tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במספר מדינות מערביות סיסמה זו זכתה לבחינה משפטית, כך באוסטריה; גרמניה; הולנד; הממלכה המאוחדת, שם הוצע לסווג את השימוש בה כעבירה פלילית; ואף בארצות הברית.
הביטוי "מהנהר עד לים" זכה לפופולריות בשנות ה-60 כחלק מקריאה רחבה יותר "לשחרור פלסטין" וליצירת מדינה דמוקרטית המשחררת את הפלסטינים מן הכיבוש הישראלי, כמו גם שחרורם מעול משטרים ערביים אחרים כמו ירדן ומצרים.
הביטוי אומץ על ידי הארגון לשחרור פלסטין עם הקמתו ב-1964, כקריאה לחזרה לגבולות שבשליטת המנדט הבריטי בארץ ישראל.
הביטוי ממשיך לשמש את אש"ף כשהמשמעות שונתה לאחר הצהרת אלג'יר מ-1988 ל"הקמת מדינה פלסטינית בגבולות 1967".
הביטוי נקשר לחמאס מאז ייסוד הארגון ב-1988 שבאמנת היסוד שלו מבקש "להתעמת עם הפלישה הציונית ולהביס אותה".
כך למשל, כותרתו של גילוי־דעת מספר 28 מטעם התנועה, שפורסם ב-18 באוגוסט 1988, היא "פלסטין מוסלמית מן הים ועד לנהר".
אולם הביטוי לא הופיע מפורשות בעמדות הרשמיות של חמאס עד לשנת 2017. השימוש הראשון בביטוי היה כחלק מהמצע המתוקן של חמאס בשנת 2017, בו נקבע כי "חמאס דוחה כל חלופה לשחרור מלא ומוחלט של פלסטין, מהנהר עד הים [...] על פי קווי 4 ביוני 1967".
"מהירדן ועד לים" אומץ על ידי מספר ארגוני טרור פלסטינים במזרח התיכון, בהם חמאס והג'יהאד האסלאמי.
הסיסמה זכתה לשימוש נרחב בתנועות מחאה פרו-פלסטיניות.
היא הושמעה לעיתים קרובות בהפגנות פרו-פלסטיניות, בדרך כלל קדם לה, או בא אחריה, המשפט "פלסטין תהיה חופשית".
אישים אזרחיים, פעילים ופרסומים פרוגרסיביים טענו שהם "קוראים לפתרון המדינה האחת, מדינה חילונית בכל שטח פלסטין ההיסטורית, בה בני אדם מכל הדתות יזכו לאזרחות שווה".
קריאה זו עומדת בניגוד לפתרון שתי המדינות, לפיו מדינה פלסטינית מתקיימת לצד מדינת ישראל.
שימוש זה תואר כמי שמביע את זכותם של הפלסטינים "לחיות חופשיים בארץ, מהנהר ועד הים".
הסופר הפלסטיני יוסף מונאייר תיאר את הביטוי כ"תגובה לפיצול אדמת פלסטין ותושביה הפלסטינים על ידי הכיבוש ואפליה ישראלים".
אחרים טענו כי הסיסמה מייצגת את "החופש והכבוד השווים של העם הפלסטיני".
הביטוי הופיע במצע הליכוד בישראל בשנת 1977 שקבע כי "בין הים לירדן תהיה רק ריבונות ישראלית" ואינו מכיר בזכות קיומה של מדינה פלסטינית.
מנהיג התנועה הרוויזיוניסטית זאב ז'בוטינסקי חיבר את השיר "שמאל הירדן", ומתוכו את הפזמון הנודע "שתי גדות לירדן: זו שלנו, זו גם כן", שהיה לסיסמה.
אחת מסיסמאות הגוש נגד הכיבוש היא "מהירדן עד לים - דמוקרטיה לכולם!".
הרעיון של "מן הנהר ועד הים" הופיע בקריאות מחאה פרו-פלסטיניות שונות, בדרך כלל כשורה הראשונה בזוג מחורז.
הגרסה "מן הנהר אל הים / פלסטין תשתחרר" (من النهر إلى البحر / فلسطين ستتحرر, "min an-nahr ʾilā l-baḥr / Filasṭīn sa-tataḥarrar"), אינה מבהירה מה הכוונה ב"שחרור", ומתמקדת בחירות.
הגרסה "מן המים למים / פלסטין ערבית" (من المية للمية / فلسطين عربية, "min il-ṃayye la-l-ṃayye / Falasṭīn ʿarabiyye") מבקשת להחיל את עקרון ההגדרה העצמית על כל שטחי ארץ ישראל המנדטורית, ולהדגיש את אופיו הלאומי של הסכסוך.
על פי קולא, חוקרי פלסטין מעידים על תיעוד שתי הגרסאות בגרפיטי של סוף שנות ה-80, תקופת האינתיפאדה הראשונה.
מקובל לפרש את שתי הסיסמאות האלו כקריאה לגירוש או השמדה של האוכלוסייה היהודית.
הליגה נגד השמצה והוועד היהודי האמריקני רואים בסיסמה אנטישמית, המבטאת דברי שטנה והסתה לרצח עם לטענתם, הסיסמה השוללת את זכותם של אזרחי ישראל היהודים להגדרה עצמית במולדת אבותיהם, תומכת בסילוקם מן הארץ, או השמדתם.
אלה המבקרים את השימוש בסיסמה טוענים כי יש בה קריאה מפורשת להעביר את ישראל כולה לשלטון ערבי במחיר של שלילת קיומה של מדינת ישראל ואזרחיה היהודים.
השימוש בביטוי זה גרם לחלק מחברי הקהילה היהודית, או לאנשים המזוהים עם ישראל, להרגיש מנודים ולא בטוחים.
סופרים פלסטינים-אמריקאים, כגון יוסף מונאייר והפרופסור מאהא נסאר מאוניברסיטת אריזונה הציעו שהגדרה משדלת כזו מסתמכת על הנחות גזעניות ואיסלמופוביות.
ביום הבין-לאומי לסולידריות עם העם הפלסטיני לשנת 2018, נשא איש האקדמיה האמריקאי, מארק למונט היל, נאום באו"ם אותו סיים במילים: "[...] יש לנו הזדמנות, לא רק להציע סולידריות במילים, אלא להתחייב לפעולה פוליטית, פעולה עממית, פעולה מקומית ופעולה בינלאומית שתיתן לנו את שמתבקש מן הצדק.
וזו פלסטין חופשית, מהנהר עד הים".
ה-ADL האשים את היל בשימוש בביטוי "מהנהר עד הים" כקוד שמשמעותו השמדת ישראל.
בשל כך, היל פוטר מתפקידו כפרשן פוליטי ברשת החדשות CNN האמריקאית.
ב-30 באוקטובר 2023 הושעה חבר הפרלמנט של הממלכה המאוחדת אנדי מקדונלד ממפלגת הלייבור הבריטית – לאחר שבעצרת פרו-פלסטינית אמר כי: "לא ננוח עד שנזכה לצדק, עד שכל בני האדם, ישראלים ופלסטינים, בין הנהר לים יוכלו לחיות בחירות שלווה".
המפלגה תיארה את הערתו של מקדונלד כ"פוגענית מאוד".
מקדונלד אמר אז: "אין לפרש את המילים הללו בשום דרך אחרת מכפי שהתכוונתי, דהיינו כתחינה הבאה מן הלב להפסקת ההרג בישראל, בעזה וביהודה ושומרון, ולכל העמים באזור לחיות בחירות ללא איום באלימות".
החל מ-1 בנובמבר 2023 אסרה התאחדות הכדורגל האנגלית על השימוש בסיסמה על ידי שחקניה, והצהירה שהם הבהירו לקבוצות בהתאחדות "כי הביטוי הזה נחשב פוגעני בעיני רבים" וכי הליגה תבקש הנחיות מן המשטרה כיצד עליה לטפל ולהגיב אם ימצא ששחקנים השתמשו בו.
ב-7 בנובמבר 2023, הוטלו עיצומים על חברת הקונגרס האמריקאי, רשידה טליב על ידי בית הנבחרים של ארצות הברית, בין השאר, עקב שימושה בסיסמה זו.
טליב התגוננה באומרה כי מדובר ב"הבעת שאיפה לחופש, זכויות אדם ודו-קיום בשלום, לא מוות, הרס או שנאה".
לפני ההצבעה, המנהיג הדמוקרטי בבית הנבחרים, האקים ג'פריס, אמר כי הביטוי "מובן באופן נרחב כקורא להשמדה מוחלטת של ישראל".
ב-8 בנובמבר 2023, הבית הלבן גינה את טלאיב על השימוש בביטוי, כדברי דוברת הבית הלבן, קארין ז'אן-פייר: "כשזה מגיע לביטוי שהיה בשימוש, 'מהנהר עד לים', זה מפלג, זה פוגע, רבים רואים בו פוגע ורבים מוצאים אותו אנטישמי".
ב-17 באפריל 2024, בעקבות המתקפה האיראנית על ישראל, בית הנבחרים של ארצות הברית קבע ברוב של 377 נגד 44 מתנגדים (מתוכם 43 מתנגדים מהמפלגה הדמוקרטית האמריקנית, ואחד מהמפלגה הרפובליקנית) כי הקריאה "From the River to the Sea" היא אנטישמית.
בעקבות טבח שבעה באוקטובר, הציעה שרת הפנים הבריטית סואלה ברוורמן לקבוע עבירה פלילית על השימוש בסיסמה בהקשרים מסוימים.
ב-11 באוקטובר 2023, משטרת וינה אסרה על הפגנה פרו-פלסטינית, תוך שהיא מציינת את כי הביטוי "מהנהר עד לים" נכתב בהזמנות לאירוע, ביטוי שהוא הפרה של סעיף 2 לאמנה האירופית לזכויות אדם.
רוב בפרלמנט של הולנד הכריז על הביטוי כקריאה לאלימות.
עם זאת, בתי המשפט בהולנד סירבו להעמיד לדין על השימוש בביטוי, תוך שצוין כי הביטוי "מתייחס למדינת ישראל ואולי לאנשים בעלי אזרחות ישראלית, אך אינו מתייחס ליהודים בשל גזעם או דתם".
ההחלטה אושרה מאוחר יותר על ידי בית המשפט של הולנד לערעורים.
פוליטיקאים באוסטריה ובגרמניה שקלו גם הם לסווג את השימוש בביטוי כעבירה פלילית, כשקנצלר אוסטריה קארל נהאמר הציע כי ניתן לפרש את הביטוי כקריאה לרצח.
