tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התסריט שנכתב על ידי מיכל קופר-קרן עוסק ברצונה של בת טיפש עשרה, למרוד בהוריה הליברלים ללא הצלחה עד אשר היא מוצאת את הדבר הקיצוני ביותר שמזעזע אותם - להתאהב בבחור ערבי.
הסרט מציג באופן קומי את היחס השברירי בין יהודים לערבים במדינת ישראל.
הסרט שודר ב-HOT3. הוא זכה בפרס הראשון בפסטיבל הטלוויזיה בבאנף, קנדה.
יולי סבורה שכל נערה בגילה חייבת להתמרד נגד הוריה.
היא עושה פירסינג בלשון, מצטרפת לרוכב אופנוע במהירות עצומה ונעצרת על ידי המשטרה אבל כל זה לא עושה כל רושם על הוריה ה"ליברלים".
את משק הבית מנהלת העוזרת חילווה (סאמיה קזמוז) שגרה בכפר פארדיס הסמוך.
היא מודיעה לאורה כי תיעדר שבועיים לרגל הכנות לחתונת בתם אמאל (סונה זואבי).
אמיר (הישאם סלימאן) הוא בנה של חילווה והוא מגיע ללות את אמו.
יולי מתבוננת בו ומיד ניצת רעיון מרדני במוחה - היא תצא עם אמיר אפילו בהתנגדותם של הוריה ובעיקר זו של יניב.
אמיר הוא סטודנט לביולוגיה באוניברסיטה ויולי מבקשת ממנו עזרה בעבודת גמר.
הוא לוקח אותה לכוורת שם הוא עורך ניסיונות בדבורים והקשר ביניהם מתהדק.
יניב מגייס את מיקה (אפרת אביב) לעקוב אחריהם.
הוא רואה שחברו של אמיר, אוסמה (ג'מיל ח'ורי) מעביר משהוא ממכוניתו לזו של אמיר ובטוח שעלה על מחבל.
כולם באים לחתונה ומתקבלים בברכה על ידי עאדל (אדיב ג'השאן) ולפתע נשמעים פיצוצים ונראים זיקוקין די נור שהכין אמיר כהפתעה וזה היה המטען שהעביר לו אוסמה.
הרומן עם אמיר נפסק לאחר שהוא טס להשתלמות בקוסטה ריקה.
יולי מחפשת אפשרות נוספת למרד - יחסים עם העוזר החדש השחור והצעיר של המשפחה, דומיניק.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותאפרת בוימוולדיולי גרוסהישאם סלימאןאמירנולי עומראורה גרוסאמא של יולישמואל וילוז'נידייוויד גרוסאבא של יוליאורי אומנותייניב גרוסאח של יוליאפרת אביבמיקהחברה של יניבלופו ברקוביץסבא אליהואבא של אורהסאמיה קזמוזחילווהאמא של אמיראדיב ג'השאןעאדלאבא של אמירסונה זועביאמאלאחותו של אמיראיציק טובירב פקד סימן טובקצין משטרהג'מיל ח'וריאוסמהחבר של אמיר
שתולה היא סדרת דוקו-דרמה בת חמישה פרקים של העיתונאי צביקה יחזקאלי, בשבתו כראש הדסק לענייני ערבים ברשת 13, ובשיתוף ארגון עד כאן, שחושפת תיעוד על המתרחש מאחורי הקלעים של הארגון תנועת הסולידריות הבין-לאומית ושל תנועת ה-BDS הפועלים ברשות הפלסטינית, ומציגה כיצד נערכת המלחמה התודעתית שלהם נגד ישראל.
הסדרה מציגה את ק', בת ה-32, בחורה שוודית שהגיעה לישראל ללמוד ארכיטקטורה, ובמהלך שהותה בישראל פוגשת את גלעד אך, מנכ"ל ארגון 'עד כאן', שמספר לה על הסכסוך הישראלי-פלסטיני, ומגייס אותה לפעול כסוכנת מודיעין בארגונים המוצגים לפעמים כ-ארגוני זכויות האדם ברשות הפלסטינית.
הבחורה השוודית מתערה בארגונים הפלסטיניים ולאחר שנה מגיעה לאנשי ארגון הטרור חמאס.
הבכירים בארגון חושפים בפניה את מנגנון גיוס הכסף, ואת הקשר בין ארגון האחים המוסלמים ומפקדת החמאס באירופה לארגונים BDS ו-ISM.
בסדרה, הצילומים הנסתרים חושפים כוונות של אנשים בארגונים להציג רק את הצד הפלסטיני בסכסוך, או הצהרות שהם לא יפסיקו עד שהכיבוש יעלם, והבהרה שהכיבוש משתרע בין הים לירדן ולא רק מחוץ לגבולות 67'.
בסדרה הושמעו ציטוטים שהוקלטו בחשאי, כגון של פעילה ב-ISM שאומרת לק': "הלוואי ויכולתי להרוג את כולם.
אני יודעת ש-ISM הוא לא אלים, אבל אני לא...
הלוואי שהייתה פצצה שפשוט הייתה הורגת את כולם.
לשאלת ק' אם גם את הילדים, השיבה: "גם הילדים יכולים למות".
במקרה אחר הקליטה פעילה אומרת: "אם נכתוב שכל הפלסטינים עלו למעלה כדי ליידות אבנים והחיילים הגיבו במתינות במחסום, זה יעזור לישראל ולא לפלסטין" וכדומה.
ק' הופעלה על ידי ארגון "עד כאן" בחמש השנים שקדמו להפקת הסדרה.
נאמר בסדרה שהסוכנת העבירה 3,000 שעות מצולמות, אך התחקיר התקשה לעיתים להתבסס עליהן והשתמש בסצנות שמביימות את הנראה בצילומים המקוריים ובחומר ארכיוני.
בעקבות פרסום הסדרה, אנשי "עד כאן" יזמו כינוס בכנסת בנושא "ארגוני 'זכויות אדם' המופעלים על ידי החמאס", ובו הוצגו ממצאי המחקר שערכו 'תמנון ירוק-אדום', שלטענתם חושף ארגונים אנטי ישראלים שמכנים עצמם ארגוני זכויות אדם, אך בפועל נמצאים בקשרים עם חמאס וגורמים נזק גדול לישראל בזירה הבינלאומית.
הדברים הוצגו בפני חברי הכנסת בצלאל סמוטריץ' שמחה רוטמן, אורית סטרוק, אופיר סופר, מיכל וולדיגר, עמיחי שיקלי, אלמוג כהן ולימור סון הר-מלך, שגם נשאו דברים בכנס.
ב-27 ביוני 2023 נעצר בהולנד אמין אבו ראשד, אחד מראשי החמאס באירופה, לאחר שנים של פעילות נסתרת במקום.
המעצר מגיע בעקבות סדרת 'השתולה'.
על פי הדיווחים, כחלק מהמעצר נעצרה גם בתו של אבו ראשד שניהלה בפועל את הקרן ובנוסף הוחרמו 750,000 יורו במזומן, ונפתחה חקירה מעמיקה בחשד שהכספים היו מיועדים לחמאס.
הועלו ספקות לגבי אמינות הסדרה.
העיתונאי ישראל פריי העלה את העובדה שהסוכנת השוודית נכנסה שוב ושוב לישראל לאחר שהשתתפה בפעולות שהיו אמורות למנוע את כניסתה לארץ, וטען שזה רומז כביכול לאי אמינות או לחלופין שיתוף פעולה דרך הממסד.
הסדרה קיבלה שבחים על המחקר המעמיק והחשיפה המוצלחת.
כמו כן, נאמר שהסדרה עוררה את ההבנה בצורך ובחשיבות ההסברה בזירה הבינלאומית.
הסדרה קיבלה שבחים על עריכתה כסדרת מתח.
"שתחיה בזמנים מעניינים" (במקור האנגלי: "May you live in interesting times") הוא ביטוי שמקורו בשפה האנגלית, אם כי נטען לגביו, ככל הנראה בטעות, שמקורו בקללה סינית.
בעוד שלכאורה ניתן לפרש את המשפט כברכה, הרי שכוונתו בפועל היא אירונית, על בסיס התפישה לפיה החיים טובים יותר בזמנים רגועים של שלום ושלווה, להבדיל מזמנים מעניינים שמלווים לרוב בצרות, בעיות מסוגים שונים וחוסר ודאות.
הביטוי השתרש גם בשפה העברית, ומשמש לעיתים קרובות בהתבטאויות של אישי תקשורת, אישי ציבור ואחרים בתקופות סוערות ומתוחות, בעיקר בפוליטיקה ובכלכלה הישראליות, אך גם בהתייחס למתח ברמה האישית.
אף על פי שההתייחסות הנפוצה למשפט היא כאל "קללה סינית עתיקה", הרי שהמקור להתייחסות זו הוא מפוקפק, ומעולם לא הוצג מקור סיני לאמרה.
מקורו של המשפט הוא ככל הנראה בנאומיו של ג'וזף צ'מברלין, כפי שהועברו ושוכתבו על ידי בנו, אוסטן צ'מברלין.
אף על פי שהביטוי מוכר כ"קללה סינית עתיקה", הרי שאין ביטוי מקביל מוכר בשפה הסינית.
הביטוי הסיני הקרוב ביותר הוא 寧為太平犬，不做亂世人 ("עדיף להיות כלב בימי שלווה מאדם בימים של כאוס"), שמופיע בכרך השלישי באוסף הסיפורים הקצרים "סיפורים שיעירו את העולם" של פנג מנג-לונג.
ניתן להתחקות אחר מקורותיו של הביטוי עד לשנת 1936. יו נצ'בול-האג'יסן ששימש כשגריר הבריטי לסין מתאר בזכרונותיו, שפורסמו בשנת 1949, שלפני שעזב את אנגליה לסין ב-1936, סיפר לו חבר על הקללה הסינית "שתחיה בזמנים מעניינים".
ב-1943 התייחס מאמר אקדמי שפורסם בירחון Child Study: A Journal of Parent Education אל הביטוי כאל קללה סינית.
חבר בית הנבחרים האמריקאי, פרדריק רנה קודרט ג'וניור, ציין גם הוא כי שמע את הביטוי:
הפילולוג גרסון או'טול פרסם מחקר ובו הוא מעריך שהביטוי נטבע במקור על ידי ג'וזף צ'מברלין, אביו של אוסטן צ'מברלין בין סוף המאה ה-19 לתחילת המאה ה-20. או'טול מציין במיוחד משפט מנאום שנשא צ'מברלין ב-1898:
במשך הזמן החלה משפחתו של צ'מברלין האב להאמין שאבי המשפחה ציטט משפט סיני, ולא טבע את המשפט בעצמו.
