tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מילאדין סטבנוביץ' (בסרבית: Миладин Стевановић; נולד ב-11 בפברואר 1996 בביילינה שבבוסניה והרצגובינה) הוא כדורגלן סרבי המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת מכבי בני ריינה מליגת העל.
סטבנוביץ' גדל במחלקות הנוער של רדניק ביילינה ופרטיזן בלגרד.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בהשאלה מפרטיזן בלגרד לטלאופטיק.
בהמשך חזר לפרטיזן בלגרד, ובסך הכל ערך עשר הופעות ליגה במדי המועדון במסגרת ליגת העל הסרבית, בהן הבקיע שער אחד.
ב-17 באוגוסט 2016 חתם סטבנוביץ' בקייסריספור מליגת העל הטורקית.
בסך הכל ערך שתי הופעות ליגה במדי המועדון, והוסיף שבע הופעות במסגרת הגביע הטורקי.
ב-15 בפברואר 2018 חתם סטבנוביץ' בצ'וקריצ'קי מליגת העל הסרבית.
ב-9 ביולי 2025 חתם לשנתיים במכבי בני ריינה.
סטבנוביץ' היה חלק מסגל נבחרת סרביה עד גיל 20 לטורניר גביע העולם עד גיל 20 בשנת 2015, בו זכתה נבחרת סרביה.
מילאן אוהדה (בצ'כית: Milan Uhde) (נולד ב-28 ביולי 1936) הוא סופר מחזאי תסריטאי ופוליטיקאי צ'כי, היה נשיא בית הנבחרים הצ'כי וחבר המפלגה הדמוקרטית האזרחית.
אוהדה עבד בעבר בכתב עת ספרותי, אך הפרסום נאסר בשנת 1972. הוא חתם על מגילת זכויות האדם אמנת 77, שהחמירה עוד יותר את יחסיו עם השלטונות.
אוהדה כיהן בפרלמנט של צ'כוסלובקיה ובמועצה הלאומית הצ'כית.
מ-1990 עד 1992 כיהן כשר התרבות של צ'כוסלובקיה.
ביוני 1996 סיים את תפקידו כיו"ר בית הנבחרים.
הוא המשיך לכהן כחבר בית הנבחרים עד שנת 1998 ולאחר מכן חזר לקריירת הכתיבה שלו.
מיל מי-26 או מי-26 הוא מסוק תובלה כבד רוסי, תוצרת חברת מיל.
עם יכולת נשיאה של למעלה מ-20 טונות, מקום ל-90 חיילים (בדומה ל-C-130 הרקולס) וזוג מנועים בכוח 11,400 כ"ס כל אחד, המפעילים רוטור בעל שמונה להבים; הוא נחשב למסוק הגדול והעוצמתי ביותר בעולם הנמצא בייצור סדרתי.
למעלה מ-310 מסוקי מי-26 יוצרו עד כה והוא נמצא בשירות אזרחי וצבאי במספר מדינות, כולל ברוסיה, סין, מקסיקו וירדן.
לאחר כישלון פיתוחו של המסוק הכבד מיל מי-12 בראשית שנות ה-70, החלה לשכת התכנון של מיל בפרויקט חדש שכונה "איזדליה 90" (Izdeliye 90) ולאחר מכן קיבל את הסימון הרשמי Mi-26. הדרישה המרכזית הייתה שמסתו הריקה תהיה פחות ממחצית ממשקל ההמראה המרבי.
את המסוק תכנן המהנדס מאראט טישצ'נקו, תלמידו של מייסד הלשכה מיכאיל מיל.
המי-26 היה המסוק הראשון שיוצר עם רוטור ראשי בן שמונה להבים, ונבנה כך שיוכל להמשיך לטוס גם במקרה של כשל באחד ממנועיו באמצעות מערכת איזון עומס.
אף שמסתו הריקה דומה לזו של המי-6, יכולתו לשאת מטען של עד 20 טון הפכה אותו למסוק הייצור הגדול והכבד בעולם, שני רק למי-12 הניסיוני.
תיבת ההילוכים הייחודית שלו, במשקל 3,639 ק"ג, תוכננה במיוחד כדי לעמוד בהספק של 14,700 קילוואט תוך שימוש במבנה מפוצל-מומנט עם צירי איזון, ונחשבת להישג הנדסי בולט.
המסוק שבר ב-3 בפברואר 1982 את שיא העולם של הפדרציה הבין-לאומית לאווירונאוטיקה בהרמת מטען: 56,768.8 ק"ג לגובה 2,000 מטר, שיא שהוא עודנו מחזיק נכון ל-2025.
ב-19 באוגוסט 2002 הופל מסוק מי-26 של חיל האוויר הרוסי על ידי בדלנים צ'צ'נים, שירו טיל כתף לעברו וגרמו לו להתרסק בשדה מוקשים.
צוות: 5, כולל 2 טייסים, נווט, טכנאי טיסה ומהנדס טיסה
מטען: 90 חיילים, 63 נוסעים יישובים, או 60 אלונקות; סך הכל מטען במשקל 20,000 ק"ג
מילאנו – סן רמו הוא מרוץ אופניים חד-יומי אשר פותח את עונת המרוצים הקלאסיים באירופה ועל כן נקרא גם "לה פרימוורה" (האביב).
המרוץ, המתקיים בריביירה האיטלקית, לאורך החוף הצפוני של הים הליגורי, נחשב למרוץ החד-יומי הארוך ביותר.
הוא נמנה עם חמשת המרוצים הקלאסיים החשובים ביותר, הנקראים גם "חמשת המונומנטים".
יצירתו של המרוץ החלה בשנת 1906 עת חברו יומון הספורט האיטלקי הגאזטה דלו ספורט וגורמים אשר חפצו לפרסם את הריביירה האיטלקית, ובעקבות הצלחת הטור דה פראנס בצרפת, החליטו ליצור מרוץ אופניים באיטליה.
המרוץ הראשון יצא לדרך בשנת 1907 בהשתתפות 36 רוכבים אשר זינקו ממילאנו והמנצח אשר הגיע ראשון לסן רמו היה הרוכב הצרפתי לוסיין פטי-ברטון.
מייסד ומארגן המרוץ היה אאוגניו קוסטמניה.
המרוץ אשר מוזנק מדי שנה, בשבת השלישית של חודש מרץ, התקיים כבר 113 פעמים.
השנים היחידות בהן לא התקיים המרוץ (בשל מלחמה) הן: 1916, 1944 ו-1945. הרוכבים האיטלקיים, להם נחשב ניצחון במרוץ זה כשיא בקריירה שלהם, זכו ב-51 פעמים מתוך ה-116.
ב-1910 נערך המרוץ בתנאי מזג אוויר קיצוניים של סופת שלגים.
מתוך 63 רוכבים שזינקו למרוץ סיימו שבעה רוכבים בלבד.
המנצח, אז'ן כריסטוף, אושפז מיד בסיום המרוץ ושהה במרפאה פרטית במשך כחודש לאחר המרוץ.
ב-1928 קוסטנטה ג'יררדניו מנצח בפעם השישית במרוץ ומשלים השג של 11 פעמים על פודיום המנצחים ב-12 השנים שמ-1917.
ב-1946 נערך המרוץ שוב לאחר שב-1944 וב-1945 המרוץ בוטל עקב מלחמת העולם השנייה.
המועמד המוביל לפני המרוץ היה ג'ינו ברטלי.
פאוסטו קופי יצא לבריחה כבר אחרי 50 קילומטרים, פעולה שנחשבה כחסרת סיכוי.
למרות זאת, הצליח קופי לשמור על יתרונו ואף להגדילו וניצח במרוץ 14 דקות לפני המקום השני.
מרוץ זה היה פתיחתה של היריבות הגדולה בין קופי לברטלי אשר פילגה את אוהדי הספורט באיטליה לשני מחנות.
ב-1954 שודר המרוץ בפעם הראשונה בטלוויזיה.
ניצח הבלגי ריק ון סטנברגן לאחר שניצח במיאוץ הסיום רוכבים מנוסים דוגמת קופי, ברטלי ובובה.
ב-2024 ניצח הבלגי יספר פיליפסן בשיא מהירות חדש – 46.113 קמ"ש ושבר את השיא שנקבע ב-1990 על ידי האיטלקי ג'אני בוניו, 45.806 קמ"ש.
מרוץ מילאנו–סן רמו נחשב כמרוץ מישורי בדרך כלל.
במרוץ, אשר נמשך כיום בין 280 ק"מ עד 300 ק"מ (קיימים שינויים קלים במסלול מדי שנה), קיימות מספר עליות מפורסמות.
העלייה הגדולה ביותר היא מעבר הטורקינו, הנמצא באמצע הדרך (בק"מ ה-143).
מעבר זה נחשב ברוב שנות המרוץ כמכשול העיקרי, אבל ברבות השנים, הצליחו רוכבים רבים לצמצם בהמשך המרוץ את הפערים שנוצרו על הטורקינו.
על מנת ליצור מכשולים נוספים לרוכבים נוספו לקראת סיום תווי המרוץ חמש גבעות אשר מכונות ה"קאפי".
שתי הגבעות הבולטות ביותר בחשיבותן להתפתחות המרוץ הן הגבעה עליה נמצאת עיירת החוף צ'יפרסה, אשר נמצאת כ-22 ק"מ לסיום, ואשר נוספה למרוץ ב-1982 וגבעת הפוג'ו די סן-רמו, אשר נמצאת כ-6 ק"מ לסיום, ואשר נוספה גם היא (בשנת 1960), כדי ליצור עניין במרוץ לקראת סיומו.
שתי הגבעות האחרונות משמשות תמיד להתקפות של רוכבים אשר מנסים לברוח מדבוקת הרוכבים ולהימנע ממאוץ המוני בסיום.
למרות ניסיונות בריחה אלו, חלק מהמרוצים מסתיימים במאוצים המוניים.
רוכבים אשר צברו מספר ניצחונות גדול במרוץ
אדי מרקס – שבעה ניצחונות
קוסטנטה ג'יררדניו – שישה ניצחונות
ג'ינו ברטלי – ארבעה ניצחונות
אריק צאבל – ארבעה ניצחונות
פאוסטו קופי – שלושה ניצחונות
רוז'ה דה ולאמינק – שלושה ניצחונות
אוסקר פריירה – שלושה ניצחונות
מילאנו (באיטלקית: ; במילאנזית: Milán; בלטינית: Mediolanum) היא עיר ראשית בצפון איטליה ובירת מחוז לומברדיה.
מבחינת גודל האוכלוסייה, מילאנו היא העיר השנייה באיטליה לאחר רומא.
בשנת 2005 עמד מספר תושביה על 1.3 מיליון.
