tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נראה שגם למלחמת קוריאה (1950 – 1953) הייתה השפעה שלילית שכן העופות חדלו לקנן בקוריאה הדרומית מאז.
בערך באותו זמן התמעטה מאוד אוכלוסיית העופות ביפן שהייתה לכפן שחור-הפנים אתר חורף מקובל ובשנים האחרונות לא נצפו שם יותר מחמישה פרטים במהלך חורף אחד.
כיום, המין מוגן למדי בקוריאה הצפונית והאיים עליהם הוא מקנן הוכרזו אזור מוגן והכניסה אליו מוגבלת.
עדיין קיימים איומים אחדים, בייחוד באזור בהם העוף חורף.
באתרי החורף בטאיוון יש ביקוש רב לקרקע עבור תעשייה, בעוד שאלה בווייטנאם מוסבים לגידול חסילונים, על אף ששטחים אלה מצויים בשמורה ולכן כפופים לכללים שנקבעו באמנת רמסר (אמנה העוסקת בשימור אזורי הביצות).
בהונג קונג מפריעים לעופות דייגים ואוספי צדפים, כשהללו ניזונים בזמן שפל.
בנוסף, זיהום כנראה יהפוך לבעיה משמעותית בשל ההתפשטות הנמשכת של האוכלוסייה האנושית במזרח הרחוק.
כַּפָּן (שם מדעי: platalea; נקרא בעבר אבי הכף) הוא סוג עוף ביצה במשפחת הכפניים.
הכפן הוא עוף גבוה המגיע לגובה של 75–90 ס"מ.
הוא חי באזורים חמים או ממוזגים, ומצוי בקרבת מקווה מים אגמים, נהרות וביצות.
אורך כנפי הכפן מגיע ל-40 ס"מ, ובעת תעופה מוטת כנפיו מגיעה ל-120 ס"מ.
משקלו כ-1.5 ק"ג ואף יותר.
אורך מקורו כ-21 ס"מ והוא שטוח ומתרחב בקצהו לצורת כף.
הכפן מוצא את מזונו בעזרת מקורו הארוך, אותו הוא מניע בבוץ, ושולה בעזרתו חרקי מים (שפיראים, בריומאים, כולכיתיים וכו'), רכיכות, צפרדעיים וסרטנאים.
הוא שחיין מעולה, וגם מסוגל לצלול לעומק רב.
הכפן בונה את קנו מזרדים וענפים, ומסתיר אותו בתוך שיחים ועצים נמוכים.
הנקבה מטילה בין 2 ל-5 ביצים לבנות, ושני ההורים דוגרים עליהן לסירוגין.
הגוזלים בוקעים זה אחר זה, כשהם עוורים ואינם מסוגלים לטפל בעצמם.
וההורים מאכילים אותם בתחילה במזון מעוכל שהם מקיאים בזהירות לתוך מקוריהם הקטנים.
מקוריהם של הגוזלים קצרים וישרים ורק עם ההתבגרות הם מקבלים את צורת הכף האופיינית.
כפן מלכותי (Platalea regia), נפוץ באוסטרליה ודרום-מזרח אסיה
כפן שחור-פנים (Platalea minor), נפוץ באזורי החופים של מזרח אסיה.
אורכו כ-76 ס"מ, נמצא כיום בסכנת הכחדה.
פניו ורגליו של כפן זה שחורות בעוד ששאר הגוף לבן.
כפן אירופאי (Platalea leucorodia), או כפן לבן - מצוי בישראל.
אורך גופו מגיע לכ-60 ס"מ ונוצותיו לבנות.
מרבית הפרטים דוגרים בחורף, אך פרטים מסוימים חולפים בנדידה או באים בקיץ ואינם דוגרים.
כפן צהוב-מקור (Platalea flavipes), מצוי באוסטרליה.
מלבד מקורו גם רגליו צהובות.
הוא נצפה גם בניו זילנד, אי הלורד האו והאי נורפוק.
עוף זה מקנן על עצים.
כפן ורוד (Platalea ajaja) מצוי באמריקה הדרומית, באיים הקאריביים ובאזורי חוף המפרץ של ארצות הברית במפרץ מקסיקו.
אורכו כ-80 ס"מ, עורפו וגבו לבנים ושאר נוצותיו ורדרדות אדמדמות, מקורו אפור ורגליו אדומות.
כפניים (שם מדעי: Threskiornithidae) היא משפחת עופות בסדרת השקנאים, לשעבר בסדרת החסידאים.
מאפיינם הבולט הוא מקורם הארוך והנטוי מעט, אשר אצל הכפניים מתרחב לצורת כף ואצל המגלנים מתעקל לצורת מגל ומכאן שמותיהם.
המשפחה מחולקת לשתי תת-משפחות: כפנים ומגלנים (איביסים).
בארץ מצויים המינים: כפן מצוי, מגלן חום ולעיתים גם מגלן מצויץ צפוני.
סוג ומין יחיד: מגלן חד-זנב (Cercibis oxycerca)
סוג ומין יחיד: מגלן מדגסקרי (Lophotibis cristata)
סוג ומין יחיד: מגלן יפני (Nipponia Nippon)
סוג ומין יחיד: מגלן לוחש (Phimosus infuscatus)
כפית היא כלי אכילה פופולרי, המבוסס על הכף, אך קטן ממנה בגודלו.
כמו הכף, הכפית ישרה מצד אחד וקעורה מצדה השני.
ההבדל העיקרי בין הכפית והכף הוא ברוחב החלק הקעור.
כפית ממוצעת מחזיקה כשליש מהנוזל אותו מחזיקה כף.
הבדל נוסף בין הכפית והכף הוא באורך הידית של הכפית שקצר משל הכף.
שמה של הכפית - בא בשל היותה כף קטנה.
השימוש העיקרי של הכפית הוא בהכנת משקאות -- הוספת חומרים כגון סוכר או קפה לכוס ועזרה בערבובם עם בסיס נוזלי כגון מים או חלב.
הכפית גם משמשת ילדים קטנים לאכילה, באכילת קינוחים קטנים יחסית ובטעימה של מאכלים לפני הגשתם.
כפיות משמשות לעיתים גם בתור יחידות מידה (בין אם מדובר במתכון או תרופה), כאשר כל כפית, מייצגת כ-5 מיליליטר של נוזל.
בשפה יום-יומית, משמש המונח "תנוחת כפיות" בהשאלה למצב בו שוכבים שני אנשים זה לצד זה באופן בו חלק גופו הקדמי של אחד מהם צמוד לחלק גופו האחורי של האחר, בצורה המזכירה שתי כפיות צמודות.
תנוחה זו מקובלת בין בני זוג לצורך לינה משותפת, חיבוק והתגפפות או קיום יחסי מין.
"מצב כפית" הוא ביטוי בסלנג עברי המתאר מצב קיצוני של עייפות או של קלות דעת, שבו אדם פורץ בצחוק למשמע דברים שאינם בהכרח מצחיקים, לעיתים בעקבות מילה אקראית, כגון "כפית".
האתר של נח"ת (נוער חובב תנך) נקרא "כפית של נח"ת"
כפפה היא פריט לבוש, המכסה את כף היד והאצבעות ודומה בדרך כלל בצורתו לכף יד.
יש כפפות שנועדו רק לחמם את הידיים במזג אוויר קר וכפפות שנועדו רק לשמור על ניקיון הידיים או בטיחותן ממפגעים.
כפפה מכונה גם כסיה, ונעל-יד.
מבחינת צורת הכפפות, יש כמה סוגי כפפות:
כפפות, שבהן לכול אחת מחמש האצבעות יש כיסוי מלא ונפרד משלה,
כפפות, שבהן לחלק מאצבעות יש כיסוי חלקי (כיסוי דמוי שרוול ארוך או שרוול קצר), אך לכול אצבע יש כיסוי נפרד משלה,
כפפות, שבהן לחלק מהאצבעות יש כיסוי משותף ולחלק יש כיסוי נפרד.
כפפות בהן לחלק מהאצבעות יש כיסוי משותף, מחממות יותר כיוון שהחלל הנוסף שנוצר בתוך הכפפה מוסיף ליכולת הבידוד והאצבעות הנמצאות במגע זו עם זו שומרות טוב יותר על חומן.
חסרונן הוא בפגיעה ביכולת התנועה של האצבעות.
כפפות שבהן לחלק מהאצבעות יש כיסוי חלקי מחממות פחות, אך מקלות על המישוש והתנועה.
באנגלית מבחינים בין כפפות - gloves בעלות כיסוי נפרד לכל אצבע לחוד, לבין כפפות - mittens בהן יש כיסוי נפרד לאגודל וכיסוי שני לארבע האצבעות האחרות.
כפפות יכולות לשמש להגנת כף היד ולשיפור הנוחות של המשתמש בכפפה כנגד חום, קור, נזק פיזי כתוצאה מחיכוך, מפגיעת חומרים כימיקליים וממחלה, או לספק הגנה מדברים שאין לגעת בהם ביד חשופה.
כפפות העשויות מלטקס (חומר הגלם בתעשיית הגומי), גומי או ויניל משמשות עובדים במקצועות הבריאות כאמצעי הגייני וכן למניעת הדבקת העובד או למניעה של העברת זיהום (כגון דם או חיידקים) מידיו של העובד.
חוקרי משטרה עוטים כפפות כדי לעבוד בזירת פשע באופן שאינו פוגע בראיות הנמצאות בזירה.
פושעים רבים עוטים כפפות כדי שלא להותיר טביעות אצבע וכדי להקשות על חקירת פשעיהם.
בכדורגל, משתמש השוער בכפפות לריכוך המגע עם הכדור ולאחיזה טובה יותר.
כפפות יכולות לסייע בשמירה על חום גוף גבוה ולפיכך יכולות למנוע התקררות שעלולה להביא למחלות, כגון: מחלת רנו.
החום גם יכול לעזור למערכת החיסונית לתפקד באופן יותר טוב, ובאופן כללי, השימוש העיקרי של רוב האנשים בכפפות הוא למטרות חימום.
כפפות חסרות כיסוי לאצבעות היד מאפשרות שימוש גמיש יותר באצבעות, כך למשל למעשנים, לנגנים או לצלפים.
קיימות כפפות חסרות כיסוי לאצבעות אף לרוכבי אופניים.
קיימות כפפות המכילות שרוול המכסה את הזרוע, או את חלקה.
כפפות יוצרו מחומרי מגוונים הכוללים כותנה, צמר, עור, גומי, לטקס, נאופרן (Neoprene) וחוטי מתכת ארוגים.