במיתולוגיה המצרית, מהן (קופטית: Ⲙⲉϩⲉⲛ - "אחד מפותל"), היה אל נחש.
ההתייחסויות המוקדמות ביותר למהן מופיעות בכתבי ארונות קבורה.
מהן הוא אל מגונן המתואר כנחש המתפתל סביב אל השמש רע במהלך מסעו בלילה, למשל באמדואת.
במילון הגרמני-מצרי מאת ריינר האניג, נאמר שהנחש מהן (מחן) או הנחש מהנט (מחנט) מקביל לאורובורוס.
מהנדס מרוצים הוא חבר בצוות ספורט מוטורי שתפקידו לנתח נתונים במטרה להשיג את הביצועים הטובים ביותר מהרכב ומהנהג.
מהנדס המרוצים מתקשר עם אנליסט הנתונים, המכונאים והנהג של הקבוצה, הן בין המרוצים והן במהלכם.
מחוץ למסלול, מהנדס המרוצים מנתח נתונים היסטוריים כדי ל קבוע את הכוונון הראשוני (set-up) למרוץ או למבחן הבא.
תפקידיו של מהנדס המרוצים כוללים גם ניהול מעשי
של מכונאי הרכב, ארגון לוח הזמנים של המבחנים, והבטחת עמידה בתקנות.
מטרתו של המהנדס היא להקל כמה שיותר על פעילויות אלו עבור הנהג.
למהנדסי מרוצים כמעט תמיד יש תואר אקדמי בהנדסה או בתחום קשור.
מהנדס מרוצים טוב חייב להיות בעל כישורים חברתיים טובים.
כדי להיות יעיל, על מהנדס המרוצים לקיים יחסי עבודה טובים לא רק עם הנהג, אלא גם עם שאר חברי הצוות, הן על המסלול והן מחוצה לו.
פעמים רבות מהנדס המרוצים הוא גם "הפנים" של הקבוצה עבור התקשורת; הדבר נכון במיוחד במהלך המרוץ, כאשר הנהג אינו זמין.
עובדה זו הופכת את כישורי התקשורת של מהנדס המרוצים לעדיפות עליונה.
תפקידו של מהנדס המרוצים בקבוצות מרוצים גדל בחשיבותו מאז אימוצם של החיישנים המותקנים על הרכב ואוספים נתוני ביצועים.
תפקידו של מהנדס המרוצים הוא להעריך את ביצועי הרכב, הנאספים הן מטלמטריה והן מהמשוב של הנהג.
לאחר מכן, מהנדס המרוצים שואף לשפר את הביצועים בהתאם לרצונותיו של הנהג, על ידי התאמת המתלים, כיול המנוע, שיפור האווירודינמיקה, ומשתנים אחרים המשפיעים על ביצועי הרכב על מסלול המרוצים.
מהנדסי מרוצים נוטים לנסוע רבות, במיוחד במהלך עונת המרוצים של קבוצות הספורט המוטורי שלהם.
ברמות הגבוהות ביותר של הספורט המוטורי המקצועי, נסיעות בין-לאומיות הן דבר שבשגרה.
נסיעות של במהלך העונה עבור מהנדסי מרוצים הן בדרך כלל לצורך מבחנים, הדרכות וביקורים אצל ספקים.
מהפכה מוגדרת כאירוע היסטורי המשנה את פני החברה, בעקבות קפיצת מדרגה ביכולתו הטכנולוגית של האדם, או בעקבות שינוי רדיקלי בתפיסתו החברתית והפוליטית.
סמואל הנטינגטון הגדיר מהפכה כ"שינוי מהיר, עמוק ואלים, המשפיע על הערכים הדומיננטיים בחברה, על המוסדות הפוליטיים ועל המבנה החברתי".
עם זאת, משתמשים במונח "מהפכה" גם במקרים בהם השינוי הוא עמוק אך אינו מהיר (כמו במקרה של המהפכה התעשייתית).
אלימות, החלפת שליטים וחוסר לגיטימציה אינם קריטריונים להגדרת מהפכה אלא תופעות לוואי או תוצאות שלה.
להבדיל ממהפכה, להפיכה משמעות מצומצמת יותר, של החלפת הקבוצה השלטת ולעיתים, גם של המשטר, במדינה.
השפעתה של הפיכה אינה חורגת, בדרך כלל, ממסגרת המדינה שבה אירעה.
פעמים רבות נעשה שימוש במילה "מהפכה" לתיאור הפיכה שבה נעשה שינוי מהותי בסוג המשטר, גם אם תוצאות ההפיכה אינן חורגות מגבולותיה של המדינה שבה אירעה.
דוגמה לכך היא מהפכת הציפורנים, שבה הוחלף המשטר בפורטוגל מדיקטטורה לדמוקרטיה.
ברשימה שלהלן יובאו רק מהפכות ששינו את פני החברה האנושית, כל האחרות מופיעות בערך הפיכה.
יש להבדיל, גם, בין מהפכה, שהיא אירוע מקיף ומעמיק, ומרד או התקוממות המוגבלים בהיקף ובמטרות.
בשיח הפוליטי, הכח המניע את החלפת השלטון במהפכה הם האזרחים.
לעומת זאת, הפיכה היא לרוב אקט צבאי, בו אנשי הצבא מנצלים את כוחם לצורך כיבוש השלטון.
בהקשר זה, מהפך הוא החלפת השלטון באופן דמוקרטי.
אבן הבוחן להחלטה האם התרחשה מהפכה או שהיה זה רק ניסיון מהפכה היא התשובה לשאלה: "האם בעקבות האירוע התרחש שינוי של קבע".
אם לא נוצר שינוי, אם המצב חזר לקדמותו – לא התרחשה מהפכה.
בלטינית מהפכה היא revolutio ומכאן המילה רבולוציה בחלק משפות העולם.
ומקורה מהתנועה הסיבובית החוזרת על עצמה של גרמי השמים.
המילה העברית לא מדגישה את תהליך החוזר על עצמו ונגזרת מ"הפך" כלומר מנוגד.
את המהפכות ממיינים לפי שני קריטריונים:
קריטריון מעמדי – כאשר המחולל העיקרי של המהפכה הוא מעמד מסוים – עבדים, איכרים, פרולטריון וכו'.
קריטריון המטרה – כאשר הבולט באותה המהפכה הוא הרצון להשיג מטרה מסוימת פוליטית, דתית, לאומית ועוד.
החלוקה הזאת היא מעט מלאכותית היות שלרוב, במהפכות משתתפים יותר ממעמד אחד וגם יש יותר ממטרת יעד אחת.
קיימות סיבות רבות היכולות להביא לפרוץ מהפכה.
המהפכה פורצת, בדרך כלל, בעת משבר כולל וממושך.
משבר זה יכול להיות בתחום המעמדי – הבדלים וניגודים חריפים בין מעמדות, בתחום הכלכלי, לאחר מלחמה קשה וכושלת, שחיתות ומשבר שלטוני, משבר אגררי ועוד.
משברים אלו מביאים לשני גורמים חשובים הפועלים בתהליך המהפכני:
חלק גדול מהאוכלוסייה מגיע למסקנה שרק שינוי רדיקלי ודרסטי יכול להיטיב את המצב הקיים.
נוצרת אופוזיציה חזקה למצב הקיים, המוכנה לבצע את המהפכה.
אופוזיציה זו יכולה להיות מורכבת מהמוני עם, גדודי צבא מהפכניים, מפלגות, מועדונים (המהפכה הצרפתית), קבוצות קצינים ועוד.
לרוב, בראש אופוזיציה זו, עומד מנהיג כריזמטי וסוחף או קבוצה של מנהיגים.
מהלך קלאסי של מהפכה הוא החלפת המשטר הישן במשטר מהפכני מתון.
בהדרגה המשטר המתון מתחלף למשטר יותר ויותר רדיקלי היכול להגיע עד לכדי משטר של טרור.
לעיתים פורצת מלחמת אזרחים בין קבוצות של המשטר הישן, המתונים והרדיקלים.
השליטים המודחים יכולים גם לארגן מהפכה-שכנגד המנסה להחזיר את המשטר הקדם מהפכני על כנו.
מזהים ארבעה דורות של חוקרי המהפכות.
הדור הראשון מתייחס למהפכות כאל ביטוי של ההתנהגות הרגשית של ה"המון" ותוך ניתוח מתחומי הפסיכולוגיה החברתית.
דור שני של חוקרים של מהפכות פוליטיות וחברתיות התמקדו בסיבות להתרחשות מהפכה, מנקודת מבט רחבה יותר, שכללה ניתוח של התנהגות חברתית.
דור שלישי של חוקרים התמקד בחקר יחסי הכוח החברתיים שמובילים למהפכות, תוך התמקדות במאבק מעמדי.
הדור הרביעי של החוקרים מתמקד בגורמים אחרים - שיכולים להסביר מהפכות אשר לאו דווקא תואמות תאוריות בדבר מאבקי מעמדות, ולאו דווקא מתרחשות בהקשר של מדינות מערביות (אלא דווקא בעולם השלישי.
חוקרים אלה מתמקדים בדמיון בין חקר מהפכות לחקר תנועות חברתיות.
אחת המסקנות העולות מכל המחקרים בנושא היא שכל המהפכות שהצליחו נעשו בעידודו ושילובו של העם או לפחות שכבות רחבות ממנו.
מהפכות שלטוניות שנעשו על ידי שכבת השליטים לא הצליחו, למעט חילופי שלטון המכונים אף הם מהפכה, אולם אינם מהפכה כי השינוי הוא רק פרסונלי ולא תוכני.
כדוגמה – ברוסיה הייתה תסיסה של העם וניסיונות שינוי כבר מהמאה ה-16. כאשר פרצה המהפכה הבולשביקית הצטרפו אליה המוני העם והם אלו שהביאו להצלחתה.
ראשית המחשבה המהפכנית במאה ה-16 עם הרעיונות המשיחיים של תומאס מינצר, הקאלוויניזם שהכיר בזכות להתנגד לעריצות וההתנגדות לריכוזיות השלטונית של המלך בשלהי ימי הביניים.
במאה ה-17 היו שתי מהפכות חשובות שהשפיעו על העולם המערבי, ודרכו על העולם כולו.
שתיהן היו קשורות למאבקי דת, המהפכה הפרוטסטנטית והמהפכה האנגלית.
במיוחד באנגליה, מאפיין המפיכות הוא המחשבה הדמוקרטית שאפיינה את המהפכה הפוריטנית והמחשבה הליברלית אפיינה את "המהפכה המהוללת".
