tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהמשך השניים נישאים וחיים באושר בבית קטן לא הרחק מבית המשפחה, תוך מאבק בקשיי הסתגלות והתבגרות הכרחיים, ומגדלים את דמי-ג'ון (דמי) ודייזי, ילדיהם התאומים.
אחרי שדחתה את חיזורי לורי, האהוב עליה כאח, יוצאת ג'ו לניו יורק, לחיות שם בפנסיון של ידידת אמה, לעבוד כמחנכת לבנותיה ולטפח את הקריירה הספרותית שלה.
בפנסיון היא פוגשת את מר באר, פרופסור רווק לגרמנית, ולומדת להכיר ולהעריך את חוכמתו, טוב לבו, יושרו והגינותו, כשם שהוא לומד להכיר ולהעריך את הסופרת הצעירה והשאפתנית ומטה אותה בזהירות מדרך הפרסום הקלה, שהחלה ללכת בה בכתיבת ספרות קלוקלת לעיתונות פסולת.
במשך הזמן מלבלבת ידידותם לאהבה, אך שניהם מסרבים להודות בכך.
ג'ו נקראת הביתה, לטפל בבת' הגוססת, והקשר ניתק.
ג'ו מטפלת בבת' עד מותה ונשארת בבית עם הוריה, שקועה באבל ובדכדוך חסר תקוה.
לורי הנואש נוסע לאירופה ושם מטיל עצמו למערבולת חיי בטלה, בילוי ובזבזנות חסרי תכלית, שממנה שולפת אותו בסופו של דבר איימי, המסיירת באירופה עם משפחת דודתה ובוחנת את סיכוייה להשתלם בציור.
שני הצעירים נאלצים להכיר במציאות - לורי מבין שלעולם לא יזכה באהבתה של ג'ו כפי שרצה בה ומנסה את מזלו עם איימי, ואיימי מכירה כי לעולם לא תהיה ציירת דגולה וכשרונה בינוני בלבד.
עם ההשלמה ההדדית, כאשר לורי בא לנחם את איימי לאחר מותה של בת', הם מוצאים זה את זה מחדש, נישאים וחוזרים הביתה.
אל תוך שמחת השיבה וחגיגת נישואיהם של לורי ואיימי, מגיע מר באר, שבא להיפרד מג'ו לפני שיעזוב את אמריקה לבלי שוב.
למעשה, ויתר על תקוותיו ואיננו מעז להציע לה את אהבתו בגלל הפרש הגיל ביניהם ובגלל מצבו הכלכלי הרעוע, אבל איננו יכול להסתלק בלי לראותה עוד פעם אחת.
הוא מאמין, שג'ו עתידה להינשא ללורי ומתכוון להסתלק באופן שקט ומכובד, בלי להעמיס עליה את אהבתו המיותרת, אך ג'ו, הכנה וחסרת התחכום, מגלה לו את צערה על נסיעתו ואת אהבתה לו ותוכניותיו משתנות באחת.
לאחר שירשה ג'ו מדודה מארץ' באופן מפתיע את אחוזת פלאמפילד, פרופסור באר וג'ו מקימים יחד בית ספר לנערים יתומים ועשירים כאחד ודואגים להם כאילו היו ילדיהם.
לדור הצעיר של משפחת מארץ' מוסיפים איימי ולורי (טדי, בפי ג'ו) בת פעוטה, הנקראת בת' על שם האחות שהלכה לעולמה בגיל צעיר.
לג'ו ולמר באר (פרידריך) יש שני ילדים, טדי ורוב.
תרגם שלמה ערב, צייר אלברט דה מי ז'וסה, הוצאת י.
תרגם חיים תדמון, הוצאת ש.
תרגמה עליזה נצר, הוצאת מ.
תרגם אליעזר כרמי, הוצאה מעובדת לילדים, הוצאת רביבים תל אביב, 28 עמודים.
תרגמה טלי נתיב-עירוני, הוצאת כתר ירושלים, 519 עמודים, 1992. הודפס שוב בשנים 1993 ו-2014.
תרגמה שולה מודן, מקוצר לילדים, הוצאת מודן תל אביב, 96 עמודים, 1995.
תרגום בינה אופק, הוצאת עופרים תל אביב, 135 עמודים, 1997.
תרגם עשי וינשטיין, הוצאת קוראים קריית גת, 93 עמודים, 2001.
תרגום איטלה רימיני, איורים ג'ינטה, הוצאת דני ספרים תל אביב, 32 עמודים, 2002.
תרגמה שרון פרמינגר, אייר לואיס ג'מבור, הוצאת משכל תל אביב, 636 עמודים, 2011
מלבד הגרסאות האילמות בשנת 1917 ו-1918, נשים קטנות עובד לקולנוע חמש פעמים נוספות: על ידי ג'ורג' קיוקור ב-1933, מרווין לרוי ב-1949, גורדון הסלר ב-1978, גיליאן ארמסטרונג בשנת 1994 וגרטה גרוויג ב-2019.
ה-BBC הפיק ארבעה עיבודים טלוויזיוניים לספר: האחד בשנת 1950, בשנת 1958 ובשנת 1970.
בדצמבר 2017 שודרה מיני-סדרה בשלושה פרקים בהפקת ה-BBC בהשתתפות אמילי ווטסון, מייקל גמבון ואנג'לה לאנסברי.
ב-1978 שודרה מיני-סדרה בשני חלקים, "נשים קטנות", בכיכובה של סוזן דיי בתפקיד ג'ו מארץ'.
בשנות השמונים הספר עובד שוב לטלוויזיה, הפעם ביפן, בגרסת האנימה.
הראשונה, "Little Women" שודרה ב-1981, והשנייה - "Tales of Little women" שיצאה בשנת 1987 ושודרה בישראל בטלוויזיה החינוכית בתחילת שנות התשעים תחת השם "נשים קטנות".
המחזמר "נשים קטנות" עלה בברודוויי בשנת 2005, ולאחר מכן יצא לסיור הופעות ברחבי ארצות הברית.
ההצגה עלתה גם בסידני, אוסטרליה, ב-2008
אופרת יוסטון גרנד הזמינה וביצעה את האופרה "נשים קטנות" ב-1998, והביצוע אף שודר ברדיו ברשת NPR בארצות הברית.
האופרה שודרה בטלוויזיה ב-2001, וכבר עלתה בבתי אופרה נוספים מאז הבכורה.
גרסאות בנות מערכה אחת כבר הופקו בארצות הברית, בריטניה, איטליה, אוסטרליה, אירלנד, סינגפור מאז 2010.
מרישה צ'מברלין גם יצרה עיבוד למחזה באורך מלא.
עיבוד מודרני של הרומן, שכותרתו "מכתבי משפחת מארץ'", הופק על ידי Cherrydale productions ומופץ על ידי Pemberly Digital ב-YouTube.
ההרצה המקורית החלה ב-25 בדצמבר 2014.
ב-4 בספטמבר 2012 יצאה גרסת שמע מומחזת בהפקת Focus ב-Family Radio Theatre.
בשנת 2019 יצא בעברית הרומן הגרפי "מג, ג'ו, בת' ואיימי" בהשראת הספר.
הרומן מתאר את חיי משפחת מארץ' בברוקלין המודרנית, כאשר אבי המשפחה חייל בצבא ארה"ב המשרת מחוץ לארה"ב.
הרומן הגרפי מתאים לחלק הראשון של הספר.
נשים קטנות היא סדרת אנימה יפנית בת 48 פרקים שהופקה לטלוויזיה בשנת 1987 בהשראת הספר "נשים קטנות" מאת לואיזה מיי אלקוט.
בישראל שודרה הסדרה בטלוויזיה החינוכית בתחילת שנות ה-90.
הסדרה מתארת את חייהן של בנות משפחת מארץ' - מרגרט (מג) הענוגה והחולמת על בעל, ג'וזפין (ג'ו) המרדנית והפרועה, אליזבת' (בת') הצייתנית והביישנית, איימי הצעירה ביותר והמפונקת ואימן, בתקופת מלחמת האזרחים בארצות הברית, כשאבי המשפחה, רופא משרת בצבא הצפון.
לאחר קרב קשה בעיירה הסמוכה, צבא הדרום המובס עובר בעיירה שלהם ושורף אותה עד היסוד.
על חורבות ביתן מגלות בנות משפחת מארץ' שהמפעל שבו השקיע מר מארץ' את כל הונו נשרף גם הוא.
חסרת פרוטה וקורת גג, נוסעת המשפחה לעיר אחרת, שבה גרה הדודה של האב, בתקווה שהיא תוכל לעזור.
הבנות מנסות להסתגל לחייהן החדשים, למכשולים השונים ופוגשות חברים חדשים, ביניהם לורי, הנער השכן הבודד וסבו חמור הסבר שמתגלה כאדם בעל לב זהב.
רק החלק הראשון של הספר עובד לסדרה (כלומר הסדרה לא עוסקת בחלק השני של הספר, המספר את קורות האחיות לאחר שהתבגרו והפכו לנשים).
בנוסף, אומנם לא מוזכר בסדרה באופן ישיר גילן של האחיות, ניתן לראות ששתי האחיות הקטנות צעירות יותר מגילן בספר.
בעוד בת' בספר היא בת 13 ואיימי בת 12, הרי שכאן גילה של איימי לא עולה על 8–9 שנים, וגילה של בת' הוא בין 10–12. אך ההבדל המשמעותי ביותר הוא בעלילה.
בסדרה ישנה עלילה התחלתית המתפרסת על כמה וכמה פרקים: הסיפור על הקרב הקשה והריסת העיירה, הסתרת הנער העבד השחור, שריפת הבית, המעבר לעיירה ניוקורד אל הדודה מארץ, חיפוש בית להתגורר בו - כל אלו הם פרי המצאתם המקורית של מחברי הסדרה.
כמו כן, קיימות דמויות שלא הופיעו בספר: החתולה מילקי אן (בתרגום העברי "אנני הלבנה"), העבד הנמלט ג'ון, העיתונאי אנת'וני, בן הדוד דייוויד וכדומה.
חנה, שמעמדה במשפחה בספר אינו מוגדר (מטפלת, משרתת...) היא בסדרה המטפלת של הבנות שהפכה לבת בית ונותרה עם המשפחה גם בזמנים הקשים, כאשר לא היה באפשרות האם לשלם לה שכר.
היא מאוירת כשחורה, אך נוהגים בה כשווה, כהוכחה לכך שהמשפחה אכן נגד העבדות, העיקרון האנושי שלמענו נלחם האב בחזית.
