tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נמצא כי האתר, שננטש עם השנים, יושב מחדש במהלך התקופה הרומית, והיה ליישוב חקלאי שהתקיים עד ימי הביניים.
בשטח החורבה אותרו שרידי מבנה ציבורי גדול, ובו אבני גזית, חוליות עמודים ואבני מזוזה, האופייניים לבתי כנסת מתקופת התלמוד שנתגלו באזור.
חורבת תנור , הנקרא גם "עלר תחתון" ("علار السفلي"), היה כפר ערבי פלסטיני בנפת ירושלים, ליד היישוב עלר.
הכפר ננטש במלחמת העצמאות ב-21 באוקטובר 1948 תחת מבצע ההר.
החורבה ממוקמת כ-18.5 ק"מ ממערב לירושלים.
עין תנור הוא מעיין ניקבה קצר המאפשר הליכה זקופה במים הרדודים לאורך כ-20 מ' עד לחדר הנביעה.
המעיין נחפר לשם הגברת זרם המים במקור.
במהלך המאה ה-12 השתכן במקום מנזר כפרי הבנוי ממספר קשתות, קיר חוצץ וקפלה.
הארכאולוג הבריטי דניס פרינגל טען שהמבנה הוקם בשנת 1169 והיה בית נזירים ציסטרציאנים בשם מנזר סלבטיו.
נמצאו שני מסמכים המתוארכים למאה ה-13 בהם כתוב כי ההכנסה של הכפר הושקעה בבית ספר מצפון להר הבית.
חורבת תנור מוזגה לאימפריה העות'מאנית בשנת 1517 ביחד עם פלשתינה (ארץ ישראל).
ובשנת 1596 הופיעה בטאבו בשם "עלר התחתונה" באותו מחוז של ירושלים תחת אוכלוסייה של 7 משקי בית.
העות'מאנים הטילו עליהם מס של 33.3% על חיטה, שעורה, זיתים ויבולי קיץ.
מבקר כתב בשנת 1875 שאוכלוסיית המקום הייתה 400 איש אך המקום ננטש עד למאה ה-20.
בשנות המנדט המאוחרות המקום הוכרז ככפר.
שש משפחות ערביות מבית עיטאב התיישבו בהריסות מהתקופה הצלבנית בסכסוך על מים, שטח ודרכים עם המתיישבים מעלר.
הסכסוך הסתיים כשהמקום ננטש ב-1948.
המקום נכבש בשנת 1948 על ידי חטיבת הראל תחת מבצע ההר שהיה במהלך מבצע יואב.
בשנת 1992 נחקר המקום ושישה מתוך עשרת הבתים שהיו שם נהרסו.
המקום מוזג עם עלר והישוב הקרוב ביותר כיום הוא מטע.
חורבת רקית היא אתר ארכאולוגי בתחום גן לאומי הר הכרמל, על מורדות הר שוקף, בגובה כ-370 מטר מעל פני הים.
במקום שרידים של יישוב מהתקופה הרומית-ביזנטית והערבית הקדומה.
השם הערבי של החורבה הוא רוקיטיה שפירושו כנראה יונת הבר.
בעבר היה כאן כפר דרוזי קטן שחרב בימי מרד הפלאחים נגד אבראהים פאשא בשנת 1840. השרידים כוללים שרידי מבנים, בריכת אגירה מכוסה עפר ולידה אבן שוקת שבורה, בית בד, גת עם משטח א-סימטרי לדריכת ענבים ובור היקוות עגול, ומערת קבורה חצובה בסלע.
שביל ישראל עובר בחורבת רקית.
למקום ניתן להגיע רגלית מחניון רקית הסמוך.
בין הריסות בית הבד נמצאת אבן "ים" ענקית (קוטר 1.95 מ' וגובה 65 ס"מ).
במרכז אבן הים חור מרובע דרכו הוצב מוט עץ אנכי ארוך.
על מוט זה הורכב ציר אופקי שהוחדר דרך האבן השנייה, הטוחנת, המכונה "ממל" או "מפרכה" שנראית גם היא בצילומים כאן ליד הים.
אל ציר האבן הטוחנת נהגו לרתום בהמה בדרך כלל חמור.
הבהמה צעדה קדימה במעגלים ועם תנועתה סביב הים, הסתובב הממל וכתש את הזיתים.
הזיתים הכתושים הועברו ל"עקלים" (סלים קלועים) עליהם לחצה קורת העץ כבדת המשקל (היא ה"בד" שעל שמו נקרא כל המתקן) שקצה אחד שלה נשען בגומחה בקיר באזור העקלים והקצה השני נשאר חופשי.
כדי להגביר את הלחץ של הבד על העקלים באופן הדרגתי ניתלו אבנים כבדות על הבד (בימין איור 2 ניתן לראות משקולת כזאת ולה חור שדרכו הועבר החבל שנקשר לבד).
השמן שנסחט בלחץ הבד נזל אל בור איסוף שמן הנקרא "עוקה" (אולי הבור המרובע בשמאל איור 3).
מבוא חצוב באורך 8.2 מ' מוביל לפתח מרובע בתוך מקמר.
מעל הפתח חקוקה מסגרת בצורת טבלת אזניים (טבולה אנסטה) ובה רוזטה, ומשני צדי הפתח חקוקות רוזטות דומות.
מעל המסגרת חקוקה כתובת ביוונית - "MAREINOVIN IHMION".
ראו איורים 1 ו-4. בפנים המערה (איור 5) חדר מרובע קטן.
בקירות השמאלי והאחורי מקמרים עם אגני קבורה (כיום הרוסים).
מעל האגן של הקיר האחורי כוך מרובע בעל פתח עם שקע לציר דלת ולבריח.
מימין לאגן האחורי כוך קבורה נמוך, ובקיר הימני שלושה כוכי קבורה נוספים (לא נראים בצילום).
חורבת צופין (נכתב גם "חירבת סופין") היא גבעה, בגובה 124 מטר מעל פני הים, הממוקמות בסמוך לכיכר הכניסה המזרחית של קלקיליה ומשקיפה על ישובי השרון.
לאחר מלחמת העצמאות הוקם במקום מוצב קטן של צבא ירדן.
במבצע שומרון, פעולת תגמול שנערכה ב-10 באוקטובר 1956 נגד משטרת קלקיליה, ניהלה יחידה מחטיבת הצנחנים קרב קשה ורב נפגעים בחורבת צופין.
פעולת תגמול נוספת בוצעה בסמפמבר 1965, בה פוצצו משאבות מים בקלקיליה, בתגובה ירה הצבא הירדני אש מרגמות לקיבוץ אייל ממוצב חורבת צופין.
ב-6 ביוני 1967, ביום השני למלחמת ששת הימים, הפגיז מח'רבת צופין תותח לונג טום של הצבא הירדני את תל אביב.
פגז אחד פגע בחצר האחורית של בית ברחוב רייך 5 (ואחורי הבית ברחוב פרישמן 82) וגרם לנזק ברכוש, אך למרבה המזל, לא היו נפגעים בנפש.
ההפגזה הקצרה נפסקה כשכוח של חטיבה 5 בפיקודו של זאב שחם כבש את המוצב.
בקרב נהרגו שישה חיילי צה"ל.
בכניסה אל המוצב הוקמה אנדרטה צנועה עליה נחקק: "חרבת צופין, מוצב ירדני, נכבש על ידי יחידות עוצבת השריון.
אנדרטה לנופלים, הוקמה על ידי חבריהם, 6.6.67".
ב-1969 הוקמה מעל תעלות הקשר של המוצב אנדרטה חדשה בה הוצב תותח אנטי-טנקי.
על קנה התותח נחרט הפסוק: "ולא ישא גוי אל גוי חרב".
מרכיב של האנדרטה הועבר בשנות ה-90 ליער המגינים.
תותח הלונג-טום הירדני שהפגיז את תל אביב נלקח שלל, הוצב בשדרות רוטשילד, ואחר כך נמסר למוזיאון בתי האוסף לתולדות צה"ל.
כקילומטר מצפון מזרח לחורבת צופין, הוקמה בשנת 1989 ההתנחלות צופים (שנקרא בתחילה "צופין").
בשנות ה-2000 התרחב השטח הבנוי של קלקיליה לאזור חורבת צופין ובמקום נבנה מסגד עם כיפה ושני מינרטים מוזהבים.
חורבת ראש זית היא אתר ארכאולוגי במערב הגליל.
האתר שוכן על שלוחה המשתפלת מהרי הגליל התחתון שבמזרח ועד עמק עכו שבמערב, בתחום שבין הגליל ומישור החוף הצפוני.
האתר נמצא כ־15 קילומטרים מזרח לעכו וכ־6 קילומטרים צפון־מערב לתל כיסאן.
הארכאולוג צבי גל, שניהל באתר מספר עונות חפירה, מזהה אותו עם כבול המקראית, ששמה נשתמר בכפר הערבי כאבול, הנמצא כקילומטר וחצי דרומית לאתר.
כבול המקראית הוזכרה לראשונה בספר יהושע כעיר בנחלת שבט אשר.
כבול הוזכרה שוב בספר מלכים, בו מסופר שלאחר שחירם מלך צור הפיניקית מילא את הבטחתו בנוגע לעצי ארז וברוש ולזהב ונשלמה בניית מקדש שלמה וארמון המלך, שלמה המלך בן בריתו נתן לו עשרים ערים בגליל; חירם לא היה מרוצה, ככתוב: .
האמוראים עסקו במשמעות השם "כבול:
רב הונא סבר שאנשי המקום היו "מכובלין", כלומר כבולים ומוקפים בכסף ובזהב.
שאל אותו רבא: אם כן, למה לא מצא המקום חן בעיני חירם?
והשיבו רב הונא שמשום עושרם הרב, היו מפונקים ולא רצו לעבוד, ואילו חירם חיפש אנשים שיעבדו עבורו.
רב נחמן בר יצחק אמר שכבול הייתה "ארץ חומטון" כלומר ארץ של חולות והיא נקראה "כבול" משום שהרגל הייתה טובעת בה "עד כבלא" כלומר עד הקרסול.
והוא מציין ש(בתקופתו) אנשים נהגו לקרוא לאדמה רעה "ארעא מכבלא דלא עבד פירי" כלומר ארץ כבולה, שאינה מניבה פרי.
יוסף בן מתיתיהו הזכיר שבזמן המרד הגדול העיר הייתה בצורה וכשהגיע המצביא הרומי לכבשה, מצאה ריקה, כי תושביה ברחו.
