tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בינואר 1934 הצליח קלייד לבצע את הצעד אותו תכנן במשך זמן רב כנגד מערכת העונשין והמשפט של מדינת טקסס, במסגרת מה שלימים נודע כ"בריחה מאיסטהם", שעה שתכנן ופיקד על בריחתם מכלא איסטהם של הנרי מתווין, ריימונד המילטון וכמה אסירים נוספים.
מערכת העונשין והמשפט של מדינת טקסס זכתה לפרסום שלילי בעקבות הבריחה, ונראה היה שקלייד השיג את מה שתואר על ידי כותב הביוגרפיה שלו, פיליפס, כתשוקה שבערה בעצמותיו במשך ימי חייו הקצרים: נקמה במערכת העונשין והמשפט של טקסס.
הייתה זו נקמה יקרה לכל המעורבים בדבר, שכן הריגתו של סוהר בשעת הפריצה מהכלא הביאה להגברת מאמציהם של רשויות האכיפה והמשפט בחסות הממשלה הפדרלית של מדינת טקסס למלוא העוצמה בחיפושיהם הקדחתניים אחר בוני וקלייד ואשר הביאו לבסוף למות השניים.
האגדה מספרת כי בשעה שהסוהר, רב-סרן קרוסון, גסס הבטיח לו לי סימונס ממערכת המשפט והעונשין של מדינת טקסס שבסופו של יום, כל המעורבים בפריצה יאותרו ויהרגו.
הוא עמד במילתו ואכן השיג, איתר והרג את כל המעורבים בבריחה מהכלא, חוץ מהנרי מתווין שעל חייו חסו רשויות החוק בתמורה לבגידה ולהסגרתם של בוני וקלייד.
רשויות החוק יצרו קשר עם צייד הראשים האגדי וסרן בטקסס ריינג'רס שבגמלאות פרנק א.
היימר, ושכנעו אותו לקבל על עצמו את התפקיד לצוד את חבורתו של בארו.
על אף שטכנית פרש היימר משירותי הטקסס ריינג'רס, הארכיונים של העיר אוסטין במדינת טקסס מלמדים כי היימר היה הפורש היחיד משורות הריינג'רס אשר לאורך כל ההיסטוריה הורשה לשמור על מינוי כריינג'ר באופן פעיל וזאת למרות פרישתו.
היימר קיבל את המינוי באופן מיידי, אמנם לא תחת תפקידו כריינג'ר אלא כקצין ב"סיירת אבטחת הכבישים המהירים" המסופחת לשירות בתי הסוהר, בתפקיד חוקר מיוחד שמונה כדי לתפוס את בוני וקלייד ויתר חבריהם.
קלייד והנרי מתווין הרגו שני שוטרים-סיירים בקרבת גרייפווין, טקסס ב-1 באפריל 1934; עדויות ראייה מספרות כי מתווין הוא שירה את היריות הקטלניות.
בחקירה נרחבת שבוצעה בסמוך לתקרית, ג'ון טירהרן מצא כי מתווין, ירה את הירייה הראשונה לאחר שהניח כי קלייד רצה במותם.
למרות ממצא זה, ברבות הזמן מתווין הודה כי קלייד לא התכוון להרגם אלא התכוון לתופסם ולקחתם לאחד ממסעותיו המפורסמים.
עוד העלתה החקירה, כי משהחל מתווין לירות במכונת הירייה, יריות אשר התפתחו כאמור לכדי קרב יריות של ממש, אולץ בארו באין ברירה לירות אף הוא, אל עבר השוטר השני.
את הנחה זו מבססת העובדה כי בוני אף ניסתה לגשת אל השוטרים הגוססים בניסיון נואש לעזור להם אולם העלתה חרס בידה.
כמו כן, בשעה שקיבל חנינה על יתר הרציחות אשר בוצעו על ידי חבורתו של בארו, הודה מתווין גם בביצועם.
רציחות אלה ורציחת השוטר קמפבל כחמישה ימים לאחר מכן בקרבת העיר קומרס שבמדינת אוקלהומה, רציחות שנעשו ללא כל הגיון ובאופן סתמי לחלוטין עוררו זעם רב בקרב הציבור באותם ימים, אשר עד לאותה נקודת זמן, נטה להיסחף לרומנטיזציה בכל הקשור לסיפורם של בוני וקלייד.
בוני וקלייד נהרגו ב-23 במאי 1934 באחד הכבישים הנטושים שבקרבת מקום מחבואם במדינת לואיזיאנה, בידי כוח של ארבעה שוטרים מטקסס ושני שוטרים מלואיזיאנה, שנוספו אליהם מסיבות חוקיות של "סמכות משפטית מקומית".
הכוח הונהג על ידי פרנק היימר, אשר החל לעקוב אחר הזוג ב-10 בפברואר באותה שנה.
היימר למד את תנועתם של בוני וקלייד ומצא כי הם נעו במעגלים החופפים לנקודות מרוחקות בקצותיהן של חמש ערים הנמצאות בצפון-מרכז ארצות הברית, מנצלים את העובדה כי ישנו חוק המגביל את סמכותם של השוטרים לנהל מרדף אחרי אנשים מחוץ לתחום סמכותם.
בוני וקלייד ניצלו חוק פדרלי זה, שנועד לקדם את כוחו של ארגון ה-F.B.I על פני המשטרה המדינתית המקומית, אבל עם זאת היו עקביים בתנועתם; תנועה אשר אפשרה להם ולחברים האחרים בכנופייתם לפגוש את משפחותיהם.
הדבר איפשר לגשש מנוסה כהיימר לשרטט את מתווה דרכם ולנבא לאן ילכו.
בדיקה זריזה העלתה כי החבורה שמה פעמיה לכיוון בית משפחתו של הנרי מתווין.
בינתיים, סיפקו שוטרים פדרליים את כל התמיכה שיכלו ובכללה כלי נשק.
כאשר היימר ביקש רובי בראונינג אוטומטיים ו-20 תופי-תקיפה (מחסנית של מכונת ירייה המלאה בשרשירי כדורים) מלאים בכדורים חודרי שריון, הם ניתנו לו מיד וזאת למרות היותם אמצעים בשימוש הצבא בלבד.
ב-21 במאי, ארבעת אנשי החוק מטקסס שלמדו על כוונתם של בוני וקלייד להגיע לאזור עוד באותו ערב עם הנרי מתווין שהו בשריבפורט, לואיזיאנה.
בדיעבד, כך הסתבר, קלייד קבע וייעד את בית הוריו של הנרי מתווין כנקודת מפגש במקרה שהחבורה תיפרד בשלב מאוחר יותר.
מתווין נפרד מבוני וקלייד בשריבפורט וקבוצת אנשי החוק הציבו מארב בנקודת המפגש של החבורה על הכביש המהיר מס' 154, בין גיבסלאנד וסאילס.
הכוח התמקם במקום המיועד ב-21:00 וחיכה לכל אורכו של היום למחרת, עדיין ללא כל סימן וזכר לבוני וקלייד.
ב-10:10 לערך בבוקר 23 במאי, הכוח המסתווה בשיחים שלצד הכביש המהיר כמעט וקיפל את המארב כשלפתע שמעו את שאון מכונית הפורד V8 הגנובה של קלייד מתקרבת במורד הכביש.
על פי הדו"ח הרשמי, קלייד עצר בצד הדרך לשוחח עם אביו של הנרי מתווין אשר "הושתל" באותו מיקום עם משאיתו באותו בוקר על מנת להסיח את דעתו של קלייד ולהכריח אותו כבדרך אגב להיצמד לנתיב הכביש הקרוב למארב.
כאשר המשיכה חבורתו של בארו בנסיעתם, פתחו אנשי החוק באש תופת.
בוני וקלייד נפגעו יותר מ-50 פעם כל אחד.
הכוח, בפקודתו הישירה של היימר, לא קרא כל קריאת אזהרה לעברם של בוני וקלייד ולא קרא לכניעתם.
בתוך האש העזה, קלייד נהרג במקום מפגיעת כדור שנורה מכלי נשקו של אוקלי ופגע בראשו.
לעומת זאת, בוני לא נהרגה בקלות רבה כמו קלייד.
השוטרים דיווחו כי במהלך האירוע צרחה בוני צרחות אימה ממושכות כשהכדורים שרקו מעל לראשה, בחודרם את דלתות המכונית.
לפני הירי, השוטרים שלפו לכיוונה של המכונית את נשקי הבראונינג האוטומטיים שהוזמנו מראש, זאת בנוסף לרובים, רובי ציד (שוטגאן) ואקדחים.
על פי עדות השוטרים .
לאחר המארב, גילו שוטרים במכונית מצבור נשק שכלל כלי נשק אוטומטי גנובים, רובי ציד חצי-אוטומטיים, אקדחים וכמה מאות כדורים, וזאת לצד חמש עשרה לוחיות זיהוי שונות ממספר מדינות.
לאחר שנשאל היימר מדוע הרג אשה אשר לא הייתה מבוקשת בעוון עבירות פדרליות אמר: "שנאתי את פועלי כאשר הרגתי אישה, במיוחד כאשר היא הייתה ישובה, יחד עם זאת לא הייתה ברירה.
זה היה היא או אנחנו".
אחד החלקים המרכזיים הנתונים במחלוקת סביב מותם של בוני וקלייד נוגעים לנקודה כי כיום בארצות הברית, גם במצבים מאוד מסוכנים, אם אין איום ישיר ומיידי לחיים, השוטרים נדרשים לאפשר לנאשמים להיכנע בדרכי שלום בטרם עשיית שימוש בכוח קטלני.
בוני וקלייד ביקשו להקבר זה לצד זה אך קרוביה של בוני, משפחת פארקר, לא הסכימו לכך.
עשרים אלף איש אשר הופיעו להלווייתה של בוני הפכו את עלייתם של בני משפחת פארקר לחלקת הקבר לבלתי אפשרית.
כיום, קלייד בארו קבור בבית הקברות "Western Heights" ובוני פארקר ב"Crown Hill Memorial Park", שניהם בדאלאס שבטקסס.
המילים הבאות חקוקות על מצבתה של בוני ולקוחות משיר שכתבה:
כשם שהפרחים הופכים מתוקים יותר
כך העולם הופך בהיר יותר
על ידי חייהם של אנשים כמוך.
המכונית מנוקבת הכדורים בה נהרגו בוני וקלייד והחולצה שקלייד לבש ביום האחרון לחייו מוצגות ב"Primm Valley Resort" בפריאם, נוואדה.
