tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתקופת שלטונו של קומודוס נטו כפות המאזניים של ההיסטוריה כנגד האימפריה הרומית ועם מותו נפלה האימפריה לתקופת משבר המאה ה-3 שבמהלכה כמעט קרסה תחת שילוב של לחצים, בהם פלישה, מלחמת אזרחים, מגפה ומשבר כלכלי.
פרופסור משה עמית כותב בספרו על תולדות הקיסרות הרומית: "קשה להעלות על הדעת שוני גדול מזה שבין אישיותו ודרכי שלטונו של מרקוס אורליוס ובין אישיותו ושלטונו של בנו קומודוס.
שלוש עשרה השנים של שלטון קומודוס...
כאילו שייכות להיסטוריה של מדינה אחרת מזו של מרקוס אורליוס".
ומוסיף: "קשה למצוא צד זכות כלשהו אצל קומודוס.
גם לא קל להסביר כיצד הצליח לשמור על שלטונו כמעט 13 שנה".
קומודוס נולד ביום 31 באוגוסט 161 לקיסר מרקוס אורליוס ולקיסרית פאוסטינה.
אחיו התאום של קומודוס טיטוס אורליוס פלביוס אנטונינוס מת בילדותו בשנת 165.
מלך האימפריה הפרתית וולוגסס השלישי ניצל את ההזדמנות שמרקוס אורליוס טרם התמודד עם פלישה ושלח צבא לארמניה.
כשהתברר כי מערך ההגנה של הגבולות המזרחיים עומד בסכנה ממשית פעל מרקוס אורליוס, באישור הסנאט, להזרים תגבורות של לגיונות מפרובינקיות הריין והדנובה, מצרים ואפריקה אל סוריה.
לאחר הישגים משמעותיים במלחמה, והדיפת הפולשים הפרתים, החל הצבא הרומאי בנסיגה מסודרת ממסופוטמיה חזרה אל שטחי האימפריה הרומית.
מדובר ככל הנראה במחלת הדבר.
התפרצות מחלה זו מוזכרת בהיסטוריה אוגוסטה רק לאחר הגעת ורוס לרומא ומציין שהמגפה החלה בבבל ושחיילי הצבא הרומאי, שליוו את ורוס לרומא הפיצו את המחלה בכל הפרובינציות שעברו בהם בדרכם.
בסתיו של שנת 166 ערכו שני הקיסרים תהלוכת ניצחון ברומא, ובה השתתפו גם בניו של מרקוס אורליוס, והבכור - קומודוס שהיה בן 5 ואחיו בן ה-3 אניוס ורוס קיבלו את התואר "קיסר" ובכך סומנו כמי שמיועדים להיות יורשים לשלטון.
בסוף שנת 165 או בתחילת 166, שבטים "ברבריים" - ברית של שבטים גרמאנים ובהם השבטים המרקומנים (Marcomanni) ניצלו את המשבר בצבא הרומי והעדר כוחות צבאיים רומאיים לאורך הדנובה, ובהתקפה שככל הנראה תואמה ותוכננה מראש ערכו סדרת התקפות מהירות ויעילות לכל אורך הגבול.
בשנת 169 חזרו מרקוס אורליוס ולוקיוס ורוס לרומא ממלחמתם על גבול הדנובה.
בתום תקופת האבל על לוקיוס ורוס מצא מרקוס אורליוס חתן חדש לבתו האלמנה לוקילה, החתן היה פומפיאנוס, מושל פאנוניה, מי שעתיד להיות היועץ הצבאי הבכיר של מרקוס אורליוס ומבוגר בהרבה מלוקילה.
ב-15 באוקטובר 172 קיבל קומודוס את התואר "גרמניקוס", והדבר פורסם באמצעות מטבעות.
ב-20 בינואר 175 הוא צורף אל כל האגודות והאחוות הדתיות הבכירות, וגם אל חבר הפונטיפקס.
כמו כן, הוא נתמנה לראש הנוער שוחר הקיסרות (princeps iuventutis).
באפריל 175 הכריז אווידיוס קסיוס, אחד מהמושלים על הפרובינקיות המזרחיות ומפקד בכיר בצבא האימפריה על עצמו כקיסר.
המקורות הרומאיים הכתובים ממעטים במתן פרטים על המרד שפרץ כאשר שמועה על מותו של מרקוס אורליוס התפשטה בכל האימפריה.
השמועה על מותו של אורליוס התבררה כשקר אבל בשלב זה לא הייתה דרך חזרה עבור קסיוס והוא מינה לעצמו משמר פרטוריאני והבטיח את תמיכת הלגיונות במצרים וייתכן שגם בפרובינקיית יהודה, ובפרובנקיות אחרות במזרח.
פרופסור משה עמית קובע כי המרד היה מאורגן היטב.
הוא מעלה השערה כי השמועה על מותו של מרקוס אורליוס לא הייתה אירוע מקרי שהצית את המרד אלא חלק מתכנון מדוקדק על ידי קסיוס מתוך כוונה להקל על תפיסת השלטון.
לפי השערה זו קסיוס קיווה כי הבלבול יאפשר לו לתפוס עמדות כוח ולרכוש תומכים אך העובדה שהשמועה הופרכה מהר מהמקווה, טרפה את הקלפים.
אף על פי שהידיעות על התפוררות המרד הגיעו למרקוס אורליוס טרם היציאה המתוכננת למזרח הוא המשיך על פי תוכניתו המקורית - ככל הנראה כדי להבטיח את ייצוב ושימור התמיכה בו ובקומודוס.
בדרך חזרה, (או על פי המחקר של אוניברסיטת קימברידג, בדרך אל סוריה) בעת שהפמליה הייתה במחנה בקפדוקיה במרחק של כ-20 ק"מ מהעיר טיאנה בקפדוקיה, מתה הקיסרית פאוסטיה, ככל הנראה ממחלה.
על פי בקשתו של מרקוס אורליוס הכריז הסנאט עליה כאלה.
קסיוס דיו כותב על סיבת מוות אחרת.
לדבריו האוגוסטה פאוסטינה התאבדה על מנת שלא לעמוד מול התוצאות של חשיפת חלקה בעידוד המרד של קסיוס.
המחקר של אוניברסיטת קיימברידג' מציין סיבה אחרת למותה של האוגוסטה, פאוסטינה הייתה אישה בת 45 שעברה 14 לידות לכל הפחות וייתכן והייתה בשלבים מוקדמים של הריון נוסף.
בנוסף לכך ייתכן והיא סבלה ממחלות רקע - שיגדון, כמוזכר בכתבי קסיוס דיו.
שליט שותף עם מרקוס אורליוס
בסתיו 176 חזר קומודוס אל רומא.
ב-27 בנובמבר הוא הועלה למעלת "אימפרטור" והוענק לו התואר "סרמטיקוס" ("מנצח הסרמטים").
ב-10 בדצמבר מונה ל"טריבון הפלבס".
ב-23 בדצמבר ערך ברומא טריומף (מצעד ניצחון) על הגרמנים והסרמטים.
בינואר 177, בגיל 15 הוא התמנה לתפקיד קונסול והפך לקונסול הצעיר ביותר בתולדות רומא.
הוא קיבל את התואר "אוגוסטוס" ולכל דבר ועניין הוא היה שליט של האימפריה ביחד עם אביו.
כמו כן, הוענק לו שם הכבוד "אבי המולדת".
בשנת 177 חזרו השבטים הגרמאניים ללחוץ על גבולות האימפריה.
ההסכמים של שנת 175 הופרו וגדודי פושטים חצו את הדנובה והטילו חיתתם על הפרובינציות של הגבול.
מרקוס אורליוס החליט לערוך מסע מלחמה משמעותי, מאמץ גדול להשליט חוק וסדר על גבול הדנובה.
מרקוס אורליוס וקומודוס יצאו בראש הכוחות וקבעו את מפקדתם בווינדובונה (היא וינה).
במשך שנתיים רצופות ניהל מרקוס אורליוס סדרת קרבות מול השבטים הגרמאניים בו זמנית בחזית מערבית מול המרקומנים והקוואדים ונגד היזיגים בחזית ממזרח עם התקדמות הלחימה.
בקיץ של 178 נישא קומודוס לברוטיה קריספינה , בת למשפחת אצולה רומאית מבוססת ועשירה.
עם נישואיה קיבלה את התואר "אוגוסטה".
בשנת 179 כיהן קומודוס כקונסול בפעם השנייה.
באותה שנה שוב התכבדו קומודוס ומרקוס בתואר "אימפרטור".
במהלך החורף של 179, בעת הפסקה בקרבות קרא מרקוס אורליוס לקומודוס וציווה עליו להמשיך בלחימה עד להשגת ניצחון מלא וללא פשרות.
במרץ 180 מת מרקוס אורליוס במחנה בווינדובונה.
יועציו הקרובים מילאו את צוואתו והציגו את קומודוס כאוגוסטוס והשליט של האימפריה הרומית.
שליט יחיד של האימפריה הרומית
עם עלייתו לשלטון היה קומודוס הקיסר הראשון שנולד כיורש עצר, נצר לשושלת של קיסרים.
ייחוס זה איפשר לו להתפאר כי הוא צאצא של הקיסר האלוהי נרווה.
על סמך זאת הוא זכה לתואר "האציל ביותר מכל הקיסרים" וההיסטוריון הרודיאנוס שם בפיו נאום הכתרה אותו נשא לכאורה בפני חיילי הלגיונות:
כך עמד בראש המערכת האזרחית והצבאית של האימפריה הרומית אדם שהאמין שהאלים הציבו אותו בעמדת השלטון והיה בטוח כי כל רצונותיו הם ביטוי לרצון האלים.
הנעשה בפרובינציות וחלקי האימפריה המרוחקים מרומא לא עניין אותו כלל והוא השאיר את הניהול של האימפריה על כל צדדיו לבעלי התפקידים שרובם מונו על ידי אביו.
הוא הקיף את עצמו בחבורה של אנשי חצר שאיפשרה לו לנהל את אורח החיים שלוח הרסן וחסר הדאגות והוא יכול היה להתמסר לסיפוק תאוותיו.
מצד שני הגבולות היו שקטים יחסית, ייתכן ופעילותו הנמרצת של מרקוס אורליוס כנגד השבטים הגרמאניים שללה מהם את הרצון או היכולת לסכן את גבולות האימפריה, וחיל המצב ומושלי הפרובינציות הצליחו לשמור על הביטחון ללא עזרה מהשלטון המרכזי ברוב המקרים.
