tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2007 ישראל מדורגת כמדינה רביעית בעולם בעסקאות הנשק, אחרי ארצות הברית רוסיה וצרפת.
גירעון – משנת 2017 עד שנת 2024 היה בישראל גרעון תקציבי שהלך וגדל, זאת מלבד שנת 2022 בה היה עודף תקציבי.
בשנת 2021 חל שיפור במגמה.
בשנת 2021 הגירעון עמד על 4.2%, בשנת 2022 היה עודף תקציבי לראשונה מזה 35 שנים והוא עמד על 0.6+, בשנת 2023 הגרעון היה 4.2. הגרעון הגדל עשוי לסכן את דירוג האשראי של ישראל ולהוביל לעליה בתשלומי הריביות.
על פי הלמ"ס, שהינו הגוף היחיד המוסמך להנפיק סטטיסטיקה ממשלתית, הגירעון ב־2023 עמד על כ־5% תוצר, וב־2024 על יותר מ־8.2% תוצר.
חוב לאומי ותשלומי ריבית- בתחילת 2023 יחס חוב תוצר היה 60% תוצר, בשנת 2024 הוא עלה ל-68% תמ"ג.
בשנת 2024 החוב הממשלתי הגיע ל-1.33 טריליון שקל - גידול של כ-18% לעומת היקף החוב הממשלתי בסוף 2023. הוצאות הריבית על החוב בשנים 2012 עד 2020 היו קבועות ונעו סביב 37-38 מיליארד שקלים.
מאזן תשלומים – ישראל נמצאת בעודף במאזן התשלומים, עד כדי כך שהשקל מתחזק לעומת הדולר ושערו ירד לרמה הנמוכה ביותר בעשור זה.
אינפלציה – האינפלציה שהייתה גבוהה מאוד ירדה משמעותית, אם כי מסוף הרבעון הראשון של 2008 יש לחצים אינפלציוניים עקב עליית מחירי הנפט ועליית מחירי חומרי גלם ומוצרי מזון.
לחצים אלו מרוסנים חלקית עקב ירידת שער הדולר.
חופש כלכלי – החופש הכלכלי בישראל צנח ב-2009 בדירוג החופש הכלכלי העולמי למקום 78 לעומת מקום 48 ב-2002.
יוקר המחיה – נכון לשנת 2024 יוקר המחיה בישראל הוא הגבוה מבין מדינות ה־OECD.
עוני – על פי דו"ח העוני נכון לשנת 2023 כשליש ממשקי הבית בישראל חיים באי־ביטחון תזונתי.
כ־30% מהאוכלוסייה הבוגרת בישראל נמצאת בחוסר ביטחון תזונתי ומתוכן 12.6% שרויים במצב של חוסר ביטחון תזונתי חמור, המתאפיין ברעב ובתזונה לא יציבה ולקויה.
כן עולה ממנו כי העוני בישראל הוא מהגבוהים ביותר מבין הארצות המפותחות.
נתונים אלו נאספו לפני מלחמת חרבות ברזל שבעקבותיה הוחמר המצב עוד יותר.
ישראל המדינה השנייה הכי ענייה ממדינות ה-OECD.
זאת אף כי שעות העבודה בישראל גבוהות בדירוג המדינות המפותחות – מקום שישי בכמות שעות העבודה מתוך 38 מדינות ה-OECD.
באפריל 2009, הכריז שר האוצר יובל שטייניץ על החלטתו להעביר את ישראל לתקציב דו-שנתי לראשונה בתולדות המדינה.
תקציב זה אושר ביולי של אותה השנה.
בראשית כהונתו של שטייניץ, נקטה ישראל במדיניות של העלאת מיסים ובראשם העלאת מס ערך מוסף מכ-15.5% לכ-16.5% ביולי 2009. ובינואר 2010 ירד מס הערך המוסף לכ-16%.
ביולי 2010, החל מהלך נוסף של העלאות מיסים, בהעלאה נוספת במס על סיגריות.
במהלך שנת 2011, נערכה שביתת הרופאים אשר התקיימה כארבעה וחצי חודשים והפכה לשביתה הארוכה ביותר בתולדות מדינת ישראל.
בקיץ 2011, פרצה המחאה החברתית עקב עלייה הדרגתית של כ-38.5% במחירי הדיור ביחס לשכר הממוצע במשק בין השנים 2007 עד 2011. ב-26 ביולי 2011, הממשלה הציגה תוכנית לטיפול בסוגיות אלו.
ומונתה ועדה בראשותו של פרופ' מנואל טרכטנברג לגיבוש המלצות לטיפול בבעיות הדיור.
ועדה זו הגישה את המלצותיה ב-26 בספטמבר 2011 לנתניהו, אך חלק מההמלצות לא התקבלו.
חלק אחר מהמלצות הוועדה יושמו ובראשן ההצעה ליישם חוק חינוך חובה גם לילדי גנים, לפתוח את השוק לייבוא מוצרי מזון, להוריד מכסים על מוצרים נוספים ולעצור את הורדת המיסים הישירים.
הצמיחה הממוצעת בתקופתו של שטייניץ הייתה 4.5%.
בשנת 2012 פרסמה את מסקנותיה ועדת הריכוזיות, שהוקמה על רקע המחאה, ואלו גרמו להוצאה מדורגת מחוץ לחוק של פירמידות השליטה שגרמו למקרים שונים של ניגוד עניינים בהיסטוריה הכלכלית של ישראל.
ב-7 במאי 2013, על רקע גירעון של 40 מיליארד ש"ח בתקציב המדינה שנוצר בשנת 2012, וצפי לגירעון תקציבי חריג של 4.9% בשנת 2013, הציג שר האוצר יאיר לפיד הצעה לתקציב דו-שנתי לשנים 2013–2014, תקציבו הראשון כשר האוצר.
החל מ-2014 נקבע, בין השאר כי מס חברות יעלה מ-25% ל-26.5%, יוטל מס רכישה חדש על רכישת דירה שנייה (כולל החלפת דירה) שיהיה 3.5% החל מהשקל הראשון.
בנימוק של העדר הכשרה לשוק העבודה יופחת או יבוטל תקצוב בתי הספר החרדיים, תקציב הישיבות יקוצץ בכ-40% (400 מיליון ש"ח בשנת 2014), יידחו פרויקטים בתחום התשתיות ויופחתו תוספות המיועדות למשרד החינוך.
לפיד קיצץ כמחצית התקציב לישיבות החרדיות וביקש לקצץ את התקציב הממשלתי והמוניציפלי לבתי ספר חרדיים, ולבטלו לגמרי אם לא ישתתפו בתוכנית הליבה.
כמו כן, לפיד גם הוביל ביטול הדרגתי של הבטחת הכנסה למשפחות אברכים.
בשנת 2016 ישראל הייתה במקום הראשון בעולם בשיעור השקעות הון-סיכון לנפש, בשיעורן כאחוז מהתמ"ג, ובמספר חברות ההזנק לנפש.
בעקבות עודף בגביית מיסים, שר האוצר משה כחלון הוביל להורדת שיעור מס הערך המוסף מ-18% ל-17% החל מה-1 באוקטובר 2015. בראשית 2017, הוטל ביוזמתו של כחלון מס ריבוי דירות.
באוגוסט 2017, ביטל בג"ץ את המס, בנימוק שבהליך החקיקה נפל פגם יסודי.
בעקבות עודף בגביית מיסים באותה השנה, יזם כחלון את הגדלת נקודות הזיכוי להורים לילדים עד גיל 6, בהוראת שעה לשנתיים.
הגירעון ב-2018 וב-2019 היה גבוה מבשלוש השנים שלפניהן, כשבכל אחת מהן הגירעון השנתי היה כ-2%.
ב-2019, הייתה חריגה של 12 מיליארד שקל.
הגירעון באותה השנה היה הגבוה זה שבע שנים – 3.7% מהתמ"ג.
בעשור השני של המאה ה-21 חל שיפור ניכר במצב הכלכלי של מדינת ישראל.
קצב הצמיחה גבוה (3–4 אחוזים בשנה) וכפול מממוצע OECD, שיעור תעסוקה גבוה הן יחסית לעבר והן בהשוואה בין-לאומית, שיעור האבטלה נמצא ברמה נמוכה מאוד והשכר עולה, יחס חוב התוצר נמוך, וכתוצאה דורגה ישראל במקום גבוה במדד S&P.
עם זאת, בפרמטרים של מדדי קיימות וצמיחה מכלילה, מצב המשק פחות טוב משל מדינות אחרות: פריון העבודה נמוך, עדיין קיימות אוכלוסיות ששילובן בשוק העבודה חלקי (בעיקר גברים חרדים ונשים ערביות) אי השוויון במשק גבוה ושיעור העוני הוא הגבוה ביותר בקרב מדינות המערב.
בשלהי 2010, התגלה מאגר גז טבעי בתחומי המים הכלכליים של ישראל אשר מכונה "לוויתן".
על אף המחאה הציבורית שהייתה כנגד הפרויקט, בעקבות כך שאסדות הגז הוקמו בקרבת יישובים ישראלים, החלה הפקת הגז מהמאגר ב-2019. מאז תחילת ההפקה, ישראל החלה לייצא גז טבעי ולמכור אותו, בעיקר לירדן, מצרים וללקוחות פרטיים.
ישראל השקיעה בפרויקט למעלה מ-3.6 מיליארד דולר והגז הטבעי הפך לאחד ממקורות האנרגיה המרכזיים של ישראל.
בעקבות התפשטות נגיף הקורונה בישראל (כחלק ממגפת הקורונה), החל מיתון בישראל ובעולם.
חברות תעופה ביטלו טיסות ושלחו עובדים לביתם.
במרץ 2020 עבר המגזר הציבורי למתכונת מצומצמת, והמגזר הפרטי צמצם אף הוא נוכחות עובדים במקומות העבודה, בכפוף להנחיות כמו ביצוע ריחוק חברתי.
עסקים רבים נאלצו להוציא עובדים לחופשה ללא תשלום או לפטר עובדים.
חלה ירידה בצריכה של מוצרים מסוימים.
ב-26 באפריל 2020 מספר הנרשמים לשירות התעסוקה עלה על מיליון איש, שיעור אבטלה של 27.4%, 89.7% מתוכם בחל"ת.
החל מסוף אפריל החלה המדינה להקל על המגבלות.
המגפה השפיעה על הצריכה בתחומים השונים.
בסוף מאי, דווח על ירידה חדה בתוצר ובהוצאה הפרטית במהלך הרבעון הראשון של 2020. זו הייתה הירידה החדה ביותר ב-20 השנים האחרונות.
