tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המנגנון של איבוד אשלגן דרך הכליה נובע מניסיון לאזן את החמצת, מימן משוחלף עם אשלגן וחוזר לגוף, בעוד שאשלגן מופרש בשתן.
פוספט (זרחן) – יש היפופוספטמיה בגלל אובדן של פוספט בשתן.
בצקת מוחית - מופיעה קלינית בחלק מן החולים.
הבצקת נגרמת עקב כניסת נוזלים למוח, ולפעמים נוצרת עקב תיקון מהיר מדי של טיפול רפואי ב-DKA ולכן במתן טיפול ל-DKA יש לעקוב מדי שעה אחר סימנים חיוניים אצל המטופל, כגון סימנים נוירולוגיים ואחרים.
הטיפול כולל, עירוי נוזלים (תמיסה פיזיולוגית, saline) על מנת להפחית את האוסמולליות (מדד לריכוז סך המומסים) של הדם והחזרה של אלקטרוליטים שאבדו, לאחר מכן מתן אינסולין כדי להכניס גלוקוז ואשלגן בחזרה לתאים, ולבסוף מתן גלוקוז יחד עם אינסולין כדי לא להגיע למצב של היפוגליקמיה.
תיקון הנוזלים והאלקטרוליטים צריך להתרחש באיטיות.
כיום, ההמלצות הרפואיות בטיפול במצבים של DKA, הן כדלקמן:
ראשית, אבחנה של המצב הרפואי על ידי הוכחה של עליה בריכוז הגלוקוז בדם, ריכוז קטונים בדם וחמצת מטבולית.
יש לפנות לבית החולים לצורך אשפוז ולעיתים יש צורך בטיפול בתוך מסגרות של יחידות טיפול נמרץ במצבים בהם המטופל אינו בהכרה או שרמת החמצת בדם היא מתחת ל-7=PH.
יש לבצע בדיקות מעבדה הכוללות מדידה של ריכוז אלקטרוליטים בדם כמו אשלגן, נתרן, מגנזיום, כלור, ביקרבונט וזרחן, כמו גם מאזן חומצה ובסיס בדם (בדיקת גזים).
בנוסף יש לבדוק את תפקוד הכליה בעזרת מדידה של קריאטינין בדם ותפוקת שתן.
בשעות הראשונות (1–3 שעות) יש לתת בולוס (מנת דחיפה הניתנת מיידית) של נוזלים תוך ורידית, לרוב יש צורך ב-2–3 ליטר של תמיסת סליין 0.9% אצל אדם בוגר, כלומר על פי חישוב של 15–20 מ"ל לק"ג לשעה.
לאחר שרמות הגלוקוז יורדות אל 200 מ"ג לד"ל בדם, יש להחליף תמיסה זו לתמיסת סליין 0.45% (כלומר תמיסה המכילה פחות כלור, כדי להימנע ממצב של יתר כלור בדם (היפרכלורמיה) אשר לעיתים מתרחש לאחר טיפול בנוזלים במצבים אלו).
יש לתת דרך הוריד מנת בולוס אינסולין הפועל לטווח קצר, לפי מינון של 0.1 יחידות אינסולין לק"ג, ולאחר מכן יש להמשיך ולתת אינסולין באופן מתמשך תוך ורידית ולהקפיד על מתן אינסולין כאמור עד שהחמצת המטבולית חולפת והחולה יציב מבחינה מטבולית.
עם זאת, במידה והאשלגן כפי שהוא נמדד בתחילה נמוך מ-3.3 בדם החולה, אין לתת אינסולין עד שהאשלגן מתוקן כדי להימנע ממצב של היפוקלמיה – זאת היות שהאינסולין "מכניס" איתו את האשלגן לתאים ומביא לירידה ברמות האשלגן בדם.
לרוב, רמות הגלוקוז בדם מתנרמלות בקצב של 75–100 מ"ג ד"ל פר שעה.
כאשר רמות הגלוקוז מגיעות ל-200 מ"ג לד"ל יש לתת תוספת של 5% גלוקוז בתמיסת הסליין (הנוזלים) הניתנת לחולה כדי להימנע ממצבים הפוכים של היפוגליקמיה ולשמר את רמת הגלוקוז בדם בערכים הנעים בין 150–250. כל זאת, תוך כדי מתן אינסולין כאמור לעיל.
יש למדוד רמות גלוקוז בדם בכל שעה-שעתיים, כמו כן יש למדוד אשלגן, ביקרבונט וזרחן וכן מרווח אניוני כל 4 שעות במהלך היממה הראשונה.
בנוסף לכך יש להעריך את החולה מבחינת המדדים החיוניים ולשים לב ללחץ הדם, דופק, נשימות, מצב הכרה וכן מאזן הנוזלים של החולה.
אשלגן: יש לתת תוספת של אשלגן כאשר רמות האשלגן נמוכות מ-5.2 בדם, כאשר תוספת זו גדלה במידה ורמות האשלגן נמוכות מ-3.5.
יש לתת אינסולין לטווח ארוך החל מהרגע בו המטופל מסוגל לאכול.
מתן אינסולין הפועל לטווח ארוך נמצא כמפחית את זמן האשפוז בבית חולים ומעבר לטיפול שאיננו במסגרת בית החולים.
קיימת חשיבות להעריך את הסיבות בעטיין המטופל פיתח DKA- למשל, האם קיימת מחלת חום, דלקת ריאות, טראומה וכדומה.
על כן במידת הצורך יש לשלוח את המטופל לצילום חזה, לקחת תרביות דם וכן לעשות אק"ג.
חמצת אבובית הכליה הוא מצב של הצטברות חומצה בגוף עקב כישלון של הכליות לפנות את החומצה בשתן.
כאשר הדם מסונן (פילטרציה) בכליה, הפילטרט עובר דרך האבוביות (הטובולים) של הנפרון, ובדרך זו יש תחלופה של מלחים, חומצות ותמיסות אחרות עד לייצור השתן הסופי.
החמצת המטבולית הנוצרת ב- RTA יכולה להתרחש או על ידי כישלון של האבובית המקורבת לשמר יונים של ביקרבונט, או על ידי הפרשה לא מספקת של יוני מימן בחלק האבובית המרוחקת.
המונח אצידוזיס (חמצת) מתייחס לנטייה של RTA להוריד את רמת ה-pH בדם (מתחת ל-7.35) - אולם קיים מרווח אניוני תקין.
RTA 1 - אבובית מרוחקת
חמצת אבובית הכליה מסוג 1, או RTA type 1, (או dRTA) מתרחשת באבובית המרוחקת, והיא תוארה ראשונה.
חמצת זו מאופיינת בכשל של הפרשת חומצה על ידי תאי Intercalated type A של האבובית המאספת בנפרון הדיסטלי.
כישלון זה נובע כתוצאה ממספר סיבות, והוא מוביל לחוסר יכולת בהחמצת השתן מתחת לרמה של 5.5ph- כתוצאה מכך חומציות הדם עולה- אצידמיה.
בין מאפייני המחלה ניתן למצוא היפוקלמיה, היווצרות אבנים בשתן ואבני סידן בכליה, רככת אצל ילדים ועוד.
הגורמים למחלה זו יכולים להיות מחלות אוטואימוניות הפוגעות בתפקוד האבובית, מחלות תורשתיות בהן יש פגם במשאבות שתפקידן להפריש מימן, שחמת הכבד ומחלות נוספות.
הטיפול הוא על ידי תיקון האצידמיה על ידי מתן ביקרבונט, ותיקון ההיפוקלמיה על ידי מתן טבליות אשלגן.
חמצת אבובית הכליה מסוג 2, או RTA type 2 (או pRTA) מתרחשת באבובית המקורבת.
חמצת זו מאופיינת ב"דליפה" של ביקרבונט לשתן- קיים פגם בריאבסופרציה (ספיגה מחדש) של ביקרבונט, וכתוצאה מכך קיים עודף של ביקרבונט בשתן.
מחלה זו קשורה לרוב במחלות הכוללות פגמים טובולריים נוספים- כגון תסמונת פנקוני, והיא נדירה יותר מאשר RTA type 1. במחלה זו ניתן למצוא היפוקלמיה, עקב אובדן אשלגן בשתן.
הדיאגנוזה מבוצעת על ידי מתן סודיום ביקרבונט לווריד- כאשר קיימת הפרשה בשתן של מעל 15% של ביקרבונט ניתן לאבחן RTA type 2. הטיפול הוא על ידי מתן מינון גבוה של ביקרבונט.
RTA type 3 הוא מצב נדיר בו קיימים מאפיינים הן של RTA type 1 והן של RTA type 2. צורה זו של חמצת אבובית הכליה נצפתה בשנים 1960 ו- 1970 כתופעה חולפת אצל תינוקות וילדים עם dRTA, ככל הנראה ביחס לגורם חיצוני כגון צריכה עודפת של מלחים.
ניתן לראות הפרעה זו גם במקרים בהם יש מחסור באנזים carbonic anhydrase או- inherited carbonic anhydrase II deficiency- מוטציות בגן המקודד את האנזים מביאות, בתורשה אוטוזומלית רצסיבית, למגוון תופעות הכוללות אוסטאופטרוסיס (התאבנות עצמות), חמצת אבובית הכליה, הסתיידות צרברלית, ופיגור שכלי.
RTA type 4 היא חמצת המציגה תמונה קלינית של היפורנינמיה (תת הפרשה של רנין) והיפואלדוסטרוניזם – כתוצאה מהפרשה מופחתת של אלדוסטרון או העדר תגובה (resistance) לאלדוסטרון, יש היפרקלמיה וחמצת (ירידה בהפרשת אשלגן ומימן בשתן).
הסיבות להופעתה של RTA type 4 הן תפקוד לקוי של הכליות (אי ספיקה קלה של הכליות), המלווה בחלק מן המקרים בסוכרת או במחלה טובולו-אינטרסטיציאלית, היפואדרנליזם (תת פעילות של בלוטת יותרת הכליה כגון במחלת אדיסון) או שימוש בתרופות כגון משתנים אוגרי אשלגן, NSAIDs, ומעכבי ACE או A2A.
הטיפול יהיה מתן פלודרוקורטיזון, פורוסמיד או סידן- כדי לטפל בהיפרקלמיה.
חִמְרִיָּה חֲלוּדַת-זָנָב (שם מדעי: Cercotrichas galactotes), ציפור ממשפחת החטפיתיים המצויה באזור הים התיכון ומזרחה עד פקיסטן.
כמו כן מצויות החמריות חלודות הזנב מדרום לסהרה, מסאהל ומזרחה עד סומליה, אולם לעיתים רואים בהן כמין נפרד C.
