tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אשתו הייתה ד"ר רוזליה גרב, בנותיהם אנה גרב ואגנש גרב.
ב-1982 הוא היה כבר חולה אנוש ומת ב-28 בינואר.
גרב הובא למנוחות בבית הקברות היהודי בסגד.
"יחסם לקריאה של תלמידי המעמד הגבוה בבתי הספר היסודיים של אזור סגד",
"היחס בין ספרות לפסיכולוגיה" (1951).
לאחר מכן הפך קומניוס למרכז תשומת לבו: תרגומיו ל"תורת החינוך הגדולה" ו"העולם הנראה" עם הערות הסבר ומחקר מבוא פורסמו בהוצאת Akadémiai Kiadó.
מחקרים רבים נוספים שלו פורסמו בתחום ה-Comenologia.
התוצאה של הפעילות הפסיכולוגית המעשית שלו הייתה פיתוח מושג המספרים לילדים עם פיגור שכלי (אקלקוליה), כמו גם טיפול באפאזיה, שעליו פורסמה המונוגרפיה שלו בעיר ינה עם מחבר שותף מיקלוש ורגה.
הוא גם חקר את עומס היתר של ילדי בית ספר ב-1948.
האטלס הפסיכולוגי שימש לחינוך של סטודנטים במכללות ובאוניברסיטאות במגמת פסיכולוגיה, שהיו לו שש מהדורות מ-1956 עד 1977.
בתחום פסיכולוגיית העבודה, הפסיכולוגיה החינוכית והרפואית עסק בסוגיית העייפות, המונוטוניות (חדגוניות) והעירנות.
המונוגרפיה שלו עליהם, וכן עבודת הדוקטורט האקדמית שלו שנכתבה בגרמנית, עליה הגן בפוטסדאם ב-1974 (ניסויים מתחום המונוטוניות והדריכות, בתחום הפסיכולוגיה הפדגוגית והתעשייתית) עבודתו התרחבה לא רק להרצאות שערך כמרצה במכללה להכשרת מורים, שהייתה מקצועו העיקרי, אלא גם להשכלת סטודנטים למדעי הרוח והמשפטים באוניברסיטת יוז'ף אטילה למדע.
כהוקרה על פועלו זכה במספר פרסים רב.
בהתחלה עסק בפדגוגיה, אחר כך יותר ויותר רק בפסיכולוגיה, פסיכולוגיה חינוכית, פסיכולוגיית עבודה, ואחר כך פסיכולוגיה קלינית.
במקרים רבים, הוא הזמין חברים שותפים לפרסומים שלו, כדי שתוצאותיו, דעותיו וממצאיו בנושאים המשפיעים על גבולות מדעיים יהיו עקביים ומתואמים איתם.
הוא ערך את מחקריו במכונים הבאים, בין היתר:
מפעל קנבס סגד, מפעל גומי
Magna didactica (בהונגרית) תורת החינוך הגדולה של יוחנן עמוס קומניוס (תורגם מלטינית ג'רג' גרב).
עקרונות דידקטיים של קומניוס : (לכבוד שנת הקומניוס הבינלאומית).
סגד : המכללה הפדגוגית סגד, 1958. קלני.
מתוך השנתון של המכללה הפדגוגית סגד.
יוחנן עמוס קומניוס: Orbis sensualium pictus (בהונגרית) העולם הגלוי : (המהדורה התלת לשונית שפורסמה ב-1669. מבוסס על הטקסט שלו ובחיתוכי עץ) בודפשט, Magyar Helikon, 1959
בודפשט : הוצאה לאור אקדמית, 1962. 215 עמודים,
כמה בעיות פסיכולוגיות של עייפות ומנוחה.
על האקלים הפסיכולוגי של בית הספר.
בודפשט : הוצאת ספרי לימוד, 1970 (שאלות בנות זמננו של פדגוגיה בארצנו).
עריכה של מספר ספרי פסיכולוגיה בהוצאת ספרי הלימוד, כולל:
פּסִיכוֹלוֹגִיה :(הפרקים אחדים בודדים נכתבו גם על ידי אחרים).
בודפשט : הוצאת ספרי לימוד, 1971. 430 עמודים : גם (ספר לימוד במכללה)
חבר מועצת המנהלים של ועדת קומניוס הבינלאומית
האגודה לפסיכולוגיה הומניסטית בחרה בו כחבר ב-1970
חבר או נשיא במספר ועדות פסיכולוגיות הונגריות (כגון של האקדמיה ההונגרית למדעים)
ב-1959 קיבל את מדליית הזיכרון של קומניוס ונבחר לנשיאות ועדת קומניוס הבינלאומית, וקיבל את הפרס הגדול של האקדמיה הצ'כוסלובקית למדעים.
ב-1963 על פעילותו על הגבול בין רפואה לפסיכולוגיה (אקלקוליה, אפזיה), קיבל תואר דוקטור במדע ביו-רפואי מאוניברסיטת דברצן .
ב-1974 הוא כתב והגן על עבודת הדוקטורט האקדמית שלו בגרמנית בפוטסדאם, ובבודפשט הוכרז כדוקטור (PHD) למדעי הפסיכולוגיה.
פרס ארנאדל לשנת 1978 ומדליית ההצטיינות של קרל ליבקנכט מהמכללה הפדגוגית קארל ליבקנכט בפוטסדאם
1979 עבור הרצאותיו במכללה ובאוניברסיטה (הפקולטה לאמנויות חופשיות, משפטים), הוא מונה לפרופסור לשם כבוד של אוניברסיטת יוז'ף אטילה בסגד.
כל הפרסים הרגילים של התקופה: עובד מצטיין, עובד מצטיין בחינוך, פרס לעבודה יוצאת דופן (בריאות), מדליית זיכרון TIT, פרס MTESZ לעבודה סוציאלית, תואר ברונזה של מסדר העבודה, תואר כסף ואחר כך זהב של המדליה של הצטיינות עבור שירות למולדת.
ג'רג' לרינץ (במקור לוי, בהונגרית: Lőrinc György; נאג'ווארד, 17 במרץ 1917 – בודפשט, 21 ביולי 1996) היה רקדן יהודי-הונגרי, אמן מאסטר בבלט, כוריאוגרף, מנהל בלט.
ג'רג' לוי נולד במשפחה יהודית כילד רביעי של החייט אנדור לוי.
מגיל שבע רקד במועדוני הבידור של נאג'ווארד ועל במות מזדמנות.
בגיל חמש עשרה עבר לבודפשט, שם היה תלמידם של אולגה סנטפאל (במקור סטריקר) ושל בעלה מריוס רבינובסקי, והיה חבר בלהקת המחול של "אמני התנועה סנטפאל".
מ-1933 עד 1942, הופיע באופן קבוע בהצלחה עם כוריאוגרפיות סולו משלו, בעיקר בערבים עצמאיים בעיר הולדתו, בבודפשט ובפריז.
ב-1936 למד בבית הספר של קורט יוס בדארטינגטון הול , באנגליה, ב-1937 היה חבר באחת "הלהקות היורשות" של הבלט סרגיי דיאגילב, הקבוצה בראשות ואסילי דה באזיל בלונדון שכונה בדרך כלל "קולונל ואסילי דה באזיל" והיה אמרגן בלט רוסי.
לאחר ניתוח ברך ב-1941, הוא כבר לא יצר את הריקודים עבור עצמו, אלא עבור קבוצת סנטפאל, הוא היה גם הכוריאוגרף של קטעי הריקוד האגדיים של "גברת קארניו" (פארסת שירה, שהוא המחזה הידוע השלישי של מיהאי ויטז צ'וקונאי) בבימויו של טמאש מאיור (1942).
מאיור תיאר את ההצגה כ
לרינץ גם לימד ריקוד בבית הספר סנטפאל.
ב-12 במאי 1942 הוא נשא לאישה את אווה ראדו, רקדנית יהודייה, חברה בקבוצת סנטפאל.
כיהודי, הוא נלקח למחנות שירות העבודה מ-1942 עד 1944 (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) נשלח עם הארמייה השנייה של הצבא ההונגרי לחזית המזרחית כעובד כפייה.
הוא נפל בשבי הרוסי ב-1944 בברית המועצות עד 1948 (לא עזר לו שהיה בעצם עובד כפייה יהודי).
לאחר חזרתו הוביל בשנים 1948–1949 את להקת הבלט של התיאטרון הלאומי של סגד ; הכוריאוגרפיה של המנדרין המופלא (1949) שהוצגה שם והייתה העיבוד הראשון בהונגריה ליצירתו של המלחין בלה בארטוק שנשאר נאמן לתסריט המקורי של מלכיאור לנדייל.
(הוא רקד את הקווליאר הזקן בעצמו - הכוונה לאיש חברה שמתנהג בנימוסין טובים ומתלבש בצורה אופנתית - וזו הייתה הופעתו האחרונה על הבמה.)
לאחר פירוק להקת סגד על ידי השלטון החדש הקומוניסטי (1949), הוא פנה לפדגוגיית המחול.; על בסיס רעיונותיו, הוקם ב-1950 "המכון הממלכתי לבלט" (כיום שמו: האוניברסיטה ההונגרית למחול) והוא מונה למנהל הראשון שלו עד 1961 (החליפה אותו הדוויג הידאש).
הוא שילב את פרנץ נאדאשי בניהול המכון, תוך שימוש במורשת הפדגוגית של בית הספר נאדאשי, בשילוב מורשת זו עם שיטת ואגאנובה הסובייטית.
בין תלמידיו היו רקדני בלט וכוריאוגרפים מהבולטים ביותר בהונגריה.
בין 1961 לבין 1977, הוא היה מנהל להקת הבלט של בית האופרה.
בנוסף לטיפוח מסורות, הוא הדגיש את הצגתן של כוריאוגרפיות ההונגריות והזרות המודרניות.
אשתו, מאסטר הבלט ז'וז'ה מרניi, הציגה את שיטת הבלט וגנובה בהונגריה.
אחת מבנותיו, קטלין לרינץ, היא גם רקדנית, כוריאוגרפית ומורה לריקוד.
לזכרו, האוניברסיטה ההונגרית למחול ייסדה את פרס ג'רג' לרינץ, שמוענק למורים למחול.
כמו כן שמו מונצח במינוי שנתי להצגות ה"תיאטרון המחול הלאומי".
