tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
וכן ערעור האם נשים טרנסיות הן נשים במובן המקובל של המילה, ועל כן מה מקומן במרחבים לנשים בלבד.
בשנות השבעים של המאה הקודמת, היו מספר אירועים בארצות הברית בהן נשים טרנסיות לא התקבלו בברכה בכנסים לסביים ובכנסים פמיניסטיים.
פמינסטיות רדיקליות, טענו כי השינוי הגופני אינו משנה את התפיסות החברתיות של גברים ונשים ושמגדר אינו חלק מהזהות אלא חלק ממעמד חברתי.
כלומר, התפקידים החברתיים של נשים וגברים המוטבעים בנו לא משתנים בטיפול רפואי וגברים ימשיכו להיות מדכאים ונשים מדוכאות.
הסופרת האקטיביסטית הטרנססקסואלית, סנדי סטון , הגיבה לטענות של פמיניסטיות רדיקליות במניפסט (The Empire Strikes Back: A Posttranssexual Manifesto) שכתבה.
שם היא טוענת שהן המערכת הרפואית והן הפמיניזם הרדיקלי השתמשו בכלים אינטלקטואלים שווים על מנת להסביר, להסדיר ולנרמל את המערכת של מין ומגדר ולנהל את הגוף הטרנססקסואלי.
בזמן מצעד הגאווה בלונדון ב-2018, קבוצה קטנה של לסביות שקראה לעצמה "להוציא את ה- ל" (Get the L Out) הפגינו בזמן המצעד.
המפגינות טענו שהפוליטיקה של קהילת הלהטב"ק אינה מייצגת יותר נשים לסביות וגורמת למחיקת הזהות הלסבית בשעה שהקהילה כוללת בתוכה קבוצות שהן למעשה הטרוסקסואליות.
הן קראו להוריד את הל' מראשי התיבות של הקהילה משום שהאות ל' אינה מייצגת לסביות, בשעה שהקהילה מאפשרת לגברים לקרוא לעצמם לסביות (אמרה שהייתה מכוונת לנשים טרנסיות לסביות).
אנדריאה דבורקין, סופרת פמיניסטית רדיקלית, כתבה בספרה משנת 1974, "שנאת נשים: הסתכלות רדיקלית על מיניות", שיש לתמוך בטרנסקסואלים ולכל טרנסקסואל יש את הזכות לקיום בתנאים שהם בוחרים.
כלומר, כל טרנסקסואלית זכאית לניתוח להתאמה מגדרית, במימון הקהילה.
עם זאת, דבורקין גם ציינה שתופעת הטרנסקסואליות עלולה להיעלם בחברה חופשית, שיהיו בה אופנים חדשים של זהות והתנהגות מינית.
תפיסות פמיניסטיות אחרות כמו טרנס-פמיניזם, הן פרספקטיבות טרנסג'נדריות על פמיניזם, או פרספקטיבות פמיניסטיות בסוגיות טרנסג'נדריות המצביעות על הקשר בין אפליית נשים למקומם של טרנסים בחברה המערבית.
טרנס-פמיניזם טוען שיש צורות רבות של סקסיזם, שלעיתים קרובות קשורות זו לזו ולצורות אחרות של דיכוי.
קהילת הלהט"ב נתפסת לעיתים כמאוחדת במטרתה, כאילו לכל הקבוצות המיוצגות בראשי התיבות להט"ב יש סדר יום משותף ואינטרסים דומים.
עם זאת, כמו רוב התופעות החברתיות המצב שונה.
ראשי תיבות עצמם, מציגים מצג שווא, כאילו הומואים ולסביות וביסקסואלים וטרנסג'נדרים הן קטגוריות ברורות המופרדות בצורה ברורה זו מזו.
ג'יליאן טוד וייס, טוענת כי הטרנספוביה של הומוסקסואלים ולסביות קשור, במקור, לרתיעה וחוסר הקבלה של פמיניסטית רדיקליות כלפי טרנסים וכן למאבק של הומואים ולסביות לקבלת הכרה תחת הטענה כי הם דומים לחברה ההטרוסקסואלית ("אנחנו כמוכם"), למעט ההיבט של הזוגיות בת אותו המין.
טרנסג'נדרים וטרנסקסואלים פגעו לטענתה, ביכולת ההשתלבות של הומואים ולסביות בחברה הכללית.
אמי סטון, טוענת על בסיס ראיונות עם הומואים ולסביות אקטיביסטים שהעידו כי יש בקרבם תחושה שטרנסים "נדחפו" לתוך הקהילה ופוגעים בהישגים שהושגו עד כה.
טרנספורט (מגרמנית: transport - משלוח) הוא כינוי כולל לשילוחם של קורבנות המשטר הנאצי בתקופת מלחמת העולם השנייה והשואה, בעיקר לשילוחם של יהודים, גם במסגרת אקציות מבתיהם או ממקומות הריכוז שלהם בערים, ביישובים ובגטאות למחנות ריכוז והשמדה.
הטרנספורטים החלו ב-1940, עם שילוח יהודים גרמנים למחנות ריכוז בצרפת, בהם גירס וסן סיפריאן.
בסוף 1941 החלו הטרנספורטים של יהודים מגרמניה לגטו ריגה, שם נרצחו יהודים אלה, וכן של יהודים מגטו לודז' למחנה ההשמדה חלמנו.
הטרנספורטים האחרונים יצאו באביב 1944 מיוון למחנה ההשמדה אושוויץ, בקיץ 1944 מגטו לודז' שבפולין למחנה ההשמדה חלמנו, וכן מצרפת, שרובה כבר היה משוחרר, לאושוויץ, ובסוף 1944 - מהונגריה הכבושה בידי הנאצים לאושוויץ.
לרוב נמסרה למיועדים לגירוש התרעה של מספר שעות בלבד, אם בכלל.
לעיתים סייעו באקציה כוחות משטרה מקומיים (אוקראיניים, פולנים, ליטאים, צרפתים, בולגרים וכו').
לרוב נדרשו להשתתף בביצוע האקציה גם אנשי המשטרה היהודית.
לעיתים נמסר ליהודים כי הם מועברים למחנות עבודה, או שמדובר בהעברת אוכלוסייה חלקית, בעוד היתר יושארו במקום מושבם, וזאת כדי למנוע התנגדות בקרבם.
היהודים רוכזו באלימות באזור מרכזי ביישוב, לרוב בסמוך לתחנת רכבת או בתחנה עצמה.
רבים נורו או הוכו למוות במהלך הצעדה אל יעד הריכוז.
לעיתים נדחסו המגורשים בקרונות משא, לעיתים הוסעו בקרונות רכבת נוסעים רגילה, כפי שקרה לעיתים בגירוש יהודי הולנד.
כאשר היו הקרונות אטומים, היו בקרב המגורשים קורבנות רבים בכל קרון עקב הצפיפות, הרעב, הצמא, המחנק, והחום או הקור, בהתאם לעונת הטרנספורט.
באזורים הכבושים במזרח אירופה גורשו היהודים בדרך כלל, אם כי לא תמיד, מגטאות.
באזורים הכבושים במערב אירופה גורשו היהודים בדרך כלל מבתיהם למחנות ריכוז, כמו ברנדונק וווכט (Vught) בבלגיה, וסטרבורק בהולנד, ויטל, דראנסי, פיטיביה ובון לה רולנד בצרפת.
בשל ההבדלים בין מצב היהודים בין מזרח אירופה למערבה, היו הבדלים ניכרים גם בשיטת הגירוש.
במזרח, שבו גורשו היהודים מגטאות, בוצעו הגירושים במפתיע.
הנאצים העבירו ליודנראט מכסה של אנשים שיועדו לגירוש, וכדי להטעות את היהודים נאמר להם כי המגורשים הם הגורמים הבלתי יצרניים בגטו, וכי הם יישלחו למקום שבו יזכו לעבודה שתתאים להם ולתנאי קיום הוגנים.
לצורך ביצוע הגירוש נסגר חלק מן הגטו, וכוחות משטרה נאציים או מקומיים ערכו סריקות והובילו את היהודים, על פי המכסה שקבעו, אל הגירוש.
בארצות מערב אירופה, לעומת זאת, קיבלו היהודים במשך תקופה מסוימת לפני הגירוש צווי התייצבות לעבודה.
צווים אלו ניתנו על פי רשימה שמית שהוכנה בידי הוועד היהודי המקומי.
היהודים הוזמנו להתייצב לשילוח בזמן ובמקום מוגדרים, ולצורך ההטעיה נאמר להם כי הם נשלחים ליישוב מחדש ולעבודה במזרח.
ככל שמספר המתייצבים לשילוחים הלך ופחת, כך הלכה שיטה זו ונעלמה.
ממחנות הריכוז והעבודה ומהגטאות גורשו היהודים למחנות ההשמדה הנאציים שהוקמו בפולין - בין אם מחנות מבצע ריינהרד (טרבלינקה, סוביבור ובלז'ץ) או אושוויץ, חלמנו ומיידנק.
חלק מהטרנספורטים הגיעו לגטו טרזין בצ'כיה, וחלקם - למחנות עבודה או לגטאות גדולים, שנועדו להפוך למקומות ריכוז, מהם נשלחו היהודים הלאה, אל מחנות ההשמדה.
טרנספורמייס הוא משחק אסטרטגיה ופלטפורמה וירטואלית מרובה משתתפים של משחק דפדפן שנוצר על ידי מעצבים צרפתיים הידועים על ידי כינוייהם, Melibellule ו-Tigrounette.
המשחק יצא לאור ב-1 במאי 2010. המשחק פורסם בסטים ב-30 בינואר 2015.
מטרתו של המשחק הוא שהשחקן (במילים אחרות: עכבר) יגיע אל הגבינה בכל סבב.
vanilla: מטרת החדר היא להשיג את הגבינה ולהיכנס למחילה עם או בלי עזרה של השאמאן.
(חדרי ה־vanilla הם לרוב חדרים פשוטים וקלים אשר מתאימים למתחילים)
survivor: מטרת החדר היא לשרוד במשך כדקה (לא להיפסל) את המכשולים שהשאמאן מעיף עליך.
bootcamp: הבוטקאמפ הוא החדר הקשה ביותר במשחק ובו יש לפניך 5 דקות בהן אתה צריך לעבור את המכשולים, להשיג את הגבינה ולהיכנס למחילה בלי שאמאן כלל.
Racing: מטרת החדר הוא להתחרות עם השחקנים האחרים שנמצאים איתך בחדר, ולהשיג את הגבינה כמה שיותר מהר.