נשים בשחור היא תנועת שמאל בינלאומית שמקורה בישראל, הפועלת להגדרתה כנגד אלימות באמצעים בלתי אלימים.
על פי נתוני הארגון, רשומים בו כ-10,000 חברים וחברות, אשר טוענים כי בעיות האלימות נגד נשים והמלחמות קשורות זו לזו.
התנועה מורכבת בעיקר מנשים, ומשתפת פעולה גם עם גברים המזדהים עם עקרונותיה.
לתנועה אין מצע רשמי פרט להתנגדות לשליטה הישראלית ביהודה ושומרון ובעזה, כאשר כל קבוצה רשאית לבחור לעצמה אידאולוגיה נוספת בתחומים שונים; כך לדוגמה נחלקות ההתארגנויות השונות בשאלה האם לאפשר הצטרפות גברים לקבוצה.
הקבוצה הראשונה הוקמה בירושלים בשנת 1988 בעקבות פריצת האינתיפאדה הראשונה, וכמחאה על צעדים צבאיים שנעשו על ידי מדינת ישראל ביהודה ושומרון.
מקימות הארגון, בהן: מרשה פרידמן, אנה קולומבו, רנאטה וולפסון, חוה קלר, דפנה קמינר ונשים נוספות; הצטרפו תחילה למשמרת מחאה קבועה בימי שישי בכיכר צרפת שבירושלים, במסגרת תנועת "די לכיבוש".
במסגרת מחאה זו לבשו בגדים שחורים לזכר האנשים שנהרגו במהלך המאבקים בין ישראל לפלסטינים משני צדי המתרס ובהשראת מחאת אמהות פלאסה דה מאז'ו; הפגנה זו כוללת בעיקר שלטים שעליהם הכיתוב "די לכיבוש".
צורת מחאה זו התפשטה לערים נוספות, ולקראת סוף האינתיפאדה הראשונה היו כשלושים משמרות מחאה במקומות שונים בארץ.
במקביל החלה הקבוצה לסבול מהתנכלויות של פעילי ימין, שבמשך השנים הפכו בוטות ואלימות יותר.
הארגון זכה לתמיכה גם בקרב נשים יהודיות בחוץ לארץ, שהחלו בתמיכה בפעילות בישראל, ובהמשך החלו לפעול גם בעניינים מקומיים.
מלחמת עיראק הובילה לעלייה בהצטרפות נשים לקבוצות הארגון שבארצות הברית, כשפעילותן מתמקדת בהתנגדות למלחמה זו.
בדצמבר 2002 הצטרפה שחקנית הקולנוע ג'יין פונדה להפגנת "נשים בשחור" בירושלים.
בעקבות חתימת הסכם אוסלו א' החליטו חברות התנועה, בנובמבר 1993, על הקפאת הפעילות.
אולם בעקבות רצח יצחק רבין, קריסת תהליך השלום ופריצת האינתיפאדה השנייה חזרה התנועה לפעילות.
תנועת נשים-בשחור בישראל זכתה בפרס אאכן לשלום (1991), בפרס השלום של העיר סאן-ג'ובאהי ד'אסו באיטליה (1994) ובפרס Peacemaker מטעם אגודת השלום היהודית (2001).
בשנת 2001 הוענק לתנועת-נשים בשחור העולמית פרס המיליניום לשלום על ידי קרן הפיתוח לנשים של ארגון האומות המאוחדות (UNIFEM) .
נשים יהודיות בשואה מתייחס למצבן של נשים יהודיות משנת 1933 ועד תום מלחמת העולם השנייה ב-1945. התחום הגאוגרפי שבו מדובר הוא בעיקרו אירופה, ונוסף על כך האזורים שכבשו הנאצים בצפון אפריקה.
יש המוסיפים לתחום זה גם את הנשים הלוחמות כנגד הנאצים, בין שבאחד הצבאות הסדירים ובין שכפרטיזניות, וכן את הצנחניות הארץ־ישראליות.
סממניה הראשונים של השואה החלו עם עליית המשטר הנאצי.
באפריל 1933 החלו לבצע פעולות מאורגנות נגד היהודים, במטרה לנדותם מכל מוקדי ההשפעה בחברה.
בשנת 1935 נחקקו חוקי נירנברג, אשר הביאו לביטול האזרחות היהודית בגרמניה.
רדיפת היהודים ובידודם מהחברה נמשכו עד לפרוץ המלחמה ב-1 בספטמבר 1939. בתקופה זו, כל יהודי אירופה נקלעו למשבר, למלחמת קיום ולמשבר זהות.
נשים יהודיות שעברו תקופה זו, התמודדו עם הקשיים בדרכים שחלקן היו זהות לדרכי הגברים וחלקן בעלות ייחוד משלהן.
האתגרים שניצבו בפני נשים בשואה היו קשים מנשוא ובחלקם שונים מאלו שניצבו בפני גברים.
הנשים מצאו עצמן מתמודדות בזירות שונות ובתנאים לא תנאים, כשהן מנסות לשרוד ולהפיק את המרב.
ההיסטוריון עמנואל רינגלבלום שמתוך גטו ורשה תיעד את השואה כתב ביומניו כי "היסטוריון העתיד יצטרך להקדיש דף הולם לאישה היהודיה במלחמה.
היא תתפוס דף חשוב בהיסטוריה היהודית על אומץ לבה וכושר עמידתה.
בזכותה עלה בידי אלפי משפחות להתגבר על אימת הימים".
המילים החזקות הללו שנכתבו מתוך התופת כבר בשנת 1942 מצביעות על התמודדות יוצאת דופן של הנשים בתקופה.
חוקרת השואה הרבנית אסתר פרבשטיין חילקה את תחומי ההתמודדות של הנשים לארבעה מעגלי סבל שונים, כשבכל מעגל ניצבות שאלות שונות של חיים ומוות, ובכל אחד מהמעגלים האישה נתקלת בסוגי התמודדויות אחרים.
במעגל חיי היומיום - ניסיונן של אמהות לשמר את צלם האנוש כשהן נאבקות להאכיל את הילדים, לכבס את הבגדים ולשמור על היגיינה בסיסית.
המעגל השני הוא מעגל הדורות - אל מול הנשים היהודיות ניצבה שאלת המשפחה, האם להתחתן?
מאילו סיבות כן ומדוע לא, האם ללדת ילדים לעולם בו האכזריות שולטת?.
המעגל השלישי הוא מעגל הזמן - שכן, הימים במחנות היו חסרי התחלה וחסרי סוף ובכל זאת השתדלו הנשים לשמור על מצוות הקשורות לזמנים ולמועדים.
המעגל האחרון הוא מעגל החברה שכלל את העזרה ההדדית ומערכות תמיכה ועידוד של נשים בבנות קהילתן.
התמודדות ושמירה על צלם אנוש
נשים רבות היו שותפות בהנהגה ובסיוע לחיי היום יום בגטו.
בגטו וייליצ'קה שבפולין הורכב היודנרט בראשיתו כולו מנשים.
על פי תיאורים שכתבו יהודים על החיים בתקופה זו, היה ניסיון לנהל חיים נורמליים ככל האפשר בגטו.
יושבי הגטאות קיימו קונצרטים, הצגות ומופעים שבהם השתתפו נשים רבות.
רבות מן הנשים הקפידו על שמירת הסדר והניקיון בחדרים.
בנוסף, תוארו הנשים כמקפידות על שמירה על היגיינה גם כשמשימה זו הייתה קשה.
הרחצה הייתה במים קרים כשהייתה להן אפשרות.
היו נשים שכתבו יומנים ושירים אשר בהם הביעו את הכאב, הסבל והקושי שהן עוברות.
דוגמאות מפורסמות לנשים אשר ניהלו יומן בשואה הן אנה פרנק ואתי הילסום ההולנדיות וכן אווה היימן ההונגריה.
כמו כן נעשה שימוש באמנות כדי לשכוח את המציאות הקשה שבה נמצאו.
אחת הדרכים הייחודיות שנשים נקטו לשמירה על שפיותן הייתה כתיבת מתכונים.
על גבי ניירות שהשיגו, נכתבו מתכוני אוכל של מאכלים אשר זה זמן ממושך לא הגיעו לפיהן ושלא היה באפשרותן לאכול.
במתכונים אלה הן הפריזו בכמויות החומרים, והוסיפו חומרים שלא קיימים במתכון המקורי.
אחד הנושאים שעלה בעדויות של ניצולות שואה היה נושא הדלקת נרות שבת; על פי עדויות אלו, נשים ייחסו חשיבות רבה להדלקת הנרות, הן מהבחינה של מילוי מצווה דתית והן מהפן של המשכיות ומתן צביון "נורמלי" להוויה שבה נמצאו.
נשים רבות ניצלו את כישוריהן כעקרות בית וכאימהות, ופיתחו אותם לכדי עבודה ציבורית ופעילות סיעודית: הן טיפלו בילדים במקומות המסתור ובבתי היתומים, עבדו כמורות, טיפלו בחולים ובקשישים ועבדו במטבחים ציבוריים.
היו שעבדו כאחיות ורופאות עוד בטרם המלחמה, ובמהלך השואה המשיכו בעבודות אלו בגטאות, במחנות ובקבוצות הפרטיזנים.
במחנות הריכוז הופרדו הנשים ממשפחותיהן, וחלקן אף היו עדות לרציחתן.
בעדויות על החיים במסגרת המחנות תיארו נשים רבות את החברות עם אסירות אחרות כאמצעי לשמור על כוחן ושפיותן ולנחמן על היעדר המשפחה.
נשים רבות תוארו כמחַזקות, כתומכות וכעוזרות; היו שחילקו ביניהן את המזון והציוד המועט שברשותן.
היו נשים אשר עשו כל שביכולתן ואף סיכנו את חייהן למען חברותיהן, למשל: החלפת כרטיסיות בין נשים שנפטרו עם נשים שיועדו לתאי הגזים, החבאת נשים רזות במיוחד או מבוגרות בזמן הסלקציה ודאגה שנשים חלשות יותר יעבדו בעבודות קלות יחסית ותחת מחסה.
בטרם המלחמה, מרבית הנשים היהודיות לא נטלו חלק בכלכלת המשפחה, והבעל היה לרוב המפרנס העיקרי.
נשים יהודיות באירופה (כמו נשים בכל העולם) הן אלו שהיו האחראיות הבלעדיות על הזנת בני המשפחה, באירופה של לפני המלחמה, המטבח היה ממלכה נשית.
