העופל והר המוריה.
על פי העולה מן המקרא, בשם "ציון" נכלל החלק המזרחי של ירושלים המקראית: הר הבית והגבעה שמדרום לו, עיר דוד, עליה התפרסה ירושלים בעת כיבוש ירושלים בידי דוד ולאחריה.
(מאוחר יותר, בתקופת בית שני, נקראה "העיר התחתונה").
עם זאת, השם משמש רבות במקרא כשם להר הבית לבדו, וגם כשמה של ירושלים.
כשמה של ירושלים משמש השם "ציון" לשם המצודה שנכבשה על ידי דוד מהיבוסים ולשמו של ההר בו התקיימה העיר יבוס.
מיקומה של מצודת ציון היה באזור הדרום-מזרחי של ירושלים בתקופת בית שני, מעל נחל קדרון, בסביבות תחום עיר דוד - העיר התחתונה.
את שמה של המצודה נתן דוד כמנהג מלכים כובשים שקראו ערים על שמם.
ההקבלה בין העיר, שנקראה לפני כן בשם "שלם", לבין השם "ציון" מופיעה כבר בתהילים ().
במהלך הזמן, כשהורחב המקום על ידי מלכי בית דוד, התרחבה גם משמעות השם "ציון" לשמה של העיר כולה על כל חלקיה.
בשם "ציון" כשמו של הר הבית, יש מהראשונים שפירשו, מתוך הסתמכות על הפסוק , כי "הר ציון" בפסוק זה הוא הר הבית, הממוקם מצפון לירושלים שבימי דוד (עיר דוד).
המקום המכונה בימינו "הר ציון" ממוקם מערבית לעיר דוד, כשהגיא המרכזי מפריד ביניהם.
כינוי זה ניתן למקום רק בתקופה הביזנטית, ללא קשר ישיר להר ציון המקראי.
השם "ציון" הפך כשם נרדף לירושלים, ובתנ"ך מוזכרת ירושלים למעלה מ-150 פעם בכינוי זה.
במשך הזמן הפך שם זה לכינוי ליהודה שם נוסף של ארץ ישראל, ולעם ישראל.
הכינוי "ציון" כשמה של ירושלים, יהודה, ארץ ישראל ועם ישראל הוטמע באופן קולקטיבי גם בנוסח התפילה היהודי, בשירה ובתחינות.
בתפילת שמונה עשרה הוא מופיע בסוף ברכת עבודה ובחתימתה: .
גם בתפילת נחם הנאמרת בתשעה באב עם ברכת ירושלים, מופיע הביטוי כנרדף ל"ירושלים" המופיעה עמו בחתימת הברכה: .
כך גם מופיעה בברכת "בונה ירושלים" שבברכת המזון ובברכת מעין שלוש ("רַחֵם נָא...
הכינוי ציון משולב בפיוטים רבים מימי הביניים, כמו בפיוט "ברוך אל עליון" של רבי ברוך בן שמואל ממגנצא ("וְהוּא יִדְרוֹשׁ לְצִיּוֹן עִיר הַנִּדָּחָה") ובפיוטו של המשורר האלמוני מצפון צרפת "צור משלו אכלנו" ("רַחֵם בְּחַסְדֶּךָ עַל עַמְּךָ צוּרֵנוּ, עַל צִיּוֹן מִשְׁכַּן כְּבוֹדֶךָ זְבוּל בֵּית תִּפְאַרְתֵּנוּ...
בשיר "התקווה" שהפך להמנון של התנועה הציונית, ובהמשך להמנונה של מדינת ישראל, מופיע הביטוי בפני עצמו ופעם נוספת עם "ירושלים" ("עַיִן לְצִיּוֹן צוֹפִיָּה...
גם מנחם מנדל דוליצקי בשירו "ציון תמתי" שהתקבל באהדה רבה אצל שוחרי התנועה הציונית, משתמש הוא בביטוי לאורך כל השיר ובאופן עקבי.
לעיתים, הפך הכינוי ציון לכינוי לארץ ישראל כולה, כמו שיר הכיסופים של רבי יהודה הלוי, "ציון הלא תשאלי", העוסק בארץ ישראל כולה, ולא רק בירושלים (כמובא בהמשכו "לבי לבית אל ולפנואל").
בעת החדשה עלה הביטוי "ציון" לשימוש עבור תנועת חובבי ציון, שממנה התפתחה תנועת הציונות.
המונח המודרני "ציוניזמוס" נטבע על ידי ההוגה נתן בירנבוים בשנת 1890 לתיאור תנועת "חובבי ציון", ובהמשך, כאשר השתתף בירנבאום ב-1897 בקונגרס הציוני הראשון כמזכיר הראשון של המשרד הציוני שניהל הרצל בווינה, אימץ הרצל את השם שקבע בירנבאום כשם התנועה.
האטימולוגיה של השם "ציון" אינה מבוררת.
המופע הראשון של השם במקרא הוא ב.
סמית סובר כי שורש המילה הוא צ-ה-ה שמשמעותו מקום יבש.
מקור השם על פי מילון בן-יהודה הוא מהשפה הארמית - בשורש , שמשמעותו היא גוויעה מצמא.
יש הסוברים כי המילה ציון מקורה במילה "צִיָּה" שפירושה בשפה החורית נהר או נחל.
לדעת אחרים למילה ציון יש קרבה למילה הערבית "צַהְוָה" שמשמעותה רכס הרים.
אחרים טוענים כי מחמת האקלים החם השורר באזור ירושלים למרות קרבתה למקורות מים, מתאים פירוש המילה ציון כ"צִיָּה" במשמעות של יובש.
יש גם הרואים את מקור המילה מהמילה Siunas שבשפה החיתית, שבה פירושה הוא "מצודה".
הכינויים "בַּת-צִיּוֹן" "ובְּתוּלַת בַּת-צִיּוֹן" רווחים בשירת מקרא.
אלה הם ביטויי האנשת אומה המבטאים אהבה לירושלים.
יש הסוברים כי ביטויים אלה אינם סמיכות אלא ניתן לראות בהם שם תמורה כלומר: הבת היא ציון.
צידוק הדין הוא שמה של תפילה שהאבלים נוהגים לומר בבית הקברות אחרי קבורת הנפטר, ובה הם מקבלים עליהם את הדין, ומצדיקים את אשר נגזר עליהם.
הנוסח של צידוק הדין הנאמר על ידי עדות אשכנז, שונה מן הנוסח הנאמר על ידי עדות המזרח.
שמה של התפילה ניתן לה, על יסוד הסיפור התלמודי אודות הריגתו של רבי חנינא בן תרדיון שהיה אחד מעשרת הרוגי מלכות.
וכך מספרת הגמרא (עבודה זרה יח.):
רבי חנינא בן תרדיון נשפט על ידי השלטון הרומאי על כך שעסק בתורה, הרומאים דנו אותו למות בשריפה, את אשתו למות בהריגה, ואת הבת שלחו לבית בושת.
בדרכם לביצוע גזר הדין, קראו השלושה פסוקים המביעים קבלה והסכמה עם גזר דינו של הקב"ה.