קיימות כפפות מודרניות עשויות מקבלר (Kevlar) המגינות על כף היד מפני חתכים.
כפפות המחוברות לשרוולים הם חלק בלתי נפרד מחליפות לחץ ומחליפות חלל.
כפפות המצויות בחליפות חלל חייבות לשלב עמידות גבוהה ביותר והגנה מן הסביבה העוינת עם מידה של גמישות וחדירות לתחושת מישוש, המאפשרת לאסטרונאוט לבצע את מלאכתו.
כפפות מסוגים שונים מיוצרות ברחבי תבל.
רוב הכפפות האופנתיות היקרות ביותר עדיין מיוצרות בצרפת וחלקן בקנדה.
כפפות גברים זולות יותר מיוצרות במדינת ניו יורק.
העיר גלוברסויל (Gloversville) (באנגלית "עיר יצרני הכפפות") שבמדינת ניו יורק נחשבת עד היום למרכז עולמי לייצור כפפות.
בעת האחרונה עובר חלק ניכר מייצור הכפפות למדינות מזרח אסיה.
קיימים מספר תקנים אירופאיים ביחס לכפפות.
BS EN 420 הדרישות הכלליות לכל סוגי הכפפות.
כולל סימון מידות, תוויות מידע, הגבלת רמות חלבון לטקס וכרום בחומר הכפפה, וכו'.
BS EN 374-2 - עמידות לחדירת מיקרו-אורגניזמים.
BS EN 374-3 - עמידות לכימיקלים מסוכנים.
BS EN 381 - כפפות עמידות לסכנות עבודה עם משור מכני.
BS EN 388 - כפפות להגנה מפני סכנות מכניות (חיכוך, חיתוך, קריעה וניקוב).
BS EN 407 - כפפות לשימוש בתנאי חום ואש.
BS EN 421 - כפפות להגנה כנגד קרינה מיננת.
BS EN 511 - כפפות להגנה מפני טמפרטורות נמוכות (קור).
BS EN 659 - כפפות לשימוש מכבי אש.
BS EN 60903 - כפפות מבודדות לזרם חשמלי.
BS EN 1149 - כפפות אנטי-סטטיות (כנגד תופעת חשמל סטטי).
סימון התקן על הכפפה ילווה בדרך כלל אף בציון מספרי (למשל 0–4) של דרגת ההגנה שמעניקה הכפפה מפני הסכנה הנבדקת בתקן.
חלקם הקטן של התקנים מכילים רק את הציון: עובר/נכשל.
על פי החוק האירופאי לציוד מגן אישי, כפפות, כמו שאר ציוד המגן האישי, מסווגות לשלוש קטגוריות:
הגנה מינימלית – מיועדות לשימוש במקרים שבהם הסיכון נמוך והמשתמש יכול לזהות את הסיכון על נקלה.
עיצוב מורכב – מיועדות לשימוש במקרים שבהם קיימת סכנה לפגיעה חמורה או למוות.
ביניים – כפפות המיועדות לשימוש במצבים שאינם מתאים לשתי הקטגוריות הקודמות.
כפפות הן פריט לבוש עתיק ביותר.
בהתאם לתרגומים מסוימים לשירת הומרוס האודיסיאה, לארטס (יוונית Λαέρτης) אביו של אודיסאוס, מתואר כעוטה כפפות בעודו פוסע בגנו כדי להימנע מדקירות הפטל.
הרודוטוס בספרו ההיסטוריה של הרודוטוס (440 לפנה"ס), מספר כיצד שליט ספרטה, לאוטיכידס, הורשע בעוון קבלת שוחד של כפפה מלאה בכסף.
אף בהיסטוריה הרומית קיימים אזכורים לשימוש בכפפות.
בהתאם לפליניוס הצעיר (שנת 100 לספירה לערך), הכתבן-קצרן של דודו (פליניוס הזקן) עטה כפפות בעת החורף כדי שלא לעכב את עבודת החכם.
במוזיאון קלוני בפריז שמורה כפפה אחת ובספריה הציבורית באמיין שמורה הכפפה השנייה מזוג כפפות שנסרגו או לופפו בנאלדבינדינג עבור אב המנזר פטר דה קורפלאיי (Abbot Peter de Courpalay) שנפטר ב-1334.
בימי קדם נעשה שימוש בכפפות אף כהצהרת אופנה, לצרכים טקסיים ודתיים.
גבירות אירופאיות ובריטיות החלו עוטות כפפות במאה השלוש עשרה כקישוט אופנתי.
הכפפות היו סרוגות או תפורות מכותנה, משי או צמר ולעיתים הגיעו עד לגובה המרפק.
רק במאה השש עשרה הגיעו הכפפות לשיא פיתוחן האופנתי, כאשר המלכה אליזבת הראשונה עטתה כפפות עם רקמה עשירה ומשובצת באבני חן.
כפפות רקומות ומשובצות באבני חן היו אף חלק מן הסמל המלכותי של קיסרים ומלכים.
ההיסטוריון מתיו פריז (1200–1259 לערך) כותב כי המלך הנרי השני מאנגליה נקבר בשנת 1189 בגלימות המלכות, כאשר כתר זהב על ראשו וכפפות לידיו.
כפפות נמצאו אף על ידיו של ג'ון מלך אנגליה כאשר קברו נפתח בשנת 1797 וכן על ידיו של המלך אדוארד הראשון כאשר קברו נפתח בשנת 1774.
כפפות כמורה הן קישוט דתי הנמצא בשימוש על ידי האפיפיור, הקרדינלים והבישופים.
השימוש בכפפות נעשה אך ורק בעת המיסה.
תחילת השימוש בכפפות בטקסי המיסה מקורו כנראה במאה העשירית וההשערה היא כי מטרתן לשמור על ניקיון כפות הידיים לצורך הטקס.
כפפות שימושים מסחריים, חקלאיים ותעשייתיים
כפפות לליטוש -כפפות המצופות בנייר לטש והמאפשרות עבודה עם נייר לטש בקלות רבה
כפפות עד המרפקים לעוסקים בדבוראות
כפפות לטיפול במוצרים וחומרים מקוררים
כפפות לתנור המאפשרות מגע עם כלים מבלי להסתכן בכווייה
כפפות כח – כלי שליטה במערכות נינטנדו
כפפות סרוגות מכותנה, צמר או חוט סינתטי.
השימוש בכפפות כאביזר אופנה לנשים הלך ופחת בסוף המאה העשרים.
כפפות לנשים לאירועים רשמיים ורשמיים למחצה נהוג בשלושה אורכים: כפפות עד לפרק היד, כפפות עד למרפק וכפפות אופרה או באורך מלא (המכסות אף את המרפק) ומגיעות לקיבורת היד.
הכפפות היקרות ביותר הן כפפות באורך מלא העשויות מעור רך בעבודת יד.
כפפות עשויות מבד סאטין נמצאות בשימוש רב כיוון שהן מיוצרות באופן תעשייתי וזולת זול יחסית.
גברים בדרך כלל עוטים כפפות כפריט אופנה באירועים רשמיים ביותר.
אנשי צבא, משטרה ודומיהם עוטים כפפות כחלק ממדיהם ובטקסים.
בארצות קרות, אנשים רבים סורגים כפפות לעצמם, לבני ביתם וגם למכירה.
בספרי ועיתוני מלאכה ישנן דוגמאות רבות לסריגה בארבע או חמש מסרגות דו-צדדיות, או במסרגת קרס אחת כדי לסרוג את הכפפה בחתיכה אחת ללא תפרים.
יש הסורגים אותן בשתי מסרגות ותופרים את שני החצאים לכפפה אחת.
אנשים רבים חותכים ותופרים כפפות מסוודרים ישנים, או מבגדים אחרים שכבר אינם שמישים.
מכפפות שכבר אינן שמישות אפשר ליצור צעצועים.
לנהוג בכפפות של משי - לנהוג בעדינות רבה כדי שלא לפגוע.
להוריד את הכפפות - לנקוט באמצעים חריפים יותר.
לזרוק כפפה - להזמין לדו-קרב (בעבר), להציע אתגר.
להרים את הכפפה - להענות לאתגר.
מתאים כמו כפפה ליד - התאמה מושלמת.
כפל לשון הוא שם כולל לחידות הכוללות איורים, בהן חבויה משמעות כפולה ("תרתי-משמע"), בסגנון החידות בתשבצי היגיון.
כפל המשמעות יכול להתבסס על כתיב או על שמיעה, במדויק או במקורב.
כך, למשל, התפרסם בעבר כפל לשון, המציג דגים המצפים לאוכל, שהוא בעצם פתיון של דייגים, ופתרונו הוא "יש למה לחכות", שנשמע בקירוב כ"יש למעלה חכות".
חידות כפל הלשון נפוצות מאוד בישראל.
שיא הפופולריות שלהן היה בשנות ה-90 של המאה ה-20, בהן הן התפרסמו מדי שבוע בשני העיתונים הנפוצים בישראל – ידיעות אחרונות ומעריב.
החידות בידיעות אחרונות נכתבו על ידי יגאל שילון, ואת הציורים צייר המאייר שי צ'רקה.
המדור שהציג חידות אלו נקרא "שילונדע" – משחק מילים, בסגנון לשון נופל על לשון, בין יגאל שילון לביטוי "שלא נדע".
הציורים שהופיעו בו הזכירו תמונות מתוך קומיקס, שלרוב מכיל דמויות אנושיות ואף קריקטורות של דמויות ידועות, ומ"בועות" קומיקס עם מלל כלשהו, המיוחס לאחת או יותר מהדמויות.
עם ירידת הפופולריות שלהן, נפסקה כתיבת חידות אלו ב"ידיעות אחרונות".
מדור זה החל להתפרסם בדצמבר 1991, והופיע במדור "7 לילות" ולאחר מכן בשבועון פנאי פלוס.
יוצרי שילונדע הוציאו ספרים עם מיטב מחידות המדור, שנקרא על שם המדור.
בשנים האחרונות שילון כותב חידות הקשורות לנושאים ספורטיביים במסגרת מוסף הספורט של העיתון, תחת הכותרת "כפל שילון"
בעיתון מעריב, המדור נקרא כףלשון, עוד משחק מילים, המשלב בין כפל לשון לכיף, אף שעל פי חוקי העברית התקנית, אין לכתוב "כיף" בכתיב חסר.
כותבי המדור הם החידונאים עדי ואבי גבעון.
הקריקטוריסט זאב (יעקב פרקש) צייר את החידות עד מותו ב-2004. החידות התפרסמו בעבר במוסף סוף השבוע, וכיום הן מתפרסמות במוסף התשבצים המיוחד של מעריב סופהשבוע, "המשבצת".
