tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך שנות כהונתה בבית המשפט העליון, הוזמנה על ידי מספר בתי משפט עליונים, בהם אלה של גרמניה, אנגליה וצרפת, להרצות בנושא "טרור ודמוקרטיה".
חיות היא יושבת ראש ועדת האתיקה לשופטים ומכהנת בתפקיד זה מאז חודש ינואר 2015. בכנס שנערך בשנת 2016 במרכז לאתיקה במשכנות שאננים לזכר המשנה לנשיאה מישאל חשין (שהיה ממנסחי כללי האתיקה) עמדה חיות על החשיבות הרבה שהיא רואה בהקפדתם של השופטים בשמירה על כללים אלה:
חיות מתגוררת בשכונת צהלה בתל אביב.
היא נשואה לעו"ד דוד (דודי) חיות, שהכירה במהלך לימודי המשפטים.
אסתר חיות, "התובענה הייצוגית ככלי לאכיפה אזרחית-ציבורית", משפט ועסקים יט 935 (2016)
אסתר לדצקה (בצ'כית: Ester Ledecká; נולדה ב-23 במרץ 1995) היא גולשת שלג וגולשת סקי אלפיני מצ'כיה.
היא האלופה האולימפית בגלישת סקי סופר G באולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018), פעמיים האלופה האולימפית בגלישת שלג בתחרות הסלאלום הענק (פיונגצ'אנג 2018 ו בייג'ינג 2022) ושלוש פעמים אלופת העולם בגלישת שלג.
לדצקה היא הספורטאית הראשונה שזוכה במדליות אולימפיות בשני ענפים שונים באותם משחקים אולימפיים.
אביה יאן הוא זמר ומלחין, אמה זוזאנה הייתה מחליקה אמנותית על קרח וסבה מצד אמה היה שחקן הוקי קרח שזכה עם נבחרת צ'כוסלובקיה בשתי מדליות כסף אולימפיות.
ההורים שלה לימדו את הילדים בבית, היא הלכה לבית הספר רק לעיתים רחוקות כדי לעשות את הבחינות ואת הזמן שנותר לה היא הקדישה לספורט.
ב-2013 זכתה בשתי מדליות זהב באליפות העולם לנוער בגלישת שלג שהתקיימה בארזורום.
ב-2014 סיימה במקום השני הכללי בסבב גביע העולם.
היא השתתפה באולימפיאדת סוצ'י (2014) וסיימה במקום השישי בסלאלום ובמקום השביעי בסלאלום ענק.
ב-2015 סיימה במקום השלישי הכללי בגביע העולם וזכתה במדליית זהב בתחרות הסלאלום באליפות העולם שהתקיימה בקירשברג.
ב-2016 וב-2017 דורגה ראשונה בסבב גביע העולם.
היא זכתה במדליית זהב בתחרות הסלאלום הענק ובמדליית כסף בתחרות הסלאלום שאליפות העולם שהתקיימה בסיירה נבדה.
במקביל להתמקדותה בענף גלישת השלג, מתחרה לדצקה גם בסקי אלפיני היא מתאמנת ברצף של שלושה שבועות בכל מקצוע ומחליטה לפני כל תחרות גביע עולם באיזה מקצה להשתתף.
ההישג הטוב ביותר שלה בתחרות גביע העולם בסקי אלפיני היה מקום שביעי בתחרות בקנדה בדצמבר 2017 בגלישה במורד.
באולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018) נרשמה לשלוש תחרויות סקי אלפיני: סלאלום ענק, סופר G ומשולב ולתחרות אחת של גלישת שלג: סלאלום ענק.
היא הייתה בכך לספורטאית הראשונה בתולדות משחקי החורף, שמתחרה בשני הענפים.
לדצקה שזכתה במדליית זהב במקצה הסופר G בתחרות הסקי, מאית שנייה לפני סגניתה אנה וית.
ניצחונה היה מפתיע מאוד לאור הישגיה הקודמים בענף זה, שמיקמו אותה בין האחרונות להשתתף במקצה (למתחרים הראשונים יש יתרון במסלול חלק יותר), היא אף השאילה את מגלשי הסקי לצורך התחרות ממיקיילה שיפרין.
בתחרות הסלאלום הענק בסקי סיימה במקום ה-23.
מספר ימים אחר כך זכתה במדליית זהב בתחרות הסלאלום הענק בגלישת שלג.
בתחרות שנערכה בלייק לואיס שבקנדה בדצמבר 2019 זכתה לראשונה בתחרות גביע העולם, בגלישה במורד.
באליפות העולם בסקי אלפיני 2021 סיימה רביעית בסופר G ובגלישה במורד.
באולימפיאדת בייג'ינג (2022) הגנה על תוארה וזכתה במדליית זהב בגלישת שלג בתחרות הסלאלום הענק.
בתחרות הסקי אלפיני - סופר G סיימה במקום הרביעי.
ב-2025 זכתה במדליית כסף באליפות העולם בגלישת שלג ובמדליית ארד בגלישה במורד באליפות העולם בסקי אלפיני.
אסתר זיידן (9 במרץ 1908 – 3 ביוני 2014) הייתה סטטיסטיקאית ישראלית, הידועה בעיקר בזכות תרומתה לענף של תכנון ניסויים וניסויים קומבינטוריים.
בין השנים 1983 ל-1985 כיהנה כנשיאת האיגוד הישראלי לסטטיסטיקה ובכך הייתה לאשה הראשונה שנבחרה לתפקיד זה.
אסתר זיידן נולדה במערב גליציה, ולמדה בבית הספר התיכון הציוני בקרקוב.
בניגוד לדעתו של אביה החליטה ללמוד מתמטיקה.
תחילה למדה באוניברסיטת קרקוב, ולאחר שנה עברה ללמוד באוניברסיטה בווילנה, שם התגורר אחיה.
היא למדה מתמטיקה עיונית, פיזיקה ולוגיקה.
במהלך הלימודים התפרנסה מהוראת מתמטיקה ועברית, ובשנת הלימודים האחרונה זכתה במלגת הצטיינות.
לאחר שקיבלה תואר מגיסטר בפילוסופיה, הוזמנה לשנה כעמית מחקר באוניברסיטת ורשה, שם למדה, בין היתר, אצל אלפרד טרסקי.
עבדה במשך מספר שנים כמורה בתיכון.
במקביל המשיכה בלימודי מתמטיקה מתקדמים באוניברסיטה העברית, אם כי התעניינותה במתמטיקה דעכה.
הייתה חברה בהגנה ובמלחמת העולם השנייה עבדה בצלב האדום.
לאחר סיום המלחמה עבדה בלשכת הסקרים של ממשלת המנדט הבריטי ותוך כדי כך החלה ללמוד סטטיסטיקה אצל אריה דבורצקי.
ב-1947, בהמלצתו של טרסקי קיבלה מלגה ללימודים מתקדמים בסטטיסטיקה באוניברסיטת ברקלי בקליפורניה.
מחקרה שם עסק בתאוריה של תכנון ניסויים, תחת הדרכתו של יז'י ניימן.
תואר הדוקטור הוענק לה ב-1949.
לאחר מכן במשך כעשר שנים, כיהנה זיידן במספר משרות הוראה באוניברסיטת באפלו, אוניברסיטת שיקגו, אמריקן יוניברסיטי בוושינגטון די.
סי., אוניברסיטת נורת'ווסטרן, והמכון ההודי לסטטיסטיקה בכלכותה.
ב-1960 קיבלה משרה קבועה באוניברסיטת מישיגן, עד לפרישתה ב-1978, כאשר הייתה בת 70, אז חזרה לישראל, והתמנתה לפרופסור באוניברסיטה העברית, שם המשיכה לעסוק במחקר ובהוראה עוד שנים רבות.
זיידן נבחרה כחברה במכון הבינלאומי לסטטיסטיקה ולעמיתה במכון לסטטיסטיקה מתמטית.
היא הייתה האשה הראשונה שנבחרה כנשיאת האיגוד הישראלי לסטטיסטיקה וכיהנה בתפקיד זה בין 1983 ל-1985.
אסתר נמדר תמאם (נולדה ב-11 ביוני 1977) היא תסריטאית ועורכת תסריט ישראלית.
היא מרצה לתסריטאות בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש באוניברסיטת תל אביב מאז 2002.
נמדר נולדה בירושלים וגדלה בשכונת רחביה, דור ראשון בישראל למשפחה מצאצאי אנוסי משהד.
אביה היה צלם סטילס ובעלי חנות "פוטו יעקבי", ואמה הייתה סוכנת ביטוח.
אחיהּ הם הסופר רובי נמדר ומעצב המוצר שלומי נמדר.
בילדותה השתתפה בסרט "תרזה ויולק" שביים חיים גיל.
על חוויותיה כילדה שחקנית אמרה: "התיאוריה שלי הוא שאם היית ילד על סט, זו חוויה שתכתים לך את כל החיים, בקטע טוב.
אתה תמיד תרצה לחזור לשם.
יש שם איזה קסם מיוחד.
חבורה שלמה של אנשים שמשחקת בכאילו.
כמו איזה משחק די־אנד־די ענק".
בתיכון למדה בגימנסיה העברית רחביה, בצבא שירתה כמורה חיילת בפנימייה בבאר שבע.
נמדר סיימה לימודי תואר ראשון בהצטיינות בקולנוע מאוניברסיטת תל אביב, ותואר שני בהצטיינות בתוכנית הרב-תחומית באמנויות.
היא מכהנת כמנהלת דרמה של חברת "ארצה הפקות".
בעבר שימשה כמרצה במחלקה לקולנוע במכללת ספיר ובמדרשה לאמנות במכללת בית ברל.
נשואה לעו"ד ליאור תמאם, ולזוג שלושה ילדים.
מלכת היופי של ירושלים (2021)
אסתר מרים צימר לדרברג הייתה מדענית אמריקאית, שעסקה בתחום המיקרוביולוגיה וחלוצה בתחום גנטיקה מיקרוביאלית .
תרומותיה הבולטות כוללות את גילויו של הווירוס הבקטריאלי בקטריופאג' למדא, העברת גנים בין בקטריות על ידי טרנסדוקציה, פיתוח שיטה ריבוי צלחות פטרי (שעדיין משתמשים בשיטות אלו עד היום) וגילוי הפלסמיד F.
לדרברג ייסדה וניהלה את המרכז לפלסמיד, שכבר נסגר, באוניברסיטת סטנפורד, שם ביצעה עבודת אגירה ותיוג של פלסמידים רבים.
