tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1856 (ה'תרט"ז) חלה במחלה קשה, ובהמלצת רופאיו הפליג עם בני משפחתו לעבר אירופה.
לאחר שלושה ימי הפלגה, הלך לעולמו הרב חזן בחדרו בספינה.
כדי למנוע את זריקת גופתו לים, נמנעו אשתו וחתנו מלהודיע לצוות הספינה על פטירתו, וכשהגיעו למלטה, העבירו את גופתו בחשאי לבית הקברות היהודי, שם קברוהו.
הרב חזן היה נשוי לשרה, והשאיר אחריו בנות, ובן יחיד – דוד.
חתנו היה הרב יוסף בן יקר.
בתפקידו באלכסנדריה החליפו קרובו, הרב ישראל משה חזן.
שער הקדים – מובאות ותקצירים מספרי דרוש, קבלה והגות, נא אמון, תרנ"ה
אותיות מחכימות – שאלות לשון ודקדוק, מילים זהות בעלות משמעויות שונות, וחילופי אותיות, הודפס ביחד עם שער הקדים
כרוב ממשח – שאלות לשוניות-ספרותיות ומילים נרדפות בעברית, נא אמון תרנ"ה
בן שלמה – סיכומים הלכתיים, מחולק לארבעה חלקים בהתאם לשולחן ערוך, ושו"ת בהלכה שהשיב בעצמו לבני קהילתו ולרבנים שונים, נא אמון תר"ס
המעלות לשלמה – חיבור המשך ל"שם הגדולים" של החיד"א, המכיל ערכים אנציקלופדיים על רבנים שפעלו באגן הים התיכון בדורות האחרונים, ויצירותיהם התורניות.
החיבור מכיל מידע חשוב ובלעדי על אודות רבני ספרד וארצות המזרח בעת החדשה, נא אמון תרנ"ד
רבי שלמה חנוך הכהן רבינוביץ (ה'תרמ"ב – י"ח באב ה'תש"ב; 1882 – 1942) היה האדמו"ר הרביעי של חסידות ראדומסק.
שלמה חנוך הכהן נולד לרבי יחזקאל, האדמו"ר מראדומסק, מחבר "כנסת יחזקאל".
הוא היה נינו של רבי שלמה, מייסד השושלת, בעל "תפארת שלמה".
הרב התחנך ב"חצר" של אביו האדמו"ר, ולמד תורה מפי הגאון מאמסטוב.
היה בעל כישרונות גדולים, ואחדים מחידושיו בהלכה שחידש מימי נעוריו נדפסו בספרי שו"ת שונים.
אחרי נישואיו עסק במסחר והצליח מאוד בעסקיו.
לאחר שנפטר אביו האדמו"ר בי"ח בחשוון תרע"א, עלה לכס האדמו"רות והוא בן 29. הוא נודע בכך שלמרות היותו אדמו"ר מפורסם, היה קשור ואף נסע לאדמו"רים אחרים (למשל, לר' ישראל מצ'ורטקוב), כך שהיה גם אדמו"ר וגם חסיד.
מפעלו הגדול היה ייסוד רשת ישיבות "כתר תורה".
הרשת הקיפה שלושים ושש ישיבות ברחבי פולין וגליציה, ויחד עם חתנו, הרב דוד משה רבינוביץ, ניהל את הרשת.
תוך כדי הנהגתו הרוחנית, הוא המשיך לעסוק במסחר וזכה לעושר רב.
את רוב כספו הקדיש להחזקת הישיבות ולתמיכה בעניים.
למרות עיסוקיו, הוא שקד על הכנת שיעוריו שהצטיינו בסדר ובדייקנות.
הוא היה מאורגן מאוד וקבע זמנים מדויקים ללימוד כל מקצועות התורה בזמניהם, ולכך חינך את חסידיו ותלמידיו.
האדמו"ר זכה לחסידים רבים, ושמעו יצא גם בגליציה.
כך קרה שבקרקוב היו יותר שטיבלך של ראדומסק מאלה של גור.
הוא היה ידוע גם בספרייתו הגדולה שכללה כתבי יד יקרים, והייתה הספרייה היהודית השנייה בגודלה בפולין (הראשונה הייתה של הרבי מגור).
בפרוץ המלחמה נפש האדמו"ר בצד הגליצאי של הרי הקרפטים.
באותו זמן היה מקום מגוריו הקבוע בסוסנוביץ, ולפי מה שמסופר בספר "קדוש השם" של הרב שמעון הוברבנד חיפשוהו הגרמנים כבר בתחילת הכיבוש, ומכיוון שלא מצאו אותו בביתו הוציאו את זעמם על אחד מגדולי תלמידיו וירו בו.
האדמו"ר לא חזר לביתו אלא נסע ללודז', שם הייתה לו אפשרות לעזוב את פולין.
אך הוא לא נעתר להפצרות חסידיו לברוח, ואמר: רצוני להיות עם כל היהודים.
בחנוכה ת"ש (1939) יצא מלודז' והגיע לוורשה, חבול בגופו ומרוט זקן.
שם התאכסן בבית אחד מחסידיו.
חסידים רבים התקבצו לשמוע את תורתו ולהשתתף בתפילות וב"טיש" שניהל.
למרות חולשתו ממחלת הסוכרת ומהתלאות, המשיך בלימודו ודחה הצעות לברוח.
אף על פי שכאן כבר היה חסר אמצעים כספיים, המשיך לתמוך בנצרכים וארח נזקקים על שלחנו.
הוא המשיך במנהגו לבקר אדמו"רים אחרים למרות הסכנות הכרוכות בכך.
כדי לשחררו מעבודות כפייה רשמו אותו כעובד בחברת "חסד של אמת", אך עד מהרה עלה עליו ועל משפחתו הכורת.
בשבת י"ח אב תש"ב, בשעה 4, פרצה פלוגת חיילים לביתו, רח' נובוליפקי 30, עברה מדירה לדירה והרגה באותו בית 150 איש, ביניהם את האדמו"ר ואת כל משפחתו.
הרבי נקבר לפני פתח אוהלו של האדמו"ר מנובומינסק.
לפי גרסה אחת אמר הרבי לרוצחים לפני מותו: אני יודע שבאתם להרגני, ואני בוחר למות בביתי ולא אי שם בקרון מלא רעל.
בתו היחידה, רייזל, נישאה לרבי דוד משה רבינוביץ, שהיה בן דודו האדמו"ר רבי נתן נחום רבינוביץ מקרימילוב.
הרב שלמה ידידיה זעפראני (נולד בי' בתמוז תשי"ד, 11 ביולי 1954) אב בית הדין "כתר תורה", ראש הישיבה לצעירים בשכונת הר נוף בירושלים, וראש הכולל בישיבת תפארת שרגא בשכונת בית וגן בעיר.
חיבר מספר ספרי הלכה והחל משנת ה'תשע"ו מכהן כנשיא איגוד עמלי התורה.
נולד בירושלים למזל ולחכם יצחק זעפראני ראש כולל "כתר תורה" ונקרא על שמו של סבו חכם סלים (שלמה) זעפראני, ראש ישיבת 'דגל תורה' חאלב וממצילי כתר ארם צובא, את שמו ידידיה הוסיף בגיל מבוגר מחמת שחשש לצוואת רבי יהודה החסיד.
בצעירותו למד בישיבת היישוב החדש, ולאחר מכן בשנת התשל"ג החל ללמוד בישיבת איתרי אצל רבי מרדכי אליפנט והרב רפאל הלוי וכסלבוים.
בשנת תשל"ד נישא לרעייתו רחל בת הרב עזרא הררי רפול - מנהל רוחני ב"שדה חמד", הרב עובדיה יוסף ערך את חופתו.
אחר נישואיו עבר לגור בבית וגן, והצטרף לכולל "תפארת שרגא" בראשות הרב משה שמעון מירניק, בו למד במשך שלושים שנה.
במקביל, למד גם בכולל שעל ידי ישיבת קול יעקב במשך 15 שנה, ונחשב מקורב לרב יצחק דזימיטרובסקי ולרב יהודה עדס, אשר אותו הוא מכנה מורי ורבי.
במשך השנים היה בקשר קרוב גם עם הרב בן ציון אבא שאול שהתבטא עליו "ידידי ורב חביבי הרב המובהק המופלג בתוי"ש איש האשכולות בקי וחריף טובא".
בשנת ה'תשמ"ה הוסמך לדיינות על ידי רבי מנצור בן שמעון, הרב שלום מזרחי והרב עובדיה יוסף.
בשנת ה'תש"ן החל לעסוק בדיינות בבית הדין לממונות בשכונת הר נוף, יחד עם הרב חנוך פרידמן והרב געלדצאלער.
החל משנת ה'תשס"ד שימש כדיין בהרכב בית דין בארץ ישראל ובצרפת, לצד הרב מרדכי גרוס, לאחר שנשלח לכך על ידי רבי יוסף שלום אלישיב.
בשנת ה'תשמ"ד התמנה לרב קהילת אהל משה בהר נוף.
החל משנת ה'תשנ"ג מכהן גם כאב בית הדין כתר תורה בהר נוף, וכראש כולל "כתר תורה" שהוקם על ידי אביו.
בשנת ה'תשע"ח ייסד את ישיבת "שפתי חיים" לצעירים בשכונת הר נוף, והוא מכהן בה כראש הישיבה.
בשנת ה'תשע"ט עברה הישיבה למשכנה החדש.
החל משנת ה'תשע"ו מכהן כנשיא איגוד עמלי התורה המונה תחתיו עשרים ושש קהילות אברכים מבני ספרד בירושלים, וכל הנעשה בקהילות הללו נעשה על פיו.
כמו כן מכהן כנשיא וכרב קהילות בבית שמש, פוריה, חריש ועוד.
בשנת ה'תשע"ח ערך איגוד עמלי התורה כינוס באולמי תמיר ונכחו בו כ-700 אברכים.
כיום בקהילות שבנשיאות הרב זעפראני חברים לפי הערכות כשלושת אלפים אברכים, מבני קהילות ספרד.
משמש גם כאב"ד בבית הדין שע"י ישיבת "חברת אהבת שלום" בראשות הרב יעקב משה הלל.
בשנת ה'תשפ"א הוקם בית ההוראה "חקת משפט צפון" בעיר רכסים, בנשיאותו.
הרב זעפראני מרבה לעסוק בנושאים אקטואליים, בדיני ממונות בשאלות העולות בבית הדין, או בשאלות אקטואליות הנשלחות אליו מציבור האברכים בקהילות שבנשיאותו.
על פי רוב, הוא עוסק בספריו בדברי הגמרא והפוסקים הראשונים ובחקר והעמקה בהם, ופחות בהבאת ציונים רבים ומראי מקומות.
