tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כובש הגיב באומרו כי הוא מחפש לעבוד עם כל מי שפתוח לקהילה יהודית חזקה יותר בהונגריה וכי הוא "שומר על יחסים טובים גם עם חברי פרלמנט רבים מהאופוזיציה".
הוא גם העיר כי הוא "מתחרט" אם הוליק אכן כינה את הורטי פטריוט וחזר על גינוייו הקודמים למילותיו הדומות של אורבן באותו קיץ: "בשום אופן אני לא רואה שזה מקובל שהורטי יוצג כמודל לחיקוי".
מבחינה היסטורית, יהודים נהגו להזדהות עם השמאל הפוליטי בהונגריה, דרך אשר הקהילה היהודית הליברלית הניאולוגית (הרפורמית) מאַזִ'יהִיס (Mazsihisz) המשיכה לדבוק בה.
הרב כובש לעומת זאת, טען שהקהילה היהודית צריכה להיות עצמאית יותר מבחינה פוליטית.
כאשר הופיע העלון של הוליק, כובש טען תחילה שזו הייתה טעות, אבל לאחר מכן חזר בו ואמר לדבריו: "בעצם טוב שפוליטיקאי ימני נוצרי מנהל קמפיין עם תמונה של רב אורתודוקסי; בהתחשב בהיסטוריה של אנשי הימין בהיותם אנטישמיים, זו הייתה הזדמנות מושלמת להילחם נגד מגמה זו".
קהילת מאז'יהיס מתחה ביקורת נוספת על EMIH על הפגנת נוכחותה היהודית הנראית לעין בהונגריה, וטענה כי הדלקת החנוכייה הפומבית של הקהילה ברחבת ניוגטי "Nyugati Tér", ותוכנית ההחלקה על הקרח בשילוב הדלקת חנוכייה הפתוחה בחינם לציבור הרחב, וכן הקמת אוהל בפסטיבל המוזיקה הבינלאומי, 'פסטיבל סיגט' (Sziget Fesztivál) יתדלקו את האנטישמיות בהונגריה.
הרב כובש לעומת זאת טען, ש"למרבה הצער, דעה זו נובעת מבורות וכי פעילויות אלו עוזרות לטפח את ההבנה של היהדות עבור יהודים ולא-יהודים כאחד, ולפנות לאותם יהודים שאולי מבקשים לגלות וללמוד יותר על המורשת שלהם".
היהדות האורתודוקסית ויחסה למודרנה היא זירה בולטת נוספת עבור הרב כובש, בה הוא טוען שיש להשתמש בכל הכלים של המודרניות, בין אם זה הופעת רוק או פסטיבל יהודי מסורתי, כדי לעזור לקהילה הסובבת להבין טוב יותר מה מייצגת היהדות.
הרב כובש טוען שיש להשתמש בכל הדרכים הקיימות כדי להפיץ את המסורת והערכים היהודיים ולקדם השקפה חיובית יותר על יהודים.
גישה זו מבוססת על הפילוסופיה החב"דית בה הוא נוקט, המדגישה את שמחת החיים ואת הסיבות העומדות מאחורי החגיגה הדתית.
הרב כובש עלה לכותרות כאשר פוליטיקאי מהימין הקיצוני וסגן נשיא מפלגת יוביק לשעבר, צ'ונאד סגדי, ביקש פגישה עם הרב כדי לדון בגילוי שורשיו היהודיים.
סגדי אמר שהוא התנצל בפני סבתו היהודייה - ניצולת שואה - על היותו אחד הכוחות מאחורי מפלגת יוביק האנטישמית ביותר ואחד הקולות החזקים והבולטים ביותר של מסעות השנאה הרבים שלה, אך "הרגיש שזה לא מספיק".
באשר להחלטתו של הרב כובש לפגוש את סגדי, הרב אמר ש"לא באמת הייתה לו ברירה" ולקח על עצמו את המשימה להדריך את סגדי ב"חשבון נפש רציני" כדבריו, מה שהוביל את הפוליטיקאי לשעבר של יוביק להפוך, כדברי ה"טיימס אוף ישראל", "מנודה במפלגתו".
המפלגה הכריחה את מנהיגה לשעבר לפרוש, בטענה שזה לא בגלל זהותו היהודית אלא מפני שהציע שוחד כדי לשמור על זהותו היהודית בסוד.
קהילת מַזִ'יהִיס הנאולוגית (רפורמית) מתחה ביקורת חריפה על הרב כובש, גם בגלל קבלת צ'ונאג סגדי וגם לאחר מכן בגלל חשדנותו באשר ל"מעבר" של מפלגת יוביק להיות "מפלגת מרכז" (לאחר שסגדי עזב את המפלגה).
הרב כובש טוען כי עברה של מפלגת יוביק הפך אותה לסמל של גזענות ואנטישמיות ושהיא תצטרך לעשות הרבה יותר מאשר פשוט לומר שהיא השתנתה.
מר וונה כנראה נאיבי או אולי אף אופטימית מדי, אם הוא חושב שברכת חנוכה אחת תמחק איכשהו שנים של אנטישמיות."
פרויקט מוזיאון "בית הגורלות" שיזמה במקור ממשלת הונגריה ב-2013 נועדה ליצור חוויה בלתי נשכחת ומעוררת מחשבה, אשר מעבירה ערך מוסף, באמצעות אמצעים טכנולוגיים מתקדמים, עבור אנשים המעוניינים ללמוד עוד על השואה.
אף על פי שבניית בניין המוזיאון (כ-9,200 מטר רבוע) הושלם כבר ב-2015, הפרויקט נעצר בגלל מחלוקת סביב האוצרת המובילה של הפרויקט, מאריה שמידט, שלדברי קהילת מַאז'יהיס הייתה מעורבת מדי פוליטית ואולי אף התכוונה לטייח את תפקידה של הונגריה בשואה ובגירוש יהודי הונגריה.
לאחר שנים רבות של עיכוב, קיבל לידיו הרב כובש את הפרויקט על פי בקשת ממשלת הונגריה.
ובכל זאת, היו שטענו שהוא רק מחפה על שמידט ועל הכוונות הפוליטיות הנסתרות והזדוניות של הממשלה.
הרב כובש מצדו הדף את הטענות הללו, וקבע כי אלו המסעירים את הרוחות "מבקרים תוכן שכלל לא קיים עדיין", וביקש מהמבקרים, במיוחד מנשיא קהילת מַאז'יהיס הנאולוגית, אנדראש הייזלר, "לשים בצד את האג'נדות הפוליטיות, את הפוליטיקה הקהילתית ואת האינטרסים האישיים שלו".
ה"דיילי ביסט" הרחיק לכת וכינה את שמידט "מנהיגת התנועה לשכתוב את השואה" ואת המוזיאון עצמו "מוזיאון שואה רוויזיוניסטי".
פרשנות נוספת של היסטוריון מיד ושם ב"טיימס אוף ישראל" כינתה את מה שנראה כניסיונות לגרום להונגרים להיראות "חסרי אשמה" כ"זיוף חמור של ההיסטוריה".
לאור המחלוקת המתמשכת והסחת הדעת מהעבודה החשובה שעל כף המאזניים, סילק הרב כובש את שמידט מעבודה על הפרויקט, ומינה את יצחק מאיס, היסטוריון שואה ידוע ומומחה מוזיאונים מוערך, שעמד בראש מוזיאון יד ושם בין 1983 ל-1995. ושכר גם את Gallagher & Associates מוושינגטון עבור עיצוב ויצירת חלקו הפרקטי של הפרויקט;
כחלק מהפרויקט התייעצו עם מוזיאולוגים רבים המובילים בתחום השואה, ורואיינו כמעט 150 ניצולים ומצילים.
"אני רוצה שהמבקרים במוזיאון יכירו יהודים לא רק כקורבנות אומללים, אלא גם כשורדים של אלפי שנות ערכים, כדמויות בולטות במודרניזציה של אירופה והונגריה".
לדבריו "התערוכה נבנית סביב חמישה עקרונות: הֵקשר היסטורי, מעורבות רגשית של הצופה, הזמנה להתחבר אישית לנושא, נקודת המבט היהודית, והצגת התוכן שפה מודרנית."
מאז 2004: מנהיג איגוד קהילות שומרי תורה בהונגריה (EMIH)
מאז 2010: רב בית הכנסת העתיק באובודה
מאז 2012: הרב הראשי של הכוחות המזוינים של הונגריה
מאז 2018: מנהיג פרויקט מוזיאון "בית הגורלות"
ברוך אוברלנדר – שלמה כובש: Zsidó jog és etika (משפט ואתיקה יהודית).
מחקרים בנושאים חברתיים מודרניים; 2009
התפתחויות היסטוריות יהודיות באירופה ובהונגריה לאור סכסוכי הרבנים של המבורג (1818-1821) ונַאגְ'מִיהַיְ ; 2009
פרקים נבחרים, 1-2; אוברלנדר ברוך ושלמה כובש, בודפשט, 2017
הרב כובש נשוי לדבורה לאה אוירכמן, הם גרים בבודפשט מאז 2002 ויש להם חמישה ילדים.
שלמה כהן (נולד ב-15 ביוני 1941) הוא דיפלומט ישראלי ושגריר ישראל בוונצואלה לשעבר.
כהן נולד ב-1941. הוא למד מדעי המדינה ומזרחנות באוניברסיטה העברית בירושלים ועשה שם דוקטורט במדעי המדינה ובהיסטוריה בנוסף לעברית, הוא דובר אנגלית, צרפתית וספרדית.
כהן החל בקריירה הדיפלומטית שלו ב-1965, שהצטרף לשירות משרד החוץ.
בין 1965 ל-1968 הוא היה חלק מצוות השגרירות הישראלית בנפאל, בין 1968 ל-1974 הוא היה סגן הנספח הכלכלי במקסיקו.
12 שנים לאחר מכן, ב-1986 הוא מונה לתפקיד שגריר ישראל בהונדורס, ושימש בתפקיד זה עד 1990. ב-1993 מונה כהן לתפקיד שגריר ישראל בגואטמלה ובמקביל שגריר בניקרגואה והונדורס.
מ-2003 הוא שגריר ישראל בוונצואלה במקביל היה שגריר ישראל בטרינידד וטובגו, סורינאם, ברבדוס וגיאנה.
עם זאת, כ-5 שנים לאחר כניסתו לתפקיד החלו היחסים בין ישראל לוונצואלה להתדרדר, בעיקר בעקבות מבצע עופרת יצוקה, שהתנהל באותה תקופה בשטחי רצועת עזה.