לרוב שהו בו בצוותא כמה נשים ותוך כדי הכנת האוכל גם דיברו, פינקו ילדים (ובעלים) שנכנסו למטבח, תכננו בו אירועים משפחתיים ודנו בחיי הבית.
אחת הסיבות למרכזיותו של המטבח, פרט לאוכל, היה התנור שעמד במרכזו והיה מקור חום בימות החורף הקרים.
במהלך החיים בגטו נשים רבות היו המפרנסות היחידות של המשפחה, מכיוון שגברים רבים ברחו, איבדו את מקום עבודתם, חלו או נרצחו.
נשים חיפשו הזדמנויות הכשרה לעבודות חדשות, והיו עוברות מתעסוקה אחת לאחרת כאשר זו לא פרנסה את בעליה.
נשים עבדו כרופאות ואחיות, כפועלות במפעלים ובבתי אריזה וכמנקות.
הן עברו מרחקים ארוכים למקומות עבודה מחוץ לגטו.
נשים רבות הצליחו לכלכל עצמן ולהחזיק בחוג לקוחות, גם כאשר לא ניתן להן רישיון עסק.
במקביל המשיכו הנשים בתפקידן המסורתי של טיפול במשפחה לצד העבודה.
התנאים בגטאות היו קשים, והיהודים חיו בצפיפות, דוחק ורעב.
נשים מכרו את חפציהן תמורה למזון, וסיכנו עצמן ביציאה מהגטאות על מנת להשיג מזון הן למשפחתן והן לצורכי מסחר.
היו שמצאו דרכים מקוריות לחלוקת המזון המועט בין כל בני המשפחה כשרבות מהאמהות ויתרו על האוכל שלהן על מנת שילדיהן יאכלו, והיו גם ששמרו למשפחתן את מנת המזון הנוספת שקיבלו בעבודה.
במחנות הופרדו הנשים משאר בני המשפחה, כך שאיבדו אף את תפקידן כאחראיות להזנת המשפחה.
הרעב והדאגה לאוכל גרמו לחלקן להעלות על הכתב את התפריטים המשפחתיים, וככל שגבר הרעב כך תפס הדיבור על אוכל מקום מרכזי יותר בשיח הנשי.
המחסור בסבון ובמים לרחצה ובחומרי הסקה לחימום הבית, והיעדר כל תנאים לכביסה, הכתיב את רמת הניקיון האישי.
בגדים שבלו לא ניתן לחדש.
במצב זה לא יכלו הנשים, ולו היעילות ביותר, לשמור על ניקיון בני המשפחה והמגורים, תפקיד שהיה תמיד מתפקידי האם.
רמת הניקיון והציבורי ותנאי התברואה, היו ירודים ביותר בכל הגטאות.
הגטאות הגדולים והבינוניים הוקמו בדרך כלל בשכונות העניות של הערים.
כך היה בקובנה, בווילנה, בלודז' ועוד.
לשכונות האלה גורשו לא רק יהודי העיר אלא גם יהודים מערי השדה.
הגידול הרב במספר התושבים שיבש לחלוטין כל איזון בין מערכת התברואה והשירותים.
האשפה נערמה בחצרות הבתים, בורות הספיגה עלו על גדותיהם, והחצרות והבתים מלאו ברפש.
על אף המאמצים הרבים של הנהגת הגטאות, לא נמצאו לבעיה פתרונות סבירים.
היעדר התנאים לשמירת הניקיון האישי של תושבי הגטו וחיסולם של שירותי התברואה הציבוריים, גרמו להתפשטות מגפות, בעיקר טיפוס הבהרות.
בשלושת החודשים הראשונים של 1942 מתו 12,698 איש בגטו, כ-15% מהם ילדים.
עם זאת, לא בכל הגטאות היה המצב נואש במידה שווה, בווילנה הצליחו להשתלט על הזוהמה שנערמה בחוצות בחודשים הראשונים להקמת הגטו, וכך גם בקובנה ובמקומות אחרים.
ההבדלים נגזרו מגודל הגטו וממספרם היחסי של המגורשים וחסרי הבית.
מספרם הגבוה של המגורשים מערי השדה בגטו ורשה, היה הגורם המכריע לתנאים הקשים ששררו בו.
לנוכח המציאות הזאת ניצבו האמהות חסרות אונים.
הן ניסו נואשות לשמור על בריאות ילדיהן.
לא אחת האכילו ילד חולה על חשבון הילדים האחרים במשפחה.
מקצת האמהות הרימו ידיים והחליטו שמוטב להן למות עם ילדיהן ולא להוסיף לחיות בתנאים קשים כל כך: הן שכבו עם הילדים בחדרים מוזנחים, רעבו וגססו.
מקצת האמהות יצאו לפשוט יד בתקווה שמישהו ירחם עליהן ועל ילדיהן.
אמהות אחרות אזרו את שארית כוחן ומצאו דרכים מדרכים שונות לשמור על הילדים.
נשים התמודדו עם ההחלטה ללכת עם ילדיהן אל המוות או לבחור בחיים.
היו מקרים שבהם הופרדו הנשים מילדיהן בכוח ונותרו עם חוסר הידיעה על העולה בגורלם או עם הידיעה שהם נשלחים למותם.
כשהופעלו האקציות ובזמן חיסול הגטו, נשים ניסו בכל דרך להגן על חיי ילדיהן, למשל על ידי החבאתם במקומות מסתור או על ידי הרדמתם עם סמי הרדמה על מנת שלא ירעישו וייתפסו.
באקציות ניסו חלקן להשיג אישור חדש להן ולילדיהן להישאר בגטו.
היו שקנו מסמכים אריים, ובזכות החזות הארית של ילדיהן והשליטה בשפה או על ידי שוחד לשוטרים הוציאו את ילדיהן מחוץ לגטו.
היו נשים שאף בחרו ללכת עם ילדיהן למוות.
בזמן חיסול הגטו, על אף הידיעה שאנשי האס אס בודקים כל חבילה שבידי היהודים, הסתכנו נשים והוציאו את ילדיהן בתיקים ובשקים.
במקרים מעטים נתנו נשים חסדים מיניים לשוטרים ובכך אפשרו לילדיהם העברה למחנות עבודה במקום להשמדה.
דפוסי ההריון והלידה היו שונים מאוד בין נשים שחיו בגטאות, לכאלו שהגיעו למחנות.
בגטאות, על אף הצפיפות, הרעב והפחד, היהודים המשיכו לחיות בתא המשפחתי, ובדרך כלל גם בעיר שהכירו.
"בגטו, גם אם היו נדחסות כמה משפחות בדירה אחת, עדיין השתמר במשהו התא המשפחתי, משהו בנורמטיביות של החיים נמשך – והיו גם הריונות ולידות.
אפשר לחלק את הגטאות לגטאות עבודה, שהוקמו כדי לספק עובדי כפייה, וגטאות שלא לצורך עבודה.
בגטאות עבודה, גם הנשים עבדו עבודות פיזיות קשות, שכמובן הקשו על נשיאת ההריון, וגרמו לנשים להשתדל להימנע מלהרות גם אם רצו בכך".
לכך נוספו כמובן גם בעיות תזונה, היגיינה ופרטיות – לא היה איפה להתייחד, והנשים היו במצב גופני ירוד שלא תמיד אפשר להרות.
"בחברה נורמלית, שיעור הנולדים גדול משיעור המתים, אבל בגטאות כמובן שהמצב היה הפוך, למרות שכן היה רצון של חלק מהנשים להרות וללדת", מציינת ד"ר פרייס.
במהלך שנת 1942 התפרסמו בגטאות פקודות האוסרות היריון ולידה.
בפקודות אלה נקבע מועד אחרון לביצוע הלידות.
על הרופאים, האחיות והמיילדות נאסר להגיש עזרה לנשים בלידתן לאחר המועד הנקוב.
לא היו אמצעי מניעה, ועל כן המשיכו הנשים להרות.
אלה שהרו נאלצו להתמודד עם ההתלבטות לגבי קיום הפקודה לצד הרצון ללדת.
העונש על הפרת פקודות אלה היה מוות.
אישה שנמצאה בהיריון נענשה, היא ובני משפחתה.
מחסור באמצעים רפואיים מתאימים ותנאים גרועים אילצו את הרופאים לבצע הפסקות היריון וזירוז לידות בדרכים לא בטוחות אשר סיכנו את חיי הנשים והתינוקות; ניתוחים בוצעו על גבי תנורים, בחדרים חשוכים, במקומות צרים ובתנאים לא סניטריים.
בעקבות האיסור אירעו מקרים שבהם הועברו נשים בכפייה על ידי משטרת הגטו לבתי החולים לשם ביצוע הפלות.
בחלק מהגטאות איים היודנראט על מפרות החוק בהפסקת כרטיסי המזון, בפגיעה בעבודה, במניעת עזרה רפואית מהאישה ואף בהסגרת המשפחה למשטרת הביטחון של הגטו.
בעקבות איסור ההיריון והלידה נשים נדרשו להחליט אם לבצע הפלה או להמשיך בהיריון.
היו שביצעו הפלה באופן מידי, היו שביצעו הפלה מלאכותית לאחר התלבטות ארוכה יותר והיו שסירבו לבצע הפלה חרף הסיכון.
בין הנשים שהחליטו להמשיך בהריונן היו שעשו זאת מתוך רצון להמשיך את שושלת הבעל שנספה או מתוך רצון ליצור חיים במקום בו נלקחים חיים.
בגטו וילנה הוקמה במרפאת הגטו תחנת ייעוץ לנשים הרות, אשר סיפקה אמצעי מניעה שפיתח ד"ר פינגרהוט ושחולקו בין היתר על ידי נשות המחלקה האפידמיולוגית שהיו ממונות על שמירת ההיגיינה בדירות ובבתים בגטו.
בגטאות אחרים ביצעו הפלות ולידות מוקדמות על מנת להתמודד עם האיסור, והיו מקרים שבהם תינוקות שנולדו-חיים הומתו על ידי הרופאים בהסכמת האם מתוך הבנה לסיכון הגדול.
נשים שבחרו להמשיך בהיריון הסתתרו בחודשי ההיריון האחרונים וילדו (לפעמים ללא סיוע רפואי) בסתר.
ילדים אלו נרשמו כילדים שנולדו לפני הכניסה לגטו.
היו מקרים שבהם הצליחו האימהות להוציא את ילדיהן בחבילות ובתיקים מהגטו למקום מסתור.
הפקודות בדבר היריון ולידה לא היו חד משמעיות, והשתנו בהתאם לקפריזות של המפקדים והאחראים בדרגות השונות.