הוא השתומם למראה יופיה של העיר וציווה להוציא את כל שלל העיר ולהעלותה באש.
לאחר החורבן, התגוררה בכבול משפחת הכהנים שכניה,
במאה השלישית חי בכבול האמורא הארצישראלי - רבי זכאי דכבול.
מדרום לכפר ישנה מערת קבורה הנושאת את שמו "מערת זכאי".
על אף שהאתר הוזכר במפות הוא נסקר לראשונה רק בשנת 1981 במסגרת סקר הגליל העליון אותו ערך צבי גל.
אחת הסיבות לחוסר תשומת הלב שקיבל האתר היא מיקמו בתוך יער שגב של קרן קיימת לישראל.
בראש הגבעה מצוי מבנה ריבועי גדול מתקופת הברזל שאורך צלעותיו 15 מטרים.
המבנה מוקף חומה בעובי 2.3 מטרים ושטח המתחם הכולל הוא 25 על 25 מטר.
בעת חפירת האתר המתחם היה קבור תחת תלולית בגובה 3 מטרים.
למבנה שני מגדלים בפינות המערביות.
את המבנה בנו הפיניקים לאור הכלים הפיניקיים הרבים שנמצאו בו.
רוחב קירות המבנה מעל מטר אחד ובעוד הוא עשוי אבני גוויל, פינותיו עשויות אבני גזית המסודרות בשיטת ראש ופתין.
המבנה חרב פעמיים בשריפה ושרידי הקומה השנייה מילאו אותו.
הממצאים רבים והם מעידים על כך שמדובר במצודה או אחוזה ממלכתית שלה שימוש מסחרי, מנהלי וכלכלי.
הממצאים כוללים פקקים חתומים עשויים טין, קנקנים בהם נשמרו היטב גרעיני חיטה ועדשים, שרידים של יין ושמן זית וטבעות חותם אשר חתמו ככל הנראה משלוחים בשקים.
בנוסף נמצאו מספר רב של כלי ברזל חקלאיים, בהם חלקי מחרשות, מגלים וגרזנים.
על חלק מהחרסים זוהו כתובות.
אחת מהן אומרת "יין חמר".
באתר התקיים גם מסחר של כלים חקלאיים.
על פי הממצאים, הוקמה המצודה באמצע המאה ה־10 לפנה"ס ונחרבה ברבע הראשון של המאה ה־9 לפנה"ס.
נראה כי במהלך התקפת המצודה חסמו יושביה את הכניסה באמצעות אבנים.
כמו כן, נמצאו מספר ראשי חיצים באתר.
המצודה דומה מאוד בממצאיה לאתר שבתל כיסאן, הוא אתר פיניקי מובהק.
נראה כי המצודה הייתה ללא ספק חלק מהעולם הפיניקי.
על גבי שאר האתר ומסביב למבנה המרכזי מצוי שרידים של כפר.
מסביב לכפר נמצאה טרסה שייתכן כי היא שריד של קיר שהקיף את הכפר בשטח של 25 דונם.
באתר לא נמצאו מקורות מים ונמצאו רק כמה בורות חצובים.
באתר נמצאו 12 גלי אבנים אשר מהווים שרידים של בתי הכפר.
המבנים של הכפר הם מבינים מלבניים פשוטים וניכרים בהם מבנים בעלי ארבעה מרחבים ושלושה מרחבים.
הבתים עשויים אבנים שמקור חלקן מחורבות המצודה.
מספר בתים, שחלקם נשתמרו כגלי אבנים, נחפרו ונראה כי הכפר התקיים, לפחות בתקופה המאוחרת שלו, כאשר המצודה כבר הייתה חרבה.
באחד הבתים נמצאו מכלול של בית בד, דבר המעיד על כך כי תושבי הכפר עסקו ביצירת שמן זית.
מכלול הכלים שנמצאו בו שונים במהותם מאלה שנמצאו במבנה הפיניקי ומשקפים את התרבות הישראלית באזור.
זמנו של הכפר, או ימיו האחרונים נקבעו לסוף המאה ה־8 לפנה"ס.
התמונה העולה מהמחקר היא שבחורבת בית זית הוקם יישוב כפרי קטן במחצית הראשונה של המאה ה־10 לפנה"ס אותו ניתן לזהות עם כבול המופיעה בספר יהושע, שם נכללת בנחלת שבט אשר.
במחצית השנייה של המאה, הוקמה באתר המצודה הפיניקית שהייתה מרכז מנהלי, מסחרי וכלכלי פיניקי באזור.
הרקע להקמת המצודה יכול להיות מסירת האזור לצור הפיניקית בידי שלמה כמתואר בספר מלכים.
המצודה חרבה בסוף המאה ה־10 או בתחילת המאה ה־9 לפנה"ס מסיבה לא ברורה.
באתר הוקם כפר חדש שניכר על פי הממצאים שבו שהוא שונה מהותית מהאתרים הפיניקיים באזור וייתכן שמדובר בישראלים שבנו מחדש את כבול.
עדות נוספת התומכת בגרסה זאת היא שבתל כיסאן הסמוך, לא נראה שינוי שכזה, מה שמעיד על כך שמדובר בשינוי דמוגרפי בלעדי לאזור כבול.
היישוב בחורבת ראש זית חרב כאמור בסוף המאה ה־8 לפנה"ס יחד עם שאר יישובי צפון הארץ כחלק ממסעו של תגלת־פלאסר השלישי, מלך אשור, בשנת 732 לפנה"ס ועם זאת הסתיימו תולדות היישוב באתר.
הפריט, אותו זיהה חוקר האתר צבי גל כחותם, נמצא בשנת 1990 במבנה סמוך למצודה.
המבנה, שקיבל את המספר 307, נמצא 15 מטר מערבה למצודה הפיניקית וניכר כי הוא התקיים באותו הזמן עם המצודה.
החפץ הוא למעשה לוח ברונזה שטוח.
אורכו כ־7 ס"מ ורוחבו כ־4. עוביו פחות מס"מ אחד.
על פניו של הלוח מעוצב כרטוש מצרי.
בגבו של הלוח ידית המעוצבת כמו רגליים של חיה ואליה מחוברת חתיכת ברזל אשר הייתה אולי חלק משרשרת.
ייתכן שמקור אותו החפץ במצודה והוא התגלגל לידי התושבים החדשים ונשמר בגלל ערכו.
בחלקו העליון מצויות עינו של הורוס, אל המלחמה המצרי.
בחלק האמצעי נמצאת שמש עם כנפיים ובחלק התחתון שני בזים שהם גם סמל של הורוס, ובינם הסמל המצרי ענח', שהוא סמל של חיי נצח.
מתחת לכרטוש מופיעים הירוגליפים שלא פוענחה משמעותם.
מעל הכרטוש מצוי דגם של כותרת מהגנון הנפוץ בפיניקיה וסוריה של תקופת הברזל.
חוקרי תל מגידו מצאו לוח הדומה במקצת ללוח מחורבת ראש זית, אך גרסו כי לא מדובר בחותם.
לעומת זאת, חוקר האתר השווה בין הלוח לחותם בעל מאפיינים דומים שנמצא בכרכמיש שבגבול סוריה וטורקיה.
על אף שהחותם מכרכמיש הוא מהמאה ה־6 לפנה"ס, מאמין גל כי הדמיון בין השניים הוא עדות לכך שהלוח מחורבת ראש זית הוא גם חותם.
ואם לא, אז היה הפריט כנראה תכשיט או סמל כלשהו.
המוטיבים שעל הלוח, ובהם הכותרת והסמלים המצריים מבטאים את התרבות הפיניקית־סורית של המאות ה־10 וה־9 לפנה"ס, ימי השלטון הפיניקי בחורבת ראש זית.
הסמלים המצריים מבטאים את ההשפעה המצרית על האזור בעקבות השלטון המצרי מתקופת הברונזה המאוחרת, בעוד הסמלים המקומיים מבטאים את התרבות מתחילת תקופת הברזל.
הקרנוס עשוי טבעת חרס חלולה שעוביה החיצוני 25 ס"מ ועובייה הפנימי 17 ס"מ.
לטבעת מחוברים ארבעה כלים המשמשים כזרבוביות.
בחזית הטבעת ממוקמת צלמית של פר שפיו חלול ומחובר לטבעת.
משני צידו של הפר נמצאים שני רימונים.
מאחוריו נמצא כד שמחובר לחלל הטבעת באמצעות נקב.
נראה כי הטבעת והזרבוביות נעשו בנפרד וחוברו לפני צריפת החרס.
קרוני כאלה נפוצים בצפון הארץ בתחילת תקופת הברזל ורובם המוחלט ממקור לא־ישראלי.
הקרונוס מחורבת ראש זית ייחודי משום שהוא שייך לתקופה מאוחרת יותר, בה קרוני היו פחות נפוצים.
עם הזמן הפיניקים אימצו את הקרוני לתרבותם והפיצו אותם בכל אגן הים התיכון.
חורבת רחבה היא אתר ארכאולוגי בהר הנגב, כקילומטר מדרום לדימונה.
האתר נסקר על ידי ג' קירק בין השנים 1937 ו-1938, אז נקרא האתר אום אל-טין.
ב-1955 סקר את האתר הארכאולוג האמריקאי-יהודי נלסון גליק וב-1965 נסקר האתר על ידי חוליית הסקר של רודולף כהן, שקיים חפירת הצלה באתר בשנת 1974.
באתר נמצאו שרידי מצודה, שהיא חלק ממצודות הנגב שנבנו לדעת חוקרים על ידי ממלכת ישראל המאוחדת במהלך תקופת הברזל.
קוטר המצודה האליפטית נע בין 60 ל-75 מטרים.
עובי הקירות 60 ס"מ וגובהם נשתמר לחצי מטר.
חומת המצודה היא חומת סוגרים המורכבת משני קירות מקבילים המחולקים לחדרים, מהם נחשפו שמונה.
גודל החדרים אינו אחיד ובתוכם נמצאו כלים משני סוגים: כלי חרס עשויים באבניים האופייניים למאה ה-10 לפנה"ס וכלי חרס גסים עשויים ביד, האופייניים לנגב.
מספר החדרים כמו מיקום השער של המצודה לא נמצאו ועל גבי חלק חורבת המצודה נבנה מבנה בתקופה הרומית או בתקופה הביזנטית.
לא נמצאו שרידי יישוב בסביבת המצודה.
חורבת צונם או חורבת (א-)צֻוַּאנה המכונה גם העיר האבודה היא אתר ארכאולוגי השוכן בגליל העליון, 6 ק"מ צפונית למעלות-תרשיחא, בין היישובים אבן מנחם וגורנות הגליל.
