tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ציוני דרך כרונולגיים שמסדרים לפי השנה את ההתרחשויות והמאורעות העיקריים בספר שכן הכתיבה נעדרת סדר כרונולוגי.
אזכור מקצת הסיפורים ביצירה בסדר אלפביתי.
הפרקים במקור נקראים על שם הדיירים ואילו הסיפורים בנספח מוזכרים על פי הנושא שלהם.
כך למשל פרק 50, הוא פרק נ' שכותרתו פולרו, 3 ואילו בנספח זהו הסיפור על סוחר התכשיטים שנרצח שלוש פעמים.
באתר ההוצאה מובאים מספר פרקים לדוגמה כאשר הם מוצגים לפי הכותרת שבנספח הזה.
רשימת כותבים שמצוטטים בספר, באופן מדויק או ב"שינויים קלים".
אמנם אין זה נספח, אך פרק מפתח זה המתאר את תוכניתו של ולן הצייר לצייר את הבניין כולל בסופו רשימה ארוכה של 179 דמויות הממלאות את הבניין, הציור והספר.
הדמויות לא מוזכרות בשמן אלא בשורה אחת המסכמת את דמותם.
כך, האחרון ברשימה הוא "קשיש הציירים שמכניס בנין מגורים שלם אל תוך הציור שהוא מצייר".
כל הנספחים מדגישים את העובדה שלפרקים ולסיפורים בספר אין סדר טבעי.
בנוסף, כוללת המהדורה העברית נספחים נוספים
זהו טקסט בשם ארבעה איורים להחיים הוראות שימוש מאת ז'ורז' פרק שהתפרסם כשנה לאחר צאתו של הספר.
הוא מסביר את התוכנית הכללית ואת העקרונות המתמטיים ששמשו אותו בבניית האילוצים לספר.
רומן (ים) אחרית דבר למהדורה העברית, ברנאר מאניה.
הערות לתרגום, עידו בסוק, שרון רוטברד.
עקב המוניטין של הסופר זכה הספר לחשיפה ועורר ציפייה רבה עוד בטרם פרסומו.
לאחר צאתו זכה בפרס מדיסיס היוקרתי.
איטאלו קאלוינו הגדיר את צאתו של הספר "האירוע הספרותי החשוב ביותר במאה ה-20".
העיתון לה-מונד כלל אותו ברשימת 100 היצירות החשובות שנכתבו במאה ה-20. הצלחתו אפשרה לפרק לעזוב את עבודתו ולהתפרנס מכתיבה.
הגרסה העברית בתרגומו של עידו בסוק יצאה ב-2005 בהוצאת בבל שהוציאה את מרבית תרגומי פרק לעברית.
השם המיוחד של הספר נקלט והפך לבטוי שגור בשפה הצרפתית, בכל מיני וריאציות.
בישראל נפתחה בשנת-2011 תערוכה בשם "החיים: הוראות שימוש" שהוצגה במוזיאון ישראל.
פרט לשם לא הייתה לתערוכה שום זיקה לספר.
בעקבות דרישתה של הוצאת בבל, בעלת הזכויות בספר, שונה שם התערוכה.
החיים במקפיא (Life in the Freezer) היא סדרת-טבע תיעודית שהופקה על ידי ה-BBC במהלך נובמבר עד דצמבר 1993. הסדרה כוללת 6 פרקים בני חצי שעה והיא מקוריינת בידי דייוויד אטנבורו.
סדרה זו היא חלק מסרטי הטבע של ה-BBC תחת הכותרת "החיים עלי אדמות", והיא קרובה לסדרות הטבע: מעגל החיים מ-1990 חייהם הסודיים של הצמחים מ-1995.
סדרה זו עוסקת בבעלי החיים והטבע באזורי הקטבים ביבשת הקפואה אנטארקטיקה ובדרכי ההישרדות הייחודיות שלהם.
הים המופלא: הפרק מציג את החיים השופעים סביב האוקיינוס הדרומי בינות לקרחוני ענק ימיים.
אוקיינוס זה משתנה תדיר כל קיץ וחורף, אז הוא קופא ומכפיל את שטחו ויוצר את "השינוי העונתי הגדול ביותר שמתרחש בכדור הארץ".
האוקיינוס בקיץ מלא ביצורי ים ונודדים לעברו כלבי ים, אריות ים ולווייתנאים גדולים.
הללו ניזונים מלהקות של קריל ולווייתנים גדולי סנפיר פועלים בעבודת צוות כדי לקבץ יחדיו את הסרטנונים.
עופות ימיים כמו האלבטרוסיים ניזונים גם הם מקריל אותו הם מחפשים לאורך קילומטרים.
נראים גם קטלנים הניזונים מלווייתנים ומשאירים פגרים עבור יסעורי ענק.
עופות הים גם מתרבים סביב אנטארקטיקה בקיץ, בעיקר סיבב חופי ג'ורג'יה הדרומית, שם נראים ברבייה אלבטרוסים ופינגווין מלכותי.
הקרח הנסוג: פרק זה עוסק באיים הסוב-אנטארקטיים שסביב מימי אנטארקטיקה.
אזורים אלה סוערים מאוד אך לא קופאים גם לא באמצע החורף.
על החופים נראים פילי ים בהרמונות רבייה גדולים ונלחמים בלהט על נקבות, פינגווין הסלעים מקנן על איים מבודדים לצד אלבטרוסים.
בחצי האי האנטארקטי מצויים רוב היצורים האנטארקטיים אפילו בקיץ.
אז מתרבים פינגווין גנטו במושבות על החוף בעוד פינגווין אדלי נודד הרחק ללב היבשת לקנן.
יסעור שלג מחפש על פני אנטארקטיקה אזורים חפים מקרח לקנן ולובודון הסרטנים מתרבה במושבות הגדולות ביותר של כלב ים בין הקרחונים הצפים.
בים נראה לווייתן גדול-סנפיר מחפש קריל.
המירוץ לרבייה: לקראת סוף היץ רוב החיות מתחילות להתרבות.
הדלת נסגרת: לקראת סוף הקיץ הקרחונים גדלים והים מצטמצם בהדרגה, מה שגורר להמוני חיות ימיות לנדוד צפונה.
סביב כף רוידס מתרוקנת מושבה גדולה של פינגוויני אדלי בעוד אפרוחיהם משילים את פלומתם ולומדים לשחות בים, אך רבים מהם יפלו קורבן לכלב הים הנמרי ופגריהם יזינו המוני איזופודים ותולעי חוטם.
בג'ורג'יה הדרומית החורף אינו קיצוני כמו ביבשת וצעירים של כלבי ים ושל פילי ים ננטשים עליו, תוך שהם שורדים על מלאי השומן שלהם.
גם אלבטרוסים מקננים ואף מזדווגים באיים אלה, כשהחלשים נופלים טרף לחמסנים וליסעורי ענק.
עופות אחרים מעדיפים לנדוד צפונה.
הקיפאון הגדול: בעוד חיות רבות נודדות צפונה בחורף, מינים מעטים נשארים אפילו בחורף הקשה ביותר בעולם.
רובם יצורים ימיים קטנים שניזונים מפיסות מזדמנות, אך גם מין של כלב ים - כלב ים ודל.
נקבות כלב הים מתרבות ביבשה אך בחורף כלבי הים חיים מתחת למים ומסתמכים על חורים כדי לנשום.
חזזיות מצליחות להתקיים רדומות בעמקים קפואים ונידחים ועל הרמה האנטארקטית נשאר עוף אחד כל החורף - פינגווין קיסרי, כשהזכרים נשארים עם ביציהם לדגור אחד לצד השני כדי לשרוד בטמפרטורה של מתחת מינוס 70 מעלות.
טביעות רגליים בשלג: פרק זה עוסק במחקר האנושי של אנטארקטיקה.
מגילויה בידי רוברט פלקון סקוט והצלם הרברט פונטינג כשהגיעו ליבשת מלויים במזחלת וכלבי שלג.
כיום התנאים באנטארקטיקה פשוטים יותר מאחר שמגיעים אליה במסוקים ומדענים עובדים בתחנות מחקר כמו תחנת מוסון.
הפרק מראה גם תגליות חדשות שנעשו על מושבות פינגוויני אדלי עם מכשירי מעקב אך עדיין יש מעט מאוד אנשים ומחקר פעיל באזור.
החיים הזוהרים היא סדרת-טבע תיעודית בת פרק אחד באורך 60 דקות, שהופקה על ידי ה-BBC.
הסדרה שודרה בבריטניה ב-9 במאי 2016 בערוץ BBC Two בקריינות של דייוויד אטנבורו.
הסדרה מציגה את החיים הזוהרים לאורך כדור הארץ, לרוב בשעות הלילה או בין הערביים וחיות במצולות הים.
הסדרה מראה את מגוון יצורים היכולים להשתמש בנהורנות ביולוגית.
החייל העות'מאני האחרון בירושלים היה קורפורל (רב-טוראי) חסן אל-איג'דרי, חייל בצבא העות'מאני שלחם במהלך המערכה בסיני ובארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה והיה חלק מיחידה צבאית שנשארה בירושלים כשומרי הר הבית לאחר נסיגת הצבא הטורקי מהעיר.
ב-1972 נפגש חסן, שהיה אז החייל האחרון שנשאר בחיים מאותה יחידה, עם עיתונאי טורקי שביקר בהר הבית.
העיתונאי פרסם את הסיפור בטורקיה ומשם בכל העולם הערבי ועורר גל הערכה לנחישותם של אותם חיילים עות'מאנים ובמיוחד של חסן שעמד על משמרת המקומות הקדושים במשך 55 שנה.
ב-2017 הקים הסניף העזתי של ארגון IHH הטורקי מסגד ברצועת עזה על שמו של רב-טוראי חסן.
בדצמבר 1917 נסוגו הטורקים מירושלים לאחר תבוסתם בקרב ירושלים.
כחלק מהצעדים להחלפת אנשי הממשל הטורקי באנשי ממשל בריטים נדרשו הבריטים להחיל את מרותם גם במקומות הקדושים למוסלמים.
על מנת להקטין את ההתנגדות של התושבים המוסלמים בירושלים לשהות של חיילים ושוטרים נוצרים במקומות הקדושים מינו הבריטים יחידות של הודים מוסלמים שימלאו תפקיד זה.
עם זאת, ייתכן שהבריטים הסכימו, במסגרת הסכם הכניעה של הטורקים, להשארת יחידה טורקית לסייע בשמירת מקומות אלו.
