tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שי חבר בהנהלת "מפקדים למען ביטחון ישראל".
שי נשוי לרבקה, אב לשלושה ילדים וסב לשמונה נכדים.
מלחמדיה: ישראל העולם והקרב על התודעה
ביטחון 50: צה"ל, קהיליית המודיעין, משרד הביטחון
רבי נחמן מברסלב (א' בניסן ה'תקל"ב, 4 באפריל 1772 – י"ח בתשרי ה'תקע"א, 16 באוקטובר 1810) היה מייסד חסידות ברסלב והאדמו"ר היחיד שלה.
רבי נחמן היה מורה רוחני מקורי שהדגיש את המכשולים הרבים בדרך לדעת האל ואת חשיבות השמחה, האמונה הפשוטה והתמימות, וכן ההתקשרות לצדיקים ובפרט "לצדיק האמת".
תלמידו הבולט ביותר, רבי נתן מברסלב, חיבר על פי דבריו את ליקוטי מוהר"ן וספרי יסוד אחרים של החסידות.
מאחר שלא מינה לו יורש, הוסיפה חסידות ברסלב לתפקד כתנועה עם מורים הבקיאים בתורתו של רבי נחמן גם לאחר פטירתו, ולא כחצר בראשות שושלת אדמו"רים.
בימי חייו עורר רבי נחמן סערה והתנגדות עזה, שכן הִרבה למחות על מה שראה כהתמסדות ואובדן הדרך של החסידות ונקלע למחלוקות קשות עם אדמו"רים אחרים, על רקע חזיונותיו שעסקו בעיקר בעצמו וגדולתו.
חסידות ברסלב הייתה קבוצה קטנה ונרדפת מימיו ועד שזכתה להתעניינות ותחייה במחצית השנייה של המאה ה-20. חסידיה מונים כיום עשרות אלפים, החלוקים לקהילות רבות, רבים מהם חוזרים בתשובה.
נולד בעיירה מז'יבוז' שבפלך פודוליה, ב (כיום באוקראינה).
בימיו התחוללה חלוקת פולין, והשטחים הסובבים נמסרו לרוסיה הקיסרית.
אמו, פייגה, הייתה בתה של אדל בת הבעל שם טוב.
אביו, שמחה, היה בנו של רבי נחמן מהורדנקא (שהיה אחד מתלמידיו הקרובים של הבעש"ט), וקרא לבנו על שם אביו.
מנעוריו הרבה להתבודד, להתענות ולהתפלל שעות רבות.
הוא התחתן בגיל 13 עם סשיה, בתו של אפרים, חוכר שהתגורר בכפר סטארה אוסאטה , סמוך לסמילה.
אחרי חתונתו עבר להתגורר בבית חותנו.
כבר ביום חתונתו הכיר את שמעון, תלמידו הראשון ומשמשו.
לא היה לו רב מובהק, אם כי הוא מצטט שיחות של סבו, רבי נחמן מהורדנקא.
את רוב תורתו למד באופן עצמאי, תחת השפעת גדולי תנועת החסידות שהיו באים לפקוד את קבר אבי-סבתו, הבעל שם טוב, במז'יבוז'.
דודיו רבי אפרים מסדיליקוב ורבי ברוך ממז'יבוז' השפיעו עליו מאוד.
רבי ברוך הכיר בו לראשונה כראוי להיות "רבי" לחסידים.
בשנת ה'תק"ן (1790) לאחר מות חותנתו (לפי גרסה אחרת - לאחר מות חותנו) עבר להתגורר בכפר מדבדיבקה סמוך לעיר צ'יהירין, שם החל לקבל תמיכה קבועה כאדמו"ר מקבוצת חסידים שהתאספה סביבו, והחל להתפרסם לראשונה בין מנהיגי החסידים בדורו כאישיות חשובה.
בתקופה זו החלו מחלוקותיו הראשונות עם אדמו"רים אחרים.
במדבדיבקה התגורר עד ה'תקנ"ח (1798).
באותה שנה, 1798, החליט רבי נחמן לנסוע לארץ ישראל.
הוא התעכב זמן מה באיסטנבול, והגיע בספינה לחיפה בערב ראש השנה של שנת ה'תקנ"ט, 1798, ושם גם עשה את החג.
מסורת מקומית מספרת כי התפלל וטבל בבית כנסת עתיק שנהרס בהמשך ולימים היה השטח עליו הוקם בית הכנסת הדרת קודש.
לאחר מכן הלך לטבריה, בה היה כבר מרכז לחסידי הבעל שם טוב, ושהה שם כחצי שנה.
הוא ביקר גם בצפת ובבית הכנסת העתיק במירון, אך לא בירושלים.
כשעמד לחזור, נקלע לעכו בעת המצור שהטיל עליה נפוליאון בונפרטה בעת מסעו בארץ ישראל.
לאחר הרפתקאות רבות עלה על אניית קרב טורקית שבה הפליג עד לרודוס, משם הפליג לגאלאץ וחזר לאוקראינה בדרך היבשה.
הביקור בארץ ישראל היה נקודת מפנה במשנתו.
עוד טרם שיבתו לביתו במדבדיבקה, נסע לרבי שניאור זלמן מלאדי בניסיון לפשר בינו לבין רבי אברהם מקאליסק, שאצלו שהה בטבריה.
לאחר כשנה נוספת במדבדיבקה, חיתן בחמילניק את בתו הבכורה אדל בחודש אלול ה'תק"ס (1800).
כשחזר מהחתונה, נכנס במפתיע עם משפחתו לעיר זלטופול על מנת להשתקע בה, ללא הכנה מוקדמת.
העיירה הייתה בתחום השפעתו של רבי יהודה לייב משפולי כבר עשרות שנים קודם לכן, וסכסוך של רבי נחמן עם החזן המקומי התפרץ למחלוקת עזה עם ר' יהודה לייב.
בתוך מספר חודשים החל הרב משפולי לגבש חרם רבני על רבי נחמן, והדבר נבלם רק לאחר התערבותם של דודו רבי ברוך ממז'יבוז' ורבי לוי יצחק מברדיצ'ב.
בתוך שנתיים נאלץ רבי נחמן לעבור לברסלב שם סייע לו דודו רבי ברוך להתקבל כאדמו"ר.
בברסלב הצטרפו אליו רוב תלמידיו המפורסמים, בהם רבי נתן שטרנהרץ מנמירוב, שהפך ליד ימינו.
שמה של העיר הונצח בשמה של החסידות מאז.
בתקופה זו נהגו חסידיו להגיע אליו לברסלב בשלושה מועדים: ראש השנה, שבת-חנוכה וחג השבועות.
נהג לנסוע אל חסידיו במועדים נוספים לצ'יהירין שבמזרח אוקראינה ולטורגוביצה (טירהוויצה ביידיש) שבמזרח פודוליה.
שמונה שנות ישיבתו בברסלב היו הפוריות ביותר ובהן מסר את רוב דרשותיו, שיחותיו ומעשיותיו שהתפרסמו.
בקיץ ה'תקס"ג (1803), לאחר פגישה של רבי נחמן עם דודו רבי ברוך, הצטרף גם הוא למתנגדיו, בין היתר עקב התפארות של רבי נחמן על הגעתו כבר בגיל 13 למדרגתו הרוחנית של אבי־סבו, הבעל־שם־טוב.
סופר שלאחר התבטאותו זו - דחף אותו הדוד וכמעט הפיל אותו מעליית הגג שבה שהו.
סאשיה בת אפרים בר, אשתו הראשונה, ילדה לו שמונה ילדים, מתוכם שלושה נפטרו בינקותם.
היא נפטרה באביב ה'תקס"ז (1807) ממחלת השחפת, בעת שהותם אצל רופא באיזיאסלב, וארבעה חודשים לאחר מכן נשא בברודי את אשתו השנייה, בתו של יחזקאל טרכטנברג, ממנה לא נולדו לו עוד ילדים, ושמה אינו ידוע.
שלוש מבנותיו זכו להתחתן ולהביא ילדים.
אדל (ה'תקמ"ז - 1787 ונפטרה בגיל 77, בשנת ה'תרכ"ד - 1864) נישאה בראש-חודש אלול ה'תק"ס - 1800 ליוסף יוסקא אוירבך, בן הרב אברהם דב אוירבך מחמלניק, חתן ר' יעקב יוסף מפולנאה מחבר ספר "תולדות יעקב יוסף".
בזיווג שני נישאה לגיסה, יצחק אייזיק רובין מדוברובנה, שהתאלמן משרה אחותה.
שרה (נולדה במדבדבקה, ה'תק"ן - 1790, ה'תקצ"ב - 1832), אשת יצחק אייזיק רובין מדוברובנה, בן לייב דובראוניר, שהיה עתיר נכסים ומראשוני חסידי ברסלב.
אירוסיה הראשונים היו לשמואל בן ר' משה, בנו של רבי מנחם מנדל מוויטבסק, אך החתן נפטר לפני החתונה.
לאחר מותו של ארוסה הראשון, התארסה באלול תק"ס – 1800 לפנחס פייבוש הורוויץ, בן הרב לייבוש סגל מוולוצ'יסק, תלמיד רבי דב בער ממזריטש.
בשנת 1809 מרים עברה לגור בארץ-ישראל ונפטרה בה.
מאחר שלא היו לה ילדים מבעלה, אחי בעלה ייבם אותה, וממנו נולד לה בן, שנפטר בצעירותו.
בת, נולדה בתחילת תקנ"ח - 1798, ונפטרה לאחר מספר ימים
נישואיה הראשונים היו לזלמן לוברסקי מקרמנצ'וג, בן יעקב יוסף לוברסקי.
בנישואיה השניים הייתה אשת הרב אהרן קלוצקר, בן פריידא, בת האדמו"ר רבי שניאור זלמן בעל התניא.
שלמה אפרים (נולד בסביבות ראש-חודש ניסן ה'תקס"ה - 1805, נפטר משחפת בראש-חודש סיוון תקס"ו - 1806)
יעקב (נולד כחצי שנה לאחר פטירת אחיו שלמה אפרים.
ברית המילה שלו הייתה בשבת לפני חנוכה ה'תקס"ו - 1806, נפטר בילדותו)
בשנותיו האחרונות סבל רבי נחמן ממחלת השחפת.
בשנת 1808 הגיע עד העיר לבוב כדי למצוא תרופה ושהה שם לבדו כשמונה חודשים, אך הרופאים לא יכלו לעזור לו.
בא' באייר ה'תק"ע פקד אותו אסון נוסף כאשר ביתו ובית מדרשו בברסלב נשרפו כליל.
באותו זמן הגיעה הידיעה על אישור לחכירת בית באומן, ולכן נסע לאומן והחל להתגורר שם בתאריך ה' באייר.
