tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דז'ה רוואי (במקור לדרר עד 1919, בהונגרית: Révai Dezső; בודפשט, 14 באוגוסט 1903 – בודפשט, 31 במרץ 1996) היה צלם עיתונות יהודי-הונגרי, שהתפרסם בזכות תמונותיו שצולמו במהלך מלחמת האזרחים בספרד.
הוא היה אחיו של הפוליטיקאי הבכיר והשר בממשלת הונגריה יוז'ף רוואי.
דז'ה לדרר נולד במשפחה יהודית כבנם של איז'ק לדרר, סוחר זכוכית ופורצלן יליד צ'רבנקה, ושל לאורה סידוורס, מורה ילידת וינה.
הוא צילם את תמונותיו הראשונות בשנת 1919, בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, כחבר בתנועת הסטודנטים הקומוניסטית.
בשנת 1925 היה חבר ב"אגודת החינוך הגופני של הפועלים" (Munkás Testedző Egyesület), אז עבד עם הצלם מיקלוש רב.
ב-1926 הצטרף למפלגת הקומוניסטים של הונגריה, שם מילא את תפקידי מזכיר מחלקת הספורט והתרבות, ויחד עם טיבור בש ואנדור שוגאר ניהל גם את קבוצת הפוטומונטאז'.
ב-12 ביולי 1931 נשא לאישה את גיזלה ריכטמן, בתם של מוריץ ריכטמן ושל פאני ויינברגר, ברובע 5 של בודפשט.
הוא נכלא ב-1934 ובשנה לאחר מכן הפך לתלמידה של הצלמת היהודייה המפורסמת מריאן רייזמן.
רוואי היגר לצרפת ב-1936. בפריז פתח מעבדת צילום משלו ברחוב בלייר דדובר (Rue Bellier Dedouvre).
במהלך שהותו שם פגש והתוודע רוואי לחוג רחב של אמנים כולל רוברט קאפה, ארווין מרטון, בראסאי, פיקאסו ופעילי שמאל נוספים.
בסוף שנת 1936 הצטרף דז'ה רוואי ליחידה ההונגרית של הבריגדות הבין-לאומיות שנלחמו במלחמת האזרחים בספרד.
הוא לחם ועבד גם כצלם בבריגדות הבינלאומיות ותצלומיו מתקופה זו היו חתומים "פוטו טוראי" (Foto Turai).
כחבר במחלקת התעמולה של הבריגדות הוא לא רק צילם, אלא גם ערך כמה פרסומים וחוברות שיצאו במהלך המלחמה.
התצלומים המשמעותיים ביותר שלו מתקופה זו היו סדרת תצלומי "מטרו מדריד" עטורת הפרסים שצולמה ב-1937 המתארת את תושבי מדריד כשהם תופסים מחסה מהתקיפות האוויריות הלאומניות בתחנות המטרו.
ב-1939 הסתיימה מלחמת האזרחים בספרד והחיילים השבויים של הבריגדות הבינלאומיות הוכנסו למחנות כליאה/מעצר.
יחד עם בני ארצו הוצב רוואי במחנות מחנה המעצר גירס ומחנה ורנט (Vernet) בדרום צרפת.
עם כמה מחבריו האסירים הוא ארגן מעבדת צילום סודית שבה הכינו תצלומים, מונטאז'ים, חוברות ומסמכים אחרים.
בעזרת מצלמה בעבודת יד הוא הצליח להנציח את חיי היומיום במחנה.
תמונות יוצאות דופן אלו הוברחו מהמחנה ונשארו שמורות בארכיון העבודות שלו עד היום.
לאחר שנתיים של מאסר הוא התנדב לעבודה דרך הנהלת המחנה והועבר לגרמניה.
עד מהרה נמלט חזרה לצרפת והצטרף ב-1941 ללוחמי תנועת ההתנגדות הצרפתית, ב-1944 התנדב ל"פלוגת פטפי" ההונגרית.
בתום מלחמת העולם השנייה ב-1945 חזר להונגריה ומונה לראש מחלקת הצילום במאפירט (MAFIRT) המכונה היום MTI.
בהמלצתו ובהמלצת אישטוואן הומוקי נאג' החלו ליצור אז סרטי צבע בהונגריה.
מאוחר יותר מונה למנהל חברת הפקת הסרטים ההונגרית.
סרטים הונגריים מפורסמים רבים הופקו בתקופתו כבמאי, ביניהם: אי שם באירופה "פיסת קרקע" (Talpalatnyi Föld), לודאש מתי (הסרט), "נישואים יוצאי דופן" (Különös házasság), "הים קם לתחייה" (Feltámadott a Tenger).
משנת 1954 עבד כסגן מנהל הטלוויזיה והרדיו ההונגרית והיה אחראי על השקת תחנת הטלוויזיה ההונגרית הראשונה.
עם פרישתו ב-1962 המשיך לעבוד כצלם גם בשנות השמונים לחייו והפיק תמונות קלאסיות רבות ששימשו על גלויות ברחבי הונגריה.
מסדר ההצטיינות של הרפובליקה העממית ההונגרית דרג 4
מדליית הצטיינות ספורט בדרג זהב
מדליית הצטיינות עבור כוח פועלים-איכרים מהפכני
דז'ורקף נייסר ראסקו גונסאלס (בספרדית: Djorkaeff Néicer Reasco González; נולד ב-18 בינואר 1999 בקיטו שבאקוודור) הוא כדורגלן אקוודורי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת אינסטיטוטו דה קורדובה מליגת העל הארגנטינאית ובנבחרת אקוודור.
ראסקו גדל במחלקות הנוער של ליגה דה קיטו וקלאן ז'ובניל.
בשנת 2016 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של ליגה דה קיטו, ובסך הכל ערך 32 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע תשעה שערים.
בין השנים 2019–2021 הושאל לדוראדוס דה סינלואה מליגת המשנה המקסיקנית, במדיה ערך 13 הופעות ליגה והבקיע שער אחד.
ב-10 בפברואר 2022 חתם ראסקו בניואל'ס אולד בויס מליגת העל הארגנטינאית.
ב-21 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 0–2 לריבר פלייט במסגרת המחזור השלישי בליגה לעונת .
ב-4 באפריל הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–3 על פלטנסה במסגרת המחזור השמיני בליגה.
ב-30 באוגוסט 2023 חתם באינסטיטוטו דה קורדובה הארגנטינית.
בפברואר 202ר הושאל לברצלונה ספורטינג קלוב.
ב-27 באוקטובר 2021 ערך ראסקו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אקוודור, בניצחון 2–3 על נבחרת מקסיקו במשחק ידידות.
ראסקו הוא בנו של כדורגלן נבחרת אקוודור בעבר נייסר ראסקו , וקרוי על שמו של כדורגלן נבחרת צרפת בעבר יורי דז'ורקף.
דז'ה רדוש (במקור גולד, בהונגרית: Rados Dezső; גיור, 12 באפריל 1891 – בודפשט, 17 בספטמבר 1974) היה מורה ופרופסור לכינור באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט, יהודי-הונגרי עטור פרסים לרבות פרס האמן המצטיין.
דז'ה גולד נולד במשפחה יהודית כבנם של יוז'ף רדוש (גולד) (1937–1864), בעל פאב, לימים בעל בית קפה בבודפשט, ושל אנה שפיצר (1867–1953).
בשנת 1913 הוא קיבל את תעודת ההסמכה שלו באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט כתלמידו של הפרופסור דיולה ממברין.
בין 1913 לבין 1918 לימד בבית הספר למוזיקה בסובוטיצה ולאחר מכן במשך שנתיים בבית הספר למוזיקה בסומבטהיי.
בין השנים 1920–1942 היה מורה בבית הספר למוזיקה פודור.
משנת 1942 לא יכול היה לעבוד יותר במערכת הרגילה בשל יהדותו ומונה למנהל בית הספר למוזיקה ע"ש קרל גולדמארק, שם הקים מערכת חינוך מוזיקלי מאורגן לתלמידים ולמורים ממוצא יהודי שהודרו ממערכת החינוך הרשמית בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בשנתיים האקדמיות שלאחר 1945 (בתום המלחמה) לימד בבית הספר הלאומי למוזיקה ובשנת 1947 הפך לפרופסור במחלקה לכינור באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט.
הוא פרש ב-1959, אך לימד מתודולוגיה ודידקטיקה עד סוף ימיו.
הוא היה מומחה בעל הכרה לאומית במתודולוגיה של כינור.
על שמו מתקיימות תחרויות כינור.
קברו נמצא בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה .
רעייתו הייתה אנה וייל (1897–1970), בתם של ארתור וייל ושל הדוויג קוהארי, לה נישא ב-5 ביולי 1925 בבודפשט.
ילדיהם הם ברטלן רדוש (1926–1945) נספה בשואה ופרנץ רדוש (1934), פסנתרן יהודי-הונגרי ומורה למוזיקה זוכה פרס קושוט (המקביל בהונגריה לפרס ישראל).
מסדר הכבוד של העמל דרג זהב (1964)
דזוגסטרל הנמכרת בישראל תחת השמות המסחריים "סרזט", "פומיניק", "דיאמילה" (Cerezette, Fominic, Diamilla) היא נגזרת סינתטית של הורמון המין הנקבי, פרוגסטרון (Progesterone).
משמשת למניעת הריון בעיקר בנשים מניקות, ולהקלת תסמינים הורמונאליים בנשים בגיל המעבר.
התרופה נלקחת פומית והיא מהווה אגוניסט לרצפטור לפרוגסטרון.
מאושרת לשימוש על ידי ה-FDA.
דזוגסטרל היא אחת מהנגזרות הבודדות של פרוגסטרון המהווה אמצעי פוטנטי ויעיל לשימוש ללא שילוב עם אסטרוגן (progesterone-only).
דזוגסטרל היא קדם-תרופה של אטונוגסטרל (Etonogestrel) שהוא המטבוליט הפעיל בגוף.
פעילות אטונוגסטרל, המטבוליט הפעיל, נגרמת בשל קישורו לרצפטור הפרוגסטרוני (PR) באפיניות גבוהה מאוד (300% בהשוואה לפרוגסטרון).
הוא יעיל בעיבוי רירית הרחם כך שהיא לא מתאימה להשתרשות הביצית המופרית.
כמו כן מעורב במניעת ביוץ ובכך מביא למניעת הריון אף במינונים נמוכים.
הזמינות שלו בנטילה פומית היא 40%–100%, בממוצע 76%.
ריכוז השיא של המטבוליט הפעיל אטונוגסטרל מתקבל 1.5 שעות לאחר נטילת דזוגסטרל.