פרשת החייל העות'מאני האחרון בירושלים
חסן אל-איג'דרי, קורפורל (רב-טוראי) בצבא העות'מאני, היה מעורב במערכה בסיני ובארץ ישראל עוד מראשית המערכה על תעלת סואץ ב-1915 ובשלב הנסיגות של הצבא הטורקי הוצב בירושלים במסגרת פלוגה 8 של צוות המקלעים הכבדים בגדוד 36 של הקורפוס ה-20.
בדצמבר 1917, לאחר כיבוש ירושלים על ידי הבריטים, העיד חסן שיחידתו, בפיקודו של לוטננט מוסטפא אפנדי, נשארה בירושלים לשמור על המקומות הקדושים.
בנובמבר 1918, לאחר חתימת הסכם הפסקת האש של מודרוס אסף מוסטפא את חייליו והודיע להם שקיבל פקודה לחזור לאיסטנבול אך מפני שהר הבית עדיין באחריותו של הסולטן הוא ביקש מהם להישאר כשומרי הר הבית מטעם הסולטן וכך נשארו במקום 53 חוגרים.
לדברי חסן על אף שנשכחו מאחור על ידי הצבא הטורקי המשיכו הוא וחבריו לשהות על הר הבית כל יום במהלך השנים הבאות כשהם משתדלים לשמור על מדיהם שהלכו והתרפטו.
עם הזמן הלכו חבריו לעולמם ונקברו בירושלים וסביבתה.
במאי 1972 אירח משרד החוץ בישראל משלחת של פוליטיקאים, פקידי-ממשל ואנשי-עסקים טורקים בליווי עיתונאים וביניהם העיתונאי אילהאן ברדקצ'י .
במהלך הביקור סיירה המשלחת בהר הבית שם הבחין אילהאן בזקן כבן 90 לבוש בבגדי צבא מרופטים ולראשו קלפאק בסגנון טורקי.
העיתונאי פנה אליו בטורקית והזקן הזדהה כחייל הצבא העות'מאני קורפורל (רב-טוראי) חסן אל-איג'דר וסיפר את קורות יחידתו שנשארה בירושלים, בפקודת מפקדה, מאז 1917. חסן, שהבין שלא יחזור עוד למולדתו, ביקש מאילהאן לסור למפקדו, לוטננט מוסטפא אפנדי, בכפר סנג'ק טוקט ולמסור לו ש.
אילהאן חזר לטורקיה ועל בסיס רישומים צבאיים הגיע לסנג'ק טוקט שם גילה שלוטננט מוסטפא אפנדי נפטר שנים רבות לפני כן ולכן לא מסר את דבריו של חסן.
ב-1982 קיבל אילהאן מברק שמודיע לו שחסאן נפטר בירושלים כשהוא קרוב לגיל 100. בעיתון בו כתב ספד לו:
סיפורו של חסן ובמיוחד דברי התוכחה של אילהן בעם הטורקי על ששכח את לוחמיו ששמרו על קודשי האסלאם נגע לליבם של רבים.
ב-2017 הקים הסניף העזתי של ארגון IHH הטורקי מסגד בעזה בשם "מסגד רב"ט חסן" (Onbaşı Hasan Camii) על שמו של השומר הנאמן.
פרשה זו מעלה מספר שאלות ותהיות מאחר שלא הייתה מוכרת בירושלים או בטורקיה עד לחשיפתה ב-1972. אין מידע איך חיו החיילים לאחר סיום המלחמה, איפה חיו, ממה התפרנסו, האם הקימו משפחות, האם קיימו קשר עם משפחותיהם בטורקיה והיכן נקברו לאחר מותם (כולל חסן).
ייתכן שאכן היה קיים הסכם ב-1917 בין הטורקים והבריטים להמשך שהייתה של יחידת משמר מוסלמית טורקית בהר הבית (אף על פי שהבריטים הקימו יחידות הודיות מוסלמיות למטרה זו) אך לא ברור איך התירו המשך השהות של החיילים הטורקים עד סיום המנדט ב-1948.
החיים בצבע היא מיני-סדרת טבע תיעודית של ה-BBC, בקריינותו של דייוויד אטנבורו, הכוללת 3 פרקים באורך של 60 דקות ששודרה בין ה-28 בפברואר ל-22 באפריל 2021 (במקור היה אמור להיות פרק נוסף אך הוא בוטל עקב התפרצות מגפת הקורונה).
הסדרה שודרה ברשת BBC One, בערוץ 9 ורשת "Stan" והופצה גם בנטפליקס.
הסדרה חוקרת את הצבעים השונים של בעלי חיים בטבע ואת מטרותיהם תוך שימוש באמצעי צילום מיוחדים וטכנולוגיות מתקדמות, תוך חשיפת תגליות מדעיות חדשות תוך כדי הצילומים.
לראות בצבע: הפרק הראשון מציג את חייהם של בעלים חיים המשתמשים בצבעים מרשימים ומובלטים לצרכיהם השונים.
נראים טוקן ססגוני-מקור, טווס מצוי וקוליברי כיפה המנצלים את גווניהם לרבייה, קופי מנדריל שהם בין היונקים הבודדים בעלי גוונים בולטים, פרפרים בולטים, גמלן שלמה האורב לטרפו תוך שימוש בעיניים ייחודיות בעלות מדוכים המבחינים במגוון גדול של צבעים וצפרדע חץ תותית מעבירה בעזרת צבעי גופה הבוהקים.
כמו כן נראים 2 מיני דגים המנצלים כתמים ייחודיים כדי להבדיל בין שניהם: שוניתן לימוני ושוניתן אמבון.
להסתתר בצבע: הפרק מציג בעלי חיים המשתמשים בצבע כדי לחפש טרף או להתחמק מטורפים.
מרדף אחר הצבע: פרק זה מציג את הטכנולוגיות המתקדמות המציגות את המדעים מאחורי צבעיהם של בעלי החיים, ומתאר גם את הבעיות של בעלי החיים שמשתמשים בצבע עקב שינויי האקלים.
החייל הנעלם הוא סרט קולנוע ישראלי מ-2023 שביים דני רוזנברג וכתב יחד עם עמיר קליגר.
הסרט מגולל את סיפורו של חייל עריק שנמלט משדה הקרב ברצועת עזה לביתו בתל אביב, אלא שכעת הממונים עליו משוכנעים שהוא חטוף בידי חמאס.
בסרט מככבים עידו טאקו, עם מיקה רייס, אפרת בן צור, תיקי דיין ושמוליק כהן.
הסרט הוקרן ב-5 באוגוסט 2023 בפסטיבל הסרטים לוקראנו והיה מועמד ל-11 פרסי אופיר בטקס פרסי אופיר לשנת 2023, בו הצלם דוד סטרז'מייסטר זכה בפרס הצילום הטוב ביותר.
שלומי, חייל בן 18, בורח משדה הקרב ברצועת עזה ועושה את דרכו חזרה אל חברתו שירי.
כששלומי מגלה שהממונים עליו בצבא משוכנעים שהוא נחטף בערפל המלחמה, הוא כבר לא מסתתר מהחיילים שלדעתו רודפים אחריו, אלא מהזהות שלו, שהפכה למלכודת.
למרות הפצרות הוריו שיחזור ליחידה שלו לפני שיהיה מאוחר מדי, שלומי לוקח סיכון נואש לאהבה, עם השלכות דרמטיות.
אפרת בן צור - אמא של שלומי
תיקי דיין - סבתא של שלומי
שמוליק כהן - אבא של שלומי
משה ויידר - קצין צה"ל
שנהפרס / פסטיבלקטגוריהמקבל הפרסתוצאהסימוכין2023פסטיבל לוקרנו נמר הזהבהחייל הנעלםפרס אופירהסרט הטוב ביותרהבמאי הטוב ביותרדני רוזנברגהשחקן הטוב ביותרעידו טאקושחקנית המשנה הטובה ביותראפרת בן צורהתסריט הטוב ביותרדני רוזנברג ועמיר קליגרהצילום הטוב ביותרדוד סטרז'מייסטרהמוזיקה המקורית הטובה ביותריובל סמוהעריכה הטובה ביותרנילי פלרהאיפור הטוב ביותרשיר מצרפיהליהוק הטוב ביותרלימור שמילההסאונד הטוב ביותרניל גיבס
החייל שלי הוא שיר בביצוע מיכל ינאי שנכתב עבור פסטיגל 2000, שינאי גם שם שימשה כמנחה שלו, את המילים כתבה מירית שם אור והלחין אותו צביקה פיק, והוא זכה במקום השלישי.
השיר עוסק באהובה של נערה מתבגרת המתגייס לצה"ל ובגעגועיה אליו, במקורו נכתב אך ורק לפסטיגל, אך לאחר מכן יצא כסינגל לרדיו שהופק על ידי צביקה פיק.
החייט הקטן והאמיץ או שבעה במכה אחת היא אגדת עם גרמנית שנאספה על ידי האחים גרים.
הסיפור הודפס בספר המעשיות של האחים גרים כמעשייה מספר 20.
זהו סיפור על חייט צנוע שמשתמש בדרכי עורמה מול ענקים ומול מלך אכזר כך שיאמינו במעשי הכוח והגבורה המדהימים שלו, דבר המוביל אותו לזכות בעושר ובכוח.
החייט מתכונן לאכול ריבה, אבל כשזבובים מתיישבים עליה, הוא הורג שבעה מהם במכה אחת בידו.
הוא מכין חגורה המתארת את המעשה, ועליה כתוב "שבעה במכה אחת".
מלא השראה, הוא יוצא לעולם לחפש את מזלו.
החייט פוגש ענק שמניח ש"שבעה במכה אחת" מתייחס לשבעה גברים.
כאשר הענק סוחט מים מסלע, החייט סוחט חלב, או מי גבינה, מגבינה.
הענק זורק אבן הרחק באוויר, ובסופו של דבר היא נוחתת הרחק.
החייט מתמודד עם ההישג על ידי השלכת ציפור שעפה לשמיים; הענק מאמין שהציפור הקטנה היא "סלע" שנזרק כל כך רחוק שהוא לעולם לא נוחת.
מאוחר יותר, הענק מבקש מהחייט לעזור לו לשאת עץ.
החייט מורה לענק לשאת את הגזע, ואילו הוא יישא את הענפים.
במקום זאת, החייט מטפס על העץ, כך שהענק נושא גם אותו, אך נראה כאילו החייט תומך בענפים.
הענק מתרשם ומביא את החייט לביתו, שם מתגוררים גם ענקים אחרים.
במהלך הלילה, הענק מנסה להרוג את החייט על ידי חבטה במיטה.
