tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ואכן, אט אט עברו הכישרונות הגדולים של "חדשות" ל"ידיעות אחרונות": רונית ורדי, שוש מימון, אביבה שאבי, ולבסוף יגאל סרנה, שהיה מהבולטים בעיתונאי "חדשות".
כשבאו ל"ידיעות" הם חשבו שנקראו להציל את העיתון.
מה שלא ידעו הוא שיותר משיודקובסקי רצה אותם ל"ידיעות", רצה לגרוע אותם ממצבת העובדים של "חדשות".
כשנסגר "חדשות" הייתה תפוצתו היומית כמה עשרות אלפים, ו"ידיעות" עלה ל-600 אלף עותקים בימי שישי.
כשהופיע "חדשות" הוא נחשב לבשורה גדולה.
תשע שנים לאחר מכן התברר כי זהו אחד הכישלונות הגדולים של התקשורת הישראלית, שעלה למו"ל שלו, עמוס שוקן, עשרות מיליוני דולרים והביא לשעבודו להלוואה של נוני מוזס לשנים רבות.
"חדשות", שנכנס לתקשורת הישראלית עם ציפיות רבות, נסגר, אך ההשפעה שהותיר על עולם התקשורת היא רבה.
בעקבותיו הלכו כל העיתונים והפכו את העיתונאים לעובדים בחוזים אישיים, שאינם מאורגנים בהסכם קיבוצי.
הקריאה "הם לא יעברו!" מוזכרת לראשונה כסיסמתו של גנרל רובר ניוול הצרפתי בהקשר לקרב ורדן, אך יש המשייכים את הסיסמה למפקדו של ניבל, מרשל פיליפ פטן.
הסיסמה שמשה שוב במלחמת העולם הראשונה, בקרב השני על המארן, כשהופצו פוסטרים עם הסיסמה הזו.
גם במלחמת האזרחים של ספרד, בתקופת מצור מדריד, הפריחה המנהיגה הקומוניסטית דולורס איברורי את הסיסמה לעידוד רוח המגינים.
מאוחר יותר היא גם כתבה ספר אוטוביוגרפי בשם "הם לא יעברו!".
כשנכבשה מדריד על ידי כוחותיו של פרנסיסקו פרנקו, בירך הגיס החמישי בעיר את הבאים בקריאות "הם עברו!" (¡Han pasado!).
הזמרת הלאומנית סליה חמז אף הקליטה את השיר "עברנו!" (Ya Hemos Pasao) שלעג לרפובליקנים המובסים.
גם הכוחות המגינים על קו מאז'ינו במלחמת העולם השנייה השתמשו בסיסמה הזו.
המאבק על השחיטה הכשרה הוא מאבק הנמשך מאז אמצע המאה ה-19 במטרה למנוע את השחיטה הכשרה, היהודית והמוסלמית, וכן מאבק הנגד של תומכי השחיטה.
כיום, מובילי מגמת איסור השחיטה הכשרה הם ארגונים הפועלים להגנת בעלי חיים, הטוענים שהשחיטה הכשרה היא שיטה אכזרית להרג בעלי חיים.
הטענות נגד השחיטה הן בעיקר כלהלן:
ההכנות לשחיטה, ובמיוחד השכבת בעל החיים לפני השחיטה, הן אכזריות.
עצם השחיטה, שהיא חיתוך בבשר החי, גורמת כאב.
בעל החיים נשאר בהכרה לאחר השחיטה לכמה דקות, וממילא סובל סבל רב.
היהדות הדתית והציבור המוסלמי במדינות שבהן מועלות טענות אלה נאבקים להמשך היתר קיום השחיטה הכשרה, בטענה שהיא גורמת לאובדן הכרה מיידי ואינה אכזרית וכן כלולה בחופש הדת שלהם.
רוב המערערים על השחיטה לא פעלו ישירות נגדה, אלא קראו לשחוט רק אחרי הימום בעל החיים באמצעות שוק חשמלי שאמור להביאו למצב של חוסר הכרה ולמנוע את כאב השחיטה עצמה.
פתרון זה אינו מקובל על מבקשי השחיטה הכשרה, משום שהנזק הנגרם לבהמה על ידי מכת החשמל והנפילה בעקבותיה עלול להורגה ולעשותה נבלה או לחלופין להביאה למצב של גסיסה ובכך להטריפה.
בשנת 1864 התחילו אגודות להגנת בעלי חיים בגרמניה לערער על השחיטה היהודית במטרה לבטל אותה.
האגודות לא הצליחו לאסור על השחיטה היהודית, כי רוב המומחים לא ראו בשחיטה היהודית אכזריות.
אמנם הוגשה הצעת חוק ראשונה מסוגה לפרלמנט הגרמני, במטרה לאסור את השחיטה היהודית, אך היא נדחתה.
בשנת 1889 נאסרה השחיטה בסקסוניה, אך היא הותרה שוב אחרי 21 שנה.
באותה תקופה לא נאסרה השחיטה בשום מדינה למעט שווייץ.
ב-1866 נאסרה השחיטה היהודית בקנטון שוויץ, ושנה אחר כך התקבל האיסור בקנטון גרמני-פרוטסטנטי ובקנטון ברן.
מאוחר יותר מחו היהודים נגד האיסור בקנטון ארגאו, כשהם מסתמכים על סעיף 50 של החוקה השווייצרית מ-1874, המעניקה חופש דת.
הממשלה הפדרלית של שווייץ קיבלה את טענת היהודים, וב-17 במרץ 1890 קבעה כי השחיטה היא מצווה דתית יהודית, ועל כן היא מוגנת מכוח סעיף 50 לחוקה.
בנוסף, הממשלה הסיקה אחרי בירור וחקירה שאין השחיטה נחשבת לאכזריות.
הקנטון ארגאו אסר בכל זאת על השחיטה היהודית בהחלטה של מועצת הקנטון ב-1891. בנוסף, ארגנו מתנגדי השחיטה היהודית עצומה חתומה על ידי 88,000 איש ובה ביקשו להעביר משאל עם על תיקון בחוקה.
ב-20 באוגוסט 1893 התקיים המשאל, והתיקון לחוקה התקבל ברוב של 191,257 קולות נגד 127,101, למרות קריאה רשמית מהשלטון בשווייץ שקראה לאזרחים להצביע נגד התיקון.
בשווייץ קיים האיסור עד היום, תוך מספר הקלות שהוכנסו.
בית המשפט פירש את התיקון לחוקה שאינו חל על עופות אלא רק על בהמות, ובנוסף קבעה החלטת אספת הברית ב-1 ביוני 1898 שהאיסור חל רק בגבולות שווייץ, ולכן ייבוא בשר כשר מותר.
כשהיו קשיים בשנים שמיד אחרי מלחמת העולם הראשונה לייבא בשר כשר התירה אספת הברית באופן זמני את השחיטה בקנטונים לוצרן ווו.
היתרים כאלה ניתנו בין השנים 1918–1920.
מאז שנות ה-80 של המאה ה-19 היו ניסיונות מצד גורמים שונים לאסור את השחיטה היהודית בקיסרות הגרמנית.
ב-18 במאי 1887 הועלתה הצעה לאיסור השחיטה בבונדסטאג הגרמני על ידי "החברה הגרמנית לצער בעלי חיים", אולם הוא נדחה כמעט פה אחד.
בסקסוניה נאסרה השחיטה ב-21 במרץ 1889, ובוטל האיסור ב-1910. ביתר המדינות שהרכיבו את גרמניה נעשו ניסיונות שונים לאסור את השחיטה, אך כולם כשלו בהצבעה בפרלמנט: בבוואריה ב-1894, בשוורצבורג-זונדרסהאוזן ב-1897, בבראונשווייג ב-1889, במקלנבורג-שוורין ב-1899, וברייכסטאג הכלל-גרמני ב-1897 וב-1899.
כדי לשלול אפשרות של איסור השחיטה קיבל הרייכסטאג הגרמני תיקון לחוק הפלילי ברוב גדול, ב-12 בנובמבר 1912 לפיו:
עם זאת, נעשה ניסיון כושל בסקסוניה ב-1914 לאסור את השחיטה.
כמו כן, בזמן מלחמת העולם הראשונה, נאסרה בגרמניה השחיטה מן הצוואר, אך האיסור הותנה שלא חל על השחיטה היהודית ההלכתית.
תקופת גרמניה הנאצית, כשהאנטישמיות גאתה, הייתה קרקע פורייה לאיסורים נגד השחיטה.
איסורים כאלו התחדשו במהירות, ובלחץ המפלגה הנאצית התקבלו חוקים המחייבים הימום הבהמה לפני השחיטה: בבוואריה (ב-1930), בבראונשווייג (ב-1931), באולדנבורג ובתורינגיה (ב-1932).
חודשיים לאחר התמנותו של היטלר לתפקיד קנצלר גרמניה נחקקו איסורים בווירטמברג, בבאדן ובסקסוניה.
ומיד לאחר מכן, ב-21 בינואר 1933 נחקק חוק ארצי שחייב הימום מוקדם בבהמות ולראשונה גם בעופות.
בהשפעת גרמניה הוכנס חוק גם בפולין ב-1936 שחייב הימום מוקדם, אלא שהחוק הוגבל במחוזות שבהם 3% מהאוכלוסייה נמנעת מלאכול מסיבה דתית בשר שלא נשחט.
כלומר: במחוזות כאלה לא היה חיוב להמם לפני השחיטה, אך זאת רק לצורך אכילה ולפי הנדרש לאוכלוסייה זו.
ב-22 במרץ 1939 חוקק בגרמניה חוק שאסר לחלוטין את השחיטה היהודית, אך טרם אושר החוק בסנאט פרצה מלחמת העולם השנייה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הוחל החוק הגרמני האוסר שחיטה כשרה, עם או בלי הימום, על כל מדינה שנכבשה או הושפעה על ידי גרמניה: בחבל הסאר ב-1935, בשלזיה העילית ב-1937, בהונגריה ב-1938, בדרום סלובקיה ב-1939, ובצפון טרנסילבניה ב-1940 (השניים האחרונים סופחו להונגריה בבוררות הראשונה והשנייה של וינה בהתאמה).
ברומניה הוכנס החוק ב-1938 אך הושעה זמנית לבקשת הרב הראשי שלה, וב-1940 הוחל שוב על בהמות ושנה לאחר מכן על עופות.
באיטליה הוצאו ב-1938 הוראות לחוק משנת 1928, שקבע שהמתת בהמה חייבת להיעשות בדרך הכי יעילה ללא צער.
בהוראות אלו הוסבר שהשחיטה היהודית איננה "דרך נקייה מצער".