במאה ה-18 היו המהפכה הצרפתית והמהפכה האמריקנית במהפכות אלו נקודת המוקד הייתה תחומי חברה וכלכלה כמו גם רצון לדמוקרטיה.
במאה ה-20 היו המהפכות האנטי-קולוניאליות, הבולשביקית הסוציאליסטיות ועוד רבות.
750 – המהפכה העבאסית – מהפכה בה התחלף השלטון של הח'ליפות האומאית בח'ליפות העבאסית.
1775 – המהפכה האמריקנית – מלחמת העצמאות האמריקנית שהביאה גם לשינוי פני אירופה.
1789 – המהפכה הצרפתית – תקופה בהיסטוריה של צרפת במהלכה הפילו תומכי הדמוקרטיה את המלוכה האבסולוטית ונישלו את הכנסייה הקתולית מכוחה.
1911 – מהפכת שינהאי – מהפכנים רפובליקנים הדיחו מהשלטון את שושלת צ'ינג הקיסרית
1917 – המהפכה הרוסית – נפילת המשטר הצארי ברוסיה ועליית הקומוניזם.
1959 – המהפכה הקובנית – נפילת המשטר הצבאי אשר הונהג על ידי פולחנסיו בטיסטה, ועליית קבוצת מהפכנים מרקסיסטים ובניהם נמנים: פידל קסטרו, צ'ה גווארה וראול קסטרו.
1974 – המהפכה האתיופית – נפילת המשטר הקיסרי ועליית החונטה הצבאית המרקסיסטית.
1979 – המהפכה האיראנית או המהפכה האסלאמית – הפיכת איראן לרפובליקה אסלאמית-תיאוקרטית תחת שלטון האייתוללה ח'ומייני.
1989 – המהפכה הרומנית – נפילת הקומוניזם ברומניה מהפכה זו נחשבת לאירוע חשוב בהיסטוריה של רומניה ובאירופה המזרחית.
2011 – האביב הערבי – גל מהפכות במדינות ערב (מצרים, תוניסיה, לוב, תימן, בחריין).
פרהיסטוריה – המהפכה הנאוליתית – תהליך המעבר של המין האנושי מחברה של ציידים-לקטים לחברה המתפרנסת מחקלאות.
המאה ה-15 – מהפכת הדפוס – המצאתו של גוטנברג בתחום הדפוס.
המאה ה-15 – המהפכה הגאוגרפית – הידוק הקשר בין בני יבשות העולם, בעקבות תגליותיהם של מגלי הארצות.
המאות ה-16 וה-17 – המהפכה המדעית – תקופת התגליות המדעיות של קופרניקוס, גלילאו גליליי ואייזק ניוטון.
מקובל לקבוע את תאריך תחילתה של מהפכה זו ב-1543 כאשר קופרניקוס פרסם את "על תנועתם של גרמי השמיים"
המאה ה-18 – המהפכה התעשייתית – תהליך מעבר מכלכלה חקלאית לכלכלה המבוססת על מפעלי תעשייה ומכונות.
המאה ה-18 – המהפכה האורבנית – תהליך המעבר ממגורים ביישובים קטנים, לרוב חקלאיים, לערים.
המאה ה-19 – המהפכה הטכנולוגית – כלי רכב, תרופות ומכשור רפואי.
המאה ה-20 – המהפכה הפמיניסטית – שוויון לנשים, והמצאת הגלולה למניעת הריון.
המאה ה-20 – מהפכת המידע – ימי רשת האינטרנט.
מְהַפֵּךְ מתח (ממיר מתח) במעגלים אנלוגיים הוא מעגל חשמלי הממיר זרם ישר לזרם חילופין.
בעבר מהפך מתח בסיסי הכיל סוללה חשמלית שהזינה סליל ראשוני של שנאי דרך מפסק שהופעל במהירות על ידי ויברטור אלקטרו-מכני (סוג של זמזם), הסליל המשני של השנאי תוכנן לספק את המתח הדרוש.
מהפך מתח מסוג זה היה בשימוש במכוניות לשם הפעלת מקלטי רדיו שהופעלו על ידי שפופרות זאת לפני עידן הטרנזיסטורים, המהפך היה דרוש לשם הפעלת השפופרות במתח מסדר גודל של 150 וולט על ידי מצבר של 12 וולט.
היום מהפכי מתח פשוטים מכילים מתנד המפעיל טרנזיסטור, אשר קוטע את הזרם הישר הנכנס ויוצר גל מרובע.
הגל המרובע מוזן לשנאי, כדי להביאו למתח הדרוש.
במהפכים מתקדמים יותר נעשה שימוש בטרנזיסטורים חדשניים יותר או בתיריסטורים.
השנאי גם מחליק את הגל המרובע, ועושה אותו דומה יותר לסינוסואיד.
מהפכי מתח יעילים יותר משתמשים בשיטות מיוחדות כדי לוודא שכבר לשנאי נכנס גל סינוסואידי, במקום להסתפק בהחלקה שמספק השנאי:
ניתן להשתמש בקבלים ובמשרנים כדי "להחליק" את הזרם הנכנס לטרנזיסטור והיוצא ממנו.
ניתן להפיק גל דומה יותר לסינוסואיד על ידי אספקת הזרם הישר לכניסות בשני מתחים שונים, או במתח חיובי, מתח שלילית והארקה מרכזית.
נקודות הכניסה לשנאי מחוברות בזו אחר זו לכניסות שונות:
באופן זה מתקבל סינוסואיד מדורג בכניסת השנאי.
תוצאת שיטות אלה ביציאה נקראות "גל סינוס מותאם".
מהפכי מתח מסוג זה עלולים לגרום למכשירים שונים, כגון מנועים, לעבוד באופן פחות יעיל.
מהפכי מתח יקרים יותר משתמשים באפנון רוחב פולס עם נשא בתדירות גבוהה כדי לקרב טוב יותר גל סינוסואידי.
איכותם של מהפכים כאלה נמדדת במספר הטרנזיסטורים בהם הם משתמשים.
מהפך בעל 12 טרנזיסטורים מספק תוצאה כמעט מושלמת, ואיכות הסינוס שלו עשויה להיות טובה יותר מן הסינוס של רשת החשמל עצמה, במקומות בהם רשת החשמל חשופה לעיוותים חיצוניים.
יישום נפוץ למהפכי מתח הוא לבניית ממירי מתח שתפקידם המרת זרם ישר ממצבר לזרם חילופין, כדי להפעיל מכשירי חשמל ביתיים.
במיוחד נפוצים ממירי מתח המתחברים לשקע המצת הנמצא בכל רכב, וממירים את מתח מצבר הרכב (12V DC) למתח ביתי (230V AC), וכך מאפשרים הפעלת מגוון מכשירים בעת שהייה ברכב או בשטח.
שימושים עיקריים הם הפעלת ציוד עבודה (לדוגמה, מקדחה או רתכת) באזורים שאין בהם מתח חשמלי מתאים.
ממירי מתח משמשים גם בבתים ידידותיים לסביבה, שבהם מקורה של אספקת החשמל לא בחברת החשמל אלא באמצעות תאים סולריים המותקנים על גג הבית.
רוב הלוחות הסולריים מספקים 12V DC, ומתח זה מומר באמצעות ממיר המתח למתח ביתי רגיל (230AC).
מהפכות הצבע או מהפכות הפרחים היו סדרה של מחאות בלתי-אלימות לרוב, שלוו בשינויים משטריים או חברתיים, במדינות שהיו שייכות בעבר לברית המועצות במרכז ובמזרח אירופה, ובמרכז אסיה.
המשתתפים במהפכות הצבע השתמשו בהתנגדות בלתי אלימה ברובה, כדי להפגין נגד ממשלות שהואשמו בשחיתות, סמכותניות וחוסר קשר עם העם, וכדי לקרוא לדמוקרטיה, לליברליזם ולעצמאות מדינית.
הטריגר העיקרי שלהן היו תוצאות בחירות שנתפסו כמזויפות.
מהפכות הצבע התאפיינו בשימוש באינטרנט כשיטת תקשורת.
במקרים רבים המפגינים אימצו צבע ספציפי או פרח כסמל שלהם.
ארגונים לא ממשלתיים ובמיוחד ארגוני סטודנטים נטלו חלק חשוב בקיומן של הפעילויות ובארגון של התנגדות יצירתית ולא אלימה.
עד כה תנועות אלו הצליחו ביוגוסלביה (במיוחד בסרביה – מהפכת הבולדוזר בשנת 2000), ב (מהפכת ESDA בשנת 2001), בגאורגיה (מהפכת הוורדים בשנת 2003), באוקראינה (המהפכה הכתומה בשנת 2004) ובקירגיזסטן (מהפכת הצבעונים בשנת 2005 – אף שהייתה מהפכה אלימה יותר מקודמותיה).
בכל המקרים שלעיל, בחירות שנויות במחלוקת גררו אחריהן הפגנות רחוב מסיביות שהביאו להתפטרות או להדחה של מנהיגים שנתפסו על ידי יריביהם כמושחתים וסמכותניים.
בעקבות הצלחות אלה, שיטות שפותחו ושימשו במהפכות הצבע אומצו במאבקים דומים ברחבי העולם.
הראשונה מבין תנועות הסטודנטים הייתה "אוטפור!" ("Otpor", 'התנגדות!') ברפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה, תנועה שנוסדה באוניברסיטת בלגרד באוקטובר 1998 והחלה להפגין נגד הנשיא סלובודן מילושביץ' במהלך מלחמת קוסובו.
רובם כבר היו ותיקי הפגנות נגד מילושביץ', כמו המחאה ב-9 במרץ 1991 וההפגנות בשנים 1996–1997. רבים מחברי התנועה נעצרו או הוכו על ידי המשטרה.
למרות זאת, במהלך הקמפיין לנשיאות בספטמבר 2000, "אוטפור!" השיקה את מסע הפרסום שלה "Gotov je" (הוא סיים), קמפיין שגיבש את חוסר שביעות הרצון הסרבית ביחס למילושביץ' והביא לתבוסתו.
חברי "אוטפור!" נתנו השראה והכשירו חברים בתנועות סטודנטים דומות, כולל "Kmara" בגיאורגיה, PORA באוקראינה, "Zubr" בבלארוס ו-!MJAFT באלבניה.
קבוצות אלה היו מפורשות בהתנגדותן הבלתי אלימה והקפידו עליה, גישה שקודמה והוסברה בכתביו של ג'ין שארפ.
בבחירות הכלליות ביוגוסלביה בשנת 2000, פעילים שהתנגדו לממשלת מילושביץ' יצרו אופוזיציה מאוחדת ועסקו בגיוס אזרחי באמצעות קמפיינים שעודדו יציאה להצבעה.
