tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר סיום לימודיו, החל היילי לעבוד כעורך דין בניו יורק ובסן פרנסיסקו.
בשלב מאוחר יותר שב לווירג'יניה והחל לפעול בזירה הפוליטית, כולל תפקידים כחוקר בוועדת הסנאט הרפובליקנית הלאומית וכמנהל מחקר עבור ניוט גינגריץ' במכון האמריקאי ליזמות.
בשנת 2012 מונה היילי לתפקיד מנהל מסע הבחירות הארצי של ניוט גינגריץ' לקראת הבחירות לנשיאות.
לאחר סיום הקמפיין, המשיך לעבוד עם גינגריץ' כסגן נשיא לפרויקטים מיוחדים בחברת ההפקות Gingrich Productions.
במסגרת עבודתו, סייע בהפקת סרטים תיעודיים כגון "רונלד רייגן: מפגש עם הגורל" ו-"לגלות מחדש את אלוהים באמריקה", ותרם לכתיבת ספרים כגון "Real Change".
בשנת 2025 הכריז היילי על מועמדותו למושב הסנאט של מדינת וירג'יניה במחוז ה-12- מחוז ריצ'מונד.
מועמדותו זכתה לתמיכה בקרב מצביעים שמרנים במדינה.
במהלך כהונתו הראשונה של דונלד טראמפ כנשיא, שירת היילי בתפקידים שונים בבית הלבן.
בשנת 2025, מינה אותו טראמפ לתפקיד ראש המועצה למדיניות פנים, שם הוא מופקד על תיאום המדיניות הפדרלית בתחומים חברתיים, כלכליים ואסטרטגיים.
וינסום ארל-סירס היא פוליטיקאית אמריקאית שכיהנה כסגנית המושל ה-42 של קהיליית וירג'יניה בין השנים 2022–2026. ארל-סירס, חברת המפלגה הרפובליקנית, היא האישה הראשונה בהיסטוריה של וירג'יניה שנבחרה לתפקיד סגן המושל.
ארל-סירס נולדה בג'מייקה והיגרה לארצות הברית ב-1970. בין השנים 2002–2004 כיהנה בבית הנבחרים של וירג'יניה.
בנוסף, שימשה כחברה במועצת החינוך של וירג'יניה, התמודדה על ייצוג מחוז הקונגרס השלישי של וירג'יניה בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית ב-2004, וכן התמודדה בבחירות לסנאט של ארצות הברית ב-2018.
בבחירות 2025 הייתה מועמדת המפלגה הרפובליקנית לתפקיד מושל וירג'יניה.
היא הפסידה למועמדת הדמוקרטית, חברת הקונגרס לשעבר אביגייל ספנברגר.
ארל-סירס נולדה בקינגסטון שבג'מייקה ב-11 במרץ 1964. היא היגרה לארצות הברית עם משפחתה כאשר הייתה בת 6, וגדלה ברובע הברונקס שבעיר ניו יורק.
ארל-סירס למדה במכללה הקהילתית טיידווטר, שם השלימה לימודי תעודה.
לאחר מכן למדה באוניברסיטת אולד דומיניון והשלימה לימודי תואר ראשון באנגלית עם התמחות משנית בכלכלה.
היא גם למדה באוניברסיטת ריג'נט שם קיבלה תואר שני בלימודי מנהיגות ארגונית.
בין השנים 1983–1986 שירתה כחשמלאית בחיל הנחתים של ארצות הברית.
לפני שפנתה לחיים הפוליטיים ניהלה מקלט לחסרי בית מטעם צבא הישע.
בבחירות הכלליות לייצוג מחוז הבחירה ה-90 בבית הנבחרים של וירג'יניה בנובמבר 2001, הביסה ארל-סירס את בילי רובינסון, מועמד המפלגה הדמוקרטית שייצג את המחוז במשך עשרים שנה, ונהפכה לאישה האפרו-אמריקאית הרפובליקנית הראשונה, ליוצאת הצבא הראשונה, ולמתאזרחת הראשונה בבית הנבחרים המדינתי.
בשנת 2004 מינה אותה אנתוני פרינסיפי, המזכיר לענייני חיילים משוחררים של ארצות הברית, לחברה בוועדה המייצעת לענייני יוצאות צבא של המחלקה לענייני חיילים משוחררים.
היא גם קיבלה מינוי נשיאותי ללשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית.
ב-2004 התמודדה ללא הצלחה מול בובי סקוט על ייצוג מחוז הקונגרס השלישי של וירג'יניה בבית הנבחרים של ארצות הברית, אך קיבלה 31% מן הקולות.
לאחר הפסדה פתחה עסק לשירותי אינסטלציה, חשמל ומכשירי חשמל ביתיים בווירג'יניה.
בשנת 2011 מונתה בידי המושל בוב מקדונל לחברה במועצת החינוך של וירג'יניה.
בספטמבר 2018 הכריזה ארל-סירס על התמודדותה אל הסנאט של ארצות הברית בבחירות לסנאט שהתקיימו באותה שנה כמועמדת שאת שמה ניתן לרשום ידנית על פתקי ההצבעה (write-in), וזאת לאחר שבמועמדות המפלגה הרפובליקנית זכה קורי סטיוארט למרות קשריו בעבר עם גורמי עליונות לבנה.
היא קיבלה פחות מ-1% מהקולות.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020 תמכה במועמדותו של הנשיא לשעבר דונלד טראמפ, ושימשה כיושבת הראש הלאומית של ועדת הפעולה הפוליטית "אמריקאים שחורים למען בחירה מחדש של הנשיא".
לאחר בחירות האמצע ב-2022, בהן הפסידו במדינות מפתח רפובליקנים שונים שנתמכו בידי הנשיא לשעבר טראמפ, מתחה עליו ביקורת וכינתה אותו "נטל על המפלגה".
היא אף הצהירה שלא תתמוך בו אם יתמודד בשלישית בבחירות לנשיאות ב-2024. עם זאת, משזכה טראמפ במועמדות המפלגה בבחירות אלה, נמלכה בדעתה והביעה בו את תמיכתה.
ב-11 במאי 2021 זכתה במועמדות הרפובליקנית לסגנית מושל וירג'יניה.
היא ניצחה בסיבוב החמישי של הפריימריז את חבר בית הנבחרים לשעבר טים הוגו עם 54% מהקולות.
בבחירות שנערכו ב-2 בנובמבר ניצחה יחד עם המועמד הרפובליקני לתפקיד המושל, גלן יאנגקין.
היא הושבעה כסגנית המושל ה-42 של וירג'יניה ב-15 בינואר 2022. היא האישה הראשונה בתפקיד זה, כמו גם האישה השחורה הראשונה שנבחרה למשרה מדינתית בקהילייה.
ב-5 בספטמבר 2024 הכריזה על מועמדותה לתפקיד מושל וירג'יניה בבחירות 2025.
בעת נאום בישיבת מועצת בתי הספר של מחוז ארלינגטון, במהלכו הביעה התנגדות למדיניות המתירה לטרנסג'נדרים להיכנס לתאי שירותים ציבוריים לפי מינם החדש, הייתה ארל-סירס מושא לשלט גזעני שנישא בקהל המפגינים מחוץ למקום.
שלושת המועמדים המובילים לתפקידי המפתח שעל הפרק בבחירות אלה גינו את המעשה, ויריבתה ספנברגר אף הוסיפה: "לא יעלה על הדעת לאיים על אישה שחורה בחזרה לחוקי ג'ים קרואו והפרדה גזעית".
לאורך מסע הבחירות ניהלה ארל-סירס מסע בחירות שכלל ברובו מתקפות נגד ספנברגר סביב סוגיות טרנסג'נדריות — תוך חיקוי תעמולת הבחירות הרפובליקנית "Kamala is for they/them" שהורצה נגד קמלה האריס בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2024 — זאת אף שהנושאים המרכזיים בבחירות היו כלכלת ארצות הברית, יוקר המחיה, כוח האדם הפדרלי, ודמוקרטיה.
סוגיית המחלקה ליעילות הממשל ופיטורי הענק הפדרליים שביצע דונלד טראמפ בשנת 2025 העלו על נס את הנושא הכלכלי בבחירות, במיוחד במהלך השבתת הממשל הפדרלי באוקטובר.
בריאיון שנערך עמה ב-30 בספטמבר לתוכנית "פגוש את העיתונות", התחמקה ארל-סירס מלהשיב לשאלה האם תבקש מטראמפ שלא לפטר עובדים פדרליים נוספים.
באוגוסט 2025 הגיש ארגון "VPM News" – שלוחה של NPR באזור ריצ'מונד רבתי – בקשת חופש מידע לקבלת יומנה ומסמכיה של ארל-סירס מכהונתה כסגנית המושל, כתיעודים שחלה חובה לשמרם באופן קבוע.
משרדה מסר קובץ PDF בן 297 עמודים שרובו ריק, תוך שלילת כ-297 רשומות בטענה לחיסיון בשל "תכתובות חסויות וניירות עבודה של לשכת סגנית המושל".
בקשת המשך שהוגשה לאחר מכן, ובה הובהרה והורחבה הבקשה המקורית, נותרה ללא מענה במסגרת הזמן שנקבעה בחוק.
באוקטובר 2025, במהלך משחק פוטבול באוניברסיטת ג'יימס מדיסון, צעק אוהד לעברה של ארל-סירס הערה גזענית ואמר לה "תחזרי להאיטי".
האירוע זכה לגינוי מהיר, והאוהד הושעה מהשתתפות בכל משחקי הספורט העתידיים של האוניברסיטה.
ב-3 בנובמבר 2025 הפסידה ארל-סירס בבחירות ליריבתה הדמוקרטית ספנברגר.
וינסטון לואיס פראוטי היה בנקאי ופוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הרפובליקנית, שייצג את ורמונט בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1951–1959 ובסנאט של ארצות הברית בשנים 1959–1971, עד מותו.
הוא כיהן גם כראש עיריית ניופורט וכחבר בית הנבחרים של ורמונט, ואף נבחר ליו"ר בית הנבחרים בשנים 1947–1949.
וינסטון פראוטי נולד ב-1 בספטמבר 1906 בניופורט שבוורמונט, לווילרד רוברט ומרגרט (לוקהארט) פראוטי.
משפחתו ניהלה את חברת 'Prouty & Miller' לעץ וחומרי בנייה, והייתה מעורבת גם בפוליטיקה: אביו וסבו כיהנו כמחוקקים במדינה; דודו צ'ארלס א.