גם יוצרי חידות הכףלשון הוציאו ספר עם חידות נבחרות מהמדור, שנקרא על שם המדור.
הכנסות ספר זה מוקדשות להנצחת זכרו של יעקב פרקש.
כפן ורוד (שם מדעי: Platalea ajaja; לעיתים: Ajaia ajaja (מכונה גם: "ציפור הלהבה", "תרנגולת ורודה" ו"מקור-בנג'ו") הוא מין של עוף מים ממשפחת הכפניים ומהסוג כפן.
הוא נפוץ בעיקר באמריקה הדרומית, באיים הקאריביים, במקסיקו ובחוף המפרץ של ארצות הברית.
מצב שימורו הוא "ללא חשש".
הכפן הוורוד מקנן בעצי מנגרובים, ומטיל שתיים עד חמש ביצים בכל הטלה.
בדרך כלל הוא אינו חולק את אזור מגוריו עם עופות אחרים, כגון חסידות ואנפות.
למין יש מאפיינים ייחודיים, שמאפשרים לזהותו בקלות ולהבדילו ממינים אחרים: גובהו 80 ס"מ, ומוטת כנפיו היא 120 ס"מ בממוצע.
רגליו, צווארו ומקורו (15–18 סנטימטרים) ארוכים.
מקורו הארוך הוא דמוי-כף, ובקצהו הפחוס והרחב נמצאים עצבים שמקלים עליו באיתור טרפו.
לפרטים בוגרים יש ראש ירקרק, צוואר, חזה וגב לבנים, ואצל פרטים אחרים חלקים אלו ורודים.
על כנפיו ניתן להבחין בגוון אדום.
מקורו של הכפן הוורוד אפור.
שילוב צבעים זה נוצר בעקבות תזונת המין, המורכבת מסרטנים.
מבין כל מיני הכפן בעולם, רק לכפן הוורוד יש שילוב צבעים ססגוני כזה, בעוד ששאר המינים הם בעיקר לבנים.
הפרט המבוגר ביותר של המין נמצא ב-2006: גילוֹ 16 שנה.
הדו-צורתיות הזוויגית מעטה, כלומר ההבדלים בין הזכרים והנקבות מועטים וקטנים.
עם זאת, קיים הבדל בין הפרטים הבוגרים לבין הצעירים, שראשם הלבן מרופד בנוצות וצבען הוורוד של הנוצות חלש יותר.
בנוסף, צבע המקור של הפרטים הצעירים הוא צהבהב או ורדרד.
המין ניזון מבעלי חיים שהוא מוצא בביצות, במים מתוקים רדודים או במימי-חופים.
ציד המזון נעשה בדרך כלל בלהקות, ובמהלכו כל פרט מכניס את מקורו למים ומנדנדו בתוכם כדי לאתר מזון.
כשהמזון מאותר, הכפן דולה אותו במקורו.
תזונתו מורכבת מדגים קטנים, סרטנים וחסרי חוליות אחרים, ובנוסף צפרדעים ויצורים מימיים אחרים.
באלגברה, כפל וקטור בסקלר היא אחת הפעולות הבסיסיות המאפיינות מרחב וקטורי (ובאופן כללי יותר: מודול).
כפל וקטור בסקלר שונה ממכפלה סקלרית, שהיא מכפלה פנימית בין שני וקטורים.
ביתר פירוט: אם הוא שדה ו-V הוא מרחב וקטורי מעל , כפל וקטור בסקלר הוא פונקציה מ- אל V (נסמנה .
התוצאה של הפעלת הפונקציה על ועל מסומנת אומנם לרוב נשתמש בסימון .
כפל וקטור בסקלר מקיים את התכונות הבאות:
הסימן + בתכונות דלעיל מייצג חיבור בשדה או במרחב הווקטורי, בהתאם להקשר.
ניתן לראות כפל וקטור בסקלר כפעולת חבורה של השדה על המרחב הווקטורי.
אינטרפרטציה גאומטרית של כפל וקטור בסקלר היא מתיחה או כיווץ של הווקטור.
כמקרה פרטי, ניתן לקחת את השדה K עצמו כמרחב הווקטורי V, ולקבל את פעולת הכפל בשדה.
הרעיון המתואר לעיל מתקיים גם כאשר K הוא חוג קומוטטיבי ו-V הוא מודול מעל K.
במרחב הווקטורי הסטנדרטי כפל בסקלר מוגדר לפי .
בפרט במרחב האוקלידי כפל בסקלר c הוא מתיחה או כיווץ של הווקטור בשיעור c.
במרחב הפונקציות הממשיות כפל בסקלר מוגדר כך שלכל x ממשי מתקיים .
כפל הוא שיר שנכתב על ידי יהודה גור-אריה והולחן על ידי נחום היימן, והתפרסם בביצועה של חוה אלברשטיין.
השיר קצר ואישי, ושונה מהכתיבה המסורתית של שנות ה-60 בזמר העברי.
בשיר ארבעה בתים המכילים ארבע שורות כל אחד, וכתובים בחריזה מסורגת.
זוג השורות הראשון בכל בית מציג ניגוד אחר שהדובר חש בתוכו, למשל: "מישהו בוכה בי / מישהו בי רן", ומכאן שמו של השיר: "כפל" על שום הכפילות שבתחושות הדובר.
אלברשטיין בעצמה כתבה: "כמה הרבה אפשר לומר בכל כך מעט מילים, זה כמעט הייקו יהודי, שיר שבדיעבד נוגע בכל מה שאני עושה כל חיי".
השיר הוקלט לראשונה עם גיטרה בלבד לתקליט אוסף שירי נחום היימן והוכנס לאחר מכן גם לתקליטה של אלברשטיין "מות הפרפר" מ-1968, בעיבוד שכלל גם אבוב וקונטרבס.
אותה גרסה גם נכללה באוסף המיטב של נחום היימן שיצא ב-2005. אלברשטיין המשיכה לשיר את השיר בהופעותיה, וגרסה של השיר בהופעה חיה אף נכללה באלבום מאוחר יותר של אלברשטיין, "חוה אלברשטיין בהופעה", שיצא באוקטובר 2008.
כפל מס הוא מצב של גביית מס על ידי שני גורמים או יותר על אותה הכנסה, נכסים או פעולות פיננסיות.
כפל מס מתייחס לשני מצבים שונים:
כפל מס משפטי: כפל מס בו שתי רשויות מס (או יותר) מטילות מס על אותו נישום (יחיד או חברה).
כך למשל עובד המועסק בחו"ל, נדרש לשלם מס על פי חוקי המס של המדינה בה הוא עובד (מדינת המקור), ובמקביל גם תשלום למס ההכנסה של המדינה בה הוא תושב (מדינת התושבות).
בדומה לכך, חברה הרשומה במדינה א', אך בעלי המניות שלה שולטים ומנהלים אותה ממדינה ב', עלולה לחוב במס חברות בשתי המדינות.
כפל מס כלכלי: כפל מס בו שתי רשויות מס מטילות מס על שני נישומים שונים בקשר לאותה הכנסה.
הכוונה היא בדרך כלל למיסוי הדו שלבי הנהוג במיסוי חברות.
בשיטת המיסוי הדו-שלבית, ממוסה הכנסת החברה בשני שלבים: בשלב הראשון ברמת החברה (למשל בישראל: מס החברות) ובשלב השני כאשר רווחי החברה מחולקים לבעלי המניות (דיבידנד).
כאשר מתרחש אירוע מס המערב שתי רשויות מס, עלולה אחת הרשויות (או שתיהן) לטפל בכל שלב באופן שאינו מתחשב בשלב האחר.
מדינה א' עלולה לראות בחברה גוף אטום ולמסות את הכנסתה במס חברות, בעוד מדינה ב' רואה בו גוף שקוף ולמסות את הכנסתה כהכנסה של בעלי המניות.
כמו כן, מדינה א' עלולה לראות בעסקאות מסוימות שעושה החברה עם בעלי המניות (דוגמת מתן הלוואות) כעסקאות במהלך העסקים הרגיל, בעוד מדינה ב' תראה בהן חלוקת דיבידנד- תוך יצירת פער חשבונאי בין המדינות השונות.
אמנה בינלאומית למניעת כפל-מס היא הסכם בין מדינות המשקף את הסכמתן בדבר חלוקת זכויות המיסוי לגבי סוגים שונים של הכנסה.
מטרת אמנה למניעת כפל מס היא למנוע כפל מס על אותה הכנסה.
במקרים מסוימים ייתכן מצב של כפל מס אפילו בתחומה של אותה המדינה, כאשר לנפות או למחוזות של המדינה יש סמכות מיסוי עצמאית.
בארצות הברית למשל לכל אדם יכולה להיות כתובת אחת בלבד, אך לאחר מותו מספר מדינות יכולות לטעון שהוא התגורר בתחומן ולדרוש מס על נכסיו לצורך מס עזבון.
כפל מס מסוג זה מתאפשר על ידי בתי המשפט במדינה כל עוד אין חוק המסדיר את המיסוי ושסך המיסים המוטלים על הנכס לא עולים על 100% מערכו.
כפן צהוב-מקור (שם מדעי: Platalea flavipes) הוא מין מהסוג כפן שבמשפחת הכפניים.
הוא נפוץ בעיקר בדרום-מזרח אוסטרליה, אך נצפה גם במקומות שונים על פני כל היבשת, כמו גם בניו זילנד, אי הלורד האו והאי נורפוק.
צבעו של עוף זה הוא לבן, בעוד שפניו, מקורו ורגליו הם צהובים.
בעבר שמו העברי היה אבי-הכף צהוב-הרגליים.
במהלך עונת הרבייה סביב הפנים נמתח פס שחור, וכן קו המתאר החיצוני של נוצות הכנף נצבע קלות בשחור.
אין הבדל במראה, בין עופות צעירים לבוגרים, פרט לסימנים שחורים הקיימים אצל הצעירים בצד הפנימי של נוצות התעופה ואינם קיימים אצל הבוגרים.
הכפן צהוב-המקור מקנן על עצים, ובין צמחי הקנה ליד ביצות.
לעיתים ניתן למצוא את הכפן צהוב-המקור אף בשדות ללא כל מקור מים.
ככל הכפניים תנוחת התעופה של הכפן צהוב-המקור היא כשראשו נמשך קדימה.
הכפן צהוב-המקור ניזון מחרקים מימיים וכן מהזחלים שלהם, וזאת באמצעות מקורו הרחב, אותו הוא מניע במים מצד לצד.