באתר חורבות של עיר ביזנטית ששטחה כ-15 דונם, בהן בניינים נפולים, בית בד, בורות מים, חצובים בעלי קשתות, קברים, שברי עמודים, שרידי מסגד ממלוכי וחרסים מהתקופה הרומית.
בשנות ה-50 נסקר האתר על ידי יוחנן אהרוני, שמצא כי המקום היה מיושב מהתקופה הרומית ועד התקופה המוסלמית המוקדמת.
האתר מהווה מוקד משיכה למטיילים, וב-2020 האתר אמור להיכנס לתוכנית העבודה של קק"ל, אך הוא צפוי להישאר "צנוע ואינטימי".
מרבית האתר מכוסה בחורש המורכב בעיקר מעצי אלון התולע וער אציל.
בנוסף, באתר שלולית חורף המאכלסת סוגים שונים של דו-חיים.
חורבת שבתין היא אתר ארכאולוגי, השוכן כ-500 מטר צפונית ליישוב ניל"י שבשומרון ובסמוך לכפר הפלסטיני שבתין, צפונית למודיעין עילית ומערבית לכפר הפלסטיני שיבתין האתר שוכן בגובה של 340 מטר מעל פני הים, ונמצא על תל מזרחית לכביש 446, בתחום המועצה האזורית מטה בנימין, בדרום־מערב השומרון.
האתר נסקרלראשונה על ידי צוות סקר החרום, אשר מסרו אודות שרידי מבנים בנויים גזית, אבן ממל של בית בד וממצא חרסים מהתקופה 'הרומית-ביזנטית'.
בסקר אפרים דווח על שרידי מבנים, בורות מים ושרידי בית בד.
הסוקרים ליקטו חרסים מהתקופות הפרסית, הביזנטית ואסלאמית הקדומה.
בראשית שנות ה-2000 נערכה באתר חפירת הצלה בידי ליאור שפירא במהלכה נחשפו שני בתי בד מן התקופה הביזנטית והאיסלאמית הקדומה.
ביוני 2015 האתר נסקר בידי צוות סקר דרום השומרון.
בחלקו הדרומי של האתר התגלה מקווה טהרה.
המקווה כולל מבוא מדורג ופתח קשות המוביל לחדר טבילה שצורתו מלבנית ודופנותיו מכוסים בטיח אפור.
במדרון המערבי של גבעת האתר אותרו קברים ביניהם לפחות קבר כוכים אחד וכן גת גדולה.
הסוקרים ליקטו חרסים מהתקופות הבאות: פרסית, הלניסטית, חשמונאית, רומית קדומה (כולל התקופה שבין המרידות), ביזנטית ואסלאמית קדומה.
"ח'רבת שבתין", ונמצאו בו שרידי יישוב מהתקופה הפרסית בארץ ישראל והתקופה ההלניסטית בארץ ישראל.
לפי "לקסיקון ארץ ישראל", ייתכן לזהות ב"ח'רבת שבתין" את העיר שבתן, הנזכרת ברשימת תחותמס השלישי, הנזכרת ברשימת רעמסס השני.
חורבת פצה היא חורבה גדולה, השוכנת בראש כיפה במרכז שלוחה המופרדת מסביבתה על ידי יובליו של נחל שילה ונמצאת מצפון ליישוב נווה צוף ומזרחית לכפר נבי סאלח בבנימין.
Fassa) היא חורבה גדולה השוכנת בראש כיפה במרכז שלוחה המופרדת מסביבתה על ידי יובליו של נחל שילה.
האתר נסקר בעבר על ידי צוות סקר החירום, צוות סקר אפרים ובמסגרת סקר דרום השומרון.
בסקרים דווח על חרסים רבים שמייצגים רצף יישובי למן תקופת הברונזה התיכונה ועד לימי הביניים.
באתר נמצאו טראסות ומתקנים חקלאים, שרידי מבנים, בורות מים, קולומבריום, מקווה טהרה, מערות קבורה, מחילות מסתור וחרסים מתקופות שונות.
התיעוד המפורט ביותר שנערך עד כה באתר נעשה במרץ 2015 במסגרת 'סקר דרום השומרון החדש'.
שרידי היישוב משתרעים על פני שטח של כ-30 דונם בראש גבעה ובמדרונותיה.
במהלך הביקור התברר שהאתר נפגע לאחרונה באופן חמור מעבודות פיתוח וחציבה שבוצעו בידי כלי מכני כבד בחלקו הדרום-מערבי.
עבודות אלו פגעו במבנים קדומים וכיסו את פתחה של מערכת המסתור.
במדרון המערבי של הגבעה נתגלו מתקני בתי בד ככל הנראה מתקופת הברזל המורכבים משקעי פריכה בקוטר 80 ס"מ שלצידם שני שקעים לעיגון מתקני סחיטה.
מישל יתאח דיווח על הימצאותו של מקווה טהרה חצוב ומדורג בחלקו הצפון-מערבי של האתר.
במהלך סיור באתר בדצמבר 2008 אותר ושורטט מקווה טהרה זה.
הנקרופוליס של האתר משתרע ממזרח ומצפון לאתר וכולל לפחות שישה קברי כוכים, שלושה קברי דו-מקמר, קבר מקמרים וקבר שלא הושלמה חציבתו.
מבין קברי הכוכים ראויים לציון שניים: קבר בעל מבוא העשוי כקמרון חביתי ופתח בנוי אבני גזית המוביל לחדר הקבורה.
המבוא ודופן הפתח הבנויה טויחו בטיח לבן.
קבר שהוא קבר מרשים בגודלו המזכיר במידותיו ובתוכניתו את הקברים בתל תמנה הסמוך ובו התגלה גם שבר גלוסקמה.
בדצמבר 2008 תועדה בחלקו הדרומי של האתר מערכת מסתור טיפוסית בידי דביר רביב.
המערכת כוללת מגוון מרכיבים המאפיינים מערכות מסתור: חיבור בין מתקנים קדומים, מחילת מסתור בעלת חתך טיפוסי, שקעים לנרות, מתקן נעילה, פיר אוורור, שינוי מפלס ומחילה הפונה בזווית חדה.
במערכת נצפו שברי כלי חרס המתוארכים לתקופה שבין המרידות, מה שמאפשר להניח שהיא נחצבה ושימשה בימי מרד בר-כוכבא.
ברחבי האתר נלקטו חרסים מהתקופות רבות: ברונזה תיכונה, ברזל, פרסית, הלניסטית, חשמונאית, רומית קדומה (כולל התקופה שבין המרידות), ביזנטית וממלוכית.
בין הממצאים ראויים לציון חרטומים של נרות הרודיאניים שלוקטו בסקר דרום השומרון.
בשנת 2015 התברר שהאתר נפגע באופן חמור מעבודות פיתוח וחציבה שבוצעו בידי כלי מכני כבד בחלקו הדרום-מערבי.
עבודות אלו פגעו במבנים קדומים וכיסו את פתחה של מערכת המסתור אשר תועדה זה מכבר.
כמו שנמצא באתרים אחרים גם כאן היו חפירות לשם שוד עתיקות.
חורבת עלמית היא אתר ארכאולוגי מתקופת הברזל, שנמצא בהרי יהודה כ־4 ק"מ מצפון מזרח להר הצופים וכ־1.5 ק"מ דרום־מזרח לענאתא.
האתר שוכן על ראש שתי כיפות של גבעה אחת בגובה 638 מטר מעל פני הים, בסמוך לנחל זמרי ובגבול שמורת הטבע נחל פרת.
מרכז האתר הוא בכיפה הדרומית-המערבית ובה שרידי מבנים, מערות מגורים ואחסון, מערות קבורה וקברים נוספים, בורות מים, וטראסות.
בדרומה של הכיפה הדרומית-המערבית נמצא קברו של שייח' עבד א-סלם, מייסדהּ של ענאתא, ולצדו קברים ערביים מודרניים.
בשנים 1973, 1981 ו־1999 נערכו חפירות הצלה במספר מערות קבורה ומגורים על מדרונות הכיפה הדרום־מערבית.
לבד המערות שנחפרו ציינו הסוקרים מערת קבורה במדרון המערבי שבחזיתה חמש מדרגות.
בפנים המערה חדר מבוא וחדר קבורה קטן, הכולל ארבעה כוכים.
בסמוך למערת הקבורה, מערת קולומבריום עם 70 גומחות.
בחלק הצפון־מערבי של הכיפה חצובים שני בורות מים בסלע הקירטון.
מדרום להם נמצאים שרידי גת, הכוללים משטח דריכה, בור איסוף וקטע פסיפס.
בראש הכיפה מבנה ריבועי, שאורך צלעותיו 4 מטר.
בחלקו הצפוני-המזרחי של ראש הכיפה יש מערכת תת-קרקעית של ששימשה לתעשייה, הכוללת בית בד.
חורבת ענים העליונה הוא אתר ארכאולוגי מצפון-מזרח להתנחלות שני בדרום הר חברון, שמנציח את קיומו של יישוב נוצרי מתקופת המשנה והתלמוד.
האתר קרוי על שמו של יישוב קדום מתקופת ההתנחלות בשם ענים.
חלק מהאתר מצוי בתחום תוכנית בניין העיר של שני.
בסביבת החורבה נמצאים מתקנים חקלאיים, בורות מים, גדרות צאן, בית קברות ושרידי בית כנסת.
בשנת 2016 הוקמו באתר בית ספר ומסגד בתוך הפוליגון של האתר הארכאולוגי, על אדמות מדינה שבשטח "הקו הכחול" של ההתנחלות שני.
הפלסטינים הגישו בקשה לקבלת היתר, אך זו נדחתה.
באוקטובר 2016 הוציאו רשויות האכיפה צו הריסה למבנה בית הספר.
הם הגישו ערר על דחיית הבקשה להיתר, והערר נדחה.
לאחר מכן הגישו בקשה לקבלת פטור מהיתר, וגם בקשה זו נדחתה.
הפלסטינים הגישו עתירה לבג"ץ בדרישה למנוע את הריסת המבנה.
בג"ץ נתן צו ארעי המונע את ההריסה.
בספטמבר 2018 נמחקה העתירה בהסכמה, ונכון לשנת 2021 בית הספר הבלתי חוקי עומד על תילו.
חורבת פרסין הוא אתר עתיקות כקילומטר מערבית מחרמש.
יש המשערים ששם המקום משמר את שמו של "כפר פרשאי" המוזכר בתלמוד.
