tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר הפלישה ליוגוסלביה נשלח ראמאכר לבלגרד ועסק בייעוץ לשלטונות הכיבוש במציאת פתרונות להשמדת יהודי סרביה.
ב-18 באוקטובר 1941 הגיע לעיר על מנת לעמוד מקרוב על ביצוע חיסול הגברים הכלואים במחנה הריכוז טופובסקה שופה.
ראדמאכר ציין בדיווחיו שנדרש להשאיר בחיים 500 גברים לצורך הקמת מחנה הריכוז סיימישטה.
ב-29 במאי 1942 לאחר חיסול הכלואים בטופובסקה שופה וסיימישטה, דיווח ראדמאכר כי הבעיה היהודית בסרביה היא כבר מינורית ונותר רק לסיים את הטיפול המשפטי בנכסי היהודים.
בספטמבר 1942 עסק ראדמאכר בסוגיית שילוח יהודי בולגריה אל מחנות ההשמדה ופנה לשר החוץ יואכים פון ריבנטרופ בבקשה להאיץ את המהלכים ליישום תוכניות הגירוש.
ריבנטרופ השיב שיש להמתין עם המהלך משום שהרייך הגרמני עוד לא ערוך לקלוט במחנות את יהודי בולגריה.
בהמשך היה שותף לגיבוש ויישום הפתרון הסופי ברחבי הבלקן ושימש ציר מקשר בין המדור לענייניי יהודים בבמשרד הראשי לביטחון הרייך לבין נציגויות גרמניה הנאצית במדינות אירופה השונות, ובכלל זה במדינת קרואטיה העצמאית ובבולגריה גם בסוגיית השמדת יהודי מקדוניה.
כן ניהל מגעים בסוגיית מעמדם של יהודי סלובקיה שמתגוררים בשטחים הכבושים מחוץ לצ'כוסלובקיה.
לאחר סיום המלחמה, בנובמבר 1945 נעצר ראדמאכר על ידי הצבא הבריטי והובא למשפט.
הוא הואשם בשותפות לרצח 1,300 מיהודי סרביה.
ב-1953 ראדמאכר השיג מסמכים מזויפים תחת השם תומא רוזליו, בעזרתם הוא בורח מגרמניה לדמשק שבסוריה.
הוא הורשע בהיעדרו ונדון לשלוש שנים וחמישה חודשי מאסר.
במהלך שהותו בסוריה ניסו שירותי המודיעין הישראליים להתחקות אחריו באמצעות המרגל אלי כהן.
מפעיליו של כהן הנחו אותו לדווח על פושעים נאצים המתחבאים בדמשק.
אלי כהן יזם מפגש עם ראדמאכר בדירתו בדמשק בעזרת מכרם המשותף, מאג'ד שייח אל-ארד.
ממסכים של הסי איי איי עולה כי ראדמאכר שירת כמה סוכנויות ביון מערביות ששירתו בסוריה, ובעיקר את סוכנות הביון של גרמניה המערבית.
הסי איי איי האמריקאי הצליח ליירט מברקים של סוכנות הביון של מערב גרמניה, ובהם מוכח כי ראדמאכר עבד גם למען המודיעין הסורי.
ישנם מקורות הטוענים כי כהן ביקש לחסל את ראדמאכר, אך נענה בשלילה על ידי מפעיליו.
בשלהי 1966 שב לגרמניה מיוזמתו בשל בריאותו הלקויה.
הוא נעצר, הועמד לדין והורשע שוב.
ראדמאכר הגיש ערעור על ההחלטה וב-1971 הורה בית משפט פדרלי על עריכת משפט חוזר, אך מת ב-1973 בטרם החל המשפט החוזר.
פרנצ'ישק בנש (Franciszek Banaś; 12 בפברואר 1901 – 1985) היה שוטר במשטרה הפולנית במהלך הכיבוש הגרמני של פולין במלחמת העולם השנייה.
הוא הוכר כחסיד אומות העולם בשל עזרתו ליהודים בגטו קרקוב.
פרנצ'ישק בנש, קתולי לפי אמונתו, הצטרף למשטרת פולין בשנת 1924. ב-1941 הוצב לשמירה בשער גטו קרקוב.
הוא התעלם באופן קבוע מניסיונות להבריח מזון ותרופות לתוך הגטו ואף סייע להם.
כאשר החלו אקציות (פעולות לאיסוף ולשילוח יהודים להשמדה) בגטו הוא סייע ליהודים לברוח ממנו ונתן להם כתובות של אנשים שאליהם יוכלו לפנות בבקשת עזרה.
ב-1943, בעת חיסול הגטו, הוא שיחד איש אס אס כדי לאפשר לשני יהודים - רוזה יעקובוביץ' ובנה תדאוש - לברוח מהגטו.
בין היהודים שהציל בנש בפעולותיו היו גם בני משפחת הופמן, הרב לברטוב ושני בניו ומרים שיין בת השלוש.
כולם נותרו בחיים לאחר השואה.
בנש כתב לימים כי היה מזועזע ממעשי הרדיפה והרצח בגטו והוסיף: "כיצד יכול אדם לרצוח כך אנשים חסרי ישע?
מי נתן לו את הזכות לרצוח אנשים אחרים?".
בשנת 1980 הכיר מוסד יד ושם בבנש כחסיד אומות העולם.
בנש היה בין שוטרים פולנים אחדים שהוכרו כחסידי אומות העולם.
על פי מחקרו של ההיסטוריון הפולני יאן גרבובסקי היו מעשיהם יוצאי דופן בקרב שוטרי המשטרה הפולנית: רבים מהם שיתפו פעולה עם הגרמנים ברדיפת היהודים בפולין וברציחתם, הגם שבמקביל היו פעילים במחתרת האנטי-נאצית הפולנית.
פרנץ שאש (בהונגרית: Sas Ferenc; נולד ב-16 באוגוסט 1915 – 3 בספטמבר 1988) נולד בשם פרנץ שון ובארגנטינה ידוע כפרנסיסקו "שאש" שון, היה כדורגלן יהודי-הונגרי, ששיחק בעמדת הכנף ימני.
היה לכדורגלן היהודי הראשון, והיחיד עד כה, לשחק בגמר גביע העולם.
פרנץ שון נולד ב-16 באוגוסט 1915 בדווצ'ר שבהונגריה ושינה את שמו לאחר מכן.
אביו ליאופולד נפטר במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הוא עבר ב-1934 למ.ט.ק הונגריה ממועדון החובבים של בודפשט, אלקטרומוס, ושיחק בעמדת הכנף ימני.
במדי הקבוצה הצליח שאש לשכנע בזכות המהירות והמיומנויות הטכניות שהיו לו ויחד איתו, פאל טיטקוש, וודי מולר והמאמן אלפרד שאפר הם זכו פעמיים בליגה ההונגרית ב-1936 ו-1937.
שאש עבר להתגורר בארגנטינה ב-1938 ושיחק במועדון בוקה ג'וניורס.
הוא עבר לשם מהונגריה יחד עם ארוסתו, ארזבט בוזי, איתה התחתן ונולד להם בן.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו שם בדצמבר אותה שנה וב-1939 כבש 9 שערים ב-24 משחקי ליגה, ובכך היה למלך השערים בקבוצה יחד עם עוד שני שחקנים נוספים.
ב-1940 זכה עימה בליגה הארגנטינאית אך שיחק רק ארבעה משחקים עקב התחרות הקשה שהייתה לו.
שנה אחר כך עשה את משחקו האחרון בה במשחק ידידות.
משנת 1943 שיחק שאש בארחנטינוס ג'וניורס מהליגה השנייה וכבש בה 12 שערים ב-74 הופעות.
כדי לייצג את הונגריה התבקש שאש לשנות את שמו לשם הונגרי.
הוא בחר לשנות את שמו משון לשאש – משמעותו נשר בהונגרית ותחת שם זה הוא מופיע ברישומי משחקים בינלאומיים.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ההונגרית באפריל 1936 בניצחון 3–5 על אוסטריה כששיחק בצד הימני של ההתקפה לצד ינה וינצ'ה.
מספר ימים אחר כך כבש את שערו הראשון בה נגד אירלנד.
שאש היה שותף במשחקי נבחרתו במונדיאל 1938 אז אומן תחת אלפרד שאפר מאמנו במ.ט.ק הונגריה.
בחצי הגמר כבש נגד שוודיה ובמשחק הגמר בו הפסידה נבחרתו 4–2 לאיטליה היה לשחקן היהודי הראשון והיחיד עד כה ששיחק במשחק הגמר של טורניר זה.
הופעתו בגמר הייתה ה-17 והאחרונה במדים הלאומיים בסך הכל.
פרנצ'ישק טפה (בפולנית: Franciszek Tepa; 17 בספטמבר 1829 – 23 בדצמבר 1889) היה צייר ריאליסטי פולני, שהתמחה בפורטרטים ובנושאים אוריינטליסטים.
במהלך המהפכות של שנת 1848, טפה היה מעורב פוליטית בתנועת העצמאות.
הוא הפיק סדרת דיוקנאות של מנהיגי פולין של מרד נובמבר נגד חלוקת פולין.
הוא נכלא כאסיר פוליטי בהיותו בבירת אוסטרו-הונגריה וינה.
את לימודיו האמנותיים החל ב"אקדמיה סטנובה" עם יאן מסקובסקי בין השנים 1842–1844, ואחר כך למד באקדמיה לאמנויות יפות בווינה בין השנים 1847–1848, שם למד אצל פרדיננד וולדמולר.
המשיך באקדמיה לאמנויות יפות, מינכן בין השנים 1849–1852, שם היה מורו וילהלם קאולבך.
ובפריז בין השנים 1854 עד 1860, תחת הדרכתו של ארי שפר וליאון קוגניט בהיותו בווינה הוא השתתף במהפכות של 1848.
בשנת 1852, יחד עם אדם יוזף פוטוצקי והעיתונאי מאוריסי מאן (1814–1876), יצא טפה לטיול דרך יוון, מצרים וארץ ישראל והביא את הדוגמאות הראשונות לציירים האוריינטליסטים הפולנים.
הוא גם הביא כמה עתיקות שהוצגו מאוחר יותר באוסולינאום.
עם שובו מפריז בשנת 1860, התיישב באופן קבוע בלבוב, שם הפיק עבודות על חיי העם והנופים המקומיים מטעם הרוזן ולדז'ימייז' דזידושקי, מייסד "מוזיאון המדינה להיסטוריה של הטבע".
במהלך תקופה זו הוצע לו תפקיד כפרופסור באקדמיה לאמנויות בקרקוב, אך הוא סירב בגלל רצונו להישאר בלבוב.