פראוטי היה חבר בוועדת הסחר הבין-מדינתית; ודוד אחר, ג'ורג' פראוטי, כיהן כמושל ורמונט בשנים 1908–1910.
פראוטי למד בבתי ספר ציבוריים בניופורט, המשיך ל'St.
פראוטי שב לניופורט והצטרף לעסק המשפחתי.
הוא כיהן גם כדירקטור בבנק הלאומי של ניופורט ובארגון 'Associated Industries of Vermont'.
על אף שנודע כאדם ביישן ומופנם – בין השאר עקב חוסר בבוהן ימין בעקבות תאונה במנסרה – החליט לפנות לקריירה פוליטית.
ב־1940 נבחר לבית הנבחרים של ורמונט וכיהן בו עד 1949, כשבשנתיים האחרונות כיהן כיו"ר הבית.
בשנת 1948 התמודד ללא הצלחה על מועמדות המפלגה לסגן המושל.
בשנים 1949–1950 עמד בראש מועצת שימור המים של המדינה.
לאחר שחבר הקונגרס הוותיק פרש, הכריז פראוטי על מועמדותו לבית הנבחרים.
הוא זכה במועמדות הרפובליקנית במרוץ מרובע, ובבחירות הכלליות ניצח את הדמוקרטי הרברט קאמינגס 26%–73%.
בהמשך נבחר שלוש פעמים נוספות, ולא קיבל פחות מ־61% מהקולות.
הוא כיהן בוועדת ענייני חיילים משוחררים ובוועדת יחסי החוץ, והיה תומך מרכזי ביצירת 'תעלת סנט לורנס'.
הוא גם הצביע בעד חוק זכויות האזרח של 1957.
פראוטי נבחר לסנאט ב־1958, ונבחר מחדש ב־1964 וב־1970. הוא כיהן בוועדות מחוז קולומביה, החוקים, העבודה ורווחה ציבורית, המסחר, הוועדה המיוחדת לענייני זקנה, והוועדה לעסקים קטנים.
בין הנושאים שאיתם זוהה: סיוע פדרלי לבניית בתי ספר, מימון קורסים לסטודנטים עם צרכים מיוחדים, קידום לימודי אמנות ומוזיקה, ותמיכה בצרכי האוכלוסייה המבוגרת, כולל בריאות והרחבת הזכאות לביטוח לאומי.
הוא היה גם תומך עקבי בהחזרת שירות רכבות הנוסעים לוורמונט.
כיושב הראש הרפובליקני בוועדת מחוז קולומביה, יזם את החוק שהעניק למחוז נציג בקונגרס.
בסנאט הצביע בעד חוקי זכויות האזרח של 1960, 1964 ו־1968; התיקון ה־24 לחוקה; חוק זכויות ההצבעה של 1965; ואישר את מועמדות ת'ורגוד מרשל לבית המשפט העליון.
פראוטי נפטר מסרטן הקיבה בבית החולים 'New England Deaconess' בבוסטון שבמסצ'וסטס ב־10 בספטמבר 1971, ונקבר בבית העלמין 'Pine Grove' בניופורט.
בשנת 1939 נשא פראוטי לאישה את פרנסס בקוס, ילידת קוויבק, שהייתה אם לשלוש בנות מנישואיה הקודמים.
היא נפטרה ב־1960. בשנת 1962 נישא בשנית לג'נט הרברט הול, ששימשה כעוזרת בכירה לחברי קונגרס אחדים.
וינסנט וולטר זמפלה השני היה מעצב משחקי וידאו אמריקני.
זמפלה היה ידוע בעיקר כאחד ממייסדי חברת Infinity Ward, מפתחת סדרת משחקי Call of Duty.
כמו כן עמד בראשות חברת הגיימינג Respawn Entertainment וכמנכ"ל של Ripple Effect Studios, כיום חלק מאלקטרוניק ארטס.
וינסנט וולטר זמפלה השני נולד ב-1 באוקטובר 1970, ומילדותו החל לפתח עניין במשחקי וידאו כאשר לימים יציין את המשחק דונקי קונג כמשחק הילדות האהוב עליו.
כשהתבגר, החל ללמוד בקולג' ברווארד שבפורט לודרדייל, פלורידה, אך נשר כעבור זמן קצר ובתקופה זו עבד למחייתו כשיפוצניק.
בעזרת חבר קרוב, התקבל זמפלה לעבודה בחברת הגיימינג GameTek שם עבד בין היתר כנציג שירות לקוחות וכבודק משחקים.
לימים, סיפר זמפלה בראיון ל-Gamezilla!
כי "מתישהו לפני 1997" החל לעבוד במחלקת העיצוב הגרפי והווידאו של החברה, בטרם עבר לאטארי על מנת לסייע בהשקת חטיבת ה-PC החדשה של החברה.
בהמשך, עבד זמפלה בחברות פנסוניק אינטראקטיב מדיה, Ripcord Games ו-SegaSoft, שם פגש את ג'ייסון ווסט, אשר עתיד לייסד יחד איתו ועם שותף נוסף בשם גרנט קולייר את חברת Infinity Ward.
בספטמבר 1999 עבר זמפלה מעמק הסיליקון לטולסה שבאוקלהומה כדי לעבוד בחברת 2015 Inc.
ב-2001 כבר הפך וינס לראש צוות הפיתוח בחברה, והמשיך לעבוד בה במהלך 2002 שם היה למעצב הראשי של משחק היריות הממוחשב Medal of Honor: Allied Assault שזכה להצלחה עולמית.
זמפלה, ווסט וקולייר הקימו את Infinity Ward ב-2002 לאחר שעבדו יחדיו ב-2015 Inc..
כל 22 חברי הצוות המקורי של Infinity Ward הגיעו מצוות שעבד על המשחק Allied Assault.
מעט אחרי הקמת Infinity Ward, החליטה אלקטרוניק ארטס (המפיצה של משחקי Medal of Honor) להעביר לעצמה באופן מלא את עבודת הפיתוח על משחקי החברה, וב-Infinity Ward החליטו בתגובה ליצור משחק חדש, שנקרא תחילה בשם הקוד "המשחק שיהרוג את Medal of Honor".
אותו המשחק ש"יהרוג את Medal of Honor" ייקרא לימים בשם Call of Duty, ובדומה למשחקי Medal of Honor גם משחק זה היה משחק בעל מאפיינים ריאליסטיים המתרחש בתקופת מלחמת העולם השנייה.
לאחר הוצאת המשחק לאור, קנתה החברה המפיצה, Activision, את החברה, וחתמה עם זמפלה וווסט על חוזה העסקה ארוך-טווח.
מספר חודשים לאחר ההצלחה המסחררת שליוותה את השקת Modern Warfare 2, פיטרה אקטיוויז'ן את זמפלה וווסט ודרשה מהשניים סכום של כ-36 מיליון דולר עבור "תמלוגים" שלכאורה נדרשו לשלם.
השניים תבעו את אקטיוויז'ן בטענה לפיטורים שלא כדין באותו השבוע, וחודש לאחר מכן הקימו את חברת Respawn Entertainment.
במהלך המשפט, שנמשך מספר שנים, זמפלה וווסט תבעו מאקטיוויז'ן סכום של מעל למילארד דולרים, ועם הזמן מספר עובדים לשעבר ב-Infinity Ward הצטרפו לתביעה המשפטית נגד אקטיוויז'ן.
במאי 2012 הסכימה אקטיוויז'ן לשלם לתובעים 42 מיליון דולר בתשלום שאינו במסגרת פשרה, המבוצע במהלך המשפט, ובחודש יוני שלאחר מכן סגרו הצדדים את ההליך המשפטי תמורת סכום שלא הותר לפרסום ששולם לתובעים.
לאחר ייסוד Respawn באפריל 2010, חתמו זמפלה וווסט על חוזה עם אלקטרוניק ארטס (EA) שתשמש כמפיצת המשחק הבאה שלהם.
שלוש שנים לאחר מכן, במרץ 2013, פרש ג'ייסון ווסט מהחברה.
החברה הוציאה בשנים שלאחר מכן שני משחקים בסדרת Titanfall ונרכשה לאחר מכן על ידי EA, בנובמבר 2017.
בינואר 2020 מונה זמפלה על ידי EA לעמוד בראשות סניף לוס אנג'לס של סטודיו DICE (הסטודיו מאחורי משחקי Battlefield).
בשנה שלאחר מכן מינתה EA את זמפלה לאחראי על זיכיון Battlefield כולו, וזאת לאחר ההשקה ה"בעייתית" של Battlefield 2042 ופרישתו של מנכ"ל DICE הקודם, אוסקר גבריאלסון.
ב-2001 תיאר וינס זמפלה את עצמו כמישהו ש"מאז ומתמיד היה חובב מחשבים וגיימינג".
באותה תקופה שיחק להנאתו במשחק קאונטר סטרייק.
נכון ל-2015, זמפלה גרוש ואב לשלושה.
ב-21 בדצמבר 2025 נהרג זמפלה בתאונת דרכים בשעה שנסע יחד עם חברו.
זמפלה איבד שליטה על רכבו, מדגם פרארי 296 GTS, והתנגש בקיר בטון ביציאה ממנהרות הרי סן גבריאל שמצפון ללוס אנג'לס.
כתוצאה מכך עלה הרכב בלהבות וזמפלה נהרג במקום.
חברו, שישב לידו, הועף מהמושב ונפצע אנושות ומותו נקבע בבית החולים.
זמפלה היה בן 55 במותו.
לאחר מותו, חברת אלקטרוניק ארטס ספדה לו באומרה כי זמפלה היה "חבר, עמית לעבודה, מנהיג ואדם בעל חזון" שהשפעתו על תעשיית הגיימינג הייתה "חודרת ובעלת ראייה לטווח רחוק".
חשבונות הטוויטר הרשמיים של חברת Respawn ושל משחקי Battlefield ו-Apex Legends פרסמו אף הם ציוצים לכבודו של זמפלה..
גם חברת Infinity Ward, שאותה ייסד, פרסמה הספד לזכרו, וכן חברת Treyarch (אשר פיתחה את חלק ממשחקי Call of Duty) ספדה לו.
וינסנט וילֶם ואן גוך (בהולנדית: Vincent Willem van Gogh, קרי: פן-חוֹך ; 30 במרץ 1853 – 29 ביולי 1890) היה צייר הולנדי, הנחשב לאחד מגדולי הציירים בתרבות המערבית.
ואן גוך משויך לזרם הפוסט-אימפרסיוניסטי.
