tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עבד מרבית שנותיו במכון לפיזיקה תאורטית באוניברסיטת מינכן.
במהלך שנות עבודתו במינכן, זומרפלד "גידל" מספר יוצא דופן של סטודנטים שהפכו לאחר מכן למפורסמים בזכות עצמם, כולל ארבעה דוקטורנטים ושלושה פוסט-דוקטורנטים אשר זכו בפרס נובל.
הוא עצמו הוצע לפרס נובל 84 פעמים, יותר מכל אדם אחר, אך לא זכה בו מעולם.
זומרפלד למד מתמטיקה ומדעי הטבע באוניברסיטת אלברטינה, שבעיר הולדתו קניגסברג.
הוא קיבל תואר דוקטור (PhD) בשנת 1891, בגיל 23, בנחייתו של פרדיננד פון לינדמן.
ידוע כי בתקופת לימודיו השתתף בשיעורים של המתמטיקאים דויד הילברט, אדולף הורוויץ והפיזיקאי אמיל ויכרט (Wiechert), וכי נשארה לו צלקת מתחרות סיוף.
לאחר קבלת הדוקטורט הוא נשאר בקניגסברג לשם השגת תעודת הוראה, אותה קיבל בשנת 1892. לאחר מכן שירת בצבא למשך שנה אחת בחטיבת המילואים של קניגסברג.
באוקטובר 1893 החל זומרפלד לעבוד כעוזר הוראה של תאודור ליביש במכון המינרלוגי באוניברסיטת גטינגן.
בספטמבר 1894 הפך לעוזרו של המתמטיקאי פליקס קליין.
בשנת 1895 כתב את תזת ההביליטציה וקיבל מעמד של פריבט-דוצנט באוניברסיטת גטינגן.
לאחר ההביליטציה החל להרצות באוניברסיטה בתחומי המתמטיקה ופיזיקה מתמטית.
הרצאותיו בנושא משוואות דיפרנציאליות חלקיות הוכללו בכרך השישי של ספר הלימוד שלו על פיזיקה תאורטית.
בעקבות הרצאותיו של קליין על גופים מסתובבים, כתבו יחד ספר בארבעה כרכים שנקרא Die Theorie des Kreisels (תורת הסביבונים), במשך 13 השנים שבין 1897–1910. בנוסף ערך את הכרך החמישי באנציקלופדיה של המתמטיקה (Encyklopädie der mathematischen Wissenschaften) בין השנים 1898–1926.
בגטינגן הכיר זומרפלד את יוהאנה, בתו של אוצֵר האוניברסיטה וילהלם וין.
בשנת 1897 התמנה זומרפלד כפרופסור בקתדרה למתמטיקה באוניברסיטת קלאוסתל-צלרפלד (Clausthal-Zellerfeld).
במשרה זו הרוויח משכורת שהספיקה לחתונתו עם יוהאנה.
בשנת 1900 קיבל זומרפלד משרת פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת אאכן, בין השאר תודות להתערבותו של קליין.
באאכן עבד על תורת ההידרודינמיקה, עליה גם כתבו את תזת הדוקטורט לודוויג הופף (Ludwig Hopf) וורנר הייזנברג.
בשנת 1906 התמנה זומרפלד לפרופסור מן המניין וראש המכון לפיזיקה תאורטית באוניברסיטת מינכן בידי וילהלם רנטגן, ראש המכון לפיזיקה.
את מינויו הגדיר זומרפלד כהזמנה ל"מרחב פעולה מיוחס".
זומרפלד נשא את המשרה עד האחד באפריל 1935, אז יצא לגמלאות אך נשאר בתפקידו כמחליף זמני עד לבחירת יורשו באחד לדצמבר 1939.
זומרפלד הנחה מספר רב של דוקטורנטים לפיזיקה שברבות הימים הפכו למפורסמים, בהם ורנר הייזנברג, וולפגנג פאולי, פטר דביי והנס בתה אשר זכו בפרס נובל, וגם מספר רב של פוסט-דוקטורנטים שהפכו למפורסמים, בהם לינוס פאולינג, איזידור אייזק רבי ומקס פון לאואה שזכו בפרס נובל.
אלברט איינשטיין אמר לזומרפלד "הדבר שאני מעריץ יותר מכל אצלך הוא שעיצבת מהאדמה מספר כה רב של כישרונות צעירים".
מקס בורן גרס שבין יכולותיו של זומרפלד נמנה "גילוי ופיתוח כישרונות".
זומרפלד נהג בסגנון שקרב אותו לעמיתיו לעבודה ולסטודנטים שלו.
הוא שיתף עמם פעולה במחקר ורעיונותיהם השפיעו על השקפותיו לעיתים קרובות.
זומרפלד נפגש עם עמיתים וסטודנטים בבתי קפה, אירח אותם בביתו ובבקתת הסקי שלו, לעשייה בפיזיקה וספורט.
במהלך שנותיו במינכן הרבה להרצות, בפיזיקה כללית ובנושאים מתקדמים.
בין השנים 1942–1951 ערך את הרצאותיו בשישה כרכים שנקראו "הרצאות בפיזיקה תאורטית".
בשנת 1919 פרסם את המהדורה הראשונה של הספר "מבנה האטום וקווים ספקטרליים" (Atombau und Spektrallinien) שהיה ספר הלימוד והעיון העיקרי לפיזיקה אטומית ותורת הקוונטים באותה תקופה.
פיתוחיו המתמטיים בתורת היחסות הפרטית תרמו לקבלתה בידי הספקנים, בתקופה שבה התורה לא הייתה מבוססת כקונצנזוס מדעי.
בשנת 1914 עבד יחד עם לאון ברילואן על התפשטות גלים אלקטרומגנטיים בתווך עם פיזור.
זומרפלד עסק רבות בתורת הקוונטים והיה אחד ממייסדיה.
עיקר תרומותיו ניכר בחישוב רמות האנרגיה של האלקטרונים באטום, המתבטא בספקטרום הבליעה והפליטה של האטום.
1915 - תיקון זומרפלד-וילסון למודל האטום של בוהר יחד עם ויליאם וילסון (William Wilson), אשר תיקן את צורת האורביטלים של האלקטרונים באטום לצורה אליפטית במקום כדורית, ונתן ספקטרום מדויק בהרבה.
1916 - הגדרת קבוע המבנה העדין, שהוא מאבני הבניין של האלקטרומגנטיות וגם של אלקטרודינמיקה קוונטית, והוא אחד הקבועים שנמדדו בדיוק הרב ביותר.
הדיוק בו נמדד הקבוע וחוזר על עצמו בניסויים שונים הוא אחת ההוכחות המרכזיות לתקפותה של תורת הקוונטים ובפרט האלקטרודינמיקה הקוונטית.
1919 - ניסוח חוק ההזזה של זומרפלד-קוסל יחד עם ולטר קוסל (Walther Kossel).
1927 - ניתח מודל דרודה באמצעות התפלגות פרמי-דיראק.
המודל מחשב מוליכות חשמלית ומוליכות חום של מתכות והניתוח החדש פתר מספר בעיות שהיו במודל המקורי בחישוב הולכת החום.
המודל החדש נקרא מודל דרודה-זומרפלד או מודל האלקטרונים החופשיים.
בתחום האלקטרומגנטיות היו לזומרפלד מספר תרומות, אחת הבולטות היא זהות זומרפלד, המאפשרת "לפרק" גל כדורי מתפשט למרכיביו הספקטרליים - פונקציות בסל כפול גלים מישוריים בכל אורכי הגל.
בנוסף, לאור מחקרו של זומרפלד בתחום ההידרודינמיקה - קרוי על שמו מספר זומרפלד, גודל חסר ממד בתורת הסיכה ההידרודינמית.
בשנת 1918 החליף את איינשטיין כראש האגודה הגרמנית לפיזיקה.
פעילותו העיקרית בתפקיד זה הייתה הקמת כתב עת חדש לפיזיקה.
בעקבות הצלחת כתב העת פוצל ממנו כתב העת לפיזיקה Zeitschrift für Physik אשר עסק בפרסום עבודה מקורית.
העיתון פרסם מאמרים של פיזיקאים בעלי שם ללא ביקורת עמיתים, דבר שזירז את תהליך הפרסום עד לשבועיים מקבלת המאמר.
מייחסים לעיתון ולאופן הפעילות חשיבות גדולה בהתפתחות הפיזיקה התאורטית ותורת הקוונטים בגרמניה באותה תקופה.
העיתון היה הכלי המועדף על תאורטיקנים של תורת הקוונטים בעלי השקפות חלוציות לפרסום עבודותיהם.
בשנים 1928–1929 זומרפלד נסע ברחבי העולם עם עצירות מרכזיות בהודו, סין, יפן וארצות הברית.
כהכרה בהישגיו זומרפלד נבחר כחבר החברה המלכותית, האקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית), האקדמיה הרוסית למדעים, וגם כחבר באקדמיות של הודו, ברלין, מינכן, גטינגן ווינה.
הוא זכה לתואר של כבוד מאוניברסיטאות רוסטוק, אאכן כלכותה ואתונה.
זומרפלד זכה במדליית מקס פלאנק (1931) ומדליית לורנץ (1939) על תרומתו לפיזיקה התאורטית, ובמדליית אורסטד (1949) על תרומתו ללימוד הפיזיקה.
לאחר פרישתו ב-1935 נשאר זומרפלד בתפקידו כראש המכון לפיזיקה תאורטית עד למציאת יורשו.
התהליך היה ארוך עקב הפער בין בחירת הפקולטה, למשרד החינוך ותומכי תנועת הפיזיקה הגרמנית הגזענית והאנטישמית, אשר התנגדה למה שכונה "פיזיקה יהודית" וכללה את התורות הפיזיקליות המתקדמות באותה תקופה, תורת הקוונטים ותורת היחסות.
לבסוף נבחר וילהלם מילר (Wilhelm Müller) שלא היה פיזיקאי כלל.
מינוי זה הוגדר כחבלה בחינוך פיזיקלי בגרמניה במכתבים של דמויות בכירות בפיזיקה ובתעשייה בגרמניה אל בכירים בממשל הרייך.
זומרפלד נפטר כתוצאה מפציעה בתאונת דרכים בשנת 1951, כאשר טייל עם נכדיו.
ארנולד אלטרינו (בהולנדית: Arnold Aletrino; 1 באפריל 1858 – 16 בינואר 1916; נקרא במקורות שונים גם אהרון או סם אלטרינו) היה סופר וקרימינולוג יהודי-הולנדי, הזכור כיום בעיקר בזכות כתביו בנושא ההומוסקסואליות.
