tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הנסיך קאמי ארמאן ז'ול מארי דה פוליניאק (16 בפברואר 1832 טירת מילמון - 15 בנובמבר 1913, פריז, רובע שלושה עשר) היה מייג'ור גנרל בצבא הקונפדרציה של הדרום במלחמת האזרחים האמריקנית, אחר כך שירת כגנרל בצבא הצרפתי
הנסיך אדמון (אדמונד) דה פוליניאק (19 באפריל 1834 טירת מילמון - 8 באוגוסט 1901) מלחין, תאורטיקן של המוזיקה ומקדם של הסולם האוקטטוני, התחתן ב-1893 עם וינארטה זינגר, המכונה "ויני" שהייתה מצנטית, מייסדת הקרן זינגר-פוליניאק.
ז'ול גבריאל ז'אנן היה סופר ומבקר ספרות,תיאטרון ובלט צרפתי.
ז'ול ז'אנן נולד ב-1804בסנט אטיין במשפחתו של רופא.
בזכות כישוריו וצמאונו לידע נחשב בילדותו ל"ילד פלא" של המשפחה.
הוא זכה לחינוך טוב, כולל תיכון בליון, ואחר כך בזכות אחת מדודותיו שמימנה לו את הלימודים, במכללת לואי הגדול בפריז שם אכזב וציוניו היו נמוכים
בצעירותו שימש ז'אנן כפקיד זוטר במשרד העורך דין גיונה-מרוויל, בו זמנית עם אונורה דה בלזק.
החל מ-1825 פרסם מאמרי בקורת בעיתונים המשניים "Le Courrier des théâtres" ואחר כך "La Lorgnette"
מ-1826 כתב גם מאמרים פוליטיים, בין השאר, בעיתון "לה פיגרו",
כמו כן ב""רווי דה פארי", רווי דה דה מונד ,"La quotidienne"'
הוא נמנה עם מייסדי העיתונים La
Lorgnette ו "ז'ורנל דז אנפאן".
אמנם השלב המכריע בקריירה שלו כעיתונאי ומבקר היה כניסתו בנובמבר 1829 כחבר מערכת בעיתון Journal des Débats (ז'ורנל דה דבא)
ב-1829 התפרסם הרומן שלו L'Âne mort et la femme guillotinée (החמור המת והאישה שגמרה בגיליוטינה), פרודיה של הספרות המקברית מתקופתו, ובעיקר של הספר של ויקטור הוגו "היום האחרון של נידון למוות".
ב-1831 פרסם את הרומן "La Confession" (הווידוי), פחות מעמיק אך כתוב בסגנון משובח, ואת "Barnave" שבו כיוון את חיציו נגד משפחת המלוכה אורליאן.
בפברואר 1831 התמנה ז'אנן לעורך בעיתון L'Artiste ובין 1874-1830 היה למשך ארבעים שנה מבקר תיאטרון בעיתון "ז'ורנל דה דבא ("Journal des débats") .
הוא צידד לפעמים בזרם הרומנטי ולעיתים תקף אותו.
בשנת 1865 קומם את המשורר שארל בודלר כשתקף את שירתו המלנכולית של היינריך היינה והמליץ למשוררים לכתוב שירים עליזים כדוגמת אלו של ברנז'ה.
בודלר הגיב במכתב שאותו לא הספיק לפרסם בגלל מחלתו.
ז'אנן זכה בזמנו לכינוי "נסיך המבקרים" או "נסיך הביקורת" .
גם הפיליטונים שלו זכו לפופולריות רבה בזכות אופיים המשעשע והעוקצני.
עבורו קטעים אלה לא היו אלא תירוץ לכתוב עם נושאים שונים ומשונים, לעיתים קרובות אישיים מאוד.
היה בעל טעמים אקלקטיים, ומאמרי הביקורת שלו חסרו קוהרנטיות ושיטה בקורתית עקבית.
באופן כללי הוא היה מחויב לטעם הקלאסי, כפי שהצהיר כאשר הוא דן ביצירות של מולייר או פייר דה מאריבו .לעיתים ב-1840 הוא מתח ביקורת על מחזהו של בלזק "ווטרן", אולם כעבור שמונה שנים מאוחר חילק שבחים לאמנותו כמחבר רומנים .
כמה תכונות באישיותו של ז'אנן טבועות בדמויות של עיתונאים המככבות ב"קומדיה אנושית" מאת בלזק, כולל דמותו הצינית של אטיין לוסטו (Étienne Lousteau).
בזכות סגנונו הקליל ואלגנטי משך ז'אנן את הערכתו של סנט-בב, עמית ללימודים בתיכון "לואי הגדול", שהשווה אותו לסגנונם של דני דידרו או שארל נודייה.
בתחום הבלט התמקדו הבקורות של ז'אנן באשליה הפואטית של הבלטים על חשבון העלילה והפעילות הדרמטית שנחשבו מרכזיות בעיני המבקרים המסורתיים עד אז.
מבחינה זו אימץ נקודת מבט קרוב לתומכי השקפה הידועה כ"אמנות בעד אמנות" והקדים בכך בשלוש שנים את עמיתו, המשורר והסופר תאופיל גוטייה.
יצירתו של ז'אנן הייתה רחבה למדי.
פרט לבקורת, היא כוללת רומנים, נובלות, סיפורים, פיליטונים, כתבים פילולוגיים, שירים, כתבי הגות ומוסר, פנזטיות פרדוקסליות והומוריסטיות, סיפורי מסע, ביאורים, ביוגרפיות ותרגומים (למשל מהורטיוס וורגיליוס).
היה מבוקש על ידי מו"לים עבור כתיבת הקדמות לספרים וניסוחי כותרות בדפוס בלט בספרים מאויירים.
הוא אסף חלק ממאמריו בקובץ שאותו כינה "ההיסטוריה של הספרות הדרמטית בצרפת" (1858-1853).
נחשב על ידי חוקרים כמו קלוד בוז'לן כ"שם נרדף לרשלנות ול אופורטונויזם".
הואשם אף בשחיתות- על שהסכים לקבל ממחזאים דמי שוחד - בערך 6000–8000 פרנק - תמורת בקורות חיוביות בעיתון.
בין היתר הוא כתב את מילות הקנטטה " Le Chant des chemins de fer" ("שיר מסילות הברזל") שאותה הלחין עמיתו לעיתון, המלחין ומבקר המוזיקה הקטור ברליוז.
עם כתביו של ז'אנן נמנה - ב-1861 - Fin d'un monde et du neveu de Rameau "סופו של עולם ושל אחיין של ראמו" שנכתב כמעין "המשך" לספרו של דני דידרו", "האחיין של ראמו".
בולטת בו בקיאותו לגבי שלהי המאה ה-18.
על אף תמיכתה של הברונית רוטשילד, נחשב ז'אנן לחסיד של וולטר ואורליאניסטי מדי, מה שתרם לכישלונותיו החוזרים
בניסיונות להתקבל לאקדמיה הצרפתית (ב-1863 מול דופור, ב-1864 מול קאמי דובה ואוטראן, ב-1865 מול פרבו-פאטראדול).
בעקבות זאת פרסם "נאום קבלה חגיגי על מדרגות גשר האמנויות" שבו הבטיח לא להציג יותר את מועמדותו.
בסופו של דבר ב-7 באפריל 1870 נבחר ז'אנן כחבר האקדמיה במושב של סנט-בב המנוח.
התקבל בו זמנית עם אמיל אוליבייה ואת הנאום לכבודו נאם ב-9 בנובמבר 1871 יריבו לשעבר, קאמי דובה.
ז'אנן נהג להתארח בטירת דה רוטואר על יד גאיון, נכס של חמיו, הזוג הואה (Huet).
ז'אנן היה נשוי החל מ-1841. בתחילת הקריירה שלו נגרר למריבות רבות, אחת יותר מפורסמת - עם פליקס פיא (Felix Pyat) (1889-1810) שאותו תבע בהצלחה למשפטו עבור הוצאת דיבה.
באחד ממסעותיו באיטליה זכה בהימורים בבית בעיר לוקה.
ז'אנן מת ב-1874 בווילה שלו ברחוב דה לה פומפ 11 ברובע השישה עשר של פריז.
הוא הובא לקבורה בבית הקברות סן-לואי ד'אוורה בקבר המשפחתי המפואר של בני הואה (Huet) שעוצב על ידי אלמנתו, אדלאיד ז'אנן
7 באפריל 1870 - נבחר לחבר באקדמיה הצרפתית
שדרת ז'ול זאנן בפריז ניקראה לזיכרו
(,"תולדות הספרות הדרמטית" למעשה ששה כרכים של מאמרי בקורת שפרסם ז'אנן ב"ז'ורנל דה דבא" 1858)
ז'ול פומרי הוא אתלט צרפתי, זוכה מדליית ארד באליפות אירופה (מינכן 2022) בקפיצה לרוחק.
באליפות אירופה עד גיל 20 שנערכה בבורוס שבשוודיה ביולי זכה במדליית זהב בקפיצה לרוחק בשיא אישי חדש של 7.83 מטר.
באליפות אירופה שנערכה במינכן שבגרמניה באוגוסט זכה במדליית ארד בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.06 מטר, אחרי מילטיאדיס טנטוגלו מיוון (8.52 מטר) וטוביאס מונטלר משוודיה (8.06 מטר).
באליפות אירופה באולם שנערכה באיסטנבול שבטורקיה במרץ לא הצליח לקבוע תוצאה במוקדמות קפיצה לרוחק.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט שבהונגריה באוגוסט סיים במקום 37 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.23 מטר.
באליפות אירופה שנערכה ברומא שבאיטליה ביוני סיים במקום 24 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.72 מטר.
ז'ול קארוואלו (1820 בטאלנס, ז'ירונד - 1916) היה מהנדס צרפתי ממוצא יהודי.
קארוואלו סיים את לימודיו בהצטיינות יתרה ב- École Polytechnique וב- École des Ponts et Chaussées, הוא החל לעבוד כמהנדס בחברת הרכבות הדרומית; ובהנחייתו נבנו הקווים מ-Tech ל-Rivesaltes ומ-Tet לפרפיניאן, כולל הווידוקט רחב ההיקף של בוזאן.
לאחר מכן הפך קרוואלו למנהל העבודה של פרויקט תיעול נהר האברו בספרד; והוא הקים בדלתה של הנהר מערכת מים שאפשרה עיבוד של שטחי אדמה נרחבים, שעד אז לא היו פרודוקטיביים.
מספרד נסע קרוואלו לאיטליה, שם ניהל את העבודות על הקמת מסילות הברזל באזור רומא.
