tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פגישות עם בעלי חיים (Encounters with Animals), 1958, בעברית: ספרית פועלים 1984, תרגמה שולמית אריאל
גן חיות במזוודה (A Zoo in My Luggage), 1960, בעברית: הוצאת מעריב 1992, תרגם גבי פלג
סנדל וכל השאר (Fillets of Plaice), 1971, בעברית: הוצאת מעריב 1991, תרגם גבי פלג
משוגע על חיות (Beasts in My Belfry), 1973, בעברית: הוצאת מעריב 1992, תרגם גבי פלג
הפיקניק ומהומות אחרות (The Picnic and Suchlike Pandemonium), 1979, בעברית: הוצאת מעריב 1989, תרגמה איילה בלאנדר
לחתן את אמא (Marrying Off Mother and Other Stories), 1991, בעברית: הוצאת מעריב 1992, תרגם גבי פלג
שתיים על העץ (Two in the Bush), 1966, בעברית: הוצאת מעריב 1992, תרגם עמנואל לוטם
ספרי עיון בנושא שימור טבע
חובב הטבע (A Practical Guide for the Amateur Naturalist), 1982, יחד עם לי דארל, בעברית: אדם, מוציאים לאור 1988, תרגמה תמר רון
קרובתי רוזי (Rosy Is My Relative), 1968, בעברית: הוצאת מעריב 1987, תרגמה אילה בלאנדר
גונבי החמורים (The Donkey Rustlers), 1968, בעברית: הוצאת מעריב 1991, תרגם גבי פלג
ציפור הלעג (The Mockery Bird), 1981, בעברית: הוצאת מעריב 1985, תרגמה צילה אלעזר
ג'ריס ג'ריס הוא איש ציבור ערבי-ישראלי שכיהן כראש מועצת פסוטה בשנים 2001–2003. הורשע ב-2006 במגע עם סוכן איראני.
ג'ריס הוא אחיו של סברי ג'ריס, בכיר באש"ף וחבר המועצה הלאומית הפלסטינית.
הוא שהה בין השאר בלבנון ופעל לטובת פת"ח.
ב-1996 שב לישראל במסגרת הסכמי אוסלו.
במאי 2001 החל לכהן כראש מועצת פסוטה, וכיהן בתפקיד זה עד נובמבר 2003.
ב-6 בינואר 2006 דווח כי ג'ריס נעצר ב-12 בדצמבר 2005 על ידי כוחות הביטחון בחשד של ריגול חמור למען המודיעין האיראני, במסגרתו היה אמור לאסוף מידע במסווה של ניהול מרכז מחקרים.
עוד דווח, כי הוטל על ג'ריס להתפקד לאחת המפלגות ולחדור דרכה למערכת הפוליטית.
ג'ריס התפקד למפלגת מרצ-יחד, ככל הנראה על מנת להתמודד על מקום בכנסת בבחירות המקדימות במפלגה.
עם הגשת כתב אישום התברר שההאשמות נגד ג'ריס קלות יחסית לפרסום הראשוני, והוא הואשם בעבירות של קשירת קשר למסור מידע לאויב, מגע עם סוכן חוץ ועבירת חיפוי.
משרד המשפטים הודיע כי "הפרסומים הקודמים בכלי התקשורת, לפיהם ג'ריס נאשם בריגול חמור לטובת האיראנים, היו שגויים"
בעסקת טיעון הודה ג'ריס כי נפגש עם סוכנים איראנים בקפריסין בשנים 2004 ו-2005.
בנובמבר 2006 הורשע ג'ריס בעבירה של מגע עם סוכן זר ונגזרו עליו ארבע שנות מאסר, מתוכן 34 חודשים בפועל.
ג'רלד מור (30 ביולי 1899 - 13 במרץ 1987) היה פסנתרן אנגלי, שנודע ביותר כמלווה לזמרים מפורסמים רבים בביצוע ובהקלטה של לידר.
מור נולד בווטפורד, אבל חלק מהשכלתו המוזיקלית רכש בטורונטו, קנדה.
הוא ליווה נגנים ידועי שם, כמו פבלו קזאלס, אבל בעיקר נודע בעבודתו עם זמרים, ביניהם אליזבת שומאן, מגי טייט וקתלין פרייר.
מייחסים לו תרומה נכבדה להעלאת קרנו של המלווה מתפקיד כנוע של נותן שירות לזה של שותף שווה ערך למעשה אמנות.
מור גם הרצה וכתב על מוזיקה.
עיסוקו בכתיבה נמשך גם לאחר קונצרט הפרידה שלו בשנת 1967, שבו ליווה כמה מן הזמרים ששמו נקשר בשמם במשך שנים רבות: דיטריך פישר-דיסקאו, ויקטוריה דה לוס אנחלס ואליזבת שוורצקופף.
מור פרש מהופעות פומביות ב-1967 ומהקלטות ב-1975.
בזכרונותיו כתב מור, ששירותיו לא נדרשו בפסטיבל אלדבורו של בנג'מין בריטן, "כיון שהגאון המכהן שם בכיפה הוא המלווה הדגול בעולם." מור היה שמח איפוא לשמוע, שכאשר מגזין "גראמופון" הזמין בשנת 2006 מלווים נכבדים בני זמננו לנקוב בשם "מקצוען המקצוענים" שלהם, הזוכים במקום ראשון במשותף היו בריטן ומור עצמו.
ג'רישה היה כפר ערבי קטן מדרום לנחל הירקון, שתושביו התפנו ממנו במהלך מלחמת העצמאות.
הכפר שכן במקום בו מצוי כיום אתר "שבע טחנות", בפארק הירקון שבתל אביב.
הכפר נזכר לראשונה במאה ה-13. לאחר כיבוש ארסוף בידי הסולטן הממלוכי ביברס בשנת 1265, הוא הקדיש טחנת קמח בכפר לטובת מסגד סידנא עלי.
כעבור מאתים שנה הקדיש הסולטן הממלוכי אינאל (בשלטון בין השנים 1461-1453) למסגד סידנא עלי חלק מהכנסות הכפר ג'רישה עצמו.
בתקופה העות'מאנית, בשנת 1596 הכפר השתייך לנפת בני צעב (מחוז שכם) ומספר תושביו נאמד ב-121 נפש.
ב-1851 מוזכרת "ג'אריסה" על ידי החוקר אדוארד רובינסון; זהו התיאור הראשון במאה ה-19 על יישוב באזור.
תושבי הכפר, שהיו מוסלמים, עבדו ביישובי הסביבה וכן עסקו בחקלאות, ככל הנראה כאריסים על אדמות שבבעלות בני הכפר השכן שייח' מוניס.
בשטח ג'רישה היו שלוש טחנות קמח כבר בתקופה העות'מאנית, ובהתאם לכך היווה הכפר מרכז אזורי של טחינת קמח.
בסוף המאה ה-19 תואר הכפר כקטן מאוד, בעל מבני טיט, באר ומטע זיתים.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 נקנו הטחנות על ידי יהודי מתל אביב, אך ב-1936 הפסיקו הטחנות לפעול לאחר שלא עמדו בתחרות עם טחנות חדישות יותר.
בתקופת שלטון המנדט הבריטי הייתה ג'רישה מרכז בילויים לתושבי יפו הסמוכה.
לדברי מרום, מדי שנה בחודש אפריל אלפי עולי רגל מיפו, רמלה ולוד, נוצרים ומוסלמים כאחד, חגגו את חגיגות הפנטקוסט (Pentecost, בערבית: אלענצרה) בג'רישה." ביום זה נערכו פיקניקים וחגיגות על גדות הירקון, מרוצי סוסים ושיט בנהר." האתגורף שמואל אביצור העיד כי "ג'רישה [...] היה לתחנה של סירות־מנוע ולמעגן לסירות שיט.
תושביו המעטים [...] שקעו ב"ענף" פרנסה חדש — הקימו סוכות ומחצלאות ופתחו בתי־קפה קטנים, ובאחרונה גם בתי־קפה גדולים ומשוכללים בהם יבלו את זמנם, ינפשו ויתבדרו מעמל השבוע, אנשי הכרך מתל אביב ותושבי רמת גן והיישובים שבקרבתה."
על פי ניר מן, "בשנת 1935 השלימו אכרי שרונה את רכישת הקרקעות בתל ג'רישה שעל שפת הירקון (גבעת נפוליאון ברמת גן)".
על פי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל שטח הכפר בבעלות ערבית בשנת 1945 עמד על 462 דונם.
93 דונמים היו בבעלות יהודית.
בפברואר 1948 התפנו תושבי הכפר מבתיהם בעקבות סיכום של נציג ארגון "ההגנה" עם אבראהים אבו כחיל, מנכבדי שייח' מוניס.
לאחר מלחמת העצמאות הוקם על אדמות שהיו שייכות לכפר חלק מ"שיכון ותיקים" ברמת גן.
כיום יושב אתר "שבע טחנות" שבפארק הירקון בתל אביב על אדמות הכפר, ובו שרידים מטחנות הקמח.
מן הכפר לא נותרו שרידי מבנים.
מדרום לכפר נמצא תל נפוליאון, ובו שרידי יישוב קדום מן התקופה הכנענית ומהתקופה הישראלית.
ג'רלד אדלמן (1 ביולי 1929 – 17 במאי 2014) היה רופא וביולוג יהודי-אמריקאי, שזכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1972 בגין מחקריו אשר התמקדו בגילוי המבנה המולקולרי של הנוגדן.
אדלמן נולד בקווינס ניו יורק להורים יהודים - אדוארד ואנה אדלמן.
לאחר סיום לימודי התיכון, למד לתואר ראשון במדעים בקולג' אורסינוס בפנסילבניה וסיים לימודיו בשנת 1950, בהצטיינות יתירה.
הוא למד בבית הספר לרפואה באוניברסיטת פנסילבניה וקיבל תואר דוקטור לרפואה בשנת 1954. את התמחותו ברפואה עשה בבית החולים הכללי מסצ'וסטס ואחר כך התגייס לצבא והיה קצין בחיל הרפואה האמריקאי בבית חולים צבאי בפריז, צרפת.
בשנת 1957 הוא החל לימודים לתואר מתקדם במדעים במכון רוקפלר.
בשנת 1960 קיבל דוקטורט במדעים והמשיך לחקור ולעבוד בתפקידים מנהליים במכון רוקפלר.
החל משנת 1966 קיבל משרת פרופסור באוניברסיטת רוקפלר.
אדלמן ניהל את המכון למדעי המוח ועמד בראש קרן המחקר למדעי המוח.