הוא היה חבר בקבוצת הטחטיחרס (כלומר, "בני שנות השמונים"), חבורה ספרותית של סופרים ומשוררים צעירים שביקשו לחולל מהפכה בספרות ההולנדית של המאה התשע-עשרה, שאותה ראו כחנוטה ומוסרנית.
ארנולד אלטרינו נולד באמסטרדם לסלומון אלטרינו וסלימה פיניידה, בני הקהילה היהודית-ספרדית בעיר.
בהיותו סטודנט לרפואה באמסטרדם התיידד עם פרדריק ון אדן, שעתיד היה להיעשות אחד הפסיכיאטרים המפורסמים בימיו, ומהבולטים בחבורת הטחטיחרס.
הוא הצטרף לקבוצה והיה אחד הכותבים הקבועים בכתב העת שהוציאו, דֶה נִיוֶוה חִידְס (De Nieuwe Gids, "המדריך החדש"), שאותו ערך בשנים 1910–1912. הוא סיים את לימודיו ב-1886 ועבד כרופא משפחה וכן רופא של מכבי האש באמסטרדם, וכך בא לראשונה במגע עם השכבות החלשות ביותר באוכלוסייה.
ב-1891 נשא לאישה את רחל מנדס דה קוסטה, שהתאבדה כעבור שש שנים.
שנה מאוחר יותר נשא לאישה את אמיליה יוליה ("יוּפִּי") ון סטוקום.
בסוף ימיו חלה במחלה קשה שבעקבותיה התמכר למורפין.
הוא עבר עם אשתו להתגורר בעיירה שרנה (Chernex) שליד ז'נבה בשווייץ, שם נפטר ב-1916, בגיל 57.
ב-1899 קיבל אלטרינו משרה כמרצה באוניברסיטה בנושאי "אנתרופולוגיה קרימינלית" - התחום שהתפתח לקרימינולוגיה המודרנית.
הוא ערך מחקרים ועבודת שדה ובזכותם הגיע לכמה מסקנות מרחיקות לכת, שהיו פורצות דרך לזמנן.
הוא היה מראשוני הלוחמים לזכויות ההומוסקסואלים, ויצא להגנתם בקונגרס קרימינולוגי שהתקיים ב-1902. על כך ספג ביקורת רבה, כמי ש"מגן על אי-מוסריות".
בין המבקרים היה גם ראש ממשלת הולנד באותה עת.
ב-1903 נסע לברלין, וביקר שם בחברתו של מגנוס הירשפלד כמה מקומות מפגש של הומוסקסואלים, ביקורים שאותם תיאר בספרו "הרמפרודיטיות ואוראניזם" (1908).
ב-1912 היה בין מייסדי הסניף ההולנדי של הוועדה המדעית-הומניטרית של הירשפלד.
אף על פי שהיה מתלמידיו של צ'זרה לומברוזו, שפיתח תאוריות אטוויסטיות של הפשיעה וסבר כי היא עוברת בירושה כ"ניוון" גנטי, הוא התנגד (במאמר שפרסם ב-1897) להשקפתו של לומברוזו על ההומוסקסואליות: אלטרינו טען כי הומוסקסואליות אינה קשורה בפשיעה ובמחלות נפש ויכולה להופיע גם בבני אדם בריאים ונורמטיביים מכל בחינה אחרת.
בכתביו המאוחרים הוא קרא ללגליזציה של ההומוסקסואליות והוקיע את רדיפת ההומוסקסואלים בידי הרשויות, וכן התקרב לתאוריה של הירשפלד שראתה בהומוסקסואלים חלק מהמין השלישי.
אלטרינו היה ידידו הקרוב של המשורר והסופר הצעיר יעקב ישראל דה האן, אבל נבהל ונעלב כאשר הלה הקדיש לו את ספרו הראשון, "צינורות", שעסק בהומוסקסואליות – אלטרינו ראה בכך ניסיון לנצל את המוניטין שלו לקידום רומן ביכורים.
שתי הדמויות הראשיות ברומן נקראו יוֹפּ וסאם (שמות החיבה של דה האן ושל אלטרינו, בהתאמה), והרומן תיאר מערכת יחסים מינית וסדיסטית ביניהם, וכן מפגשים מיניים של שניהם עם גברים צעירים.
אלטרינו ואשתו של דה האן, יוהנה דה האן – ון מארספן, ראו חובה לעצמם לרכוש מן החנויות את המהדורה כולה (שנחשבת עד היום קשה מאוד להשגה).
דה האן עיבד בתוך חודשים ספורים את הרומן ופרסם גרסה חדשה ושונה למדי, ללא ההקדשה ובשינוי שמות הגיבורים ופרטים מזהים אחרים.
את ספרו הבא בנושא ההומוסקסואליות בחר אלטרינו לפרסם בשם בדוי.
אלטרינו פרסם בימי חייו כמה ספרים ומאמרים רבים בנושאי התמחותו המקצועית, אבל כתב גם ספרות יפה, בדרך כלל בנושאים קדורניים ומהורהרים, בהשפעת הנטורליזם הצרפתי והיכרותו עם השכבות החלשות בחברה ההולנדית.
Cox' biologische studie "Over de aequivalentie van man en vrouw" (בעניין ספרו של דה ריקר "האישה בכלא ולפני מותה" ומחקרו הביולוגי של ד"ר קוקס "על שוויון הגבר והאישה", 1898)
Openbare les על האי-אחריות – שיעור פומבי.
הופיע בשם הבדוי קרל איהלפלדט, 1905)
(האם הכליאה בצינוק עדיין מותרת ורצויה?, 1906)
Stille uren (שעות דוממות, 1906)
ארנולד ווסלו הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון דרום אפריקאי.
התפרסם ברחבי העולם בזכות הופעותיו בתור הימוטאפ בסרטים "המומיה" (1999) ו"המומיה חוזרת" (2001) ובתור קולונל קוטזי בסרט "לגעת ביהלום" (2006).
ווסלו נולד בפרטוריה למשפחת שחקני תיאטרון.
את כישורי המשחק שלו גילה עוד כתלמיד תיכון, כשסיים את לימודיו ואת שירותו הצבאי נרשם ווסלו ללימודי דרמה מקצועיים.
ווסלו התחיל את הקריירה שלו בתיאטרון המקומי שבאזור מגוריו וזכה במספר פרסים על הופעות שייקספיריות.
לאחר גיחה קצרה לתחום הטלוויזיה בדרום אפריקה פנה לקולנוע וקטף פרסים נוספים על הופעותיו בסרטים מקומיים.
בתחילת שנות ה-90 עבר להתגורר בארצות הברית ועשה את הופעת הבכורה שלו בהוליווד בסרטו של רידלי סקוט "1492: מעבר לאופק".
את הופעתו הגדולה הראשונה עשה ווסלו בסרט הפעולה "מטרה קשוחה" בתור פיט ואן קליף צייד הראשים שעליו לחסל את צ'אנס בורדה (ז'אן-קלוד ואן דאם).
ווסלו החליף את ליאם ניסן בתפקיד דארקמן בשני סרטי ההמשך לסרט גיבורי העל המצליח של סם ריימי "דארקמן".
ווסלו התפרסם ברחבי העולם בתפקיד הכהן הימוטאפ בסרטי ההרפתקאות "המומיה ו"המומיה חוזרת".
השתתף בקומדיית הריגול "קודי בנקס סוכן סמוי" ובעונה הרביעית של הסדרה " 24" בתפקיד הטרוריסט הטורקי חביב מרוואן.
בשנת 2006 שיחק לצד טייריס גיבסון בסרט האקשן "מהמותן למטה".
בהמשך השנה הופיע ווסלו בדרמת המלחמה "לגעת ביהלום" בתור שכיר החרב קולונל קוטזי הנעזר בשורותיו דני ארצ'ר (לאונרדו דיקפריו) במציאת יהלום נדיר.
ב-2009 השתתף בסרט הפעולה "ג'י.
ג'ו כוח המחץ" בתור זארטן מתנקש בכיר בארגון הקוברה.
ווסלו הוא בעל אזרחות אמריקאית והיה נשוי במשך שלוש שנים לשחקנית ננסי מולפורד.
ווסלו נישא בשנית למנהלת השיווק סילביה אהי, הזוג פועל ביחד בארגון למען זכויות בעלי חיים.
דארקמן 3:תמות דארקמן, תמות (1996)
סוכן סמוי קודי בנקס (2003)
(אז'ן) ארנולד דולמטש באנגלית: Arnold Dolmetsch 24 בפברואר 1858 - 28 בפברואר 1940) היה מוזיקאי ובונה כלי נגינה יליד צרפת, שחי רוב חייו הבוגרים באנגליה וייסד סדנה לייצור כלי נגינה בהאזלמיר, סארי.
דולמטש היה חלוץ בחידוש העניין במוזיקה עתיקה במאה ה-20.
משפחת דולמטש באה במקור מבוהמיה, אך (אז'ן) ארנולד דולמטש, בנם של רודולף ארנולד דולמטש ומארי זלי (לשעבר גילואר) נולד בלה מאן שבצרפת, שם הקימה המשפחה מפעל לייצור פסנתרים.
בסדנאות המשפחה רכש דולמטש את הכישורים לבניית כלי נגינה, שישמשו אותו בהמשך חייו בסדנאות שלו למוזיקה עתיקה.
דולמטש למד מוזיקה בקונסרבטואר של בריסל ולמד נגינה בכינור אצל אנרי וייטאן.
בשנת 1883 נסע ללונדון ללמוד בקולג' המלכותי למוזיקה.
מוריו שם היו הנרי הולמס ופרדריק ברידג'.
בשנת 1889 קיבל שם תואר ראשון במוזיקה.
תקופת-מה עבד דולמטש כמורה למוזיקה בדאלוויץ' קולג'.
עניינו בכלים עתיקים ניעור למראה אוספים של כלי נגינה היסטוריים במוזיאון הבריטי.
לאחר שבנה את העתק הלאוטה הראשון שלו ב-1893, החל לבנות צ'מבלי וקלאוויקורדים לחברת צ'יקרינג מבוסטון (1905 - 1911), ואחר בשביל גאבו בפריז (1911 - 1914).