לאחר התקרית נשארו במחלוקת היבטים מסוימים לגבי האופן בו נערך ונוהל המארב.
כך למשל, היסטוריונים וכותבים לא מצאו צווי מעצר כנגד בוני בגין פשע אלים כלשהו.
יתרה מזאת, תיקי ה-F.B.I מכילים רק צו מעצר אחד כנגדה וזאת בגין סיוע לקלייד בהעברתה של מכונית גנובה ממדינה למדינה.
הטענה והעדות היחידה העומדת כנגד בוני בגין ביצועו של פשע אלים היא של בלאנש בארו, אשר העידה כי בוני ירתה בנשק בעת ביצועו של אחד מפשעי הכנופיה, עדות אשר נתמכת ומגובה במאמר אשר פורסם ב-13 במאי 1933 באחד העיתונים של העיר ליורסרן, אינדיאנה.
יחד עם זאת, עדות זאת לא הניבה אפילו ניסיון להעמדת כתב אישום.
ייתכן וההסבר לאי הגשת כתב אישום הוא העובדה שאין זה סביר שאשה שברירית כבוני החזיקה ותיפעלה כלי נשק במשקל כולל של 13 ק"ג, כשליש ממשקל גופה.
נקודה נוספת במחלוקת היא העובדה שבעת המארב לא נעשתה פנייה לכנופיה להיכנע.
עובדה זו יסרה חברים מהצוות גם בשנים הבאות.
כמו כן, ביזת ציוד מהרכב בכללו כלי נשק, סקסופון ופריטי לבוש שנמכרו לימים כמזכרות נזקפת גם היא לחובת נציגי החוק, במיוחד לאור העובדה שסירבו להחזירם למשפחות.
כמו כן, האנשים אשר נשארו לשמור על הגופות הרשו לעוברי אורח לחתוך חתיכות ממחלפות ראשה של בוני אשר היו מגואלים בדם ולקרוע חלקים משמלתה למזכרת.
הפתולוג אשר הגיע לאתר האירוע, ראה את הדברים הבאים: "כמעט כולם החלו באספת מזכרות כגון תרמילי רובה, חתיכות זכוכית משמשתה המנופצת של המכונית וכן חתיכות מוכתמות בדם ממלבושיהם של בוני וקלייד.
איש נמרץ ביותר אפילו פתח את אולר הכיס שלו וניגש למכונית לחתוך את אוזנו השמאלית של קלייד".
הפתולוג שידל את היימר לעזור להשתלט מחדש על זירת הפשע ו"האווירה הקרקסית" ששררה בו ורק אז אנשים ניאותו להתרחק מהזירה.
לאחר מותו של טד הינטון, סגן השריף של טקסס שהשתתף במארב, פרסם בנו "דו"ח סיכום אירוע" השונה באופן קיצוני מזה שפורסם בעבר.
לפי דו"ח זה, קבוצת אנשי החוק קשרה את אביו של הנרי מתווין לעץ, בלילה הקודם למארב, זאת כדי למנוע ממנו את האפשרות להזהיר את חבורתו של בארו.
מתברר מהדו"ח כי שיתוף הפעולה שהוצג בדו"ח המקורי של אביו של הנרי מתווין עם רשויות החוק היה שקרי.
לפי הדו"ח החדש, היה זה למעשה רעיון של היימר לרשום ולהציג זאת כך בדו"ח המקורי וזאת עקב חששו להסתבך בצרות עם החוק בעוון חטיפת אזרח שומר חוק.
בנו של הינטון ממשיך וטוען כי היימר, כדי להשיג את שתיקת אביו של הנרי מתווין, עשה איתו עסקה כי יהיה בשקט בקשר לאירוע ובתמורה בנו יקבל חנינה בעוון רצח שני שוטרי הסיור.
במקביל, ממשיך וטוען הדו"ח החדש כי היימר דאג להשביע לסודיות, כל אחד מחברי חבורתו, שלא לגלות סוד זה.
פציעותיה של בלאנש בארו השאירו אותה עיוורת לצמיתות בעינה השמאלית.
לאחר התקרית ב-1933 (כשנה לפני מותם של בוני וקלייד) אשר השאירה את בעלה פצוע אנושות, היא נלקחה למאסר באשמת רצח בכוונה תחילה, נשפטה לעשר שנות מאסר אך שוחררה ב-1939 בשל התנהגות טובה.
היא חזרה לדאלאס, בהשאירה את חיי הפשע שלה בעבר, שם חייתה עם אביה החורג כמטפלת שלו.
היא נישאה בשנית ב-1940 לאדי פרייז'ר ועבדה כסדרנית בתחנת מוניות.
היא חיה בשלווה עם בעלה עד אשר מתה מסרטן ב-24 בדצמבר 1988.
וורן בייטי ביקש לרכוש את הזכויות לשמה כדי להשתמש בו ברבות הזמן בסרט שהפיק על חייהם של בוני וקלייד.
על אף שהסכימה לתסריט המקורי, היא התנגדה לשכתוב הסופי שלו שבו השתמשו להפקת הסרט, בתואנה כי השחקנית שגילמה את דמותה, אסטל פארסונס, הציגה אותה כ"אתון צעקנית".
למרות זאת שמרה על מסגרת חברית עם בייטי.
היא מתה מסרטן בגיל 77 ונקברה ב" Dallas's Grove Hill Memorial Park" תחת השם "בלאנש ב.
ספר זכרונותיה, "חיי עם בוני וקלייד" פורסם ב-2004.
תרבות פופולרית סביב בוני וקלייד
בוני וקלייד היו מראשוני הפושעים המפורסמים שהגיעו למעמד סלבריטי בעידן המודרני.
אין ספק כי בוני ידעה כיצד להעצים את הפופולריות של שניהם וערגת הקהל לשמוע את קורותיהם, על ידי תמרון התקשורת.
כך למשל, עיתונים רבים מיהרו לפרסם את הפואמה שכתבה "סיפורם של בוני וקלייד".
שירים אחרים שלה, בעיקר "סאלי המתאבדת", מצביעים על משיכתה להשתמש בעגה ושפה של העולם התחתון, שיש המייחסים את התמצאותה הרבה בה למגזיני-הבילוש שהיא נטתה לקרוא.
כתיבתה של בוני נגעה בעיקר ללבם של המובטלים אשר השתייכו לשכבות החלשות באוכלוסייה, שהיו כשליש מסך כל אוכלוסייתה של ארצות הברית, חסרי יצוג פוליטי שראו בחבורתו של בארו מעין סיפור "רובין הוד" המכה בבטן הרכה של הממשלה "חסרת האכפתיות".
מדי שנה, סמוך למועד בו התקיים המארב, מתקיים "הפסטיבל של בוני וקלייד" בעיירה גיבסלנד, לואיזיאנה.
מיקומו המבודד של המארב על הכביש המהיר מס' 154 מצוין על ידי גל-עד שהושחת ביריות אקדח ועל ידי גונבי מזכרות.
לגל-עד נוסף לוח מתכת המהווה גרסה מוקטנת של גל-עד האבן אך גם הוא ומחליפיו נגנבו.
מכוניתם של בוני וקלייד הוצגה במוזיאון הפשיעה והענישה הלאומי.
בשנת 1967 יצא לאקרנים הסרט "בוני וקלייד", המתאר את הכרותם ומעשיהם של השניים, הסרט זכה להצלחה ברחבי העולם.
את הסרט ביים ארתור פן ומככבים בו וורן בייטי כקלייד בארו ופיי דאנאוויי כבוני פרקר.
הראפר ג'יי זי בשנת 2002 הוציא שיר ביחד עם ביונסה בשם 03' Bonnie & Clyde.
הראפר אמינם הזכיר את בוני וקלייד מספר פעמים בשיריו, לדוגמה בשיר My Dad's Lost It ו-97' Bonnie & Clyde.
בסדרה טיימלס הוצגו בוני וקלייד בפרק 9 של העונה הראשונה.
טיילור סוויפט הזכירה את בוני וקלייד כדימוי בשיר התשיעי "getaway car" מתוך אלבומה השישי reputation.
הזמרת אריאנה גרנדה הזכירה את בוני וקלייד בשיר "bad decisions" מתוך אלבומה השלישי Dangerous Woman.
בשיר Him&I ע"י G-Eazy & Halsey הזכירו את בוני וקלייד כדימוי לזוגיות הפרועה בין השניים.
בשנת 2019 הוציאה רשת הסטרימינג נטפליקס סרט מקורי בשם "הרודפים", על השתלשלות תפיסתם של בוני וקלייד בשנת 1934 על ידי פרנק היימר ושותפו.
הסרט מתחיל את סיפורם באירוע בו סייעו בוני וקלייד לבריחת חבריהם מהכלא.
בעונה 2 פרק 13 ברנדה ודילן התחפשו לבוני וקלייד.
באחת מתוכניות הספיישל לולנטיין דיי של "משפחת סימפסון", כל אחד מבני המשפחה סיפר על סיפור האהבה האהוב עליו.
והסיפור האהוב על הומר היה על בוני וקלייד, כשבעלילה עצמה נראים הומר ומארג' כבוני וקלייד.
במשחק העתידי Grand Theft Auto VI, לפי שמועות שחוזקו באמצעות הקדימון (טריילר) הרשמי של מפתחת המשחק, Rockstar Games, העלילה תתבסס על זוג שודדים בסגנון בוני וקלייד.
בונייר (בהולנדית: Bonaire) הוא אי בים הקריבי.
האי הוא רשות מוניציפלית של הולנד כחלק מממלכת ארצות השפלה בטריטוריה מעבר לים הידועה גם כהולנד הקריבית.
עד שנת 2010 היווה חלק מהאנטילים ההולנדים.
שם האי נהגה בהולנדית "בונֶר" ובספרדית "בונאַיירֶה", ואילו בשפת פפיאמנטו הוא נקרא Boneiru (בוֹנֵיירוּ).
ארובה (Aruba), בונייר (Bonaire) וקוראסאו (Curaçao) מהווים יחד קבוצת איים הנקראים, על פי שמותיהם המקומיים, "איי ABC".
שטח האי 288 קמ"ר ומתגוררים בו 10,791 תושבים נכון ל-2001. צפיפות האוכלוסין הממוצעת היא 37 תושבים לקמ"ר.
האי קליין בונייר נמצא במרכז חצי הסהר של האי בונייר.
