tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גם מדינתם השכנה אוגנדה חשודה בשימוש צבאי בילדים ובנערים.
משמר זכויות האדם צבר עדויות של גיוס מתמשך של ילדים ונערים.
יחידות הגנה מקומיות שנועדו לספק ביטחון לכפרים המקומיים אולם לחמו לצד כוח ההגנה האוגנדי האזרחי (UPDF) וכנגד ה-LRA, קבוצת מורדים אוגנדית.
קבוצת ה-LRA גייסה אף היא מספר רב של ילדים ונערים.
כך לדוגמה, כ-8,400 ילדים ונערים נחטפו בידי הארגון בין יוני 2002 למאי 2003 בלבד על פי יוניצ"ף.
תואר כי החטופים שימשו לביצוע פשיטות, לשריפת בתים, להכאה והריגה של אזרחים, לחטיפת ילדים ונערים נוספים ולהילחם נגד UPDF.
בנות שנחטפו שימשו משרתות ולפעילויות מיניות.
גיוס של ילדים ונערים הוא הליך רגיל במספר סכסוכים במדינות אסיה.
בולטות בהן הן תנועות הגרילה, כגון הנמרים הטמילים בסרי לנקה, המואשמות בגיוס ואף בכפיית הגיוס למערכות צבאיות על ידי ארגונים הפועלים למיגור התופעה; ב-13 ביוני 2005 פנתה הקואליציה להפסקת שימוש בילדים חיילים לתנועה בבקשה להפסיק את הגיוס השיטתי של ילדים בכלל ובפסטיבלים הינדיים במזרח המדינה בפרט.
מקורות שהגיעו לידי הקואליציה דיווחו על "גיוס מוגבר בפסטיבלים בשבועות האחרונים.
מרבית הנערים כבני 15 או 16".
דוגמה נוספת היא הארגון המהפכני צבא העם החדש הפועל בפיליפינים.
על פי עדויות שנאספו על ידי הקואליציה להפסקת שימוש בילדים חיילים נראה כי הארגון גייס בצורה שיטתית נערים בני 13 עד 17. ברם, דובר הארגון דחה את ההאשמות ואמר כי "לארגון מדיניות שאינה מתירה גיוס של ילדים לוחמים".
כמו כן הוסיף כי "לילדים המעוניינים להצטרף לתנועה ניתנות משימות של משרת כגון שליחויות וכדומה".
בין המדינות המפותחות, נמתחה ביקורת על הממלכה המאוחדת כיוון שאפשרה לנערים בני 16 להצטרף לשירות הצבאי ולהילחם כבר בגיל 17. תועמלני זכויות האדם מגנים זאת ומצהירים כי מדובר בצביעות הואיל ובריטניה מתנגדת לכל סוג של פגיעה בזכויות אדם במקומות אחרים.
כארבעים אחוז מכוח הצבא הבריטי הצטרף בעודם בני 16 או 17.
שירות הצבא הוא התנדבותי ועל כן יש ההופכים את כיוון הוויכוח, כך שנשאלת השאלה אם לנער יש רצון חופשי ודעה צלולה בעת הסכמתו להצטרף לצבא.
חסידי זכויות האדם טוענים מנגד כי אין לחשוף נערים לסיכוני חיי הצבא אף אם נראה כי הם מוכנים לקחת סיכון זה.
ארצות הברית מגייסת (נכון למרץ 2006) נערים בני 17 לשורותיה הצבאיים, אולם לא למצבי קרב.
כדי לשמר את היכולת להשתמש בקטינים בכוחותיה המזוינים, ארצות הברית התנגדה לאשרר את אמנת זכויות הילד, אמנה שאושררה על ידי כל ארצות העולם מלבדה ומלבד סומליה.
עוד לפני הקמת מדינת ישראל גייסו המחתרות העבריות שפעלו בימי המנדט הבריטי נגד ממשל המנדט באופן תדיר נערים.
רובם הועסקו במשימות לא קרביות כמו הדבקות כרוזים, משלוח דואר מחתרתי, ארגון הפגנות וגם תצפיות ואיסוף מודיעין.
גם פעולות אלו יכלו להיות כרוכות בסכנת מוות לפעילים וחלקם גם נפלו בפעולות אלה, כשהמפורסם מביניהם הוא אלכסנדר רובוביץ.
עם זאת, חלק מהמחתרות הכשירו בני נוער להשתמש בנשק ולקחת חלק בפעולות המחתרות.
גם באימונים אלה הייתה סכנת מוות כשהמקרה הידוע ביותר הוא רצח נערי לח"י ברעננה.
פלוגת יהונתן שלחמה בחזית ירושלים הורכבה כולה מבני נוער בגילים 16–17 אם כי סגל הפיקוד שלה הורכב מבוגרים יותר.
בשנת 2004 תוקן חוק שירות ביטחון, כך שיגויס לצה"ל מי שמלאו לו 18 שנה.
נספח הרשות לאמנת האו"ם בדבר זכויות הילד, בעניין מעורבות ילדים בסכסוך מזוין, הקובע כי הגיל המזערי לגיוס חובה לכוחות לוחמים ולהשתתפות בפעילות לחימה הוא גיל 18
בישראל ישנם בתי ספר תיכוניים צבאיים, שחלקם שייכים רשמית לצבא ואחרים שומרים על קשר רשמי-למחצה עמו.
"הגיוס" לבתי הספר הללו אינו מחויב או כפוי, אולם הוא מעניק הטבות כלכליות רבות לתלמידיו ומלווה בהבטחות לשירות צבאי משמעותי.
הלכה למעשה, תלמידיו מיועדים מראש לשירות צבאי ואף עוברים אימונים צבאיים בעודם נערים.
בשנות התשעים הופסקה הקצאת תלמידי מכללות צבאיות למשימות שמירה ביישובים.
בשנת 1996, כשהוקם מכון מבט לתקשורת פלסטינית, חשף המכון הקלטות של יאסר ערפאת, מחמוד עבאס ויחיא עיאש בהם נשמע עייאש מדווח על מספר פיגועים עתידיים שישלחו ילדים בני 3–4 למחסומים בעזה עם מטען חבלה, ונשמע ערפאת מאשר את הפעולה.
יליאם אוברייאן מאוניברסיטת ג'ורג'טאון כתב בנוגע להשתתפות ילדים ונערים פלסטינים באינתיפאדה הראשונה: "נראה כי מספר ניכר, אם לא הרוב, של חיילי האינתיפאדה הם צעירים, ביניהם תלמידי בית ספר יסודי.
הם מעורבים בזריקת אבנים ובקבוקי תבערה וסוגים אחרים של אלימות".
על פי דוח של הקואליציה להפסקת שימוש בילדים חיילים (2004), תועדו לפחות תשעה מקרים של פיגועי התאבדות שבהם עורבו קטינים פלסטינים בין אוקטובר 2000 לבין מרץ 2004 – במהלך האינתיפאדה השנייה: "אין עדות לכך שקבוצות פלסטיניות חמושות גייסו ילדים באופן שיטתי.
ברם, ילדים שימשו שליחים ורצים, ובמקרים מסוימים לוחמים ומחבלים מתאבדים בהתקפות על חיילים או אזרחים ישראלים.
כל הקבוצות העיקריות ניצלו ילדים למטרות אלו, בהן הפת"ח, החמאס, הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני והחזית העממית לשחרור פלסטין."
בריאיון עם העיתון הכוויתי "עזאמן" ב-20 בינואר 2002, גינה מחמוד עבאס את המנהג באומרו כי הוא מתנגד לכך ש"ילדים קטנים הולכים למות".
עוד ציין כי "זהו מעשה נוראי.
לפחות 40 ילדי רפיח הפכו נכים לאחר שידיהם התפוצצו על ידי מטען צינור לאחר שקיבלו חמישה שקלים כדי לזרוק אותם." (צוטט בעיתון הירדני אלראי)
ב-24 במרץ 2004 נתפס חוסאם עבדו, נער בן 14.5, שנשלח על ידי גדודי חללי אל-אקצא של הפת"ח, במחסום חווארה ליד שכם, כשעל גופו חגורת נפץ.
בתחקור אמר: "באתי להתפוצץ כי נתנו לי 100 שקלים והבטיחו לי שאקיים יחסי מין עם הבתולות".
משמר זכויות האדם טען כי בקרב בג'נין בשנת 2002 השתמשו חיילי צה"ל בילדים פלסטינים כמגן אנושי.
ב-23 במאי 2005 חזר וקרא ארגון אמנסטי אינטרנשיונל לקבוצות פלסטיניות חמושות בבקשה לשים קץ לשימוש בילדים בפעולות מזוינות: "על קבוצות פלסטיניות חמושות חלה החובה למנוע שימוש בילדים למטרות התקפות מזוינות או למשלוח של כלי נשק או חומרים אחרים."
עד מרץ 2006 נעצרו עשרות ילדים ונערים פלסטינים לאחר שנתפסו מבריחים חגורות נפץ וכלי נשק במחסומים וגדרות הביטחון הישראליים.
במספר מקרים הודו העצורים כי מעשיהם נובעים מרצון לזכות באהדת קרוביהם, לעיתים נדירות תוך הבעת חרטה על המעשה.
במהלך שנת 2004 ובצורה גוברת ב-2005 נתפסו ילדים רבים במחסום חווארה הסמוך לשכם.
במבצע עופרת יצוקה עשה חמאס שימוש באזרחים, ובפרט בילדים, כמגן אנושי.
ב-26 באוקטובר 2016 עצרו חיילי צה"ל שני מחבלים קטינים פלסטינים בני 8, חמושים בסכינים, שנשלחו על ידי מחבלים פלסטיניים לבצע פיגוע דקירה במגדל עוז.
הקטינים הודו בחקירתם שנשלחו לבצע פיגוע נגד ישראלים.
במלחמת חרבות ברזל ב-2023 הודה מפקד בחמאס שהם משתמשים בילדים על מנת להעביר חומרי נפץ ומטעני חבלה ברצועת עזה.
תנועות לסיום השימוש הצבאי בילדים
על פי דו"ח של משמר זכויות האדם משנת 1998, "כ-300,000 ילדים מתחת לגיל 18 משתתפים כיום בעימותים ובסכסוכים מזוינים ביותר משלושים מדינות ברחבי העולם.
בעוד שרוב הילדים נמצאים בגיל העשרה, חלקם אף בני 7 בלבד".
אחריות פלילית במשפט הבין-לאומי של ילדים לוחמים
בדין הבין-לאומי אין הגדרה מחייבת לילדים לוחמים.
