tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מלונדון התלמדו בה ניקו לדניס ואנטון מוסימן, מישראל חיים כהן.
ביפן יש אגודה של 50 שפים שכולם עבדו אצלו.
במסעדת "לז אמאנדייה" הוא הקים בית ספר לבישול.
קלוד ז'וזף רוז'ה דה ליל היה קצין צבא צרפתי של כוחות המהפכה.
ידוע בשל העובדה שהלחין וכתב את מילות המנון צרפת - לה מרסייז בעיר שטרסבורג בשנת 1792.
רוז'ה דה ליל נולד בקומונה לוֹ לֶה סוֹנִיֵה שבמחוז ז'ור בצרפת.
הוא התגייס לצבא צרפת כמהנדס והשיג דרגת קפטן.
באפריל 1792 כתב את המרסייז בעיר שטרסבורג, היכן ששירת.
המילים נכתבו אחרי ארוחת ערב ציבורית, מתוך להט פטריוטי.
השיר נקרא בהתחלה "שיר מלחמה לצבא הריין" (Chant de guerre pour l'armée du Rhin), אך אחר כך שונה שמו ל-לה מרסייז (La Marseillaise).
דה ליל הודח והוכנס לכלא בשנת 1793, אך ניצל בנס מהגליוטינה.
דה ליל כתב עוד מספר שירים באופי דומה למרסייז ופרסם אותם בשנת 1825. הוא מת מעוני ונקבר בשוואזי לה-רואה (Choisy-le-Roi).
אפרו הועבר לאינווליד ב-14 ביולי 1915, בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה.
רוז'ה אנטואן דיוואזן היה צייר וסופר אמריקאי ממוצא שווייצרי.
נודע בספרי הילדים שכתב ואייר.
רוז'ה דיוואזן נולד לאב ארכיטקט.
גדל והתחנך בז'נבה, בה סיים את האקדמיה לאמנויות, תוך שהוא מתמחה בציור תפאורות-תיאטרון ובציור קיר.
ב-1926 נסע לצרפת, שם ניהל תחילה מפעל לקדרות בעיירה פרני-וולטיר ואחר כך נתמנה מנהל אמנותי של מחלקת הציור במפעל-טקסטיל בעיר ליון.
כעבור שנה הוזמן לנהל מפעל דומה בניו יורק.
אך בבואו לארצות הברית פשט המפעל את הרגל.
דיוואזן החליט לנסות להגשים חלום ישן שלו — איור ספרי-ילדים.
ב-1938 קיבל אזרחות אמריקנית, ומאז אייר וכתב עשרות ספרים, רובם לגיל הרך.
ספריו מצטיינים בשילוב של טקסט וציור.
סגנונו תמציתי ובהיר וציוריו הצבעוניים שופעי שימחת-חיים.
בשנת 1959 הוא אייר את הספר הראשון מסדרת סיפורי עם של המדינות מאת וירג'יניה הבילנד.
"ותהי אמריקה" (1938) — סיפור גילויו של העולם החדש
"הם ירדו לים" (1943. פרס פסטיבל האביב) — הרפתקאות ימאים וגלאים
"ארבע פינות תבל" (1948) — סיפור-חייו של פרנסיסקו פיסארו
סדרת "פטוניה" הפופולרית, על קורותיה המשעשעות של אווזה סכלה:
"ורוניקה שלנו נוסעת אל חות פטוניה" (1962)
"בית ארבע העונות" (1956) — בני משפחה נחלקים בדעתם מה הצבע המתאים לביתם החדש
"הצייד המאושר" (1960. עיטור 'ניו יורק טיימס')
סדרת "ורוניקה" (1961 ואילך) — מעשיה בסוסת-יאור שיצאה לטיול והגיעה העירה
"הקטור פנגויך (1972. עיטור 'ניו יורק טיימס')
"נחש מה אני" (1974. פרס אקדמית ניו יורק לספרי-מדע לילדים.
חותם 1980) — סיפור-חידות מצויר המושתת על משחקי צבע
"ליטורינה" (1977) — מעשה בג'ירפה המנסה להתיידד עם סביבתה
"שלגי ויערי" (1979) — שני דובים מסייעים להסוות זה את זה
דיוואזן קיבל עיטורים ואותות-כבוד על תרומתו בת-הקיימא לספרות-הילדים.
מועמד סופי לפרס אנדרסן (1968)
רעייתו, הסופרת לואיז פטיו (נולדה 1904), חיברה בין השאר את הסדרה רבת-ההצלחה, אותה אייר, "האריה המאושר" (1954).
הסדרה תורגמה ל-14 שפות ונפוצה במיליון עותקים.
רוז'ה רובוטה (1921 או 1923 – 6 בינואר 1945), הייתה חברת ההתארגנות המחתרתית במחנה ההשמדה אושוויץ שהוצאה להורג בשל חלקה במרד הזונדרקומנדו שפרץ ב-7 באוקטובר 1944.
נולדה בעיר צ'יחאנוב שבמחוז מזוביה בצפון מזרח פולין למשפחה מהמעמד הבינוני.
היו לה אח ואחות וככל הנראה, כל משפחתה נספתה בשואה.
בגיל 16 הצטרפה לתנועת הנוער "השומר הצעיר" ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה הצטרפה למחתרת של תנועה זו.
בתחילה עבדה במחסן הבגדים במחנה, שהיה סמוך לקרמטוריום III בו נשרפו גופות הנרצחים בתאי הגזים.
באוגוסט 1942 הועברה למחנה בירקנאו.
רוז'ה רובוטה הצטרפה למחתרת באושוויץ לצד חברים שהכירה מתנועת הנוער בעיירתה.
בהמשך גייסה למחתרת נשים שעבדו במפעל "וייכסל מטאל אוניון ורקה" (Weichsel Metall Union Werke), בו הייתה גם מחלקה לייצור אבק שרפה, בגרמנית: "Pulverraum" (ובתעתיק עברי: "פולוורראום").
הם התקשו לעשות זאת, מפני שהתנועה בתוך בית חרושת זה הייתה אסורה ובמקום בו עסקו בחומרי הנפץ עבדו אסירות יהודיות.
באמצעות אחת החברות במחתרת יצרו קשר עם הנשים שעבדו שם.
בין היתר עבדו במפעל אסתר וייסבלום, אנה היילמן, רוז מת', רגינה ספירשטיין אלה גרטנר, הדסה זלוטניצקה, מרתה בינדיגר, גניה פישר, אינגה פרנק ואילזה ואנטיצ'קה.
אחד החברים נשלח לבירנקאו כדי לגייס את רובוטה למשימה זו וכדי שהיא תשכנע את הנשים לתת את הסכמתן להוציא חומר נפץ מבית החרושת ולמסור אותו לידי המחתרת.
רובוטה הייתה אחראית על איסוף אבק שרפה שנאסף על ידי האסירות האחרות, הסתרתו והעברתו לחברים אחרים במחתרת.
אבק השריפה, בכמות של בין כפית אחת לשלוש כפיות ביום, נאגר כדי ליצור מטענים מאולתרים שנועדו לפיצוץ תאי הגזים על ידי אסירי הזונדרקומנדו.
כמעט מדי יום ביומו, העבירו האסירות בנושאי אוכל בעלי תחתית כפולה כמויות קטנות של חומר נפץ.
במהלך התקוממות הצליחו האסירים להרוג ארבעה אנשי אס אס ולפוצץ את גג קרמטוריום III.
בחקירות שערכו הגרמנים לאחר דיכוי המרד, נתפסה רובוטה יחד עם שלוש מחברותיה, אלה גרטנר, אסתר וייסבלום ורגינה ספירשטיין.
באחד הלילות התגנב לתאה של רובוטה האסיר נח זבלודוביץ.
לפי עדותו של ישראל גוטמן, היא אמרה לו שאין לחברי המחתרת ממה לחשוש, היא לא תגלה דבר, כי ימשיכו במלאכה וכי היא יודעת על מה היא עומדת למות.
היא נתנה לזבלודוביץ פיסת נייר עליה כתבה זאת.
ב-6 בינואר 1945, שלושה שבועות לפני שחרור מחנה אושוויץ על ידי הצבא האדום, הוצאה רובוטה להורג בתלייה בחצר המחנה, יחד עם שלוש חברותיה.
על פי חלק מהעדויות, צעקה לפני מותה: "נקמה!".
סיפורה של רוז'ה רובוטה לא היה ידוע בארץ לפני משפט אייכמן, אז סיפר עליה ישראל גוטמן בעדותו.
ברשימותיו ממשפט אייכמן הזכיר אותה חיים גורי וכך גם עיתונאים אחרים בדיווחיהם מאולם המשפט.
היעדרה של הנצחה כזו לפני 1961 עוררה את תשומת לבה של רבקה גורפיין, שתהתה מדוע אין מפרסמים את מעשה גבורה זה, אך גם אחרי אזכורים אלה המשיכו להזכיר אותה כגיבורה אלמונית.
באחרונה שולב סיפורה במערך שיעור של היחידה לשוויון בין המינים במשרד החינוך.
זכרה של רובוטה ושל שלוש חברותיה מונצח בגן ביד ושם בירושלים בפסל שהוקם לזכר הארבע בשנת 1991. בשנת 2008 נחנכו בסידני שבאוסטרליה, "שערי רוזה רובוטה".
ב-1994, במלאת 50 שנה למרד הזונדרקומנדו באושוויץ, נקבע לוח זיכרון לזכרה ולזכר חברותיה, במוזיאון באושוויץ שבאושווינצ'ים.
רוז'ישצ'ה (באוקראינית: Рожище; בפולנית: Rożyszcze) היא עיירה במחוז ווהלין שבמערב אוקראינה, הנמצאת על גדת נהר סטר, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
העיירה נוסדה בשנת 1377, ועד המאה ה-16 הייתה רכוש הכנסייה הרוסית הפרבוסלבית.
ב-1567 העניק לה זיגמונט השני אוגוסט מעמד של עיר, וב-13 באפריל 1598 הוענקו לה זכויות מגדבורג וחותם בדמות שני צלבים.
עם חלוקת פולין השלישית ב-1795 עברה העיר לשלטון רוסיה.
חיבור העיירה לקו מסילת הברזל קייב-ורשה בסוף המאה ה-19 האיץ את פיתוחה.
ביוני 1915 נכבשה העיר על ידי צבאות אוסטרו-הונגריה, חרבה ברובה בשרפות וחלק מהתושבים נמלטו מזרחה.
ב-1916 שבו הרוסים וכבשו את העיירה, ורוב תושביה שבו אליה.