מספרי סולו ליצירות מאת: אדוורד גריג, גיאורג פרידריך הנדל, אלכסנדר סקריאבין, כריסטוף ויליבלד גלוק, בלה ברטוק (שנות ה-30)
מודסט פטרוביץ' מוסורגסקי : לפני אלוהים (1935)
בלה בארטוק : המנדרין המופלא (1949)
קלוד דביסי : אחר הצהריים של פאון (פץ' 1960, טלוויזיה 1962)
דיולה דויד : בשיחי הסוף ( התיאטרון הלאומי סגד, 1961)
לודוויג ואן בטהובן : יצורי פרומתאוס (המכון הממלכתי לבלט - בית האופרה, מופע בחינות, 1972)
תוספות ריקוד שלו להצגות תיאטרון
מיהאי ויטז צ'וקונאי: האלמנה קרניון ושני הסלבורדים (1942, התיאטרון העירוני, בבימויו של טמאש מאיור)
מולייר: Intruders (1942, תיאטרון עירוני, בבימויו של טמאש מאיור.
ויליאם שייקספיר: חלום ליל קיץ (1948, התיאטרון הלאומי, בבימויו של טמאש מאיור)
אנסמבל הבלט של בית האופרה של בודפשט (יחד עם גזה קרטווייש בודפשט, 1971)
המתודולוגיה של ה-pas de deux הקלאסי; מחבר שותף; הוצאת ספרי לימוד, בודפשט, 1985
ג'רג' הרנאדי (במקור עד 1946 הרץ, בהונגרית: Hernádi György; סקשפהרוואר, 17 ביולי 1899 – בודפשט, 20 בנובמבר 1958) היה משורר יהודי-הונגרי, סופר, עיתונאי, עורך עיתון, מתרגם ספרותי, מחזאי.
יצירתו הספרותית בכל תחום: שירה, ספורת ומחזאות, זכתה להערכה והצלחה בעיקר אחרי מותו.
ג'רג' הרץ נולד במשפחה יהודית אינטלקטואלית עשירה.
סבו מצד אביו אדולף הרץ היה גם כן רופא בעיר ווארפלוטה בהונגריה.
סבא רבא שלו אילש (אליהו) הרץ השתתף כחייל במהפכת 1848 בהונגריה ובמלחמת העצמאות של 1848–1849 שלאחריה.
בשנת 1917 סיים ג'רג' הרץ את בית הספר התיכון הריאלי הראשי בעיר הולדתו, לאחר מכן התגייס כחייל ושירת בחזית במלחמת העולם הראשונה.
במהלך מהפכת החרציות הוא נבחר למפקד עיר הולדתו סקשפהרוואר.
משנת 1918 הוא היה חבר ב-מפלגת הקומוניסטים של ההונגריה (KMP).
בין מרץ לבין יולי 1919, (בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית) הוא ערך את את עיתון המחוז (שלוחה של נפסבה הארצי) עם אדן דונאי, ולאחר מכן את המגזין החברתי והספרותי "רעיון" (Eszme) עם אלדאר טוט ועם בלה נאג' וארקוני.
שיריו הראשונים פורסמו במגזין מא (Ma) שפירושו "היום" הודות לחברו לאיוש קשאק.
בסוף 1919, לאחר נפילת הדיקטטורה של הפרולטריון, הוא נאלץ לברוח.
הוא נסע תחילה לברטיסלאבה לזמן קצר, משם עבר לברלין.
כרך השירה הראשון שלו ראה אור בברלין, מאויר בחיתוכי עץ מאת לאיוש קשאק.
ב-1922 התיישב בווינה, שם השלים את לימודיו באוניברסיטה והשיג דוקטורט במדעי הרוח.
הוא התגורר בפריז במשך שנה מסוף 1929.
הוא חזר להונגריה ב-1934 והשתתף בפעילותה של תנועת העבודה ההונגרית.
כחבר ב-KMP הבלתי חוקית, הוא ערך עיתונים קומוניסטיים וכתב ספרות.
הרנאדי נעשה מעורב בפעילויות של "חוג עבודה" שנוצר סביב קשאק עד שזה נסגר ב-1939. הוא גם כתב שירים אקטיביסטיים, אחר כך "פסוקים חופשיים אקספרסיוניסטיים" וכמה מחזות.
לעיתים קרובות לקח את הנושאים שלו מהתנ"ך מספר בראשית ומהברית החדשה.
משנת 1934 פרסם תרגומים תחת שמות בדויים שונים.
הוא נעצר מספר פעמים והושם תחת פיקוח משטרתי.
בתקופת השואה הוא גורש למחנה הריכוז דכאו ב-1944, ורק בספטמבר 1945 חזר הביתה.
בשנות ה-50 הוא נדחק מהחיים הציבוריים הספרותיים ויכול היה לפרסם רק בעיתונים כלכליים.
הרנאדי עבד עבור עיתונים מסחריים, והיה בין היתר והעורך האחראי של "עיתון החדשנות" (Újítók Lapja) עד מותו.
לאחר מותו פורסמו כמה אוספים ממבחר שיריו וסיפוריו.
Ecce homo כרך השירה שלו הוא אחת היצירות המשמעותיות והחשובות ביותר של אמנות הספר הקונסטרוקטיביסטית.
שירתו התקדמה בהדרגה מצורות אקספרסיביות פתטיות דרך שירת מחוות דאדאיסטית לדימויים נקיים ופשוטים.
יהודה הוא הבולט בין מחזותיו, הטרגדיה של חלוץ (1943).
הוא הכין את המחזה בן חמש המערכות באמצעות שנים של מחקר.
לפי המחזה יהודה איש קריות ראה את עצמו חלק מיורשי המכבים והחשמונאים.
הוא הצטרף לישו כתלמידו על מנת לשחרר את עמו מהכיבוש הרומאי.
הרנאדי בחן את מערכת היחסים בין ישו לבין יהודה בצומת של אידיאל ומציאות, שמים וארץ, וראה בו סמל שחוזר על עצמו כל הזמן.
לא ניתן להמיר את האמיתות המופשטות של ישו למציאות ואם מישהו מנסה אותן, הוא בהכרח הופך לבוגד באידיאלים.
אירועי הבשורה במחזה מסופרים על ידי יהודה והכוהנים הגדולים, למרות שכולם עוסקים בישו, ישו עצמו אפילו לא נכלל בסיפור; הוא נוכח רק כיצור אידיאלי.
"המלכות" של ישו היא "לא מהעולם הזה", אבל יהודה רוצה להעמיד את האידיאלים של ישו לשירות המאבק של החירות הלאומית.
הכהונה הגדולה היהודית, המאוחדת עם הרומאים, נפטרת משני ה"מורדים" בצורה מסתורית: האחד מקבל את תפקיד הגיבור, השני את תפקיד הבוגד.
הדרמה היא למעשה משל: הכיבוש הנאצי שאיים יותר ויותר הציע ליהודים (לפי תפיסת הרנאדי) שני תפקידים: ישו ויהודה.
הרנאדי היה נציג מעט מוכר, ומאוחר יותר, כמעט נשכח לחלוטין, של הדור השני של השירה הסוציאליסטית.
שירתו התאפיינה בשמחה שחש על שחזור וחידוש החיים, אך תמיד חזר לתמונות האפלות של הזוועות וההשפלות שחוה במחנה הריכוז.
למרות שהוא היה פורה מאוד במהלך חייו, רק כרך אחד יכול היה להתפרסם לאחר 1945: זו הייתה הטרגדיה האישית שלו שהשיטה הסוציאליסטית החדשה דנה אותו לשתיקה.
בשנות ה-50 הוא היה מחוץ לחיים הציבוריים הספרותיים לחלוטין ויכול היה לפרסם רק עיתונים כלכליים (באופן גרוטסקי, עבודותיו על המצאות וחידושים זכו להכרה של מומחים טכניים).
ההספד שלו נכתב על ידי חברו הוותיק לנשק לאיוש קשאק.
הוא חי ועבד בבודפשט ורק לאחר מותו פורסמו כמה כרכים של מבחר שיריו וסיפוריו .
אשתו הייתה מגדה דנש, בתם של האדריכל איזידור דנש ושל ארז'בט סבולצ'י, לה נישא ב-1944 בבודפשט.
מהדורה 1: ברלין, 1921; עם תחריטים צבעוניים מאת לאיוש קשאק.
עם תחריטים צבעוניים וטיפוגרפיה מאת לאיוש קשאק (פרסומים של Az Írók Könyvkiadó Vállalata.
אַרְס פואטיקה – אנתולוגיה של משוררים אירופיים.
עורך ג'רג' פאלודי (מגזין עבודה, 1938)
שלוש התמונות צוירו על ידי שאנדור פניבש (בודפשט, 1941)
מחזה בחמש מערכות (בודפשט, 1943)
שיריו של לאיוש קשאק – ג'רג' לוקאץ': גתה ותקופתו (סוציאליזם, 1946)
תחת שמו של ג'רג' הרנאדי.
ההקדמה נכתבה על ידי לאיוש קשאק (בודפשט, 1947)
חלוקת סחורות בכלכלה המתוכננת (כלכלה, 1948)
חידושים והמצאות שהוצגו בתערוכת החדשנות הלאומית השלישית.
בניית מפעל עם אלמנטים גדולים מוכנים – שיטת בורסקאות מהירה וטובה יותר (המצאות הונגריות גדולות.
Vál., ההקדמה נכתבה על ידי Árpád Fáy (בודפשט, 1959)
המבוא נכתב על ידי ארפאד פאי (בודפשט, 1969)
החלום האחרון (מגזין Remény, 1989)
עם תחריטים צבעוניים וטיפוגרפיה מאת לאיוש קשאק.
ג'רג' לאנג (בהונגרית: Láng György; בודפשט, 4 באפריל 1908 – בודפשט 3 באפריל 1976) היה סופר, מלחין, מבקר מוזיקה, מנצח וגרפיקאי יהודי-הונגרי מוכשר ביותר שהתקפות פוליטיות עליו (בתקופה הקומוניסטית) פגעו באפשרויותיו להצליח על פי כישרונו הרב..
ג'רג' לאנג נולד במשפחה יהודית כבנם של שאלאמון (שלמה) לאנג (1877–1948) פקיד ברכבות הונגריה (מ.א.ב), ושל רוזליה גרינפלד (1878–1957).
הוא סיים את לימודיו באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט עם תואר בקומפוזיציה ובניצוח.
הוא היה תלמידו של זולטאו קודאי.
במקביל, סיים את לימודיו גם באוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות.
הוא הלחין יצירות סימפוניות, קאמריות ומקהלה.