יצירותיו מתחלקות בעיקר לשתי תקופות – התקופה שבה פעל בהולנד וצייר תמונות קודרות, והתקופה שבה פעל בדרום צרפת וצייר תמונות עתירות אור, בצבעים בהירים.
את רוב יצירותיו רשם וצייר במהלך עשר השנים האחרונות בחייו.
רק אחרי מותו זכו יצירותיו להכרה, וכאחת עשרה שנים לאחר שנפטר הוצגו ציוריו בתערוכה בפריז.
ואן גוך חווה קשיים רבים, בדידות ותקופות של עצב, ורגשות אלה באו לידי ביטוי בציוריו.
הוא השתמש בצבעים חזקים ובמשיכות מכחול עבות כדי להביע רגש ותנועה.
נופי הטבע, השדות והדיוקנאות שצייר שיקפו את מצבו הנפשי ואת הדרך שבה ראה את העולם.
למרות שבחייו כמעט ולא זכה להכרה, לאחר מותו הפך לאחד האמנים החשובים והאהובים בעולם.
הציור המפורסם "ליל כוכבים" צויר בהשראת הנוף שנשקף חלון חדרו של ואן גוך, והוא משלב בין מציאות לדמיון ומביע את רגשותיו של האומן שבאותה תקופה היו די אפלים, אז כנראה שבגלל זה יש את העץ השחור והגבוהה ושרוב העיירה שחורה וכחולה ומלאה בצבעים כהים.
ואן גוך נולד בזונדרט, עיירה קטנה בהולנד, בן בכור לאנה קורנליה קרדבנטוס ותאודורוס פן חוך.
בילדותו הושפע מאוד מאביו שהיה כומר קלוויניסטי (ומאוחר יותר אף הלך בעקבותיו).
לוואן גוך היו חמישה אחים ואחיות בהם תאו ואן גוך, קורנליוס, ויל ואן גוך, אליזבת ואנה.
אחותו תיארה אותו כחמור סבר ונוטה להרהורים.
כשמלאו לווינסנט 12 שנים, הוא נשלח לפנימייה בזבנברגן .
בגיל 16 החל ואן גוך לעבוד ב"גוּפִּיל ושותפיו" (צרפתית: Goupil & Cie), חברה לסחר באמנות, שבה היה שותף של דוד שלו.
מאוחר יותר הצטרף לחברה גם אחיו הצעיר תאו, אליו היה ואן גוך קרוב מאוד.
השניים שמרו על קשר מכתבים במהלך שנים רבות אחרי כן.
כחלק מעבודתו נשלח ללונדון ולפריז ב-1873, ושם החל להתעניין בדת.
ב-1876 פוטר מעבודתו בשל חוסר מוטיבציה, ככל הנראה בשל התעמקותו בתחום הדתי, כיוון שהזדהה באופן ניכר עם הבאים לכנסייה.
לאחר מכן עבד זמן מה כעוזר הוראה ברמסגייט שבאנגליה, וב-1877 חזר לאמסטרדם, שם החל בלימודי דת.
לאחר שנה פרש מהלימודים ועבר לבלגיה, שם עבד כדרשן לא מוסמך באזור המכרות העני של בורינאז', כשגורלם של הכורים נוגע עד עמקי לבו.
אחרי שישה חודשים הוא פוטר ממשרתו והמשיך במתן דרשות ללא תשלום.
במהלך תקופה זו החל ואן גוך ליצור את רישומי הפחם הראשונים שלו.
כיוון שלא הצליח למצוא את לחמו, הפך תלוי בתמיכה שהעניק לו אחיו, ממנה התפרנס עד יום מותו.
בשנת 1882 החל ואן גוך להתייחס ביתר רצינות לציור.
במשך תקופה קצרה למד בהאג אצל אנטון מוב (Anton Mauve), צייר מאסכולת האג, שאפשר לו לצייר מודלים בסטודיו שלו וסייע לו בצעדיו הראשונים בעבודה בצבעי מים ובצבעי שמן.
ואן גוך גם התלווה לברייטנר, צייר נוסף באסכולה, ברישומים בתחנת הרכבת בהאג.
תוך זמן קצר, עם זאת, התגלו חילוקי דעות בין מוב לוואן גוך, שסירב או התקשה לעבור את מסלול ההכשרה הרגיל, ובמיוחד חלק על הנימה הרגשנית והסנטימנטלית של חלק גדול מציירי אסכולת האג.
למרות חילוקי הדעות, השפיעו כמה מציירי אסכולת האג על יצירתו של ואן גוך בשנות יצירתו הראשונות, וניתן למצוא ברישומיו ובעבודות השמן הראשונות שלו הדים ברורים לעבודותיהם של ציירים כמו אנטון מאופה, יוזף ישראלס ויקוב מריס .
חותם אחר שהותירה התקופה הקצרה שבה למד ציור באופן מסודר, הוא חולשה מסוימת שנשא עמו ואן גוך בטיפול בקיצור פרספקטיבי, וכן יכולת רישום בלתי מהוקצעת.
בשנת 1881 הכריז ואן גוך על אהבתו לדודניתו, האלמנה קי פוס, אך כאשר זו דחתה את הצעת הנישואים שלו, עבר לגור עם אישה בשם מריה הורניק ובתה, ואף שקל לשאת אותה לאישה.
נוכח התנגדות אחיו ואביה של הורניק, נסוג בו ואן גוך בסופו של דבר מכוונתו.
בשנים 1882 עד 1886 נדד ואן גוך ברחבי בלגיה וארצות השפלה, התגורר תחילה בדרנתה, בהמשך בנוינן שבצפון ברבנט ומאוחר יותר בהולנד.
ציוריו באותה תקופה התמקדו בחיי העובדים והעניים, בהם גילה ואן גוך קדרות ואפלה (כמו למשל בציור גן בית הכומר בנונן).
הוא הזדהה, ברוח הסנטימנטלית של התקופה, עם סבלם של העובדים והעניים, והקנה לציורים שיצר באותה תקופה נימה לודיטית ודתית בולטת.
בתקופה זו, בערך בין מרץ למאי 1885, יצר את עבודתו החשובה הראשונה: "אוכלי תפוחי האדמה".
ביצירה זו, כברוב יצירותיו של ואן גוך מאותה תקופה, משתקפת השפעתו החזקה של ז'אן-פרנסואה מילה, אך גם תחושה דתית עמוקה שפיעמה בו.
ואן גוך העיד כי שאיפתו ביצירה הייתה לשקף את חיי העמל של המופיעים בתמונה, הסועדים בידיים לא שטופות שבהן עמלו כל היום בעבודת האדמה.
באופן לא מודע, אולי, משקפת הקומפוזיציה הקלאוסטרופובית של היצירה גם את תחושת היעדר התקווה שקיננה בסועדים שבציור ובוואן גוך עצמו.
במהלך העבודה על היצירה לא זכה ואן גוך לעידוד ולתמיכה מאחיו, ככל הנראה משום שחש שוואן גוך נטל על עצמו כאן משימה שמעבר ליכולתו.
מאוחר יותר נמנע ואן גוך באדיקות מיצירת קומפוזיציות רבות-משתתפים שאפתניות כאלו.
בחורף של שנת 1885 ו-1886, ניסה ואן גוך את כוחו פעם נוספת בלימודי אמנות, הפעם באנטוורפן, אך גם הפעם הסתיים הניסיון במפח נפש, כאשר סולק מן האקדמיה לאמנות לאחר מספר חודשים על-ידי הפרופסור אז'ן זיברדט.
בתקופה זו נחשף ואן גוך לראשונה לאמנות יפנית, והערצתו לחלוקה הנקייה של מרחב הבד ולצבעים הנקיים והבהירים הובילה אותו לזנוח כמעט לחלוטין, החל בדצמבר 1885, את גוני השחור, החום והביטומן שאפיינו את הרקע והצללים בתמונותיו, ולעשות שימוש הולך וגובר בצללים וברקע כחול, ובגווני אוכרה נקיים יותר.
מאוחר יותר פינתה האוכרה את מקומה לשימוש מסיבי יותר בגווני צהוב לימון ושימוש הולך וגובר בגווני אדום ורמיליון.
באביב 1886 עבר ואן גוך לפריז יחד עם אחיו תאו, והתגורר ברובע מונמרטר, שם פגש במקצת הציירים האימפרסיוניסטים שעדיין נותרו בפריז, כמו אדגר דגה וקאמי פיסארו, ובכמה מהציירים הפוסט-אימפרסיוניסטים, כמו אמיל ברנאר, אנרי דה טולוז-לוטרק ופול גוגן.
במהלך התקופה הפריזאית של ואן גוך, עד פברואר 1888, ניכרת גם הידרדרות מתמדת ביציבותו הנפשית וככל הנראה גם בראייתו.
הידרדרות זו ניכרת גם בציורי הנוף שלו, שבהם העיוות הפרספקטיבי ואפקט "עין הדג" הולך ומתחזק, אך במיוחד היא בולטת בציורי הדיוקן העצמי שלו, שהופכים קלאוסטרופוביים ו'חתוכים' באופן המשקף אי-שקט הולך וגובר.
הרקע ומרחב הציפייה שאפיינו דיוקנים מוקדמים שלו נעלמו בהדרגה ופינו את מקומם לציורי דיוקן מכווצים ודחוסים, בצבעים גסים ותוך היעלמות יומרה לקומפוזיציה של ממש.
בפברואר 1888 התערער מצבו של ואן גוך עד כדי כך שנטש את פריז ואת אחיו ועבר לגור ב"בית הצהוב" בארל שבחבל פרובאנס בצרפת.
המעבר הועיל לוואן גוך, שבתקופה שבין פברואר לספטמבר אותה שנה הפיק חלק גדול מעבודותיו הטובות ביותר.
העבודה היחידה שמכר ואן גוך בחייו, "הכרם האדום", נוצרה בשלהי אותה תקופה.
את החלק הראשון של התקופה בארל מאפיינת היעלמות ציורי הדיוקנאות, כולל הדיוקנאות העצמיים.
ואן גוך התמסר במהלך אותה תקופה לציורי נוף וטבע דומם פשוטים ונטולי יומרה – תחומי הציור בהם היה כוחו גדול במיוחד.
כאן הוא יצר את סדרת הציורים של "החמניות" ו"מרפסת בית הקפה בלילה".
בארל קיווה לכונן "מושבת אמנים" והזמין למקום כמה מהם, אך רק אחד, פול גוגן, נענה להזמנה.