באזור העירוני סביבה מתגוררים כ-4.5 מיליון איש, ובאזור המטרופוליטני המורחב – 7.5 מיליון איש (המטרופולין החמישית בגודלה באירופה, אחרי מוסקבה, לונדון, פריז וחבל הרוהר).
מילאנו היא מרכז תחבורתי חשוב; היא מהווה שער לצרפת, לשווייץ ולהרי האלפים.
כמו כן, היא מהווה מרכז אופנה ותרבות חשוב באיטליה ובאירופה כולה.
את העיר חוצים הנהרות, (Olona) ו (Lambro), שזרימתם נסתרת, וערוץ נהר (Seveso).
מקור שמה של העיר בלטינית: Mediolanum (באמצע המישור).
במילאנזית, הניב האיטלקי המדובר באזור העיר (השגור בפי התושבים המבוגרים), נקראת העיר Milán, וזה שמה גם באנגלית.
שמה הגרמני של העיר, Mailand, נזכר בכתבים היסטוריים רבים (גם כאלו שאינם גרמניים) כשמה הרשמי.
כינויים של תושבי העיר הוא "מילאנזים".
מילאנו משתרעת על פני אזור מישורי, שופע מים, במערב מחוז לומברדיה.
בעיר עוברים הנהרות: אולונה, למברו וסווסו.
את העיר חוצות גם תעלות מלאכותיות: נוויליו גרנדה (Naviglio Grande), נוויליו פווסה (Naviglio Pavese), נוויליו מרטזנה (Naviglio Martesana), וטאביה (Vettabbia) ונתיב המים רדפוסי (Redefossi) המוביל את מי נהר סווסו ונוויליו מרטזנה.
מילאנו נמצאת 25 ק"מ מזרחה מנהר טיצ'ינו, 25 ק"מ מערבה מנהר אדה (Adda), 35 ק"מ צפונה מנהר פו ו-50 ק"מ דרומית מהעיר קומו ומהגבול עם שווייץ.
מילאנו היא צומת של נתיבי תחבורה אזוריים, איטלקיים ובינלאומיים.
ממנה ניתן להגיע לטורינו, לג'נובה, לפיאצ'נצה וממנה למרחבי אמיליה-רומאניה, לברשה (Brescia) ולמחוז ונטו, לברגמו והמישורים סביבה, לדרכים המובילות אל הרי האלפים דרך נפת ולטלינה (Valtellina), לקנטון טיצ'ינו השווייצרי וממנו למעברי האלפים: מעבר סן ברנרדינו, מעבר סנקט גוטהרד ומעבר סמפיונה (Passo del Sempione).
ריכוז אסטרטגי של דרכי התעבורה וקיומו של שטח מישורי פורה השפיעו רבות על תולדות העיר ועל תפקידה החשוב של העיר באיטליה ובארצות שמצפון להרי האלפים.
כיום נחשב אמברוזיוס לקדוש פטרון העיר ומגינה.
כשהתפרצה מגפת המוות השחור באירופה בשנת 1349, הייתה מילאנו אחת מהערים היחידות באירופה שאליהן לא הגיעה המגפה, אולם מאוחר יותר נפגעה אוכלוסיית העיר קשות מהתפרצויות המגפה ב-1402 (50,000 מקרי מוות), ב-1542 (80,000 מקרי מוות), ב-1576 (17,000 מקרי מוות) וב-1629, הידועה גם כ"שנת המגפה הגדולה של מילאנו" – 70,000 מקרי מוות.
לאחר תקופה זו הייתה מילאנו לחלק מממלכת לומברדיה-ונטה, תחת שלטון אוסטרי.
בעוד רומא היא הבירה הפוליטית של איטליה, מילאנו היא המרכז הכלכלי שלה.
בעיר נמצאים כ-45% מהעסקים בלומברדיה ויותר מ-8% מהעסקים באיטליה כולה.
בנוסף מילאנו היא בירת האופנה העולמית ומדי שנה שבוע האופנה האיטלקי שהוא החשוב ביותר בעולם מתרחש בה.
העיר היא גם מרכז ייצור גדול, במיוחד בתחום תעשיית הרכב, לדוגמה, נוכחות גדולה בעיר של חברת אלפא רומיאו.
העיר היא חלק ממשולש התעשייה החזק ביותר באיטליה ואחד החזקים באירופה ובעולם בכלל טורינו גנובה ומילאנו.
ענפים חשובים נוספים בכלכלת העיר כוללים בין היתר ביוטכנולוגיה, הנדסה ובנקאות.
בעיר נמצאת הבורסה האיטלקית לניירות ערך אחת הבורסות החשובות בעולם.
מילאנו היא אחד הצמתים התחבורתיים החשובים בדרום אירופה.
5 תחנות הרכבת שנמצאות בעיר, כולל התחנה המרכזית של מילאנו, הן מהעמוסות ביותר באיטליה.
מאז סוף 2009 שני קווי רכבת מהירים מחברים את העיר עם טורינו, נאפולי, פירנצה ורומא.
מערך התחבורה בעיר כולל רכבת תחתית וקווי חשמליות, אוטובוסים וטרוליבוסים.
הרכבת התחתית של מילאנו כוללת 4 קווים והיא באורך כולל של כ-90 ק"מ.
שלושה נמלי תעופה בינלאומיים משרתים את העיר.
האחד הוא נמל התעופה מילאנו מלפנסה (Malpensa), והנמל השני בעומסו באיטליה.
הוא נמצא במרחק של כ-45 קילומטרים ממרכז העיר ומקושר אליה ברכבת.
השני הוא לינאטה (Linate), המשמש בעיקר לטיסות פנים וליעדים קצרי טווח.
השלישי נמצא ליד העיר ברגמו ומשמש בעיקר את חברות התעופה הזולות הטסות למילאנו.
מילאנו, המשמשת כבירת חבל לומברדיה, היא מהידועות והחשובות שבערי אירופה.
אף שפרסומה העיקרי של מילאנו הוא כעיר עסקים וכמרכז אופנה בינלאומי, קיימים בה גם מוקדי משיכה לתיירים.
האטרקציה המרכזית של העיר היא הקתדרלה הגותית המפוארת (Duomo באיטלקית) – הקתדרלה הגדולה באיטליה ומהגדולות בעולם.
סמוך לקתדרלה מצוי מרכז הקניות הוותיק ביותר בעולם – גלריית ויטוריו אמנואלה השני.
בכנסיית סנטה מריה דלה גרציה נמצא ציור הקיר של לאונרדו דה וינצ'י, הסעודה האחרונה של ישו, אותו הוא צייר בין השנים 1495–1498.
בנוסף, נמצא במילאנו בית האופרה הידוע בעולם, "לה סקאלה" וכמו כן מצודת בית ספורצה (Castello Sforzesco).
ברחבי העיר פזורים שרידים רבים מהתקופה הרומית ומתקופותיה האחרות של העיר.
במילאנו מוזיאונים רבים, בהם הגלריה לאמנות מודרנית וגלריה בררה, ובה יצירות מהמאה ה-16 ועד המאה ה-20. בסמוך לגלריה נמצא הגן הבוטני של מילאנו.
כן שוכנת בה הספרייה האמברוזיאנית החשובה, הקיימת מאז 1609 ומכילה אוסף ספרים עתיקים.
חובבי הספורט יוכלו לערוך סיור באצטדיון סן סירו, בו נמצא גם מוזיאון של הקבוצות מילאן ואינטר מילאנו.
מדי שנה נערכת בעיר תערוכת האופנועים הבינלאומית (EICMA), בה מציגות היצרניות את החידושים השונים ואת דגמי השנה הבאה.
תערוכה זו, הנערכת במרכז התערוכות הענק Fiera Milano Rho Pero, נחשבת לחשובה ביותר בתחום הדו-גלגלי העולמי.
בעיר נערכה גם מספר רב של פעמים תערוכת הטריאנלה לאדריכלות ולעיצוב תעשייתי.
לעיר שתי קבוצות כדורגל גדולות – AC מילאן ואינטר מילאנו המשחקות באצטדיון סן סירו, וקבוצת כדורסל אחת – אולימפיה מילאנו.
יהדות מילאנו, שקמה רשמית ב-1866, היא הקהילה היהודית הצעירה ביותר באיטליה.
בית הכנסת ב-via della Guastalla, הפועל עד היום (בשבתות ובחגים) הוקם ב-1890. הקהילה מונה 7,000 נפש והיא השנייה בגודלה באיטליה, אחרי קהילת רומא בת 15,000. יהודי שתי הקהילות מהווים כ-60% מכלל יהודי איטליה – 35,000–45,000 איש.
לפני החלת חוקי הגזע באיטליה בשנת 1938 היו בעיר 12,000 יהודים.
מאז נמלט ממנה חלק ניכר מהקהילה.
877 הושמדו בידי הגרמנים ולאחר המלחמה ירד מספר היהודים בעיר ל-5,000. לאחר מלחמת העולם השנייה הייתה מילאנו מרכז מעבר ליהודים מאירופה לארץ ישראל, לארצות הברית ולקנדה.
בעיר כעשרה בתי כנסת ליוצאי אשכנז, לחסידות חב"ד וליוצאי ארצות המזרח כמו יהדות לוב ויהדות איראן.
במילאנו הוקמה אחת הקונסוליות הראשונות של מדינת ישראל, שקיימה קשר הדוק עם הקהילה היהודית בעיר.
כיום פועלות בעיר: לשכת תיירות ונספחת מסחרית (הקונסוליה נסגרה משיקולי תקציב).
משנת 2005 מכהן כרב הקהילה אלפונסו ארביב.
מילאן סטויאנוסקי (במקדונית: Милан Стојаноски; ) הוא כדורגלן עבר מקדוני ששיחק בנבחרת מקדוניה, וכיום מאמן כדורגל.
סטויאנוסקי החל את הקריירה שלו במועדון המקדוני פרולטר זרניאנין בעונת 93/94, הוא ערך 24 הופעות בעונת הבכורה שלו במועדון וכבש 4 שערים.
בעונת 94/95 המשיך במועדון וערך 34 הופעות וכבש 14 שערים, בעונת 95/96 הופיע 33 פעמים וכבש 13 שערים.
בעונת הפרידה שלו (עונת 96/97) מהמועדון שיחק 29 משחקים וכבש 10 שערים.
בעונת 97/98 עבר למועדון הסרבי פרטיזן בלגרד שבו ערך 10 הופעות וכבש שער אחד.
לאחר מכן המשיך במועדון לעוד שנתיים כשהפעם הרבה לשחק וערך 16 הופעות וכבש שוב שער אחד בעונת 98/99. בעונת 99/00 ערך 24 הופעות וכבש 4 שערים.