עם שובו לספרד הוא הופקד על בניית הקו מפמפלונה לסרגוסה, ולאחר מכן הפך למהנדס הראשי של חברת מים ספרדית.
קרוואלו היה מחברם של מאמרים ובפרסומים מדעיים רבים אחרים.
בין תרומותיו הרבות, הראויות ביותר לציון היו אלה על היערמות והתגבשות של סוללות; על הנוסחה של מקסימום יציבות ומינימום הוצאות בעבודות ציבוריות; על חוקי תנודה של גשרי שרשרת ועוד.
בין עיסוקיו הרבים, מצא קרוואלו זמן להתמסר לענייני היהודים.
הוא היה ממייסדי ארגון "כל ישראל חברים", ובמשך שנים רבות כיהן בוועד המנהל של המוסד.
הוא היה מחסידי תורתו של קלוד-אנרי דה סן-סימון.
לפי מ' צ'וראקי, הוא גם שילב אמונות נוצריות בתפיסת עולמו, בכך שהוא שקל את האפשרות שלישוע הייתה שליחות אלוהית.
ז'ול אלברט ויידנבוש היה פוליטיקאי סורינאמי שכיהן כנשיא סורינאם בין השנים 1996 ל-2000 וכראש ממשלה בין השנים 1987 ל-1988.
הוא היה מנהיג איגוד מקצועי ונוער ועבד בנמל כפקיד מכס.
למד מדעי המדינה ומנהל ציבורי באוניברסיטת אמסטרדם.
בשנת 1975 פרסם חוברת בשם Schets Surinaamse Republiek Eigen Stijl (סקיצה של הרפובליקה הסורינאמית בסגנונה), שבה קרא להקמת ממשלה עם מועצות רבות וסמכות נרחבת לנשיא.
הוא היה חבר במפלגה הדמוקרטית הלאומית, שהחזיקה בכוח מוחלט בסורינאם במהלך שנות ה-80. מ-13 בפברואר 1987 כיהן כראש ממשלת סורינאם ובמקביל החזיק בתפקידי שר הפנים, המשפטים והחוץ.
כיהן כראש ממשלה עד 26 בינואר 1988 לפני שהפך לסגן נשיא סורינאם מינואר 1991 עד ספטמבר 1991.
הקבינט שלו התאפיין במספר רב של שינויי הרכב.
במהלך כהונתו נבנה גם הגשר מעל נהר סורינאם שנקרא מאוחר יותר על שמו.
ויידנבוש נפטר בפרמריבו ב-30 באפריל 2025 בגיל 83.
ז'ול סזאר דניס ואן לו היה צייר נוף צרפתי.
הוא נולד בפריז בשם "ז'ול סזאר דניס ואן לו", אך חתם על ציוריו בשם "סזאר ואן לו".
הוא ידוע בזכות נופי החורף שלו.
בנו של קרל ואן לו, "הנציג האחרון של שושלת ואן לו המשגשגת", התקבל ב-1767, לתחרות על פרס רומא, ואוכסן באקדמיית צרפת ברומא.
הוא התקבל לאקדמיה המלכותית לציור ולפיסול בשנת 1784 והציג בסלונים בין השנים 1784 ו-1817. היגר לטורינו בשנת 1791, אך שמר על קשר עם פריז.
הוא התמחה בנופי חורף מושלגים.
נפטר בפריז, באותה עיר שבה הוא נולד.
ז'וּל פָבְר היה מדינאי ועורך דין צרפתי.
לאחר הקמת הרפובליקה השלישית בספטמבר 1870, הפך לאחד ממנהיגי ה באספה הלאומית.
הוא נולד בליון, והחל את דרכו כעורך דין.
מתקופת מהפכת 1830, הצהיר על עצמו בגלוי כרפובליקני, ובמשפטים פוליטיים ניצל את ההזדמנות להביע דעה זו.
לאחר מהפכת 1848 נבחר כציר מטעם ליון לאספה המכוננת, שם ישב בין הרפובליקנים המתונים והצביע נגד הסוציאליסטים.
כאשר נבחר לואי נפוליאון לנשיא צרפת, פאבר התנגד לו בגלוי.
ב-2 בדצמבר 1851 ניסה, יחד עם ויקטור הוגו ואחרים, לארגן התנגדות מזוינת ברחובות פריז.
לאחר ההפיכה, פרש מהפוליטיקה, חזר למקצוע עריכת הדין, והתבלט בהגנתו על , מבצע ההתנקשות בחייו של נפוליאון השלישי.
ב-1858 נבחר כציר מטעם פריז, והיה אחד מ"החמישה" שנתנו את האות לאופוזיציה הרפובליקנית לקיסרות.
ב-1863 הפך לראש מפלגתו ונשא מספר נאומים שגינו את המשלחת הצרפתית למקסיקו ואת כיבוש רומא.
נאומים אלה, שהיו רהוטים, בהירים ונוקבים, זיכו אותו במושב באקדמיה הצרפתית ב-1867.
יחד עם אדולף תייר פאבר התנגד למלחמת צרפת–פרוסיה ב-1870, ועם הידיעה על תבוסת נפוליאון השלישי בסדאן דרש את הדחת הקיסר.
פאבר התנגד להעברת הממשלה מפריז במהלך המצור.
ב שימש כסגן נשיא תחת הגנרל טרושו, וכשר החוץ, שעליו הוטלה המשימה הכבדה של משא ומתן לשלום עם גרמניה המנצחת.
הוא התגלה כדיפלומט מוכשר פחות מכפי שהיה נואם, ועשה מספר טעויות בלתי הפיכות.
הצהרתו המפורסמת ב-6 בספטמבר 1870, כי "לא ימסור לגרמניה ולו אינץ' אחד של שטח או אבן אחת מהמבצרים" ("Nous ne céderons ni un pouce de notre territoire, ni une pierre de nos forteresses") הייתה מפגן רטורי שביסמרק השיב עליו ב-19 בחודש בהצהרה לפאבר כי מסירת אלזס ולורן היא תנאי לשלום.
הוא ארגן את מבלי להכיר את מצב הצבאות ומבלי להיוועץ בממשלה בבורדו.
בהיסח דעת חמור, הוא שכח לעדכן את לאון גמבטה כי (80,000 איש) אינה נכללת בשביתת הנשק, ובכך אילץ אותה לסגת לשטח נייטרלי.
הוא לא הפגין מיומנות דיפלומטית במשא ומתן על , והיה זה ביסמרק שהכתיב את כל התנאים.
הוא פרש מהמשרד, מושפל, ב-2 באוגוסט 1871, אך נותר בבית הנבחרים כחבר בקבוצה הפרלמנטרית ה, "השמאל הרפובליקני" (Gauche républicaine).
הוא נבחר לסנאט ב-30 בינואר 1876, והמשיך לתמוך בממשלת הרפובליקה נגד האופוזיציה הריאקציונרית עד מותו ב-20 בינואר 1880.
התברר כי לפאבר היה "שלד בארון", אם כי ככל הנראה מעולם לא ראה זאת כך.
הוא הביא לעולם סדרת ילדים עם אישה נשואה שמעולם לא התגרשה.
אף שפאבר הכיר בילדים אלה כשלו באופן חוקי, הסיפור לא נודע ברבים עד לאחר 1871, כאשר כישלונותיו הדיפלומטיים מול ביסמרק הפכו אותו למטרה נוחה לאויבים פוליטיים.
הסיפור פורסם, ופאבר אכן זכה בפיצויים מאחד האנשים שהפיצו אותו, אך כל השפעה שעוד נותרה לו התרסקה.
למרבה האירוניה, נראה כי יריבו הוותיק, נפוליאון השלישי, ידע על המצב, אך מאחר שפאבר מעולם לא תקף את הקיסר בנוגע לפרשיות המין שלו, כיבד הקיסר את פאבר באותו עניין.
פאבר היה סבו של הפילוסוף והתאולוג התומיסטי האקזיסטנציאליסט , דרך בתו של פאבר, ז'נבייב.
כתביו כוללים נאומים והרצאות רבות, בהם "חופש העיתונות" (La Liberté de la Presse; 1849), "הגנת פ' אורסיני" (Défense de F.
בחיבור "ממשלת ההגנה הלאומית" (Le Gouvernement de la Défense Nationale; 3 כרכים, 1871–1875), הסביר את תפקידו בשנים 1870–1871.
לאחר מותו של פאבר, אשתו , מחנכת ופילוסופית ששיתפה פעולה עם פאבר במהלך נישואיהם, ליקטה וערכה את נאומיו ל-8 כרכים.
ז'וליה קריסטבה (בבולגרית: Юлия Кръстева, יוליה קריסטבה; בצרפתית: Julia Kristeva; נולדה ב-24 ביוני 1941) היא פסיכואנליטיקאית, בלשנית, מסאית וסופרת צרפתייה ממוצא בולגרי.
הזוכה הראשונה בפרס הולברג, שהוענק לה בשנת 2004.
ז'וליה קריסטבה נולדה בעיר סליבן בממלכת בולגריה.
קריסטבה סיימה לימודי ספרות צרפתית באוניברסיטת סופיה, ובשנת 1966 בהיותה בת 25 השתקעה בפריז לשם נשלחה ללימודים עם מלגה מממשלת צרפת.
עבדה זמן מה עם רולאן בארת ועם לוסיין גולדמן.
אחר כך הצטרפה לקבוצה שמסביב כתב העת "טל קל" ובשנת 1968 התחתנה עם הסופר פיליפ סולרס.
כיום קריסטבה היא פרופסור לבלשנות במכון האוניברסיטאי הצרפתי באוניברסיטת פריז 7, ופסיכואנליטיקאית.
היא נחשבת אחת הדמויות הבולטות בתאוריה הביקורתית העכשווית, ואחת מהאינטלקטואלים המכובדים בעולם.
קריסטבה פיתחה את הגותה על ידי מיזוג של דיסציפלינות שונות - פילוסופיה, בלשנות, סמיוטיקה, תורת הספרות, פסיכואנליזה - ושאפה תמיד לבסס צורות חדשות של שיח ביקורתי במטרה לחשוב באופן שונה על לוגיקה ועל המציאות.
עיסוקים אלו צמחו בתחילה מפעילויותיה בצמוד לקבוצת תל-קל (Tel Quel), אליה הצטרפה ב-1969, ושכללה בתוכה גם אישים כרולאן בארת, מישל פוקו, מרסלין פליינט ופיליפ סולרס.
