tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסרט התיעודי דן בהיווצרות הצמד, במחלוקות העבר ובהתפתחויות האישיות והקריירה של קטינה וולקובה לאחר פירוקו.
במהלכו נכללו ראיונות של הצמד והמפיק איוואן שאפובאלוב.
הצמד התראיינו בנפרד, לאחר שקטינה דחתה קיום ראיון משותף.
ביום למחרת שחרורו, הראיון היה לסרטון הפופולרי ביותר ביוטיוב הרוסי.
נודעו ברחבי העולם בספקולציות האם חברות ההרכב הן לסביות בעוד נהגו להתנשק בלהט לפחות פעם בכל הופעה או ראיון, וזאת כדי לחזק את תדמיתן אשר הציגו במשך השנים.
לדברי קטינה, מפיקן איוואן שאפובאלוב קיבל השראה ליצור את הצמד לאחר צאת הסרט השוודי פאקינג אמאל שהתמקד ברומנטיקה בין שתי תלמידות בית ספר.
לאחר השלמת הצמד, המפיקים החליטו על שמו, "Тату" (טאטו) אשר היה לראשי תיבות לביטוי הרוסי, "Та любит ту" (זו אוהבת את זו).
קליפ הסינגל המוביל מתוך אלבומן הראשון, "All the Things She Said" שיצא באוקטובר 2002, הוביל למחלוקות ונאסר לשידור ב-MTV רוסיה וערוץ "BBC".
היו שמועות רבות סביב הפיצול הצמד משאפובאלוב בתחילת 2004 שתיארו את הצמד עוזבת את שיתוף הפעולה עימו עקב חוסר עניין ודאגה מצדו והתמקדות ב-"יצירת שערוריות מאשר בקידום העבודה האמנותית" שלהן.
קטינה הצהירה כי שאפובאלוב "גרם לנו להיות לסביות כשרק שרנו עבור לסביות.
מוגדר כצמד היצוא המוזיקלי הרוסי המצליח ביותר בכל הזמנים.
הצמד הופיעו פעמיים ברשימת 50 הכוכבים העשירים ביותר של פורבס, במקום ה-6 ו-36 בין השנים 2006–2007 בהתאמה, ובשנת 2008 זכו בפרס ה-"MTV Legend" מאת MTV רוסיה.
"All the Things She Said" דורג במקום ה-452 ברשימת "500 השירים הגדולים ביותר מאז שנולדת" של מגזין המוזיקה, Blender, וה-8 ברשימת "100 שירי הפופ הטובים ביותר של העשור" מאת חברת התקשורת אמריקה און ליין.
רבקה בארי מכתב העת הניו זילנד הראלד רשמה את השיר במקום החמישי בעשרת הסינגלים הטובים ביותר בשנת 2003. ביל לאמב מהחברה Dotdash כלל את השיר ב-100 שירי הפופ הטובים ביותר משנת 2003 במיקום ה-31, ובין עשרת שירי להקת הבנות העכשווית ב-10.
לנה קטינה (שם מלא: אלנה סרגיבנה קטינה, Елена Сергеевна Катина), נולדה ב-4 באוקטובר 1984.
יוליה וולקובה (שם מלא: יוליה אולגובנה וולקובה, Юлия Олеговна Волкова), נולדה ב-20 בפברואר 1985.
ט.ט.ט ריגה (בלטבית: TTT Riga) הוא מועדון כדורסל הנשים מהעיר ריגה, בירת לטביה.
פרוש השם - "תאגיד לרכבת קלה וטרוליבוסים" ( Tram and Trolley Trust).
הקבוצה זכתה במספר רב של אליפויות ברית המועצות, לטביה ותוארים אירופיים במשך 25 שנים.
אליפות ברית המועצות בכדורסל נשים (21): בתקופת 1960–1984
סקאיידריטה סמילדזינה (1958–1972) - 3 פעמים אלופת עולם, 5 פעמים אלופת אירופה במסגרת נבחרת של ברית המועצות
אולייאנה סמיונובה (1968-1987) - פעמיים אלופה אולימפית, 3 פעמים אלופת עולם, 10 פעמים אלופת אירופה במסגרת נבחרת ברית המועצות, נכנסה לאולם תהילת הכדורסל של ארצות הברית (1993) ושל פיב"א (2007)
טלנוער (או בשמו הרשמי טEלEנוער) היה גוף התנדבותי של בני נוער שהפיק תוכניות טלוויזיה בין 1992 לתחילת שנות ה-2000.
הקבוצה הוקמה ב-1991 על ידי בני רדום, בתמיכת עיריית תל אביב, ופעלה ממרכז ביכורי העיתים בתל אביב.
ייחודה של הקבוצה היה שכל שלבי הפקת התוכנית - כתיבה, הפקה, בימוי, צילום, עריכה לשידור וכו' - אוישו על ידי בני נוער בגילאי 14-18. את הקבוצה ליוו מספר מצומצם של "רכזים" מבוגרים אשר פיקחו על הפעילות, קישרו בין הצוות לגופים המפעילים (עיריית תל אביב והחברה למתנ"סים), וסיפקו תמיכה טכנית.
ברוב שנות הפעילות הקבוצה הורכבה מ-20 עד 40 חברים ו-2-4 רכזים.
בין הרכזים: אילן ברנט, עומר לקנר ורן קוצר.
הטלנוער הפיק שלוש תוכניות במהלך קיומו: "איך להרוס שעה", "עומס יתר", ו"הצתה מאוחרת".
רוב התוכניות היו בפורמט מגזין, עם כתבות שטח, אורחים באולפן ומערכונים.
התוכניות עסקו בכל נושא שרלוונטי או מעניין בני נוער.
התכנים לתוכניות נקבעו על ידי חברי צוות הטלנוער, ללא הכוונה או צנזורה חיצונית (למעט מקרים נדירים).
רוב התוכניות שודרו מדי שבועיים בערוץ הקהילתי בכבלים.
"איך להרוס שעה" שודרה במשך תקופה מסוימת גם בערוץ 6 בחברת הכבלים תבל ("ערוץ הילדים").
לאחר עונת שידור, חזרה התוכנית לערוץ הקהילתי.
השידור היה מוגבל תחילה לאזור הזיכיון של תבל (תל אביב והמרכז), אך בהמשך התוכניות שודרו גם בחברות ערוצי זהב ומת"ב בכל הארץ.
בתוכניות הטלנוער התארחו אורחים מפורסמים רבים, כגון צביקה פיק, עדי טלמור, עמנואל הלפרין, ענת וקסמן, רוני ידידיה, טל ברמן וניסים גרמה.
טדי - טראומה ודיסוציאציה - ישראל הייתה עמותה העוסקת בהגברת המודעות הציבורית והידע המקצועי בתחום הטראומה הנפשית והדיסוציאציה בישראל.
העמותה נוסדה בתל אביב בשנת 2006 על ידי קבוצת אנשי מקצוע בתחום הפסיכולוגיה, וביניהם פרופ' אלי זומר, שכיהן באותה עת כנשיא החברה הבינלאומית לחקר טראומה ודיסוציאציה (International Society for the Study of Trauma and Dissociation).
מטרת המייסדים הייתה לקדם את המודעות לתוצאות הטראומה הנפשית על סוגיה השונים, ולקדם דרכי טיפול להקלת סבלם של נפגעי טראומה.
ט.ד.י נוסדה כחברת בת של ISSTD, ומאז שהוקמה גם החברה האירופאית לטראומה ודיסוציאציה (ESTD), עובדת העמותה הישראלית בשיתוף פעולה הדוק עם העמותה האירופאית.
יושבת הראש הראשונה של הארגון הייתה ד"ר עופרית ברמן-שפירא (2007-2006) ויושבת הראש השנייה הייתה ליאורה זומר.
העמותה סיימה את פעילותה בפברואר 2019.
עריכת קבוצות דיון אזוריות של עמיתים, ימי עיון, כנסים שנתיים, הרצאות ודיונים, אליהם הוזמנו להרצות מומחים מישראל ומדינות אחרות.
הפצת הידע לקהל הרחב נעשתה גם באמצעות הזמנת הציבור להצטרף לקבוצות ולערוצי מידע של ט.ד.י ברשתות החברתיות המקוונות ובאתר האינטרנט.
בין המרצים הידועים שהרצו ולימדו במסגרת פעילויות ט.ד.י: הנשיאים לשעבר של ISSTD, ד"ר ריצ'רד צ'פץ (ארצות הברית), ד"ר משה טורם (ארצות הברית) וד"ר ג'וינה סילברג (ארצות הברית); הנשיאה לשעבר של ESTD, ד"ר סוזט בון (הולנד); ד"ר זילקה גלייטנר (גרמניה); ד"ר פט אוגדן (ארצות הברית); פרופ' ישראל אור-בך (ישראל).
טא"ז (מפולנית: TOZ, ראשי תיבות: Towarzystwo Ochrony Zdrowia Ludności Żydowskiej w Polsce, "הארגון לשמירה על בריאות האוכלוסייה היהודית") היה ארגון שנוסד בשנת 1921 בוורשה בירת פולין והתקיים בפולין לפני מלחמת העולם השנייה.
הארגון היה בעצם הסניף הפולני של ארגון אוז"ה.
ארגון טא"ז לקח על עצמו להנחיל עקרונות בריאות ליהודי פולין, בתחומי ההיגיינה, הרפואה המונעת והטיפול בילדים ובחולים.
הארגון סיפק גם ארוחות חינם לנזקקים, הקים מחנות קיץ והעניק ייעוץ לנשים הרות.
נשיא הארגון היה ד"ר גרשון לוין, המשנה לנשיא היה שמואל גולדפלם והמזכיר הכללי היה ד"ר לאון וולמן (Wulman), שאף תיעד את פעילות הארגון.
ד"ר גרשון לוין (Gerszon Lewin) היה רופא וסופר ידוע בפולין.
לוין, יליד 1867, מת בוורשה (Warszawa) ב-1939 או ב-1940. הוא נולד בלובלין (Lublin) לאב חזן.
היה מנהל בית חולים יהודי בוורשה.
ד"ר שמואל גולדפלם (Goldflam Samuel) נולד בוורשה, 1852, ונפטר ב-1932 באוטבוצק - נוירולוג פולני.
מייסד ומנהל (מ-1908 עד 1926) את המחלקה למחלות נפש "Zofiówka" באוטבוצק.
ד"ר לייב - לאון וולמן (Lejb - Leon Wolman) היה רופא יהודי ידוע בפולין שבין שתי מלחמות העולם.