פרופסור עמית כותב: "לכאורה הייתה הפרדה בין המאורעות שהתרחשו ברומא העיר ששם הנהיג הקיסר משטר שהיו בו סממנים של קרקס ובין העולם הרומי הרחב שהמשיך להתנהל כמו בשנים הקודמות"
חוזה שלום עם השבטים הגרמאניים
בטרם מותו הצליח הקיסר מרקוס אורליוס להביס את אויבי האימפריה הרומית.
משנת 177 הוא ערך סדרה של מסעות מלחמה נגד השבטים שאיימו על גבול הדנובה, הוא התכוון לסיים את הלחימה בהקמת שתי פרובינקיות חדשות "מרקומניה" ו"סרמטיה" במטרה להרחיק את הגבול מהדנובה צפונה ולסגור את הבליטה בין פנוניה לדקיה (היא רומניה).
אך השינוי לא יצא לפועל מאחר שקומודוס, בניגוד למצוות אביו ובניגוד לעצת יועצו וגיסו קלאודיוס פומפיאנוס החליט להפסיק את הלחימה על הגבול ולהציע לברברים חוזה שלום.
הצדדים הגיעו להסכם עם השבטים הגרמאניים והסרמטים בתנאים שדומים להסכם של שנת 175 וכלל החזרת שבויים, הסגרת עריקים, פירוז של אזור הגבול, גיוס של צעירים לצבא הרומאי ותשלום של מס שנתי, חלקו בתוצרת חקלאית.
בתמורה נסוגו הרומאים מהגדה הצפונית של נהר הדנובה.
מסע המלחמה הסתיים בקיץ 180.
המשא ומתן ויישומו ארכו כחצי שנה ועם סיומו הכריז הסנאט על קומודוס כקיסר ("אימפרטור") בפעם הרביעית.
הוא הגיע אל רומא ב-22 באוקטובר 180 ובנובמבר ערך תהלוכת ניצחון מפוארת ביותר בה השתתף גם משרתו האישי סאוטרוס איתו הוא התנשק לעיני כל.
מעתה נקרא בשם "מרקוס קומודוס אנטונינוס" במקום "לוקיוס אורליוס קומודוס".
עם קבלת שרביט השלטון היחיד של האימפריה נטל קומודוס את התואר פונטיפקס מקסימוס - הכוהן העליון של הדת ברומא העתיקה.
הפונטיפקס מקסימוס עמד בראש קולגיום הפונטיפקס , שהיה אחד מארבעת הקוֹלֵּגיא (collegia) הגדולים של הכהונה ברומא, והופקד על ניהול חיי הפולחן והדת של המדינה שהיה בידי אביו עד למותו.
הוא הוסיף לשמו את שמותיו העיקריים של אביו והוסיף לעצמו את התואר "בנו של האל מרקוס".
בשנת 181 כיהן כקונסול בפעם השלישית.
עם חזרתו של קומודוס לרומא התברר כי סאוטרוס שנשא רשמית בתואר חדרן (לטינית: Cubicularius) היה למעשה היועץ הראשי של קומודוס ולקח חלק פעיל בניהול האימפריה, בכך היה סאוטרוס הראשון בסדרה של עבדים משוחררים שהועלו לדרגות בכירות ומונו לתפקידים בכירים.
קומודוס מינה את טיגדוס פרניס למפקד המשמר הפרטוריאני לצידו של טרוטניוס פטרונוס - מפקד המשמר של מרקוס אורליוס ולמשך תקופה קצרה ניהלו מפקדי המשמר וסאוטרוס את האימפריה.
בתהליך איטי וללא דרמות קומודוס דחף מחוץ לעמדות השפעה את בעלי התפקידים שמונו על ידי מרקוס אורליוס.
חלק מבעלי התפקידים גילו כי הסמכויות ניטלו מהם וחלקם גילו שהתפקיד נמסר לאדם אחר.
הסנאט נדחק לעמדה חסרת השפעה ומקורבי מרקוס אורליוס פרשו ויצאו מחוץ לרומא.
כשנתיים לאחר חזרתו לרומא, בסוף שנת 182 נעשה ניסיון ראשון להרוג את קומודוס.
הרקע להתנקשות הייתה ככל הנראה חוסר שביעות הרצון מצד הסנטורים הבכירים, בני משפחתו של קומודוס ומקורבים לשעבר למרקוס אורליוס ממעמדו של סאוטרוס ומדחיקתם מעמדות כוח.
היוזמה באה, ככל הנראה מצד לוקילה, אחותו הבוגרת, אלמנתו של הקיסר לוקיוס ורוס ואשתו של פומפיאנוס מי שהיה יד ימינו של מרקוס אורליוס, ללוקילה היה ככל הנראה מניע אישי - אובדן המעמד של האוגוסטה וכל הפריבילגיות הקשורות לכך לטובת קריספינה, אשתו הצעירה של קומודוס.
הניסיון עצמו דמה - ככל הנראה בכוונה, להתנקשות בקיסר קליגולה.
בנה החורג של לוקילה קלאודיוס פומפיאנוס ארב לקומודוס במעבר צר בכניסה לתיאטרון וצעק "הסנאט שלח לך את הפגיון הזה" לפני שניסה לדקור את קומודוס.
ההשתהות התיאטרלית נתנה הזדמנות לשומרי הראש להגיב והמתנקש נתפס מבלי שהצליח לפגוע בקומודוס.
קומודוס פעל במהירות לנקום במורדים, האצבע המאשימה והחרב המתהפכת הופנו כלפי הקושרים וכלפי הסנאט.
בני המשפחה הקיסרית שהשתתפו בקשר, ובני משפחתם הוצאו להורג וכן סנטורים המקורבים אליהם.
לוקילה הוגלתה לאי קאפרי ושם הוצאה להורג.
באופן תמוה, בעלה שהיה אביו של המתנקש לא נענש, פרופסור משה עמית מעלה את ההשערה שהקבוצה של רמי המעלה, המקורבים למרקוס אורליוס היו עדיין בעלי כוח והשפעה; כך שקומודוס או מי מיועציו העדיף שלא לפנות כנגדו.
לפי חלק מהמקורות גם אחד ממפקדי המשמר הפרטוריאני - פטרונוס היה חלק מהקשר אך הוא הצליח להתחמק מעונש מיידי.
בסוף 182 שוב הוכרז קומודוס "אימפרטור".
בשנת 183 כיהן כקונסול בפעם הרביעית.
ההתנקשות הציתה גל של רציחות חלקם מידם של בעלי עניין שונים שניצלו את התוהו.
המשמר הפרטוריאני, ככל הנראה ביוזמת שני מפקדיו פתח בגל טיהורים מקיף שכלל גם את סאוטרוס, שהפרטוריאנים האשימו בירידת קרנו של קומודוס בקרב הרומאים - הם פיתו אותו לצאת מהארמון וחיילי המשמר רצחו אותו.
זמן מה לאחר מכן פרניס שכנע את קומודוס לסלק את שותפו לפיקוד פטרונוס מתפקידו, זמן קצר לאחר מכן הופצו שמועות מכוונות שפטרונוס היה שותף לקשר לוקילה.
קומודוס שסבל מפראנויה מקושרים ומתנקשים הותיר את מושכות השלטון בידי מפקד המשמר בעוד הוא מתמסר לתענוגות, חגיגות ומסיבות חשק שאורגנו כטקסים דתיים.
על פי ההיסטוריונים הרומאיים הוא הסתגר בארמונו ברומא בחברת 300 פילגשים ו-300 נערים יפי תואר וערך מסיבות פרועות בווילה מחוץ לעיר שם ערך משחקי תפקידים בהם הופיע כגלדיאטור הנלחם נגד משרתים.
קסיוס דיו מגלה בכתביו יחס חיובי יותר כלפי פרניס וטוען שהוא ניסה ככל יכולתו לשמור על הסדר והחוק באימפריה.
הרודיאנוס וההיסטוריה אוגוסטה מתארים אותו כאדם אכזר שהרג באויביו האישיים וגזל את רכושם, קידם את בנו ששירת כמפקד בצבא הרומאי באזור הדנובה מתוך כוונה להעלות אותו לשלטון בשעת הכושר.
ההיסטוריונים הרומאיים בני התקופה חלוקים בדעותיהם לגבי פרניס ומעשיו, קסיוס דיו מתאר אותו כאדם מסור שניסה לנהל כיאות ולהבטיח את הסדר באימפריה לעומת זאת הרודיאנוס מתאר את פרניס באופן השלילי ביותר, אדם תאב בצע וחסר מעצורים שהשתמש בכוחו לחסל יריבים ולצבור רכוש רב על ידי גזל וגניבה.
פרניס לא שרד זמן רב, הטעות הראשונה שעשה הייתה למנות קצינים מבין מעמד הפרשים למפקדי לגיונות - תפקיד שהיה שמור לבני משפחות הסנטורים.
שלושה חברו כנגד פרניס - קלנדרוס משרתו האישי החדש של קומודוס שקרבתו לקיסר הגבירה את תאבונו לכוח.
כמי שנחלץ מאסון, הוסיף קומודוס לשמו את הכינוי "פליקס" ("בר המזל").
אירועים אלו קשורים בדרך זו או אחרת לשני אירועים בפרובינציות שהכריחו את התערבות השלטון המרכזי.
אירוע ראשון היה פלישה של שבטים ברבריים מעבר לחומת אדריאנוס או חומת אנטונינוס, קסיוס דיו טוען שהיה האירוע החמור ביותר בתקופת שלטונו של קומודוס.
במקביל ערכו שבטים גרמאניים פשיטות מעבר לדנובה.
על מנת להתמודד עם הסכנה נשלחו לחזיתות קלודיוס אלבינוס, ופסקניוס ניגר שהצלחתם בקרבות הפכה אותם לאהודים בצבא ולמתמודדים על כתר הקיסרות עם מותו של קומודוס.
הניצחונות על הדנובה ובבריטניה איפשרו לקומודוס לקבל את התואר "אימפרטור" בפעם החמישית והשישית.
על פי ההיסטוריה אוגוסטה, פרניס ניצל את הניצחונות על הדנובה על מנת לקדם את בנו שהיה קצין בלגיונות אבל קיבל את העיטורים על ניצחונות של קצינים אחרים.
בסוף 185 מינה קומודוס את חדרנו למפקד המשמר הפרטוריאני.
בשנת 186 כיהן כקונסול בפעם החמישית.
