tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מרת אלן - אשתו של מר אלן, אישה נטולת תוכן במידת מה, אובססיבית לגבי אופנה ורוב דיבוריה נוטים לכיוון הנושא הזה בלבד.
מרת אלן היא בעלת נטייה לחזור על דברים שנאמרו על ידי אנשים אחרים בשיחה אחרת.
ברומן מוצגת, מצד אחד, ביקורת על האווירה הבלתי מציאותית שברומן הפנטסטי הגותי שנפוץ באותה תקופה, ומצד שני, ביקורת גם על זלזולם של המשכילים, בחשיבותו של הרומן הריאליסטי המבוסס על מאורעות ודמויות מציאותיות.
הרומן חושף את ההבדל בין מציאות לדמיון, ודן בשאלות על קביעת ערכם של בני האדם, מי יכול להחשב כחבר אמת, ומי הוא למעשה חבר שטחי ושקרי.
לספר נעשו שני עיבודים טלוויזיוניים.
"מנזר נורת'אנגר" - הפקה של רשת הטלוויזיה A&E ורשת BBC, בשנת 1986, בכיכובם של קתרין שלזינגר ופיטר פירת'.
"מנזר נורת'אנגר" - עיבוד של הספר עם תסריט מאת אנדרו דייוויס, שודר ברשת הטלוויזיה ITV במסגרת "חודש ג'יין אוסטן" בו הוקרנו עיבודים שונים ליצירותיה של הסופרת.
מנזר נובודוויצ'י הוא מנזר נשים בדרום-מערבה של מוסקבה ברוסיה, ואתר מורשת עולמית מאז שנת 2004. המנזר הוא אחד הידועים במוסקבה והוא שמר על אופיו ומבנהו מאז המאה ה-17.
מנזר נובודוויצ'י נוסד סמוך לעיקול של נהר מוסקבה על ידי הנסיך הגדול של מוסקבה ואסילי השלישי בשנת 1524. הוא הוקם לרגל שילובה מחדש של העיר סמולנסק בנסיכות, עשר שנים קודם לכן, ומכאן שמו האחר של המנזר - "מנזר בוגורודיצה-סמולנסקי" (Богоро́дице-Смоле́нский монасты́рь).
המנזר היה למעוז חשוב בהגנת העיר מדרום-מערב, והצטרף למספר מנזרים אחרים שהיוו חלק ממערך זה.
עם הקמתו הוענקו למנזר מספר כפרים בסביבתו, ואיוואן הרביעי הוסיף והעניק לו מספר כפרים נוספים מאוחר יותר.
למנזר נודע תפקיד חשוב במספר אירועים פוליטיים והיסטוריים בתולדות רוסיה - הוא היה למקום מושבה החלופי של משפחת הצאר, ולצד קתדרלות הקרמלין, הוא שימש כמקום קבורה לבני המשפחה במאה ה-16 ובמאה ה-17. בשנת 1598 הוכתר הצאר בוריס גודונוב בקתדרלה סמולנסקי במנזר, ובאותה תקופה הוקמה סביב המנזר חומת מגן עם מגדלים.
בשנים 1611-1612 נכבש המנזר בידי הפולנים ולאחר שחרורו הוצב בו כוח מצב שכלל כמה מאות חיילים.
לקראת סוף המאה ה-17 חלש המנזר על אדמות רבות וכ-15,000 איכרים, והצארינה סופיה אלכסייבנה העבירה אליו את מקום מושבה.
באותה תקופה עבר המנזר תנופת פיתוח ונבנו בו מספר מבנים נוספים.
על נזירות המנזר נמנו רק נשים משכבת האצולה, כמו בנות ואחיות של הצארים, ובשנת 1689 לפי פקודת פטר הגדול, הצטרפה אחותו לנזירות המנזר.
בשנת 1812 השתלטו כוחות נפוליאון על המנזר ואף ניסו לפוצץ אותו, אך הדבר נמנע על ידי הנזירות.
בתחילת המאה ה-20 היו במנזר 51 נזירות בלבד, ועם תחילת השלטון הסובייטי, בשנת 1922 הוא נסגר, ובמקום נפתח "מוזיאון לשחרור האישה".
בשנת 1926 נפתח במנזר מוזיאון היסטורי ובו אוסף גדול של איקונות, תכשיטים, וספרים מהמאות ה-16 וה-17. בשנת 1943 הורה יוסיף סטלין על הנהגת לימודי דת במקום, אך אלה הועברו ממנו לאחר כשנה.
בשנת 1945 הושבה קתדרלת העלייה השמיימה לכנסייה.
בשנת 1994 נפתח המנזר מחדש, אך חלק מהכנסיות והבניינים עדיין שייכים למוזיאון.
במרץ 2015 פרצה שרפה במגדל הפעמונים של המנזר בעת שהיה בשיפוצים.
בשרפה נגרם נזק למגדל אך לא היו נפגעים ולא דווח על היקפה או על הסיבה לפריצתה.
מבחינה אדריכלית, המנזר לא השתנה מאז המאה ה-17 והוא משמש דוגמה טובה לסגנון הברוק המוסקבאי.
המתחם אשר היה חלק ממערכת של טבעת מנזרים שהגנו על העיר, שוכן בסמוך לגדת נהר מוסקבה, והוא מוקף בחומה ובפארק שחוצץ בינו לבין העיר.
בצפונו ובמזרחו גובל המתחם באזור תעשייתי, ממערב בנהר, ומדרום בדרך המהירה המוליכה לאוניברסיטת מוסקבה.
מכלול המנזר כולל מספר מבנים בעלי חשיבות אדריכלית והיסטורית:
חומות מגן ומגדלים (המאה ה-17) שבהן 12 מגדלים עם שערים בצד צפון (לכיוון העיר) ובדרום.
קתדרלת סמולנסקי (1524-1525) נצבת במרכזו של המתחם ומוקדשת למריה מסמולנסק.
בתוך הקתדרלה ציורים מהמאה ה-16 ואיקונוסטזיס מהמאה ה-17 העשוי עץ ומעוטר בגילוף מזהב.
המבנה היה מבנה האבן הראשון של המנזר וככל הנראה תוכנן על ידי אדריכל איטלקי.
בבניין שלושה מעברים המסתיימים בשלוש גומחות שמוקפות בגלריות ומעליהן חמש כיפות.
הקירות מכוסים בטיח לבן מבחוץ ובפרסקאות מבפנים.
הנושא הראשי של הציורים הוא הבתולה ולצידה נושאים נוספים הקשורים בהיסטוריה של רוסיה.
מגדל הפעמונים (1689-90) נישא לגובה של 72 מ' ובנוי מלבנים אדומות עם עיטורים מלבנים לבנות.
מגדל זה היה בין הבניינים הגבוהים במוסקבה במאה ה-17.
כנסיית אמברוסי כוללת שלושה מתחמי אבן, ובחזיתה נשתמרו עיטורים מהמאה ה-17.
עוד ראויים לציון חדר האוכל (1685-87), כנסיית פוקרוב מעל השערים, כנסיית ההשתנות מעל השערים, חדרי המגורים של הצארינה סופיה והצארינה גודונובה, מתחמים ציבוריים ובית הספר.
בית העלמין נובודוויצ'יה השוכן בשטח המנזר ומסביבו.
זהו בית העלמין היוקרתי של מוסקבה.
הוא הוקם בשנת 1898 משלא נותר שטח קבורה פנוי בין חומות המנזר.
קבורים בו בין היתר אנטון צ'כוב, ניקיטה חרושצ'וב, בוריס ילצין, ניקולאי גוגול, מיכאיל בולגקוב, דמיטרי שוסטקוביץ', קונסטנטין סטניסלבסקי, אלכסנדר סקריאבין, מסטיסלב רוסטרופוביץ', דוד אויסטרך, לאוניד קוגן, ניקולאי רובינשטיין, סרגיי פרוקופייב, הצייר יצחק לויתן, מיכאיל ז'בנצקי ורקדניות הבלט גלינה אולנובה ואנה פבלובה.
נאה מוני הוא מנזר מהמאה ה-11 הנמצא במרכזו של האי כיוס בים האגאי ונכלל ברשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו.
המנזר שוכן על הר פרובאטיו אורוס בחלק הפנימי של האי, במרחק 15 קילומטרים מהעיר כיוס.
המנזר ידוע בשל הפסיפסים שבו, שביחד עם הפסיפסים של מנזרי דפני והוסיוס לוקאס מהווים דוגמאות בולטות לאמנות המקדונית ביוון.
המנזר נבנה במאה ה-11 בתקופת שלטונו של הקיסר הביזנטי קונסטנטינוס התשיעי מונומכוס ואשתו זואי.
לפי המסורת, המנזר נבנה במקום שבו שלושה נזירים, ניקיטאס, יואנס ויוסיף, מצאו באופן ניסי איקונין של הבתולה מרי התלוי על ענף של הדס.
באותה תקופה קונסטנטינוס שהה בגלות בלסבוס, והנזירים ביקרו אותו וסיפרו לו על חיזיון שהם ראו שבו הוא הופך לקיסר.
קונסטנטינוס הבטיח לבנות כנסייה אם זה אכן יקרה.
בסופו של דבר קונסטנטינוס הפך לקיסר ב-1042, וכהוקרת תודה הוא החל בבניית המנזר, המוקדש לתאוטוקוס.
הקתוליקון נחנכה ב-1049, ובניית המתחם כולו הסתיימה ב-1055, זמן קצר לאחר מותו של קונסטנטינוס.
כתוצאה ממענקי קרקעות, הקלות מס וזכויות יתר אחרות שהוענקו למנזר על ידי קונסטנטינוס והקיסרים שבאו בעקבותיו, המנזר פרח במהלך התקופה הביזנטית.
המנזר צבר עושר רב במהלך השנים והפך לאחד המנזרים העשירים ביותר באזור הים האגאי.
בשיא פריחתו, בשנת 1300 בערך, נכסיו של המנזר כללו שליש משטחו של כיוס וההערכה הייתה ש-800 נזירים היו חברים בו.
לאחר הביזנטים שלטה באזור הרפובליקה של ג'נובה ובתקופה זו פחת עושרו של המנזר, אך הוא פרח שוב בתקופת השלטון העות'מאני, כאשר הוא היה באחריותו הישירה של הפטריארך מקונסטנטינופול, וזכה לעצמאות רבה.
הגאוגרף האנגלי סמיואל פרצ'ס ציטט עדות של נוסע בשלהי המאה ה-16 לפיה במנזר יש 200 נזירים, וכי "לבד ביוון, הם היחידים שיש להם זכות להשתמש בפעמונים".