מצב יציב של ריכוז תרופה מושג תוך 8–10 ימי נטילה, ובהתאם רק אחרי פרק זמן זה, מושגת יעילות במניעת הריון.
זמן מחצית החיים של דזוגסטרל, תרופת הקדם קצר ועומד על 1.5 שעות בלבד, זמן מחצית החיים של האטונוגסטרל, המטבוליט הפעיל ארוך ועומד על 21–38 שעות.
פינוי התרופה נעשה דרך השתן והצואה.
מצבים הדורשים התייחסות מיוחדת והתווית נגד
סרטן השד או סרטן שחלות;
פקקת ורידים או תסחיף ריאתי;
שכיחות – שינויים במצב הרוח, מצב רוח דיכאוני, ירידה בחשק המיני, כאבי ראש, בחילה, כאבי גב רגישות בשד, אי סדירות במחזור, אקנה, עליה במשקל, שיעור יתר, שינויים ברמות הכולסטרול, דלקת גרון;
שאינן שכיחות – זיהום וגינלי, יובש עיני, הקאות, נשירת שיער, עייפות, כאבי ווסת, ציסטות בשחלה, תסמינים דמויי שפעת;
נדירות – פריחה, חרלת, אריתמה נודוזום;
דז'ה קורדה, (במקור קוֹהְן (כהן), בהונגרית: Korda Dezső; 8 בינואר 1864, קישבר – 1 באפריל 1919, ציריך) היה מהנדס חשמל, יהודי-הונגרי, מעצב המכונית החשמלית הראשונה וממציא של הקבלים הסיבוביים המשתנים.
(קבל משתנה הוא קבל שהקיבול שלו עשוי להשתנות באופן מכוון וחוזר באופן מכני או אלקטרוני), אביר לגיון הכבוד הצרפתי.
דז'ה כהן נולד במשפחה יהודית בבודפשט.
הוא השלים את לימודיו באוניברסיטה בבודפשט על שם פרנץ יוזף (כיום שמה אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה) ב-1885.הוא עבד בצרפת ובשווייץ: אחד ממייסדי "חברת האלקטרו-כימית של בזל" (Societe Electro-Chimie de Basel) ומנהל מפעל החשמל Société de Fives-Lilles.
הוא קיבל הסמכה להוראה באוניברסיטת ציריך.
תחומי פעילותו העיקריים שלו היו טכנולוגיית שידור, טכנולוגיה בתדר גבוה ומטלורגיה.
הוא השיג תוצאות חלוציות בייצור של סגסוגות אלקטרו (למשל פרוסיליקון), הוא עיצב את המכונית החשמלית הראשונה.
ב-13 בדצמבר 1893 קיבל פטנט על הקבל הסיבובי המשתנה (מספר 72447) בגרמניה, כך שהוא יכול להיחשב הממציא של רכיב אלקטרוטכני חשוב זה.
קורדה הכין תוכניות לוויסות מימי הדנובה ועסק גם בלימודי מתמטיקה.
באפריל 1907 קיבל תואר אבירות במסדר לגיון הכבוד של הרפובליקה הצרפתית.
הקמת שדה חשמל במתח גבוה עם קבלים חשמליים
הפקת אור עם זרמי חילופין מרובים
דזמין ולס הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדות הקלע והסמול פורוורד
ולס שיחק כדורסל באקדמיית Word of God בראלי, קרוליינה הצפונית, במדיה שיחק יחד עם שחקן ה-NBA לעתיד ג'ון וול.
ולס החל את קריירת כדורסל המכללות שלו ב-2011 באוניברסיטת זייבייר, במדיה נבחר לחמישיית הרוקיז של אזור האטלנטיק 10. הוא סולק מהאוניברסיטה ב-2012 עקב "הפרה חמורה" של קוד ההתנהגות לאחר שסטודנטית טענה שתקף אותה מינית.
ולס אף הושעה על ידי ה-NCAA בשל קטטה בה היה מעורב לאחר משחק נגד אוניברסיטת סינסינטי בדצמבר 2011. חבר מושבעים גדול לא הגיש נגדו כתב אישום על התקיפה, והוא תבע מאוחר יותר את האוניברסיטה על האשמת שווא.
ה-NCAA ויתרה לוולס על שנת הרדשירט , בה נאסר על שחקן שעבר בין מכללות לשחק, והוא עבר לאוניברסיטת מרילנד.
כ הוא הוביל את הקבוצה בקליעה עם 13.1 נקודות למשחק, וכ קלע בממוצע 14.9 נקודות למשחק במדי הטראפינס.
פציעה בשורש כף היד גרמה לוולס להחמיץ חודש מעונת ה שלו, אך בכל זאת הוא רשם ממוצע של 15.1 נקודות למשחק.
הוא נבחר לחמישיית העונה של אזור הביג טן, וסיים את קריירת המכללות שלו עם 1,292 נקודות, מקום 25 בתולדות האוניברסיטה.
לאחר שלא נבחר בדראפט ה-NBA 2015 הצטרף ולס לוושינגטון ויזארדס לליגת הקיץ של ה-NBA, אך לא שיחק בשל פציעה באגודל.
ב-25 בספטמבר 2015 חתם ולס באוקלהומה סיטי ת'אנדר, אך נחתך מסגל הקבוצה ב-22 באוקטובר לאחר שהופיע במשחק קדם עונה אחד.
ב-3 בנובמבר נרכש על ידי קבוצת ליגת הפיתוח של הת'אנדר אוקלהומה סיטי בלו, וב-14 בנובמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 110–104 לאוסטין ספרס ורשם 19 נקודות, חמישה ריבאונדים, שני אסיסטים וחטיפה אחת.
ב-31 במרץ נחתך מהקבוצה לאחר שנפצע וגמר את העונה, והעמיד ממוצעים של 12.7 נקודות, 2.3 ריבאונדים ו-1.9 אסיסטים ב-24 משחקים.
ביולי 2016 חתם ולס בטייגרס טיבינגן מהבונדסליגה הגרמנית, אך חוזהו בוטל ב-18 באוגוסט לאחר שלא עבר את הבדיקות הרפואיות.
ב-23 בספטמבר חתם בדוקסה לפקדס מליגת הסל היוונית, ועזב את הקבוצה לאחר שהופיע ב-9 משחקים וקלע 16.8 נקודות בממוצע למשחק.
ב-18 בינואר 2017 חזר לאוקלהומה סיטי בלו מליגת הפיתוח, וקלע בממוצע 12.8 נקודות ב-23 משחקים.
ב-22 ביולי 2017, לאחר ששיחק בליגת הקיץ במדי דטרויט פיסטונס, חתם באבלינו מליגת העל האיטלקית בכדורסל, במדיה קלע בממוצע 11.6 נקודות למשחק.
ב-23 באוקטובר 2018 חזר ולס לאוקלהומה סיטי בלו, והעמיד במדיה ממוצעים של 13.4 נקודות, 3.2 ריבאונדים ו-3.2 אסיסטים למשחק.
ב-10 באפריל חתם בסקאבוליני פזארו מהסרייה א' האיטלקית, שיחק במדיה ארבעה משחקים עד סיום העונה וסייע לה להימנע מירידה לסרייה א'2.
באוגוסט 2019 חתם ולס בסן מיגל בירמן מליגת העל הפיליפינית .
בהופעת הבכורה שלו ב-PBA הוא רשם 42 נקודות, 8 ריבאונדים ו-7 אסיסטים בניצחון 130–119 על פיניקס פיולמאסטרס.
בשמונה משחקים במדי הקבוצה הוא העמיד ממוצעים של 37.1 נקודות, 7.9 ריבאונדים, 4.8 אסיסטים, שתי חטיפות וחסימה למשחק.
בעונת 2019/20 שיחק בג'ג'יאנג ליונס מליגת ה-CBA הסינית, והעמיד ממוצעים של 31.1 נקודות, 7.6 ריבאונדים, 5.0 אסיסטים ו-3.2 חטיפות למשחק.
ב-31 בדצמבר רשם שיא קריירה במדד עם 52 נקודות יעילות, לאחר שרשם דאבל דאבל של 40 נקודות, 11 ריבאונדים ו-9 אסיסטים בניצחון 130–117 על נאנג'ינג מונקי קינג.
ב-21 בספטמבר 2020 חתם ולס בג'יאנגסו דרגונס מה-CBA.
ב-25 במרץ 2021 קלע שיא קריירה של 54 נקודות בהפסד 119–124 לטיינג'ין פיונירס.
ב-6 בדצמבר 2021 חתם בצ'ינגדאו איגלס מהליגה הסינית, והעמיד במדיה ממוצעים של 23.3 נקודות, 4.2 ריבאונדים ו-3.5 אסיסטים למשחק.
לאחר מכן חזר לג'ג'יאנג, וב-12 משחקים קלע בממוצע 11.7 נקודות למשחק.
את עונת 2023/24 פתח ולס בג'ילין נורת'איסט טייגרס, ובעשרה משחקים רשם ממוצעים של 19.1 נקודות, 4.7 ריבאונדים ו-2.9 אסיסטים, אך ב-25 בדצמבר 2023 חתם לחודשיים בהפועל תל אביב מליגת העל בכדורסל והיורוקאפ.
ב-31 בינואר 2024 הוארך חוזהו עד לסיום עונת .
אימו של ולס, פמלה, שיחקה כדורסל מכללות במכללת סנט אוגוסטין שבראלי, קרוליינה הצפונית.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת מרילנד עם תואר בלימודים אמריקאים ב-19 בדצמבר 2015.
דְזְווֹ גְ'ווָאן (בסינית: 左傳, תעתיק פין-יין: Zuǒ Zhuàn) הוא אחד משלושת חיבורי ההיסטוריה הקלאסיים החשובים ביותר של סין העתיקה, לצד ספר האביב והסתיו ורשומות ההיסטוריון (שה-ג'י).
נחשב לכרוניקה הפרשנית העתיקה ביותר ל"אביב והסתיו (כרוניקה)", המתעדת את קורותיהן של המדינות הסיניות בתקופת אביב וסתיו (770–476 לפנה"ס).
מיוחס לדְזְווֹ צְ'יוֹ מִינְג (左丘明), בן תקופתו של קונפוציוס.
הטקסט מתאר, בצורה כרונולוגית ופרשנית, את ההתרחשויות הפוליטיות, הצבאיות, הדיפלומטיות והמוסריות של מדינות סין בתקופת האביב והסתיו.
הוא מרחיב ומפרש את הרשומות המקוריות של מדינת לו מתוך "אביב וסתיו", אך מוסיף להן הקשר רחב, דמויות משנה, נאומים דרמטיים וסיפורים היסטוריים.
ה"דְזְווֹ גְ'ווָאן" מהווה מקור מרכזי להבנת ההיסטוריה, התרבות וההגות של סין הקדם-קיסרית.