בין התחומים בהם חקר מאז שקיבל את פרס נובל, היו: ביופיזיקה, כימיה של חלבונים, אימונולוגיה, תאוריית הסימולציה, ביולוגיה של התא, וביולוגיה של העצב.
בזכות מחקריו המוקדמים על המבנה והמגוון של הנוגדנים קיבל את פרס נובל.
בשנת 1987 פרסם אדלמן את ספרו Neural Darwinism, בו ניסח את התאוריה שלו באשר להתפתחות המוח ותפקודו.
ג'ריל ססאר הוא כדורסלן עבר אמריקאי.
הוא גם אחיו הצעיר של שחקן ה-NBA לשעבר, ג'ייסון ססאר.
ג'ריל ססאר שיחק בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה המתודיסטית הדרומית, הוא נרשם לדראפט ה-NBA של 2001 בסיום לימודיו, ונבחר במקום ה-22 על ידי האורלנדו מג'יק.
הוא הוחתם לשנתיים לפי חוקת הדראפט שמחייבת שחקן שנבחר בסיבוב הראשון לקבל חוזה לשנתיים, ושוחרר בתום חוזהו מהקבוצה.
הוא חתם בפו אורטז בעונת 2003-2004 והוביל אותה לאליפות צרפת, בעונה שלאחר מכן חתם ביאקימה סאן קינגס מה-CBA ושנה לאחר מכן חתם בבני השרון על חוזה לעונת 2005/06 אך נופה מהקבוצה לאחר שאחרי מספר חודשים בלבד נפצע באימון בעצם השוקית והושבת להמשך העונה.
החל משנת 2007 עד שנת 2009 שיחק ססאר בליגה הכוויתית בקבוצת אל-ערבי המקומית, איתה זכה באליפות המדינה הזו לשנת 2008.
ג'רלד ברנארד וילקינס הוא כדורסלן עבר אמריקאי.
גובהו 1.98 מטר, והוא שיחק בעמדת הקלע/סמול פורוורד.
וילקינס שיחק בתחילה באוניברסיטת צאטנוגה, טנסי, ולאחר מכן בליגת ה-NBA.
ג'רלד וילקינס, יליד אטלנטה, ג'ורג'יה, הוא אחיו הצעיר של הכדורסלן לשעבר דומיניק וילקינס, ואביו של הכדורסלן דמיאן וילקינס.
הוא היה שחקן המפתח של קבוצת הניו יורק ניקס בשנות ה-80 המאוחרות, ותמיד זכה להיות השחקן המוביל השני בנק' בקבוצה אחרי פטריק יואינג.
וילקינס נבחר בדראפט 1985 על ידי ניו יורק ניקס.
ג'רלד הלך בעקבות אחיו הבכור והשתתף פעמיים בתחרות ההטבעות (1986 ו-1987).
בתחילה ג'רלד וילקינס שיחק בחמישייה הפותחת של הניקס, אך בעקבות הגעתם של הקלע ג'ון סטרקס בשנת 1990 והסמול פורווד אקסבייר מקדניאל בשנת 1992 שהיו לשחקנים נערצים על הקהל, עבר להיות שחקן ספסל.
הוא הוכיח את עצמו במשחק ההגנה שלו ואת יכולת הקליעה שלו והפך לשחקן מעולה שעולה לשחק מהספסל, אך לאחר עונת 1991/92 נהיה לשחקן חופשי לאחר שהניקס לא ראו בו צורך ושחררו אותו.
ג'רלד נרשם לקבוצת הקליבלנד קאבלירס, שבאותה עת שיחקו בה כוכביה מארק פרייס, לארי נאנס וברד דוהרטי.
הקאבלירס קיוו שווילקינס יהיה זה שיהפוך את הקבוצה למושלמת וישחק את משחק ההגנה הידוע שלו ובכך סוף סוף יוכלו לנצח את השיקגו בולס של מייקל ג'ורדן ואף כונה "עוצר מייקל" ("The Jordan Stopper").
אולם בשנת 1993, בוועידת חצי גמר המזרח, הבין וילקינס כי ההגנה שלו לא תועיל, ומייקל ג'ורדן לא הפסיק לקלוע למרות ששמר עליו ובכך הביך אותו וגרם לכישלון תוכניתם של הקאבלירס.
מייקל ג'ורדן המשיך לקלוע ללא הרף במהלך כל סדרת חצי הגמר ובכך מצאו הקאבלירס את עצמם מחוץ לגמר.
ג'רלד נשאר בקבוצה כמה שנים נוספות, אך נחלש בעקבות פציעות רבות, במיוחד בעונת 1994/95 אז לא שיחק כלל.
בשנת 1995, ג'רלד וילקינס נבחר בדראפט המורחב על ידי הממפיס גריזליס, והייתה זו לשנה גרועה במיוחד עבורו עקב פציעות.
בעונה זו שיחק רק 28 מ-82 משחקים ששוחקו.
שנה לאחר מכן חתם באורלנדו מג'יק כשחקן חופשי, והקבוצה ראתה בו שחקן אמין ומבטיח.
בעונת 1997/98 החתימו אורלנדו מג'יק שוב את ג'רלד וילקינס הפעם על חוזה בסכום של $300,000. בשנת 1999 שודרג שכרו בשנית כאשר חתם על חוזה חדש לשלוש שנים בסכום כולל של 7 מיליון דולר.
זאת הייתה השנה האחרונה שבה שיחק עם אחיו הבכור, דומיניק, בקבוצה, למרות שעבור שניהם מדובר היה בשנים הפחות טובות.
ג'רלד פוזנר , עיתונאי חוקר וסופר אמריקאי, יהודי במוצאו (מצד אביו).
חקר פרשות שהתרחשו במאה העשרים ופרסם עליהן ספרים.
ידוע כחוקר רצח קנדי שפרסם ספר מסכם על פרשת הרצח מפרספקטיבה של 30 שנה, ומסקנתו כי הרצח תוכנן ובוצע על ידי אדם יחיד - לי הארווי אוסוואלד, וכי לא היו כל קשר או קונספירציה בקשר לרצח הנשיא.
פוזנר נולד בסן פרנסיסקו לאב יהודי ולאם נוצרייה.
הוא למד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ולאחר מכן למד בבית ספר למשפטים.
הוסמך כעורך דין בשנת 1978. הוא היה בן 23 בלבד כאשר משרד עורכי דין יוקרתי בוול סטריט בחר להעסיקו במסגרתו.
בשנת 1980 ייסד משרד עורכי דין עצמאי יחד עם חבר.
בעת שפוזנר טרח על תביעה של ניצולי ד"ר יוזף מנגלה, הרופא מאושוויץ, הוא החל להתעניין בנושא זה והוציא לאור בשנת 1986 את ספר הביכורים שלו, "מנגלה: הסיפור האמיתי".
הוא ערך כתבות כעיתונאי עצמאי (פרילנסר) בערוצי החדשות הגדולים של הטלוויזיה האמריקאית: CNN, CBS, FOX, NBC וערוץ ההיסטוריה.
פוזנר פרסם גם מאמרים בעיתונים וכתבי-עת אמריקאים רבי-השפעה: ה"טיים מגזין", ה"ניוזוויק", ה"ניו יורקר", ה-Wall Street Journal וה-U.S.
לאחר ספרו הראשון פרסם תשעה ספרים נוספים, כולם פירות תחקיר בנושאים לאומיים ובינלאומיים.
ספרו הנודע ביותר הוא "תיק סגור" משנת 1993, בו ניסה להפריך את שלל תאוריות הקונספירציה בקשר לרצח הנשיא קנדי ששטפו את ארצות הברית במשך עשרות שנים, לתמוך במסקנות ועדת וורן בקשר ל"יורה הבודד" (Lone Gunman) ולהצביע על לי הארווי אוסוולד כאשם יחיד ברצח הנשיא.
ג'רלד פוזנר נשוי לסופרת טרישה פוזנר, העוסקת בכתיבה בנושאי בריאות האשה, תרבות הגוף, אופנה והיחסים בין המינים.
בני הזוג מתגוררים בפלורידה ובמנהטן.
פוזנר אינו מסתיר את מוצאו היהודי, וקורא לעצמו "יהודי למחצה" (half jewish).
אשתו טרישה היא בת למשפחה יהודית קונסרבטיבית מבריטניה.
שניים ממחקריו של פוזנר הוקדשו לנושא השואה.
לצורך כתיבת הספר על מנגלה עברו פוזנר ווייר ברחבי אמריקה הדרומית ואירופה וראיינו עשרות עדים, ובכללם בנו של מנגלה ואשתו הראשונה, שאבו מידע מארכיונים, ממסמכים רשמיים ומיומניו של מנגלה.
בספרם הקדישו מקום לתיאור ילדותו ונערותו של מנגלה וכן לתיאור הזוועות שביצע באושוויץ.
ספרו אודות בניהם של הנאצים הבכירים כולל ראיונות עם בנו של רודולף הס, שהגן בשיחה על אביו, עם הדה גרינג בתו של הרמן גרינג שאמרה לפוזנר על אביה: "הוא היה איש טוב והוא תמיד יחסר לי.
מאידך אחד משני בניו של הנס פרנק, המושל הנאצי של שטח הכיבוש הנאצי בפולין (ה"גנרל גוברנמנט") ביטא את הבוז שהוא חש כלפי אביו ואת אי רצונו להיות אב והימנעותו מלהביא ילדים לעולם, באומרו: "לאחר מה שאבי עשה אינני חושב שיש להמשיך את השם פרנק".
רולף מנגלה, בנו של יוזף מנגלה סיפר לפוזנר כי את התגמולים מפרסום מסמכי אביו הוא החליט להקדיש לניצולי שואה.
כן כלל ספרו של פוזנר גם ריאיון עם בנו של קלאוס שנק פון שטאופנברג, האיש שניסה להתנקש באדולף היטלר ב-20 ביולי 1944.
בשנת 1998 פרסם פוזנר מאמר אישי במגזין של הניו יורק טיימס, בו הוא מתאר את הלבטים שבהם התלבט כשעמד לרכוש לעצמו "חיפושית" של פולקסווגן.
בספרו הידוע ביותר "תיק סגור" (Case Closed) משנת 1993 סתר פוזנר את כל הספקולציות וגרסאות הקשר ביחס לרצח הנשיא ג'ון פיצ'ג'רלד קנדי.
את ספרו הוא כינה "תיק סגור" הואיל והוא ביטא בו את ההשקפה שממצאי דו"ח וורן לא נסתרו על ידי ראיות חדשות וכי כל גרסאות הספקולציה למיניהן היו רק היסטריה המונית, וכי התיק סגור.
