tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מנגד, חוקרים אוקראינים בולטים רבים, כולל איוואן פרנקו, מיקולה זרוב ודמיטרו צ'יז'בסקי, ראו ביצירתו ראקציונרית ושמרנית והיו ספקנים באשר לדימוי הסנטימנטלי והפסטורלי שצייר את אוקראינה ואת האוקראינים.
לסיפורים המאלורוסיים של קוויטקה-אוסנוביאננקו הייתה השפעה על הסופרים האוקראינים של שנות ה-50 וה-60 של המאה ה-19.
הרייט ג'ייקובס (1813 או 1815 – 7 במרץ 1897) הייתה פעילה לביטול העבדות וסופרת אפרו-אמריקאית שהאוטוביוגרפיה שלה, "אוטוביוגרפיה של שפחה", שפורסמה ב-1861 תחת השם הבדוי לינדה ברנט, נחשבת כיום ל"קלאסיקה אמריקאית".
היא נולדה לעבדות באדנטון , בקרוליינה הצפונית, והוטרדה מינית על ידי המשעבד שלה.
כאשר איים למכור את ילדיה אם לא תיכנע לרצונו, היא הסתתרה בחלל קטן מתחת לגג בית סבתה, נמוך כל כך שלא יכלה לעמוד בו.
לאחר ששהתה שם שבע שנים, היא הצליחה לבסוף לברוח לצפון החופשי, שם התאחדה עם ילדיה ג'וזף ולואיזה מטילדה ואחיה ג'ון ס.
היא מצאה עבודה כאומנת ויצרה קשר עם רפורמיסטים מתנגדי עבדות ועם פמיניסטיים.
אפילו בעיר ניו יורק, חירותה הייתה בסכנה עד שהמעסיק שלה הצליח לשלם לבעליה החוקיים.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית ומיד לאחריה, היא נסעה למחוזות בקונפדרציית המדינות של אמריקה שנכבשו בידי מדינות האיחוד יחד עם בתה, ארגנה עזרה וייסדה שני בתי ספר לעבדים נמלטים ומשוחררים.
הְרִיהוֹרִי סְקוֹבוֹרוֹדָה, או גריגורי סקובורודה (באוקראינית: Григорій Савич Сковорода; בלטינית Gregorius Scovoroda; 3 בדצמבר 1722 – 9 בנובמבר 1794), היה פילוסוף ממוצא קוזקי אוקראיני שחי ופעל באימפריה הרוסית.
הוא היה משורר, מסאי, מורה ומלחין מוזיקה ליטורגית.
בתרבות האוקראינית, השפעתו על בני דורו והדורות הבאים הייתה רבה, ובשל כך ובשל אורח חייו הוא כונה לעיתים קרובות "סוקרטס".
שפת האם של סקובורודה הייתה אוקראינית מדוברת של זמנו, ואת חיבוריו כתב בנוסח שעירב שלוש שפות: סלאבית כנסייתית, אוקראינית ורוסית, עם שיבוצים בלטינית וביוונית ובשפות מערב אירופה.
חוקרים חלוקים בשאלה כיצד לאפיין את שפת הבסיס שממנה פיתח את הנוסח הייחודי שלו.
דעה אחת, בה החזיקו יורי שבליוב, ולרי שבצ'וק, ופטרו בוזוק, מזהה את שפת הבסיס הזו כניב הרוסית (או "קרוב לרוסית") של המעמדות הגבוהים בחרקיב ובאזור אוקראינה הסלובודית הסובב אותו; גרסה זו של רוסית הכילה אוקראיניזמים רבים.
לפי דעה אחרת, שבה מחזיקה למשל הפילולוגית ליליה הְנַטְיוּק, כתב סקובורודה חלק מיצירותיו בסלאבו אוקראינית – ניב ספרותי מוקדם שנהג בעת ההיא ברחבי אוקראינה ובלרוס.
בין מכתביו ששרדו, הרוב כתוב לטינית ויוונית.
הוא רכש השכלה באקדמיית מוהילה בקייב (כיום האוניברסיטה הלאומית קייב־מוהילה).
לאחר מכן חי כנווד וחי מנדבות.
בחיבוריו ובדיאלוגים שלו מצויים דיונים בבעיות מקראיות לצד סוגיות מהגות אפלטון וההוגים הסטואיים.
כתביו לא ראו אור בדפוס בימי חייו: ספר מודפס ראשון מאת סקבורודה יצא לאור בשנת 1798 בסנקט פטרבורג.
כתביו המקובצים של סקובורודה נדפסו במלואם לראשונה בסנקט פטרבורג בשנת 1861. רבות מיצירותיו היו קיימות רק בכתב יד עד ליציאת מהדורה זו.
סקובורודה נולד בשנת 1722 למשפחת איכרים אוקראינית, שהיו "קוזאקים רשומים", בכפר צ'וֹרְנוּחי ברגימנט לובני, בהֶטְמאנוּת הקוזאקית, באימפריה הרוסית (משנת 1991 מחוז פולטבה, אוקראינה).
אמו, פֶּלאגִיָה סְטֶפַנוֹבְנָה שאנגיראי, הייתה קוזאקית אף היא, וככל הנראה גם ממוצא טטרי, וקרובת משפחה של הח'אן האחרון של קרים, שאהין גיראי.
בשנת 1734, בגיל 12, החל ללמוד באקדמיית מוהילה בקייב, ולמד בה עד שנת 1741, אך לא סיים את לימודיו.
באותה שנה, בגיל 19, ביוזמת דודו, איגנטי פּוֹלטַבְצֶב, הוא נלקח מקייב לשיר במקהלה הקיסרית במוסקבה ובסנקט פטרבורג.
בשנת 1744 חזר סקובורודה לקייב.
את התקופה בין 1745 ל־1750 בילה בממלכת הונגריה, וחוקרים משערים ששהה גם במקומות אחרים באירופה בתקופה זו.
בין השנים 1750 ל־1751 לימד פואטיקה בעיר פריאסלאב.
במשך רוב התקופה שבין 1753 ל־1759 שימש סקובורודה מורה פרטי במשפחתו של בעל אדמות בכפר קוֹֹבְראי, במחוז צ'רקאסי.
בשנים 1759 עד 1769 הירצה לפרקים על שירה, תחביר, יוונית עתיקה ואתיקה בקולגיום חרקיב.
בשנת 1768 נתמנה בישוף חדש לאזור, אשר זעם על כך שלא איש דת מלמד אתיקה, והסתייג מרעיונות מסוימים של סקובורודה; בעקבות הביקורת שהטיח בו הבישוף, חדל סקובורודה מהוראה בשנת 1769.
סקבורודה נודע גם כמלחין של מוזיקה ליטורגית, כמו גם של מספר שירי זמר שגם כתב.
כמה מאלו נספגו במוזיקה העממית האוקראינית.
רבים משיריו הפילוסופיים, המכונים "מזמורי סקובורודה", בוצעו בידי קובזארים – זמָרי־עם נודדים (לעיתים קרובות עיוורים).
בני זמנו תיארו אותו כנגן מיומן בחליל, בטורבן, ובקוֹבְּזָה.
ברבע האחרון לחייו נדד רגלית ברחבי אוקראינה הסלובודית, והתארח אצל חברים שונים, עשירים ועניים כאחד, והעדיף לא להישאר זמן רב באותו מקום.
במהלך תקופה זו הקדיש עצמו לחיי התבודדות ולימוד.
בתקופה אחרונה זו חיבר את יצירותיו הפילוסופיות הגדולות.
במקביל המשיך לכתוב שירה ומכתבים בשפה הסלאבית הכנסייתית, ביוונית עתיקה, ובלטינית, ותרגם מספר יצירות מלטינית לרוסית.
על מותו תיעד חוקר הפולקלור איזמאיל סְרֶזְנֶבְסְקי את הסיפור הבא: שלושה ימים לפני מותו, הגיע סקובורדה לביתו של חבר קרוב בשם אנדרייְ קובליבסקיי ואמר לו שבדעתו להשתקע אצלו לצמיתות.
מדי יום יצא מהבית עם את חפירה, ובדיעבד התברר שבילה שלושה ימים בחפירת קברו שלו.
ביום השלישי אכל ארוחת ערב, קם ואמר, "הגיע זמני." הוא נכנס לחדר הסמוך, שכב ומת.
הוא ביקש להציב את הכיתוב הבא על מצבתו:
הוא מת ב־9 בנובמבר 1794, בכפר פאן־איוואנובקה.
כיום נקרא הכפר סקובורודינובקה, על שמו, והוא שוכן בנפת בוהודוחיב, מחוז חרקיב.
כתבי סקובורודה לא נדפסו במהלך חייו, עקב צנזורה של אנשי הכנסייה.
סקובורודה ידע לקרוא ספרות דתית בגרמנית, והושפע מהפייטיזם הגרמני.
חינוכו האקדמי הפך אותו למתנגד לסכולסטיקה הכנסייתית ולדומיננטיות של הכנסייה האורתודוקסית.
"מלכותנו מצויה בתוכנו", כתב, "וכדי להכיר את אלוהים, עליך להכיר את עצמך...
אנשים צריכים להכיר את אלוהים, כמו את עצמם, עד כדי שיראו אותו בעולם...
אמונה באלוהים אינה מתמצה באמונה בקיומו...
קדושת החיים טמונה בעשיית מעשים טובים לזולת."
סקבורודה לימד ש"אלוהים מברך כל עבודה", ושתפקידה היחיד של הפילוסופיה הוא לחפש את האמת ולרדוף אחריה.
הוא התנגד לחוסר סבלנות לדעות שונות, לרבות חוסר סובלנות דתית.
רק בשנת 1798, לאחר מותו, ראה אור באימפריה הרוסית ספרו "נרסיסיס, או: דע את עצמך", אך ללא ציון שמו.
בשנת 1806 הדפיס כתב העת "ציון ויֶסטניק" עוד כמה מיצירותיו.
בשנים 1837–1839 פורסמו במוסקבה כמה מיצירותיו תחת שמו, ורק בשנת 1861 פורסם לראשונה אוסף כמעט שלם של יצירותיו.
אוסף אקדמי מלא של כל היצירות הידועות של סקובורודה פורסם בשנת 2011 בעריכת ליאוניד אוּשקָלוב.
בשנת 1751, בזמן שהורה סקובורודה בקולגיום פֶּרֶיַסְלָב, נתגלע ויכוח בינו לבין הבישוף המכהן של המוסד, שסבר כי דרכי ההוראה החדישות של סקובורודה זרות לדרך הוראת הפואטיקה המסורתית.