יהודים התיישבו בעיירה מהמאה ה-18, ועד מהרה נעשו לרוב מוחלט בקרב תושביה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה למעלה מ-4,000 יהודים, כשני שלישים מתושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות הציוניות ושל הבונד, תוך קיום בית ספר עברי ובית ספר יידי.
פעילות זו נאסרה עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939. ערב הכיבוש הגרמני התגוררו בעיר כ-6,000 יהודים, שהיוו כ-80% מאוכלוסייתה.
ב-28 ביוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הנאצים, לאחר קרב בן ארבעה ימים, בו נהרגו יהודים רבים.
לאחר כניסת הגרמנים לעיירה, החלו האוקראינים המקומיים בביצוע מעשי התעללות ושוד בקרב יהודיה, והגרמנים הוציאו להורג 10 יהודים מהעיירה.
בחודש יולי 1941 רצחו הגרמנים 430 גברים יהודים מהעיירה, ויהודי העיירה הנותרים נצטוו לענוד סרט זרוע, שהומר בהמשך בטלאי צהוב.
בהמשך, נצטוו יהודי העיירה לבצע עבודות כפייה, והוטלו עליהם סכומי כופר.
בפברואר 1942 רוכזו יהודי העיירה וכפרי הסביבה שלה בגטו סגור שהוקם בה.
71 צעירים יהודים מהגטו שנשלחו לעבודות כפייה בוויניצה, נספו שם.
ב-23 באוגוסט 1942 חוסל הגטו שבעיירה, עם רצח יושביו בבורות ירי בדרך לכפר קופצ'ווקה.
יהודים מעטים שהצליחו להימלט מהאקציה חברו ליחידות פרטיזנים סובייטיות.
איוואן קונדרייב שהתגורר בכפר הציל יהודייה ועל כך קיבל הוקרה כחסיד אומות העולם.
רוז'ניאטיב (באוקראינית: Рожня́тів; בפולנית: Rożniatów) היא עיירה במחוז איוואנו-פרנקיבסק שבמערב אוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
רוז'ניאטיב נזכרת לראשונה בתחילת המאה ה-15, ובהיותה למרגלות הקרפטים המיוערים, התפתח בה מסחר בעצים, כמו גם בבקר ובסוסים.
בחלוקת פולין הראשונה, בשנת 1772, נכללה העיירה בתחום גליציה האוסטרית, ובסוף אותה מאה הוענקו לה זכויות עיר.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא מתחילת המאה ה-17. במהלך המאות ה-18 וה-19 גדל היישוב היהודי בעיירה, אך מסוף המאה ה-19 הצטמצם בשל הגירה לערים הגדולות ולארצות הברית.
בשנת 1900 הוקם בעיירה איגוד ציוני ראשון, ובשנת 1909 נפתח בה בית ספר עברי.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 1,635 יהודים, כמחצית מתושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית ענפה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הגיעו לעיירה פליטים יהודים ממערב פולין.
לאחר נטישת אנשי הממשל הפולני את העיירה, ועד להגעת הצבא האדום אליה, פרעו לאומנים אוקראינים ביהודי היישוב.
עם פרוץ מבצע ברברוסה נמלטו מהעיירה כ-150 יהודים, אך אלו נהרגו בחלקם כתוצאה מהפצצת הרכבת שבה נסעו בידי הגרמנים.
עד לכניסת הגייסות ההונגריים לעיירה, חידשו האוקראינים המקומיים את הפרעות ביהודיה.
באוגוסט 1941 נצטוו יהודי העיירה לענוד סרט זרוע, והוטלו עליהם מגבלות תנועה.
בחורף שלאחר מכן נלקחו גברים יהודים מהעיירה לעבודות כפייה בסביבת העיירה.
ב-1 בספטמבר 1942 גורשו כל יהודי העיירה ממנה, כאשר בשעת הפינוי פרעו ביהודים האיכרים האוקראינים, ושדדו את רכושם.
רוב יהודי העיירה הגיעו לדולינה ולבוליחוב, וגורלם שם היה כגורל יתר יהודי יישובים אלו.
4 משפחות יהודיות שהושארו ברוז'ניאטיב נרצחו כעבור זמן מה.
מכ-1,600 יהודי העיירה שרדו את השואה 10 אנשים, ואלו לא שבו להתגורר בה.
רוז'ה שארל לואי גימן היה רופא ומדען מוח צרפתי שפעל בצרפת ובארצות הברית.
הוא זכה במדליה הלאומית למדעים של ארצות הברית בשנת 1976, ובפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה בשנת 1977 יחד עם אנדרו שלי, על תיאור הורמון פפטידי המופק במוח.
הוא למד באוניברסיטת בורגונדי שבצרפת, ובשנת 1949 קיבל תואר דוקטור לרפואה מהפקולטה לרפואה בליון.
הוא עבר לקנדה על מנת לעבוד עם הנס סלייה במכון לרפואה ניסויית וכירורגיה באוניברסיטת מונטריאול, שם קיבל תואר דוקטור ב-1953. באותה שנה היגר לארצות הברית כדי להצטרף לסגל בית הספר לרפואה ביילור שביוסטון.
בשנת 1965 קיבל אזרחות אמריקנית.
ב-1970 הוא עזר להקים את מכון סאלק בלה הויה שבקליפורניה, שם עבד עד לפרישתו בשנת 1989.
גימן ואנדרו שלי גילו את מבנה ה-TRH וה-GnRH במעבדות שונות.
תהליך הגילוי המדעי במעבדתו של גימן היה נשוא מחקר שנערך על ידי ברונו לאטור וסטיב וולגר, כפי שפורסם במעבדת החיים.
נפטר בסן דייגו, קליפורניה שבארצות הברית ב-21 בפברואר 2024.
האקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית), 1974
פרס אלברט לסקר למחקר רפואי בסיסי, 1975
פרס פסאנו למדעי הרפואה, 1976
פרס האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, 1977
פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה, 1977
רוז'ה טאייפה היה איש המחתרת הצרפתית וחסיד אומות העולם מצרפת.
הוריו של טאייפה היו עובדי רכבת בפרואסי.
טאייפה למד מכונאות רכב וחשמלאות.
לאחר מכן התגייס לצבא הצרפתי ובין השנים 1925–1927 שירת בחיל האוויר בקזבלנקה שבמרוקו הצרפתית.
עם שובו עבד בחברת רכבת בפריז.
טאייפה נישא לאנטואנט בנזו (Bennezon) ובשנת 1929 נולד בנם היחיד.
בשנת 1939 גויס טאייפה לצבא צרפת ושירת בארמייה השנייה.
עם כניעת צרפת לגרמניה ביוני 1940 נכלא טאייפה במחנה שבויים בגרמניה.
בפברואר 1942 ברח מהמחנה ושב לצרפת.
הגרמנים חיפשו אותו ולכן לא יכול היה לשוב לעבודתו ברכבת בפריז.
במקום זאת ברח לדרום צרפת, לאזור משטר וישי, והחל לעבוד בחברת התעשייה האווירית הצרפתית SNCASE במריניאן שבדרום צרפת.
בתיווכו של חבר יהודי הצטרף טאייפה לתנועת ההתנגדות הצרפתית.
הוא פעל ברשת הצלה במרסיי שאותה ייסד וריאן פריי.
אחד מתפקידיו היה להקים נתיב להברחת מתנגדי המשטר, וכן יהודים, לשווייץ.
במהלך הקיץ והסתיו של 1942 הוביל טאייפה לשאמוני, בעזרת אשתו אנטואנט, מספר קבוצות של פליטים יהודים, ובסך הכל כעשרים יהודים, אל אזור הגבול עם שווייץ, בעזרת מדריך הרים .
בתחילת 1943 סייע טאייפה למספר סוכנויות ריגול באזור מרסיי.
הוא היה שותף בהקמתה של קבוצת חוטבי עצים באזור מואסק-בלוו שבחבל פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור.
עם הקבוצה פעל להמשך הצלתם של יהודים על ידי סיוע בהעברתם אל מעבר לגבול שווייץ, וכן הוביל איסוף מידע מודיעיני עבור כוחות בעלות הברית.
המודיעין המדויק שאסף סייע להפצצות בעלות הברית על כוחותיהן הצבאיים של מדינות הציר באזור.
בפעילות זו המשיך עד אוגוסט 1944. במהלך תקופה זו נעצר על ידי הגסטפו אך הצליח להימלט דרך הגג למרות שהיה אזוק בידיו.
טאייפה השתחרר מהצבא הצרפתי ביולי 1945. הוא פתח עסק מסחרי ברגיס שבדרום צרפת, עם אשתו אנטואנט ומאוחר יותר עסק במלונאות ובמסעדנות.
בשנת 1971 מתה אנטואנט וטאייפה נישא מחדש, לז'ולייט מנסטרי (Menestrey).
לאחר המלחמה הוענקה לטאייפה מדליית המלך לאומץ בשירות החירות - מדליה המוענקת לאלה שסייעו לצבא הבריטי בתקופת מלחמת העולם השנייה.
כמו כן הוענקו לו אות צלב המלחמה, מדליית ההתנגדות, אות לגיון הכבוד הצרפתי, צלב מלחמת העולם השנייה ואותות כבוד צרפתיים רבים נוספים.
בשנת 1989 הוכר טאייפה על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם.
רוז'ה בלבאו היה שוטר ופוליטיקאי, פעיל המפלגה הקומוניסטית של צרפת וחסיד אומות העולם מצרפת.
בלבאו היה בנו של ז'וזף בלבאו , לימים אף הוא לוחם מחתרת צרפתי במלחמת העולם השנייה, שנפל ב-25 באוגוסט 1944 בקרבות על שחרור ז'ואנויל-לה-פו.
בלבאו היה חבר בברית הסטודנטים הקומוניסטים והיה פעיל נגד הפגנות הימין הקיצוני נגד הדמוקרטיה בצרפת בשנת 1934, אירועים שנודעו בשם "משבר ה-6 בפברואר 1934" (Crise du 6 février 1934) .
לפרנסתו היה בלבאו עובד דואר.
במלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש צרפת בידי גרמניה, ניסה בלבאו לעבור לבריטניה, אך לשווא.
ידידיו, בהם רובר דלוש (Robert Deloche), הציעו לו לנסות להתקבל למשטרה כדי לפעול במסגרתה לטובת תנועת ההתנגדות הצרפתית.
בשנת 1941 התקבל בלבאו למשרת שוטר ברובע השנים-עשר של פריז.
במקביל היה פעיל בתא מחתרת של תנועת ההתנגדות הצרפתית.