לגרסאות השונות הוא שם, לדעתו, בספרו "סוף פסוק".
לדבריו, ההתעסקות ברצח לא חדלה לעולם, למן הרגע בו נורו היריות בדילי פלאזה ואף עשרות שנים לאחר מכן.
מאות אתרי אינטרנט, אלפי ספרים, ירחונים ועיתונים מיוחדים מתייחסים לרצח ולתאוריות השונות בנוגע לזהות הרוצחים ומניעיהם.
האנשים המתעסקים באופן אובססיבי ברצח (ומעלים תאוריות מוזרות בנוגע אליו) כונו על ידיו בכינוי "Buffs" ("משוגעים לדבר", כדוגמת הביטוי "מכורים" בשיח הישראלי), והם מהווים זרם מוכר בדומה לשאר המטורפים לדבר אחד המקובלים בתרבות האמריקנית.
גם להם ועידות ואספות, עיתונים וירחונים משלהם.
בספרו הפריך פוזנר את הגרסאות השונות, ובהן במיוחד את גרסתו של דייוויד ליפטון, לפיה נחטפה גופת הנשיא מן המטוס הנשיאותי שהוביל אותה מדאלאס לוושינגטון הבירה ועברה בסתר תהליך ניתוחי ששיפץ אותה, לפני הנתיחה הרשמית, על מנת שהנתיחה הרשמית תסתיר את העובדה כי הנשיא נורה מלפנים.
את התאוריה הזאת ראה פוזנר כדמיונית במיוחד.
המחקר היסודי שבא לידי פירוט בספר העמיד את ג'רלד פוזנר בשורה הראשונה של חוקרי רצח קנדי וכראש התומכים במסקנות ועדת וורן ובאשמתו של לי הארווי אוסוואלד כמתנקש יחיד.
מאידך עורר הספר התנגדות עזה מצד חסידי תאוריות הקונספירציה, שכתבו מאמרים רבים ובהם הכפישו את פוזנר ותיארו אותו כשקרן וכמוליך שולל.
בספרו "אילי מלחמה: האגודות הסיניות החדשות - המאפיה החדשה" משנת 1988 תיאר פוזנר את כוחן העצום של כנופיות צעירים ממוצא סיני השולטות מ"משולש הזהב", משולש הגבולות שבין בורמה, לאוס ותאילנד, על המסחר העולמי בסם הרואין ועל כוחן הגובר בארצות הברית מחוף לחוף.
ספרו "רוצחים-ביולוגיים" משנת 1989, איננו ספר תיעודי כי אם רומן מתח עתידני.
בספר מתואר כיצד אנשי הק.ג.ב.
פושטים על תחנה של ה-CIA בלונדון ומשתלטים על אמצעי לוחמה ביולוגית שהיו בה, ומתכוונים להפעילם כנגד ארצות הברית.
בספרו "האזרח פרו: חייו ותקופתו" משנת 1996, כתב פוזנר מחקר מקיף על חייו האישים, העסקיים והפוליטיים של רוס פרו, המיליארדר שניסה לחרוג מן השיטה הדו-מפלגתית האמריקאית והתמודד על משרת נשיא ארצות הברית, פעמיים כמועמד עצמאי, במערכות הבחירות של 1992 ו-1996.
בספרו "הריגת החלום: ג'יימס ארל ריי ורצח מרטין לותר קינג" משנת 1998 הפריך פוזנר תאוריית קונספירציה שפרחה בארצות הברית מאז רצח המנהיג השחור מרטין לותר קינג ב-4 באפריל 1968, כי מאחורי הרוצח שנתפס והורשע, ג'יימס ארל ריי, עמדו שולחים אלמונים.
בעקבות מחקר מפורט של מקורות וראיות טען פוזנר בספרו כי ריי פעל לבדו ולא היה "פתי" תמים שהופלל, וכי מאחורי הרצח לא עמדה שום קונספירציה.
עד למותו בשנת 1998 טען ריי כי הוא פעל על פי פקודות של אדם מסתורי ששמו "ראול".
פוזנר צייר תמונה אחרת, בהראותו כי ריי היה פושע ושקרן כרוני כל ימיו.
העובדות שחשף פוזנר בספרו הפריכו את שקריו של ריי והשמיטו את הבסיס מתאוריות הקונספירציה.
בספרו "בעת שאמריקה נמה את שנתה", שראה אור בשנת 2003, דן פוזנר בקשר של ארגון אל-קאעידה לבצע את התקפות הטרור הגדולות על ארצות הברית.
בספר טען פוזנר כי לאיש משפחת המלוכה הסעודית, הנסיך אחמד בן סלמאן בן עבדול עזיז אל סעוד, היו קשרים עם אל-קאעידה והיה לו מידע מוקדם על פיגועי 11 בספטמבר.
משפחת המלוכה הכחישה את טענותיו של פוזנר ביחס לנסיך.
בספרו "מוטאון": מוזיקה, כסף, מין וכוח" משנת 2003, חקר פוזנר לראשונה נושא שאיננו היסטורי או מדיני, אלא נושא חברתי, המוזיקה, מן ההיבט הכלכלי והאישי של היוצרים.
"מוטאון" (Motown) היא חברת תקליטים אמריקאית.
בספר מתאר פוזנר כיצד נוסדה החברה בשנת 1959 על ידי יזם בן 29, ברי גורדי.
במרוצת השנים הקליטה החברה אמנים ידועים כדיאנה רוס, מייקל ג'קסון וסטיבי וונדר.
לפי פוזנר הדרך לתהילה הייתה כרוכה במאבקי כוח, יחסי מין, ושימוש בסמים.
כל זאת בהנהגתו הרודנית והנצלנית של גורדי.
קשרי ארצות הברית עם ערב הסעודית
בספרו "סודות הממלכה - הסיפור הפנימי על הקשר הסודי הסעודי-אמריקאי" משנת 2005 חשף פוזנר את הקשרים העסקיים והקשרים האישיים שבין הממשל האמריקאי לבין בית המלוכה הסעודי.
פוזנר חשף בספר לראשונה מערכת סודית, שאותה הוא כינה "יום הדין", שהתקינו הסעודים כדי להגן על שדות הנפט שלהם.
בעקבות הספר אסרו הסעודים על ג'רלד פוזנר ועל אשתו טרישה להיכנס לסעודיה.
ג'רלד לואיס "ג'רי" נדלר הוא פוליטיקאי יהודי-אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית משנת 1992. נציג המחוז ה-12 של מדינת ניו יורק.
נדלר נולד בברוקלין וסיים את תיכון סטייביסנט ב-1965, שם שותפו לקבוצת הדיבייט היה אלכסנדר רוזנברג, לימים פילוסוף של המדע, ומנהל מסע הבחירות שלו לנשיאות מועצת התלמידים היה דיק מוריס, שב־1992 יהיה יועץ הבחירות של ביל קלינטון.
נדלר סיים את אוניברסיטת קולומביה ואת בית הספר למשפטים של אוניברסיטת פורדהם.
נדלר הועסק בקמפיין הפריימריז של המפלגה הדמוקרטית לבחירות לנשיאות ב־1968 של המועמד יוג'ין מקארתי.
ב־1976 נבחר נדלר לאספה המדינתית של ניו יורק, והוא שמר על מושבו בבחירות עד 1992.
ב-1992, מת חבר בית המחוקקים הדמוקרטי טד וייס, שהיה צפוי לרוץ לבחירה מחדש במחוז ה-8, אשר מוספר מחדש מהמחוז ה-17 למחוז ה-8 אחרי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית ב-1990, ערב הפרמרייז.
נדלר מונה להיות המועמד במקום וייס.
הוא נבחר בקלות בבחירות הכלליות בנובמבר, כשהוא מנצח כמועמד יחיד בבחירות המיוחדות על שארית כהונת המושב, ונבחר לכהונה מלאה בבית הנבחרים החדש שנועד להתכנס בינואר 1993. מחוז הבחירה בו נבחר נלדר היה מחוז דמוקרטי מובהק, ורפובליקני לא ייצג את המחוז הזה או את המחוזות בתיחום הקודם שלהם מעל ממאה שנה.
ב-2013 מוספר המחוז מחדש כמספר 10. בבחירות שנערכו בשנת 2023 בוצע שינוי גבולות האזורים.
מטעם אזור בחירה מס' 10 נבחר דן גולדמן.
נדלר התמודד באזור בחירה מס' 12 וזכה.
לנדלר יש רקורד הצבעה ליברלי קבוע בבית הנבחרים, והוא היה בין המתנגדים להצבעה להסמכה לנשיא לפלוש לעיראק.
הוא הגיע לראשונה לתודעה ציבורית לאומית במהלך משפט ההדחה של ביל קלינטון, כאשר הוא תיאר את התהליך כ"עבודה של מסילת רכבת חד-מפלגתית".
אחרי פיגועי 11 בספטמבר סייע נדלר בקידום חקיקה המעניקה סיוע כלכלי למשפחות של הרוגים ועסקים קטנים שנפגעו עקב ההתקפות.
כמו כן קודמה על ידו חקיקה להרחבת קצבאות ביטוח בריאות לאנשים פרטיים שסובלים מבעיות פיזיות או נפשיות כתוצאה מהתקפות הטרור ב-11 בספטמבר.
בתחילת ספטמבר 2025 הודיע כי לא יתמודד על כהונה נוספת ובכך יחתום קריירה פוליטית בת 34 שנים.
ג'רלד נדלר הוא יהודי אוהד ישראל וחבר באיפ"ק, השדולה למען ישראל בקונגרס.
נדלר חבר לשעבר במועצה האמריקנית לזיכרון השואה.
הוא היה מבין התומכים הראשיים של החקיקה הפדרלית לפשעי שנאה וחיבר את הצעת החוק שמעניקה פטור ממס על פיצויים לניצולי שואה.
נדלר תמך ביהודי הפלשמורה וב-2005 שלח מכתב לראש ממשלת ישראל אריק שרון המפציר בו להגדיל את קליטתם של יהודי הפלשמורה ולקצר את לוח הזמנים ליישובם מחדש.
ב-4 בספטמבר 2001 יצא נדלר בהודעת גינויי רשמית לוועידת האו"ם שהשוותה בין ציונות לגזענות, בתמיכה של מדינות ערב.