אסתר מרים צימר נולדה כבת הבכורה של דוד ופאולינה צימר, משפחה יהודית אורתודוקסית מהברונקס שבניו יורק.
לאסתר מרים אח צעיר, בנימין.
כילדה בתקופת השפל הגדול בארצות הברית, גדלה במשפחה ענייה, אשר ארוחות צהריים שלהם היו דלות מאוד, וכללו לרוב פיסת לחם עם עגבנייה.
כחלק מזהותה היהודית לדרברג למדה עברית ונהגה לערוך את ליל הסדר בחג פסח, לפי המסורת היהודית.
לדרברג למדה בתיכון בברונקס, הצטיינה בצרפתית, וסיימה את התיכון בגיל 16. בהתחלה, לדרברג רצתה ללמוד במכללה צרפתית וספרות, ולבסוף עברה לתחום הביוכימיה.
מעבר זה עשתה בניגוד להמלצות מוריה שלא לעבור לתחום לזה, מכיוון שהם סברו כי לאישה יהיה קשה מאוד להצליח בתחום המדעים.
בגיל 20 היא סיימה את לימודיה במכללת האנטר בציון לשבח (דרגות הצטיינות בלטינית) בשנת 1942.
לאחר סיום לימודיה לדרברג החלה לעבוד כעוזרת מחקר לאלכסנדר הולנדר, שם פרסמה את עבודתה הראשונה בגנטיקה.
בשנת 1944 לדרברג זכתה במלגה לאוניברסיטת סטנפורד, ובשנת 1946 קיבלה את התואר השני.
בשנה זאת נישאה ליהושע לדרברג, פרופסור באוניברסיטת ויסקונסין.
לאחר מכן המשיכה ללימודי דוקטורנט באוניברסיטת ויסקונסין, התזה שבא עסקה: "Genetic control of mutability in the bacterium Escherichia coli." והשלימה את לימודי הדוקטורט שלה בשנת 1950.
בנוסף היא זכתה במלגה על ידי החברה האמריקנית לסרטן.
לדרברג נשארה באוניברסיטת ויסקונסין במשך רוב שנות ה-50 של המאה ה-20.
בתקופה זה היא גילתה את בקטריופאג' למדא, התחילה עם המחקר בתחום מעגל ליזוגני.
גילתה את רכיב הפוריות בחיידק האי קולי ביחד עם לואיג'י לוקה קאבאלי ספורצה.
תרומות אלו הניחו את היסודות עבור רוב העבודה שנעשתה בתחום הגנטיקה בחצי השני של המאה ה-20.
לדרברג חזרה לסטנפורד ב-1959 עם בעלה יהושע לדרברג.
שם איזנה בין קריירת המחקר שלה, לניהול המרכז לחקר הפלסמיד בבית הספר לרפואה בסטנפורד בין השנים 1976–1986.
בשנת 1985 לדרברג פרשה ממשרתה במחלקת המיקרוביולוגיה והאימונולוגיה, והמשיכה לנהל את המרכז עד שנת 1995.
בשנת 1956 אגודת הבקטריולוגים של אילינוי העניקה לה את פרס פסטור, יחד עם בעלה.
בשנת 1959 הייתה חלק מתוכנית פולברייט באוניברסיטת מלבורן שבאוסטרליה.
בשנת 1969 עשתה פוסט דוקטורט בהחברה האמריקנית לסרטן כחברה בכירה.
חברה באגודה לפיתוח המדע בארצות הברית.
בשנת 2010, לאחר מותה, אוניברסיטת סטנפורד הקדישה חלק מפארק באוניברסיטת סטנפורד ללדרברג.
אף על פי שלדרברג נחשבה למדענית מחקר חלוצה בתחומה, היא נתקלה בקשיים רבים, עקב היותה אישה.
כמו למשל הדרתה ממהלך כתיבת ספרים מוכרים בנושא הביולוגיה מולקולרית, למרות גילוייה החשובים בתחום.
לדרברג התחתנה עם יהושע לדרברג בשנת 1946, והתגרשה ממנו בשנת 1968.
בשנת 1993 נישאה בשנית למתיו סימון.
היא נפטרה בשנת 2006 מדלקת ריאות ומאי-ספיקת לב.
אסתר אלכסנדרה קרצו (ברומנית: Ester Alexandra Crețu; נולדה ב-21 ביולי 1993) הידועה בשם הבמה שלה אסתר פאוני, היא זמרת וכותבת שירים רומנייה-קנדית.
היא נציגת רומניה באירוויזיון 2019 בתל אביב, ישראל עם שירה "On a Sunday" לאחר שזכתה במקום הראשון בתחרות הגמר הלאומי הרומנית "Selecția Națională 2019".
היא גדלה מגיל צעיר במונטריאול והיא בעלת אזרחות קנדית.
אסתר אלכסנדרה קרצו נולדה בשנת 1993 בעיר קמפולונג שברומניה.
בגיל 7, היא עברה למונטריאול שבקוויבק, קנדה.
כשנה לאחר המעבר החלה קרצו להראות התעניינות במוזיקת ג'אז.
קרצו חזרה לרומניה על מנת ללמוד בבית הספר התיכון על שם דינו ליפאטי בפיטשט, שם למדה שירה קלאסית וגיטרה.
בשנת 2013 עברה והשתקעה בבוקרשט שם למדה ג'אז באופן מקצועי.
באותה התקופה, היא החלה לחבר מוזיקה עבור אמנים רומנים מקצועיים.
בשנת 2014 הוציאה יחד עם מספר אמנים נוספים את סינגל הבכורה שלה.
לאחר שקרצו הופיעה עם שמה הפרטי בלבד - "אסתר" החל מתחילת הקריירה ועד 2018, היא החליטה לשנותו לאסתר פאוני.
"פאוני" באנגלית הוא פרח האדמונית והתרגום האנגלי מרומנית ל"בוז'ור" - שם הנעורים של אימה.
במאי 2018 הוציאה קרצו, כבר כאסתר פאוני, את ה-EP שלה "Dig It" שכלל לראשונה שירים בשפה האנגלית.
ב-20 בדצמבר 2018 שחררה פאוני את השיר שלה "On A Sunday" שאיתו נרשמה לקדם הרומני לתחרות האירוויזיון, "Selecția Națională 2019".
פאוני עלתה לגמר התחרות מחצי הגמר השני שהתקיים ב-10 בפברואר 2019 ובו זכתה במקום השלישי.
בגמר, לא סומנה פאוני כמועמדת לזכייה והפתיעה כשגברה על השירים שאהדו רוב החובבים - "Dear Father" בביצוע לאורה ברטן שזכה במקום השני ו-"Army Of Love" בביצוע בלה סנטיאגו שזכה במקום השלישי.
אסתר פאוני זכתה בגמר "Selecția Națională 2019" במקום הראשון וב-65 נקודות, הפרש של 5 נקודות מהמקום השני.
לאחר הזכייה בגמר, חתמה פאוני על הסכם הקלטה עם חברת התקליטים הגדולה ברומניה - קאט מיוזיק, ויחד הם עשו עיבוד לשיר.
2018 - On a Sunday (השיר הרומני לאירוויזיון 2019)
אסתר סולאי-לוי (14 במאי 1936 - 31 במרץ 2012) הייתה מתרגמת, פעילת תרבות ועורכת ספרות ישראלית.
סולאי-לוי נולדה בשנת 1936 למשפחה יהודית במקסיקו סיטי וקיבלה את השכלתה היסודית והתיכונית ב"יידישע שול אין מקסיקו".
בשנת 1951 נסעה סולאי-לוי לישראל עם עליית הנוער והמשיכה את לימודיה במוסד נווה הדסה ליד נתניה.
בתום שנת הכשרה בישראל, שבה סולאי-לוי למקסיקו ובין השנים 1953 ל-1955, במקביל לסיום לימודיה, הצטרפה לסגל ההוראה בבית הספר בו למדה ועסקה בהוראת המקצועות עברית, יידיש, לשון, ספרות עברית ותנ"ך.
בשנת 1955 זכתה סולאי-לוי במלגה של קרן סוראסקי ללימודים באוניברסיטה העברית בתחומי הלשון, המקרא והספרות העברית ובסוף שנה זו עלתה לישראל והתגוררה בירושלים.
עוד בתקופת לימודיה באוניברסיטה העברית, החלה סולאי-לוי לעבוד במכון ליחסי תרבות ישראל איברו-אמריקה, ספרד ופורטוגל.
במסגרת עבודתה זו, טיפלה במשך כעשור בפעילות הבינלאומית של המכון ובטיפוח קשרים עם חברי הסגל הדיפלומטי מארצות אמריקה הלטינית, ספרד ופורטוגל.
כמו כן, עסקה סולאי-לוי בפעילות תרבותית של המכון ובין היתר, בארגון קבלות פנים וטקסים לסופרים, משוררים, ציירים ומוזיקאים מאותן ארצות וזאת בשיתוף פעולה עם שרת החוץ, גולדה מאיר, ועם מחלקת דרום אמריקה במשרד החוץ.
עם נישואיה בשנת 1964 לכלכלן בנימין לוי, עברה לגור באשדוד, בה מונה בעלה לתפקיד כלכלן הנמל החדש.
במקביל להקמת משפחתה, עסקה סולאי-לוי בהוראת עברית לעולים באולפן והמשיכה בפעילותה כמתרגמת ספרות מעברית לספרדית ולהפך.
בשנת 1972 שבה סולאי-לוי עם משפחתה לגור בירושלים והמשיכה בעבודתה כמתרגמת.
ב-1991 מונתה סולאי-לוי לתפקיד מנהלת המהדורה הספרדית של כתב העת הספרותי "אריאל" והייתה האחראית על עריכת תרגומי יצירותיהם של סופרים ומשוררים עבריים רבים מעברית לספרדית.
כמו כן, התפרסמה בתרגומיה לכתבים בשירה ובסיפורת של כמה מטובי היוצרים בשפה הספרדית, בראש ובראשונה הודות לתרגומיה מיצירותיהם של הסופרת המקסיקנית רוסריו קסטיאנוס והמשורר בן ארצה אוקטביו פס.
ב-1994 זכתה סולאי-לוי בפרס שרת המדע והאמנויות למתרגמים מהשפה הספרדית, שהוענק לה על ידי השרה, שולמית אלוני.
סולאי-לוי נפטרה ב-31 במרץ 2012, בירושלים.
הותירה אחריה בעל ושלושה ילדים.
תרגומיה שראו אור כספרים שלמים
גשר של נייר מאת מרים ילן-שטקליס, Puente de papel, הוצאת ישראטייפסט, 1977.