שטחו 6 קמ"ר והוא אינו מיושב.
השפה הרשמית באיים היא הולנדית אולם באיים מדברים גם אנגלית, ספרדית ופפיאמנטו.
באי בונייר נמצא שדה התעופה הבינלאומי פלמינגו.
הערים היחידות באי הן קְרָלֶנדֵייק ורינקון.
המחצב העיקרי של בונייר הוא מלח, ומחצב זה מיוצא מהאי בעיקר לארצות הברית כ-400 שנה.
האי יושב כבר בסוף המאה ה-15 במטרה לכרות את מרבצי המלח שבו, ומתיישבים הולנדים הביאו עבדים רבים לעבוד בבריכות המלח באי.
המחצית הדרומית של האי מכוסה בבריכות להפקת מלח.
סך כל הייצוא של בונייר עמד בשנת 2022 על כ-10 מיליון דולר, מהם 9% מוצרים אורתופדיים, 26% מלח ו-43% דלק מזוקק.
עיקר היצוא הוא לבלגיה, הולנד טרינידד-טובאגו ובריטניה.
סך היבוא לעומת זאת עומד על כ-824 מיליון דולר, 67% מהם דלק.
המדינה הראשית ממנה מייבאת בונייר היא קולומביה (44% מסך כל היבוא).
בונייר ידועה באתרי הצלילה הרבים בה, והיא נחשבת לאחד מאתרי הצלילה הטובים בים הקריבי ובעולם כולו.
סביב האי שוניות אלמוגים רבות הנגישות מכל חופי האי, וכל החופים הוכרזו כשמירת טבע בשל מספר שוניות האלמוגים והמגוון הרב של בעלי חיים ימיים סביבה.
האי בונייר ידוע גם באוכלוסיית ציפורי הפלמינגו בה ובשמורת חמורי הבר שבו.
בונים הֶלֶר (נכתב גם בִּינֶם הלר; נהגה "בִּינֶם" בניב היידיש הדרומי; ביידיש: בינם העלער, לעיתים בינעם; בכתיב סובייטי: בינעמ העלער; 25 בינואר 1908 – 12 במאי 1998) היה משורר יידי יהודי פולני, מן הבולטים במשוררי היידיש בגוש הסובייטי.
בונים בן נח הלר נולד בעיר ורשה שבפולין הרוסית ב-25 בינואר 1908 למשפחה יהודית דתית ענייה.
עד גיל 14 למד בחדר ובישיבה, ולאחר מכן היה פועל.
בשנת 1930 החל לפרסם משיריו, ואף עסק בעיתונאות.
בשנים 1937–1939 התגורר בפריז, וערב פרוץ מלחמת העולם השנייה שב לוורשה.
מאוקטובר 1939 עד דצמבר 1947 גר בברית המועצות (ביאליסטוק, אלמה-אטה, מוסקבה).
ב-1948 חזר לוורשה, שהייתה כעת בפולין הקומוניסטית, והיה לעורך הירחון הספרותי "יידישע שריפטן".
הלר נטש את הקומוניזם, התגורר תקופות קצרות בצרפת ובבלגיה ולבסוף עלה לישראל בפברואר 1957 עם משפחתו באונייה "ירושלים" (לאחר שביקר בה בספטמבר 1956).
בשנת 1975 זכה בפרס מנדלי מוכר ספרים לספרות יידיש מטעם עיריית תל אביב, על ספריו "ביחידות" ו"בגטו ווארשה בחודש ניסן", שראו אור בתל אביב בשנים שלפני כן.
בשנת 1981 זכה בפרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש.
אשתו הראשונה, גולדה, נפטרה בזמן מלחמת העולם השנייה.
השניים היו הורים לבת יחידה, דינה.
הלר נפטר בשנת 1998 בתל אביב, בגיל 90. נטמן לצד אשתו בבית העלמין ירקון.
שירו המפורסם ביותר של הלר הוא "חודש ניסן בגטו ורשה" ("אין ווארשעווער געטא איז חודש ניסן"), שנכתב בתקופת מלחמת העולם השנייה.
שניים משיריו בוצעו על ידי חוה אלברשטיין בתקליטיה "די קרעניצע" ו"לעמעלע", והיא אף ראיינה אותו לסרטו התיעודי של בן זוגה, נדב לויתן, "מוקדם מדי לשתוק, מאוחר מדי לשיר" (1995), שבו התחקו אחר משוררי היידיש האחרונים שחיו בארץ.
אין אומרו פון טעג (ורשה 1933)
די ערד האט געציטערט (מוסקבה 1946)
דער וועג אויף ווארשע (מוסקבה 1948)
דורך שאט און שיין (לודז' 1948)
פרילינג אין פוילן (ורשה 1950)
דאס ליד איז געבליבן - אנתולוגיה של מחברים יהודים בפולין בזמן הכיבוש הנאצי - עורך (ורשה 1951)
אין אונדזער צייט (ורשה 1954)
דאס ערשטע ליד (ורשה 1956)
נייע לידער (תל אביב 1964)
דור און דויער (תל אביב 1967)
א בוים אין אוונט (תל אביב 1971)
אין ווארשעווער געטא איז חודש ניסן (תל אביב 1973)
דאס צוגעזאגטע ווארט (תל אביב 1980)
זיי וועלן אויפשטיין (תל אביב 1984)
דער גייסט פונעם שטורעם (תל אביב 1992)
באָריס פאסטערנאק, דאָקטאָר זשיוואגאָ: ראָמאן ...; איבערגעזעצט פון רוסישן כתב-יד: משה גראָסמאן און בינם העלער, תל אביב: מנורה, תשי"ט.
בוני פרנצ'סקה רייט היא שחקנית קולנוע אנגלייה, הידועה בשל תפקידה כג'יני וויזלי בסדרת הסרטים "הארי פוטר".
רייט נולדה בלונדון, הממלכה המאוחדת לשילה טיג וגרי רייט, מעצבי תכשיטים המנהלים חברה עצמאית בשם רייט & טיג.
לבוני יש אח גדול בשם לואיס.
היא למדה בבית הספר על שם המלך אלפרד בלונדון.
בתחילת הקריירה שלה רייט לוהקה כג'יני ויזלי עבור סצנה קצרה בסרט הארי פוטר ואבן החכמים (2001), שהתרחשה בתחנת הרכבת קינגס קרוס.
תפקידה כג'יני הפך ליותר משמעותי בהארי פוטר וחדר הסודות (2002) שבו הדמות שלה מתחילה את לימודיה בהוגוורטס ומתמודדת עם יומן סודי ביותר שמשתלט על הנשמה וההכרה שלה.
תפקידה של רייט בסרט השלישי, הארי פוטר והאסיר מאזקבאן (2004), היה קטן מאוד בהשוואה לסרט הקודם, והסתכם בשורה אחת בלבד במסגרת התסריט.
אולם, דמותה של ג'יני הפכה ליותר משמעותית ותומכת בסרטים הרביעי והחמישי, הארי פוטר וגביע האש והארי פוטר ומסדר עוף החול.
רייט משתתפת גם בסרט השישי הארי פוטר והנסיך חצוי-הדם, היכן שדמותה של ג'יני ממלאת תפקיד ראשי כמושא האהבה העיקרי של הארי בגילומו של דניאל רדקליף.
במהלך הצילומים של הסרט הארי פוטר ואוצרות המוות היא החלה ללמוד באוניברסיטה לאמנויות של לונדון במטרה להמשיך בקריירת המשחק שלה, וללמוד קולנוע והפקת טלוויזיה.
רייט כיכבה גם בשני סרטי טלוויזיה: Stranded ב-2002, ו-Agatha Christie: A Life in Pictures, בו גילמה את אגאתה כריסטי הצעירה.
בשנת 2007 השתתפה רייט בתפקיד אורח בסדרת האנימציה של דיסני The Replacement, ודיבבה את דמותה של ונסה בפרק הפותח של העונה השנייה.
באפריל 2011 התארסה עם השחקן הבריטי ג'יימי קמפבל באוור, שגילם את דמותו של גלרט גרינדלוולד הצעיר בסרט השביעי בסרטי הארי פוטר.
במהלך עבודתה על הסרטים יצרה קשרי חברות קרובים עם השחקניות קייטי לאונג (צ'ו צ'אנג), אוונה לינץ' (לונה לאבגוד), אפשאן אזאד (פדמה פאטיל) ואמה ווטסון (הרמיוני גריינג'ר).
רייט מקדישה זמן רב למוזיקה ומנגנת על מגוון כלים כגון פסנתר, גיטרה, סקסופון, מפוחית פה וחלילית.
כמו כן, רייט מקדישה זמן רב גם לספורט ומשחקת כדורגל, טניס, רכיבה, הוקי קרח וכדומה.
בספטמבר 2023 ילדה רייט את בנה הראשון.
בספטמבר 2024 חתמה רייט על עצומה הקוראת לנשיא ארצות הברית ג'ו ביידן לעצור את "אספקת הנשק הבלתי חוקית לישראל".
בוני טיילר היא זמרת ולשית הנודעת בקולה הצרוד, המחוספס והייחודי, שמכרה מעל 100 מיליון תקליטים ברחבי העולם.
טיילר נולדה כגיינור הופקינס (Gaynor Hopkins) בכפר בשם סקיואן (Skewen) בדרום ויילס, לאב כורה פחם ולאם חובבת אופרה שהנחילה לחמשת ילדיה את אהבתה למוזיקה.
טיילר זוכרת בעיקר את מוזיקת המוטאון, ג'ניס ג'ופלין וטינה טרנר כמוזיקה שהשפיעה עליה בתקופה זו.
לאחר שעזבה את בית הספר ללא תעודות, החלה הופקינס לעבוד בחנות מכולת.
בשנת 1969 בגיל 19 השתתפה בתחרות כישרונות מקומית, ואחרי שהגיעה למקום השני קיבלה השראה להמשיך בקריירה בשירה.
בתגובה לפרסומת בעיתון, היא מצאה עבודה כזמרת ליווי בהרכב בשם Bobby Wayne & The Dixies.
לאחר שנתיים, הקימה טיילר להקה משלה בשם Imagination, אימצה את Sherene Davies כשם הבמה הראשון שלה, כדי להימנע מלהתבלבל עם זמרת העם הוולשית מרי הופקין, והופיעה עם להקתה בפאבים ומועדונים שונים ברחבי דרום ויילס.