סקובורודה הצעיר, בטוח בשליטתו בנושא הלימוד ובהיות כללי הפרוזודיה שהוא מלמד מדויקים, בהירים, ומקיפים, סירב לציית לצו הבישוף לדבוק בתוכנית המסורתית, ביקש בוררות, וציין בפניו כי "alia res sceptrum, alia plectrum" [בלטינית: מטה הכומר הוא דבר אחד, אך הנֶבֶל דבר אחר].
הבישוף זעם על מה שפירש כיהירות, ופיטר את סקובורודה.
בעיני תלמידיו מצא סקבורודה חן, בין היתר מפני ששאף לגלות את נטיות ויכולות התלמיד, ותכנן הרצאות ומטלות קריאה שיפַתחו אותו למלוא יכולתו.
בדרך זו הילד נקשר לסקובורודה באהבה [ואמון] בו."
לאחר שנים של הוראה פרטית של צעירים, ושל הרצאה במוסדות השכלה גבוהה, בשנותיו המאוחרות לימד סקובורודה בפומבי את הרבים שנמשכו אליו בחיי הנוודות שלו.
הארכימנדריט גבריל (וסילי ווסקרסנסקי), ההיסטוריון הראשון של הפילוסופיה הרוסית, תיאר כך את תכונותיו הסוקרטיות של סקובורודה בהוראה: "גם סוקרטס וגם סקובורודה חשו שליחות משמיים להיות מורים פרטיים לעם, וכאשר קיבלו זאת על עצמם, הם הפכו למורים ציבוריים במשמעות האישית והנעלה של מילה זו.
סקובורודה, גם הוא כמו סוקרטס, שלא היה מוגבל לזמן או למקום, לימד בצמתים, בשווקים, ליד בית קברות, מתחת לפורטיקו של כנסייה, בחגים, כאשר דבריו החדים היו מבטאים רצון שיכור - ובימים הקשים של הקציר, כאשר זיעה ללא גשם ניתכה על הארץ."
אף על פי שיצירותיו של סקובורודה לא פורסמו במהלך חייו, הן הופצו באמצעות העתקה בכתב יד.
לכן, כתב יפרמוב, השפעת סקובורודה על החברה האוקראינית הייתה "עצומה וממשית".
לסקובורודה היו חסידים, שזכו לכינוי "סקובורודינצים" (сковородинці), תלמידיו שלו או חסידי תורתו, ויפרמוב מציין כי המוניטין שלהם דמו למוניטין של סקובורודה עצמו — "אידאולוגיים, ישרים וטהורים".
סקובורודה לא נאלץ לחפש לעצמו תלמידים; אנשים חיפשו אותו, או חיפשו אחרים שהתעניינו בתורתו, עד כדי כך שפורסמו מודעות בעיתונים שהזמינו מתעניינים להצטרף לחוג קריאה בכתביו.
אפילו הצנזורה שהוטלה לימים על כתביו כ"עמדות המנוגדות לכתבי הקודש ופוגעות באנשי הדת", והעיכובים בפרסומם, לא מנעו את התפשטות יצירתו.
יפרמוב דן גם בהשפעת סקובורודה על הספרות האוקראינית בכלל.
המשורר הלאומי של אוקראינה, טאראס שבצ'נקו, בשירו "לאנדרייְ קוזצ'קובסקי", מעלה זכרונות מילדותו, ומתאר בין היתר איך העתיק אל מחברתו יצירות של סקובורודה.
לימים כתב שבצ'נקו כי הוא רואה בסקובורודה "משורר והוגה גדול", אבל ביקר את לשונו המעורבת ברוסית.
יפרמוב מציין גם כי הן הריהורי קוויטקה־אוסנוביאננקו, "אבי הסיפורת הקלאסית האוקראינית", והן איוואן קוטליארבסקי, חלוץ הספרות האוקראינית המודרנית בכלל, הושפעו מיצירותיו ורעיונותיו של סקובורודה.
ב־15 בספטמבר 2006 נכנס למחזור המזומן באוקראינה שטר ועליו דיוקנו של סקובורודה.
ערך השטר הוא 500 הריבניה, והוא השטר השני בגודלו במחזור באוקראינה.
מכון הריהוריי סקובורודה לפילוסופיה, שנוסד בשנת 1946, פועל תחת האקדמיה הלאומית למדעים של אוקראינה (עד 1991 האקדמיה למדעים של הרפובליקה הסובייטית של אוקראינה).
בכפר סקובורודיניבקה (שמו הנוכחי של הכפר שבו מת סקובורודה), במחוז חרקיב, אוקראינה, פעל מוזיאון הספרות לזכר הריהורי סקובורודה.
המוזיאון פעל בְּמבנה מהמאה ה־18, בתחום האחוזה שבה נקבר סקובורודה.
בלילה שבין ה־6 ל־7 במאי 2022 נהרס המבנה במתקפת טילים רוסית ישירה עקב הפלישה הרוסית לאוקראינה.
הפגז חדר לבניין מתחת לגג, וגרם לשריפה.
זו התפשטה אל כל שטח המוזיאון, והרסה אותו ואת המבנה ההיסטורי.
אוסף המוזיאון לא ניזוק, היות שהועבר למקום אחסון מבעוד מועד, כאמצעי זהירות למקרה של מתקפה רוסית.
פסל סקובורודה שבבניין שרד ונותר עומד, מוקף בהריסות המבנה.
ב־2 בדצמבר 2022, במלאת 300 שנה להולדתו, הוקמה אנדרטה לזכר סקובורודה בוושינגטון הבירה, ליד "בית אוקראינה".
את הפסל באנדרטה יצר בשנת 1992 הפסל האמריקאי מארק רואדס, שאמר שקיבל השראה מרעיונות סקובורודה.
הריטג' פאונדיישן הוא מכון מחקר שמרני למדיניות ציבורית, הפועל כארגון ללא מטרות רווח, ובסיסו בוושינגטון בירת ארצות הברית.
משימתו של המכון, שנוסד בשנת 1973, היא לגבש ולקדם מדיניות ציבורית שמרנית המבוססת על עקרונות של יוזמה חופשית, ממשל מוגבל, שוק חופשי, ערכים משפחתיים מסורתיים וביטחון לאומי חזק.
עם יותר מ-200,000 תומכים פרטיים, קרנות ותאגידים, הריטג' הוא מכון המחקר למדיניות ציבורית הנתמך ביותר בארצות הברית.
המכון מספק המלצות מחקר ומדיניות לממשלים נשיאותיים, לקונגרס, לתקשורת ולקהילות אקדמיות.
הוא נחשב לאחד מצוותי החשיבה המשפיעים ביותר על המדיניות הציבורית בארצות הברית מאז שנות ה־80 של המאה ה־20, ובעיקר שימש מקור השראה לעיצוב מדיניות לממשלים הרפובליקניים של רונלד רייגן ודונלד טראמפ.
הריטג' פאונדיישן עוסק במגוון רחב של תחומי מדיניות, במטרה לקדם פתרונות שמרניים לסוגיות מרכזיות בארצות הברית.
המכון מחלק את פעילותו למספר תחומים עיקריים:
מדיניות פנים: כוללת נושאים כמו חינוך, בריאות, רווחה, מיסוי, רגולציה, עבודה, ביטוח לאומי , תחבורה, חקלאות, ואנרגיה.
מדיניות חוץ וביטחון לאומי: עוסקת בנושאים כגון ביטחון גבולות, הגנה לאומית, סייבר, יחסי חוץ עם סין, רוסיה, המזרח התיכון, ואירופה.
משפט וחוקה: מתמקדת בזכויות חוקתיות, מערכת המשפט, זכויות נשק , טוהר הבחירות, ופשיעה.
תרבות וחברה: מטפלת בנושאים כמו חופש דת, זכויות הורים, נישואין ומשפחה, מגדר, וחיים.
כלכלה: כוללת ניתוחים של שווקים, מדיניות מוניטרית, סחר בינלאומי, וחופש כלכלי.
המכון מפרסם מחקרים, ניירות עמדה, ומדריכים למדיניות, ומפעיל פלטפורמות תקשורתיות כמו The Daily Signal (אתר חדשות מקוון של המכון) כדי להפיץ את רעיונותיו לציבור הרחב.
בנוסף, הריטג' מקיים תדרוכים למחוקקים, מועמדים פוליטיים, ומנהיגים מקומיים, במטרה להשפיע על קובעי מדיניות.
אחד מהפרויקטים הבולטים של המכון הוא "Index of Economic Freedom" , מדד שנתי המדרג את רמת החופש הכלכלי ב-184 מדינות, בהתבסס על קריטריונים כמו זכויות קניין, שלטון החוק, גודל הממשלה, יעילות רגולטורית, ופתיחות לשווקים.
מדד זה משמש ככלי להשוואה ולהבנת הקשר בין חופש כלכלי לשגשוג.
המדד נבנה בשותפות עם וול סטריט ג'ורנל, ובהווה מתפרסם על ידי המכון לבדו.
המכון מציג חזון להתמודדות עם תשעה אתגרים מרכזיים שלדבריו עומדים בפני ארצות הברית, במטרה להפוך את אמריקה ליציבה, חזקה ובטוחה יותר – כיום ולדורות הבאים.
האתגרים מפורטים באתר המכון והם:
התמודדות עם המפלגה הקומוניסטית הסינית – המכון מציג את המפלגה הקומוניסטית הסינית כאיום הזר המתמשך והחמור ביותר על ביטחונה ועתידה של ארצות הברית.
צמצום רגולציה, אינפלציה והוצאות ממשלתיות – רגולציה מופרזת, אינפלציה והוצאות ממשלתיות מופרזות נתפסות על ידי המכון כמס עקיף הפוגע בכלל האזרחים, ובפרט במשפחות עובדות המתקשות לעמוד ביוקר המחיה.
השבת השליטה על הגבולות ומדיניות ההגירה – שמירה על גבולות ברי שליטה ואכיפת חוקי ההגירה נתפסות כתנאים הכרחיים למדינה ריבונית ולחברה מסודרת.
הבטחת טוהר הבחירות – הבטחת תקינות ההליך הדמוקרטי ושקיפות מלאה בתהליך הבחירות נתפסת ככלי מרכזי בשמירה על אמון הציבור במוסדות השלטון.
הרחבת חופש הבחירה בחינוך – ההורים, ולא פקידי ממשל או מערכות בירוקרטיות, צריכים להיות אלה שמקבלים את ההחלטות בנוגע לחינוך ילדיהם.