אבן שמש מתוך מסכות מקסיקניות מאת אוקטביו פס, הספר תורגם בידי אסתר סולאי לוי ודוד הרדין, כתר הוצאה לאור, 1977.
העורקים הפתוחים של אמריקה הלטינית מאת אדוארדו גליאנו, ספרי מפרש, 1990.
אתה אינך שירה מאת רוסריו קסטיאנוס, הוצאת כרמל, 1994.
האנוס מאת מרקוס אגיניס, ספריית פועלים, 1999.
אסתר טוייבונן (בפינית: Ester Toivonen; 7 באוגוסט 1914 — 29 בדצמבר 1979) הייתה שחקנית פינית.
טוייבונן נולדה בעיר המינה שבפינלנד, בת דודתה היא הסופרת הלווי המליינן (Helvi Hämäläinen), האמהות של שתיהן אחיות.
בהיותה בת תשע עשרה היא עבדה בחנות המוכרת לחם שם היא התגלתה על ידי מנהל אולם הקזינו של הלסינקי שם נערכה תחרות מיס פינלנד.
בתחרות של מיס פינלנד היא נבחרה למקום הראשון.
היא נבחרה למיס אירופה 1934 בתחרות שנערכה בהייסטינגס.
במהלך שנות השלושים הפינים כינו אותה "המושיעה של הגזע הפיני" שכן באותו זמן הפינים היו צריכים להוכיח שאינם מונגולים ומשתייכים לגזע האירופאי הלבן.
ב-1934 ביצעה את הופעת הבכורה של בקולנוע בסרט "Meidän poikamme ilmassa – me maassa" העוסק בפעילותו של חיל האוויר הפיני, הסרט נחשב כסרט תעמולה שנוי במחלוקת על ידי מספר מבקרים.
ב-1935 שיחקה בסרט הקומדיה "Syntipukki" בתפקיד עובדת בחנות כלבו יפהפייה בה מתאהב הדמות הראשית.
ב-1936 הופיעה בסרט "Onnenpotku" כבתו של מיליונר היוצאת עם מובטל עמו אביה אינה מעוניין שתתחתן.
ב-1940 הופיעה בסרט "Suotorpan tyttö" המבוסס על ספר צאת סלמה לגרף.
ב-1943 גילמה רוזנת בסרט "Katariina ja Munkkiniemen kreivi" אודות בתו של חוואי פשוטת עם המתאהבת בבן אצולה.
ב-1943 נישאה ונולדו לה שני ילדים.
ב-1965 פרסמה את ספר הזכרונות שלה "Rikas on elämä".
אסתר מנואל הייתה יהודייה, אשר התפרסמה כאשר התגייסה ל ולחמה עמו במהלך המלחמות הנפוליאוניות.
מנואל נולדה ב-1786 בעיר הנאו, שבפרוסיה.
משפחתה הייתה משפחת תכשיטנים יהודיים שמוצאה מפורטוגל.
בגיל 19 היא עזבה את היהדות ושינתה את שמה ללואיזה.
היא נישאה לצעיר גרמני בשם גראמפוס (שמו הפרטי אינו ידוע), ששירת כחניך בבית מלאכה לתכשיטים.
ככל הנראה הוא היה נוצרי-לותרני, אולם לא ברור אם גם היא התנצרה באופן רשמי.
זמן קצר לאחר לידתו של בנם, בעלה של לואיזה, אשר היה פטריוט גרמני מובהק והיה להוט להילחם למען ארצו נגד כוחותיו של נפוליאון בונפרטה, עזב את פרוסיה והצטרף לגדוד אולאנים (פרשים נושאי רומח) בצבא האימפריה הרוסית.
בעקבות תבוסתה של צרפת במלחמת רוסיה–צרפת (1812), החלו הרוסים במרדף אחרי הצרפתים הנסוגים, ועברו בדרכם בפרוסיה.
לואיזה החליטה לנצל את ההזדמנות כדי למצוא את בעלה.
היא השאירה את ילדיה אצל קרובי משפחה, התחזתה לגבר ונסעה לברלין.
היא החליטה לנסות ולהתגייס ל כאולאן.
באותם ימים, הגיוס לצבא הפרוסי היה על בסיס התנדבותי, אולם המתנדב היה צריך לממן לעצמו נשק וציוד.
ציוד של חייל רגלי היה זול למדי, אולם ציודו של פרש היה יקר, ובנוסף על כך המתנדב היה צריך להשיג לעצמו סוס.
היא הצליחה להיפגש עם וילהלם, נסיך פרוסיה ואשתו מריה אנה, נסיכת הסן-הומבורג ולשכנע אותם להעניק לה סוס ונשק.
לואיזה התגייסה לרגימנט האולאנים ה-2, וב-1813 היא נשלחה לחזית.
היא לחמה במסגרת מלחמת הקואליציה השישית, ובקרב באוצן נפצעה בצווארה.
היא החלימה במהרה, אולם נפצעה שוב בקרב מץ ובילתה חודשיים בבית חולים בזארבריקן.
לא ברור איך היא הצליחה לשמור על סודה במהלך הזמן הזה.
ב-1814 היא חזרה להילחם, ואף לכדה בעצמה קצין צרפתי עם שישה מחייליו.
על מעשה זה היא קיבלה את עיטור צלב הברזל מידיו של פרידריך וילהלם פון בילוב.
הגדוד שלה התקדם לפריז, וב-29 במרץ של אותה שנה היא זיהתה במקרה את בעלה לאחר שהכוחות הפרוסיים נפגשו עם הכוחות הרוסיים על גבעת מונמארטר.
לתדהמת החיילים הרוסים והפרוסים, היא רצה אליו וחיבקה אותו.
לאחר מכן היא חשפה את זהותה והחיילים משני הצבאות הריעו לזוג שהתאחד מחדש.
עם זאת, יום לאחר מכן נהרג בעלה מפגיעת פגז צרפתי.
עם כניעתו של נפוליאון ויציאתו לגלות באלבה, עזבה לואיזה את הצבא.
עם זאת, ב-1815 נמלט נפוליאון מגלותו ופתח בכך את מלחמת הקואליציה השביעית.
לואיזה התגייסה מחדש לצבא הפרוסי, ובמהלך אחד הקרבות נפגעה מפגז וחלק מזרועה נקטע.
ב-1816 החלה לואיזה לקבל פנסיה עבור שירותה הצבאי.
הפנסיה שקיבלה הייתה פנסיה רגילה של פרש, אולם היא סברה שמגיע לה יותר וניהלה מאבק בנושא.
עם זאת, מאבק זה הסתיים בכישלון והיא נאלצה להסתפק בפנסיה קטנה שאפשרה לה לחיות חיים צנועים בלבד.
עם זאת, בהמשך היא גילתה שהיא יכולה לקבל גם פנסיה מהצבא הרוסי עבור בעלה.
בסוף 1817 היא עברה לגור ברוסיה.
לא ברור אם ילדיה עברו אתה או שנותרו בפרוסיה.
היא התגוררה בסנט פטרבורג, והפכה לדמות מפורסמת.
היא הוזמנה למסיבות של החברה הגבוהה והתראיינה לעיתונים.
תמונתה אף הודפסה על גבי כוסות.
היא נישאה בשנית לעורך ספרים ממוצא גרמני בשם יוהאן קורנליוס קסינקה.
היא קנתה את המסעדה הידועה "קישואים אדומים" (אשר עדיין פועלת) וניהלה אורח חיים גבוה יחסית.
ב-1852 נעשה רישום שלה בידי האמן איגנטיוס שדרובסקי.
ברישום, ידה של לואיזה מוסתרת, ככל הנראה מכיוון שכאמור לעיל היא נקטעה.
האגדה מספרת שלואיזה ביקשה להיקבר "מעל האדמה" ולפיכך לאחר מותה ב-30 באוקטובר 1852 היא נקברה בסרקופג.
עם זאת, הוא לא השתמר כך שלא ניתן לאשר או להפריך טענה זו.
היסטוריונים שבחנו את סיפורה של לואיזה, הגיעו למסקנה שאף על פי שיש בו חורים רבים, הרי שבאופן כללי הוא אמין ואפשרי.
ישנם מסמכים המעידים כי בעלה אכן שירת בצבא הרוסי והיא אכן קיבלה פנסיה מהצבא הפרוסי.
המקרה שלה אינו חריג בהיסטוריה הגרמנית.
ידוע לפחות על 22 נשים אשר לחמו בשירות הצבא הפרוסי בין השנים 1813–1815 (תקופת מלחמת השחרור)
אסתר חכם-גולדברג (15 באוגוסט 1923 – 19 ביולי 2023) הייתה אתלטית ארצישראלית, אלופת ארץ ישראל (1942) בריצת 100 מטר, אלופת ארץ ישראל (1942) ושיאנית ארץ ישראל בקפיצה לרוחק ושיאנית ארץ ישראל בקפיצה לגובה.
חכם נולדה ברומניה ב-1923. הוריה, מלכה ודוב, היו ילידי אודסה שברוסיה (כיום באוקראינה), שברחו עקב הפוגרומים במדינה.
בהיותה בת שנתיים עלתה לארץ ישראל עם הוריה אחותה הבכורה ציפורה ואחיה הגדול אברהם.
בישראל השתקעה המשפחה במושבה רחובות, באזור המחנה של הצבא הבריטי, שכונת ה"קמפ".
המשפחה התפרנסה מעבודת הנגרות של אביה ובהמשך של אחיה הגדול, שהצטרף לנגרייה.
מגיל צעיר גילתה חכם עניין בספורט.
המורה להתעמלות בבית ספרה זיהה את הכשרון האתלטי שבו ניחנה, טיפח אותה ודאג לצרפה לקבוצת מכבי רחובות שמרבית הספורטאים בה היו גברים.
אימוניה באתלטיקה קלה לא נערכו באופן מסודר וללא מאמן אישי.
בהיעדר הכוונה מקצועית היא נהגה לקפוץ לגובה מהאמצע ולא מהצד כמקובל.
על אף זאת גברה על מתחרותיה ושברה שיאים בענף זה שהיה החביב עליה מכל יתר הענפים בהם התחרתה.
מרבית המתחרות שלה היו מבוגרות ממנה והיא הייתה הספורטאית הצעירה ביותר בקבוצה.
תחרויות האתלטיקה נערכו בשבתות וכאשר הן נערכו בתל אביב, נהגו הספורטאים מרחובות להתארח וללון בשישי שלפני התחרות בבתי מארחים תל אביבים ששודכו להם.