הוא הפיץ עלוני מחתרת באזור שהיה תחת פיקוח מחמיר של המשטרה הצרפתית ובלילות היה מבצע משימות מודיעיניות עבור תנועת ההתנגדות הצרפתית.
הוא זייף מסמכי זהות שאותם נתן בעיקר ליהודים שנרדפו על ידי השלטונות הגרמניים ושלטונות משטר וישי ששיתף פעולה עם הגרמנים.
במקרה אחד נעצרה גברת הרמוזה (Hermoza), אשתו היהודיה של ז'וזף מזאן (Mezan), ידיד נוצרי של בלבאו, עקב כך שלא ענדה את הטלאי הצהוב.
היא הובאה לתחנת המשטרה, אך בלבאו שחרר אותה מיד כדי שלא תיעצר על ידי הגסטפו.
מאוחר יותר נעצר גם מזאן, מכיוון שהגן על אשתו, אך בלבאו דאג לשחררו.
בלבאו סיפק מסמכי זהות מזויפים להרמוזה ולשני ילדיה כדי שזו תוכל לברוח מפריז.
בעזרת המסמכים שסיפק בלבאו ברחה הרמוזה לאזור משטר וישי, בדרום צרפת.
בלבאו הוסגר על ידי שוטרים אחרים לידי כוח משטרה שפעל בפיקוח הקומיסריאט הכללי לענייני יהודים.
הוא עונה קשות כדי שימסור את מקור המסמכים המזויפים שהיו ברשותו, אך לא הסגיר את המקור.
לפני שהוסגר לגסטפו שוחרר על ידי חבריו במחתרת הצרפתית.
הוא הושב לשירות במשטרה אך הוצב בנוז'אן-סור-מארן, כ-10 קילומטרים ממקום שירותו הקודם, ושם המשיך בפעילותו המחתרתית ובסיוע לפליטים יהודים ולנרדפי המשטר הנאצי, יהודים ונוצרים.
ארוסתו היהודיה של בלבאו, קלודין קאופמן (Claudine Kaufmann), נתפסה ביולי 1942, בעת גירוש היהודים מפריז, גורשה למזרח אירופה ונספתה.
לאחר המלחמה עוטר בלבאו במספר עיטורי גבורה ומופת, לציון תפקידו כלוחם מחתרת.
הוא היה שוטר מצטיין, ובתור צלף מומחה היה חבר היחידה לטיפול במשברי בני ערובה.
ב-1977 נבחר בתור חבר מועצת העיר ז'ואנויל-לה-פו וב-1978 היה סגן ראש העיר של ז'ואנויל-לה-פו, עד 1983.
בשנת 1985 הוכר בלבאו על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם.
בלבאו מונצח גם ב"ממוריאל" (Mémorial de la Shoah), המוסד להנצחת השואה בפריז.
בשנת 2000 הוענק לבלבאו אות לגיון הכבוד.
בשנת 2013 נקראה על שמו כיכר בנוז'אן-סור-מארן, באזור שבעבר הייתה בו תחנת משטרה בה שרת.
רוז'ה קזאלה היה ביולוג, חבר בתנועת ההתנגדות הצרפתית וחסיד אומות העולם מצרפת שנרצח על ידי הנאצים.
קזאלה למד רפואה בסורבון והוכשר במכון פסטר.
משנת 1933 היה רוקח ועובד מעבדה בשאטורו, מעבדה שהקים אביו.
עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה החל קזאלה לרחוש איבה לנאציזם ועם כיבוש צרפת במאי 1940 הצטרף לתנועת ההתנגדות הצרפתית.
בשנת 1942 מת אביו וקזאלה קיבל לידיו את המעבדה וניהלה.
בתקופת הכיבוש הנאצי בצרפת היה קזאלה חבר בארגון מחתרת צרפתי שהשתייך לתנועת ההתנגדות הצרפתית ונתמך על ידי המפלגה הקומוניסטית של צרפת.
הוא סייע ליהודים במחוז אנדר על ידי הסתרתם בבתיהם של תושבים מקומיים וכן על ידי העברת יהודים מאזור צרפת הכבוש על ידי הגרמנים לאזור משטר וישי.
יהודים אלה קיבלו מאוחר יותר מסמכי זהות מזויפים שבחסותם ניצלו מגירוש.
קזאלה שמר את מסמכי הזהות המקוריים של יהודים אלה, בתקווה שהיהודים יוכלו להיעזר במסמכים אלה ולשוב לזהויותיהם המקוריות לאחר השחרור.
בין היתר הסתייע קזאלה בפייר-מארי ז'רלייה ובארגון ההצלה "ידידות נוצרית" (Amitié Chrétienne), בראשו עמד פייר שאייה.
לימים הוכרו ז'רלייה ושאייה אף הם בתור חסידי אומות העולם.
בשנת 1943 נתן קזאלה מקלט בביתו למשך 20 יום ליהודי שנמצא ברשימה של יהודים שיועדו לגירוש.
לאחר מכן העביר את היהודי, פריימן שמו, לביתם של קרובי משפחתו שלו-עצמו בכפר בוזאנסה (Buzançais) במרכז צרפת.
שם נותר פריימן במסתור עד פלישת בעלות הברית לנורמנדי ביוני 1944.
בסוף 1943 היה קזאלה אחד ממייסדי סניף של "החזית הלאומית" - אחד מארגוני התנועת ההתנגדות הצרפתית - במחוזו, מחוז אנדר.
ישיבת ייסוד הסניף התקיימה בביתו.
ב-30 במאי 1944 עצרו סוכני גסטפו את קזאלה, עם מספר פעילי מחתרת נוספים באזורו.
קזאלה הועבר בין מספר מחנות ריכוז, בהם דכאו, ולבסוף נספה במחנה הריכוז פלוסנבירג ב-14 באוקטובר 1944.
ב-1992 הכיר יד ושם ברוז'ה קזאלה בתור חסיד אומות העולם.
על שמו של קזאלה נקרא רחוב בשאטורו.
בית המרקחת שהשתייך למשפחתו נמכר, אך שמו המקורי נשמר.
רוז'ה בראון היה כומר ישועי וחסיד אומות העולם מצרפת.
ב-1940 כבשה גרמניה את צרפת וב-1941 היה רוז'ה ממייסדי ארגון "הידידות הנוצרית" (Amitié Chretienne), שאיחד פרוטסטנטים כמארק בנייה ורולאן דה פורי, וקתולים כגון האב פייר שאייה, ז'אן-מארי סוטו, אלכסנדר גלסברג ואחרים, אשר שיתפו פעולה עם ארגונים יהודיים בהצלת יהודים, בעיקר ילדים, על ידי הסתרתם והברחתם אל מעבר לגבולות שווייץ וספרד.
בראון ושותפיו הנפיקו עשרות אלפי מסמכים מזויפים ותעודות לידה וטבילה כדי להסתיר את זהותם היהודית של בני חסותם.
לגלסברג הייתה השפעה על הקרדינל פייר-מרי ז'רליה, ראש הכנסייה הקתולית בצרפת הכבושה, אשר יצא נגד מדיניותו האנטישמית של משטר צרפת של וישי וקרא למאמיניו לפעול להצלת יהודים.
במהלך 1942 מונה בראון בתור הכומר של העצורים הלא-יהודים במחנות גירס וריווזאלט (Rivesaltes) בדרום צרפת.
בראון, האב שאייה והכמרים האחרים, שפעלו בחסות הקרדינל, לקחו תחת חסותם מאות ילדים, שהיו מיועדים למשלוח, לעיתים מתחנת הרכבת של ליון (שם עצרו הרכבות ממחנות הדרום בדרכם למחנה הריכוז דראנסי), והסתירו אותם.
אחת הפרשות הידועות ביותר היא פרשת הצלת 108 ילדים יהודים בליון ב-30 באוגוסט 1942. ארבעה ימים לפני-כן ביצעה המשטרה הצרפתית, בפקודתו של מושל המחוז אנז'לי (פקודה שמקורה בווישי), אקציה בליון.
1,100 יהודים, כמחצית מהמספר המתוכנן, נתפסו ונכלאו בקסרקטין נטוש בווניסייה (Venissieux) הסמוכה, שם המתינו לגירושם לדראנסי.
במהלך שלושת הימים הבאים פעלה בווניסייה ועדה למיון העצורים.
בין הפטורים היו 108 ילדים.
הילדים הועברו למנזר כרמליטי נטוש בתחומי העיר.
אלא שהילדים הוברחו על ידי אנשי הידידות הנוצרית וארגונים יהודיים, כגון ארגון הצופים היהודים, והוסתרו אצל משפחות אומנות ובמוסדות נוצריים בעיר.
אנג'לי פנה מיד לקרדינל ז'רליה ודרש את הסגרת הילדים, וזה כינס את ראשי "הידידות": שאייה, גלסברג, בראון וסוטו, בבקשה להעביר לו את כתובות הילדים.
ייתכן כי ז'רליה עוד האמין שידידו משכבר, אנרי פיליפ פטן, לא ייתן להסגיר את הילדים לידי הגרמנים; ואולם הכמרים מסרו כתובות כוזבות, והילדים לא נעצרו.
פרשה זו הייתה יריית הפתיחה לפעולות הצלה רחבות היקף, שבהן עסק הארגון מכאן ואילך.
בנובמבר 1942, כשהגרמנים כבשו את אזור משטר וישי, הקים בראון סניף של Amitié Chretienne בלימוז' ושמר על קשר עם ארגון אוז"ה שטיפל בילדים יהודים.
הוא הצליח להביא לשחרורם של עשרות ילדים יהודים מריבסאלט ולהעבירם לידי ארגון ההצלה Secours Suisse aux Enfants אותו הקים מוריס דובואה.
בראון הצליח להביא להסתרתם של רבים מילדים אלה בבית ספר תיכון שנוהל על ידי ישועים בלימוז', וכן הביא להסתרתם של תלמידי סמינרים לרבנות בכנסייה בלימוז'.
בראון השיג כרטיסי קיצוב מזון וכן מסמכי זהות מזויפים ופקד לעיתים תכופות את מקומות המסתור של היהודים שהציל.
במהלך ניסיונות ההצלה לא ניסה בראון לשכנע יהודים להתנצר אלא הפציר בהם לדבוק באמונתם היהודית ואף השתתף בטקסי דת יהודיים בבית הכנסת בטולוז.
כשהגרמנים עצרו את הרב אברהם דויטש בלימוז', בראון ביקר אצלו ואף הביא לו תפילין.