בתחילת יולי, שבו ונסגרו זמנית חלק מהעסקים וחזרו מגבלות בשל עלייה בתחלואה.
בספטמבר הוטל סגר נוסף וכך גם בדצמבר 2020.
המדינה הציעה תמריצים וסיוע לשוהים בביתם.
ב-30 במרץ 2020 הוצגה חבילת סיוע כלכלית ובהמשך נוסף סיוע כמו פטור מארנונה לעסקים מסוימים.
ביולי, פורסמה חבילת סיוע נוספת עם סיוע לטווח ארוך יותר.
לאחר הסגר השלישי, שהסתיים בפברואר 2021, המשק חזר תוך חודשים לפעילות כמעט מלאה.
ההתמודדות עם המגפה במשך רוב 2021 נשענה על חיסון האוכלוסייה, צעדי ריחוק חברתי מתונים וכדומה.
חל שיקום בצמיחה, נמשך משבר הדיור, השקל המשיך להתחזק ביחס למטבעות אחרים ויצוא ההייטק זינק (וגם גיוסי ההשקעות).
הגירעון ירד מ-12.4% בפברואר 2021 לכ-4.6% בנובמבר 2021. שר האוצר אביגדור ליברמן יזם הטלת מיסים "בריאים וסביבתיים", על כלים חד-פעמיים, משקאות ממותקים ותחליפי שמנים וגם אושרו רפורמה ברישוי, המשך ההקפאה הזמנית של השכר ממוצע בישראל ועוד.
לפי נתוני קרן המטבע העולמי לשנת 2021 התמ"ג לנפש נומינלי קפץ ל-51,420 דולר שהציב את ישראל במקום ה-17 בעולם, בעוד התמ"ג לנפש של כח הקנייה של ישראל נותר במקום ה-33 בעולם.
במאי 2022 הגיע שיעור האינפלציה לרמה של כ-4.1%, כתוצאה מהמדיניות המוניטרית המרחיבה בתקופת הקורונה, עלייה בביקושים ומהתפתחויות עולמיות כמו הפלישה הרוסית לאוקראינה.
כתגובה לעליית האינפלציה הועלתה הריבית ל-1.25% ב-4 יולי.
הכנסות המדינה ממיסים מינואר עד מאי 2022 עלו ב-22.3% אחוז מ-153 מיליארד ש"ח ב-2021 ל-194 מיליארד ש"ח הודות לשחרור ביקושים מתקופת הקורונה ולגאות בתחומי הנדל"ן וההייטק.
העלאת הריבית נמשכה במהלך 2022 ותחילת 2023. עליית האינפלציה נבלמה ובהמשך היא ירדה באיטיות.
תוכנה של הרפורמה המשפטית (תוכנית לשינויים נרחבים במערכת המשפט) ואופן קידומה הובילו לטלטלה כלכלית, לאזהרות ולביקורת של חברות דירוג האשראי.
התחולל פיחות בערך השקל מול מטבעות זרים.
ענף ההייטק התמודד עם קשיים שחלקם קושר לרפורמה וחלקם לא.
מאוחר יותר נודע כי הייתה ירידה משמעותית בהשקעות בענף בישראל כשבמקביל הן עלו מחוץ לה.
בינואר 2023 פרסמה סטנדרד אנד פורס אזהרה מהאפשרות להורדת דירוג האשראי של ישראל, עקב האטה כלכלית בעולם ועקב מדיניות הממשלה, שעלולה לפגוע בעצמאות בנק ישראל ובעצמאות מערכת המשפט, ולגרום להחלשת מוסדות מרכזיים וחיוניים והחלשת מנגנוני איזונים ובלמים.
במרץ 2023 פרסמה מודי'ס אזהרה חריגה לפיה תיתכן הורדת דירוג האשראי של ישראל עקב הרפורמה המשפטית השנויה במחלוקת: "אם ייושמו במלואם, השינויים המוצעים עלולים להחליש באופן מהותי את כוחה של הרשות השופטת וככאלו הם עלולים לגרום להרעה של דירוג האשראי."
בשנת 2024 הורידו שלוש חברות האשראי הקיימות את דירוג האשראי של ישראל, לראשונה מאז החלה ישראל להימדד בדירוגי האשראי.
בפברואר 2024 במהלך מלחמת חרבות ברזל, הורידה חברת הדירוג מודי'ס את דירוג האשראי לרמה "A2" שלילית.
באותו חודש הורידה גם חברת הדירוג S&P את דירוג האשראי והוסיפה תחזית שלילית שמשמעותה היא כי החברה מייחסת סבירות משמעותית לתרחיש של הורדת דירוג נוספת בזמן הנראה לעין.
באוגוסט 2024 הורידה חברת דירוג האשראי פיץ' את דירוג האשראי של ישראל מרמה של A+ לרמה של A עם תחזית דירוג שלילית.
הסיבות שצוינו להורדות הדירוג הן המלחמה המתמשכת וקיום הסיכון להרחבתה, הקיטוב הפוליטי ושיקולי ממשלה הנובעים מצרכים קואליציוניים.
משמעות הירידה היא שהלוואות הממשלה יהיו יקרות באופן שיוביל לצימצום ההוצאות שלה על מתן שירותים כמו רווחה בריאות וחינוך ולהעלאת מיסים.
הגירעון בתקציב המדינה הגיע באוגוסט 2024 ל-8.4% לעומת 1.3% בספטמבר 2023.
בספטמבר 2024 פרסמה הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה כי תחזית הצמיחה השנתית ב-2024 היא 0.7%, שמשמעותה צמיחה שנתית שלילית במיוחד, עקב השפעות המלחמה על התוצר והירידה בייצוא.
באפריל 2025, לקראת הכרזת תוכנית המכסים של טראמפ הודיעה הממשלה כי היא מבטלת את כל המכסים על יבוא מארצות הברית.
להלן טבלת נתונים הכוללת נתונים שבראש הערך ומוסיפה נתונים נוספים:
נתוני קרן המטבע הבין-לאומית, 2004
נתוני בנק ישראל, סוף 2005
במדינת ישראל קיים פער גדול בין פריון העבודה של עסקים קטנים ובינוניים לאלו הגדולים וכן פער בין פריון העבודה לזה של ממוצע ה-OECD.
בין הגורמים לפער זה נמנים השעות הרבות של עובד ישראלי ממוצע (תפוקה שולית פוחתת) ומחסור בהון לעובד בנוסף לגורמים נוספים.
הסכם הסחר הראשון של ישראל נחתם בשנת 1975, עם השוק האירופי המשותף.
הסכמי סחר נוספים נחתמו עם ארצות הברית בשנת 1985, עם קנדה ועם טורקיה בשנת 1997 ועם מקסיקו בשנת 1999. בשנת 2019 מתקיים משא ומתן עם הודו ועם סין לחתימה עם הסכמי סחר.
בשנת 2019 כלל הייבוא והייצוא 58.4% מהתמ"ג בישראל כאשר היבוא עומד על סך 76.6 מיליארד דולר, ושיעור המכס הממוצע בישראל עמד על 2.8%.
לפי נתוני מינהל סחר חוץ של משרד הכלכלה והתעשייה, היצוא מישראל צמח מ-67.7 מיליארד דולר ב-2009 ל-143 מיליארד דולר ב-2021.
היצוא מישראל צמח מ-28.5 מיליון דולר ב-1949 ל-102.5 מיליארד דולר ב-2017. בשנותיה הראשונות של המדינה עיקר היה תוצרת חקלאית.
בהמשך גדל היצוא התעשייתי, ובעשור השני של המאה ה-21 גדל יצוא השירותים, ותוצרת חקלאית מהווה רק 5% מהיצוא.
בישראל קיימות הגבלות משמעותיות על ייבוא מוצרי מזון וחקלאות, בעיקרן מכסים, מכסות יבוא ודרישות תקינה ייחודיות ומחמירות ביחס למקובל במערב.
על פי ארגון ה-OECD, חסמים אלו הם מהגורמים הבולטים למחירי המזון הגבוהים בישראל, ובארגון קראו לממשלות ישראל לאמץ מדיניות ייבוא מקלה במקביל לתמיכה תקציבית ישירה בחקלאות המקומית.
מ־2018 ועד 2022 קצב הגידול של היצוא הישראלי היה גבוה מהיצוא הממוצע בעולם.
משנת 2023 הביצועים של היצוא הישראלי היו פחות טובים מהסחר העולמי.
בשנים 2023–2024, הסחר העולמי גדל והיצוא הישראלי קטן.
הפעילות הכלכלית במונגוליה מבוססת באופן מסורתי על חקלאות ורעיית צאן.
כמו כן, קיימים במדינה מחצבים רבים, כגון נחושת, פחם, מוליבדן, בדיל, טונגסטן וזהב.
הסיוע הסובייטי, שהיווה בעבר למעלה משליש מהתמ"ג, נעלם כמעט בן לילה ב-1990-91, בשעה שברית המועצות התמוטטה.
מונגוליה שקעה למיתון עמוק, שנמשך זמן רב בעקבות סירובה של המפלגה המהפכנית העממית של מונגוליה (MPRP) לנקוט ברפורמה כלכלית.
לאחר מכן, עם עלייתה של הקואליציה הדמוקרטית של מונגוליה לשלטון, אומצה כלכלת שוק חופשי, שתמכה בליברליזציה של מסחר פנימי ובינלאומי, ושיקמה את הבנקים.
הממשלה המונגולית פתחה בתוכניות הפרטה, ואימצה משקיעים זרים.
הרפורמה עוכבה על ידי ה-MPRM באופוזיציה ובעקבות אי יציבות פוליטית שנעצרה אחרי ארבע ממשלות רצופות של האיחוד הדמוקרטי.
ב-1997 החלה כלכלת המדינה לצבור תאוצה לאחר שקיעה ב-1996 בעקבות אסונות טבע שפקדו את מונגוליה, ובעקבות הירידה העולמית במחירי נחושת וקשמיר.
הייצוא קרס ב-1998 בעקבות המשבר הכלכלי הכלל-אסייתי.
באוגוסט וספטמבר 1999, סבלה מונגוליה מחרם רוסי על ייצוא נפט ומוצריו.
בשנות ה-80 החלו התעשיות המונגוליות לצבור תאוצה, וייצרו 34% מהמוצרים, בהשוואה ל-18% בחקלאות.
עם זאת, מחצבים, בעלי חיים ומוצרים המבוססים על בעלי חיים עדיין מהווים את מרכז הכלכלה המונגולית.