בדנציג, שסופחה לגרמניה ב-1 בספטמבר 1939, הוחלו כל חוקי גרמניה, וממילא גם חוק האוסר שחיטה יהודית.
בפולין פורסם החוק ב-26 באוקטובר 1939 בגיליון הראשון של עיתון השלטון הגרמני הכובש.
בסלובקיה הוחל ב-1940. בצרפת ובלגיה הוחל החוק ב-23 באוקטובר 1940. בלוקסמבורג ב-3 בדצמבר 1940, ובהולנד הוחל ב-31 באוגוסט 1940. בבולגריה הוחל החוק ביולי 1941, כ-4 חדשים אחרי כניסת הגרמנים.
החוק המגביל שחיטה יהודית היה לאחד החוקים הראשונים "המדינה העצמאית של קרואטיה", עוד מדינת בובות נאצית, וכך מעגל החקיקה נגד השחיטה היהודית הושלם באירופה עם קצב הכיבוש הנאצי בה.
בשטחים שנכבשו על ידי גרמניה, לחוק הזה בדרך כלל לא הייתה כל משמעות מעשית, מאחר שהיהודים היו במחנות או בגטאות ולא הייתה להם כל אפשרות מעשית לשחוט בעלי חיים גם אם זה היה מותר.
הנאצים עטפו את החוק, שהוחל ממניעים אנטישמיים ונאציים ברורים, במעטפת של "צער בעלי חיים" ו"ההגנה על בעלי חיים".
עם ניצחון בעלות הברית על גרמניה במלחמת העולם השנייה לא בוטלו החוקים שהוצאו על ידי השלטון הנאצי נגד השחיטה בגרמניה ובמדינות שנכבשו על ידה, אך חוקים אלה לא הוכרו מאחר שהוצאו מתוך רדיפת מיעוטים מטעמי גזע ודת.
ב-4 בדצמבר 1945, הוציא המטה הצבאי של ארצות הברית באירופה הוראה שהחוקים שנחקקו מטעמים של רדיפת דת ומיעוטים אינם חלים.
חוקים נגד השחיטה שהוצאו בכמה מדינות לפני הכיבוש הנאצי אמנם לא בוטלו רשמית, אך בפועל לא הופעלו נגד השחיטה היהודית.
באימפריה הרוסית החלה לפעול תנועה לאיסור השחיטה על ידי חברה לצער בעלי חיים בשנת 1876. נעשו חקירות על ידי ועדות מומחים רוסיות פעם אחר פעם וכולן הסיקו שהשחיטה היהודית היא שיטה שאינה אכזרית.
חוות דעת כאלה ניתנו בשנים 1876, 1891 ו-1893. הצעה חתומה על ידי כמה אנטישמים הובאה ב-1913 לפני הדומה (הפרלמנט הרוסי) ולא התקבלה החלטה עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
בנוסף הוכנסו איסורים על השחיטה גם בדוכסות הגדולה של פינלנד, דאז חלק מהאימפריה הרוסית, וזאת ממניעים פוליטיים של מניעת התיישבות יהודית שם.
ב-14 באוגוסט 1902 אסר הצאר ניקולאי השני, שכאמור היה גם הדוכס הגדול של פינלנד, את השחיטה היהודית שם, אך בדיוק שנה לאחר מכן (ב־13.8.1903) הוא ביטל את האיסור.
אך ב-12 במרץ 1909 הוכנס שוב איסור, וב-16 במאי 1913 בוטל שוב, תוך כדי הכנסת חוק המגן על השחיטה היהודית והמוסלמית.
בנורווגיה התקבל איסור על השחיטה ב-21 בנובמבר 1929. בווינה הוצא על ידי ראש העיר קרל לואגר איסור על השחיטה ללא הימום על ידי מכה בראש.
אולם המושל של אוסטריה התחתית הגביל ב-1905 את האיסור שלא יחול על השחיטה היהודית, בנימוק שהוא מגביל חופש דת.
בליטא התקבל חוק עם הגבלת צורת ההמתה של בהמות, אך בסעיף 18 הובטח חופש לשחיטה היהודית.
בבריטניה נכשלו כל הניסיונות להגביל את השחיטה.
חברת צער בעלי חיים המלכותית כללה בתוכנית שלה לשנת 1925 הכנסת סעיף לחוק שיבטיח את שחיטת הבהמות לפי ההלכה היהודית.
החוק המגביל המתת בהמה משנת 1928 כלל סעיף המבהיר שאין בכך משום הגבלה על השחיטה היהודית והמוסלמית, וסעיף כזה הוכנס גם ב-1933. גם בדרום אפריקה הוכנס סעיף כזה ב-1934 ובאירלנד ב-1935. בבלגיה הובטחה השחיטה היהודית ב-22 במרץ 1929. בדצמבר 1968⁩ דחה הפרלמנט הבריטי הצעת חוק נגד שחיטה יהודית.
כמשקל נגד, נקטו הרבנים היהודיים בדרך של גיוס הוכחות מדעיות הסותרות טענות על אכזריות.
אנשי מדע מתחומי הפיזיולוגיה האנטומיה והפתולוגיה הוזמנו על ידי רבנים משווייץ ומגרמניה בשנת 1867, שיחוו את דעתם בקשר לשאלה האם קיימת אכזריות בצורת השחיטה היהודית.
מחקר יסודי נעשה על ידי הפיזיולוג ד"ר י.
צמבו, לפי דרישת החברה לצער בעלי חיים ברוסיה, ומחקריו שהופיעו ב-1890 בגרמנית וגם תורגמו לאנגלית, טענו לחוסר אכזריות בשחיטה היהודית.
ב-1894 פרסם גוף בשם "החברה הלוחמת באנטישמיות" דעות מומחים בנושא זה.
בשנים 1902–1908 פרסם ד"ר הירש הילדסהיימר דעות של מומחים שונים בעניין.
בפרסומים השונים הוזכרו דעותיהם של למעלה מ-800 מומחים בינלאומיים בנושא של השחיטה.
במאבק על השחיטה היה פעמים רבות צורך להוכיח שהשחיטה היא אכן צו דתי בלתי ניתן לביטול.
היו שטענו שהשחיטה הכשרה אינה מצווה מדאורייתא, כי בתנ"ך לא מוזכרת כלל צורת השחיטה.
על פי זה רצו להקל בשחיטה ולטעון שההליך המקובל בשחיטה הוא רק נוהג בלתי מחייב.
לנושא זה נדרשו גדולי הרבנים שהיו מוסמכים בעיני השלטון, והעידו שהשחיטה היהודית היא חובה דתית על כל פרטיה.
ב-1887 העבירו רבנים ונציגים של 2,031 קהילות יהודיות גרמניות תזכיר לרייכסטאג ובו הצהרה שהשחיטה היא חוק דתי מחייב.
בינואר 1894 פרסמו 250 רבנים הצהרה דומה.
המאבק לפני מלחמת העולם השנייה
התפשטות האנטישמיות למדינות במזרח אירופה, אילצה את היהודים לצאת במאבק ציבורי להגנה על זכות השחיטה על פי ההלכה.
אחרי מלחמת העולם הראשונה הקים הרב עזריאל מונק "מוסד להגנת השחיטה", שאחר כך הוחלף שמו פעמיים, קודם ל"מרכז לענייני שחיטה באשכנז" ואחר כך – על פי צו ממשלתי – ל"מרכז יהודי לענייני מתנות בשר".
הרב מונק ניהל את המוסד בסיוע בנו הרב אליהו מונק וכשהזדקן המשיך אחריו בנו הרב יחיאל אריה מונק לנהל את המוסד ואת המאבק למען השחיטה.
חברי המוסד היו נציגי הקהילות החרדיות.
בין היתר, הוקמה מחלקה מיוחדת שחבריה היו רופאים חרדים, מומחים למחלות בעלי חיים.
המוסד הסתייע בעורכי דין, לצורך ההגנה על השחיטה היהודית במוסדות השלטון השונים.
קבצים חדשים ובהם דעות מומחים בעניין פורסמו שוב בשנים 1927–1928. מסקנת הוועד של המוסד הייתה שלא יתאפשר שום שינוי בצורת השחיטה היהודית, ולא יורשה שימוש באמצעים להמם את בעל החיים.
עם זאת, חברי המוסד הבינו שכדי להשקיט את קולות המתנגדים לשחיטה יש צורך בשינויים קלים המותרים במסגרת ההלכה.
שיטת השכבת הבהמה: צורת ההשכבה שהייתה נהוגה הייתה נראית באור שלילי למי שלא היה רגיל לראות אותה, לכן הוחלט שהיא תתבצע על ידי הכנסת הבהמה לתא מיוחד שמונע ומסתובב באמצעים מכניים, עד שהבהמה תגיע למצב המתאים לשחיטה.
שיטת החיתוך: בעיה נוספת של השחיטה היה החיתוך של כל המפרקת שהיה נעשה בשחיטה.
הוחלט להתיר שלא לחתוך את כל המפרקת רק בעופות.
דיון ארוך שנכתב על ידי הרופא היהודי שלמה מנחם ליבן בעניין זה סוכם בהסבר:
המאבק הצליח כשנחתם הסכם ב-15 באוגוסט 1934 בין גרמניה לבין איחוד הקהילות של שלזיה העילית.
הסכם זה התיר שחיטה יהודית לפי הצריכה הממוצעת של האוכלוסייה היהודית.
אחד הנושאים הבוערים בשאלת השחיטה היהודית הייתה הדרישה להמם את הבהמה בשוק חשמלי.
הימום זה הונהג אז בקרב הגויים לא רק כצעד מכין להריגה אלא כאמצעי להמתת הבהמה.
השלטונות לחצו על היהודים לאמץ את השיטה הזאת, ומקהילות מסוימות נשמעה הדעה ששוק חשמלי חלש שמטרתו הימום בלבד מותר הלכתית.
בעקבות זאת ניסה הרופא היהודי שלמה מנחם ליבן למצוא דרך להשכבת הבהמה על ידי שוק חשמלי שלא יגרום נזק המטריף את הבהמה.
אך אחרי ניסיונות רבים הוא הסיק שאין אפשרות להשתמש בשוקר חשמלי מבלי לגרום לטרפה, והמשמעות הייתה שהדרישה להימום הבהמה באמצעות מכת חשמל כמוה כאיסור השחיטה.
"המרכז לענייני שחיטה באשכנז" – שמו השני של המוסד שהקים הרב מונק – עמד בקשר עם רבנים בכמה מדינות אירופה בשאלה זו.
