tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-6 ביוני 2021 ערך ביורקן את הופעת הבכורה שלו בנבחרת נורווגיה, בהפסד 1–2 לנבחרת יוון במשחק ידידות.
פרדסנות בישראל היא ענף חקלאי של גידול פרדס הדרים שהיה בעל השפעה ניכרת על כלכלת ארץ ישראל החל במחצית השנייה של המאה ה-19, עבור בתקופת המנדט וכלה בעשוריה הראשונים של מדינת ישראל בהיותו ענף יצוא ראשון במעלה.
פריסת הפרדסים הגיעה לשיאה בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, 420,000 דונם בערבה, בנגב המדברי, הנגב המערבי, שפלת החוף, השרון, עמק יזרעאל, הגליל, עמק הירדן והגולן.
היטיב להגדיר זאת משה סמילנסקי: "לא דגניה תגאל את הארץ כי אם פתח-תקוה קפיטליסטית".
עדויות על גידול פרדסי הדר בארץ לייצור פרי למאכל, קיימות החל מהמאה ה-12 תקופת מסעי הצלב.
הזן ידוע בעולם כולו בשם "תפוזי Jaffa".
בראשית היה פרדס מונטיפיורי, אחריו באו פרדסי מקווה ישראל, פרדס פלמן בסומיל, פרדס בחריה, פרדס מינקוב ברחובות, פרדסי פתח תקווה, חוות חפציבה ופרדס גולדברג.
דווקא בתקופת המנדט הבריטי, תקופה רבת־מחלוקות
"תפוזי Jaffa" נחשב למותג הישראלי הידוע ביותר ברחבי העולם.
בארץ מתאימות ביותר לגידול ההדרים הן קרקעות החמרה בשרון, אך פרדסי ישראל משתרעים מצפון הארץ ועד לדרומה.
בשנות ה-2000 התברר כי לא ניתן עוד להמשיך ולהחזיק בענף בממדיו הנוכחיים, זאת בשל המחסור החמור במים, ולכן הצטמצמו שטחי הגידול.
ישנם 30 זנים מסחריים, מתוכם שלושה זני יצוא מרכזיים - מנדרינת אור, אשכולית אדומה ופומלית.
כל שאר הזנים נחלקים בין שוק מקומי של פרי טרי - מנדרינות, לימונים ותפוזים, וזני תעשייה - תפוזים, אשכוליות אדומות ואשכוליות לבנות.
סך כל שיווק התוצרת מתחלק בין שליש יצוא, שליש שוק מקומי ושליש תעשייה.
בתחילת התפתחות עצי הפרדס גוזמים אותם הפרדסנים לשם עיצוב צורתם.
בשלב מאוחר יותר נעשה גיזום נוסף לשם הרחקת ענפים יבשים ומיותרים העלולים לשרוט את הפרי ולפגום בו.
בכל מספר שנים מוסיפים ומדללים את נוף העץ על מנת לרעננו, לחדשו וכתוצאה מכך לקבל פרי גדול ואיכותי יותר.
פרדריק אוגוסטוס אֶייבֶּל היה כימאי אנגלי, מהמובילים בתחום חומרי הנפץ, שנודע בעיקר בזכות המצאת הקורדיט, סוג של אבק שרפה נטול עשן.
אייבל נולד בלונדון ליוהאן לאופולד אבל, פסנתרן ומלחין גרמני.
הוא למד כימיה במכון הפוליטכני המלכותי, ובשנת 1845 היה לאחד מ-26 התלמידים הראשונים של אוגוסט וילהלם פון הופמן בקולג' המלכותי לכימיה (כיום חלק מאימפריאל קולג').
ב-1852 מונה למרצה לכימיה באקדמיה הצבאית המלכותית בווליץ', במקומו של מייקל פאראדיי, שכיהן בתפקיד זה מאז 1829.
משנת 1854 עד 1888 שימש אייבל כימאי כלי נשק במוסד הכימי של הרויאל ארסנל בווליץ', וביסס את עצמו כסמכות הבריטית המובילה בנושא חומרי נפץ.