בעונת 00/01 הגיע למועדון הישראלי בית"ר ירושלים לעונה אחת שבה ערך 29 הופעות אך לא כבש.
לאחר מכן חזר למועדון פרטיזן בלגרד לשלוש שנים שבהן שיחק 48 משחקים וכבש רק 3 שערים, לאחר מכן עבר לשנתיים למועדון הקפריסאי אפואל ניקוסיה שבו ערך 6 הופעות ללא כיבושים בעונת 04/05.
בשנת 2005 עבר לשחק באיראן, ובמהלך שלוש שנותיו שם שיחק בשתי קבוצות.
בשנת 2008 חזר לשחק בקבוצות מליגות נמוכות בסרביה.
בינואר 2011 החל לשחק בקבוצת קובצ'באץ', ולאחר שסיים עמה את העונה מונה למאמן הקבוצה.
בשנת 2012 מונה למאמן קבוצת רדניקי פירוט.
תחנת מילאנו צ'נטראלה (איטלקית Milano Centrale) היא תחנת הרכבת הראשית של מילאנו ואחת מתחנות הרכבת הראשיות באיטליה ובאירופה כולה.
הצורך בהחלפתה של תחנת הרכבת המרכזית של מילאנו שנבנתה ב-1864, הורגש עם פתיחתה של מנהרת סימפלון (Traforo del Sempione) בהרי האלפים ב-1906. המלך ויטוריו אמנואלה ה-3 הניח את אבן הפינה למבנה התחנה בכיכר דוקה ד'אאוסטה (Piazza Duca d'Aosta) ביום 28 באפריל 1906 אף שעדיין לא נערכו תוכניות לבנין.
ב-1912 נבחרה הצעתו של האדריכל אוליסה סטקיני, ועבודות הבניה החלו בשנת 1913 ונמשכו בעצלתיים בשל המשבר הכלכלי שפקד את איטליה בזמן מלחמת העולם הראשונה.
תוך כדי הבניה, ובמיוחד לאחר שבניטו מוסוליני היה לראש ממשלת איטליה, נערכו שינויים בתוכניות המבנה במטרה להופכו לחלון ראווה של הישגי המשטר הפשיסטי במדינה .
בין היתר נוספה כיפת פלדה ענקית באורך של 341 מטר ובשטח של 66,500 מ"ר.
רוחבה של חזית המבנה הוא 200 מטר ובה שלושה שערים לאולם הכניסה והקופות המכונה "גלריה דלה קרוצה" (Galleria delle Carrozze, "אולם הקרונות").
שלוש הקשתות המחפות על אולם זה הן בגובה של 72 מטר, ומבנה התחנה כולו מצופה שיש בגוונים שונים.
התחנה נחנכה לבסוף ב-1 ביולי 1931.
בתחנה הוקם אתר זיכרון ל-605 יהודי מילאנו, אשר נשלחו בשנת 1944 מרציף 21 להשמדה.
שמותיהם מופיעים על קיר הזיכרון במנהרה העולה לרציף זה.
האתר משתרע על שטח של 7 מ"ר, והיוזמה להקמתו באה מהממשל האיטלקי והנהלת חברת הרכבות.
ב-2006 הוחלט על שיפוץ המבנה בעלות של 100 מיליון אירו תוך שימור סגנונו המקורי וערכו האדריכלי והאומנותי.
הכוונה היא לחדש כל חלק במבנה בחומרים זהים לאלה מהם הוא עשוי, וכשהדבר אינו אפשרי, בחומרים הקרובים ככל הניתן לחומרים המקוריים.
מיזם השיפוץ כולל את החלפת התאורה, שיפוץ הקשתות וחידוש האולם המלכותי (Sala Reale) הנגיש ישירות מכיכר דוקה ד'אאוסטה ואשר שימש כחדר המתנה לבני משפחת המלוכה.
בתחנת הרכבת 24 מסילות רכבת ובכל יום עוברים דרכה כ-320,000 נוסעים וכ-500 רכבות (סך כולל של כ-117 מיליון נוסעים בשנה).
התחנה היא תחנת הרכבת היחידה באיטליה בה אמורים להצטלב מספר קווים של הרכבת המהירה האיטלקית (TAV): קו טורינו-מילאנו-ונציה, קו מילאנו-ג'נובה וקו מילאנו-רומא-נאפולי.
מתחת לתחנת הרכבת נפגשים קווים 2 ו-3 של הרכבת התחתית של מילאנו.
מילאן מרטינוביץ' (בסרבית: Милан Мартиновић; נולד ב-6 באוגוסט 1979) הוא כדורגלן עבר סרבי המשחק בעמדת הבלם.
החל את דרכו בקבוצת רד בלגרד, ולאחר מכן שיחק עונה אחת בקבוצת ריאל אוביידו הספרדית.
חזר לסרביה ושיחק בקבוצת הכוכב האדום בלגרד, ובשנת 2003 עבר לצרפת וחתם בקבוצת אז'אקסיו, אך לא הצליח לתפוס מקום בהרכב הקבוצה.
בעונת 2005/2006 הוא חזר להכוכב האדום בלגרד בה שיחק בהגנה לצד דושאן אנג'לקוביץ'.
בעונת הגיע לישראל ועבר למכבי תל אביב, שם שיחק עונה וחצי.
בעקבות פציעה ממושכת ויכולת חלשה שהפגין כששיחק, עבר מרטינוביץ' במהלך עונת לבני יהודה תל אביב, לבקשת מאמן הקבוצה דאז, אלי כהן.
במהלך שנת 2009 עבר מרטינוביץ' לקבוצת דיארבקירספור הטורקית, ובשנת 2011 עבר לשחק בסין.
מילאנזית, הידועה גם כלומברדית מערבית היא שפה השייכת לשפות הרומאניות ולמשפחת על של שפות הודו-אירופיות, יש המחשיבים אותה כניב של הלומברדית.
מקור השפה ודובריה באיטליה, והיא מדוברת באזורי לומברדיה ובעיקר בנפות מילאנו, מונצה-בריאנצה, וארזה, קומו, לקו, סונדריו ובחלק קטן מקרמונה (למעט קרמה וסביבותיה), לודי ופאביה; ובחלקים מפיימונטה (נובארה, ורבנו-קוסיו-אוסולה); בקנטון טיצ'ינו בשווייץ (ובחלקים מגראובינדן).
לשפה מספר שמות, המתייחסים לאזור בו היא רווחת: מילאנזית (על שם דוכסות מילאנו) או אינזוברית (על שם אינזובריה והאינזובים), או צ'יזנבואנו ("בגדה הזו של נהר האדה").
השפה נחשבת מאז 1981 ל"שפת מיעוט" באיחוד האירופי ועל פי "הספר האדום", דו"ח אונסק"ו לשפות בסכנת הכחדה, לשפה הראויה להגנה מפני הכחדה.
בעיני חלק מן האיטלקים, השפה נחשבת לניב של האיטלקית, אך זוהי למעשה שפה נפרדת.
יש בה נקודות דמיון לצרפתית וניתן להבחין בין איטלקית ללומברדית המערבית, באוצר המילים, הפונטיקה והדקדוק.
קיימים תת-ניבים רבים של לומברדית מערבית, בשל הגאוגרפיה ההררית באזור, כמו גם בשל היחידות הפוליטיות השונות להן היו שייכים האזורים והנפות.
מילאן מילוטינוביץ' (בסרבית: Милан Милутиновић; 19 בנובמבר 1942 – 2 ביולי 2023) היה נשיא סרביה במסגרת הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה בשנים 1997–2002. קודם לכן שימש כמנהל הספרייה הלאומית של סרביה (1983–1988), כשגריר יוגוסלביה ביוון (1992–1995), וכשר החוץ של יוגוסלביה (1995–1998).
שגריר ושר חוץ של יוגוסלביה
בעת שסיים את כהונתו כשגריר הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה ביוון היה מילוטינוביץ' השגריר היחיד של יוגוסלביה במדינה מערבית, זאת עקב אמברגו שהטיל האו"ם בחודש מאי 1992. בנסיבות אלה לא ניתן היה למנות שגריר במקומו, ומילוטינוביץ' שב לבלגרד והתמנה בשנת 1995 לשר החוץ.
בחודש נובמבר 1995 היה מילוטינוביץ' אחד ממנהלי המשא ומתן שהסתיים בהסכם דייטון, ואף היה אחראי לחתימת מספר הסכמים בין הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה לקרואטיה שנועדו להביא לנורמליזציה של היחסים בין המדינות, האויבות לשעבר.
מילוטינוביץ' שימש כנשיא סרביה בין ה-29 בדצמבר 1997 ל-29 בדצמבר 2002, כאשר סרביה הייתה חלק מהרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה.
הפיכתו של נשיא סרביה לשעבר סלובודן מילושביץ' לנשיא הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה ביולי 1997, חיזקה את השלטון הפדרלי על חשבון הממשל הסרבי, כך שמידת ההשפעה הפוליטית של מילוטינוביץ' הייתה מועטה.
עם זאת, כאשר ארגון נאט"ו כפה ניהול מגעים בין יוגוסלביה לחבל קוסובו המורד, היה זה מילוטינוביץ', תחת הנחיות מילושביץ', שהועמד בראש צוות המשא ומתן מטעם יוגוסלביה.
כישלון המשא ומתן והמשך פעולות האיבה הובילו בסופו של דבר להפצצת נאט"ו את יוגוסלביה במבצע כוח מאוחד.
הכישלון בקוסובו והנזק שחוללה הפצצת כוחות נאט"ו הביאו לסילוק מילושביץ' ומפלגתו מן השלטון בספטמבר 2000, ולהיחלשות כוחם בכל הרמות – פדרלית, לאומית (בסרביה) ומקומית.
מצב זה הותיר את מילוטינוביץ', שנתפש כמקורב למילושביץ', מעוט תמיכה פוליטית ודל השפעה כנשיא סרביה.
כך, במשך כשנתיים, ביצע מילוטינוביץ' את המזער המתבקש מתפקידו עד לתום תקופת שלטונו בדצמבר 2002.
בסוף שנת 2000 נערכו בבלגרד הפגנות סוערות בדרישה לרפורמות דמוקרטיות.
מילוטינוביץ' נמנע מלהורות על דיכוי אלים של ההפגנות כפי שהיה נהוג בעבר, וכך הקל על תהליך הליברליזציה של הדמוקרטיה בסרביה.
מילוטינוביץ' לא ניסה להתמודד על כהונה נוספת כנשיא.