את פעולתם זאת מתארת הגמרא במילים , ומכאן קיבלה התפילה את שמה: .
זמן אמירת צידוק הדין הוא לאחר סתימת הגולל (כיסוי הקבר בעפר).
אומרים אותו במשך כל היום, ואף בין השמשות, אך בלילה אין אומרים אותו.
אין אומרים צידוק הדין בימים בהם לא אומרים תחנון.
בימי שישי, או בערבי חג אין אומרים צידוק הדין לאחר שחלף חצות היום.
בערב ראש חודש, בערב חנוכה, ובערב תשעה באב, אומרים צידוק הדין, גם לאחר שחלף חצות היום.
על פי מנהגי הספרדים, אומרים צידוק הדין בכל הימים, בלילות, ואפילו בחול המועד וביום טוב שני של גלויות.
אך ביום טוב ראשון אין הם נוהגים לאומרו מכיוון שאין מתעסקים ביום טוב ראשון בצורכי המת, אין אומרים גם צידוק הדין.
בין חכמי אשכנז, היו שסברו כי בימים שנפסק שלא לומר צידוק הדין, ניתן לומר אותו על כל אדם תוך כדי הליכה, ואילו חכמי ורמיזה, היו אומרים אותו רק על אדם חשוב.
לפי מנהג פפד"מ, תמיד אומרים צידוק הדין, אלא שבערב שבת אחר חצות, ערב יום טוב, חול המועד, ראש חדש, חנוכה, פורים ותשעה באב, אומרים אותו בשעה שנושאים את הארון במקום לאומרו אחרי הקבורה.
אין אומרים צידוק הדין על נפל, וכן לא על תינוק שנפטר בן פחות משלושים יום.
יש נוהגים שלא לומר צידוק הדין על נפטר פחות מבן שנה.
ציוויליזציית נורטה צ'יקו הייתה חברה מורכבת שהתקיימה באזור "נורטה צ'יקו" שברצועת החוף הצפונית של פרו בתקופה הפרה-קולומביאנית, וכללה עד 30 מרכזי אוכלוסייה.
הציוויליזציה שגשגה בין האלף ה-4 לפני הספירה עד האלף ה-2 לפני הספירה, כאשר העיר הראשונה של ציוויליזציית נורטה צ'יקו מתוארכת לסביבות 3500 לפנה"ס, בהואריצ'אנגה אשר באזור פורטלזה.
מרבית היישובים של ציוויליזציית נורטה צ'יקו נבנו משנת 3100 לפנה"ס ואילך עד סביבות שנת 1800 לפנה"ס.
ציוויליזציית נורטה צ'יקו נחשבת כיום לציוויליזציה הידועה הקדומה ביותר באמריקה, ואחת הציוויליזציות בעלות הממשל מהמוקדמות בעולם כולו, במקביל לציוויליזציות שצמחו באלף ה-3 לפנה"ס.
ציוויליזציית נורטה צ'יקו השתרעה לאורך שלושה נהרות - הפורטלזה, הפטיוולקה והסופה.
העמק בו נמצאים הנהרות הללו מכילים אתרים ארכאולוגים רבים, שהותירה אחריהם ציוויליזציית נורטה צ'יקו.
ציוויליזציית נורטה צ'יקו התפתחה אלף שנים לאחר שומר במסופוטמיה, התפתחה באותה הזמן בערך כמו הציוויליזציה של מצרים העתיקה, וקדמה בכמעט אלפיים שנה לאולמקים במרכז אמריקה.
קיפו, צורת כתב המבוססת על קשרים ששימשה את בני האינקה וממלכות שקדמו להם להעברת מסרים בסימנים, התגלו בחפירות בקאראל, מה שמעיד כי מערכת כתב כנראה הייתה בשימוש ציוויליזציית נורטה צ'יקו.
קיומם של יישובים קדומים באזורים הללו ידוע לארכאולוגים מאז שנות ה-40 של המאה ה-20. עבודה מוקדמת יותר בוצעה באתר Aspero סמוך לים, בשנת 1905 ומאוחר יותר בקאראל, באזור שנמצא יותר רחוק מהים.
בשנות ה-1990 המאוחרות ארכאולוגים פראונים, בהובלת Ruth Shady סיפקו את התעוד המפורט הראשון של הציוויליזציה הזו בעבודה שבוצעה ב- Caral.
בשנת 2001 התפרסם מאמר בירחון סאיינס שסקר את המחקרים בקאראל.
בשנת 2004 התפרסם מאמר בנייצ'ר שתיאר מחקרי-שדה ותארוך פחמן באזורים רחבים יותר.
צידנית היא תיבה מבודדת המשמשת לשמירה על קור של מזון ומשקאות.
לרוב מכניסים לצידנית שקיות קירור או קוביות קרח כדי לשמור על הקור.
צידניות קשיחות מיוצרות משתי שכבות פלסטיק שביניהן חומר בידוד מוקצף מוקשה.
הן קיימות בגדלים שונים, החל מצידנית אישית קטנה וכלה במשפחתית גדולה עם גלגלים.
לרובן יש ידיות נשיאה ולעיתים גם רצועה לנשיאה על הכתף.
קיימות גם צידניות רכות, שהן תיק תרמי.
צידניות חד־פעמיות מיוצרות קלקר בעובי 1–2 סנטימטר.
צידניות משמשות לאחסון מזון לפעילויות כגון פיקניק, טיולים ומחנאות ולבילוי באתרי נופש כגון חופי רחצה, חורשות ויערות, פארקים ופארקי שעשעועים וכדומה.
תיקים תרמיים וצידניות עשויות לשמש גם להובלת קניות אישיות או משלוחים של מצרכים המצריכים קירור או הקפאה, כגון גלידות, מוצרי חלב ומזון קפוא.
צידניות משמשות לעיתים מוכרי מאכלי רחוב בדוכנים זמניים, ורוכלים באתרי נופש כגון מוכרי סברס וקרטיב על שפת הים.
ברפואה ובמחקר המדעי נעשה שימוש בצידניות להעברת מוצרים המצריכים קירור כגון תרופות ורקמות.
חיל הרפואה בצה"ל השיק ב-2019 צידנית דם: ערכה אטומה ועמידה בתנאי שטח קשים, המיועדת ליחידות שדה בפעילות מעבר לגבול, לטיפול משופר בפצועים בשטח.
את הצידנית המציא ריצ'רד ס.
ב-24 בפברואר 1951 הגיש לאראמי בקשה למשרד הפטנטים של ארצות הברית לתיבת קרח ניידת (מספר סדרתי 212,573).
הצידניות הראשונות היו עשויות פלדה ונטו להחליד.
חברת קולמן הפכה את הצידנית לפופולרית לאחר ששיפרה את המפרט וייצרה בשנת 1954 צידנית מגולוונת.
ב-1957 פיתחה חברת קולמן תהליך לייצור צידניות וכדים מפלסטיק.
צידוקי המנהגים (בסינית מסורתית: 風俗通義, בסינית מפושטת: 风俗通义, בפין-יין: fēngsú tōngyì), הוא ספר סיני שנכתב בשנת 195 לספירה בתקופת שושלת האן המזרחית בידי יינג שאו.
