tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קבוצת האקס-מן נחושה בדעתה לעצור את ערפילי טריגן כדי להימנע מהכחדה, בו בעת שהבלתי אנושיים צריכים את הערפילים כדי להבטיח את שגשוג האוכלוסייה שלהם.
חיה עובד עם איזו הבלתי אנושית במטרה למצוא תרופה אפשרית לענן הטריגן שנמצא רעיל למוטאנטים.
באותו זמן, אמה פרוסט מתחילה באימונים אינטנסיביים כדי להילחם בחזיז שחור ובכך לנקום את מותו של סייקלופס.
היא עורכת פגישות עם מגנטו, סטורם וקבוצת אקס-מן הצעירים כדי לדון בתוכנית שלה.
חיה שומע במקרה את דבריה של מדוזה, כשהיא משוחחת עם חברי משפחת המלוכה של הבלתי אנושיים ואומרת להם להיות מוכנים למקרה והאקס-מן יאבדו סבלנות מהפסקת האש שלהם ויתקפו אותם.
הוא מגלה שענן הטריגן נכנס לתהליך מוגבר של רוויה.
חיה קורא למפגש בין מנהיגי קבוצות האקס השונות, ביניהם אמה פרוסט, סטורם, מגנטו, פורג', רוג וחיה הצעיר מזמן העבר.
הוא מודיע להם שכאשר ענן הטריגן יצטמק בגודלו הוא יתפוגג באטמוספירת כדור הארץ ויהפוך את העולם לבלתי מיושב עבור המוטאנטים.
הוא מציע להם שכל המוטאנטים יעזבו את כדור הארץ וימצאו מקום אחר לחיות בו, אך אמה ומגנטו רומזים על האפשרות של פתיחת מלחמה כדי להרוס את ענן הטריגן.
סטורם יוזמת הצבעה, והרוב קובע בעד הריסת ענן הטריגן במקום עזיבת כדור הארץ.
חיה מנסה להימנע מכל עימות שהוא ומנסה לחזור לאטילן החדשה, מקום מושבם של הבלתי אנושיים, אך סטורם מתקיפה אותו בלית ברירה מאחור ואומרת לו שתמכה בתוכניתם של אמה ומגנטו מההתחלה.
תוכניתה של אמה יוצאת לפעולה כשהאקס-מן מנטרלים את דמויות המפתח ממשפחת המלוכה של הבלתי אנושיים.
אמה ודאזלר אורבות לחזיז שחור בחדר השקט, מגנטו אורב לגורגון וקריסטל בזמן שהוא מחופש לפליט מוטאנטי, ופנטומאקס מנטרל את לוקג'ואו בזמן השינה.
בינתיים, ג'ין הצעירה לוכדת באופן טלפתי את קארנאק בתוך מוחו.
שאר האקס-מן תוקפים את אטילן החדשה וסטורם מבהירה שמטרתם היחידה היא לפנות את דרכם מחברי משפחת המלוכה מבלי לפגוע באזרחים ובכך להרוס את ענן הטריגן ללא הפרעה.
בעוד היא מתכוננת לקרב, מדוזה שולחת את איזו ואת אינפרנו לגלות מה קרה לחזיז שחור ולקריסטל.
היא נלחמת בחיה הצעיר במעבדתו של חיה מזמן ההווה ומבטלת את הפסקת האש בין הכוחות.
כשידה נמצאת על העליונה, נייטקרולר משתגר ולוקח אותה משם.
מג'יק עושה דבר דומה עם הבלתי אנושיים שנלחמים באקס-מן בחוץ, ומתברר כי כל הבלתי אנושיים הלכודים נשלחים אל הלימבו, כולל הלפיד האנושי.
וולברין החדשה ואנג'ל מזמן העבר רודפים אחר איזו ואינפרנו.
הם מצליחים למצוא את אלדראק, בלתי אנושי בעל כוחות השתגרות, אך הוא משגר אותם משם דרך פורטל לפני שוולברין מצליחה לפגוע בו.
מעברו השני של הפורטל הם מגלים שלוגאן הזקן מחכה להם.
בזמן שאינפרנו מסיח את דעתו של לוגאן, איזו מגלה שפורג' נמצא בסביבה ומתכוון להשתמש במכשיר שבעזרתו האקס-מן ישנו את הרכבו של ענן הטריגן כדי שיוכלו לאייד אותו.
איזו ואינפרנו מצליחים להביס את לוגאן ואת פורג', להשמיד את המכשיר ולקחת את פורג' בשבי בטרם נמלטים מהמקום.
איזו יוצרת קשר עם גברת מארוול ומבקשת ממנה להקים קבוצה של בלתי אנושיים שאותם האקס-מן לא הביאו בחשבון.
קארנאק מצליח לשבור את אחיזתה הטלפתית של ג'ין הצעירה עליו ומבין שהוא נמצא במתחם נשק פלוס, בו הוא נתקל בפנטומאקס.
בתוך הלימבו, מדוזה ויתר משפחת המלוכה מתחילים לתכנן את בריחתם.
בזמן שהאקס-מן נפגשים כדי לתכנן תוכנית חדשה כעת כשהמכשיר הושמד, מתגלה כי הם מחזיקים בחזיז שחור בכלא שנבנה במיוחד בשבילו.
מדוזה ויתר בני משפחת המלוכה נמלטים מכלאם בלימבו ומתקיפים את מפלט אקס, היכן שקולוסוס הוא האקס-מן היחידי שנמצא לבלום את מתקפתם ולהגן על ביתם.
בינתיים, מוסאיק הבלתי אנושי מגיע לאי מיואר כדי למצוא מידע אודות תוכניתם של האקס-מן.
הוא חודר אל מוחו של מגנטו בזמן שזה אינו חובש את קסדתו וחוזה בכל אשר התרחש עד לפרוץ המלחמה מנקודת מבטם של האקס-מן.
מגנטו מגלה את מוסאיק ונלחם בו חזרה עד אשר מוסאיק נמלט מהמקום.
בהמשך, מוסאיק משתלט על גופו של סייקלופס מזמן העבר ומחפש אחר הבלתי האנושיים הצעירים שנקראו לעזור לגברת מארוול - ביניהם דייזי ג'ונסון, ילדת הירח, סינאפס, גריד ורידר.
מוסאיק חושף בפניהם שגילה שמשפחת המלוכה לכודה בלימבו ושהסיבה להתקפת האקס-מן הייתה משום שהם עומדים בפני מוות בטוח, ושהברירות היחידות שעומדות בפניהם הן להילחם או לעזוב את כדור הארץ.
הדבר מוביל את גברת מארוול לתהות מי הצד הטוב במלחמה הזאת.
קארנאק נלחם בפנטומאקס ובג'ין במתחם נשק פלוס ומצליח להביס אותם.
הוא נמלט כשלוקג'ואו בעל כוחות ההשתגרות מופיע בפניו.
בחזרה במפלט אקס, גורגון הודף את קולוסוס ונותן למשפחת המלוכה סיכוי למצוא את חזיז שחור.
בתוך מעבדתו של פורג', הם מוצאים את האבוק שומר על תאו של חזיז שחור.
הוא אינו בוחר להילחם בהם ונותן להם לקחת את מנהיגם, בתואנה שכל המלחמה נגרמה בגלל אמה וסקוט.
קארנאק מגיע ללימבו בעזרתו של לוקג'ואו ועוזר למשפחת המלוכה להימלט משם.
הבלתי אנושיים הצעירים שנמצאים עם פורג' וסייקלופס הצעיר מחליטים לעזור למוטאנטים.
ילדת הירח עוזרת לפורג' לבנות גרסה מוקטנת של המכשיר, שבעזרתה ישוגרו לענן הטריגן במקום לחכות לו שיגיע אליהם.
הם מאתרים את הענן באיסלנד, היכן שהאקס-מן אורבים להם מתוך הנחה שחטפו את פורג' וסייקלופס הצעיר.
כשסייקלופס הצעיר רואה את אמה, הוא מיד מתקיף אותה אחרי שגילה שהיא ביימה את מותו של מקבילו העתידי ואת התקפתו על ענן הטריגן.
במהלך הקרב, מגנטו רואה את הענן מתקרב ומחליט לקחת את העניינים לידיו.
משפחת המלוכה מגיעה לאיסלנד ומצטרפת לקרב, וגורמת לאמה להיות נחושה בדעתה להרוג את כל הבלתי אנושיים.
רוג ויתר האקס-מן מבחינים בתאוות הדם של אמה, שמשתמשת בכוחות הטלפתיה שלה ושל קוקיות סטפורד כדי להפנות את הבלתי אנושיים נגד עצמם.
פורג' מגיע עם ילדת הירח, שבט אנילוקס והמכשיר כדי להשמיד את ענן הטריגן.
איזו מסבירה למדוזה את סיבותיהם של האקס-מן להכרזת המלחמה עליהם, וילדת הירח תומכת בטענתה.
מדוזה מבינה את גודל ההשלכות, משמידה את ענן הטריגן בעצמה ומתנדבת בכך לסיים את המלחמה.
אולם, אמה עדיין מעוניינת בנקמה ומשחררת צבא חבוי של זקיפי סנטינל המתוכנת להרוג בלתי אנושיים, שמתחיל לטבוח באנילוקס.
סייקלופס הצעיר חושף את שקריה של אמה ומגלה לכולם שהיא ביימה את מותו של סייקלופס המבוגר כדי לפתוח במלחמה.
הדבר מוביל להתאחדותם של הבלתי אנושיים והאקס-מן נגדה ונגד זקיפי הסנטינל.
פורג' מבין שאמה השתלטה על מוחו וגרמה לו לבנות את זקיפי הסנטינל והוא מתבונן בהלם כשסרברה מושמדת בקרב המתחולל.
גם מגנטו מבין שאמה שלטה בו ומנסה לתקוף אותה עד שמדוזה מתערבת.
היא נלחמת לבדה באמה ומנסה להרגיע אותה ולהקשיב לקול ההגיון, אך ללא הועיל.
האבוק מגיע ולוכד את אמה, באומרו שזו הייתה חובתו האחרונה לה ולאחיו המת שחס על חייה.
כעת כשהמלחמה הסתיימה, האקס-מן מתפייסים עם חיה ומגיעים למסקנה שעליהם לחיות עם השלכות מעשיהם עקב הטעייתה של אמה.
זו האחרונה נרדפת כעת גם בידי האקס-מן וגם הבלתי אנושיים, והיא מחפשת מקלט.
מדוזה מבינה שאמה עשתה כל זאת מתוך אבל, ושאובדן סייקלופס לענני הטריגן דחף אותה לכדי שיגעון והיא חיפשה נקמה על כך שאיבדה את האדם היחיד אותו אהבה באמת.