המסמך המנחה בהקשר זה הינו עקרונות פריז, שנקבעו בכנס של UNICEF בתמיכת עשרות מדינות משתתפות כמקור מוסמך לפרש את החובות הקיימות במשפט הבין-לאומי כלפי ילדים חיילים.
לפי העקרונות "ילד משויך לכוח או קבוצה מזוינת" אינו רק מי שנושא נשק.
ההגדרה כוללת כל מי שגילם מתחת ל-18, ומשמשים כחיילים, שליחים, מרגלים, עוזרים, תצפיתנים, נושאי תחמושת, טבחים, מגני אדם ועוד.
יחס המשפט הבין-לאומי להעמדתם לדין של ילדים
במשפט הבין-לאומי אין איסור גורף על העמדה לדין של ילדים, והליכים פליליים נגד ילדים יכולים להתנהל ברמת המדינה, בכפוף לגיל האחריות הפלילית המשתנה ממדינה למדינה.
עם זאת, סעיף 26 לחוקת רומא שולל סמכות שיפוט של בית הדין הפלילי הבין-לאומי (ה-ICC) על מי שטרם מלאו להם 18 בעת ביצוע העבירה.
כלומר, ה-ICC אינו רשאי לשפוט ילדים.
בצד זאת, במשפט הבין-לאומי, ובפרט באמנת זכויות הילד, יש עקרונות מנחים לניהול הליך פלילי נגד ילדים.
כך, סעיף 40 לאמנת זכויות הילד קובע שילדים הנאשמים בעבירה זכאים להליך הוגן, מחייב מדינות לקבוע גיל מינימום לאחריות פלילית, ומעודד פנייה לאמצעים חינוכיים ושיקומיים במקום ענישה.
האמנה מורה שהמדינות החברות בה יבטיחו שכליאת ילדים תהווה אמצעי אחרון, יימנעו מענישה אכזרית או משפילה, יפרידו בין ילדים למבוגרים במסגרת ההליך, וישמרו על כבוד הילדים וזכויותיהם.
בנוסף, על המדינות החברות להבטיח שילד שהועמד לדין יהיה זכאי להליך הוגן המתחשב בגילו.
האמנה אינה מגדירה איזו מערכת משפט נדרשת לטיפול בקטינים, אך בשנת 1985 התקבלו "כללי האו"ם הבסיסיים לניהול בתי המשפט לנוער" (כללי בייג'ינג), ובשנת 1990 אישרה העצרת הכללית של האו"ם "כללים להגנה על קטינים שחירותם נשללה", הנסמכים על כללי בייג'ינג.
מערכות הכללים הללו אינן מחייבות, אולם הן אומצו לפחות חלקית על ידי מדינות רבות.
הכללים מדגישים את טובת הילד כעקרון מנחה בטיפול בקטינים במערכת הפלילית, וקובעים שיש להתחשב בנסיבות העבירה ובנסיבות חייו של הקטין במסגרת גזירת העונש.
עקרונות פריז מדגישים שכלל הכללים והעקרונות הבין-לאומיים הנוגעים להעמדה לדין של ילדים חלים גם במקרים של ילדים לוחמים.
כמו כן, הדין הבין-לאומי כולל איסור מפורש על עונש מוות בשל עבירה הקשורה לסכסוך מזוין ביחס לבני אדם שלא מלאו להם 18 שנים בעת ביצוע העבירה.
בהערה פרשנית שפרסמה הוועדה לזכויות הילד, נקבע שילדים הקשורים לכוחות מזוינים הם קודם כול קורבנות של הסכסוך המזוין, ויש להימנע ככל הניתן מהעמדתם לדין ולהתמקד במקום זאת בשיקומם.
זאת, תוך הדגשה שגם בהקשרים של לוחמה בטרור או ביטחון לאומי, יש לשמור על זכויות הילדים בהליך הפלילי.
ברוח דומה, גם עקרונות פריז קובעים שבשל תפיסתם כקורבנות אין להעמיד לדין ילדים רק בשל שיוך לכוח מזוין או בשל השתתפות בלחימה.
בצד זאת, ישנם קולות המזהירים שהימנעות מוחלטת מהעמדת של ילדים לוחמים לדין עלולה להוות תמריץ למפקדים להטיל דווקא על קטינים משימות המהוות פשעים חמורים במיוחד, בניסיון להתחמק מאחריות.
לכן, יש הקוראים להגדיר כנסיבה מקלה את היותם של הלוחמים ילדים, ולבחון כל מקרה לפי נסיבותיו.
העמדה לדין של ילדים לוחמים בגין ביצוע פשעי מלחמה
מאחר של-ICC אין סמכות שיפוט על קטינים, נשפטים בו רק המפקדים שגייסו ועשו שימוש בילדים במסגרת המלחמתית.
בצד זאת, תתאפשר העמדה לדין של ילדים לוחמים בגין פשעים שביצעו לאחר שהפכו לבגירים.
כך למשל, דומיניק אונגוון הורשע ב-ICC בעשרות פשעי מלחמה שביצע בעודו בגיר כמפקד בכיר בארגון המורדים האפריקאי ה-LRA, אף שנחטף על ידי הארגון בעודו ילד.
זאת, תוך דחיית הטענות לפיהן היווה "קורבן ופושע" במקביל.
מקרה חריג בו התאפשרה עקרונית העמדתם לדין של קטינים בגין פשעים בין-לאומיים הוא בית הדין המיוחד שהוקם לאחר מלחמת האזרחים בסיירה לאון.
בית הדין היווה ערכאה מעורבת, מדינתית-בין-לאומית, בה התאפשרה העמדה לדין של מי שביצע פשעי מלחמה במסגרת מלחמת האזרחים כשהיה בן 15 ומעלה.
עם זאת, בפועל בית הדין לא העמיד אף ילד לדין בגין פשעי מלחמה.
לנוכח מדיניות התביעה לפיה ילדים לוחמים נתפסים כקורבנות הסכסוך, היא נמנעה מהעמדה לדין של קטינים מתחת לגיל 18.
כאמור, המשפט הבין לאומי אינו כולל איסור על העמדה לדין של ילדים לוחמים ברמת המדינה.
אחד המקרים הבולטים של העמדת ילד לוחם לדין ברמה המדינתית הוא זה של עומאר חאדר.
חאדר הורשע ב-2010 על ידי הטריבונל הצבאי של ארצות הברית בגואנטנמו בגין ביצוע פשעי מלחמה באפגניסטן, ונגזרו עליו 8 שנות מאסר.
זאת, אף שהיה בן 15 בלבד בעת ביצוע המעשים שיוחסו לו, ביניהם הריגתו של חייל אמריקאי.
המקרה זכה לסיקור תקשורתי נרחב בין היתר בשל העובדה שחדר החזיק באזרחות קנדית, ובעיקר מאחר שהיה האדם הראשון מאז מלחמת העולם השנייה שמורשע בגין מעשים שביצע כקטין והוגדרו בכתב האישום כפשעי מלחמה.
הרשעתו של חאדר גררה ביקורת עזה מצד ארגוני זכויות אדם שקראו לראות בו כקורבן של הסכסוך וטענו להפרת סטנדרטים בין לאומיים ביחס להעמדה לדין של קטינים.
ב-2017, התנצלה ממשלת קנדה בפני חאדר על כך שנכשלה בהגנה על זכויותיו כקטין, ושילמה לו פיצוי בסך 10.5 מיליון דולר.
המשפט הישראלי לגבי האחריות הפלילית של ילדים לוחמים
בישראל גיל האחריות הפלילית הינו 12 שנים ומעלה.
החוק המסדיר את היחס לקטינים בהליך הפלילי הינו חוק הנוער (שפיטה ענישה ודרכי טיפול), שתוקן כך שיהלום את רוח האמנה לזכויות הילד.
החוק קובע חובה להתחשב בגילו של הקטין במסגרת ההליך הפלילי והענישה, ומתייחס לשיקום כאל עקרון מנחה.
בהתבססם על המעמד המיוחד שניתן לקטינים בחוק הנוער, בתי המשפט בישראל הבהירו שגם אצל קטינים שביצעו עבירות ביטחוניות יש לתת דגש רב מהרגיל לנסיבותיו האישיות של הנאשם וסיכויי שיקומו, תוך איזון עם שיקולי גמול והרתעה.
בצד זאת, בעבירות טרור חמורות בתי המשפט שחקו בעבר את ההבחנה בין בגירים לקטינים בגזירת העונש, מתוך הכרה בצורך להרתיע גם קטינים מביצוע פעולות טרור נגד מדינת ישראל.
כמו כן, חוק הנוער אוסר על מאסר קטין שבעת גזירת דינו טרם מלאו לו 14 שנים, אך מחריג מכך קטינים שהורשעו ברצח או בניסיון רצח שבוצעו כמעשה טרור.
בשטחי יהודה ושומרון, קטינים פלסטינים המבצעים עבירות ביטחוניות מועמדים לדין מתוקף תחיקת הביטחון החלה בשטחים.
סימן ז' לצו בדבר הוראות ביטחון קובע שההליך הפלילי בעניינם של קטינים ביהודה ושומרון מתנהל במסגרת של בתי המשפט הצבאיים לנוער.
הצו מדגיש את חשיבות ההפרדה בין קטינים לבגירים במעצר, בהליך המשפטי עצמו ובמאסר.
עם זאת, בית המשפט לנוער מנהל רק את ההליך הפלילי העיקרי, ואילו הליכי ביניים, כמו הארכות מעצר וערעורים עליהן מתקיימים בבתי המשפט הצבאיים הכלליים בהם נדונים גם בגירים.
ביחס למאסר קטינים הצו מבחין בין מספר מקרים: ילד מוגדר כמי שטרם מלאו לו 12 שנים, נער כמי שגילו בין 12-14 שנים ובוגר רך כמי שגילו בין 14-16 ילד אינו נושא באחריות פלילית, אך נער ובוגר רך נושאים באחריות כזו.
עם זאת, הצו אוסר על הטלת מאסר של למעלה מחצי שנה על נערים וקובע הגבלה של עד שנת מאסר על בוגרים רכים, אלא אם עברו עבירות חמורות.
בניגוד לחוק הנוער, הצו בדבר הוראות ביטחון אינו קובע ששיקום מהווה ערך מנחה בעניינם של קטינים.
פקודת בתי הסוהר אינה מאפשרת שיקום במהלך המאסר לאסירים ביטחוניים, לרבות קטינים.
בפועל, בתי המשפט הצבאיים מגלים לעיתים התחשבות בשיקולי שיקום ביחסם לקטינים המועמדים לדין.