לאחר כשנתיים התגלתה על ידי האמרגן רוג'ר בל ששכנע אותה להחליף את שם הבמה שלה לבוני טיילר, והיא קיבלה על עצמה את ההצעה.
בשנת 1976 החליפה טיילר אמרגן, כותב שירים ומפיק, ומאז החלה הקריירה שלה לנסוק.
לאחר שהסינגל שלה "אבודה בצרפת" הגיע לרשימת עשרת הגדולים במצעד המכירות, הוציאה טיילר את אלבומה הראשון "העולם מתחיל הלילה" (The World Starts Tonight).
שני שירים נוספים מאלבום זה התברגו גבוה במצעדי ההשמעות, אחד באנגליה והשני בגרמניה.
היה זה באותה שנה, 1977, שטיילר גילתה גוש קטן במיתרי הקול שחייב ניתוח.
טיילר הקליטה ארבעה אלבומים הנעים בין הסגנונות פופ וקאנטרי עבור חברת תקליטי RCA לאחר מכן החליפה טיילר חברת תקליטים לקולומביה רקורדס והחליפה כותב ומלחין, כדי להתקרב יותר לסגנון הרוק.
אלבומה הבא, "מהיר ממהירות הלילה" (Faster Than the Speed of Night) כלל את הבלדה "ליקוי מלא של הלב" ("Total Eclipse of the Heart") שהפכה ללהיט בינלאומי שהאפיל אף על הצלחתו של "It's a Heartache", להיטה הגדול הקודם.
בשנים 1984–1985 המשיכה לקצור הצלחה רבה, כולל זכייה בפרס גראמי על הקול הנשי הטוב ביותר במוזיקת הרוק, ושחרור להיטים נוספים כגון "Holding Out for a Hero" ששימש את הפסקול לסרט פוטלוס (Footloose).
האלבום הבא, בשנת 1986, "חלומות כמוסים ואש אסורה" (Secret Dreams and Forbidden Fire), נכשל בארצות הברית ואנגליה אך הצליח בצרפת, שווייץ, דרום אפריקה ועוד.
בשנת 1988, הוציאה את "The Best", אשר היה ללהיט.
בסוף 1990 החליפה טיילר שוב חברת תקליטים והפעם חתמה עם החברה הגרמנית BMG.
בשנת 1991 הוציאה את האלבום Bitterblue שהצליח מאוד בסקנדינביה ובארצות דוברות גרמנית כגרמניה, שווייץ ואוסטריה.
עד 1993 הוציאה טיילר את התקליטים Angel Heart בשנת 1992 ששחזר את ההצלחה של אלבומה הקודם, את Silhouette in Red, ואת האוסף The Very Best of Bonnie Tyler.
מאז 1993 טיילר הוציאה אלבומים חדשים, והמשיכה להקליט שירים עם זמרים שונים, בעיקר גרסאות כיסוי לשיריה, ביצעה כמה שירים בתוכניות טלוויזיה שונות, זכתה בפרסים רבים ואף ממשיכה להופיע גם היום בהופעות ואירועים.
בשנת 2006, טיילר הוציאה לאור את אלבום ההופעה הראשון שלה, Bonnie Tyler Live.
היא נבחרה על ידי רשת השידור הבריטית "BBC" לייצג את בריטניה בתחרות אירוויזיון 2013 וסיימה בו במקום ה-19.
ב-7 בפברואר 2017 הופיעה בהיכל התרבות בתל אביב.
כדי לקדם את האלבום, יצא לסיבוב ההופעות "Between the Earth and the Stars Tour", אך חלק ממנו בוטל בעקבות מגפת הקורונה.
בשנת 2021, הוציאה את אלבומה ה-18, The Best Is Yet to Come.
בּוֹני וקלַייד הוא סרט פשע אמריקני משנת 1967 על בוני פרקר וקלייד בארו, שודדי בנקים שפעלו במרכז ארצות הברית במהלך השפל הגדול.
כותבי התסריט הם ורוברט בנטון, ביחד עם רוברט טאון כשביטי תרם לתסריט, אך שמו לא נכתב בקרדיטים.
בוני וקלייד נחשב כסרט חלוצי, וכאחד הסרטים הראשונים של עידן הוליווד החדשה (New Hollywood), בכך ששבר טאבואים רבים וזכה לפופולריות בקרב הדור הצעיר.
הצלחתו הניעה קולנוענים נוספים להצגות גלויות יותר של מין ואלימות בסרטיהם.
הסרט זכה בפרסי אוסקר עבור שחקנית המשנה הטובה ביותר אסטל פרסונס והצילום הטוב ביותר של בארנט גאפי, ונבחר לשימור בידי ארכיב הסרטים הלאומי.
באמצע השפל הגדול, קלייד בארו (וורן בייטי) ובוני פרקר (פיי דאנאוויי) נפגשים כשקלייד מנסה לגנוב את מכונית אמה של בוני.
בוני, שמשועממת מעבודתה כמלצרית, מוקסמת מקלייד, ומחליטה לחבור אליו ולהפוך לשותפתו לפשע.
הם מבצעים כמה מעשי שוד מזוין, כשמאמציהם החובבניים אמנם מלהיבים, אבל לא רווחיים במיוחד.
שרשרת מעשי הפשע של הזוג נכנסת להילוך גבוה כשמצטרף אליהם סי.
מוס רפה השכל העובד בתחנת דלק (מייקל ג'יי פולארד) וביחד עם אחיו המבוגר של קלייד באק (ג'ין הקמן) ואשתו, בלאנש (אסטל פרסונס), בתו של מטיף.
במהרה מתלקח ריב בין בוני לבלאנש, בלאנש העדינה סבורה שבוני היא מרשעת המשחיתה את בעלה ואת גיסה, בעוד בוני רואה את בלאנש ככלבתא חסרת כישרון וצווחנית.
בוני וקלייד עוברים ממעשי גנבה בקנה מידה בינוני לשוד בנקים.
מבצעיהם גם נעשים אלימים יותר.
מאחר בהבאת רכב המילוט, קלייד יורה במנהל הבנק בפניו אחרי שהוא קופץ לתוך מכונית שנעה לאיטה ונמלטת מהמקום.
הכנופיה נרדפת בידי אוכפי החוק, בכללם הטקסס ריינג'ר פרנק היימר (דנבר פייל), שנשבה ומושפל בידי פורעי החוק ואז מוצא לחופשי.
בפשיטה משטרתית נהרג באק, בוני וקלייד נפצעים, ובלאנש שכמעט מתעוורת נופלת לידי המשטרה.
היימר מערים על בלנש, שעיניה חבושות, ומדובב אותה שתגלה את שמו של סי.
מוס, כעת "החשוד הבלתי מזוהה" היחידי.
הריינג'רס מאתרים את בוני, קלייד וסי.
מסתתרים בבית אביו של סי.
איבן מוס (דאב טיילור), שחושב שהזוג השחיתו את בנו.
הוא סוגר עסקה עם היימר בתמורה להקלה בעונשו של הנער ועוזר לטמון מלכודת לפושעים.
כשבוני וקלייד עוצרים בצד הכביש לסייע למר מוס להחליף גלגל, המשטרה שאורבת בשיחים פותחת באש ומנקבת את גופותיהם בכדורים תוך כדי מרחץ דמים.
זו הייתה הופעת הבכורה של ג'ין ויילדר, כאחד מבני הערובה של בוני וקלייד.
את בת-זוגו גילמה אבנס אבנס, אשתו של הבמאי ג'ון פרנקנהיימר.
באופן אירוני, שלוש שנים קודם לכן, החליף פרנקהיימר את במאי הסרט, ארתור פן, בבימוי הסרט The Train בשל התעקשותו של השחקן ברט לנקסטר.
דמויותיהם של ויילדר ואבנס מבוססות על שבויים אמיתיים: ה.
Darby וסופי סטון שנחטפו ואחרי כן שוחררו בידי בוני וקלייד.
מוס מורכבת מדמותם של שלושה חברי כנופיה שונים של קלייד בארו: W.D.
הסרט יועד להיות גרסה רומנטית וקומית של סרטי הגנגסטרים האלימים של שנות השלושים, שיעודכן בעזרת טכניקות ההסרטה המודרניות.
ארתור פן בכוונה תיאר כמה מהסצנות האלימות ביותר בגוון קומי, לפעמים אפילו בסגנון המזכיר את סרטי הסלפסטיק, ואז החליף את האווירה לסצנות אלימות של שפיכות דמים.
הסרט הושפע מאוד מבמאי הגל החדש בקולנוע הצרפתי הן בשינויים המהירים בטון, ובעריכה ההפכפכה, שניתן להבחין בה בעיקר בקטעי הסיום של הסרט.
תפקיד הבמאי הוצע בתחילה לפרנסואה טריפו, הבמאי הנודע של תנועת הגל החדש, שתרם לתסריט, אולם לבסוף עבר הלאה כדי להסריט במקום זאת את הסרט הבא שלו פרנהייט 451
כמה מקורות טוענים שגודאר לא בטח בהוליווד וסירב, אחרים טוענים שהוא תכנן להפוך את בוני וקלייד לבני תשחורת ולהעביר את העלילה ליפן, רעיונות שהניעו את משקיעי הסרט להוציא אותו מהפרויקט.
אחרי שהוא נכח בהקרנה כשהסרט הושלם, נשאל גודאר מה הוא חושב על הסרט ונמסר שהשיב: "נפלא!
הבה ונעשה את בוני וקלייד".
כשוורן בייטי היה בתפקיד הבמאי בלבד, הייתה אחותו שירלי מקליין למועמדת מובילה לגלם את דמותה של בוני.
ברם, כשביטי החליט שהוא ישחק את קלייד בעצמו, הוא החליט לא להשתמש במקליין מסיבות מובנות.
בין השחקניות האחרות שנבחנו לתפקיד ניתן למנות את ג'יין פונדה, טיוזדיי ולד (Tuesday Weld), אן-מרגרט, לסלי קארון, סו ליון ושר, בעוד וורן בייטי התחנן שנטלי ווד תקבל את התפקיד.
ווד סירבה מכיוון שהיא רצתה להקדיש יותר זמן לתרפיה שלה באותה עת, והודתה בזה שהיה לה "קשה" לעבוד עם ביטי בעבר.
לפני שהוא החליט לקחת את התפקיד על עצמו, הבחירה הראשונה של המפיק וורן בייטי לתפקיד קלייד בארו הייתה המוזיקאי והמלחין בוב דילן, שדמה לבארו האמיתי הרבה יותר מאשר ביטי.