באפריל 2002 הוא הצביע בעד הצעת חוק בית הנבחרים התומכת בישראל ובמלחמתה נגד הטרור והאינתיפאדה השנייה וביוני של אותה שנה הוא קרא לבוש לזנוח זמנית את תוכניתו להקמת מדינה פלסטינית, בעקבות התקפות הטרור על אזרחי ישראל.
ב-1 באוגוסט 2002, יום לאחר הפיגוע באוניברסיטה העברית, הוא גינה את המעשה ואמר לגבי הקבוצות הפלסטיניות החמושות, "רצח זה המשחק שלהם, חיסול ישראל זו מטרתם והלאומיות של אלו שנרצחו אינה משנה להם" והטיל את האחריות על יאסר ערפאת.
ב-5 בפברואר 2003, בתגובה לפרסום של מועצת המוסלמים האמריקנים (AMC), אשר רמזה שהאסון שאירע למעבורת החלל קולומביה היה מעשה אלוהי כעונש וגמול כנגד ישראל, קרא נדלר במכתב למנהל הכללי של ה-AMC, אריק ארפן ויקרס, להתנער מההצהרות שלו ולכבד את האסטרונאוט הישראלי הראשון אילן רמון.
ביולי 2003 היה נדלר תומך מרכזי של תיקון חוק הוצאות מבצעי החוץ של בית הנבחרים, שיעצור מימון של ארצות הברית לערב הסעודית בשנת התקציב 2004, בשל היותה מקום מפלט לטרוריסטים ולכספים שמגיעים מתוכה לחמאס ולארגונים אחרים.
נדלר תקף גם בחריפות את מחלקת המדינה על הכוונה לקצץ בסיוע לישראל, אם בניית הגדר לא תיפסק נדלר טען כי: "עדיף שמחלקת המדינה תתרכז במאמצים לעצירת הטרור הפלסטיני בישראל במקום לנסות ולהעניש את ממשלת ישראל על שהיא נוקטת באמצעי הזהירות ההכרחיים כנגד איום חמור ומתמשך של טרור מידי הרשות הפלסטינית".
באוקטובר 2003 הוא תמך ב"חוק האחריות הסורית והשבת הריבונות הלבנונית".
הוא האשים את סוריה בתמיכה בחמאס ובחזבאללה כנגד ישראל.
ב-22 בפברואר 2004, בעת ביקור בישראל הוא היה עד לפיגוע אוטובוס בקו 14, ליד גן הפעמון בירושלים של גדודי חללי אל אקצה, שגבה שמונה הרוגים, כולל שני תלמידי תיכון, כשעמד במרחק לא רב משם.
במליאה כמה ימים אחר כך, הוא קרא לתמיכה אמריקנית בגדר ההפרדה ותיאר כיצד המחבל באותו פיגוע הסתנן דרך מקום בו הגדר לא נבנתה עוד.
הוא השווה את ההתנגדות לבניית הגדר להאשמות כלפי צ'כיה ב-1938, שהיא מסכנת את שלום אירופה בכך שאינה נענית לדרישותו של אדולף היטלר על חבל הסודטים.
באוגוסט של שנה זו, הוא הגיב לפיגוע התאבדות המשולב בשני אוטובוסים בבאר שבע עם 16 הרוגים, וקבע כי "המלחמה של אמריקה בטרור לא מתחילה ונגמרת בטליבאן או אל-קאעידה.
אנחנו חייבים לעזור ללחימה של ממשלת ישראל בטרוריסטים שממשיכים במשימות הרצח שלהם כדי לפגוע באזרחים ישראלים חפים מפשע".
נדלר גם הפציר במזכיר המדינה דאז קולין פאוול, בעקבות התבטאויותיו של פיטר הנסן, ראש אונר"א, כי ארגונו מעסיק ביודעין אנשי חמאס, להשהות את המימון של ארצות הברית לאו"ם, עד לסילוק חברי ארגוני הטרור שמשרתים במוסדותיו.
עם מותו של ערפאת, נדלר קרא לו אחד מ"בני הבליעל הגדולים ביותר של המאה ה-20".
במאי 2005 יצא נדלר נגד הטענות לפיהן ישראל היא הסיבה להסתבכותה של אמריקה במלחמה בעיראק.
הוא תקף את סינדי שיהאן, מנהיגת ההתנגדות למלחמת עיראק באמריקה, על כי האשימה את ישראל במות בנה, וקרא לנשיא בוש שלא להפגש עמה או עם כל אחד אחר המעורב בדמגוגיה שכזו.
ב-28 באוקטובר, הוא תמך בהצעת החוק המגנה את דברי נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד שיש "למחוק את ישראל מהמפה" בכנס "עולם ללא ציונות".
"איומים ברצח עם אסור שיורשו להתבצע; אסור להרשות לאיראן נשק גרעיני" הוא אמר.
בפברואר 2006, עם עליית חמאס לשלטון, הוא היה מבין יוזמי "חוק מניעת הטרור הפלסטיני לשנת 2006", המקצץ את הסיוע הישיר והעקיף לרשות הפלסטינית בהנהגת חמאס וסוגר את משרדי הרשות בוושינגטון.
הוא שיגר מכתב לנשיא רוסיה ולדימיר פוטין, המפציר בו שלא להעניק סיוע לממשלת חמאס, וכן הפיץ מכתב ששלח לנשיא בוש, בקרב עמיתיו, המפציר בו לבנות קונצנזוס בינלאומי למניעת סיוע חוץ כדרך לבידוד החמאס.
במרץ 2006 הצטרף נדלר ל-40 חברי בית נוספים במכתב לנשיא בוש, בו הביעו את התנגדותם לאישור עסקת ניהול נמלים של דובאי פורט וורלדס, בבעלות איחוד האמירויות הערביות, בשל החשש שזה יחזק את החרם הערבי כנגד ישראל, ובגלל שהאמירויות מממנות את חמאס.
באותו חודש, הוא החרים יחד עם חבריו היהודים האחרים, צ'אק שומר, ברברה בוקסר, גארי אקרמן וניטה לאווי את הנאום בקונגרס של ראש ממשלת עיראק, נורי אל-מאלכי, בעקבות התבטאויותיו נגד ישראל.
במרץ 2007, בעקבות הקמת ממשלת האחדות הפלסטינית יחד עם חמאס, נדלר חתם על מכתב יחד עם 243 חברי קונגרס, ביוזמתו של חבר הקונגרס רוברט וקסלר, המפציר בחוויאר סולאנה והאיחוד האירופי שלא לתת סיוע מענק הכרה לרשות הפלסטינית עד אשר היא תכיר בישראל, תתנער מהטרור ותקבל את כל ההסכמים הישראלים-פלסטיניים הקודמים.
ביולי של אותה שנה, הוא פעל ביחד עם כמה צירים בבית הנבחרים - בהם חברי הקונגרס היהודיים, רוברט וקסלר ואנתוני ויינר, לגבש גוש של חברי קונגרס משתי המפלגות כדי לבלום את עסקת הנשק עם סעודיה כשתוצג בגבעת הקפיטול.
סמוך לאותה עת הוא תמך בהצהרת בית הנבחרים שהאשימה את נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד בהסתה לרצח עם וקראה למועצת הביטחון להאשים את אחמדיניז'אד בהפרה של העיקרון משנת 1948 של מניעה והענשה של פשע של רצח עם ומגילת הזכויות של האו"ם על ההתבטאויות שלו כי יש "למחוק את ישראל מהמפה".
ביולי 2024 מתח ביקורת חריפה על בנימין נתניהו לקראת נאומו בקונגרס.
בספטמבר 2025 הצהיר כי ישראל מבצעת "רצח המוני ופשעי מלחמה בעזה ללא ספק", והבהיר כי כאשר יחזור למושב הקונגרס החודש, יתמוך בחקיקה שתעכב סיוע צבאי התקפי לישראל
לפי אתר J Street נדלר התנגד להחלטת הנשיא טראמפ להעביר את שגרירות ארצות הברית לירושלים בגלל עניינים של "עיתוי".
נדלר ידוע כמתנגד חריף לעמדותיו ומדיניותו של דונלד טראמפ ופועל בנחישות להדחתו.
בשנת 2018 מונה ליושב ראש ועדת המשפט של הקונגרס, ומתוקף תפקידו החל בחקירת אישים שהיו קשורים לטראמפ על מנת לגבש תשתית משפטית להמלצה להדיח את הנשיא.
באוגוסט 2019 זימן לחקירה את דון מקגאן, שהיה היועץ המשפטי של הבית הלבן.
נדלר גר בחלק העילי של מנהטן (Upper West Side) עם אשתו ג'ויס מילר, ולהם בן.
ב-2002, נדלר עבר ניתוח לפרוסקופיה, שעזר לו להוריד כ-50 ק"ג ממשקלו.
ג'רלד וינסנט בול היה מהנדס קנדי שהתמחה בארטילריה ארוכת טווח.
פרויקט חייו היה ניסיון לשיגור לוויין לחלל באמצעות שימוש בתותח-על (כמו בסיפורו של ז'ול ורן, מהארץ לירח).
לשם ביצוע פרויקט זה חבר לשליט עיראק סדאם חוסיין ותכנן בעבור המשטר העיראקי תותחי על במסגרת "פרויקט בבל".
בול נהרג מכדורי מתנקשים מחוץ לביתו בבריסל.
לפי פרסומים שונים הוא נהרג על ידי המוסד.
בול נולד באונטריו למשפחה מבוססת, אך התרוששות המשפחה כתוצאה מהמשבר הכלכלי הגדול, מות אמו במהלך לידה והתדרדרותו של אביו כתוצאה מכך לאלכוהוליזם גרמו לכך שיישלח ללימודים במוסד ישועי.
לאחר שבגר למד בקולג' שליד אוניברסיטת קווינס ובאוניברסיטת טורונטו, באחד המחזורים הראשונים של המחלקה להנדסת אווירונאוטיקה.
לתזת המוסמך שלו הקים מנהרת רוח, במימון חיל האוויר הקנדי.
לאחר שסיים לימודים לתואר דוקטור, ב-1951 (בן 23 בלבד), צורף ל-CARDE (ראשי תיבות של "Canadian Armament and Research Development Establishment, מוסד קנדי לחימוש ומחקר), מוסד שנוסד יחד עם ממשלת בריטניה בתקופת מלחמת העולם השנייה כדי לפתח טכנולוגיה ארטילרית הרחק מאירופה.
הוא לא נשאר ב-CARDE זמן רב והשקיע את זמנו בפיתוח שיטות איסוף נתוני ירי של כלי נשק לצורכי מחקר.
ב-1954 קיבל משרה באוניברסיטת לאוול בקוויבק וערך מחקרים במנהרת רוח יחד עם צוות של סטודנטים.