כשהגסטפו החל לעקוב אחריו, ירד בראון למחתרת.
לאחר המלחמה פעל בראון למען יהודים והקים תנועה צרפתית שקידמה יחסי יהודים-נוצרים.
ב-1972 הכיר יד ושם ברוז'ה בראון בתור חסיד אומות העולם.
רוז'ניאבה (בסלובקית: Rožňava; בהונגרית: Rozsnyó, רוז'ניו; בגרמנית: Rosenau, רוזנאו) היא עיר באזור הדרום-מזרחי של סלובקיה, בה מיעוט דוברי הונגרית ניכר.
רוז'ניאבה היא עיר בעלת מכרות זהב ושאר מתכות יקרות, הנזכרת לראשונה במאה ה-13.
במאה ה-15 המסחר והמלאכה בעיר התפתחו בקצב, אך כשהעות'מאנים פלשו לאזור במאות ה-16–17, העיר נהרסה ואוכלוסייתה הידלדלה.
במאה ה-18 גורשו הטורקים מאדמת הונגריה והעיר חזרה לשגשג, התחדשו הצמיחה הכלכלית והדמוגרפית, הוקמו בה בתי ספר, מוסדות תרבות, בתי מלאכה ועסקים.
הודות למעמדה החדש כעיר בישופות (בישוף-אחת הדרגות הגבוהות בהיררכיה של הכנסייה הרומית-קתולית), הוקמו בה מוסדות כנסייה חשובים, ובמאה ה-19 התחדשה העבודה במכרות והחל בעיר תהליך תיעוש.
בנובמבר 1938 רוז'ניאבה סופחה להונגריה ובאביב 1944 הייתה הונגריה תחת שלטון גרמני ישיר במידה רבה.
בימי הביניים נאסרה התיישבות יהודים ברוז'ניאבה.
ב-1840 בוטל האיסור ויהודים הורשו להיכנס ולחיות בעיר.
במאה ה-19 התיישב בעיר ארתור גלטר שהיה במקצועו סוחר, בעקבותיו התיישבו יהודים נוספים בעיר שרובם באו מיישובים ממזרח סלובקיה ובסוף המאה ה-19 גרו ברוז'ניאבה כ-350 יהודים וקמה קהילה קטנה.
קהילת היהודים בעיר נהגו לעשות תפילות בחדר תפילה קטן שהיה בבית פרטי, ובשנות השישים של המאה ה-19 הקימו היהודים בעיר בית עלמין, חברה קדישא, ומוסדות ציבור נוספים.
לקראת סוף העשור רוז'ניאבה הייתה למושב רבנות.
קהילת היהודים ברוז'ניאבה הייתה מאורגנת היטב.
בשנים שבין שתי המלחמות היו בה בית כנסת, בית עלמין, בית ספר יסודי, מקווה, משחטה, אטליזים וגן ילדים.
הקהילה שבעיר הצטרפה לארגון הקהילות הליברליות "ישורון" ומיד לאחר מלחמת העולם הראשונה הוקמה בעיר אגודה ציונית שפעילותה התמקדה באיסוף תרומות לקרנות הלאומיות.
בהמשך הוקמו גם מפלגות ציוניות, והתחילו לפעול בעיר תנועות נוער כגון השומר הצעיר, בית"ר ואגודת הספורט מכבי.
בעיר פעלה גם מפלגה יהודית לאומית וב-1923 היא קיבלה שני מושבים במועצת העיר ונציגה שימש כחבר הנהלת העיר.
בדרך כלל היו ליהודים בתקופה זו כ-6 מושבים במועצת העיר.
רוב היהודים החזיקו בתפקידים ובמשרות בכירות, ורבים היו מעורבים בחברה הכללית, ורובם שייכו את עצמם לתרבות ההונגרית.
בכלכלת העיר ליהודים היה משקל רב אף על פי שהיו רק 6% מאוכלוסייה.
סוג העסקמספר העסקיםבעלות יהודיתמכולת וחנויות כליליות5129הלבשה ובדים1710מסעדות ובתי מרזח105תוצרת חקלאית97שעונים ותכשיטים53מוצרי ברזל וכלי עבודה53מפעלים זעירים43עור ונעליים43ספרים ומוצרי נייר42עץ וחומרי הסקה33סוכנויות32יין ומשקאות חריפים22הובלה22שונות63
העיר נכללה בהסכם מינכן ובשל כך היא סופחה לשליטת הונגריה בראשות העוצר מיקלוש הורטי.
הורטי שיתף פעולה בצורה מתונה עם הנאצים.
הוא הבין את חיוניותם של היהודים בהונגריה ולכן הוא פעל ככל שביכולותיו להשאיר את יהודי הונגריה בחיים.
כניסת ההונגרים לרוז'ניאבה התלוותה בסממנים שונים שרמזו על מה שהולך לקרות ליהודים.
היהודים הואשמו באהדה לרפובליקה הצ'כוסלובקית, זאת ששלטה לפני ההונגרים בעיר, כך שהשלטון דאג לבודד את היהודים ולדחוק אותם.
ז'נדרמים הונגרים נכנסו לעיר וגירשו כ-10 משפחות יהודיות, שהתקשו להוכיח שהם אזרחי הונגריה בשטחי סלובקיה.
בנוסף בבית הספר נעשו תפילות נוצריות ותלמידים יהודים היו צריכים להצדיע למורים נוצרים כאשר הם רואים אותם ברחוב ובבית ספר.
עם כניסת ההונגרים האווירה בעיר נהייתה מתוחה ליהודים באותו הזמן נכנס לתוקף "החוק היהודי" שבין היתר אסר על היהודים עיסוק במקצועות חופשיים כך שבוטלו רישיונות של כ-23 בתי עסק והם נסגרו.
ב-1942 סילקה מועצת העיר את היהודי האחרון שהיה בה בתפקיד.
ב-1940 גויסו 50 יהודים לשירות העבודה של צבא הונגריה והם נשלחו למחנה בעיירה ילשווה.
רווז'ניאבה הייתה תחנת מעבר מנתיב הבריחה מסלובקיה להונגריה פעילים ציוניים כמו "השומר הצעיר" סיועו לבורחים וציידו אותם בתעודות מזויפות, אך ב-1943 השלטונות המקומיים עלו אליהם והפסיקו את פעילותם.
ב-19 במאי 1944 ריכזו ההונגרים את יהודי העיר בגטו ארעי ברחוב פטופי שבעיר כאשר, תושביו הלא יהודים פונו.
באותו הזמן שהיהודים נלקחו כ-100 דירות של יהודים נהרסו ונשדדו בידי מקומיים.
בגטו רוז'ניאבה הובאו גם יהודים ממקומות סמוכים ובסך הכל היו בו כ-800 איש בתנאים קשים ללא חימום.
באמצע יוני 1944 נשלחו יושביי הגטו למישקולץ ומשם גורשו למחנה השמדה אושוויץ.
רוז'ניאבה שוחררה בידי הצבא הסובייטי בינואר 1945. לאחר השחרור שבו לרוז'ניאבה עשרות יהודים ניצולי "פלוגות העבודה" ומחנות שונים.
הקהילה חזרה לפעול ופתחה מטבח ציבורי ומוסדות ציבוריים נוספים גם הפעילות הציונית חודשה.
בתקופת המלחמה חיללו אנטישמים את בית הכנסת שהיה בעיר, ולכן לאחר המלחמה המקום שימש למחסן והתפילות נעשו בבית הרב.
יהודי העיר תרמו 8,000 קרונות לקרן קיימת לישראל כדי לנטוע את "יער קדושי צ'כוסלובקיה", חלק מיער הקדושים בהרי ירושלים.
ב-1949 גרו בעיר 60 יהודים, חלקם עלו לארץ באותה שנה.
בסוף שנות השישים התקיימה בעיר קהילה קטנה של יהודים ואחר כך היא פורקה.
ב-1984 הרסו את בית העלמין היהודי שהיה בעיר וב-1990 נשארו יהודים בודדים בעיר.
לרוז'ניאבה ברית ערים תאומות עם הערים:
רוז'ה דה ולאמינק (בהולנדית: Roger De Vlaeminck; נולד ב-24 באוגוסט 1947) הוא לשעבר רוכב אופני כביש וסייקלו–קרוס בלגי.
דה ולאמינק בלט גם בתחומים אחרים, כשניצח 6 שנים ברציפות בטירנו–אדריאטיקו (1972–1977) ו-22 קטעים בג'ירו ד'איטליה, כשהוא מנצח את קטגוריית הנקודות במרוץ בשנת 1972, 1974 ו-1975. דה ולאמינק היה גם רוכב סייקלו–קרוס והיה אלוף העולם בשנת 1975 וסגן אלוף העולם ב-1974.
דה ולאמינק נולד באיקלו שבמזרח פלנדריה, אחיו, אריק, היה גם רוכב אופניים ואלוף העולם בסייקלו–קרוס שבע פעמים.
תחילה דה ולאמינק אהב ושיחק כדורגל, אך בעקבות הצלחותיו של אחיו בתחום הסייקלו–קרוס והאופניים הוא עבר גם הוא לתחום.
דה ולאמינק הפך למקצוען בשנת 1969 עם קבוצת "פלנדריה–דה קלרק–קרוגר", באותה שנה הוא ניצח את אומלופ הט פולק ואת אליפות בלגיה.
ב-1970, ניצח את מרוץ קורנה–בריסל–קורנה, קטע בטור דה פראנס ואת מרוץ סכלדפרייס.
ההישג הגדול שלו בעונת 1970 הגיע כאשר ניצח את המונומנט לייז'–בסטון–לייז', במה שהפך למונומנט הראשון בו הוא מנצח.
ב-1971, דה ולאמינק לא הצליח לנצח מונומנט, אך ניצח שוב את מרוץ סכלדפרייס וקורן–בריסל–קורן אך ניצח בפעם הראשונה את הקלאסיקות לה פלש ואלון ו-E3 פרייס הרלבקה.
ב-1972, דה ולאמינק כבר הצליח לנצח מונומנט, כשניצח את פריז–רובה.
בנוסף לכך דה ולאמינק ניצח את טירנו–אדריאטיקו ואת מילאנו–טורינו.
בג'ירו ד'איטליה הוא ניצח את קטגוריית הנקודות וארבעה קטעים במרוץ, עם ניצחונו בקטגוריה הפך דה ולאמניק לבלגי השני שמנצח בקטגוריה, אחרי אדי מרקס ב-1978. דה ולאמינק גם סיים את המרוץ במקום השביעי הכללי.