שיאנית ארץ ישראל בקפיצה לרוחק
בתחרות שנערכה בתל אביב ב-3 בדצמבר 1938 קבעה חכם שיא ארץ ישראל בקפיצה לרוחק בתוצאה של 4.84 מטר.
שיאנית ארץ ישראל בקפיצה לגובה
בתחרות שנערכה בשנת 1939 קבעה חכם שיא ארץ ישראל בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.41 מטר, שיפור לשיא של בן 3 השנים של מרגלית ספיר (1.36 מטר).
שיא זה החזיק מעמד עד אפריל 1939 ונשבר על ידי נינה שרירא ממכבי חיפה (1.43 מטר).
במרץ 1942 השוותה חכם בקפיצה לגובה את השיא הארצישראלי של נינה שרירא בתוצאה של 1.43 מטר.
באליפות ארץ ישראל שנערכה במאי אותה שנה היא זכתה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד.
מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 13.8 שניות, לפני רות מנדלה (14.0 שניות) ובקפיצה לרוחק בתוצאה של 4.86 מטר, לפני אמירה זמיר (4.48 מטר) ורות מנדלה (4.40 מטר).
מדליית ארד בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.33 מטר, אחרי נינה שרירא ואמירה זמירה שקפצו שתיהן לגובה של 1.33 מטר, אך הדירוג הוכרע לפי מספר פסילות כמקובל.
חכם פרשה מענף האתלטיקה כשמלאו לה 20 ופנתה לעסוק באהבתה הגדולה לילדים בגיל הרך.
במשך שנים רבות ניהלה גן ברחובות והייתה גננת מוערכת ואהובה מאוד.
ב-1944 נישאה לניצב משנה בדימוס עזרא גולדברג.
התגוררה ברחובות עד פטירתה ב-19 ביולי 2023.
חברת דובק שיצאה בסדרת קלפי אספנות לספורטאים ארצישראליים הנפיקה קלף על שמה.
בקלף זה שמספרו 32, תמונתה של אסתר חכם ותקציר אודות זכייתה בתחרות המשולשת באתלטיקה בתל אביב ושיאה הישראלי בקפיצה לגובה מ-1939.
אסתר (אתי) לוצאטו (נולדה ב-6 באפריל 1958) היא דוקטור לכימיה, אשת עסקים ופעילה חברתית.
עורכת פטנטים במקצועה ועומדת יחד עם בעלה, ד"ר כפיר לוצאטו, בראש משרד הפטנטים לוצאטו את לוצאטו.
היא פעילה בענייני ציבור בהתנדבות, בנושאים חברתיים ובראשם פיתוח הנגב.
יו"ר עמותת "ישראל למען הנגב", בראש המאבק הציבורי להעברת יחידות המודיעין ממרכז הארץ לנגב.
זכתה להדליק משואה ביום העצמאות 2006.
אסתר נולדה וגדלה בשכונה ד', בבאר-שבע, למשפחת עולים מרובת ילדים ממרוקו.
היא הצעירה מבין תשעה אחים ואחיות והיחידה שנולדה בארץ.
הוריה עמלו כדי להעניק השכלה לילדיהם וחלקם אכן רכשו השכלה אקדמית.
לוצאטו שירתה בבית הספר לטיסה של חיל האוויר, ואחר כך למדה כימיה באוניברסיטת בן-גוריון.
היא השתתפה בתוכנית פר"ח (חונכות לילדים הזקוקים לעזרה לימודית ורגשית), ובפרויקט "הדירות הפתוחות".
במקביל, היא לימדה כימיה ופיזיקה בבית ספר תיכון מקיף ד'.
לוצאטו סיימה תואר שני ושלישי בכימיה באוניברסיטת בן-גוריון.
נושא עבודת הדוקטור שלה הוא: "מנגנוני התגובה של קומפלקסי ברזל דו-ערכי עם מי חמצן ועם רדיקלים חופשיים".
במהלך לימודיה הכירה את בעלה, כפיר לוצאטו, שלמד לדוקטורט בהנדסה כימית.
היא הצטרפה לפירמה המשפחתית, "לוצאטו את לוצאטו עורכי פטנטים", שהוקמה בשנת 1869, והעמידה איתו דור המשך לפירמה.
ב-1997 זכתה ברישיון עורכת פטנטים מס' 120 והצטרפה כשותפה לפירמה.
יחד עם אביו של כפיר, ד"ר אדגר לוצאטו, הצעידו בני הזוג את הפירמה המשפחתית קדימה.
בשנים האחרונות נצבת הפירמה במקום הרביעי מבחינת הגודל ומספר ההגשות מבין משרדי עורכי הפטנטים בישראל.
עיקר עיסוקה במשרד הוא בשטח הכימיה, לצד ניהול שוטף ופיתוח עסקי של פעילות הקבוצה.
לוצאטו נשואה, אם לארבעה וסבתא לשלושה נכדים ומתגוררת בעומר.
לוצאטו החלה את פעילותה הציבורית והחברתית בשיקום נוער עבריין בשיתוף המשטרה, בהקמת מקלט לנשים מוכות, הראשון בנגב בשיתוף מסל"ן ובחברות בהנהלת ויצו בדרום.
בעבר כיהנה לוצאטו כחברת דירקטוריון בחברה הציבורית "ברן" (שלוש קדנציות).
היא חברת הוועדה לקידום מעמדן ומקצועיותן של הדירקטוריות בדירקטוריון באיגוד הדירקטורים בישראל.
כיום היא מכהנת בפורומים ציבוריים בהם:
יו"ר עמותת יחדיו מאז 2016 לאחר שכיהנה במשך שש שנים כחברת ההנהלה.
במהלך כהונתה כיו"ר העמותה הצליחה לוצאטו להבטיח את יציבותה הכספית, תוך הרחבת פעילותה החברתית לקידום אוכלוסיות מוחלשות בנגב.
חברת מועצה בעומר כ-24 שנים ובתקופות מסוימות שימשה כמ"מ ראש המועצה.
יו"ר ועדת הנחות, יו"ר ועדת מכרזים וחברה בוועדת הביקורת ובוועדת המשנה לתכנון ובנייה.
יו"ר עמותת "ישראל למען הנגב" המקדמת את מעבר בסיסי צה"ל לנגב.
ב-2023 מונתה ליו"ר המועצה לקידום נשים במדע ובטכנולוגיה.
חברה בוועד המנהל של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
חברה בוועד המנהל של המכללה האקדמית להנדסה סמי שמעון.
סגן יו"ר ארגון בוגרי אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
חברת הוועד המנהל של "עמותת קרן מורשת מנחם בגין".
חברת הוועד המנהל בעמותה לקידום ענף ספורט הכדורגל בבאר שבע נוער.
חברת הנהלת "הקונגרס הישראלי" - מיזם חברתי משותף של קרן מנומדין ואוניברסיטת בר-אילן, הפועל לפתור סכסוכים ושסעים בחברה הישראלית ולקדם בניית הסכמות.
שותפה במיזם "עיר שווה" בדימונה, שנועד לאפשר פיתוח והשקעה משמעותיים בערי פיתוח.
שותפה במיזם "ישראל 2048" - הפועלת להפיכת הנגב והגליל למנועי צמיחה לאומיים.
בנוסף לכך, מעורבת לוצאטו בפרויקטים קהילתיים וחברתיים שונים, בתחום של סיוע לנזקקים, העצמה נשית, תמיכה בילדים ובנוער, שילוב של האוכלוסייה הבדואית ועוד.
לוצאטו הייתה חברה בפעילויות בנגב: ועדת ההשקעות של חממת מעיין, ועדת הייעוץ של קרן SIBF והמאיץ הטכנולוגי INNNO-NEGEV.
בשנים 2019–2022 הובילה לוצאטו את המאבק הציבורי של עמותת "ישראל למען הנגב" למען יישום החלטת הממשלה על העברת יחידות המודיעין של צה"ל לנגב.
מאבק נתקל בניסיונות טרפוד של גורמים שונים והתנגדות אנשי הקבע למעבר דרומה, התנגדות שהביאה להקפאת הפרויקט.
העמותה הגישה עתירה לבג"ץ בתביעה מהממשלה להסביר מה מעכב את קריית המודיעין.
המהלך הסתיים בהצלחה לאחר שניתנו כל האישורים הדרושים להקמת הפרויקט על ידי שר הביטחון, בני גנץ, ונחתם ההסכם עם "שיכון ובינוי" בנובמבר 2021.
בשנים 2004–2005 החלה לוצאטו בהקמת מגזין ארצי בשם "כותרת" יחד עם בעלה ועם שותף.
לאחר הוצאת שישה גליונות, בעריכת דן שילון ואוריה שביט, נקלע העיתון לקשיים ונסגר.
לוצאטו כותבת בעיתונות הארצית ומתראיינת בנושאים שונים: קניין רוחני,תעשיית היי-טק, חברות הזנק, מצב "אומת הסטרט-אפ" בעקבות מלחמת חרבות ברזל, הבעיות הכלכליות של הנגב, מקומן של נשים בכלכלה, פוליטיקה ארצית, וחלוקת העוצמה בין השלטון המרכזי והשלטון המקומי.
אסתר מאיר-גליצנשטיין (נולדה ב-19 במרץ 1954) היא פרופסור אמריטה להיסטוריה במכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות שבאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
את עבודת הדוקטורט הגישה באוניברסיטת תל אביב בשנת 1991, בנושא "מדיניות הסוכנות-היהודית וממשלת-ישראל בשאלת עלית יהודי עיראק, 1941–1950" בהנחיית פרופ' אניטה שפירא.
מאיר-גליצנשטיין מתמחה בהיסטוריה של יהדות ארצות האסלאם ובמיוחד יהדות עיראק ויהדות תימן במאה ה-20.
2003–2005 ראש התכנית ללימודי ישראל ב-BSU
2007–2008 ראש התכנית ללימודי ישראל ב-BSU
בין בגדאד לרמת גן: יוצאי עיראק בישראל, יד בן צבי, 2009
יציאת יהודי תימן: מבצע כושל ומיתוס מכונן, הוצאת רסלינג, 2011
בטהובן בגדד ורמת גן: יב עיראק בישראל, ירושלים: הוצאת יד בן צבי, 2009. 420 עמ'.
באר שבע: מטרופולין בהתהוות, באר שבע: הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון, 2008. 333 עמ'.
עיירות פיתוח בישראל, ירושלים: הוצאת יד בן צבי, 2009. עמ'.
אסתר מאיר-גליצנשטיין, הפרעות ביהודי בגדאד.