מספר שנים קודם לכן, בעוברו בעיר, נודע לו סיפור הטבח שערכו שם ההיידמקים ב-1768 ובו נהרגו אלפי יהודים.
הוא אמר לתלמידיו שברצונו להיקבר שם.
בזמן זה נמנע רבי נחמן מ"לומר תורה" והחל לספר סיפורי מעשיות משנים קדמוניות.
לשיטת שמעון דובנוב הוא עשה זאת מפני ש"כשנחלש כוחו הגופני וגם הרוחני, נמנע רבי נחמן מלומר תורה והיה מספר מעשיות ובדיות".
לדעתו הדבר היה ביטוי ל"דברי הזיה מתוך קדחת דתית של איש חולה בגופו וברוחו".
גם רפאל מאהלר טען כי "עם התגברות המחלה האנושה...
לעומתם, טען הלל צייטלין כי "כצדיק הדור בראיית עצמו ידע להעריך את האפשרויות התעמולתיות הטמונות בסיפורי מעשיות".
בתקופה זו הכיר את משכילי אומן ובהם הירש בער הורביץ, שיחק עמם שחמט והאזין לסיפורים בגרמנית שהקריאו לו.
הוא נפטר שם ממחלת השחפת כעבור חצי שנה, בי"ח בתשרי, בגיל 38. הוא נקבר בבית העלמין הישן של העיר, ולא בחדש, בזכות קשריו עם המשכילים המקומיים.
בניו של רבי נחמן נפטרו בחייו, ואת בנותיו אדל, שרה ומרים לא השיא לחסידי ברסלב.
לאחר מותו לא מונה לו יורש, ולכן כונו חסידיו "חסידי המת" (ביידיש "טויטער חסידים").
בעקבות התנודות והשינויים התכופים במצב רוחו של רבי נחמן, העריכו החוקרים כי הוא סבל מדיכאונות קשים וממאניה דיפרסיה.
מאבקו בייאוש, רובו ככולו, נראה לדעת החוקרים כמאבקו האישי.
פעם אחת העיד על עצמו כי "בשעה שבאו עליו הייסורים מעוצם הפלגת הצער והכאב המופלג מאוד מאוד, היה כמעט יכול לנשוך עץ בשיניו מעוצם הכאב".
עדות זו אודות התפרצות הכאב והסבל משמשת את אברהם יצחק גרין כהוכחה כי ספקותיו לא שככו אצלו לגמרי מעולם.
באחת מניסיונותיו הרבים של רבי נחמן להוכיח כי תאוות המין היא שורש כל ייסורי הנפש, מצטט רבי נחמן "חכמי רפואה" האומרים כי הסירוס הוא תרופה לשיגעון.
אברהם יצחק גרין תהה האם הוא ראה לנגד עיניו את מאבקו שלו עם השיגעון כאשר רכש ידיעה מוזרה זו.
כחודשיים לפני פטירתו של רבי נחמן באה עליו תקופת הדיכאון הידועה ביותר.
בתקופה זו אמר באחת משיחותיו על הצדיק (ונתכוון בפירוש לעצמו) שלפעמים הוא רק "איש פשוט לגמרי".
בזמן כזה אין הוא יודע ולא כלום ואין לו גישה לתורה והוא
לפי תלמידי רבי נחמן, הוא הסביר שעצבותו חיצונית בלבד, ובאה מכך שהוא סולל דרך חדשה והדרך מלאה בקשיים שצריך לפַנות, ומרוב העמל שלו לפנות שוב ושוב את הקשיים שבדרך, הוא שרוי בדאגה ונראה עצוב.
לטענת תלמידיו, הוא הסביר בהזדמנות אחרת שיש לו לב נשבר ואינו נראה שמח בגלל שהוא נצר לדוד המלך שחיבר את ספר התהילים שרובו תחינות היוצאות מלב נשבר.
רבי נחמן סלל דרכים חדשות בחסידות.
הוא הדגיש את הערך של התפילה, ההתבודדות, האמונה התמימה והפשוטה וההימנעות מחקירה פילוסופית, על אף שבסוף ימיו התיידד עם היהודים המשכילים שחיו באומן.
הוא הדגיש גם את הצורך להשתוקק לאלוהים, ואמר שלפי גדולתו אין מי שיכול לומר שהוא עובד את האל, אלא העיקר הוא כיסופים וגעגועים.
להשתוקקות זו אפשר לזכות בעיקר בעזרת אמונה פשוטה.
לצד הדרשות שנשא בפני חסידיו, כמנהג האדמו"רים בדורו, סיפר גם מעשיות, המתפרשות לעיתים כאלגוריות ומשלים לתורותיו.
הוא הדגיש מאוד את חשיבותה של השמחה, וההתנגדות לייאוש ולעצב אפיינה את תורתו לאורך כל הדרך.
דוגמאות לאמרות מפורסמות משלו בעניין זה:
אמרתו "כל העולם כולו גשר צר מאוד, והעיקר - לא להתפחד כלל!" הולחנה על ידי הרב ברוך חייט לשיר "כל העולם כולו", שבוצע על ידי זמרים רבים.
עוד הדגיש את חשיבות ההתקרבות לצדיקים אמתיים ולא מפורסמים של שקר ואמר שאי אפשר לזכות לאמונה אלא על ידי התקרבות אליהם ושהם כלליות הקדושה.
את מרבית הכתבים המיוחסים לו כתב תלמידו הגדול, נתן מברסלב, מתוך שיחותיו שנאמרו בעל פה.
עם חיבוריו העיקריים נמנים ליקוטי מוהר"ן, סיפורי מעשיות, ספר המידות ועוד.
בערב ראש השנה האחרון לחייו הדגיש רבי נחמן את החשיבות שהוא רואה בכך שחסידיו יהיו אצלו בחג זה.
חסידיו מבינים שכוונתו הייתה לאחר פטירתו.
ועוד הוסיף, "לא מבעיא (=לא רק) אתם, אלא כל העולם כולו תלוי בראש השנה שלי".
רבי נחמן טען שבניגוד לאדמו"רים אחרים, שבנו קהילה ובכך תמה השפעתם, הוא מעוניין רק לגרום לחסידיו לעסוק בעבודת השם.
הוא ראה בחלק מאדמו"רים אלה "מפורסמים של שקר", ובעצמו ראה את "צדיק האמת".
הדברים קוממו עליו חלק ממנהיגי החסידות בדורו, והמחלוקת עליו תפסה מקום מרכזי בדרשותיו ושיחותיו.
רבי נחמן התייחס בשלילה לרפואה בתקופתו, וקרא לחסידיו להתרחק מרפואה ורופאים, ולהסתמך רק על אמונה באלוהים, גם במקרי חולי קשים, זאת על אף שהוא בעצמו שהה בלבוב משך כמה חודשים בחיפוש אחרי רופאים ותרופות לרגל מחלת השחפת ממנה סבל.
הוא אף התבטא ביחס לרופאים, כי הם שליחיו של מלאך המוות המתקשה לבצע את משימתו בעצמו.
יחס שלילי זה לרפואה ולרופאים הוא חריג וקיצוני ביחס למרבית דעות הפוסקים, שהתייחסו בחיוב לרפואה.
מנגד זירז את חסידיו לחסן את ילדיהם מפני אבעבועות שחורות עוד בקטנותם, והתבטא על הנמנעים מכך כעל שופכי דמים.
ספריו וליקוטים מתורותיו או אודותיו
ליקוטי מוהר"ן - הספר העיקרי של תורתו נכתב ברובו הגדול ונערך בידי רבי נתן.
וחלקו הראשון של חיבור זה יצא בחיי רבי נחמן שעבר על כתב היד לפני שנמסר למדפיסים.
ספר המידות - ספר ערכים המבוסס על ספרות חז"ל.
נכתב על ידי רבי נחמן עצמו, ונערך ונדפס בידי רבי נתן מספר חודשים לאחר פטירתו.
סיפורי מעשיות - מכיל את המעשיות המרכזיות שסיפר רבי נחמן.
יצא לאור כחמש שנים לאחר פטירתו בידי רבי נתן.
שיחות הר"ן - קובץ שיחות.
חלקו יצא לאור עם סיפורי המעשיות.
מגילת סתרים - קונטרס סודי שנכתב בשני חלקים בידי רבי נתן, ובו מתועד חזונו של רבי נחמן לגבי אופן ביאת המשיח.
הספר הנשרף והספר הגנוז - ספרים שאבדו בידי ובהוראת רבי נחמן.
מלבד החיבורים השלמים הללו, רבי נחמן נהג לשרוף מדי פעם דברים שכתב לשימוש מאגי או מיסטי, וקיימת עדות שלו על שריפת חלק מספר המידות, באות "רפואה", שבו נכתבו תרופות לכל המחלות.
רבי נחמן תיקן גם את אמירת תיקון הכללי, ליקוט של עשרה פרקים מספר תהילים.
הליקוט הודפס בעקבות כך במהדורות רבות.
ספרים נוספים ליקטו מתורתו או נכתבו אודותיו.
שבחי הר"ן - שבחיו של רבי נחמן ותיאור השתלשלות נסיעתו לארץ ישראל בזמן מלחמת נפוליאון.
נכתב בידי רבי נתן ויצא לאור כחמש שנים לאחר פטירת רבי נחמן.
חיי מוהר"ן - ביוגרפיה המבוססת על כתבי רבי נתן ויצאה לאור כ-65 שנה אחרי פטירת רבי נחמן.
ליקוטי עצות - לקט עניינים מעשיים המבוסס על דרשות רבי נחמן וערך רבי נתן.
בתחילת כהונתו כאדמו"ר במדבדיבקה, התקבצו סביבו קבוצת חסידים מהעיירה דאשיב שבמחוז ויניצה.
בראשם היה רבי יודל מדאשיב מחשובי העיר.
בתקופה זו גם רבי אברהם מפטרבורג שהעלה את דרשותיו המוקדמות של רבי נחמן על הכתב, נכנס לחוג השפעתו.
בהמשך, נמנו על חסידיו רבני ערים, בהם הרב יקותיאל, 'המגיד מטורגוביצה', שהיה מבוגר מרבי נחמן בעשרות שנים והרב אהרון רב העיר ברסלב.
לאחר שובו מארץ ישראל והמעבר לברסלב הצטרפו תלמידיו המוכרים יותר, הרב נתן שטרנהרץ והרב נפתלי וינברג מנמירוב.
בימי חייו נהגו החסידים להתקהל אצל רבי נחמן בשלושה מועדים: ראש השנה, שבת חנוכה וחג השבועות.
רבים מן החסידים נהגו לאחר פטירתו להגיע מדי ראש השנה לקברו בעיר אומן שבאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה).
עלייה זו לקבר בראש השנה מכונה הקיבוץ באומן.