Village: בכפר אתה יכול לקנות תגים ותארים.
לדבר עם חברים כמו בכל חדר אחר אך בכפר אין משימה מסוימת שאתה צריך לעשות.
mode: בחדר זה יש מגוון של אפשרויות כמו פארקור כדורסל כדורגל ועוד המון אופציות שאת/ה בעצמך יכול להציע לחברה והם יוכלו ליצור את החדר שביקשת ואתה תקבל את הקרדיט המלא.
בכל סבב (הנמשך 3 דקות) המטרה היא להגיע מהמיקום ההתחלתי של השחקן/ים אל הגבינה, ומשם אל המאורה, בה תסיימו את הסבב, כמה שיותר מהר.
כאשר תסיימו סבב ותצליחו לאסוף גבינה, תרוויחו אותה ותוכלו לקנות עם סכום מסוים של גבינות פריטים מהחנות.
מכאן ניתן להסיק שהגבינות מהוות מטבעות במשחק.
אם תסיימו את הסבב ראשונים, תרוויחו 16 נקודות.
אם תסיימו שניים, תרוויחו 14 נקודות ואם תסיימו שלישיים ומטה תקבלו 10 נקודות.
שימו לב: במשחק יש מכשולים ואתם עלולים להיפסל.
במקרה ונפסלתם/לא הספקתם לאסוף גבינה ולחזור למחילה, לא תקבלו נקודות כלל.
כאשר כל השחקנים בחדר יסיימו את הסבב, או לאחר 3 דקות (הבא קודם), יחל סבב חדש.
ייתכן מאוד שהשלבים יחזרו על עצמם.
במהלך הסבבים תרוויחו נקודות, ובכל סיבוב המשתתף בעל מספר הנקודות הרב ביותר יהווה שאמאן.
השאמאן בעל כוחות קסומים ותפקידו הוא לעזור לשאר העכברים לאסוף גבינה ולהגיע למחילה.
לאחר שתהיו שאמאנים יתאפס מצב הנקודות שלכם.
כמו כן במשחק יש אפשרות לעצב את הדמות שלך- לקנות בעבור גבינות סוגי פרוות (צבעים ודוגמאות), בגדים, אביזרים וכו'.
הטראנספגרשאן (ברומנית: Transfăgărășan, מורכב מ- trans + Făgăraș, על שם הרי פגרש), או כביש DN7C, מכונה גם "הדרך לשמיים", הוא כביש החוצה את חלקו הדרומי של רכס הרי הקרפטים שברומניה ונחשב לאחד הכבישים היפים באירופה ובעולם.
הוא הכביש השני הגבוה ביותר ברומניה, אחרי הטראנסאלפינה.
הכביש, שאורכו 151 ק"מ (94 מייל), מתחיל בסמוך לכפר באסקוב, ליד העיר פיטשט, ונמשך עד העיר סיביו, כביש DN1, פסגות מולדוביאנו ונגויו (הנקודות הגבוהות ביותר ברומניה).
נבנה בשנות ה-70 של המאה ה-20 כציר צבאי אסטרטגי המחבר בין החבלים ההיסטוריים של טרנסילבניה ומונטניה.
הכביש נבנה בין 1970 ל-1974 לפי החלטתו של ניקולאה צ'אושסקו, השליט השני והאחרון של רומניה הקומוניסטית, אחרי הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה מ-21 באוגוסט 1968. זאת כדי לאפשר מעבר מהיר של כוחות צבא דרך ההרים; עד אז הכבישים שחצו את הרי הקרפטים היו DN1 ו-DN67C, שנבנו בתחילת תקופת הקומוניזם ברומניה.
הכבישים נבנו על נחלים שקל היה לסובייטים לחסום ולתקוף.
לפיכך הורה צ'אושסקו על בניית כביש שיחצה את הרי פגראש.
הכביש, שנסלל על ידי הצבא, דרש פועלים ומשאבים כספיים רבים.
העבודות כללו שימוש ב-6 מיליון טון דינמיט, עבודה בגובה של מעל 2,000 מטר ובאקלים אלפיני קשה.
לדברי ממשלת רומניה דאז, במהלך הסלילה נהרגו 40 איש, אך מדיווחים לא רשמיים המספר עומד על מאות פועלים.
הכביש נפתח ב-20 בספטמבר 1974 אך בפועל עבודות הבניה נמשכו עד 1980.
הכביש הוא מסלול עקלתון מפותל, בעל סיבובים רבים וחדים.
צורת כביש זו מושכת אליה מטיילים, רוכבי אופניים ואופנוענים.
בשל הטופוגרפיה של הכביש המהירות המרבית מוגבלת ל-40 קמ"ש.
בנוסף לכך, הכביש עובר בסמוך לאגם בליה (Bâlea Lake), מפל בליה ואגם וידרארו.
בין ה-31 באוקטובר עד 30 ביוני בכל שנה, הכביש סגור בקטע הגבוה שלו - בין מפל בליה לפיסקו נגרו (Piscu Negru) עקב שלגים.
כמו כן, מעת לעת, הכביש נסגר לתנועה, בזמן תחרויות, כמו: רכיבת אופניים.
בכביש גשרי קשת רבים וחמש מנהרות, הארוכה ביותר באורך 884 מטר, ליד אגם בליה.
טרנסמיזוגניה היא ההצטלבות של טרנספוביה ושל מיזוגניה.
היות שטרנספוביה מוגדרת כ"פחד לא רציונלי, סלידה, או אפליה כנגד אנשים טרנסג'נדרים" ומיזוגניה היא שנאת נשים, טרנסמיזוגניה כוללת עמדות שליליות, שנאה ואפליה כלפי טרנסג'נדריות על הטווח הנשי.
המונח נטבע על ידי ג'וליה סרנו בספרה "Whipping boys" "Whipping girls" ושימש כדי לתאר את האפליה הייחודית בה נתקלות נשים טרנסיות כתוצאה מההנחה שנשיות ונקביות נחותות לגבריות ולזכריות וקיימות בעיקר למענן, כמו גם את הדרך בה טרנספוביה ומיזוגניה מעצימות אחת את השנייה במקרה של נשים טרנסיות.
טרנסמיזוגניה היא מושג מרכזי עבור טרנספמיניזם ופמיניזם הצטלבותי.
לעומת זאת, יש פמיניסטיות המסרבות להכיר בטרנסיות כנשים ועל-כן דוחות את הרעיון לפיו הן מושפעות מ-Maleness Femaleness (ולא את הנשיות) הוא מקור transmisogyny נדחה על ידי כמה פמיניסטיות, אשר אינם מחשיבים טרנס נשים בתור נקבה.
טרנסמיזוגניה מובנת לרוב כתוצאה של התפישה החברתית של עליונות גברית.
בספרה, ג'וליה סרנו טוענת כי קיומן של נשים טרנסיות נראה כאיום על ההירארכיה המגדרית במסגרתה גברים עדיפים על נשים וגבריות נעלה על נשיות.
בהתאם, ג'ודית באטלר קבעה כי רצח של נשים טרנסג'נדריות היא "אקט של כוח, דרך לאשר שליטה מחדש" וכי הרצח ממצב את הרוצח כריבון ברגע המעשה.
נשים טרנסג'נדריות נחשבות גם איום על ההטרוסקסואליות של גברים סיסג'נדרים.
בתקשורת ובתרבות הפופולרית, נשים טרנסיות מוצגות כ"רמאיות" ומשמשות כדי לעורר הומופוביה בקרב הקהל כאשר הגבריות ה"אמיתית" שלהן נחשפת.
אפליה היא לעיתים קרובות חלק ניכר מחייהן של נשים טרנסיות.
טרנסג'נדרים מופלים לרעה לעומת סיסג'נדרים, במערכת הבריאות, במערכת החינוך, בדיור ובתעסוקה.
עם זאת, עקב טרנסמיזוגניה, נשים טרנסיות נתקלות ברמות נוספות של אפליה.
מחקר על טרנסג'נדרים במקום העבודה מצא כי לאחר ביצוע הליכים לשינוי מין, שכרם של גברים טרנסים עלה לעומת שכרן של נשים טרנסיות שירד כמעט בשליש.
נוסף על כך, נמצא כי למעבר המגדרי הנשי מלווה עליה בהטרדות ובאובדן סמכות, ואילו המעבר המגדרי הגברי לעיתים קרובות מביא סמכות וכבוד.
לפי מחקר נוסף, במיוחד בקרב נשים טרנסג'נדריות שאינן לבנות, היו רמות גבוהות של אפליה על בסיס טרנספוביה וגזענות.
מחקר אחר, על דיכוי של לסביות, ביסקסואלים, טרנסקסואלים, טרנסג'נדרים ונשים אינטרסקס באקוודור מצא תוצאות דומות, לפיהן נשים טרנסג'נדריות אינן מוגנות מפני אפליה הן בלשון החוק והן במציאות היומיומית, וכתוצאה מכך, הן מתמודדות מול אלימות, התעללות מינית, אפליה בתחומי החינוך, הבריאות, והתעסוקה.
ג'וליה סרנו מציינת כי למרות המעבר המגדרי, נשים טרנסג'נדריות עדיין נתפשות לרוב כזכרים, אך רק לעיתים רחוקות הן מוצגות כך בהקשר מיני.
בתעשיית הפורנוגרפיה, בה קהל היעד הוא בעיקר גברים הטרוסקסואלים, הטרנסיות מופיעות במידה רבה כחפצים מיניים ולא כ"ציידים" כמו הגברים.
סרנו מבחינה כי כאשר היא בסביבה בה ידוע על היותה טרנסית, היא תקבל תגובות מיניות בוטות הרבה יותר ממרחבים בהם מניחים שהיא אישה סיסג'נדרית.
המעבר עשוי לכלול גם היבטים רפואיים ומשפטיים, כולל לקיחת הורמונים, ניתוחים, או שינוי מסמכים מזהים כדי לשקף את הזהות המגדרית הנבחרת - אך לעיתים קרובות קשה לאנשים להרשות לעצמם צעדים אלה.
בנוסף לאתגרים הרבים, אנשים טרנסג'נדרים חשופים באופן נרחב לפגיעות מיניות
טרנסמיזוגניה שונה מטרנספוביה בכך שהראשונה מתמקדת בנשים טרנסג'נדריות, בעוד שטרנספוביה היא מונח כללי יותר, המכסה מגוון רחב של שנאה ואפליה כלפי כל הקשת הטרנסג'נדרית.