הבחירות לנשיא סרביה שנערכו בסוף שנת 2002 לא עמדו בדרישות החוקתיות, המחייבות השתתפות של לפחות 50% מבעלי זכות הבחירה, ולפיכך הוחלף מילוטינוביץ' בנשיאת האספה הלאומית נטשה מיצ'יץ', אשר הפכה גם לנשיאה-בפועל של סרביה.
בשנת 2003, לאחר תום כהונתו כנשיא, הסגיר עצמו לידי בית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר, הפועל מטעם האומות המאוחדות בהאג, שם עמד לדין על פשעי מלחמה.
הוא הואשם בפשעי מלחמה ועמד לדין יחד עם ניקולה סיינקוביץ (ראש ממשלת סרביה לשעבר) ודרגוייב אוידניץ (שר ההגנה לשעבר של יוגוסלביה).
כנגד מילוטינוביץ' הוצגו ארבעה אישומים: גירוש, רצח העולה כדי פשע נגד האנושות, רצח הנוגד חוקי מלחמה וכן "מעשים לא אנושיים אחרים" שבוצעו בעת מלחמת קוסובו.
בין השאר הואשם באחריות לטבח המוני בשורה של יישובים, בשנת 1999.
על פי כתב האישום מילוטינוביץ' הואשם בנשיאת אחריות אישית לפשעים, כנשיא סרביה.
בתוקף תפקידו היה חבר במועצת הביטחון העליונה של יוגוסלביה שהייתה ממונה על הצבא היוגוסלבי.
למילוטינוביץ' הייתה אף הסמכות לפיזור הפרלמנט הסרבי.
על פי כתב האישום, בעת המלחמה, סמכויותיו דה יורה הורחבו לאלה השייכות בעתות שלום לפרלמנט, כולל הפיקוד על המשטרה, שהייתה כפופה לצבא באותה עת.
צוות ההגנה של מילוטינוביץ' וכן מומחים במשפט חוקתי דחו בתוקף טענות אלה.
לטענתם סרביה לא הייתה מדינה עצמאית, והמשיכה להוות חלק מהפדרציה היוגוסלבית בראשות סלובודן מילושביץ', ששלט בכוחות המזוינים במדינה.
עוד טענו פרקליטיו כי מועצת הביטחון העליונה של יוגוסלביה לא שלטה בכוחות המזוינים של יוגוסלביה, בין להלכה ובין למעשה.
ב-26 בפברואר 2009 מצא אותו בית הדין לא אשם בכל האישומים עליהם הועמד לדין.
בית הדין מצא כי למילוטינוביץ' לא הייתה שליטה ישירה על צבא הרפובליקה היוגוסלבית וכי סלובודן מילושביץ' הוא שנושא באחריות למעשי הצבא.
מילאן גורוביץ' (בסרבית: Милан Гуровић; נולד ב-17 ביוני 1975 בנובי סאד, יוגוסלביה) הוא כדורסלן עבר סרבי ששיחק בעמדת הקלע.
את שנותיו הראשונות כמקצוען, העביר גורוביץ' בקבוצת פריסטרי היוונית.
ב-1998 עבר לברצלונה, במדיה שיחק שנתיים בהן זכתה קבוצתו באליפות ה-ACB ובגביע קוראץ'.
בחמש השנים שלאחר מכן שיחק בא.א.ק אתונה, פלקנסטרו טריאסטה, אוניקאחה מאלגה, ק.ק וויבודינה, פרטיזן בלגרד וחובנטוד בדאלונה.
ב-2005 חתם בכוכב האדום בלגרד לשנתיים, בהן זכה עם קבוצתו בגביע הסרבי (2006) ונבחר ל של גביע יול"ב לעונת .
בעונה שלאחר מכן עבר לפרוקום סופוט הפולנית וזכה עימה באליפות פולין.
ב-8 באוגוסט 2008, חתם ג'ורוביץ' לעונת אחת בגלאטסראיי, שלאחריה הודיע על פרישתו ממשחק הכדורסל.
גורוביץ' שיחק גם בנבחרת יוגוסלביה בין השנים 1999–2002 וזכה עימה במדליית הארד באליפות אירופה 1999 ובמדליות הזהב באליפות אירופה 2001 ובאליפות העולם 2002. לאחר מכן היה חבר בסגל נבחרת סרביה ומונטנגרו ושיחק עימה באליפויות אירופה בשוודיה (2003), בסרביה ומונטנגרו (2005) ובספרד (2007).
מילאן אוברנוביץ' (בסרבית: Milan Obrenović; 22 באוגוסט 1854, מרששט, נסיכות מולדובה – 11 בפברואר 1901, וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית) היה נסיך סרביה האוטונומית תחת האימפריה העות'מאנית ומלכה הראשון של ממלכת סרביה העצמאית, עם השחרור מעול העותמ'אנים לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878).
מילאן נולד בגלות נסיכות מולדובה בעת שבנסיכות שלט אלכסנדר קאראג'ורג'ביץ', נסיך סרביה, אשר הדיח ב-1842 את בן דודו של מילאן, הנסיך מיכאילו אוברנוביץ' במסגרת המאבק השלטוני המתמשך בין שתי משפחות האצולה הסרביות.
מילאן התייתם מאביו בגיל צעיר ואומץ על ידי אחיינו מיכאילו.
ב-1858, לאחר הפלת בית קאראג'ורג'ביץ' חזרו בני המשפחה לסרביה וב-1860, לאחר מות אביו מילוש, הפך מיכאילו לשליט הנסיכות האוטונומית.
מילאן הצעיר נשלח להתחנך בפריז וב-1868, לאחר הרצחו של הנסיך מיכאילו חזר לסרביה כשהוא בן 14 שנים.
מילאן הפך לנסיך סרביה תחת פיקוחה של מועצת עוצרים, וזאת עד ל-1872, עת מלאו לו 18 שנים והיה כשיר בהתאם לחוקה לכהן כשליט.
הנסיך הצעיר תומרן לא אחת בידי המעצמות, אשר להן היו אינטרסים מנוגדים.
האחת, האימפריה הרוסית אשר שאפה להשיג שליטה על כל העמים הסלאבים בחבל הבלקן תוך דחיקת רגלה של האימפריה העות'מאנית והשנייה, האימפריה האוסטרו-הונגרית אשר חששה מהתעצמותם של הרוסים מחד ומ"ייבוא" הלאומנות האתנית גם לשטחה, מאידך.
וכך, ב-30 ביוני 1876 התפתה הנסיך הסרבי הצעיר להכריז מלחמה על האימפריה העות'מאנית, לאחר קבלת הבטחות מעורפלות משני הצדדים להכרה בעצמאות מלאה של הנסיכות ולמתן סיוע כלכלי נדיב.
הרוסים והאוסטרו-הונגרים כבר גיבשו ביניהם הסכם סודי לחלוקת השלל הטריטוריאלי בבלקנים ושלחו את הסרבים לנגוס בשטחים העות'מאנים.
הצבא הסרבי היה חלש, לא מאומן היטב, לא מצויד למלחמה ואף על פי שהעות'מאנים היו מעצמה בנסיגה, הסרבים ניגפו בפני כוחם.
הנסיך מילאן התחנן להפסקת אש, העות'מאנים סירבו ורק איום רוסי מפורש במלחמה כוללת שהועבר לסולטאן עבדול חמיד השני ולווה בגיוס צבאי ותנועת כוחות סיים את העימות, בתחילת נובמבר.
הסרבים חיכו לשעת כושר נוספת וזו הגיעה שנה מאוחר יותר.
באפריל 1877 הכריזה האימפריה הרוסית מלחמה על האימפריה העות'מאנית.
185,000 חיילי צבא הדנובה הרוסיים הכו בצבא העות'מאני ובחודש ספטמבר 1877 בלחצה של האימפריה הרוסית, שמעוניינת הייתה בפתיחתה של חזית שנייה בבלקן והבטיחה לסרבים סיוע כלכלי נדיב, הכריזו הסרבים מלחמה על העות'מאנים.
הפעם, כוחות הנסיכות בפיקודו של הגנרל קוסטה פרוטיץ' לא נתקלו בהתנגדות משמעותית וזכו בהישגים טריטוריאליים משמעותיים, שאילצו את האימפריה האוסטרו-הונגרית לאיים על הנסיך מילאן כדי שיפסיק את התקדמות צבאו וזאת על מנת שלא ליצור קשר יבשתי למונטנגרו.
העות'מאנים הובסו במלחמה וב-3 במרץ 1878 נחתם חוזה סן סטפנו, אשר במסגרתו זכתה הנסיכות האוטונומית למעמד עצמאי וקיבלה חזקה על הערים ניש ולסקובאץ.
ההחלטות בעניינה של סרביה קיבלו תוקף נוסף בסיכומי קונגרס ברלין.
ב-6 במרץ 1882 הכריז על עצמו הנסיך מילאן הרביעי כמלך מילאן הראשון של ממלכת סרביה.
המלך פעל לשיקום תשתיות המדינה וחיזוק צבאה תוך זיקה פוליטית אוסטרו-הונגרית.
פעולות אילו דלדלו את אוצר הממלכה מחד ופגעו בפופולריות שלו בשל הקמת הצבא הגדול, מאידך.
נסיכות בולגריה השכנה, תחת הנהגתו של אלכסנדר בטנברג, הפכה ליריבה של הממלכה הסרבית במאבק לדומיננטיות אזורית.
יתרה מכך, הבולגרים העניקו מקלט מדיני למתנגדי בית אוברנוביץ' וב-6 בספטמבר 1885 הודיע הנסיך בטנברג, על איחודה של הנסיכות עם המחוז האוטונומי רומליה המזרחית.
אזלת היד שהפגין הסולטאן העות'מאני עבדול חמיד השני בתגובה להכרזה, בשילוב האוריינטצייה הרוסית של הממשל הבולגרי הביאו לחשש בקרב השלטון האוסטרו-הונגרי מפני התחזקות הציר הרוסי בבלקן.
לחשש לא היה בסיס איתן, שכן הרוסים התנגדו למהלך האיחוד ולאחר שבוצע, נטשו כוחותיהם את בולגריה והותירו את הצבא הבולגרי עם פיקוד צעיר וחסר ניסיון.
ושוב, התפתה המלך מילאן לבצע את מלאכתם של האוסטרו-הונגרים ומתוך הערכה שהצבא הבולגרי נחות מצבאו ולא מוכן למערכה כוללת, הכריז במפתיע ב-14 בנובמבר מלחמה על נסיכות בולגריה.
המלך הסרבי הפגין שיקול דעת לקוי, כאשר הטיל את הצבא הסרבי למערכה במועד זה, כשהיה בשלבי התארגנות והצטיידות בציוד חדיש ללא ניסיון מבצעי.