גם ניסוי שנעשה בכמה ממדינות אירופה לבדוק את האפשרות של הרדמת הבהמה באמצעים כימיים לא צלח, והרבנים נאלצו לסגת מהאפשרות להמם את הבהמה לפני השחיטה ללא פסילת השחיטה.
בהצהרת רבני ונציגי הקהילות הגרמניות מ-1887 ובהצהרת 250 הרבנים מ-1894, נכללו הודעות בעניין.
גם הרב הראשי יצחק אייזיק הלוי הרצוג, פרסם הודעה כזאת ב-7 באוגוסט 1944, וכן אגודת הרבנים של ארצות הברית ב־20 בדצמבר באותה שנה, והרב הראשי של בריטניה הרב י.
הרץ ב-27 במרץ 1945. אמנם היו דעות שהתירו הימום חשמלי מסוים בטיעון שאינו מטריף את הבהמה, ועל פי היתר כזה נוהגים לשחוט עד היום בפינלנד ובשוודיה.
וכן נהגו במשך תקופה מסוימת בשווייץ, אך שם הפסיקו להשתמש בהיתר לאחר מחאת הרבנים המקומיים נגד ההיתר.
הרב יחיאל יעקב וינברג האריך בשאלה זו מאוד ודיונים שלו בעניין עם גדולי הרבנים מודפסים בספרו שרידי אש.
הרב וינברג נטה להתיר את ההימום, אך ההתנגדות של רבני אירופה גברה על היתרו, והדבר לא הותר.
אחרי שנאסרה השחיטה בגרמניה, ייבאו בשר כשר ממדינות שונות, אך בתחילת 1936 אסרו השלטונות בגרמניה למכור לגויים את חלקי הבהמה הדורשים ניקור החלב כדי שלא להזדקק לניקורם, כפי שהיה נהוג עד כה, מה שהפריע לייבוא הבשר.
אך, המרכז לענייני שחיטה הגיע להסכם עם בד"צ לונדון, שם כן נהוג היה לנקר, שיכשיר אנשים בניקור החלקים האלה, והם ינקרו בשביל יהודי גרמניה.
אך גם פתרון זה לא עזר להרבה זמן, כי מיד בסוף 1936 כבר אסרו הגרמנים כליל ייבוא בשר כשר מחוץ לגרמניה, למעט בשר המיובא חינם.
בעקבות זאת נוסדה בלונדון קרן למימון בשר כשר עבור יהודי גרמניה, ואלפי יהודים השתתפו בקרן, שסייעה לכ־83,000 משפחות וכמה מוסדות, לקבל בשר.
אך, בשנת 1938 גם ייבוא בשר חינם נאסר, ובמאמץ אחרון שכנעו אנשי המרכז את השלטון הגרמני שיתיר לחלק את הבשר שכבר יובא והיה בנמל המבורג לבתי חולים, ואכן זה היה המאמץ האחרון שהצליח, עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
נושא השחיטה היהודית באותו זמן, היה כאמור במרכז הפולמוס הציבורי והרבני.
הרבנים באותו זמן החליפו מאות מכתבים בעניין, ובעיקר בעניין ההימום לפני השחיטה.
התשובות רוכזו מאוחר יותר בספר "עדות נאמנה" שנתחבר על ידי הרבנים האחים אליהו מונק ויחיאל אריה מונק שעמדו בראש המרכז לענייני שחיטה, והוא גם תורגם לאנגלית.
להלן רשימה של חלק מהרבנים שהיו במרכז הדיונים בעניין השחיטה:
הרב עזריאל הילדסהיימר ובית דינו
בנוסף התערבו גם גדולי הדור ההוא כשנדרשו לעניין:
בנוסף התפרסמו מספר גילויי דעת בעניין מכמה רבנים במדינות שונות:
גילוי דעת של רבני שווייץ.
גילוי דעת של רבני פולין.
גילוי דעת של הוועד המאוחד להגנת השחיטה היהודית.
השחיטה לאחר מלחמת העולם השנייה
אחרי מלחמת העולם השנייה התעוררה שוב השאלה בעניין השחיטה היהודית כשכמה ארגונים קמו במטרה להגן על בעלי החיים ולמניעת צער בעלי חיים.
בבריטניה, ארצות הברית וקנדה נמשכים מאז סוף מלחמת העולם השנייה ניסיונות לחקיקת חוקים לאסור את השחיטה ללא הימום מוקדם.
בארצות הברית הועלתה הצעת חוק להימום מוקדם כבר בקונגרס ה-84, אולם לפי ההצעה עצמה חובת ההימום לא חלה על שוחט המאושר מטעם רב מוסמך.
ב-27 באוגוסט 1958 התקבל חוק שהתבסס על הצעת החוק של וו.
פואג' מטקסס לפיו אין לשחוט אלא לאחר שיתוק הרגשת הכאב, על ידי מכה או ירייה או באמצעים חשמליים או כימיים.
אך החוק הוגבל על ידי תיקון לחוק שהוצע על ידי הסנטורים יעקב יעבץ וקליפורד פ.
קייס, שלא יחול על השחיטה היהודית הכשרה או על הכנותיה.
עם זאת, הטיל החוק על מזכיר המדינה לענייני חקלאות לעשות מחקר דו-שנתי לקביעת אמצעים הומאניים לשחיטה.
בשנת 1946 הופיע בארצות הברית ספר באנגלית בשם "Religious Freedom: The Right to practice Shehitah" (חופש הדת: הזכות לקיים את השחיטה), מאת הרבנים יצחק לוין, יחיאל אריה מונק, וירמיה י' ברמן, שדן בחוקים הבינלאומיים בענייני השחיטה ומעדכן את כל הדעות החדשות עד אותו זמן.
הארגונים היהודיים של ארצות הברית נחלקו מבחינת היקף המאבק סביב החוק וניסוחו.
הארגונים הדתיים והאורתודוקסיים ניהלו מאבק להוכחה ולהכרה שהשחיטה הכשרה היא שיטה הומאנית להמתה.
אך הארגונים היהודיים הפוליטיים הסתפקו בסייג המבטיח חופש לשחיטה הכשרה הנחוצה ליהודים מטעמי דת.
החוק הוכנס לתוקף ב-30 ביולי 1960. בעקבות החוק הפדרלי, התקבלו חוקים להמתה הומאנית של בהמות ב-12 ממדינות ארצות הברית, וב-16 נוספות היו הצעות כאלה שעמדו על סדר היום במשך זמן רב.
החוקים וההצעות כולם כוללים סעיף המגדיר את השחיטה הכשרה כשיטה הומאנית להמתה, למעט מדינת אורגון שהחוק בעניין השחיטה בה אינו ברור.
בקנדה התקבל חוק ב-1959 המחייב המתת בהמות באמצעים הומאניים.
החוק מוסיף שהאמצעים ההומאניים יוגדרו בתקנות.
בבריטניה נעשה ניסיון כזה ב-22 בנובמבר 1957 על ידי צ'ארלס רויל ממפלגת הלייבור, בדיון על הצעת החוק של בתי מטבחיים, אך ניסיון זה נכשל.
בדצמבר 1962 הועלתה שוב הצעה כזאת בבית הלורדים על ידי הלורד סמורס, אך הוא חזר בו לאחר שהוברר לו על ידי נציג הממשלה שהצבעתו עלולה להיות מובנת כצעד אנטישמי.
חוק השחיטה, שנחקק בשוודיה בשנת 1937, אוסר שחיטה ריטואלית, אלא אם כן הבהמה הייתה לפני זה בחוסר הכרה, והשחיטה היהודית תתאפשר רק על ידי הימום חשמלי לבהמה בטרם שחיטתה.
אחר השתדלויות שונות לא הצליחו לבטל את החוק.
באוסטריה העילית התקבל איסור על השחיטה הכשרה ב-1958, בהסתמך על החוק מ-1953 המחייב הגנת הבהמה מאכזריות.
הקהילה היהודית בלינץ עשתה מאמצים רבים לבטל את האיסור בבית הדין לחוקה, בטענה שהוא נוגד את החוק הפדרלי המבטיח חופש דת.
אך מאמצים אלה לא הצליחו, והאיסור עדיין קיים שם.
בגרמניה יש פסיקה מבית המשפט מ-1960, הקובע שהחוק הגרמני נגד השחיטה היהודית מ-1933 בטל בשל היותו "אמצעי כפייה נאצי".
אך באותו זמן חודשה התעמולה להגבלה או איסור השחיטה הכשרה על ידי ארגונים לצער בעלי חיים וכן מצד חוגים אנטישמיים.
התפרצות אנטישמית גלויה שנלוותה לתעמולה מסוג זה הייתה בוועידה השנתית של האיגוד הגרמני לצער בעלי חיים, שהתקיימה בהמבורג ב-15 בספטמבר 1962. כמו כן הופץ סרטון המראה את השחיטה היהודית בצורה מסולפת.
בבלגיה, בשתיים משלוש היחידות המרכיבות את המדינה – פלנדריה וולוניה – אסרו בחוק ב-2017 וב-2019 בהתאמה שחיטה ללא הימום קודם של הבהמה, איסור שהלכה למעשה מוציא מחוץ לחוק את השחיטות היהודית והמוסלמית.
כנגד איסור זה הוגשה עתירה על ידי ארגונים יהודיים ומוסלמים לבית המשפט החוקתי של בלגיה.
טענת העותרים הייתה שאיסור זה מהווה הפרה של הזכות לחופש דת המוגנת על-פי האמנה האירופית לזכויות אדם ועל-פי הצ'רטר לזכויות היסוד של האיחוד האירופי.
כמו כן הם טענו להפליה בכך שהחוקים הבלגיים לא אוסרים הריגת בעלי חיים ללא הימום במסגרת אירועי ספורט או ציד, או אירועים תרבותיים אחרים.
בית המשפט החוקתי העביר את השאלות להכרעת בית הדין האירופי לצדק בלוקסמבורג.
בית המשפט האירופי פרסם את החלטתו ביום 17.12.2020 ובה דחה את העתירה, תוך שהוא קובע שמותר למדינות חברות להחמיר בנושא מניעת צער בעלי חיים גם מעבר לקבוע בתקנות של האיחוד האירופי.
לדעת בית המשפט, הפגיעה בחופש הדת של היהודים והמוסלמים היא מידתית, באשר הם יוכלו לייבא את הבשר הכשר ממדינות אחרות שבהן השחיטה ללא הימום קודם מותרת.
בשנת 1952 התקבל "החוק על הגנת בעלי חיים" שאסר על השחיטה הכשרה.