פסק שמותר על פי ההלכה לרוב השכנים לכוף את דעתם על מיעוט השכנים כדי לאשר חוק פינוי בינוי על דירתם, כאשר מוסכם על רב או דיין בצד ג' שהעסקה כדאית.
באייר תשע"ו הצטרף וחתם על פסק הדין של הרב אברהם שרמן נגד הסכמי קדם נישואין.
הרב זעפראני מצדד בחובת שמירת חוקי המדינה כחובה הלכתית, ופסק לאסור לפקיד עובד ציבור הממונה על הקצאת מגרשים, לקבל "מתנות אישיות" על מנת לזרז את תהליך ההקצאה, ואף אסר על הנותן לתת, על אף שנותן בכדי לדחות משחדים אחרים.
במהלך שנת 2020 פרסם פסקי הלכה רבים בשאלות הנובעות מהתפרצות נגיף הקורונה.
במשך שנים הרב זעפראני נמנע מהשתייכות באופן מובהק לצד פוליטי כלשהו בציבור החרדי.
הוא החזיק בקשר קרוב ומתמשך עם הרב שמואל אויערבאך וקבל ממנו הסכמה לספריו.
הרב אויערבאך מכנהו "ידידי וחביבי יקר היקרים".
מאידך, קשור לרבים מחברי מועצת גדולי התורה של דגל התורה, ובפתיחת ישיבת שפתי חיים עלה למעונם של הרב חיים קניבסקי והרב גרשון אדלשטיין.
ביחס לעמדתו הפוליטית בציבור החרדי-ספרדי, מחד הוא נחשב למקורב לרב יהודה עדס ובכנס השלישי של ארגון מרביצי תורה אף נשא דברים.
עם זאת נחשב במשך השנים למקורב גם לרב עובדיה יוסף.
החל משנת ה'תש"פ הוא שותף לדרכו של הרב אברהם סלים בהנהגת תנועת ש"ס.
והוא תומך בתנועת ש"ס בבחירות לכנסת ובבחירות לרשויות המקומיות.
שו"ת שמרו משפט א' - דיני ממונות וברורים וחקרי הלכות בדינים המצויים, מתוך בית הדין כתר תורה, תשס"ד
שו"ת שמרו משפט ב' - דיני ממונות וברורים וחקרי הלכות בדינים המצויים, מתוך בית הדין כתר תורה, תשס"ח
שו"ת שמרו משפט ג' - דיני ממונות וברורים וחקרי הלכות בדינים המצויים, מתוך בית הדין כתר תורה, תשע"ו
שו"ת שמרו משפט ד' - דיני ממונות וברורים וחקרי הלכות בדינים המצויים, מתוך בית הדין כתר תורה, תשע"ו
שו"ת שמרו משפט ה' - דיני ממונות וברורים וחקרי הלכות בדינים המצויים, מתוך בית הדין כתר תורה, תשפ"ג
שו"ת שמרו משפט ו' - דיני ממונות וברורים וחקרי הלכות בדינים המצויים, מתוך בית הדין כתר תורה, תשפ"ד
שו"ת שמרו משפט ז' - דיני ממונות וברורים וחקרי הלכות בדינים המצויים, מתוך בית הדין כתר תורה, תשפ"ד
שו"ת שמרו משפט ח' - דיני ממונות וברורים וחקרי הלכות בדינים המצויים, מתוך בית הדין כתר תורה, תשפ"ה
ויזרע יצחק - באורי סוגיות ובירורי הלכות שנמסרו כשיעורים, הלכות מליחה ובשר בחלב, תשנ"ח
ויזרע יצחק - באורי סוגיות ובירורי הלכות שנמסרו כשיעורים, הלכות תערובות, תשס"ב
ויזרע יצחק - באורי סוגיות ובירורי הלכות שנמסרו כשיעורים, הלכות שבת, תשס"ב
יבא ידיד (שני חלקים) - שו"ת בארבעת חלקי שולחן ערוך (נכתב על ידי תלמידיו), תשע"ד
משפט שלמה א' - ביאור הלכות וסוגיות אקטואליות בהלכות נזיקין ושכנים, תשנ"ה
משפט שלמה ב' - ביאור הלכות וסוגיות אקטואליות בהלכות שכירות, תשנ"ו
משפט שלמה ג' - ביאור הלכות וסוגיות אקטואליות בהלכות אבידה, שאילה ונושאים נוספים, תשנ"ז
משפט שלמה ד' - ביאור הלכות וסוגיות אקטואליות בנושאים בחושן משפט, תש"ס
עטרת שלמה 'אורח חיים' - בירורי הלכות מצויות, תשע"א
עטרת שלמה 'אבן העזר' - בירורי הלכות מצויות, תש"פ
עין ידיד נדה - ביאורים ופלפולים בסוגיות הלכתיות בהלכות נדה וייחוד (נכתב על ידי תלמידיו), תשע"ד
עין ידיד שבת (ג' חלקים) - ביאורים ופלפולים בסוגיות הלכתיות בהלכות שבת (נכתב על ידי תלמידיו), ח"א -תשע"ז, ח"ב וח"ג - תשפ"ד
עין ידיד (שמיטה) - ביאורים ופלפולים בסוגיות הנוגעות למצוות השמיטה, הוצאת טקסט רץ, ירושלים תשפ"ב
תשורי מראש אמנה - שיחות ומאמרים ופרקי אמונות, דעות והשקפות, על פי סדר פרשיות התורה ומועדי ישראל, תשס"ג
הרב שלמה טויסיג או בשם הבמה שלוימי טויסיג הוא רב חסידי אמריקאי, זמר ומלחין בסוגת המוזיקה החסידית.
הרב טויסיג משמש כרב קהילת בעלעד בבורו פארק, את התפקיד קיבל לאחר פטירתו של אביו ר' יוסף טויסיג.
את הקריירה המוזיקלית שלו התחיל בגיל 10 כאשר שר אצל משה גולדמן בלהקה של קעמפ שלווה.
בהמשך חבר למקהלת הימים הנוראים של חסידות באבוב ומשם לאולמי החתונות.
שיתוף פעולה מוזיקלי בין הרב יוסף משה כהנא מחסידות בעלזא לבין שלומי טויסיג מתבטא בעיקר בהשתתפותו של טויסיג בחלק מאלבומי סדרת לחיים טיש ובהפקות נוספות של חברתו של כהנא לחיים הפקות.
בשנת ה'תשס"ט (2009) הוציא את אלבום הבכורה שלו מודים אנחנו השירים באלבום הולחנו על ידי גדולי המלחינים במוזיקה החסידית.
ביניהם: דודי קאליש, יוסי גרין, רובי בנט, ליפא שמעלצר ועוד.
את שיר הנושא של האלבום מודים אנחנו הלחין יוסי גרין.
האלבום הופק על ידי חברת התקליטים "טים הפקות".
בשנת ה'תשע"ב (2012) הוציא טויסיג את אלבומו השני טויסיג 2 באלבום לחנים מיוסי גרין, ליפא שמלצער, פינקי וועבר, איצי וולדנר, מוטי אילוביץ יצחק פוקס ועוד.
כאשר על העיבודים עבדו רובי בנט, יהושע פריד, מונה רוזנבלום, אלי קליין ואיצי ברי.
את אלבומו השלישי מכאן ואילך הוציא אחר פטירת אביו (בשנת 2015) שבצוואתו הורה לו להמשיך בהנהגת הקהילה בד בבד עם העיסוק במוזיקה.
שמו של האלבום מכאן ואילך בא לבטאות את הדרך החדשה של טויסיג לאחר פטירת אביו, בהנהגת הקהילה ובעיסוק במוזיקה הלחנים באלבום הם של פינקי וועבר, משולם גרינברגר, מוטי אילוביץ ועוד.
בשנת ה'תשפ"ב (2022) הוציא את אלבומו 5 קולות האלבום בלחניהם ובהפקתם של הצמד אלי קליין ואיצי ברי, למעשה האלבום הוא אלבום הEP הראשון בסוגת המוזיקה החסידית, את האלבום מלווה גם מקהלת הילדים החסידית מבית מלכות - מקהלת חסידימלך.
לטויסיג טור קבוע במגזין החודשי של רדיו קול פליי.
אין גדולה כגדולתך - לחן של משולם גרינברגר בליווי מקהלת הילדים יידיש נחת של מוישי קרויס (2017).
די ניגון - לחן של מוטי אילוביץ, בליווי מקהלת הילדים שיר ושבח (2018).
עננו - בלחנו של דודי קאליש עם ילד הפלא דודי לינקר, מקהלת ידידים, מקהלת הילדים שיר ושבח ותזמורתו של אברומי ברקו.
נאך אביסל - לחן של הרשי ויינברגר, ועיבוד של נפתלי שניצלר (2019).
נספר תהילתך - לחן של מנדל ברכפלד, ובליווי ילדי הפלא מאיר שפירא ודובי ווינד (2020).
לעתיד לבוא עם משולם גרינברגר (2020).
ראיתי בני עליה - לחן הרב הלל פלאי, עיבוד יהושע פריד, 2022
אדרת יוסף - אוסף שיחות יקרות מאת אביו ר' יוסף טויסיג.
הרב שלמה חכים (?-1838) היה מגדולי חכמי אזמיר ומחבר הפירוש מלאכת שלמה על משנה תורה לרמב"ם.
נישא למרת וידא (נפטרה בי"א בחשון התקצ"ב).
למד אצל הרבנים יצחק מאייו, רפאל יוסף חזן ושלמה הלוי, מחבר ספר לב שלמה.
היה דיין בבית הדין של הרב רפאל אשכנזי משנת תקע"ד.
הרב אברהם פאלאג'י העיד עליו: .
היה גבאי הצדקה בעיר, אשר כפי המסורת באזמיר, שימשו בתפקיד זה גדולי החכמים בעיר.
רבי חיים פלאג'י מזכירו רבות בספריו, וכן הרב חיים בנימין פונטרימולי בספרו "פתח הדביר".
מתלמידיו היה הרב חיים ביז'ה, מחבר ספר "חיים עד העולם".
באדר התקפ"ו החל לכהן כרב בקהילת אלגאזי, שם היה דורש דרושים גם בשבת תשובה ובשבת הגדול ובקהילת תלמוד תורה דרש לרוב בשבת הלבשה.
בשבת זכור היה דורש בקהילת אורחים ובקהילת פורטוגאל בעיר.
בשנת תקצ"ז סידר דרוש לומר בשבת הגדול, אך נבצר מהעם להתקהל בעקבות מגפה שפרצה באזמיר.
בשבתות כלה דרש גם בקהילת שלום ובקהילת מחזיקי תורה.
בי"ח סיון התקכ"א נפטר אביו, ובה' בכסלו התקכ"ט נפטרה אמו.
נפטר בי"ט בסיון ה'תקצ"ח (1838) לאחר ייסורים.