עם זאת, החייט, לאחר שמצא את המיטה גדולה מדי, ישן בפינה.
כשהם חוזרים ורואים את החייט בחיים, הענקים האחרים בורחים בפחד מפני האיש הקטן.
החייט נכנס לשירות המלכותי, אך החיילים האחרים חוששים שיום אחד הוא יאבד את עשתונותיו, ואז שבעה מהם עלולים למות עם כל מכה.
הם מציבים תנאי למלך, החייט יעזוב את השירות הצבאי או שהם יעשו זאת.
המלך חושש להדיח את החייט משירות ובמקום זאת מנסה להיפטר מהחייט על ידי שליחתו להביס שני ענקים יחד עם מאה פרשים, ומציע לו חצי ממלכותו ואת ידה של בתו בנישואין אם יוכל להרוג את הענקים.
הוא זורק אבנים על שני הענקים בזמן שהם ישנים ומעורר את השניים להילחם זה בזה עד שהם הורגים זה את זה, ואז החייט דוקר את הענקים בליבם.
המלך, מופתע שהחייט הצליח, נרתע מהבטחתו ודורש מהחייט דבר נוסף לפני שיוכל לתבוע את גמולו.
המלך שולח אותו לאחר ללכוד חד-קרן, משימה שנראית בלתי אפשרית, אך החייט לוכד אותו על ידי עמידה לפני עץ, כך שכאשר החד קרן מסתער, הוא זז הצידה והוא דוחף את הקרן שלו לתוך הגזע.
לאחר מכן המלך שולח אותו אחרי חזיר בר, אך החייט לוכד אותו בשיטה דומה.
המלך מתרשם מביצועי החייט, משיא אותו לביתו הנסיכה, והופך את החייט לשליט של מחצית הממלכה המקורית.
הנסיכה שומעת אותו מדבר בשנתו ומבינה בזעם שהוא בסך הכל חייט ולא גיבור אצילי.
על פי דרישתה של הנסיכה, המלך מבטיח להרוג את החייט או להוציא אותו להורג.
נושא הכלים מזהיר את החייט מפני תוכניתו של המלך.
בעוד משרתי המלך מחוץ לדלת, החייט הקטן והאמיץ מעמיד פנים שהוא מדבר מתוך שינה ואומר: "ילד, עשה לי את הז'קט והטלא את המכנסיים, או שאני ארביץ לך על האוזניים עם מקל!
הכיתי שבעה במכה אחת, הרגתי שני ענקים, הולכתי שולל חד-קרן ולכדתי חזיר בר, ואני אמור לפחד מאלה שעומדים ממש מחוץ לחדר השינה!".
בשומעם זאת, עוזבים משרתי המלך את המקום מבועתים.
המלך אינו מנסה לפגוע שוב בחייט וכך החייט חי את ימיו כמלך בזכות פקחותו.
הביטוי "להרוג שתי ציפורים במכה אחת" שמשמעותו להשיג שתי מטרות במאמץ יחיד, נקרא בגרמנית "Zwei Fliegen mit einer Klappe schlagen" שפירושו "שני זבובים במחי כף אחת".
השימוש בזבובים בביטוי ולא בציפורים קיים במספר מדינות בנוסף לגרמניה כמו סקנדינביה, אוסטריה, שווייץ והולנד.
ב-1938 יצא סרט הנפשה קצר מבית וולט דיסני בשם "חייט קטן ואמיץ".
הסרט הוא עיבוד לאגדת העם של האחים גרים "החייט האמיץ", עם מיקי מאוס בתפקיד הראשי.
בסדרת הטלוויזיה המאוירת "סימסאלה גרים", פרק מס' 1 בעונה הראשונה הוא על החייט הקטן והאמיץ.
החייט האמיץ – סדרת "כנרת מספרת", עבוד עדנה פלג, איור יעל ליאור, הוצאת כנרת, 1985.
החיט האמיץ או: שבעה במכה אחת – סדרת "היה היה", תרגום ועבוד ריבה בן-נר, הוצאת ענבל, 1987.
החייט האמיץ – עבוד אורית הראל, איור יעל ליאור, הוצאת גיא, 1991.
הענק והחיט ועוד 33 אגדות אחרות – תרגום חנה לבנת, איור יעל ליאור, הוצאת מחברות לספרות, 1993.
החייט האמיץ – סדרת "קוראים אגדה", עבוד רונית חכם, איור אורה איל, הוצאת איילות, 1999.
החייט הגיבור או שבעה במכה אחת 1951
החיזור הגס או מלחמת שמונה השנים היה חלק מהמלחמות האנגלו-סקוטיות של המאה ה-16.
לאחר שעזבה את הכנסייה הקתולית, תקפה אנגליה את סקוטלנד, ממגוון סיבות:
כדי לשבור את הברית בין צרפת לסקוטלנד ולמנוע שימוש בסקוטלנד כקרש קפיצה לפלישה עתידית של צרפת לאנגליה.
בכדי להחליש את סקוטלנד, וכדי לאלץ את הפרלמנט הסקוטי לאשר את הנישואים.
בין מרי, מלכת הסקוטים (נולדה ב-8 בדצמבר 1542), לבין יורש העצר האנגלי אדוארד (נולד ב-12 באוקטובר 1537), בנו של המלך הנרי השמיני.
הנרי הכריז על מלחמה בניסיון לאלץ את הפרלמנט הסקוטי להסכים לנישואים המתוכננים בין אדוארד, שהיה בן שש בתחילת המלחמה, לבין המלכה התינוקת, ובכך ליצור ברית חדשה בין סקוטלנד לאנגליה.
עם עלייתו של אדוארד לכס המלכות בשנת 1547 בגיל תשע, המלחמה נמשכה זמן מה על ידי הדוכס מסומרסט, שהיה האפוטרופוס של המלך הקטין,
היה זה הסכסוך הגדול האחרון בין סקוטלנד לאנגליה לפני איחוד הכתרים ב-1603.
בסקוטלנד כונתה המלחמה "השמונה" או "מלחמת תשע השנים".
רעיון המלחמה כ"חיזור" זכה לפופולריות שנים רבות מאוחר יותר על ידי סר וולטר סקוט, על מנת להסתיר את אופייה הקיצוני של המלחמה, והביטוי "חיזור הגס" הופיע במספר ספרי היסטוריה משנות ה-50 ואילך.
בנובמבר 1542, הצבא הסקוטי סבל מתבוסה מוחצת בקרב סולווי מוס וג'יימס החמישי מת זמן קצר לאחר מכן.
יורשתו הייתה בתו בת השישה ימים, מרי, מלכת הסקוטים.
ב-1 ביולי 1543 נחתמו שני הסכמים בארמון גריניץ' בין נציגי אנגליה וסקוטלנד.
ההסכם הראשון היה הסכם שלום כללי שנועד להביא לשלום בין שתי הממלכות ולהסדיר את נושאי המלחמה והסחר.
ההסכם השני כלל סידורי נישואין בין הנסיך אדוארד, (בנו של המלך הנרי השמיני) והמלכה מרי מסקוטלנד, כדי לאחד את שתי הממלכות באמצעות נישואין אלה.
ההסכם התקבל על ידי הממשלה הסקוטית בראשות העוצר אראן.
עם זאת, אראן התמהמה בקידום הנישואין בשל סיעות פנימיות חזקות שהעדיפו ברית חלופית עם צרפת והמשך הדת הקתולית בסקוטלנד.
בינתיים, הסיעה הפרו-צרפתית של הקרדינל ביטון התכנסה בלינלית'גו ביולי 1543 כדי להתנגד לעוצר אראן, וחתמה על ה"ברית הסודית" נגד הנישואין.
הסקוטים התמודדו עם זעמו של הנרי השמיני, לאחר שהפרלמנט הסקוטי ויתר על הסכם גריניץ' בדצמבר 1543.
האיבה הגדולה החלה בהתקפה על אדינבורו ב-3 במאי 1544, בהובלת הרוזן מהרטפורד וויקונט לייל.
להרטפורד היו הוראות לשרוף את אדינבורו ולהוציא את הכרזתו של הנרי מ-24 במרץ 1544, אשר האשימה את "פיתויו המרושע" של הקרדינל ביטון של העוצר אראן.
הרטפורד שקל להקים חיל מצב אנגלי בלית', אך המועצה הפרטית האנגלית הטילה וטו על התכנית.
הנרי השמיני גם ביקש ממנו להרוס את סנט אנדרוז, אך הרטפורד ציין שהמרחק הנוסף יהיה בעייתי.
לאחר ששרף את סנט מונאנס בצד הצפוני של מפרץ פורת' ולקח סירות דיג כסירות נחיתה, הצבא האנגלי נחת בגרנטון ואז כבש את לית'.
הרטפורד פרלל עם אדם אוטרבורן, ראש עיריית אדינבורו, אך נאמר לו לא לערוך תנאים או לקבל כניעה.
למחרת נכנסו החיילים לכנונגייט של אדינבורו והעלו את העיר באש.
טירת אדינבורו הוגנה על ידי אש תותחים ששלטה על הרויאל מייל.
הרטפורד החליט שלא להטיל מצור אך לשרוף את העיר ביסודיות.
לפי החשבון העכשווי האנגלי, כל הבתים בפרברים ובתוך חומות העיר נשרפו, כולל הולירודהאוס והמנזר.
הספינות האנגליות בלית' הועמסו בסחורות שנבזזו והפליגו עם היוניקורן והסלמנדרה שנתפסו.
הצבא חזר לאנגליה בדרך היבשה, שורף ערים וכפרים לאורך הדרך.
זמן קצר לאחר שכוח האנגלי נחת, העוצר אראן שחרר את הרוזן מאנגוס וג'ורג' דאגלס מפיטנדראיך שנכלאו בטירת בלקנס.
למרות שהיו תומכי הנישואים האנגליים, אראן היה זקוק כעת לתמיכת שבט דאגלס נגד הפלישה האנגלית.
לאחר התקפה זו, סר ויליאם אאור וראלף אאור ערכו פשיטות מעבר לגבול מברוויק על טוויד, שורפים בתים וקונים את נאמנותם של סקוטים שהפכו ל"גברים מבוטחים".
נגד הפלישות האנגליות הללו, הסקוטים זכו בניצחון בקרב אנקרום מור בפברואר 1545. סקוטלנד נכללה בהסכם קמפ, או הסכם ארדרס, ב-6 ביוני 1546, שסיים את מלחמת איטליה של 1542–1546. זה הביא 18 חודשי שלום בין אנגליה לסקוטלנד.
