tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשלהי שנת הלימודים תשס"ז (2007) החלו עבודות בנייה בבית הספר "בית יעקב" בעמנואל, המשתייך לזרם החינוך העצמאי, שכללו קירות גבס במסדרונות בית הספר ובחדר המורים, בדים שחורים המכסים את החלונות וגדרות הפרדה בחצר.
בסיום העבודות חולק מבנה בית הספר לשני מתקנים נפרדים.
גם התלבושת האחידה שונתה כך שתבדיל בין תלמידות שני בתי הספר, ונטען שגם שעות ההפסקה כוונו כך שהתלמידות משתי המגמות לא תיפגשנה.
כתוצאה מכך נוצרה למעשה הפרדה בין תלמידות 'המגמה הרגילה', מרביתן (77%) ממוצא מזרחי, לבין תלמידות 'המגמה החסידית', מרביתן (73%) ממוצא אשכנזי.
באופן רשמי, מנהלת בית הספר הישן שימשה גם כמנהלת בית הספר החדש.
בשתי המגמות יחד למדו כ-215 תלמידות, בכיתות א'-ח'.
בבדיקה שנעשתה מאוחר יותר (על ידי עו"ד מרדכי בס, כמתואר להלן), הוברר שמרכז החינוך העצמאי הורה כי ניהול שתי המגמות יהיה משותף, וכי הסביבה הפדגוגית לרבות חדר המורים, תוכנית הלימודים, שעות הלימודים וההפסקות – תהא גם היא משותפת לכלל תלמידות בית הספר, אך הנחיות אלה לא קוימו.
עם זאת, במכתב למשרד החינוך מ-23 בספטמבר 2007 אישר מרכז החינוך העצמאי כי ידע על מהלך ההפרדה ונמנע מנקיטת פעולות מעשיות למניעתו.
כמה מהורי תלמידות ממוצא מזרחי, שהתנגדו להפרדה, פנו באוגוסט 2007 למשרד החינוך בתלונה, כי ההפרדה היא על רקע עדתי ועל רקע עימות עדתי כללי בעמנואל, וכי ההפרדה גורמת לאפליית הבנות ממוצא מזרחי.
את התנגדות ההורים הוביל עזרא גרשי, שנבחר מאוחר יותר לראשות המועצה בעמנואל.
לפנייה הצטרף גם ח"כ יעקב מרגי, ששימש אז כיו"ר סיעת ש"ס בכנסת.
לאחר שמשרד החינוך התמהמה בתשובה, הצטרפה לפנייה עמותת "נוער כהלכה", בדרישה לקבלת הבהרות בנושא.
בתגובה הורתה מנכ"לית משרד החינוך, שלומית עמיחי, למרכז החינוך העצמאי לבטל את ההפרדה בבית הספר ולהשיב את המצב לקדמותו בתוך זמן קצוב, תוך התראה שאם ההוראה לא תבוצע, יישקל ביטול רישיונו של בית הספר.
לאחר שעבר הזמן הקצוב ללא שינוי במצב, מינתה עמיחי את עורך הדין מרדכי בס, בעבר היועץ המשפטי והמנכ"ל של משרד מבקר המדינה, לחקור את הנושא: לבדוק האם בית הספר הפעיל למעשה שני בתי ספר תחת רישיון של בית ספר אחד, והאם ההפרדה מבוססת על רקע עדתי.
בס ביקר בעמנואל, נפגש עם נציגי מרכז החינוך העצמאי, עם הנהלת בית הספר ועם ההורים משני הצדדים.
בדו"ח שהגיש בס למשרד החינוך ב-2 במרץ 2008 תיאר את השתלשלות הפרשה על רקע המצב החברתי המיוחד בעמנואל.
לדבריו מקור ההפרדה בקבוצת הורים מתבדלת, רובה ממוצא אשכנזי, שאינם מעוניינים לחשוף את בנותיהם לאורח החיים הבא לידי ביטוי, לדעתם, בדיבורן ובגדרי הצניעות של חלק מתלמידות בית הספר.
קבוצת הורים זו פנתה להנהלת החינוך העצמאי בנושא, וזו הסכימה להקמת מגמה נפרדת בבית הספר, אך התנגדה להקמת בית ספר נפרד, וכן דרשה כי הנהלת בית הספר תהיה משותפת לשתי המגמות, כמו גם שההפסקות, חדר המורים ותוכנית הלימודים יהיו משותפים.
על פי הדו"ח, הייתה למעשה הפרדה גמורה בין שתי המגמות, הפרדה שכללה את ההנהלה, חדר המורים, התלבושת האחידה וההפסקות בחצר.
הדו"ח מביא מכתב מהנהלת החינוך העצמאי לפיו ביצוע ההפרדה בפועל היה ידוע לה, אך היא נמנעה מביצוע פעולות להפסקת ההפרדה.
בדו"ח כתב בס, בין השאר:
הדו"ח המליץ למשרד החינוך לפעול כנגד בית הספר בשל אי דיווח על ביצוע ההפרדה, ותו לא.
מאוחר יותר השתמשו נציגי הורי תלמידות המגמה החסידית במסקנות הדו"ח, על מנת לסייע לטענתם כי ההפרדה אינה מבוססת על רקע עדתי אלא על רקע דתי.
בתחילת 2008, בעיצומה של הכנת הדו"ח, עתרו לבג"ץ עמותת "נוער כהלכה" והעומד בראשה, יואב ללום, באמצעות עו"ד ד"ר אביעד הכהן, בתביעה לחייב את בית הספר להפסיק את ההפרדה, בטענה שהיא מנוגדת לעקרון השוויון.
העתירה הופנתה כנגד הגורמים המעורבים בניהול בית הספר: משרד החינוך, מועצה מקומית עמנואל ומרכז החינוך העצמאי.
בעקבות העתירה נתן בג"ץ ביולי 2008 צו על תנאי, שבו הורה למשרד החינוך לנמק מדוע לא ייקבע כי "כל התלמידות הלומדות כיום בבית הספר 'בית יעקב' בעמנואל זכאיות להמשיך וללמוד בבית הספר תחת מסגרת אחת, ולא תחת מסך מפריד שעיקרו מבוסס על הפרדה עדתית פסולה".
בפגישה בין מרכז החינוך העצמאי למשרד החינוך הוסכם כי במסגרת בית הספר תתקיימנה שתי מגמות, חסידית וכללית, שיאושרו על ידי משרד החינוך, ולרשות התלמידות תעמוד זכות הבחירה ביניהן, בקבלתן לבית הספר, וזאת בתנאי שיקבלו על עצמן את אורחות הדת הנוהגות במגמה בה יבחרו.
מרכז החינוך העצמאי הציג נוסח של תקנון למגמה החסידית לאישורו של משרד החינוך.
התקנון כלל נספח שיועד לעיון הורי התלמידות בלבד.
בתקנון ובנספח הופיעו בין היתר סעיפים אלה:
התפילות והלימודים בבית הספר מתקיימים בעברית, אך בהברה אשכנזית.
כמו כן על התלמידות להתפלל בהברה זו אף בביתן, על מנת "להקל על הילדות שאינן רגילות להתפלל בביתן בהברה זו".
הסמכות הרוחנית במגמה החסידית תהיה הרב יצחק מאיר ברלב, רבה הלא רשמי של הקהילה האשכנזית בעמנואל, שינחה את תלמידות בית הספר בענייני התנהגות והלכה.
ההורים מתחייבים שלא לאפשר מצב שבו תהיה התנגשות בין הסמכות הרוחנית הנהוגה בביתם לבין זו שאומצה בבית-הספר.
מטעמי צניעות לא יותר לבנות לרכוב על אופניים מחוץ לבית.
על ההורים לוודא כי החברות שבנותיהם נפגשות עימן בשעות אחר הצהריים, תהיינה אך ורק מבתים התואמים את רוח החינוך של "בית יעקב" בכל התחומים.
על ההורים לנהוג גדרי צניעות בלבוש בהתאם לקביעת ועדת הרבנים לענייני לבוש שעל ידי בית-הדין של הרב שמואל הלוי ואזנר.
אין להפעיל רדיו בבית כלל.
אין להחזיק בבית מחשב שבאמצעותו ניתן לצפות בסרטים מכל סוג.
לא ניתן לאפשר חיבור לאינטרנט שלא לצורכי פרנסה.
יש להימנע מלקיחת הילדות לבתי מלון ולאתרי נופש למיניהם.
אין להתארח בבתים של קרובים או ידידים שאינם שומרי תורה ומצוות.
נוסח זה של התקנון הוצג בפני בג"ץ ב-21 באוגוסט 2008. בדיון קודם התייחס השופט אדמונד לוי (יליד עיראק) לסעיף הראשון בתקנון באמרו "גם אם ילקוני אלף מלקות לא אצליח לדבר בניב ליטאי".
לאור ההסתייגויות של בית המשפט ומשרד החינוך מהתקנון המוצע, הגיש מרכז החינוך העצמאי גרסה מתוקנת בה הושמט הסעיף שעל התלמידות להתפלל בהברה אשכנזית, וחובת הלבוש "בהתאם לקביעת "הרב וואזנר" הומרה בקביעותיה של "ועדת הרבנים המחייבת במוסדות החינוך העצמאי בבית הספר בית יעקב".
משרד החינוך הבהיר כי הניסוח החדש מניח את דעתו ובכך נתן את אישורו לקיומן של שתי המגמות במסגרת בית הספר.
על אף האישור, דרשו משרד החינוך והחינוך העצמאי מבית הספר להסיר את קיר הגבס, לאחד את חדרי המורים, ולהנהיג תלבושת אחידה משותפת לתלמידות שתי המגמות.
הקיר אכן הוסר אך בית הספר מיאן להיענות לדרישות האחרות, והעותרים לבג"ץ, עמותת "נוער כהלכה" ויואב ללום, עמדו על טענתם בדבר אפליה שורשית המוסיפה לאפיין את בית הספר.
לפיכך נדרש בג"ץ לפסוק בעניין.
בדין ישבו השופטים אדמונד לוי, עדנה ארבל וחנן מלצר, שקיבלו את החלטתם פה אחד.
בפסק דינו התייחס השופט אדמונד לוי למסקנה שניתנה בדו"ח בס, וציין:
השופט לוי דן בסוגיה זו, וקבע:
את דבריו סיים בהחלטה הקובעת כי האחריות לאפליה מוטלת על משרד החינוך ומרכז החינוך העצמאי:
שני חברי ההרכב הנוספים, השופטת עדנה ארבל והשופט חנן מלצר, הצטרפו לפסק דינו של השופט לוי והוסיפו הערות משלימות.