שיקום הריבונות הדיגיטלית – חברות הטכנולוגיה הגדולות, שבעבר שימשו מנוע לחדשנות אמריקאית, נתפסות כיום – לפי המכון – כמי שפוגעות בחירות, מצנזרות דעות ומערערות את הערכים הלאומיים.
חיזוק מוסד המשפחה – על פי השקפת המכון, כל ילד זכאי להיוולד להורים נשואים שיספקו לו סביבה יציבה, אהבה, הדרכה והגנה לאורך חייו.
מיגור "הדיפ סטייט" – המכון טוען כי רשת של פקידים לא נבחרים וקבוצות אינטרס פוליטי עוקפת את רצון הציבור על ידי טרפוד יוזמות של נבחרי הציבור בדרכים בירוקרטיות או משפטיות.
שחרור הפוטנציאל האנרגטי של אמריקה – המכון תומך במדיניות שתאפשר פיתוח נרחב של משאבי האנרגיה המקומיים, מתוך תפיסה שאנרגיה זמינה וזולה היא תנאי יסוד לצמיחה כלכלית ולשגשוג אנושי.
הריטג' פאונדיישן נוסד בפברואר 1973 בוושינגטון הבירה על ידי אדווין פוילנר (Edwin Feulner), ופול וייריך (Paul Weyrich) שני פעילים פוליטיים רפובליקנים בקונגרס, במימון ראשוני של איש העסקים ג'וזף קורס (Joseph Coors) ומשפחתו, שהיו מזוהים עם הימין השמרני בארצות הברית.
המכון הוקם כצוות חשיבה עצמאי, בתגובה לתחושת מיאוס מהקונצנזוס הליברלי ששרר בתקופת ממשל ניקסון ומהאופי הזהיר של מכוני מחקר קיימים.
מטרתו הייתה לגבש ולהציע מדיניות שמרנית עבור הקונגרס ולממשל, תוך שימת דגש על ממשלה מוגבלת, שוק חופשי, חירות אישית, ערכים מסורתיים וביטחון לאומי חזק.
היוזמים ביקשו להקים סוג חדש של מכון מחקר, שאינו מסתפק במחקר אובייקטיבי, אלא מבקש להשפיע באופן ישיר ואקטיבי על מקבלי ההחלטות.
המכון הפנה את המוקד מפרסום מאמרים אקדמיים לתדריכים קצרים, קשר שוטף עם מחוקקים, ומערך יחסי ציבור ענף בעל גישה שיווקית-אסטרטגית להגשת רעיונות לפעילות מדינית מידית.
הוא קידם שיתוף פעולה בין כל זרמי הימין השמרני והפך לפלטפורמה מגשרת בתנועה הנאו-קונסרבטיבית.
עם מינויו של אדווין פוילנר לנשיא המכון בשנת 1977, החל המכון ליישם את חזונו האקטיביסטי באופן שיטתי.
פוילנר גייס דור חדש של חוקרים צעירים ונמרצים, ייסד רשת ארצית של מומחים שמרנים שסיפקה מידע ועדויות למחוקקים, והתאים את תוכני המחקר לשפתם ולצרכיהם של מקבלי ההחלטות.
הוא גם פעל להרחבת הנוכחות הציבורית של המכון באמצעות פרסום מאמרים רבים באמצעי התקשורת, והשיק את כתב העת, Policy Review , שזכה לשבחים כבמה מרכזית לרעיונות שמרניים בתחום המדיניות הציבורית.
תחת ניהולו של פוילנר, גויסו תרומות בסכומים ניכרים באמצעות פנייה אישית לתורמים, מכתבי תודה והבלטת חשיבות הערכים השמרניים.
המכון זכה לתמיכה נרחבת מצד אנשי עסקים שמרנים.
במהלך כהונתו של הנשיא רונלד רייגן בשנות ה-80, הארגון הפך לגורם מרכזי בעיצוב מדיניות הממשל.
דו"ח הדגל שלו, "Mandate for Leadership" , מדריך שכלל מעל 2,000 המלצות מדיניות קונקרטיות לרפורמות בתחומי מס, ביטחון, אנרגיה וחינוך, שמהן כ-60% יושמו בפועל על ידי ממשל רייגן בתחילת דרכו.
כמו כן, מתוך 250 מחברי הדו"ח, לפחות 15 מונו לתפקידים בכירים בממשל.
ב־1982 פרסם המכון את מסמך High Frontier, שהציע אסטרטגיית ביטחון חלל כמרכיב מרכזי בהגנת ארצות הברית.
המסמך היווה תרומה רעיונית חשובה ל"יזמת ההגנה האסטרטגית" (SDI) של הנשיא רייגן, הידועה גם כ"תוכנית מלחמת הכוכבים".
החל משנות ה־90 פחתה השפעתו הישירה של המכון על ממשלים פדרליים, והוא ניצב מול תחרות גוברת ממכוני חשיבה אחרים, כגון American Enterprise Institute או מכון קאטו.
אף על פי כן, המכון שימר מעמד ציבורי בולט, הרחיב את פעילותו האקטיביסטית באמצעות הקמת Heritage Action for America בשנת 2010, והמשיך להשפיע על השיח השמרני בארצות הברית.
בתקופת ממשלו של דונלד טראמפ נרשם חידוש ניכר בהשפעתו של המכון: עשרות מבכירי הממשל היו קשורים להריטג' פאונדיישן, ודוחות מדיניות שהפיק שימשו את צוות המעבר של טראמפ.
בשנת 2023 השיק המכון את פרויקט 2025 – מסמך מדיניות נרחב שנועד להנחות ממשל רפובליקני עתידי, והוא נתפס כניסיון לשחזר ואף להרחיב את השפעתו הפוליטית הישירה של המכון.
הריטג' פאונדיישן פועל כיום כ"מנוע אינטלקטואלי" של התנועה הנאו-קונסרבטיבית ומדגים את הקשר ההדוק בין ידע לשלטון.
המכון לא מסתיר את עמדותיו האידאולוגיות ונמנע מלהתיימר להיות גוף אובייקטיבי.
בכך ביסס את עצמו כמודל למכוני חשיבה שמרניים נוספים בארצות הברית ובעולם, כדוגמת פורום קהלת בישראל.
בשנת 2023 השיק היריטג' פאונדיישן בשותפות עם כ-50 ארגונים שמרניים נוספים, את "פרויקט 2025", מיזם רחב היקף שנועד להכין תשתית אידאולוגית, תוכניות פעולה ומאגרי כוח אדם לממשל רפובליקני שמרני עתידי.
ליבת המיזם היא מסמך מדיניות מקיף בשם Mandate for Leadership, הקורא לרפורמות נרחבות בממשל הפדרלי, ובהן: צמצום עצמאות סוכנויות, הרחבת סמכויות הנשיא, ביטול רגולציות בתחומי הסביבה והחברה, והקשחת מדיניות ההגירה.
לצד זאת נבנה מאגר מועמדים לתפקידי מפתח בממשל, במטרה להבטיח מינויים התואמים את האג'נדה השמרנית.
הפרויקט עורר מחלוקת ציבורית נרחבת, במיוחד סביב ההצעות שנוגעות לזכויות אזרח, חופש הביטוי ומדיניות חברתית.
מבקריו טוענים כי יישום מלא של ההמלצות עלול להוביל לריכוז סמכויות חסר תקדים בידי הנשיא ולפגיעה במנגנוני האיזון והבלמים של הדמוקרטיה האמריקאית.
הריטג' פאונדיישן מקיים לאורך השנים קשרים עם גורמים ישראליים, ופועל לחיזוק השותפות האסטרטגית בין ארצות הברית לישראל.
במרץ 2025 פרסם המכון מסמך מדיניות הקורא לשדרוג היחסים לשותפות אסטרטגית שוויונית, המבוססת על ערכים דמוקרטיים משותפים ואתגרים ביטחוניים אזוריים.
בין היתר, המסמך ממליץ על הפסקה הדרגתית של הסיוע הצבאי הישיר לישראל עד לשנת 2047, והמרתו במודל של שיתוף פעולה הדוק ומבוסס-אינטרסים בתחומי ביטחון, כלכלה וטכנולוגיה.
במקביל, מקיים המכון שיתופי פעולה עם גופים ישראליים, בהם פורום קהלת, לקידום רפורמות שמרניות בישראל – לרבות בתחומי המשפט, הרגולציה והזהות הלאומית.
על פי דיווח שפורסם בעיתון הארץ (מאי 2025), פעילות זו נתפסת כחלק ממאמץ רחב יותר להחיל את עקרונות גישת MAGA ("Make America Great Again") גם על מדינות בעלות ברית של ארצות הברית, לרבות ישראל.
פעילות זו, כמו גם הקשרים עם ארגונים אזרחיים שמרניים בישראל, עוררה דיון ציבורי בישראל ובארצות הברית בנוגע למידת ההשפעה הפוליטית של המכון על תהליכים פוליטיים מחוץ לארצות הברית.
"פרויקט אסתר" , הוא יוזמה שהשיק הריטג' פאונדיישן בשנת 2025 במטרה להיאבק באנטישמיות הגוברת במוסדות אקדמיים, ארגוני חברה אזרחית ובתקשורת.
היוזמה, שנוסחה על ידי אנשי ימין נוצריים אוונגליסטים כמעט ללא מעורבות יהודית, מזהה את התנועה הפרו-פלסטינית בארצות הברית ככזו הפועלת למעשה בשירות חמאס.
במסגרת הפרויקט מוצעים שורה של צעדי תגובה נוקשים, ובהם גירוש סטודנטים זרים המשתתפים בהפגנות פרו-פלסטיניות, הטלת סנקציות כלפי מוסדות אקדמיים, פיטורים ממשרות ציבוריות, ואפילו הפעלת חוקי RICO שנועדו במקור למאבק בפשע מאורגן.
היוזמה עוררה ביקורת מצד ארגונים לזכויות אזרח, חוקרים וקבוצות יהודיות.
לטענת מבקריה, פרויקט אסתר מטשטש את הגבול בין ביקורת פוליטית על מדיניות ישראל לבין אנטישמיות, ועלול לפגוע בחופש הביטוי ובזכויות אזרח.
בעוד שכמה ארגונים יהודיים הביעו תמיכה מסויגת בהצעות מסוימות שבפרויקט, אחרים דחו אותו לחלוטין בטענה כי הוא עלול ל"תדלק" אנטישמיות במקום למתן אותה.