היצירה דומה לרצף מאמרים על לוח השנה ומתארת תופעות שונות בעלות עניין למלומדי התקופה, כגון מנהגים, אמונות בעל טבעי וכלי נגינה.
יִינְג שָׁאו היה דודו של המשורר יינג צ'אנג.
הוא אהב לקרוא, הרבה לאסוף שמועות, והתמצא במיוחד במקרים הנוגעים למוסדות שושלת האן.
את הספר "צידוקי המנהגים" כתב בסביבות שנת 190 לספירה, כאשר מרד המצנפות הצהובות יצר מהומות והקטין את האוכלוסייה.
על פי ההקדמה לספר, יִינְג שָׁאו חשש מתוצאותיו ההרסניות של המרד, ולפיכך כתב את הספר כדי "להבהיר את הלך הרוח ולתקן את המנהגים", ובכך התכוון לאפשר לאנשים לחזור לתלם ולדרך הישר אחרי המהומות.
הספר מתמקד בחקירת המנהגים, השמועות, והכינויים בדורות קודמים, והוא מבקר ומתקן מנהגים, אמונות טפלות, אנקדוטות ואמירות מוזרות שנפוצו בעם בתקופת שושלת האן המזרחית כמו גם האן המערבית.
ספר סווי מסווג אותו כשייך ל"אסכולות מעורבות".
בגרסת הספר כיום ישנם עשרה פרקים, כל פרק במגילה משלו, עם כותרת משלו, ומובאות מן הספרות בסוף הפרק.
בסוף המובאות מצוין הנושא ואליו מצורף ניתוח של הכותב.
הצורה בה נבחנות האנקדוטות דומה לזו הננקטת ב"מכלול דברי הטעם מן הנמר הלבן", וכמו "מאזן דיונים" הוא מזהה שגיאות ומתקן מנהגים.
למשל, בפרק "נכון ושגוי", בקטע על "סונְג ג'וּ'ן פוקד על הנמרים לחצות את הנהר", ראשית הוא מצטט את הגרסה העממית המספרת על כך שבמחוז מסוים היו נמרים רבים, ולאחר שסונְג ג'וּ'ן מונה למושל והקים שלטון מתוקן, חצו הנמרים את הנהר והפסיקו להטריד את התושבים.
יִינְג שָׁאו מטיל ספק בדברים הללו, טוען שאין לכך עדים, ואז ממשיך ומפריך זאת בטענה שאם סונְג ג'וּ'ן אכן הפיץ סביבו מוסריות עילאית, היו צריכים הנמרים לקחת איתם את זקניהם וילדיהם, ולא רק לברוח רחוק ככל האפשר.
דוגמה נוספת ניתן למצוא בקטע על דונְגְפָאנְג שְׁווֹ, שעל פי האמונה העממית היה גלגול של רוח כוכב נגה ושל מגוון דמויות מרכזיות, וביניהן אף לאו דזה, ולכן היה רב ערך לייצוב השלטון.
בביקורתו על כך מצטט יִינְג שָׁאו את ספר האן בו מוצהר במפורש כי דונְגְפָאנְג שְׁווֹ היה אדם רגיל, שלא התערב בענייני ממשל, ושזכה לתהילה ולחיבת הקיסר רק משום שהיה משעשע ושנון.
בניתוח המקרה מגדיל יִינְג שָׁאו אף לטעון כי חסידיו של דונְגְפָאנְג שְׁווֹ פשוט נוהים אחרי דבריו חסרי הפשר, ולדברים שכאלו אין כל קשר לשלטון או להצלחתו.
הספר משמר בתוכו לא מעט חומר בענייני תווים, כלי נגינה, על טבעי, אתרים גאוגרפיים, ומקורם של שמות משפחה.
הוא נחשב מקור מרכזי לחקירת אורחות החיים בתקופת שושלות האן המערבית והמזרחית, ו"" אף מציין כי הוא מקור מחקר שווה באיכותו ל"מאזן דיונים", ומשבח את סגנונו הברור והנהיר.
סגנונו של הספר מקנה לו ערך ספרותי כסמן מקדים של סיפורת פנטזיה.
כמה סיפורים בו העוסקים בעל טבעי ובבני אדם מראים ניצני דמיון לסיפורים המוזרים של שושלות ווי וג'ין, שהתפתחו רק במאות השנים שאחריו, והשפה שלו דומה לזו שניתן לראות בספרים המאוחרים יותר "יער הדברים" ו"דברים חדשים על אמרי התקופה".
בספר היו במקור 30 פרקים, אם כי בספר סווי משנת 636 מוזכרת מגילה נוספת.
30 המגילות מוזכרות גם בספר טאנג החדש מן המאה ה-11. עד המאה ה-13 כבר אבדו חלקים רבים ממנו, ובבדיקה של המלומד המפורסם סוּ סונְג הוא כבר נרשם כבעל 10 מגילות, וכך תואר גם בקטלוג הספרות הנערצת וב"פירוט הנושאים של תיעוד הספרים מחדרון הישירות".
על אף שהיצירה שבידיו הייתה חלקית, סוּ סונְג כן הצליח לתעד את שמות עשרים הפרקים החסרים, אם כי לא את הסדר שלהם, וכך הגיעו אלו גם לימינו.
בתחילת המאה ה-13 הוציא דִינְג פֿוּ מהדורה שהתבססה על שלוש מהדורות שונות, אשר לטענתו, רק כשנחשף לכולן נעשה הטקסט קריא.
המהדורה אבדה, אך המאמר המסכם של הדִינְג פֿוּ שמור כיום בספריית אוניברסיטת בייג'ינג.
המהדורה המוקדמת ביותר הידועה כיום הודפסה בסביבות שנת 1300, בתקופת שושלת יואן, והתבססה על המהדורה של דִינְג פֿוּ.
מהדורה זו נמצאת כיום בספריית בייג'ינג.
בתקופת שושלת מינג הודפסה מחדש המהדורה מתקופת יואן, בידי יָאו זְ'ווֹ.
הספר נכלל בשבעה אוספים שונים, ביניהם "כלל הספרים של ארבעת האוצרות", בדרך כלל בגרסת המהדורה של דִינְג פֿוּ.
בשנת 1980 פרסם ווּ שׁוּפִּינְג פרשנות לספר, ושנה לאחר מכן פרסם גם וָאנְג לִיצִ'י פרשנות משלו.
במקור היו ביצירה 30 פרקים, אולם היצירה אבדה ברובה עד ימי שושלת סונג הצפונית.
בסביבות שנת 1080 לספירה קיבץ סוּ סונְג מקטעים מן היצירה, והצליח לשחזר 10 פרקים.
שם הפרק תעתיק תרגום皇霸Huangba קיסרות והגמוניה 正失 Zhengshi נכון ושגוי愆禮Yanli טקסים מוגזמים過譽Guoyu תשבחות מיותרות十反Shifan עשרת ההפכים聲音Shengyin צלילים וקולות窮通Qiongtong היקף מתיש祀典Sidian הלכות וזבח怪神Guaishen מוזרויות ואלים 山澤 Shanze הרים ואגמים
בנוסף לאלו קיימים בספרות ציטוטים גם מן הפרקים שאבדו.