במאי 1546, בעלי האחוזות מפייף רצחו את הקרדינל הפרנקופילי ביטון בטירת סנט אנדרוז.
בעלי האחוזות הפרוטסטנטיים הללו הפכו למוכרים כקסטיליאנים, וכבשו את הטירה נגד העוצר אראן, בתקווה לתמיכה צבאית אנגלית.
החיים החדשים של סקמוטו היא סדרת מאנגה יפנית מסוגת פעולה שנכתבה ואוירה על ידי .
פרקי הסדרה הופצו לראשונה באמצעות מגזין שונן ג'אמפ השבועי מנובמבר 2020, ונכון לאוגוסט 2024, נאספו ב-18 כרכי טנקובון.
בארצות הברית, מופצת הסדרה באנגלית על ידי חברת ההפצה "Viz Media" והפלטפורמה המקוונת "Manga Plus".
עלילת המנגה נסובה סביב דמותו של טארו סקמוטו, מתנקש אגדי בדימוס שפרש לחיים שקטים ופשוטים כאיש משפחה.
עם זאת, חייו השלווים מופרעים כאשר אויבים ועמיתים לשעבר מעברו מגיעים בחיפוש אחר נקמה.
על מנת להגן על משפחתו ויקיריו, נאלץ סקמוטו להשתמש בכישוריו יוצאי הדופן במטרה להתמודד מול מגוון יריבים תוך ניסיון לשמר את החיים השלווים שניהל עד-כה.
סדרת אנימה המבוססת על המנגה שהופקה על ידי חברת "TMS Entertainment" עלתה לשידור ביפן ברשת "TV Tokyo", וברחבי העולם באמצעות שירות הזרמת המדיה "נטפליקס" בינואר 2025.
במאי 2024, נמסר כי סדרת המנגה מכרה למעלה מ-5 מיליון עותקים.
בצעירותו, היה טארו סקאמוטו המתנקש המקצועי הטוב ביותר, שזכה למעמד אגדי ב.
אך יום אחד, סקמוטו התאהב, פרש, התחתן והביא בת לעולם, וכתוצאה מכך אף עלה במשקל.
בהווה, מגלה סקמוטו כי על אף שפרש והתחיל לעבוד כבעל חנות נוחות קטן, אויביו ועמיתיו לשעבר עדיין עוקבים אחריו במטרה לנקום בו; ויחד עם שין, עובד צעיר בעל יכולות טלפתיות, נאלץ לצאת למסע להגן על חייו השלווים ועל משפחתו, או למות בניסיון.
את סדרת המנגה כתב ואייר .
בארצות הברית מופצת הסדרה במקביל באנגלית בהפצת "Viz Media" והפלטפורמה המקוונת "Manga Plus".
כרכי הטנקובון המתורגמים הופצו על ידי "Viz Media" החל מ-5 באפריל 2022.
מנגה-ספין אוף מאת טטסו אוקאווה, שלקחה חלק משני בכתיבת והפצת המנגה הראשית, שכותרתה "Sakamoto Holidays", החלה להתפרסם במדור "Saikyō Jump" של "Shueisha" ב-4 ביולי 2024.
באוקטובר 2022, הוכרז שהסדרה תזכה לנובליזציה רשמית שתכלול סיפור בלעדי שטרם פורסם במנגה.
במאי 2024, הוכרז על הפקת סדרת אנימה בהפקת "TMS Entertainment".
את הסדרה ביים מאסקי ואטנאבי על פי תסריט מאת טאקו קישימוטו של ועיצוב דמויות מאת יו מוריויאמה.
סדרת האנימה עתידה לעלות לשידור ברשת "TV Tokyo" בינואר 2025. בנוסף, קיבלה שירות הזרמת המדיה "נטפליקס" את הרישיון להפיץ את הסדרה בפורמט שבועי ברחבי העולם באותו חודש.
באוקטובר 2022, נמסר כי המנגה מכרה 2.2 מיליון עותקים; למעלה מ-4 מיליון עותקים נמכרו עד נובמבר 2023; ולמעלה מ-5 מיליון עותקים נמכרו עד מאי 2024.
הסדרה דורגה במקום השישי ברשימת הקומיקס המומלצים של עובדי חנות הספרים הלאומית לשנת 2022. בנוסף, הומלצה על קריאת הסדרה מפי המנגיקאית הירומו ארקאווה בכריכת הכרך השישי.
סדרת המנגה הייתה מועמדת בקטגוריית המנגה המודפסת הטובה ביותר בטקס פרסי המנגה הבאה לשנת 2021. היא הגיעה למקום השישי מתוך 50 מועמדים, אך זכתה בפרס "U-Next".
בנוסף, הייתה הסדרה מועמדת לפרס המנגה ה-68 של חברת התקשורת "Shogakukan" בקטגוריית "השונן" לשנת 2022.
בביקורת על הכרך הראשון, המליצה קתרין דייסי מהאתר "The Manga Critic" על הסדרה, ושיבחה את האמנות והכוריאוגרפיה שלה.
דייסי סיכמה כי בביקורת חיובית לכרך הראשון, כתבה רבקה סילברמן מהאתר "Anime News Network" כי "הכרך הראשון הוא, לרוב, כיף גדול" וכי
החיים בצללים סרט מוקומנטרי ניו זילנדי מהסוגה קומדיה שחורה שנכתב ובוים על ידי טאיקה ואיטיטי וג'מיין קלמנט.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה ב-19 בינואר 2014 בפסטיבל הסרטים סאנדנס.
הסרט, אשר הופק בתקציב צנוע של 1.6 מיליון דולרים והצליח לגרוף בסך הכל מעל ל-7.3 מיליון דולרים ברחבי העולם.
עלילת הסרט מתרחשת בולינגטון שבניו זילנד ועוקבת באופן מוקומנטרי אחרי ארבעה ערפדים שהם שותפים לדירה במשך מאות שנים – ויאגו, ולדיסלב, דיקון ופטיר.
במהלך היומיום הם ניזונים מבני אנוש אך גם מתקשים להגיע להסכמות לגבי ביצוע מטלות הבית, ובאופן כללי מתקשים להסתגל לחיים המודרניים.
דיקון מעסיק בת אנוש שמסייעת לפתות קורבנות לדירתה של הערפדים, כולל את החבר לשעבר שלה ניק, אותו פטיר הופך לערפד.
למרות שניק השתלב בהתחלה בקבוצה, ומכיר להם את חברו סטו אשר מלמד אותם את כל מה שהם רוצים לדעת על הטכנולוגיה המודרנית, משום שניק מתקשה לשמור בסוד שהוא בן אלמוות, הדבר מוביל בהמשך לאסון, וכתוצאה מכך ניק מגורש מהקבוצה.
בהמשך הערפדים משתתפים בנשף מסכות שנתי של ערפדים בו ולדיסלב מתעמת עם חברתו לשעבר פאולין.
לאחר שמתגלה שסטו, אשר הגיע גם הוא לנשף, הוא עודנו בן אנוש, נוצר כאוס אשר מאלץ את החבורה לברוח מהנשף.
סטו נהרג לבסוף על ידי אנשי זאב, אך חוזר לחיים בהמשך כאיש זאב, ובעקבות כך גורם לפיוס בין אנשי הזאב לערפדים.
טאיקה ואיטיטי בתפקיד ויאגו פון דורנה שמארטן שדן היימבורג (לבית פון בליצנברג) – ערפד בן 379 אשר משמש בפועל כמנהיג החבורה.
ויאגו נוטה להיות מנומס, קפדן ואובססיבי במיוחד לניקיון של הדירה המשותפת.
ויאגו היגר במקור לניו זילנד במאה ה-18 בעת שחיפש את מושא אהבתו עימה איבד את הקשר.
ג'מיין קלמנט בתפקיד ולדיסלב "המשפד" – ערפד בן 862 ועריץ לשעבר אשר ידוע באופיו האפל והסדיסטי.
כוחותיו דעכו לאורך השנים, בין היתר בשל מפגשיו הטראומטיים עם "החיה".
ג'ונתן ברוג בתפקיד דיקון ברוק – ערפד בן 183 שנחשב ל"מורד הצעיר" בחבורה.
הוא אוהב במיוחד לבלות בלילות במועדוני לילה מקומיים.
הוא מעסיק בת אנוש אשר מבצעת עבורו מטלות שונות, ואשר לה הוא הבטיח שבבוא היום הוא יגשים את משאלתה להפוך לערפדית בת אלמוות.
בן פרנשם בתפקיד פטיר – ערפד בסגנון נוספרטו בן 8,000 שנה שחי במרתף של המבנה בארון אבן.
בניגוד ליתר הערפדים, הוא מתנהג יותר כמו יצור פראי, כמעט ואינו מדבר, והוא נוהג לפגוש את יתר הדיירים רק לעיתים רחוקות.
קורי גונזלס-מקואר בתפקיד ניק – בן אנוש אותו פטיר הפך לאחרונה לערפד.
הוא מתקשה במיוחד להסתגל לכך שהוא כעת ערפד.
הוא מתקשה לשמור בסוד על כך שהוא בן אלמוות, וכתוצאה מכך נוטה לסכן את חבורת הערפדים.
סטו ראתרפורד בתפקיד סטו – בן אנוש שהוא חברו הטוב ביותר של ניק.
סטו הוא מומחה מחשבים עדין הליכות שהופך בהמשך לחביב קבוצת הערפדים בשל טוב לבו ומשום שהוא תמיד שמח ללמד את הערפדים כל מה שהם מעוניינים לדעת על הטכנולוגיה המודרנית.
משום שהם מאוד אוהבים אותו הם נמנעים מלהפוך אותו לערפד.
ג'קי ואן ביק בתפקיד ג'קי – בת אנוש אותה דיקון מנצל לבצע עבודות עבודות שונות עבור החבורה, כולל עבודות ניקיון, ומציאת קורבנות פוטנציאליים עבורם.
ג'קי מתוסכלת במיוחד מכך שדיקון עדיין לא הפך אותה לערפדית בת אלמוות בתמורה לעזרתה.
רייס דארבי בתפקיד אנטון – מנהיג קבוצת אנשי זאב מקומית.
הסרט נוצר על בסיס סרט קצר מ-2005 מאת ואיטיטי וקלמנט.
הסרט צולם בוולינגטון בתקציב צנוע, כאשר חלק גדול מהדיאלוגים אולתרו על ידי השחקנים.
לסטו ראתרפורד, טכנאי מחשבים וחבר מהתיכון של טאיקה ואיטיטי, נאמר בתחילה שיהיה לו רק חלק קטן במיוחד בסרט, במטרה לגרום לו להתנהג בצורה טבעית יותר במהלך הצילומים.