כך, ניתנו פקודות המורות לשלוח את העוברים לצורכי ניסויים או לשלוחם למשרפות בעוד שהאמהות יכולות להישאר בחיים, אך בפועל נשים הרות היו מוצאות מחוץ למחנה.
עדויות תיארו שוטרי מחנה שהיו מכים נשים בבטנן, משסים בהן כלבים וזורקים אותן חיות למשרפות.
היו פקודות המאשרות לנשים ללדת ולתינוק לחיות אך במקביל מנעו מהאמהות תוספות מזון החיוניות להנקה או שמנעו מהן להיניק וכך תינוקות גססו למוות.
במחנות, בניגוד לגטאות, פעלו רופאות ללא צוות רפואי תומך, ולכן כל החלטה לעזור ולטפל באישה הרה הייתה בחירה ויוזמה אישית שלהן.
ביצוע הפלות וכל התערבות בהריונות במחנה הנשים הוו סיכון לרופאה ואף על פי כן היו רופאות שסייעו לנשים הרות בהסתרת הריונן, בביצוע הפלות ובהרג התינוקות, על מנת להצילן.
רוב ההפלות בוצעו על רצפות הצריפים ללא מכשירים וכלים רפואיים.
בוצעו גם לידות, אם כי מעטות, והתינוקות הומתו על ידי האמהות, נשים אחרות או הנאצים.
במקרים בודדים נמסרו התינוקות לאימוץ.
ידוע על מספר תינוקות יהודיים שנולדו באושוויץ ונותרו בחיים
הנשים היהודיות בשואה חוו התעללות מינית ואונס מצד גרמנים.
גברים גרמנים התעללו ביהודיות אך לא הרבו לאנוס אותן בגלל איסור קיום יחסים בין ארי למי שאינו ארי על פי חוקי נירנברג - הראסנשאנדה [Rassensschande], מה שלא הפריע למשתפי הפעולה מעמים אחרים.
היו גזרות מיוחדות שאילצו את הנשים היהודיות לעבור בדיקות משפילות בעירום, וביניהן בדיקות גינקולוגיות בידי רופא גרמני, חוויה אשר נחקקה בזיכרונן כקשה ביותר.
מספרות השואה עולה, כי ההתייחסות אל נשים הייתה כשעשוע וכאל חפץ, וכי הן נפלו באופן זה קורבן לניצול מיני מצד הנאצים.
היהודים בגטו נשלחו לעבודות כפייה פיזיות וקשות.
היו מקרים שבהם היחס לנשים בעבודות אלו היה שונה מהיחס לגברים, והיו חיילים שנהגו בנשים באופן לא אלים ואף העבירו להם תוספת של מזון.
יופי היווה יתרון בתקופה זו, שכן נשים יפות נשלחו לעבודות במקומות אזרחיים, שם זכו לעיתים ליחס אנושי מהעובדים במקום.
לפני הסלקציות היו נשים מורחות את עצמן בסומק כדי להיראות בריאות יותר.
היו נערות צעירות שהשתייכו לתנועות הנוער שפעלו לפני המלחמה, ואשר לקחו חלק בארגוני הלוחמה כדוגמת "החלוץ הלוחם" ו"איסקרא".
בארגונים אלה הן תפקדו ברוב המקרים כמטפלות, כמבריחות וכקשריות; מעטות היו בין המנהיגים.
הסוכנות עברו מגטו לגטו בעודן מבריחות נשק, חומר נפץ ועיתונות מחתרתית.
הן עזרו בניהול העבודה הטכנית, בריגול, במציאת מקומות מסתור, בזיוף תעודות ובהפצת חומר חינוכי.
הן טיפלו באנשים שהסתתרו ובילדים שהוחבאו או התייתמו מהוריהם.
בנוסף, הן ספקו אווירה משפחתית, חום ודאגה ללוחמים.
בגטו ורשה פעלו, בין יתר הקשריות והלוחמות, צביה לובטקין, טוסיה אלטמן.
בגטו ביאליסטוק ובגטו וילנה פעלה בין היתר טמה שניידרמן
גם במחנות הקימו נשים ארגוני התנגדות.
הן יצרו קשרים עם המחתרות של מחנות הגברים והתעדכנו בכל התפתחויות המלחמה.
הן ידעו על אקציות ופעולות שונות לפני ביצוען וכך הודיעו עליהם לשאר הנשים וייעצו להן כיצד לנהוג.
הן ספקו מזון, ביגוד תרופות ועוד.
בין הלוחמות במרד הזונדרקומנדו באושוויץ היו רוז'ה רובוטה, רגינה ספירשטיין, אסתר וייסבלום ואלה גרטנר שניתלו באושויץ לאחר שגנבו אבק שריפה ממפעל התחמושת אוניון שפעל במחנה ומסרו אותו לידי הגברים בזונדרקומנדו על מנת לחבל בתאי הגז והכבשנים.
הן השתייכו לקבוצה של כ-30 נשים כולן היו שותפות סוד ולכל אחת מהן היה תפקיד מוגדר בהברחה.
ורה פולטינובה, וואלריה ואלובה מצ'כוסלובקיה נאסרו בבירקנאו יחד עם קריסטינה הורצ'ק מפולין.
הן היו אסירות פוליטיות שנחשדו בהיותן קומוניסטיות, כאויבות המשטר.
הן נמנו עם קבוצת אסירות משכילות שהוצבו לעבודה במשרדי הבינוי של האס אס.
מתוך רצון לידע את העולם על חלק מהנעשה במחנות, הן החליטו להבריח את תוכניות הבינוי של המשרפות אל מחוץ לבירקנאו.
לאחר שחרורן הן העבירו את התוכניות לידי הוועדה לבדיקת פשעי הנאצים בקרקוב.
שתי יהודיות מצ'כוסלובקיה, ורה פוליטובה וואלריה ואלובה בשיתוף קריסטינה הורצ'ק מפולניה, היו אסירות פוליטיות כי נחשדו כקומוניסטיות, אויבות המשטר.
הן נמנו על קבוצת אסירות משכילות והוצבו לעבודה במשרדי האס אס בבירקנאו.
בבודפשט, אליה פלשו הגרמנים רק ב-1944, נשים רבות מקרב המחתרת החלוצית בהונגריה בתקופת השואה, לקחו חלק בהצלה בעזרת תעודות מזויפות, אספקת תלושי מזון, מציאת מקומות מחסה ובהברחת צעירים לאזורים שנחשבו בטוחים ובעיקר לרומניה.
נשקה גולדפרב פעילה מרכזית במחתרת בלטה בתושייתה ובאומץ לבה.
היא עסקה במגוון רחב של פעילויות ושליחויות.
באחת הפעולות נתפסה, יחד עם צבי וחברים אחרים, נחקרה ועונתה קשות, אך לא גילתה את סודותיה.
היו נשים שלקחו חלק בפעולות הפרטיזנים.
בקבוצות הלא יהודיות לרוב לא היו נשים רצויות, ומשהתקבלו עסקו בניקיון או בטיפול, או שהיוו בנות זוג ללוחמים.
על אף הסיכון הגבוה, הכרוך בהשתתפות בארגוני התנגדות, נשים הצטרפו לארגונים מסיבות מגוונות: הרצון לנקום, המאבק למען העתיד, למען כבוד האומה היהודית, הערצה למנהיגים שונים או לחץ חברתי.
נשים רבות היו פעילות בהצלת יהודים, בין אם מתוך אזורי הכיבוש של הנאצים ובעלי בריתם כגון גיזי פליישמן מקבוצת העבודה בסלובקיה, ובין אם מחוץ לאזורי השליטה הנאצית, כגון רחה שטרנבוך שפעלה משווייץ.
קיימים לא מעט סיפורי גבורה של נשים, כגון גוסטה דוידזון דרנגר, חברה בתנועת הנוער עקיבא וממייסדות המחתרת החלוץ הלוחם בקרקוב שבפולין, שכתבה את סיפור תולדות המחתרת על קרעי נייר טואלט בזמן שהייתה עצורה אצל הגסטאפו ב-1943. היא הצליחה לברוח מהגסטאפו, אך נאסרה והוצאה להורג לאחר-מכן.
הכתבים שלה פורסמו לראשונה בפולנית ב-1946, ומאז תורגמו לעברית ואנגלית תחת הכותרת היומן של יוסטינה.
עדיין, נשים גיבורות הן לא חלק מרכזי מהנרטיב של השואה, והפערים האלה עדיין לא מסבירים את מחיקתן מהשיח.
ככל הידוע גיוס נשים לצבא בכלל ולצבא זר בפרט היה תקדים בהיסטוריה היהודית.
בהיעדר עצמאות מדינית גברים יהודים שירתו בצבאות המדינות שבהן הם חיו, אבל נשים יהודיות לא שירתו מעולם בצורה מאורגנת בצבא כלשהו.
מלחמת העולם השנייה הייתה הפעם הראשונה שנשים יהודיות לבשו מדים ועזבו את הבית כדי להגן עליו ולסייע לעם היהודי ממרחקים.
כמעט שני מיליון נשים לקחו חלק במלחמת העולם השנייה, כ-7.5 אחוזים מהן היו יהודיות.
מחציתן בקו החזית, בעיקר בצבא הסובייטי, האחרות במסגרת בעלות הברית ובמסגרות התנדבותיות (וולונטריות) שגייסו עשרות אלפים כתומכות לחימה, טייסות, רופאות, חובשות ואחיות, מרגלות, נהגות, תצפיתניות, עובדות סוציאליות, טכנאיות ומחסנאיות.
כמו כן הן גויסו לסייע בעורף החזיתות ולטפל בפליטי מלחמה.
רובן היוו אחר כך תשתית להקמתו של חיל הנשים בצה"ל.
בצבא הסובייטי נלחמו יותר מ-1,000,000 נשים, מחציתן בקו הראשון, מתוכן כ־100,000 יהודיות.
כ-1,100 טייסות-קרב ומקלעניות-אוויר, מתוכן כ־400 יהודיות, כ־200,000 אחיות וחובשות, מתוכן כ־50,000 יהודיות, כ־100,000 בשריון, בעמדות נ"מ, בחיל החימוש וההנדסה, בצנחנים ובמודיעין.
בצבא אוסטרליה שרתו 27,000 נשים.
במסגרת יחידות הפרטיזנים במזרח אירופה ומרכזה פעלו כ־15,000נשים בהתקוממות ובלחימה ביערות נגד הנאצים ומשתפי-הפעולה.