בין מספידיו נמנו הרב חיים פאלאג'י, הרב מיכאל יעקב ישראל, רבה של רודוס, רבי רחמים אריה אברהם הכהן ארייאש (מחבר ספר שפתי רננות), הרב חיים ביז'ה, רבי יהושע אברהם קריספין הרב נסים יעקב מזרחי, מחבר ספר ברוך מבנים, וכן בנו הרב שמואל חכים.
חתנו הרב דוד סיד, משוחטי העיר, נפטר במגפה בתמוז התקצ"א.
בנו הרב שמואל חכים, כיהן כדיין באזמיר בתקופת רבי חיים פלאג'י.
נכדו, רבי אברהם דוד בן שמואל חכים, שהביא לבית הדפוס את ספר מלאכת שלמה לסבו.
מלאכת שלמה (שאלוניקי תרכ"ג) - חידושים על משנה תורה לרמב"ם.
כיסא שלמה (שאלוניקי תר"ז) - דרושים לארבע שבתות השנה - שבת תשובה, שבת הלבשה, שבת הגדול ושבת כלה.
בסוף הספר שני הספדים מאת בן המחבר על הוריו.
רבי שלמה חיים פרלוב (בכתיב ארכאי: פערלאוו; ה'תר"ם – י"ג בתמוז ה'תש"ג) היה רב אדמו"ר, וראש ישיבה בבולחוב, משושלת חסידות נובומינסק, נרצח בשואה.
נולד לרבי יעקב פרלוב האדמו"ר הראשון מנובומינסק ולדבורה בת רבי לייבוש ליברזון מפרוסקורוב.
נקרא על שם סב אביו, רבי שלמה חיים מקוידנוב.
בגיל צעיר התפרסם כעילוי, והתכתב עם רבנים כמו רבי אליהו חיים מייזל ורבי משה נחום ירושלמסקי.
את ספרו הראשון, "תוספות חיים" על מסכתות קטנות, סיים לחבר בגיל 16. בגיל 17 נשא את פיגה דבורה מרים בת דודו רבי יהושע השיל מבולחוב (נרצחה בח' בחשוון ה'תש"ב, יחד עם אמה), שהיה חתן רבי ישראל שמואל נייהוז מטומשוב.
בשנת ה'תרס"ד נפטר דודו וחותנו רבי יהושע העשיל והוא ירש אותו ומילא את מקומו ברבנות בולחוב שבגליציה (אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית).
רש"ח הקים בעיר ישיבה בה למדו כ-60 בחורים, והתפרסם ביותר גם הודות לספריו.
הנהגתו הייתה כאביו בדרך חסידות קרלין וקוידנוב, הנהגה שבלטה בייחודיותה בגליציה.
מדי שבת היה עורך שלושה טישים והשמיע מאמרי חסידות ארוכים.
בית הכנסת שלו כונה "די פוילישע שוהל", וחצרו הייתה המרכז העיקרי של תנועת אגודת ישראל בעיר.
בימי מלחמת העולם השנייה עודד את יהודי עירו לברוח, אך הוא עצמו סירב לברוח ונשאר לעודד ולחזק את בני קהילתו, באמרו שמקומו עם כל היהודים.
בכסלו תש"ג (1942) הוא נכלא בגטו סטרי.
החסידים יצרו קשר עם גוי שהסכים להסתיר את הרבי בביתו, אך הוא סירב לעזוב את אחיו, והלך לעבודה ככל היהודים.
תוכנית שהוכנה בשלב זה להבריחו ליערות נכשלה בעקבות הלשנה.
בי"א בתמוז ה'תש"ג (יולי 1943) הוצא רש"ח, בעודו עטוף בטלית, יחד עם עוד יהודים לכיכר העיר והם הצטוו להתפשט, לאחר שהיהודים סביבו סירבו להפשיטו מפני כבודו והוצאו להורג על ידי הנאצים, ביקש שיפשיטו אותו כדי שהנאצים לא יגעו בגופו, אמר וידוי בנחת ובקול רם ונורה למוות.
מקדש שלמה, הכולל: ילקוט שלמה (אוסף מדרשים כעל פסוקי תהלים), מקור חיים (על תרי"ג מצוות), קהלת שלמה (דרשות חז"ל על המצוות), כרם שלמה (פירוש על פסוקי התהלים), בית שלמה (קישור פסוקים בתהלים לתורה שבעל פה).
תוספות חיים - על מסכתות קטנות.
בנו רבי יעקב העשיל - נפטר בי"ג באלול תרצ"ז בגיל צעיר.
בתו אלטע בת ציון - נישאה לרבי דוד משה שפירא מגוואדז'יץ.
בנם יצחק אייזיק - נשא את נכדת רבי ירוחם ליינר.
בתו גיטל - אשת רבי אלימלך בן ציון שפירא בן רבי קלונימוס קלמיש שפירא מפיאסצנה.
נספו בהפצצות על ורשה בי"ד בתשרי ה'ת"ש.
בתו רחל - נישאה לרבי יצחק הגר מטלומטש, בן בנו של רבי חיים מאוטיניה.
בתו לאה רייזל - אשת רבי משה אפרים מושקוביץ רבה של סוקוליקי.
בתו שרה - אשת שבח מויער, נספו בב' בסיון תש"ג.
שלמה חממי (נולד ב-5 בספטמבר 1948) הוא מתופף ישראלי.
בין השאר, היה המתופף של להקת "גזוז" ושל ההרכב "גברת תפוח", להקת הליווי של שלמה ארצי בראשית הקריירה שלו.
חממי נולד בתל אביב וגדל בהרצליה.
בילדותו לא למד תופים אצל מורה אלא באופן עצמאי.
נהג להתאמן כשהוא מחקה את אלילי נעוריו, ובייחוד רינגו סטאר - מתופף הביטלס.
את שירות הצבאי עשה בלהקת חיל התותחנים, והוא הופיע עמה בשתי תוכניות: "פגז ראשון" ו"לה בומבה".
מתוכנית "לה בומבה" זכור בעיקר השיר "פרחים בקנה", בו ניגן בתופים.
בשיר זה, ובכל האלבום, ולפי הוראתו של המעבד בני נגרי, פיתח חממי בעצמו את המקצבים הייחודיים בשיר, שכללו מעברים מהירים ואינטנסיביים.
לאחר השחרור מהצבא, ניגן במועדון לילה "זורבה" (לימים "נובמבר").
ליווה בין השאר את שובבי ציון – חנן יובל, קובי אשרת וקובי רכט.
מיכאל תפוח, המפיק של שלמה ארצי, פנה לחממי להשתתף בערב יחיד של שלמה ארצי, שהיה כבר זמר מוכר מאוד באותה תקופה.
בשנת 1973 קבוצת נגנים איתם ניגן שכללה את דדי שלזינגר בגיטרה, אצ'י שטרו בבס, ויאיר שרגאי בגיטרה, הייתה ללהקת "גברת תפוח", להקת הליווי של שלמה ארצי.
חממי היה המתופף של שלמה ארצי עוד לפני כן בחלק משיריו בתקליטיו הראשונים, כולל "שלמה ארצי" (המכונה גם "האלבום הראשון"), "על אנשים", "פתאום אחר ימים רבים", "אומרים ישנה ארץ", "לכל החברים מהמסע מים אל ים", "משחקי 26", ועד "גבר הולך לאיבוד".
בין השירים המפורסמים בהם תופף נמנים "פתאום עכשו פתאום היום" (המוכר גם כ"אהבתיה") בגרסה של התקליט הראשון (לא גרסת הפסטיבל), "בשל תפוח", "את ואני", "יופיה אינו ידוע", "נעשה חיים משוגעים", "ברוך ג'מילי" וכל שירי האלבום "גבר הולך לאיבוד".
ב-1973 ו-1974, במהלך מלחמת יום הכיפורים, הרבה להופיע עם שלמה ארצי ולהקת "גברת תפוח" בפני חיילים.
במקביל, ניגן בהקלטות עם אמנים רבים, ביניהם יגאל בשן ("מה נשתנה?"), יזהר כהן ("אשליות" באנגלית), רותי נבון ("בין האצבעות"), אבנר גדסי ("נפרדנו כך"), חנן יובל, נורית גלרון.
בשנת 1978 הצטרף כמתופף ללהקת גזוז.
הלהקה, שחיפשה מתופף במשך תקופה ארוכה, כבר הקליטה 5 שירים ללא מתופף קבוע, ואף שקלה להביא מתופף מחוץ לישראל.
בין השירים המפורסמים בהם ניגן נכללים "רוני", "מילים יפות", "חללית", "תה עושה סחרחורת", "ציפי פרימו", ו"רק עם אופנוע".
בהופעות הוא ניגן עם הלהקה את כל השירים.
ב-1980 הצטרף ללהקת "סתיו", שהובלה על ידי גרי אקשטיין, עם יאיר שרגאי בגיטרות, מוטי דיכנה בבס ודריו מלכי בקלידים.
ניגן עם אריק סיני בהופעות (איתו הקליט איתו קודם לכן שירים של שלמה, כגון שיר פרידה (בו ניגן תופים וקונגאס).
היה חבר בהרכב שנקרא "שפה משותפת", שכלל גם את מוטי דיכנה, אילן וירצברג ושפי ישי.
"שפה משותפת" הופיעה בעיקר עם שירים מקוריים ועיבודים ללהיטים מוכרים משנות ה-60.
ב-1984 הצטרף למוטי דיכנה וליואל לרנר בהרכב "הסיקסטיז", שהופיעה עם גרסאות כיסוי של שירים מוכרים משנות השישים.
בשנת 1990 הקליטה הלהקה את תקליטה היחיד.
בהמשך שנות ה-90, אחרי 15 שנה, פרש חממי מהלהקה.
משנת 2000, מתמקד חממי בהוראת תופים, אותה הוא עושה במסגרות שונות ברחבי הארץ.
הרב שלמה חי דוד יצחק חליווה (ה'תשי"ח, 15 באוקטובר 1959 – כ"ה בתשרי ה'תשפ"ד, 27 באוקטובר 2024) היה ראש ישיבת רבנו חיים ברלין.
הרב שלמה חליווה נולד למסעודה ולרב אברהם חליווה, שהיגר ממרוקו לארצות הברית ושימש רב בפלטבוש.
גדל והתחנך בברוקלין והפך לאחד מתלמידיו של הרב אהרן משה שכטר, ראש ישיבת רבנו חיים ברלין וחבר מועצת גדולי התורה בארצות הברית, לימים נישא לבתו של הרב שכטר.
לאחר נישואיו לבתו של הרב שכטר, החל לכהן בישיבה כר"מ.
באלול ה'תשפ"ג, לאחר פטירת חמיו, מונה לראש הישיבה.
מינויו זה של רב ספרדי לראשות ישיבה ליטאית, נחשב לנדיר.
