tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מועמדו הראשון היה לואיס פאוול, שסירב, ושני מועמדיו הבאים, קלמנט היינסוורת' וג'י.
הרולד קרסוול, לא צלחו את הליך המינוי בסנאט.
בהשפעת ברגר, שהיה כבר נשיא בית המשפט העליון, הודיע ניקסון באפריל אותה שנה שבלקמן הוא מועמדו.
במאי אישר הסנאט את המינוי, ללא מתנגדים.
כמועמד רפובליקני, וכחבר של ברגר, בלקמן נטה תחילה להצביע ביחד עם הנשיא.
התקשורת כינתה אותם ה"מינסוטה טווינס" (התאומים ממינסוטה) - רמז לקבוצת הבייסבול מינסוטה טווינס ולערים מינאפוליס וסיינט פול, שמכונות "הערים התאומות".
בין השנים 1970–1975 הצביע בלקמן יחד עם ברגר, שנטה לעמדות שמרניות יחסיות, ב-87.5% אחוז מהתיקים שבהם שופטי בית המשפט היו חלוקים מאוד בדעותיהם, בעוד שהוא הצביע יחד עם ויליאם ברנן, הסמן הליברלי של בית המשפט העליון, רק ב-13% מתיקים אלו.
עם זאת, בהדרגה נטה בלקמן לצד הליברלי יותר של בית המשפט.
בשנים 1975–1980 הוא הצביע יחד עם ברנן ב-54.5% מהתיקים מעוררי המחלוקת ויחד עם ברגר ב-45.5% מתיקים אלו.
בחמש השנים הבאות (והאחרונות של ברגר בבית המשפט), הצביע בלקמן יחד עם ברנן ב-70.6% מתיקים אלו ויחד ברגר רק ב-32.4% מהם.
במהלך כהונתו של השופט ויליאם רנקוויסט כנשיא, בלקמן נחשב לאחד ממנהיגי הצד הליברלי של בית המשפט.
ייתכן שמגמת ההתקרבות לצד הליברלי של בית המשפט הושפעה מהחלטתו של בלקמן להגן על הזכות של נשים להפלה בפסק דין רו נגד וייד, שהובילה למתקפות כלפיו מימין.
כתב על כך ג'וזף קיבילקה: "לפי הדעה המקובלת, הסיבה [לשינוי בעמדותיו של בלקמן] הייתה הדעה שכתב עבור בית המשפט בפסק דין רו נגד וייד והמאבק שניהל בשארית כהונתו להגנה על הזכויות שהוא טבע.
מאבק ממושך זה גבה מחיר מבלקמן, אך הוא גם חיזק אותו ונתן לו קול עצמאי...
בגלל הבולטות של פסיקתו בנוגע להפלות, רו נגד וייד הפך לסכום של הקריירה השיפוטית שלו - תצלום בזק של מורשתו".
עם זאת, לפי קיבליקה, ההתמקדות ברו נגד וייד בלבד מסתירה את התרומות של בלקמן בתחומים אחרים של החוק, בנושאים כגון עונש מוות, יחסי דת ומדינה, חברי מושבעים ותמיכתו בזכויותיהן של המדינות בעניינים פליליים.
העתירה המשמעותית הראשונה בנוגע לחוקתיות של איסורים על הפלות, בזמן כהונתו של בלקמן, הייתה בתיק United States v.
Vuitch משנת 1971. העתירה עסקה בחוק שעבר במחוז קולומביה, שאסר על רופאים לבצע הפלות בכל המקרים מלבד אלה שבהם נשקפת סכנה לבריאות האישה.
העותר, מילאן ווייץ', היה רופא נשים מנתח שהואשם בביצוע הפלה בניגוד לחוק זה, והוא טען שהחוק אינו חוקתי משום שההגדרה של "בריאות האישה" מעורפלת מידי ולכן פוגעת בזכות להליך הוגן.
השופט הוגו בלאק כתב את דעת הרוב לפיה לבית המשפט העליון יש סמכות לפסוק בעניין, אך החוק אינו בלתי-חוקתי.
בעוד שנושא הזכות לפרטיות עלה בבית המשפט המחוזי, בלאק קבע שהגנה זו אינה רלוונטית לעתירה.
בלקמן לא הסכים עם בלאק לגבי סמכותו של בית המשפט, אך הוא הסכים שהחוק אינו בלתי-חוקתי.
במכתב פרטי שהוא העביר לבלאק, כתב בלקמן "אולי אצטרך לדחוף את עצמי מעט, אבל הרחבה של נושא הפרטיות למקרה הנידון בתיק זה אינה פוגענית בעיני".
עם זאת, הזכות לפרטיות לא הוזכרה בדעתו של בלקמן.
עוד באותה השנה שמעו שופטי בית המשפט את הטיעונים הראשונים בתיקים (שצורפו יחד לצורך הכרעת בית המשפט) "רו נגד וייד" (Roe v.
Wade) ו"פלונית נגד בולטון" (Doe v.
בשני התיקים נדרשו השופטים להכריע האם חוקי מדינה (מטקסס, במקרה של רו, ומג'ורג'יה, במקרה של הפלונית) שאסרו על הפלות ברוב המקרים הם חוקתיים.
לאחר שמיעת הטיעונים התברר שקיים רוב לפסילת החוקים.
למורת רוחם של שופטי הרוב, הנשיא ברגר החליט לתת לבלקמן לכתוב את פסק הדין, זאת על אף שרוב השופטים האמינו שברגר עצמו לא מתכוון לתמוך בדעת הרוב.
לפחות חלק משופטי הרוב האמינו שזהו ניסיון "לגנוב" מהם את ההחלטה, אך התיק נותר בידיו של בלקמן.
ביום שבו נשמעו הטיעונים בשני התיקים הנוגעים להפלות, הפיץ השופט ויליאם ברנן את דעתו בתיק אחר, אייזשנטט נגד ביירד , שבה הוא כתב, בהסתמך על הזכות לפרטיות, שחוק ממסצ'וסטס שאוסר על מכירת אמצעי מניעה לרווקים ורווקות אינו חוקתי.
ברנן קיווה להשפיע על ההחלטה בנושא זכותן של נשים להפלה מלאכותית, כשכתב בהחלטתו ש"אם יש משמעות כלשהי לזכות לפרטיות, הרי היא הזכות של הפרט, נשוי או לא נשוי, להיות חופשי מהתערבות בלתי-ראויה של הממשל בעניינים שמשפיעים עליו באופן יסודי, כגון ההחלטה האם לשאת ילדים ולהולידם".
בלקמן הסכים שהחוק ממסצ'וסטס אינו חוקתי, אך הוא לא הצטרף לעמדה של ברנן, אלא לעמדה של ביירון וייט, שנימקה את ההחלטה באופן צר יותר.
בתיקים הנוגעים להפלות הוא התלבט אם לפסוק גם כן באופן צר, בהסתמך על הטענה שהחוקים של טקסס וג'ורג'יה הם מעורפלים, או באופן רחב, בהסתמך על זכותן של נשים לפרטיות.
לבקשתו, הטיעונים בעל פה בתיק נשמעו שוב בשנת 1972. לבסוף, בינואר 1973, פורסמה החלטתו של בלקמן, שפסלה את האיסורים על ההפלות בטקסס ובג'ורג'יה על סמך הזכות לפרטיות.
בהחלטה נקבע כי התערבות המדינה אסורה בשליש הראשון של ההריון, ואילו בשליש השני של ההריון מותר למדינה להתערב רק אם התערבות זו סבירה ומוכוונת באופן צר להגנה על בריאות האישה.
ההחלטה התקדימית בפסק דין רו נגד וייד לא רק הגדירה במידה רבה את מורשתו של בלקמן על כס המשפט, היא הייתה גם לנקודת המחלוקת הברורה ביותר בין ליברלים ושמרנים בבית המשפט, בקונגרס ובציבור.
בלקמן קיבל יותר איומים על חייו מכל שופט אחר, ובשנת 1985 אלמוני ירה מאקדח לתוך חלון ביתו במחוז ארלינגטון בווירג'יניה.
לפסק הדין של בלקמן הצטרפו ב-1973 שישה שופטים נוספים (ביירון וייט כתב את דעת המיעוט וויליאם רנקוויסט הצטרף אליה), אך בהמשך הצטצמה התמיכה בהחלטה.
בשנת 1986 פסל בית המשפט העליון חוק מפנסילבניה, שמטרתו הייתה לעכב הפלות ולהכריח רופאים שמבצעים הפלות לספק לנשים מידע על קבלת שרותי רווחה.
בלקמן כתב את דעת הרוב, שבה הוא הגן על ההחלטה ברו נגד וייד וכתב ש"המדינות אינן חופשיות, תחת המעטה של שמירה על בריאות הנשים או ההגנה על חיים, לגרום על לנשים להמשיך בהריונן באמצעות הפחדה".
אולם, בהחלטה זו זכתה עמדתו של בלקמן לרוב של חמישה שופטים בלבד מול ארבעה מתנגדים (ברגר וסנדרה דיי או'קונור הצטרפו למתנגדים).
בלקמן נמנע מלפרוש מבית המשפט כל עוד הוא הרגיש שמעמד פסק דין רו נגד וייד אינו בטוח.
Reproductive Health Services אישר בית המשפט חוק של מדינת מיזורי שכלל הוראות אשר לפני כן נחשבו לפסולות על פי הלכת "רו".
בלקמן, בדעת מיעוט שלה הצטרפו ברנן ות'ורגוד מרשל, כתב "היום...
הזכות היסודית החוקתית של נשים להחליט האם לסיים את הריונן שרדה, אך היא אינה בטוחה".
בלקמן האשים את שופטי הרוב בהתעלמות חסרת תקדים מתקדימי בית המשפט, בהולכת שולל ובכתיבת פסק דין "מלא בקריצות, הנהונים ומבטים יודעים לעבר אלה שרוצים להיפטר לחלוטין מ'רו'", תוך "העמדת פנים של איפוק שיפוטי".
בנוסף, הוא כתב, "אני פוחד לעתיד.
אני פוחד לחירות ולשוויון של מיליוני נשים שחיו ובגרו ב-16 השנים שחלפו מאז ההחלטה ב'רו'".
לקראת פרישתו, ההלכה שנקבעה ב"רו נגד וייד" עמדה למבחן נוסף, בעתירה הורות מתוכננת נגד קייסי.
בעת שנידונה העתירה, בלקמן וג'ון פול סטיבנס היו השופטים היחידים שנותרו בבית המשפט העליון מבין שופטי הרוב ב"רו" ומבין השופטים שהתנגדו להחלטה ב-Webster.