לפי סרנו, כאשר הרוב המכריע של הבדיחות שנעשות על חשבונם של טרנסג'נדרים עוסקות ב"גברים לובשי שמלות" או ב"גברים שרוצים לחתוך את איבריהם", וכאשר הרוב המכריע של אלימות ותקיפות מיניות שמבוצעות נגד טרנסג'נדרים מופנה לנשים טרנסיות, אין מדובר אך ורק בטרנספוביה אלא בטרנסמיזוגניה.
טרנסנפט () היא חברת מונופול המחזיקה בצינורות הנפט של רוסיה, והיא החברה הגדולה מסוגה בעולם.
החברה מתפעלת צינורות נפט באורך של יותר מ-70 אלף קילומטר, ואחראית להספקת 90% מהנפט ו-30% ממוצרי הנפט המיוצרים ברוסיה.
מאז 2007, נשיא טרנסנפט הוא האוליגרך הרוסי ניקולאי טוקרב.
החברה הוקמה ב-14 באוגוסט 1993. ב-2007 החליט הפרלמנט הרוסי בחוק להתיר לחברה ולגזפרום להקים יחידות אבטחה חמושות.
בעקבות סיפוח חצי האי קרים ב-2014 השיתו האיחוד האירופי וארצות הברית סנקציות על חברות רוסיות בתעשיית הנפט בהן טרנסנפט.
בנובמבר 2010 חשף הבלוגר הרוסי אלכסיי נבלני פרשת מעילה בחברה, הקשורה לפרויקט הקמת צינור הנפט מזרח סיביר–האוקיינוס השקט, שבעקבותיה הפסידה החברה 4 מיליארד דולר.
ב-2016 רכשה החברה את מגדל האבולוציה תמורת מיליארד דולר.
טרנספורמציה דיגיטלית היא אסטרטגיה עסקית של אימוץ פתרונות טכנולוגיים חדשים ותכופים על ידי חברות במטרה לפתור בעיות, ליצור הזדמנויות עסקיות חדשות ולייצר בידול תחרותי.
הטרנספורמציה הדיגיטלית מיועדת ליצור יעילות, אוטומציה וחדשנות, תוך עדכון והרחבה של שיטות מסורתיות.
אחת הדוגמאות היותר בולטות לטרנספורמציה דיגיטלית הוא המעבר למחשוב ענן, תהליך שבו מייצאים את החומרה והשרתים היושבים בתוך הארגון לענן.
כלומר מעבר לחוות שרתים או חברות חיצוניות המעניקות מגוון שירותים, כגון כוח מחשוב, אחסון ענן, תוכנית התאוששות מאסון (DRP) וקישוריות.
השירותים ניתנים על פי דרישה ובדרך כלל מבוססי מנוי ונפח שימוש מקסימלי.
לטרנספורמציה הדיגיטלית שלושה דורות של התפתחות:
מעבר ל-Paperless - תהליכים דיגיטליים ללא צורך בנייר (1980) - מעבר לשימוש בקונטיינרים בהעברת סחורה הוביל לדרישות גבוהות לשינוע יעיל של מטען ולהעברת מידע; העברת מסמכים בצורה אלקטרונית בעזרת EDI; השקעה במערכות ERP - Enterprise resource planning על מנת להפוך תהליכי ליבה ארגוניים לדיגיטליים וליצור אינטגרציה בין תהליכים אלו.
אוטומציה של תהליכים (1990–2000) - אימוץ כלים טכנולוגיים על מנת להפוך תהליכים שונים לאוטומטיים.
למשל תהליכי בדיקות, אינטגרציה של בין מערכות מידע פנים ארגוניות למערכות חיצוניות ופיתוח מרכזי קניות אלקטרוניים.
תהליכים חכמים (2010 – היום) - עקב טיפוח מאגרי מידע גדולים ממקורות שונים נוצר צורך לאחסן את המידע, לעבד ולנתח אותו, ליצור תהליכי קבלת החלטות מבוססי מידע, יצירת ערך ללקוח וביסוס שותפויות מוצלחות על ידי זרימת מידע שוטפת.
לשם כך, נוצרו תשתיות מתאימות עם חיישנים, מחשוב ענן, כלי עיבוד מבוזרים, Machine Learning, אפליקציות סלולר תומכות ואינטגרציה של מידע בזמן אמת.
במהלך השואה גורשה מרבית האוכלוסייה היהודית בסלובקיה בשני גלים: בשנת 1942 ובשנים 1944–1945.
בשנת 1942 היו שני יעדים לשילוחים: 18,746 יהודים גורשו בשמונה עשר טרנספורטים למחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ ועוד 39,000–40,000 גורשו בשלושים ושמונה טרנספורטים למחנות ההשמדה מיידנק וסוביבור ולגטאות שונים במחוז לובלין שבגנרלגוברנמן במסגרת תוכנית לובלין.
בסך הכל גורשו 57,628 יהודים; רק כמה מאות חזרו.
בשנים 1944–1945 גורשו 13,500 יהודים לאושוויץ, ואחרים נשלחו למחנות הריכוז זקסנהאוזן, רוונסבריק, ברגן-בלזן וטרזינשטט.
בגירושים אלה נרצחו כ-67,000 מתוך 89,000 יהודי סלובקיה.
במשבר הפוליטי שלאחר הסכם מינכן בספטמבר 1938, הכריזה מפלגת העם הסלובקית השמרנית והאתנו-לאומנית (Hlinkova slovenská ľudová strana) באופן חד צדדי על אוטונומיה סלובקית בתוך צ'כוסלובקיה.
בנובמבר 1938 גורשו 7,500 יהודים עניים או חסרי אזרחות סלובקית לגבול הונגריה.
הותר להם לחזור תוך מספר חודשים, אך בשנת 1942 גורשו שוב.
ב-14 במרץ 1939 הכריזה סלובקיה על עצמאות בתמיכת גרמניה הנאצית.
יהודים רבים איבדו את מקום עבודתם ורכושם בתהליך של אריזציה.
סלובקיה וממשלת גרמניה פעלו יחד לגירוש 20,000 יהודים בגיל העבודה לפולין הכבושה על ידי גרמניה תוך תשלום 500 רייכסמרקים על כל יהודי מגורש, לכאורה כדי לכסות את עלות ה"יישוב מחדש".
היה זה הצעד הראשון בגירוש שנועד להקיף את כל היהודים, משום שהיה ברור שגירוש יהודים עובדים תוך השארת משפחותיהם מאחור בסלובקיה יחמיר את מצבם הכלכלי של היהודים הנותרים.
בשנת 1939 הפך מחוז לובלין בפולין הכבושה ל"שמורה יהודית".
עד 1942 היה התכנון הגרמני להפוך אזור זה לאזור קליטה של יהודים מגרמניה הנאצית וסלובקיה.
החל מסוף שנת 1941 החל האס אס לתכנן את גירוש היהודים בלובלין למחנות המוות של מבצע ריינהרד – בלז'ץ, סוביבור וטרבלינקה – כדי לפנות מקום ליהודי סלובקיה וגרמניה.
תוכנית הגירוש המקורית, שאושרה בפברואר 1942 על ידי ממשלות גרמניה וסלובקיה, גררה את גירושם של 7,000 רווקות בגילאי 16–35 לאושוויץ ו-13,000 רווקים בגילאי 16–45 למיידנק כפועלי כפייה.
שם הכיסוי של המבצע היה "אקציית דוד".
קצין האס אס והיועץ לענייני יהודים דיטר ויסליצני ופקידי ממשל בסלובקיה הבטיחו שהמגורשים יקבלו יחס טוב ויהיו רשאים לחזור לביתם לאחר תקופה קצובה.
בתחילה, יהודים רבים האמינו כי עדיף להתייצב לגירוש מאשר להסתכן בנקמה נגד משפחותיהם על כך שלא עשו זאת.
עם זאת, 3,000 מתוך 7,000 הנשים שהיו אמורות להיות מגורשות סירבו להתייצב.
הן נישאו נישואי דמה ללא יהודים, עברו לגור אצל קרובי משפחה או הסתתרו זמנית בעזרת לא-יהודים.
משמר הלינקה נאבק לעמוד ביעדיו ו-3,800 נשים ו-4,500 גברים גורשו בשלב הראשוני של הגירושים.
עם זאת, היה זה פרק חדש בתולדות השואה, מכיוון שהנשים הסלובקיות היו האסירות היהודיות הראשונות באושוויץ.
עם הגעתם הפך המחנה ממחנה ריכוז למחנה השמדה.
ראש האס אס ריינהרד היידריך ביקר בברטיסלבה ב-10 באפריל 1942. הוא וויטך טוקה (Vojtech Tuka) הסכימו כי משפחות שלמות יגורשו בהמשך, ובסופו של דבר יורחקו כל היהודים מסלובקיה.
לכאורה השינוי נועד למנוע הפרדה בין משפחות אך הוא פתר את בעיית הטיפול בילדים ובני משפחה קשישים של מגורשים בעלי כושר עבודה.
שילוחי משפחות שלמות החלו ב-11 באפריל וקורבנותיהם הועברו למחוז לובלין.
שינוי זה שיבש את תוכניות האס אס במחוז לובלין.
במקום שמגורשים יהודים סלובקיים בעלי כושר עבודה יגורשו למיידנק, היה על האס אס להכין מקום למשפחות יהודיות סלובקיות בגטאות הצפופים באזור.
חלק מהרכבות הגיעו לנלנצ'וב וחלק – ללובלין, בלובלין הופרדו גברים בעלי כושר עבודה ונשלחו לעבודה במיידנק, ואילו השאר נשלחו לגטאות לאורך קווי הרכבת.
בנלנצ'וב הועברו היהודים למחנות לעבודות כפייה בהרכבים משפחתיים מלאים, בדרך כלל מבלי להפריד בין בני משפחות.
מרבית הרכבות הביאו את קורבנותיהן (30,000 בסך הכל) לגטאות שתושביהם גורשו לאחרונה למחנות המוות בלז'ץ או סוביבור, כחלק ממדיניות "דלת מסתובבת" בה הובאו יהודים זרים להחליף את הנרצחים.
טרנספורטים אחרונים למחוז לובלין התבצעו ביוני 1942; עשרה טרנספורטים נעצרו לזמן קצר במיידנק, שם נבחרו גברים בעלי כושר עבודה (בדרך כלל בני 15–50) לעבודה; הרכבות המשיכו לסוביבור, שם נרצחו הקורבנות שנותרו.