אסתר מאיר-גליצנשטיין, 'כאן אוכלים עם סכין ומזלג' — מזרח ומערב במפגש הבין–תרבותי במדינת ישראל, בתוך: חברה וכלכלה בישראל: מבט היסטורי ועכשווי (2005), עיונים - סדרת נושא, עמ' 615–644.
אסתר מאיר-גליצנשטיין, בכי על נהרות בבל, יהודי עיראק 1950–1951: מהגירה לגירוש, עתמול 237, עמ' 7–10
אסתר טאבור (בהונגרית: Tábor Eszter; בודפשט, 1 בנובמבר 1952) היא משוררת, מתרגמת יהודייה-הונגרייה.
אחיה הוא משורר אדם טאבור.
אסתר טאבור נולדה במשפחה יהודית בבודפשט.
בין השנים 1971–1976 היא הייתה סטודנטית להונגרית-לטינית בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת אטווש לוראנד.
דוח המכון למטאורולוגיה (שירים, 1984)
אנתולוגיה של משוררים אנגלים (1993)
אסתר גיטל טוקר (נולדה ב-1967) היא סופרת חרדית-ישראלית.
אסתר גיטל נולדה ליאיר וסימה הוניגסברג.
היא כלתה של מנוחה טוקר, אשר ערכה עריכה ספרותית חלק מספריה.
ב-2019 הוציאו השתיים ספר העוסק ביחסים בין חמות וכלה.
טוקר פרסמה עשרות ספרים לנוער ומבוגרים, חלק מספריה התפרסמו בעיתון "יתד נאמן" ובשבועון "משפחה".
רוב ספריה הם ספרי מתח העוסקים בשאלות מהותיות הנוגעות לחיים.
טוקר עובדת גם כעובדת סוציאלית ומטפלת בשיטת הטיפול CBT.
ב-30 בנובמבר 2023 נפצעה באורח קשה בפיגוע הירי ביציאה מירושלים.
אסתר (אתי) טרי (לבית כהן) היא שחקנית כדורסל בכיסאות גלגלים לשעבר וחברת משלחות ישראל במשחקים הפאראלימפיים.
את עיסוקה בספורט נכים החלה במרכז הספורט לנכים של איל"ן ברמת גן.
היא הייתה חברה וקלעית מצטיינת בנבחרת הנשים בכדורסל כיסאות גלגלים.
התחרתה במסגרת משחקי סטוק מנדוויל והשתתפה במשלחות ישראל אל המשחקים הפאראלימפיים היידלברג (1972), המשחקים הפאראלימפיים טורונטו (1976), המשחקים הפאראלימפיים ארנהם (1980), המשחקים הפאראלימפיים ניו יורק וסטוק מנדוויל (1984) ואל המשחקים הפאראלימפיים סיאול (1988).
כחברת הנבחרת זכתה במדליית זהב פאראלימפית (1976), בשתי מדליות כסף (1980 ו-1984) ובמדליית ארד (1972).
נוסף לפעילות במרכז הספורט לנכים ברמת גן, טרי פעילה בעיר מגוריה במועדון הנכים ראשון לציון ומתחרה בטניס שולחן.
טרי עבדה בשירות התעסוקה ובשנת 1993 הותקפה במקום העבודה.
טרי פעילה בחוגי ריקוד בכיסא גלגלים וביום העצמאות ה-74 בשנת 2022 לקחה חלק בטקס הדלקת המשואות עם להקת הריקודים "גלגלי רני".
אסתר ניצבת בפני אחשוורוש הוא ציור גדול משנת 1546–1547 מאת הצייר הוונציאני טינטורטו, המתאר סצנה מתוך התוספת היוונית למגילת אסתר, בה המלכה אסתר מתעלפת במהלך התערבותה הנועזת עם בעלה, המלך אחשוורוש, מלך פרס.
הציור, שמן על בד, בגודל .
מאז שנות ה-20 של המאה ה-17 הוא נמצא באוסף המלכותי של הממלכה המאוחדת, ובשנת 2019 היה מוצג בגלריה המלכותית בארמון קנזינגטון, לונדון.
מידת הגימור בציור משתנה בין חלקים שונים, דבר האופייני לציור הוונציאני, יחד עם צבעים עזים וניגודים דרמטיים של אור וצל.
פיגמנט הכתום-צהוב אורפימנט בגלימתו של המלך השתנה לאורך השנים; במקור הוא תאם את תיאורו המקראי של המלך בלבוש זהוב מפואר.
הציור מתוארך, בעיקר על בסיס סגנוני, לשנים 1546–47, תקופה מוקדמת יחסית בקריירה של טינטורטו, כאשר היה עדיין בשנות העשרים לחייו.
הוא נוצר זמן קצר לפני קבלתו של טינטורטו את ההזמנה המשמעותית הראשונה שלו, נס העבד הקדוש, המוצג כיום בגלריות האקדמיה בוונציה.
סיפור האירוע הכולל את התעלפות אסתר מופיע רק בתוספות היווניות למגילת אסתר, הידועות כ"שארית אסתר", שהן דאוטרוקנוניים, המוכרים כקאנוניים על ידי הכנסייה הקתולית אך נחשבים לאפוקריפה בזרמים הפרוטסטנטיים.
בתנ"ך העברי ובגרסאות הפרוטסטנטיות אין התעלפות בסיפור אסתר, והתוספות היווניות מופיעות בסוף הספר.
החלטת ועידת טרנט לאשר את מעמדן הקאנוני התקבלה באפריל 1546, בסמוך לזמן יצירת הציור, דבר שעשוי לרמוז על בחירת הנושא.
הציור מתאר את הרגע במגילת אסתר כאשר אסתר פונה אל המלך, למרות הסכנה שבעונש מוות.
הרכב הציור עבר מספר שינויים, כולל תיקונים על ידי טינטורטו עצמו.
בתחילה היו דמויות מאחורי המלך, כולל אחת עם צעיף ארוך שכנראה ייצגה את המן, אך טינטורטו מחק אותן והוסיף ילד בשריון.
גרסה מוקדמת זו נראית בהעתק בסדנתו באל אסקוריאל ובתחריט משנת 1712.
בעליו הראשונים של הציור אינם ידועים, אך ככל הנראה יועד למקום או ייעוד חילוני, למרות נושאו הדתי.
הוא נזכר ברשימת אוספו של גוליילמו גונזגה, דוכס מנטובה בשנת 1627, כאשר היה תלוי לצד המוזות בארמון הדוכסות במנטובה.
הציור נרכש מאוסף גונזגה על ידי צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה.
לאחר הוצאתו להורג, הציור נמכר אך הוחזר למשפחת המלוכה עם הרסטורציה האנגלית.
אסתר ניצבת בפני אחשוורוש הוא ציור מאת האמנית האיטלקייה מהמאה ה-17, ארטמיזיה ג'נטילסקי.
הציור מציג את הגיבורה המקראית אסתר כאשר היא ניצבת בפני אחשוורוש ומתחננת בפניו להציל את עמה.
היצירה מוצגת כיום במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק, לאחר שנתרמה למוזיאון על ידי אלינור דורנס אינגרסול בשנת 1969.
אף על פי שהציור אינו אחד מהיצירות המוכרות ביותר של ג'נטילסקי, השימוש שלה בתאורה, בדמויות ובסגנון תורם להצלחת הצגת אסתר כגיבורה מקראית וכדמות המרכזית בציור.
ארטמיזיה ג'נטילסקי הייתה אחת הנשים היחידות בתקופת הבארוק שקיבלה הכשרה ויכולת להפוך לציירת מקצועית, והיא נחשבת לאחת האמניות הבולטות של התקופה.
ארטמיזיה הייתה בתו הבכורה של האמן אוראציו ג'נטילסקי והוכשרה בסדנתו יחד עם אחיה, אך הפגינה כישרון רב מהם.
סגנונה הושפע מקאראווג'ו, שכן גם אביה שאב השראה ממנו.
הציור מבוסס על מגילת אסתר ומתאר את הרגע שבו אסתר, אשתו היהודייה של המלך אחשוורוש (המזוהה לעיתים כקסרקסס), ניגשת אליו ללא הזמנה כדי לבקש ממנו להציל את עמה מגזירת ההשמדה שהטיל על היהודים בממלכת פרס.
פעולה זו שברה את כללי החצר וסיכנה את חייה.
ברגע המתואר בציור, אסתר מתעלפת לפני המלך.
היצירה מתארת את הסצנה המקראית שבה אסתר ניצבת בפני אחשוורוש כדי להתחנן על עמה.
עם זאת, סגנון הלבוש והסביבה בציור תואמים יותר לתקופה שבה חיה ופעלה ארטמיזיה ג'נטילסקי.
האופן שבו היא מציירת את אסתר ואת המלך משקף את סגנונה האישי ואת תפיסותיה.
אסתר מוארת היטב, בעוד שאחשוורוש מצוי בצל.
נוסף על כך, המלך מתואר כשהוא חובש כובע נוצות מפואר ונועל מגפיים מרופדות בפרווה ומעוטרות בתכשיטים.
לעומתו, אסתר לבושה בבגדים אלגנטיים ומעודנים יותר.
בדרך זו, ג'נטילסקי מסמנת אותה כדמות המרכזית בסצנה ומעניקה לה סוכנות רבה יותר, תוך הדגשת מעמדה כגיבורה מקראית.
צבעי היצירה נוטים להיות מעומעמים ואינם בולטים במיוחד.
גוני אדום שולטים ברקע אך מתכהים לחומים, היוצרים תחושת צל.
גם בבגדיו של אחשוורוש מופיע הצבע האדום, במיוחד בסרט הבד הכרוך סביב צווארו.
על רקע זה, שמלתה הצהובה של אסתר בולטת במיוחד, מה שמושך את תשומת הלב לדמותה.
נוסף על כך, היא מוארת באופן משמעותי יותר מהמלך, שנותר כמעט בצל.
צבעי בגדיו של אחשוורוש – לבן וירוק כהה – שונים מהצבעים הדומיננטיים ברקע, אך בהיותם כהים יחסית, הוא אינו ניכר באותה מידה כמו אסתר.
שימוש בזוויות בציור תורם לאופיו הבימתי ומשקף את סגנון תקופת הבארוק.
הן אסתר והן המלך מוצגים בזוויות אלכסוניות כמעט מקבילות: אחשוורוש רוכן קדימה בכיסאו, בעוד אסתר מתעלפת לאחור, נתמכת על ידי הנשים שסביבה.
גם הווילונות שלפניו ומאחוריו מסודרים בזוויות אלכסוניות, דבר היוצר אפקט המושך את עין הצופה לעברו, כמעין תזכורת שלא להתמקד באסתר בלבד.