שלוש שנים לאחר מכן מונה לכימאי במחלקת המלחמה ולרפרנט ממשלתי בתחום הכימיה.
במהלך כהונתו במשרד זה, שנמשכה עד 1888, הוא התעסק רבות את הכימיה של חומרי נפץ .
אחד המחקרים החשובים ביותר שלו היה בנושא ייצור של ניטרוצלולוזה.
הוא פיתח תהליך, המורכב בעיקרו מצמצום הניטרוצלולוזה לעיסה עדינה, דבר שאפשר את ייצורה בבטחה ובה בעת להפיק את התוצר בצורה שהגבירה את שימושיותו.
עבודה זו סללה במידה ניכרת את הדרך לייצור אבק שרפה נטול עשן, שנכנס לשימוש כללי לקראת סוף המאה ה-19. קורדיט, הסוג שאומץ על ידי ממשלת בריטניה ב-1891, הומצא במשותף על ידיו ועל ידי ג'יימס דיוור.
השניים נתבעו על ידי אלפרד נובל בגין הפרת הפטנט של נובל על חומר נפץ דומה בשם בליסטיט, אולם נובל הפסיד בתביעה עת התיק הגיע לבסוף לפתחו של בית הלורדים ב-1895.
אייבל גם חקר בהרחבה את התנהגותה של אבקה שחורה בעת הצתתה עם הפיזיקאי הסקוטי אנדרו נובל.
לבקשת ממשלת בריטניה הוא הגה את מבחן אייבל, אמצעי לקביעת נקודת הבזק של מוצרי נפט.
המכשיר הראשון שלו, מנגנון הבדיקה הפתוחה, צוין בחוק ב-1868 להגדרה רשמית של מוצרי נפט.
הוא הוחלף ב-1879 על ידי כלי ההבדיקה הסגורה של אייבל האמין הרבה יותר.
תחת הנהגתו של אייבל פותחה ניטרוצלולוזה במפעלי אבק השרפה המלכותיים בוולטהם אבי, אשר נרשמה כפטנט בשנת 1865, ולאחר מכן, קורדיט, שנרשם כפטנט ב-1889. בתחום החשמל חקר אייבל בניית נתיכים חשמליים ויישומים אחרים של חשמל למטרות מלחמה.
אייבל נבחר לעמית של החברה המלכותית ב-1860 והוענקה לו המדליה המלכותית ב-1887. הוא כיהן כנשיא האגודה הכימית (1875–1877), נשיא המוסד למהנדסי החשמל (אז אגודת מהנדסי הטלגרף) (1877), נשיא המכון המלכותי לכימיה (1881–1882) ונשיא האגודה לתעשייה הכימית (1882–1883).
הוא גם כיהן כנשיא מכון הברזל והפלדה ב-1891, וקיבל את מדליית הזהב של בסמר ב-1897 על עבודתו בתחום בעיות בייצור פלדה.
ב-1879 הוענקה לו מדליית טלפורד מטעם מוסד המהנדסים האזרחיים.
אייבל מונה לעמית מסדר האמבט בשנת 1877, וניתן לו תואר אבירות ב-20 באפריל 1883. הוא מילא חלק חשוב בעבודת תערוכת ההמצאות בלונדון ב-1885, וב-1887 הפך למזכיר המארגן ולמנהל הראשון של אימפריאל קולג', תפקיד שאותו מילא עד מותו ב-1902 .
הוא היה למרצה ריד וקיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1888. ב-3 בפברואר 1891 הועלה בדרגה לאביר מפקד מסדר האמבט, ב-25 במאי 1893 ניתן לו התואר ברונט של כיכר קדוגן בצ'לסי שבמחוז לונדון וב-8 במרץ 1901 קיבל את התואר אביר הצלב הגדול של המסדר הוויקטוריאני המלכותי.
אייבל נפטר במעונו בחצר וייטהול שבלונדון ב-6 בספטמבר 1902, בגיל 75, ונקבר בבית הקברות נאנהד.