הוא גילה שהתפקיד שלו בסרט היה למעשה חשוב בהרבה רק במהלך הקרנת הבכורה של הסרט.
יוצרי הסרט הצליחו לגייס 447,000 דולרים לצורך הפקת הסרט ממעל ל-7,000 אנשים באמצעות אתר מימון ההמונים קיקסטארטר.
בעקבות הפופולריות לה זכה הסרט, FX Networks הפיקה בהמשך את סדרת הטלוויזיה האמריקאית "מה שקורה בצללים" אשר כללה צוות שחקנים חדש ודמויות חדשות.
הסדרה, אשר נוצרה בשיתוף עם ואיטיטי וקלמנט, שודרה במשך שש עונות מ-27 במרץ 2019 ועד 16 בדצמבר 2024, וכללה בסך הכל 61 פרקים.
"החיים" (זרבוס I 179) הוא ציור שמן משנת 1903 מאת פבלו פיקאסו.
היצירה נחשבת בעיני רבים לשיא התקופה הכחולה של פיקאסו.
הציור נמצא באוסף הקבוע של מוזיאון האמנות של קליבלנד.
היצירה צוירה בברצלונה במאי 1903. גודלה 196.5 על 129.2 סנטימטרים (6.45 × 4.24 רגל) והיא מתארת שני זוגות של דמויות: זוג עירום העומד מול אם הנושאת ילד בזרועותיה.
ברקע החדר, ככל הנראה סטודיו, מופיעים שני ציורים בתוך הציור — העליון מציג זוג עירום מחובק ומכורבל, ואילו התחתון מציג דמות עירומה בודדה וכפופה, הדומה באופן בולט לציור "עצב" של וינסנט ואן גוך.
פיקאסו צייר מחדש על גבי הציור מוטיב מוקדם יותר: דמות של אדם-ציפור התוקף אישה עירומה שכובה.
עקבות מהמוטיב המקורי נראות לעין בלתי מזוינת.
בין הרישומים המקדימים לציור ניתן למנות יצירות מאוספים פרטיים וממוזיאונים שונים: אוסף פרטי (Zervos XXII 44), מוזיאון פיקאסו בפריז (MPP 473), וכן שני רישומים השמורים במוזיאון פיקאסו בברצלונה (MPB 101.507 ו-MPB 101.508).
הציור נוצר בתקופה שבה פיקאסו לא זכה להצלחה כלכלית.
עם זאת, בניגוד למצבו באותה עת, הציור נמכר כבר חודש לאחר שהושלם לסוחר האמנות הצרפתי ז'אן סן-גודן.
דבר המכירה דווח בעיתון הברצלונאי Liberal.
ביצירת La Vie, פיקאסו השתמש מחדש בקנבס של ציור קודם, Les Derniers Moments (הרגעים האחרונים) משנת 1899 — יצירה שהציג בתערוכה הבינלאומית של פריז בשנת 1900.
הציור נתרם בשנת 1945 למוזיאון האמנות של קליבלנד, אוהיו, על ידי קרן האנה, ומאז הוא חלק מהאוסף הקבוע של המוזיאון.
בשנת 2020 הושאל הציור לאקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון, במסגרת התערוכה "פיקאסו ונייר".
במסגרת זו הוצג לצד רישומים מוקדמים ויצירות נוספות על נייר, שעסקו בנושאים מקבילים של עוני, ייאוש וניכור חברתי.
פרשנותה של הקומפוזיציה האניגמטית של La Vie הייתה נושא לדיון ממושך בקרב חוקרים.
הדמות הגברית בציור מציגה בבירור את דיוקנו של קרלוס קסחמס, ידידו של פיקאסו, צייר בעצמו, שהתאבד זמן קצר לפני שפיקאסו יצר את היצירה.
צילומי רנטגן של הציור חושפים כי בתחילה צייר פיקאסו דיוקן עצמי, אך מאוחר יותר החליף אותו בדיוקן של קסחמס.
עובדה זו, יחד עם הסיטואציה שבה מתרחשת ההתמודדות בין שתי קבוצות הדמויות — בתוך סטודיו — מחזקת את ההשערה כי La Vie עוסקת בשאלות אישיות-רפלקסיביות של האמן הצעיר באותה תקופה.
מרבית החוקרים מסכימים כי נקודת המפתח להבנת הציור מצויה במחווה החידתית שבמרכז הקומפוזיציה, שהמשמעות שלה נותרת פתוחה לפרשנות.
בשנת 2003 זיהו החוקרים בכט-יורדנס ווֵהמאייר את הציור הידוע Noli me tangere מאת אנטוניו דה קורג'ו שמוצג במוזיאון הפראדו, כמקור אפשרי למחווה המרכזית ב-La Vie.
הם הציעו פרשנות דו-שכבתית ליצירתו של פיקאסו.
ברמה הראשונה — הביוגרפית — מתמקדת הפרשנות בקשר הדיאדי שבין אם לילד, ובטראומה הנפשית ובתחושת האשמה הנובעות מהקונפליקט הבלתי נמנע שבתהליך ההינתקות.
ברמה השנייה — העצמית, הרפלקסיבית — הציור עוסק בשליחותו המשיחית של האמן המודרני, בהשפעת רעיונותיו של פרידריך ניטשה: תפקידו של האמן בעולם, ומהות האמנות עצמה.
שתי הרמות קשורות זו בזו דרך הדמות המרכזית של אמו של פיקאסו, אשר הגנה עליו ואהבה אותו ללא סייג — עד כדי כך, שהיא ייסדה מעין "פולחן של הילד האלוהי".
בהערצתה לניסיונותיו האמנותיים הראשונים, היא חיזקה את תחושת הייעוד של פיקאסו ותמכה בדימויו העצמי כגאון.
האם, אם כן, מייצגת את "הקהל הראשון" של האמן — קהל מוקסם מן הווירטואוזיות האקדמית שלו.
עם זאת, כדי לפתח אישיות אמנותית עצמאית ולממש את ייעודו כצייר מודרני, היה על פיקאסו להינתק הן מהאם והן מחלק מהקהל שלו — זה שדחה את המעבר שלו אל שפה אמנותית חדשה ונועזת.
כתגובה לאתגר זה, שילב פיקאסו ב-La Vie אלמנטים מסורתיים מתוך האמנות הנוצרית — כמו הסעודה האחרונה, התחייה, הידיים המכוסות — והציג את עצמו כבורא של אמנות חדשה, וכמשיח אמנותי שבא לנחם את הסובלים ולגאול את העולם, כמורה לראייה חדשה שמשחררת את האדם מכבלי המציאות.
לכן, ניתן להבין את La Vie הן כתגובה אישית לחוויותיו הביוגרפיות של פיקאסו הצעיר, והן כאמירה רפלקסיבית על תפקידו כאמן ועל השפה האמנותית החדשנית שפיתח.
החייט (באיטלקית: Il sarto) הוא ציור שמן על בד מאת הצייר האיטלקי ג'ובאני בטיסטה מורוני, המתוארך לשנים 1565 - 1570. זהו דיוקן של אחד מבני משפחת מרינוני, אשר מזוהה במסורת כחייט העוסק במלאכתו במהלך יום עבודתו.
הציור שמור בגלריה הלאומית בלונדון.
דיוקנאות של אישים ודמויות רמות מעלה באיטליה - סוחרים, אצילים ובני אצולה - היו תחום ההתמחות הייצוגי של האמן ג'ובאני בטיסטה מורוני, בין היתר בהשפעת טיציאן ולורנצו לוטו, ובהכשרה ציורית שקיבל אצל מורטו דה ברשיה.
זהות מזמין היצירה אינה ידועה.
מקובל להניח כי הדמות המתוארת היא בן למשפחת מרינוני מדזנצאנו אל סריו, אשר ויתרו על סדנת הציור שלהם לטובת מעבר לוונציה ועיסוק במסחר בצמר.
הדמות, המתוארת כאן בלבוש מהודר לכבוד האירוע, לא הייתה חייט, אלא סוחר פאנינה (בדי צמר הנמכרים לפי קטעים); הציור מתאר את חיתוך הבד, ולא את תפירת הבגד.
איכות הבד הייתה בעלת חשיבות רבה בימי הביניים וברנסאנס, ולא הייתה נגישה לכל אדם.
על כן, סוחר פאנינה היה אדם שלא נמנה עם המעמד האצילי, אך נהנה מרווחה כלכלית מסוימת.
היה זה מרקו בושיני, שבחיבורו הספרותי מפת השיט הציורי (La carta del navegar pittoresco, משנת 1660), זיהה את הדמות כחייט.
מורוני יצר ציורים רבים בעלי אופי דתי, אך נודע בעיקר בזכות דיוקנאותיו.
החייט נחשב לאחת היצירות המייצגות ביותר של סגנונו האמנותי.
מורוני היה בין הציירים הראשונים שתיארו דמויות בולטות מן הבורגנות האמידה, בניגוד למקובל בתקופתו, שהתמקד בציור אנשי אצולה מן המעמד הפיננסי או הכנסייתי בלבד.
הציור מציג דמות צעירה, בעלת זקן מרושל אך מטופח, על רקע חום, לבושה בהידור.
הוא עוטה מכנסיים תפוחים ורחבים, בהתאם לאופנת זמנו, וז'אקט מסוג דאבלט שמתוכו מבצבצת גֻּרגֶּטָה לבנה (צווארון קפלים), הדומה לחפתים הלבנים הבולטים משרווליו.
החייט מתואר בעמידה, מביט מעט הצִדה, כשבידו מספריים, מרוכז בעבודתו שנראית כמופרעת באחת - כאילו נקרא לפתע, אולי על ידי הצייר עצמו.
הוא מסיט את מבטו, מניח את המספריים על משטח העבודה, וברגע ובתנועה זו מנציח האמן את הסצנה באורח כמעט צילומי.
בכבוד התנועה ובאמינות הדימוי, ביכולתו לייצג את רצינות המבט של אדם העוסק בעבודה אזרחית, אך כזו שמוענקת לה אותה דרגת עומק של מחשבה וריכוז המזוהה עם עיסוק ספרותי - זכה הציור לפרסומו הראוי.
הציור היה בבעלותה המקורית של משפחת גרימאני הוונציאנית, ועבר ממנה למשפחת פריצוני במאה ה-19, אז הפך לחלק מאוסף פרטי בארמון פריצוני, המשמש כיום כבניין העירייה של ברגמו.