בסוף שנות ה-80 החלה המדינה ליצור קשרים עם מדינות אסיה הלא קומוניסטיות ועם המערב.
ב-1 בינואר 1991 חתמה מונגוליה על הסכם בילטרלי עם רוסיה.
בין 1990 לבין 1993 סבלה מונגוליה מאינפלציה תלת ספרתית ומאבטלה קשה.
הרפורמה שהתחילה ב-1994 שיפרה את מצב הכלכלה, אך גידול זה לווה בהיחלשות הבנקים.
מונגוליה הצטרפה לארגון הסחר העולמי (WTO) בשנת 1997. הקהילה העולמית התחייבה לתרום 300 מיליון דולר בשנה על מנת לסייע למונגוליה, בכנס שנערך באולן בטור ביוני 1999.
כתוצאה מעיור מסיבי ומדיניות של תיעוש בעידן הקומוניסטי, הפכה סביבתה המידרדרת של מונגוליה למצוקתה העיקרית.
שריפתו של פחם ופעילותם של מפעלים רבים באולן בטור גרמו לזיהום אוויר מסיבי באזור עיר הבירה.
כריתת יערות ועיבוד-יתר של המישורים הגביר את שחיקת האדמה כתוצאה מרוח ומגשם.
בעקבות הגדילה בעדרים (כתוצאה מההפרטה), קיימת בעיה של חוסר במרעה.
אחוז אוכלוסייה מתחת לקו העוני: 40%
ניגריה היא מהמדינות העניות ביותר באפריקה.
פחות משישים אחוזים מתושבי המדינה מתגוררים בבתים המחוברים למים זורמים, או זוכים לשירותי תברואה בסיסיים.
עונייה של ניגריה נובע בעיקר מניהול לקוי מאוד של כלכלת המדינה ושחיתות של המעמד השליט.
זאת על רקע גידול מתמיד בהיקף התל"ג שבשנת 2014 עבר את התל"ג של דרום אפריקה.
בשנים 2011-2015 בתפקיד שר האוצר בעל סמכויות נרחבות כיהנה נגוזי אוקונג'ו-איוולה.
במהלך הכהונה היא ניסתה להעביר מספר רפורמות כלכליות לרבות הקטנת הסובסידיות ומעבר חלקים של תקציב המדינה למימון פרויקטים.
כ- 60% מתושבי ניגריה עוסקים בחקלאות ועיבוד הקרקע נעשה באמצעים פרימיטיביים, ועל כן התפוקה נמוכה מאוד ומשמשת ברובה לפרנסת החקלאי עצמו ובני משפחתו.
הקרקע לגידולי חקלאות מועטה, ומתחלקת לחלקות הולכות וקטנות, בשל הריבוי הטבעי הגדול של האוכלוסייה.
ענפי החקלאות הנפוצים הם: קנה סוכר, מניהוט (קסאווה), דקל ומוצריו (שמן דקלים, תמרים), קפה, בוטנים, תירס, קוקוס, בננות, כותנה, אורז וקאוצ'וק ממנו מיוצר גומי.
בצפון המדינה עוסקים החקלאים גם בגידול משק חי: בקר וצאן.
המשק האוטארקי (שתפוקתו מיועדת לצריכה עצמית), מאלץ את ניגריה לייבא מזון מבחוץ.
הקרקע המצטמצמת יוצרת תהליך של עיור, הכולל את עזיבת הצעירים לעיר לצורך פרנסה והזדקנות של האוכלוסייה הכפרית.
בערים קמו שכונות עוני הבנויות פח, בדים או בוץ.
תושבי שכונות אלו אינם זוכים לשירותי תברואה, חינוך וכדומה.
רק מיעוט קטן מאוד חי בעושר.
עם זאת, המדינה עשירה במשאבי טבע כגון נפט, פחם, זהב, כסף, עופרת, אבץ ועוד.
המדינה מפיקה גם את מחצב הקולומביט, ממנו מפיקים את היסוד קולומביום המשמש לסגסוגות פלדה בלתי חלידות (90% מהתפוקה העולמית של מחצב זה מקורה בניגריה).
כמו כן לניגריה גם מכרות בדיל גדולים בדרום המדינה.
ניגריה חברה באופ"ק, ארגון המדינות המפיקות נפט.
95% מההכנסות במטבע חוץ של ניגריה נובעות מענף הנפט וכך גם 20% מהתוצר הלאומי הגולמי.
עתודות הנפט, ברובן בחבל ביאפרה, אינן מנוצלות בצורה יעילה על מנת להעלות את רמת החיים ולתרום לצמיחה כלכלית, ומיעוט קטן בלבד באוכלוסייה נהנה מהרווחים.
ניגריה גם מפיקה ומייצאת פחם בכמויות מוגבלות.
המטבע הלאומי הוא נאירה (סימול בינלאומי NGN - Nigerian Naira).
שערו של המטבע ליום 4 בפברואר 2015 הוא 199 נאירה לדולר.
בעיר לגוס פועלת הבורסה הניגרית (סימון בינלאומי NSE) שהיא פעילה, מפותחת, ומודרנית למדי.
המחזור היומי בבורסה נע בין 800 מיליון למיליארד וחצי נאירה ליום.
להקטנת שחיתות שלטונית בשנת 2003 הוקמה הוועדה לפשעים פיננסיים כלכליים
הכלכלה הנורווגית מתבססת על שילוב בין פעילות שוק חופשי והתערבות ממשלתית.
נורווגיה עשירה במשאבים טבעיים כגון נפט, כוח הידרואלקטרי, דגה, עץ ומינרלים.
נורווגיה היא מדינת רווחה מפותחת ובה מיסים גבוהים.
נטל המס הכולל עומד על קרוב ל-50% מהתל"ג.
בכל חברה עם יותר מ-50 עובדים, 1/3 ממועצת המנהלים הם נציגי האיגוד המקצועי.
שוויוניות התחלקות ההכנסות בנורווגיה מהגבוהות בעולם, 0.25 על פי מדד גיני.
כלכלת נורווגיה מבוססת בעיקר על הפקת נפט ויצור אנרגיה הידרואלקטרית.
השכר הממוצע לעובד יצור בנורווגיה APW עמד בשנת 2004 על 300,000 קרונות נורווגיות לשנה (36,000 אירו).
כ-50% מכוח העבודה הנורווגי חבר באיגודים המקצועיים אך כלל כוח העבודה נהנה מהסדרים קיבוציים.
הממשלה היא בעלת רובו של סקטור האנרגיה.
בראשית המאה ה-20 נחשבה נורווגיה לארץ דייגים ענייה.
התיעוש הגיע באיחור לנורווגיה, אך במהלך המאה ה-20 התקדמה נורווגיה והגיעה לרמת תוצר של מערב אירופה.
עם זאת, עד שנות ה-60 של המאה ה-20 נודעה נורווגיה כשכנתה הענייה של שוודיה.
קרקעותיה של נורווגיה הרריות ברובן, ורק מעט מהן מתאימות לחקלאות, בעיקר מרעה.
המבנה ההררי הקשה על התחבורה בנורווגיה.
בנורווגיה היו מעט מכרות ברזל ומרבצי פחם גדולים באי שפיצברגן.
במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 החלו מתגלים מאגרי נפט בים הצפוני בשטחים הנמצאים תחת ריבונות נורווגית.
הכלכלה הנורווגית מסתמכת במידה רבה על משק הנפט כמקור הכנסה מרכזי (35% מכלל היצוא הכלכלי בשנת 1999 היו נפט וגז).
משום כך תלוי המשק הנורווגי במידה רבה בתנודות שוק הנפט העולמי, בביקוש, בהיצע ובעיקר במחירו.
רק רוסיה וערב הסעודית מייצאות יותר נפט מנורווגיה, אשר אינה חברה באופ"ק.
נכון לסוף 2025, בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה וצמצום היבוא של גז רוסי, נורווגיה הפכה ספקית הגז הגדולה ביותר לאירופה, וסיפקה כ־30% מכלל הצריכה של הגז המיובא למדינות האיחוד האירופי.
ב-2025 סיפקה נורווגיה לאיחוד האירופי כ־13% מסך יבוא הנפט.
בשל הסתמכות זאת על ענף הנפט כמקור הכנסה לא התפתחה התעשייה הנורווגית והיא בעיקר מסתמכת על יבוא מוצרי תעשייה.
הממשלה שולטת בשווקים מרכזיים כגון שוק הנפט והאנרגיה החיוני למדינה וזאת באמצעות שלושה תאגידים ממשלתיים.
על אף רמת החיים הגבוהה בנורווגיה החלה הממשלה בנקיטת צעדים על מנת לדאוג לעתיד בו ידלדל מלאי הנפט הנורווגי ועל כן שומרת הממשלה רזרבות נפט המוערכות ב-114 מיליארד דולר וכן הוקמה קרן העושר של נורווגיה, אליה מופרשים חלקים מהכנסות המדינה מנפט.
נורווגיה בחרה להישאר מחוץ לאיחוד האירופי בשני משאלי עם שנערכו במדינה, ב-1972 וב-1994. בשנת 2008 סגנית שר החוץ אליזבת ואלאס ציינה שהנושא לא נמצא על סדר היום של הממשלה.
יחד עם ליכטנשטיין ואיסלנד נורווגיה חברה בשוק האירופי המשותף.
עיקר סחר החוץ של נורווגיה מתבצע עם מדינות האיחוד האירופי.
כלכלת סוריה מחולקת למספר ענפים עיקריים: כ-67% מהמועסקים בסוריה עובדים במגזר השירותים, 17% מועסקים בחקלאות ו-16% בתעשייה.
חלק מרכזי מהיצוא מתבסס על נפט.
טרם מלחמת האזרחים בסוריה, התמ"ג בסוריה עמד בשנת 2010 על כ-59 מיליארד דולר, קרי כ-5000 דולר לנפש, תוצר נמוך גם ביחס למדינות אחרות במזרח התיכון.
לפי הממשלה הסורית אחוז האבטלה עמד בשנת 2010 על 8.3%, אך לפי מקורות דיפלומטיים זרים אחוזי האבטלה כפולים מכך, לכל הפחות.
מלחמת האזרחים שפרצה בשנת 2011 גרמה נזקים אדירים לכלכלה הסורית, ובין השאר גרמה להתרסקות של המטבע המקומי, עלייה רבה ביוקר המחיה, עלייה בתופעות כלכליות-חברתיות כמו קיבוץ נדבות וזנות, הימלטות של חלקים משמעותיים ממעמד הביניים ושל רבים מהיצרנים המקומיים, ועליה בהשפעתה של השחיתות בהנהגה על הכלכלה וניצולה.