בצד הפנימי של המקור קיימת גבשושית המשמשת מעין גלאי רעידות, ובעזרתה הציפור יכולה לחוש בקיומו של טרף גם במים עכורים, ללא הבדל ביום ללילה.
מיד לאחר הציד הכפן מרים את מקורו אל על, והטרף מחליק במורד הגרון, למערכת העיכול שלו.
הכפן צהוב-המקור מקנן במושבות, ביחד עם עופות מים נוספים, על פי רוב ממשפחת הכפניים כגון מגלנים, ומינים נוספים של כפנים.
הוא ממקם את הקן בהסתעפויות של עצים מעל המים, או בסבך שבין קני הסוף.
חלוקת התפקידים היא כזאת שהזכר אוסף את חומרי הגלם, והנקבה בונה את הקן, בעוד ששניהם דוגרים על הביצים ולאחר הבקיעה, מטפלים ביחד בגוזלים.
כפן מצוי או כפן לבן (שם מדעי: Platalea leucorodia) הוא מין של עוף נודד במשפחת הכפניים שבסדרת השקנאים.
מזונו העיקרי הוא דגים, אך הוא גם אוכל רכיכות וסרטנים.
אורכו בממוצע 90 ס"מ, מוטת כנפיו באורך של כ-1.3 מטר.
גופו לבן, וכך גם צווארו וראשו.
טבעת העין צהובה, גרונו בצבעים אדום וצהוב.
מבנה מקור ייחודי לכפנים הוא מקור דק וארוך, המתעגל בסופו לצורת כף.
בעזרת המקור הגדול הכפן תופס דגים בצורה ייחודית: הוא פותח את מקורו, מנענע אותו מצד לצד בתוך המים ולוכד את מזונו ב"כף".
בעונת הרבייה מתפתחת ציצית בצבע לבן.
תחום תפוצתו מתפרש על פני היבשות אירופה, אסיה ואפריקה.
הרבייה מתקיימת בדרום אירואסיה ובצפון אפריקה בארצות ספרד, יפן, הולנד, אוסטריה, הונגריה ויוון.
Leocorodia חולף וחורף, אך אינו מקנן.
הוא נצפה בעמק בית שאן, חוף הכרמל ועמק החולה.
באתרי הקינון בארצות אחרות מספר הביצים הממוצע בתטולה הוא 4.
כפן זה ניזון בעיקר מחרקים ורכיכות מימיים, סלמנדרות, סרטנים, תולעים, עלוקות, צפרדעים, ראשנים ודגים קטנים (שאורכם מגיע עד 10-15 ס"מ).
עשוי לאכול גם צמחייה מימית ואצות.
archeri - ים סוף וסומליה.
leucorodia - אירופה ומזרחה עד לצפון סין וחצי האי הקוריאני, ותת-היבשת ההודית
כפן מלכותי (שם מדעי: Platalea Regia) הוא מין של עוף במשפחת הכפניים.
הוא ניזון מסרטנים, רכיכות, דו-חיים, דגים וחרקים.
פרט זיהוי ייחודי למיני הכפן הוא המקור הדק שלהם, המסתיים בצורת כף ומכאן שמו.
מקור זה מאפשר לכפן לצוד את מזונו ביעילות: הוא פותח את מקורו ומנענע אותו במים מצד לצד.
הוא חי בביצות ומקורות מים למיניהם.
כל גופו של הכפן לבן מלבד רגליו השחורות, מקורו וטבעת עינו שגם הם שחורים.
רגליו הארוכות מותאמות במיוחד להליכה במים.
תפוצתו מתפרסת על אוסטרליה, איי שלמה, פפואה גינאה החדשה, ניו זילנד, טסמניה ואינדונזיה.
הכפן נדיר מאוד באינדונזיה ונצפה באזור רק שש פעמים.
כמו כן נרשמו תצפיות על שיטוטים הרחק מתחום תפוצתו: באזור קלדוניה החדשה.
בזמן זה גדלות נוצות מיוחדות בצבע לבן באזור הראש.
הקן מורכב ממקלות בגדלים שונים.
הגוזלים בוקעים לאחר 21 ימים של דגירה.
בעונת הרבייה הכפנים המלכותיים רגישים מאוד להפרעות.
הכפן האפריקאי (שם מדעי: Platalea alba) הוא מין של כפן החי באפריקה (בשטחי המדינות בוטסואנה, קניה, נמיביה, דרום אפריקה, זימבבואה) ומדגסקר.
שטחי הגידול המועדפים עליו הן ביצות ומים רדודים.
הכפנים האפריקאיים בדרך כלל לא משתפים את מושבות הקינון שלהם עם חסידות או אנפות.
הכפנים ניזונים מדגים, רכיכות, דו-חיים, סרטנים ופגיות.
הכפנים תופסים את מזונם על ידי נענוע מקורם דמוי הכף במים כשהוא פתוח.
הרגליים של הכפנים ארוכות וכפות הרגליים שלהם דקות מחודדות, מה שמאפשר הליכה נוחה בעומקים משתנים של מים.
הכפן קיבל את שמו בגלל המקור המשונה שלו, דמוי הכף, שמאפשר לו לתפוס את מזונו בנוחות וביעילות.
גופו של הכפן לבן, והפנים והרגליים שלו אדומים, אך פניהם של הצעירים לבנות כשאר הגוף, ומקורם צהוב.
בשונה מהאנפות, הכפן האפריקאי עף כשצווארו מתוח.
הכפן מתחיל את עונת הרבייה שלו בחורף, והיא ממשיכה עד האביב.
קנו של הכפן בנוי מעפים וזרדים, ונבנה על עצים שצומחים ליד מים.
הנקבה מטילה שלוש עד חמש ביצים, בדרך כלל באפריל או מאי.
הזכר והנקבה דוגרים על הביצים לסירוגין במשך 29 יום, ולאחר הבקיעה הם מטפלים בגוזלים במשך תקופה של עשרים עד שלושים יום.
זמן קצר לאחר מכן הכפנים הצעירים כבר מוכנים לעזוב את הקן, ומתחילים לעוף ארבעה שבועות לאחר מכן.
הכפנים האפריקאיים נכללים בהסכם לשימור עופות מים נודדים אפריקאים-אירואסיתיים (AEWA).
כפכפים הם סוג של נעלי אצבע פתוחות שהשימוש בהן נעשה בעיקר בשל הנוחות שבנעילתן.
ישנם כמה סוגי כפכפים – ההבדל המשמעותי ביותר הוא בצורתם.
קיימים שלושה סוגים נפוצים: כפכפי אצבע, כפכפים פתוחים, וכפכפים סגורים.
כפכפי האצבע הם ברובם בעלי סוליה ורצועה החוצצת בין הבוהן לאצבע, ומתפצלת לשני חלקים המתחברים לסוליה באמצע כף הרגל משני הצדדים.
לעומתם, הכפכפים הפתוחים דומים בצורתם, אך רצועתם מעוצבת בצורה שונה מעט - היא מתחברת לסוליה בשני צדי כף הרגל במספר רצועות המשתנה מדגם לדגם.
הכפכפים הסגורים שונים בעיצובם - הם פתוחים רק בצד האחורי של הכפכף כדי לאפשר הכנסה של כף הרגל לכפכף.
הכפכפים מיוצרים מגומי, מעור, מבד, מעץ ואף מחומרים נוספים.
כיום ישנם שימושים שונים לכפכפים: כפכפי האצבע משמשים, בין השאר, כנעליים נוחות להליכה בחוף הים ובבריכה.
הכפכפים הפתוחים והכפכפים הסגורים יכולים להיות נוחים להליכה בבית או ברחוב.
הנוחות של הכפכפים מתבטאת בטווח המחירים הגמיש המתחיל ממחירים זולים מאוד, ובקלות נעילתם.
כפירי אריות הוא סרט מלחמה עתיר כוכבים משנת 1958. הסרט מבוסס על רב-מכר בשם זה מאת אירווין שו משנת 1948, בבימויו של אדוארד דמיטריק.
הסרט צולם בשחור-לבן בשיטת סינמסקופ והופץ על ידי פוקס המאה ה-20.
העלילה מתרחשת במלחמת העולם השנייה ומתארת את קורותיהם של שלושה "כפירים": מהצד הגרמני לוטננט כריסטיאן דיסטל (מרלון ברנדו) ומהצד האמריקאי - מייקל ויטקר (דין מרטין) ונח אקרמן (מונטגומרי קליפט).
מרלון ברנדו מגלם תפקיד של קצין גרמני באופן חיובי ואנושי.
בשל כך נפסל בתחילה הסרט להצגה בישראל על ידי המועצה לביקורת סרטים ומחזות אבל לאחר מכן הוא הותר.
זה היה סרטו הראשון והרציני של דין מרטין לאחר שנפרד מג'רי לואיס והצלחתו הזניקה את הקריירה שלו.
הסרט מתחיל בליל סילבסטר 1938 בבוואריה.
כריסטיאן דיסטל הוא מדריך סקי צעיר של האמריקאית מרגרט (ברברה ראש).
הוא מזמין אותה למסיבה בה שרים את שיר הורסט וסל ומסביר לה כי היטלר נותן תקווה לכל הצעירים המובטלים בגרמניה.
הוא מנסה לשכנע אותה להישאר בגרמניה אך היא נרתעת מכך ומעדיפה לחזור לארצות הברית לזרועותיו של חברה מייקל ויטאקר (דין מרטין).
עם פרוץ המלחמה מגיע כריסטיאן לפריז ומצטלם עם מפקדו קפטן הרדנברג (מקסימיליאן של) על מדרגות כנסיית הסקרה קר.
עד מהרה מצטננת התלהבותו מהמלחמה ומהתנהגות הגרמנים.
הוא מנהל מעצרים אחרי אזרחים חשודים והסגרתם לגסטפו.
הוא מבקש לעבור ליחידה קרבית.
הוא והקפטן מועברים לצפון אפריקה ומחסלים יחידה בריטית.
כריסטיאן מסרב לוודא הריגה של הפצועים הבריטיים והקפטן מבצע זאת במקומו.
עם נסיגת צבאו של ארווין רומל נמלט כריסטיאן כשהוא נוהג באופנוע והקפטן מאחוריו.
האופנוע עולה על מוקש והקפטן נפצע קשה.
כריסטיאן מבקר את הקפטן שכל גופו חבוש בגלל כוויות.
הקפטן מבקש ממנו כידון כדי להרוג פצוע אנוש שמבקש למות וכן לבקר את אשתו גרטשן בברלין.
כשכריסטיאן נפגש עם גרטשן (מיי בריט) לאחר שיטוט בחורבות ברלין.
