tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הלגיונות פשוט השיגו בסיס גיוס רחב בהרבה, מכיוון שהם יכלו כעת לגייס כל תושב חופשי של האימפריה.
יחידות עזר גויסו לאחר כניסת התקנה בעיקר מאזרחים רומאים, אך ככל הנראה המשיכו לגייס ברברים שאינם אזרחים מחוץ לגבולות האימפריה.
התהליך הואץ ובמנהך המאה השלישית, עם התעצמות המשבר שהקטין את מספר המתגייסים לצבא הוסרה המגבלה לגיוס אזרחים רומאיים בלבד ללגיונות, שכן עד למאה ה-4 נמצאו הרומאים והברברים משרתים יחד בכל היחידות.
באמצע עד סוף המאה ה-3 סבל הצבא משילוב של אסונות צבאיים ומגפה, אירועים שקיבלו את השם משבר המאה השלישית.
בשנים 251–271, גאליה, אזורי האלפים ואיטליה, הבלקן היו תחת לחץ בלתי פוסק של שבטים גרמאניים בעוד פרובינקיות המזרח היו תחת לחץ של צבא האימפריה הסאסאנית במקביל, נאבק הצבא הרומי עם השפעותיהן של המגפה האנטונינית ולאחריה מגפת קיפריאנוס כתוצאה ממשברים אלו הצטמצם כוחו של הצבא הרומאי ויחידות העזר.
המחסור בגיוס שנגרם מהמשבר הוביל לגיוס ברברים לעזרה בהיקף גדול בהרבה מבעבר.
עד המאה ה-4, ההערכה היא שכ-25% מהמתגייסים לצבא הסדיר היו ממוצא גרמאני במאה ה-3 מופיעות ברישום מספר קטן של יחידות עזר רגילות הנושאות לראשונה שמות של שבטים ברברים מחוץ לאימפריה.
הרכב החיילים ביחידות הצבא השתנה אף הוא: החיילים שהיו אזרחי רומא - עמוד השדרה של הלגיונות המסורתיים איבדו את מקומם וחשיבותם ואת מקומם תפסו חיילי יחידות שבעבר הוגדרו כיחידות עזר או שהורכבו מחיילים ממוצא גרמאני רובם גותים או סרמטים.
אחת מהתוצאות של הרפורמות הייתה הגדלת מצבת כוח האדם של הצבא הרומאי, ההערכה במחקר המודרני היא צבא הפרינקיפט מנה כ-250,000 חיילים הצבא תחת פיקוד דיוקלטיאנוס מנה כ-400,000 חיילים וצבאו של קונסטנטינוס מנה כ-500,000.
עם זאת, הרפורמות של קונסטנטינוס סטו במידה רבה מהמתווה של השליטים הקודמים, על תפיסתו לגבי הצעדים הנחוצים להגנה על האימפריה.
הקוהורטות היו יחידות חיל הרגלים שעוצבו על פי הדוגמה של הלגיונות, והלחמו באותם מבנים טקטיים, עם אותם קצינים ותתי יחידות.
הם נחשבו בדרך כלל לחיל רגלים קל יותר מאשר לגיונרים שבדרך כלל לבשו שריון כבד יותר.
במבנה קרבי קבוע של הצבא הרומאי יחידות חיל הרגלים הלגיונריות הוצבו במרכז והקוהורטות של חילות העזר באגפים.
החל מתקופת הפרינקיפט (30 לפנה"ס - 284 לספירה) יחידות הפרשים של יחידות העזר שזכו לשם "אלה" היו עיקר כוח הפרשים של הצבא הרומאי.
הם אומנו במיוחד בתמרונים משוכללים והתאימו ביותר למבצעים ולקרבות רחבי היקף, שבמהלכם פעלו כזרוע הפרשים העיקרית של הלגיונות, שכמעט ולא היו להם פרשים משלהם.
הפרשים ביחידות אלו לבשו חליפות שריון קשקשים וגרסת הפרשים של קסדת חיל הרגלים עם כיסוי מלא לאוזניים ומגן אובלי או משושה.
כלי הנשק שלהם היו רומח, כידון או חץ וקשת, ובנוסף לכל פרש רומי הייתה חרב ארוכה מסוג ספאטה ופגיון רומאי ישר להב שהיה ידוע השם פוגיו ששימש את חיילי הצבא הרומאי בכל היחידות.
מקורות הגיוס המועדפים לחיל הפרשים של העזר היו גאלים, גרמנים, איבריים ותראקים.
לכל העמים הללו היו כישורים וניסיון ותיקים בלחימה על סוסים בניגוד לרומאים עצמם.
הסוג השלישי של יחידות בחיל העזר היו קוהורטות עם חיל פרשים צמוד.
יש עדויות לכך שמספרם התרחב עם חלוף הזמן.
רק כ-40% מהיחידות המעורבות של חילות העזר מופיעות במקורות כקוהורטות אקוויטטה וככל הנראה זה היה היחס המקורי שנקבע ברפורמות של אוגוסטוס בין היחידות השונות בחילות העזר.
מחקר על יחידות שהוצבו בסוריה באמצע המאה ה-2 מצא שיחידות רבות שלא נשאו את תואר האקוויטטה אכן הכילו יחידות פרשים, המסקנה של המחקר המודרני היא שכ-70% מהקוהורטות היו ככל הנראה יחידות מעורבות של רגלים ופרשים.
תפקידם של הפרשים ביחידות המעורבות היה ככל הנראה כחיל רגלים רכוב כלומר הם היו רוכבים על הסוסים פשוט כדי להגיע לשדה הקרב ואז היו יורדים כדי להילחם.
על פי השערה אחרת הם היו יחידת פרשים שנישבה נחותה בריכות מיחידות האלה אך הם נלחמו צמוד לפרשים ביחידות האלה והשתמשו באותם כלי נשק ושריון.
במקביל ללחימה ביצעו הפרשים ביחידות המעורבות גם תפקידים לא-קרביים כגון שליחויות והעברת הודעות וכן סיור ותצפית.
החל מהמאה השנייה כללו יחידות העזר מספר הולך וגדל של יחידות פרשים כבדים מסוג קָטַפְרָקְט וקליבנרי .
מסמכים רומאיים מצביעים על שימוש בפרשים כבדים בטקטיקה שהועתקה מצבא האימפריה הסאסאנית.
צבאות פרתיים כללו בעיקר פרשים.
הטקטיקה הסטנדרטית שלהם הייתה להשתמש בקשתים רכובים קלים כדי להחליש ולשבור את קו חיל הרגלים הרומי, ולאחר להכריע את הקרבן על ידי קטפרקטים המרוכזים בנקודה החלשה ביותר.
יחידות הפרשים הכבדות המיוחדות היחידות שהופיעו בתיעוד של המאה ה-2 הן: ala I Ulpia contariorum ו-ala I Gallorum et Pannoniorum cataphractaria המוצבות בפאנוניה וב-Moesia Inferior בהתאמה במאה ה-2.
מספר לא-מבוטל של רגימנטים בחילות העזר עזר (32, או בערך 1 מתוך 12 במאה ה-2) היו יחידות של קשתים (לטינית: sagittariorum), ל-32 יחידות אלו (מהן ארבעה בכוח כפול של 1,000 לוחמים) היה כוח רשמי כולל של 17,600 איש ששירתו בכל היחידות הבסיסיות של חיל העזר: קוהורטות הרגלים והפרשים ויחידות האלה.
אף על פי שיחידות אלו התמחו ככל הנראה בקליעה בחץ וקשת, לא ברור מהעדויות הזמינות אם כל אנשי הקשת היו קשתים, או פשוט שיעור גבוה יותר מאשר ביחידות רגילות.
משנת 218 לפנה"ס לערך ואילך, הקשתים של הצבא הרומי של אמצע הרפובליקה היו כמעט כולם שכירי חרב מהאי כרתים, בתקופת הרפובליקה המאוחרת (88–30 לפני הספירה) והפרינקיפט, קטן חלקם של תושבי כרתים והם הוחלפו בהדרגה על ידי קשתים מפרובינקיות אחרות, אלה כללו את תראקיה, אנטוליה ובעיקר סוריה.
מתוך 32 יחידות קשת ששירתו ומופיעות במקורות באמצע המאה ה-2, ל-13 יש שמות סוריים, שבעה תראקים, חמישה מאנטוליה, אחד מכרתים ושישה הנותרות ממוצא אחר או לא ברור.
שלושה סוגים ברורים של קשתים מוצגים על עמוד טראיאנוס: קשתים עם שריון קשקשים, קסדת פלדה חרוטית וגלימה, ככל הנראה קשתים סוריים.
קשתים ללא שריון, עם כובע חרוטי מבד וטוניקה ארוכה; או קשתים מצוידים באותו אופן כמו חיילי עזר רגליים אך חמושים בקשתות ככל הנראה קשתים מתרקיה.
משנת 218 לפני הספירה לערך ואילך, העסיק הצבא הרומאי של תקופת הרפובליקה שכירי חרב מהאיים הבלאריים שהתמחו בשימוש בקלע, לוחמים אלו וייתכן שגם קלעים מפרובינקיות אחרות שובצו ביחידות חיל העזר אך לא במסגרת יחידות קלע עצמאיות.
קלעים מתוארים על העמוד של טראיאנוס.
הם מוצגים ללא שריון, לובשים טוניקה קצרה.
הם נושאים תיק בד, תלוי לפנים, כדי להחזיק את הקליעים.
החל מתקופת הפרינקיפט יש עדויות ליחידות אתניות של ברברים שנלחמו לצד חיילים רומיים.
במידה מסוימת, היחידות הללו היו פשוט המשך למערכת המיסוי המורכבת בין רומא לקבוצות אתניות שתחת חסותה שהתבססה בתקופת הרפובליקה המאוחרת, יחידות או קבוצות של חיילים שסופקו על ידי מלכי-הבובות הקטנים שהיו כפופים לרומא בגבולות האימפריאליים עבור מסעות מסוימים.
חלקם בבירור נשארו בשירות הרומי לאחר תום המערכה תוך שהם שומרים על שדרת הפיקוד הלבוש והציוד והמבנה שלהם.
יחידות אלו היו ידועות לרומאים כ"בעלי ברית"(socii) או חיילי אמנה" (foederati) הערכה אחת מעמידה את מספר הפודראטים בתקופתו של טראיאנוס על כ-11,000, המחולקים לכ-40 נומרי (יחידות) של כ-300 איש כל אחת.