כן נטען ששם זה משמר את שמו של פרש מצאצאי מנשה המוזכר בספר דברי הימים.
כן מזוהה המקום עם אפראסין המוזכרת ברשימת מקומות שחולקו על ידי ביברס לנאמניו, במאה ה-13.
באתר נמצאו ממצאים מתקופת הברזל המעידים על יישוב גדול במקום באותה תקופה.
כן נמצאו ממצאים מתקופות מאוחרות יותר, בהם מקווה, מערות קבורה ומערכות תת-קרקעיות.
בנוסף נמצאים באתר מבנים מהתקופה העותמאנית.
במפקד האוכלוסין של 1931, נמנו בפרסין 5 בתים ו-24 אנשים, כולם מוסלמים.
למרות קוטנו, המקום היה נקודת ציון מרכזית על הכביש בין באקה א-שרקייה ויעבד.
לאחר מלחמת העצמאות הוקם במקוס מוצב פלוגתי של הלגיון הירדני.
בסקר הארכיאולוגי לאחר מלחמת ששת הימים נמצאו במקום חרסים מתקופת הברזל, מהתקופה הפרסית, מהתקופה הרומית ביזאנטית, מימי הביניים ומהתקופה העות'מאנית.
בשנת 2017 הכריז המנהל האזרחי על פוליגון בגבעה המזרחית של חורבת פרסין כעל "אתר ארכאולוגי", ובדצמבר 2020 הוכרז גם על הגבעה המערבית כאתר ארכאולוגי.
לטענת המנהל האזרחי, ההכרזות הללו היו בהמשך להכרזה של מחלקת העתיקות של ממשלת המנדט משנת 1944. בנובמבר 2020 עצרו אנשי המנהל האזרחי חשוד בהרס עתיקות באתר במסגרת עבודות בנייה באתר.
חורבת שחאדה היא חורבה במערב השומרון, מדרום מערב ליישוב נופים, של יישוב יהודי קדום המתוארך לתקופת בית המקדש השני.
היישוב נחשב לאחד היישובים הצפוניים ביותר של ממלכת החשמונאים.
במקום נמצאו גם שרידים ליישוב שומרוני.
חורבת שחאדה נמצאת בראש גבעה הסמוכה ליישובים חוות יאיר ונופים.
מהחורבה נשקף נוף ממנו ניתן לראות ביום עם ראות טובה את כל השטח שבין גדרה לחדרה במערב, את רכס חומש בצפון, את הר חורשה בדרום, ואת רכסי יצהר ואריאל במזרח.
בחורבת שחאדה נמצאו שרידים לחווה חקלאית מימי בית שני, כמו מקווה טהרה.
באתר נמצאו גם שרידים רבים של בתי בד, בורות מים ומתקנים חקלאיים שמתוארכים לתקופות הרומית והביזנטית, אז, על פי ההערכה, היה שם מרכז אזורי לייצור שמן זית.
במרכז הגבעה נמצא בית בד גדול ושרידי מקווה המתוארכים לתקופה הביזנטית, ועל פי ההשערה שימשו את השומרונים לאחר שהקהילה היהודית ביישוב חרבה סביב מרד בר כוכבא.
מעת לעת שודדי עתיקות פלסטינים פוגעים בממצאים הארכאולוגיים באתר.
בראשית שנות האלפיים ערכו נפתלי אייזיק ועוזי גרינפלד מטעם קמ"ט ארכאולוגיה איו"ש, חפירה בה נחשפו בין השאר משקוף שלם ושבר משקוף נוסף מעוטרים בזרים ובוורדות, המתוארכים לשלהי ימי הבית השני.
בסיור באתר שנערך ב־2008 זוהו המשקופים סמוך למבנה גזית ולבית הבד שנחשפו בראש האתר.
חורבת עלק ממוקמת באזור הדרום מזרחי של רמת הנדיב, בקצה הדרומי של הכרמל ובגובה של 141 מטר מעל פני הים.
זהו אתר רב שכבתי בו התקיימה פעילות אנושית ממושכת וכמעט רציפה החל מהתקופה הפלאוליתית התיכונה ועד לתקופה הביזנטית ולאחריה בתקופה העות'מאנית.
חורבת עלק שולטת על התוואי של שתי דרכים היסטוריות – האחת נמשכת ממישור החוף מזרחה לאורך נחל תנינים ועד לעמק יזרעאל, והאחרת נמשכת צפונה לאורך מישור החוף ועוקפת את רכס הכרמל מצפון.
שתי הדרכים נסללו כבר בתקופה הרומית הקדומה כחלק ממערך הדרכים הרומי האימפריאלי.
בסביבת האתר במרחק של עד 10 ק"מ מצויות הערים דור, קיסריה ונמליהן, תל תנינים ותל מבורך ממערב ותל בורגה מדרום-מזרח.
בחורבת עלק יש היסטוריית התיישבות כמעט רציפה החל מהתקופה הפלאוליתית ועד לתקופה העות'מאנית.
היישוב במקום נהנה לאורך ההיסטוריה מהעובדה שהוא שוכן ליד מקור מים שופע וקבוע לכל אורך השנה ושולט על שתי דרכים היסטוריות.
חפירות ארכאולוגיות באתר החלו בשנת 1989 על ידי יזהר הירשפלד ונמשכו כמעט ברציפות עד לשנת 2007. השרידים העיקריים שנתגלו ונחקרו בחפירות באתר, משויכים בעיקר לשלהי התקופה הפרסית בה ניכרים שרידי חומה מבוצרת ולתקופה ההלניסטית והרומית, כאשר מתקופות אלו עיקר הממצאים והשרידים הקיימים כיום באתר.
בתקופה הרומית המוקדמת מגיע האתר לשיאו מבחינת הבנייה וההתיישבות במקום.
האתר ניטש לאחר המרד הגדול למרות שלא נתגלו במקום שכבות הרס וחורבן, כמו גם המספר המועט של אבני הקלע וראשי החץ שנמצאו בחפירה אינם יכולים להצביע על מצור או קרב שהתרחשו במקום.
מן התקופה העות'מאנית המאוחרת וימי המנדט הבריטי תועדו שרידי הכפר אם אל-עלק המשתרע על כשני דונמים בראש הגבעה ובית האחוזה המכונה 'בית-חורי' מצפון לו, שהוקמו במאה ה-19. לאחר מלחמת העולם הראשונה התיישבו חלוצים על אדמות שרכשו יק"א והברון רוטשילד, אך המקום נעזב בשנת 1923.
בין השנים 1989 ל – 2007 נערכו חפירות ארכאולוגיות באופן רציף.
הממצאים שנתגלו במקום הם בעיקר בין חמש תקופות זמן שמתחילות בשלהי התקופה הפרסית, ממנה ניתן לראות שרידי חומה מבוצרת, ומסתיימות בתקופה העות'מאנית, עת ניטש היישוב היהודי שהוקם במקום.
השכבה השנייה מייצגת את התקופה ההלניסטית הקדומה לה מיוחסים שרידי בריכת מים ליד פתח המעיין וכתריסר קירות.
מצפון ומדרום נחשפו מכלולים אדריכליים מתקופה זו שזוהו כשייכים ליישוב כפרי.
הממצא הקטן כולל כלי חרס מקומיים וכלי יבוא שמוצאם בים האגאי וביוון, וזמנם ימי השלטון התלמי והסלבקי בארץ ישראל המאות ה-3-–2 לפנה"ס היעדר מטבעות מימי החשמונאים הוביל להערכה כי האתר חרב במסע הכיבוש של אלכסנדר ינאי ועמד בשיממונו עד לימי הורדוס.
בשכבה השלישית התקופה הרומית הקדומה שזוהתה, על ידי הירשפלד, כתקופת השיא באתר.
במהלך החפירות נחשפה החומה ההיקפית למלוא אורכה בצפון, במזרח ובדרום החומה נבנתה מאבני דולומיט מסותתות והוערך שגובהה היה כ – 8 מ'.
שטחם של מגדלי הפינות כ-5 מ"ר, להוציא את המגדל הדרומי-מזרחי שמידותיו 8 × 9 מטר.
אורכם של מגדלי הביניים במרכזי צלעות החומה הוא כ-5 מטר.
מעבר שנחשף בחומה הדרומית ורוחבו כ-3 מ' כונה "שער המים", כיוון שפנה לעבר המעיין.
למכלול זה נקשרו גם הממצאים בשטח החקלאי שלמרגלות המכלול מוקף החומה – בית בד, בריכה, בית מרחץ, מעיין ונקבת עין צור.
במקום נתגלו גם שרידיו של מגדל קולומבריום, שנבנה המאה הראשונה לסה"נ.
מגדל הדומה לזה שנתגלה בחורבת אבו חוף, ליד להב.
תוצאות החפירה הובילו להערכה כי מדובר במכלול שנבנה בימיו של המלך הורדוס 37–4 לפנה"ס וכי במאה ה-1 לספירה, ככל הנראה בימיו של אגריפס הראשון 41–44 לספירה נערכו מספר שינויים בתוכניתו.
נטישתו של האתר נקשרה באירועים של המרד הגדול 66–70 לספירה.
הממצא הקטן מתקופה זו כלל מטבעות וכלי חרס, חלקם מיובאים, כלי זכוכית ופריטים אדריכליים שונים.
בשכבה הרביעית שרידים מן התקופה הרומית המאוחרת והתקופה הביזנטית זוהו בעיקר במתקני המים: נקבת המעיין, האמה והבריכות אשר המשיכו להיות בשימוש בתקופות אלו.
בנוסף נתגלו שני קברים מן התקופה הרומית בשולי האתר ממערב.
הממצא העיקרי מתקופה זו הוא מטמון מטבעות גדול אשר נתגלה בנקבת המעיין וכלל למעלה מ-2,100 מטבעות מהמאות ה-4–7 לספירה.
ממצא זה עולה בקנה אחד עם עדותו של הנוסע מבורדו מן המחצית הראשונה של המאה ה-4 על אודות מעיין הפוריות הנובע בעין סינא, כשלושה מילין מהעיר קיסריה.
בשכבה החמישית תועדו שרידים מן התקופה העות'מאנית המאוחרת וימי המנדט הבריטי של הכפר אם אל-עלק המשתרע על כשני דונמים בראש הגבעה ובית האחוזה המכונה 'בית-חורי' מצפון לו, שהוקמו במאה ה-19. לאחר מלחמת העולם הראשונה התיישבו חלוצים על אדמות שרכשו יק"א והברון רוטשילד, אך המקום נעזב בשנת 1923.