במהלך המאה ה-17 מספר הנזירים פחת עוד יותר, אך חזר ועלה במאה ה-18. הפטריארך של ירושלים, כריסנטוס נוטאראס, והכומר הצרפתי פורמו שביקרו במנזר ב-1725 ו-1729 בהתאמה, ציינו את מספר הנזירים הגדול, כמות השרידים המשומרת, יופיו של המנזר וקישוטיו.
שקיעתו של המנזר החלה זמן קצר לאחר טבח כיוס ב-1822 במהלך מלחמת העצמאות היוונית.
המנזר נבזז, ומאז לא חזר לגדולתו.
ב-1881 נגרם לכנסייה הראשית נזק נוסף כתוצאה מרעידת אדמה, ובעקבות זאת קרסה הכיפה, בעוד שבניינים אחרים, כגון מגדל הפעמונים מ-1512, חרבו.
בעקבות מחסור בנזירים הפך נאה מוני למנזר המיועד לנזירות ב-1952. לפי מפקד אוכלוסין שנערך ב-2001 המנזר היה מאוכלס על ידי שלוש נזירות בלבד.
מתחם המנזר משתרע על שטח של כ-17,000 מ"ר ובו קתוליקון, שתי כנסיות קטנות יותר (מוקדשות לצלב הקדוש ולפנטלאון הקדוש - Άγιος Παντελεήμων), הרפקטוריום (τράπεζα), תאי הנזירים (κελιά), אולם הקבלה או "טריקלינון" ומקווה מים תת-קרקעי (κινστέρνα).
המתחם מוקף על ידי חומה (החומה הביזנטית המקורית נהרסה ב-1822), ובפינה הצפון-מזרחית מצוי מגדל שמירה, שבתקופה מוקדמת יותר שימש כספרייה.
בנוסף, מחוץ לחומות, וליד בית הקברות של הנזירים, ישנה קפלה קטנה המוקדשת ללוקאס האוונגליסט.
הקתוליקון הוא המבנה המרכזי במנזר, והוא מוקדש לדורמיציון של מרים הבתולה.
הוא מורכב מהכנסייה הראשית, אזונרתקס ואקסונרתקס.
הכנסייה הראשית היא בצורת מתומן.
אף על פי ששלושת החלקים מתוארכים למאה ה-11, בעקבות הנזקים שספגה הכנסייה הראשית ב-1881 ו-1882 המבנה הנוכחי שלה שונה מהמקורי.
מגדל הפעמונים נבנה ב-1900, והחליף את המגדל שנהרס ב-1512. שרידיהם של שלושת מייסדי המנזר היו שמורים באקסונרתקס, אולם רובם נהרסו במהלך הביזה של 1822.
ביחד עם הקתוליקון, המבנים היחידים מהמאה ה-11 ששרדו הם המגדל ההרוס חלקית, קפלת לוקס, מקווה המים והרפקטוריום.
התאים, שרובם נהרסו עד כה, מתוארכים לתקופה הוונציאנית והג'נוביאנית.
מוזיאון קטן שנפתח ב-1992 משרת את המבקרים במקום והוא ממוקם בתא משופץ.
החפצים המוצגים מתוארכים ברובם למאה ה-19.
מנזר סטודניצה (סרבית: Манастир Студеница) הוא אחד המנזרים הגדולים והעשירים של כנסייה האורתודוקסית הסרבית.
הוא שוכן במרחק 39 ק"מ דרומית-מזרחית לעיר קראלייבו, במרכז סרביה.
סטפן נמאניה, מייסד המדינה הסרבית בימי הביניים, הקים את המנזר ב-1190. המתחם בין הקירות המבוצרים של המנזר כולל בתוכו שתי כנסיות: כנסיית הבתולה וכנסיית המלך, ששתיהן נבנו באמצעות שיש לבן.
המנזר התפרסם בעיקר בשל אוסף ציורי הפרסקו הביזנטיים שלו, המתוארכים לתקופת המאה ה-13 והמאה ה-14.
בשנת 1986 העניק אונסק"ו למנזר מעמד של אתר מורשת עולמית.
המנזר, המוקדש לבתולה הקדושה, הוא כנסיית האם של כל המקדשים הסרביים.
עבודות הבנייה הראשוניות הושלמו באביב 1196, כאשר סטפן נמאניה נטש את כסאו והתיישב באתר שבו שוכן המנזר.
לאחר שסטפן עבר למנזר כילַנְדָרִיוּ הסרבי בהר אתוס, החל בנו ויורשו, סטפן נמאניץ', בטיפול במנזר.
נמאניה מת בכילַנְדָרִיוּ ב-1199. סאבה, בנו השלישי נמאניה, העביר את שרידיו של נמאניה לסטודניצה לאחר התייעצות עם סטפן ווקאן נמאניץ'.
תחת השגחתו של סאבה סטודניצה הפך למרכז הפוליטי, תרבותי ורוחני של סרביה הימי-ביניימית.
סאבה נחשב למחבר של "הטיפיקון של סטודניצה" שהוא ספר שבו מתוארים חייו של נמאניה, דבר המהווה תיעוד גם של חיי הנזירים באותה תקופה.
סטודניצה זכה לטיפולם הצמוד של חברי שושלת נמאניץ'.
המלך סטפן ראדוסלב בנה ב-1235 נרתקס בצמוד לכנסייה.
המלך מילוטין בנה כנסייה קטנה אך יפה המוקדשת לקדושים יואכים ואנה (אמה של מריה).
לאחר נפילתן של המדינות הסרביות האחרונות ב-1459, תקפו העות'מאנים את המנזר בתדירות גבוהה.
עבודות השיקום המשמעותיות הראשונות נערכו ב-1569, כאשר הפרסקאות בכנסיית הבתולה נצבעו מחדש.
בתחילת המאה ה-17 סבל המנזר משרפה ומרעידת אדמה, וחלק מהמסמכים ההיסטוריים והמורשת התרבותית נהרסו לצמיתות.
כנסיית הבתולה היא בזיליקה כיפתית בעלת ספינה יחידה.
בקצה המזרחי של הכנסייה נמצא אפסיס בעל שלושה קירות, בעוד שבמערב נמצא הנרתקס המורחב; כמו כן, בכנסייה יש מבואות בצפון ובדרום.
בשנות ה-30 של המאה ה-13 הוסף לכנסייה אקסונרתקס גדול.
בחזיתות הכנסייה נבנו שיפועי אבן משיש לבן; בפנים, הכנסייה מקושטת בגושי טוף.
החלק החיצוני של הכנסייה בנוי בסגנון רומנסקי וביזנטי, ושילוב זה יוצר סגנון אדריכלות מיוחד הידוע בשם אסכולת ראשקה (Raška School).
בכיוון צפון-מערב ביחס לכנסיית הבתולה שוכנת כנסיית הקדושים יואכים ואנה, הידועה ככנסיית המלך בזכות המלך מילוטין שהקים אותה.
כנסייה זו נבנתה ב-1314 בצורת צלב דחוס, כאשר הגג בנוי בצורת כיפה מתומנת.
כנסייה זו נבנתה מאבן ומטוף, כאשר החזיתות שלה מטויחות.
במתחם המנזר נמצאת גם כנסיית ניקולאס הקדוש, שהיא כנסייה קטנה בעלת ספינה בודדת המקושטת בפרסקאות המתוארכים למאה ה-12 וככל הנראה תחילת המאה ה-13. בין כנסיית ניקולאס הקדוש לכנסיית המלך נמצאים היסודות של כנסיית יוחנן המטביל.
בכיוון מערב לכנסיית הבתולה שוכן רפקטוריום עתיק שנבנה מחצץ בתקופת הארכיבישוף סאבה.
לבסוף, בחלק המערבי של מתחם המנזר נמצא מגדל פעמון שנבנה במאה ה-13. בעבר הייתה במתחם גם קפלה, אך היא נהרסה ונותרו ממנה רק שבריהם של מספר פרסקאות.
קטעי פרסקאות נמצאו גם בחלק החיצוני של הנרתקס, והם מייצגים בצורה טובה את הגנאלוגיה של שושלת נמאניץ'.
הדעה הרווחת היא כי הם קשורים באופן הדוק לפרסקאות מכנסיית הבתולה המתוארכים לשנת 1208 או 1209.
בכיוון צפון מהרפקטוריום שוכנים מגורי הנזירים שנבנו במהלך המאה ה-18, וכיום שוכן בהם מוזיאון קטן שבו ניתן לצפות בחלק מהאוצרות של סטודניצה.
אולם, המלחמות התכופות והביזות גרמו לירידה משמעותית בכמות האוצרות של סטודניצה.
ההישגים האמנותיים של עבודות הגילוף בסטודניצה מתבטאים בעיקר בארבעת השערים של כנסיית הבתולה, ובעיקר השער המערבי, הנמצאים בין הנרתקס והאקסונרתקס.
בקיר הצפוני הנמצא מתחת לפינה נמצא חלון העשוי משמשות ריבועיות קטנות עם מדליונים החרוטים על משטח עופרת, המייצגים את שמונה החיות המסמלות את מעלותיה של הבתולה.
ישנם שני קישוטים בצורת ורד המעטרים את העין האלוהית.
ככל הנראה, הבונים החופשיים הגיעו לסטודניצה מאזור הים האדריאטי, ייתכן כי אף מהעיר קוטור, היכן שנמאניה החזיק בבעלותו ארמון.
הבונים החופשיים הותירו אחריהם כתובת באותיות סרביות על הגמלון של השער המערבי.
כנסיית הבתולה נצבעה בעשור הראשון של המאה ה-13. הפרסקאות המקוריים ששרדו באופן חלקי הם אלו שנמצאים באזור המזבח, מתחת לכיפה, על הקיר המערבי ובחלקים הנמוכים של הספינה הראשית.
הפרסקו המצוי במצב הטוב ביותר הוא זה שמתאר את צליבת ישו, והוא נוצר ב-1209 על רקע כחול ונחשב לאחד מההישגים הגדולים ביותר של האמנות הסרבית.
על הקיר הדרומי נמצא פרסקו "קומפוזיציית המייסדים" שבו מתואר כיצד הבתולה לוקחת את נמאניה (סימון), ביחד עם דגם של הכנסייה, אל ישו המשמש כשופט עליון.
הנרתקס נצבע ב-1569, והפרסקאות הנמצאים בו מתארים בצורה מרשימה את יום הדין בעולמות העליונים, ודיוקן של הנזירה אנסטסיה המיוצגת על ידי אנה, אשתו של נמאניה.
ציור הפרסקו הקדום ביותר בכנסיית המלך מסמל את ההישג הגדול ביותר של האמנות הביזנטית באזור.