לאחר הטיעונים בעל-פה, נראה היה שיש רוב לתומכים בביטול ההלכה שנקבעה ב"רו", ורנקוויסט הפיץ טיוטת החלטה שבה נכתב "בית המשפט טעה ב'רו' כשההחלטה של האישה לסיים את ההריון סווגה כ'זכות יסודית'".
אולם, ללא ידיעתו, שלושה שופטים שמונו על ידי נשיאים רפובליקנים - סנדרה דיי או'קונור, דייוויד סוטר, ואנתוני קנדי - שינו את עמדתם והחליטו לתמוך בשימור החלק המהותי של הלכת רו נגד וייד.
קנדי סיפר לבלקמן על החלטת השלושה ב-30 במאי, ובלקמן קיבל את הבשורה בשמחה.
עם זאת, או'קונור, סוטר וקנדי החליטו על מספר שינויים בסטנדרטים שנקבעו ב"רו".
בלקמן כתב דעה מסכימה בחלקה ומתנגדת בחלקה.
הוא הגדיר את ההחלטה של השלושה כ"אקט של אומץ אישי ועקרוניות חוקתית", אך התנגד לחלק מהשינויים שהם הכניסו בהלכת רו.
בהתייחס ל-Webster, כתב בלקמן על ההחלטה במונחים מיתיים של ניצחון האור על החושך: "לפני שלוש שנים...
ארבעה חברי בית המשפט הזה נראו מוכנים להשליך לאפלה את תקוותיהן וחזונן של כל אישה במדינה הזו, אשר למדה להאמין שהחוקה מבטיחה את זכותה לבחירה בכל הקשור לענייני פוריות...
כל שנותר בין ההבטחה של 'רו' לבין החשיכה של דעת הרוב הייתה להבה מהבהבת יחידה...
אך כעת, בדיוק כאשר כה רבים ציפו לרדת החשיכה, הפכה הלהבה לבוהקת יותר".
לאורך רוב שנותיו בבית המשפט העליון תמך בלקמן בזכותם של המחוקקים במדינות להחליט בעצמם לגבי חוקיות עונש המוות.
כך, בפסק דין פורמן נגד ג'ורג'יה משנת 1972, בלקמן התנגד לדעת הרוב שבאופן מעשי ביטלה את עונש המוות בכל המדינות עד החזרתו בשנת 1976. בלקמן הצטרף לדעות המיעוט שכתבו כל אחד משלושת השפוטים האחרים שהתנגדו להחלטה וכתב בעצמו דעת מיעוט בה ביקש להוסיף "הערות אישיות".
בהערותיו כתב בלקמן, "עומק המיאוס, הסלידה, אפילו התיעוב שאני חש כלפי עונש המוות, על כל פניו הכוללים מצוקה פיזית, ופחד...
אינו פחות מתחושותיו של אף אדם אחר.
מיאוס זה מתחזק על ידי אמונתי שעונש המוות לא משרת אף מטרה באופן הניתן להוכחה".
בנוסף, הוא כתב, "אם הייתי מחוקק, הייתי מצביע נגד עונש המוות".
עם זאת, הוא כתב שעמדת הרוב לוקחת לעצמה את שיקול הדעת שנתון למחוקקים כנציגים של העם במדינות, ולכן הוא לא יכול להצטרף אליה.
עד שנת 1982 בלקמן לא התנגד לאף דעת רוב שבה החליט בית המשפט לאשר הוצאה להורג.
אך החל משנה זו, שבה הוא התנגד בדעת מיעוט לשלוש החלטות כאלה, החל בלקמן לכתוב בנפרד ולהביע דאגה גוברת על האופן שבו מנוהל עונש המוות.
Estelle משנת 1983 ביקר בלקמן את דעת הרוב שאישרה לבתי משפט בטקסס לקבל עדויות של פסיכיאטרים לגבי הסכנה העתידית של נאשמים כבסיס להחלטה לגבי עונש מוות, אף על פי שהאגודה האמריקנית לפסיכיאטריה קבעה שעדויות אלה שגויות בשניים מתוך כל שלושה מקרים.
השינוי בעמדתו של בלקמן הושלם עם הגשת דעתו לגבי העתירה "קלינס נגד קולינס", בשנה האחרונה בה כיהן בלקמן כשופט עליון.
הדאגה המרכזית שלו בשנות התשעים הייתה בנוגע לחסמים פרוצדורליים בפני נידונים למוות שמבקשים שטענותיהם לגבי אי החוקתיות של הוצאתם להורג יישמעו בבתי משפט לערעורים ובבית המשפט העליון, כגון דחייה של צווי הביאס קורפוס וצווים לעיון מחדש.
במקרה של קלינס נגד קולינס, בלקמן היה השופט היחיד שהתנגד להחלטת הרוב לדחות בקשה לצו עיון מחדש מצד קלינס, שהורשע ברצח.
בלקמן ביקר את ההחלטה וכתב שבית המשפט זנח את חובתו החוקתית לפקח על "האדמיניסטרציה של המוות בידי המדינות".
הוא הוסיף את ההצהרה, שהפכה למפורסמת ומזוהה עימו, "מיום זה ואילך, לא אשחק עוד עם מנגנון המוות" (From this day forward, I no longer shall tinker with the machinery of death).
מסמכים שהתפרסמו מאוחר יותר הראו שטיוטה של ההצהרה הזו נכתבה מראש על ידי אחד מעוזריו המשפטיים של בלקמן ונערכה על ידי בלקמן עצמו עוד לפני שהחליט בלקמן לפרסמה בפסק דין זה.
השופט אנטונין סקאליה פרסם דעה שתמכה בעמדת הרוב וביקרה את הדעה של בלקמן.
הוא רמז שבלקמן מנסה להכתיב את דעתו האישית לתוך המשפט החוקתי, על אף שהחוקה לא מכתיבה דעות אלה.
בנוסף, הוא לגלג על כך שבלקמן בחר את העתירה הזו ככלי להביע את עמדתו, ולא עתירה אחרת שבה הנאשם, הנרי מק'קולם, נידון למוות בגין פשע ברוטלי יותר ואונס.
בלקמן התנגד גם לדחיית הבקשה לעיון מחדש בעניינו של מק'קולם.
בשנת 2014 זוכה מק'קולם, לאחר שישב 30 שנה בתא הנידונים למוות, בזכות ראיות DNA חדשות.
בשנת 1973 הצטרף בלקמן לדעת הרוב שכתב חברו וורן ברגר בעתירה "תיאטרון פריז למבוגרים נגד סלייטון", אשר אישרה הוראה בג'ורג'יה שאסרה על בית קולנוע להציג סרטי "זימה", על אף שבית הקולנוע הגביל את הצפייה למבוגרים שנתנו את הסכמתם בלבד.
פסק הדין קבע שיצירות "זימה" אינן מוגנות על ידי התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית.
לאחר פסיקתו ב"רו", נטה בלקמן לפסיקה ליברלית יותר בכל הקשור למין ומיניות, והתרחק מעמדותיו של ברגר.
כך, בלקמן התנגד לפסק הדין בוורס נגד הארדוויק משנת 1986, אשר קבע שמותר למדינות לאסור על יחסי מין הומוסקסואליים.
בדעת מיעוט כתב בלקמן, תוך שהוא מצטט באירוניה את דעתו של ברגר בפסק דין "תיאטרון פריז למבוגרים", כי "רק עיוורון מכוון יכול היה לכסות על העובדה שאינטימיות מינית היא 'מערכת יחסים רגישה ובסיסית של הקיום האנושי, שהיא מרכזית לחיי המשפחה, לרווחת הקהילה ולהתפתחותה של אישיות האדם'".
ברגר, שתמך בזכות המדינות לאסור על יחסי מין הומוסקסואלים, כתב בדעתו המצדדת ש"במונחים חוקתיים, אין זכות יסודית לקיום מעשי סדום", שיחסי מין אלו היו אסורים במשפט הרומי ובממלכת אנגליה וש"לכתוב שמעשי סדום הומוסקסואליים הם איכשהו מוגנים כזכות יסודית זה להשליך הצידה אלף שנה של אמונה מוסרית".
בלקמן השיב לו בצטטו את אוליבר ונדל הולמס הבן: "זה מזעזע כשאין נימוק טוב יותר לחוק מאשר שכך היה מאז ימיו של הנרי הרביעי.
זה עוד יותר מזעזע כשהבסיס שעליו הונח החוק נעלם כבר מזמן והכלל ממשיך פשוט להתקיים מתוך חיקוי עיוור של העבר".
ככל הנראה, את עמדתו בפסק דין זה כתבה העוזרת המשפטית שלו, פמלה קרלן.
בלקמן נודע גם בשל דעת המיעוט שכתב בפסק דין "דהשאני נגד מחוז וינבגו".
בית המשפט דן בעתירה של ג'ושוע דהשאני, שהוגשה בשמו על ידי אימו, נגד מחלקת הרווחה של מחוז וינבגו בוויסקונסין.
לאחר שההורים התגרשו, דהשאני היה תחת משמורת של אביו, שהרבה להכות אותו ולהתעלל בו.
רשויות הרווחה במחוז היו מודעות למצב, אך לא עשו דבר.
במרץ 1984 האב הכה את בנו בצורה כה חמורה, שהילד נכנס לקומה וסבל מנזק מוחי חמור, שאילץ אותו להיות מאושפז לשארית חייו תחת השגחה.
בתביעה נטען שהמחדל של שירותי הרווחה מהווה הפרה של הזכות של הילד לחירות, וזאת ללא שניתנה לילד האפשרות לממש את זכותו החוקתית להליך הוגן, המובטחת על ידי התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית.
דעת הרוב אישרה פסק דין של בית המשפט לערעורים, שניתן מפי ריצ'רד פוזנר, לפיו הכשל של מערכת הרווחה לא הפר את זכותו של הילד להליך הוגן מהותי.
הפסקה הרביעית בדעת המיעוט שכתב בלקמן היא קינה נרגשת, שזכתה מאז לאזכורים וציטוטים רבים:
הנשיא ביל קלינטון ציטט את הפסקה הזו במלואה בטקס הפרישה של בלקמן.
בלקמן הכריז על פרישתו מבית המשפט העליון באפריל 1994, והוא פרש באופן פורמלי ב-3 באוגוסט 1994. ביל קלינטון ביקש מהסנאט למנות במקומו את סטיבן ברייר, שהחליף את בלקמן באותו היום.
בשנת 1997 גילם בלקמן את דמותו של שופט בית המשפט העליון ג'וזף סטורי בסרט אמיסטאד של סטיבן ספילברג.