ציוד מגן אישי הוא כינוי לפרטי לבוש או פריטים אישיים אחרים המשמשים להגנה על גוף האדם מפני מחלות, זיהומים, תאונות, פעילות ספורטיבית ועוד.
גוף האדם חשוף לפגעים מסוגים שונים: מחלות וזיהומים החודרים דרך מערכת הנשימה או דרך מערכת העיכול, פציעה כתוצאה מסביבת עבודה מסוכנת, פעילות ספורטיבית ועוד.
כדי לצמצם את הסיכונים הללו פותחו במהלך ההיסטוריה ובייחוד בעת החדשה פריטי לבוש ואמצעי מגן שתפקידם להגן על גוף האדם מפני פגיעות אלו וכן כדי למנוע ממנו לפגוע בסביבתו בעת שהוא מצוי בסיכון או עשוי לגרום לסיכון.
ציוד המגן מותאם לסביבת הפעילות ולסיכונים המאיימים על הגוף והם מתחלקים לקטגוריות הבאות:
השימוש בציוד מגן רפואי נעשה לרוב לפי הנחיות פנימיות של גורמי הבריאות המוסדיים ולעיתים אף בחקיקה והטלת תקנות מיוחדות (בייחוד בזמני מגפה).
מסכת פה ואף – מסכה זו נועדה להגן מפני החומר החלקיקי הנפלט או הנקלט בגוף האדם באמצעות מערכת הנשימה.
המסכות הנפוצות הן מסכה רפואית ומסכה בתקן N95 בעלת סינון גבוה של 95% מהחלקיקים באוויר.
השימוש במסכות אלו נפוץ במיוחד בבתי חולים, מרפאות וחדרי ניתוח אולם נעשה בו שימוש נרחב גם באזורים שבהם יש התפרצות של מגפות הנישאות באוויר.
בעת מגפת הקורונה נעשה שימוש נרחב כולל הטלת חובה חוקית לעטיית מסכה במרחב הציבורי.
מסכת פנים – מסכת פנים (או משקף פנים) נועדה לספק שכבת הגנה נוספת מעבר להגנה של מסכת פה ואף בהיותה מכסה את כל הפנים באמצעות חומר פלסטי שקוף.
השימוש במסכות אלו נעשה בעת טיפול בחולים הנמצאים בבידוד או בעת ביצוע טיפול שעשויה להתרחש בו התזה של נוזל נגוע או מסוכן.
כפפות – כפפה רפואית נועדה להגן על מעבר חומרים מזוהמים במגע בין מטפל למטופל.
הכפפה עשויה מפולימרים שונים הכוללים לטקס, גומי ניטריל, פוליוויניל כלוריד וניאופרן.
הכפפות משוחות לעיתים באבקה מעמילן תירס להקלה על חבישתם.
השימוש בכפפה נעשה כמעט בכל הליך רפואי הכולל מגע ידני.
חלוק – חלוק רפואי נועד להגן מפני מעבר של חומרים מזהמים מבגדיו של מטפל לסביבתו של המטופל.
החלוק נלבש לפני תחילת האינטראקציה עם המטופל ומוסר לאחריו והשימוש בו נעשה בעיקר בעת טיפול בעל סיכון גבוה.
ישנם חלוקים מלאים הבנויים בצורת חליפה מלאה וישנם חלוקים קדמיים המכסים את חלק הגוף הקדמי והזרועות.
חלוקים רב פעמיים עוברים חיטוי בין שימוש לשימוש וחלוקים חד פעמיים מושמדים לאחר הטיפול.
כיסוי שיער וכיסוי נעליים – בדומה לחלוק הרפואי גם כיסוי השיער (HOOD) וכיסוי הנעליים נועדו למנוע מעבר של חומרים מזהמים שנדבקו לשערו ולנעליו של המטפל אל סביבת המטופל.
השימוש בציוד מגן זה נעשה בסביבת עבודה בעלת סטריליות גבוהה כגון חדרי ניתוח.
מגן קרינה – מכשירים רפואיים שונים המבצעים בדיקות בלתי פולשניות כדוגמת רנטגן פולטים קרינה מסוכנת העשויה לגרום לכוויות, נזק תרמי ואף סרטן.
כדי לצמצם את החשיפה לקרינה זו, מעבר לבידוד מרחב הבדיקה והרחקת גורמים שאינם נדרשים בה, מכוסים הבודק והנבדק בסינרי עפרת המכסים את האזורים הרגישים לקרינה בגוף ושחשיפתם אינם הכרחית לצורך הבדיקה.
בעת ביצוע עבודת כפיים ישנם סיכונים אישיים רבים הנובעים מהקרבה למיכון הנדסי או חשמלי, עבודה בגובה, תקלות, תאונות ועוד.
שימוש בציוד מגן מותאם לאופי העבודה והסיכונים הכרוכים בה מיועדים להפחתת הסיכון ולצמצום הפציעות והאבדות בנפש כתוצאה מתאונות עבודה.
במדינת ישראל השימוש בציוד מגן אישי בעבודה הוא חובה חוקית החלה על המעסיק ועל ממונה הבטיחות בכל אתר בניה ומוסדרת ב"תקנות הבטיחות בעבודה (ציוד מגן אישי)".
לחובה זו נלווית גם אחריות פלילית.
קסדת ראש – קסדה מיועדת להגנה מפני נפילת אדם מגובה או נפילת חפץ מגובה, על ראשו של העובד או פגיעת אלמנטים חדים במהלך תנועה באזור העבודה.
כפפות – כפפה מיועדת הגנת על כפות הידיים ולעיתים גם על הזרועות בעת העבודה.
סוגי הכפפות משתנים בהתאם לסוג העבודה:
כפפות ריתוך – עשוית מעור או גומי עבה ומכסות את כפות הידיים וחלק מהזרוע.
מטרתן היא להגן מפני מגע של זיקים וחלקי מתכת לוהטים בידיו של הרתך.
כפפות לעבודה עם חומרים חדים – עשויות מבד, מעור או מגומי ומיועדות להגנה על היד בעת ביצוע עבודה הכוללת מגע אינטסיבי עם חומרים חדים כגון - מתכות, עץ גולמי, שבבים, ציוד מכני ועוד.
כפפות לעבודה עם חומרים מסוכנים – עשויות מבד או גומי ומצופות בניטריל מיועדות להגנה על היד בעת עבודה עם חומרים כימיים מסוכנים.
כפפות תרמיות – עשויות מבד או גומי ומיועדות להגנה על היד בעת ביצוע עבודה בתנאים קר או חום קיצוניים, או במגע עם חומרים בטמפרטורות קיצוניות.
כפפות מבודדות זרם – עשויות מחומר בעל התנגדות חשמלית ומיועדות להגנה על הגוף בעת ביצוע עבודות חשמל.
רתמה – מיועדת להגנה מפני נפילה בעת ביצוע עבודות בגובה.