שני הציירים, שהעריכו זה את יצירתו של זה, ציירו בצוותא משך זמן מה, עד שמצבו של ואן גוך שב והדרדר, כפי שניכר משובם של ציורי דיוקן רבים לעבודותיו.
בין ואן גוך לגוגן התגלע במהרה ריב.
ואן גוך התמוטט מבחינה נפשית, ותחת השפעת משקה אלכוהולי, כרת את החלק התחתון של אוזנו ונתן אותו לאהובתו ראשל אשר הייתה זונה בבית בושת.
גוגן עזב זמן קצר אחרי כן, בדצמבר 1888.
בתחילת שנת 1889 היה ואן גוך שרוי בדיכאון, כפי שאפשר להתרשם גם מהעובדה שצייר רק שלושה ציורים במהלך חודשיים, בניגוד לכמעט ציור חדש מדי יומיים בתקופה שקדמה להתמוטטותו.
במאי 1889, כאשר הבין שמצבו אינו משתפר, התאשפז מרצונו במרכז הפסיכיאטרי שבמנזר סן-פול דה מסול שבסן-רמי-דה-פרובאנס.
גם כאן ניכרה התקופה הראשונה של ואן גוך במקום (מאי-אוגוסט) בהתמקדות כמעט בלעדית בציורי נוף, ובעיקר זה שנשקף מבית החולים ובסביבתו.
אחד הציורים המפורסמים מאותה התקופה הוא "אירוסים".
לפי מחקר שנערך במוזיאון ואן גוך באמסטרדם על ידי לואי ואן טילבורך שהתמקד בציוריו של האמן שלא צוירו על קנווס, התברר שהצייר בהיותו בסן-רמי סבל ממחסור בכסף וחומרים.
לנתון הזה יש תימוכין במכתב שכתב הצייר לאחיו תיאו ב-16 בנובמבר 1889 וביקש שיספק לו מלאי חדש של בד ציור.
המשלוח התעכב כמה שבועות ומחוסר ברירה האמן החל להשתמש בתחליפים כגון נייר, מגבות מטבח, ומפות שולחן.
ציוריו "עצי המישור הגדול" ו"שדות חיטה בנוף הררי" צוירו כנראה על מפת שולחן.
יש השערה שהבד הגיע ממטבחי המוסד מכיוון שניתן להבחין בהדפס חיוור של רשת זעירה במקומות ששכבת הצבע דקה.
שני ציורים נוספים מאותה תקופה צוירו על מגבות עם מסגרות אדומות.
אחד הציורים נמכר בשנת 2000 במכירה פומבית תמורת 2.1 מיליון ליש"ט.
מאוחר יותר, עסק ואן גוך ביצירת העתקים לציורים של דלקרואה, רמברנדט ובמיוחד מילה, ממנו העתיק 19 ציורים שונים.
התפתחות בולטת בציוריו מאותה תקופה היא מידה הולכת וגוברת של הפשטה.
משיכות המכחול הפכו באותה תקופה ישרות וארוכות יחסית, כשהצבעים המשמשים אותו הולכים ומצטמצמים במספרם והופכים נקיים יותר ויותר.
פעמים רבות, ויתר ואן גוך על הגישה האימפרסיוניסטית ועל קווי מתאר מתמזגים ואימץ קווי מתאר שחורים ומודגשים, בנוסח ההדפסים היפניים.
במקביל, הפכו צורות העצמים מעוותות ומסולסלות יותר ויותר, כאשר מקורות אור מוצגים אפופי הילה גדולה של אור, המשקפת ככל הנראה את בעיית הראייה ממנה סבל.
במאי 1890, אחרי שנה בה היה מאושפז, עזב ואן גוך את בית החולים בסאן-רמי ועבר לטיפול בקליניקה של פול גאשה באובר-סור-אואז שליד פריז, כדי להיות קרוב לאחיו תאו שנישא זמן קצר קודם לכן.
על גאשה המליץ לשניים פיסארו כמי שטיפל כבר במספר אמנים.
התקופה הקצרה בה היה באובר-סור-אואז הייתה מיוסרת.
ואן גוך נתקף שוב בדיכאון.
התפישה המקובלת היא כי ב-27 ביולי 1890, בגיל 37, במהלך טיול בשדות, ירה ואן גוך בעצמו בחזהו.
בלי להבין כי הוא פצוע פצעי מוות, הוא שב לפונדק בו שהה, ושם נפטר כעבור יומיים, כשתאו לצדו.
מילותיו האחרונות, כפי שדיווח תאו, היו "La tristesse durera toujours" ("העצבות תימשך לנצח").
עם זאת, מחקר שפורסם באוקטובר 2011 על ידי סטיבן נייפה וגרגורי וייט סמית', מומחים במוזיאון ואן-גוך באמסטרדם, טוען כי ואן גוך נורה בשוגג מאקדח מקולקל על ידי שני נערים אותם הכיר ששיחקו במשחק של בוקרים (cowboys) .
המחברים מבססים את קביעתם זאת, בין היתר, על כך שהקליע חדר לבטנו של ואן גוך בזווית אלכסונית, כאשר במקרי התאבדות החדירה לגוף היא בזווית ישרה (אם האקדח הוצמד לגוף בניצב לו).
בנוסף לכך הם טענו שאין זה הגיוני שוואן גוך אשר יצא לצייר עם כל ציוד הציור שלו יבצע התאבדות.
שישה חודשים לאחר פטירתו, מת גם תאו הלום צער, ונקבר, לבקשת רעייתו, לצדו של וינסנט באובר-סור-אואז.
ב-9 בספטמבר 2013 נחשף ציור של ואן גוך, "שקיעה במונמז'ור".
הציור נחשף במוזיאון "ואן גוך" בהולנד.
היצירה היא מקיץ 1888. מכתב מ-4 ביולי 1888, שבו מתאר ואן גוך לאחיו תיאו את היצירה, היווה אישור מכריע.
השמש שלחה קרניים צהובות מאוד מעל השיחים והקרקע, כמו מקלחת של זהב", כתב הצייר, ותיאר גם את עצי האלון המתפתלים ואת שדות החיטה – שניתן לראות בציור.
ב־15 בנובמבר 2016 נחשפה בצרפת מחברת סקיצות ובה 65 ציורים של ואן גוך.
מוזיאון ואן גוך טען כי מדובר בזיוף.
ישנו מוזיאון באמסטרדם המוקדש לואן גוך ויצירתו.
תמונותיו מופיעות בעשרות מוזיאונים נוספים ונחשבות ליקרות ומבוקשות במיוחד.
לאמנותו של האיש הוקדשו ספרים רבים ואמנים רבים נוספים מצהירים כי הוא השפיע עליהם.
לכן, ואן גוך מוזכר בביוגרפיות של אמנים רבים ובספרים הסוקרים את אמנותם של אמנים רבים.
שלוש מיצירותיו נמצאות במוזיאון ישראל בירושלים.
קציר בפרובאנס (1887) ורישום גיר שחור על נייר איכרה עודרת (1885).
במוזיאון תל אביב לאמנות נמצאת היצירה הרועה (1889).
בשנת 1934 יצאה לאור ביוגרפיה של ואן גוך בשם התאווה לחיים, מאת הסופר והביוגרף האמריקאי אירווינג סטון.
הספר יצא לאור בעברית בשנת 1987 בהוצאת זמורה.
הספר הוסרט בשנת 1956, בכיכובו של קירק דאגלס.
שירו האקוסטי הנוגה של דון מקליין וינסנט (Vincent) נכתב על ואן-גוך בהשראת הציור "ליל כוכבים".
השיר נכלל באלבומו המצליח "אמריקן פאי" משנת 1971 וזוכה להשמעות רדיופוניות עד היום.
בשנת 1990 יצא לאקרנים סרטו של הבמאי היפני אקירה קורוסאווה "חלומות", המתאר בפרק החמישי את האמן.
באותה שנה יצא גם סרטו של רוברט אלטמן, "וינסנט ותיאו", העוסק בחייו של ואן-גוך וביחסיו עם אחיו.
בשנת 2010 שודר בטלוויזיה פרק בסדרת דוקטור הו שבו מסופר על התקופה שהיה חולה נפש, כשנה לפני התאבדותו של ואן גוך ועל הרפתקאותיו עם הדוקטור.
הרומן "חמניות" מאת שראמי בונדריק (יצא לאור באנגלית 2009, בתרגום לעברית ב-2010) מתאר עלילה בדיונית המבוססת על עובדות מתולדות חייו ויצירתו של ואן גוך בשנתיים האחרונות לחייו.
1989 – ראיון קולנועי עם האישה הזקנה ביותר בעולם, ז'אן לואיז קלמן, בשם "וינסנט ואני", בו היא מספרת כיצד הכירה את ואן-גוך, כאשר היא הייתה בת 13.
בסרט האיש מכוכב ארץ (The Man from Earth) משנת 2007, הדמות הראשית היא של אדם הטוען כי חי למעלה מעשרת אלפים שנה.
במהלך שיחה עם חברים בה הוא מגלה את סודו, הוא מספר על פגישתו עם ואן גוך ומראה ציור לא מוכר שהוא צייר והקדיש לו אישית.
בשנת 2017 יצא לאקרנים סרט האנימציה "לאהוב את וינסנט" המתחקה אחר חייו של ואן גוך.
זהו סרט הקולנוע הראשון באורך מלא שמצויר כולו ידנית בצבעי שמן.
במסגרת העלילה מונפשים בסרט רבים מציוריו המפורסמים של ואן גוך.
בשנת 2019 יצא לאקרנים סרט הדרמה הביוגרפי: ואן גוך: בשערי הנצח" בבימויו של הבמאי ג'וליאן שנאבל.
הסרט מתמקד באומנות של ואן גוך בשנותיו האחרונות.
כוכב הלכת המינורי 4457 van Gogh נקרא על שמו.
וינסנט אניימה הוא כדורגלן עבר ניגרי ששיחק בעמדת השוער.
משיאני ההופעות של נבחרת ניגריה בכל הזמנים, שני רק לאחמד מוסא.
הגיע לליגה הישראלית בעונת מהליגה הניגרית, לאחר מעקב מצדה של בני יהודה תל אביב.
בעונתו הראשונה בבני יהודה העפילה הקבוצה לגמר גביע המדינה, וסיימה במקום הרביעי בליגת העל שהקנה לה מקום במוקדמות גביע אופ"א.
במהלך תקופה זו בקריירה של אניימה נתגלע סכסוך בינו לבין סוכן השחקנים ניר קרין, שלפי טענותיו של אניימה זייף את חתימתו ולאחר מכן דרש מהנהלת בני יהודה עמלה על מעברו של השחקן לקבוצה.