הראיות לדרגות בחילות העזר ולשכר מועטות: עם זאת, נראה כי ישנה הסכמה מסוימת על כך שהחייל בשורות חילות העזר קיבל שליש ממה שלגיונר קיבל: 300 ססטרטיוס בשנה החל מתקופת שלטונו של אוגוסטוס ו-400 לאחר שלטונו של הקיסר קומודוס.
גם חיילי חילות העזר וגם ימאים קיבלו את מענק הגיוס וויטיקום של 300 ססטרטיוס, אם כי המקורות השונים חלוקים באשר לשאלה אם חיילי העזר והמלחים קיבלו את מענק הפרישה ההונסטה מיסיו .
בקצה התחתון של פירמידת הדרגות בחילות העזר נמצאו החיילים הפשוטים הידועים בשם "קליגטי" .
בהתאם לסוג הגדוד שאליו הם השתייכו, הם החזיקו בדרגות הרשמיות של "פדס" (pedes) לחייל רגלי בקוהורטות.
"אקוס" (eques) לפרש בקוהורטות המעורבות וגרגאליס לפרש ביחידות האלה.
בתקופת הפרינקיפט הגיוס ללגיונות הוגבל לאזרחים רומאים בלבד והרוב המכריע של חיילי העזר הפשוטים גויסו ממעמד הפרגריני הרומאי.
בתקופת השושלת היוליו-קלאודינית, גיוס פרגריני המשיך במתכונת של גיוס מרצון, כנראה בצורה של שיעור קבוע של גברים שהגיעו לגיל צבא בכל שבט שמתגייס.
אף על פי שמתגייסים עד גיל 14 מתועדים, רוב המתגייסים (66%) היו מקבוצת הגיל 18–23.
גיוס לחיל העזר מקרב הפרובינקיות כלל מגויסים משבט או קבוצה אתנית ספציפית.
בתחילת התקופה היוליו-קלאודית, נראה שנעשו מאמצים לשמור על שלמותן האתנית של היחידות, גם כשהגדוד הוצב במחוז רחוק, עם זאת בהמשך תקופת השירות של יחידות חיל העזר נמשך הגיוס לשורות היחידה מקרב האוכלוסייה באזור שבו הוצב הגדוד,כך איבד בהדרגה הגדוד את זהותו האתנית המקורית.
שם היחידה הפך בהדרגה אפוא לקוריוז חסר משמעות.
נראה שהמחוזות הדנוביים, מואסיה, פנוניה ודקיה נותרו מוקדי גיוס מרכזיים ליחידות המוצבות בכל רחבי האימפריה גם בתקופות מאוחרות יותר.
מקורות רומאיים מעידים שאזרחים רומאים גויסו בקביעות ליחידות העזר רוב המתגייסים האזרחים לגדודי עזר היו בנים של חיילים משוחררים מיחידות העזר שקיבלו זכויות של אזרח רומאי עם שחרורם מהשירות בצבא.
ישנם גם מקרים של העברת לגיונרים ליחידות העזר בדרך כלל כקצינים בתפקידי פיקוד שכיחותם של אזרחים רומאיים בחיל העזר גדלה בהתמדה לאורך זמן עד שלאחר הענקת האזרחות לכל הפרגריני בשנת 212, גדודי העזר הפכו גם הם ליחידות עם ספר גדול של אזרחים רומאיים.
לא ידוע בבירור האם לוחמים משבטים גרמאניים וקבוצות אתניות שהרומאים כינו ברברים גויסו לחילות העזר.
אף על פי שיש מעט עדויות לכך לפני המאה ה-3 ה גמה השתנתה באופן ברור החל ממשבר המאה ה-3, אז החלו להופיע במקורות מספר יחידות שחייליהן ממוצא ברברי כחלק מתהליך מורכב שעבר על צבא האימפריה הרומית וידוע לעיתים במחקר כ"ברבריזציה של הצבא הרומאי"
היררכיה של שכר בין סוגי היחידות בחיל העזר קבעה כי פרשים קיבלו שכר גבוה יותר מחיל רגלים.
אחת ההערכות האחרונות היא שבתקופת אוגוסטוס, מבנה השכר השנתי היה כדלקמן: פרשים מובחרים ביחידות ה"אלה" (Eques alaris) קיבלו שכר של 263 דנאריוס, פרשים בקוהורטות מעורבות 225 דנאריוס, חיילי רגלים בקוהורטות 188 דנאריוס נראה כי הבדלים אלו נקבעו בתקופת דומיטיאנוס.
השכר היה כפוף לניכויים עבור מזון, ביגוד, מגפיים ומזון לבהמות המשא.
לא ברור אם גם עלות השריון והנשק נוכו משכר החיילים.
הניכויים הותירו לחייל שכר נטו של 78 דנאריוס.
בשנת 84 לספירה דומיטיאנוס הגדיל את שכר הליגיונרי הבסיסי ב-33% (מ-225 ל-300 דינרים): תוספת דומה ניתנה ככל הנראה לאנשי עזר, והגדילה את הכנסתם נטו ל-140 דינרים.
החייל בחילות העזר היה פטור ממס גולגולת (Capitatio) ולא שילם עבור מגורים.
אין ראיות לכך שהחיילים בחילות העזר קיבלו את הבונוסים שניתנו ללגיונרים עם הצטרפותו של קיסר חדש ובאירועים אחרים.
אף על פי שהם ניתנו על בסיס של אירועים מיוחדים, התשלומים הללו (כל אחד בשווי 75 דינרים ללגיונר מצוי) היו בממוצע אחת ל-7.5 שנים בתחילת המאה ה-1 וכל שלוש שנים לאחר מכן.
הטבה חשובה מאוד ששולמה ללגיונרים הייתה מענק השחרור (פרמיה) ששולם עם סיום 25 שנות השירות המלאות אך אין כל אינדיקציה לכך שמעהקים לחיילי חילות העזר מענק שחרור, עבורם מענק השחרור היה הענקת אזרחות רומית, שמשמעותה הייתה פטורים חשובים ממס.
מתחת לדרגת קנטוריון, קצינים זוטרים בצבא הרומי נודעו בשם פרינציפלס .
הדרגות של חיל העזר עזר היו זהות לדרגות כמו בלגיונות.
אלה היו, בסדר עולה: "טסרריוס" (לטינית: Tesserarius, "קצין המשמר"), "סימניפר" , "אופטיו" , וקסילאריוס .
בטורמה של קוהורטות מעורבות, השני בפיקודו של הדקוריון נשא את הדרגה "קורטור" , האחראי על סוסים ועל הציוד לסוסים.
בדומה ללגיונות סווגו פרינציפלס בשתי דרגות שכר: Sesquiplicarii ("אנשי שכר של אחד וחצי") ו-Duplicarii ("אנשים בשכר כפול").
בנוסף לבעלי הדרגות התקיים מעמד של "מומחים" שסיפקו שירותים כתומכי לחימה והיו במעמד של "חיילים פטורים", דהיינו פטורים מחובות של חיילים פשוטים.
דירוג המומחים כללו את המדיקוס (לטינית: medicus רופא גדוד), וטרינריוס (לטינית: veterinarius) שהיה רופא וטרינרי, האחראי על הטיפול בסוסים ובהמות משא.
"שומר השריון" (לטינית: custos armorum) והקורניקולריוס (לטינית: cornicularius) פקיד הממונה על כל רישומי הגדוד.
העדויות המצומצמות על קנטוריונים ודקורוניונים בחילות העזר הן שניתן למנות קצינים אלו ישירות מזרועות אחרות של הצבא וגם לקדם אותם מתוך יחידות חיל העזר.
נראה שרבים הגיעו מאצולההמקומית של הפרובינציות בהן נערך הגיוס.
בתקופה היוליו-קלאודית הקנטוריון והדקוריון גויסו מקרב אזרחים רומאיים ופרגריני אם כי מאוחר יותר אזרחים הפכו לדומיננטיים עקב לאחר מתן האזרחות למשוחררים מהצבא ומשפחתם.
תפקידם החברתי של הקצינים הרומאיים היה רחב הרבה יותר מאשר קצין צבאי מודרני.
בנוסף לחובותיהם הצבאיות, קנטוריונים ביצעו מגוון רחב של משימות אדמיניסטרטיביות, שהייתה הכרחית בהיעדר בירוקרטיה נאותה לתמיכה במושלי פרובינציה.
הם גם היו עשירים יחסית, בשל שכרם הגבוה.
שלא כמו מפקד הלגיון נראה שהפריפקט מפקד יחידה בחיל העזר לא נהנה מתמיכתם של קציני מטה.
היוצא מן הכלל האפשרי הוא קצין ששימש כ"בנפיקאריוס" (לטינית: beneficiarius "סגן"), שייתכן שהיה השני בפיקודו של הפריפקט לשדרת הפיקוד צורפו גם צורפו גם נושאי נס היחידה ונושאי הקרנות - כלי נשיפה ששימשו לקריאה.
במהלך המאה ה-1 היו הרוב הגדול (65%) של המפקדים הבכירים של יחידות עזר ממוצא איטלקי, מספרם ירד בהתמדה, ל-38% במאה ה-2, ו-21% במאה ה-3. מתקופת הקיסר קלאודיוס היו רק אצילים רומיים כשירים להחזיק בפיקוד על גדוד עזר.
מעמד זה יכול היה להתקבל מלידה או על ידי קידום צבאי והיו אלה בעיקר הקנטוריונים הראשיים (Centurio primus pilus) שזכו להיות מקודמים למעמד ה"פרשים" על ידי הקיסר לאחר השלמת שנה בתפקיד.
קצינים שנולדו לתוך מעמד הפרשים היו מתחילים בדרך כלל את הקריירה הצבאית שלהם בגיל 30. מי ששירת בחילות העזר נאלץ לעשות 25 שנות שירות לפני שהצטרף לצבא.
התפקידים הפיקודיים התנהלו בתהליך קבוע מראש, כל אחד מהם נמשך 3–4 שנים: מפקד יחידה בכוח עזר קודם להיות טריבונוס מיליטום בלגיון ולבסוף מפקד יחידת "אלה" בחיל העזר.
כמו קצינים בדרגת סנאטור, קצינים ממעמד הפרשים החזיקו בתפקידים אזרחיים לפני ואחרי עשור השירות הצבאי שלהם, בעוד שקצינים שקודמו מתוך קרירה צבאית וללר מעמד אזרחי נטו להישאר בצבא, ופיקדו על יחידות שונות במחוזות שונים.