חורבת קלפה היא שרידיו של יישוב יהודי מתקופת בית שני ומרד בר כוכבא.
החורבה משתרעת על שטח של כ-8 דונם, בגובה של 780 מ' מעל פני הים, בצפון הרי חברון, על ראש גבעה במרכז רכס צר ותלול, כ-2 ק"מ דרום-מזרחית לכפר צוריף וכקילומטר צפונית-מערבית לחורבת ג'דור.
האתר נסקר לראשונה בשנת 2013 על ידי הארכאולוג דביר רביב.
הגאולוגיה של האתר מורכבת מסלעי דולומיט וחוואר בתצורת שורק, מה שהקל על התושבים לחצוב את פני השטח וליצור קומפלקסים תת-קרקעיים רבים.
האתר שנחשף לשוד בלתי חוקי על ידי תושבים סמוכים, מכיל שרידי מבנים, בורות מים, מערות, מחצבות, מתקנים חקלאיים, מקווה ומערכת מסתור.
בערימות האדמה שהשאירו השודדים נמצאו שברי חרס רבים המתוארכים לתקופת בית שני, המרד הגדול ומרד בר כוכבא.
הממצאים העיקריים המסייעים לזהות את האופי היהודי של היישוב, היו קערת גיר רכה מעוגלת שהיא ממצא אופייני לתרבות החומרית היהודית מהתקופה המאוחרת של בית שני ועד מרד בר כוכבא.
מקווה הטהרה בחלק המערבי של האתר, בין שרידי הבתים.
מקווה קטן יותר התגלה והוא כולל מסדרון באורך 1.8 מטר ורוחב 1.0 מטר, המסתיים בשבע מדרגות המובילות לחדר טבילה קטן בצורת אליפסה (1.8 מטר X 2.2 מטר, גובה ממוצע 1.5 מטר), קירותיו מצופים בטיח אפור אופייני לתקופה הרומית המוקדמת.
מקווה זה מצטרף למספר מקוואות טקסיים נוספים שתועדו בעבר בסדרת אתרים בהרי חברון הצפוניים.
מערכת המסתור הגדולה ממוקם בחלק הדרומי של האתר ויש לה ארבעה כניסות: שתי פתחים אנכיים בצורת עיגול, ושתי כניסות אופקיות שנראות כמו כניסות למערות.
קירות ואבני בניין המונחים ליד הפתחים מעידים כי ארבעת הפתחים נחצבו מתחת וביחס למבנים עתיקים.
מערכת המסתור מורכבת מסדרת חללים ומעברים היוצרים מנהרות צרות באורך כולל של 70 מטר.
מתחם המסתור מכיל מגוון אלמנטים אופייניים למערכות מסתור מהתקופה הרומית.
השרידים שהתגלו מצביעים על אתר כפרי יהודי נרחב מתקופת בית שני ועד מרד בר-כוכבא.
הממצאים באתר זה כמו בסדרה של אתרים, אופייניים להרי חברון הצפוניים, מצביעים על יישוב יהודי באזור, שלפי מקורות היסטוריים השתייך למחוז הרודיון.
מחוז שהיה בלב האזור היהודי המורד במהלך מרד בר-כוכבא.
הוא כלל אתרים כגון: ביתר, הרודיון, קריית ארבע, תקוע, כוסיבה, עיר נחש, ובית אל.
בשנת 135 לספירה דוכא מרד בר כוכבא באכזריות על ידי הרומאים, מה שהוביל להרס היישוב היהודי בהרי חברון הצפוניים, שממנו התאושש רק בעת החדשה.
חורבת שורה היא אתר ארכאולוגי ובו שרידי יישוב יהודי שכלל בית כנסת מפואר.
חורבת שורה נמצאת מזרחית לאזור התעשייה של חצור הגלילית.
אף על פי שהאתר עצמו לא היה מוכר וידוע ממקורות היסטוריים יהודים, על פי המסורת, זה המקום בו ישבו האחים של יוסף לדון את יוסף ולהורידו לבור.
חפירה ארכאולוגית מסודרת נערכה באתר רק בשנת 1983, זאת על אף שכבר משנת 1920 בערך היה ידוע קיומו של בית כנסת מפואר, לאחר עבודות פיתוח באתר.
בשנת 1921 שולב בקיר ביתה של משפחת לוי מראש פינה חלק ממשקוף אבן ובו עיטור של זר ודמות של בע"ח.
חלק אחר של המשקוף נמצא בשימוש משני בטחנת קמח על גדת הירדן.
בשנת 1942 היה דיווח של הארכאולוג אלעזר ליפא סוקניק על אבן שנמצאה באתר עליה כתובת בשפה הארמית ובה דברי תודה לתורמים של הקמת בית הכנסת.
בשנת 1979 דיווח הארכאולוג יוסי סטפנסקי על עמוד אבן יוצא דופן, עליו חקוקה בכל צד מנורת שבעת קנים.
האבן הזו נמצאת בחצר בית הנשיא בירושלים.
בשנת 1983 נערכה בחורבת שורה חפירה ארכאולוגית מסודרת וזאת אחרי שנים של חפירות שוד שבוצעו במקום.
במסגרת החפירה הארכאולוגית שבוצעה בחורבת שורה, נתגלו שרידי יישוב יהודי מהתקופה הרומית, שהתפרש על שטח של ארבעים דונם.
במרכז היישוב עמד בית כנסת מפואר שנבנה עם אבני גזית שחלקן היו מעוטרות.
כמו כן נחשפו בשטח היישוב שרידי קירות, עמודי תמך מאבני גוויל גדולות, יסודות של מבני מגורים ושתי בריכות מים.
ליד היישוב ממערב וממזרח התגלו שרידי דרכים עתיקות שכנראה היו הסתעפויות של הדרך העתיקה ממצרים לסוריה.
האתר היה מיושב מהתקופה הרומית ועד הכיבוש הערבי של ארץ ישראל.
הממצאים באתר כוללים שברי חרסים המתוארכים החל מהתקופה הרומית, המאה הראשונה לספירה ועד למאה השביעית לספירה ולתקופה הממלוכית.
בניית בית הכנסת מתוארכת למאה השלישית או הרביעית לספירה והוא היה בשימוש עד המאה השישית או השביעית לספירה.
רצפת בית הכנסת הייתה מרוצפת, שולבו בו ספסלי אבן כמו גם פריטי בנייה ברמת גימור גבוהה.
בתקופה הממלוכית נראה שבית הכנסת הפך למבנה מגורים, דבר שפגע במבנה עצמו.
בבנייה של בית הכנסת שולבו אבנים מעוטרות.
בין העיטורים הרבים: בסיס אבן שעוטר במגן דוד, עמוד אבן שעל כל צד שלו חקוקה מנורת שבעת הקנים, ומשקוף שהיה מעוטר בזר ודמויות של בעלי חיים.
המטבעות שנתגלו בחורבת שורה הן מהתקופה הביזנטית.
חורגה גונסלס גונסלס (בספרדית: Jorge González González; נולד ב-22 בספטמבר 1988), הוא זמר ספרדי-רומני.
גונסלס התפרסם לראשונה בעקבות השתתפותו בתוכנית הריאליטי המוזיקלית הספרדית Operación Triunfo.
הוא לקח חלק בעונתה החמישית של התוכנית, ששודרה בשנת 2006. לימים סיפר שבמשך שנתיים ניסה לשכנע את הוריו לאפשר לו להשתתף במבחני הבד לתוכנית, ורק לאחר מכן הורשה להופיע בליהוקים.
באותה תקופה התגורר עם משפחתו במדריד, ועל-אף שלא קיבל הכשרה מוזיקלית פורמלית, נבחן בגיל 18 כפסנתרן וזמר אוטודידקט.
סגנונו המוזיקלי של גונסלס הושפע בעיקר מסלסה ופופ לטיני, ובני משפחתו נהגו לכנותו "el gitanillo que canta boleros" ("הצועני הקטן ששר בולרו").
במהלך התחרות ביצע שירים של זמרים בולטים כמו לואיס מיגל וחואן לואיס גוארה, והגיע למקום השמיני.
על אף שלא ניצח, יצא מהתוכנית עם חשיפה משמעותית וחתם על חוזה הקלטות עם וייל מיוזיק מבית יוניברסל מיוזיק גרופ.
אלבום הבכורה שלו, Dikélame, יצא בקיץ 2007, וכלל את הסינגל "Xikila baila", שחצה את רף 750,000 הצפיות ביוטיוב וזכה להצלחה נאה.
בעקבות הצלחת הסינגל יצא גונסלס לסיבוב הופעות ברחבי ספרד, ובמקביל הופיע בתוכניות טלוויזיה שונות והשתתף במופעים חיים.
בשנת 2009 יצא אלבומו השני, Vengo a enamorarte.
באותה שנה גם נטל חלק בתהליך בחירת נציג לאירוויזיון 2009.
גונסלס ניסה פעמיים נוספות לייצג את ספרד באירוויזיון: בשנת 2014 השתתף בתחרות Mira quién va a Eurovisión עם השיר "Aunque se acabe el mundo", וסיים במקום השלישי.
בשנת 2024 השתתף בתחרות בבנידורם פסט, תחרות הקדם הספרדית לאירוויזיון, עם השיר "Caliente".
הוא דורג שלישי בחצי הגמר שהתקיים ב־1 בפברואר 2024, והעפיל לגמר, שם סיים במקום הרביעי.
חורבת שמריה היא האתר הארכאולוגי המרכזי באזור נחל שמריה, הנמצא בין משמר הנגב וכביש 25. שמו הערבי של המקום הוא ח'רבת אבו סמארה, על שם נבי סמארה, קדוש בדואי שקבור באתר.
באתר מצויים שרידים של בנייה תת-קרקעית, אולי מהתקופה הכלקוליתית, ושרידי יישוב ביזנטי.
בתקופת המנדט הבריטי היה במקום יישוב בדואי קטן שפונה בשנות ה-50. האתר נפגע רבות משוד עתיקות, וב-2025 נערכה בו לראשונה חפירה קהילתית על ידי רשות העתיקות ומועצה אזורית בני שמעון.
האתר נמצא על הגדה הצפונית של נחל שמריה , הנשפך לנחל פטיש.
מיקומו של האתר הוא בסמוך למפגש בין הנחל לאחד מערוציו העיקריים, ובמקום יש נביעות מים טבעיות.
במיקום זה יש מחשוף של סלע קירטון מתצורת בית גוברין, בו נחפרו בורות המים, כמו גם כתם של קונגלומרט מחבורת סקיה.