גישה זו שימשה בבחירות בבחירות פרלמנטריות אחרות בבולגריה (1997), סלובקיה (1998) וקרואטיה (2000).
עם זאת, תוצאות הבחירות לא תאמו להחלטת ועדת הבחירות הפדרלית, שהודיעה כי מועמד האופוזיציה ווייסלב קושטוניצה לא קיבל את הרוב המוחלט הדרוש כדי להימנע מבחירות חוזרות, אף על פי שכמה מקורות פוליטיים האמינו שהוא זכה בכמעט 55% מהקולות.
פערים בסיכומי ההצבעות ושריפת מסמכי בחירות על ידי הרשויות הביאו את ברית האופוזיציה להאשים את הממשלה בהונאת בחירות.
מהפיל (בטורקית: Mahfil) הוא מעין מרפסת מוגבהת השוכנת בתוך אולם התפילה במסגד, המשמשת את המואזין.
המהפיל נישא לגובה של עד שלושה מטרים, הוא ניצב על-גבי עמודי שיש או עץ ומוקף מעקה.
המהפיל ניצב במרכז אולם התפילה או בצידו הימני, מול המינבר (שלימין המחראב).
המואזין קורא לתפילה – אד'אן או איקמה – כאשר הוא ניצב במהפיל, ובעת התפילה הוא עונה אחרי האימאם המנהל אותה מהמינבר.
המהפיל משמש במסגדים גדולים בהם קשה למתפללים לשמוע ללא הגברה את האימאם שהוא מוביל התפילה.
כאשר המואזין עונה לאימאם בתפילתו הנוכחים יודעים את המיקום בתפילה.
מהפכה היא סדרת דרמה, מדע בדיוני פוסט אפוקליפטית ששודרה ברשת NBC האמריקאית.
הסדרה עוקבת אחרי קבוצת מהפכנים בעולם פוסט אפוקליפטי 15 שנים לאחר תקרית ה"בלאק אאוט" תקרית בלתי מוסברת ששיתקה את העולם לתוך אפלה מוחלטת ללא חשמל.
הסדרה "מהפכה" מאת ג'ון פאברו, ובהפקת ג'יי ג'יי אברהמס שחברו יחד ליצירת הסדרה הכוללת בתוכה קטעי פעולה והרפתקאות.
הסדרה שודרה לראשונה ב-17 בספטמבר 2012. ב-9 במאי 2014 ביטלה NBC את הסדרה לאחר שתי עונות.
מהפכה מתרחשת בעתיד הדיסטופי, פוסט אפוקליפטי, 15 שנים אחרי הבלק אאוט, תופעה לא ידועה משביתה את החשמל בכל רחבי העולם, החל ממחשבים ואלקטרוניקה למנועי מכוניות ומטוסים.
אנשים נאלצו להסתגל לעולם בלי חשמל בשל קריסת שלטון וסדר ציבורי, אזורים רבים נשלטים על ידי מיליציות וכנופיות.
הסדרה מתמקדת במשפחת מת'סון שמחזיקה במכשיר מיוחד (כונן אור, כמו תליון) שהוא לא רק מפתח למציאת מה שקרה לפני 15 שנים אלא גם יכול להפוך את ההשפעה ולהחזיר את החשמל.
עם זאת הם חייבים לחמוק מסבסטיאן מונרו ראש המיליציה ונשיא רפובליקת מונרו שרוצה להחזיק בכוח הזה לעצמו במטרה לכבוש את ארצות הברית של אמריקה לשעבר.
המיליציה תפסו פיקוד, השתלטו על אספקת המזון וצברו כלי-נשק.
אנחנו עדיין לא יודעים מדוע כבה החשמל.
אבל אנחנו מקווים שמישהו יבוא ויאיר את הדרך."
העונה הראשונה מסתיימת כשרנדל פלין משגר ארבעה טילים גרעיניים על אטלנטה ופילדלפיה.
מיילס מת'סון (בילי ברק) - סמל של חיל המודיעין האמריקאי ונחת לשעבר.
נרדף על ידי מיליציית רפובליקת מונרו.
כאחיו של בן מת'יסון, הוא מתגלה בהמשך כאחד ממייסדי רפובליקת מונרו, יחד עם סבסטיאן מונרו לאחר הקריסה של ארצות הברית.
מיילס היה המפקד הכללי של המיליציה בדרגת גנרל והוא הפך אותם לאכזריים כמו שהם כיום.
עם זאת, מיילס שהתאכזב מהמיליציה נטש אותה לאחר כמה שנים.
עכשיו המיליציה רואה את מיילס כמבוקש ומבקשת ללכידתו, כמו גם את שאר בני משפחת מת'יסון.
מיילס מביע חרטה עמוקה על תפקידו במיליציה, אך ללא עירוב רגשות עם חברו הטוב ביותר סבסטיאן מונרו, ומסכים לעזור לאחייניתו צ'ארלי במסעה להציל את אחיה מידי המיליציה גם מתוך ניסיון לגאולה.
צ'ארלי מת'סון (טרייסי ספירידקוס) - בתו של בן ואחייניתו של מיילס, מוצאת את דודה לפי ההוראות שאביה מסר לה בעת מותו.
מיילס תיאר אותה בהתחלה כיוצאת דופן אך התעקש שלא התכוון לפגוע.
היא דואגת ואכפתית לכל המתרחש מסביבה בעולם ורוצה לחולל שינוי משמעותי בכל מקום בו היא עוברת.
אחרי שאמה עזבה אותה את אביה ואחיה היא בתור הבת הבכורה קיבלה אחריות לשמור על אחיה הקטן דני ולדאוג לו.
היא מוצאת את אמה ואת דני אחיה הקטן באמצע העונה הראשונה, ומתעניינת בג'ייסון נוויל.
רייצ'ל מת'סון (אליזבת מיטשל) - אשתו של בן ואמם של צ'ארלי ודני, דני האמין שהיא מתה אחרי שעזבה אותם זמן קצר לאחר האפלה אך התפלא לגלות שהיא חיה ועובדת בשביל מונרו בכוח, לאחר שנכנעה למיליציה בשביל שמשפחתה תהיה בטוחה בזמן שילדיה היו עוד צעירים.
מונרו שאיים עליה עם בנה שבידו גרם לה לספר לו על תליון האור ולהרכיב לו מגבר שיגביר את הטווח של התליון וככה יוכל להחזיר את החשמל.
לאחר מות דני, רייצ'ל יוצאת למסע ל"מגדל" כדי להחזיר את החשמל ולהרוג את מונרו כנקמה על מות בנה.
אהרון פיטמן (זאק אורט) - עובד בכיר בגוגל לשעבר וחברו של בן מת'יסון.
אהרון היה מורה בקהילה שבה התגוררו, הוא לימד ילדים על החיים לפני האפלה.
הוא נטש את אשתו אחרי שחש שאינו יכול להגן עליה מספיק מפני בוזזים וגנבים, והשאיר אותה עם קבוצה שנסעו איתם.
אהרון מרגיש אשם ומתחרט על נטישת אשתו.
דני מת'סון (גרהאם רוג'רס) - בנה הקטן של רייצ'ל, גרם בפזיזותו למותו של אביו, ונחטף על ידי חיילי המיליציה של בהוראת מונרו.
דני לוקה במחלת אסתמה קשה התוקפת אותו מדי פעם, וכן במחלה קשה בריאות.
החזיק מעמד בזכות קפסולה מיוחדת שהושתלה בגופו.
נהרג אחר אין ספור ניסיונות של דוד מיילס מת'סון ואחותו צ'ארלי יחד עם חברו של בן מת'סון ארון פיטמן על ידי חיל האוויר של המילציה אחר שפוצץ להם מסוק שהופעל על ידי מגבר.
קפטן טום נוויל (ג'יאנקרלו אספוזיטו) - עובד ביטוח לשעבר שמצטרף למיליציית מונרו לאחר האפלה.
קפטן נוויל הוא היריב הראשון בסדרה, חייליו אחראים למותו של בן מת'סון וללכידתו של דני.
הוא מאוד מחושב ומחויב למיליציה, מחפש בעיקר איך לשרוד ולשמור על משפחתו בטוחה.
במקור איש משפחה עדין ורחום, האפלה אילצה אותו להפוך לאכזרי יותר.
לעיתים קרובות אשתו עודדה אותו להיות עוד יותר אכזרי בדעות הפוליטיות.
עם חזרתו לפילדלפיה עם דני מונרו מקדם אותו בדרגה למייג'ור (רב-סרן) וממנה אותו לעמוד בראש המודיעין והחקירות של המיליציה.
פארדו) - סגן ג'ייסון הידוע גם בשם הבדוי "נייט ווקר", חייל של מיליציית מונרו שמקבל משימה לעקוב אחרי מיילס.
אף על פי שנאמן למיליציה וקיבל הוראות לגבי מיילס, הוא וצ'ארלי מתחילים להתאהב ועקב כך הוא מגן עליה מספר הזדמנויות במהלך המפגשים עמה.
מאוחר יותר הוא מתגלה כבנו המורד של טום נוויל.
סבסטיאן (באס) מונרו (דויד ליונס) - סמל לשעבר של חיל הנחתים האמריקאי שייסד לאחר האפלה את רפובליקת מונרו.
הוא מנהיג דיקטטורי של הרפובליקה, כמו כן גם המפקד הכללי של המיליציה בדרגת גנרל.
לפני האפלה מונרו ומיילס היו החברים הטובים ביותר כאשר הם שירתו יחדיו בצבא.
מונרו הכיר את משפחת מת'יסון היטב לפני האפלה ומאמין שרייצ'ל ובן מת'סון הם המפתח להחזרת החשמל.
הוא מחזיק את רייצ'ל בשבי במפקדה שלו בהיכל העצמאות ברפובליקת הבירה של הפידלפיה.
מונרו היה אדם רחום לפני האפלה אך אחריה עם הזמן ועזיבתו של מילס התפתח להיות פרנואיד חסר מעצורים.
קונור מונרו (מאת' וואירו) - בנו של סבסטיאן מונרו, קונור שהיה חלק מכנופיה קטנה ששלטה על עיירה במקסיקו.
סבסטיאן ידע על קיומו רק לאחר שאמה סיפרה לו על כך (אמו של קונור),לאחר זאת יצא סבסטיאן ביחד עם מיילס ורייצ'ל לחפש אותו וכשמצא אותו, תחילה קונור סירב להצטרפותו לאביו,ולאחר כמה שכנועים מסכים קונור, הוא בוגד בבוס שלו ונמלט ביחד עם אביו.