הוא לא הוריש את תואר הברונטיות.
אייבל התחתן פעמיים, תחילה עם שרה בלאנץ', ולאחר מותה עם ג'ולייטה דה לה פֵיאד.
פרדריק-ז'ורז' הר היה גנרל צרפתי.
הר נולד ב-7 במאי 1855 בנופבריזאק, והיה בנו של מנתח אלזסי שבחר להגר לצרפת בעקבות סיפוח אלזס-לורן לאחר מלחמת צרפת–פרוסיה.
הוא נכנס לאקול פוליטכניק ב-1874, והתחתן עם אן פיג'ו, היורשת של משפחת פיג'ו, ב-1883.
מ-1895 עד 1902, הוא לקח חלק פעיל בקולוניזציה של מדגסקר תחת פיקודו של הגנרל גליאני.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא פיקד על הארטילריה של הקורפוס ה-6, והיה הראשון שתיאם ירי ארטילרי עם תתפיות ממטוסים.
לאחר מכן היה מנהל בית הספר לארטילריה בצבא, וב-13 בינואר 1917 מונה למפקד הקורפוס ה-16. ב-6 במאי 1917 הוא מונה לסגן ראש המטה הכללי של הצבא, ולאחר מכן מילא תפקידים שונים ביחידות הארטילריה עד לפרישתו ב-24 באוקטובר 1919.
לאחר פרישתו מהצבא הוא הצטרף לדירקטוריון של מפעלי פיג'ו כבן למשפחה.
כאשר מת ב-27 באוקטובר 1932, הוא נקבר בפונט-דה-רויד-ורמונדנס והמרשל פטן נשא נאום ליד קברו.
פרדסלב או פרסלב (בסביבות שנת 900) היה נסיך צכ'י, בנו השלישי לכאורה של סוואטופלוק הראשון, דוכס מורביה ושל שויאטוז'יזנה, נסיכה בת לנסיך ניטרה מבית פז'מיסל ששלט גם באזור העיר ברטיסלבה של ימינו.
בהתבסס על הטקסט "סביאטופולק, סביאטוזיזנה, פרדסלאוס" ("בלטינית: Szentiepulc, Szeuntezizna, Predeslaus") המוזכרים ברשימת העולים לרגל הרשומה בשולי ספר האוונגליון מצ'יוודאלה דל פריולי , ישנם היסטוריונים המסיקים שאביו של פרדסלב היה הנסיך המורבי הגדול סוואטופולק, ואמו הייתה סוויאטוז'יזנה.
מקורות היסטוריים מאוחרים יותר אינם מזכירים את פרדסלב.
הקיסר קונסנטינוס השביעי פורפירוגנטוס מציין אותו כבדרך אגב בספרו "על ניהול האימפריה", שבו הוא מדבר על מריבות בין שלושה, ולא שניים, בניו של סוואטופלוק הראשון לאחר מות אביהם.
הנסיך סוואטופלוק הראשון מת בשנת 894. על ערש דווי, הוא קרא לבניו להתנגד לפרנקים ולעשות מאמץ נחוש לשמור על הכוח הפוליטי של מורביה הגדולה.
למרות שהאגדה על שלושת ענפי העץ מספרת על שלושה בנים יורשים, רק שניים ידועים ממקורות היסטוריים.
הראשון מוימיר השני, לאחר מות אביו, הפך לנסיך מורביה הגדולה.
הבן השני, סוואטופלוק השני, ירש את נסיכות ניטרה.
זמן קצר לאחר 894, ילדיו החלו לריב, מה שהביא לקריסת מורביה הגדולה.
ההיסטוריון דניאל ראפאנט הסבורים שהעיר ברטיסלבה נקראה תחילה "פרסלבה" על שם פרסלב - "Preslava civitas", ומאוחר יותר היא כונתה בגרמנית ל"Pressburg" (פרסבורג) ) , ובסלובקית -פרשפורוק "Prešporok".