בשנות ה-30, ביקורות המוזיקה שלו הופיעו ברציפות וכל הזמן בשורה גדולה של עיתונים וכתבי עת:
ב-1940 יצאה לאור יצירתו הידועה ביותר, הספר "המנצח של כנסיית תומאס" (A Tamás-templom karnagya), המציג את חייו של באך.
מלחמת העולם השנייה חתכה את הקריירה שלו כיהודי לשני חלקים נוספים.
תחילה נלקח למחנות שרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי), אחר כך נשלח למחנה הריכוז גונסקירכן התת-מחנה של מאוטהאוזן.
הוא ניסה לערוך עיתון במחנה, שאכן יצא לאור כעיתון המגורשים היחיד, תחת השם "Alpenjäger Lager", כלומר "מחנה הצייד האלפיני".
הוא שוחרר על ידי הכוחות האמריקאים ב-5 במאי 1945, בדיוק כמו הסופר גזה הגדוש, שעמו היו לו קשרי ידידות.
לאחר השחרור שהה בגרמניה במשך שנתיים וחיפש נאצים כחבר ביחידה של בעלות הברית.
בשנות החמישים הוא נתן הרצאות בנושאי מוזיקה ואמנויות וארגן מקהלות, אך כדי לפרנס את משפחתו הוא ניגן בלילות בפסנתר בבתי מרזח, כי בשל ההתקפות הפוליטיות עליו היה לו קשה להצליח.
בשנות ה-60 היה מורה בסטודיו ללימודי המשך של איגודי האמנים.
בנוסף ליצירותיו הקאמריות, יצירתו המשמעותית ביותר נחשבת הקונצ'רטו לכינור "הקונצ'רטו היהודי" (Concerto Ebraico), המבוסס על מוטיבים יהודיים.
כן הועלו לבמה שלוש ממחזותיו.
שמו נודע בעיקר בשל ספריו המצליחים על מוזיקה.
הרומן האחרון שלו, "חנה'לה", פורסם לאחר מותו.
הוא כתב "מונוגרפיה קטנה" על בארטוק, ואייר את ספרו חנה'לה בגרפיקה משלו, כך אנו מקבלים מושג גם על הכישרון האמנותי שלו.
לאחר זמן רב, כמעט במקרה, התגלה חלק נוסף ממורשתו של ג'רג' לאנג כמלחין וכמבצע.
את היצירות שנמצאו הקדיש המלחין, הסופר והגרפיקאי לילדיו.
הודות לטכנולוגיית הסאונד הדיגיטלית המודרנית, הקלטות החובבים המקוריות הפכו לאיכות שניתן ליהנות ממנה גם באוזניים הרגישות של היום.
בקונצרט של הקהילה היהודית בבודפשט (לאחר מותו) בוצעו לא מעט מיצירותיו שמעולם לא בוצעו.
חלק מהיצירות מנוגגנות או מושרות על ידי המחבר עצמו.
המנצח של כנסיית תומאס (לייפציג).
רומן על חייו של יוהאן סבסטיאן באך (בודפשט, 1940; מתוקן, בודפשט, 1958)
חייו ויצירותיו של בלה בארטוק (בודפשט.
לב וסקסופון (רומן, בודפשט 1947)
פרימוורה (חייו של סנדרו בוטיצ'לי, רומן, בודפשט, 1969)
האביב של בטהובן (רומן ביוגרפי, בודפשט, 1973)
הדוד כ"ץ (מחזמר, תיאטרון כיכר ביתלן, 1935)
אלה ששרדו (תיאטרון מרכז העיר, 1946)
שני גברים מתחת למיטה (מבוסס על נושא של דוסטויבסקי, תיאטרון הקומדיה של בודפשט, 1949–1950)
ג'רג' טימאר (במקור (סבו) נוימן; בהונגרית: Timár György; 23 ביוני 1929, בודפשט – 24 בספטמבר 2003, בודפשט) היה סופר, משורר, מבקר ספרותי, מתרגם ספרותי, עיתונאי, הומוריסטן יהודי-הונגרי עטור כ-10 פרסים.
ג'רג' טימאר נולד במשפחה יהודית כבנם של לאסלו טימאר (נוימן) ושל אדית לִילָה הורבאט (הרשלר) (1907–2005).
הוריו התגרשו ב-1933. בין 1947 לבין 1948, הוא היה עובד כתב העת "העם של קושוט" (Kossuth Népe).
בין 1950 לבין 1951 היה בשירות עבודה קומוניסטי.
משנת 1958, הוא היה עובד של כתב העת "חיים וספרות" (Élet és Irodalom).
משנת 1981 עבד בלודאש מתי.
משנת 1995 עבד ב"ידיעות הונגרי" (Magyar Hírlap) ובנפסבה.
הוא כתב שירים מחשבתיים-פילוסופיים, שבהם מעורבבים המסורת והמודרנה, המחויבות והדקונסטרוקציה.
הוא תרגם את יצירותיהם של משוררים וסופרים צרפתים, בלגים, ספרדיים, דרום אמריקאים, טורקים וגרמנים.
גם הפארודיות הספרותיות והתרגומים השנונים שלו של קומיקס ואסטריקס פופולריים ביותר.
אביב צהוב (שירים נבחרים, עם לאסלו אנדראש, 1958)
שירים נבחרים של אריך ארנדט (Erich Arendt) (שירים, 1959)
רנה ברז'אוול (René Barjavel): הנוסע הבלתי זהיר (רומן, 1971)
רובר גופן (Robert Goffin): השירה של חוט אריאדנה (מסות, 1972)
ז'ול ורן: האדם הנצחי (סיפור קצר, 1973)
איב בונפוי (Yves Bonnefoy): עדיין הקול הזה (שירים, 1973)
תרגומים נבחרים של שירים; אירופה, בודפשט, 1977
דויד שיינרט (David Scheinert): שינוי צבעו של פייר בז'ו (רומן, 1979)
השירים של ברנר ורגפטיג (Bernard Vargaftig) (שירים, 1984)
שש מאות שנים של שירי זימה צרפתיים; כרך, טרנס., ב., הערות.
טימאר ג'רג'; אירופה, בודפשט, 1984
ג'רג' טימאר; 2. מהדורה משופרת, מורחבת; אירופה, בודפשט, 1985
אריך קסטנר: עצרת החיות (רומן, 1990)
היינץ סובוטה (Heinz Sobota): סרסור הזונות ( גאבור רוואי, 1990)
ז'רארד באיו (Gérard Bayo): שירים נבחרים (1997)
נאמור (Yves Namur): ספר שבעת השערים (1998)
דרגת קצין במסדר לאופולד השני (1982)
פרס האיכות של הוצאות הספרים האירופיות (1984)
+אילן היוחסין של ג'רג' טימאר ג'רג' טימאר(בודפשט, 23 ביוני 1929 –
בודפשט, 24 בספטמבר 2003) אביו: לאסלו טימאר (עד 1916 נוימן )(בודפשט, 17 בדצמבר 1899 -?)דירקטור בחברת מניות סבו מצד אבא: ז'יגמונד טימאר(עד 1917 נוימן ) (מוראסומבט, 13 ביוני 1874-15 ב-יולי 1944) מנהל הבנק סבא רבא של סבא מצד אבא:אדולף נוימן
ג'רג' טמאש טימאר (בשם מלא בהונגרית:Tímár György Tamás; בודפשט, 26 באפריל 1937 – 15 בינואר 2021) היה עורך דין ופוליטיקאי יהודי-הונגרי.
בין 1994 לבין 2002, הוא היה חבר האספה הלאומית ההונגרית (חבר פרלמנט) כנציג הפרלמנטרי של "מפלגת החקלאים הזעירים, חקלאים ואזרחים בלתי תלויים" (FKGP).
ג'רג' טימאר נולד במשפחה יהודית כבנם היחיד של ליוז'ף טימאר (1893–1961), כימאי מזון בעל שם בינלאומי ושל איזבלה נויברגר.
סבו מצד אמו, מארק נויברגר (?–1938) היה התובע הראשי של מחוז יאס-נאג'קון-סולנוק.
כל משפחתו (למעט הוריו) נספתה בשואה.
גם אמו סיימה לימודי משפטים ב-1925, אך כאישה לא יכלה לעסוק במקצוע.
לאביו היו עשרה אחים ולאמו חמישה.
ב-1955 סיים את לימודיו בגימנסיה על שם אימרה מדאץ' בבודפשט.
בשנת 1960, קיבל תואר דוקטור במשפטים באוניברסיטת אטווש לוראנד.
בשנת 1963 עבר את הבחינה המקצועית לקבל רישיון עורך דין ויועץ משפטי.
ב-1965, במשפט על רקע פוליטי, הוא נידון לחמש שנות מאסר, להחרמה מוחלטת של נכסיו ואיסור עיסוק במשפטים.
כיוון שלא יכול היה לעסוק במשפטים פנה למקצועו של אביו.
מאז 1970, היו לו המצאות רבות בכימיה של המזון ובתחום ציוד הבטיחות לרכב.
שמו קשור לסירופ טימין וכן להמצאת חומר חיטוי יעיל של חומצת פחמן.
התחביבים שלו היו שחמט וברידג'.
24 שנים לאחר מכן, ב-1989, זיכה אותו בית המשפט העליון מכל אשמת עבירה.
הוא הצטרף למפלגת FKGP ב-1 במאי 1990. ממאי 1991 ועד סוף 1992 היה נשיא הקהילה היהודית של בודפשט (BZSH) ושל התאחדות הקהילות היהודיות בהונגריה (MAZSIHISZ).
בין 1994 לבין 2002, הוא היה חבר האספה הלאומית ההונגרית (חבר פרלמנט) כנציג הפרלמנטרי של "מפלגת החקלאים הזעירים, חקלאים ואזרחים בלתי תלויים" (FKGP) במשך שתי קדנציות.
הוא היה סגן חבר באספה הפרלמנטרית של מועצת אירופה (3 באוקטובר 1994 - 25 בינואר 1999)
ג'רג' בארדוש (בהונגרית: Bárdos György; בודפשט, 3 ביולי 1949) הוא יהודי-הונגרי, פסיכופיזיולוג, חוקר התנהגות, פרופסור באוניברסיטה.
בארדוש סיים את בחינות הבגרות הגימנסייה על שם פאל סיניאי מרשה ב-1973, סיים את לימודיו בפקולטה למדעי הטבע של אוניברסיטת אטווש לוראנד (ELTE) בהתמחות בביולוגיה.