רנדל פלין - עובד בכיר במשרד ההגנה האמריקאי, עבד עם בן ורייצ'ל מת'סון.
בסוף העונה הראשונה רנדל משגר ארבעה טילים גרעיניים על אטלנטה ופילדלפיה כדי שארצות הברית תוכל לקום מחדש.
לאחר שיגור הטילים רנדל מתאבד.
מהפכה במטבח היא תוכנית מציאות תיעודית ישראלית המבוססת על הפורמט הבריטי
במסגרת התוכנית, השף אסף גרניט עוזר למסעדות לצאת מהקשיים ומייעץ להן.
התוכנית שודרה החל מ-17 באוקטובר 2015 בערוץ 2 במסגרת הזכיינית "רשת", והחל מעונתה השלישית משודרת ברשת 13.
בכל תוכנית השף אסף גרניט מוזמן למסעדה אחרת אשר חווה קשיים פיננסים וניהוליים.
בשלב הראשון הוא בוחן את רמת השירות, טעם המנות, היגיינת המקום והתנהלות העובדים בו.
לאחר שצפה במתרחש והבין איפה בעליו טועים, הוא מזמן אותם, מציין בפניהם את הבעיות הדרושות תיקון ומלווה אותם בתהליך אישי לשיפור רמת הניהול והשירות במקום.
בשלב האחרון, לאחר שהבחין בשיפור ושינוי בניהול המסעדה הוא עושה למסעדה מייק-אובר חיצוני, מוסיף מנות חדשות לתפריט ואף משנה את קונספט המסעדה.
התוכנית מצולמת בסגנון המאפיין תוכניות דוקומנטריות, ומצולמת לרוב בעזרת שתיים או שלוש מצלמות.
לאורך התוכנית שזורים קטעי ראיונות עם גיבורי הפרק, המפרטים בדיעבד את שהתחולל במהלך הצילומים, כנהוג בתוכניות ריאליטי.
רוב הפרקים מתחילים בהצגה המסעדה והבעיות שמהן היא סובלת; לאחר מכן מגיע גרניט וטועם את המנות, מתרשם מעיצוב המקום, הניקיון והמטבח, ומהדינמיקה בין העובדים.
לאחר מכן הוא מציע הצעות לייעול ושיפור במסעדה.
בחלקה האחרון של התוכנית, הפקת התוכנית משפצת ומעצבת את המסעדה מחדש ומספקת למסעדה כלי מטבח חדשים, וגרניט בונה מחדש את התפריט.
בחלק זה מוטמע גם תוכן שיווקי בתוכנית, כאשר רוב מרכיבי המנות החדשות הן בחסות שופרסל ואביזרי המטבח הם בחסות חברת קיטשן ליין.
הטמעה זו של תוכן שיווקי בתוכנית זכתה לביקורת.
עם פתיחת העונה השלישית של התוכנית, העירו ביקורות בעיתונות הישראלית כי התוכנית החלה להתמקד יתר על המידה בפן המשפחתי של ניהול המסעדה, תוך ניצול בעיות משפחתיות למטרות רגש, וזנחה לשם כך את ההתמקדות במסעדנות.
באתר וואלה כתב המבקר אבנר שביט כי שתי העונות הראשונות של התוכנית היו "אחד הדברים הכי מדהימים בטלוויזיה המקומית.
יותר מאשר תוכנית ריאליטי זו הייתה יצירת דוקו, ולא סתם, אלא כזו שטובי התסריטאים היו מתקשים להמציא את גלריית הדמויות והמקומות שלה".
עם זאת, העיר על פרק פתיחת העונה השלישית כי "כבר מן הביסים הראשונים התברר שנקודות התורפה אינן דווקא בטיב האוכל, כי בסך הכל רוב המנות טעימות.
הצרות, אם כן, היו מתחום הפסיכולוגיה הארגונית והדינמיקה הבין-אישית, והמשימה העיקרית של השף המקצוען הייתה להשכין שלום בין האב לבן ולהרגיל את האם להיות קצת פחות שתלטנית.
בשביל זה, לא צריך אותו וגם לא את התוכנית הזו".
העונה הראשונה עלתה לשידור באוקטובר 2015 וכללה 5 פרקים.
+מס' פרקבסדרהמס' פרקבעונהמסעדהמיקוםסטטוסהמסעדה 11ספרא גרילבשרים ישראליבאר שבענסגרה22Vox רסטובראשדודנמכרה33אסאדו בורגר ברצומת וואסט,רמת הגולןנסגרה44קשקפהקריית אתאנסגרה55מסעדת עלי באבאירושליםנסגרה
העונה השנייה עלתה לשידור בנובמבר 2016 וכוללת 10 פרקים.
מרבית המסעדות בעונה הזאת נסגרו לאחר מכן.
שינתהשמה ל"קפה אליס".72קפה גידירמת גןנסגרה83באניסחיפההוצתה ונסגרה94אדמסאשקלוןנסגרה105אולם המוזיאוןחולוןפעילה116בראשיתפתח תקווהנסגרה127בטעם הסיניקריית שמונהנסגרה138חבשתל אביבפעילה149וולארהצומת גן שמואלנסגרה1510הקובה של מומוחיפהפעילה
העונה השלישית עלתה לשידור בנובמבר 2017 וכוללת 10 פרקים.
עם פתיחת העונה, העירו ביקורות בעיתונות הישראלית כי התוכנית החלה להתמקד יתר על המידה בפן המשפחתי של ניהול המסעדה.
+מס' פרקבסדרהמס' פרקבעונהמסעדהמיקוםסטטוסהמסעדה161מאמא דוריתראשון לציוןנסגרה172קפה אגוזחיפהנמכרה ונסגרה183בוריטו חיירושליםנסגרה194קפה ניצהנתניהנמכרה.
שינתה שמה ל-'רוזמרין'205קפה אנהרמת גןפעילה216לונה ברערדנסגרה227ברד אנד ברקפסטרעננהפעילה238סוזןגבעתייםנסגרה249מסעדת ימיתיפונסגרה2510השובךתל אביבנסגרה
העונה הרביעית עלתה לשידור בדצמבר 2018. העונה מותגה בפרומואים כ "עונת המשימות הבלתי אפשריות".
זוהי העונה הארוכה ביותר בתולדות מהפכה במטבח.
נשארה תחת אותו השם.272הרצוגתל אביב יפונסגרה283מסעדה אחרתאור עקיבאנסגרה294מחלקת יולדות המרכז הרפואי הלל יפהחדרהפעילה305קפה רייצ'לאילתנסגרה316מזאג'ראמהפעילה327אגדת שיראור עקיבאנסגרה338באשירמת גןנסגרה349מאמא פסטהבני ברקנסגרה3510בופהמודיעין מכבים רעותפעילה3611בר גיוראבאר שבעפעילה3712N/A — זהו פרק העוקב אחר מסעדות אשר השתתפו בתוכנית
הסדרה הייתה מועמדת לפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה לתוכנית הדוקו-ריאליטי הטובה ביותר לשנת 2016.
מהפך היא תוכנית טלוויזיה ששודרה בערוץ 2 בהנחיית אורנה דץ בשנים 2001–2006.
בשנת 2015 חזרה התוכנית בהנחיית יעל בר זוהר ביחד עם סנדרה רינגלר, גרסה מחודשת של התוכנית באותו ערוץ.
התוכנית עלתה לשידור ביוני 2001 בימי שישי בשעה 19:15. לאחר הצלחת העונה הראשונה הוחלט על הפקת עונה נוספת.
העונה השנייה שודרה בימי ג' במקום בימי ו' בשבוע.
בתוכנית היו שני משתתפים אשר קיבלו מלתחה חדשה, שינוי תדמית חיצוני ועיצוב אופנתי על ידי אנשי מקצוע, בהתחשבות בבקשתם.
למשל, בן קיבוץ המעוניין לקבל מראה עירוני, או אישה המעוניינת לקבל מראה צעיר יותר.
מתחילת התהליך ועד סופו המשתתפים אינם חשופים למראה, ואינם מודעים לאיך שהם נראים, ורק בסוף כל פרק זכו לראות את עצמם במראה.
במסגרת התוכנית נערכו תצוגת אופנה וכל תוכנית התראיינה גם דוגמנית או מלכת יופי לשעבר.
במסגרת התוכנית אורגנה גם תחרות יופי הנקראת "הכי יפה שיש" והזוכה הייתה אירית קירילוב.
התוכנית זכתה בפרס מסך הזהב.
בעקבות התכנית יצא בשנת 2002 ספר המבוסס על התוכנית שכתבו נילי לנדסמן ומיקי בוגנים ויצא בהוצאת מודן.
סנדרה רינגלר — מלבישה, סטייליסטית
מיקי בוגנים — מעצב שיער
מהפכות 1848 בצרפת אשר החלו במהפכת פברואר, היו חלק ממהפכות אביב העמים שהתרחשו בצרפת, והביאו להפלת המונרכיה של יולי, ולהקמת הרפובליקה הצרפתית השנייה.
הרפובליקה השנייה לא החזיקה מעמד זמן רב, ובדצמבר 1848 נבחר לואי נפוליאון לנשיא צרפת, ושלוש שנים לאחר מכן הוא הפך לקיסר והקים את הקיסרות הצרפתית השנייה.
לא היה זה שינוי סמאנטי בלבד, כי אם צעד בדרך מן המלוכה האבסולוטית של בית בורבון (אף בגרסתה המרוככת בתקופת הרסטורציה), אל עבר משטר מתקדם, המבוסס על הסכמה עממית.
עם זאת, לא היו חסרים בצרפת גורמים שדרשו לצעוד גם את הצעדים הנוספים, ולדרוש את החירות, האחווה והשוויון, מהם טעמו בתקופת המהפכה ובתקופת נפוליאון.
הבורגנים שעמדו מאחורי מהפכת יולי 1830 לא היו קיצוניים כקודמיהם (אנשי "שלטון הטרור" של מקסימיליאן רובספייר).
ראויות לציון התקוממות פועלי תעשיית המשי בעיר ליון ב-1831 אשר דוכאה ביד רמה, וניפצה את התקוות כי הממשל החדש יהיה אף מתקדם מבחינה סוציאלית, המרד הרפובליקני בפריז של יוני 1832, והתקוממות שיזם המהפכן לואי אוגוסט בלאנקי ב-1839, אשר דוכאה לאחר שכבר נכבש בית העירייה על ידי ההמון, ורפובליקה הוכרזה.