המלך מילאן טעה בשנית, כאשר מתוך הנחה שיכריע ללא תנאי את הצבא הבולגרי, גייס למערכה חיילים ללא ניסיון קרבי, בני 30 ומטה בלבד ואת הפיקוד עליהם מסר בידי מפקדים שאף הם היו חסרי ניסיון קרבי, כשהוא אישית מפקד על הצבא.
בתחילת המלחמה נחלו הסרבים הצלחות.
הצבא הסרבי פרץ את הגנות הגבול הדלילות של הבולגרים, צר על וידין והציב שלוש אוגדות בעמדת איום על הבירה הבולגרית סופיה.
הבולגרים התעשתו בלמו את התקדמות הסרבים ופתחו במתקפה כוללת לתוך שטח סרביה, תוך שהם כובשים את העיר פירוט ומאיימים לחדור עמוק לתוך הממלכה.
מילאן פנה לפטרוניו האוסטרו-הונגרים ואלו כפו על הבולגרים הפסקת אש, אשר נחתמה ב-29 בנובמבר.
בפברואר 1886 חתם המלך הסרבי על הסכם בוקרשט אשר נתן תוקף לאיחודה של בולגריה עם מחוז רומליה המזרחית.
תוצאות המלחמה ערערו עוד יותר את מעמדו של המלך מילאן וגם החלתה של חוקה חדשה בממלכה ב-3 בינואר 1889 לא שיפרה את המצב.
ב-6 במרץ, הודיע המלך במפתיע שהוא מוותר על הכהונה ומוסר אותה לבנו בן ה-13, אלכסנדר הראשון, אשר מפאת גילו שלט בפקוח של מועצת עוצרים, בראשות אימו נטליה אוברנוביץ', ראש הממשלה קוסטה פרוטיץ', שר החוץ יובאן ריסטיץ' והגנרל בדימוס יובאן בלימרקוביץ'.
מילאן פרש לחיים פרטיים בעיר פריז שבצרפת.
באוקטובר 1875 נישא הנסיך מילאן לנטליה בת ה-16, בת למשפחת אצולה מולדובית ושנה מאוחר יותר נולד בנם ויורש העצר אלכסנדר.
היחסים בין בני הזוג לא היו מן המשופרים בשל מעשי הניאוף הרבים של מילאן, שהיו ידועים ברחבי הממלכה מחד ונטייתה הפרו רוסית של נטליה, מאידך.
ב-1886 נפרדו בני הזוג, נטליה עזבה את הממלכה לעיר ויסבאדן ולקחה עימה את יורש העצר אלכסנדר.
ב-1888 הצליח המלך מילאן להחזיר לסרביה את בנו ויורשו המיועד, לחץ על המטרופוליטן הסרבי להכריז על גירושיהם וכך אכן נעשה.
פרישתו הפתאומית של המלך מילאן גרמה לזעזועים פוליטיים בממלכה הצעירה והתחזקות ההשפעה הרוסית, על פני האוסטרו-הונגרית.
החשש הבלתי פוסק מחזרתו אל החיים הפוליטיים, הביא לכך שבמאי 1891 הוענקו לו מיליון פרנקים צרפתיים מקופת המדינה, בתמורה לכך שיישאר בגלות והבטחה לכך שהמלכה נטליה תגורש מהממלכה.
וכך, במרץ 1892 ויתר מילאן אוברנוביץ' על כל זכויותיו.
באפריל 1893 הצליח אלכסנדר הראשון, לפזר את מועצת העוצרים בהפיכה צבאית וליטול את סמכויות השלטון.
בינואר 1894 שב מילאן במפתיע לבלגרד ונתקבל באהדה על ידי בנו ויורשו ובחודש מאי הוחזרה חוקת 1869. נראה היה שמילאן וגרושתו נטליה התפייסו ובנם החזיר להם את זכויותיהם המלכותיות.
ב-1897 מונה מילאן למפקד כוחות הצבא ופעל לחיזוקו וארגונו מחדש.
מילאן התנגד נחרצות לנישואי בנו עם דראגה אוברנוביץ לבית מאסין ולאחר הנישואים ביולי 1900 התפטר ממשרתו.
בנו אלכסנדר, גירש אותו מממלכת סרביה והוא התיישב בווינה, שם הלך לעולמו ב-11 בפברואר 1901. שנתיים מאוחר יותר נרצח בנו ויורשו ובית אוברנוביץ' איבד את השליטה בממלכה לעד.
מילאן "לולה" סמיליאניץ' (בסרבית: Милан "Лола" Смиљанић; נולד ב-19 בנובמבר 1986) הוא כדורגלן סרבי שמשחק בעמדת הקשר.
נולד בקלמר שבשוודיה בשל אביו, שחקן כדורגל סרבי ששיחק במועדון שוודי באותו זמן.
סמיליאניץ' החל לשחק בשנת 2005 במדי פרטיזן בלגרד.
הוא רשם במדיה 48 הופעות שבמהלכן כבש שער אחד.
ביולי 2007 עבר לשחק במדי קבוצת אספניול, לאחר שחתם על חוזה לחמש שנים.
בשתי העונות הראשונות מיעט לשחק ובעונתו השלישית לא שיחק כלל.
בהמשך הושאל לקבוצת ספורטינג חיחון עד לתום עונת 2009/10. בעונת 2013/14 חתם במועדון הטורקי גנצ'לרבירליגי לשתי עונות במהלכן שיחק משחק אחד.
ביולי 2015 חתם על חוזה לעונה אחת במכבי נתניה.
לסמיליאניץ' 28 הופעות במדי הנבחרת הצעירה של סרביה ו-2 שערים.
הוא שיחק בנבחרת בשתי אליפויות אירופה עד גיל 21 ואף באולימפיאדת בייג'ינג.
בנוסף, יש לו 6 הופעות בנבחרת הבוגרת ושער אחד שכבש ב-17 באוקטובר 2007 במשחק נגד אזרבייג'ן.
מילאן סטנקוביץ' (בסרבית: Милан Станковић; נולד ב-9 בספטמבר 1987 בבלגרד) הוא זמר סרבי.
סטנקוביץ' התפרסם בארצו כשהעפיל בשנת 2007 לשלב הגמר של תוכנית הטלוויזיה זווזדה גרנדה (Звезде Гранда; "הכוכבים הגדולים"), תחרות כישרונות צעירים שהתמקדה במוזיקה סרבית עממית.
בשנת 2009 הוציא את אלבומו הראשון, "Solo", שנמכר בכ-50 אלף עותקים.
בשנת 2010 נבחר לייצג את ארצו באירוויזיון שנערך באוסלו, עם השיר "אובו יה בלקן" ("Ово je Балкaн"; מילולית: "זהו הבלקן").
הוא העפיל לשלב הגמר וסיים במקום ה-13.
מילאן יובאנוביץ' (בסרבית: Милан "Лане" Јованови) הוא כדורגלן עבר סרבי בינלאומי ששיחק בקבוצת הכדורגל אנדרלכט הבלגית.
יובאנוביץ' שיחק לרוב כקשר שמאלי אך תפקד גם כחלוץ.
יובאנוביץ' התחיל את הקריירה שלו בוויבודינה נובי סאד קבוצת נעוריו.
בשנת 2003 עבר לשחטאר דונצק האוקראינית.
בקבוצה לא קיבל הרבה דקות משחק אך זכה עמה בגביע האוקראיני.
בשנתו הראשונה שיחק 3 הופעות אך בעונה שלאחר מכן לא שיחק באף משחק.
ב-2006 עבר לסטנדרד ליאז' הבלגית בה הפך לכוכב הקבוצה וביחד עם סטיבן דיפור ואקסל ויטסל הוביל אותה שתי אליפויות ברציפות.
יובאנוביץ' השתתף בהופעה הראשונה של הקבוצה בליגת האלופות (לא כולל את גביע אירופה לאלופות).
בקיץ 2010 עבר לליברפול כמחליפו של אלברט ריירה שעזב את המועדון.
ב-29 ביולי 2010 קיים את הופעת הבכורה במועדון נגד רבוטינצ'קי המקדונית.
ב-16 באוגוסט 2010 קיים את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג.
בליברפול לא זכה לדקות משחק רבות משום כך באוגוסט 2011 חתם יובאנוביץ' באנדרלכט לשנתיים.
ב-2 ביוני 2007 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת סרביה נגד בו גם הבקיע את שער הניצחון.
יובאנוביץ' תרם רבות להעפלת הנבחרת לטורניר הגמר של מונדיאל 2010 כאשר במוקדמות כבש 5 שערים.
יובאנוביץ' גם היה בסגל הנבחרת הסופי.
ב-18 ביוני 2010 הבקיע את השער הראשון של סרביה במונדיאלים (בתור מדינה עצמאית) בניצחון נגד .
מילאן מצ'באן (בסרבית: Милан Мачван; נולד ב-16 בנובמבר 1989) הוא כדורסלן עבר סרבי ששיחק בנבחרת סרביה.
עונת 2009 הייתה עונת הפריצה של מצב'אן, אותה סיים עם ממוצעים של 10.9 נקודות ו-4.4 כדורים חוזרים בליגה האדריאטית, וביורוקאפ עם 11.3 נקודות ו-4.2 כדורים חוזרים.
באותה עונה אף נבחר מצ'באן לתגלית השנה ביורוקאפ.
בדצמבר 2010 חתם מצ'באן ל-4.5 עונות במכבי תל אביב, כאשר הוא עבר מקבוצתו הקודמת המופארם ורשאץ הסרבית, תמורת סכום הנע בין 400 ל-600 אלף אירו.
בדראפט 2011 נבחר מצ'באן בסיבוב השני, בבחירה מספר 54 בדראפט (24 בסיבוב השני) על ידי קליבלנד קאבלירס.
באוקטובר 2011 הושאל מצ'באן לעונה אחת ממכבי תל אביב לפרטיזן בלגרד כדי לפנות תקציב לגארד זר.
בעונה שלאחר מכן נמכר ממכבי תל אביב לגלאטסראיי מטורקיה בסכום של 250 אלף אירו.
ב-21 ביולי 2017 הצטרף מצ'באן לבאיירן מינכן.
ביולי 2019 חתם מצ'באן באלוורק טוקיו מליגה היפנית השנייה.
ביוני 2020 הודיע על פרישה ממשחק בגיל 31.
מילאן קוצ'אן (בסלובנית: Milan Kučan) הוא מדינאי ופוליטיקאי שהיה נשיאה הראשון של סלובניה.
מילאן קוצ'אן למד משפטים באוניברסיטת ליובליאנה.
הוא הפך למעורב בארגונים פוליטיים קומוניסטים.
בשנת 1968 הפך לנשיא הסלובני של אגודת הנוער.