ב-1954, בלחץ יצואני בשר, אך בניגוד לחוק שחייב אז, התיר שר החקלאות שחיטה על פי הדרישות הדתיות של היהודים ושל המוסלמים, כך שחוק זה מעולם לא נאכף.
בנובמבר 2012, קבע בית המשפט הגבוה לחוקה בפולין כי שחיטה כשרה אינה חוקית.
הפניה לערכאה משפטית נעשתה על ידי ארגוני זכויות בעלי חיים.
זאת מפני שהשחיטה הכשרה נוגדת את החוק על הגנת בעלי חיים מ-1952. בתגובה הכריז סגן שר החקלאות הפולני, קז'ימייז' פּלוֹצקֶה, כי "שחיטה דתית קיימת בפולין מזה מאות שנים והיא מקובלת בכל העולם.
במדינתנו מחייב חופש הפולחן הדתי ולכן אי אפשר לאסור אותה".
לפסיקה לא הייתה משמעות רבה כי האיחוד האירופי התיר שחיטה על פי צווי הדת בכל המדינות, החל מינואר 2013. בנוסף הורה ראש ממשלת פולין, דונלד טוסק, על הקמת ועדה מיוחדת למציאת פתרון שיאפשר את השחיטה הכשרה בפולין, ושינוי החוק במידת הצורך.
בדצמבר 2014 קיבל בית המשפט הגבוה לחוקה בפולין את עתירת הקהילה היהודית, וקבע כי השחיטה הכשרה מותרת על פי חוק המדינה.
כי "חופש הדת הינו ערך עליון על פי חוקתה של פולין והאיחוד האירופי ועומד מעל כל חוק אחר".
בישראל הועלתה הצעת חוק המחייבת הימום לפני השחיטה מספר פעמים על ידי חברי כנסת מטעם מפלגת שינוי.
השחיטה היהודית בעולם בשנים האחרונות
גם בשנים האחרונות ישנן דרישות מצד ארגונים שונים בעולם להגביל את השחיטה היהודית.
מנגד ישנם חוקרים שטוענים שהשחיטה היהודית היא ההמתה ההומאנית ביותר, ביניהם ד"ר נורברטו קליין, הבעלים של המרפאה הווטרינרית "מזור לחי" שחקר את הנושא והגיע למסקנה שהשחיטה הכשרה איננה מכאיבה לבעלי חיים הכשרים למאכל על פי ההלכה היהודית.
הרב ד"ר ישראל מאיר לוינגר כתב דוקטורט על נושא השחיטה והגיע למסקנה שהשחיטה הכשרה איננה מכאיבה לבעל החיים הכשרים, בשונה מבעלי החיים שאינם כשרים.
מדינות בהן אסורה כיום השחיטה הכשרה
ניו זילנד אסרה על השחיטה הכשרה ב-2010
בלעין הוא כפר פלסטיני הנמצא מערבית לרמאללה ומזרחית למודיעין עילית, ב"שטח B", שבשליטה אזרחית של הרשות הפלסטינית.
בחודש ינואר 2005 החל בכפר מאבק נגד גדר ההפרדה, בעקבות כוונת ממשלת ישראל להקים את גדר ההפרדה בסמוך לכפר.
במאבק לוקחים חלק תושבי הכפר והכפרים הסמוכים, פעילי שמאל ואנשי קבוצת אנרכיסטים נגד הגדר מישראל וכן פעילים מחו"ל, בעיקר מארגון הסולידריות הבינלאומי.
המאבק מזוהה בעיקר עם ההפגנות הנערכות מדי יום שישי ומידרדרות פעמים רבות לאלימות.
גדר ההפרדה תוכננה תחילה להותיר מחוץ לכפר 1,647 דונם מתוך 4,085 דונם הנכללים באדמות הכפר לפי החלוקה המנדטורית של אדמות הכפרים, מתוכם 678 דונם בבעלות פרטית והשאר אדמות מדינה.
על אדמות המדינה נבנתה שכונת מתתיהו מזרח של מודיעין עילית.
תוואי הגדר שורטט כך שיכלול שטחים המיועדים להקמת שכונה חדשה (שלב ב' של שכונת מתתיהו מזרח) עוד לפני שהחלה בנייתה, ובניגוד לשיקולים ביטחוניים.
בעתירה נגד הקמת הגדר, שהגיש ראש המועצה של הכפר, קבע בית המשפט העליון כי:
עד סוף 2005 המפגינים היו מגיעים לכיוון תוואי גדר ההפרדה, תוך ניסיון למנוע את המשך בנייתה.
המאבק התבטא לצד יידוי אבנים , גם בפעולות ישירות והפגנות בלתי אלימות.
למשל, ביולי 2005, נכנסו מפגינים למתקן ברזל שרותך לצורך פעולה זו והתבצרו בתוכו.
המתקן הוצב על תוואי העבודות על הגדר ומנע את המשכן.
המתקן רותך כך שכל גופם של המתבצרים נמצא בתוכו, על מנת להקשות את פינויו.
כמו כן הוקם "מאחז" פלסטיני על שטח האדמות הסמוכות לכפר.
על אדמות אלו התבצעה בנייה של שכונות של מודיעין עילית.
על אף התחייבות הצבא והמנהל האזרחי, לא נעשה דבר על מנת להפסיק את העבודות.
במחאה על כך, הציבו פעילים פלסטינים, ישראלים ופעילים מחו"ל, קרוואן באזור העבודות.
משהושלמה בניית הגדר, המפגינים מגיעים לאזור הגדר, לעיתים מפרקים קטעים קטנים שכבר נבנו ולעיתים מיידים אבנים בכוחות הביטחון.
ההפגנות מפוזרות על ידי צה"ל, המכריז לרוב על האזור כעל שטח צבאי סגור, תוך שימוש באמצעים לפיזור הפגנות הכוללים בעיקר גז מדמיע, רימוני הלם וכדורי גומי.
לטענת הוועדה העממית של הכפר, היא מחויבת לעקרונות האי-אלימות ובשל כך המשתתפים בהפגנות אינם חמושים וההפגנות נעשות בשיתוף פעולה עם ישראלים.
הפלסטינים מודים בכך שזריקות אבנים קורות תדיר אולם לטענתם יידוי האבנים מתרחש על ידי ילדי הכפר.
במקרה אחד טענו כי מדובר כפרובוקציה של מסתערבים הנטמעים בקרב המפגינים במטרה לבצע מעצרים.
כוחות הביטחון הישראליים טענו בתגובה למקרה כי המסתערבים רק הצטרפו ליידוי אבנים שכבר החל, על מנת לא להחשף.
החל מיוני 2009 החריף צה"ל את פעילותו למעצר מארגני ההפגנות.
חיילים עצרו חשודים בבתיהם בלילות.
באוקטובר 2010 גזר בית הדין הצבאי 18 חודשי מאסר על אדיב אבו רחמה, ממארגני ההפגנות, שהורשע בין היתר בעבירות של הסתה, הפרעה לסדר הציבורי וכניסה לשטח צבאי סגור.
לעומתו זיכה ביה"ד הצבאי את עמיתו לארגון ההפגנות מוחמד חטיב מהאישומים שבהם הואשם ואף ביקר את התנהלות גורמי החקירה כלפיו.
בהפגנות בבילעין, נפצעו מפגינים פלסטינים, מפגינים ישראלים ובינלאומיים וחיילי צה"ל ומג"ב.
ב-3 ביוני 2005 נפגע חייל צה"ל מאבן שיידו המפגינים לעברו ואיבד את ראייתו באחת מעיניו.
ב-17 באפריל 2009, במהלך הפגנה שבה לדברי צה"ל תקפו כ-100 פלסטינים את כוחות הביטחון, נהרג באסם איבראהים אבו רחמה, תושב הכפר בן 30, מפגיעה ישירה של רימון גז מדמיע בחזהו.
גורמים בצה"ל אמרו כי ככל הנראה הירי לעברו בוצע בניגוד לנהלים.
מאז מותו תמונותיו מתנוססות ברחוב הראשי של הכפר ועל חולצותיהם של מפגינים.
יום לאחר מותו הפגינו במחאה מאות פעילי שמאל בתל אביב.
בין ה-21 ל-23 באפריל 2010 התקיימה "ועידת בלעין החמישית למאבק העממי הלא-אלים נגד הגדר וההתנחלויות", בהשתתפות עשרות פעילי שמאל פלסטינים, ישראלים וזרים, בהם חברת הפרלמנט האירופי לואיזה מורגנטיני.
במהלך ההפגנה שנעלה את הכנס, היו יידויי אבנים, ומפגין נפצע בינוני בראשו מקליע רימון גז ששוגר על ידי חייל צה"ל.
ב-1 בינואר 2011 מתה ג'והאר איברהים אבו רחמה, תושבת הכפר בת 36, אחותם של המפגין שנהרג במהלך הפגנה בכפר שנתיים קודם לכן, ושל אשרף אבו רחמה שנורה בכדור גומי ב-2008 בכפר נעלין בעודו כפות.
לפי עדויות אנשי הכפר ומפגינים שנכחו במקום, היא עמדה במרחק מה ממוקד ההפגנה ושאפה גז מדמיע שירו כוחות צה"ל.
בעקבות כך התמוטטה ופונתה מהמקום באמבולנס.
תחקיר צה"ל שכלל עיון במסמכים רפואיים קבע כי אבו רחמה שלא השתתפה בהפגנה שאפה כמות מזערית של גז מדמיע, והיא מתה כתוצאה מאבחון שגוי של הצוות הרפואי שנתן לה מנת יתר של אטרופין.
לדברי צה"ל התחקיר אישש את הטענה לפיה גז מדמיע לא יכול לגרום למוות.
בחלק מההפגנות המשתתפים עושים שימוש באמנות על מנת להביע את המסר, כך לדוגמה באחת ההפגנות, מספר אנשים הגיעו להפגנה מחופשים לדמויות הילידים מהסרט אוואטר.
בהפגנה אחרת, שציינה שלוש שנים למאבק בבלעין, תושבי בלעין יצרו פסל של סמל השלום העשוי מעשרות רימוני גז ריקים שנאספו לאחר ההפגנות.
בעקבות זאת, נעצר אחד אחד היוצרים של הפסל בעוון אחזקת אמצעי לחימה.
בהפגנה אחרת, שנערכה ביום חג עיד אל-אדחא, בעוד שבכפרים אחרים הנאבקים נגד גדר ההפרדה בוטלו ההפגנות, בבלעין יצאו התושבים להפגנה לבושים במיטב חליפות החג וכאשר ילדי הכפר נושאים עשרות בלונים בצבעי דגל פלסטין.