ב-1989 קיבל את התואר קנדידט (CSc) למדעי הביולוגיה.
בשנת 2000 הפך לדוקטור מוסמך להוראה אוניברסיטאית (habitation), ובשנת 2010 קיבל את התואר דוקטור של האקדמיה ההונגרית למדעים (PHD מלא מהאקדמיה).
בין השנים 1973–1996 עבד בקבוצת המחקר המשותפת הפסיכופיזיולוגי של האקדמיה ההונגרית למדעים-ELTE, לאחר מכן מ-1996 היה פרופסור חבר במחלקה לפיזיולוגיה ונוירולוגיה של ELTE, ומ-2009 עמד בראש המכון לפיתוח בריאות ומדעי הספורט של האוניברסיטה.
בין 2000 ל-2008 היה פרופסור מלא במכללה המקצועית ELTE Bolyai.
מאז 1973 הוא מלמד סטודנטים לביולוגיה, מרצה לביולוגיה ופסיכולוגיה בקורסים לתואר ראשון, שני ודוקטורט.
נושאי המחקר העיקריים שלו הם הרגשה/תפיסה של הקרביים, אינטראקציות בין התנהגות האיברים פנימיים, ויסות התנהגות, בעיות בריאות לא ספציפיות ואפקט הפלצבו.
הוא בא ממשפחה יהודית משני הוריו.
במלחמת העולם השנייה נלקח תחילה למחנות שרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי), אחר כך היה שבוי סובייטי (של הצבא האדום).
מהשבי שוחרר הביתה ב-1947. אמו הייתה אסיסטנטית מעבדה.
בין אבותיו האדריכל פרידייש שפיגל (1866–1933) ואחד מסבא רבא שלו היה הרב הראשי של העיר קאפושוואר.
דודתו מצד אמו אנני שפיגל (1904–1980) הייתה זמרת אופרה, אשתו של לאיוש באלינט (1886–1974), מבקר האמנות היהודי-הונגרי, המחזאי, הסופר, המתרגם.
אשתו עובדת במחלקה לביופיזיקה באוניברסיטת סמלווייס.
מדליית זהב של מורה מאסטר (OTDT, 2002)
פרס על שם אלברט סנט-גיירגי (EMMI, 2015)
מדליית הצטיינות באוניברסיטאות פרו, דרג זהב (ELTE, 2017)
ג'רג' הוסאר (במקור עד 1932 הירש, בהונגרית: Huszár György; בודפשט, 1 באוקטובר 1911 – בודפשט, 1 באפריל 2002) היה רופא שיניים (MD) יהודי-הונגרי, היסטוריון רפואי, עורך עיתון, פרופסור באוניברסיטה, קנדידט (דוקטורט קטן .CSc) למדעי הרפואה (1960), דוקטורט מלא (.PhD או .DSc) (משנת 1978).
ג'רג' הירש נולד במשפחה יהודית כבנם של (מוריץ פרקש) מרצל הירש (1884–1943), רופא שיניים מוסמך מטעם המדינה, ושל אולגה לאסלו (1880–1971).
ב-1929 סיים את לימודיו בגימנסיה הראשית אימרה מדאץ' בבודפשט.
הוא השלים את השכלתו הגבוהה באוניברסיטת פרנץ יוזף בסגד, שם קיבל תואר דוקטור לרפואה ב-1935, ושלוש שנים לאחר מכן ניגש לבחינת מומחה במחלות שיניים ומחלות פה ולסת.
לאחר שקיבל את ההסמכה, הוא בילה שנה כמתמחה של פרופסור פרנץ קיש במחלקה לאנתרופולוגיה של המכון לאנטומיה.
לאחר מכן עבד בבית החולים הונווד בנג'קניז'ה במשך כמה חודשים.
בשנים 1937-1938 היה מתמחה בפוליקליניקה ברחוב סבטשג (Szövetség ) בבודפשט, ובשנים 1937-1939 היה מתמחה של דנש מאטה במרפאת הסטומטולוגיה של אוניברסיטת פאזמאן פטר (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
בין השנים 1940-1943 עבד כרופא משנה במחלקת השיניים של בית החולים אישטוואן בבודפשט.
בשנה האחרונה של מלחמת העולם השנייה הוא היה הרופא של ההתנגדות הלאומית (כעריק), של ועדת MOKAN.
בין 1945 לבין 1950, היה עוזרו של פרופסור קארוי באלוג במרפאת השיניים של אוניברסיטת בודפשט למדעי הרפואה (BOTE) (כיום שמה אוניברסיטת זמלווייס) ובשנים 1951–1952 היה רופא ראשי ומנהל מחלקה של מרפאות השיניים לבתי ספר של עיריית בודפשט.
בין השנים 1953–1955 היה מרצה בכיר ולאחר מכן פרופסור חבר באוניברסיטה במחלקה לפרתודונטיה ב-BOTE ובפקולטה לרפואת שיניים של אוניברסיטת סמלווייס, בין 1955 לבין 1977 היה פרופסור חבר באוניברסיטה ובין 1968 לבין 1977 עמד בראש המחלקה לפרודוטיקה ומדעי החומרים.
הוא פרש לגמלאות ב-1977, והחליף אותו בראש מעבדת ההוראה תלמידו, ג'רג' גץ.
בשנת פרישתו, הגיש את עבודת הדוקטורט האקדמית שלו במדעי הרפואה לאקדמיה ההונגרית למדעים, שכותרתה הייתה שיטות חדשות לבדיקת שחיקת שיניים ותוצאות הערכות השוואתיות המבוססות עליהן.
התזה התקבלה בתמיכת הסוקרים פה אחד, וכך עלה לדרגות רופאי שיניים בעלי תואר דוקטור אקדמי.
ב-1978 יזמה הפקולטה לרפואת שיניים את קידומו לתואר פרופסור מן המניין באוניברסיטה, אותו קיבל ב-1982.
מ-1947 ערך את כתב העת "סקירת רופאי השיניים" (Fogorvosi Szemle) כעורך שותף, ולאחר מכן בין 1966 לבין 1988 הפך לעורך האחראי של המגזין.
בתחילת דרכו המדעית פרסם מאמרים אנתרופולוגיים, לאחר מכן התעניינותו פנתה לפליאוסטומטולוגיה, להיבטים האנתרופולוגיים של רפואת השיניים, ובהקשר זה לשאלות טכנולוגיות-מטריאליסטיות, אודונטו-טכניות בתותבות שיניים.
הוא השיג תוצאות חדשות ביסודו בתחום בחינת מחלות השיניים והשיניים של הונגרים של ימי הביניים המוקדמים, והיה מהראשונים שהכירו בחשיבות החברתית של מחלות שיניים.
המחקר הג'ירונטו-סטומטולוגי שלו הוא חלוצי גם בעולם כולו.
אשתו היא מרגיט איריץ משנת 1940
חבר בוועדה להיסטוריה רפואית של האקדמיה ההונגרית למדעים
חבר הנהלה וסגן נשיא כבוד של האגודה ההונגרית להיסטוריה רפואית
חבר מועצת המנהלים של איגוד רופאי השיניים ההונגרי
חבר בוועדה לתולדות השיניים של איגוד רופאי השיניים הבינלאומי
מדליית הזיכרון של קארוי באלוג (1978)
מדליית הזיכרון של אישטוון וספרמי (1979)
מדליית הזיכרון של יוז'ף ארקבי (1993)
תעודת ציון לשבח של שר הבריאות (2001)
ג'רג' לנארט (במקור לוינגר-Löwinger עד 1902, בהונגרית: Lénárt György; בודפשט, טרזווארוש, 18 בדצמבר 1896 – בודפשט, 13 בספטמבר 1983) היה דוקטור לרפואה (MD) רופא ילדים, פרופסור באוניברסיטה.
הוא השלים את לימודיו באוניברסיטת פאזמאן פטר בבודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת שמונה עשר חודשים בחזית המזרחית ולאחר מכן שהה שלוש שנים במחנה שבוי מלחמה, כך הוא קיבל את התואר שלו ברפואה רק ב-1924. מאותה השנה היה מתמחה בקליניקת הילדים בניהולו של יאנוש בוקאי, מ-1928 היה בעל תואר מרצה.
במשך שנים רבות עבד גם כרופא הראשי של מחלקת הילדים של פוליקליניקת Charité.
הוא נאלץ לוותר על עבודתו בגלל החוקים ה (אנטי)יהודיים שאסרו להעסיק יהודים במשרות ציבוריות.
אחרי מלחמת העולם השנייה בשנת 1946 קיבל הסמכה פרטית להוראה כמרצה בכיר (לא חלק מהסגל) באוניברסיטת פאזמאן פטר בתחום ההורשה וההיבטים שלה מנקודת מבט של רפואת הילדים.
ב-1949 התמנה לרופא הראשי של בית החולים סנט יאנוש, שם ארגן וניהל מאוחר יותר את מחלקת הריאות לילדים.
משנת 1963 יזם וארגן ייעוץ גנטי.
בשנת 1964, מטעם אוניברסיטת זמלווייס, ארגן את הקורס הראשון להכשרת יועצים לגנטיקה אנושית בהונגריה, ולאחר מכן השתתף בעבודת הקורס לגנטיקה אנושית של משרד הבריאות ושל WHO, הן כמארגן והן כדובר.
הוא היה חבר במועצות המערכת של השבועון הרפואי ופדיאטריה (רפואת ילדים).
הוא לימד כפרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד ובאוניברסיטת סטנפורד בקליפורניה, עסק באנדוקרינולוגיה, מקרי שחפת בילדות, התקרב לגילוי גורם רזוס ופיתח את העקרונות של הקצבת תרופות בילדות.
לנארט היה נשיא המדור לגנטיקה אנושית של האגודה הביולוגית ההונגרית, האגודה לגנטיקה אנושית, חבר נשיאות וסגן נשיא איגוד רופאי הילדים ההונגריים.
רעייתו הייתה אירן ויינגרובר, בתם של איגנץ ויינגרובר ושל גיזלה באנד איתה התחתן ב-1929 בבודפשט.
מדליית הזיכרון של אגושט שפף-מראי (1968)
ג'רג' אלקאן (בהונגרית: Elkán György; בודפשט, 10 במרץ 1934 – 29 בדצמבר 2011) היה דוקטור לרפואה יהודי-הונגרי רופא ילדים.