זהו גם אחד האתרים הבודדים, אם לא היחיד, אשר יש בו מפגש בין סלע כורכר לקירטון.
הצמחייה באתר היא עשבונית ויש בו שפע של זוחלים.
כיום האתר הוא שטח פתוח, המוקף בשדות חקלאיים.
באתר תועדה בנייה תת-קרקעית המזכירה בניות דומות שהתגלו בבאר שבע ובאתר גבעת האורנים (על יד שוהם) שמתוארכות לתקופה הכלקוליתית.
כ-5 ק"מ מדרום-מערב, התקיים האתר הכלקוליתי בגילת שהיה יישוב מרכזי באזור.
בנוסף, יש באתר יש שרידים של יישוב מרכזי מהתקופה הביזנטית והתקופה המוסלמית המוקדמת, הכוללים עמודי שיש ופריטים אדריכליים של מבנה ציבורי גדול, אולי כנסייה, כמו גם מערות עתיקות, בורות מים, מטבעות וחרסים.
באתר היה בית קברות מוסלמי בו קבור לפי המסורת הקדוש הבדואי נבי סמארה.
ביולי 2025 קיימה רשות העתיקות חפירה קהילתית בשיתוף פעולה עם מועצה אזורית בני שמעון.
בחפירה השתתפו 400 מתנדבים ממשפחות מהקיבוצים שובל ומשמר הנגב.
במפה של הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל (Palestine Exploration Fund) מ-1875, מופיע האתר בשם Kh.
Abu Samarah, באזור כללי המיושב על ידי השבט הבדואי ערב אל-תיאהא.
באזור זה עברה מסילת הרכבת רפיח – באר שבע, שנסללה על ידי הצבא הבריטי במלחמת העולם הראשונה לקראת קרב באר שבע (אוקטובר 1917).
המסילה המשיכה להתקיים עד 1927, עת שפורקה בגלל חוסר כדאיות כלכלית.
בתקופת המנדט הבריטי התקיים באתר יישוב בדואי.
ב-1951, לאחר קום המדינה, התושבים פונו בהוראות הרשויות לאזור הסייג.
כיום בשכונה 8 בעיירה הבדואית חורה נקרא אחד הרחובות אבו סמארה, ומוצאם של תושבי השכונה הוא ביישוב שהתקיים באתר.
באתר נערכות פעולות רבות של שוד עתיקות.
ב-2013 נתפסו על ידי משטרת ישראל והיחידה למניעת שוד עתיקות שלושה שודדים, וב-2017 חמישה, כולם תושבי רהט.
בשני המקרים אמרו השודדים למשטרה כי המניע הוא שמועות ואגדות על הימצאות מטמון זהב באתר, אולם השודדים רק גרמו לנזק בלתי הפיך לשרידים במקום.
ב-2022 תועדו 12 בורות שוד ואילו וב-2025 תועדו מעל ל-90, מה שמעיד על עלייה במעשי השוד.
השרידים הארכאולוגים באתר חולשים על שטח של כ-225 דונם על פי סקר של מכון דש"א.
עם זאת, ההכרזה של רשות העתיקות הייתה תחילה על 1400 דונם, ונכון ל-2025 היא מכסה שטח של כ-5,000 דונם.
חוּרַה היא מועצה מקומית במחוז הדרום בישראל.
היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1996. חורה שוכנת צפונית-מזרחית לבאר שבע, ודרומית ליישוב מיתר, על כביש 60. כלל תושביה הם בדואים.
חורה הוקמה בשנת 1989 צפונית לבאר שבע כחלק משבעת יישובי הקבע שהוקמו באזור הנגב עבור השבטים הבדואים: רהט, כסייפה, תל שבע, ערערה בנגב, לקייה ושגב שלום.
באזור חיו השבטים אבו אל-קיעאן ואל עטאונה.
משנת 1991 נכלל (יחד עם לקייה) במועצה אזורית שוקת, ובשנת 1996 קיבל היישוב מעמד מוניציפלי עצמאי.
קיימות שתי גרסאות לגבי מקור השם של היישוב.
הראשונה גורסת כי השם נובע משמו של היישוב העתיק והפורח בזמנו "חור", שהיה קיים דרומית-מזרחית ליישוב בתקופה הביזנטית, והתקיים היטב הודות למיקומו הגאוגרפי האטרקטיבי דאז.
הגרסה השנייה טוענת כי מקור השם נובע מהימצאותה של חורה על אדמת חור.
בשנת 2014 נחשף מנזר מהתקופה הביזנטית ובו רצפת פסיפס בכניסה ליישוב, במהלך חפירת הצלה של רשות העתיקות שנערכה לצורך הקמת מחלף בכביש 31. מועצת חורה מתכוונת לשעתק את המנזר, על פסיפסיו, לפרויקט ואדי עתיר התיירותי-חקלאי הסמוך.
כחלק מאסטרטגיית השירות של הממשלה לציבור הבדואי בנגב, נמכרות חלקות אדמה במחירים מסובסדים.
היישוב מחולק למספר שכונות ותיקות, ובמהלך ההתפתחות הטבעית מתווספות שכונות חדשות.
חורה סבלה בתחילת המאה ה-21 מאותן הבעיות פחות או יותר כמו שאר היישובים הבדואים בישראל: אבטלה גבוהה, מגמת עלייה ברמת הפשע, ורמת שירותים נמוכה מצד המדינה.
אך המדינה והרשות המקומית פעלו כדי לתת מענה לבעיות אלה.
ראש המועצה הנוכחי הוא חאבס אלעטאונה.
חורה היא אחד מהיישובים הבדואים היחידים שיש לו שמות רחוב.
אל-סאלם הוא הרחוב המרכזי ביישוב, ואל-נור הוא הרחוב המקיף את היישוב.
בחורה פועל מוקד עירוני מתקדם, שדרכו מנוהלות מצלמות המוצבות ברחבי היישוב.
המוקד מספק מענה טלפוני לתושבי הרשות, ולאחרונה מספק גם שירותי מוקד במיקור חוץ ליישובים כסייפה, תל שבע, ערערה בנגב, לקייה, ערערה ושגב שלום.
ב-3 בפברואר 2015 נהרגו שמונה תושבות חורה והסביבה ו-28 אנשים נוספים נפצעו בתאונת דרכים קשה, לאחר שטרקטור שהועמס על סמי-טריילר פגע בצידו של אוטובוס שהחזיר נשים מתפילה בהר הבית כחלק מפרויקט "תהלוכת אל-בַּיַ֫ארֶק" של התנועה האיסלאמית.
הטרקטור היה בדרכו חזרה מפעילות של חרישת אדמות מדינה.
על פי המוסד לביטוח לאומי, נכון ליולי 2015, מתגוררות בחורה 2,208 משפחות המקבלות קצבת ילדים.
מתוכן 1,220 משפחות עם ארבעה ילדים ויותר, וכ-1,000 משפחות עם פחות מארבעה ילדים.
לפי דו"ח של מרכז ריאן, ההשערה היא שבערך 20% מהמשפחות בחורה הן פוליגמיות.
בחורה ישנם 14 בתי ספר.
שישה בתי ספר יסודיים ושישה בתי ספר על יסודיים (מהם ארבעה עיוניים, בית ספר טכנולוגי ובית ספר למצוינות במדעים).
בנוסף, קיימים ביישוב בית ספר לחינוך מיוחד, ובית ספר לאוטיסטים.
בתי הספר למצוינות ולחינוך מיוחד בחורה הם היחידים במגזר הבדואי בארץ.
היישוב זכה בפרס החינוך הארצי מטעם משרד החינוך בשנת 2007.
בית הספר למחוננים שפועל בחורה מקבץ אליו תלמידות ותלמידים בדואים מצטיינים מהאזור.
תלמידיו זכו בפרסים כמו מקום שלישי בתחרות פיזיקאים צעירים של מחוז דרום, ובמקומות הראשונים בקטגוריית מדעי הטבע ומתמטיקה בתחרות מדענים ומפתחים צעירים ארצית.
לפי נתונים שפורסמו ב-2015 37% מהתלמידים שניגשו לבגרות נבחנו ב-5 יחידות ביולוגיה, ו-16% מהם נבחנו ב-5 יחידות כימיה.
אחוז הזכאים לבגרות (מהלומדים בי"ב הגרים ברשות) בשנת תשע"ד עמד על 68%.
בקרב הבנות ביישוב אחוז מסיימות הבגרויות גבוה יותר מהבנים.
אחוז הנשירה מבתי הספר נמוך יחסית ועומד על כ-7%.
רוב התלמידים הנושרים ממערכת החינוך הם בכיתות י' עד י"ב.
אחוז הנערות מבין הפורשים גבוה יותר מאחוז הנערים, וקיים במיוחד במשפחות מסורתיות יותר.
אחוז המשכילים בחורה עומד נכון לשנת 2011 על 8% מכלל תושבי היישוב, כאשר רוב המשכילים הן נשים, ו-90% מהמשכילים ביישוב למדו הוראה.
בחורה פועלת גם תנועת הנוער העובד והלומד, החברה להגנת הטבע מבצעת פעילויות חינוכיות, יש מתנ"ס פעיל ביישוב, וספרייה עירונית עם מאות ספרים, שנערכים בה אירועים מרכזיים.
רמת האבטלה במגזר הבדואי ככלל גבוהה מאוד, אך בחורה יש מספר אופציות תעסוקתיות.
בשנת 2010 הוקם ביוזמת המטה לפיתוח אזורי במשרד התמ"ת ובשיתוף המשרד לפיתוח הנגב והגליל, המועצה המקומית וג'וינט ישראל מרכז הכוון תעסוקתי בשם (ריאן).
בנוסף המועצה הקימה חברה כלכלית ראשונה במגזר הבדואי לרווחת התושבים.
בחורה קיים אזור תעשייה פעיל אשר מספק מקור פרנסה לכמה מאות משפחות מקומיות.
כעת האזור מכיל כ-60 מגרשים לתעשייה והם תפוסים כולם על ידי עסקים שונים.
במרץ 2012 נפתח בחורה ביוזמת המועצה המקומית וחברת בזק מוקד טלפוני הראשון במגזר הערבי של בזק ובו מועסקות נשים בלבד.
ישנם מספר פרויקטים קהילתיים שנותנים גם מקומות עבודה לתושבי חורה:
קייטרינג נשות חורה – מועצת חורה הקימה מפעל לכ-25 נשים עובדות מהיישוב בשם "קייטרינג נשות חורה" אשר מכינות ארוחות לבתי הספר ביישוב ולבתי ספר ביישובים הסמוכים.