עד המאה ה-3, רוב הפריפקטים בחילות העזר היו בעלי קריירות צבאיות בלבד.
שכרו של פרפקטוס של גדוד עזר בתחילת המאה ה-2 הוערך בלמעלה מ-50 פעמים מזה של מייל (חייל פשוט).
הסיבה לפער העצום בין החלק העליון והתחתון של הפירמידה היא שהחברה הרומית הייתה הרבה יותר היררכית מאשר מודרנית.
פרפקטוס לא היה רק קצין בכיר.
הוא היה גם אזרח רומי וכחבר במסדר הפרשים היה גם, אריסטוקרט.
הפער החברתי בין הפריפקטוס לחייל פרגרינוס היה אפוא אדיר, והפרש השכר שיקף עובדה זו.
חיל רגלים ממוכן (בקיצור: חי"ר ממוכן או חירמ"כ) או חיל רגלים משוריין (בקיצור: חרמ"ש) הוא סוג של יחידת חיל רגלים (חי"ר), המצוידת ברכב קרבי ממוגן מסוג כלשהו (נגמ"שים או נגמ"שי לחימה) לצורך תנועה אל שדה-הקרב ובתוכו, לצורך הלחימה עצמה.
יחידות טנקים מתקשות לפעול בסביבת מכשולים נגד טנקים (ביצורים או תעלות נ"ט) או בשטח בנוי, שם הן פגיעות ואינן אפקטיביות וזקוקות לסיוע צמוד של חיל הרגלים.
החל ממלחמת העולם השנייה החלו צבאות לצוות באופן קבוע ("אורגני") יחידות רגלים ממוכנות לעוצבות השריון.
יחידות אלה מספקות לטנקים את הסיוע שלו הם זקוקים בלוחמה (הגנה קרובה מפני יחידות רגלים של האויב ומארבי נ"ט, טיהור יעדים מבוצרים וכיוצא בזה).
יחידות חיל הרגלים הממוכנות מכונות בצה"ל חרמ"ש (חיל רגלים משוריין).
בשנים האחרונות, למעשה, לא קיימות יחידות חיל רגלים שאינן מצוידות בכלי רכב כלשהם, ולכן כל יחידת חי"ר היא חי"ר ממוכן בפועל.
עם זאת, המונח "חי"ר ממוכן" משמש רק כשהחי"ר נלחם כשהוא רכוב, ובכל מקרה אחר (לדוגמה, כניסת כוחות חי"ר רגלית לדרום לבנון במהלך מלחמת לבנון השנייה או לרצועת עזה במהלך מבצע עופרת יצוקה) ממשיכים להשתמש במונח "חי"ר".
חי"ר ממוכן בהשוואה לחי"ר מסוגים אחרים
קיים הבדל בין "חיל רגלים ממוכן" לבין "חיל רגלים ממונע", אשר מובל לשדה-הקרב במשאיות או "רכב רך" אחר, שאינו מספק הגנה אף לא בפני קליעים או רסיסי פגזים.
כמו כן, הרכב המוביל את החי"ר הממוכן הוא בדרך-כלל משוריין זחלי, זחלי-למחצה או בעל הנעה בכל הגלגלים (6x6 או 8x8, למשל הסטרייקר) — בשל רמת הניידות הגבוהה הנדרשת בתנועה בשדה-הקרב עצמו (ולעיתים אף בדרך אליו).
לכלי רק"מ שנועד במיוחד לתובלת חי"ר בשדה הקרב קוראים נושא גייסות משוריין.
גם נשקו של החי"ר הממוכן מותאם אליו, כיוון שבניגוד ל"חי"ר קל" (המתנייד ברגל) הוא מסוגל לשאת נשק מסייע כבד יותר (אשר לעיתים אף מורכב על הרכב בו מובלים הלוחמים): מקלע כבד ומכונות ירייה אחרות, מרגמות כבדות ותותחים בקטרים קטנים לירי בכינון ישיר, טילי נ"ט מונחים וכיוצא בזה.
מכאן שלעומת החי"ר הקל ואף החי"ר הממונע, החי"ר הממוכן מסוגל להשיג ניידות טקטית גבוהה וכוח-אש רב.
עם זאת, על-מנת לאפשר את הניידות ואת כוח-האש העדיפים, יחידות חי"ר ממוכן דורשות אספקה רבה יותר (ובפרט דלק וחלפים לרק"ם הנושא אותם), וכוח-אדם רב יחסית יידרש כדי לנהוג בכלי רכב, להפעיל את הנשק המסייע המותקן עליהם ולתחזק את כלי-הרכב והנשק (לדוגמה, לכל נגמ"ש הנושא 7–8 לוחמים דרוש לפחות נהג).
במהלך מלחמת העולם הראשונה ולקראת סופה, נדרשו הצבאות הלוחמים לפתרון בעיית הקיפאון בשדה-הקרב: בעוד שהחפירות והמכשולים מנעו כל אפשרות של הסתערות רגלים, גם התקפות טנקים שהופיעו זה מכבר בזירות הלחימה, הארטילריה ופשיטות לא הצליחו להכריע את ההגנה.
הסיבה לכך הייתה שעוצבות רגלים, שהיו עיקר הכוח של צבאות אותה התקופה, לא הצליחו לעמוד בקצב ההבקעה ולא הגיעו לשדה-הקרב מספיק מהר כדי לנצל את הצלחת ההתקפה הראשונית, והוכרעו כשהמגן הספיק להתארגן-מחדש.
כוחות פרשים הפכו לפגיעים מדי ברוב שדות-הקרב עם התרחבות השימוש בארטילריה (עם זאת, הם עתידים להישאר בשירות עד לאמצע מלחמת העולם השנייה).
כוחות חי"ר רכובים על משאיות (חי"ר ממונע) הצליחו להשיג תנועה מהירה, אולם כלי-הרכב דרשו תשתית תחבורה איכותית (כבישים) או לפחות שטח פתוח וקרקע מוצקה.
הם לא הצליחו לחצות את שדה-הקרב זרוע המכתשים, גדרות התיל והתעלות.
הפתרון היה טמון בכלי רכב זחליים בעלי הנעה בכל הגלגלים, אולם הצבאות לא הצטיידו בכלי רכב כאלה עד להתחמשות מחדש בשנות ה-30 של המאה ה-20. הצבא הבריטי הקים ב-1927 את הכוח הממוכן הנסיוני, אולם זנח את רעיון מיכון הגייסות עקב קשיי תקציב.
לעומת זאת, קצינים כמו היינץ גודריאן הגרמני ומיכאיל טוכאצ'בסקי הסובייטי הכירו בכך שבעוד שיחידות טנקים יהפכו לעיקר כוחו של הצבא המודרני, הם יזדקקו לסיוע צמוד של חיל-רגלים וחילות אחרים (כמו פלסים או חיל הנדסה).
יחידות סיוע אלו יצטרכו לנוע באותו הקצב כמו הטנקים.
כשגרמניה החלה להתחמש מחדש לקראת מלחמת העולם השנייה, צוידו כמה מהיחידות בדיוויזיות המשוריינות בזחל"מים שיכלו לעמוד בקצב הטנקים כמעט בכל שטח.
גם בצבא צרפת הוקמו דיוויזיות "ממוכנות קלות", שחלק מיחידותיהן צוידו בנגמ"שים זחליים.
אולם בעוד שהדוקטרינה הגרמנית גרסה שיש להשתמש ביחידות הממוכנות על-מנת לפרוץ פרצות בחזית, להבקיע במהירות לעורף האויב ולכתרו (דוקטרינה הידועה בכינוי "בליצקריג"), הצרפתים ייעדו את הכוחות הממוכנים להזזת כוחות מילואים במהירות לרוחב החזית על-מנת לסייע בהגנה עליה.
מתחילת מלחמת העולם השנייה (1939) זכה החי"ר הממוכן של הוורמאכט הגרמני למספר רב של הצלחות מבצעיות, אף על פי שבאופן יחסי רק חלק קטן מצבא הוורמאכט היה ממוכן.
כיוון שהזחל"ם הגרמני (מדגם Sd.Kfz.
251) היה יקר יותר ודרש זמן רב יותר לצורך ייצורו בהשוואה למשאית.
רק כרבע עד שליש מכוחות החי"ר בדיוויזיות שנקראו "ממוכנות" או "משוריינות" היה אכן ממוכן (פרט לכמה כוחות מובחרים — שם היחס היה גבוה יותר).
כמו כן, חי"ר ממוכן היווה גם את רוב יחידות הסיור של הוורמאכט, לעומת כוחות בעלות הברית שהשתמשו בעיקר בכלי רכב משוריינים או טנקים קלים לצורכי סיור.
במהלך המלחמה הגבירו הגרמנים את שילוב יחידות הטנקים והחי"ר ויצרו צוותי-קרב משולבים דיוויזיוניים, בהם לטנקים מוענקת הגנה נגד טנקים ניידת, ולחי"ר מוענק סיוע-אש קרוב.
צבאות בעלות הברית שילבו גם הם מרכיב של חי"ר ממוכן בדיוויזיות המשוריינות ובכמה מהחטיבות המשוריינות.
צבא ארצות הברית צייד את כל הדיוויזיות המשוריינות שלו, שבכל אחת מהן שלושה גדודים של "חי"ר משוריין", בזחל"מים מסוג M2 ו-M3 בצבאות האימפריה הבריטית יצרו שני סוגים של חטיבות משוריינות.
בחטיבה משוריינת מסוג א' ("Type A armoured brigade"), שיועדה לפעולות עצמאיות, צוידו יחידות החי"ר בנגמ"שי "ברן", ומאוחר יותר בזחל"מים אמריקאים שהגיעו במסגרת אספקות "השאל-החכר".
בחטיבה משוריינת מסוג ב' לא צוידו יחידות החי"ר בהתאם, ולכן הפכו החטיבות משועבדות-למעשה למרכיב החי"ר שבהן, על כושר הניידות שלו.
הצבא האדום החל את המלחמה כשתהליך הארגון של העוצבות המשוריינות והממוכנות שלו עדיין לא הסתיים — ורבות מאלו הושמדו במהלך החודשים הראשונים של פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות.
בערך שנה מאוחר יותר החלו הסובייטים בהקמה-מחדש של יחידות חי"ר דיוויזיוניות שכונו "קורפוסים ממוכנים" (Mechanized Corps), שכל אחד מהם הורכב מחטיבת טנקים אחת, שלוש חטיבות חי"ר ממוכן ויחידות סיוע אחרות – ממוכנות גם הן.