הוא מציג לא רק תיעוד היסטורי, אלא גם ערכים מוסריים, עקרונות מדיניים וקווים מנחים של תרבות קונפוציאנית.
השפעתו ניכרת לאורך מאות שנים בפרשנות, היסטוריוגרפיה, ספרות ומחשבה סינית.
ספר האביב והסתיו – עליו מבוסס ה"דְזְווֹ גְ'ווָאן".
רשומות ההיסטוריון – סוּן-מָה צְ'ייֵן התייחס לדְזְווֹ גְ'ווָאן כמקור מהימן.
מחקרים אקדמיים מודרניים, כגון אלו מאוניברסיטאות בבייג'ינג, אוקספורד וייל.
ייחוסו לדְזְווֹ צְ'יוֹ מִינְג אינו ודאי, אך מקובל במסורת.
הוא מתייחס לאירועים בין השנים 722 לפנה"ס ל־468 לפנה"ס ומקביל במבנהו לספר "אביב וסתיו", אך מעניק לו עומק פרשני.
החיבור כתוב בגוף שלישי, בסגנון ריאליסטי ולעיתים דרמטי.
הוא כולל נאומים של מלכים, שגרירים וגיבורי צבא; הוא מציג דילמות מוסריות ומאבקי כוח פנימיים.
בעזרת סגנון זה מצליח הטקסט להציג את הדינמיקה המורכבת של מדינות התקופה, תוך העברת ביקורת מוסרית.
בריתות המדינות – תיאורים של ועידות דיפלומטיות וניסיונות לאיזון כוחות.
נאומים מונומנטליים – כגון של הגנרל גְווָאן גְ'וֹנְג וג'ָאו גְ'וֵן דְזְה.
סיפור מות הנסיך שֶן – אירוע טרגי המדגים את כובד האחריות של שליטים.
ה"דְזְווֹ גְ'ווָאן" הוא אחת משלוש פרשנויות עיקריות ל"אביב וסתיו (כרוניקה)", לצד גונְגְיָאנְג גְ'ווָאן וגוליאנג ג'וואן.
מבין שלושת החיבורים, הוא הארוך והמעמיק ביותר.
בתקופות מאוחרות יותר, שימש בסיס לתפיסות מוסר שלטוניות במסגרת הקונפוציאניזם וליצירת מסורות חינוכיות בסין.
השפעה על הספרות והמחשבה הסינית
הסיפורים, הדמויות והנאומים שבדְזְווֹ גְ'ווָאן השפיעו עמוקות על הספרות סינית, על מסות פילוסופיות, כתיבה היסטורית ודרמות.
בין היתר, נעשה בו שימוש לביסוס עקרונות כמו "מנדט השמים", נאמנות, ואחריות שליט לעם.
"דְזְווֹ גְ'ווָאן" מהווה אבן דרך מרכזית בהתפתחות החשיבה ההיסטורית והמוסרית של סין.
הוא משלב היסטוריה, פרשנות, מוסר וסיפור, ודרכו ניתן להבין לעומק את עולמם של אנשי תקופת המדינות הלוחמות.
גם כיום, חוקרים וסטודנטים לפילוסופיה, היסטוריה ויחסים בינלאומיים לומדים ממנו על תפיסות כוח, מדיניות, וחברה.
ברנארדין איז'ני דזירה קלארי , צרפתייה שהייתה למלכת שוודיה בעקבות הכתרתו של בעלה, המצביא ז'אן-בטיסט ברנאדוט, כמלך שוודיה קרל הארבעה עשר.
דזירה נולדה ב-8 בנובמבר 1777 במרסיי.
אביה, פרנסואה קלארי, היה סוחר משי אמיד.
שיקולי קריירה וכספים הנחו את נפוליאון בצעד זה, אך נראה שהיה גם משקל לקסמיה של ז'וזפין.
דזירה התחתנה עם ז'אן-בטיסט ברנאדוט, אז מרשל בצבא נפוליאון, ב-17 באוגוסט 1798 לאחר שהצילה מהתאבדות בקפיצה לנהר עקב גילוי אירוסי נפוליאון וג'וזפין.
בשנת 1810 אומץ ברנדוט לבית המלוכה השוודי, שנותר ללא בנים, כיורש עצר.
בשנת 1814, לאחר שהצבא השוודי בפיקודו השתתף בקואליציה השישית נגד צרפת, נכללה גם נורווגיה בשלטונו העתידי.
בשנת 1818 הוכתר ז'אן-בטיסט ברנאדוט לקרל-יוהאן, מלך שוודיה ונורווגיה, ואשתו דזירה הייתה למלכה דזידריה.
בנם היחיד, אוסקר, (1799–1859) היה ליורש העצר ובסופו של דבר הוכתר לאוסקר הראשון, מלך שוודיה ונורווגיה.
המלכה דזידריה לא התרגלה מעולם לדרכי בית המלכות השוודי או לאקלים, ובילתה תקופות ארוכות בפריז, בנפרד ממשפחתה, בעיקר עד שנת 1823. דזירה מתה בגיל 83. היא האריכה ימים אחרי בעלה ואחותה ואפילו בנה מת שנה לפניה.
היא נקברה בכנסיית רידרהולם שבסטוקהולם בצמוד לבעלה.
דזונג הוא סוג של מבצר ומנזר בעל עיצוב ארכיטקטוני ייחודי.
ניתן למצוא את מבצרי הדזונג באזורי הממלכות הבודהיסטיות בהרי ההימלאיה, במיוחד בהוטן וטיבט.
מבצרי הדזונג הם בעלי חומות חיצוניות גבוהות אשר סובבות מתחם ובו חצרות, מקדשים, משרדים ומגורי נזירים.
חומות לבנים ואבנים גבוהות המשתפלות כלפי פנים.
החומות צבועות בלבן ובעלות מספר מועט בלבד של חלונות, אם בכלל, בתחתיתן.
הקפת החומה ברצועה אדומה לקראת ראשה (מדי פעם הרצועה מנוקדת בעיגולי זהב גדולים).
גגות משתפלים בסגנון סיני על גבי המקדשים בפנימיים.
דלתות כניסה מאסיביות עשויות מעץ וברזל.
החצרות והמקדשים הפנימיים נצבעים בצבעים בהירים במוטיבים בודהיסטים.
מקרה נדיר של ארכיטקטורת דזונג מחוץ להימלאיה ניתן למצוא באוניברסיטת אל פאסו במדינת טקסס אשר בארצות הברית.
מבצרי הדזונג משמשים כמרכזי דת, צבא, מנהלה וחברה עבור המחוז בו הם שוכנים.
הם משמשים לרוב כאתרים המרכזיים לפסטיבלים בודהיסטים.
החדרים בתוך הדזונג מוקצים, בדרך כלל, כמחצית לתפקודים מנהלתיים (כמו עבור ראש המבצר, הפנלופ) וכמחצית לתפקודים דתיים (בעיקר חדרים לנזירים בודהיסטים).
חלוקה זו בין המנהלה והדת מייצגת את האידיאל לשילוב בין ענייני המדינה וענייני הדת (כפי שנהוג בממלכת בהוטן, למשל).
ארכיטקטורת הדזונג הבהוטנית הגיע לשיאה במהלך המאה ה-16, תחת הנהגתו של הלאמה הגדול שאבדראנג נג'אוואנג נאמגייאל.
שאבדראנג הסתמך על חזיונות וסימנים דתיים כדי למקם כל דזונג שהקים בממלכת בהוטן.
לפי אסטרטגיות צבאיות מודרניות ומקובלות, מיקומם של המבצרים הוא חכם ונבון בכל הנוגע לתפקודם כמבצר מגן.
הדזונג בוואנגדי פודרנג, לדוגמה, ממוקם על נקודה גבוהה המשקיפה על דלתאת שני נהרות גדולים.
כך המבצר יכול לחסום פולשים מהדרום אשר עלולים לנסות להשתמש בנהרות כדי לעקוף את השטח הקשה למעבר בהרי ההימאליה המרכזיים.
המבצרים נבנו לרוב על גבעות או נקודות גבוהות אחרות.
אם דזונג בנוי בתחתית עמק, בצמוד להר, אז לרוב דזונג קטן יותר ימוקם הישר מעליו, זאת כדי למנוע התקפה ממעלה ההר.
דזונג פונאקה הוא יוצא דופן ובנוי על שטח מישורי יחסית.
במקום הפרשי הגובה הדזונג מנצל את דלתאת הנהרות מו צ'הו ופו צ'הו.
המים מקיפים את הדזונג משלושה צדדים ובכך מותירים לתוקפים נתיב התקפה אחד בלבד.
הדבר חשף את הדזונג לבעיות אחרות, כגון הצפת העמק בשנת 1994, שגרמה נזק רב למבצר והרגה 23 אנשים.
באופן מסורתי הדזונגים נבנים מבלי להשתמש בתוכניות ארכיטקטוניות.
במקום זאת הבנייה מתקדמת תחת פיקוחו של לאמה בכיר אשר כביכול קובע את ממדי המבצר לפי השראה רוחנית.
בעבר מבצרי הדונז היו נבנים על ידי עובדי קורווה כמס עבור אדמותיהם.
תחת מס זה כל משפחה סיפקה מספר מסוים מבני משפחתה, בהתאם לצו הפיאודל, ואלו עבדו במשך מספר חודשים בבניית הדזונג.
דזירה דפו , היה מנצח וכנר בלגי.
דפו היה פרופסור לניצוח בקונסרבטוריון בריסל והיה המנצח הראשון של התזמורת הלאומית של בלגיה משנת 1937. הוא היגר מבלגיה לצפון אמריקה בשנת 1940 והיה המנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של מונטריאול משנת 1941 עד 1952. הוא היה גם מנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית של שיקגו משנת 1943 עד 1947.
דזיגה ורטוב , בשמו המקורי דוד אבלביץ' קאופמן , היה קולנוען ותאורטיקן קולנוע יהודי-רוסי.
אחיו, מיכאיל ובוריס קאופמן, היו גם הם יוצרי קולנוע ידועים.
ורטוב נולד בביאליסטוק שבפולין הקונגרסאית (אז בשליטה רוסית) כדוד אבלביץ' קאופמן למשפחה של אינטלקטואלים יהודים.
הוא למד מוזיקה בקונסרבטוריון של ביאליסטוק עד 1915, ימי מלחמת העולם הראשונה, עת ברחה משפחתו למוסקבה מפני צבא האימפריה הגרמנית הפולש והתיישבה לבסוף בסנקט פטרבורג.
בשנים 1916–1917, למד קאופמן רפואה במוסד הפסיכנוירולוגי בסנקט פטרבורג.