בסך הכול, בשנת 2025 שהו במשמורת שירות בתי הסוהר 350 עצירים ואסירים קטינים פלסטינים.
עמדת ישראל היא שהאמנה בדבר זכויות הילד אינה מחייבת אותה במסגרת פעולותיה בשטחים, מאחר שאמנות זכויות אדם מחייבות מדינות רק לגבי שטחן הריבוני.
גופי האו"ם דוחים את העמדה הזו.
כך, הדו"ח האחרון של ועדת האו"ם לזכויות הילד משנת 2024 מבקר בחריפות את יחס ישראל לילדים פלסטינים, ותוקף את היקף המעצרים הנרחב של ילדים פלסטינים, העמדתם לדין בבתי משפט צבאיים ושחיקת ההבחנה בינם לבין בגירים במסגרת הדין החל הן בישראל והן בשטחי יהודה ושומרון.
במחשבים, מעטפת היא רכיב תוכנה המספק ממשק למשתמשים.
המונח מתייחס בדרך כלל למעטפת של מערכת הפעלה, המספקת גישה לשירותי הליבה.
עם זאת, המונח משמש גם לציון יישומים ה"בנויים מסביב" לרכיב מסוים, לדוגמה דפדפנים ותוכניות לדואר אלקטרוני המשמשות כ"מעטפת" למנוע תצוגה מבוסס HTML.
למערכות הפעלה יש בדרך כלל שני סוגים של מעטפות: שורת פקודה וגרפית.
מעטפת שורת הפקודה מספקת ממשק שורת פקודה (CLI) למערכת ההפעלה, ואילו המעטפת הגרפית מספקת ממשק משתמש גרפי (GUI).
בשתי הקטגוריות, היעוד העיקרי של המעטפת הוא לשפעל או "לשגר" תוכניות אחרות, אך עם זאת, יש למעטפות לרוב גם יכולות נוספות כגון הצגת ספריות וקבצים.
מעורר השאול הוא סרט אימה בריטי משנת 1987, העוסק בסאדו מאזוכיזם, כאב כמקור להנאה, ומוסר תחת כאב ואימה.
הסרט מבוסס על הנובלה The Hellbound Heart מאת קלייב בארקר שגם ביים וכתב את התסריט לסרט.
לסרט יצאו 8 המשכים ורימייק שהוכרז בשנת 2007.
עלילת הסרטים עוסקת בדמות ששמה פינהד (ראש סיכה), יצור מהשאול שעל ראשו מסמרים רבים.
הוא משתמש בקופסת חידות מסתורית כדי לפתוח את שערי הגיהנום ולשחרר את השדים שלו ולהטיל אימה על בני האדם.
פינהד מגולם בכל אחד מסרטי הסדרה על ידי דאג בראדלי, חוץ מאשר בסרט "מעורר השאול: התגלות" משנת 2011, בו הוא מגולם על ידי סטיבן סמית' קולינס.
הסרט מספר על פרנק קוטון, טיפוס אגואיסט והדוניסט, אדם שרוצה הכל ולא בוחל בדבר.
יום אחד, פרנק קונה קופסת פלאים שדרכה אפשר להגיע לתענוגות שלא מן העולם הזה, אשר פותחת שער לגיהנום וסנובייטים עולים ממנו ולוקחים אותו איתם, לחוות את הסבל וההנאה שכל כך חיפש.
אחרי היעלמותו של פרנק, עוברים אחיו לארי, אשתו ג'וליה, אישה בוגדנית ואגואיסטית, ובתו המתבגרת כריסטי, לגור בביתו (בעוד הם חושבים שפרנק נמצא באחת מהרפתקאותיו).
כאשר הם מגיעים לבית, לארי נפצע בידו על ידי מסמר, ודמו פוגע בנקודה שבה מת פרנק.
כתוצאה מכך, חוזר פרנק לחיים.
עם עזרתה של ג'וליה, פרנק מתחיל לבנות את גופו מחדש, בעזרת דמם של הקורבנות שג'וליה מספקת לו.
כריסטי, בתו של לארי, משחררת בטעות את הסנובייטים אך עושה עסקה איתם, שאם הם לא יהרגו אותה, היא תביא להם את פרנק.
אחרי שהסנובייטים תופסים את פרנק, הם משנים את דעתם ומנסים לקחת גם את כריסטי, שמצליחה לפתור את הפאזל ושולחת אותם בחזרה לגיהנום.
אנדרו רובינסון - לארי קוטון
קלייר היגינס - ג'וליה קוטון
אשלי לורנס - כריסטי קוטון
שון צ'אפמן - פרנק קוטון
דאג בראדלי - פינהד (ראש סיכה)
בספר, לארי קוטון נקרא רורי קוטון.
בספר, כריסטי היא שכנה של הקוטונים, והיא מאוהבת ברורי.
בסרט, כריסטי היא הבת של לארי וביתה החורגת של ג'וליה.
בספר, הנשק של ג'וליה הוא סכין במקום פטיש, בו היא משתמשת להרוג את קורבנותיה.
בספר, רורי (בסרט לארי) חותך את ידו עם אזמל, במקום עם מסמר.
מעורר השאול 3: שאול על פני האדמה (1992)
מעורר השאול: התגלות (2011) - הוקרן בבית קולנוע יחיד לפני שהופץ במדיה ביתית.
מעורר השאול: חזרה מהתופת (2000)
מעורר השאול: עולם השאול (2005)
עיבוד מחודש לסרט זה הוכרז כבר בשנת 2007, כאשר אלכסנדר בוסטילו וג'וליאן מורי נשכרו לביים.
אך ההפקה נדחתה ל-2009, ופטריק מלטון ומרקוס דאנסטן (המסור 4, המסור 5) נשכרו לכתוב את התסריט.
בוסטילו ומורי לאחר מכן עזבו את הפרויקט ובמקומם נשכר פסקל לוגייר.
ב-4 ביוני 2009, לוגייר עזב את הפרויקט וההפקה נעצרה.
מעטפה היא אמצעי אריזה שטוח, כיום עשוי מנייר, המשמש למשלוח מכתבים או להעברת פריטים קלים אחרים, לרוב מסמכים או ניירות אחרים.
במדינות רבות בעולם המעטפות משמשות גם את פתקי ההצבעה בעת הבחירות.
במכרזים, נשלחות ההצעות השונות של הניגשים למכרז במעטפות, והשלב במכרז בו נחשפות ההצעות נקרא "פתיחת המעטפות" (אם כי במקרה זה, המושג "מעטפה" הוא פעמים רבות סמלי, משום שהמענה למכרז עשוי להיות קלסר עב כרס, ואפילו קלסרים אחדים כאלה, בהתאם לאופי המכרז).
למעטפות צורות שונות, אך ככלל, שלושה מצדי המעטפה אטומים, וצד אחד שלה פתוח, כך שנוצר מעין כיס.
קצה הנייר בצד הפתוח דביק, אך הדבק פועל רק כאשר הוא בא במגע עם נוזל (בדרך כלל רוק), בדומה לדבק שבגבם של בולים.
כך ניתן לאטום את המעטפה, לאחר הכנסת הפריט אליה.
בעבר, נאטמו מעטפות באמצעות חותם.
צורתה של המעטפה לאחר שנסגרה היא בדרך כלל מלבנית.
מעטפה מיועדת בדרך כלל לשימוש חד-פעמי.
למשלוח של דואר פנימי משמשות בארגונים שונים מעטפות רב-פעמיות, שמטרתן לחסוך בעלות המעטפה.
כאשר המעטפה משמשת למשלוח דואר, נכתבת בחזיתה כתובת הנמען.
כאשר נשלח חפץ עדין, כגון תקליטור, נדרשת הגנה טובה יותר על תוכנה של המעטפה, ולשם כך קיימות מעטפות מרופדות בפלסטיק בועות.
מעטפות חימר ומכתבי חימר היו בשימוש כבר בבבל, בה התכתובות היו בכתב יתדות, לפני המצאת הנייר.
סביב מכתב פרטי היה מקובל בתקופה ההיא לצקת שכבת חימר נוספת ודקה שהייתה למעשה מעטפה לכל דבר.
בקרב יהלומנים מקובל מסחר ביהלומים במעטפה, הקרויה בפיהם "בריפקה".
את המילה העברית "מעטפה" חידש אליעזר בן-יהודה.
מעטים מול רבים (תורגם לעברית גם כמבצע בורמה ודם רותח; באנגלית: Never So Few) הוא סרט רומן מלחמתי שהופק באולפני MGM בשנת 1959. את הסרט הפיק וביים ג'ון סטאורגס, הסרט הוא עיבוד לרומן מאת טום צ'מאלס.
בשנת 1943 בבורמה, יחידה של אמריקאים ובריטים המשרתים תחת המשרד לשירותים חשאיים, חוברת לקוצ'ינים המקומיים כדי להילחם בצבא היפני.
היחידה, הנמצאת תחת הפיקוד המשותף של קפטן טום ריינולדס (פרנק סינטרה) וקפטן דני ד'מורטימר (ריצ'רד ג'ונסון) ובהדרכתו של מנהיג המקומיים, נאוטאונג, מתוסכלת מהשירות הארוך והמייגע, האספקה המועטה, והעדר הטיפול הרפואי.
לאחר מארב בו היחידה מחסלת מחלקה יפנית, עוזרו של טום נפצע קשה.
ביודעו, כי מכיוון שאזל המורפיום, עוזרו ימות מוות ארוך ומייסר.
יורה בו טום, מבהיל את דני במעשהו.
לאחר מכן, מתקשר טום בזעם אל מפקדת הצבא, הנמצאת בכלכותה ודורש להפגש עם מפקדיו.
כמה ימים לאחר מכן בכלכותה, נפגשים טום ודני עם טוראי ביל רינגה (סטיב מקווין), שצוות להיות הנהג שלהם.
באותו הערב, במהלך ארוחת הערב, השניים נתקלים במפקד האזורי של המשרד לשירותים חשאיים, קולונל פרד פרקסון (רוברט בארי), המציג אותם בפני הסוחר העשיר, ניקו ריגאס (פול הנריד), וחברתו קרלה וסארי (ג'ינה לולובריג'ידה).
טום נמשך מיידית לקרלה ומזמין אותה לרקוד, אך היא לועגת למוצאו האמריקאי הממוצע.
כאשר השניים מתכוננים לעזוב, ניקו מזמין את השניים לביתו שנמצא בהרי ההימלאיה.
למחרת במפקדה, טום דורש כי רופא יצוות ליחידה, אך פרקסון מודיע לו כי הם נמצאים במחסור ברופאים וכי זאת תהייה אחריותם למצוא רופא.