הרב חליווה המשיך את דרכו של חמיו בהנהגת הישיבה, בדגש על שילוב לימוד הלכה עם מחשבה.
הוא נודע כאיש הגות והעמיק את תורת המחשבה שנלמדה בישיבה, שהושפעה רבות מתורתו של רבי יצחק הוטנר, מייסד הישיבה.
הרב חליווה הרחיב את הלימוד בתורת הרמח"ל והרמ"ד וואלי.
עמד בקשר עם הרב יונתן דייוויד, אותו החשיב כרבו.
בחול המועד סוכות תשפ"ד, מסר את ה"מאמר" המסורתי בישיבה והשתתף בשמחת בית השואבה.
בתקופה שלאחר מכאן מצבו הבריאותי הידרדר, ובערב הושענא רבה נפטר.
הלווייתו התקיימה למחרת בישיבה, והוא נקבר בבית העלמין בניו יורק.
נישא לבתו של הרב שכטר, לזוג נולדו מספר ילדים.
בנו הבכור, הרב יוסף חליווה, ראש כולל בפלטבוש וחתן הרב חיים ישראל ויינפלד, מונה תחתיו לראשות הישיבה.
חתנו הרב צבי פינק כיהן בשנים האחרונות לראש חבורה, ולאחר פטירת חמיו התמנה לראשות הישיבה יחד עם גיסו.
שלמה טייטלבאום (נולד ב-6 בפברואר 1990, י"א בשבט ה'תש"ן) הוא עיתונאי ישראלי, כתב אוצר ובנק ישראל בכלכליסט.
טייטלבאום למד בישיבת חברון ובישיבת הר עציון ושירת בצבא כחובש קרבי.
בוגר תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני במנהל עסקים מהאוניברסיטה העברית.
בעברו שימש כיועץ כלכלי ליו"ר ועדת הכלכלה יעקב מרגי ולסגן שר האוצר יצחק כהן, עבד כמתמחה באגף התקציבים במשרד האוצר, וכחוקר במכון החרדי למחקרי מדיניות.
משנת 2021 משמש כעיתונאי ופרשן כלכלי בעיתון כלכליסט.
כמו כן, הוא מפרסם טור שבועי סביב הדף היומי, בעלון השבת 'אחוותא' של רשת אחוות תורה.
במקביל לעבודתו כעיתונאי, משמש טייטלבאום כחבר סגל בתוכנית שלוחי ציבור, חבר הנהלת התנועה לחופש המידע וכמרצה בנושאי יהדות והחברה החרדית.
טייטלבאום הקליט יחד עם מנחם נאבת פודקאסט בשם "מתוך הסנה - שיחות על מחשבה יהודית".
טייטלבאום מקיים אורח חיים חרדי.
הוא נשוי, אב לשלושה ילדים ומתגורר בבית שמש.
סבו הוא הכלכלן מריו בלכר.
הרב שלמה חנניה (נולד בי"ט באב תשט"ז).
הוא גאב"ד מוסדות עליית חנניה, הכוללת רשת כוללים, ישיבה גדולה, בתי כנסת, ובתי הוראה, בשכונות סנהדריה, רמת שלמה, ורמות בירושלים.
מחבר הספר "שיח מרן", ביאורים על ספר בית יוסף.
שלמה חנניה נולד למזל ולרב יעקב חנניה, מראשי קהילת יוצאי סלוניקי בתל אביב.
למד בישיבה קטנה הרמב"ם בתל אביב ואחר כך למד בישיבת מיר ירושלים.
רבותיו היו הרב חיים שמואלביץ הרב נחום פרצוביץ, ודודו הגדול חכם בן ציון אבא שאול.
בגיל 29 בשנת תשמ"ו, ייסד את רשת הכוללים "עליית בית חנניה".
בשנת תשנ"ב ייסד את הקהילה הראשונה "בני התורה" הספרדים בירושלים, ביה"כ וקהילת "עליית בית חנניה" ברחוב אהלי יוסף ובשנת תש"ס חנך את בית המדרש "שערי נסים" בשכונת סנהדריה.
בשנת תשמ"ב היה שותף בהקמת ההנהגה הרוחנית של תנועת ש"ס בירושלים יחד עם חמיו הרב שבתי אטון ולימים היה שותף ביסוד ההנהגה של תנועת ש"ס הארצית, ואף קבע את הגדרת שמה של ההנהגה הרוחנית "מועצת חכמי התורה".
בתחילת שנת תשמ"ג בהתייעצות מתמדת עם הרב שך הוחלט להקים עמותה, ונתבקש לעמוד בראש עמותת ש"ס.
כמו כן כיהן בתפקיד מזכיר מועצת חכמי התורה כממלא מקומו של הרב משה מאיה.
שיח מרן ביאורים על ספרו של מרן הבית יוסף.
הרב שלמה יוסף זוין (חנוכה ה'תרמ"ז, דצמבר 1886 - כ"א באדר א' ה'תשל"ח, 28 בפברואר 1978) היה מרבני חסידות חב"ד והציונות הדתית ברוסיה ובישראל, מחבר ספרים תורניים והעורך הראשי של האנציקלופדיה התלמודית, חבר מועצת הרבנות הראשית ואב בית דין רבני חב"ד בישראל.
חתן פרס ישראל לספרות תורנית, וכמו כן זכה פעמיים בפרס הרב קוק והיה הזוכה הראשון בפרס הרב מימון.
נולד בעיר קזמירוב שבמחוז פינסק לאביו הרב אהרן מרדכי שהיה רב הקהילה החבדי"ת המקומית, גדל והתחנך בסביבה חסידית.
אביו שלח אותו ללמוד בישיבת מיר במיר, שם למד בחברותא עם הרב יחיאל יעקב ויינברג, מחבר ה"שרידי אש".
תקופה מסוימת למד בקיבוץ אברכים אצל רבי שמריהו נח שניאורסון מבוברויסק, ממנו קיבל סמיכה לרבנות.
הוא הוסמך גם על ידי ר' יוסף רוזין ("הרוגצ'ובר") ועל ידי הרב יחיאל מיכל אפשטיין, מחבר ערוך השולחן.
בגיל שבע עשרה לאחר פטירת אביו נתמנה למלא את מקומו ברבנות בעיר הולדתו קזמירוב והיה מעורכי כתב העת "שערי תורה".
בהמשך היה רב בקלימובו ובנובוזיבקוב.
כיהן ברבנות בקהילות רוסיה בתקופה הקשה שלאחר המהפכה הקומוניסטית, ואף נטל חלק פעיל במאבק לשמירת גחלת הדת ברוסיה הסובייטית תחת הנהגתו של האדמו"ר מליובאוויטש, רבי יוסף יצחק שניאורסון.
ערך ביחד עם הרב יחזקאל אברמסקי את כתב העת "יגדיל תורה" ובעוון הוצאתו לאור נאסר על ידי הקומוניסטים.
יסד וערך עיתונות אורתודוקסית בעברית שעסקה בבעיות השעה.
עלה לארץ ישראל בשנת תרצ"ד, התיישב בתל אביב ומונה לרב קהילת חב"ד בתל אביב.
בשנת תרצ"ו (1936) עזב את משרתו זו ועבר לירושלים.
היה סגן יושב ראש התאחדות הרבנים פליטי רוסיא ושאר ארצות.
נמנה עם רבני הציונות הדתית.
נבחר בשנת תשכ"ד לכהן במועצת הרבנות הראשית לישראל ובשנת תשל"ג נבחר שוב כמומלץ של הרב שלמה גורן.
בשנת ה'תשי"ט (1959) קיבל את פרס ישראל לספרות תורנית.
בשנת תש"כ מונה לכהן כנשיא 'מפעלי אמ"ת' - ארגון גג למוסדות יד הרב הרצוג.
בשנת תשכ"ח היה הזוכה הראשון בפרס הרב מימון על מפעל האנציקלופדיה התלמודית.
נתן כתב סמיכה לרבנות לרבנים רבים.
ביניהם: הרב שאר ישוב כהן, הרב שילה רפאל, והרב שלמה קוק.
הרב זווין שכלל והעשיר את שיטת בריסק.
במאמריו (כמו בספריו "אישים ושיטות" ו"המועדים בהלכה"), ניתח וסיכם נושאים למדניים.
כתב גם דרשות לפרשות השבוע והחגים המבוססות על הספרות החב"דית, והרבה לעסוק בסיפורי חסידים.
התכתב רבות עם רבי מנחם מנדל שניאורסון מליובאוויטש.
עשה שימוש ברעיונות חסידיים-חב"דיים כדי לבאר על ידם עקרונות משפטיים המצויים בהלכה.
היה נשוי ללאה לבית לווין, שנפטרה בשנת 1952, ולהם בן ובת.
נפטר בשנת 1978, לאחר לוויה של אלפי איש ובהשתתפות ראש הממשלה מנחם בגין והרבנים הראשיים, נקבר בהר המנוחות בירושלים.
שמו הונצח ברחוב בשכונת נווה יעקב בירושלים.
הרב זווין נהג לעשות סעודת מצווה מדי שנה ביום העצמאות, והתפלל בבית הכנסת שבמוסד הרב קוק, שם אמרו הלל בברכה.
בשנת תשי"ט ענה על השאלה "כיצד ניתן צביון דתי ליום העצמאות?":
הרב זווין יסד יחד עם הרב מאיר בר-אילן את מפעל האנציקלופדיה התלמודית בשנת ה'תש"ב (1942).
במסגרת זו הכין את רשימת הערכים וערכי המשנה וקבע את שיטת הניתוח ההלכתית שלה.
ערך את כל הכרכים שיצאו לאור בימי חייו.
האנציקלופדיה התלמודית היא גולת הכותרת ביצירותיו.
מעת שהחל לעסוק בכתיבתה ועריכתה, הרב זוין התמסר אליה כמעט באופן מוחלט ונעשה הדבר למפעל חייו, במשך שלושים וחמש שנות חייו האחרונות.
י"ב הכרכים הראשונים שיצאו, נכתבו בכתב ידו.
וסגנון כתיבתו ועריכתו שימשו ומשמשים את העורכים והכותבים שבאו אחריו בהשתלשלות המפעל הזה.
פרסומו הגדול וההערכה הרבה לה זכה גרמו לכך שעם פטירתו של הרב הראשי לישראל, הרב הרצוג בשנת ה'תשי"ט, הופעל לחץ גדול מאוד על הרב זווין מכל פלגי הציבור להציג את מועמדותו לתפקיד.
על אף זאת, הוא סירב בכל תוקף.
אחד הטעמים לסירובו, היה מפני האנציקלופדיה התלמודית.
הוא הכיר בחשיבותה וידע שאם יטול את תפקיד הרבנות, לא יוכל להמשיך בעריכתה.
המועדים בהלכה - ניתוח היסודות ההלכתיים של מצוות החגים והמועדים (אוסף מאמרים שפורסמו בעיתון הצופה), ב' כרכים, בהוצאת מכון התלמוד הישראלי, תש"ם.