יחידות אלו שימשו בעיקר בשלבי ניצול ההצלחה של התקפה, כחלק מהדוקטרינה הסובייטית של מערכה עמוקה.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, בשנים הראשונות של המלחמה הקרה, המשיכו צבאות נאט"ו והצבא האדום בפיתוח הציוד והדוקטרינה הדרושים ללוחמה ממוכנת (כשהתרחיש הסביר ביותר היה התנגשות ביניהם בזירת מרכז אירופה).
פרט לעוצבות המוטסות, הצבא האדום מיכן את כל עוצבות החי"ר שלו — בתחילה על ידי ציודם בנגמ"שים גלגליים שחסרו הגנה עילית ולכן הפכו את החי"ר לפגיע יחסית בפני הפגזות ארטילריה.
אף על פי כן, הצבא הסובייטי השיג בכך גמישות אסטרטגית רבה בשל הגבולות הארוכים בין ברית המועצות ומדינות ברית ורשה וכן האופי של שטחי-הלחימה הצפויים שלו, שהיו מישוריים ופתוחים.
צבא ארצות הברית, מצדו, אימץ את התצורה הבסיסית של הנגמ"ש הזחלי כשהצטייד בתחילה ב-M-75 (ששימש את כוחות החי"ר והנחתים של ארצות הברית במלחמת קוריאה), שהוחלף לאחר המלחמה ב-M-59, ולבסוף ב-M-113 שאפשר להעבירו במטוסים באמצעות C-130 הרקולס ומטוסי תובלה אחרים.
הרכב אופיין במטרה לתת לחי"ר רמת ניידות דומה לזו של הטנקים (עם רמת מיגון בליסטית נמוכה יותר, אולם עם מיגון מסוים בפני אב"כ).
במלחמת וייטנאם הוסף, בדרך כלל, לנגמ"ש ה-M-113 שריון נוסף.
נוספו גם עמדות ירי, כך שהפך למעשה לנגמ"ש לחימה.
כתוצאה מתוצאות הקרבות בראשית המלחמה, בהם התברר כי רגלים רכובים על-גבי נגמ"שים היו אפקטיביים משמעותית יותר מאשר כשלחמו רגלית, הודגשה לחימת החי"ר הרכובה בדוקטרינה האמריקאית.
בסופו של דבר פרסה ארצות הברית חטיבה ממוכנת אחת ו-10 גדודים ממוכנים בווייטנאם.
נגמ"ש הלחימה (Infantry Fighting Vehicle — IFV) הראשון, כלומר הרק"ם הראשון שתוכנן מראש במטרה להיות כלי משוריין המצויד כך שחי"ר יוכל להילחם כשהוא רכוב עליו, הוא ה-BMP-1 הסובייטי, שהקדים פיתוחים דומים בעולם, כמו המארדר המערב-גרמני והבראדלי האמריקאי.
בניגוד לנגמ"שים שכל ייעודם היה להוביל לוחמי חי"ר ממקום למקום כשהם מספקים להם מידה מסוימת של הגנה, נגמ"ש הלחימה מאפשר להם גם כוח-אש משמעותי (נוסף לנשק הקל שהם נושאים) לצורך סיוע בהתקפה ובהגנה.
נגמ"שי לחימה רבים אף מצוידים בעמדות-ירי נשלטות-מרחוק, המאפשרות ללוחמים להפעיל אותן מתוך הכלי מבלי להיחשף לירי האויב.
הסובייטים יצרו שני סוגים של כוחות חי"ר ממוכנים: "קלים" ו"כבדים".
הכוח ה"כבד", בסד"כ של חטיבה ורכוב על-גבי נגמ"שי BMP-1, נועד לסייע לחטיבת הטנקים הדיוויזיונית במאמץ העיקרי של ההתקדמות, בעוד שהכוח ה"קל", בסד"כ של שתי חטיבות ורכוב על-גבי נגמ"שי BTR-60 אופניים, נועד לבצע התקפות רגליות באגפי ההתקדמות.
בנוסף, מאז שנות ה-60 של המאה ה-20 החלו הסובייטים בפיתוח נגמ"שי לחימה ייעודיים לעוצבות המוטסות שלהם, כמו ה-BMD-1, שלהם כוח אש זהה לזה של ה-BMP-1. אולם בניגוד BMP-1 אפשר להטיסם באוויר ואף להצניחם ממטוסי-תובלה סובייטיים סטנדרטיים.
כוחות מיוחדים סובייטיים הופעלו בצורה כזו במהלך הפלישה הסובייטית לאפגניסטן ב-1979, אולם לא נראה כי מדינות נוספות המשיכו במגמה זו לגבי הכוחות המוטסים שלהן.
כיום, כמעט כל יחידות החי"ר של המדינות המפותחות מצוידות בסוג כלשהו של תובלה ממונעת, כאשר יחידות חי"ר המצוידות בנגמ"שי לחימה משוריינים וזחליליים כדוגמת ה-BMP-1 מכונות "כבדות" או "משוריינות", בהשוואה ליחידות המצוידות ברכב ששריונו קל יותר או שהנעתו אופנית, המכונות "קלות" או "ממוכנות".
מוסכמת הזיהוי הזו הפכה לנפוצה בקרב צבאות אירופאיים כדוגמת הצבא הבריטי והצבא הצרפתי.
נגמ"שים ונגמ"שי לחימה רבים המפותחים כיום מיועדים לכוחות פריסה מהירה ולכן אפשר להובילם בדרך אוויר באמצעות מטוסי-תובלה.
לכן נעשה מאמץ להפחית במשקלם בדרכים שונות, למשל על ידי הצטיידות בנגמ"שים אופניים כתחליף לציי הנגמ"שים הזחליליים המתיישנים (לדוגמה צבא ארצות הברית המצטייד בנגמ"ש הסטרייקר ואף מקים "חטיבות סטרייקר"), או ציודם בהנעה חשמלית.
עם זאת, ברור שאיומים על כוחות חי"ר כמו אלה שצבאות מערביים נתקלו בהם במלחמת עיראק, מלחמת לבנון השנייה ועימותים אחרים לא מאפשרים את תנועתו של חי"ר ללא רמת מיגון גבוהה.
הפתרון לכך הוא תוספת שריון קבוע או מודולרי (שיכול להיות מורכב על הכלי בשטח — ועל ידי כך משיג לכוח הנפרס שרידות לצד גמישות אסטרטגית), או פיתוח מערכות הגנה אקטיביות.
את המגמה הזו מוביל צה"ל: נגמ"ש כבד (בראשי תיבות: נגמ"כ), המיוצר מתובות מוסבות של טנק, הוא למעשה נגמ"ש ממוגן-היטב המיועד להעניק הגנה מרבית ככל הניתן לצוותי חי"ר הלוחם מתוכו.
עקב הצורך במיגון כבד יותר מזה שמספק נגמ"ש ה-M-113 (המשמש את צה"ל מתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 — בערך מתקופת מלחמת יום הכיפורים), ובעיקר במהלך הפעילות ברצועת הביטחון בדרום לבנון, פותחו בישראל נגמ"שים מתובת טנק צנטוריון.
הטנק ידוע בכינויו הצה"לי "שוט", ולכן הנגמ"ש כונה "נגמשו"ט" ("נגמ"ש שוט"), וגרסאותיו המשודרגות נקראו "נגמחו"ן" ("נגמ"ש ממוגן גחון") ו"נקפדון" (נוסף לגרסאות ייעודיות — "פומ"ה" המשמשת את חיל ההנדסה הישראלי ו"נגמפו"פ" המשמש את חיל מודיעין השדה).
נגמ"ש כבד אחר שהוסב בצה"ל מתובת טנקי T-55 שנלקחו שלל (המכונים בצה"ל "טירן") הוא האכזרית.
הנגמ"שים הכבדים של צה"ל נחלו הצלחה רבה ושריונם הכבד נחשב לאפקטיבי ביותר כנגד רקטות נגד טנקים דוגמת ה-RPG-7.
הבעיה באמצעים מוסבים כאלה היא שאינם נגמ"שי לחימה ייעודיים, ולכן בדרך-כלל מסוגלים להוביל מספר קטן של לוחמים יחסית לכלי רכב שתוכננו לכך מראש.
כמו כן, קיים קושי לוגיסטי באחזקתם של כלי רכב אלו, בשל מחסור בחלפים.
חיל רגלים משוריין (חרמ"ש) בצה"ל
לאחר שצה"ל השיג הצלחות מזהירות בהתקפות שביצעו עוצבות טנקים כבדות במהלך מלחמת ששת הימים (1967), הוא נתקל במענה-הנגד של צבאות ערב במהלך קרבות הבלימה בתחילת מלחמת יום הכיפורים (1973) — מענה שהתבסס לא על תגבורן של עוצבות הטנקים, אלא על תגבורם והרווייתם של כוחות הרגלים בנשק נגד טנקים דוגמת הסאגר.
הלקח נלמד עוד לפני שהמלחמה הסתיימה — יחידות צנחנים צוידו בנגמ"שי M-113 שבהם לא נסעו מעולם עד אז.
בשנות ה-50 היו בצה"ל יחידות מילואים שנועד לשמש כיחידות חרמ"ש אך בשל מחסור בזחל"מים נאלצו להסתפק בקומנדקרים או "משאיות סיקס".
יחידות אלה נקראו בתחילה חרמ"ן (חיל רגלים ממונע), אך במשך הזמן הוחלף כינויין לחיל רגלים ממוכן.
נהר חילה הוא נהר באורך 1,044 ק"מ במדינות ניו מקסיקו ואריזונה, ארצות הברית, אחד מיובליו הראשיים של נהר הקולורדו.
הנהר מתחיל במערב מדינת ניו מקסיקו וזורם מערבה דרך מדינת אריזונה עד שנשפך לנהר הקולורדו ביומה שבגבול עם מדינת קליפורניה ועם מקסיקו.
חלקו המזרחי של הנהר זורם בהרים, בעיקר דרך שמורות טבע.
כאשר הוא יורד מההרים לרמה מישורית דרומית לפיניקס הזרם של המים נחלש משמעותית וכמות המים יורדת, וזאת בעקבות השקיה מרובה באזור החקלאי הזה.
לחילה נשפכים יובלים רבים, החל במזלג המזרחי והמערבי של הנהר המתמזגים על מנת ליצור את גוף המים הראשי בסמוך לחילה הוט ספרינגס (Gila Hot Springs) בניו מקסיקו.
לפני סטאפורד (Safford) נשפך לנהר היובל סן פרנסיסקו ונחל האכזב סן סימון.