וולמן נולד בברדיצ'ב (Berdichev) בספטמבר 1889. הצליח לברוח מפולין בשלהי 1939 ועבר לארצות הברית, שם נפטר באפריל 1971.
ד"ר יוסף שתקאי היה ממיסדי הארגון בלודז' ובפולין כולה.
ב-1921 נפתח קמפיין משותף של הג'וינט יחד עם ארגוני בריאות היהודים של מזרח אירופה (OZE, טא"ז) למיגור גזזת של הקרקפת, שהייתה אחד הגורמים הרפואיים העיקריים שמנעו מיהודים להגר למערב.
קמפיין זה נמשך עד 1938. במהלך השנים 1921–1938, 27,760 ילדים הוקרנו (צילומי רנטגן) כחלק מהטיפול.
ארגון טא"ז שם לו למטרה הארכת תוחלת החיים של היהודים בפולין על ידי קידום היגיינה, ומתן תזונה מתאימה לתינוקות וילדים בבריאותם.
הארגון התמקד בפעילויות רווחה למשפחות נזקקות ותרם לירידה משמעותית בתמותת תינוקות בקרב יהודים.
פעילי טא"ז סיפקו הדרכה לנשים בהריון בנושאים כגון מוצרי תזונה ומזון לתינוקות.
בשנת 1929, רק 6 תינוקות יהודים לכל 100 מתו (בוורשה), זאת, בניגוד ל-12 לכל 100 תינוקות שאינם יהודים.
הארגון סיפק חיסונים נגד מחלות זיהומיות, כגון אבעבועות שחורות, בבתי ספר יהודים.
בשנת 1936 טא"ז הפיץ מנות מזון ל-36,000 ילדים בבתי ספר יהודים ב-69 ערים.
הוא גם ארגן קייטנות לכ-14,000 ילדים נזקקים שסבלו מבריאות לקויה.
בנוסף, טא"ז הקים בתי חולים ליהודים עניים וסיפק שירותים רפואיים לכ-300 בתי ספר ברחבי פולין.
פעילויות בריאות מאורגנות, שמטרתן טיפול במחלות זיהומיות ושיפור התזונה של תינוקות, החלו רק לאחר שטא"ז הוקם.
כמו כן טופלו מחלות השחין ומחלות עור אחרים.
ארגון טא"ז הצליח לרפא 18,000 חולים הסובלים מאבעבועות.
בנוסף, הארגון התמחה בטיפול בשחפת ומחלות עיניים.
עד 1939, טא"ז היה אחראי על 368 מרפאות ומכונים ב-72 ערים, כולל מכוני טיפולי שיניים ובתי מרקחת.
טא"ז העסיק כ-1,000 רופאים, אחיות ועובדים אחרים.
יותר מ-100,000 איש בשנה קיבלו טיפול רפואי מהארגון.
תקציב הארגון הגיע ממועצות ערים, חלק שצומצם מאוד עם פרוץ המשבר הכלכלי העולמי של 1929, מנדבנים ומ-15,000 חברים משלמים ברחבי פולין.
ב-1936, התקציב הכולל של טא"ז היה 1.74 מיליון זלוטי.
בתקופת השואה המשיך הארגון לפעול בפולין תחת ארגון היס"ס, שקיבל הרשאה לפעול מהשלטונות הגרמניים.
פעילי טא"ז המשיכו להילחם במחלות זיהומיות, והתעקשו לפקח על תנאי התברואה של האוכלוסייה היהודית.
הם הקימו מרכזי בריאות ובתי חולים בעשרות גטאות ברחבי פולין.
המשך הפעילות נתקל בקשיים ניכרים ב-1942, כאשר השלטונות אסרו את פעילותו של ארגון היס"ס.
הארגון חזר לפעילות רק בשנת 1946, במסגרת המטה המרכזי של יהודי פולין, עד שפוזר שוב בשנת 1950, על ידי רשויות המשטר הקומוניסטי בפולין, שהלאים את כל שירותי הרפואה במדינה.
קבוצת ט.ס.ק (טבריה סימפרופול קרים; ברוסית: Футбольный клуб «ТСК-Таврия» Симферополь) היא קבוצת כדורגל מחצי האי קרים שהוקמה כיורשת לקבוצת טאבריה סימפרופול ומתמודדת באליפות חצי האי קרים, בה זכתה בעונת 2015/16.
הקבוצה הוקמה בעקבות אירועי סיפוח חצי האי קרים, באוגוסט 2014. בעונת 2014/2015 הקבוצה צורפה לליגה הרוסית השנייה, אזור דרום, אך לא הורשתה להמשיך להתחרות במפעלי הכדורגל הרוסיים ובמקום זאת הוקמה אליפות כדורגל בחצי האי קרים, בחסות אופ"א והיא צורפה לטורניר החדש.
הקבוצה מארחת את משחקיה באצטדיון לוקומוטיב בעיר סימפרופול המכיל 19,979 מושבים.
עד לפרוץ משבר אוקראינה, הקבוצה העיקרית שייצגה את העיר סימפרופול הייתה טאבריה סימפרופול, שגם זכתה בליגת העל האוקראינית בכדורגל בעונת 1992. לאחר סיפוח קרים לרוסיה, הקבוצה לא הורשתה להשתתף בליגות הכדורגל הרוסיות.
בהמלצת אופ"א ופיפ"א הוחלט להקים קבוצות כדורגל חדשות בחצי האי קרים.
במקומה של טאבריה הוקמו בעיר סימפרופול שתי קבוצות חדשות: סקיף שהוקמה על ידי אלכסנדר בויצאן, מנכ"ל לשעבר בטאבריה וקבוצת ט.ס.ק., שהוקמה ביוזמת בוגרי קבוצת טאבריה אלכסנדר גאידש, אנדריי אופארין ואחרים.
גאידש מונה למנכ"ל הקבוצה, עם סרגיי בורודקין כנשיא.
שתי הקבוצות הגישו בקשה להשתתף בליגה הרוסית השנייה, אך התאחדות הכדורגל הרוסית קיבלה רק את ט.ס.ק..
בהסכמת אופ"א הוקמה ליגה נפרדת בחצי האי קרים, בחסות אופ"א בשם "ליגת העל של איגוד הכדורגל בחצי האי קרים" ובמרץ 2015 הקבוצה צורפה לטורניר אליפות קרים בכדורגל.
במאי 2016 הקבוצה זכתה באליפות חצי האי קרים..
באוגוסט 2019 גברה על סבסטופול בדו-קרב פנדלים במשחק הסופרקאפ של חצי האי קרים, שהסתיים בתוצאה (6)0:0(7).
בעונת 2022 הקבוצה זכתה באליפות ליגת העל בכדורגל של קרים בפעם השנייה בתולדותיה.
סונג טסה ואן היה איש עסקים ופוליטיקאי בולט ברפובליקה הסינית במאה העשרים.
שמו הנוצרי היה פול, אבל הוא היה ידוע באנגלית בשם ט.וו.
היה אחיהן של שלוש האחיות סונג, גיסיו של סונג היו סון יאט-סן, גנרל צ'יאנג קאי שק, ואיש הכספים ה.ה.
סונג, יליד שאנגחאי, רכש את השכלתו באוניברסיטת סנט ג'ון בשנגחאי, והמשיך ללמוד לתואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת הרווארד בשנת 1915. הוא עבד בתאגיד הבנקאי הבינלאומי בניו יורק תוך כדי לימודים לתואר שני באוניברסיטת קולומביה.
עם חזרתו לסין הוא עבד עבור כמה מפעלים תעשייתיים, ולאחר מכן גויס על ידי סון יאט-סן לנהל את הכספים עבור ממשלתו.
לאחר הצלחת המבצע הצבאי "המשלחת הצפונית" של צ'יאנג קאי-שק ב־1927, שימש סונג בשורה של תפקידים בממשלה הלאומית, כולל נגיד הבנק המרכזי של סין (1928–1934) ושר האוצר (1928-1933).
הוא ייסד את "תאגיד הפיתוח של סין" (CDFC) ב-1934, יחד עם דמויות פיננסיות בולטות אחרות, כגון צ'אנג קאיה-נגאו, צ'ן גואנגפו וה.ה.
התאגיד אפשר את הגישה העיקרית של סין להשקעות זרות בעשור הבא.
בקיץ 1940 מינה צ'יאנג את סונג כנציגו האישי בבירת ארצות הברית - וושינגטון.
תפקידו היה לפעול להשיג את תמיכת ארצות הברית במלחמת סין עם יפן.
סונג הצליח להשיג הלוואות משמעותיות למימוש מטרה זו.
על המטוסים צוירו סימני חיל האוויר הסיני והם הוטסו על ידי טייסים אמריקאים מבסיסים בסין.
אחרי הפצצת פרל הארבור, צ'יאנג מינה את סונג להיות שר החוץ של ממשלתו, אבל סונג נשאר בוושינגטון לנהל את הקשרים עם ארצות הברית ובריטניה.
במהלך כהונתו כשר האוצר, הוא הצליח לאזן את התקציב של סין, הישג לא קטן.
הוא התפטר בשנת 1933, לאחר שהתנגד למדיניותו של צ'יאנג קאי-שק שניסה לרצות את התוקפנות היפנית.
סונג עזב את תפקידו כראש המשלחת הסינית לוועידת האומות המאוחדות של הארגון הבינלאומי בסן פרנסיסקו, אפריל 1945, שהפכה מאוחר יותר לאו"ם.
סונג היה אחראי למשא ומתן עם המנהיג הסובייטי יוסיף סטלין על האינטרסים הסובייטיים בסין.
סונג נסע למוסקבה וניסה לחלץ מסטלין ערבות כדי שיתנגד למפלגה הקומוניסטית הסינית.
סונג ויתר לסטלין על מסילות הברזל במנצ'וריה ועל עצמאותה של קוריאה, אך סירב לאפשר התערבות רוסית בבסיסים צבאיים בשינג'יאנג ובמנצ'וריה.
הוא גם ציין כי סין וברית המועצות יוכלו לחלוק את השלטון על מונגוליה אם יסוכם "הסכם סיוע הדדי".
סונג היה ידוע בסגנונו הקשוח עם סטלין, והשתמש באיום של גיבוי צבאי אמריקני כדי לחזק את דרישותיו.
עם חתימת ההסכם בין סין לסובייטים, נכנעה סין לרוסיה והעבירה לה חלקים ממונגוליה, את הזכות לשימוש בבסיס חיל הים בפורט ארתור (והשלטון האזרחי נותר בידי סין), והם קבלו בעלות משותפת על הרכבת המזרחית הסינית במנצ'וריה.