40% מהרווחים של המפעל מועברים לרשות המקומית חורה.
ואדי עתיר – פרויקט חקלאי, אקולוגי ותיירותי הראשון בארץ שמטרתו ללמד את תושבי היישוב המשתתפים בפרויקט כיצד לגדל ולהפיק את המיטב מעדרים קטנים דרך מיצוי וניצול הפוטנציאל הכלכלי.
הוא פתח כ-100 מקומות עבודה חדשים לתושבי הכפר.
חורה ירוקה – המועצה המקומית משקיעה כמיליון וחצי ש"ח בשיפור מראה פני היישוב.
קורס הכשרה בעיבוד טקסטיל, תפירה וייצור בגדים – במשך השנתיים האחרונות, המרכז היהודי ערבי לפיתוח כלכלי הוביל יוזמה בשיתוף פעולה עם משרד התעשייה, המסחר והעבודה, בקרב הקהילה הבדווית בחורה, וסיפק ל-20 נשים בדוויות הכשרה מיוחדת.
הפרויקט כלל הכשרה בעניין התעסוקה, הכשרה בניהול עסקים, עזרה בבניית עסק והדרכה ממושכת.
הפרויקט זכה למידה של הצלחה – ארבע משתתפות הקימו עסק שיתופי של עיצוב וייצור אופנה לנשים מוסלמיות; 9 משתתפות הקימו מפעל תפירה, ואחרות התחילו לתפור בגדים באופן אינדיבידואלי מהבית.
מפעל ללבוש מסורתי – בעקבות הצלחת המודל העסקי של קייטרינג נשות חורה שמספק תעסוקה לנשים בדואיות, מתוכננת הקמת מפעל נוסף עם מודל דומה ובמימון משמעותי של הממשלה.
בתחילת שנת 2016 ביקר בחורה מזכ"ל ה-OECD יחד עם נציג מדינת ישראל בארגון, כרמל שאמה הכהן, ועם ראש האגף התקציבים באוצר כדי להתרשם מהפרויקטים הקהילתיים שפותחו בחורה.
בחורה מתקיימת חברה אזרחית מקומית יחסית פעילה, ובמסגרתה לוקחות חלק עמותת אנהוד, שפועלת לקידום השכלה של נשים; עמותת בנת אל בהדייה, שפועלת לקידום מעמד האישה; אג'יק - מכון הנגב, שפועלת בתחום של כלכלה מקיימת; ועמותת מרכז ריאן, שיוצרת תוכניות להגברת תעסוקה ביישוב.
כביש הגישה המרכזי לחורה הוא כביש 31. בשנת 2008 החלה חברת מטרופולין להפעיל תחבורה ציבורית בחורה.
כיום פועלים בחורה מעל שישה קווים שעוברים ביישוב וממשיכים ליישובים הקרובים (באר-שבע, ערד ועוד), וקו פנימי אחד (קו 4) שמעלה ומוריד בתחנות ברחבי היישוב לאורך כל שעות היממה.
חורחה לואיס בורחס (בספרדית: ( audio) Jorge Luis Borges; 24 באוגוסט 1899 – 14 ביוני 1986) היה סופר ארגנטינאי.
מגדולי היוצרים בלשון הספרדית אשר קמו באמריקה הלטינית.
בורחס היה גם מסאי ומשורר, אך עיקר כוחו בסיפוריו הקצרים.
שמו המלא היה חורחה פרנסיסקו איסידורו לואיס בורחס אסוודו, אך הוא מעולם לא השתמש בצורה זו של שמו.
אביו, חורחה גיירמו בורחס, היה עורך דין ומרצה לפסיכולוגיה, והיה בעל נטיות ספרותיות ("הוא ניסה להיות כותב אך נכשל בניסיונו", אמר פעם בורחס.
"הוא כתב כמה סונטות טובות מאוד").
אימו, לאונור אסוודו סוארס, הייתה מתרגמת.
המשפחה הייתה ממוצא איטלקי, ספרדי, פורטוגזי ובריטי.
השפות המדוברות בבית בורחס היו ספרדית ואנגלית, ובורחס הצעיר גדל מילדות באווירה רב-לשונית.
הוא גדל בשכונת פלרמו, בבית גדול בעל ספרייה עשירה.
בשנת 1902 נולדה לבורחס אחות בשם נורה.
אביו של בורחס לקה באותה מחלה שתיטול ברבות הימים מן הבן המפורסם את מאור עיניו, וכך, בשנת 1914 עברה המשפחה לז'נבה, שם קיבל האב טיפול בעיניו, בעוד הבן השלים את לימודיו, בין השאר בצרפתית, שבתחילה הציבה בפניו קשיים מסוימים, ולימד את עצמו גרמנית.
בשנת 1918 סיים לימודי תיכון בקולג' ז'נבה .
לאחר סיומה של מלחמת העולם הראשונה המשיכה משפחת בורחס בנדודיה באירופה, ובמהלך שלוש שנים גרה בלוגאנו, ברצלונה, מיורקה, סביליה ומדריד.
בספרד התחבר בורחס הצעיר לתנועת האוונגרד "אולטרה", ופרסם במגזין "גרסיה" (Grecia – בספרדית פירושו "יוון") את שירו הראשון "המנון לים", שהיה בסגנונו של וולט ויטמן.
ב-1921 שבה משפחת בורחס לבואנוס איירס.
בורחס הצעיר ייבא לארגנטינה את עקרונות תנועת ה"אולטרה" () והחל להיות פעיל בחוגים ספרותיים, לפרסם שירים, מאמרים וסיפורים קצרים.
בשנת 1923 פרסם את קובץ שיריו הראשון – Fervor de Buenos Aires.
הוא כתב למגזין האוונגרד Martín Fierro , שדגל בגישה של התרכזות באמנות, שנגדה את גישתם של חוגי אוונגרד אחרים, מעורבים פוליטית, כגון "קבוצת בואדו" שהונהגה על ידי הסופר רוברטו ארלט.
הוא ייסד את המגזינים "פריסמה" (ששיטת הפצתו הייתה הדבקה של גיליונות ענק על קירות העיר בואנוס איירס) ו"פרואה", והיה מן הכותבים הקבועים במגזין "סור" ("דרום"), בעריכת הסופרת ויקטוריה אוקמפו , אשר הפך למגזין הספרותי המוביל בארגנטינה.
אוקמפו הפגישה אותו עם הסופר אדולפו ביוי קאסארס , שהפך להיות מידידיו הקרובים, ושותף לדרכו הספרותית.
ב-1933 הפך לעורך המוסף הספרותי של העיתון "קריטיקה" ושם פרסם את סיפוריו הקצרים שייאספו בעתיד לקובץ "Historia universal de la infamia" – "דברי ימי תועבת העולם" (יצא לאור בעברית בהוצאת "עם עובד – פרוזה אחרת" בשנת 1987).
קטעים אלו, הנעים בין סיפורים בדויים קצרים וקטעים תיעודיים המשתמשים בטכניקות של בדיון על מנת לספר סיפורים מפורסמים מתרבויות שונות, שהיו ביסודם אמת, כללו אף "זיופים" ספרותיים שהתיימרו להיות קטעים מתורגמים מיצירות נודעות שאינן נקראות בתכיפות.
על אף שבורחס התייחס לסיפורים אלו כ"תרגילים לשעשוע", הייתה להם השפעה חשובה על הספרות הדרום אמריקאית.
הסיפורים יצאו לאור לראשונה כקובץ בשנת 1935 והם נחשבים לתפנית חשובה בהיסטוריה של הספרות באמריקה הלטינית ובשפה הספרדית.
עד לשנת 1939 המשיך בורחס בעבודתו הספרותית כעורך בהוצאה לאור בארגנטינה, וכן כתב סיפורים למגזין "אל אוגר" (El Hogar).
תקופת הפרוניזם והתעוורותו של בורחס
מות אביו בשנת 1938 היה אבדה אישית גדולה לבורחס, מאחר שהשניים היו קרובים באופן בלתי רגיל.
בראש השנה האזרחית בשנת 1939 נפגע בורחס בתאונה כאשר ראשו נחבט בחלון בעת שעלה במדרגות.
בבית החולים כמעט ומת מהרעלת דם.
שם גם החל לכתוב סיפורים עלילתיים קצרים, ובשנת 1941 יצא לאור הקובץ El jardín de senderos que se bifurcan (בעברית "גן השבילים המתפצלים").
בקובץ זה מגיע בורחס לידי שלמות סגנונית.
הוא כולל סיפורים קצרים הנושאים כולם את חותמו המיוחד – ההשכלה הרחבה, ההרמזים (האמיתיים או המדומים) לספרים (אמיתיים או בדויים), הברק הלשוני, הצמצום, וההתייחסות הפיוטית לנושאים הגותיים בפילוסופיה ובמתמטיקה.
אף שחוגים ספרותיים בארגנטינה ראו בספר יצירת מופת, לא זכה הספר בעת פרסומו להצלחה לה קיווה בורחס.
בשנת 1941 פרסם את הקובץ "בדיונות" ("Ficciones") שכלל את כל סיפורי "גן השבילים המתפצלים" יחד עם סיפורים חדשים, בהם "La muerte y la brújula" ("המוות והמצפן") ו-Funes el memorioso ("פונס הזכרן").
החל מ-1937 עבד בורחס כספרן בספרייה עירונית בבואנוס איירס.
ב-1946, עם עלייתו לשלטון של חואן פרון, "קודם" בורחס לתפקיד של משגיח על עופות וארנבות בשוק העירוני, תפקיד שממנו התפטר מיד.
עד תקרית זו הסתכמה פעילותו הפוליטית של בורחס להוספת חתימתו לעצומות פרו-דמוקרטיות, אך מיד לאחר התפטרותו נשא בורחס נאום בפני אגודת הסופרים והמשוררים הארגנטינאית ובו אמר "דיקטטורות מקדמות דיכוי, דיקטטורות מקדמות כניעות, דיקטטורות מקדמות אכזריות, אך גרוע מכול – דיקטטורות מקדמות אידיוטיזם".
ללא עבודה מסודרת, וכשראייתו הולכת ודועכת מחמת מחלה תורשתית שבה לקה גם אביו, החל בורחס בקריירה של מרצה.
בקריירה זו הצליח בורחס, ועל אף שסבל מדיכוי ומרדיפות בימיו של הפרוניזם, מונה לנשיא אגודת הסופרים הארגנטינאית (1950–1953), ולפרופסור באגודה הארגנטינאית לתרבות אנגלית.