בישראל חולפת מצויה, מקייצת ומקננת מצויה, בעיקר בצפון ובמרכז הארץ.
החמריה ניזונה מחרקים כמו זחלים, פרפרים, חיפושיות וכדומה.
חומרי הדברה שרוססו באזורי חקלאות בשנות ה-50 וה-60 הביאו להשמדת חרקים ולפגיעה באוכלוסיית החמריות, אשר ניזונה מאותם חרקים.
מאוחר יותר אולצו החקלאים לעבור לשימוש בחומרי הדברה שלא פוגעים בחמריות, וכך אוכלוסייתן התאוששה.
הזכר בוחר מקום מתאים לבניית הקן וקובע את שטח הנחלה שלו ושל בת זוגו.
הנקבה נושאת בעיקר העמל של בניית הקן בו היא תדגור.
כאשר היא בונה את הקן הזכר מגן עליה ועף משיח לשיח.
הנקבה בונה את הקן במקום מסתור נמוך, בהתפצלות של גזע, בין ענפי שיח, וגם בעשב צפוף וגבוה.
חומרי הבניה העיקריים של הקן הם קש, עשבים, עלים, זרדים דקים, פיסות בד ועוד.
בשלבי הבניה האחרונים של הקן, יוצאת החמריה ומחפשת נשל של נחשים ומשלבת את הנשל בדופן הקן.
זו היא תופעה כמעט בלעדית בקרב הציפורים.
הנקבה מטילה עד כחמש ביצים , ורק היא דוגרת עליהן.
בעת הדגירה הזכר מאכיל אותה בחרקים.
לרוב הגוזלים בוקעים תוך כשבועיים של דגירה.
עם בקיעתם הגוזלים ערומים ועיוורים.
הנקבה והזכר מאכילים אותם בחרקים, ובגיל שבועיים עד שלושה שבועות הם פורחים מהקן ונעשים עצמאיים.
בהלכות עירובין, חַמָּר־גַּמָּל הוא מצב שבו אדם מסופק לאיזה מבין שני תחומי שבת הוא משויך, ולכן הוא יכול לשהות רק בחיתוך שביניהם, כלומר בתחום המשותף לשניהם.
מקור השם הוא במשל על אדם שהוא גם חמר (מנהיג חמורים) וגם גמל (מנהיג גמלים); מכיוון שכל אחד מהם מושך לכיוון אחר, האדם מוגבל על ידי שני הכוחות שפועלים עליו.
הסבר אחר לביטוי הוא בשוני שבין מוליך החמורים ההולך לאחריהם, לבין מוליך הגמלים ההולך לפניהם, שוני המונע מאדם להיות חמר וגמל בעת אחת.
בהשאלה משמש ביטוי זה לציון אדם המוגבל על ידי שני כוחות סותרים.
על פי ההלכה, אדם רשאי ללכת בשבת עד 2,000 אמה לכל כיוון מחוץ לתחום המקום בו שהה בעת כניסת השבת, תחום זה נקרא תחום שבת.
כברירת מחדל מקום שביתתו של אדם ונקודת המרכז של תחום השבת היא במקום היישוב בו הוא מתגורר או שובת.
אם הוא מעוניין ללכת למרחק של יותר מ-2,000 אמה בשבת, ניתן להניח עירוב תחומין (שנעשה על ידי הנחת מזון בשיעור של שתי סעודות) שישנה את מקום השביתה של האדם מנקודת ברירת המחדל, וממנו תהיה מותרת הליכה לכל כיוון למרחק של 2,000 אמה.
אולם ייתכן ובמקרי ספק לגבי מקום השביתה או אופן הנחת עירוב התחומין, יוטל על האדם להניח מספק כי שני מקומות השביתה תקפים, ועל כן לאדם יהיה מותר ללכת רק בתחום המשותף לשניהם, ובמקרה זה הוא מכונה 'חמר גמל'.
במקרה שהמזון שהונח לצורך עירוב התחומין נאכל או נפסל בצורות אחרות לפני כניסת שבת, העירוב בטל.
במקרה שהוא נאכל או נפסל בתוך השבת, העירוב נחשב כקיים, היות שהשעה הקובעת לתחולתו היא שעת כניסת שבת.
במקרה של ספק בקיום העירוב בעת כניסת השבת, לדעת רבי מאיר ורבי יהודה האדם הוא חמר גמל.
לדעת תנאים אחרים, לעומת זאת, העירוב כשר.
אדם שיצא מעירו כדי להניח עירוב במרחק 2,000 אמה ממנה עבור כל אנשי העיר, ולבסוף חזר ולא הניח שם את עירוב – לדעת רבי יהודה אותו אדם מותר ללכת 4,000 אמה לאותו כיוון (לפי עקרון שיש תוקף לעירוב תחומין שנעשה על ידי הליכה למקום המבוקש).
לדעת החולקת (דעת רבי מאיר), האדם מוגדר כחמר גמל בשל הספק לאיזה מן התחומים הוא שייך.
עירוב שנאכל ביום הראשון של יום טוב כאשר ישנו גם יום טוב שני של גלויות למחרת: לדעת רבי מאיר העירוב אינו תקף כלל ביום השני, ולדעת רבי יהודה האדם הוא חמר גמל, משום שספק האם שני הימים מוגדרים כחג אחד או כשני חגים נפרדים.
מי שקבע בתחילת השנה שני עירובים, בשני צדדים מנוגדים, ואמר שבכל שבת יחליט איזה עירוב יהיה תקף עבורו לאותה שבת, אם שכח ולא קבע לפני שבת מסוימת איזה עירוב יהיה תקף עבורו לאותה שבת – שני העירובים תקפים עבורו והוא חמר גמל.
מי שהיה הולך בדרך וקבע מקום עירוב תחת אילן מסוים, אך לא פירט את המקום המדויק תחת האילן – לדעת רב אין לו כלל מקום שביתה, ואסור לו לזוז ממקומו יותר מד' אמות; לדעת שמואל – כל שטחו של האילן נעשה חמר גמל.
לדעת התלמוד הירושלמי, במקרה מסוים שעירב בספק מעשר שני, העירוב בספק והאדם המניחו הופך להיות חמר גמל.
"חמצן" היה שבועון לנוער שיצא בין השנים 1984–1986 בהוצאתו של חיים בר און ובעריכת שמוליק שם-טוב ושלומית כנען.
מטרת כתב העת הייתה להיות "התשובה האינטליגנטית למעריב לנוער", שבועון הנוער הנפוץ בישראל באותה תקופה.
תוכני השבועון שמו דגש על נושאים חברתיים מנקודת מבט סוציאליסטית ואנרכיסטית, והובעו בו דעות רדיקליות לזמנן בקשר לחינוך ולפוליטיקה.
כמו כן התפרסמו בו כתבות וסיפורים הקשורים במין ובגיל ההתבגרות באופן ישיר, יוצא דופן לתקופה, ותיאורי הופעות חיות של להקות שוליים, בביקורת על הופעה של שרון בן-עזר, למשל, שעוררה סערה, נאמר שהיא מאוננת עם המיקרופון.
בעיתון התפרסם באופן קבוע מדור מחשבים ותכנות בשפת בייסיק, אחד ממדורי המחשוב הראשונים לנוער שיצאו באופן סדיר.
כמו כן התפרסם בו סיפור בהמשכים מאת גלילה רון פדר בשם "פרופיל 97", בו ציון, גיבור "אל עצמי", מתגייס לצה"ל.
דן תורן כתב טור סיפורים בשם "קומונה עכשיו" שעסקו בניסוי חברתי.
תפוצתו של השבועון הייתה 40,000 עותקים והוא חולק חינם בפתחי בתי ספר תיכוניים בכל יום שלישי בשבוע, באישור משרד החינוך.
חלק ממנהלי בתי הספר לא התירו את הפצת העיתון בשטחם, דבר שהפך אותו רק ליותר פופולרי ואטרקטיבי בעיני בני הנוער.
בנובמבר 1985 נקראו שם-טוב, כנען ובר-און למשטרה באשמה של הסתה למרד וקריאה למלחמת אזרחים, שלא היה לה המשך.
במרץ 1986 נסגר העיתון מחוסר הצדקה כלכלית, לאחר כ-70 גיליונות.
חמצון חוץ-גופי באמצעות ממברנה, המוכרת בראשי התיבות ECMO - Extracorporeal Membrane Oxygenation, היא טכנולוגיה רפואית המאפשרת לחמצן את דמו של מטופל באמצעות מיכשור מלאכותי.
הטיפול בטכנולוגיה זו מיועד למטופלים הסובלים מכשל קיצוני אך הפיך בתפקוד ריאותיהם, הפוגע בחמצון הדם דרכן, על מנת לאפשר לריאותיהם לנוח ולהתאושש.
הטיפול מסוגל גם לתמוך במטופלים הסובלים בנוסף לכך גם מכשל קיצוני והפיך בתפקוד הלב, כדי לאפשר גם ללב להתאושש.
בשיטת ECMO נשאב מגופו של המטופל דרך וריד מרכזי דם דל בחמצן ומוזרם דרך מעגל סגור במכשיר האקמו לשם חמצון.
הדם העשיר בחמצן מוחזר לגופו של המטופל דרך וריד או עורק.
הדם נשאב ממחזור הדם של המטופל באמצעות משאבה מכנית, מוזרם במכשיר דרך ריאה מלאכותית המבוססת על ממברנה סינתטית, המחמצנת אותו ומסלקת ממנו פחמן דו-חמצני, מועבר בהמשך דרך רכיב במכשיר המחמם אותו ומוזרם חזרה אל גופו של המטופל.
הגישה אל מחזור הדם של המטופל מושגת באמצעות החדרה ניתוחית של צינוריות (Cannulas) לכלי דם גדולים שלו.
צינורית אחת מוחדרת אל וריד בצווארו של המטופל עד לוריד הנבוב העליון בכניסה לעלייה הימנית של הלב, ודרכה נשאב הדם אל מכשיר ה-ECMO.
הדם מוחזר אל גופו של המטופל באחת משתי שיטות:
דרך צינורית המוחדרת לווריד מרכזי אחר; שיטה זו מכונה V-V (Veno-Venous), כלומר "וריד-וריד";
דרך צינורית המוחדרת לעורק בצוואר עד לקשת אבי העורקים, המצויה בצמוד למוצא מן החדר השמאלי של הלב; שיטה זו מכונה V-A (Veno-Artery), כלומר "וריד-עורק".
היא מאפשרת להזרים בלחץ את הדם המחומצן ישירות לתוך מחזור הדם העורקי ובכך לפצות על הפגם בפעולת החדר השמאלי של הלב, במקרה שגם פעילותו היא כושלת, בנוסף לכישלון פעולת הריאות.