תלונתו של אניימה הוגשה למשטרה.
לאחר בדיקת משטרת ישראל הוחלט לסגור התיק כנגד קרין.
במקביל, הגיש הסוכן תביעה בבוררות בהתאחדות לכדורגל כנגד אניימה.
בפסק הדין של הבוררות נקבע שהצדק עם קרין ולכן נדרש אניימה לשלם לסוכן כ-100,000 שקלים.
בקיץ 2007 רכשה הפועל תל אביב את אניימה בתמורה למיליון דולרים ומשכורת של כ-400 אלף דולרים לעונה.
אניימה האמין כי המעבר יהווה שינוי אחרי עונה בה נאבק נגד הירידה עם בני יהודה, אלא שגם אצל האדומים הוא חווה קרבות תחתית, וזאת אף על פי שהקבוצה הצליחה להעפיל לשלב הבתים בליגה האירופית עם אניימה בשער.
המאמן גיא לוזון התפטר אחרי שניצח משחק אחד בלבד בסיבוב הראשון של עונת , ואת המשך העונה שיחק אניימה תחת המאמן החדש אלי גוטמן.
הוא הפגין יכולת לא יציבה, הורחק מארבעה משחקים עקב אגרוף ששלח לשחקן בני יהודה, ונעדר כחודש עקב השתתפותו באליפות אפריקה עם נבחרת ניגריה.
בחלק האחרון של העונה, היווה חלק משמעותי בהישארותה של הפועל תל אביב בליגה ובהעפלתה לגמר גביע המדינה, בו הפסידה לבית"ר ירושלים לאחר דו-קרב בעיטות עונשין.
את העונה הבאה פתח אניימה בצורה טובה כשבלט בניצחונות 2–0 על בית"ר ירושלים ו-2–0 בדרבי מול מכבי תל אביב.
ב-28 בפברואר כבש את שערו הראשון בישראל, נגד קבוצת בני סכנין מבעיטת עונשין מ-11 מטרים, זאת אחרי שמוקדם יותר במהלך העונה החליט המאמן גוטמן שאניימה יהיה בועט הפנדלים הקבוע של הקבוצה.
אניימה כבש שוב בבעיטת עונשין במשחק הליגה מול בני יהודה ב-21 במרץ.
בסיום אותו משחק הוא הורחק לאחר שעם שריקת הסיום הטיח כדור בראשו של קובי מויאל.
בשמינית גמר גביע המדינה נגד מכבי חיפה הפגין אניימה יכולת טובה, אך ספג פנדל מרגלי יניב קטן לקראת שריקת הסיום, שקבע שוויון 1–1. במהלך דו-קרב בבעיטות ההכרעה עצר אניימה שני פנדלים, אך בעט חלש ושוער מכבי חיפה ניר דוידוביץ' עצר את הפנדל שלו, ובסיום הודחה הפועל תל אביב מהגביע.
את העונה סיימה הקבוצה במקום השני ואניימה נבחר לכדורגלן העונה בישראל, באחת הפעמים הבודדות שתואר זה לא הוענק לשחקן מהקבוצה שזכתה באליפות.
בעונת היה שותף אניימה לזכייה בדאבל של הפועל תל אביב, וכן להעפלתה של הקבוצה לשלב 32 האחרונות של הליגה האירופית, לאחר שסיימה את שלב הבתים במקום הראשון לפני המבורג הגרמנית, סלטיק הסקוטית וראפיד וינה האוסטרית.
בעונה הזו הבקיע אניימה חמישה שערי ליגה, שלושה שערים במסגרת הגביע, כולל שער בגמר הגביע מול בני יהודה, כולם בבעיטות עונשין מ-11 מטר.
אניימה היה אחד המצטיינים בעונה זו, נבחר לשוער העונה והיה מועמד בולט לזכייה שנייה ברציפות בתואר כדורגלן העונה, אך לבסוף זכה בתואר זה גילי ורמוט, חברו לקבוצה.
בתחילת עונת היה שותף אניימה להעפלתה של הקבוצה לשלב הבתים של ליגת האלופות לאחר שגברה על ז'לייזניצ'אר סרייבו הבוסנית, אקטובה הקזחית, ורד בול זלצבורג האוסטרית, ואף כבש בפנדל במשחק הראשון מול זלצבורג באוסטריה.
אניימה הפך לשחקן הראשון שכבש שער להפועל תל אביב בשלב הבתים של ליגת האלופות, כשהבקיע בעיטת עונשין מ-11 מטרים בהפסד 1–3 לאולימפיק ליון הצרפתית.
ב-8 בנובמבר 2010 שמר אניימה על שער נקי בניצחון 2–0 על מכבי חיפה וזכה לציון הנדיר 10 במעריב.
במרץ 2011 נבחר אניימה לכדורגלן השנה בניגריה.
בתום העונה סיימה הפועל תל אביב במקום השני בליגת העל ואניימה זכה עמה בגביע המדינה בפעם השנייה ברציפות, לאחר שהצטיין במשחק הגמר בו ניצחה הקבוצה 1–0 את מכבי חיפה.
ביוני 2011 אניימה יצא לאירופה כשחתם על חוזה לארבע שנים בקבוצת ליל הצרפתית.
בעונתו הראשונה בקבוצה שימש אניימה כשוערה השני של ליל ולא שותף במשחקי הליגה של הקבוצה.
ב-7 באוגוסט 2012 סיכמה הנהלת ליל על השאלתו של אניימה לעונה אחת למכבי תל אביב.
בעונה זו שותף ב-27 משחקי ליגה וזכה עם מכבי תל אביב בתואר האליפות, ובתום העונה חזר לליל בה תפס את מקומו של סטיב אלאנה.
ב-10 באוגוסט 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הצרפתית, כשפתח בהרכב במדי ליל במשחק נגד לוריאן, ושמר על שער נקי בניצחון קבוצתו 1–0. החל מהמחזור השישי שמר אניימה על רשת נקייה במשך 11 משחקים רצופים, והיה קרוב לשבור את שיא אי-הספיגה בליגה הצרפתית.
ב-6 בדצמבר 2013 האריך אניימה את חוזהו בליל עד שנת 2017. במשך ארבע עונות היה אניימה השוער הראשון של ליל, אך בעונת 2017/2018 לא שותף במשחקי הקבוצה, וב-31 באוגוסט 2018 שוחרר מהמועדון.
אניימה זומן לסגל נבחרת ניגריה כשוער מחליף לקראת מונדיאל 2002. במהלך הטורניר שיחק במשחק אחד, ושמר על רשת נקייה מול נבחרת אנגליה.
מאז הפך אניימה לשוערה הראשון של הנבחרת, ובמדיה פתח בהרכב בכל משחקי גביע אפריקה לאומות 2004.
בזכות כושרו ותפקודו הטובים כשוער הצליחה נבחרת ניגריה להגיע עד לחצי גמר גביע אפריקה לאומות 2006, בה הפסידה 0–1 לנבחרת חוף השנהב ולבסוף זכתה במקום השלישי.
לאחר הטורניר חזר אניימה לישראל לאחר שנודע עליו בעיתוני ניגריה בתור "הגיבור הלאומי" ופגש לראשונה את בתו שנולדה בזמן שהתאמן באליפות אפריקה.
אניימה השתתף עם נבחרתו במונדיאל 2010 שנערך בדרום אפריקה.
הוא הצטיין במשחק הראשון של ניגריה, בו הפסידה 0–1 לנבחרת ארגנטינה, כאשר עצר מספר כדורים, ארבעה מתוכם של ליונל מסי.
בסוף המשחק הוכתר על ידי פיפ"א כאיש המשחק.
אניימה המשיך להרשים במשחק השני נגד יוון עם מספר הצלות, אך טעות שלו הביאה לשער הניצחון של היוונים.
למרות זאת נבחר שוב אניימה לאיש המשחק.
המשחק השלישי, מול קוריאה הדרומית הסתיים בתוצאה 2–2, וניגריה סיימה את דרכה בטורניר.
ב-10 בפברואר 2013 זכה אניימה עם נבחרת ניגריה בגביע אפריקה לאומות 2013, לאחר ניצחון 1–0 על נבחרת בורקינה פאסו במשחק הגמר.
הזכייה בגביע אפריקה העניק לניגריה השתתפות בגביע הקונפדרציות 2013 וגם בטורניר זה עמד אניימה בשער הנבחרת שהודחה בשלב הבתים לאחר ניצחון בודד על .
אניימה שימש כשוער הראשון של הנבחרת גם במונדיאל 2014, והצליח לשמור על רשת נקייה בשני משחקיה הראשונים, שהעניקו לה ארבע נקודות.
במשחק השלישי הפסידה ניגריה 2–3 ל, תוצאה שלא מנעה העפלה לשמינית הגמר.
בשמינית הגמר נגד צרפת, יציאה לא טובה של אניימה לכדור קרן הובילה לשער הראשון של הצרפתים, בדרך להפסד 0–2 וסיום דרכה של ניגריה בטורניר.
ב-16 במרץ 2015 ערך אניימה את ההופעה ה-100 שלו במדי נבחרת ניגריה, במשחק מול נבחרת אוגנדה.
ב-8 באוקטובר 2015 הודיע אניימה על פרישתו מהנבחרת, לאחר ששיחק במדיה 13 שנים וערך 101 הופעות בינלאומיות.
עד נובמבר 2021 היה שיאן ההופעות בנבחרת, אז עבר אותו אחמד מוסא.
גביע אפריקה לאומות – 2013
וינסנט מינלי היה במאי קולנוע ותיאטרון אמריקאי סיציליאני, זוכה פרס אוסקר, שמזוהה בעיקר בזכות סרטיו המוזיקליים ובמיוחד בזכות "אמריקאי בפריז".
מינלי נולד בשיקגו תחת השם לסטר אנטוני מינלי להורים עם שורשים איטלקים וסקוטים.
אביו, וינסנט צ'ארלס מינלי, היה מנצח מוזיקלי בתיאטרון בעיר, כשבהמשך בנו, וינסנט, עבד במחלקת התלבושות של התיאטרון של שיקגו, בהמשך עבד כמעצב תפאורה עד אשר החל לביים הצגות בעצמו.
עם הרקע מהתיאטרון, נודע מינלי כבמאי סרטים המזוהה מאוד עם סרטיו, בזכות דרך עבודתו העקבית כבמאי שתמיד מביא את הניסיון שלו מהתיאטרון, במטרה למזג בין השניים.