בהמשך נשפך לחילה הנהר סן קרלוס מצפון במאגר סן קרלוס.
בווינקלמן (Winkelman) נשפך אליו הנהר סן פדרו ואז הנהר סנטה קרוז דרומית לקאסה גראנדה (Casa Grande).
בהמשך, מעט מערבית לפיניקס, נשפך נהר סולט לנהר חילה.
בעקבות מערכות השקיה המוזנות מהמים ובהיותו של הנהר מקור מים חשוב ליישובים באזור הנהר התייבש והפך לנהר אכזב בחלקו, בעיקר החל מאזור פיניקס ועד שנשפך לנהר הקולורדו.
בחלקו המזרחי, באזור בו זורמים המים הנהר מגיע לעומק של כ-12 מטרים.
הסכר היחיד על הנהר הוא סכר קולידג' אשר יוצר את מאגר סן קרלוס.
בנהר יש מספר מיני דגים, בהם טרוטת חילה (Oncorhynchus gilae), מין טרוטה אנדמי לנהר חילה וליובליו.
גם מקור שמה של "מפלצת חילה" (Gila Monster), השם באנגלית של מין הלטאה הארסית הלודרמה מרירית, המצויה בדרום ארצות הברית ובצפון מקסיקו, הוא בשם הנהר.
לאחר חתימת הסכם גואדלופה אידלגו בין ארצות הברית למקסיקו שימש נהר חילה גבול בין שתי המדינות עד 1853, כאשר החלק הדרומי של אריזונה נרכש על ידי ארצות הברית ברכישת גדסדן.
הנהר מתחיל ביערות הלאומיים של חילה (Gila National Forest) שבמערב ניו מקסיקו, זורם דרך אזורים מדבריים, ולבסוף נשפך לנהר הקולורדו בסמוך ליומה, אריזונה.
אגן הניקוז שלו משתרע על פני כ-160,000 קמ"ר (60,000 מייל רבוע), והוא אף מתפרש לצפון מדינת סונורה שבמקסיקו.
בעבר זרם הנהר באופן טבעי עם ספיקת מים שנתית של כ-1.3 מיליון אקר-פיט בממוצע, וכ-1,800 רגל מעוקב לשנייה בפתחו.
עם זאת, בשל שימושים מודרניים במים, זרימתו הצטמצמה משמעותית, וכיום הזרימה הממוצעת בסמוך לשפך הנהר היא כ-247 רגל מעוקב לשנייה בלבד.
בשל המחסור במים באזור, נבנה "פרויקט מרכז אריזונה" (Central Arizona Project), אשר מספק כ-1.5 מיליון אקר-פיט מים בשנה מהקולורדו, במטרה לתגבר את אספקת המים באגן הנהר.
לנהר חילה מספר יובלים חשובים, ובהם:
נהר סן פרנסיסקו (San Francisco River) – היובל המרכזי של הנהר בחלקו העליון.
נהר חילה הוא בעל משמעות היסטורית ותרבותית עבור קהילות ילידיות.
"קהילת האינדיאנים של נהר חילה" (Gila River Indian Community), אשר הוקמה בשנת 1859 והוכרה רשמית על ידי הקונגרס האמריקאי בשנת 1939, ממוקמת לאורך הנהר.
קהילה זו כוללת בני שבטי האקימל או'ודהם (Akimel O'odham - המכונים גם פימה) והפי'יפאש (Piipaash - המכונים גם מריקופה).
הנהר מספק אפשרויות לפעילויות נופש כגון טיולים רגליים, צפייה בציפורים ושיט קיאקים, במיוחד באזור קניון חילה בוקס (Gila Box Canyon) שבמזרח אריזונה.
עם זאת, מפלסי המים משתנים בהתאם לעונות השנה ולמדיניות ניהול המים, ולכן מומלץ לבדוק את תנאי הזרימה לפני הגעה לאזור.
חִיל ורעדה (בדנית: Frygt og Bæven) הוא מספריו החשובים ביותר של אבי הפילוסופיה האקזיסטנציאליסטית, סרן קירקגור.
הספר נכתב בשנת 1843 תחת שם העט יוהנס דה סילנטיו ('יוהנס השותק').
הספר תורגם לעברית על ידי איל לוין ונערך בידי יעקב גולומב.
מוקדו המרכזי של הספר הוא אברהם.
הפרק הראשון, הוא "נאום הלל לאברהם" מתעסק באברהם ובסיפור עקדת יצחק באופן ספציפי, ולאורכו של הספר כולו שומר קירקגור אמונים לדמות זו, המייצגת את אבי האמונה.
קירקגור תמה על בני האנוש הסבורים שפשוט יותר להבין את הלכי הרוח של הפילוסופיה של תקופתו (הכוונה בעיקר לפילוסופיה ההגלינית) ובכלל, מאשר לנסות ולהבין את אברהם אבינו ואת מעשה העקדה.
הוא מבקר את הכנסייה על הדרשות שהיא מעבירה בנושא בימי א', וטוען כי כל השומע את סיפור העקדה - צריכה שנתו לנדוד, אולם "דורות אין ספור ידעו בעל פה, מילה במילה את סיפור אברהם, ומי בתוכם נדדה שנתו?".
הספר מהווה ניסיון להעביר לקוראים ולגרום להם לחוש את חוויית האימה והסתירה במעשהו הגדול של אברהם, לגרום לשנתם לנדוד.
במבוא שכתב לספר קורא קירקגור לקוראיו לחפש אחר משמעות ולא להסתפק בדיונים פילוסופים עקרים מתוכן ובלתי רציניים.
קירקגור טוען כי לפילוסופיה אין כל סמכות לשלול או להעניק אמונה, ואל לה לחרוג מהתחומים שהוקצבו לה.
קירקגור מדגיש כי איננו פילוסוף, וכי מטרתו של ספר זה איננה בנייה של מתודה פילוסופית סדירה כמו ה"שיטה" של הגל ("זו אינה השיטה, אין לזה ולשיטה ולא כלום").
לדברי קירקגור, הוא כותב למען העונג ההולך ומתעצם בו בשעת הכתיבה.
אותו איש העריך את אברהם על המבחן הבלתי אפשרי שנוסה ועמד בו.
יום יום היה אותו איש עולה להר המוריה ומצפה לבוא אברהם ובנו.
ההקדמה מצידה מתארת את סיפור העקדה בארבעה תרחישים שונים אך בכל זאת דומים, עליהם חשב האיש בכל פעם שירד מן ההר ולא ראה את אברהם ואת יצחק.
בסיומו של כל תרחיש מובאת אנלוגיה לאם הגומלת את בנה מיניקה.
לדידו של קירקגור, הניסיון בו עמד אברהם דומה מאוד לאותה הגמילה, אם כי, בניגוד לארבע הדרכים אותן מביא קירקגור לגמילת הבן, היה על אברהם ללכת בכל אותן הדרכים בעת ובעונה אחת.
קירקגור פותח את פרקו הראשון בנאום הלל לאברהם, בתיאורה של הכרת הנצח.
הוא מחלק את בני האדם לזנים שונים ובהם הגיבור והמשורר.
בעוד תכלית הגיבור (על פי השקפתו של קירקגור) היא ייצוג המידה הטובה, תכליתו של המשורר היא הערצת הגיבור והפצת אותה ההערצה בקרב בני האדם.
כלומר, משימתו היא להאפיל על השכחה ועל הנצח כך שלא ישכח שמו של הגיבור, ובתוך כך להפוך לגיבור בעצמו, משום שהעברת הזיכרון לדורות הבאים, יש בו מן המידה הטובה.
אך גיבור, לדידו של קירקגור, יש בו יותר מן המידה הטובה, יש בו גדלות.
לפיכך, מונה קירקגור כשלושה סוגים שונים של גדלות - גדלות בפני עצמך (המעגל האסתטי), גדלות בפני אחרים (המעגל האתי) וגדלות בפני אלוהים (המעגל הדתי) - אפשרי, נצחי ובלתי אפשרי (בהתאמה).
הייחוד שבמאבק כנגד אלוהים, כלומר, בגדלות בפני אלוהים, היא שזו טומנת בחובה חולשה וחוסר אונים.
הדרך היחידה להיאבק באלוהים, לשרות בקרבתו של הבלתי האפשרי, היא הדגשת מהותו של האדם, כלומר הפגמים והחסכים המצויים בו.
באמצעות הדגשה זו, טוען קירקגור, מתעלה המאמין על תכונותיו האנושיות, משום שהאמונה מנוגדת לשכל הישר, היא טומנת בחובה אבסורד, היא ויתור אינסופי על דבר מה שהוא סופי, כדי להפוך את אותו הסופי לאינסופי.
היינו, האמונה היא ויתור על משאלות מתוך ידיעה וציפייה שייתגשמו בעתיד, תוך כדי ההבנה כי ההקרבה טומנת בחובה את אי-התממשותם.
הוויתור הוא שמעניק למשאלה תוקף אינסופי, המאפשר לפרטי להפוך לכללי.
קירקגור מדגים תפישה זו באמצעות סיפורו של אברהם שייחל לבן והאמין שאלוהים יעניק לו בן, חרף העובדה כי הוא ושרה אשתו היו זקנים מכדי להביא ילד לעולם.
כשקיבל את הבן היה נכון להקריב אותו למען אלוהים (היש המוחלט), מתוך אמונה כי אלוהים יעניק לו את בנו בחזרה וייסוג מן התביעה שתבע, אך בו בזמן אברהם ויתר על בנו לטובת האלוהים, ובכך העניק לו תוקף אינסופי.
כלומר, הוביל ליצירתו של ייצוג רוחני לתביעתו לבן, והעולם הרוחני, וזאת בניגוד לעולם הגשמי - אינסופי.
אברהם ויתר על בנו בכוחו של הוויתור האינסופי, אך באותו זמן ממש גם זכה בו מחדש בכוחו של האבסורד, והוא האמונה כי יזכה בבנו, תוך הידיעה כי אלוהים לא ייסוג מבקשתו והנכונות למלאה.
בעיה ראשונה - היש תכלית להשהיית האתי?
בפרק זה מנסה קירקגור לענות על השאלה האם מצויה מטרה מוגדרת לשימה זמנית של השיקול האתי בסוגריים.
האם ניתן להתעלם לרגע מן המוסרי?
על מנת לענות על שאלה זו מגדיר קירקגור את המוסריות וקובע כי היא אוניברסלית ותכליתה מקורה בעצמה ולא בכל תחום חיצוני.