מספר העולים גדל מאוד לאחר נפילת ברית המועצות והקלת הגישה למקום, ובשנים האחרונות מספר העולים מדי ראש השנה מגיע ללמעלה מ-60 אלף איש.
למקום מגיעים גם יהודים שאינם חסידי ברסלב, ולעיתים אף שאינם דתיים.
נחמן סירקין – ז' באלול ה'תרפ"ד, 6 בספטמבר 1924) היה הוגה דעות ואחד מאבות הציונות הסוציאליסטית.
נחמן סירקין נולד במוהילב שברוסיה הלבנה, אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס).
למד פילוסופיה ופסיכולוגיה באוניברסיטת ברלין, והושפע מהחוגים הסוציאליסטיים שם.
היה פעיל בתנועת חובבי ציון ובחוגי המהפכנים הרוסים.
היה ממייסדי אגודת הסטודנטים הציונית בברלין.
השתתף ב בבזל ב-1897 ובקונגרס השני שאף הוא היה בבזל בימים 31-28 באוגוסט 1898. בקונגרס זה עורר מהומות בכמה הזדמנויות: הוא מתח ביקורת על ההרכב המוצע של ועדת התרבות, שלדעתו כלל יותר מדי רבנים ופחות מדי נציגים בעלי השקפות עולם חופשיות.
דבריו אלו עוררו מהומה בקרב צירי הקונגרס.
אחד הצירים שהגיש (כנראה בהסכמתו של הרצל) הצעה בעניין ועידת השלום שהוצעה על ידי הצאר הרוסי ניקולאי השני, הופסק על ידי סירקין בקריאות "בוז", כי לדעתו ההצעה ביטאה שבח לצאר שהיה צורר ליהודים.
בישיבה אחרת באותו קונגרס בעת ויכוח על עניינים פרוצדורליים כמו מתן רשות דיבור, סירקין התווכח עם נשיא הקונגרס - הרצל והחלה מהומה.
מאנדלשטאם ביקש להוציא את כל הצירים הסוציאליסטים מהקונגרס, והדבר עורר תשואות מצד אחד, מחאות ושריקות מהצד השני .
בסיום הקונגרס השני, סירקין התפטר מתפקידו כציר בקונגרס .
ב-1901 הקים סירקין ארגון ציוני בשם 'חירות', על פי עדותו של יוסף קרוק "הארגון הציוני הסוציאליסטי הראשון", אשר "שני סניפיו גם יחד (ברלין וציריך) מנו שנים־עשר חברים, וביניהם האישים שלימים זכו לפרסום רב, כמו ד"ר משה זילברפארב, זליג קלמנוביץ, נחום שטיף ועוד".
ב-1903 קיבל סירקין תואר דוקטור לפילוסופיה מאוניברסיטת ברלין, אך גורש מברלין לאחר שהוגדר כפעיל פוליטי רדיקלי, והמשפחה עברה לגור בפריז.
על תקופתו בפריז העיד במידה מסוימת יוסף קרוק, שעמד עם סירקין בקשרי מכתבים ורעיונות.
בזכרונותיו כתב קרוק כי סירקין "הירבה לתת את דעתו" על "האפשרות הארגונית לקשור יחד את הפעילות הציונית והסוציאליסטית", וכי סירקין סבר שיש "לנקוט את העמדה הידועה של 'שני מישורים'.
פירוש הדבר היה, שהציונים-הסוציאליסטים צריכים ליטול חלק בשני ארגונים שונים לגמרי: בארגון הציוני וכן בארגון הסוציאליסטי הכללי".
קרוק הצביע על מה שלהבנתו הייתה "התיזה העיקרית של סירקין", כפי שנוסחה והופצה ברוסית (ואחר כך בפולנית), ב"כרוז" מטעם סירקין: "השכל והרגש מורים לנו שתי דרכים לפתרונה ההיסטורי של השאלה היהודית.
בגלל שורה שלמה של נימוקים טאקטיים אין טעם לאחד את שני סוגי הפעילות הללו לפרוגראמה ממשית אחת, ונחוץ לחלק אותן בקרב שני ארגונים ידידותיים עצמאיים.
הן המטרות והן האמצעים של שתי הצורות האלו של פעילות חברתית, שרויים בשני מישורים שונים".
בשנים 1905–1907 התגורר סירקין בווילנה, ומשם, שוב דרך פריז, עבר עם משפחתו ב-1908 לארצות הברית.
בשנת 1905 היה בין תומכי תוכנית אוגנדה וכאשר היא לא התקבלה, הוא ניתק את קשריו עם פעילים ציונים אך למרות זאת המשיך בפעילותו היהודית-לאומית, במסגרת 'הסוציאליסטים-טריטוריאליסטים' שבהמשך התאחדה בארצות הברית עם 'פועלי-ציון'.
סירקין היה ממנהיגי "פועלי ציון" באמריקה ומראשי תנועת הפועלים בעולם.
ב-1920 ביקר סירקין בארץ ישראל כחבר במשלחת מטעם הברית העולמית של מפלגת פועלי ציון ונשא מספר נאומים בשבח הרעיון הקואופרציה וההתארגנות הקואופרטיבית.
הוא סבר שהאנטישמיות נובעת מהמאבק של החברה הבורגנית נגד הפרולטריון.
לדעתו, מעמד העובדים מזהה את היהודים עם הבורגנות, ואילו הבורגנות מלבה את האנטישמיות כדי להסיט את תשומת הלב, ולעצור את התחזקות מעמד הפועלים.
מסיבה זו הטיף סירקין להקמת חברה סוציאליסטית שוויונית בארץ ישראל, שתהיה מבוססת על שיתופיות, חירות ושוויון.
במהלך דיוני הקונגרס השני פגש את בתיה אוסנוס, פעילה ציונית סוציאליסטית, פמיניסטית בדעותיה, והם התחתנו ב-1898. ב-22 במרץ 1899 נולדה בתם היחידה, מרי סירקין (נישאה ב-1919 לאהרון ברודנסקי וב-1930 לצ'ארלס רזניקוב).
ב-1916 נפטרה אשתו וב-1920 התחתן סירקין עם אחותה - מאשה.
עד גיל ארבעים לערך, סירקין ראה בדת אלמנט כובל ומשעבד, וקרא לצאת מן היהדות אל העברית, ולהחליף את דגל ה"קדושה העברית" בקדושה חילונית.
בתו מרי סיפרה שבהיותם בארצות הברית לא היו בבית סממנים יהודיים והיא לא חונכה על ברכי מסורת ישראל.
במהלך העשור השני של המאה ה־20 חל מפנה בגישתו של סירקין והוא סבר שהיסטוריה, התרבות והמורשת של העם היהודי הן תשתיות הכרחית, לבניית ציונות ־ סוציאליסטית.
באופן אישי, סירקין התקרב למסורת היהודית ולמרות עוניו, הוא קנה פמוטים יקרים, בחגים הוא ביקר בבתי כנסת ובבית היה מאזין לתקליטי פטיפון של ניגוני תפילה.
לדעת החוקר אילון שמיר זו לא הייתה חזרה של ממש לדת היהודית, אלא רק "התקרבות לאלמנטים מתוכה, לצד קריאה לקיום 'מצוות' חדשות".
סירקין סבר שהגשמת הרעיונות הטמונים ביהדות ההיסטורית, צריכה להיות באמצעות חיים יהודיים סוציאליסטיים בארץ ישראל.
יומיים בטרם מותו כתב סירקין שיר תפילה שנפתח במילים "ברוך אתה ה' אלוהי רוח העולם".
ולעת מותו ביקש את הרב חיים צ'רנוביץ לערוך לו "וידוי".
אחיו הצעיר, יצחק סירקין, היה פסל, אדריכל ומורה לאמנות.
עצמותיו הועלו מניו יורק לישראל בחודש אב ה'תשי"א (1951) ונטמנו בבית הקברות כנרת, לא הרחק מקברו של ברל כצנלסון, שנחשב כממשיך מורשתו הרוחנית.
על שמו נקראים המושב כפר סירקין שליד פתח תקווה, כפר נחמן ליד רעננה, ורחובות במספר ערים בישראל.
מורשתו נלמדה בתנועות הנוער של תנועת העבודה, אשר נהגו לצטט את פסוקו: "רק בשם החיים הולכים בני העבודה למות, מזעיקים הגנה נגד השונא מבחוץ, ואוסרים מלחמה באויב האורב מבית"; משפט זה פתח את מאמרו "הגנת החיים", אשר נכתב כתגובה למאורעות תל חי.
בתחילת 1936 נפתחו בבית האדום חדרי עיון על שם נחמן סירקין.
חדרי העיון עברו בשנת 1953 לבית ליסין, אוחדו לתוך הספרייה המרכזית של ההסתדרות שנקראה על שם נחמן סירקין ובשנות ה-80 הועברו למכון לבון.
לרגל יום השנה העשרים למותו, הכין הארכיון והמוזיאון של תנועת העבודה פסל לזכרו.
הפסל הוא מעשה ידיו של הפסל דוד פולוס.
כתבי נחמן סירקין (ליקטו וסידרו: ברל כצנלסון ויהודה קופמן), דבר, 1939.
שאלת היהודים ומדינת היהודים הסוציאליסטית (תרגם: אפרים ברוידא), הקיבוץ המאוחד, 1986.
רבי נחמן מהורדנקא (ה'ת"מ (1680) בקירוב, זולקובה – ב' בתמוז ה'תקכ"ה, (1765), טבריה) היה דמות חשובה בדור הראשון של תנועת החסידות והתפתחותה.
היה חסיד במובן הוותיק של המילה עוד בטרם נוסדה תנועת החסידות.
נמנה עם חשובי תלמידיו הקרובים וחברו של הבעל שם טוב, עד כדי כך שהבעש"ט כינהו כ"נאמן ביתו".
מקשרי חיתון של צאצאיהם מפורסם הנכד רבי נחמן מברסלב.
היה דמות נודעת בקרב יהדות רוסיה בשל צדיקותו ולפיכך עליותיו לארץ ישראל עשו בקרבם רושם גדול.
נודע גם בשל מסירותו לקיום מצוות פדיון שבויים.
האגדה החסידית מייחסת לר' נחמן מעלות ומעשי נפלאות רבים.
נולד בסביבות שנת ה'ת"מ בעיר זולקובה שבגליציה לפי אחת המסורות, לר' יצחק, שהיה ממשפחה המיוחסת כשישה דורות למהר"ל מפראג.
אימו של ר' נחמן, הייתה בתו של ר' אברהם מארי רבה של נובהרדוק צאצא לר' יעקב תמרליש מרביץ תורה בקרעמניץ ובוינא שנפטר בשנת תכ"ז - 1667, בנו של אליעזר מוורמייזא.