היא מספרת שבעלה התאבד בכידון ומנסה לפתות אותו.
לקראת סוף המלחמה מופצצת שיירתו של כריסטיאן.
הוא מצליח לברוח ומגיע למחנה ריכוז שאנשי האס אס נטשו אותו ונפגש עם המפקד הגרמני שנשאר.
המפקד מספר לו על המחנה על הלחץ שמפעילים עליו מברלין לחסל את 6000 האסירים כשאין לו כוח אדם לעשות זאת.
כריסטיאן נבעת ממה ששמע וראה, בורח ליער ושובר את תת-מקלע שמייסר שלו.
הוא ממשיך ללכת ביער עד שנתקל בשני הכפירים האמריקאים.
בלשכת גיוס בניו יורק נפגשים מייקל ויטקר (דין מרטין) ונח אקרמן (מונטגומרי קליפט) ומתפתחת ביניהם ידידות שרק שירות צבאי יכול ליצור.
מייקל הוא זמר וידוען, איש בידור יפה מראה, מוקף נשים יפות.
נח הוא יהודי חסר ביטחון עצמי ומרושש.
מייקל מזמין את נח למסיבה בביתו שם הוא מכיר את הופ פלוומן (הופ לאנג).
מתפתחת ביניהם ידידות ועד מהרה הוא מבקש את ידה ואביה-למרות הסתייגותו הראשונית מנח היהודי והמרושש-נותן את הסכמתו.
במחלקה נאלץ נח להילחם בתופעות אנטישמיות המעודדת על ידי מפקד היחידה וסמל היחידה ריקט (לי ון קליף).
כספו נגנב והוא נאלץ ללחום על כבודו בקרבות אגרוף עם חיילי היחידה.
הוא עושה זאת באומץ אבל לבסוף בורח מהצבא ונאסר.
בזכות מייקל מתפוצצת הפרשה, המפקד מודח ונח חוזר ליחידתו ומשתתף בקרבות בצרפת.
מייקל מוצב בתפקיד ערפי בלונדון אבל מצפונו מציק לו ובעזרת קשריו הוא מועבר לשירות מבצעי.
בשדה הקרב הוא נפגש עם נח ועוזר לו לחלץ אחד מחיילי היחידה שבעבר הציק לנח.
לקראת סוף המלחמה נכנסים מייקל ונח עם יחידתם למחנה ריכוז שם הם נתקלים לראשונה באסירים שדופים השוכנים עד דרגשים וחלקם מוזלמנים.
רב המחנה מבקש לקיים טקס דתי לנספים אך ראש העיר הסמוכה מתנגד לכך מפני שזה יעורר חוסר סדר.
המפקד האמריקאי מתיר לקיים את הטקס, אומר שיירה בכל מי שיפריע ומסלק את ראש העיר.
הוא שולח את מייקל ונח לפטרל בסביבות המחנה.
הם נתקלים בכריסטיאן ומייקל יורה בו למוות.
הסרט מסתיים עם נח החוזר לביתו.
הוא מנופף להופ המתבוננת בו דרך החלון עם בתם.
כפן גושמני (שם מדעי: Scyllarides latus) הוא מין סרטן ממשפחת הכפניים, הקרובה ללובסטרים שמוכר בחופי ישראל כערך טבע מוגן מאז 2005. במסעדות בישראל הוא נמכר כמנת גורמה בשם סיגל.
מין זה נחשב למעדן, ועקב דיג יתר נמצא בסכנת הכחדה.
הבוגרים עשוי לגדול לכ-30 ס"מ, הם משתמשים בהסוואה, פעילי לילה וחסרי צבתות.
הם נוהגים לצאת בלילה ממקום מחבואם כדי לצוד רכיכות.
מלבד האדם הם משמשים כטרף על ידי מגוון רחב של דגי גרם.
ניתן למצאם בים התיכון ובמזרח האוקיינוס האטלנטי.
בשנת 2012 יצאו רשות הטבע והגנים, בעזרת הציבור ועיתון "הארץ", בקמפיין כנגד מכירת מנת ה"סיגל" במסעדות.
אך למרות האיסור בדיג ונדירותו בחופי ארץ ישראל, דייגים נוהגים לדוג אותו בשמורות טבע בגלל מחירו הגבוה בשוק.
כְּפָנִיִּים (שם מדעי: Scyllaridae) היא משפחה של מעשירי רגל ימיים הקרובים ללובסטרים וללובסטרים הקוצניים והם חיים בימים טרופיים.
אורכם של סרטנים אלה מ-40 מ"מ ל-50 ס"מ והם בעלי גוף מגוש, שריון גדול ועיניים גדולות ובעיקר צבתות גדולות מעוגלות הקרובות לראש.
ישנם כמה מחושים ליד הראש והלסתות קטנות.
ללובסטרים אלה ישנם 10 רגליים.
הם חיים במדורים היבשתיים עד לעומק 500 מ' ונעים על פני הקרקעית באיטיות.
רבים מהם חיים בים התיכון.
הם ניזונים מרכיכות ימיות שונות, סרטנים אחרים, תולעים רב-זיפיות וקווצי עור.
סוג כפן (Scyllarides) - בו כפן גושמני
כפית בר (או כפית לערבוב קוקטיילים) היא כפית עם ידית (זרוע) ארוכה המשמשת לבחישה בהכנת קוקטיילים ארוכים או כאלה הכוללים כמה שכבות.
הזרוע הארוכה מאפשרת בחישה לכל אורך הכוס אף בכוסות גבוהות במיוחד כמו כוס הייבול.
הזרוע היא בדרך כלל דקה ומתפתלת בצורת ספירלה כך שיהיה קל לאחוז ולסובב את הכף בקלות.
גדי אבקסיס בספרו "שר המשקים" טוען שצורתה המיוחדת של הכפית מבטיחה שהכפית תישאר בבר ולא תילקח על ידי הלקוחות.
כְּפֵלָה (בלועזית: דוּבְּלֶטָה) היא קבוצת מילים בשפה מסוימת, לרוב זוג, שמוצאן האטימולוגי משותף אך משמעויותיהן שונות.
למשל, המילה "כורסה" נשאלת מהארמית, "כָּרְסֵא", שמשמעותה "כיסא" בעברית.
מפני שבעברית, למילים "כיסא" ו"כורסה" יש משמעויות נבדלות אך הן התגלגלו מאותו המקור השמי, הזוג נחשב כפלה.
יש גם קבוצות מילים או שורשים שהיותן כפלות שנוי במחלוקת, למשל השורשים שק"ט, שת"ק, ו־סכ"ת.
יש גם מילים וגלגוליהן שהושאלו לשפה אחרת יותר מפעם אחת, ולכן כמה צורות שונות שמקורן אחד הושאלו.
למשל, המילים "קיסר" ו"צאר", שהושאלו משמו של יוליוס קיסר, הן כפלה.
המילה "תכל'ס" גזורה מההגייה האשכנזית של המילה "תכלית", אבל השתיים נבדלו במשמעותן.
לכן, הן נחשבות כפלה בעברית החדשה.
תופעה הפוכה לתופעת הכְּפלה היא צמדי מילים בעלות צליל דומה שמשמעותן התקרבה אף שגיזרונן שונים.
אין בין השתיים קשר גיזרוני כלל, ולכן צמד זה איננו כפלה.
כְּפַר אָבִיב הוא מושב הנמצא בצמוד למחלף אשדוד.
כפר אביב הוא חלק מהמועצה האזורית גדרות.
כפר אביב נוסד בשנת 1951 ביוזמת הסוכנות היהודית – האגף למעמד הבינוני וחברת רסקו.
מלכתחילה נועד כפר אביב לקלוט עולים ממצרים.
שמו המקורי של כפר אביב היה "כפר היאור" אך השם נדחה בידי ועדת השמות הממשלתית..
השם כפר אביב ניתן בהתייחסות למצרים כפי שנכתב בתורה: "כי בחודש האביב יצאת ממצרים".
בהמשך נקלטו בכפר משפחות ממזרח אירופה, ארצות אפריקה ואסיה ותושבים ותיקים אשר בחרו לגור בכפר אביב.
בכפר אביב 72 נחלות ועוד כ-80 וילות.
השטחים החקלאיים הם בהיקף של כ-2,600 דונם.
הענפים העיקריים: פרדסים, מטעים נשירים, ירקות ופרחים.
רוב התושבים מוצאים את פרנסתם מחוץ למושב.
בבוקר טבח שבעה באוקטובר נהרגה תושבת המושב חנה בן ארצי בת 69 כתוצאה מפגיעת רקטה והייתה לאחת הנרצחות הראשונות במתקפת הפתע.
כפר אז"ר הוקם כמושב עובדים להתיישבות חקלאית בבקעת אונו.
כיום הוא שכונה בחלקה המזרחי של רמת גן.
כפר אז"ר מוקף על ידי שכונות העיר רמת גן ממזרח (קריית קריניצי החדשה ופארק קנוביץ'), מדרום (רמת אפעל) וממערב (כביש גהה והחלק העיקרי של רמת גן), ואילו מצפון גובל בשכונה בשם "נאות אריאל שרון" ששייכת לקריית אונו.
שטחה של השכונה הוא כ-1,000 דונם ומתגוררים בה כ-500 איש.
כפר אז"ר הוא היישוב החקלאי היחידי בבקעת אונו, והוא מושב הכלול בשטחה של עירייה, שריד להתיישבות החקלאית הציונית ששגשגה באזור.
כיום אופי המקום משתנה בהדרגה והוא הולך והופך לפרוור עירוני בעל נחלות גדולות במיוחד, בהשוואה לשכונות של בתים צמודי-קרקע בסביבה.
המושב קרוי על שם הסופר אלכסנדר זיסקינד רבינוביץ' ועלה על הקרקע בחודש דצמבר 1932 במסגרת התיישבות האלף.
כפר אז"ר הוקם על ידי שני ארגונים חלוציים: 'ברנר' ו'מע"ש'.
המתיישבים הראשונים רכשו את האדמות מהכפר הערבי הסמוך אל ח'ירייה, והקרן הקיימת השלימה את הרכישה על ידי הלוואות למתיישבים.
בשלב מסוים העבירו תושבי המקום, מתוך דחף לאומי, כנראה, את הבעלות על האדמות לקק"ל.
איחוד שני הארגונים הביא לגיבוש שם היישוב: כפר אז"ר, על שם אז"ר (אלכסנדר זיסקינד רבינוביץ') שהיה באותה העת עוד בחיים, וזאת כהוקרה על פועלו ותמיכתו בתנועת הפועלים.