שתי אהבות הוא סרט דרמה רומנטית משנת 2008 בבימויו של ג'יימס גריי, עם חואקין פיניקס, גווינת' פלטרו ווינסה שו בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב בהשראת הסיפור "לילות לבנים" של פיודור דוסטויבסקי.
כמו בסרטו הראשון של גריי, "אודסה הקטנה", העלילה מתרחשת במשפחה יהודית בברייטון ביץ'.
גריי היה מועמד לפרס סזאר לפרס דקל הזהב ולפרס אינדפנדנט ספיריט
גווינת' פלטרו הייתה מועמדת לפרס אינדפנדנט ספיריט לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי
לאונרד קרדיטור (חואקין פיניקס) גר עם הוריו ראובן (מוני מושונוב) ורות (איזבלה רוסליני) בברייטון ביץ'.
לרובן יש חנות לניקוי יבש ולאונרד עוזר לו בשליחויות.
לאונרד סובל מהפרעה דו-קוטבית וניסה כמה פעמים להתאבד.
הוא היה מאורס בעבר אך האירוסים התבטלו ברגע שהתגלה שהוא ובת זוגו נשאים למחלת טאי זקס.
גם למייקל כהן (בוב ארי) יש חנות לניקוי יבש והוא מעוניין להתמזג עם ראובן ובאותו זמן לשדך בין לאונרד לבתו סנדרה (וינסה שו).
סנדרה מחבבת את לאונרד ומתפתח ביינהם רומן שמתחזק לאחר שלאונרד נוכח בחגיגת בר מצווה של אחיה דייוויד (ליין בופ) והם מקיימים יחסים אינטימיים.
לאונרד פוגש בשכנתו היפהפייה מישל (גווינת' פלטרו) ומתאהב בה.
מישל יוצאת עם הבוס שלה רונלד (אליאס קוטיז) שמבטיח לה שיתגרש מאשתו ויישא אותה.
כאשר מישל עוברת הפלה טבעית נמצא לצדה לאונרד שתומך בה.
היא מציעה לו לטוס אתה לסן פרנסיסקו ולאונרד קונה טבעת אירוסין.
כאשר סנדרה ומשפחתה נמצאים אצלם הוא חומק ומחכה למישל אך היא מודיעה לו כי רונלד בישר לה שיתגרש מאשתו ויישא אותה.
לאונרד המאוכזב חוזר לדירת הוריו ומגיש את הטבעת לסנדרה.
שם השחקן שם הדמות הערותחואקין פיניקסלאונרד קרדיטורגווינת' פלטרומישל ראושמוני מושונובראובן קרדיטוראיזבלה רוסלינירות קרדיטוראליאס קוטיזרונלד בלאטבוב ארימייקל כהןוינסה שוסנדרה כהןג'ולי באדקרול כהןליין בופדייוויד כהן
"שתי גיטרות" (במקור: "Цыганская венгерка"; "הונגרייה צוענית'") הוא שיר שכתב המשורר הרוסי אפולון אלכסנדרוביץ' גריגורייב באמצע המאה ה-19 ללחן עממי רוסי-צועני ועובד בידי המלחין איוון וסילייב.
השיר התפרסם בביצועו של הזמר הצרפתי, שארל אזנבור בשנות ה-60.
את הגרסה העברית "שתי גיטרות" כתב דודו טופז בשנת 1978, על בסיס גרסתו של אזנבור, עבור הזמר אבי טולדנו שערך את המופע משירי שארל אזנבור, "לה בוהם".
במאה ה-19 ברוסיה כל מסעדה מכובדת התהדרה בלהקה של זמרים ורקדנים צוענים, וכמעט על בסיס יומי הגיע קהל להאזין להופעותיהם.
המפורסמת ביותר מבין אותן להקות הייתה המקהלה של איוון וסילייב.
חברו, הסופר-משורר אפולון גריגורייב, נכח בהופעותיהם לעיתים קרובות מאוד, ומאחר שהתרשם מהשירה ומליווי הגיטרה, כתב על כך שיר.
מבצעי השיר היו ממציאים מילים משלהם לשיר, שהיו לעיתים קרובות גסות רוח.
עקב כך, השיר לא היה נפוץ בברית המועצות, שכן הצנזורה דאגה למוסריותו של האזרח.
המצב השתנה לאחר שהזמר המפורסם, ולדימיר ויסוצקי חיבר מילים משלו למנגינת שיר והפך אותה למפורסמת.
אבי טולדנו – מתוך האלבום "לה בוהם" (1978)
דורון מזר - מתוך אלבום השדרים "שתי גיטרות" (1993)
ניצה טרמין - מתוך האלבום "אהבה צוענית" (2004)
ביצועים וגרסאות כיסוי בשפות זרות
שארל אזנבור, גרסה בצרפתית, Les Deux Guitares" (1960)"
ולדימיר ויסוצקי - "моя цыганская" "הצועני שלי" (1968)
דוד עשת - גרסה ביידיש, מתוך האלבום "שירים אסורים" (1972)
איוואן רברוף - גרסה ברוסית, מתוך האלבום "הלהיטים הגדולים" (1990)
הלמוט לוטי - גרסה באנגלית, מתוך האלבום "מרוסיה באהבה" (2004)
שתי דמויות נשיות עירומות למחצה הוא ציור אקספרסיוניסטי מאת האמן הגרמני אוטו מולר, שצויר בסביבות שנת 1919.
הציור נוצר בטכניקה של צבע דבק על בד גס.
מרקם הבד המחוספס והחדיר משמש חלק בלתי נפרד מהקומפוזיציה; צבעי הציור אינם מכסים לחלוטין את המשטח, מה שיוצר אשליה שהצבע נספג בבד.
הציור חתום בפינה הימנית העליונה בראשי התיבות O.
הוא מציג שתי נשים צעירות ושחורות שיער בעלות שפתיים מלאות ופנים צרים בעלי צורת משולש כמעט מחודד.
הן מביטות ישירות אל הצופה בעיניים שחורות וצרות – האישה הימנית פונה קדימה, ואילו השמאלית מעט מהצד.
קווי המתאר של גופן, המוצג עד מעט מעל הטבור, צוירו במשיכות מכחול שחורות, וכך גם הקווים הפנימיים המדגישים את הפרטים האנטומיים.
גופיהן מוארים בגוון לבן-כחלחל, בעיקר בדמות הימנית, שעורה מעט בהיר מזה של הדמות השמאלית.
הרקע מורכב מגוני צהוב ואפור, כאשר ראשי הדמויות מוקפים במשיכות מכחול צהובות רחבות.
לאחר חזרתו ממלחמת העולם הראשונה שב מולר לעסוק בנושאים שהעסיקו אותו בעבר.
עם זאת, "שתי דמויות נשיות עירומות למחצה" נבדל מיצירותיו האחרות, שבהן נהג להציג דמויות עירום בגוף מלא.
עד שנת 1935 היצירה הייתה בבעלות אספן האמנות הברסלאי ד"ר איסמר ליטמן, שרכש אותה ישירות ממולר.
ליטמן, שהיה מקורב לאמן, צבר אוסף של שני ציורים ו-128 יצירות גרפיות של מולר.
בדצמבר 1934, בעקבות הרדיפות מצד המשטר הנאצי, התאבד ליטמן.
לאחר מותו ניסתה אלמנתו למכור חלק מהאוסף, שכלל כ-6,000 יצירות, במכירה פומבית בבית המכירות בברלין מקס פרל ב-26–27 בפברואר 1935, במטרה לממן את הגירתה עם ילדיה.
הציור היה בין היצירות שנועדו להימכר, אך יומיים לפני המכירה הוא הוחרם על ידי הגסטפו, שסיווג אותו כ"ייצוג בולשביקי-תרבותי בעל אופי פורנוגרפי".
בשנת 1937 הוצג הציור בתערוכה "אמנות מנוונת" במינכן.
בשנת 1939 ניסתה גלריה פישר בלוצרן למכור את היצירה תמורת 850 פרנקים שווייצריים, אך ללא הצלחה.
הציור הוחזר לגרמניה ונרכש עבור 100 או 150 דולר על ידי סוחר האמנות הילדברנד גורליט, שמכר אותו מאוחר יותר לאספן יוזף האובריך.
בשנת 1946 נתרם אוספו של האובריך למוזיאון ולרף-ריכרץ בקלן (כיום מוזיאון לודוויג), שם נשמר הציור.
נטען כי היצירה נרכשה במקור מהאמן על ידי הגלריה הלאומית של ברלין.
בשנת 1999 הושבה היצירה לרות הלר (Ruth Haller), בתו של ליטמן, ובשנת 2000 נרכשה מחדש עבור מוזיאון לודוויג.
מאז שנת 2001 פועלת בקלן מחלקה למחקר השבת יצירות אמנות שנבזזו בתקופת הנאצים.
שתי דּוֹגְמוֹת לאמפיריציזם הוא מאמר פילוסופי מכונן מאת הפילוסוף האמריקאי וילארד ואן אורמאן קוויין, שפורסם בשנת 1951 בכתב העת The Philosophical Review.
המאמר נחשב לנקודת מפנה מרכזית בביקורת על הפוזיטיביזם הלוגי של המאה ה-20 והשפיע עמוקות על התפתחות הפילוסופיה אנליטית, ובפיתוח זרמים פוסט־פוזיטיביסטיים.
במאמרו טוען קוויין כנגד שתי הנחות יסוד עיקריות של האמפיריציזם המודרני:
הבחנה בין טענות אנליטיות לסינתטיות – ההנחה שיש טענות שהן אמיתיות מתוקף משמעותן בלבד (אנליטיות, כגון "כל גבר לא־נשוי הוא רווק") לעומת טענות שתוקפן תלוי בניסיון החושי (סינתטיות, כגון "השלג לבן").
רדוקציוניזם אמפירי – ההנחה שניתן לפרק באופן לוגי כל טענה בעלת משמעות על העולם לרשמים חושיים בסיסיים.
ב-4 הראשונים, קוויין טוען כי לא ניתן להציע הגדרה לא־מעגלית למושג "אנליטי", וכל ניסיון להבחין בין טענות אנליטיות לסינתטיות מתבסס על הבחנות מילוניות או סמנטיות המניחות מראש את המבוקש.
ב-2 החלקים האחרונים, קוויין מערער על הרעיון שניתן לבצע רדוקציה מטענות מדעיות לטענות "אטומיות" של רשמים חושיים.