בשנת 1999 נפל בלקמן בביתו וכתוצאה מכך סבל משבר בצוואר הירך.
הוא נותח ביום למחרת, אך מעולם לא הצליח להשתקם ונפטר עשרה ימים לאחר מכן בגיל 90. בלקמן נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
בשנת 2004 פרסמה ספריית הקונגרס את המסמכים של בלקמן מתקופתו בבית המשפט.
מסמכים אלה כוללים מידע רב על תיקים שנידונו בבית המשפט, על יחסיו עם שופטים אחרים ועל תגובותיהם לחלק מהתיקים.
הנרי "הארי" בראדשו היה מאמן כדורגל אנגלי.
בראדשו לא היה כדורגלן מקצועי לפני שהחל לעסוק באימון.
ב-1891 הוא מונה למשרת המזכיר של ברנלי, ושנתיים לאחר מכן למשרת היושב-ראש.
הוא התמנה למאמן הקבוצה הבכירה של המועדון ב-1896, ולמרות שהיא ירדה מהליגה הראשונה בעונתו הראשונה לאחר שסיימה במקום האחרון במשחקי המבחן, היא העפילה בחזרה בעונה שלאחר מכן.
לאחר שהמועדון העפיל בחזרה לליגה הראשונה הוא סיים במקום השלישי בעונת 1898/1899, מיקום שהוא גם ההישג הגבוה ביותר בתולדותיו.
בראדשו התמנה למאמן של וולוויץ' ארסנל בקיץ 1899, וגם במקרה זה הצליח להעפיל לליגה העליונה.
הוא החתים מספר שחקנים ידועים בתולדות המועדון כגון ארצ'י קרוס, פרסי סנדס, ג'ימי ג'קסון וג'ימי אשקרופט, והביא עמו סגנון משחק סקוטי שהתאפיין במסירות קצרות ובתנועה רצופה על המגרש.
המועדון הצליח להעפיל לליגה הראשונה בעונת 1903/1904 לאחר מספר ניסיונות לא מוצלחים, והייתה זו הפעם הראשונה שהוא עושה כן.
שמונה עשר מתוך עשרים השחקנים בסגל בזמן ההעפלה הוחתמו על ידי בראדשו.
אולם, בראדשו לא זכה לאמן את ארסנל בתקופות מוצלחות כיוון שהצטרף לפולהאם מהליגה הדרומית בקיץ 1904, והיה למאמן המקצועני הראשון של המועדון.
הוא זכה פעמיים ברציפות באליפות הליגה הדרומית עם פולהאם, ולפיכך המועדון נבחר בסיום עונת 1906/1907 להשתתף בליגה השנייה.
ב-1905, במקביל לעבודתו כמאמן, הוא פיקח על הפיתוח של אצטדיון קרייבן קוטג' שבו שיחק המועדון.
בראדשו הוביל את פולהאם למקום הרביעי ולחצי גמר גביע ה-FA כבר בעונה הראשונה בליגה השנייה; אולם, ההצלחה לא נמשכה והמועדון סיים רק במקום העשירי בעונה שלאחר מכן.
בראדשו המשיך לאמן את פולהאם עד שחוזהו הסתיים ב-1909.
בראדשו סירב להמשיך לאמן את פולהאם ובמקום זאת קיבל על עצמו את משרת המזכיר של הליגה הדרומית.
הוא עבד בתפקיד זה עד לפרישתו ב-1921.
בראדשו מת ב-1924. ג'ו בראדשו, בנו, שיחק בארסנל כאשר אביו היה המאמן ומאוחר יותר (1926–1929) אימן גם כן את פולהאם.
הארי'ז בר או הארי'ס בר הוא בר ומסעדה בוונציה שבאיטליה.
הבר נפתח בשנת 1931 על ידי ג'וזפה צ'יפריאני במימונו של הארי פיקרינג.
פיקרינג היה בוסטוני עשיר אשר בילה בוונציה ובה פגש את צ'יפריאני שעבד כמוזג משקאות בבית המלון בו לן פיקרינג.
כאשר משפחתו של פיקרינג גילתה כי הוא מבזבז את רוב כספו על שתייה, היא סגרה את חשבונותיו.
כאשר אזל כספו של פיקרינג הלווה לו צ'יפריאני 10,000 לירות איטלקיות.
כשנתיים לאחר מכן שב פיקרינג למלון והשיב לצ'יפריאני 50,000 לירטות - החזרת החוב וסכום נוסף על מנת שצ'יפריאני יוכל לפתוח בר עצמאי אשר יקרא על שמו של פיקרינג ("הבר של הארי").
הבר היה מקום מפגש של אמריקאים ששהו בוונציה, ומקום השתייה הקבוע של ארנסט המינגוויי, ארטורו טוסקניני, גוליילמו מרקוני, צ'ארלי צ'פלין, טרומן קאפוטה, אורסון ולס, הברון פיליפ דה רוטשילד, הנסיכה אספסיה, נסיכת יוון, אריסטוטל אונאסיס, ברברה האטון, פגי גוגנהיים ווודי אלן.
הבר נודע גם במשקה הבליני ובמאכל הקרפצ'יו שהומצאו בו.
בעקבות הצלחתו של הבר נפתחו סניפים שלו ברחבי העולם: בעיר ניו יורק שבארצות הברית נפתחו כמה סניפים, שהידוע בהם נמצא ברחוב 42 במנהטן.
בבואנוס איירס נפתחו שלושה סניפים.
כמו כן בבעלות משפחת צ'יפריאני רשת חנויות מזון.
הארט מת'יו בוכנר הוא שחקן, במאי, תסריטאי ומפיק יהודי-קנדי.
התפרסם כשחקן בסרט הפעולה "מת לחיות" ובדרמה "בכל מקום אחר".
בוכנר נולד בטורונטו למשפחה יהודית.
אמו רות' הייתה פסנתרנית ואביו היה השחקן לויד בוכנר .
הוא למד ארכאולוגיה ב"מכללת מרטון" שב"אוניברסיטת אוקספורד".
בוכנר התגלה בפעם הראשונה בדרמת המסע המבוססת על הספר "איים בזרם" ובקומדיית ההתבגרות "תרגילים בהתבגרות".
ב-1980 שיחק בתפקיד ראשי לצידם של ג'יימי לי קרטיס ובן ג'ונסון בסרט האימה הקנדי "רכבת הטרור", שביים רוג'ר ספוטיסווד.
ב-1981 שיחק בסרט "עשירות ומפורסמות" בבימויו של ג'ורג' קיוקור.
ב-1984 השתתף בסרט גיבורי העל "סופרגירל", ובסרט "החיים הפרועים" בהפקתו של קמרון קרואו.
ב-1988 התפרסם בסרט הפעולה "מת לחיות", בו שיחק בתור הארי אליס העובד לצידה של הולי ג'נרו (בוני בדליה).
באותה שנה שיחק בוכנר במיני-סדרה "מלחמה וזיכרון" בתפקיד ביירון הנרי.
באותה שנה הוא שיחק בתפקיד גדול ומשמעותי יותר לצידו של קולין פירת', במותחן הפוליטי הארגנטינאי "דירה אפס".
ב-1990 הופיע בקומדיה " צחוק הגורל" בתפקיד הנבל נילס פנדר.
ב-1994 דיבב בסרט האנימציה "באטמן: מסכת התעתועים", את חבר המועצה המושחת ארתור ריבס.
ב-1999 שיחק בדרמה הקומית המשפחתית "בכל מקום אחר", בתור רופא השיניים ד"ר ג'וש ספריטצר.
בשנת 2000 שיחק בסרט האימה "אגדה עירונית 2" בתפקיד פרופסור סולומון.
בשנת 2009 שיחק בקומדיה בכיכובם של אשטון קוצ'ר ואן הייש.
בשנת 2019 גילם קצין משטרה בסדרת הפשע "זקנים מכדי לגווע ולמות צעירים" ברשת אמזון.
בנוסף משחק עוסק בוכנר בבימוי והפק, ובשנות ה-90 של המאה-20 הוא ביים את הקומדיות "תיכון בראש טוב" ו"פי.סי.יו".
בשנת 2022 שיחק בתפקיד חוזר במיני סדרת הטלוויזיה "הנושרת" ברשת הולו, אודות היזמית האמריקאית אליזבת הולמס.
צבי הירש (הארי אוסטרין) וולפסון היה פילוסוף והיסטוריון יהודי-אמריקאי, פרופסור למדעי היהדות באוניברסיטת הרווארד וראש החוג הראשון ללימודים אלה בארצות הברית.
אפשר ותרומתו החשובה ביותר היא במציאת המכנה המשותף בין הפילוסופיה הנוצרית, היהודית והאסלאמית.
בהיותו חוקר היהדות הראשון שבנה קריירה מלאה באקדמיית-יוקרה מערבית, וולפסון מבטא גם את ראשית הגשמתה של תנועת חכמת ישראל.
בצעירותו למד אצל הרב משה מרדכי אפשטיין בישיבת סלבודקה, והשתייך לחבורה עברית ציונית של תלמידי ישיבה בכירים.
בשנת 1903 היגר עם משפחתו לארצות הברית.
לאחר בואו לניו-יורק הוא המשיך בלימודי יהדות וזמן קצר לאחר מכן, בשנת 1905, התיישב בסקרנטון שבפנסילבניה ושם נרשם לבית הספר התיכון בגיל שמונה עשרה.
הוא סיים את לימודיו לאחר שלוש שנים תוך שהוא מלמד עברית לפרנסתו.
בעקבות הצלחתו במבחנים הוא זכה במלגה שאפשרה לו ללמוד באוניברסיטת הרווארד ושם קיבל תואר ראשון (1911) ותואר דוקטור (1915).
ובאותה שנה החל בהוראה בהרווארד ובשנת 1925 הוא היה לאדם הראשון שקיבל את הקתדרה על שם ליטאואר לספרות עברית ופילוסופיה יהודית בהרווארד.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה ברבי חסדאי קרשקש והתרכזה בתרגום "אור השם".
בשנת 1925 התמנה לפרופסור לספרות עברית ולפילוסופיה באוניברסיטה זו, בה לימד לבסוף כיובל שנים.
וולפסון קיבל תוארי הוקרה מעשר אוניברסיטאות שונות והיה ממקימי האקדמיה האמריקאית למחקר היהדות.
התמחותו של וולפסון בפילוסופית דתית הקיפה, נוסף על תרגומו ופרשנותו לקרשקש, את הגותם של אבות הכנסייה, השפעת הכלאם המוסלמי על היהדות, וכן מחקר פרטני על פילון, אבן רושד ושפינוזה.