אל נזקי המלחמה בכלכלה הצטרפו בסוף העשור גם סנקציות שהטילה ארצות הברית על סוריה, השפעות קשות מהמשבר הכלכלי של לבנון בשנת 2019 ועצירת הכלכלה עם התחלתו של סגר בתקופת התפרצות מגפת הקורונה.
רצף מאורעות אלו הקצין את נזקי המלחמה, הקשה על ההנהגה הסורית לספק תנאי מחיה נאותים גם לקבוצות באוכלוסייה התומכות בהנהגה ושזכו בדרך כלל ליחס מועדף, ויצר מצב שבו באמצע שנת 2020 מתקשים רבים בסוריה להשיג מוצרים בסיסיים כמו מזון מגוון, דלק או גז בישול.
בשנת 2022 הצטרפה סוריה ליוזמת החגורה והדרך של סין, במטרה להביא השקעות למדינה ולעקוף את הסנקציות של ארצות הברית.
אולם עד 2023, לא נעשו שום השקעות סיניות בסוריה.
מוצרי ענף החקלאות כוללים חיטה, שעורה, כותנה, זיתים, עדשים, אפונה, סוכר, ביצים, חלב ומשק חי.
במישור החוף, בעמק הנהר עאצי ובאגן דמשק מגדלים פירות וירקות, אך הגידולים העיקריים הם גידולי שדה.
גידול החיטה תופס את השטח הגדול ביותר ואחריו גידולי השעורה והסורגום.
מוצר היצוא העיקרי של סוריה בתחום החקלאות הוא הכותנה.
בשנות ה-70 הוקם בסוריה סכר על מנת להגדיל את שטחי השלחין.
ובדרך זו נוספו שטחי עיבוד גדולים בצפון-מזרח סוריה אך יחד עם זאת פחתה כמות המים בהמשכו של הנהר ובעקבות כך נוצר סכסוך עם עיראק.
כ-44% משטחי המדינה הם שטחי מרעה.
בשנה זו ייצרה סוריה למעלה ממיליון טון חלב וכן גם חמאה, גבינה, דבש, ביצים ועוד.
מוצרי התעשייה כוללים נפט, טקסטיל, תעשיית מזון, שתייה, טבק, פוספט, מלט, זכוכית ודשן.
התעשייה בסוריה אינה מפותחת, והיא כוללת בעיקר תעשייה קלה או ייצור מוצרי צריכה כגון כלי ארד ונחושת, עבודות עור, בגדים, גפרורים ושמנים צמחיים.
מעל מיליון פועלים סורים עובדים בלבנון.
השליטה בלבנון הייתה, עד ליציאתה של סוריה ממדינה זו, בין הגורמים העיקריים למניעת קריסתה של הכלכלה הסורית.
בשנת 1968 החלו לשאוב כמויות נפט ניכרות בצפון-מזרח סוריה.
הנפט מובל בצינורות לבתי זיקוק בעיר חומס ומשם לנמל טרטוס, מכיוון שרק חלק מהנפט דרוש לצרכים מקומיים והשאר נועד ליצוא.
הנפט נחשב לאחד מהגורמים המונעים את התמוטטותה של כלכלת סוריה.
בשנת 1991 יצרה סוריה 25 מיליון טון נפט.
כיום הנפט הוא 65% מהיצוא כאשר AFPC היא החברה הגדולה בסוריה ליצור נפט.
בסוריה עוברים גם צינורות נפט מעיראק ומערב הסעודית לנמלים בים התיכון.
היקף ייצור הנפט הצפוי ירד בשנים הקרובות בסוריה לאחר שב-1996 היקף הייצור היה 604,000 חביות ליום וב-1948 553,000 חביות ליום.
ההערכות הן כי רזרבות הנפט הצפויות של סוריה מספיקות לתשע או לעשר שנים הבאות.
הריבוי הטבעי הוא 2.54% אחוז לשנה ולכן סוריה צפויה להיהפך ליבואנית נפט בעשור הבא.
על כן המחקר בנפט וגז טבעי הוא בעדיפות ראשונה בסוריה.
בסוריה שני מפעלי זיקוק, אחד בחומס והשני בבניאס.
היצור הכולל במפעלים אלו עומד על 240,000 חביות ליום.
כמו כן, סוריה מתכננת בית זיקוק חדש בדיר אזור.
עתודות הגז הטבעי בסוריה בשנת 1999 הוערכו ב-8.5 מיליון רגל מעוקב לעומת שנת 1997, 145 מיליון רגל מעוקב.
סוריה מתכוונת להגדיל את התעסוקות ולהשקיע גם במערכות לזיקוק גזים.
בשנת 1997, תפוקת החשמל בסוריה עמדה על 5200 מגהואט.
תפוקת החשמל נראית מספקת כיום אך רשת החלוקה של החשמל פגומה.
נכון לשנת 2009 רשת החשמל הסורית יכולה לספק 7188 מגה ואט, אך מכיוון שהרשת מיושנת, בביקושי שיא נאלצת חברת החשמל לבצע הפסקות חשמל יזומות בדמשק.
ב-1999 התחיל פרויקט המקשר את תפוקות החשמל של סוריה, טורקיה, מצרים, ירדן ועיראק.
בפברואר 1998, סוריה ורוסיה חתמו על הסכם בניצול בדרכי שלום של אנרגיה גרעינית.
לסוריה חובות חיצוניים כבדים בסך 20 מיליארד דולר.
ארצות הברית אינה מסייעת לסוריה כיוון שהיא משתייכת לארצות התומכות בטרור.
בעבר, סוריה קיבלה סיוע כלכלי מערב הסעודית, עיראק, כווית, יפן וגרמניה.
כיום המסייעות הראשיות של סוריה הן רוסיה ואיראן.
סוריה החליטה באמצע שנת 1997 לשאת ולתת עם השוק האירופי.
הסכם כזה ייקח מספר שנים לחייב את סוריה לשינויים כלכליים.
בין סוריה ועיראק התחדשו הקשרים בשנת 1998 מתוך מגמה להעביר צינורות נפט מעיראק לחוף הסורי.
סוריה, המשופעת באתרי תיירות מעולים התחילה להשקיע החל מהמאה ה-21 מאמץ ניכר בפיתוח ענף זה.
הענף צמח בהתמדה עד שבשנת 2010 כמעט רבע מהמט"ח שהגיע לסוריה מקורו בתיירות.
במרץ 2009 יוסדה הבורסה של דמשק (DSE), בורסה לניירות ערך, שכללה עם הקמתה 6 ניירות ערך של חברות סוריות בתחום הבנקאות, התחבורה והפרסום.
הבורסה פעלה בתחילה כיומיים בשבוע.
ב-2011 היו רשומות בבורסה הסורית כ-20 חברות.
המסחר מתקיים בימים ראשון עד חמישי.
בעקבות האירועים האלימים שפרצו בסוריה ב-2011 קרסה הבורסה ב-49% באותה שנה, והמשיכה להתדרדר לאורך מלחמת האזרחים.
המטבע בה משתמשים בסוריה היא הלירה סורית
סוריה מייצאת בשנה מוצרים בשווי 4.2 מיליארד דולר:
סוריה מייבאת בשנה מוצרים בשווי 5.7 מיליארד דולר:
עם נפילת הגוש הסובייטי בסוף שנות ה-80, החלה פולין בצעדי ליברליזציה נרחבים במשק.
חברות ממשלתיות רבות הופרטו והגבלות רבות על הקמת חברות פרטיות חדשות הוסרו.
השקעות רבות זרמו לפולין ותרמו לפיתוחה המואץ.
כיום נהנים הפולנים מרמת חיים גבוהה לאין ערוך מזו שהייתה להם העידן הקומוניסטי.
פולין נחשבת למקרה מוצלח במיוחד של מעבר של כלכלה קומוניסטית לכלכה בעלת דגם מערבי ונחשבת לאחת המפותחות ביותר מקרב המדינות הקומוניסטיות לשעבר, ואחת עם שיעורי הצמיחה הגבוהים ביותר באירופה.
פולין הצטרפה לאיחוד האירופי ב-1 במאי 2004, לאחר משאל עם.
עם שוק מקומי חזק ויציב, חוב פרטי נמוך, מטבע גמיש, וחוסר תלות במגזר יצוא אחד, פולין היא הכלכלה האירופית הגדולה היחידה שנמנעה מהמשבר הכלכלי העולמי ב-2008.
התוצר המקומי הגולמי במונחי שווי כוח הקנייה של פולין עומד נכון ל-2015 על כ-1 טריליון דולר, דבר המציב אותה ככלכלה ה-21 בגודלה בעולם והשישית בגודלה באיחוד האירופי.
התוצר המקומי הגולמי לנפש בפולין הוא כ-25,000 דולר, נמוך בכ-30% מהממוצע באיחוד האירופי.
מבחינת התוצר המקומי הגולמי לנפש פולין עומדת במקום ה-48 בעולם וה-22 באיחוד האירופי.
ביחס לעולם כולו, מגדיר מדד הפיתוח האנושי את איכות החיים בפולין כ"גבוהה מאוד", ומציב אותה במקום ה-35 בעניין זה.
בניגוד למדדים חיוביים רבים, האבטלה היא בעלת שיעור שאיננו מבוטל - 9.7% מכלל העובדים, נתון גבוה יחסית, אך הוא נתון במגמת ירידה.
לאחר כעשור וחצי לנפילת הקומוניזם מטלות רבות מונחות לפני פולין, בהן הפרטתן של חברות ממשלתיות קטנות כמו גם בינוניות, וחקיקת חוקים ליברליים בנוגע לפתיחת עסקים פרטיים, שיעודדו רבות את התפתחותו של הסקטור הפרטי, אשר מהווה את המניע העיקרי לצמיחתה הכלכלית של פולין.
אף על פי כן, התפתחותו של המגזר החקלאי אטית הרבה יותר, עקב בעיות מבניות, כוח-עבודה מיותר, משקים קטנים ולא יעילים והיעדר השקעות.
מאז הצטרפותה של פולין לרוב המסגרות האירופאיות האזוריות, ובפרט לאמנת שנגן, פולנים רבים, כ-2.3 מיליון במספר, עזבו את פולין ומצאו עבודה מחוצה לה - בעיקר במדינות מערב אירופה.
ארגונם מחדש והפרטתם של "סקטורים רגישים" (לדוגמה פחם) היו גם כן איטיים, על אף שפני הדברים משתנים בעקבות השקעות חוץ באנרגיה ובפלדה.