במהלך אותה תקופה ניסה ה-DRB (ראשי תיבות של Defence Research Board, מועצת מחקר ההגנה) לפתח טיל נגד טילים ובול הציע להשתמש בפגזי ארטילריה לצורך זה.
אולם הכלי שתכנן בול לא היה מהיר מספיק.
עם השיגור לחלל של הספוטניק על ידי ברית המועצות ב-1957 התעורר עניין עולמי במרוץ לחלל.
בול הדליף לעיתונות סיפור, שלא היה לו כל ביסוס מציאותי, לפיו קנדה תעלה לוויין למסלול תוך שימוש בתותח שיותקן בחרטום טיל רדסטון אמריקאי.
ב-22 באפריל 1958 התפרסם הסיפור בהד תקשורתי גדול והביך את ראש ממשלת קנדה ג'ון דיפנבייקר.
אחת מתוצאות ההדלפה שהפתיעו את בול הייתה חשיפתה לציבור של עבודתו ב-CARDE בזיהוי מטרות על ידי שידור של רשות השידור הקנדית.
בהמשך הסתכסך בול עם מנהליו ועזב את CARDE.
לוטננט גנרל ארתור טרודו (Arthur Trudeau) מצבא ארצות הברית, אשר הוביל פרויקט ארטילרי ניסויי דומה לרעיונותיו של בול בנוגע להעלאת לוויין למסלול על ידי ירי מתותח, התלהב מרעיונותיו של בול והחליט להעביר אותם לפסים מבצעיים.
לצד בול גייס את המומחה האמריקאי צ'ארלס מרפי (Charles Murphy) ושכנע את הצי האמריקני לספק מימון ותמיכה לפרויקט.
פרויקט HARP (ראשי תיבות של High Altitude Research Program - תוכנית מחקר גובה רב) יצא לדרך בניהולו של דונלד מורדל (Donald Mordell).
ב-1961 החלו ניסויי ירי באוקיינוס האטלנטי בתותח בקוטר 130 מ"מ, בהתאם לתכנוניהם של בול ושל מרפי.
הצוות חיפש בסיס הפעלה נוח ומצא אותו בברבדוס, שם נבנה תותח ייעודי והחלה סדרת ניסויים מוצלחת ביותר.
בשנת 1964 שכנע מורדל את ממשלת קנדה, ש-HARP היא שיטה בטוחה וזולה שיכולה להצעיד את קנדה לעידן החלל ולהצבת לוויין מתוצרתה ותחת דגלה במסלול סביב כדור הארץ.
ממשלת קנדה הבטיחה תקצוב של 2.5 מיליון דולר למשך שלוש השנים הבאות, ממשלת ארצות הברית התחייבה לסכום של חצי מיליון דולר נוספים בשנה.
בול מונה באותה שנה לראש מרכז חקר החלל באוניברסיטת מקגיל.
שנת 1965 יועדה לבניית תותח-על בקוטר 44 ס"מ, עם אורך קנה של כ-5 מטרים, שהועמד כמעט במאונך.
שנת 1966 יוחדה לניסויים אינטנסיביים בכלי.
בשנת 1967 תכנן בול את ה-GLO-1A (ראשי תיבות של Gun-launched Orbiter, Version 1A - לוויין משוגר-תותח גרסה 1A) אך המימון לפרויקט הופסק הן מן הצד הקנדי והן מן השותפים האמריקאים.
SRC - תאגיד חקר החלל
עם פירוק פרויקט HARP חזר בול לאחוזתו בגבול קוויבק וורמונט והקים את SRC (ראשי תיבות של Space Research Corporation - תאגיד חקר החלל).
החברה ייצרה תותחים ופגזים, הלקוח הגדול הראשון של החברה הייתה מדינת ישראל אשר רכשה בעיקר פגזים לתותחים אמריקאים מ-1973 ואילך.
במסגרת החברה פיתח בול במחצית הראשונה של שנות השבעים את תותח ההוביצר GC-45 בעל קליבר של 155 מ"מ המסוגל לירות לטווח יעיל של כ-30 ק"מ בדיוק מטרה של 10 מטרים ולטווח של כ-40 ק"מ תוך איבוד מסוים של דיוק.
ביחס לגודלו הסביר של התותח הוא הציע טווח ירי דמיוני.
לשם ייצור התותח פנה בול לחברה בדרום אפריקה תוך הפרת האמברגו הבינלאומי שהוחל על מדינה זו.
הוא נתפס ב-1980, הואשם, נידון לשנת מאסר והשתחרר לאחר שישה חודשים.
לאחר שחרורו עזב את קנדה והשתקע בבריסל.
בדרום אפריקה הושלם פיתוח התותח והוא שימש לראשונה באופן מבצעי נגד כוחות קובה שהשתתפו במלחמת האזרחים באנגולה.
עם פרוץ מלחמת איראן–עיראק מצא בול לקוח גדול וחשוב לתותח, שליט עיראק סדאם חוסיין.
בין בול לחוסיין נוצר קשר שהתבסס על התלהבותו של חוסיין מחלומו של בול על הצבת לוויין בחלל ומהסכמתו לספק לו את כל האמצעים הדרושים כדי ליישם חלום זה.
לאחר ביטולו של פרויקט HARP, עליו ג'רלד בול עמל קשות והגיע להישגים גדולים, היה בול מתוסכל ומושפל מאוד.
הוא היה נחוש לעשות הכל כדי להגשים את חזונו וחלומו ולבנות תותח על שיגיע לחלל.
בשנת 1970 הוא בנה את התותח GC-45, תותח הוביצר בעל טווח של 40 ק"מ, שהיה נחשב לטוב מסוגו.
הוא מכר תותחים כאלו לכל מי שהיה מוכן לקנותם.
הוא מכר תותחים לדרום אפריקה, שהייתה תחת אמברגו נשק של האו"ם.
לאחר מכן, מכר לעיראק, שהייתה שקועה במלחמת איראן–עיראק כ-200 תותחים מסוג זה שהיו מוצלחים מאוד.
זמן מה לאחר מכן, בול וסדאם חוסיין נפגשו.
סדאם היה מתוסכל מהעובדה כי ישראל עומדת לשגר לוויין לחלל, ובול ראה בכך הזדמנות להגשים את חלומו.
הוא הבטיח לסדאם חוסיין תותח-על ענק, שיוכל לשגר לוויינים לחלל, ופגזים למרחק של מעל ל-1,000 ק"מ.
מבחינת בול, זו הייתה הזדמנות להגשמת חלומו וחזונו.
ואילו סדאם חוסיין, ראה בתותח כלי שבעזרתו יוכל לפגוע בלב מדינת ישראל.
בול קרא לתוכניתו פרויקט בבל וסיפר לחוסיין על ממדיו המתוכננים: התותח יהיה באורך של 156 מטרים לפחות, בקוטר של מטר ובמשקל עצום של 2,100 טון.
לפני שהחל בבניית תותח הענק, החליט בול לבנות אב טיפוס "מוקטן", אורכו היה 45 מטרים, והוא היה מוצלח ללא דופי.
בול קיבל שטח ניסויים ענק בעיראק, והחל להרכיב את התותח ממתכות שיוצרו במדינות אירופה, והוסוו בחלקים לצינורות נפט, זאת כדי לעקוף את האיסור על מכירת נשק לאזורי מלחמה.
נטען, כי הממשלות שסיפקו את המתכות, ובראשם סקוטלנד, ידעו כי מדובר בחלקי תותחים והחליטו להעלים עין, בשל הרווח הכלכלי.
בזמן שהרכבת התותח הייתה בעיצומה, בול תכנן עבור העיראקים שני תותחים מתנייעים שנחשבו לטובים מסוגם: "אל מג'נון" ו"אל פאו", הראשון, הוכנס מיידית לשירות בצבא העיראקי.
בול אף ערך שינויים בטילי הסקאד העיראקים, והגדיל טווחם, על חשבון ראש הקרב והדיוק, טילים שלימים יפגעו בישראל במלחמת המפרץ.
לפי בנו של בול, ישראל ראתה בדבר חציית גבול וסוכנים ישראלים הזהירו אותו לחדול ממעשיו, בול התעלם מהם.
לאחר שהמשיך בעבודתו עבור סדאם חוסיין, החליטו להזהיר אותו פעם נוספת, סוכנים ישראלים הפכו את ביתו והשאירו סימנים ברורים, במטרה להזהיר אותו, אולם בול החליט להתעלם פעם נוספת.
בשנת 1990, נהרג בול בהתנקשות בבריסל, בפעולה שיוחסה למוסד.
ההתנקשות בבול שמה קץ לתוכנית השאפתנית.
ב-22 במרץ 1990 נורה בול חמש פעמים, פעמיים בראשו ושלוש פעמים בגבו מטווח קצר על ידי מתנקשים מקצועיים.
ההנחה בעולם הייתה שבול נהרג על ידי המוסד.
העיתונאי יוסי מלמן, שחיבר כמה ספרים על המוסד, סיפר ב-2012:
ג'רלד ג'רמיין וולאס הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בעמדת הסמול פורוורד.
לאורך 14 עונותיו בליגת ה-NBA שיחק עבור חמש קבוצות שונות, והעמיד ממוצעים כוללים של 11.9 נקודות, 5.8 ריבאונדים, 2.1 אסיסטים ו-1.4 חטיפות למשחק.
וולאס החל את דרכו בכדורסל בנבחרת בית הספר התיכון צ'ילדסבורג שבאלבמה, בה העביר קריירה מוצלחת במיוחד.
בשנתו האחרונה בתיכון (2000), זכה בפרס נייסמית', הניתן לשחקן המצטיין של ליגת בתי הספר התיכונים בארצות הברית.
בתחילה, החליט וולאס לוותר על המכללה, אך מכיוון שבסיום לימודיו היה רק בן 17, לא יכל להירשם לדראפט ה-NBA מפאת גילו.
לאחר עונה אחת באוניברסיטת אלבמה, נרשם לדראפט ה-NBA לשנת 2001 ונבחר על ידי סקרמנטו קינגס במקום ה-25.
בשלוש עונותיו של וולאס בסקרמנטו, לא הירבה לשחק וקיבל רק כ-10 דקות בממוצע ב-138 המשחקים בהם שותף.
עם זאת, בדקותיו המועטות במגרש, הציג יכולת וירטואוזית ואתלטית במיוחד.
בתחרות ההטבעות של ה-NBA לשנת 2002, סיים וולאס במקום השני לאחר שהפסיד בגמר לג'ייסון ריצ'רדסון.