במקום זאת, קוויין מציע לראות את הידע האנושי כמקשה אחת, שבה טענות מדעיות אינן נבחנות בנפרד, אלא כמכלול, מול כלל הניסיון החושי.
אישוש מסוג זה מהווה את תחילתה של התפיסה שזכתה לכינוי "הוליזם אפיסטמי".
"שתי דוגמות לאמפיריציזם" נחשב לאחד הטקסטים המרכזיים בפילוסופיה האנליטית של המאה ה-20. קוויין ערער בו על ההבחנה בין אמיתות אנליטיות לאמיתות סינתטיות, כמו גם על האפשרות לבסס פילוסופיה אמפירית מובהקת.
הוא השפיע עמוקות על התפתחות הפילוסופיה של המדע ועל השקפת העולם הפוסט-פוזיטיביסטית.
המאמר סימן את תחילת דעיכתו של הפוזיטיביזם הלוגי כזרם דומיננטי בפילוסופיה האנליטית, והתרחקות מהשאיפה לבסס את כל הידע האנושי על תצפיות ישירות ועל לוגיקה פורמלית בלבד.
המאמר הכשיר את הקרקע להתפתחויות מאוחרות כמו הפרגמטיזם המודרני ולגיבוש עמדות הוליסטיות בנושאי ידע, משמעות ואימות.
בין ממשיכי דרכו של קוויין ניתן למנות את תומאס קון ואת דונלד דייווידסון, שפיתחו גישות נוספות המדגישות את תפקיד הרקע התאורטי בפרשנות עובדות.
במשך השנים עורר המאמר "שתי דוגמות לאמפיריציזם" דיון פילוסופי רחב.
בחיי היומיום, ציין קרנאפ, אין שימוש כזה, ולכן הציע שבשפה מלאכותית מדויקת ניתן יהיה להגדיר את המושג כך שהבעיה תתבהר.
פול גרייס ופיטר סטרוסון פרסמו בשנת 1956 מאמר ביקורת בשם "In Defense of a Dogma".
הם טענו כי הספקנות של קוויין בנוגע למושג הנרדפות (סינונימיה) גוררת ספקנות לגבי עצם רעיון המשמעות.
לדבריהם, אם ניתן לשאול באופן משמעותי "מה משמעות המשפט?", הרי שאפשר להגדיר נרדפות כיחס בין משפטים שהתשובה לשאלה זו זהה לגביהם.
גרייס וסטרוסון גם העירו כי אם קוויין צודק, יהיה קשה להסביר מושגים של תרגום נכון או שגוי.
ארבע שנים לאחר פרסום מאמרם של גרייס וסטרוסון, יצא לאור ספרו של קוויין, "Word and Object" .
בספר הציג קוויין את תאוריית אי-ההיקבעות של התרגום.
הילרי פטנם טען במאמרו "'Two Dogmas' Revisited" כי קוויין תוקף שני מושגים שונים: אמת אנליטית במשמעות קאנטיאנית (אמת שנובעת מהגדרה) ואמת אפריורית (כזו שמאושרת ללא תלות בניסיון).
פטנם רואה את שני חלקי מאמרו של קוויין כנפרדים זה מזה, וביקורתו נגעה הן לתוכן והן לשיטה.
במקביל לביקורתו, מדגיש פטנם את תרומתו ההיסטורית של קוויין כמי שהיה בין הראשונים לדחות את מושג האפריוריות ולשרטט מתודולוגיה בלעדיו.
הפילוסוף ג'רולד כץ ניסה להציע הגדרה לא-מעגלית של אנליטיות על בסיס מאפיינים תחביריים של משפטים, בניסיון ישיר לענות לקוויין.
לבסוף, סקוט סואמס טען בספרו "Philosophical Analysis in the Twentieth Century" כי טענת המעגליות של קוויין תלויה בשתי הנחות מרכזיות של הפוזיטיביסטים הלוגיים:
כל האמיתות ההכרחיות (והאמיתות האפריוריות) הן אנליטיות.
יש צורך באנליטיות כדי להסביר ולהצדיק את מושג ההכרחיות.
לדברי סואמס, רק בהנחה ששתי הקביעות האלו נכונות, מצליח קוויין להקים את טענותיו.
כיום, לפי סואמס, רוב הפילוסופים אינם מקבלים הנחות אלה.
שתייה היא הפעולה בה אורגניזם מכניס נוזלים לגופו דרך הפה או דרך העור (דגים לדוגמה).
שתיית מים לדוגמה, היא הכרחית לקיומם של בעלי חיים ובני אדם.
מניעת שתייה יכולה לגרום להתייבשות שעלולה אף להוביל למוות.
לשם תפקוד תקין על בני אדם לצרוך לפחות כליטר וחצי מים ביום, וכמות גדולה יותר בתנאי אקלים ורמת פעילות מסוימים.
גם אדם מקבל נוזלים במידה מועטה בספיגה דרך העור.
בהלכה יש נושאים שבהם סיכה כשתיה כלומר, סיכת הגוף בנוזל נחשבת כשתייה דרך הפה.
בהקשרים מסוימים, המילה "שתייה", הן בעברית והן בשפות אחרות, משמשת לעיתים כשם נרדף לשתיית משקאות אלכוהוליים.
התייבשות היא מצב של חוסר בנוזלים בגוף.
התייבשות נוצרת כאשר מגיעים לגוף נוזלים מעטים מדי דרך הפה, ובד בבד מאבד הגוף נוזלים רבים מדי – בצואה, בשתן, במערכת הנשימה או באידוי דרך העור (בהזעה ובפעפוע).
במקרי כווייה גדלה כמות המים האובדים דרך העור, שכן העור הפגוע לא מונע יציאת מים דרכו.
בעיה חמורה בהתייבשות היא שכאשר לגוף חסרים נוזלים, הוא מפסיק להזרים דם לאיברים שונים בגוף.
כדי להזרים דם למערכות המרכזיות (דם, נשימה, עצבים), נפסקת זרימת הדם לכליות לאחר זמן קצר, ועקב כך האדם שהתייבש יקיא את כל מה שינסה לשתות.
הטיפול במקרה זה כולל קירור של הצוואר כדי לדכא הקאה, או מתן עירוי.
הבעיה בהחדרת עירוי במצב זה היא התכווצות כלי הדם ההיקפיים, וקושי בהחדרת המחט.
לשם מניעת ההתייבשות הגוף פועל במספר דרכים:
תחושת הצמא – גוף אשר נמצא במצב של חוסר נוזלים משדר למוח כי הוא זקוק למים.
השדר מועבר לכלל מערכות הגוף ומוביל לתחושה פיזיולוגית של צמא.
מים שמגיעים לכבד יכולים לעורר הפרשת הורמון שמאותת שאפשר להפסיק לשתות.
מיחזור נוזלים – במצב של חוסר נוזלים, הגוף מנסה לאגור את הנוזלים הנותרים בו, על מנת שלא להתייבש.
בעלי חיים רבים שותים בדרך כלל כשראשם גבוה מהמים, כבשים, סוסים, ויונקים רבים שותים ביניקה, באופן של משאבת בוכנה.
חתולים וכלבים משתמשים בלשונם הגמישה לאחוז במים ולהעלותם אל הפה בתנועות רבות ומהירות, שכן מבנה הלסת שלהם אינו מותאם ליצירת ריק.
יונים שותות במציצה רצופה בשונה מרוב העופות שנדרשים להרים את ראשם עם כל לגימה.
ייחודית היא דרך שתייתו של יונק הדבש את ה'נקטר' (צוף) מתוך פרחים.
שתי עגלות וכדור פורח – על יהדות ופוסטמודרניזם הוא ספר פילוסופי מאת הרב ד"ר מיכאל אברהם, המתמקד בעימות האנליטי-סינתטי ובהשלכותיו.
הספר הוא הראשון מבין קוורטט של ארבעה ספרים הבוחנים את הנושא מזוויות שונות.
מקור שם הספר, בשני סיפורים שונים.
הראשון הוא על פגישתו של החזון איש עם דוד בן-גוריון.
מסופר כי החזון איש שאל את בן-גוריון בצורה רטורית, בהתבסס על דיון תלמודי בנידון: עגלה מלאה ועגלה ריקה בדרך - מי תיתן למי לעבור?
כשכוונתו לתורה שבעגלה החרדית מול הריקנות שבעגלה החילונית (משל העגלה המלאה והעגלה הריקה).
הסיפור השני עוסק בהלצה על שני אנשים שאיבדו את דרכם בכדור פורח, ומששאלו אדם שעמד בשדה שתחתם היכן הם נמצאים, ענה להם האדם: בכדור פורח.
אחד מהם פנה לחברו ואמר לו: אדם זה הוא ודאי מתמטיקאי.
ומששאל השני מדוע, נענה: משתי סיבות: 1. מה שהוא אומר נכון בתכלית.
2. זה אינו עוזר לנו במאומה.
הטענה היא שיש קשר בין שני המאפיינים הללו: כל דבר מדויק בתכלית אינו עוזר לנו מאומה, משום שאין הוא מחדש לנו דבר מעבר למה שאנחנו יודעים כבר, וזו תמציתה של הריקנות בגישה האנליטית של הפילוסופיה שרק מנתחת את הקיים ולא סומכת על האינטואיציה לגלות דברים חדשים.
הספר יצא במהדורה ראשונה בהוצאת בית־אל, תשס"ב ובמהדורה שנייה בשנת תשס"ז, בהוצאת תם (של עמותת 'מידה טובה'), כפר חסידים.
הספר מעמיד כמה מחלוקות יסודיות בעולמנו על פלטפורמה פילוסופית אחת: העימות האנליטי-סינתטי.
אנליטיות היא עמדה שמקבלת רק טענות שמוכחות באמצעות דדוקציה, ומסקנתם נובעת בהכרח מתוך ההנחות שלהם, ואינה מתייחסת לשיטות היסק אחרות כמו אינדוקציה כדרכים להגיע לאמת על המציאות (בשל בעיית האינדוקציה).
הסינתטיות, לעומתה, רואה גם במתודות לא דדוקטיביות, דרכים להגיע לאמיתות על העולם.
הספר מעמיד את המחלוקת הדתית-חילונית, ימין-שמאל, מודרניזם-פוסטמודרניזם, על הפלטפורמה הזו, דבר שמסייע להבין את הקורלציות שקיימות בין המחלוקות הללו (מדוע השמאל הוא יותר חילוני, הפוסטמודרניות נוטה לשמאל, וכדומה).
הספר עוסק בנושא מכמה וכמה זוויות: מדעיות, לוגיות, פילוסופיות, היסטוריות, תלמודיות ועוד.