הקורבנות קיבלו התרעה מוקדמת של ארבע שעות בלבד כדי למנוע את בריחתם.
מכות וגילוח זקן בכוח היו דבר שבשגרה, כמו גם הכפפת יהודים לחיפושים פולשניים על מנת לחשוף חפצי ערך מוסתרים.
חלק מהסוהרים והפקידים המקומיים קיבלו שוחד כדי להציל את היהודים מהטרנספורט, אך הקורבן בדרך כלל גורש ברכבת הבאה.
יהודים הורשו להביא עמם רק 50 ק"ג של פריטים אישיים, אך גם מטען זה נגנב לעיתים קרובות.
פטורים רשמיים היו אמורים למנוע מגירוש יהודים, אך הרשויות המקומיות גירשו לעיתים את בעלי הפטור.
רוב קבוצות המגורשים שהו לזמן קצר בגטאות לובלין לפני שגורשו שוב למחנות המוות, בעוד מעטות נותרו בגטאות במשך חודשים ואף יותר.
כמה אלפי מגורשים הגיעו למחנות לעבודת כפייה באזור לובלין (כמו פוניאטובה, קונסקובולה וקריכוב (Krychów) ).
באופן לא שגרתי, המגורשים באזור לובלין הצליחו במהירות ליצור קשר עם היהודים שנותרו בסלובקיה, מה שהוביל למאמצי סיוע נרחבים.
עם זאת, גורלם של היהודים שגורשו מסלובקיה "נחרץ במסגרת מבצע ריינהרד", יחד עם גורלם של יהודי פולין.
מתוך כ-8,500 גברים שהועברו ישירות למיידנק, רק 883 היו בחיים עד יולי 1943. אלפי יהודים סלובקיים נוספים גורשו למיידנק בעקבות חיסול הגטאות במחוז לובלין, אך רובם נרצחו מיד.
יהודי סלובקיה שנותרו במיידנק נורו במהלך מבצע חג הקציר; הקבוצה המשמעותית היחידה של יהודי סלובקיה שנותרה באזור לובלין הייתה קבוצה של כ-100 יהודים במחנה לופטוואפה בדמבלין.
חברת בת של המשרד הכלכלי המרכזי בסלובקיה ארגנה את הטרנספורטים ומשרד התחבורה הסלובקי סיפק את קרונות הבקר.
חברי משמר הלינקה, פרייוויליג שוצשטאפל (FS, ארגון נאצי סלובקי), והז'נדרמריה היו אחראים על איסוף היהודים, שמירה על תחנות המעבר, והעלאתם לקרונות בקר צפופים לשם גירוש.
הטרנספורטים נועדו להגיע לגבול סלובקיה בשעה 04:28. בבוקר ובשעה 08:30 העביר משמר הלינקה את הטרנספורטים לידי הגרמנים הטרנספורטים הגיעו לאושוויץ באותו אחר הצהריים ולמיידנק - למחרת בבוקר.
ב-25 במרץ 1942 יצא הטרנספורט הראשון מתחנת הרכבת פופרד-טטרי בשעה 20:00. לפני עזיבתו שוחח ויסליצני עם המגורשים ברציף ואמר כי יורשו לחזור הביתה לאחר שיסיימו את העבודה שגרמניה תכננה עבורם.
המגורשים הראשונים לא היו מודעים לצפוי להם, וניסו להיות אופטימיים.
לטענת הניצולים, שירים בעברית ובסלובקית הושרו כששני הטרנספורטים הראשונים של נשים לאושוויץ יצאו מהרציפים.
רוב הנשים היהודיות הסלובקיות שגורשו לאושוויץ בשנת 1942 ושרדו את המלחמה, היו משני הטרנספורטים הראשונים במרץ.
כנראה היה לכך קשר לעובדה שהיו צעירות וחזקות יותר.
מגורשים ממזרח סלובקיה נטו להיות צעירים בממוצע, מכיוון שרוב היהודים מהאזור היו חרדים ונטו להתחתן צעירים.
יותר ממחציתם היו בני 21 ומטה.
הנשים שגורשו מברטיסלבה היו מבוגרות יותר בממוצע, מכיוון שהתחתנו מאוחר יותר וחלקן כלל לא התחתנו; רק 40 אחוז מהן היו בנות 21 ומטה.
הגירושים מזרחה הוקפאו ביוני 1942 עקב הצורך ברכבות למען הצבא בחזית המזרחית.
שאר גירושי המשפחות (שמונה גירושים בסך הכל) הופנו לאושוויץ.
הראשון הגיע ב-4 ביולי 1942, מה שהוביל לסלקציה על הרמפה באושוויץ-בירקנאו, סלקציה שהפכה למעשה של קבע.
רוב המגורשים - במיוחד אמהות עם ילדים - לא נבחרו לעבודות כפייה אלא נרצחו בתאי גזים.
ב-1 באוגוסט 1942, רוב היהודים שלא היו פטורים מגירוש כבר גורשו או נמלטו להונגריה כדי להימנע מהגירושים, מה שהוביל להפסקה של שישה שבועות בגירושים.
שלוש רכבות נוספות יצאו לאושוויץ בספטמבר ובאוקטובר 1942.
בשלושת החודשים הראשונים לאחר הגעת הטרנספורט הראשון במרץ, נשים יהודיות סלובקיות היו האסירות היהודיות היחידות באושוויץ.
באמצע אוגוסט 1942 הועברו רוב הנשים היהודיות הסלובקיות באושוויץ לבירקנאו, שעדיין היה בבנייה.
הנשים הועסקו בעיקר בעבודה בשטח הפתוח.
רובן מתו בארבעת החודשים הראשונים בבירקנאו.
לצד עבודות פיזיות בתנאים שהביאו לרעב המוני, רבים מתו במגפות של טיפוס או מלריה וברציחות המוניות בפקודת האס אס, רציחות שנועדו לבלום את המגפות.
כדי לבלום מגפת טיפוס באוקטובר 1942 רצח האס אס 6,000 אסירים - בעיקר נשים יהודיות סלובקיות - כולל בריאות.
בסלקציה נוספת ב-5 בדצמבר 1942 חוסלה הקבוצה הגדולה האחרונה של נשים יהודיות סלובקיות בבירקנאו.
מתוך 404 גברים שהגיעו ב-19 ביוני, רק 45 עדיין היו בחיים כעבור שישה שבועות.
נותרו 500–600 יהודים סלובקיים באושוויץ ובמחנות המשנה שלו.
כמחציתם קיבלו תפקידים מיוחסים במינהל שאפשרו להם להשיג את הצרכים להישרדות.
בין 25 במרץ ל-20 באוקטובר 1942 גורשו כ-57,700 יהודים (שני שלישים מיהודי סלובקיה).
שישים ושלוש מרכבות הגירוש מסלובקיה אורגנו על ידי פרנץ נובאק.
הגירושים השפיעו באופן לא פרופורציונלי על יהודים עניים, כפריים ואורתודוקסים.
אזור שריש-זמפלין (Šariš-Zemplín) במזרח סלובקיה איבד 85 עד 90 אחוזים מאוכלוסייתו היהודית, אך בז'ילינה כמעט מחצית מהיהודים לא גורשו.
שמונה עשרה רכבות עם 18,746 קורבנות נסעו לאושוויץ, ושלושים ושמונה טרנספורטים נוספים עם 39,000 עד 40,000 מגורשים) הגיעו לגטאות ולמחנות ריכוז והשמדה ברובע לובלין.
ההיסטוריון הצ'כי דניאל פוטיק מעריך שרק 1.5 אחוזים (כ-280 איש) מהמגורשים לאושוויץ בשנת 1942 שרדו, בעוד ששיעור התמותה של המגורשים לאזור לובלין התקרב למאה אחוז.
ניסיונותיהם של הקיצונים במפלגת העם הסלובקית לחדש את הטרנספורטים בשנת 1943 לא צלחו עקב התנגדותם של המתונים הסלובקיים.
התגברות פעילותם של הפרטיזנים בסלובקיה עוררה פלישה גרמנית ב-29 באוגוסט 1944. הפרטיזנים הגיבו בפתיחה במרד רחב היקף.
המתקוממים תפסו חלק גדול ממרכז סלובקיה אך הובסו בסוף אוקטובר.
איינזצגרופה H, אחת מחוליות המוות של האס אס, הוקמה כדי לגרש או לרצוח את 25,000 היהודים שנותרו בסלובקיה.
יחידה זו נעזרה במשתפי פעולה מקומיים, ביניהם חטיבות חירום של משמר הלינקה.
מרבית היהודים שהיו פטורים מגירוש 1942 התגוררו במערב סלובקיה, אך בעקבות הפלישה רבים ברחו להרים.
ההיסטוריון הסלובקי איוון קמנץ העריך כי 13,500 יהודים גורשו, מתוכם 10,000 מתו, אך ההיסטוריונית הישראלית גילה פטרן וההיסטוריונית הצ'כית לנקה שינדלרובה סבורות כי ניתן לאמת מספר של 14,150 מגורשים והנתון האמיתי עשוי להיות גבוה יותר.
מתוכם, בין 6,734 ל-7,936 גורשו לאושוויץ ועוד 5,000 לרוונסברוק, זקסנהאוזן, ברגן בלזן וטרזינשטט.
מסלובקיה הגיעו לרוונסברוק 1,600 נשים וילדים (בעיקר יהודים) ו-478 אסירים גברים, כולל יהודים, צוענים ואסירים פוליטיים.
כ-1,550 עד 1,750 גברים (בעיקר יהודים) גורשו לזקסנהאוזן, ו-200–300 איש גורשו מסרד לברגן בלזן, במיוחד יהודים בנישואין מעורבים וכמה משפחות שלמות של יהודים.
בין 1,454–1,467 יהודים גורשו לטרזינשטט, במיוחד קשישים, יתומים ונשים עם ילדים קטנים.
200-300 אסירים פוליטיים סלובקיים גורשו למאוטהאוזן ב-19 בינואר וב-31 במרץ 1945. רבים מאלה שגורשו למחנות הריכוז בגרמניה נשלחו הלאה למחנות לוויין, שם עבדו בעיקר בתעשיות הקשורות למשק המלחמה הגרמני.
בקרב המגורשים בארבעה טרנספורטים מסרד נערכו סלקציות והמגורשים הופנו לסקסנהאוזן, ברגן בלזן, רוונסברוק או טרזינשטט.
פרטים רבים על הטרנספורטים אינם ידועים מכיוון שחלק ניכר מהתיעוד הושמד על ידי המבצעים, דבר המחייב היסטוריונים להסתמך על עדויות ניצולים.