הוא היה הרופא שהקים, פיתח, עקב ופיקח במשך עשרות שנים אחר מערכות הבריאות של בתי היתומים ופנימיות של ילדים בהונגריה ובמיוחד בבודפשט.
ג'רג' אלקאן נולד במשפחה יהודית.
הוא עבר את השואה כילד ולאחר מכן בנוסף ללימודיו באוניברסיטה עסק גם בעבודה חברתית.
הוא עבד במחלקה להגנת הילד של ה-BRFK (של מועצת העיר בודפשט), ולאחר מכן במועצה הלאומית להגנת הילד והנוער.
במסגרת ביצוע המשימות הללו הכיר את כל הפנימיות (מוסדות המגורים ולימודים) של ילדים בהונגריה.
הוא ביצע הערכה של שירותי הבריאות של מוסדות אלה ובחן את צורכיהם למען טיפול מיטבי בילדים.
בשנת 1958, לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטה התמחה בקליניקה לילדים של אוניברסיטת זמלווייס (SOTE) ובתום ההתמחות עבד בה 16 שנים שבמהלכן השיג את התארים כרופא מומחה גם ברפואת תינוקות וילדים וגם בפסיכיאטריית ילדים.
משנת 1974 היה הרופא הראשי והמנהל של מחלקת בית הילדים של בית החולים היים פאל במשך 30 שנה, משימתו הייתה לארגן את שירותי הבריאות בבתי הילדים (יתומים) ובפנימיות ילדים של בודפשט.
הוא מילא תפקיד מרכזי בהקמת המסגרות הארגוניות המתאימות.
כרופא שמר על קשר הדוק, כמעט יומיומי, עם ראש כל מוסד כזה.
הוא כתב גם כמה ספרים.
אלקאן הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
בגין זכויותיו והישגיו תמונתו הוצב הבגלריית הפנים להגנת הילדים, המתוחזקת ומטופחת על ידי העיר בודפשט.
בשנת 1973 כתב שיר לזכרו המשורר אוטו אורבן (Begfázás) בספר שירה "קטי-פטיקה" על ילדה בשם קַטִי.
ג'רג' גמרי (במקור גרינברגר, בהונגרית: Gömöri György; בודפשט, טרזווארוש, 16 ביולי 1904 – סנטה קלרה, קליפורניה, 28 בפברואר 1957) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי-אמריקאי, היסטולוג, פרופסור באוניברסיטה, היסטוכימאי, פתולוג, כירורג ומאוחר יותר סיים גם תואר PhD.
ג'רג' גרינברגר נולד במשפחה יהודית כבנם של בלה גמרי (גרינברגר) (1871–1940), מנכ"ל חברת מכרה פחם, ושל אירן בראון.
אין כל תיעוד לטענה הנשמעת שב-1919 עבר לדת הקלוויניסטית.
בילדותו התגורר תקופה ארוכה בהולנד, שם הכיר את השפה והתרבות.
הוא השלים את לימודיו באוניברסיטת פאזמאן פטר (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל את תוארו ברפואה ב-1928. בין 1928 לבין 1932, היה מתמחה במכון לפתולוגיה מס' 1 בבודפשט תחת פרופסור קלמן בודאי.
בשנים 1932–1938 היה רופא ומרצה במרפאה הכירורגית מס' 3. הוא עבד עם פרופסור לאיוש אדם ולפי ההספד במותו ביצע אלפי ניתוחים די גדולים, בעיקר בהרדמה מקומית.
בשל יהדותו, ככל הנראה, הוא היגר לארצות הברית ב-1938. באותה השנה מונה ל-Assistant in Medicine באוניברסיטת שיקגו ונטש לגמרי את העיסוק בפתולוגיה.
הוא אשרר את הסמכתו כרופא וסיים תואר PhD ב-1943. משנת 1949 הפך לפרופסור למחלות חזה וניתוחי חזה באוניברסיטת קליפורניה.
ב-1950 השתתף בהקמת האגודה ההיסטולוגית הבינלאומית, שבה נבחר לסגן הנשיא ב-1956 ולנשיא בשנה שלאחר מכן.
הוא עבר לקליפורניה ב-1956, שם עבד במרכז הרפואי פאלו אלטו ובקרן המחקר הרפואי עד מותו.
גמרי היה היסטוכימאי אנזימים בעל שם עולמי.
הוא פתח עידן חדש עם מחקרו על זיהוי ההיסטוכימי של פוספטאז אלקליין ב-1939. הוא חקר את לוקליזציית הרקמות של אנזימים, פיתח תהליכי צביעה מיוחדים, ושיטת הספגת כסף לזיהוי הרשת נקראת על שמו.
הוא גם השיג תוצאות משמעותיות בתחום הפתולוגיה הניסיונית בקשר לשחפת וסוכרת.
הוא פרסם מאמרים מדעיים רבים.
רעייתו הייתה מרגיט קרקש, לה נישא ב-1939 בארצות הברית.
אשתו עבדה כספרנית רפואית ב-Billings Hospital.
נתונים ניסויים בבעלי חיים על ההשפעות הרעילות של חומרי הרדמה מקומיים (בודפשט, 1935)
ביקורת על נוהלי זיהוי ברזל מיקרוטכניים (דברצן, 1936)
Principles and Practice (היסטוכימיה מיקרוסקופית.
ג'רג' ויקאר (בהונגרית: Vikár György; בודפשט, 1 ביולי 1926 – 29 באוגוסט 2003) היה דוקטור לרפואה יהודי-הונגרי פסיכיאטר, פסיכואנליטיקאי ומדען שכתב מספר רב של ספרים והיה ראש מחלקה פסיכיאטרית בבית חולים, נשיא האגודה הפסיכואנליטית ההונגרית.
ג'רג' ויקאר נולד במשפחה יהודית וכבר בגיל צעיר מאוד, כמעט כנער, נשלח למחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
ניתן לקרוא באוטוביוגרפיה שלו "על שבילי הזיכרון" שהוא בחר בקריירה הרפואית כי רצה להכיר את ה"אדם".
לא איבר אנושי, אלא שילוב חי וייחודי שלהם.
כך התוודע לימים כיצד האינסטינקטיבי והלומד הופכים לאחד, כיצד נוצרות תכונות אישיות מעצבות אופי, תוך כדי וכיצד נפגעת הנשמה ובכך הגוף.
תהליכים אלו קבעו את מטרותיו של ויקאר: הוא רצה להבין כיצד ניתן לרפא את הפצעים הללו.
בין השנים 1949 לבין 1952 למד פסיכולוגיה, ספרות אנגלית ואנגלית באוניברסיטת אטווש לוראנד, ובמקביל סיים את לימודיו בבית הספר לרפואה.
בשנות החמישים, כפסיכיאטר, הוא למד ניתוח גורל מאישטוואן בנדק, ולאחר מכן נוירולוגיה, פסיכיאטריה ואתיקה רפואית מקלמן שאנטה.
מאוחר יותר, הוא למד את הפרשנות של מבחן כתמי הדיו של רורשאך ואת גישת הפסיכולוגיה התרבותית ההשוואתית לפסיכולוגיה חברתית מפרנץ מראי ב"מכון הלאומי לפסיכיאטריה ונוירולוגיה".
ב-1961 הצטרף באופן בלתי חוקי, מאוחר יותר בלתי חוקי למחצה, לפסיכואנליטיקאים שעדיין פעלו בחשאי למחצה.
אימרה הרמן היה המאמן שלו כאנליטיקאי.
בשנת 1975, יחד עם ג'רג' הידאש, ליוויה נמש, גאבור פאנט ואחרים, הוא הפך בחשאי לחבר באיגוד הפסיכואנליטי הבינלאומי, ובכך נתן את ההזדמנות לתחיית "אסכולת בודפשט".
הוא עבד תחילה במכון הלאומי הנוירולוגי והפסיכיאטרי.
עד 1983 ניהל גם את המרפאה הפסיכיאטרית לילדים ברחוב פאלודי.
הוא פרש ב-1992 כראש המחלקה הפסיכיאטרית לילדים של בית החולים ארפאד.
בין 1989 לבין 1992 היה נשיא האגודה הפסיכואנליטית ההונגרית.
בינתיים הפך למנטור לכמה הפסיכואנליטיקאים מהדור הצעיר, הרצה בקונגרסים, לימד באוניברסיטאות וכתב כמה מחקרים על משברי הנעורים, הפרעות הנפש במשבר וכוחה של הנשמה היצירתית, ריפוי וריפוי עצמי.
במהלך הזמן הזה הוא ריפא ועזר בטיפול בטראומות נפשיות, תוך קידום מודעות עצמית מרפאת אצל מטופליו.
ג'רג' ויקאר, הוא גם מרפא וגם הוגה דעות, הוא עסק בתהליכי עיבוד החוויה.
העניין שלו היה בעיקר ביצירתיות ובדמיון הספרותי של ילדים, מתבגרים ואמנים, כלומר מהיופי והכוח הרוחני של הספונטניות.
כפסיכיאטר הוא ניסה לנתח זאת, אך גם בכתביו הוא ניתח את מרקם זרימת הדימויים ובחן את מעוף הרוח.
כך ייפה את הדרכים הנסתרות המובילות אל המקורות הסודיים של שלמות האדם.
במשך אלפי שנים, הומניסטים דגלו בקידום ופיתוח של ידע עצמי.
כחוקר ומנתח אקדמי של יושרה אנושית, ג'רג' ויקאר היה אחד מהם.
בשנת 1984 הוענק לו מדליית הזיכרון על שם פאל רנשבורג.
בשנת 2001 קיבל מהאגודה הפסיכואנליטית ההונגרית את מדליית הזיכרון על שם שנדור פרנצני.
בשנת 2002 זכה ב"פרס היוצר" של קרן ג'ורג' סורוס.
עם מריה צ'ילאג: תוספים לטיפול שמרני בפלטיבסיה.
ג'רג' אצל (במקור: אדלר, בהונגרית: Aczél György; דברצן, 18 בפברואר 1923 – בודפשט, 8 בינואר 1984) היה דוקטור לרפואה (MD), רופא עיניים יהודי-הונגרי, רופא צבאי, סגן שר הבריאות בהונגריה.
ג'רג' אדלר נולד במשפחה יהודית כבנם של ינה אצל (אדלר) (1889–1968), עורך דין, מזכיר מועצת עורכי הדין הלאומית, ושל אילונה וייס (1895–1975).
הוא היה בנם היחיד של ההורים אחרי שתי אחיות.