בתמורה, סונג השיג הסכמה של סטלין לא להכיר "הרפובליקה הסובייטית הסינית" כמשטר הלגיטימי של סין.
כמו כן קיבל סיוע מהסובייטים והסכם בעל פה לנסיגה סובייטית בסופו של דבר ממנצ'וריה.
האמנה בין סונג לסטלין, לא סיימה את המתיחות בתוך סין עם הקומוניסטים, וכתוצאה מכך התחדשה הלחימה במלחמת האזרחים הסינית.
סטלין אמר לאמריקאים כי הנשיא רוזוולט יודיע לצ'יאנג קאי-שק על הדרישות הרוסיות במנצ'וריה, בכנס יאלטה, לפני שסטלין יודיע לסונג.
בשנות המלחמה הוא מימן את "הנמרים המעופפים" - קבוצת שכירי החרב האמריקאית, שהתאגדה מאוחר יותר בחיל האוויר האמריקני.
האלוף קלייר צ'נאולט היה רשום כעובד של בנק סין.
בפרויקט זה עבד מאוד קרוב עם אחותו, מאדאם צ'יאנג קאי-שק (מאי-לינג סונג).
הוא ציין פעם לג'ון פטון דייוויס הבן, שלא היו תזכירים ממשרד החוץ האמריקני שנשלחו לסין ולא הייתה לו גישה אליהם בתוך כמה ימים.
עם התבוסה של הלאומנים במלחמת האזרחים הסינית, הוא עבר לניו יורק וחי שם עד מותו - כאשר היה בנסיעת עסקים לסן פרנסיסקו בגיל 79.
טַאבּוּ הוא איסור חברתי, תרבותי או דתי.
בעיקר כנגד שמות, חפצים, פעולות, אנשים ונושאי שיחה מסוימים, אשר נחשבים כלא-תקינים בחברה או בתרבות מסוימת.
לעיתים, מערכת איסורים אלה קשורה למושג הקדושה והטומאה החברתיים, כך שהעבירה עליהם נחשבת כגורמת תוצאות חמורות, משום כך עבירה על טאבו נחשבת למעשה שלא יעשה ואף למעשה נתעב.
מקור הביטוי הוא במילה הפולינזית "טאפו" שמשמעותה "המסומן" או "הלא ניתן למגע".
מקור המונח באי טהיטי, אליו הגיע ג'יימס קוק במסעותיו, במחצית השנייה של המאה ה-18. ג'יימס קוק נתקל שם במונח טאפו בהקשר לאיסור שהוטל על נשים לאכול בנוכחות גברים שהיה נהוג באי.
בקרב ילידי פולינזיה שימש המונח לציון חפצים, מעשים, ישויות רוחניות ובני אדם שהם אסורים במגע, בעשייה או בשימוש על פי מנהג או מטעמים דתיים-מאגיים.
למשל איסור לגעת בראשו של אדם אחר, כי ראשו קדוש.
בדומה למקור זה, למילה טאבו יש מקור נוסף מאזור האוקיינוס השקט, והוא מהאי איווקי (Eueiki) וקשור לפולחן צמח הקאבה.
המקור בשפה הוא דו-ערכי והוא קדוש וטמא בו זמנית.
אצל עמים פולינזיים שונים היה הטאבו מוטל על ידי כהן מקומי, והוא יכול היה להיות מוטל על כל דבר.
הטלת טאבו הפכה את מושא ההטלה לטמא.
הטלת טאבו נעשתה הן מסיבות דתיות-אמוניות (כגון טאבו שהוטל על קברים), והן מסיבות מעשיות - דרך משל, אם כתוצאה מדיג מופרז הייתה סכנה שכל הדגים באזור יושמדו ולא יהיה יותר מה לדוג, היה הכהן מטיל טאבו על דגים.
כיום קיבל המושג "טאבו" משמעות משנית: טאבו פירושו עניין שקיימת הסכמה כללית שלא לעסוק בו.
ככל הנראה, לא קיים טאבו אוניברסלי, עם זאת, קיימים כמה נושאים שהם טאבו במרבית החברות.
לעיתים הטאבו נשאר גם לאחר שפג תוקפה של הסיבה הראשונית להיווצרותו.
מהסיבה הזאת, יש טיעונים כי אפשר לחשוף את ההיסטוריה של תרבויות שונות על פי נושאי הטאבו שלהם, בהיעדר אמצעים אחרים.
זיגמונד פרויד בספרו קישר את הטאבו לתפיסה הפסיכואנליטית ואיסורים חברתיים הקשורים לגילוי עריות המצויים בתרבויות רבות.
דוגמה לטאבו מילולי, הלקוח מעולם היהדות, הוא הגיית השם המפורש של האל.
בארצות הברית ובשאר מדינות דוברות אנגלית, קיים טאבו מילולי על שימוש במילה "Nigger".
גורמי מדיה שונים למדו לאורך השנים להתאים עצמם לציפיות הערכיות של החברה בה הן מתקיימות.
בהתאם, נוטים פרסומאים, עיתונאים, מוזיקאים ואנשי תקשורת אחרים להימנע מהצגת תכנים מסוימים או מעשיית שימוש באופני העברת מסרים אשר נוגדים את עקרונות הטאבו המקומיים.
אלו שאינם עושים זאת בעצמם, עשויים לפעול תחת מערכות אשר כבר מכילות מנגנונים מערכתיים חיצוניים – הכוללים גם רגולציה הנוגעת לנושאים אסורים חברתית.
על סוגיות העוסקות בחולי, מוות, קללות, קטינים ומין קיים קונצנזוס רחב באשר לשאיפה להדירן מהשיח התקשורתי – בעוד שטווח הקבלה של העיסוק בביקורת על ענייני גזע ודת משתנה בהתאם לאמצעי, המקור והמיקום.
במדינות מערביות רבות נהוגה הקמה של ועדות מיוחדות שונות, שתפקידן לבחון את מידות ההתאמה של טקסטים תקשורתיים לנורמות וכללי השיח המקובלים באותה הקהילה.
על אף האיסורים החוקיים המלווים בהימנעות או צנזורה עצמית מרובה, יוצרי התכנים (פרסומות, תוכניות, סרטים, סדרות, שירים וכו') נמצאים במשא ומתן מתמיד על מידת החופש אשר הם מבקשים לממש.
מולם נאבקים ארגונים ומוסדות חברתיים, מדיניים ודתיים המבקשים למתן את השפה והעיסוק בנושאים רגישים העלולים להיחשב כ"טאבו" בתרבות הרלוונטית.
על כן, הוגדרו נסיבות בהן יותר לשדר או לפרסם תכנים מן הסוג הנתפס כטאבו – בשעות ספציפיות, במקורות נבחרים ובאמצעים שאינם מאפשרים גישה ישירה לילדים או לציבור נבחר מסוים.
בדומה לשאר גופי התקשורת בעולם, גם גופי התקשורת הישראלים עברו שינוי בנטייתם להעביר ביקורת על גופים מדיניים שונים כגון הצבא, הכנסת, מוסד הנשיאות וכו'.
עד מלחמת יום הכיפורים באוקטובר 1973 גופים מדיניים כמו צה"ל נחשבו לפרות קדושות בעיני הציבור הישראלי ולכן התקשורת נטתה להימנע מלבקרם.
אולם, לאחר המלחמה, כשהציבור הישראלי החל להבין שהיו כשלים במערכת הביטחונית לפני המלחמה ובמהלכה שתרמו לאבדות הקשות שצה"ל והחברה הישראלית חוו, גופי התקשורת השונים החלו לחקור ולבקר בגלוי את הצבא.
לפיכך, הטאבו סביב ביקורת הממסד הצבאי החל להיסדק כפי שזיהו דן כספי ויחיאל לימור בספרם "המתווכים".
כך, למשל, בפרשת צלילות חיילי השייטת בפרשת הקישון המזוהם סיקרה העיתונות הישראלית בין השנים 2000 ו-2003 את צה"ל בביקורתיות, והאשימה את הדרג הפיקודי במחדל.
טאבה היא עיירה מצרית קטנה ליד הקצה הצפוני של מפרץ אילת סמוך לגבול ישראל–מצרים.
טאבה מחולקת לשני חלקים: החלק הראשון, בתוך העיירה, בו נמצאת טאבה בורדר, ומעבר הגבול העמוס ביותר בין מצרים וישראל.
והחלק השני מחוץ לעיירה עצמה (כ-15 ק"מ ממנה), בו שוכנת העיירה טאבה הייטס, מתחם בו מרוכזים 4 בתי מלון.
במקום ישנם תחנת אוטובוסים ו-4 מלונות ומלון עם קזינו – הילטון טאבה, בית חולים עירוני לתיירים, 3 צימרים על חוף מפרץ אילת וקניון קטן.
טאבה משמשת בעיקר כתחנת מעבר לישראלים ותיירים בדרכם לנופש בחצי האי סיני.
עיקרם של תושבי טאבה הם בדואים.
ב-2006 מנתה אוכלוסיית העיירה, כולל היישובים הסמוכים אליה, 4,680 נפש.
טאבה הייתה החלק האחרון מחצי האי סיני שהעבירה ישראל למצרים במסגרת הסכמי השלום בין שתי המדינות, לאחר בוררות בינלאומית שנסתיימה בשנת 1989.
המחלוקת על מיקום הגבול באזור טאבה נבעה מכך שלא הוצבה אבן גבול במקום בשנת 1906, בעת שסומן "קו רפיח עקבה", שהיה הגבול המנהלי בין מצרים העות'מאנית (שהייתה בפועל בשליטה בריטית) ליתר שטחי האימפריה העות'מאנית.
הסכם השלום בין ישראל למצרים קבע את קו הגבול המנדטורי כקו הגבול המוסכם והמוכר בין המדינות, ולא את קו 1906 שקדם לו.
במפות משנת 1906 מסומן אזור טאבה כשייך למצרים הבריטית במפות הבריטיות, וכשייך לאימפריה העות'מאנית במפות העות'מאניות.
נראה כי הצדדים לא טרחו ליישב את המחלוקת כיוון שהמקום באותה תקופה היה שומם וגודלו לא היה משמעותי.
עם הקמת העיר אילת, ומאוחר יותר הקמת אתרי הנופש והתיירות הישראליים והמצריים לאורך חוף מפרץ אילת, הפך מיקום הגבול למשמעותי.