תקופה זו הניבה עבודות כגון:
ב-Desire in Language מציגה קריסטבה מעין סיכום לעשר שנות מחקר, משלבת בין עבודותיהם של פסיכואנליטיקנים כפרויד ולקאן, בין סטרוקטורליסטים כיעקובסון ודה ססור, וכן עם עבודתו של רולאן בארת, בניסיון ליצור הבנה של הפואטיקה, של מה שעושה את הכתיבה ספרותית, מהו הרגע הספרותי.
בניסיונה לעשות כן, היא מאמצת את רעיון הדיאלוגיות של באכטין.
בפרק הראשון, מעלה קריסטבה על הדף מעין מניפסט עבור שאר הספר.
היא טוענת לקיומם של כוחות פסיכולוגיים שמעצבים את הצורה בה אנו מבינים וכותבים את הטקסטים הספרותיים.
לדבריה, כוחות אלו מביאים למותו של המחבר, כלומר למצב בו הקונספט של זהות המחבר, של הסמכות שלו, נבלעת אל תוך החברתי.
במילים אחרות, קריסטבה טוענת כי הטקסט מעביר את מה שהשפה מסרבת לומר, או לא יודעת שהיא מסוגלת לומר.
יש פה אתגור של השפה, יחד עם קידום של הבנה סמיוטית חדשה, ניתוק של הדרך לומר ממה שנאמר.
קריסטבה טוענת בפרק כי הדנוטציה, או המשמעות המילולית של הטקסט, מאבדת מבכורתה ומתחלפת בקונוטציה, או באותם דברים שעולים מהסימן, כמו אסוציאציות, רגשות וכן הלאה.
בפרק השני של הספר קריסטבה מנסה לתאר את הרומן, ה-novel.
היא מתארכת את רגע הופעתו למאה החמש עשרה, עם הספר Le Petit Jehan de Saintré של הכותב אנטואן דה לה סאלה, מתוך ניסיון לקדם טענה לגבי אותם הדברים שמייחדים את הרומן בכללותו, כהמצאה מודרנית, חדשה, כמעט "מתקדמת".
לדבריה הרומן מייצג את שיאה של ההפרדה בין המסמן למסומן, כלומר בין מה שאנו, בשפת היומיום, קוראים הסימן (לדוגמה שלט) לבין המסומן, או התוכן שלו.
קריסטבה מעלה את הטענה כי כדי שהרומן יוכל להתקיים, חייב להתבצע ניתוק בין שני הצדדים הללו, צדדים שעד שנות השישים והשבעים נתפסו כבלתי ניתנים להפרדה.
רק הרומן, היא מסכמת, מנסה לפתור את הקונפליקט הזה בין הצורך להעביר מסר לבין הצורך להעביר צורה או אסתטיקה.
בפרק השלישי קריסטבה פונה לבאכטין ולרעיונות הדיאלוגיות והקרניבליות.
היא טוענת, בהמשך לבאכטין, כי לא רק שהדמויות מתכתבות זו עם זו, וכן עם הספר בכללותו, אלא כי הטקסט מעלה מספר קולות, מה שהיא מכנה פוליפוניות, וכי הספר ניתן, במילים אחרות, לפרשנויות שונות ולעיתים גם סותרות.
הוא עושה זאת, לטענתה, באמצעות שפה קרניבלית, כזו שחוצה כל גבול אפשרי - מעין שילוב בין הקומדיה דלארטה להשתתפות הקהל; כזו ששוברת גבולות של מין ומגדר וגזע, של תרבות ומדינה, של דת ופילוסופיה – כדי להגיע לאותם רעיונות יסודיים מכל, מיניות ומוות.
היא מסכמת את הפרק בקביעה כי הרומן, בהיותו גם פוליפוני וגם קרניבלי, חושף לאדם את הניכור מהעולם, תוך כדי שהוא מאשר אותם.
בפרק הבא, קריסטבה ממשיכה את עבודתו של המנחה שלה, רולאן בארת, ומפתחת את הרעיון לפיו הכתיבה יוצאת מתוך ניגוד, מתוך קונטרסט בין רעיונות ותחושות.
בדבריה יש ממד פסיכואנליטי, והיא מוצאת כי יש הבדלים ספציפיים בין סוגים של כתיבה, נגיד מדעית וספרותית, מבחינת התחושות שאלה מעלים בנו, ומבחינת המטרות שאיתן אנו קוראים, כותבים ומבקרים אותם.
הכתיבה הספרותית, שנמצאת בממד הסימבולי, המבוסס על ערכים שפחות או יותר משמעותם מוסכמת על הכלל (זאת בשונה מהסמיוטי, שקודם לעניין).
הפרק החמישי מציג תזה פוסטמודרניסטית במלוא מובן המילה, כשתוך ניתוח של מספר יצירות מפרקת קריסטבה את הסובייקט, ומעלה את נס את "מושא הביטוי", כלומר טוענת כי אין סובייקט מחוץ לשפה, ובעיקר מחוץ לפעולת הדיבור, מחוץ למחשבה שלנו או עלינו.
השפעת הפסיכואנליזה על עבודתה וחיבורה "כוחות האימה".
לאורך הקריירה שלה, השפיעה עליה ביותר פסיכואנליזה שאיננה פרוידיאנית, משום שלטענתה הפסיכואנליזה של פרויד היא השיח המסמן האולטימטיבי.
הגרסה האנטי-פרוידיאנית של קריסטבה לפסיכואנליזה הניבה עבודות כגון:
Essai sur l'abjection, על נרקיסיזם ו-דיכוי על ההשלכות הפסיכואנליטיות, הפילוסופיות והבלשניות שלהם, בדגש על מושג הבזות (abjection);
Histoires d'amour, מחקר של "יחסי-אהבה, אהבה-אובייקט" וביטויה בחקר הספרות;
Au commencement était l'amour, עבודה על הקשרים בין פסיכואנליזה לאמונה;
Dépression et mélancolie, בו קריסטבה בוחנת מלנכוליה ודיכאון בביטוייהם האמנותיים.
מתוך דאגתה מבעיות של גזענות וקסנופוביה בצרפת, קריסטבה פרסמה גם את המאמר, Étrangers à nous-mêmes, בו היא בוחנת את ההיסטוריה של ה"זר" והצטלבותו עם לאומנות והבעיות הנובעות מכך.
בין פרסומיה האחרונים ניתן למצוא את המאמרים הבאים:
בין שלל הביקורות שהופנו כלפי קריסטבה, בין חיוביות ובין שליליות, בולטות במיוחד הביקורות של יעקובסון ובארת לחיוב, ושל ספיבאק ואיאן אלמונד לשלילה.
יעקובסון, בהקדמה לספרה Desire in Language, כותב כי "הן קוראים והן מקשיבים, בין מסכימים או שבעקשנות מתנגדים, לא יכולים שלא להימשך לקולה הייחודי ולמתנתה שהיא היכולת לשאול ולתשאל את אותם הדברים שאנו תופסים כאקסיומות, וכן גם למתנתה השנייה שהיא היכולת 'לשחר' שאלות מסימני השאלה שעד אותו רגע היו להם".
איאן אלמונד מבקר את תפיסתה של קריסטבה כאתנוצנטריסטית.
הוא מתמקד בעיקר בניגוד, שלטענתו, קריסטבה מציגה בין החברות המוסלמיות לבין דמוקרטיות שבהן החיים די נוחים (155), תוך התעלמות מנשים בעולם המוסלמי, ותוך התייחסות לחיבוריו של סלמאן רושדי כהישג היחיד של תרבות שהיא "ריאקציונית ומבוססת ציד מכשפות"
ב-15 השנים שעד ל-2001 קריסטבה שהתה כפרופסורית אורחת באוניברסיטת קולומביה, וחלקה את משרתה עם הסמיוטיקאי והסופר אומברטו אקו ועם צווטאן טודורוב.
היא אף עובדת כמזכירה הביצועית של האגודה הבינלאומית לסמיולוגיה, וכחברה בוועדי־עורכים רבים.
באפריל 1997, הוענק לה אחד התארים המכובדים ביותר בצרפת, אביר לגיון הכבוד, על עבודתה שהקיפה 30 שנה, ושתורגמה לשפות רבות.
היא נבחרה כחברת חוץ של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים בשנת 1998, וכחברת חוץ של האקדמיה הבריטית בשנת 2002.
ז'ולייט גרקו הייתה שחקנית וזמרת שאנסונים צרפתייה.
ז'ולייט גרקו נולדה לאב קורסיקני ולאם צרפתייה.
בילדותה גדלו היא ואחותה בבית סבתה, אם אמה, בדרום צרפת ונשלחו ללמוד במנזר.
כחניכת מנזר הייתה ז'ולייט שקטה, ביישנית ומסוגרת.
בזמן מלחמת העולם השנייה והכיבוש הנאצי הייתה אמה חברה במחתרת הצרפתית, וגם ז'ולייט ואחותה התגייסו לפעילות זו.
כאשר נתפסו, גורשו אמה ואחותה למחנה הריכוז ראוונסבריק אך ז'ולייט, שהייתה אז בת 16, לא נשלחה עמן הודות לגילה הצעיר.
במקום להישלח לרוונסבריק, נשלחה למאסר בכלא בצרפת.
במהלך חורף 1943 שוחררה מהכלא, אך נאלצה לצעוד 8 קילומטרים לבדה חזרה לפריז, לבושה רק בשמלת הקיץ שלה.
בפריז היא מצאה מחסה אצל השחקנית Hélène Duc, אותה הכירה מהמחתרת הצרפתית.
לאחר המלחמה, דוק הוכרה כחסידת אומות עולם.
בשנת 1946 עזבה אמה את צרפת ונסעה להודו-סין עם הצי הצרפתי.
ז'ולייט עברה אל רובע סן ז'רמן דה פרה בפריז והחלה להסתובב בחוצות העיר, מגלה חיים חדשים שלא הכירה עד אז.
היא נקלטה בהווי הבוהמי של פריז לאחר המלחמה והייתה לאחת מכוכבותיו.
בלבושה השחור תמיד ובשערה השחור הארוך נראתה כהתגלמות האינטלקטואלים הצעירים, מנופצי האשליות ומוכי העוני, של הבוהמיה הצרפתית באותן שנים.
בהשפעת זמרי השאנסון שפגשה בשיטוטיה בפריז התחילה לשיר ועד מהרה כבשה לה מקום של כבוד בעולם השאנסון הצרפתי.
היא הייתה המוזה לרבים מן הסופרים והאמנים בסן ז'רמן דה פרה, כמו ז'אן-פול סארטר ובוריס ויאן, שאיתם נפגשה בקפה-קאבארט "השור על הגג", אותו מקום עצמו שדריוס מיו הנציח בבלט שלו בשם זה.