לקראת עונת צורף וולאס בדראפט הרחבה לקבוצת שארלוט בובקאטס שהוקמה באותה שנה.
בשארלוט קיבל דקות משחק רבות ופתח בחמישייה ב-68 משחקים מתוך ה-70 בהם שותף.
בעקבות ריבוי דקות המשחק להן זכה, השתפרה יכולתו משמעותית ועד סיום העונה קבע של 11.1 נקודות, 5.5 כדורים חוזרים, 1.7 חטיפה ו-1.3 חסימות למשחק.
גם בעונה הבאה המשיך במגמת העלייה שלו, אך נפצע בינואר והושבת עד לסיום העונה.
עד פציעתו קבע וולאס ממוצעים של 14.5 נקודות, 7.5 כדורים חוזרים, 2.5 חטיפות ו-2.1 חסימות למשחק.
מאז החלו ב-NBA לחשב חסימות בסטטיסטיקה בשנת 1973, רק שני שחקנים (דייוויד רובינסון והאקים אולאג'ואן) בהיסטוריית הליגה העמידו למעלה מ-2 חטיפות ו-2 חסימות בממוצע למשחק בעונה אחת.
וולאס ידוע באופן משחקו הפזיז והדי לא אחראי שהוביל לפציעות חוזרות ונשנות.
מסיבה זו, זכה לכינוי "קראש" (התרסקות).
בסך הכל החמיץ 39 משחקים בשתי עונותיו הראשונות בשארלוט.
מצד שני, נמרצותו והתנהגותו המסוכנת לעיתים שככל הנראה גרמו לפציעותיו, תרמו משמעותית למשחק ההגנה המצוין שלו.
מאמנו ברני ביקרסטאף אמר עליו: "ג'רלד יכול לשחק רק בדרך אחת ולהיות יעיל.
אנרגיה - זה המשחק שלו." עם חזרתו לפעילות בעונת הרגיע וולאס את סגנון המשחק שלו כדי להימנע מפציעות, מה שגרם לירידה משמעותית בממוצעיו.
בחודש הראשון של העונה, קבע 5 חסימות בלבד (0.3 בממוצע) וממוצעיו ירדו באופן דרסטי לעומת עונתו הקודמת.
יכולתו השתפרה בחודש השני של העונה, אך פציעה נוספת שחווה במשחק נגד אינדיאנה פייסרס ב-30 בדצמבר השביתה אותו לשלושה שבועות.
לאחר חזרתו מהפציעה, המשיך וולאס במשחקו הטוב ועד לסיום העונה קבע ממוצעים של 18.1 נקודות, 7.2 כדורים חוזרים, 2.6 אסיסטים, 2 חטיפות וחסימה אחת למשחק.
ב-23 בפברואר 2008, סבל וולאס מזעזוע מוח בדרגה 3, לאחר שקיבל מרפק לא מכוון לפנים משחקנה של סקרמנטו קינגס מיקי מור.
זה היה זעזוע המוח הרביעי שקיבל מאז הוחתם בשארלוט.
רופאיו הודיעו לו שגם כשיחזור לא היה כשיר במאת האחוזים, אף על פי שזעזוע מוח בדרגה 3 מוגדר על ידי אגודת מנתחי מערכת העצבים של ארצות הברית כאחד ש: "במדיה ושחקן סבל מאמנזיה פוסט טראומטית עבור יותר מ-24 שעות או מחוסר הכרה במשך יותר מחמש דקות.
שחקנים שספגו דרג כזו של נזק מוחי צריך להיות במנוחה למשך חודש אחד לפחות, לאחר מכן הם יכולים לחזור לשחק אם הם אסימפטומטים במשך שבוע אחד." עם זאת, לאחר חזרתו בהמשך העונה, הציג יכולת פנטסטית וסיים את העונה עם שיאי קריירה בנקודות (19.4 בממוצע) ובאסיסטים (3.5 בממוצע).
וולאס שבר את אחת מצלעותיו ואחת מראותיו התמוטטה לאחר ביצוע מסוכן של מהלך צעד וחצי על שחקן לוס אנג'לס לייקרס אנדרו ביינום ב-27 בינואר 2009, מה שהשבית אותו למשך שלושה שבועות.
גם לאחר החלמתו, לא הורשה לטוס ונאלץ לשוב לשארלוט באוטובוס.
עם עזיבתו של אמקה אוקפור בקיץ 2009, מונה וולאס לתפקיד הקפטן של שארלוט.
בעונת הפך לכוכב המוביל של שארלוט יחד עם סטיבן ג'קסון ולאחד השחקנים הבולטים ב-NBA.
באמצעה של העונה עמד על ממוצעי דאבל-דאבל של 19.2 נקודות ו-11.2 כדורים חוזרים למשחק.
בעקבות היכולת המצוינת שהציג, נבחר להופיע במדי נבחרת המזרח במשחק האולסטאר, בו קלע 2 נקודות והוריד 3 כדורים חוזרים ב-15 דקות משחק.
ב-10 בפברואר 2010 נכלל בסגל נבחרת ארצות הברית המורחב לקראת אליפות העולם 2010 ואולימפיאדת לונדון 2012.
ב-24 בפברואר 2011 הועבר וולאס לפורטלנד טרייל בלייזרס בטרייד, ובמרץ 2012 עבר ב לניו ג'רזי נטס תמורת מהמט אוקור ושון ויליאמס.
ב-27 ביולי 2015 הועבר יחד עם כריס באב לגולדן סטייט ווריורס, בתמורה לדייוויד לי.
כשבוע לאחר מכן נשלח בטרייד לפילדלפיה 76' עבור ג'ייסון תומפסון.
בחירה למשחק האולסטאר של ה-NBA: 2010
ג'ריקן הוא מכל מלבני קשיח, בעל ידית נשיאה ופייה דמוית משפך ובעלת כיסוי אטום, המיועד להובלת מים, דלק ונוזלים אחרים במשקל הניתן לנשיאה על ידי אדם אחד או שניים.
ג'ריקנים עשויים ממתכת או מחומר פלסטי ונפחם נע בדרך כלל בין חמישה לעשרים ליטר.
הג'ריקן פותח ערב מלחמת העולם השנייה, ובמהלכה נעשה בו שימוש נרחב על ידי צבאות גרמניה ובעלות הברית.
מאז משמשים ג'ריקנים בכל צבא בעולם.
לג'ריקן גם שימושים אזרחיים, במיוחד במחנאות.
כבר מראשית השימוש בג'ריקן נהוג היה לסמן את תכולתו באותיות (מים, בנזין וכו'), בין השאר על מנת להימנע ממילוי מים בג'ריקן שהכיל לפני כן דלק, מחשש להרעלה.
כיום מקובל בחלק ממדינות העולם להבדיל בין ג'ריקנים לסוגי נוזלים שונים על ידי ייצורם בצבעים שונים.
הג'ריקן הומצא בגרמניה בשלהי שנות השלושים.
שמו הרשמי שם היה Wehrmachtskanister (בתרגום חופשי מגרמנית: "מכל לשימוש צבאי").
הג'ריקן הגרמני המקורי היה עשוי מתכת ובראשו הותקנו שלוש ידיות נשיאה אופקיות מקבילות.
אלו אפשרו לשאת אותו בנוחות על ידי אדם אחד (בידית האמצעית) או שניים (בשתי הידיות החיצוניות), או ארבעה ריקים (תוך הצמדת שתי ידיות חיצוניות בכל צד).
שקעים דמויי צורת האות X בשתי הדפנות הגדולות אפשרו לנפח המכל מידה של הרחבה.
שמו של הג'ריקן ניתן לו על ידי חיילים בריטים במהלך מלחמת העולם השנייה (Jerry – כינוי לחייל גרמני בפי החיילים הבריטים (על בסיס German) ; Can – פחית או מכל).
המצאת הג'ריקן היוותה שיפור ניכר בהשוואה למכלי הנוזלים הצבאיים שהיו בשימוש בעת המצאתו.
אלו היו עשויים לרוב פח, לא היו נוחים לנשיאה ונטו לנזילות.
המכלים הצבאיים הבריטים היו ידועים לשמצה במיוחד בזירת המלחמה בצפון אפריקה.
שם גרמו הנזילות מהם לאובדן עשרות אחוזים מקיבולתם, עד כדי כך שמבצעים צבאיים בריטיים בזירה זו נפגעו בשל מחסור בדלק.
יתרונות הג'ריקן על פני המכלים האחרים בני זמנו היו רבים:
נוחות הוצאת הנוזל ממנו באמצעות הפייה (ללא צורך בכלי עבודה לשם פתיחתה);
נוחות האחסון ללא בזבוז מקום – ובכלל זה על גבי כלי רכב - בזכות צורתו בעלת הזוויות הישרות;
היכולת לערום ג'ריקנים רבים בערימה זה על גבי זה מבלי לחשוש שהמכלים התחתונים בה יתעוותו או יתבקעו בלחץ המשקל שמעליהם;
עיצוב המכל הותיר חלל מלא אוויר בחלקו העליון.
כיס אוויר זה אפשר למכל לצוף על פני מים.
השימוש בג'ריקן בצבאות בעלות הברית
כבר ב-1939 הגיע ככל הנראה ג'ריקן גרמני לידי צבא ארצות הברית, אשר החליט שלא להעתיקו ולהעדיף על פניו מכל צבאי אחר שפותח שם באותה עת.
הבריטים, שהתוודעו לעיצובו של הג'ריקן הגרמני לראשונה במהלך קרבות עם הגרמנים בנורווגיה ב-1940 הבינו מיד את עדיפותו והחלו להשתמש בו.
עד 1942 הם הסתמכו על ג'ריקנים גרמניים שנלקחו שלל.
לאחר מכן החל ייצור בריטי המוני של הג'ריקן.
2 מיליון מכלים הגיעו לזירת צפון אפריקה בראשית 1943. בהמשך החלו גם האמריקנים ליצרו.
עיצוב הפייה הגרמני של הג'ריקן אומץ גם על ידי הבריטים.
מכסה הפייה הגרמנית היה שטוח, נע על גבי ציר והודק למקומו באמצעות אביזר דמוי מנוף.
ניתן היה לפותחו בקלות ללא צורך במכשירי עזר.
העיצוב האמריקני החליף פיה זו במכסה עגול בעל ארבע "אזניים", שהיה מתברג לתוך הדופן העליונה של המכל.
מכסה זה נפתח פחות בקלות והיה מועד לנזילות יותר מעיצוב הפייה המקורי.