קומודוס נמנע לחלוטין מכל פעילות של ניהול האימפריה והקדיש את כל זמנו למלחמות עם גלדיאטורים בזירה.
קלנדרוס, שיכור מכוח פרק כל עול ועסק במכירה סיטונית של משרות ציבוריות לכל המרבה במחיר, חלק מהכספים הלכו למימון ההוצאות על גחמות הקיסר שלא ידע שובע.
באביב 190 סבלה רומא ממחסור במזון, מושל העיר - יריבו של קלנדרוס הצליח להסיט את האשמה ממנו ולהצביע על קלנדרוס כמי שאחראי למצוקה.
באפריל 190, במהלך אירוע ציבורי החל ההמון לקרוא בגנות קלנדרוס שפקד על חיילי המשמר הפרטוריאני לדכא את המחאות.
החיילים הרגלים של המשמר שהיו עוינים ליחידת הפרשים על רקע מתיחות בתוך שורות המשמר החליטו שלא לפעול כנגד האזרחים.
קומודוס החליט להציל את עורו ומסר את קלנדרוס לידי ההמון שעשה בו שפטים.
בשנת 190 כיהן קומודוס כקונסול בפעם השישית.
שנות שלטונו האחרונות סימנו את הצלילה של הקיסר לתהומות הטירוף ושיאי האכזריות.
אחיזתו במציאות התרופפה והוא אימץ לעצמו 12 שמות חדשים ושמות אלו הפכו לשמות חודשי השנה.
על מנת לציין את העידן החדש בהיסטוריה של רומא הוא הכריז על "ייסודה מחדש" של העיר תחת השם "הקולוניה של קומודוס" (Colonia Commodiana).
העם הרומי הפך להיות "העם של קומודוס" (Commodianus populus) והסנאט הציע כי בעקבות השינויים המבורכים ישונה שמו ל"הסנאט של קומודוס".
הוא אימץ לעצמו פרסונה חדשה: גיבור, גואל המין האנושי ובטירופו ראה עצמו כהתגלמותו עלי אדמות של הרקולס.
כדוגמת הגיבור האגדתי הוא ניהל קרבות מול חיות טרף ומפלצות, בתיאטרון מיוחד שנבנה לצורך אירועים אלו, נערכו מסעות צייד מבוימים וקומודוס הופיע בהם מחופש להרקולס, עטוף בפרוות אריה ואוחז באלה והרג בפני ההמון מאות בעלי חיים שהובאו למטרה זו מרחבי האימפריה.
אבל יותר מכל אהב קומודוס את הקרבות בזירת הגלדיאטורים, על פי תפיסתו היה הגלדיאטור המנצח התגלמות האלוהים עלי אדמות והוא נהג להיכנס לזירה ולערוך קרבות מול אויבים שההתמודדות נכפתה עליהם, בתנאים שהבטיחו את ניצחונו של קומודוס.
הקרבות נערכו תחילה מול קהל מקורבים ולאחר מכן לקהל רחב, לעיתים הקרבות היו עד למות יריבי הקיסר.
בשנותיו האחרונות קומודוס התלבש כגלדיאטור גם מחוץ לזירה ולן לעיתים קרובות במגורי הגלדיאטורים.
מותו של קלאנדרוס טרף את קלפי ההנהגה של רומא.
את מקומו תפסו מרקיה – פילגשו של קומודוס, אקלקטוס (Eclectus) מחליפו של קלנדרוס ומשרתו האישי של קומודוס.
הם שיתפו פעולה בינם לבין עצמם הן בשלטון והן בסיפוק צרכיו של קומודוס.
ממפקדי המשמר הפרטוריאני ששירתו תחת קלנדרוס נותר איליוס אילאנוס (Iulius Iulianus) שהיה אדם עם עבר מפואר כפקיד בכיר ומפקד צבאי תחת שלטונו של מרקוס אורליוס.
בפומבי קומודוס נהג לחבק אותו ולקרוא לו "אבא" אבל בד' אמות הוא נאלץ לעבור השפלות מידי קומודוס, הוא נדחף לבריכה בנוכחות פקודיו ונאלץ לרקוד עירום בנוכחות פילגשיו של קומודוס שמשאיבד בו עניין הוציא אותו להורג.
כך הוצאו להורג בני משפחה קרובים ורחוקים, פקידים רמי מעלה, מפקדי צבא ואזרחים ואיתם בני משפחתם.
ברקע אירועים אלו של רצח ללא הבחנה, חזרה המגפה להשתולל ברומא ולפי קסיוס דיו אלפים מתו ברחובות רומא כל יום.
בשנת 191 התמנה איימיליוס לייטוס למפקד המשמר הפרטוריאני ואיחד כוחות עם מרקיה ואקלקטוס בניהול האימפריה.
הם נסמכו ונתמכו על ידי הפראיפקטוס של העיר רומא פרטינקס.
המקורות הרומאיים חלוקים בשאלה לגבי חלקו של פרטינקס באירועים שהביאו לרציחתו של קומודוס.
קסיוס דיו טוען כי הוא לא ידע כלל על המזימה אלא לאחר מעשה הרצח.
ידוע שהקושרים חששו שבמוקדם או במאוחר קומודוס יפנה את חמת טירופו כלפיהם ויוציא אותם להורג והחליטו להכות קודם.
המחקר של אוניברסיטת קיימברידג' טוען כי מרקיה ולייטוס פנו לפרטינקס בהצעה להדיח את קומודוס וכי לייטוס ופרטינקס תכננו את מהלכיהם בדקדוק ולאורך פרק זמן ממושך.
כך מונו מפקדים שהיו בקשרי ידידות ועם מינויים בקשרי חובה לתפקידים של מושלים ומפקדי לגיונות בפרובינציות על מנת להבטיח תמיכה רחבת בסיס למורדים בעת שהם יכו בקומודוס ויחזיקו במושכות השלטון ברומא.
בשנת 192 כיהן קומודוס כקונסול בפעם השביעית.
הוא אימץ לעצמו את הכינוי "הרקולס רומנוס".
לפי קסיוס דיו הקשר לרצוח את קומודוס "הבשיל במהירות" לאחר ששלושת הקושרים פנו אליו בניסיון לרסן את התנהגותו המטורפת - קומודוס ככל הנראה תכנן לרצוח את 2 הקונסולים שעתידים היו להתמנות ביחד איתו לתפקיד ותכנן לבצע את הרצח כגלדיאטור.
כשהתברר לקומודוס כי לייטוס ואלקטוס מתנגדים לתוכנית הוא איים על חייהם, איום שמשמעותו הייתה אחת - יום מותם קרוב.
על פי קסיוס דיו, לייטוס ואלקטוס שכנעו את מרקיה להשתתף ברצח ולהרעיל את ארוחתו של קומודוס.
הרודיאנוס מספר שבעת שנת צהריים אחד מהנערים בארמון מצא מסמך בכתב ידו של קומודוס ועליו שמות של מי שבדעתו להוציא להורג.
שמותיהם של מרקיה, לייטוס ואלקטוס היו בראש הרשימה ואחריהם שמות רבים של סנטורים.
מרקיה הרעילה את כוס היין של קומודוס, הוא נרדם והתעורר כשהוא מקיא, הקושרים קראו למתאבק בשם נרקיסוס שאיתו נהג הקיסר להתאמן והוא חנק את קומודוס, בתוך האמבטיה שלו על פי דיו קסיוס, עד שנפח את נשמתו.
על פי דיו והרודיאנוס לפרטינקס לא היה כל זיקה למעשה הרצח.
קומודוס נרצח ב-31 בדצמבר 192.
שלטונו של קומודוס תואר מראשיתו בסרט "נפילת האימפריה הרומית" (The Fall of the Roman Empire") משנת 1964, אותו גילם השחקן כריסטופר פלאמר.
תקופת שלטונו של קומודוס הייתה גם ההשראה לסרטו של רידלי סקוט "גלדיאטור", אף על פי שסרט זה אינו מתאר נאמנה את האירועים ההיסטוריים.
דמותו עובדה לסדרת טלוויזיה מבית נטפליקס: "האימפריה הרומית: שלטון הדמים", בקיריונו של שון בין ובכיכובם של ארון ג'קובנקו, אדווין רייט, מייק אדוורד, ג'ארד טרנר וליסה צ'אפל.
ספר העושה שימוש בדמותו של קומודוס הוא "הנבואה האפלה" מסדרת "גורלו של אפולו" מאת ריק ריירדן.
קומדיית מצבים או סִיטְקוֹם היא סוגה באמנויות הבמה שהתחילה את דרכה בשידורי רדיו, והתפתחה בהמשך כסוגה של סדרות טלוויזיה, על פי רוב בז'אנר הקומי.
מקור קומדיית המצבים הוא תוכניות רדיו.
קומדיית המצבים הטלוויזיונית הראשונה ששודרה הייתה "מרי קיי וג'וני" , החל מנובמבר 1947. קומדיית המצבים הקלאסית "לוסי אהובתי", ששודרה החל מאוקטובר 1951, היא כיום כנראה קומדיית המצבים המוקדמת ביותר שעדיין משודרת (בשידורים חוזרים), הודות לכך שהוקלטה על גבי סרט שהחזיק מעמד בשידורים חוזרים.
קומדיית מצבים מתאפיינת במספר דמויות קבועות הנקלעות מדי פרק למצבים קומיים ולעיתים אף אבסורדיים.
לא תמיד ישנו קשר עלילתי בין פרק אחד של קומדיית מצבים למשנהו, ולעיתים יש אף סתירות ברורות בין הפרקים.
פרק בסדרה נמשך בדרך כלל בין 20 ל-30 דקות (פרקים "מיוחדים" כמו פרקי התחלה/סיום של עונה יכולים להמשך יותר).
במהלך הפרק מופיעים, בדרך-כלל, דיאלוגים הומוריסטיים, קצרים ובמקרים רבים עוקצניים.
לעיתים באים לידי ביטוי עזרים קומיים או דמויות מזדמנות המשתלבים בסיטואציה הקומית או יוצרים אותה.
מאפיין נוסף של קומדיות המצבים הוא שימוש בצחוק מוקלט שהוקלט בנפרד מהתוכנית ומוכנס לאחר שנאמרת בדיחה או רפליקה מצחיקה או לאחר סיטואציה מבדרת/אבסורדית ומעודד את הצופים לצחוק אף הם.
רובן הגדול של קומדיות המצבים מצולמות באולפן, ברוב המקרים בשנים או שלושה אתרי צילום ("סטים") מרכזיים בלבד (שלעיתים משומרים כמוקד 'עליה לרגל' למעריצים – לאחר שהסדרה נגמרת, כמקור הכנסה משני).