בשנת 1978 הוא היה דובר האספה הלאומית ובשנת 1982 הוא היה נציג הקומוניסטים הסלובנים בליגה הקומוניסטית של הוועד המרכזי של יוגוסלביה בבלגרד.
בשנת 1986 הוא הפך למנהיג ליגת הקומוניסטים של סלובניה.
באותן שנים התחוללה בסלובניה שאיפה לליברליזם ודמוקרטיה בניגוד לשאר מדינות יוגוסלביה שבהן השלטון הקומוניסטי היה יציב וחזק.
בעקבות רצון העם הסלובני לשינוי, עזה קוצ'אן את מפלגת הקונגרס וכתוצאה מכך הביא לקריסתה של ליגת הקומוניסטים של יוגוסלביה.
בשנת 1991 כאשר סלובניה הכריזה על עצמאותה, הוא נבחר לנשיאה הראשון.
הוא נבחר לכהונה נוספת ב-1997 וסיים את תפקידו בשנת 2002. החליף אותו יאנז דרנובשק.
נפת מילאנו (באיטלקית: Provincia di Milano ) היא נפה במחוז לומברדיה שבאיטליה.
בירתה של הנפה בעיר מילאנו.
נפת מילאנו גובלת בנפת וארזה ובנפת מונצה-בריאנצה בצפון.
במזרח היא גובלת בנפת ברגמו.
בדרום היא גובלת בנפת קרמונה ובנפת לודי.
בדרום-מערב היא גובלת בנפת פאביה.
במערב היא גובלת בנפת נובארה.
מובלעת של נפת מילאנו היא סן קולומבנו אל למברו.
הנהרות העיקריים שזורמים בה הם אדה (Adda), טיצ'ינו (Ticino), אולונה (Olona), למברו (Lambro), סווסו (Seveso).
מילאן בוריאן (בסרבית: Mилaн Бopjaн, נולד ב-23 באוקטובר 1987) הוא כדורגלן קנדי-סרבי המשחק בסלובן ברטיסלאבה ובנבחרת קנדה בעמדת השוער בא-ריאד.
בוריאן נולד בקנין שביוגוסלביה (כיום קרואטיה).
לאחר מלחמת יוגוסלביה משפחתו עברה לבלגרד, ולאחר מכן להמילטון שבקנדה.
בשנת הצטרף למחלקת הנוער של בוקה ג'וניורס.
לאחר שלא זכה לעלות לבוגרים של המועדון, הוא השתייך בין היתר לנסיונל, ריבר פלייט וקילמס אתלטיקו קלוב.
בינואר הוא חזר לסרביה וחתם בראד בלגרד.
לאחר כמה בעיות באישורי העבודה שהיה צריך, ב-16 באוגוסט 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 2-3 נגד סמדראבו.
בוריאן זכה לקרדיט רב בהרכב ויצר עם הקבוצה רצף של 9 משחקים ללא הפסד.
בסיום עונתו הראשונה במועדון הוא סיים עם הקבוצה במקום ה-4 שזיכה אותם לכרטיס למוקדמות הליגה האירופית.
לאחר הופעה מוצלחת בגביע הזהב 2011, הוא חתם בסיוואספור הטורקית.
בוריאן ערך את הופעת הבכורה שלו בטורקיה ב-11 בספטמבר 2011 בהפסד 2-1 לקראבוקספור.
בפברואר בוריאן הושאל לואסלוי עד לסיום העונה עם אופציה לרכישת כרטיס השחקן שלו.
בואסלוי הוא שיחק 16 משחקים, ב-7 מהם שמר על רשת נקייה והוא עזר למועדון לסיים במקום ה-2 בליגה.
לאחר שסיים את תקופת ההשאלה שלו ברומניה, חזר לסיוואספור בקיץ .
בפברואר רוברטו קרלוס שמונה למאמן החליט לסיים את החוזה עם השחקן.
ב-12 בספטמבר 2014 חתם בלודוגורץ ראזגרד לאחר שכמעט וחתם בסרייבו.
ארבעה ימים לאחר חתימת בוריאן ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון בהפסד 2-1 נגד ליברפול במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות.
ב-15 בפברואר 2015 חתם בראדניצ'קי ניש מליגת המשנה הסרבית.
בקיץ חתם בכוכב האדום בלגרד.
ב-23 במאי 2023 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה במחזור הסיום נגד ווז'דובאץ.
בנובמבר החליט בוריאן לשחק בנבחרת קנדה למרות התעניינות מצד נבחרת סרביה.
ב-9 בפברואר 2011 בוריאן ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק ידידות נגד שהסתיים בהפסד 1-0. בקיץ השתתף עם הנבחרת בגביע הזהב 2011.
מילאן נדיץ' (בסרבית לטינית: Milan Nedić, בסרבית קירילית: Милан Недић; 7 בספטמבר 1878 – 4 בפברואר 1946) היה ראש המטה הכללי של הצבא המלכותי היוגוסלבי, שר הצבא וחיל הים בממלכת יוגוסלביה וראש ממשלת-הבובות השנייה של גרמניה הנאצית בסרביה, ממשלת ההצלה הלאומית .
מילאן נדיץ' נולד בגרוצקה, פרוור של בלגרד, סרביה ב-1878 לג'ורג'ה ופלגיה נדיץ'.
ב-1885 סיים נדיץ' את חוק לימודיו בגימנסיה בקרגוייבץ והצטרף לאקדמיה הצבאית בבלגרד.
ב-1903 השלים את לימודיו באקדמיה והתגייס לצבא הסרבי.
במלחמת העולם הראשונה שירת בחזית סלוניקי ובשנת 1915 קודם לדרגת קולונל.
החל מ-1919 שירת כראש המטה והמפקד דה פקטו של המחוז הצבאי הרביעי בקרואטיה.
ב-1927 נשלח לפקד על אוגדת קוסובו, ושנה לאחר מכן הועבר לאוגדת ליובליאנה.
בשנים 1929–1934 פיקד על ארמיית סקופיה.
בשנים 1934–1935 כיהן כראש המטה הכללי של הצבא המלכותי היוגוסלבי.
הוא כיהן כשר הצבא וחיל הים בממשלת סטויאדינוביץ' (21 בדצמבר 1938 – 5 בפברואר 1939), בממשלת צבטקוביץ' (6 בפברואר – 26 באוגוסט 1939) ובממשלה השנייה של צבטקוביץ' שהוקמה במסגרת הסכם צבטקוביץ'-מאצ'ק.
בתקופת כהונתו כשר הצבא וחיל הים הוא נודע בעמדותיו הפרו-הגרמניות.
בן דודו דימיטרי ליוטיץ', מייסד ומנהיג התנועה הלאומית היוגוסלבית זבור, סייע למשרד הראשי לביטחון הרייך לבסס קשר עם נדיץ'.
בסתיו 1940 פאבלה, נסיך יוגוסלביה והנסיך ג'ורג', דוכס קנט הסכימו על הקמת בסיס צוללות בריטי במפרץ קוטור.
נדיץ' מסר על כך לשגריר הגרמני ומנע את הקמת הבסיס.
הוא נאלץ להתפטר מתפקידו ב-7 בנובמבר 1940 לאחר שבתזכיר שנשלח לראש הממשלה ולנסיך יוגוסלביה טען כי מדיניות נייטרלית במלחמה היא לא מציאותית ושיוגוסלביה צריכה לתמוך במדינות הציר.
נדיץ' השיב לו "הנני מבטיח [...] כי נחושה דעתי ודעת שותפי לשים קץ לאנרכיה השוררת במדינה ולהשיב את מלוא השקט, הסדר והביטחון על כנם".
בשנת 1944 הוא מינה לראש ממשלתו את מיודראג דמיאנוביץ' ששיתף פעולה עם הצ'טניקים.
נדיץ' עזב את בלגרד ב-6 באוקטובר 1944 ומצא מקלט בקיצביל, אוסטריה.
ב-8 במאי 1945 כוחות אמריקאים הגיעו לעיר.
הוא נשבה ב-5 ביוני ונשאר בידיים אנגלו-אמריקאיות עד העברתו לרשויות הרפובליקה הפדרלית העממית של יוגוסלביה בינואר 1946. ב-4 בפברואר הוא קפץ או נדחף מחלון בית החולים בבלגרד למותו.
חברו סטניסלב קרקוב פרסם את הספר האפולוגטי "הגנרל מילאן נדיץ'" בשני כרכים בין השנים 1963–1968. הספר הציג את נדיץ' כמנהיג לאומי ששמר על עצמאות סרבית מסוימת בתקופת הכיבוש הגרמני וניסה למנוע השתלטות קומוניסטית על המדינה.
מילאן גאליץ' (בסרבית: Milan Galić; 8 במרץ 1938 – 13 בספטמבר 2014) היה כדורגלן יוגוסלבי ששיחק בעמדת החלוץ.
לאורך הקריירה שיחק גאליץ' בליגות הבכירות ביוגוסלביה, בבלגיה ובצרפת.
גאליץ' הוא סגן מלך השערים של כל הזמנים בנבחרת יוגוסלביה, עם 37 שערים ב-51 הופעות במדיה.
גאליץ' החל את דרכו בקבוצת הנוער של פרולטר זרניאנין.
הוא עבר לפרטיזן בלגרד לקראת עונת , וכבר באותה עונה כבש שבעה שערי ליגה בעשרה משחקים, בדרך למקום השני בליגת העל היוגוסלבית.
גאליץ' שיחק במדי הקבוצה במשך שמונה עונות, וזכה עימה בארבע אליפויות יוגוסלביה, מתוכן שלוש ברציפות.
באירופה רשמה הקבוצה את הישג השיא שלה בכל הזמנים בעונת , כשהעפילה לגמר גביע אירופה לאלופות.
גאליץ' פתח בהרכב קבוצתו למשחק הגמר, בו נוצחה פרטיזן 1–2 על ידי ריאל מדריד.
בתום אותה עונה, ולקראת עונת , עבר גאליץ' לקבוצת סטנדרד לייז' הבלגית.
את הקבוצה אימן אז בן ארצו, מילוראד פאביץ'.
בעונת הבכורה שלו בקבוצה זכה גאליץ' עם קבוצתו בגביע הבלגי, לאחר ניצחון במשחק הגמר מול מכלן, 3-1 בהארכה.
גאליץ' פתח בהרכב למשחק הגמר אך הוחלף במהלך המחצית השנייה.
גאליץ' שיחק בקבוצה במשך ארבע עונות, כשבשתיים האחרונות הוא זכה עימה באליפות בלגיה.