בשנת 1862 נרכש הציור על ידי צ'ארלס לוק איסטלייק, בעת שהגיע לאיטליה לרכוש יצירות אמנות עבור הגלריה הלאומית בלונדון בשנותיה הראשונות - מוסד שבו שמור הציור עד היום.
בשנת 2008 הוצג החייט במוזיאון הפראדו שבמדריד, במסגרת תערוכה שעסקה בדיוקנאות מתקופת הרנסאנס.
בשנת 2015–2016 שב הציור לברגמו, והוצג בתערוכה זמנית באקדמיית קררה.
החייל הישן הוא ציור שמן על קנבס מאת הצייר ההולנדי חרארד טר בורך, שנוצר בסביבות השנים 1656 עד 1657. היצירה שמורה באוסף מוזיאון טאפט בעיר סינסינטי שבמדינת אוהיו.
הציור מתאר חייל ישוב הנרדם על כיסא, ייתכן לאחר ששתה מן הקנקן המונח לצידו.
משמאל נראים שליח המוסר מכתב ואישה צעירה המדגדגת את פניו של החייל בקנה קש.
הסצנה יוצרת תחושת מתח בין הרגע השקט לבין האפשרות להתעוררות פתאומית או לתרועת חצוצרה מצד השליח.
אלמנטים אלו מוסיפים ממד הומוריסטי ליצירה.
הציור מדגים את שליטתו הטכנית של טר בורח ביצירת מרקמים, ובהם עור, צמר, מתכת וברק הסאטן הלבן.
היצירה הוצגה במספר תערוכות ציבוריות לאורך השנים, ובהן בלידס בשנת 1868, בגלריה גילדהול בלונדון בשנת 1895, ובמוזיאון דנוור בקולורדו בשנת 1971. בהמשך הוצגה במוזיאון האמנות של סיאטל בין השנים 2001 עד 2003, במהלך שיפוץ אוספי מוזיאון טאפט.
בשנת 2017 נכללה היצירה בתערוכה הנודדת "ורמיר ומאסטרים של ציור הז'אנר", אשר הוצגה במוזיאון הלובר בפריז, בגלריה הלאומי של אירלנד בדבלין, ובגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון די.
הציור "החייל הישן" ממוזיאון טאפט קשור בקשר הדוק ליצירה אחרת של טר בורח, "גברת מדגדגת חייל ישן", המתוארכת לשנה או שנתיים קודם לכן.
בשני הציורים מופיעה ככל הנראה אותה דמות של חייל ישן, המבוססת על אותו רישום הכנה.
אף שההבדלים בין היצירות מעודנים, הם ממחישים את המעבר שביצע האמן מסצנות של חדרי משמר פשוטים לתיאורים מסוגננים של חללים אלגנטיים.
בציור שבמוזיאון טאפט הדמויות פרושות באופן חופשי יותר, והקומפוזיציה פתוחה וממוקמת קרוב יותר למישור התמונה.
בפרטים כגון נוצות הכובע המוטל על הרצפה וסידור החפצים שעל השולחן ניכרת שאיפה לצמצום ולמתינות יחסית לעושר החזותי של הגרסה השנייה.
גם בתיאור האישה ניכר הבדל מהותי: בעוד שבגרסה המאוחרת נראית האישה בלבוש חושפני עשוי סאטן לבן בוהק, בציור שבמוזיאון טאפט היא לבושה בצניעות וחובשת מטפחת, כפי שנראה גם בציורו של טר בורח "המסר נדחה" שנמצא כיום במינכן.
העיתון החיים היה כתב עת יהודי-איראני, שפורסם בשנים 1922 – 1925/1926, בפרסית ובפרסית יהודית (ג'ודאו-פרסית).
העיתון יצא לאור בתקופה של התארגנות חברתית ופוליטית מוגברת בקרב יהודי איראן, תחת השפעת הציונות, החוקתיות (קונסטיטוציונליזם), וזרמים אנטי-אימפריאליסטיים.
מטרת העיתון הייתה להעשיר את עולמם האינטלקטואלי של קוראיו, ולשמש במה לביטוי עצמי יהודי ולפעולה ציבורית במסגרת הזירה האיראנית.
כתב העת נוסד ונערך על ידי שמואל חיים, ושאף לדרוש אחריות ציבורית מהשלטון, מההסתדרות הציונית, ומהנהגת הקהילה היהודית.
הוא קידם את ערכי החינוך המודרני, השילוב האזרחי, וההשתתפות התרבותית, ושיקף את הזרמים האינטלקטואליים והפוליטיים הרחבים של התקופה.
על אף שכתב העת החיים התמקד בעיקר בעניינים פוליטיים, חינוכיים וחברתיים של הקהילה היהודית באיראן, הוא שימש גם במה לשירה ולביטוי ספרותי.
במהלך שנות פעילותו פורסמו בו מספר מצומצם של שירים בפרסית תקנית, ולעיתים גם בעברית או בפרסית-יהודית.
שירים אלה כוללים פואמות הלל לצד שירים סאטיריים, שביטאו הן שבח לערכים או דמויות מרכזיות והן ביקורת פנימית כלפי מוסדות דתיים, פוליטיים וחברתיים.
חלק מהשירים הושפעו מזרמים מודרניסטיים בספרות האיראנית, ונכתבו ברוח של חידוש פואטי כתגובה למציאות המשתנה שלאחר מלחמת העולם הראשונה.
לצד שירים מקוריים, פרסם כתב העת גם קטעים משירה קלאסית פרסית – כגון שירים של מהסתי ונזאמי גנג'ווי – וכן שירה עברית של רבי יהודה הלוי.
שמות רוב המחברים אינם ידועים כיום, דבר המעיד על האפשרות שמדובר ביוצרים מקומיים, בני הקהילה, שחיפשו דרכים לבטא את זהותם היהודית והאיראנית כאחת.
השירה בכתב העת החיים משקפת את ראשית המעבר מהשירה הדתית המסורתית לשירה מודרנית המבקשת להשתלב בתרבות הלאומית האיראנית, והיא מהווה חלק ממגמה רחבה של מודרניזציה ספרותית בקרב קהילות יהודיות ברחבי המזרח התיכון בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
"החיים" הגיע לקוראים יהודים – ולעיתים גם לא-יהודים – ברחבי איראן, ובכלל זה בערים טהראן, אספהאן, שיראז וכאשאן.
על פי הדיווחים, בשיאו היו לו כ־1,000 מנויים משלמים, אך מעגל הקוראים היה רחב יותר הודות למינויים קבוצתיים וחדרי קריאה ציבוריים.
כתב העת מילא תפקיד משמעותי בקידום המעורבות היהודית בזירה הציבורית המתפתחת של איראן, תוך שילוב זהות יהודית עם מסגרות תרבותיות ופוליטיות איראניות.
"החיים, האהבה והמוות" (צרפתית: "La Vie, l'Amour, la Mort") הוא סרט דרמה צרפתי, משנת 1969, בבימויו של קלוד ללוש.
הסרט שם לו למטרה להילחם בעונש המוות שהיה נהוג בצרפת בזמן יצירתו.
הוא עושה זאת על ידי תיאור חייו של אדם פשוט, שמתברר בהמשך הסרט כי הוא רוצח, ועל ידי תיאור משפטו, ימיו האחרונים בכלא והוצאתו להורג.
במאי הסרט, קלוד ללוש, שקיבל ביקורות מעורבות על סרטיו הקודמים, שזכו להצלחה מסחרית רבה, זכה להערכה רבה יותר על סרטו זה.
פרנסואה טולדו הוא פועל יצור במפעל למכוניות.
הוא נשוי ואב לבת, אך מתאהב בחברתו לעבודה ומקיים עמה יחסים במלון זול.
המשטרה עוקבת אחריו ועוצרת אותו.
בבית המשפט הוא מתואר כמפלצת.
בית המשפט גוזר את דינו לעונש מוות שיבוצע על ידי עריפת ראשו באמצעות גיליוטינה.
באמצעות קטעי פלאשבק, מתברר לצופה כי פרנסואה חנק למוות שלוש פרוצות שחש שהשפילו אותו לאחר שהתברר כי הוא סובל מאין-אונות במחיצתן.
הסרט מתאר את ימיו האחרונים בכלא ואת הוצאתו להורג.
הכתוביות בסיום הסרט קוראות לבטל את עונש המוות במילים המופנות אל השופטים בצרפת: "אילו הייתם רואים פעם אחת בחייכם הוצאה להורג, לעולם לא הייתם דנים בני־אדם למוות.".
ז'נין מאנייה - ז'נין טולדו
קרולין סלייה - קרולין, אהובת פרנסואה
מרסל בוזופי - מרשאן, מפקח המשטרה
פייר זימר - פייר, קצין משטרה
קתרין סאמי - ז'ולי, פרוצה, עדה במשפט
ליזט ברסי (Lisette Bersy) - הלן, אמה של ז'נין
סילביה סורל - סבין, פרוצה, קרבן רצח
דניז רולאן (Denise Roland) - פרוצה מנים
קלודיה מורן - נערה מאולם הריקודים
ריטה מיידן - פרוצה במכונית
הצילומים נערכו באוגוסט 1968 באנדיז , במחוז גאר שבחבל אוקסיטניה.
הרעיון לסרט התפתח אצל ללוש במשך שלוש שנים, אך הצילומים עצמם נמשכו 30 ימים בלבד, בחלקם במשך שעות ארוכות.
הסופרת-במאית הצרפתית, אדית סורל, קובעת שאחרי שני סרטיו המצליחים "גבר ואישה" ו"לחיות כדי לחיות", חרת בסרט זה ללוש את שמו כאחד מהבמאים הטובים אירופה.
היא מציינת את הצילומים הטובים, בהם היא רואה את השפעתו של ללוש כצלם ומשבחת את משחקם של אמידו וסלייה.
זאב רב נוף רואה פגם בדרך בה בחר ללוש להוביל את הסרט, באופן שבו עד סמוך לסופו, אין הצופה יודע מדוע המשטרה ומערכת המשפט נטפלו אל הגיבור.
הוא אומר כי אמנם אין בסרט שלמות מוצקה "והבשורה שהבמאי כה חרד להעבירה אלינו נופלת על אזניים ערלות, אך כבכל סרטיו האחרים של ללוש בנוי הסרט ממקבץ צפוף של תמונות מובחרות.".
הסרט נפתח בסצנה ממלחמת שוורים.
רב נוף מקביל סצנה זו לתמונות החקירה האילמות, שבהן נראה הנאשם כמו פר המשתולל בזירה ואינו יכול לפגוע במעניו.