לאחר מכן פרקסון מורה להם, באופן בלתי צפוי, לקחת שבועיים חופשה, טום מסרב, אלא אם כן גם הקאצ'ינים יקבלו חופשה בתשלום.
כאשר פרקסון מסכים, טום מבקש כי רינגה יצוות מחדש ליחידתו, מכיוון שהוא החל לחבב את הטוראי הנבון וחסר הפחד.
טום, דני ורינגה יוצאים אז לבית המלון שלהם, כאשר הם מגיעים, ממתין להם פתק מניקו, המזמין אותם למסיבה.
במסיבה, טום מחפש את קרלה ולמרות התנהגותה הקרירה, מבקש לפגוש אותה ביום למחרת.
למחרת בבוקר, לאחר רכיבה על סוסים, אל טום וקרלה מצטרף דני והם יוצאים לסיור בכפרים בהימלאיה.
בזמן הסיור, דני חולה והם מגיעים אל ביתו של ניקו, שם הרופא הצבאי, גריי טרוויס (פיטר לאופורד), טועה באבחנתו וחושד כי יש לדני טיפוס.
דני מתעקש כי יש לו מקרה חוזר של מלריה ולאחר סדרת בדיקות הרופא, בחוסר רצון מסכים.
ניקו מציע לארח את טום ודני עד אשר האחרון יחלים, טום הלהוט להימצא קרוב לקרלה, מסכים.
כאשר הוא שם לב לכך שקרלה נמשכת לטום, ניקו מזהיר אותה מפני חוסר המהימנות של האמריקאים.
לאחר שניקו נוסע לסין, קרלה מבלה יותר זמן עם טום, אך ממשיכה לסרב לניסיונותיו הרומנטיים.
כאשר דני מחלים, טום מודיע לרופא הצבאי כי הוא צרף אותו ליחידה שלו.
טום אז מפתיע את קרלה, כי היא חייבת לעזוב את ניקו מכיוון שבכוונתו להנשא לה.
טום והאחרים, חוזרים ליחידתם ומספיקים לחגוג את חג המולד עם החיילים, אך החגיגה נקטעת כשהיפנים תוקפים במפתיע וטום נפצע.
רינגה אז לומד מחקירת חייל יפני שבוי, כי ההתקפה הצליחה עקב מידע פנימי שהיה להם.
עוזרו של טום מזדעזע כאשר נודע לו, כי האחראים לבגידה היו כמה מחייליו.
כאשר טום מורה להוציא להורג שניים מהבוגדים, טרוויס, הרופא, מוחה נחרצות, אך טום מתעקש, כי לוחמת הג'ונגל האכזרית דורשת החלטות נחרצות וקשות.
טרוויס אז שולח את טום ואת הפצועים האחרים לבית החולים בכלכותה כדי שיחלימו.
בבסיס בית החולים, פרקסון נותן לטום הוראות חדשות, להשמיד את שדה התעופה באובאצ'י, ליד הגבול עם סין.
כאשר טום מתנגד, מאחר שליחידתו חסר הציוד כדי שההתקפה תצליח, פרקסון מבטיח לו כי הם יקבלו אספקה מבני בריתם הסינים.
מאוחר יותר, קרלה מבקרת את טום ומזמינה אותו לשהות עימה כשיחלים.
יום לפני חזרתו ליחידה, טום הולך לבקר את קרלה, אך מתאכזב למצוא אותה במלון מפואר, על חשבונו של ניקו.
טום מבקר את קרלה, על חוסר יכולתה לוותר על תשוקתה למותרות ועוזב אותה כועס ופגוע.
טום חובר אל יחידתו והם יוצאים אל המשימה.
כאשר שיירת האספקה אינה מגיעה בזמן שנקבע, טום מחליט כי עליהם לתקוף בכל זאת.
על אף שהמשימה מצליחה, עוזרו של טום וכמה חיילים אמריקאים נהרגים.
כאשר היחידה חוזרת מהמתקפה, הם נתקלים בשרידי שיירת האספקה, ובעדויות לכך שהיא הותקפה מהצד הסיני של הגבול.
טום מחליט אז לרדוף אחר הבוגדים הסינים, למרות מחאתו של דני.
היחידה מאתרת את המחנה הסיני עם רדת הלילה ומאתרת את אוהל האספקה שלהם.
לאחר שהם מוצאים כמה פרטים מזהים של חיילים אמריקאים, טום מבין כי המורדים הרגו כמה מהם.
דני מתרגם כמה צווים רשמיים מהממשלה הסינית, המרשה לכוחות עצמאיים להילחם בכוחות זרים בתוך ומחוץ לגבול הסיני הקרוב, כמו כן הצו מאשר כי חלוקת השלל תתבצע שווה בשווה, בין הכוחות המורדים לבין הממשלה הסינית.
טום מעיר את הסינים הישנים במחנה ומחזיק אותם תחת משמר.
אך כאשר הוא יוצר קשר עם המפקדה, הוא מקבל פקודה לסגת מכיוון שהסינים הגישו תלונה רשמית על חדירתו לשטחה של סין.
בזמן שטום מתייעץ עם דני, בנוגע לאסירים, חייל סיני מפתיע אותם והורג את דני.
טום אז שולח הודעה למפקדה, בה הוא דוחה את הפקודה לשוב על עקבותיו ומורה לרינגה להוציא להורג את השבויים.
כאשר הם חוזרים לבורמה, טום מקדם את רינגה וממנה אותו למפקד היחידה, משם הוא יוצא לכלכותה ומושם במעצר בית.
קרלה מבקרת את טום, ומתוודה בפניו כי היא לא יכלה לספר לו זאת קודם, אך ניקו עובד בשירותים החשאיים והיא עוזרת לו.
קרלה אז מייעצת לטום שיאמר כי עייפות הקרב, היא שגרמה לו לחדור לתחומי סין, אך הוא מסרב.
מאוחר יותר, פרקסון וצוות הקצונה הגבוהה בראשו של גנרל סלואן, מבקרים את טום המראה להם את הצווים של הסינים.
הגנרל מייעץ לטום לא להראות את הצווים הסיניים ומציע לטום להתנצל בפני נציגי הממשלה הסינית.
טום מסרב ומציע לגנרל את תגי החיילים האמריקאים שמצא במחנה הסיני.
פסיכיאטר מובאה אל טום, כדי שיבדוק את מצבו הנפשי, אך טום מסרב לשתף פעולה.
הנציגים הסיניים מגיעים, וסלואן, באופן בלתי צפוי, מצטרף לצד של טום, ודורש כי מפקדי הלוחמים הסיניים שקטלו חיילים אמריקאים ימסרו לאמריקאים ושהסינים יתנצלו בפני הממשל האמריקאי.
הסינים עוזבים וסלואן מגלה כי הממשלה הסינית כבר התנצלה בפני האמריקאים והם פותחים בחקירה על הרציחות.
טום מזוכה מכל אשם ומתאחד עם קרלה.
פרנק סינטרה - טום ריינולדס
סטיב מקווין - ביל רינגה
פיטר לופורד - גריי טרוויס
ג'ינה לולובריג'ידה - קרלה וסארי
צ'ארלס ברונסון - ג'ון דנפורט
ריצ'רד ג'ונסון - דני ד'מורטימר
פאול הנרייד - ניקו רגאס
דין ג'ונס - סרג'נט נורבי
מעושר לעוני הוא סרט דרמה משנת 2011, הגרסה הלטינית-אמריקאית של הרומן מאת ג'יין אוסטן, "תבונה ורגישות".
הסרט, חלקו בספרדית וחלקו באנגלית, כמו הכותרת שלו באנגלית.
הסרט מדבר על שתי אחיות עשירות ומפונקות, אשר אביהן נפטר ורכושו הולך, והן נאלצות לעבור לגור עם הדודה שלהן, בלוס אנג'לס.
קואנו באקר - רודריגו פונטז
אדריאנה בראסה - אורליה דומינגז
הסרט יצא לאור לראשונה בארצות הברית בתאריך ה-28 בינואר 2011, בסה"כ ל-256 בתי קולנוע בכל העולם.
בשבוע הראשון של ההקרנה, הוא היה ממוקם במקום ה-17 בטבלה השבועית, וגרף באותו שבוע כ-1.1 מיליון דולר.
לאחר השבוע הראשון, דורג הסרט במיקום נמוך ותואר כסרט לא איכותי.
מעושרות היא תוכנית מציאות תיעודית ישראלית המבוססת על הפורמט האמריקאי של ערוץ בראבו, העוקבת אחר חייהן של נשים ישראליות אמידות.
התוכנית שודרה בין 24 באוקטובר 2011 עד ה-22 בספטמבר 2014 בערוץ 10, וזכתה למדרוג גבוה וביקורות מעורבות.
בנובמבר 2019 פורסם שהתוכנית צפויה לחזור לעונה רביעית שתשודר ברשת 13 עם משתתפות חדשות מהפריפריה.
עם זאת, הפרויקט לא יצא לפועל במתכונתו המקורית, ובמקום זאת עלתה סדרת המשך בשם "פריפריה אימפריה" המשודרת ב-yes.
התוכנית עוקבת ומתעדת את חייהן של נשים אמידות מהמעמד הגבוה המנהלות חיי פנאי עשירים.
התוכנית עוקבת אחר המשתתפות בחיי היומיום שלהן, כולל עבודתן, חיי המשפחה שלהן והרפתקאותיהן.
התוכנית מציגה את המשתתפות בעבודתן ואת האתגרים וההצלחות שהן חוות.
המשתתפות בתוכנית הן חברות ובמהלך התוכנית הן מבלות יחד, דבר הגורם לעיתים לעימותים בין משתתפות התוכנית.
התוכנית מתעדת כיצד הן מבלות את זמנן בפעילויות כמו מסיבות, טיולים ורכישות עסקיות, וכיצד הן מבזבזות את כספן.
העונה עוררה עניין רב וספגה ביקורות רבות.
אתי דודאי - בת 59 מסביון.
גרושתו של איש העסקים דוד דודאי ואם לשלושה ילדים.
דפנה שחר - בת 39 מצפון תל אביב.
גרושה ואם חד-הורית לשני ילדים, הבכור מבעלה לשעבר והבת ממאמן הכדורסל עודד קטש.
מלכת יופי לשעבר ועורכת דין בהשכלתה, אך בפועל היא משמשת כסמנכ"לית שיווק בליגת העל בכדורסל.
טלי סיני ריקליס - בת 59, רקדנית וכוריאוגרפית, גרושתו ואם שתי בנותיו של הזמר אריק סיני, הייתה נשואה לאיש העסקים משולם ריקליס.