הצעת הפשרה המרכזית ("הנייר האמריקאי") קבעה כי טאבה תוכר כשטח ריבוני מצרי, אך בפועל תנוהל על ידי ישראל.
הצעה זו נדחתה על ידי ישראל, שטענה כי כל אזור טאבה נמצא בצד שלה של הגבול ודרשה כי ריבונותה תישמר במקום.
בנוסף, ראש הממשלה שמיר העדיף קביעת קו גבול סופי על פני הסדרים למיניהם.
הטענה המצרית הייתה שאבן גבול 91 המנדטורית היא אבן הגבול הסופית, וממנה יש להמשיך את קו הגבול ישר אל הים (תוך התעלמות מ"אבן פרקר" שהייתה מוצבת בתקופת המנדט על החוף).
טענת ישראל שהגבול המנדטורי לא רלוונטי כלל, ושעמוד הגבול הסופי המקורי של 1906 נמצא בבאר טאבה.
לבסוף, מוסד הבוררות הבינלאומי קבע שקו הגבול על פי הסכם השלום מ-1979 מתייחס בזיקה לקו המנדטורי (שבו טאבה מצרית) ולא לקו 1906 המקורי (שבו טאבה בארץ ישראל), שכן זה נכתב מפורשות בהסכם השלום.
הבוררות קבעה שאכן אבן גבול 91 המנדטורית מחייבת כאבן גבול בהסכם השלום (כטענת המצרים), עם זאת היא דחתה את טענת המצרים שמדובר באבן הגבול האחרונה, אך לא קבעה מה מיקומה של אבן הגבול האחרונה - מאחר שנושא זה לא היה בשטר הבוררות - והשאירה זאת למשא ומתן בין הצדדים.
לאור פסיקת הבוררים, פתחו ישראל ומצרים במשא ומתן שבו נקבע כי אבן הגבול על החוף תהיה אבן הגבול המנדטורית ("אבן פרקר").
לפיכך, ישראל נאלצה לפנות את מלון אביה סונסטה של משפחת פפושדו, (כיום הילטון טאבה) ואת כפר הנופש של רפי נלסון, שנחשב לאחד מסמלי הבוהמה הישראלית של שנות השבעים והשמונים.
עד אותה עת הייתה טאבה כפר קטן.
מאז התחלת בניית המלונות ופיתוח התיירות באזור גדלה אוכלוסייתה.
כחלק מההסכם נקבע שבטאבה יוקם מעבר גבול מהיר שיפעל כמעט ללא הפסקה.
כמו כן נקבע שישראלים יוכלו לבקר בחלק המזרחי של סיני ללא צורך בוויזה לפרקי זמן של עד שבועיים.
באופן דומה, מתירה ישראל כניסה לאזרחים מצרים לנגב ללא צורך בוויזה לפרק זמן של עד שבועיים.
המצרים התירו הקמת קזינו במלון הילטון טאבה, לפיכך נשארה טאבה מקום בילוי פופולרי לישראלים.
לצד הכניסה של צה"ל ללבנון ב-1982 (מלחמת לבנון הראשונה), החיכוך בין ישראל ומצרים על הריבונות בטאבה פגע במומנטום של הסכמי השלום עם מצרים.
פיגועים בטאבה לאחר הסכם השלום
ב-8 באוקטובר 2004 פוצץ מלון הילטון טאבה באמצעות משאית תופת.
בפיגוע נהרגו 31 בני אדם, מהם 12 ישראלים.
ועדת חקירה של משרד הפנים המצרי קבעה, לאחר 24 יום, כי המחבלים לא קיבלו סיוע מן החוץ, בניגוד להשערות שהעלו בכירים ישראלים, לפיהן הפיצוץ היה קשור לאל-קאעידה.
כתוצאה מפיגועי הטרור בטאבה ובסיני ב-2004–2005 והתרעות של משרד החוץ התמעטה התיירות הישראלית בטאבה, אם כי לא נעלמה לחלוטין.
בשנת 2005, נפתח כ-15 ק"מ מדרום לטאבה מתחם נופש גדול בשם 'טאבה הייטס'.
במתחם הנופש מרוכזים כחמישה בתי מלון מפוארים, אליהם מגיעים בעיקר תיירים מאירופה בטיסות צ'רטר ישירות לשדה התעופה בטאבה.
בפברואר 2014, מטען שהונח על ידי מחבלים מארגון אנצאר בית אל-מקדס המשויך לדעא"ש, באוטובוס תיירים מקוריאה הדרומית, התפוצץ, והרג שלושה תיירים ואת הנהג.
הפיגוע התרחש 100 מטרים בלבד ממעבר טאבה.
טאבארה רמון ואסקס רוסאס (בספרדית: Tabaré Ramón Vázquez Rosas; 17 בינואר 1940 – 6 בדצמבר 2020) היה פוליטיקאי אורוגוואי, שכיהן כנשיא אורוגוואי בין השנים 2005–2010 ו-2015–2020. ואסקס היה רופא במקצועו, סוציאליסט וחבר מפלגת השמאל קואליציית החזית הרחבה (בספרדית: Frente Amplio) .
ואסקס נבחר לכהונת הנשיא ב-31 באוקטובר 2004, וכיהן בתפקיד במשך חמש שנים מ-1 במרץ 2005 ועד 1 במרץ 2010. ואסקס היה הנשיא הראשון מן השמאל בתולדות אורוגוואי.
הוא נבחר שנית לתפקיד וכיהן שוב כנשיא בשנים 2015–2020.
ואסקס נולד במונטווידאו בשכונת לה טאחה.
למד בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרפובליקה וסיים ב-1972 כמומחה לאונקולוגיה ורדיולוגיה.
הוא הצטרף לפרקטיקה פרטית כאונקולוג ובנה לעצמו מוניטין כאחד הרופאים המובילים במדינה.
ואסקס שימש כמנהל המחלקה לרדיולוגיה של אוניברסיטת הרפובליקה, וגם הקים את המרפאה הראשונה בשכונת ילדותו לה טאחה.
ב-1976 קיבל מלגה מממשלת צרפת שאפשרה לו השלמת הכשרה במכון גוסטב רוסי בפריז.
בשנת 1982 השתתף בסמינר בינלאומי בישראל בנושא חקר הסרטן.
משנת 1990 עד 1995 כיהן כראש עיריית מונטווידאו והיה הראשון ממפלגתו שכיהן במשרה זו.
הוא התמודד שוב ב-1999 והפסיד לחורחה באז'ה איבנייס, כאשר קיבל 48% מקולות הבוחרים בסיבוב השני.
הוא התמודד בפעם השלישית ב-2004, קיבל 50.45% אחוז בסיבוב הראשון וניצח.
ואסקס היה הנשיא הראשון בתולדות אורוגוואי שהגיע מהשמאל הפוליטי, והקואליציה שהנהיג הורכבה מחברים לשעבר בתנועות גרילה, סוציאליסטים, קומוניסטים ושמאלנים עצמאיים - זכתה ברוב בשני בתי הפרלמנט.
באותה תקופה, עלייתו של ווסקס הייתה חלק ממגמת הצלחת השמאל בבחירות ברחבי אמריקה הלטינית.
בתקופת נשיאותו ערך ביקור רשמי בן שלושה ימים לישראל כאורחו של נשיא המדינה דאז שמעון פרס, אשר במהלכו ביקר במכון ויצמן למדע, במרכז שניידר לרפואת ילדים בישראל ובמוזיאון יד ושם.
חוקת אורוגוואי אינה מתירה לנשיא מכהן להתמודד על כהונה שנייה ברציפות.
ואסקס ניצח בבחירות לנשיאות בפעם השנייה ב-2014, לאחר כהונתו של חברו למפלגה חוסה מוחיקה, לאחר שזכה ב-52.5% מן הקולות בסיבוב השני לעומת 40.5% של יריבו העיקרי, לואיס לאקאז'ה פו.
החל מה-1 במרץ 2015 החל לכהן כנשיא אורוגוואי ה-41 במספר.
לאחר הבחירות הבאות, בשנת 2020, הוחלף בתפקידו בלואיס לאקאז'ה פו.
בתקופת נשיאותו של חברו למפלגה מוחיקה, ובמהלך מבצע צוק איתן סתר את ביקורת מוחיקה כלפי ישראל (אשר טען "מה שישראל עושה בעזה נראה כמו רצח עם"), באומרו "לדעתי ישראל איננה מבצעת רצח עם כלל".
ואסקס היה חובב כדורגל ידוע, וכיהן כ-10 שנים מ-1978 עד 1988 כנשיא המועדון של קבוצת פרוגרסו שזכתה בשנת 1984 באליפות.
ב-31 ביולי 2019, בעודו מכהן כנשיא המדינה, התאלמן מאשתו מריה דלגדו כאשר זו נפטרה עקב התקף לב.
נפטר לאחר מאבק ממושך במחלת הסרטן ב-6 בדצמבר 2020. הותיר אחריו ארבעה ילדים.
טאבארד הוא מעיל קצר, מעוטר מלפנים ומאחור בשלט האצולה של שליט או ריבון, הנחשב ללבוש טיפוסי של כרוזים.
לטאבארד מספר גזרות – ללא שרוולים, עם ריפוד לכתפיים או עם שרוולים קצרים.
לבוש דומה שימש את האבירים בימי הביניים לכיסוי שריונם – עם ובלי הדפסי שלט אצולה.
בימי קדם השם "טאבארד" שימש, כמו כן, לתיאור אריג צמר גס ומחוספס אותו לבשו בעיקר צמיתים.
טאאקי (נורווגית: Taake; מילולית: ערפל) היא להקת בלאק מטאל מברגן, נורווגיה.
היוצר העיקרי מאחורי המוזיקה, והאחראי על השירה, הכתיבה וחלק מעבודת הגיטרות הוא יו.
Høst), שמלווה במוזיקאים מסצנת הבלאק הנורווגית.
ההרכב החל את דרכו בשנת 1993 בנורווגיה.
השם המקורי היה "Thule" עד שהוא שונה ב-1995. ההרכב מתמחה בבלאק מטאל מסורתי.
כל אחד משלושת האלבומים הראשונים מורכב מ-7 רצועות שנקראות :PART I ("חלק 1" בספרות רומיות), PART II, וכן הלאה עד PART VII.
הלהקה הוציאה משנת 1993 ועד שנת 1995 שלושה דמואים ומיני-אלבום אחד תחת הלייבל Mosegrodd Productions.
מאוחר יותר הם קיבלו חוזה ל-2 אלבומי אולפן ב"Wounded Love Records".