רפורמות שבוצעו במערכת הבריאות, החינוך, הפנסיה ובהנהלת המדינה הביאו למצב של נטל כבד יחסית על כספי הציבור.
חיסול הגירעון התקציבי והמדיניות המוניטרית, תוך התמקדות בטיפול באינפלציה מצויים בראש סולם העדיפויות של הממשל הפולני.
התקדמות נוספת בכלכלה תלויה בעיקר בהפרטתם של הסקטורים הממשלתיים הנותרים, צמצום מספר העובדים במגזר הציבורי ובדיקה מחדש של אי תשלום המיסים של חקלאים מאוגדים (אשר כרגע לא משלמים מס).
PKO Bank Polski הוא הבנק הגדול במדינה.
ב-16 באפריל 1991 החלה בורסת ורשה לפעול שוב לאחר הפסקה של כ-50 שנה החדשה.
ביום המסחר הראשון נסחרו רק חמש מניות.
כ-12.7% מכוח העבודה הפולני מועסק בחקלאות, אולם הענף תורם לתוצר המקומי הגולמי כ-3.8%, מה שמרמז על יעילות ופרודוקטיביות נמוכים.
בשונה מהסקטור התעשייתי, הסקטור החקלאי שייך ברובו לידיים פרטיות, בעיקר הודות לעשורים הרבים בהם הייתה פולין תחת שלטון קומוניסטי.
רוב המשקים החקלאיים של הממשלה הוחכרו לחקלאים.
חוסר באשראי מעכב את מכירתן של אדמות חקלאיות ממשלתיות.
כרגע לפולין 2 מיליון משקים חקלאיים פרטיים, המשתרעים על כ-90% מהאדמות החקלאיות שמעובדות, ואלו מניבות כאחוז דומה של תוצר חקלאי.
המשקים החקלאיים האלו קטנים יחסית- 80 דונם בממוצע, לרוב מחולקים.
המשקים שגודלם מעל 150 דונם מהווים רק כ-9% ממספר המשקים החקלאיים, אולם מכסים כ-45% מן השטח המיועד לחקלאות.
יותר ממחצית הבעלים של המשקים החקלאיים בפולין מייצרים תוצרת המספיקה לצרכים אישיים (או משפחתיים) בלבד, ומסתפקים בכמות מסחרית זעומה אם בכלל.
תחום הייצוא של פולין כולל ממתקים, ירקות ופירות מעובדים, בשר ומוצרי-חלב.
יצרנים מקומיים מסתמכים לרוב על ייבוא כדי לענות על הדרישה הביתית הגבוהה בענפי החיטה, דגנים, שמן צמחי, משום שהייצור המקומי אינו מספיק.
בכל אופן, פולין היא היצרנית הגדולה באירופה של תפוחי אדמה ולחם שיפון, ומהגדולות בעולם של סלק-סוכר.
בנוסף, פולין היא יצרנית בולטת בתחומים: דגנים, חזירים ובקר.
ניסיונות להגדיל את ייצור התבואה נכשלו בעקבות עונת הצמיחה הקצרה, אדמה רזה, וגודלם הקטן של המשקים החקלאיים.
לאחר הקמת פולין העצמאית, המדינה סבלה מבעיות שבין היתר נגרמו מכך שהמדינה החדשה הורכבה משטחים שהיו בעבר חלק של האימפריה הרוסית, האימפריה הגרמנית והאימפריה האוסטרו-הונגרית.
בחלקים המערביים התעשייה הייתה מפותחת יותר.
עד לשנת 1934 לא היה קשר רכבתי ישיר בין ורשה לבין קרקוב.
באותה תקופה הוקם נמל חדש בגדינה ובכך בוטלה התלות מנמל גדנסק שהיה מחוץ לגבולות המדינה החדשה.
בין התעשיות שהתחילו להתפתח הייתה תעשיית הרכב.
בוורשה הקום מפעל לייצור מכוניות Towarzystwo Budowy Samochodów AS שהתבסס בין היתר על חלקים מיובאים כמו מנועים מתוצרת CIME.
כיום בפולין מייצרים כמיליון כלי רכב של היצרנים המובילים.
לפני מלחמת העולם השנייה, עיקר הייצור התעשייתי של פולין התרכז בענפי הפחם, טקסטיל, חומרים כימיים, כלי ברזל ופלדה ומכונות.
כיום ייצור זה התרחב לענפים אחרים כמו דשנים, חומרים פטרוכימיים, מיכון חשמלי, כלי מכונות, אלקטרוניקה, מכוניות ובניית ספינות.
הבסיס התעשייתי של פולין נפגע קשות במהלך מלחמת העולם השנייה, ומשאבים רבים הופנו לשיקום המדינה.
השיטה הכלכלית הקומוניסטית שנכפתה בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20, הביאה ליצירתם של מבנים כלכליים מסורבלים ולא יעילים, אשר פעלו תחת הפיקוד המרכזי.
השיטה הכלכלית הזו הייתה אחת הסיבות לכך שכלכלת פולין בזמן השלטון הקומוניסטי הייתה מהחולות במרכז אירופה באותה תקופה.
ב-1990, ממשלתו של מזובייצקי החלה לערוך רפורמה רחבה כדי להחליף את הכלכלה הריכוזית בשוק חופשי ומונחה.
התוצאות ככלל היו מרשימות, על אף שתאגידים ממשלתיים רבים כמו מסילות הרכבת, הכרייה, פלדה וסקטורים הגנתיים המשיכו להתנגד לרפורמה בעקבות הייעול שנדרשו להנהיג כדי לשרוד בכלכלת השוק החופשי.
הרפורמה הכלכלית שהוצגה ב-1990 הסירה את הפיקוח על המחירים, חיסלה את מרבית הסובסידיות לתעשייה, פתחה שווקים לתחרות בינלאומית והטילה משמעת קפדנית בנושא התקציבי והמוניטרי.
פולין הייתה המדינה הראשונה בה הונהגה כלכלה ריכוזית במרכז אירופה שחיסלה את המיתון ועברה לצמיחה בשנות ה-90 המוקדמות.
החל מ-1992, נהנתה כלכלת פולין מהחלמה מואצת, אף על פי שקצב הצמיחה ירד.
כיום שני שלישים מן התוצר המקומי הגולמי שייכים למגזר הפרטי.
הודות לצמיחה ולתנאים הנוחים להשקעה, פולין קיבלה כ-50 מיליארד דולר בהשקעות חוץ ישירות מ-1990. מכל מקום, ממשלת פולין ממשיכה לשחק תפקיד חשוב בכלכלה, מה שמתבטא בסחבת ובירוקרטיה מוגזמות ופוליטיזציה בולטת של עניינים עסקיים.
משקיעים טוענים כי תקנות הממשלה אינן ברורות, וכי הכלכלה סובלת מחוסר תחרות בתחומים רבים, במיוחד בטלקומוניקציה (תקשורת רחק).
בתחילת שנת 2002 הכריזה הממשלה על שורה של רפורמות, שתוכננו כדי להשלים את מה שהתחיל ב-1990. בכך הכירה הממשלה בצורך לשפר את תנאי ההשקעה בפולין, במיוחד לעסקים קטנים ובינוניים, ובהכנות הדרושות כדי להתחרות בשוק האירופי במסגרת הצטרפותה לאיחוד האירופי.
בכוונת הממשלה לשפר את המאזן הכלכלי, כהכנה למעבר למטבע האירו, מהלך שנדחה עקב התנגדות הציבור.
לצורכי המאבק בשחיתות שלטונית הוקמה הלשכה המרכזית למלחמה בשחיתות.
פולין מדורגת במקום ה-36 (2017) מהיבט זה.
עם התמוטטתו של ארגון הסחר "קומקון" ב-1990, פולין נאבקה קשות כדי לכוון את המסחר שלה.
ב-1996, 70% מהמסחר של פולין היה עם חברות האיחוד האירופי, וכיום גרמניה הסמוכה מהווה את הסוחרת הדומיננטית ביותר.
פולין הצטרפה לאיחוד האירופי במאי 2004. לפני כן, היא עודדה מסחר דרך ההסכם לסחר חופשי במרכז אירופה, שכלל את הונגריה, צ'כיה, סלובקיה וסלובניה.
מרבית הייבוא הפולני מתרכז בסחורות המשמשות במפעלים תעשייתיים, ולאו דווקא לצריכה פרטית.
לכן, צפוי מחסור שצריך להיחשב כדבר חיובי בשלב זה.
פולין חברה בארגון הסחר הבינלאומי ובאיחוד האירופי.
היא מחילה את מכסי המגן המשותפים שקבע האיחוד האירופי על מדינות אחרות (אשר אינן חברות באיחוד), כולל ארצות הברית.
רבים מהמוצרים שפולין מייצאת לארצות הברית נהנים מהטבות על פי שיטת ההעדפות הכללית הנהוגה שם.
אפשרויות למסחר ולהשקעות ממשיכות להתקיים כמעט בכל הסקטורים.
לשכת המסחר האמריקנית בפולין, שנוסדה ב-1991, מנתה בתחילת דרכה כ-7 חברים.
כיום חברים בה יותר מ-300 חברים.
פוטנציאל צמיחה גבוה, שוק גדול ומפותח, חברות באיחוד האירופי ורמה גבוהה של יציבות פוליטית הן הסיבות העיקריות לכך שארצות הברית וחברות זרות אחרות עושות עסקים עם פולין.
מערכת המס הפולנית מהווה שיקול רם במעלה אצל משקיעים זרים.
כרגע, מעורבת במערכת זו כמות גדולה של עובדי מנהל, מה שמעלה את הסיכון להופעת שחיתות באחד מן השלבים.
בהתייחס לעסקים בפולין, ישנה רמה מדאיגה במיוחד לפשע כלפי רכוש.
הממשלה מנסה לפעול כדי למזער את הפשיעה עד כמה שניתן, אך זוכה להצלחה מועטה בלבד.
בעשור האחרון הפולנים צפו בזרים רבים פותחים עסקים ולוקחים שליטה על התעשייה.
לדוגמה, 70% מהסקטור הבנקאי נמצא בשליטה זרה.
כיום, קיימת רתיעה מסוימת ועסקים פולניים מעדיפים לעשות עסקים בינם לבין עצמם.
חקלאות- מוצרים: תפוחי אדמה, פירות, ירקות, חיטה; עופות, ביצים, בשר חזיר.
עתודות מובטחות: 116.4 מיליון חביות.
ייצור: 5.471 מיליארד מטר מעוקב.
צריכה: 13.85 מיליארד מטר מעוקב.
ייצוא: 41 מיליון מטר מעוקב.