בעקבות פסק הדין החליטה הנהלת מרכז החינוך העצמאי לאחד את המגמות, אולם החלטתה נתקלה בהתנגדות מצד ההורים.
הוריהן של 74 תלמידות "המגמה החסידית" העבירו את בנותיהן ללמוד בבית ספר שהקימו לשם כך, ולא היה מוכר על ידי משרד החינוך, במבנים שונים ברחבי עמנואל.
כיוון שכיתות "המגמה החסידית" בבית הספר "בית יעקב" נותרו נעולות וריקות, לא התאפשר למשרד החינוך לוודא כי הכיתות אכן אוחדו, וכי התלמידות מקיימות שגרת לימודים משותפת.
בעקבות זאת דרש משרד החינוך ממנהלת בית הספר ומהמועצה המקומית לאכוף את חוק לימוד חובה, המחייב ביקור סדיר במוסד חינוכי, ולשגר מכתבי התראה להורים, אך נתקל בסירוב.
בצעד חריג הגיש משרד החינוך בתחילת חודש מרץ 2010 תלונה במשטרה נגד הורי התלמידות, בגין הפרת חוק לימוד חובה.
שבועיים לאחר מכן הוציא משרד החינוך צו סגירה לבית הספר שהקימו ההורים (מעין "בית ספר פיראטי", בלשון בג"ץ).
במקביל, החלו העותרים בדצמבר 2009 בהליכים לפי פקודת בזיון בית המשפט, לאחר שלטענתם משרד החינוך, מועצה מקומית עמנואל ומרכז החינוך העצמאי הפרו את פסק הדין.
גם מורות בית הספר הוזמנו לדיון.
בג"ץ גם ציין כי הפעלת בית ספר ללא רישיון היא עבירה על חוק הפיקוח על בתי ספר, התשכ"ט-1969.
ב-17 במאי 2010 דן בג"ץ בבקשה נוספת של העותרים להפעלת עיצומים, מכוח פקודת ביזיון בית משפט, כנגד המשיבים בכל הדיונים הקודמים (משרד החינוך, מרכז החינוך העצמאי ומועצה מקומית עמנואל), שאליהם צורפו הורי התלמידות (לפי רשימה חסויה) ומורות בבית הספר (לפי רשימה חסויה).
בדיון נשמעו גם דבריו של בא כוח ההורים, עו"ד מרדכי גרין, שטען כי ההורים אינם יכולים להיות מוחזקים כמי שהפרו את הוראות פסק הדין, או סייעו בהפרתו, ושל אחד מנציגי ההורים, שטען שההפרדה אינה נובעת מטעמים עדתיים, אלא משיקולים שבדת.
בהתאם לכך נפסק שהקנס המוטל על מרכז החינוך העצמאי יוגדל ל-10,000 ש"ח ליום, עד שיקוימו הוראות פסק הדין.
כל אחד מן ההורים נדרש להצהיר כי ישלח את בתו ללימודים בבית הספר, אף לאחר איחוד המגמות, ולעשות זאת בפועל, ואם לא יעשה כן, יישא בקנס בסכום של 200 ש"ח ליום (ולזוג הורים – 400 ש"ח), עד שיחדל מהפרת פסק הדין.
כן הוזהרו ההורים שאם ימשיכו בהפרת פסק הדין, ישקול בית המשפט הוצאת צווי מאסר נגדם.
בעקבות זאת הודיע האדמו"ר מסלונים, שחלק מהורי התלמידות האשכנזיות הם מחסידיו, כי הוא שוקל להורות לחסידיו לעזוב את עמנואל ולעבור למקומות אחרים, אם לא תהיה להורים אפשרות לבחור בעצמם את המסגרת החינוכית לבנותיהם.
הורי התלמידות פנו בבקשה לקבל רישיון להקמת מוסד פטור בעיר, או לחלופין לאפשר להם לשלוח את בנותיהם למוסד מחוץ לעמנואל, אך בקשותיהם נדחו.
בסוף חודש מאי נשלחו התלמידות ללמוד במבנה בית הספר "בית מלכה" של חסידות בעלז בבני ברק, אך הלימודים הופסקו ביום המחרת, בעקבות מסר שהעביר משרד החינוך להנהלת בית הספר, לפיו המשך החזקת התלמידות מעמנואל יעמיד בסכנה את רישיון המוסד.
ב-15 ביוני 2010 הוסיף בג"ץ לדון בנושא, ציין כי מרכז החינוך העצמאי הצהיר שהוא נכון לקיים את הוראות פסק הדין (הודעה זו הפסיקה את צמיחת הקנס שהוטל על מרכז החינוך העצמאי, והצטבר עד למועד זה ל-200,000 ש"ח).
כיוון שמימוש הצהרה זו סוכל על ידי ההורים, שסירבו לשלוח את בנותיהם לבית הספר, החליט בג"ץ על החרפת העיצומים כנגד ההורים, וקבע שהורה שלא יצהיר כי ישלח את בתו ללימודים בבית הספר, אף לאחר איחוד המגמות, ואכן יעשה זאת בפועל, יישלח לשבועיים מאסר.
בג"ץ הדגיש כי אין בהחלטתו "כדי למנוע מההורים לבקש, בתום שנת הלימודים, להעביר את בנותיהם לבית ספר אחר, בכפוף לכל דין ולכל התנאים והאישורים הנדרשים".
הורי התלמידות לא נענו לדרישת בג"ץ, וב-17 ביוני הורה בג"ץ על הפעלת המאסרים.
בשל כך הגישו העותרים צו עיכוב ביצוע של מאסר ההורים, לצורך מיצוי הליכי פשרה והסדר "שהתגבשו ביתר שאת בשעות האחרונות ממש", אולם בא כוח ההורים הצהיר כי נימוקיהם של העותרים לדחייה הם "פרי דמיונם בלבד", הואיל ו"אין שום מגעים מכל סוג שהוא בין ההורים לעותרים".
עקב כך הודיע בית המשפט בהחלטתו: "התכוונו לשקול באהדה את בקשת העותרים לדחיית מאסרם של ההורים-המפרים על מנת לאפשר מיצוי הניסיונות למימוש פסק-הדין בדרכי שלום, אולם עמדת בא-כוחם היא כי 'ההורים ערוכים לקיום המאסרים'".
ב-17 ביוני, בהתאם להוראת בג"ץ, התייצבו למאסר 35 גברים, שנשלחו לכלא.
שני גברים וכל הנשים שהיו אמורות להתייצב (22 במספר) לא התייצבו למאסר.
ב-20 ביוני דחה בג"ץ את ביצוע צווי המאסר לאימהות, וב-22 ביוני פטר 13 מהאימהות ממאסר, על פי בקשת שירותי הרווחה, והחליט כי תשע האימהות הנותרות יישלחו לכלא לאחר שחרור בעליהן ממאסר.
החלטה זו לא התממשה בין היתר לאור העובדה שטרם הגעת מועד המאסר התקבלה פשרה בעניין.
לאחר מאסר ההורים הוגשה על ידי ארגון שורת הדין עתירה לבג"ץ שהופנתה כנגד שירות בתי הסוהר והמשטרה.
בעתירה נטען כי בית המשפט חרג מסמכותו בפקודה למעצר ההורים, מאחר שבית המשפט העליון מוסמך על פי חוק לתת פקודות כלפי גופים מנהליים בלבד ולא כלפי פרטיים, בייחוד כאשר פסק הדין ניתן כלפי המוסדות.
העותרים טענו כי לו הייתה מוגשת עתירה כזו כלפי ההורים היא הייתה נדחית על הסף, וכי הטלת עונש בשל ביזיון בית המשפט עליהם היא חריגה מסמכותו החוקית של בית המשפט העליון, ובאותה מידה ניתן להטיל עונש על משתתפי עצרות המחאה.
העתירה נדחתה על ידי השופטים אשר גרוניס, ניל הנדל ועוזי פוגלמן, בנימוק כי בג"ץ אינו מהווה ערכאת ערעור על החלטות אחרות של בית המשפט העליון.
עם מתן הוראת המאסר החלה בציבור החרדי התארגנות מהירה לעצרות מחאה המוניות שבהן ילוו את ההורים לכלא.
בארגון ההפגנה בירושלים היו שותפים חבר הכנסת מאיר פרוש וחבר מועצת עיריית ירושלים יוסי דייטש.
בבני ברק צוות עובדי העירייה ובראשם ממלא מקום ראש העיר חנוך זייברט הוביל וארגן את העצרת.
שתי העצרות נערכו בתיאום עם המשטרה והוצבו בהן פקחים חרדיים לשמירה על הסדר במטרה לייתר התערבות של המשטרה.
בעצרת בבני ברק השתתפו יותר מ-50,000 מפגינים חרדים (לדברי המארגנים כ-150,000), כולם גברים.
נאמו בה הרב שמואל הלוי ואזנר והרב אליהו ביטון, רב קהילה ספרדית בעמנואל שבתו למדה במגמה החסידית.
לאחריה נפתחה עצרת המחאה בירושלים, בה השתתפו על פי הערכת המשטרה יותר מ-100 אלף איש, ולטענת המארגנים כ-200 אלף איש, בהם תלמידי ישיבה רבים שנענו לקריאת מנהיג הציבור הליטאי, הרב יוסף שלום אלישיב.
איש אמונו, הרב יוסף אפרתי, הכריז בנאומו כלפי השופטים כי "בדברים הנוגעים לציפור נפשה של היהדות החרדית, אין לכם חלק!".
מאיר אלמליח, אב לבת שלמדה ב"מגמה החסידית" נאם בעצרת: "לא נסכים לשום פשרה.
אנחנו צועדים לכלא עם מה שגדולי הדור אומרים לנו".
בעצרת נאמרו פרקי תהלים, תפילת אבינו מלכנו וקטעי סליחות על ידי הרב דוד בצרי.
בסיום העצרת בירושלים ליוותה תהלוכת ענק את האוטובוס ובו ההורים לעבר מגרש הרוסים.
בהתאם להנחיות הרבנים, לא השתתפו נשים בתהלוכת המחאה.
בימים שההורים שהו במעצר בכלא מעשיהו הוקם מאהל מחאה של מפלגת יהדות התורה מחוץ לכלא, על ידי חבר הכנסת מאיר פרוש.
במאהל התקיימה ישיבתה השבועית של הסיעה.