כשהתבגר פנה ללמוד ב"קלויז" בעיר ברודי והתיידד עם רבי נחמן מקוסוב ורבי מנחם מנדל מבאר.
אחרי נישואיו התקרב לבעל שם טוב בהשפעת גיסו רבי חיים מהורדנקא.
דרכיו בעבודת השם עברו מפנה עקב תורת הבעש"ט.
לאחר פטירת אשתו הראשונה התחתן בנישואים שניים עם אחות ר' יצחק מדרוהוביץ'.
מספרים שהשידוך שנעשה בעצתו ויוזמתו של הבעש"ט כלל סיכום בינו לר' נחמן, שהבן של רבי נחמן יתחתן עם בתה של אדל בת הבעש"ט לכשיוולדו.
ולימים כך נעשה שמחה בן נחמן נישא לפיגה בת אדל ומהם נולד רבי נחמן מברסלב על שם סבו.
מספרים בקרב החסידים כי אשתו השנייה של ר' נחמן מהורדנקא נפטרה חודש לאחר הלידה.
גם סביב מאורע זה התפרסמו כמה סיפורים המלמדים על מעלתם של ר' נחמן ואשתו.
בהשפעתו של הבעל שם טוב, עלה לארץ ישראל יחד עם בנו שמשון חיים, ככל הנראה סביב שנת ה'ת"ק (1740) אך חזר לחו"ל אחרי תקופה קצרה, יש אומרים שבהשפעת חלום שפירשו כרמז לעדיפות דרכו של הבעל שם טוב בעבודת ה' שלא על ידי סגפנות.
לפי המסורת בשבחי הבעש"ט, מטרת עלייתו של ר' אלעזר רוקח לארץ ישראל הייתה במטרה לפוגשו ולהביא יחד את הגאולה.
המפגש מעולם לא התרחש מפני שר' נחמן יצא לחו"ל, ולמרות שהתאמץ לחזור בהקדם, ר' אלעזר כבר נפטר.
לפי מסורת זו ייתכן שלמעשה עלה ר' נחמן לא"י פעמיים בשנים סמוכות וירד חזרה לגולה.
על תקופה זו של התעוררות לעלייה לארץ ישראל ועל השפעותיהם של האישים בה בראשית צמיחת תנועת החסידות כותב אברהם יערי:
בשהותו זו בגליציה שימש כגבאי בביתו של הבעל שם טוב, ואף עסק בקירוב תלמידים חדשים לדרך החסידות.
היה מצוי מאוד במחיצתו של הבעש"ט.
גם בעת פטירת הבעל שם טוב שהה במז'יבוז' וגם על אירוע זה ישנם מעשיות בקרב החסידים הנקשרים בו.
בזמן שהותו שם השתוקק לעלות שוב לארץ ישראל אבל הבעש"ט שכנעו להישאר עמו כדי שילמד ממנו את תורתו, לכן עלה לארץ ישראל רק לאחר פטירות רבו.
בלשון החסידים מתואר שלאחר פטירת הבעש"ט היה משתטח מעת לעת על קברו ומבקש רשות לעלות לארץ ישראל, עד אשר קיבל ממנו תשובה שבה לא רק שהרשה לו אלא אף ציווה עליו לעשות כן.
באלול תקכ"ד, ערב ראש השנה תקכ"ה (אוקטובר 1764), עלה לארץ ישראל בפעם השנייה, בראש שיירת עולים לצד רבי מנחם מנדל מפרמישלן, זו קבוצת העולים המאורגנת הראשונה מקרב תלמידי הבעש"ט.
תיאור מפורט של עלייתם נשתמר בחיבור בשם "גלילות ארץ ישראל" על ידי חכם יהודי מגליציה, רבי שמחה מזלוזיץ, שפגש אותם על שפך הדנובה והפליג יחד אתם באונייה לקושטא ומשם לארץ ישראל.
סיפור מסעותיו הודפס על ידי חתנו, רבי שלמה מדובנא וכונה בשם "אהבת ציון".
למרות שמשך הנסיעה הרגיל הוא יום-יומיים, בשל סערה חריגה שאיימה להטביע את הספינה הם הגיעו ליעדם רק כעבור תשעה ימים, בי"ב בתשרי.
ר' שמחה מתאר כי ביום התשיעי הנהיג ר' נחמן תפילת תחנונים מיוחדת:"וקבצנו יחד למניין עשרה, שהיינו מפוזרים בספינה זה בכה וזה בכה.
ונטל ספר תורה בזרועו והתפלל בלחש מעט.
ואמר אם חס וחלילה ייגזר עלינו בבית דין של מעלה שנאבד מן העולם - אנחנו בית דין עדה הקדושה בצירוף קב"ה ושכינתיה, אין אנו מסכימים לגזירה זו ויהי רצון שתבטל גזירה זו.
וענינו אחריו אמן, והלכנו איש למקומו בספינה, וצוה לנו לומר תהלים"עוד באותו יום הגיעו לעכו, ובי"ג בתשרי עזבו את העיר ובעזרת חמורים ופרדות הגיעו לטבריה.
רבים מסיעת החסידים שכבר היו בארץ שקדמו בעלייתם ובהשקפותיהם לתלמידי הבעש"ט הצטרפו לסיעתם ודרכם החסידית החדשה של אלה.
עם זאת בשל המספר הקטן של העולים בעלייה זו (כ-30 איש מגליציה ועוד כמה עשרות יהודים מטורקיה ומארצות הבלקן שהצטרפו אליהם בקושטא), אין העלייה שלהם נמנית על ידי ההיסטוריונים כעלייה החסידית הראשונה, וכעלייה הראשונה נחשבת עליית החסידים בשנת תקל"ז שהיקפה ומשקלה היה גדול במיוחד.
טוביה פרשל סבור שיוזם העלייה היה ר' נחמן, וע"פ דברי ר' נחמן עצמו הוא קיבל את ההוראה לכך מהבעש"ט בחזיון רוחני לאחר מותו.
על הרושם שהייתה לעליית שיירתו עוד בצאתם מהגולה ניתן ללמוד גם מהיחס המתואר כלפי ר' מנחם מנדל מפרמישלן ש.
לימים יתארח נכדו רבי נחמן מברסלב בחג הסוכות, בעת שהותו בארץ ישראל בשנת תקנ"ט 1798, אצל נכד אחר של רבי נחמן מהורדנקא בשם רבי בנימין, שעל קברו בטבריה מצוין הכיתוב "נכד רבי נחמן מהורודנקא".
גם מתקופה זו לא ידוע הרבה על ר' נחמן מהורדנקא אם כי נשתמר סיפור על התנהגותו ועל אודותיו בפי תושבי טבריה, אשר פורסם על ידי הרב משה קליערס בספרו "טבור הארץ":
בספר "עובד אורח", פולנאה תקמ"ח, תואר רבי נחמן כ.
רבי נחמן נפטר בב' בתמוז ה'תקכ"ה בקירוב, שנת עלייתו השנייה/שלישית לארץ, או בסמוך לה ונטמן בחלקת תלמידי הבעש"ט בבית העלמין העתיק בטבריה.
כיאה לדמות בעלת חשיבות בקרב החסידות ישנם תיאורים על עת פטירתו בשבת:.
דברי תורה בשמו הובאו בספרים "תולדות יעקב יוסף" ו"דגל מחנה אפרים".
ר' מנחם מנדל ויז'ניצר ריכז את כל דברי תורתו בקונטרס "מילי דאבות" בראש הספר "תורת חסידים ראשונים".
בנו שמחה התחתן עם פייגה בת אדל להם נולד רבי נחמן מברסלב הקרוי על שמו.
בנו שמשון חיים עלה עם אביו בקדם עליית החסידים לארץ ישראל והתיישב בטבריה.
נכד אחד כנראה בשם בנימין התיישב אף הוא בטבריה, ואצלו התארח רבי נחמן מברסלב בעת ביקורו בארץ ישראל.
בבית העלמין העתיק בטבריה קיימת מצבה לר' בנימין הנושאת את הכיתוב נכד ר' נחמן מהורודנקא.
נחמן מִיפֶלֶב (בכתיב יידי: מיפעלעוו; 16 במאי 1886 – 29 באוגוסט 1937) היה סופר יידי ועברי, מחנך ועורך בפולין.
נחמן מיפלב נולד בעיירה סקידל שבפלך גרודנו (בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית) למשפחת חייטים דלת-אמצעים.
למד במסלול הדתי מסורתי הרגיל: 'חדר' וישיבה.
את לימודיו הכלליים עשה בלומז'ה (פולין) ובמינסק, השלים בהצלחה בחינות בגרות אקסטרניות (חיצוניות), ויצא לעיר קרקוב.
בשנת 1905, לאחר כישלון המהפכה ברוסיה, החל נחמן מיפלב להורות בקרקוב (בהמשך בבית הספר העברי בעיר), ובמקביל עסק בעריכה והחל לכתוב את יצירותיו שלו, עברית ויידיש.
בשנת 1921 ייסד וערך בקרקוב שבועון עברי לילדים בשם "הקורא הצעיר"; זה לא החזיק מעמד זמן רב, ולאחר כתריסר גיליונות נסגר.
אך מיפלב המשיך בכתיבתו בבמות רבות אחרות.
הוא היה במשך שנים רבות מהמשתתפים הקבועים בעיתוני היהודים בפולין, הן בעברית והן ביידיש.
מגיל צעיר חיבר סיפורים קצרים, וכשהיה בן עשרים נדפס סיפורו הראשון.
נחמן מיפלב נתן מכוחו לא רק לסיפורת ריאליסטית, אלא גם חיבר מחזות חינוכיים, כתב, תרגם וכינס אגדות עם, וכתב הומורסקות ופיליטונים.
ספריו העבריים כונסו ונדפסו בפולין, בוורשה ובקרקוב.
את יצירתו ביידיש לא כינס.
חלק מספריו הראשונים שנדפסו בוורשה, חזרו ונדפסו בישראל.
מיפלב נפטר בקרקוב בסתיו 1937, בגיל 50.
בנו, הצייר המפורסם והקוסם הידוע צ'אן קנסטה, עשה רבות להזכרת שמו בהופעותיו בטלוויזיה.
נ"י כביטנר, נ' מיפלב, הקורס: ספר למוד השפה העברית לגדולים, קרקוב–דמביצה: ב' פט, תרע"ח.
מילקוטי: ספורים לילדים עם ציורים, קרקוב: ספר, תר"פ.
מיפלב (עורך), הקורא הקטן: קֹבץ מקרא, קרקוב: ספר, תרפ"א.
עמק עשרת התמרים: רומן היסטורי, ורשה: עבר, תר"ץ.
(מהדורות נוספות: תל אביב: מסדה, תשי"ג-1953; תשכ"ב.)