ייבוא: 8.782 מיליארד מטר מעוקב.
חוב- חיצוני: 99.15 מיליארד דולר.
כלכלת יוון העתיקה כבכל העולם העתיק, התאפיינה בחשיבות הרבה של תחום החקלאות.
בשל העובדה שאדמת יוון אינה פורייה, והיה קושי רב לגדל מזון, העיסוק בחקלאות היה עיסוק מרכזי בחיי היוונים הקדומים.
החל מהמאה השישית לפנה"ס החל להתפתח המסחר ביוון העתיקה, ובהתאם החלו להתפתח מוצרי צריכה בהם ניתן לסחור.
המונח "כלכלה" כפי שהוא מוכר היום אינו מתאים לתיאור יוון העתיקה.
המונח היווני העתיק אויקונומיה (οἰκονομία), המקביל ל"כלכלה", אינו מתייחס למונח כפי שהוא מובן היום, אלא לניהול משק הבית (אויקוס - οἶκος משמעו "בית" או "תנור").
ספרו של קסנופון הקרוי "כלכלה" ("אויקונומיקוס") מתייחס לניהול משק הבית והמשק החקלאי, ולא לכלכלת המדינה.
ליוונים לא היו מונחים המתאימים לתאוריות של התפתחות סחר חליפין או של ייצור, אולם הפילוסופים היוונים אכן דנו, מנקודות מבטם, בהיבטים שונים של הכלכלה.
החקלאות הייתה הבסיס לכלכלת יוון העתיקה.
הגידולים החקלאיים התבססו על "השילוש הים תיכוני": דגנים, שמן זית וענבים.
בשל האדמה הלא פורייה , לא יכלה הארץ לשאת את גידול האוכלוסייה והיוונים הקימו קולוניות באסיה הקטנה בה גידלו חיטה.
בחצרות הבתים גידלו התושבים עשבי תיבול, ירקות וזרעים שומניים (שומשום ופרג).
בשל המחסור בקרקעות, לא גידלו היוונים בעלי חיים רבים.
הכפריים גידלו בעיקר צאן ועזים.
גידול הבקר היה נדיר ביותר.
כוורות דבורים ייצרו דבש – המקור היחיד של סוכרוז ביוון העתיקה.
העצים המועטים נוצלו הן לבנייה בתים ועגלות והן לבניית ספינות.
בשל כמות העבודה הרבה שנדרשה על מנת להפיק תוצרת חקלאית, 80% מאוכלוסיית יוון העתיקה עסקו בחקלאות.
העבודה החקלאית התבססה על מחזור עונות השנה והשתנתה בעקבותיו – בסתיו מסקו זיתים וקטפו ענבים, בחורף זרעו, באביב קצרו דגנים וכרתו עצים.
בעת העתיקה, מרבית האדמות היו בבעלות האריסטוקרטיה.
במהלך המאה השביעית לפנה"ס הגידול במספר התושבים, וההורשה של האדמות הובילה לחלוקתן בין היורשים (וקיטון בגודל השטחים החקלאיים) ולחיכוכים בין בעלי האדמות והצמיתים שהתקשו לפרנס את עצמם ולשלם לבעלי האדמות.
באתונה המשבר הסתיים בעקבות הרפורמות של סולון שאסר על עבדות בשל אי תשלום חובות והגן על המעמדות הנמוכים.
יצוין כי האחוזות של האריסטוקרטיה היוונית היו קטנות מהלטיפונדיות של האימפריה הרומית.
מרבית מוצרי הצריכה שיוצרו ביוון העתיקה יוצרו לצרכים ביתיים – בדומה לכלכלת ימי הביניים.
מרבית המוצרים יוצרו על ידי נשים או עבדים והמוצרים יוצרו בבתים עצמם ולא בבתי מלאכה.
רק צביעת בדים, עבודות מתכת, קדרות ומוצרי עור ייוצרו על ידי אמנים בבתי מלאכה מיוחדים – ואלה היו תמיד גברים.
מרבית היצור בוצע על ידי משפחות.
היו מקרים נדירים בהם נעשה היצור על ידי עבדים – כך לדוגמה מפעל יצור המגינים של ליסיאס העסיק 120 עבדים; אביו של דמוסתנס, שהיה יצרן חרבות העסיק 32 עבדים.
אמנים חופשיים קיבלו תשלום לכל עבודה עבורה שכרו אותם, שכן בתי המלאה לא יכלו להבטיח תעסוקה קבועה לאמנים.
האמנים באתונה שעבדו עבור העיר קיבלו דרכמא אחת ליום – בלי קשר לסוג עבודתם.
העבודה החלה לרוב עם הזריחה והסתיימה אחר הצהריים.
עבודתו של הקדר כללה בחירת החמר, עיצוב כלי החרס, ייבושו ושריפתו באש, ולאחר מכן צביעתו.
מרבית היצור נועד לשימוש ביתי (צלחות, מכלים ונרות שמן) או מסחר, מיעוט מהייצור נועד לצרכים דתיים או אמנותיים.
טכניקות ייצור כלי חרס היו ידועות עוד מתקופת הברונזה, בה הומצאו, ככל הנראה האובניים.
היוונים הקדמונים לא שיפרו את אופן ייצור כלי החרס.
הייחוד של כלי החרס היווניים היה באופן עיצובם – שני סגנונות עיצוב ייחודיים נוצרו ביוון העתיקה סגנון הדמות השחורה וסגנון הדמות האדומה.
מקור סגנון הדמות השחורה, ככל הנראה בקדרים קורינתיים שהושפעו מחרשי ברזל סוריים.
מרבית הקדרים ביוון העתיקה היו עבדים שעבדו בבתי מלאכה תחת פיקוח כמה אמנים, עליהם פיקח רב-אמן.
ביוון, בעת העתיקה, היו מרבצים רבים של מתכות.
מכרות הכסף של לאוריום היו ידועים בכל יוון.
מכרות אלה הביאו להתפתחותה של אתונה במאה החמישית לפנה"ס כאשר האתונאים למדו לזקק את המתכת.
מכרות אלה אפשרו כרייה לעומק רב בשל במבנה הקרקע שהביא לניקוז המים במכרות.
בעת העתיקה לא היו טכניקות יעילות של ניקוז המים, ועל כן בהיעדר מבנה קרקע תואם לא ניתן היה לכרות מתחת לשכבת מי התהום.
בשל עומק המכרות (שעלה לעיתים על 100 מטרים), היו התנאים במכרות קשים ביותר.
הכורה ירד אל המכרה שבידו מכוש ופטיש ברזל, והעבודה הייתה קשה ואיטית.
מרבית הכורים היו עבדים שהובאו מאזור הים השחור, תראקה ופאפלאגוניה.
מכרות נוספים ביוון העתיקה היו:
עוד בתקופות הקדומות יותר של יוון העתיקה לא הספיקה החקלאות לקיים את האוכלוסייה המקומית, והיה צורך בסחר יבשתי וימי על מנת לספק מזון לתושבי יוון.
קירניקה, מצרים, איטליה וסיציליה וכן אזורי הים השחור סיפקו חיטה ליוון.
אתונה וקורינתוס היוו את תחנות הביניים של סחר החיטה עם שאר ערי יוון.
מוצרים מיובאים נוספים היו פפירוס, תבלינים, בדים, וכן עץ עבור בניית ספינות.
ערי יוון יצאו יין יווני, כלי חרס ושמן זית.
אתונה ייצאה שיש שנכרה בפנטליקון וכן כסף ממכרות הכסף (בין כחומר גלם ובין כמטבעות).
ההיסטוריון דניאל ג'ו העריך כי מחצית מהעושר של יוון העתיקה מקורו ברווחי המסחר.
איאן מוריס העריך כי הסחר הלך וגדל וכי הסחר במאה הרביעית לפני הספירה הכפיל את עצמו חמש פעמים והיווה 20% מהסחר במאה הראשונה לפנה"ס.
הסוחרים הימיים היווניים נקראו אמפורוי (ἕμποροι) והם הורשו לסחור בתמורה לתשלום מכס (או מס על המטען).
עד המאה החמישית לפנה"ס, בפיראוס - נמלה העיקרי של אתונה המס היה בשיעור של 1%.
במאה החמישית עלה המס ל-2% ולאחר מכן לסכום קבוע של 33 כיכרות (לדברי אנדוקידס).
בשנת 413 עלה המס לשיעור של 5% מכל הסחורות שעברו בנמליה (לדברי תוכידידס).
יצוין כי אין מדובר במכסי מגן אלא באמצעי להגדלת הקופה הציבורית.
הגידול במסחר הביא ליצירת כלים פיננסיים חדשים - הסוחרים נהגו ללוות כסף בתמורה לרווחים עתידיים (סחר באופציות).
הלוואה מקובלת במאה הרביעית באתונה הייתה הלווה של 2,000 דרכמאות למשך זמן קבוע (מסע אחד שארך מספר שבועות או חודשים) בריבית גבוהה (בין 12% ל-100%).
חוזי ההלוואה נוסחו בכתב - בניגוד להלוואות בין חברים (ארנוי) שנעשו בעל פה.
הסחר ביוון העתיקה היה חופשי - והערים שלטו רק בסחר בחיטה על מנת לוודא שלא יהיה מחסור.
ספינות טרופות שהתגלו בים התיכון מסייעות להיסטוריונים להעריך את התפתחות והיקף המסחר.
מהמאה השמינית לפנה"ס התגלו רק שתי ספינות שטבעו.
מהמאה הרביעית לפנה"ס התגלו, לעומת זאת, 46 ספינות, דבר המעיד על הגידול הרב במסחר.
כמו כן ניתן לראות כי הנפח של הספינות אף הוא גדל, ועל כן היסטוריונים משערים כי בתקופה זו גדל הסחר הימי פי 30.
המידע על המסחר הקמעונאי ביוון העתיקה מוגבל ביותר.
חקלאים ואמנים לעיתים מכרו את מרכולתם בערים.
הסוחרים הקמעוניים נקראו קאפלוי (κάπηλοι) והיו מאוגדים בגילדות.
היו קיימות גילדות של סוחרי דגים, שמן זית וירקות.
נשים נהגו למכור בושם או סרטים.
בשוקי יוון נדרש בעל הדוכן לשלם עבור הרשות להקיו.
מעמדם של הסוחרים בחברה היה נמוך, ורבים סברו כי הם מרמים את לקוחותיהם.
הערים ביוון העתיקה בדקו דרך קבע את המשקולות של הסוחרים כדי למנוע מקרים של מרמה.