ב-1973, דה ולאמינק עבר לקבוצת "ברוקלין", בה המשיך לרכוב עד 1977. בעונה זו, דה ולאמינק ניצח לראשונה את מילאנו – סן רמו, כשהוא מקדים את ווילמו פרנצ'יוני ופליצ'ה ג'ימונדי האיטלקיים.
הוא לא הצליח לשחזר את ההישג שלו משנה קודמת וסיים שביעי בפריז–רובה.
הוא ניצח בפעם השנייה את טירנו - אדריאטיקו וניצח שני קטעים בג'ירו ד'איטליה, כשהוא מסיים שני בקטגוריית הנקודות.
ב-1974, דה ולאמינק ניצח בפעם השנייה את פריז–רובה ובפעם השלישית ברציפות את טירנו–אדריאטיקו, עם ניצחון זה הפך לשיאן הניצחונות במרוץ.
הוא בלט מאוד גם במרוצים אחרים, כשסיים שלישי בגנט–וייפלחם ומילאנו–סן רמו, ובמקום השני בלה פלש ואלון.
בג'ירו ד'איטליה דה ולאמניק ניצח את קטגוריית הנקודות בפעם השנייה אך ניצח במרוץ קטע אחד בלבד.
לקראת סוף העונה, ניצח גם במונומנט ג'ירו די לומברדיה והפך לאחד מהרוכבים הבודדים שמנצחים גם בפריז–רובה וגם בג'ירו די לומברדיה באותה השנה.
באותה העונה, זכה דה ולאמינק במדליית הכסף באליפות העולם בסייקלו - קרוס.
ב-1975, ניצח בפעם הרביעית ברצף את טירנו–אדריאטיקו לאחר שניצח שני קטעים במרוץ.
דה ולאמינק ניצח בפעם השלישית בפריז–רובה ובכך השתווה לכמה רוכבים נוספים שניצחו שלוש פעמים בתור שיאני ניצחונות.
בג'ירו ד'איטליה, רשם הופעה היסטורית כאשר ניצח שבעה קטעים ואת קטגוריית הנקודות במרוץ.
הוא סיים את המרוץ במקום הרביעי הכללי.
לאחר הג'ירו, ניצח חמישה קטעים בטור דה סוויס ואת המרוץ כולו.
באליפות העולם, השיג את התוצאה הבולטת שלו בקריירה באליפות, כשזכה במדליית הכסף, כשהני קופייר ההולנדי זכה במדליית הזהב.
באליפות העולם בסייקלו–קרוס, זכה דה ולאמינק במדליית הזהב.
ב-1976, דה ולאמינק המשיך את השליטה הדומיננטית שלו בטירנו–אדריאטיקו, כאשר ניצח במרוץ שלושה קטעים.
הוא סיים שני בטור דה רומאנדי וניצח שלושה קטעים נוספים בג'ירו ד'איטליה.
לקראת סוף העונה, חזר דה ולאמניק לאיטליה וניצח בפעם השנייה את הג'ירו די לומברדיה.
ב-1977, ערך דה ולאמינק עונה היסטורית, מנצח את פריז–רובה בפעם הרביעית ובכך הפך לשיאן הניצחונות.
בנוסף לכך ניצח בפעם השישית והאחרונה את מרוץ טירנו–אדריאטיקו.
עוד הישג גדול שרשם דה ולאמינק ב-1977 היה הניצחון ברונדה ון פלנדרן, בעקבות כך הצטרף לריק ואן לואי ואדי מרקס בתור הרוכבים היחידים שניצחו כל אחד מחמשת המונומנטים: פריז–רובה, ג'ירו די לומברדיה, רונדה ון פלנדרן ומילאנו – סן רמו.
ב-1978, עבר דה ולאמינק לקבוצת "סאנסון קמפניולו" לאחר חמש שנים בברוקלין.
הוא נכשל בניסיונו לנצח את פריז–רובה בפעם החמישית לאחר שסיים במקום השני, 1:40 לאחר פרנצ'סקו מוזר, בן קבוצתו.
אך דה ולאמניק כן הצליח לנצח בפעם השנייה את מילאנו–סן רמו.
ב-1979, עבר דה ולמינק לקבוצת "Gis Gelati".
הוא ניצח באותה העונה את מילאנו – סן רמו בפעם השנייה ברציפות ושלישית בסך הכל ובפעם הראשונה את מרוץ אומלופ הט פולק.
הוא סיים שני גם בגנט–וייפלחם וגם בפריז–רובה.
דה ולמינק התחרה שוב בג'ירו ד'איטליה וניצח שלושה קטעים במרוץ.
בתחילת שנות השמונים, חלה ירידה יחסית ברמתו של דה ולאמינק.
למרות זאת ב-1981 במדי קבוצת "DAF Trucks–Côte d'Or" דה ולאמינק היה שוב דומיננטי בקלאסיקות, כשסיים שוב שני בפריז–רובה וגנט–וייפלחם.
הוא ניצח באותה עונה את חץ ברבנט ופריז–בריסל, ובפעם השנייה את אליפות בלגיה.
ב-1984, ניצח לראשונה קטע בוואלטה אספניה.
דה ולאמניק פרש בעונת 1987, כשהוא בן 36.
כיום חי דה ולמניק בחווה בקאפרייק, עיר בבלגיה.
בעקבות העובדה שהקריירה של דה ולמניק התקיימה במקביל לזו של אדי מרקס, הוא נאבק על מעמדו בצמרת העולמית.
בריאיון הוא אמר שמרקס היווה עבורו השראה והוא אף שלח מרגל למלון של מרקס בשביל לבדוק מה הוא אוכל, מה הוא שותה ודברים אחרים.
דה ולמניק הגדיר את הניצחון שלו בטור דה סוויס 1975 כהכי גדול שלו, מכיוון שגבר על מרקס באותו מרוץ.
אחד מילדיו של דה ולמינק, נקרא על שמו על מרקס.
דה ולמניק גם ידוע בשל העובדה שהוא לא חוסך בביקורת על המציאות בענף אופני הכביש היום, כשהוא נוהג לטעון שבתקופתו הכל היה הרבה יותר קשה.
לאחר שתום בונן ניצח את פריז–רובה ב-2012 והשתווה אל דה ולמניק בתור שיאן הניצחונות, אמר שיריביו היו ב"דרגה שלישית" ושהוא "לא ראוי" להשתוות אליו.
בן יוסף נולדה בסופיה שבבולגריה, אמה אידה הייתה בעלת חנות לנז'רי בעיר ואביה שלמה היה יבואן בדים.
בילדותה החלה לעסוק באומנות והיא ציירה ופסלה מקרמיקה.
היא הכירה את בן זוגה יוסף בן יוסף כשנשכר על ידי הוריה כמורה הפרטי שלה, ב-1948 עלה הזוג לישראל, שנתיים לאחר מכן עלו לארץ גם הוריה.
עיצוביה הושפעו רבות מהשינויים במדינה ומהאירועים האקטואליים שסבבו אותה, למשל כשהוציאה קולקציית טליתות בעקבות מלחמת ההתשה, מרבית התוצרת שיצרה יוצא לחוץ לארץ ומעט נמכר בארץ.
היא הייתה מבין מקימי המכללה לעיצוב שנקר שבו גם נשמר אחרי מותה, האוסף שלה בארכיון האופנה.
ב-1972 הוצגו דגמים שעיצבה בתצוגת אופנה שנערכה בשגרירות ישראל בפריז כחלק מסדרת אירועי אופנה שהתקיימו בעיר.
ב-1973 עיצבה את שמלת האירוויזיון לאילנית, בפעם הראשונה בה ישראל השתתפה בתחרות הזמר האירופאית.
עיצוביה הוצגו פעמים רבות בשבוע האופנה הישראלי.
היא נודעה בתחום האופנה כפורצת דרך שהתרכזה בסגנון הישראלי האותנטי וגילתה את הפוטנציאל שבו ובעיצוביה לא ניכרו באופן בולט השפעות מאופנת המערב.
ב-2012 יצאה הפקת אופנה במחווה לבן יוסף.
ב-13 במאי 2008, הלכה בן יוסף לעולמה אחרי שסבלה ממחלה קשה.
נכדתה היא השחקנית שלי בן יוסף.
רוג'ה קוקרמן הוא בנקאי, איש עסקים ונדבן יהודי-צרפתי.
כיהן כנשיא קריף, ארגון הגג של יהדות צרפת וסגן נשיא הקונגרס היהודי העולמי.
הוא קיבל תואר ראשון במשפטים ותואר שלישי בכלכלה מבית ספר למנהל עסקים בפריס - ESCP Business School.
בנו הוא איש העסקים הישראלי-צרפתי, אדוארד צוקרמן/קוקרמן.
נכדו הוא שחקן הטניס הישראלי, דניאל צוקרמן.
משנת 1963 עד ינואר 1999 עבד בקבוצת אדמונד דה רוטשילד.
הוא שימש כמנכ"ל החברה בצרפת בין השנים 1993 עד 1999. כמו כן, שימש כיו"ר בנק כללי לישראל החל משנת 1988, ויו"ר קרן הנאמנות ישראל 2000. כיהן בדירקטוריונים של קלאב מד, בולורה, PEC, שאטו מרגו, פובליסיס ועוד.
שימש כמנהל התאחדות הבנקאים הצרפתיים.
בשנת 1993 הקים יחד עם בנו אדוארד קוקרמן את בית ההשקעות "קוקרמן ושות", הפועל בצרפת ובעיקר בישראל.
בשנת 2005 הבנק גיבש קבוצה של משקיעים להתמודדות על רכישת בנק לאומי.
הוא משקיע בעיקר במיזמים בענפי ההיי-טק והשירותים הרפואיים.
כיהן כנשיא "קריף" בין השנים 2001 ל-2007 ושוב בין 2013 ל-2016. במהלך הבחירות לנשיאות צרפת בשנת 2002, בעקבות עליית ז'אן-מארי לה פן לסיבוב השני, עורר סערה כשאמר בריאיון לעיתון הארץ: "צריך להודות שיש כרגע אינטרס משותף ליהודים ולימין הקיצוני", ושבהצלחת לה פן יש "מסר למוסלמים שיישבו בשקט".
רוז'י בארשוני (במקור רוזה זוננשיין, בהונגרית: Bársony Rózsi; בודפשט, 5 ביוני 1909 – וינה, 28 במרץ 1977) הייתה שחקנית יהודייה-הונגרייה.
רוז'י זוננשיין התחילה את הקריירה שלה כשחקנית ילדה, ואחר כך למדה משחק בבית הספר למשחק של סידי ראקושי.