הריגתו של עודה אלהד'אלין הוא אירוע שהתחולל בכפר אום אל-ח'יר ב-28 ביולי 2025 כשמתנחלים הגיעו לכפר, לטענתם כדי לסלול בתוכו תשתית ליישוב כרמל.
תושבי הכפר התנגדו לכניסה לכפרם ויידו אבנים על כלי הרכב.
בתגובה שלף ינון לוי אקדח, איים עליהם וירה.
מהיריות נפצע אנושות עודה אלהד'אלין, תושב הכפר שעמד במרחק 35 מטר מהיורה, ובהמשך נפטר מפצעיו.
באירוע נפצע תושב נוסף מהכפר כשניסה לבלום בגופו את הטרקטור ונדרס.
אום אל-ח'יר הוא כפר בנפת חברון, בחלקו הצפוני של מסאפר יטא.
תושביו הבדואים התיישבו במקום ב-1962 על אדמות שקנו לאחר שגורשו על ידי ישראל מתל ערד, והם מתפרנסים מרעיית צאן ומחקלאות.
ב-1981 הוקמה, סמוך לכפר, ההתנחלות כרמל, מה שגרם לשורה של חיכוכים בין תושבי הכפר לבין המתנחלים על רקע תוכניות הפיתוח של כרמל.
אחד מהמתנחלים הפעילים בסכסוך זה (ובעוד נקודות חיכוך ביהודה ושומרון) הוא ינון לוי, תושב "חוות מיתרים" בדרום הר חברון.
במהלך 2024 היה לוי אחד מקבוצה של מתנחלים וארגונים עליהם הוטלו עיצומים כלכליים ומניעת כניסה על ידי שורה של מדינות, וזאת כתגובה לאלימות מצידם כנגד פלסטינים.
בין המדינות שהטילו עיצומים היו ארצות הברית שבינתיים ביטלה אותם, בריטניה, האיחוד האירופי, יפן, אוסטרליה וקנדה.
עודה מוחמד חליל אלהד'אלין , יליד 1994, היה בדואי, תושב אום אל-ח'יר שם שימש כמורה.
אלהד'אלין סיים לימודי תואר ראשון באנגלית באוניברסיטת חברון.
מגיל 17 היה פעיל נגד אלימות מתנחלים והשתתף וסייע ביצירת הסרט הישראלי-פלסטיני אין ארץ אחרת, שזכה ב-2024 בפרס אוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר.
ביוני 2025 יצא עודה לסיור הרצאות בקליפורניה אך כניסתו לארצות הברית נאסרה והוא לא הורשה לעזוב את נמל התעופה של סן פרנסיסקו וגורש לקטר.
עודה היה גם מעורב בקרן איטלקית לחינוך נוער, והשתתף במחנות באיטליה.
עודה היה נשוי לחד'רה ואב לשלושה ילדים (וואתן, מוחמד וחינאן).
ב-28 ביולי 2025 דווחו הפלסטינים על דחפור אזרחי, מלווה במתנחלים ובראשם ינון לוי, העובד לפריצת דרך בתחומי כפרם.
הפלסטינים ניסו לעצור את הגעת המתנחלים ואת עבודת הטרקטור בידוי אבנים לעברם, ולוי, שלטענתו הרגיש מאויים, שלף אקדח ואיים על תושבי הכפר.
במהלך העימות ירה לוי לכוון הפלסטינים ומהירי נפגע עודה אלהד'אלין בריאותיו ונפטר מפצעיו.
לדברי נוכחים באירוע עודה עמד כ-35 מטר מלוי ולא היווה איום עליו.
בנוסף, נפצע באירוע עוד פלסטיני שניסה לבלום בגופו את הטרקטור ונדרס.
כוחות הביטחון הישראלים שהגיעו למקום עצרו את לוי אך לאחר מספר ימים שחררה אותו המשטרה למספר ימים למעצר בית, על פי צו של השופטת חוי טוקר שקיבלה את טענתו לירי מתוך הגנה עצמית.
כבר ב-4 באוגוסט 2025 צולם ינון לוי בשטח הכפר כשהוא ממשיך בעבודות פיתוח השטח.
זמן קצר לאחר מותו של עודה הגיעה המשטרה להלווייתו של עודה ו"החרימה" את הגופה וכן עצרה מספר פעילי זכויות אדם ו-14 מבני משפחתו וחבריו של עודה.
הרשויות אסרו ביקורים של עיתונאים ומי שאינו גר בכפר בסוכת האבלים שהקימה המשפחה.
עיתונאים שהגיעו לאוהל האבלים גורשו משם על ידי חיילי צה"ל וחלקם נעצר והחיילים אף השתמשו ברימוני הלם כדי לפזר את המבקרים באוהל האבלים.
תחילה התנתה המשטרה את שחרור הגופה בהתחייבות משפחתו להגביל את מספר משתתפי ההלוויה ל-15, להביאו לקבורה ביטא, לערוך את ההלוויה בלילה ולהתחייב לא להקים סוכת אבלים ליד הבית.
משפחתו של עודה התנגדה לתנאים ופתחה בשביתת רעב ובמקביל הגישה עתירה לבג"ץ כנגד המדינה בבקשה לשחרר את הגופה.
ב-6 באוגוסט 2025 פורסם שבג"ץ נענה לבקשת המדינה לעכב את שחרור הגופה והיא שוחררה רק ב-7 באוגוסט, אז התקיימה ההלוויה לאחר שהמשטרה נסוגה הן מדרישתה להגביל את מספר המשתתפים בהלוויה והן מדרישתה לקבור אותו מחוץ לכפר.
על אף הסכמות אלו דווחו אנשים שהתכוונו להגיע להלוויה על מחסומים שהציב הצבא כדי למנוע הגעת משתתפים.
12 מבני משפחתו של עודה, שנעצרו מוקדם יותר, לא שוחררו להלוויה.
מותו של אלהד'אלין עורר זעזוע בקרב פעילי שלום שעבדו עם עודה וגרר גל גינויים בישראל ובעולם.
חבר הקונגרס האמריקאי, ג'ון גרמנדי, דרש לחקור את מותו של עודה.
גם ארגון אמנסטי אינטרנשיונל קרא למיצוי הצדק וללקיחת אחריות בפרשה.
הרייט טיילור מיל הייתה פילוסופית בריטית ופעילה פמיניסטית מוקדמת.
היא הייתה בין החברות הראשונות באגודת קנסינגטון שפרסמה את העצומה הראשונה הקוראת למתן זכות הצבעה לנשים.
טיילור גם לקחה חלק בקריאה לאפשר לנשים לקחת חלק בממשל הציבורי, ובפועל שימשה גם כחברה במועצה החינוכית של לונדון.
כמות הכתבים שהותירה אחריה אינה גדולה, אך השפעתה על בעלה, ג'ון סטיוארט מיל הייתה רבה וניכרת.
מיל נחשב לאחד הפילוסופים הבולטים בתחום מדע המדינה ולמנסח רהוט של עקרונות ליברלים המקובלים כחלק מן הדוקטרינה של הדמוקרטיה הליברלית הנהוגה בימינו.
על פי הודאתו של מיל עצמו בספרו "על החירות" אותו הקדיש לזכרה, הייתה השפעתה של הרייט טיילור מיל על כתיבתו של ג'ון סטיוארט מיל כה גדולה, עד ש"ספר זה יכול להחשב שלה באותה מידה שהוא שלי".
הרייט טיילור מיל נולדה בשנת 1807 כ"הרייט הרדי", ונישאה לבעלה הראשון, ג'ון טיילור, בשנת 1826, בהיותה בת שמונה עשרה.
הזוג הביא לעולם שלושה ילדים: הרברט, אלג'רנון והלן.
ג'ון והרייט טיילור הפכו לפעילים בכנסייה האוניטרית ופיתחו דעות רדיקליות בשדה הפוליטיקה.
הם הפכו לידידיו של הכומר האוניטרי ויליאם פוקס, שהיה בין התומכים המוקדמים בזכות ההצבעה לנשים.
פעילותם הרדיקלית הביאה למפגש, בשנת 1830 בינם ובין הפילוסוף ג'ון סטיוארט מיל.
טיילור נמשכה למיל, שהיה הגבר הראשון שהכירה שהתייחס אליה כשווה מבחינה אינטלקטואלית.
מיל התרשם מטיילור וביקש ממנה לקרוא ולהעיר את הערותיה על הספר שאותו כתב באותה העת.
השניים הפכו לידידים טובים, ונראה כי החלו במערכת יחסים רומנטית בעודה נשואה לטיילור.
בשנת 1833 התגוררה הרייט טיילור בנפרד מבעלה, וגידלה את בתה בעוד שבעלה מגדל את שני הבנים.
במהלך השנים הבאות עמדו הרייט טיילור וג'ון סטיוארט מיל בקשרים אינטלקטואליים שכללו החלפת דעות פומבית בנושאים כנישואים וזכויות הנשים.
המאמרים שנותרו מראים כי דעותיה של טיילור היו רדיקליות יותר משל מיל.
טיילור נמשכה לאידאולוגיה הסוציאליסטית שקידם רוברט אואן בספרים כגון "פיתוח האופי" (1813) או "ראייה חדשה של החברה" (1814).
במאמריה הייתה טיילור ביקורתית במיוחד בכל הנוגע לתלותן הכלכלית של הנשים בגברים, והשפעתה השלילית של תלות זו.
פרט למספר מאמרים בירחון האוניטרי "Monthly Repository" (הגנזך החודשי), לא פרסמה טיילור בימי חייה כתבים רבים.
עם זאת, היא קראה והעירה את כל החומר שפרסם ג'ון סטיוארט מיל.
באוטוביוגרפיה שלו טוען מיל שהוא והרייט היו הכותבים במשותף של רוב הכתבים שיצאו בתקופה זו בשמו, עד כדי כך ש"כאשר שני אנשים שותפים לאותם המחשבות והדעות באופן מוחלט, השאלה מי מהם מחזיק בעט היא חסרת חשיבות".
ג'ון טיילור מת בשנת 1849, והותיר את ג'ון סטיוארט מיל והרייט טיילור חופשיים לממש את יחסיהם.
הזוג חיכה שנתיים, ובשנת 1851, לאחר מערכת יחסים הדוקה בת 21 שנה, נישאו.
טיילור היססה לתת פומבי למה שהיה ידוע ומקובל מזה שנים באשר ליחסיה עם מיל, וכן מנעו ממנה דעותיה הרדיקליות באשר למוסד הנישואים, להם היה מיל שותף, את הרצון לשוב ולהיכנס לקשר זה.