חיים לב ונ' מיפלב, ילדי ישראל: ספר מקרא לשנת הלמודים הראשונה בבתי הספר התיכונים והחמישית בבתי הספר העממיים; הציורים מאת הרשדרפר ולנקוביצר ...
תווי הנגינה הוכנו על ידי פרופ' שפרבר, קרקוב: אגודת המורים, תרצ"ב.
הקורא הצעיר: ספריה לתלמידים ולנֹער, ורשה: אחיעבר, 1937–1938:
12: נ' מיפלב, אורי עומד בפִנה.
20: נ' מיפלב, פרחי עץ החיים.
נחמן פרקש (7 בנובמבר 1935 – 5 באוגוסט 2014) היה אלוף ישראל באגרוף ועבריין ישראלי שפעל בעיקר משנות ה-50 עד שנות ה-70, וכונה "אלוף הבריחות" עקב בריחותיו הנועזות מהכלא.
פרקש נולד בשנת 1935 כבן הזקונים למשה ולבת שבע במשפחה חרדית בת שלושה ילדים.
הוריו עלו עם ילדיהם האחרים מהונגריה.
המשפחה התקיימה בדוחק וגרה בדירת חדר וחצי בשכונת שפירא בתל אביב.
בילדותו התעוור למספר חודשים כאשר ילד אחר זרק עליו סיד.
לאחר ששב לראות נפל מקיר גבוה במהלך משחק ושבר את גבו, רגל אחת וסבל מזעזוע מוח.
מגיל צעיר עסק בספורט גופני תחרותי.
התגייס לצה"ל אולם התקשה להשתלב במסגרת הצבאית ושוחרר בשל חוסר הסתגלות.
התאגרף במסגרת אגודת מכבי תל אביב, ניצח בשנת 1954 את אברהם לוי מבית"ר תל אביב ונשלח לתחרויות אגרוף בקפריסין נגד נבחרת הצבא הבריטי.
מאוחר יותר אף זכה בתואר אלוף ישראל באגרוף במשקל בינוני.
בסוף שנות ה-50, ככל הנראה עקב חבטה בראשו, נגרר למעשי אלימות ופשיעה, והחל לבלות בבתי מעצר ובבתי סוהר על מגוון רחב של עבירות, בהן שוד מזוין, גנבות, פריצות, אלימות ואפילו גנבת גור נמרים מגן החיות של תל אביב.
בשנת 1956 נעצר בחשד לשוד מזוין, יחד עם שלושה שותפים בדצמבר 1955, במחלבת "תנובה" בתל אביב.
במהלך השוד נפצע קופאי המחלבה קשות ונשדדו למעלה מ-8,000 לירות.
פרקש נשפט, הורשע ונידון לחמש שנות מאסר.
לאחר שנתיים, בעת טיול בגינת כלא רמלה בקיץ 1958, ניצל את חוסר תשומת הלב של הסוהרים ונמלט מבית הסוהר.
לאחר שלושה ימים התייצב בביתו של מנהל השירות הפסיכיאטרי של שירות בתי הסוהר בראשון לציון.
בדצמבר 1960, חמישה חודשים לאחר ששוחרר ממאסר ושב להתאגרף, חשדה בו המשטרה שהשתתף בשוד מזוין בשדרות ח"ן בתל אביב.
הוא נתפס לאחר מצוד, נשפט ונשלח למאסר.
במאי 1961 השתתף בבריחה נועזת מכלא רמלה יחד עם אסיר בשם רפאל (טומי) בליץ שנידון למאסר עולם על רצח המהנדס פיאטלי.
פרקש נתפס, ומאז ובמשך כעשר שנים שב וברח מבתי כלא ומבתי מעצר.
באחת מבריחותיו, ב-7 ביולי 1963, מבית המעצר ביפו, חצה את גבול רצועת עזה, נעצר על ידי שלטונות מצרים והושם בכלא בקהיר.
ב-11 בינואר 1965, הביאו אותו השלטונות המצריים לגבול רצועת עזה, וגרשו אותו חזרה לישראל.
שני חברי קיבוץ נחל עוז שמצאו אותו משוטט בשדות, חשדו בו והביאו אותו לתחנת המשטרה בשדרות, שם נעצר והועבר לכלא רמלה.
ב-1969, בגיל 33, שוחרר מבית הכלא לאחר שריצה שבע מתוך תשע שנות המאסר שנגזרו עליו.
הוא עבר לאשדוד, שם גרה אשתו, רחל אלקובי, אם לשלוש בנות, לה נישא בעודו בכלא.
העירייה אף העסיקה אותו כגנן וכדייג.
לשניים נולד ב-1972 הבן, יעקב.
פרקש ניסה לשוב לתחום האגרוף ואף הופיע בהצלחה בשתי תחרויות (בקריית מוצקין נגד חיים שפיר ובנתניה נגד באומסלר).
בנובמבר 1971 דיווח מעריב שפרקש התגורר במערה בשכונה הישנה של ראש פינה והתקיים מכספים ששלח לו אביו מארצות הברית.
בשנת 1974 הורשע באיום על אחיו וגיסתו כי ישליך רימונים לביתם ונידון לשלושה חודשי מאסר על תנאי.
בשנת 1977 פגש פרקש באהוד בנאי, שהיה בן 24, לאחר שחרורו מהצבא והתגורר בצריף שבוואדי בראש פינה.
בסוף שנות ה-70 פרש מחיי הפשע, אך הוא לא הסתגל למסגרת ממוסדת, והחל לנדוד בין ואדיות ומערות בהרי הגליל שם שהה בקיץ, לבין בקתות נטושות בחופי ים המלח שם שהה בחורף.
במראה תמהוני, עם זקן עבות ובגדים מרופטים, המשיך לככב בתמונות ובכתבות שונות באמצעי התקשורת, בעיקר בגלל מהומות קטנות שבהן היה מעורב, כגון החזקת קנאביס ואיומים בסכין.
בשנת 1993 חזר אהוד בנאי לבקרו בוואדי בראש פינה ובעקבות זכרונותיו מהמפגש עם פרקש בשנות ה-70 כתב את השיר "יוצא לאור".
בתחילת שנות ה-2000 חילק פרקש את חייו בין בקתה במירון למערה בקדיתא שבגליל.
בנו היחיד, יעקב סו פרקש, חי עד גיל 12 עם אמו ולאחר מכן עבר לקדיתא.
היה מאושפז במוסד לחולי נפש.
בשנת 2007 התרועע בצפת עם נרקומן ונפטר ממנת יתר.
פרקש בילה את שנותיו ובעיקר האחרונות לצידם של אנשי כדיתה ואנשי מירון, ביניהם גם חסידי ברסלב מקומיים.
הוא טס לאומן לימי ראש השנה פעם אחת בחייו (ככל הנראה בשנים 2006–2008) וזאת בסיוע של חסידי ברסלב מדוכן ההפצה במירון וקבר האר"י הקדוש הקדוש בצפת.
בשנותיו האחרונות התדרדר מצבו ורגלו נקטעה.
למרות זאת, הצליח לטוס בתחילת 2011 לביקור בהודו.
בחודשים האחרונים לחייו חזר להתגורר במערה קטנה ליד בית העלמין במירון וזאת לאחר תקופה שלא היה במירון באופן סדיר.
ב-5 באוגוסט 2014 - צום תשעה באב תשע"ד נמצא מוטל ללא רוח חיים באותה מערה במירון כשעל צווארו סימני חבלה.
נטמן בבית העלמין במושב מירון.
רבי נחמן קְרוֹכְמַל (רָנָ"ק; נכתב גם קרוכמאל; ז' באדר ה'תקמ"ה, 17 בפברואר 1785 – א' באב ה'ת"ר, 31 ביולי 1840) היה הוגה דעות והיסטוריון יהודי, מהבולטים שבאנשי תנועת ההשכלה בגליציה וממייסדי תנועת חכמת ישראל; נאמר עליו שהיה "פילוסוף היהדות השיטתי המסכם והמשפיע ביותר של ההשכלה".
סביב רנ"ק התקבץ חוג תלמידים שממנו יצאו סופרים וחוקרים חשובים בגליציה ובמזרח אירופה במהלך המאה ה-19. בספרו היחיד, "מורה נבוכי הזמן", שבו מוצגת תפיסתו הפילוסופית על ההיסטוריה של עם ישראל, השפיע על מחקר תולדות עם ישראל, סוגות הספרות היהודית, וההגות היהודית בדורות שאחריו.
נחמן הכהן קרוכמל נולד לר' שלום קרוכמלניק, סוחר אמיד, בעיירה ברודי שבגליציה.
הוא נשא, בגיל 14 (ולפי עדויות אחרות - בגיל 16), את שרה לבית הברמן, ועבר לגור אצל חותנו העשיר בעיירה ז'ולקווה שליד בירת גליציה, לבוב (למברג).
מלבד החינוך היהודי המקובל בתורה ובתלמוד, למד גם פילוסופיה יהודית, בעיקר מכתבי רמב"ם ואבן עזרא, והחל לעיין גם בהגותם של אנשי ההשכלה משה מנדלסון ושלמה מימון, בביאור של מנדלסון למקרא ובגיליונות "המאסף".
בצעירותו נפגש עם המשכילים מנחם מנדל לפין ויהודה ליב בן-זאב, אנשי דור המעבר שאחרי השכלת ברלין, והושפע מהם; ועוד יותר הושפע ממשכיל גליציאני בשם ברוך צבי ניי (Neu), ובספרייתו קרא ספרי השכלה עבריים וכלליים.
הוא לימד עצמו גרמנית, כדי שיוכל ללמוד בשפת המקור את משנתם של פילוסופים לא יהודים, בעיקר של קאנט, פיכטה, שלינג והגל.
בהמשך למד במידה מסוימת שפות נוספות, ובהן לטינית, צרפתית, ערבית וסורית.
תלמידיו העידו עליו שהשכלתו הייתה מקיפה, הן בספרות ישראל הדתית והכללית, לרבות הלכה, אגדה, הגות יהודית הלניסטית ובשיאה הפילוסופיה של פילון האלכסנדרוני, ספרות הקבלה ובעיקר הזהר וכתבי הרמב"ן, וכן שירה עברית; לא פחות מכך היה בן בית בספרות המדעית והפילוסופית הכללית של תקופתו.
ב-1808 בא ללבוב כדי להירפא ממחלה, ושם הכיר את שלמה יהודה רפפורט (שי"ר), שייעשה לימים תלמידו-חברו.
בשל מחלתו המליצו לו רופאיו לעבור לקריאה קלה, ולכן עבר מפילוסופיה להיסטוריה, והתעמק בספרו של עזריה מן האדומים "מאור עיניים" ובספרי היסטוריה לועזיים.