כמה מהם כתבו לה שירים לביצוע.
קולה העמוק והגמיש התאים להפליא לשירת שאנסונים, בדומה לזה של אדית פיאף לפניה.
היא התעניינה מאוד במוזיקת הג'אז שפרחה בשנות ה-50 וה-60 בפריז.
בשנת 1949 הייתה בת זוגו של חצוצרן הג'אז הנודע מיילס דייוויס.
בסוף שנות ה-50, לאחר שהופיעה במספר סרטי קולנוע צרפתיים, שבתה את ליבו של המפיק דריל זאנוק, שפתח בפניה את האפשרות להופיע בהוליווד.
היא הופיעה במספר סרטים והייתה ידידתם של ג'ון יוסטון, ארול פלין ואורסון ולס.
בהמשך ניסתה את כוחה במשחק והופיעה בסרטי קולנוע אחדים.
על אף הצלחותיה הרבות, כזמרת וכשחקנית, סבלה לעיתים מזומנות מדיכאון ואף ניסתה פעם להתאבד.
בין 1953 ל-1956 הייתה נשואה לשחקן פיליפ למר, ממנו נולדה בתה, לאחר מכן התגרשה ממנו ונישאה לשחקן מישל פיקולי, נישואין אלה ארכו בין 1966 ל-1977. ב-1988 התחתנה עם המוזיקאי ז'ראר ז'ואנסט, שליווה את ז'אק ברל.
במקביל לעיסוקיה האמנותיים הייתה פעילה כלוחמת לזכויות אדם.
שיר לאוהבים הקשישים ("אהבה בת עשרים", בגרסה העברית של נעמי שמר ויוסי בנאי)
שלום לך, עצבות, אוטו פרמינגר, 1958
שורשי השמיים, ג'ון יוסטון, 1958
סדק בראי, ריצ'רד פליישר, 1960
ההימור הגדול, ריצ'רד פליישר, 1961
ליל הגנרלים, אנטול ליטוואק, 1966
ז'וליאנו אאוס בלטי (פורטוגזית: Juliano Haus Belletti; נולד ב-20 ביוני 1976 בברזיל) הוא כדורגלן עבר ברזילאי-איטלקי ששיחק בעמדות המגן הימני והקשר.
כיום מאמן את קבוצת ברצלונה אתלטיק
את הקריירה התחיל בלטי בשנת 1993, במועדון הכדורגל הברזילאי קרוזיירו.
כעבור שנתיים, לאחר 22 הופעות במדי קרוזיירו, עבר לסאו פאולו אשר גם היא בברזיל.
בלטי שיחק עבור סאו פאולו עד שנת 1999, אז עבר לאתלטיקו מיניירו, שם הצליח לעזור לקבוצתו לסיים במקום השני בליגה הברזילאית.
בשנת 2002 עבר לאירופה, למועדון הכדורגל הספרדי ויאריאל.
בשנת 2004 הוא עבר לברצלונה, אחד ממועדוני הפאר של ספרד.
ב-17 במאי 2006, בגמר ליגת האלופות, הגיע אחד מהרגעים הגדולים בקריירה של בלטי.
חברו לקבוצה, סמואל אטו הבקיע על-מנת לעזור לקבוצתו להשוות את התוצאה ל-1-1. כמה דקות לאחר מכן, בדקה ה-81, קיבל בלטי מסירה מהמחליף השני של קבוצתו, הנריק לארסון והבקיע את שער הניצחון שהחזיר את הגביע לקטלוניה.
ב-22 באוגוסט 2007 חתם בלטי בצ'לסי, לאחר הסכם העברה עם ברצלונה בסכום של 5.5 מיליון אירו.
בגמר ליגת האלופות 2008 שותף בלטי כמחליף בדקות הסיום.
ביוני 2011 הכריז על פרישה מכדורגל.
ז'ולייט בינוש היא שחקנית קולנוע צרפתייה, זוכת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1997 על תפקידה בסרט "הפצוע האנגלי".
בינוש נולדה בפריז, בתם של ז'אן-מארי בינוש, במאי, שחקן ופסל, ומוניקה איווט סטלנס (ילידת 1939), מורה, במאית ושחקנית.
אביה גדל חלק מילדותו במרוקו, אך הוריו היו ילידי צרפת.
סבה מצד אמה, אנדרה סטאלנס, יליד פולין, אך ממוצא בלגי-וולוני, וסבתה מצד אמה, ג'וליה הלנה מלינרצ'יק, ממוצא פולני.
בעת הכיבוש הנאצי נכלאו באושוויץ על עצם היותם אינטלקטואלים.
כשהוריה התגרשו ב-1968, נשלחו בינוש בת הארבע ואחותה מריון לפנימיה.
בנערותן, בילו האחיות בינוש את חופשת הלימודים אצל סבתן מצד אימן, ולא ראו את הוריהם במשך חודשים.
בינוש אמרה בהמשך, כי הנטישה ההורית השפיעה עליה עמוקות.
בינוש הייתה תלמידה בינונית, בשנות העשרה שלה החלה לשחק בבית הספר, בהפקות של במה חובבנית.
בגיל שבע עשרה ביימה וכיכבה בהפקה סטודנטית של ההצגה "יציאת המלך" של יוג'ין יונסקו.
היא למדה משחק ב"קונסרבטואר הלאומי הגבוה לאמנות הדרמה", אך פרשה לאחר זמן קצר, מכיוון שלא אהבה את תוכנית הלימודים.
בתחילת שנות השמונים היא מצאה סוכן באמצעות חבר והצטרפה ללהקת תיאטרון, בשם הבדוי "ג'ולייט אדריאן".
היא סיירה עם הלהקה בצרפת, בבלגיה ובשוויץ.
בערך בתקופה זו, היא החלה בשיעורים אצל המורה למשחק ורה גרגה.
ניסיון המסך המקצועי הראשון שלה הגיע ב-1983 כניצבת בסדרת טלוויזיה, בת שלושה פרקים, בבימויו של ז'אק פנסטן, ואחריה תפקיד קטן באותה מידה בסרט טלוויזיה שביים פייריק גינארד.
לאחר מכן, בינוש קיבלה תפקיד משני בסרט קולנוע.
סרטיה המוקדמים של בינוש בשנים 1983-1984 ביססו את מעמדה ככוכבת בעלת שם בצרפת.
ב-1983 היא נבחנה להוביל את הסרט "היל מרי", של ז'אן לוק גודאר, סיפור מודרני של לידת הבתולה מריה.
גודאר ביקש להיפגש עם בינוש, לאחר שראה תמונה שלה שצולמה על ידי החבר שלה באותו זמן.
היא סיפרה כי בילתה שישה חודשים על סט הסרט בז'נבה, למרות שאחרי העריכה האחרונה תפקידה הצטמצם לסצנות בודדות.
תפקידי משנה נוספים הגיעו במגוון סרטים צרפתיים.
Les Nanas של אניק לאנה העניק לבינוש את תפקידה הבולט הראשון, כששיחקה מול הכוכבות המבוססות מרי-פרנס פיסיי ומאשה מריל.
היא זכתה לחשיפה משמעותית יותר בסרט "חיי משפחה" של ז'אק דוילון, בתפקיד בתו החורגת של הדמות המרכזית.
דוילון העיר כי בתסריט המקורי דמותה נכתבה כבת 14, אך הוא התרשם כל כך מהאודישן של בינוש, ושינה את גיל הדמות ל-17, כדי לאפשר לה לקבל את התפקיד.
באפריל 1985, בינוש קיבלה תפקיד-משנה בסרטו של בוב דקאוט, אדייה בלייר, מותחן משטרתי בכיכובם של פיליפ לאוטארד ואנני ז'ירארדו.
ב-1985 שיחקה בסרט Rendez-vous בתפקיד הראשי ועל משחקה בסרט הייתה מועמדת לפרס סזאר לשחקנית הראשית הטובה ביותר.
ב-1986 היא שיחקה בתפקיד ראשי בסרטו של ליאו קראקס "זה אצלה בדם", עליו הייתה מועמדת שוב לסזאר.
הפריצה הגדולה של בינוש הגיעה כשכיכבה בסרטו של פיליפ קאופמן "הקלות הבלתי נסבלת של הקיום" (1988).
בהמשך כיכבה בסרטים המצליחים "הנאהבים מפון נף" (שבישראל נקרא "המאהבים מפריז") (1991), שבו גילמה ציירת מיואשת (עליו קיבלה את פרס האוסקר האירופי), "החלטה גורלית" (1992), סרטו של לואי מאל, שעליו הייתה מועמדת לפרס סזאר, וב"שלושת הצבעים: כחול", סרטו האניגמטי של קשישטוף קישלובסקי, שעליו זכתה בפרס סזאר.
בסך הכול קיבלה בינוש שמונה מועמדויות לפרס הסזאר (כולם כשחקנית ראשית) וארבע פעמים לפרס האוסקר האירופי, שמתוכן זכתה בשלוש.
ב-1997 זכתה בפרס אוסקר כשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה ב"הפצוע האנגלי", שבו גילמה אחות קנדית המטפלת בזר פצוע במהלך מלחמת העולם השנייה.
הסרט פתח לה קריירה בינלאומית: אחריו כיכבה בסרטים הוליוודיים כדוגמת "שוקולד" (תפקיד שעליו הייתה מועמדת לאוסקר) ו"לגעת במילים", לצדו של ריצ'רד גיר.
היא שיחקה בתפקיד הראשי ב-"שוקולד", סרט מ-2000 שמבוסס על ספרה של ג'ואן האריס , ובוים על ידי לאסה הלסטרם.
הסרט מספר את סיפורה של אם צעירה (ז'ולייט בינוש) המגיעה לעיירה צרפתית עם בתה בת השש, שם היא פותחת חנות שוקולד.
במהרה החנות משנה את חייהם של תושבי העיירה.
הסרט היה מועמד לחמישה פרסי אוסקר; הוא צולם בצרפת, בעיירה פלביני ובטירת בנאק.
באותה שנה כיכבה לצד דניאל אוטיי בסרט "האלמנה מסן פייר", דרמה היסטורית בבימוי פטריס לקונט.
היא כיכבה בשניים מסרטיו של הבמאי האוסטרי מיכאל הנקה: "לחיות על הקצה" ובסרטו עטור השבחים "מחבואים", שבו גילמה את רעייתו החשדנית של דניאל אוטיי, ועליו הייתה מועמדת לפרס האוסקר האירופי.
בשלב זה בקריירה שלה דווח כי בינוש היא השחקנית הצרפתייה בעלת השכר הגבוה ביותר מעולם.