את הרתמה לובשים על אזור החלציים והיא מעוגנת למספר אלמנטים קבועים במרחב כך שמקרה של מעידה או נפילת משטח העבודה תימנע נפילת העובד לקרקע.
מסכת פה ואף (נשמית) – מסכת סינון אוויר מיועדת להגנה על מערכת הנשימה מפני חדירת חומרים מסוכנים.
השימוש במסכה נעשה בעבודה עם חומרים אבקתיים שונים, התזות, חומרים נדיפים מסוכנים וכדומה.
סוג המסכה ורמת ההגנה מותאמות לסוג הסיכון.
מגן פנים – מיועד להגנה על אזור הפנים בעת עבודה עם שבבים מעופפים וחומרי התזה.
צורת מגן הפנים והחומר ממנו הוא עשוי משתנים לפי סוג העבודה וההגנה הנדרשות.
משקפי מגן – מיועדים להגנת העיניים מפני שבבים הניתזים במהלך עיבוד חומרים, הגנה מפני חיכוך בחומרים חדים והגנה מפני קרינה.
קיימים שני סוגים עיקריים של משקפיים:
משקפי מגן מפני חדירת חומרים העשויים לרוב מפלסטיק קשיח ולעיתים עטופים בבד הנצמד אל העור ומונע חדירת אבק או שבבים אל תוך העין.
משקפי סינון קרינה עשוי מחומר כהה המסנן את הקרינה ומונע פגיעה בראיה.
מגיני אזניים – מיועדים להגנת האזניים באמצעות הפחתת רעש חיצוני הנובע ממיכון הנדסי או חשמלי הפועל בקרבת העובד.
קיימים שני סוגים עיקריים של מגינים:
חיצוני – המורכב על הקודקוד ומכסה את האזנים.
פנימי – העשוי מחומר גמיש הנדחס אל תעלת האוזן.
ברכיות – ברכיה היא מעין כרית הנחבשת על הברך ומיועדת להגנה על הרגל מפני עבודות הדורשות כריעה ממושכת כגון ריצוף.
נעלי עבודה – הם נעליים המכילות שכבות הגנה בסוליית הנעל מפני דריכה על חפצים חדים ובחלקן הקדמי מותקנת "כיפת ברזל" להגנה על הרגל מפני נפילת חפצים כבדים.
אצל חשמלאים עשויות הנעלים מחומרים נוגדי הולכה להפחתת הסיכון להתחשמלות.
ציוד מגן לנהיגה ולפעילות ספורטיבית
בעת נהיגה על רכב דו גלגלי או פעילות ספורטיבית נחשף הגוף לסכנות של התנגשות, חבטה או החלקה העשויות לגרום לנזק משמעותי.
כדי לצמצם את הפגיעה קיימים מספר סוגים של מיגון:
חליפת רכיבה – מיועדת לשימוש בעת רכיבה על רכב דו גלגלי כדוגמת אופנוע או אופניים.
ישנן חליפות המכסות חלק מפלג הגוף העליון, יש כאלה המכסות את כל פלג העליון ויש המכסות גם את הרגליים.
החליפות עשויות מחומר נוגד חיכוך המיועד להגנה על הגוף מפני החלקה ובחלקן משולבים גם רכיבי ריפוד הנועדים לספוג חבטה ישירה בעת התנגשות.
קסדת ראש – ישנן מספר סוגים של קסדות:
קסדת רכיבה – מיועדת לשימוש בעת רכיבה על רכב דו גלגלי כדוגמת אופנוע או אופניים.
ובמדינות רבות לרבות ישראל חובה לחבוש אותה בעת הנהיגה.
הקסדה עשויה מחומר חיצוני קשיח וחומר פנימי בולם זעזועים ונועדה להגן על הראש מפני חבטה והחלקה.
קסדת ספורט – מיועד להגנה על הראש בעת ביצוע פעילות ספורטיבית בענפים הכוללים מגע אלים כגון פוטבול, היאבקות ואגרוף.
וכן בענפי ספורט אתגרי כדוגמת סקי, טיפוס וגלישת הרים, צניחה ועוד.
כפפות – מיועדות להגנה על כפות הידיים והאצבעות בעת רכיבה או פעילות ספורטיבית אגרסיבית.
קיימים מספר סוגים של כפפות:
כפפות רכיבה – מיועדות להגן על היד מפני קור, רטיבות ואף החלקה.
הכפפה עשויה מחומר גמיש, עמיד למים ונוגד חיכוך.
חלק מהכפפות כוללות גם ריפוד והקשחה שמטרתם להגביר את ההגנה על כף היד.
כפפות אגרוף – מיועדות להגנה על כף היד והאצבעות בעת היאבקות ספורטיבית לענפיה השונים.
כפפות האגרוף משתנות מענף לענף, ובחלקן מכוסות האצבעות במלואן ובחלקן הן חשופות.
מגיני ידיים – מיועדים להגן על הזרוע ועצם האמה בעת היאבקות.
השימוש במגן אמה נפוץ בטאקוונדו.
מגיני רגליים – בדומה לחליפת רכיבה, מיועדים להגן על הגוף בעת רכיבה או פעילות ספורטיבית אינטנסיבית מפני חבלות.
קיימים מספר סוגי של מגיני רגליים:
מגן שוק – מיועד להגן על הרגל מפני סדק או שבירה.
מגן זה נפוץ בייחוד בכדורגל ובתחום ההאיבקות.
ברכיות – מיועדות להגן על הברך בעת נהיגה ברכב דו גלגלי, גלישה ושימוש בגלגליות.
מגן שיניים – מיועד להגן על השיניים בעת ביצוע פעילות ספורטיבית העשויה לכלול התנגשות או מכה לאזור הפנים.
מגן השיניים עשוי גומי והוא משמש בתחומי ספורט שונים כגון: כדורסל, רוגבי, הוקי, וכדורעף וכן בתחום ההיאבקות.
ציוד קצה הוא מונח המתייחס לכל מכשיר או רכיב אשר נמצא בקצה רשת התקשורת ומשמש לקבלת או שליחת נתונים.
ציוד קצה יכול לכלול מגוון רחב של מכשירים, כמו מחשבים, טלפונים, מצלמות רשת, מדפסות, נתבים, מתגים, חוטי רשת ועוד.
המכשירים הללו מהווים את נקודת הקשר בין המשתמשים לבין הרשת והאינטרנט.
מחשבים: מחשבים נייחים וניידים המשמשים לגלישה באינטרנט, עיבוד נתונים, ומשימות רבות אחרות.
הם יכולים להיות מחוברים לרשת באמצעות כבל או באופן אלחוטי.
טלפונים חכמים וטאבלטים: מכשירים ניידים המאפשרים גלישה באינטרנט, תקשורת דרך רשתות סלולריות, שליחת הודעות, ושימוש באפליקציות שונות.
מצלמות רשת: משמשות לצילום ושידור וידאו ותמונות בזמן אמת, במיוחד לשיחות וידאו או שידורים חיים.
מדפסות ורכיבים משרדיים: מדפסות, סורקים ורכיבים נוספים המחוברים לרשת לצורך שליחה וקבלת מסמכים ונתונים.