מדוזה מחליטה לנטוש את כס המלכות ומשאירה את נטל המנהיגות לאיזו, בראותה שבני עמה לא יבינו מדוע השמידה את ענן הטריגן.
כעת שהיא חופשייה מנטל המנהיגות, היא מצטרפת לחזיז שחור בחדר השקט - מקום מפלט של על-אנושיים שנוצר במקור כדי לאגד מתנגדים לקיסר האל דום הממוקם בתחנת גרנד סנטרל בממלכת מנהטן של יקום אולטימייט מארוול.
סיומם של אירועי "הבלתי אנושיים נגד אקס-מן" מובילים לאירועי "תחייה מחדש", הרצת חוברות חדשה עבור הבלתי אנושיים והאקס-מן.
בד בבד עם כותרי קומיקס חדשים, הרצה זו כוללת כרכים חדשים לכותרים ישנים.
רשימה זו כוללת את "בלתי אנושיים: פריים" (Inhumans Prime), "המלכותיים" (Royals), "הלוחמים הסודיים" (Secret Warriors), "אקס-מן פריים" (X-Men Prime), "אקס-מן: הקבוצה המוזהבת" (X-Men Gold), אקס-מן: הקבוצה הכחולה" (X-Men Blue) וכרכים חדשים לחזיז שחור, קייבל, נשק אקס, ג'ין גריי, אייסמן וקבוצת Generation X.
מקסימוס מנסה להוציא לפועל תוכנית להפנות בלתי אנושיים כנגד עצמם, אך תוכנית זו נכשלת ומובילה למאסרו.
הוראתה האחרונה של מדוזה כמלכה היא לגזור עליו חיים של בדידות.
לפני מתן גזר דינו, מקסימוס מגלה לחזיז שחור סוד מטריד.
הבלתי אנושיים מנסים להתמודד עם האמת המרה שיכול להיות והם הדור האחרון של הגזע שלהם, מאחר שמדוזה הקריבה את ענן הטריגן לטובת המשך קיומו של הגזע המוטאנטי על פני כדור הארץ.
האקט הרשמי הראשון של איזו כמלכה הוא להנחיל שלטון דמוקרטי כך שלכולם יהיה קול משפיע מאשר רק למשפחת המלוכה, וכי על הבלתי אנושיים לשתף פעולה יותר עם בני האדם וממשלות העולם, לאחר שאין יותר בלתי אנושיים חדשים.
ילד מארוול נפגש עם קריסטל ומציע לה דרך אפשרית ליצירת ענן טריגן חדש, מה שמביא את משפחת המלוכה לערוך מסע בחלל ולגלות מידע חדש על הטריג'נסיס.
קבוצת האקס-מן מנסה להמשיך בחייה ויוצאת ממחבואה כעת כשאיום ההכחדה הסתיים.
חבורת האקס-מן של מגנטו מתפרקת, ופסיילוק הורגת אותו בגלל מעורבותו בתוכניתה של אמה אשר הובילה למלחמה.
שלא בידיעתה, מגנטו היה מודע לכך וארגן שאקסודוס ואליקסיר ימצאו אותו ויחיו אותו כדי שביחד יוכלו להמשיך עם האג'נדה שלהם.
קבוצת האקס-מן של סטורם מפנה את הלימבו מהפליטים המוטאנטים, שחוזרים לביתם כעת כשענן הטריגן אינו מאיים עליהם.
נו-גירל מאתרת את מיקומה של סרברה והם מסוגלים להוריד את תודעתה מגופה המושמד למכניזם חדש.
סטורם מרגישה אשמה על כך שהובילה את האקס-מן למלחמה במקום להגיע לפתרון דיפלומטי.
היא מחליטה לרדת מתפקידה כמנהיגת הקבוצה, מגייסת את קיטי פרייד לקחת את חובות המנהיגות, ושוקלת לעזוב את האקס-מן.
קיטי מבקשת מסטורם שלא לעזוב, אך סטורם מרבה לפקפק במוסריות שלה.
קיטי מעבירה את האקס-מן ממקום מושבם בלימבו אל סנטרל פארק מתוך תקווה שהאקס-מן יבססו את עצמם מחדש כגיבורים במקום שיחיו בפחד מתמיד, וזאת אף על פי שאוכלוסיית בני האדם מפחדת מהמוטאנטים כעת יותר כתוצאה ממלחמתם בבלתי אנושיים.
הבלתי אנושיים היא סדרת טלוויזיה אמריקאית אשר הופקה עבור רשת ABC.
הסדרה מבוססת על קומיקס בשם זה, שנכתב על ידי סטן לי וג'ק קירבי.
בסדרה, בדומה לסדרות אחרות שהפיקו אולפני מארוול, מתארת חלק מהיקום הקולנועי של מארוול.
היא הופקה על ידי אולפני ABC וחטיבת הטלוויזיה של אולפני מארוול בשיתוף פעולה עם תאגיד IMAX וסקוט באק שמש כמפיק בפועל של הסדרה.
הסדרה מספרת על משפחת המלוכה של גזע הבלתי אנושיים.
את המשפחה מגלמים אנסון מאונט כחזיז שחור, איוואן רהון כמקסימוס, סרינדה סוואן כמדוזה, אים איקוואקור כגורגון, איזבל קורניש כקריסטל, קן ליונג כקארנאק, מייק מו כטריטון וסוניה בלמור כאאוראן.
גזע הבלתי אנושיים החל להופיע בתפקיד מרכזי בסדרת הלייב אקשן סוכני החל מהחצי השני של עונתה השנייה.
בנובמבר 2016 הכריזו אולפני מארוול כי סדרת לייב אקשן המבוססת על הבלתי אנושיים עתידה לעלות לשידור במהלך שנת 2017 ברשת ABC, וכי שני פרקיה הראשונים יעלו לאקרנים בבתי-קולנוע באמצעות IMAX.
קווין פייגי הודיע על סרט המבוסס על גזע הבלתי אנושיים שיעלה לאקרנים ב-2 בנובמבר 2018, כחלק מהיקום הקולנועי של מארוול.
בעקבות הופעת הסרט על ספיידרמן, תאריך הפצת הסרט נדחה ל-12 ביולי 2019. באפריל 2016, תאריך הפצת הסרט הוסר מלוח הזמנים של אולפני דיסני, והוא בוטל.
העונה הראשונה שודרה מ-29 בספטמבר עד 10 בנובמבר 2017. במאי 2018 הכריזה רשת ABC על ביטול הסדרה.
לאחר התקוממות צבאית, בני משפחת המלוכה של גזע הבלתי אנושיים נמלטים להוואי, כדור הארץ, שם עליהם להציל את עצמם ואת העולם כולו.
אנסון מאונט - בלאקאגאר בולטאגון/חזיז שחור
ראש משפחת המלוכה ומלך אטילאן.
בלאקאגאר הוא בלתי אנושי ובעל יכולת להפעיל מניפולציה על אלקטרונים.
קולו נחשב לנשקו הקטלני ביותר משום שיכולת תפעול האלקטרונים מחוברת למרכז הדיבור שבמוחו.
במקור, בלאקאגאר עבר את תהליך הטריג'נסיס טרם לידתו, ובסדרה הוא עובר את התהליך בעודו בן ארבע עשרה.
המפיק, סקוט באק, ציין כי דמותו של בלאקאגאר הייתה קשה לעיבוד מפני שאינו מדבר, אך הוא עדיין הגיבור הראשי ומרכזה של הסדרה.
באק ביטל את השמועה כי הסדרה תשתמש באפקטים של קול פנימי עבור הבעת מחשבותיו של בלאקאגאר.
הוא חשף כי בלאקאגאר יתקשר עם הסובבים אותו באמצעות שפת סימנים מיוחדת משלו.
השחקן המשחק את הדמות, מאונט, יצר שפת סימנים ייחודית וזאת מפני שדמותו לא מכירה את כדור הארץ ואת שפת הסימנים האמריקאית.
במאי שני הפרקים הראשונים, רואל ריינה, אמר למאונט ליצור בין חמישה עשר לשישה עשר סימנים.
מאונט ניצל את זמנו הפנוי ויצר חוברת שלמה של סימנים, עם למעלה מחמישים עמודים.
באק ציין כי דמותו של בלאקאגאר מרתקת מפני שהרבה פעמים קשה לנחש את המניעים שמאחורי מעשיו.
מקסימוס הוא בעל מסירות חזקה לעם האטילאני והוא שואף להדיח את אחיו מכס המלוכה ולהיות המלך בעצמו.
בסדרה, מקסימוס איבד את הגן הבלתי אנושי בזמן שעבר את תהליך הטריג'נסיס, מה שגרם להאפלתו על ידי כוחותיהם של שאר בני משפחתו.
רהון ציין כי מקסימוס הוא בעל החשיבות הנמוכה ביותר במשפחה, מה שדי קשה עבורו, כי ללא רחמיו של אחיו, הוא היה עובד בעבודות כפיים.
באק כינה את גרסתו של רהון לדמות "גרסה אחרת, מורכבת יותר, אמיתית יותר ומשכנעת יותר", מאשר "עמיתו הקומיקסי", וזאת מפני שהתסריטאים היו מעוניינים ליצור נבל שהוא לא רשע רק בשביל להיות רשע.
רהון הוסיף כי אין בסדרה נבלים והדמויות לא פועלות לפי קודים אתיים של שחור ולבן, אלא בעלות שכבות רבות והרבה יותר גוונים.
רהון גם השווה את היחסים בין מקסימוס ובלאקאגאר ליחסיהם של לוקי ותור בסרטי היקום הקולנועי של מארוול.
סרינדה סוואן - מדוזלית' אמקוולין/מדוזה
אשתו של בלאקאגאר ומלכת אטילאן, אשר לה היכולת לשלוט בשיערה ולעצב אותו כרצונה החופשי.
סוואן ציינה כי קיימת תלות הדדית עצומה בין מדוזלית' לבלאקאגאר, בעיקר מפני שמדוזלית' עוזרת לו ליצור את שפת הסימנים הייחודית שלו וחיבור זה יוצר "סימביוזה חזקה המחזיקה אותם משולבים".
במהלך צילומי הסדרה, סוואן השתמשה בתוספות שיער יחד עם הפאה שלבשה ולמדה להשתמש בה על מנת להעצים את חשיבות השיער של הדמות בסצנות שלה על מנת להגדיל יותר את משקל הפאה שלבשה, שכבר גם ככה שקל 1.8 קילוגרם לפני שהוסיפו את כל האפקטים של השיער באמצעות טכנולוגיית ה-CGI.