האלבום קיבל ביקורות מצוינות בקרב שוחרי הבלאק מטאל ולאחר מכן הוציאה לאור הלהקה עוד 5 אלבומים, במרווחים של 3 שנים בין אלבום לאלבום.
הטאבולאריום הוא בניין עתיק ברומא, הנמצא על צלע גבעת הקפיטולין.
הטאבולאריום ממוקם על המדרון הקדמי של גבעת הקפיטול מתחת לבית המקדש של יופיוס אופטימוס מקסימוס, מדרום מזרח לארקס והסלע הטארפיאני.
ייתכן שהטאבולאריום היה משרד התעודות הרשמי של רומא העתיקה, בו שכנו משרדי השלטון של העיר והאימפריה.
טענה זו לא אוששה באופן ודאי.
הטאבולאריום הוקם כחלק ממיזם השיקום של גבעת הקפיטולין, פרי תוכניתו של הדיקטטור לוקיוס קורנליוס סולה.
לפי כתובת שנמצאה בשטח הושלם הבניין ונחנך בשנת 78 לפנה"ס על ידי הקונסול קווינטוס לוטאטיוס קאטולוס.
שנהאירועים היסטוריים78 לפנה"סחנוכת המבנה על ידי הקונסול קווינטוס לוטאטיוס קאטולוס.81 לספירה ועד 85 לספירהכתוצאה מבניית המקדש של אספסיאנוס האלוהי, נחסמה הגישה מהפורום אל הטאבולאריום.1143שימש הבניין כמושבו של סנטור רומא.1299הבניין שוחזר.1560 עד 1605מיכלאנג'לו עיצב מחדש את חזית הבניין כחלק מהשיפוץ המתוכנן של קמפידוגליו של פיאצה;
העיצוב יושם על ידי ג'אקומו דלה פורטה וג'ירולמו ריינלדי.1993 עד 1999זיהו הבניין כטאבולאריום.
בחלק האחרון של המאה הראשונה לספירה, בערך 150 שנה אחרי בנייתו, עבר המבנה כמה שיפוצים.
במהלך העימות בין כוחות ויטליוס ותומכי הפלאביים (68-69 לספירה), התבצרו האחרונים במקדש יופיטר על הקפיטולין.
אנשיו של ויטליוס העלו את המתחם באש, ולמבנה הטאבולאריום נגרם נזק גדול.
עם עלייתו של אספסיאנוס לשלטון, הוא שיקם את המתחם, ובצע בו שינויים ארכיטקטוניים.
העבודה הזאת כללה גם את הטאבולאריום, כך שהקומה השנייה בו הוצאה משימוש והועבר בה צינור מים גדול.
בתקופת הרנסנאס, שינה מיכלאנג'לו את שלושת הארקדות של ימי הביניים שהפכו את החזית המערבית של הארמון הסנטורי לתבנית קלאסית.
החזית המזרחית שעמדה בפני הפורום ושילבה את שרידי הטאבולאריום, נותרה בלתי סדירה.
בציור משנת 1536 על ידי מארטן ואן הימסרק, רואים שני מגדלים מימי הביניים ואת הגגות הסדורים של שני האגפים המרכזיים.
הטאבולאריום על חלקיו הרומיים שרד, אך הבטון של ימי הביניים טשטש את אופיו.
לפני הבניין נוצרה מסה גדולה שהסתירה את שתי הקומות התחתונות, ובצידה הימני של החזית הובילה קשת מונומנטלית מהפורום למרתפי המקום.
החל מאמצע המאה ה-19, הוסר המילוי שממול לבניין, קו הגג הוסדר והחדרים הפנימיים בכל הקומות נהרסו, אחת הקשתות באולם בקומה השלישית נפתחה גם היא.
בשנת 1940 נפתחו שתי קשתות נוספות, בנוסף, הוסר חלק מהקירות הלבנים שתמכו בקשתות הפנימיות אשר חצצו את הארקדה למקטעים.
ממזרח למקדש וויוביס (Veiovis) נמצאת שדרת עמודים ברוחב 4 מ' שקישטה את שטח המקדש, הגנה על הכניסה לטאבולאריום ואפשרה גישה לאחת ממדרגותיו העיקריות.
הרמפה התחתונה שלו הובילה אל הפורום, והעליונה הובילה אל הקומה הרביעית מעל הארקדה.
מבנה הטאבולאריום היה בנוי מאבן טוף מקומית ואבן טרוורטין, מרתפי המבנה היו עשויים בטון.
חזית המבנה התלת קומתי, בדומה לקולוסיאום, כללה עיצוב שונה לכל קומה.
הקומה הראשונה כללה דלתות וחלונות קטנים וקירות לא מעוטרים.
שתי הקומות העליונות, אותם ניתן היה לראות ממרחק (הקומה הראשונה הוסתרה על ידי מבנים סמוכים בפורום) עוטרו ככל הנראה, בציורי קיר, אולם אלה לא נשתמרו.
הקומה השנייה הייתה מעוטרת בעמודים בסגנון דורי, והקומה השלישית (שלא שרדה) הייתה מעוטרת בעמודים בסגנון קורינתי.
מבנה זה, שהוקם קודם להקמת הקולוסיאום השפיע עליו ועל שילוב הסגנונות בו.
כמבנה כמעט טרפזי, הוא מסווה את האזור העתיק "בין השטח המיוער", וכשהיה שלם, הוא יכל להסתיר את ההנמכה מהפורום.
החדר הנמוך ביותר בפורום סגור לחלוטין, החזית גובלת לסלע של הקפיטול, ורק הדלת שהובילה למדרגות המקדש של וויוביס הייתה למעשה בשימוש.
אף על פי שהחומה הוקפה בבניין המקדש של אספסיאנוס בסוף המאה הראשונה לספירה, ייתכן שהוא הותיר את המקום פתוח לצמיתות כדי להקל על הגישה למקדש וויוביס ולקטע העליון של הקפיטול.
באימפריה הקדומה הם היו, כפי שראינו, נטושים, והמסדרון שימש להעברת צינור שסיפק מים לבניין.
הקומה התחתונה של חזית הטאבולאריום בפורום שרדה במידה רבה ללא פגע, בנוסף לשיטת בנייתה המרשימה.
קירותיה כבדים, גושים גדולים של טוף אפור בהיר מונחים על שכבות דקות של טיט עם שורות של "בסיסים" ו"כותרות" לסירוגין.
הקירות הפנימיים מורכבים מפחות טוף; הקמרונות הפנימיים של הקירות התחתונים הם בטון.
במשקופי הדלתות והמדרגות בכרכובים ובקשתות שולבו כותרות דוריות מאבן טרוורטין, ניתן לראות את רוב הקירות עליהם מדובר.
בקומה השלישית, שהיא החלק המרשים ביותר והגלוי ביותר של הבניין, היה למעשה רחוב מקורה שחיבר בין אגף צר של המעלה הקפיטוליני (Clivus Capitolinus ,"Via del Campidoglio" המודרנית) בדרום לבין גראדוס מוניטאי ("Via Pietro in Carcere" המודרנית) בצפון.
כיום, רצפת הבניין מרוצפת בלוחות טרוורטין מלבני, כאשר במקור היה הריצוף מאבן בזלת המשמשת בדרך כלל לריצוף רחובות.
במעבר הקמרון, 5 מ' רוחב ו-10 מ' גובה, היו במקור כניסות מקושתות בקנה מידה גדול בכל קצה.
בנוסף ישנם חמישה חדרים סמוכים שהיו כנראה חנויות ייעודיות.
מהקשתות שהיו קיימות אז רק שתיים מהן שרדו, אחת מהן נמצאת ליד קצה ה-ארקדה שעדיין משמרת את ספת הטרוורטין.
נראה כי הייתה קומה בנויה מעל הארקדה: הקירות העבים בגובה הפורום נועדו כמובן לתמוך לפחות בקומה אחת לפחות מעל הארקדה.
כבש המדרגות שהגיעו מהדלת החיצונית ליד המקדש של וויוביס הוביל לקומה העליונה הזאת, וארובות בבניין העתיק שנחשף במהלך העבודה מהמאה התשע-עשרה מעל הארקדה וכן שברי הטרוורטין מן העמודים הקורינתיים שזיהה דלברוק.
בגלל מורכבות המבנה קשה מאוד להגדיר את התפקיד של ה"טאבולאריום", אם כי האחדות והייחודיות של המבנה מעידים כי כבר מהבנייה הראשונית של המבנה ייעודו היה אחיד.
האדריכלות של הבניין נחקרה היטב, בעיקר בזכות עבודתו של ריצ'רד דלבריק "בניינים הלנסטיים בלאטיום (1907)", אשר אין לה תחליף גם כמאה שנים לאחר פרסומה, ולפיה המבנה מוגדר כטאבולאריום וכארכיון.
ישנם מאפיינים באדריכלות המבנה אשר מעידים כי הבניין שימש כארכיון.
מסדרונות ומדרגות סגורים מחברים את הבניין למשרדים הציבוריים של רומא הרפובליקנית, כך שיהיה ניתן להעביר את המסמכים בצורה בטוחה ממקום ייצורם ועד למקום השימור.
עם זאת, ההעברה הזאת ממקום למקום אינה תהליך פשוט, זהו מוקד ההכרה וההעצמה, במקום כלשהו בין המבנה החיצוני לבין פנים המבנה הארכיוני, המסמכים חייבים להתפתח לראיות ולזיכרון בטרם ייקלטו בבניין כעדות לפעולות קודמות.
כתוצאה מכך, חייב להיות מקום, מרחב בין-פנים, במקום שבו הוא מתרחש, מרחב המחובר לשני גבולות, האחד גובל במסמכים והשני גובל בראיות: ארכי-לימיס או "סף ארכיוני".
סף הארכיון הוא המרחב שבו נושא קצין הרשות הציבורית את המסמכים, מזהה אותם לפי מקורם ומעמדם, מקשר אותם מבחינה אינטלקטואלית עם אלה השייכים לאותו תחום ומפנה אותם אל החלל הפנימי, בסף הארכיוני, ומעבר לו, נעשתה הפונקציה המאמתת.
מיקומו של הבניין מגלה זאת.
הטאבולאריום עלה ועדיין עולה על גבעת הקפיטול כנקודת הסיום המרשימה לפורום, גבוה מהסנאט, קרוב יותר לבית המשפט מכל בניין אחר, מוקף בשווקים ובמקדשים, נקודת ההתייחסות לכל מי שעבר בעיר ואת הלב הפועם של הציבור.