ייחודה שכל הדברים הנמצאים מחוצה לה – יש בכוחם להתאסף פנימה, אל קרבה, ולעלות במדרגה.
הפרט, תכליתו למחוק את הפרטי (באמצעות הכללי) ולהפוך אוניברסלי.
אין אפשרות לזנוח את האתי משום שכל יציאה מן הקווים המגדירים את תחומו משמעה חטא.
קירקגור טוען כי התכלית להשהיית האתי מצויה באותו ויתור אינסופי ובתוקף אותו מעניק זה לסופי.
כלומר, לסיים נישואים לפני שהחלו משמעו מעשה מוסרי כיוון שהוויתור הופך את הנישואים לנצחיים, מעביר אותם מן המישור הסופי בו היו שרויים למישור אחר ומנותק.
מישור אליו לאביר האמונה בלבד גישה, מישור בר מימוש בידי כוחו של האבסורד.
הווי אומר השהיית האתי בידי הוויתור האינסופי היא מוסרית כיוון שהוויתור מעניק מימד כללי לפרטי ונצחי לזה אשר הוא בר מיצוי.
אוניברסליות זו היא שמאפשרת לאביר האמונה בתורו ליטול את הכללי מין המישור הנצחי, האינסופי ולהפכו לפרטי, לכללי.
כלומר, השהיית האתי מאפשרת קיומו של הכללי המקורי בדרגה גבוה שהיא בו זמנית גם פרטית.
האמונה מאפשרת ליקר מכל בעיניו של אדם, לקורבן האולטימטיבי, זה אשר נמצא במדרגה הגבוה ביותר – לעלות שלב נוסף בסולם הדרגות, להחליף מספר שטרות של כסף בעל גבול, במספר שטרות של כסף חסר גבולות, אינסופי.
בעיה שנייה – האם ישנה חובה מוחלטת כלפי אלוהים?
האתי הוא בהכרח הכללי, ולפיכך – האלוהי.
כלומר, חובה באשר היא, בראש ובראשונה חובה היא כלפי האלוהים.
כיוון שאלוהים הוא האתי, כלומר, הכללי המוחלט, פנייה ישירה ממנו, יש בכוחה לכופף את הכללי (של הפרטי) ולהפכו לפרטי.
מעמדו של האתי פוחת לכדי יחסיות כיוון שהאתי, הוא-הוא האלוהים.
בעיה שלישית – האם מבחינה אתית נהג אברהם כהלכה כאשר לא הביא לא את שרה, לא את אליעזר ולא את יצחק בסוד מעשהו?
ראשית עוסק קירקגור בגיבור האסתטי, וטוען כי הוא זה אשר שותק ואף מקריב עצמו למענו של אדם אחר.
כלומר, פרטי המוכן להקריב עצמו למען הפרטי.
גבר המואשם ברצח ולא פוצה פיו או מביא הוכחות לזכותו, חרף העובדה כי יודע הוא שאשתו היא שעשתה את המעשה.
שנית כותב קירקגור אודות הגיבור האתי, הוא זה המקריב עצמו וכל היקר לו למען הכללי.
הווי אומר גבר שאינו רק פוצה את פיו ומספר לחבר המושבעים כי אשתו היא הרוצחת, כי אם מתנדב להיות האוחז בחרב שתערוף את ראשה.
בעוד השני זוכה בדמעות, ניחומים והבנה, גם אם זו מהולה באי-הסכמה מצד הסובבים, גורלו של אביר האמונה (הוא הגיבור הדתי) – שונה.
אביר האמונה מסתיר ומכסה מפאת הכרח.
האחרים, הם הכללי, לא יבינו את המתרחש בתוכו משום שיחסו של אביר האמונה אל המוחלט הוא פרטי, מוחלט כאל מוחלט.
אביר האמונה נאבק לבדו עם הספקות, אביר האמונה מוחה הדמעות בידו שלו, מילותיו האחרונות של האביר, יש להם מובן – עבורו, ורק עבורו.
לפיכך, נהג אברהם כהלכה משום שגילוי לשם הגילוי, כלומר זה שאין בו תכלית מלבד הגילוי עצמו – איננו אתי (מוסרי).
חיל משלוח הוא כינוי ליחידות צבא הנשלחות על ידי ממשלתן לתקופה מוגבלת לשם התערבות בעימות צבאי המתרחש הרחק מגבולות אותה מדינה, לרוב לשם תמיכה במדינות בעלות ברית.
יחידות אלו, היכולות להיות בסדרי גודל שונים, נדרשות לרוב להיות בעלות מערכות לוגיסטיות המאפשרות להן להתקיים ככוח לוחם עצמאי לתקופה ארוכה הרחק מבסיסי האם.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה כונו חלק מהכוחות שלחמו בזירה האירופית בשם "חיל משלוח".
בשם זה כונה גם הגיִס של אלנבי בזירת מצרים וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה.
במהלך מלחמת העצמאות כונו חלק מהכוחות כנגדם לחם צה"ל "חילות משלוח".
גם לאחר מכן, שלחו מדינות עימות חילות משלוח כנגד מדינת ישראל במספר מקרים, כדוגמת חיל המשלוח העיראקי במלחמת יום הכיפורים.
חיל הקשר הוא חיל תומך לחימה מקצועי-טכנולוגי העוסק בתקשורת צבאית כולל תקשורת קווית (טלפוניה ובעבר גם טלגרפיה, מברקים) ואלחוטית (קשר רדיו, תקשורת לווינית וכדומה).
וכן בתחומים משיקים כגון לוחמה אלקטרונית, מחשוב (בפרט מערכות שו"ב), הצפנה, הקצאת תדרים (תאלמ"ג: תיאום אלקטרומגנטי) והגנה על מערכות התקשורת (בפרט הגנה במרחב הסייבר).
החיל עוסק באספקה ובתפעול של מערכות קשר ובהנחיה מקצועית של קציני ומש"קי קשר במסגרות השונות.
תחומי השירות של החיל למפקד מאוגדים תחת המונח C4I (כלומר: ,Command, Control, Communications, Computers, Information), כלומר זרוע המאפשרת למפקד לקבל דיווחים (Information), לשלוט בנעשה (Control), לפקד (Command) ולאפשר תיאום ושיתוף פעולה בין היחידות (אם גורסים Collaboration), תוך שימוש במחשוב (Computers או Cyber).
חיל הקשר הראשון שפעל כחיל מקצועי מודרני, בנפרד משירותי הלוגיסטיקה, היה חיל הקשר של צבא ארצות הברית (U.S.
Army Signal Corps), שנוצר ערב מלחמת האזרחים האמריקנית, ב-1860 ועסק באיתות.
עד מלחמת העולם השנייה היה לכל צבאות העולם חיל קשר.
חיל הקשר והתקשוב של צה"ל החל כשירות הקשר של ההגנה ויחידת ה"גדעונים".
חיל נַחָתים הוא חיל רגלים מובחר ונייד המוכשר ומאומן ללוחמה אמפיבית, כלומר לנחיתת סער מן הים לשם לחימה בחוף.
הנחתים מורדים בדרך כלל מכלי שיט ייעודי (נחתת או רחפת) לחוף פתוח, לשם תקיפת אויב ביבשה על מנת לכבוש שטחי מפתח, להשתלב במבצע משולב או לשם ביצוע מבצעים חשאיים ופשיטות של תקיפת יעדים קרובים לחוף והשגת מודיעין צבאי.
בעת המודרנית מאומנים נחתים לנחות לשדה הקרב גם ממסוקים ואף בצניחה.
בתפיסה האסטרטגית האימפריאליסטית-מעצמתית מהווה חיל הנחתים חיל משלוח זמין שיכול להיות מנויד במהירות יחסית לאזורים מרוחקים ככוח התערבות.
בצה"ל אין חיל נחתים, עם זאת, עם הקמתה מחדש של חטיבת גבעתי ב-1983 הייתה כוונה להכשירה כחטיבת נחתים, כוונה שלא מומשה.
הכפיפות הארגונית של חיל הנחתים משתנה ממדינה למדינה.
יש מדינות בהן הנחתים שייכים לצי (חיל הנחתים הבריטי, חיל הנחתים הארגנטינאי, חיל הנחתים של הודו, חיל הנחתים המלכותי של תאילנד ועוד), יש מדינות בהן הנחתים הם חלק מצבא היבשה (אוסטרליה, סין, יוון) ויש מדינות בהן מתקיימת הפרדה בין נחתים הגנתיים השייכים לצבא היבשה לנחתים התקפיים השייכים לצי (צרפת, איטליה).
חיל הנחתים של ארצות הברית מהווה זרוע נפרדת של הכוחות המזוינים של ארצות הברית, הכפופה למשרד הצי האמריקני, בדומה לחיל הים של ארצות הברית.
על מנת לאפשר עצמאות תפקודית בשטח כוללות מסגרות של חיל הנחתים יחידות קשר, הנדסה וארטילריה (כולל נ"ט) אורגניות ולעיתים אף יחידות אוויריות ייעודיות, כלים בלתי-מאוישים וכלים אמפיביים וכוחות תומכי לחימה נוספים.
חיל הנחתים צמח מתוך ההפרדה המסורתית שהייתה קיימת בציי העולם בין מלחים לחיילים לוחמים.
המלחים היו אמונים על מקצועות הימאות בעוד תפקידם של החיילים היה להגן על כלי השיט וכן להתקיף ולהשתלט על כלי שיט עוינים או על מתקני חוף.
הלגיון הראשון אדיוטריקס של רומא העתיקה היה לגיון חיל רגלים שהורכב ממלחים.
במאה ה-16 הקים קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את יחידת הנחתים הייעודית הראשונה "חברות הים העתיקות של נאפולי" (Compañías Viejas del Mar de Nápoles) שלימים היוותה את הבסיס לחיל הנחתים הספרדי.
לאחר מכן נוצרו חילות נחתים גם בצרפת ובהולנד.
ב-1717 הופעלו לראשונה נחתים רוסים בשירותו של פיוטר הגדול בכיבוש אי הולנדי וב-1798 כבשו נחתים רוסים את האי קורפו.
ראשיתו של חיל הנחתים המלכותי של בריטניה הייתה בשנת 1664 כרגימנט הים הרגלי של הדוכס של יורק ואולבני ועד מהרה נודע בשם "רגימנט האדמירל".
בין היתר לקחו לוחמי החיל חלק במלחמות הנפוליאוניות, במלחמת 1812, במלחמת קרים ובדיכוי מרד הבוקסרים בסין.