במהלך ימי המאסר הגיעו חרדים רבים בסמוך לשערי הכלא, במטרה להזדהות ולעודד את ההורים היושבים בכלא, במקום הותקנה מערכת הגברה, נישאו הרצאות על ידי רבנים ואישי ציבור, והופיעו זמרים חסידיים.
המקום, שהפך למוקד עלייה לרגל בציבור החרדי, כונה בפרפרזה על "שאגת אריה" – "שאגת עמנואל".
ב-27 ביוני 2010, בתום עשרה ימי מעצר, הודיע בא-כוח ההורים כי הצדדים הגיעו לפשרה בעקבות מאמצים שאליהם נרתמו גם הרב עובדיה יוסף והאדמו"ר מסלונים.
סוכם כי בשלושת ימי הלימודים האחרונים שנותרו עד לסיום שנת הלימודים יתקיימו בעמנואל ימי עיון משותפים לכל בנות בתי הספר בעיר (המגמה החסידית, הכללית, מעיין החינוך התורני וחב"ד), בהשתתפות גדולי הרבנים והמרצים מכל העדות, כדי לקרב את הלבבות, ובמהלך החופשה יקיימו הצדדים דיונים באשר לשנת הלימודים הבאה.
הפשרה התקבלה על ידי שופטי בג"ץ שציינו בהחלטתם את עמדת הפרקליטות הרואה בה כקיום פסק הדין והאסירים שוחררו ממעצרם.
לאור זאת הורו השופטים לשחרר את האבות המצויים במאסר מזה 10 ימים, וביטלו גם את עונשי המאסר של האימהות ושל יתר ההורים שלא התייצבו למעצר.
בהתאם לפסיקת בג"ץ, ב-25 באוגוסט הודיע משרד החינוך כי החליט לאשר פתיחת בית ספר נפרד לבנות המגמה החסידית.
בית ספר זה יהיה בגדר "מוסד פטור" ללא תקצוב המדינה (בהתאם לסעיף 5 לחוק לימוד חובה), אך גם בו תיאסר אפליה ביחס לבנות שיעמדו בתנאי הקבלה למוסד.
כמו כן, לא יתוקצב המוסד החדש על ידי המדינה בשנת הלימודים תשע"א.
ב-14 בספטמבר 2010 הודיע בג"ץ על סיום הדיון בעתירה, תוך שהוא מדגיש "ודאי שאין המועצה המקומית רשאית להעביר כספים, או שווי כסף, מתקציבה למוסד הפטור, בניסיון לעקוף את ההסכמה בדבר היעדר תקצוב, עליה הצהיר משרד החינוך".
את החלטתו סיים בג"ץ במילים:
לאחר פסיקת בג"ץ הגישו כ-20 תלמידות תביעת נזיקין נגד משרד החינוך ובית הספר.
רוב המשפחות חזרו בהן בהמשך.
באוגוסט 2011 פסק בית משפט השלום בתל אביב על דרך הפשרה פיצויים לשתי תלמידות בסך 70,000 ש"ח כל אחת.
במאי 2014 הגיש עו"ד יואב ללום תביעה על סך 300,000 ש"ח בגין לשון הרע כנגד העיתון החרדי 'יתד נאמן', בעקבות הקמפיין שניהל העיתון נגדו במהלך הפרשה.
פסק הדין, סירוב ההורים לציית לו, ומאסרם עקב כך, עוררו דיון ציבורי ומחאה, שנסובו סביב כמה צירים:
הבחנה מותרת או אפליה פסולה
השאלה האם בבית הספר בעמנואל התקיימה הבחנה מותרת בין תלמידות, על פי הקפדתן והקפדת משפחתן על מצוות הדת, או שהייתה זו אפליה פסולה על רקע עדתי, עמדה במרכזו של פסק הדין.
דו"ח בס עסק בשאלה זו וקבע שלא הייתה אפליה, אך בית המשפט, שדן בכך בהרחבה, גם לאורו של דו"ח בס, פסק שמדובר באפליה עדתית.
פסק הדין לא הביא את הוויכוח לסיומו.
רבים בציבור החרדי האשכנזי וכן חלקים מהציבור החרדי ספרדי דחו את הטענות על אפליה עדתית, בטענה כי הקריטריון היחיד לקבלה לבית הספר הוא הרמה הדתית של המועמדת ומשפחתה, וכי גם תלמידות אשכנזיות מבתים פחות אדוקים אינן מתקבלות.
בין השאר הם הצביעו על העובדה ש-27 אחוז מהלומדות במגמה החסידית הן ממוצא מזרחי, על ההצהרה הברורה של הורי המגמה החסידית כי כל תלמידה שהוריה יחתמו על התקנון תתקבל, ועל כך שאף הורה לתלמידה מהמגמה הכללית לא הצטרף לעתירה.
מנגד נטען כי הוערמו קשיים בירוקרטיים על רישומן של תלמידות ממוצא ספרדי, כי אלו טענות סרק שנועדה להסוות את ההפליה והגזענות, וכי בכל מקום שיש גזענות ניתן להצדיק אותה בטיעונים על "שמירת הזהות".
גם בקרב ההורים מ"המגמה החסידית" נשמעו קולות הכאה על חטא בעניין גדר ההפרדה, כפי שהתבטא הדבר בדברי נציגיהם: "נעשתה שגיאה חמורה בבניית גדר ההפרדה, בזמנו, בין המגמות.
אנו מודעים לכך ששגינו ומודים בזה".
חיים שיין, שבתחילה ראה בפרשה אפליה על רקע עדתי, חזר בו במאמר שפרסם, כיוון שראה כי אחת מהאמהות שבנותיהן לא התקבלו מעשנת, וציין: "אשה חרדית, אשכנזייה או ספרדית, אינה מעשנת סיגריות.
בטוחני שכל בת לאשה (המתקרית חרדית) המעשנת סיגריות לא הייתה מתקבלת לבית ספר חרדי, מוצאה כלל לא היה רלוונטי.
ייתכן שבחינוך החרדי האשכנזי יש אפליה על רקע עדתי, אך מסופקני אם זה היה העניין העיקרי בבית הספר בעמנואל."
האדמו"ר מסלונים פרסם מכתב ובו כתב שאילו היה סבור שהשופטים אכן סבורים שזו באמת אפליה, אולי היה נוהג אחרת.
אך "מאחר שאין לי כל שמץ של ספק שהם יודעים את האמת, שכל דבריהם בשקר יסודם, אין זה אלא מאבק בין אמונה לכפירה, בין כוח הקדושה לכוח הטומאה של הסטרא אחרא".
סמכות המדינה מול סמכות הרבנים
מחויבות הציות לשלטון החוק נחשבת לאחת מאבני היסוד של החיים במדינה.
בישראל מתנהל שנים רבות דיון בשאלה כיצד לנהוג במקרה של עימות בין המדינה ומוסדותיה ובין רבנים.
השופט אדמונד לוי התייחס לסוגיה זו באומרו לבא כוח ההורים: "שום פסק דין של בית משפט אינו טעון הסכמה של איש, גם לא של סמכות הלכתית, תהא אשר תהא".
עמדה דומה בעניין ביטא עיתון "הארץ" בכותרת הראשית למחרת עצרות המחאה החרדיות: "יותר ממאה אלף חרדים השתתפו בעצרות מחאה נגד שלטון החוק".
במאמר המערכת תקף "הארץ" את גישת הרבנים החרדים וחסידיהם, וציין: "זהו מאבק כוח, פשוטו כמשמעו, ולמי שרוצים בקיומה של מדינת חוק ושוויון, שההלכה אינה מכתיבה בה אורחות חיים, אסור להיכנע בו." פרופ' ידידיה שטרן מתח ביקורת על שני הצדדים לוויכוח אך הדגיש כי יש לכבד את החלטות בית המשפט.
עוד אמר רקובר כי בשל היות המדינה מדינת היהודים, כאשר דן בית המשפט בנושאים ערכיים – ערכים יהודיים הם אלה שצריכים להכתיב את החלטותיו, והדבר מעוגן גם בחוק יסודות המשפט.
לפיכך ככל שהשופטים אינם עושים כך הם אינם מצייתים למחוקק.
בשנת 2015 התפרסם כי הרב אלישיב התנגד תחילה למחאות כי ראה בפרשה עניין כספי ולא אידאולוגי, מאחר שההורים יכלו לפתוח בית ספר במעמד מוסד פטור או מוכר שאינו רשמי ללא תקצוב משרד החינוך, אך העדיפו להפעיל את בית ספרם במסגרת החינוך העצמאי הזוכה לתקצוב משרד החינוך.
מאוחר יותר תמך בעצרת, משום שראה בפסק הדין של השופט לוי קריאה לציות למערכת המשפט ולא לרבנים.
לאחר החלטתו הסופית של בג"ץ, תקף את בג"ץ ח"כ משה גפני, יו"ר ועדת הכספים, באומרו "בית-המשפט פוסק כל הזמן ללא הרף נגדנו", והזהיר כי הדבר עלול לגרום לכך ש"אנחנו נפסיק לשלם מיסים".
עונש המאסר הוטל על ההורים לאחר שקנס שהושת עליהם ואזהרה שהם צפויים למאסר לא הביאו לשינוי בסירובם לקיים את פסק הדין.
כנגד המאסר הושמעו הסתייגויות ערכיות ופורמליות, ובהן:
פרופ' שלמה אבינרי ראה במאסרים המוניים של עשרות הורים כוחניות יתר וחוסר מידתיות מצד בג"ץ, וסבר שניתן היה לחתור אל המטרה בדרכים אחרות.
פרופ' רות גביזון אמרה כי "צדק בית המשפט כשקבע פעם, שאין הוא חייב לדרוך על כל מוקש המוצב לפתחו.
האמביוולנטיות של מנהיגי הציבור המזרחי וודאי לא הייתה צריכה להביא למצב שבו הורים (אשכנזים וספרדים כאחד) נשלחים לבית סוהר מפני שהם מסרבים לשלוח את ילדותיהן לבית ספר בשל איסור שהטילו על כך רבניהם".
גם פרופ' ידידיה שטרן ביקר את גישת "ייקוב הדין את ההר" שנשבה מההחלטה על מאסר ההורים ושאל: "כיצד זה משפחות מהשורה, 'עמך' של יום יום, מושלכות לכלא כקבוצה?".
אברהם בורג כינה את הפסיקה "טיפשית", ולדעתו איום המאסר היה צריך להיות מופנה אל שר החינוך במקום אל ההורים.