הסיבה לכך היא החסכון הכספי שנובע מצילום באולפן.
גם צילומי "חוץ" (כגון סצנות המתרחשות ברחוב או תוך כדי נסיעה במכונית) מצולמים הרבה פעמים באולפן באמצעים טכניים מגוונים.
טכניקה נוספת שמאפיינת קומדיות מצבים היא, שימוש בצילום במצלמות-רבות בו זמנית, אולם השימוש באמצעים מלאכותיים אלה פחת עם השנים.
דמויות בקומדיית מצבים הן לרוב שטוחות יחסית וניתנות לאפיון על ידי מספר מצומצם של תכונות אופי, לעיתים סטריאוטיפיות, המשמשות כבסיס לבדיחות הקשורות לאותה הדמות.
קיימים מספר ארכיטיפים של דמויות החוזרים על עצמם בסדרות רבות.
לעיתים ישנו שילוב בין הדמויות בשחקן אחד, או דמויות רקע נוספות שתפקידן להניע את העלילה.
לרוב, קומדיות המצבים מתאפיינות ב"נקודת מוצא": מצב התחלתי קבוע כלשהו בו מתחיל כל פרק.
בדרך כלל, בתחילתו של כל פרק מתרחש מאורע כלשהו שמאיים על אותה נקודת מוצא, ולקראת סוף הפרק יש חזרה לנקודת המוצא, כך שיהיה ניתן להתחיל מאותה נקודת מוצא בפרק הבא.
המאורע יכול להיות כל דבר שבסופו של דבר מאיים על נקודת המוצא: בין אם מדובר בעזיבתה של דמות כלשהי את הסביבה בה מתרחשת העלילה, פשיטת רגל, שני אויבים מושבעים הופכים לחברים וכדומה.
לעיתים החזרה אינה מדויקת (לדוגמה מישהו מכיר בת זוג חדשה או מתחיל עבודה חדשה) ולכך תהיה השפעה בפרקים הבאים או שהחזרה תהפוך למדויקת מחוץ לעלילה הנצפית.
התייחסות לנקודת המוצא הועלתה ב"משפחת סימפסון": באחד הפרקים, הומר סימפסון ונד פלנדרז נעשים לחברים, וכשבארט תוהה על עצם הדבר, ליסה מרגיעה אותו שבסופו של יום הם יחזרו לנקודת המוצא המוכרת להם.
בסופו של הפרק אכן יש חזרה לנקודת המוצא, אך אין הסבר כיצד קרה הדבר.
רוב קומדיות המצבים נכתבות על ידי צוות תסריטאים.
נהוג שהתסריטאי הראשי מכריז על נושא כל פרק והעלילה המרכזית, והשאר משלימים את פרטי הבדיחות והדיאלוגים בהתאם.
בישיבות הצוות כל אחד קם ומקריא את מה שכתב.
למרות זאת, ישנן קומדיות מצבים שנכתבו על ידי תסריטאי יחיד, גם בישראל, לעיתים בגלל חוסר בתקציב לסגל מלא של כותבים.
תסריטאי קומדיות באים לעיתים מתחום הסטנד-אפ.
הם אף מרבים לשחק בהן ולעיתים לבנות אף את הסדרה כולה סביבם.
התוכניות שנוצרות כך נקראות פעמים רבות על שם אותם כוכבים ("סיינפלד", "אלן", "דרייק וג'וש", "ריבה", "החברים של נאור" ועוד רבות).
סטנדאפיסטים אמריקאים רואים בתוכניות אלה את המסלול המהיר לתפוצה ארצית (בקנה מידה אמריקאי), לכסף ולתהילה.
קומדיית המצבים המקורית הראשונה ששודרה בישראל הייתה "קרובים קרובים", שנחשבת לאחת ההצלחות הגדולות ביותר של הטלוויזיה הלימודית ושודרה בערוץ 1. אחריה נוצרו קומדיות מצבים נוספות.
עד לאפריל 2020, "הפיג'מות" הייתה קומדיית המצבים הארוכה ביותר ששודרה בישראל מבחינת מספר הפרקים, עם 223 פרקים.
שיא זה נשבר ב-1 במאי 2020 על ידי "סברי מרנן".
קומה גבוהה (כונתה בעבר גם ענקיוּת או ענקות; בלועזית: גיגנטיזם, Gigantism) היא מחלה נדירה המתבטאת בהפרשת יתר של הורמוני גדילה במהלך הילדות לפני סיום גדילת העצמות.
אותה תופעה של הפרשה מוגברת של הורמון גדילה, המתבטאת אצל ילדים כקומה גבוהה, מתבטאת אצל מבוגרים כאקרומגליה.
המחלה גורמת להארכת העצמות הארוכות ולמבנה גוף גבוה ביותר.
בארצות הברית ובאירופה, מקובל להחשיב אדם לענק, אם גובהו עבר את הרף של 2.13 מטרים.
הסיבה להפרשת יתר של הורמוני גדילה היא לעיתים קרובות גידול בבלוטת יותרת המוח.
כמו כן, הגורמים יכולים להיות מצב בריאותי רע, כגון תסמונת מקון אולברייט, נוירופיברומטוזיס, קומפלקס קרני ועוד.
הגדילה האנכית בגובה שמאפיינת ענקיות מלווה גם בגדילת שרירים ואיברים, הגורמת לילד להיראות גדול לגילו.
המחלה עלולה לדחות את הבגרות המינית.
תסמיני המחלה: גדילה מואצת בשלב הילדות, לסת בולטת, ירידה פרונטלית, התעבות מבנה הפנים, הזעה מוגברת, עייפות וכאבי ראש.
במקרים בהם לא ניתן להסיר את הגידול בבלוטת יותרת המוח באמצעות ניתוח, תרופות הן הטיפול המתאים.
התרופות היעילות ביותר שייכות לקבוצת הסומטוסטין - אוקטורוטיד או לנראוטיד, למשל.
מדכאי דופמין עוזרים גם להפחתת הפרשת הורמון גדילה, אך יעילותם פחותה.
פגביסומנט, היא תרופה המשמשת לדיכוי הורמון הגדילה, משמשת רק במקרים קיצוניים.
טיפול בקרינה, לייצוב כמות ההפרשות, משמש גם את הלוקים בענקיות, אך יכולות לעבור 5–10 שנים עד שתוצאות הטיפול המלאות יבואו לידי ביטוי.
הקומודור 64 היה מחשב אישי פופולרי מאוד בשנות ה-80 של המאה ה-20. קומודור 64 הושק בספטמבר 1982, יוצר ושווק על ידי חברת קומודור מכונות עסקיות.
הקומודור 64 החליף את הקומודור ויק 20 אשר הושק שנתיים לפני כן.
הקומודור 64 הכיל 64kB והוצע במחיר התחלתי של $595, לעומת הוויק 20 שהכיל 5kB ועלה $300. למחשב היו יכולות עיבוד קול ותמונה באיכויות שלא נראו עד אז במחשבים אישיים וצויד בהתחלה בטייפ קלטות אודיו, אשר באמצעותו ניתן היה לשמור מידע ותוכנות.
בשלב מאוחר יותר יצא לשוק גם כונן תקליטונים.
כמות המידע שהיה ניתן לשמור על מדיות מגנטיות הייתה מוגבלת במיוחד ונמשכה זמן רב.
לצורך ייעול תהליך השמירה וההעלאה של קבצים למחשב, וקיצור משך הזמן לכך, ניתן היה להשתמש בתכנת כיווץ קבצים מיוחדת, שנקראה "Turbo Tape".
השיווק האגרסיבי של הקומודור 64, גרם מהר מאוד לירידות מחירים ומלחמה על כיסו של הצרכן הביתי.
ההערכה היא שנמכרו כ־12.5 מיליון יחידות עד לסיום ייצורו בשנת 1992 (כולל), וכך נכנס המחשב לספר השיאים של גינס, כמחשב האישי הנמכר ביותר בכל הזמנים.
עלות הייצור של הקומודור 64 הוערכה בזמנו בכ-135 דולר, וזאת בזכות הוזלת עלויות ייצור הודות לשליטה של חברת קומודור ביצרנית המעבדים MOS, אשר תרמה את המעבד שלה 6502, לקומודור.
המחשב שווק דרך מפיצים מורשים, חנויות צעצועים, חנויות כל-בו וכולי.
עובדה זו איפשרה לקומודור 64 להתחרות בקונסולות המשחקים של אותה עת, אטארי 2600 ואחרות, בצורה מאוד חזקה.
בארצות הברית למשל (שלא כמו בישראל) הוצע קופון החזר של 100 דולר עבור כל רכישה של משחק טלוויזיה, לצורך מימוש קנייה של קומודור 64. חברה מפורסמת אשר עזבה את שוק המחשבים הביתיים היא חברת Texas Instruments, אשר החליטה כי התחרות מול קומודור נדונה לכישלון.
בשנת 1984 ניסתה חברת קומודור ליצור יורש לקומודור 64, בדמותו של מחשב שנקרא Commodore Plus/4. מחשב זה היה דומה לקומודור 64, והיו לו מספר יתרונות: תוכנות מובנות בזיכרון, גרסת Basic 3.5 כמערכת הפעלה משופרת, ויכולת פוטנציאלית של רזולוציה גבוהה יותר.
הטעות השיווקית של קומודור הייתה ששום תוכנה של הקומודור 64 לא תאמה למחשב החדש, יכולת עיבוד הקול שלו הייתה נחותה יותר מהמקור, ובנוסף לכל חסרו לו הספרייטים המובנים אשר מהווים את אבן הבניין בגרפיקה של הקומודור 64.
מחשבים נוספים שיצאו מבית קומודור הם קומודור 128 וקומודור אמיגה.
קומודור החליטה לחזור לשוק והציגה בתערוכת CeBIT 2007 שהתקיימה בגרמניה דגמים חדשים שלה המיועדים לגיימרים.
בשנת 2011 הוקמה חברת קומודור ארצות הברית.
החברה רכשה את הזכויות על השמות "קומודור" "אמיגה" ו"וויק".
באותה שנה יצאה החברה עם קומודור 64X.
המחשב מצויד במקלדת הדומה למקלדת הקלאסית של קומודור 64 וקומודור ויק 20. יתר המרכיבים הותאמו למאה ה-21. מעבד דו ליבתי, אינטל אטום.