נתן גרוס משבח את הסרט ומציין כי ללוש הרס את ההתקפות הקודמות של המבקרים עליו, בכך שבחר לתאר את חייהם של גיבורים פשוטים ולא את מנעמי החיים ובחר להעמיד בפני הצופה את הבעיה הכאובה של עונש המוות.
את סצנת הפתיחה של מלחמת השוורים הוא רואה כאקספוזיציה - קיצור דברים שיעמדו מאוחר יותר לדיון: פר צעיר שתפקידו הטבעי הוא לאהוב, הוכנס על ידי החברה האנושית לתנאים בהם הוא הופך לרוצח.
גרוס טוען כי מאז סרטו המזעזע של אנדרה קאייאט , "כולנו רוצחים" , "לא ראינו הצגה כה חזקה של העניינים הנוראים המתרחשים בין גזר־דין מוות לביצועו.".
גרוס טוען כי חלק מהמבקרים הצרפתים לא שוכנע גם מסרטו זה של ללוש והאשים אותו במשחק רגשות התופס את מקומו של רגש אמיתי.
הם רואים בחילופי הצבעים הפתאומיים בסרט, מצבעוני בחציו הראשון לשחור לבן בחציו השני, מעבר המתרחש בשעה שניתן בבית המשפט גזר דין המוות, כ"טריק פורמלי" ולא כמהלך רעיוני.
אצל קאייאט, הם טוענים, הנושא הוצג באופן כנה ואצל ללוש הוא אמצעי ללהטוטים שלו: פנייה סנטימנטלית אל רגש הרחמים.
אהרן דולב משבח את הסרט ומתאר את הישג הבמאי: "בכוח־שיכנוע בעל עוצמת־הלם.
שליטתו הפנומנאלית של במאי צעיר זה, במכלול הכלים ואמצעי המדיום הקולנועי — עדשה, מעבדה, מבנה ועיצוב חזותי — ממוקדת הפעם בשרות הרעיון.
ללוש ויתר על נוסחת הציוות המסחרי, ולמען השגת האפקט הריאליסטי — והכמו־תיעודי לפרקים אף נטש את הרקע החברתי הנוצץ ואת הדמויות הזוהרות שאפיינו את סרטיו הקודמים.".
ז'אן סלביק מהעיתון "היום" מזדהה עם רעיונו של ללוש להוקיע את עונש המוות, אך הוא טוען כי כדי להשיג את אהדת הצופים הוא פונה לרגשות פשטניים ושטחיים.
כמו כן, הוא מוצא בסרט סממנים רבים מדי של האסתטיקה ה"ללושית" המקובלת.
אך בסופו של דבר, מצליח הבמאי לעורר אהדה לסרטו ולרעיונו בזכות היכולת לספר סיפור בצורה מרתקת ובמקצב נאה.
החיים על פי אגפא הוא סרט דרמה פסיכולוגית-חברתית ישראלית משנת 1992, שכתב וביים אסי דיין והופק בידי רפי בוקאי ויורם כסלו.
בסרט מוצגים הקונפליקטים בחברה הישראלית, ובעיקר השסעים החברתיים, שבראשם הסכסוך הישראלי-ערבי, כשכל צד מוצג על צדדיו החיוביים והשליליים כאנוש, מצד אחד גס ומצד שני שברירי.
סופו האלים והאפוקליפטי הוא מעין נבואה פסימית של דיין לעתידנו כאן, מלחמת אחים בחברה הישראלית.
הסרט כולו מצולם בשחור-לבן, ומלווה בשיריו המפורסמים של לאונרד כהן ושל הזמר דני ליטני, המופיע בסרט כזמר הפאב.
צילומי הסרט החלו במרץ 1992, בסיוע מענק של 300 אלף דולר מהקרן לעידוד סרטי קולנוע ישראליים, ומענק של רשות השידור.
צילומי הסרט הסתיימו ביוני 1992, והוא יצא לאקרנים בספטמבר.
"החיים על פי אגפא" נחשב לאחד מסרטיו החשובים והמצליחים ביותר של דיין.
בתקופה בה ירד מספר צופי הקולנוע עקב השפעת הטלוויזיה, נהנה הסרט מהצלחה מסחרית ניכרת ומכר כ-350,000 כרטיסים בישראל.
כמו כן, הסרט זכה ב-9 פרסי אופיר והיה מועמד לפרס דוב הזהב בפסטיבל ברלין, שם זכה דיין בציון לשבח על הבימוי.
הסרט זכה לשבחים אדירים בזכות נושאיו, ביקורתו על החברה הישראלית וסצנת הטבח בסוף הסרט שאותה ביקשה קרן הקולנוע הישראלי לבטל.
הסרט נשלח כמועמד ישראל לפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר, ואחר כך גם לפרס האוסקר לסרט הבין-לאומי הטוב ביותר, אולם לא נבחר לרשימת 5 המועמדים הסופיים.
זאת למרות סיוע שסיפק ארנון מילצ'ן בפרסום הסרט בהוליווד.
בתחילת הסרט אנו מתוודעים לדמותה של דליה (גילה אלמגור), אישה בסוף שנות הארבעים לחייה, המסיימת כל לילה עם בחורים שהיא אוספת לסטוץ מזדמן.
דליה היא בעלת פאב תל אביבי בשם "בארבי", שהוא קיצור של שם המוסד לחולי רוח "אברבנאל".
בפאב עובד סמיר (אכראם תלאווי).
הפאב נפתח בשעות הערב המוקדמות, כבכל יום.
נימי (שרון אלכסנדר), סגן-אלוף שנפצע ספק בצניחה ספק בפעילות מיוחדת לתפיסת מבוקשים שבמהלכה גם נפצע הטבח סמיר, מגיע עם חייליו לפאב.
באותה שעה מגיעה למקום במקרה ריקי (אביטל דיקר), בחורה דיכאונית, לאחר שהפסיכיאטר שלה המליץ לה לא להישאר לבדה כדי שלא תפגע בעצמה.
היא מוטרדת מינית על ידי נימי וחבורת חייליו, אשר מתנהגים אליה באופן בוטה מינית.
בני (שולי רנד) השוטר מצליח להרחיק את החבורה מריקי, והשניים יוצאים אל דירתו, לא לפני שהוא חותך את צמיגי מכוניתו של נימי וחבורתו.
לאחר שהם מקיימים יחסי מין שבהם חשה ריקי לא בנוח, משאיר בני את ריקי בדירתו, וחוזר לפאב, שם מעיר את תשומת-ליבם של החיילים לפנצ'ר במכוניתם, אך לא מגלה להם כי הוא עצמו אחראי לתקר.
נימי וחבורתו מתעצבנים, וחושדים ישירות בסמיר, העובד הערבי במטבח.
כאשר החיילים פותחים באקטים אלימים כלפי סמיר, מונע בני את המהומה ושולח את הקבוצה לביתם במונית.
נימי מורה לנהג לקחת את החיילים לבסיס.
לאחר סיום המהומה, יוצא בני עם שותפו למבצע ללכידת סוחרי סמים.
כאשר הוא חוזר בת-זוגו ושותפתו לדירה ליאורה (עירית פרנק), מלצרית בפאב, אשר אינה מודעת לבגידתו, זועמת עליו על שהשאיר את ריקי הפגועה בדירתו לבדה, אך הוא עסוק יותר בעובדה שהמבצע אותו תכנן נכשל, וחוזר לדירתו, שם מוצא את ריקי ומורה לה להתפנות מהדירה.
בעוד בני מתקלח, מתאבדת ריקי בקפיצה מהחלון.
בני לא שם לב לגופתה של ריקי, וחוזר לפאב.
לוי (שמיל בן ארי), משה (אורי קלאוזנר) ומלכה (רבקה נוימן), חבורה אלימה וגסה מגיעה לפאב, ומתייחסת בזלזול לאנשי הפאב, ובעיקר לסמיר.
בין לוי וסמיר נוצר עימות אלים, שנגמר, שוב, בכך שהקבוצה נזרקת על ידי בני.
אלי (עזרא כפרי), בן-זוגה הנשוי של מנהלת הפאב, דליה, מגיע לפאב עם אשתו במטרה להפרד מדליה, שנשארת כאובה, ומתנחמת עם ראלף (יואב דקלבאום), חייל או"ם שהזדמן לה.
ליאורה בינתיים מסיימת את משמרתה וחוזרת לדירה המשותפת שלה ושל בני, שם היא מזהה את גופתה של ריקי.
כאשר חוזרת ליאורה לפאב לבשר לבני את שארע, בני מחליט להיענות לאולטימטום שנתן לו מפקדו ולעבור לשרת בפריפריה.
ברגע זה חוזרים לוי, משה ומלכה לסגור חשבון עם בני, כאשר מגיעים נימי וחבורת החיילים שהורגים ביריות ורימונים את כל הנוכחים בפאב כאקט של נקמה על כך שבני פינצ'ר להם את הצמיגים.
בניסיון נואש להגן על ליאורה, בני הוא הראשון שנהרג ומיד אחריו ליאורה.
במהלך הטבח, נימי והשאר הורגים גם את סמיר כשהשיר "Who by Fire" של לאונרד כהן מתנגן ברקע.
לאחר הטבח; הסרט נגמר כשהוא חוזר לדירתה של ליאורה ומציגה תמונות שהיא צילמה כ"החיים על פי אגפא" ולבסוף יוצא למבט נוף על תל אביב, כשהפעם הסרט חוזר לצבע.
שחקנ/יתדמותתיאור גילה אלמגור דליה בעלת הפאב.
משתמשת בסטוצים מזדמנים כפתרון לבדידותה ומנהלת רומן עם אלי, גבר נשוי, מבלי שהיא יודעת כי הוא חולה בסרטן.
שולי רנד בני בלש משטרה המנסה להסדיר שקט בפאב.
מנהל מערכת יחסים מסובכת עם ליאורה, ובוגד בה ללא הפסק, בין השאר גם עם ריקי.
עירית פרנק ליאורה ברמנית בפאב וצלמת חובבת, שלכל אורך הערב מצלמת את היושבים בפאב במצלמת ה-"אולימפוס" שלה, בסרטי "אגפא".
שרון אלכסנדר נימי סא"ל בצה"ל.
נפגע בהתקלות בעת ביצוע פעולה וכעת מגיע לפאב עם פקודיו במטרה לבלות את הערב הראשון מחוץ לבית-החולים ומקים מהומה.
אביטל דיקר ריקי בחורה מעורערת בנפשה.