לאה שנירר - בת 53 מהרצליה פיתוח.
נשואה לצחי שנירר, איש עסקים בתחום הנדל"ן המנהל את עסקיו בגרמניה, ואם לארבעה ילדים.
ניקול ראידמן - בת 24 המתגוררת במגדל מנהטן שבתל אביב.
בעלת משרד פרסום, חברת הפקות אירועי יוקרה ובמהלך העונה היא פותחת חנות אופנה בכיכר המדינה.
בת זוגו של איל ההון מיכאל צ'רנוי ואם לבת בשם מישל.
ענבר שנהב - בת 41 מתל אביב.
עורכת דין המתמחה בדיני משפחה, גירושין וירושה.
נשואה ליחצ"ן ברק רום, אם לבת ובהריון שני במהלך העונה.
בתוכניתבעונה מקור1114.2%הנשים מכניסות את הצופים לתוך הבתים היוקרתיים שלהן, חושפות את חיי היום יום שלהן, ומתוודות על חיי האהבה שלהן.2215.6%לאה עורכת לעצמה מסיבת יום הולדת גדולה ומזמינה אליה אנשי עסקים וידוענים רבים.
אתי וטלי מחליטות לקנות רכב חדש.3314.7%ניקול מביאה לישראל את הזמר הרוסי, פיליפ קירקורוב, ומפיקה עבורו את המופע הכי גדול ויקר שהיה למגזר הרוסי בישראל.
אריק סיני מגיע לבקר את גרושתו טלי וחושף פרטים אינטימיים על חייו החדשים.
דפנה מתייצבת לשיחה נוקבת עם אימה.4414.8%המופע הגדול שניקול ארגנה בשביל פיליפ קירקורוב בישראל עומד להתחיל והלחץ שלה עולה.
לאה יוצאת למרתון תל אביב שבסיומו מחכה לה הפתעה מרגשת.
טלי יושבת לקפה עם החבר הטוב שלה ננסי ברנדס.5513%טלי מתגלה כמעריצה של הגרוש אריק סיני לאחר כניסתו לתוכנית המציאות "היכל התהילה" ודואגת שהוא לא יודח מהתוכנית.
ניקול מזמינה את הבנות לארוחה גדולה שמסתיימת באכזבה.
ענבר עוברת יום שגרתי וסוער בעבודתה כעורכת דין.6613.8%הבנות חוגגות בקומזיץ אצל אתי אבל המתח בין ניקול לענבר מחמיר.
אתי יוצאת לפאב ופוגשת מחזר גבוה במיוחד.
ענבר ובעלה חותמים על הסכם לקראת הלידה של בתם השנייה.7712%טלי ואתי מבקרות אצל איש קבלה ומקבלות אישור לזוגיות של טלי עם משולם ריקליס.
לאה לוקחת את ניקול לביקור בבסיס חיל האוויר.
ענבר מנסה לשדך גבר לדפנה.8810.9%אתי מוצאת עניין בגבר אמריקאי בשם רון ולא מפסיקה לפלרטט איתו.
ניקול ודפנה יושבות לשיחה על איברים זכריים.
לאה ממשיכה בטיפוח העצמי שלה.9912.8%ניקול והבת שלה מישל מצטלמות יחד למגזין.
טלי לוקחת את ארוסה משולם ריקליס ללימודי ריקוד לקראת החתונה.
לאה יוצאת לתעד את חיה של אמה ניצולת מנגלה.
ענבר וניקול עושות סולחה.101010.2%אתי יוצאת לדייט עם רון ומתחילה להתאהב בו.
ניקול חוגגת יום הולדת וכל הבנות מגיעות לחגיגה, כולל לאה וטלי המסוכסכות.111114.2%טלי ולאה המסוכסכות עושות סולחה בניהן.
ניקול מנסה לשדך לדפנה גבר תכשיטן.
ענבר מקבלת בהפתעה פנטאהוז ברוטשילד.12129.5%אתי מזמינה את הבנות לארוחת ערב אצלה בבית, אבל היצרים מתלהטים והן מוצאות את עצמן בעיצומו של ויכוח גדול.
לאה מדגמנת עבור מגזין אופנה.131312.3%ניקול מנסה את מזלה כזמרת.
טלי צופה בחתונה של הגרוש שלה אריק סיני בשידור חי בטלוויזיה.
דפנה וענבר מנסות להבין מה קורה בתוך הראש של ניקול.14147.3%המעושרות יוצאות לחגוג את מסיבת הרווקות של טלי ביערות הכרמל.
הבנות מתבקשות לשמור על ביצה.
רון, המאהב של אתי, מגיע לבקר אותה.151512.4%הבנות ממשיכות לנפוש ביערות הכרמל.
על מנת להתחבר לעצמן, הן משתתפות בסדנה רוחנית שגורמת לכולן לבכות.
הוויכוח הגדול בין ניקול לאתי מחריף.
הבנות חוגגות לטלי מסיבת רווקות.161610.7%המעושרות יושבות לשיחה עם יוצרת הסדרה אורנה בן דור.
הן מדברות על בני הזוג לשעבר, החברות, הכסף והאהבה.
לאה נוסעת לקבל ברכה מהרב המקובל וחושבת על מעבר לגרמניה.18189.9%טלי נפגשת עם אריק סיני אחרי שהודח מהתוכנית "היכל התהילה".
לאה מתחילה לארוז את הבית והילדים לקראת המעבר לגרמניה.
אתי מחליטה להיפרד מרון המאהב האמריקאי.191913%אתי פותחת תערוכה לפסלים פרי יצירתה.
טלי עוברת ניתוח להקטנת חזה.
ניקול בהכנות אחרונות לפתיחת החנות שלה.
ענבר מקבלת צירים ונכנסת ללידה.202010%יום החתונה של טלי ומשולם ריקליס הגיע והשניים חוגגים את באירוע גדול ומושקע.
ענבר מתרגשת מהלידה של בתה השנייה.
ניקול ואתי ממשיכות בריב המתמשך בניהן.21218.6%לאה לא עומדת בגעגועים וחוזרת לישראל.
ניקול פותחת את החנות הכי יקרה בכיכר המדינה.
אתי עורכת מסיבת קיץ בבית שלה.222210.2%בפרק סיום העונה, הבנות נפגשות בוילה של לאה לשיחת סיכום חסרת מעצורים ומלאת רגשות על מנת לפתור את כל המחלוקות שנוצרו ביניהן.
לאחר הצלחת העונה הראשונה, התוכנית חודשה לעונה שנייה.
העונה שודרה החל מ-4 במאי עד 21 באוגוסט 2013 וכללה 16 פרקים.
לעומת העונה הראשונה שהשיגה נתוני צפייה גבוהים, עונה זאת סבלה בהדרגה בירידה במדרוג ואף הגיעה לשיא שלילי של 6.2%.
בעקבות כך העונה פוצלה לשני חלקים: לאחר שידור 7 פרקים התוכנית יצאה לפגרה בת חודש וחזרה עם 9 פרקים נוספים.
אייריס זנדר - בת 50 מכפר סבא.
מומחית בתחום האנטי אייג'ינג ואם ל-2. בעלה, גדעון זנדר, נפטר מדום לב בשנתו במהלך צילומי העונה.
ג'ניפר סנוקל - בת 41 מתגוררת בשכונת המשתלה שבתל אביב.
בעלת עסק מצליח לקבלנות גגות בלוס אנג'לס ובמהלך העונה השיקה חנות אופנה בראשון לציון בשם "חצופה".
אם לחמישה ילדים משני בעלים שונים.
יעל גל - בת 42 המתגוררת במגדלי צמרת שבתל אביב.
לאה שנירר - בת 54 מהרצליה פיתוח.
נשואה לצחי שנירר, איש עסקים בינלאומי בתחום הנדל"ן, ואם ל-4 ילדים.
ניקול ראידמן - בת 26 המתגוררת במגדלי צמרת שבתל אביב.
אשת עסקים ובעלת בוטיק יוקרה בכיכר המדינה.
בת זוגו של איל הון ואם לביתו מישל.
בתוכניתבעונה מקור23118.2%פרק הבכורה של העונה השנייה.
ג'ניפר מורידה את כל הבגדים ופותחת את הלב מול המצלמה.
אירוע ההשקה של המשרד החדש של יעל לא עומד בסטנדרטים של ניקול.26410.6%ניקול מארגנת יום כיף לכבוד אייריס שמתאוששת ממותו של בעלה.
הבנות מבלות בנעימים, אבל ברגע האחרון הכל משתבש והיום נהרס.27511.9%יעל עוזרת לאייריס לבחור רהיטים חדשים.
לאה יוצאת לצלם סרט תדמית על הצעת החוק שלה.
ניקול וג'ניפר לוקחות את הילדים לשחק וחושבות על גן ילדים שיתאים להן באמת.2868.6%יעל יוצאת לדייט.
לאה לומדת מה זה פייסבוק וממציאה סטארט-אפ.
ניקול וג'ניפר יוצאות לחפש את המאבטח והשף המושלמים לסנוגן.2979.5%לאה מגיעה לכנסת עם סרט התדמית שלה ועם הרבה אנרגיות.
ג'ניפר וניקול בריב ראש בראש על השפה העברית.
יעל מזמינה לכלב שלה פסיכולוג כלבים.3089.3%ג'ניפר לוקחת תחת חסותה את הזמר לירון רמתי ומתכננת לו שינוי תדמית.
לאה מקבלת הצעה להצטלם עם ארון הבגדים שלה לתוכנית של דורין אטיאס לאחר שדורין קטלה את סגנון הלבוש שלה בעבר.
יעל מזמינה את האחים מבאר שבע למסעדה יוקרתית בתל אביב כדי לתכנן יומולדת 80 לאבא שלהם אלא שהם עושים בושות.3196.2%ג'ניפר ממשיכה להכיר את לירון רמתי שלוקח אותה לאכול בשכונת התקווה.
ניקול מסרבת להצטלם עם דוגמנים עירומים.
יעל מבינה שהיא צריכה זוגיות.
אייריס מחליטה להקים עסק חדש ומיוחד.32108%כשיום המסיבה של אבא של יעל הגיע, היא לוקחת את ניקול בבוקר האירוע להכיר לה את באר שבע של ילדותה.
ג'ניפר עושה מייקאובר ללירון רמתי.
לאה פותחת וידאו-בלוג בו היא עונה לשאלות של חברי הפייסבוק שלה.33118.4%ניקול לוקחת את יעל לטיול שורשים וקניות בעיר הולדתה אודסה, בה היא לא ביקרה מאז עלתה לישראל כילדה.