הטאבולאריום הכיל ראיות וזיכרון של העם לעם, כתזכורת מקורית, אמינה, קבועה, ובלתי נשכחת.
ההבדל הבסיסי בין הטאבולאריום לבין מקומות השימור של ימי הביניים, הוא שהראשון היה שייך לאותה הסמכה שבה אלה שמייצרים את המסמכים היו סוכנים או נציגים, בדיוק כמו היום, הארכיון המרכזי של מדינה הוא חלק מהממשלה המרכזית של אותה מדינה.
לעומתם, בימי הביניים שימור המסמכים היה שייך לגופים בעלי צורה כלשהי של ריבונות על אלה שיצרו את המסמכים והם היו נבדלים אחד מהשני.
קיימים שני תיאורים עתיקים, הראשון של ניקולו סיגורילי לפני 1431, והכתובת השנייה מצא לואיג'י קנינה בשנת 1845 בחדרי הקומה השנייה, בצד הצפוני של הטאבולאריום.
האחרונה חוזרת באופן חלקי על הטקסט של הכתובת הראשונה:
הכתובת היא של קווינטוס לוטאטיוס קאטולוס, ובה יש זיהוי של המבנה כטאבולאריום ומופיע בה שמו של האדריכל, לוקיוס קורנליוס משבט ווֹטוּריה.
אף על פי כן, ועל אף מיקומו המיוחס ולפרסום שלו זכה הבניין, אשר מוזכר בכל ספרי ההדרכה ועבודות המחקר, תפקידו של הבניין עדיין אינו ידוע בוודאות.
מחקרים אחרונים, עם זאת, מאפשרים לנו להעריך מחדש את ה"טאבולאריום", במיוחד הם מאפשרים לנו לסלק שורה של דעות קדומות.
מחקרים אלה נעשו על ידי שלושה חוקרים, ניקולס פרסל (1993), הנר פון הסברג (1995) ופייר לואיג'י טוצ'י (2005), שכל אחד מהם תרם תרומה חשובה לוויכוח, גם אם מסקנותיהם אינן משכנעות לחלוטין, ובמקרים מסוימים אינן נכונות.
פרסל, שהסתמך על תאוריה ישנה של תאודור מומזן (1858), סירב לקבל את הזיהוי המסורתי של המבנה עם הטאבולאריום, משום שאין לו מאפיינים אדריכליים שבדרך כלל מאפיינים ארכיון.
למעשה, אנרי ג'ורדן כבר ציין שברומא, בניגוד לערים אחרות באיטליה העתיקה, לא היה רק אחד אלא מספר טאבולאריות, שכל אחד מהם היה קשור למשרד מנהלי אחר.
נקודה נוספת משמעותית מאוד עולה ממאמרו של פון הסברג, שחקר מחדש קבוצה של יצירות אדריכליות שעדיין נשמרו במקום שבו התגלו בתחילת המאה התשע עשרה.
היצירות האלה מורכבות מעמודים העשויים חוליות, כותרות קורינתיות וארכיונים, כאשר הכל עשויים מאבן הטרוורטין, שבדרך כלל יוחסו לקומה השנייה של ה "טאבולאריום".
הממדים המרשימים של יצירות אלה מרמזים דווקא, כי הבניין אינו בהכרח טאבולאריום.
פון הסברג ייחס אותם בצורה נכונה לשני שלבים של מקדש גדול, רפובליקאי מאוחר ואחד פלאבי מאוחר.
האחרון ללא ספק קשור לשחזור הדומיטיאני בעקבות השריפה של שנת 80 לספירה.
פרשנות זו נראית ודאית, עם זאת, ייחוסם של היסודות האדריכליים לבניין שחורבותיו עדיין ניכרות בגן האראקואלי, אינו נכון.
מנגד, טוצ'י, אשר התחיל מנקודת המבט של פרסל ("הטאבולריום" אינו טאבולאריום), בחן מחדש את היסודות האדריכליים שנחקרו על ידי פון הסברג ואישר את ייחוסם למקדש של התקופה הרפובליקנית.
הוא הדגיש, עם זאת, את נקודות החולשה של המחקר של פון הסברג.
מחד גיסא זה מוכיח, אם כן, כי הטאבולאריום הוא למעשה המרתף (substructio) של המקדש המוצע, אשר בנייתו שייכת לתקופה מ-78 לפנה"ס ואילך.
מאידך גיסא, השערתו של טוצ'י כי זהו בית המקדש של יוּנוֹ מוֹנֶטָה, שהועבר לכאן ושוחזר לאחר שריפת הקפיטולום בשנת 83 לפני הספירה, אינה מקובלת.
שינוי במיקומו של מקדש שהיה במובן מסוים מזוהה עם המצודה לא יכול להיות מוצדק על בסיס הראיות הנוכחיות.
הסיבה לך היא שהשרידים שעדיין נראים על המצודה כוללים מבנים של התקופה הקיסרית, כגון שני קירות בטון מקבילים הקשורים ליסודות העמודים, אשר שייכים לשחזור הדומיטיאני של המקדש, דבר אשר סותר את שייכותו של המבנה למקדש.
בהתייחסות לקומה הרביעית, האם היא אכן הקומה העליונה של הטאבולאריום?
האם היה זה המקום שבו שיכן אספסיאנוס את "שלושת אלפי טבליות הברונזה ...", "צווים של הסנאט וחוקי האספה הפלבאית על אמנות ובריתות ומענקים אינדיבידואליים של זכויות אישיות"?
כמה חוקרים הטילו ספק בזיהוי הזה.
תאודור מומזן, ההיסטוריון המפורסם ביותר של רומא העתיקה במאה התשע-עשרה, טען כי הממשלה הרומית אינה זקוקה למחסן עצום עבור "המסמכים" שלה, כל מקום, קטן ככל שיהיה, יכול לשמש כ"טאבולאריום".
ויתר על כן, הכתובת המפורסמת שנמצאה על ידי קנינה לא הייתה, ככל הנראה, מקורית.
רוב בני זמנו של מומזן וממשיכיהם התעלמו מההצעות הללו, אך פרסל דגל בהם באחרונה, וזיהה את הטאבולאריום כ"אטריום ליברטיס ", אטריום החירות, בניין רפובליקני ידוע.
מאוחר יותר, הציע טוצ'י כי שני חללים מרכזיים ביסודותיו של הטאבולאריום, מצביעות כי שתי הקומות הקיימות שלו היו רק היסודות של המקדש הגרנדיוזי של ג'ונו מונטה שבעבר היה אמור להיות מעל למצודה תחת הכנסייה של סנטה מריה איו ארצ'לי עם פלטפורמה כה גדולה.
טאבולה ראסה (מלטינית: Tabula rasa, "לוח חלק") הוא מונח המציין תאוריה לפיה בני אדם נולדים ללא מידע פנימי אלא כ"לוח חלק".
הידע האינדיבידואלי נצבר לפיכך רק כחלק מניסיון החיים ומתפיסת העולם דרך החושים.
בתרבות המערבית ניתן למצוא עדויות לרעיון ה"טאבולה ראסה" עוד מימיו של אריסטו:
במסכת אבות אומר התנא אלישע בן אבויה:
אך רעיונותיהם של אריסטו ושל אלישע בן אבויה נשכחו למשך מאות שנים עד למאה ה-13 בה תומאס אקווינס החזיר את רעיונותיו של אריסטו לדעת המחשבה המודרנית.
כתביו של אקווינס, למרות שהוצגו בפני הציבור, לא זכו להתייחסות משמעותית במשך כמה מאות שנים עד להופעתו של הפילוסוף ג'ון לוק במאה ה-17. לוק הציג את הגישה האמפיריציסטית, לפיה הילוד הוא דף חלק אשר צובר מידע אך ורק מהסביבה וניסיון חייו.
תיאורית "טאבולה ראסה" מופיע גם בכתביו של זיגמונד פרויד.
למרות שבניגוד לבעלי חיים אחרים שנולדים עם יכולות מתקדמות כמו היכולת לעמוד וללכת, בני האדם נולדים עם מעט מאוד ידע מובנה, הרעיון שהאדם נולד ללא שום מידע פנימי איננו מקובל היום ברוב ענפי המדע.
דוגמאות לידע מובנה במוח האנושי הן למשל רפלקס מורו שמופיע בתינוקות שאך נולדו או החיבה של בני אדם למגורים בקרבת נופי טבע של כרי דשא ומים למרות שבימינו כבר אינם רלוונטיים להישרדות של האדם המודרני.
סטיבן פינקר הקדיש ספר שלם (הלוח החלק - על הכחשת טבעו המולד של האדם) לסתירת תאוריית הלוח החלק ולהצגת אלטרנטיבות מגובות מחקרים.
במדע, "טאבולה ראסה" נחשב למודל המסוגל לחתור לכיוון מטרה מוגדרת על ידי שימוש בחוקים בסיסיים של לימוד עצמי.
כיום סבורים מדענים שהמוח עובד כמכונה הניתנת לתכנות, בעלת סט מוגדר של חוקים אשר בעזרת המידע שנקלט דרך החושים מעדנת את תגובותיו של האדם למען ביצוע טוב יותר של המשימות העומדות בפניו.
ניסיון לחקות דרך פעולה זו בעזרת מחשבים הוליד את מודל רשת נוירונים.
יוסי שמריך (נולד ב-23 בדצמבר 1980), ידוע בשם הבמה טאבו פלוס (בעבר: סגול טאבו פלוס) הוא ראפר ומוזיקאי ישראלי.
בשנת 2004 השיק אלבום בכורה בשם "החיים עושים אנשים קשים, רוצה להרגיש?" בלייבל (שאינו קיים עוד) "אודיו קולאז'", חברת בת של NMC.
האלבום, שאת עטיפתו עיצב שמריך עצמו, הכיל שירי היפ הופ בעלי אופי אלטרנטיבי, עם עיבודים שחלשו על מגוון סגנונות ביניהם ג'אז, פאנק ורוק, וטקסטים שעסקו בין השאר בנושאים בעלי משמעות פילוסופית וקיומית.
בהפקת האלבום השתתפו מספר מפיקים, ביניהם די.ג'י קארס, נועם וואהל ושמריך עצמו.
בשנת 2007, לאחר שנה של עבודה משותפת עם ההרכב 51% (שמריך, צ'ה, אבי אשכנזי, אבי גולצמן, ג'וזף ושי פישמן), הוציאו 51% את אלבום הבכורה שלהם שנקרא "עוברים לגור לכם באוזן".