ביוני 2008 נפגעו בהפגנות בבלעין סגנית יו"ר הפרלמנט האירופי, לואיזה מורגנטיני , כלת פרס נובל לשלום, מייריד מגווייר והשופט האיטלקי ג'וליו טוסקנו מרימוני גז.
בהפגנת יום שישי 8 באוגוסט 2008 בבלעין, נעשה השימוש הראשון בהיסטוריה בבואש.
ב-19 בפברואר 2010 התקיימה הפגנה לציון 5 שנים לתחילת המאבק, בהשתתפות כ-1,500 איש, פלסטינים, ישראלים וזרים.
בין היתר נכחו בהפגנה ראש ממשלת הרשות הפלסטינית, סלאם פיאד, בכיר פת"ח נביל שעת', ראש מפלגת היוזמה הלאומית הפלסטינית מוסטפא ברגותי, ח"כ דב חנין מחד"ש, ראש עיריית ז'נבה, ועוד.
המפגינים צעדו אל עבר גדר ההפרדה וכמה מאות מהם טילטלוה יחדיו עד שנפלה.
לאחר שהפילו את הגדר חצו מפגינים רבים לאדמות הכפר שבעברה השני והשתלטו למשך מספר דקות על מחנה אוהלים צה"לי במקום, תוך הנפת דגל פלסטין מעליו.
הצבא הגיב בשימוש בבואש וירי עשרות רימוני הלם וגז מדמיע.
ב-4 בספטמבר 2007 קבע בג"ץ כי יש לשנות את תוואי גדר ההפרדה סמוך לבילעין כך שייבחן תוואי חלופי המוציא מתחום הגדר את האדמות המעובדות באזור נחל דולב, וכן את שלב ב' של תוכנית מתתיהו מזרח.
משרד הביטחון וצה"ל דחו את יישום ההחלטה מספר פעמים ונמתחה עליהם ביקורת חריפה על ידי השופטים.
רק לאחר שנתיים וחצי ממועד הפסיקה, בפברואר 2010, החלו עבודות לשינוי תוואי הגדר באזור.
התוואי החדש יחזיר לכפר בילעין כ-700 דונם מאדמותיו, כ-40% מסך השטח שנותר ממערב לתוואי המקורי.
עקב העובדה שעדיין למעלה ל-1,000 דונם מאדמות הכפר יוותרו מצדה המערבי של הגדר, תושבי הכפר לא מסכימים גם לתוואי החדש, ומהצהרותיהם מסתמן המשך המאבק באמצעות הפגנות מחד והמשפט הבינלאומי מאידך.
במרץ 2010 הכריז צה"ל על האדמות שבין הכפר לגדר ההפרדה כשטח צבאי סגור מדי יום שישי, עד 17 באוגוסט באותה שנה.
המאבק נגד תעשיית הצמר הוא מאבק אידאולוגי שמניעות בעיקר תנועות שונות למען זכויות בעלי חיים.
צרכנים רבים ורשתות הלבשה רבות ברחבי העולם נמנעים מצריכה וייבוא צמר, בגלל טענות שהפקתו כרוכה בסבל גדול הנגרם לכבשים בעיקר בתעשיית הצמר האוסטרלי.
סרטון הסברה אליו התגייסה הזמרת פינק על תעשיית הצמר מטעם ארגון זכויות בעלי-החיים ששודר בתוכנית יומן חייתי, עורר הדים רבים בציבור, וביקורת על המיוסלינג, האלימות בהובלה, פשיטת העור, כריתת הגפיים והשחיטה שנעשים בהכרה מלאה.
בנובמבר 2004 הכריזה התעשייה האוסטרלית על ביטול הדרגתי עד שנת 2010 של ניתוח המיולסינג (mulesing) – חיתוך עור "המכנסיים" של טלאים מגזע המרינו ללא משכך כאבים בתעשיית הצמר האוסטרלית, במטרה ליצור צלקת שאמורה למנוע מתקפות זבובים קטלניים מסוג flystrike הגורמים סבל רב לכבשים ויכולים אף לגרום למותם.
האיסור הושג בעקבות קמפיין מוצלח של ארגון זכויות בעלי-החיים.
בפברואר 2008 רשתות ההלבשה הגדולות בשוודיה, בגיבוי ממשלתי, הכריזו חרם על תעשיית הצמר האוסטרלי עקב התאכזרותה לכבשים.
זאת בעידודו של ענק ההלבשה השוודי H&M, שברשותו 1,500 חנויות ב-28 מדינות שונות, הודיע כי לא ירכוש עוד צמר אוסטרלי, ויתור אחר מקורות חלופיים לצמר, זאת עקב התאכזרותה של תעשיית הצמר האוסטרלית לכבשים ובפרט אכזריותו של מנהג ה-Mulesing שזכה לביקורת חריפה ברחבי העולם.
ההחלטה התקבלה בעקבות תכתובת בין נציגי החברה לארגון ההגנה על זכויות בעלי החיים, הפועל לכינון חרם בינלאומי על מוצרי הצמר האוסטרלים.
במרץ 2008, הורחב החרם האירופי על תעשיית הצמר האוסטרלית.
רשתות הביגוד וההלבשה בדנמרק הודיעו אף הן כי יחלו להחרים את מוצרי הצמר האוסטרלים – נורווגיה היא המדינה הבאה השוקלת את החרם.
שר החקלאות של נורווגיה הודיע כי יחוקק חוק שימנע את מכירתו של צמר אוסטרלי שמקורו בכבשים שעברו תהליך מיולסינג.
בכך תצטרף נורווגיה לשוודיה ולדנמרק, בהן הוטל חרם על מוצרי הצמר האוסטרלים בשל המנהג החל מפברואר 2008.
במקביל, מנכ"ל החברה הבריטית G.Modiano, הקונה השני בגודלו לצמר האוסטרלי ברחבי העולם, הודיע כי משלוחי הצמר האוסטרלי בהם מטפלת חברתו בוטלו במהלך 10 השבועות האחרונים, והזהיר כי אם לא תפעל הממשלה הפדרלית לפתרון המשבר לשביעות רצונה של תעשיית הביגוד, יעלה הדבר לאוסטרליה בתעשיית הצמר שלה.
הדוגמנית והשחקנית האוסטרלית אנליז בראקנסיק התגייסה גם היא ב-2006 לקמפיין נגד תעשיית הצמר.
המאבק בשבועונים החרדיים בישראל מתנהל על ידי רבנים ועסקנים חרדים מאז שנות ה-70, והוא גבר בסוף העשור הראשון של המאה ה-21. שוללי השבועונים מנמקים זאת בתכנים לא ראויים, מבחינת השקפת העולם החרדית, המאפיינים שבועונים אלה.
אצל חלק ניכר מהציבור החרדי, שאינו חשוף למדיה האלקטרונית והמקוונת, נחשבים העיתונים כלי התקשורת המרכזי והיחיד.
השפעתה העצומה של "המילה הכתובה" הביאה רבנים ועסקנים חרדים לצאת נגד קריאת עיתונים המכילים תכנים וסגנון שלדעתם אינם תואמים את ההשקפה והצביון החרדיים.
בעשורים הראשונים של מדינת ישראל התקיימו שני יומונים חרדיים עיקריים: "המודיע" ו"שערים", ומעט כתבי עת.
בתשט"ו החל להופיע השבועון "פנים אל פנים", בעריכת הרב שמואל אבידור הכהן.
השבועון נחשב לסנסציוני וכן לביקורתי כלפי הממסד הדתי והחרדי.
למרות זאת, זכה השבועון לפופולריות רבה.
באותה תקופה היה הציבור החרדי קטן בכמותו.
הוא הורכב ברובו מ"בעלי בתים", וציבור האברכים ובני הישיבות היווה קבוצת מיעוט לא בולטת.
העיתונים הכלליים בישראל, ובראשם "מעריב" ו"ידיעות אחרונות", היו שמרנים יחסית למקובל היום וכמעט שלא הופיעו בהם תמונות בלתי צנועות בעליל.
לאור זאת, רווחה בציבור החרדי הקריאה בעיתונות החילונית.
הקיוסקים בריכוזים החרדיים בבני ברק ובירושלים מכרו את העיתונים הללו בחופשיות והם נתלו בפתחם ללא חשש.
בהמשך החלו איומים על קיוסקים שמכרו עיתונים חילוניים וכמה מהם הוצתו.
עם הזמן נעלמו העיתונים הכלליים מדוכני העיתונים בריכוזי החרדים.
את החלל שנפער מילא הגל החדש של השבועונים החרדיים.
"המודיע", שעד לשנות ה-80 היה היומון החרדי העיקרי, נקט קו שמרני מוקפד בסגנון ובתכנים.
בעקבותיו הלכו שאר הביטאונים החרדיים הממסדיים.
אל הגישה של עיתונות פתוחה ובלתי תלויה נכנסו השבועונים.
בשנים 1978-1982 יצא לאור שבועון עצמאי בשם "צופר", בעריכת חיים שאולזון.
הקו הפתוח והעצמאי של העיתון הביא את שני גדולי הרבנים הליטאים באותה תקופה, הרב שך והרב יעקב ישראל קניבסקי, לצאת בפסק הלכה נגד העיתון, ולפיו "השבועון צופר אסור לבוא בקהל, הוא מלא רכילות, לשון הרע וליצנות גרועה וביזוי לתלמידי חכמים ולבני ישיבות".
בתגובה בחר שאולזון בפתרון יצירתי: הוא הסב את שם העיתון מ"צופר" ל"צוהר", וטען כי מכתבם של הרבנים היה נגד "צופר" שאינו קיים עוד.
צוהר התקיים עד לשנת תשמ"ב, ומתשמ"ה החל שאולזון לערוך שבועון חדש, בשם "פנים חדשות".
גם במקרה זה נדרש הרב שך לנושא, ובאחת מדרשותיו בפתיחה לכנס "ירחי כלה" של ישיבת פוניבז' אמר: "איזה מראה זה כשבן תורה הולך ביום שישי לטבול במקווה לכבוד שבת ותחת בית שחיו העיתון 'ערב שבת'?".
כעבור זמן התפצל העיתון לשניים, ונוסד עיתון נוסף "השבוע", שלימים שונה ל"שעה טובה".
סגנון העיתונים הללו היה חדש בציבור החרדי.
הוא כלל פורמט כרומו, תמונות צבעוניות, כותרות בולטות, כתבות צבע, ראיונות, תחקירים ו"סקופים".
הסגנון והתכנים היו פתוחים יחסית למקובל בציבור החרדי.
בתשנ"ז הוקם העיתון – "בקהילה".