על פי הערכות, 10,000 מהמגורשים מתו.
שיעור התמותה היה הגבוה ביותר בגירושים לאושוויץ בספטמבר ובאוקטובר 1944 מכיוון שהייתה סלקציה ורוב המגורשים נרצחו מיד בתאי הגזים.
שיעור התמותה של המגורשים למחנות ריכוז בגרמניה היה סביב 25–50 אחוזים.
לעומת זאת, מבין המגורשים לגטו טרזינשטט, 98% שרדו.
שיעור התמותה הגבוה במחנות ריכוז כמו זקסנהאוזן, ברגן-בלזן ורוונסברוק נבע מניצול האסירים בעבודות כפייה עבור משק המלחמה הטוטלית הגרמני, והאסירים נרצחו על רקע חוסר יכולתם לעבוד, ולא על פי גזעם או דתם.
אחרים מתו במהלך צעדות המוות.
בין כמה מאות ל-2,000 יהודים נרצחו בסלובקיה, וכ-10,850 שרדו עד השחרור על ידי הצבא האדום במרץ ובאפריל 1945.
טרנסמיט סקיוריטי בע"מ היא חברת אבטחת מידע ישראלית, העוסקת בזיהוי ביומטרי של משתמשי מחשב ואמצעי מחשוב ניידים.
החברה הוקמה ביולי 2013 על ידי מיקי בודאי (מנכ"ל החברה) וראקש לונקאר (נשיא החברה), שקודם לכן נמנו עם מייסדי חברת אבטחת המידע "טראסטיר".
צמיחת החברה מאז הקמתה מומנה בהלוואת בעלים ובהכנסות מפעילותה.
ביוני 2021 יצאה החברה לגיוס הון ראשון וגייסה 543 מיליון דולר, לפי שווי חברה של 2.2 מיליארד דולר.
מרבית הגיוס היא במתכונת של גיוס סקנדרי, כלומר מכירת מניות של מייסדי החברה ועובדיה.
מוצרי החברה משמשים לזיהוי ביומטרי של משתמשי מחשב ואמצעי מחשוב ניידים, כגון טלפון סלולרי ומחשב לוח, ללא צורך בסיסמה, החשופה לניסיונות פריצה.
מוצר עיקרי של החברה הוא BindID, לזיהוי ביומטרי באמצעות קורא ביומטרי או הסמארטפון.
עם לקוחות החברה נמנים הבנקים UBS, HSBC, בנק לאומי והבנק הבינלאומי, חברות טלקום, חברות קמעונאות ועוד.
טרנסנטמאריה (בהונגרית: Tarnaszentmária) הוא כפר במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בטרנסנטמאריה מספר התושבים נמצא בירידה.
האזור היה מיושב לסירוגין מהמאה ה-13 והוזכר לראשונה בכתבים משנת 1325.
יהודים חיו בטרנסנטמאריה ובמפקדים שונים נרשם שהיו בכפר 25 יהודים בשנת 1880 ו-33 בשנת 1910. יהודים מהכפר נרצחו בשואת יהודי הונגריה
טרנסנטמיקלוש (בהונגרית: Tarnaszentmiklós) הוא כפר במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בטרנסנטמיקלוש מספר התושבים נמצא בירידה.
האזור מיושב לסירוגין מהמאה ה-15 עד ימינו, היישוב עצמו הוזכר לראשונה בכתבים משנת 1424.
יהודים חיו בטרנסנטמיקלוש במאה ה-18 ובמאה ה-19. בשנת 1944 נרצחו יהודים מהכפר בשואת יהודי הונגריה.
'קרל פרדריקסן תובלה' היה שם קוד למבצע הצלת יהודי נורווגיה מידי גרמניה הנאצית ועוזריה, במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1942 חיו בנורווגיה כ-1,800 יהודים, בהם כ-300 פליטים ממרכז אירופה.
עד סוף המלחמה כמעט 760 (42 אחוזים) מהם נספו, מרביתם במחנה ההשמדה אושוויץ.
קצת יותר מ-1,000 יהודים שרדו, בעיקר הודות ליוזמות הצלה שונות של המחתרת הנורווגית.
הממשלה שיתפה פעולה עם הנאצים אולם אזרחי נורווגיה רבים סייעו ליהודים לברוח לשוודיה.
לפי אחד השורדים, אוסקר מנדלסון, "שום תיאור של אותן שנים אינו אותנטי ללא התיעוד של האומץ הבלתי-מדוד והרצון הטוב הספונטני שלהם".
עם כיבוש הנאצים את נורווגיה ב-9 באפריל 1940, עמדה הקהילה היהודית בפני איום ההשמדה הנאצי.
המשטר הנאצי בנורווגיה נהנו משיתוף פעולה של ה-Nasjonal Samling; NS, National United Action, מפלגה נאצית שהוקמה ב-1933 בהנהגתו של וידקון קוויזלינג.
במאי 1940 השלטון התחיל ליזום שורה של צעדים אנטי יהודים.
החל מ-1 במרץ 1942, היה צורך להחתים תעודות זהות יהודיות בסימן J.
בהמשך נקטו בפעולות החרמה ומעצרים.
המעצרים החלו ב-26 במרץ, באותו היום שבו הורתה ממשלת קוויזלינג להחרים את כל הרכוש היהודי.
לפי עדותו של אוסקר מנדלסון: "כמעט כל הגברים היהודים בצפון נורווגיה נעצרו ונשלחו למחנות עבודה".
הגברים היהודים חסרי האזרחות בדרום נורווגיה הוחזקו במעצר במשך שבועות תוך התעללות אכזרית ומשפילה.
ולבסוף גורשו רבים מהם למחנות הריכוז הנאציים, בעיקר לאושוויץ.
ב-26 בנובמבר הפליג הדונאו עם 530 יהודים, מהם 345 הלכו ישירות לתאי הגזים עם הגעתם למחנה ההשמדה אושוויץ.
מתוך 158 שעזבו על הגוטלנד ב-24 בפברואר הבא, 130 נספו.
מתוך 760 היהודים שגורשו מנורווגיה בטרנספורטים אלו ואחרים, רק 25 שרדו.
לפי אוסקר מנדלסון, מחנך, סופר עיון והיסטוריון יהודי נורווגי, במהלך המלחמה כ-50,000 נורווגים ברחו לשוודיה.
בסך הכל נמלטו כ-150 יהודים לפני שהחלו רדיפות שיטתיות וגירוש.
הצעד הראשון, התרעת היהודים, נוהל היטב באוסלו; זה היה קשה יותר בקהילות קטנות יותר.
תחילה הועברו היהודים מבתיהם לדירות כיסוי קטנות השייכות ללא-יהודים.
המצילים הנורווגיים החביאו אותם ודאגו להם עד שניתן היה להעבירם לנקודות כינוס לבריחה לשוודיה.
חלקם קיבלו תעודות זהות בדויות, בניכוי החותמת; חלקם הלבינו את השיער כדי להיראות פחות יהודים.
נמצאו משאיות ונהגים שהובילו אותם לעבר הגבול; הועמדו לרשותם מקומות לינה למקרה שמשהו עיכב את חציית הגבול; טייסי הגבול ועוזרים אחרים היו תמיד מוכנים.
בסך הכל נדרשו 15 עד 20 אנשים, לעיתים יותר, כדי להוציא לפעול את הבריחה של כל קבוצת יהודים, מההתראה המוקדמת על סכנה דרך מעבר הגבול.
מספר יהודים ברחו מנורווגיה לשוודיה כבר בשלב מוקדם יותר של המלחמה, אך רובם נשארו בביתם.
צעדים עלו הגיעו לשיאם ווגירושם של היהודים בשלהי 1942 ובראשית 1943..
ביצוע הבריחה היה משמעותי וחשוב עבור היהודים להינצל בתקווה שהם יהיו בטוחים ממעצר, חלק מהיהודים אושפזו בעצמם בבתי חולים, אך תוך סיכון שרופא המשתייך ל-NS עלול להחתים את התרשימים הרפואיים שלהם ללא קשר למצבו הגופני של החולה.
מצד שני, רופאים ואחיות המשתפים פעולה עם קבוצות הצלה הצילו חיים רבים.
באומץ ובכנות, הם רשמו מידע כוזב ביומנים רפואיים; הם הכניסו קרובי משפחה של חולים יהודים לבית החולים כדי להמתין לבריחה משפחתית; בניגוד לפקודות הנאצים להודיע למשטרה לפני שישחררו כל חולה יהודי, הם יתעכבו ביום, או יותר במידת הצורך.
הם הצליחו כל כך להסתיר את עבודתם, שיהודים שנלקחו מבית החולים נאבקו לפעמים עם המחלצים שלהם, מתוך מחשבה שהם נישאים על ידי נאצים נורווגים או שוטרים גרמנים.
יש שלל עדויות על בריחתם של היהודים מנורווגיה, רופא בבית חולים במרחק של כ-15 קילומטרים מאוסלו הכניס בחור צעיר וארוסתו ביום שהדונאו היה אמור להפליג לאושוויץ.
שבוע לאחר מכן, לפני שבני הזוג הספיקו לעזוב, הגיעה המשטרה; אבל אחות עזרה לצעיר להימלט דרך דלת אחורית, שם הוא שאל אופניים ורכב לעיר.
לאחר שבילה את הלילה עם חבר לא יהודי, הוא המשיך לדירת כיסוי ופגש את אמה ואחיותיה של ארוסתו.
בינתיים, הארוסה נעצרה ונלקחה לכלא שבו הוחזקו יהודים שהגיעו לאוסלו מאוחר מדי לגירוש על הדונאו לצורך הפלגת הגוטנלנד שלושה חודשים לאחר מכן.
אולם בגלל אופי מחלתה החליטו השלטונות להחזירה למחרת לבית החולים.
בדרך חזרה היא חמקה מהמשטרה בזינוק מחשמלית אחת לאחרת, והצטרפה למשפחתה.
כמה ימים לאחר מכן הם הצטרפו לקבוצה גדולה בטרנספורט לגבול השוודי.
במהלך בריחת היהודים נצברו מספר עדויות.
הארי קוריצ'ינסקי, נשיא הקהילה היהודית באוסלו באוסלו מ-1921 עד 1941, סיפר - "הסתתרתי במהלך סתיו 1942 עד שהחלטתי לברוח עם עזרתו של הקפטן הימי הולטר, מזכ"ל Norsk redningsselskap (ארגון ההצלה הנורווגי בים).