ערכת שבבים של המאיץ הגרפי Nvidia Ion2. מערכת הפעלה קומודור OS מבוססת לינוקס.
המחשב תומך גם במערכת הפעלה Windows.
מותו של מייסד קומודור ארצות הברית, בארי אלטמן הביא להפסקת פעילות החברה וייצור הדגם.
הקומדיה דל'ארטה (איטלקית: Commedia dell'arte) היא סוג של קומדיה, שהייתה נפוצה באיטליה בתקופת הרנסאנס במאות ה-16 וה-17, והייתה מבוססת על האטלן הרומאי.
שגיאה נפוצה היא לתרגם את השם כ"קומדיית אמנות", בעוד שלמעשה, פירוש המילה arte באיטלקית של ימי הביניים ושל הרנסאנס הוא "עיסוק" או "מלאכה", כלומר, המילה האיטלקית arte אינה מקבילה למילה האנגלית art - אמנות, אלא למילה האנגלית artisanship - אֻמנות.
הקומיצ'י דל'ארטה היו שחקנים מקצועיים, שעסקו בקומדיה לפרנסתם, והכינוי נועד להבחין בינם לבין שחקנים חובבים, שהיו בני מעמד גבוה ולא עשו זאת למחייתם.
בקומדיה זו היו משתתפים גם זוג אוהבים, ששמם היה בדרך כלל פלורינדו ואיזבלה.
כל דמות אופיינה בעזרת שפת גוף ובעזרת מסכה משל עצמה.
הקומדיה דל'ארטה שילבה מוטיבים שונים ומגוונים מתקופות רבות בהיסטוריה, החל ברומא העתיקה וכלה בקרנבל המסכות של ונציה.
הקומדיה דל'ארטה נחלה הצלחה כבירה במאות ה-16 וה-17, והשפיעה רבות על התיאטרון ועל מחזאים רבים, ובראשם מולייר.
במאה ה-18 החלה הקומדיה דל'ארטה לקפוא על שמריה, אולם רבות מהדמויות שהופיעו בה משמשות השראה לדמויות בתסריטים ובמחזות מודרניים.
בשלב הראשון התבססה הקומדיה על "ארבע המסכות" - שני הזקנים (הסוחר "איל מאניפיקו", שהתגלגל להיות פנטלונה והדוטורה) ושני משרתים ("זאני") - ערמומי ותככן ("הזאני הראשון") וטיפש ובטלן ("הזאני השני").
עיקר הקומדיה היה בהיפוך בין העשירים המכובדים כביכול המושמים ללעג על ידי משרתיהם וסיבוך העלילה עד אבסורד עקב מזימותיו של הזאני הראשון וחוסר-הבנתו של הזאני השני.
בשלב מאוחר יותר התווספו גם דמויותיהם של האוהבים, צעיר וצעירה (זוג אחד או יותר ולעיתים גם מספר אי-זוגי).
הצעירים, אשר אותם שיחקו לעיתים גם שחקנים מבוגרים שנעזרו באיפור, שיחקו ללא מסכות.
העלילות התפתחו מסיפור אהבה זוגי לעלילות של משולשי אהבה, חילופי זוגות, התחפשות של נשים לגברים ולהפך וטעויות בזיהוי וכל זאת תוך כדי תעלולי המשרתים.
הצעירים היו לעיתים ילדיהם של הזקנים ולעיתים זקן היה אחד ממחזריה של צעירה.
צעירה יכולה להיות גם אשתו של זקן, נישואין שנותרו בלתי ממומשים עקב אין-אונותו של הזקן.
ככלל, העלילה מציגה היפוך מעמדי ומגדרי שלא התקיים כלל מחוץ לבמה.
עדיפות של המשרתים הערמומיים על אדוניהם הטיפשים והמושחתים, עדיפות של הצעירים מלאי האנרגיה על הזקנים הרופסים, עדיפות של האישה הצעירה על הגבר השולט בחייה (אב או בעל זקן) ועדיפות של האהבה על הממסד והנימוס המקובל.
העלילה נקטעת פעמים לרוב בסצנות שירה, ריקוד, תיאטרון בובות או להטוטנות שאינן מקדמות את העלילה אלא נועדו לבידור ומשיכת קהל בלבד.
התירוץ העלילתי (אם קיים כזה) יכול להיות חגיגה עממית, מחזה-בתוך-מחזה, תהלוכה היתולית וכדומה.
בנוסף, על מנת להרבות צחוק ובלבול, נכנסים ויוצאים שחקנים ב"רקע" הבמה במהלך מעמד "רציני" בין שניים או שלושה שחקנים אחרים, במהלך מרדף, דו-קרב וכדומה.
העלילה רצופה בצירופי-מקרים, התחפשות אח לאחות, אציל למשרת, גילוי בני משפחה אובדים, התאהבות בלתי אפשרית שנפתרת לבסוף (למשל התאהבות של אציל צעיר בטורקיה שמתברר שהיא בת-אצולה שנחטפה בילדותה או התאהבות של אח באחותו מבלי דעת, שמתבטלת כאשר השניים מתאהבים כל אחד באהוב אחר).
הדמויות אופיינו גם על ידי מוצא סטריאוטיפי שהתבטא בעגה בה דיברו ובבדיחות מקומיות על חשבון האופי שיצא לבני המקום.
מבנה הסיפור לעיתים תכופות היה כדלקמן:
ישנו זוג אוהבים הרוצה לממש את אהבתו, אך קיים לכך מחסום בדמותו של האב של אחד מבני הזוג, או בדמותה של כל דמות חזקה אחרת.
האוהבים ינסו להתגבר על המחסום בעזרת תחבולות שאותן מבצעים המשרתים ארלקינו או קולומבינה, או האם של אחד מבני הזוג (גם אם האם היא שמבצעת את התחבולות, יעורבו אף המשרתים בתכנונן).
הדמות המרושעת תאיים על מבצעי התחבולות ותצדד בדמות החוסמת.
הסיפור ייגמר כשאותו המחסום יישבר, כלומר, כאשר הדמות החוסמת תיכנע או תצא מהתמונה, כשהדמות המרושעת תקבל את עונשה וכששני האוהבים יוכלו לממש את אהבתם.
לעיתים פחות תדירות העלו להקות הקומדיה דל'ארטה גם מחזות מסוג הפסטורלה.
בעוד שהקומדיה מתרחשת בחלל עירוני מובהק, הפסטורלה מתרחשת מחוץ לעיר.
בני אדם (עירוניים או בני דמותם הכפריים של גיבורי הקומדיה) נקלעים או מגיעים למקום כגון יער, חורשה, הר, אחו, אי בודד או מקום ליד מערה.
שם הם נתקלים בנימפות, סאטירים, רוחות טובות ורעות ויצורים שונים (מן המיתולוגיה הרומאית בעיקר).
חלק מהיצורים העל-טבעיים מסייעים לאוהבים וחלקם שמים להם מכשול או משטים בהם - עד הסוף הטוב.
פעמים רבות מתרחש חלק ניכר של העלילה בלילה, לאור לפידים וירח.
הסצנריו היה תקציר מחזה ששימש כבסיס לאלתור.
קובץ הסצנרי הראשון שראה אור בדפוס ההוא הקובץ Il Teatro delle Favole Rappresentative ("הצגות תיאטרון הסיפורים"), שפורסם לראשונה ב-1611 על ידי השחקן, המחזאי ומנהל הלהקה פלמיניו סקאלה.
עיצוב במה, תפאורה ואמצעים אמנותיים
התיאטרון יכול היה להציג באותה עת הן בכיכר העיר על גבי במה מאולתרת והן באולם ייעודי בביתו של אציל.
כך שעיצוב הבמה היה מודולרי.
העיצוב הסטנדרטי של קומדיה היה רחוב או כיכר עיר, כאשר משני צדדי הרחוב לפחות שני בתים אליהם ניתן להיכנס ולצאת.
הבתים צוידו בפתחים (דלת, חלון, מרפסת) שאיפשרו תנועה ומבט פנימה.
לא ניתן היה לצפות לתוך הבית אך היה ניתן לשמוע קולות מתוכם.
הבתים ייצגו את בתיהם של שני הזקנים.
ברחוב פעלו האדונים, המשרתים והמשרתות.
עם זאת, גבירה כבודה נשארה בביתה והתקשורת שלה עם הנעשה בחוץ הייתה או מבעד לחלון או למרפסת או כאשר התחפשה לנער או למשרתת.
מחיצות או וילונות היו נפוצים מאוד ואיפשרו האזנה בסתר למתרחש.
תפאורת פסטורלה דימתה חלל חוץ הכולל יער או חורשה, הר, אחו או פתח-מערה.
המסכות בקומדיה דל'ארטה היו שונות מן המסכות שבהן השתמשו בתיאטרון ביוון העתיקה: בעוד שהמסיכות שבהן השתמשו ביוון, כיסו את כל פני השחקן, בקומדיה דל'ארטה השתמשו בחצאי מסיכות, שכיסו רק את אפו, עיניו ואת חלק מלחייו של השחקן.
במסיכות הקומדיה דל'ארטה נוקבו חורים לעיניים, ואזור פיו של השחקן נשאר לא מכוסה.
שינוי זה תרם לשיפור הדיקציה של השחקן.
יתרון נוסף לחלקיותן של המסכות בקומדיה דל'ארטה, היה ה'נייטרליות' שלהן: המסכות לא ייצגו מצב רוח מוגדר ונתנו לשחקן חירות מסוימת 'לעבוד' על הדמות כראות עיניו.
שם תיאור ותכונות תלבושת, מסכה ואביזרים מוצא סטריאוטיפי הערותהזקניםפנטלונהסוחר זקן, קמצן, חשדן.
לרוב אביהם של אחד האוהבים.
פעמים רבות חושק בצעירה.בגדים אדומים הדוקים, ארנק תפוח על חלציו, הולך כפוף.
מסכת חצי-פנים בעלת אף כפוף.
זקן מחודד.ונציההתפתח מדמות "איל מניפיקו" של הצגות הקרנבלאיל דוטורהמלומד, פילוסוף, לעיתים רופא לא-יוצלח.
פטפטן, נושא מונולוגים ארוכים חסרי פשר.
גרגרן ואלכוהוליסט.גלימה שחורה עם תוספת כריות לכרס עצומה, מסכה מינימליסטית, לחיים אדומות ותפוחות.בולוניה, ספציפית אוניברסיטת בולוניההדמות נולדה ככל הנראה ממחזות-לעג של סטודנטים על מוריהםהצעירים האוהבתצעירה ויפה ממעמד גבוה, כמעט תמיד בתו של אחד הזקנים או אשתו הצעירה.