ביישוב אף הוקם לכבודו בית שנשא את שמו, ולהקמתו נאספו תרומות מאת ראשי היישוב ובהם יצחק בן-צבי, זלמן שזר, הסופר יהודה בורלא ועוד.
בית העם נחנך במהלך מלחמת העצמאות ושימש את להקת הצ'יזבטרון בחזרותיה, ובמקום אף הציגה הלהקה את הופעת הבכורה שלה.
כמו כן הופיעו במקום שחקני תיאטרון הבימה, האוהל ועוד.
בשנות ה-30 וה-40 היווה היישוב קו חזית שהגן על היישובים רמת גן, בני ברק וגבעתיים מפני השכנים הערבים, בעודו סופג התקפות יומיומיות.
בשל בידודו היחסי התקיימו בין פרדסיו אימוני לוחמי "ההגנה".
במהלך מלחמת העצמאות הוקמה ביישוב 'פלוגת משמר' מיוחדת אשר הגנה על המרחב, ובראשה עמד קצין שערק מהצבא היווני ושהה בכפר תחת השם החסוי 'נתן אלחנני'.
לאחר המלחמה צורפו ליישוב שטחים של הכפר השכן, אל-ח'ירייה, שתושביו נסו בזמן מלחמת העצמאות, בעקבות התקפת ההגנה, ולא הורשו לחזור לאדמותיהם מאוחר יותר.
האדמות הועברו לבעלות המדינה לפי חוק נכסי נפקדים, וצורפו לאדמות היישוב.
ב-14 בדצמבר 1949 חדרו שלוש חוליות מסתננים ערבים לאזור כפר אז"ר, אך השומרים החמושים הבחינו בהם והבריחו אותם.
ב 19 פברואר 1950 ניסו מסתננים לגנוב פרות באחת מרפתות כפר אז"ר, ובהמשך ניסו לרצוח את הרפתן ארי וולף, שם.
ב-1958, ביוזמת ועד הכפר, הוקמה אנדרטה הכוללת את שמותיהם של 8 בני הכפר שנפלו במלחמות ישראל.
האנדרטה מתעדכנת לאחר כל נופל חדש, כמו שקרה עם .
ב-2 במרץ 2007 הודיע משרד הפנים על פירוקה של מועצה אזורית אפעל, שאליה השתייך היישוב, ועל סיפוחו של היישוב לעיר רמת גן, יחד עם רמת אפעל.
הפירוק התבצע בפועל בתחילת 2008. האדמות שמצפון ליישוב סופחו לעיריית קריית אונו, בנקודת החיבור של עירייה זו עם מחלף בר-אילן, לתקופת ניסיון של 3 שנים.
נציגות הכפר תמכה בפירוק המועצה האזורית אפעל ובסיפוח היישוב לרמת גן, בתנאי שהיישוב ימשיך להתנהל כמושב עובדים.
איחוד הרשויות הביא למקרה ייחודי בנושא שמות הרחובות.
בדרך כלל כאשר שתי רשויות עם שמות רחובות כפולים מתאחדות, הרשות המאוחדת משנה את השמות הכפולים כדי שכל שם רחוב יהיה יחיד ברשות.
במקרה זה במקום להחליף שמות כפולים - הוסיפו את שם הרשות הקטנה לשם הרחוב בה, בזמן שהשם ברשות הגדולה (רמת גן) נשאר זהה.
כך למשל ניתן למצוא את השמות: "דוד בן-גוריון כפר אז"ר", וכן "תל חי כפר אז"ר".
ביולי 2014 נפתח במקום בית קברות כדי לאפשר את קבורתו של החייל דניאל פומרנץ שנהרג בנגמ"ש בקרב שג'אעייה במבצע צוק איתן.
המפוזר מכפר אז"ר מאת לאה גולדברג.
ב"שיר של רנדי ניומן", בתקליט סע לאט של אריק איינשטיין בתרגומו של יהונתן גפן.
בספר "המנהרה" מאת אברהם ב.
יהושע, גיבור הספר מגיח "מהשדות של כפר אז"ר אל הציוויליזציה" (שם, עמ' 267).
בספר "הראיון האחרון" מאת אשכול נבו, גיבור הספר מזכיר את הפאב שהיה בכפר אז"ר (שם, עמ' 32).
בסדרת הטלוויזיה "כפולה" (עונה 4, פרק 12), במסגרת מחזה, הדמות של נועה נשלחת לסאמר-סקול בכפר אז"ר.
כפר הוא דפוס התיישבות אנושי המאופיין במספר פרמטרים, בהם היותו מבוסס על חקלאות, גודלו ביחס לעיר, או מיקומו באזור ספר.
הכפר יהיה לרוב (אבל לא תמיד) קטן מעיירה.
עד למהפכה התעשייתית ועידן העיור שבא בעקבותיה היה הכפר צורת ההתיישבות של מרבית האוכלוסייה האנושית.
הכפר המסורתי היה יישוב קטן שבו בדרך כלל חיו בין 5 ל-30 משפחות, וסביב בתי הכפר השתרעו האדמות החקלאיות שלו.
המונח "כפריר" () משמש להגדרת כפר קטן ביותר הקשור מבחינה מנהלית ליחידה גדולה יותר.
מקורו של השם במונח הגרמאני למתחם אדמה או מרעה.
בישראל משתמשים במונח "כפריר" גם ביחס לכפר המיושב באופן עונתי או ארעי.
במזרח התיכון, בערבית, לעיתים קרובות כפריר מכונה חִ'רבּה () (למשל, ח'רבת אל-לוז), ואין לבלבל בין הכינוי הזה לבין המושג "חורבה" בעברית, או לשימוש בכינוי ח'רבּה לאתר ארכאולוגי.
באנגליה, ההבדל המסורתי בין כפר לכפריר היה נעוץ בקיומה של קהילה דתית נפרדת בכפר, עם או בלי כנסייה.
לעיתים הכפריר התהווה באזור מסחרי בשטחי הכפר, כגון טחנת קמח, מכרה או מזח.
ההבדל בין כפר לעיירה או עיר הוא היעדרו של שוק בכפר וקיומו של שוק (בדרך כלל יום אחד בשבוע) בעיירה או בעיר.
בקנדה גם רשות מקומית המונה אלפי תושבים עשויה להיקרא "כפריר" (Hamlet).
בחלק ממדינות ארצות הברית המונח "כפר" (Village) מהווה צורת התאגדות מוניציפלית בה ניתנות סמכויות פחותות ליישוב על ידי השלטון המקומי האזורי, מאשר הסמכויות הניתנות לעיר.
אין משמעות למספר התושבים בהבחנה בין עיר לכפר.
הגודל של כפרים אלה משתנה באופן ניכר.
ברוב הכפרים יש מקדש, כנסייה או מסגד משלהם, בהתאם לדת המקומית.
בסין, הכפרים (村) קטנים מעיירות (乡) או ערים (镇).
בטאיוואן, הכפרים הם נמוכים מבחינה מנהלית מעיירות.
שם הכפר בסינית הוא "צוּן" (村) מתחת לעיירה כפרית ו"שְׂיָאנְג" (鄉) מתחת לעיירה עירונית.
על פי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה ושאר רשויות המנהל הישראליות, כפר מוגדר כיישוב שיש בו בין 40 ל-2,000 תושבים קבועים.
יישוב גדול יותר נקרא עיירה, ויישוב קטן יותר נחשב מקום.
בלשון הדיבור כפי שהתפתחה בארץ ישראל, המונח "כפר" מתייחס בפועל כמעט תמיד לכפר ערבי, בעוד יישוב יהודי שאינו עירוני נקרא "קיבוץ", "קבוצה", "מושב", "מושבה", או "יישוב קהילתי" – אך כמעט לעולם לא "כפר".
יתר על כן, המונח "כפר" משמש לא פעם גם להתייחסות ליישובים ערביים גדולים המונים אף עשרות אלפי תושבים.
למרות זאת, בהגדרות של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה קיימת הגדרה ייחודית ליישוב יהודי קטן שאינו "קיבוץ", "מושב", או "יישוב קהילתי": "כפר יהודי אחר".
כפר אברהם היה מושב עובדים מיסודו של הפועל המזרחי בארץ ישראל, נוסד בשנת תרצ"ב מרץ 1932. המושב צורף לפתח תקווה בשנת 1952 וכיום הוא מהווה שכונה בצפונה של העיר.
במזרח - דרך ירושלים (כביש 40).
בצפון - רחוב הרב הרצוג - החל מצומת גנים במזרחו ועד ההצטלבות עם רחוב שטמפפר במערב.
במערב - מזרחה מרחוב אורבך החל מצומת הרחובות אורבך, שטמפפר, הרצוג והירקונים ועד לרחוב חנקין.
בדרום - רחוב חנקין במערב, ממשיך דרך רחוב רמח"ל ומסתיים בבתים הדרומיים של רחוב ריינס.
נהוג לראות שכונות נוספות כחלק משכונת כפר אברהם המודרנית אם כי הן לא היוו חלק מהכפר ההיסטורי, אלא השלמת המרקם האורבני עם חיבורו של המושב לתוך העיר ועם התפתחות העיר צפונה:
קריית הרב סלומון - צפונה לרחוב הרצוג.
חן הצפון - צפונה לקריית הרב סלומון.
תקומה - דרומה לרחוב ריינס.
שיכון הפועל המזרחי ותיקים / תורה ומלאכה / תורה ועבודה
חצרות גנים צפון מזרח לקריית הרב סלומון
1 צומת הרחובות שטמפפר (הרחוב השמאלי) הרצוג (הרחוב הימני) והירקונים (המשכו של רחוב שטמפפר).
בית הכנסת על שם הרמב"ם.
מול בית הכנסת נמצאים כמה מבנים שהם זכר לכפר הישן, אחד מהם מופיע בתמונה הראשונה.
המקום בו עמדה פעם רפת המושב.
כיום מקומו של בית הכנסת "עלומים".
כיום הישיבה הטכנולוגית כפר אברהם.
5 שטח ההתיישבות של קבוצת רודגס שעליו הוקם לאחר מכן "מוסד עלייה".
כיום בית ספר המשתייך לרשת אמי"ת.
6 צומת גנים: צומת הרחובות הרצוג וירושלים (הרחוב האנכי).
7 האדמות שהוענקו למתיישבים לצד דרך ראש העין, עליהם מתנהל המשפט.
השטחים הצהובים: מרכז ההתיישבות במושב.
השטחים האדומים: שטחים שיושבו במהלך השנים הבאות.
השטחים הכתומים: שטחי השכונות הסמוכות שנחשבות כחלק מהשכונה.