לאור ההלכה - ניתוח היסודות ההלכתיים של נושאים נבחרים.
סופרים וספרים: ביקורות ספרים מתחום הספרות התורנית.
ג' כרכים: כרך א' עוסק בגאונים, ראשונים, ותשובות.
כרך ב' במדרש, זוהר, ועוד.
כרך ג' בפסקים, פירושים וחידושים.
סיפורי חסידים: אנתולוגיה של סיפורי חסידים.
כרך אחד לפי סדר פרשיות התורה וכרך אחד על סדר המועדים.
לתורה ולמועדים (רסיסי הגיונות), חלק א' לפרשיות השבוע.
חלק ב' (ניצוצות חב"דיים) למועדים
לשאלת הגיוס של בני הישיבות (בשם "אחד הרבנים")
שלמה יִידוֹב (נולד ב-19 בינואר 1951 בבואנוס איירס בשם שאול דוד שלמה יֶדְוַבּ, בספרדית: Saúl David Yedwab) הוא מלחין, גיטריסט, זמר ומעבד ישראלי.
זוכה "פרס אופיר" לשנת 1993 בקטגוריה המוזיקה המקורית הטובה ביותר.
שלמה יידוב נולד בשם שאול דוד שלמה יֶדְוַבּ בבואנוס איירס.
משפחתו היהודית היגרה לארגנטינה במסגרת המושבות שהוקמו בתמיכת הברון מוריס הירש וארגון יק"א.
בגיל שמונה החל לשיר ולנגן (בשלב ראשון בכלי הקשה ואחר כך בגיטרה) במסגרת להקה בבית הספר שבו למד, כשהוא מושפע מהפולקלור הארגנטינאי.
בשלב זה עיצבו את עולמו המוזיקלי אמנים כמו אדוארדו פאלו , אריאל רמירס ולוס פרונטריסוס .
את השכלתו המוזיקלית הראשונה קיבל באקדמיה לגיטרה בבואנוס איירס.
בשנת 1964, כשהיה בן 13, עלה לישראל עם משפחתו, שהתיישבה בירושלים, ולמד בכפר הנוער דוד רזיאל ובבית חינוך עירוני ג' בירושלים.
הדחף היצירתי הראשון בא כבר בשלב הזה בחייו כשנאלץ להתמודד עם סביבה חדשה ושפה זרה: יידוב כתב את "Como La Luna" – שיר געגועים לחברתו שנשארה בארגנטינה – שברבות הימים יתפרסם בביצועה של ריטה עם מילים עבריות של מאיר אריאל, ונקרא "ערב כחול עמוק".
כשנתיים לאחר מכן, ב-1966, כשניצני המהפכה התרבותית של שנות ה-60 החלו להופיע, יידוב הקים, ניגן ושר באנגלית בלהקות רוק במועדונים בירושלים.
באתה תקופה כתב את השירים "Sweet Song" ו-"Pink Skies", שמצאו את מקומם במסגרת שלישיית "קצת אחרת" חמש שנים מאוחר יותר.
ב-1969 התגייס לצה"ל ושירת בלהקת גייסות השריון, שהתפרקה מאוחר יותר לצוותי הווי, ויידוב שויך ל"צוות הווי סיני".
אז התמודד יידוב לראשונה עם שירים בעברית.
במסגרת הלהקה הצבאית עבד בהתחלה תחת הדרכתו של אלברט פיאמנטה, ממנו זכה לעידוד רב, וגם פגש את יצחק קלפטר, מוני מושונוב ושלמה גרוניך.
לאחר שירותו הצבאי, חברו יידוב, גרוניך ושם טוב לוי והקימו הרכב יוצא דופן בנוף המוזיקלי של אותם ימים – "קצת אחרת".
השירים "Sweet Song" ו-"Pink Skies" (שהפך ל"שיר בין ערביים") מצאו את מקומם ברפרטואר של השלישייה.
במקביל ובעזרת מלגה של קרן התרבות אמריקה-ישראל חידש את לימודי המוזיקה אצל המורים אגון קרטן (תאוריה, הרמוניה וג'אז) ומנשה בקיש (גיטרה קלאסית), והשתתף בהקלטות האלבום "סע לאט" של אריק איינשטיין ומיקי גבריאלוב.
לערב שירי משוררים ב-1975 שיזמה ורדה איתי בקול ישראל תרם יידוב את הלחן לשירה של לאה גולדברג "ימים לבנים".
הביצוע הראשון והמקורי לשיר היה של אפרים שמיר ושלישיית קצת אחרת (ששלמה יידוב היה אחד מחבריה).
ב-1976 כתב מוזיקה להצגה "ילדי הירח", ושיר הנושא מתוך ההצגה נכלל מאוחר יותר באלבום של "צליל מכוון".
בשנים 1976–1977 השתתף במופעים "אנשים אוהבים לשיר" עם אריק איינשטיין, אפרים שמיר, אסתר שמיר ויוני רכטר, ובמופע של אסתר עופרים בו היא ביצעה את "אני השר", לחן של יידוב למילים של שלמה אבן-גבירול.
בפסטיבל שירי ילדים מס' 8 שהתקיים בשנת 1977 שלמה יידוב הלחין, עיבד ושר את "עפיפון" שכתב אהוד מנור.
"הפעם הראשונה", אלבום הסולו הראשון של יידוב, יצא ב-18 בינואר 1979 והתבסס על טקסטים של משוררים – "הפעם הראשונה" של נתן זך, "גבנו לברושים" ו"ימים לבנים" של לאה גולדברג (שיר שהוקלט קודם על-ידי אפרים שמיר וקצת אחרת, נתנאלה ורוחמה רז).
במקביל להוצאת אלבום הסולו הראשון שלו, "הפעם הראשונה", השתתף יידוב בהקלטות של אמנים רבים כמו מתי כספי, גידי גוב, יוני רכטר, יהודית רביץ, הכבש השישה עשר ורבים אחרים.
באותה שנה (1979) חברו יחד יידוב, יצחק קלפטר ושם-טוב לוי לשלישיית צליל מכוון, שהוציאה אלבום אחד והופיעה ברחבי הארץ.
הלהקה התקיימה שנה אחת בלבד, אך אלבומה היחיד נחשב למשמעותי וחשוב במיוחד במוזיקה הישראלית.
ב-1980 יידוב הלחין טקסטים של קובי ניב לתקליט ילדים של מוני ובראבא, בו גם הפיק, עיבד וניגן.
ב-1981 זכה יידוב במלגת לימודים לארצות הברית מטעם קרן אמריקה-ישראל.
הוא למד בברקלי שבבוסטון וגם בניו יורק וספג שם השפעות מוזיקליות, בעיקר מג'אז.
עם שובו לארץ כתב יידוב את המוזיקה להצגה "הלם קרב", והשתלב כמלחין וכמנהל מוזיקלי בתוכניות ילדים של הטלוויזיה הלימודית, שם כתב את המוזיקה לסדרה "בלי סודות" (לרבות את הלחן של השיר "סוף טוב הכל טוב", שלימים הפך לשיר הפרידה של שידורי הטלוויזיה החינוכית) ושירים רבים ומוזיקה לאנימציה לסדרה "רחוב סומסום".
יידוב כתב מוזיקה להצגות "ילדי הירח" (1975) בתיאטרון הקאמרי, "הלם קרב" (1983) בתיאטרון חיפה ו"זרים" בתיאטרון הבימה.
בתקופת מלחמת לבנון הראשונה הופיע יידוב יחד עם יוני רכטר, גידי גוב, שלמה בראבא ומוני מושונוב במופע של שירים ומערכונים שנקרא "ערב חד פעמי".
מופע זה, שהועלה במקור לפני חיילים, עבר בהמשך למועדון "צוותא" ורץ בהצלחה ברחבי הארץ.
ב-1985 הוציא יידוב את אלבום הסולו השני שלו "עכשיו הזמן" בחברת התקליטים החדשה "הליקון", בו ניכרות ההשפעות שספג בתקופת שהותו בארצות הברית.
מהאלבום בלטו שיר הנושא, "שיר ברים", ו"יומיים" ('הנה בא הקיץ').
באלבום "חולם בספרדית", שיצא ב-1988, חזר יידוב בפעם הראשונה לשורשיו המוזיקליים וביצע שירים ממיטב הקלאסיקה הארגנטינאית (אדוארדו פאלו, קרלוס גרדל ועוד) בעיבודים חדשים.
מתוך האלבום הצליח במיוחד השיר "חולם בספרדית" (מילים: אהוד מנור).
האלבום זכה להצלחה גדולה ומכר עד היום למעלה מ-35,000 עותקים.
האלבום "חלק ממני", ראה אור ב-1993, שיר הנושא מתוכו, אשר הצליח, נכתב בעקבות ביקורו הראשון של יידוב בארגנטינה לאחר 27 שנים.
לאלבומה של ריטה "אהבה גדולה" שיצא ב-1994 הלחין את השיר "ערב כחול עמוק", שזכה להצלחה גדולה.
בין השנים 1990–1998 התארח יידוב במופעים שערכה הזמרת מרסדס סוסה בארץ וגם תרגם את "ימים לבנים" ו"כמו אדם" שזכו בקולה לביצועים מרגשים.
האלבום "פרטים קטנים" יצא ב-1997. יידוב הלחין למילותיהם של משוררים ותיקים (נתן זך, בו הלחין וביצע את שירו "את חייכת") וגם של הדור הצעיר יותר (איתן נחמיאס, ערן צור ורוני ערן).
כמו כן מופיע באלבום ביצוע בספרדית ל-"Como La Luna" ("ערב כחול עמוק") כפי שנכתב במקור.
ב-1999 כתב את המוזיקה להצגה "זרים" בהבימה.
ב-2000 הוציא את אלבום האוסף "ימים לבנים" שזכה בפרס האוסף הישראלי של השנה, במסגרת פרסי ערוץ המוזיקה הישראלי.
יידוב השתתף בנגינה באלבומים ובהופעות של מוזיקאים וזמרים מובילים, בהם: אריק איינשטיין, מתי כספי, חוה אלברשטיין, שלמה גרוניך, גידי גוב, אסתר עופרים יוסי בנאי ואבנר גדסי.
בסוף 2002, יותר מעשרים שנה לאחר יציאת האלבום "צליל מכוון", התאחדו יידוב, לוי וקלפטר למסע הופעות שבוסס על שירי האלבום, ועל שירים מהרפרטואר האישי של כל אחד מהם.
ב-2006 כתב יידוב את המוזיקה למחזה "חתונה מושלמת" מאת רובין הודון, שביים מוני מושונוב בתיאטרון הבימה.
באוקטובר 2006 השתתף במופע מחווה לאהוד מנור בתיאטרון הקאמרי.