הוא דן בפרדוקסים, בתלמוד תורה, במשפטי האי-שלמות של גדל ועוד.
הספר מחולק לארבע חטיבות ובכל חטיבה מספר שערים.
חטיבה ראשונה - מושגים והגדרות יסוד
החטיבה עוסקת בהגדרות ומושגי יסוד ומהווה מעין הקדמה לגוף הטיעון שמוצג החל מהחטיבה השנייה.
השער הראשון מציג את ההבחנות בין משפטים אנליטיים למשפטים סינתטיים, ובין משפטים אפריוריים למשפטים אפוסטריוריים, ואת הטענה של עמנואל קאנט שניתן להסיק את נכונותם של משפטים סינתטיים-אפריוריים באמצעות שיקולים טראנסצנדנטליים.
השער השני מציג את ההשלכות האפיסטמולוגיות של שתי העמדות שהוצגו בשער הראשון ברובד הלוגי.
שם זוהו לשלוש סוגיות פילוסופיות שבדרך כלל לא נתפסות כקשורות זו לזו.
הראשונה שבהן היא סוגיית החומר והצורה מהפילוסופיה היוונית והביניימית.
השנייה היא סוגיית הדבר כשהוא לעצמו, או הפנומנה והנואומנה בטרמינולוגיה הקאנטיאנית.
והאחרונה היא סוגיית ההצבעה בפילוסופיה האנליטית המודרנית.
חטיבה שנייה - אנליטיות וסינתטיות בפרספקטיבה היסטורית: אידאולוגיה, תרבות ופילוסופיה
החטיבה השנייה עוסקת בהצגת התפתחותן ההיסטורית של שתי העמדות הבסיסיות, ובהצגת ביטוייהן במישור האידאולוגי.
כמו כן מוצגים בחטיבה מהלכים מקבילים של ההיסטוריה המערבית והיהודית, המונעים על ידי העימות המתמשך בין עמדות אנליטיות וסינתטיות.
חטיבה זו מהווה את המוטיבציה הפרקטית - אקטואלית לעריכת הדיון הפילוסופי.
חטיבה שלישית - ביקורת האנליטיות
עיקרה של החטיבה שלושה מהלכי ביקורת מקבילים על העמדה האנליטית.
השער העשירי, המסיים את החטיבה, ידון בשאלת היחס בין רציונליות ואנליטיות.
חטיבה רביעית - העמדה הסינתטית
בחטיבה הרביעית מוצעת האלטרנטיבה הסינתטית.
האפיון שלה, וכן השלכות של אימוצה מבחינה פילוסופית ותורנית.
בחלק זה יבוסס חשיבותה ותוקפה של חשיבה מסוג זה, אף על שרבים נוטים להדחיקו.
הספר השני את אשר ישנו ואשר איננו (תשס"ה) – הספר דן במחלוקת האנליטית-סינתטית ביחס לפילוסופיה של המדע והמיתוס.
הספר השלישי אנוש כחציר – על האדם: גוף ונפש, רגש, שכל ורצון (תשס"ח) – בספר המחבר ממשיך לנתח את ההשלכות העימות האנליטי-סינתטי, הפעם בהקשר הפסיכולוגי.
הוא דן בבעיה הפסיכופיזית, בחירה חופשית ועוד.
הספר הרביעי רוח המשפט – הספר דן במחלוקת האנליטית-סינתטית אך בהקשר המשפט וההלכה.
שתי שערות הוא מושג בהלכה היהודית - הופעתן של שתי שערות בשער הערווה של אדם מסמנת את הגעתו לבגרות, ובכך את היכנסו לעול דיני ההלכה היהודית.
אם הופיעו שתי השערות לפני גיל 13, אין זה סימן בגרות, ומעריכים שסיבת הופעתן היא על ידי שומה.
לפי חזקה שקבע רבא הנקראת חזקה דרבא, מניחים שסימן זה מופיע בנקבה בגיל 12 ובזכר בגיל 13, ועל כן נקבעת הבגרות על בסיס גילים אלו.
קביעה זו אינה מועילה בדינים מסוימים, למשל בעניין חיוב מיתה ולעניין קידושין, גרושין חליצה מיאון שם צריך לדעת בוודאות את בגרותו של האדם.
אם לא הביא שתי שערות, גם אם עבר את גיל 13, אינו נחשב בוגר.
אם אין באדם סימני סריסות, אינו נחשב בוגר עד גיל 35, אז נקבעת בגרותו גם ללא שתי שערות, והוא נחשב סריס או איילונית (בהתאם למינו).
אם ישנם סימני סריסות, בגרותם נקבעת בגיל 20.
שתילה היא פעולה של העברת שתיל ממקום גידול ארעי לתוך מצע גידול מכל סוג, כמו למשל אדמה, טוף, צמר סלעים, עציצים ועוד.
להבדיל מזריעה, בה מטמינים זרע במצע הגידול, השתיל נשאר חשוף בחלקו העליון.
לא כל שתילה היא המשך של תהליך זריעה, מאחר שיש שתילים שנוצרו משיטות ריבוי שונות שאינן הפצת זרעים.
בשתילה במצע גידול, כמו באדמה (חממה, שדה פתוח, ערוגה) שותלים את השתילים במרחקים קבועים זה מזה על מנת לאפשר לכל שתיל מרחב מחיה.
המרחק ועומק השתילה שונים מסוג צמח אחד למשנהו, שתילי עצים יהיו רחוקים יותר זה מזה ויוחדרו עמוק יותר בקרקע מאשר שתילי ירקות או פרחים.
שתילה יכולה להתבצע גם בתוך עציצים, אדניות או דליים עם מצעי גידול שונים.
בשתילה במצעים, ניתן לקבוע את מרווח השתילה באופן ידני, על ידי הצבת המצע במרווח הרצוי.
לרוב יש להכין את מצע הגידול לקליטת השתילים החדשים.
חלק מתהליך השתילה הוא הוספת דשנים למצע וכן השקיית השתיל על מנת להבטיח קליטת שורשיו.
גם העברת שתילים ממקום למקום נקראת שתילה, או העתקה.
מקרה פרטי של שתילה הוא נטיעה, מושג שהוראתו בדרך כלל שתילת עצים.
היות שבשפה העברית הפועל "נטיעה" אינו מתייחס בהכרח לעצים (למשל: נטיעת אוהל), אולם מרמז על מיקום קבוע, הרי שהביטוי "נטיעת עצים" מצביע על שתילה במקום של קבע.
נעיצת גאופיטים במצע גידול מכונה אף היא שתילה בשפת הדיבור, אף על פי שבמקרה זה הפעולה שונה, משום שאיבר הרבייה (בצל או פקעת) ננעץ כולו במצע.
הקפדה על מספר נושאים בקשר עם השתילה תשפר את יכולת השתיל להקלט במקומו החדש באופן מיטבי:
ראשית יש להתאים את העץ לאזור השתילה ע"פ מאפייניו.
למשל, במקומות בהם הטמפרטורה יורדת מתחת לאפס מעלות צלזיוס בתקופות מסוימות בשנה, לא מומלץ לשתול עצים המתאימים לאקלים טרופי.
דברים דומים אמורים גם לגבי מקומות הסובלים מרוחות עזות.
על מצע השתילה להיות מאוורר ותחוח ככל הניתן על מנת לאפשר השתרשות קלה של השתיל במצע.
ניתן להוסיף למצע השתילה חומרי הזנה כגון קומפוסט ואחרים, אולם רצוי להקפיד שלא לעבור את הכמות המומלצת, שכן עודף דשן מכל סוג שהוא עלול להביא לצריבה במערכת השורשים וקשיים בקליטת השתיל במצע.
בעת השתילה יש לשים לב שלא לפורר את גוש השורשים.
התפרקות גוש השורשים תביא לקריעת היונקות - שורשונים מיקרוסקופיים המופקדים על קליטת מים ויסודות שונים מהמצע, ועלולה לגרום להתייבשות הצמח.
צוואר השורש צריך להימצא בגובה פני מצע השתילה (בהדרים כ 2 ס"מ מעל פני הקרקע).
שתילה עמוקה מידי, תביא לתופעה הנקראת ריקבון צוואר השורש.
לאחר השתילה יש להקפיד על השקיה מתאימה, יום יומית למשך התקופה, עד לזיהוי לבלוב חדש, המעיד על קליטת הצמח.
שתי נשים הוא סרט תעודה משנת 2003 בבימויה של רינת אקשטין, המתמקד ב-ורדה דהרי וחנה אקשטין, שתי הסבתות של הבמאית.
הסרט הוקרן בפסטיבל דוקאביב, בפסטיבל וולגין בפילדלפיה ובפסטיבל "הקהל".
כמו כן הוקרן בטלוויזיה בערוץ 8.
בסרט מוצגים ההבדלים בין שתי הנשים, המייצגות תרבויות שונות.
עקב השוני, נוצרה התנגדות על רקע נישואי בתה התימניה של ורדה דהרי לבנה האשכנזי של חנה אקשטין.
הסרט מוביל לפגישה דרמטית בין שתי הנשים.
זהו סרט אישי, המשקף סוגיות מוכרות בחברה הישראלית.
ורדה דהרי, שעלתה מתימן בגיל 16, עבדה עבודת כפיים מרגע עלייתה לארץ: מטע, אפיה בטאבון, גידול כבשים.
התגוררה במושב פדויים בדרום הארץ.
מנהלת אורח חיים דתי, עם אהבה עצומה למסורת, משפחתיות (9 ילדים) ואמונה.
חנה אקשטין, ניצולת השואה מוורשה ואלמנה מזה עשרים שנה, מתגוררת לבדה בתל אביב.
היא מדחיקה את הטראומה של אובדן משפחתה בשואה.
כיום היא חיה חיים תל אביביים במלוא מובן המילה: ים, בתי קפה, שופינג.
למרות שגדלה במשפחה דתית, איבדה את אמונתה בעקבות השואה וכיום היא חיה חיים חילוניים.
שְׁתִי וָעֵרֶב הם שמות החוטים מהם אורגים בד.
חוטי ה"שתי" מתוחים בשני הקצוות שלהם, ומקובעים בין שני מקלות, מוטות או מנורים קשיחים שמחזיקים את החוטים מתוחים.
חוטי השתי הם ה'שלד' שממנו נוצר הבד.
לתוך ובין חוטי השתי מערבים את חוטי ה"ערב": בעזרת מחט באריגת יד, או בעזרת דוושות המחוברות לבתי ניר בנולים, מרימים חלק מחוטי השתי ומורידים חלק ובתוך המיפתח מעבירים את חוטי הערב שמגולגלים על בוכיר או על מקל עם חריצים, על ידי העלאה והורדה לסירוגין של חוטי .