מחקרו על פילון עורר תהודה רבה, והעניק זווית חדשה על התפתחות הפילוסופיה של הדת בסוף התקופה ההלניסטית.
בניגוד לגישה שראתה בפילון מטיף דתי בעיקר, מחקרו של וולפסון הראה כי לפילון שיטת ביסוס פילוסופית ברורה.
וולפסון מציין כי הנחות היסוד של פילון מהוות "הטיה יסודית מהפילוסופיה היוונית האלילית" וכיוון שפילון השפיע במישרין על הבשורה על-פי יוחנן, הרי שכתביו טומנים בחובם את ייסודה של כל פילוסופיית ימי הביניים.
ניתוח זה של כתבי פילון נעשה באמצעות מושג ה והיווה חידוש ממדרגה ראשונה, אשר ממשיך לעורר שאלות בנוגע לחלוקת הזמנים במעבר מהעת העתיקה לחדשה בתחום הפילוסופיה.
המוקד של מפעלו המחקר של וולפסון היה הפילוסופיה היהודית של ימי הביניים, אבל שולי המחקר הלכו והתרחבו, וכללו פילוסופיה יוונית, נוצרית ומוסלמית.
וולפסון העניק ללימודי היהדות מקום משלהם בחזית הידע והחתירה לאמת, שהביאה לתיקון העיוות, חוסר האיזון והרדידות ששררו בעולם האקדמי בתחום זה.
תרומתו החשובה של וולפסון לתולדות הפילוסופיה הדתית היא פיתוחה של שיטה שראתה יסוד הפילוסופיה הדתית בכתביו של פילון האלכסנדרוני, שהשפיע על הפילוסופיה הדתית של שלוש הדתות המונותאיסטיות הגדולות.
הפילוסופיה היהודית לפי וולפסון היא הליבה במשך אלף ושבע מאות שנה, עד לימיו של שפינוזה.
הארטיסט (The Artist, רק בקוויבק: L'Artiste) הוא סרט קולנוע צרפתי מסוג דרמה קומית, זוכה פרס האוסקר לסרט הטוב ביותר.
הסרט יצא לאקרנים ב-2011, בבימויו של מישל הזנוויציוס, ובכיכובם של ז'אן דוז'רדן וברניס בז'ו.
הארטיסט הוא סרט אילם ברובו ומוצג בשחור-לבן, הסרט מהווה מעין חיקוי לסרטי תקופת שלהי שנות ה-20 — ראשית שנות ה-30.
הסרט זכה לשבחים רבים והוכתר כהצלחה אדירה בביקורת ובפרסים.
דוז'רדן זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל קאן 2011, והסרט גרף שלושה פרסי גלובוס הזהב, שבעה פרסי BAFTA, וחמישה פרסי אוסקר, כולל הסרט, הבמאי והשחקן הטובים ביותר.
זהו הסרט האילם הראשון שזכה באוסקר מאז 1929 והראשון בשחור-לבן שזכה מאז רשימת שינדלר.
בצרפת הוא זכה בשישה פרסי סזאר, כולל הסרט והבמאי הטובים ביותר, וקבע שיא בזכיות עבור סרט צרפתי.
עלילת הסרט מתרחשת בהוליווד שבין 1927 ל-1932, תקופת המעבר שבין הסרט האילם לסרט המדבר.
ג'ורג' ולנטין (Valentin), כוכב ראינוע פוגש אישה צעירה בשם פפי מילר (Miller), בשעה שהוא מתראיין לעיתונאים לאחר הקרנת אחד מסרטיו.
מילר מצטלמת איתו, ולמחרת שניהם מופיעים בכל העיתונים, כשהכותרת הראשית שואלת "מי הבחורה הזאת?" בהמשך, מילר הולכת לאודישן כרקדנית ופוגשת במקרה את ולנטין שמזמין אותה להשתתף בסרט שהוא משחק בו, למרות התנגדותו של מנהל הסטודיו, אל צימר (Zimmer).
בהמשך דורך כוכבה של מילר והיא מתחילה לככב בסרטים.
שנתיים לאחר מכן צימר מכריז על סיום הפקת סרטי ראינוע.
ולנטין לא מאמין שסרטי הראינוע יחלפו מן העולם ומשוכנע שסרטי קולנוע הם רק אופנה חולפת.
הוא מחליט להפיק סרט משלו, במימונו המלא.
הקרנת הסרט מתרחשת בדיוק ביום של קריסת וול סטריט 1929. כדי להימנע מפשיטת רגל, סרטו מוכרח להפוך ללהיט.
הצופים מעדיפים את הסרט בו מככבת פפי מילר.
בדיוק אז אשתו דוריס מודיעה לו שעליו לפנות תוך שבוע את חפציו מהבית, וללכת.
ולנטין עובר לדירה אחרת עם הכלב שלו.
כשהוא שתוי ומדוכא, ולנטין שורף בהתקף זעם את כל העותקים של הסרטים בהם השתתף.
עד מהרה ביתו עולה באש, ורק הודות לכלבו שמזעיק עזרה, מצליחים להציל אותו מהשריפה, והוא מאושפז בבית חולים.
פפי מילר מגיעה לבקרו ומבקשת שהוא יעבור להתאושש מהפציעות בביתה.
פפי מילר מאיימת על אל צימר, איתו היא עובדת, שאם בסרט הבא בו היא משתתפת לא ישתתף גם ולנטין, היא עוזבת.
בינתיים, ולנטין מגלה שמילר קנתה את כל החפצים שלו שנמכרו במכירה פומבית לאחר שפשט את הרגל.
הוא חוזר לדירה שלו, ומנסה להתאבד.
ברגע האחרון מגיעה פפי והם מתפייסים.
לפתע נזכרת פפי מילר בכישרון הריקוד של ולנטין ומשכנעת את צימר שהם יעשו מחזמר ביחד.
הסצנה האחרונה בסרט מציגה את הצילומים של ריקוד הסטפס המשותף של מילר וולנטין.
זוהי הסצנה היחידה שבה יש פסקול מלא בסרט.
לאחר הריקוד המושלם אומר צימר, "קאט.
אפשר עוד פעם?" ולנטין עונה, "בשמחה", וחושף את מבטאו הצרפתי (מכאן ניתן להבין מדוע הוא חשב שאינו יכול להצליח כשחקן מדבר).
ז'אן דוז'רדן בתור ג'ורג' ולנטין
ברניס בז'ו בתור פפי מילר
ג'ון גודמן בתפקיד אל זימר
פנלופה אן מילר בתור דוריס ולנטין
הבמאי מישל הזנוויציוס חלם במשך שנים ליצור סרט אילם, בהשראת יוצרי עידן האילמות ואופייה הוויזואלי.
לאחר הצלחת סרטי הריגול שלו (המרגל האבוד בריו דה ז'ניירו, סוכן חשאי 117: קהיר, רשת מרגלים), המפיקים החלו להתעניין בפרויקט.
הזנוויציוס בחר במלודרמה, ז'אנר שהתיישן היטב מעידן האילמות, ועבד עם ז'אן דוז'רדן וברניס בז'ו, שכיכבו בעבר בסרטיו.
הוא חקר את הוליווד של שנות ה-20 ואת טכניקות הסרטים האילמים כדי לספר את הסיפור ללא שימוש מוגזם בכותרות ביניים.
התסריט, שנכתב בארבעה חודשים, הושפע מהקומדיה האילמת Show People משנת 1928.
ההשפעה המרכזית על עיצוב דמות הגיבור בתסריט ניתנה מדאגלס פיירבנקס.
ספרו האחרון של ג'פרי ואנס, Douglas Fairbanks, יחד עם תערוכת דאגלס פיירבנקס של האקדמיה לקולנוע ואירועי הקרנה בלוס אנג'לס ובניו יורק, העניקו תשומת לב תקשורתית נרחבת לגיבור האקשן הראשון של הוליווד ולנשיא הראשון של האקדמיה.
הצילום העיקרי של הארטיסט החל בנובמבר 2010 ונמשך 35 ימים.
הסרט צולם ביחס מסך 1.33:1, אופייני לעידן הסרט האילם, ובשחור-לבן, אך בפועל צולם בצבע על ידי צלם הקולנוע גיום שיפמן.
כל הפרטים הטכניים, כמו עדשות, תאורה ותנועות מצלמה, הותאמו לאסתטיקה של התקופה.
כדי לשחזר את המראה המואץ של סרטי שנות ה-20, הצילום נעשה בקצב של 22 פריימים לשנייה במקום 24. רוב הסרט אילם, למעט שתי סצנות קצרות עם סאונד ופסקול לא דיאגטי.
במהלך הצילומים, הושמעה מוזיקה מסרטים הוליוודיים קלאסיים כדי לסייע לשחקנים.
הצילומים התקיימו בלוס אנג'לס, בעיקר בהוליווד, וכן בתיאטראות, מסעדות ובתים במרכז העיר, כולל ביתה של מרי פיקפורד.
עבודת בימת הקול התבצעה ב-Red Studios, והמתחם כולו צולם בתור המתחם הבדיוני של Kinograph Studios.
מבנה ברדבורי בלוס אנג'לס שימש לצילום סצנת גרם המדרגות של הסרט.
רצף הריקוד המסיים דרש 17 טייקים, ולצורך כך דוז'רדן ובז'ו התאמנו חמישה חודשים בלימוד ריקוד סטפס.
דוז'רדן ציין: "בשבוע הראשון זה כיף, בשבוע החמישי זה משעמם, ובסוף זה מרגש".
מעצב התלבושות האמריקאי מארק ברידג'ס יצר את המלתחה עבור צוות השחקנים של הסרט.
המוזיקה לסרט הולחנה ברובה על ידי לודוביק בורס, לצד יצירות של מלחינים נוספים, כגון "Estancia" מאת אלברטו גינאסטרה.
הפסקול הוקלט בבריסל על ידי הפילהרמונית של בריסל בניצוחו של ארנסט ואן טיאל, בשיתוף תזמורת הג'אז של בריסל.
ההקלטות נערכו במשך שישה ימים באפריל 2011, בסטודיו 4 של פלאגיי שבבריסל.
סצנת השיא של הסרט מלווה ב"סצנה ד'אמור" מאת ברנרד הרמן, שמקורה בסרטו של אלפרד היצ'קוק ורטיגו, בו יצירה זו ליוותה סצנה דומה ללא דיאלוג.
בפסקול מופיע שיר אחד בלבד עם המילים, "Pennies from Heaven", בביצוע רוז מרפי (ללא קרדיט).