עונת השיא האישית שלו בקבוצה הייתה עונתו האחרונה במדיה, בה כבש 17 שערי ליגה וסייע לקבוצתו לזכות באליפות השנייה ברצף.
לקראת עונת עבר גאליץ' לסטאד ריימס הצרפתית.
בעונת הבכורה שלו השתלב גאליץ' היטב בקבוצה, וכבש 14 שערי ליגה ב-36 הופעות.
עונה אחר כך הסתבכה הקבוצה במאבקי התחתית, ועל אף שהצליחה לשרוד בליגה הבכירה, גאליץ' החל לאבד את מקומו בהרכב, ורשם 16 הופעות ליגה בלבד.
בסיום עונת , בה רשם הופעות בודדות במדי הקבוצה הראשונה ושיחק בעיקר עם קבוצת המילואים, פרש גאליץ' ממשחק פעיל בגיל 35.
גאליץ' רשם את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת יוגוסלביה ב-31 במאי 1959, בניצחון הנבחרת 0–2 על במסגרת מוקדמות יורו 1960. גאליץ' כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת כבר בדקה הראשונה למשחק, שנערך באצטדיון פרטיזן, אצטדיון הבית של קבוצתו פרטיזן בלגרד.
יוגוסלביה הייתה אחת מארבע הנבחרות שהצליחו להעפיל לטורניר יורו 1960 בצרפת, וגאליץ' זומן לסגל נבחרתו לטורניר.
בשלב חצי הגמר פתח גאליץ' את מסכת ההבקעות במשחק מול כשהעלה את נבחרתו ליתרון 0–1 בדקה ה-11, בדרך לניצחון 4–5 בסיום.
במשחק הגמר מול כבש גאליץ' את השער הראשון במשחק בדקה ה-43, אך ברית המועצות חזרה לניצחון 1–2 בהארכה, ויוגוסלביה סיימה את אליפות אירופה הראשונה בהיסטוריה במקום השני.
גאליץ' זכה (במשותף עם ארבעה שחקנים נוספים) בתואר מלך שערי הטורניר בזכות צמד שעריו, ואף זכה למקום בנבחרת הטורניר לצד שלושה משחקני נבחרתו.
בהמשך אותו הקיץ ייצג גאליץ' את נבחרתו באולימפיאדת רומא, והוביל אותה לזכייה במדליית הזהב.
גאליץ' כבש בכל חמשת משחקיה של יוגוסלביה בטורניר, כולל שלושער במשחק שלב הבתים מול בולגריה שהסתיים בשוויון 3-3, והשער הפותח כבר בדקה הראשונה בניצחון יוגוסלביה 1–3 על בגמר.
עם שבעה שערים בחמישה משחקים, זכה גאליץ' בתואר מלך השערים של הטורניר.
במסגרת מוקדמות מונדיאל 1962, כבש גאליץ' ארבעה שערים בארבעת משחקיה של יוגוסלביה וסייע לה להעפיל למונדיאל 1962 בצ'ילה.
גאליץ' הוביל את סגל יוגוסלביה כקפטן הנבחרת בטורניר הגמר, בו הוגרלה יוגוסלביה לבית א', לצדן של אלופת אירופה , ו.
בשלב הבתים כבש גאליץ' שלוש פעמים, שער אחד בניצחון 1–3 על אורוגוואי וצמד שערים בניצחון 0–5 על קולומביה.
הוא הוסיף לפתוח בהרכב בכל משחקיה של נבחרתו בטורניר, בו סיימה הנבחרת רביעית לאחר הפסד 0–1 ל המארחת במשחק על המקום השלישי.
בסך הכול רשם גאליץ' שש הופעות ושלושה שערים בטורניר.
גאליץ' הוסיף לשחק בנבחרת עד לשנת 1965. בקריירה הבינלאומית שלו רשם גאליץ' 51 הופעות במדי הנבחרת, בהן כבש 37 שערים.
הוא ממוקם שני בטבלת מלך השערים של הנבחרת בכל הזמנים, עם שער אחד פחות מהמקום הראשון, סטפאן בובק.
אליפות אירופה: 1960 (מקום שני)
מלך השערים של יורו 1960
מלך השערים של אולימפיאדת רומא (1960)
נבחרת הטורניר של יורו 1960
עונהקבוצהליגהבליגההופעותשעריםפרטיזן בלגרדליגת העל היוגוסלבית107221021142172516204241551סטנדרד לייז'ליגת העל הבלגית2291422352517סטאד ריימסליגת העל הצרפתית361416331סך הכל בקריירה287125
מילאן שקודה (בצ'כית: Milan Škoda; נולד ב-16 בינואר 1986) הוא כדורגלן עבר צ'כי ששיחק כחלוץ.
שקודה החל לשחק כדורגל בקבוצת הילדים של CAFC פראג, בשנת 2001, עבר למחלקת הנוער של קבוצת בוהמיינס פראג.
ב-2004, שקודה עלה לסגל הבוגר של קבוצת בוהמיינס, ובילה בה 8 שנים בהן כבש 25 שערים ב-114 משחקי ליגה.
ב-2012 עבר לשחק בקבוצת סלביה פראג.
ב-17 ביוני 2016, במהלך הטורניר, כבש את השער הראשון של נבחרתו במשחק בו פיגרה 2-0 מול קרואטיה, כאשר את שער השוויון כבש תומאש נסיד, ובסיום המשחק צ'כיה חילצה תיקו קריטי שהשאיר עבורה סיכויים להעפיל לשלב הבא של הטורניר.
מילאן שקריניאר (בסלובקית: Milan Škriniar; נולד ב-11 בפברואר 1995 בז'יאר נאד הרונום שבסלובקיה) הוא כדורגלן סלובקי המשחק בעמדת הבלם בפנרבחצ'ה ובנבחרת סלובקיה.
שקריניאר נולד בעיירה ז'יאר נאד הרונום שבסלובקיה, והחל לשחק במחלקת הנוער המקומית.
בשנת 2007 עבר למחלקת הנוער של מ.ש.ק.
ב-27 במרץ 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 90 דקות בתיקו 1-1 נגד זלטה מורבצה במסגרת המחזור ה-19 בליגה.
הוא הוסיף הופעת ליגה אחת בלבד בעונת והופעה נוספת בגביע הסלובקי, בעונה בה זכתה מ.ש.ק.
את עונת החל שקריניאר במ.ש.ק.
ז'ילינה, וב-23 בנובמבר 2012 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-35 בניצחון 1–4 על זלטה מורבצה.
הוא שיחק בקבוצה במשך חצי עונה, בה הבקיע שער אחד בעשר הופעות ליגה.
בחודש ינואר 2013 הושאל לזלטה מורבצה מליגת העל הסלובקית למשך חצי עונה.
ב-1 במרץ 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 59 דקות בהפסד 1–4 לסלובן ברטיסלאבה במשחק המחזור ה-20 בליגה.
הוא ערך במועדון שבע הופעות ליגה, וחזר למ.ש.ק.
ז'ילינה למשך שתי עונות וחצי, בהן ערך 65 הופעות ליגה והבקיע 11 שערים.
בשלהי ינואר 2016 חתם בסמפדוריה מהסרייה א'.
ב-24 באפריל 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בתוספת הזמן של המחצית השנייה בניצחון 1–2 על לאציו במסגרת המחזור ה-35 בליגה.
עד סוף העונה הוסיף שתי הופעות ליגה.
ב-7 ביולי 2017 חתם לחמש שנים באינטר מילאנו לאחר שנה וחצי במדי סמפדוריה.
ב-6 ביולי 2023 עזב שקריניאר את אינטר לאחר שש שנים וחתם בפריז סן ז'רמן לחמש שנים.
ב-27 במאי 2016 ערך שקריניאר את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סלובקיה, כששיחק 90 דקות בניצחון 1–3 על נבחרת גאורגיה במשחק ידידות.
שקריניאר היה חלק מסגל נבחרת סלובקיה לטורניר יורו 2016, וערך 2 הופעות: בתיקו 0-0 נגד נבחרת אנגליה בשלב הבתים, ובהפסד 0–3 לנבחרת גרמניה בשלב שמינית הגמר.
נכלל בסגל נבחרת סלובקיה ליורו 2020. נכלל בסגל נבחרת סלובקיה ליורו 2024.
מילאן זק"ש (בסרבו-קרואטית: Milan Sachs; 28 בנובמבר 1884, לישוב, דרום בוהמיה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 4 באוגוסט 1968, זאגרב, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה) היה מנצח אופרה יוגוסלבי ממוצא יהודי צ'כי אשר ניהל לאורך שנות דור את בית האופרה בזאגרב.
מילאן זק"ש נולד בעיירה ליישוב אשר בדרום מוראביה (בשטחי צ'כיה המודרנית) במשפחה יהודית.
למד נגינת כינור בקונסרבטוריון של פראג וב-1905 הצטרף לתזמורת הפילהרמונית הצ'כית.
בין 1907 ל-1910 ניגן ככנר ראשי בתזמורת תיאטרון בלגרד.
בהמשך, לימד מוזיקה בנובי סאד וב-1911 החל לנצח על האופרה של זאגרב.
ב-1920 ניצח לראשונה על האופרה "יָאנוּפָה" מאת לאוש יאנאצ'ק.
ב-1932 מונה למנהל המוזיקלי של האופרה בברנו.
ב-1936 ניצח בהצגת הבכורה של הסימפוניה מספר 1 של אנטונין דבוז'אק שנחשבה לאבודה, והתגלתה באקראי ב-1923. ב-1938 סיים את תפקידו בברנו ושב לזאגרב.
הוא נחשב לבכיר המוזיקאים היהודים בזאגרב.
ב-1930 ניצח לראשונה בזאגרב על האופרה פרסיפל מאת ריכרד וגנר.
במהלך מלחמת העולם השנייה לאחר כיבוש ממלכת יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית וכינון ממשלת הבובות של האוסטאשה הוחל ברדיפות יהודים.
מילאן זק"ש המיר את דתו לנצרות קתולית כדי להיחלץ מאימת הרדיפות וזכה לחסות של השלטונות.
לאחר תום המלחמה, ב-1945 מונה לנשיא החברה הקרואטית למוזיקאים.
כמו כן מונה למנהל בית האופרה של זאגרב ועסק בשיקום ובהרחבת בית האופרה.
במקביל שימש ככנר ראשי בתזמורת הסימפונית של העיר.
הוא ניהל את האופרה של זאגרב עד 1955. ב-1968 הלך מילאן זק"ש לעולמו והוא בן 83. רחוב וגן ילדים בזאגרב נושאים את שמו.