הוא התמחה בפורטרטים, התפרסם בזכות המיניאטורות שצוירו על שנהב והעביר שיעורים.
רבות מיצירותיו נותרו בלבוב כאשר האזור עבר לשליטת אוקראינה לאחר מלחמת העולם השנייה.
פרנץ קריגר היה צייר וליטוגרף גרמני (פרוסי).
הוא היה ידוע בעיקר בזכות הדיוקנאות הרומנטיים והתוססים שלו ותמונות הסוסים, שהפכו אותו לצייר צבאי ופורטרטים מבוקש ביותר בברלין.
ציוריו של מצעדים צבאיים ומאות פורטרטים הובילו אותו לצייר רבים מעשירי העיר.
קריגר היה בנו של אציל.
ידידותו עם האורניתולוג יוהאן פרידריך נאומן מהעיירה השכנה זיביגק הובילה אותו לציור בעלי חיים.
במהלך ימי לימודיו בדסאו הוא בא במגע עם צייר הנוף קרל קולבה הזקן.
קריגר למד בשנים 1812–1813 באקדמיה הפרוסית לאמנויות בברלין, ואז המשיך לשפר את כישוריו באופן עצמאי על ידי תצפיות מהחיים, במיוחד באורוות המלוכה הפרוסית.
בשנת 1818 הוצגו לראשונה ציורי הצבא והצייד שלו באקדמיה.
ציורו של הנסיך אוגוסטוס מפרוסיה (בנו של הנסיך אוגוסטוס פרדיננד מפרוסיה) והרוזן נידהרדט פון גנייזנאו הניח את היסודות לתהילה שלו כצייר פורטרטים והביאו לקבלת תארים נוספים ממשפחת המלוכה.
בשנת 1825 הוא מונה לפרופסור מלכותי וחבר מלא באקדמיה לאמנויות.
נסיעות רבות לחצר המלוכה הרוסית בסנט פטרסבורג וחצרות המלכים בהנובר ושוורין הגיעו בעקבותיהם.
במהלך מסע לימודים לפריז בשנת 1846, הוא פגש את אז'ן דלקרואה.
לאחר המהפכות של שנת 1848 שב לדסאו ובשנת 1855 השתתף בתערוכה העולמית בפריז.
בשנת 1825 הוא התחתן עם אמנית בשם יוהנה יוניקה.
הוא נפטר שנה לאחר מכן, ונקבר בבית הקברות דורותיאנשטאדט בברלין.
אחד מתלמידיו היה צייר בעלי החיים קרל שטפק.
פרנץ רובן היה צייר היסטוריה, ז'אנר ונוף אוסטרי.
רובן היה הבן הבכור של מנהל האקדמיה כריסטיאן רובן ואשתו סוזנה, לבית דומבסר (1819–1903).
סבו היה המורה לציור טרייר קארל רובן (1772–1843), דודו צייר הנוף מקס האוסהופר.
בהנחיית אביו, הוא למד באקדמיה לאמנויות יפות בווינה בין השנים 1859–1867. בשנת 1869 הוענק לו פרס רייכל של האקדמיה.
משנת 1868 התגורר ברומא כדי להשלים את לימודיו.
שם הוא השתייך לאגודת האמנים הגרמנית בין השנים 1868 ל־1874 והשתתף ב"פסטיבל סרווארו" בשנת 1869 עם אביו.
בשנת 1870 הוא חבר בקואופרטיב לאמנויות יפות בווינה.
מרומא עבר לוונציה, שם התגורר בין השנים 1874 ל־1914 והפך לחבר כבוד באקדמיה לאמנות, רובן שלח את יצירותיו לתערוכות הגדולות בווינה.
הוא קיבל מדליות בתערוכה העולמית בשנת 1873 ובתערוכה במינכן בשנת 1883. בשנת 1890 תרם מעבודותיו לנסיך הכתר.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה נאלץ רובן לעזוב את ונציה.
שם הוא זכה להכרה רבה בתיאור הצבעוני של סצנות מחייהם של אנשים רגילים והיה אחד האמנים שהמלחין ריכרד וגנר הקדיש להם תשומת לב מיוחדת.
[2] רובן יצר סצנות מלוהנגרין של וגנר עבור הטירה של מלך בוואריה לודוויג השני.
את זקנתו העביר במינכן, שם נפטר בגיל 78.
פרנץ רליך היה מתמטיקאי גרמני.
פרנץ רליך נולד בדרום טירול שאז הייתה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
בשנת 1924 החל את לימודיו באוניברסיטת גראץ והמשיך באוניברסיטת גטינגן בה סיים את התואר.
בשנת 1933 הוא התחיל ללמד בגטינגן, אבל פוטר לאחר שנה עקב יחסיו הקרובים עם ריצ'רד קוראנט ועמדותיו נגד שלטון הנאצי.
פרנץ רליך המשיך ללמד בדרזדן ובשנת 1942 מונה לפרופסור.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה חזר לאוניברסיטת גטינגן.
מרב מחקריו של רליך התרכזו בתחום הפיזיקה המתמטית ובתרומה חשובה לתורת ההפרעות והיה בין המפתחים של משפט רליך-קונדרשוב.
פרנץ רומפלר היה צייר ז'אנר ונוף אוסטרי.
השיעורים הראשונים שלו קיבל מאביו.
לאחר שהפגין כישרון יוצא דופן, הוא נשלח לווינה להמשך לימודים, בגיל חמש עשרה, וקיבל מספר פרסים על עבודתו.
הוא משך את תשומת ליבו של הקרדינל פרידריך פרינס צו שוורצנברג, ובתמיכתו הכספית הצליח ללמוד באקדמיה לאמנויות יפות אצל אדוארד פון אנגרט.
בין השנים 1871–1875 ערך כמה נסיעות לימודים לאיטליה.
במהלך תקופה זו הוא לקח גם שיעורים מהנס מקארט.
הוא ערך מסע לימודי נוסף לצרפת בשנת 1879.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19 שימש כפרופסור לציור היסטוריה באקדמיה.
תלמידיו כללו את קולומן מוזר, פרנץ טילה ויוזף שטויצנר.
בשנת 1897 ערך את תערוכתו הגדולה ביותר, עם למעלה מ-230 עבודות, ונבחר לאזרח כבוד בעיר הולדתו טכאו.
בשנת 1904 התיישב בקלסטרנובורג, שם הגיע בהשפעת בית הספר ברביזון והקים את "אגודת אמנים".
הוא גם קידם את הקריירה של אמנים צעירים מבטיחים, כמו אגון שילה.
מאוחר יותר הוא היה חבר ב"אגודה לקידום מדע, אומנות וספרות גרמנית בבוהמיה".
תפקיד בו מילא עד שנת 1919.
הוענק לו מסדר כתר הברזל בשנת 1908.
בשנת 1929, לאחר מות אשתו, מריה, נמכר עזבונו במכירה פומבית וההכנסות נתרמו לעמותות שונות לעיוורים.
רחוב ברובע אוטאקרינג הווינאי נקרא על שמו בשנת 1936.
פרנץ ראשקאי (במקור קראוס, בהונגרית: Ráskai Ferenc; 23 בנובמבר 1880, קומארנו – 29 באוקטובר 1942, בודפשט) היה סופר, עיתונאי, מחזאי יהודי-הונגרי.
פרנץ ראשקאי נולד במשפחה יהודית כבנם של מיקשה קראוס, סוחר ושל ברתה שפיצר.
הוא למד את המחצית הראשונה של הגימנסיה בקומרום, לאחר מכן המשיך בבודפשט וסיים את לימודיו שם.
הוא סיים את לימודיו האקדמיים בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת בודפשט (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
מ-1902 היה עורך המשנה של השבועון "החיים הציבוריים ההונגרים" (Magyar Közélet).
בין השנים 1903–1936 היה עמית מערכת של "עיתון פשט" (Pesti Hírlap), בעל טור התיאטרון.
הוא כתב לבריות של אופרטות ומחברם של יותר מעשרה מחזות.
בין השנים 1904–1905 ערך את מגזין הילדים "מספרי הסיפורים ההונגרי".
מותו נגרם כתוצאה מהתקף לב.
אשתו הייתה ארנקה מולנאר (קודם מילר), שאיתה התחתן ב-19 במאי 1918, ברובע החמישי של בודפשט.
הרומן של מרי יאסאי (רומן, 1938)
לחיות הלאה בשני סוגי נעליים (רומן, 1942)
רומן של תמונת קושוט (רומן, 1921)
הברון קולומבוס - אופרטה בת 3 מערכות, מוזיקה מאת גזה חורין, בכורה: 12 בנובמבר 1910 תיאטרון העיר
למרגלות הכנסייה - סיפור מבודפשט, מערכה אחת.
פאון - קומדיה בת 3 מערכות, בכורה: 13 במרץ 1912 קולוז'וואר
עיר הילדים, או המהתלה עבור המלך מתיאש - 3 מערכות, קומדיית נוער מוזיקלית בכורה: 4 באפריל 1914 תיאטרון קומדיה של בודפשט
לידי - לידיה: מחזה במערכה אחת, בכורה: 11 ביוני 1915 תיאטרון קיראי (קונסורציום תחת המלחמה)
חיה - מחזה במערכה אחת
פרופסור ניק אל חמה - מחזה במערכה אחת
הרפתקנית - מחזה במערכה אחת
הפקידה - מחזה חברתי בשלוש מערכות, בכורה: 2 באוגוסט 2016, תיאטרון בודה, אחר כך תיאטרון בודפשט (12 ביוני 1918)
בית בבודה - קומדיה בת 3 מערכות, בכורה: 13 ביולי 1917 תיאטרון בודה
מלאך מושיע - קומדיה, בכורה: תיאטרון הרנסאנס (1917)
המחזר - תמונה מהחיים במערכה אחת, בכורה: 3 בדצמבר 1919 תיאטרון הדנובה
פרנץ ראקוש (בהונגרית: Rákos Ferenc; פיזשדיארמט, 4 במרץ 1893 – בודפשט, 24 באפריל 1963) היה עורך דין יהודי-הונגרי, דוקטור במדעי המשפטים (1952), עיתונאי, מתרגם ותחילה המפקד הלאומי של המשמר האדום בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית (המשמר האדום היה סוכנות רבת עוצמה לאכיפת החוק שפעלה תחת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית.
היא הוקמה על ידי צו מ-26 במרץ 1919, והשתלט על תפקידי הז'נדרמריה, המשטרה, משמר הגבול ומשטרת המכס והכספים).
פרנץ ראקוש נולד במשפחה יהודית.