לאחר נישואיהם כתבה טיילור מספר מאמרים בשמו של מיל, לרבות מאמר העוסק בזכות ההצבעה של הנשים.
מאמר זה משתמש בנימוקים רבים שהופיעו לאחר מכן בספר "שעבוד הנשים" שפרסם ג'ון סטיוארט מיל בשנת 1869, כעשר שנים לאחר מותה של הרייט, אך מיל התעקש כי בניגוד ליצירותיהם המשותפות, דווקא "שעבוד הנשים" הוא פרי עבודתו ללא שותפים.
בשנותיה האחרונות גילתה הרייט כי היא ובעלה נגועים בשחפת, שהייתה אז מחלה כרונית, ללא מרפא.
משנת 1854 בילו השניים זמן רב בטיולים באירופה.
השניים עבדו על יצירתו של מיל "על החירות" במשך החודשים האחרונים לחייה, כאשר באופן פתאומי מתה הרייט באביניון מגודש בראות, ב-3 בנובמבר 1858.
לאחר מותה של הרייט סייעה בתה הלן למיל בכתיבת כתביו, ובמיוחד "שעבוד הנשים".
הרייט קווימבי הייתה הטייסת האמריקאית הראשונה שקיבלה רישיון טיס, ב-1 באוגוסט 1911. ב-4 בספטמבר אותה שנה הייתה לטייסת הראשונה שטסה טיסת לילה.
ב-16 באפריל 1912 הייתה האישה הראשונה לחצות את תעלת למאנש בטיסה.
את חציית התעלה היא עשתה במטוס תוצרת לואי בלריו.
היא יצאה מדובר שבאנגליה וכעבור 59 דקות נחתה על חוף ים בהרדלו-פלג', פא-דה-קאלה שבצרפת, כ-40 קילומטר מקאלה.
ב-1 ביולי 1912 טסה קווימבי במפגש התעופה השנתי השלישי במסצ'וסטס בצוותא עם מארגן האירוע, במטוס דו מושבי חדש מתוצרת לואי בלריו.
המטוס נטה קדימה וקווימבי והנוסע הועפו למותם.
הרימו עוגן הוא סרט קומדיה מוזיקלית אמריקאי משנת 1945. הסרט, המשלב בתוכו צילום רגיל ומונפש, בוים בידי ג'ורג' סידני ובו מסופר על שני מלחים היוצאים לחופשה בת ארבעה ימים בהוליווד, מלווים בידי מוזיקה ושירים.
הם נפגשים עם זמרת צעירה השואפת לגדולה והם מנסים לעזור לה להשיג מבחנים באולפני MGM.
בסרט מככבים: פרנק סינטרה, ג'ין קלי, קתרין גרייסון.
בסרט מופיע הפסנתרן והמנצח חוסה איטורבי בתפקיד עצמו.
שני מלחים מאוניית מלחמה העוגנת בנמל בלוס אנג'לס, יוצאים לחופשה בת ארבעה ימים, אותה הם מעבירים בהוליווד.
ג'ו בריידי (ג'ין קלי) הבטיח לחברו הביישן קלארנס דוליטל (פרנק סינטרה), כי יעזור לקלארנס להכיר בחורות, אותן לכאורה הוא מכיר כל כך טוב.
באמצע הלילה הראשון שהם מבלים בעיר, הם מובלים לתחנת המשטרה כדי לעזור להחזיר הביתה את הילד היתום דונלד (דין סטוקוול).
דודתו של דונלד, היא השחקנית מתחילה בשם סוזאן אבוט (קתרין גרייסון) אצלה הוא גר.
ג'ו משקר לסוזאן שהצליח לארגן לה אודישן אצל המוזיקאי הידוע חוזה איטורבי (חוזה איטורבי בתפקיד עצמו), אבל כאשר סוזאן מעוניינת להשיב לו טובה בדרך רומנטית, בראדלי מנסה לתמרן את הבחורה כך שתחבור לקלארנס המעוניין.
במהלך הסרט קלארנס שם את עינו על מלצרית מברוקלין (פמלה בריטון).
הסצנה המוכרת ביותר מהסרט היא של הריקוד המוזיקלי בין ג'ין קלי לג'רי העכבר המצויר, החתול טום מופיע גם כן לרגע, בתור מלצר בסצנה שלאחר מכן.
כל הסצנות המשלבות בין הנפשה וצילום רגיל נעשו בהשגחתם של ויליאם האנה וג'וזף ברברה.
במקור רצו המפיקים לצלם את הסצנה המשולבת ביחד עם מיקי מאוס, לפי כמה מקורות הסכים וולט דיסני להשאיל את דמותו של מיקי, אך אחיו הבכור רוי התנגד לכך והעסקה לא יצאה אל הפועל.
לפי ספרו של בוב תומאס על רוי דיסני, האולפנים של דיסני שהיו בחובות לאחר מלחמת העולם השנייה, העדיפו להתמקד בעשיית סרטים משלהם ולהוציאם בזמן, ולא להשאיל את הדמויות המוכרות שלהם לאולפנים אחרים כדי שהם יעשו את הרווח עליהם.
הסרט זכה בפרס אוסקר בעבור הפסקול הטוב ביותר והיה מועמד לפרס הסרט הטוב ביותר, לשחקן הטוב ביותר (ג'ין קלי).
כמו כן היה הסרט מועמד גם בקטגוריית השיר הטוב ביותר, "I Fall In Love Too Easily", שבוצע בידי פרנק סינטרה.
ג'ין קלי - ג'ו (ג'וזף) בריידי
פרנק סינטרה - קלארנס דוליטל
קתרין גרייסון - סוזאן אבוט
דין סטוקוול - דונלד מרטין
חוזה איטורבי - בתפקיד עצמו
הרייך הרביעי הוא מונח המתאר שלטון עתידי שיישם את האידאולוגיה הנאצית ויהווה המשך לרייך השלישי, מונח בו השתמשו הנאצים כדי לתאר את גרמניה הנאצית.
המונח הופיע לראשונה בגרמניה הנאצית, בבדיחות פוליטיות שלעגו לתעמולה הנאצית שתיארה את השלטון הנאצי כנצחי .
כתוצאה מכך ביולי 1939 הוצא המונח הרייך השלישי משימוש.
לאחר תבוסת גרמניה הנאצית מול בעלות הברית במלחמת העולם השנייה, נעשה במונח שימוש, כדי לתאר חזון נאו-נאצי אוטופי של תחיית הרעיונות הנאציים, או כחזון דיסטופי המתאר השתלטות של כוחות גרמנים או נאו-נאצים על אירופה.
בחזונם של נאו-נאצים מאופיין הרייך הרביעי בהגשמת הרעיונות הנאצים (עליונות לבנה ובפרט עליונות הגזע הארי), מרחב המחיה, מיליטריזם טוטליטריזם, מימוש תורת הגזע ואנטישמיות.
נאו-נאצים מאמינים שעליית הרייך הרביעי תסלול את הדרך לביסוס "האימפריה המערבית", אימפריה עולמית ארית, הכוללת ארצות עם צאצאי עמים אירופאים בולטים: אירופה, רוסיה, אנגלו אמריקה, אוסטרליה, ניו זילנד, דרום אפריקה, אמריקה הדרומית ומדינות אחרות עם מספר תושבים לבנים באופן משמעותי באמריקה הלטינית.
לעומתם, אנטי-דויטשים גרמניים חששו מרייך רביעי לאחר איחוד גרמניה, לאור גל הפשעים נגד זרים הפוגרומים והגזעניים שפרחה מחדש במדינות מזרח גרמניה לשעבר.
הוא מצטט את ההשפעה שהביאו הנאצים אל ארצות הברית בסוף מלחמת העולם השנייה, כמו מדענים בכירים נאצים שהובאו תחת מבצע פייפרקליפ במטרה לעזור לקדם את תחום התעופה והחלל, רכישה והקמה של תאגידי ענק בידי נאצים ואוהדיהם לאחר המלחמה, הן בארצות הברית והן באירופה.
הרַייךְ הגרמני משמע "ממלכה גרמנית", תואר המשמש גם כינוי לישות מדינית גרמנית, בעיקר נודעה בשם זה המדינה שהתקיימה במרכז אירופה בתקופות זמן שבין השנים 1871 ל-1945, בגבולות משתנים ומשטרים פוליטיים שונים.
נוסף על כן גם האימפריה הרומית הקדושה ששלטה באזור ניתן הכינוי רייך גרמני.
את חלוקת התקופות לרייך הראשון, השני והשלישי, ראו בטבלה בסוף הערך.
כיום, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה רואה את עצמה כהמשך מדיני של הרייך הגרמני.
כמו imperium בשפה הלטינית, למילה "רייך" משמעות רחבה.
בתרגום מילולי, המילה "רייך" פירושה קיסרות; ממלכה ותחום שלטון.
לראשונה השם "רייך" ניתן לאימפריה הרומית הקדושה, תיארוך הזמן המדויק ששם זה ניתן לממלכה הגרמאנית במרכז אירופה שנוי במחלוקת.
האימפריה כונתה בפעמים אחדות בשפת היום-יום heiliges Reich (הרייך הקדוש) ובפעמים אחרות Römisches Reich (הרייך הרומאי), לעת סוף ימי הביניים החלו שינויים נוספים בשם, כשהיא לפעמים מכונה dem heiligen Reiche und deutscher Nation ("הרייך הקדוש והאומה הגרמנית").
(כינוי זה החל בזמנים מאוחרים יותר, אף שלפעמים כללו בו תקופות מוקדמות מלפני שגרמניה כמדינת לאום הייתה קיימת), אך ממלכה זאת זוהתה מאוחר יותר כ"רייך הראשון".
לאימפריה הגרמנית שהוקמה ב-1871 ניתן את השם Deutsches Reich ("דויטשֶס רייך").
גרמנים משתמשים במונח "קייזרייך" (Kaiserreich) משמע "הרייך הקיסרי" בהתייחסם לתקופה זו, מונח הנמצא בשימוש גם על ידי היסטוריונים שאינם דוברי גרמנית.
כינוי זה מתבסס על התפיסה המתייחסת לאימפריה הרומית הקדושה בתור הרייך הראשון.
אף כי בהיסטוריוגרפיה ובשיח הציבורי מקובל להפריד בין שלושת המשטרים הגרמניים בשנים אלה – הקיסרות הגרמנית, רפובליקת ויימאר וגרמניה הנאצית – נשמר קיום מדיני רציף תחת שם זהה, על אף שסדרי השלטון וגבולות המדינה השתנו שוב ושוב.