אייריס חושפת בפני לאה סוד שמשאיר אותה המומה.
סדקים מתגלים בקשר בין ג'ניפר ולירון רמתי.34129.3%לאחר שאייריס סיימה לשפץ ולחדש את ביתה היא מזמינה את הבנות לחנוכת בית.
הבנות נערכות לאירוע וג'ניפר מגלה שיעל עשתה מעשה מאחורי גבה שפוגע בה.
הרוחות ממשיכות לסעור גם בחנוכת הבית כשהבנות שומעות מאייריס וידוי בקשר לגדעון שמערער אותן.
התגובה שלהן לווידוי גורמת לאייריס לאבד שליטה.35138.7%אחרי הסערה, הבנות מנסות לשים מאחור את אירועי חנוכת הבית ויוצאות ליום כיף בירושלים ומציינות חמש שנים לעלייתה של ג'ניפר לישראל.
ניקול נוסעת לשבוע האופנה בפריז וזוכה לכבוד רב בעיר.36147.1%לאה פוגשת את אייריס לשיחה ומנסה להבין ממנה על מה היה הריב הגדול בירושלים.
ג'ניפר מקבלת הצעה עסקית מעניינת מהגרוש שלה גילי.
חודש וחצי אחרי מסיבת יום ההולדת בבאר שבע, אבא של יעל נפטר במפתיע וניקול ולאה מגיעות לנחם אותה.37159.8%לאה מתכוננות להופעתה כדוגמנית.
ניקול משיקה את הבושם שלה באירוע ראוותני.38169.6%בפרק סיום העונה, הבנות יושבות לשיחת סלון עם יוצרת הסדרה אורנה בן דור.
יחד הן צופות יחד בכל מה שעבר עליהן במהלך הסדרה.
טרם עליית העונה השנייה, התוכנית חודשה לעונה שלישית שלראשונה ישתתפו בה גם גברים.
ביוני 2013 פורסם שניקול ראידמן, שהשתתפה בשתי העונות הראשונות, לא תמשיך לעונה השלישית עקב חילוקי דעות עם יוצרת התוכנית אורנה בן דור.
בהמשך פורסם שגם לאה שנירר, שהשתתפה גם היא בשתי העונות הראשונות, פורשת מהתוכנית לאחר שהגיעה לתחושת מיצוי מהתוכנית.
בנוסף הפקת התוכנית החליטה לוותר גם על השתתפותן של אייריס זנדר ויעל גל.
ג'ניפר סנוקל שהשתתפה בעונה השנייה הייתה אמורה להמשיך לעונה נוספת, אך בסוף הדבר לא יצא לפועל.
העונה שודרה החל מ-22 במאי עד 22 בספטמבר 2014 וכללה 15 פרקים.
בעונה זו לא השתתפו אף אחת מהמשתתפות הקודמות אלא הוחלפו במשתתפות חדשות, ולכן העונה מותגה כ"מעושרות החדשות".
אליאור קסוביץ' - בת 34 המתגוררת במלון דניאל בהרצליה פיתוח.
נשואה לאיש העסקים דן קסוביץ.
אליס אביבי - בת 37 המתגוררת ברמת אביב ג' שבתל אביב.
עקרת בית, נשואה לאיש הנדל"ן רוני אביבי ואם לשניים.
דליה ארזי - בת 58 המתגוררת במגדלי אקירוב שבתל אביב.
יזמית היי-טק ואלמנתו של טייקון ההיי-טק אפי ארזי.
פיליפ וזנה - בן 45 המתגורר במגדלי YOO שבתל אביב.
בזוגיות עם זהר חג'ג', שבמהלך העונה הוא מציע לו נישואים, ואב למיכאל.
קרן בן דוד - בת 34 מסביון.
משמשת כיושבת ראש חברת דוידסון שבונה פרויקטים בעשרות מיליוני שקלים.
מצויה בהליכי גירושים ואם לשני בנים.
שלומית אפריאט פון ביסמרק - בת 62 שחזרה לישראל לאחר שגרה בספרד במשך 30 שנה.
קיבלה תואר אצילות לאחר שנישאה לברון פון ביסמרק, נצר לבית האצולה הגרמנית.
בנוסף כתבה גם שני ספרי ילדים וספר אוטוביוגרפיה.
בתוכניתבעונה מקור39112%המעושרות החדשות מציגות את עצמן.
פיליפ עומד להציע נישואין לבן הזוג שלו.
מפגינים מול ביתו של יאיר לפיד מתעמתים עם הבנות.402הבנות חוגגות עם פיליפ מסיבת רווקים שיוצאת משליטה.
אליס חושפת את חלומה להיות דוגמנית פלייבוי.4138.3%פיליפ מספר לאמו ולבנו שהוא עומד להתחתן עם בוב.
שלומית חושפת פרט מפתיע על חייה.4247.2%בריז'יט עושה לדליה מייקאובר וחושפת פרט מפתיע.
פיליפ וזוהר מתכוננים לערב הגדול שלהם.
בריז'יט שותה קצת יותר מידי בחתונה.4357.8%יום הניתוח של בריז'יט ודליה הגיע.
קרן מגלה את הקושי לשלב בין אימהות לקריירה.
בריז'יט פותחת בריב סוער עם כולם לגבי הניתוחים שלה.4468.2%קרן מתביישת באירוע השקה יוקרתי.
אליס ופיליפ בריב לגבי הסוגיה מי היה יותר עני בילדותו.45710.7%פיליפ וזוהר מספרים למיכאל שהם רוצים עוד ילד.
בריז'יט פוגשת את הבת שלה אחרי הרבה זמן ונחשפת בפניה.
אליס הולכת לפסיכולוג ונשברת בפניו.
שלומית מתאחדת עם בעלה השני.468שלומית מזמינה את הבנות להרמת קוקטייל לכבוד השקת הספר החדש שלה, אך באירוע מתגלים כמה דברים שלא בדיוק מתאימים לחייה של שלומית.479שלומית מארגנת ארוחת ערב שנגמרת בריב גדול בין פיליפ לדליה.
אליס חוזרת שוב לפסיכולוג ומחליטה לצאת לדרך חדשה.
קרן מתכוננת לפגישה עם פקידת סעד.481010.3%הריב הגדול בסדנת האצולה עדיין משפיעה על הבנות, כאשר פיליפ אכול רגשות אשם ודליה בכתה במשך כל הלילה.
הברון מגיע לביקור, אך למרות הציפיות הגדולות מהביקור הוא נוחל אכזבה.491111.6%דליה מזמינה את הבנות וכלביהן לחגוג יום הולדת 5 לכלבתה עם שף ופדיקור מניקור לכלבות, אך אליאור פוחדת מכלבים ופיליפ חושב שכדאי להכניס את הכלבים לכלובים.
בעקבות כך נוצר עימות בים הבנות.
אליס לא בטוחה האם תעבור את הבחינה וחרדה מתחילה להשתלט עליה.
על מנת להרגיע אותה, לוקחים אותה החברים למסעדה, אך היא משתכרת ומתחילה לרקוד על השולחנות.521412.8%דליה משיקה את מיזם ההייטק שלה באירוע גדול.
אליס מזמינה את הבנות למשרד החדש שלה.
פיליפ עולה לתורה בטקס בכותל וחוגג עם המשפחה והבנות בארוחה חגיגית.
קרן מבריזה מכל האירועים וגורמת לבנות ולהוציא עליה כעסים ועלבונות שהן חושבות עליה הרבה זמן.531510.2%יוצרת הסדרה, אורנה בן דור, נפגשת עם הבנות לשיחות אצלה בבית ושם כולן חושפות צדדים חדשים שטרם נחשפו, עונות על שאלות קשות ומדברות על מערכות היחסים שלהן.
ההתערבות יכולה ללבוש צורות רבות:
בניין תשתית ציבורית עליה לממשלה מונופול, כגון כבישים.
הצלת עסקים כושלים באמצעות מענק כספי, השמטת חובות ולעיתים אף הלאמת חברות פושטות רגל.
סובסידיות ישיר של ענפי ייצור או ספקי שירותים שאינם ריווחיים.
רכישה ממשלתית של עודפי סחורות מסוימות ומכירתם בשלבים מאוחרים יותר כדי להעלות את המחיר ובכך לשמור על רמת מחירים קבועה.
חסימת הכניסה לשוק באמצעות רישוי תחת קריטריונים מסוימים בלבד כדי להגן על עסקים קטנים מארגונים גדולים וחזקים בהרבה.
העברת כספים לשווקים באמצעות תמיכה כספית (כגון דמי אבטלה).
השימוש במערכת שמטרתה לא רק לגיוס כספים עבור תקציב המדינה אלא גם כדי לשלוט על שוק בידול כגון שיעורי המס במגזרים שונים של הכלכלה או הקלה להשקעות.
קביעת מכסות ייצור וניהול מערך השיווק כגון באמצעות מועצת החלב, מועצת הדבש או מועצת הצמחים.
בעלות מלאה או חלקית על מפעלים ובנקים.
מקרים בולטים של מעורבות ציבורית
דוגמאות בולטות של מעורבות ציבורית בהיסטוריה:
מדיניות הניו דיל של ארצות הברית במהלך השפל הגדול בשנות ה-30 של המאה ה-20.
המדיניות של גרמניה הנאצית בשנות ה-30 של המאה ה-20.
תוכנית מרשל, שהנהיגה ארצות הברית לשיקום אירופה לאחר מלחמת העולם השנייה.
הממשלה מעורבת בפיתוח בתעשייה והיא תומכת בה בדרכים שונות.
מעטים מול רבים הוא ביטוי המגלם תפיסה מושרשת בתרבות הישראלית ובסיסו תאולוגי לאור אזכורים מספר בתנ"ך של מלחמות עם ישראל בהן נטו יחסי הכוחות לטובת האויב, בהקשר של סיפור חג החנוכה, מלחמת העצמאות ובהקשרים נוספים.
תפיסה זו מתייחסת ליחסי הכוחות בקרבות המכבים בראשות יהודה המכבי במרד החשמונאים, אשר התחולל בין השנים 160-167 לפנה"ס.
הביטוי "מעטים מול רבים", החקוק בתודעה הציבורית הישראלית, מתייחס לסיפור החג, לפיו יהודה המכבי וצבא המורדים עליו פיקד, אשר סבל מנחיתות מספרית וממחסור בנשק ובחימוש, ניצחו בקרבות את הצבא הסלאוקי (המכונה על פי רוב "יווני") מרובה החיילים ואמצעי הלחימה, במסגרת מאבקם נגד השעבוד של הממלכה הסלאוקית ותומכיה בארץ ישראל.