מכשירי IoT (אינטרנט של הדברים): התקנים כמו חיישנים, מערכות בית חכם, מצלמות אבטחה, ומכשירים אחרים המחוברים לרשת לצורך תקשורת ושליטה מרחוק.
מתגים וחוטי רשת: מתגים הם רכיבים המשמשים לחיבור בין מספר מכשירים ברשת ומאפשרים העברת נתונים ביניהם.
חוטי רשת משמשים להעברת נתונים בצורה פיזית בין ציוד הקצה לרשת.
ציוד הקצה משמש נקודת כניסה או יציאה לרשת, ומאפשר תקשורת בין המשתמשים לבין מערכות מידע או רשתות תקשורת.
ציוד זה הוא קריטי לחוויית המשתמש, כיוון שהוא מהווה את הממשק הראשי שבאמצעותו משתמשים ניגשים לשירותים דיגיטליים שונים, כגון גלישה באינטרנט, תקשורת, עבודה מרחוק, ועוד.
אבטחת מידע: ציוד קצה עלול להיות יעד להתקפות סייבר, כגון חדירות, פריצות, והפצת וירוסים.
לכן ישנה חשיבות רבה לאבטחת המכשירים הללו על ידי התקנת תוכנות אבטחה, שמירה על עדכונים, והפעלת פרוטוקולי הצפנה.
ניהול רשת: ציוד קצה מצריך ניהול ובקרה מתמדת לצורך תפקוד תקין ומניעת תקלות.
זה כולל ניהול תעבורה, פתרון בעיות, והבטחת ביצועים גבוהים.
תחזוקה ושדרוגים: עם הזמן, ציוד קצה עלול להזדקן או להפוך לפחות יעיל.
תחזוקה ושדרוגים שוטפים הם חיוניים להבטחת ביצועים אופטימליים.
נתבים ומודמים: מכשירים אלו מחברים את ציוד הקצה לרשת האינטרנט.
הנתב מחלק את החיבור בין מכשירים שונים ברשת, והמודם ממיר את האותות הדיגיטליים לאותות שאפשר להעביר על גבי תשתיות התקשורת.
מדפסות רשת: מדפסות שמחוברות ישירות לרשת ומאפשרות הדפסה ממספר מכשירים.
טלוויזיות חכמות: טלוויזיות המחוברות לאינטרנט ומאפשרות גישה לתוכן מקוון כמו סרטים, סדרות, ושירותי סטרימינג.
ציוד לנשיאה יומיומית הוא מונח המתאר את מכלול החפצים, הכלים והאביזרים שאדם בוחר לשאת עמו באופן קבוע בחיי היומיום, מתוך הנחה שהם עשויים להידרש בהתמודדות עם משימות שגרתיות, מצבי חירום קלים או צרכים בלתי צפויים.
המונח משמש הן כתיאור פרקטיקה אישית והן כקטגוריה תרבותית וטכנולוגית, והוא נפוץ במיוחד בשיח העוסק בציוד שימושי, כלי עבודה קטנים, אביזרי בטיחות ופריטים אישיים.
תכולת ציוד לנשיאה יומיומית משתנה מאדם לאדם ותלויה בגורמים כגון עיסוק, סביבת מגורים, תרבות, חקיקה מקומית והעדפות אישיות, ויכולה לכלול פריטים בסיסיים כמו מפתחות, ארנק וטלפון נייד, לצד כלים ייעודיים כגון אולר, מולטיטול, פנס, כלי כתיבה, ערכת עזרה ראשונה מינימלית או אמצעי הגנה עצמית, במקומות שבהם הדבר חוקי.
בעשורים האחרונים התפתח סביב המונח שיח רחב ברשתות חברתיות בפרסומים מקצועיים ובקהילות ייעודיות, הרואה בציוד לנשיאה יומיומית לא רק אוסף חפצים פונקציונלי אלא גם ביטוי לזהות, לאורח חיים ולתפיסת מוכנות מתמדת.
בהקשר זה משמש המונח הן ככלי אנליטי לתיאור דפוסי שימוש יומיומיים בציוד אישי והן כז'רגון תרבותי המגלם שילוב של טכנולוגיה, פרקטיות, אסתטיקה ותפיסות של אחריות אישית.
בספרים וכתבי עת של העת החדשה יש דיון כתוב, מפורש למדי בשאלה מה גבר ובייחוד ג'נטלמן צריך או לא צריך לשאת עמו.
הדיון הזה התקיים בכמה מסגרות טקסטואליות שונות, הרבה לפני הופעת העיסוק בציוד לנשיאה יומיומית המודרני, והוא משלב מוסר, מעמד, שליטה עצמית וסגנון.
גבר "ראוי" אמור להיראות כמי שאינו נזקק לכלים, משום שעולמו מסודר מראש.
שעון כיס, מטפחת נקייה ופנקס קטן נחשבים סבירים ואף אלגנטיים.
לעומת זאת, נשיאת סכינים, כלי עבודה, או ציוד "שימושי מדי" נתפסת כלא־ג'נטלמנית.
הסיבה: הג'נטלמן אינו אמור להיראות כמי שמתכונן לאלימות או לעבודה פיזית.
בספר "אוטוביוגרפיה" מאת בנג'מין פרנקלין ניתן לזהות אחד המופעים המוקדמים והברורים ביותר של תפיסת ציוד לנשיאה יומיומית כפרקטיקה.
בכתביו האוטוביוגרפיים, ביומנים, במכתבים ובמסות הקצרות שלו, החפצים שאדם נושא עמו אינם מתוארים כרשימה אקראית, אלא כחלק ממנגנון של פיקוח עצמי, רציונליות ושליטה בחיי היומיום.
פרנקלין מציג אדם מודרני מוקדם שמארגן את חייו דרך כלים קטנים, ניידים וזמינים, ובראשם כלי כתיבה, פנקסים, שעון ונייר – אמצעים המאפשרים תיעוד, מדידה ותיקון מתמיד של ההתנהגות.
פרקטיקה זו היא לב ליבה של שיטתו לשיפור עצמי, המבוססת על מעקב יומי אחר מידות כגון חריצות, מתינות וסדר.
לצד הפנקס מופיע השעון, לא רק כאביזר שימושי אלא כסמל מרכזי של משמעת זמן.
בכך נוצר קשר הדוק בין נשיאת חפץ מסוים לבין אידאולוגיה של יעילות, עבודה מתמדת ואחריות.
זהו ציוד לנשיאה יומיומית שמכוון להתמודדות עם בזבוז, פיזור וחוסר שליטה עצמית.
בניגוד למסורות אריסטוקרטיות אירופיות, פרנקלין כמעט ואינו מתעכב על נשק אישי, סמלי סטטוס או חפצי ראווה.
הציוד לנשיאה יומיומית שלו הוא מינימליסטי, אנטי־אריסטוקרטי במובהק, ומשקף את האתוס שהוא מבקש לקדם.
במובן זה, פרנקלין מציע מודל מוקדם של ציוד לנשיאה יומיומית, האדם הטוב הוא מי שמצויד בכלים המאפשרים לו לנהל את עצמו, לעמוד בהתחייבויותיו ולפעול בתבונה במרחב הציבורי.