ב-2005, הגיעה לישראל לצילומים בסרט "מרי" בירושלים.
סרטו של הבמאי האמריקאי השנוי במחלוקת אבל פררה, שעסק בחקר האמונה המודרנית ובמעמדה של מריה מגדלנה בכנסייה הקתולית, בהשתתפות פורסט ויטאקר, מתיו מודין ומריון קוטילארד.
הסרט זכה בפרס הגראנד פרי בפסטיבל ונציה 2005. למרות השבחים והביקורות הטובות, הסרט לא זכה להפצה בשווקים מרכזיים כמו ארצות הברית ובריטניה.
ב-2006 שיחקה בדרמת פשע בשם "הסגת גבול" של הבמאי אנתוני מינגלה.
ב-2007 הגיעה לישראל שוב להשתתף בסרטו של עמוס גיתאי "התנתקות".
עלילת הסרט מפגישה בין בחור ישראלי צעיר (לירון לבו) לבין אחותו (ז'ולייט בינוש) המתגוררת בצרפת בלוויית אביהם.
הם מגלים אחד את השני מחדש, כשברקע מתמודדת ישראל עם תהליך ההתנתקות מגוש קטיף.
גיתאי מעתיק את מושג ההתנתקות גם למשמעות האישית, וחוקר את המונח הן רגשית והן אינטלקטואלית.
משתתפים נוספים בסרט היו ז'אן מורו, ברברה הנדריקס, דאנה איבגי, אורי קלאוזנר וישראל קטורזה.
באותה שנה, שיחקה בינוש בסרט "מסע הבלון האדום" מאת הבמאי הטאיוואני הו הסיאו-הסיין, ומספר את סיפורה של משפחה צרפתית כפי שהיא נראית דרך עיניו של סטודנט סיני.
הוא מבוסס על רעיון הסרט הצרפתי הקלאסי "הבלון האדום" משנת 1956 בבימויו של אלבר למוריס.
ב-2011 שיחקה במותחן האקשן "בן של אף אחד" בכיכובם של אל פצ'ינו וצ'נינג טייטום.
ב-2012 שיחקה בסרטו של דייוויד קרוננברג "קוסמופוליס", וגם שיחקה את הדמות הראשית בסרט הדרמה "לב פתוח" לצד השחקן הוונצואלי אדגר רמירס.
ב-2013 שיחקה בדרמה הרומנטית "מילים ותמונות" לצד קלייב אוון.
בהמשך היא כיכבה בדרמת המלחמה "להיפרד כל פעם מחדש" בדמותה של רבקה, צלמת מלחמה ידועה שנפצעת קשה בפיגוע טרור.
ב-2013 שיחקה בתפקיד הגיבורה הראשית, קאמי קלודל, בסרט קאמי קלודל, 1915, סרט ארוך בבימויו של ברונו דימון.
ב-2014 שיחקה בדרמה "העננים של סילס מריה" שכתב וביים אוליבייה אסאיאס, לצידה של קריסטן סטיוארט, וכן בסרט גודזילה.
ב-2017 שיחקה בסרט הפעולה "הרוח במעטפת", המבוסס על מאנגה יפנית באותו שם.
באותה שנה כיכבה בדרמה הרומנטית "תנו לשמש להיכנס" מאת הבמאית קלייר דני; עבור תפקידה בסרט הייתה בינוש מועמדת לפרס לומייר לשחקנית הטובה ביותר.
ב-2018 שיחקה בתפקיד הראשי בסרט "המסע ליושינו".
ב-2019 כיכבה בסרט "מי אתה חושב שאני?", ובסרטו של הבמאי היפני הירוקאזו קורה־אדה "סיפור חיי" לצד קתרין דנב, לודווין סנייה ואית'ן הוק.
ב-2020 שיחקה בינוש בסרט הקומדיה הצרפתי "איך להיות אישה טובה" שזכה לביקורות שליליות בעיקר.
ב-2022 שיחקה בדרמה הרומנטית "Fire" של הבמאית קלייר דני.
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה ב-12 בפברואר 2022 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
באותה שנה הופיעה גם בסרט הדרמה "נער החורף" של הבמאי כריסטוף הונורה , וכיכבה בסרט המותחן האמריקאי "דרך פרדייז" (אנ') בהפקה משותפת עם גרמניה ושווייץ.
בשנת 2023 גילמה את יוג'ני בסרט "הקדירה".
בשנת 2024 כיכבה בסדרת הדרמה הביוגרפית "הלוק החדש" (אנ') מבית אפל TV פלוס; בסדרה אשר מבוססת על חייו של מעצב האופנה כריסטיאן דיור, היא גילמה את דמותה של קוקו שאנל.
בפברואר 2025 הוכרז כי בינוש תכהן כנשיאת חבר השופטים של המהדורה ה-78 של פסטיבל קאן, ותירש את תפקידה של גרטה גרוויג.
זו תהיה הפעם השנייה בהיסטוריה של הפסטיבל שבה שתי נשים משמשות כנשיאות חבר השופטים שנתיים ברציפות.
בינוש לא נישאה מעולם אך היא אם לשני ילדים: רפאל (עם אנדרה אל), וחנה עם השחקן בנואה מאז'ימל המוכר מהסרט "המורה לפסנתר".
ז'וליו סזאר בפטיסטה (פורטוגזית: Júlio César Baptista, את שם המשפחה יש להגות "בטיסטה"; נולד ב-1 באוקטובר 1981 בסאו פאולו שבברזיל) הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
בפטיסטה החל את הקריירה שלו בסאו פאולו מליגת העל הברזילאית בשנת 2000, שם תופקד כקשר אחורי שאופיו הפיזי מתאים לו מאוד.
הרבו להצמיד לו את הכינוי "החיה" ואפילו "סטיבן ג'רארד הברזילאי".
בשנת 2003 עבר בפטיסטה לסביליה מספרד.
בסביליה המאמן הצעיר חואקין קפארוס החליט לתפקד אותו כחלוץ.
בשנתיים שלו בסביליה הוא הופיע 63 פעמים, והבקיע 38 שערים, ביניהם 20 בעונה אחת שהובילה אותו להיות סגן הפיצ'יצ'י (מלך השערים) של הליגה הספרדית.
בשנת 2005 הוא עבר לריאל מדריד, שם שיחק שנה אחת בעיקר כקשר שמאלי, בגלל הרצון של המאמן להתאים אותו לזינדין זידאן וגוטי שכבר תפסו את משבצות הקישור האחרות.
מסיבה זו, בפטיסטה לא יכל לשחזר את היכולת שהייתה לו בסביליה, והבקיע רק שמונה שערים בעונת .
בסוף אוגוסט 2006, עם סגירת חלון ההעברות, התקשורת קישרה אותו למעברים אפשריים לטוטנהאם הוטספר או ארסנל, כולל אפשרות של החלפתו בחוסה אנטוניו רייס מארסנל.
בפטיסטה עצמו הצהיר וחזר כי הוא לא מעוניין במעבר הרחק ממדריד.
אף על פי כן, ביום האחרון של חלון ההעברות, ה-31 באוגוסט, בפטיסטה אכן עבר לארסנל בתמורה לחוסה אנטוניו רייס.
העסקה כללה השאלה של שני השחקנים לשנה אחת לקבוצות המנוגדות, ארסנל וריאל מדריד.
ונגר העריץ בגלוי את בפטיסטה וניסה להשיג אותו כשהיה צעיר יותר.
בכל זאת, הוא לא שיחק באופן קבוע.
הוא הבקיע רביעייה בעבור ארסנל במשחק רבע גמר גביע הליגה נגד ליברפול.
הקבוצה ניצחה 6-3 ובפטיסטה גם החמיץ פנדל.
בקיץ האחרון שוב רצה לחזור למדריד ולהילחם על מקומו.
בסוף עונת , הוא סיים את תפקידו בארסנל וחזר לריאל מדריד בתום עסקת ההשאלה.
הודות להגעתו של המאמן החדש ברנד שוסטר, ובנוסף לכך בזכות הכושר הטוב שלו שהפגין בקופה אמריקה ובליגת האלופות מול קבוצות כמו לאציו, מולה הבקיע את שער ליגת האלופות הראשון שלו, בפטיסטה קיבל דקות משחק רבות יותר בעמדה המתאימה לו.
בפסטיסטה המשיך לשחק היטב, והשער השני שלו באותה עונה היה השער היחיד במשחק הקלאסיקו בין ריאל מדריד וברצלונה.
בזכות השער שהבקיע, ריאל מדריד ניצחה את ברצלונה בקאמפ נואו בפעם הראשונה מזה 24 שנה.
בקיץ 2008 הצטרף לרומא תמורת 12 מיליון ליש"ט.
בחלון העברות בינואר 2011 עבר בפטיסטה לקדנציה נוספת בספרד למועדון הכדורגל מאלגה שם הוא חתם עד 2014 תמורת 2 מילון יורו.
ב-24 ביולי 2013 חתם בקבוצה הברזילאית קרוזיירו לשנתיים.
ב-23 במרץ 2016 חתם באורלנדו סיטי מה-MLS.
ב-18 באוגוסט 2018 חתם בקלוז' הרומנית.
בפטיסטה משחק בנבחרת ברזיל החל משנת 2001 והוא בעל 34 הופעות ו-10 שערים.
בפטיסטה לא השתתף עם הנבחרת במונדיאל 2006 בגלל כושר ירוד באותה תקופה, אך זכה בשני קופה אמריקה בשנים 2004 ו-2007. הוא הבקיע את השער הראשון בגמר הקופה אמריקה 2007 נגד ארגנטינה.
בשאר הטורניר הבקיע עוד שני שערים.
ז'וליו סזאר סוארז דה אספינדולה (בפורטוגזית: Júlio César Soares de Espíndola; נולד ב-3 בספטמבר 1979), הידוע בשם ז'וליו סזאר, הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדת השוער.
סזאר נולד בעיר בדרום מזרח ברזיל, ושיחק עבור קבוצה מקומית 6 שנים.
הוא התחיל לשחק כדורגל אולמות בפרוורי ריו דה ז'ניירו, שם בילה את רוב ילדותו.
הוא נלקח על ידי אינטר מילאנו ומיידית הושאל לקייבו ורונה בעונת עקב העובדה שבאינטר התמלא המקום לשחקנים לא אירופאיים.
בששת חודשיו עם קייבו, ז'וליו סזאר לא שיחק אפילו פעם אחת.
באוגוסט 2005, הוא הצטרף לאינטר לאחר חתימה על הסכם לשלוש שנים.