הסגנון והתכנים דמו לאלו של "משפחה" ו"שעה טובה", אולם עד ל-2010 הוא הודפס בפורמט רגיל של נייר עיתון, ואז עבר שדרוג לכרומו, בדומה ל"משפחה" ול"שעה טובה".
בשנותיו הראשונות הוא יצא כחינמון, ולאחר שהתבסס הוחל לגבות עליו תשלום.
במקביל הוקמו מספר חינמונים נוספים.
בתחילת שנות ה-90 נוסדה רשת המקומונים קו עיתונות דתית, ובשנת 2005 נוסד המקומון "מרכז העניינים" בעריכת יצחק נחשוני, שהיה עורך "יום השישי".
בשנת תשנ"ז הוקם השבועון בקהילה על ידי דודי זילברשלג.
בגיליונו הרביעי החל העיתון לנהל מאבק נגד השבועונים המתחרים שקדמו לו ופרסם מכתב מכמה רבנים ובו כתבו .
בשנים 2000 - 2001 ניהלו גם העיתונים יתד נאמן והמודיע מאבק כנגד השבועונים.
בחודש תשרי תשס"א פורסם ביתד נאמן מכתב רבנים נגד הרדיו החרדי וה"עיתונים שאין עליהם פיקוח של גדולי ישראל", שעליו חתמו הרב אלישיב, האדמו"ר מויז'ניץ הרב מיכל יהודה ליפקוביץ', הרב שמואל וואזנר, הרב בנימין זילבר, הרב שטיינמן, הרב נסים קרליץ, הרב שמואל אוירבך ועוד.
לאחר לחצים פרסם הרב אוירבך מכתב נוסף, ובו כתב שמכתבו הקודם "הוצא מעניינו" ושעיתון שיוצא לאור משיקול מסחרי ושלא נוסד על ידי רבנים אינו יכול להביע השקפה נכונה.
לקראת סוף העשור הראשון של המאה ה-21 התחדש שוב המאבק נערכו כינוסים, הופצו חוברות הסברה וקול קורא של גדולי הרבנים בציבור החרדי.
את המאבק ליווה "יתד נאמן", שסיקר את המאבק בהבלטה ופרסם את מכתבי הרבנים.
תומכי השבועונים טענו שמאבקו של "יתד נאמן" נבע גם מסיבות כלכליות, כחלק מהתחרות בין העיתונים.
לאחר הקמת עיתון "הפלס", בשנת 2012 תקף העיתון כמה פעמים את "משפחה".
בינואר 2007 פרסמה לאה מיזל בעיתון "משפחה" שיר סאטירי תחת הכותרת קינה לאישה חרדית, המבכה את מצבה של האישה החרדית.
השיר מבקר את מדיניות הרבנים בציבור החרדי שבו נשים נדרשות לעבוד כדי לפרנס את בעליהן, אך מאידך הן מוגבלות למקצועות מסורתיים ונאסר עליהן ללמוד מקצועות רווחיים.
בתגובה פורסם ב"יתד נאמן" מאמר של העורך יצחק רוט שבו הוא משווה את הביקורת של מיזל לביקורתו של קורח נגד משה רבנו: "יש עיתון אחד, 'משפחה' שמו, המעז לקרוא לעצמו 'חרדי'...
וכל הסיפור ה'קורחי' הנ"ל הופיע בו במקום מרכזי.
עיתון השם ללעג ולקלס את מנהיגי הדור, מורי דרכו, ובמצח נחושה מבקש לערער על הוראותיהם, כדרכם הידועה של ה'מסכילים' (=המשכילים) מדורי דורות".
שבוע לאחר מכן פרסם "משפחה" התנצלות וכתב שהמסר בשיר הוצא מהקשרו.
בתחילת שנת תשס"ט (2008) התקיימה סדרת כינוסי הסברה לאברכים ובהם דיברו רבנים על "סכנת השבועונים".
בכינוסים הוקרא מכתבם של גדולי הרבנים הליטאים: יוסף שלום אלישיב, אהרון לייב שטיינמן, מיכל יהודה ליפקוביץ, חיים פינחס שיינברג, נסים קרליץ, חיים קניבסקי, שמואל אוירבך ונתן צבי פינקל: .
בכינוס בבני ברק בחשוון תשס"ט הקריא הרב שמואל יעקב בורנשטיין, ראש ישיבת "קריית מלך", את מכתבו של הרב ליפקוביץ שכתב כי "השבועונים מכשילים את הרבים בלשון הרע וליצנות, ולחינוך הילדים הוא סם המוות".
כנס מיוחד נערך עבור מנהלי תלמודי תורה בביתו של הרב חיים קניבסקי.
שכנו, הרב ישראל אליהו וינטרוב, אמר בכנס: "מוטל להביא לידיעת ההורים שאין המדובר על ויתור דבר טוב, אלא זהו הצלת שריפת נשמות החניכים ממש, אשר בונה דעתם לקרירות ופשרנות כלפי דברים שבקדושה".
מספר שבועות קודם לכן התפרסם ב"בקהילה" ריאיון עם הרב וינטרוב בנושא ההכנה הרוחנית הנדרשת לקראת יום הדין.
בתגובה פרסם הרב וינטרוב ביומונים מכתב חריף נגד "בקהילה", שבו האשים את השבועון בהשגת הראיון איתו על ידי התחזות ומרמה.
בגיליון חג הסוכות תשע"א (2010) פרסם "משפחה" מוסף מיוחד בשם "חרדים 2010", שעסק בהרחבה בהכשרה מקצועית.
הטור הפותח של המוסף נשא את הכותרת "חרדים, לפרנסתם".
לאחר החג פרסם "יתד נאמן" מאמר חריף נגד "משפחה".
כשבעים מנהלי תלמודי תורה מכל מגזרי הציבור החרדי פרסמו מכתב להורי התלמידים:
במקביל פרסמו מנהלי סמינרים של בית יעקב מכתב לתלמידות:
באב תשע"א פרסם איגוד הסמינרים תקנון לתלמידותיו, ואחד הסעיפים בו קובע כי "יש להתרחק מכל סוגי העיתונות שלא הוקמה ביוזמת גדולי ישראל".
המוסף "בן שלושים לכוח" ב"משפחה"
למרות ביקורת זו, בגיליון חג הפסח תשע"א (2011) פרסם "משפחה" מוסף מיוחד בנושא "בן שלושים לכוח".
הפתיח של המוסף היה: "משפחה בוחר את שלושים בני השלושים שעוד נשמע עליהם רבות, המניעים, השאיפות, ההצלחות, הכשלונות".
כל הנבחרים היו אנשי קריירה, ועל חלקם נכתב שכבר בהיותם בישיבה צפו שלא ירחק היום שיצליחו בעולם העסקים.
כותרת המאמר הפותח הייתה "והצלחתי – הגאולה החמישית".
בנוסף פורסמה בעיתון כתבה נרחבת על הרב נסים קרליץ ובה ראיון בלתי-רשמי עמו, צעד שניתן היה לפרש כמתן לגיטימציה של הרב קרליץ לעיתון.
זמן קצר לאחר מכן פרסם "יתד נאמן" מכתב של הרב קרליץ שבו הוא יוצא נגד השבועונים: .
למכתבו צורף גילוי דעת נוסף של רבנים וראשי ישיבות ובהם הרבנים עזריאל אוירבך, יהודה עדס, יגאל רוזן וברוך ויסבקר, שבו נכתב כי על ידי השבועונים "נגרם נזק רב לערכים נעלים ומקודשים אותם אנו עמלים להנחיל.
על כן יש להתרחק מהם ומכל השבועונים למיניהם".
בעקבות כך נפגשו ראשי השבועון עם הרב קרליץ ולדבריהם הם העלו בפניו יוזמה להקמת ועדת פיקוח רוחנית על העיתון שתהיה מקובלת עליו.
למרות זאת, כעבור זמן קצר פורסם שוב ב"יתד נאמן" וכן ב"המבשר" מכתבו האמור של הרב קרליץ, ועליו נוספו חתימותיהם של הרב יוסף שלום אלישיב והרב חיים קניבסקי.
עם זאת, ב"המבשר" הושמט שמו של הרב קרליץ, בשל חוסר הוודאות לגבי דעתו, וב"משפחה" נטען שהוא דרש שלא לעשות שימוש במכתבו.
בתגובה פרסם "יתד נאמן" מכתב נוסף, הפעם בכתב ידו של הרב קרליץ, האומר כי מעולם לא השתנתה דעתו על "חובת ההתרחקות מעיתון משפחה ושאר השבועונים למיניהם".
בימים שלאחר מכן היה "יתד נאמן" נתון למתקפה מצד מתנגדיו.
פורסמה חוברת אנונימית בשם "בדק בית" ובה ביקורת חריפה על "יתד נאמן" שלטענתם נמנע מלסקר כמה מהרבנים הליטאים, ובראשם הרב נסים קרליץ.
שבוע לאחר מכן פורסמה חוברת כנגד השבועונים, על ידי ארגון בשם "למעננו", בראשות הרב יוסף מאיר אלטמן, רבו של חוג חת"ם סופר בבני ברק.
בפתח החוברת מובא מכתב הסכמה לפעילות ההסברה, עליו חתומים כמה מרבני בני ברק, ובראשם הרב יצחק זילברשטיין.
ה'ראיון' עם בני הרב ליפקוביץ ב"משפחה"
בסיון תשע"א, בתוך ימי ה"שבעה" של פטירת הרב מיכל יהודה ליפקוביץ, פרסם "משפחה" כתבה ובה מעין שיחה עם בניו שבה סיפרו על אביהם.
לצד הכתבה פורסמה תמונה שבה נראה כתב השבועון יחד עם בני הרב ליפקוביץ.
בתגובה פרסמו בני הרב ליפקוביץ מכתב מחאה חריף ב"יתד נאמן", שבו נאמר: "הננו למחות כנגד השבועון 'משפחה' אשר ברוב עזות ובדרכים ערמומיות הציג מצג שווא שכביכול בימי השבעה דיברנו בפני עיתון פסול זה.
וכבר ידוע כמה התריע אבינו מורנו כנגד השבועונים".
לקראת סוף שנת תשע"א התפרסם כי השבועון "משפחה" עומד להוציא חינמון ולהפיצו בריכוזים החרדיים.
בעקבות זאת פורסם לקראת ראש השנה תשע"ב כרוז תחת הכותרת "ובערת הרע", ובו פסק הלכה בשאלה האם מותר ליטול את החינמונים מתיבות הדואר ולהשמידם.