ב-6 בינואר 2009 טען נשיא ונצואלה, הוגו צ'אווס כי ישראל מבצעת שואה בפלסטינים, באותו היום הכריז משרד החוץ של ונצואלה כי הוא רואה את פעולות ישראל ברצועת עזה כ"טרור" והכריז על גירושו של כהן מהמדינה לאלתר.
כהן נאלץ לעזוב את המדינה ולטוס לגרמניה.
שלמה לזמי הוא ספורטאי ספורט נכים ישראלי, בעבר שוער נבחרת ישראל בכדורשער לעיוורים ואלוף העולם (2017 ו-2018) בכדורת לעיוורים.
לזמי שירת בחיל ההנדסה הקרבית בשירות סדיר ובמילואים.
בשנת 1986 נשלח כאיש מילואים לסייע בפינוי שדה מוקשים באזור מסעדה ונפצע באורח קשה מהתפוצצות מוקש.
היה שוער נבחרת ישראל בכדורשער לעיוורים והשתתף ב.
לאחר שפרש ממשחק כדורשער, החל להתאמן בכדורת לעיוורים והיה אחד מחלוצי התחום בישראל.
כשחקן כדורת השתתף מספר פעמים באליפות העולם לעיוורים ובשנת 2017 זכה במדליית זהב.
בשנת 2018 זכה פעם נוספת במדליית זהב באליפות העולם ובאותה שנה זכה גם במדליית זהב באליפות אירופה.
בשנת 2019 זכה במדליית כסף באליפות צ'כיה הפתוחה.
בשנת 2017 הוענק לו פרס ספורטאי השנה מטעם הפועל.
שלמה לוי הוא טייס קרב לשעבר בחיל האוויר הישראלי, אלוף הפלות שלזכותו נזקפות 10 הפלות של מטוסי אויב, כולן במלחמת יום הכיפורים.
שלמה לוי הוא בן לניצולי השואה.
בדצמבר 1947 הפליג לארץ ישראל עם הוריו באוניית המעפילים "לא תפחידונו" שנתפסה על ידי הבריטים ומעפיליה גורשו למחנות המעצר בקפריסין.
בנובמבר 1965 התגייס לצה"ל, סיים את קורס טיס מספר 53, ולאחר קורס אימון מבצעי הוצב בטייסת סמב"ד.
במלחמת ההתשה שירת בטייסת 101. עבר לטייסת 113 של מטוסי מיראז' 3, ובסוף 1972 עבר לטוס על מטוס נשר שקלטה הטייסת.
במטוס זה לחם כסמ"ט ב' במלחמת יום הכיפורים, שבמהלכה יצא ל-54 גיחות של יירוט והפצצה והפיל עשרה מטוסי אויב.
בנוסף נזקפו לזכותו שני מטוסי מיג 17 מצריים שרדפו אחריו ב-16 באוקטובר 1973 בעת שהיה בטיסה נמוכה פגעו בקרקע והתרסקו, ומטוס מיראז' 5 לובי שנמלט ממנו מכל הים התיכון ב-18 באוקטובר, פגע במים והתרסק.
רבי שלמה מולכו (1501–1532) היה יהודי אנוס בדרום אירופה שנהיה לרב מקובל שפעל בפומבי בענייני גאולת ישראל, והוצא להורג על ידי האינקוויזיציה.
ראשית חייו: ילדות, נעורים והמנוסה למקדוניה
שלמה מולכו נולד בליסבון, פורטוגל למשפחת אנוסים, והוטבל לנצרות בשם דיוגו פירש (בהגייה הספרדית מבוטא שמו כדייגו פירס).
בצעירותו שימש כמזכיר בית הדין של מנואל הראשון, מלך פורטוגל, עד להופעתו של דוד הראובני בחצר המלוכה בשנת 1523. בעקבות פגישה זו שב ליהדות, עברת את שמו ואף מל עצמו במו ידיו.
עקב זעזועו של המלך ממעשה זה נמלט מולכו למקדוניה.
במהלך שנות ה-20 של המאה ה-16 ישב בעיר ביטולה שבמקדוניה, ובה כתב את ספרו "ספר המפואר" ובו חישב את הקץ.
בסלוניקי בא במגע עם רבי יוסף טאיטאצאק, וככל הנראה התקרב לחוג של מקובלים הקשורים ליצירתו של בעל "ספר המשיב".
שם ייתכן שנפגש עם רבי יוסף קארו.
הרב קארו חוזר ומזכיר בספרו "מגיד מישרים" את "שלמה בחירי" ונראה שהושפע מפעילותו המשיחית של מולכו.
שנת הגעתו המדויקת לאיטליה אינה ידועה.
ידוע כי היה מעורב בוויכוח שבין ר' יעקב מנטינו לבין ר' אליהו חלפון בדיון על אפשרויות ביטול נישואין.
עד מהרה צלל רבי שלמה מולכו בנבכי הקבלה ופרסם חיבורים חשובים בתחום, שבחלקם אף חישב את הקץ, דהיינו זמן ביאת המשיח.
ככל הידוע לנו השתמש הרב מולכו בחזיונות שנגלו לו, וכן בטכניקות של שאלת חלום, על מנת לפרש את התורה ולחשב את הקץ.
הוא העלה כמה תאריכים כשלבים לגאולה, ובהם שנת 1532, אותה שנה שבה הועלה על המוקד.
את שנת 1540 ראה שלמה מולכו כשנת הגאולה הסופית.
שנה זו נקבעה גם על ידי מקובלים אחרים, כדוגמת רבי אברהם אבולעפיה והמחבר האלמוני של "ספר כף הקטורת".
ידיעותיו ביהדות בכלל, ובתורת הקבלה בפרט, הדהימו את בני דורו שכן עד לא מכבר היה אנוס, ללא ידיעות רבות בתורה ובקבלה.
המקובל רבי אברהם בן חנניה יגל כתב על שלמה מולכו:
ועוד נכתב על מולכו על ידי אחד המקובלים מבני דורו:
ר' חיים ויטל העיד עליו בספרו שערי קדושה כי עסק בקבלה מעשית, וזה לשונו:
התעסקותו של שלמה מולכו בקבלה מעשית נועדה להחיש את גאולת ישראל.
עיקר פעילותו התבטא בהפצת בשורות משיחיות על ידי דרשות שנשא באיטליה.
אסונות שהתרחשו באותה העת נראו כאילו נחזו על ידו, ותהילתו גדלה.
יחד עם דוד הראובני עסק באקטיביזם משיחי ופוליטי כשהחל לראות עצמו כמשיח, הכריז על "קץ מלכות אדום" ועל גאולת ישראל בכוח צבאי.
שלמה מולכו ודוד הראובני אף הגדילו לעשות כשביקרו בחצרות מלוכה ובמעונו של האפיפיור קלמנס השביעי, על מנת לשכנעם להקים צבא אנוסים מבני הקהילות היהודיות כדי להילחם באימפריה העות'מאנית, וכך לשחרר את ארץ ישראל מעולה של זו.
בהליכתו של שלמה מולכו אל הוותיקן יש סממנים משיחיים מובהקים, וככל הנראה נעשתה פעולה זו כאקט קבלי שנועד "לשבר את הקליפות".
כמו כן, מעיד מעשה זה על תודעה עצמית משיחית, שכן בוויכוח ברצלונה הכריז הרמב"ן כי בעת קץ הימים יבוא המשיח בציווי השם אל שליט הגויים, ובזה רמז אל האפיפיור, וידרוש ממנו כשם שדרש משה רבנו מפרעה בסוד מה שהיה הוא שיהיה: "שלח את עמי, ויעבדוני".
אקט זה נעשה בין היתר גם על ידי רבי אברהם אבולעפיה בשנת 1270, ועל ידי נתן העזתי באמצע המאה ה-17. למרבה ההפתעה נוצר קשר מיוחד במינו בין שלמה מולכו לאפיפיור, כנראה בשל העובדה שהאפיפיור ייחס למולכו יכולות מיסטיות נבואיות.
כשיצא הרב מולכו מרומא היה ברשותו אישור מיוחד מהאפיפיור עצמו לדרוש ולהדפיס דרשות משלו, ובלבד שלא יישאו אופי אנטי-נוצרי.
דבר זה בא לידי ביטוי בהימנעותו של שלמה מולכו מלפרש חלקים מכתבי הקודש, כמו ספר דניאל שבו כמוסים סודות מובהקים של קץ הימים, ובכך נמנע מאמירת דברים חריפים נגד הנצרות.
האינקוויזיציה ברומא דנה את שלמה מולכו למוות בשל שיבתו ליהדות, אך הוא ניצל בהתערבות האפיפיור.
בסופו של דבר נתפסו שלמה מולכו ודוד הראובני ברגנסבורג על ידי קרל החמישי מלך האימפריה הרומית הקדושה שהיה מסוכסך עם האפיפיור.
הראובני הוגלה לספרד, שם כנראה מצא את מותו, ושלמה מולכו הועלה על המוקד במנטובה שבאיטליה.
על פי המסורת, מילותיו האחרונות על המוקד, כאשר ניתנה לו האפשרות להתנצר ובכך להציל את חייו, היו:
לקורות חייו של שלמה מולכו הייתה השפעה ניכרת על מחבר השולחן ערוך, רבי יוסף קארו, אשר בת הקול שנגלתה אליו, "המגיד", הבטיחה לו שיזכה במוות על קידוש השם כמו "שלמה בחירי".
אל מוות כזה השתוקק רבי יוסף קארו, שאמר על שלמה מולכו: "מי יתן מותי כמוך".
בשאלת משיחיותו של שלמה מולכו חלוקים בדעותיהם החוקרים של ימינו.
אלו הגורסים ששלמה מולכו ראה עצמו כמשיח רואים את הסבת שם משפחתו למולכו כרמז לשאיפות מלוכניות כדוגמת מלך המשיח, אך בעיקר מביאים כראיה את חישובי הקץ שלו, ודרשותיו שבהם הוא רומז לכאורה על משיחותו.
לעומתם, יש חוקרים שסבורים כי שלמה מולכו לא ראה את עצמו כמשיח, אלא היה דמות טראגית שהקדימה את זמנה.
בחקר דמותו של שלמה מולכו נתקלו החוקרים בקשיים מסוימים.
על כך כתב ד"ר ש.
ספר המפואר – קובץ דרשות על דרך הסוד אשר דרש בקהילות שונות באיטליה, מרביתן עוסקות בביאת המשיח וגאולת ישראל, נדפס לראשונה עוד בחיי המחבר בסלוניקי 1529.