ב-2010 הוציא את האלבום "מתוך השקט", אלבום שכולו מוזיקה אינסטרומנטלית בסגנון גא'ז ומוזיקה לטינית, בהובלת נגינת הגיטרה שלו.
באלבום השתתפו אלי מגן בקונטרבס, שם טוב לוי בחליל, רוני עברין בכלי הקשה ועמיחי שליו בבנדוניאון.
ב-2011 השתתף באלבום הבכורה של השחקן אלי גורנשטיין, "ונחיה", הלחין את השיר "ירח" למילים של נתן אלתרמן, ושר אותו בדואט עם גורנשטיין.
בסוף אותה שנה התארח במופע של הזמר טל גור.
ב-2012 הופיע יחד עם אלון אולארצ'יק, אפרים שמיר ושם-טוב לוי במופע שנקרא "הרביעייה".
ב-2013 השתתף באלבום "Twelve" של אלי דג'יברי בשיר "Liora mi Amor".
יידוב כתב את המילים ללחן של דג'יברי.
במאי 2014 הוציא את האלבום "El primer amor" - "אהבה ראשונה", שכולו שירים בספרדית.
ביולי 2014 החל להגיש תוכנית לילה אישית בתחנת הרדיו 88FM.
בנובמבר 2014, לרגל 40 שנה לצאת האלבום "קצת אחרת", נערך ב"אוזן בר" בתל אביב מופע מחווה לאלבום בניהולו המוזיקלי של נדב הולנדר.
באותו חודש גם הופיע עם הזמרת רות דולורס וייס.
בנובמבר 2016 התאחדו חברי "קצת אחרת" לביצוע מספר יצירות במסגרת קונצרט של התזמורת הפילהרמונית הישראלית, אשר אירחה את שלמה גרוניך בהיכל התרבות בתל אביב.
סגנונו המוזיקלי של יידוב מאופיין בקו מלודי מופנם ומאופק וצליל מעודן.
הוא אינו "רוקיסט" טיפוסי בהיעדר חספוס ומרדנות באישיותו, ויצירתו נוטה יותר לכיוון ה"פולק רוק" אך כזה המתובל במוטיבים הרמוניים מורכבים ועיבודים מתוחכמים.
ניכרת בלחניו גם השפעת ג'אז ורוק בריטי מתקדם של שלהי שנות ה־60. כמו כן, באופן טבעי, ניתן למצוא ביצירתו ניחוח של טנגו ופולקלור עממי מארגנטינה מולדתו.
יידוב הוא וירטואוז בנגינה על גיטרה, ראיה לכך הן הקלטותיו והופעותיו.
את חלק הארי של שיריו לא כתב יידוב, וחלק מלחניו מבוססים על שירי משוררים, ביניהם נתן זך, נתן אלתרמן, לאה גולדברג, יהונתן גפן ויהודה עמיחי.
נשוי לאליענה יידוב, בעלת בית הקפה וחנות הספרים 'תולעת ספרים'.
חולם בספרדית (1988) (כולל השיר ביום שאת תרצי בי)
מתוך השקט (2010) - אינסטרומנטלי
אהבה ראשונה (2014) - שירים בספרדית
עם שלמה גרוניך ושם-טוב לוי
עם שם-טוב לוי ויצחק קלפטר
קווים (1981) - באלבום השתתפו גם יוני רכטר ומתי כספי ומוזיקאים נוספים.
שלמה יעקב גרוס (י' בכסלו ה'תרס"ט, 6 בדצמבר 1908 – ז' בתמוז ה'תשס"ג, 7 ביולי 2003) היה חבר הכנסת מטעם אגודת ישראל.
גרוס נולד בכפר מאסיב (Moisei) ברוזנות מרמורש שבממלכת הונגריה.
בצעירותו היה ממארגני צעירי אגודת ישראל בטרנסילבניה ומאוחר יותר שימש כמזכיר אגודת ישראל בטרנסילבניה וכן ערך עיתון ביידיש.
בתקופת השואה הועבר לעבודה במחנה עבודה בעוד שאשתו ושני ילדיו נשלחו לאושוויץ ונספו במהלך שנת 1944. אחרי שהצבא האדום שחרר את האסירים במחנות העבודה עסק בסיוע ליתומים יהודים.
גרוס עלה לישראל ב-1950 ונישא בשנית (להניה לבית איינהורן, נפטרה ב-28 בינואר 2012).
במקביל להשתלבותו בפעילות אגודת ישראל הועסק בלשכה המרכזית לסטטיסטיקה.
הוא הושבע כח"כ בכנסת השלישית לאחר פטירתו של זלמן בן-יעקב, לכנסת הרביעית במקומו של בנימין מינץ ומאז כיהן ברצף עד הכנסת השביעית.
בתאריך 27 בדצמבר 1972 הוא התפטר כדי לפנות מקום לנציג עדות המזרח, יעקב מזרחי.
לכנסת השמינית נכנס גרוס רק בנובמבר 1975 לאחר שמועצת גדולי התורה כפתה על מנחם פרוש לפנות עבורו את מקומו במסגרת הסדר רוטציה.
גרוס שימש במפלגה כנציג הסיעה המאוחדת.
כזכר ליהדות מרמורש היה ממקימי "בית מרמרוש" בתל אביב והיה מעורכי ספר מרמרוש.
במשך שנים רבות ניהל את רשת בתי הספר הטכנולוגיים "המרכז לחינוך מקצועי", בשיתוף עם הרב דוד סלומון.
מהמאבקים שהוביל: מאבק נגד חובת השבועה בבתי משפט ומאבק למען הצלת כפר גדעון אשר בעמק יזרעאל שעמד בפני התמוטטות.
בתו רחל נישאה לרב צבי יהודה וולנר, דיין בבית הדין הרבני בתל אביב ובנו של רב העיר אשקלון הרב משה דב וולנר.
בנו נחום גרוס נישא לבתו של הרב הלל וינד, חסיד בעלז.
בנו אברהם גרוס נישא לבתו של הרב יוסף ווייס, שהיה שו"ב באנטוורפן.
הרב שלמה יהודה ליב הכהן רפפורט (רפאפורט, רפופורט, כונה: שי"ר ולעיתים שיל"ר; י"ט בסיוון ה'תק"ן, 1 ביוני 1790 – י"ט בתשרי ה'תרכ"ח, 18 באוקטובר 1867) היה רב ואב"ד טרנופול בשנים 1838–1840 ובפראג מ-1840 עד לפטירתו.
היה מאנשי תנועת ההשכלה בגליציה וממייסדי חכמת ישראל.
נולד בלבוב ב-1790 למשפחת רפפורט המיוחסת.
אביו, ר' אהרון חיים רפפורט, היה תלמיד חכם, וחינך את בנו בחינוך יהודי מקובל.
בגיל צעיר החל ללמוד ש"ס ופוסקים ועד מהרה הוכר כעילוי.
עד גיל עשרים לא עסק כלל בתחומים אחרים ובחכמות חיצוניות.
כעילוי זכה לשידוך חשוב, וב-1810 נשא לאישה את פרידא, בתו של ר' אריה ליב הלר בעל "קצות החושן".
הוא המשיך להיות סמוך על שולחן אביו עד 1817. בשנים אלה החל לגלות את עולם ההשכלה, תחילה בלימוד "מורה נבוכים" ואחר כך בלימוד גרמנית וצרפתית ובקריאת ספרות לועזית.
ב-1814 פרסם בעילום שם את החיבור הראשון שלו, חוברת בשם "תכונת העיר פריז והאי עלבא [=אֶלבָּה]", בעקבות כיבושי נפוליאון.
באותן שנים הכיר גם את רנ"ק, שהתגורר בז'ולקווה הסמוכה ללבוב, ונעשה תלמידו וידידו.
ב-1816 הוא הדפיס חידושי תורה שלו בסוף החיבור של חותנו המנוח, "אבני מילואים".
הרב שי"ר כתב כבר בשנים אלה מאמר בשם "נר מצווה" נגד החסידות, ובאותו מאמר אף כתב כנגד המתנגדים על שהם שקועים בעולם התלמוד והפלפול.
השקפות אלו, וכן התחברותו עם חבורת המשכילים של לבוב ובהם יהודה ליב מיזס ויצחק ארטר, הפכו אותו מטרה להתקפות מצד שומרי המסורת.
ההתקפות הגיעו לשיאן בחרם שהוצא נגדו ב-1816, כנראה על ידי רב העיר ר' יעקב אורנשטיין.} הרב שי"ר הגיש תלונה לשלטונות גליציה והמושל הורה לרב לבטל את החרם, מה שהביא להוספת שנאה כלפיו מצד החסידים ומצד שני להעלאת ערכו בעיני המשכילים.
בעקבות אירוע זה התחזקו קשריו עם המשכילים בגליציה, בהם רנ"ק, שמשון בלוך הלוי, יעקב שמואל ביק ובעיקר יוסף פרל.
החסידים שנאו אותו כיוון שהתייחס לתנועת החסידות בביטול כי רעיונותיה מיוסדים על ספר הזוהר, אותו ראה כספר מזויף כפי שכתב בספרו "נחלת יהודה".
ב-1817 הורע מצבו הכלכלי של אביו והרב שי"ר נאלץ למצוא פרנסה בעצמו.
הוא החל לעבוד כמנהל הכספים של גובי מס הבשר מהיהודים המקומיים, משרה שלא הייתה נעימה לו וגם לא סייעה לחבב אותו על הציבור.
בשעותיו הפנויות החל לעסוק בכתיבה ובמחקר.
החל ב-1820 פרסם בשנתון "ביכורי העתים" שירים מקוריים שלו ושירים מתורגמים ממשוררי גרמניה (בהם שילר).
בין השאר פרסם בגיליון תקפ"ח (1827) שיר בשם "דברי אגרת לרע אהוב בספר זכרונו", ובו הוא פונה לידיד משכיל שפנה עורף לעולם ההשכלה ועבר לחסידות, ואפשר שהנמען של השיר הוא יעקב שמואל ביק, שעמו עמד גם בקשר מכתבים אף לאחר המפנה בעמדותיו.
ב-1827 פרסם הרב שי"ר תרגום ועיבוד של המחזה Esther (אסתר) של ז'אן רָסין בשם "שארית יהודה".
למחזה הוסיף מבוא מחקרי ארוך, ובו הביע את השקפתו כי על ידי מחקר תולדות ישראל יתחזקו הקשרים בין חלקי עם ישראל.
כדברי ההיסטוריון יוסף קלוזנר, "מגלה לפנינו פתח דבר זה ל'שארית יהודה' את החוקר, המשכיל והלאומי שבשי"ר כולם כאחד".
באותן שנים החל לפרסם גם דברי מחקר.
המאמר הראשון, שפרסם ב-1823 ב"ביכורי העתים", עסק בתולדותיהם של יהודי חצי האי ערב ואתיופיה.