כך מקבלים מיפתח שונה בכל פעם, ונוצרת יריעת בד בצפיפות (או דוגמה) משתנה, לפי ייעוד הבד.
בעבר נהגו להטליא חורים בבגדים בתיקון של "שתי וערב".
לשם כך הלבישו את הגרב או כרכו את הקטע הקרוע על משהו קשיח שמתח את הסריג או האריג ובעזרת מחט וחוט ארגו מעין טלאי על החוטים בשיטת "שתי וערב".
נולים שונים ועוד אפשרויות אריגה
בזמנים קדומים, נארגו הבדים על ענפים או קורות מהם תלו חוטים שנמתחו כלפי מטה בעזרת משקולות אבן או חרס, והאורגים דחפו את העבירו את הערב בין חוטי השתי מצד לצד ואחר כך דחפו וצופפו אותו כלפי מעלה.
עם הזמן למדו שקל יותר לדחוף את הערב כלפי האדמה.
בחפירות ארכאולוגיות בישראל נמצאו משקלות אריגה מחרס מתקופת הברזל שנחקרו על ידי הארכאולוגית אביגיל שפר.
למעשה אפשר לארוג על כל אמצעי נוקשה מספיק למתיחת השתי, קרשים, עם או בלי מסמרים, מסגרות של חלונות, מסגרות של תמונות, ספרים, קרטונים, קרטון או פס פלסטיק שיש בו חריצים וחורים לסירוגי גושי קלקר, גלגלי אופניים ככל שעולה בדעתם של הרוצים לארוג.
קיימים נולים מסוגים שונים: אצל הבדואים ועמים נודדים אחרים נפוצים נולי אדמה שנוצרים על ידי תקיעת יתדות באדמה, ביניהן מותחים את חוטי השתי ובעזרת מקל מורידים ומעלים חלק מחוטי השתי, כדי לשלב את חוטי הערב.
ישנם נולים העומדים על שולחן, יש בעלי רגליים משלהם ויש נולים תעשייתיים, ועוד.
בשל צורת העירוב בין החוטים משמש המושג שתי וערב בהשאלה לתיאורים שונים בתחומי המשפט, השירה, תכנון הערים וכו'.
המילה שתי באה מהמילה האכדית "שת", מלשון תשתית, שכן הוא נתלה על הנול.
"ערב", מלשון עירוב, שכן הוא נשזר בין חוטי השתי.
הצירוף "שתי וערב" מופיע בתלמוד הבבלי: "קורעו שתי וערב וטחו בכותל" (מסכת חולין, דף ק"ט, עמוד ב').
בתכנון ערים משתמשים במונח: רחובות שתי וערב לתיאור רחובות הפרוסים על פני העיר כרשת מצטלבת בזוויות ישרות.
במשפט מכנים חקירה צולבת מכמה זוויות: "חקירת שתי וערב".
בניהול מכנים ארגון מטריציוני: "ארגון שתי וערב".
במסורת יהודית עממית משמש הצירוף כלשון נקייה לציון צורת הצלב.
לדוגמה, בסיפור "דיבוק" שנכתב על ידי ר' משה בן אברהם בן ראובן חייט: והיה נראה לעין כל איך שהרוח הוליך את ידיו לחבקן ולעשות תמונת שתי וערב.
והנער מעצמו התחזק להפריד ידיו זה מזה, עד שבאוזנים שמענו איך שאמר אל הרוח וזה לשונו: "אתה רשע!
אתה רוצה שאעשה שתי וערב!
אני אינני רוצה!" כן מופיע הצירוף בספרות הרבנית.
בשירה העברית ניתן למצוא את הביטוי שתי וערב בהשאלה לתיאור רגשות.
שתילי זיתים הוא חיבור הלכתי, שנכתב בידי הרב דוד משרקי, מחכמי תימן.
ספר זה זכה לתפוצה גדולה ביהדות תימן, בעיקר בקרב הקהילות מתפללי הנוסח השאמי.
הרב משרקי היה החכם התימני הראשון, שכתב במפורש שיש לפסוק כדעת השולחן ערוך אף נגד הרמב"ם, לדבריו פסיקת יהודי תימן כהרמב"ם הייתה מחוסר ספרים, הוא שאף להשוות את פסיקת יהודי תימן, לכל שאר ארצות המזרח, לדבריו כשם שבארצות המזרח חיבור השולחן ערוך דחק את פסיקת הרמב"ם, כך גם בארץ תימן.
בנוסף הגיעו לתימן גם ספרי שולחן ערוך עם הגהות הרמ"א וספרי הלבוש, דבר שגרם למבוכה גדולה, לצורך כך חיבר הרב משרקי את חיבורו שתילי זיתים, חיבור קצר בו הוא משמיט חלק ממנהגי אשכנז המובאים ברמ"א, ומסכם בקיצור את דברי הפוסקים האחרונים שהגיעו לידו.
הספר 'שתילי זיתים' נסוב על ספר שולחן ערוך, כמו חיבורים רבים נוספים הנספחים לשולחן ערוך.
כמו רבים אחרים רומז החיבור הנלווה לשמו של הטקסט העיקרי; כך למשל, המפה - שמם הציורי של הגהות הרמ"א על השולחן ערוך, השגות ותוספות העוטפות את השולחן המקורי.
הכינוי 'שתילי זיתים' רומז לפסוק מתהילים קכ"ח המתאר דימוי של 'שתילי זיתים' הנסובים סביב לשולחנו של בעל הבית.
הספר הוא פירוש על שולחן ערוך אורח חיים.
סגנונו של פירוש זה שונה מפרשנים אחרים של השולחן ערוך, הספר נכתב כהמשך ללשונות הרב יוסף קארו והרמ"א, כדי להקל על הלומד.
הספר נדפס לראשונה בשנת תרמ"ה בתוספת הערות "שושנת המלך" למארי סאלם חבשוש, משו"ת "פעולת צדיק" למהרי"ץ.
מהרד"ם השמיט חלק מהגהות הרמ"א במקרה ולא תאמו לשיטת השולחן ערוך ולמנהג תימן מכמה סיבות:
כדי שלא יטעו ויחשבו ששיטת הרמ"א היא שיטת השולחן ערוך עצמה.
כדי שתתברר ההלכה בצורה התואמת למנהגי תימן ביחד עם שיטת מרן בדינים, כנגד הרמ"א שעיקר חיבורו היה להעמיד את מנהגי אשכנז.
אלה דבריו של מהרד"ם בהקדמה: מהרד"ם לא המעיט מערכו של הרמ"א, אלא דאג לנוחות הלומד, וכן רואים מדבריו על הרמ"א:
מהרד"ם חיבר פירוש לחלק יורה דעה הנקרא "ראשי בשמים" והוא עד סימן ק"י בשולחן ערוך יורה דעה.
הרב שלמה עמר, מחכמי תימן במאה ה-19, המשיך את דרכו של מהרד"ם.
הוא השלים את חיבורו של מהרד"ם על חלק יורה דעה, וכתב פירוש על כל חלק אבן העזר.
כן רצה לפרש גם את חלק חושן משפט.
גם הוא קרא לחיבורו בשם "שתילי זיתים", פירוש זה עדיין לא יצא לאור ונמצא בכתב יד.
כיום ישנן מהדורות שונות לספר שתילי זיתים שבחלקן הוספות:
זית רענן - בו שני חלקים: "זית רענן", המבאר את דברי מהרד"ם.
ו"סביב לשולחנך", המבאר דברי רבי יוסף קארו והרמ"א במקומות שבהם לא התייחס מהרד"ם.
במהדורה זו ישנם עוד שני חלקים בשלבי עיבוד.
שתיים דובים הוא רומן מאת הסופר הישראלי מאיר שלו, שיצא לאור בשנת 2013. מקור שמו של הספר בסיפור אלישע והדובים שמתרחש ב.
גם ספר זה, בדומה לספרים קודמים שכתב שלו, נסב סביב ההוויה החברתית, החלוצית והחקלאית של התקופה שבטרם הקמת המדינה, של המתיישבים הראשונים במושבים, במושבות ובקיבוצים.
הספר "שתיים דובים" מתאר את קורותיה של משפחת תבורי, המתגוררת במושבה בכרמל, כפי שבחרה לספרם רות תבורי, המכונה רותה, מורה לתנ"ך בבית הספר התיכון של המושבה, המתגוררת באחוזת המשפחה, היא "חצר תבורי", שבמושבה.
הסיפור נסב סביב יחסיה של רות עם סבה, זאב תבורי, אדם קשה ואכזר אשר לחם במלחמת העצמאות, ולו עין אחת, אחיה הבכור, דוביק, חברו הטוב ביותר, איתן, אשר כמוהו שירת ביחידה מובחרת, אשר היה לאהובה ולבעלה ונטע בנה הקטן.
במקביל לסיפור אותו מספרת "רותה" לוורדה, חוקרת מגדר בתולדות היישוב, חלק מהעלילה מסופרת גם על ידי "מספר יודע-כל".
בין הפרקים משולבים שלושה סיפורי ילדים שכתבה רותה לבנה נטע: "השור האדיר, העגלה והתות", "האדם הקדמון והאש", "נטע ומלכמוות".
הסיפורים מקבילים לעלילת הספר אשר מפרשת את הרקע לסיפורים אלו, אולם כל סיפור כזה עומד בפני עצמו.
כספרים אחרים של מאיר שלו, הספר כתוב בשפה עשירה, שמתובל בה הומור דק וחשיבה פרועה.
כבספרים נוספים של שלו, בא חלק משמעותי מהסיפור מפיו של אחד הגיבורים המשתתפים בעלילה, השתתפות פעילה, כמו ב"שתיים דובים", או השתתפות פסיבית כמו למשל בספרו הראשון: "רומן רוסי".
השונה בספר זה הוא שהמספרת היא אישה: רותה.
מאיר שלו עצמו מעיד בראיונות, שלא היה לו קל לעצב את סיפורה ושפתה של רותה, המורה לתנ"ך, שצריכה לשלב בשפתה את המיזוג שבין אחת שמתענגת על שפת התנ"ך והשפה העברית, ובין היותה טיפוס שובב, "פרחחית" כלשונו.
ברגע שהוא מצא את המשלב המתאים של לשון הגיבורה, היא החלה כאילו לתקשר איתו, והיה לו קל לכתוב מפיה של האישה המיוחדת הזו.