פרדראג קרוניץ' (בבוסנית: Predrag Krunić; נולד ב-27 בנובמבר 1967) הוא מאמן כדורסל בוסני-סרבי המאמן את הפועל חולון מליגת העל בכדורסל וליגת האלופות בכדורסל.
קרוניץ' נולד בפוצ'ה שב (כיום בשטחי רפובליקה סרפסקה, הישות הסרבית בבוסניה והרצגובינה).
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת הספורט של בלגרד בשנת 1992, וב-1994 החל לשמש כמאמן קבוצת הנוער של ק.ק.
ב-1998 עבר קרוניץ' לגרמניה ושימש כעוזרו של ברונו סוצ'ה בטלקום בון מהבונדסליגה.
ב-2001, לאחר עזיבתו של סוצ'ה, הוא מונה למאמנה הראשי של הקבוצה, ובגיל 34 הפך למאמן הצעיר בתולדות הליגה.
בכל שלוש עונותיו הראשונות על הקווים הוביל קרוביץ' את הקבוצה לחצי גמר הליגה, כמו גם לרבע גמר גביע ספורטה בעונת ולחצי גמר הגביע הגרמני בכדורסל ב-2003. בשנת 2002 אף נבחר לאמן את נבחרת הדרום במשחק האולסטאר.
בעונת 2004/05 החמיצה בון בהנהגתו את הפלייאוף כשסיימה רק במקום התשיעי, אך העפילה לגמר הגביע בו הפסידה לריין אנרג'י קלן.
לאחר סיום העונה פוטר קרוניץ' מבון.
ב-2007 מונה קרוניץ' למאמנה של באסקטס אולדנבורג מהבונדסליגה, וכבר בעונתו הראשונה הדיח ברבע גמר הפלייאוף את האלופה המכהנת ברוזה במברג.
בחצי הגמר הודחה הקבוצה בידי האלופה בסופו של דבר אלבה ברלין.
בעונה הבאה הוביל את אולדנבורג לאליפות ראשונה בתולדותיה לאחר ניצחון 3–2 על קבוצתו לשעבר בון בסדרת הגמר.
בעונת אימן הקבוצה בשלב הבתים של היורוליג, אך הודח בסיומו וברבע גמר הפלייאוף הפסיד לבראונשווייג.
ב-25 במרץ 2013 מונה קרוניץ' למאמן מדי ביירוית מהמקום ה-15, שניים בלבד מעל הקו האדום המוביל לירידה לליגת המשנה.
הוא הוביל את ביירוית להישארות עם ניצחון במחזור הלפני-אחרון של העונה על מיטלדויטשר, אך ב-29 בדצמבר 2013 פוטר מתפקידו לאחר שבעה הפסדים רצופים.
באוקטובר 2014 מונה קרוניץ' למאמנה של ק.ק.
ולוצלאווק מליגת העל הפולנית בכדורסל.
הוא סיים את תפקידו במרץ 2015 בשל בעיות כלכליות של המועדון ומונה למאמנה של מיטלדויטשר מהבונדסליגה הגרמנית, שהייתה בתחתית הטבלה.
הוא כמעט הצליח להציל את הקבוצה מירידה עם ניצחונות על באיירן מינכן וטלקום בון, אך לבסוף ירד לליגת המשנה ועזב את הקבוצה.
בספטמבר 2016 חזר קרוניץ' לקדנציה שנייה כמאמן טלקום בון.
הוא הוביל את הקבוצה לחצי גמר עונת 2016/2017 ביורופקאפ ולחצי גמר הגביע הגרמני ב-2019, אך בינואר 2019 פוטר מתפקידו.
בנובמבר 2019 מונה קרוניץ' מונה למאמנה של אבטודור סראטוב הרוסית מהליגה המאוחדת של VTB, אך פוטר בפברואר 2020 לאחר שישה הפסדים רצופים.
בקיץ 2021 הוא מונה למאמנה של קגושימה רבניסה מה-B.League של יפן.