השם Deutsches Reich ("דויטשֶס רייך") נותר שמה הרשמי של המדינה הן בתקופת האימפריה הגרמנית והן בתקופה שלאחריה, עד לכיבושה של גרמניה הנאצית ב-1945 בסיום מלחמת העולם השנייה.
השם "הרייך הגרמני" התקיים מייסודו ועד לכניסתו לתוקף של צו קנצלריית הרייך 7669 (RK 7669 E) ב-26 ביוני 1943, ששינה את השם רשמית ל"רייך הגרמני רַבָּתִי" (Großdeutsches Reich), מונח אשר חדר לשיח הציבורי כבר קודם לכן.
רפובליקת ויימאר וגרמניה הנאצית השתמשו בשם "הרייך הגרמני" בעוד ששתיהן היו לפחות דה יורה בעלות מבנה שלטוני רפובליקאי.
הישות המדינית בשם "הרייך הגרמני" (הכוללת בתוכה את התקופות הקרויות הרייך השני והרייך השלישי) התקיימה מאיחוד גרמניה ועד להשלטת משטר הכיבוש של בעלות הברית בסוף מלחמת העולם השנייה.
אף על פי ששני האירועים ההיסטוריים התרחשו בהדרגה ולאו דווקא בנקודת זמן מוגדרת, קבע ההיסטוריון וולפגנג פאול כי הרייך התקיים מסביבות השעה 12:00 בצהרי 18 בינואר 1871, עת הכריז ביסמרק על האיחוד ווילהלם הראשון הוכתר כקיסר, ועד ל-09:45 בבוקר 23 במאי 1945, כשהורה הגנרל האמריקני לוואל ו.
ברוקס על פיזורה של ממשלת פלנסבורג, שעדיין שלטה להלכה במובלעת עצמאית קטנה בת 14 קמ"ר.
הרילוס מקרתגו , היה פילוסוף יווני מהמאה ה-3 לפנה"ס.
על אף שאין ביוגרפיה של הרילוס, ידוע כי היה בן תקופתו של כריסיפוס מסולי ולמד אצל זנון מקיטיון בשנים 263-262 לפנה"ס.
משוער שנולד בין 285 לבין 280 לפנה"ס.
מקור הידוע אודותיו הוא בדיוגנס לארטיוס שכתב כי הרילוס נולד בקרתגו, אולם יש סברה שנולד בכלקדון שהייתה עיר נמל יוונית באסיה הקטנה.
כנראה שמשפחתו עברה להתגורר באתונה ושם הפך לתלמידו של זנון מקיטיון, מייסד האסכולה הסטואית.
דיוגנס לארטיוס מספר כי להרילוס היו מספר מאהבים וכי זנון מקיטיון שכנע אותו לגלח את שיער ראשו, וכך הצליח להיפטר מהם.
כתלמידו של זנון מקיטיון הרילוס אימץ לעצמו מספר עקרונות חשובים של האסכולה הסטואית ובהם חלוקת שדה החקירה הפילוסופית ללוגיקה (תורת ההיגיון), לפיזיקה (מדעי הטבע) ולאתיקה (תורת המוסר), וכנראה גם את התורה הסטואית בדבר היקום ואלוהים.
אולם, מאוחר יותר הושפע מאלה שדחו את תורתו של מורהו ונמנה עם מתנגדי האסכולה הסטואית, ובהם אריסטו מכיוס ובפרק זמן מסוים גם כריסיפוס.
הרילוס כתב שנים עשר ספרים ומספר לא ידוע של דיאלוגים, אך מכולם לא שרד דבר.
ואולם אנו יודעים כי הרילוס גרס כי שני דברים מנחים את האדם: הידע, שהוא הטוב העליון ויצר הקיום המהווה טוב מדרגה משנית.
אם כי יצר הקיום משותף לכל היצורים, רק בני אדם נבונים יכולים להגיע אל הטוב העליון שהוא הידע.
לכן, מוטל על האדם להציב לעצמו את המטרה לנהל את חייו בהתאם לידע, ולהישמר מן הבערות המוליכה אותו שולל.
הרילוס זכה לביקורת מצד קלאנתס וכריסיפוס ששימשו כראשי האסכולה הסטואית בזה אחר זה.
בתחילת המסה "סנגוריה על רמון סבונד" (ספר 2, פרק 12) מישל דה מונטן כתב: "האמת ניתנה להיאמר כי הידע הוא דבר גדול ומועיל עד מאוד, ואלה הבזים לו מעידים על טיפשותם.
אולם, אינני מייחס לו חשיבות כה רבה כמו האחרים ובהם הפילוסוף הרילוס שראה בו את הטוב העליון וחשב כי הוא מאפשר לנו להיות חכמים ומרוצים."
ריכוזיות כלכלית במשק הישראלי היא שם כולל ונתון במחלוקת למבנה השוק הישראלי שבו, על פי הטענה, נתח ניכר מהפעילות הכלכלית נשלט על ידי מספר קטן של קבוצות עסקיות, לרוב חברות החזקות הנשלטות בידי יחידים או משפחות.
לדעת המצדדים במונח, מצב זה פוגע בתחרותיות וביעילות הכלכלית.
כאשר מידת הריכוזיות עולה, לעסקים קטנים אין סיכוי ממשי להצליח ולצמוח כשהם מתחרים בתאגידים הגדולים השולטים בחלק ניכר מהכלכלה, וזו אינה תחרות הוגנת.
לדעת אותם המצדדים הריכוזיות מערערת את הכלכלה, פוגעת ביציבות המשק ואף מכתימה את תדמית הדמוקרטיה הישראלית.
היבט משמעותי של ריכוזיות המשק הישראלי היא פעילות כלכלית באמצעות פירמידת שליטה הנתונות בידי מספר מצומצם של אנשי עסקים (רובם ישראלים).
מאפיין זה נקבע על ידי בנק ישראל ועל ידי מספר ועדות בכנסת ונחקקו מספר חוקים להתמודד עם בעיה זו.
מנגד קיימת דעת מיעוט שטוענת שאין בעיית ריכוזיות במשק הישראלי, שהמספר הקטן של חברות מתאים לגודל המשק, ושאין לריכוזיות השפעה קריטית על ענפי המשק.
הקביעה לפיה השוק הישראלי סובל מבעיה של ריכוזיות הפוגעת בתחרותיות וביעילות הכלכלית נקבעה בין היתר על ידי:
דו"ח הבנק העולמי, שפורסם בשנת 2009, מצא כי 12.0% משווי השוק הישראלי מוחזק בידי פירמידות שליטה (מקום 17 מבין 45 המדינות שנבדקו) ו-23.3% משווי השוק הישראלי מוחזקים בידי חברות החזקה (מקום 20 מבין 45 המדינות שנבדקו).
בשנת 2009 פרסם בנק ישראל דו"ח שקבע כי מדינת ישראל היא מבין המדינות הריכוזיות בעולם המערבי.
הבנק חזר על קביעה זו בדו"ח נוסף שפורסם בשנת 2010. במסגרת הדו"ח, הזהיר הבנק כי חברות האחזקה הגדולות מייצרות סיכון ליציבות המשק הישראלי בעת משבר, וכי מומלץ להגביל את פעילותן, בין היתר על ידי הטלת איסור על חברות האחזקה להחזיק בחברות פיננסיות.
ביולי 2010 הוגשה הצעת החוק להגברת התחרותיות וצמצום סיכונים בפעילות קבוצות עסקיות בוועדה בכנסת שהכינה את החוק ובדברי ההסבר לחוק הוצגו נתונים רבים המצביעים כי המשק הישראלי מתאפיין בריכוזיות גבוהה.
גם הוועדה להגברת התחרותיות במשק שהוקמה באוקטובר 2010 חזרה על קביעה זו והציעה פתרונות לצימצומה.
במהלך דיוני הוועדה עלו טענות כי הריכוזיות בישראל אינה חריגה, אך הן היו טענות מיעוט.
ראה עוד הפולמוס סביב תופעת הריכוזיות.
חקיקה לקידום התחרות ולצמצום הריכוזיות
הצעת חוק הגברת התחרותיות וצמצום סיכונים בפעילות קבוצות עסקיות, התש"ע-2010
ביולי 2010, הוגשה הצעת החוק להגברת התחרותיות וצמצום סיכונים בפעילות קבוצות עסקיות.
מניתוח של מבנה הבעלות במשק הישראלי, שנעשה כחלק מתהליך ניסוח הצעת החוק, עלו מספר מסקנות:
קיימת רשת הדוקה של קשרי גומלין בין המגזר הבנקאי לקבוצות העסקיות, כך שבעליהן וגם הקבוצות עצמן, תואמים את הגדרת קבוצת הסיכון המהותית ביותר של לקוחות הבנקים-קבוצת הלווים הגדולים.
נמצאה מערכת ענפה של קשרי גומלין בין קבוצתיים, המתבטאת בבעלות משותפת או בישיבה בדירקטוריונים של חברות רבות.
אופי השליטה בקבוצות העסקיות הוא משפחתי.
בממוצע החברות המסונפות לקבוצות העסקיות אינן רווחיות יותר מחברות מסונפות והשוק מעריך אותן פחות.
במסגרת הצעת החוק הוצע כי תאגיד ריאלי (תאגיד שנרשם בישראל והונו העצמי גבוה מ-200 מיליון ש"ח) לא יחזיק יותר מ-4.1% מאמצעי שליטה במוסד פיננסי ישראלי (דוגמת בנק, קרן פנסיה וקופת גמל) ולהפך.
באוקטובר 2010, הקימה ממשלת ישראל את הוועדה להגברת התחרותיות במשק (שכונתה גם ועדת הריכוזיות) כדי לבדוק את הנושא לעומק ולגבש פתרונות כיצד להתמודד עם בעיית הריכוזיות במשק.
הוועדה הגישה את המלצותיה הסופיות בפברואר 2012 ובעקבות המלצתה חוקק בשנת 2013 חוק לקידום התחרות ולצמצום הריכוזיות.
ב-22 בפברואר 2012 פרסמה הוועדה את המלצותיה הסופיות, שאמורות להיקבע בחוק, עיקרי ההמלצות:
החוק לקידום התחרות ולצמצום הריכוזיות, התשע"ד-2013
בעקבות המלצות הוועדה להגברת התחרותיות במשק נחקק החוק לקידום התחרות ולצמצום הריכוזיות, התשע"ד-2013, המוכר בשם חוק הריכוזיות, החוק עבר בקריאה ראשונה ביוני 2012 ובקריאה שנייה ושלישית ב-9 בדצמבר 2013, אחרי שעבר הכנה ממושכת של חודשים בוועדת הכספים של הכנסת בראשות ח"כ ניסן סלומיאנסקי.