בראיונות, סוואן ציינה כי לשיער של מדוזה יהיו "מצבי רוח" כמו בקומיקס, וכי הוא ינוע ויגיב אחרת לכל מצב שונה.
בן דודו של בלאקאגאר בולטאגון ומנהיג הצבא של אטילאן, אשר לו היכולת ליצור גלים סייסמיים עם רגליו, אשר להן צורה דמוית פרסות בקר.
איקוואקור תיאר את גורגון כ"בחור פזיזי שפועל לפני שהוא חושב".
איזבל קורניש - קריסטליה אמקוולין/קריסטל
אחותה הקטנה של מדוזלית' והחברה הצעירה ביותר של משפחת המלוכה, אשר לה יש את היכולת לשלוט על ארבעת היסודות.
קורניש ציינה כי בסדרה קריסטל מגיעה לגיל משמעותי בחייה ומתחילה את המסע אל הבגרות שלה ולגילוי נרחב אודות הכוחות שלה.
בן דודו של בלאקאגר, יועצו הקרוב ביותר ואחיו של טריטון, אשר רואה את החסרונות בכל דבר ומשמש כאסטרטג ופילוסוף של משפחת המלוכה.
בת אנוש מכדור הארץ בעלת תשוקה אישית לחלל ולמסלולי כוכבי הלכת שעובדת בחברת תעופה וחלל פרטית.
במהלך הסדרה, לואיז עתידה להיחשף לערפילי טריגן.
באק ציין כי דמותה של ווגלום אינה מתוך הקומיקס, אלא נחשבת דמות מקורית שנוצרה במיוחד עבור הסדרה.
בן דודו של בלאקאגאר ואחיו של קארנאק, אשר לו היכולת לחיות מתחת למים, אך יכולתו מוגבלת בכך שאינו יכול לשרוד זמן רב ללא מים.
למו לקח בין שלוש לחמש שעות להתאפר כל פעם מחדש על מנת ליצור את מראהו של טריטון.
ראש המשמרות המלכותיים של אטילאן, ובעלת נאמנות עזה אל מקסימוס.
בלמורס תיארה את דמותה כדמות קשוחה ורציונלית אשר מבצעת את המשימות שהוטלו עליה ללא קשר מה הן יהיו או כמה קשות הן יהיו.
כלבם וחבר הלוויה של משפחת המלוכה, אשר לו יכולות טלפורטציה.
בסדרה, דמותו של לוקג'או נוצרה באמצעות אפקטים רבים של טכנולוגיית CGI.
ריינה ציין כי אף אחד מעולם לא יצר דמות העשויה כולה מטכנולוגיית CGI מלאה בסדרת טלוויזיה לפני כן, ולכן יצירת דמותו של לוקג'או מהווה אחריות גדולה וכבדה עבור יוצרי הסדרה.
במרץ 2011, דווח לראשונה כי סרט המבוסס על גזע הבלתי אנושיים נמצא בשלבי פיתוח.
באוקטובר 2014 אולפני מארוול הכריזו רשמית על הסרט כחלק מהשלב השלישי של היקום הקולנועי של מארוול, והודיעו כי הסרט עתיד לצאת לאקרנים ב-2 בנובמבר 2018. מפיק היקום הקולנועי של מארוול, קווין פייגי אמר: בדצמבר של אותה שנה, הגזע הבלתי אנושיים הוצג לראשונה במהלך העונה השנייה של "סוכני ".
בעקבות העברתו של ספיידרמן ליקום הקולנועי, תאריך הסרט נדחה ל-12 ביולי 2019. לבסוף, באפריל 2016, תאריך הפצת הסרט הוסר מלוח הזמנים של אולפני דיסני, והוא בוטל.
לאחר ביטול הסרט, ג'וש וידון, המפיק בפועל של הסדרה "סוכני ", ציין כי לסדרה יש "קצת יותר חופש" והם "היו מסוגלים לעשות קצת יותר" עם הסוגים השונים של גזע הבלתי אנושיים שהוכנסו לעלילת עונתה הרביעית, כולל כמה מהבלתי אנושיים הקלאסיים.
במאי 2016, לאחר ש-ABC ביטלה את הסדרה "הסוכנת קרטר" ואישרה את הסדרה "המבוקשים ביותר", נשיא AVX שאנינג דאנגי, אמר כי מארוול ו-ABC מחפשים "סדרה שתועיל לשני המותגים".
בנובמבר, אמרה פייגי, כי זמן קצר לאחר מכן, חטיבת הטלוויזיה של אולפני מארוול ותאגיד IMAX הודיעו על פיתוח סדרת "הבלתי אנושיים", אשר עונתה הראשונה תכלול שמונה פרקים ותופק בשיתוף עם אולפני ABC.
אולפני מארוול החליטו כי דמויותיהם של הבלתי אנושיים מתאימות יותר לסגנון הטלוויזיוני, וכי סדרת טלוויזיה בנושא תצליח הרבה יותר מאשר ניסיון להתאים את זיכיון "הבלתי אנושיים" שתוכננו לו סרטים רבים סביב שאר הזיכיונות של היקום הקולנועי של מארוול.
הסדרה אינה אמורה להוות עיבוד מחדש של הסרט שבוטל, ואף לא ספין-אוף עבור הסדרה "סוכני ", אך הוא מתקיים באותו יקום משותף.
בדצמבר, נודע כי סקוט באק, ששימש בתפקיד המפיק בפועל של הסדרה איירון פיסט, ישמש באותו התפקיד עבור הסדרה המיועדת יחד עם ג'ים צ'ורי וג'ף לואב.
תאגיד IMAX הוא שותף במימון בסדרה, דבר המהווה את הפעם הראשונה שהיא עושה זאת עבור סדרת טלוויזיה, ומשלמת תשלום מלא עבור שני הפרקים הראשונים.
במקור, תאגיד IMAX ניגשו לאולפני מארוול והציעו להם את העסקה לאחר אירוע מוצלח שלהם [IMAX] שנעשה עבור הסדרה "משחקי הכס" בשנת 2015. כהשלכה מתוצאות העסקה, אולפני מארוול היו מסוגלים להוציא מימון נרחב יותר על הפרויקט מאשר על שאר הפרויקטים שלהם, במיוחד בנושא האפקטים החזותיים, אשר ספגו ביקורת בסדרות אחרות שלהם.
אולפני מארוול קיוו כי השותפות יחד עם IMAX תמשוך קהל רחב יותר לסדרה מאשר לסדרות הקודמות שלה, באופן שייצור באזז נרחב יותר עבור הסדרה.
בן שרווד, נשיאה של חטיבת הטלוויזיה של דיסני-ABC, תיאר את העסקה כ"ניצחון מרובע - ניצחון עבור 'IMAX', ניצחון עבור מארוול, ניצחון עבור אולפני ABC וניצחון עבור רשת ABC שכעת הם מסוגלים להשיק סדרת טלוויזיה באופן חדשני ולקבל תשומת לב בשוק צפוף יותר ויותר עבור סדרת הטלוויזיה המקורית".
באק הרגיש שהעבודה המשותפת עם IMAX נתנה ליוצרים הרבה יותר חופש מהרגיל, דחפה ועודדה אותם לחשוב בהיקף קצת יותר גדול ממה שהיו עושים אם זה היה רק סדרת טלוויזיה רגילה.
על שילוב אלמנטים יותר פנטסטיים הקשורים לבלתי אנושיים, באק הצהיר כי באק הוסיף כי הדמויות יהיו במצבים ובסיטואציות שונות בהם השימוש בכוחותיהם לא יעזור להם לצאת מהם, כדי לעזור "להציג את הדמויות כאנשים עם כוחות על, ולא כגיבורי על בלבד".
עלילת העונה מרחשת הן על כדור הארץ והן על העיר הבלתי אנושיים אטילאן, אשר נמצאת על הירח.
הסדרה מגוללת עלילה מקורית בהשראת אלמנטים מהקומיקס.
בסוף פברואר 2017, נודע כי איוואן רהון לוהק לדמותו של מקסימוס ואנסון מאונט לוהק לדמותו של חזיז שחור.
מאונט לא עבר אודישן עבור דמותו של חזיז שחור, מפני שהדמות אילמת.
עם זאת, המפיק ג'ף לואב הכיר את השחקן אנסון מאונט וחש כי ליהוקו לתפקיד יתאים.
בתחילת מרץ לוהקו סרינדה סוואן לתפקיד מדוזה, קן ליונג לתפקיד קארנאק, אים איקוואקור לתפקיד גורגון, איזבל קורניש לתפקיד קריסטל, מייק מו לתפקיד טריטון, סוניה בלמור לתפקיד אאוראן, ואלן ווגלום לתפקיד לואיז, דמות חדשה ומקורית שנוצרה עבור הסדרה.
באותו בחודש, כותב הקומיקס צ'ארלס סול ציין כי הסדרה תכלול גם כמה דמויות נוספות, אשר ביניהן יהיו כאלו שהוא יצר במהלך חוברות הקומיקס.
המעצב רולנד סאנצ'ס שימש בתפקיד מעצב התלבושות עבור הסדרה.
רהון ציין כי עיצוב התלבושות שונה מאוד מאיך שהם מוצגים בקומיקס, למשל, תלבושתו של מאונט בתור חזיז שחור אינה התלבושת הקלאסית השחורה עם הפסים הלבנים והמסכה.
לדברי מאונט, הבחירה לעצב כך את התלבושות נעשתה על מנת להפוך את הדמות ל"נגישה יותר עבור הצופה...
אני לא בטוח כי הטלוויזיה היא מקום מתאים עבור מסכות." רהון הוסיף כי התלבושות נועדו להיראות מוזר לקהל הצופים כדי להדגיש כי גזע הבלתי אנושיים חי בנפרד מכדור הארץ ומהתרבות האנושית במשך זמן מה ורב.
בנוסף, הסטים של הסדרה עוצבו ונבנו בצורה אנכית יותר מהרגיל כדי להתאים את השידור למסכי ה-IMAX.
מארק קולפק, ששימש בתפקיד מפקח האפקטים החזותיים של "סוכני ", הצהיר כי הוא לא יהיה חלק מהצוות האחראי על האפקטים החזותיים של "הבלתי אנושיים" בשל התחייבויותיו ל"סוכני ", אף על פי שעלילת שתי הסדרות עוסקות באותו הגזע.
במקום, אריק גרנאודייר נבחר לשמש כמנהל האפקטים החזותיים של הסדרה.
באק ציין כי תהליך עיצוב השיער של מדוזה היה תהליך קשה מאוד שלקח די הרבה זמן לעבוד על זה כדי לגרום לאפקט לעבוד.