מיטיבה לרקוד ולשיר.בגדים אופנתיים ומחמיאים, אביזרים כגון כפפה, מטפחת, מניפה או מראה.טוסקנה (גם אם היא בתו של פנטלונה או הדוטורה).יכולות להיות מספר דמויות בתפקיד דומה.
פעמים רבות, בפרט אצל פלמיניו סקאלה, נקראת האהובה הראשית איזבלה על שם איזבלה אנדריני.
האוהבצעיר ממעמד גבוה, יכול להיות בנו של אחד הזקנים, או סטודנט או חייל.
נע בגמישות.בגדים יקרים דמויי-מדים או תלבושת סטודנט.
נושא ספר-שירה או פרח.טוסקנה (גם אם הוא בנו של פנטלונה או הדוטורה).יכולות להיות מספר דמויות בתפקיד דומה, עם אפיונים שונים (שחצן וגנדרן, תמים וטיפשי וכו').
איל קפיטאנוחייל רברבן, שקרן, פחדן, גוזמן.
מספר עלילות גבורה אך חושש מעימות מעשי.
אם הוא מחזר זה רק בשביל ריגוש מיני.
יכול לחזר גם אחר המשרתת.מדים בעיצוב צעקני.
חובש כובע בעל נוצה ונושא חרב גדולה.
בעל שפם.שכיר חרב נפוליטאני, סיציליאני או ספרדי.פיתוח של החייל הרברבן של פלאוטוס.
יכול להיות אחד מקרב האוהבים או להתגלות כבן אובד.המשרתים (ה"זאני") ארלקינודמות "המשרת הטיפש".
שוטה קלאסי, שמתוך חוסר הבנה והתנסחות קלוקלת מגיע לתובנות מבריקות וחתרניות.
חוסר ההבנה שלו את הוראותיו של אדונו מביא להנעת סיטואציות קומיות.
ליצן פיזי, שמעורר לצחוק בגלל גמלוניות כביכול, אך למעשה הוא להטוטן.
לעיתים עורך תעלולים ומעשי קונדס בלתי מזיקים.חליפת טלאים מרובי צבעים (לרוב מעוינים ירוק-אדום), כובע עם זנב-ארנבת, מסכה שחורה (רמז למקור שטני), נושא מקל (מכאן הביטוי סלפסטיק לליצנות גופנית).העיר התחתית של ברגמו.פיתוח של "הזאני השני".
מקורותיו כוללים גם זדוניות שנעלמה מדמותו לטובת חוסר-הבנה של מעשיו.
פעמים רבות מופיע כמשרתו של הקאפיטנו.
מתוחכם, עני, פעמים רבות מרושע.
זומם מזימות נגד אדונו ונגד האוהבים.
מוזיקאי, פעמים רבות נגן גיטרה.בגד לבן תפור בגסות ("שק") וכומתה לבנה חסרת צורה.
בעל זקן, שפם ושיער שחור.
ללא מסכה או עם מסכה בצבע ירוק-כהה.העיר העילית של ברגמו.פיתוח של "הזאני הראשון".
סקפינו / מצטינומשרת נבון, תככן וחתרני, אך לא מרושע.
בן דמותו הנבון של ארלקינו.מופעים רבים ושונים, כמעט תמיד עם כלי נגינה (גיטה, לאוטה, מנדולינה וכדומה).פיתוח של "הזאני הראשון".פדרולינו / פיירומשרת עני, תמים וטוב.
מסייע לאוהבים ומאוהב בעצמו במשרתת קולומבינה.
התפתח במיוחד לדמות של "ליצן עצוב".
מתפקד פעמים רבות כפנטומימאי.בגד לבן גדול ממידותיו עם כפתורים גדולים.
מגבעת לבנה ופנים עם מסכה לבנה או מולבנים בקמח.פיתוח של "הזאני השני".
התפתח בעיקר בצרפת.קולומבינהמשרתת או בת-לוויה של אצילה.
צעירה מושכת, טובת לב, משתתפת במזימות המשרתים אך הרבה יותר נבונה ואחראית מהם.
חברתו של ארלקינו, מחוזרת על ידי הזקנים, הקאפיצנו ומשרתים אחרים.שמלה בצבעיו של אדונה, עם קשת-שיער.
לעיתים עם סינר.אומנת / משרתת מבוגרתמשרתת מבוגרת, מבשלת או אומנת יכולה גם להופיע כפונדקית.
לעיתים מגולמת על ידי גבר.
בעלת חכמה וניסיון חיים, ישירה ובוטה, פעילה, בעלת יכולת לפתור תסבוכות.
פעמים רבות נושאת את הפרולוג בראשית ההצגה ומתפקדת כמספרת המוסרת את המתרחש מחוץ לבמה.בגדי עבודה, עם סינר.כל מקום במרחב העירוני, אך דיבור במשלב שפה נמוך והמוני.בצרפת הועדף גילום הדמות על ידי שחקנית צעירה ומושכת.
סקרמושבן לוויה של האוהב הצעיר, בורגני זעיר או פונדקי.
משלב מאפיינים של המשרת והקפיטנו, חם מזג.
דמות נבל שזוכה למכותיו של ארלקינו.בגד ספרדי שחור, זקנקן ושפם.
המאפיין הבולט ביותר הוא צווארון ספרדי לבן גדול שזכה אף הוא לכינוי "סקרמוש".
ללא מסכה ועם פנים מפודרות.פולצ'ינלהמשרת ערמומי, תככן, לעיתים מרושע.
לא ברור אם מדובר בטיפש המתחזה לחכם או להפך.
ליצן פיזי, מרבה להתקוטט, בייחוד עם ארלקינו.גיבן ובעל כרס, לובש או בגד זאני לבן ורפוי, או חליפת פסים צבעוניים.
כובעו חרוטי עם שוליים דקים או ללא שוליים כלל.
פעמים רבות מנגן גיטרה.נאפוליהפך מדמות משרת לדמות הליצן המרכזי.זריםהטורקי / הטורקיההטורקי - יורד ים, סוחר או עבד לא-אירופאי.
הטורקיה - משרתת, קורטיזנה, מגדת עתידות, מופיעה במחזה-בתוך-מחזה.
דמויות חיוביות ומשעשעות בדרך כלל.
פעמים רבות נטבלים לנצרות כחלק מהפתרון או מתגלים כנוצרים אובדים שנחטפו או אבדו בים בילדותם.שלל תלבושות "מזרחיות", צבעוניות, מכנסי שרוואל, מצנפות אדומות, תכשיטים בולטים."הלבנט", צפון אפריקה ("אלג'יר"), הבלקן העות'מאני.
קומדיה שחורה, המכונה גם הומור שחור או הומור גרדומים, הוא הומור המתמקד בנושאים שהחברה מחשיבה כטאבו ובכך הוא מדגיש את חוסר ההיגיון או חוסר התוחלת של החיים.
הקומדיה השחורה גורמת לצופה תחושה שאנשים הם קורבנות חסרי אונים של גורל ושל אופי.
קומדיה שחורה היא תת-ז'אנר של קומדיה וסאטירה ועוסקת בנושאים ובאירועים רציניים ביותר – מוות, מלחמה וכו' – באופן הומוריסטי או סאטירי.
הומור שחור מאפשר לאנשים רבים התמודדות עם מציאות קשה.
בקומדיה שחורה ישנם בדרך כלל אלמנטים של אירוניה או אפילו פטליזם, ואין לבלבל בינה לבין קומדיה גסה, שנועדה בעיקר ליצור זעזוע בקרב הקהל; או בשבירת הטאבו שבבדיחות גסות.
הקומדיה השחורה צברה פופולריות באמריקה בשנות החמישים והשישים של המאה ה-20. אחת הראשונות, ואף הבולטות שבהן הייתה הסאטירה של סטנלי קובריק "דוקטור סטריינג'לאב" משנת 1964, שעסקה בנושא הנשק להשמדה המונית באופן קומי.
דוגמאות בולטות אחרות לקומדיה שחורה הם הסרטים "חנות קטנה ומטריפה" (1960), "אמא סדרתית" (1993) ו"עד החתונה זה יעבור" (1998).
עם יוצרי הקולנוע המשתייכים לז'אנר הקומדיות השחורות נמנים: סטנלי קובריק, וס אנדרסון, דייוויד לינץ', האחים כהן, ג'ון ווטרס, לואיס בוניואל, טריי פארקר, סם ריימי, טים ברטון, דני בויל, קוונטין טרנטינו, וטרי גיליאם.
עם הקומדיות השחורות בטלוויזיה נמנים "כנופיית העץ העליז", "משפחת אדמס" ו"העשב של השכן".
בצבא נהוגים שירים מקאבריים כדוגמת זה:פה קבור הצוות, וואו
לא, זאת עצם של טען
בסרט של כאן דוקו "הייתם צריכים להיות שם – איך ההומור סייע ליהודים להתמודד עם זוועות השואה?" מדובר על הומור יהודי בתקופת השואה.
בין שאר הדוגמאות המוזכרות בסרט אומרת השחקנית רבקה מיכאלי כך (דקה 4.3 בערך): "נניח אם אני הייתי שם בודאי ביום אחד הייתי מחקה את הקאפו.
ברור לי שהייתי חוזרת על משהו שהיא אמרה...
כי אם מישהו יכול לראות בכל דבר הכי מקאברי והכי עצוב את הנקודה המצחיקה אז זה יקרה לו בכל מצב.
אין מצב שלא ייפלט לו משהו נורא נורא מצחיק בתוך כל השואה הזאת."
בישראל בלט חנוך לוין ביצירת קומדיות שחורות לתיאטרון.
קומודור היא דרגת קצונה בציי מלחמה, שמקומה בסולם הדרגות בין קפטן לסגן אדמירל.
בכמה ציים הדרגה המקבילה לה היא "אדמירל שייטת" (Flotilleadmiral בדנמרק, Lippueamiraali בפינלנד, Flottillenadmiral בגרמניה ו-Flottiljamiral בשוודיה) או "אדמירל משנה" (Contre-amiral בצרפת).
דרגת קומודור מקבילה ל- OF-6 בקוד הדרגות הצבאיות של נאט"ו.
ישנם ציים, בהם קומודור נחשב לקצין דגל.