הוא הביא את משפחתי ואת עצמי בסירה לשוודיה"
ב-1939, ייצגה את ארגון ננסן, היא ליוותה ילדים יהודים מפראג דרך גרמניה ושוודיה לנורווגיה.
בתקופת הכיבוש הנאצי הביאה אוכל ותרופות ליהודים בכלא ברדטווייט, וסייעה בהברחת יהודים מהארץ.
יהודי נורווגיה ששרדו את השנים הללו חיפשו מאז דרך להביע את הכרת התודה הנצחית שלנו לאזרחים הלא-יהודים הנורווגים הללו.
הרגשנו שרק פרס קולקטיבי מ"יד ושם" בירושלים ראוי, כי זה בלתי אפשרי וגם לא נעים להחליט מי מבין הרבים שעזרו לנו עשה הכי הרבה.
ארבעת יוזמיו ומארגניו של מבצע ההצלה 'קרל פרדריקסן תובלה' הוכרו כחסידי אומות עולם בשנת 2017.
טרנסמון הוא סוג של קיוביט המשמש בארכיטקטורת מחשוב קוונטי מבוסס מוליכי על.
הטרנסמון פותח ב-2007 במטרה לייצר קיוביט פחות רגיש לרעש, אך קל לשליטה..
אורך החיים של קיוביטים אלה ממושך יחסית ולכן הטרנסמון הוא הקיוביט הנפוץ ביותר במחקרי מחשוב קוונטי מבוסס מוליכי על.
הטרנסמון מתבסס על מעגל חשמלי המכונה קופסאת זוגות קופר, אשר מורכב מקבל וצומת ג'וזפסון.
מצבי הבסיס של המעגל הם מצבים עצמיים של ערך המטען בו.
בעיצוב זה, שני ערכים משפיעים באופן המהותי ביותר על ביצועי הקיוביט: אנהרמונִיוּת ודיספרסיית מטען.
אנהרמוניות היא השינוי בהפרש האנרגיה בין כל שתי רמות אנרגיה עוקבות.
האנהרמוניות היא תכונה הכרחית לתפעול הקיוביט, שכן בלעדיה ההפרש בין כל שתי רמות זהה ולא ניתן להתעלם מהרמות שמעל שני המצבים הנמוכים עליהם מתבסס הקיוביט.
דיספרסיית המטען היא השינוי בהפרש האנרגיה של הרמות כתוצאה מהשפעת מטענים שונים במערכת.
ככל שדיספרסיית המטען נמוכה יותר, כך הפרש הרמות פחות תלוי בסביבה ולכן המעגל יציב יותר.
בקיוביט אפקטיבי נדרשת אנהרמוניות גבוהה ודיספרסיית מטענים נמוכה.
דרישה זו בעייתית משום ששני הערכים הללו תלויים באנרגיות של הרכיבים במעגל: האנרגיה של צומת ג'וזפסון והאנרגיה של הקבל .
הגדלת יחס האנרגיות מקטינה את האנהרמוניות ומקטינה את דיספרסיית המטען.
על כן, הגדלה של האנהרמוניות תגרור הגדלה של דיספרסיית המטענים, ולהפך.
הבסיס לעיצוב הטרנסמון הוא שהגדלת מקטינה את האנהרמוניות באופן פולינומי בלבד, אך מקטינה את ערך דיספרסיית המטען באופן אקספוננציאלי.
על כן בטרנסמון משתמשים בערכי אנרגיית קיבול קטנים, כך שיחס האנרגיות מקיים לפחות.
באופן זה ניתן לשמור על ערך האנהרמוניות גבוה יחסית, תוך הקטנת דיספרסיית המטען משמעותית.
כך מתקבל קיוביט שנשלט בצורה מיטבית, תוך שמירה על יציבות גבוהה לרעשים אלקטרומגנטיים.
בטרנסמון ישנן תופעות שונות הפוגמות במצב הקוונטי.
ראשית ישנן תופעות הגורמות לדעיכה למצב היסוד:
דעיכה בעקבות פליטה ספונטנית: היות שהטרנסמון מצומד לשדה אלקטרומגנטי, כאשר הוא במצב מעורר הוא עלול לפלוט את העירור שלו אל השדה האלקטרומגנטי ולדעוך למצב היסוד.
אפקט פרסל: מכיוון שעל פי רוב הטרנסמון ימוקם בתוך רזונטור, קצבי פליטת האנרגיה שלו, המשפיעים ישירות על הדעיכה, ישתנו.
איבודים דיאלקטריים: במערכות מבוססות מוליכי על, אינטראקציות עם חומרים דיאלקטריים גורמות לאיבוד אנרגיה ודעיכה לרמת היסוד.
מנהור קוואזי-חלקיקים: במוליכי על זוגות קופר המתפרקים והופכים חזרה לאלקטרונים שמהם הורכבו עלולים לגרום לדעיכה למצב היסוד.
בנוסף, ישנן תופעות הגורמות לאובדן המידע הקוונטי לגבי הפאזה:
דיפרסיית מטען: כאמור לעיל, שינויים בערך המטען של הקיוביט גורמים לשינויים בתדר שלו.
עובדה זו גורמת לאובדן המידע לגבי הפאזה בין מצבי הקיוביט.
רעש בשטף חיצוני: במקרים בהם מצמדים זוג טרנסמונים לשטף מגנטי חיצוני באמצעות לולאה, שטף אלקטרומגנטי בלולאה זו עלול לגרום לסיבוב מצב הקיוביט באופן אקראי ולאובדן מידע לגבי הפאזה.
רעשים בזרם הקריטי בצומת: לכידה ושחרור מטענים גורמים לשינוי באנרגיית הצומת ולשינוי לאובדן מידע לגבי הפאזה.
טרנסמינאזות או אמינוטרנספראזות הם אנזימים המזרזים תגובת טרנסאמינציה בין חומצת אמינו לחומצת קטו מסוג אלפא.
הם חשובים למשל בסינתזה של חומצות אמינו, מהן נוצרים חלבונים.
המילה "טראנסאמינאזה" היא הלחם של המילים "טרנס" = "מעבר" ו"אמין" עם סיומת "אזה" = אנזים.
חומצות אמינו מכילות קבוצת אמינו (2 ).
חומצות קטו מכילות קבוצת קטו ().
בטרנסאמינציה, קבוצת אמינו על מולקולה אחת מוחלפת עם קבוצת קטו במולקולה השנייה, וכך חומצת האמינו הופכת לחומצה קטו, וחומצת הקטו הופכת לחומצה אמינית.
טרנסמינאזות זקוקות לפעולתן לקו-אנזים , אשר הופך לפירידוקסאמין בחצי התגובה הראשונה, כאשר חומצת אמינו הופכת לחומצת קטו.
פירידוקסאמין הקשור לאנזים מגיב בתורו עם פירובט, אוקסלואצטט או אלפא-קטוגלוטרט, ומביא ליצירת אלנין, חומצה אספרטית או חומצה גלוטמית, בהתאמה.
תגובות טרנסאמינציה רבות מתרחשות ברקמות, כשהן מזורזות על ידי טרנסמינאזות ספציפיות לזוג חומצות אמינו/קטו מסוים.
התגובות הן הפיכות, והכיוון שלהן תלוי בריכוזי המגיבים.
הפיכות זו ניתנת לניצול עבור יישומי כימיה סינתטית כדי להשיג סינתזה של אמינים כיראליים יקרי ערך.
האנזימים הספציפיים נקראים על שם אחד מצמדי המגיבים, למשל; התגובה בין חומצה גלוטמית לחומצה פירובית לייצור חומצה אלפא קטוגלוטרית ואלנין נקראת אלנין טרנסמינאז (ALT) ונקראה במקור גלוטמית-פירובית טרנסאמינאז או בקיצור GPT.
ניתן לחקור פעילות טרנסמינאזות של רקמות על ידי הדגרת הומוגנט עם זוגות אמינו / חומצות קטו שונות.
טרנסאמינציה מודגמת כאשר נוצרות חומצת אמינו וחומצת קטו חדשות תואמות, והן מתגלות בכרומטוגרפיית נייר.
הפיכות מודגמת על ידי שימוש בצמד חומצת הקטו וחומצת האמינו המשלימים כמגיבים.
לאחר הוצאת הכרומטוגרמה מהממס, הכרומטוגרמה מטופלת עם נינהידרין כדי לאתר את הכתמים.
מטבוליזם של חומצות אמינו בבעלי חיים
בעלי חיים במצב קטבולי, כאשר רמת הסוכר בדם נמוכה, מבצעים פירוק של חלבונים בתאי השרירים לחומצות אמינו.
ההעדפה של טרנסאמינאזות בכבד לאוקסאלואצטאט או אלפא-קטוגלוטרט משחקת תפקיד מפתח בהעברת חנקן מחומצות אמינו לאספרטט וגלוטמט, להמרה לאוריאה וכך להפרשת החנקן בשתן.
באופן דומה, בשרירים השימוש בפירובאט לטרנסאמינציה מייצר אלנין, אשר נישא על ידי זרם הדם לכבד, שם טרנסאמינאזות אחרות מיצרות מחדש פירובט, המספק מקור משמעותי לגלוקוניאוגנזה.
התגובה הכוללת מכונה "מחזור גלוקוז-אלנין".
מחזור זה מקביל למחזור קורי, המאפשר חילוף חומרים אנאירובי על ידי שרירים.
אנזימי הטרנסאמינאז חשובים בייצור חומצות אמינו שונות, ומדידת ריכוזי הטרנסאמינאזות השונות בדם חשובה באבחון ובמעקב אחר מחלות רבות.
לדוגמה, נוכחות טרנסאמינאזות מוגברות בדם יכולה להיות אינדיקטור לנזק לכבד וללב.
שני אנזימי טרנסאמינאז חשובים הם טרנסאמינאז של אספרטט (AST), המכונה גם גלוטמט אוקסלואצטט טרנסאמינאז של הסרום (SGOT); וטראנסאמינאז של אלנין (ALT), המכונה גם אלנין אמינוטרנספראז (ALAT) או גלוטמט-פירובט טרנסאמינאז של הסרום (SGPT).
טרַנספוֹרט פוֹר ויילס היא חברה ממשלתית ולשית, האחראית להפעלת שירותי וקווי התחבורה בוויילס ואזור הגבול האנגלו-וולשי.
החברה עוסקת בשינוע נוסעים ומטען באמצעות רכבות, מפעילה את תחנות הנוסעים ותחנות טעינת משא ואחראית על תכנון ופיתוח תשתיות הרכבת במדינה.