כבר ביולי 1847 התגברה הפעילות נגד המשטר, ובבחירות בפברואר 1848 גבר מאוד כוח הרפובליקנים והליברלים.
כאשר ביטלה הממשלה נשף שנועד לחגוג את הישגיה של האופוזיציה בבחירות ב-22 בפברואר 1848, יצאו התושבים והפגינו ברחובות, דבר שהגיע להתקוממות עממית.
כאשר פנה המשמר הלאומי כנגד המלך, הודיע המלך ב-24 בפברואר על ויתור על כיסאו לטובת נכדו ויורשו בן התשע - הנסיך פיליפ, רוזן פריז.
עדיין נותרו בעינם חילוקי הדעות - הרפובליקנים הקיצוניים, מניפי הדגל האדום, אשר ראו כי חילופי המשטר בשישים השנים האחרונות לא הביאו לידי שיפור במצבו של האזרח הפשוט, דרשו רפורמות מקיפות, שעיקרן סיום זכויות היתר של בעלי הרכוש, בעוד המתונים, אשר הניפו את הטריקולור, רצו לשמור את המוסדות החברתיים הקיימים.
ההחלטה המשמעותית הראשונה של הממשלה החדשה הייתה ההצהרה מ-24 בפברואר כי תתקיים פניה אל העם להכריז על רפובליקה, וכי החלטה זו תתקבל על ידי הצבעה בבחירה כללית, שתיערך ב-23 באפריל.
הממשלה החדשה עמדה בפני משבר נוסף שיצרו .
כך נוצר מעמד של אנשים בלתי מרוצים באופן תמידי אשר גדש את הגדודים שנהרו אל הדגל האדום, ונוצר עומס פיננסי על המדינה, שלא היה יכול להימשך זמן רב מבלי שהדבר יוביל לפשיטת רגל.
בין 24 ביוני ו-26 ביוני פרצה לחימה בין החלק התעשייתי, המזרחי, של פריז, בו התבצרו העובדים, ובין החלק המערבי, בו שלט הגנרל לואי אז'ן קאויניאק אשר הכריז על עצמו כדיקטטור.
בבחירות לנשיאות התמודד המועמד הסוציאליסטי לנדרו-רולן, המועמד הרפובליקני קויניאק, ונציג המפלגה הקיסרית החדשה, לואי נפוליאון, אשר שב מגלות ונבחר לאספה בבחירות שהתקיימו באפריל.
למשך שלוש שנים לאחר בחירתו של לואי נפוליאון התקיים מאבק בין האספה הלאומית לבין לואי נפוליון.
לבסוף השתמש נפוליון בפירוש יצירתי לחוק על ה"מועדונים" כדי לדכא כל פעילות המתנגדת לממשלה.
לואי נפוליאון היה עתה שליט בעל כח רב, אך ההתנגדות למשטרו באה דווקא מתוך ממשלתו פנימה.
באוגוסט 1850 יצא נפוליון במסע לאורכה ולרוחבה של צרפת והטיף לשינויים חוקתיים.
בדצמבר 1851 ראה לואי נפוליון את ההזדמנות שלו.
נציגי האספה הישנה אשר התכנסו למחות על צעדים אלו פוזרו בכח הזרוע על ידי הצבא.
(Live) הוא האלבום הופעה משותף הראשון של הזמרים עומר אדם ומשה פרץ, אשר יצא לאור ב-8 בדצמבר 2015, על ידי חברת התקליטים פליי רקורדס.
מהפכה של שמחה הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרים הישראלים ליאור נרקיס ועומר אדם.
השיר יצא לאור ב-17 באוגוסט 2014 כסינגל השני מתוך אלבומו הרביעי של עומר אדם, מודה אני, על ידי חברת התקליטים פליי רקורדס.
השיר נכתב על ידי דורון מדלי, הולחן על ידי מדלי וינון יהל והופק על ידי יהל.
השיר זכה לביקורות מעורבות, שליליות ברובן.
בלוגר ומבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי סקר את השיר בשלילה תוך שהעניק לו כוכב זהב אחד וחצי בלבד.
העלה עומר אדם לערוץ היוטיוב שלו את האודיו הרשמי של השיר אשר מציג בתוכו את עטיפת הסינגל.
נכון לאוגוסט 2025, מונה הצפיות של הקליפ עומד למעלה מ-47 מיליון.
כמו כן, הקליפ נמצא ברשימת הסרטונים הישראלים הנצפים ביותר ביוטיוב.
מהפכה בבית הוא סרט קומדיה לכל המשפחה אמריקאי, בכיכובם של בילי קריסטל, בט מידלר, ומריסה טומיי, וטום אברט סקוט, שביים אנדי פיקמן ויצא לאקרנים בדצמבר 2012.
אנדי דקר הוא שדרן ספורט של קבוצת הבייסבול "פרנזו גריזליס" מהליגה הלאומית.
הוא מפוטר בשל סגנונו הכולל הערות פרועות ללא רסן.
בתו אליס מבקשת ממנו ומאשתו דיאן להגיע לביתם שבאטלנטה כדי לשמור על ילדיהם הארפר, טרנר וברקר, לצורך נסיעה קצרה לדרום קרוליינה המשלבת עסקים ונופש.
בין ההורים לסב והסבתא ישנם פערים בגישת חינוך הילדים.
בעוד ההורים נוקטים בגישת הורות צמודה, גישת הסבא והסבתא מתירנית יותר ואינה תומכת בכללים נוקשים.
ארטי ודיאן נתקלים בקשיים הנכנדים של כל אחד מהם קושי אישי: הארפר הבכורה שואפת למצוינות יתר, טרנר מגמגם ולברקר יש חבר דמיוני בדמות קנגורו ששמו קרל.
אליס ופיל יוצאים לנמל התעופה אך בעקבות צורך הקשור לעבודתה נאלצת אליס לחזור לביתה ולדחות את טיסתה, ומותירה את פיל לבדו במסע.
ארטי מנסה לסייע לנכדיו: הוא לוקח את טרנר לקבוצת קלינאות התקשורת אך מתבטא בפניו באופן פוגעני.
כדי לפייס אותו הוא מסכים לצפות איתו בסרט האימה "המסור".
הוא מביא לטרנר וברקר עוגה, אך הם מלכלכים קשות את הבית.
הארפר מתכוננת לקראת מבחן בד לקבלתה לבית ספר למוזיקה.
ארטי מלמד את ברקר לקריין כמו שדרן ספורט והוא מתגבר על הגמגום.
החבר הדמיוני קרל "נהרג" בתאונת דרכים.
בהמשך אליס חוברת לבעלה לחופשה וממליצה לבתה לא לגשת למבחן.
ארטי ודיאן מרגישים כעת שהם לא עוד "הסבא והסבתא השניים".
ארטי מתקבל לשדר משחקי בייסבול בליגה לצעירים.
הוא עושה זאת יחד עם נכדו ברקר.
בילי קריסטל – ארטי הסב
בט מידלר – דיאן הסבתא
מריסה טומיי – אליס האם
טום אברט סקוט – פיל האב
ביילי מדיסון – הארפר הבת
ג'ושוע ראש – טרנר הבן
קייל האריסון ברייטקופף – ברקר
מהפכה עולמית היא מושג בתאוריה המרקסיסטית המתאר הפלת הקפיטליזם בכל המדינות באמצעות פעולה מהפכנית מודעת של מעמד הפועלים המאורגן.
מטרה סופית של מהפכה עולמית זו היא יצירת משטר סוציאליסטי בכל רחבי העולם, ואך יצירת חברה אנרכו-קומוניסטית.
יש תאורטיקנים המתארים כי מהפכות אלה לא בהכרח יתרחשו בו זמנית, אלא כל אחת במיקום ובזמן המתאים.
מושג זה נחשב למשמעותי במיוחד בזרמים רבים בקומוניזם, ובמיוחד בטרוצקיזם.
הסטליניזם מתנגד לגישה זו, ותומך ברעיון הסוציאליזם בארץ האחת, שלפיו יש עדיף להתמקד בביסוס המהפכה במדינה אחת, אלא פני מהפכות רבות מקבילות.
מהפכת אוקטובר שהתרחשה באימפריה הרוסית בשנת 1917 עוררה גל מהפכני ברחבי אירופה, ולמספר אירועים בולטים ובהם המהפכה הגרמנית, הקמת רפובליקה קומוניסטית בהונגריה, מאבקים מעמדיים באיטליה ומלחמת האזרחים הפינית.
בתקופה זו חוגים מסוימים בחברה האירופאית חשבו כי הקפיטליזם יעלם מאירופה, ואולי אף מהעולם כולו.
תקוות אלו חזרו להתקיים עם המחתן המסוימת של מספר מפלגות קומוניסטיות באירופה (המפלגה הקומוניסטית של צרפת והמפלגה הקומוניסטית האיטלקית) לאחר מלחמת העולם השנייה.
למרות ההצלחה המסוימת בקלפיות, אף אחת ממפלגות אלו לא הקימה ממשלה בסופו של דבר.
גל נוסף של תקוות קומוניסטיות בתרחש עם המאבקים החברתיים במהלך שנות ה-60 וה-70 כגון הפנתרים השחורים, יצירת השמאל החדש, מהפכת התרבות בסין והתנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח.
עם תום המלחמה הקרה והתפרקות ברית המועצות יש שקברו את רעיון המהפכה העולמית.
בשנת 1989 פרסם החוקר הפוליטי פרנסיס פוקויאמה את המאמר קץ ההיסטוריה והאדם האחרון (שבשנת 1992 הפך לספר), ובו טען כי הליברליזם ניצח בעולם וכי רעיון המהפכה העולמית הוא חסר תוחלת.
מהפכת 14 ביולי 1958 הייתה הפיכה צבאית בעיראק, שהביאה להפלת בית המלוכה ההאשמי.
ההפיכה הונהגה על ידי תנועת הקצינים החופשיים בעיראק בהובלתם של גנרל עבד אל-כרים קאסם וקולונל עבד א-סלאם עארף.
ההפיכה של קאסם הובילה למהפכה בסדרי השלטון בעיראק, ובמהלכה נרצחו כל בני משפחת המלוכה העיראקית, ובראשם המלך פייסל השני, העוצר עבד אל-אילה וראש הממשלה נורי א-סעיד.
כתוצאה מהפלת השושלת ההאשמית העיראקית הוקמה הרפובליקה העיראקית עם צביון אסלאמי המעוגן בחוקה, ועבד אל-כרים קאסם החל לכהן כראש ממשלת עיראק וכמפקד הצבא.