בשלב הבא הקים סדנה לבניית כלי נגינה בהאזלמיר שבסארי והחל לבנות העתקים כמעט לכל סוגי הכלים שנוצרו מן המאה ה-15 עד המאה ה-18, כולל ויול, לאוטה, חלילית ומגוון כלי מקלדת.
ספרו משנת 1915, "פרשנות למוזיקה של המאות ה-16 וה-17", היה ציון דרך בהתפתחות הביצועים האותנטיים של מוזיקה עתיקה.
ב-1925 ייסד דולמטש פסטיבל שנתי למוזיקה קאמרית, "פסטיבל דולמטש הבינלאומי למוזיקה עתיקה", המתקיים מדי שנה בחודש יולי בהאזלמיר.
הוא היה פעיל בחיי התרבות של לונדון ועם ידידיו ומוקיריו נמנו ויליאם מוריס, סלווין אימג', רוג'ר פריי, גבריאלה ד'אנונציו, ג'ורג' ברנרד שו, עזרא פאונד, ג'ורג' מור (שהרומן שלו "אוולין אינז" מוקדש לחיי דולמטש ויצירתו), וויליאם בטלר ייטס.
דולמטש היה אחראי לגילוי המחודש של אסכולת המלחינים האנגלים לוויול קונסורט (בהם ג'ון ג'נקינס וויליאם לוז), שזיכה אותו בדברי ההלל של סר הנרי האדו, שאמר כי דולמטש "פתח את הדלת לבית גנזים נשכח של יפעה".
כמו כן היה אחראי במידה רבה לתחיית החלילית, הן ככלי קונצרטים רציני והן ככלי, שהנגיש מוזיקה עתיקה לנגנים חובבים.
דולמטש אף הוסיף וקידם את החלילית ככלי להוראת מוזיקה בבתי ספר.
בשנת 1897 ניגן דולמטש עם אשתו השנייה, אלודי, את קונטינואו לצ'מבלו בביצוע ה"מודרני" הראשון ליצירתו של הנרי פרסל, "המלך ארתור", בברמינגהאם בניצוח ריכטר.
ביולי 1900 סיפק את הליווי המוזיקלי ל"אידיליות מחול" של איזדורה דאנקן בניו גלרי בלונדון.
ב-1937 הקציבה לו ממשלת בריטניה גמלה של משרת ציבור וממשלת צרפת העניקה לו את תואר אביר לגיון הכבוד ב-1938.
ארנולד דולמטש נישא שלוש פעמים.
שניים מנישואים אלה הסתיימו בגירושין.
ב-23 בספטמבר 1903 נשא לאישה את מייבל ג'ונסטון, אחת מתלמידותיו.
דולמטש עודד את בני משפחתו ללמוד את אומנות בניית הכלים ונגינה, והמשפחה הרבתה להופיע בצוותא בקונצרטים, בנגינת כלים שנבנו בסדנאות דולמטש.
לאחר מותו של ארנולד דולמטש ב-1940 בהאזלמיר, המשיכה משפחתו לקדם את בניית הכלים העתיקים והנגינה בהם.
מייבל דולמטש, אשתו, עשתה לה שם בנגינה בוויול בס.
רודולף דולמטש, בנו, היה נגן כלי מקלדת מחונן, שנהרג במלחמת העולם השנייה.
נטלי דולמטש, בתו, ניגנה בוויול והייתה חברה ראשונה במעלה באגודת הויולה דה גמבה.
קרל פרדריק דולמטש, בנו, היה נגן חלילית נודע וקיבל עליו את ניהול עסק בניית הכלים של אביו.
ססיל דולמטש, בתו, ניגנה בוויול.
ארנולד בוריסוביץ לָחוֹבְסקי היה צייר יהודי יליד אוקראינה, שהיה אחד מן המורים הראשונים בבית הספר לאמנות "בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות".
לחובסקי נולד בשם אהרן ברקוביץ' בשנת 1880 בעיר צ'רנוביל שבפלך קייב של האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה).
הוא למד אמנות באודסה ואחר כך במינכן.
בשנת 1903 יצר לחובסקי פורטרט של חיים נחמן ביאליק, שהיה אחד התיאורים הראשונים של המשורר.
בשנת 1909 עלה לחובסקי לארץ ישראל, בעקבות הזמנתו של בוריס שץ, ושימש כמחליפו של מורה בצלאל שמואל הירשנברג.
עם בואו לארץ ישראל השתכן לחובסקי בביתו של הסופר ש.
נחום גוטמן, בנו של בן-ציון, תיאר בדיעבד את ביקורו של לחובסקי בביתם.
על פי גוטמן יצר לחובסקי בביקור זה כמה עבודות ובהם "תמונת כושי יושב על שרפרף מעשן נרגילה, נופים של חול וים, ופורטרט שעשה מפרופסור שץ".
לאחר כשנה חזר לחובסקי לסנקט פטרבורג.
ב-1912 מונה שם כפרופסור לאמנות.
בשנת 1925 היגר לחובסקי לפריז, שם הציג בכמה מוזיאונים וגלריות לאמנות.
בשנת 1933 היגר לארצות הברית, שם לימד בבית הספר לאמנות של מוזיאון בוסטון לאמנות.
לחובסקי נפטר בניו יורק בשנת 1937.
סר ארנולד טלבוט וילסון (Arnold Talbot Wilson; 18 ביולי 1884 – 31 במאי 1940) היה קצין הממשל האזרחי הבריטי בעיראק במלחמת העולם הראשונה והנציב העליון בפועל של המנדט הבריטי על מסופוטמיה.
נהרג כחבר הפרלמנט הבריטי במהלך מלחמת העולם השנייה והיה חבר הפרלמנט השלישי שנהרג במלחמה זו.
נולד בקליפטון, ליד בריסטול שבאנגליה.
אביו היה ראש בית הספר הפנימייתי קליפטון קולג'.
התגייס לצבא הודו הבריטית ב-1903 לאחר שסיים בהצטינות את לימודיו באקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט.
ב-1904 הוצב באהוואז שבפרס בדרגת לוטננט, כמפקד כוח משמר.
ב-1907 הועבר לתפקיד של קצין ממשל אזרחי במפרץ הפרסי ובין 1908 ל-1911 היה נציג הממשל הבריטי בח'וראמשהר.
ב-1915 התמנה לסגנו של פרסי קוקס במסגרת העברת הכוחות הבריטיים לאזור בצרה, כהכנה לכיבוש עיראק.
לאחר כיבוש בגדד היה וילסון לראש המנהל האזרחי של עיראק בדרגת קפטן (וילסון העדיף לקרוא לאזור בשמו הערבי "עיראק" ולא בשם בו כינוהו הבריטים והאירופאים בכלל, "מסופוטמיה").
וילסון הבין את המשימה שלפניו, ניהול מאוזן של אזור שהיה קרוע בין מוסלמים סונים, שיעים, כורדים, פרסים, נוצרים מכתות שונות ויהודים.
ב-1919 נשלח על ידי המשרד לענייני הודו יחד עם גרטרוד בל לוועידת השלום בפריז על מנת לשרטט את גבולות המנדט.
במאי 1920, מיד לאחר הכרזת המנדט הבריטי על מסופוטמיה בוועידת סן רמו פרצו מהומות, אותן דיכא וילסון בהצלחה באמצעות כוחות צבא הודו הכפופים לו והצליח להחזיר את השקט לאזור עד אוקטובר.
בפעולות האלימות נהרגו 2,300 חיילים בריטים וכ-8,400 ערבים מקומיים.
הקושי בדיכוי המרד נבע מכך שהפרלמנט הבריטי לא העריך נכונה את גודל האיום ולא תקצב משלוח תגבורת, רק עקב לחץ שהפעיל וינסטון צ'רצ'יל תוקצבה הגדלת הכוח הבריטי באזור.
למורת רוחו של וילסון, הפכו הבריטים במסגרת ההסכם האנגלו-עיראקי (1922) את עיראק למונרכיה תלויה ולא המשיכו לשלוט בה שלטון ישיר.
הוא זוכה באות אבירות מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש ושוחרר.
לאחר שחרורו הצטרף לחברת הנפט האנגלו-פרסית כמנהל פעילותה במזרח התיכון.
חבר פרלמנט ומלחמת העולם השנייה
ב-8 ביוני 1933 נבחר בבחירות הביניים לפרלמנט הבריטי כנציג מחוז היצ'ין
הוא העריץ את שלטון פרנקו בספרד ואת שלטונו של מוסוליני באיטליה.
עם זאת, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התנדב לחיל האוויר המלכותי כמפציץ אווירי, בעודו מכהן כחבר פרלמנט.
ב-31 במאי 1940 התרסק מטוס הוויקרס ולינגטון שלו ליד דנקרק.
על תפקודו זכה במדליית המלחמה הבריטית
ארנולד דגני (קוֹרְן) (Arnold Daghani; 22 בפברואר 1909, סוצ'אבה, האימפריה האוסטרו-הונגרית - 6 באפריל 1985, הוב , בריטניה) היה צייר וניצול שואה.
בשנות העשרה לחייו נסע דגני למינכן ולפריז להשתלם בציור.
בזכות שליטתו בשפות הועסק כפקיד בחברת יצוא.
שם שינה את שמו לדגני.
ביוני 1940 נישא לאנישוארה רבינוביץ'.
בשנה זו נפגע ביתם ברעידת אדמה והם עברו לצ'רנוביץ.
עם פלישת רומניה לברית המועצות ביוני 1941 עבד דגני בעבודות כפייה, בין היתר בתור מנקה רחובות.
באוקטובר 1941 גורש עם אשתו לגטו צ'רנוביץ.
ביוני 1942 גורשו השניים לעבודות כפייה בלדיז'ין ובאוגוסט גורשו למחנה העבודה מיכאילובקה שבטרנסניסטריה.
שם הוטל על האסירים לתחזק את עורק התחבורה הראשי מהאיסין לאומן.
עם גירושו מגטו צ'רנוביץ לקח דגני את כלי הציור והצבעים וכשהגיע למיכאילובקה תיאר בציוריו את החיים במחנה וצייר דיוקנאות של אסירי המחנה וכן המפקדים והשומרים במחנה.
ב-1943 הצטווה דגני ליצור יצירת אמנות עבור חברה מסחרית גרמנית בהאיסין.
הוא ואשתו ברחו והגיעו לגטו ברשד, שם המשיך ביצירתו האמנותית כפי שעשה במיכאילובקה.
ב–31 בדצמבר 1943 שוחררו דגני ואשתו בעזרת הצלב האדום ועברו לטירספול.