רשת מסילות הברזל, הרכבות, תחנות הרכבת והקווים ברחבי ויילס נמצאים תחת ניהול טרנספורט פור ויילס רייל (TfW רייל).
סך הכל משרתת החברה רשת של 248 תחנות רכבת (כולן בבעלות נשיונל רייל), מהן 223 נמצאות בוויילס והיתר מעבר לגבול עם אנגליה, עם צי שכולל למעלה מ-240 רכבות מתשעה דגמים שונים.
TfW אחראית על פיתוח וניהול מערכי המטרו של דרום ויילס, צפון ויילס, סוונסי ביי ומערב ויילס (תחת המותג מטרו).
כל אלו הן מערכות הסעים רב-מודאליות, המשלבות את רשתות הרכבות הכבדות והקלות עם שירותי אוטובוסים מקומיים, נסיעות אקטיביות ואמצעי תחבורה אחרים.
החברה נמצאת בבחינה של הקמת מסילת רכבת שתחבר את צפון ויילס לדרומה, כדי לחבר את שני ריכוזי האוכולוסיה ולשפר את הניידות באופן כללי בוויילס.
שירות פלקסי (Fflecsi) הוא מיזם המספק תחבורה ציבורית על פי דרישה עם מערך אוטובוסים קטנים באזורים מסוימים ברחבי ויילס.
מאז 2021 המיזם נמצא במגמת התרחבות לאזורים נוספים ברחבי ויילס, בהם עמק קונווי, פמברוקשייר, קארדיף, רית'ין, רונדה, מערב ויילס, פלינטשייר, חצי האי ל'ין, ועוד.
טרַנספוֹרט פוֹר ויילס רייל היא חברה בת של טרנספורט פור ויילס, חברה ממשלתית ולשית, האחראית להפעלת שירותי וקווי רכבות בוויילס ואזור הגבול האנגלו-וולשי.
החברה הוקמה באפריל 2021 במטרה להלאים את שירותי התחבורה המסילתית בוויילס שעד אז הופעלו על ידי הזכיין קאוליס אמי ויילס (2018-2021) ולפי כן על ידי אריווה טריינס ויילס (2003-2018).
מהלך ההלאמה נבע מקשיים כלכליים ותפעוליים שחוותה הזכיינית, במיוחד בעקבות מגפת הקורונה והאתגרים הכלכליים שנבעו ממנה.
TfW רייל מפעילה כיום מספר קווים ראשיים, קווים אזוריים ורשת תחבורה משולבת במרכזים האורבניים של דרום ויילס (מטרו דרום ויילס); כשתחת ניהולה 248 תחנות רכבת בסך הכל.
ראשית תולדות הרכבות בוויילס קשורה להמצאות המובילות של מנועי קיטור, כאשר בשנת 1804 ביצע ריצ'רד טרוויטיק מהלך ניסיוני מרשים בדרום ויילס, כשהצליח למשוך רכבת ראשונה על מסילה באורך תשעה מייל ממפעל פנידרן עם כעשרה טון ברזל ושבעים נוסעים.
הצלחת הניסיונות המוקדמים עודדה יוזמות רבות להנחת מסילות ברזל ברחבי ויילס, ושם הונחו קווי מסילה ראשונים בראשית המאה ה-19, תחילה לטובת תעשיית הכרייה והנמלים בדרום המדינה ולאחר מכן להובלת נוסעים אל עיירות החוף ולפנים הארץ.
במהלך המאה ה-19 והמחצית הראשונה של המאה ה-20 חדרו חברות רכבת בריטיות מובילות לאזורים שונים; ביניהן גרייט וסטרן ריילוויי וחברות אזוריות אחרות, וכך נבנתה בהדרגה רשת מסילה מגוונת שחיברה בין מרכזי הכרייה, עיירות מסחר וכפרים נידחים.
המסילות הפכו עד ראשית המאה ה-20 לגורם מגבש, כלכלי וחברתי, ששינה לחלוטין את דפוסי החיים, הניידות והפיתוח התעשייתי במדינה.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20 שירותי הרכבת בוויילס, בדומה לכל הממלכה המאוחדת, הופעלו על ידי בריטיש רייל.
עם הפרטת בריטיש רייל, התחבורה המסילתית התפצלה לשירותים אזוריים שהופעלו על ידי זכיינים, בעוד התשתיות נוהלו על ידי נטוורק רייל.
הזכיינית שעיקרית שניהלה במשך השנים והפעילה שירותים אזוריים ברוב ויילס הייתה חברת 'אריווה טריינס ויילס', שפעלה משנת 2003 ועד 2018. ב-2018 עם סיום הזיכיון של אריווה, הוקמה חברה ממשלתית חדשה שנקראת טרנספורט פור ויילס; גוף שהופקד על ניהול, שיפור ותפעול התחבורה הציבורית והרשת המסילתית.
תחילה הופעלו השירותים דרך זכיינית מסחרית, קאוליס אמי ויילס (KeolisAmey Wales), ששדרגה את מערך הרכבות, אך נתקלה לקשיים כלכליים ותפעוליים, בין השאר בגלל מגפת הקורונה והשפעתה על התחבורה הציבורית.
בשנת 2021 הלאימה ממשלת ויילס את הפעילות המסילתית תחת ניהול ישיר של חברת בת חדשה; טרנספורט פור ויילס רייל, שקיבלה את האחריות לתשתיות, שירותים ותפעול יומיומי.
מאז, החל תהליך התחדשות נרחב שכלל השקעות ברכבות מודרניות, חשמול מסילות, שיפוץ תחנות, עדכון מערכות כרטוס ויישום טכנולוגיות ירוקות לשיפור אמינות, קישוריות וחוויית הנוסעים.
העשור האחרון התאפיין בקידום רפורמות בשירותי הנוסעים, הגדלת תדירות הרכבות, פיתוח מסלולים לוגיסטיים חדשים ופריסת צי רכבות חדש, בייחוד עבור אזורים כפריים ברחבי ויילס.
קו צפון ויילס הראשי הוא קו רכבת ראשי המחבר את קרו שבצפון-מערב אנגליה עם נמל הוליהד שבאי אנגלסי, ועובר לאורך החוף הצפוני של ויילס.
הקו מהווה ציר תחבורה מרכזי בין אנגליה לצפון ויילס ומשמש הן לתנועת נוסעים והן למטען, כולל קישור ימי לאירלנד דרך מעבורות מנמל הוליהד.
לאורך מסלולו עובר הקו בערים ובתחנות חשובות ובהן צ'סטר, פלינט, ריל, קולווין ביי, צומת ל'אנדידנו, קונווי, בנגור ול'אנוויירפול'גוונגיל'.
בין האתרים ההנדסיים הבולטים שבקו נמצאים גשר קונווי וגשר בריטניה (Britannia Bridge) החוצה את מצר מנאי ומחבר את היבשת עם האי אנגלסי.
השירות בקו מופעל במשותף על ידי חברת אוונטי וסט קוסט, המפעילה רכבות מהירות בין לונדון לחוף הצפוני של ויילס, ועל ידי TfW רייל, המפעילה שירותים אזוריים.
הקו נחשב לאחד הקווים ההיסטוריים והחשובים בוויילס, ונפתח בהדרגה במחצית השנייה של המאה ה-19 כחלק מהתפתחות רשת הרכבות הבריטית.
קו רכבת בצפון ויילס המחבר את ל'אנדידנו עם בליינה פסטיניוג דרך עמק קונווי.
הקו פועל מל'אנדידנו דרך לצומת ל'אנדידנו, גלן קונווי, טל-אי-קאפן, דולגארוג, ל'אנרוסט, בטווס-אי-קוייד, פונט-י-פנט ודולוויד'לן, בנסיעה של יותר משעה למרות שאורכו סך הכל 27 מייל בלבד.
ההבדל הזה נובע מהטבע הסינוואלי והעלייתות התלולות של המסלול, במיוחד דרומית לבטווס-אי-קוייד.
הקו שימש בעיקר להובלת פלדספט מחצבות פסטיניוג לרציף מיוחד בדגנווי לייצוא בים, ושירת את עיר השוק ל'אנרוסט ועיירות השונות ברחבי סנודוניה.
לאורך השנים סבל הקו מהצפות תכופות בשל קרבתו לנהר קונווי בקצהו הצפוני.
בשנים 2004, 2005 ו-2019 גרמו הצפות לסגירות ממושכות, בדצמבר 2015 הקו אף נסגר למשך כחודשיים.
ב-2017, לאחר סערת 'דוריס', עץ שנפל על המסלול ליד פונט-אי-פנט כללה הסרה של למעלה מ-300 טון של סלעים וצמחייה.
בשנת 2019 הסערה גארת' גרמה להרס תשתיות קשה, והקו נפתח מחדש רק ביולי.
קו העובר לאורך הגבול בין אנגליה לוויילס ומחבר את המרכזים העירוניים של ליברפול ומנצ'סטר לקארדיף וערי דרום ויילס.
הקו עולה צפונה מקארדיף לאורך הגבול האנגלו-ולשי כשהוא עובר באברגווני, הרפורד ושרוסברי, עד לקרו, שם הקו מתחבר למספר רב של קווים שמחברים אותו לרחבי בריטניה.
הקו נקרא על שם אדונויות הספר הוולשי שהתקיימו לאורך הגבול האנגלו-ולשי ודרום ויילס לאורך ימי הביניים.
הקו מתחיל בתחנת הרכבת המרכזית של רקסהאם בצפון-מזרח ויילס, עובר צפונה דרך מספר עיירות לאורך הגבול האנגלו-וולשי הצפוני, ונמשך עד לתחנת בידסטון על חצי האי וירל בצפון מערב אנגליה, שם הוא מתחבר לרשת מרזירייל המשרתת את כל אזור ליברפול.
בנוסף, בתחנת שאטון, הקו מתחבר לקו המרכזי של צפון ויילס.
הקו מהווה ציר חשוב לתנועת בין צפון ויילס ואנגליה ובשנים האחרונות הוא מושא לשדרוגים במסגרת פרויקט המטרו של צפון ויילס של TfW רייל.
קו החוצה את מרכז ויילס משרוסברי באנגליה לכיוון מערב דרך הרי קמבריה (שעל שמם נקרא) ומגיע לחוף המערבי בתחנת צומת דווי, בשפך נהר הדווי ליד אברדווי.