בשנת 2008 הוציא טאבו פלוס את אלבום הסולו השני שלו "מיתרים", אלבום קונספט שהופק מוזיקלית על ידי יוסי "ג'וזף" כהן (באלבום התארחו האמנים נועה פארן, אבי אשכנזי ואבי גולצמן).
האלבום יצא כחלק מפרויקט הגמר של טאבו בלימודי עיצוב תקשורת חזותית ב-HIT מכון טכנולוגי חולון, הפרויקט כלל גם את עטיפת האלבום ואת הקליפ לשיר הנושא, קליפ המשלב כמה טכניקות אנימציה (רוטוסקופ ואנימציית סריגה).
הקליפ הוצג בתערוכות עיצוב ואנימציה ובלוגים ברחבי העולם.
בשנת 2009 הוציא טאבו פלוס את הפרויקט "מילה מדוברת", אלבום שעסק בז'אנר הספוקן וורד, בו אירח אמנים שונים על ההפקות שלו (נועה פארן, נועם וואהל, אבי אשכנזי ואבי גולצמן).
באותה שנה הוציא עם הרכב 51% את אלבומם השני "שירים מהבוידעם".
ב-2011 המשיך הפרויקט בשם "מילה מדוברת 2.0".
ב-2010 הוציא עם ההרכב 51% את אלבומם השלישי "זהו".
ב-2011 התארח באלבום "סנדוויץ' פועלים" של אורטגה בשיר "דף ריק".
בין השנים 2010–2014 היה שותף בהרכבי המוזיקה האלקטרונית MASSS ו-HTTP Beats ביחד עם המפיק יוסי "ג'וזף" כהן.
ב-2013 התארח באלבום "חלומות" של המפיק עידו מימון בשיר "אבוד"
בין השנים 2014–2019 יצר בעיקר למגירה אשר בענן, מלבד שירים בודדים שיצאו דרך ערוץ היוטיוב שלו.
בסוף 2019 חזר להוציא שירים באופן רשמי ועקבי.
סינגלים ששוחררו בין 2019 ל-2023 הפכו לאלבום הסולו השלישי שלו "עיצות מאיש זקן" (2023).
החיים עושים אנשים קשים, רוצה להרגיש?
עוברים לגור לכם באוזן (2007)
המרכיבים הראשיים שלו הם בורגול, פטרוזיליה קצוצה, עלי נענע, עגבנייה, בצל, עשבי תיבול, מיץ לימון ותבלינים שונים אחרים, שבדרך כלל כוללים פלפל שחור, קינמון ופלפל אנגלי.
בלבנון ובסוריה, שם הומצא המאכל, אוכלים אותו לעיתים קרובות בעזרת עלי חסה ערבית (סוג של חסה בעלת עלים גדולים).
בקרב נוצרים אורתודוקסים בלבנון וסוריה, הטבולה הוא מאכל מרכזי במהלך ימי התענית שלפני חג הפסחא.
במסעדות מזרחיות הסלט מוגש כחלק ממבחר המתאבנים.
הטאבולה פופולרית גם בברזיל וברפובליקה הדומיניקנית בהשפעת המהגרים הערביים שעברו לשם.
בארצות הברית מוגשת הטאבולה לפעמים כמטבל.
הטַאבּו (Tabu) או טאפו (Tapu) הוא מושג משותף לכל העמים הפולינזיים שמשמעותו היא איסור חברתי ומקור המונח הסוציולוגי: טאבו.
תוצאה מיידית של הטלתו היא איסור מגע עם אדם או שימוש בחפץ עליו הוא הוטל.
לפי הדת המאורית כל מי שירים ידו על אדם או חפץ שהוכרז טאבו יוענש בידי האל בעונש מוות, ואם האלוהים ישהה את ביצוע הנקמה, הרי העם יוכל לבצע אותה במו ידיו.
הטאבו מופעל למטרות אישיות, כלכליות ומדיניות.
טאבו של ימים אחדים מוטל על יליד שגזז את שער ראשו או צייר כתובת קעקע על בשרו, כן על סביבתו של האדם במקרה של מחלה חשוכת מרפא או מוות.
כאשר מנהיג נקבר במקום מסוים, האזור מסביב לקבר הוא טאבו לתקופה נתונה.
אם קיימת סכנה כי הדגה תיעלם מנהר מסוים או שנוטלים יבול כאשר הוא עדיין בוסר, השלטון יכול להכריז על המקום בתור טאבו ולא יכול לגשת אליו אדם.
סוחר אירופאי שמעורר מורת רוח עלול להיות מושא לטאבו.
בחברה המאורית לטאבו יש תוקף של חוק.
טאבי (בקאנג'י - 足袋) הם גרביים יפניים מסורתיים.
הם מגיעים עד הקרסול ובעלי הפרדה בין הבוהן לשאר האצבעות.
הם נלבשים על ידי שני המינים, ביחד עם גטה וזורי, ופריטי הנעלה מסורתיים נוספים.
טאבי הם גם חלק מהותי מהלבוש היפני המסורתי - ביחד עם הקימונו.
הצבע הרגיל של הטאבי הוא לבן, וטאבי לבנים נלבשים באירועים רשמיים, כמו טקס התה היפני.
גברים לובשים לעיתים טאבי כחולים או שחורים בנסיעות.
קיימים גם טאבי צבעוניים, והם נלבשים בעיקר על ידי נשים וילדים.
בנאים, חוואים, גננים, נהגי ריקשות ועובדים אחרים נוהגים ללבוש סוג של טאבי שנקרא ג'יקה-טאבי (地下足袋, טאבי שנוגעים באדמה).
טאבו הוא מחזמר המבוסס על ספר מאת מרק דייוויס (שוכתב לקראת ההפקה בברודוויי על ידי צ'ארלס בוש), שירים של בוי ג'ורג' ומוזיקה של ג'ורג וקוואן פרוסט.
העלילה מתרחשת במחסן תעשייתי נטוש, שארח פעם את מועדון הריקודים הפופולרי ביותר בלונדון, טאבו.
המחזה עוסק בסצנת המוזיקה הנאו-רומנטית של תחילת שנות ה-80, שמייצגיו: בוי ג'ורג', שביחד עם להקת מועדון תרבות זכה להצלחה רבה ומספר להיטים, בהם Karma Chameleon ו-Do You Really Want to Hurt Me; האמן ליי בורי, ידידו של בוי ג'ורג', מרילין, והמארח סטיב סטריינג' מלהקת ויסאג'.
הופעת הבכורה של המחזמר התקיימה ב-29 בינואר 2002, בתיאטרון Venue החדש בווסט אנד של לונדון.
הקומיקאית האמריקאית רוזי אודונל התאהבה במחזה והחליטה לממן את ההפקה בברודוויי.
לאחר 16 הופעות מקדימות המחזמר נפתח רשמית בתיאטרון פלימות'.
הוא ירד לאחר 100 הופעות, וזכה לביקורות שליליות בעיקר.
הצוות כלל את בוי ג'ורג' (שקיבל קרדיט תחת שמו המקורי, ג'ורג או-דוד), יואן מורטון, ראול אספרצה, שרה יוריארט ברי וג'פרי קרלסון, והבמאי כריסטופר רנשואו.
אודונל, כך נטען, לא הצליחה להחזיר השקעה של 10 מיליון דולר בפרויקט.
שירים - הפקה בריטית מקורית
בילי - הדמות המרכזית, בילי הוא צלם בתחילת דרכו.
הוא בורח מהחיים המשעממים בברומלי ללונדון, כדי לחפש הצלחה.
הוא פוגש שם את פיליפ סלון, המציג אותו בפני קים וג'ורג'.
עד מהרה הוא מתאהב בקים, ונשרך אחרי ג'ורג', שהקריירה שלו נוסקת.
הדמות אינה מבוססת על דמות אמיתית.
קים - מעצבת אופנת פאנק בתחילת דרכה החולקת דירה עם ג'ורג'.
קים פרועה, אך נטולת בטיחון, וכמעט שאינה מסירה את האיפור שהיא לובשת.
היא ברחה מהבית כשהייתה בת 15, אבל אמה הייתה שיכורה מכדי לטרוח לחפש אחריה.
ג'ורג' - אמן, משורר, זמר וכותב שירים, ג'ורג או'דוד מוצג לפני ואחרי הצלחתו המקורית, בתפקיד משנה.
הוא מחבב את בילי ונהנה מתשומת הלב שמעוררים ההופעה והמלבושים המיוחדים שלו.
את הדמות הזו שיחק בתחילה יואן מורטון, שבוי ג'ורג' אמר עליו: "הוא יותר בוי ג'ורג' ממני."
ליי בורי - מעצב אופנה אוסטרלי ססגוני ואמן הופעות.
הוא נהנה להציק לקים, והוא מוקף עדת מעריצים/עבדים פטפטנית, אליה מצטרף גם בילי.
פיליפ סלון - האיש השני שבילי פוגש בלונדון, והוא זה שמביא אותו אל קים וג'ורג', ופותח את המחזמר.
ג'וזי - אמו של בילי, אשר בהמשך הופכת ידידתה הקרובה של קים ושותפתה המקצועית.
דמותה אינה מבוססת על דמות אמיתית.
מרילין - ילדת מועדונים, יריבתו של ג'ורג' תחילה, אך בהמשך חברתו הטובה ביותר.
ג'ייני - כתבת של הסאן הקשורה לג'ורג'.
סטיב סטריינג' - הדורמן במועדון הבליצ' ומנהיג להקת ויסאג', הזוכה להצלחה עם Fade to Grey.
פטאל - טרנסוויסט ופוּשֶׁר מפחיד.
לא משכנע בתור אישה, גבר אלים בחצאית.
בהופעות המוקדמות פטאל הורג את בילי לקראת הסיום.
מבוסס על דמות אמיתית מאוד.
ביג סו - העוזרת הראשית של ליי וחברה קרובה.
גרי/גורו דאזל - הבאונסר במועדון הבליץ שהופך חבר הרא קרישנה.
פרס טוני למוזיקה מקורית (מועמדות)
פרס טוני לשחקן הטוב ביותר במחזמר (מועמדות, מורטון)
פרס טוני לשחקן ראשי במחזמר (מועמדות, אספרצה)
פרס עולם התיאטרון (זוכה, מורטון)
טָא' אָלִי (Ta' Qali) הוא כפר ואזור פתוח בשטחה של עיריית אטארד , כקילומטר צפונית-מזרחית לעיר מדינה, במרכזו של האי מלטה.