ב-1958 הצליח דגני לקבל אישור יציאה לו ולאשתו והשניים עלו בחופזה לישראל.
כבר בשנת 1960 החליט דגני לשוב לאירופה והשניים עברו ללונדון, שם התגוררה אחותה של אנה.
לאחר זמן קצר עברו לקרבת ציריך, שם התגוררה חברה עשירה שלהם.
כאשר פגו דרכונים הישראליים הפכו השניים לחסרי אזרחות.
לבסוף בעזרת עמותה הצליחו להשתקע בעיירה ונס שבדרום צרפת.
בשנת 1977 עברו לעיר הוב שבדרום אנגליה.
בתקופה זו פעל דגני בכתיבת זיכרונותיו וביצירה אמנותית.
מחבר הספר "מקרא כפשוטו", שראה אור בעברית בשלושה כרכים בין השנים 1899–1901. התזה שהציג הייתה שהתנ"ך הוא ספר שנכתב על ידי בני אדם, ושהוא אינו חף משגיאות העתקה וניתן לזהות בו שכבות שונות ומקורות שנערכו יחדיו.
ארליך התפרנס כמורה לעברית בבית הספר העברי שליד בית הכנסת עמנו-אל בניו יורק, שם השפיע על תלמידו מרדכי קפלן.
ארליך נולד בשנת 1848 בוולודבה שהייתה אז בתחומי האימפריה הרוסית (כיום במזרח פולין), בגיל 14 נשא אישה.
כבר בגיל צעיר למד גרמנית וקרא את תרגומו של משה מנדלסון לתנ"ך לשפה זו.
בשנת 1865, כשהיה בן 17, התגרש מאשתו ועזב אותה ואת בנו ועבר לגרמניה על מנת ללמוד לימודים כלליים.
בין היתר עבד במחלקה השמית של הספרייה המלכותית בברלין ובמכון היהודי בלייפציג, שם נפגש עם הלותרני פרנץ דליטש וסייע לו בתרגום הברית החדשה לעברית.
באותה עת למד על השערת התעודות של יוליוס ולהאוזן, לפיה חמשת חומשי תורה נערכו על ידי איחוד של מספר תעודות קדומות יותר המהוות נרטיבים עצמאיים, מקבילים ושלמים של אותם מיתוסים.
ב-1874 היגר ארליך מהמבורג לניו יורק.
התמחותו העיקרית הייתה בשפות שמיות, ככלי להבנה ומחקר טוב יותר של המקרא.
הוא ידע גם את רוב שפות אירופה העיקריות וכן יוונית עתיקה, סנסקריט ולטינית.
על אף ידענותו ויכולתו לשלוף על סמך זיכרונו נוסחאות מקבילות משלל לשונות, מיתולוגיות ומקורות קלאסיים – יכולת שהובילה מלומדים רבים להתייעץ עמו – הוא לא היה חבר סגל בשום מוסד אקדמי.
מוסדות יהודיים (היברו יוניון קולג', בית המדרש לרבנים באמריקה, דרופסי קולג') נטו להסתייג ממנו משום שדבק בו החשד שסייע למיסיון באמצעות תרגום הברית החדשה לעברית וכן חשד שמא נטבל לנצרות.
מאידך, הוא הסתייג מביקורת המקרא כשהיא באה מפיהם של גויים, כי לטענתו "חכמת חכמי הגויים במקצוע זה לא רבה היא.
כי ערלה אוזנם משמוע לשון המקרא לאמיתה, ורוחה זרה להם".
את תובנותיו שיקע בעיקר במעשה הפרשנות למקרא, שראה אור בניו יורק בשלושה כרכים (תורה, נביאים, כתובים) בעברית בין השנים 1899-1901 ובשבעת כרכי "ההערות על התנ"ך העברי" שראו אור בגרמנית בברלין בין השנים 1908–1914.
למרות שלא היה אקדמאי, פרופ' בנימין אופנהיימר רואה בו את אחד מחלוצי חקר המקרא היהודיים.
הייתה לו השפעה על נ"ה טור-סיני, שמרבה לצטט או בספריו.
ראשי פרקים: לקוטי אגדה ולקוטי הלכה עם קצור פירש"י ותוספות לחנוך לנער, ניו יורק, תרמ"ד
Hinrichs, 1908–14 - הערות על התנ"ך העברי
ארנולד ון גנפ (Arnold van Gennep; 23 באפריל 1873 - 7 במאי 1957) היה אתנוגרף וחוקר פולקלור שטבע את המושג טקס מעבר, מושג מפתח בסוציולוגיה (בפרט סוציולוגיה של הדת) ואנתרופולוגיה של הדת.
בין המושפעים מהגותו ויקטור טרנר, ג'וזף קמפבל ומרי דאגלס.
נולד בלודוויגסבורג שבממלכת וירטמברג לאם הולנדית (ששם משפחתה היה ון גמפ) ולאב, עמו לא הייתה נשואה.
בגיל שש עבר עם אמו לליון שבצרפת, שם נישאה לרופא ולאחר מכן עברה המשפחה לסבויה.
את לימודיו האקדמאים החל ון גנפ בסורבון שבפריז, אך לא מצא שם נושאים שהתאימו לתחומי העניין שלו, לפיכך עבר לבית הספר לשפות ותרבויות חוץ אירופאיות (דאז: École des langues orientales) שם למד ערבית ולאקול פראטיק דה אוטז אטיד, שם למד פילוסופיה, אגיפטולוגיה, קוראן ותרבות אסלאם ו"דתות פרימיטיביות".
בשנים 1912-1915 היה פרופסור לאתנוגרפיה באוניברסיטת נשאטל בשווייץ, משם גורש בתחילת מלחמת העולם הראשונה כיוון שאזרחותו לא הייתה מוסדרת.
ספרו החשוב ביותר הוא Les rites de passage ("טקסי המעבר") שראה אור ב-1909. בספר זה הציע ון גנפ תפיסה כוללת של מעבר בין תחומים שונים, כאשר הוא גוזר ממעברים טריטוריאליים, בין יחידות שונות למעברים תרבותיים והתפתחותיים בכלל.
באופן דומה, טוען ון גנפ, ניתן לדמות את החברה האנושית לבית ובו חדרים ומעברים.
חופש התנועה בין החדרים מוגבל על ידי השתייכות האדם לקבוצה חברתית, רובד, מעמד, שכבת-גיל וכדומה.
המעבר בין "חדר" ל"חדר" בחברה מקביל למעבר טריטוריאלי על פני הסף ולפיכך דורש טקס מעבר.
טקסי מעבר אלה קשורים למחזור החיים (לידה ובפרט לידה ראשונה או לידה ראשונה של בן זכר, התבגרות מינית, חתונה, מוות) או למעברים חברתיים אחרים (מעבר ממעמד של שוליה לאומן מומחה, קבלת תואר אקדמי, הסמכה לכהונה או לרבנות וכו').
את הטקסים חילק ון גנפ לשלושה: טקסים המתבצעים מחוץ לתחום ה"שער" (portal) או ה"סף" נקראים פרה-לימינליים, טקסים על המפתן נקראים לימינליים וטקסים המתבצעים לאחר הכניסה נקראים פוסט-לימינליים.
תחום זה נחקר בהמשך על ידי ויקטור טרנר.
ון גנפ תיאר לרוב את הדתות והטקסים השונים בתרבויות השונות באופן נייטרלי (על אף השימוש במילה פרימיטיבי, שלא נחשבה טעונה באותה עת) אך הוא יוצא בחריפות רבה נגד טקס ברית המילה היהודי ומקשר אותו לטקסי סירוס וכריתת דגדגן.
החיבור החשוב השני של ון גמפ, המוכר בעיקר בצרפת, הוא המדריך המקיף לפולקלור הצרפתי - Manuel de folklore français contemporain, שראה אור בין השנים 1937-1958 בארבעה ספרים, כאשר ה"ספר" הראשון נחלק לשבעה כרכים.
חיבור נוסף הוא La Formation des légendes הדן ביצירתן של מעשיות (1910)
ארנוט (בהונגרית: Arnót) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
תושבים יהודיים מהכפר נרצחו בשואה ומונצחים בלוח זיכרון בהייצ'בה שבמישקולץ.
ארנולד דויטש שתואר כאוסטרי, צ'כי או הונגרי, היה אקדמאי שעבד בלונדון כמרגל סובייטי, הידוע בעיקר בזכות גיוסו של קים פילבי.
חלק גדול מחייו נשאר בלתי ידוע.
הוא היה בן דודו של אוסקר דויטש, בעל רשת בתי הקולנוע של אודיאון.
אף על פי שטען כי הוא יהודי שומר מצוות שמטרתו להסוות את תפקידו כסוכן קומוניסטי, דויטש הפסיק את מנהגיו הדתיים.
בגיל 24, דויטש קיבל בהצטיינות את הדוקטורט שלו בכימיה מאוניברסיטת וינה.
הוא היה גם חסיד של וילהלם רייך ותנועתו.
הצטיינותו האקדמית יוצאת הדופן פתחה לו הזדמנויות לחדור למוסדות הגבוהים ביותר במדינות מערביות רבות.
במקביל, החל דויטש במעורבותו עם הקומוניזם וברית-המועצות.
בשנות העשרים הוא עבד עבור OMS, "מחלקת הקשר הבינלאומית של הארגון הקומוניסטי הבינלאומי" Comintern.
אחת מעמיתיו לעבודה הייתה אדית סוצ'יצקי, שאותה פגש ב -1926 בווינה, והיא שיחקה תפקיד חשוב בקריירת הריגול המאוחרת שלו.
זמן קצר לאחר שעזב את האוניברסיטה הוא התחתן עם אישה אוסטרית בשם ג'וזפין.
בני הזוג גויסו שניהם על ידי קומינטרן ועבדו עבור OMS, מחלקת הקשר הבינלאומית שלה.
במהלך השנים הבאות הם נסעו ברחבי העולם כשליחים.
ב -1933 נעצר דויטש בידי השלטונות הנאציים בגרמניה, אך שוחרר מהמעצר בעזרתו של וילי להמן, הסוכן הסובייטי שהיה שתול גבוה מאוד בתוך הגסטאפו.
דויטש נסע לבריטניה תחת שמו האמיתי, כך שאישורי האוניברסיטה שלו יהיו תקפים.
בהגיעו לאנגליה למד דויטש לתואר בוגר בפסיכולוגיה באוניברסיטת בלונדון, ככיסוי לפעולות הריגול שלו באנגליה.