בנוסף לסוחרים הקמעונאיים, נהגו רבים למכור את ה"עודפים" של התוצרת הביתית שלהם - בעיקר ירקות, שמן זית ומיני מאפה.
מיסוי ישיר לא היה מקובל ביוון העתיקה.
האיספורה (εἰσφορά) היה מס שהוטל על העשירים ביותר - אולם מס זה נגבה לעיתים נדירות בהם היה מחסור חמור במזומנים - היינו בעיקר בעתות מלחמה.
בעתות שלום, לעיתים נדרשו העשירים לשלם "מעשרות" למדינה - ולתמוך בפעילות של ערי המדינה כגון, בניית תיאטרון, גימנסיון, ספינה או מימון פסטיבל.
בערים מילטוס וטאוס היו תקופות בהם הוטלו מיסים קבועים על האזרחים.
מרבית הכנסות ערי המדינה נבעו ממיסים עקיפים - מיסים הוטלו על בתים, עבדים, עדרי צאן ובקר, יין, חציר, והזכות לגבות מיסים אלה הועברה לבעלי תפקידים מיוחדים - טלונאיי (τελῶναι).
בטאוס ובאתונה לא הוטלו מיסים עקיפים על האזרחים בשל המיסים על מכרות הזהב ועל המסחר (בהתאמה).
מקורה של הטבעת המטבעות בלידיה בשנת 600 לפנה"ס לערך.
הטבעת המטבעות התפשטה בערי אסיה הקטנה, והגיע ליוון עצמה בשנת 550 לפנה"ס לערך - תחילה לערי החוף כמו אאגינה ואתונה.
בתוך תקופה קצרה החלו כל ערי המדינה להטביע מטבעות.
ראשית המטבעות נטבעו מאלקטרום (סגסוגת של זהב וכסף) ומאוחר יותר מכסף טהור.
המכרות של גבעות פאנגאיון איפשרו לערים תרקיה ומקדון להטביע כמות גדולה של מטבעות.
מכרות לאוריום אפשרו לאתונה להטביע את מטבעות הטטרדרכמא הידועים בצורתם - "מטבעות הינשוף" - שנחשבים כיום המטבעות הידועים ביותר של העולם העתיק.
בסוף המאה החמישית לפנה"ס החלו להטביע מטבעות ברונזה ששווים היה נמוך יותר.
למטבעות בעולם העתיק היו מספר תפקידים - ראשית איפשרו מסחר בין הערים השונות.
שנית הם אפשרו לערים לשכור לוחמים וכן לפצות את האזרחים.
המטבעות השונים בכל עיר ועיר שימשו מקור הכנסה לכל עיר - שכן תמורת החלפת הכסף גבו הערים עמלות.
תפקיד נוסף של המטבעות היה כאמצעי להובלת מתכות - בערים בהן היו המטבעות היוונים חסרות ערך, המתכת עצמה הייתה בעלת ערך, והותכה לשימושים אחרים.
הכלכלה הטורקית מורכבת מתעשייה מודרנית בד בבד עם חקלאות מסורתית התופסת 35% מן התעסוקה.
קיים גם ענף השירותים וענף התיירות.
ענף הייצור הגדול ביותר בתעשייה הוא טקסטיל.
התל"ג לנפש בטורקיה נמוך משמעותית מהתל"ג של שאר מדינות המערב, ועומד על 8,900 דולר בשנה.
ישנם 10.2 אחוזי אבטלה, ונכון לשנת 2000, 20 אחוז מן האוכלוסייה מוגדרת מתחת לקו העוני.
מצב זה גורם לעיור (אורבניזציה) - אנשים רבים עוברים לערים הגדולות במטרה למצוא פרנסה.
כמו כן, ההגירה מחוץ לטורקיה עולה משנה לשנה.
המצב הכלכלי בטורקיה, היצע העבודה הנמוך ותופעת "כישורי יתר" (Over-qualification) – אנשים בעלי מקצוע ותארים מתקדמים שאינם מוצאים עבודה במקצועם – הן סיבות חשובות לעיכוב כניסת טורקיה לאיחוד האירופי.
עם זאת, נכון לשנת 2000 משקיעה המדינה מאמצים רבים בכלכלה המגדילים את הצמיחה במהירות, אך היא עדיין מתקשה להתגבר על חובות לאומיים.
החל מ-2018 נכנסה טורקיה למשבר כלכלי בעקבות הגרעון העמוק, המאופיין בצניחת ערכה של הלירה הטורקית (TRY), אינפלציה גבוהה, עליית מחירי האשראי, ועליה באי יכולות להחזיר הלוואות בכלל המדינה.
נכון ל-24 בספטמבר 2022, על אף תוכניות הבראה שונות מטעם הממשל הטורקי, ערך הלירה ממשיך לצנוח והכלכלה אינה מצליחה להתאושש.
טורקיה נמנית עם המדינות "מובילות הנפט" ומהווה צומת ראשי בנתיבי הנפט העולמיים, כיוון שהיא מגשרת בין המזרח התיכון, אירופה והקווקז.
מדינה זו נמצאת במקום ה-24 בעולם בצריכת נפט עם כ-715,000 חביות ביום, למרות שהיא מייצרת רק כ-50,000 ומייצאת את רובן.
מדי שנה עולה צריכת הנפט המהווה מקור לכמעט 40% מהפקת האנרגיה בטורקיה בכ-30,000 חביות ליום.
לכן, ישנה תלות גדולה בייבוא, שמתבצע ממדינות המזרח התיכון ומרוסיה.
במקביל, עולה השימוש בגז טבעי על יתרונותיו הרבים (כלכלית, סביבתית ופוליטית) וכדי למנוע שוב תלות ברוסיה, הסתיים ב-2006 פרויקט גדול בטורקיה הנקרא BTE) Baku-Tbilisi-Erzurum) והוא צינור גז טבעי באורך 1,776 ק"מ המחבר בין גאורגיה, אזרבייג'ן וטורקיה.
כמו כן, כיום נמצא בבניה צינור שיוביל גז ליוון ויהפוך את טורקיה לצומת חשוב עוד יותר בנתיבי הנפט העולמיים.
נכון לשנת 2004, ייצרה טורקיה כ-32,000 מגה-וואט, והמשיכה לייצר אמצעים לייצור עוד כ-13,000 מגה-וואט.
עליה להכפיל פי 3 כמות זו עד שנת 2020 כדי לעמוד בביקוש הגדל בקצב מסחרר.
ב-2004 אישרה הממשלה רפורמה שתאפשר הפרטת משק האנרגיה בטורקיה.
ייצור האנרגיה מגיע בעיקר מנפט, פחם וגז טבעי — מקורות שבהם טורקיה תלויה מייבוא.
אף על פי כן, לטורקיה פוטנציאל עצום לייצור "אנרגיה מתחדשת", למשל, תחנות חשמל הידרו-אלקטריות שיפיקו אנרגיה מזרימת הנהרות הרבים בארץ.
אפשרות נוספת היא הפקת חשמל מתנועת הרוח, על ידי שדות שיונחו לאורך חופי הארץ.
מדי פעם עולות יוזמות להקמת תחנות כוח גרעיניות, אך הן נגנזות עקב לחצים בינלאומיים.
כיום טורקיה סוחרת בחשמל עם אזרבייג'ן, ארמניה, בולגריה, גאורגיה, איראן, עיראק וסוריה.
עוד בתקופתו של מוסטפא כמאל אטאטורק עלה הרעיון להשתמש במי הפרת והחידקל כדי לקדם את דרום טורקיה.
מאז עבר פרויקט דרום-מזרח אנטוליה (Güneydoğu Anadolu Projesi, GAP) מספר גלגולים וכיום מטרתו היא לשפר את המצב הסוציו-אקונומי של תושביהן של תשע מנפות דרום-מזרח טורקיה.
בסופו של דבר, הפרויקט אמור להכפיל את השטח החקלאי של טורקיה על ידי יצירת תעלות בין הנהרות, ליצור אגמים בהן ניתן לדוג ולהקים 19 תחנות כוח הידרואלקטריות ו-22 סכרים.
בטורקיה מתקיימת תעשיית גיימינג מפותחת.
על פי דו"ח שחיברו iGaming Today ו־IMARC Group ב-2025, שוק משחקי הווידאו בטורקיה ממקם את המדינה ככוח עולה בתעשיית הגיימינג העולמית.
על פי הדו"ח הנתונים, שוק המשחקים הטורקי צפוי להניב ב־2025 הכנסות של 3.33 מיליארד דולר, עם קצב צמיחה שנתי ממוצע של כ-7%.
טורקיה מייצאת בעיקר ביגוד, מזון, טקסטיל, מתכות וציוד תחבורה בעיקר לאירופה (בראש ובראשונה לגרמניה — 12.9% מכלל הייצוא).
עיקר הייצוא של טורקיה מתבסס על גידולים חקלאיים.
טורקיה מייבאת בעיקר מכונות, כימיקלים, דלקים וציוד מאירופה ומסין.
בעקבות מלחמת חרבות ברזל וסירוב ישראל לאפשר לה להצניח סיוע ברצועת עזה הודיע בחודש אפריל 2024 הנשיא הטורקי ארדואן על אמברגו סחורות על ישראל ביותר מ-54 קטגוריות ביניהם סחורות בענף הבנייה המזון והטואליטיקה.
הכלכלה בממלכת ירושלים שהתקיימה באמצע ימי הביניים התבססה על מספר ענפים עיקריים.
חקלאות הייתה הענף הוותיק, החשוב והבטוח ביותר להשקעה, אם כי רווחים מהחקלאות היו קטנים יותר מהרווחים שהעניק המסחר.
הגידולים העיקריים היו חיטה, זית וגפן.
ענף חשוב אחר של הכלכלה הצלבנית היה סחר חוץ ופנים.
לצד ההכנסה מחקלאות ומסחר נהנתה הממלכה מגביית מסי מעבר מעולי הרגל לחג' המוסלמים כששלטה בנסיכות עבר הירדן (עד התבוסה בקרב קרני חיטין ב-1187).
לצד גביית מסי המעבר גבו הצלבנים דמי חסות מכמה אמירויות מוסלמיות בשיאה של הממלכה.
גם רועי צאן נוודים שילמו מיסים תמורת השימוש במרעה.
לצד ההכנסה מפעולות כלכליות ומגביית מיסים נהנתה הממלכה מתרומות בכסף ובשווה כסף מאירופה.
התרומות הכספיות באו כתרומה אישית וגם בצורת מס ששילמו האירופאים במצוות האפיפיור.
תרומה אחרת הייתה שיכון חילות מצב בעריה של הממלכה על חשבון השליטים האירופים.