הגרסה העממית והנפוצה למדי גורסת שמקור השם בטעות.
המושב נקרא על שם הרב ד"ר יעקב אריה אדולף סלבנדי והמייסדים חשבו שהשם אדולף הוא כינוי לאברהם.
רחוב בשכונה נקרא על שמו.
גרסה נוספת היא שהכפר נקרא על שמו של אברהם אבינו.
בשנת 1913 רכש פאול נתן לכבודו של הרב ד"ר יעקב אריה סלבנדי כ-800 דונם אדמה בקרבת הכפר הערבי פג'ה, מערבי שנודע בשם אבו כישכ.
סלבנדי ביקש להקים במקום מוסד לילדים יתומים והמקום כונה על שמו "אדמות סלבנדי".
את תוכניותיו של סלבנדי קטעה מלחמת העולם הראשונה והוא הספיק להקים במקום רק בניין ובאר מים אחת, ככל הנראה בדרום-מזרח צומת הרחובות ריינס, שטמפפר, הרצוג של היום.
לאחר מלחמת העולם הראשונה מינה סלבנדי את פרופ' פיק, מראשי תנועת המזרחי בגרמניה אפוטרופוס על האדמות והלה אפשר לקבוצת רודגס להתיישב על חלק מהאדמות עד מעברם לנקודת יישוב הקבע שלהם.
בשנת 1932 הוחכרו חלק מהאדמות ל-25 מתיישבים דתיים שהקימו במקום מושב עובדים דתי שנקרא בתחילה "מושב סלבנדי".
המתיישבים היו חלוצים דתיים ששהו אז בפתח תקווה ובמושבות סמוכות והשתייכו לקבוצות שח"ל, הרב ריינס, וחת"ם סופר של הפועל המזרחי.
בנוסף היו בהם מספר חברים מקבוצת רודגס, שלוש משפחות שהגיעו ממחנה ישראל ושתי משפחות שהגיעו מכפר חיטים שננטש.
על פי חוזי החכירה שנחתמו עם חברת "סלבנדי מושב עובדים" קיבל כל מתיישב בזכות העוברת בירושה, 3 דונמים בכפר למגורים, רפת, לול וגידולי ירקות ועוד כ-13 דונם לצורך עיבוד חקלאי (גידולי שדה או מטעים) מחוץ למושב בצידי הדרך שמובילה לראש העין.
למתיישבים הראשונים הוקמו מספר צריפים גדולים ומקלחת ציבורית (היכן שעומד היום בית כנסת עלומים).
בהדרגה הובאו ליישוב פרות והוקמה רפת מרכזית.
המים לעיבוד חקלאי סופקו בידי חברת הירקון.
לאחר זמן לא רב הוקמו צריפים לכל משפחה.
בשנת 1941 הועברו האדמות מידי חברת סלבנדי לידי הקרן קיימת לישראל ללא תמורה.
בשנת תש"ב בנתה הסוכנות היהודית לכל משפחה מבנה קשיח שכלל שני חדרים ומטבח ולאחר זמן כל משפחה הוסיפה מבנה שירותים.
הוקמה מחלבה בה ריכזו את החלב שנמכר לתנובה.
תקופה מסוימת החזיקו אנשי כפר אברהם חנות למכירת חלב בתל אביב.
הוקם צריף במרכז המושב ששימש לבית כנסת ובו גם התקיימו אסיפות החברים ונבנה מבנה בית ספר בקצהו הצפון מערבי של השכונה אשר כיום משמש כגן ילדים.
בסמוך לגן הילדים הוקם מפעל "נקניק הכפר" שהיה מפעל לנקניקים שבמשך שנים ארוכות משך אליו קונים דתיים מכל הסביבה וייצר נקניקים על פי מתכונים שהובאו במיוחד מגרמניה על ידי הנס יעקב.
לתפקיד רב המושב נבחר הרב דוד סלומון ששימש גם כרב של עין גנים וכראש חבר הרבנים שעל ידי הפועל המזרחי.
הבניינים והשטח של קבוצת רודגס הועברו לידי הסתדרות נשי המזרחי באמריקה שהקימה עליהם מוסד חלוצי-דתי-חקלאי לקליטת בני נוער מחוץ לישראל, שנקרא מוסד עלייה, שהפך בהמשך לחלק מרשת אמי"ת.
יצחק בן עמי כתב בזכרונותיו על כפר אברהם של אותם הימים:
"תושבי כפר אברהם היו שייכים לקבוצת רודגס שקיבלו את הכשרתם בגרמניה ומשם נשלחו לקיבוצים ולמושבים של התנועה [של הפועל המזרחי] [...] חיינו שם חיים צנועים שהיו קשים מאוד לאבי ולאימי, אבל בשבילי אלו היו ימי הילדות הקצרים והיפים בחיי.
המשפחות האשכנזיות מגרמניה היו מאוד טובים אלינו.
בכפר היו הרבה מוסדות חינוך [...] כל הנערים לבשו תלבושת אחידה, חולצה כחולה ומכנסיים אפורים.
היו לנו חיים נפלאים בחיק הטבע - הטיולים, גידול ירקות, עבודה בלול, גידול עזים, טיפול רפואי וכו'."
במלחמת העצמאות סבל המושב מהפגזות קשות של הצבא העיראקי בשל קרבתו לשומרון.
בני המושב השתמשו במבנה האבן של בית הכנסת שנקרא על שמו של הרמב"ם כמקלט.
במהלך המלחמה פגעה בבית הכנסת פצצת מרגמה פגיעה ישירה אך לא היו נפגעים בנפש.
החל בשנות השישים התחילה העיר הסמוכה, פתח תקווה, "לנגוס" בכפר.
הדבר הצריך את חיסול המערכת החקלאית.
במהלך השנים הבאות נהרסו מרבית בתי הכפר המקוריים.
מבנה בית הכנסת הורחב ושופץ, מבנה בית הספר נהרס ועל חורבות הרפת נבנה בית הכנסת עלומים שהקימו צעירי המושב ומשתייך לזרם ישראל הצעיר.
עד מהרה הפך הכפר לחלק מהעיר שהלכה וסגרה עליו.
בשנות השבעים הפך הכפר לחלק רשמי מהעיר, מה שהאיץ עוד יותר את הפיתוח מסביבו ואת בניית השכונות הסמוכות.
בכפר נשארה "מועצת הכפר" שמתפקדת כגוף תת-מוניציפלי ונבחרת אחת לכמה שנים.
מהצביון המקורי של המושב נותרה בעיקר האוכלוסייה הדתית והחוק שמחייב בנייה כפרית נמוכה.
בשנת 1988 צולם בכפר הסרט הקיץ של אביה על פי ספרה הידוע של גילה אלמגור.
הסרט הוא אחד התיעודים היחידים למראה אותנטי של בתיהם של המתיישבים המקוריים.
במהלך שנות התשעים נהרסו סופית רוב הבתים ונותרו רק בתים אחדים.
את הבתים הצנועים, הפרדסים והשדות החליפה בנייה צפופה יותר של וילות ובתים פרטיים.
בטבת תשס"ט נחנך באולם שליד בית כנסת הרמב"ם קיר זיכרון למייסדים.
על הקיר מופיעות תמונות של המייסדים ומתקופות של הכפר וכן רשום תיאור מקוצר של תולדות המקום והמוסדות שפעלו בו.
רבה של השכונה הוא הרב ששון כהן ראש כולל "אהל רחל-שערי גאולה" ומזקני רבני תימן.
בשנת 1981 נרשמו הקרקעות במרשם המקרקעין על שם הקרן הקיימת לישראל ובית המשפט המחוזי בתל אביב קבע שחוזה החכירה של המתיישבים נותר בתוקף ולא ניתן לשנותו אלא בהסכמת המתיישבים.
על פי הסכמה עם עיריית פתח תקווה הייתה כוונה לשנות את ייעוד הקרקעות החקלאיות לבנייה ולפצות את המתיישבים על פי החלטה 727 של מינהל מקרקעי ישראל.
אולם בעקבות בג"ץ הקרקעות נדרשו המתיישבים למסור לידי המדינה את הקרקעות על פי החלטה 969, שקבעה שעל בעלי קרקע חקלאית שייעודה שונה להשיבה למנהל ללא שהושגה הסכמה על פיצוי.
יורשי המתיישבים פנו לבג"ץ בדרישה לקבל פיצוי בעת שינוי ייעוד הקרקע אולם בג"ץ דחה את עתירתם והפנה אותם לבית המשפט המחוזי לבירור טענותיהם על זכויות באדמות.
כְּפַר אֲדֻמִּים הוא התנחלות ויישוב קהילתי הנמצא בצפונו של מדבר יהודה על הגדה הדרומית של נחל פרת (ואדי קלט), צפונית לכביש ירושלים - ים המלח וצפונית-מזרחית לעיר מעלה אדומים, בגובה של 367 מטר מעל פני הים.
היישוב משתייך למועצה אזורית מטה בנימין.
הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה כוללת בנתוני האוכלוסייה של כפר אדומים גם את אוכלוסיית היישובים אלון ונופי פרת, שיושבים בשטחו המוניציפלי של היישוב, אך מתנהלים באופן עצמאי.
הרעיון להקמת עיר ממזרח לירושלים על דרך מעלה אדומים, עלה לראשונה בתוכנית אלון, תוכנית מדינית שיזם יגאל אלון בסוף יולי 1967, כחודש לאחר מלחמת ששת הימים, על פי התוכנית לישראל יסופחו בקעת הירדן וחלקם המזרחי של הרי יהודה ושומרון, שהיו מיושבים בדלילות.
אזור ירושלים רבתי, ומסדרון בין ירושלים לבקעת הירדן, לאורך דרך מעלה אדומים.
שם העיר שהוצע היה "יריחו עילית", והיא נועדה לחזק את הנוכחות היהודית באזור ירושלים ולאורך ציר הגישה לבקעת הירדן.
ב-26 במרץ 1972 הסביר אלון בכנסת מה חשיבותה של ההתיישבות באזור מעלה אדומים:
אלון גם הודיע שהקמת העיר, על פי תוכניתו, תמומש בהקדם.
בסוף מרץ 1972, ערך יושב ראש ועדת השרים להתיישבות, חבר הכנסת ישראל גלילי, סיור באזור כדי לבדוק אתרים פוטנציאליים להקמת העיר.
באוקטובר 1974 ביצע גוש אמונים "מבצע התנחלות" נרחב, שכלל ניסיונות התנחלות בו זמנית במספר מקומות, תוך מספר ימים: באזור מעלה אדומים, בואדי קלט, ביריחו ובנבי סאלח ומקומות נוספים.