ב-1814 החל לקבץ סביבו חוג תלמידים; הוא נהג לטייל עמם בהרים שבאזור ז'ולקווה ולשוחח אתם בענייני פילוסופיה, היסטוריה וספרות עם ישראל.
הפך לאחת הדמויות המרכזיות בקרב משכילי פולין, והיה מורם וידידם של רבים מאנשי תנועת ההשכלה וחכמת ישראל, ובהם שי"ר (אם כי הייתה מתיחות ביניהם במשך השנים), יוסף פרל, מאיר הלוי לטריס, ריב"ל, שמשון בלוך, יעקב שמואל ביק, ר' צבי הירש חיות, ואחרים, וכן של בנו, אברהם קרוכמל.
השמרנים האורתודוקסים המתנגדים להשכלה התנגדו לרנ"ק ולהגותו (הגות שכללה ביקורת המקרא במידה מתונה וביקורת ספרות ההלכה והאגדה), למרות שמירת המצוות ההלכתית שלו.
בשל יחסיו הקרובים עם אחדים מחכמי הקראים בגליציה ב-1815 העלילו עליו החסידים שהפך לקראי, והוא כתב "איגרת התנצלות" תקיפה והתנער ממה שיוחס לו.
לאחר מות חותנו החל להתפרנס ממסחר ומגביית מסים, ואחר כך מהנהלת חשבונות.
הוא עסק גם בענייני הקהילה, היה "ראש הקהל" ופרנס בז'ולקווה, ואף סייע לשחרר משכילים צעירים מחובת השירות הצבאי.
לאחר הפצרות מתלמידיו וידידיו החל כותב, כנראה מתחילת שנות השלושים, את ספרו "מורה נבוכי הזמן", שתלמידיו כינו "מורה נבוכים החדש".
ב-1836 עבר לשנתיים לברודי, וב-1838, כשהחמירו מחלותיו, עבר לגור בטרנופול אצל יוסף פרל ואחר כך כנראה אצל בתו שגרה בעיר זו.
הוא סירב להצעה להיות רב קהילה בברלין, אם כי לא ברור עד כמה הייתה זו הצעה ממשית.
לעומת זאת, הביע עניין בהוראה בבית מדרש ליברלי ללימודי יהדות, לכשיקום.
בשנותיו האחרונות התקדם הרבה בהכנת ספרו, אך לא השלים אותו; לפני מותו ביקש שהחוקר המפורסם יום-טוב ליפמן צונץ יערוך אותו ויוציא אותו לאור, ואכן הספר יצא לאור בעריכת צונץ ב-1851.
הוא השאיר אחריו שתי בנות ושני בנים.
בנו הגדול, יוסף, המיר את דתו לנצרות; בנו השני, אברהם (אב"ן קרוכמל), היה הוגה דעות בזכות עצמו, לימים מן המשתתפים והעורכים בכתב העת "החלוץ".
רנ"ק השפיע על התפתחות ההשכלה העברית בשתי דרכים: באמצעות חוג התלמידים שהתקבץ סביבו, ובו יוצרים וחוקרים שהיו אחר כך בשורה הראשונה של תנועת ההשכלה היהודית בגליציה, באוסטריה ובמזרח אירופה; ובאמצעות ספרו, "מורה נבוכי הזמן", שבו הציג תפיסה פילוסופית והיסטורית מקיפה על אודות עם ישראל וייחודו.
מטרתו של רנ"ק במחקריו ובהגותו לא הייתה עיונית בלבד; הוא סבר שמחקר ההיסטוריה נחוץ לשם חיזוק האמונה הדתית והתאמתה לרוח הזמן, ולשם חיזוק רוח העם וחינוכו.
זאת על רקע המשברים והתהפוכות ביהדות אירופה של זמנו, והזרמים השונים – חסידים, מתנגדים, משכילים, רפורמים ומתבוללים – שפעלו בה.
כפי שהדגיש במבוא לספרו, התרבות החדשה שהתפתחה באירופה כבר לא הייתה מבוססת על הדת והמסורת המציגות לאדם אמיתות רוחניות מבחוץ, אלא על הישגי התבונה והמדע, שבאמצעותם מגיע האדם לאמיתות רוחניות בעצמו ומתוך שכלו; יש להתאים את האמונה היהודית למצב עניינים זה, כדי שלא תאבד את השפעתה על הדור החדש.
התאמה זו אפשרית, משום שלמסורת ולתבונה משותפים נקודת המוצא ההיסטורית - התורה שבכתב ושבעל פה, והמטרה - הבנה רוחנית והזדהות לאומית המתאימה לזמן.
רנ"ק אימץ בשיטתו את החידושים בפילוסופיה ובהיסטוריוסופיה שהתחדשו בזמנו אצל הפילוסופים האירופאים, עד שיאם אצל הגל, תוך התאמתם ועיבודם למציאות ההיסטורית המיוחדת של עם ישראל.
יש מחלוקת בין חוקרי הגותו באיזו מידה קיבל רנ"ק את הפילוסופיה של הגל, ועד כמה סטה ממנה כשהתאים אותה למקרה המיוחד של עם ישראל.
ברוח הפילוסופיה האידיאליסטית סבר רנ"ק כי המציאות שלנגד עינינו משתלשלת ממציאות רוחנית נעלה יותר, ובסופו של דבר מן "הרוחני המוחלט", הוא אלוהים.
לכל עם יש מהות רוחנית משלו, ועם ישראל מיוחד משאר העמים מאחר שהמהות הרוחנית שלו זהה עם הרוחני המוחלט - אלוהים, המתגלה לעם ישראל על ידי הנבואה.
מסיבה זו, טען רנ"ק, עם ישראל נשאר נצחי ולא כלה כשאר העמים.
מטרתו של הרוחני היא להיות רוחני המכיר את עצמו ויודע את רוחניותו, היינו לעמוד על האופן שבו משתלשלת המציאות הממשית שמול עינינו מן הרוחני המוחלט.
הכרה זו נעשתה בעבר על ידי הדת, ובהווה – על ידי התבונה הרציונלית, המדעים והעיון בהיסטוריה.
הסינתזה בין המדעים המעודכנים ביותר והפילוסופיה העדכנית ביותר ובין היהדות היא אפוא משימתו של הוגה הדעות היהודי בדורו של רנ"ק, ולצורך מילוי משימה זו פיתח את הגותו וכתב את ספרו.
"היה זה אפוא רנ"ק שהעלה את בעיית היהדות בזמן החדש בפעם הראשונה לרמת הדיון הפילוסופי-היסטורי השיטתי והכולל.
היה זה מפעל מונומנטלי, שחיבר אותו אל מפעלו של הרמב"ם בשני מישורי היצירה המשלימים זה את זה: הלמדנות התורנית-הלכתית הכוללת, והפילוסופיה.
רנ"ק ביקש לעשות לדורו את מה שעשה הרמב"ם לדורותיו, ותעוזתו הקנתה לפילוסופיה שלו מעמד מקביל לזה של הרמב"ם: הוא ייסד בית מדרש פילוסופי והעמיד תלמידים ממשיכים בכמה כיוונים.
(...) רנ"ק ראה את עצמו כאב רוחני של חבורת תלמידי חכמים שתחיית התרבות היהודית בעברית, על ידי עדכונה ברוח הזמן החדש, הייתה עיקר מגמתם".
ביוגרפים וחוקרים של רנ"ק, ובהם למשל שמעון רבידוביץ', יוסף קלוזנר ואליעזר שביד, כתבו כי הגותו של רנ"ק השפיעה במישרין ובעקיפין על כל חוקרי תולדות עם ישראל בדורות הבאים.
ריב"ל אמר כי "מן הפירורים שנפלו מתחת שולחנו של רנ"ק, יצאו לאור כמה ספרים של חכמים שהיו בימיו, שהיו מלקטים ומקבצים אותם".
ואולם גרשם שלום, במאמרו התוקף את תנועת "חכמת ישראל", טען כי לאמיתו של דבר השפעתו של רנ"ק הייתה סמלית בלבד ולא מוחשית:
"כמה מוטעים דברי סופרינו היום כאילו רנ"ק השפיע באמת השפעה מוחשית על דרכי חכמת ישראל.
לאמיתו של דבר לא הייתה לו שום השפעה על דרכו של המחקר בדורות שלאחריו, ולשוא תחפש את רישומו אצל אנשי העבודה המדעית - מי יאמין היום, שהעבודה הגדולה ביותר על ר' אברהם אבן עזרא איננה מזכירה כלל שישנו פרק "חכמת המסכן" אצל רנ"ק ולא מתוך רצון רע דווקא.
מהמשכילים שהשתעשעו בספרו במזרח [אירופה] רק מיעוט שבמיעוט היה שותף לעצם העבודה שנעשתה, ושום דבר במהלך התפתחותה של חכמת ישראל במשך המאה התשע-עשרה לא היה משתנה אילו היה "מורה נבוכי הזמן" נשאר בגניזה.
זוהי עובדה שאינה מקובלת היום, כי רב כוחו של הטשטוש הסנטימנטלי, אבל אולי מותר לקבוע פעם גם את האמת הפשוטה הזו.
רנ"ק לא השפיע מפני שספרו הגאוני לא התאים כלל, לכל הפחות בקוים יסודיים אחדים, לאינטרסים של חכמת ישראל בדורות ההם, ורק עם שינוי האווירה ניצנץ גם זוהר המטמון הנעלם".
שמעון רבידוביץ' ערך מחדש בראשית המאה ה-20 את כתביו של רנ"ק, והוסיף מבוא מקיף; על הגותו נכתבו מחקרים רבים, בהם של מרטין בובר, יוליוס גוטמן, נתן רוטנשטרייך, אליעזר שביד ויהוידע עמיר.
מלבד מאמרים, תרגומים קצרים ואיגרות שפרסם בכמה כתבי עת, פרסם רנ"ק למעשה רק ספר אחד בעברית, והוא ספר ההיסטוריה שלו "מורה נבוכי הזמן" (בקיצור: מונה"ז), שעליו עמל שנים רבות ויצא לאור לאחר מותו על ידי יום-טוב ליפמן צונץ (לבוב, 1851).
מטרת כתיבת הספר הייתה לסייע למאמין להתמודד עם הקשיים והמבוכות, על ידי שילוב של הפילוסופיה של אומות העולם יחד עם המורשת התורנית והדתית של עם ישראל, לכדי סינתזה אחת.
נחמן רז (9 בדצמבר 1924 – 5 ביולי 2015) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כמזכ"ל איחוד הקבוצות והקיבוצים וחבר הכנסת מטעם המערך.
רז נולד בשם נחמן ריז'יק בשנת 1924 בקיבוץ עין חרוד.
למד בבית ספר בקבוצת גבע.
לימים הוכשר להוראה בסמינר בית ברל ולמד לימודי היסטוריה וספרות באוניברסיטה העברית.