אלה רק כמה מהנתונים המדהימים אודות השתתפותן של נשים במערכות הצבאיות במלחמת העולם השנייה.
דומה שאין תקדים בהיסטוריה להתגייסות אימהות לצבא סדיר ועוד בצעד התנדבותי ולא בחוק.
גם במדינות שבהן נחקק חוק לגיוס חובה של נשים באנגליה או שהוצא צו ברוסיה במלחמת העולם השנייה וגם אחריה, לא עלה נושא גיוס מאימהות.
קבוצה ייחודית מאוד היו כ־120 אימהות מפלשתינה - א"י שמבין המגויסות ששירתו בכוחות הבריטיים הן היוו כמעט 3% מכלל המגויסות.
בספרות העוסקת בשירות נשים בצבאות במלחמת העולם השנייה, לא נמצאו נתונים כלשהם על שירותן של אימהות בצבא.
כאשר נקראו נשים להתגייס לצבאות בעלות הברית, הופנתה הפנייה לנשים רווקות או נשואות ללא ילדים.
בספר הרשמי של ATS, שיצא לאור בבריטניה מטעם משרד המלחמה בשנת 1949 אין התייחסות לנושא האימהות.
כך גם בספר התקנות הרשמי של ATS שהופץ בבריטניה תוך כדי המלחמה והקיף את כל תחומי השירות של הנשים שהתגייסו לחיל.
עד מלחמת העולם השנייה אימהות היו חברות בארגונים צבאיים ־ מחתרתיים.
כך למשל רבות מחברות 'ההגנה' היו נשואות ואימהות לילדים, בניגוד למשל לחברות הפלמ"ח ולנשים בארגון השומר, אבל את תפקידיהן בארגון הן מילאו נוסף על עיסוקיהן האזרחיים הרגילים, ולא התנתקו ממשפחותיהן.גיוס נשים מהיישוב היה פרי יזמה של 'מועצת ארגוני הנשים'.
המועצה, שבראשה עמדה הדסה סמואל, פנתה אל מפקדת הצבא הבריטי במזרח התיכון כבר במרס 1941. רוב המגויסות, מתוך 120 האימהות שהתגייסו בסך הכול, התגייסו ל־ATS, ומקרב אלה – רובן בשנה הראשונה לגיוס, כלומר בשנת 1942.רוב האימהות שהתגייסו ל־WAAF עשו זאת בשנת 1943. רוב האימהות היו נשואות.
לרוב האימהות המגויסות היה ילד אחד, לרבע מהן שני ילדים, ולאחדות אף שלושה או ארבעה ילדים.
שתי אימהות היו בנות פחות מעשרים בעת גיוסן לצבא, כמחצית מכלל האימהות היו בשנות העשרים והשלושים לחייהן, כרבע מהן בשנות הארבעים לחייהן, ושלוש נשים היו בנות יותר מחמישים.
רוב מוחלט של האימהות היו ילידות חוץ לארץ הרוב המוחלט של האימהות היו ותיקות בארץ וחיו בה יותר מעשרים שנה, בהשוואה לכלל המגויסות, שרובן המוחלט גרו בארץ עד עשרים שנה.
עובדה זו יכולה להצביע על הקשר שלהן לארץ ועל המוטיבציה שלהן להתגייס.
שיעור האימהות שהתגוררו בערים היה דומה לשיעור העירוניות בכלל המגויסות.
רוב האימהות העירוניות שהתגייסו היו שכירות שעבדו במגוון של עבודות: פועלות, עובדות משק בית, מורות, פקידות, מלצריות ועוד.
פחות מחמישית מכלל האימהות עבדו במשק ביתן כאשר התגייסו, ומעטות היו עצמאיות רופאות, עורכות דין, ציירת ועוד.
מנתונים אלה נראה כי רוב האימהות עזבו מקום עבודה מסודר ושכר כדי להתגייס לצבא, כלומר כמו שאר המגויסות, גם האימהות לא התגייסו מסיבות של אבטלה.
ההערכה היא שרוב האימהות המגויסות שירתו בצבא כשלוש שנים, מיעוטן שירתו שנה ואחדות שירתו ארבע שנים.
מקצתן שירתו בארץ ישראל והגיעו לביתן רק בסופי שבוע.
אחדות שירתו במצרים והגיעו לחופשות של שבוע רק כל שלושה חודשים.
נושא הנשים בשואה נחקר כיום כחלק מחקר השואה ומהווה נדבך משמעותי בהבנת תקופה זו.
עם המודעות הפמיניסטית ההולכת וגדלה, נחקרים תחומים שונים הנוגעים לנשים וכך גם גדלה המודעות לנושא זה.
בשנים 2002 ו-2003 התקיימו לראשונה כנסים העוסקים בנושא זה, שהיו משותפים לבית ברל, בית לוחמי הגטאות ובית טרזין, משתתפות הכנסים שמעו הרצאות כל יום במוסד שונה.
במורשת הוצגה התערוכה פנים להתנגדות – נשים בשואה, אשר בה מונצחים סיפורי חייהן והתנגדותן של עשרות נשים.
על פי חוק יום הזיכרון לשואה ולגבורה, הוצגה ביד ושם ב-2007 תערוכה העוסקת בנשים בשואה בשם כתמים של אור - להיות אישה בשואה, אשר בה מוצגים פריטים של נשים מתקופת השואה, שירים, מתכונים ויומנים אישיים שנכתבו בידי נשים.
נשים נגד אלימות היא עמותה פמיניסטית שנוסדה בנצרת בשנת 1992 למאבק באלימות נגד נשים ערביות בישראל.
העמותה הייתה הראשונה שפתחה מקלטים ומוקד סיוע טלפוני לנפגעות תקיפה מינית ערביות.
במהלך השנים הרחיבה העמותה את פעילותה גם לקידום זכויות נשים בציבור ובמוקדי כוח פוליטי, לקידום תעסוקה לאקדמאיות ערביות ולהעלאת מודעות לזכותן של נשים לתעסוקה.
העמותה נחשבת עד עצם היום הזה, למעלה מ-15 שנים לאחר הקמתה, לגוף הפמיניסטי המרכזי במגזר הערבי בישראל, ובין היתר היא יוזמת ומפרסמת מחקרים בתחומי פעילותה.
מייסדת העמותה והמנכ"לית שלה למן הקמתה היא עאידה תומא-סולימאן.
בשנת 1995 זכתה העמותה באות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג, המוענק מדי שנה על ידי האגודה לזכויות האזרח לאדם או לגוף על תרומה מיוחדת לקידום זכויות האדם בישראל.
בעבר נוהלה העמותה על ידי ח"כ עאידה תומא סלימאן.
כיום מנהלת את העמותה נאילה עואד ראשד.
נשים על סף התמוטטות עצבים (בספרדית: Mujeres al borde de un ataque de nervios) הוא סרט קולנוע קומי שכתב וביים פדרו אלמודובר.
הסרט נוצר בשנת 1988, והקנה לאלמודובר מוניטין עולמי.
פפה מרקוֹס היא שחקנית טלוויזיה החשה צורך עז לספר חדשות אישיות חשובות לחברהּ לחיים, איוואן, שבדיוק עזב אותה.
לא קל לה להשיג את איוון.
בזעמה פפה מכינה גספצ'ו, החביב על איוואן, ומערבבת בו כ-30 גלולות שינה.
מכאן מתפתחת עלילת הסרט לכיוונים מפתיעים.
הסרט זכה להצלחה גדולה ולכן קיבל עיבוד בימתי בצורת מחזמר.
במחזמר כיכבו פטי לופון, שרי רנה סקוט ולורה בנאנטי, כולן כוכבות ברודוויי ותיקות.
את ההשראה לתסריט נתן מחזהו של ז'אן קוקטו, "הקול האנושי", שבשנת 2020 היווה בסיס לסרט נוסף של אלמודובר, "הקול האנושי".
פפה מרקוֹס (בגילומה של כרמן מאורה) היא שחקנית טלוויזיה המתגוררת בדירת פנטהאוז שבה היא מגדלת תרנגולות, ארנבונים ובעלי חיים נוספים.
חברהּ לחיים, איוואן, עזב אותה, וזה משרה עליה דיכאון.
היא ואיוואן עבדו בדיבוב של סרטים זרים, ובפרט הסרט "ג'וני גיטר" בכיכובם של ג'ואן קרופורד וסטרלינג היידן.
איוואן עומד לצאת למסע, כנראה עם חברה חדשה, ולכן מבקש מפפה שתארוז במזוודה את כל בגדיו הנמצאים בדירתה.
פפה נבדקת על ידי הרופא ושומעת ממנו חדשות חשובות, ולכן מבקשת לדבר עם איוואן.
במאמציה ליצור קשר עם איוואן, היא מטלפנת גם לאשתו לשעבר, לוסיה (חולייטה סרנו), שאינה יציבה נפשית.
פפה מציתה סיגריה, ותוך כדי כך מציתה את המזרן בחדר השינה שלה.
לאחר שכיבתה את האש, היא יוצאת ומשאירה פתק לאיוואן בביתו, אך מגלה שלוסיה השליכה את הפתק.
היא עוצרת מונית, ומורה לנהג, המתגלה כמעריץ של פפה, לעקוב אחר המונית שבה נסעה לוסיה.
באמצעות המעקב הם מגלים את כתובתה של לוסיה.
פפה מתיישבת לצפות בחדשות הערב בטלוויזיה.
לפני החדשות מופיעה פרסומת לאבקת כביסה, אשר פפה עצמה מככבת בה כשחקנית.
בפרסומת פפה מגלמת את דמותה של אימו הגאה של רוצח דרכים מפורסם.
היא מספרת כיצד בכל ערב בשובו מעמל יומו, כאשר בגדיו מגואלים בדם, היא מכבסת אותם עם אבקת הכביסה.
כאשר השוטרים מגיעים לחיפוש אחר עקבותיו של הרוצח, היא שולפת בקור רוח את הבגדים הצחורים של בנה ממכונת הכביסה, והשוטרים משתאים למראה נקיונם.
סצנה זו מטרימה את הסצנה שתגיע מאוחר יותר, שגם בה יהיו שוטרים, גספצ'ו אדום כדם, וקור רוח של פפה.
חדשות הערב בטלוויזיה מדווחות על לכידת קבוצה של טרוריסטים שיעים.
חדשות אלה גורמות חרדה לחברתה של פפה, קנדלה (מריה ברנקו), העושה מאמצים נואשים לספר לפפה את הגורם לחרדתה.