באמצע שנות השלושים שכר דויטש את הדירה השביעית של בדירות איסוקון, המפסטד, צפון לונדון.
הסופר נייג'ל ווסט (רופרט אליסון) טוען, על סמך המידע שסופק ב -1940 על ידי העריק הסובייטי ולטר קריביצקי, כי דויטש היה עוזרו של המרגל הסובייטי הבכיר של לטביה, אדם פורפיס, שלפי אותו מקור היה בין 1931 ל 1934 סוכן לא חוקי שפעל מחוץ לשגרירות הסובייטית, בבריטניה.
שיטתו של דויטש בבריטניה הייתה לגייס סוכן מוצלח ביותר.
דויטש הבחין בכמות הגבוהה של הסטודנטים הקומוניסטים באוניברסיטאות המעולות.
סיום הלימודים היווה קרקע נוחה לגיוס סוכנים.
הרעיון היה לבחור תלמידים מוכשרים, אידיאליסטים, ולהרחיק אותם מן הקומוניזם כדי שיוכלו לחדור לממשל הבריטי ולקהילת המודיעין הבריטית.
המעורבות הקודמת של הסטודנטים בעניין הקומוניזם יתפרש על ידי הבריטים כמשובת נעורים.
אסטרטגיה זו הפיקה סוכנים רבים, במיוחד באוניברסיטת קיימברידג' הראשון שבהם היה קים פילבי, אותו דויטש גייס ישירות.
כאשר ליצי פרידמן וקים פילבי, נישאו בווינה והגיעו מלונדון בווינה ב -1934, הציעה אדית סוצ'יצקי לדויטש שהשירות הריגול הרוסי יגייס את פרידמן ואת פילבי כסוכנים.
דויטש גייס את קים פילבי בריג'נטס פארק, לונדון, ב -1 ביולי 1934.
דויטש אמר לפילבי שעליו לנתק את כל הקשרים עם הקומוניסטים.
הוא צריך ליצור דימוי פוליטי חדש כאיש ימין, אפילו אוהד נאצי.
"הוא חייב להיות, בכל הופעתו החיצונית, מזוהה עם המעמד שהוא היה מחויב להתנגד לו".
"התנועה האנטי-פאשיסטית זקוקה לאנשים שיכולים להיכנס לתוככי הבורגנות".
דויטש נתן לו מצלמה חדשה של מינוקס, ונתן לו שם קוד (סונצ'ן).
הוא החל ללמד את פילבי את יסודות מלאכת הריגול: כיצד לארגן פגישה; היכן להשאיר הודעות; איך לזהות אם הטלפון שלו בהאזנה; איך לזהות מעקב, וכיצד להתחמק ממנו.
המשימה הראשונה שלו הייתה לרגל אחרי אביו, הארי סנט ג'ון ברידג'ר פילבי, שכן הוא האמין שיש לו מסמכים חשאיים חשובים במשרדו.
דויטש המשיך לגייס את דונלד מקלין ואת גיא בורגס ב -1934. באמצעות שם הקוד אוטו, דויטש היה המפעיל של חמשת המרגלים מקיימברידג' משנת 1933 עד 1937, כאשר הוא הוחלף על ידי תיאודור מאלי.
בעודו בלונדון, גם דויטש פעל כמקשר עבור פרסי גליידינג, שהפעיל קבוצת ריגול בתוך ארסנל ווליוויץ ', שהשיגה שרטוטים של תותח חדש של חיל הים הבריטי.
בתקופתו בבריטניה, הוטל על דויטש לבדוק את מועמד אמריקאי, מייקל סטרייט, שלא הרשים אותו.
הערכתו של דויטש על סטרייט הייתה התממשה כמעט שלושים שנה מאוחר יותר, ב־1963, כשהחליט סטרייט להודיע מרצון על ארתור שלזינגר, ידיד המשפחה, על הקשרים הקומוניסטיים שלו מימי לימודיו באוניברסיטת קיימברידג'.
הודאה שהובילה ישירות לחשיפתו של אנתוני בלאנט כמגייס וחבר של רשת הריגול שהייתה בקיימברידג'.
בספטמבר 1937, בעיצומו של הטיהור הגדול של סטלין ומשפטי הראווה במוסקבה, דויטש נקרא לחזור למוסקבה.באותה עת היה דויטש נתון בסיכון גדול להתגלות במערב אירופה, בגלל עריקתם של הפעילים הסובייטיים, איגנס רייס, ולטר קריביצקי שהוא הכיר כמה מהמרכיבים של פעולותיהם.
במוסקבה, דויטש נחקר בהרחבה, והצליח להימלט מהוצאה להורג - שהייתה אז גורלם של קומוניסטים נאמנים רבים.
הוא הועסק כמומחה בזיוף ובכתבי יד, ולא הורשה לחזור לחו"ל עד ראשית שנות הארבעים.
גורלו הסופי של דויטש אינו ברור.
בין התאוריות שהוצעו על ידי מחברים שונים, נאמר כי דויטש נתפס ונורה בידי הנאצים לאחר צניחה לאוסטריה; או כמי שטבע כשהספינה ששט בה הוטבעה על ידי צוללת בדרכה לניו יורק, שם היה אמור לעבוד עם מגייסים סובייטים.
ארנולד הוברקן היה צייר וסופר הולנדי מדורדרכט, שנודע בעיקר כביוגרף של ציירי תור הזהב של הולנד.
הוברקן נשלח תחילה ללמוד מיוהאנס דה האן, שלימוד אותו את מלאכת התחריט.
לאחר שנתיים למד אמנות אצל וילם ואן דרינלבורץ', שהיה איתו במהלך שנת 1672. לאחר מכן למד 9 חודשים אצל ג'ייקובוס לבק ולבסוף, ארבע שנים אצל סמואל ואן הושטראטן.
בשנת 1685 התחתן עם שרה ססבוט, וסביב 1709 עבר מדורדרכט לאמסטרדם.
ארנולד הוברקן צייר ציורים, דיוקנאות ונופים מיתולוגיים ודתיים.
הוא ידוע בעיקר בזכות התיעוד ההיסטורי על האמנות של הציירים ההולנדים (1718–1721).
כאשר נפטר בנו ג'יקובס, הוא עזר בהגהות האחרונות של כתב היד לפני הפרסום.
תחילה פרסם מדריך לאמנים לנושאי ציור אפשריים.
תלמידיו הרשומים היו מתיאיס בלן, יוהאן גרהאם ובנו ג'ייקוב.
בנו ג'ייקובס הוברקן (1698–1780) היה חרט של דיוקנאות ואייר ספרים, כולל ספרים של אביו.
בתו אנטונינה הוברקן הפכה גם היא לחרטה של מוציא לאור באמסטרדם, והיא ידועה בזכות איורים של נופים עירוניים ומבנים עם בעלי חיים ואנשים.
גם בתו כריסטינה הוברקן הייתה אמנית.
ספריו של ארנולד הוברקן נמכרו במשך המאה ה-18. ג'יקוב קמפו וויירמן פרסם את גרסתו המעודכנת לספרו של הוברקן, בצורת סדרה שפורסמה גם כסט שלם בשנת 1769. תחריטיו של הוברקן על האמנים הם בחלק מהמקרים הדיוקנאות היחידים ששרדו את האנשים האלה.
הראשון שביצע המשך ליצירתו של הוברקן היה יוהאן ואן גול בשנים 1750–51. אף על פי שהספרים הללו נמכרו היטב, במהלך המאה ה-19 ירד ערכם בעיני היסטוריוני האמנות, כאשר נמצאו שיש בהם אי דיוקים ואפילו דברי דיבה.
נראה שהוברקן הקפיד מאוד לבדוק את מקורותיו וכיום מקבלים יותר את הפרשנות האישית שלו, בבחינתה המודרנית.
צריך להתעלם משיפוטו בגלל בעיות איות שמות האמנים, ולדחות את האשמות שהוא לאומני כי כתב שכל האמנים הללו הם "הולנדיים".
בתקופתו הגבולות הפוליטיים השונים בין הולנד, גרמניה ופלנדריה היו ארעיים ולא קבועים.
צורת האיות בהולנד של שמות נקבעה על ידי צו נפוליאון בסוף המאה ה-18. למעט המקרים שבהם האמן נפטר צעיר למדי, או שהיצירות שלו אבדו במהלך מלחמות שונות, יש מעט מאוד אמנים שנכללו בספרו ההיסטורי, שלא תלויים במוזיאונים בינלאומיים כיום.
היסטוריון האמנות המודרני הראשון שפרסם עדכון ליצירתו היה אדריאן ואן דר וויליגן, בשנת 1866. מאז הוא נשאר מקור יקר ערך עבור היסטוריונים לאמנות.
ספרו הוא אחד מ־1000 היצירות החשובות ביותר בספרות ההולנדית מימי הביניים ועד ימינו.
ארנולד (מכונית) ) היה כלי תחבורה פתוח שנבנה בבריטניה בין השנים 1898–1896 על ידי William Arnold & Sons.
"ויליאם ארנולד ובניו" הייתה חברת הנדסה חקלאית שנוסדה בשנת 1844. בית המלאכה של היצרן מוקם בדרום-מזרח אנגליה במחוז קנט ביישוב "East Peckham" .
בשנת 1895 "ויליאם ארנולד ובניו" רכשו רישיון לבניית מכוניות בנץ.
בתור "חברת הובלות ארנולד ושות'".
בית המלאכה בנה שתים-עשרה מכוניות שעוצבו על פי קרל בנץ ונבנו ברישיון שלו, אך היו מצוידות במנועים משלהן.
דגם "ארנולד אחד" משנת 1896 הצטייד במתנע מהראשונים בעולם, על ידי מהנדס החשמל הרברט ג'ון דוזינג.
זה היה גנרטור-מנוע שחובר לגלגל התנופה, לסייע למכונית על גבעות וגם להפעיל את המנוע.
ארנולד חלינקס (בהולנדית: Arnold Geulincx; ) היה פילוסוף בלגי, מתלמידיו של רנה דקארט, ונחשב למחדש ובולט באסכולה הקארטזיאנית.
ארנולד חלינקס נולד ב-1624 בעיר אנטוורפן שבבלגיה.
למד באוניברסיטת לוון ובשנת 1646 התקבל באוניברסיטה זו כפרופסור לפילוסופיה, אך פוטר בשנת 1658 בעקבות מחלוקת על תורתו של רנה דקארט.