סרטו הראשון כבמאי נקרא "Cabin in the Sky", משנת 1943, שהיה עיבוד קולנועי למחזמר מברודוויי, שהפיק ארתור פריד באולפני MGM, האיש שנתן למינלי את ההזדמנות להציג את כישרונו הבימתי על מסך הקולנוע.
סרט זה היה אוונגרדי לזמנו, בשל ההחלטה ללהק לסרט אך ורק שחקנים אמריקאים-אפריקאים ובהם אדי אנדרסון ולואי ארמסטרונג.
שנה אחר כך ביים מינלי את "פגוש אותי בסנט לואיס", ואז התיידד עם השחקנית הצעירה ג'ודי גרלנד.
הם נישאו ביוני 1945, ומנישואים אלו נולדה לייזה מינלי, שגדלה להיות זמרת ושחקנית זוכת פרס האוסקר.
אף שמינלי נודע כהומוסקסואל הוא נישא גם בשנית ושמר על מערכת יחסים הדוקה וקרובה עם בתו.
הוא ביים מעל ל-30 סרטים, רובם סרטים מוזיקליים, וביניהם: "אמריקאי בפריז", זוכה שישה פרסי אוסקר, "בריגדון", שניהם בכיכובו של ג'ין קלי, "קרון הלהקה" עם פרד אסטר וסיד צ'ריס, "קיסמט", על פי המחזה זוכה פרס טוני ו"ז'יז'י" (Gigi), עליו קיבל מינלי את פרס האוסקר על הבימוי.
עוד ביים מינלי את אליזבת טיילור שלוש פעמים: ב"אבי הכלה" והמשכו "הרווח הקטן של אבא" ובדרמה הרומנטית "אהבה למבוגרים בלבד", בו כיכבה לצד בעלה ריצ'רד ברטון.
מבקריו טענו עם השנים שבסרטיו האסתטיקה גוברת על האמנות ושהדקורציה הופכת להיות העיקר.
אולם כיום סרטיו נחשבים ליפים מבין הסרטים הקלאסיים, כשמינלי משמש כאחד מעמודי התווך של ז'אנר הסרטים המוזיקליים שפרחו בהוליווד, הז'אנר המזוהה יותר מכל עם הקולנוע הקלאסי.
וינסטון רויס (1929–1995) היה חוקר בתחום הנדסת תוכנה, ידוע בעיקר (בטעות) כמי שפיתח את מתודולוגיית פיתוח התוכנה מפל-המים.
במאמר מפורסם שכתב בשנת 1970, יצא רויס חוצץ כנגד שיטות "תכנת ותקן" שהיו נהוגות באותה התקופה.
בחלק השני של המאמר, הציע רויס מודל איטרטיבי לפיתוח תוכנה, דהיינו, כזה המעודד פיתוח מחזורי.
רויס המליץ לפתח מערכות תוכנה בשני מחזורי פיתוח ('Do it twice'), וטען שבפרויקטים בהם מידת החדשנות גדולה, יש להתייחס למחזור הפיתוח הראשון של המערכת כפיילוט שצריך לזרוק אותו ('Throw-away').
את המאמר עיטרו מספר דיאגרמות שביארו את המודל, ואחת מהן, אחרי פרשנות נאיבית שעשו לה אחרים (בעיקר בארגון NATO), הפכה לדיאגרמה המקובלת המציגה את מודל מפל-המים (רויס כלל לא השתמש במטפורה "מפל-מים" במאמר).
מאז, רויס מזוהה בטעות כמי שפיתח את המתודולוגיה, ותקופה ארוכה נחשב לאבי השיטה.
בהתבסס על הפרסום המקורי וכן על ראיון שנערך עם בנו של רויס, קבע קרייג לרמן בספרו שהפרשנות הפשטנית שנשתרשה לדברים של רויס הפוכה לחלוטין מכוונתו המקורית, ולמעשה אין הוא אחראי למתודולוגיה זו.
יש לציין שמתודולוגיית מפל המים השפיעה עמוקות על תעשיית התוכנה והיא הייתה, ונכון לתחילת המאה העשרים ואחת - עודנה, מקור עיקרי לבעיות בפרויקטים לפיתוח תוכנה.
וינסנט פיליפ ד'אונופריו הוא שחקן, במאי ומפיק אמריקאי סיציליאני, זוכה פרס סאטורן ל־1997.
ד'אונופריו נולד בברוקלין ניו יורק, למשפחה ממוצא איטלקי.
יש לו שתי אחיות, והוא הצעיר במשפחה.
זכור בעיקר בתור הבלש רוברט גורן בסדרת דרמת הפשע הפופולרית "חוק וסדר: כוונה פלילית" משנת 2001 עד 2011. ב-2004 קיבל הצעה להשתתף בסדרה עטורת השבחים "הסופרנוס", אך סירב.
הוא הופיע גם בתפקידי אורח רבים, בין היתר בסרטים "אד ווד", "JFK תיק פתוח", "השחקן", "להיות אנושי" ו"הצד שלו הצד שלה".
בנוסף התארח בסדרות טלוויזיה שונות, בהן "רצח מאדום לשחור", "מיאמי וייס" ו"סאטרדיי נייט לייב".
ב־1997 זכה בפרס סאטורן על משחקו בסרט "גברים בשחור".
ב־2015 שיחק ב"עולם היורה" בתפקיד ויק הוסקינס, אחראי האבטחה של חברת "אינגן" והנבל העיקרי.
ב־2016 יצא סרט הפעולה "שבעת המופלאים", בו הוא מככב לצידם של דנזל וושינגטון, אית'ן הוק, כריס פראט והיילי בנט.
ב־2017 שיחק לצד מייקל פניה בקומדיית האקשן "תרגיל לשוטרים מתחילים", שכתב וביים דקס שפרד.
בינואר 2017 החל לשחק בסדרת הפנטזיה "עיר הברקת" של רשת NBC, המבוססת על ספרו של ליימן פרנק באום "הקוסם מארץ עוץ".
ב־2018 שיחק בסרט "משאלת מוות", מותחן נקמה, לצד ברוס ויליס ואליזבת שו, בבימויו של אלי רות'.
הסרט מהווה רימייק לסרט מ־1974 בכיכובו של צ'ארלס ברונסון.
ב־29 בספטמבר 2023 יצא לאור הסרט "כסף טיפש" בכיכובו.
ב-1991 נישא ד'אונופריו לשחקנית האוסטרלית גרטה סקאקי, שנה לאחר מכן נולדה לזוג בת.
השניים התגרשו ב-1993. ב-1997 הוא נישא לקרין ואן דר דונק ולזוג נולד בן ב-1999. ב-2003 הזוג התגרש, אך הם חזרו ב-2007, ושנה לאחר מכן נולד לזוג בן שני.
כיום ד'אונופריו מתגורר במנהטן שבניו יורק עם משפחתו.
בסוף 2004 הוא סבל מבעיה רפואית והתמוטט באמצע צילומי הסדרה "חוק וסדר: כוונה פלילית".
הוא נשלח פעמיים לבית החולים הסמוך, וההפקה דחתה את צילומי הסדרה עד להתאוששותו.
צ'רצ'יל (DDG-81) היא משחתת טילים מסדרת ארלי בורק בשירות צי ארצות הברית.
הצ'רציל היא המשחתת ה-31 במספר מתוך 77 ספינות מדגם זה.
המשחתת קרויה על שם וינסטון צ'רצ'יל, ראש הממשלה הבריטי בזמן מלחמת העולם השנייה.
בסיס האם שלה הוא בסיס הצי בנורפוק אשר במדינת וירג'יניה, ארצות הברית.
צ'רצ'יל היא המשחתת הראשונה מדגם "ארלי בורק", מסדרת IIA, התצורה הסופית לאוניות מדגם זה, אשר מצוידת בתותח 5 אינץ' (127 מ"מ) חדש בעל קנה באורך 62 קליברים (זאת לעומת אורך קנה של 54 קליברים בלבד בספינות קודמות בסדרה).
הקנה המוארך מאפשר שרפה טובה יותר של חומר הנפץ ההודף, מקטינה את הרשף ומגבירה את מהירות הלוע ואת כח האש.
צריח התותח תוכנן מחדש כדי להקטין את חתימת המכ"ם שלו.
ב-29 בנובמבר 1995, במהלך ביקור רשמי בבריטניה הכריז נשיא ארצות הברית ביל קלינטון, במהלך נאום שנשא בפני שני בתי הפרלמנט, כי המשחתת החדשה תקרא על שמו של ראש הממשלה הבריטי לשעבר, סר וינסטון צ'רצ'יל.
הצ'רצ'יל היא אוניית המלחמה הראשונה מאז 1975 הנקראת על שמו של מי שאינו אזרח ארצות הברית, וכן המשחתת הראשונה, ואוניית המלחמה הרביעית, הנקראת על שמו של אזרח בריטי.
אוניות מלחמה אמריקאיות נוספות אשר נקראו על שמם של אנגלים היו:
אוניית צי ארצות הברית אלפרד , על שם אלפרד הגדול.
זו הייתה אוניית משא שנבנתה ב-1774 ונרכשה על ידי הצי הקונטיננטלי, הצי של שלוש עשרה המושבות (שהפכו בהמשך לארצות הבית).
האונייה הוסבה לפריגטה, אוניית מלחמה ("Man-o'-War") של הצי הקונטיננטלי.
אוניית צי ארצות הברית ראלי , על שם וולטר ראלי, פריגטה של הצי הקונטיננטלי מ-1776.
אוניית צי ארצות הברית אפינגהאם (Effingham) , פריגטה נוספות של הצי הקונטיננטלי מ-1777, שנקראה על שמו של תומאס הווארד השלישי, הרוזן של אפינגהאם , אשר התפטר מתפקידו כדי שלא יאולץ להילחם במלחמת העצמאות האמריקאית.
משחתת נוספת שנקראה על שמו של אזרח חבר העמים הבריטי היא הפריגטה הארולד הולט , הקרויה על שם ראש ממשלת אוסטרליה הרולד הולט, אשר נעלם בנסיבות מסתוריות ב-1967.
מפקדה הראשון של הצ'רצ'יל היה קומנדר מייקל פרנקן.
הצ'רצ'יל היא המשחתת היחידה של צי ארצות הברית עליה משרת קצין של הצי המלכותי הבריטי.