היא אינה משיגה את פפה, משום שזו עסקה במשך הלילה בתצפית על ביתה של לוסיה, בתקווה שאיוואן יגיע אליו.
היא מגלה שללוסיה ולאיוואן בן משותף בשם קרלוס (בגילומו של אנטוניו בנדרס).
פפה חוזרת עם שחר לביתה, ומגלה שהמשיבון שלה גדוש בהודעות של קנדלה.
בזעמה היא תולשת את הטלפון ממקומו וזורקת אותו דרך החלון למרפסת.
קנדלה מגיעה לדירתה של פפה, אך קודם שהיא מצליחה לשוחח עם פפה, מגיעים לדירה קרלוס וחברתו הסנובית, מריסה (רוסי דה פלמה), לאחר שבמקרה הופנו אליה על ידי מתווך, שבאמצעותו הציעה פפה את הדירה להשכרה.
תמונתו של איוואן, הנמצאת ליד מיטתה של פפה, גורמת לפפה וקרלוס לגלות את הקשר ביניהם, וקנדלה הנואשת מלדבר עם פפה מנסה להתאבד בקפיצה מהמרפסת, אך מתחרטת ברגע האחרון וניצלת במאמצי יתר הנוכחים בדירה.
מריסה לוגמת מהגספצ'ו, בלי לדעת על תכולתו המיוחדת, ונרדמת מיד.
קנדלה מצליחה לבסוף לספר מה מטריד אותה: היא התאהבה באדם ונתנה לו ולחבריו לשהות בדירתה, וכעת התברר לה שאלה הטרוריסטים השיעים שנעצרו, והיא חוששת שהמשטרה תבוא לעצור גם אותה.
פפה יוצאת לפגישה עם פאולינה (השחקנית קיטי מנבר), עורכת דין פמיניסטית, כדי שזו תסייע לקנדלה, אך פאולינה מתייחסת אל פפה בגסות.
תוך כדי שהייתה של פפה במשרדה מתקשר לשם איוואן, ופפה מגלה שפאולינה רכשה כרטיסי טיסה לסטוקהולם.
באותו זמן, בביתה של פפה, קנדלה מספרת לקרלוס שהטרוריסטים מתכננים לחטוף באותו ערב מטוס היוצא ממדריד לסטוקהולם ולהסיטו לביירות, כדי לשחרר טרוריסט שכלוא שם.
קרלוס, שבינתיים תיקן את הטלפון של פפה, טילפן למשטרה, והודיע להם על תוכנית החטיפה, תוך שהוא מנתק מיד, כדי למנוע זיהוי של מקור השיחה, משום שקנדלה עדיין מפחדת מהמשטרה.
במפתיע הוא מנשק את קנדלה.
פפה חוזרת לביתה, ולוסיה מטלפנת אליה ומודיעה שבכוונתה להגיע כדי להתעמת עם איוואן.
קרלוס מספר שלוסיה, אמו, הייתה מאושפזת בבית חולים לחולי נפש מאז שאיוואן עזב אותה, ושוחררה רק לאחרונה.
פפה, שמאסה באיוואן, זורקת את המזוודה שלו לרחוב, ומחטיאה אותו רק במעט, משום שהוא הגיע, יחד עם פאולינה, כדי לקחת את המזוודה בדרכם לסטוקהולם.
קרלוס משמיע את התקליט "Soy Infeliz", ופפה, בחמת זעמה, לוקחת את התקליט ומעיפה אותו דרך החלון.
פפה שומעת הודעה שאיוואן השאיר לה במשיבון, ושוב היא נמלאת זעם, וזורקת את המשיבון דרך החלון, והוא נופל על מכוניתם של פאולינה ואיוואן.
לביתה של פפה מגיעים לוסיה, טכנאי של חברת הטלפון שהוזמן לתקן את הטלפון, ושני שוטרים שהגיעו בעקבות הודעתו של קרלוס.
קנדלה נבהלת מאוד, אך לקרלוס יש רעיון: הוא משקה את הטכנאי והשוטרים בגספצ'ו, במטרה להרדימם.
אך לפני הירדמותם, בעודם מתחילים לחוש בטשטוש האופף אותם, שואל אחד השוטרים את פפה בחשדנות: גברת, מה שמת בגספצ'ו?!
פפה לא מאבדת את עשתונותיה ומוסרת לו באופן יובשני את המתכון המפורט לגספצ'ו.
לוסיה לוקחת את אקדחיהם של השוטרים הישנים, ומאיימת על פפה.
פפה מבינה שפניהם של פאולינה ואיוואן מועדות לטיסה לסטוקהולם שאותה הטרוריסטים מתכוונים לחטוף.
לוסיה מגלה שהיא עדיין בלתי שפויה, ורק התחזתה לשפויה כאשר שמעה את קולו של איוואן בסרט מדובב.
היא משליכה את הגספצ'ו על פפה, ויוצאת לשדה התעופה, בעזרת אופנוען שעליו היא מאיימת באקדחיה.
פפה יוצאת למרדף אחר לוסיה, ואליה מצטרפת חברתו הנזעמת של האופנוען.
הן עוצרות מונית, שמתגלה כאותה מונית ששירתה את פפה במרדפים קודמים.
לוסיה מגיעה לשדה התעופה, ומכוונת את אקדחיה אל פאולינה ואיוואן, העומדים בתור.
פפה דוחפת עגלה לעבר לוסיה, ובכך מונעת ממנה לממש את זממה.
איוואן ניגש אל פפה ומציע לה לקיים את השיחה ביניהם שהיא כל כך רצתה בה, אך פפה איבדה עניין בכך.
פפה חוזרת לביתה המבולגן, שבו מיטה שרופה, חלונות שבורים, טלפון מנותק מהקיר, גספצ'ו על הרצפה, בעלי חיים שיצאו מכלוביהם ואורחים אחדים שרועים בשינה עמוקה.
היא יוצאת למרפסת ומדברת עם מריסה, שהתעוררה משנתה, ומגלה מה החדשות הגדולות שאותן רצתה לחלוק עם איוואן – היא בהיריון.
כרמן מאורה: מגלמת את הדמות הראשית בסרט - פפה.
הופיעה באחדים מסרטיו של אלמודובר, ובהם סרטו המסחרי הראשון, פפי, לוסי, בום (1980), ולאחריו "הרגלים מגונים" (1983) ו"מה עשיתי שזה מגיע לי?" (1984).
בסרט "חוק התשוקה" (1987) גילמה טרנסקסואל.
אנטוניו בנדרס: מגלם את דמותו של קרלוס, בנם של איוואן ולוסיה המזדמן לדירתה של פפה.
הופיע גם בסרטיו של אלמודובר "מטדור" (1986) ו"קשור אותי!
מריה ברנקו: מגלמת את דמותה של קנדלה, חברתה של פפה.
הופיעה גם בסרטו של אלמודובר "קשור אותי!
חולייטה סראנו: מגלמת את לוסיה, אשתו לשעבר של איוואן ואם בנו קרלוס.
הופיעה באחדים מסרטיו של אלמודובר: סרטו הראשון, פפי, לוסי, בום (1980), "הרגלים מגונים" (1983), "מטדור" (1986) ו"קשור אותי!
רוסי דה פלמה: מגלמת את דמותה של מריסה, חברתו של קרלוס, המזדמנת יחד אתו לדירתה של פפה ושוקעת בשינה עמוקה.
צ'וס למפראבה (שוערת, שייכת לעדי יהוה)
אדוארדו קאלבו (אבא של לוסיה)
מארי גונזאלס (אמא של לוסיה)
אנחל דה אנדרס לופז (שוטר)
בסרטו משנת 2009, "חיבוקים שבורים", עוסק אלמודובר בצילומו של סרט בשם "נשים ומזוודות".
חלק ניכר מתוכנו של סרט בדיוני זה מבוסס על סצנות מהסרט "נשים על סף התמוטטות עצבים".
בפרט, גם בסרט "נשים ומזוודות" מכינה הגיבורה גספצ'ו שבו היא ממיסה גלולות שינה.
כאשר אחת מגיבורות "נשים ומזוודות" מתארת את העונג שגרם לה מאהבה, היא אומרת: "עד היום שערי סומר כאשר אני מדברת עליו", בדיוק כפי שאומרת קנדלה בתארה את מאהבה השיעי ב"נשים על סף התמוטטות עצבים".
"נשים מתוך קטלוג" הוא ספר מאת הסופרת סביון ליברכט, הכולל שלוש נובלות: "הגבר של בריגיטה", "הילד של דיאנה" ו"אמא של ולנטינה".
הנובלה הראשונה, "הגבר של בריגיטה", מציגה את הדרמה הנוצרת במשפחה כאשר הבת תלמה, עורכת הדין, מחליטה להשיג להוריה מטפלת פיליפינית.
אותה מטפלת, בריגיטה שמה, נבחרה אקראית מתוך רשימה של מטפלות זרות אפשריות ומביאה לשינוי בחיי הוריה של תלמה.
בשל ניתוח שעבר אבי המשפחה, הוא הפך מרותק לכיסא גלגלים, ובריגיטה הצעירה סועדת אותו, מנקה ומטפחת את הבית ובכך פולשת לטריטוריה המקודשת של האם.
בנוסף, בריגיטה, גורמת לאב לחוש ממרום שנותיו התאהבות מחודשת בילדה–אישה.
על אף הכאב והטלטלה שעוברים בני המשפחה כולה בעקבות כניסתה לתא המשפחתי המצומצם, כניסה זו, בדרכה שלה, מיטיבה עימם בסופו של דבר.
היא מובילה אותם להתפשר, לסלוח, לקבל זה את זה.
הבת, תלמה, שהיא המספרת של הסיפור, מעידה בגוף ראשון כי הסיטואציה שנוצרה במשפחה הפכה מורכבת מדי לשיפוט.
הנובלה השנייה, "הילד של דיאנה", הוא כרוניקה ידועה מראש של מות הבן.
באופן מפתיע, המוות הזה שבו חשה האם מרגע לידתו של בנה, מצליח להצמיח ולגלגל חיים חדשים בדמותו של תינוק שנולד לבן המת ולחברתו האירית, דיאנה.
הנובלה השלישית, "אמא של ולנטינה", עוסקת בכניסה של עוזרת צעירה, פולנייה, לתוך חייה של ניצולת שואה.
בין השתיים נרקמת מערכת יחסים ממשית של אם ובת, אך מערכת יחסים זו מבוססת על תפיסה מעוותת של ניצולת השואה את המציאות החוזרת אליה מן העבר.