בשנת 1953 פרסם את הסיפור "El Sur" ("הדרום") בעל המוטיב הביוגרפי, המתאר את התאונה שעבר בשנת 1939. סיפורו הקצר "אמה צונץ" הוסרט בשנת 1954 על ידי הבמאי ליאופולדו טורה נילסון, תחת השם "ימי הזעם".
בתקופה זו כתב אף מספר תסריטים.
עם נפילתו של המשטר הפרוניסטי, מונה בורחס בשנת 1955 למנהל הספרייה הלאומית.
בתקופה זו קיבל את הפרס הלאומי לספרות, ואת הראשון מבין תוארי "דוקטור של כבוד" מהאוניברסיטה של קוז'ו בארגנטינה.
בורחס שימש אף כמרצה לספרות באוניברסיטת בואנוס איירס, ובמשרות זמניות באוניברסיטאות נוספות.
כיוון שלא היה יכול לקרוא או לכתוב, החל להיעזר באימו שהפכה למזכירתו האישית.
פריחת הקריירה הספרותית של בורחס
פרסומו הבין-לאומי של בורחס החל בערך בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20. בשנת 1961 קיבל (בצוותא עם סמואל בקט) את הפרס החשוב "פרס פורמנטור".
הפרס הוביל לשורה של כיבודים בין-לאומיים, ומסע הרצאות בארצות הברית.
בשנת 1962 פורסם קובץ של סיפוריו לראשונה בשפה האנגלית.
הוא המשיך במסעות הרצאות באירופה ובדרום אמריקה.
בשנת 1965 קיבל תואר אבירות ממלכת אנגליה.
שיתוף הפעולה שלו עם המתרגם האנגלי נורמן תומאס די ג'ובאני, אשר החל בשנת 1967, הפך אותו למפורסם מאוד בארצות דוברות אנגלית.
בשנים אלו המשיך לפרסם את ספריו "ספר היצורים הדמיוניים", "ספר החול" ו"הדו"ח של דוקטור ברודי".
כן פרסם קובץ הרצאות בשם "שבעה לילות".
בשנת 1971 זכה בורחס בפרס ירושלים, ובמסגרת זו ביקר בישראל.
לאחר מות אימו בשנת 1975 החל בורחס בטיולים ברחבי העולם, שנמשכו עד מותו.
בפעם הראשונה ב-1967 לידידה ותיקה בשם אלסה אסטטה מיז'אן, אשר אך התאלמנה מבעלה בטרם נישאה לבורחס.
נישואים אלו נמשכו שלוש שנים, ולאחר מכן התגרשו השניים, ובורחס חזר לחיות עם אימו.
בשנותיו האחרונות חי עם מריה קודמה, חוקרת ספרות אשר שימשה גם כמזכירתו האישית.
יחד עמה פרסם ספר מסעות בשם "אטלס".
השניים נישאו בשנת 1986, חודשים ספורים לפני מותו של בורחס.
בורחס מת מסרטן הכבד בז'נבה, העיר שבה בחר לבלות את ימיו האחרונים, לזכר התקופה המאושרת שבה למד שם כמתבגר.
בורחס היה מועמד לפרס נובל פעמים רבות, אך מעולם לא זכה בו.
בנוסף לסיפורים הקצרים שהקנו לו את פרסומו, בורחס הוא אף מסאי, משורר, תסריטאי, מבקר ספרותי ומתרגם.
עיוורונו השפיע מאוד על כתיבתו המאוחרת.
כתיבתו עוסקת במתן פרשנות אישית לנושאים בפילוסופיה, במיתולוגיה, במתמטיקה בקבלה ובתאולוגיה.
בורחס מטפל בנושאים אלו ככלי משחק מהם הוא יוצר את יצירתו, לעיתים בכובד ראש, ולעיתים מתוך שעשוע.
בורחס, אשר חי לאורך רובה של המאה העשרים, נטוע היטב במסורת הספרותית המודרניסטית.
סגנון כתיבתו למדני, עמוק ומקיף.
כבן זמנו ולדימיר נבוקוב וכג'יימס ג'ויס שקדם לו מעט, נטוע בורחס היטב במסורת הספרותית של ארץ מולדתו, אך גם להמריא אל מעבר לה ולתת לכתיבתו גוון אוניברסלי ובין-לאומי.
כנבוקוב וג'ויס אימץ בורחס את הרב-תרבותיות ואת השעשוע הלשוני, אך בעוד שנבוקוב וג'ויס נטו, עם התקדמות הקריירה שלהם, ליצור יצירות ארוכות ומורכבות יותר ויותר, נותר בורחס אמן של הסיפור הקצר, מצומצם היריעה, והמהודק לשונית.
בורחס התייחס אל עצמו כ"מיניאטוריסט", ונרתע ממה שכינה "סגנון הבארוק".
סגנונו המאוחר של בורחס הוא בהיר ופשוט יותר מיצירתו המוקדמת.
סיפוריו הידועים עוסקים בנושאים כאינסוף, מראות, מבוכים, זהות וטיבה של המציאות.
בה בעת יצר בורחס אף תיאורים ריאליסטיים של החיים בארגנטינה, של קרבות רחוב, גאוצ'וס, פושעים זוטרים, חיילים ודמויות היסטוריות.
סיפוריו מערבים את האמיתי והפנטסטי, המציאות והבדיון.
בתקופות מסוימות, במיוחד בקריירה המוקדמת שלו, חצה עירוב זה את הגבול אל עבר הזיוף והתרמית – סיפוריו מתארים אירועים שאירעו כביכול וכתבים שנכתבו לכאורה, אך אין להם שורש במציאות.
רבים מסיפוריו הם כביכול ללא שום עלילה, סיפורים שהם על גבול המסה הפילוסופית כגון "בורחס ואני".
עבודתו השופעת של בורחס בתחום שאינו בדיוני כוללת תרגומים רבים, ביוגרפיות קצרות, ומסות ספרותיות על נושאים כטיבו של הדיאלוג, השפה, המחשבה האנושית, והיחסים ביניהם.
בורחס חקר את התרבות הארגנטינית, ופרסם מאמר על ההיסטוריה של הטנגו, על הפואמה מרטין פיירו, על הזהות הארגנטינית הייחודית ועל תת-התרבויות שקמו במסגרת זהות זו.
הוא פרסם שירה לאורך כל חייו.
כאשר מאור עיניו דעך, בתקופה שבה היה מאבק בין התקדמות מחלתו ובין ההתקדמות ברפואה, שאפשרה לו קריאה וכתיבה בתקופות מוגבלות, העדיף להתרכז בשירה, שכן יכול היה לזכור בראשו את התקדמות העבודה.
שירתו עוסקת במגוון הנושאים בהם עוסקת הפרוזה שלו.
בורחס היה ידוע כמתרגם פורה לשפה הספרדית משפות שונות.
כבר בילדותו, בגיל עשר, תרגם לספרדית את סיפורו הקצר של אוסקר ויילד "הנסיך המאושר".
בערוב ימיו תרגם לספרדית את האפוס האיסלנדי "האדה הפרוזאית".
תרגומיו כללו את יצירותיהם של אדגר אלן פו, פרנץ קפקא, הרמן הסה, רודיארד קיפלינג, הרמן מלוויל, אנדרה ז'יד, ויליאם פוקנר, וולט ויטמן, וירג'יניה וולף, תומאס בראון וג.
בורחס היה בדעה שהתרגום יכול לעלות באיכותו על היצירה המקורית, ושתרגומים שונים של אותה יצירה לאותה שפה הם תופעה רצויה, שכן תרגום הדבק בלשון המקור הוא בסופו של דבר שירות רע ליצירה המתורגמת.
הוא אף כתב ש"המקור אינו נאמן לתרגום".
כך למשל תיאר שקרא בילדותו את הספר "דון קישוט" בתרגום לאנגלית, וכאשר קרא בהמשך חייו את המקור הספרדי, היה זה בעיניו העתק חיוור.
בורחס יצר אף בשני אופנים מאוד לא מקובלים – הזיוף הספרותי והביקורת של יצירות דמיוניות.
את הזיוף הספרותי הידוע ביותר שלו הוא יצר כבר בתקופה בה שימש כמבקר הספרותי של העיתון "אל אוגר" בשנות השלושים.
בתקופה זו פרסם יצירות מקוריות שהיו בסגנונו של הסופר עמנואל סבידנבורג או בסגנון הספר "אלף לילה ולילה", כשהוא טוען שאלו תרגומים לסיפורים נדירים אותם מצא במסגרת קריאתו.
חלק מסיפורים אלו התפרסמו בספר "דברי ימי תועבת העולם".
הוא המשיך בקו זה לאורך כל הקריירה שלו, ולמשל פרסם באנתולוגיה ספרותית שערך שלושה סיפורים קצרים שלו, המתחזים לתרגומים מסופרים אחרים.
לעיתים בחר בורחס לכתוב "ביקורת" על יצירה בדיונית, במקום לכתוב סיפור העוסק באותו נושא.
דוגמה מפורסמת לכך היא היצירה "פייר מנאר, כותבו של דון קישוט".
עיסוקה של רשימה זו בסופר צרפתי אשר שיקע עצמו בעולמה של הספרות הספרדית מן המאה ה-16, עד כדי כך שהוא יכול לשבת ולכתוב חלקים ניכרים מהיצירה "דון קישוט" כאילו הוא כתב אותם במקור.
הרשימה מתיימרת להיות ביקורת ספרותית על עבודתו של מנאר, המראה עד כמה צברה היצירה "דון קישוט" שכבות ורבדים מאז שנכתבה, עד כדי כך ש"יצירתו" (הדמיונית) של מנאר, עשירה בהרבה מן המקור של מיגל דה סרוואנטס, על אף שהיא זהה לה בלשונה.
בורחס לא היה הראשון שיצר סוגה ספרותית אזוטרית זו, וקדמו לו בכך תומאס קרלייל וסמואל בטלר.
לאחר בורחס נודע בשימוש בצורה ספרותית זו סופר המדע הבדיוני הפולני סטניסלב לם.
השפעות לאומו וזהותו על יצירתו
עבודתו של בורחס כללה פרספקטיבה רחבה ששיקפה את האתניות המגוונת של מולדתו ארגנטינה, את החשיפה בגיל מוקדם לספריה העשירה בבית אביו, ואת חיי הנדודים שחי במשך תקופות ארוכות בחייו.
כנער ביקר באזורי הגבול של ה"פמפס", ולאחר מכן סייר באירופה עם משפחתו.