בשנים 1947–1948 היה רז מזכיר תנועת הנוער העובד.
בשירותו הצבאי, לאחר קום המדינה, שימש קצין חינוך ראשי של הנח"ל (1950–1952).
בפעילות חינוכית המשיך שנים ארוכות כמדריך ביישובי עולים (1954–1956), מורה ומנהל בית הספר המקיף עין חרוד (1958–1978) וכמדריך בסמינר אפעל (1980–1982).
במקביל לעיסוקיו המקצועיים נבחר רז לתפקידים שונים בתנועה הקיבוצית.
בין השנים 1972–1978 שימש כמזכיר קיבוץ גבע.
במקביל, בשנים 1973–1976, כיהן כמזכ"ל איחוד הקבוצות והקיבוצים.
לאחר התאחדות התנועות הקיבוציות היה חבר במזכירות התנועה הקיבוצית המאוחדת.
רז היה חבר פעיל במפלגת העבודה ומטעמה נבחר לכנסת בשנת 1983, לאחר התפטרותו של חיים הרצוג מהכנסת.
במהלך הכנסת העשירית היה חבר ועדת החינוך והתרבות ולאורך הכנסת האחת עשרה כיהן כיו"ר הוועדה.
נחמן רז היה חבר קיבוץ גבע, ובו גם הובא למנוחות .
היה נשוי לנירה (נירקה), אשת חינוך.
מילות השיר "כי אבד אשר עבר" שהושר על ידי הגבעטרון הן פרי עטו.
נחמן טל (2 בפברואר 1931 – 9 בינואר 2021) היה ראש האגף הערבי בשירות הביטחון הכללי והמשנה לראש השירות, ולאחר מכן היה עמית מחקר במרכז יפה למחקרים אסטרטגיים ומרצה באוניברסיטת תל אביב.
נחמן טל (טלישבסקי) נולד בכפר גנים, פתח תקווה.
הוריו של טל עלו לארץ ישראל כחלוצים ב, נישאו והתיישבו בכפר גנים.
בנעוריו היה פעיל בתנועת "הנוער העובד".
התגייס לפלמ"ח, עבר קורס חבלה והתמחה בהכנת פצצות מאולתרות.
עקב פרוץ מלחמת העצמאות לא סיים את לימודיו בתיכון והתגייס לנח"ל.
השתתף במלחמה כחבלן, בין השאר במבצע דני.
לאחר שחרורו נמנה עם מייסדי קיבוץ אבוקה בבקעת בית שאן.
משם נשלח כרכז תנועת הנוער העובד לשנת הדרכה בהרצליה.
שם הכיר את משה אורי, שגייס אותו בשנת 1955 לשב"כ.
הוא שירת בשירות הביטחון הכללי במשך 40 שנה, והתמחה בעניינים ערביים.
כיהן כמפקד מרחב עזה וסיני, ובהמשך כראש האגף לעניינים ערביים וכמשנה לראש השירות.
בזמן שירותו כראש האגף לענייני ערבים בשירות הביטחון הכללי התרחשה פרשת קו 300. טל לא היה מעורב בפרשת הריגת המחבלים ואף טען כי הם לא היוו סיכון ועדותו בנושא נחשפה בסרט "א.
תחסל אותם" ששודר בערוץ 10.
בשנת 1991 השתתף בוועידת מדריד, והיה חבר משלחות ישראל למשא ומתן לשלום עם הפלסטינים ועם ירדן.
בשנת 1995 פרש מהשב"כ, אך ראשי השב"כ מאז הוסיפו להיעזר בו כבמעין יועץ לענייני הערבים בישראל.
ראש השירות לשעבר, עמי אילון, אישר לו לאחר פרישתו לערוך מחקר שנסמך על מסמכים סודיים של השב"כ ומארכיונים אחרים; מהמחקר הבשילה עבודת דוקטורט שהוגשה לאוניברסיטת חיפה, אך זו חסויה עד היום.
בשנת 1999 פרסם את ספרו "עימות מבית", שבו דן בהתמודדות מצרים וירדן עם האסלאם הקיצוני, ובו הוא ראיין דמויות כדוגמת השייח אחמד יאסין (הספר תורגם לשפה האנגלית).
כן השתתף בכתיבת ספר על חמאס.
טל היה בעל תואר דוקטור מהחוג ללימודי ארץ ישראל באוניברסיטת חיפה, שימש כעמית מחקר במרכז יפה למחקרים אסטרטגיים באוניברסיטת תל אביב, ולימד באוניברסיטת תל אביב.
בנוסף, היה פעיל במסגרת המפקד הלאומי וחבר הנהלת המועצה לשלום ולביטחון.
את רעייתו עפרה, גננת במקצועה, הכיר במושב מעונה, בעת פעילותו כרכז המרחב הצפוני.
טל השתקע בעיר רעננה והתגורר בה משנת 1982.
נפטר ב-9 בינואר 2021. נטמן בבית העלמין כפר נחמן ברעננה.
הותיר אחריו את רעייתו, עפרה, ילדים ונכדים.
נחמן קטופא (על כי נקטף בנעוריו), הנקרא גם נחמן חטופא (על כי חטפו המוות; א' בתשרי ד'רל"ה, 29 באוגוסט 474 – ד'רמ"ז) הוא דמות מחבר ספר "נבואת הילד".
קברו, הנמצא באזור ברעם שבגליל העליון, נחשב למקום קדוש, שבזכותו נפקדו עקרות והבריאו ילדים.
מספרים על בן שנולד לזוג צדיקים חשוך ילדים, פינחס ורחל, ושמו נחמן – על שניחמם על שנות העקרות.
כבר ביומו הראשון החל הילד לדבר דברי תורה; אביו נבהל והשתיקו, והילד נאלם דום עד ליום הולדתו ה-12, אז פתח את פיו וניבא את כל העתיד לקרות עד לביאת המשיח, ומשסיים את דבריו נפל ומת לנגד עיני הוריו.
על כן נקרא בשם נחמן קטופא – כי נקטף בדמי ימיו.
נולד בתחילת החודש השביעי להיריון, ביום חמישי בבוקר, בא' בתשרי שלאחר שנת 405 לחורבן שני שהיא שנה שישית לשמיטה.
נבואותיו כתובות בספר 'נבואת הילד'.
על פי המסורת ראה הילד נחמן קטופא בחזון את גאולת עם ישראל, ואת אשר יקרה לו ולשאר העמים באחרית הימים.
בספר "נבואת הילד" מובאות חמש הנבואות שחזה נחמן קטופא בשפה הארמית בסדר אלפביתי, כמעין פיוט בחרוזים.
סגנון הנבואות מזכיר את הפיוט 'אקדמות' הנאמר בחג השבועות, אך בעוד שאקדמות נכתב בארמית בבלית, הנבואות נכתבו בארמית ירושלמית.
א) אתיא אומתא אימתא, מזעזע ברייתא, עבדא הדמדתא, ביה בני אמתא
תבוא אומה נוראה, מחרדת הבריות - היא החיה הרביעית שראה דניאל בחיזיון, ורומזת למלכות אדום (), ותעשה כריתה, בתוך בני האמה - הם בני ישמעאל בן הגר שפחת אברהם.
ב) בעלמה דנשא, יחרדין גרשא, גיברין חלשא, יהלמין קישא
בעולם חמיו - במדינת ישמעאל שהוא חמיו של עשו, שלקח את בשמת בתו לאשה (), יחרדון בני הגרושה - בני הגר שגרשה אברהם (), אנשים חלשים, ויכו את הקש - הוא עשו שנמשל לקש: "ובית עשו לקש" ().
ג) גברא ומתגברא, בחילא ברירא, דרמי בגירא, על מתילא דברא
יגברו ויתגברו, בחיל ברור, על המורים בחצים - הם בני ישמעאל רובה קשת (), המשולים במדבר - הם בני עשו, שהיה איש שדה () ורוצה לומר שאדום יתגבר על ישמעאל.
ד) דיקא בדוקא, ובגין עסק דקקא, רמסא ומעיקא, ואכלה ומדקא
הדיק בדייק - החיה שדייקה במצור על ירושלים, ובעבור לימוד התורה - שהיא מתשת כח (מסכת סנהדרין,דף כו, עמ' ב') תרמוס ותעיק, אכלה ותידוק - רמז על הריסת בית המקדש.
ה) הנה נאצא, וסעדה קצצא, טיסא בעיצא, ולעת קץ מתקצצא
הנה נאצה, והסעודה קצצה - רמז על שביתת המזבח שולחנו של הקב"ה, תעוף במהירות - על ירושלים, אך בבוא קיצה תקוצץ גם היא (על דרך "וסוף מטיפיך יטופון") (מסכת אבות פרק ב' משנה ז').
נחמן קטופא: אמת או בדיה
יש הסבורים (להלן) כי המקובל רבי אברהם בן אליעזר הלוי, אשר חיבר פירוש לנבואת הילד, הוא שכתב גם את הנבואה עצמה; ומנגד, רבים מצדדים באמיתות הסיפור.
בסופו של כתב יד של פירוש נבואת הילד שנכתב בוונציה בשנת ה'רפ"ד הוסיף אדם בשם נחום האלקושי בר אורי בשנת ה'ש"ך: מילים קשות אלו מורות על האכזבה הרבה ששררה באיטליה כאשר המשיח לא בא בזמן שנקבע על ידי רבי אברהם, שהיה מחשב קיצין.
אך לעומתו רבו שצידדו באמיתות הנבואות.
החיד"א כתב בשם הגדולים בערך נבואת הילד, כי כתבה הרב ר' אברהם הלוי, ואפשר שהיה בסוף האלף החמישי.
האלמוני תלמיד הרמב"ן מזכירו בספר מסעותיו.
רבי דוד הנגיד נכד הרמב"ם, בתגובה לחכמי ברצלונה שביקשו ממנו שינחמם, שלח להם את המעשה מלידת הנער הנעים, ילד שעשועים, והנבואות אשר ניבא, וכנראה גם קילל והחרים לכל מי שיגלה רז זה לנכרי.
הרב יחיאל בן הרב שלמה היילפרין, בעל 'סדר הדורות', טוען כי נחמן קטופא נולד בשנת ד'רמ"ה (בסוף תקופת האמוראים, בשנת לחורבן הבית השני.
עוד כתב כי בידו העתק מהנבואות, אבל לא רצה להעתיקו מכח אזהרת רבי דוד הנגיד הנ"ל.
האדמו"ר בעל צמח צדק מליובאוויטש מזכיר את נחמן קטופא ברשימת בעלי המופתים, מיד לאחר המגיד של הבית יוסף.