למרות שהשיר נכתב בשנת 1936, הוא שולב בסרט המתרחש בין 1927 ל-1932. הפסקול יצא לאור ב-10 באוקטובר בצרפת וב-21 באוקטובר בבריטניה ובארצות הברית, בהוצאת סוני קלאסיקל רקורדס.
הסרט הוקרן לראשונה ב-15 במאי 2011 במסגרת התחרות בפסטיבל קאן, לאחר שהוכרז תחילה כהקרנה מחוץ לתחרות ושובץ לתחרות שבוע בלבד לפני תחילת הפסטיבל.
יציאתו הרשמית בצרפת הייתה ב-12 באוקטובר 2011 דרך האחים וורנר צרפת.
חברת ויינשטיין רכשה את זכויות ההפצה עבור ארצות הברית, בריטניה, אוסטרליה, דרום אפריקה, אמריקה הלטינית ומזרח אירופה.
בנוסף, הסרט נמכר לקומסטוק ו-GAGA ביפן ול-Delphi Film בגרמניה.
בארצות הברית, הסרט יצא תחילה בהקרנות מוגבלות ב-23 בנובמבר 2011. בעקבות זכיותיו בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-69, הודיעה האחים וורנר על הוצאה מחודשת בצרפת ב-25 בינואר 2012, ב-362 בתי קולנוע.
בנוסף, הסרט שוחרר מחדש בבלגיה ב-22 בפברואר 2012.
הארטיסט שוחרר ב-DVD ובבלו-ריי ב-26 ביוני 2012. הוא שוחרר בבריטניה על ידי Entertainment in Video ב-28 במאי 2012.
לאחר הצלחתו בטקס פרסי האוסקר, הסרט ראה עליה מתונה בשבוע שלאחר מכן בקופות בצפון אמריקה.
הוא הופיע ב"טבלת 10 המובילים של השבוע" וקיבל עלייה של 34% תוך הרחבת יציאתו מ-966 בתי קולנוע ל-1,756.
הסרט "האמן" זכה לשבחי ביקורת רחבים:
Rotten Tomatoes העניק לסרט דירוג של 95% מתוך 327 ביקורות עם ממוצע של 8.8/10, ותיאר אותו כ"משמח וסמוך לקסם הקולנוע האילם".
Metacritic נתן ציון משוקלל של 89/100, המסמל "הערכה אוניברסלית".
CinemaScore העניק ציון ממוצע של "A".
הביקורות שיבחו את הופעותיהם של ז'אן דוז'רדן וברניס בז'ו, ודוז'רדן אף זכה בפרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר.
מבקרים כמו מארק אדמס מ"סקרין דיילי" ופיטר בראדשו מהגרדיאן ציינו את הסרט כ"תענוג אמיתי" וכיצירה שמעוררת הנאה וצפייה חוזרת.
גם ג'פרי מקנאב מ"האינדיפנדנט" ורוג'ר אברט מ"שיקגו סאן-טיימס" העניקו שבחים על הסיפור וההפקה.
עם זאת, היו גם ביקורות שליליות.
כריסטלי ממגזין סלנט העניק לסרט ציון נמוך, בטענה כי הוא מתעלם מעומקו של עידן הסרט האילם.
בנוסף, חלק מהמבקרים סברו כי בז'ו לא עמדה באותה רמת ביצוע של דוז'רדן.
למרות כמה הסתייגויות, הסרט נחשב לאחת ההצלחות הגדולות של קולנוע מודרני המעביר כבוד לעבר.
בינואר 2012, השחקנית קים נובאק התבטאה בחריפות נגד השימוש של מישל הזנוויציוס במוזיקה של ברנרד הרמן מתוך סרטו של היצ'קוק, ורטיגו.
נובאק טענה שהשימוש בציטוט המוזיקלי מהווה "אונס מטאפורי" של יצירתה, והביעה התנגדות מוסרית להסתמכות על מוזיקה מפורסמת ליצירת דרמה.
היא כינתה זאת "התעללות" באמנות.
הבמאי הזנוויציוס הגיב לביקורת של קים נובאק, והסביר כי השימוש במוזיקה מתוך "ורטיגו" נעשה כחלק ממכתב אהבה לקולנוע הקלאסי.
הוא הדגיש כי הסרט נוצר בהשראת יצירותיהם של במאים כמו היצ'קוק, לאנג, פורד ולוביטש, והכיל מוזיקה של ברנרד הרמן, שלדבריו שימשה בסרטים רבים ושונים.
הזנוויציוס ציין כי המוזיקה שוכתבה כחוק, תוך שביקורת כזו אינה יוצאת דופן בתעשייה, ושלא מדובר במשהו חריג או לא מוסרי.
בפסטיבל קאן 2011, טוד מקארתי מהוליווד ריפורטר העיר על השימוש במוזיקה, וציין שהיא יעילה דרמטית אך גם מסיחה את הצופה לסרט אחר.
הסרט קיבל ביקורות נלהבות וזכה למספר פרסים.
דוז'רדן זכה בפרס השחקן הטוב ביותר לשנת 2011 בפסטיבל קאן.
הסרט היה מועמד לשישה פרסי גלובוס הזהב, וזכה בשלושה: הסרט הטוב ביותר והשחקן הראשי הטוב ביותר, שניהם בקטגוריה של קומדיה, והפסקול המקורי הטוב ביותר.
כמו כן, הסרט מועמד ל-12 פרסי באפט"א.
הסרט היה מועמד ל-10 פרסי אוסקר: לסרט הטוב ביותר, לבמאי הטוב ביותר, לשחקן הטוב ביותר (ז'אן דוז'רדן), לשחקנית המשנה הטובה ביותר (ברניס בז'ו), לתסריט המקורי, לעריכה הטובה ביותר, לצילום הטוב ביותר, לעיצוב התלבושות הטוב ביותר, לעיצוב האמנותי הטוב ביותר ולמוזיקה המקורית הטובה ביותר.
בטקס שהתקיים ב-26 בפברואר 2012 זכה הסרט בחמישה פרסי אוסקר, בראשם הפרס לסרט הטוב ביותר.
הסרט זכה בפרס סזאר ובפרס לומייר לסרט הטוב ביותר.
זהו סרט מחווה לסרט האילם של שנות ה-20 של המאה ה-20. הוא מושפע ממבנה התסריט של כמה סרטים באותה תקופה, כמו "כוכב חדש נולד" או אורות הכרך, לדברי הבמאי, גם משיר אשיר בגשם, הסרט ינק רבים מהרעיונות בנושא המעבר הכואב והקשה לשחקנים בסרט האילם, מהראינוע לסרט המדבר.
הארי בראונר (ברומנית: Harry Brauner; 24 בפברואר 1908 – 11 במרץ 1988) היה מוזיקולוג וחוקר פולקלור יהודי-רומני.
אחיהם של הצייר ויקטור בראונר והצלם טדי בראונר.
הארי בראונר נולד בפיאטרה ניאמץ, ב-1908, בן אמצעי משלושת בניה של משפחה יהודית.
אביו עבד בתחום תעשיית העץ ובזמן הפנוי גילה משיכה בתחום השירה, ההיפונוט הספיריטואליזם והתאוסופיהו.בשנת 1913 עבר עם המשפחה לווינה וכעבור שנתיים חזר והתיישב זמנית בעיר בראילה.
תוך כדי נדודים אלה למדו בראונר ואחיו בילדותם את השפה הגרמנית.
בשנים 1917–1918 המשפחה עברה לבוקרשט, שנמצאה אז תחת כיבוש גרמני.
בראונר למד בקונסרבטוריון למוזיקה (כיום האוניברסיטה הלאומית למוזיקה) והשתלם שם בפולקלור המוזיקלי הרומני אצל דומיטרו קיריאק, שטפאן פופסקו וקונסטנטין בראילויו.
בתום הלימודים לימד שיעורים פרטיים למוזיקה כדי להתפרנס.
בשנת 1927 התמנה על ידי בראילויו, שהעריך מאוד את כישוריו, למזכיר הארכיון לפולקלור שהקים ליד איגוד המלחינים והמוזיקולוגים מרומניה.
הוא זכה גם להערכת הסוציולוג הרומני דימיטריה גוסטי, שצירף אותו בשנת 1929 לצוות המחקר שלו שערך מונוגרפיה של הכפר דרגוש-פגראש (Drăguş).
בצוות זה השתתפו עוד חוקרים, שחלקם הפכו לשם דבר כמו מירצ'ה וולקנסקו, פאול סטריאן, פטרו קומרנסקו, מרגרטה סטריאן, טודור ויאנו, ד"ר מיטו ג'ורג'סקו, טראיאן הרסני, אמנואיל בוקוצה ולנה קונסטנטה.
בזאת האחרונה בראונר התאהב והיא הפכה לחברתו לחיים.
בשנת 1930 הקליט אוסף נוסף של שירי עם ביישוב רונקו במחוז גורז'.
במסגרת הצוות הרב-תחומי הנזכר לעיל, בראילויו ובראונר עסקו בתחום המוזיקה.
במהלך 10 שנים הם הצליחו להקליט – בעזרת פונוגרף על צילינדרים משעווה – כ-5,000 שירים.
מאחר שלא יכול היה להתפרנס מעבודתו המחקרית בשנים 1929–1932, לימד בראונר בבית ספר תיכון בעיר טורנו מגורלה.
בראונר היה לראשון שהצליח להקליט בטרגובישטה את מנגינת הבלדה העממית הרומנית המפורסמת על הבנאי מנולה, כשהיא מבוצעת בכלי מיתר הקרוי "קובזה".
בשנת 1933, בעזרת מלגה שהצטיין בה, נסע לפריז ועבד במוזיאון טרוקדרו.
בימי החוקים האנטישמיים בהשפעה נאצית שהונהגו ברומניה בשנים 1938–1944 סולק בראונר כיהודי מתפקידים במגזר הציבורי ומצא משרה של מורה למוזיקה בתיכון יהודי, לצדם של חוקרים בעלי שם כמו הבלשנים אלכסנדרו גראור וז'אק ביק.
אחרי הפלת המשטר של יון אנטונסקו, בין השנים 1944–1949, בתקופה הקצרה של המעבר למשטר הקומוניסטי, התמנה בראונר ליועץ מוזיקלי בחברת הרדיו הממלכתית הרומנית.
שם טיפח את ארכיון הפולקלור והפך למנהלו.
בשנת 1948 הקים את המכון לפולקלור בבוקרשט.
המנהיג הקומוניסטי לוקרציו פטרשקאנו, שנמנה עם ידידיו, עזר לו להשיג את הבניין שאחסן את המכון.