חית קנה – שתי איגרות שחיבר מולכו ובהן הוא מתאר את המראות שנראו לו וכן את האירועים השונים שעברו עליו מאז שהחל לראות מראות נבואיים ועד שיצא לפגישה עם הקיסר קרל החמישי.
הספר הודפס לראשונה בידי אברהם רוטנברג באמסטרדם בשנת ת"כ (1660).
כתבי ר' שלמה מלכו הקדוש – כל כתביו, החל מספר המפואר עד לקונטרסים הנוספים של דרושים אשר הכין לדפוס ולא זכה להוציא לאור, גם איגרותיו, דרשה שנשא בבית הכנסת, ושיר שכתב.
הודפס בירושלים שנת תשע"ט (2019).
ישנה מסורת העוברת בין חכמי צפת שנוסף לכתבים אלה שלמה מולכו כתב אף את הפיוט המפורסם שלום עליכם.
קורותיהם של דוד הראובני ושלמה מולכו מסופרים בצבעים עזים ברומן ההיסטורי "ראובני שר היהודים" של מכס ברוד.
כמו כן, אהרון אברהם קבק כתב רומן היסטורי בשם "שלמה מולכו".
אהרן ליילס כתב עליו מחזה ביידיש ששמו "שלמה מולכו".
המחזה פורסם ב-1926, וסצנה ממנו הועלתה במעמד פתיחת התיאטרון של גטו וילנה ב 26 באפריל 1942, בבימויו של ישראל סגל.
שלמה מונק (גרמנית: Salomon Munk; 14 במאי 1803, גלוגאו – 5 בפברואר 1867, פריז) היה מזרחן יהודי צרפתי, חוקר הפילוסופיה הדתית של ימי הביניים, מתרגם, בלשן ועסקן.
מונק נולד בעיר גלוגאו שבממלכת פרוסיה.
למד באוניברסיטאות בברלין ובבון פילולוגיה ובלשנות שמית.
ב-1831 עבר לסורבון שבפריז, שם המשיך את מחקריו במזרחנות ונשאר בצרפת.
מונק היה מזכירו של אדולף כְּרֶמְיֶה, וליווה אותו במהלך המשפט של עלילת דמשק, ושימש כמתורגמנו הצמוד.
ב-1838 מונה למקטלג כתבי היד השמיים (בין השאר – העבריים והערביים) של הספרייה הלאומית של צרפת, בפריז.
הוא לימד כפרופסור לשונות שמיות בקולז' דה פראנס.
רוב פעילותו הייתה בפריז, שם הוא שימש, בין השאר, כמורה פרטי בבית משפחת רוטשילד, והיה חבר באקדמיה הצרפתית לספרות (Académie des Inscriptions et Belles-Lettres).
ב-1846 הוכיח מונק, על ידי השוואת מקורות שנתקל בהם בספרייה הלאומית של צרפת, כי הספר Fons Vitae של "אביסברון" (Avicebron) או "אבנסברול" (Avencebrol), מי שנתפס במשך מאות עד אז כפילוסוף סכולסטי נוצרי, היה למעשה החיבור "מקור חיים" של המשורר הגדול מתור הזהב, המלומד היהודי שלמה אבן גבירול.
מונק תרגם את "מורה נבוכים" של הרמב"ם מערבית לצרפתית והוסיף לכך פירושים והערות.
בסוף ימיו התעוור מונק, אך המשיך לעבוד ותרם משמעותית לביאור כתובת ארון אשמונעזר השני.
[http://www.hebrewbooks.org/pdfpager.aspx?sits=1&req=46653&st=%u05E2%u05DE%u05D5%u05D3%201 פלשתינה: תיאור גאוגרפי של הארץ לפי מצבה עד תקופת היישוב החדש של חובבי ציון, והשקפה מדעית על קדמוניותיה ותכונת האומות שישבו בה בתקופת הביבליאה], מתורגם עברית על פי התרגום המעובד גרמנית על ידי מ"א לוי, על ידי מ' רבינזון, וילנה: הוצאת הירחון ביבליאותיקה, תרע"ג-1913.
פלשתינה: תיאור גאוגרפי של הארץ, והשקפה מדעית על קדמוניותיה מתורגם על ידי דר' מ' ראבינזון, וילנה: דפוס נוביצקי, תרס"ט,-1909.
הרב שלמה מאזוז (י"ח בתמוז ה'תרס"ח, 17 ביולי 1908 – כ"ה בטבת ה'תשמ"ב, 10 בינואר 1982) היה רב ודיין באי ג'רבה שבתוניסיה, עד עלייתו לישראל בשנת 1956 אז, חדל מלעסוק ברבנות והתעסק בעיקר בהוצאת כתביו התורניים תוך שהוא מתפרנס ממכר מוצרי סדקית.
נולד בג'רבה, לרב מנחם מאזוז.
שימש בג'רבה כרב וכדיין, והוציא לאור ירחון תורני בשם "מקבציאל".
כן ערך את שו"ת "זרע דוד" של הרב סאסי מעתוק הכהן יהונתן, רבה של ג'רבה.
בשנת 1956 עלה לישראל והתגורר בנתיבות (אז: עזתה).
על קליטתו בעיר סיפר בנו, מני: .
לאחר עלייתו נמנע מלכהן כרב, והתפרנס מיגיע כפיו, תחילה מעבודה כפועל ולאחר מכן כבעל חנות לדברי סדקית.
עם זאת הוא זכה לכבוד והערכה מצד תושבי נתיבות.
לדברי בנו הרב יחזקאל: .
בחודש אייר ה'תשי"ז, היו הרב מאזוז וידידו הרב נסים הכהן, רב המושב שרשרת, מהראשונים שהשתתפו ביום עיון שבועי לרבני האזור, שיזם חברם הרב רפאל כדיר צבאן, רב העיר נתיבות.
מדי חודש אלול נהגו השלושה לנסוע פעמיים להתפלל ולומר סליחות בכותל המערבי, עם עוד מתושבי ורבני האזור..
הרב מאזוז נהג לומר הלל בלי ברכה ביום העצמאות.
היה נשוי לרבקה ולהם תשעה ילדים.
הרב יחזקאל - רב בנתיבות ועוזרו של רב העיר, הרב רפאל כדיר צבאן (נפטר בתשפ"ב).
מני - שופט בבית המשפט העליון, לשעבר היועץ המשפטי לממשלה.
ימימה - היועצת המשפטית של משרד האוצר.
שולה בן-צבי - ראש אגף (בדימוס) במינהל מקרקעי ישראל.
ברוך ברכיה - מנהל מחלקת חינוך וגזבר (בדימוס) בעיריית נתיבות.
אחותו, כמסאנה חנה, נישאה לרב מצליח מאזוז.
מקבציאל - ירחון תורני רבני, הכולל חידושים בש"ס ובהלכה.
יצא לאור על ידו בג'רבה, ה'תרצ"ה-ה'תרצ"ו
כרם שלמה - הלכות ריבית, ירושלים, ה'תשמ"ג
שואל ומשיב - שאלות ותשובות בארבעת חלקי השולחן ערוך, נתיבות, ה'תשמ"ד
כסא שלמה - שו"ת וחידושי שולחן ערוך, נתיבות, ה'תשמ"ז
מדרש שלמה - חידושי תנ"ך, דרושים ודינים, נתיבות, ה'תשנ"ג
חשק שלמה (שני חלקים) - חידושים בתלמוד, נתיבות, ה'תש"ס
שלמה ליבוביץ-ליש (1927 - י"א בתמוז ה'תשע"ד, 9 ביולי 2014) היה דיפלומט והיסטוריון ישראלי, המייסד של ACMEOR (האיגוד העולמי לתרבות יהדות רומניה), המפרסם של מגילת החורבן של יהודי רומניה, מנהל המחלקה המזרח-אירופית של משרד החוץ הישראלי במשך שנים רבות.
שלמה ליבוביץ נולד ב-1927 בבוטושאן שברומניה.
בגיל 13 הצטרף לתנועת נוער ציונית.
למד בבית ספר יהודי שבניהולו של תאודור לווינשטיין-לבאי.
בשנים 1944–1947 היה למנהיג בני עקיבא ברומניה וחבר בהנהגת החלוץ המקומית בין השנים 1944 ל-1949. הוא למד בסמינר למורים ביידיש, עלה לישראל (תחת זהות בדויה) בשנת 1950. ליבוביץ-ליש היה חבר בקיבוץ ניר עציון ועבד כמורה בכפר סבא.
בין השנים 1953 ל-1983 הוא עבד במשרד החוץ ובמסגרת עבודתו טיפל בשחרור אסירי ציון מרומניה ובאיחוד משפחות.
ליבוביץ-ליש סיים תואר ראשון בהיסטוריה יהודית, סוציולוגיה ואנתרופולוגיה, תואר שני בהיסטוריה יהודית ודוקטורט באוניברסיטת בר-אילן בנושא "יהודי רומניה 1944–1950 מול משטר משתנה".
תחת השם "עמנואל-ליש" ליבוביץ -ליש יחד עם אסיר ציון לשעבר משה מוסקוביץ'-עמנואל חיבר את המילון העברי-רומני ורומני-עברי ששימש במשך עשרות שנים דורות של יהודי רומניה שעלו לישראל.
נודע בין היתר בתרומתו להפצת ידע על תולדות העם היהודי והציונות בשידורי קול ישראל בשפה הרומנית.
נפטר בישראל ב-9 ביולי 2014, והובא למנוחות בבית העלמין קריית שאול.
בנו ישראל אריאל הוא מראשי ישיבת עוד יוסף חי, וערך מספר ספרים של הרב יצחק גינזבורג.
התואר פרופסור לשם כבוד של אוניברסיטת באבש-בויאי בקלוז'-נאפוקה
עמנואל - ליש - המילון עברי-רומני ורומני עברי (חובר על ידי שלמה ליבוביץ' ליש יחד עם משה מוסקוביץ'-עמנואל)
לקסיקון של מונחים יהודיים, ציוניים וישראלים (במהדורה הראשונה - עם משה מאור)
שלמה נגוסה מולה (נולד ב-21 בנובמבר 1965) הוא פוליטיקאי ישראלי, לשעבר סגן יושב ראש הכנסת וחבר הכנסת מטעם מפלגת קדימה ומפלגת התנועה.
מולה נולד וגדל באתיופיה, בכפר יהודי קטן במחוז גונדר.
הוא נולד בשם נגוסה זמנה מולה, למשפחה בת תשעה אחים ושתי אחיות.
הוא עלה לישראל דרך סודאן בגיל 16 במסגרת מבצע אחים, בשנת 1982, לאחר מסע רגלי של 780 ק"מ, במהלכו נתפס על ידי השלטונות המקומיים ונכלא למשך מספר חודשים.