בזמן שעבדו על אפקטי הטלפורטציה של לוקג'או, ריינה רצה "משהו באמת אורגני", ויצר רישומים להצגת "הרעיון כיצד לוקג'או מתמוסס לצורת נחיל חול אורגני" ובאק ואולפני מארוול התלהבו מתפיסת הטלפורטציה בצורה כזו.
צילומי הסדרה החלו ב-5 במרץ 2017, במרכז העיר הונולולו שבהוואי, תחת כותרת "Project Next" ("הפרויקט הבא").
בנוסף, צילומים נוספים עבור הסדרה התקיימו בקאהולאווה, הוואי, בשדה התעופה לשעבר של חיל האוויר ברטרס פוינט.
צילומים נוספים התקיימו בדאימונד הד ובבניין הקפיטול של מדינת הוואי.
שני הפרקים הראשונים של הסדרה צולמו במצלמות דיגיטליות מסוג Arri Alexa IMAX 2D, על מנת להתאים את הופעת הבכורה על מסכי ה-IMAX, כשקטעי פעולה מרכזיים מהפרקים הבאים צולמו גם הם באמצעות אותה הטכנולוגיה על מנת לשפר את האיכות החזותית הכוללת של הסדרה.
עבור המצלמות שצילמו בהן במהלך צילומי הסדרה, עוצבו במיוחד עדשות חדשות רחבות יותר.
ABC, אולפני מארוול ו-IMAX בחרו לצלם את הסדרה בהוואי בשל תמריצי המס של המדינה לצילומים, ובשל הקשר החזק בין דיסני-ABC למדינה שנוצר כתוצאה מפרויקטים קודמים.
עם זאת, העובדה כי אולפן ההפקה היחיד על איי הוואי, "Hawaii Film Studio", נתפס לשימוש ממושך על ידי סדרת הטלוויזיה "הוואי חמש-אפס", האולפנים נאלצו למצוא שטח חדש עבור הפרויקט.
משרד הסרטים של הוואי היה מעוניין להסב את שדה התעופה של חיל הים לשעבר של תחנת ברברס פוינט לאולפן צילומים, ועד תחילת שנת 2017, השטח עבר הסבה על ידי חיל הים למחלקת עסקים, כלכלה ותיירות בהוואי, מה שאפשר ליצור שטח נרחב עבור צילומי הסדרה.
באמצעות צילומי הסדרה, נוצרו מאות מקומות עבודה שסיפקו בין 80 ל-100 מיליון דולר בשנה לכלכלת המדינה.
ג'ין היגינס, שעבדה בעבר בהוואי עבור הסדרה אבודים כמפיקה בפועל, משמשת גם בתפקיד המפיקה של הסדרה.
בכנס הקומיק-קון, סן דייגו 2017, המפיק לואב הכריז כי שון קאלרי ילחין את המוזיקה והפסקול עבור הסדרה, לאחר שהלחין סדרה נוספת של מארוול, ג'סיקה ג'ונס.
קאלרי הקליט את המוזיקה עבור הסדרה יחד עם תזמורת של 70 איש.
הקשר אל היקום הקולנועי של מארוול
כאשר הוא הכריז על הסדרה, שרווד ציין כי האנשים שעמדו מאחורי הפרויקט הזה "עבדו בזהירות רבה" עם אולפני מארוול על מנת להבטיח שיפור רב ומשמעותי ליקום הקולנועי של מארוול.
באק ציין כי "דברים שקרו בעלילות "סוכני " ישפיעו על עלילת הסדרה הנוכחית", אך הוא גם הצהיר כי הוא התמקד יותר בשיווק הסדרה החדשה עוד לפני שיחשוב בכלל איך לקשר בין הסדרה לבין היקום הקולנועי באמצעות אירועי קרוס-אוברים עם הפרויקטים האחרים המשותפים להם דרך היקום הקולנועי.
באק פירט עוד יותר אלמנטים שנלקחו מ"סוכני " כוללים בין היתר את הטכנולוגיה החייזרית וגבישי הטריגן הכחולים.
הבלט המלכותי היא להקת בלט בינלאומית נודעת, אשר בסיסה ממוקם בבית האופרה המלכותית בקובנט גרדן שבלונדון, אנגליה.
הבלט המלכותי הוא הגדול מבין ארבע להקות הבלט הגדולות בבריטניה.
הוא נוסד בשנת 1931 על ידי נינט דה ולואה והתבסס בבית האופרה המלכותית ב-1946. הוא קיבל צ'רטר מלכותי בשנת 1956 והפך ללהקת הדגל של בריטניה.
הבלט המלכותי היה אחת מלהקות הבלט הבולטות והחשובות במאה ה-20, והוא ממשיך להיות אחת מהלהקות המפורסמות בעולם עד היום, לרוב תוך ציון של הערכים האומנותיים והיצירתיים שלו.
הלהקה מעסיקה כמאה רקדנים, והיא בעלת מתקנים שנבנו בתוך בית האופרה המלכותית.
בית הספר הרשמי של הלהקה הוא בית הספר המלכותי לבלט, ויש לה להקה-אחות, הבלט המלכותי של ברמינגהאם, אשר פועלת באופן עצמאי.
הרקדנית המכובדת ביותר שיצאה מהלהקה היא מרגוט פונטיין.
ב-1926, הרקדנית האירית נינט דה ולואה ייסדה את האקדמיה לאומנות כוריאוגרפית, בית ספר לריקוד לבנות.
כוונתה הייתה להקים להקת בלט ובית ספר, מה שהוביל אותה לשיתוף פעולה עם המפיקה ובעלת התיאטרון ליליאן בייליס.
בייליס הייתה בעלת התיאטראות אולד ויק וסדלר'ס ולס בלונדון וב-1925 היא הציעה לדה ולואה להעלות הופעות מחול בשני המקומות.
סאדלר'ס וולס נפתח מחדש בשנת 1931 והוויק-ולס בלט, ואיתו בית הספר לבלט ויק-ולס, נוסדו בתיאטרון.
שני אלה יהיו קודמיו של הבלט המלכותי היום, הבלט המלכותי של בירמינגהאם ובית הספר המלכותי לבלט.
לפני שובה לבריטניה, נינט דה ולואה הייתה חברה בבלט רוס, אחת הלהקות הבלט המפורסמות והמשפיעות של המאה ה-20. הלהקה התפרקה ב-1929 לאחר מות מייסדה, סרגיי דיאגילב.
כאשר דה ולואה יצרה את ויק-ולס בלט, היא העסיקה כמה מחברי הלהקה לשעבר, ביניהם אליסיה מרקובה ואנטון דולין, שהצטרפו כרקדנים ראשיים, ותמרה קרסבינה, אשר עבדה עם הלהקה כיועצת.
המנהל המוזיקלי של הלהקה היה המנצח והמלחין קונסטנט למברט, שהיה בעל השפעה אומנותית ומוזיקלית ניכרת בשנותיה הראשונות של הלהקה.
ב-1939, אחרי שהפסיקה את הקשר עם תיאטרון אולד ויק, הלהקה שינתה את שמה ל"סדלר'ס ולס בלט" ובית הספר הפך ל"בית הספר לבלט סדלר'ס ולס".
השניים המשיכו להתקיים בתיאטרון סדלר'ס וולס עד 1946, כאשר הלהקה הוזמנה להיות להקת הבלט המקומית של בית האופרה המלכותית שנפתח מחדש בקובנט גרדן, בניהולו של דייוויד וובסטר.
הלהקה עברה לבית האופרה עוד באותה שנה, כאשר ההפקה הראשונה של הלהקה במקום הייתה "היפהפייה הנרדמת".
בעקבות מעבר הלהקה, בית הספר עבר למקום משלו ב-1947. להקה-אחות הוקמה כדי להמשיך את ההופעות בסאדלר'ס וולס, בשם 'הבלט של תיאטרון סדלר'ס וולס', בניהול הרקדן ג'ון פילד.
ב-1955, הלהקה-האחות איבדה את הקשר עם סדלר'ס וולס באופן זמני וחזרה לבית האופרה המלכותית בתור יחידת סיבובי הופעות של הלהקה הראשית.
ב-1956 הוענק צ'רטר מלכותי לשתי הלהקות ולבית הספר.
מאוחר יותר הם נקראו הבלט המלכותי, הבלט המלכותי של סאדלר'ס וולס ובית הספר המלכותי לבלט.
הבלט המלכותי של סדלר'ס ולס חזר לסדלר'ס ולס ב-1970, תוך המשך סיבובי הופעות ברחבי המדינה.
ב-1987 הלהקה הוזמנה להפוך ללהקת הבלט המקומית של היפודרום ברמינגהאם (Birmingham Hippodrome).
הלהקה עברה לבירמינגהאם ב-1990 ושינתה את שמה לבלט המלכותי של בירמינגהאם.
הלהקה חדלה להיות חלק מהבלט המלכותי בשנת 1997 כאשר היא הפכה להיות עצמאית מבית האופרה המלכותית, עם סר פיטר רייט בתור המנהל האמנותי של הלהקה.
הבלט המלכותי של בירמינגהאם שומר על יחסים קרובים עם הבלט המלכותי ועם בית הספר המלכותי לבלט, שנשאר בית הספר הרשמי של הלהקה.
ב-1964 הקים הבלט המלכותי את "בלט לכולם" בניהולו של פיטר ברינסון.
בין 1964 ל-1979 "בלט לכולם" סייר ברחבי המדינה, הציג כ-150 הופעות בשנה והגיע לכ-70,000 אנשים בכל שנה.
כיום, הבלט המלכותי נותר להקת הבלט המקומית של בית האופרה המלכותית, מנהל סיורים בינלאומיים משלו, וממשיך להיות להקת האם של בית הספר המלכותי לבלט, שבסיסו נמצא כעת בלודג' הלבן בפארק ריצ'מונד שבלונדון וממוקם גם ברחוב פלוראל, בסמוך לבית האופרה המלכותית ועם גישה ישירה אליו.
בשנותיו הראשונות, בלט סדלר'ס ולס הפך לאחת מלהקות הבלט הראשונות מחוץ לברית המועצות שהפיקו הצגות בלט מלאות של מריוס פטיפה ולב איבאנוב, שהיו מרכזיים ברפרטואר של הבלט הרוסי הקיסרי.
כדי להציג את הצגות הבלט אלו עם להקתה החדשה, דה ולואה העסיקה את ניקולס סרגייב, מנהל אמנותי לשעבר בבלט הרוסי.
הוא ביים הפקות של "היפהפייה הנרדמת" של פטיפה, "אגם הברבורים" ו"מפצח האגוזים" של פטיפה ואיבנוב, "קופליה" של פטיפה ואנריקו צ'יקטי וז'יזל של פטיפה.