האדמו"ר רבי אהרן ראטה, מחבר ה'שומר אמונים', אמר על הילד המחבר נחמן קטופא כי
גרשם שלום, במאמרו על רבי אברהם בן אליעזר הלוי, שהתפרסם בשנת תרפ"ו בקובצי "קריית ספר", מביע בתחילה ספק לגבי אמיתות הנבואות, אך בהמשך טוען:
בספרייה הלאומית נמצא כתב יד של הרב מיכאל בלבו , שקדם למחבר הפירוש, ובו הנבואה החמישית.
קברו נזכר לראשונה בפי עולי הרגל מהמאה ה-13 (כ-800 שנה אחרי) ביישוב ברעם.
במשך הדורות צוין קברו סמוך ליישוב ברעם וזאת על פי מסורת יהודי צפת.
ב-2007 צוין מקום קבורתו המדויק במקום אחר, על ידי ועד אהלי צדיקים.
לאור המחקר כי על פי עדויות עולי הרגל קברו נמצא עם אביו ומר זוטרא עובדיה הנביא ואסתר המלכה, מול הכניסה לאתר העתיקות באזור.
הרב נחמן נתן קורונל (ה'תק"ע; 1810 - כ"ז באב ה'תר"ן; 1890) היה מגדולי ירושלים במאה ה-19, תלמיד חכם ועסקן ציבורי רב פעלים, שד"ר, חוקר ומחבר ספרים.
חותנו של רבי יהושע צבי מיכל שפירא.
נולד באמסטרדם לרבי דוד קורונל, בן לעדה הספרדית בעיר, ולאמו רושה יוכם (Roosje Jochem) שהייתה מן הקהילה האשכנזית, נישואין שנחשבו אז לחריגים בשל הפערים בין הקהילות.
למד בתלמוד תורה "עץ חיים" של הקהילה הספרדית, וכן למד אצל גדולי הרבנים האשכנזים באמסטרדם ובהאג.
היה תלמידו ומקורבו של רבי צבי הירש לעהרן.
בשנת תק"ץ (1830), בהיותו כבן עשרים, עלה לארץ ישראל והתיישב בצפת.
בי"א באב תקצ"ה (1835) נישא לשפרה בריינדל, בת למשפחה אשכנזית מהיישוב הישן, מצאצאי דוד המלך, לפי המסורת המשפחתית.
אמה דינה הייתה בתו של רבי דוד צבי אוירבך, שהיה אב"ד בעיר קרמניץ, צאצא של החכם צבי.
לאחר רעידת האדמה בצפת, בשנת תקצ"ז (1837), בה נהרג בנו, עבר עם משפחתו לירושלים.
עם השנים נולדו לזוג שלושה בנים ושבע בנות.
יחד עם ידידו רבי יהוסף שוורץ בעל "תבואות הארץ" עסק בתורת הנסתר, מפי גדולי חכמי ישיבת המקובלים בית אל בעיר העתיקה.
נפטר בירושלים, ונקבר בהר הזיתים.
רבי נחמן נתן קורונל פעל רבות בביסוס מעמדם ובגיוס תמיכה כלכלית עבור בני התורה וחכמי הישיבות בירושלים, ולשם כך שהה תקופות ארוכות בנדודים מעבר לים.
כמו כן היה ממייסדי שכונת בתי מחסה בעיר העתיקה, בשנת תרכ"ד (1864).
במקביל לפעלו הרב למען ארץ ישראל והיישוב היהודי, התנגד נמרצות לרעיון גאולת ארץ ישראל בידי אדם ויצא למערכה חריפה כנגד הארגונים שדגלו בעלייה לארץ ישראל.
בהקדמה ל"חמישה קונטרסים" שהוציא, הוא כותב: "בעולם ניכרת תנועה לשיבת ציון ולקרב את הגאולה", אולם הוא מדגיש כי בספרים הקדמונים מובא כי הגאולה לא תבוא בדרך הטבע אלא רק על ידי קיום מצוות ולימוד תורה.
היה זה המניע שעמד מאחורי פעילותו הנמרצת "לחזק את לומדי התורה, להחזיר עטרה ליושנה, על יסוד בעלי התלמוד והמדרש אשר מפיהם אנו חיים".
רבי נחמן נתן קורונל היה אחד מגדולי החוקרים התורניים במאה ה-19. עסק ברכישת כתבי יד קדמונים והתמסר לפענוחם, הדרתם והוצאתם לאור.
בין השאר חיבר את הספר "בית נתן" המכיל שינויי נוסחאות במסכת ברכות על פי כתב יד קדמון.
הספר יצא בווינה בשנת תרי"ד (1854), והוא קיבל עליו ועל ספרים אחרים מדליית זהב כאות כבוד מקיסר אוסטריה פרנץ יוזף על "חכמה ומלאכת מחשבת".
כמו כן חיבר את הספר "זכר נתן" הכולל דינים והנהגות לעוברי דרכים.
מלבד הספרים הרבים שהוציא לאור, השאיר אחריו עוד שמונה ספרים של כתבי יד של ראשונים, ערוכים ומסודרים לדפוס, שלא הספיק להוציאם לאור בחייו.
"בית נתן" - שינויי נוסחאות במסכת ברכות, ובסופו פסקי רבי ישעיהו דטראני (תרי"ד, 1854), וינה
"חמישה קונטרסים" - חמישה חיבורים קדמונים: מסכת כלה רבתי, חוקת הדיינים, ספר דת עץ חיים, ספר האמרכל, מכתב חרם (תרכ"ד, 1864), וינה
"תשובות הגאונים (קורונל)" - מכיל גם הלכות בדיקת הסכין והריאה לרבינו יונה (תרל"א, 1871), וינה
"זכר נתן" - דינים והנהגות לעוברי דרכים (תרל"ב, 1872), וינה
"פסקי חלה לרשב"א" - כולל פסקים של עצמו (תרל"ו, 1876), ירושלים
"אלפסי זוטא" - על הש"ס, מכיל גם חידושי דינים לרמ"ע מפאנו (תרמ"ה, 1885)
הרב נחמן שמואל יעקב מיודסר (נפטר בג' בניסן ה'תש"ח, 12 באפריל 1948) היה רב פולני שעלה לארץ ישראל.
נולד בפולין למשפחה חסידית, מצאצאי רבי יהונתן אייבשיץ.
למד אצל הרב אברהם בורנשטיין, בעל ה"אבני נזר".
כמו כן למד אצל האדמו"ר רבי מאיר יחיאל הולשטוק מאוסטרובצה.
הוסמך על ידי גדולי פולין ובהם רבי אברהם מפוריסוב.
כיהן כרבה של בראָק בפולין.
נמנה עם חותמי הכרוז של רבני פולין שיצאו נגד השגת משרת רבנות תמורת תשלום על ידי הרב.
בשנת תרפ"ה (1925) עלה לארץ ישראל והתיישב בעיר העתיקה ירושלים.
בשנת תרפ"ח (1928) החליט רבה הראשון של המושבה בני ברק, הרב אריה מרדכי רבינוביץ, לעזוב את בני ברק לטובת ירושלים, ואת מקומו מילא זמנית רבה של רמת גן השכנה, הרב שלמה זלקינד לנדרס.
בשנת תרצ"א (1931) הוחלט למנות את הרב מיודסר לרב המושבה, והוא כיהן בתפקידו במשך שלוש שנים.
בשנת תרצ"ב (1932) הוא אירח בביתו את האדמו"ר מגור רבי אברהם מרדכי אלתר בביקורו בבני ברק, עם בניו רבי ישראל ורבי שמחה בונם וחתנו הרב יצחק מאיר לוין.
את קבלת הפנים לחסידיו באזור ערך האדמו"ר מגור בביתו של הרב מיודסר.
כשהגיע החזון איש לבני ברק, בשנת תרצ"ג (1933), שימש לו ביתו של הרב מיודסר אכסניה למשך התקופה הראשונה.
בשנת תרצ"ד (1934) החליפו הרב יוסף צבי קאליש כרב ראשי של המושבה.
עם זאת, הרב מיודסר המשיך לכהן כרב בבני ברק ורשם זוגות לנישואין.
בין השנים תרצ"ד - תרצ"ז (1937-1934) הוא כיהן כיושב-ראש ועד המושבה, ובמסגרת תפקידו ייצג את תושבי בני ברק בפני מושל המחוז הבריטי.
נכדתו טובה, בת בנו ישראל יוסף מיודסר, נישאה ליצחק מאיר, לימים ראש עיריית בני ברק.
על שמו נקרא רחוב בבני ברק, בכניסה לשיכון חזון איש.
קרני נולד בפולין, עלה לארץ ישראל בגיל 6 והשתקע עם הוריו ברמתיים (לימים חלק מהוד השרון).
למד בבית ספר יסודי במגדיאל ובגימנסיה שלווה בתל אביב.
בהמשך דרכו למד בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב ובאוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
בגיל 16 הצטרף לארגון "ההגנה", שירת במשטרת היישובים העבריים, עבר קורס מ"כים וב-1947 השתתף בקורס מפקדי מחלקות האחרון של ההגנה (קורס י"ט, שהתקיים בגניגר ובג'וערה בפיקודו של יצחק פונדק; יחד עמו היו בקורס בין השאר אברהם אדן, יקותיאל אדם, אורי בן ארי, רחבעם זאבי ואברהם טמיר).
הוצב כמפקד מחלקה בגדוד 32 של חטיבת אלכסנדרוני, במלחמת העצמאות פיקד על פלוגה ב' של הגדוד, לחם בקרבות בחזית הדרום והמרכז, נפצע באורח קשה ואיבד את ידו הימנית.
אף על פי כן חזר לשרת כסגן מפקד הגדוד.
לאחר המלחמה נמנה ב-1949 עם משלחת הייצוג הראשונה של צה"ל לארצות הברית.
ב-1951 עבר לאגף המודיעין ושירת כקצין ביחידת האיסוף וראש ענף נספחים צבאיים.
ביולי 1953 מונה לדובר צה"ל, השלישי במניין, וכיהן בתפקיד זה עד יוני 1955. ב-1955 מונה לראש ענף האיסוף באגף המודיעין, תפקיד שבו שימש במלחמת סיני.
ב-1957 נשלח כיועץ צבאי לנציגות הישראלית באו"ם, שם שירת במשך שנתיים וחצי.
ב-1959 מונה לעוזרו של סגן שר הביטחון, וב-1962 לסגן מנכ"ל המשרד ולראש היחידה לסיוע וקשרי חוץ.
בתקופתו סייע צה"ל והמשרד למדינות רבות באפריקה, דרום אמריקה ואסיה.
ביולי 1968 סיים את תפקידו והשתחרר מצה"ל.
לאחר מלחמת יום הכיפורים עמד בראש ועדה לבדיקת התנהלות מערך ההסברה של צה"ל.
קרני נפטר ב-1977 מסרטן, בגיל 50. הותיר אישה ושתי בנות.