למד בבית הספר ליאו בק בחיפה, ולאחר מכן למד עבודה סוציאלית באוניברסיטת בר-אילן.
בעל תואר ראשון במשפטים מטעם הקריה האקדמית אונו.
שימש יושב ראש ארגון הסטודנטים יוצאי אתיופיה וכמתאם האוכלוסייה במצוקה בארגון הסטודנטים העולמי.
בשנת 1991 מונה למנהל מרכז קליטה בטבריה.
בהמשך, מונה מולה להיות מפקח על העלייה מאתיופיה ופיקח על מרכזי הקליטה והאולפנים בקיבוצים בצפון הארץ.
במסגרת תפקידו היה אחראי על קליטתם של עולים רבים שהגיעו במסגרת מבצע שלמה.
בשנת 1998 מונה לממונה על קליטת עולי אתיופיה במשרד הקליטה.
בשנת 1999 הוצב במקום השמיני ברשימת ישראל בעלייה לכנסת ה-15, אך המפלגה זכתה בשישה מושבים בלבד.
בין השנים 1999–2005 היה מנהל האגף לעולי אתיופיה במחלקה לעלייה וקליטה בסוכנות היהודית.
לקראת הבחירות לכנסת ה-17, הצטרף מולה למפלגת קדימה.
מולה הוצב במקום ה-33 ברשימת קדימה אך לא נבחר לכנסת.
בשנת 2006 נבחר לעמוד בראש המחלקה למוסדות ציוניים בהסתדרות הציונית העולמית וכחבר בהנהלות ההסתדרות הציונית והסוכנות היהודית.
לאחר התפטרותו של ח"כ אביגדור יצחקי, ב-7 בפברואר 2008, הושבע מולה לכנסת ה-17.
לקראת הבחירות המקדימות שערכה מפלגת קדימה לקראת הבחירות לכנסת ה-18, סירב מולה להתמודד על מקום ברשימה ששוריין לעולים חדשים והתמודד על מקום מן המניין, הוצב במקום ה-19 ברשימת המפלגה ונבחר שוב לכנסת לאחר שהמפלגה זכתה בעשרים ושמונה מנדטים.
מולה שימש כחבר בוועדת הכנסת, ועדת החוקה, חוק ומשפט, הוועדה לקידום מעמד האשה, הוועדה המיוחדת לפניות הציבור וועדת משנה למאבק בסחר בנשים.
כמו כן היה ממלא-מקום בוועדת הכספים בכנסת.
משמש יושב ראש השדולה לשוויון אזרחי ופלורליזם והשדולה למאבק בגזענות, ויושב ראש אגודת הידידות ישראל-אתיופיה.
בשנת 2011 מונה לסגן יושב ראש הכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת ה-19 הודיע מולה על כוונתו להקים מפלגה סקטוריאלית שתאחד את יוצאי אתיופיה יחד עם דרוזים ונוצרים, אך הרעיון לא יצא לפועל.
בנובמבר 2012 פרש מקדימה והצטרף לסיעת התנועה.
הוא הוצב במקום השמיני ברשימת התנועה לכנסת ולא נבחר לכנסת ה-19. בינואר 2019 הודיע על הצטרפותו למפלגת מרצ.
מולה הוא תושב ראשון לציון, נשוי ואב לארבעה ילדים.
שלמה מורג (17 ביולי 1926 – 4 בספטמבר 1999) היה פרופסור בחוג ללשון עברית שבאוניברסיטה העברית וחתן פרס ישראל במדעי היהדות לשנת תשכ"ו (1966).
ייסד את מפעל מסורות הלשון של עדות ישראל באוניברסיטה העברית, והיה מנהלו של מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח.
היה חבר האקדמיה ללשון העברית, חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, וחבר האקדמיה האמריקנית למדעי היהדות.
נולד בפתח תקווה, אחד משני בניהם של משה אריה מירקין ושל שרה מירקין (מרגלית), שהיו מורים בשנות העשרים בבית הספר נצח ישראל, ובהמשך עברה המשפחה לרמת גן.
אביו כתב פירוש באחד עשר כרכים ל"מדרש רבה", ואמו הקימה מסגרות לילדים ולנשים עולות.
היא עסקה בפעילות ציבורית במגן דוד אדום ונבחרה לעמוד בראש סניף ויצו ברמת גן.
היא פרשה מארגון ויצו על רקע מלחמתה בעד מתן זכות הצבעה לנשים למפלגות הכלליות, ולא לרשימת נשים מיוחדת.
היא הצטרפה לארגון נשים ציוניות כלליות, ומשנת 1954 ישבה במועצה העירונית של רמת גן.
את ספרו "העברית שבפי יהודי תימן" הקדיש מורג להוריו.
אחיו של שלמה מורג, אמוץ, היה כתב כלכלי בעיתונים "דבר" ו"אשמורת", ופרופסור לכלכלה באוניברסיטה העברית.
אמוץ מורג כתב ספרי כלכלה אך גם סיפורים קצרים, אשר חלקם אוגדו לאחר מותו בספר "דליקה בלילה", עם הקדמה מאת שלמה מורג.
שלמה מורג נפטר ב-4 בספטמבר 1999. הוא הותיר אחריו את אשתו שושנה, ואת בנותיו רינת ואריאלה.
שלמה מורג החל ללמוד באוניברסיטה העברית בשנת תש"ד.
בשנת 1955 קיבל תואר דוקטור על עבודתו "ההגייה העברית אצל יהודי תימן", שכתב בהדרכת מוריו שלמה דב גויטיין, יעקב פולוצקי ונפתלי הרץ טור-סיני.
מורים נוספים שהשפיעו עליו היו יוסף קלוזנר, דוד צבי בנעט וחנוך ילון.
בשנת 1960 הועלה מורג לדרגת מרצה באוניברסיטה העברית.
הוא לימד בחוג ללשון עברית שבאוניברסיטה העברית, וממנה פרש לגמלאות בשנת 1994. שימש שנים רבות כמופקד הקתדרה על שם חיים נחמן ביאליק, ולימד גם באוניברסיטאות תל אביב ובר-אילן.
הוא כיהן כנשיא "האגודה לשיקום משפחות נזקקות בירושלים" מיסודו של הבלשן יחזקאל קוטשר.
מחקריו של שלמה מורג עוסקים בחקר השפות השמיות, ומתמקדים בחקר העברית.
הוא חקר את מסורות העברית השונות, מהעברית המקראית ועד העברית הישראלית.
בחן את פניה השונות של תורת הלשון, והקדיש חלק ניכר ממחקריו למסורות החיות של לשונות יהדות תימן.
פרס ישראל הוענק לו עבור ספרו "העברית שבפי יהודי תימן", שיצא לאור בשנת תשכ"ג.
בזמנו, הוא היה האדם הצעיר ביותר שקיבל את הפרס החשוב.
בעבור ספרו "ארמית במסורת תימן: לשון התלמוד הבבלי" הוענק לו פרס ביאליק.
ספרו "העברית שבפי יהודי תימן"
ספר זה, אשר זיכה את מורג בפרס ישראל, הוא המשך המחקר שהחל בעבודת הדוקטורט שכתב.
בספר מתאר מורג את ההגייה המסורתית של יהדות תימן בקריאת התנ"ך והמשנה.
למסורת התימנית יש מקום מיוחד בחקר מסורות הקריאה של העברית מכמה סיבות:
זו המסורת היחידה שיש לה זיקה ברורה למסורת הבבלית, דוגמת השימוש בתנועה אחת, המקבילה במסורת הטברנית לשתי תנועות שונות: הפתח והסגול.
המסורת התימנית היא המסורת היחידה שעושה הבחנה קבועה ויציבה בין מסורת לשון המקרא, שהיא טברנית בעיקרה (אך מושפעת מהמסורת הבבלית שנהגה בתימן בעבר), ובין מסורת לשון חז"ל, שהיא בבלית ביסודה (אך מושפעת ממסורת המקרא הטברנית).
מסורת זו שומרת על הבחנות שאבדו במסורות הקריאה של עדות אחרות, דוגמת ההבחנה בין בג"ד כפ"ת דגושות ורפויות, כמו גם הגייתו של השווא הנע.
בספר מתאר מורג את המסורת התימנית מבחינה פונטית ופונולוגית, ועוסק בהשפעת הדיאלקטים התימניים השונים על מסורות הקריאה הנהוגות בקרב יהודים מאזורים שונים בתימן.
ספרו "ארמית במסורת תימן: לשון התלמוד הבבלי"
ספר זה זיכה את מורג בפרס ביאליק לחכמת ישראל, הוא מתאר את תורת ההגה ותורת הצורות של המסורת התימנית של ארמית התלמוד הבבלי.
הספר מבוסס על מסורת הקריאה של קהילת צנעא בדפוסי התלמוד, שהוקלטה בעיקר במפעל מסורות הלשון של עדות ישראל.
את הספר הקדיש מורג לגאולי תימן.
לטענת מורג, המסורת התימנית היא הטובה במסורות הארמית הבבלית:
העברתה יציבה, והיא שמרה על קווי הייחוד בינה ובין מסורת הקריאה התימנית בארמית של תרגום אונקלוס ותרגום יונתן, הן במישור הפונולוגי והן במישור המורפולוגי.
קיימת התאמה מרובה בינה ובין כתב יד חשוב של הספר "הלכות פסוקות", המשקף מסורת עתיקה ביחס לכתבי יד אחרים, ומנוקד בהתאם למסורת הבבלית.
התאמה זו מעידה גם על היסודות הבבליים שבמסורת התימנית.
בספר מביא מורג ראיות הסותרות את הטענה כי לימוד התלמוד לא היה רווח בתימן, ומזכיר את כתבי היד התימניים של התלמוד הבבלי ואת ערכם בקביעת קווי הייחוד של המסורת התימנית.
משה בר אשר (עורך), מחקרים בלשון העברית ובלשונות היהודים מוגשים לשלמה מורג, האוניברסיטה העברית בירושלים ומוסד ביאליק, ירושלים, תשנ"ו.
העברית שבפי יהודי תימן, ירושלים: הוצאת האקדמיה ללשון העברית, מחקרים ד, תשכ"ג.
המסורת הטברנית של לשון המקרא: הומוגניות והטרוגניות, ירושלים: מכון שוקן למחקר היהדות ליד בית המדרש לרבנים באמריקה, תש"ל.
דברי מבוא לסדר מועד של המשנה: כתב יד בנוסח תימן עם פירוש הרמב"ם בערבית, חולון: מפעל חשיפת גנזי תימן בישראל, תשל"ו.