לאחר שנוצרו בעזרת סימון כוראוגרפי שנכתב בסנט פטרבורג בתחילת במאה ה-20, יצירות אלה נכללו מאז ברפרטואר של הבלט המלכותי.
כיום הלהקה משתמשת בהפקתו של פיטר רייט משנת 1984 למפצח האגוזים, אשר משתמשת בחלק מהסימון שיצר סרגייב.
חידושו של סרגייב לבלטים אלו בלונדון נחשבת לנקודת היסוד של רפרטואר הבלט הקלאסי המסורתי, והובילה לחזרתם לבמות בכל רחבי העולם.
סרגייב נחשב לאחד התורמים המשמעותיים לפופולריות של הבלט בעולם.
הסימון הכוראוגרפי שלו וחומרים אחרים הקשורים אליו נשמרו באוסף סרגייב, חלק מאוסף התיאטרון של אוניברסיטת הרווארד.
פרימה בלרינה אסולוטה - הרקדנית הטובה ביותר
הבלט המלכותי הוא אחת מלהקות הבלט היחידות בעולם שהעסיקה ארבע רקדניות שנחשבות כ"פרימה בלרינה אסולוטה", תואר המוענק לרקדניות הבלט הבולטות ביותר, מתוכן שלוש שלמדו בבית הספר המלכותי לבלט.
הראשונה מביניהן הייתה אליסיה מרקובה אשר אומנה אישית על ידי נינט דה ולואה כחלק מבלט רוס של סרגיי דיאגילב.
היא הוזמנה להיות אחת מהרקדנים המייסדים של הבלט המלכותי ויועדה להיות הרקדנית הראשית הראשונה בלהקה ובהמשך הוכרה כ"פרימה בלרינה אסולוטה".
נינט דה ולואה גילתה ואימנה באופן אישי אף את מרגוט פונטיין, תוך שהיא מזמינה אותה להצטרף לבית הספר המלכותי לבלט, אותו ייסדה דה ולואה, ושם עשתה פונטיין את כל הקריירה שלה עם הלהקה.
בתור מתנה ליום הולדתה השישים, הוכרזה פונטיין כ"פרימה בלרינה אסולוטה" על ידי המלכה אליזבת השנייה.
פיליס ספירה הצטרפה לבית הספר המלכותי לבלט בשנת 1959 ולאחר סיום לימודיה הצטרפה ללהקת ההופעות של הבלט המלכותי.
בהמשך היא חזרה אל מולדתה דרום אפריקה, שם הוכרזה כ"פרימה בלרינה אסולוטה" על ידי הנשיא בשנת 1984.
האחרונה היא אלסנדרה פרי, אשר סיימה את הכשרתה בבית הספר המלכותי הגבוה לבלט והחלה את הקריירה שלה בבלט המלכותי.
לאחר שרקדה עם הלהקה במשך ארבע שנים היא הוכרזה כ"פרימה בלרינה אסולוטה" של בלט תיאטרון לה סקאלה במילאנו.
רקדניות אחרות שקיבלו את תואר "פרימה בלרינה אסולוטה" הופיעו עם הבלט המלכותי בתור רקדניות אורחות, ביניהן הבלרינה הצרפתייה איווט שאווירה והבלרינה הגיאורגית נינו אנניאשווילי.
בבלט המלכותי ישנם שש דרגות של רקדנים בסדר עולה:
אמן: הדרגה הנמוכה ביותר בלהקה.
לצד האמנים הראשונים הם חלק מהקור דה בלט.
בוגרי בית הספר לבלט שנכנסים ללהקה בדרך כלל מתחילים בדרגה זו.
אמן ראשון: דרגתם של הבכירים בקור דה בלט.
לרקדנים ברמה זו יש הזדמנות לבצע כמה מהתפקידים הבולטים יותר בקור דה בלט, כמו "ריקוד הברבורים הקטנים" באגם הברבורים.
אמנים ראשיים יופיעו לעיתים גם בתפקידים של סולנים אם הם מועמדים לקידום.
סולן: בדרך כלל ישנם 15–20 סולנים בלהקה.
לפי תואר זה, רקדנים בדרגה זו מבצעים את רוב קטעי הסולו ומעטים מהקטעים הקבוצתיים בבלט, כמו מרקוציו ברומיאו ויוליה או אחת מהפיות ב"יפהפייה הנרדמת".
סולן ראשון: דרגה בה רקדנים מועמדים לקידום לתפקיד ראשי.
רקדן ברמה זו ירקוד רפרטואר מגוון של תפקידי הסולו הבולטים ביותר, תוך היכרות וקבלת הזדמנויות לביצוע תפקידים מובילים, כאשר רקדן ראשי פצוע או אינו יכול להופיע.
אמן דמות ראשי: דרגה הניתנת לחברי להקה שביצעו תפקידי דמויות חשובים.
תפקידים אלו הם לרוב מאוד תיאטרליים ולעיתים קרובות כוללים ריקודי אופי או פנטומימה בבלט.
דוגמאות לתפקידים אלו הן הפיה הרעה ב"יפהפייה הנרדמת" ודרוסלמאייר במפצח האגוזים.
רוב אמני הדמות הראשיים בבלט המלכותי הם מבוגרים יותר, חברים בלהקה במשך זמן רב, שאינם יכולים יותר לרקוד בתפקידים תובעניים מבחינה פיזית.
רקדן ראשי: הדרגה הגבוהה ביותר בבלט המלכותי.
רקדנים בדרגה זו מבצעים לרוב את התפקידים המובילים והבולטים בבלט.
רקדן ראשי מזוהה כאחד המובילים בלהקה.
חלק מהרקדנים המפורסמים ביותר בעולם היו רקדנים ראשיים בלהקה.
בבלט המלכותי ישנן גם דרגות מיוחד לאמן אורח ואמן אורח ראשי.
תואר אמן אורח ניתן לרקדן זמני שלוהק לתפקיד בבלט ספציפי או לתקופה מוגבלת.
תואר אמן אורח ראשי ניתן לפעמים לאמנים אורחים שמופיעים עם הלהקה לטווח ארוך יותר.
הבלט המלכותי מעסיק כ-100 רקדנים.
ללהקה יש גם צוות מנהל, צוות אמנותי וצוות מוזיקלי הכוללים את:
מנהל אמנותי - קווין או'הר, בוגר בית הספר המלכותי לבלט ורקדן לשעבר בבלט המלכותי ובבלט המלכותי של בירמינגהאם.
מנהל מוזיקלי - קן קסלס, מנצח בלגי.
כוריאוגרף מומחה - ויין מקרגור, כוריאוגרף זוכה פרסים ובולט ביותר בתחום הריקוד העכשווי ובתור מנהל אמנותי של להקת "Random Dance".
שותף אמנותי - כריסטופר ווילדון.
תוכנית הרקדנים הצעירים של אוד ג'בסון
מהופעתם הראשונה יחד בבלט המלכותי בז'יזל ב-21 בפברואר 1962, מרגוט פונטיין ורודולף נורייב הציגו את שותפות הבלט הטובה ביותר בכל הזמנים.
שותפות זו הובילה את שני הרקדנים להיות מצטיינים בין רקדני הבלט הטובים ביותר אי פעם והגיעה בשיא של מה שנחשב כיום לתקופה הטובה ביותר בהיסטוריה של הבלט המלכותי.
ב-12 במרץ 1963 השניים הופיעו בפרימיירה לבלט של סר פרדריק אשטון, "מרגריט וארמאן", הבלט הראשון שנוצר עבורם והפך להיות סימן ההיכר שלהם.
בהצגתו עם קטע בפסנתר שהולחן על ידי פרנץ ליסט, בלט זה מתחיל בדמותה של מרגריט על ערש דווי והסיפור מסופר בעזרת פלשבק עד לרגע בו ארמאן מגיע לגעת בה בפעם האחרונה לפני מותה.
אשטון תכנן קטע זה במיוחד עבור פונטיין, והוא זכה לשבחים בתור השיא הדרמטי של פונטיין, עם חמישים צלמים שנכחו בחזרה הגנרלית ועשרים ואחד הדרנים.
שותפות פונטיין-נורייב נמשכה שנים רבות עד לפרישתה של פונטיין מהבלט המלכותי בשנת 1979, בגיל 60. ב-1970, לאחר פרישתו של פרדריק אשטון מתפקיד המנהל האמנותי של הבלט המלכותי, היו קריאות רבות להכרזתו של נורייב כיורשו.
עם זאת, קנת מקמילן קיבל את המעמד ונורייב עזב את הלהקה בתור רקדן ראשי והפך תוך זמן קצר להיות רקדן אורח בינלאומי.
לימים הפך נורייב למנהל האמנותי של בלט האופרה של פריז.
לפונטיין ונורייב הייתה מערכת יחסים קרובה על הבמה ומחוצה לה.
הם היו חברים טובים עד מותה של פונטיין בשנת 1991. נורייב צוטט כשאמר על שותפותם כי הם רקדו עם "גוף אחד, נשמה אחת".
ב-2008 בית האופרה המלכותית ומועצת העיר מנצ'סטר החלו את שלבי התכנון של פיתוח חדש שנודע בשם בית האופרה המלכותית, מנצ'סטר.
לפי ההצעה, יעבור תיאטרון פאלאס במנצ'סטר שיפוץ בשווי 80 מיליון לירות שטרלינג, כדי ליצור תיאטרון מהשורה הראשונה, המסוגל להציג הפקות של הבלט המלכותי והאופרה המלכותית.
הכוונה הייתה, שבית האופרה המלכותית ישתכן בתיאטרון לעונה שנתית של 18 שבועות, בה יציג 16 הופעות של האופרה המלכותית, 28 הופעות של הבלט המלכותי ועוד מספר הפקות קטנות.
ההצעות ייעדו את תיאטרון הפאלאס כבסיס המיועד להופעות של להקות בית האופרה המלכותית בצפון אנגליה, בית הפקה לבלט ואופרות חדשים, ומרכז אימונים לכל ההיבטים של הפקות התיאטרון.
ההצעות גם כללו יצירת כ-700 מקומות עבודה חדשים לכאנשים המקומיים.
ההצעות אושרו על ידי שר התרבות, התקשורת והספורט דאז, אנדי ברנהאם, והתקבלו על ידי מספר גופים ציבוריים.
עם זאת, התוכניות תוקנו על מנת לתת מענה לבעיות שהועלו על ידי מתנגדיהן.
מאין יבוא המימון לשיפוץ התיאטרון?
האם ההצעות ישפיעו לרעה על "הלוורי", תיאטרון וגלריה בעיר סלפורד הסמוכה?