בשנת 1949 התמנה לפרופסור וראש הקתדרה לפולקלור בקונסרבטוריון של בוקרשט.
באותה שנה היה מעורב בהקמת התזמורת למוזיקה עממית ע"ש בארבו לאוטרו.
בנוסף לתרומתו לגילוי כשרונה של מריה טנאסה, גילה וטיפח בראונר עוד כישרונות מוזיקליים רבים, בהם חלילן פאן גאורגה זמפיר, הזמרים יונלה פרודן ואלקסנדרו מיקה והאתנומוזיקולוג חוקר שירי העם היהודיים, אמיל סקולץ.
בגלל קשריהם של בראונר וחברתו, לנה קונסטנטה, עם שר המשפטים לוקרציו פטרשקנו, חבר לתנועה ושנוא נפשו של גאורגה גאורגיו-דז', השליט הקומוניסטי של רומניה, נעצרו שני בני הזוג והואשמו בהשתייכות ל"כנופיית המרגלים והקושרים שבראשות פטרשקנו" "בשירות האימפריאליזם האנגלי-אמריקאי".
על סמך האשמות דמיוניות מסוג זה שהועמדו למשפט, פטרשקאנו הוצא להורג ובראונר נידון ל-15 שנות מאסר, מתוכן ריצה 12. שבע שנים שהה מבודד בצינוק.
חברתו, לנה קונסטנטה, נכלאה גם היא למשך 12 שנה.
בימי המאסר בכלא איוד, למשך תקופה התא של בראונר היה סמוך לזה של המשורר הרומני, שנודע בעבר בדעותיו הלאומניות והאנטישמיות, ניקיפור קראיניק.
כאסירים פוליטיים, השניים שיתפו פעולה ביניהם, כשקראיניק השמיע לו שירים באמצעות קוד מורס, והמוזיקולוג הלחין למילותיהם מנגינות ברוח הפולקלור הרומני.
האפיזודה הוזכרה גם בספר זכרונות של ניקיפור קראיניק ("Şoim peste prăpăstii" - בז מעל תהומות, 1990).
בשחרורו מן הכלא ב-25 בינואר 1962, נשלח בראונר למגורי כפייה ביישוב ויאישוארה, על יד סלובוזיה, שם התאפשר לו לעבוד ולהיפגש עם מגורשים אחרים ולקבל את ביקורי בת זוגו ששוחררה גם היא מן הכלא.
באוקטובר 1964 בראונר וקונסטנטה התחתנו בכפר, במקום גלותו.
באותה שנה התאפשר לשניהם להיות חופשיים ולהתיישב בבוקרשט.
כעבור שנה הם התגרשו מפני שבראונר ביקש לעלות לישראל, בעוד קונסטנטה לא הייתה מוכנה לעזוב את הוריה.
בסופו של דבר בראונר חזר בו והשניים התחתנו מחדש ונשארו ברומניה.
בשנת 1968 המפלגה הקומוניסטית בראשותו של צ'אושסקו זיכתה כחפים מפשע את הנידונים במשפטו של פטרשקאנו.
בראונר ואשתו קיבלו גם קצבת פיצויים זעומה.
הארי בראונר נפטר בשנת 1988, שנה לפני נפילת המשטר הקומוניסטי.
דמותו מופיעה ברומן של הסופר הרומני מרין פרדה Cel mai iubit dintre pământeni" ("האהוב שבבני הארץ").
אוסף פולקלור רומני - 5,000 שירים, הקלטות ארכיון, לא פורסם.
ספר זכרונות ומאמרים :Să auzi iarba cum creşte (לשמוע את צמיחת הדשא).
תקליט "הבובות החרוצות בגן" (Păpuşile harnice din grădină) שירי ילדים למילים של לנה קונסטנטה.
בביצועה של הזמרת יונלה פרודן, החלילן דומיטרו זמפירה והצימבליסט לאונרד יורדאקה.
מוזיקה לתיאטרון - למחזה "קוסמה" (1973) לפי "הדוד אנגל" ו"ההיידוקים" מאת פנאיט איסטרטי
שירי עם מעובדים לקול ופסנתר (1929).
שני שירי ילדים - למילים של מרצ'ל ברסלשו וצ'יצ'רונה תאודורסקו.
שירי פועלים (1945) עם ג'ורג'ה דרייציאנו.
"למותו של שטפן הגדול, פואמה דרמטית לקולות וכלי הקשה, למילים של שטפאן או.
מנגינות לחירות -למילים של מיכאי אמינסקו, אלכסנדרו מצ'דונסקי, שטפאן או.
יוסיף, טודור ארגזי, אלנה פרגו, ריינר מריה רילקה, ניקיפור קראיניק - הולחנו בעת כליאתו בכלא איוד.
הארי אוסבורן הוא דמות משנה בדיונית, המופיעה בחוברות הקומיקס ספיידרמן ביקום מארוול קומיקס.
דמותו של הארי אוסבורן הופיעה במגוון עיבודים שונים לקומיקס.
בסדרת הטלוויזיה מ-2008 דמותו דובבה בידי ג'יימס ארנולד טיילור ובדיבוב עברי בידי מירון ארונוביץ'.
את דמותו בטרילוגיית סרטי ספיידרמן גילם השחקן ג'יימס פרנקו.
דיין דיהן גילם את דמותו בסרט הלייב אקשן "ספיידרמן המופלא 2".
הארי אוסבורן הופיע לראשונה בספיידרמן המופלא #31 (דצמבר 1965), והוא נוצר על ידי הסופר סטן לי והאמן סטיב דיטקו.
בספיידרמן המופלא #122 (יולי 1973), אביו של הארי, נורמן, נהרג, ומוצגת עלילת משנה המובילה לכך שהארי יורש את זהותו של אביו בתור הגובלין הירוק.
עלילת המשנה הזו מגיעה לשיאה בספיידרמן המופלא #136 (ספטמבר 1974).
הסופר גרי קונווי אמר שהרעיון של הארי אוסבורן להפוך לגובלין הירוק נבע בחלקו מהרצון להתמודד עם ההשלכות של הסמים הפסיכדליים שהארי התחיל להשתמש בספיידרמן המופלא #96 (מאי 1971).
קונווי אמר כי היה לו ניסיון עם סמים כאלה בעצמו, וכי "עם סמים פסיכדליים, הזיות, אם נעשה בהם שימוש לרעה, קיים פוטנציאל לחוויות הזיות נוספות שאינן לחלוטין בשליטתך או מרצונך.
יכולתי לדמיין את הארי נפגע ממשהו כזה, במצב הרגשי השברירי בעקבות מות אביו, ואיבוד קשר עם המציאות כתוצאה מכך".
האמן סאל בוסקמה אמר שציור שני העמודים האחרונים של גיליון זה היה חוויה רגשית עמוקה עבורו בשל משך הזמן שצייר את הדמות, והרגיש שראוי שהסופר ג'יי.
דמאטיס בחר שלא להוסיף שום דיאלוג לדפים הללו.
מספר שנים מאוחר יותר, תכננו כותבי ספיידרמן לחשוף שהנבל המסתורי גונט הוא הארי אוסבורן, שעדיין חי וגרם לכל "סאגת המשובטים", אך צו עריכה מנע זאת מלהתממש.
עם זאת, הארי זכה בסופו של דבר לתחייה בספיידרמן המופלא #545 (דצמבר 2007).
הוא קיבל ערך במדריך הרשמי של יקום מארוול גרסת 89 #5.
הארי אוסבורן הוא בנם של אמילי ונורמן אוסבורן, שמתה ממחלה קשה לאחר היוולדו.
כתוצאה ממותה, אביו התעשיין הפך לאיש קר ומנוכר, והארי העביר את מרבית חייו בניסיון להתקרב לאביו, שהמשיך להרחיקו מעליו.
באוניברסיטת אמפייר סטייט, הארי הכיר את פיטר פארקר ואת גוון סטייסי, שבה היה מאוהב.
בתחילה, מערכת היחסים בין הארי לפיטר הייתה מתוחה, היות שהארי חשב את פיטר הביישן לסנוב.
אולם, השניים הפכו במהרה לחברים טובים.
הארי לא היה מודע לכך שחברו הטוב פיטר פארקר היה גיבור-העל ספיידרמן.
אביו של הארי הפך לנבל-העל הגובלין הירוק באמצעות נסיוב-על, ובקרב מאוחר בין ספיידרמן לגובלין הירוק, נורמן מגלה את זהותו הסודית של איש העכביש וחושף את עצמו.
פיטר נחרד לגלות שאויבו הגדול ביותר הוא גם אביו של חברו הטוב ביותר, ונאמנותו נקרעת.
הארי מתחיל במערכת יחסים עם מרי ג'יין ווטסון, אך היא זורקת אותו בשל סגנון חייו המוביל להרס עצמי.
הארי מתמכר לסמים ולוקח מנת יתר של אמפטמין.
האירוע דוחף את הגובלין הירוק לכדי שיגעון.
הוא חוטף את גוון סטייסי כפיתיון לספיידרמן וזורק אותה מגשר ג'ורג' וושינגטון.
כשספיידרמן עוצר את נפילתה בעזרת קורי העכביש שלו, היא מתה כשמפרקתה נשברת מהצלפת שוט.
הקרב שהתחולל בין השניים היה אכזרי במיוחד, וספיידרמן הזועם כמעט ולא יכול היה לשלוט בעצמו מלהרוג את אויבו הוותיק.
כשהגובלין הירוק זימן את הגלשן שלו בניסיון לשפד את ספיידרמן, זה האחרון קפץ מהדרך והגלשן שיפד את הגובלין ולכאורה הרג אותו.
הארי היה עד לקרב האחרון בין ספיידרמן לגובלין הירוק.
בשל נאמנותו לאביו, הוא נשבע לנקום בספיידרמן, ומשתמש בהון שירש מאביו לצורך הנקמה.
יום אחד הוא מגלה לתדהמתו הרבה את תחפושתו של ספיידרמן בחדרו של פיטר פארקר, ומגלה שחברו הטוב הוא זה שהרג את אביו.
הוא מתעמת עם ספיידרמן בתור הגובלין הירוק החדש.
בשלב מסוים הוא מנסה נסיוב חדש של הגובלין הירוק, אך זה מתברר כקטלני ביותר והוא נהרג.
בעקבות שינוי המציאות בידי מפיסטו באירועי "עוד יום אחד", מתברר שהדבר היה למעשה אשליה אותה יצר מיסטריו, והארי נשלח בידי אביו למכוני גמילה לאחר שהאמין שהתמכר שוב לסמים.