לתפיסת "מעטים מול רבים" בהקשר של חג החנוכה ומרד החשמונאים, יש בסיס היסטורי.
מהמחקר ההיסטורי העוסק במרד החשמונאים עולה כי ברוב הקרבות שנערכו במהלך המרד, יחסי הכוחות אכן נטו לטובתו של הצבא הסלאוקי.
מקורו המילולי של הביטוי "מעטים מול רבים" בהקשר חג החנוכה נמצא בספר מקבים א' פרק ג פס' יח-יט:
הרעיון העומד מאחורי הביטוי, ניצחונם של מעטים (יהודים) על רבים (סלאוקים) מופיע בשני ספרי המקבים, המהווים חלק מהספרים החיצוניים ומתארים את אותה התקופה – מקבים א' ומקבים ב'.
בשני ספרים אלו, שנכתבו על ידי סופרים שונים, מופיעים סדרי הכוחות של הצדדים היריבים - החשמונאים והצבא הסלאוקי - בקרבות שונים, שנערכו במהלך מרד החשמונאים.
בשניהם נכתב, הן במפורש והן במרומז, שכוחות הצבא הסלאוקי היו גדולים בדרך כלל בהרבה מכוחות המורדים.
בקרב חוקרים מודרניים יש הסכמה כי מספרים אלו אינם מהימנים, ולא פעם עוותו והוגזמו כלפי מעלה (כשמדובר בצד הסלאוקי).
ההיסטוריון בצלאל בר כוכבא מעריך כי מסירת מידע בלתי מדויק אודות יחסי הכוחות, נעשה על ידי כותבי ספרים אלו בכוונה, בדומה להיסטוריונים עתיקים אחרים כדי להגדיל ולהעצים את ניצחונות המורדים היהודים, או כדי להסביר את תבוסותיהם במספר קרבות, כגון קרב אלעשה וקרב בית זכריה.
הכותבים של ספרי המקבים רצו להדגיש את מעורבות אלוהי ישראל בניצחון החשמונאים, והנתונים המנופחים המופיעים בכתביהם, נועדו, בין השאר, ליצור רושם שניצחון החשמונאים לא יכול היה להתרחש ללא התערבות אלוהית ניסית.
זו סיבה נוספת מדוע החוקרים המודרניים סבורים, כי המידע המופיע במקורות הראשוניים אודות סדרי הכוחות משני הצדדים אינו מהימן.
בתנ"ך מוזכרים מספר קרבות של עם ישראל כנגד אויבים שונים, אשר סדרי הכוחות בהם נוטים לטובת האויבים.
לכן, ניתן לומר כי מוטיב "מעטים מול רבים" הוא בבסיסו תאולוגי.
לעיתים מוזכרת בקרבות עזרתו המפורשת של אלוהי ישראל ולעיתים נמסרת במרומז.
דוגמאות לכך ניתן לראות במלחמתו של אברהם ו-318 בני ביתו כנגד כל צבאות האזור בראשות כדרלעומר; בניצחונם של שמעון ולוי על אנשי שכם; בניצחונו של שמשון מול אלף פלשתים בעזרת לחי של חמור; במלחמתו של גדעון מול מדיין, בה בחר גדעון 300 לוחמים מתוך 32,000, בהוראתו של אלוהי ישראל:
שמואל א, פרק י"ד, פסוק ו'במקרים מסוימים ניתן לראות בתנ"ך אזכורים למוטיב זה בנאומם של המנהיגים, כדוגמת נאומו של יהודה המכבי הנזכר לעיל.
דוגמה לכך ניתן לראות בנאום יהושע, אשר הוביל את בני ישראל לכיבוש הארץ:
כלומר, בעזרת כוחות של אלוהי ישראל, בתנאי שעם ישראל ישמור מצוות וידבק באל, איש אחד מעם ישראל יוכל לנצח ככתוב בספר דברים אלף מאנשי האויב.
דוגמה נוספת ניתן לראות בספר דברים בו משה מעודד את העם, כי בעזרת אלוהי ישראל מובטחת לו הצלחה בקרבות גם בנחיתות מספרית ודלות אמצעים:
גם חזקיהו, מלך יהודה, נאם בפני העם נאום המזכיר את גודלו של האויב לעומת הכוח האלוהי כאשר צבא אשור איים על מדינתו:
היקף מספרי של פוטנציאל הגיוס
אפשרויות הגיוס שעמדו בפני הצבא הסלאוקי בתקופתו של אנטיוכוס הרביעי ניתנות להערכה על פי נתוני המצעד הגדול שערך אנטיוכוס בדאפני בשנת 165 לפנה"ס.
מפירוט סדר הכוחות של היחידות הצבאיות שנכללו במצעד זה, שנמסר על ידי ההיסטוריון פוליביוס, ניתן להסיק שהצבא הסלאוקי בחלק המערבי של האימפריה, כלל 41,000 רגלים ו-4,500 פרשים.
מספר זה לא כלל את המתיישבים הצבאיים ואת היחידות הלאומיות של "הסאטראפיות העליונות", כיוון שלא היה טעם להזעיק אותם למצעד טקסי, במיוחד כאשר הכוחות שהוצגו במצעד נועדו להגיע בעצמם לארצות בכדי לשכך את התסיסה שבהן.
לפי החוקר בצלאל בר כוכבא, מדובר היה בכלל כוחו של הצבא הסלאוקי בשטחים שהיו תחת שלטון הממלכה הסלאוקית ממערב לנהר פרת, ונתון זה נשאר כמעט ללא שינוי, משום שהצבא הסלאוקי שמר לאורך השנים על יציבות מספרית ותקנים קבועים.
החוקר איתן אבישר מנתח את אפשרויות גיוס כוח האדם של הצבא הסלאוקי, על פי גודלו של צבא זה בקרב מאגנסיה הקרב המכריע נגד הרומאים בשנת 190 לפנה"ס.
על פי ניתוח זה, הגודל המקסימלי של הצבא הסלאוקי לא יכול היה לעלות על 48 אלף חיילים.
אפשרויות הגיוס שעמדו בפני צבא המורדים היהודי היו מוגבלות ביותר.
קיימת מחלוקת בין החוקרים באשר לגודל האוכלוסייה היהודית ביהודה בתקופת מרד החשמונאים.
ישנן הערכות שונות עבור מספר הגברים הכשירים ללחימה, כאחוז מהאוכלוסייה, הנעות בין 5% ל-15%, בהתאם למוטיבציה, היכולת לאכוף גיוס חובה וניתוחים סטטיסטיים שונים.
נוכח כל אלו היסטוריונים מעריכים שהיקפו של צבא החשמונאים נע בין 15,000 ל-40,000 איש, בהתאם לשלבים השונים של המרד.
לאחר שיהודה המכבי מונה למפקד צבא המורדים, החל להתגבש גרעין קבע של כ־3,000 לוחמים.
כוח זה יכול היה לגדול באופן משמעותי לפני הקרבות נגד הצבא הסלאוקי, באמצעות התגייסות המונית של כפריים יהודיים מהסביבה הקרובה, שתמכו במטרות המרד.
המספרים המופיעים בספרי המכבים באשר לכוחות הצבא הסלאוקי נעים בין 20,000 רגלים ו-2,000 פרשים בקרב אלעשה לבין 100,000 רגלים ו-20,000 פרשים בקרב בית זכריה.
לפי המסופר בספר מקבים א', אנטיוכוס הרביעי יצא למסע מלחמה בחלק המזרחי של הממלכה הסלאוקית לפני תחילת המרד ביהודה ולקח עמו את "חצי הצבא".
מבחינת הסלאוקים, החשיבות של שמירת שליטתם בחלקים המזרחיים של האימפריה, הייתה גדולה פי כמה מאשר דיכוי המרד ביהודה הקטנה, והכוחות שנדרשו למסע המלחמה במזרח היו גדולים פי כמה.
לפיכך, ניתן להניח, כי בניסיונות לדיכוי מרד החשמונאים בתקופת שלטונו של אנטיוכוס הרביעי השתתף פחות ממחצית הצבא הסלאוקי, סדר כוחות מקסימלי של כ-20,000 רגלים וכ-2,000 פרשים.
לאחר מותו של אנטיוכוס הרביעי, השתנה מעט היקף הכוחות שהשליטים הסלאוקים יכלו להקדיש לדיכוי המרד ביהודה, מאחר שחלק מצבאם חזר מהסטרפיות המזרחיות של הממלכה.
לכן, בקרבות המאוחרים יותר, שנערכו במסגרת המרד היהודי, החל מקרב בית צור, ייתכן שהשתתף יותר מחצי הצבא הסלאוקי, אבל גודלו של צבא זה לא התקרב ל-120 אלף חיילים.
הסבר אפשרי להבדלים במספרים המופיעים במקורות הראשוניים השונים ביחס לגודלו של הצבא הסלאוקי, יכול להימצא בכך, שהמספרים המופיעים בספרי המקבים כוללים גם את אנשי השירותים של הצבא (נושאי כלים, טבחים, מתקני ציוד וכו') ואת שיירת המטען שלו, מה שמכונה בצבאות מודרניים "דרגי העורף".
אולם בצבא הסלאוקי, נלווי המחנה (שכללו, בין השאר, גם סוחרים למיניהם, זונות וכו') לא נחשבו חלק אינטגרלי מהכוח הצבאי.
אופן הצגת הכוח הסלאוקי בספרי המכבים הוא מפורט וברור וכולל חלוקה לפרשים, רגלים ולעיתים פילים.
מכאן עולה כי אנשי השירותים לא נכללו, ככל הנראה, בספירה זו.
באשר לכוחות המורדים היהודיים, המספרים המופיעים בספרי המכבים נעים בין 3,000 איש בסופו של המרד לבין מקסימום של 10,000 לוחמים בקרב בית צור.
זהו המקור היחיד לנתונים אלו.
בשונה מכוחות הצבא הסלאוקי, אשר תועדו במקורות אחרים, לא ניתן למצוא במקורות תיעוד נוסף ביחס לגודלו של צבא המורדים באותה התקופה.
המחקר ההיסטורי המודרני, מנסה להצליב בין המספרים המופיעים במקורות הראשוניים ביחס לגודלם של הצבאות היריבים, לבין הערכות לגבי פוטנציאל גיוס כוח האדם של כל אחד מהם, תוואי השטח הגאוגרפי המופיע בתיאורי הקרבות, ומספרי האבדות המופיעים במקורות הראשוניים, על מנת להעריך את גודלם של הכוחות היריבים, שהשתתפו בכל קרב במהלך המרד.