הוא החליף את פרנצ'סקו טולדו כשוער ראשון לסדרת משחקי ידידות בקיץ.
הוא הרשים במשחקים האלו ולכן פתח גם בתחילת הליגה.
למרות זאת, ירידה בכושר ורמזים על הארכת החוזה הובילו לספסולו, אך הוא במהרה השיב את מקומו כשוער הראשון לקראת סיום העונה.
סזאר היה חלק חשוב מעונת 2009-10 שבה אינטר זכתה בטרבל : בליגת האלופות, בליגה האיטלקית ובגביע האיטלקי.
בזכות ביצועיו בליגת האלופות באותה עונה הוא זכה בתואר שוער השנה של אופ"א מה שביסס את מעמדו כאחד השוערים הטובים בעולם באותה תקופה.
בסיום עונת עזב סזאר את אינטר לאחר שבע עונות שאיתה זכה חמש פעמים בליגה האיטלקית,3 פעמים בגביע האיטלקי ובליגת האלופות.
ב-29 באוגוסט 2012 חתם על חוזה לארבע שנים בקווינס פארק ריינג'רס מהפרמייר ליג.
באותה עונה ירד סזאר עם הקבוצה לליגת המשנה האנגלית.
ב-7 בפברואר 2014 סזאר אישר שחתם על השאלה לקבוצת ה-MLS טורונטו.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי טורונטו במשחק חוץ נגד סיאטל סאונדרס ב-15 במרץ 2014, המשחק הסתיים בניצחון 2-1 משני שערים של שחקן הרכש החדש ג'רמיין דפו.
ב-19 באוגוסט 2014 סזאר חתם בבנפיקה ליסבון הפורטוגזית לשנתיים.
ב-28 בנובמבר 2017 סזאר שוחרר מבנפיקה ליסבון.
ב-2018 חזר למועדון בו התחיל את הקריירה, פלמנגו.
בקדנציה השנייה שלו בקבוצה הופיע במשחק אחד.
ז'וליו סזאר שיחק 87 פעמים עבור נבחרת ברזיל, איתה זכה בקופה אמריקה 2004. הוא נקרא למונדיאל 2006 בגרמניה כשוער שלישי, אך לא זכה לדקות משחק.
שימש כשוערה הראשון של הנבחרת במונדיאל 2010 ובמונדיאל 2014. סזאר אף היה שותף לתבוסה 7-1 לנבחרת גרמניה, במהלך מונדיאל 2014 שהתקיים בברזיל שאחריו פרש מהנבחרת.
הוא נשוי לדוגמנית-שחקנית הברזילאית סוזאנה ורנר , ולהם שני ילדים.
ז'וליאן פול בליץ היה צ'לן, מנצח ומורה אמריקאי.
בליץ היה המנהל המוזיקלי הראשון של התזמורת הסימפונית של יוסטון.
בליץ נולד בגנט, בלגיה, בנם של הכנר אדוארד א.
בהיותו בן שנתיים עבר עם משפחתו לארצות הברית.
הוא החל ללמוד נגינה בכינור אצל אביו, שהתמנה למנהל המוזיקלי הראשון של הפילהרמונית של קנזס סיטי.
בשנת 1901 החל את לימודי המוזיקה בקונסרבטוריון המלכותי בגנט, שם למד אצל פול-אנרי-ז'וזף לברון, ז'וזף לאמפן, יוזף יאקובס, לאון רינסקוף ואדוארד יאקובס.
בליץ הופיע לראשונה בשנת 1904 וסיים את לימודיו בקונסרבטוריון בהצטיינות יתרה ב-1905.
בליץ התקבל כצ'לן בתזמורת הקורסאל באוסטנד שבבלגיה, ואחר כך חזר לארצות הברית.
הוא התגורר זמן קצר בניו יורק ואז התקבל לעבודה בביילור קולג' בבלטון, טקסס.
בשנת 1913 ייסד בליץ את התזמורת הסימפונית של יוסטון והיה למנצחה הראשון; במקביל ניהל גם את פעולות "מועדון מפתח סול" של יוסטון.
כהונתו של בליץ ביוסטון נמשכה עד 1916. משנת 1917 עד 1922 ניצח על התזמורת הסימפונית של סן אנטוניו.
בליץ ניצח גם על האגודה הכוראלית שמינאד של "מועדון המוזיקה של יום שלישי" בסן אנטוניו.
בשנים הבאות עבד בהוראה במכללות שונות בטקסס.
בשנת 1950 עבר בליץ לדאלאס, שם לימד והדריך במוזיקה בבתי ספר ציבוריים והופיע כצ'לן אורח עם התזמורת הסימפונית של דאלאס.
בליץ נשא לאישה את הפסנתרנית פלורה בריגס ב-24 בינואר 1921. הוא מת בדאלאס ב-17 ביולי 1951. לזוג היה בן יחיד, אדוארד בליץ, שהיה לסגן הצ'לן הראשי בתזמורת הסימפונית של דאלאס.
ז'וליין אסקודה (צרפתית: Julien Escudé; נולד ב-17 באוגוסט 1979) הוא כדורגלן עבר צרפתי ששיחק בעמדת הבלם.
אסקודה החל את קריירת המשחק שלו ב-1998 במדי קבוצת קאן.
אסקודה הפגין יכולת משחק טובה ובעקבות זאת החליט מאמנה של סטאד רן, פול לה גן, להחתים אותו על חוזה.
אסקודה הגיע לראן ב-1999, ושיחק בה ארבע עונות.
בשנת 2003 עבר לשחק באייאקס אמסטרדם, שם הבקיע שישה שערים.
בינואר 2006 עבר לשחק בסביליה, ובאותה שנה זכה עם הקבוצה בגביע אופ"א, לאחר ניצחון 4-0 על מידלסברו במשחק הגמר, וכן זומן לסגל נבחרת צרפת.
אחיו של ז'וליין אסקודה הוא הטניסאי ניקולה אסקודה.
ז'ולקייבקה-אוסאדה (בפולנית: Żółkiewka-Osada) הוא כפר בפרובינציית לובלין אשר במזרח פולין.
בכפר נמצא מושב הגמינה ז'ולקייבקה (בפולנית: Gmina Żółkiewka).
הכפר שוכן במרחק של כ-26 קילומטרים דרום-מערבית לעיר קרסניסטב, וכ-42 קילומטרים דרום-מזרחית לעיר המחוז לובלין.
אוכלוסיית הכפר מונה 790 נפשות.
האזכור המוקדם ביותר של הכפר ז'ולקייבקה-אוסאדה (אשר נקרא באותה התקופה ז'ולקייב) הוא במסמכים היסטוריים משנת 1359. בשנת 1702 קיבל הכפר מעמד של עיירה, ולאחר מכן ניתן לו שמו הנוכחי.
בשנת 1868 איבד הכפר מעמד זה, וחזר להיות כפר בשנית.
על פי מפקד האוכלוסין שנערך בפולין בשנת 1921, כלל הרכבו הדמוגרפי של הכפר קהילה יהודית בת 1,308 נפשות, אשר היוותה 64.6 אחוזים מאוכלוסיית הכפר הכוללת.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בכפר הוא מהמאה ה-17, ובמחצית השנייה של המאה ה-19 גדל מספר היהודים ביישוב באופן משמעותי, תוך שנטלו חלק בולט בפיתוח היישוב.
בין מלחמות העולם פעלו בכפר מפלגות ותנועות נוער ציוניות שונות, לצד פעילות של אגודת ישראל ושל הבונד.
בשנת 1928 פרעו ביהודי הכפר פולנים מקומיים, ובשנת 1936 חולל בית העלמין היהודי המקומי.
בשנת 1937 נערכו בשנית פרעות נגד יהודי הכפר, והדבר חזר על עצמו גם בשנת 1938.
באמצע ספטמבר 1939 נכבש הכפר בידי הגרמנים, ואלו החלו בביצוע מעשי התעללות וביזה ביהודיו.
כעבור כשבועיים נכנס לכפר הצבא האדום, אך כעבור 8 ימים שבו למקום הגרמנים בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
במהלך תקופת הביניים ערכו פולנים מקומיים פוגרום ביהודי הכפר, בו נרצחו כ-20 יהודים, ונבזז רכוש רב.
עם כניסת הגרמנים ליישוב, הטילו על יהודיו עבודות כפייה קשות, חלקן במחנות עבודה.
מאוקטובר 1940 ועד מאי 1942 הגיעו לכפר פליטים יהודים מיישובי הסביבה, עד שמספר יהודי המקום הגיע לכ-2,300 איש.
ב-15 במאי 1942 ערכו אנשי ס"ס בסיוע שוטרים פולנים אקציה בכפר, תוך ירי ביהודים מסתתרים.
כ-1,000 יהודים שולחו למחנה ההשמדה סוביבור, והיתר הוכנסו לגטו שהוקם בכפר.
באוקטובר 1942 הועברו יהודי הגטו שבכפר לגטו איזביצה, ומשם שולחו למחנה ההשמדה סוביבור במספר משלוחים יחד עם יהודי הסביבה שרוכזו בגטו בעיר.
ז'וליין פובר הוא כדורגלן עבר צרפתי ששיחק בעמדת הקשר.
יליד העיר לה האבר, פובר התקדם במחלקות הנוער של המועדון קאן משנת 1998, והחל את הקריירה שלו כמגן ימני.
בעקבות מהירותו הגבוהה ויכולת ההגבהות שלו, הוסב לעמדת הקשר הימני.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרים של קאן בעונת 2001-2000, בגיל 18. הוא במהרה רכש לעצמו מקום של קבע בהרכב הקבוצה, ולבסוף משך את עיניהן של מועדוני ליגת העל הצרפתית.
ז'ירונדן דה בורדו החתימה אותו בשנת 2004, והוא שיחק בקבוצה במהלך 96 משחקים, וגם היה שותף למשחקיה במסגרת ליגת האלופות.
ב-23 ביוני 2007, העיתון הצרפתי ל'אקיפ דיווח שפאובר על סף חתימה על סך 6.5 מיליון אירו במועדון הסקוטי גלאזגו ריינג'רס.
למרות כל זאת, ב-1 ביולי, הוא הוחתם לבסוף על ידי וסטהאם יונייטד תמורת 6.1 מיליון לירות שטרלינג.
הוא סבל מקרע בגיד אכילס אחרי משחק קדם העונה ב-17 ביולי, נגד המועדון הצ'כי סיגמה אולמוץ, כאשר הצפי לחזרתו לכשירות נמדד לכחצי שנה.