הצינוריות יכולות להיות מוחדרות לגוף המטופל גם דרך כלי דם במפשעה.
המגע בין הדם לבין הצינוריות והמכונה עלול להביא להיווצרות קרישי דם, אשר יסכנו את חייו של המטופל.
לפיכך, כמרכיב קבוע של הטיפול מוזרק לזרם הדם של המטופל חומר נוגד-קרישה – הפארין.
ההזרקה נעשית באמצעות רכיב מובנה בתוך מכונת ה-ECMO.
לצורך הטיפול ב-ECMO מאושפז המטופל ביחידה לטיפול נמרץ בבית חולים, וניטור קפדני ותכוף נערך אחרי סימני החיים החיוניים שלו, תפקודי הקרישה, רמות הגזים בדמו ומצב ריאותיו.
גם מיקום הצינוריות בכלי הדם של המטופל נבדק באופן תכוף.
המטופלים המחוברים למכונת ECMO מגיעים לטיפול זה כשהם מונשמים בהנשמה מלאכותית באמצעות צינור שהוחדר לקנה הנשימה שלהם.
במהלך הטיפול מופחתת עוצמת ההנשמה המלאכותית על מנת לאפשר לריאות לנוח מבלי להינזק כתוצאה מלחצי הנשמה גבוהים או אחוזי חמצן גבוהים.
לאחר שמצבו של המטופל משתפר והוא מנותק מתמיכת ה-ECMO הוא יחזור להיות מונשם עד אשר ניתן יהיה לגמול אותו גם מן ההנשמה.
משך הטיפול ב-ECMO הוא ממספר ימים ועד למספר שבועות.
אחוזי ההצלחה של הטיפול נעים בין 50% לבין 85% בהתאם למצבו של החולה.
הסיכונים ותופעות הלוואי של הטיפול כוללים:
חדירת זיהום לגוף המטופל דרך פתחי הכניסה של הצינוריות;
הופעת דימום פנימי כתוצאה ממתן התרופה נוגדת-הקרישה;
חדירת בועות אוויר או קרישי דם הנוצרים במעגל ה-ECMO לתוך מחזור הדם של המטופל (אם כי האוויר מנוקז מן המכשיר בקפידה לפני תחילת הטיפול).
שיטת הטיפול ב-ECMO דומה לשיטת הטיפול במכונת לב-ריאה, המשמשת בניתוחי לב וחזה מסוימים, כתחליף ללב, אשר פעולתו מופסקת באופן זמני (עד לשעות ספורות בלבד).
בניגוד לו הטיפול ב-ECMO נעשה ללא הפסקת פעולת הלב ולכן הוא יכול להיות ממושך הרבה יותר.
בשל מורכבותו הרבה של טיפול ה-ECMO, הצוות הרפואי הגדול ובעל המומחיות הנדרש לקיומו, עלותו והסיכונים הכרוכים בו, הוא מיועד רק לחולים קשים מאוד, שלא הגיבו לטיפולים שגרתיים יותר ואשר סיכוייהם להישאר בחיים בלעדיו הם קלושים.
שיטת ה-ECMO פותחה לראשונה על מנת לסייע בטיפול בתינוקות ופגים הסובלים מכשל ריאתי או לבבי חמור עקב מגוון של מצבים רפואיים (בהם דלקת ריאות, שאיפת מקוניום ומומי לב מולדים).
הטיפול איננו אפשרי בפגים שמשקלם נמוך מכשני קילוגרם, שכן כלי הדם שלהם קטנים וצרים מכדי לאפשר זרימת דם מספקת לצורך הטיפול.
עם הזמן התברר שגם מטופלים מבוגרים במצב של כשל ריאתי עשויים להפיק תועלת מטיפול זה.
בין השאר התברר כי הוא מסוגל לשפר את ההישרדות של מטופלים הסובלים מכשל נשימתי חריף בעקבות מחלת שפעת החזירים, מחלת נגיף קורונה 2019, מחלת הריאות של משתמשי מכשירי אידוי (סיגריה אלקטרונית) ומחלות דומות.
נכון לאוקטובר 2020, בישראל מצויות יחידות לטיפול ב-ECMO ב-13 בתי חולים, בהם המרכז הרפואי ת"א ע"ש סוראסקי, מרכז רפואי העמק, שניידר, שיבא, סורוקה, רמב"ם, וולפסון, הדסה עין כרם, שערי צדק ושמיר (אסף הרופא).
בסך הכל היו בישראל באפריל 2020 36 מכשירי ECMO, בספטמבר 2020 היו 62 מכשירים, באוקטובר 2020 היו 67 מכשירים, בינואר 2021 היו 76 מכשירים ובאוגוסט 2021 היו 82 מכשירים.
חוברת הדרכה בנושא ECMO באתר המרכז הרפואי שיבא
חַמֶּצֶת מטבולית היא מצב בו הגוף מייצר יותר מדי חומצה, למשל בחמצת לקטית, או חמצת קטוטית סוכרתית, אובדן של ביקרבונט (למשל במצבים של שלשול) או כאשר הכליות אינן מסוגלות לסלק מספיק חומצה מהגוף, כגון אי ספיקה כלייתית.
אם מצב זה לא מתוקן, הוא עלול להביא לאצידמיה, כלומר רמות pH נמוכות בדם (מתחת ל-7.35).
מצבים אלו נגרמים מעלייה בייצור של מימן בגוף מסיבות שונות, או מחוסר יכולת של הכליה לייצר ביקרבונט המשמש כבופר של המימן.
התוצאות עלולות להיות קטלניות ולכלול קומה ומוות.
יחד עם חמצת נשימתית, מהוות שתי הפרעות אלו את הסיבות העיקריות לאצידמיה (חמצת של הדם).
אצידוזיס או חמצת היא רמת pH נמוכה ברקמה.
אצידמיה היא רמת pH נמוכה בדם.
ברוב המקרים, אצידוזיס מתרחשת ראשית מסיבות שיתוארו להלן.
לאחר מכן, יוני מימן חופשיים עוברים דיפוזיה לדם, ומורידים את רמות ה-pH שלו, ובדיקת דם עורקית תגלה אצידמיה - דהיינו, pH הנמוך מ-7.35.
כתוצאה מהתהוות חמצת מטבולית, הגוף מנסה לעשות פיצוי נשימתי על ידי הפחתת רמות פחמן דו-חמצני.
הערך התקין בגוף הוא 40 מ"מ כספית והגוף מנסה להוריד אותו, למשל על ידי היפרוונטילציה.
רמת הפיצוי הנשימתי התקינה צריכה להיחשב כשרמת הפחמן הדו-חמצני בדם ירדה לפי הפונקציה הבאה:
למשל אם רמות הביקרבונט הן 12, נצפה שהפיצוי הנשימתי התקין יהיה ירידה ברמות הפחמן הדו-חמצני לאזור שבין 24 עד 28.
פיצוי שאינו תקין (כלומר רמות פחמן דו-חמצני נמוכות מ-24 או גבוהות מ-28) מצביע על הפרעה משולבת - למשל בססת נשימתית או חמצת נשימתית מלבד חמצת מטבולית.
הסימנים של חמצת מטבולית לעיתים אינם ספציפיים, ויכולים לבלבל את האבחנה הקלינית אלא אם נלקחת בדיקת דם עורקית ("בדיקת גזים").
התסמינים יכולים לכלול כאב בחזה, פעמת, כאב ראש, מצב בלבולי, ירידה בחדות הראייה, בחילה והקאות, כאבי בטן, ירידה בתיאבון (או לחלופין - עלייה בתיאבון) וירידה במשקל, כאבי עצמות וחולשת שרירים.
הנשימה יכולה להיות נשימה עמוקה ומהירה הנקראת נשימת קוסמאול, המקושרת הרבה פעמים עם חמצת קטוטית סוכרתית.
נשימות עמוקות אלו מעלות את ההפרשה החוצה של פחמן דו-חמצני מהנשימה, במטרה לפצות על החמצת.
חמצת קיצונית עלולה להביא להפרעות נוירולוגיות ולבביות קשות כגון לתרגיה, קומה ופרכוסים, הפרעות קצב לבביות, תת-לחץ דם וכדומה.
סיווג חמצת מטבולית ומרווח אניוני
יש שתי קטגוריות עיקריות של חמצת מטבולית:
חמצת מטבולית עם מרווח אניוני גבוה- high anion gap,
חמצת מטבולית עם מרווח אניוני תקין- normal anion gap.
על מנת לדעת את הסיווג הראשי, יש לחשב את המרווח האניוני - AG.
נוסחה זו מצביעה על כך שהנתרן הוא הקטיון החוץ תאי העיקרי, ואילו כלור וביקרבונט הם האניונים החוץ תאיים העיקריים.
הפחתה מנתרן של ביקרבונט וכלור מייצגת את יתרת האניונים החוץ תאיים.
באופן נורמלי, ריכוזם אמור להיות בין 8 - 16 מילימול לליטר (12±4), אולם עליה מעל 16 מצביעה על מרווח אניוני גדל ויכולה להיות כתוצאה ממספר סיבות, בעיקר רעלים מסוימים, חמצת לקטית וקטואצידוזיס.
באותה מידה, המרווח האניוני יכול לעלות כתוצאה מעלייה ברמות אלבומין למשל ולכן צריך לעיתים לעשות תיקון לאלבומין.
חמצת מטבולית עם מרווח אניוני גבוה
הסיבות לכך יכולות להיות הסיבות הרשומות מטה, כאשר לעיתים נהוג להשתמש בקיצור KUSMAUL - ראשי תיבות שכל אות בהם מייצגת סיבה אחרת (בסוגריים אלו הן החומצות שהביאו לעליה במרווח האניוני):
K - קטואצידוזיס (אצטואצטט, בטא הידרוקסי בוטירט)
U - אורמיה (פוספט, סולפט, חומצה אורית)
S - סליצליטים (לדוגמה, אספירין).
במקרה של הרעלת סליציליטים נראה גם בססת נשימתית עקב גירוי של מערכת הנשימה.
M - מתנול (חומצה פורמית)
U - אתילן גליקול ("unmeasured anion" - אוקסלט)
L - חמצת לקטית (לקטט, פוספט)
חמצת לקטית: עליה ברמות לקטט נובעת מכך שהרקמות בגוף לא מקבלות מספיק חמצן ועל כן עוברות לדפוס נשימה אנאירובי, וכתוצאה מכך יש הצטברות של לקטט.