או כפי שמעידה רותה בספר:
במילותיה של רותה יש לא רק הסבר לכתיבתה שלה, אלא לכאורה גם לכתיבתו של שלו את הספר הזה, שמדבר על מעשים שלא תמיד קלים לקליטת הקורא, אך הכתיבה עליהם כאילו מאפשרת להם לעבור סוג מסוים של זיכוך.
כי הספר מכיל יצרים עזים, נקמות אפלות, רציחות, נקמת דם - תחושות ואירועים מעבר להתרחשויות הרגילות בספריו.
רותה מעידה על עצמה, שיש לה ראש אחר.
שתיקה הוא סרט קולנוע אמריקאי בבימויו של מרטין סקורסזה שיצא לאקרנים ב-2016. בסרט מככבים ליאם ניסן, אנדרו גארפילד ואדם דרייבר.
עלילת הסרט מבוססת על ספרו של שוסאקו אנדו באותו השם ומתרחשת ביפן של המאה ה-17.
שני ישועים צעירים, רודריגז וגארוּפֶּה, מוצבים במקאו הפורטוגזית כחלק מהמיסיון הקתולי באסיה.
ממכתב המגיע מיפן הסגורה והמסוגרת נודע שמורם הרוחני ומדריכם בעבר, האב כריסטובו פריירה, התכחש לאמונתו בפומבי בעת טבח הנוצרים ביפן כמה שנים קודם, ועתה הוא חי כיפני ומסייע לשלטונות בדיכוי שרידי הדת האסורה.
השניים מסרבים להאמין לידיעה ומחליטים לצאת ליפן בעצמם, למרות סכנת המוות שיהיו חשופים אליה ככמרים.
הם מוצאים יפני גולה, שיכור מוזנח בשם קיצ'יג'ירו, ומשכנעים אותו לשמש להם כמורה דרך.
הוא מגלה להם שהיה נוצרי בעבר, אך העדיף לדרוך על צלם ולהתכחש לדתו החדשה, בעוד שכל משפחתו סירבה לכך והועלתה על המוקד על ידי הרשויות.
לאחר שהם מסתננים לאיים בספינה, הם מגלים שהאוכלוסייה הכפרית באזורי החוף עודנה נוצרית בהיחבא, על אף רדיפות קשות של השלטונות.
המקומיים נלהבים לנוכח נוכחותם של כמרים שיכולים לערוך את הטקסים הקתוליים, אך גם מפוחדים מאוד, ומסתירים אותם בקפידה.
הידיעה אודותם זולגת, וחיילי המושל צולבים שלושה מבני הכפר על החוף, עד שהכמרים יימסרו.
השלושה מתים מתשישות וממי הגאות כעבור מספר ימים.
קיצ'יג'ירו, שחזר להיות קתולי, מסגיר את רודריגז לידי הסמוראים.
המתורגמן מטעם השלטון מסביר לכומר שיש אלפי נוצרים סמויים בכפרים בחוף, אך הם אינם חשובים: הכמרים הם אלו שיש לשבור, שכן אם יעזבו את הדת בפומבי, רוח ההמון הפשוט תקרוס ממילא.
רודריגז מובא לשפת הים כדי שיצפה ברחוק בגארופה, שנתפס אף הוא, המובא יחד עם מספר איכרים.
הללו כבר חזרו בהם מאמונתם פעמים רבות, אך השלטונות משתמשים בהם כדי להביא אף אותו לכך.
כשאחת מהם מוטבעת בכח, גארופה מעדיף לטבוע אתה מאשר להיענות לדרישת הסמוראים.
לבסוף, רודריגז מובא בפני פריירה, ומתוודע לכך שהלה אכן נטש את הנצרות ועתה הוא בודהיסט הנשוי לאישה מקומית.
פריירה מסביר לתלמידו-לשעבר שהדת הקתולית מעולם לא הכתה שורש ביפן, שהמוני העם כלל לא הבינו את המסר הרוחני שלה, ושעתה האיכרים הפשוטים מעונים על ידי הסמוראים רק משום שהוא מסרב לעשות את הדבר הראוי ולכפור בה.
לבסוף, כשהוא שומע את צרחות המעונים, רודריגז שומע קול פנימי שהוא תופש כישו, ומחליט לדרוך על צלם ולהפסיק את הסבל.
הוא נעשה לבודהיסט, מתחתן עם יפנית ומשרת כיועץ ומסייע של השלטונות במאבקם בכל שריד של נצרות.
כעבור שנים רבות, רודריגז מת ומועלה על מוקד קבורה, כשבכף ידו מוכמן צלב זעיר.
אנדרו גארפילד - הכומר סבסטיאו רודריגז
אדם דרייבר - הכומר פרנסיסקו גארפה
ליאם ניסן - הכומר כריסטובו פריירה
טדאנובו אסאנו - הסמוראי המתורגמן
קירן היינדס - האב אלסנדרו ואליניאנו
יושי אוידה- איצ'יזו, ראש הכפר
איסיי אוגטה - אינויה-סאמה, ה"אינקוויזיטור"
התסריט נכתב על בסיס ספרו של שוסקו אנדו מ-1966 באותו השם.
אנדו, יפני קתולי, חיבר את הרומן "שתיקה" בהשראת סיפורו של הישועי ג'וזפה צ'יארה, שדמותו של רודריגז התבססה עליו.
צ'יארה נחת ביפן ב-1643, נתפס והתכחש לנצרות (והצטרף בכך לפריירה, דמות אמיתית).
הזכויות לרומן נרכשו ב-1989 על ידי חברת ההפקה האיטלקית צ'קי גורי תמורת 700,000 דולר החברה שכרה את מרטין סקורסזה ליצירתו ואת ג'יי קוקס, שכתב שניים מהתסריטים לסרטיו של סקורסזה, "כנופיות ניו יורק" ו"עידן התמימות", לכתוב את התסריט.
לאחר שהכתיבה נתקעה שכרה ההפקה את מייקל גורדון (תסריטאי "300") ואת ניקולס קזאן אך ללא הצלחה.
ב-2012 תבעה חברת ההפקה את סקורסזה על דחיות מתמשכות בפיתוח הסרט לטובת פרויקטים אחרים בהם עסק ורק ב-2014 הגיעו להסדר.
סכסוך משפטי נוסף התגלע בין החברה האיטלקית לבין מנהלה באשר לפיתוח הסרט.
הפקת הסרט הושהתה עד גיוס משאבים, חברת ההפקות של ג'ורג' פורלה ורנדל אמט התחייבה לממן את הסרט ב-25 מיליון דולר, חברת IM Global רכשה תמורת 21 מיליון דולר את הזכויות להפצה ברחבי העולם ואולפני סרטי פרמאונט רכשו את הזכויות להפצה בארצות הברית.
לאחר שחלק מההתחייבויות הוסרו, השלימו גסטון פבלוביץ ודייל בראון את התקציב עד שנקבע לכ-46.5 מיליון דולר.
צילומי הסרט התקיימו בין ינואר למאי 2015 בטאיוואן.
במהלך ההכנות לצילומים ארעה תאונה בה נהרג אדם אחד ואחרים נפצעו.
צילום הסרט נעשה באופן מסורתי באמצעות סרט צילום בפורמט 35 מילימטר ולא באופן דיגיטלי.
צלם הסרט רודריגו פרייטו מועמד לפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר.
כוכבי הסרט צמצמו בשכרם הרגיל על מנת להשתתף בהפקה.
אדם דרייבר המגלם את הכומר פרנסיסקו גארפה, השיל כ-23 קילוגרם ממשקלו עבור התפקיד.
הקרת הבכורה של הסרט נקבעה ל-29 בנובמבר 2016 בקריית הוותיקן, הקרנות לאיגוד המבקרים הלאומי ולאיגוד מבקרי הקולנוע של ניו יורק ולוס אנג'לס נקבעו לסוף אותו חודש, הפצה מוגבלת של הסרט נקבעה ל-23 בדצמבר 2016 לקראת הפצה נרחבת לינואר 2017.
שתיית יין בפורים היא מנהג הלכתי שמקורו בתלמוד לפיו יש חיוב להשתכר ביום פורים.
רמת השכרות ודיני שתיית היין נמצאים במחלוקת.
בתלמוד נאמר לשתות לשוכרה עד שלא ידע אדם להבדיל בין "ארור המן" ל"ברוך מרדכי", אך כבר בראשונים נכתבו פרשנויות אחרות, שלא כולן מחייבות להשתכר.
מקור הדין הוא בתלמוד הבבלי במסכת מגילה, בהקשר הדיון בתלמוד על סעודת פורים:ככל הנראה מכווין רבא אל המנהג (שמקורו בתלמוד ירושלמי) לומר אחר קריאת המגילה "ארור המן ברוך מרדכי, ארורה זרש ברוכה אסתר, ארורים כל הרשעים ברוכים כל ישראל, וגם חרבונה זכור לטוב".
בסמוך לדברי רבא מביאה הגמרא מעשה שהתרחש ביום פורים:
מפרשים רבים התקשו לקבל כצורתה את חובת השתייה בפורים כחובת השתכרות, בין היתר בשל התפיסה כי השכרות מביאה לקלות דעת ולהוללות, תפיסה שניתן לה ביטוי אף בדברי חז"ל עצמם במספר מקומות.
סיבה נוספת למחלוקת, היא גרסת התלמוד - האם את האמירה "חייב איניש לבסומי" אמר רבא או רבה (אם רבה אמר, הרי מהסיפור מוכח שחזר בו מהוראתו).
בהתאם לכך נאמרו פירושים רבים בראשונים על מנת לסייג את מאמרו של רבא ולהסבירם בדרך שונה, לעיתים אף על ידי הוצאת דבריו מפשוטם.
חלקם אף הוסיפו כי שתייה מופרזת בפורים היא עבירה ואסור לנהוג כך.
רבינו אפרים מקלעת חמאד תלמיד הרי"ף סבור שדברי רבא נדחו להלכה בתלמוד ולכן אין כלל מצווה לשתות יין בפורים, הרב חזקיה די סילוה (ה"פרי חדש") בתחילה חולק על רבינו אפרים ולומד הפוך ממנו את הסוגיה ולבסוף בשל "קלקול הדורות" אימץ את גישתו.
הרמב"ם היה ככל הנראה הראשון שעסק בביאור המאמר, והציע לו פירוש ייחודי בהלכותיו.
הרמב"ם אפוא מפרש בצורה זו את השיעור שנתן רבא "עד דלא ידע בין ארור המן לברוך מרדכי", על ידי שיירדם מתוך השכרות שוב לא ידע (מתוך שנתו) בין ארור המן לברוך מרדכי.