לאחר מכן נעשה פרופסור באוניברסיטת ליידן והתחבר לזרם הקלוויניסטי בנצרות.
נפטר בעיר ליידן בשנת 1669. מרבית עבודותיו פורסמו רק לאחר מותו בעריכת קורנליוס בונטקו (אנ').
ארנולד חלינקס היה מאבות תורת ההזדמנות (בלועזית "אוקזיונליזם"), שנתנה תשובה קיצונית לבעיית הגוף והנפש.
שאלת היחס בין הגוף לנפש נותרה ללא פתרון אחרי דקארט.
אמנם דקארט סבר שהגוף והנפש נפגשים במוח האדם ופועלים זה על זה, אך חלינקס דחה פתרון זה והוציא את המסקנה הקיצונית, שלפיה אין השפעה הדדית בין הגוף לנפש.
לטענתו, אילו הייתה נפשו פועלת על גופו הוא היה צריך לדעת כיצד פעולה זו מתבצעת.
"אין אני עושה מה שאיני יודע כיצד הוא נעשה".
משפט זה הוא בשבילו "מושכל ראשון של האמת שאין לזעזעו".
השפעת גומלין של הנפש על הגוף ושל הגוף על הנפש ("אינפלוקסוס פיזיקוס") היא בלתי אפשרית, ולכן אנו חייבים אנו להניח שהסיבה הפועלת בקשר הזה היא האל.
האירועים בתוך העולם הגופני אינם אלא "הזדמנויות" שבהתקיימן יוצר האל בתוכנו את הדימויים המתאימים.
וכך גם להפך: הרצון הנפשי אינו הסיבה לפעולות בעולם הגופני, אלא רק יצירת סיבה הזדמנותית של תנועות גופי המתאימות.
גם התשוקות, התאוות והיצרים שבנפש אינם אלא ההזדמנויות הנגרמות על ידי האל המניע את הגוף בהתאם להן.
לדעתו של חלינקס, העולם החומרי והעולם הנפשי קיימים זה לצד זה ללא כל השפעה ישירה, והקשר שביניהן אינו אלא מדומה.
אלוהים הוא המקשר את שני העולמות.
ההפרדה בין הגוף לנפש, אשר החלה בשיטתו של דקארט, מגיעה כאן לביטויה הקיצוני ביותר.
תחילה לימד חלינקס שהתיווך האלוהי בין גוף לנפש נעשה מדי פעם (אבל למעשה כל פעם משום רצונו הטוב של האל), ויש להבינו כשורה של פעולות תיווך נפרדות.
תפיסה זו לא התקבלה באהדה שכן היא מניחה את קיומו של נס מתמיד, ובנוסף, אלוהים נעשה על ידי כך המבצע אפילו של הכוונות הפושעות של החוטא, שהלא הוא גורם לתנועות הגוף המבצעות את הפשע.
בעקבות הביקורת נתן חלינקס לתורתו ביטוי חדש, שלפיו במקום פעולות ביצוע נפרדות מדי פעם מתקיים סדר מתמיד של העולם, ובו קשורים האירועים במערכת הנפשית באופן חוקי מתמיד עם המערכת הגופנית ולהפך.
אלוהים "ציווה פעם אחת, אך מציית לעולם" (semel jussit, semper paret).
חלינקס הדגים את העניין על ידי משל שני השעונים, שהם בעלי מהלך שווה ומקביל שכן סודרו כך מההתחלה ולתמיד באומנתו של השען.
את התורה הזאת הרחיב חלינקס לתורת סיבתיות כוללת.
לא רק הסיבתיות בין הנפש והגוף, אלא גם הסיבתיות בין הגופים עצמם ובכלל בין הרשויות הסופיות אינה אלא סיבתיות הזדמנותית.
אין להבין כלל כיצד יצור סופי יוכל לפעול על יצור סופי אחר באופן ישיר.
לשיטתו יש רק סיבה פועלת אחת בעולם: אלוהים.
חלינקס הוציא מתוך תורתו גם מסקנות מוסריות: מכיוון שהנפש אינה יכולה לפעול בכוח עצמה בתוך עולם הגופים, ומאחר שהאדם אינו אלא מסתכל, כלומר צופה סביל בעולם, אין הנפש צריכה לשאוף לשום פעולה בעולם החיצוני.
"במקום שאין לך כוח פעולה, לא יהיה לך גם רצון פעולה" (Ubi nihil vales ibi nihil velis).
"ברח מן העולם והתעמק בחייך הרוחניים הפנימיים".
השכלתנות של דקארט מביאה כאן באופן מפתיע לידי תוצאות מיסטיות.
הפילוסופיה של דקארט הובילה להפרדה חדה בין הגוף לנפש, ונבעו ממנה שתי מסקנות:
מצד אחד אנו חייבים לשלול כל אפשרות של השפעת הנפש על גוף, ומשום כך עלינו להסביר את התופעות הנפשיות כביכול בטבע על ידי הסברה מכנית (בעלי החיים אינם אלא אוטומטים, אין בטבע פעולות תכליותיות וכו').
מצד שני עלינו להימנע בתחום הנפשי מכל הסבר מיכני-גופני.
תורת ההזדמנויות שללה מהאדם כל כוח פעולה עצמי והשאירה את כוח הפעולה רק לאלוהים, וכך גילתה את הפנים המיסטיות שהיו חבויות בפילוסופיה של דקארט.
ארנולד ליונל דייוויד הַסְקֶל , באת', סומרסט, היה מבקר מחול בריטי, שייסד את אגודת קאמארגו בשנת 1930. יחד עם נינט דה ולואה, היה לו חלק נכבד בפיתוח בית הספר של הבלט המלכותי, ובהמשך בניהולו.
הסקל גדל בקווין'ס גייט, דרום קנזינגטון, לונדון, ולמד בבית הספר וסטמינסטר ואחר המשיך ללימודי משפטים בטריניטי הול, קיימברידג'.
הסקל נסע לראשונה לאוסטרליה ב-1936 עם הבלט הרוסי של מונטה קרלו כעיתונאי, שכתב מאמרים וביקורות לכמה עיתונים וכתבי-עת אוסטרליים, כגון "הבית", ושלח כתבות הבית לאנגליה למגזינים כגון ה"Dancing Times".
ספרו "Dancing Round The World", שיצא בלונדון בשנת 1937, מספר על הרפתקאותיו במסע זה.
הוא חזר לאוסטרליה ב-1938 לאסוף חומר ל"Waltzing Matilda: a background to Australia'", שיצא לאור ב-1943. בביקורו השני המשיך לכתוב מאמרים וביקורות לעיתונים ומגזינים אוסטרליים, הפעם בשביל להקת בלט רוס השנייה שיצאה למסע באוסטרליה.
ב-1974, קיבל הסקל תואר דוקטור לשם כבוד במדעי הרוח מאוניברסיטת באת'.
בנו, פרנסיס הסקל, היה פרופסור לתולדות האמנות באוקספורד בשנים 1967 עד 1995. במהלך חייו היה מעורב בחיי באמנות בלונדון, ותמך באמנים צעירים כמו ג'ורג' ביסיל, שגם עיצב את ביתו בקניזטון שנהרס בזמן מלחמת העולם השנייה.
ארנולד בקלין היה צייר סימבוליסטי שווייצרי, חבר הזצסיון הווינאי.
אביו, כריסטיאן פרידריך בקלין (נולד ב-1802), נולד ממשפחה ותיקה משפהאוזן ועסק בסחר בדי משי.
אמו, אורסולה ליפה, הייתה ילידת אותה עיר.
ארנולד למד באקדמיה של דיסלדורף בניהולו של שירמר, שירמר, שזיהה בו סטודנט בעל הבטחה יוצאת דופן, שלח אותו לאנטוורפן ובריסל, שם העתיק את עבודותיהם של הציירים הפלמיים והולנדים.
מאוחר יותר בקלין נסע לפריז, עבד במוזיאון הלובר וצייר כמה נופים.
לאחר ששירת בצבא, יצא בקלין לרומא במרץ 1850. המראות הרבים של רומא היוו גירוי חזק עבורו.
השפעות חדשות אלה הביאו דמויות אלגוריות ומיתולוגיות לציוריו.
בשנת 1856 שב למינכן ונשאר שם ארבע שנים.
ארוסתו הראשונה נפטרה צעירה וברומא הוא התחתן עם אנג'לה רוזה לורנצה פאסוצ'י בשנת 1853. לזוג נולדו ארבעה עשר ילדים, אך חמישה נפטרו בילדותם ושלושה נוספים נפטרו לפני בקלין.
הוא עצמו כמעט מת בטיפוס הבטן בשנת 1859.
לאחר שהציג את "הפארק הגדול", אחת מיצירותיו המוקדמות ביותר, בו טיפל במיתולוגיה עתיקה.
לתקופה זו שייכים גם הציורים "נימפה וסאטיר", "נוף הרואי" (ציד דיאנה), שניהם בשנת 1858, וסאפו (1859).
עבודות אלה, שנדונו רבות, בנוסף להמלצתו של פרנץ פון לנבאך, זיכו אותו בתפקיד פרופסור באקדמיה של וויימר.
הוא החזיק במשרה במשך שנתיים, וצייר את "וונוס" ואת "האהבה", "דיוקנו של לנבאך", ואת "קתרין הקדושה".
הוא חזר לרומא בין השנים 1862 ל-1866, ושם נתן דרור ליצירתו בדיוקנה של אמה בקלין, וב"אנקורית במדבר "(1863), "בית מרזח רומאי ווילה על שפת הים" (1864).
הוא חזר לבזל בשנת 1866 כדי לסיים את ציורי הקיר שלו בגלריה.
כמו כן צייר את דיוקנו העצמי, "כאשר המוות מנגן בכינור" (1872).
לאחר שובו למינכן, הציג את "קרב הקנטאורים", "נוף עם פרשים" (1875).
בין השנים 1876–1885 עבד בקלין בפירנצה.
בתקופה זו הוא התיידד עם קרל מיכאל היידר.
בין 1886 ל-1892 התיישב בציריך, ולאחר מכן התגורר בסן דומניקו, ליד פירנצה.
בקלין נפטר ב-16 בינואר 1901 בפיזולה.
הוא קבור ב Cimitero degli Allori שבפרבר הדרומי של פירנצה, איטליה.
בהשפעת הרומנטיקה, השימוש הסמלי של בקלין בדימויים שמקורם במיתולוגיה ובאגדה חופף לעיתים קרובות עם האסתטיקה של הפרה-רפאליטים.