זו מובילה את השתיים אל עבר סיום טרגי.
אריק לובצקי ומתי הררי עיבדו את הנובלה לסרט בשם "אמא של ולנטינה".
בתקופת גרמניה הנאצית ובמהלך מלחמת העולם השנייה היו מעורבות באופן פעיל במפלגה הנאצית כ-13 מיליון נשים, כחצי מיליון נשים השתתפו ביודעין בתעשיית רצח ההמונים הנאצית, וכ-5,000 נשים שימשו במגוון תפקידים במחנות ההשמדה והריכוז בגנרלגוברנמן.
אולם רק מעטות מהן עמדו למשפט.
בשנת 1942 הגיעו המפקדות הנאציות הראשונות למחנות ההשמדה אושוויץ, מיידנק וראוונסבריק והחלו לשרת בתפקידי מנהלה.
בשנת 1943 בעקבות חוסר בשומרים, החלו הנאצים לגייס נשים לתפקידי שמירה כחלק מהאס אס.
על פי הערכות שונות, הנשים הנאציות לקחו חלק בהשמדה של מיליון וחצי יהודים ולא-יהודים.
אירמה גרזה - שומרת במחנה הנשים באושוויץ.
נודעה בכינוי "החיה מבלזן" או "החיה היפה" ולקחה חלק בסלקציות ביחד עם יוזף מנגלה.
נודעה לשמצה בגין התנהגויות סדיסטיות וסאדו מיניות כלפי אסירות, פיקדה על כל מחנה הנשים של אושוויץ בגיל 20–21. גרזה היא המודל לחיקוי של רוב הנשים הנאציות בספרות ובקולנוע, ובפרט בספרות הסטאלג שהייתה נפוצה בישראל בשנות ה-60 (הוצאה להורג).
מריה מנדל - מפקדת מחנה הנשים באושוויץ (החליפה את יוהנה לנגפלד) והאחראית הראשית להוצאה להורג של עשרות אלפי נשים יהודיות (הוצאה להורג).
ג'ני-ונדה ברקמן - שומרת במחנה הריכוז שטוטהוף שהייתה אחראית על בחירת ילדים ונשים יהודיות לצורך ניסויים בתאי הגזים (הוצאה להורג).
אילזה קוך - שומרת במחנה הריכוז בוכנוואלד ואשת הקצין הנאצי קארל קוך; נודעה בכינוי "המכשפה מבוכנוואלד": הייתה הולכת ברחבי המחנה עם שוט ובקצהו תער ובו הייתה מכה נשים הרות (נשפטה למאסר עולם, התאבדה בתאה בכלא בשנת 1967).
הרמינה בראונשטיינר - שומרת במחנה ההשמדה מיידנק, נודעה באכזריותה הרבה כלפי נשים וילדים.
הרטה בוטה - שומרת במחנה הריכוז ברגן-בלזן שלקחה חלק בצעדות המוות בהן נרצחו אלפי יהודים.
גרדה שטיינהוף - שומרת במחנה הריכוז שטוטהוף ואחראית על מחנה הנשים בשטוטהוף.
אליזבת בקר - שומרת במחנה הריכוז שטוטהוף והודתה בשליחתן של שלושים נשים לתאי הגזים.
יוהנה בורמן - "האישה עם הכלבים", שומרת במחנות הנשים באושוויץ, בברגן-בלזן ובמחנה ראוונסבריק (הוצאה להורג).
הרטה אוברהויזר - רופאה במחנה ראוונסבריק שביצעה ניסויים רפואיים אכזריים בבני אדם (נידונה ל-20 שנות מאסר, מהן ריצתה שנה.
ב-1956 חזרה לעסוק ברפואה, עד שנשלל רישיונה שנתיים לאחר מכן בעקבות זיהויה על ידי אחד מקורבנותיה.
אליס אורלובסקי - שומרת במחנה מיידנק יחד עם הרמינה בראונשטיינר; שמרה גם באושוויץ, בפלאשוב ובמחנה ראוונסבריק.
(ריצתה עשר שנות מאסר בלבד, מתה במהלך משפט נוסף שנערך לה).
ונדה קלאף- שומרת במחנה הריכוז שטוטהוף עמדה לדין במסגרת משפט שטוטהוף
ליזל וילהאוס - אשתו של מפקד מחנה השמדה.
נהגה לשבת במרפסת ביתה ולירות באסירים יהודים ברובה שלה רק לשם ספורט.
הילדגרד נוימן - שומרת במחנה טרזיינשטט ובמחנות נוספים.
(נמלטה לאחר מלחמת העולם השנייה ומעולם לא הועמדה לדין בשל פשעיה).
יוהנה אלטפטר- צעירה בת 22 שמונתה לאחראית על אחד הגטאות באוקראינה והייתה ידועה בכינויה 'רוצחת הילדים'.
על פי עדויות, היא נהגה בין השאר לחנוק בחיבוק פעוטות יהודים למוות, ואף ירתה בעשרות אחרים לאחר שפיתתה אותם בממתקים.
באחת העדויות תואר כיצד היא "אחזה בילדים יהודים ששהו בבית חולים מקומי והשליכה אותם מחלון הבניין בזה אחר זה".
הייתה פעילה גם בטבח בזמן חיסול גטו ורשה.
ארנה פטרי - בת 23 הנשואה לקצין אס אס בכיר מצאה ילדים יהודים והבינה שברחו מהרכבת שהובילה אותם למחנות ההשמדה.
היא לקחה אותם אל ביתה האכילה אותם, ולאחר מכן לקחה את השישה, הגדול שבהם רק בן-12, העמידה אותם בשורה מול הבור וירתה בהם.
פאולינה קנייסלר - עבדה כאחות בבית חולים בדרום גרמניה, היא לקחה על עצמה "משימה מיוחדת" לבחור כל יום 70 חולי נפש ולשלחם לתאי הגזים כי "המוות בגז לא כואב".
יוהנה לנגפלד - הקימה וניהלה את מחנה הנשים הגדול בבירקנאו.
ליזלוטה מאייר - ממארגנות הטבח ביהודי לידא
נשים לגופן היא עמותה רב-מקצועית הפועלת למען קידום בריאות, רווחה ואיכות חיים של נשים ונערות בישראל ולמען שינוי חברתי כולל בתחום הבריאות והמיניות.
העמותה הוקמה בשנת 2005 על ידי קבוצה של נשים מתחומי הבריאות וקידום מעמד האשה בישראל, כדי להעלות אל סדר היום הציבורי את מצב בריאותן של נשים ממגוון הקבוצות בארץ וכן מתוך כוונה ליצור מאגר ידע בהיר ונגיש שיאפשר לנשים להכיר את גופן, מיניותן ובריאותן ולהשתמש בשירותי הבריאות בצורה מושכלת ומלאה.
פעילות העמותה מתמקדת בחינוך ובהפצת ידע, בעבודה עם נשות מקצוע, בהעצמת נשים ונערות ובקידום מנהיגות נשים ונערות.
נקודת המוצא של הפעילות היא אמונה בנשים כמקור סמכות ביחס לגופן וכשותפות מלאות לקבלת החלטות, החל בבריאות אישית וכלה במדיניות הבריאות הציבורית.
בשנים בהן נכתבו הספרים פעלו בעמותה יותר מ-350 פעילות ומתנדבות ממגוון תחומים העובדות בכל רחבי הארץ ומייצגות מגוון תרבותי, דתי, חברתי וגילאי רחב ורב-מקצועי.
נשים מתחומי הרפואה והבריאות, הפסיכולוגיה, הסוציולוגיה ועוד.
פעילות העמותה מתאפיינת ביצירה ובשמירה של קשרים בין פעילות שטח, ארגונים חברתיים, אקדמיה והממסד הרפואי, קשרים הבאים לידי ביטוי גם בזרימה דו כיוונית של ידע.
בנוסף לכך פועלת העמותה ליצירת לובי בנושאים הנוגעים לבריאות האשה בשיתוף פעולה עם ארגוני נשים.
בשנת 2011 זכתה העמותה בתואר "Women's Health Hero" מטעם הפרויקט הפמיניסטי העולמי "Our Bodies, Ourselves".
דנה וינברג, המייסדת והמנכ"לית של "נשים לגופן", דורגה ב-2013 במקום התשיעי בקרב 100 המשפיעים לשנה זו במגזין "דה מרקר".
העמותה הפיקה שני ספרים עבי כרס שהם מדריכים מקיפים לבריאות נשים, בעברית ובערבית - "נשים לגופן" (בעברית, בהוצאת מודן) ו"المرأة وكيانها" (בערבית, בהוצאה עצמית של העמותה).
הם ראו אור ב-2011, בעריכתה של טל תמיר, מנהלת הידע והפעולה של העמותה בשיתוף עם דנה וינברג המייסדת.
מדובר בשתי מהדורות מקיפות ומותאמות תרבותית של הספר האמריקאי פורץ הדרך "Our Bodies Ourselves".
ליציאתן לאור קדמו שש שנות עבודה, בהשתתפות כ-350 נשות ואנשי מקצוע ממגוון תחומי הבריאות, הרפואה והמגדר.
כמו כן שולבו בספרים ראיונות עם נשים מקבוצות אוכלוסייה מגוונות בכל רחבי הארץ.
הספרים נועדו לצמצם חוסר ידע הנוגע לבריאות ולאפשר עמדה מודעת יותר.
הם מאפשרים לנשים להכיר טוב יותר את גופן, על הבריאות והחולי, על השינויים במעגל החיים, מילדות דרך התבגרות, פריון, אמהות, גיל המעבר והזדקנות.
העמותה מקיימת סדנאות שבהן משתתפות מדי שנה בשנה כאלף נשים.
הן עוסקות בזכויות בריאות, בהקשרים של גוף ומיניות.
הסדנאות מועברות בעברית, בערבית, ברוסית ובאמהרית על ידי מנחות קבוצות מיומנות העוברות הכשרה במגוון תחומי התמחות הנוגעים לבריאות, גוף ומיניות של נשים.
לאחר שהתברר בסדנאות כי נשים ונערות רבות מבקשות לפעול ולהשפיע על קהילותיהן, הוקמו בעמותה "קבוצות ידע ופעולה".
ביניהן כאלה המתמקדות ברפואה מגדרית לנשים הסובלות מפיברומיאלגיה, נשים בתקופת גיל המעבר ולנשים הסובלות ממיגרנות; קבוצות של נערות מאוכלוסיות שונות וגן של זקנות וקשישות; וקבוצות של התעצמות והנהגה בקרב אוכלוסיות רב-תרבותיות, כגון נשים ערביות במזרח ירושלים ונשים יוצאות חבר המדינות מכל רחבי הארץ.