היו שהבינו מהרמב"ם (בעקבות אמרות נגד שכרות במורה הנבוכים ובהלכות יום טוב), שכוונתו היא לשתות מעט, והאדם ירגיש מעט כבדות ועייפות בעקבות כך, מטרת השתייה בעיקרה היא להוסיף מעט שמחה (להלכה נוהגים כך רבים מהעדה התימנית, וכך פירש הרב קאפח).
רבי אהרון הכהן מלוניל הוסיף לאסור את השכרות בתכלית האיסור: מתוך תפיסה זו פירש הארחות חיים את דברי הגמרא המחייבת שתיית יין בפורים שלא כפשוטם, אולי תוך הבנה שהדברים נאמרו בדרך גוזמא.
לדבריו, אין חובה להשתכר, ורק ישתה "יותר מלימודו (מהרגלו) מעט".
שילוב של שתי השיטות האמורות ניתן למצוא בדברי הרמ"א שפסק ש"ישתה יין יותר מלימודו מעט, ויישן, ומתוך שישן לא ידע בין ארור המן לברוך מרדכי".
הרמ"א הסיף: "ואחד המרבה ואחד הממעיט ובלבד שיכון לבו לשמים".
שיטה זו התקבלה על רבים מהאחרונים שאף ביססו אותה, והצביעו על כך שבגמרא לא נאמר שחייב להשתכר ("למרוי" בארמית) אלא להתבסם, ודי בכך ששותה מעט יותר מהרגלו בשאר ימות השנה כדאי להגיע למצב זה.
חלק מהראשונים הבינו כי סיפור המעשה בתלמוד על רבא ורבי זירא נועד כדי לחזור מאמירתו של רבא שאדם חייב להשתכר בצורה מוחלטת בפורים, ולקבוע שאין הלכה כדבריו.
הר"ן ורבי מנחם המאירי הלכו בדרך זו וכפועל יוצא מכך יצא בצורה נחרצת נגד ההשתכרות.עם זאת, רוב הפוסקים סוברים שדברי רבא עומדים במקומם וחובה לשתות בפורים לשכרה.
כך ניתן ללמוד גם מדברי הרי"ף שהביא את הוראת רבא על חובת ההשתכרות, אך לא את סיפור המעשה עם רבי זירא.
ואכן חלק מהמפרשים פירשו מעשה זה שלא כפשוטו, בדרך משל או גוזמה.
כך לדוגמה רבי אברהם בן הרמב"ם רואה מעשה זה כדוגמה לכך שלעיתים "דיברו חכמים בלשון הבאי".
לדבריו רבא לא באמת שחט את רבי זירא, אלא "שהכהו ופצע בו חבורה גדולה שקרוב למיתה", ורבא "החיה" אותו מחוליו על ידי תפילתו.
בצורה דומה מפרש גם המהרש"א, שמה שאמרו "שחטיה" הוא לאו דווקא, אלא שכפהו לשתות יותר מדי, עד שחלה ונטה למות, ואז התפלל עליו שיחלים.
פירוש נוסף מציע היעב"ץ, לדבריו, רבא ראה שהנוכחים היו שמחים יותר מדי וקרובים להוללות, ולפיכך כדי להכניס בהם מעט כובד ראש השתמש באחיזת עיניים והציג כאילו שחט את רבי זירא.
רבי זירא עצמו נבהל במיוחד מהקורה סביבו "וכמעט שמת לבו בקרבו", ורבא התפלל עליו שישוב לבריאותו.
מלבד שיטות אלו נאמרו מספר הסברים, חלקם בדרך הדרש, לביאור דרך שתיית היין בפורים:
בשם רבי אברהם אב"ד מנרבונא מפרשים, שהיה לקדמונים פיוט, ובסיום החרוזים אמרו פעם אחת ברוך מרדכי ופעם אחת ארור המן, פעם אחת ברוכה אסתר, ופעם אחת ארורה זרש, ומי שהוא שתוי קצת ואינו ביישוב הדעת כל כך עלול להתבלבל ולהחליף בין החרוזים.
הסבר זה הביא גם החתם סופר שהוסיף שפיוט כזה אכן נדפס בסידור רומניה דפוס ונציה.
פירוש נוסף שהובא בדברי האחרונים הראה שהגימטריה של המלים "ארור המן" ו"ברוך מרדכי" היא שווה (502), וצריך להשתכר עד שלא ידע לחשב גימטריה זאת.
פירוש נוסף כתב רבי מנחם עזריה מפאנו בספרו אלפסי זוטא: עד שלא ידע בין ברוך מרדכי לארור המן, "פירוש שלא יבחין באזניו אם אומרים זה או זה, והם מלות קרובות להמון חוגג".
למרות כל האמור, מדברי ראשונים ופוסקים רבים ניתן ללמוד שהבינו את ההוראה כפשטה ולדבריהם חובת ההשתכרות בפורים היא אכן מוחלטת, עד שלא יכיר בין ארור המן לברוך מרדכי.
אף השולחן ערוך הביא את דברי המאמר כצורתו, ומזה נראה שפוסק להלכה כפשט המאמר.
רבי משה בן מכיר פוסק אף הוא כפשט המאמר, ומפרט:
לדעת רוב הראשונים מצוות סעודת פורים חלה רק ביום, וכך גם השתייה בפורים שהיא חלק מדיני הסעודה.
עם זאת, דעת ראבי"ה שאף שהמצווה העיקרית של סעודת פורים היא ביום, יש לקיימה גם בליל פורים.
אף הרמ"א פסק שבליל פורים ישמח וירבה קצת בסעודה.
לפי דבריהם ייתכן שיש עניין לשתות יין אף בליל פורים.
מקור למנהג לשתות אף בלילה ניתן למצוא בפיוט הפארודי "ליל שיכורים" המובא באחד מכתבי היד של מחזור ויטרי ובמהדורתו המודפסת.
הפיוט, שנועד לשילוב בתפילת ערבית של פורים, פותח במילים: "ליל שיכורים הוא זה הלילה, לשמוח ביין הטוב ולגילה...
בליל זה ישכרו כל יצורים".
בשאלה אם צריך להשתכר דווקא מיין, או יכול לשתות אף שאר משקאות משכרים נחלקו הפוסקים.
יש שכתבו שמסתימת דברי התלמוד נראה שהעיקר הוא שיתבסם וישמח בסעודת פורים ולפיכך יכול לעשות זאת בכל משקה משכר.
אך רש"י בפירושו לתלמוד כתב שצריך לעשות זאת על ידי יין (אף שניתן לומר שרש"י דיבר על המצב הרגיל בזמנם, שהשתכרו מיין), וכך כתבו אחרונים רבים, והביאו בשם האר"י שיש עניין לשתות יין דווקא על פי הקבלה.
אף שבתלמוד נאמר החיוב בלשון סתמית, הכוללת בדרך כלל גברים ונשים כאחד, המנהג שהנשים אינן משתכרות בפורים, ולעיתים שותות רק מעט יין.
יש שתלו זאת בדברי התלמוד האומר כי אין ראוי לאישה לשתות הרבה יין וכי היא מתגנה בשתייתו.
שתיל (ראשי תיבות של שירותי תמיכה ויייעוץ לקידום) הוא ארגון חברתי שמטרתו ל"ספק שירותי תמיכה וייעוץ לקידום שינוי חברתי בישראל" אשר הוקם בשנת 1982 על ידי הקרן החדשה לישראל.
שתיל מספקים ייעוץ לארגונים במגוון תחומים, ביניהם: ייעוץ ארגוני, ייעוץ לפיתוח משאבים, ייעוץ אסטרטגי, כלים להערכה ומדידה, ניהול קהילה ועוד.
הכשרות בתחומים אלה מתקיימות במסגרת קמפוס שתיל, וכן פועלים להנגשת ידע וכלים לשינוי חברתי במגוון ערוצי תוכן.
המרכז לשינוי מדיניות מתמחה בייעוץ ללובי וקידום מדיניות, בעבודה עם גורמי ממשל, ובייעוץ לעבודה עם תקשורת, ניהול קמפיינים והשפעה בדיגיטל.
הפעילות מתבצעת בשלושה סניפים ובאתר אינטרנט המספק מידע על ארגונים לשינוי חברתי, אירועים חברתיים, הכשרות, לוח דרושים ועוד.
שתיל מעריכים כי הם מסייעים לכאלף ארגונים והתארגנויות בשנה, בשלבי הקמתם ובפעילות השוטפת.
ב-2006 זכה שתיל למעמד של יועץ מיוחד למועצה הכלכלית חברתית של האו"ם (ECOSOC) בעקבות המלצתו של משרד החוץ.
שתיל מפעילה תוכנית מלגות שבמסגרתה מוענקת לסטודנטים מלגה שנתית בתמורה להשתלבות בארגונים התורמים לקהילה ועשויים לשנות את פני החברה.
לצד פעילותם בעמותות נוטלים משתתפי התוכנית חלק במפגשי למידה והעשרה בנושאי שינוי חברתי.
שתי פנים למראה הוא סרט אמריקאי מ-1996, מסוגת הדרמה הקומית ורומנטית.
ברברה סטרייסנד היא הבמאית, המפיקה והשחקנית הראשית.
את התסריט כתב ריצ'רד לגרבנס, בהתבסס חלקית על הסרט הצרפתי "למראה שתי פנים" מ-1958 שנכתב על ידי אנדרה קייטה וז'ראר אורי, העוסק באישה ביתית אשר הופכת ליפה, והדבר יוצר בעיות בחיי הנישואין שלה.
בסרט גם משתתפים ג'ף ברידג'ס, פירס ברוסנן, ג'ורג' סיגל, מימי רוג'רס, ברנדה קארו ולורן באקול.
סטרייסנד, מרווין האמליש, רוברט ג'ון "מאט" לאנג ובריאן אדמס הלחינו את שיר הנושא של הסרט.
סטרייסנד שרה אותו כחלק מהפסקול עם אדמס.
רוז מורגן (סטרייסנד), היא פרופסורית פופולרית לספרות אנגלית באוניברסיטת קולומביה.
רוז ביישנית, פשוטה למראה ובגיל המעבר.
היא חולקת בית עם אמא השתלטנית והשטחית, חנה (באקול).
אחותה הנאה קלייר (רוג'רס) מתכננת את חתונתה השלישית עם אלכס (ברוסנן) שיצא בעבר עם רוז.
גרגורי לארקין (ברידג'ס), מרצה למתמטיקה בקולומביה חש תסכול במערכות יחסים.