הוא המשיך את לימודיו התיכוניים בגימנסיית סנט יוז'ף בעיר הולדתו וסיים שם ב-1941.
לאחר לימודיו התיכוניים הפך לסטודנט בבית הספר לרפואה בעיר הולדתו, אך בינתיים נכלא על ידי הגסטפו ב-1944 ולאחר מכן גורש לגרמניה.
הוא לא חזר עד יוני 1945. הוא השלים את לימודיו באוניברסיטה ב-1946. בנוסף לתואר הרפואה הכללי שלו, קיבל הסמכה כמומחה ברפואת עיניים ב-1949 וב-1970 ברפואת תעופה.
בין השניים, ב-1964, קיבל גם את התואר המדעי של קנדידט (דוקטורט .CSc) במדעי הרפואה.
לאחר שסיים את לימודיו, הוא עבד כמה שנים - עד 1949 - במרפאת עיניים של אוניברסיטת דברצן כמתמחה של אלדאר קטשי (רופא עיניים מפורסם באותה התקופה).
לאחר מכן מונה כרופא צבאי, תחילה כרופא ראשי של מכון מדעי, ומינואר 1955 כרופא ראשי ומנהל של מחלקת עיניים בבית החולים הצבאי לתעופה צבאית.
באפריל 1957 שוחרר כסגן אלוף במילואים, בתקופה שלאחר מכן הפך לראש מחלקת עיניים של בית החולים דרך ג'אלי, ובין 1959 לבין 1965 היה גם סגן מנהל בית החולים.
ב-1 ביולי 1965 הועבר למשרד הבריאות, שם עבד תחילה כראש המחלקה לרפואה מונעת, ולאחר מכן מינואר 1973 הוצב כראש קבוצה.
בשנת 1974 מונה לסגן שר הבריאות ב-15 במרץ, ושוחרר מתפקידו בספטמבר 1978. לאחר מכן הפך לראש החוג ופרופסור של "ארגון המכון הבריאות של אוניברסיטת זמלווייס לרפואה" עד מותו ב-1984.
בעודו סטודנט באוניברסיטה, הצטרף למפלגה הקומוניסטית ההונגרית ב-1945, ולאחר מכן הפך לחבר במפלגת העובדים ההונגרית ולאחר מכן במפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית בעקבות התמורות שחלו במפלגות.
כבר מוקדם, ב-1946, הפך לחבר באיגוד עובדי הרפואה והבריאות; בין השנים 1960–1965 היה גם עמית פוליטי פנימי של האיגוד המקצועי.
ב-1953 סיים את לימודיו באוניברסיטת ערב למרקסיזם-לניניזם, ובשנים הבאות קורס פילוסופיה מתמחה בן שלוש שנים וקורס מנהיגות בן שלושה חודשים במכללה הפוליטית.
בין השנים 1951–1959 היה חבר הנשיאות הנבחרת של הגודה ההונגרית לרפואת עיניים
כמו כן משנת 1951 מזכיר הוועדה לפיזיולוגיה ואופטיקה
משנת 1982 היה חבר כבוד בוועדה לפיזיולוגיה ואופטיקה.
הוא היה נשיא איגוד בתי החולים ההונגרי
סגן נשיא מועצת איגוד בתי החולים הבינלאומי
הוא היה גם חבר בוועדת המערכת של כתב העת Ophthalmology בין השנים 1957 לבין 1971
בתחילת דרכו המחקרית עסק בעיקר בנושאים הפיזיולוגיים של טיסה ואופטיקה פיזיולוגית, התעניינותו פנתה בהמשך לנושאים מיוחדים של ניתוחי עיניים – כמו ראיית צבעים וראיית עומק – ובהמשך לנושאים של ארגוני בריאות.
עבודת הפלסטיקה שלו בעפעפיים הייתה משמעותית והוא גם ערך מכשיר חדש לבדיקת חדות ראייה וראיית עומק.
לאחר 1965 מילא תפקיד משמעותי בהכנת חוק הבריאות החדש.
הוא היה נשוי פעמיים, לראשונה ב-1944. נשא ב-17 במאי את אסתר לובשטיין, בתם של סוחר העצים בלה לובשטיין ושל קטלין הגדוש.
נישואים אלה הסתיימו בגירושים לאחר מספר שנים.
לאחר מכן בשנת 1949, ב-19 בדצמבר התחתן שוב.
בתם המשותפת, קלרה אצל (1951–), קיבלה תואר ברפואה והפכה לרופאה הראשית ומנהלת מחלקת העיניים של בית החולים הונווד בבודפשט.
עיטור מסדר הכבוד של העמל דרג זהב (1975)
תיאוריה ופרקטיקה של אשליית צבע.
עבודת הגמר של הדוקטורט (בודפשט, 1963)
מקומו של טיפול אינטנסיבי בחולה במערך הטיפול המתקדם בחולה.
(התיאוריה והפרקטיקה של טיפול אינטנסיבי בחולים.
ערך פטר וארגה וחב' בודפשט, Medicina Könyvkiadó, 1977)
פתק אוניברסיטה, עם ג'רג' קארואי.
ג'רג' הראסטי (בהונגרית: Haraszti György; נירג'האזה 11 בינואר 1947 – 17 במאי 2023) היה היסטוריון יהודי-הונגרי.
מחקריו, עבודותיו וספריו העיקריים עסקו בתולדות יהדות הונגריה.
הוא היה המנכ"ל של בית הספר האמריקאי בבודפשט והמנכ"ל של המוזיאון והארכיון היהודי-הונגרי בבודפשט.
ג'רג' הראסטי נולד במשפחה יהודית ניצולת שואה ולמד במקור כמהנדס כימי באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה וכלכלה וקיבל תואר כזה ב-1970. ב-1973 סיים את הדוקטורט שלו בביוכימיה.
לאחר מכן, החליט שהוא עדיין רוצה לעבוד כהיסטוריון, אז הוא נרשם לפקולטה לאמנויות של אוניברסיטת אטווש לוראנד.
שם הוא קיבל תואר בהיסטוריה ב-1981. בשנת 2004 קיבל תואר דוקטור גם בהיסטוריה ובפילוסופיה דתית, ובשנת 2005 קיבל אישור ומינוי בבית המדרש לרבנים בבודפשט - האוניברסיטה היהודית.
הוא גם הנחה נושאי דוקטורט.
משנת 2011 כיהן כנשיא חבר הנאמנים של המוזיאון והארכיון היהודי-הונגרי והקרן הציבורית לאוסף הזיכרון והנצחה, ובין השנים 2018–2020 כיהן כנשיא חבר הנאמנים של המוזיאון ההיסטורי היהודי של ארז'בטווארוש.
תחום המחקר העיקרי שלו היה תולדות יהדות הונגריה.
עבודתו זכתה להכרה בצלב הזהב של הרפובליקה ההונגרית ב-1996 ובפרס אלכסנדר שייבר ב-2003.
קברי יהודים בבודפשט (בודפשטPolgArt Könyvkiadó, 2004);
הכרונולוגיה המוערת של יהדות הונגריה מהזמנים הקדומים ביותר ועד ימינו בארץ האגר הראשון: מראשיתה ועד לחלוקת הארץ לשלושה חלקים.
(עם מחברים משותפים) ההיסטוריה של יהדות הונגריה (בודפשט, Szent István Társulat, 2018)
78/1912. folyószáma alatt|url=https://www.familysearch.org/ark:/61903/3:1:33SQ-GPBX-QLV?i=371&cc=1452460&cat=826282|access-date=2019-09-27}}</ref> – בודפשט, 26 בנובמבר 1980) היה עורך דין בינלאומי יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, בעלה של היסטוריונית האמנות מריאנה טקאץ'.
ג'רג' הירש נולד במשפחה יהודית כבנם של מהנדס המכונות שאנדור הראסטי (הירש) ושל קלרה קליין.
הוא המשיך את לימודיו באוניברסיטה בפקולטה למשפטים ולמדע המדינה של אוניברסיטת פאזמאן פטר בבודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל דוקטורט במשפטים ב-1933. ב-1938 עבר את בחינות הן לשפיטה והן של לשכת עורכי הדין.
הוא לא יכול היה להצטרף ללשכה בשל יהדותו.
הוא נלקח אז למחנות שירות עבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
ההצליח לשרוד ולאחר מלחמת העולם השנייה הפך לעורך דין.
ב-1948 עבד במשרד התעשייה, ואחר כך עמד בראש המחלקה למשפט בינלאומי במשרד החוץ.
הוא הודח מתפקידיו ב-1950 בהאשמות פוליטיות מופרכות.
משנת 1952 לימד בחוג למשפט בינלאומי של אוניברסיטת אטווש לוראנד (ELTE), ובשנת 1962 מונה לפרופסור מן המניין באוניברסיטה.
הוא ערך את כתב העת "שאלות המשפט הבינלאומי" (I.
Rockville-Budapest, 1981), שהייתה סדרת פרסומים משמעותית בשפה זרה של ספרות משפטית בינלאומית הונגרית.
הוא תרגם את עבודתו של הוגו גרוטיוס על חוק המלחמה והשלום (כרכים 1–3, עם מחברים שותפים רוברט ברוס וג'רג' דיושדי, בודפשט, 1960).
הראסטי הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברקושקרסטור.
תחומי התמחותו הצרים יותר היו פסיקת בית הדין הבינלאומי בהאג, דיני החוזים הבינלאומיים, המשפט הקונסולרי ודיני החלל החיצון.
ב-1957 קיבל את התואר (.CSc - קנדידט) "דוקטורט קטן" למדע המדינה והמשפט.
בוועדת האו"ם לחוק החלל החיצון (במשך שנים היה נשיא קבוצת העבודה שעסקה בירח)
נשיא הסניף ההונגרי של איגוד המשפט הבינלאומי
נשיא ועדת המשפט הבינלאומי של איגוד עורכי הדין ההונגרי
פסיקות בית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ) .
שאלות יסוד של פרשנות האמנות הבינלאומיות (בודפשט, 1965)
סיום האמנות הבינלאומיות (בודפשט, 1973)
משפט בינלאומי (ספר לימוד באוניברסיטה, עם מחברים שותפים) בודפשט, 1976, 1985;וכן בודפשט, 1989)
ג'רג' יאנוש (במקור שֶן - Schőn, בהונגרית: János György; דברצן, 9 באוקטובר 1914 – בודפשט, 30 באוקטובר 1978) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, רופא צבאי, כירורג, טראומטולוג, גנרל בצבא, קנדידט (דוקטורט .CSs) למדעי הרפואה (1962).