בין השנים 1925–1931 הייתה שחקנית של תיאטרון קיראי.
תחילה הייתה חברת מקהלה, ואחר כך קיבלה תפקידים קטנים או גדולים יותר.
בשנת 1929 הופיעה גם בתיאטרון ההונגרי עם בעלה, אוסקר דנש (מקודם: דויטש).
הם יצאו ביחד למסע הופעות אירופאי ואמריקאי בשנת 1932 וזכו להצלחה בעיקר עם אופרטות הונגריות ובמיוחד עם האופרטה של פאל אברהם "נשף בסאבוי".
בשנת 1934 שיחקה בארשוני בתיאטרון האופרטה של בודפשט, בשנת 1935 שוב בתיאטרון ההונגרי, בשנת 1936 שוב בתיאטרון האופרטה של בודפשט ובשנים 1936–1937 בתיאטרון קיראי, בשנת 1938 עבדה ב"תיאטרון שדרת אנדראשי" (Andrássy úti Színház).
בתקופת מלחמת העולם השנייה היא לא יכלה להופיע בשל יהדותה והחוקים האנטי-יהודיים, (במיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי) אחרי המלחמה בשנת 1945 עלתה על במה רק לעיתים רחוקות.
היא התיישבה בווינה ב-1948, שיחקה לעיתים קרובות בהונגריה בשנות ה-60 של המאה ה-20. הופיעה בעיקר בטלוויזיה ועל במות חוץ פתוחות.
מספר הופעות הבכורה שלה שנרשמו במאגר התיאטרון: 2
בז'י (בלה זרקוביץ: הכינור שלי נשבר)
זיזי (לאיוש לאייטאי: האם החכמה)
דייזי פארקר (פאל אברהם:נשף בסאבוי)
קאטו (מיהאי אייזמן: אני ואחי הקטן)
גינגי (פאל אברהם: 3 : 1 לטובת האהבה)
בעלה השני, אחרי מות אוסקר דנש בעלה הראשון, ג'ורי שוסטק, ייסד את פרס "טבעת הזיכרון של בארשוני רוז'י", פרס כבוד, שהזוכה בו נבחר אחת לשנתיים מאז 1981 בהצבעה חשאית, והפרס מוענק ביום האופרטה ההונגרי (מאז 2002, הפרס מוענק ב-24 באוקטובר ביום ההולדת של אמריך קלמן).
רוז'י פוראי (במקור רוזליה פישר, בהונגרית: Forrai Rózsi; בודפשט, 14 בינואר 1874 – בודפשט, 20 ביוני 1931) הייתה שחקנית יהודייה-הונגרייה, בעלת בית ספר למשחק..
רוז'י פוראי נולדה במשפחה יהודית כבתם של הסוחר מאנו פישר ושל אנה לייטנר.
לאחר שסיימה את בית הספר המשיכה את לימודיה בבית הספר למשחק ראקושי.
בחינת הסיום שלה הייתה במחזה "סבתא".
היא הצטרפה מייד ללהקת "תיאטרון תאליה", שם הופיעה לראשונה בדרמה של אלפרד דה מיסה "גחמה" וב"האב" של יוהאן אוגוסט סטרינדברג.
כאשר לאסלו באוטי הפך את התיאטרון ההונגרי לתיאטרון דרמטי בשנת 1907, הוא חתם חוזה גם עם רוז'י פוראי להצטרף לשורות להקת התיאטרון.
מאז ואילך שורה ארוכה של הופעות בולטות ביותר סימנו את הקריירה שלה.
הדמויות שעוצבו על ידה על הבמה בכלי המשחק הטובים ביותר לייצוג אנושי, תמיד בלטו בייצוג שלהן על ידה, כיצוקות בעופרות ומבלי להפריע להרמוניה הכוללת של המחזה.
ב-29 ביוני 1910, בבודפשט, היא נישאה לשחקן היהודי ינה טרז'.
בין סתיו 1924 לבין אביב 1925 שיחקה ב"תיאטרון הרנסאנס" ואז שוב חזרה לתיאטרון ההונגרי.
מסתיו 1927 לא היה לה חוזה.
היא שיחקה כאורחת בתיאטרון קיראי באופרטת "המשפחה מפשט" של יוז'ף ראדו, שהייתה עיבוד מוזיקלי למחזה "הנערה העשירה".
בתה היא אווה טרז', שהייתה ציירת, בנה איבאן טרז' (בחו"ל איבאן טורס, 1916–1983) היה תסריטאי ובמאי קולנוע.
היא הובאה למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
רוז'ין (נקראה בעבר שרביב) הוא יישוב עירוני במחוז ז'יטומיר, באוקראינה.
עד 2020 שימשה כבירת הרובע המנהלי של רובע רוז'ין .
מספר התושבים בעיר הולך ופוחת, נכון ל-2021, האוכלוסייה מונה כ-4,325 איש.
בשנת 1838, בעקבות האשמות על כך שנתן את הסכמתו לרצח מוסרים, הוציא הצאר צו-מעצר לרבי.
הוא נעצר ונכלא למשך 28 חודשים.
בשושן פורים הוא שוחרר, מבלי שהואשם או הועמד לדין.
מששמע כי הצאר הורה על מעצרו מחדש, ברח הרבי מהעיר ולא שב אליה עוד.
בשנת 1863 מנתה אוכלוסיית העיירה 2,663 תושבים, רובם יהודים.
קיים תיעוד כי בשנת 1880 יקב הושכר ליהודי בשם יענקל שפירו ובניהולו של שיע קלצ'ני.
בשנת 1896 חוזה השכירות עבר לבנו של יענקל - אברהם, שגם החכיר בית חרושת המופעל על ידי קיטור.
מפעל הסוכר, הסמוך, היה בבעלותו של משה איזאביץ' גורוביץ (Moshe Isayevich Gorovitz) ונוהל על ידי, יוסף פרנצוביץ ליסל (Yosef Franzovich Lissel).
בעיר נבנתה מבשלת בירה, ובית חולים עם 72 מיטות, ששימש ברובו לקהילה היהודית.
בשנת 1897, מתוך אוכלוסייה כוללת של 5,016 איש, מנתה הקהילה היהודית 3,599 נפשות.
בשנת 1905 נשמע ברוז'ין הרעש הראשון של מה שיהפוך למהפכה הבולשביקית.
צעירים עובדים יהודים ברוז'ין, המזוהים עם ה"בונד ", בראשות ס 'אוסטרובסקי הפיצו פרסומים סוציאליסטים וקראו לשביתה.
באוקטובר אותה שנה נעצרו כמה שובתים (ש.
אורינובה-רבינוביץ') ונידונו לעונשי מאסר בארכנגלסק שבסיביר .
עם כמה התלבטויות, הוריהם סידרו כי יתנו להם לצאת לחו"ל לשלוש שנים; מול עונש מאסר חדש אם הם צריכים לחזור לפני תום התקופה.
עם זאת, כאשר הצאר טען בפראות כי 90% מהמהפכנים הם יהודים, פוגרומים סחפו את האימפריה הרוסית - בעיקר באוקראינה ובבסרביה (מולדובה).
פוגרומים בהובלת קוזקים - שנקבעו מיד לאחר חג הפסחא האורתודוקסי - התרחשו בקהילות היהודיות ובמסגרתם נהרגו ונבזזו יהודים בערים ובכפרים.
ברוז'ין הקוזאקים נכנסו לחדר וזרקו את התלמידים החוצה לרחוב.
בשנים 1917–1919 ניהל שמואל שרירא גימנסיה עברית בעיר.
ב-17 ביולי 1941 פלש צבא גרמניה הנאצית אל העיר.
נציבות הרייך אוקראינה השאירה את הקולחוז והסיטה את כלל התוצרת המקומית לכוחות הכיבוש.
הגרמנים והאוקראינים המקומיים רצחו את יהודי העיר ביער הסמוך לעיר.
ידוע שנחפרו ביער שלושה קברי אחים.
שניים מהם מתוארכים ל-9 באוקטובר 1941 ו-5 בינואר 1942. הם סומנו באמצעות גדרות ואנדרטאות בפאתי העיר.
מיקומו של קבר האחים השלישי אינו ידוע.
כמו כן, ב-10 בספטמבר 1941 הרגו הנאצים בירי 750 יהודים בשדה התעופה הישן.
הגרמנים ארגנו שוטרים מקומיים, שכונו "פוליזי" לביצוע רצח היהודים.
קבוצת רוצחים שכונתה ה"אום" הונהגה על ידי קוסטו סטפן מיכלאביץ'.
את הקבוצה הגדולה ביותר של הרוצחים הוביל רודנקו.
העיר שוחררה בידי הצבא האדום במהלך מתקפת ז'יטומיר-ברדיצ'ב, שהחלה ב-24 בדצמבר 1943. במהלך שחרור העיר נהרגו בקרבות 504 חיילים בני לאומים שונים.
מעט מהרוצחים נתלו בידי הסובייטים לאחר המלחמה.
רודנקו נעצר רק בשנות השבעים ומת בכלא, בהמתנה למשפטו.
רוז'סנטמארטון (בהונגרית: Rózsaszentmárton) הוא כפר במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם ברוז'סנטמארטון מספר התושבים נמצא בירידה.
באזור נמצאו ממצאים מהתקופה הפרהיסטורית והיישוב הוקם לראשונה בסביבות שנת 1000 ומאז הוא מיושב לסירוגין.
שמו הוזכר לראשונה בתעודות משנת 1231.
יהודים חיו ברוז'סנטמארטון במאה ה-18 ובמאה ה-19. בשנת 1944 נרצחו יהודים מהכפר בשואת יהודי הונגריה.
רוז'ה קוט היה נגן חלילית ומוזיקולוג צרפתי.
קוט לחמד מוזיקה בקונסרבטואר של פריז אצל גסטון קרונל, מ-1940 עד 1948. הוא הקים וניהל מאז 1953 את "קבוצת הכלים העתיקים של פריז".
בשנת 1961 קיבל תואר דוקטור למוזיקולוגיה מאוניברסיטת סורבון, שם ניהל את מעבדת המוזיקולוגיה.
הוא לימד חליל צד ב"סקולה קנטורום של פריז".
מ-1984 עד 1992 לימד באוניברסיטה שח סאו פאולו, ברזיל, שם ייסד קבוצת מוזיקה עתיקה.
המחקר המוזיקלי שלו התמקד בז'אן-ז'אק רוסו ומוזיקה של הבונים החופשיים אצל מוצרט, בטהובן ויוהאן נפומוק הומל.