בעיה זו יכולה לנבוע משתי סיבות עיקריות - (1) בעיה סירקולטורית כגון שוק, אי ספיקה לבבית, אנמיה חריפה, בעיות אנזימטיות, או (2) הפרעות אירוביות, למשל ממאירויות, סוכרת, אי ספיקת כליות או אי ספיקת כבד, מחסור בתיאמין, זיהומים חריפים, פרכוסים וכן תרופות וטוקסינים שונים.
סיבה נפוצה לחמצת לקטית היא איסכמיה של המעי או אוטם לבבי.
חמצת לקטית יכולה להיות מסוג d-lactic acidosis.
היא קיימת במצבים כגון תסמונת המעי הקצר, חסימות מעיים ומעקפי מעיים, ונגרמת כתוצאה מכך שחיידקי מעיים מייצרים d-lactate.
הטיפול בחמצת לקטית חריפה היא ראשית טיפול בבעיה אשר הביאה לכך.
אם ה-pH נמוך משמעותית, הטיפול יהיה לרוב מתן נתרן ביקרבונט על מנת להעלות את רמת ה-pH ללא יותר מ-7.2 בתוך חצי שעה.
קטואצידוזיס (שיכול לגרום כתוצאה מסוכרת, צריכת אלכוהול, או מצבי רעב) הוא סיבה נפוצה נוספת לחמצת מטבולית עם מרווח אניוני גבוה.
קטואצידוזיס סוכרתי (חמצת קטוטית סוכרתית) מתרחשת לאור עליה במטבוליזם של חומצות שומן והצטברות של אצטואצטט ובתא הידרוקסיבוטיראט בדם.
לרוב מצב זה מתרחש אצל חולים התלויים באינסולין, עם הפסקה של אינסולין או כתוצאה ממחלה אינטרקורנטית כגון זיהום, דסטרואנטריטיס, פנקראטיטיס, אוטם לבבי וכדומה, המביאה לדרישה של הגוף לעליה באינסולין.
העלייה בחומצות הקטונים מביאה לעליה במרווח האניוני ומלווה במרבית המקרים בהיפרגליקמיה.
חולים אלו לרוב מיובשים ויש לתת להם החייאת נוזלים ובנוסף טיפול באינסולין.
מצב נוסף המאפיין קטואצידוזיס הוא קטואצידוזיס אלכוהולי.
מצב זה מתרחש לרוב אצל אלכוהוליסטים כרוניים, בעיקר כשצריכת האלכוהול מופחתת ומצב התזונה ירוד.
במצב זה תהיה עליה ברמת הקטונים, ובייחוד בבטא הידרוקסיבוטיראט.
הפרעות חומצה בסיס נוספות קיימות אצל אלכוהוליסטים, כגון אלקלוזיס מטבולי כתוצאה מהקאות, בססת נשימתית כתוצאה ממחלת כבד וכו'.
הטיפול בקטואצידוזיס אלכוהולי הוא מתן נוזלים ודקסטרוז תוך ורידי.
לעיתים יש תת-זרחן בדם, אשר יכול להיות מוחמר לאחר הוספת גלוקוז, ולכן יש לתקן מצב זה.
טוקסינים (אתילן גליקול, מתנול, הרעלת סליציליטים, פרופילן גליקול, חומצה פירוגלוטמית): סליצילטים או הרעלת סליצילטים (למשל אספירין) אצל מבוגרים לרוב מביאה לשילוב של חמצת מטבולית יחד עם בססת נשימתית.
יש לשטוף קיבה עם סליין איזוטוני וכן פחם פעיל.
אצל חולה אצידוטי, על מנת לזרז את הפינוי של צליצילטים מהדם, ניתן לתת נתרן ביקרבונט לווריד, אלא אם החולה סובל גם מבססת נשימתית (אשר אינה מאפשרת מתן טיפול כאמור).
לעיתים ניתן לתת אצטזולאמיד במקרה של בססת נשימתית.
בגלל החשש מהתפתחות של היפוגליקמיה יש לתת נוזלים המכילים גלוקוז.
טוקסינים קלאסיים נוספים המביאים לחמצת מטבולית כוללים שלושה סוגי אלכוהול שעלולים להיות פטאליים - אתילן גליקול, מתנול, ואיזופרופיל אלכוהול.
אתילן גליקול עלול להביא לנזק חמור למערכת העצבים המרכזית, לב, ריאות וכליות והאבחון של הרעלת אתילן גליקול הוא באמצעות גילוי של קריסטלים של אוקסלט בשתן.
הטיפול במצב של הרעלת אתילן גליקול כולל מתן סליין, פירידוקסין, תיאמין, fomepizol או אתנול תוך ורידי המתחרה על המטבוליזם של אלכוהול דהידרוגנז ומפחית את הרעילות של אתילן גליקול.
תרופת הבחירה תהיה fomepizol ובמידת הצורך יש לעשות המודיאליזה (כאשר רמות ה- pH נמוכות מ-7.3).
צריכת מתנול מביאה לנזק חמור לראיה ולפגיעה במערכת העצבים המרכזית.
הטיפול הוא בדומה להרעלת אתילן גליקול.
צריכה של איזופרופיל אלכוהול מסוכנת מאוד היות שחומר זה נספג במהירות.
מצב זה איננו מאופיין בחמצת לקטית דווקא אולם במרווח אוסמולרי גבוה.
אי ספיקת כליות - הן חריפה והן כרונית.
בעיה בסינון ובספיגה הכלייתית מביאים להתפתחות הבעיה.
כאשר המחלה מתפתחת, מספר הנפרונים פוחת ויש קושי בהפרשה של אמוניה לשתן.
הבופר במקרה של אי ספיקה כרונית הוף להיות מלחים אלקליים מהעצמות ולכן כתוצאה מאצידוזיס כרוני נגרמת ירידה בקלציום ביקרבונט בעצם.
במצבים אלו יש לתת חומרים מבסיסים כדי לשמר את רמות הביקרבונט בגוף.
חמצת מטבולית עם מרווח אניוני תקין
במצב זה, המרווח האניוני תקין, לרוב כתוצאה משינויים רציפרוקליים (הפוכים) ברמות הכלור והביקרבונט.
דהיינו, עלייה בכלור היא מעלה הנורמה ותואמת את הירידה ברמות הביקרבונט.
איבוד של ביקרבונט במערכת העיכול - כגון שלשול, הפרשות מהמעיים או מהלבלב, אובדן ביקרבונט כתוצאה מניתוחים שונים, תרופות המביאות לשלשול וכדומה.
בשלשול, הצואה מכילה כמות גבוהה יותר של ביקרבונט מאשר בפלסמה, דבר המביא לאובדן ביקרבונט וכתוצאה מכך חמצת.
תרופות המביאות להיפרקלמיה באי ספיקת כליות כגון מעכבי ACE, אוגרי אשלגן, נוגדי דלקת שאינם סטרואידים.
הטיפול בחמצת מטבולית עם חומרים מבסיסים צריך להיעשות רק במצבי אצידמיה חריפה.
יש לחשב את רמות הביקרבונט של המטופל.
אצידוזיס קשה עם pH הנמוך מ-7.1 מטופלת בדרך כלל באמצעות מתן נתרן ביקרבונט לווריד תוך ניטור קפדני של החולה.
החמציציים (שם מדעי: .Oxalidaceae R.Br) היא משפחת צמחים עשבוניים חד-שנתיים ורב-שנתיים, ולעיתים רחוקות בני-שיח, שיחים, מטפסים ועצים (מינים מהסוג Averrboa) בעלי מוהל חמוץ מסדרת החמציצאים.
המשפחה מונה 5 סוגים ו-667 מינים, רובם, 566 מינים, משויכים לסוג המגוון ביותר במשפחה - הסוג חמציץ (.Oxalis L) ולסוג הקטן יותר (81 מינים) - בְּיוּפִיטוֹן (Biophytum).
הראשון, מוצאו מדרום אפריקה, הפך למין פולש נפוץ ברחבי העולם, כולל בישראל, והשני מוצאו מהמזרח הרחוק.
בישראל מיני חמציץ אחדים שמשמשים לגינון ונוי, למשל חמציץ משולש (Oxalis triangularis) מאמריקה הדרומית וחמציץ סגול (Oxalis violaceae) מאמריקה הצפונית.
מיני בְּיוּפִיטוֹן (Biophytum) השייכים למשפחת החמציציים בעלי עלים מנוצים שרגישים מאוד למגע מגיבים עליו בתנועת סגירה.
קרמבולה זהובה (Averrhoa carambola) הוא עץ פרי רחב-עלים נשיר מותנה בעל פרי בצורת כוכב, שנמכר בישראל.
בסוג Averrhoa ישנם 5 מינים שמוצאם מווייטנאם עד גינאה החדשה.
המשפחה קרויה על שם הסוג נפוץ חמציץ והתפתחה לפני 50 מיליון שנה בתקופת האאוקן.
העלים ערוכים בשושנת או פזורים לסירוגין על הגבעול או בקצה הגבעול.
הלוואים קטנים או חסרים (בישראל), והפטוטרת קיימת.
העלים מורכבים, מנוצים או מאוצבעים או תלתניים.
העלעלים תמימים יושבים ללא פטוטרית, דמויי לב הפוך או מפורצים בקודקודם ודמויי יתד בבסיסם.
התפרחות חיקיות או אמיריות, מסוג מְסֻיֶּמֶת אשכול או שהפרחים יחידים.
עלי הגביע עלי הכותרת והאבקנים מאוחים מתחת לשחלה כל אחד לחוד ועולים ישר ממצעית הפרח (ת).
עלי גביע 5, מפורדים, לפעמים מאוחים בבסיסם ומשתיירים.
עלי כותרת 5 מפורדים, לפעמים מאוחים בבסיסם ואפשר לתלוש ממנה עלה עלה בנפרד, בלי לגרור אחריו את האחרים.
הזירים מפורדים או מאוחים בקרבת בסיסם.
השחלה עילית בעלת 5 עלי שחלה מאוחים, 5 מגורות שבכל אחת מהן 1 או הרבה ביציות, השליה זוויתית.
הפרי הלקט מצולע (בישראל) יבש נפתח בסדקי אורך (בקשוות) או לעיתים רחוקות בשרני ודמוי ענבה.
חמצן דו פלואורי הוא תרכובת אי אורגנית המורכבת מחמצן ופלואור שנוסחתה OF2. כחזוי ממודל VSEPR המולקולה מכופפת בדומה למולקולת המים.
חמצן דו פלואורי הופק לראשונה בשנת 1929 באלקטרוליזה של אשלגן פלואורי מותך וחומצה הידרופלואורית בנוכחות כמות קטנה של מים.