רבים מציוריו הם פרשנויות דמיוניות של העולם הקלאסי, או מתארים נושאים מיתולוגיים במסגרות הכוללות אדריכלות קלאסית, ולעיתים קרובות בוחנים אלגורית מוות ותמותה בהקשר של עולם מוזר ופנטזיה.
בקלין ידוע בעיקר בזכות חמש הגרסאות שלו (שצוירו בין השנים 1880–1886) ל"אי המתים", המתאר בחלקו את בית הקברות האנגלי, בפירנצה, שהיה קרוב לסטודיו שלו ושם נקברה בתו התינוקת מריה.
גרסה מוקדמת של הציור הוזמנה על ידי מאדאם ברנה, אלמנה שרצתה ציור באווירה מיסטית.
בקלין השפיע על ג'ורג'ו דה קיריקו, וציירים סוריאליסטים אחרים כמו מקס ארנסט וסלבדור דאלי.
כשנשאל מרסל דושאן מי היה הצייר האהוב עליו, הוא ציין את ארנולד בקלין כבעל השפעה רבה על אמנותו.
האם דושאן היה רציני בקביעה זו עדיין מתנהל ויכוח.
כמה מיצירותיו הן חלק מאוסף מוזיאון קונסט מוזיאון בזל והוצגו שם.
"אי המתים" השפיע גם בתחום המוזיקה, וכמה מלחינים קיבלו השראה ממנו ביניהם גוסטב מאהלר וסרגיי רחמנינוב.
גם אדולף היטלר היה ידוע באהבתו ליצירותיו, והחזיק ברשותו 11 ציורים של בקלין.
ארנולד דַאווֶס (בהולנדית: Arnold Douwes; 1906 – 1999) היה חבר המחתרת ההולנדית נגד הכיבוש הנאצי, שהציל מאות יהודים במהלך שואת יהודי הולנד.
דאווס נולד ב-1906 לאב כומר קלוויניסטי.
לאחר לימודיו היגר לארצות הברית, שם הסתבך כאשר מחה נגד אפליית אפרו-אמריקני במסעדה בשיקגו.
הוא נעצר והואשם בקומוניזם, אך ערער עד לבית המשפט העליון של ארצות הברית, שם זוכה.
לאחר כיבוש הולנד על ידי הנאצים החל דאווס להאבק נגד הכובש.
הוא עסק בפעולות חבלה שונות כמו פיצוץ גשרים וכן בהפצת חומר אנטי-נאצי.
כמו כן, ענד על בגדו טלאי צהוב לאות הזדהות עם היהודים.
הוא היה לאחד המבוקשים הבכירים ביותר על ידי הנאצים בהולנד.
הוא נאלץ להסתתר, ולאחר שעבר כמה מקומות מסתור, הגיע לאחוזתו של יוהנס פוסט, חוואי וחבר המועצה המקומית בכפר ניולנדה שבדרנתה.
בשהותו בניולנדה, חשב כי הכפר מתאים להסתרת יהודים, ויחד עם פוסט ועם יהודי בשם מקס לאונס שחי בזהות בדויה של נוצרי בשם "ניקו", הוא שכנע את כל תושבי הכפר להסתיר בבתיהם יהודים.
לא פעם נאלץ דאווס לשקר לצעוק או להפעיל מניפולציות שונות לשם כך, הן כלפי המשפחות המסתירות והן כלפי היהודים שחששו לבוא איתו או לשלוח את ילדיהם אליו.
המחתרת ההולנדית דאגה להעביר אליו יהודים שקיבלו צו גירוש למחנה וסטרבורק, ולעיתים הוא עצמו היה מביא אותם מאמסטרדם או מתחנת הרכבת.
הוא דאג להם למקומות מחבוא, למזון, לתעודות מזויפות, לתמיכה כספית ואף להעברת תכתובות בין בני משפחה.
פעמים מספר, בעת שחיילי ה-אס אס פשטו על ניולנדה, היה מעביר על אופניו יהודים ממקום למקום, ואיש מן היהודים או מהמסתירים הנוצרים לא נתפס.
ההערכות על כמות היהודים שהסתיר נעות בין כמאה לבין 500.
כדי להתחמק מהנאצים שחיפשו אחריו, הסתתר דאווס במקומות שונים ועטה על פניו משקפיים, שפם וכובע.
למרות זאת הוא נלכד על ידי הנאצים ב-19 באוגוסט 1944 ונכלא בכלא באסן.
הוא נידון למוות, אך המחתרת הצליחה לשחררו יחד עם אסירים נוספים במבצע מורכב ב-11 בדצמבר, שעות ספורות לפני הביצוע המיועד של גזר הדין.
באפריל 1945 חצה את הגבול לאזור ששוחרר על ידי בעלות הברית.
דאווס התחתן עם ג'נט רייכנברגר, אחת היהודיות שהציל, ולזוג נולדו שלוש בנות.
הוא התגורר עמה זמן מה בדרום אפריקה, ובשנת 1956 היגר לישראל והתגורר בתל אביב ובמושב קדרון, ועבד כאדריכל נוף.
בשנת 1965 הוכר על ידי יד ושם כחסיד אומות העולם, וניטע לכבודו עץ בשדרת חסידי אומות העולם ביד ושם.
בהמשך גם כל הכפר ניולנדה קיבל הכרה קולקטיבית כחסידי אומות העולם.
בשנת 1966 התגרש מאשתו, וחזר בגפו להולנד.
הוא התגורר באוטרכט עד מותו ב-1999.
דאוס ניהל יומן בקופת המלחמה.
את דפי היומן הטמין בתוך צנצנות ריבה והחביא אותן עד לאחר המלחמה.
היומן יצא לאור ותורגם לאנגלית, והוא היומן היחיד שיצא לאור של לוחם המחתרת ההולנדית.
ארנסט ארנולד ליונגרין היה צייר גרמני בסגנון היוגנדסטיל או בסגנון אר נובו של אמנות דקורטיבית וצייר בסגנון אימפרסיוניסטי.
ליונגרין נולד ב-2 באוקטובר 1871 בדומנאו שבפרוסיה המזרחית (כיום דומנובו שברוסיה).
הוא גדל במהלך תקופת השגשוג של גרמניה הקיסרית.
הוא למד בקניגסברג (כיום קלינינגרד שברוסיה) ובברסלאו (כיום ורוצלב שבפולין).
לאחר מכן למד באקדמיה ז'וליאן בפריז אצל האמנים הצרפתים ז'ול ז'וזף לפבר וטוני רובר-פלרי, וערך מסעות סטודנטים ברחבי צרפת, אוסטריה ואיטליה.
החל משנת 1898, התגורר ליונגרין ועבד באזור המבורג, ובשנת 1907 הפך למורה באקדמיה הממלכתית לאמנות בהמבורג.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא גויס לצבא גרמניה.
ליונגרין שרד את המלחמה ובשנת 1919 הפך לצייר עצמאי.
הוא הפך לחבר באגודת האמנים בהמבורג ובהמשך חבר באיגוד הלאומי הגרמני לאמנים.
כעבור כמה שנים היה חבר במושבת האמנים בארנסהופ שבחצי האי דארס בים הבלטי.
במהלך שהותו בצרפת, צייר ליונגרין בהשראת תנועת האר נובו שיוצגה על ידי בית הספר בנאנסי.
הוא פרסם מספר פרסומים לאמנות ומלאכת יד דקורטיבית, ביניהם מוטיבים דקורטיביים מהעולם הטבעי (1899) ורעיונות חדשים לאמנות דקורטיבית (1901).
עבודות אלה מוחזקות על ידי מוזיאון מטרופוליטן לאמנות, ניו יורק.
בהיסטוריה של האמנות, ליונגרין נחשב בעיקר כצייר נוף ולאמן ימי.
ציוריו כוללים סצנות מהיער השחור, מסביבות המבורג ומחופי הים הבלטי.
תערוכות מוקדמות של יצירותיו של ליונגרין הועלו בהמבורג ב-1911 וב-1919.
ארנולד דניאל, (במקור עד 1902 שנוולד- Schönwald, בהונגרית: Dániel Arnold; טטה, 15 בספטמבר 1878 –Leatherhead, בריטניה, דצמבר 1967 או פברואר 1968) היה כלכלן יהודי-הונגרי, עיתונאי וסופר.
ארנולד שנוולד נולד במשפחה יהודית כבנם של מור דוד שנוולד ושל ליאונרה סרווש.
הוא למד באוניברסיטת בודפשט (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד) ואז קטע את לימודיו ועבר לקריירה של עיתונאות.
בתחילת המאה ה-20 הצטרף לתנועה הסוציאל -דמוקרטית, ואז בשנת 1905, למפלגה הסוציאל -דמוקרטית ההונגרית (MSZDP).
בקונגרס ה-12 של המפלגה הוא דגל בארגון האיכרים העניים והלאומים השונים בהונגריה.
הוא עסק גם בנושא החקלאות, ומאמריו הופיעו באופן קבוע בכתב העת ה"מאה העשרים" (Huszadik Század).
ב-31 באוקטובר 1909, בבודפשט, נשא לאישה את תרזה אלואיז אנגלסמן, בתם של פאל אנגלסמן ושל אנה לאנגהמר.
בסתיו 1918 (מהפיכת החרציות) הציע למפלגה את חלוקת הקרקעות.
דניאל יצא לחו"ל בפברואר 1919 והתגורר תחילה בשווייץ ולאחר מכן בווינה.
הוא התיישב בצ'כוסלובקיה בשנת 1934, משם נסע מאוחר יותר לבריטניה.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 הוא בא שוב בקשר עם ה-MSZDP והשתתף בהכנת התוכנית החקלאית של המפלגה בשנת 1930. דניאל הפך מאוחר יותר למומחה חקלאי עבור ממשלת בריטניה ובמהלך מלחמת העולם השנייה היה קשור בלונדון להגירה האנטי-פשיסטית ההונגרית לבריטניה.
ארנולד דניאל פרסם בממלכה המאוחדת מחקרים בנושאים חקלאיים בשנות ה-40 של המאה ה-20 והיה מרצה קבוע במועדון ההונגרי בלונדון.
משימות הסוציאליזם החקלאי ההונגרי (ספרייה של המאה העשרים, 1906)
מקור התרבות הראשון הוא חקלאות (בודפשט, 1907)
כדור הארץ והחברה (הספרייה לסוציולוגיה, בודפשט, 1911)
משבר חקלאי וגורלו של העם ההונגרי (בודפשט, 1931)
ארנולד אוטיינו אוריגי הוא כדורגלן קנייתי המשחק בעמדת השוער באסטרסונד.