רוז'ה איגנטובה (בבולגרית: Ружа Игнатова, נולדה ב-30 במאי 1980) היא נוכלת מורשעת בולגרית-גרמנית.
היא ידועה בעיקר כמייסדת תוכנית הונאת הפונזי הידועה בשם OneCoin.
הטיימס תיאר את התוכנית כ"אחת ההונאות הגדולות בהיסטוריה".
היא הייתה הנושא של סדרת הפודקאסטים של BBC משנת 2019 הנקראת The Missing Cryptoqueen.
מאז שנת 2017 נמלטה איגנטובה מסוכנויות אכיפת חוק בינלאומיות שונות.
בתחילת 2019 היא הואשמה שלא בפניה על ידי הרשויות בארצות הברית בגין הונאה בנקאית, הונאת ניירות ערך והלבנת הון.
ביוני 2022 היא צורפה לרשימת עשרת הנמלטים המבוקשים ביותר על ידי ה-FBI.
איגטובה היא האישה היחידה ברשימה, מה שמגדיר אותה בפועל כאישה המבוקשת ביותר על ידי ה-FBI.
איגנטובה נולדה ברוסה, בולגריה, בשנת 1980 למשפחה ממוצא צועני.
היא היגרה לגרמניה עם משפחתה כשהייתה בת עשר, ובילתה חלק מילדותה בשרמברג במדינת באדן-וירטמברג.
בשנת 2005 היא קיבלה דוקטורט במשפט בינלאומי פרטי מאוניברסיטת קונסטנץ.
בנוסף לכך, לפי הדיווחים, היא גם עבדה עבור תאגיד מקינזי ושות'.
ב-2012, איגנטובה הורשעה במרמה בגרמניה בקשר לרכישת החברה שלה ושל אביה פלמן איגנטוב, שזמן קצר לאחר מכן הוכרזה כפושטת רגל בנסיבות מפוקפקות; היא נידונה למאסר על תנאי של 14 חודשי מאסר.
בשנת 2013, היא הייתה מעורבת בהונאה שיווקית מרובת רמות בשם BigCoin.
בשנת 2014, היא הקימה תוכנית הונאת פונזי בשם OneCoin.
בסביבות 25 באוקטובר 2017 היא עלתה על טיסת ריינאייר שיצאה מסופיה לאתונה שביוון ומאז היא נעלמה.
בשנת 2019, אחיה קונסטנטין איגנטוב הודה בהונאה והלבנת הון בקשר עם התוכנית.
במאי 2022, היורופול צירף את איגנטובה לרשימת ה'מבוקשים ביותר' שלו.
ב-30 ביוני 2022, ה-FBI הוסיף את איגנטובה לרשימת עשרת הנמלטים המבוקשים ביותר על ידי ה-FBI במסיבת עיתונאים משותפת עם מחלקת החקירות הפליליות של שירות הכנסות הפנים, משרד התובע הכללי של ארצות הברית והמחוז הדרומי של ניו יורק, שבמהלכה הציעו פרס של עד 100,000 דולר למידע המוביל למעצרה של רוז'ה איגנטובה.
רוז'ה איגנטובה הייתה נשואה לעורך דין גרמני ולהם בת משותפת שנולדה ב-2016.
רוז'י אץ' (במקור שטרן, בהונגרית: Ács Rózsi; בודפשט, 22 באוגוסט 1908 – בודפשט, 28 בנובמבר 1990) הייתה שחקנית תיאטרון ושחקנית קולנוע יהודייה-הונגרית פופולרית ורבת פעלים, ששיחקה בעשרות מחזות ובסרטי קולנוע רבים (23).
רוז'י שטרן נולדה במשפחה יהודית כבתם של ליפמן שטרן (1879–1966), סדרן אותיות בדפוס, ושל פאני ברנשטיין (1879–1950).
היא סיימה את לימודיה בבית הספר למשחק של "איגוד השחקנים הלאומי ההונגרי" , שם קטע הבחינה שלה היה אחד ממחזותיו של צ'כוב.
לאחר הבחינה המוצלחת, קיבלה את יומנה של השחקנית המפורסמת דרינה בריכת פאר וכן זכתה בפרס של 500 פנגו הונגרי.
כבר כסטודנטית לתיאטרון, היא הופיעה עם דיולה צ'ורטוש, ינה טרז' ושחקנים מפורסמים אחרים.
רוז'י אץ' החלה את קריירת המשחק שלה ב-1927.
מאוחר יותר שיחקה בערים קושיצה, ברטיסלטבה, רוז'ניאבה, אוז'הורוד, ברהובה.
כיהודייה נאסר עליה לעלות על הבמה מ-1939 בשל החוקים ה (אנטי)יהודיים.
בשנים 1940–1944 הורשתה להופיעה רק על במת אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך בתיאטרון גולדמארק ורק בפני קהל יהודי.
ז'וז'נה שוש כתבה על תקופה זו ב-1971 - ציטוט:
בתום מלחמת העולם השנייה, משנת 1945, הועסקה על ידי:
"תיאטרון צבא העם ההונגרי" (לפני ואחרי נקרא תיאטרון הקומדיה של בודפשט)
מ-1949 על ידי תיאטרון באניאס (Bányász Színház), מ-1951 על ידי תיאטרון הונווד (Honvéd Színház)
ב-1952 הייתה חברה מייסדת של "תיאטרון הכפר הממלכתי" או בשם אחר "תיאטרון דרינה הממלכתי".
היא פרשה מלהקה זו ב-1970.
במשך שנים לפני כן כאשר עלתה על האוטובוס הכחול הנודד של תיאטרון דרינה הממלכתי עם חבריה השחקנים, ארזה לעצמה גם ספרי לימוד.
בשנות המסע של הלהקה למדה את השפות גרמנית, צרפתית ואנגלית.
עם כישורי השפה שרכשה בדרך זו הצליחה לעבוד גם בסרט הקופרודוקציה הגרמני, בז'רמינל (Germinal) היא גילמה את אחת מנשות הכורים.
הקריירה הקולנועית שלה החלה בשנת 1932 כאשר חיפשו שחקנית לתפקיד איכרה בסרט "מטר אביבי" והיא נבחרה על סמך התצלום שלה, וכך היא באה בקשר עם עולם סרטי הקולנוע.
היא שיחקה ב-23 סרטים, כולל כמה סרטים קצרים מדעיים פופולריים.
רוז'י אץ' הובאה למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (17א-29-11).
גיסה היה הסופר, משורר ומתרגם אישטוואן סגה (במקור שפיצר).
רוז'נה זאטקובה (בצ'כית: Růžena Zátková; 15 במרץ 1885 – 29 באוקטובר 1923) הייתה ציירת ופסלת שנחשבה כ"פוטוריסטית הצ'כית האותנטית היחידה." כתוצאה מהמורשת הבוהמית שלה ומהגיל שלה.
כשהייתה ברומא, הפכה לקשר אמנותי חשוב בין הפוטוריזם הרוסי והאיטלקי.
זאטקובה נחשבה לאחת מחלוצי האמנות הקינטית.
נולדה ב-1885 למשפחה מהמעמד הבינוני-גבוה בבוהמיה, רוז'נה הייתה אחת מחמש אחיות.
אמה, פסנתרנית מוכשרת, עודדה את חמש בנותיה להמשיך בחינוך באמנויות.
זאטקובה למדה מוזיקה בפראג ולמדה גם אצל הצייר אנטונין סלביצ'ק בבית הספר הפרטי שלו.
מאוחר יותר היא השתתפה בשיעורי ציור במינכן.
ב-1910 נישאה זאטקובה לדיפלומט הרוסי באסילו קוושינקי ועברה לגור איתו בבית גדול מחוץ לרומא.
עם זאת, בשל האימפוטנציה וההומוסקסואליות של קוושינקי, הנישואים מעולם לא הושלמו.
זאטקובה תיארה את עצמה כ"נשואה ולא נשואה", שכן בני הזוג מעולם לא נפרדו רשמית אלא חיו בנפרד למשך שארית חייהם.
קריסת נישואיה של זאטקובה הותירה את האמנית חופשיה לטייל ולעסוק במקצועה.
היא עברה לרומא, שם פגשה את ארתורו קאפה, אחיה של האמנית העתידנית בנדטה קאפה, והחלה איתו ב"רומן אהבה אינטנסיבי" שיהפוך לקבוע לכל החיים.
בחלק זה של חייה, זאטקובה מעולם לא הפסיקה לצייר, אף שעבודתה המוקדמת מורכבת בעיקר מנופים ודיוקנאות אימפרסיוניסטיים.
גם זאטקובה וגם בנדטה קאפה למדו אצל ג'אקומו באלה, וזאטקובה צוינה כבעלת השפעה על סגנונה האמנותי של קאפה.
ב-1915, זאטקובה השתתפה בפגישה בביתו של פיליפו תומאזו מארינטי במילאנו, מחבר המניפסט העתידני הראשון.
נוכחותה באירוע זה סימנה את כניסתה הציבורית של זאטקובה למעגל העתידנים האיטלקים של מארינטי.
עד 1915, סגנונה האמנותי הגיע לצורתו הבוגרת ביותר, והיא החלה לבטא את הדינמיות והאכזריות שיבואו להגדיר את יצירתה.
זאטקובה שימשה כגשר בין תנועות אמנות איטלקיות ורוסיות, ותערוכותיה באיטליה "מיזגו אלמנטים מרכז אירופיים וסלאביים לתוך זרם הניסוי האוונגרד האיטלקי." הקריירה שלה הגיעה לשיא ב-1922 לאחר תערוכה של רוב עבודתה ברומא.
בחוברת לתערוכה זו, הצייר אנריקו פרמפוליני שיבח את עבודתה, ותיאר את פסליה כבעלי "גבריות מעולה".
עם זאת, השנים האחרונות לחייה של זאטקובה היו קשות במידה רבה, בעקבות מחלתה והגלייתו של ארתורו קאפה לצרפת.
לאחר התדרדרות בריאותה היא מתה משחפת בשנת 1923 בגיל 38.
בהשראת השימוש האמנותי של ג'אקומו באלה בתנועה ובמהירות, יצירותיה של רוז'נה זאטוקבה נחשבות לדוגמאות חלוציות לאמנות קינטית.
עבודותיה תוארו כחסרות "ביישנות" ובעלות תחושת מומנטום "לוהטת".
זאטקובה קיבלה גם השראה מהפרימיטיביות, ועבודותיה כוללות לעיתים קרובות מוטיבים הנובעים ממסורות האמנות העממית של מולדתה.