כיום מפיקים את החומר בתגובה של פלואור עם נתרן הידרוקסיד
החומר הוא מחמצן חזק בשל דרגת החימצון הלא יציבה של אטום החמצן במולקולה (2+).
בטמפרטורה שמעל 200°C חמצן דו פלואורי מתפרק לחמצן ופלואור.
OF2 יגיב עם מתכות ויתקבלו תחמוצות ומלחי פלואוריד, תגובה עם זרחן נותנת PF5 ו POF3, עם גופרית יתקבל SO2 ו SF4.
חמצן דו פלואורי יגיב כמחמצן אפילו עם הגז האציל קסנון
בתגובה עם מים מתקבלת חומצה הידרופלואורית (HF)
הגז נחשב לגז בלתי יציב עקב תכונותיו כמחמצן חזק.
חומצה הידרופלואורית, שמתקבלת כתוצאה מהידרוליזה של התרכובת עם מים, היא חומר משתך ורעיל ביותר אשר יכול לגרום לנקרוזיס, לספיחת סידן מהעצמות וכן לנזק ללב ולמערכת כלי-הדם.
טכנולוגיית חמקנות כוללת מגוון טכניקות הנדסיות המיועדות להפוך כלי נשק צבאיים לקשים או אף בלתי ניתנים לזיהוי באמצעים טכנולוגיים.
אף על פי שהמושג כולל גם חמקנות אקוסטית וקרינה תת־אדומה למגוון כלים צבאיים כגון כלי טיס, ספינות, טילים ואף טנקים, הוא בא לידי שימוש בעיקר לחמקנות כלי טיס לאמצעי רדיו (מכ"ם).
את המילה חַמְקָן חידש הלשונאי והבלשן יצחק אבינרי בפינת הלשון שלו ב-1946, אולם בעידן ההוא היה מובנה אדם המשתמט בכלל מכל חובתו (evasive person), ולא מובנה הצבאי.
אבינרי חידש גם את תואר הפועל חֲמַקְמַקּוֹת (תוך התחמקות: "עשה דרכו חמקמקות", "ועד הלשון הלך עד כה חמקמקוֹת בעניין זה").
חמקנות היא מושג מודרני למאמצים טכנולוגיים שונים שבאו להסתיר את תנועות רכבים צבאיים לאויב.
האמצעים הראשונים שנוסו היו חומרים שקופים שבאו להקשות על זיהוי כלי טיס.
בתחילת המאה ה-20 גרמניה ערכה מספר ניסויים בהתקנת חומרים שקופים על כנפי מטוסים להקטנת הצללית שלהם.
בשנת 1912 מטוס אוסטרו הונגרי מדגם אטריץ' טאוב (Etrich Taube) שהגוף שלו כוסה חומר שקוף מסוג אמייליט (emaillit), תצפיתנים העידו שבגבהים של 200 מטר בקושי היה ניתן להבחין בקורות של מבנה המטוס, כאשר בגבהים של 270 מטר ומעלה לא היה ניתן להבחין במטוס כלל.
הגרמנים התנסו גם בחומר שקוף מסוג צלון (Cellon) במהלך מלחמת העולם הראשונה, אך ללא הצלחה מרובה.
בשנת 1935 הסובייטים התנסו עם חמקנות ויזואלית על ידי התקנת חומר שקוף מסוג רודויד (rodoid) שהותקן על גוף וכנפיים של מטוס יאקובלב AIR-4, אך קורות המטוס הקלו על זיהויו על ידי תצפיתנים.
טכנולוגיית המכ"ם הביאה איתה יכולת זיהוי ומעקב מתקדמים במרחקים גדולים, בתנאי מזג אוויר וראות קשים.
יכולות אלה יכלו לבטל או להגביל את גורם ההפתעה.
דוגמה להפעלה מוצלחת של טכנולוגיית מכ"ם הוא הקרב על בריטניה, בו פיקוד מטוסי הקרב הבריטי הצליח להגן על אנגליה בהצלחה מול שלושה ציי אוויר של הלופטוואפה שהחזיקו ביתרון כמותי נכבד.
רבות הודות לזיהוי מוקדם, ויירוט מכוון שהתאפשר על ידי רשת המכ"ם צ'יין הום.
במהלך מלחמת העולם השנייה טכנולוגיית המכ"ם נהייתה נפוצה למדי ולכן החל מחקר מעמיק בטכנולוגיות חמקנות רדיו.
באוגוסט 1941 חוקרים בריטים העלו מספר הצעות ליצירת מטוס שלא היה ניתן לזהות על ידי מכ"ם, ההצעות דיברו על שימוש בחומרים לא מוליכים שהיו בולעים או נותנים לקרינה האלקטרומגנטית להמשיך הלאה ועל ידי כך היה ניתן להקטין את כמות הקרינה המוחזרת מהגוף לרמה של קרינת הרקע.
הגרמנים התקינו חומרים בולעי מכ"ם בפריסקופים של הצוללות שלהם בשלבים המאוחרים של מלחמת העולם השנייה, בשביל להגביל את "חתימת המכ"ם" שלהם ולהקטין את הסיכוי לזיהויים ברגע שהשנורקל עולה מעל פני הים, החומר שנעשה בו שימוש כלל סנדוויץ' של גומי וגרגירי פחמן וכונה סומף (Sumpf), אך זכה להצלחה מוגבלת.
בשנת 1945 חברת נורת'רופ פיתחה חומר סופג מכ"ם שכונה MX-410, אך החומר הוכח ככבד מדי לשימוש מעשי בכלי טיס.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 ראו עניין גובר במחקר ופיתוח טכנולוגיות חמקניות.
חברת לוקהיד ייצרה את מטוס ה-U-2 בשביל הסי איי איי תוך השערה שבגובה השיוט של המטוס (כ-21,300 מטר) מערכי המכ"ם הסובייטיים לא יוכלו לגלות אותו, אך בתום הטיסה המבצעית הראשונה הם נוכחו לדעת שעמדות המכ"ם הרוסיות עקבו אחר המטוס לאורך כל המסלול שלו.
המסקנה הייתה שיש צורך בטכנולוגיות חמקניות מתקדמות בשביל להקטין את הסיכוי לזיהוי של המטוס.
ה-A-12 שילב מספר פתרונות הנדסיים להקטנת חתך מכ"ם: בניית גוף עם גחון פחוס יחסית, הגאי כיוון מוטים פנימה, מנועים המוסתרים על ידי חרוטי כונסים, שילוב חומרים מרוכבים במבנה המנשקים הזוויתיים בצורת משולשים שהיו סופגים קרינת מכ"ם (מבנה שכונה Edge Treatment או בעברית טיפול צורני), וצביעת המטוס בצבע בולע מכ"ם.
בסדרת ניסויים הוכח שהמטוס בעל חתך מכ"ם בגודל של עשירית ממטוסי הקרב של אותה התקופה.
עם זאת המטוס לא היה חמקן, ובתוכנית מחקר בשנות ה-1960 המוקדמות הוכח כי המטוס לא יוכל לטוס בבטחה בשמי רוסיה ללא מערכות לוחמה אלקטרונית.
באותו שלב ברית המועצות השקיעה מאמצים כבירים לבניית יכולת יירוט שבעקבותיה פותחו סוללות נ"מ מתקדמות מדגם SA-2, הסוללות הללו סיכנו גם את ה-A-12.
בשנות ה-1960 ובתחילת שנות ה-1970 הדעה הרווחת הייתה שחמקנות מלאה מפני מכ"ם לא כדאית, שכן עלותה הייתה גבוהה והשפיעה לרעה על ביצועי המטוס.
בנוסף התעורר קושי לחשב החזרי מכ"ם שנוצרת עקב פערים או שינוי או סוף התחום האלקטרומגנטי (ראה בהמשך) מה שמנע מהמהנדסים מלייצר כלי טיס חמקנים בצורה מספקת.
במקום זה מטוסי הפצצה היו טסים בגובה נמוך במטרה להקטין את סיכוי הגילוי על ידי מכ"ם האויב.
תחום שבו נעשה שימוש בטכנולוגית חמקנות היה טילי השיוט שלא נדרש לתמרן כמו מטוס קרב מאויש ולכן נזקקו לשילוב של טכנולוגיות נראות נמוכה בשביל להתקרב למטרה ככל הניתן ללא זיהוי על ידי האויב.
במלחמת וייטנאם כוחות האוויר האמריקאים נאלצו להסתמך על מגוון טכנולוגיות שיבוש ותקיפת קורנים בשביל להגדיל את השרידות של כלי הטיס שלהם, שכן הכוחות הצפון וייטנאמים הרבו להשתמש בסוללות נ"מ להגנה אווירית.
כל אלה הוסיפו גורמים נוספים לפעילויות התקיפה של האמריקאים שמשימות התקיפה שלהם הפכו למורכבות יותר ויותר וכל התקיפה כללו מספר רב של מבנים של מטוסים עם תפקידים שונים שהמיעוט בהם (20-40 אחוז מכמות המטוסים בערכה) הם המטוסים המבצעים את ההפצצה בפועל.
הניסיון הישראלי במלחמת יום כיפור הראה שמטוסי קרב ותקיפה מודרניים פגיעים לטילי קרקע אוויר ולמערכות נ"מ קני מונחות מכ"ם.
כל זה הוכיח שבעימות עם כוחות ברית ורשה, השגת עליונות אווירית תהיה קשה ובעייתית מאוד, ואובדן המטוסים הצפוי גבוה מאוד.
בשנת 1974 פנתה DARPA לחמש חברות תעופה בדרישה להגדרת חתך מכ"ם מינימלי להפעלה בטוחה של כלי טיס, והצעות למטוסי ניסוי שתואמים להגדרות אלה.
לוקהיד קורפוריישן לא הייתה אחת החברות ש-DARPA פנתה אליהן, בשל העובדה שלוקהיד לא פיתחה מטוסי קרב זה עשור וגם מפני שניסיונה בתחום החמקנות (במטוסי A-12 ו-D-21) היה מסווג ביותר על ידי הסי איי איי.
עם זאת לוקהיד הצליחו לשכנע את אנשי DARPA להוסיפם לשאילתא אך ללא חוזה.
במהלך תקופת הפיתוח הראשוני חברת לוקהיד פיתחו תוכנה לחישוב החזרי מכ"ם שכונתה "Echo-1" שהתבססה על עבודתו של פיוטר יפימצב לחישוב החזרים משבירת גלים מפערים וסופי תחום אלקטרומגנטים.
לאחר תקופת פיתוח חברת נורת'רופ ולוקהיד נבחרו לייצר דגמי עץ בגודל מלא בשביל סדרת ניסויים בחתך מכ"ם שההצעה של לוקהיד ניצחה בו לבסוף.