במלחמת העולם הראשונה ביצעו את נחיתת הסער בחופי גליפולי.
במלחמת העולם השנייה השתתפו לוחמי החיל בחלק ניכר מנחיתות הסער שביצעו הבריטים במלחמה, ובכלל זה הנחיתות בנורווגיה ובפלישה לנורמנדי והיוו את שלד הקומנדו הבריטי שהוקם במלחמה.
במלחמת סיני ביצעו הנחתים הבריטיים את מתקפת הסער האווירית הראשונה בהיסטוריה על העיר סואץ.
כן לקחו לוחמי החיל חלק בלחימה בצפון אירלנד, במלחמת פוקלנד ובמלחמות עיראק ואפגניסטן.
חיל הנחתים של ארצות הברית, חיל הנחתים הגדול בעולם, נוסד ב-10 בנובמבר 1775, במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית.
יחידת הנחתים פורקה אחרי סיום המלחמה באפריל 1783, והוקמה מחדש ב-11 ביולי 1798. הנחתים נטלו חלק במלחמות נגד שודדי ים, במה שהאמריקאים מכנים המלחמות הברבריות, ובמלחמות טריפולי.
מכאן המשפט בהמנון חיל הנחתים "לחופי טריפולי".
מאז נטלו הנחתים חלק בכל מלחמות ארצות הברית ובכל זירותיה למעט מלחמת האזרחים האמריקנית.
במאה ה-19 הם נלחמו במלחמת ארצות הברית–מקסיקו וכן בקוריאה, קובה, הפיליפינים וסין.
במלחמת העולם השנייה פעל החיל בעיקר בזירת האוקיינוס השקט, נגד הצבא היפני.
בהמשך המאה ה-20 פעלו הנחתים במלחמת קוריאה ובמלחמת וייטנאם (הנחתים היו בין הכוחות הראשונים שהוצבו בווייטנאם, והאחרונים שעזבו את המדינה), הם התערבו ככוח משימה בלבנון (שם הותקפו מגוריהם ב-1983), בפלישה האמריקאית לגרנדה, בכווית (1991, במסגרת מלחמת המפרץ) ובמלחמת בוסניה (1995, במסגרת נאט"ו).
במסגרת מלחמת עיראק (2003 ואילך) נטל החיל חלק משמעותי בלחימה.
חילברטו רודריגס אורחואלה (בספרדית: Gilberto Rodríguez Orejuela, 30 בינואר 1939 – 31 במאי 2022) היה איל סמים קולומביאני, אחד ממנהיגי קרטל קאלי, קרטל הסמים מהגדולים בעולם שפעל בעיר קאלי.
חילברטו רודריגס אורחואלה נולד במריקיטה, טולימה, קולומביה.
הוא, אחיו מיגל רודריגס אורחואלה וחוסה סנטקרוס לונדוניו, הקימו את הקרטל בשנת 1970. בתחילה, הם עסקו בעיקר בסחר במריחואנה.
בשנת 1980, נכנסו השותפים לתחום הסחר בקוקאין.
במשך תקופה מסוימת סיפק הקרטל בקאלי 80% מתצרוכת הקוקאין של ארצות הברית באמצעות בנו של רודריגס, חורחה אלברטו רודריגס, וכן 90% משוק הקוקאין של אירופה.
קרטל קלי נחשב פחות אלים מאשר יריבו, קרטל מדיין.
בזמן שקרטל מדיין היה מעורב בקמפיין אכזרי של אלימות כנגד ממשלת קולומביה, קרטל קלי ביסס את שליטתו בשטחי ההפצה והמסחר.
הקרטל נטה יותר לניווט מדיניות באמצעות שוחד ולא אלימות.
לאחר חיסולו של פבלו אסקובר וקרטל מדיין הפנו הרשויות בקולומביה את תשומת ליבם לקרטל קאלי.
הקמפיין המשטרתי כנגד הקרטל החל בקיץ 1995. נשיא קולומביה ארנסטו סמפר שלח כוח משימה מיוחד (Search Bloc) שהכיל אנשי משטרה בכירים ולוחמי קומנדו מובחרים שהובלו על ידי גנרל המשטרה רוסו חוזה סראנו והם הכריזו "מלחמה כוללת" כנגד קרטלי הסמים וברוניהם.
ב־9 ביוני 1995 נעצר רודריגס אורחואלה על ידי המשטרה הלאומית הקולומביאנית (PNC) במהלך פשיטה על ביתו בקאלי.
כאשר השוטרים ערכו חיפוש באותו הבית מספר ימים קודם לכן, הוא נמלט מכוחות הביטחון כשהוא מסתתר בארון אמבטיה חלול עם מכל חמצן.
לאחר לכידתו, נידון רודריגס אורחואלה ל-15 שנות מאסר.
הוא שוחרר זמנית בתחילת נובמבר 2002, עקב צו שיפוטי שנוי במחלוקת שהוציא סגן השופט פדרו חוסה סוארס.
אך הוא נעצר מחדש על ידי הרשויות בקולומביה בקאלי, במרץ 2003.
חילברטו רודריגס אורחואלה הוסגר לארצות הברית ב־3 בדצמבר 2004, ואחיו מיגל נעצר אף הוא.
ב־26 בספטמבר 2006 נידונו גם חילברטו וגם מיגל ל-30 שנות מאסר לאחר שהודו באשמה בקשירת קשר לייבוא קוקאין לארצות הברית.
הסגרתו עד היום נחשבת כבלתי חוקית שכן היא אושרה בשנת 1997 ואילו ההסגרה לא מיועדת לפשעים שהתרחשו לפני חקיקת החוק.
האחים רודריגס אורחואלה הסכימו לעסקה זו בתמורה לכך שממשלת ארצות הברית הסכימה שלא להגיש אישומים נגד בני משפחתם.
עורכי דינם, דייוויד אוסקר מרקוס ורוי קאהן, הצליחו להשיג חסינות ל-29 בני משפחה.
ב־16 בנובמבר 2006, האחים הודו בנוסף באשמה על אשמה אחת של קשירת קשר לעסק בהלבנת הון.
שניהם נידונו ל-87 חודשי מאסר נוספים.
אך נקבע כי ירצו את שתי תקופות הכלא במקביל.
רודריגס אורחואלה ריצה את עונשו של בבית הכלא הפדרלי בוטנר, מתקן ביטחון בינוני בקרוליינה הצפונית.
ב־5 במרץ 2018 גזר בית משפט בקולומביה על שמונה קרובי משפחה של האחים רודריגס, תשע שנות מאסר בגין הלבנות כספים שבוצעו בתקופת האחים רודריגס כראשי הקרטל של קאלי.
בית המשפט אף מצא כי המשפחה השתמשה בעסקים הלגיטימיים שלהם (כדוגמת רשת בתי המרקחת Drogas La Rebaja) כדי להלבין מיליארדי פזו.
הנאשמים העבירו את הכסף גם דרך חשבונות בנק שונים על מנת שייראו לגיטימיים.
רודריגס אורחואלה נפטר ב-31 במאי 2022.
בשנת 2010 בסדרת הטלוויזיה 'הקרטל' הוצגה דמותו של רודריגס אורחואלה על ידי השחקן הרמס קמלו על ידי דמותו של לאונרדו וילגאס.
בסדרת הטלוויזיה משנת 2012, אסקובר - פטרונו של הרשע, מוצגת דמותו של רודריגס אורחואלה על ידי השחקן הרולד דווסטן כדמותו של גילדרדו גונזלס.
בסדרת הטלוויזיה Tres Caínes משנת 2013, רודריגס אורחואלה משוחק על ידי לואיס אנריקה רולדאן.
בסדרת הטלוויזיה משנת 2014 En la boca del lobo (בפי הזאב) משחק סייאן קסטרו את דמותו של אדילברטו רמירז אורחואלה.
בסדרה המקורית של נטפליקס נרקוס שהוצגה לראשונה בשנת 2015, רודריגס אורחואלה משוחק על ידי דמיאן אלקזר.
חיל חלל הוא כוח צבאי שנועד לניהול לוחמת חלל.
מדינות אחרות מפעילות אגפים שונים שמסייעים לצבא ולחיל האוויר, אך לא כחיל ייעודי ללוחמת חלל, כפי שמפעילות רוסיה וארצות הברית, אם כי ברשות המדינות תוכניות דומות.
בשנת 1992 הוקמו כוחות החלל הרוסיים כזרוע עצמאית של הכוחות המזוינים הרוסים.
בשנת 1997 החיל מוזג לכוחות הטילים האסטרטגיים, אולם החלטה זו העמידה את המרחב הצבאי בעמדת נחיתות, ובשנת 2001 הוקם מחדש כזרוע עצמאית.
בשנת 2011 הוא הפך למרכז של חיל הגנת האוויר והחלל, אשר מיזג את חיל החלל עם כוחות ההגנה האווירית של רוסיה לכדי שירות אחד.
בשנת 2015, אוחדו חיל האוויר הרוסי וכוחות ההגנה האווירית כדי להקים את כוחות האוויר והחלל, במסגרתם הוקם מחדש חיל החלל כאחת משלוש הזרועות (צבא היבשה, הצי וחיל האוויר) ומאז אינו זרוע עצמאית רביעית כבעבר.
צבא היבשה וחיל הים האמריקני מחזיקים בהרבה פחות נכסי חלל בפיקוד החלל הצבאי ובפיקוד ההגנה מפני טילים ובצי העשירי של חיל הים.
הפיקוד המבצעי על פעולות החלל מרוכז בתוך פיקוד החלל של ארצות הברית, פיקוד שהיה קיים בעבר בשנים 1985–2002 והוקם מחדש באוגוסט 2019. בדצמבר 2019 אישר הקונגרס האמריקני את הקמת כוח החלל האמריקני שהוקם כגוף עצמאי, כזרוע חדשה שנוצרה על ידי תכנון מחודש של פיקוד החלל.
ב פועל חיל התמיכה האסטרטגית של צבא השחרור העממי, הפועל כחיל חלל מאז 1 בינואר 2016.
מאז 2018 מפעילה בריטניה את קבוצה מספר 11 (No.
11 Group RAF) כיחידה צבאית משולבת להגנה מפני טילים, חלל ולוחמה אלקטרונית.
קבוצה זו פורקה מספר פעמים לאורך ההיסטוריה ופעלה כיחידה להגנה אווירית משנת 1918 עד 1996.