מגיל 17 היה מעורב בעבודת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית (MSZDP) ובשנת 1911 הפך לחבר בחוג גלילאו.
הוא קיבל את הדוקטורט שלו במשפטים בשנת 1916, נלחם במלחמת העולם הראשונה, ובשנת 1918 הפך לאחד מנשיאי מועצת העובדים של העיר קישפשט.
הוא הצטרף למפלגת הקומוניסטים של הונגריה (KMP), שנוסד ב-24 בנובמבר 1918, והפך לחבר בוועד המרכזי (השני) הבלתי חוקי של המפלגה (שפעל מ-20 בפברואר 1919).
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית היה תחילה מפקד המשמר האדום כאמור, אחר כך נשיא בית המשפט המהפכני בבודפשט ומאוחר יותר נשיא בית הדין המהפכני הצבאי.
הוא נבחר גם על ידי האספה הלאומית של המועצות כחבר בוועדת הניהול המרכזית של הרפובליקה.
לאחר נפילת הרפובליקה ברח לאוסטריה בתחילת אוגוסט 1919. הוא הוגלה עד 1921, אך לא שב להונגריה, אלא עבד כעיתונאי בפראג ובווינה.
משנת 1925 עבד בברית המועצות כראש המחלקה של "הסיוע האדום הבינלאומי" ולאחר מכן כראש האינטוריסט (סוכנות הנסיעות הממשלתית הסובייטית).
שנתיים אחרי ששוחרר מהמחנה הורשה לחזור הביתה להונגריה.
משנת 1951 היה מנהל "בית ההוצאה לאור ההונגרי החדש" במשך חמש שנים, משנת 1956 היה ראש המחלקה הפוליטית בפרקליטות הכללית עד לפרישתו בשנת 1960.
ראקוש כתב מחקרים רבים במשפטים ותירגם יצירות ספרות יפה להונגרית, בעיקר מרוסית, כגון את יצירתו של ניקולאי צ'רנישבסקי "מה עלינו לעשות?".
הדיכוי הגזעי של השחורים בארצות הברית (מוסקבה, 1927, בשמונה שפות)
מדינה וחוקה ברפובליקה הסובייטית ההונגרית (בודפשט, 1951)
פרנץ רובאו היה צייר רוסי שיצר כמה מהציורים הפנורמיים הגדולים והידועים ביותר.
הוא יצר ציורים מעגליים, שהוצמדו למשטח גלילי והמבט בהם מבפנים כנקודת התצפית.
פרנץ (פרנסואה) רובאו נולד ב־1856 באודסה לאונורה פורטון אלכסיס רובאו ואשתו מדלן (לבית סנק).
פרנץ היה הרביעי מבין חמישה ילדים במשפחה קתולית; אביו היה מוכר ספרים וכתבי עת, במקור ממארסיי הוא למד בבית הספר לציור באודסה.
בשנת 1877 נסע רובאו למינכן ולמד באקדמיה לאמנויות יפות במינכן.
לאחר מכן הוא התיישב בסנט פטרסבורג, עבד באקדמיה הקיסרית לאמנויות וצייר פנורמות ענק של קרבות היסטוריים.
בשנים 1904–1912 לימד רובאו באקדמיה לאמנויות בסנט פטרבורג כפרופסור.
מיכאיל אבילוב היה בין תלמידיו.
בתקופה זו הוא צייר את המצור על סבסטופול, ציור פנורמי.
באמצע המאה ה-19 הפכו הציורים הפנורמיים השונים לדרך אופנתית לתאר נופים ואירועים היסטוריים.
הפנורמה הייתה מדיום ויזואלי של 360 מעלות, שיטה זו נרשמה כפטנט על ידי האמן רוברט בארקר בשנת 1787. תצוגה זאת הייתה דבר חדש ובתקופה ההיא, והציורים הללו היו סנסציה.
הציורים יצרו אשליה חדשה, העבירו את הצופה למציאות מדומה, ויצרו תפיסה של נוכחות פיזית באמצע האירועים.
כאשר עומדים באמצע הפנורמה של 360 מעלות נוצר הרושם של עמידה בסביבה חדשה.
רובאו זכה למוניטין בזכות ציורי הענק הפנורמיים שביצע במהלך חייו.
העבודות של רובאו היו כה גדולות עד שהן דרשו ביתנים שנבנו במיוחד כדי להציג אותן.
אחת הפנורמות הבודדות שצייר, עדיין קיימת כנציגת ז'אנר פופולרי מהמאה ה-19.
בשנת 1913 עזב רובאו את רוסיה לגרמניה, והתיישב במינכן.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה הכירו בו השלטונות הגרמניים כאזרח צרפתי, וב-19 בדצמבר 1914 העניקו לו אזרחות גרמנית.
הוא התגורר במינכן למשך שארית חייו ומת ב-13 במרץ 1928.
הפנורמה של סבסטופול היא ציור ענק המתאר את המצור על סבסטופול בשנים 1854–1855. הציור הוצג ברוטונדה, מבנה מיוחד הבנוי בצורה מעגלית.
גודלו של הציור עצום, אך הוא היה הכרחי לתיאור ריאליסטי של סצנות צבאיות בגלל מספר המשתתפים העצום והנוף הרחב.
רובאו עבד על הציור הזה כמעט שלוש שנים, החל משנת 1901. הוא חקר את האירועים ההיסטוריים על ידי נסיעה לסבסטופול, קרא על הקרב עצמו וכן על ידי קריאת מסמכים היסטוריים שתיארו את הסצנות והתקריות השונות במהלך המלחמה.
הוא גם שוחח עם משתתפים ששרדו את הקרב.
רובאו יצר את הסקיצות הראשונות שלו בסנט פטרבורג.
הוא המשיך לעבוד על הציור מאוחר יותר באקדמיה הבווארית לאמנויות יפות, שם החליט להשתמש בקנבס בגובה 14 מ' על 115 מ' אורך.
כשסיים את הציור, הוא הוצג בסבסטופול בקיץ 1904, במלאת חמישים שנה להגנת העיר.
פרנץ רדוש (בהונגרית: Rados Ferenc; ) היה פסנתרן יהודי-הונגרי פרופסור ומורה למוזיקה, זוכה פרס האמן המצטיין של הונגריה ופרס קושוט.
פרנץ רדוש נולד בבודפשט למשפחה יהודית מוזיקלית: אביו היה דז'ה רדוש (1891–1974), פרופסור ידוע מאוד לכינור, ואמו הייתה אנה וייל (1897–1970).
רדוש הצעיר החל את לימודיו המוזיקליים בבית הספר למוזיקה על שם בלה בארטוק, שם היה בין השנים 1952 לבין 1956 תלמידו של אישטוואן אנטל.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר המקצועי הזה למוזיקה, הוא התקבל לאקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט, שם היה תלמידו של פאל קדושה מ-1956 עד 1959. לאחר מכן המשיך את לימודיו במוסקבה, והפך לתלמידו של ויקטור מרסאנוב.
כשחזר להונגריה, החל לעבוד כמורה למוזיקה.
בשנת 1964 הפך למורה בבית הספר המקצועי למוזיקה בלה בארטוק, ולאחר מכן באקדמיה למוזיקה כעוזרו של פאל קדושה, יחד עם ג'רג' קורטג.
מאוחר יותר, הפך לפרופסור מפורסם למקצועות מרכזיים ולמוזיקה קאמרית.
כמורה, הייתה לו חשיבות מכרעת עבור דור שלם של מוזיקאים הונגרים.
כמורה לפסנתר, תלמידיו כללו את דז'ה ראנקי זולטאן קוצ'יש ואנדראש שיף, ובשיעוריו במוזיקה קאמרית לימד עשרות מוזיקאים שהפכו לידועים ברמה בין-לאומית וכן לימד חברי רביעיות שונות לכלי מיתר.
בנוסף להוראה, נתן בקביעות קונצרטים עד סוף שנות ה-80, אך הפסיק לעבוד כפסנתרן פעיל בערך בתקופה זו.
לאחר שהביצוע בסגנון המקור של מוזיקה ישנה נכנסה לאופנה, הוא הקדיש חלק נכבד מהקונצרטים שלו לנגינה בפורטפיאנו שמכונה לפעמים גם פיאנופורטה שהוא פסנתר מוקדם.
באופן עקרוני, המילה "פורטפיאנו" יכולה להתייחס לכל פסנתר המתוארך להמצאת הכלי על ידי ברתולומאו כריסטופורי ב-1698 ועד לתחילת המאה ה-19. הרפרטואר שלו כפסנתרן כלל בעיקר יצירות קאמריות ולפסנתר של קלאסיקות וינאיות ומלחינים רומנטיים.
בין תלמידיו לשעבר הופיע לעיתים קרובות על הפודיום עם זולטאן קוצ'יש.
הוא עזב את האקדמיה למוזיקה באמצע שנות ה-90. מאז הוא קיים באופן קבוע כיתות אמן ברחבי הונגריה ומחוצה לה.
רדוש התבקש להיות בחבר השופטים בכמה תחרויות פסנתר בין-לאומיות והוא לימד תקופה ארוכה יותר גם בסמינר בארטוק בעיר סומבטהיי.
ראדוש הוא אחד החברים המייסדים של אגודת המוזיקה ההונגרית החדשה.
צלב האבירים של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של הונגריה (2004)
פרנץ קרל רייכלייטנר היה איש אס אס אוסטרי שהשתתף במבצע ריינהרד במהלך השואה.
רייכלייטנר היה המפקד השני והאחרון של מחנה ההשמדה סוביבור מ-1 בספטמבר 1942 עד סגירת המחנה ב-17 באוקטובר 1943 או בסמוך לכך.
כמפקד המחנה, רייכלייטנר ביצע ישירות רציחות כחלק מרצח העם של היהודים.
רייכלייטנר הצטרף למפלגה הנאצית ב-1936 כחבר מספר 6,369,213 ולאס אס ב-1937, כחבר מספר 357,065. הוא החל את הקריירה שלו כפקיד (בדרגת Kriminalsekretär) של הגסטפו בלינץ.
מאוחר יותר עבר לעבוד בתוכנית המתת החסד T4 במרכז ההרג של הרטהיים.
תחילה היה עוזר מפקח עם פרנץ שטנגל תחת כריסטיאן וירט ואז עבר לתפקידו של וירט כמפקח ראשי בהארטהיים.
רייכלייטנר היה גם אחראי חלקית על קבלת שטנגל לתפקיד פיקוח ב-T4.