עד לסיום המלחמה באירופה במאי 1945 הצטיידו צבאות בעלות הברית בזירה זו ב-21 מיליון ג'ריקנים.
נשיא ארצות הברית רוזוולט העריך את תרומתו של הג'ריקן למאמץ המלחמה של בעלות הברית כאשר ציין בנובמבר 1944, כי "ללא מכלים אלו לא היו צבאותינו מסוגלים לפלס את דרכם לרוחב צרפת בקצב בזק, אשר עלה על זה של הבליץ הגרמני ב-1940".
בראשית ימי הפעילות של הפת"ח שימש הג'ריקן כמנשא נוח לחומרי חבלה ומטעני נפץ.
ג'רלד ויליאם בלפור, הרוזן השני מבלפור היה מדינאי בריטי מהמפלגה השמרנית.
בלפור היה בנם של ג'יימס מייטלנד בלפור ואשתו ליידי בלאנש.
אחיו הבכור היה ארתור ג'יימס בלפור, לימים ראש ממשלת בריטניה.
בלפור למד בצעירותו באיטון קולג' ובטריניטי קולג' קיימברידג'.
בלפור היה חבר הפרלמנט הבריטי מטעם המפלגה השמרנית מ-1885. מ-1895 כיהן כמזכיר האחראי על אירלנד, ב-1900 עבר לתפקיד נשיא מועצת המסחר, וב-1905 היה נשיא המועצה האחראית על הממשל המקומי וגם מונה למועצה המלכותית.
ב-1906 פרש מהפרלמנט, וכיהן במספר תפקידים, בהם יושב ראש ועדת קיימברידג' באוניברסיטאות קיימברידג' ואוקספורד.
קיבל תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים מטעם אוניברסיטת קיימברידג'.
ב-1930 קיבל את התואר "הדוכס השני מבלפור" לאחר מות אחיו ארתור.
נישא ב-1887 לבטי בולוור-לייטון, ונולדו להם שישה ילדים, בהם איב בלפור, מחלוצות תנועת החקלאות האורגנית בבריטניה.
ג'רלד ג'יימס הולטון הוא מדען ופיזיקאי יהודי-אמריקאי, פרופסור לפיזיקה באוניברסיטת הרווארד.
זוכה "הרצאת ג'פרסון" לשנת 1981.
ג'רלד הולטון נולד בברלין למשפחה יהודית.
גדל בווינה והיגר עם משפחתו לארצות הברית בשנת 1938.
הולטון קיבל תעודת הנדסת חשמל, מבית הספר לטכנולוגיה באוקספורד, כיום אוניברסיטת אוקספורד (Oxford Brookes University), בשנת 1940.
בשנת 1941 קיבל הולטון תואר B.A מטעם אוניברסיטת וסליאן, ובשנת 1942 תואר M.A.
את תואר הדוקטור שלו קיבל בשנת 1948 באוניברסיטת הרווארד, כתלמידו של פרופסור פרסי ברידג'מן, שהיה חתן פרס נובל לשנת 1946. עיקר תחומי העניין שלו הם ההיסטוריה והפילוסופיה של המדע, פיזיקה של החומר בלחץ גבוה ופיתוח מסלולי קריירה של מדענים צעירים.
הולטון הוא חבר הסגל האקדמי באוניברסיטת הרווארד משנת 1947, ובעל קביעות משנת 1952.
בשנת 1952 פרסם את המבוא למושגים ותאוריות במדעים פיזיקליים ("Introduction to Concepts and Theories in Physical Sciences"), עבודה מכוננת בהתפתחות הוראת הפיזיקה.
עבודה זו הביאה לפיתוח פרויקט הפיזיקה באוניברסיטת הרווארד בשנת 1964, ולפיתוח תוכנית לימודים במימון הקרן הלאומית למדע בארצות הברית לה היה שותף.
הולטון הוא העורך המייסד של כתב העת הרבעוני "דדלוס" (Daedalus), אותו ייסד בשנת 1955, וכן המייסד של כתב העת "מדע, חברה וערכים אנושיים" (Science, Society & Human Values).
כמו כן היה חלק מוועדת המערכת של כתבי אלברט איינשטיין בהוצאת אוניברסיטת פרינסטון.
בשנת 1981 הקרן הלאומית למדעי הרוח בחרה בהולטון לשאת את הרצאת ג'פרסון העשירית, אות הכבוד הגבוה ביותר של הממשל הפרדלי בארצות הברית להישגים במדעי הרוח.
הולטון היה המדען הראשון שנבחר לכבוד זה.
הרצאתו הייתה בנושא "לאן המדע לוקח אותנו?"
בהרצאתו טען הולטון כי חזונו של תומאס ג'פרסון הרואה את המדע ככוח לשיפור חברתי עדיין מעשי, גם בימים אלו.
הולטון הביע את דעתו כי מרכז הכובד של החקירה המדעית שינה את מקומו לקראת מציאת הפתרונות לבעיות החשובות של החברה, והזהיר כי החינוך למדעים חייב להשתפר בצורה דרמטית, אחרת רק ל"אליטה הטכנולוגית" יהיו הכלים לתת חלק בממשל עצמי.
אוניברסיטת הרווארד – פרופסור חוקר לפיזיקה בקתדרה ע"ש מלינקרודט, ופרופסור חוקר להיסטוריה של המדע באוניברסיטת הרווארד.
יו"ר הוועדה לתואר בכימיה ופיזיקה.
מדריך באוניברסיטת וסליאן בשנים 1941 – 1942.
מדריך באוניברסיטת בראון בשנים 1942 – 1943.
עובד המעבדה לאקוסטיקה אלקטרונית באוניברסיטת הרווארד, המשרד למחקר ופיתוח מדעי, ואיש צוות בקורס מכ"ם לקצינים בשנים 1943 – 1945.
חבר סגל באוניברסיטת הרווארד משנת 1947, בעל קביעות משנת 1952.
האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים – עמית, עורך האקדמיה, בשנים 1957 – 1963. חבר במועצה עד שנת 1997.
מייסד שותף של פרויקט פיזיקה באוניברסיטת הרווארד משנת 1964 ואילך.
פרופ' אורח במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס כחבר סגל מייסד של התוכנית למדע, טכנולוגיה וחברה, בשנים 1976 – 1994.
האקדמיה הבינלאומית להיסטוריה של מדע – סגן הנשיא, בשנים 1981 – 1988.
האגודה האמריקנית לפיזיקה – עמית ויו"ר במחלקה להיסטוריה של הפיזיקה בשנים 1992 – 1993.
החברה הפילוסופית האמריקאית– עמית, חבר בוועדה למענק-מחקר ע"ש פרנקלין.
מכון רדקליף ללימודים עצמאיים - חבר במועצת הסגל.
פרופסור אורח בזמנים שונים באוניברסיטת לנינגרד (כיום אוניברסיטת סנקט פטרבורג), אוניברסיטת רומא, המרכז הצרפתי הלאומי למחקר מדעי בפריז, אימפיריאל קולג' בלונדון, אוניברסיטת ניו יורק.
כמו כן נתן הרצאות בסין עבור האקדמיה הסינית למדעי החברה.
האיגוד האמריקאי של מורי הפיזיקה – חבר, בשנת 1962.
ועדת האקדמיה הלאומית למדעים להתקשרות עם חוקרים בסין – חבר בשנים 1969 – 1972.
האגודה האמריקנית לקידום המדע – עמית, חבר דירקטוריון, במהלך שנות ה-70.
הקרן הלאומית למדע, ועדה מייעצת להשפעה אתית וערכית של מדע וטכנולוגיה – חבר בשנים 1973 – 1978.
הוועדה הלאומית האמריקאית של אונסק"ו – חבר, בשנים 1975 – 1980.
מועצת החכמים של ספריית הקונגרס – חבר בשנים 1979 – 1995.
הוועדה הלאומית האמריקאית למצוינות בחינוך – חבר בשנים 1981 – 1983.
הוועדה הלאומית האמריקנית להיסטוריה ופילוסופיה של המדע – חבר בשנים 1982 – 1988. יו"ר בשנת 1988.
ועדת מחקר לאומית למדד של רמת השכלה קדם-אקדמאית במדעים – חבר במהלך השנים 1984 – 1987.
המועצה האקדמית האמריקנית, חבר בשנים 1997 – 2000.
המועצה האקדמית האמריקנית-גרמנית – חבר נאמן בשנים 1997 – 2000.
מועצת החינוך של מסצ'וסטס, ועדה מייעצת למדע ומתמטיקה – חבר בשנים 1997 – 2000.
הוועדה להבנה ציבורית של המדע – חבר בשנים 1997 – 2001.
הוועדה למחקר רב תחומי – חבר בשנת 2003.
האקדמיה הבינלאומית לפילוסופיה של המדע.
האקדמיה הגרמנית למדעי הטבע, המכון האמריקני לפיזיקה – יו"ר מייסד של הוועדה למרכז להיסטוריה של הפיזיקה.
אקדמיית ניו יורק למדעים – חבר כבוד לכל החיים.
מכון ון ליר בירושלים - חבר מועצה.
1962 – הרצאת הזיכרון לג'ורג' סרטון.
1962 – אות הצטיינות של האיגוד האמריקאי של מורי הפיזיקה.
1967 – פרס רוברט מיליקן – פרס של האיגוד האמריקאי של מורי הפיזיקה עבור תרומה נכבדה יצירתית ואינטלקטואלית להוראת הפיזיקה.
1979 – הרצאת הרברט ספנסר באוניברסיטת אוקספורד.
1980 – מדליית אורסטד פרס של האיגוד האמריקאי של מורי הפיזיקה עבור תרומה משמעותית להוראת הפיזיקה.
1980 – פרס אלברט איינשטיין לשלום.
1981 – מלגת גוגנהיים – מלגה המוענקת על ידי קרן הזיכרון לג'ון סימון גוגנהיים, לאישים אשר הוכיחו יכולות אקדמאיות יוצאות דופן או יצירתיות יוצאת דופן בתחומי האמנות.
מקגוורן של חברת Sigma Xi, המוענקת למדענים חוקרים.
1989 – מדליית סרטון של האגודה האמריקנית להיסטוריית המדע.
1989 – פרס אנדרו גמנט של המכון האמריקני לפיזיקה המכיר בתרומה משמעותית לתחום הפיזיקה.
1989 – פרס ג'ון דזמונד ברנל המוענק במשותף על ידי האגודה לחקר החברתי של המדע והמכון למידע מדעי לתרומה משמעותית בתחום המדע.