הוא ערך את הופעת הבכורה הרשמית שלו במועדון הלונדוני בתור מחליף בשלהי המשחק הביתי נגד פולהאם ב-12 בינואר 2008. עונתו הראשונה באנגליה לוותה בפציעות מתמשכות, והוא שיחק בסך הכל ב-8 משחקים בכל המסגרות עבור וסטהאם יונייטד.
פובר קיבל אישור לנהל משא ומתן עם ריאל מדריד ב-30 בינואר 2009, כאשר המעבר שלו לספרד בוצע יום אחד בלבד לאחר מכן, לאחר שחתם על חוזה השאלה עד סוף עונת 2008-2009, תמורת סכום של 1.5 מיליון פאונד עם אופציה לרכישתו על ידי ריאל בתום החוזה.
פובר שיחק את משחקו הראשון עבור המועדון הספרדי ב-7 בפברואר 2009, בניצחון 1-0 נגד ראסינג סנטנדר.
לבסוף ריאל מדריד החליטה שלא לרכוש אותו, והוא חזר לווסטהאם.
ב-27 ביוני 2012 חתם לשלוש שנים באלאזיספור הטורקית לשלוש שנים.
לאחר חצי עונה בטורקיה חתם בבורדו הצרפתית ובמדיה שיחק עד תום עונת .
ב-17 בינואר 2017 חתם באינטר טורקו הפינית.
בינואר 2018 חתם בבורנאו מליגת העל האינדונזית.
פובר ערך את הופעת הבכורה עבור נבחרת צרפת ב-16 באוגוסט 2006, במשחק נגד בוסניה והרצגובינה.
הוא לבש את החולצה מספר 10, והפך לשחקן הראשון שמשחק תחת מספר זה מאז פרישתו של זינדין זידאן.
הוא חתם את הופעת הבכורה שלו בזכות שער ניצחון שכבש בדקה האחרונה של המשחק, וחתם על תוצאת המשחק 2-1 עבור נבחרתו.
מאחר שפובר ערך רק הופעה אחת בנבחרת שהיא לא במסגרת רשמית, על פי חוקי פיפ"א הוא רשאי לייצג נבחרת אחרת.
באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מרטיניק בתיקו 1-1 נגד במסגרת מוקדמות גביע האיים הקריבים בו גם כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת.
ז'אן-פרנסואז ז'ולי אדלד ברנאר רקמייה , אשת חברה בולטת בצרפת בראשית המאה ה-19.
נולדה בליון שבצרפת, בתם של ז'אן ברנאר, נוטריון במקצועו, ומארי-ז'ולי מאטון.
ב-1793, בהיותה בת 15, נישאה לז'אק רקמייה, בנקאי אמיד בן 42, שהיה מאהבהּ של אמהּ במשך שנים רבות.
באותה העת שרר בצרפת שלטון הטרור של רובספייר.
ייתכן כי רקמייה היה אביה הביולוגי של ז'ולייט, ונישא לה כדי להבטיח שתירש אותו אם יוצא להורג, דבר שלא קרה.
ב-1800 מונה ז'אק רקמייה לנשיא הבנק המרכזי של צרפת.
מעמדו החדש של בעלה פילס את דרכה לצמרת החברה הפריזאית.
המגזין Journal des Dames et des Modes דיווח על רעיונותיה בתחום האופנה, והיא אירחה בסלונה את האליטה הפוליטית והספרותית.
בין באי ביתה היו קרל הארבעה עשר, מלך שוודיה, ז'אן ויקטור מארי מורו, מאדאם דה סטאל ובנז'מין קונסטן.
ב-1803 אסר נפוליאון בונפרטה על מאדאם רקמייה לארח בביתה, בטענה שהמקום משמש לכינוסים של יריביו הפוליטיים.
בתחילה חזרה רקמייה לעיר הולדתה ליון, ואחר כך עברה לרומא ולנאפולי, בה התיידדה עם יואכים מוראט, ורעייתו קרולין בונפרט, שהיו מעורבים בתוכניות להדיח את נפוליאון ולהשיב לכס השלטון את המלכים לבית בורבון.
בסופו של דבר פתחה מחדש את הסלון שלה בקופה שבשווייץ, שם שהתה חברתה מאדאם דה סטאל.
ב-1805 ספג ז'אק רקמייה הפסדים כלכליים קשים.
ז'ולייט תכננה להתגרש ממנו ולהינשא לנסיך אוגוסטוס פרדיננד מפרוסיה, אך אף שרקמייה הסכים, הדבר לא יצא לפועל.
לאחר הפלת שלטונו של נפוליאון, וחזרתו של לואי השמונה עשר, שבה רקמייה לפריז, וב-1817 פתחה מחדש את הסלון.
בין אורחי הסלון הקבועים בתקופה זו היו פרנסואה-רנה דה שאטובריאן, פייר-סימון בלאנש וז'אן-ז'אק אמפר.
בערוב ימיה איבדה מאדאם רקמייה חלק ניכר מהונה, היא סבלה ממחלות שונות וראייתה נחלשה.
אף על פי כן, לא איבדה את השפעתה ומעמדה בחברה הגבוהה בפריז.
ב-1849 נפטרה רקמייה ממחלת הכולרה, ונקברה בבית הקברות של מונמארטר.
שמה של רקמייה נקשר ברהיט דמוי ספה עליו היא שרועה בציורו המפורסם של ז'אק-לואי דויד.
הרהיט קרוי "ספת רקמייה" והוא למעשה כעין מיטה קצרה עם משענת בצדה האחד.
ז'וליאן גרין (Julien Green; 6 בספטמבר 1900 - 13 באוגוסט 1998), סופר אמריקני שכתב בעיקר בצרפתית.
הוא נולד בפריז להורים אמריקנים.
אמו הייתה מצאצאיו של ג'וליאן הארטרידג' שהיה ציר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית במדינת ג'ורג'יה, ואביו היה בנקאי שעבד בפריז.
ב-1916, אחרי מות אמו שהייתה פרוטסטנטית, המיר את דתו לקתולי לבקשת אחיותיו ואביו.
ב-1917 התנדב לשירות האמבולנסים האמריקני במלחמת העולם הראשונה, אך נאלץ לעזוב את תפקידו זה אחרי שהתברר כי היה בן 17 שנה בלבד.
ב-1918 שירת בצלב האדום האמריקני שישה חודשים ואחר כך בחיל התותחנים הצרפתי בדרגת סגן משנה עד 1919. הוא למד באוניברסיטת וירג'יניה בארצות הברית (1919–1922) ושם כתב את ספרו הראשון באנגלית.
עם סיום לימודיו שב לצרפת והחל בקריירה ספרותית בלשון הצרפתית שנמשכה עד 1940, כאשר חזר לארצות הברית בעקבות מפלת צרפת במלחמת העולם השנייה ב-1942 גויס לצבא האמריקני ונשלח לניו יורק כדי לשרת במשרד האינפורמציה המלחמתית של ארצות הברית.
במשך כשנה שימש כשדרן ברדיו "קול אמריקה" ושיתף פעולה עם אנדרה ברטון ועם יול ברינר בשידורים יומיים לצרפת הכבושה.
עם סיום המלחמה שב מיד לצרפת והמשיך בקריירה הספרותית שלו.
ב-1970 קיבל את הפרס הגדול לספרות מטעם האקדמיה הצרפתית, וב-1971 נבחר לחבר אקדמיה זו.
בכך היה החבר הראשון של האקדמיה הצרפתית שלא החזיק באזרחות צרפתית.
ב-1972, נשיא צרפת, ז'ורז' פומפידו הציע לו אזרחות צרפתית אך הוא סירב והעדיף להישאר אזרח אמריקני.
ב-1990 ביקר בעיר קלגנפורט שבאוסטריה והתפעל מן הפסל של מריה, אם ישו שניצב בכנסייה של עיר זו.
ב-1994 אימץ לעצמו כבן את הסופר והמחזאי הצרפתי אריק ז'ורדאן שהיה הומוסקסואל.
ז'וליאן גרין עצמו גם הוא היה הומוסקסואל, כפי שהוא מגלה בספריו.
ז'וליאן גרין מת בפריז ב-1998 ועל פי צוואתו נקבר באוסטריה בכנסיית קלגנפורט.
הרומנים והנובלות של ז'וליאן גרין עוסקים בעיקר ביחסי מין, בהומוסקסואליות, באמונתו הדתית ובשאלת ההבחנה בין הטוב והרע.
הרומן הראשון החשוב שלו "אדריין מזוראט" (1927) עובד לקולנוע ב-1953. ב-1929 הופיע הרומן לויתן שגם הוא עובד לסרט קולנוע (1962).
אף שהיה הומוסקסואל, הוא כתב אודות יחסי מין בין גברים ונשים כפי שמשתקף, בין היתר, בנובלה הסוריאליסטית "חצות לילה" (1936) המתארת את התעוררותה המינית של נערה מתבגרת.
ז'וליאן גרין כתב כחמישים ספרים ובהם רומנים ונובלות רבים, 18 ספרי יומן, 4 ספרי אוטוביוגרפיה 4 מחזות, מסה ופואמה בפרוזה.
ב-1987 פרסם את הרומן "ארצות רחוקות" שהיה הספר הראשון מתוך הטרילוגיה "דיקסי" (כינויה של הקונפדרציה של מדינות הדרום במלחמת האזרחים האמריקנית).
ב-1989 הופיע הרומן השני של טרילוגיה זו "כוכבי הדרום", ואילו ב-1994 הופיע הרומן "דיקסי".
ז'וליאן גרין אפיין את עצמו כ"בן הדרום" - אפיון אשר ירש מאמו.
ז'וליאן גרין נודע בצרפת לא בשל הרומנים והנובלות, אלא בעיקר בשל יומניו שהתפרסמו ב-18 כרכים (1936–2006).
יומנים אלה כוללים תיעוד של חייו הספרותיים והדתיים, ומציגים את חיי האמנות והספרות בפריז החל ב-1928 עד מותו.
שני היומנים האחרונים הופיעו אחרי מותו (2001 ו-2006).
ז'ולייט חסין הייתה פרופסור לספרות, חוקרת ומבקרת ספרות ישראלית.
פרופסור ז'ולייט חסין נולדה בעיר מקנס אשר במרוקו, נצר למשפחה מיוחסת – מצאצאי רבי דוד חסין, גדול פייטני ומשוררי יהדות מרוקו.
עלתה עם משפחתה בגיל 14 לישראל בשנת 1962. היא קיבלה תואר ראשון בספרות צרפתית וכללית באוניברסיטת בר-אילן, ותואר שני ודוקטור קיבלה באוניברסיטת סורבון בפריז.