ארמית במסורת תימן: לשון התלמוד הבבלי: מבוא, תורת ההגה ותצורת-הפועל, ירושלים: מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, תשמ"ח 1988.
מחקרים בלשון המקרא, ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשנ"ה.
מפעל מסורות הלשון של עדות ישראל: תיעוד ומחקר תשי"ז-תשנ"ד, ערכו שלמה מורג ויעל רשף, ירושלים: האוניברסיטה העברית, תשט"ו 1954.
ספר דניאל: כתב-יד בבלי-תימני: יוצא לאור בלויית מבוא והערות, בידי שלמה מורג, ירושלים: קריית ספר (1973).
מחקרי עדות וגניזה: (מוקדשים לפרופסור שלמה דב גויטיין בהגיעו לגבורות על ידי תלמידיו וחבריו), בעריכת שלמה מורג, יששכר בן-עמי בהשתתפות נועם סטילמן, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשמ"א.
שי לחיים רבין: אסופת מחקרי לשון לכבודו במלאת לו שבעים וחמש, בעריכת משה גושן-גוטשטיין, שלמה מורג, שמחה קוגוט, ירושלים: אקדמון, תשנ"א.
ספרים שראו אור לאחר מותו
מסורות הלשון העברית והלשון הארמית שבפי יהודי תימן, ערך יוסף טובי, תל אביב: אפיקים לתחיה רוחנית וחברתית, תשס"ב 2002. .
עיונים בעברית, בארמית ובלשונות היהודים, ערכו משה בר-אשר, יוחנן ברויאר ואהרן ממן, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשס"ד 2003. .
עיונים בעברית לדורותיה, ערכו משה בר-אשר, יוחנן ברויאר ואהרן ממן, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשס"ד 2003. .
תורת ההגה והצורות של העברית, פונטיקה ופונולוגיה: שיעורי יסוד, רשמה וכינסה על פי הרצאות שנשא מורג בשנת תשל"ב (1971/2) - עדה ירדני, ערכו אהרן ממן ואברהם בן-אמיתי, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשס"ט 2009. (בכריכה רכה), (בפורמט ספר אלקטרוני).
פרופ' שלמה מור־יוסף (נולד ב־1951) הוא רופא ישראלי ופרופסור לרפואה המכהן כיו"ר לאומית שירותי בריאות.
בעבר כיהן כמנכ"ל רשות האוכלוסין וההגירה בשנים 2017–2021, כמנכ"ל המוסד לביטוח לאומי בשנים 2012–2016 וכמנכ"ל המרכז הרפואי הדסה בשנים 2001–2011. זוכה אות יקיר ירושלים לשנת 2021.
מור־יוסף נולד בירושלים וגדל בשכונת קטמון, במשפחה בת ארבעה ילדים.
היה פעיל בתנועת הצופים, בשבט מודיעין בירושלים.
בצה"ל שירת כמ"פ בחיל השריון.
לאחר שחרורו החל ללמוד ביולוגיה, וכעבור שנה נפסקו לימודיו עקב מלחמת יום הכיפורים.
לאחר המלחמה החל ללמוד בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים, וסיים את לימודיו בשנת 1980. התמחה בגינקולוגיה ומיילדות במרכז הרפואי הדסה ולאחר מכן בגינקולוגיה אונקולוגית (טיפול בסרטן במערכת הרבייה הנשית) בבריטניה.
עם סיום התמחותו בחו"ל שימש כרופא הראשי במחלקת הנשים במרכז הרפואי הדסה.
בשנת 1994 קיבל תואר שני במדיניות ציבורית מאוניברסיטת הרווארד ומונה לסגן מנהל המרכז הרפואי הדסה עין כרם.
בשנת 1997 מונה למנהל בית החולים סורוקה, תפקיד שבו כיהן במשך ארבע שנים.
בשנת 2001 מונה למנהל המרכז הרפואי הדסה.
בתקופת עבודתו בהדסה ספג ביקורת מהשופט משה דרורי על שלא הציג בפני אישה חרדית בהיריון את האפשרות לבצע הפלה בשבוע ה־27 להריון, כאשר התברר שהעובר שהיא נושאת הוא בעל מום חמור.
כמנכ"ל הוא קידם את תחום תיירות המרפא וקרא לממשלת ישראל להציב את תיירות המרפא כיעד לאומי.
כמנכ"ל השקיע מרץ רב בבניית בניין האשפוז החדש, אשר נחנך בשנת 2012.
מור-יוסף זכה לחשיפה תקשורתית רבה ברחבי העולם בתחילת 2006, כאשר נהג לדווח לעיתונאים על מצבו של ראש ממשלת ישראל, אריאל שרון, שאושפז בבית החולים הדסה עין כרם לאחר שלקה בשבץ מוחי חמור.
בשנת 2008 הוא הסכים להתמודד על ראשות עיריית ירושלים, אך הדבר לא יצא אל הפועל.
בתחילת שנת 2010 פורסם שמור-יוסף יסיים את תפקידו כמנכ"ל הדסה בסוף שנת 2010. מור-יוסף הודיע על פרישה, לאור חילוקי דעות בינו לבין ארגון נשות הדסה.
בקשות לארגון נשות הדסה שיבקשו ממור יוסף להמשיך בתפקידו נענו בסירוב ובעקבות זאת התפטרו שלושה מהדירקטורים של בית החולים, בהם איתן רף.
בעקבות הודעת הפרישה התעוררה מחאה בקרב הסגל הרפואי של הדסה ובמרץ 2010 הושגה פשרה שעל פיה המשיך מור יוסף בתפקידו עד 1 בנובמבר 2011.
מור יוסף משמש כיו"ר הוועד המנהל של המכון הלאומי לחקר שרותי הבריאות ומדיניות הבריאות והיה יושב ראש הוועדה להסדרה חקיקתית של נושא ההריון והלידה, "ועדת מור יוסף".
כמו כן שימש כיו"ר הוועדה למיגור האלימות כלפי צוותים רפואיים.
כיום הוא חבר הנהלת צוות תוכנית האב לתחבורה בירושלים, תפקיד אותו מבצע בהתנדבות.
בנובמבר 2011, בעיצומו של משבר הרופאים, מונה ליועץ חיצוני לסגן שר הבריאות יעקב ליצמן.
בעקבות קריסתו הפיננסית של בית החולים הדסה בתחילת 2014, נמתחה ביקורת ציבורית רבה על תפקודו של מור יוסף בשנים שבהן ניהל את בית החולים ובהן נוצרו גירעונות כספיים של כמיליארד ורבע שקל.
באפריל 2012 מונה למנכ"ל המוסד לביטוח לאומי, וכיהן בתפקיד זה עד סוף 2016. בחודש יוני 2017 הודיע שר הפנים, אריה דרעי, על מינויו למנכ"ל רשות האוכלוסין וההגירה.
ביולי החל את כהונתו בתפקיד.
ביולי 2022 החל לכהן כיו"ר קופת החולים לאומית שירותי בריאות.
מור־יוסף נשוי ואב לארבעה ילדים.
הוא מגדיר את עצמו "מסורתי".
אחיו, איתן מור-יוסף, שימש כמזכ"ל תנועת בני עקיבא בשנים 2006–2004. אחיו הצעיר, , קצין שריון כמוהו, נהרג במלחמת יום הכיפורים.
הרב שלמה מוסאיוף (מוסאייב); כ"ב בטבת ה'תרי"ב, 14 בינואר 1852 – ח' בניסן ה'תרפ"ב, 6 באפריל 1922) היה נגיד, אספן וחכם מקובל.
ממייסדי שכונת הבוכרים ושכונת כרם שלמה בירושלים.
נולד בבוכרה ליעקב ושרה מוסאיוף.
בשנת ה'תר"ן 1890 עלה לארץ ישראל בעקבות מגפה, לאחר שמכר את כל עסקיו בבוכרה.
כאשר הגיע לארץ התיישב בשכונת נחלת שבעה ולאחר מכן רכש בית.
הרב מוסאיוף שאף להרחיב את ההתיישבות ולבנות בתי מדרש ובתי כנסת.
בשנת עלייתו נבחר לאחד מחמשת הנציגים להקמת שכונת "רחובות", הידועה כיום בשם "שכונת הבוכרים".
מוסאיוף שימש כגזבר החברה, וסגנון הבנייה הפריזאית בשכונה מיוחס אליו.
בנוסף, היה ממייסדי שכונת כרם שלמה מחוץ לעיר, בקרבת מבנה שערי צדק הישן.
נכדתו של מוסאיוף, תרזה מוסאיוף, סיפרה כי השכונה נקראה על שמו.
בנוסף להיותו מייסד, בונה ורוכש להתיישבות, היה הרב מוסאיוף איש רוח והיה בקיא בחוכמת הנסתר.
בשנות חייו הראשונות בארץ הדפיס סדרת סידורי תפילה בשישה חלקים, שנקראה "חקת עולם", אשר נדפסה לאחר מכן פעם שנייה ושלישית.
כמו כן הקים מוסד לתלמוד תורה ושימש כמפקח על המורים בלימוד.
כבר בצעירותו היה מוסאיוף אספן של עתיקות וכתבי עת, חלק מאוצרותיו היו עתיקות בעלי ערך היסטורי וארכאולוגי.
אוצרותיו של ר' שלמה מוסאיוף עברו לידי משפחתו, אך לא מעט, ובפרט כתבי היד, התגלגלו במרוצת השנים לידיים זרות, את רובם הגדול של כתבי היד והספרים שהצליחו לאתר ולשמר תרמה המשפחה ל"מרכז שלמה מוסאיוף לחקר הקבלה" שבמחלקה לפילוסופיה יהודית באוניברסיטת בר-אילן.
מקורה של המשפחה היא מהעיר קורדובה שבספרד ומצאצאי אחיו של הרמב"ם דוד מיימונדיס, הרמב"ם ודוד מיימונדיס היו בניו של מיימון הדיין דור שביעי לדיינים בקורדובה שהיה ידוע כ"מיימונידס או מיימונדיס" (מקור בערך של הרמב"ם ושל אביו מיימון הדיין), דוד השתקע בבוכרה לאחר הזמנה של האמיר הבוכרי לשם עיצוב תכשיטים.
שם המשפחה מיימון היא מילה אשר בשפה הטג'יקית והפרסית פירושה קוף, ולכן נתבקש דוד על ידי המלך השליט בבוכרה לשנות את שם משפחתו ל'משה' על שם אחיו, ובהגייה המוסלמית - מוסא, עם כיבוש רוסיה את האזור בשנת 1864 נתבקשו היהודים להוסיף סיומת רוסית "יוף" לשם משפחתם.