נוסף על כך, ניכר ניגוד ברור בין תנוחותיהם: אסתר נופלת אחורנית, סנטרה שוקע לצווארה, בעוד אחשוורוש נוטה לפנים ונראה כמי שעומד לקום, סנטרו מזדקר לעברה.
הסצנה כולה דינמית מאוד וכוללת תנועה רבה של שתי הדמויות הראשיות.
ג'נטילסקי הקדישה תשומת לב רבה לפרטי הבדים, לקפלים שבמגפי אחשוורוש ואף לתפרים בשולי שמלתה של אסתר, שעוצבו בדיוק רב עד כי הם נראים כמעט מציאותיים.
דיוק זה ניכר גם בסדקים שעל רצפת השיש, בפרוות המעטרת את מגפי המלך ואף בפרטי הכפות המעוטרות על כיסאו.
מרקמי החומרים בציור נראים מוחשיים וממשיים, מה שתורם לתחושת הקרבה וההזדהות של הצופה עם הסצנה.
ציוריה של ארטמיזיה ג'נטילסקי מתאפיינים לעיתים קרובות בתיאורים של נשים המבצעות מעשי אלימות כלפי גברים, במיוחד ביצירתה הידועה ביותר, יהודית עורפת את ראשו של הולופרנס.
ג'נטילסקי, שהייתה אחת האמניות הבולטות הבודדות בתקופת הבארוק, זכתה להכרה נרחבת.
השימוש החוזר במוטיבים של נשים בעלות כוח על גברים ואף רוצחות אותם עשוי לשקף נרטיב נקמה, הקשור לעובדה שג'נטילסקי נאנסה בגיל צעיר על ידי חברו של אביה, הצייר אגוסטינו טאסי.
יצירותיה עוסקות לעיתים גם בנושאים של החפצת נשים על ידי גברים, כפי שניתן לראות בציור שושנה והזקנים.
הציור "אסתר ניצבת בפני אחשוורוש" מהווה דוגמה ליצירה המשלבת את שני הנושאים הללו.
ציירים רבים בתקופה עסקו בנושא אסתר לפני אחשוורוש, כמו גוארצ'ינו, שגם הוא תיאר את אסתר מתעלפת בזרועות נשותיה.
בבדיקות קרני רנטגן שנערכו על ידי מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, התגלה כי במקור צויר ליד ברכו של המלך צלו של נער אפריקאי האוחז בכלב, אך דמותו נמחקה בהמשך.
מחקרים חדשים מצביעים על כך שהציור ייתכן שהחל להיעשות בעת שהותה של ארטמיזיה בוונציה, לפני שעברה לנאפולי.
הציור תועד לראשונה באוסף הרוזנים פון הארך בווינה בשנת 1856.
אסתר עמרמי (נולדה ב-1979) היא במאית קולנוע וסרטי תעודה ישראלית, המתגוררת ופועלת מגרמניה.
בתיכון למדה במגמת תיאטרון, ואחרי שירותה הצבאי התחילה ללמוד עיצוב אופנה במכללת שנקר.
אחר כך החליטה להפסיק את הלימודים בשנקר ולנסוע לברלין.
בברלין הכירה את מומה פטרס, שהיה לבן זוגה, ויום אחד נתקלה במודעה של מכון גתה, שקראה ליוצרים צעירים להגיש רעיונות לסרטים קצרים שיעסקו בנושא "מחוות של פיוס".
יחד עם פטרס הם הגישו רעיון ונבחרו.
ללא ניסיון קולנועי קודם הם יצרו את הסרט הקצר "Berlin Diary" שיצא לאקרנים ב-2006. סרט מוקומנטרי שהוא מכתב וידאו לסבא וסבתא של הגיבורה שעזבו את גרמניה בשנות ה-30 של המאה ה-20, עברו לישראל, ועכשיו הנכדה שלהם עוברת לגור בברלין.
הסרט הוקרן בהצלחה במספר פסטיבלי סרטים ועמרמי החליטה ללמוד קולנוע.
ב-2012 יצרה את הסרט הקצר "שני גברים ושולחן" (Zwei Männer und ein Tisch), על ישראלי בשם ראובן ופלסטיני בשם יוסוף הנפגשים במהלך משלוח רהיטים בברלין; וראובן מנסה להסתיר את מוצאו הישראלי.
הסרט העלילתי הראשון שלה, "חוצלארץ", נוצר כפרויקט גמר במסגרת הלימודים.
את התסריט כתבה עם מומה פטרס והוא עוסק בשראלית שגרה בברלין מגיעה לביקור בישראל.
משברים ישנים צפים כשהיא מחליטה להגיע לביקור עם בן זוגה הגרמני, ביום השואה.
הסרט זכה בפרס הסרט העצמאי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים בקרלובי וארי.
צוות השחקנים בסרט כלל: את נטע ריסקין בתפקיד הראשי ולצדה חנה לסלאו, רומי אבולעפיה ודב רייזר, הוא צולם בישראל ודובר עברית.
בשנים 2017–2020 שימשה כבמאית של סדרת הדרמה הגרמנית ארוכת שנים (שודרה ברציפות במשך 35 שנים) "Lindenstraße" , ששודרה על ידי הערוץ הציבורי הגרמני Das Erste.
בסך הכל ביימה 25 פרקים של הסדרה.
בשנת 2021 ביימה שלושה פרקים בסדרת המשטרה "SOKO Potsdam" המשודרת בערוץ ZDF; וארבעה פרקים בסדרת הדרמה "Wir".
בשנת 2024 ביימה את סדרת הטלוויזיה הקומית "BFF: Best Family Forever", עבור ערוץ ZDFneo.
אסתר כהן (נולדה ב-31 במאי 1972) היא אמנית ישראלית רב-תחומית העוסקת ברישום, בציור ובווידאו ארט.
יצירותיה עוסקות ברב-תרבותיות וביחסים בין הטבע למעשה ידי אדם.
הן מבוססות מחקר על אודות מסורות, פולחנים ומנהגים מן העבר מול אלה המתקיימים גם כיום.
עבודותיה נוגעת בסימון, מיפוי, בהגדרת גבולות ממשיים וסימבוליים ובחקירת תהליכי ביות של הטבע.
העבודות מתכתבות עם אמני עבר במבט ביקורתי עכשווי כשהזהות הנשית מהותית ומהווה ציר מרכזי הן במחקר והן ביצירות עצמן.
כהן נולדה בתל אביב, וגדלה בתל אביב, לונדון ובת ים.
שירתה בצבא כמש"קית ת"ש וחינוך.
בוגרת תואר ראשון (בהצטיינות) באמנות וחינוך מהמדרשה לאמנות בית ברל (1994–1998).
יוצרת בסטודיו בתל אביב ועובדת כרכזת תוכן והנגשה באגף החינוך במוזיאון תל אביב לאמנות.
לימדה ופיתחה את תחום החינוך לגיל הרך במרכז מאירהוף לחינוך לאמנות.
מיוצגת על ידי גלריה אנתונופולו באתונה.
נשואה ואם לבת, מתגוררת בתל אביב.
תערוכת היחיד הראשונה של כהן "עדשים ואורז" הוצגה ב-1999 במוזיאון חיפה לאמנות במסגרת הסדרה "מרשים" לאמנים צעירים (אוצרת: יהודית מצקל).
התערוכה כללה סדרה של ציורי שמן ואקריליק על בד שעוסקים בטקסים במרחב הביתי.
בין היצירות הוצגה סדרת ציורים עגולים שהתחקו אחר פעולת בירור העדשים והאורז על הצלחת, בציור פרטני הממחיש כל גרגר ועדש בין עיטורי החרסינה שצוירו במכחול דק על הבד.
מאחורי הפעולה החוזרת של הבירור וההפרדה כמו גם במעשה הציור עומד ריטואל המפריד בין טוב ורע, בין ראוי ופסול למאכל, slow food המשלב בין מזרח למערב ומסורות עתיקות, נושאים מרכזיים המרכיבים את יצירתה גם כיום.
המפגש הנשי משמש להעברה בין-דורית של ידע לא כתוב והשילוב בין מסורת המטבח המזרחית לחרסינה האירופית מאירה את ייחודה התרבותי של הקהילה העדנית בלונדון (מוצא אמה של כהן), תוך התבוננות ביופי שצפניו מזרחיים בשפת ציור מערבית מסורתית.
בתערוכת היחיד של כהן "פרחים בכחול ושחור" בבית האמנים תל אביב (אוצרות: רז סמירה ואריה ברקוביץ') הוצגו רישומי נרקיסים, רקפות, כלניות, פרגים, תורמוסים ועוד על גבי ניירות עגולים או על גבי מפות טופוגרפיות ישנות מארכיונים ומרכזי מיפוי.
הרישום של פרחי הבר בעט כדורי, שחור או כחול – חפץ יומיומי פשוט וזמין, על גבי "מצע מן המוכן" יצרו דיסוננס מכיוון שפעולת הרישום על המפה היא פעולה של יצירה ומחיקה בו-זמנית.
בחירה זו מתחזקת בבחירתה בפרחי בר הצומחים ללא התערבות אדם.
עבודות אלו מזכירים רישומים בוטניים שנעשו לצורכי מחקר בתחילת המאה ה-20 אך גם בהקשרים לציורי טבע דומם מסורתיים.
בתולדות האמנות נודע הפרח כסימבול ליופי חולף, לזמניות והארעיות שבחיים על פני האדמה.
הפרח מכיל בתוכו יופי, פיתוי אך גם מוות וכאב.
הבחירה לצייר את פרחי הבר על מפות טופוגרפיות ישנות של ארץ ישראל ממחיש את מוטיב הארעיות.
מפות אלו מאפשרות מבט אל העבר, אל עבר מקומות וגבולות שאינם קיימים עוד או שהשתנו לאורך השנים.
הסדרה "פרגים מתבוננים על הנגב" צוירה בעקבות אירועי מבצע צוק איתן.
עלי הכותרת של הפרחים כמו "מתבוננים על הנייר" בציור המשתרג בין העבר להווה, בין שביל מסומן לפרא בלתי נשלט.
בתערוכה "פיליגרן ומיני בשמים" אשר הוצגה ב-גלריה דואק בירושלים ב-2016 (אוצרת: רז סמירה) הוצגו מקבצים של רישומי פרחי בושם בשילוב סדרה של תכשיטי פיליגרן מסורתיים.
פיליגרן היא טכניקת צורפות עתיקת יומין ששורשיה כ-3000 שנה לפנה"ס בה נעשה שימוש בחוטי מתכת דקיקים אשר נארגו כרשת צפופה לכדי תכשיט.