הפרסקאות בנרתקס ראדוסלב ובקפלת הלוויות, המתוארכים לשנות ה-30 של המאה ה-13, דומים מבחינה סגנונית לאלו של הכנסייה הראשית.
בקפלה הצפונית, המוקדש לניקולאס הקדוש, נמצא צירוף של הטימאסיה עם מעגל המתאר את חייו של ניקולאס הקדוש.
בקפלה הדרומית ניתן למצוא דיוקנאות של נמאניה, סטפן המוכתר הראשון והמלך ראדוסלב עם אשתו אנה.
על הקיר הצפוני של הנרתקס מצוירים שלושה אישים מכובדים הקשורים לכנסייה הסרבית - הארכיבישוף סאבה, ארסניה וסאבה השני (אחיו של ראדוסלב).
מנזר מרקוס הקדוש של הסורים (בסורית: ܕܰܝܪܳܐ ܕܡܳܪܝ̱ ܡܰܪܩܽܘܣ ܕܣܽܘܪ̈ܳܝܝܶܐ, דַיְרֹא דְמֹר(י) מַרְקוּס דְסוּרֹייֶא; בערבית: دير مار مرقس, דיר מאר מרקס), הקרוי גם כנסיית סנט מרק או בית מרקוס, הוא מתחם הנמצא ברובע הארמני בעיר העתיקה בירושלים, ומשמש כמרכזה של הכנסייה הסורית-אורתודוקסית בארץ ישראל.
הוא משמש כמנזר, ככנסייה, וכמקום מושבו של הארכיבישוף הסורי-אורתודוקסי של ירושלים .
המנזר קרוי על שמו של הקדוש יוחנן-מרקוס , המזוהה עם מרקוס המבשר.
על פי המסורת המקובלת על ידי הכנסייה הסורית-אורתודוקסית, במקום זה היה ביתה של מרים , אמו של יוחנן-מרקוס, המוזכר בברית החדשה (מעשי השליחים, , פסוק י"ב).
בנוסף, על פי מסורתם, ישו עצמו התאכסן בבית זה, ובו התקיימה הסעודה האחרונה.
הכנסייה היא מן הקדומות ביותר בעיר ולה מסורות עתיקות.
היא שוכנת במבנה מימי הצלבנים מהמאה ה-12, ובנויה על יסודות קדומים יותר מימי הביזנטים.
שלט לשמאלה של דלת הכניסה למתחם מבשר כי המקום הוא חדר הסעודה האחרונה וביתו של מרקוס, אך בעבר התנוססה הכתובת בלונטה שמעל דלת הכניסה, שבו נראה דיוקנו של מרקוס המבשר כשהוא מוקף בשבכה שבה ארבעה-עשר עלי גפן.
לצד הקיר הדרומי מצויה תחת אפיריון עץ מוזהב אייקונה של מרים ובנה ומתחת לה אגן טבילה.
על פי המסורת האיקונה צוירה במאה הראשונה לספירה על ידי השליח לוקאס שהיה צייר.
בקיר הצפוני מצויה גומחה מוגנת בסורג ובה רליקטים של אחד הפטריארכים הסיריאנים.
על אחד מעמודי הקיר הצפוני נחשפה ב-1940 כתובת באיסטרנגליון (כתב הסורי הקדום), המספרת שזהו בית מרים, אימו של יוחנן המכונה מרקוס, אותו הנציחו השליחים בכנסייה זו שנבנתה מחדש בשנת 73 לאחר החורבן.
לצד הקיר המערבי יורד גרם מדרגות אל הקריפטה, שהיא "החדר העליון" שבו, לפי המסורת הסיריאנית, נערכה הסעודה האחרונה, ובו חל הפנטקוסט (ירידת רוח הקודש על התלמידים).
השער שלצד הקריפטה הוא השער דרכו הגיע פטרוס כאשר נמלט מחיילי הורדוס והפקיד כאן את מרים אם ישו שהמשיכה להתגורר כאן לאחר הצליבה.
זה גם השער המוליך לבית אימו של מרקוס.
החדר העליון מצוי כיום מתחת למפלס הרחוב, כיוון שמפלס הרחוב עלה עם השנים עקב שכבות חורבן.
המזבח מוסתר לא על ידי איקונוסטאזיס אלא על ידי פרוכת קטיפה רקומה.
הסורים טוענים שזהו גם מקום מגוריו של יעקב הקטן, אחיו הצעיר של ישו, ותמונתו מופיעה לצד המזבח על-גבי כיסא מפואר מכוסה בכיפה.
מנזר סטפנוס הקדוש (פרסית کلیسای سن استپانوس; ארמנית Սուրբ Ստեփանոս) הקרוי על שמו של סטפנוס הקדוש, ממוקם בעמק הנהר אראס הזורם לאורך גבולן של איראן ואזרבייג'ן.
המתחם ממוקם כ-15 ק"מ מערבית לג'ולפה במחוז מזרח אזרבייג'ן באיראן.
כדי להבדילו ממנזרים בעלי שם זהה הוא מכונה גם "מגהרט" על שם הגבעה עליה הוא נבנה או "דרשם" על שם קבר ששכן בעבר בקרבת מקום.
בשנת 2008 הוכרז המנזר כאתר מורשת עולמית, יחד עם הריסות הכפר דרשם השוכן במורד הנהר ובו כנסייה ובית קברות, וכן עם קפלת צ'ופאן שבמעלה הזרם.
השטח המוכרז על שלושת חלקיו משתרע על פני כ-84 הקטאר בסך הכל.
המנזר נזכר לראשונה בשנת 649. הוא נפגע במהלך המאה ה-12 והמאה ה-13 כתוצאה ממאבקיהם של הסלג'וקים בביזנטים, אך לאחר מכן, במחצית השנייה של המאה ה-13, הפגינו הולגו חאן ויורשיו סבלנות כלפי הנוצרים המקומיים.
למנזר נודעה השפעה רבה במאה ה-14, עת נחשב למרכז חשוב של אומנות ולימודים, ונכתבו בו יצירות בנושאי דת, היסטוריה ופילוסופיה.
חלק מיצירות אלה השתמר והן מוחזקות בירוואן ובוונציה.
בתחילת המאה ה-15 בא המנזר תחת השפעת הספווים אשר המשיכו והעניקו חסות לארמנים המקומיים, אולם ב-1604 הגלה השאה עבאס הגדול כרבע מיליון ארמנים מהאזור מסיבות אסטרטגיות.
תושבים אלה הועברו למרכז איראן והרחק מהאזור ששכן סמוך לגבול עם האימפריה העות'מאנית.
אך במחצית השנייה של המאה ה-17, כאשר ביססו הספווים את שלטונם באזור מחדש, שב המרכז לפעול.
המנזר שוקם ונבנה מחדש בין 1819 ל-1825, ובאותה עת נרכש כפר דרשם הסמוך על ידי הכנסייה הארמנית.
מנזר סטפנוס הקדוש - המנזר שוכן על מדרון תלול, וצורתו כשל מלבן באורך של 72 מטרים וברוחב של 48 מטרים.
למבנה צמודים שני אגפים - באחד שוכנת כנסייה ובאחר מגורים לנזירים.
בפינותיו של המבנה מתנשאים מגדלים עגולים המשווים לו מראה מבוצר.
אורכה של הכנסייה הוא 27 מטר והיא מתנשאת לגובה של 25 מטר.
בכנסייה ארבעה עמודים רבועים, הנושאים מגדל פעמונים בן שתי קומות - הראשונה מלבנית, והשנייה בצורת כיפה הנחה על שישה עמודים.
צורתה של הכנסייה היא כשל צלב יווני שבמרכזו כיפה גדולה.
הקירות עשויים אבנים כפי שמקובל באדריכלות הארמנית הדתית.
פנים הכנסייה מעוטר בציורים רבים, בעיקר בצידה הפנימי של הכיפה, ואלה הושפעו מעיטוריה של קתדרלת אצ'מיאדזין בשילוב עם מוטיבים איראנים.
דרשם - הכפר דרשם השוכן כשני קילומטרים במורד הנהר, היה נושב עד רצח העם הארמני ב-1915 וכיום הוא הרוס.
המבנה היחיד ששרד ממנו הוא הכנסייה שנבנתה בצורת בזיליקה, וכיפתה המרכזית נתמכת על ידי ארבעה עמודים.
סמוך לכנסייה שוכן בית קברות שבו קברים המתוארכים למאה ה-16.
צ'ופאן - קפלת צ'ופאן ("הרועה") שוכנת בסמוך לג'ולפה, כעשרה קילומטרים ממנזר סטפנוס הקדוש.
צורתה כשל מלבן באורך של 6.5 מטר וברוחב של 5.5 מטר והיא השתמרה בצורה טובה למדי.
מנזר סינאיה (ברומנית: Mănăstirea Sinaia), המכונה גם קתדרלת הקרפטים (Catedrala Carpaților), הוא מנזר נוצרי אורתודוקסי, שהוקם בשלהי המאה ה-17, בהרי בוצ'ג', בנסיכות ולאכיה (כעת בחבל מונטניה, רומניה).
המנזר הוקם על ידי הספטאר מיכאיל קאנטקוזינו, שהיה בן למשפחת בויארים חשובה בנסיכות ולאכיה, לאחר ששב מעלייה לרגל לארץ ישראל, במסגרתה התפלל במנזר סנטה קתרינה שבחצי האי סיני.
לאחר שובו לוולאכיה, ייסד את המנזר לזכר מסעו.
בניית המנזר ארכה חמש שנים, מ-1680 עד 1685. המנזר, שהוקדש על ידי מייסדו לבתולה הקדושה, נועד בראשיתו לאכסן תריסר נזירים, לפי מספר שליחי ישו, אולם במהלך הזמן מספר הנזירים גדל והיה צורך בבנייה נוספת, כדי לספק את צורכיהם.
הבנייה החדשה, שנוספה בתקופת אבי המנזר יואסף Ioasaf ופאיסיה Paisie, בין השנים 1842–1846, מכונה בשם "החצר החדשה".
במהלך הבנייה הזאת הוקמה גם הכנסייה הגדולה".
בגלל המיקום האסטרטגי שלו, המנזר סבל מכיבושים טורקיים ואוסטריים, שגררו הרס חלקי של המבנים.
בשנים 1893–1903 נערכו שיפוצים נרחבים במהלכם נבנתה מחדש הכנסייה הגדולה לפי תוכנית של האדריכל ג'ורג'ה מאנדריה George Mandrea.
הכנסייה הישנה בנויה בסגנון ברנקובאני.
המבנה כולל 4 חלקים, המבוא prodvor, הפרוזדור pronaos, האולם המרכזי naos והמזבח.