מילאן קימליקה היה מעבד מוזיקלי, מלחין ומנצח קנדי ממוצא צ'כוסלובקי
היה ידוע בעיקר ביצירות מוזיקליות שיצר עבור סדרות טלוויזיה בשנות ה-90 של המאה ה-20; ביניהן מנגינות הפתיחה של סדרות הטלוויזיה המצוירות המלך בבר והדוב רופרט (Rupert Bear) וסדרות הטלוויזיה "Lassie" ו-"Little Men".
קמילקה נולד בעיר לואוני, במחוז אוסטי נד לבם, צ'כוסלובקיה.
בהמשך עשה תואר באקדמיה לאמנויות הבמה של פראג ובקונסרבטוריון של פראג והיה תלמידו של המלחין והפרופסור למוזיקה הצ'כוסלובקי אמיל הלוביל (Emil Hlobil).
לאחר האביב של פראג קימליקה היגר ב-1968 לקנדה והתיישב באונטריו, טורונטו.
בשנת 1974 קיבל אזרחות קנדית.
קמילקה החל את עבודתו כמלחין בארץ המוצא שלו ובשנת 1967 הפיק כ-20 סרטי קולנוע, מופעי בלט, קונצרטים, מופעי סולו לפסנתר ולרביעיית מיתרים.
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 החל לעבוד בקנדה כמעבד מוזיקלי ב-CBC (תאגיד השידור הקנדי).
באותה שנה עיבד מוזיקלית וניצח את הפילהרמונית של המילטון בליווי זמר הפופ הקנדי איאן תומאס ועיבד מוזיקלית מספר משיריו של תומאס.
בהמשך עיבד מוזיקלית והלחין עבור סרטים, סדרות טלוויזיה ומעל 200 תסכיות ברדיו.
הוא הלחין מנגינות עבור סדרות טלוויזיה ביניהן סדרות טלוויזיה מצוירות לילדים כמו המלך בבר והדוב רופרט.
עבודתו האחרונה הייתה "Závoj tkaný touhami" - חידוש לשיר "Twist in My Sobriety" מתוך אלבומה של הזמרת טניטה טיקרם, עם מילים אחרות מהמקור.
השיר נכנס לאלבום "Ohrožený druh", ואותו אלבום זכה להצלחה רבה בצ'כיה והיה לנמכר ביותר בצ'כיה לשנת 2008.
בשנת 1990 זכה בפרס ג'יני על מוזיקת הרקע בסרט המלך בבר.
בשנת 1994 היה מועמד בפרס ג'יני על שתי עבודות: "Matusalem" ו-"La vie d'un héros".
בשנת 1996 זכה בפעם השנייה בפרס ג'יני על עבודתו בסרט המוזיאון של מרגרט (Margaret's Museum).
מִילַאן פישְט (במקור פִירְסט, בהונגרית: Füst Milán; בודפשט, 17 ביולי 1888 – בודפשט, 26 ביולי 1967) היה סופר הונגרי-יהודי, משורר, מחזאי, יוצר החריזה החופשית ההונגרית.
בשנת 2000 נבחר כחבר שלאחר מותו של האקדמיה לספרות דיגיטלית.
מילאן פישט בשם מילאן קונסטנטין פירסט במשפחה בורגנית יהודית ענייה בבודפשט.
אביו היה אדם מוזר, בוהמי ופואטי, שהעניק לבנו שם של מלך דרום סלאבי.
לאחר מותו המוקדם, המשפחה חיה בעוני רב, עד שמילאן הצליח להשיג לאמו רישיון לקיוסק רחוב לממכר סיגריות ומוצרים נלווים.
מילאן הצעיר רכש תואר ראשון במשפטים אפילו בנסיבות אלה והפך למורה בכיר בבית הספר גבוה למסחר לבנות.
תלמידותיו זוכרות אותו כאחד שנתן את כל נשמתו לפדגוגיה, ששיעוריו היו נפלאים, מעוררי מחשבה, מורה מעניין.
בו בזמן, בשיטת חשיבתו והאפיון שלו, היה תמיד משהו שנותר מעובדות המציאות, מההיגיון המשפטי ומהפרשנות הלוגית, בשים לב להתנהגות האנושית.
מילאן פישט הוא אחד הסופרים הגדולים של הספרות ההונגרית של המאה ה-19, וכנראה המשפיע ביותר על דורות שלאחריו אחרי הסופר הגדול אנדרה אדי.
הוא רכש רמה גבוהה של אוריינות מדעית, שבה התרבות היוונית העתיקה והתנ"ך תפסו מקום משמעותי.
שני עולמות תרבותיים אלה השפיעו רבות על שירתו לאורך כל הדרך.
דז'ה קוסטולני ופרידייש קרינתי היו חברים טובים מן נעוריו.
יחד איתם התוודע את המגמות המודרניות של הספרות העולמית המודרנית.
משנת 1947 החל להרצות באוניברסיטה הפתוחה.
ב-1948 הפך לפרופסור באוניברסיטה והחל בהרצאות על אסתטיקה.
עבודתו האסתטית הגדולה פורסמה (מבוססת על הרצאותיו באוניברסיטה ועל היומן שלו בשם "חזון ומזג באמנות").
בשנת 1948 הוענק לו פרס הגבוה ביותר בהונגריה, פרס קושוט.
בשנות הדיקטטורה הקומוניסטית - אחרי 1949 – ספריו לא פורסמו במשך שנים רבות: עד 1955. מילאן פישט היה משורר שהוערך על ידי סופרים ומשוררים שראו בו את מוריהם.
העיצוב החדש לחלוטין של חריזתו והתבטאותו המיוחדת בשפה הלירית ההונגרית עשויים להישמע כקולות תפילה ומזמורים של ימי הביניים.
שירתו החופשית, הכתבתו הפתטית, הביטויים שלו שאין דומים להם, הסתתרותו יוצאת הדופן בתוך שירתו ומשחקי התפקידים בכתיבתו ממלאים תפקיד ייחודי בספרות ההונגרית.
הוא ענק מעט נשכח ולא מוזכר מספיק, בצורה לא צודקת, של הספרות ההונגרית המודרנית.
הרומן הגדול ביותר שלו, סיפורה של אשתי", אשר לאחר הופעתו בצרפת בשנת 1965 הוגש למועמדות לפרס נובל לספרות, עם הופעתו בשנת 1942 ספג ביקורת שלילית.
לא המומחים המקצועיים של הספרות באותה תקופה, ואף לא ידידיו הקרובים הבינו והעריכו את משמעותה ויופייה העצומים של היצירה.
המלך הנרי הרביעי - IV.
מילאן טרייקוביץ' (בסרבית: Милан Трајковић, ביוונית: Μίλαν Τραΐκοβιτς; נולד ב-17 במרץ 1992) הוא אתלט קפריסאי יליד סרביה בענפי ריצת 110 מטר משוכות וריצת 60 מטר משוכות.
ב-2013, זכה טרייקוביץ' במדליית זהב במשחקי מדינות אירופה הקטנות בלוקסמבורג, לאחר שחצה ראשון עם תוצאה של 14.03 שניות.
בהמשך עונת 2013, הוא השתתף באליפות אירופה באתלטיקה עד גיל 23, וסיים במקום השמיני בגמר בתוצאה של 14.22.
ב-2015, טרייקוביץ' זכה שוב במדליית זהב במשחקי מדינות אירופה הקטנות, לאחר שניצח עם זמן של 13.86 שניות.
באליפות אירופה באתלטיקה 2016, טרייקוביץ' סיים חמישי בגמר בתוצאה של 13.44. באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016), טרייקוביץ' החל את השתתפותו בסיבוב הראשון בתוצאה של 13.59 שניות, שהספיקה לו להעפיל לחצי הגמר, בו סיים במקום השני בתוצאה של 13.31 שניות.
בגמר, הוא סיים במקום השביעי, עם תוצאה של 13.41. עם העפלתו לגמר, הפך טרייקוביץ' לאתלט הקפריסאי הראשון שמעפיל לגמר בתחרות הזו במשחקים האולימפיים.
באליפות אירופה באתלטיקה באולם 2017 (ריצת 60 מטר משוכות) טרייקוביץ' קבע את שיאו האישי בחצי הגמר (7.56 שניות) ועלה לגמר, שם סיים שישי בתוצאה של 7.60 שניות.
באליפות העולם באתלטיקה 2017, הוא לא הצליח להעפיל אל הגמר, לאחר שסיים חמישי בחצי הגמר עם תוצאה של 13.32. הוא קבע את שיאו האישי בריצת 110 מטר משוכות (13.25 שניות), בתחרות בלונדון.
טרייקוביץ' סיים רביעי במשחקי חבר העמים הבריטי, בתוצאה של 13.42 שניות.
באליפות העולם באתלטיקה באולם 2018, טרייקוביץ' העפיל לגמר לאחר שקבע 7.51 בחצי הגמר.
בגמר, טרייקוביץ' זינק מוקדם ובכך פסל.
טרייקוביץ' זכה במדליית זהב ב-אליפות אירופה באתלטיקה באולם 2019 (60 מטרים משוכות), לאחר שסיים עם זמן של 7.60 שניות.
באליפות העולם באתלטיקה 2019, טרייקוביץ' סיים שמיני בגמר, עם תוצאה של 13.87.
מילאן הצ'ה (בצ'כית: Milan Heča; נולד ב-21 במרץ 1991) הוא כדורגלן צ'כי המשחק בעמדת השוער בסלובקו.
ב-31 באוקטובר 2010 ערך הצ'ה את הופעת הבכורה שלו בקבוצת בוגרים, כששיחק במדי סלובקו מליגת העל הצ'כית בהפסד הליגה של קבוצתו 0–1 לסלובן ליברץ.
עם זאת, הוא הפך לשוער הראשון של הקבוצה רק בעונת 2013/2014.
ביוני 2018 חתם בספרטה פראג.
ב-1 בדצמבר ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה נגד קבוצתו הקודמת סלובקו.
במאי 2023 חזר הצ'ה לסלובקו.
הצ'ה זומן לראשונה לסגל במרץ 2022, אך לא שותף ונותר על הספסל במשחק ידידות מול .
מילאנו–טורינו (באיטלקית: Milano–Torino) הוא מרוץ אופניים חד-יומי שמתקיים באיטליה מאז שנת 1876 שמתחיל במילאנו ומסתיים בטורינו.
המרוץ הוא בדרג 1.Pro וחלק מסבב ה-UCI ProSeries, המשני למרוצים בעולם אחרי סבב ה-UCI World Tour.
המנצח האחרון הוא מרק קוונדיש הבריטי במהדורה של 2022.
המרוץ נוצר בשנת 1876, עובדה ההופכת אותו לאחד מהמרוצים הוותיקים בעולם.
פאולו מגרטי המקומי ניצח בו.