דרגת קומודור נגזרת מהתואר הצרפתי "קומנדור" (commandeur), שהיה אחד מתוארי האבירות הגבוהים שניתנו בצרפת; במסדרי אבירות צבאיים נשא את התואר מי שהיה אחראי על "קומנדה" (commenda), כלומר על אחת מנחלותיו של המסדר.
הצי המלכותי ההולנדי החל להשתמש בתואר commandeur מסוף המאה ה-16 למגוון תפקידים זמניים, עד שהתואר נקבע כדרגה קבועה בשנת 1955. חיל האוויר המלכותי ההולנדי אימץ את התואר commodore כדרגה מקבילה.
דרגת קומודור נוצרה בתחילה כתואר זמני שניתן לקפטנים, שניתן להם פיקוד על כמה אוניות.
בציים אחדים קומודור הוא קפטן בכיר; בציים אחרים, לעומת זאת, קומודור נחשב לקצין דגל, כלומר רשאי להניף על אונייתו דגל המסמן את דרגתו, כמו אדמירל (להבדיל מקפטן רגיל, שאינו זכאי לכך).
בצי המלכותי הבריטי הוכנסה דרגה זו כדי לחסוך במספר האדמירלים – עניין יקר, בהתחשב בגודלו של הצי הבריטי בזמן המלחמות הנפוליוניות.
דרגת קומודור הונהגה בצי הבריטי מאמצע המאה ה-17, החל מימיו של מלך אנגליה, ויליאם השלישי.
כאמור, היה צורך במפקדים בכירים, שיפקדו על שייטות, לא היה רצון למנות אדמירלים חדשים.
קפטנים שמונו לפיקוד על שייטות נקראו קומודור, אך לא הייתה זו דרגה ממשית בסולם הדרגות.
קפטנים שהחזיקו בתואר קומודור נחשבו עדיין בדרגת קפטן, וקידומם המשיך ככל קפטן אחר (קידום שהיה מבוסס בעיקר על ותק).
ב-1748 נקבע, שקפטן בתפקיד קומודור יהיה שווה ערך לדרגת בריגדיר גנרל בצבא היבשה.
ואולם, עם סיום תפקידו היה הקומודור חוזר לדרגת קפטן, ומאידך היו קפטנים שקודמו לדרגת אדמירל משנה (rear admiral) ללא ששימשו בתפקיד קומודור.
תפקיד הקומודור חולק לשתי רמות.
קומודור במעמד הנמוך היה קפטן האוניה שלו, ובנוסף פיקד על שייטת של אוניות; לקומודור במעמד הגבוה היה קפטן שפיקד על האונייה שבה הפליג, והוא יכול היה להתרכז בענייני השייטת (מה שאפשר שייטת גדולה יותר) – בדומה לאדמירל.
ב-1783 הותר לקומודורים מן המעמד הגבוה ללבוש מדים של אדמירל משנה, הבחנה שנותרה עד איחוד שני סוגי הקומודורים בצי הבריטי בשנת 1958.
עם הזמן הפך תפקיד הקומודור לתפקיד שאינו קשור דווקא לפיקוד על אוניות בים; קומודורים פיקדו גם על נמלים ועל בסיסים ימיים.
בשנת 1996 הפכה דרגת קומודור לדרגה עצמאית בצי הבריטי.
בצי ארצות הברית לא הייתה קיימת דרגת אדמירל עד 1862, בשל אי רצונו של הקונגרס לאשר קיום דרגה זו, כחלק מהמדיניות האנטי-מיליטריסטית ששררה בו.
בשל כך, קיבל תפקיד הקומודור חשיבות רבה.
כמו בצי הבריטי, תואר קומודור לא היה דרגה, אלא תפקיד זמני שניתן לקפיטנים.
במלחמת האזרחים גדל הצי והיה צורך במינוי קצינים בכירים רבים.
בשל כך שונה הנוהג הקיים, ותפקיד הקומודור הפך לדרגה קבועה.
ב-16 ביולי 1862, מונו שמונה עשר קצינים לתפקיד קומודור בצי הצפון.
התפקיד ניתן גם לקציני מטה שהיו אחראים על תפקידים המכונים כיום תומכי לחימה, כמו רפואה, אפסנאות, הנדסה, ועוד.
ב-1889 החליט אגף כוח אדם בצי ארצות הברית להפוך את דרגת הקומודור לאדמירל משנה (rear admiral), כדי שיזכו בכבוד המתאים מצד ציים זרים.
דרגה זו הייתה מקבילה לדרגת מייג'ור גנרל של הצבא, אם כי קומודורים זוטרים יותר זכו בשכר המקביל לזה של בריגדיר גנרל, כדי לחסוך בהוצאות.
ואולם, במלחמת העולם השנייה, עם גידולו העצום של צי ארצות הברית, הוחזרה הדרגה, ועד סוף המלחמה מונו כ-100 קצינים לדרגה זו (שהייתה דרגת אדמירל בעל כוכב אחד).
רק קצינים בודדים שהיו בעלי דרגת קומודור קודמו לתפקיד אדמירל משנה, וכולם עזבו את הצי עד 1950.
כיום אין בצי ארצות הברית דרגת קומודור, אך התואר קיים עדיין כתפקיד, בעיקר לקפטנים ותיקים המפקדים על שייטות של משחתות, סיירות, או של יחידות אמפיביות; כך גם ניתן תואר זה למפקדי קבוצות ספינות של משמר החופים, שייטות של צוללות, ויחידות אוויריות.
בצי הגרמני של מלחמת העולם הראשונה הייתה נהוגה דרגת קומודור (באיות הגרמני: Kommodore).
היה זה תואר שניתן לקצינים שפיקדו על יותר מכלי שיט אחד.
התואר ניתן לא רק לקפטנים, אלא למעשה לכל קצין מדרגת סגן (Lieutenant) עד קפטן; הדבר היה אופייני בעיקר למפקדי צוללות, שפיקדו על כוחות משימה של צוללות.
בצי הגרמני של מלחמת העולם השנייה כבר הייתה דרגת קומודור דרגה רשמית בצי הגרמני, שניתנה לקפטנים בכירים.
מחד, הם נחשבו כקפטנים, ומאידך כבר לבשו מדים של אדמירל.
בצי הגרמני היום לא קיימת דרגת קומודור; התואר ניתן, כבצי ארצות הברית, לקפטן בכיר המפקד על יחידות כלי שיט.
בחיל האוויר של ארגנטינה נהוגה דרגת קומודור (בספרדית: Comodoro), כדרגה מקבילה לדרגת קולונל; הדרגה שלפני קומודור היא תת-קומודור (vice commodore, או Vicecomodoro), המקבילה לדרגת סגן-אלוף.
בחילות אוויר רבים נהוגה דרגת קומודור אוויר (Air Commodore).
דרגה זו נהוגה בבריטניה, הודו, אוסטרליה, ניו זילנד, יוון, תאילנד, זימבבואה, פקיסטן וניגריה, והיא מקבילה לדרגת בריגדיר גנרל.
התואר קומודור ניתן גם לקפטנים בכירים בחברות ספנות מסחריות, כמו גם לבעלי תפקידים בכירים במועדוני יאכטות ואגודות שיט.
בסיינטולוגיה ניתן התואר "קומודור" לל.
רון האברד, מייסד הכת, כראש "ארגון הים" (Sea Organization) של הסיינטולוגיה.
איל הספנות קורנליוס ואנדרבילט כונה "הקומודור".
בטרילוגיית הסרטים "שודדי הקאריביים", אחת הדמויות המרכזיות, ג'ק נורינגטון, נושא בתואר קומודור, עד שהוא מאבד אותו לאחר בריחתו של ג'ק ספארו.
דרגתו של ג'יימס בונד היא קומאנדר קומאנדר=סגן-אלוף או (לפטננט)-קומאנדר=רב-סרן- ולא קומודור=תת-אלוף.
קומדיה סקסית של ליל קיץ הוא סרט שנכתב ובוים בשנת 1982 בידי וודי אלן, בו הוא מככב לצד חוזה פרר, מיה פארו וטוני רוברטס.
הסרט מספר על שלושה זוגות אשר יוצאים לנפוש יחדיו בכפר ליד יער, לו מיוחסים כוחות מיסטיים המשפיעים באופן מתעתע על היחסים בין הזוגות.
סיפור הסרט נכתב בהשראת סרטו של אינגמר ברגמן "חיוכי ליל קיץ".
זהו סרטו הראשון של וודי אלן בו מככבת מיה פארו בתפקיד אשר יועד במקור לדיאן קיטון שהייתה עסוקה מכדי לככב בו.
הן פארו והן קיטון ניהלו עם אלן מערכת יחסים רומנטית בתקופות שונות.
שחקן נוסף שהתבלט בסרט היה חוזה פרר אשר גילם את דמותו של הפילוסוף המתנשא והספקן לאופולד.
הגם שסרט זה נעשה בתקופת פריחה של אלן, אין זה מסרטיו המוכרים.
קומדיה רומנטית היא קומדיה בעלת מאפיינים ברורים של רומנטיקה, כאשר העלילה מאופיינת בקלילות, בהומור ובהתמקדות באהבה וברומנטיקה.
רובן של הקומדיות הרומנטיות מסתיימות בטוב כאשר גיבורי העלילה משיגים את מושא אהבתם.
בקומדיה רומנטית טיפוסית, שני האוהבים יהיו צעירים, חביבים שכאילו נועדו להיות יחד, אך מחסומים מורכבים מונעים את איחודם.
חתונה כסיום שמח לעלילה, אופיינית בחלק גדול מהקומדיות הרומנטיות.
קומודור אמיגה היא סדרת דגמי מחשב אישי שהציגה חברת קומודור, החל ב-1985.
המחשב הראשון בסדרה, אמיגה 1000, הוצג ביולי 1985. הוא המחשב הראשון של קומודור עם ממשק משתמש גרפי, והמתחרים העיקריים נחשבו מקינטוש של חברת אפל, ואטארי ST של חברת אטארי.
המחשב האישי והביתי הציג רמת גרפיקה וסאונד שהייתה זמינה עד אז רק בציוד מקצועי יקר בהרבה, כמו תחנות עבודה.
התצוגה תמכה בערכת צבעים ("Color palette") בת 4096 צבעים, מתוכם ניתן היה להציג 32 או 64 בו זמנית לפי מוד התצוגה, זאת לעומת ה־IBM PC המקורי שתמך ב־16 צבעים בלבד במתאם CGA.
מערכת הסאונד יכלה להשמיע עד ארבעה ערוצים סטראופוניים, ברזולוציה של 8 סיביות.