דודו, הוא כדורגלן העבר מייק אוריגי ובן דודו הוא הכדורגלן דיבוק אוריגי.
אוריגי התחיל את הקריירה שלו במת'ארה יונייטד ובשנת הצטרף לטאסקר.
בינואר אוריגי הצטרף למוס מהליגה הנורווגית השנייה.
בתחילת עונת הצטרף לפרדריקסטאד מליגת העל הנורווגית.
בשנת חתם בלילסטרום, עמה זכה בגביע בשנת .
בינואר , אוריגי נבחן בקריסטל פאלאס מהפרמייר ליג, אך בסופו של דבר לא חתם.
אולם, לילסטרום החתימה שוער במקומו ואוריגי נאלץ לעזוב וחתם בסאנס אולף בה שיחק עד אמצע העונה, בה עבר לקונגסווינגר.
הלסינקי מליגת העל הפינית וכעבור שנתיים חתם בהוד.
ב-3 במרץ 2005 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קניה בתיקו 2-2 נגד .
לזכותו של אוריגי 48 הופעות בנבחרת.
ארנולד זוויקי נולד ב-6 בספטמבר 1940) הוא בלשן יהודי אמריקאי.
נודע בעיקר כיוצר המונח אשליית הטריות.
פרופסור אמריטה באוניברסיטת המדינה של אוהיו ומלמד באוניברסיטת סטנפורד.
מזדהה כיהודי אמריקאי אתאיסט וכהומוסקסואל עם נטייה להכנעה.
מרבה לכתוב על נושאים אלו בעיקר מההיבט הלשוני.
ארנולד זוויקי נולד למשפחה יהודית באלנטאון שבארצות הברית.
בשנת 1962 הוא סיים אוניברסיטת פרינסטון ובשנת 1965 סיים לימודי תואר שלישי במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
מגיל צעיר הזדהה כיהודי וכהומוסקסואל עם נטייה להכנעה, שיצרו אצלו תחושת זרות תמידית והשפיעו על כתיבתו, כנושאים שהתמקד בהם מההיבט הלשוני בהמשך חייו.
זוויקי תרם בתחומים כמו פונולוגיה, מורפולוגיה, תחביר, בלשנות חברתית.
הוא היה הראשון שטבע מונח אשליית הטריות.
זוויקי היה בין העורכים של כתב עת Handbook of Morphology.
זוויקי היה חבר בכיר בתנועת הלהט"ב אמריקאי ובשנת 2008 הוא נבחר על ידם כ"מדען השנה".
בשנת 2021 הוחלט להעניק מלגה על שמו לבלשן להט"ב.
זוויקי כתב באופן נרחב בבלוג שלו ובכתבי עת מקוונים שיסד, על השפעות והשתלשלות מלים והיבטים לשוניים נוספים בשפה האנגלית המדוברת בארצות הברית, ומקצה חלק ניכר מכתיבה זו לזהויותיו, כלהט"ב ושפתם הייחודית, וכיהודי כולל השפעת ביטויים ביידיש וביינגליש שאומצו בידי דוברי השפה האנגלית בארצות הברית.
כאתאיסט הוא עוקב אחרי דתות שונות ומרכזיות בארצות הברית והשינויים הלשוניים המתקבלים בארצות הברית סביב טקסים, אירועים ואמנות דתית.
ארנולד ברלינר היה פיזיקאי גרמני יהודי.
ברלינר נולד בעיירה על נהר נייסה (כיום בפולין).
סיים לימודי פיזיקה באוניברסיטת ברסלאו ב-1886. הוא עבד במעבדות המחקר והפיתוח של AEG.
בשנת 1933, אסטרואיד החגורה הראשית , שהתגלה במצפה הכוכבים של היידלברג על ידי , נקרא על שמו של ברלינר לרגל יום הולדתו ה-70.
ברלינר הודח ב-13 באוגוסט 1935 מכתב העת שייסד 22 שנים קודם לכן בגלל המדיניות הגזענית שיישמה הממשלה הנאצית.
ההחלטה דווחה בכתב העת הבריטי "Nature" בספטמבר 1935:
ברלינר התאבד בברלין יום לפני שצו הפינוי (צו הגירוש למחנה השמדה) נכנס לתוקפו.
ארנולד ויליאמס היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מאיידהו, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כסגן מושל איידהו ה-26 בשנת 1945, לאחר מכן ועד 1947 כמושל איידהו ה-21, וכמזכיר המדינה של איידהו בשנים 1959–1966.
ארנולד ויליאמס נולד בפילמור, יוטה.
הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים ולמד בקולג' הנגר לעסקים בסולט לייק סיטי.
במלחמת העולם הראשונה שירת ויליאמס בצבא ארצות הברית.
לאחר שחרורו, הוא הקים עסק מצליח לניקוי יבש ברקסבורג, איידהו.
לאחר שירות בממשל ברמה המדינתית והארצית, הוא נבחר ב-1936 לבית הנבחרים של איידהו.
ב-1944 נבחר ויליאמס כסגן מושל איידהו, ובנובמבר 1945 היה למושל איידהו.
הוא כיהן בתפקיד בשארית תקופת כהונתו של המושל צ'ארלס גוסט, שהתפטר לאחר עשרה חודשים בתפקיד ומיד מונה על ידי ויליאמס לאייש מושב בסנאט של ארצות הברית שהתפנה בעקבות מותו של הרפובליקני ג'ון תומאס.
ויליאמס היה מושל איידהו הראשון שהחזיק באמונה המורמונית והיה מועמד המפלגה הדמוקרטית בבחירות למשרת המושל של 1946, אך נוצח בבחירות הכלליות על ידי הרפובליקני צ'ארלס ארמינגטון רובינס.
ב-1948 היה ויליאמס נציג בוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית.
ב-1958 הוא נבחר כמזכיר המדינה של איידהו, תפקידו בו הוא כיהן עד 1966.
ויליאמס היה נשוי ללואלה אסקינסון, ולשניים נולדו שני ילדים.
ארנולד ויליאמס נפטר ב-25 במאי 1970 באיידהו פולס, בגיל 72. הוא נטמן בבית הקברות פארק הזיכרון פילדינג שבעיר.
ארנולד בישר היה קצין אס אס גרמני, פושע מלחמה, האופטשטורמפיהרר (סרן).
כיורשו של אמון גת, הוא היה המפקד השני והאחרון של מחנה הריכוז קרקוב-פלאשוב מספטמבר 1944 עד ינואר 1945.
הוריו של ארנולד בישר ניהלו מאפייה ברהמה (Rehme) שכיום נקראת באד אינהאוזן.
בסיום בית הספר היסודי, החל להתלמד כסוחר בהמבורג ב-1915. בשנים 1917 עד 1919 במלחמת העולם הראשונה שירת בצבא, ולאחר מכן עבד בחברת ביטוח.
בשנות ה-20 הורשע שוב ושוב (נכלא בחלקו) בגין גניבה, קבלת סחורה גנובה, הונאה וזיוף.
ב-1931 הפך בישר לחבר באס אס.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה עבד במספר מחנות ריכוז, ביניהם פלוסנבירג, בוכנוולד, זקסנהאוזן ונוינגמה.
בישר הפך למפקד מחנה הריכוז פלאשוב לאחר שאמון גת נעצר על ידי הקריפו ב-13 בספטמבר 1944. בישר התנגד למאמציו של אוסקר שינדלר לצרף 300 נשים יהודיות לרשימתו של שינדלר (יהודי שינדלר) לעבודה במפעל החדש של שינדלר בברינליץ, במקום לשלוח אותן לאושוויץ יחד עם יהודים אחרים בפלאשוב.
עם זאת, שינדלר הצליח לשלם ולשחד את ריכרד בר, מפקד אושוויץ, כדי שישלח את 300 הנשים היהודיות למפעלו.
ב-23 בינואר 1948 נדון בישר למוות בפולין על פשעים בפאלשוב.
ארנולד באלוג, עד 1887 בלייר, בהונגרית: Balogh Arnold; טפיוג'רג'ה, 15 במרץ 1870 – בודפשט, 28 בנובמבר 1913) היה עורך דין יהודי-הונגרי, עיתונאי, סופר משפטי, עורך כתב עת, מומחה בתקופת פעילותו ברמה לאומית במשפט מסחרי ברמת פרשנות ומחקר.
במותו טרם עת אבד מוח משפטי מבריק בתחום המשפט המסחרי ההונגרי כפי שמצטייר מחקריו, ניתוחיו ופרסומיו.
ארנולד בלייר נולד במשפחה יהודית בכפר גדול של כ-3500 תושבים במחוז פשט.
הוא למד משפטים באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד) קיבל דוקטור במשפטים (1893), עבר את הבחינה בלשכת עורכי הדין (1894).
הוא עסק בעריכת דין בבודפשט וערך את כתב העת "כתב העת למדעי המשפט" (Jogtudományi Közlöny).
בפרט עסק בהערות, הסברים וניתוחים של המשפט המסחרי, ובתחום זה העשיר את הפרקטיקה המשפטית במחקרים ופרסומים יקרי ערך.
"מצבם המשפטי של סוכנים מסחריים" (1897)
"העברת נכסים לרעת נושים" (1898)
"מהדורה מבוארת ווכוללת הערות של הלכות סיכומים וסדר התשלום של חוק המסחר ההונגרי" (1898)
"הליכים משמעתיים נגד עורכי דין בגרמניה".
לעניין עסקאות מפורטות, בעניין טיוטת חוק שר המשפטים.
מקצוע עריכת הדין בטיוטת חוק סדר הדין.
התקפות על מקצוע עריכת הדין.
שכר טירחתו של עורך דין".
על העבודות הפרטיות של רשמים ברשויות מקומיות.
ביטוח תאונות עובדים, לעניין הצעת החוק (1906)
סוגיות רפורמה ארגונית שיפוטית (1911)
מצב בתי המשפט על סף כניסתו לתוקף של תקנון סדר הדין האזרחי.
עורך כתב העת למדעי המשפט (Jogtudományi Közlöny (1906–1913))
מחקריו וניתוחיו המשפטיים פורסמו בעיקר ב (אותם גם ערך חלקית):
עיתון עורכי הדין (Ügyvédek Lapja 1897–1904)
ארנולד כץ היה מנצח סובייטי-רוסי ממוצא יהודי.