לאחר שחרורו היה פרופסור באוניברסיטת זמלווייס.
ג'רג' שן נולד במשפחה יהודית כבנם של הסיטונאי ארתור שן ושל טרז אנגלנדר.
הוא השלים את לימודיו באוניברסיטת אישטוואן טיסה (כיום שמה אוניברסיטת דברצן), שם קיבל תואר ברפואה ב-1938. לאחר מכן הפך למתמחה במחלקה הכירורגית והאורתופדית של בית החולים היהודי ברחוב סאבולץ' (כיום המרכז הרפואי הלאומי) של הקהילה היהודית של פשט.
ב-1941 הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית.
הוא נלקח למחנות שירות עבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) משנת 1942, ואז בשנה שלאחר מכן נפל בשבי בחזית המזרחית בידי הסובייטים וחזר הביתה רק ב-1948. לאחר שחזר הביתה:
מונה לרופא ראשי בשנים 1950–1951 של מחלקה מספר 3 לטיפול תפקודי במרפאה הכירורגית של האוניברסיטה.
בין השנים 1952–1955 היה הרופא הראשי של בית החולים הצבאי המרכזי
בין השנים 1955–1957 היה סגנו המדעי של מפקד בית החולים
בין השנים 1957–1977 היה מפקד בית החולים בדרגת קולונל ולאחר מכן גנרל.
משנת 1977 ועד מותו היה פרופסור באוניברסיטה ומנהל מכון הבריאות הלאומי של אוניברסיטת זמלווייס
בשנת 1962 קיבל את התואר קנדידט (דוקטורט).
הוא עסק בניתוחי שדה, ניתוחי גפיים ובטן, בעיות רפואיות מורכבות הן כלליות והן אורתופדיות של נפגעי מלחמה ופצעי ירי.
הוא תרגם ספרים אידאולוגיים מרוסית להונגרית.
יאנוש היה חבר בוועדת המערכת של כתב העת "רופא וטכניקה" (Orvos és Technika).
אשתו הייתה אווה שבשטן (1918–2003), בתם של עורך הדין ד"ר ליפוט שבשטן ושל ארז'בט קלטי, איתה התחתן ב-1948. בדברצן ב-14 באוגוסט.
עירויי דם היום (בודפשט, 1950)
טיפול מורכב בפצועים (כתב העת רופא צבאי-Honvédvorvos, 1950)
סוגיות של טיפול מודרני בפצועים (שבועון רפואי, 20. 1951)
יסודות של טיפול פונקציונלי מורכב.
עיבוד החוויות הרפואיות של המלחמה הפטריוטית הגדולה (סקירה רפואית צבאית, 1953)
נתונים לטיפול באוסטאומיאליטיס כרונית הנגרמת על ידי פצעי ירי (סקירה רפואית צבאית, 1954)
השפעת הרפואה הסובייטית על התפתחות הכירורגיה ההונגרית וכירורגיית השטח (סקירה רפואית צבאית, 1955)
התאמה לעבודה לאחר פציעות רקמות רכות של מפרק הברך.
התנסויות בבתי חולים בתחום הטיפול בפציעות ירי המוניות (רופא צבאי, 1958)
ריפוי של שברים בעצמות לאחר הקרנת רנטגן של כל הגוף.
עם אימרה אלד ופרנץ תאן.
ארגון העבודה הכירורגית בתנאי מחנה מודרניים.
עבודת הגמר של קנדידט לדוקטורט.
תפקידם של הרופאים הצבאיים בפיתוח הרפואה ההונגרית מימי השחרור ועד היום (הגנה לאומית, 1976)
גרמן: הפילוסופיה של הכנסייה הלוחמת (ספר ידע מרקסיסטי.
GV Alexandrov: סרט אזרחי בשירות הריאקציה (ספר ידע מרקסיסטי.
ID Laptyev: הכוח והכדאיות של מערכת החווה הקיבוצית (ספרייה קטנה לידע מרקסיסטי.
GV Alexandrov: פשיטת הרגל של מדעי החברה הבורגניים (ספרייה קטנה לידע מרקסיסטי.
BA Chagin: המפלגתיות של הפילוסופיה והמאבק נגד האובייקטיביזם הבורגני (ספרייה קטנה של ידע מרקסיסטי.
עיטור מסדר ההצטיינות של הרפובליקה העממית ההונגרית דרג 4 (1952)
עיטור מסדר הצטיינות למולדת סוציאליסטית
גֶ'רג' שפירו (בהונגרית: Spiró György; נולד ב־4 באפריל 1946) הוא סופר, מחזאי ומתרגם יהודי-הונגרי.
שפירו נולד בשנת 1946 בבודפשט.
הוא היה עורך בהוצאת ספרים, מנהל תיאטרון ומרצה באוניברסיטת בודפשט, בה הוא מלמד ספרות עד היום.
שפירו חיבר מחזות, ספרי פרוזה, מאמרים, ביקורות ומסות.
בשנת 2005 פרסם את ספרו "שבי", העוסק בילד יהודי שגדל ברומא.
רומן זה הוכתר כיצירת מופת על ידי מבקרי הספרות בהונגריה ומחוצה לה.
ב-1987 ראה אור ספרו "חלמתי לךָ" (Álmodtam neked), שמורכב מכשלושים סיפורים אוטוביוגרפיים קצרים.
מאז הוסיף שפירו לכתוב עשרות סיפורים בסדרה זו.
שפירו זכה בפרסים רבים בארצו, וב־2006 זכה בפרס קושוט (Kossuth, על שם לאיוש קושוט), הפרס הממלכתי החשוב ביותר של הונגריה.
ג'רג' ראקוצי השני פֶלְשֶׁוָאדַאסי (בהונגרית: Felsővadászi II.(Második) Rákóczy György; 30 בינואר 1621 - 7 ביוני 1660) היה אציל הונגרי, נסיך טרנסילבניה בשנים 1660-1648 (עם הפסקות), בנו של הנסיך ג'רג' ראקוצי הראשון.
ג'רג' ראקוצי השני נולד בשנת 1621 בשארושפטק, בצפון הונגריה (בימינו במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן), כבנם הבכור של הנסיך ג'רג' ראקוצי הראשון ושל אשתו, ז'וז'אנה לוראנטפי.
בגיל 19 התמנה לקפטן של מצודת אוראדיה (נאג' ואראד) ומפקד המחוז ביהאר.
נבחר לנסיך של טרנסילבניה עוד בחייו של אביו, ב-19 בפברואר 1642. ב-3 בפברואר 1643 התחתן עם הנסיכה סופיה (ז'ופי) באטורי, שהצטרכה בלחץ חמותה לעבור מהנצרות הקתולית לזו הרפורמית (קלוויניסטית).
הכתרתו ב-11 באוקטובר 1648, זכתה להכרה רשמית מהאימפריה העות'מאנית ביוני 1649 תוך הבטחה שיעלה את המיסים השנתיים שהמדינה שילמה לסולטאן.
מלכתחילה כוונתו הייתה להגשים את שאיפות אביו להשיג לעצמו את כתר פולין.
לפי שעה ביקש לחזק את מעמדו באזור והתערב בהתחלה בנסיכויות הרומניות שבראשן עמדו באותם הימים וסילה לופו בנסיכות מולדובה ומאתיי בסאראב בוולאכיה.
בשנים 1650 ו-1651 כרת ראקוצי בריתות עם שליט ולאכיה, מאתיי בסאראב, תוך מתן הבטחה שיעזור לו במקרה של איום מצד הטורקים.
בנוסף שני המנהיגים איחדו כוחותיהם נגד שליט מולדובה, ואסילה לופו, שביקש מהטורקים לעזור לו להעלות את אחיו על כס טרנסילבניה ואת בנו לכס ולאכיה.
באפריל 1653 ארגנו שני בני הברית פלישה צבאית למולדובה.
בראש הצבא הטרנסילבני עמד יאנוש קמני.
הכוחות הטרנסילבנים והוולאכים כבשו את מולדובה, גרשו את ואסילה לופו מהשלטון והחליפו אותו בבויאר הבכיר גאורגה שטפאן.
אבל תוצאות המבצע לא החזיקו מעמד.
כבר בחודש מאי חזר וסילה לופו למולדובה עם תגבורת חזקה של קוזאקים בראשות חתנו, טימיש חמלניצקי, בנו של ההטמאן בוגדן חמלניצקי.
וסילה לופו תפס שוב את השלטון ופלש יחד עם הקוזאקים לוולאכיה.
ג'רג' ראקוצי שלח יחידה טרנסילבנית גדולה לעזרת בן בריתו, מאטיי בסאראב, שהצליח לנצח את הפולשים בקרב פינטה.
ביולי 1653, בעזרת הטרנסילבנים והוולאכים, חזר גאורגה שטפאן לשלטון במולדובה במקום וסילה לופו.
כשנראה לראקוצי כי בשלו התנאים להגשמת תוכניותיו לגבי פולין, ניהל ביולי-ספטמבר 1656 משא ומתן עם הקוזאקים של בוגדן חמלניצקי וביולי 1656 עם רוסיה, כרת בריתות עם שליטי מולדובה וולאכיה, גאורגה שטפאן וקונסטנטין שרבאן, ובאוגוסט 1656 הגיע להסכם עם שוודיה.
השוודים ניסו בתחילה להכניע את הפולנים ללא עזרה.
לעומת זאת, האצולה הפולנית הציעה לראקוצי להכתיר את בנו כמלך פולין, בתנאי שיעבור לדת הקתולית.
רק אחרי תבוסת הקואליציה השוודית-פרוסית בקרב פרוסטקי (8 באוקטובר 1656), השתכנע המלך השוודי להשקיע יותר מאמצים בהשגת ברית עם ראקוצי.
הם חתמו בשלהי 1656 על הסכם ראדנוט לחלוקת פולין.
רבים בסביבת של ראקוצי התנגדו למלחמה, לרבות אמו ואשתו, ז'ופי, ואף יד ימינו בפיקוד הצבא, יאנוש קמני .
אולם ראקוצי העדיף להחליף את היועצים הוותיקים ולהקיף עצמו בצעירים ששים לקרב.
בינואר 1657, נכנס בראש צבא של 40,000 לוחמים לפולין, בהתאם להסכמות עם מלך שוודיה.
בפולין שלט באותן השנים המלך יאן קז'ימייז'.