ההרצאות, קבוצות הידע והפעולה והסדנאות מתקיימות בין השאר בקרב נשים קשישות, שכבת גיל שאינה זוכה להתייחסות מספקת בחברה ובה נשים בודדות, עניות וחולות; נשים בגיל המעבר; נשים הלוקות במחלות "שקופות" (כתסמונות כאב כרוני ואנדומטריוזיס); יוצאות חבר המדינות ואתיופיה וכן נשים ונערות ערביות.
כמו כן מתקיימות סדנאות לקבוצות של עובדות משרד הבריאות, מתנדבות מרכזי סיוע, אחיות טיפת חלב, מטפלים/ות בנשים קשישות ובבעלות מוגבלויות, מקלטים לנשים מוכות, "בתים חמים" לנשים ולנערות ברחבי הארץ וגם לנשות עסקים, פורום המנהלות ופורום נשות הדיפלומטים הזרים.
המרכז שהקימה העמותה מכשיר צוותים חינוכיים-טיפוליים, הורים וכל המתעניינ/ת בעבודה מקצועית ומכוונת עם נערות בכל הנוגע למיניות, להתפתחות גופנית ורגשית ולמניעת פגיעה בנערות וצעירות (בנות 11–24 שנים).
"נערות לגופן" היא תוכנית שפותחה בעמותת "נשים לגופן" מתוך אג'נדה חברתית, הנשענת על ההבנה שהשיח והידע על אודות נערות וגופן הוא חסר, מושתק ואינו מעודד צמיחה של נשים בריאות בגופן ובנפשן.
התוכנית פותחה בכוונה ברורה לתרום לשינוי חברתי משמעותי בתחום זה.
המרכז משלב מתודות ותכנים שמטרתם לסייע לנערות להשיג שליטה מחודשת (reclaim) על גופן ועל חייהן.
דרכי הפעולה הן: הנגשת ידע לנערות, להורים ולצוותים חינוכיים וטיפוליים העובדים עם נערות; העלאת מודעות ויצירת ידע מותאם אישית בשיתוף עם הנערות עצמן; וקבוצות ידע ופעולה - לאחר תהליך למידה הדדי עם נשות מקצוע, מובילות הנערות שינוי.
במסגרת זו מתקיים מחקר "נערות לגופן".
חלקו הראשון הוא איכותני ובסיומו יחל מחקר כמותני שבו ייאסף מידע פרטני באמצעות סקר מובנה בקרב 500 נערות ברחבי הארץ.
התובנות שיאספו ישמשו לתכנון מדיניות ופרויקטים חסרים בתחום בארגון, כמו להשפעה על מקבלי ההחלטות ברמת המיקרו (כיועצות ומורות) והמקרו (מדיניות, משרדי ממשלה ועוד).
עמותת נשים לגופן היא חלק מרשת בינלאומית של ארגונים לקידום בריאות נשים המופעלת על ידי The Boston Women's Health Book Collective.
שיתופי פעולה עם גורמים מקצועיים בתחום הבריאות מתקיימים בין השאר עם האגודה לגינקולוגיה של נערות ומתבגרות, ההסתדרות הרפואית (הר"י), בתי החולים איכילוב, הדסה עין כרם והלל יפה וכן עם מרפאת לוינסקי בתל אביב.
עמותת "נשים לגופן" מתקיימת מתרומות של קרנות וגופים המזדהים עם מטרותיה.
נשים על גלים הוא ארגון הולנדי ללא כוונת רווח, שנוסד בשנת 1999 על ידי הרופאה רבקה גומפרטס ותומך בזכות האישה לעבור הפלה מלאכותית במדינות שבהן הפלות אינן חוקיות.
בנוסף, הארגון מספק אמצעי מניעה וייעוץ רפואי.
המטרה המוצהרת של הארגון היא לעורר מודעות וליצור שיח אודות החוקים והמגבלות על הפלות, ולספק פתרונות לא ניתוחיים בטוחים לנשים במדינות שבהן הפלות אינן חוקיות.
ישנן מדינות בהן הפלות אינן חוקיות, אך מבוצעות בהן הפלות בלתי חוקיות רבות, תוך סיכון חיי הנשים.
בשל הרצון לפעול בצורה חוקית, הארגון פועל מתוך ספינה הרשומה בהולנד עליה ממוקמת מרפאה ניידת.
הספינה מפליגה למדינה שבה אסורות ההפלות על פי החוק, נשים קובעות תורים, ועולות על סיפון הספינה.
הספינה שטה למים בינלאומיים, אז החוק ההולנדי תקף על גבי הסיפון ולכן ניתן לערוך את ההפלה בצורה חוקית.
רבקה גומפרטס היא רופאה ואמנית, פעילת זכויות אדם.
גומפרטס נולדה ב-1966 בעיר הנמל פליסינגן שבהולנד.
היא עברה לאמסטרדם ב-1980 שם למדה רפואה ואומנות.
בהיותה רופאה מתמחה, שהתה על סיפון הספינה Terwiel Rainbow Warrior II והגתה את הרעיון להפלות בלב ים כדי לתת מענה להפלות לא חוקיות המסכנות חיי נשים ברחבי העולם.
גומפרטס תכננה את מרפאת ההפלות ניידת, אותה ניתן להתקין על ספינות.
בכל ההפלגות נתקלו חברי הארגון בהתנגדות עזה מצד ארגונים המתנגדים להפלות, ביחד עם סיקור תקשורתי נרחב, עוין ואוהד כאחד.
הפלגת הבכורה הייתה לאירלנד ב-2001, שם לא בוצעו הפלות בשל עיכוב במתן אישור להפלות.
המכון הרשמי של פולין לסקרים ערך סקר לפני ואחרי ההפלגה ונמצאה עליה של 12% בקרב תומכי ההפלות.
ב-2004 בוצעה הפלגה לפורטוגל, אך כניסתם נמנעה על ידי חיל הים הפורטוגלי ששיגר אוניות מלחמה.
ב-2008 נערכה הפלגה לספרד, שם נערך ניסיון לגרור את הספינה אל מחוץ לנמל במטרה למנוע ממנה לעגון.
ב-3 באוקטובר 2012 משרד הבריאות המרוקני הוציא צו האוסר את כניסתם של חברי הארגון למרוקו.
בעיות חוקיות וטכניות ניצבות בפני הארגון בניסיונות להעלות נשים על הספינה לצורך ביצוע הפלה במים בינלאומיים.
על כן, מכשיר הארגון עובדים מקומיים המפעיל קו חם המספק מידע לנשים, בעיקר על שימוש בתרופה מיזופרוסטול שנועדה לטפל בכיבי קיבה, אך אחת מתופעות הלוואי שלה היא הפלה.
הארגון מעניק מידע כיצד ניתן להשיג את התרופה, כיצד להשתמש בה, כיצד לזהות מקרי חירום בעקבות השימוש בה ודרכים להימנע מחשד לשימוש בה.
כמו כן, הארגון מעניק תמיכה ועידוד לנשים במצוקה.
בשנת 2014 יצא הסרט התיעודי "ספינת ההפלגות" המתאר את מאבקו של הארגון ואת ההפלגות.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים South by Southwest באוסטין, טקסס, ארצות הברית.
הסרט זכה בשני פרסים בפסטיבל SXSW: פרס בחירת הקהל ופרס הכרה מיוחדת של חבר השופטים.
פרס אדריאן שלי למצוינות, ננטקט
נשים יהודיות באתיופיה בדומה לנשים בחברות מסורתיות ככלל, חיו במסגרת משפחתית פטריארכלית שבה מעמדן היה נחות משמעותית ממעמדו של הגבר במשפחה.
הנשים היהודיות באתיופיה החזיקו בנוסף לכך במנהגים מסורתיים ודתיים שונים אשר שימרו את מעמדן החברתי והמשפחתי.
עליתם של יהודי אתיופיה לארץ ישראל אופיינה בשינוי מעמדן של הנשים האתיופיות, בייחוד במסגרת המשפחתית, אך גם הציבה אותן בפני סכנת אלימות במשפחה בשל ערעור יחסי הכוחות הפטריארכלים בחברה הישראלית.
בדומה לחברות מסורתיות אחרות, החברה באתיופיה מוגדרת כפטריארכלית.
בשל כך המבנה המשפחתי באתיופיה מאופיין בחיים בקהילות המחולקות למשפחות מורחבות בהן גיל ומגדר הן המשתנים המשמעותיים המבטיחים סטטוס חברתי גבוה לגברים ומבוגרים.
האישה, בדומה לילדים, נחשבת לרכושו של אביה ולאחר מכן לרכוש בעלה ומשום כך מחויבת לציית לגבר במשפחה.
תפקידה של האם במשפחה היה בעיקר כרוך בעבודות הבית, טיפול בגידולים שסמוכים לבית וכן, גידול הילדים.
האם באתיופיה נהגה לשמור על קרבה פיזית צמודה לתינוקה, כאשר הוא רכוב על גבה במשך שעות רבות ביום כאשר מגיל שנה ועד גיל שלוש האם לא נפרדה מתינוקה ושניהם נתפסו כיחידה אחת.
בדומה לכלל המשפחות באתיופיה, גם במשפחות היהודיות בלטה הנחיתות המבנית הנשית באמצעות תפקידן המשני בכלכלת הבית ביחס לגבר, וכן בשל עיסוקן הביתי ותלותן הכלכלית באב המשפחה.
בכל מקרה של סטייה, ולו הקלה ביותר בהתנהגות המתבקשת מנשים ומילדים, הגבר רשאי להענישם בכוח פיזי, דבר אשר נתפס בקרב הקהילה כולה כאקט לגיטימי.
"חינוך" האישה בעזרת אמצעים אלימים נחשב כדבר שגרתי ולגיטימי, ובמצבים בהם אישה התווכחה עם בעלה או סירבה למלא את רצונו כולל סירובה לקיים עמו יחסי מין, נחשב הדבר כהצדקה לגיטימית להכאתה.
מכיוון שהאב\ הגבר הוא מקור הסמכות הבלעדית במבנה המשפחתי בחברה האתיופית, תפקידיה של האישה חויבו להיות ברוחו של האב ולפי תכתיביו.
כך למשל, אף על פי שמלאכת חינוך הילדים היה תפקידה של האם, עקרונות החינוך והתווית הערכים נעשו מכוח סמכותו של האב ועל פי מרותו בלבד.