הרב נסים קרליץ פסק: "אין בזה גזילה אלא הצלת הרבים, ואדרבה צריך להכיר טובה למי שמוציא אותם ומשליכם, והווי כמסלק נזק מחברו".
הרב חיים קניבסקי פסק: "סילוקו הוא בכלל 'ובערת הרע מקרבך', וכן הווה עובדא אצל מרן החזון איש והורה לעשות כן".
במקביל פורסם בשנית ה"קול קורא" מאת מנהלי הסמינרים המרכזיים בישראל של המגזר הליטאי, החסידי והספרדי, ובו הוסיפו: "ובפרט כאשר מנסים להרבות השפעתם על ידי חלוקתם בחינם, נתחזק ביתר שאת לשמור פתחי בתינו מנגע זה".
הפעם פורסם ה"קול קורא" בשלושת היומונים החרדיים – "יתד נאמן", "המודיע" ו"המבשר".
כרוז דומה פורסם בכסלו תשע"ב, עם הופעת החינמון, ועליו חתמו כחמישים רבני שכונות וקהילות.
בין החותמים: הרבנים עזריאל אוירבך, יצחק זילברשטיין ומרדכי גרוס.
כעבור כמה ימים שלחו חלק מהרבנים החותמים מכתב לרבנים הקשורים ל"יתד נאמן" ובו כתבו שאנשי העיתון משתמשים בחתימותיהם בהקשר אחר במאבקם נגד "משפחה".
הם דרשו שלא לעשות שימוש בחתימתם עד להכרעת הרב יהודה סילמן.
חלק מהחותמים אמרו שחתימתם זויפה או נלקחה במרמה.
כשבוע לאחר מכן הגיע המאבק לשיאו, עם פרסום גילוי דעת של הרב יוסף שלום אלישיב, אשר לראשונה יצא במכתב-יחיד ומיקד אותו כנגד "משפחה": "כבר הבעתי דעתי אודות השבועון 'משפחה', המסלף ומטשטש השקפת התורה.
ועתה בא להרבות השפעתו ותפוצתו.
יש לעמוד על המשמר לבל ייכנס לבתי היראים לדבר ד', ובוודאי שאין להכשירו ולסייע בידו".
המכתב פורסם ב"יתד נאמן" וב"המבשר".
היחס לצה"ל לאחר חקיקת חוק הגיוס החדש
בשנת 2014, לאחר ביטול חוק טל וחקיקת חוק הגיוס החדש, התחדש המאבק בשבועונים החרדיים, ובעיקר נגד השבועון "משפחה".
בעוד היומונים החרדיים מזהירים מפני "גזירת הגיוס" כלשונם, הואשמו השבועונים החרדיים, ובראשם "משפחה", בסיקור אוהד של צה"ל.
במהלך מבצע צוק איתן פרסם "משפחה" את תמונות הנופלים, לצד מילות הערכה אישיות.
יו"ר העיתון, אלי פלאי, אמר כי הפרסום הוא אכן תופעה חדשה בעיתונות החרדית אך היא נותנת ביטוי לתודעת האחדות הכלל-יהודית שהופגנה באותה תקופה, מאז רצח שלושת הנערים.
בריאיון לערוץ 2 אמר פלאי כי הוא מקווה שה"ביחד" שנוצר ימשיך.
בתגובה פרסם "הפלס" מאמר נרחב נגד "משפחה" וגורמים נוספים, והם הואשמו בניסיון ליצור אווירה אוהדת לצה"ל בקרב הציבור החרדי.
באותה תקופה פרסם "משפחה" ריאיון עם מח"ט גבעתי הדתי עופר וינטר, ובתגובה האשים "הפלס" את "משפחה" בסיוע לקמפיין של הקמת גדוד חרדי בגבעתי.
באוקטובר 2014, במהלך דרשה בסעודה שלישית, קרא האדמו"ר מוויז'ניץ לחסידיו שלא לקרוא את העיתון "משפחה" ואת שאר השבועונים והחינמונים החרדיים ואמר שאסור להכניסם לבית משום שאינם מתאימים ליהודים חרדים.
בפרסומים השונים מועלות טענות שונות כנגד השבועונים החרדיים.
הדברים מלמדים על ההבדלים שבין תפיסת העולם העיתונאית של היומונים החרדיים הקשורים לממסד לזו של השבועונים העצמאיים.
עיתון חרדי נועד מעצם מהותו לספק מידע חדשותי בסיסי ולהוות תחליף ל"עיתונות החילונית".
כדי לקבל את המידע הנדרש באופן כשר די ביומונים, וכל מה שמעבר לכך בעייתי.
השבועונים, לטענת מתנגדיהם, קמו כדי להרחיב את מטרת צריכת העיתונים ולספק לקורא סוג של בילוי והנאה.
המניע העיקרי בהוצאתם של ביטאונים המייצגים קבוצות ומפלגות שונות בציבור החרדי הוא אידאולוגי.
לעומת זאת, השבועונים הפרטיים והעצמאיים יוצאים לאור על ידי גורמים פרטיים ממניעים עסקיים וכלכליים.
כשיש התנגשות בין השיקול הכלכלי לשיקולים של השקפה ואידאולוגיה - השיקול הכלכלי גובר.
כך למשל, מודעות שאינן עוברות את הסף בעיתונים היומיים מסיבות של השקפה או סגנון נכנסות בקלות לשבועונים (למשל, מודעות של רשתות מחללות שבת או של הופעות זמרים, שנאסרו על ידי הרבנים).
כמו כן, בעיתונים פרטיים יש מקרים שבהם כתבות וראיונות ממומנים על ידי בעלי עניין או על ידי מושאי הכתבות, והעיתון נאלץ לאפשר להם להשמיע את דעותיהם גם אם הן אינן הולמות לגמרי את ההשקפה החרדית.
יש בהם כתבות, סקירות ומאמרים תורניים לרוב, וכן סקירות מטעם המפלגה או הקבוצה שאליה משתייך העיתון, אך הם נמנעים מלסקר סנסציות.
הם גם נמנעים עקרונית מלסקר את ההתרחשויות הפוליטיות הפנימיות בקבוצות החרדיות השונות.
כתוצאה מכך במקרים רבים המוצר הוא "יבש" למדי ואינו מספק את יצר הסקרנות הטבעי של הקורא.
הציבור החרדי משופע ב'חדשות' עסיסיות ("נייעס"), ועד להופעת השבועונים הדרך היחידה להעברת ה'חדשות' הייתה מפה לאוזן.
השבועונים מסקרים בהרחבה את החדשות הפנים-חרדיות, מדווחים על התככים והרקיחות הפוליטיות, ולעיתים הם משמשים מקור מידע יחיד (אם כי בשנים האחרונות הצטרפו אליהם ערוצי תקשורת טלפוניים ("קווי נייעס")).
חלק מהכותבים בשבועונים משתייך לאגף המודרני של הציבור החרדי.
לא ייתכן, אומרים המתנגדים, שמשפחות חרדיות המקפידות על טהרת החינוך של ילדיהן יושפעו מכתיבתם ודעותיהם של אנשים אלו.
באחד הכינוסים נגד השבועונים אמר הרב מיכל זילבר: "עבדים משלו בנו!
מי הם אלה שכותבים, מי הם אלה שאומרים דעה?
בנוסף, כחלק מהקו הפתוח של השבועונים הם נותנים במה לאישים מן המגזר הכללי.
הם מביאים ראיונות מצולמים עם חילונים, לעיתים תוך הצגתם באור חיובי וענייני.
במכתב שכתבו מנהלי תלמודי התורה כנגד השבועונים נכתב: "אף העזו להגדיל רעתם, בהעמדת במות של כבוד לעומדים בראש המערכות כנגד קדשי ישראל, שאף ניצלו במה זו בדרכי חנופה להכניס מארסם ורעלם".
השבועונים מנתחים אירועים אקטואליים, מדיניים ופוליטיים, בגישה המקובלת בעיתונות הכללית, הכוללת פרשנות וניתוח מעשי המדינאים והפוליטיקאים כאילו הם אחראים להתרחשויות.
גישה זו מנוגדת, לדעת המבקרים, להשקפה התורנית הראויה ומצננת את האמונה בהשגחה האלוהית.
הסיקור של התככים הפוליטיים הפנימיים, כולל בחצרות הרבנים, משאיר את הרושם אצל הקורא כי הרבנים נתונים להשפעתם של הפוליטיקאים.
לא פעם נוצר הרושם כי הרבנים עצמם הם חלק מהמשחק הפוליטי.
הצגת הדברים הזו, טוענים המתנגדים, יוצרת זילות בדעת תורה ומצננת את היראה והכבוד לרבנים ואת הציות להם.
באחד הכינוסים אמר הרב מיכל זילבר: "עצם העיסוק כאילו בדרכי הנהגתם והכרעתם של גדולי הדור הוא חמור ביותר...
כשמתחילים להביא: זה אמר כך וזה אמר כך, שמים אותם על השולחן, בוחנים את השיקולים, מספרים כל מיני מרקחה שנעשו נאמרו מאחורי הקלעים - כל זה עלבונה של תורה".
לעיתים מועבר מסר סמוי לקוראים כאילו מקורביהם של הרבנים שולטים ברבנים, והוראות ציבוריות שיצאו מן הרבנים הן למעשה של המקורבים ואנשי החצר המשתמשים ברבנים ככלי משחק.
גישה זו, טוענים המתנגדים, הייתה הגישה שנקטו המשכילים, שטענו כי הרבנים זקנים ומנותקים ואינם חשופים להוויות העולם והחלטותיהם מוטעות משום שהם ניזונים ממידע סובייקטיבי שמספקים להם אנשי החצר.
אחת הדוגמאות האופייניות לכך היא עצם המאבק בשבועונים והאיסור שפרסמו הרבנים על קריאתם.
בריאיון ל"בשבע" אמר עורך "משפחה", משה גרילק, כי המאבק נגד השבועונים הוא של "יתד נאמן": "יתד נאמן היו רוצים לראות אותנו נעלמים.
הסיבה היא כלכלית, כי הם מרגישים מאוימים מההצלחה שלנו, אבל הם מתעטפים באצטלה רוחנית וטוענים שכביכול אנחנו לא מספיק חרדים.
הם לוקחים מאמר שלנו, מראים לרבנים ואז הרבנים אומרים שאסור".
הציבור החרדי מחנך את בניו להעריץ רבנים, אדמו"רים וגדולי תורה.
בעיתונות היומית אין שום סימני אהדה והערצה לדמויות שאינן מהתחום התורני והרבני.