ב-1829 החל לפרסם סדרה של "תולדות" – מונוגרפיות על חכמי ישראל בימי הביניים: רס"ג, ר' נתן מרומי, רב האי גאון, ר' אלעזר הקליר, רבנו חננאל ורבנו נסים.
כל ה"תולדות" נאספו לימים ונדפסו בכרך אחד בשם "יריעות שלמה" (ורשה תרס"ג; מהדורה שנייה עם תוספות, שם תרע"ג).
רוב המחקרים האלה היו על דמויות שכלל לא נחקרו קודם, והרב שי"ר הניח ב"תולדות" שלו את יסודות המחקר המודרני עליהן, אף על פי שרבות ממסקנותיו התיישנו עם הזמן ובעיקר עם גילוי גניזת קהיר.
ב-1831 השתלטו מתנגדיו על גביית מס הבשר והוא פוטר ממשרתו.
מצבו הכלכלי הידרדר, והוא נסע לתקופה קצרה לברודי לצורכי פרנסה בסיוע ידידיו המשכילים.
ב-1833 הצליח לחזור למשרתו בלבוב.
ניסיון שלו, בסיוע שד"ל, להתמנות לרב בטריאסטה שבאיטליה לא הצליח משום שהיה חסר השכלה פורמלית, וניסיון אחר, בסיוע צונץ, להתמנות לרב בברלין לא עלה יפה משום שלא ידע גרמנית במידה מספקת לדרוש דרשות.
ב-1837 הציע יוסף פרל למנות את הרב שי"ר לרב העיר טרנוֹפּוֹל.
כוונתו בצעד זה הייתה כפולה: הן לפתור את בעיותיו הכלכליות של הרב שי"ר, והן לקדם את ההשכלה בגליציה על ידי מינוי רב-משכיל בעירו.
בסיוע קשריו של פרל אצל השלטונות נבחר הרב שי"ר למשרה בסוף אותה שנה, והיה לראשון המשכילים בגליציה שמונה לתפקיד רב קהילה.
לרגל קבלת המשרה החל רפפורט להתרחק ממקורביו הקיצוניים; בין היתר פרסם מכתב גינוי לאברהם גייגר, ששימש מאוחר יותר בפולמוס סביב רבנות הלה בברסלאו, ודרש שיסיר את שם הרב שי"ר מרשימת הכותבים בכתב-העת המרכזי לחכמת ישראל, Wissenschaftliche Zeitschrift für jüdische Theologie.
המינוי התקבל בברכה ובשמחה אצל רוב המשכילים, אך היו גם מתנגדים כמו רנ"ק, שטען כי עדיין מוקדמת השעה לכך.
התנגדות חריפה יותר באה מקבוצה של משכילים צעירים שכינו את עצמם "הרואים".
הם דגלו בהשכלה מתונה יותר, וכתבו נגדו ב-1837 חוברת עם דברי ביקורת חריפים.
מן הצד השני, המחנה השמרני בטרנופול פתח מיד במערכה כנגד הרב שי"ר שכללה חרמות, פשקווילים, הפצת שמועות על עבירות שלו על ההלכה והצקות בלתי פוסקות שהגיעו לשיאם בליל שבועות ה'ת"ר (1840), כשבית הרב הותקף באבנים וחלונותיו נופצו.
המשכילים מצדם לא טמנו ידם בצלחת והדברים הגיעו עד עירוב השלטונות.
לצד המניעים האידאולוגיים, ההתנגדות נבעה גם מעוינותם של הדיינים המקומיים שראו את התפקיד כשלהם.
בראשית 1838 הגיע שי"ר לעיר למרות ההתנגדויות, אך במהרה פעל בניגוד לתקוותיו של פרל.
כמה חודשים לאחר מינויו פעלו השלטונות נגד בתי המדרש והמקוואות בעיר, ושי"ר שלא ידע שהדבר התרחש בעקבות מכתב מפרל כינס את ראשי הקהילה, ואיים שיתפטר אם לא יפעלו לביטול הגזרה.
למרות ההתקפות החריפות, רבנים בולטים נמנעו מלצאת נגד שי"ר, ואף רבה השמרני של לבוב, יעקב אורנשטיין סירב להביע התנגדות למינויו.
החתם סופר, הידוע בהתנגדותו לחידושים בהונגריה, אף תמך בו בגלוי וביטל את טענות מתנגדיו כחסרות בסיס.
כעבור זמן קצר חלה מגינו העיקרי, פרל, והלך לעולמו ב-1839, והרב שי"ר הבין שדרכו בטרנופול לא תצלח.
ב-1839 הסתכסך הרב שי"ר עם ידידו הטוב שד"ל, סכסוך שהיו מעורבים בו ענייני השקפת עולם יחד עם עלבונות אישיים.
שד"ל שלח לרב שי"ר "ספר כריתות" ופסק עליו כי "מיטב השי"ר כזבו".
רק ב-1841 התפייסו הרב שי"ר ושד"ל וחזרו להתכתב ולהחליף דעות ומחקרים.
גם רנ"ק התרחק מהרב שי"ר לאחר שהלה לא קיבל את עצתו שלא לבוא לטרנופול; לפני פטירתו של רנ"ק ב-1840 התפייסו השניים.
באמצע 1840, לאחר שנתיים של התמודדות קשה מול מהר"ץ חיות, נבחר הרב שי"ר לכהן כראש בית הדין בפראג.
הוא עבר העירה, שם נשאר עד פטירתו.
כשנתיים לאחר מינויו, בדצמבר שנת 1842, נפטרה אשתו פרידא.
ב-1847 קיבל רשמית גם את משרת הרב והאב"ד.
הסביבה אליה נקלע הייתה שונה מאוד ממה שהורגל בה בגליציה הנחשלת.
הרוב הגדול של יהודי העיר לא טרחו כלל לשלוח את ילדיהם לתלמודי תורה בנוסף לחינוך הממשלתי, והאינטלקטואלים הצעירים היו מנוכרים לדת והשתתפו באופן מלא בתרבות הגרמנית או, בשוליים, הצ'כית.
תנועת ההשכלה, שהוא היה לה פעיל נמרץ במולדתו, גוועה בפראג מזה כמה שנים.
בנסיבות החדשות הפכו עמדותיו, שנחשבו נועזות למדי בגליציה, לאנכרוניסטיות.
הציבור המודרני ראה בו שמרן מאובן, והמיעוט המסורתי אמנם לא פקפק בהנהגתו הפומבית אך חשד בו בדעות פסולות.
במהלך שהותו בעיר הוסיף הרב שי"ר לנהל את מאבקיו כנגד האגף הרדיקלי של אנשי חכמת ישראל: ב-1846 כתב ספר בשם "תוכחת מגולה" נגד כינוס הרבנים הרפורמים בפרנקפורט, ובו טענות חריפות של הרב שי"ר כנגד אברהם גייגר, שמואל הולדהיים ותומכיהם.
בשנותיו בפראג פרסם מאמרים ומחקרים בכתבי העת "כרם חמד", "המגיד" ואחרים.
הוא היה למעשה עורך בפועל של "כרם חמד", משום שהעורך, שמואל גולדנברג, התייעץ איתו בכל עניין ומסר לידיו את ההחלטות על תוכן כתב העת.
"משנות השלושים ואילך הפך שי"ר לתל שהכל פונים אליו, אלה בבקשת הסכמות ואלה בהקדמות, אלה במבואות ואלה בהערות.
אם נשאל עתה לסיבת הפרסום וההכרה להם זכה שי"ר בזמן כה קצר, עלינו לחפש את התשובה על כך בנושאי עבודתו ובשיטתה כאחת, שכן היה מן החידוש והמפתיע בשניהם.
[...] חשיבותו של שי"ר נובעת בראש ובראשונה משיטתו המדעית בקביעת עובדות ואימותן.
[...] עיקר כוחו היה בביסוסה של 'האמת הקטנה' ובבירורם של פרטים ועובדות; אולם שפע הפרטים שווידא יצר את הבסיס לסינתיזה יותר כוללת".
בין השאר כתב מבוא מפורט להוצאה חדשה של הספר "הגיון הנפש" מאת אברהם בר חייא הנשיא, הוסיף הערות לתרגום של "מסעות בנימין מטודלה" לאנגלית וכן פרסם מחקרים על עשרת השבטים האבודים, על הקראים ועל הכוזרים.
ב-1852 הוציא את הכרך הראשון והיחיד של "ערך מלין", חיבור אנציקלופדי על נושאים, מקומות ואישים בתלמוד.
מתנגדיו, ובהם אברהם גייגר ויהושע השל שור, יצאו בביקורת על הספר, וטענו שהוא ארכני, לא מדויק ושמרני מדי, ושהערך על האגדה מועתק מ"מורה נבוכי הזמן" של רנ"ק.
הרב שי"ר ענה בדברים חריפים למבקריו והפולמוסים נמשכו בשנים הבאות.
ב-1866 עוד כתב ביקורת בשם "תורה אור" על ספרו של גייגר Urschrift.
הרב שי"ר המשיך גם בהתנגדותו לאורתודוקסיה הקיצונית, וב-1861 כתב חוברת בשם "דברי שלום ואמת" להגן על זכריה פרנקל מן ההתקפות של האורתודוקסים על ספרו "דרכי המשנה" וניסה לפשר בין פרנקל לרש"ר הירש, שדרש שהלה יפרסם הבהרה בנוגע להשקפתו על מקור התורה שבעל פה במעמד הר סיני.
כשפרנקל הוציא מודעה בה עקף את הסוגיה, ביקר אותו רפפורט בחלק השני של הקונטרס והצטרף לתביעתו של הירש, אם כי הוסיף לנקוט בנימה מתונה יותר.
נטייתו לפולמוסנות וויכוחיו עם בני דורו, בהם שד"ל, "הרואים", הרבנים הרפורמים, ר' צבי הירש חיות, אליקים כרמולי, יצחק מרדכי יוסט ואחרים הביאו להמעטת חידושיו בתחום המחקר ולהתיישנות שיטתו והשקפותיו בעיני עמיתיו.
ב-1860 חגגו לו בכמה קהילות יובל שבעים שנה, והוא קיבל מכתבי ברכה וחוברות הוקרה.
בשנותיו האחרונות עוד הספיק להשפיע על פרץ סמולנסקין הצעיר שביקר בפראג.
באוקטובר 1867 הלך לעולמו ונקבר בבית הקברות היהודי בפראג-ז'יז'קוב.
לאחר מותו נדפסו קובצי מאמרים ומחקרים שלו, וכן אסופה של אגרותיו לשד"ל ולאחרים בשמות "זיכרון לאחרונים" ו"אגרות שיר".
חלק גדול מכתביו המקוריים נמצאים כיום בארכיון המוזיאון היהודי בפראג.