מערכה זו, שהייתה חלק ממלחמת הצפון השנייה, ידועה בהיסטוריה של פולין כ"המבול".
ג'רג' ראקוצי השאפתן כבר ראה בעיני רוחו שאחרי הניצחון בפולין יעמוד בראש קואליציה גדולה שיביס את הטורקים ויגרש אותם מהבלקן .
הצבא שלו, מורכב פרט מטרנסילבנים, גם מזרים רבים, במיוחד קוזקים, אך גם יחידות של ולאכים ומולדבים, לא נמצא אלא חלקית בשליטתו וחייליו ביצעו על אדמת פולין הרבה מעשי זוועה.
על כן התעוררה בקרב האוכלוסייה הפולנית שנאה תהומית לג'רג' ראקוצי אישית.
בראש צבאו הבינלאומי הצליח הנסיך הטרנסילבני לכבוש את קרקוב, שם התאחד עם הצבא השוודי.
בהמשך כוחותיהם כבשו את ברסט ונכנסו אף לוורשה, אולם חיש מהר בני בריתו המערביים נסוגו מפולין והשאירו אותו לבד.
השוודים נסוגו כדי להתמודד עם התקפה מצד דנמרק.
העות'מאנים לחצו על ראקוצי לוותר על תוכניותיו.
למרות זאת, ביולי 1657 כוח האוונגרד שלו המלווה ביחידה תומכת לחימה ("טרוס") עמוסה בבקר (שהאיט את קצב הצעידה) נוצח על ידי הצבא הפולני בקרב צ'ארני אוסטרוב בפודוליה.
בראש הכוחות הפולנים המאורגנים מחדש עמד שטפאן צ'ארנצקי.
אחרי שאיבד את היחידות הלוגיסטיות וננטש על ידי הקוזקים, לא נשארה לראקוצי ברירה אחרת אלא להיכנע.
אחרי משא ומתן ב-23-21 ביוני 1657 נאלץ ראקוצי ב-22 ביולי 1657 להסכים לתנאים משפילים, לפרק רשמית את הברית עם שוודיה, לשלם לפולין פיצויי מלחמה ולוותר על השטחים שכבש, כולל ברסט וקרקוב.
בסוף הרשו לו הפולנים לחזור עם שארית צבאו לטרנסילבניה.
אבל בדרך, בהוראת הסולטאן, הותקף על ידי טטרים של קרים שנתנו מכה ניצחת לחייליו.
ויש אומרים כי 11,000 מתוכם, כולל יאנוש קמן, נלקחו בשבי לקרים.
ראקוצי גרם לאכזבה נוספת בקרב בני עמו כשסרב לשלם את הכופר תמורת שחרור חייליו מידי הטטרים.
הסולטאן העות'מאני מהמט הרביעי והווזיר הגדול זעמו על שראקוצי לא נשמע להוראותיהם ויצא למלחמה בפולין ללא אישורם.
בהגיעו הבייתה עם מעט מחייליו, ב-3 בנובמבר 1657 בלחץ הסולטאן, הדיחה אותו הדיאטה של טרנסילבניה, ובחרה במקומו בפרנץ רדיי.
חברי הדיאטה חשבו שבהמשך, ירככו הטורקים את עמדתם ויתירו לראקוצי לחדש את שלטונו.
בו זמנית דאג הסולטאן להדיח גם את בני בריתו של ראקוצי שליטי ולאכיה (קונסטנטין שרבאן) ומולדובה (גאורגה שטפאן).
ראקוצי לא קיבל את החלטת הדיאטה, והחיילים שעמדו עדיין לרשותו התקיפו את כוחותיו של רדיי והביסו אותם.
בנסיבות אלה, בינואר 1658 הדיאטה במדיאש החזירה לו את הכתר.
נוכח אירועים אלה, שלח הווזיר הגדול מהמט פאשא קפרולו צבא שפלש לטרנסילבניה מדרום, בעוד שמצפון פלשו אליה בני בריתם של הטורקים, הטטרים וכוחות של קוזקים.
הווזיר הגדול החליט למנות את אקוש ברצ'אי לשליט חדש.
ראקוצי שוב עלה על כס הנסיכות ובסתיו 1659 כרת ברית עם השליט החדש של ולאכיה, מיכניה שלישי.
(24 בספטמבר או 4 בנובמבר).
אולם הפעם השלטון העות'מאני לא הסתפק באיומים אלא שלח צבא שפלש לטרנסילבניה כדי לשים קץ סופית לשאיפותיו.
החיילים הטורקים זרעו הרס רב במדינה.
הם הציתו את ארמון הנסיכים באלבה יוליה, יחד עם הספרייה והכנסייה הסמוכה.
הערים בראשוב, סיביו וקלוז' שילמו לטורקים כופר על מנת לחסוך מעצמן גורל דומה.
בכל זאת פרברי קלוז', ערים כמו מיירקוריה צ'וק (צ'יק) ואודורהיי (סיקיי אודברהיי) נבזזו ונשרפו, וכך גם מרבית הערים בנסיכות, ב.
אחרי מספר קרבות שהסתיימו לסירוגין בכישלון או בניצחון, העימות המכריע התקיים ב-22 במאי 1660 בין הכפרים גיאלו Gyalu (ברומנית - Gilău ג'ילאו) וסאספנש (ברומנית -פלורשט) במחוז קלוז' של ימינו.
ראקוצי, המתוגבר ביחידה מוולאכיה, הובס על ידי מהמט פאשה ונפצע קשה.
הוא מת באוראדיה ב-7 ביוני 1660. זמן קצר אחרי מותו המבצר של אוראדיה נפל לידי הצבא העו'תאמני בפיקודו של עלי פאשה מטימישוארה.
אמו של ראקוצי,ז'וז'אנה לוראנטפי נפטרה משבץ באפריל 1660. הנסיך עצמו הובא לקבורה ביישוב הולדתו שארושפטק רק באפריל 1661. בנאום ההספד הכומר הרפורמי אישטוואן צגלדי תיאר אותו כ"נר המאיר את ישראל".
מותו ההרואי של ג'רג' ראקוצי השני במאבק בכובשים הטורקים השכיח בעיני העם את האסון שגרם לטרנסילבניה על ידי מסעותיו הצבאיים, בעיקר בפולין.
במישור פנימי ג'רג' ראקוצי השני המשיך בגישה המתונה של אביו ופעל לכיוון המודניזציה של מוסדות המדינה.
אימץ ב-15 בינואר 1653 קובץ חוקים, הידוע בשם "אפרובאטה קונסטיטוטיונס" (Approbatae Constitutiones)
בדומה לאביו היה עוין לפעילות הישועים בנסיכות.
בשנת 1656 אישר את מינויו של האציל הסרבי סאווה ברנקוביץ' כבישוף של הכנסייה האורתודוקסית הרומנית בטרנסילבניה.
אחרי מות בעלה חזרה לדת הקתולית המקורית שלה.
נולד להם בן: פרנץ ראקוצי הראשון - נסיך שותף של טרנסילבניה - מזמן חיי אביו, מ-1652.
גֱ'רג' קוּרְטָג או גיירג' קורטג (בהונגרית: Kurtág György; 19 בפברואר 1926) הוא מלחין יהודי-הונגרי.
ג'רג' קורטג נולד להורים יהודים-הונגרים בלוגוז' במחוז באנאט ברומניה.
מגיל חמש למד פסנתר אצל אמו ומשנת 1940 למד פסנתר אצל מגדה קרדוש והלחנה אצל מקס אייזיקוביץ' בטימישוארה.
בשנת 1946 החל את לימודיו באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט, שם פגש את הפסנתרנית מרטה קינסקר שהייתה לאשתו, ואת ג'ורג' ליגטי שהיה לידידו הקרוב.
מורו לפסנתר באקדמיה היה פאל קדושה.
קורטג למד הלחנה אצל שאנדור ורש ופרנץ פרקש, מוזיקה קאמרית אצל לאו ויינר, ותאוריית המוזיקה אצל לאיוש ברדוש.
בשנת 1948 קיבל אזרחות הונגרית.
בשנת 1951 סיים את לימודיו בפסנתר ובמוזיקה קאמרית ובשנת 1955 קיבל גם תואר בהלחנה.
בתקופה זו היה קורטג פעיל כפסנתרן יותר מאשר כמלחין.
כתיבתו המוזיקלית הושפעה מהמבנים הריתמיים ומהמצלולים בנוסח שירי עם של בלה בארטוק.
החשיפה למוזיקה מערבית הייתה מוגבלת תחת השלטון הקומוניסטי בהונגריה, וקורטג התוודע רק לפרטיטורות בודדות של סטרווינסקי, שנברג ווברן.
יצירות כאלה כמעט שלא הושמעו בהונגריה, אך למזלו של קורטג, לחברו ליגטי היה אוסף תקליטים ובהם כמה מיצירות סטרווינסקי.
לאחר המרד ההונגרי של 1956 יצא קורטג לפריז, שם שהה בשנים 1957–1958. שנים אלה היו קריטיות עבורו.
הוא למד אצל אוליבייה מסייאן ודריוס מיו, אולם סבל מדיכאון חמור: "הייתי נואש כיוון שהבנתי, שדבר מכל מה שהאמנתי בו לגבי העולם איננו נכון...".
טיפול פסיכולוגי שקיבל ממריאן שטיין עורר מחדש את חיוניותו וזירז את התפתחותו האמנותית.
בתקופה זו גילה את יצירותיו של אנטון וברן ואת מחזותיו של סמואל בקט.
רביעיית המיתרים שחיבר בשנת 1959, לאחר שובו לבודפשט, מציינת נקודת מפנה מכרעת בהתפתחותו.
שש התמונות המיניאטוריות המרכיבות אותה אינן ניתנות להגדרה, אך אוצר הדימויים שלהן מלא חיים וצבעוני.
קורטג ראה ביצירה זו את אופוס 1 שלו והקדיש אותה לד"ר מריאן שטיין.
בשנים 1958–1963 שימש כפסנתרן חזרות בבית הספר למוזיקה ע"ש בארטוק, ובשנים 1960 ל-1968 בפילהרמוניה הלאומית של הונגריה בבודפשט.
ב-1967 התמנה לפרופסור לפסנתר ובהמשך גם לפרופסור למוזיקה קאמרית באקדמיה ע"ש פרנץ ליסט, שם לימד עד שנת 1993. בין תלמידיו היו גם זולטן קוצ'יץ' ואנדראש שיף.