עבודת הדוקטורט עסקה ב"השפעת השירה והאסתטיקה של בודלר על יצירתו של פרוסט".
חסין הייתה מומחית בעלת שם עולמי ליצירותיו של מרסל פרוסט, והיא נטלה חלק חשוב במילון אנציקלופדי על פרוסט שיצא לאור ב-2005 בפריז.
היא פרסמה מסות, מחקרים וספרים העוסקים רובם בחקר האסתטיקה של פרוסט ותהליכי כתיבתו.
כמו כן כתבה מאמרים רבים וכן ארבעה ספרים בהוצאות מדעיות בצרפת, במסגרת המכון המדעי לחקר כתבי היד של פרוסט, בו הייתה חברה.
מלבד זאת כתבה ספרים ומאמרים רבים בעברית על הזיקה בין פרוסט לדוד שחר, על ש"י עגנון ועל דליה רביקוביץ
בריאיון לכתב העת "פסיפס" ב-1989 אמרה, כי "הספרות הצרפתית והכללית מעוררות בי אמוציות אינטלקטואליות אסתטיות, בשעה שהעיסוק בספרות העברית, המחייב אותי למעורבות עמוקה, מעשיר את רובד הדמיון והרגשות.
מבחינתי, היום תחום אחד משלים את השני".
פרופסור ז'ולייט חסין כיהנה כפרופסור לספרות משווה באוניברסיטת בר-אילן .
שירה ומיתוס ביצירתה של דליה רביקוביץ, עקד, 1989
אמנות ויהדות ביצירתו של פרוסט, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1994. ()
סוליקה הצדקת הרוגת המלכות , מוסד ביאליק, 2012 - ספר על סול חגואל
ז'וליו פרסטס דה אלבוקרקה (בפורטוגזית: Júlio Prestes de Albuquerque; 15 במרץ 1882 - 9 בפברואר 1946) היה עורך דין, משורר ופוליטיקאי ברזילאי.
בשנת 1909 החל את הקריירה הפוליטית שלו כשנבחר לסגן נשיא מדינת סאו פאולו, על ידי מפלגת פאוליסטה הרפובליקנית (PRP) .
חוליו פרסטס נבחר שוב מספר פעמים, ונשאר בתפקידו עד 1923. כנציג המדינה, הוא הגן על עובדי המדינה, הציג את הצעות החוק שיצרו את בית הדין לביקורת בסאו פאולו ואת הפקולטה לרפואה וטרינרית ומדעי בעלי החיים של אוניברסיטת סאו פאולו.
בשנת 1923, הוא היה נשיא ועדת הכספים של סאו פאולו.
באותה שנה הוא נבחר לסגן הנשיא הפדרלי.
בהמשך, הוא היה יו"ר ועדת הכספים ומנהיג הממשל של הנשיא וושינגטון לואיס.
בתקופה זו הוא היה אחראי על אישורה של תוכנית הייצוב הכלכלי והפיננסי בדצמבר 1926.
בשנת 1927 הוא נבחר מחדש לסגן הנשיא הפדרלי.
עם מותו של קרלוס דה קמפוס, אז נשיא סאו פאולו, אביו, קולונל פרננדו פרסטס, התפטר מתפקיד סגן נשיא המדינה.
עקב אירוע זה נערכו בחירות חדשות וג'וליו פרסטס נבחר לנשיא מדינת סאו פאולו ונכנס לתפקידו ב-14 ביולי 1927. בין השנים 1927 ו-1930 היה נשיא מדינת סאו פאולו.
פרסטס הגיע למעמד נשיא נבחר של ברזיל בזכות ניצחונו בבחירות 1930. לא עלה לשלטון בגלל מהפכת 1930 אשר הדיחה את הנשיא וושינגטון לואיס כחודשיים לפני שפרסטס היה אמור לעלות לשלטון.
על שמו נקרא אולם הקונצרטים המרכזי של סאו פאולו - הסאלה סאו פאולו, וכן תחנת הרכבת הסמוכה אליו.
ז'וליין אבסלון הוא רוכב אופני הרים צרפתי לשעבר שרכב עד פרישתו ב-2018 עבור קבוצת BMC השווייצרית.
אבסלון נחשב אחד מרוכבי אופני ההרים הבולטים בהיסטוריה של הענף וזכה בכל התארים החשובים הקיימים.
אבסלון הוא אלוף אולימפי במרוץ הקרוס קאונטרי באולימפיאדות אתונה (2004) ובייג'ינג (2008).
אבסלון נולד וגדל ברָאון-או-בּואָה, עיירה קטנה במחוז ווז' שבחבל לורן.
בטרם פנה לרכיבת אופניים, ניסה אבסלון מספר ענפי ספורט.
בהם ג'ודו וסקי שלטענתו, תרמו לו רבות בהמשך דרכו כרוכב בתחומים: שיווי משקל, נפילה נכונה (הימנעות מפציעות) ויכולת לבצע פניות.
הוא החל לרכוב על אופני הרים ב-1995 (בן 14) וכבר במרוץ השלישי בו השתתף, הצליח להעפיל לאליפות צרפת בנערים (עד גיל 18) שם סיים במקום הרביעי, חודשיים בלבד אחרי שהחל להתאמן.
לאחר שניצח באליפות העולם לנערים ב-1998 (במון סן-אן (Mont Sainte-Anne) בקנדה), קיבל חוזה מקצועני בקבוצת "סקוט".
למרות ששבר את שורש כף היד ב-2000, הוחתם אבסלון באותה שנה על ידי קבוצת "ביאנקי".
ב-2001 ניצח בפעם הראשונה מרוץ בסבב הגביע העולמי ובהמשך, ניצח באליפות העולם עד גיל 23 שהתקיימה בוייל שבארצות הברית.
ב-2002 שב וניצח באליפות העולם עד גיל 23 שהתקיימה בקפרון (Kaprun) שבאוסטריה.
במשחקים האולימפיים באתונה ב-2004, ניצח אבסלון במרוץ הקרוס קאונטרי בצורה ברורה והקדים בדקה אחת את אלוף אירופה, הספרדי חוסה אנטוניו הרמידה (José Antonio Hermida) וב-2.03 דקות את ברט ברנטיינס (Bart Brentjens), מנצח אולימפיאדת אטלנטה (1996).
כשבועיים לאחר מכן, ניצח לראשונה באליפות העולם לבוגרים שנערכה בלה ז'ה (Les Gets) שבצרפת כשהקדים את בן ארצו, סדריק ראוואנל (Cédric Ravanel) ואת השווייצרי, תומאס פרישקנכט (Thomas Frischknecht).
ב-2005 ניצח שנית באליפות העולם שנערכה בליביניו שבצפון איטליה והקדים את השווייצרי כריסטוף סאוזר (Christoph Sauser) ואת חוסה אנטוניו הרמידה וב-2006 ניצח בשלישית באליפות העולם שנערכה ברוטורואה (Rotorua) בניו זילנד והקדים שוב את סאוזר ואת השוודי פרדריק קסיאקוף (Fredrik Kessiakoff).
ב-2007 ניצח בפעם הרביעית ברציפות באליפות העולם, שנערכה בפורט ויליאם שבסקוטלנד והקדים את השווייצרים ראלף נף (Ralph Näf) ופלוריאן פוגל (Florian Vogel).
באליפות העולם ב-2008, שהתקיימה בואל די סול (Val di Sole) שבאיטליה, נכשל אבסלון לחלוטין ונטש את המרוץ.
כחודשיים מאוחר יותר הגיע אבסלון לאולימפיאדת בייג'ינג כאחד המועמדים לניצחון.
הוא הצליח לשמור על תוארו כאלוף אולימפי לאחר שניצח במרוץ בבייג'ינג והקדים את בן ארצו, ז'אן-כריסטוף פרו (Jean-Christophe Péraud) ב-1.07 דקות ואת השווייצרי הצעיר, נינו שורטר, ב-1.53 דקות.
ב-2009 סיים אבסלון שני באליפות העולם שנערכה בקנברה שבאוסטרליה במאוץ אל קו הסיום, לאחר המנצח, נינו שורטר, עמו ניהל דו-קרב צמוד לאורך חלק גדול מהמרוץ.
בסבב הגביע העולמי של 2012 ניצח אבסלון בשני מרוצים: אופליז (בלגיה) ולה ברסה, הסמוך למקום מגוריו בצרפת.
לאולימפיאדת לונדון (2012) הגיע כאחד המועמדים המובילים לניצחון, אך כבר מהזינוק פיגר אחר המובילים ולאחר שהיה מעורב בנפילה, פרש מן המרוץ.
ב-2013 עבר אבסלון לקבוצת יצרן האופניים השווייצרי BMC.
הוא ניצח בשנה זו באליפות אירופה באופני הרים שהתקיימה בברן שבשווייץ.
כמו כן, הוא ניצח באליפות צרפת ובמרוץ מון-סנט-אן (קנדה) שבסבב הגביע העולמי.
באליפות העולם ב-2014, שנערכה בסמוך ללילהאמר שבנורווגיה, נפל אבסלון בתחילת המרוץ, אך הצליח להתגבר על הפיגור וגבר על יריבו הקבוע, נינו שורטר, בפער גדול של קרוב ל-2 דקות.
לאורך כל סבב הגביע העולמי העולמי ב-2014 ניהל אבסלון מאבק צמוד עם נינו שורטר.
בשלושת המרוצים הראשונים ניצח אבסלון ואילו בארבעת המרוצים האחרונים ניצח שורטר, אך המיקומים הגבוהים של אבסלון גם כשנוצח העניקו לו את הניצחון בסבב.
בעונת 2015 ניצח אבסלון במרוץ באלבשטט (גרמניה) בסבב הגביע העולמי, היה זה ניצחונו ה-30 במרוצי הסבב ובכך קבע שיא חדש.
בשלושת המרוצים האחרונים של הסבב (מתוך 6 מרוצים) הקדים אותו נינו שורטר, שניצח גם בסבב, לפני אבסלון שסיים שני באותם מרוצים וגם בדירוג הכללי.
אבסלון ניצח בפעם הרביעית באליפות אירופה באופני הרים שנערכה בקיאס ד'אלפאגו (צפון איטליה).
באליפות העולם שנערכה באנדורה שוב התמודדו שורטר ואבסלון אחד מול השני כששאר המתחרים נמצאים בפיגור רב יחסית.
בסיבוב הלפני האחרון הצליח שורטר לברוח ושמר על פער של 10 שניות עד לניצחונו בסיום ואבסלון זכה במדליית הכסף.