השם מאוית בצורות שונות, מתחת לתמונה של הרב שלמה השם מאוית מוסאיוב.
ניתן למצוא גם את בני המשפחה גם בשמות הבאים - מושיוב, מוסיוב, מוסאיוף, מוסאיוף, מוסאיוב.
כאשר מוסאיוף עלה לארץ ישראל בשנת 1890 הביא עימו כתבי יד מקוריים של הרמב"ם, ספר הנמצא עד היום בארכיון משפחת מוסאיוף.
רבי שלמה נפטר ביום שבת ח' בניסן תרפ"ב ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
על פי צוואתו, הוקם הקדש שמנהל עשרות נכסים בירושלים - ביניהם חנויות, דירות, שטחי מסחר ובתי כנסת (כולל בית הכנסת מוסאיוף, המזוהה עם המשפחה).
נכדו של רבי שלמה, שלמה מוסאיוף, היה יהלומן ישראלי שחי בלונדון משנת 1963 ועד מותו.
בתו (נינתו של רבי שלמה), דורית מוסאיוף, היא רעייתו של נשיא איסלנד לשעבר, אולפור רגנר גרימסון.
נינו הוא הסופר והפילוסוף ג'פרי מוסאיוף מאסון.
שלמה (מומו) לירן (נולד ב-6 ביוני 1951) הוא מנכ"ל ישראלי.
שירת בצה"ל כטייס קרב, בין השאר טס במלחמת יום הכיפורים במבנה של מטוסי סקייהוק שתקף באזור פורט סעיד, תקיפה שבה נהרג ארלוזור לב.
לירן הוא בעל תואר ראשון בהנדסת תעשייה מהטכניון ובעל תואר שני בהנדסת תעשייה מאוניברסיטת טורונטו.
בנו של הפעיל הציוני, הארכיטקט והאמן יעקב זלצמן.
ב-1995 מונה למנכ"ל קבוצת שטראוס.
בשנת 2001 מונה למנכ"ל yes הטלוויזיה בלוויין.
בשנת 2004 מונה למנכ"ל חברת הסלולר השוודית 3.
ב-2007 מונה למנכ"ל חברת התקשורת אריקסון ישראל.
באוקטובר 2009 הודיע על החלטתו לפרוש מתפקיד זה בתחילת 2010.
ב-2010 מונה למנכ"ל חברת התעשייה אבגול, ממנה פרש ב-2014 לאחר ארבע שנות כהונה.
באוגוסט 2014 מונה למנכ"ל נייר חדרה, ובינואר 2015 פרש מתפקידו.
ב-2016 מונה למנכ"ל ספאנטק, חברת תעשייה בינלאומית העוסקת בייצור בדים לא ארוגים, ובמהלך 2017 עזב את החברה.
לירן מתגורר בתל אביב, נשוי ואב לארבעה.
שלמה מורן (נולד ב-1947) הוא מדען מחשב ישראלי, פרופסור אמריטוס בפקולטה למדעי המחשב בטכניון.
זוכה פרס גדל לשנת 1993.
נולד בקיבוץ יגור, לאריה לייב ולטר ורוחמה לבית פולק, שניהם מהעיר ברסטצ'קה שבווהלין, פולין (כיום אוקראינה), אח לגדי מורן, לימים פרופסור למתמטיקה, לרמי ובלהה.
למד מתמטיקה בטכניון וסיים תואר ראשון בשנת 1975 ודוקטורט בהנחיית פרופסור עזריה פז בשנת 1979. מחקריו עוסקים בין השאר (מהמאוחר למוקדם) ברשתות דינמיות, היבטים אלגוריתמיים בביולוגיה חישובית (עם דגש על עצים פילוגנטיים), חישובים מבוזרים, אלגוריתמים עם יצוב עצמי, אלגוריתמים ותורת הסיבוכיות, אלגוריתמי קרוב לבעיות קשות ב-NP.
בשנת 1993 זכה יחד עם עוד ארבעה מדענים בפרס גדל על פיתוח מערכת הוכחה אינטראקטיבית.
בשנים 1994–1996 היה מזכיר קיבוץ יגור, לצדה של יעל סלע.
בשנים 1998–2001 היה דקאן הפקולטה למדעי המחשב בטכניון.
נשוי לאורלי ולהם שלושה ילדים, מתגורר בקיבוץ יגור.
שלמה יצחק למפרט (נולד ב-10 בנובמבר 1939) הוא איש אקדמיה ודירקטור ישראלי, אשר הקים מספר בתי ספר ללימודי מנהל העסקים בישראל.
למפרט סיים לימודי הנדסת מכונות בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון בשנת 1963. בשנת 1965 סיים לימודי תואר שני בהנדסת תעשייה וניהול באוניברסיטת ניו יורק, ובשנת 1971 סיים לימודי דוקטורט במנהל עסקים באוניברסיטת קולומביה.
בשנים 1969 עד 1971 שימש כפרופסור עוזר (Assistant Professor) בבית הספר למוסמכים במנהל עסקים של אוניברסיטת ניו יורק.
החל משנת 1971 שימש כמרצה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1973 הקים את החוג למנהל עסקים של המכללה למינהל בתל אביב ועמד בראשה עד לשנת 1979. בשנים 1977-1979 ייסד את לימודי התואר השני במנהל עסקים במסגרת החוג לכלכלה באוניברסיטת בר-אילן וריכז אותם בדרגת מרצה בכיר.
בשנת 1991 הקים את בית הספר למוסמכים במנהל עסקים של אוניברסיטת בר-אילן ועמד בראשו עד שנת 1995.
בשנים 1995-1996 הקים למפרט את בית הספר הבינ"ל לניהול של טורו קולג' (כיום ידוע כמכון לנדר) בירושלים, ושימש כדיקן בית הספר.
בשנים 2003-2004 עמד בראש התוכנית לתואר שני למנהלים ה-EMBA למנהל עסקים באוניברסיטת בר-אילן.
במקביל המשיך למפרט להרצות באוניברסיטת בר-אילן עד שפרש ממנה בשנת 2005.
בשנת 2005 הצטרף למכללת הדסה על מנת לייסד את החוג לניהול מערכות בריאות, תיירות והתמחות במשאבי אנוש (נוסד בשנת 2007), ומאז הוא עומד בראשו.
למפרט שימש כיועץ הכלכלי ושיווקי לגופים פרטיים וממשלתיים בישראל, בהם רשת הקמעונות שקם (1972–1973), התעשייה האווירית ומבקר משרד הביטחון (1979–1980), בנק המזרחי (1983–1986), המדען הראשי במשרד התעשייה והמסחר (1985–1989).
בנוסף, המציא למפרט את הפולימטר (מכשיר למדידת עמדות, דעות ורגשות) המאפשר לאבחן את כלל האוכלוסייה, החל מגיל 4. הוא רשם אותו כפטנט בארצות הברית, קנדה, בריטניה, צרפת, גרמניה וישראל.
כיום הפולימטר משמש ככלי מדידה אינטרנטי שמאפשר בחינה של כל תהליך קבלת ההחלטה, ולא רק מדידה של הבחירה הסופית - זוהי גישה פורצת דרך ורשומה כפטנט בארצות הברית ובישראל.
הוצאת המכללה - המדרשה למינהל, 1977.
שלמה הוא רב מסתורי מהעיר וינה שהופיע באתיופיה במאה ה-17.
החוקר וולף לסלאו זיהה את שלמה עם אברהם שמוזכר בכרוניקה אנונימית ואשר הציל את ביתא ישראל מכיליון וסבר ששמו "שלמה בן אברהם".
זיהוי זה של לסלאו גלש גם לקוורין.
הזיהוי של אותו אברהם שידוע במסורת ביתא ישראל בשם דינזו אברהם עם הרב שלמה מקורה בטעות של לסלאו שכן אין קשר בין שני האישים.
במסורת ביתא ישראל מוזכר השם שלמה שהיה אזמץ' (מנהיג) יהודי וחי במאה ה-17, קוורין סבור כי לא ייתכן שהרב שלמה ואזמץ' שלמה הם אותו איש.
שלמה הגיע לאתיופיה ובידו ספרים רבניים במטרה לפגוש בביתא ישראל.
בתקופתו, ממלכת סמין שכללה את רוב אנשי ביתא ישראל הייתה במלחמה נגד אתיופיה והסברה היא שפגש ביהודים שהיו נתיני אתיופיה.
במשך שהותו באתיופיה הרב היה בפולמוס דתי עם הישועים על הפרשנות במקרא בדבר הנבואות המספרות לכאורה על הולדת ישו.
אחד הוויכוחים נערך בכפר דנקז, שבו שכן הקיסר סוסניוס, והרב ניצח בוויכוח לעיני קהל גדול, רבים נמשכו לדבריו והשפעתו הייתה גדולה.
לאור השפעת הרב הפצירו הישועים בקיסר לגרשו, אך מאמציהם כשלו.
הרב גורש לבסוף מאתיופיה וספריו הרבניים הועלו באש, לאחר שפירושו לא תאם את פרשנות הקיסר.
יש המשערים כי הרב הוא האדם אשר השפיע על הפרשנות האתיופית למקרא החל מהמאה ה-17 ואילך, שיש בה עדויות להשפעה עברית.
שלמה (שלומי) מושקוביץ (נולד ב-19 באפריל 1961) הוא מחזאי, תסריטאי, דרמטורג ומתרגם ישראלי.
שלומי מושקוביץ גדל ברחובות בבית עשיר בספרות ומוזיקה, הוריו הרבו לקחת את ילדיהם לתיאטרון, אופרה וקונצרטים.
הוריו עלו לישראל מרומניה והיו חברי המפלגה הקומוניסטית.
אמו ורדה, עבדה עד לפרישתה כביוכימאית במעבדה בקופת חולים.
אביו ראובן היה מורה להיסטוריה שבשלב מסוים עזב את ההוראה והיה ממקימיו של היישוב נווה שלום ליד לטרון ועסק ביחסי יהודים-ערבים.
היה מזכיר התנועה לשלום ולביטחון אחרי מלחמת ששת הימים.
אחותו הגדולה סמדר אימור מנהלת את בית הספר "סינפסה" - כתב תנועה שפיתחה המשלב קול ותנועה.