אצל סמיואל פיפס, ביומנים מן השנים 1660–1669, קיים תיעוד מפורט של חיי יומיום באנגליה המודרנית המוקדמת, ובתוכו גם התייחסות חוזרת ונשנית למה שהוא נושא עמו על גופו או בכיסיו.
כסף קטן, מפתחות, מסמכים, מכתבים, שעון, מחברת, ולעיתים גם חפצים אינטימיים יותר.
הוא מתאר לא פעם כיצד הוא בודק את כיסיו, מאבד פריטים או מסדר אותם מחדש לקראת יציאה.
החפצים הללו אינם נייטרליים: הם קשורים לחרדות, לשאיפה לשליטה ולתחושת זהות מעמדית.
אצל פפיס, הציוד לנשיאה יומיומית אינו אידיאל מוסרי אלא מציאות יומיומית חיה, שבה הכיס הוא זירה של ניהול עצמי בעולם עירוני צפוף, כאוטי.
עצם הפירוט החוזר של מה שנמצא עליו מדגיש עד כמה הנשיאה היומיומית נתפסת כחלק בלתי נפרד מן האני, מן הביטחון האישי ומן התפקוד החברתי.
סמיילס מדגיש שוב ושוב את חשיבותם של הרגלים חומריים קטנים: נשיאת מחברת לרישום רעיונות ועבודות, כלי עבודה בסיסיים הזמינים תמיד לפועל או לאומן, שעון כעדות למשמעת זמן, וספר קטן או חוברת לימוד הנישאים בדרכים ובשעות הפנאי.
החפצים הללו אינם מוצגים כרכוש גרידא, אלא כשלוחה של האופי.
אדם שאינו מצויד כראוי, שאינו נושא עמו את הכלים המאפשרים עבודה, לימוד ותיעוד נתפס אצל סמיילס כבלתי בשל, בלתי אחראי, או כמי שמפקיר את עתידו.
אין אצלו עניין בנשק או בסטטוס אסתטי של חפצים.
הציוד לנשיאה יומיומית הוא פונקציונלי, חסכני ולעיתים כמעט סגפני.
בהקשר זה, אפשר לראות בו מבשר ישיר של השיח העכשווי על ציוד לנשיאה יומיומית כ"אחריות אישית" ו"מוכנות יומיומית", גם אם ללא הממד הטקטי או הצרכני המודגש בתרבות הציוד לנשיאה יומיומית.
באופן מבודח יותר כותב מרק טווין בספר ההרפתקאות תום סוייר תיאור מפורט יחסית של הדברים הקטנים שתום צבר במהלך משחקו ובהתנהלותו היומיומית, שמזכיר בעצם רשימה של "ציוד לנשיאה יומיומית" של הדמות.
אותה טכניקה ספרותית תיאור חפצים נישאים משנה משמעות לפי הקשר: ילדות, הישרדות, הרפתקה, מקצוע, או מוסר.
תום סוייר עומד בקצה אחד של הספקטרום, שבו החפצים הם צעצועים וסמלי ניצחון חברתי, אך הוא שייך למסורת רחבה מאוד שבה הכיס הוא מראה של עולם פנימי וחברתי.
ציוד לנשיאה יומיומית כתפיסת עולם
הגשר בין התפיסה ההיסטורית של חפצים נישאים כאמצעים למשמעת עצמית לבין הציוד לנשיאה יומיומית המודרני, נבנה בהדרגה, זהו תהליך רב־שכבתי שבמהלכו השתנו תנאי החיים, מבני הסיכון, היחס לטכנולוגיה והאופן שבו אחריות אישית מוגדרת ומתווכת.
ניתן לזהות כמה מהלכים מצטברים שחברו ליצור את המעבר.
מחקרים בתחום תרבות הצריכה מראים כי החל מן המאה העשרים חלה שחיקה מתמשכת באתיקות מוקדמות של ריסון, חסכנות ומידה, שהוחלפו בדגמים של ניהול עצמי המבוססים על בחירה, ואופטימיזציה מתמדת.
חוקרים של תרבות צריכה מצביעים על כך שהאינדיבידואל המודרני אינו מתבקש עוד לצמצם את צרכיו, אלא לנהל אותם באופן "רציונלי", כאשר הצריכה עצמה הופכת למרחב שבו מתעצבת זהות אישית וחברתית בהקשר זה, החפץ הנישא חדל מלהיות אמצעי שקוף לפעולה מוסרית, והופך לאובייקט טעון משמעות סמלית.
מחקרים על זהות צרכנית מראים שמוצרים יומיומיים מתפקדים כסמנים של טעם, ערכים ושייכות, וכי הבחירה בהם אינה נובעת רק משיקולים פונקציונליים אלא גם מרצון לנסח "מי אני" ו"לאיזו קהילה אני שייך".
תהליך זה תואר בספרות תחת המושג "פרויקטים של זהות צרכנית" ( באנגלית: consumer identity projects) שבהם הפרט בונה נרטיב עצמי דרך חפצים, מותגים ופרקטיקות של צריכה.
במקביל, חוקרים מצביעים על שינוי עמוק באופן שבו סיכון נתפס ומנוהל בחברות מודרניות.
בעוד שבאתיקות מוקדמות של משמעת עצמית האיום העיקרי היה פנימי הרי שבתרבות העכשווית הסיכון ממוסגר כמשהו חיצוני, בלתי צפוי, ולעיתים תמידי.
במסגרת זו מתפתחת תרבות של מוכנות שבה הצטיידות אישית נתפסת כאחריות אזרחית וכביטוי של כשירות אישית.
מחקרים על מסחור הביטחון מראים כי מוצרים הנתפסים כקשורים לבטיחות, הגנה או מוכנות משתלבים בשוק הצריכה הכללי, ומאבדים את מעמדם כתגובה נקודתית לאיום ממשי, לטובת תפקיד מתמשך בבניית תחושת שליטה אחד המנגנונים המרכזיים המגשרים בין תפיסות ישנות לחדשות הוא המעבר מפרקטיקות פרטיות לפרקטיקות נראות.
ספרות מחקרית על תרבות דיגיטלית מצביעה על כך שהחיים היומיומיים, כולל בחירות צרכניות, עוברים תהליך של העברה למרחב הציבורי: הם מצולמים, משותפים, מושווים ומוערכים.
במצב זה, חפצים נישאים אינם פועלים עוד רק ביחס לעצמי, אלא גם ביחס למבט החברתי.
הנראות הזו מחזקת את הממד הסימבולי של החפצים ומאיצה את הפיכתם לאמצעי הצהרה ולא רק לשימוש.
העיסוק העכשווי בציוד לנשיאה יומיומית עבר בעשורים האחרונים טרנספורמציה בעקבות עלייתן של רשתות חברתיות ופלטפורמות שיתוף חזותיות כמו יוטיוב, אשר שינו מן היסוד את אופיו של התחום, את קהל היעד שלו ואת האופן שבו הוא נתפס תרבותית.