המבוא של הכנסייה מפוסל - בצד ימין מוצג משה עם לוחות הברית ובצד שמאל אחיו, אהרן, עם מטה מלבלב.
במרכז מוצג הסמל של משפחת קנטקוזינו, המשפחה המייסדת - נשר בעל ראש כפול המחזיק במקורו את סמלי השלטון, צלב ושרביט.
על תקרת הפרוזדור מצוירת תמונות מחיי יקטרינה הקדושה, מגינת מנזר סנטה קתרינה מהר סיני ומחיי גאורגה הקדוש, המגן של נסיכות מולדובה ושל אנשי הצבא.
הפרוזדור נשלט על ידי תמונה של המייסד בקרב 18 ילדיו משתי נשותיו (חלק מהם מאומצים) ותמונות של בני משפחה נודעים, כמו:ניאגויה בסאראב, ראדו שרבאן, קונסטנטין שרבאן, קונסטנטין קנטקוזינו, שרבאן קנטקוזינו, מצויר עם כתר על ראשו וצלב בידו ואחרים.
מנזר יוחנן במדבר (בערבית דיר אל-חביס, שפירושו, "מנזר ההתבודדות") הוא מנזר השוכן על צלע המצוק הדרום-מזרחי של נחל שורק.
הוא ממוקם מתחת לבתי מושב אבן ספיר וצופה אל הסטף.
המנזר קרוי על שמו של יוחנן המטביל, שנולד בעין כרם, והחל את התבודדותו במקום זה, קודם שירד אל מדבר יהודה.
במנזר מתגוררים מספר נזירים פרנציסקנים.
המבנה הניצב באתר הוקם בשנת 1922 על ידי נזירים פרנציסקנים קתולים.
במאה ה-6 נבנה באתר מנזר ששוקם והורחב בתקופה הצלבנית.
על פי אחת הטענות, הוקם המנזר באזור בו נהג הקדוש להתבודד בטרם עבר להתגורר במדבר.
על פי גרסה אחרת, מציינת הכנסייה את פעילות ההטבלה של יוחנן בנהר הירדן ופעילותו בקרב הקהילה המדברית של האיסיים.
על פי ההשערה, הוקמה הכנסייה בסמוך לעין כרם ולכנסיית יוחנן בהרים, המנציחה את מקום הולדתו של יוחנן.
בנוסף לכך, הקמת מנזר במדבר ממש לא התאפשרה באותה עת בשל בעיה לאבטחו.
במשך שנים הוחזק המנזר על ידי נזירים בודדים שנשלחו ממנזר יוחנן בהרים שבעין כרם.
במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 ננטש המנזר לחלוטין וננעל על מנעול ובריח.
עד שנת 2001 נשכר המקום על ידי נוצרים יוונים קתולים אך הם אולצו לעוזבו לאחר מאבק משפטי, ואת מקומם תפסו בעלי המקום מהמסדר הפרנציסקני.
על הפרשה סיפר האח שמואל לכתב מסע אחר ברוך גיאן:
לדבריה של ברברה בוטרברג, נוצרייה המתגוררת בתחומי המנזר עם בעלה, העילה לסילוק הנזירים היוונים הייתה סכסוך כספי על העלאת שכר הדירה הזעום ששילמו עד אז.
השוכרים סירבו להעלאה ואף הכריזו מרד על המשכירים, עד שלא נותר אלא לפנותם בצו בית משפט.
כנסיית המנזר שוכנת מעל מוצאו של מעיין עין אל ח'ביס, ומעליה כיפה ופעמון.
פרוזדור מוביל אל הכנסייה ומימין לכניסה אליו ציור בו נראית דמותו של יוחנן המטביל.
הפרוזדור מוביל אל חדר מעבר, ובו ספסל עץ מעוטר וחלונות צבועים.
הכנסייה עצמה קטנה למדי והיא שוכנת בחדר מוארך שתקרתו עשויה מקמרון צולב.
היא נשלטת בגווני חום, צהוב וקרם, ומוארת באור יום על ידי שורה של חלונות קטנים הצופים אל נחל שורק.
על קירותיה תלויים ארבעה-עשר צלבים המעוטרים בכתרי קוצים, והם מסומנים עם כיוון השעון בספרות רומיות, ומסמלים את הפסיון של ישו ואת ארבע-עשרה תחנות הייסורים.
המזבח בצידו המזרחי של האולם עשוי עץ ומעוטר בצלב ירושלים.
מאחוריו ציור של ישו האוחז בידו השמאלית בספר ובו כיתוב בעברית לאמור:
על הקיר הדרומי (מימין למזבח), ציור של יוחנן המטביל כשהוא אוחז בידו הימנית בקלף, ועליו רשומים בעברית פסוקים 29 סיפא ו-34 מפרק א' בבשורה על-פי יוחנן:
עין אל חביס ומערת המחבוא
בסמוך למנזר, בגובה 550 מטר מעל פני הים, נובע מעיין עין אל חביס.
המים בוקעים מתוך סלעים בתצורת שורק ומגיחים מנקבה קצרה מתחת לכנסייה.
הם זורמים אל בריכת נוי מתומנת, ששמונה צלעותיה מסמלות בפטיסטריום.
הבריכה שבמרכזה מזרקה קטנה, צופה אל נחל שורק ואל הסטף, היא מוקפת בצמחים ושוחים בה דגי נוי.
מהבריכה מוזרמים המים אל בריכה אגירה וממנה אל חלקות הירק המעובדות על ידי הנזירים.
מעל הבריכה חצובה בסלע מערה קטנה שבה על פי אחת המסורות הסתירה אלישבע את יוחנן מפני חייליו של הורדוס.
על פי הברית החדשה, שמע המלך הורדוס מאסטרולוגים כי ייוולד ביהודה מושיע ליהודים.
בעקבות כך ציווה המלך להמית את כל הבנים הרכים, דבר שהביא את אלישבע ההרה לנוס אל ההרים ולהסתתר.
אז פתח ההר את פיו והסתיר אותה ואת יוחנן בתוכו.
במערה מזבח שמעליו ציור של אלישבע ויוחנן המטביל.
על המזבח עצמו נראה שה האלוהים המייצג את הצלוב.
במערה מספר שטיחים ושרפרפים, ומחוצה לה פסל קטן המתאר את הטבלת ישו ותבליט מתכת ובו נראה סמל המסדר הפרנציסקני.
הנזירים עוסקים, בין היתר, בהכנת תמד, משקה אלכוהולי מסורתי, המכיל 400 גרם דבש ו-12 אחוז אלכוהול בכל ליטר של משקה.
המשקה תוסס בחבית עץ במשך שנה.
את הדבש רודים בכוורות של המנזר ומי המעיין משמשים גם הם בתהליך הייצור.
המשוררת סבינה מסג מספרת בשיר על המנזר:
מנזר ניקולאס הקדוש הוא מנזר ארמני ביפו העתיקה, השוכן ברציף העלייה השנייה, הטיילת המובילה אל נמל יפו, בסמוך מצפון לכנסיית פטרוס הקדוש.
במנזר כנסייה קטנה המשמשת את הקהילה הארמנית המקומית, ובה מזבח מצופה בקרמיקה כחולה, מעשה ידי האומן הארמני דוד אוהנסיאן בשנת 1937.
המנזר הוסב לדירות מגורים והוא בבעלות הפטריארכיה הארמנית בירושלים.
המנזר הוקם בקצהו הצפוני של התל של יפו העתיקה, ובמהלך חפירות ארכאולוגיות, שנערכו בשנים 2002–2004, נתגלו באתר שרידים וממצאים מתקופת הברונזה המאוחרת בארץ ישראל ותקופת הברזל בארץ ישראל.
המנזר הוקם בסוף המאה ה-17, על בסיס קירות תמך וביצורים שנבנו ב, על ידי הפטריארכיה הארמנית, כדי שישמש מלון דרכים לעולי הרגל הארמנים המגיעים לארץ ישראל בדרכם לירושלים.
לאחר שנפוליאון כבש את יפו ב-1799 פרצה בעיר מגפת דבר, והחולים מקרב חיילי הצבא הצרפתי רוכזו בבנין המנזר.
השמועות על פרוץ המגפה התפשטו עד מהרה בקרב החיילים, וכדי לשמור על המשמעת בקרב גיסותיו ביקר נפוליאון במנזר.
הוא ביקש להוכיח כי המצב נמצא תחת שליטה וכי אל לחיילים לחשוש מהדבר.
נפוליאון נגע בחולים ולפי אחת הגרסאות אף סייע בפינוי גופתו של אחד מקורבנות המגפה, מעשים שבאותה עת היו כרוכים בסכנת מוות.
ביקורו של נפוליאון במנזר הכה גלים לא רק בקרב החיילים אלא גם ברחבי אירופה.
מספר שבועות לאחר מכן, כששב נפוליאון ליפו לאחר שהובס בעכו, הורה לרופאו להוציא להורג את החיילים החולים במנזר בהמתת חסד.
הרופא סירב והשיבו "תפקידי לרפא, לא להמית", ולבסוף הוצאו החולים להורג בידי רוקח הצבא ורופא עות'מאני שבוי.
לפי המסורת, העניק נפוליאון את חרבו ואת אוהלו לראש המנזר כסמל להכרת התודה שלו.
ומהאוהל הוכנו בגדים, הנשמרים בקתדרלת יעקב הקדוש בירושלים.
אמינותם של האירועים בתקופת כיבוש נפוליאון נתונה במחלוקת.
המבנה המשיך לשמש כמנזר ואכסניה.
במהלך המאה ה-20 חלקו הוסב לדירות מגורים עבור חברי הקהילה הארמנית.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 החליטה הפטריארכיה הארמנית לשפץ ולהרחיב את המתחם.
כדי לממן את השיפוץ חתמה על הסכם עם יזמים שבנו במקום 22 יחידות דיור: שש מהן נתרו בשימוש הפטריארכיה והיתר נמכרו בחוזי חכירה ל-99 שנים.
לשני אגפי הבניין נוסף אגף חדש, מאחורי המבנה הקיים.
הכנסייה במתחם גם עברה שיפוץ מקיף באותה עת.
לבקשת נפוליאון הונצח הביקור במנזר בציור משנת 1804 מעשה ידיו של הצייר אנטואן-ז'אן גרו, ששמו "בונפרטה מבקר את חולי הדבר ביפו" (Bonaparte visitant les pestiférés de Jaffa).
בציור נראה נפוליאון כשהוא ניצב גאה בין חייליו ונוגע בידו השמאלית בחזהו של אחד החולים.
גרו לא ביקר מעולם מיפו ולכן צייר אותה ואת המנזר כפי שתיארם בדמיונו.