בתקופה זו שינה את שמו לשם דניס ארקדייביץ' כדי להקנות לו צליל רוסי, ולבסוף נודע בכינוי דזיגה ורטוב ("דזיגה" הוא באוקראינית סביבון).
ורטוב החל את דרכו הקולנועית בשנים 1918–1919 לאחר מהפכת אוקטובר באיסוף קטעים מצולמים והפיכתם ליומני חדשות.
בשנים 1920–1922 עבר לעריכת סרטי איסוף באורך מלא שכללו גם קטעים אישיים שלו.
בשנת 1922 החל ביצירת סדרת יומני הקולנוע "קינו פראבדה" (ברוסית, "קולנוע אמת") יחד עם אשתו יליזבטה ואחיו מיכאיל.
ורטוב התעסק בעיקר בתחום שהיום מוגדר כדוקומנטארי, טען שמטרת הקולנוע היא להציג את האמת ושקולנוע עלילתי הוא בעצם אשליה בורגנית שמטרתה לפגוע בפועלים.
סרטו המפורסם ביותר הוא "איש עם מצלמת הקולנוע" שיצא בשנת 1929 וזכה להצלחה רבה.
חמש שנים לאחר מכן ביים את הסרט "שלושה שירים על לנין" שהביא מעשית לסוף הקריירה שלו.
סטלין, שהופיע בסרט פעם אחת למשך ארבע שניות בלבד, כעס מאוד וחיבל בקריירה שלו למרות הפופולריות שבה זכה.
באוגוסט 2014 זכה סרטו של ורטוב "האיש עם מצלמת הקולנוע" בתואר "הסרט התיעודי הטוב בכל הזמנים" על ידי מגזין הקולנוע הבריטי Sight & Sound.
החל משנת 2017 מוענק פרס האקדמיה האוקראינית לקולנוע הנקרא על שמו "דזיגה הזהב".
דזורדזור (ארמנית Ծոր Ծոր; פרסית زور زور) הוא מנזר ארמני השוכן כעשרה קילומטרים דרומית לעיר מאקו במחוז מערב אזרבייג'ן באיראן.
המנזר הוקם בשנת 1314 במקום בו שכן מבנה דתי צנוע שנבנה בסגנון ביזנטי במאה ה-10. דזורדזור הגיע לשיאו במאה ה-14. המקום חרב בתחילת המאה ה-16, כאשר השאה הספווי עבאס הגדול הורה על גירוש הארמנים למרכז איראן, ורק קפלה בודדת שרדה ממנו.
עם הקמתו של סכר על נהר מאקו בסמוך למנזר, העניקה הכנסייה האפוסטולית הארמנית את הסכמתה להעברת המבנה, ובשנים 1987–1988 הוא הוזז על ידי ממשלת איראן בכ-600 מטר ממיקומו המקורי.
בהזדמנות זו חודש המבנה ושופץ, ואבנים שהיו מפוזרות סביבו באתר הקודם הושמו במקומן.
בשנת 2008 העניק ארגון אונסק"ו למנזר מעמד של אתר מורשת עולמית, ביחד עם שני מנזרים ארמנים נוספים בצפון-מערב איראן.
קפלת אם האלוהים (סורפ אסטוואצאצין) היא המבנה היחיד שנותר מהמנזר, והיא מתוארכת לתקופה שבין המאה ה-9 למאה ה-14. צורת הקפלה כשל צלב, היא עשויה מאבן גיר, ותקרתה בנויה בצורת קמרון חבית.
היא נושאת כיפה הנחה על מבנה בצורת גליל שלו 16 צלעות.
בגליל קבועים חלונות המאפשרים חדירת אור אל חלל המבנה.
דזונגקה (རྫོང་ཁ་) היא שפתה הרשמית של בהוטן, ולה כ-130,000 דוברים.
משמעות השם היא "שפת אנשי הדזונג" (דזונג הוא מקדש-מבצר נפוץ בבהוטן).
השפה משתייכת למשפחת השפות הסינו-טיבטיות ודומה במבנה השפה לטיבטית.
השפה מדוברת בצפון בהוטן ובמספר אזורים במערב בנגל.
לימוד השפה הוא חובה בכל בתי הספר ברחבי בהוטן.
הדזונגקה נכתבת באמצעות גרסה מיוחדת של הכתב הטיבטי.
באוקטובר 2005 הפסיקה חברת מיקרוסופט כליל את השימוש במונח Dzongkha בכל יישומי תמיכת התכנה שלה ובפרסומים המסחריים; תחת זאת נעשה שימוש במונח Tibetan-Bhutan.
הדבר נעשה לבקשת הממשל הסיני, שראה בשימוש בשם דזונגקה רמיזה לשליטתו של הדלאי למה והעצמאות הטיבטית.
דזמונד דויל היה מעצב וצייר אירי, שילדיו נלקחו למשמורת על ידי האגודה הלאומית למניעת התאכזרות לילדים (NSPCC) לאחר שאשתו שרלוט ברחה ממנו ב-1953. דזמונד נאבק בבתי המשפט להשבת ילדיו, ובהכרעת בית המשפט העליון של אירלנד הושבו לו ילדיו ונפסק כי חוק הילדים האירי (Children's Act) סותר את החוקה האירית.
לאחר לקיחת הילדים למשמורת (אוולין, מוריס, נואל, ג'ון, קווין דרמוט), באופן זמני להבנתו של דויל, עבר דויל לעבודה באנגליה.
במהלך שהותו שם פגש את ג'סי קנינגהם, שהייתה בעלת הבית שלו ושבה עמו חזרה לאירלנד כסוכנת הבית שלו.
עם שובו למולדתו בסתיו 1954, עתר דויל להחזרת ילדיו.
עם זאת, הממשלה סירבה לבקשתו, ונימקה זאת בטובתם של הילדים.
לאחר מכן ניהל קרב משפטי להשיב את המשמורת עליהם, בניגוד להוראות חוק הילדים האירי.
על פי חוק זה מנוע אב מטיפול בילדיו בהיעדר אמם, אלא אם היא חיה ונתנה לו אישור בכתב לעשות זאת.
דויל היה מעורב בתיק שהוגש לפני בית המשפט העליון של אירלנד שבו נטען כי חוק הילדים האירי נוגד קטעים של החוקה האירית.
בחודש דצמבר 1955, פסק בית המשפט העליון לטובת דזמונד דויל, והורה כי הילדים יוחזרו לו וכי הממשלה תממן לו את הוצאות המשפט.
האירועים שהובילו להחלטה של בית המשפט העליון תועדו בספר אוולין - סיפור אמיתי, על ידי הבת הבכורה אוולין דויל, ובסרט "אוולין" (2002), בכיכובו של פירס ברוסנן (המגלם את דזמונד), ג'וליאנה מרגוליס, איידן קווין בבימויו של ברוס ברספורד.
הסרט הציג רק שלושה ילדים, אוולין שני אחים (מוריס דרמוט), במקום את כל ששת ילדי המשפחה כמו בסיפור האמיתי.
דזירה ארטו הייתה זמרת סופרן (מצו סופרן בראשית דרכה) בלגית, שעשתה לה שם באופרה גרמנית ואיטלקית ושרה בעיקר בגרמניה.
בשנת 1868 הייתה מאורסת לתקופה קצרה למלחין פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי, שטען כי הייתה האישה היחידה שאהב מעודו.
ייתכן, ששילב את שמה בצופן ביצירות כמו קונצ'רטו לפסנתר מס' 1 ורומיאו ויוליה.
אחרי נישואיה לבריטון הספרדי מריאנו פאדילה אי ראמוס ב-1869, נודעה בשם דזירה ארטו דה פאדילה או דזירה ארטו-פאדילה.
מרגריט-ז'וזפין-דזירה מונטני ארטו הייתה בתו של ז'אן דזירה מונטני ארטו, נגן קרן בלה מונה בבריסל ופרופסור בקונסרבטוריון של בריסל.
שמו המקורי היה אלכסנדר ז'וזף מונטני, אך אימץ לו את השם ארטו ושאר המשפחה הלכה בעקבותיו.
דוד אחר היה צייר הדיוקנאות הבלגי שארל בונייה (1814-1886)).
ארטו למדה אצל פולין גארסיה-ויארדו ופרנצ'סקו למפרטי בלונדון ובפריז.
היא הופיעה בקונצרטים בבלגיה ובהולנד וב-19 ביוני 1857 בקונצרט מלכותי באנגליה.
ג'אקומו מאיירבר הזמין אותה להופיע באופרה של פריז, שם הופיעה לראשונה ב-5 בפברואר 1858 בהצלחה רבה באופרה שלו, "הנביא".
עוד שרה שם את התפקיד הראשי בגרסה מצומצמת של "סאפפו" מאת גונו.
הקטור ברליוז ואחרים היללו את שירתה ב-Journal des Débats מן ה-17 בפברואר.
אף על פי כן, ארטו נטשה את הרפרטואר הצרפתי ועברה ב-1859 לשיר באיטליה.
היא שרה גם בברלין באותה שנה, בחנוכת תיאטרון ויקטוריה, עם הלהקה האיטלקית של לוריני.
היא הצליחה שם מאוד ב"ספר מסביליה", "סינדרלה", "טרובאדור" ועוד.
ארטו שרה בלונדון בעונת 1859-60 ושוב ב-1863 בתיאטרון הוד מלכותה, ב"בת הגדוד", לה טרוויאטה ונורמה (כאדאלגיזה, עם טרז טיטיין בתפקיד נורמה.).
ב-1861 התארסה לזמן קצר לנבלאי הוולשי ג'ון תומאס.
ארטו חזרה לאנגליה ב-1864 ושם שרה עד 1866 בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בפאוסט של גונו ובאופרות אחרות.
בשנת 1868 ביקרה ארטו ברוסיה עם להקה איטלקית נודדת, שכללה גם את רוברטו סטאניו.
דזירה ארטו שבתה את מוסקבה בקסמיה.
את צ'ייקובסקי פגשה במסיבה בבית משפחת בגיצ'ב באביב.
הוא גם בא לבקרה אחרי הופעת צדקה שנתנה, שבשבילה כתב רצ'יטטיבים נוספים להפקת האופרה של דניאל אובר, "הדומינו השחור".
הם נפגשו שוב באקראי במסיבה מוזיקלית, שם נתנה ביטוי להשתוממותה על שלא ביקר אותה לעיתים קרובות יותר בחודשי הסתיו.
הוא הבטיח לבוא, הבטחה שלא התכוון לקיים, אבל אנטון רובינשטיין שכנע אותו לראותה באופרה.
היא החלה לשלוח לו הזמנות מדי יום והוא התרגל לבוא מדי ערב לביקור בביתה.