להפיכה זו היו מספר גורמים מרכזיים ובהם התגבשות זהות פאן-ערבית ואנטי-מערבית, משבר כלכלי חמור ותלות ביועצים מערביים, והן ברית בגדאד והשלכותיה.
כל אלה הביאו את הציבור העיראקי ככלל ואת הקצינים בתנועת הקצינים החופשיים בפרט לתסכול עמוק מהמערכת השלטונית הקיימת ובפרט לתסכול מהמעורבות הבריטית העמוקה במדינה, ויצרו את התנאים המתאימים להפיכה.
בטווח הקצר, זכתה ההפיכה לתמיכה מקרב חוגים רבים בחברה העיראקית.
עם זאת, בהמשך התגלעו מחלוקות משמעותיות בתוך תנועת הקצינים החופשיים, אשר הובילו לתסכול בקרב גורמים שונים בעיראק ולבסוף גם להפלת השלטון ב"מהפכת הרמדאן" בשנת 1963.
בשנים שלפני מהפכת יולי 1958 הייתה בעיראק מעורבות עמוקה של כוחות בריטיים, הן בנושאים פוליטיים והן בנושאים חברתיים וכלכליים, וזאת על אף שעיראק הוגדרה כמדינה עצמאית.
מעורבות זו גרמה לתסכול עצום בקרב הציבור העיראקי, והיא הייתה גורם מרכזי ביותר ביצירת התנאים החברתיים המתאימים להפיכה של 1958 אשר מתוארים להלן.
כמו כן, האיבה העמוקה כלפי הנוכחות וההשפעה הבריטית במדינה הייתה גם זו שהובילה את הקצינים החופשיים ואת ההמון העיראקי לרצוח את משפחת המלוכה ההאשמית ואת נורי א-סעיד, אשר מעל לכל נתפסו כמשתפי פעולה של הבריטים וכעושי דברם.
סיבה נוספת לזעם נגד בית המלוכה הייתה חרפת ההפסד לציונים במלחמת 1948. הכעס כלפי "משטר התבוסה" היה משמעותי במדינות רבות בעולם הערבי ובכללן במדינה העיראקית, ובתוך מספר שנים לאחר המלחמה (ארבע שנים במקרה המצרי ועשור במקרה העיראקי) המשטרים שנתפסו כאחראים לתבוסה שילמו את מחירה.
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה התפיסה הפאן-ערבית והאנטי-אימפריאליסטית התפשטה בעיראק ביתר שאת.
זאת, בין היתר בזכות מערכת החינוך שהפכה לפלטפורמה להנחלת זהות לאומנית פאן-ערבית והתנגדות לאימפריאליזם, וסייעה ביצירת מעמד ביניים משכיל ואקטיבי יותר.
להיותה של מערכת החינוך פלטפורמה להנחלת רעיונות אנטי-אימפריאליסטיים היו מספר גורמים.
בין הגורמים ניתן למנות את המנהיגים שעיצבו את מערכת החינוך העיראקית בשנות ה-20 וה-30 של המאה העשרים (ובהם סאמי שווכת ומוחמד פאדל אל-ג'מאלי), אשר דגלו בעצמם בפאן-ערביות ובאנטי-אימפריאליזם, ועל כן עיצבו את מערכת החינוך לאור עקרונות אלה.
בנוסף, בתקופה זו הגיעו לעיראק פליטים פוליטיים רבים מאזור פלסטין וסוריה, אשר ברחו מרדיפות פוליטיות של הבריטים והצרפתים.
חלק מגולים אלה הועסקו אף הם במערכת החינוך העיראקית, וטיפחו את התודעה הלאומנית והאנטי-מערבית בקרב תלמידיהם בעיראק.
כך הם הצליחו ללבות את הזעם הציבורי כנגד הממשלה העיראקית שאיפשרה את המעורבות הבריטית, ולטפח בקרב הצעירים את הכמיהה לשינוי.
בעקבות מלחמת העולם השנייה הכלכלה העיראקית נקלעה למיתון ולשפל עמוק, מה שהוביל לאינפלציה משמעותית ולירידה ברמת החיים של האזרחים.
על אף הצורך בנקיטת צעדים כלכליים משמעותיים מטעם הממשלה, בפועל ראש הממשלה נורי א-סעיד ויורש העצר עבד אל-אילה התקשו להגיע להסכמה על מדיניות כלכלית מגובשת שתסייע לצאת מהמשבר.
התפקוד הלקוי של המנהיגות העיראקית במשבר הכלכלי הוסיפה לתסכול ולזעם שחוו אזרחים עיראקים רבים כלפיה.
התנהלותו של ראש הממשלה נורי א-סעיד בסוגיית הנפט והישענותו על יועצים זרים הוסיפו גם הם לטינה הציבורית נגד המערב.
כך למשל, א-סעיד אמנם הגיע להסכם בשנת 1950 עם חברת הנפט העיראקית (IPC) לפיו יוגדלו התמלוגים ששולמו לממשלת עיראק, אך לטענת רבים בציבור גם לאחר ההסכם התמלוגים נותרו נמוכים מידי.
בנוסף, במסגרת הסכם זה הוחלט כי התמלוגים יועברו לפיתוח תשתיות על ידי "מועצת הפיתוח", שכללה שלושה יועצים זרים מתוך שישה חברים בסך הכל.
נוכחות זרה זו עוררה מורת רוח עממית נוספת כלפי מדיניותו של א-סעיד.
בשנת 1955 חתמה עיראק על ברית בגדאד (CENTO) עם איראן, פקיסטן וטורקיה.
באופן רשמי, הוצג ההסכם ככזה שמטרתו, בין היתר, להבטיח הגנה הדדית בין המדינות, לעודד שיתוף פעולה כלכלי ולהבטיח הימנעות מהתערבות בענייניה הפנימיים של כל מדינה.
בפועל, בתקופה החתימה על ההסכם נעשתה מתוך לחץ כבד של מעצמות המערב ובראשן בריטניה וארצות הברית, מתוך שאיפה לממש את האסטרטגיה האנטי-קומוניסטית בתקופת המלחמה הקרה.
ראש ממשלת עיראק, נורי א-סעיד, הצטרף להסכם גם משום שראה בו הזדמנות למיצוב עיראק כמדינה מובילה ובעלת השפעה בקרב מדינות ערב, ובפרט כהזדמנות להחלשת הדומיננטיות המצרית בליגה הערבית.
אזרחי עיראק התנגדו בתוקף להצטרפות מדינתם לברית בגדאד, בעיקר משום שהיא שירתה במובהק את האינטרסים האזוריים של בריטניה וארצות הברית.
ההתנגדות הציבורית לברית בגדאד גברה בשנת 1956, כשפלשו צבאות מערביים של בריטניה, צרפת וישראל למצרים במסגרת "התוקפנות המשולשת".
עיראק, כבעלת ברית של בריטניה, נאלצה לתמוך במהלך צבאי זה.
ההבנה בקרב הציבור העיראקי כי המחויבות של עיראק לכוחות האימפריאליסטים הייתה כה חזקה עד שהיא נאלצה לתמוך בפלישה מערבית למדינה ערבית הובילה למורת רוח נרחבת.
הציבור העיראקי, שאהד ברובו את מצרים ואת האידאולוגיה הפאן-ערבית שקידם נאצר, ראה בתמיכת עיראק בכוחות המערביים השפלה קשה.
התמיכה העיראקית במערב הובילה לגל מהומות והתפרעויות ברחבי עיראק ובפרט בבגדאד, מוסול ונג'ף, אשר זיעזעו את המשטר ונתפסו כאיום על יציבותו ואף על קיומו.
תנועת הקצינים החופשיים בעיראק בתקופה שלפני ההפיכה
מהפכת הקצינים החופשיים במצרים (1952) בהובלת גמאל עבד אל-נאצר, במסגרתה הופל השלטון המלוכני במצרים ותחתיו הוקם משטר רפובליקני, הכתה גלים בעולם הערבי כולו וסחפה אחריה אזרחים ערבים רבים.
בעקבות המהפכה, גם בעיראק החלו להתגבש קבוצות שונות של אנשי צבא שביקרו את השלטון המלוכני וביקשו להחליפו.
תחילה, היו אלה קבוצות נפרדות שהתגבשו סביב עיסוק צבאי מסוים, יחידה וכדומה.
בהמשך, בהשפעת התפתחויות משמעותיות באזור (למשל "התוקפנות המשולשת" בשנת 1956), התאגדו קבוצות אלו בהדרגה לתנועה אחת שקראה לעצמה "תנועת הקצינים החופשיים".
הגידול במספר חברי התנועה הובילה לצורך במיסוד וארגון מחדש של מבנה של התנועה.
תחילה, הוחלט על הקמת ועדה עליונה שהורכבה מאחד עשר קצינים מדרגת רב-סרן ועל לגנרל.
הוועדה העליונה קבעה כי בתרחיש של תכנון הפיכה צבאית, על התנועה להבטיח שמפקדי היחידות הצבאיות המרכזיות יהיו חלק מארגונה, או לכל הפחות יסכימו עם עקרונותיה.
בפועל, מלבד התנגדותם לסטטוס קוו באותה תקופה ולמעורבות הבריטית במדינה, היו לחברי המועצה העליונה ולחברי התנועה כלל מעט עקרונות פוליטיים משותפים.
לפיכך עלה צורך במציאת איש צבא בכיר ומוערך דיו שיעמוד בראשות התנועה, ויסייע באיחוד השורות.
הצורך באיחוד השורות לצד ההחלטה של הוועדה העליונה בדבר הצורך שבמעורבות קצינים בכירים, הביאו את הוועדה לפנות לגנרל עבד אל-כרים קאסם, קצין צבא מוערך, בבקשה שיעמוד בראש תנועת הקצינים החופשיים.
לאחר מינויו ליו"ר התנועה, צירף קאסם לתנועה גם את עמיתו קולונל עבד א-סלאם עארף שהיה אז בן 36, וסייע לתנועה ביצירת בסיס תמיכה לתנועה בקרב הקצינים הצעירים בצבא העיראקי.
כמו כן, במהלך השנה וחצי שקדמו למועד שבו בוצעה ההפיכה לבסוף, דאגו הקצינים החופשיים להציב נציגים מטעמם ברוב היחידות והמחנות של הצבא, בהמתנה ליום הפקודה.
כיו"ר תנועת הקצינים החופשיים ניהל קאסם מגעים עם מפלגות וארגונים אזרחיים רבים.
בכך הוא מיצב את התנועה ככזו שאינה מזדהה עם אף פלג או מפלגה בעיראק, מה שאיפשר לה לזכות לתמיכה רחבה מקצינים בדרגות שונות ומפלגים שונים.