ברקע הרחוק מתוארת יפו כעיר מזרחית שבתיה מטפסים במעלה גבעה, וברקע הקרוב נראות קשתות המנזר אותן עיצב גרו בסגנון מזרחי ומורי.
הקשתות הן חלק מארקדה הסוגרת על חצר פנימית של המנזר.
התמונה מוצגת במוזיאון הלובר בפריז.
מנזר סימונוב הוא מנזר הממוקם בנפת דנילובסקי, דרום העיר מוסקבה.
המנזר נוסד בשנת 1370 על ידי הנזיר פאודור, אחיינו ותלמידו של הקדוש הנוצרי סרגיוס מראדונז', על אדמות שהיו שייכות לסימאון חוברין (על שמו נקרא המנזר).
בשנת 1379 הועבר מיקום המנזר כק"מ מזרחה ממקומו המקורי (במקום המקורי ניצבת כיום כנסיית סימונוב הישנה).במהלך המאה ה-15 היה המנזר למנזר העשיר ביותר במוסקבה.
המנזר שימש כמרכז לידע, והתגוררו ועבדו בו הנזירים ואסיאן פטריקיב ומקסימוס היווני.
בשנת 1405 הוקמה במנזר קתדרלה, אשר לימים הורחבה במצוות איוואן האיום.
בשל מיקומו של המנזר, מדרום למוסקבה על אם הדרך המובילה אל העיר, ובשל חשיבותו האסטרטגית נבנו ביצורים רבים סביב המנזר בשנות ה-40 של המאה ה-17 והמנזר הפך למעשה למוצב המגן על מוסקבה מדרום.
במסגרת הקמת הביצורים נבנה במנזר מגדל פעמונים הדומה בצורתו למגדל הפעמונים של איוואן הגדול שבקרמלין.
המנזר נהרס בשנת 1923 על ידי הבולשביקים והוקם באתרו מפעל לייצור מכוניות.
שלושה ממגדלי המנזר שנבנו במאה ה-17 נותרו על מכונם.
בעקבות נפילת ברית המועצות, והשבת שטחי המנזרים לכנסייה הרוסית הודיעה ממשלת רוסיה כי היא מתכוונת לשקם את המנזר ההרוס.
מנזר מאר אליאס (מנזר אליהו הקדוש) הוא מנזר יווני-אורתודוקסי בירושלים.
המנזר שוכן בין קיבוץ רמת רחל לשכונת גילה, על דרך חברון (כביש 60), מערבית לגבעת הארבעה ודרומית-מזרחית לגבעת המטוס.
המנזר הוקם בתקופה הביזנטית, בין השאר, כתחנת דרכים על הדרך מירושלים לבית לחם וחברון.
הוא נהרס בפלישה הפרסית ב-614, שוקם ונהרס שוב ברעידת אדמה במאה ה-12 והוקם שוב בשנת 1160. שיקום נוסף נעשה בתקופה הצלבנית וכמו כן, הוא שופץ בתחילת המאה התשע עשרה.
בשנת 1345 נקבר במקום הבישוף של ירושלים, אליאס.
לאחר מותו החלו תושבי בית לחם ובית ג'אלא לעלות לרגל לקברו מדי שנה.
עם הזמן התפתחה מסורת הגורסת שכאן חנה אליהו הנביא בבורחו מפני איזבל.
בעבר היו מראים ליד המנזר סלע ועליו שקע בדמות אדם, ונטען שהסלע קיבל את צורת גופו של אליהו כדי שיוכל לנוח בנוחות על גביו.
ב-1823 הותקף נשיא המנזר והוכה קשות, ככל הנראה משום שהתוקפים סברו כי יוכל לגלות להם את מקומו של מטמון חבוי.
במלחמת העצמאות ב-1948 הגיעו המצרים, בפלישתם אל הארץ, גם אל מנזר מאר אליאס, ובסביבתו התחוללו קרבות בין המצרים והישראלים שהתבצרו ברמת רחל הקרובה.
המצרים ניסו להשתלט על הכביש הסמוך ולהתקדם בו אל תוך ירושלים, אולם הכוחות הישראלים עצרו אותם.
לאחר שביתת הנשק פינו המצרים את האזור, והוא עבר לידי הירדנים.
הללו התבצרו על הגבעות הסמוכות, מול מוצבי ישראל.
בחצר המנזר ולרוחב הכביש הציבו הירדנים גושי בטון נגד טנקים.
צה"ל כבש את המנזר מידי הירדנים בצהרי 7 ביוני 1967. המנזר נכבש על ידי פלוגה ג' מגדוד 62 (7), של חטיבת ירושלים (בפיקוד המ"פ ציון ארסלן, וסגנו רפי מיארה), בצהרי היום, לאחר הפעלת סיוע מהרכס הצפון-מזרחי, נגד המנזר ונגד המחנה הירדני שהיה לידו.
הפלוגה השתתפה קודם לכן בהגנת רמת רחל.
גג המנזר שימש כעמדה של הלגיון הירדני ממנו נורתה אש נגד מטוסים.
מנקודה זו הופל מטוס של חיל האוויר מדגם פוגה מגיסטר, ומכאן שם הגבעה הסמוכה, גבעת המטוס.
פעם בשנה, ב-19 ביולי לפי הלוח היוליאני, נערכת במקום חגיגה גדולה של אנשי הקהילה היוונית-אורתודוקסית מהסביבה לרגל יום עלייתו השמיימה של אליהו הנביא.
בחזית מנזר מאר אליאס מוצב ספסל אבן לזכרו של הצייר ויליאם הולמן האנט, אשר נהג לשבת מול המנזר ולצייר.
מנזר מרטיריוס הוא מנזר על שם הנזיר מרטיריוס מקפדוקיה.
פעילות המנזר מתוארכת לתקופה הביזנטית מתחילת המאה החמישית לספירה ועד תחילת המאה השביעית.
כיום, המנזר נמצא בתוך אתר ארכאולוגי השוכן בלב שכונת מגורים בעיר מעלה אדומים ומנוהל על ידי מחוז יהודה ושומרון של רשות הטבע והגנים מאז יולי 2010. במקום שרידי מנזר, כנסייה, חדר אוכל ושרידים נוספים.
באתר אבן גולל מסותתת היטב, פסיפסים של בעלי חיים ודוגמאות גאומטריות, שקתות להשקיית בעלי חיים ועוד.
המקום נחפר על ידי קמ"ט ארכאולוגיה של המנהל האזרחי ביהודה ושומרון בשנת 1983, והוא פתוח לציבור בתיאום מראש או בימי חופשה מיוחדים כחול המועד וחנוכה.
אז מקיימת במקום רשות הטבע והגנים פעילויות מיוחדות לציבור.
בעבר נעשה ניסיון להפעיל את המקום באופן שוטף באחריות עיריית מעלה אדומים.
הניסיון לא צלח עקב מיעוט מבקרים.
מרטיריוס שהה כמתבודד יחד עם אליאס מהר ניטריה שבמצרים במנזרו של אותימיוס.
הסופר הביזנטי קיריליוס מסקיתופוליס גרס שעזיבתם את המנזר נבעה מטעמי נוחות, שכן התאים במנזר היו צרים ועלובים.
קיימת השערה נוספת כי עזיבתם נבעה מהבדלים תפיסתיים בינם ובין אותימיוס, שהרי במצרים המתבודדים נהגו לקבל קהל רב בעוד שאותימיוס התנגד לזרם המבקרים, ולכן בתאיו לא היה מרחב לקבלת אורחים.
מרטיריוס מצא מערה ממערב ללאורה של אותימיוס, התבודד בה, ושם הקים את מנזרו.
ברבות הימים, מרטיריוס מונה לפטריארך של ירושלים (486-478).
מינויו עשוי להסביר את מקור המשאבים הרבים שהושקעו בהקמת מפעל יקר זה.
פארו הרב של המנזר, עבודות האמנות המרהיבות וכן התכנון הכולל של המנזר, מביאים להשערה כי רק בתקופה שבה מרטיריוס כיהן כפטריארך מפעל יקר מעין זה יכול היה לקום.
על אף העובדה שהמנזר הוקם ונקרא על שם מרטיריוס, קיימת השערה כי הוא לא היה האדם החשוב בתולדות המנזר.
מצביעה על כך מצבה העומדת באולם הכניסה לכנסייה, עליה חקוקה הכתובת "זה קברו של פאולוס הכומר והארכימנדריט".
חפירה בקברים גילתה כי בימי יוסטיאנוס נפתח קברו של פאולוס על מנת לקבור בו את ראשי המנזר.
חקיקת שמו של פאולוס מוכיחה כי עלה בחשיבותו על הנזירים האחרים.
מנזר מרטיריוס הוא המנזר השני בגודלו במדבר יהודה אחרי מנזר תיאודוסיוס.
המנזר שוכן בראש גבעה בדרך הראשית במעלה אדומים, בין יריחו לירושלים.
שטחו הכולל של המנזר הוא כעשרה דונם ומסביבו שטח חקלאי רחב.
המנזר העתיק זוהה עם האתר ח'ירבת מורסס בשל הדמיון הצלילי וכן מהיכרות עם תיאור הקמתו של המנזר בספרו של הסופר הביזאנטי קיריליוס מסקיתופוליס.
בנוסף, באתר נמצאה כתובת קבורה המתייחסת לפאולוס, שהיה כומר וראש המנזר, יורשו של מרטיריוס.
מכלול המנזר כלל כנסייה, חלק צפוני ובו מערת מרטיריוס, חדר אוכל, בור מים, גנים, חצר רחבת ידיים (1200 מ"ר) ושתי אכסניות.
מגורי הנזירים ככל הנראה היו בקומה השנייה, שלא השתמרה.
מכתובות ההקדשה שנמצאו ברצפות הפסיפס של הכנסיות ושל חדר האוכל ניתן ללמוד כי פעילות הבנייה של המנזר נמשכה גם במחצית השנייה של המאה השישית.
בימי פאולוס התרחב ושופץ המכלול ונעשה למנזר מרכזי במדבר יהודה.
בשלב זה הוקף המנזר חומה בצורה, נבנו אורוות גדולות ליד שערי החומה המזרחית וכן הותקנה מערכת מים.
לאחר מכן, בתקופת השיא בתולדות המנזר, בימי הארכימנדריט גנזיוס, נעשו במנזר שינויים נוספים רבים.
שלב ראשון של שיפוץ במנזר
במנזר הותקנו בורות מים ומערכות תעלות מתוחכמות שאפשרו אגירה של כמות אדירה של מים (20–30 אלף קוב).
שיטת השקיה באמצעות טפטוף היא ייחודית למנזר מרטיריוס.