ב-1 בספטמבר 1942, בדרגת אובר-שטורמפיהרר (סגן ראשון) של האס אס, בפקודתם של וירט ואודילו גלובוצניק, רייכלייטנר קיבל את הפיקוד על מחנה ההשמדה סוביבור עם יציאתו של פרנץ שטנגל לטרבלינקה.
רייכלייטנר מיעט להופיע במחנה, ונטען כי היה שתיין כבד, אך שלט בסוביבור בקפדנות.
משה בהיר, אסיר המחנה, כתב:רייכלייטנר, גבר בשנות הארבעים המאוחרות לחייו, בעל מבטא אוסטרי, היה לבוש תמיד באלגנטיות רבה וענד כפפות.
לא היה לו קשר ישיר עם היהודים והטרנספורטים.
הוא ידע שהוא יכול לסמוך על הכפופים לו, שפחדו ממנו מאוד.
הוא ניהל את המחנה בדיוק גרמני.
בתקופתו התנהלו האקציות בשלום, וכל השילוחים שהגיעו ביום מסוים חוסלו.
הוא מעולם לא השאיר אותם ליום המחרת...באחת הפעמים, כאשר זקן מטרנספורט סטר לקצין האס אס קרל פרנצל, רייכלייטנר לקח את האיש הצידה וירה בו לעיני משפחתו וכל שיירת האנשים.
לאחר שהרייכספיהרר אס אס היינריך הימלר ביקר בסוביבור ב-12 בפברואר 1943, הוא קידם את רייכלייטנר להאופטשטורמפיהרר (קפטן) אס אס.
רייכלייטנר היה בחופשה ביום מרד סוביבור, 14 באוקטובר 1943. כ-300 מתוך 600 האסירים ברחו.
השאר נורו למוות בפקודה ישירה של הימלר.
סוביבור נסגר תוך מספר ימים והנאצים ניסו להסיר כל זכר לקיומו.
בסתיו 1943, כמו רבים ממבצעי מבצע ריינהרד, רייכלייטנר הועבר לאזור פיומה באיטליה כדי להרוג יהודים ולדכא את תנועת ההתנגדות הפרטיזנית.
רייכלייטנר נהרג על ידי פרטיזנים ב-3 בינואר 1944 בפיומה.
פרנצ'ישק סמוגלביץ' (בפולנית: Franciszek Smuglewicz; בליטאית: Pranciškus Smuglevičius, פְּרַנְצִישְקוּס סמוגלביצ'יוס; 6 באוקטובר 1745 – 18 בספטמבר 1807) היה שרטט וצייר פולני-ליטאי.
סמוגלביץ' נחשב למייסד האמנות הליטאית בעידן המודרני.
הוא היה מבשר ההיסטוריציזם בציור הפולני.
הוא גם היה מייסד בית הספר לאמנות בווילנה, תלמידיו הבולטים היו יאן רוסטם, יאן קשישטוף דמל, גספר בורובסקי ויוזף אולשקייביץ'.
אביו לוקאש סמוגלביץ' ואחיו אנטוני היו גם הם ציירים.
פרנצ'ישק סמוגלביץ' נולד בוורשה כבן של לוקאש סמוגלביץ', ורגינה אולסינסקה.
אמו, הייתה אחייניתו של הצייר שימון צ'כוביץ' .
את צעדיו הראשונים כצייר עשה בבית המלאכה המשותף של אביו וצ'כוביץ בוורשה.
בשנת 1763 נסע לרומא, שם החל בלימודי אמנויות יפות בהדרכתו של אנטון פון מרון.
הוא שהה ברומא במשך 21 שנים, שם אימץ את הסגנון הנאו-קלאסי.
בשנת 1765 הוא קיבל מלגה מלכותית ממלך פולין סטניסלב פוניאטובסקי והתקבל לאקדמיית סנט לוקאס.
כקולגה של וינצ'נזו ברנה הוא השתתף בקטלוג חפצים עתיקים.
ב-1784 חזר לוורשה, שם ייסד בית ספר משלו לאמנויות יפות, שהקדים את האקדמיה לאמנויות יפות בוורשה.
סמוגלביץ' היה קלאסיקן, בהשפעה חזקה של הבארוק הפולני.
כנציג בולט של ציירים היסטוריים, ז'אנר ששלט באמנויות היפות של פולין לאורך המאה ה-19. בסביבות 1790 החל לעבוד על סדרת סקיצות וליטוגרפיות בהשראת ההיסטוריה של האומה הפולנית מאת אדם נרוסביץ'.
אף שמעולם לא הסתיימה, סדרה זו זכתה לפופולריות רבה.
בשנת 1797 עבר לווילנה, שם הפך למייסד ולדקאן הראשון של המכון לרישום וציור באקדמיה לאמנויות של וילנה.
בשנת 1801 הוא צייר ציורי תקרה אלגוריים עבור הצאר פאבל הראשון בארמון הקיסרי החדש שלו, טירת מיכאילובסקי, בסנקט פטרבורג, שתוכנן גם על ידי ברנה.
הוא היה מורה לציירים פולנים-ליטאים שהתמסר לציורים היסטוריים בשנות חייו האחרונות.
הוא הביא לליטא רעיונות קלאסיים והשקפות של קלאסיציזם נאור.
הוא צייר את חיי היומיום ואת האדריכלות של וילנה בצורה מציאותית.
עבודותיו עזרו בשחזור של הארמון המלכותי של ליטא בווילנה.
הוא נקבר בווילנה בבית הקברות ראסוס אבל המיקום המדויק אינו ידוע.
פרנצ'ישק ומגדלנה בנשביץ' וילדיהם יז'י, תדיאוש, אנטוני ומריה התגוררו בחווה ב - אורזצ'אוס (Orzechowce) ליד פשמישל במהלך הכיבוש הגרמני הנאצי של פולין במלחמת העולם השנייה.
ביולי 1991 הוענק להם תואר חסידי אומות העולם על ידי יד ושם בירושלים, על הצלת חמישה עשר יהודים שנמלטו בשואה מהגטו בפשמישל.
פרנצ'ישק בנשביץ' (2 באפריל 1884 – 5 פברואר 1954) היה צייר לפני המלחמה.
שניים מבניהם, אנטוני ותדיאוש, נשלחו על ידי הגרמנים הנאצים לעבודות כפייה למען הרייך השלישי עם פרוץ המלחמה.
תדיאוש נמלט, ולאחר שהצליח לחזור הביתה הסתתר ברפתות ובשדות.
אביו, פרנסישק, ארגן בעזרתו משימות הצלה הרואיות רבות.
פרנצ'ישק החל לקלוט יהודים שנמלטו מהתופת.
משפחת בנאסייביץ' והיהודים שנמלטו מהגטאות, החלו לבנות בונקר מתחת לבית במהלך סתיו 1943, לקראת החורף הפולני הקר.
אזור המסתור החדש אפשר לבני הזוג בנשביץ' להציל אנשים נוספים.
באוקטובר 1943, לבקשת סלומון ארנפרויד, אחד מהניצולים ששהה בבית בנאסייביץ', הבריח טדיאוש את בוניה סטמהופר ופלה שאטנר מהגטו.
בינואר 1944 הציל את סמואל ריינהרץ יחד עם אחיו בנימין ואמם ברטה.
הוא ניסה לחלץ את יוזף ווינדלינג, אולם אחיו של יוזף.
שוטר בגטו, עצר את תדיאוש באותו זמן והעביר אותו לידי הנאצים.
המפקד הגרמני שחרר אותו בכל זאת, בשוחד על ידי סמואל ריינהרץ, שנמלט אז עם תדיאוש ויוזף חזרה לחווה שבה הסתתרו כל חמישה עשר היהודים.
מריה בנשביץ' טענה שהם היו המומים, אם כי לא נרתעו לגלות שבכפר הסמוך טרנווצ'ה התגלה במאי 1944 החקלאי קורפיאל שהעניק מחסה ל-27 יהודים בבונקר דומה לשלהם.
קורפיאל עם אשתו ומשפחתו הוצא להורג בליפוביץ'.
מספר חודשים קודם לכן, גורל דומה פגש את הקשר של בנשביץ' עם הגטו, מיכל קרוק.
הוא הוצא להורג ב-6 בספטמבר 1943, במהלך ההוצאה להורג הפומבית הראשונה בפשמישל, יחד עם עוד כמה אנשים שנענשו במוות על הסיוע שהם העניקו ליהודים.בפשמישל: 15,210 יהודים איבדו את חייהם במהלך השואה, כולל 568 פולנים לא יהודים שנהרגו בגלל שניסו להצילם.
נותרו רק 675 יהודים, ביניהם 415 יהודים שניצלו ישירות בעיירה ובהם 60 ילדים.
- לשק מ' ולודקבמאי 1944 הגיעו ז'נדרמים גרמנים לתפוס את אחד מבני בנשביץ'.
הם הקיפו את הבית, אך לא הצליחו.
הצבא האדום החזיר את העיירה מידי הכוחות הגרמניים ב-27 ביולי 1944. כל בני המשפחה והבורחים היהודים שרדו.
ב-1988 (או ב-17 ביולי 1991, המקורות משתנים) קיבלו משפחת בנשביץ', כולל פרנצ'ישק, מגדלנה, מריה, תדיאוש ויז'י, את התואר של חסידי אומות העולם על עמדתם ההרואית נגד שואת גרמניה הנאצית.
פֶרֶנְץ ראַקוֹצִי הראשון (בהונגרית: I.
Rákóczi Ferenc; ) היה אריסטוקרט הונגרי, אשר נבחר לנסיך טרנסילבניה והיה אביו של הגיבור הלאומי ההונגרי פרנץ ראקוצי השני.
פרנץ ראקוצי היה בנם של ג'רג' ראקוצי השני, נסיך טרנסילבניה, וסופיה בתורי.
הוא נבחר לנסיך על ידי הדיאטה של טרנסילבניה בשנת 1652, במהלך חיי אביו.
עם זאת, בגלל המערכה הפולנית ההרסנית של 1657 והשלכותיה, הדיחה האימפריה העות'מאנית את אביו מכס המלכות בשנת 1660, ואסרה על כל בן למשפחת ראקוצי לעלות על כס הנסיכות של טרנסילבניה.
הוראה זו מנעה מפרנץ ללכת בעקבות מורשת אביו; לכן הוא פרש לאחוזותיו בממלכת הונגריה.
משפחת ראקוצי הייתה קלוויניסטית, והם היו תומכים נלהבים של הכנסייה הרפורמית בהונגריה.
עם זאת, אימו של פרנץ, סופיה בתורי, המירה את דתה לקלוויניזם רק למען נישואיה.
לאחר מות בעלה, היא חזרה לחיק הכנסייה הקתולית ותמכה בקונטרה-רפורמציה.