הגבלת השליטה בחברות במבנה פירמידלי: הגבלת פירמידות שליטה רק לשתי שכבות ומניעת מצב שבו יש חברה-בת של חברה-בת (3 שכבות), דבר המאפשר לבעל השליטה בשכבה העליונה להשתמש בחברות הבת של חברת הבת לטובתו האישית ובניגוד לאינטרסים הציבוריים.
הפרדה בין תאגידים ריאליים משמעותיים ובין גופים פיננסיים משמעותיים: הפרדה בין גוף פיננסי משמעותי (כגון בנק או קרן השקעות) לגוף ריאלי משמעותי (חברה מסחרית כגון חברת בנייה, רשת חנויות וכו'): המטרה למנוע ניגוד עניינים כגון מתן הלוואות בתנאים נוחים במיוחד ומחיקת חובות של חברה שבעליה הוא גם בעל הבנק.
בהתאם לחוק הוקמה ועדה לצמצום הריכוזיות, שהיושב ראש שלה הוא הממונה על ההגבלים העסקיים, וחבריה הם המנהל הכללי של משרד האוצר או ראש אגף כלכלה במשרד האוצר, וראש המועצה הלאומית לכלכלה או אחד מסגניו.
בעלי השליטה המרכזיים במשק הישראלי
חברת החזקותמזוןשטראוס גרופ (64.6%)שטראוס ישראל
שטראוס קפה, פפסיקו-שטראוס, שטראוס מים
קבוצת XTבנק מזרחי טפחות (20%)כימיקלים לישראל
חברת החזקותנדל"ןמלונאותעופר השקעותמליסרוןחברת חוף אלמוג
ורטהיים (אחזקות)בנק מזרחי טפחות (20%)החברה המרכזית לייצור משקאות קלים
מבשלות בירה ישראלקשת 12 (51%)
חברת החזקותתעשייהמסחראנרגיהתקשורתכלל תעשיותנשר מפעלי מלט ישראלייםיפאורה-תבורי
קבוצת גולף א.ק.משאב אנרגיהרשת 13
חברת החזקותתעשייהמוצרי צריכה וקמעונאותנדלןאנרגיהאלקואלקטרהאלקטרה מוצרי צריכהאלקטרה נדל"ןאלקטרה פאוור
השקעות דיסקונטאפי נכסיםביג מרכזי קניות
נכון לשנת 2009 12.01% משווי השוק הישראלי הוחזק בידי פירמידות שליטה.
על-פי ניתוח שערך מרכז המחקר והמידע של הכנסת מיוני 2010, בישראל יש רמת ריכוזיות גבוהה יחסית הן בענפים בודדים והן במשק כולו.
כמו כן, חלק גדול מהפעילות של קבוצות העסקים הוא באותם הענפים שבהם הריכוזיות גבוהה.
אחד הגורמים לגידול בריכוזיות ההון בישראל היה תהליכי ההפרטה בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20, במהלכם נכסים וחברות ציבוריות (חברות ממשלתיות, הסתדרותיות וקואופרטיבים) נמכרו לאנשי עסקים שהפכו לבעלי השליטה עליהם.
בענף הבנקאות בישראל קבוצה של חמישה בנקים מובילים מרכזת כ־93% מהפעילות ושני הבנקים הגדולים, הדואופול של לאומי ופועלים, מרכזים את פעילותם של כ-50% משוק משקי הבית.
רמת התחרותיות בחלק ממגזרי הפעילות בענף היא נמוכה.
דו"ח של בנק ישראל קבע, בשנת 2005, שריכוזיות המערכת גבוהה ביותר, והתעצמה בתחילת שנות ה-2000. בדווח נכתב כי: "למעשה המערכת הבנקאית בארץ נשלטת בידי שני הבנקים הגדולים בישראל.
גם בהשוואה בינלאומית נמצא כי הריכוזיות בישראל היא מן הגבוהות בעולם".
בשנת 2009 דרשה הממונה על ההגבלים העסקיים, רונית קן, תשלום קנס בסך 290 מיליון שקל כתנאי לסגירת תיק החקירה בפרשת קרטל עמלות הבנקים, עקב חשד לתיאום ייקור העמלות בין הבנקים.
הפרשה הסתיימה לבסוף בפשרה שבה חויבו הבנקים בתשלום קנס של 70 מיליון ש"ח בלבד או בפיצוי ללקוחות באותו הסכום, והרשות תבטל את הקביעה מ–2009, שלפיה הבנקים קיימו ביניהם הסדרים כובלים כשהעבירו ביניהם מידע על עמלות.
דו"ח ועדת טרכטנברג קבע בשנת 2011 כי "קיימות אינדיקציות לכך שהבנקים גובים ממשקי הבית מחיר הגבוה ממחיר התחרות"
והוועדה העריכה כי עלות חוסר היעילות התפעולית במערכת הבנקאית היא כשני מיליארד שקל בשנה.
בעקבות המלצות ועדת טרכטנברג, הוקמה בדצמבר 2011, ועדת לבחינת התחרותיות במערכת הבנקאית.
בשנת 2015, שם שר האוצר משה כחלון את נושא הריכוזיות בשוק הפיננסים בישראל במרכז סדר יומו.
באותה עת, הנתונים אודות מבנה השוק הראו שחמש קבוצות בנקאיות גדולות מחזיקות בכ־94% מנכסי הבנקאות המסחרית, ו־97% מענף הביטוח מרוכזים בחמש חברות בלבד.
מדד הרפינדל-הירשמן (HHI) מצא כי הריכוזיות במערכת הבנקאות הישראלית גבוהה במידה ניכרת מהממוצע באיחוד האירופי, ומדד CR3 מראה כי מידת הריכוזיות בענף הביטוח בישראל גבוהה גם היא בהשוואה בינלאומית.
ביוני 2015 הקים כחלון את "הוועדה להגברת התחרותיות בשירותים בנקאיים ופיננסיים נפוצים" – ועדת שטרום, לשם בחינת דרכים להגברת התחרותיות בשירותים הבנקאיים בישראל.
בין היתר המליצה על הפרדת הבעלות של חברות כרטיסי האשראי מן הבנקים, ושמוסדות פיננסיים חוץ-בנקאים יוכלו גם לתת אשראי ללקוחות, לדוגמה לכיסוי משיכת יתר, ולהתחרות בבנקים.
בענף יבוא הרכב בישראל פועלת קבוצה קטנה של "יבואנים רשמיים" שבעזרת תקנות שונות של משרד התחבורה (שקובעות שלכל מותג רכב בינלאומי יהיה רק יבואן רשמי אחד) מונעים את פתיחת שוק יבוא הרכב לתחרות של יבואנים נוספים.
כמו כן, בישראל נאסר במשך שנים רבות יבוא אישי של כלי רכב חדשים או משומשים.
בספטמבר 2013, רשות ההגבלים העסקיים פרסמה חוות דעת ולפיה בניגוד לקביעות בדו"ח זליכה על הריכוזיות במשק הישראלי, לא קיימת ריכוזיות בשוק יבוא הרכב בישראל.
אולם בשנים שאחר כך, גדלה הריכוזיות לאחר שמספר יבואני רכב נמכרו או מוזגו.
חברת יפנאוטו, יבואנית רכבי סובארו, עברה לבעלות חברת סמל"ת – סוכנות מכוניות לים התיכון.
וזיכיון השיווק של מכוניות אופל בישראל עבר מידיה של קבוצת שלמה לידיה של קבוצת לובינסקי.
במרץ 2017, פרסם הכלכלן הראשי במשרד האוצר יואל נוה סקירה, על פיה מאז 2006 הרווחים (לפני מס) של 12 היבואנים הגדולים בישראל הסתכמו ב־14.1 מיליארד שקל, עלייה ריאלית של 72% בהשוואה לשנים 2003-2006. בנובמבר 2017, הוכרזה קבוצת כלמוביל כגורם ריכוזי, לאור נתח השוק הגבוהה שלה.
באוגוסט 2020, בדיון שנערך בוועדת הכלכלה של הכנסת בנושא התחרות בשוק הרכב, תקפו חברי הוועדה את אוזלת היד של משרד התחבורה בטיפול בריכוזיות בענף.
יו"ר הוועדה, חבר הכנסת יעקב מרגי, אמר בדיון: "יש ריכוזיות בענף ויש לפרקה", "יש כמה קרטלים בשוק הרכב שמשתפים פעולה, וכולם מפחדים מהם".
מאיר חברה למכוניות ומשאיות בע"מ יעקב שחר וולוו, הונדה, לינק אנד קו, פולסטאר.
דוד לובינסקי בע"מ משפחת מנור פז'ו, סיטרואן, אופל, MG Motor קרסו מוטורס בע"מ משפחת קרסו רנו, ניסאן דאצ'יה אינפיניטי, אקספנג, צ'רי, EVeasy.
קבוצת כלמוביל משפחת חרל"פ מרצדס, יונדאי, מיצובישי, Ora מכשירי תנועה ומכוניות בע"מ צבי נטע סוזוקי, מאן סוכנות מכוניות לים התיכון בע"מ (סמל"ת) מיכאל פאולו לוי פיאט, סובארו, jeep, אלפא רומיאו, אבארט, dodge, קרייזלר, IVECO, לנצ'יה, ram dodge, Wey, hongqi טלקאר חברה בע"מ רמי אונגר קיה, סאנגיונג, Seres
ענף התחבורה מימי קום המדינה היה ריכוזי סביב חברות אגד ודן, בירושלים אגד עד היו עם נתח גדול במיוחד.
מקרה השחיתות עם אלון חסן הבליט את עניין הריכוזיות והכח הגדול שהיה לוועד העובדים של הנמלים.
בישראל שוק המזון מאופיין בריכוזיות רבה ונשלט ברובו המוחץ על ידי מספר חברות מועטות: תנובה, שטראוס, אסם, יוניליוור, החברה למשקאות קלים ועוד כ-18 ספקי מזון ומוצרי צריכה שנחשבים על פי המדינה כספקים גדולים כגון דיפלומט ושסטוביץ.
בחלק מהמקרים מחזיק יצרן אחד בלבד ב-70%-90% מקטגוריות מוצרי מזון מסוימים.
בשנים 2015 – 2020 נתח השוק הממוצע של עשרת הספקים הגדולים בענף המזון ובתחום מוצרי הצריכה היה כ-54% מכלל השוק.