עורך הדין של העותרים, אביעד הכהן, אמר כי "הכישלון שלנו הוא שהבנות בסופו של דבר לא לומדות ביחד, וזה כאמור לא הישג שאפשר להשיג אותו בבג"ץ דווקא.
אני לא חושב שעל ידי מאסר של אבות אתה יכול לכפות נורמות.
ובעניין הזה אולי בית המשפט הלך רחוק מדי.
אנחנו לא רצינו בזה, ואמרנו זאת במפורש ולאורך כל הדרך".
קידוש השם או חילול השם
בציבור החרדי נתפס סירובם של ההורים לציית לפסיקת בג"ץ כקידוש השם.
הרב יוסף אפרתי הכריז בעצרת הענק שהתקיימה בירושלים בשם הרב אלישיב כי כל המשתתפים בעצרת מקיימים מצוות "ונקדשתי בתוך בני ישראל", ונימק זאת באומרו: "לכוף אותנו ללמוד עם ילד שרודף אותנו מבחינה רוחנית, זה כמו לכוף אותנו ללמוד עבודה זרה".
הרב שטיינמן אמר להורים בביקור שערך בכלא כי הם זכו לקדש שם שמיים.
אחד ההורים אמר על מאסרו: "לא בכל יום יש הזדמנות למסור נפש על קידוש השם".
האדמו"ר מסלונים, ממובילי המאבק, כתב לחסידיו מכתב המאשים את השופטים בצביעות, וגולת הכותרת שלו הייתה: "גם אם יעמידו אותנו מול כיתת יורים, לא נוותר ולא נתפשר".
ובסיום דבריו קרא לציבור "אנא הצטרפו אלינו במאבק הנשגב הזה, המאבק שדורות חיכו וייחלו אליו 'מתי יבוא לידי ואקיימנה'".
גם חלק מרבני הציונות הדתית הזדהו עם גישה זו.
ראש ישיבת הר ברכה, הרב אליעזר מלמד, כתב: "טוב עשו שהלכו לכלא בראש זקוף ולא נכנעו לעריצותו של בית המשפט".
חלק מרבני הציונות הדתית שללו גישה זו.
הרב יובל שרלו אמר: "לבוא ולטעון שזו ההלכה, שזה קידוש שם שמיים, זה אסור".
גם הרב חיים נבון ראה במעשי ההורים דווקא חילול השם, וכתב: "כמה עלוב 'קידוש השם' המשונה הזה, כמה חילול השם יש בו.
אבותינו קפצו לכבשן האש כדי לא לעבוד אלוהים אחרים.
ההורים מעמנואל מוכנים לקפוץ לכבשן כדי שבנותיהם לא יפגשו ספרדיות." גם ארגון רבני צהר ציין כי "מי שנושא את שם התורה וקורא מעמד של קידוש השם לאפליה וגזענות אינו מקדש שם שמים אלא מחלל שם שמים".
בג"ץ 998/96 טל ירוס-חקק נגד מנכ"ל משרד הבריאות הוא פסק דין בהסכמה שנתן בית המשפט הגבוה לצדק (בג"ץ) בפברואר 1997, ובו הוחלט כי נשים לא נשואות יוכלו לקבל תרומת זרע ללא בדיקה פסיכיאטרית והערכה של עובד סוציאלי.
קודם לעתירה, חויבו נשים לא נשואות לעבור בדיקה פסיכיאטרית והערכה של עובד סוציאלי, כתנאי לקבלת תרומת זרע.
כלל זה לא היה תקף לגבי נשים נשואות.
האגודה לזכויות האזרח בישראל עתרה בשנת 1996 לבית המשפט הגבוה לצדק, בדרישה לבטל את החיוב ולהשוות את תנאיהן ואת חובת הבדיקה של נשים לא נשואות, לתנאיהן של נשים נשואות.
פסק הדין ניתן בתגובה לעתירה שהגישה האגודה לזכויות האזרח בישראל בשמה של טל ירוס-חקק, אישה לסבית החיה עם בת זוג ועם ילדיהן המשותפים, שביקשה לקבל תרומת זרע לצורך הפריה מלאכותית.
בעתירה נטען כי הכלל הקובע כי נשים לא נשואות זקוקות לחוות דעת מטעם פסיכיאטר ועובד סוציאלי הוא אפליה על רקע מעמד אישי שכן בעוד שלנשים נשואות ניתנת באופן אוטומטי הזכות להורות, נשים לא נשואות נאלצות לעבור בדיקות במטרה לקבוע אם הן מתאימות להיות אמהות.
כמו כן נטען שהכלל מהווה אפליה על רקע נטייה מינית, כיוון שנשים שהן בנות זוג אינן יכולות להינשא במדינת ישראל, וכן מכיוון שזוגיות בין שתי נשים אינה מוכרת ככזו לצורך קבלת תרומת זרע.
בנוסף נטען כי חוות הדעת המקצועית עלולה לקבוע כי האישה אינה כשירה להורות בשל נטייתה המינית.
לבסוף, נטען כי הכלל פוגע בזכות לכבוד ולצנעת הפרט.
בג"ץ 366/03 עמותת מחויבות לשלום וצדק חברתי נ' שר האוצר היא עתירה לבג"ץ שדנה בהליכים ובהגבלות המהותיים של הפגיעה בזכות לקיום בכבוד והוגשה כנגד הקיצוץ בקצבאות הבטחת הכנסה, שנעשה בחוק ההסדרים במשק המדינה.
בטענה, כי השינוי שבוצע מהווה פגיעה בזכות החוקתית של מקבלי הגמלאות לקיום בכבוד.
בג"ץ דחה את העתירה ברוב דעות, הואיל והבין את הזכות החוקתית לקיום בכבוד כזכות מצומצמת המתמצה בזכות לקיום בתנאים מינימליים בלבד.
העתירה הוגשה על ידי עמותת מחויבות לשלום וצדק חברתי.
הדיון בה אוחד עם דיון בעתירה נוספת, שהגישו האגודה לזכויות האזרח, התנועה למלחמה בעוני ושני עותרים פרטיים (בג"ץ 888/03).
העתירות תקפו את חוקיותם של השינויים שבוצעו בחוק ההסדרים במשק המדינה (תיקוני חקיקה להשגת יעדיה התקציב והמדיניות הכלכלית לשנת הכספים 2003), התשס"ג–2002. בין ההסדרים נכללה שורת תיקונים לחוק הבטחת הכנסה שבמסגרתם הוחלט על צמצום היקף גמלאות הבטחת הכנסה (בממוצע ב-30%).
הטענה העיקרית שהועלתה נסבה סביב העובדה כי, צמצום הגמלה מהווה לפגיעה בכבוד האדם, ערך המעוגן בחוק יסוד כבוד האדם וחירותו, התשנ"ב–1992.
בית המשפט דן בשאלה חוקתית בעתירה זו, והיא: האם פגע התיקון בחוק הבטחת הכנסה בזכות המעוגנת בזכות בחוק יסוד?
התשובה לשאלה מפסק הדין היא שלילית.
התיקון שנעשה בחוק ההסדרים יוביל את הזכאים לגמלה אל מתחת לסף תנאי קיום מינימלי הכרחי, ובכך נפגעת זכותם לקיום בכבוד.
הקיצוץ שיעשה בגמלאות הבטחת ההכנסה בשילוב עם "גזרות" נוספות המוטלות על שכבת האוכלוסייה החלשה, יובילו אותם אל מתחת ל"קו העוני" ותאפשר להם קיום פיזי דחוק ומדכא.
אין ספק כי, במצב זה נפגע כבוד האדם.
פגיעה הסותרת את ערכיה של מדינת ישראל כמדינת רווחה.
הפגיעה בכבוד האדם אינה מידתית ואין כל קשר וביסוס רציונלי לטענת המדינה, כי התיקונים שבוצעו בחוק יובילו את העידוד בזכאים לצאת למעגל העבודה.
מה גם, בטרם ביצוע התיקונים בחוק לא נבחנו אמצעים פוגעניים פחות והליך חקיקת החוק נעשה באופן חפוז, כאשר שונו בו עמודי תווך במערך הסוציאלי בישראל
חוק הבטחת הכנסה תכליתו להבטיח כי רמת הקיום של תושבי מדינת ישראל מעוטי-האמצעים לא תביא לפגיעה בכבוד האדם שלהם, אלא תאפשר להם להתקיים בכבוד ולהמשיך ולנהל אורח חיים תקין.
הקיצוץ שיעשה יוביל לפגיעה חמורה בכבודם ונוגד את חוק היסוד-כבוד האדם וחירותו.
טענות שר האוצר והמוסד לביטוח לאומי
הזכות לכבוד מעוגנת בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, והחובה המוטלת על המדינה היא: להגן על כבודו של האדם מפני מחסור בלבד.
כלומר, חובת המדינה למנוע מחיה של אדם בתנאים חומריים משפילים ובמקרה זה, חובה זו לא הופרה.
ככלל, הבטחת ההכנסה מהווה סיוע ותמיכה לשכבות החלשות, ואינה היחידה.
על מנת לקבוע האם סיוע זה מקיים את חובתו לקיום אנושי יש לבחון את כלל השירותים הניתנים.
לכן, ניתן להסיק כי הפחתה משיעור גמלה מסוימת אינה מהווה פגיעה בכבוד האדם.
ההפחתה שבוצעה בגמלה נחוצה לצורך קיצוץ בתקציב המדינה, ומשלבת בתוכה מהלכים נוספים ובין היתר עידוד הזכאים ליציאה למעגל העבודה.
גמלאות הבטחת ההכנסה הן אינן הערובה היחידה לשמירה על כבוד האדם, והקיצוץ שנעשה אינו מוביל לפגיעה אסורה בזכות חוקתית.
ביום 12 בדצמבר 2005 ניתן פסק הדין מפיו של השופט אהרן ברק ובדעת רוב של שישה שופטים וכנגד דעתו של השופט אדמונד לוי, נדחתה העתירה אשר המשיכה וביססה את ההכרה העקרונית בזכות לקיום בכבוד כזכות חוקתית במסגרת חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
השופט אהרן ברק פסק כי על פי חוק יסוד כבוד האדם וחירותו לכל אדם יש הזכות החוקתית לדרוש ממדינתו כי תגן על כבודו.
לדעתו של ברק, הזכות לקיום בכבוד, ככל שהיא נוגעת לתנאי מחייתו של אדם, מתמצית בהבטחת אמצעים חומריים מינימליים ולא מעבר לכך.