מהצלבות אלו עולה כי ברוב הקרבות גודלו של הצבא הסלאוקי עלה על גודלו של צבאו של יהודה המכבי.
קרבות מעלה לבונה ובית חורון
על קרבות אלו אין נתונים מספריים מדויקים בספרי המכבים אודות גודלו של הצבא הסלאוקי.
עם זאת, הצבא הסלאוקי מתואר במונחים כמו: "חיל גדול", "ויפלו חללים רבים", "חיל חטאים כבד", ואילו הכוחות היהודים מתוארים במילים "אנשים מעטים".
כמו כן, מוסיף ספר מקבים א' אודות העזרה מאלוהי ישראל שבזכותה יבוא הניצחון ולא בזכות עוצמתו של הכח הצבאי.
מספר ההרוגים הסלאוקים בקרב בית חורון המופיע הן בספר מקבים א' והן אצל יוסף בן מתתיהו, עומד על 800 חיילים.
על בסיס מספר זה ניתן להעריך כי גודלו של הצבא הסלאוקי לא עלה על 8,000-10,000. לפי תיאור הקרב, צבאו של יהודה המכבי תקף את הצבא הסלאוקי מהמארב, כשהאחרונים נמצאו בשטח נחות (מעבר הררי צר, שנשלט מההרים סביבו), ולכן פוטנציאל ההרוגים של הצד הסלאוקי היה גבוה במיוחד.
בתיאור ההכנות למרד, מוזכר בספר מקבים ב' המספר 6,000 איש כמשקף את גודלו של צבא המורדים.
מכיוון שבידי החוקרים אין מקורות ראשוניים אחרים, הנוקבים במספרים שונים ביחס לגודל צבא המורדים בשלב הפתיחה של המרד, הם נוטים לקבלו, לפחות כהערכה מינימלית.
בספר מקבים א' מופיע סדר הכוחות של הצבא הסלאוקי שנשלח לדכא את המרד ביהודה והשתתף בקרב זה: .
באותו מקור נכתב, שהכוח שיצא עם המלך אנטיוכוס למסע המלחמה בחלקים המזרחיים של האימפריה, כלל כמחצית מהצבא הסלאוקי (מחצית כוחו של הצבא הסלאוקי בחלק המערבי של האימפריה).
בהמשך, בתיאור הקרב עצמו, נכתב שמפקד הכוח הסלאוקי, גורגיאס, שלח כוח מובחר, שכלל 5,000 רגלים ו-1,000 פרשים, למסע לילי, במטרה לתקוף בהפתעה את מחנה המורדים.
אולם מאותו תיאור עולה, שמדובר היה רק בחלק מצבאו, ושרוב כוחו נשאר במחנה באמאוס.
בספר ספר מקבים ב', מופיע מספר שונה לגמרי ביחס לגודל צבאו של גורגיאס : .
כלומר, הצבא הסלאוקי כלל כ-20 אלף איש בסך הכל.
נתון זה סביר יותר מהמספר המופיע במקבים א', שכן כפי שנאמר למעלה, לפחות מחצית כוחו של הצבא הסלאוקי התלווה אל המלך אנטיוכוס במסע המלחמה שלו במזרח.
החוקרים חלוקים בדעתם באשר לגודל הצבא הסלאוקי; לדעת בצלאל בר כוכבא, המסתמך על הנתון המופיע במקבים א' ביחס לגודל הכוח שגורגיאס לקח עימו למסע הלילי למחנה צבא המורדים, הוא כלל 6,000 לוחמים בלבד, וייתכן שגם מספר זה הוא מוגזם.
חוקרים אחרים נוטים לקבל את המספר המופיע בספר מקבים ב', לפיו גודלו של הצבא הסלאוקי עמד על 20,000 חיל.
ביחס לגודלו של צבא המורדים, בספר מקבים א' מוזכר כוח המונה 3,000 איש.
על פי מקבים א', יהודה המכבי שחרר חלק ניכר מצבאו לפני פתיחת הקרב, באומרו: .
סיפור זה דומה לסיפור מספר שופטים בדבר גדעון השופט, ששחרר כמעט את כל צבאו לפני הקרב נגד המדיינים.
רוב החוקרים נוטים להעריך כי גודלו של צבא המורדים עמד על כ-6,000, בשל הקרבה לקרב הקודם וההערכה כי המספר 3,000, המופיע בספר מקבים א' לא מתייחס לכלל הצבא אלא רק לגרעין הקשה שלו, "גיבורי חיל".
בצלאל בר כוכבא מעריך כי בקרב אמאוס, צבא המורדים היה שווה בכוחו לצבא הסלאוקי, ואולי אף נהנה מיתרון מספרי עליו, אך לא ברור על מה הוא מסתמך.
למסע הראשון לבית צור, שהחל טרם מותו של אנטיוכוס הרביעי, מייחס ספר מקבים א' 60,000 רגלים ו-5,000 פרשים לצבא הסלוקי.
לעומת זאת, בספר מקבים ב' מדווח על 80,000 רגלים ואלפי פרשים.
יוסף בן מתתיהו מתאר היקפו של הצבא הסלאוקי כ-"חיל של חמשים אלף רגלי וכחמשת אלפים פרשים ושמונים פילים".
בן מתתיהו מבסס את דבריו, ככל הנראה, על כתביו של ניקולאוס איש דמשק.
בקרב זה מוזכר המספר הגדול ביותר של לוחמים יהודים על פי ספרי המכבים, שעומד על 10,000 איש.
היסטוריונים מעריכים כי בעקבות ההצלחות בקרבות הקודמים גדל המספר באופן הדרגתי וזהו נתון מהימן, לפחות כהערכה מינימלית.
ההערכה לגבי גודלו של הצבא הסלאוקי מתבססת על תיאור הקרב, ממנו עולה כי הצבא הסלואקי היה גדול פי כמה מכוחות המורדים.
עם זאת, כוחו המקסימלי של צבא זה באותה עת (ראה לעיל) עמד על כ-40,000.
הקרב בבית זכריה היה הראשון אליו הגיעו כוחות גדולים של הצבא הסלאוקי, שכללו, בנוסף לרגלים ולפרשים, עשרות פילים.
בספר מקבים א' מוזכרים מספרי כוחות הצבא הסלאוקי בקרב זה: .
בספר מקבים ב', מוזכרים מספרים דומים: .
הערכת החוקרים היא כי כוח זה אכן היה גדול, אך המספרים הנמסרים בספרי המכבים מוגזמים.
באשר לגודלו של הצבא היהודי, ניתנת על ידי בצלאל בר כוכבא הערכה זהירה, כי הוא דומה לגודל הצבא בקרב בבית צור.
בשני הקרבות בהם לחם המצביא הסלאוקי ניקנור, השתתפו, ככל הנראה כוחות מעטים של הצבא הסלאוקי.
זאת, בשל העובדה כי רוב הכוח הצבאי היה נתון בשעה זו לפתרון בעיית מרד טימארכוס במזרח.
בספר מקבים א' אין כל ציון למספר הלוחמים הסלאוקים בקרב, עם זאת, ניתנת בספר הערכה לסלאוקים כ"צבא גדול" ומספר נופליהם בקרב עומד על 500 איש.
בספר מקבים ב' אין כלל התייחסות לקרב זה.
מיכאל אבי יונה מניח כי יחסי הכוחות בקרב זה היו דומים, מה שהקנה ליהודה המכבי את היכולת לנצח, איתן אבישר מעריך כי נוכח תיאור הקרב ומספר ההרוגים בקֵרֵב הסלאוקים, כח זה מנה כ-4,000 לוחמים.
ההערכה כי בקרב זה השתתפו לפחות כ-3,000 לוחמים יהודים מסתמכת על הנתון הנמסר בספר מקבים א' על הקרב בחדשה, הנערך שבועות אחדים לאחר הקרב בכפר שלמא.
בספר מקבים ב' מצוין כי נהרגו סלאוקים, כאשר מספר הלוחמים היהודים שהשתתף בקרב לא נמסר.
בספר מקבים א' מצוין בקרב זה מספרו של הכוח היהודי שעמד על 3,000 לוחמים.
על פי יוסף בן מתתיהו, כ-2,000 לוחמים יהודים השתתפו בקרב ו-9,000 לוחמים סלאוקים.
עם זאת, בשל סיבות הקשורות למהלך הקרב ולתוואי השטח במקום, ההיסטוריונים חלוקים בדעותיהם באשר לגודלם של הצבאות.
באשר לצבא המורדים, חלקם נוטים לקבל את גרסת מקבים א', וחלקם טוענים שכוחו של הצבא היהודי היה גדול בהרבה.
באשר לצבא הסלאוקי, ברור כי הנתון במקבים ב' אינו משקף את המציאות.
מיכאל אבי יונה נוטה לקבל את גרסתו של יוסף בן מתתיהו, איתן אבישר טוען שכוחו של הצבא הסלאוקי עמד על כ-16,000 בקרב זה, והניצחון של המכבים הושג בזכות גורם ההפתעה בקרב.
מספר זה עולה בקנה אחד עם שאר האומדנים; הקרב נערך בשנת 160 לפנה"ס, לאחר דיכוי מרד טימארכוס, עובדה שאפשרה להפנות כח רב יחסית לטובתו.
כמו כן, נוכח התבוסה שנחל ניקנור, המצביא הקודם, באקכידס, מפקד הצבא החדש אשר היה בכיר ממנו בדרגה, יכול לגייס כח נוסף.
כמו כן, ייתכן כי הברית בין יהודה המכבי ורומא שנכרתה זמן קצר לפני כן, יצרה סיכוי קלוש בו הרומאים יחלצו לעזרת המכבים.
אי לכך נוצר מצב בו המלך לא רצה לקחת סיכון, אפילו קטן, ולהגיע עם כח צבאי מצומצם.
עם זאת, אל מול המספר הנמוך (יחסית) שהציג ספר מקבים א' לצבא הסלאוקי, הוא מציין כי מולם עמדו 800 לוחמים יהודים, לאחר ש-2,200 ברחו לפני פרוץ הקרב.
ברור כי קרב של 800 מול 22,000 לא היה יכול להתרחש בדרך בה הוא מתואר, גם אם אותם 800 היו מוכנים להתייצב מלכתחילה לקרב אבוד זה.
בצלאל בר כוכבא מסביר את המספר הנמוך במקורות וטוען שכוחם של היהודים הומעט בהרבה משתי סיבות; הראשונה היא על מנת לרכך את עוצמת ההפסד והאדרת מותו של יהודה המכבי בקרב.