הסרט מאוד גלוי בהתייחסו למין.
כשקלייד מנופף ברובהו כדי להציג את גבריותו, בוני מלטפת במרומז את סמל הפאלוס.
כמו בסרט משנות החמישים Gun Crazy, בוני וקלייד מציג את הפשע כמקסים ושזור במין.
מכיוון שקלייד הוא אימפוטנט, ניסיונותיו הבאים לעגוב על בוני היו מתסכלים ולא הביאו אותו לשיא.
בוני וקלייד היה אחד הסרטים הראשונים שהשתמש בהרחבה בזיקוקין – squibs – מטעני נפץ זעירים לעיתים נטועים בשקים של דם מזויף, מפוצצים בתוך בגדיו של השחקן על מנת לדמות פגיעות כדור.
הסצנה שבה נאספה המשפחה צולמה ברד אוקס, טקסס.
מספר תושבי המקום שצפו בסרט צולמו, כשהקולנוענים הבחינו בין התושבים שנקבצו במייבל קאביט (Mabel Cavitt), מורה בת המקום, הם בחרו בה לגלם את דמותה של אמה של בוני פרקר.
ביטי רצה במקור שהסרט יצולם בשחור לבן, אבל האחים וורנר התנגדו לרעיון.
הסרט מפשט במידה ניכרת את העובדות הנוגעות לבוני וקלייד, בין השאר הוא אינו כולל חברי כנופיה נוספים, מאסרים חוזרים ונשנים, מעשי רצח אחרים ותאונת מכונית נוראית שהותירה את פרקר מלאת כוויות וכמעט נכה.
אחת מהדמויות העיקריות בסרט, סי.
מוס, הוא חיבור של שני חברי כנופיית בארו: ויליאם דניאל ג'ונס (William Daniel "W.D." Jones) והנרי מתווין (Henry Methvin).
ב-1968 תיאר ג'ונס את התקופה שלו ושל בארו במאמר "Riding with Bonnie and Clyde" שפורסם במגזין פלייבוי.
באותה שנה הוא גם הגיש תביעה נגד האחים וורנר, בטענה שהסרט בוני וקלייד משמיץ אותו ומטיל דופי באופיו.
אין שום תיעוד לכך שהוא הצליח להוציא כספים מחברת ההפקה.
הסרט מתאר את העובדות בצורה מאוד לא מדויקת בכל הנוגע לדמותו של הטקסס ריינג'ר פרנק היימר (Frank Hamer) כאדם נקמן שנהג ברשלנות ונשבה, הושפל ושוחרר בידי בוני וקלייד.
במציאות, היימר כבר היה טקסס ריינג'ר אגדי שפותה לחזור מפרישה למחצה כדי לרדוף את הזוג, ומעולם לא פגש אותם עד לרגע שהוא ויחידתו הצליחו לטמון להם מלכודת והרגו אותם ליד ב-1934.
ב-1968 רעייתו ובנו של היימר תבעו את מפיקי הסרט על השמצת דמותו והם הגיעו לעסקת טיעון מחוץ לכותלי בית המשפט ב-1971.
הסרט גם מתאר את קלייד הבלתי חמוש שאינו חושד במאום כשהוא צועד החוצה ממכוניתו כדי לבדוק את הנקר בגלגלי המשאית בזמן שאורבים לו, ושבוני, עדיין במכוניתם, ייתכן שגם היא אינה חמושה.
במציאות, המושב האחורי במכוניתם היה עמוס בנשק, ואף אחד מהם לא יצא מהמכונית חי.
שני חברי הכנופיה היחידים שנותרו בחיים בזמן יציאת הסרט לבתי הקולנוע היו בלאנש בארו וויליאם דניאל ג'ונס.
בעוד שבלאנש בארו הסכימה לתיאור דמותה בתסריט המקורי של הסרט, היא התנגדה לתסריט שנכתב אחרי כן, ובזמן הפצת הסרט, היא התלוננה ברבים על הופעתה של זוכת פרס האוסקר אסטל פרסונס ששיחקה אותה, בהצהירה: "הסרט גורם לי להראות כמו אשה יבבנית וצווחנית".
הסרט צולם בחלקו בדאלאס, טקסס ובסביבתה.
בכמה מקרים השתמשו באתרי בנקים ידועים שבוני וקלייד האמיתיים שדדו תחת איומי אקדח.
השיר שבוני פרקר קוראת כשהמשטרה פושטת על מקום המסתור של ג'ופלין הוא "סאל המתאבדת", אחד משלושה שירים שכתבה בוני פרקר האמיתית.
השירים האחרים שכתבה הם: "נערת הרחוב" ו"סוף השביל" והוא ידוע גם בתור "סיפורם של בוני וקלייד", אותו היא קוראת בקול רם מאוחר יותר בסרט.
היצירה שנוגנה בבנג'ו "Foggy Mountain Breakdown" ובוצעה בידי Flatt and Scruggs בוצעה בפני קהל ברחבי תבל כתוצאה משימוש תדיר בסרט.
בכל אופן, השימוש שלו בסגנון מוזיקה בלוגראס אנכרוניסטי שממנו היצירה נובעת מתוארך לאמצע שנות הארבעים.
לחברת Warner Bros.-Seven Arts היה אמון מועט כל כך בסרט כך שבצעד שלא היה לו תקדים באותה תקופה, הם הציעו לוורן בייטי, שזהו הסרט הראשון שהפיק (?) 40% מההכנסות במקום התשלום המינימלי.
הסרט הכניס 70$ מיליון ברחבי תבל.
הסרט היה שנוי במחלוקת בזמן יציאתו לאקרנים בשל כך שהוא כביכול האדיר את דמותם של רוצחים, בגלל המפלס הגבוה של האלימות והדם שמוצגות בסרטים, שלא היו להם תקדים עד אותה עת.
הניו יורק טיימס היה כל כך מזועזע שהוא פתח במסע נגד הברוטליות הגוברת של הסרטים באמריקה.
(הערה 10) דייב קאופמן Dave Kaufman מווראייטי גם מתח ביקורת על הסרט על בימוי לא מאוזן ועל כך שתיאר את בוני וקלייד כשוטים רברבנים.
אסטל פרסונס זכתה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר עבור גילום דמותה של בלנש בארו, גיסתו של קלייד, ו-Burnett Guffey זכה בפרס האוסקר לצילום הטוב ביותר.
הסרט היה מועמד לפרסי אוסקר גם על:
פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר - ארתור פן
פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר - דייוויד ניומן ורוברט בנטון
פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר - פיי דאנאוויי
פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר - Michael J.
פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר - ג'ין הקמן
פרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטובות ביותר - Theadora Van Runkle
ב-1992 בחר ארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית בסרט בוני וקלייד לשימור בספריית הקונגרס של ארצות הברית בשל היותו "משמעותי תרבותית, היסטורית, או אסתטית."
ההכרה ממכון הסרטים האמריקני באה ביוני 2008, כשמכון הסרטים האמריקני גילה ש"עשרת הראשונים" – עשרת הסרטים הטובים ביותר בעשר סוגות "קלאסיות" – אחרי משאל של 1,500 אנשים מהקהילה היוצרת.
בוני וקלייד הוכר כסרט החמישי הטוב ביותר בסוגת הגנגסטרים.
מקום 32 מבין הרשעים - קלייד בארו ובוני פרקר.
2008 - מכון הסרטים האמריקאי 10 הטובים ביותר מתוך 10 - מקום 5 בסרטים הגנגסטרים.
כמה מבקרים מצטטים את Gun Crazy, סרט פילם נואר של ג'וזף לואיס משנת 1950 על זוג השודד בנק (גם מבוסס בצורה חופשית על בוני וקלייד האמיתיים), כהשפעה עיקרית על הסרט.
ארבעים שנה אחרי הקרנת הבכורה שלו, בוני וקלייד עדיין מצוין כבעל השפעה חזקה על סרטים כמו חבורת הפראים, הסנדק, כלבי אשמורת והשתולים.
(הערה 13) בוני וקלייד היו גם נושא שיר פופ פופולרי משנת 1967 בביצועם של סרז' גינסבורג ובריז'יט בארדו.
בוני עולם הוא ארגון חסד יהודי המסייע לזוגות חשוכי ילדים, נתמך ממשלתית ובאופן פרטי על ידי נדיבים מרחבי העולם.
הארגון מממן או מסייע במימון קשת רחבה של טיפולי פוריות לזוגות שאין ידם משגת לממן אותם בעצמם.
כמו כן עוסק הארגון בייעוץ רפואי מקצועי בנושאי פוריות ומעניק תמיכה וסעד נפשי למטופלים, החווים לעיתים אכזבות קשות.
בנוסף, דואג הארגון להבאת מומחי פוריות מבתי חולים מובילים בעולם לישראל.
הארגון מבליט את הצורה הדיסקרטית שבה נעשים ההפניה למומחים והקשר עם הפונים.
הארגון פועל תוך שיתוף פעולה עם כל קופות החולים בישראל.
בארגון קיים מערכת פיקוח הלכתי ובו כמה עשרות משגיחות הנמצאות במעבדות בזמן הטיפול - למניעת טעות אנוש חלילה בהליך הטיפול במעבדות הפוריות - כאשר קופות החולים משתתפות או נותנות התחייבות עבור עלות הפיקוח.
הארגון מפרסם כי למעלה מ-9,350 ילדים נולדו בסיועו.
הארגון הוקם ומנוהל על ידי הרב שלמה בוכנר מניו יורק שחווה בעצמו את קשיי העקרות.
לארגון מוסדות סיוע ברחבי העולם, בישראל ובארצות הברית, בקנדה, בלגיה ובריטניה והוא נתמך רוחנית על ידי רבנים ומנהיגי קהילות בישראל ובחו"ל.
הרב שטיינמץ, רב חסידות סקווירא בבורו פארק מכהן כיום (2010) כרב הארגון.
בישראל משמש הרב יעקב אייכלר כרב הארגון.
מחזור הפעילות של הארגון בשנת 2010 היה 4.1 מיליון ש"ח.
בשנת 2015 זכה הארגון לתמיכה בשיעור של 2.3 מיליון ש"ח ממדינת ישראל.
הארגון מפרסם לפני אירועים מיוחדים וחגים עלוני התרמה ובהם הוא פורש את משנת הארגון ואת מטרותיו.