למחשב היה זיכרון של 256 קילובייט - כפליים מהזיכרון של המקינטוש הראשון, אך רק מחצית מהזיכרון של אטארי ST.
המחשב היה הראשון שכלל תמיכה בריבוי משימות שלא הייתה במחשב המקינטוש הראשון.
בשנת 1987 יצא לאור אמיגה 500, שמחירו היה עממי יותר, והפך למחשב ביתי נפוץ ששימש לגרפיקה, אנימציה, ועריכת סאונד.
אמיגה 500 היה פופולרי במיוחד בקרב חובבי משחקי מחשב, והחברות הטובות ביותר בתחום פתחו עבורו משחקים בגרפיקה שנחשבה לשיא הטכנולוגיה באותה תקופה.
עם השנים התקדמה גם הטכנולוגיה של IBM PC ותואמיו ופותח עבורם מתאם גרפי VGA שהפך לסטנדרט.
קומודור פיתחה בתגובה את אמיגה 500+ ואת אמיגה 600 שהיו רק מתיחת פנים של אמיגה 500.
ב-1992 יצאה קומודור עם שני המחשבים שהציגו את ערכת השבבים AGA שתמכה בהצגת 16.8 מיליון צבעים, מתוכה ניתן היה להציג 256 צבעים בעת ובעונה אחת, ובתנאים מסוימים 524,288 צבעים.
אך זה היה מאוחר מדי, וקומודור לא יכלה להתחרות עם מחשבי IBM ותואמיו.
דוגמה לכך היא אי היכולת של אמיגה 1200 להריץ את משחקי הירי בגוף ראשון הראשונים, Wolfenstein 3D ו-Doom עקב שיטת תצוגה שונה, חרף העובדה שבקר התצוגה תומך במספר גדול יותר של צבעים מבקר
הייצור נמשך עד 1996 – אחרי פשיטת הרגל של קומודור ב-1994, המחשבים יוצרו תחת השם אמיגה בלבד.
בשנת 1993 החלה קומודור לייצר קונסולת משחק מבוססת על אמיגה 1200. מדובר בקונסולה הראשונה בת 32 ביט שהשתמשה בטכנולוגיית CD-ROM.
בתוספת כונן דיסקטים, מקלדת עכבר ודיסק קשיח ניתן היה לשדרג את הקונסולה למחשב אמיגה 1200.
החברה רכשה את הזכויות על השמות "קומודור", "אמיגה" ו"ויק".
בשנת 2012 החלה החברה לייצר את דגם אמיגה מיני.
המחשב הוא בעל מעבד אינטל Sandybridge עם ליבת i7 3.5Ghz, עד 16 גיגהבייט זיכרון RAM, מערכת הפעלה קומודור OS Vision מבוססת לינוקס, כרטיס מסך NVIDIA GeForce GT430 עם 1 גיגהבייט זיכרון, כונן בלו-ריי (עם צורב DVD, רשת אלחוטית עם שתי אנטנות מובנות ודיסק קשיח של 1 טרה-בייט.
למחשב יציאות מסוגים רבים כמו: DVI, USB 2.0, USB 3.0, HDMI ואחרות.
מחירו בארצות הברית היה 1995 דולר לפני מס.
מייסד קומודור ארצות הברית בארי אלטמן נפטר בדצמבר 2012, ופעילות החברה נפסקה.
קוֹמוֹ (באיטלקית: Como, בניב לומברדי מערבי: Còmm) היא עיר באיטליה, בנפת קומו ומחוז לומברדיה, עם 84,500 תושבים, על השפה הדרומית של האגם לאריו, (Lario) שנקרא גם אגם קומו.
קומו מרוחקת 50 קילומטרים ממילאנו.
מאחר שהיא בנויה על צלע הר יש הפרשי גובה ניכרים בין חלקי העיר.
מרכז העיר נמצא בגובה 201 מטר מעל פני הים, הקטע הנושק לאגם נמצא בגובה 192 מטרים מעל פני הים ובנקודה הגבוהה ביותר של העיר הגובה היא 1,136 מטרים.
נהר אדה נשפך לאגם קומו בקוליקו וממשיך לזרום הלאה מלקו, מה שהופך את הזרוע הדרום מערבית של האגם, שעליה שוכנת קומו, למבוי סתום, וכך יוצא שקומו מוצפת לעיתים קרובות.
בעבר שם העיר היה קומום (Comum), העיר הייתה במחוז שנקרא על ידי הרומאים גאליה קיסאלפינה והקלטים גרו שם.
קאטו כתב שהגאלים האורובים כוננו את העיר ואחר כמה שנים הם התאגדו עם הגאלים האינסוברים.
שם העיר הופיע בפעם הראשונה כשסיפרו על המלחמות בין הרומאים לבין הגאלים.
בשנת 222 לפנה"ס הצבא הרומאי החזיק את מחוז האינסוברים, בשנת 196 לפנה"ס קומו התקוממה עם העמים האחרים של איטליה הצפונית נגד הרומאים, אבל הקונסלוס מרקוס קלאודיוס מרקלוס ניצח אותם וקומו הפכה לקולוניה רומאית.
הקלטים המשיכו לאיים על העיר ולכן הרומאים שלחו מתיישבים חדשים: יוליוס קיסר שלח אל קומו יותר מ-3,000 מתנחלים, רומאים ויוונים.
העיר החדשה נבנתה בעמק בעוד שהעיר הקלטית הייתה על צלע ההרים הסובבים; הרומאים קראו לקולוניה שלהם נובום קומום (Novum Comum, קומו החדשה).
קומו הייתה קולוניה עד שנת 49 לפנה"ס, כשהפכה למוניקיפיום רומאי.
בשנת 250 ובשנת 335 הגרמנים האלמאנים התקיפו את העיר.
במאה ה-4 הקיסרות הרומית הציבה צי באגם קומו על מנת להגן נגד העמים הברברים.
קומו המשיכה להיות עיר חשובה גם כשהגותים והלומברדים פלשו אל המחוז ההוא של איטליה.
תחת הפרנקים, קומו הפכה לבירה של אחוזת רוזן.
בשנת 951 אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ירד לאיטליה: בין התומכים שלו היה גם הבישוף של קומו, וולדו (Valdo).
בימי הביניים התמודדו על השלטון על קומו המשפחות ויטאני (Vittani) ורוסקא (Rusca).
בסופה של מלחמת עשר שנים בין קומו לבין מילאנו, ב-27 באוגוסט 1127 הצבא של מילאנו ערך מצור על קומו, החומה וכל הבתים נהרסו והתושבים הוגלו.
בתקופת הערים החופשיות בימי הביניים, קומו לא השתייכה לליגה הלומברדית נגד האימפריה הרומית הקדושה, והשיגה שלטון בזכות הברית עם הקיסר פרידריך ברברוסה.
בעזרתו של ברברוסה, בתי העיר הוקמו מחדש.
גם החומה הוקמה, עם שלושה מגדלים בצד הפונה מילאנו.
ברברוסה הקים טירה בגבעה קרובה לקומו, עם מגדל וחומה, טירת באראדלו (Baradello).
בשנת 1159 הקיסר נכנס לעיר ושהה בה כמה ימים.
האזרחים של קומו לחמו עם צבאות ברברוסה נגד מילאנו ובשנת 1162 השתתפו בהחרבת מילאנו כנקמה על המאורעות של שנת 1127.
בשנת 1521 הספרדים כבשו את העיר ואיגדו אותה לדוכסות מילאנו.
תחת שליטת הספרדים אירעו מגפות בשנות 1576–1577 ו-1630–1631, וגם רעב בשנות 1591–1592 ו-1628–1629. מאז המאה ה-16 היו הרבה שודדים במיוחד בהרים סביב קומו: לכן המושל הספרדי אישר לנסוע עם כלי נשק.
כל הבעיות האלה גרמו להתמוטטות הכלכלה של המחוז.
אחרי נסיגת הספרדים, דוכסות מילאנו עברה לאוסטריה בשנת 1713. ב-1796 נפוליאון בונפרטה כבש איטליה הצפונית, אבל ב-1815 קונגרס וינה נתן את קומו לאוסטריה מחדש.
ב-1866 לומברדיה נכנס לממלכת איטליה.
בסוף מלחמת העולם השנייה בעלות הברית (הממלכה המאוחדת וארצות הברית) החזיקו את העיר.
ב-27 באפריל 1945 בניטו מוסוליני, שניסה להימלט לאוסטריה, נתפס על ידי פרטיזנים קרוב לקומו, וב-28 באפריל נורו מוסוליני ופילגשו על ידי שוביהם הפרטיזנים.
חיי היהודים בקומו היו קשים ונוכחותם נמשכה רק מעט שנים.
הידיעה הראשונה על יהודים, בארכיון ההיסטורי של העיר, היא משנת 1435. בשנה הזו, קבוצת יהודים דרשו להתיישב בתוך העיר ולפתוח בנק.
בשנת 1488 נערך במילאנו משפט גדול נגד 39 יהודים: האינקוויזיציה האשימה את היהודים בהחזקת ספרים המתנגדים לדת הנוצרית (התלמוד).
אחד מהיהודים היה "שלומה מקומו".
שלומה ושמונה יהודים אחרים הורשעו ונידונו למוות, אם כי עונשו הוחלף בסוף לקנס, והרבה עותקים של התלמוד נשרפו בכיכרי מילאנו.
בשנת 1594 נכתב ברישום קורות של העירייה: «Già più di vinti anni sono scacciammo i Giudei dalla citta, con qualche spesa e travaglio» (לפני עשרים שנה גרשנו את כל היהודים מהעיר עם כמה הוצאות ועמל רב).
יש הטוענים כי מוצא משפחת הרבנים קובו בסלוניקי הוא מעיר זו.
הנקודה המרכזית של העיר היא כיכר "סאן פידילי" (Piazza San Fedele), שהיה פורום העיר בעת הרומאים.
בין הבניינים העתיקים ביותר: הטירה "באראדלו" (Baradello) שנבנתה במאה ה-12, הקתדרלה הגותית, והברוליטו (Broletto), היכל העירייה העתיק, מבנה בעל חזית גותית ועיטור משיש לבן, אפור וורוד, שהקים ראש העירייה ברנארדו די קודאצו (Bernardo da Codazzo) בשנת 1215. הבניין שונה בשנת 1477 על פי סגנון הרנסאנס; לצדו עומד מגדל העירייה.
בנייתה של הקתדרלה של קומו התחילה בשנת 1397 על פי הסגנון הגותי והיא נבנתה כולה משיש.