אם לילד אותו אסור לה לראות עקב צו הרחקה מבעלה.
מגיעה לפאב על מנת שלא להישאר לבד ומתוך חשש שהיא עלולה לפגוע בעצמה.
עזרא כפרי אלי איש משפחה, נשוי ואב לילדים, המנהל רומן עם דליה.
חולה סרטן במצב מתקדם, אשר לא מגלה את סודו לדליה ובמהלך הסרט מגיע לפאב על מנת להיפרד ממנה.
סמדר קילצ'ינסקי דניאלה מלצרית בפאב, המכורה לקוקאין.
מתכוננת לנסוע לניו יורק, ארצות הברית, כדי לנסות את מזלה שם.
אכראם תלאווי סמיר טבח בפאב, המגיע במקור מיהודה ושומרון.
אקטיביסט המעורב פוליטית וחברתית, ואחראי על מהומות בין ערביי-ישראל והחיילים ביהודה ושומרון.
דני ליטני צ'רניאק פסנתרן וזמר המנגן בפאב למחייתו.
שירי הדמות מופיעים בפסקול הסרט.
שמיל בן ארי לוי סרסור בהמי ואלים, ממוצא מזרחי, המתפרץ עם חבורתו לפאב ומתנהג באופן מזלזל כלפי יושביו.
אורי קלאוזנר משה חבר חמום-מוח בחבורתם של לוי ומלכה, המגיע לפאב עם חבורתו האלימה במטרה להקים מהומה.
רבקה נוימן מלכה נערת ליווי החברה בחבורתם של לוי ומשה.
יואב דקלבאום ראלף חייל באו"ם המבקר בפאב במקרה ומנחם את דליה הפגועה, אשר נזרקה על ידי בן-זוגה, אלי.
ראובן דיין מחמוד הטבח הערבי המבוגר בפאב.
יצחק חזקיה הפסיכיאטר של ריקי.
טלי מינקוב ירדן אמנון פישר שימי מאהב של דליה ללילה אחד בפתיחת הסרט.
דורון ספקטור ביט אורח בפאב.
אסי דיין מוטי כתב רכילות, מופיע רק בקולו בשיחת טלפון עם ליאורה.
שלמה תרשיש רמי בלש פחדן ושותפו של בני חיים חובה רס"ן איציק ערן שיין קצין שמוליק טנא מפקד המפלג
מבקרי הקולנוע וכתבי התרבות שיבחו את הסרט.
סרט זה נחשב לסרטו הטוב ביותר של דיין, ולסרט מכונן בתולדות הקולנוע הישראלי.
המבקרים היללו את המסרים שמעביר הסרט, על עוצמת אי-הוודאות והחשש מפני הקריסה של הכל, משמאל ומימין, מבפנים ומבחוץ, המשרטט את דיוקנה של החברה הישראלית, ואולי של החברה האנושית בכלל, בדרך אל האפוקליפסה.
בשנת יציאתו לאקרנים זכה הסרט בפרס אופיר ברוב הקטגוריות.
הסרט הטוב ביותר (יורם כסלו ורפי בוקאי)
הבמאי הטוב ביותר (אסי דיין)
התסריט הטוב ביותר (אסי דיין)
השחקן הראשי הטוב ביותר (שולי רנד)
שחקן המשנה הטוב ביותר (שרון אלכסנדר)
שחקנית המשנה הטובה ביותר (אביטל דיקר)
הצילום הטוב ביותר (יואב קוש)
המלחין הטוב ביותר (נפתלי אלטר)
הפסקול הטוב ביותר (דוד ליס ודוד אוז'כוב)
פסטיבל ברלין - ציון לשבח לבמאי (אסי דיין)
פסטיבל ברלין - פרס דוב הזהב
התוכנית תכלול גם סרטים בולטים מהקולנוע הישראלי, החל מתקופת טרום המדינה, בהם "החיים על פי אגפא" לצד "סאלח שבתי", "צ'רלי וחצי", "דיזנגוף 99", "בלוז לחופש הגדול", "גבעת חלפון אינה עונה", "קלרה הקדושה", "הכוכבים של שלומי" ו"למלא את החלל".
החיים יפים (באיטלקית: La vita è bella) הוא סרט איטלקי שיצא לאקרנים ב-1997. הסרט הוא קומדיה טרגית העוסקת בשואת יהודי איטליה, כפי שהיא משתקפת בחיי משפחה אחת.
השחקן האיטלקי רוברטו בניני השתתף בכתיבת התסריט, ביים ושיחק בסרט בתפקיד הראשי.
בחלקו הראשון של הסרט מסופר על גווידו אורפיצ'ה (רוברטו בניני), יהודי איטלקי, ועל קורותיו באיטליה הפאשיסטית לפני מלחמת העולם השנייה ובמהלכה.
בשנת 1939 עובר גווידו לעיר ארצו, בה הוא מתפרנס כמלצר במלון "גרנד הוטל", שבו דודו אלישע (ג'וסטינו דוראנו) הוא המלצר הראשי.
הוא קושר קשרי ידידות עם אחד מאורחי המלון, ד"ר לסינג, רופא גרמני בעל אובססיה לחידות.
גווידו מתאהב בדורה – מורה בבית ספר, שאינה יהודייה (ניקולטה בראסקי), ומחזר אחריה במרץ.
במאבק על לבהּ עליו להתחרות ברודולפו, ארוסה של דורה שהוא פקיד בכיר.
במאבק זה משולבים קטעי סלפסטיק אחדים, שבהם גווידו מפיל בטעות עציץ על ראשו של רודולפו, ולאחר מכן גורם לו לחבוש מגבעת שבה ביצים טריות, המתנפצות על ראשו.
לאחר שגווידו כבש את לבהּ של דורה, חרף התנגדות אמהּ (מריסה פארדס), הסרט מדלג שנים אחדות בזמן, לקראת יום הולדתו ה-5 של בנם ג'וזואה (בתרגום העברי לסרט: יהושע; בגילומו של ג'ורג'ו קנטריני).
בינתיים גווידו פתח חנות ספרים שעליה חלם.
האווירה הקומית של הסרט אינה מסתירה את האווירה הפשיסטית של אותם ימים.
אלמונים צובעים את סוסו של אלישע בירוק, וכותבים עליו: "זהירות – סוס יהודי".
מנהלת בית הספר שבו מלמדת דורה מציגה שאלה בחשבון שבה נדרש התלמיד לחשב כמה כסף תחסוך המדינה אם כל הנכים שבה יחוסלו, ומתלוננת רק על הצגתה לילדים ששליטתם בחשבון אינה מספקת.
רודולפו, בן שיחהּ, מתייחס אף הוא רק להיבט זה, לחרדתה של דורה.
הסרט לועג להצדעה במועל יד ולתורת הגזע.
כבר בחלק זה מנסה גווידו להסתיר מיהושע את חומרת המצב.
כאשר יהושע שואל מדוע בחנות ישנו שלט "הכניסה אסורה לכלבים וליהודים", מסביר לו גווידו שזה רצון בעלי החנות, ושבחנות אחרת ראה שלט האוסר כניסה לסיני וקנגורו, ומוסיף שבחנות הספרים שלהם יתלו שלט "הכניסה אסורה לעכבישים ולויזיגותים".
בחלקו השני של הסרט, המתחיל ביום הולדתו של יהושע, נלקחים גווידו, יהושע ואלישע לרכבת המסיעה אותם למחנה ריכוז.
דורה, שאינה יהודייה, מתעקשת להצטרף לרכבת זו, ולהצטרף אל משפחתה.
הקצין הנאצי האחראי על השילוחים ברכבות אומר לה שאין טעות במשלוחים ושמקומה אינה על הרכבת.
היא גוערת בו וכדי "להעניש" אותה הוא מעלה אותה על הרכבת.
גווידו מנסה להציל את הילד על ידי כך שהוא אומר לו שהכל חלק ממשחק שבו צוברים נקודות, ומי שצובר 1,000 נקודות זוכה במשחק ומקבל טנק אמיתי.
כאשר מגיע השומר, הדובר גרמנית, גווידו מתנדב לתרגם את הוראותיו, אף שאינו יודע גרמנית.
השומר "נובח" את הוראותיו, וגווידו אומר במקומן הוראות בנוגע למשחק שהציג ליהושע.
במחנה מופרדות הנשים מהגברים, וגווידו מנסה בדרכים שונות להעביר אל דורה אותות של חיים ואהבה.
בין האסירים עוברת השמועה שהזקנים והילדים מוצאים להורג בתאי גזים, ובעקבות זאת פוקד גווידו על יהושע להסתתר במשך כל היום, ומציג זאת כחלק מהמשחק.
גווידו מזהה שרופא המחנה הוא ד"ר לסינג, והרופא משחרר את גווידו מעבודת הפרך שבה עסק עם יתר האסירים, והופך אותו למלצר לסגל המחנה.
בשתי סצנות מצמררות ניכר הפער בין עולמם של האסירים לעולמם של הסוהרים.
כאשר אלישע מתכונן, עם אסירים נוספים, למקלחת שתביא למותו, עוברת לידו סוהרת ומועדת.
הוא מושיט לה יד חומלת ואומר "אני מקווה שלא נפצעת, גבירתי", והיא מגיבה במבט זועם ומלא בוז ושנאה.
ד"ר לסינג פונה אל גווידו ואומר לו "אני צריך לדבר אתך, חשוב ביותר".
גווידו, הנאבק על חייו וחיי בנו, נדהם לשמוע שהנושא ה"חשוב ביותר" הוא חידה שמטרידה את מנוחתו של הרופא ומטריפה את שנתו בלילות.
בזמן שגווידו ושאר האסירים נלחמים על חייהם ועובדים בעבודת פרך בסחיבת מתכות והתכתן בכבשנים, הרופא אינו מצליח לזהות את שם העוף ששריקתו תואמת לחידה.
יהושע מספר לגווידו את ששמע: "הם עושים מאתנו כפתורים וסבונים.
גווידו, בהתאם לשיטתו, מכחיש זאת מכל וכל.
יהושע מוסיף: "לא נשארו פה ילדים, אני הילד היחיד פה", וגווידו מנצל הזדמנות שבה באו לביקור במחנה ילדי הסגל, כדי לסתור דברים אלה.
האמת המרה טופחת על פניו של גווידו כאשר הוא תועה במחנה ומגיע לאזור שבו גוויות רבות, בזמן שיהושע ישן בחיק ידיו.
ההומור והגישה החיובית של האב מסייעים לילד לשרוד בתנאים האיומים של מחנה הריכוז.