שיטה זו ככל הנראה, היא שאפשרה לנזירים להשקות את כל שטחי הגנים שמחוץ למנזר בבת אחת, ולגדל בגנים שבתוך מנזר עצי פרי וירקות במספר מחזורי גידול בשנה.
מכלול המנזר הוקף בשלב זה חומה חזקה של אבני גזית גדולות שסיתותן לא הושלם.
עובי החומה 0.7 מ' בקירוב ובמקורה התרוממה לכדי 4–5 מ'.
עוד ניתן ללמוד על תחושת הביטחון המעורערת מכך שמלבד הסגירה הרגילה בדלתות עץ, נוספה סגירה בצד הפנימי על ידי אבן גולל עגולה.
סגירה מעין זו לא נועדה לסגירה רגילה של השער אלא לסגירה בשעת חירום ומתוקף סכנת התנפלות.
צורות נוספות ודומות של סגירה התגלו במקומות שונים בספר המדבר, ייתכן משום שהוא נתון להתקפות בלתי פוסקות של בדואים.
שטח האורוות שנבנה בשלב זה השתרע מימין לכניסה למנזר.
האורווה רוצפה בלוחות אבן גדולים, סביר להניח כדי שיהיה ניתן לשטוף את הרצפה ולהסיר את הריחות הרעים.
בנוסף האורווה סגורה היטב על מנת לשמור על ניקיון המנזר.
בקצה אזור האורוות ולקראת לב המנזר נמצא מעבר ולידו מיטת אבן.
ייתכן שזוהי עמדת שומר שהוצבה שם על מנת למנוע כניסה של בעלי חיים או זרים לאגפי מגורים של המנזר.
שלב שני של שיפוץ במנזר
בין השינויים שנעשו בימי הארכימנדריט גנזיוס, בניית האכסניה, ייתכן שעל גרעין קדום יותר, צמצום שטח האורוות וכיסוי רצפת מכלול הכנסייה בפסיפס צבעוני.
בנוסף, מדרום לכנסיית המנזר נוספה קפלה ומדרום מערב למכלול הכנסייה נבנתה "קפלת שלושת הכמרים".
השינוי הבולט ביותר בשלב זה היה בניית חדר האוכל.
גודלו של הרפקטוריום, חדר האוכל, היה 26.5x12 מ' והוא יכול היה לאכלס כמה מאות סועדים.
האולם עוצב לפי תוכנית בסיליקאית ורוצף בפסיפסים צבעוניים.
קיימת השערה כי הנזירים ישבו על ספסלי עץ ושולחנות עץ.
לאורך הקירות נמצאו ספסלי אבן ששימשו לפי השערות כמקומות ישיבה כאשר האולם שימש להתכנסויות לשם לימוד ולטקסים דתיים שניתן היה לערוך מחוץ לכנסייה.
ספסלי האבן טויחו בטיח בורות אדמדם לעומת שאר חלקי הקירות שטויחו בטיח לבן.
ניתן להניח כי הסיבה לכך היא החשש מהכתמת הטיח הלבן את מדיהם הכהים של הנזירים.
מכלול חדר האוכל יחד עם שפע הכלים שנשתמרו במקום זורים אור על הרגלי האכילה של הנזירים בארץ וכן על התפריט שלהם.
אין ספק כי בניגוד לתיאורי הספרות הרווחים, סעודתם לא כללה אך פת דלה של לחם יבש.
מיקום המנזר בציר המרכזי בין יריחו לירושלים הביא לביקורי צליינים רבים לארץ הקודש.
ייתכן כי אורחים אלו גרמו טרחה רבה ליושבי המנזר וכן עמדו בסתירה לרעיון הנזירות שבבסיסו התרחקות מקרבת בני אדם.
כך ניתן להבין את הקמת האכסניה מחוץ ובנפרד מן המנזר.
באכסניה נמצאו 67 אולמי שינה בשטח כולל של 320 מ"ר, שטח שמאפשר להלין כשישים איש לכל הפחות.
אכסניית מנזר מרטיריוס היא היחידה שנתגלתה ונשמרה במנזרי ארץ ישראל.
ממדיה הגדולים ואיכות בנייתה מעידים על חשיבותה הרבה עבור שגרת המנזר.
קיימת השערה כי המנזר נפגע בימי פלישת הפרסים, בשנת 614, אף על פי שלא קיימות ראיות לחורבן למעט שריפת שערי הכנסייה.
עם זאת, המטבעות המאוחרים ביותר שהתגלו בפך חרס הם מתקופה של שנה לפני הכיבוש הפרסי.
מכאן נובעת ההנחה שהמנזר לא שימש עוד אחרי גירוש הפרסים.
מנזר מרטיריוס פסק מלשמש בסוף התקופה הביזאנטית, לאחר קיומו במשך כ-130 שנה.
ועד היום לא נרשמה בו פעילות כלל, המנזר עומד נטוש ומגודר.
מנזר נֶמֶייֶשְט (ברומנית: Mănăstirea Nămăeşti, לפעמים ידוע גם בכתיב Nămăieşti)
הוא מנזר נוצרי אורתודוקסי לנשים, הנמצא ביישוב נמיישט, חלק מהכפר ואליה מארה - פראבץ Valea Mare-Pravăţ במחוז ארג'ש בחבל מונטניה ברומניה.
במנזר מתגוררות בדרך כלל כשלושים נזירות, כמספר שנות חייו של ישו.
המנזר נבנה בתוך הסלע במאה ה-14, לפי השערות שונות, במקום שבו הייתה קטקומבה נוצרות בתקופה הרומית או אולי מקדש דאקי.
לפי המסורת במקום הזה נמצא בימי השליט החצי-אגדי נגרו וודה Negru Vodă או Radu Negru איקונין בעל תכונות נפלאות של מרים הקדושה, שצויר על ידי לוקאס "האוונגליסט" עצמו.
הכנסייה הוקמה לכבוד התגלית ועל מנת לאכסן את האיקונין.
כנסיית המנזר נבנתה מחדש בימי השליט מירצ'ה הרועה Mircea Ciobanul בשנת 1547. בשנת 1778 בתרומת ינאקה פוסטלניקו Enache Postelnicu איקונין נכרך בחוטי כסף ובשנת 1903 הוסגר בכסף מיוזמתה של אלנה רוסֶטי.
כנסיית המנזר מוקדשת ל"כניסת מרים הקדושה לכנסייה" בנחגגת ב-21 בנובמבר ול"מייען המרפא" הנחגג ביום הששי הראשון אחרי חג הפסחא
היא ניזוקה קשות בשנת 1916 בעת הפגזות הארטילריה הגרמנית בימי מלחמת העולם הראשונה והצריכה שיפוצים נרחבים בשנים 1916-1921.
מוזיאון המנזר כולל חפצי קודש מימי הביניים, דברי אומנות עממית רומנית מתקופות היסטוריות וספרים עתיקים.
לא רחוק מהמנזר נמצאים הבית -מוזיאון המוקדש למשורר ג'ורג'ה טופרצ'אנו ומאוזולאום לזכר גבורי מלחמת העולם הראשונה.
היישוב נמיישט מוזכר לראשונה בתעודות מלכותיות ולאכיות משנת 1503 בימי
מקור דמיוני לשם הכפר קשור לביקור באזור של השליח אנדריאס הקדוש.
כשהזדמן במקום, הוא ראה מקדש וביקש לפגוש מישהו מכוהני הדת כדי ללמדו את בשורת הנצרות.
אך משלא מצא איש בפנים אמר ב
לטינית: "נֶמו אֶסט" Nemo est כלומר "אין אף אחד".
למרות שלדעת המומחים האיקונין הידוע של מרים הקדושה הנמצא במנזר, ציור מסוג "אלאוסה" נוצר במאה ה16, האגדה מספרת התמונה צוירה על ידי האוונגליסט לוקאס עצמו לפי המודל האמיתי, מרים הקדושה עצמה.
היא התגלתה, לפי אותה אגדה, על ידי רועה צאן בימי נגרו וודה, המייסד החצי אגדי של ולאכיה, זאת אומרת במאה ה13-14. אותו רועה שלן על הסלע שמע בחלום את קולה של אמו של ישו פוקדת לו לחפור בתוך מערה סמוכה.
הרועה עשה כפי שהתצטווה ומצא את האיקונין.
לפי הוראת הקדושה הקים באותו מקום את הכנסייה "לזכרה ולכבודה של כניסת הבטולה מרים לכנסייה, מעיין חיים ומרפא".
לכן נקבעו חגי המקום כפי שנקבעו - 21 בנובמבר - יום כניסתה של מרים לכנסייה וביום השישי של השבוע הקדוש.
האיקונין הוצב על הקיר השמאלי של הכנסייה וכל ניסיון לתלות אותו במקום מרכזי יותר נכשל: התמונה נפלה.
פירשו את המקרים בכך שזה היה רצון הקדושה להיות בקיר השמאלי, יותר נגישה לקהל המאמינים.
האיקונין ידוע כיעד לעלייה לרגל במיוחד הודות לנסים ולנפלאות המיוחסים לו בתחום ריפוי ממחלות, השגת שלום בית, מציאת דברים אבודים או גנובים וכו'.
האיקונין ניצל בנס גם מהאש שפרצה בכנסייה עקב ההפגזות בשנת 1916. הוא הועבר אחר כך למקום מסתור במנזר נגרו וודה בקמפולונג לאורך שנות המלחמה.
בימי השלטון הקומוניסטי הנזירות הותרו להישאר במנזר ללא פגע, דבר שהיה נס בפני עצמו המיוחס גם כן לאיקונין הקדוש.
המנזר סוצ'ביצה (ברומנית: Mănăstirea Suceviţa) הוא מנזר נוצרי אורתודוקסי רומני השוכן בחבל בוקובינה, בצפון מולדובה ברומניה, 18 ק"מ דרום-מזרחית מן העיר רדאוץ.
המנזר ידוע משנת 1581 מימי מלוכתו של השליט פטרו הפיסח (Petru Şchiopul) של נסיכות מולדובה.
הוא הוקם על ידי משפחת הבויארים מובילשט, שמתוכה קמו בעלי תפקידים בכירים בחצר המלכותית, אנשי ספרות ודת ואף כמה משליטי מולדובה.
בסביבה התקיים בעבר הרחוק יותר הרמיטאז' צנוע מעץ, שיוחס לנזיר פחומיה..
המקום מסומן על ידי צלב על גבעה ממול למנזר הנוכחי.
בהמשך הקימה משפחת מובילה במקומו מנזר מלבנים .