תכשיטים אלה התבססו על מוטיבים צמחיים והיוו למעשה כקמעות לברכה, הגנה ופריון.
טכניקת הרישום של כהן, בקו דק הנעשה בעט פשוט, מקביל לתהליך יצירת תכשיטי הפיליגרן המקדשת את עבודת היד הסיזיפית.
מוטיב הצמחים ממשיך ומתפתח בסדרת העבודות "אטלס לתלמיד" שהוצגה במוזיאון ינקו דאדא ב-2017. בתערוכה רישומים של צמחי הארץ על גבי דפי אטלס ומפות בעברית בערבית, צמחים מבורכים ומקוללים ביהדות בנצרות ובאסלאם, צמחי אהבה כישוף ומזור, קמעות ופולחנים הנוגעים לריטואלים בין האדם לאדמה.
הסדרה "בחינת שחרות" נרקמה במהלך ימי הסגר של מרץ–אפריל 2020, בזמן מגפת הקורונה, והוצגה במהלך הימים הנוראים של שנת תשפ"א בגלריה נווה שכטר תל אביב (אוצרת: שירה פרידמן).
זוהי סדרת רישומים ומיצב צמחי-בושם בשילוב עבודת וידאו בהשראת ארון הספרים היהודי.
צבע התכלת והכתיבה בדיו, מעצימה ברובד נוסף את העיסוק בטבע, במילה הכתובה ובקשר בין חומר ורוח.
בתערוכה המשותפת עם הוריה "וחציים חלומות" שהוצגה במוזיאון בית ביאליק ב-2021 (אוצרת: ד"ר סמדר שפי) המשיכה כהן לפתח דרכי קריאה ופיענוח של שפה, דרך רישום ואיור אותיות האלף-בית בעברית וארמית, בשילוב רישומים מופשטים וצבעוניים של אמה.
סדרה זו הוקדשה לסבתה ודודתה שהלכו לעולמן בטרם עת.
הסדרה "שברים פשוטים" נעשתה בהשראת ממצאים במוזיאון לארכאולוגיה בקיבוץ רמות מנשה ב-2023. בתערוכה זו נמתח קו המחבר בין היצירות ומקומם הראשוני לבין ההווה על מרכיביו הגלויים לעין ועל חלקיו השבורים והנעלמים, דרך שרטוטי המבנים, פרחי הבר ושבילי המקום.
חוקרת האמנות והאוצרת ד"ר טלי תמיר מוצאת כי עבודות אלו מקשרות בין ראשית האמנות הישראלית – תקופת בצלאל – לבין מבט עכשווי.
העבודות נעות בין ריאליזם חריף לבין מצבים מטמורפוזיים והם משתנים בתוך עצמם ומול חפצים אחרים.
"טיפת שמיים" הוא עבודת וידאו-ארט מ-2025 המותאם לחלל מנפח הזכוכית במוזיאון ארץ ישראל (אוצרת: רז סמירה).
ביצירה מוקרנים ענפי שושן צחור בוהקים הניצתים באש ועשן המיתמר מעלה אל כיפת הגלריה אשר כמו פתח עגול ומואר בראשה.
מוטיב השושן הצחור משויך באופן סימבולי לקדושה וטהרה.
בהמשך, מטבע שקל חדש עם הטבעת דימוי השושן נופל למים ובמקביל מים מוקרנים על תקרת החלל ושמים משתקפים מתוכם.
כהן ממשיכה לעסוק בקשר בין אדם לטבע, מסורות ופולחנים לבין המציאות העכשווית.
אוצרת: יהודית מצקל, מאי 1999.
אוצרת: ענת גטניו, אפריל 2008 (קטלוג).
בית האמנים ע"ש זריצקי, תל אביב.
אוצרים: אריה ברקוביץ' ורז סמירה, אוגוסט 2015 (קטלוג).
גלריה דואק, משכנות שאננים, ירושלים.
אוצרת: רז סמירה, ינואר 2016.
אוצרת: שירה פרידמן, ספטמבר 2020.
תערוכה מיוחדת בשיתוף הורי האמנית, רות ודניאל כהן.
מוזיאון בית ביאליק, תל אביב.
אוצרת: ד"ר סמדר שפי, אוקטובר 2021.
רוח נעמן – עמוד ודף.
ספריית עיצוב ומידע חזותי, בית אריאלה, תל אביב.
אוצרות: יונית קדוש ומירי ורנר, מרץ 2023.
מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב.
גלריה נווה עופר, תל אביב.
אוצרת: יהודית מצקל, אוקטובר 1998.
הסדנה ברמת אליהו, ראשון לציון.
גלריית בית העם, תל אביב.
אוצר: ניר נאדר, פברואר 2001.
אוצרת: יהודית מצקל, אפריל 2002.
אוצר: סעיד אבו שאקרה, יוני 2003.
אוצרת: הילי גוברין, יוני 2004.
בית 4 נגרים, תל אביב.
אוצרת: נעמי שלו, דצמבר 2004.
תערוכת מחווה לד"ר ויקי שירן.
סדרת תערוכות (שש תערוכות בשישה יישובים).
אוצרים: שולה קשת ופאריד אבו שקרה, ספטמבר 2005.
אוצרת: אהובה מועלם, ינואר 2006.
בית תנועת אחותי, תל אביב.
אוצרת: שולה קשת, פברואר 2006.
תהו ובוהו וחושך על פני תהום.
בית יד לבנים, רמת השרון.
אוצר: סורין הלר, נובמבר 2006.
אוצרת: יהודית מצקל, דצמבר 2007.
אוצרת: שרון שפלן-לזר, יולי 2012.
אוצרת: שרה ריימן-שור, אוקטובר 2011.
אוצרת: שולה קשת, ספטמבר 2013.
אוצר: ד"ר דורון לוריא, יוני 2014.
אוצרים: שולה קשת, פריד אבו שקרה (קטלוג) ספטמבר 2015
מגדירי החי והצומח באמנות העכשווית בישראל.
גלריית המרכז האקדמי, ויצו חיפה.
צבע טרי 9# - מיוצגת על ידי גלריה א.
מכפר באת ואל כפר תשוב.
אוצרת: בתיה דונר (קטלוג) פברואר 2018
צבע טרי 10# - מיוצגת על ידי גלריה א.
אוצרים: שולה קשת ויורם בלומנקרנץ.
תערוכה זוגית עם האמן ראפת חטאב.
גלריה מכללת דוד ילין, ירושלים (קטלוג) אוקטובר 2018
בית אנה טיכו, מוזיאון ישראל.
אוצרת: תמר מנור-פרידמן (קטלוג) מרץ 2019
אוצרים: אנריאטה ברונר, יובל סער, ניר הרמט, מירב רהט, ליאורה רוזין.
נשים, מזרחיות ויהדות באמנות החזותית בישראל.
פרויקט מיוחד תלוי מקום, בקתת המצפור בפארק החורשות תל אביב.
במסגרת התערוכה מרכזית אוהבים אמנות עושים אמנות.
אוצרות: טלי קיים והגר רבן.
Little River, מיאמי, פלורידה, ארצות הברית.
אוצרת: מישל עזות, נובמבר 2024.
מענק הצטיינות, המדרשה לאמנות בית ברל (1998)
מענק אמן צעיר, מוזיאון חיפה לאמנות (2000)
מענק קרן יהושע רבינוביץ' לאמנויות, תל אביב (2014)
ציון לשבח של הפרס ע"ש בקי דקל מטעם העמותה לחקר אמנות נשים ומגדר בישראל (2024)
פרס קרן פלומס לאמנויות (2025)
אסתר רוֹט-שחמורוב (נולדה ב-16 באפריל 1952) היא אתלטית ישראלית, מהבולטות ביותר שידעה מדינת ישראל.
כלת פרס ישראל לספורט ותרבות הגוף ה'תשנ"ט.
שחמורוב נבחרה מספר פעמים כספורטאית המצטיינת של ישראל וזכתה במדליות רבות בתחרויות מקומיות ובינלאומיות.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) היא סיימה במקום השישי בריצת 100 מטר משוכות ובכך הייתה לספורטאית הישראלית הראשונה שהשתתפה בגמר אולימפי כלשהו.
בתחרויות בינלאומיות, היא זכתה ב-8 מדליות אישיות.
6 מדליות במשחקי אסיה, מתוכן 5 זהב ו-1 כסף, ו-2 מדליות זהב באליפות אסיה באתלטיקה, יותר מכל ספורטאי ישראלי אחר בכל הזמנים.
נולדה בשם אסתר שחמורוב בתל אביב בת להורים שעלו לארץ מבוכרה אוזבקיסטן במשפחה מסורתית-דתית.
גדלה בשכונת קריית שלום ולמדה בבית הספר רמז שבשכונה.
בגיל 14 החלה להתאמן באגודת הפועל תל אביב, בהדרכתו של עמיצור שפירא.
במאי 1967, בהיותה בת 15, החלה שחמורוב לבלוט כספורטאית בעלת פוטנציאל בריצה.
זמן קצר לאחר מכן שברה את השיא הישראלי בריצת משוכות, אך במחצית השנייה של שנת 1968 לא הצליחה להשיג שיאים בולטים ולא השיגה את המינימום הנדרש כדי להשתתף באולימפיאדת מקסיקו (1968).
הועלתה הסברה ששחמורוב סבלה מאימון יתר עקב פיזור על מקצועות רבים מדי.
לקראת משחקי אסיה ניסתה שחמורוב פעמים רבות להשיג את המינימום הנדרש עד שהצליחה להשיגו בסוף אוקטובר 1970 והבטיחה את יציאתה לבנגקוק.
כבר בתחילת המשחקים שנערכו בדצמבר 1970, רשמה הישג נאה בקבלה מדליית כסף בקפיצה לרוחק.
בהמשך המשחקים זכתה שחמורוב בשתי מדליות זהב (בקרב חמש ובריצת 100 מטר משוכות).
באליפות ישראל שנערכה במכון וינגייט ביולי 1971 זכתה ב-4 מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.8 שניות, בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 13.6 שניות, בקפיצה לרוחק בשיא ישראלי חדש של 6.14 מטר, בקפיצה השלישית.
באולימפיאדת מינכן (1972) העפילה שחמורוב לשלב חצי הגמר בריצת 100 מטר וסיימה במקום החמישי, 4 אלפיות שנייה אחרי הרצה שעלתה לגמר מהמקום הרביעי.