האם עונת ההופעות במנצ'סטר תציג אותה רמת ביצועים כמו באופרה המלכותית בלונדון?
שנה לאחר מכן שלחה הנהלת הלוורי מכתב פתוח למחליף שר התרבות, התקשורת והספורט, בן בראדשו, למועצה האנגלית לאמנויות, למועצה העירונית של מנצ'סטר ולבית האופרה המלכותית.
במכתב הוא קרא לגניזת התוכנית בצורתה הנוכחית.
הלורי אמר, כי מכתב זה איננו יוצא נגד הגעת בית האופרה המלכותית למנצ'סטר והציע מודל חלופי לפיו המוזיקה והאופרה יהיו מרוכזים בביתו המתוכנן של בית האופרה המלכותית, תיאטרון הפאלאס, והלוורי יהפוך למרכז לריקוד ויארח את הבלט המלכותי.
דו"ח עצמאי הראה, כי עלות הפרויקט תהיה כ-100 מיליון לירות שטרלינג עם עוד 16 מיליון לירות שטרלינג הדרושים מדי שנה עבור עלויות הפעלה של האתר החדש.
בשנת 2010 פורסם, כי הפרויקט נגנז כחלק מקיצוץ גדול במימון האמנויות.
הבלט המלכותי הוא להקה זוכת פרסי אוליבייה רבים.
להלן רשימה מלאה של פרסים בהם זכו הלהקה וחבריה מאז נוסד הפרס בשנת 1978. פרסים אלו כוללים פרסים שניתנו ללהקה עבור הפקת בלט מסוים, פרסים שהוענקו לרקדנים בודדים עבור הופעתם בתפקיד ספציפי, פרסים למעצבים על עבודתם על הפקה מסוימת וגם לחברים אחרים בצוות הבלט המלכותי עבור הישגים בריקוד.
1978 - הפקת השנה בבלט, עבור הפקתו של סר פרדריק אשטון, "חודש בכפר".
1980 - הישג יוצא דופן של השנה בבלט, עבור ההפקה של "גלוריה".
1981 - הישג ראשון יוצא דופן של השנה בבלט, הוענק לבריוני ברינד עבור הופעתה בבלט "ריקודי אלביון".
1983 - ביצועים אישיים יוצאי דופן של השנה בהפקת המחול החדשה, הוענק לאלסנדרה פרי עבור הופעתה בבלט "גיא צלמוות".
1983 - הפקת המחול החדשה הטובה ביותר של השנה, על הפקתו של סר קנת מקמילן, "רקוויאם".
1992 - הישג יוצא דופן במחול, על הפקותיו של ויליאם פורסיית', "באמצע" ו"מוגבה במקצת".
1992 - פרס מיוחד של איגוד התיאטרון של לונדון, הוענק למייסדת ומנהלת הבלט המלכותי נינט דה ולואה, כאות הוקרה על הישגיה במחול.
1993 - הפקת המחול החדשה הטובה ביותר, על הפקתו של סר קנת מקמילן, "עץ יהודה"
1995 - הפקת המחול החדשה הטובה ביותר, על הפקת "סימטריות של פחד"
1995 - הישג יוצא דופן במחול, הוענק למעצב התאורה פיטר מומפורד עבור הפקתו של הבלט המלכותי, "סימטריות של פחד"
2007 - הפקת המחול החדשה הטובה ביותר, על הפקת "כרומה", בכוריאוגרפיה של ויין מקגרגור
2008 - הפקת המחול החדשה הטובה ביותר, על פרמיירת הלהקה לבלט "תכשיטים" של ז'ורז' בלנשין
2008 - הישג יוצא דופן במחול, על פרמיירת הלהקה לבלט "תכשיטים" של ז'ורז' בלנשין
2010 - הפקת המחול החדשה הטובה ביותר, הוענק לפרויקט ברנדסטרואפ-רוחו, "גולדברג" (שיתוף פעולה בין הכוריאוגרף קים ברנדסטראפ והרקדנית תמרה רוחו)
2013 - הישג יוצא דופן במחול, הוענק לרקדנית הראשית מריאנלה נונייז
2016 - הישג יוצא דופן במחול, הוענק לרקדנית האורחת אלסנדרה פרי, עבור הופעותיה בבלט "שרי" ו"וולף וורקס".
הבלט הישראלי היא להקת בלט המבצעת יצירות בלט קלאסי ונאו-קלאסי.
מייסדיה הם ברטה ימפולסקי והלל מרקמן, שניהלו אותה במשך 45 שנים.
הלהקה מעלה לעיתים קרובות יצירות בכוריאוגרפיה חדשה ונוסף לכך, היא להקת הבלט המקצועית היחידה בישראל שמעלה יצירות מן הרפרטואר הקלאסי הבינלאומי.
להקת הבלט הישראלי יוצאת בקביעות לסיורים ברחבי העולם.
הלהקה שוכנת במרכז החדש לבלט ישראלי בתל אביב, המצויד באולם החזרות הגדול ביותר בישראל, שבו 250 מקומות ישיבה.
הבלט הישראלי מייצג את ישראל בסיורים ברחבי העולם ובפסטיבלים חשובים באירופה, אסיה ואמריקה.
המייסדים ברטה ימפולסקי והלל מרקמן העלו את ההופעה הראשונה של הבלט הישראלי ב-25 בינואר 1967 בחולון, עם קבוצה של ארבע רקדניות צעירות.
הלהקה סבלה בשנותיה הראשונות ממחסור במימון שגרם לתאורה ותפאורה באיכות ירודה.
אף על פי כן בשלהי שנות השישים הלהקה קיימה מספר הופעות, תחת השם "הבלט הקלאסי הישראלי".
כמו כן הופיעה הלהקה בבולטימור וקטעים ממופעיה שודרו בטלוויזיה הישראלית.
ז'ורז' בלנשין אישר לבצע את יצירתו "סרנדה" ב-1975, וב-1981 העניק ללהקה זכויות ביצוע חופשי לכל יצירותיו.
באמצע שנות השבעים שינתה הלהקה את שמה ל-"הבלט הישראלי", ובספטמבר 1977 יצאה לסבב הופעות נוסף בארצות הברית.
בעקבותיו, יצאה הלהקה לסבב הופעות בינלאומי נוסף ב-1981, ובו נכללו גם פוארטו ריקו, ונצואלה, ארגנטינה וצ'ילה, ולסבב נוסף ב-1984. בשנת 1980 הופיעה הלהקה בפסטיבל אתונה, וב-1984 בפסטיבל רג'יו אמיליה באיטליה בשנת 1985 הפיקו ימפולסקי ומרקמן ביצוע בימתי מלא, ראשוני לארץ, של מפצח האגוזים של צ'ייקובסקי, וכן את 'סינדרלה' לסרגיי פרוקופייב.
בשנת 1990 הועלתה הפקה לרומיאו ויוליה.
בשנות התשעים יצא הבלט הישראלי להופעות בהונגריה, בפסטיבל האמנויות במלטה ובסין.
בראשית שנות האלפיים הבלט הישראלי העלה הפקה של הבלט "אונייגין" לג'ון קרנקו.
בשנת 2003 שיתף הבלט פעולה עם כוריאוגרף הבית של בלט שטוטגרט, כריסטיאן שפוק
בשנת 2010 החלה הלהקה בתוכנית הבראה כלכלית, בעקבות דיווחים לפיה גרעונה עומד על 6.4 מיליון שקלים.
התוכנית לוותה בחילופי הנהלה, כאשר ימפולסקי ומרקמן פוטרו מתפקידיה כמנכ"ל ומנהלת אמנותית, והוחלפו בכוריאוגרף עידו תדמור וסגנית המנכ"ל לאה לביא.
משנת 2013 המנהלת האמנותית היא קלייר בייליס-נגר.
הבלט הישראלי מחזיק מתקנים משלו בתל אביב, בהם בית ספר רשמי לבלט, הנקרא "מרכז הבלט הקלאסי", המוסד הראשון במעלה בישראל.
בית הספר קם במגרש אותו ימפולסקי ומרקמן רכשו בשנת 1970 במקום שהפך לימים לכיכר המדינה, כאשר בית הספר היווה מקור המימון העיקרי של הלהקה בשנותיה הראשונות.
הרפרטואר העכשווי של הבלט הישראלי כולל יצירות רבות משל ז'ורז' בלנשין, הודות לנדיבותו במתן זכויות שימוש חופשי ללהקה.
יצירות בלנשין ברפרטואר כוללות את "סימפוניה בדו", "סקווייר דאנס", "הוואלס", "קונצ'רטו בארוקו" ו"ארבעת המזגים".
עוד יש ברפרטואר יצירות מודרניות של כוריאוגרפים כמו כריסטיאן שפוק, רודי ואן דנציג, יאן לינקולן, לאר לובוביץ' וקשישטוף פסטור.
ברשות הלהקה גם יצירות מקור רבות של המנהלת האמנותית ברטה ימפולסקי.
מלבד יצירותיה המקוריות, יצרה ימפולסקי כוריאוגרפיה חדשה ל"יפהפייה הנרדמת" ול"מפצח האגוזים".
לבלט הישראלי יש ברפרטואר שלו מספר רב של בלטים קלאסיים באורך מלא, בהם "אונייגין", ז'יזל, "דון קישוט", "רומיאו ויוליה" ו"סינדרלה".
בשנת 2012 הוסיף הבלט הישראלי יצירה מודרנית חדשה לרפרטואר שלו, ה"פוסט-פורסייט" "היקאריזאטו" מאת איציק גלילי.
הבלש המזמר היא מיני סדרת דרמה של ה-BBC מאת דניס פוטר, בכיכובו של מייקל גמבון, ובבימויו של ג'ון אמיאל.
הסדרה כוללת שישה פרקים והם: "עור", "חום", "ימים יפים", "רמזים", "פיטר פאטר", ו"מי עשה זאת".
הסדרה "הבלש המזמר" כוללת קווי עלילה המתרחשים בשנות ה-40. סדרה קודמת של פוטר, "מטבעות מן השמיים" (1978), מתרחשת בשנות ה-30 ובעקבות שתי הסדרות הללו יצר פוטר סדרה שלישית בשם "שפתון על צווארונך", המתרחשת בשנות ה-50.
הסדרה "הבלש המזמר" שודרה לראשונה בממלכה המאוחדת בערוץ BBC One בלילות ראשון מ-16 בנובמבר עד 21 בדצמבר בשנת 1986 ושודרה גם בארצות הברית ברשת PBS ובטלוויזיה בכבלים וגם בישראל.
ב-1989 זכתה הסדרה בפרס פיבודי.