להבטחת זכות זו מחויבת המדינה לספק רשת ביטחון מינימלית שתכליתה "...להבטיח שלאדם יהיה מזון ומשקה לקיומו; מקום מגורים, בו יוכל לממש את פרטיותו ואת חיי המשפחה שלו ולחסות מפגעי מזג האוויר; תנאי תברואה נסבלים ושירותי בריאות, שיבטיחו לו נגישות ליכולות הרפואה המודרנית."
הזכות לקיום בכבוד במדינת ישראל היא זכות חוקתית בעלת היבט "חיובי" מצומצם.
כלומר, היא אינה מחייבת להעניק זכות לקבלת גמלה חודשית, לרבות גמלת הבטחת הכנסה.
הדרך לבחון אם חוק פוגע בזכות יסוד חוקתית תעשה דרך מבחן התוצאה.
במקרה זה תיקון החוק עומד במבחן התוצאה שהוא אישי, שכן לא ניתן לקבוע באופן גורף שקיצוץ בגמלאות הבטחת ההכנסה מהווה רשת ביטחון המגנה על הציבור הרחב.
השופטת דורית ביניש פסקה, כי אכן חובת המדינה לדאוג לאזרחיה לקיום בכבוד ולמרות התיקונים שבוצעו בחוק, כאשר הפועל היוצא הוא קיצוץ בהבטת ההכנסה לא יוביל למחיה בדוחק שכן, קיימות חלופות רבות המוענקות על ידי המדינה.
השופט מישאל חשין התמקד בתיקוני החוק בחקיקת משנה.
לדבריו בית המשפט אינו יכול לפסול חקיקה זו.
הטענה כי חלה פגיעה בחוק יסוד לא מחייבת ביטול חקיקת משנה.
השופט אדמונד לוי פסק בדעת מיעוט כי הזכות החוקתית לקיום בכבוד, ככל שהיא נוגעת לתנאי מחייתו של אדם, אינה מסתכמת בסיפוק תנאי מחיה מינימליים הכרחיים על ידי המדינה ורשויותיה.
לדבריו, נדבך "הקיום החומרי המינימלי" הוא רק חלק מזכות חיובית אשר היקפה נרחב יותר.
כלומר, הזכות לקיום אנושי בכבוד אינה מעוגנת במשפט הפנימי בלבד אלא מוכרת בדין הבין-לאומי, שם זכות זו מוכרת כזכות ל"רמת חיים נאותה".
מה גם, אין המדינה ורשויותיה רשאיות להסתפק במניעת מצוקה קיומית-חומרית בלבד, אלא שמחובתן לאפשר לאדם "תפקוד חברתי סביר בחברה בה הוא חי".
בית המשפט העליון פסק ברוב דעות כי דין העתירה להידחות.
שכן, העותרים לא הצליחו לשכנע כי התיקונים שבוצעו בחוק מהווים פגיעה בכבוד האדם.
התשתית העובדתית שהוצגה על ידי העותרים לא הספיקה כדי לשכנע את בית המשפט כי מתקיימת פגיעה בכבוד האדם, וכי תיקוני החוק סותרים את ערכיה את מדינת ישראל.
בג"ץ מטה הרוב נ' משטרת ישראל הוא פסק דין שניתן בעתירה בבית המשפט העליון בשבתו כבג"ץ.
נושא העתירה הוא סמכותה של המשטרה לאשר הפגנה בתנאי שמארגני ההפגנה ישאו בעלויות של הגנתם, התניית מתן שירות של רשות הכבאות ואגודת מגן דוד אדום בתשלום מצד מארגני ההפגנה.
בית המשפט פסק כי על משטרת ישראל להקצות את המשאבים הנדרשים להפגנה מאחר שחופש ההפגנה הוא חלק מחופש הביטוי וחשוב לא לפגוע בו.
בנוסף פסק בית המשפט שאין מארגני ההפגנה מחויבים בתשלום עבור השירותים שנתנו רשות הכבאות ומגן דוד אדום.
חופש הביטוי וחופש ההפגנה הם זכויות אשר מעוגנות בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
על כל אדם להשתמש בחופש הביטוי וההפגנה כרצונו החופשי.
ועל כן, על המדינה להתחייב ולתת לאנשים לממש זכויות אלו כרצונם.
לצד דברים אלו, יש את משטרת ישראל שבנוסף לעבודה העיקרית שלה, עליה גם כן להבטיח שמירה על הסדר והחוק בזמן הפגנות.
המשטרה נקלעת פעמים רבות למתח בין הכח שיש לה לבין העובדה שיש לה עוד עבודות לעשות.
מצב זה מוביל את המשטרה פעמים רבות להגביל את חופש ההפגנה או להתנותו במשאבים שעל מארגני ההפגנה לקחת אחריות עליהם ולא היא בעצמה.
לחופש הביטוי יש הגנה "שלילית" והגנה "חיובית"
ראשית, מוטלת על המדינה החובה שלא לפגוע בזכותו של אדם לחופש ביטוי ולהפגנה, כגון על ידי הטלת איסור על יכולתו לממש את זכותו.
זהו ההיבט ה"שלילי" של הזכות המעוגן בסעיף 2 לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו ("אין פוגעים בחייו, בגופו וכו'")
שנית, מוטלת על המדינה החובה להגן על הזכות לחופש ביטוי ולהפגנה.
זהו ההיבט ה"חיובי" של הזכות המעוגן בסעיף 4 לחוק היסוד כבוד האדם וחירותו ("כל אדם זכאי להגנה על חייו, על גופו ועל כבודו") בכפוף למגבלות של כוחות ותקציב של המשטרה
מטה הרוב וש.ע.ל מפעלים חינוכיים ביקשו לקיים צעדה מכיכר רבין לעבר כיכר דיזנגוף בתל אביב ולקיים שם הפגנה.
ההפגנה נועדה להביע תמיכה בתוכניתה של הממשלה להתנתק מרצועת עזה.
מפקד המשטרה התנה את מתן הרישיון להפגנה בהצבתם של גדרות, מאבטחים וסדרנים מטעם מארגני ההפגנה ועל חשבונם.
כן התנה את מתן הרישיון בהצבתם של כבאיות ואמבולנסים.
רשות הכבאות ומגן דוד אדום התנו את מתן שירותיהם בתשלום מצד מארגני ההפגנה.
הוגשה עתירה כנגד חוקתיותן של דרישות אלה.
טענות מטה הרוב וש.ע.ל מפעלים חינוכיים
מטה הרוב וש.ע.ל טוענות כי חובתן של משטרת ישראל, האגודה הארצית מגן דוד אדום, רשויות הכבאות ועיריית תל אביב יפו למלא את תפקידן כנדרש ללא כל דרישת תשלום מצד מטה הרוב וש.ע.ל.
דרישות המשטרה, מכבי האש ומגן דוד אדום מהוות פגיעה קשה בזכותם החוקתית של מטה הרוב, ש.ע.ל ותומכיהן להפגין, וזכותם לחופש הביטוי.
הטלת מעמסה כספית על המפגינים משמעה הגבלת מימוש הזכות.
כך הופכת זכות חופש הביטוי כשייכת לבעלי האמצעים וחסרי האמצעים אינם זכאים לחופש הביטוי.
דבר זה מוביל להפליה בין עשירים לעניים.
בכך נפגשת הזכות לחופש הביטוי ונפגע אופייה הדמוקרטי של המדינה.
משטרת ישראל טוענת כי בידה הסמכות לתבוע ממארגני ההפגנה לעמוד בתנאים מסוימים ובכללם תנאים הכרוכים בתשלום.
המשימות הקשורות בשמירת הסדר הציבורי בקרב ציבור המפגינים אינן משימות המהוות חלק מתפקידה של המשטרה.
אלה משימות הקשורות בהתנהלות הפנימית של האירוע ועל כן אחראים מארגני ההפגנה על כך.
המשטרה רשאית להתנות אישור ההפגנה במילוי תפקידים נדרשים מצד מארגני ההפגנה אפילו אם כרוכים בתשלום כגון הצבת סדרנים וגדרות.
קבלת עמדת מטה הרוב וש.ע.ל יוביל לתוצאה בלתי נסבלת שלפיה המשטרה צריכה להקצות משאבים לכל מארגן הפגנה או אירוע.
הטענה המרכזית היא טענתה של משטרת ישראל.
אך, פס"ד זה התייחס לעוד טענות של אגודת מגן דוד אדום, רשות הכבאות ועיריית תל אביב-יפו.
טענות אלו היו בצידה של טענות משטרת ישראל.
טענות אגודת מגן דוד אדום
נותנת בידי מד"א את הסמכות לקבוע סידורי העזרה הראשונה המתאימים לכל אירוע במקום ציבורי.
ישנם קריטריונים אשר על פיהם מד"א מחליט את סדרי הכוחות הרפואיים הנדרשים להפגנות ואסיפות.
מארגני האירוע או ההפגנה רשאים להחליט אם ברצונם לשכור את שירותיהם של מד"א או שירותיהם של חברה פרטית.
אם פנה המארגן לשירותי מד"א עליו לצפות ששירותים אלו כרוכים בתשלום ולא ניתנים בחינם.
מד"א מוסמכת לגבות תשלומים עבור שירותיה בהתאם לקבוע בתקנון מגן דוד אדום, תשנ"ב–1992.
סמכותן של רשויות הכבאות השונות לגבות תשלום עבור שירותי כבאות מעוגנת בתקנה 2 לתקנות שירותי הכבאות תשל"ה–1975.
תשלום זה הוא עבור השירות ואין לראות בו פגיעה בזכותן לחופש ההפגנה.
החיוב בעלות שירותי הכבאות באחריות מארגני ההפגנה שהם "מקבלי השירות".
לא ניתן להגדיר את העירייה כמקבלת השירות מאחר שניתן לראות שאין כל צורך בקבלת שירותי הכבאות מצד העירייה.
זכות ההפגנה והתהלוכה היא מרכיב בלתי נפרד מהזכות לחופש הביטוי.
היא מהווה מכשיר מרכזי להבעת דעות ולהעלאת סוגיות חברתיות על סדר היום הציבורי.
עקרון חופש הביטוי לא זכה לעיגון מפורש בלשונו של חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, אולם בשורה של פסקי דין קבע בית המשפט העליון שחוק היסוד כולל גם את חופש הביטוי, ומקנה בכך לחופש הביטוי מעמד של זכות חוקתית.
כנראה כי הפגנה על רקע פוליטי או חברתי היא ביטוי לאותה אוטונומיה של הרצון הפרטי, חופש הבחירה וחופש הפסילה, הנכללים במסגרת כבוד האדם כזכות חוקתית.