צה"ל פינה תוך זמן קצר את המתנחלים מכל האתרים.
הקמת מישור אדומים ו"גרעין מעלה אדומים"
באוקטובר 1974 הודיע ראש עיריית ירושלים טדי קולק, שהעירייה החלה בתכנון אזור לתעשייה כבדה באזור מעלה אדומים.
זאת על פי תוכנית שאושרה בספטמבר 1974 בוועדה, בראשות היועץ המשפטי לממשלה מאיר שמגר, שפעלה לאיתור שטחים לפיתוח התעשייה בירושלים.
ב-24 בנובמבר 1974 החליטה ממשלת ישראל השש עשרה, בראשותו של יצחק רבין, על הקמת אזור תעשייה.
עם זאת הוחלט לא להתיר הקמת שכונת מגורים במקום, אלא רק מבנים למגורי עובדים.
בהחלטה תמכו 12 שרים ו-8 התנגדו.
ההחלטה גררה ביקורת על ההוצאה הכספית הכרוכה בהכשרת השטח והקמת המבנים, כאשר לא היו שום מפעלים שיועדו לעבור למבנים אלו.
וביקורת שההשקעה הכספית הגבוהה היא על חשבון ערי הפיתוח.
האזור תוכנן כאזור לתעשייה כבדה הדורשת שטחים גדולים ומישוריים.
את האחריות לפיתוח האזור קיבלה החברה הכלכלית לירושלים (אז חברה עירונית של עיריית ירושלים), על שטח של 1,600 דונם שהוקצו לה.
המקום קיבל את השם "מישור אדומים" ועד סוף 1975 הוכשר שטח של 600 דונם לטובת הקמת המפעלים הראשונים.
בספטמבר 1975 אושר ל"גרעין מעלה אדומים" להתיישב סמוך לשטח המתוכנן של אזור התעשייה, בגבעה שנקראת מאז "גבעת המייסדים", כ"מחנה עובדים" אך לא כיישוב קבע.
גרעין מעלה אדומים כלל בעיקר קבוצה של משפרי דיור מירושלים שאחר כך הצטרפו אליה גם פעילים של "גוש אמונים".
בדצמבר 1975 הושלמה בנייתם של מספר מבנים טרומיים ביישוב, אך שנה לאחר הקמתו עוד לא הוקמו מבני קבע והוא עדיין הוגדר "מחנה עובדים".
באוגוסט 1977 החליטה ממשלת ישראל להקים יישוב עירוני בנקודה המרוחקת כ-4 קילומטר מאזור התעשייה, בגבעות שמעל מישור אדומים.
ב-8 אוגוסט 1979 הניח שר השיכון והבינוי דוד לוי את אבן הפינה לעיר החדשה מעלה אדומים.
העיר אוכלסה החל מספטמבר 1982. רוב חברי הגרעין עברו בהדרגה למקום היישוב החדש.
ב"גבעת המייסדים" נותרה ההתנחלות מישור אדומים, וסביב לה התפתח "פארק תעשיות אדומים", המהווה מאז את אזור התעשייה של מעלה אדומים.
הקמת כפר אדומים ("מעלה אדומים ב'")
עם קבלת ההחלטה על הקמת יישוב עירוני התפצל "גרעין מעלה אדומים" בין הקבוצה של משפרי הדיור שעברה לעיר מעלה אדומים, לקבוצה של פעילי גוש אמונים שדרשה שיוקם להם יישוב קהילתי.
ב-20 בדצמבר 1978, החליטה ועדת השרים להתיישבות להיענות לבקשה ולהקים להם יישוב, על שטח של 4,600 דונם שהופקעו מתושבי הכפר ענאתא.
היישוב הוקם בספטמבר 1979, ב"מבצע התיישבות", כמה ימים לפני שנקבע דיון בבג"ץ בעתירה נגד הפקעת האדמות, כדי להקדים צו מניעה אפשרי.
תחילה נקרא היישוב "מעלה אדומים ב'".
מבצע התיישבות החל ביום שישי 14 בספטמבר 1979, במסגרתו נפרצה דרך למעלה הגבעה, הונח קו מים, הובאו למקום 20 קרוואנים וגנרטור חשמלי.
ביום ראשון 16 בספטמבר 1979, נכנסו לגור ביישוב 20 משפחות.
שר החקלאות אריאל שרון (שהיה מומנה אז על הקמת התנחלויות ביהודה ושומרון כיושב ראש ועדת השרים להתיישבות) ביקר במקום יחד עם מתתיהו דרובלס יושב ראש מחלקת ההתיישבות של הסוכנות היהודית.
יום אחר כך דחה בג"ץ את העתירה של מוח'תאר הכפר ענאתה, לאחר שדורית ביניש, מנהלת מחלקת הבג"צים בפרקליטות המדינה, כי אין כוונה להפקיע 250 דונם שבבעלותו לצורך הקמת היישוב.
הקצאת הקרקע ליישוב אושרה בישיבת ממשלה ב-14 באוקטובר 1979, לאחר שפליאה אלבק, מנהלת המחלקה האזרחית בפרקליטות המדינה סיפקה חוות דעת שניתן להכריז על רוב האדמות במקום כאדמות מדינה.
זמן קצר לאחר הקמתו שונה שם היישוב מ"מעלה אדומים ב'" ל"כפר אדומים".
שנה לאחר הקמתו התגוררו בו כ-50 משפחות.
באפריל 1990 הוקם היישוב אלון, על גבעה כ-2 קילומטר ממזרח לכפר אדומים.
במקום בו היו קרקעות זמינות שהוכרזו אדמות מדינה.
אלון הוגדרה כ"שכונה" של כפר אדומים כדי להימנע מהצורך לקבל אישור על הקמת התנחלות חדשה.
בשנת 1992, החלה הקמתה של שכונת "נופי פרת" בצידה המערבי של כפר אדומים.
בשנת 1999 הוקם, כשלושה ק"מ מצפון לכפר אדומים, המאחז "מצפה חגית" ברכס שבצדו השני של נחל פרת.
המאחז הוקם על ידי משפחת בן דור מהיישוב אלון.
הוא נקרא על שמה של חגית זביצקי בת כפר אדומים, שנרצחה עם חברתה ליאת קסטיאל בנחל פרת ב-1997.
בשנת 2003, הוקמה, על גבעה בולטת מחוץ לתחום היישוב בגובה 468 מטר מאחז "גבעה 468".
לפי חוות דעת ביניים על מאחזים בלתי מורשים, חלק מאדמה במקום היא בבעלות פלסטינית פרטית.
המקום פונה ב-2004 אך אוכלס שוב זמן קצר אחר כך.
בשנת 2009, עתרו תושבי כפר אדומים, שכונת אלון, שכונת נופי פרת, וכן תנועת רגבים, לבג"ץ בדרישה להרוס ולפנות את המבנים שבנו הבדואים בחאן אל-אחמר, כ-500 מטר מדרום לנופי פרת.
סמוך לשטח בו מתוכננת בניית שכונה חדשה.
כפר אדומים נמצא על גדתו הדרומית של וואדי קלט, הוא נחל פרת, כ-15 קילומטרים מצפון מזרח לירושלים.
הוא נמצא בספר מדבר יהודה, על רכס שגובהו נע בין 200–450 מטרים מעל פני הים.
בנחל פרת, מתחת היישוב אלון, נובע עין פואר, אחד משלושת המעיינות הגדולים בנחל.
מתחת כפר אדומים נשפך אל הנחל נחל מכמש, יובלו הגדול ביותר.
מדרום ליישוב עובר כביש ירושלים-ים המלח, על תוואי דומה לתוואי הדרך העתיקה שחיברה את יריחו לירושלים.
ממזרח ליישוב עובר כביש האורך "דרך אלון" שנקרא כך על שם תוכנית אלון.
מטרתם של מקימי היישוב הייתה להקים קהילה משותפת לדתיים וחילוניים, בשונה מהעיר, בה ישנם לרוב יחסי שכנות בלבד.
כבר בשנותיו הראשונות קלט הכפר עולים רבים, שנותרו בו ברובם עד היום.
כמו כן גרות ביישוב גם משפחות של בנים ממשיכים.
בכפר בריכת שחייה חצי אולימפית (באורך 25 מטרים) לא-מקורה.
ביישוב יש גם מערכת חוגים ענפה המנוהלת על ידי רכז הקהילה והתרבות.
בשנת 1987 הוענק לכפר אדומים פרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים, על "קידום ועידוד הסבלנות, הסובלנות, הכבוד וההבנה ההדדיים והשכנות הטובה בחינוך ובמעשה".
מתוך אידיאל, ילדי היישוב לומדים בבית ספר משותף - בית הספר הממ"ד הניסויי כפר אדומים.
בית הספר משתייך לזרם החינוך ממלכתי דתי - ממ"ד, אך הוא בית ספר מעורב לדתיים וחילונים ומותאם לצרכים של כולם.
בבית-הספר לומדים יותר משבע מאות תלמידים בכיתות א'-ח' שבאים ברובם מהיישובים כפר אדומים, אלון ונופי פרת.
בשנת 2014 הוקם תיכון בכפר אדומים הממשיך את דרך בית הספר היסודי ובו לומדים גם חילוניים ודתיים.
בשנת 2018 מנה התיכון כ-150 תלמידים ואנשי צוות.
מערכת החינוך בכפר כוללת גם מעון מגיל חודשיים או שלושה וגני ילדים.
בסמוך ליישוב נמצא קמפוס המכינה הקדם צבאית של עין פרת - המדרשה למנהיגות חברתית.
בשנת 1992 הוקם ביישוב שבט "יהודה" של תנועת הצופים ובימינו חברים בו כ-700 חניכים.
בשבט קיים פרויקט ההתנדבות "עיגולי השמחה" המנוהל על ידי צוות הפעילים.
אף על פי שבשבט משתתפים הן חניכים דתיים והן חניכים חילונים הוא משויך לעדת הצופים.
מטרת היישוב הייתה לא רק קיום אורח חיים קהילתיים משותפים של דתיים וחילוניים אלא גם ל"כלל ישראל" (כהגדרת המקימים).
לכן ישנו בית כנסת מרכזי אחד ליישוב המשלב תפילה הן בנוסח עדות המזרח והן בנוסח אשכנז.
עם התרחבות היישוב נוספו עוד מניינים בשכונות המרוחקות מבית הכנסת- שגם בהן התפילה היא כלל-ישראלית ונוסח התפילה נקבע על פי החזן שעולה באותה התפילה.