לפי תיאוריו אותה לאחיו מודסט התפעל מחן תנועותיה, מיפי מבעה ומשליטתה האמנותית.
הוא הניח מידו את העבודה על הפואמה הסימפונית "פאטום" כדי להקדיש לה את כל תשומת לבו.
יש מקום להניח, שיותר משגילה בה עניין רומנטי, הלך צ'ייקובסקי שבי אחר הזמרת והשחקנית שבה, וכי התקשה להפריד בין האמנית לאדם.
צ'ייקובסקי הקדיש לארטו את הרומנסה לפסנתר בפה מינור אופוס 5.
בסוף אותה שנה עמדו על הפרק נישואים ביניהם.
נאמר, כי היה זה ניסיונו הרציני הראשון של צ'ייקובסקי להתגבר על ההומוסקסואליות שלו.
אמה של ארטו, שנלוותה אליה במסעותיה, התנגדה לנישואים.
אביו של צ'ייקובסקי, לעומת זאת, תמך בתוכניות בנו.
ארטו עצמה לא הייתה מוכנה לוותר על הקריירה שלה כדי לתמוך במלחין מתלבט, וצ'ייקובסקי מצדו לא היה מוכן להיעשות למי שאינו אלא בעלה של פרימדונה ותו לא, אם כי טען, שהוא מתקשה לדמות לעצמו את שארית חייו בלעדיה.
כמה מידידיו של צ'ייקובסקי, בהם ניקולאי רובינשטיין, ניסו להניאו מן הנישואים, משום שמעמדו כבעלה של זמרת זרה ידועת-שם משמעו, בהכרח, ויתור על הקריירה המוזיקלית שלו עצמו.
העניין נשאר ללא הכרעה, ללא הודעה רשמית, אבל השניים תכננו להיפגש שוב בקיץ 1869 באחוזתה סמוך לפריז למתן גושפנקה סופית לסוגיית נישואיהם.
להקת האופרה עזבה את רוסיה להמשיך במסעה לוורשה.
בראשית 1869 נתקף צ'ייקובסקי ספקות.
במכתב אל אחיו אנטולי אמר: "אשר לאינטרלוד האהבה שבחיי, ששמעת עליו, הריני מסופק מאוד, אם אקשור ביום מן הימים את קשר הכלולות.
בהזדמנות אחרת אספר לך יותר על כך, עתה איני פנוי".
אף כי לא הודיעה לו על כך, כפי שדרשו מוסכמות החברה של אותם ימים, גם ארטו שינתה את דעתה ונישאה לחבר בלהקתה, הבריטון הספרדי מריאנו פאדילה אי ראמוס.
פאדילה היה צעיר ממנה בשבע שנים ובעבר אירע שדיברה עליו בלעג עם צ'ייקובסקי.
דבר הנישואים נודע לניקולאי רובינשטיין באמצעות מברק והוא מיהר להעביר את הידיעה אל צ'ייקובסקי.
זה היה בעיצומה של חזרה על האופרה שלו "וייוודה", וכאשר שמע את הבשורה שבפי רובינשטיין, הגיב בכעס ובדכדוך, הפסיק את החזרה והסתלק.
הדעה הכללית הייתה, אומנם, שצייקובסקי התגבר די מהר על הפרשה, אך היו רמזים לכך, שהיא נשארה קרובה ללבו במשך זמן רב.
כאשר כתב את הקונצ'רטו הראשון לפסנתר בסי במול מינור, כלל בפרק השני נעימה של שיר צרפתי פופולרי Il faut s'amuser et rire, שארטו כללה ברפרטואר שלה בשנת 1874. ייתכן שגם הסולו לחליל בפתיחת הפרק נועד לאזכר את ארטו.
הנושא השני של הפרק השני מתחיל בתווים רה במול (בגרמנית Des) ואחריו לה (A), שהמוזיקולוג דייוויד בראון רואה בהם צופן מוזיקלי על שמה של ארטו.
השימוש בראשי תיבות באמצעות תווים היה מקובל על רוברט שומאן (לדוגמה, בקרנבל), וצ'ייקובסקי הוקיר מאוד את המוזיקה של שומאן.
הרצף של רה במול-לה נפתר לסי במול, שקבע, לדברי בראון, את הסולם לקונצ'רטו כולו, סי במול מינור, סולם חריג מאוד לקונצ'רטו או לסימפוניה.
בשנים הבאות נפגשו ארטו וצ'ייקובסקי במוסקבה ובברלין, כאשר ארטו הגיעה לשם במסגרת הופעותיה.
צ'ייקובסקי התפעל משירתה והשתדל לבלות בחברתה בהזדמנויות אלה, אך קשרי העבר לא הוזכרו ולא התחדשו ביניהם.
אחרי נישואי ארטו למריאנו פאדילה אי ראמוס, נודעה בדרך כלל כדזירה ארטו דה פאדילה או דזירה ארטו-פאדילה.
היא הופיעה עם פאדילה באופרה איטלקית בגרמניה, אוסטריה, פולין, שוודיה, בלגיה, הולנד, דנמרק, רוסיה ופינלנד.
אחרי ביקורה במוסקבה ב-1868-70, חזרה והופיעה שם בעונת 1875-76 ובסנקט פטרבורג ב-1871-72 ו-1876-77. היה לה מזג סוער ותגרותיה מאחורי הקלעים עם מיני הוק בשנות ה-70' במוסקבה מתועדות בהרחבה.
ארטו פרשה בשנת 1884, אבל ב-22 במרץ 1887 הופיעו לצד פאדילה בתמונה מתוך דון ג'ובאני בחגיגות יום הולדתו של הקיסר בארמון המלכותי בברלין; הייתה זו גם שנת המאה ל"דון ג'ובאני".
דגזירה ארטו עסקה בהוראת זמרה בברלין עד 1889, אז עקרה לפריז.
היא מתה בשנת 1907 בפריז (או ברלין), ארבעה חודשים אחרי מות בעלה.
בתם של ארטו ופאדילה, לולה ארטו דה פאדילה, ניהלה קריירה מצליחה מאוד כסופרן אופראי, במהלכה גילמה לראשונה את ורלי ב"רומיאו ויוליה" כפריים של דיליוס.
דזמון קנייטה פארמר הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדת הקלע/סמול פורוורד.
בעבר שיחק פארמר בסיאטל סופרסוניקס וסן אנטוניו ספרס מליגת ה-NBA.
פארמר שיחק כדורסל באוניברסיטת דרום קליפורניה.
בשנתו הראשונה הוא לא בלט, וקלע 6.4 נקודות עם 2.8 ריבאונדים בממוצע למשחק.
בעונתו השנייה ממוצעיו השתפרו כשהוא קלע 9.5 נקודות עם 3.3 ריבאונדים בממוצע למשחק.
בעונתו השלישית באוניברסיטת דרום קליפורניה, עונת 2002/2003, פארמר הפך לשחקן המוביל בקבוצתו.
הוא קלע 18.7 נקודות עם 4.8 ריבאונדים בממוצע למשחק.
בעונת 2003/2004 שיפר פארמר את ממוצע הנקודות שלו כשקלע 19.4, והוסיף 4.6 ריבאונדים בממוצע למשחק.
אחרי שסיים את ארבע שנות הלימודים באוניברסיטה ניסה פארמר להשתלב בליגת ה-NBA.
בקיץ 2004 הוא חתם באינדיאנה פייסרס, אך נחתך מהסגל כעבור זמן לא רב.
לאחר מכן הוא חתם באריס סלוניקי מהליגה היוונית.
בין השנים 2004–2005 שיחק פארמר בשלוש קבוצות אירופאיות שונות: בסלוניקי, באוסטנדה מהליגה הבלגית ובפרוקום גדיניה מהליגה הפולנית.
לאחר מכן הוא עבר לטולסה 66' מליגת הפיתוח של ה-NBA.
בעונת 2005/2006 הוא השיג ממוצעים של 16.4 נקודות עם 3.6 ריבאונדים למשחק בטולסה.
באוקטובר 2006 חתם פארמר על חוזה בסיאטל סופרסוניקס בשווי 275,404 $.
הוא הספיק לשחק עם הסוניקס 8 משחקים בלבד, עד שנופה ב-4 בינואר 2007. בשמונת המשחקים האלו קלע פארמר 1.6 נקודות בממוצע למשחק.
אחרי שנופה מסיאטל פארמר חזר לשחק בעונת 2006/2007 בטולסה.
בעונה זו הוא שיפר את ממוצעיו, כשקלע 19.8 נקודות עם 3.9 ריבאונדים בממוצע למשחק.
אחרי שסיים את עונתו השנייה בטולסה חתם פארמר באתלטיקוס סן ג'רמן מפוארטו ריקו.
אחרי ששיחק במדיה חודשים ספורים חזר פארמר לליגת הפיתוח של ה-NBA, למדיה של ריו גראנד ואלי וייפרס.
במדי הוייפרס הוא קלע 24.7 נקודות עם 4.1 ריבאונדים בממוצע למשחק.
ב-18 בספטמבר 2008 חתם פארמר בסן אנטוניו ספרס מליגת ה-NBA.
פארמר שיחק במדיה 3 משחקים בלבד, אך שיפר את ממוצעי ה-NBA שלו כשקלע 4.3 נקודות עם 2.0 ריבאונדים בממוצע למשחק.
ב-16 בנובמבר באותה שנה הוא שוחרר מסגל הספרס.
אחרי ששוחרר שיחק פארמר בין השנים 2008–2009 בספרטק פרימוז' מהליגה הרוסית ובזאדאר מהליגה הקרואטית.
בנובמבר 2009 חתם פארמר ברנו ביגהורנס מליגת הNBDL, בה הוא קלע 23.7 נקודות עם 4.0 ריבאונדים בממוצע למשחק.
פארמר שיחק בביגהורנס בכל עונת 2009/2010.
ב-1 באוקטובר 2010 חתם פארמר בעירוני אשקלון מליגת העל הישראלית.
דזי בארמור הוא כדורסלן עבר אמריקאי-ישראלי.
בארמור בוגר אוניברסיטת המדינה של קליפורניה בפרזנו, עמה זכה בטורניר ה-NIT (National Invitation Tournament).
נבחר בדראפט ה-NBA 1983 על ידי קבוצת ניו יורק ניקס בבחירה ה-151 (סיבוב שביעי).
בליגה הישראלית החל בארמור את דרכו בעונת 1984/85 בקבוצת הפועל חולון, בה שיחק במשך 6 עונות רצופות.
בעונת 1985/86 הגיע עם חולון עד לגמר גביע המדינה, בו הפסידו למכבי תל אביב.