שם הקו מתפצל, כאשר חלקו העיקרי יורד דרומה לאורך החוף לאבריסטווית', וענף שני (המכונה 'קו החוף קמבריה') עולה צפונה לאורך החוף ומגיע לפול'ל'י שבחצי האי ל'ין.
הקו פועל כיום עם רכבות אזוריות בתדירות משתנה ומציע נופים עוצרי נשימה של נהרות, הרים וחופים מהמרשימים בבריטניה.
קו קמבריה הוא מהוותיקים בוויילס, חלקיו הראשונים נבנו והופעלו באמצע המאה ה-19, וכיום הוא מהווה עורק חשוב לחיבור תחנות קטנות ואזורים מרוחקים שלא זכו לפתרונות תחבורה מהירים ומודרניים.
קו באורך 144 קילומטרים החוצה באלכסון את חלקה הדרומי של ויילס בין שרוסברי באנגליה, ולכיוון דרום-מערב עד לל'אנל'י.
הוא מחבר את האזור הכפרי ברובו של "לב ויילס" (Heart of Wales), כשהוא חוצה עמקים נידחים, הרים ויערות, במחוזות פוויס וקרמרת'נשייר, ומהווה תשתית תחבורה חיונית לקהילות מרוחקות.
הקו מקנה גישה יומיומית וחשובה לתושבים ולתיירים באזור, אך בשל מספרי נוסעים נמוכים, הוא מפעיל שירותים בזמינות נמוכה מאשר קווים עירוניים ועושה שימוש בקרונועים הקטנים מדגם 153 ו-150 (עד כ-145 מושבים ברכבת).
קו מרכזי באורך 135 קליומטרים המחבר את סווינדון ובריסטול באנגליה לערי דרום ויילס, בהם ניופורט, קארדיף, ברידג'אנד וסוונזי.
חלקים מהקו מופעלים על ידי שירותים של גרייט וסטרן ריילוויי ושל קרוס קנטרי, בעוד שהשירותים בדרום ויילס מופעלים על ידי TfW רייל.
מסווינדון הקו מתחבר לקו ללונדון (תחנת פדינגטון) ולאורך דרום ויילס הקו מתחבר למספר קווי דרום ויילס וקארדיף, מסוונזי הקו מתחבר לקווי מערב ויילס.
קווי מערב ויילס הם קבוצת קווי רכבת היוצאים מסוונזי דרך קרמרת'ן אל פמברוקשייר במערב ויילס.
הקו הראשי פועל מסוונזי לקרמרת'ן ויטלנד, ומשם מתפצל לשלוש ענפים המחברים את העיירות פישגארד, מילפורד הייבן ופננסיולר דוק.
קווים אלו מהווים ציר תחבורה חשוב בעמק קרמרת'ן ובאזור פמברוקשייר, ומשמשים לתנועת נוסעים ולהובלת מטענים, כולל קישור ימי לאירלנד דרך נמל פישגארד.
לאורך מסלולו עובר הקו בערים וביישובים חשובים ובהם קרמרת'ן, טנבי, ויטלנד, פמברוק, פמברוק דוק, הוורפורדווסט, מילפורד הייבן ול'אנל'י.
השירות בקו מופעל על ידי שתי חברות עיקריות: טרנספורט פור ויילס, המפעילה שירותים אזוריים, וגרייט וסטרן ריילוויי, המפעילה שירותי אינטרסיטי.
בשנת 2023 חברת גרייט ווסטרן ריילווי הגדילה משמעותית את תדירות הנסיעות בקו, תוך הוספת 65 רכבות בשבוע.
הקו ההיסטורי נפתח בהדרגה במחצית השנייה של המאה ה-19 כחלק מהתפתחות רשת הרכבות הבריטית.
הקו הראשי מסוונזי לקרמרת'ן נפתח ב-11 באוקטובר 1852 כקו בעל רוחב של 7 רגל.
מאוחר יותר בשנת 1872 הוא הוחלף לרוחב סטנדרטי, ורוב קטע הקו המקורי נשאר בשימוש גם כיום.
ענפים נוספים הוקמו על ידי חברות עצמאיות, שרובן נספגו על ידי גרייט וסטרן ריילוויי בשנת 1923.
מטרו דרום ויילס (בוולשית: Metro De Cymru) הוא מערך תחבורה ציבורית המשלב קווי רבת, רכבת קלה ואוטובוסים.
בתחום קווי הרכבת, העורק העיקרי שלו כולל את קווי הרכבת הראשים החוצים את המרכזים העירוניים של דרום ויילס (בהם קו דרום ויילס הראשי) וממנו יוצאים מספר קווי רכבת פרוורים (תשעה נכון ל-2024) שעושים שימוש בתשתיות הרכבת ההיסטוריים שחיברו את מרכזי התעשייה לאורך העמקים לקו החוף והנמלים של קארדיף, סוונזי וניופורט.
קו העיר קארדיף - קו המשמש כמקשר פנימי בעיר קארדיף ומסביבתה, שבו תחנות עירוניות ותנועת רכבות תדירה.
הקו נועד להקל על הנסיעה היומית מערי הלוויין אל מרכז העיר ולחבר בין אזורי המגורים, האוניברסיטאות, אזורי העסקים והתחבורה הציבורית.
תחנתו הסופית ברדר מתחברת לקו רונד'ה.
קו קוריטון - קו פרוורים דומה המחבר את מרכז קארדיף לפרוורים בצפוניים שלה עד לתחנה הסופית בקוריטון לאורך 8.8 קילומטרים.
קו עמק אבו - קו באורך 13 קילומטרים היוצא מקו דרום ויילס המרכזי ועולה צפונה דרך ניופורט לאורך נהר האבו (Ebbw) עד לעיירה אבו וייל.
קו גלוסטר-ניופורט - קו המחבר בין גלוסטר באנגליה לניופורט בוויילס חוצה את מעבר הגבול האנגלו-וולשי, מהווה חיבור חשוב בין רשת הרכבות האנגלית לרשת הרכבות הוולשית, ומשרת גם תנועת נוסעים צולבת בין המדינות.
קו מייסטג - קו באורך 13 קילומטרים לאורך עמק הל'נווי המחבר בין ברידג'אנד למייסטג.
הקו כולל שירות שעתי המחבר את מייסטג לעיירה אבו וייל דרך קו עמק אבו.
קו רונד'ה - קו באורך 37.5 קילומטרים היוצא מקארדיף ועולה צפונה במעלה עמק הרונד'ה עד לטרהרברט.
בחלקו הראשון חולק הקו את המסילה עם קו מרת'יר שמתצפל ממנו בפונטיפריד'.
קו מרת'יר - קו המחבר את קארדיף למרת'ר טידוויל ומתפצל באברקינון עם ענף לכיוון אברדאר.
עד לפונטיפריד' הוא חולק את מסלולו עם קו רונד'ה.
אורכו בין קארדיף לאברקינון הוא 25.6 קילומטרים, אברקינון למרת'ר טידוויל 13.2 קילומטרים ואברקינון לאברדאר 9.8 קילומטרים.
קו רמני - קו המחבר את קארדיף לעיירה רמני כשהוא עולה במעלה עמק הרמני לאורך 36.6 קילומטרים.
קו עמק גלמורגן - קו העובר לאורך החוף בעמק גלמורגן ומחבר בין קארדיף לברידג'אנד באורך של 44.2 קילומטרים, עם שתי הסתעפויות קטנות לאי בארי ובפנארת' (פרוור דרומי של קארדיף).
טרנספר (בעברית: העברת אוכלוסין; או אוכלוסים/אוכלוסייה) הוא העברתה של אוכלוסייה גדולה מחבל ארץ אחד למשנהו.
המניעים והסיבות לפעולת הטרנספר עשויים להיות פוליטיים, חברתיים, לאומיים, גזעיים או דתיים.
קבוצת האוכלוסייה המועברת היא בדרך כלל קבוצה הנבחנת באחד או יותר מגורמים אלה על ידי קבוצת המגרשים או קבוצה אחרת היושבת באותו חבל ארץ.
גירוש אזרחים בכוח אסור לפי דיני המלחמה המעוגנים באמנות ז'נבה.
חוקת רומא של בית הדין הפלילי הבין-לאומי (ICC) קובעת כי העברת אוכלוסייה אזרחית בכוח היא פשע מלחמה ופשע נגד האנושות.
אם עקירת האוכלוסייה ממוקדת בקבוצה אתנית, דתית או לאומית, היא נחשבת בנוסף גם לפשע רדיפה.
ניתן לחלק פעולות טרנספר, בהגדרה רחבה, לשני סוגים עיקריים:
טרנספר מתוכנן ושיטתי על ידי השלטון המרכזי, כחלק ממדיניות ארוכת-טווח של השלטון.
במקרי טרנספר אלו, חותר השלטון המרכזי להשגת יעדים מסוימים, כמו פינוי כלל האוכלוסייה מחבל ארץ מבוקש ליישוב על ידי אחרים ויישוב אוכלוסייה נאמנה לשלטון במקומה;
טרנספר מאולתר, שבו אוכלוסייה מסוימת מועברת בעקבות אירוע דרמטי – לרוב, מלחמה או סכסוך אלים – כאמצעי למניעת עימותים עתידיים, או למטרות אחרות.
שני סוגים ייחודיים של טרנספר הם:
חילופי אוכלוסין כאשר אוכלוסיות במדינות שונות מחליפות זו עם זו את מקומן, בדרך כלל בעקבות הסכם, שינויים טריטוריאליים או חילופי שטחים;
מיקום מחדש כאשר השלטון המרכזי במדינה מעביר אוכלוסייה – בדרך כלל שלא על בסיס גזע, לאום או דת – למקום מגורים חדש.
מיקום מחדש התרחש כאשר כלל האוכלוסייה בחבל ארץ מוגדר פונתה במסגרת מהלך מדיני: נסיגה או ויתור מתוכנן מראש על אותו חבל ארץ.
במקרים אלו עיקר עניינו של השלטון המפנה היה בחבל הארץ המפונה ולא בחבל הארץ שבו ייושבו המפונים מחדש.
טרנספר של אוכלוסייה היה פעולה נפוצה כבר בעת העתיקה.
בדרך כלל הונעו פעולות הטרנספר מהשיקולים הבאים – אחד מהם או שניהם יחד:
שאיפה להפיק תועלת כלשהי מהאוכלוסייה המוגלית – כמו במצב שבו הוגלתה אוכלוסיית איכרים לחבל ארץ דליל אוכלוסין כדי להגדיל את מספר עובדי האדמה באזור.