כאשר הוא נמשך לאישה, הוא מאבד את היכולת למחשבה רציונלית.
אחרי שהחברה האחרונה שלו קנדיס (מקפירסון), זרקה אותו לאחר סטוץ אחרון, לפני שהיא מתחתנת, הוא מחליט לחפש מערכת יחסים המבוססת על קשר רוחני ולא פיזי, ומפרסם הודעה בעיתון.
קלייר קוראת את המודעה ועונה עבור רוז.
גרגורי מסוקרן כאשר הוא שומע שרוז מלמדת בקולומביה, וניגש לשמוע אותה מרצה.
הוא מתרשם מאוד, אך לא נשאר עד סוף ההרצאה, לכן מפספס לגמרי את הנקודה שעליה דיברה.
הם מתחילים לצאת והוא מתרשם מחכמתה ושנינותה.
גם היא מתרשמת ממנו, כגבר נאה וחכם.
היא אף עוזרת לו לשפר את היכולת שלו ללמד.
גרג מסביר לה כי הוא מעוניין במערכת יחסים של חברות קרובה, אך ללא מיניות כשהוא טוען שזאת הדרך לייצר אהבה אמיתית, מבלי שמין יהרוס את הכל.
היא אמנם לא רואה את הדברים כך, נמשכת עליו, ורוצה במגע, אך מקבלת את זה, שזה לא מה שהוא מעוניין בו.
גרג מציע לה נישואים, ואומר שאלו לא יהיו נישואין מלאי תשוקה, אבל מלאים בכבוד הדדי ודאגה אחד לשני.
הוא גם מציין כי אם רוז תרצה יחסי מין מדי פעם אז הוא יהיה מוכן לספקם.
אף על פי שרוז קיוותה למערכת יחסים עם תשוקה, היא מסכימה לסידור.
רוז מאוד מתוסכלת מהחוסר של תשוקה במערכת היחסים שלהם.
אבל בהתאם למה שאמר לה לגבי ההסכמה שלו לקיים יחסי מין אם תרצה, יום אחד היא מחליטה לפנות לגרגורי ולפתות אותו.
גרגורי אמנם בהתחלה משתף פעולה, אך קוטע את המהלך האינטימי שלהם וצועק על רוז, שציפה ממנה ליותר, וכי הוא לא מעוניין לקיים איתה יחסי מין, וכי ציפה ממנה לשיתוף פעולה.
רוז שבורת הלב, מסתגרת באמבטיה, ואחר כך חוזרת לבית אמא.
גרגורי נוסע למסע הרצאות באירופה.
בזמן שגרגורי במסע ההרצאות שלו, רוז מחליטה לשפר את עצמה.
היא משנה את התספורת, והבגדים ומתחילה להתאפר.
גרגורי מנסה להתקשר אליה מספר פעמים במהלך מסעו, אך היא מסרבת לענות.
כאשר הוא חוזר הביתה הוא מוצא אותה מחכה לו, ארוחת ערב בריאה מוכנה, והיא נראית נהדר.
גרגורי מתרגז, ואומר שחיפש משהי שנראית בצורה מסוימת, ועכשיו הוא חוזר לאישה שנראית אחרת לגמרי.
רוז נפגעת, וטוענת מולו כי יצא איתה רק כי חשב שהיא מכוערת.
לאחר המריבה ביניהם רוז נפגשת עם אלכס.
אלכס וקלייר נפרדים ואלכס מוצא את עצמו נמשך לרוז שנראית עכשיו נהדר.
הם אוכלים ארוחת ערב יחדיו כשרוז מבינה כי לא רוצה את אלכס, שנמשך אליה רק עכשיו שעברה שינוי.
באותו הלילה גרגורי מופיע ברחוב מתחת לחלונה של רוז ומתחיל לצעוק שהוא אוהב אותה, ונמשך אליה, ולא אכפת לו בכלל איך היא נראית אלא מי שהיא באמת.
ברברה סטרייסנד – רוז מורגן – לרקין
ג'ף ברידג'ס – גרגורי לרקין
לורן באקול – חנה מורגן
ג'ורג' סיגל – הנרי פיין
מימי רוג'רס – קלייר מורגן
תקציב הסרט עמד על 42 מיליון דולר.
הוא הרוויח 41 מיליון דולר בארצות הברית ועוד 33 מיליון דולר ברחבי העולם.
סך הכל 73 מיליון דולר.
בנוסף להצלחה בקופות, הסרט גם הרוויח במחירי השכרה, 18,377,057 דולר.
סך הכל הסרט הכניס 91 מיליון דולר.
באתר עגבניות רקובות הוא קיבל ציון של 55%.
רוג'ר איברט מציין כי הדיאלוגים חכמים וכי הסרט מתעסק בתחום האהבה מבלי לפול לקלישאות כואבות.
פטר טרוורס אמר שהסרט לא עושה צדק לשלל שחקניו המצוינים, וכי התסריט נראה כאילו מונע מהאגו של סטרייסנד.
לסרט שתי מועמדויות לאוסקר, ארבע לגלובוס הזהב, מהם זכה באחד (לשחקנית משנה).
שתי התרבויות הוא החלק הראשון של הרצאת ריד בעלת ההשפעה משנת 1959 אותה נשא הפיזיקאי והסופר הבריטי צ'ארלס פרסי סנואו.
ההרצאה טענה ש"החיים האינטלקטואליים של כלל החברה המערבית" חולקו לשתי תרבויות - המדעים ומדעי הרוח - ועצם חלוקה זו היא מכשול מרכזי בפתרון בעיות העולם.
בשנה זו פורסמה גרסה של ההרצאה בספר בשם שתי התרבויות והמהפכה המדעית (1959).
ההרצאה נישאה ב-7 במאי 1959 בבית הסנאט של אוניברסיטת קיימברידג', ובהמשך פורסמה בתור ספר בשם שתי התרבויות והמהפכה המדעית.
ההרצאה והספר היו הרחבה של מאמר מאת סנואו שפורסם ב-New Statesman ב-6 באוקטובר 1956, תחת הכותרת "שתי התרבויות".
הרצאתו של סנואו, שפורסמה בספר, נקראה בתפוצה רחבה גם בארצות הברית.
ההדים שעוררה ההרצאה הובילה אותו לכתוב מאמר המשך בשנת 1963, "שתי התרבויות: ומבט שני: גרסה מורחבת של שתי התרבויות והמהפכה המדעית (The Two Cultures: And a Second Look: An Expanded Version of The Two Cultures and the Scientific Revolution).
ניתן לסכם את עמדתו של סנואו בציטוט קטע השב ומופיע לעיתים קרובות במסה:
בשנת 2008 כלל המוסף הספרותי של הטיימס את שתי התרבויות והמהפכה המדעית ברשימת 100 הספרים שהשפיעו יותר מכל על השיח הציבורי המערבי מאז מלחמת העולם השנייה.
הרצאתו של סנואו גינתה את מערכת החינוך הבריטית כמערכת שמאז התקופה הוויקטוריאנית תגמלה יתר על המידה תלמידי מדעי הרוח (בעיקר לומדי לטינית ויוונית) על חשבון החינוך המדעי וההנדסי, אף על פי שהישגים בתחומים אלה של מדעי הטבע היו כה מכריעים בניצחון בעלות הברית במלחמת העולם השנייה.
דגש זה של מערכת החינוך הבריטית על מדעי הרוח, על חשבון המדעים המדויקים, שלל מהאליטות הבריטיות (בפוליטיקה, בממשל ובתעשייה) הכנה נאותה לניהול העולם המדעי המודרני.
לעומת זאת, אמר סנואו, בתי ספר גרמנים ואמריקאים ביקשו להכין את אזרחיהם באופן שווה הן במדעים והן במדעי הרוח, וכך אפשרה הוראה מדעית טובה יותר לשליטי מדינות אלה להתחרות בצורה יעילה יותר בעידן המדעי.
מאוחר יותר נטה דיון במסה "שתי התרבויות" לטשטש את ההתמקדות הראשונית של סנואו בהבדלים בין המערכות הבריטיות לבין אלה של המדינות המתחרות - הן ההבדלים בלימודים והן ההבדלים במעמד החברתי.
מבקר הספרות פרנק ריימונד ליוויס כינה את סנואו "איש יחסי ציבור" עבור הממסד המדעי במאמרו: "שתי תרבויות?
חשיבותו של צ' פ' סנואו", מאמר שפורסם ב"הספקטייטור" ב-1962. המאמר הביא למאמרי תגובה שליליים רבים בעמודי המכתבים של המגזין.
בספרו משנת 1963 נראה כי סנואו עדכן את גישתו לנושא, בכך שביטא אופטימיות רבה יותר ביחס לפוטנציאל של תרבות שלישית מתווכת.
מושג זה - התרבות השלישית - הועלה בספר משנת 1995, "התרבות השלישית: מעבר למהפכה המדעית", מאת ג'ון ברוקמן .
במבוא להדפסה מחודשת של "שתי התרבויות" טען הפילוסוף הבריטי סיימון קריצ'לי כי עם חלוף הזמן הצטמצם הפער התרבותי שאבחן סנואו, אך לא הוסר לחלוטין.
הביולוג סטיבן ג'יי גולד מספק נקודת מבט אחרת בספרו הקיפוד, השועל והמגפה של המגיסטר, (2003).
הוא מניח פרשנות דיאלקטית וממנה גוזר את המסקנה שהמושג "שתי תרבויות" של סנואו לא רק שגוי אלא מהווה נקודת מבט קצרת רואי ומזיקה, ואולי הובילה לעשרות שנים של חציצה מיותרת בין התחומים.
בספרו "פילוסופיה קונטיננטלית: מבוא קצר מאוד" טוען סיימון קריצ'לי:
פשוט בגלל שהם יכולים וזה מגניב.
הומניסטים, לעומת זאת, אינם מבינים את הטכנולוגיה העומדת בבסיסם [של המחשבים] ומשוכנעים, למשל, כי מעקב אחר מטא-נתונים פירושו שהממשלה קוראת את המיילים שלהם."
ההנגדה בין ידע מדעי וידע הומניסטי נתפסת גם כחזרתו של העימות המתודולוגי מ-1890 באוניברסיטאות הגרמניות.
מריבה בשנת 1911 בין בנדטו קרוצ'ה וג'ובאני ג'נטילה מצד אחד לפדריגו אנריקס מצד שני השפיעה על המשך ההפרדה בין שתי התרבויות באיטליה ובהשלטת דעותיו של זרם האידיאליזם על דעותיו של זרם הפוזיטיביזם.