במקביל, הוצב קצין צי אמריקאי על אוניית הצי המלכותי אה"מ מרלבורו, עד שזו הוצאה משירות ב-8 ביולי 2005. הצ'רצ'יל היא אוניית צי ארצות הברית היחידה המניפה נס ימי זר - הנס הלבן של הצי המלכותי מונף יחד עם הדגל האמריקאי.
סמל המשחתת מופיע על אובל לבן, מוקף בגבול כחול כהה עם שולי חבל בצבע זהב, עליו רקומות שם המשחתת "USS Winston S.
Churchill" למעלה וסימנה "DDG 81" בתחתית.
במרכז הסגלגל מופיע סמל בעיצוב שלט אצולה.
הסמל כולל מגן אדום עם צ'יף לבן, כאשר הגבול בין השדות הוא גבול גלי.
הצ'יף מוטען בצלב ג'ורג' הקדוש ובמרכזו מופיע פלר דה ליס כחול.
במרכז השדה האדום מוטען אריה פוסע ומתחתיו ספר פתוח.
מתחת למגן מופיע המוטו של המשחתת: "In war: Resolution" ו-"In peace: Good Will" באותיות זהב על קלף אדום.
כתומך למגן, מופיעה בירית כחולה עליה מופיע שמו של המסדר האצילי ביותר של הבירית באותיות זהב.
כציצה מופיע קלשון בעל שלוש שיניים בצבעי כסף וכחול כצורת שברון על עטרה של ארז'ן ואזור.
הציצה מוקפת זר של עלי דפנה ואלון בצבע זהב.
הסמל מציג התקנים רבים המסמלים את צ'רצ'יל והלקוחים מתוך שלט האצולה שלו, כצלב והפרח המופיעים בצ'יף.
הצבע האדום מסמל אומץ, גבורה והקרבה, צלבו של ג'ורג' הקדוש מופיע לשם אזכורו כקדוש מגן מסדר הבירית משנת 1348. האריה הפוסע מסמל את מורשתה של בריטניה (האריה הוא אחד מסמליה) כמו כן מיצג האריה כוח, אומץ ונחישות.
הספר מיצג את המוניטין אותו רכש צ'רצ'יל לא רק כאיש ממשל ומנהיג בזמן מלחמה, אלא גם כאיש ספר וחתן פרס נובל לספרות.
הקלשון מיצג את היכולות הימיות ומדגיש את יכולות השיגור האנכיות של המשחתת.
שלוש השיניים מיצגים את שלושת המישורים בהם פועלת המשחתת: תת-ימית, לוחמת שטח ולוחמה אווירית.
הקלשון מחולק בצורת שברון היוצר את האות V המסמלת ניצחון במלחמה (בעיקר את סימנו המפורסם של צ'רצ'יל המציג שתי אצבעות בצורה זו).
עלה הדפנה מסמל כבוד והשגיות בעוד עלה האלון מסמל כוח ועוצמה.
ברקעו של המגן מופיעה בירית כחולה לציון חברותו של צ'רצ'יל במסדר האבירות הגבוה ביותר בממלכה המאוחדת, מסדר הבירית.
וינסנט גאלו הוא שחקן, במאי, תסריטאי ומוזיקאי אמריקאי.
הוא זכה במספר פרסים, כולל גביע וולפי לשחקן הטוב ביותר, והיה מועמד לעוד מספר רב, כולל פרס דקל הזהב ופרס אריה הזהב.
וינסנט גאלו נולד בבאפלו, ניו יורק להורים שהיגרו מסיציליה.
גאלו גר בעיר ניו יורק בשנים 1978-2002 ובמשך חייו טייל ברחבי אירופה ותקופה קצרה חי בפריז וברומא.
בשנות השמונים החל לעסוק בקולנוע תחילה כשחקן.
הוא שיחק בסרטים בחורים טובים (1990), וחלום אריזונה (1996).
בשנת 1998 ביים את סרט הבכורה שלו "באפלו 66" בתקציב של 1.5 מיליון דולר.
בשנת 2003 גאלו ביים את הסרט "הארנב החום" אשר ספג ביקורות שליליות.
בשנת 2022, גאלו הופיע בסרט "כלואה", תפקיד המשחק הראשון שלו מאז שנת 2013.
גאלו פעיל גם בתחום המוזיקה כנגן גיטרה בס בלהקות רוק אלטרנטיבי שונות.
הארנב החום - 2003 - במאי ותסריטאי
מוסקבה מתחת לאפס - 2006
יומיים בניו יורק - 2012
וִינסֶנט הוא סרט קצר בשחור-לבן מסוג סטופ מושן שיצא בשנת 1982. את הסרט ביים, כתב ועיצב טים ברטון, יחד עם מפיק הסרט ריק היינריקס.
אורכו של הסרט הוא כ-6 דקות, והוא מעולם לא הופץ בצורה רשמית.
"וינסנט" נמצא במהדורה מיוחדת לאספנים של ה-DVD לסרט הסיוט שלפני חג המולד כקטע בונוס, באתר YouTube, וכן באוסף "Cinema 16: American Short Films" שיצא בשנת 2006.אנשים אומרים שטים ברטון מדמה כאן את עצמו.
את הסרט מקריין שחקן הקולנוע וינסנט פרייס, שהיה מושא הערצה של ברטון ומקור ההשראה לסרט.
שיתוף הפעולה ב"וינסנט" הוביל להשתתפותו בסרט "המספריים של אדוארד", שיצא כמה שנים לאחר מכן.
פרייס אמר לאחר מכן שהעבודה על "וינסנט" הייתה "הדבר משביע-הרצון ביותר שאי-פעם נעשה.
זו עבודה אלמותית – הרבה יותר טוב מכוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד".
"וינסנט" הוא סיפורו של ילד בן 7 בשם וינסנט מאלוי.
וינסנט מתואר כילד נחמד ומנומס ודי רגיל, למעט דבר אחד: הוא רוצה להיות כמו השחקן וינסנט פרייס.
בדמיונו של וינסנט הוא חי חיים קודרים בטירה אפלה, שם הוא עושה ניסויים מרושעים ומעביר את הזמן בבדידות ויגון.
הסופר האהוב על וינסנט הוא אדגר אלן פו, וקריאה בספרו מעלה בו את הרעיון לפיו יש לו אישה אהובה, אך היא נקברה בחיים.
וינסנט יוצא לחפור במקום בו היא נקברה, אך מכיוון שבמציאות מדובר בגינת הפרחים של אמו – זו שולחת אותו לחדרו כעונש.
כאשר מתירה לו אמו לצאת החוצה ולשחק, טוען וינסנט כי הוא אחוז ברוח ואינו מסוגל לעזוב את הבית שכן הוא סובל מחולשה שנגרמה משנים של בידוד.
בתגובה, גוערת בו אימו ומעמתת אותו עם המציאות, שלפיה הוא אינו וינסנט פרייס וכל עולמו הוא בעצם דמיון.
דבריה של אמו מחזקים את הדיבוק שווינסנט טען שהוא אחוז, ודמיונו מתחיל לרדוף אותו עד לאיבוד שפיות, כביכול.
וינסנט נופל על הרצפה, ומצטט בית מתוך הפואמה "העורב".
בזמן שעסק כאמן קונספט באולפני ההנפשה של וולט דיסני, התיידד טים ברטון עם שניים מבכירי החברה – המנהלת גולי ג'קסון (שהייתה בת-זוגו מאוחר יותר, בשנות ה-80) וראש מחלקת פיתוח הקריאייטיב טום וילהייט.
השניים התרשמו מכישרונו הייחודי של ברטון, והעריכו את עבודתו למרות שלא הייתה ב"סגנון של דיסני".
בשנת 1982 נתן וילהייט לברטון תקציב של 60 אלף דולר להפיק סרט קצר לפואמה "וינסנט", שכתב במקור בתור ספר ילדים.
ברטון גייס לפרויקט חברים לעבודה בדיסני: האנימטור ריק היינריקס, אנימטור הסטופ מושן סטיבן צ'יודו והצלם ויקטור עבדלוב, ועבד על הסרטון במשך חודשיים עד להשלמתו.
הסרטון צולם בשחור-לבן ובסגנון הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני של שנות ה-20, ומושפע מיצירתם של וינסנט פרייס ושל אדגר אלן פו על ברטון כילד, וכן על מדמיונו אז: תכנון מזימות מרושעות עבור דודתו שבאה לביקור, או עריכת "ניסויים" על כלב המשפחה (תמה המופיעה בסרט קצר נוסף של ברטון, "פרנקנוויני)".
הדמות הראשית בסרט, הילד וינסנט מאלוי, משקף את ברטון בעצמו.
את הסרט מקריין ומספר שחקן הקולנוע וינסנט פרייס, גיבור ילדות של ברטון, ושיתוף הפעולה ב"וינסנט" ייסד קשר חברות בין השניים עד למותו של פרייס בשנת 1993.
הסרטון הוקרן בבית קולנוע בלוס אנג'לס במשך שבועיים במסגרת דרמת הנעורים "Tex".
הסרטון הוקרן בפסטיבלי קולנוע בלונדון, שיקגו וסיאטל, זכה לתשבחות המבקרים וזכה בשני פרסים.
בדיסני היו מרוצים מהסרט, אך לא הגיעו להחלטה באשר להפצתו.
וינסנט גרדניה היה שחקן קולנוע ותיאטרון אמריקאי זוכה פרס אמי ופרס הטוני.
היה מועמד לשני פרסי אוסקר בקטגוריית פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידיו בסרטים "פעימות לב" ו"מוכת ירח".
גרנדיה נולד בעיר נאפולי בשם וינצ'נזו סקוניאמיליו, בנם של אליזה ג'נארו וגרנדיה סקוניאמיליו.
הוריו היגרו לארצות הברית כאשר היה בן שנתיים והתיישבו בברוקלין שבניו יורק.
הוא הופיע בילדותו בהרכב משחק איטלקי-אמריקאי בשכונות האיטלקיות של ניו יורק.
גרנדיה החל לשחק באופן מקצועי בגיל 28 במופעי אוף ברודוויי.
ב-1961 שיחק בסרט "אדי פלסון" בתפקיד קטן של ברמן.
התפקיד שהיווה את נקודת המפנה בקריירה של גרנדיה לטענתו היה הסרט "רוצחים קטנים".
ב-1972 זכה גרנדיה בפרס הטוני על תפקידו במחזה "השבוי בקומה ה-14".