בונים ולוחמים הייתה אוניית מעפילים שארגן המוסד לעלייה ב' של ההגנה.
נבנתה בשנים 1944–1945 כאונייה משא ממונעת עשויה עץ, מצוידת במנוע דיזל אנסלדו (Rodina) (מספר סיבובי מדחף 350 במהירות רגילה); מסוגלת למהירות 7.5 קשר.
האונייה נרכשה על ידי אנשי המוסד לעלייה ב' יהודה ארזי ועדה סירני בעיר סבונה באיטליה, ונרשמה על שם פינטר, יהודי שהתגורר באיטליה.
בינואר 1946 יצאה להפלגת העפלה תחת השם "אנצו סירני".
לאחר שהגיעה לנמל חיפה הוחרמה על ידי השלטונות הבריטים ושוחררה לאחר מאבק משפטי.
האונייה שהייתה מוכרת לבריטים חזרה לאיטליה, והוכנה להפלגת העפלה נוספת, הפעם תחת השם "בונים ולוחמים", שאפיין את רוח הזמן, ערב יציאת הבריטים מארץ ישראל.
בהפלגה השתמשו בחדרים ובציוד שהוכנו בהפלגתה כ"אנצו סירני".
המעפילים שוכנו באונייה במחסן הגדול, היחידי בה.
צוות הימאים ומפקדי האונייה התגורר בתאים נפרדים.
כמו כן, היה באונייה חדר אוכל ותא בחרטומה.
מפקד האונייה היה איש הפלי"ם משה רבינוביץ' ולצדו פנחס דפני, איש הפלי"ם גם הוא, והגדעוני היה שמשון לוטן.
מכשיר הקשר שעמד לרשותם היה מתוצרת ההגנה; נבנה על ידי רענן (רני) רובינשטיין, אשר שירת אז ביחידה 544 של הצבא הבריטי.
רב החובל ושבעת המלחים היו איטלקים.
הוחלט כי נמל ההעמסה של המעפילים על סיפון האונייה יהיה בעיירה באקאר צפונית לבלגרד, יוגוסלביה.
המעפילים, כ-1,002 נפש, באו מבולגריה.
הם נבחרו על פי מפתח מפלגתי: מפא"י - 207, השומר הצעיר - 204, מכבי צעיר - 86, ציונים כלליים - 226, רוויזיוניסטים- 80, החלוץ - 174, הבלתי מפלגתיים - 35, השאר לא היו מאורגנים.
בין המעפילים היו רבים מבוגרי בית הספר "אורט" סופיה, וכן בעלי מקצועות חופשיים: רופאים, מהנדסים, רוקחים, ואקדמאים אחרים, בעלי מלאכה בתחומים שונים רובם צעירים עד גיל 30. הם נאספו בכמה מחנות באתרים שונים בבולגריה והועברו לסופיה.
ב-14 בפברואר 1948 יצאו ברכבת מיוחדת עד לנמל ההעמסה.
כמו כן, שני כלי שיט אמריקאים: "פייר" ("Fire") ו"ספיד" ("Spead") שהפליגו מרומניה, היו מעורבים בהגעת המעפילים.
המעפילים עלו לאונייה בשעות הלילה, היישר מן הרכבת שחנתה במרחק כ-500 מטר מהאונייה.
לאחר שעלו כולם אל הסיפון, נקבעו תפקידים, והאחריות על ניהול חיי היומיום הייתה בידי מנהיגי המעפילים.
"בונים ולוחמים" הפליגה מיוגוסלביה בשעה 8:30 ב-18 בפברואר 1948. נתיב ההפלגה של האונייה החל בבאקאר אל ספלטו, שם ירדו ימאי-נווט ומעפיל חולה.
משם המשיכה האונייה דרך מצר אוטרנטו (Otranto) בין אלבניה לאיטליה, לאורך החוף היווני, האיים האִיוניים קפלוניה (Cephalonia) וזנטה (Zante) לאורך חוף חצי האי פלופונז, כף מטפן, עד האי ספינזה (Sapientza) משם לאי קיטרה (Kithira) כף סידרוס (Sidheros) בקצה הצפוני – מזרחי של כרתים, ומשם לכיוון חופי הארץ.
ב-28 בפברואר בשעה 9:00, בהיות האונייה מול חוף ניצנים, התגלתה על ידי מטוס בריטי, ואחר כך הגיעה משחתת בריטית.
מפקד האונייה הנחה את המעפילים שלא להתנגד או לגרום לעימות עם הכוחות הבריטים.
בשעה 16:50 עלו חיילים בריטים על סיפון האונייה, ועד לשעות הערב היו חמש משחתות נוספות בקרבתה.
לא התחולל עימות בין הכוחות הבריטים לבין המעפילים, והאונייה הפליגה תחת משמר לנמל חיפה.
כאשר עלו הבריטים לאונייה נכנס מפקד האונייה למחבוא שהוכן, והמלווה השני ירד עם המעפילים אל החוף.
שניהם חולצו על ידי צוות פועלים חברי "ההגנה" שעבדו בנמל וקשרו את האונייה אל מזח שבו.
המעפילים גורשו אל מחנות המעצר בקפריסין.
בוני גייל פרנקלין הייתה שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון יהודייה-אמריקאית.
מועמדת 2 פרסי גלובוס הזהב ופרס אמי על תפקידה בסדרה הקומית "כל יום מחדש" .
פרנקלין ילידת בסנטה מוניקה, קליפורניה הייתה בתם של זוג המהגרים היהודים קלייר, שהיגרה מרומניה וסמואל בנג'מין פרנקלין, בנקאי שהיגר מרוסיה והיה ממקימי הארגון היהודי החברתי "בני ברית".
פרנקלין למדה ב"מכללת סמית" שבמסצ'וסטס, שם התנסתה לראשונה במשחק והייתה בוגרת "אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס" עם תואר באנגלית.
ב-1956 הופיעה לראשונה התפקיד קטן בסרט "הנאשם" בבימויו של אלפרד היצ'קוק.
השתתפה כשחקנית בהופעות משנה בטלוויזיה ובתיאטרון.
בשנת 1970 הופיעה לראשונה בברודוויי במחזמר "Applause" והייתה מועמדת לפרס טוני על משחקה.
את זמן התהילה שלה קיבלה פרנקלין בשנות ה-70 וה-80 בזכות התפקיד הראשי שלה קומדיית המצבים "כל יום מחדש" בהפקתו של המפיק והתסריטאי הבולט נורמן ליר.
פרנקלין הופיעה במשך 9 עונות הסדרה בתפקיד האם הגרושה אן רומנו העוברת להתגורר עם שתי בנותיה הצעירות באינדיאנפוליס, היא הועמדה על משחקה בתוכנית לשני פרסי גלובוס הזהב ופרס אמי לשחקנית הטובה ביותר בסדרה קומית.
היא השתתפה בגרסה הישראלית-אמריקאית של התוכנית "רחוב סומסום" בישראל שנקראה "שלום סומסום".
בשנותיה האחרונות שיחקה באופרת הסבון "צעירים חסרי מנוח".
פרנקלין נישאה פעמיים בחייה למחזאי רונלד רוסי ולמפיק הקולנוע מרווין מיינוף.
לא היו לה ילדים משלה והיא הייתה אמם החורגת של ילדיו של מיינוף מנישואיו הראשונים.
היא נפטרה ב-1 במרץ 2013 בביתה שבלוס אנג'לס מסרטן הלבלב כשהיא בת 69. היא נקברה בבית העלמין היהודי "פארק הזיכרון הר סיני" שבלוס אנג'לס.
בוני התיכון הנדסה אזרחית ותשתיות בע"מ, המוכרת בשם המקוצר בוני התיכון, היא חברה ציבורית ישראלית, העוסקת, בעצמה ובאמצעות חברות בנות, בייזום, פיתוח, שיווק וניהול של פרויקטי בנייה למסחר ומגורים.
החברה נוסדה ב-1985 על ידי אהרון פרץ ובנו, עמרם (עמי) פרץ.
בתחילת דרכה התמקדה החברה בבנייה בפריפריה, ובמאה ה-21 הבנייה מתמקדת בעיקר במרכז הארץ.
בסוף 2018 העסיקה החברה 41 עובדים.
מאז נובמבר 1993 נסחרים ניירות הערך של החברה בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
B CENTER, הוא מרכז מסחרי שהוקם על ידי בוני התיכון בכפר סבא הירוקה.
המרכז נמצא על שטח כולל של כ-18,000 מ"ר, והוא כולל 3 קומות מסחר, 187 חנויות תת-קרקעיות ומגרש חניה.
סמוך למתחם הולכים ונבנים מרכז קאנטרי קלאב ומגרשי טניס.
החברה מבצעת מיזם גדול של פינוי בינוי בקריית אונו, במסגרתו צפויות להיבנות עד כ-1,056 דירות.
בשנים 2006 ו-2007 רכשה החברה קרקעות ברומניה ובהונגריה, באמצעות חברות בנות הרשומות במדינות אלה.
בוניטו (שם מדעי: Sarda) הוא סוג של דג ממשפחת הקולייסיים שבסדרת הדקראים המצוי באוקיינוס הפתוח.
הם מצויים בכל האוקיינוסים אך באזור הטרופי.
דגים אלה מזכירים את דגי הטונה אך קטנים בהרבה ויותר מפוספסים.
הם בעלי סנפירי גב עוקצניים קצת ומבנה גופם מוארך ולא דמוי טיפה.
פיהם בעל לסתות גדולות והראשים שלהם גדולים.
אורכם יכול להגיע ל-100 ס"מ ומשקלם ל-10 ק"ג.
כל המינים הם דגי מאכל משובחים הניצודים בכמויות גדולות בים.
בוני לין רייט היא זמרת וגיטריסטית בלוז, מוזיקאית וכותבת שירים.
במרוצת שנות ה-70, הוציאה רייט סדרת אלבומים ששילבו בלוז, רוק, פולק וקאנטרי.
רק בשנת 1989, לאחר שנים של שבחים ממבקרים והצלחה מסחרית מעטה, הוציאה רייט אלבום שהפך ללהיט גדול, וכך גם היו שני האלבומים שאחריו, שנמכרו במיליוני עותקים.
רייט קיבלה 10 פרסי גראמי.
היא דורגה במקום ה-50 ברשימת "100 הזמרים הגדולים בכל הזמנים" של מגזין רולינג סטון ובמקום ה-89 ברשימת "100 הגיטריסטים הגדולים של כל הזמנים" של המגזין.