בהמשך אירועי מלחמת האזרחים של מארוול, פלישה סודית ושלטון אפל, נורמן אוסבורן מקבל שליטה על סוכנות S.H.I.E.L.D.
אוסבורן, שנטל באותה תקופה את זהות "איירון פטריוט" (שילוב בין איירון מן וקפטן אמריקה), מזמין את בנו להצטרף לקבוצת האוונג'רס האפלים החדשה שלו תחת הזהות "הבן האמריקני" וחליפת שריון משלו.
לאחרונה התברר כי כאשר הארי אוסבורן מת במקור, הוא נשלח לגיהנום ועבר למצב של שד העונה לשם קינדרד.
במשך רוב חייו, להארי אוסבורן לא היו יכולות על אנושיות.
לאחר שחשף את עצמו לנוסחה של אביו, הוא לוקח את המושכות של הגובלין הירוק השני, מה שגרם לו להיות הרבה יותר חזק, ערמומי וזריז.
הוא נושא חרבות, יחד עם טכנולוגיית הגובלין הרגילה.
לשבט של הארי הייתה גם גישה זמנית לשריון הבן האמריקאי.
כאשר הארי אוסבורן בינה מלאכותית יצרה את התאומים המשפחתיים, הסיוע של מפיסטו העניק לתאומים את היכולות המשופרות מבחינה דמונית של אלמוות, חוזק-על ושליטה על מרבה הרגליים כמו אלה שיכולים לבלוט מתוכם.
בנוסף, הם יכולים לבצע קסמים ולהחיות את המתים.
בשנת 2014, IGN דירג את הארי אוסבורן במקום השישי ברשימת "25 הנבלים המובילים של ספיידרמן".
בשנת 2020, מגזין Comic Book Resources דירג את הארי אוסבורן במקום השישי ברשימת "ספיידרמן: 10 החברים החזקים ביותר במשפחת אוסבורן".
ביקום MC2, גם מותו של הארי בספיידרמן המרהיב #200 נשאר תקף והוא הורשה לנוח בשלום.
אלמנתו ליז ממשיכה את מערכת היחסים שלה עם פרנקלין נלסון ומגדלת אותו ואת נורמי (בנו של הארי), אך מאוחר יותר היא נכנעת למחלה קטלנית; מותה שולח את נורמי אל מעבר לקצה, וכמו אביו וסבו לפניו, נוטל את אדרת הגובלין הירוק ונשבע לנקום בפיטר פארקר.
לאחר מספר מפגשים טעונים רגשית עם ספיידרגירל, נורמי בסופו של דבר מחזיר לעצמו את שפיותו וריב הדם בין הפארקרים לאוסבורן הופסק סופית.
גלגול האולטימייט של מארוול של הארי אוסבורן הוא בנם העשיר של נורמן אוסבורן ומרתה אוסבורן, כמו גם החבר הכי טוב ונושא ההדרכה של פיטר פארקר בתיכון מידטאון, שהוא אחד מחבריו הבודדים של פיטר בתיכון וגם יוצא לזמן קצר עם מרי ג'יין " MJ" ווטסון.
לאחר שנורמן בסופו של דבר מכפיף את עצמו לפורמולת אוז, הגובלין הירוק הורג את מרתה ומנסה להרוג את הארי, שבגלל זה הוא נעלם בתחילה אך בסופו של דבר מופיע מחוץ לתיכון מידטאון בעקבות הקרב של ספיידרמן עם הגובלין הירוק שכמעט הרס את בית הספר.
אומר ל-MJ, פלאש תומפסון וקני קונג שהמפלצת היא אבא שלו.
הארי מופקד במשמורת של קרוב משפחה, אך בסופו של דבר הוא חזר לאביו ונשטף מוחית על ידי ד"ר מיילס וורן כדי לשכוח את האירועים הקודמים.
במהלך קרב נוסף עם ספיידרמן, ששת המרושעים והאולטימטיביים מול הבית הלבן, הארי עוצר את אביו והוא נלקח לשילד.
מאוחר יותר הוא משמש כחתיכת מיקוח של ניק פיורי כדי לנהל משא ומתן עם נורמן.
הארי מתחיל להאשים את כל הסובבים אותו במצב, ואישיותו השנייה שו (שהציג אביו לאחר שנים רבות של טיפול היפנוטי) מתחילה להשתלט.
הארי הופך בסופו של דבר ליצור ההובגובלין, צובר כוח על, פירוקינזיס ועור על דמוי גובלין כתום.
הארי מנסה לעצור את עצמו במהלך קרב עם ספיידרמן, אך שו משתלט עליו ונפצע על ידי חיילי שילד.
הוא משמש שוב את שילד כדי למשוך את אביו, אך בסופו של דבר השניים עושים קרב, מה שמותיר את הארי מת.
מאוחר יותר נואם פיטר נאום המכבד את חברו.
בסופו של דבר נחשף שנוסחת אוז מעניקה לנורמן ולספיידרמן חיי אלמוות, מה שמאפשר שהארי עדיין חי איפשהו.
במארוול זומבים: חזרה #1, ספיידרמן זומבי נלקח למציאות חלופית שבה זה העבר ופיטר עדיין בקולג', הארי וגוון חיים וכו'.
הארי מוצג מתחבק (עם שפם) עם פיטר, MJ וגוון.
עם זאת, הוא מוצג מאוחר יותר כשהוא נאכל על ידי ששת המרושעים, יחד עם חבריו.
בשחזור המפושט של סאגת המשובטים, הארי מתגלה כמוח מאחורי הצרות של פיטר ובן ריילי לאורך כל הסיפור.
לאחר ששרד בחשאי את הקרב האחרון שלו עם ספיידרמן, ועדיין לא תלוי בשל תופעות הלוואי של נוסחת הגובלין, הארי מבצע מסע נקמנות נגד ספיידרמן בסיועו של קיין.
תוכניותיו כוללות גם שיבוט של אביו המנוח, שככל הנראה נהרג על ידי רחפן הגובלין שלו במציאות זו.
הארי יוצא במהרה לתקוף את בן ריילי במסווה של הגובלין הירוק.
התוכניות שלו מסוכלות כשקיין מחליף צד.
השיבוט הנורמני, שאינו שפוי בשל אי חשיפתו לנוסחת הגובלין, מנסה לשכנע את הארי לעצור לפני שיקריב את עצמו על ידי קפיצה מול רחפן הגובלין (בדומה למותו של בן ריילי ביקום הראשי).
הסדרה מסתיימת בהארי זועם ונשבע שהוא ינקום.
ספיידרמן: סיפור חיים כולל המשכיות חלופית שבה הדמויות מזדקנות באופן טבעי לאחר שפיטר פארקר הופך לספיידרמן בשנת 1962. בשנת 1966, פיטר עצר את נורמן כדי למנוע מהגובלין הירוק לפגוע במישהו, מה שמשאיר את הארי אחראי על אוסקורפ.
בשנת 1977, הארי מאורס למרי ג'יין, אך מראה סימנים של התמכרות לסמים בעקבות הלחץ של מעמדו ומאסרו של אביו.
נורמן משכנע את הארי לתקוף את מיילס וורן בתור הגובלין השחור כדי לאחזר את השיבוט שלו, אבל הארי מגלה שמיילס גם שיבט את פיטר וגוון סטייסי בתהליך.
הארי מבין שנורמן שיבט את פיטר כי נורמן עדיין החשיב את פיטר ליורש הראוי יותר ותוקף אותו.
לאחר שפיטר משכנע את הארי במניפולציות של אביו, הארי מפוצץ את המתקן, והורג את כל המשובטים מלבד זה של פיטר.
עם זאת, מיילס מגלה ש"גוון" שפיטר היה איתה היה למעשה השיבוט שלה בזמן שגוון האמיתית מתה בפיצוץ, ומותירה את הארי מוכה אשמה.
שנה לאחר מכן, הוא נפרד ממרי ג'יין והשאיר לה סכום כסף משמעותי לפני שנעלם.
בשנת 1995, אוטו אוקטביוס פורץ לאוסקורפ ומאיים על הארי שיאפשר לו להשתמש בציוד כדי לחקור את פיטר והשיבוט שלו, בן, כדי למצוא דרך לשבט את עצמו.
כאוס מתפרץ לאחר שהוא מגלה שפיטר הוא כביכול המשובט בעוד בן הוא המקור.
כאשר אוטו מנסה להרוג את שניהם, הארי מקריב את עצמו כדי להציל את פיטר.
כשהוא מת בזרועותיו של פיטר.
מאוחר יותר מתגלה שאוטו הורשה להיכנס לאוסקורפ על ידי נורמן הקשיש, שחוטף התקף לב ומת לאחר שנודע לו על מותו של הארי.
בגרסה זו, הארי אוסבורן הוא מנודה חברתי בתיכון שסובל מבריונות מתמדת עקב שמועה שניסה לשרוף את המכינה הישנה שלו; פלאש תומפסון מציק לו במיוחד ומכנה אותו "הגובלין הירוק".
גוון סטייסי ופיטר מתיידדים איתו מתוך רחמים, והארי מבקש מגוון לצאת לנשף, ומכעיס את פיטר.
הוא רואה את פיטר הופך ללטאה, נלחם בספיידר-וומן ומת.
בהלווייתו של פיטר, הוא מרגיש אשם על כך שלא עשה דבר כדי למנוע את מותו של פיטר, ונעלם מבית הספר לשנתיים.
הוא חוזר לילה אחד ואומר לגוון שהוא הצטרף לצבא ולשילד לאחר מותו של פיטר ומתכנן לנקום בו על ידי הורדת ספיידר-וומן.
במהלך המאבק שלו עם ספיידר-וומן, הוא לוקח את סרום הלטאה כדי לגבור על הגיבורה, אך בורח לאחר שגילה שספיידר-וומן היא גוון.
לאחר מכן הוא יוצא למנוסה משילד והוא נרדף על ידי נינג'ות השייכים ליד, וולברין ושאדוקאט לפני שהשתנו לחלוטין ללטאה.
כשהיא מבינה שיש קשר לכוחות שלהם ולחומר מסתורי שניתן לה על ידי מאט מורדוק, גוון מצליחה להוציא את סרום הלטאה מדמו של הארי ומשלבת אותו עם החומר, שיוצר את סימביוט הונום.
במהלך קו העלילה של "ספיידר-גדון", גרסת Earth-44145 של הארי אוסבורן מגיעה לאוסקורפ ועושה את דרכו בבניין.
הקריינות היא בצורת מכתב להארי מפיטר פארקר על מה שקורה באוסקורפ.