זאטקובה הייתה חברה קרובה של מייסדי הנאו-פרימיטיביות, מיכאיל לריונוב ונטליה גונצ'רובה; הם נפגשו לראשונה ב-1915, כאשר סרגיי דיאגילב הזמין אותם להתארח איתו ועם הבלט הרוסי בווילה שווייצרית ששכר.
זאטקובה מעולם לא פרסמה אף אחת מיצירותיה, ויצירת ציר זמן סופי של הקריירה שלה התבררה כקשה.
רבות מיצירותיה של זאטקובה נעלמו בנסיבות מסתוריות (כולל כמות היצירות הגדולה שנותרה לארתורו קאפה לאחר מותה), ונדרשת בחינה מחודשת של מעורבותה בת העשור בתנועה הפוטוריסטית האיטלקית.
שניים מציוריו של זאטקובה, הוצגו לצד עבודות של ג'אקומו באלה ואומברטו בוצ'וני בתערוכה ב-2014 במוזיאון גוגנהיים.
רוז'י שנפלד (בהונגרית: Schönfeld Rózsi; פנץ, 30 במאי 1898 – נאג'מארוש, 15 בספטמבר 1980) הייתה רופאה זוכת "פרס המדינה", רופאת נשים-מיילדת יהודייה-הונגרייה.
פרס המדינה של הרפובליקה העממית ההונגרית (בקיצור פרס המדינה) היה פרס ממלכתי גבוה שהוקם על ידי המועצה הנשיאותית של הרפובליקה העממית ההונגרית בשנת 1963, אשר הוענק ליחידים או לקבוצות כהוקרה על הישגים מדעיים, כלכליים וטכניים יוצאי דופן בתחום, כמו גם הישגי ריפוי מעולים.
מחקריה של שנפלד התפרסמו בכתבי עת מקצועיים בעיקר משנת 1973.
רוז'י שנפלד נולדה במשפחה יהודית כבתם של ללאסלו שנפלד (Schönfeld), רופא, ושל גיזלה שיילי (Scheily).
היא סיימה את בית הספר התיכון באסוד והמשיכה את לימודיה באוניברסיטת פאזמאן פטר (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבלה את התואר דוקטור לרפואה ב-1926. לאחר מכן, עבדה בבית החולים בעיר בלשגיארמט במשך ארבע שנים, ואז פתחה מרפאה בקרצג יחד עם בעלה.
בינתיים קיבלה הסמכה מקצועית כמיילדת וכגינקולוגית.
עם הכיבוש הגרמני (מבצע מרגרטה) גורשה למחנה ריכוז באוסטריה, שם הוכשרה לעבוד במפעל בטון.
מאוחר יותר ברחה והסתתרה, תחילה בווינה, ולאחר מכן השיגה עבודה כטבחית בקסרקטינים של פקחי המס בקומארום עד לבואם של החיילים הסובייטים (הצבא האדום).
במהלך השואה איבדה שלושה עשר מבני משפחתה, כולל אחותה היחידה.
לאחר השחרור חזרה לקרצג, שם החלה לעבוד שוב ברפואה.
ב-1952 עברה לנאג'מארוש כרופאה מחוזית.
היא לקחה חלק בתנועת האיגודים המקצועיים לרפואה ובריאות.
בשנת 1973 פרסמה מאמרים ממחקריה.
בעלה הראשון, לאסלו אסטרייכר (1898–1944), היה רופא שיחד עם 70 מחבריו ננרצחו בירי על יד ה-אס אס ליד דברצן.
הם התחתנו ב-27 בפברואר 1929 בבודפשט.
בעלה השני היה בלה אוהמן (Ohman).
עיטור עובדת בריאות מצטיינת (1963)
פרס המדינה (1973) - על פועלה בנושאי מרפא ורפואה מניעתית
בשנת 2006 נחנך לוח זיכרון על קיר ביתה דאז בנאג'מארוש.
רוז'ה פוליצר נולדה במשפחה יהודית ובשנת 1927 קיבלה תואר במתמטיקה ובפיזיקה באוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד-ELTE).
לאחר שנתיים של אבטלה החלה ללמד בבית ספר חטיבת ביניים.
משנת 1939 ועד תום מלחמת העולם השנייה לא הייתה יכולה ללמד בגלל מוצאה היהודי, תחילה פוטרה ולאחר מכן נכלאה בגטו בודפשט.
לא ידוע יותר על קורותיה בשואה.
בין השנים 1947–1955 (עד שהמכללה נסגרה), היא הייתה המנהלת, המארגנת והראש של המחלקה למתמטיקה של המכללה להכשרת מורים בבודפשט (Budapesti Tanárképző Főiskola); בין 1955 לבין 1975, הייתה פרופסורית בפקולטה למדעי הטבע של ELTE.
דוקטור (PHD) במדעי המתמטיקה (1952).
חברה נספחת באקדמיה ההונגרית למדעים (1973).
חברה לכיתה וחברה לכל החיים, לאסלו קלמאר, הפנה את תשומת לבה לפונקציות רקורסיביות חלקיות, אשר מילאו תפקיד מהותי בהוכחת משפטי האי-שלמות של גדל (קורט גדל).
כך היא החלה לעסוק בתורת הרקורסיה, כולל תורת הפונקציות הפרימיטיביות הרקורסיביות.
היא כתבה את המונוגרפיה הראשונה על הפונקציות הרקורסיביות.
הספרות המקצועית עדיין משתמשת בגרסה המפושטת שלה לדוגמה: של ג.
סודן (1927) ווילהלם אקרמן (1928) עבור פונקציה רקורסיבית, אך לא פרימיטיבית (פונקציית אקרמן היא דוגמה פשוטה לפונקציה רקורסיבית שאיננה רקורסיבית פרימיטיבית).
הייתה לה גם קריירת הוראה משמעותית, שכללה 20 שנות הוראה בתיכון, הוראה במכללה, כתיבת ספרי לימוד והוראה באוניברסיטה.
היא הכניסה לאוניברסיטה את הוראת תורת הקבוצות והלוגיקה ב-ELTE.
פטר הכינה את שיעוריה בקפידה רבה; מטרתה הייתה גילוי המתמטיקה על ידי תלמידיה.
רבים מהמאמרים האינפורמטיביים שלה כתובים גם היטב ובקפידה, בעבודה זהירה.
מכתביה אל הסופר מרצל בנדק הולידו את ספרה "משחק עם האינסוף", שמטרתו הייתה לקרב את עולם המחשבה והתגליות הגדולות של המתמטיקה לאינטלקטואלים במדעי הרוח.
הספר זכה להצלחה רבה ותורגם לשפות רבות; המהדורה האנגלית שלו זמינה ברציפות.
פרס המדינה של הרפובליקה העממית ההונגרית (1970) - לפיתוח יצירתי נוסף של התיאוריה של פונקציות רקורסיביות, כמו גם על הישגיה בפופולריזציה של המתמטיקה.
משחק עם האינסוף, מתמטיקה לזרים.
(ספריית החינוך החדשה) בודפשט, 1948
מתמטיקה בתיכון לכיתות ט' ו-י'.
מתמטיקה לחיצוניים ;מהדורה תשיעית מתוקנת; Typotex, בודפשט, 2015 (מדענים הונגרים)
רוז'י ונטיאנר (בהונגגרית: Venetianer Rózsi; זאקאן, 16 במאי 1909 – בודפשט, 24 באוגוסט 1975) הייתה פסנתרנית, מורה לפסנתר יהודייה-הונגרייה, דודתו של הביולוג פאל ונטיאנר.
היא הייתה במשך כ-10 שנים ראש הקתדרה לפסנתר בקונסרבטוריון למוזיקה באנקרה, טורקיה.
רוז'י ונטיאנר נולדה במשפחה יהודית כבתם של אזור ונטיאנר, רופא מחוזי, ושל ינקה פרייר.
את לימודיה המוזיקליים החלה בעיר הסמוכה נג'קניז'ה כשהייתה בת שבע וכבר הלחינה בגיל שמונה.
ב-1923 ערכה מסע הופעות עצמאי ביוגוסלביה, ושלוש שנים לאחר מכן, בבודפשט, זכתה לשבחים מהמעלה הראשונה של "החברה להגנת הכישרון".
היא למדה לאחר מכן אצל ג'רג' פראגו ולאו ויינר באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט, וכן הייתה תלמידה פרטית של מרגיט וארו ב-1930 ושל בלה בארטוק בשנים 1931–1932, לאחר מכן עברה לבירת טורקיה, שם עבד בעלה בלה סאבו כאדריכל, והיא מונתה לראש הקתדרה לפסנתר בקונסרבטוריון אנקרה.
לאחר 1945, חזרו להונגריה והיא לימדה בבית הספר הגבוה למוזיקה בבודפשט ובמחלקה למוזיקה שלו, באקדמיה למוזיקה בלה בארטוק ולאחר מכן בלימדה במחלקה להכשרת מורים למוזיקה של האקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט.
ונטיאנר הופיעה רבות כמלווה בפסנתר וכנגנית קאמרי בקונצרטים.
ב-1960 סיירה ונתנה קונצרטים במוסקבה.
בעלה היה כאמור האדריכל בלה סאבו, לו נישאה ב-21 בינואר 1933 בבודפשט.
קברה נמצא בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (U3-4-23).
רוז'י בק (בהונגרית: Beck Rózsi; סטמאר, 5 באוגוסט 1888 – אושוויץ, 1944) הייתה שחקנית תיאטרון יהודייה-הונגרייה מפורסמת בטרנסילבניה בעלת עשרות תפקידים, ביו היתר שיחקה גם בתיאטרון היהודי בקולוז'וואר.
היא הייתה מהשחקניות הבולטות בגילום תפקידים קומיים.
היא החלה את קריירת המשחק שלה ביולי 1913 בנאג'קארוי, עם להקתו של לאסלו נמני.
בין 1913 ל-1914 הופיעה בלהקה של בלה ראדו (במקור ברנאט רוזנברג).
בין 1914 לבין 1916, הופיעה בלהקתו של יוז'ף נדאשי.
בין 1916 לבין 1918, הייתה חברה בלהקתו של קלמן באלה אחד המייסדים של התיאטרון הלאומי של בודפשט.
ב-1918 הועסקה שוב בלהקתו של לסלו נמני.
בין 1923 לבין 1926, שיחקה בלהקה של לאסלו גרוף בסטמאר.
בין השנים 1926–1930 הופיעה עם להקתו של בלה מאורר.
בין 1930 לבין 1931 הופיעה על הבמה עם להקתו של ינה גאשפאר.
בין 1940 ל-1941 הופיעה בלהקת קארוי יודי.