"הבלש המזמר" מדורגת במקום ה-20 ברשימת 100 תוכניות הטלוויזיה הבריטיות הגדולות של מכון הסרטים הבריטי שנערכה בשנת 2000.
ב-1992 נכללה הסדרה בתערוכת הרטרוספקטיבית של דניס פוטר במוזיאון הרדיו והטלוויזיה, והייתה לחלק מאוסף המוזיאון בניו יורק ובלוס אנג'לס.
כותב ספרי המתח פיליפ אי מרלו (שמו דומה לזה של הבלש הספרותי המפורסם) מאושפז בבית חולים בשל דלקת מפרקים פסוריאטית, מחלת עור ומפרקים כרונית, שנמצאת בשלב חמור ויוצרת נגעים ופצעים בכל גופו, ובפרט גורמת לשיתוק ידיו ורגליו.
(דניס פוטר סבל ממחלה זו בעצמו, והוא כתב בעזרת עט הקשור לאגרופו, כפי שמרלו כותב בפרק האחרון בסדרה.
על אף שמחלתו של מרלו היא קשה, היא רוככה יחסית למצבו של פוטר שעורו היה לעיתים סדוק ומדמם).
כתוצאה מכאב מתמיד, החום שנגרם ממחלתו, וסירובו לקחת תרופות, מרלו שוקע בעולם של הזיות.
הוא מדמיין רומן בסגנון ריימונד צ'נדלר בשם "הבלש המזמר".
רומן הרפתקאות אסקפיסטי אודות בלש פרטי (שגם שמו הוא "פיליפ מרלו") שמופיע כזמר באולם ריקודים ומקבל עבודות בילוש ש"בחורים שאינם שרים" לא לוקחים.
מרלו "חולם עלילה", הוא מדמיין פתרונות שונים לתעלומה ומחבר את העלילה בראשו, ומחליט תוך כדי כך איזה אלמנטים הכי מתאימים לדמות או לאירועים.
הוא משלב רעיונות מוזרים שעולים במוחו, ומבטל חלקים בסיפור שאינם מתאימים אחרי השינוי.
מרלו האמיתי חווה פלשבקים מילדותו באנגליה הכפרית, וחייו עם אמו בלונדון בתקופת המלחמה (מלחמת העולם השנייה).
האזור הכפרי הוא כנראה יער דין, מקום הולדתו של פוטר ואתר הצילומים, אולם הדבר אינו נאמר במפורש.
אחד הדימויים החוזרים ונשנים בסדרה הוא ההתאבדות של האם.
מרלו משתמש בכך בסיפור המתח שלו, ולעיתים הוא מחליף את פניה בפנים של נשים אחרות בחייו, אמיתיות או מדומיינות.
התעלומה בסיפור המסתורין האפל אינה נפתרת.
כל מה שנחשף הוא סיפור עלילה מעורפל שבו מעורבים פושעי מלחמה נאצים שמוברחים על ידי בעלי בריתם, וסוכנים סובייטים המנסים לעצור אותם.
סיפור כזה משקף את דעתו של מרלו, שסיפורת צריכה להיות "כולה רמזים בלי פתרונות".
שלושת העולמות של בית החולים, המותחן בסגנון הקולנוע האפל, ואנגליה בתקופת המלחמה, מתמזגים בדמיונו של מרלו, ויוצרים רובד רביעי, שבו דמויות בדיוניות מתקשרות עם אנשים אמיתיים.
ניכר שרבים מידידיו ואויביו של מרלו, מיוצגים בדמויות שברומן.
בפרט, ריימונד, המאהב של אמו של מרלו, מופיע בדמות האנטגוניסט הן בעולם "האמיתי" והן בעולם האפל (אם כי בסופו של דבר גם ביני/פיני "האמיתי" הוא פנטזיה בדמיונו של מרלו).
השימוש של ביני כנבל נובע מהעובדה שהוא ניהל רומן עם אמו של מרלו והצמיח קרניים לאביו, שאותו אהב.
ההאשמה העצמית של מרלו, שהוא גרם לפרידה של הוריו, ואולי גם להתאבדותה של אמו, מתעצמת מזיכרון מוקדם שלו.
בהיותו בן 10 הוא עשה את צרכיו על השולחן של המורה (ג'נט הנפריי) בבית הספר, וגרם לה להאמין שחברו לספסל הלימודים, מארק ביני, עשה זאת.
ביני החף מפשע, מוכה באכזריות מול כל הכיתה, ומרלו זוכה לשבחים על שאמר את "האמת".
כל האירועים האלה רודפים את מרלו, ואחת הדמויות שבסיפור, המנסות להרוג את מרלו, דומה לגרסה בוגרת של הילד מארק ביני.
מארק ביני האמיתי מגיע בסופו של דבר לבית חולים לחולי נפש, לפי דבריו של מרלו לפסיכיאטר.
דמות הנבל ביני/פיני נהרגת בשני העולמות.
נרמז שהאשמה של ביני/פיני/מארק היא כולה פרי דמיונו של מרלו.
פיני בדמות המאהב של אשתו של מרלו, אינו קיים; בעולם הסיפור ביני הוא שמו של הנבל בעלילה; ובזכרונותיו של מרלו מילדותו, הוא שיקר למורה בקשר לאשמתו של מארק.
לקראת הסוף, מרלו בוחר להשאיר בחיים את הדמות שנראית כמו מארק בילדותו, ולהרוג את עצמו.
ג'נט הנפריי גילמה את אותה דמות במחזה טלוויזיוני של פוטר "Stand Up, Nigel Barton".
שחקנים אחדים מגלמים מספר דמויות בסדרה.
את מרלו ואת האלטר אגו שלו, הבלש המזמר, מגלם השחקן מייקל גמבון.
את מרלו הילד מגלם לינדון דייוויס.
את הילד מארק ביני מגלם ויליאם ספיקמן.
דייוויס וספיקמן למדו יחד בבית הספר צ'וזן היל שבגלוסטרשייר, קרוב למקום הולדתו של פוטר.
פטריק מאלאהייד מגלם שלוש דמויות מרכזיות – פיני, שלדעתו של מרלו הוא מנהל רומן עם אשתו לשעבר ניקולה, בגילומה של ג'נט סוזמן; ביני הבדיוני, דמות מרכזית בעלילת הרצח; וריימונד, חבר של אביו של מרלו והמאהב של אמו (אליסון סטדמן).
סטדמן מגלמת את אמו של מרלו, ואת "לילי" המסתורית, אחת מקורבנות הרצח.
בסיום הסדרה נראה שהשתפרו היחסים בין מרלו וניקולה.
מייקל גמבון – פיליפ מרלו
פטריק מאלאהייד – מארק ביני / ריימונד / מארק פיני
ג'ואן וולי – האחות מילס
דייוויד ריאול – מר הול
רון קוק – איש מסתורין ראשון
ג'ורג' רוסי – איש מסתורין שני
לינדון דייוויס – פיליפ בגיל 10
אליסון סטדמן – אמו של הילד פיליפ מרלו
ג'ים קרטר – אביו של הילד פיליפ מרלו
אימלדה סטונטון – האחות וייט
ג'נט הנפריי – מורה בבית הספר
ביל פטרסון – ד"ר גיבון, פסיכיאטר בבית החולים
סיימון צ'נדלר – דוקטור פינלי
קן סטוט – הדוד ג'ון
בתסריט המקורי של פוטר, תוכנן לצלם את סצנות בית החולים במצלמת טלוויזיה (וידאו), ואת סצנות הסרט האפל במצלמת קולנוע, כשאת תקופת הילדות בצילום בשחור-לבן.
בסופו של דבר כל הסצנות צולמו במצלמת קולנוע בניגוד לרצונו של פוטר.
פוטר רצה שבסצנות בית החולים ישמרו המוסכמות של צילומי סיטקום.
לא בכוונה חלק מהדמויות משמרות רעיון זה.
למשל מר הול ורג'ינלד, המיועדים לשמש כמקהלה יוונית מדומה לפעילות המתרחשת בבית החולים.
פוטר לקח חלקים מספרו הראשון "Hide and Seek" (מ-1973) והוסיף אליהם היבטים אוטוביוגרפיים, יחד עם מוזיקה פופולרית משנות הארבעים של המאה העשרים, וסגנון הקולנוע האפל.
התוצאה נחשבת לאחת מנקודות השיא של הדרמה במאה העשרים.
ההזיות של מרלו אינן רחוקות מהסרט "Murder, My Sweet" של פיליפ מרלו, עיבוד משנת 1944 לרומן "היי שלום יפתי" מאת ריימונד צ'נדלר, בכיכובו של דיק פאוול בדמות מרלו.
בפרק האחרון יש אזכור לספרה של אגאתה כריסטי "רצח רוג'ר אקרויד".
ייתכן שיש בכך רמז לזה שמרלו הוא מְסַפֵּר בלתי אמין.
על אף שנתוני הצפייה של "הבלש המזמר" לא היו מרשימים, הייתה לו השפעה על תעשיית הטלוויזיה.
הסדרה זכתה לשבחי הביקורת בארצות הברית.
לדברי סטיבן בוצ'קו הסדרה הייתה ההשראה לסדרת הדרמה המשטרתית המוזיקלית "Cop Rock" משנת 1990. שלא כמו בסדרה "הבלש המזמר" הדרמה של בוצ'קו כללה מוזיקה שנכתבה במיוחד עבורה ולא יצירות קיימות.
ב-2003 יצא לאקרנים סרט קולנוע אמריקאי, עיבוד של הסדרה בכיכובם של רוברט דאוני ג'וניור ומל גיבסון, כשמקום ההתרחשות הוא לארצות הברית.
להקת הרוק הבריטית Elbow (מרפק) בחרה את שמה משורה בסדרה בה מרלו אומר שהמילה Elbow היא "המילה היפה ביותר בשפה האנגלית".
הסדרה ידועה גם בזכות השימוש במוזיקה משנות הארבעים של המאה העשרים, שלעיתים משולבת במצבים סוריאליסטים.
פוטר השתמש במוזיקה גם בסדרה הקודמת שלו "מטבעות מן הרקיע".
נעימת הנושא היא "Peg o' My Heart" מתוך שיגיונות זיגפלד.