כאשר נורמן אוסבורן בעל שש זרועות מודיע על כך שהארי עובר דרך אוסקורפ ולאחר שהיה חמוש בסתר, נאמר לו שהארי נמצא בקומה ה-15 ליד המעבדה של מר וורן.
כשהוא הופך לספיידרמן ומגיע למקום שבו ממוקמת קובייה קוסמית מעוותת, נורמן מתעמת עם הארי שעוטה את שריון הקובולד.
במהלך הקרב נחשף שנורמן הרג את פיטר פארקר כשהארי הפצוע קשות יורה קרן לייזר לעבר הקובייה הקוסמית המעוותת.
במהלך חזרתם של היורשים, המכשיר של ספיידר-גוון לנסוע דרך המולטיוורס הושמד על ידי ורנה ואז גוון נתקעה ביקום חלופי.
ביקום הזה פיטר פארקר וגוון סטייסי של היקום הזה קיבלו עבודה באוסקורפ ופיטר רצה ליצור תרופה לסרטן, לאחר שדודו בן מת מזה.
פיטר התנסה בספיידר ונום כדי ליצור את התרופה אבל אחד העכבישים נשך את הארי אוסבורן והפך את הארי לספיידרמן של היקום הזה.
הארי לצד גוון סטייסי כשהגובלין הירוק של היקום הזה התחיל להילחם בפשע יחד, עד שבמהלך קרב עם איש החול, גם הארי וגם אביו של גוון נהרגו.
הארי בוש הוא דמות בדיונית של חייל לשעבר, חוקר פרטי לשעבר ובלש משטרה שהוא הפרוטגוניסט של סדרת ספרי מתח בלשיים פרי עטו של הסופר האמריקאי מייקל קונלי.
הארי בוש קרוי כך על שמו של הצייר הירונימוס בוש.
הספרים עובדו בשנים 2015–2021, לסדרת טלוויזיה, שבה 7 עונות בנות 10 פרקים כל אחת, בשירות פריים וידאו.
אמו עסקה בזנות, ונרצחה במהלך עיסוקה.
הניסיון לפתור את תעלומת הירצחה מלווה את בוש הבוגר.
לאחר מותה, הועבר בוש למוסד לנוער-בסיכון.
בהתבגרותו, הוא התגייס לצבא ארצות הברית לאוגדת חיל הרגלים הראשונה.
הוא שירת כלוחם ביחידה מובחרת של "עכברושי מנהרות" ולחם במלחמת וייטנאם, בין היתר בגזרת קו צ'י.
בהמשך דרכו שירת כבלש משטרה במשטרת לוס אנג'לס.
הוא מגדל לבדו את בתו המתבגרת.
לאורך סדרת הספרים הוא מתגלה כחוקר חד-מחשבה נחוש, וכאיש פעולה ובשעת הצורך אף איש אגרוף, וכצלף הבקיא היטב בשימוש באקדח.
לבוש, יש קשרי עבודה עם אחיו-למחצה, עורך-הדין מיקי הולר, דמות אחרת שיצר מייקל קונלי.
הולר, מנהל את משרד עורכי הדין שלו מתוך מכונית לינקולן.
בוש מופיע גם בספרים העוסקים במיקי הולר.
אמנם שם כדמות משנית, אך משמעותית.
ספרי סדרת הארי בוש שתורגמו לעברית
מעוף המלאכים (תרגום: טלי נתיב-עירוני), מודן, 2000.
עיר העצמות (תרגום: אריה חשביה), מודן, 2004.
אור סמוי (תרגום: דרורה בלישה), מודן, 2006.
המפענחים (תרגום: רוני בק), מודן, 2009.
אקו פארק (תרגום: אריאלה רביב), מודן, 2009.
הנפילה (תרגום: כנרת היגינס-דוידי), מודן, 2014.
ההפך מפרידה (תרגום: נורית לוינסון), מודן, 2016.
הצטלבות (תרגום: נורית לוינסון), מודן, 2018.
השעות האפלות (תרגום: אינגה מיכאלי),מודן, 2023
כוכב המדבר (תרגום: אינגה מיכאלי), מודן, 2025
ספרים שבהם הדמות המרכזית היא עורך-הדין מיקי הולר, והארי בוש מופיע בהם רק כדמות משנית
סניגור במבחן (תרגום: שרון מור יוסף), מודן, 2007.
משפט שדה (תרגום: נורית לוינסון), מודן, 2013.
ספרים מסדרת הארי בוש שטרם תורגמו לעברית
סר הארי אלברט אטקינסון היה מדינאי ניו זילנדי שכיהן בארבע תקופות כהונה שונות במהלך השליש האחרון של המאה ה-19 כראש ממשלת ניו זילנד העשירי.
הוא הנהיג את ניו זילנד במהלך מיתון כלכלי והיה ידוע בשל הניהול הזהיר והנבון של כלכלת המושבה ובמקביל הנהיג את תוכניות הביטוח הלאומי ואת תוכנית החכרת האדמות.
הוא גם היה שותף ביצירתן של יחידות מתנדבים צבאיות שלחמו במלחמות הקרקעות של ניו זילנד והיה מאמין גדול בצורך לתפישתן של הקרקעות של המאורים.
אטקינסון נולד בכפר ברוקסטון שבמחוז צ'שייר שבאנגליה.
הוא קיבל את חינוכו באנגליה, אך בגיל 22 הוא בחר ללכת בעקבות אחיו הבכור, ויליאם, ולהגר לניו זילנד.
בנסיעתו התלוו אליו אחיו, ארתור, ובני משפחת ריצ'מונד.
בהגיעו לניו זילנד, רכשו הארי וארתור אטקינסון שטח חווה בחבל טראנאקי, כפי שעשו בני משפחת ריצ'מונד.
במכתביו של אטקינסון עולה כי הוא היה שבע רצון מהמעבר שלו לניו זילנד והוא ראה את מהלך זה כהזדמנות להצלחה אישית.
הוא קרא לחווה שבבעלותו הירוורת', על שם כפר ילדותו באנגליה.
תחילת הקריירה הפוליטית של אטקינסון הייתה כאשר הוא נבחר כחבר במועצת המחוז של טראנאקי.
אטקינסון גילה במיוחד עניין בנוגע לקרקעות שהיו בבעלות המאורים, שאותם הוא קיווה להעביר לבעלות המתיישבים הבריטים.
הוא האמין שהמשך הבעלות המאורית על הקרקעות, תמנע את הפיתוח הכלכלי של המושבה.
אטקינסון ושותפיו למשפחת ריצ'מונד התייחסו אל המאורים כאל "פראים" וראו במלחמה כאפשרות סבירה להבטחת שיתוף הפעולה של המאורים עם רכישת הקרקעות על ידי הבריטים.
ב-1860, כאשר פרצה מלחמת טראנאקי הראשונה, סייע אטקינסון לארגן יחידות מתנדבים שילחמו כנגד המאורים.
הוא עצמו לקח חלק בכמה קרבות.
לאחר מותו של חבר הפרלמנט של ניו זילנד, ויליאם קטפילד קינג, בפברואר 1861, התקיימו בחירות ביניים במחוז הבחירה של גריי ובל.
אטקינסון קיבל את המושב הזה ללא מתחרים.
ב-1864, הוא התמנה להיות שר ההגנה בממשלתו של פרדריק ולד.
בתפקידו זה הוא היה פעיל מאוד ודחף ליישומה של מדיניות הסתמכות עצמית בניהול המלחמה.
בכל אופן, ב-1866, הוא פרש מתפקידו עקב מותה של אשתו אמיליה, שאותה הוא נשא לאישה ב-1856. בשנה שלאחר מותה של אמיליה הוא נשא לאישה את בת דודתו, אנני.
בשנת 1867 הוא חזר להיות חבר הפרלמנט מעטם מחוז הבחירה של העיר ניו פליימות', אך באפריל 1869 הוא התפטר כדי להתרכז בניהול החווה שלו.
ב-1872 חזר אטקינסון לפוליטיקה ובבחירות במחוז הבחירה של אגמונט הוא הביס את אחד מתומכיו של ויליאם פוקס, שהיה תומך בולט של שמירה על זכויות הקרקע של המאורים.
עם בחירתו לפרלמנט נעשה אטקינסון מעורב בנושאים הכלכליים והתנגד למדיניותו של ג'וליוס ווגל, שגם הוא היה תומך בזכויות הקרקע של המאורים.
ווגל, שתמך בגיוס הון בהיקף נרחב לטובת ביצוע עבודות ציבוריות, התוקף על ידי אטקינסון בשל פזיזותו.
תגובתו של ווגל התבססה על הטענה שאטקינסון זהיר יתר על המידה ושהוא מעכב את התפתחותה של כלכלת ניו זילנד.
יחד עם זאת, הסכימו אטקינסון ווגל על כך שהיקף גיוס ההון על ידי הלוואות, שבוצע על ידי הממשל המקומי במחוזות, אכן יצא מכלל שליטה.
שניהם גם האמינו שהפוליטיקאים במחוזות היו קטנוניים ואינטרסנטים ושחייב להיות יותר שיתוף פעולה בין המחוזות לבין הממשלה המרכזי.
השקפת עולם זו אפשרה את שיתוף הפעולה ביניהם, למרות שמעולם הם לא הגיעו לידי הסכמה בנוגע לסוגיית גיוס ההון על ידי הממשל המרכזי ובסוגיית הטיפול במאורים.
בסופו של דבר נעשה אטקינסון בחבר בממשלתו של ווגל, אך לא מונה לתפקיד שהיה קשור לתחום הפיננסי או ליחסים עם המאורים.
הוא כן המשיך להביע את דעותיו בנושאים אלו, אך בהדרגה הבין שיהיה לו קשה לשכנע את עמיתיו.
ב-1876 פרש ווגל מתפקידו ואטקינסון התמנה במקומו.
אחד מצעדיו הראשונים היה לבטל את קיומם של המחוזות.
הוא גם לקח על עצמו את הטיפול הישיר במדינות הכלכלית ויישם אסטרטגיה אגרסיבית פחות בנוגע לגיוס ההון.
הוא ניסה לבצע רפורמה במערכת הפיננסית, והעביר את האחריות על גיוס ההון על הממשלה במקביל להגברת השליטה של הממשלה בהוצאותיהם של המחוזות ושל הרשויות המקומיות.
בכל אופן, החמרתן של הבעיות הכלכליות גרמו קשיים לתוכניותיו.
עם ההחמרה במצב הכלכלי, ירדה האהדה הציבורית כלפיו.
ב-1877, שנה לאחר שנבחר לתפקידו, נאלץ אטקינסון לוותר עליו.