פרנץ ראקוצי הפך גם הוא לקתולי, ובכך זכה בחסות חצר המלוכה ההבסבורגי הקתולי.
בשנת 1664 הוענק לו תואר אצולה של רוזן.
בשנת 1666 פרנץ נשא לאישה את הרוזנת הקרואטית (בהונגרית: אילונה זריני) והצטרף ל בקרואטיה, שאחד ממנהיגיו היה אביה של ילנה, .
עד מהרה הפך פרנץ למנהיג הקושרים, וכשיא של תוכניותיהם האנטי-הבסבורגיות, החל בהתקוממות מזוינת של אצילים בהונגריה העליונה, בעוד הקושרים האחרים היו אמורים להתחיל במאבק בקרואטיה.
אולם בשל ארגון לקוי ומחלוקת בין הקושרים, השלטונות האוסטריים ידעו היטב על הקשר; הם דיכאו במהירות את הענף הקרואטי של המרד.
כשנודע לראקוצי שפטאר זרינסקי נתפס על ידי האוסטרים, הוא נכנע וביקש רחמים.
כל שאר מנהיגי הקשר הוצאו להורג בעוון בגידה; ראקוצי, עקב התערבות אימו, ותמורת כופר של 300,000 פורינט וכמה טירות, קיבל חנינה.
לפרנץ ראקוצי היו שלושה ילדים:
פרנץ השני נולד רק שלושה חודשים לפני מות אביו.
הוא הוביל מרד נגד השלטון האוסטרי (מלחמת העצמאות של ראקוצי) ומת בגלות.
פרנצ'ישק סמודה (; 22 ביוני 1948 – 18 באוגוסט 2024) היה כדורגלן ומאמן כדורגל פולני.
ככדורגלן, שיחק סמודה במספר קבוצות בפולין, ארצות הברית ובגרמניה.
בשנת 1983 עבר לאימון, ושימש כמאמן בקבוצות רבות, ביניהן וידזב לודז', ויסלה קרקוב, לגיה ורשה ולך פוזנן.
הוא זכה בשלוש אליפויות בליגת העל הפולנית.
בשנת 2009 מונה למאמן נבחרת פולין, אך התפטר מתפקידו ב-16 ביוני 2012 לאחר הדחת הנבחרת משלב הבתים ביורו 2012.
סמודה נולד בכפר לובומיה, מחוז וודז'יסלב, פולין, כבנם של גררד, עובד רכבת, ומרטה.
בתחילת הקריירה שלו, שיחק סמודה בתור מגן.
הוא החל לשחק בקבוצת אוניה רצ'יבוש, ולאחר מכן שיחק באודרה וודז'יסלב שלונסקי.
את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הפולנית עשה, כששיחק בקבוצת סטאל מיילץ בעונת 1970/71. בהמשך שיחק בפיאסט גליוויצה, ולאחר מכן עבר לתקופה קצרה לשחק בקבוצת ויסטולה גרפילד בארצות הברית.
הוא השתתף גם בליגת הכדורגל הצפון-אמריקאית (NASL) במדי הרטפורד בי-סנטניאלס.
בשנת 1975 חזר סמודה לפולין ושיחק בלגיה ורשה.
בשנת 1978 חזר שוב לארצות הברית ושיחק בשלוש קבוצות נוספות ב-NASL.
את קריירת המשחק שלו סיים סמודה בגרמניה לפני שעבר לקריירת אימון.
סמודה החל את קריירת האימון שלו בהצלחה בליגות הנמוכות בגרמניה.
בסוף שנות ה-80 מונה למאמן בטורקיה, שם אימן את אלטאי איזמיר וקוניאספור במשך ארבע שנים.
בשנת 1993 חזר סמודה לפולין, כדי לסייע לקבוצת סטאל מיילץ להימנע מירידה לליגה השנייה.
בעונותיו במיילץ הצליח לשמור את הקבוצה בליגת העל הפולנית.
במאי 1995 מונה סמודה למאמן וידזב לודז' והוביל את הקבוצה למקום השני בליגה הפולנית בעונת 1994/95, אחרי לגיה ורשה.
בעונה שלאחר מכן, לא הפסיד סמודה אף משחק בליגה, ובעונת 1995/96 זכה עם וידזב באליפות הליגה.
וידזב גם העפילה לליגת האלופות בעונת 1996/97, שם הצליחה לעבור את אלופת דנמרק, ברונדבי, ולהעפיל לשלב הבתים, שבו שיחקה מול אתלטיקו מדריד, בורוסיה דורטמונד וסטיאווה בוקרשט.
וידזב סיימה במקום השלישי בשלב הבתים.
בעונה שלאחר מכן, נחלשה הקבוצה לאחר מכירת שחקנים מרכזיים, ולא הצליחה להעפיל לליגות האירופאיות.
בעקבות זאת, עבר סמודה לאמן את ויסלה קרקוב.
לאחר עונת 1997/98, מונה סמודה למאמן ויסלה קרקוב, כשהמטרה הייתה לבנות קבוצה שתהיה מוצלחת לא רק בפולין אלא גם בזירה האירופית.
בעונת 1998/99 זכה סמודה באליפות הליגה, אך ויסלה הודחה מהתחרויות האירופאיות בעקבות תקרית בה אוהד זרק סכין על השחקן דינו באג'יו במשחק מול פארמה במסגרת גביע אופ"א.
בספטמבר 1999, לאחר הפסד ראשון בעונת 1999/2000, פוטר סמודה מתפקידו.
לאחר עזיבת ויסלה, מונה סמודה למאמן לגיה ורשה בספטמבר 1999, כמחליפו של דריוש קוביצקי.
עם זאת, הוא לא זכה בתארים ולא הצליח להעפיל לתחרויות האירופאיות.
לאחר הפסד 0–4 לזגלביה לובין במרץ 2001, פוטר סמודה מתפקידו.
ביוני 2001, מונה סמודה שוב למאמן ויסלה קרקוב.
אף על פי שלא הצליח לעבור את ברצלונה בסיבוב המוקדמות השלישי של ליגת האלופות, הוא שמר על הקבוצה בצמרת הליגה.
לאחר הפסדים כפולים לפולוניה ורשה ולגיה ורשה במרץ 2002, הוחלף סמודה בהנריק קספרצ'ק.
לאחר מכן אימן סמודה את וידזב לודז', פיוטרקוביה פיוטרקוב טריבונלסקי, וכן את קבוצת אומוניה מקפריסין.
בשנת 2004, חזר סמודה לפולין ואימן את אודרה וודז'יסלב, שם הצליח למנוע את ירידת הקבוצה.
שנה לאחר מכן, סיים במקום השלישי בליגה עם זגלביה לובין והבטיח מקום בגביע אופ"א לעונת 2006/07.
במאי 2006, מונה סמודה למאמן לך פוזנן לאחר מיזוג הקבוצה עם אמיקה ורונקי.
הוא הוביל את הקבוצה למקום השישי בליגה בעונת 2006/07 ולמקום הרביעי בעונה שלאחר מכן.
סמודה גם הצליח להעפיל עם הקבוצה לשלב 32 האחרונות בגביע אופ"א בעונת 2008/09. למרות הצלחות אלו, החוזה שלו עם הקבוצה לא הוארך.
לאחר מספר עונות עם לך פוזנן, חזר סמודה לזגלביה לובין בספטמבר 2009.
ב-29 באוקטובר 2009, נבחר סמודה למאמן נבחרת פולין.
לאחר טורניר מאכזב ביורו 2012, שבו סיימה פולין במקום האחרון בבית שלה, התפטר סמודה מתפקידו מיד לאחר ההפסד האחרון בקמפיין.
סמודה היה נשוי למלגורז'טה והחזיק באזרחות גרמנית.
פרנצ'סקה קאצ'יני (איטלקית: Francesca Caccini; 18 בספטמבר 1587 – 1640) הייתה מלחינה, זמרת, נגנית לאוטה, משוררת ומורה למוזיקה איטלקייה מראשית תקופת הבארוק.
פרנצ'סקה הייתה בתו של ג'וליו קאצ'יני וכנראה המלחינה האירופאית המפורסמת ובעלת ההשפעה הרבה ביותר, בכל סוגה שהיא, מאז הילדגרד פון בינגן במאה ה-12 ועד המאה ה-19. האופרה שלה, "שחרור רוג'רו" הייתה האופרה הראשונה שכתבה מלחינה.
קאצ'יני נולדה בפלורנץ וסביר להניח, שאת ראשית הכשרתה המוזיקלית קיבלה אצל אביה.
הופעתה הראשונה המתועדת בציבור הייתה כזמרת בחגיגת הכלולות של אנרי הרביעי מצרפת עם מריה דה מדיצ'י בשנת 1600; אביה היה שותף לארגון חגיגת הכלולות ולהלחנת המוזיקה לאירועי הבידור עתירי הפאר והפזרניים שהיו כרוכים בכך.
בשנת 1604, כשכל משפחת קאצ'יני ביקרה בצרפת, השתפך אנרי בדברי הלל ושבח לשירתה - "את הזמרת הטובה ביותר בכל צרפת" - וביקש ממנה להישאר בחצרו; אבל פקידי הרשות הפלורנטיניים דחו את בקשתו ופרנצ'סקה חזרה לאיטליה, שם המשיכה תהילתה לגדול.
זמן קצר אחר כך עוררה גם את תשומת לבו של קלאודיו מונטוורדי, ששיבח את שירתה ואת נגינתה.
ב-1607 נישאה לאחד מחברי הקמראטה הפלורנטינית, ג'ובאני בטיסטה סיניוריני.
בילדותה הופיעה קאצ'יני עם הוריה, אחיה ואחותה, תחת הכותרת "קונצ'רטו קאצ'יני".
בהמשך, כשהייתה למבצעת וירטואוזית, הקימה את "קונצ'רטו דלה דונה" (דומה ל"קונצ'רטה דה דונה" של פרארה) עם אחותה, סטימיה קאצ'יני, והמבצעת מרומא, ויטוריה ארכילאי (1550 - בסביבות 1620).
היא הופיעה באופרה השנייה שנכתבה מאז ומעולם, "אאורידיצ'ה" של יאקופו פרי, אם כי התפקידים ששרה נכתבו על ידי אביה, ג'וליו.
בתקופה זו נקראה לעיתים לה צ'קינה.
במשך הזמן הזה גם פיתחה את כישוריה כמלחינה.
יחד עם הליבריתן מיכלאנג'לו בואונארוטי הצעיר (בן-אחיינו של הצייר) כתבה את המוזיקה לאירועים רבים בחצר מדיצ'י ואף החלה לכתוב בצורה החדשה אז - האופרה.