בימי שלטונו של פטרו הפיסח, שלושת האחים מובילה - ירמיה וסימיון (לימים שניהם שליטים - של מולדובה, ובהתאמה של ולאכיה ומולדובה) וגאורגה, שהיה בהתחלה נזיר במנזר פרובוטה, משנת 1579 בישוף של רדאוץ והחל משנת 1588 מיטרופוליט של מולדובה, נכדים (דרך אמם) של השליט פטרו רארש, התמנו ליועצי חצר המלכות.
כך הם זכו למשאבים מספיקים כדי לבנות את מתחם המנזר הנוכחי בין השנים 1582–1594.
אחרי שהוכתר לשליט מולדובה, הוסיף ירמיה מובילה את שני הפורטיקואים החיצוניים בצפון ובדרום, ולאחר מכן הקים את החומות והמגדלים המעניקים למנזר את המראה של מצודה ימי ביניימית.
ניתוספו אחר כך גם מגורים מלכותיים, שנחרבו עם השנים וכן כוכים עבור הנזירים.
בדומה למנזר הקטן המקורי הוקדש המנזר לחג ההשתנות של ישו הנחגג ב- 6 באוגוסט .
כנסיית המנזר הוקדשה לעליית מרים הנחגגת ב-15 באוגוסט.
המנזר אופייני לאדריכלות המולדבית מימי הביניים - שילוב של יסודות אמנותיים ביזנטיים וגותיים ושל יסודות אדריכליים שיכולים לפגוש אותם בכנסיות הישנות מעץ ממולדובה.
הבניין גדול ממדים שומר עת תוכנית תלת-אפסידית ועל סגנון הנהוג מימי שטפן הגדול עם נרתקס (פרידבור) סגור.
יוצאי דופן הם שני נרתקסים קטנים פתוחים עם עמודים מחוברים בקשתות ב"אקולדה", שנוספו בצדדים הדרומי והצפוני.
אלו הדים להשפעה אדריכלית "ולאכית".
נשמרות נישות של האפסידות, מסגרות גותיות מאבן, וגומחות רק בצריח, כולל בבסיס בצורת כוכב.
החצר הפנימית היא מלבן שגודלו 100x104 מטר עם חומות גבוהות (6 מטר), ועבות (3 מטר), מצוידות בקונטרפורטים, סוללות, טיילת משמרות, ארבעה צריחים פינתיים ואחד עם קפלה (פאראקליס) מעל מסדרון הכניסה עם הסמל של נסיכות מולדבה.
בבניין ישנם עוד חדרים של מגורים העתיקים של בית המלוכה ומרתפים.
בתוך אחת מחומות המתחם קיים מוזיאון עם דברי אומנות וחפצים בעלי ערך היסטורי - פיסול בעץ ובאבן, רקמות, חפצי כסף וכתבי יד.
בפנים ומבחוץ הקירות מצוירים בציורים המציגים סיפורים מן התנ"ך ומן הברית החדשה.
הם בוצעו על ידי שני אמנים מולדבים - יון וסופרוניה זוגראבול,, בין ספטמבר 1595 - יולי 1596 ונשמרו בצורתם המקורית עם צבעם הדומיננטי ירוק כהה אפילו על הקיר הצפוני החשוף לגשמים.
הציורים במנזר סוצ'ביצה כוללים סדרות שלמות על חיי הקדושים יוחנן החדש (ב"אקסונרטקס"), ניקואלוס הקדוש ממירה וגאורגיוס הקדוש (ב"פרונאוס")
בחדר המתים נמצאים קברות האחים ירמיה וסימיון מובילה, עשויים שיש שהובא מרוסקיצה.
במנזר נמצאים גם מכסות המצבות של שני השליטים שבהם ירמיה מובילה מוצג כמו בחייו בעמידה, ואחיו מוצג בשכיבה.
ישנה גם תמונה של כל משפחתו של ירמיה מובילה, לפי המסורת, משמאל לשער הספינה.
ממול לשער זה יש עוד תמונה עם דיוקנאות של המיטרופוליט גאורגה מובילה ואבי שלושת האחים, הלוגופט הגדול יואן מובילה, שהתנזר לפני מותו ואימץ את השם יואניקיה.
הציורים שעל הקירות החיצוניים של מנזר סוצ'ביצה הם השמורים ביותר מבין כל הציורים בחיצוניים של כנסיות מולדובה.
מרשים במיוחד הוא ציור הגדול של "סולם המידות הטובות" שעל החזית הצפונית, שבו מוצגים המלאכים, התהו ובהו והגיהנום במחזה המסמל את המאבק בין הטוב ובין הרע, ושאיפתו של האדם לשלמות.
על קירות האפסידים שבעה רגיסטרים המתארים את "תפילת כל הקדושים".
החזית הדרומית מקושטת ב"עץ של ישי", המוצב מעל פריזה המציגה את הפילוסופים הקדומים, ,תפילה לבתולה הקדושה", "הסנה הבוער" ו"הצעיף של האם הקדושה"
כנסיית התחייה של המנזר סוצ'ביצה נכללה באוגוסט 2010 ברשימת המורשת העולמית של אונסקו, יחד עם עוד שבעה מנזרים מצוירים שבחבל מולדובה.
מנזר נובו-ירוסלימסקי או מנזר ווסקרסנסקי נובו-ירוסלימסקי הוא מנזר גברים אורתודוקסי רוסי סטברופגי בעיירה איסטרה באזור מוסקבה.
משמעות השם "נובו-ירוסלימסקי" הוא "של ירושלים החדשה", בעוד תרגום השם ווסקרסנסקי הוא "של התחייה".
במעבר הצפוני של קתדרלת ווסקרסנסקי, המוקדש ל"כריתת ראשו של יוחנן המטביל", נקבר מייסד המנזר, הפטריארך ניקון.
מנזר נובו-ירוסלימסקי הוקם בשנת 1656 על ידי הפטריארך ניקון כמקום מושבו של הפטריארך מחוץ למוסקבה.
הוא נקרא "של ירושלים החדשה" מפני שנועד לשחזר נופים ומקומות מארץ הקודש.
הנהר איסטרה מייצג את נהר הירדן, ובנייני המנזר מייצגים מקומות קדושים מירושלים.
בזמנו, גייס הפטריארך ניקון מספר נזירים זרים כדי לאכלס את המנזר, ולסמל את הרב-לאומיות של הנצרות האורתודוקסית.
המתחם האדריכלי כולל את קתדרלת התחייה (ווסקרסנסקי) הזהה לקתדרלה בעלת שם דומה בירושלים, את מושב הפטריארך ניקון (1658), חומת אבן עם מגדלים (1690–1694), כנסיית השילוש הקדוש (1686–1698) ובניינים אחרים, כשלכולם גימור עם מיוליקה וסטוקו.
בעיצוב המנזר השתתפו האדריכלים פ.אי.
זבורסקי, יאקוב בוכבוסטוב, ברתולומאו רסטרלי, מטביי קזקוב, קארל בלאנק ואחרים.
במאה ה-17 המנזר נובו-ירוסלימסקי כלל ספרייה גדולה שהוקמה על ידי ניקון באמצעות איסוף כתבי יד ממנזרים אחרים.
לאחר מהפכת אוקטובר נסגר המנזר, ובשטחו פעלו מוזיאונים.
במהלך מלחמת העולם השנייה השטח נכבש על ידי הנאצים וחיילי דיוויזיית אס אס דאס רייך פוצצו חלק מהמבנים.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 החלו במקום עבודות בשיקום הבניינים שלא הסתיימו עד היום.
בשנת 1994 חודשה פעילות דתית במתחם, והמנזר הוקם מחדש.
מנזר ניקודמוס הקדוש או מנזר הקדושים ניקודמוס ויוסף הרמתי הוא מנזר של משמורת ארץ הקודש, השוכן ברחוב ביאליק ברמלה.
המנזר מכונה באופן עממי גם בשם "מנזר פרנציסקוס".
ראשיתו של המנזר בשטח שנקנה בידי משמורת ארץ הקודש הפרנציסקנית ב-1396. במהלך המאה ה-15 הוקמה על שטח זה אכסניה שהייתה נטושה כאשר לא פקדו אותה צליינים.
במאה ה-16 זוהה האתר עם ביתו של יוסף הרמתי, הוקמה בו כנסייה והוא נתקדש.
בסמוך לבית יוסף זיהו הנזירים את ביתו של ניקודמוס הקדוש, שעליו נאמר שהיה איש הסנהדרין ושהביא מור ואהלות לרחצת גופו של ישו לאחר הורדתו מהצלב.
באכסניה זו לן נפוליאון כאשר היה ברמלה ב-1 במרץ 1799, ולפי האגדה, עם בוקר, כאשר התעורר בטרם עת בשל קריאת המואזין במסגד הסמוך, ירה בו למוות.
במאה ה-19 נבנה המנזר מחדש ורוב חלקי האכסניה הישנה נעלמו, אם כי חלק ממנה שרד בצידו הדרומי של המתחם.
בשנת 1902 נחנכה במקום כנסייה חדשה המוקדשת להורדת ישו מהצלב, וליד המנזר נבנה בית ספר השייך לרשת החינוך הפרנציסקאנית, ה"טרה סנטה".
הכנסייה באתר בנויה ממעבר בודד והיא פונה לכיוון דרום.
בפינתה הדרום-מזרחית ניצב מגדל פעמונים בעל צריח מחודד, המתנשא לגובה של 40 מטרים.
הכנסייה ידועה בזכות ציור מקורי של טיציאן, המתאר את ההורדה מהצלב.
הציור נתרם בשנת 1846 בידי העיר מדריד אשר לקחה את המנזר תחת חסותה במאה ה-19, והוא שוכן במרכזו של האפסיס.
משני צדדיו קבועים חלונות ויטראז' המתארים את צליבת ישו ואת ההורדה מהצלב.
משמאל לאפסיס ניצב פסלו של יוסף הרמתי, ומימין פסלו של ניקודמוס האוחז בידיו בתכריכים ובתיבת בשמים.
גם פסלים אלה הם מתנת העיר מדריד.
מנזר סטלה מאריס הוא מנזר גברים בשכונת סטלה מאריס שבחיפה.
המנזר משתייך ל ומשמש כמרכזו העולמי של המסדר.
הבניין בן שלוש הקומות נבנה כחומה בצורה עם פתחים קטנים, בשל הצורך להתגונן מהתנכלויות שהיו מנת חלקם מיום שהוקם.
צורתו של המבנה כשל ריבוע ובחלקו המזרחי חצר פנימית גדולה.
שמו של המנזר ושמה של השכונה בחיפה בה הוא שוכן - "סטלה מאריס" ("Stella Maris", היינו "כוכב הים" בלטינית) - הוא אחד מכינויה של מרים, אם ישו, שבהקשר זה מוצגת כמגוננת על יורדי ים, מלחים ודייגים.