חובתה של המדינה להגן על הזכות החוקתית לחופש ביטוי ולהפגנה היא בעלת שני היבטים: "ההיבט השלילי", לפיו מוטלת על המדינה החובה לא לפגוע בזכותו של אדם לחופש ביטוי ולהפגנה, כגון על ידי הטלת איסור על יכולתו לממש את זכותו.
"ההיבט החיובי", לפיו מוטלת על המדינה החובה להגן על הזכות לחופש הביטוי ולהפגנה ומתבטאת בחובתה של המדינה להקצות, בגבולות הסביר ובהתחשב באמצעים העומדים לרשותה ובסדרי העדיפויות שייקבעו על ידה, את המשאבים הנדרשים על מנת לאפשר את מימושה של הזכות לחופש ביטוי והפגנה.
על משטרת ישראל מוטלת האחריות לאבטח הפגנות ולשמור על הסדר הציבורי במהלכן, ואין היא רשאית להטיל אחריות זו, כולה או בחלקה, על מארגני ההפגנה.
הזכות לחופש הביטוי וההפגנה, ככל הזכויות, אינה זכות מוחלטת וניתן להטיל מגבלות על מימושה.
במתן רישיון לקיים הפגנה רשאי מפקד המשטרה להתחשב, בין היתר, בשאלת הכוחות והמשאבים העומדים לרשות המשטרה לצורך אבטחת האירוע, במשימות האחרות המוטלות על המשטרה באותה עת, ובסדר העדיפויות של המשטרה בביצוע משימותיה.
אם מפקד המשטרה רואה שאין ביכולתו להקצות את הכוחות הדרושים להפגנה, רשאי הוא להתנות את ההפגנה בתנאים של זמן, מקום ואופן.
יותר מזה הוא אפילו יכול לסרב ליתן רישיון להפגנה אם אין אפשרות פוגענית פחות.
חיסכון במשאבים אינו שיקול המצדיק סירוב לאבטח הפגנה.
מארגני ההפגנה הם האחראים על הבטחת סידורים מתאימים לעזרה ראשונה ולמניעת שריפות, מכוח תקנת הבטיחות במקומות ציבוריים (אספות) תשמ"ט–1989.
אגודת מד"א ורשויות הכבאות גובות תשלום עבור שירותיהן ל"מקבלי השירות".
בעניין מד"א, אין למצוא בסעיף 7א לחוק מגן דוד אדום או בתקנות שהותקנו מכוחו מקור סמכות לדרישת התשלום נשוא עתירה זו, מאחר שמקבלי השירות אינם מארגני ההפגנה אלא הציבור הרחב שמשתתף בהפגנה.
בעניין שירותי הכבאות, מלשון החוק עולה כי החיוב חל על בעל הנכס, שבענייננו היא עיריית תל אביב.
לכן, היא זו שצריכה לשאת בעלות שירותי הכבאות שסופקו בעניין.
בעניין הנהנים מקבלתם, השופט ברק אינו מקבל את עמדת רשות הכבאות ועיריית תל אביב שהחיוב צריך שיחול על הנהנים.
המושג "נהנים", לא בהכרח מוביל למארגני ההפגנה.
השופט ברק לא הכריע בשאלה זו.
מסכימה עם דעתו של השופט ברק.
זוהי דעת יחיד, השופט א' רובינשטיין מסכים עם השופט ברק שהעיקרון המונח ביסוד פסק דין זה הוא חופש ההפגנה, כאחד מפניו של חופש הביטוי.
בנוסף לכך, הוא מוסיף ומתייחס להפגנת נכים, אנשים בעלי מוגבלויות שברובם השתכרותם מועטה וצורכיהם וקשייהם מרובים וזכותם להפגין נפגעת מאחר שלא יוכלו לעמוד בכיסוי הכספי.
מסכים עם הניתוח של השופט ברק באשר לחובת המשטרה להבטחת הפגנות.
ישנם ערכים שבמקרים מסוימים עשויים לגבור על חופש ההפגנה וחופש הביטוי, ערכים אלה נכללים בכבוד האדם כגון, הזכות לשם טוב, איסור השפלה וכו'.
לפי דעתו, על היועץ המשפטי והפרקליטות לתת רשימת נסיבות שיוכל מפקד המשטרה להתייחס אליה כאשר מטיל מגבלות על חופש ההפגנה, לרבות התנאים שניתן לקבוע.
בנוסף, מציין שישנן אמות מידה מפורטות יחסית בהנחייתו של היועץ המשפטי לממשלה.
הנחיתו של היועץ המשפטי נדרשת על מנת לאזן בין הזכויות הנפגעות, כגון, איזון בין חופש ההפגנה לשלום הציבור.
פסק דין זה החליט לקבל את עתירתם של מטה הרוב וש.ע.ל, נעשה צו מוחלט כנגד משטרת ישראל, האגודה הארצית מגן דוד אדום, רשויות הכבאות ועיריית תל אביב יפו.
אגודת מגן דוד אדום בישראל עתרה לדנג"ץ552/07 בעקבות החלטת פסק הדין הזה.
טענתה הייתה שעל מארגני ההפגנה לשלם עבור שירותי האבטחה ושירותי הצלת חיים במועד ההפגנה, בית המשפט קבע לדחות את העתירה הזו.
בבג"ץ עמותת עם כלביא נגד אהרון פרנקו – מפקח מחוז ירושלים משנת 2008, אוזכר הפסק דין מטה הרוב נ' משטרת ישראל בעניין תפקידה וסמכותה של משטרת ישראל בהקצאת משאבים.
עמותת עם כלביא הסתמכה בטענותיה על פסק דין זה "מטה הרוב נגד משטרת ישראל.
בבג"ץ ארגון הלב היהודי נגד ניצב דוד צור, הסתמך ס' ג'ובראן על פסק דין זה על מימד הזמן ותזמון ההפגנה.
קטע זה הציג עובדות שקריות הפוגעות בשמה הטוב של חנה סנש, וברגשותיהם של קרובי משפחתה וכן של רבים אחרים לרבות ניצולי שואה.
בית המשפט הגבוה לצדק דחה את העתירה וקבע בדעת רוב כי במקרה המדובר, הפגיעה ברגשות העולה מהמחזה, לא עוברת את סף הסיבולת בצורה שתצדיק פגיעה בחופש הביטוי והיצירה.
דעת המיעוט של השופט חשין שמה במרכז את הזכות לכבוד ושם טוב המעוגנת בחוק יסוד כבוד האדם וחירותו, וכן בחוק איסור לשון הרע, כזכות הקיימת גם לאחר המוות.
חשין טען כי אין מקום להעניק עדיפות לחופש הביטוי כאשר הוא כולל אמירת אי-אמת ובא על חשבון הזכות לכבוד ושם טוב.
מיתוס דמותה הנערצת של חנה סנש מבוסס על סיפור גבורתה, נחישותה ואומץ ליבה אשר מקומה בהיכל הגבורה וההיסטוריה הישראלי.
סנש עלתה לארץ ישראל מהונגריה בשנת 1939, התגייסה לצבא הבריטי וצנחה במשימת הצלה ליהודי אירופה בימי השואה.
סנש נתפסה בחצותה את הגבול ההונגרי, ובמשך חודשים עברה חקירות ועינויים, עמדה בהם בגבורה, ולא שיתפה פעולה עם חוקריה.
לבסוף הוצאה להורג באשמת ריגול ובגידה במולדת ההונגרית בנובמבר 1944, בגיל 23 בלבד.
חנה סנש הייתה גם משוררת מוערכת ושיריה, כמותה, זכו למקום של כבוד בתרבות ישראל וחיזקו את מיתוס הגיבורה הלאומית.
שיריה מושרים בימי הזיכרון, דמותה מונצחת ברחובות ובתי ספר הקרויים על שמה.
המחזה "משפט קסטנר" הוא סדרת טלוויזיה בת שלושה חלקים שנכתבה על ידי לרנר והופקה על ידי רשות השידור, המתבססת ומתארת את משפט תביעת דיבה שהגיש היועץ המשפטי לממשלה כנגד מלכיאל גרינוולד, אשר האשים את ישראל קסטנר בהכשרת הקרקע לרצח יהודי הונגריה על ידי הנאצים וגזילת רכושם.
המחזה מסוג "דוקודרמה", יצירה המשלבת מציאות ודמיון המשתמשת בדמויות ובאירועים מציאותיים כבסיס ליצירה האומנותית.
בתחילת כל פרק בטלוויזיה ובהקרנה בסינמטק הובאה "התנצלות המחבר", בה הודגש לצופים כי זוהי דרמה בדיונית ואין לראות בכך שחזור תיעודי היסטורי של האירועים אלא פרשנות אישית.
קטע עדותה של קתרינה סנש
בקטע זה מתפרץ קסטנר לעדותה של קתרינה סנש – אמה של חנה, ומאשים את חנה שהסגירה את חבריה לנאצים לאחר שנתפסה בחצותה את הגבול, ונשברה בחקירה בעקבות העינויים שעברה.
ישנה הסכמה בין הצדדים והשופטים מציינים זאת, כי דברים אלו הם תוספת של המחבר ולא נאמרו במהלך המשפט.
בנוסף אין כל הוכחה כי חנה נשברה בחקירתה.
גיורא סנש, אחיה של חנה סנש, ביקש מרשות השידור לא לשדר קטע זה, ולאחר שנענה בסירוב, הגיש עתירה לבג"ץ עם אחרים על מנת שיחייב את רשות השידור להסירו.
טענות גיורא סנש ובניו, נדיה מטר ועמותת נשים למען עתיד ישראל
שידור הקטע המוזכר לעיל יפגע קשות בכבודה ובשמה הטוב של חנה סנש.
יש בקטע זה לשון הרע ואין בכוחה להגן על עצמה משום שאיננה בין החיים.
כמו כן, חנה סנש וגבורתה הם מיתוס לאומי, וקטע זה יגרום לניפוץ דמותה ולכן יפגע ברגשות הציבור הישראלי בכלל וברגשות ניצולי השואה בפרט.
לטענתם, זכותה הפרט של חנה סנש לכבוד ולשם טוב וההתחשבות ברגשות הציבור אמורים לגבור על חופש הביטוי והיצירה של המחזאי, ועל בית המשפט לכפות על רשות השידור את הוצאת הקטע.