1618 הייתה בין מקבלי המשכורות הגבוהות ביותר בחצר.
שכרה היה גבוה מזה של אביה.
אחת ההצלחות הגדולות ביותר שלה הייתה בשנת 1625, כשכתבה אופרה לנסיך אורח מפולין, לאדיסלאוס זיגיסמונדו (בהמשך ולדיסלב הרביעי).
האופרה הזו, La liberazione di Ruggiero dall'isola d'Alcina, בוצעה גם בוורשה בשנת 1628; זו ההצגה הראשונה המתועדת ומאומתת של אופרה איטלקית מחוץ לאיטליה.
תיעוד שנות חייה האחרונות קלוש וזעום.
רשומות פלורנטיניות מלמדות, שפרנצ'סקה קאצ'יני, אשת סנאטור, מתה ב-1640, ומכאן אפשר להסיק, שנישאה בשנית אם הייתה זו היא; ייתכן גם שהייתה זו מישהי אחרת, ואפשר שהיא מתה מוקדם יותר.
תאריך מיתה של 1630 מוזכר באחד המקורות.
פרנצ'סקה כתבה חמש אופרות, שארבע מהן אבדו (רק "שחרור רוג'רו" נותרה לפליטה).
מבין שפע חיבוריה הקטנים יותר, הכוללים מוזיקה כנסייתית, חילונית, ווקאלית ואינסטרומנטלית, הקובץ היחיד שנותר הוא פרסום שלה משנת 1618, "ספר המוזיקה הראשון" ( Il primo libro delle musiche), המכיל קטעים לקול אחד או שניים ובאסו קונטינואו.
הקטעים כוללים מדריגלים, קנצונטות, מוזיקה למילים של סונטות, וריאציות סטרופיות וכמה קטעים של מוזיקת קודש, שאפשר לסווגם כמוטטים בארוקיים מוקדמים.
על פי סגנונן אלה מונודיות, ומכמה בחינות השיגה פרנצ'סקה את אביה בהעזה מלודית והרמונית; אין ספק, שכתיבתה נועדה, ברוב המקרים, לקולה היא וליכולות השירה הווירטואוזיות שלה עצמה.
פרנצ'סקו דומניקו אראיה (באיטלקית: Francesco Domenico Araja או Araia; נולד ב-25 ביוני 1709 בנאפולי, ממלכת סיציליה, מת בין 1762 ל-1770, בולוניה, מדינות הכנסייה) היה מלחין איטלקי, שעשה 25 משנות חייו ברוסיה וכתב לפחות 14 אופרות לחצר הצארינה הרוסית, ביניהן "צפאל ופרוקריס" (Цефал и Прокрис), האופרה הראשונה בשפה הרוסית.
אראיה נולד בנאפולי, שם השתלם בלימודי מוזיקה.
הוא החל לחבר אופרות בגיל 20. האופרות המוקדמות שלו הופקו בתיאטראות נאפולי, פירנצה, רומא, מילאנו וונציה.
ב-1735 הוזמן לסנקט פטרבורג עם להקת אופרה איטלקית גדולה, והתמנה למאסטרו די קאפלה של הצארינה אנה איבנובנה ואחריה הצארית יליזאווטה פטרובנה.
בחודשי החורף הוצגו האופרות בדרך כלל באגף של ארמון החורף (Zimniy Dvorets) ובחודשי הקיץ בתיאטרון של גן הקיץ (Letniy Sad).
האופרה "כוחן של אהבה ושל שנאה" La forza dell'amore e dell'odio של אראיה הייתה האופרה האיטלקית הראשונה שהוצגה ברוסיה.
היא הועלתה בשנת 1736 בשם Сила любви и ненависти בלוויית תרגום רוסי מאת ואסילי טרדייקובסקי.
הייתה זו ליברית האופרה הראשונה שהודפסה ברוסיה.
אחריה הוצגו Semiramide (Il finto Nino, overo La Semiramide riconosciut ב-1737,Artaserse ב-1738, Seleuco, בתרגום לרוסית, שהצגת הבכורה שלה הייתה במוסקבה ב-1744, Scipione בתרגום לרוסית בסנקט פטרבורג ב-1745, ואחרות.
רוב האופרות שכתב ברוסיה היו לליבריות איטלקיות.
עם זאת, ב-1755 חיבר אראיה את Цефал и Прокрис ("קפאלוס ופרוקוריס"), אופרה בשלוש מערכות לליברית רוסית מאת אלכסנדר סומארוקוב, על פי "המטאמורפוזות" של אובידיוס.
אופרה זו הוצגה בסנקט פטרבורג ב-7 במרץ 1755 עם תפאורות מרשימות מעשה ידיו של ג'וזפה ולריאני.
הייתה זו האופרה הראשונה המבוצעת על ידי זמרים רוסים.
האופרה נחלה הצלחה רבה ואראיה בא על שכרו ביד רחבה מאת הצארינה יליזאווטה פטרובנה.
חיבוריו האחרונים היו אורטוריה להולדת ישו ואופרה, "לה צ'ימוטאה".
פרנצ'סקה קוצוני (באיטלקית: Francesca Cuzzoni; 1700–1770) הייתה זמרת סופרן איטלקייה.
בנעוריה למדה אצל פרנצ'סקו לאנצי.
קוצוני סירבה פעם לשיר אריה מתוך "אוטונה" של הנדל, על אף העובדה, שהנדל היה המנצח והמלווה.
הנדל, תובעני לא פחות מקוצוני, גרס שיש לתלות אותה בעקביה וראשה למטה מבעד לחלון עד שתסכים לשיר את יצירתו.
קוצוני הייתה ידועה כ"פרימה דונה": חמת מזג, שתלטנית ומסרבת להתפשר.
אירע שתקפה פיזית את יריבותיה על הבימה.
יריבתה העיקרית של קוצוני הייתה פאוסטינה בורדוני ויריבותן מוצגת בסאטירה ב"אופרת הקבצנים" של ג'ון גיי ויוהאן כריסטוף פפוש.
פרנצ'סקו גוויצ'ארדיני (באיטלקית: Francesco Guicciardini; 6 במרץ 1483 - 22 במאי 1540), היסטוריון ומדינאי איטלקי.
גוויצ'ארדיני נולד בפירנצה למשפחת אצילים מפורסמת, שבניה החזיקו במשרות רמות בעיר במשך דורות רבים.
אחרי שסיים גוויצ'ארדיני את חוק לימודיו היסודיים, שלח אותו אביו לאוניברסיטאות של פרארה ושל פדובה שבהן למד עד 1505. הוא נשא את עיניו למשרה בכנסייה על מנת להפוך לקרדינל, אך אביו לא אבה שאיש מבניו ייכנס לשירות הכנסייה במצבה השפל והמושחת.
הוא פנה ללימודי המשפטים, ובמהרה נתמנה על ידי ממשלת העיר לקרוא תביעות משפטיות בפני הציבור.
בהיותו בן 23 שנה נשא לאישה את מאריה, בתו של אלאמאנו סאליביאטי, שהיה מנכבדי העיר.
ב-1512 נשלח על ידי ממשלת העיר כנציגה בחצרו של פרננדו השני, מלך אראגון, ובכך החלה הקריירה שלו כדיפלומט וכמדינאי.
ב-1515 נכנס לשירותהאפיפיור לאו העשירי, שמינה אותו למושל רג'ו אמיליה ב-1516, ולמושל מודנה ב-1517. האפיפיור קלמנס השביעי מינה אותו למושל פארמה.
בתפקידו זה ארגן את ההגנה על העיר שהותקפה על ידי הצרפתים ב-1521. הוא זכה בתפקידים רמי מעלה שאפשרו לו להיות אדון מדינת האפיפיור שמעבר להרי האפנינים.
ב-1526 נתמנה על ידי קלמנס השביעי לסגן המפקד העליון של כוחות האפיפיור.
בתפקידו זה היה עד מרחוק לביזת רומא ולמעצרו של האפיפיור, מאורעות שהעיקו על מצפונו, משום שלפני כן יעץ לו לצאת למלחמה.
למרות זאת, האפיפיור מינה אותו למושל בולוניה ב-1531, משרה שבה החזיק עד 1534, כאשר התפטר מתפקידו עם בחירתו של פאולוס השלישי לאפיפיור, ושב להתגורר בפירנצה.
גוויצ'ארדיני לא רק היה בן זמנו של ניקולו מקיאוולי אלא חברו הטוב, והשניים התפלמסו ביניהם לצד הסכמתם העקרונית על חשיבותה של התבונה.
ההבדל הגדול בין גישתם הייתה בנושא הניסיון האנושי כבסיס מרכזי למסקנות מעשיות כפי שחשב גוויצ'ארדיני, לבין נטייתו של מקיאוולי להסיק מסקנות על בסיס תיאוריה.
כמו מקיאוולי, גם גוויצ'ארדיני מוכן לוותר על עקרונותיו כדי להגן על שליטים שבהם תמך.
ב-1535 הוא הגן על אלסנדרו דה מדיצ'י בפני ההאשמות של גולי פירנצה בבית הדין של קרל החמישי בנאפולי.
ב-1537, אחרי רצח אלסנדרו דה מדיצ'י, תמך גוויצ'ארדיני בקוזימו הראשון דה מדיצ'י, שהיה נער שבאמצעותו קיווה לשלוט בפירנצה.
נער זה התגלה כפוליטיקאי ממולח, והוא פיטר את גוויצ'ארדיני שנאלץ לפרוש לחווילתו, שם כתב את ספרו "היסטוריה של איטליה" ושם גם נפטר ב-1540.
בספרו "היסטוריה של איטליה", תיאר גוויצ'ארדיני את המאורעות העיקריים שהתחוללו באיטליה בתקופה 1494–1532, תוך שהוא שם דגש על סיבותיהם ומרחיב את המבט למדינות אחרות, כך שיש הרואים בספר זה היסטוריה של אירופה לא פחות משהוא היסטוריה של איטליה.
מישל דה מונטן מחבר "המסות", כתב על גוויצ'ארדיני במסה "על ספרים" (ספר 2 פרק 10): "היסטוריון זה כותב בשקידה.
באמצעותו ניתן לדעת באופן מדויק את האמת על אודות המאורעות שקרו בתקופתו."
ב-1857 ראו אור לראשונה באיטלקית, שורת 'הפתגמים והרפלקציות' של גוויצ'ארדיני, מאות אמירות ומחשבות פרי עטו.
ב-1965 תורגם חיבורו לאנגלית וראה אור מאז בכמה מהדורות.