לאחר מכן נדד לקבוצות כגון הפועל גליל עליון, מכבי רמת גן, ובעונת 1993/94 במכבי ראשון לציון.
בעונת 1994/95 שיחק בארמור בקבוצת בני הרצליה והיה שותף לעונה חלומית של המועדון.
הקבוצה ניצחה בחצי גמר גביע המדינה את מכבי תל אביב, במשחק הגמר ניצחה את הפועל חולון (77–88) וזכתה בגביע.
בעונה שלאחר מכן, חזר למכבי רמת גן ושיחק בה עונה אחת.
בסך הכל קלע בארמור 4179 נקודות ב-12 עונות בליגת העל (מקום 31 בכל הזמנים).
בעונת 1997/98 שיחק במכבי אשדוד ועזר לה להעפיל לליגה לאומית ב'.
בארמור התאזרח בישראל בתחילת שנות ה-90, בין היתר שיחק עם נבחרת ישראל באליפות אירופה בכדורסל 1993. בסך הכל שיחק בנבחרת 9 משחקים, בהם קלע 86 נקודות (9.6 בממוצע).
בארמור נישא לישראלית וקיבל אזרחות ישראלית.
ב-1998 פרש מכדורסל וחזר לארצות הברית, שם נישא בשנית.
נכון ל-2017 מתגורר בפיניקס, ומשמש כיועץ חינוכי לנוער בסיכון.
בנו, דזי בארמור ג'וניור, הוא כדורסלן ששיחק בקבוצת סן ברנרדינו, בליגת המכלליות המשנית, והחל מ-2017 בישראל.
תחילה בהפועל באר שבע ואחר-כך במכבי מעלה אדומים.
דזירה אח'וואן (אקוואן), היא שחקנית, תסריטאית ובמאית קולנוע אמריקאית.
דזירה עשתה את סרטה הקצר הראשון, Two Drink Minimum, בזמן שלמדה קולנוע בלונדון.
וכשחזרה לארצות הברית כתבה וביימה את הסרט הקצר Nose Job ("ניתוח אף").
בשנת 2011 יצרה יחד עם בת זוגה, אינגריד יונגרמן, את סדרת הרשת הפופולרית "The Slope", העוקבת אחר זוג לסביות המתגוררות בברוקלין.
בשנת 2014 הוקרן בהקרנת בכורה בפסטיבל סאנדנס סרט הביכורים של דזירה באורך מלא, "התנהגות הולמת".
הסרט זכה להצלחה רבה, ובעקבותיו הזמינה אותה לינה דנהאם לשחק בסדרת הטלוויזיה "בנות".
בשנת 2018 ביימה וכתבה את הסרט הבריטי-אמריקאי "החינוך הרע של קמרון פוסט", בכיכובה של קלואי גרייס מורץ.
הסרט הוא מבוסס על ספר באותו שם משנת 2012.
ב-2018 החלה לככב בסדרה הקומית "הביסקסואלית", אותה גם יצרה, כתבה וביימה.
דזירה נולדה בארצות הברית לזוג הורים איראנים.
שנהסרט / סדרהתפקידהערות2010Nose Jobסרט קצר; במאית ותסריטאית2014התנהגות הולמתשיריןגם במאית ותסריטאיתקריפ 2שרה2015בנותצ'נדרה3 פרקים2016 - 2018Flowersקרול5 פרקים2018החינוך הרע של קמרון פוסטבמאית ותסריטאיתהביסקסואליתליילהתפקיד ראשי; 6 פרקים
גם יוצרת, תסריטאית ובמאית2020Monsterlandבמאית הפרק: "Iron River, MI"Briarpatchבמאית הפרק: "Breadknife Weather"ראמיבמאית הפרק: "Uncle Naseem"2021Hacksבמאית 2 פרקים2022יפה לך (אנ')במאית 2 פרקים2023Tiny Beautiful Thingsבמאית 4 פרקים2025פיצוי יתר (אנ')במאית 4 פרקים
דזוקיה או דאינאבה (בליטאית: Dzūkija או: Dainava) היא אחד מחמישה חבלי ארץ אתנוגרפיים מובחנים בליטא, הממוקמת בדרום-מזרח המדינה.
דזוקיה כוללת גם שטחים היסטוריים של התיישבות ליטאית, בצפון-מערב בלארוס (אזור הורדנה) ובצפון-מזרח פולין (פודלסיה).
בירתה היא העיר אליטא, והעיר הגדולה ביותר בה היא וילנה.
חלקים נרחבים מאדמת דזוקיה אינם ראויים לחקלאות ולכן מכוסה האזור בצפיפות ביערות אורנים, אחד מהם הוא יער דאינאבה, הגדול ביותר בליטא.
בראשית שנות ה-90 הוכרזו בתחומי דזוקיה שניים מחמישה הפארקים הלאומיים של ליטא.
צפיפות האוכלוסין בדזוקיה היא הדלילה ביותר בליטא, במחוז המשנה וריאנה למשל, מתגוררים בממוצע פחות מ-15 נפש לקמ"ר.
בשל היעדר קרקע חקלאית ראויה לשמה, היה האזור עני יחסית לשאר אזורי ליטא והחקלאים המקומיים נאלצו להשלים את היבול באמצעות איסוף פטריות מאכל ופירות יער.
אסיף פטריות נותר גם כיום מרכיב חשוב של החקלאות והכלכלה המקומית.
בני דזוקיה משתמשים בניב מיוחד של השפה הליטאית; הדיאלקט הדזוקיאני הוא דיאלקט משנה של אאוקשטאיצ'יו, הדיאלקט הנפוץ ביותר בליטא, עליו מבוססת הליטאית התקנית.
דזידר פרידמן היה פעיל ציוני, חבר פרלמנט, עורך דין וראש הקהילה היהודית האחרון בווינה לפני מלחמת העולם השנייה.
דזידר פרידמן נולד בעיר בוסקוביץ' שבמוראביה.
הוריו, סמואל, סוחר במקצועו, ואמו, צלסטינה לבית פולק, חינכו את שבעת ילדיהם חינוך מסורתי.
האב, סמואל כיהן כגבאי הקהילה היהודית בבוסקוביץ'.
דזידר סיים לימודיו בגימנסיה בעיר ברין בצ'כיה ואת לימודיו האקדמיים המשיך בווינה, אוסטריה.
ב־23 בספטמבר 1904 הוענק לפרידמן תואר דוקטור למשפטים מאוניברסיטת וינה.
בינואר 1921 נשא פרידמן את אלה שטיאסני לאישה, באותה שנה נולדה בתם הבכורה ארנסטינה-רות ובשנת 1923 נולדה בתם השנייה הדוויג -לאה.
פרידמן היה ציוני נלהב מגיל צעיר.
בווינה, פגש את בנימין זאב הרצל והושפע מאוד מרעיונותיו.
במסגרת עבודתו המקצועית כמשפטן, שימש פרידמן כיועץ המשפטי של הביטאון היהודי ציוני שייסד הרצל די ולט (העולם).
בשנת 1920 נבחרו נציגי הציונים לראשונה לוועד הקהילה היהודית בווינה ופרידמן התמנה כסגן יו"ר הקהילה.
בשנת 1923 השתתף כציר בהקונגרס הציוני העולמי השלושה עשר שהתקיים בעיר קרלסבאד שבצ'כוסלובקיה.
ובשנת 1929 השתתף כציר בהקונגרס הציוני העולמי השישה עשר בעיר ציריך שבשווייץ.
בבחירות 1933 השיגו הציונים רוב בקהילת וינה ופרידמן נבחר לעמוד בראשה.
ניצחון הפלג הציוני בבחירות 1933 היה יוצא דופן וקהילת וינה בהנהגת פרידמן הייתה לקהילה היהודית הראשונה במרכז אירופה בעלת רוב ציוני.
בתקופה זו גדלה אוכלוסיית יהודי וינה ו ב 1934 מנתה כ 180,000 איש (10% מכלל אוכלוסיית וינה)
בשנת 1934 נבחר לפרלמנט האוסטרי.
ד"ר פרידמן כיהן כיו"ר הקהילה היהודית עד הכרזת הסיפוח של אוסטריה לגרמניה (האנשלוס) וסילוקו ומעצרו על ידי הנאצים במרץ 1938.
בכל שנות כהונתו פעל פרידמן רבות למען יהודי הקהילה.
אוסטריה באותם ימים הייתה נגועה באנטישמיות בקרב ארגונים רבים.
ד"ר פרידמן והנציגים הציונים האחרים פעלו מראשית צעדיהם למען חינוך יהודי ועברי מגיל הגן דרך בית הספר העממי והגימנסיה.
בנוסף, ד"ר פרידמן ומנהיגי הקהילה פעלו ותמכו בארגון הספורט היהודי המפורסם הכח וינה במיוחד במצבים שאגודות ספורט אוסטריות אנטישמיות לא אפשרו לארגון היהודי להשתמש במתקניו.
בשנת 1938 נקבע משאל עם באוסטריה על השאלה האם אוסטריה תסופח לגרמניה.
ד"ר פרידמן יצא בשליחות הקנצלר האוסטרי קורט שושניג לגיוס כספים בארצות הברית ואנגליה כדי לממן תעמולה נגדית לתעמולה של מפלגות הנאציות (שתמכו בסיפוח).
פרידמן תמך בקיום המשאל ואמר ש"המשאל יבטא בבירור שהעם דוחה את הנאציזם" ו"מצופה מכל יהודי לעשות מעשה פטריוטי" (ולהצביע נגד הסיפוח).
זוהי התבטאות אמיצה ביותר בהתחשב בכך שאוכלוסייה ניכרת של אוסטריה הייתה בעלת נטיות פרו־נאציות.
בזמן שהותו באנגליה גרמניה הנאצית סיפחה את אוסטריה (האנשלוס) וד"ר פרידמן מיהר לחזור לאוסטריה כדי להיות עם קהילתו.
פרידמן גם קיווה שבעזרת קשריו הבינלאומיים הרבים יוכל לעזור לבני עמו.
ב-18 במרץ, חמישה ימים לאחר האנשלוס, פשטו קצינים נאצים ובראשם אדולף אייכמן על משרדי הקהילה היהודית.
הנאצים תפסו את רשימת התורמים לקיום משאל העם שיזם הקנצלר שושניג בניסיון למנוע את הסיפוח לגרמניה ועצרו את צמרת ההנהגה היהודית ובראשם יו"ר הקהילה ד"ר פרידמן (מספר העציר של ד"ר פרידמן היה 13921).
משרדי הקהילה נסגרו בהוראת הנאצים.
בשל תמיכתו ועזרתו הפעילה לקיום משאל העם הותקף ד"ר פרידמן בעיתונות וכונה בשלל כינוי גנאי והוצג כבוגד.