בשלב השני של תוכנית הפיתוח שזכה לשם הקוד הייב בלו (Have Blue) לוקהיד ייצרו שני מטוסי ניסוי להוכחת הקונספט.
הטכנולוגיות שפותחו בתוכנית עוררו עניין רב אצל חיל האוויר והם הזמינו מחברת לוקהיד 20 מטוסי תקיפה בתוכנית תחת שם הקוד Senior Trend.
המטוס שפותח הפך ל-F-117, מטוס החמקן המאויש הראשון.
הצוות של חברת נורת'רופ המשיך במחקר בטכנולוגיות חמקנות וניצחה בתוכנית טאסיט בלו (Tacit Blue) וייצרה את מטוס ה-B-2.
טכנולוגיות חמקניות היו מסווגות ביותר למשך כמעט כל המלחמה הקרה, ולכן המושג עצמו וכן השלכותיו היו בגדר תעלומה.
ב-22 באוגוסט 1980 ממשלת ארצות הברית ערכה מסיבת עיתונאים במהלכה הם הכריזו על קיום טכנולוגיות חמקניות מתקדמות המאפשרות ייצור של מטוסים שלא ניתן לזהות בעזרת אמצעי מכ"ם.
מאז המושג מקושר לטכנולוגיה של הסתרת מטוסים צבאיים ממכ"ם בתודעת הציבור.
החל מאמצע שנות השמונים אלמנטים של טכנולוגיית החמקנות החלו להיות משולבים במגוון כלי מלחמה דוגמת ספינות מלחמה, מטוסי קרב בני הדור ה-4.5 ובמידה רבה יותר במטוסים ללא טייס, כאשר חלק מהתכונות העיקריות של מטוסי קרב מהדור החמישי וספינות הקרב החדישות היא החמקנות שלהם.
בשל ההבדלים בין הגורמים השונים הניתנים לזיהוי על ידי האויב חילקו אותם לשתי קטגוריות:
חתימה אקטיבית- כל סוגי הגורמים שמוקרנים על ידי כלי הנשק עקב תפעולו וניתנים לזיהוי על ידי חיישנים פסיביים כגון: קרינת מכ"ם מהכלי, קרינת לייזר מציינים של הכלי, רעש אקוסטי מהמנועים וכדומה.
טכניקות לדיכוי חתימה אקטיבית נקראים סבירות יירוט נמוכה (Low Probability of Intercept - LPI).
חתימה פסיבית- כל סוגי הגורמים שדורשים הקרנה על המטרה על ידי מערכות אקטיביות ותנאים סביבתיים לשם זיהויים, כגון: קרינת מכ"ם ממשגר של האויב, הקרנה אקוסטית, החזרי אור מהשמש, החזרים מרעשי רדיו סביבתיים וכדומה.
טכניקות לדיכוי חתימה פסיבית נקראים נראות נמוכה (Low Observability -LO).
לאחר שילוב מתכות במבנה מטוסים התגלה כי ישנו פיזור גדול יחסית של גלים אלקטרומגנטיים מהם אפשרו ייצור של משדרי ומקלטי גלי רדיו שאמורים לקלוט את ההחזר מחומרים מתכתיים אלה.
גודל החזר של גלי המכ"ם מכונה שטח חתך מכ"ם שנמדד במטרים רבועים.
פיזור הגלים מושפע ממספר גורמים:
החזר גאומטרי - גופים מחזירים גלי מכ"ם בדומה להחזרי אור ממראות.
כלומר החזר הגל נקבע על ידי זווית הפגיעה של הגל בחומר ככל שהחומר עומד יותר בניצב לזווית של הגל ככה יותר גל חוזר באותו הכיוון בשל כך משטחים מישוריים בעלי שטח פנים גדול והעומדים בזווית הקרובה לניצב למקור הגל גורמים להחזרי מכ"ם גדולים.
במטוסים משטחים אלה הם בעיקר משטחי מייצב הכיוון.
שבירת גלים - שבירת גלים היא התפזרות גלים לכל הכיוונים מחומר עליו מוקרן גל רדיו.
שבירת הגלים מתרחשת בגלל זוויות חדות בגוף המוקרן או בשינויים בתחום האלקטרומגנטי.
זחילת גלים - גלים אלקטרומגנטיים מוקרנים על חומר מוליך בזווית מתונה מסוגלים לנוע לאורך הגוף מכיוון שהחומר משמש כאנטנה.
בגופים מעוגלים הגל מסוגל לנוע בהיקף של הגוף ולהתפזר לאורכו, כלומר חלק מהגל המוקרן על הגוף ינוע בהיקף הגוף ויחזור למקור הגל.
שינויים בתחום האלקטרומגנטי - שינויים בגוף עליו נע גל רדיו כגון פערים, סדקים, זוויות חדות, שינוי בחומר וסוף הגוף גורמים לשבירת גלים ופיזור גלים גבוהה.
החזרים מחללים פנימיים ופינות בגוף המטוס - גלי רדיו הנכנסים לתא כל שהוא כגון תא טייס, כונס מנוע או תאי חימוש, נשברים ומוקרנים לדופן אחרת בתוך התא ועקב שבירה חוזרת ונשנית בתוך התא נוצר אזור "בהיר" מבחינת החזרי מכ"ם.
אורך הגל של המכ"ם המשדר - אורכי גל שונים קובעים את החשיפה של גוף מסוים לאנרגיית המכ"ם.
אורך גל גדול מאפשר חשיפה גדולה יותר שבתורה גורמת לסיכויים גדולים יותר להחזרי מכ"ם אפילו מכלי רכב חמקנים.
עם זאת אורכי גל גדולים מתאפיינים ברעשים ורזולוציה נמוכה שלא מאפשרת, נכון לעכשיו, לבצע נעילה או הכוונה של טילי נ"מ על פיהם.
מסיבה זאת, סוללות נ"מ עושות שימוש במכ"מים בעלי אורכי גל קצרים בעלי רזולוציה גבוה.
מכ"מים בעלי אורכי גל גדול משמשים לגילוי וזיהוי על ידי גורמי בקרה קרקעיים.
שיטות להקטנת חתימת מכ"ם - LO
עקב התכונות של החזרי המכ"ם מגופים שונים פותחו מספר גדול של שיטות להקטנת שטח חתך מכ"ם (השחמ"ה), חלקם הגדול מתבסס על הכוונת החזרי מכ"ם הרחק ממקור הקרן, שכן ספיגת הגלים לגמרי תדרוש כמות גדולה מאוד של חומר סופג קרינת מכ"ם.
הטיית משטחים אנכיים - בשל היותו אחראי להרבה מהחזרי המכ"ם, דרשה הטיית מייצבי הכיוון ודפנות מאונכים אחרים בצורה כזאת שההחזרים הגאומטריים מהם לא יגיעו למקור הגל.
בפועל במטוסים חמקנים נדרשת התקנה של לפחות שני משטחי מייצב כיוון, כאשר במטוסים מסוימים, דוגמת ה-B-2 לא התקינו את המשטח כלל.
ייצור גוף בעל זוויות משוכות - בשל התכונות של שבירת הגלים הנעים בגוף מוליך בשביל להכווין את שבירת הגלים הרחק ממקור הקרן משתמשים בזוויות משוכות.
דוגמה בולטת לסוג מבנה זה הוא ה-F-117 שדפנות הגוף בנויות פאות זוויתיות לשם מטרה זאת.
זה גם חל על הפנלים של המטוס מה שיצר את המבנה המשונן שלהם.
בנוסף על כך כל המטוסים החמקנים כוללים כנפיים משוכות אחורה, כאשר גם שפת הזרימה חייבת להיות משוכה.
הסתרת רכיבים בולטים בגוף המטוס - כאמור שבירה של גלים נעשית עקב זוויות חדות, פערים בגוף או שינוי בחומר, הסתרת גופים בולטים במבנה מאפשרת החזר מינימלי, לכן מטוסים חמקניים כוללים תאים פנימיים בהם מוסתר החימוש.
למעשה במטוסים חמקנים בליטה ולו הקטנה ביותר מגוף המטוס מסוגלת לשלש את החזרי המכ"ם מהמטוס.
הסתרה והתאמת חללים בתוך המטוס - חללים בתוך המטוס החשופים לקרינת מכ"ם הם מקור גדול להחזרים עקב שבירה חוזרת ונשנית של הגלים בתוכם מה שדורש את הסתרתם או התאמתם.
ב-B-2 לדוגמה, הכונסים של המנועים מוסתרים על ידי הגוף וגם הם בנויים בצורה משוננת להקטנת החזרים.
ב-F-117 הכונסים מוסתרים חלקית על ידי הגחון שהוא האזור הרחב ביותר במבנה אבל הם גם מכוסים ברשת של מוליך שמותאמת לאורך הגל של המכ"מים שהמטוס צפוי לפגוש, רשת זאת כולאת את קרינת המכ"ם בתוך הכונס בדומה לצורה שהקרינה נכלאת בתוך תנור המיקרוגל.
בנוסף הדפנות הפנימיות של הכונסים מכוסות בחומר סופג קרינת רדיו.
ייצור אנטנות שלא מחזירות קרינת מכ"ם - אנטנות הן גורם משמעותי להחזרי מכ"ם בגלל שגלי המכ"ם שמוקרנים על החומר המוליך המיועד לשידור פועל כמו מגבר ומשדר את הגל חזרה.
גורם זה דורש ייצור אנטנות ומכשירי מכ"ם מיוחדים שמתוכננים לשידור גלים נכנסים הרחק ממקור הגל או כאלה שמטבעם לא מחזירים קרינת מכ"ם כגון צלחות מכ"ם מערך סריקה אקטיבית.
שינויי חומר מכוונים בתחום האלקטרומגנטי - שינוי של חומר בתחום האלקטרומגנטי יגרמו לשבירה והקרנת גלים מהגוף, אך תכנון השבירה ככה שהגלים המוקרנים ממנה יוקרנו הרחק ממקור הגל יקטינו את חתימת המכ"ם.
בהרבה מטוסים חמקנים שפת ההתקפה ושפת הזרימה של הכנפיים מכוסות בחומר מרוכב שיגרום לספיגה חלקית ולשבירה בכיוון צפוי של גלי המכ"ם הנותרים.
הימנעות מבניית גוף מעוגל - כאמור בשל תופעת זחילת הגלים גל שמשודר על גוף מעוגל מסוגל "לזחול" בהיקפו ולחזור לכיוון מקור הגל, בשביל למנוע זאת כלים חמקניים לא יהיו מעוגלים, במטוסים זה מתבטא בגחונים שטוחים ומבנה גוף בעלי זוויות ולרוב גם מנשקים זוויתיים.