זמן קצר לפני מלחמת העולם השנייה הוכשר בטא' אלי מנחת דשא אזרחי, אשר ניצל את קרקעיתו של אגם שיבש.
ב-30 באוקטובר 1940 הוחלט על הצבת טייסת של חיל האוויר המלכותי במנחת, וזה החל לשמש כשדה צבאי ב-8 בנובמבר באותה שנה.
המקום ספג הפצצות כבדות מצד מטוסי מדינות הציר.
לאחר המלחמה החלה הסבתו של טא' אלי לאזור נופש וספורט, תוך ניצול האנגרים והמבנים הישנים של השדה.
תחילה נערכו על המסלול מרוצי מכוניות, אך אלה הופסקו מאוחר יותר והועברו לשדה הנטוש בחאל פאר שבדרום-מזרחו של האי.
מדרום למסלול הטיסה שוכן היום קומפלקס של מתקני ספורט הכולל את האצטדיון הלאומי טא' אלי ומגרש כדורגל נוסף, וממזרח לו הוקם "הפארק הלאומי טא' אלי" - מתחם גנים קטן באורך של כחצי קילומטר, ובו אמפיתיאטרון המשמש להופעות רוק ופופ.
האצטדיון נפתח רשמית ב-14 בדצמבר 1980 והוא מכיל 17,797 מושבים.
הוא נבנה במקום בסיס תעופה לשעבר של חיל האוויר המלכותי, לא רחוק מהעיר ההיסטורית מדינה.
בשנת 2002 הוקם מבנה ראשי חדש, בו נמצאים גם משרדי ההתאחדות לכדורגל במלטה.
מצפון למסלול שוכנים שלושת המבנים הגדולים של השוק הסיטונאי של מלטה המכונה "פיטקלייה" (Pitkalija).
עוד שוכנים במקום מועדון דגמי מטוסים העושה שימוש בשרידי המסלול, המוזיאון האווירי של מלטה (Malta aviation museum, Muzew Malti ta' l-Avjazzjoni) שהוקם ב-1 בנובמבר 1994 בשלושה מהאנגרים של השדה הישן, ובתי מלאכה לאומנים (Qali Crafts Village).
טא' שביאש (במלטית: Ta' Xbiex) היא עיר זעירה לחופו המערבי של נמל מרסמשט בצפון-מזרחו של האי מלטה במלטה.
היא שוכנת בחצי אי גבעי הבולט אל מימי הנמל, בין ערוץ מסידה מדרום וערוץ לצרטו מצפון, ושטחה 0.3 קמ"ר בלבד.
בשנת 2005 מנתה אוכלוסיית העיר 1,846 תושבים.
ייתכן כי מקורו במין של פטל המכונה במלטזית "שאובס" (Xawbas), במילה "טבשביש" (Tbexbix) שפירושה זריחה, או בצירוף המילים "טא' שביאק" (Tax-Xbiek) שמשמעותו "של הרשתות".
תחילתה של העיר ככפר דייגים, וב-1948 החלה בה הקמתו של המנזר הכרמליטי.
ב-1954 הונחה אבן הפינה לכנסייה היחידה בטא' שביאש הניצבת במרכזה הגאוגרפי.
הכנסייה נחנכה ב-28 בנובמבר 1958 והוקדשה ליוחנן הקדוש של הצלב.
ב-1969 הוענק לכנסייה מעמד של כנסיית רובע, ויום חגו של הקדוש החל ב-16 בנובמבר, נחוג בפסטה כמקובל במלטה.
העיר נחשבת לאזור מגורים יוקרתי, ובה מספר וילות מהמאה ה-19. בערוץ לצרטו שמדרום לטא' שביאש שוכנת המרינה הגדולה ביותר במלטה, ובסמלה של העיר אשר אומץ באופן רשמי בשנת 1993, נראה הגה של ספינה.
העיר מוקפת בטיילת (Ix-Xatt) הנמשכת בצורת פרסה לאורך חופה, ושוכנות בה מספר שגרירויות זרות, וכן משרדיהן של כמה חברות ספנות וטכנולוגיית מידע.
ג'יימי לואיס גומז , או בכינויו טאבו (Taboo), הוא ראפר, שחקן קולנוע ודי ג'יי אמריקאי, אחד מסולניה של להקת בלאק אייד פיז.
הוא שר בסגנון היפ הופ ופופ אמריקני.
נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה להורים ממוצא אמריקני-מקסיקני.
יש לו גם שורשים אינדיאניים מצד אמו.
לגומז ילד מאשתו דיזון שנישאה לו בשנת 2008.
במהלך הקריירה שלו שיתף פעולה עם אמנים רבים, כגון will.i.am, פרגי, חואנס ועוד.
בשנת 2009 שיחק בסרט "סטריט פייטר - האגדה של צ'ון לי" את דמותו של וגה, שמבוסס על סדרת משחקי הקרבות סטריט פייטר.
בשנת 2023 דיבב את דמותו של וואקאק בסדרת ההנפשה "שומרי הרוחות" מבית נטפליקס.
טַאבּ (Tab קיצור באנגלית של tabulate או tabulator key) הוא מקש מיוחד במקלדת מחשב וכן תו במחשב.
השימוש העיקרי הוא למעבר מהיר בכיוון אופקי אל נקודת העצירה הבאה באותה שורה.
מקש טאב נוצר כבר במכונת כתיבה.
לצורך ארגון טקסט בטבלאות היו צריכים בעבר להקליד פעמים רבות את תו הרווח כדי לעבור לעמודה הבאה.
מקש טאב נוצר כדי לחסוך זמן, וכדי לקדם את נייר ההדפסה במהירות בכיוון האופקי אל העמודה הבאה.
לצורך זה היה צורך להגדיר מראש נקודות על גבי הציר האופקי "עצירות טאב" אליהן יתקדם נייר ההדפסה בכל הקשה על טאב, עצירות אלו היו לרוב בנות 8 רווחים.
במקלדת מחשב השימוש הוא דומה, אבל הורחב לשימושים נוספים:
במעבדי תמלילים בטקסט רגיל, השימוש בטאב מקדם את הסמן בכיוון אופקי לנקודות קבועות "עצירות טאב", ובטבלאות - הטאב מקדם את הסמן אל העמודה הבאה.
בגיליונות אלקטרוניים טאב מקדם את הסמן בכיוון אופקי אל העמודה הבאה באותה שורה.
בתוכנות רבות - טאב משמש בממשק משתמש גרפי כדי להעביר את המיקוד מאובייקט אחד לבא אחריו, או כדי לקדם את הסמן משדה אל השדה שבא אחריו.
במרבית המחשבים במערכת חלונות, שילוב המקשים משמש למעבר בין חלונות פתוחים, והשילוב משמש למעבר בין כרטיסיות פתוחות באותו חלון.
בתוכנות רבות, משמש המקש להזחה.
בקוד ASCII ערכו של התו 9. בקובצי טקסט תו זה משמש לקידום בכיוון אופקי לנקודות קבועות "עצירות טאב".
קידום דומה קיים גם ב-HTML, באמצעות &#9;.
קיים תקן דה-פאקטו להעברת נתונים TSV (Tab-separated values) ובו משמש התו טאב להפרדה בין שדה אחד לבין הבא אחריו באותה שורה (רשומה).
הטאבון (מן המילה הערבית طابون) לעיתים מכונה גם בשם תנור (בערבית تنور) וכך גם בלשון המקרא.
הוא תנור אפייה העשוי לרוב מתערובת המבוססת על מקור חרסיתי.
מעוצב ככיפה או חרוט (לעיתים קטום), עם פתח בצדו בעזרתו ניתן להבעיר ולהזין את האש.
משמש בעיקר לצורכי הכנת מאפים שונים.
בעוד שבעת העתיקה מרבית הטאבונים עשויים היו מתערובות קרקע (חרסית וחול) כיום ישנם טאבונים העשויים מאבן ואף ממתכת.
מן הממצאים השכיחים בבתי המגורים בעת העתיקה הם הטאבונים (תנורים) אשר שמשו לצורכי הכנת לחם ויש להבדילו מן הכיריים ששימשו לבישול.
מתקופת הברונזה ומתקופת הברזל בארץ ישראל מוכרים טיפוסי תנורי אפייה אשר לרוב עשויים ממעטפת חרס עבה.
במרבית החפירות הארכאולוגיות ימצאו רק בסיסיהם של הטאבונים בצורת טבעת חרס עבה ואולם לעיתים עשויים להיחשף בשלמותם.
תופעה רווחת היא מציאת טאבונים כאשר מעטפת הטאבון מצופה בשברי כלי חרס (צרופים) אשר סייעו לבודד את השפעות החום על המעטפת הדקה ולמנוע סידוק ושבירה.
במקרא מצוין התנור ככלי המקבל טומאה (בדומה לכלי חרס) אשר אם נטמא חובה להרסו "וְכֹל אֲשֶׁר-יִפֹּל מִנִּבְלָתָם עָלָיו, יִטְמָא--תַּנּוּר וְכִירַיִם יֻתָּץ" (ויקרא יא, לה).
בימינו בדרך כלל משתמשים בטעות בכינוי טאבון לסאג'; כיפת מתכת עבה ששמים בהגבהה מעל מדורה פתוחה, שמשמשת להכנת פיתות מסוגים שונים.
הטאבון נמצא בשימוש נרחב בקרב קהילות אתניות ברחבי המזרח התיכון וצפון אפריקה בעיקר לצורכי הכנת סוגי לחם מגוונים.
תפוצת השימוש בו מעידה על מרכזיותו וחשיבותו למחייתם של הדיירים.
צורתו הנפוצה של הטאבון היא של כיפה המקנה לו חוזק ועמידות.
לעיתים נסמך למבנה הכיפה שרוול כניסה נמוך יותר (כצורת איגלו).
השרוול הנמוך מסייע לשמר את החום בתוך הכיפה.
לעיתים נהוג לשלב פתח יציאה לעשן (ארובה), אולם יש הנוהגים להסתפק בפתח הכניסה ליציאת העשן על מנת לצמצמם אפשרות של בריחת חום לא מבוקרת.
בעת השימוש בו יש הנוהגים לסגור את הפתחים על מנת לסייע לשמר את החום בתוך החלל הפנימי (בדומה לאופן השימוש בתנור חשמלי ביתי).
חומרים שונים נהוגים כחומרי בעירה של הטאבון בתוך כך: גללי בעלי חיים מיובשים, ענפי עצים קצוצים ויבשים, שבבי עץ, פחם, עלי עץ מיובשים ובדים.