תשובת רשות השידור, יושב ראש רשות השידור, מנהלה הכללי של הטלוויזיה, מרדכי לרנר ואורי ברבש
הם טענו כי דרישת גיורא סנש והאחרים מהווה פגיעה בחופש הביטוי ובחופש היצירה.
פגיעה זו מתאפשרת רק בנסיבות קיצוניות שיש בהן סכנה אמיתית לפגיעה בשלום הציבור בוודאות גבוהה, אשר אינה מתקיימת במקרה זה.
עוד הם טוענים שהם התאמצו ככל האפשר על מנת להקטין את הפגיעה בחנה סנש ומשפחתה, באמצעות הבהרה לציבור כי זוהי דרמה בדיונית ולא שחזור תעודי.
בית המשפט בהרכב של שלושה שופטים (אהרן ברק, אליהו מצא ומישאל חשין) החליט ב-7 בנובמבר 1994, באותו יום בו היה המחזה אמור להיות משודר, לדחות את העתירה ולאפשר את שידור המחזה, בדעת רוב השופטים (ברק ומצא) כנגד דעת המיעוט של השופט חשין.
דעת הרוב נכתבה על ידי השופט ברק, והשופט מצא הסכים עם עמדתו.
ברק מציין את הערכים והעקרונות שנוגעים לעניין.
ברק קבע כי חופש הביטוי הוא ערך יסוד ונתפש על ידי הדמוקרטיה כזכות "על" או זכות "עילאית" כפי שהוכר בבג"ץ קול העם.
חופש הביטוי הוא מושג רחב וכולל בתוכו את חופש היצירה האמנותית, "זכות הציבור לדעת" – כלומר היכולת של האנשים לצרוך יצירות ולגבש את דעתם.
ברק קובע שחופש הביטוי והיצירה כולל גם אי–אמת ואפילו לשון הרע.
עם זאת חופש הביטוי והיצירה אינם ללא גבולות, ובמקרים מסוימים יש להגבילם כאשר בשל מימושם נפגעים ערכים ועקרונות אחרים של החברה.
ברק קבע כי גם הזכות לשם טוב היא ערך יסוד נוסף במשטר דמוקרטי, ואף הביא דוגמאות מהמקורות שמעידים שזהו ערך חשוב במורשת היהודית.
הוא קבע כי הקטע המוזכר לעיל פגע בכבודה ובזכרה של חנה סנש ואף במיתוס דמותה, ובכך הסכים עם גיורא סנש ומגישי הבקשה.
האינטרס הציבורי – שמירה על הסדר הציבורי
ברק כלל תחת האינטרס הציבורי מספר ערכים כלליים כגון קיומה הדמוקרטי של המדינה, ביטחון הציבור ועוד.
ברק הכיר בכך שזכויות האדם אינן יכולות לבוא על חשבון האינטרס הציבורי עד כדי גרימת סכנה ממשית לציבור.
האינטרס הציבורי כולל בתוכו את ערכי החברה וזכויות הפרט, שמירה על חופש הביטוי והיצירה, שמירה על כבוד האדם ושמו הטוב, וגם ערכים שהם יותר ציבוריים כגון טיפוח ערכי התרבות, כיבוד הערכים הלאומיים והשמירה על האמת ההיסטורית.
ברק קבע כי הקטע המוזכר לעיל אכן פגע במיתוס דמותה, בשמה הטוב, בכבודה ובזכרה של חנה סנש, וכן פגע ברגשות הציבור ורגשות ניצולי השואה בפרט, ובכיבוד הערכים הלאומיים.
פגיעה קשה ברגשות הציבור עלולה לגרום להפרה של הסדר הציבורי, שיכולה לבוא לידי ביטוי הפגנות סוערות וכיוצא בזה.
לאחר הסקירה של הערכים והעקרונות לעיל ברק מאזן בין הערכים המתנגשים דרך בחינתם לאור עובדות המקרה.
האיזון הראשון בו התמקד הוא האיזון בין חופש הביטוי לכבוד האדם.
הוא קבע כי נוסחת האיזון בין כבוד האדם לחופש הביטוי נקבעת על פי דיני לשון הרע ומקומה במשפט הפרטי, וכיוון שטענות גיורא סנש ושותפיו הן טענות הנוגעות לשמירה על האינטרס הציבורי, אין הוא אינו מתייחס אל לשון הרע והמשפט הפרטי בהכרעתו.
האיזון השני, הוא בין חופש הביטוי והיצירה של המחזאי – לרנר, ורשות השידור ובין האינטרס הציבורי ככל שהוא נוגע לפגיעה ברגשות הציבור וניצולי השואה.
ברק קבע, כי לעיתים מוצדק בחברה דמוקרטית להגביל את חופש הביטוי והיצירה.
אולם, הוא קבע כי פגיעה בזכויות אלו היא מוצדקת רק אם היא אינה מעבר לנדרש.
הוא אף אמר כי אם השמירה על כל אינטרס ציבורי תאפשר פגיעה בחופש הביטוי והיצירה, אזי האופי הדמוקרטי של המדינה היה נפגע פגיעה קשה.
ברק מציין פסיקה קודמת בה נקבע כי הפגיעה ברגשות צריכה להיות קשה מאוד ויכולה לגרום, בוודאות גבוהה, להתערערות הסדר הציבורי, כדי לגבור על חופש הביטוי.
ברק הכריע כי למרות הפגיעה ברגשות הציבור של הקטע המדובר, והסתייגותו האישית מקטע זה, הפגיעה לא עומדת בקריטריונים של פגיעה קשה, רצינית וחמורה שתחייב את התערבות בית המשפט בהחלטת רשות השידור.
כמו כן, הוא קובע כי התערבות כזו יכולה להתרחש רק בנסיבות קיצוניות שעלולות להתרחש בוודאות גבוהה ולסכן את שלום הציבור.
חברה דמוקרטית אינה מתנה את חופש הביטוי רק לדברי אמת, אמנם האמת עדיפה על השקר אך הדרך להתמודד עם השקר היא בהסברה ובחינוך לאמת ולא בהגבלת חופש הביטוי והיצירה.
תהיה זו פגיעה חמורה בחופש היצירה אם יוצרים לא יוכלו להשתמש בדמויות היסטוריות ללא אפשרות שימוש בדמיון חופשי ביצירותיהם.
ברק קובע שאין הצדקה לפגוע בחופש הביטוי אף במחיר פגיעה במיתוס דמותה של חנה סנש וכי המיתוס יתקיים ויפרח בזכות שיריה וגבורתה ולא בזכות השתקת השקר.
על בסיס נימוקים אלו דחה ברק את בקשת גיורא סנש ושותפיו לאסור את שידור הקטע.
השופט חשין חלק על המסקנה אליה הגיע ברק, וסבר בית המשפט צריך להורות על הסרתו של הקטע המוזכר לעיל מהשידור.
דעתו של חשין קובעת כי בסתירה שבין חופש הביטוי של המחזאי וזכותה של חנה סנש לשם טוב וכבוד, גוברת זכותה של חנה סנש על זכותו של המחזאי לכתוב במחזה דברים שאין להם ביסוס היסטורי.
בדבריו, חשין מתייחס לעובדה נוספת, הריאיון של לרנר שפורסם לפני השידור בעיתון ידיעות אחרונות.
לרנר אמר בריאיון כי למד מרמזים בכתביו של קסטנר כי קסטנר האמין שחנה סנש נשברה בעינויים והסגירה את חבריה.
כלומר, בריאיון זה טען לרנר, כי הקטע האמור אכן מכיל אמת היסטורית על פי תפיסתו של קסטנר את האמת.
תפיסה זו מתיימרת לשנות את נקודת ההשקפה המקובלת על שאירע, ואת המיתוס כי חנה סנש לא נשברה תחת עינויי הנאצים.
חשין מכיר בחשיבות חופש הביטוי והיצירה אך טען בעקביות (גם בפסקי דין אחרים: פרשת קידום יזמות, פרשת סטיין פילם ובפרשת קראוס) כי זכות היסוד של חופש הביטוי והיצירה זוכה ליחס מועדף בעמדת השופטים האחרים וזאת על חשבון ערכים חשובים, לא פחות.
חשין טען כי המחזה הספציפי הזה בכללו מתבסס מאוד במציאות כפי שארעה, כך שהצופה בין אם הוא תמים או משכיל, לא יכול להבחין בין השקר והאמת, ולכן הכל ידמה בו אמת.
כלומר הצופים יאמינו כי חנה סנש אכן הסגירה את חבריה.
חשין התייחס ל"התנצלות המחבר" בה לרנר כותב כי המחזה הוא "דרמה בדיונית הכתובה בהשראת המציאות" מצד אחד, ומצד שני אומר "שאפתי לדייק ככל האפשר".
חשין טוען כי המחזה הוא יותר "דוקמנטרי" מ"דרמטי", ואילו הקטע המדובר הוא לא-אמת ולכן כמובן לא מדויק כלל אלא נוצר כדי ליצור מתח דרמטי.
כבוד האדם – זכותו של האדם לשם טוב
חשין כתב כי הזכות לשם טוב קיימת מאז ומתמיד והיא מופיעה בשני חוקים: חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו וחוק איסור לשון הרע.
בהתייחסו לחוק לשון הרע מתייחס חשין לעניין לשון הרע על מת, בה נקבע כי לשון הרע על מת היא כלשון הרע על מי שחי, אך ניתן להגיש תביעה בנושא רק בידי מי שהוא קרוב משפחה מדרגה ראשונה של המת.
חשין מבדיל בין גיורא סנש ופנייתו לבית המשפט ובין פונים אחרים.
לפי חשין, גיורא סנש פונה אל בית המשפט ואף על פי שהוא גם מתייחס אליה כדמות ציבורית, הוא גם מביע את כאבו האישי על הפגיעה בכבוד אחותו חנה.
על כן חשין סבר כי פנייתו של גיורא מעלה את נושא לשון הרע כזכות הפרטית לשם טוב, ולא רק את האינטרס הציבורי.
לעומת זאת, התייחסותן של "נשים בירוק", לחנה סנש היא התייחסות לדמות ציבורית ועל כן פנייתן מסתמכת על עניין האינטרס הציבורי.
כבוד האדם – מעמדו של חופש הביטוי
חשין בחן את המעמד היחסי של הזכות לחופש הביטוי לעומת הזכות לשם טוב כפי שהם באים לידי ביטוי בחוק היסוד: כבוד האדם וחרותו.
הוא טען כי הזכות לחופש הביטוי לא באה לידי ביטוי מפורש בחוק היסוד המדובר.