ב-1973 שיחק בדרמת הספורט "פעימות לב" וגילם את מאמן קבוצת הבייסבול בסרט דאטש שאל, על תפקידו הועמד גרנדיה לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
הוא השתתף לאחר מכן בתור השריף "הונסנט פיט" הארטמן בקומדיית העיתונות של בילי ויילדר "כותרת ראשית" ובתור השוטר פרנק אוצ'ה בדרמת הפשע "משאלת מוות" החוקר את מקרי הרצח, הופיע באותו תפקיד גם בסרט ההמשך.
ב-1986 השתתף גרנדיה בקומדיה המוזיקלית "חנות קטנה ומטריפה" בדמותו של מר גראביס משניק הבעלים העצבני של חנות הפרחים בסרט.
ב-1987 הועמד גרנדיה בפעם השנייה לפרס האוסקר בקטגוריה המשנית על הופעתו בקומדיה "מוכת ירח" שם גילם את קוסמו אביה של לורטה קאסטוריני (שר).
בהופעתו הקולנועית האחרונה ב-1991 בקומדיה "הסופר" הוא גילם את לו קריטסקי הגדול אביו של לואי (ג'ו פשי).
מלבד הופעותיו בסרטי קולנוע, שיחק גרנדיה גם בסדרות הטלוויזיה "הכל נשאר במשפחה" בעשרה פרקים ו"המופע של מרי טיילר מור", זכה ב-1990 בפרס אמי על תפקידו בסרט "Age-Old Friends".
גרנדיה נפטר בשנת 1992 מהתקף לב בבית מלון שבפילדלפיה, נקבר ב"בית הקברות סיינט צ'ארלס" שבכפר פארמיג'דייל, לונג איילנד.
וינסנט מייקל מרטלה הוא שחקן ומוזיקאי אמריקאי.
הוא ידוע בעיקר בשל תפקידו בתור גרג ווליגר בסדרה "כולם שונאים את כריס" (2005–2009) ובשל דיבוב קולו של פיניאס פלין בסדרת האנימציה "פיניאס ופרב" (2007–2015) של ערוץ דיסני.
מרטלה נולד ב-15 באוקטובר 1992 ברוצ'סטר שבניו יורק והוא ממוצא איטלקי.
מרטלה הוא בנם של דונה ומייקל מרטלה.
אביו הוא הבעלים של קפטן טוני, רשת של פיצריות.
במהלך ילדותו, הוא עבר להתגורר בפלורידה.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון דילנד (אנ') השוכנת בעיר דילנד (אנ'), פלורידה בשנת 2011, ולאחר מכן למד לתואר מקוון במנהל עסקים באוניברסיטת פלורידה.
בשנת 2008 הוא הופיע בסרט "מודלים לחיקוי" בהשתתפותם של שון ויליאם סקוט ופול ראד.
היה לו תפקיד ראשי בסרט "חנות פתיונות" יחד עם בילי ריי סיירוס הוא שיחק גם בסדרה "מדריך ההישרדות של נד" ואת אלבומו הראשון הוציא בבית הספר ובו הוא ניגן בפסנתר ושר.
האלבום שנכתב על ידי מרטלה זמין ב-iTunes.
וינסנט מלרין היה נזיר וסופר כנסייתי שפעל בגאליה הדרומית והנחשב לאחד האבות של הכנסייה.
חייו נודעו הודות לספר "על אישים מפורסמים" ("De viris illustribus") מאת .
וינסנט הקדוש מלרין נולד ביישוב טול, בחבל לורנה של היום, במשפחה פרנקית אריסטוקרטית.
אביו נקרא אפראכיוס או איפרוכיוס הפרנקוני.
בנעוריו קיבל וינסנט חינוך חילוני ובחלק הראשון של חייו היה איש צבא.
אחיו נודע כ"לו הקדוש מטרואה".
מאוחר יותר, להזמנתו של הונוראט הקדוש, הצטרף וינסנט למנזר לרין (בצרפתית -Lérins לרן) הנמצא בפרובאנס, באי ממול לעיר קאן.
בשנת 434, אחרי ועידת אפסוס הוא ערך, תחת שם העט "פרגרינוס" את ה"קומוניטוריום" (Commonitorium) שבו ניסח בסגנון מוקפד ומדויק את אמות המידה שלפיהן דוקטרינה נוצרית יכולה להיחשב לנוצרית טהורה או לכפירה.
הספר נכתב במטרה להגן על הכנסייה מפני "כפירות" כמו זו הנסטוריאנית.
הקריטריונים המוצגים בספרו הם בדיוק אלו המיושמים על ידי הכנסייה האורתודוקסית עד לימינו:
כפי שניסח בעצמו, במה שמכנים "הקאנון של וינסנט":
(בתרגום חופשי:"צריך מעל הכל לדאוג שיישמר מה שהאמינו בכל מקום, מתמיד, כולם")
כמשקל נגד לנוקשות הקריטריונים הנ"ל, קיבל וינסנט את העיקרון שב"מדעים התאולוגיים" קיימת קדמה, אבל בהתאם לטבעם - "באותה דוגמה, באותו כיוון, באותה המחשבה".
בדומה לכמה מאבות הכנסייה הפרובנסלית, וינסנט התקומם נגד עמדותיו של אוגוסטינוס הקדוש בנוגע לחסד, אותן החשיב ל"מוגזמות".
הוא הסכים עם אוגוסטינוס לגבי גינוי פלאגיוס, אולם טען כי החסד האלוהי משתף פעולה עם האדם.
עמדה זו שלו, שגונתה תחת השם "נאו-פלאגיזם" בוועידת אוראנז' משנת 529 אומצה, למעשה, על ידי הכנסייה האורתודוקסית.
בנקודות מסוימות דומה השקפתו לזו של קסיאנוס ושל פאוסטוס מריאס.
וינסנט מלרין נפטר לפני שנת 450, אולי בשנת 448.
הוא הוכר כקדוש על ידי הכנסיות הקתוליות והאורתודוקסיות, החוגגות את זכרו ב-24 במאי.
וינסנט פביאן לבאן בונר הוא כדורגלן צרפתי-קפריסאי, המשחק בעמדת הקשר באתניקוס אחנס.
בשנת 2012 קיבל אזרחות קפריסאית שמאפשרת לו לשחק בנבחרת קפריסין.
לבאן גדל במחלקת הנוער של נאנט ושיחק בקבוצת המילואים של המועדון בין השנים 2001–2005. לאחר מכן עבר לדיגאניס מורפו מליגת העל הקפריסאית, ובעונת ירד עם הקבוצה לליגת המשנה.
בקיץ 2007 עבר לאנורתוסיס פמגוסטה.
בעונתו הראשונה זכה עם המועדון בדאבל, ובעונת היה שותף להעפלה ההיסטורית של המועדון לשלב הבתים של ליגת האלופות.
ב-13 ביוני 2013 חתם לבאן לשנתיים באסטרה ג'יורג'יו מליגת העל הרומנית.
ביולי 2015 חזר לקפריסין, הפעם לא.א.ק.
בשנת 2012 התאזרח לבאן בקפריסין וערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הלאומית של קפריסין.
וינסנט סיינט ג'ון נולד בניו-פורט קנטקי, כבנם הבכור אשר שרד של סילס סיינט ג'ון ומריאן ססיליה מגי.
הוא התחיל לעבוד במכרות מגיל 17 בעיירה טליורייד שבקולרדו ב-1897. 3 שנים לאחר מכן, סיינט ג'ון הפך לנשיא של פדרציית הכורים המערבית.
בתפקיד זה הוא הוביל שביתה מוצלחת של כורי קולרדו ב-1901, אשר הסתיימה ביצירת גובה סטנדרטי של משכורת לפועלי המכרות.
בעקבות הצלחתו, בן לילה הפך סיינט ג'ון למנהיג פועלים מחד, ולמטרה ראשית של מנהלי חברות הכרייה, אשר חששו מהשפעתו מאידך.
דוגמה למתח בין שני הצדדים למאבק ניתן לראות בריצתו של סיינט ג'ון למשרת השריף המקומי בטליורייד ב-1901. סיינט ג'ון הפסיד על חודם של 36 קולות בלבד.
למרות ניסיונות עקשניים מצד בעלי חברות הכרייה ואנשי עסקים מקומיים להשחיר את המוניטין שלו, סיינט ג'ון נותר אהוד בקרב אנשי העיירה ובקרב חבריו לעבודה.
לאחר שעזב את טליורייד, עקב האשמות וניסיון לטפול עליו אשמת רצח כוזבת, עזב סיינט ג'ון את טליורייד, והמשיך לאגד עובדים באזור יוטה.
כאשר שמע על תחילתם של מגעים ליצירת איגוד פועלים כללי בשם ה-IWW, הצטרף לחברי הוועדה המייסדת ("ביג" ביל הייווד, דניאל דה ליאון, יוג'ין דבס ועוד) והיה שותף להקמת הארגון בכנס המייסד שנפתח ב-27 ביוני 1905 בשיקגו.
סיינט ג'ון נמנה עם הסיעה של ביל הייווד, אשר העדיפה את הפעולה הישירה על פני הפעולה הפוליטית.
ב-1907 הוא נבחר בוועידה הרביעית של הארגון להיות המזכיר הכללי של ה-IWW.
לאחר שבע שנות פעילות, בחר סיינט ג'ון לפרוש מהארגון ומחיי העבודה המקצועית, כדי להשתקע בניו מקסיקו.
ב-1917, בחלק מההפחדה האדומה של הממשל האמריקאי, סיינט ג'ון הועמד לדין באשמת בגידה ופגיעה במולדת יחד עם עוד 100 חברי IWW נוספים.
סיינט ג'ון, למרות שלא היה פעיל בארגון למעלה משנתיים בזמן המשפט, נמצא אשם ונכנס לכלא לתקופה של כ-5 שנים (מ-1918 עד לשנת 1923).
ב-1923 סיינט ג'ון שוחרר מהכלא באמצעות חנינה מידי נשיא ארצות הברית דאז, הרדינג.
לאחר שחרורו, סיינט ג'ון איבד את החלקה שהייתה ברשותו בניו מקסיקו, ונותר למעשה ללא כל.
הוא מת בעוני בשנת 1929 בסן פרנסיסקו.
וינסנט פיאצה הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאי, מוכר בזכות תפקידו בתור לאקי לוצ'יאנו בסדרה "אימפריית הפשע" של רשת HBO.
פיאצה נולד וגדל בשכונת מידל וילג' שברובע קווינס, ניו יורק.
אביו, יליד איטליה, היגר לארצות הברית בשנות ה-60 המוקדמות, ואילו אמו ממוצא גרמני.
הוא למד בבית הספר התיכון הארכיבישוף מולוי בקווינס.