בריצה זו קבעה בשלב המוקדמות שיא ישראלי חדש של 11.45 שניות שנשבר רק ב-4 ביולי 2018 על ידי דיאנה ויסמן (11.38 שניות).
לאחר מכן, עלתה לשלב חצי הגמר בריצת 100 מטר משוכות, אך בעקבות טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן, בו נרצח מאמנה האישי, עמיצור שפירא, פרשה מהתחרות.
זמן קצר לאחר לידת בנה, במשחקי אסיה שנערכו בטהראן, איראן בשנת 1974 היא זכתה ב-3 מדליות זהב, בריצות ל-100 מטר, ל-200 מטר ול-100 מטר משוכות.
דרישתה של רוט-שחמורוב כי בעלה ישמש כמאמנה, אף על פי שלא נחשב למומחה לאתלטיקה קלה, הביאה לסכסוכים ממושכים בין הזוג לבין רשויות הספורט, שסירבו לממן את נסיעותיו של רוט.
באליפות אסיה באתלטיקה שנערכה בסיאול, קוריאה הדרומית ביוני 1975 זכתה שחמורוב בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.91 שניות ובריצת 200 מטר בתוצאה של 23.72 שניות.
באותה שנה, בתחרות שנערכה בשטוטגרט קבעה רוט-שחמורוב בריצת 200 מטר שיא ישראלי חדש של 23.57 שניות.
שיא זה החזיק מעמד 27 שנים, עד שנשבר על ידי אירנה לנסקי.
בכך, הייתה לספורטאית הישראלית הראשונה שעלתה לגמר אולימפי, והיה זה ההישג הטוב ביותר לאתלט ישראלי במשחקים האולימפיים עד אולימפיאדת סידני (2000) ועד היום מהווה את ההישג הטוב ביותר במקצועות הריצה.
עם התפרקות הגוש הקומוניסטי בתחילת שנות ה-90, כשנודע שרבים מהספורטאים בגוש הקומוניסטי השתמשו בסמים אסורים ובכלל זה משתתפות ריצת ה-100 משוכות באולימפיאדת מונטריאול, התברר עד כמה משמעותי היה הישגה של רוט-שחמורוב, כשהגיעה להישג מוצלח למרות העובדה שלא השתמשה בסמים.
לאחר המשחקים האולימפיים, בתחרות שנערכה בברלין, מערב גרמניה היא קבעה בריצת 100 מטר משוכות שיא ישראלי חדש של 12.93 שניות.
שיא זה החזיק מעמד 26 שנים עד שנשבר על ידי אירנה לנסקי.
כנציגת יבשת אסיה, בתחרות גביע העולם הביניבשתי שנערכה בדיסלדורף, מערב גרמניה בשנת 1977 סיימה רוט-שחמורוב במקום רביעי בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 13.26 שניות.
שלוש הרצות שהקדימו אותה היו ממזרח אירופה.
רוט-שחמורוב לא השתתפה באולימפיאדת מוסקבה (1980), בשל הצטרפות ישראל לחרם האמריקני, במחאה על פלישת ברית המועצות לאפגניסטן.
במקומה היא השתתפה במשחקים החלופיים שנערכו באוניברסיטת פנסילבניה, שבפילדלפיה וזכתה במדליית ארד בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 13.20 שניות.
בעשור השני של המאה ה-21 משמשת רוט-שחמורוב כמורה לספורט בחטיבת הביניים "השרון" ברעננה.
רוט-שחמורוב החזיקה בשיאי ישראל בריצת 200 מטר, בריצת 100 מטר משוכות, בקפיצה לרוחק ובקרב חמש.
רוט-שחמורוב זכתה בפרס ישראל לספורט ותרבות הגוף לשנת ה'תשנ"ט (1999).
הייתה בין מדליקי המשואות ביום העצמאות ה'תשס"ד (2004).
לאחר אולימפיאדת מינכן, היא התחתנה עם פטר רוט, שהפך למאמנה האישי, ולשניים בן בשם ירון ובת בשם מיכל.
בשנת 2009 עברה רוט-שחמורוב השתלת כליה בשל מחלה תורשתית.
במאי 2023 דווח על דחיית הכליה והצורך בהשתלה חדשה.
בפברואר 2024 עברה בהצלחה השתלת כליה
אסתר ראבּ (25 באפריל 1894 – 4 בספטמבר 1981) הייתה המשוררת והסופרת הבולטת הראשונה מבין ילידי ארץ ישראל ולכן היא כונתה "המשוררת הצברית הראשונה".
עובדה זו בולטת בשירתה המושפעת מאוד מהנוף הארצישראלי.
ראב הייתה דמות חריגה בחברה, וכך גם שירתה, השונה מסגנון הזמן.
אסתר ראב נולדה וגדלה במושבה פתח תקווה, שהוריה, לאה ויהודה ראב, נמנו עם מייסדיה.
העריצה את אביה שהיה דמות מיוחדת ביישוב העברי, וגם שנים אחר כך תיארה אותו בצורה מיוחדת.
בין השאר סיפרה כי הייתה בוכה כאשר הוא נאבק במחלת הלב שלו, שהחלה לאחר ויכוח עם בן דודו יהושע שטמפפר במושבה.
בסוף 1909, כשהייתה כבת 15 וחצי, אסר עליה אביה ללמוד בבית הספר של המושבה, בו למדו במעורב בנים ובנות.
התנגדותו פגעה בה, ולפי דבריה אף השפיעה עליה לאורך שנים.
פתח תקווה ונופיה השפיעו עליה רבות, אותם היא מתארת כך:
היא מתארת כיצד חיה ממש את החקלאות, כיצד היה אביה מודד את התבואה על פי גובהה, וכיצד נעצבה כאשר עקרו כרם יין שנכשל.
חייהם במושבה היו קשים, בשל כישלונה של החקלאות במושבה, ובקושי היה מה לאכול.
ב-1913 עברה להתגורר בדגניה, עם חלוצי העלייה השנייה.
בסוף 1921 נישאה בקהיר לבן-דודתה, יצחק גרין, ושהתה כמה שנים במצרים.
אחר כך חזרה לארץ והתגוררה בתל אביב עד שנת 1945, ואחר כך חזרה לפתח תקווה.
למדה בסמינר למורות ועבדה בהוראה ובחקלאות.
את שיריה החלה לפרסם בראשית שנות העשרים.
כאשר הוציאה את ספרה הראשון "קמשונים", בשנת 1930, שלטו בכיפה שתי אסכולות ספרותיות, זו הוותיקה, של ביאליק ובני דורו מצד אחד, והצעירה, שכללה משוררים כשלונסקי ואחרים.
אסתר ראב אינה שייכת לשום אסכולה שהיא.
היא עצמה הדגישה נקודה זו, ואמרה שחשה קרובה רק ליצחק שנהר.
לפי החוקר צבי לוז, קרבה זו אינה מתבטאת בסגנון הספרותי שלהם, אלא בעמידה המשותפת שלהם בשולי הזרם הספרותי.
סגנונה קשור להיותה של אסתר ראב בת הארץ, החשה חופשייה במרחבי האדמה, ואומנם היא כונתה "המשוררת הצברית הראשונה".
השפעת הארץ נוכחת בכל כתיבתה, בתיאורים המופיעים בשיריה, בלשון הפשוטה והארצית שבה היא משתמשת ובסגנונה התמציתי, החד לעיתים.
מתוך קרבתה לארץ החשופה, היא מסתייגת מן הכרך, ובשיר "תל אביב" היא כותבת:
על חול אדמתך - את.
הארץ, נופיה, הצמחייה והחי שבתוכה שימשו משוררים רבים החל מימי העליות הראשונות, אך ראב ייחודית בכך ש'שירי הארץ' שלה אינם ניסיון להביע מתוך עולמה את האהבה לארץ, אלא הם עצמם עולים ומתפתחים מתוך חוויית הארץ, שלעיתים מכוונת אליה במפורש ולעיתים משמשת כמצע לנושא אחר.
כך כותבת ראב על "עריסות החול" של המולדת:
על מחשכי ים עצים שקפא.
ראב כתבה ב"חרוז חופשי", ואף שקדמו לה בכך משוררים כדוד פוגל ויוסף צבי רימון, מייחד אותה החופש הפשוט שבכתיבתה, שאינו מבקש להשתחרר מעולה של מסורת ספרותית אלא עומד בפני עצמו.
רוב שיריה נכתבים כשטף אחד, ללא חלוקה מקטעת לבתים.
סגנון זה שלה, עם חוויית הארץ, פותר לעיתים קונפליקטים, מאחד בין קצוות נפרדים.
ניתן למצוא למשל קטע כזה:
היחס בין ישן לחדש, בין המסורת למודרניות מוצג כאן בצורה פשוטה, בניגוד למתח המובע בשירי ביאליק למשל, ואף בשיריו של המשורר הדתי י"צ רימון.
הקשר המשותף לארץ ולנוף מאפשר את הקשר עם העבר, כפי שהיא כותבת באותו שיר: "שבע אטבול בים תיכון/ לקראת דוד אלופי המלך...
ועם דבורה תחת התומר/ אשתה קהוה ואשוחח...".
שירי האהבה שלה נובעים אף הם מאותה חוויה בסיסית של הארץ, ועל כן מוצגת בהן דמות חדשה ומיוחדת של האשה האוהבת.
הרומנטיות הרגילה מוחלפת באווירה 'צברית':
ולבך עלי יום יום תקרע -
יען רק על מרומי הצער
האהבה שהיא מציעה איננה אהבה אמיתית ונינוחה, אלא אהבה של טבע פתוח, פראי וכואב.
אהבה שיכולה להתקיים רק "על מרומי הצער".
ארכיונה הופקד במכון גנזים, אשר בבית אריאלה בתל אביב.
לרגל יום האשה הבינלאומי 2025, פרסם המכון שיר אהבה מפרי ("ברוך שעשני אשה") עטה ובכתב ידה.
אסתר ראב תרגמה שירה משל משוררים שונים ומשפות שונות, ביניהם אוטוקר בז'זינה, שתרגמה מגרמנית, וז'רמן בומון, שתרגמה מצרפתית
ראב זכתה בפרס קוגל בשנת 1964, על ספרה "שירי אסתר ראב" שיצא שנה קודם לכן.
על שמה נקרא רחוב "שירת אסתר" בשכונת "נווה גן" בפתח תקווה.
קמשונים (שירים), בהוצאת הדים, תר"ץ 1930
שירי אסתר ראב (כולל "קמשונים"), בהוצאת מסדה, תשכ"ד נובמבר 1963
תפילה אחרונה (שירים), בהוצאת עם עובד, 1972