אחד 'הפתגמים' אומר את הדברים הבאים: "מבקש אני מן העולם שניים יותר מכל: האחד - את עלייתה התמידית של מדינה זו וחירותה.
האחר - את כבודה של משפחתנו, לא רק בימי חיי אלא תמיד.
ברצון האל ישמור ויגדיל שניהם גם יחד".
פרנצ'סקו דוראנטה (באיטלקית: Francesco Durante; 31 במרץ 1684 - 30 בספטמבר 1755) היה מלחין איטלקי.
דוראנטה נולד בפראטאמאג'ורה, בממלכת שתי הסיציליות ובגיל צעיר נכנס לקונסרבטוריו דאי פוברי די ג'זו כריסטו בנאפולי, שם למד אצל גאטנו גרקו.
בהמשך היה לתלמידו של אלסנדרו סקרלטי בקונסרבטוריו די סאנט'אונופריו.
משערים שלמד גם אצל ברנרדו פאסקוויני וג'וזפה אוטאביו פיטוני ברומא, אבל אין ראיות מתועדות לכך.
נאמר עליו, שהחליף את סקרלטי בשנת 1725 בסאנט'אונופריו ונשאר שם עד 1742, אז החליף את ניקולא פורפורה כראש הקונסרבטוריו די סנטה מריה די לורטו, גם הוא בנאפולי.
במשרה זו כיהן במשך שלוש-עשרה שנים, עד למותו בנאפולי.
המוניטין שלו כמורה היו נכבדים ובין תלמידיו היו ניקולו יומלי, ג'ובאני פאיזיילו, פרגולזי, ניקולו פיצ'יני, ניקולא לוגרושינו ולאונרדו וינצ'י.
כמורה עמד על הצורך בציות לחוקים ללא שיקול דעת, בניגוד לסקרלטי, שהתייחס לכל תלמידיו כפרטים, כל אחד לעצמו.
אוסף של יצירות דוראנטה, שכמעט כולו מוזיקת קודש בלבד, נמסר על ידי סלוואג'י, אספן אמנות נאפוליטני, לספרייה של פריז.
גם בספריה הקיסרית בווינה שמור אוסף יקר-ערך של כתבי יד מאת דוראנטה.
שני רקוויאם, מיסות אחדות (אחת מהן, יצירה מקורית ביותר, היא "המיסה הפסטורלית" לארבעה קולות) ו"קינות הנביא ירמיהו" הן בין היצירות החשובות ביותר שכתב לטקסטים דתיים.
העובדה שדוראנטה לא כתב מעולם לבימה הקנתה לו מוניטין מופרזים של מלחין מוזיקת קודש.
למרות שהיה אחד ממלחיני הכנסייה המעולים של סגנונו ותקופתו, היום סבורים שהוא נופל בערכו הן מלאונרדו לאו והן מאלסנדרו סקרלטי ונראה שייסד של האסכולה הסנטימנטלית במוזיקה הכנסייתית של איטליה.
סוג זה של מוזיקה אופייני לדוראנטה האיש: לא אינטלקטואל, אך אדוק בדתו ומאמין בלב שלם.
האסה מחה כנגד הגדרת דוראנטה כגדול הבקיאים בהרמוניה באיטליה, תואר בו הכתיר את אלסנדרו סקרלטי.
סיידי (עורך) (1980), מילון גרוב החדש למוזיקה ומוזיקאים, כרך חמישי.
פרנצ'סקו גספאריני (באיטלקית: Francesco Gasparini; 1661 - 22 בפברואר 1727) היה מלחין בארוק ומורה איטלקי.
גספאריני נולד בקאמיורה, סמוך ללוקה ולמד מוזיקה אצל ג'ובאני לגרנצי.
הוא היה מנהל מוזיקלי של בית המחסה של החסד (Pio Ospedale della Pietà), בית יתומות שהעסיק את אנטוניו ויוואלדי כמורה למוזיקה.
בין תלמידיו של גספאריני היו בנדטו מרצ'לו ודומניקו סקרלטי.
בין יצירותיו הייתה האופרה Bajazette, שהמלחין לאונרדו לאו הוסיף לה סצנות קומיות בשנת 1722, כהקדמה לאופרות הקומיות שכתב בעצמו בהמשך.
פרנצ'סקו ג'מיניאני (באיטלקית: Francesco Geminiani; 5 בדצמבר 1687 - 17 בספטמבר 1762) היה כנר, מלחין ותאורטיקן מוזיקה איטלקי.
הוא למד מוזיקה אצל אלסנדרו סקרלטי וכינור אצל קרלו אמברוג'ו לונאטי במילאנו ואחריו אצל ארכאנג'לו קורלי.
משנת 1711 עמד בראש תזמורת האופרה בנאפולי, כמנצח התזמורת והכנר הראשי שלה, מעמד שסיפק לו הזדמנויות רבות לבוא במגע עם אלסנדרו סקרלטי.
ב-1714 מצויד במוניטין של כנר וירטואוז, הגיע ללונדון, שם נפרשה עליו חסותו המיוחדת של ויליאם קאפל, הרוזן השלישי מאסקס, שהיה לפטרונו הקבוע.
ב-1715 ניגן קונצ'רטי לכינור, עם הנדל על הקלוויכורד, בחצר ג'ורג' הראשון.
ג'מיניאני השתכר למחייתו בהוראה ובכתיבת מוזיקה וניסה לספק את תשוקתו לאספנות במסחר באמנות, לא תמיד בהצלחה.
אחרי שביקר בפריז והתגורר שם זמן מה, חזר לאנגליה בשנת 1755. ב-1761, באחד ממסעותיו לדבלין, גנב ממנו משרת כתב יד של יצירה, שעל חיבורה שקד זמן רב.
הסברה אומרת, שצערו על האובדן הזה החיש את מותו.
נראה, שג'מיניאני היה כנר מן המעלה הראשונה.
תלמידיו האיטלקים כינוהו, על פי השמועה, "איל פוריבונדו", "המטורף", בגלל מקצביו עתירי הרגש והנלהבים.
הוא ידוע בעיקר בשלוש סדרות של קונצ'רטי גרוסי, אופוס 2, אופוס 3 ואופוס 7 שלו (בסך הכול כתב 42 קונצ'רטי), המציגים את הויולה כאחת מקבוצת הקונצ'רטינו של הסולנים, מה שעושה אותם, ביסודו של דבר, לקונצ'רטי לרביעיית מיתרים.
היצירות האלה קונטרפונקטיות עד תוך-תוכן וזאת כדי לרצות את הקהל הלונדוני, ששימר עדיין את אהבתו לקורלי, לעומת הסטיל גאלאנט, סגנון שאינו מקפיד על מספר הקולות, שהיה אופנתי ביבשת אירופה בתקופת חיבורן.
ג'מיניאני גם עיבד מחדש קבוצה של טריו סונאטות וגם את 12 הסונאטות המפורסמות (כולל "לה פוליה") לכינור סולו עם בסו קונטינואו, אופוס 5, של מורו קורלי לקונצ'רטי גרוסי.
"אמנות הנגינה בכינור" יצא לאור בלונדון (1751) והוא הסיכום הנודע ביותר לשיטה האיטלקית של נגינה בכינור במאה ה-18 ומקור יקר-ערך לחקר נוהגי הביצוע בשלהי תקופת הבארוק, הכולל מידע מפורט על ויבראטו, טרילים ושאר טכניקות כנריות.
Guida harmonica שלו (בסביבות 1752, עם תוספת בשנת 1756) הוא מחקר יוצא דופן ביותר בהרמוניה לשלהי הבארוק, המשמש כעין אנציקלופדיה של תבניות בסו קונטינואו ובניית הרמוניות עליהן.
בסך הכול יש 2236 תבניות ובסוף כל תבנית מופיע מספר עמוד כהפניה לתבנית הבאה הפוטנציאלית; מכאן, שמלחין מתלמד המעיין בספר יכול לקבל מושג על כל האפשרויות הפתוחות לפניו אחרי כל קו קצר של בס נתון.
פרנצ'סקה סקיאבונה (באיטלקית: Francesca Schiavone; נולדה ב-23 ביוני 1980 במילאנו) היא שחקנית טניס מקצוענית מאיטליה.
היא זכתה בתואר גראנד סלאם, אליפות צרפת הפתוחה 2010 ושותפה לזכייה של נבחרת איטליה בגביע הפדרציה בשנים 2006, 2009 ו-2010.
סקיאבונה זכתה עד כה ב-4 תוארי יחידות (כולם בסבב ה-WTA) וב-8 תוארי זוגות (7 WTA ו-1 ITF).
דירוג השיא שלה היה מקום רביעי בעולם (31 בינואר 2011).
מדורגת כיום (פברואר 2011) במקום ה-12 בדירוג ה-WTA.
הישג השיא של סקיאבונה בקריירה הייתה זכייה בתואר הגרנד סלאם הראשון שלה.
הדבר קרה באליפות צרפת הפתוחה לשנת 2010, שם זכתה בתואר לאחר ניצחונות על נה לי (11), קרוליין ווזניאקי (3), ילנה דמנטייבה (5) וסמנתה סטוסור (7) בגמר.
ביוני היא העפילה בפעם השנייה ברציפות לשלב הגמר באליפות צרפת הפתוחה, אך הפסידה לנה לי מסין (7 בעולם) בשתי מערכות.
סקיאבונה הייתה שותפה לזכייה של נבחרת איטליה בגביע הפדרציה בשנים 2006, 2009 ו-2010. בשנת 2006 גברה הנבחרת האיטלקית על נבחרת בלגיה, וב-2009 ו-2010 ניצחו האיטלקיות את נבחרת ארצות הברית.
פרנצ'סקו אריצו (באיטלקית: Francesco Erizzo; 18 בפברואר 1566 - 3 בינואר 1646) היה הדוכס ה-98 של ונציה.
אריצו כיהן כדוג'ה מאז בחירתו ב-10 באפריל 1631 ועד פטירתו.
פרנצ'סקו אריצו נולד בוונציה למשפחת אריצו - משפחת אצולה אמידה (אך לא עשירה).
אריצו כיהן במספר משרות ציבוריות ובהן שגריר לה סרניסימה בחצר פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ובחצר האפיפיור אורבנוס השמיני, וכן כפרוודיטורה.
אריצו נבחר לתפקיד הדוג'ה ב-10 באפריל 1631, עת השתוללה בוונציה המגפה השחורה האיטלקית, אשר גרמה למותם של כשליש מאוכלוסיית העיר (כ-45,000 נפטרים), ואף את קודמו לתפקיד - הדוג'ה ניקולו קונטאריני.