בהמשך לכך, התנועה שמרה על עמימות מסוימת בכל הקשור ליחסה כלפי הרפובליקה הערבית המאוחדת, וכלפי הביטוי המעשי של רעיון הפאן-ערביות ככלל.
בעוד חלק מתומכיה האמינו כי ברגע שהתנועה תעלה לשלטון היא תצטרף לרפובליקה הערבית המאוחדת, אחרים ראו לנכון לדחות את ההחלטה למועד מאוחר יותר.
ייתכן כי ההסכמה המעורפלת בלבד על נושא הפאן-ערביות והיעדר החלטה רשמית אודות פעולות התנועה בהקשר זה לאחר ההפיכה, הובילו לסכסוך העמוק בתוך התנועה לאחר ההפיכה - משעה שנדרשה הכרעה מעשית בסוגיה.
עביולי 1958 ביקש המלך חוסיין מבן דודו, פייסל השני מלך עיראק, שיישלח כוחות עיראקיים שיסייעו בסיכול ניסיון הפיכה שחשש מהתרקמותו.
המלך פייסל השני נענה לבקשתו ושלח מספר יחידות מצבא עיראק לכיוון ירדן.
בין היתר, שלח פייסל את החטיבות הצבאיות שבפיקודם של גנרל עבד אל-כרים קאסם וקולונל עבד א-סלאם עארף.
בפועל, במקום לתגבר את הכוחות הירדנים, חזרו הכוחות העיראקיים על עקבותיהם והסתערו על ארמון המלוכה בבגדאד.
קאסם ועארף ניצלו את חולשת המלוכה העיראקית ואת השאננות של שירותי הביטחון שלה לטובת הוצאת ההפיכה הצבאית אל הפועל - עד לאותה עת, מתוך ניסיון למנוע תרחיש של הפיכה צבאית, כל תנועה של יחידה צבאית נדרשה לאישור מפקדים בכירים ולא ניתנה תחמושת לרוב יחידות הצבא בשגרה.
בעקבות הצורך בסיוע למלוכה הירדנית קיבלו יחידות צבא עיראק תחמושת רבה, אותה בפועל ניצלו לטובת ביצוע ההפיכה הצבאית נגד המשטר העיראקי עצמו.
לאחר ההשתלטות על הארמון משמר המלוכה העיראקי נכנע, והארמון וכל מרכזי הממשלה נפלו לידי הצבא.
משפחת המלוכה ההאשמית בראשותו של המלך הצעיר פייסל השני ודודו עבד אל-אילה נהרגה במהלך המהומות על ידי קציני צבא, וראש הממשלה נורי א-סעיד נהרג בלינץ' בידי המון זועם, בזמן שניסה להימלט כשהוא מחופש לאישה.
ההפיכה הצבאית בהובלתו של קאסם הביאה למהפכה בסדרי השלטון העיראקי.
לאחר ההפיכה כיהן עבד אל-כרים קאסם כראש הממשלה ושר הביטחון, ועבד א-סלאם עארף כסגן ראש הממשלה, שר הפנים וסגן מפקד ראשי של כוחות הצבא.
כשבועיים לאחר ההפיכה הכריזה ממשלת עיראק על כינונה של חוקה זמנית, לפיה עיראק הוכרזה כרפובליקה וכחלק מהאומה הערבית, והאסלאם נקבע כדת המדינה הרשמית.
בתוך כך, מוסד הסנאט בוטל וסמכויות החקיקה הועברו לממשלה, כמו גם רוב סמכויות הרשות המבצעת.
במהלך החודשים הראשונים שלאחר ההפיכה, זכה שלטונו של קאסם לתמיכה רחבה בקרב החברה העיראקית, בעיקר מצד קבוצות שהיו מדוכאות תחת שלטון המלוכה.
כך למשל, הכורדים שדוכאו תחת השלטון המלוכני תמכו בהפיכה מתוך ציפייה לקבלת זכויות רבות יותר מבעבר.
גם הקומוניסטים, שנתפסו על ידי השלטון הישן באור שלילי, תמכו בהוקעת המעורבות המערבית-קפיטליסטית בעיראק.
הם ראו בקאסם, שהרבה לדבר על רפורמות סוציאליסטיות, כמנהיג ראוי למדינה העיראקית והפכו לחלק מתומכיו הבולטים.
תומכים נוספים בהפיכה היו תומכי מפלגת הבעת', שציפו גם הם לרפורמות הסוציאליסטיות שהבטיח קאסם.
עארף עצמו, סגנו של קאסם, היה איש בעת' בכיר, ייצג את האינטרסים של המפלגה בשלטון ובמידת מה גם היה סמל לשיתוף הפעולה בין הקצינים החופשיים לבעת'.
בהמשך הוא אף נכלא בשל זיהויו עם הבעת'.
גורם נוסף שתמך בהפיכה היה האפנדיה, קבוצת העלית העירונית, אשר הייתה אמנם נאמנה לשלטון המלוכני כל עוד שלט במדינה, אך הדבר נבע בעיקר מאינטרס של שימור הסטטוס-קוו.
על כן, מרגע שהייתה לאפנדיה ההזדמנות, היא בחרה שלא להגן על השלטון המלוכני בהפיכה.
בנוסף, כתוצאה מההפיכה ומהמהפכה שבעקבותיה פורק "האיחוד הערבי" .
"האיחוד הערבי" היה איחוד פוליטי בין ירדן ועיראק שהוקם בפברואר 1958 כתגובה לאיחודן של סוריה ומצרים במסגרת הרפובליקה הערבית המאוחדת (רע"ם).
עם זאת, כבר ביום שלאחר ההפיכה הצבאית, החליט קאסם לפרוש מהאיחוד, וכך הביא לפירוקו.
כך, על אף הנטיות הפאן-ערביות של תנועת הקצינים החופשיים בעיראק בתקופה שלפני ההפיכה, מרגע שעלה עבד אל-כרים קאסם לשלטון הוא נמנע בעקביות מקידום רעיון הפאן-ערביות, עובדה שעוררה תסכול בקרב קציני התנועה שדגלו ברעיון זה.
על כן, בטווח הארוך המשטר המהפכני החדש התקשה לשמור על יציבות ולבסס את מעמדו, ובתוך חוגי המהפכנים החלו "טיהורים", בעיקר בקרב אלה שנחשדו בנטיות פרו-נאצריסטיות.
לבסוף, בפברואר 1963 התרחשה "מהפכת הרמדאן" אשר הביאה להפלת משטרו של קאסם על ידי האגף העיראקי של מפלגת הבעת', ולמינויו של סגנו של קאסם לשעבר, עבד א-סלאם עארף, לנשיא עיראק.
מהפכה של שמחה הוא ארגון חסד מבית שלום לעם המשמח חולים המאושפזים בבתי חולים בישראל.
הארגון מונה כ-1000 מתנדבים מכל המגזרים, ופועל ב-13 בתי חולים ברחבי הארץ.
הארגון הוקם בשנת ה'תשע"ג והחל כיוזמה של בחור צעיר שחילק ממתקים בבית חולים.
בהמשך התגבשה קבוצת מתנדבים ראשונית בישיבת בני עקיבא "אהל שלמה" בבאר שבע, שהחלה לערוך סבבים שבועיים של שירה וחלוקת ממתקים בבית החולים סורוקה.
בהמשך הם חברו לצעירים נוספים שעשו זאת בבתי חולים אחרים, והפכו יחד לארגון ארצי.
כיום פועל הארגון ב-13 בתי חולים ברחבי הארץ, במטרה לשמח את המאושפזים ואת בני משפחותיהם.
במסגרת הפעילות מקיים הארגון ערבי שירה, ניגון ואומנות, הופעות מוזיקליות וחלוקת ממתקים ומשחקים, זאת במטרה לשמח את החולים המאושפזים בבתי החולים, ולהקל את זמן שהייתם.
מערך ההתנדבות כולל כ-1000 מתנדבים מכל המגזרים, המסייעים לכל המאושפזים ללא הבדלי גיל גזע דת ולאום, בהם בני נוער, חיילים, סטודנטים וכן מוזיקאים ואמנים.
התמונה הלאומנית הסתבכה עוד יותר על ידי האירועים הבו-זמניים במדינות גרמניה, אשר נעו לעבר אחדות לאומית גרמנית גדולה יותר.
מלבד הלאומנים הללו, זרמים ליברליים ואפילו זרמים סוציאליסטים התנגדו לשמרנות ארוכת השנים של האימפריה.
אירועי 1848 היו תוצר של מתחים חברתיים ופוליטיים גוברים לאחר קונגרס וינה ב-1815. במהלך תקופת "קדם מרץ", האימפריה האוסטרית השמרנית ממילא התרחקה עוד יותר מרעיונות עידן הנאורות, הגבילה את חופש העיתונות, הגבילה פעילויות אוניברסיטאות רבות ואסרה על 'קיום אחוות.
סכסוכים בין חייבים לנושים בייצור חקלאי וכן על זכויות שימוש בקרקע בחלקים מהונגריה הובילו לסכסוכים שהתפרצו מדי פעם לאלימות.
סכסוכים מאוגנים על רקע דתי היו נפוצים באירופה שלפני 1848. המתח הגיע הן מתוך הקתוליות והן בין חברי זרמים שונים.
סכסוכים אלו היו מעורבים לעיתים קרובות עם סכסוך עם המדינה.
סכסוכים חשובים עבור המהפכנים היו סכסוכים מדינתיים כולל הכוחות המזוינים וגביית מיסים.
כשהתקרבה שנת 1848, המהפכות שהאימפריה ריסקה כדי לשמור על קונצרט אירופה של השר השמרני הוותיק, קלמנס ונצל פון מטרניך, הותירו את האימפריה כמעט פושטת רגל וזקוקה תמידית לחיילים.
ועדות גיוס הובילו לקטטות בין חיילים ואזרחים.
כל זה הסעיר עוד יותר את האיכרים, שהתרעמו על חובותיהם הפיאודליים שנותרו.
למרות חוסר חופש העיתונות וההתאגדות, הייתה תרבות גרמנית ליברלית משגשגת בקרב סטודנטים ואלו שהתחנכו בבתי הספר היוזפינים או אוניברסיטאות בגרמניה.
הם פרסמו עלונים ועיתונים הדנים בחינוך ובשפה; הונח הצורך ברפורמות ליברליות בסיסיות.
הליברלים ממעמד הביניים הבינו וקיבלו במידה רבה שעבודת כפייה אינה יעילה, וכי על האימפריה לאמץ שיטת עבודה בשכר.