בוני רייט נולדה בברבנק שבקליפורניה.
היא בתם של כוכב מחזות הזמר של תיאטראות ברודוויי, ג'ון רייט, ואשתו הראשונה, הפסנתרנית מרג'ורי היידוק (Marjorie Haydock), והיא גדלה במסורת הקווייקרית.
היא החלה לנגן בגיטרה בגיל צעיר, במחנה קיץ בניו יורק.
מאוחר יותר בלטה בסגנון נגינתה בגיטרת סלייד.
לאחר שסיימה את לימודי התיכון ב-1967, רייט החלה ללמוד יחסים חברתיים ולימודי אפריקה במכללת רדקליף.
רייט התיידדה עם אמרגן הבלוז דיק ווטרמן, ובמהלך שנתה השנייה במכללה, היא עזבה את לימודיה למשך סמסטר אחד ועברה עם ווטרמן ומוזיקאים מקומיים נוספים לפילדלפיה.
בסתיו 1970, בזמן שחיממה את הופעתו של מיסיסיפי פרד מקדואל בניו יורק, היא נראתה על ידי כתב מגזין "ניוזוויק", שהחל להפיץ את השמועה על הופעתה.
מהר מאוד, מגלי כישרונות של חברות תקליטים גדולות החלו להגיע אל הופעותיה, כדי לראותה מנגנת.
בסופו של דבר קיבלה את ההצעה של האחים וורנר, שהוציאה ב-1971 את אלבום הבכורה שלה, "בוני רייט".
האלבום התקבל יפה על ידי עיתונות המוזיקה, כאשר עיתונאים רבים שיבחו את יכולותיה כמעבדת ומבצעת, וכגיטריסטית סלייד.
בתקופה זו, רק מעט נשים במוזיקה הפופולרית היו בעלות מוניטין כגיטריסטיות.
בזמן שקיבלה את הערכתם של אלה שראו אותה מופיעה, כמו גם של חבריה למקצוע, רייט קיבלה הכרה ציבורית מעטה בלבד.
אלבומה השני, "Give It Up" (1972) ואלבומה השלישי, "Takin' My Time" (1973) התקבלו על ידי המבקרים, אך ללא התאמה במכירות התקליטים.
רייט החלה לקבל כיסוי עיתונאי גדול יותר, שכלל כתבת שער במגזין רולינג סטון, אולם לאחר הוצאת האלבום "Streetlights" (1974), הביקורות הפכו למעורבות.
בשלב זה, רייט כבר ניסתה מפקים שונים וסגנונות שונים, והיא החלה לאמץ צליל שקרוב יותר למיינסטרים, שהמשיך גם באלבום "Home Plate" (1975).
ב-1976, רייט התארחה באלבום של וורן זבון , שנקרא בשמו.
האלבום "Sweet Forgiveness" (1977) העניק לרייט את פריצתה המסחרית הראשונה, כאשר הניב מתוכו להיט - גרסת כיסוי לשירו של דל שאנון, "Runaway".
אלבומה הבא של רייט, "The Glow" (1979), קיבל ביקורות שליליות ונמכר במספרים צנועים.
עם זאת, באותה שנה עזרה רייט לארגן את חמשת הקונצרטים של "מוזיקאים מאוחדים למען אנרגיה בטוחה" (MUSE - Musicians United for Safe Energy) במדיסון סקוור גארדן בעיר ניו יורק.
ההופעות הולידו את אלבום הזהב המשולש "No Nukes", כמו גם סרט קולנוע באותו שם.
בהופעות הללו השתתפו היוזמים ג'קסון בראון, גראהם נאש, ג'ון הול ובוני רייט, כמו גם ברוס ספרינגסטין, טום פטי, האחים דובי, קארלי סימון, ג'יימס טיילור ורבים אחרים.
באלבומה הבא, "Green Light" (1982), רייט ניסתה לשפר את הצליל של אלבומיה המוקדמים, אולם להפתעתה, מוזיקאים רבים וגם התקשורת השוו את הצליל החדש שלה לתנועת הגל החדש.
האלבום קיבל את הביקורות הטובות ביותר שקיבלה מזה שנים, אולם המכירות לא השתפרו, דבר שהיה לו השפעה חמורה על יחסיה עם האחים וורנר.
ב-1983, בזמן שרייט הייתה בסיום עבודתה על אלבומה הבא, "Tongue & Groove", חברת האחים וורנר ויתרה על כמה אמנים גדולים, כמו ואן מוריסון וארלו גאת'רי.
ביום למחרת השלמת המאסטרינג של האלבום, נטשה החברה גם את רייט.
האלבום נגנז לתמיד ורייט נותרה ללא חברת תקליטים.
באותה תקופה היא נאבקה גם בבעיות סמים ואלכוהול.
למרות בעיותיה אלו, רייט המשיכה להופיע ולהשתתף בפעילות פוליטית.
ב-1985 היא שרה והופיעה בווידאו-קליפ של השיר "Sun City", מתוך תקליט האנטי-אפרטהייד שנכתב והופק על ידי הגיטריסט סטיבן ואן זאנדט.
במקביל להשתתפותה ב-Farm Aid ובקונצרטים של אמנסטי אינטרנשיונל, רייט נסעה למוסקבה ב-1987 להשתתף בקונצרט השלום הסובייטי/אמריקאי המשותף.
עוד באותה שנה, היא ארגנה אירוע התרמה בלוס אנג'לס לעצירת הקונטראס.
באירוע השתתפו לצדה המוזיקאים דון הנלי, הרבי הנקוק, הולי ניר ואחרים.
שנתיים לאחר שהפסיקו את התקשרותם עמה, האחים וורנר הודיעו לרייט על תוכניותיהם להוציא את האלבום "Tongue and Groove".
החברה הסכימה לאפשר לה לערוך מחדש כמחצית מהאלבום, שיצא ב-1986 בשם "Nine Lives", ואכזב ביקורתית ומסחרית.
בשנות ה-80 המאוחרות החלה בתהליך פסיכותרפיה והצטרפה לאלכוהוליסטים אנונימיים וב-1987 נגמלה מסמים ואלכוהול.
מאוחר יותר, במהלך הופעה במינסוטה בלילה שלאחר מותו של הגיטריסט סטיבי ריי וון ב-1990, היא ציינה לטובה את עזרתו להפסקת הצריכה שלה, באומרה שמה שהעניק לה את האומץ להכיר בבעיית האלכוהול שלה ולהפסיק לשתות, היה שראתה שסטיבי ריי וון היה מוזיקאי אפילו טוב יותר כשהיה פיכח.
בסוף 1987 רייט הצטרפה לזמרות קיי די לאנג וג'ניפר וורנס כזמרות ליווי בספשל הטלוויזיוני של רוי אורביסון, "Roy Orbison and Friends, A Black and White Night".
בעקבות שידור התוכנית האיכותית, רייט החלה לעבוד על חומר חדש.
רייט שרה גרסת כיסוי לשיר "Baby Mine", שיר הערש מדמבו הפיל המעופף, מתוך אלבום מחווה למוזיקה של חברת וולט דיסני.
בהקלטות הללו היא הכירה את המפיק דון וואז.
מאחר שהייתה מרוצה מההקלטות, ביקשה ממנו להפיק את אלבומה הבא.
לאחר העבודה על אלבום המחווה, רייט חתמה עם חברת קפיטול רקורדס.
רייט טענה כי זה היה "האלבום הפיכח הראשון" שלה.
באותו זמן, רייט קיבלה פרס גראמי רביעי על הדואט שלה עם ג'ון לי הוקר, "In the Mood", מתוך אלבומו "The Healer".
אלבומה העשירי של רייט היה הראשון בין הקלטות רבות שלה, בהן ניגנה חטיבת הקצב הוותיקה שלה, ריקי פאטאר (Ricky Fataar) וג'יימס האצ'יסון (James "Hutch" Hutchinson).
האלבום "Nick of Time" נמכר בלמעלה משישה מיליון עותקים בארצות הברית בלבד.
על אלבומה "Luck of the Draw" (1991), שנמכר בכמעט שמונה מיליון עותקים בארצות הברית, היא זכתה בשלושה פרסי גראמי נוספים.
ב-1994 זכתה בשני פרסי גראמי נוספים על אלבומה "Longing in Their Hearts", אלבומה השני שהגיע למקום הראשון.
שני אלבומים אלה זכו במספר תקליטי פלטינה.
ב-1995 כתב בריאן אדמס את הלהיט "Rock Steady", כדואט של אדמס ורייט לסיבוב ההופעות שלה "Road Tested".
גרסת הדמו המקורית של השיר מופיעה בסינגל של אדמס "Let's Make a Night to Remember" מ-1996.
שיתוף הפעולה שלה עם וואז הגיע לסיומו עם הוצאת אלבום ההופעה החיה "Road Tested" ב-1995, שקיבל תקליט זהב.
לאלבומה הבא, רייט שכרה את מיצ'ל פרום וצ'אד בלייק כמפיקים.
עבודתה איתם יצאה באלבום "Fundamental" (1998).
במרץ 2000 רייט הוכנסה להיכל התהילה של הרוק אנד רול בקליבלנד, אוהיו.
בשנת 2002 יצא האלבום "Silver Lining", שהגיע בארצות הברית למקום ה-13 במצעד הבילבורד ומאוחר יותר קיבל תקליט זהב.
יצאו ממנו שלושה סינגלים, שכולם נכנסו ל-40 המקומות הראשונים בארצות הברית.
באלבום זה היא שיתפה את חביב קויטה וחברי להקתו.
בשנת 2003 הוציאה קפיטול את האוסף "The Best of Bonnie Rait", הכולל שירים מאלבומיה מהשנים 1989–2002.
בספטמבר 2005 יצא האלבום "Souls Alike", שהגיע בארצות הברית ל-20 הראשונים בבילבורד.
שני סינגלים מתוכו הגיעו ל-40 הגדולים בארצות הברית.
ב-2006 יצא אלבום ההופעה החיה "Bonnie Raitt and Friends", בדיסק וב-DVD.
ההופעה התקיימה בטראמפ טאג' מהאל באטלנטיק סיטי ב-30 ספטמבר 2005, וצולמה במסגרת הסדרה "VH1 Classic Decades Rock Live Concert Series", ובין היתר התארחו בה אליסון קראוס ונורה ג'ונס.
באפריל 2011 קיבל ה-DVD תקליט זהב.