בשנת 2010 הודיעה צרפת על הקמת פיקוד חלל כגוף בחיל האוויר הצרפתי (l'Armée del'air et de l'espace).
רפורמה מקיפה בדרכי פעולתו מתוכננת להתחיל ב-2020 .
כוח החלל האמריקני (זרוע עצמאית מאז 2019)
פיקוד החלל (זרוע של חיל האוויר מאז 2019)
חיל התמיכה האסטרטגית של צבא השחרור העממי (זרוע פעילה מאז 2015)
סוכנות החלל הצבאית (פעילה מאז 2018)
פיקוד החלל של הממלכה המאוחדת (פעיל מאז 2021)
פיקוד החלל של הצבא הפדרלי (פעיל מאז 2023)
פיקוד החלל של טורקיה (פעיל מאז 2023)
מנהלת החלל (פעיל מאז 2024)
חיל התמיכה האסטרטגית של צבא השחרור העממי (סינית מסורתית: 中国人民解放军战略支援部队) הוא גוף צבאי לתיאום פעילותה הצבאית של סין בתחום הסייבר, החלל והלוחמה האלקטרונית של צבא השחרור העממי של סין.
החיל הוקם ב-31 בדצמבר 2015 כחלק מהגל הראשון של הרפורמה הצבאית בסין.
ההודעות הראשוניות לא סיפקו פרטים רבים על החיל, אך יאנג יוג'ון ממשרד ההגנה הסיני תיאר זאת כשילוב של כל כוחות התמיכה שאוחדו לכדי חיל אחד בדצמבר 2015.
פרשנים משערים שגוף זה יכלול פעולות היי-טק הכוללות פעולות במרחב הקיברנטי ולוחמה אלקטרונית, ללא תלות בגופים אחרים של הצבא.
מומחה אחר, יין ז'ואו, אמר ש"המשימה העיקרית של כוח התמיכה האסטרטגית של צבא השחרור העממי היא לתת תמיכה לפעולות הלחימה כך שהצבא יוכל להשיג יתרונות אזוריים בתחום הלוחמה בחלל ובמלחמת הסייבר ולהבטיח פעולות חלקות."
מבחינה תפקודית ומבנית פועל כוח התמיכה כמו חיל הטילים של צבא השחרור העממי.
על פי ההערכה, יש לפחות 5 מחלקות, אם כי קיים ויכוח בפרשנויות המערב על קיומה של מחלקה שישית אפשרית לציוד חלל.
במלחמת יום הכיפורים הפעיל חיל התותחנים מערך סדיר מצומצם ומערך מילואים רחב, תוך נחיתות רבה מול גודלם של מערכי הארטילריה שעמדו לרשות צבאות מצרים וסוריה.
מערכי הטילים נגד מטוסים הצפופים של האויב הגבילו את חופש הפעולה של מטוסי חיל האוויר.
לכן היה על החיל למלא במידה רבה את מקומם ולספק סיוע אש אפקטיבי לכוחות היבשה של צה"ל, וכן לפעול לשיתוק סוללות טילי הנ"מ.
החיל מילא את תפקידיו במחיר אבדות כבד.
בפרוס המלחמה כלל מערך חיל התותחנים בסדיר ובמילואים כחמישים גדודים.
מאז מלחמת ששת הימים ועם הקמת האוגדות הקבועות בצה"ל אורגנו הגדודים במסגרת אגדים ארטילריים שהשתייכו לאוגדות.
גדודים נוספים, בעיקר של תותחים ארוכי טווח, השתייכו לפיקודים המרחביים ולעתודת המטה הכללי והוקצו למשימות על פי הצרכים.
קצין תותחנים ראשי במהלך המלחמה היה תת-אלוף נתן שרוני.
אמצעי הלחימה שעמדו לרשות חיל התותחנים בפרוץ המלחמה כללו תותחים מדגמים שונים, מתנייעים ברובם, וכן מערך גדול יחסית של מרגמות כבדות, בעלות טווח קצר יותר משל התותחים, וברובן מתנייעות:
תותחי M-109 בקוטר של 155 מילימטר - הדגם החדיש ביותר שעמד לרשות החיל (גדוד סדיר אחד (405) וגדוד מילואים אחד (899)).
תותחי M-50 - תותחי 155 מילימטר (נגררים במקור), שהורכבו על גבי שלדת טנק שרמן.
תותחי L33 (רועם) - תותחי 155 מילימטר מתוצרת סולתם, שהורכבו על גבי שלדת טנק שרמן סגורה.
תותחי פריסט - תותח בקוטר של 105 מילימטר על שלדת טנק שרמן (דגם אמריקאי ממלחמת העולם השנייה).
תותחים בקוטר של 155 מילימטר
תותחי שלל סובייטיים בקוטר של 130 מילימטר, בעלי טווח ירי ארוך
מרגמות בקוטר של 160 מילימטר על שלדת טנק שרמן
מרגמות בקוטר של 120 מילימטר נישאות על גבי זחל"מים
מרגמות נגררות בקוטר של 120 ו-160 מילימטר
קטיושות שלל בקוטר של 240 מילימטר על גבי משאיות (גדוד 270)
לאחר פרוץ המלחמה שימשו מפקדי גדודי התותחנים כמפקדי הסיוע הארטילרי של חטיבות הטנקים וחיל הרגלים.
מפקדי הסוללות שימשו כקציני שיתוף ארטילרי שהתלוו ליחידות הלוחמות, ולעיתים היו מוצבים הרחק מן הסוללות שלהם.
הפיקוד בפועל על הסוללות נעשה על ידי קציני עמדות התותחים וקציני הסיור שהיו מוצבים בכל אחת מהן.
תצפיות ארטילריות והכוונת אש ממטוסים קלים כמעט ולא נערכו בשל איום הטילים נגד מטוסים בשתי חזיתות המלחמה.
מצבו של החיל ערב המלחמה תואר באחד המאמרים:
בסיני הייתה פרוסה אוגדה 252 המשוריינת בפיקודו של האלוף אברהם מנדלר.
האגד הארטילרי שלה, שמספרו 209, עמד בפיקודו של אלוף-משנה יעקב ארז.
לאגד היו כפופים רוב גדודי התותחנים הסדירים של צה"ל.
לקראת המלחמה פעלו בו גדודים אלו:
גדוד 404 (שפיפון) היה פרוס בגזרה הצפונית של תעלת סואץ.
הוא פרס שתי סוללות של תותחי M-50, אחת בתעוז "יורם" והשנייה בתעוז "מרור".
סוללה של תותחי 155 מילימטר נגררים שהוצבה במעוז בודפשט, התותחים במעוז כונו "נברונים".
כמו כן פרסה במעוז בודפשט פלגת מרגמות 120 מ"מ של הגדוד.
גדוד 55 (דרקון), שהפעיל תותחי M-107, היה פרוס בגזרה המרכזית, אך זמן קצר לפני המלחמה הועלו שתיים מסוללותיו לרמת הגולן.
הסוללה השלישית ובה ארבעה קנים נותרה פרוסה במרחק מה מהתעלה, בתעוז "כישוף".
גדוד 402 (רשף) פרס שלוש סוללות תותחי M-50 בגזרה הדרומית, סוללה אחת של "נברונים" בתעוז "מבדד" (עיון מוסא), סוללה בציר מעבר המיתלה וסוללה נוספת במעבר הגידי.
גדוד 403 (אייל), שהפעיל תותחי L33, נמצא ברפידים, ובצהרי 6 באוקטובר, יום הכיפורים, הצטווה לנוע אל הגזרה המרכזית.
בבוקר יום הכיפורים הגיעו לזירה שתי סוללות תותחים נוספות, שאוישו באנשי סגל וחניכים מבה"ד 9 - בית הספר לתותחנות ששכן אז במחנה צריפין.
בסך הכל נמצאו בחזית הדרום בעת פרוץ המלחמה 12 סוללות ארטילריה (כ-45-50 קנים).
מן העבר השני, הכוח הארטילרי המצרי כלל כ-2,400 קני תותחים ומרגמות.
לאחר פרוץ המלחמה והגעת כוחות המילואים לסיני תוגבר אגד 209 בשני גדודים של תותחי M-107 (329, 647), בשני גדודים של מרגמות כבדות (285, 485) ובגדוד מרגמות מוצנח (332).
ההתקפה המצרית במלחמה החלה ב-6 באוקטובר 1973, מספר דקות לפני השעה 14:00. אז פתחה הארטילריה המצרית בהרעשה מכינה של עמדות צה"ל, שלאחריה החלה צליחת התעלה.
באותה עת כבר פתחה הארטילריה הישראלית באש.
בשעות הבאות ירתה לעבר הכוחות המצריים הצולחים, לסיוע למעוזים על גדת התעלה שהותקפו, וכן לסיוע לגדודי הטנקים שיצאו מול המצרים הצולחים.
סוללות גדוד 403 ובית הספר לתותחנות הגיעו לעמדותיהן רק עם ערב.
למחרת היום החלו להגיע לסיני יחידות של שתי אוגדות מילואים.
יחד עמן הגיעו חבורות הפיקוד הקדמיות של האגדים הארטילריים שלהן:
אגד 214 - השתייך לאוגדה 143 (אוגדת אריאל שרון) ומפקדו היה אלוף-משנה יעקב עקנין
אגד 215 - השתייך לאוגדה 162 (אוגדת אברהם אדן) ומפקדו היה אלוף-משנה חיים גרניט
יחידות האש של האגדים פיגרו אחרי המפקדות: כיוון שהעדיפות בהקצאת מובילים לרכב קרבי ניתנה לטנקים, היה על התותחים והמרגמות המתנייעים לעשות את הדרך הארוכה ממחסניהם אל החזית בנסיעה על גבי זחלים.
העיכוב בהגעת גדודי הארטילריה הביא לכך שב-7 וב-8 באוקטובר עמדו לרשות כוחות הקרקע בסיני קני סיוע מעטים.
כתוצאה מכך - ולמרות שמפקד אוגדה 162 האלוף אדן התריע שלוש פעמים שאין לו סיוע ארטילרי - יצאה לפועל התקפת הנגד של אוגדתו ב-8 באוקטובר ללא סיוע ארטילרי של ממש.
היה זה בניגוד לתוכנית המקורית של התקפת הנגד, והמחסור בסיוע ארטילרי היה בין הגורמים שהביאו לכישלונה.
ב-9 באוקטובר כבר הגיעו לזירה רוב גדודי הארטילריה.
אוגדה 162 ועמה אגד 215 נפרסו בגזרה הצפונית של התעלה.