הוא אמר כי הדעות חלוקות בין התפיסה שכבוד האדם כולל את חופש הביטוי ובין התפיסה שאין חופש הביטוי נכלל בכבוד האדם.
הוא סיכם נקודה זו בהכרה שזכות חופש הביטוי נובע
הזכות לחופש הביטוי מול הזכות לשם טוב
בבוחנו את הזכות לשם טוב – קבע קודם חשין כי "כבוד האדם" בחוק יסוד: כבוד האדם וחרותו, הוא זכות מרכזית ואף "היהלום שבכתר" החוק.
הוא טען כי כולם מסכימים כי שמו הטוב של אדם כלול בכבוד האדם.
יתרה מזו הוא טען כי השם הטוב הוא מרכיב משמעותי מאוד בכבוד האדם בין אם הוא חי או מת.
חשין לא קבע קביעה כללית איזו זכות מבין השתיים עדיפה, אלא בחן את הזכויות האלו בהקשר הספציפי, כלומר זכותה של חנה סנש לשם טוב כפי שאחיה דורש וזכותו של המחזאי לרנר ורשות השידור לחופש הביטוי.
בבוחנו את המחזה אמר כי למען היסוד הדרמטי, גם אם קיימת סטייה קלה מהאמת, לא ניתן לבוא בטענות אל המחזאי.
אך בבחינה של היסוד הדוקומנטרי ובאופן ספציפי הכרונולוגי של היצירה הוא סבר כי רמת הדיוק צריכה להיות גבוהה.
הוא מציין אי דיוקים בעובדות הכרונולוגיות במחזה.
באופן ספציפי, ה"עובדה" שבמחזה אומרת, כי חבריה של סנש חצו את הגבול כשלושה ימים לאחר חנה סנש, בעוד שבמציאות הם חצו את הגבול כשבועיים אחריה ובמיקום שונה.
חשין טוען כי אי-דיוק זה זרע תשתית להאשמה (שלא הייתה, ולא נבראה במציאות) של קסטנר במחזה כי חנה הסגירה אותם.
חשין קבע כי חופש הביטוי בדיווח (והוא מתייחס לדווח כביכול ומכוון למחזה זה), מטיל גם חובה על המדווח לדווח אמת בלבד, ואין הוא מבין כיצד החוק יכול לתת הגנה לחופש הביטוי על דווח אי-אמת.
ההגנה על חופש הביטוי היא הגנת אמת בפרסום.
חשין קבע זכותה של חנה סנש לכבוד ושם טוב, כפי שמובאת על ידי אחיה היא לדעתו זכות נעלה.
הוא מוסיף ואומר כי כבודה ושמה הטוב ניכרים במעשיה שעמדה בגבורה בעינויים ולא גילתה סודה גם אל מול המוות.
חשין התייחס לנימוקי ברק ואמר כי הם מתייחסים לקונפליקט בין חופש הביטוי ולבין האינטרס הציבורי, ואילו לפי דעתו העניין כאן הוא הקונפליקט בין חופש הביטוי המשתמע מכבוד האדם של המחזאי לרנר, ובין זכותה לשם טוב של חנה סנש הבא גם הוא בין השאר מכבוד האדם שלה.
הוא קובע שבעניין זה, חופש הביטוי של לרנר ושל רשות השידור באים על חשבון שמה הטוב של חנה סנש.
עמדתו היא שבעניין זה זכותה של חנה סנש לכבוד ושם טוב עדיפה בבירור על זכות המחזאי ורשות השידור.
על כן הוא סבר שראוי היה להורות לרשות השידור להשמיט את הקטע.
בית המשפט דחה את העתירה והתיר את שידור הקטע.
אך מיד אחר כך, פנה השופט ברק באופן אישי למנהל הכללי של רשות השידור וביקש ממנו להשמיט את הקטע.
רשות השידור הפעילה לחץ כבד על מוטי לרנר להסכים לכך, ובסופו של דבר הקטע לא שודר.
פסק הדין מאוזכר בספרות המשפטית ובמספר מאמרים אקדמיים (לקריאה נוספת), חלקם אף מביעים ביקורת על ההכרעה, ונימוקי השופטים:
במאמרו של מיכאל בירנהק "זכויות המתים וחופש החיים" נאמר כי הדיון הציבורי והמשפטי בעקבות פסק הדין, חידד את מורכבות המושג המשפטי "כבוד המת" והזכויות הנגזרות ממנו, והציב במרכז את השאלה האם ראוי להכיר בזכויות של המת והשלכותיה על הכלל.
הכותב טוען שפסק הדין ממחיש כי אין דעה אחידה בנושא, לא רק בין השופטים אלא בתוך עמדותיהם (בעיקר בדעת המיעוט של השופט חשין) ומנתח את נימוקי השופטים לשאלה זו.
אריאל בנדור ומיכל טמיר במאמרם "קלישאות חוקתיות – בין ביטוי ציבורי לכבוד פרטי", שנכתב בעקבות פסק הדין, מסכימים עם ההכרעה אך מביעים ביקורת על נימוקי השופטים שניתנו חמש שנים לאחר ההכרעה.
לדעתם בית המשפט השתמש במבחנים ("ודאות קרובה") וטיעונים קלישאתית שלא הלמו את הבעיות שהתעוררו בפסק דין זה ולא התייחס כראוי לדינים ולשיקולים ספציפיים הרלוונטיים למקרה.
גדעון ספיר במאמרו "ישן מול חדש – על איזון אנכי ומידתיות" הדן בשאלת האיזון בין ערכים לאינטרסים, מציין את פסק הדין כדוגמה להעדפתו של בית המשפט העליון את חופש הביטוי על פני הגנה על פגיעה ברגשות.
המחבר מציין כי חופש הביטוי קיבל מעמד מיוחד במשפט הישראלי וכי כמעט בכל התנגשות בין חופש הביטוי להגנה מפני פגיעה ברגשות יכריע חופש הביטוי, וכי נוסחת האיזון אינה מאפשרת לאינטרס לגבור על הזכות כי קשה לדמיין מקרה שבו הפגיעה ברגשות תהייה חמורה עד כדי זעזועה אמות הספים.
פסק הדין בבג"ץ 153/83 אלן לוי נגד מפקד המחוז הדרומי של משטרת ישראל (מוכר גם בשם בג"ץ לוי נגד מפקד המחוז הדרומי של משטרת ישראל) ניתן על ידי בית המשפט הגבוה לצדק בשנת 1983 ועסק באיזון בין חופש התהלוכה וההפגנה לבין שלמות הסדר הציבורי וביטחון הציבור.
"הוועד נגד המלחמה בלבנון" ביקש לקיים הפגנה ותהלוכה בירושלים במסלול ההפגנה שצעדה חודש קודם לכן ובסיומה נרצח אמיל גרינצווייג בידי יונה אברושמי.
המשטרה לא אישרה את ההפגנה בטענה שאיננה יכולה להבטיח את שלום המפגינים.
בפסיקה קבע בית המשפט כי המשטרה אינה יכולה להגביל את חופש הביטוי ולאסור את קיומה של הפגנה עקב סכנה לשלום הציבור לפני שמיצתה את המשאבים למנוע את ההפרעה להפגנה ובדקה כי הסיכון וההסתברות לפגיעה במפגינים גבוהים.
על המשטרה לצמצם את הסכנה במקום להסתמך עליה ולהגביל את ההפגנה.
הפסיקה שימשה את בית המשפט בפסקי דין מהותיים נוספים בתחום איזוני זכויות.
בתחילת המלחמה גיבה הציבור בארץ את ממשלתו ואת הליכוד, מפלגת השלטון.
בראשית אוגוסט, העניקו הסקרים לליכוד בין 57–61 מנדטים, אך ככל שהתקדמה המלחמה, עלתה ביקורת ציבורית מחוגים שונים, אשר טענו כי המלחמה היא "מלחמת ברירה", וממשלת ישראל הייתה צריכה להסתפק במבצע צבאי מוגבל בשטח דרום לבנון.
בהמשך, כאשר צה"ל הסתבך אט-אט בבעיות הפוליטיות הפנים-לבנוניות, גברה ההתנגדות בציבור למלחמה, והגיעה לשיאה לאחר טבח סברה ושתילה.
הביקורת הציבורית הביאה למחאה ציבורית, להתלהטות יצרים וקיטוב.
כחלק מביטויי המחאה קיימה תנועת "שלום עכשיו" הפגנה ותהלוכה בירושלים ב-10 בפברואר 1983. במהלך התהלוכה התנכלו למפגינים ואף הושלך לעברם רימון.
אחד המפגינים, אמיל גרינצווייג, נהרג מרסיסי הרימון ואחרים נפצעו.
במלאת שלושים יום לרציחתו של אמיל גרינצוויג ביקש "הוועד נגד המלחמה בלבנון" לקיים תהלוכה באותו מסלול בו התקיימה ההפגנה והתהלוכה חודש קודם לכן, שבסיומה נרצח אמיל גרינצוייג.
מטרת התהלוכה הייתה למחות "נגד האלימות והעדר חופש הביטוי".
המארגנים הגישו בקשה לקיים את ההפגנה והתהלוכה אולם נתקלו בסירוב של משטרת ירושלים.
המשטרה חששה מפגיעה בסדר הציבורי וביטחון הציבור עקב הסמיכות ההפגנה להפגנת "שלום עכשיו".
טענות מפקד המחוז הדרומי של המשטרה
קיים חשש לפגיעה אלימה במפגינים מקהל הצופים.
החשש מבוסס על הסברה כי עלולים להתרחש אירועים אלימים בדומה להפגנה הקודמת וייתכן שאף חמורים מאלה וכן כי אין למשטרה יכולת להבטיח את שלום המפגינים "באופן הרמטי".
בית המשפט החליט לאשר את קיום התהלוכה וההפגנה כמבוקש על ידי "הוועד נגד המלחמה בלבנון".
היא מזכויות היסוד של האדם בישראל כפי שעלה בבג"ץ זכרוני נגד הוועד המנהל של רשות השידור.
לזכות זאת בסיס אידאולוגי רחב כשבמרכזו הכרה בחופש הביטוי, הכרה בערך האדם וכבוד האדם.
זכות זאת מעצבת את אופי המשטר בישראל כמשטר דמוקרטי.
בפסק הדין, נכתב על ידי השופט אהרן ברק כי חופש התהלוכה כולל גם צעידה של אנשים שדעתם אינה מקובלת ואף מרגיזה.
ערך יסוד של המשטר, ערך זה מבטיח את הנצחיות והאופי הדמוקרטי של המדינה.