העצורים הוחזקו בקסרקטין המשטרה Elisabeth-Promenade ברובע התשיעי של וינה.
בין 1–2 אפריל 1938 נשלח מוינה למחנה הריכוז דכאו בגרמניה, הטרנספורט הראשון "טרנספורט הפרומיננטים".
הטרנספורט כלל 151 עצירים שהוגדרו כ"עצירים הזקוקים להגנה".
בין העצירים שנכללו ב"טרנספורט הפרומיננטים" היו פקידי הממשל של שושניג, קומוניסטים, סוציאליסטים, סוחרים אמידים וחברי ההנהגה היהודית וביניהם ד"ר פרידמן.
יומיים לפני חג הפסח, ב-13 באפריל, שוחרר ד"ר פרידמן מוכה, חבול ומושפל וחזר לוינה.
בווינה חויב פרידמן להתייצב מדי יום במטה הגסטאפו במלון מטרופול.
ב 25 בספטמבר 1938 נעצר פרידמן פעם נוספת ונשלח למחנה הריכוז בוכנוואלד בגרמניה.
לא ידועות כל הסיבות למעצר בבוכנוואלד למעט ההחלטה להחזיק בד"ר פרידמן לצורך מתן עדות ב"משפט הבגידה" נגד הקנצלר האוסטרי המודח שושניג.
לאחר כתשעה חודשים ב-10 במאי 1939 שוחרר פרידמן מבוכנוואלד והוחזר לוינה.
עד אותה עת מחצית מיהודי אוסטריה הצליחו להימלט.
בבוקר 24 בספטמבר 1942 הועלו ד"ר פרידמן ואשתו אלה בתחנת Aspangbahnhof על רכבת לגטו טרזיינשטט.
מספר הטרנספורט 42/986 וזהו הטרנספורט האחד־עשר שיצא מוינה לטרזיינשטט.
בטרנספורט זה נכללו 1,300 יהודים רובם קשישים ומסיבה זו כונה "טרנספורט הקשישים".
בטרנספורט זה נכללו מנהיגים יהודים
וביניהם ד"ר פרידמן ואשתו אלה וסגנו המהנדס רוברט שטריקר.
בגיטו טרזיינשטאט השתלב ד"ר פרידמן בהנהגה היהודית.
בפקודת היום מספר TB- 227 מיום 3 באוקטובר 1942 שהוציא יעקב אדלשטיין "זקן היהודים" פורסם שד"ר דזידר פרידמן התמנה כחבר ב"מועצת הזקנים" של גטו טרזיינשטאט.
הערה: את הביטויים "זקן" ו"מועצת הזקנים" אימצו הנאצים ומקורם ב"פרוטוקולים של זקני ציון"
בתאריך 24 בנובמבר 1942 התמנה ד"ר פרידמן לממלא מקום "זקן היהודים" (פקודה TB-257)
בפקודת יום TB-295 מיום 3 במרץ 1942 פורסם שד"ר פרידמן הודח מ"מועצת הזקנים" מאחר ש"הרשה לעשן בנוכחותו".
בהמשך פרידמן נכלא ושוחרר ממאסרו לאחר כחודש בהתערבותו של "ראש המשטרה היהודית" ד"ר קרל לווינשטיין.
(בגטו העישון היה אסור ועונשים כבדים היו צפויים למי שייתפס מעשן או אף מי שעישנו בנוכחותו).
בשנת 1943 החליטו הנאצים על הקמת בנק של "המנהל העצמי היהודי" בגטו טרזיינשטט.
בפועל לבנק לא הייתה כל חשיבות כלכלית והוא נועד לצרכים תעמולתיים.
ד"ר פרידמן מונה ב-26 ביוני 1943 כמנהל הבנק (פקודה TB-336) בשל היותו נכבד יהודי בעל שם.
פרידמן אולץ להציג את המערכת הבנקאית בטרזיינשטט בפני משלחת הצלב האדום הבינלאומי בעת ביקורה במחנה ולהשתתף בכפייה, כשאר אסירי הגטו בהסרטת סרט התעמולה התיעודי "טרזיינשטט - התיישבות יהודית".
בתאריך 16 בינואר 1944 התמנה ד"ר פרידמן בשנית ל"מועצת הזקנים" (פקודה TB-401)
מטרזיינשטט יצאו כל העת "משלוחי יהודים" מזרחה למחנות ההשמדה.
ב-12 באוקטובר 1944 בשעה 11.30 הוחל בהעמסת יהודים על טרנספורט נוסף מטרזיינשטט לאושוויץ.
היה זה הטרנספורט השביעי (סימונו EQ) מתוך סדרה של אחד עשר הטרנספורטים האחרונים שיצאו מטרזיינשטט לאושוויץ.
הטרנספורט כלל 1,500 איש והגיע לאושוויץ ב־14 באוקטובר 1944.
אל משלוח זה צורפו "על פי הוראה מיוחדת" (שם קוד נאצי להמתה מידית), מנהיגי היהודים, רוב חברי "מועצת הזקנים" עם בני משפחותיהם וביניהם ד"ר דזידר פרידמן ואשתו אלה לבית שטיאסני.
שתי הבנות עלו לישראל לפני מלחמת העולם השנייה.
כיכר ברובע היהודי בווינה קרויה על שם ד"ר פרידמן.
דזמונד דוס היה חובש קרבי בצבא ארצות הברית שעוטר במדליית הכבוד על פועלו בקרב אוקינאווה במלחמת העולם השנייה.
דוס היה סרבן מצפוני על רקע השתייכותו הדתית לכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי, מיאן לשאת נשק ולפגוע בחיילי אויב והיה מעוטר מדליית הכבוד הראשון מקרב סרבני המצפון.
דוס נולד בלינצ'בורג בווירג'יניה לזוג ברטה וויליאם דוס והשתייך לזרם הכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי.
אביו, ויליאם, לחם במלחמת העולם הראשונה ועל שירותו במלחמה קיבל את העיטור כוכב הכסף וסבל מהלמת.
לדוס אחות בכורה, אודרי ואח צעיר יותר, הרולד.
בעקבות הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם השנייה החליט דוס להתגייס באפריל 1942 לצבא האמריקאי.
כסרבן מצפוני מטעמי אמונה דתית הוא הצהיר על התנגדותו לשאת נשק ולהרוג בני אדם אחרים.
דוס הוכשר לחובש ושירת במסגרת רגימנט חיל הרגלים 307 של הדיוויזיה ה-77. הוא סבל מהתעמרות מתמשכת ממפקדיו ועמיתיו ליחידה על רקע סירובו לשאת נשק ודרישתו לשבות ממלאכה בשבת.
במרץ 1944 נשלחה יחידתו לזירה הפסיפית.
הוא מילא תפקיד חובש בקרב על גואם, בקרב לייטה ובקרב אוקינאווה, כל העת ללא נשיאת נשק.
במהלך הקרבות נפצע שלוש פעמים וגילה מסירות נפש לעמיתיו הלוחמים.
במאי 1945 במהלך קרב אוקינאווה ניסתה יחידתו לכבוש שטח באי שכונה על ידי החיילים "רכס המסור" (Hacksaw Ridge).
לאחר שפלוגתו של דוס הגיעה לפסגה, פצחו הכוחות היפנים במתקפת נגד מלווה באש ארטילרית כבדה וכיתרו את הכוח.
הכוח נסוג, אך 75 חיילים, מרבית חיילי הפלוגה, נפצעו במתקפה ונותרו פזורים על הרכס.
במשך מספר ימים טיפל דוס בפצועים תחת אש וחילצם למקום מחסה.
הוא נפצע קשה בפעילותו מרסיסי רימון ברגלו, ולאחר מכן מירי שפגע בידו.
את היד הוא קיבע באמצעות קת רובה, וזחל מאות מטרים עד שחילץ עצמו לנקודת האיסוף הרפואית.
דוס הציל חיי חיילים רבים במהלך הקרב ועוטר על פועלו במדליית הכבוד – העיטור הצבאי הגבוה ביותר.
הוא הוענק לו בידי נשיא ארצות הברית הארי טרומן באוקטובר 1945. נוסף על מדליית הכבוד עוטר פעמיים בכוכב הארד.
בעת שירותו לקה דוס בשחפת, ועבר ניתוח בה אחת מריאותיו וחמש מצלעותיו הוסרו.
הוא השתחרר ב-1946 ושהה בשיקום רפואי במשך חמש שנים.
הוא שוחרר מבית החולים ב-1951, עם מוגבלות של 90% ובשל מצבו הרפואי לא היה יכול למצוא עבודה קבועה, והקדיש חייו לפעילות למען הקהילה במסגרת הכנסייה.
הוא המשיך לקבל טיפול צבאי וב-1976, לאחר שקיבל מנה יתר של אנטיביוטיקה, הוא נותר חירש ומוגבלותו הייתה 100%.
אחרי שעבר ניתוח השתלת שתל שבלולי ב-1988, חזרה שמיעתו באופן חלקי.
הובא לקבורות בבית הקברות הצבאי בצ'טנוגה שבטנסי.
הוא נשא לאישה את דורות'י ב-17 לאוגוסט 1942 ולזוג נולד בן יחיד, דזמונד "טומי" דוס ג'וניור ב-1946. דורות'י נהרגה בתאונת דרכים בנובמבר 1991, בה דוס נהג ברכב.
דוס התחתן בשנית לפרנסיס מאי דומן, ב-1 ביולי 1993 ואימץ את שלושת בניה מנישואיה הקודמים.
ב-2016 יצא לאקרנים הסרט "הסרבן" ("Hacksaw Ridge") בבימויו של מל גיבסון.
את דזמונד דוס מגלם בסרט אנדרו גארפילד.
הסרט היה מועמד ל-6 פרסי אוסקר וזכה בשניים: פרס אוסקר לעריכה הטובה ביותר ופרס אוסקר למיקס הסאונד הטוב ביותר.
דזירה נוסבוש היא מנחת טלוויזיה ושחקנית לוקסמבורגית.
נוסבוש נולדה בלוקסמבורג לאב לוקסמבורגי ואם איטלקייה.
בגיל שתים-עשרה השתתפה לראשונה בתוכנית רדיו ובהמשך, החלה לשחק בטלוויזיה.
לצד לוקסמבורגית דוברת נוסבוש גם גרמנית, אנגלית, צרפתית, איטלקית וספרדית.
מ-1981 ועד 1984 נוסבוש למדה ב-"HB Studio", בית ספר לאומנויות הבמה בניו יורק ובין מוריה שם, ניתן למנות ויליאם היקי.
ב-1998 החלה ללמוד לימודי הפקה וקולנוע באוניברסיטת דרום קליפורניה.