התאבכות הורסת - חומר סופגי קרינת מכ"ם מסוימים מסוגלים לשנות את המופע של הגל המשודר על הגוף.
אם מייצרים חומר בעובי של מחצית מאורך הגל של הגל הצפוי ההחזר שיוצר יהיה הפוך לאות המקורי ועל ידי כך יבטל את ההחזר.
שיטה זאת דורשת ייצור חומר ציפוי ייעודי לגלים באורכים מוגדרים ומדויקים ממקור ידוע מראש.
עם זאת יש אפשרות של התקנת חומר ציפוי בעובי רב יאפשר כיסוי מלא יותר של כלל אורכי גל, אבל הוא גם יגדיל את משקל הכלי החמקני בצורה ניכרת.
ביטול אקטיבי - הרעיון דומה מאוד להתאבכות ההורסת אך מתבצעת על ידי חליפה אוויונית אשר קולטת את הגל, מחשבת את ההחזר הצפוי ומשדרת חזרה אות במופע הפוך, למרות זאת עיבוד המידע לוקח זמן וכן מערכות אוויוניות מתקשות להגיב כנדרש לשידורים מרובים בסביבה רווית איומים.
שיטות סבירות יירוט נמוכה - LPI
שיטות סבירות יירוט נמוכה מסתמכות על כמה תכונות של מערכות יירוט אותות (מערכות שתפקידן לקלוט אותות ממשדרים של האויב לטובת התראה, זיהוי ואיסוף דוגמת מערכות RWR) בשביל להשלות אותן ולחמוק מזיהוי.
רגישות חיישני היירוט - החיישנים שאמורים לקלוט ולזהות את המטרה/איום כוללים ספי רגישות בשביל לסנן רעשי רקע ולמנוע התראות שווא שיהוו מטרד למפעיל המערכת.
בשל כך מערכות LPI משתמשות בשידורים בעוצמה נמוכה ככל הניתן בשביל לא לעבור את ספי הרגישות (בדרך כלל כ-25 דציבל), זה מתבצע על ידי התאמת האות לסביבה, למוד הפעולה ולטווח הנדרש לביצוע העבודה של המשדר.
לדוגמה, בשביל לזהות מטרה במרחק של 128 קילומטר (80 מייל) נדרש ממערכת המכ"ם שידור אות בעוצמה של 500 קילו וואט, כאשר בשביל לאפשר זיהוי או אפילו נעילה בטווח של 8 קילומטר (5 מייל) דרוש אות בעוצמה של 75 מילי וואט.
הצורך במיון מקור האות המיורט - מערכת יירוט האותות אמורה לתת מענה לסביבה רוויה באותות הבאים מכיוונים שונים, אפילו אלה בעלי תחום תדרים זהה.
זה והצורך בחלוקה לקטגוריות דורשים זמן סריקה בו האות נקלט ומועבד על ידי החומרה והתוכנה בשביל לקבוע את כיוונו ומאוחר יותר את טיבו.
בשביל למנוע זיהוי ומיון מערכות LPI משנות בצורה תמידית את תדרי העבודה ואת הגברי האותות כדי לא להיכנס בזמן הסריקה כאות בודד.
הצורך לחלוקה של מקור האות לקטגוריות - מערכת יירוט האותות אמורה לזהות את סוג האות והמערכת המשדרת את האות בשביל לאפשר למפעיל להשתמש באמצעי נגד מתאימים, בשביל זה האות הנקלט אמור להיות מועבד על ידי תוכנה או חומרה ומושווה לאותות מוכרים שזוהו במאמצי איסוף מודיעין אותות.
בשביל למנוע זיהוי סוג המערכת מערכות LPI משנות את אפנוני האותות בצורה תמידית ככה שאותות שנקלטים במערכות הזיהוי לא יוכלו להיות מושוות לכל אפנון גל אחד.
בשביל להתמודד עם פונקציות המיון והזיהוי של האותות מערכות LPI משנות את צורת האותות, התדרים שלהם ואת ההגברים שלהם ואף את כמות השידור שלהם בשביל להכניס גורמים אקראיים לכאורה לאותות הנקלטים, מה שמקטין את הסיכויים שמערכת יירוט האותות יוכלו לזהות ולהחוות למפעיל על קיום המשדר ועל טיבו.
בשל כך משדרים כגון מכשירי מכ"ם, מכשירי תקשורת רדיו ואף משדרי לייזר בעלי תכונות LPI חייבים להיות דיגיטליים, שכן רק סוגי מערכות אלה מסוגלים לספק את ההספק המשתנה, והאקראיות באפנון הגלים המשודרים.
חמקנות בתחום האינפרה אדום מתאפיינת בשימוש בטכניקות שונות להסתרת או הקטנת חום בתחום הראות של חיישנים אפשריים.
הטכניקות שבאו לשימוש במטוסים הן:
התקנת צינורות פליטה מיוחדים שבהם מוזרק אוויר קר המקטין את טמפרטורת הסילון.
הגדלת צינורות הפליטה כדי שהאוויר החם יתפזר בנפח אוויר גדול יותר ועל ידי זה יהיה פחות בולט.
המעטת שימוש במבער אחורי, שימוש בו מסוגל להגדיל את החתימה האינפרה אדומה פי-50. מטוסים חמקניים כגון ה-F-117 וה-B-2 בגלל זה טסים במהירויות תת-קוליות ומטוסי קרב מהדור החמישי עושים שימוש בשיוט על קולי בשביל להקטין את השימוש במבער.
הסתרת צינור הפליטה על ידי התקנתו בחלק העליון של הגוף או אמצעים מבניים אחרים שמקטינים את הנראות של צינור הפליטה.
מבחינת כלי טיס חמקנות אקוסטית מאפשרת טיסה בגובה נמוך עם סבירות נמוכה יותר של זיהוי הקול ומקורו.
זה מתבצע על ידי הסתרת צינורות הפליטה ועל ידי מבני צינורות פליטה מותאמים.
ב-B-2 לדוגמה צינורות הפליטה של המנועים מותקנים בחלק העליון של הגוף, מעל הכנפיים, ככה שגלי הקול יופנו כלפי מעלה ולא כלפי הקרקע.
חמקנות אקוסטית היא תכונה קריטית בכלי שיט ובפרט בצוללות (הצוללת החמקנית הראשונה הייתה אלבריך) בהם אמצעי הזיהוי העיקרי הוא בעזרת סונאר שמשתמש בהחזרי גלי קול.
עקרון הפעולה של הסונאר האקטיבי הוא דומה מאוד למכ"ם כאשר ישנו משדר שמקרין גלי קול ומאזין להחזרים שלהם, אך בגלל שגלי קול נישאים למרחק רב במים זה הופך את המשדר לבולט מאוד.
בצוללות בשל הדגש על חשאיות משימותיהם ממעיטים להשתמש בסונאר אקטיבי ומשתמשים בסונאר פסיבי אשר רק מאזין לרעשים בניסיון לזהות מקור רעש מכלי שיט אחרים.
מקורות הרעש הגדולים בכלי שיט הם:
החלקים הנעים בתוך גוף הספינה כגון מנועים, תמסורות מוטות העברת תנועה וכדומה, אלה מייצרים גם רעש אקוסטי וגם רטט שעובר דרך גוף הספינה ולמים.
הקטנת הרעשים ממקורות אלה מתבצע על ידי שכבות בידוד והפרדה מחומרים רכים שסופגים את הרעשים ואת הרטט.
המדחף מעל מהירות סיבוב מסוימת יוצר וואקום בחלק בו זרימת המים עוזבת את להבי המדחף אשר יוצר בועות שכאשר הן קורסות יוצרות רעש רב.
חמקנות ויזואלית משמעותה הסתרה או הקטנת יכולת זיהוי כלי הרכב החמקן מעיניהם של בני אדם.
למרות ניסיונות מוקדמים בחומרים שקופים מרבית התחום של חמקנות ויזואלית מתמקד בהסוואה שמתמזגת עם הסביבה או שוברת את קווי המתאר של כלי הרכב ומונעת מהתצפיתן מלזהות אותו.
ישנם מטוסי קרב אשר צידם התחתון כצבע שמיים, וצידם העליון כצבע הקרקע.
חַמְצִיץ קָטָן (שם מדעי: Oxalis corniculata) הוא צמח עשבוני חד-שנתי או רב-שנתי קצר חיים בעל פרחים צהובים קטנים, המשויך לסוג הגדול חמציץ ממשפחת החמציצים.
מוצאו מתת-היבשת ההודית ועד יפן בצפון והפיליפינים במזרח, לאור פלישתו במקומות שונים בעולם, תפוצתו כיום מקיפה את כל האזורים הטרופיים והסובטרופיים כולל ישראל.
חמציץ קטן הוא צמח קטן ומשתרע, בגובה 7 עד 30 ס"מ, לרוב צמוד לקרקע.
העלים תלתניים בעלי פטוטרת ארוכה שלושת העלעלים בצורת לב.
לחמציץ הקטן יש טעם חמצמץ כשלועסים ובולעים אותו בשל החומצה האוקסלית שבו.
הפרח הצהוב נכון ודו-מיני, קטן במיוחד, קוטרו פחות מס"מ אחד ולרוב לא יותר מ-5 מ"מ.
צבע חמשת עלי העטיף צהוב והוא בעל 10 אבקנים ו-5 עמודי עלי.
הוא מתרבה על ידי הפצת זרעים.
נגיעה בפרי לאחר הבשלתו גורמת לו להתפוצץ ולהעיף את הזרעים לכל עבר.
הפריחה בכל השנה למעט בחורף, מסוף פברואר עד אמצע נובמבר, ושיא הפריחה חל בסוף הקיץ ותחילת הסתיו.
העלווה קיימת לכל אורך השנה.
הפצת הזרעים מאמצע מאי עד אמצע דצמבר.
מוצאו של חמציץ קטן משתרע מתת-היבשת ההודית ועד יפן ועד הפיליפינים ותפוצתו מקיפה את האזורים הטרופים והסובטרופיים כולל ישראל.
במרבית המדינות הוא נחשב כמין פולש ועשב רע, כמו גם בישראל.
החמציץ הקטן נפוץ בעיקר במקומות לחים במשכנות האדם: בגינות, במדשאות, בחממות ומטעים וצומח בין השאר גם בסדקים (כגון בסדקים שבמדרכה) ואף בעציצים.
תחום תפוצתו בארץ ישראל: צפון הארץ ומרכזה, בעיקר באזור מישור החוף ונדיר יחסית בהרים.