בעוד שבעבר נשיאה יומיומית של חפצים נתפסה כעניין פרטי, פונקציונלי ולעיתים אף סמוי מן העין, הרשתות החברתיות הפכו אותה לאובייקט של תצוגה ודיון פומבי.
פלטפורמות כגון אינסטגרם, רדיט ובלוגים ייעודיים יצרו ז'אנר חזותי ברור של "פריסת EDC", שבו החפצים מסודרים בקפידה, מצולמים מזווית אסתטית ומנותקים מהקשר יומיומי קונקרטי.
תהליך זה הפך את הציוד לנשיאה יומיומית לשפה של זהות, טעם וסגנון חיים, שבה הבחירה בחפץ מסוים אינה רק שאלה של צורך אלא של הצהרה תרבותית.
השפעה מרכזית נוספת של הרשתות היא הסטנדרטיזציה וההאחדה של מה שנתפס כציוד לנשיאה יומיומית.
באמצעות אלגוריתמים, לייקים וחשיפה חוזרת, נוצר קאנון לא רשמי של פריטים מועדפים, מותגים, חומרים ואסתטיקות, אשר מצמצם את המגוון האינדיבידואלי ומחליף אותו בדימוי אידיאלי קולקטיבי.
כך, פריטים שבעבר היו אקראיים, זולים או מותאמים להקשר מקומי הופכים לחפצי פרימיום, מעוצבים ויקרים, המיועדים לא פחות לצילום מאשר לשימוש.
במובן זה, רשתות חברתיות מטשטשות את הגבול בין ציוד לנשיאה יומיומית כפרקטיקה של חיים לפרקטיקה צרכנית ואסתטית.
מקביל, הרשתות יוצרות קהילות ידע ושיח שלא התקיימו בעבר, שבהן מועברים ניסיון, נורמות וערכים סביב מוכנות, אחריות אישית ולעיתים גם תפיסות של גבריות עכשווית.
עם זאת, עצם הפומביות והמדידה המתמדת של תשומת לב הופכות את התחום לפגיע למכניזמים של שיווק סמוי, מיתוג עצמי ודה־פוליטיזציה של שאלות מהותיות כגון חוקיות, אלימות או הקשר חברתי.
כך, רשתות חברתיות אינן רק פלטפורמה להפצת עיסוק בציוד לנשיאה יומיומית, אלא כוח מעצב שמגדיר מחדש מה המשמעות של נשיאה יומיומית, למי היא מיועדת, ואיזה סיפור תרבותי היא מספרת על האדם.
העיסוק בציוד לנשיאה יומיומית בעשורים האחרונים ממחיש באופן מובהק את האופן שבו פרקטיקה יומיומית, שנולדה מתוך צורך פונקציונלי ואישי, נטמעת בתוך לוגיקה של תרבות צריכה מתקדמת.
מרגע שהציוד לנשיאה יומיומית הפך לנראה, מתועד ומשותף ברשתות חברתיות ובפלטפורמות ייעודיות, נוצר עבורו שוק ייחודי, בעל קודים אסתטיים, היררכיות וסמלי סטטוס.
חפצים שבעבר נבחרו בשל זמינות, עמידות או מחיר הפכו לאובייקטים של בידול צרכני, והנשיאה היומיומית עצמה הוגדרה מחדש כתחום שבו ניתן "לשדר" טעם, ידע ומודעות.
תהליך זה פתח את הדלת לכניסתם של מותגים חדשים, רבים מהם קטנים יחסית, אשר מיתגו עצמם מראש סביב נרטיבים של איכות, עבודת יד, מינימליזם או אותנטיות, והציעו מוצרים ייעודיים לציוד לנשיאה יומיומית כגון סכינים, פנסים, ארנקים, כלי כתיבה וארגוניות, במחירים הגבוהים לאין שיעור מן המקובל בשימוש יומיומי רגיל.
במקביל, מותגים ותיקים מתחומי הצבא, הציוד הטקטי, כלי העבודה או מוצרי היוקרה זיהו את הפוטנציאל התרבותי והכלכלי של התחום, והתאימו את מוצריהם לקהל החדש: הקטנה של ממדים, שינוי שפה עיצובית, הדגשת סיפור מותגי והתרחקות מודעת מדימויים של עבודה גסה או שימוש מקצועי.
בתוך ההיגיון הזה, הציוד לנשיאה יומיומית חדל להיות רק אוסף חפצים ונעשה למערכת של בחירות צרכניות, שבהן הערך הסימבולי של הפריט הסיפור, ואפילו תחושת קהילה מקוונת חשוב לא פחות, ולעיתים יותר, מן השימושיות בפועל.
התוצאה היא פרדוקס תרבותי: תחום שמצהיר על מוכנות, פשטות ושליטה עצמית, אך פועל בפועל כזירה דינמית של צריכה, חידוש מתמיד והחלפה תכופה של חפצים, בהתאם לקצב, לאופנות ולנראות שמכתיבה כלכלת שוק.
הקשר בין תרבות הציוד לנשיאה יומיומית לבין קהילת נושאי הנשק בנשיאה סמויה (Concealed Carry Weapon – CCW) בארצות הברית הוא קשר הדוק אך מורכב, המשלב פרקטיקה יומיומית, אידאולוגיה ותרבות חומרית.
עבור רבים מנושאי נשק, ציוד לנשיאה יומיומית אינו רק אוסף כלים שימושיים אלא מערכת שלמה של מוכנות, אחריות אישית וניהול סיכונים, שבה הנשק הוא רכיב אחד בדרך כלל המרכזי בתוך מארג רחב יותר של חפצים נלווים כגון נרתיקים ייעודיים, מחסניות נוספות, פנס, סכין, אמצעי זיהוי וטלפון.
השיח הקהילתי מדגיש כי נשיאת נשק מחייבת אינטגרציה יומיומית מוקפדת: התאמת לבוש, בחירת ציוד תומך, מודעות חוקית ומשמעת עצמית.
בהקשר זה, תרבות הציוד לנשיאה יומיומית מספקת מסגרת "נייטרלית" לכאורה, המאפשרת לעסוק בנשק כחלק מאורח חיים של מוכנות ותפקוד, ולא כחריג אלים.
במקביל, קהילת ה CCW השפיעה עמוקות על עיצוב שוק הציוד לנשיאה יומיומית בארצות הברית: יצרנים ומותגים פיתחו פריטים שנועדו להשתלב בשגרה עירונית מבלי לשדר דימוי צבאי מובהק.
כך נוצרה אסתטיקה של נשיאה סמויה מינימליסטית.
עם זאת, הקשר הזה אינו נטול מתחים: הביקורת הציבורית והאקדמית מצביעה על כך שטשטוש הגבול בין ציוד לנשיאה יומיומית כללי לבין נשיאת נשק עלול לנרמל אלימות פוטנציאלית בתוך שיח של צריכה.
אנשים משקיעים זמן וכסף בציוד לנשיאה יומיומית לא רק כצורך טכני גרידא, אלא מפני שהתחום עונה על מכלול רחב של מניעים פסיכולוגיים, תרבותיים וחברתיים, המשתלבים זה בזה.