מושקוביץ הוא בוגר אוניברסיטת תל אביב במגמות משחק ובימוי 1987. בתום לימודיו ביים את ההצגות "הימים הנוראים לבועז" (פסטיבל עכו 1986) "לואיז" (תיאטרון הסמטה) "ארבע כוסות תה וחצי כוס מים" (תיאטרון הסמטה 1990) "נדודי לילה" (זכתה בפרס הראשון בפסטיבל ישראל 1990) ו"נשים בלילה" (פסטיבל עכו וסמינר הקיבוצים).
בשנים 1988–1991 לימד משחק בבית הספר "תלמה ילין".
ב-1991 כתב את מחזהו הראשון, "קפיצה לחו"ל", שבוים על ידי דדי ברון והוצג למעלה מ-600 פעמים ברחבי ישראל.
ב-1993 כתב את מחזהו השני, "טיול אופנועים", שבוים אף הוא על ידי ברון וזכה להצלחה.
באותה עת החל לכתוב ביחד עם גיל קופטש.
הם כתבו פרקים רבים לתוכנית "זהו זה!", במסגרתה כתבו את הפינה "הקוטב בידינו", בכיכובם של שלמה בראבא ומוני מושונוב.
בפינה מסופר על שני חברי ילדות בשם יונה וברגר שמנסים לשבור את שיא גינס בשהייה ממושכת בקוטב כשהם גרים בתוך איגלו.
בראשית שנות התשעים יצר ביחד עם המנצח רוני פורת, סדרת קונצרטים מומחזים לכל המשפחה, ביניהם את "וולפגנג קופץ לביקור", קונצרט שהוצג למעלה מעשרים שנה והציגה כאלף וחמש מאות קונצרטים, במסגרת תזמורות שונות (התזמורת הפילהרמונית, תזמורת הבמה, הסימפונית רעננה ועוד).
ב-1996 כתב ביחד עם גיל קופטש את קומדיית המצבים "שתוק שואו" ששודרה במשך שתי עונות בערוץ 3. אחר-כך כתב את "פרשת השבוע של גיל קופטש" בשיתוף דב אלבוים, תוכנית בה פירשו את מקורות היהדות באור אחר.
באותה עת כתב ביחד עם גיל קופטש גם את המחזה הסאטירי "חלק אינטגראלי" שהופק בסטודיו של יורם לווינשטיין והמשיך להיות מוצג כהפקה פרטית.
בעקבות הזמנה של הבמאית דדי ברון כתב עיבודים ל"לונה" ול"הם יורים גם בסוסים" שהופקו שניהם בסטודיו מיסודו של יורם לווינשטיין (בשנים 1999 ו-2001 בהתאמה).
"הם יורים גם בסוסים" הוצג שוב בבימויה של ברון ב-2013 בתיאטרון הקאמרי.
מושקוביץ כותב, מתרגם ודרמטורג ב"הבימה" משנת 2000. משנת 2001 ועד היום תרגם לתיאטרון הרפרטוארי הישראלי (הבימה, בית ליסין, הקאמרי, תיאטרון באר שבע) עשרות מחזות.
ב-2004 הקים את "רבדים" - בית מדרש לכתיבה.
מושקוביץ למד נהיגת מרוצים באירופה ושימש כנהג מבחן במגזיני רכב.
הוא כתב וערך במגזין "אוטו" בשנים 1990–1994, כתב וערך במגזין "הגה" מ-1998 ועד 2005. באותה עת המשיך להשתלם בנהיגת מרוצים בבתי ספר שונים באירופה.
ב-2003 עלה מחזהו "שבוע" בתיאטרון "הבימה" בבימויה של דדי ברון.
מושקוביץ זכה עבור המחזה בפרס נסים אלוני למחזה המקורי לשנת 2004 (מתוך החלטת חבר השופטים - "שבוע - אחת מן הפנינים המזהירות והמרטיטות ביותר בכתר הדרמה העברית") המחזה זיכה אותו גם בפרס אורה גולדנברג לאותה שנה.
שי בר יעקב תיאר את ההצגה בידיעות אחרונות כ"נס אמנותי"
ההצגה "שבוע" ייצגה את ישראל בפסטיבל "מדיטרנה" במילאנו.
דדי ברון זכתה על עבודת הבימוי בפרסים שונים כולל ציון לשבח מתיאטרון "פיקולו" במילאנו.
מחזה קצר פרי עטו עובד ל"נקמה", סרט גמר של יואב כהן בבית הספר סם שפיגל וזכה בפרס ראשון בפסטיבל "סורייה" בספרד וכן בפרס IDB בבית הספר סם שפיגל.
ב-2010 עלה מחזה פרי עטו "כוכב יאיר" בתיאטרון הלאומי "הבימה", שבוים גם הוא על ידי דדי ברון וזכה לשבחים מידי הביקורת.
ב-2010 עלה מחזמר שכתב, ששמו "סיגל", בסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין והמשיך ורץ בתיאטרון "הבימה" בבימויו של צדי צרפתי.
ב-2014 עבד על כתיבת המחזה "ארוחת טעימות", שהופק בתיאטרון הקאמרי.
העלילה מתרחשת בלילה אחד בו בת להורים שמאלנים מביאה הבייתה חתן מתנחל.
בשנת 2016 עלה בתיאטרון הקאמרי מחזהו "ארוחת טעימות" שהפך ללהיט כשהוצג מעל 300 פעמים בבימוי דדי ברון.
בשנת 2017 עלה בתיאטרון הקאמרי המחזמר "פשוט לאהוב" (בימוי: דדי ברון).
בשנת 2016 עלה מחזהו "עשרת הדברות" בתיאטרון העירוני של קיל - גרמניה (Kiel).
המחזה נבחר על ידי המגזין Theater der Zeit כאחד מעשרת המחזות המתורגמים הטובים ביותר שהוצגו בגרמניה באותה שנה.
בשנת 2021 עלה מחזהו "דם על הידיים" ב"תיאטרון הלאומי זלצבורג" (בימוי: דדי ברון).
שלומי מושקוביץ חי בזוגיות עם הבמאית דדי ברון, שביימה את רוב המחזות שכתב וכמה מחזות שעיבד.
הם גידלו ארבע בנות: בת משותפת, עומר מושקוביץ, מוזיקאית זמרת-יוצרת, ושלוש בנות מנישואיה הקודמים של ברון: מיכל בלנקשטיין הבכורה וטל בלנקשטיין – שתיהן שחקניות בתיאטרון הקאמרי, ודנה בלנקשטיין כהן, במאית קולנוע וטלוויזיה.
יגאל בורח לחו"ל כשאהובתו דנה, במאית מצליחה, נכנסת ממנו להריון.
כעבור ארבע שנים הוא שב לבקר את דנה, הנשואה לשאולי וביחד הם מגדלים את בתם.
דנה צריכה להחליט במי היא בוחרת.
המחזה עלה לראשונה בבימויה של דדי ברון בתיאטרון הסימטה ב-1991, שיחקו איקה זוהר, נטע מורן וצביקה שוורץ.
המחזה עלה בשנית בבימויה של נטע מורן בתיאטרון תמונע ב-1991, ושיחקו בו ירון מוטולה, אלחי לויט ויעל אבקסיס.
שלושה חברי ילדות נפגשים בסטודיו של אחד מהם, צייר במקצועו.
אחד מהם מביא בחורה שפגש במטוס.
במהלך המפגש עולות החמצות חייהם, כשהדימוי שעולה הוא טיול אופנועים שרצו לעשות ולא עשו.
בהצגה שיחקו נטע מורן, יורם יוספסברג, שלומי מושקוביץ וצביקה שוורצברג.
פרודיה סאטירית שכתב מושקוביץ על עולם התיאטרון ביחד עם גיל קופטש.
במרכז המחזה בנו בן העשר של יו"ר ועד העובדים של התעשייה הכללית, שקובע את הרפרטואר של התיאטרון, מכיוון שלאבא שלו יש אמצעי לחץ על מנהל התיאטרון.
המחזה עלה בבימויה של דדי ברון בתחילה בסל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין ואחר-כך כהפקה פרטית בשנת 1995.
תמר נשואה ליותם, אולם הוא מרגיש שהיא מזניחה אותו.
תמר מתגעגעת לאהובה עמנואל ממנו נפרדה שמונה עשרה שנה קודם לכן.
עמנואל מגיע לביתם בניסיון להפיח חיים באהבה מהעבר.
בתם של תמר ויותם בורחת מסמינר חוזרים בתשובה כשהיא נרגזת ומחפשת תיקון.
המחזה מתרחש במהלך שבוע המקביל לשבעת ימי הבריאה.
המחזה משלב בין שפה פיוטית לעגה המונית.
דדי ברון ביימה את ההצגה בתיאטרון הבימה ב-2003. בהצגה שיחקו עידית טפרסון, מיכל ורשאי, עופר זוהר ומוחמד בכרי.
המחזה זיכה את מושקוביץ בפרס נסים אלוני למחזה המקורי לשנת 2004. חבר השופטים כתב בנימוקי הפרס:
המחזה מספר על סופר בשם גבריאל המתגורר בשכונת אנשי קבע ונתון במחסום כתיבה.
באחד הימים הוא פוגש את יוליה, מטפלת סיעודית ממוצא רוסי, שמנסה לעזור לו לכתוב.
היא מרגלת אחרי אנשי השכונה ומשתמשת בסיפורים שלהם כמקור השראה לסופר.
המחזה עלה בתיאטרון הבימה בבימויה של דדי ברון בשנת 2010. בתפקידים הראשיים שיחקו אנה דוברוביצקי ויגאל שדה.
כמו כן שיחקו בו יובל סגל, אלון נוימן ודני לשמן.
1990 - פרס ראשון בפסטיבל ישראל למחזה "נדודי לילה" בבימויו.
2004 – פרס נסים אלוני למחזה המקורי "שבוע".
2004 – פרס אורה גולדנברג למחזה "שבוע".
2004 - ציון לשבח בפסטיבל אגן הים התיכון, תיאטרון "פיקולו" במילאנו להצגה "שבוע".
2007 - פרס קרן רבינוביץ' לתרגום מחזות על-שם עדה בן-נחום על תרגומו למחזה "נערי ההיסטוריה" מאת אלן בנט.
2012- פרס קרן רבינוביץ' לתרגום מחזות על-שם עדה בן-נחום על תרגומו למחזה "33 וריאציות" מאת מויזס קאופמן.
תוכנית/סדרה ערוץ סוגה בהנחיית יוצרים במאי שנה שתוק שאואו ערוץ 3 קומדיית מצבים שלומי מוסקוביץ וגיל קופטש דדי ברון 1993 זהו זה!