ב-2007 השתתפה רייט באלבום המחווה לפאטס דומינו, "Goin' Home: A Tribute to Fats Domino", בו שרה מחרוזת המורכבת משני שירים של דומינו.
בפברואר 2012 ביצעה רייט דואט עם אלישה קיז בטקס פרס גראמי ה-54, לכבוד אטה ג'יימס.
באפריל 2012, הוציאה רייט את אלבום האולפן הראשון שלה מאז 2005, "Slipstream".
הוא הגיע למקום ה-6 בבילבורד 200, מה שהפך אותו לאלבום הראשון שלה שהתברג לעשרת הגדולים, מאז אלבומה מ-1994.
בספטמבר 2012 רייט השתתפה בקמפיין "Songs / 30 Days 30", לתמיכה ב-"Half the Sky", פרויקט מדיה לקידום הזדמנויות לנשים ברחבי העולם.
ב-2013 השתתפה באלבומו של פוי ואנס "Joy of Nothing".
רייט נרשמה במקום ה-50 ברשימת 100 הזמרים הגדולים בכל הזמנים של מגזין רולינג סטון.
היא גם נרשמה במקום ה-89 ברשימת 100 הגיטריסטים הגדולים בכל הזמנים של המגזין.
בפברואר 2016 רייט הוציאה את אלבום האולפן ה-17 שלה, "Dig in Deep", שהגיע למקום ה-11 במצעד בילבורד 200 וקיבל ביקורות חיוביות.
האלבום כולל גרסת כיסוי לשיר של להקת INXS, "Need You Tonight".
גיטרת ההופעות הראשית של בוני רייט היא פנדר סטראטוקסטר מותאמת (customized).
גוף הגיטרה משנת 1965 ואילו צוואר הגיטרה משנה קצת יותר מאוחרת.
היא רכשה אותה בשנת 1969 וניגנה עליה בכל הופעותיה מאותה שנה.
בשנת 1996 הפכה הגיטרה לבסיס של מודל חתום (דגם על שמה).
בכך הייתה רייט למוזיקאית-אשה הראשונה שקיבלה מודל גיטרות על שמה בחברת פנדר.
ב-27 באפריל 1991, התחתנה עם השחקן מייקל או'קיף.
ב-9 בנובמבר 1999 הם הכריזו על גירושיהם.
מעורבותה הפוליטית של רייט החלה בשנות ה-70 המוקדמות.
על הכריכה האחורית של האלבום "Give It Up" הייתה הקדשה "לתושבי צפון וייטנאם...".
האתר של רייט מעודד מעריצים להרחיב את אופקיהם על שימור הסביבה.
היא הייתה חברה מייסדת של "מוזיקאים מאוחדים למען אנרגיה בטוחה" ב-1979.
ב-1994 מימנה רייט את החלפת המצבה של גיטריסט הבלוז מיסיסיפי פרד מקדואל.
מאוחר יותר מימנה מצבות זיכרון במיסיסיפי גם למוזיקאים ממפיס מיני , סאם צ'אטמון וטומי ג'ונסון.
ב-2002 הצטרפה כתומכת רשמית של הארגון ללא רווח "Little Kids Rock", המספק כלי נגינה ושיעורים בחינם לתלמידים בבתי ספר ציבוריים ברחבי ארצות הברית.
היא ביקרה תלמידים המשתתפים בתוכנית ויושבת במועצת המנהלים של הארגון כחברת כבוד.
ב-2008 תרמה רייט שיר לדיסק של "Aid Still Required", לעזרה במאמצי הסיוע בדרום-מזרח אסיה לנפגעי הצונאמי ב-2004.
לקראת סיבובי ההופעות של סתיו-חורף 2005 ואביב-קיץ-סתיו 2006, עבדה רייט עם ארגון הסביבה ללא רווח "Reverb".
רייט היא חלק מקבוצת "No Nukes", המתנגדת להרחבת השימוש באנרגיה גרעינית.
בשנת 2007, צילמה הקבוצה וידאו קליפ ליוטיוב לשיר של באפלו ספרינגפילד, "For What It's Worth".
במהלך הקמפיין לפריימריז של המפלגה הדמוקרטית ב-2008, הופיעה רייט, יחד עם ג'קסון בראון והבסיסט ג'יימס האצ'יסון למען המועמד ג'ון אדוארדס.
2012 - זכתה בפרס מפעל חיים על ביצוע
2016 - מועמדת לפרס אמן השנה
בוניטו מזרחי או בוניטו מפוספס (שם מדעי: Sarda orientalis) הוא מין של דג ממשפחת הקולייסיים שבסדרת הדקראים והוא קרוב רחוק של הטונה.
הוא מצוי ברחבי מזרח האוקיינוס השקט ובאזור האינדו-פסיפי.
הוא מצוי באזור העליון של האוקיינוס וצולל עד עומק 167 מ'.
אורכו של הבוניטו יכול להגיע לאורך 102 ס"מ אך לרוב הוא מגיע לאורך של 55 ס"מ.
הבוניטו בעל פסים אפורים וסנפיר גב גדול בצורת מפרש העוזר לו לנוע במהירות במים.
לשם כך הוא נעזר גם בזנבו הרחב והמחודד.
זהו דג טורף הניזון בחבורות מלהקות של דגים קטנים יותר.
הבוניטו הוא דג מהיר מאוד והוא עט על הדגים ובולע אותם במהירות גבוהה, לעיתים בשיתוף פעולה עם דגים אחרים או חיות ים אחרות.
הבוניטו הוא גם דג מאכל.
בוניפאצ'ו, רוזן סבויה (באיטלקית: Bonifacio di Savoia; 1245 – 7 ביוני 1263), היה רוזן סבויה בין השנים 1253–1263.
בוניפאצ'ו נולד בשנת 1245 בשיאמברי, לאמדאו הרביעי, רוזן סבויה ולססיל מבו, בתם של בארה הראשון, הלורד של בו וסיביל ד'אנדוז.
בשנת 1253 מת אביו אמדאו הרביעי, רוזן סבויה, ובוניפאצ'ו עלה לשלטון במקומו.
אולם מכיוון שהיה קטין, שימשו אמו ססיל מבו ודודו טומאסו השני, רוזן סבויה כעוצרי הרוזנות.
דודיו האחרים ניסו בתחילה לחלק את הרוזנות ביניהם, אולם לבסוף הוסכם להמשיך עם ההחלטה שהתקבלה בשנת 1234, ולפיה הם ישלטו על נחלות כחלק מהרוזנות, ואף התווספו להם עוד נחלות כפיצוי.
בשנת 1259 מת דודו טומאסו השני, רוזן סבויה, ואמו נשארה עוצרת הרוזנות לבדה.
בוניפאצ'יו ניהל כמה מערכות בפלנדריה ובפיימונטה, אולם לא נחל בהם הצלחה.
בספטמבר 1262 הביע ראול השני, רוזן ז'נבה את נאמנותו בפני בוניפאצ'ו.
ב-7 ביוני 1263 נהרג בוניפאצ'ו בקרב בטורינו, ודודו פייטרו השני, רוזן סבויה עלה לשלטון במקומו.
בוני סומרוויל (נולד ב-24 בפברואר 1974) היא שחקנית וזמרת אמריקאית.
הופיעה במספר סרטים וסדרות טלוויזיה, בהן "NYPD Blue", "גרוס פוינט", "חברים", "The O.C.", "קשמיר מאפיה", "סודות המטבח", "שיגעון בנהר" ו-"Golden Boy".
היא כיכבה גם בתור ד"ר כריסטה לורנסון בעונה הראשונה של הדרמה הרפואית של CBS "קוד בלאק".
סומרוויל נולד וגדלה ברובע ברוקלין של העיר ניו יורק.
היא התחילה לשחק ולשיר בגיל צעיר.
סומרוויל למדה בבוסטון קולג', והתמחתה במשחק במחזות זמר.
בסיום הלימודים שלה חזרה לגור בביתה, על מנת לנסות להתפרנס ממשחק.
כשעבדה בתור מלצרית תפסה את עינם של מספר סוכני דוגמניות.
בגיל 22 היא עברה לגור בלוס אנג'לס, והקימה שם להקה.
היא שרה קולות רקע באלבום הבכורה של ג'ושוע ראדין, "We Were Here".
שירה "Winding Road" נכלל בפסקול זוכה גראמי לסרט "גארדן סטייט", בבימויו של זאק בראף.
תפקידה הראשון בתור שחקנית היה ניצבת בסרט "סיטי הול" (1996).
התפקיד מרכזי הראשון שלה בטלוויזיה היה התפקיד הראשי במיני סדרה של CBS בשם "Shake, Rattle and Roll: An American Love Story" (1999), שבו היא גם שרה.
בשנת 2000 כיכבה סומרוויל בסדרה "גרוס פוינט", ומאוחר יותר שיחקה את רייצ'ל הופמן, עמיתה של סנדי כהן, בעונה אחת הראשונה של The O.C..
סומרוויל הופיעה גם בתפקיד חברתו של רוס גלר, מונה, בשבעה פרקים בעונה השמינית של "חברים".
במהלך העונה האחרונה (2004–2005) של "NYPD Blue", היה לה תפקיד משנה בתור הבלש לורה מרפי.
היא הופיעה בחמישה עשר פרקים.
בשנת 2005 הופיעה סומרוויל בתפקיד ראשי בסיטקום קצר-הימים "סודות המטבח" לצד בראדלי קופר ברשת FOX.
ב-2008 היא כיכבה בסדרת הדרמה הקומית של רשת ABC "קשמיר מאפיה", לצד לוסי ליו, מירנדה אוטו ופרנסס אוקונור.
הופיעה גם כאורחת בסדרה "גארי לא נשוי".
לסומרוויל היו תפקידים קטנים בסרטים "ספיידרמן 2", "שיגעון בנהר", "לידה כואבת", "הרי את מכושפת לי", "גוונים של ריי", "האמת המכוערת" ו"לידה כואבת".
היה לה תפקיד ראשי בסרט הקומדיה העצמאי מ-2010 "הבת שלנו הכי", לצדם של ניל פטריק האריס ואיימי סידריס.
היא שיחקה את סאם, שעוברת לניו יורק עם בן זוגה, ג'ף (האריס), בניסיון להכניס את בתם בת החמש לגן ילדים פרטי יוקרתי.
ביוני 2010, הופיעה סומרוויל בפרק של "רופא להשכיר".