1997 – הרצאת רוטשילד באוניברסיטת הרווארד.
1998 – פרס ג'וסף חזן לחינוך של אגודת ההיסטוריה של המדע, המוענק על תרומה יוצאת דופן להוראת ההיסטוריה של המדע.
2009 – פרס אברהם פייס להיסטוריית הפיזיקה של האגודה האמריקנית לפיזיקה.
כמו כן להולטון שמונה תוארי כבוד שונים.
ספרים שכתב יחד עם ג'ררד סונט:
אוסף ג'רלד הולטון בספרייה הלאומית מקיף כמעט חמישה עשורים של מחקר ואספנות.
האוסף מוקדש לנושאים הבאים: תולדות הפיזיקה והמדע במאה ה-20, פיזיקה של חומרים בלחץ גבוה, היסטוריה של הפיזיקה והמדע בימי קדם, הוראת הפיזיקה, ומחקר רב תחומי.
האוסף כולל גם מדורים מיוחדים המוקדשים לחתני פרס נובל – אלברט איינשטיין, ארנסט מאך ואחרים, וכמובן, כתביו הרבים של פרופ' הולטון עצמו על הפיזיקה של לחץ גבוה, על תולדות הוראת הפיזיקה ונושאים קרובים, כמו גם עבודות מחקר שהוגשו לו על ידי מדענים מובילים, פילוסופים והיסטוריונים בתקופה שאחרי מלחמת העולם השנייה.
תולדות הפיזיקה והמדע במאה העשרים - המדור כולל כמעט כל יצירה חשובה הקשורה לפיזיקה של המאה ה-20 בכל השפות החשובות, כולל אנגלית, צרפתית, גרמנית ויפנית.
בנוסף, המדור מכיל גיליונות רבים של כתבי העת החשובים ביותר לתולדות המדע והפילוסופיה, שנאספו לאורך שנים רבות.
פיזיקה של חומרים בלחץ גבוה - הולטון בנה אוסף שלם של טקסטים העוסקים בפיזיקה של לחץ גבוה.
חלק ניכר ממדור זה השתייך לפרופסור פרסי ברידג'מן, שהולטון היה תלמידו וממשיך דרכו.
המדור כולל את עבודותיו, תדפיסי מאמריו ומאמרים שנשלחו אליו על ידי פיזיקאים בני זמנו, וספרי מדע מספרייתו הפרטית.
כמו כן כלול בו תרומה של 29 כרכים מהמעבדה לפיזיקה ע"ש ג'פרסון באוניברסיטת הרווארד, הכוללים כתבים של רבים מן הפיזיקאים המובילים של המאה ה-20. זוהי סדרה נדירה ביותר, מכיוון ספרי הסדרה הודפסו במהדורות מוגבלות.
היסטוריה של הפיזיקה והמדע בימי קדם - אוסף עצום של ספרים על תולדות הפיזיקה, עם התמקדות בניוטון, גלילאו וקפלר.
הוראת הפיזיקה - פרופ' הולטון ליקט אוסף של ספרים בנושא הוראת הפיזיקה, בתוקף היותו מן התורמים המובילים לפיתוח הוראת הפיזיקה, כחלק מיצירת "פרויקט פיזיקה", תוכנית לימודים המיושמת בעולם כולו.
מחקר רב-תחומי - להשלמת האוסף, נכללים בו חומרים השייכים לתחומים נלווים, בעיקר למחקר רב-תחומי.
ג'רלד הרברט הולטום היה מאייר בריטי מקצועי ואמן.
ב- 1958 הוא אייר את הלוגו של הקבוצה הבריטית "התנועה לפירוק נשק גרעיני" שנעשה לסמל הבינלאומי לשלום.
הולטום הוא בוגר של האקדמיה המלכותית לאמנויות והיה סרבן מצפוני במלחמת העולם השנייה.
ב-1958 עבד עבור משרד החינוך.
הוא עיצב את הלוגו של פירוק הנשק הגרעיני עבור מצעד אלדרמסטון (Aldermaston March) שאורגן על ידי "הוועדה לפעילות ישירה" נגד מלחמת גרעינית בפסחא 1958 (4–7 באפריל).
הולטום הביא את העיצוב, מבלי שהתבקש ליושב ראש המקומי של קבוצתו המתנגדת לגרעין בטוויקנהאם (Twickenham).
הראו גרסאות חלופיות בטקס הפתיחה של "התנועה לפירוק הנשק הגרעיני" בלונדון.
"הסימון הראשון על נייר, על פי מר הולטום, היה עיגול לבן בתוך ריבוע שחור ואחריו היו גרסאות שונות של צלב נוצרי בתוך העיגול.
אריק אוסטין (Eric Austen) שהתאים את הסמל לצורה של סוכריות על מקל על דש הבגד אמר שהוא גילה שמוטיב 'מחוות הייאוש' היה קשור מזה זמן רב עם 'מותו של האדם' והעיגול עם 'הילד שעוד לא נולד'".
לא היו זכויות יוצרים ללוגו ומאוחר יותר הוא התפרסם בעולם כסמל השלום.
העיצוב היווה שילוב של האותיות N (שתי זרועות מתוחות המצביעות למטה בזווית של 45 מעלות) ו- D (זרוע אחת מורמת מעל הראש) של איתות באלפבית הספמור בדגלים המייצג פירוק נשק גרעיני.
ג'רום מקינלי "ג'רלד" הנדרסון הבן הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 2009–2017. ממוצעיו לאורך קריירת המשחק הם 11.2 נקודות, 3.2 ריבאונדים ו-1.9 אסיסטים למשחק.
אביו, ג'רלד הנדרסון האב, שיחק ב-NBA במשך 13 עונות וזכה ב-3 אליפויות.
הנדרסון נולד בעיר קולדוול שבניו ג'רזי, וכבר בנעוריו התבלט כאתלט מצטיין כשזכה פעמיים ברציפות באליפות המחוזית בקפיצה לגובה ובקפיצה משולשת.
כישרונו האתלטי בא לידי ביטוי גם במגרשי הכדורסל, כשהוביל את קבוצת התיכון בה שיחק, "אקדמיית אפסיקופל", לאליפות התיכונים של פנסילבניה במשך שנתיים רצופות.
בעונה זו הוזמן להשתתף במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן היוקרתי והוביל בו את קלעי קבוצת המזרח עם 16 נקודות.
כמו כן ניצח הנדרסון בתחרות ההטבעות שהתקיימה במסגרת האירוע.
לאחר לימודיו התיכוניים בחר הנדרסון ללמוד באוניברסיטת דיוק.
בעונת ה מיעט הנדרסון לקבל דקות משחק, אך בעונתו השנייה שובץ לחמישייה הפותחת וקלע 12.7 נקודות בממוצע למשחק.
בשנתו השלישית והאחרונה במכללה השתפר הנדרסון והוביל את קלעי קבוצתו עם 16.5 נקודות למשחק, ובסיום העונה נבחר לחמישייה המצטיינת של מחוז ה-ACC.
הנדרסון נבחר בבחירה ה-12 בדראפט 2009 על ידי קבוצת שארלוט בובקאטס.
אחרי עונת רוקי חלשה, הפריצה בקריירה של הנדרסון הגיעה במהלך עונתו השנייה, בפברואר 2011, עת שובץ לחמישייה הפותחת וקיבל דקות משחק רבות יותר.
בחציה הראשון של העונה שיחק הנדרסון 19 דקות בממוצע למשחק, בהן קלע 6.9 נקודות, ולעומת זאת ב-25 המשחקים האחרונים של העונה זכה לממוצע של 33.8 דקות משחק והעלה את תרומתו ל-14.3 נקודות למשחק.
בעונת המקוצרת העמידו הבובקאטס את מאזן הניצחונות הגרוע בתולדות ה-NBA (10.6%) כשניצחו 7 מתוך 66 משחקיהם, אך הנדרסון המשיך להציג יכולת אישית טובה כשפתח בכל 55 המשחקים בהם שותף, קלע 15.1 נקודות למשחק והיה אחת מנקודות האור הבודדות בעונה העגומה של הבובקאטס.
ב-12 במרץ 2013 קלע הנדרסון שיא קריירה של 35 נקודות בניצחון קבוצתו על בוסטון סלטיקס, וכשבועיים לאחר מכן השווה שיא זה במשחק נגד ניו יורק ניקס.
ב-30 ביולי 2013 חתם הנדרסון על הארכת חוזה בשארלוט ל-3 עונות נוספות עבור 18 מיליון דולר.
ב-24 ביוני 2015 נשלח הנדרסון בטרייד לפורטלנד טרייל בלייזרס, יחד עם נואה וונלי, בתמורה לניקולא באטום.
בעונתו היחידה בקבוצה הציג יכולת מאכזבת ותרם 8.7 נקודות בממוצע למשחק.
לקראת עונת חתם הנדרסון על חוזה לשנתיים בפילדלפיה 76', עבור 18 מיליון דולר.
בסיום אותה עונה שוחרר מהקבוצה, ועבר ניתוח בירך אשר השבית אותו ממשחק למשך שנה שלמה.
בינואר 2019, לאחר כשנה וחצי מאז השתתפותו האחרונה במשחק NBA, החל לשמש כפרשן במשחקי שארלוט הורנטס, וב-30 באפריל 2019 הודיע באופן רשמי על פרישה ממשחק.
ג'רלד אסמואה הוא כדורגלן עבר גרמני ממוצא גנאי ששיחק בעיקר בשאלקה 04 ובנבחרת גרמניה בעמדת הקשר ההתקפי.
כיום משמש כחלק מצוות האימון בשאלקה 04.
אסמואה נולד בגאנה, והיגר עם משפחתו לגרמניה בשנת 1990, כאשר היה בן 12.
אסמואה שיחק בנוער של הנובר 96 והחל את קריירת הבוגרים שלו במועדון בשנת 1996, כאשר היה בן 18. אסמואה שיחק שלוש עונות בהנובר, בהן הבקיע 29 שערים ב-79 משחקים.
בשנתיים הראשונות של אסמואה בהנובר, המועדון שיחק בליגה האזורית הצפונית, שהייתה אז הליגה השלישית בהיררכיית הליגות.
בשנת 1998 עלה אסמואה עם הנובר לליגת הבונדסליגה השנייה, ובעונת 1999 סיים עם הקבוצה במקום הרביעי, ולא הצליח להעפיל עמה אל הבונדסליגה.
בקיץ 1999 חתם אסמואה בשאלקה 04, ולראשונה שיחק בליגת הבונדסליגה.