שלמה ינאי (נולד ב-18 במאי 1952 בחולון) הוא תעשיין ישראלי, ממלא מקום וסגן יושב ראש קרן רוטשילד קיסריה.
אלוף בדימוס, כיהן כמנכ"ל מכתשים אגן, מנכ"ל חברת טבע תעשיות פרמצבטיות וכיושב ראש חברת הביוטכנולוגיה פרוטליקס.
ינאי נולד להורים ניצולי השואה.
בגיל 8, בעקבות מחלת אמו, עבר לבתי אבות שע"י ישיבת פוניבז' - פנימייה לילדים יתומים.
לאחר שנתיים, בגיל 10, עבר להתגורר עם אחיו הגדול בתל אביב.
לאחר מכן החל ללמוד בתיכון הדתי-ממלכתי צייטלין.
בהיותו בן 17 נפטר אחיו שעמו התגורר.
ינאי התגייס לצה"ל עם סיום מלחמת ההתשה, באוגוסט 1970. בקשתו לשרת ביחידה קרבית סורבה בשל פניית הוריו לצבא בבקשה שלא לשבץ את בנם היחיד בתפקידי לחימה ובשל פרופיל רפואי נמוך, והוא הוצב בחיל המשטרה הצבאית ושירת כמדריך בקורס מ"כים.
במקביל לשירותו ביקש ממפקדיו ללא ידיעת הוריו הצבה מחדש ביחידה קרבית אך בקשותיו החוזרות נידחו.
לאחר קורס קצינים וניתוח שעבר, ביקש להיפגש עם ראש אכ"א שאישר את העברתו לחיל השריון.
במשך חודשים אחדים שירת ינאי כמדריך בקורס קציני שריון.
יום לפני מלחמת יום הכיפורים נשלחו צוותי הקורס שלו לרפידים ואיישו את טנקי חטיבה 7, שחייליה נשלחו לחזית הסורית.
במהלך מתקפת הנגד של 8 באוקטובר נפצע באזור גשר פירדאן, פונה לטיפול במרכז רפואי סורוקה בבאר שבע אך שב להילחם עם יחידתו, גדוד 198 בחטיבה 460. השתתף בקרב השריון ב-14 באוקטובר ובקרב החווה הסינית וחצה עם יחידתו את תעלת סואץ.
ב-20 באוקטובר, במהלך קרב באזור ג'בל ג'ניפה שממערב לאגם המר הגדול, נפגע הטנק שלו מטיל סאגר ששוגר ממארב מצרי.
בפקודתו נטש צוות הטנק את הטנק הבוער אך נפגע מירי נק"ל ומפיצוץ התחמושת שבבטן הטנק וינאי שנפצע, נכווה קשה ונותר הניצול היחיד מהצוות.
פינויו של ינאי מאזור הקרב ועד לאזור התעלה בנגמ"ש ארך 18 שעות ומשם הוטס לבית החולים סורוקה לתקופת אשפוז ממושכת עם כוויות של 50%.
על תפקודו במהלך הקרבות הוענק לו עיטור המופת.
בשנים 1974–1977 מילא תפקידי מפקד פלוגה, סגן מפקד גדוד וקצין אגף מבצעים בחטיבת שריון ולאחר מכן למד במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה במקביל להקמת גדוד מילואים.
בשנים 1979–1980 שירת כמפקד גדוד 196 בקורס קציני שריון.
בשנת 1983 סיים בהצטיינות יתרה תואר ראשון במדע המדינה ובכלכלה באוניברסיטת תל אביב.
במקביל ללימודיו שירת כסגן מפקד חטיבת מרכבות הפלדה, חטיבת שריון במילואים, ולחם עמה במלחמת לבנון הראשונה בקרבות בגזרה המערבית.
בשנים 1983–1986 שירת כמפקד חטיבת שריון מילואים 679. במקביל, השלים תואר ראשון נוסף בהיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1986 נתמנה לסגן מפקד אוגדת שריון סדירה ובשנת 1987 למפקד חטיבת שריון 401, תפקיד בו שירת עד 1989.
בשנים 1989–1990 למד באוניברסיטה לביטחון לאומי בוושינגטון (NDU) ובמקביל סיים תואר שני באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון במנהל משאבים לאומיים (M.B.A).
בשנים 1990–1992 פיקד על עוצבת עידן, אוגדת מילואים משוריינת והועלה לדרגת תת-אלוף.
במהלך תקופה זו פיקד על קורס מפקדי חטיבות.
משנת 1992 פיקד על עוצבת הפלדה, אוגדת שריון סדירה.
מאז ועד 1996 תיפקד כראש חטיבת תכנון והתעצמות במפח"ש.
ב-1996 הועלה לדרגת אלוף ומונה למפקד פיקוד הדרום.
בסוף אוגוסט 1997 מונה לראש אגף התכנון במטה הכללי, תפקיד בו החזיק עד ל-26 בינואר 2001. לאחר שגבי אשכנזי הועדף על פניו לתפקיד סגן הרמטכ"ל, פרש ינאי מצה"ל בשנת 2002.
לאחר שחרורו מצה"ל החל לעבוד בתפקיד בכיר במכתשים אגן ובשנים 2003–2006 היה מנכ"ל החברה.
בשנת 2007 החליף את ישראל מקוב כמנכ"ל חברת טבע תעשיות פרמצבטיות.
את תפקידו כמנכ"ל טבע סיים ינאי במאי 2012, חמש שנים לאחר שהתמנה לתפקיד.
במהלך תקופת כהונתו המשיכה החברה בצמיחה מואצת דרך רכישה ומיזוג של חברות והכנסותיה גדלו מכ-8.4 מיליארד דולר ב-2006 למעל 18 מיליארד ב-2011.
בסוף 2012 מונה לדירקטור בחברת התרופות האמריקאית "קמברקס" , וב-2014 מונה ליו"ר דירקטוריון החברה.
ביוני 2014 מונה ליושב ראש חברת הביוטכנולוגיה פרוטליקס ובאוג' 2019 התפטר מתפקיד זה.
הוא מכהן כדירקטור בחברות נוספות, ובהן פריגו ולומניס.
בשנת 2014 רכש 10% מהבעלות על "בירה אלכסנדר".
בשנת 2009 הוענק לינאי תואר לשם כבוד מהמסלול האקדמי המכללה למינהל.
בשנת 2012 העניקה לו אוניברסיטת בר-אילן תואר דוקטור לשם כבוד.
מאז 2015 ינאי הוא יושב ראש עמותת עלם.
ביוני 2021 מונה לחבר בוועדת החקירה הממלכתית לחקר אסון הר מירון.
ינאי מתגורר במושב רמת רזיאל, נשוי לאהובה ולהם שלושה ילדים.
שלמה ישראלי (14 ביולי 1923 – 5 בנובמבר 2000) היה חייל בצה"ל, שבין היתר שירת כרס"ר בה"ד 1 בין השנים 1954 עד שנת 1968, כמפקד המחנה וכמ"פ מפקדה של סיירת מטכ"ל מאז ועד לשחרורו משירות הקבע בשנת 1974.
ישראלי נולד בפולין בשם שלמה גלברד.
בגיל 16 שנים, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, לאחר שמשפחתו נשארה בוורשה, הוא נסע לבקר את משפחתו בביאליסטוק אשר בזמן שהותו שם נכבשה על ידי הצבא האדום.
לאחר שסירב לקבל אזרחות סובייטית הוא הוגלה למחנות כפייה באזור ארכנגלסק הנמצאת קרוב לחוג הארקטי על גדות נהר הדווינה הצפוני, שם עבד בשדות הנפט.
כאשר הוקם גיס פולני בראשותו של גנרל ולדיסלב אנדרס, שלמה שיקר בעניין גילו והתגייס אליו, כפי שעשו אלפי יהודים אחרים שחיפשו דרך להימלט מברית המועצות.
זמן קצר לאחר הגיעו לארץ ישראל עם היחידות הפולניות, ב־18 בפברואר 1943, יצר קשר עם קרובי משפחת אמו ובעזרתם ערק מן הצבא הפולני ונשאר בארץ ישראל.
הוא שינה את שמו לישראלי (ע"ש סבו ישראל) ובמשך זמן מה שהה בקיבוץ משמרות אשר "נידב" אותו לצבא הבריטי.
במסגרת שרותו שם השתתף בקרב המערכה על נהר סניו, בקרבות במישור לומברדיה וליד העיר רוונה, שם נערכה המתקפה האחרונה והמכרעת של המלחמה באיטליה.
עם סיום הקרבות היה פעיל ב באירופה וסייע בהבאת שארית הפליטה.
עם שובו לארץ ישראל התגייס ל וכאשר הוקמה חטיבה 5, היא חטיבת גבעתי, על ידי שמעון אבידן בנובמבר 1947 נמנה עם ראשוניה.
ישראלי נלחם במסגרת גדוד 52 של החטיבה במרחב תל אביב-יפו וליווה שיירות לירושלים הנצורה.
מפקד המחלקה של ישראלי היה שלמה להט, אשר הפך לסגן מפקד פלוגה ב' ואחר כך למפקד הפלוגה ומינה את ישראלי לרס"פ.
במסגרת הפלוגה השתתף ישראלי בקרב על משלטי חוליקאת ובהגנה על משלט עיבדיס מול מצרים.
לאחר קום מדינת ישראל, נתמנה להט למג"ד וישראלי הפך לרס"ר הגדוד.
בזמן שירותו בגבעתי היה עד למעשה הגבורה של נתן אלבז וישראלי היה זה שניסה להגיש עזרה ראשונה לאלבז ונמנה עם העדים בזכותם קיבל אלבז את עיטור המופת.
במחצית 1954, נתבקש על ידי ישראל טל להצטרף אליו לבה"ד 1 וישראלי החליף את רס"ר אברהם מקל כנגד משמעת של בית הספר לקצינים, אשר שכן באותה תקופה במחנה סירקין.
במחצית שנת 1968, עבר בה"ד 1 למשכנו הנוכחי, ליד מצפה רמון, ועם סיום הקורס ביוני 1968 הפך מי שהיה סגנו של ישראלי, יצחק טאיטו, לרס"ר הבסיס.
טאיטו אמר כי ישראלי הוא שעיצב את אישיותו כרס"ר ועל פי דרכו הוא הלך.
טאיטו הגדיר את ישראלי כאיש קשוח שלצד קללה עסיסית עמד בפיו תמיד חיוך.
ישראלי הצטרף לסיירת חרוב (גדוד 484), שם שירת בתקופת המרדפים בבקעת הירדן תחת פיקודו של סא"ל צבי עופר אשר נהרג בהתקלות עם מחבלים בוואדי קלט בדצמבר 1968. בתחילת 1969 ישראלי שב למחנה סירקין, הפעם כמפקד המחנה של סיירת מטכ"ל.