בשנת 2003 סיימה נוסבוש את לימודיה בבימוי והפקת סרטים באוניברסיטת UCLA.
נוסבוש שיחקה במספר רב של סרטי קולנוע ובין היתר, בסרטם של האחים טביאני "Good Morning Babylon".
בשנת 2011 הקימה את חברת ההפקות דיל, ובשנת 2012 הופיעה בהמבורג בתיאטרון סנט פאולי ובברלין בתיאטרון am Kurfürstendamm.
בשנת 2018 היא הופיעה בסדרה "Bad Banks", שעבורה הוענק לה פרס Grimme בשנת 2019.
בשנת 2021 שיחקה בסרט הגרמני "וידויי ההרפתקן פליכס קרול"; עיבוד לרומן באותו שם מאת הסופר הגרמני תומאס מאן.
היא הנחתה את אירוויזיון 1984 ואת טקס פרס האקדמיה האירופית לקולנוע הראשון ב-1988.
ב-1984 הקליטה דואט ביחד עם הזמר פאלקו.
היא נשואה בשלישית ולה שני ילדים מבעלה הראשון, הבמאי האוסטרי הראלד קלוזר.
דזיארז'ינסק (בבלארוסית: Дзяржы́нск; ברוסית: Дзержинск, דזרז'ינסק), או בשמה הקודם קוידנוב (ביידיש: קוידענאוו, קיידאנאוו; בפולנית: Kojdanów) היא עיר בבלארוס במחוז המשנה דזיארז'ינסק במחוז מינסק, הממוקמת כ-37 קילומטר מדרום מערב לעיר מינסק, בירת המדינה.
בעיר התקיימה קהילה יהודית ובה היה מרכז הפעילות של אדמו"רי קוידינוב.
בשנת 2009 היו רשומים 25,164 תושבים המתגוררים בעיר.
העיר בשמה החדש קרויה על שם פליקס דזרז'ינסקי, מקים המשטרה החשאית הסובייטית - הצֶ'קה - עבור לנין.
קיימות שתי ערים נוספות על שמו, בעלות שם דומה אך בהיגוי שונה מעט, האחת ברוסיה - דזַרז'ינסק, והשנייה היא העיר טורצק שבאוקראינה שזה היה השם שניתן לה בתקופה הסובייטית.
במאה ה-13 הייתה העיר בבעלות משפחת האצולה הפולנית רדזיוויל, ונוסדה בשם קוידנוב.
קוידנוב הייתה חלק מהאיחוד הפולני-ליטאי עם הקמתו ב-1569. סמוך להקמתה מנתה העיירה כ-1,000 תושבים, ועד אמצע המאה ה-17 גדלה האוכלוסייה ל-1,500 תושבים.
ב-11 ביולי 1655 הותקפה העיר בידי גדודי הקוזקים של בוגדן חמלניצקי בעת מרד הקוזקים הגדול, בהתקפה היו נפגעים רבים בנפש וחלק מהעיירה נשרף כליל.
במאה ה-17 הייתה קוידינוב בתקופה של שגשוג וצמיחה.
על פי מסמכי התקופה נמצאו בעיירה בית חולים, שתי טחנות קמח וארבעים חנויות.
בעיר היו גם כנסיות אחדות וחיו בה זה לצד זה יהודים, רוסים, פולנים, גרמנים, בלארוסים וטטרים.
בשנת 1781 הוכתה העיר בשנית על ידי שרפה גדולה שכילתה כמחצית מבתי העיירה.
בשנת 1793, עם החלוקה השנייה של פולין, הייתה העיר חלק מהאימפריה הרוסית.
במהלך מלחמת רוסיה-צרפת התחולל במקום קרב וחטיבה צרפתית הובסה על ידי חיילי הצבא הרוסי ב-3 נובמבר 1812.
בסביבות 1865 נבנתה בעיר תחנת רכבת כחלק מקו מוסקבה–ורשה, כיום נמצאת העיר על קו הרכבת בין מינסק לברנוביץ'.
העיר היא בין הראשונות בבלארוס אשר נפתחה בה כנסייה לותרנית.
במאי 1932 קיבלה העיירה מעמד של עיר תחת השם "קוידנוב", וביוני של אותה שנה הוסב שמה ל"דזיארז'ינסק" על ידי השלטונות הקומוניסטיים לכבוד פליקס דזרז'ינסקי - מייסד הצ'קה, המשטרה החשאית הסובייטית מתקופת לנין, שנולד באזור.
העיר הייתה בירתו של המחוז המנהלי האוטונומי-פולני על שם פליקס דזרז'ינסקי בין השנים 1932–1938.
ב-28 ביוני 1941 (י"א סיון תש"א) נכבשה העיר על ידי הגרמנים במהלך מבצע ברברוסה, ורוב יהודי העיירה נטבחו.
העיר שוחררה על ידי הצבא האדום ב-6 ביולי 1944.
התיישבות יהודית משמעותית בעיירה החלה בסוף המאה ה-16 ובתחילת המאה ה-17. מסמכים מהמאה ה-17 העידו על 560 יהודים משלמי מיסים בעיירה.
בשנת 1833 נוסדה בעיר שושלת חסידות קוידינוב על ידי האדמו"ר הראשון רבי שלמה חיים פרלוב (1797–1862).
לאחר פטירתו מילא את מקומו בקוידנוב בנו, רבי ברוך מרדכי פרלוב.
לאחר פטירתו מילא את מקומו בנו רבי אהרן והרחיב את גבולות החסידות, ולאחריו בנו (נינו של רבי שלמה חיים) רבי יוסף פרלוב מקודינוב-מינסק שהיה האדמו"ר האחרון בשושלת שחי בעיירה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה עבר מרכז החסידות לברנוביץ', אז בפולין.
במהלך המאה ה-19 כיהנו ברבנות העיירה רבני משפחת הלר: רבי ישראל הלר, שהוחלף על ידי רבי אברהם מאיר הלר, שבשנת 1894 העביר את הרבנות לבנו רבי יחיאל הלר.
זה האחרון שימש בתפקיד עד לאחר המהפכה הרוסית, אז עלה ארצה והתיישב במושבה פתח תקווה.
הוא הוחלף על ידי הרב הירש ממינסק.
לפני מלחמת העולם הראשונה פעלו בעיר כמה בתי כנסת וכן "שטיבל" חסידי בסמוך למקום מגוריו של הרבי.
יהודי העיירה היו ככלל בעלי אופי דתי מאוד ונטו חיבה לציונות.
בחגים הייתה העיירה מוקד משיכה למאות יהודים מחסידי קוידינוב שהתאספו לשהות עם רבם ברגל.
החיים בעיירה התאפיינו בדרך כלל ביחסים טובים בין היהודים לשכניהם הגויים.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גויסו צעירים יהודיים רבים לצבא הצאר, בעוד אחרים בחרו להתחמק מהגיוס על ידי הגירה.
המלחמה יחד עם המהפכה הבולשביקית והפוגרומים של 1920 בידי חיילים אוקראינים, הביאו להתמעטות משמעותית באוכלוסייה היהודית של עיירה, ונגרם נזק למוסדות הכלכליים והקהילתיים של הקהילה.
בשנת תרפ"א (סביבות 1921) היו פרעות בעיר, בעקבות נטישת חיילים רוסים והגעת חיילים פולנים.
היהודים הואשמו שהם תומכים בבולשביקים.
רכוש יהודי רב עלה באש והיו מספר הרוגים ופצועים.
ערב מלחמת העולם השנייה ישבו בעיר כ-1,300 יהודים, כ-15% מכלל האוכלוסייה.
ב-28 ביוני 1941 פלשו הגרמנים לעיר, ורק מיעוט מהיהודים הצליחו להתחמק.
באוגוסט היהודים רוכזו למעין גטו, שכלל רחוב אחד.
ב-21 באוקטובר ערך הבטליון הראשון של המשטרה הליטאית, בראשות סגן ז.
קמזורה, טבח ביהודי העיר, ורצח בין 1,000 ל-1,900 יהודים.
הקורבנות נורו והושלכו לבורות; רבים מהם נקברו בעודם בחיים.
לפי עדות ב"ספר השחור השלם של יהדות רוסיה": "במשך שלוש שעות נעה האדמה המכסה את קבר האחים, אנשים חיים עדיין ניסו לזחול מתוך קברם".
ב-1942 נרצחו עוד כמה אלפי יהודים מגטו מינסק באזור העיר על ידי יחידת איינזצגרופן.
בספר "הקמע" מאת אלכס קורזם ניצבת קוידאנוב במרכז העלילה.
נכון לתחילת המאה ה-21, הקהילה היהודית בקוידאנוב דלה מאוד.
חלק גדול ממבני הקהילה נהרסו על ידי השלטונות הסובייטיים.
את נוכחותה של הקהילה היהודית לשעבר מנציחה אנדרטה קטנה שהוקמה לזכרה.
דזירה (Désirée) הוא רומן היסטורי מאת הסופרת האוסטרית אנמרי סלינקו, העוסק בחייה של דזירה קלארי, מי שהייתה ארוסתו של נפוליאון בונפרטה ובהמשך נישאה למצביא ז'אן בפטיסט ברנדוט, שהיה מאוחר יותר לקרל הארבעה עשר, מלך שוודיה.
את הספר היא הקדישה לאחותה ליזולטה שנרצחה בימי הנאצים בימי מלחמת העולם השנייה.
הספר ערוך בצורת יומן אישי, הנפתח בשנת 1794. ברנאדין איז'ני דזירה קלארי היא בתו של סוחר משי ממרסיי.
אביה מת זמן קצר לפני תחילת האירועים בספר, והיא חיה עם אחותה הגדולה ז'ולי, אמה אחיה הגדול וגיסתה.
הימים הם ימי שיא המהפכה הצרפתית, ומקסימיליאן רובספייר מנהיג בצרפת את שלטון הטרור.
אחיה של דזירה, אטיין, נעצר בידי השלטונות.
דזירה יוצאת עם גיסתה כדי לנסות לפעול למענו, ואמנם מצליחה בכך.
תוך כדי כך נפגשת דזירה עם קורסיקני צעיר ועני בשם ז'וזף בואונפרטה.
ז'וזף מגיע לביקור בביתה, ומביא עמו את אחיו נפולאונה המשמש כגנרל בצבא המהפכה הצרפתי.
עד מהרה נקשרים יחסי אהבה בין ז'ולי וז'וזף, ובמקביל בין דזירה לנפולאונה.
ביום בו נישאים ז'ולי וז'וזף, מודיעים נפולאונה ודזירה על אירוסיהם.
בעוד דזירה מתכוננת לחתונה, נפולאונה נוסע לפריז כדי לנסות להשיג משרה צבאית.