בימי הביניים כל ישות עצמאית או בעלת אוטונומיה כלכלית טבעה מטבעות משלה.
כך, המטבע בטור בצרפת היה שונה מהמטבע שהיה נפוץ בפריז.
הכמות העצומה של המטבעות השונים הקשתה על המסחר והייתה קרקע פורייה שעליה פרחו עסקיהם של חלפני כספים.
מטבעות הזהב הנפוצים במזרח התיכון בימי הביניים היו משני מקורות: ביזנטי שהורכב ממטבעות דוגמת ההיפרפרון ומוסלמי עם נציג בולט בדמותו של הדינר.
ממלכת ירושלים טבעה גם מטבע זהב עצמאי המוכר בשם ביזנטינוס או ביזנט, אך גם שני המטבעות הראשונים היו נפוצים בממלכה.
לצד מטבעות אלו, היו נפוצים מטבעות רבים שמקורם באירופה ובאסיה, בעיקר עם מרכזים שאיתם היו לצלבנים קשרי מסחר דוגמת ונציה.
לצד מטבעות הזהב, היו נפוצים גם מטבעות העשויים מכסף ומנחושת.
טביעת המטבעות בממלכה הייתה פריבילגיה של המלך.
עונש חמור של החרמת הפייף הוטל על אציל שהעז להפר את הצו המלכותי וטבע מטבעות משלו.
למרות האיסור החמור, מוצאים בחפירות ארכאולוגיות מטבעות שנטבעו על ידי האצולה הבכירה.
הסיבה להופעת מטבעות עצמיים היא התרופפות השלטון המרכזי לקראת סוף המאה ה-12.
החקלאות בממלכת ירושלים הייתה דומה לחקלאות בעת העתיקה.
הגידולים העיקריים שבהם התברכה מדינת הצלבנים הם הדגן (בעיקר חיטה ושעורה, אך גם דורה, שיבולת-שועל וכוסמת), גפן וזית.
גידולים נוספים היו מוכרים גם כן.
לצד הדגן גידלו גם פירות, ירקות (בעיקר מלפפונים, אבטיחים, מלונים, בצל, שום וחרדל) וקטניות (בעיקר פול, אפונה, עדשים, שעועית וחמצה).
לצד גידולים מתורבתים השתמשו הפרנקים בגידולי פרא דוגמת קצח, מרווה ופיגם.
הפורענות שעברה הארץ בכיבוש הרומי (המאה ה-1 וה-2 לספירה) והמוסלמי (המאה ה-8) הותירו את הארץ מרוקנת מחלק נכבד מאוכלוסייתה ושטחים רבים שהיו מעובדים קודם לכן נזנחו לקראת הכיבוש הצלבני בגלל העדר כוח עבודה.
האזורים שננטשו הם בעיקר הנגב ומישור החוף הדרומי היה מיושב בדלילות יחסית למה שהיה בתקופה הביזנטית.
פרופ' יהושע פראוור מציין שאופי היישוב הצלבני היה יכול להשפיע גם כן על עיבוד הקרקע - הקומונות האיטלקיות לא התעניינו בחקלאות והתרכזו בערי החוף ואילו הכנסיות נבנו סביב המקומות הקדושים דוגמת ירושלים והר תבור.
יחד עם זאת, הוא טוען שגם אם לוקחים בחשבון את דפוס ההתיישבות הצלבני, עדיין יש השפעה ניכרת לגלי הכיבוש על עיבוד הקרקע בממלכה.
אזור גידול הדגן העיקרי של הממלכה היה במזרח לירדן ומצפון מזרח לכנרת, במיוחד סביב הבניאס ובאזור הגליל.
צפון מזרח הכנרת שימש גם את אמירות דמשק המוסלמית, ובתחילת המאה ה-12 היו מלחמות רבות על השליטה באסם תבואה זה, אך בסופו של דבר הגיעו הצדדים להסכם שלפיו נהנו שניהם מהקרקע.
הסכם זה החזיק מעמד כמה עשרות שנים.
תבואה רבה גדלה גם בחלק המערבי של ארץ ישראל, בעיקר בשפלה מקיסריה שבעמק יזרעאל עד רמלה.
אזור ההר ליד ירושלים ובית לחם הוקדש לגידולי גפן.
הזית הוא אחד הגידולים החשובים בארץ ישראל עוד מהעת העתיקה.
הזית היה נפוץ כמעט בכל רחבי ממלכת ירושלים, אך אזור הגידול העיקרי היה בדרום-מזרח ובחוף.
הזית גודל הן למאכל והן להפקת שמן.
הזיתים גודלו לשימוש ביתי, אך גם למסחר - בעיקר באזור צור.
בתי הבד היו מצויים בכל הכפרים.
פרי נפוץ אחר היו הענבים.
בדומה לזיתים, גם הענבים גודלו לשתי מטרות - הפקת יין ומאכל.
זהו הענף שזכה להשפעה הגדולה ביותר מידם של הצלבנים.
המוסלמים ששלטו בארץ ישראל לפני בוא הצלבנים לא צרכו יין וכתוצאה מכך, לא השקיעו במטעי הענבים.
הענבים גדלו בעיקר בהרים בשומרון וביהודה ובמידה פחותה מזה באזור החוף.
דבר מתיקה נוסף שגדל בארץ ישראל מלבד התמר הוא קנה הסוכר.
קנה הסוכר היה חשוב בעיקר לייצוא לאירופה כי באירופה לא גדלו באותה תקופה צמחים שניתן להפיק מהם סוכר.
אזור הגידול העיקרי של קנה הסוכר היה ליד צור ובמקומות נוספים שיש לידם מים בשפע.
פירות הדר גדלו אף הם בארץ ישראל בתקופה הצלבנית.
בראש ובראשונה אלו הם הלימון והתפוז.
פרי ההדר גדלו בעיקר בחוף, ליד מבצר מונפור וליד בניאס.
לצד פירות ההדר גדלו בבקעת הירדן בננות שהצלבנים כינו "תפוח גן עדן".
תאנים היו נפוצות, אך רימונים שהיו גידול חשוב בעת העתיקה כמעט שלא נזכרים בתעודות הצלבניות.
בנוסף לכך גדלו בארץ ארטישוקים, שקדים, אגוזים ופירות נוספים.
רוב האיכרים היו ילידי המקום, מוסלמים ברובם, אך גם מיעוט נוצרי ישב בכפרים.
רוב האוכלוסייה הפרנקית התרכזה בערים.
הכפרים נהנו מאוטונומיה ונדרשו לשלם מס לבעלי הקרקע הפרנקים.
החקלאים בתקופה זו הבדילו בין שני סוגי גידולים עיקריים: גידולי חורף וגידולי קיץ.
שיטות העיבוד החקלאי היו מפגרות מבחינה טכנולוגית והתנובה הייתה קטנה.
עבור כל קילו גרעיני חיטה קיבל האיכר בערך 4 ק"ג של מוצר מוגמר ועל כל קילו של שעורה בערך 5.7 ק"ג של מוצר מוגמר.
עיבוד הקרקע החל בסמוך לעונת הגשמים בנובמבר וכל הקרקע הוכשרה לזריעה, בין אם מדובר בגידולי קיץ ובין אם בגידולי חורף.
גידולי החורף העיקריים הם חיטה, שעורה וקטניות.
חלק אחר הושאר לנוח ולא נזרעו בו גידולים.
קרקע שיועדה לגידולי חורף לא נזרעה שוב כי הקציר איחר את מועד זריעת האביב של גידולי הקיץ במרץ.
גידולי קיץ לא היו חשובים לכלכלה, ונזרעו בעיקר למען שמירת הקרקע, אגירת המים ושירוש עשבים שוטים.
המס הבסיסי שהוטל על האיכר בממלכת ירושלים הוא "מס קרקע" ששולם בדרך כלל בתוצרת חקלאית.
גובה המס עמד בדרך כלל על שליש מהיבול.
כמו כן, נגבו מיסים מיוחדים לקראת חגים ומועדים.
מיסים אלו נקראו בשם הקיבוצי "כסניה" (Xenia) - מילה לטינית שפירושה "מתנה" או "מנחה" אך האיכר היה חייב בתשלום המיסים האלה.
בנוסף לכך, הוטלו מיסים מיוחדים על גידולים רווחיים דוגמת הזית.
מיסים נוספים נגבו על שימוש בבהמות, הובלת התבואה אל הגורן, מס על דבורים, מס על לקיטת עצים למדורה ומיסים נוספים.
לפעמים הוטלו מיסים נוספים שנועדו להגדיל את רווחת הסניור הפאודלי.
בהשוואה למיסים שנגבו באירופה, נטל המס בממלכת ירושלים לא היה כבד במיוחד.
בממוצע הרווח שניתן היה להפיק מכפר אחד עמד על כ-500 ביזנטים בשנה - סכום שמספיק לחימושו של אביר אחד.
הכובשים הפרנקים לא התערבו בנעשה בכפר והאיכרים היו חייבים במספר קטן מאוד של עבודות למען הסניור הפאודלי, בניגוד למצב הרווח באירופה המערבית שממנה באו הפרנקים והמנוריאליזם לא היה מפותח בארץ ישראל.
בנוסף לכך, הקרקע כמעט שלא נוצלה בדרך כלל באופן ישיר על ידי הסניור, אלא רווחיו באו לו מההיטלים על היבול של האיכרים.
כתוצאה מכך, האיכרים לא נדרשו להפריש שלושה ימי עבודה, כמקובל באירופה, לעיבוד הקרקעות הסניוריות.
הקרקעות שכן נוצלו באופן ישיר על ידי הסניור, בעיקר המטעים היו קטנים.
כתוצאה מכך היה פנוי האיכר לעיבוד נחלותיו ולא נכפתה עליו הקורווה שהייתה מקובלת באירופה.
סחר החוץ של הממלכה התנהל בעיקר עם אירופה המערבית.
הייצוא התבסס בעיקר על תוצרת מקומית שיוצאה לאירופה ומקניית סחורות מסוחרים ערבים והעברתם הלאה לאירופה (בעיקר תבלינים).
הייצור המקומי שנועד ליצוא כלל בעיקר: טקסטיל, זכוכית, חומרי צבע וסוכר.
בנוסף לכך, הייתה הממלכה שוק חשוב ליבוא מאירופה.
הטקסטיל היה ענף הייצור שנועד ליצוא החשוב ביותר בארץ ישראל.
מרכזי יצור הטקסטיל הם רוזנות טריפולי ונסיכות אנטיוכיה.
גם צור הייתה מרכז חשוב לייצור משי.