הספק בעל נתח השוק הגדול ביותר מחזיק בכ-12% מכלל שוק המזון.
המחירים הגבוהים ביותר בתחום המזון בישראל הם אלה שנמצאים בפיקוח ממשלתי, לדוגמה, רמת המחירים של החלב והביצים גבוהה ב-68% מהממוצע במדינות ה-OECD וב-73% ממדינות האיחוד האירופי.
על פי מחקרים של מרכז המחקר והמידע וסטורנקסט, בשנת 2011 שלטו חמשת הספקים הגדולים ביותר (תנובה, שטראוס, אסם, החברה המרכזית למשקאות קלים ויוניליבר) בכ-42.6% מכלל שוק המזון.
ב-2014 שלטו אותם חמשת ספקים בכ-48.7% מכלל השוק המזון וב-2020 שלטו חמשת הספקים בכ-38.5% מכלל שוק המזון.
ענף המשקאות גם הוא מאופיין בריכוזיות גבוהה בנתחי השוק של שלוש חברות משקאות: החברה המרכזית, טמפו ויפאורה-תבורי.
החברה המרכזית שאחראית על ייבוא, שיווק ואף ייצור של משקאות רבים היא החברה למשקאות קלים.
החברה למשקאות קלים גם כן מוגדרת כאחת מ-18 הספקים הגדולים.
על פי מרכז המחקר והמידע, ספק גדול הוא ספק בעל מחזור מכירות לקמעונאים, או באמצעות קמעונאים, העולה על כ-300 מיליון ש"ח, או אם הוא מוגדר כבעל מונופולין לגבי מצרך מסוים שבשלו הוכרז מונופולין.
טמפו (16%), החברה המרכזית (43%) ויפאורה-תבורי (38%) מחזיקות שלושתן ביחד 95% משוק המשקאות הקלים.
שתי החברות, טמפו והחברה המרכזית, מחזיקות ביחד בנתח שוק של 77% (45% טמפו, 32% החברה המרכזית).
טמפו מחזיקה בנתח שוק של 25%, עם חברות-הבת ברקן וסגל.
שוק החלב בישראל מאופיין במחירים מהגבוהים בעולם ומנוהל על ידי גוף ממשלתי – מועצת החלב – שקובעת מכסות יצור ומחירים כך שלמעשה אין שוק חופשי בתחום זה בישראל.
כמו כן, נאסר על יבוא של מוצרי חלב לישראל.
בענף החלב שולטות ברובו המוחץ שתי חברות גדולות: תנובה ושטראוס.
בתחום החלב הטרי לשתייה שולטת תנובה בכ-71% מכלל השוק ושטראוס בכ-13%.
בתחום החלב בטעמים שולטת תנובה בכ-32% מהשוק ושטראוס בכ-65%.
בתחום הגבינות שולטת תנובה בכ-62% מהשוק ושטראוס בכ-24%.
בתחום מעדני החלב שולטת תנובה בכ-24% מהשוק ושטראוס בכ-66% ובתחום היוגורטים שולטת תנובה בכ-37% ושטראוס בכ-43%.
רמת הריכוזיות הגבוהה עשויה להסביר חלק מהסיבות לעליית מחירי מוצרי החלב.
יש מספר מאוד מצומצם של מוצרים אשר נתח השוק של שלוש החברות הגדולות בקטגוריה הוא 100%, ולמרות זאת, כל המוצרים הללו הם מוצרי חלב: לבן ואשל, שמנת חמוצה, גבינת קוטג', חלב טרי, חלב עמיד וגבינה לבנה.
כל שוקי המוצרים הללו נשלטים על ידי שלוש חברות גדולות בלבד.
"דבאח" ו-"תנובה" הם שני קמעונאים גדולים – קמעונאים שמחזור המכירה שלהם הוא מעל 250 מיליון ש"ח, ויש להם שליטה על אחוזים גבוהים מענף הבשר.
משפחת דבאח שולטת ביותר מ-60% משוק הבשר הטרי בישראל, לצד תנובה שמחזיקה באמצעות החברה הבת "אדום אדום" בכ-30% משוק זה.
כלכלנים סבורים כי הריכוזיות בשוק הבשר מאפשרת לשתי השחקניות העיקריות בשוק לגבות מחירים גבוהים משמעותית על תוצרת הבשר הטרי.
עם זאת, יש לזכור כי הבשר הטרי מהווה כ-35% בלבד מן הבשר הנצרך בישראל, ואילו 65% הנותרים הם בשר קפוא המיובא ברובו מדרום אמריקה, כך שההשפעה על המחיר של בשר כשלעצמו עבור הצרכן אינה מובהקת.
ענף הדבש הוא ריכוזי ונשלט בידי המותג "מכוורת יד מרדכי" של קבוצת שטראוס, המחזיקה בנתח שוק של יותר מ-50%.
המשווקות הבאות אחריה: מכוורות עמק חפר ועין חרוד, מחזיקות יחד כ-30% ממקטע השיווק.
בקרב קמעונאי המזון בשוק הישראלי ישנה ריכוזיות רבה ומספר מצומצם של קמעונאים.
רשות התחרות קבעה שבישראל קיימים 24 קמעונאים גדולים.
קמעונאי גדול הוא קמעונאי (סופרמרקט/רשת צריכה) המחזיק בשלוש חנויות לפחות שמחזור המכירות הכולל שלהן בשנת הכספים הקודמת הוא מעל 250 מיליון ש"ח.
מתוך 24 הקמעונאים שרשות התחרות הגדירה, חמישה מהם שולטים על נתח שוק גבוה מאוד – כ-67 אחוזים מכלל נתח השוק (ביניהם שופרסל השולטת על נתח שוק של כ-30 אחוזים).
הדבר מאפשר להם להעלות מחירים ולגרוף רווחים רבים על חשבון הציבור, ובגלל שצברו שליטה כה גדולה (סניפים רבים ברחבי הארץ) הציבור פיתח בהם תלות מסוימת, והדבר יוצר ריכוזיות רבה, ובנוסף, שליטת הקמעונאים על טווחי המחירים גורם לעלייה ביוקר המחיה ופגיעה באזרחים.
על פי מרכז המחקר והמידע, הקמעונאים הגדולים ביותר הם: שופרסל, חברת פז, רמי לוי שיווק השקמה, יינות ביתן ועוד 20 קמעונאים הנחשבים על ידי המדינה כקמעונאים גדולים.
בשנים 2016 עד 2020 סך הסניפים של חמשת הקמעונאיות גדל בכ-%9.13, של רשת שופרסל גדל בכ-%7.10,של רשת רמי לוי גדל בכ-%3.23 ושל רשת יוחננוף גדל בכ – %7.86.שטח המכירות הכולל של חמשת הקמעונאיות גדל בכ-%7.13, של רשת שופרסל גדל בכ-%6.6, של רשת רמי לוי בכ-%7.18 ושל רשת יוחננוף גדל בכ-%5.113.
דוח מבקר המדינה בתחום המזון
על פי מבקר המדינה ההתמודדות עם יוקר המחיה בענף המזון מחייב את ממשלת ישראל לפעול למיגור התופעה של מונופולין וקבוצות ריכוז, לקידום התחרות במשק ולהפחתת החסמים על ייבוא מוצרים.
בנושא זה בדק משרד מבקר המדינה בשנים 2019–2020 את הפעולות שנקטו משרדי ממשלה וגופים נוספים למיגור הריכוזיות בענף המזון, לטיפול בחסמי היבוא, לקידום דגל התחרות ולמנוע מהמונופולים להשתלט על השוק.
הביקורת נערכה ברשויות ומשרדים שונים.
הממצאים שעלו הראו שהממשלה קידמה את התחרות ענפים שונים על ידי מימון ותמיכה כלכלית.
עדכנית לשנת 2021, הממשלה הביאה לתחרות גדולה יותר בשווקים, וכך ממוצע המחירים לצרכן בתחום המזון ירד.
הממשלה מינתה ועדות ממשלתיות שעסקו בנושא זה.
תוצאות הבדיקה העלו שהביקורת על הקצאת מכסות יבוא ליבואנים הייתה לא מספקת וגרמה לריכוזיות גבוהה של ספקי מזון בקטגוריות מסוימות.
בישראל קיימים מספר ענפים עתירי השקעה בהון ראשוני להקמתם, אשר מושפעים מקוטנו היחסי של שוק הצרכנים הפוטנציאלי, ומן העובדה כי המדינה היא כעין "אי" מבודד משכנותיו לעניין אספקת מוצרים ושירותים שונים ו"תחנה ראשונה וסופית" של קווי הולכה ואספקה שלהם.
לאור זאת, בענפים אלה מתקיימים התנאים המאפיינים את קיומו של מונופול טבעי ביצור ואספקה של אותם מוצרים ושירותים.
בישראל רק יצרן אחד של מלט, חברת נשר מפעלי מלט ישראליים.
פקודת המלט מטילה רגולציה חריפה על ענף המלט, וחברת נשר מהווה למעשה מונופול בשוק זה.
נמלי הים העיקריים בישראל, חיפה, אשדוד הם בבעלות ממשלתית ועובדי הנמלים משתכרים משכורות הגבוהות באופן משמעותי מהממוצע במשק.
מומחים, פרשנים ואנשי מקצוע שונים מתייחסים בגישות שונות לחומרתה ולהיקפה של הריכוזיות במשק הישראלי, כאשר חלקם מתייחסים למובנים שונים או היבטים שונים של התופעה.
ספרו של פרופסור אסף חמדני משנת 2009, ריכוזיות השליטה בישראל, חוקר את אפקטיביות התמודדותה של מערכת המשפט בישראל עם תופעת ריכוזיות השליטה בחברות ציבוריות, ומותח ביקורת על מערכת המשפט, אשר על פי חמדני מקלה ראש בדומיננטיות של בעלי השליטה על ענפים שונים במשק.
הכלכלן אהרון פוגל אשר שימש בעבר יו"ר המועצה המייעצת לבנק ישראל, מנכ"ל משרד האוצר והממונה על התקציבים במשרד האוצר, טוען בספרו "התנור והחמאה" כי בישראל לא קיימת בעיית ריכוזיות של בעלות, וכי בעלות צולבת על חברות במגזרים שונים אינה פוגעת בצרכן ואינה בעלת השפעה פוליטית.
לטענתו, הפגיעה בזכויות הקניין, והאיסור בעלות משותפת של עסקים ריאלים ופיננסים היא מיותרת ואינה תורמת לרווחת הצרכנים.