לעומת זאת, השבועונים, בהיותם בנויים על שיקולי רייטינג ובעלי גישה פתוחה, מסקרים ומראיינים "ידוענים" דתיים, חלקם רחוקים מנטלית מעולם התורה.
ברשת העיתונים של "קו עיתונות דתית" הופיע במשך תקופה מדור רכילות, המזכיר בצורתו ובתוכנו את מדורי הרכילות בעיתונות הכללית (כולל הביטויים "נצפה" ו"יקיר המדור"), כשבמרכזו ידוענים מעולם העסקים, העיתונות, הפרסום והמוזיקה במגזר החרדי והדתי, חלקם מוקצים לגמרי בעיתונות היומית החרדית.
כמו כן מפרסמים השבועונים, ובעיקר "משפחה", כתבות, וכן מוספים מיוחדים, בנושאים הקשורים בבילוי ונהנתנות.
נושאים אלו, ובהם עיצובים, טיולים ומכוניות, זרים לזרם המרכזי של הציבור החרדי ומנוגדים להשקפת עולמו הדוגלת בחיי רוח והסתפקות במועט.
מנהלי השבועונים טוענים כי הם מקדישים חלק נכבד בעיתון למאמרים תורניים ולכתבות בנושאים תורניים.
על כך כתב הרב מיכל יהודה ליפקוביץ: "ואף הדברי מוסר והסיפורי צדיקים וכיוצא בזה אלא יוצא מהם שום תועלת, כי הנזק אשר מהם הורס את הכל".
כמו כן, מנהלי השבועונים טוענים כי הם הקימו ועדת ביקורת והעיתון כפוף למרותה.
כנגד זה טוענים מתנגדיהם כי המפקחים מתמנים על ידי בעלי העיתון, וממילא הם 'מפקחים מטעם' והקובעים האמיתיים הם בעלי העיתון.
עוד הם טוענים כי הקונספט של שבועון חרדי כפי שהוא כיום, המשמש "סופרמרקט של דעות", אינו מאפשר עמידה בסטנדרטים של כשרות.
כראיה הם מביאים את דברי הרב נסים קרליץ במכתבו נגד השבועונים: "ופשוט שעל סוג עיתונים כאלו לא שייך לתת שום הכשר כלל".
האידיאל החרדי הוא לימוד תורה ועיקר מטרת החינוך היא להצמיח דור של תלמידי חכמים שלימוד התורה הוא עיקר חייהם.
השבועונים, ובראשם "משפחה" - לדעת מתנגדיהם - מובילים קו של עידוד לרכישת השכלה והשתלבות חרדים במעגל העבודה.
לטענתם, השבועונים מטיפים במסרים סמויים וגלויים לשאיפה לקריירה ולמצליחנות חומרית.
לדעת מתנגדיהם, השבועונים, בעיקר "משפחה", מובילים קו של "החרדי החדש".
כחלק משיווק התדמית של החרדים, טוענים המתנגדים, חשוב לשבועונים להציג חרדי חדש, כזה שאינו שייך ל"עולם המיושן".
כשיצא "משפחה" להגנת הציבור החרדי כנגד העוול שעושים לו כלי התקשורת במדינה, טען כי למעלה מ-80 אחוז מהציבור החרדי שייך למעגל העבודה.
כעיתונים כלל-חרדיים, עצמאיים ומסחריים, מנסים השבועונים לפנות לקשת הרחבה ביותר של קהלים, כדי להשיג כמה שיותר קוראים.
לכן - טוענים מתנגדיהם - הם צריכים לרצות את כולם, מאנשי נטורי קרתא ועד ולדתיים לאומיים.
פלורליזם חרדי ופתיחות תקשורתית נידונו לכישלון מראש אצל מי שמקפיד על חינוך ילדיו ושומר את ביתו מהשקפות זרות.
הם יורים גם בסוסים הוא רומן שחיבר הוראס מקוי והתפרסם לראשונה ב-1935. עלילת הרומן עוסקת בתחרות ריקוד, מרתונית-מקאברית, בתקופת השפל הגדול בארצות הברית.
הספר זכה גם לעיבודים שונים בקולנוע ובתיאטרון.
הרומן מתחיל בהקראת גזר דינו של רוברט סיוורטן, בחור צעיר החולם להיות במאי בהוליווד, שמואשם ומודה ברצח של גלוריה בייטי.
במהלך הדיון בבית המשפט מהרהר רוברט ברצח וסבור כי הוא עשה עם גלוריה חסד.
סיפור הרומן בין השניים נקטע בסוף כל פרק במובאות מן המשפט.
רוברט מכיר את גלוריה בבוקר שבו שניהם נדחים מקבלת תפקידים משניים.
גלוריה, שחולמת להיות כוכבת, מתגלה כבחורה פסימית ואובדנית.
היא גדלה כיתומה בבית דודה שבמערב טקסס, ובעקבות הטרדות מיניות מצידו היא ברחה לדאלאס.
משלא מצאה פרנסה ניסתה להיעצר ללא הצלחה, ולאחר הטרדה מינית נוספת שחוותה ניסתה להתאבד.
גלוריה משכנעת את רוברט להשתתף בתחרות "מרתון ריקודים" שנערכת באולם שבחוף הים, בה המשתתפים מחויבים לרקוד על פי זמן מוגדר מראש.
היא מקווה כי אחד מהבמאים או המפיקים שנוהגים לפקוד את המרתונים יבחין בה וילהק אותה לסרט.
התחרות מחולקת לתחרויות קטנות ומפרכות של שעה וחמישים דקות ריקוד שבסופן כעשר דקות מנוחה.
144 זוגות משתתפים בתחילת התחרות, רובם צעירים מחוסרי עבודה, שברצונם לזכות בפרס הסופי כ-1,000 דולר.
במהלך התחרות מתרחשות שערוריות שונות ואף אירועים מבוימים שמפרסמים אותה.
בחלוף מספר שבועות של מרתון בהם נוכחות הקהל דלילה, מתחילות להתקיים תחרויות מרוץ "דרבי", בהן על הזוגות להקיף מסלול על רצפת האולם, כשהזוג שמגיע אחרון נפסל.
השופטים בתחרות שסופרים את מספר הסיבובים שביצע כל זוג מגיעים מקרב הקהל, כשבפועל לעיתים פסלו המארגנים זוגות שלא הגיעו אחרונים.
לאחר כשלושה שבועות מכירים גלוריה ורוברט את גב' ליידן, אישה מבוגרת שפוקדת באופן קבוע את האולם, אוהדת את הזוג ומשמשת כאחת השופטות במרוץ.
גב' ליידן מוצאת עבור הזוג נותן חסות שדואג להם לביגוד והנעלה.
בשלב מסוים היא מזהירה את רוברט מגלוריה ומבקשת ממנו להתרחק ממנה עם תום התחרות.
היא אף רומזת לו כי באפשרותה לממן לו הפקת סרט בתום התחרות.
התחרות מתבטלת לאחר 879 שעות ריקוד בלתי פוסקות, בעקבות הירצחה בשוגג של גב' ליידן, שמתרחש בבר הסמוך לרחבת הריקודים, ובעקבות לחץ מצד ליגת האימהות, מקבלים הזוגות הנותרים פיצוי של 50 דולר.
לאחר מכן רוברט וגלוריה יושבים לראשונה ומביטים בים, גלוריה מבקשת מרוברט להרוג אותה ורוברט נענה לבקשתה.
כשנשאל רוברט מדוע עשה זאת, השיב "הם יורים גם בסוסים, לא?", אזכור לאירוע מילדותו, שבו סבו ירה בסוסתו האהובה כהמתת חסד, לאחר ששברה רגל.
הרומן תואר כמקדים את זמנו בביקורות והושווה למתרחש בתוכניות מציאות אשר מנצלות את מעמדם וגילם של המשתתפים.
הספר קיבל בצאתו ביקורות צוננות ובמשך שנים רבות תורגם באופן מחתרתי לשפות שונות.
כעבור עשור מצאתו זכה להצלחה רבה באירופה ולתרגומים רשמיים לשפות אחרות.
הספר הוקרא בחוגי האקזיסטנציאליסטים בצרפת.
בשנת 1969 עובד לסרטו של סידני פולאק בכיכובם של מייקל סראזין (רוברט), ג'יין פונדה (גלוריה) וסוזאנה יורק (אליס).
ב-1983 עובד למחזה באוסטרליה ולאחר מכן בממלכה המאוחדת ובמדינות נוספות.
בשנת 2012 תורגם הספר לעברית ויצא בהוצאת אחוזת בית.
המאגוצ'י אוסאצ'י (ביפנית: 濱口 雄幸; 1 באפריל 1870 - 26 באוגוסט 1931) היה פוליטיקאי יפני וראש ממשלת יפן ה-27.
אינוקאי נולד בעיר קוצ'י שבמחוז קוצ'י, באי שיקוקו, בנו של פקיד ממשלתי במשרד היערנות.
הוא סיים את לימודי המשפטים שלו באוניברסיטת טוקיו, ופתח בקריירה בירוקרטית במשרד האוצר.
הוא התמנה למנהל האגף למונופול במשרד ב-1907, לסגן השר לתקשורת ב-1912 ולסגן שר האוצר ב-1914.
המאגוצ'י נבחר לבית הנבחרים של יפן ב-1915, כחבר מפלגת קנסייקאי.
הוא כיהן בתפקיד שר האוצר בכהונותיו הראשונה והשנייה של קאטו טקאקי, ובתפקיד שר הפנים בממשלתו של ואקצוקי רייג'ירו.
המאגוצ'י הפך לנשיא מפלגת ריקן מינסייטו, לאחר שקנסייקאי התאחדה עם מפלגת סייו הונטו ב-1927.
לאחר התמוטטות ממשלתו של טנאקה גיאיצ'י ב-1929, החליפו המאגוצ'י בראשות הממשלה, והרכיב ממשלה שכלל בעיקר חברי מפלגת מינסייטו.
דעת הקהל הייתה בעד המאגוצ'י, ובראשית כהונתו הצליח לעמוד בפני הממסד הצבאי היפני, שבאותן שנים צבר כוח רב.
עם זאת, הסכמתו לאמנת לונדון ב-1930, שהגבילה את מרוץ החימוש בין המעצמות, והותירה את יפן בעמדת נחיתות לעומת ארצות הברית ובריטניה, עוררה עליו גל ביקורת מצד חוגים שמרנים וגורמים צבאיים, שטענו שהוא מזלזל בביטחון המדינה.
ביקורת זו גררה התעוררות לאומנית בקרב הציבור היפני, שהובילה בסופו של דבר להתפרקות ממשלתו.