"Peg o' My Heart" – מקס האריס וטריו נובלטי (שיר הנושא; קטע אינסטרומנטלי)
"I've Got You Under My Skin" – תזמורת הריקודים של ה-BBC בניצוחו של הנרי הול
"Dry Bones" – פרד וורינג והפנסילבניאנס
"Don't Fence Me In" – בינג קרוסבי והאחיות אנדרוז
"Paper Doll" – האחים מילס
"ביי מיר ביסטו שיין" – אל באולי ותזמורת ריי נובל
"לילי מרלן" – לאלה אנדרסן
"The Umbrella Man" – סמי קיי ותזמורתו
"The Very Thought of You" – אל באולי והתזמורת של ריי נובל
"הבלש פוטילין" היא סדרת טלוויזיה בת 8 פרקים בהפקת ערוץ TV Center ומגוללת חקירות שמנהל איש הבילוש הפוליטי במחלקת המשטרה של האימפריה הרוסית, הבלש איוואן פוטילין שעבד במשטרה הפטרבורגית בשנים 1866–1889. הסדרה מהווה עיבוד לספריו של לאוניד יוזפוביץ': "בית הנשפים", "חליפת ארלקינו" ו"נסיך הרוח".
צילומי הסדרה נערכו בשנת 2006 והסדרה שודרה בערוץ TV Center.
ב-5 ביוני 2008 חברת CP-Digital, חברת בת של סנטרל פרטנרשיפ, הפיצה את ה-DVD של הסרט.
הדמות הראשית היא הבלש איוואן דמיטרייביץ' פוטילין, לשעבר מפקד משטרת הבילוש בסנקט פטרבורג.
לאחר פרישתו הוא כותב ספר על שירותו במשטרה ונזכר במקרים המעניינים ביותר מחוויותיו בשירות.
בכל סיפור של פוטילין יש סיפור אמיתי של פשע מסתורי.
במהלך החקירות ישנם טוויסטים רבים, חידות, צירופי מקרים וסקרנות מיסטיים והפתרון הסופי תמיד שנון ובלתי צפוי.
הבלט המלכותי הדני היא להקת בלט קלאסי בעלת שם בינלאומי, שמקום מושבה בתיאטרון המלכותי הדני בקופנהגן, דנמרק.
זו אחת מלהקות הבלט הוותיקות ביותר בעולם, שראשיתה בשנת 1748, כאשר הוקם התיאטרון המלכותי הדני.
היא אורגנה לבסוף בתגובה לפופולריות הרבה של סגנונות הריקוד הצרפתי והאיטלקי.
הלהקה החלה לפעול עם פתיחת התיאטרון המלכותי הדני, שם היא שוכנת מאז ועד היום.
בית הספר המלכותי הדני לבלט נוסד בשנת 1771 בהנהלת מורה הבלט הצרפתי פייר לורן (1807-1730), וינצ'נצו גליאוטי המשיך ופיתח אותו ואוגוסט בורנונביל ייסד את שיטת ההוראה שלו לבית הספר.
מראשית הדברים, העסיק הבלט המלכותי הדני כמה מטובי הרקדנים והכוריאוגרפים הצרפתים והאיטלקים.
תוך שנים ספורות מהיווסדו, נפתח בית הספר המלכותי הדני לבלט, כדי לספק רקדנים מקומיים, שאחת הראשונות בהם הייתה אנינה פרליך.
אחד המורים הראשונים בבית הספר, וינצ'נצו גליאוטי, נחשב למייסדה האמיתי של הלהקה.
הוא היה מנהלה משנת 1775 עד 1816, הביא אליה את הבלט ד'אקסיון והכין אותה להופעת הבלט הרומנטי.
לזכותו של גליאוטי רשומה הכוריאוגרפיה של Amors og Balletmesterens Luner ("שגיונות קופיד ומנהל הבלט"), שעודנו הרפרטואר הלהקה והוא הבלט הוותיק ביותר בעולם שעודו מבוצע בכוריאוגרפיה המקורית שלו.
עוד מנהל חשוב של הלהקה היה הרקדן הדני אוגוסט בורנונביל.
במהלך יובל השנים שבורנונביל ניהל את הלהקה (1879-1828), הוא יצר כוריאוגרפיה לכחמישים בלטים, שכתריסר מהם עודם ברפרטואר הלהקה.
ביצירותיו ניכרת השפעה ברורה של אסכולת המחול הצרפתית, כפי שאפשר לצפות כיוון שבורנונביל למד בצרפת, והן כוללות תפקידי מפתח לרקדנים גברים, שאותם כתב ללא ספק לעצמו.
לאחר מותו השתמש אחד ממשיכיו, הנס בק, בצעדים הבסיסיים שלמד בשיעורים של בורנונביל ליצירת אסכולת בורנונביל ללימוד רקדנים בני זמנו את מסורת רב-האמן שהלך לעולמו.
התקופה הגדולה השלישית בתולדות הבלט המלכותי הדני החל בשנת 1932, כאשר האראלד לאנדר לקח לנידיו את הגאי הלהקה.
כמי שלמד בארצות הברית ובברית המועצות, עיבד בלטים מסורתיים ואף יצר כוריאוגרפיות מקוריות ללהקה.
הוא עודד כוריאוגרפים מקומיים, שיצירותיהם זכו לתהילה עולמית.
עליהם נמנה ברגה ראלוף, שיצר את הכוריאוגרפיה לבלט הדני המודרני הראשון, "האלמנה בראי" ב-1934. הוא גם הכשיר מספר רב של רקדנים בינלאומיים ידועי-שם, בהם אריק ברוהן.
מנהל להקה בולט היה הנינג קרונסטאם (1982-1978), שניהל את פסטיבל בורנונביל של 1979.
במחצית השנייה של המאה ה-20, עבר הבלט המלכותי הדני עוד תמורה, כאשר כוריאוגרפים רבים בעלי שם בינלאומי, בהם ז'ורז' בלנשין הוזמנו לעבוד עמו.
אף כי חשיבותן של יצירות מודרניות ברפרטואר גברה והלכה, שמרה להקת הבלט אמונים שם לשורשיה הקלאסיים, ובכך קנתה לה מוניטין של אחת מלהקות הרקדנים המעולות ביותר בעולם, המאחדת בה הן כישרונות זרים והן מקומיים.
בשנת 2007 הודיעה הלהקה על מינוי הרקדן הראשי של ניו יורק סיטי בלט, ניקולאי היבה, למנהלה האמנותי.
עד שהמשקעים חדלו מלרדת, ערים רבות בצד המזרחי של מינסוטה וצפון מערב ויסקונסין הגיעו לשיא של הצטברות שלג בתחילת העונה, בעוד שחלקים מדרום מינסוטה וצפון איווה חוו סערות קרח רבות עוצמה גם כן.
אוויר ארקטי שאפף את המאורעות גרם לטמפרטורות נמוכות מאוד באזורים.
במהלך הבליזארד וסופת הקרח, נהרגו 22 בני אדם ומעל 100 נפצעו.
הבליזארד של ליל כל הקדושים בשנת 1991 נגרם כתוצאה מחזית קור ארקטית חזקה שהגיעה מדרומה ומזרחה דרך מרכז ארצות הברית מספר ימים לפני כן.
ב-28 באוקטובר הטמפרטורות מהמזרח היו מעל הרגילות, דבר שעורר תהייה בנוגע למתרחש.
הניגוד בין שתי מסות האוויר (של הסופות) היה מוחלט ובבוקר ה-29 באוקטובר חזית הקור הייתה בערך באמצע טקסס.
לאחר מכן, הטמפרטורה בעיר אמרילו שבמערב טקסס ירדה ל-22 מעלות עם רוח צפונית חזקה.
רחוק יותר ממזרח טקסס, הטמפרטורה הייתה 64 בדאלאס - הפרש טמפרטורה של 42 מעלות בטווח של 300 מייל.
בצפון ארצות הברית, הקור בבוקר היה גבוה.
במזרח מינסוטה, בליזארד ליל כל הקדושים שבר שיאי שלג רבים.
ב-31 באוקטובר 8.2 סנטימטרים של שלג ירד בערים התאומות; שיא של כל הזמנים.
ב-1 בנובמבר נרשמו שיאים יומיים דומים.
כעבור ארבעה שבועות בתאריכים 29–30 בנובמבר, היו אזורים שכוסו ב-18 סנטימטרים של שלג.
הבלט האנגלי הלאומי היא להקת בלט קלאסי, שהקימו אליסיה מרקובה ואנטון דולין בשם לונדון פסטיבל בלט בלונדון, אנגליה.
יחד עם הבלט המלכותי, הבלט המלכותי של ברמינגהם, נורת'רן בלט והבלט הסקוטי, זו אחת מחמש הלהקות החשובות בבריטניה הגדולה.
הבלט הלאומי האנגלי היא אחת הלהקות המסיירות הראשונות במעלה באירופה, המופיעה בתיאטראות ברחבי הממלכה המאוחדת, יוצאת לסיורי הופעות בינלאומיים ומשתתפפת באירועים מיוחדים.
הלהקה מעסיקה כ-67 רקדנים ותזמורת סימפונית, (הפילהרמונית של הבלט הלאומי האנגלי).
ב-1984 התמנה פיטר שאופוס למנהל הלהקה, שינה את שמה לבלט הלאומי האנגלי וייסד את בית הספר של הבלט הלאומי האנגלי, שהוא בית הספר הרשמי של הלהקה, אך פועל כישות נפרדת.
ללהקה יש עונות סדירות בקוליסיאום של לונדון ונודעת בהופעות בבימוי מיוחד ברויאל אלברט הול.
ב-2014 נעשתה "הבלט הלאומי האנגלי" ללהקה נלווית של סדלר'ס וולס.
"הבלט האנגלי הלאומי" נוסד בשנת 1950 כהופעות גאלה של בלט עם זוג הרקדנים הבריטי, אליסיה מרקובה ואנטון דולין.
בהמשך אימצה הלהקה את השם "פסטיבל בלט", ואחר "לונדון פסטיבל בלט", וביוני 1989, "הבלט האנגלי".
מרקובה ודולין היו כוכבים מן השורה הראשונה בבלט רוס, אחת מלהקות הבלט בעלות ההשפעה הרבה ביותר במאה ה-20. לאחר מות מנהלה, סרגיי דיאגילב ב-1929, התפזרה הלהקה וב-1931 ייסדה אחת מן הרקדניות שלה, נינט דה ולואה, את להקת ויק-ולס בלט בלונדון, עם מרקובה ודולין כרקדנים ראשיים; ב-1933 הייתה מרקובה לפרימה בלרינה.
מרקובה ודולין עזבו את בלט ויק-ולס ב-1935 לצאת לסיורי הופעות כהלהקת מרקובה-דולין ובעקבות הצלחת הופעותיהם, החליטו להקים להקה משלהם שמטרתה אחת - לצאת למסעות הופעות הן בבריטניה והן בארצות העולם, ולהביא את הבלט לקהלים, שלא נחשפו לצורת אמנות זו.
"לונדון פסטיבל בלט" נוסד ב-1950 בתמיכה כספית של האמרגן הפולני יוליאן בראונשווג.