(הפינה: הקוטב בידינו) קומדיה, מערכונים מוני מושונוב ושלמה בראבא 1997-1994 פרשת השבוע גיל קופטש
עיבוד לאנגלית : דייוויד אלדריג' חנן שניר תיאטרון הבימה 2008 איש הגשם בארי מורו ורונאלד באס (עיבוד לבמה של דן גורדון) רוני ניניו תיאטרון בית ליסין 2008 הדוד וניה אנטון צ'כוב דדי ברון תיאטרון בית ליסין 2009 תנאים של חיבה דן גורדון ולינדה גריי (על פי תסריט של ג'יימס ל.
מחזה מחזאי במאי תיאטרון שנת הפקה פוסט טראומה דדי ברון וטל ברנר דדי ברון וטל ברנר תיאטרון הבימה 2011
מחזה מחזאי תיאטרון שנה הימים הנוראים לבועז עיבוד של שלומי מושקוביץ למחזה גנוז של א.ב.
יהושע פסטיבל עכו 1986 לואיז דליה הרץ תיאטרון הסמטה רחוב אופרטה פסטיבל עכו 1989 ארבע כוסות תה וחצי כוס מים תיאטרון הסמטה 1990 נדודי לילה פרס ראשון בפסטיבל ישראל 1990 נשים בלילה פסטיבל עכו וסמינר הקיבוצים
הצגה במאי תיאטרון שנה בראבו!!!
שרים 90 אלון אופיר תיאטרון הבימה 2009
שלמה מוסאיוף היה מולטי-מיליונר ישראלי ממוצא יהודי בוכרי, שחי בלונדון מאז 1963. הוא היה מייסדה של חברת "תכשיטי מוסיוף בע"מ" (Moussaieff Jewellers Ltd).
הוא ואשתו עליזה, שהייתה שותפתו לעסקים, דורגו במקום ה-315 ברשימת עשירי הממלכה המאוחדת של הסאנדיי טיימס לשנת 2011, עם הון שמוערך ב-220 מיליון ליש"ט.
מוסאיוף צבר את רוב הונו ממכירת תכשיטים יקרי ערך לבתי מלוכה ברחבי העולם ולחברה הגבוהה, בעיקר ללקוחות מערב הסעודית וממדינות המפרץ הפרסי.
הוא דיבר ערבית באופן שוטף.
בנוסף, היה ידוע מוסאיוף כאחד מאספני העתיקות הפרטיים הגדולים בעולם.
הוא אסף בעיקר ממצאים הקשורים לתקופת התנ"ך ולמזרח הקדום ואוספו הפרטי מנה כ-60,000 מוצגים.
שלמה מוסאיוף היה השני מבין שנים עשר ילדיו של רחביה מוסאיוף, סוחר תכשיטים יליד ירושלים.
הוא נקרא על שמו של סבו, שלמה מוסיוף, סוחר בוכרי שהיה אחד המייסדים של שכונת הבוכרים בירושלים ב-1891. רחביה, שמאוחר יותר היה מעורב בעסקי הסחר באבני חן בפריז, הכניס את בנו שלמה לעסקי הסחר בתכשיטים כבר בגיל צעיר.
אחיו הצעיר של שלמה, אלון, נעשה גם הוא לסוחר תכשיטים ירושלמי.
כמה מאחיותיו הן בעלות חנויות תכשיטים גם הן: חנה, במלון המלך דוד בירושלים, נעמי בלונדון ואביבה בז'נבה.
שלמה מוסאיוף לא הצליח להגשים את חלומו של אביו ולהיות מלומד, לדבריו הוא סבל מדיסלקסיה ולא היה מסוגל לרכוש את הקריאה והכתיבה.
הוא החל לישון בבתי כנסת, באוטובוסים ואפילו ברחובות, ועבד כנגר בשכונת סנהדריה.
לאחר שעות העבודה הוא היה מסתובב בקברי הסנהדרין הסמוכים.
בתוך מערות הקבורה, שהיו אז פתוחות לציבור, הוא גילה מטבעות עתיקים שאותם הוא מכר לסוחרי עתיקות.
הוא גם גילף ארונות קבורה שהיו עשויים מעופרת ומכר את העופרת ברובע הארמני.
לאחר שנעצר והוכה על ידי שוטר ערבי, הוא הובא לפני שופט ערבי שדן אותו לתשעה חודשים במוסד לעבריינים בטולכרם.
הוא ביקש ללמוד במדרסה, שם הוא גילה כי ניתן ללמוד בעל פה את הקוראן בקלות והתקרב לתרבות הערבית.
ב-1940 הצטרף מוסאיוף לאצ"ל כדי להיאבק בשלטון הבריטי בארץ ישראל.
בהמלצת מפקדו באצ"ל, הוא התגייס לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה כדי להילחם בגרמניה הנאצית.
הוא הוצב במצרים ובליבורנו שבאיטליה.
בזמנו הפנוי שם הוא ערך חיפושים בגניזות של בתי הכנסת המקומיים ורכש כתבי יד עתיקים בנושאי הקבלה וכתובות שנכתבו על ידי רבנים מפורסמים.
ב-1947 הוא חזר לאצ"ל והשתתף בקרב מול הלגיון הערבי בעיר העתיקה.
ב-1948, עם נפילת העיר העתיקה בידי הירדנים, הוא נפל בשבי ובילה שנה במחנה שבויים בירדן.
שבועיים לפני נפילתו בשבי, הוא נשא לאישה את רעייתו עליזה, ילידת אוסטריה.
לאחר שחרורו מהשבי, עבד מוסאיוף בחנות התכשיטים של משפחתו ופתח חנות לתכשיטים עתיקים במרכז העיר ירושלים.
הוא השלים את הכנסתו בהברחת "זהב ועתיקות מירדן לישראל" בשנות החמישים.
במהלך תקופה זו הוא יצר קשר עם משה דיין, שבעצמו עסק בהברחת עתיקות, והעביר לו ממצאים בתמורה לכך שדיין יאפשר לו את השימוש ברכבו כדי להעביר פריטים מוברחים.
ב-1954 הוא נעצר עקב חשד לגנבת אלף מטבעות ופריטי עתיקות נוספים מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
מוסאיוף טען שהוא שילם על הפריטים מחיר מלא, אך הוא לא חשף את פרטיו של מי שמכר לו אותם.
הוא שוחרר לאחר שאשתו השיבה את רוב הפריטים למשטרת ירושלים.
ב-1963 הוא החליט להעתיק את מקום מגוריו ללונדון, עקב חששו התמידי להיתפס על פעילות ההברחה שלו.
הוא פתח את חנות התכשיטים הראשונה שלו במבואה של מלון הילטון בפארק ליין, ולאחר מכן פתח חנות נוספת ברחוב בונד.
היקף המכירות של חנויותיו החל לנסוק ב-1967, כאשר עשירים מערב הסעודית וממדינות המפרץ הפרסי החלו לתת את חסותם לתכשיטנים של לונדון.
מוסאיוף ואשתו הפעילו את עסקיהם כשותפים לכל דבר.
עליזה ניהלה את תחום המכירות ושלמה דאג לעיצוב התכשיטים.
בנוסף ליהלומים, אבני חן צבעוניות ופנינים טבעיות, שיבץ מוסאיוף בעיצובי התכשיטים שלו, אבנים יקרות ופנינים שהוא רכש במכירות פומביות של תכשיטים עתיקים.
בעשור השני של המאה ה-21 הפעילה חברת תכשיטי מוסאיוף בע"מ שתי חנויות בלונדון, חנות אחת במלון גרנט קמפינסקי בז'נבה, חנות אחת בהונג קונג ושתי חנויות בעיירת הסקי קורשאוול שבאלפים הצרפתיים.
רוב לקוחות החברה רוכשים אבני חן בשווי של מעל מיליון ליש"ט.
בין לקוחות החברה נמנו אישים כמו אימלדה מרקוס והנסיכות אשרף ושמס מאיראן וידוענים כמו ריצ'רד ברטון, סטארבוס ניארקוס, ז'ה ז'ה גאבור, ג'ואן קולינס, בוב קמינגס, שירלי מקליין, ג'ורג' רפט ופרנק סינטרה.
בסוף שנות התשעים רכש לו מוסאיוף קהל לקוחות בקרב ישראלים בעלי השפעה.
בבעלותו של מוסאיוף היו אבני חן בשווי של מיליוני דולרים, כמו יהלום צבעוני שבבעלותו, אבן מושלמת במשקל של 6.04 קרט שעליזה רכשה ב-2007 במכירה פומבית של סותבי בהונג קונג בתמורה ל-7.98 מיליון דולר, ובכך קבעה שיא עולמי למחיר קרט אחד, 1.32 מיליון דולר לקרט.
"היהלום האדום של מוסאיוף", יהלום בחיתוך משולש במשקל של 5.11 קרט, נרכש ב-2001 או ב-2002, והוא היהלום האדום הגדול ביותר הידוע בעולם.
שלמה מוסאיוף פרש מניהול העסקים ב-2004, אשתו עליזה ממשיכה לדאוג למכירות, לעיצובים ולרכישות.
שלמה מוסאיוף נחשב לאחד מאספני העתיקות הבולטים ביותר של ממצאים מהתקופה המקראית ומהמזרח הקדום.
על פי הערכתו האישית, היו ברשותו כ-60,000 פריטים, והוא התמחה בכתבי יד עתיקים ובחותמות אישיות מתקופת בית ראשון ומתקופת בית שני.
מאחר שהוא היה מוכן תמיד לשלם במיטב כספו עבור פריטים שיכלו להוכיח את האמיתות ההיסטורית של סיפורי התנ"ך, האמינו מומחי עתיקות רבים שבאוסף של מוסאיוף כלולים גם כמה זיופים.
ב-2004, העיד מוסאיוף במשפט כקורבן למעשה הונאה בקשר לכתובת יהואש.
מוסאיוף רכש שני אוסטרקונים מעודד גולן, אחד מהנאשמים במשפט ורכישות אלו הוגדרו גם הן כזיופים.
במרץ 2012 זוכו הנאשמים במשפט מאשמת הזיוף.
מוסאיוף היה גם מעורב בתביעה שארכה שבע שנים, שבמסגרתה תבעה אותו עיראק והאשימה אותו במכירת פריטים מנינוה לאחר נפילתו של סדאם חוסיין.
אף על פי שמוסאיוף טען שהוא רכש את הפריטים באופן חוקי מסוחר שווייצרי, הוא השיב אותם לממשלת עיראק כדי להימנע מפרסום שלילי.
שלמה מוסאיוף העיד במהלך ראיון טלוויזיוני כי בשנות השמונים של המאה העשרים הגיעו אליו שני סוחרי יודאיקה ובידם מזוודה.