אריצו נבחר ברוב של 40 קולות למול 1 (היחיד שהתנגד לבחירתו היה רנייר זן, יריבו של הדוג'ה ג'ובאני קורנארו הראשון).
בשל המגפה לא לוותה בחירתו של אריצו בפסטיבלים כמקובל.
המגפה הסתיימה ב-1631 ואריצו לקח על עצמו את נדרו של קודמו - קונטאריני להקים כנסייה המוקדשת למרים, אם ישו, על מנת שהמגפה תיפסק.
עם סיום המגפה, הורה אריצו על בניית הכנסייה, שנקראה סנטה מריה דלה סאלוטה, וכן הורה על חג שיחגג ב-21 בנובמבר ויקרא "חג המדונה של הבריאות" (Festa della Madonna della Salute) במסגרתו תערך תהלוכה של נכבדי העיר מבזיליקת סן מרקו לעבר הכנסייה שברובע דורסודורו לאות תודה על ההצלה מהמגפה.
מסורת זו נמשכת עד ימינו.
שנות ה-30 של המאה ה-17 היו תקופה של שלווה בוונציה, ובשנת 1637 נפתח התיאטרו סן קאסיאנו - בית האופרה הראשון של העיר.
בשנת 1640 נפתח בית אופרה נוסף - התיאטרו סן מויזה.
שנות השלום נפסקו עם פרוץ מלחמות קאסטרו - בין דוכסות פרמה למדינת האפיפיור.
ונציה כרתה ברית עם פרמה ולחמה לצידה כנגד מדינת האפיפיור על השליטה בעיר קאסטרו.
הסכם השלום נחתם בשנת 1644 לאחר ניצחונן של ונציה ופרמה.
בספטמבר 1644 אבירי מלטה תקפו ספינה טורקית ובה עולי רגל מוסלמים בדרכם למכה.
האבירים ביקשו מקלט בהרקליון (שאז נקראה קאנדיה) בכרתים, שהייתה אז בשליטת ונציה.
בתגובה, הסולטאן העות'מאני איברהים הראשון האשים את ונציה ותקף את כרתים.
אריצו פנה לסנאט של ונציה וביקש כי ימנו אותו למפקד הצבא.
הסנאט הסכים על אף התנגדותו של ג'ובאני פזארו (לימים הדוג'ה).
אריצו אסף צי גדול במטרה לתקוף את הטורקים, אולם נפטר חודש לאחר מינויו, ב-3 בינואר 1646, בהיותו בן 79.
פרנצ'סקה זמבלו היא במאית אופרה ותיאטרון אמריקאית.
פרנצ'סקה זמבלו גדלה בילדותה באירופה, למדה לדבר צרפתית, איטלקית, גרמנית ורוסית.
היא ממוצא איטלקי, בתם של ז'אן (שמה לפני הנישואים היה Sincere), שחקנית במקצועה, וצ'ארלס זמבלו, שחקן לשעבר
שנעשה מנהל חטיבת הבידור של חברת התעופה טראנס וורלד איירליינס.
פרנצ'סקה זמבלו למדה באוניברסיטת מוסקבה ב-1976 וסיימה את לימודיה האקדמיים באוניברסיטת קולגייט, במדינת ניו יורק ב-1978.
פרנצ'סקה זמבלו החלה את הקריירה שלה כעוזרתם של במאי האופרה הידועים ז'אן-פייר פונל ונתניאל מריל.
בשנים 1991-1984 היא שימשה כמנהלת האומנותית של אופרה סקיילייט במילווקי (Skylight Music Theatre).
היא מכהנת כיועצת אומנותית של האופרה של סן פרנסיסקו.
זמבלו זכתה בפרסים על עבודותיה בצרפת, אנגליה, יפן, גרמניה, רוסיה ואוסטרליה (פרס הלפמן).
זמבלו ביימה לראשונה בברודוויי בהפקה המוזיקלית של המחזמר "בת הים הקטנה" של וולט דיסני (2008).
זמבלו ביימה את ההפקות המקומיות של המחזמר "מועדון האקסיות" ב-Old Globe Theatre, סן דייגו, קליפורניה ב-2009, אולם זנחה את הפרויקט בשל לוח זמנים צפוף.
היא ביימה את גרסת המחזמר של "בית קטן בערבה", שהציג לראשונה בתיאטרון גוטרי (Guthrie Theate), במיניאפוליס, מינסוטה ביולי 2008 ונמצא כעת בסבב הופעות בארצות הברית.
זמבלו פיתחה גרסה בימתית של The Master Butchers Singing Club, של לואיס אולדריץ', המבוססת על הרומן בשם זה משנת 2003, של המחזאית זוכת פרס פוליצר מרשה נורמן.
הצגת הבכורה הייתה ב-11 בספטמבר 2010 בתיאטרון גוטרי.
בשנת 2003 ביימה הפקת אופרה לפי הספר הנסיך הקטן, עם מוזיקה של המלחינה רייצ'ל פורטמן.
ב-1 בספטמבר 2010 זמבלו לקחה לידה את המושכות של אופרה גלימרגלאס בקופרסטאון ניו יורק, כמנכ"ל והמנהלת האומנותית החדשה שלו.
מייד היא שינתה את שם החברה לפסטיבל גלימרגלאס (Glimmerglass Festival) ואמרה שהיא תציג מחזמר מדי עונה, ופתחה ב"אנני אוקלי אשת לפידות" בקיץ 2011.
במאי 2011 היא התמנתה ליועצת האומנותית של האופרה הלאומית של וושינגטון, לאחר עזיבתו של המנהל הקודם פלסידו דומינגו.
בקיץ 2011, היא ביימה את מחזור האופרות השלם של "טבעת הניבלונגים" של ריכרד וגנר באופרה של סן פרנסיסקו.
פרנצ'לון היא מערכת של מודיעין אותות המהווה את מערכת הריגול האלקטרונית של צרפת.
מתקניה העיקריים של פרנצ'לון ממוקמים בבורדו והרשת מופעלת על ידי שירות הביון הצרפתי, ה-DGSE ובשיתוף פעולה עם DRM - המודיעין הצבאי הצרפתי.
פרנצ'סקו גוארדי (באיטלקית: Francesco Lazzaro Guardi; 5 באוקטובר 1712 – 1 בינואר 1793) היה צייר ונציאני בסגנון הודוטה, אשר השתייך לאסכולת הציור הוונציאני.
נולד בוונציה למשפחה מהאצולה הנמוכה אשר מקורה בטרנטו.
אביו, דומניקו, וכן שני אחיו ניקולו ו היו שניהם גם ציירים.
בשנת 1719 אחותו, מאריה, נישאה לצייר המפורסם ג'ובאני בטיסטה טייפולו.
בשנת 1735 גוארדי החל לצייר בבית המלאכה של הצייר , שם נשאר עד שנת 1743. משנת 1738 הכין מספר יצירות בעבור העיירה בטרנטו.
בשנת 1757 נישא למאריה, ביתו של הצייר מטאו פאגאני (Matteo Pagani).
פרנצ'סקו אונופריו מנפרדיני (באיטלקית: Francesco Onofrio Manfredini; 22 ביוני 1684 - 6 באוקטובר 1762) היה מלחין וכנר מטוסקנה, בן זמנם של באך וויואלדי.
יצירותיו מלמדות על השפעת האחרון עליו.
מנפרדיני נולד בפיסטויה לנגן טרומבון.
הוא למד נגינה בכינור אצל ג'וזפה טורלי בבולוניה, חלק ממדינת האפיפיור דאז.
למד הלחנה אצל ג'אקומו אנטוניו פרטי, מאסטרו די קאפלה בזיליקת פטרוניוס הקדוש, לאחר שתזמורת הכנסייה פוזרה ב-1696.
התמנה לכנר, בסביבות שנת 1700, בכנסיית סן ספיריטו שבפרארה.
בשנת 1704 שב לבולוניה והועסק בתזמורת בזיליקת פטרוניוס הקדוש המחודשת.
משפרסם את יצירותיו לראשונה מונה חבר באקדמיה פילהרמוניקה
החל מ-1711 בילה ארוכות במונקו, ככל הנראה בשירותו של הנסיך אנטואן ה-I.
הנסיך היה תלמידו של לולי ממנו ירש את שרביט המנצח.
טיב יחסיו המדויק עם חצר מונקו ומשך שהותו בה אינו ברור.
מנפרדיני מוזכר לראשונה ברשומות החצר ב-1712. אחת העדויות לטיב יחסיהם הוא העובדה שהנסיך היה סנדק של אנטואן פרנצ'סקו, בנו של מנפרדיני, ונראה שנקרא על שם סנדקו.
במהלך שהותו במונקו נולדו לו ארבעה ילדים נוספים, שנים מהם גדלו להיות מוזיקאים בעלי חשיבות בזמנם, וינצ'נזו היה ל"מאסטרו די קאפלה" האופרה האיטלקית בסנט פטרבורג וג'וזפה לזמר קסטרטו.
העובדה שמנפרדיני אינו מוזכר בפרוטוקולי החצר עד 1727 כנראה מעידה על התרצות שני הצדדים מנוכחותו בחצר הנסיך.
אותה השנה חזר לעיר הולדתו, פיסטויה, כ"מאסטרו די קאפלה" בקתדרלת סן פיליפ, משרה בה החזיק עד מותו.
אף על פי שידוע כי הלחין אורטריות כחלק ממשרותיו בכנסייה, לא נותר להן תיעוד וכך כיום רק יצירותיו הכלליות נותרו חלק מרפרטואר הביצוע.
יצירתו הראשונה הייתה קובץ של 12 סונטות קאמריות אותן כינה "קונצ'רטיני דה קאמרה" אופוס 1.
ב-1709 הוציא לאור את "סינפוניות כנסייתיות" (Sinfonie da Chiesa) אופוס 2. מעין השלמה של הסונטות הראשונות שפרסם.
ב-1718 הוציא לאור בבולוניה את שנים-עשר הקונצ'רטי גרוסי לשני כינורות, תזמורת כלי קשת וקונטינואו, אופוס 3, שהוקדשו לפטרונו.
בספריית הנסיך נמצאו גם עותקים של אופוס 2 פרי עטו.
כמו כן פרסם 6 טריו סונטות לשני כנורות ובאסו קונטינואו.
מניחים כי מרבית יצירתו אבדה לאחר מותו, רק 43 יצירות שיצאו לאור ומגוון כתבי יד מוכרים.
יצירותיו שכן יצאו לאור הן דוגמה, עשויה להפליא לסוגת הקונצ'רטי גרוסי, ראיה לכישרונו בהמצאת מלודיות ללא כל מאמץ.