יש הטוענים שהשם הוא שיבוש הביטוי "סטילה מריה", כלומר "טיפת הים" או "טיפת מרים", שכן על פי מסורת כרמליתית מרים וישו עברו במקום.
שם המקום נקבע בשנות העשרים של המאה ה-20 על ידי קונסול ספרד בעת הקמת המגדלור החדש.
לאור המסורת הנוצרית, אומץ השם בידי הכרמליטים כשמו של המנזר.
שמו המלא של המנזר הוא "מנזר גבירתנו מהר הכרמל", בדומה לשמו של מנזר הנשים הכרמליתי השוכן בכרמל צרפתי.
המסדר הכרמליתי נוסד על הר הכרמל לאחר מסע הצלב השלישי ב-1192, בידי נזירים שחיו במערות בנחל שיח בהשראת אליהו הנביא.
המסדר שגשג והתרחב משם לרחבי אירופה.
לאחר כיבוש עכו הצלבנית בידי הממלוכים בשנת 1291, גורשו הנזירים מן הכרמל.
בשנת 1631 החלו הכרמליתים במאמץ לשוב ולהתיישב במקום בו נוסד מסדרם.
בתיווכו של קונסול צרפת, חתם האב פרוספר על הסכם רכישה עם שליט הכרמל באותה תקופה, האמיר אחמד טורבאי, על מנת להשיב את המסדר אל הכרמל.
האב פרוספר הקים מנזר ליד מערת אליהו, אך גורש ממנו ב-1767 בלחצם של המוסלמים בידי שליט עכו (ובונה חיפה החדשה) דאהר אל-עומר.
ב-1769 זכו הכרמליתים בפירמאן שבו אישר הסולטאן העות'מאני מוסטפא השלישי חסות צרפתית על האזור ועל אנשי המנזר.
מאז נקרא הרכס וסביבותיו בשם "הכרמל הצרפתי".
ב-1767 החל האדריכל ג'מבטיסטה די סנט אלסיו בבניית המנזר החדש, אך נאלץ לעזוב את הארץ ב-1774 בטרם הספיק לסיים את הקמת המבנה.
ב-1799 החל נפוליאון במצור על עכו, והבניין הוסב לבית חולים עבור חולי הדבר מקרב חייליו.
כשנסוג נפוליאון מארץ ישראל הושארו חלק מהחולים במנזר, וככל הנראה נרצחו על ידי חייליו של אחמד אל-ג'זאר.
המנזר עצמו נהרס בפקודת אל-ג'זאר, והנזירים גורשו ממנו בטענה ששיתפו פעולה עם הצרפתים.
האב יוליוס, שחזר למקום ב-1803, אסף את עצמותיהם של 15 חיילים שהיו מפוזרות בחורבות המנזר, וקברן בקבר אחים.
גופות חיילים נוספים נמצאו פזורות על מדרון הכרמל מתחת למנזר, וייתכן שהיו אלה חיילים שניסו לצעוד בעקבות הכוחות הנסוגים וכך מצאו את מותם.
מצבה לזכרם בצורת פירמידה הוקמה במנזר מספר שנים אחר כך.
ב-1821 פוצץ עבדאללה פאשא, שליט עכו, את שאריות המבנה, והשתמש באבניו על מנת להקים לעצמו בית קיץ.
ב-1826 החל האב קאסיני (Cassini), חבר המנזר ואדריכל, לבנות את המנזר מחדש על פי קווי יסוד שהותוו על ידי שארל העשירי מלך צרפת.
ב-1839 העניק האפיפיור גרגוריוס השישה עשר תואר כבוד של "בזיליקה מינור" לכנסייה, כאות לכך שהיא נחשבת ל"כנסיית האם" של המסדר.
עם הנזירים במנזר נמנה שמואל אוסוואלד רופאייזן שנודע בשם "האח דניאל".
בתקופת המנדט הבריטי המנזר שימש כמפקדה חטיבתית של הבריטים (חטיבת הרגלים ה-1 הבריטית ומינואר 1947 הדיוויזיה המוצנחת ה-6) שהייתה אחראית על אזור הצפון.
הכנסייה מוקדשת ל"גבירתנו של הר הכרמל" וצורתה כשל צלב יווני.
קירותיה מכוסים בלוחות שיש שהותקנו בה ב-1931, לרגל חגיגות 300 שנה לשובם של הכרמליתים אל הכרמל.
האזור הקדוש והאפסיס בכנסייה שוכנים מעל מערה שנודעה בימי הביניים בשם "מערת אלישע", להבדיל ממערת אליהו שלמרגלות ההר, אך המסורת הכרמליתית מייחסת את שתיהן לאליהו.
במערה מזבח ועליו פסל אליהו.
במרכז האפסיס שמעל המערה ניצב פסל המדונה והילד, ובמהלך מלחמת העולם הראשונה, עת חששו הנזירים מהתנכלות המוסלמים לפסל, הוא הוחבא באחד מבתי העיר.
לאחר כיבוש חיפה על ידי הבריטים הוחזר הפסל למקומו, ומאז, בכל יום ראשון השני שלאחר חג הפסחא, נערכת תהלוכה שבה נישא העתק הפסל מכנסיית המשפחה הקדושה בעיר לכנסיית המנזר, לציון החזרת הפסל.
בסורג שתוחם את האזור הקדוש קבועות נורות קטנות המייצגות מקומות בעולם בהם ישנה נוכחות כרמליתית.
כיפת הכנסייה צוירה בשנים 1926–1928 בידי הנזיר האמן לואיג'י פוג'י.
היא נחלקת לשמונה פלחים שבהם נראים אליהו הנביא עולה בסערה השמימה ומשליך את גלימתו לעבר אלישע, דוד המלך פורט בנבל, נביאים, קדושים כרמליתים, ביקור המשפחה הקדושה בכרמל ועוד.
בארבע פינות הכיפה נראים ארבעת המבשרים לצד האטריבוטים שלהם, ובבסיס הכיפה מופיעים פסוקים בכתב מוזהב הקשורים בכרמל, הנחשב לפרפיגורציה של מרים: "כבוד הלבנון ניתן לה הדר הכרמל והשרון" () ו"ראשך עליך ככרמל, ודלת ראשך כארגמן מלך אסור ברהטים" ().
בארבע פינות הכנסייה קבועים תבליטים על ארבעה לוחות, המתייחסים לארבעה קדושים בני המסדר:
תרסה מאווילה - נזירה ממוצא יהודי שחיתה כנוצרייה.
היא כתבה את הספר "הטירה הפנימית" המסמלת את ההגנה שבחיפוש האמת הפנימית מפני הרוע שבחוץ.
בתבליט נראית הטירה הפנימית שנמצאת באווילה ומעליה יונה המסמלת את רוח הקודש.
יוחנן מהצלב - בלוח המייצג אותו נראה הר שאליו מובילות מספר דרכים, אך רק אחת מהן מובילה אל הצלב שבראשו, ועליה הכיתוב "כלום, כלום, כלום".
המשמעות היא שרק בהשגת האינות המוחלטת ניתן להגיע אל הפסגה.
אדית שטיין - יהודיה ודוקטור לפילוסופיה שחיתה בגרמניה.
לאחר שקראה את "הטירה הפנימית" מאת תרסה מאווילה, היא התנצרה והצטרפה למנזר הכרמליתי.
היא נרצחה באושוויץ שכן לפי חוקי הגזע נחשבה יהודיה.
בלוח המוקדש לה נראה הספר "הטירה הפנימית" על רקע גדר תיל, צלב ומגן דוד.
שטיין הוכרה כקדושה ולפי המסורת ביצעה ניסים רבים.
מרים בוארדי הייתה נזירה לבנונית שגרונה שוסף כשהייתה בת 13, אך היא נרפאה בידי אחות אותה זיהתה כבתולה.
היא הקימה את מנזר הכרמלתיות בבית לחם ושם חוותה התגלות שבעקבותיה זיהתה את אמאוס של הברית החדשה באמאוס ניקופוליס.
מעיין מרים בכפר אעבלין קרוי על-שמה, והיא מכונה גם בכינוי "פרח המזרח".
הפרח מופיע בלוח המוקדש לה, לצד דמויות רוחניות המרחפות בין עצים.
בחדר שמימין לכניסה מוצגים פריטים ארכאולוגיים שנמצאו בעיקר באתר בו שוכן מגדלור סטלה מאריס, ואשר בו ניצב מנזר ביזנטי ולאחר מכן מצודה צלבנית.
עם המוצגים נמנים כף רגלו של פסל גדול עם הכיתוב "זאוס הליוס של הכרמל".
עוד מוצג בחדר מיצג שהכינו הנזירים ב-1958 המתאר את לידת ישו.
אחד מאגפי המנזר משמש כבית מלון לצליינים, ובכניסה אליו ישנה שדרה המשקפת את הוויה דולורוזה שבירושלים.
השדרה הושחתה עם השנים ונסגרה לקהל הרחב.
בפתח המלון נמצא פסלה של הקדושה תרזה הקדושה מליזייה, נזירה כרמליתית שהלכה לעולמה בגיל 23, ושאת רוב חייה הבוגרים עשתה במטבח ("ואת האל מצאתי בין הסירים ומחבתות").
הבנייה בתוך חצר המלון מאוחרת יותר (1909) וגם בה מוטיבים של מבצר.
בפנים בית המלון שוכנת כנסייה נוספת.
לכנסייה זו הובאו תחריטים ממנזר הנשים הכרמליתי ששכן בבת גלים, ואשר פונה על ידי שלטונות המנדט עם הקמת בית החולים רמב"ם.
בקפלת תרסה מאווילה שמחוץ למנזר, שוכן מבנה קבורה, שאליו הוכנסו גופות הנזירים לקבורה ראשונית, ולאחר מכן פונו עצמותיהם אל חדר קטן במנזר, הנמצא מאחורי מזבח הכנסייה.
בקיר הפרוזדור המוביל אל החדר קבועים לוחות שיש המונים את שמות הנפטרים.
סביב המנזר מספר מבנים נוספים המשמשים את הנזירים.
במורד השביל המוליך אל מערת אליהו, שוכנת קפלת הלב הקדוש שנבנתה תחילה כטחנת רוח מכספי תרומות של עולה רגל מאלזס.
טחנת הרוח שמעולם לא הופעלה (ויש הטוענים שכלל לא הושלמה), משמשת להתבודדות נזירים.
על פי מסורת יהודית מראשית המאה ה-13, קברו של אלישע שכן במערה בראש הר הכרמל מעל מערת אליהו, ב'מר אליאס', כיום במערה בתחום מנזר סטלה מאריס.