בישראל חמציץ קטן מצוי בבקעת חולה, בגליל העליון, בבקעת כנרות, בכרמל, בשרון, ובדרום מישור החוף; נדיר בגולן, בגליל התחתון, בשומרון, בערבות הירדן, בשפלה, ובהרי יהודה; ונדיר מאוד בחרמון, בעמק יזרעאל, בגלבוע, בחוף הכרמל, במדבר יהודה, בבקעת ים המלח, בצפון הנגב, במערב הנגב, בהר הנגב, בדרום הנגב, בערבה ובעמון.
העלעלים מתקפלים לאורך העורק הראשי, נסגרים, ורוכנים בלילה.
צמח עשבוני חד-שנתי או רב-שנתיים קצר חיים, שרוע ושעיר, גובהו 7 עד 30 ס"מ, בעלי מוהל חמוץ.
השורש הוא קנה שורש שפודי דק, לפעמים מעוצה שאינו נושא פקעיות (בשונה מחמציץ נטוי).
הגבעולים עגולים, שעירים, שרועים מזדקפים או מזדקפים למחצה, משתרשים ממפרקיהם, אבל ללא שלוחות, ואורכם עד 50 ס"מ, אבל לרוב קצר יותר.
הלוואים קטנים, והפטוטרת קיימת וארוכה, 1 עד 8 ס"מ לעיתים רחוקות עד 13 ס"מ.
העלעלים תמימים יושבים (ללא פטוטרית), בעל שתי אונות, דמויי לב הפוך או מפורצים בקודקודם ודמויי יתד בבסיסם.
לעת ערב (או במצב עקה מיובש), העלים מתקפלים לאורך העורק הראשי, נסגרים ורוכנים ובשעות האור נפרשים.
העלעלים פלומתיים ומכוסים נקודות אוקסלט כתומים או שחורים או פסים ואורכם 0.3 עד 1.8 ורוחבם 0.4 עד 2.3 ס"מ.
התפרחת בת 1 עד 6 פרחים, דמוית סוכך ובעלת עוקץ שאורכו כאורך 2 העלים החופים או מעט ארוך מהם.
הגביע בעל 5 עלי גביע, מפורדים ורעופים והם מאוחים לפעמים בבסיסם ומשתיירים ואורכו 3 עד 5 מ"מ.
עלי כותרת 5 מפותלים ומפורדים, לפעמים מאוחים בבסיסם ואפשר לתלוש ממנה עלה עלה בנפרד, בלי לגרור אחריו את האחרים.
עלי כותרת צהובים, מפותלים, לפעמים מעט קשורים.
הזירים בכל דור מאוחים בבסיסם, 5 ארוכים ו-5 נמוכים והם מסורגים ביניהם או כולם שווים באורכם.
הפרי הלקט יבש, מצולע, מוארך ומחודד בקודקודו, עוקצו נטוי מטה והוא מורכב מחמישה קשוות שווים סביב ציר מרכזי, כאשר כל אחד מהם מכיל מספר זרעים דחוסים וקטנים לאורך קליפת ההלקט (בפריקארפ), וכל זרע מכוסה באריל (מעטפת שומנית).
ההלקט נפתח באמצעות קשוות והפְּתִיחָה חוֹצַת מְגוּרָה (loculicidal) - בדרך כלל הסדק מתחיל מהקודקוד כלפי מטה ומשם הוא נמשך לאורך תפר הגב של כל עלה שחלה, בחמציץ הסדק נפתח מלמטה כלפי מעלה.
בעת הבשלת ההלקט מתפתחת סביב הזרעים החומים רקמה לבנה, וזו תופחת ויוצרת בהלקט המבשיל לחץ גובר והולך.
לחץ קל על ההלקט הבשל מביא לפתיחת סדקי אורך בו ולזריית הזרעים מסדקיו למרחק של פחות ממטר.
ניתן להשוות את פליטתו של הזרע מהאריל (המעטפת השומנית האלסטית סביב הזרע) כשחרורו של חץ ממיתר מתוח ואצור אנרגיה בקשת.
כאשר האריל נפתח או נקרע הוא מתיישר ויורה את הזרע דרך סדק בקליפת ההלקט.
עם פליטת הזרע הראשון מתרחשת פליטת הזרעים במעלה ההלקט כאפקט דומינו ללא השקעת אנרגיה.
חמר מדינה הוא ביטוי הלכתי למשקה חשוב ששתייתו היא לשם הנאה ולא רק להרוות את הצימאון.
מקור הביטוי הוא בארמית, ותרגומו לעברית הוא: "יין מדינה".
משקה המשמש תחליף מקביל ליין.
בדרך כלל הכוונה היא למשקה אלכוהולי.
בתרגום לעברית: פעם אחת הזדמן אמימר לעירנו, ולא היה לנו יין (לתת לו להבדיל עליו).
הבאנו לו שיכר (=משקה אלכוהולי אחר שאינו יין ענבים) ולא הבדיל, ו (מחמת כן) הלך לישון בלא לאכול (שכן אסור לאכול קודם הבדלה).
למחרת התאמצנו והבאנו לו יין והבדיל עליו ואכל משהו.
בשנה שאחרי זה שוב הזדמן אמימר לעירנו, (וגם הפעם) לא היה לנו יין לתת לו, אז הצענו שיכר.
אמר אמימר: אם כך (שלא מצוי שם יין, אלא שיכר), הרי שיכר זה הוא "חמר מדינה".
הבדיל אמימר על שיכר זה ואכל משהו.
ישנה מחלוקת בשאלה כשרותו של חמר מדינה לקידוש: דעת הרי"ף והרמב"ם היא שחמר מדינה פסול לקידוש שנתקן דווקא על יין, לעומת זאת דעת הרא"ש, ר"י וראב"ן היא שחמר מדינה כשר לקידוש.
בשולחן ערוך נפסק כי ניתן להשתמש בחמר מדינה לקידוש היום, אך לא לקידוש הלילה.
הבדלה צריכה להיאמר על כוס יין, במקרה שאין יין יכול להבדיל על חמר מדינה, והיינו כל משקה חשוב במדינה זו חוץ ממים.
מה נקרא חמר מדינה בזמננו
קיימים חילוקי דעות בין הפוסקים בזמנינו על הגדרת חמר מדינה: יש אומרים שרק משקה אלכוהולי יכול להיחשב "חמר מדינה"
, ויש אומרים שכל משקה נחשב כ"חמר מדינה" אם יש לו חשיבות והוא מוגש לאורחים ומקובל לשתייה בעיר זו, כמו קפה או חלב, אבל לא מים.
חמצן-16 הוא איזוטופ טבעי ויציב של היסוד חמצן, לחמצן-16 יש 8 נייטרונים ו8 פרוטונים בגרעין שלו.
רוב החמצן בכדור הארץ הוא חמצן-16, בדומה לאיזוטופים ביסודות אחרים בהם יש סימטריה בין מספר הנייטרונים לפרוטונים, כמו הליום-4 ופחמן-12. הסיבה לפיה איזוטופים אלו נפוצים מאוד נעוצה בכך שחלקיק אלפא, שהוא הליום-4 ייצור איזוטופים כאלו, גם בתהליכים של כמה חלקיקי אלפא .
בשלד האלמוגים יש הבדל בין חמצן-16 לחמצן-18, כאשר טמפרטורת מי הים עולה, יש יותר חמצן-16 בשלד האלמוג.
"חמצן" הוא אלבום אולפן השביעי של הזמרת ריטה שיצא בשנת 2003. האלבום נמכר בכ-30,000 עותקים והגיע למעמד של אלבום זהב.
בעקבות צאת האלבום יצאה ריטה לסיבוב הופעות בשם "ריטה LIVE".
מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי ביקר באופן מעורב את האלבום: "דיסק עשיר.
אלקטרוני, אקוסטי, אוריינטלי, רוק של גיטרות חשמליות.
הפקה דה-לוקס, ריטה קיבלה כאן הכל מכל טוב.
חסר זה ניהול אומנותי יותר סלקטיבי, עם הדגשים לאו דווקא על הצד המלודרמטי".
העיתונאי יובל לוי ביקר באופן שלילי את האלבום: "ריטה מצליחה לעשות את הבלתי יאמן: להישמע כמו טלנובלה ממוצעת בערוץ 3, שזה המון...רייטינג, אבל אפס אמנות.
את ההישג הזה היא לא יכולה לזקוף לזכותה בלבד.
אמנם קולה המפואר אכן לא נשמע דרמטי כמו פעם, כאילו עבר מטמורפוזה מדרמה למלודרמה, והשירים כאמור לא משהו, אבל על כולם מאפילה ההפקה ההזויה של לואי להב".
חמצן-18 הוא איזוטופ טבעי ויציב של חמצן, חמצן-18 הוא האיזוטופ השני הנפוץ ביותר לאחר חמצן-16. כמעט כל החמצן בכדור הארץ הוא חמצן-16, שהוא 99.76% מהחמצן, לעומתו חמצן-18 הוא רק 0.2%מהחמצן ביקום.
מים שיש בהם אטום חמצן-18 ואטום מימן, יתאדו יותר לאט מאשר מים שיש בהם אטום חמצן-16 ומימן.
כאשר חמצן-18 מופצץ בפרוטונים במאיץ חלקיקים מסוג ציקלוטרון או מאיץ קווי נוצר האיזוטופ הרדיו-אקטיבי פלואור-18 .
איזוטופ זה מוטמע לתרכובת פלואורודיאוקסיגלוקוז (FDG) הנספגת על ידי רקמה עצבית או גידולים סרטניים באופן דומה לספיגת גלוקוז.
הדעיכה הרדיו-אקטיבית של איזוטופ פלואור-18 לחמצן-18 מלווה ב-97% מהמקרים בפליטת פוזיטרון.
הפוזיטרון מתאיין עם אחד האלקטרונים ברקמה, תוך פליטת זוג פוטונים הנעים בכיוונים מנוגדים זה לזה.
בטומוגרפיית פליטת פוזיטרונים, גלאים המקיפים את הנבדק מזהים את מקצת הפוטונים הנפלטים בדרך זו, וכך מדגימים את הרקמה הצורכת גלוקוז.
בפברואר 2019 הודיעה איראן כי היא הצליחה לייצר חמצן-18, בשביל לייצר מים וצרכים רפואיים, אך לא ברור האם הודעה זו קשורה לתוכנית הגרעין האירנית.
חמצן הוא מותחן הישרדות ומדע בדיוני צרפתי-אמריקאי, שביים והפיק אלכסנדר אז'ה על פי תסריט מאת כריסטי לבלאן.
בתפקיד הראשי משחקת מלאני לורן, ולצידה מתייה אמלריק ומאליק זידי.