בקיץ 2023 חזר קרוניץ' למיטלדויטשר הגרמנית, אך בסיום עונת 2023/24, בה סיימה הקבוצה במקום ה-13, ניצל את סעיף השחרור בחוזהו כדי לעזוב את המועדון ולחתום בקובה סטורקס היפנית.
במאי 2025 חזר קרוניץ' לאמן את מועדון הכדורסל אולדנבורג, אך פוטר בדצמבר 2025 לאחר שניצח רק באחד מתשעת משחקי הבונדסליגה של הקבוצה.
ב-9 בפברואר 2026 מונה למאמנה של הפועל חולון מליגת העל בכדורסל וליגת האלופות בכדורסל.
פרדריק ג'יימסון היה מרקסיסט, מבקר ספרות ותאורטיקן של ספרות.
עבודותיו הידועות ביותר של ג'יימסון כוללות את "הלא-מודע הפוליטי", "פוסטמודרניזם: ההגיון התרבותי של הקפיטליזם המאוחר" ו"Marxism and Form".
הוא פרסם עשרות ספרים על פוליטיקה, תרבות וספרות.
היה ידוע גם כתאורטיקן של פוסטמודרניזם, כתיאור של המצב ההיסטורי הנוכחי בסוף המאה העשרים, אם כי ג'יימסון עצמו לא היה "פוסטמודרניסט".
ג'יימסון היה זוכה פרס הולברג לשנת 2008. במהלך הקריירה שלו, ג'יימסון זכה להכרה על ידי האגודה לשפות מודרניות (MLA).
הוא היה זוכה פרס וויליאם ריילי פרקר לשנת 1971, וזוכה פרס ג'יימס ראסל לואל לשנת 1990 על ספרו "פוסטמודרניזם או ההיגיון התרבותי של הקפיטליזם המאוחר".
בנוסף, זכה בפרס האגודה לשפות מודרניות (MLA) למפעל חיים לשנת 2011.
ג'יימסון היה מתעניין גם במרקסיזם מערבי, לימודי קולנוע וברטולט ברכט, תחומי העניין האלה תרמו לכתיבתו במדע בדיוני.
בשנת 2006 הוא קיבל את פרס הצליין לתרומתו לחקר המדע הבדיוני.
פוסטמודרניזם או ההיגיון התרבותי של הקפיטליזם המאוחר, רסלינג, 2008.
פרדריק דאגלס היה לוחם זכויות האדם ומדינאי אפרו-אמריקאי.
דאגלס נולד כעבד, נמלט, והקדיש את חייו לשיפור מצבם של האמריקנים-אפריקאים בארצות הברית במאבק נגד העבדות בארצות הברית, ולאחר מלחמת האזרחים - במאבק למען שוויון זכויות לאמריקנים-אפריקאים ולנשים.
כתב את החיבור האוטוביוגרפי "פרדריק דאגלס, עבד אמריקני, סיפור חייו", אחד הספרים המשפיעים ביותר במאבק לביטול העבדות בארצות הברית ב.
דאגלס נולד כפרדריק אוגוסטוס וושינגטון ביילי במחוז טלבוט (Talbot) שבמדינת מרילנד להארייט ביילי, שפחה שנאנסה על ידי אדונה, הקפטן אהרון אנטוני.
הסברה המקובלת היא שאנטוני הוא אביו של דאגלס אך סברה זאת מעולם לא הוכחה.
למעשה, זהותו של אביו אינה ידועה (גם לא לדאגלס עצמו), וייתכן שהיה לבן.
כשהיה כבן שנה (תאריך הולדתם של עבדים לא נרשם), נלקח פרדריק מאמו וניתן למטפלת שחורה מבוגרת שלא יכלה עוד לעבוד בעבודות השדה הקשות.
פרדריק ראה את אמו פעמים בודדות בלבד, כיוון שהיא עבדה בחווה המרוחקת כ-20 ק"מ ממקום מגוריו של פרדריק.
כדי לראות את בנה היה עליה ללכת מרחק זה ברגל אחרי סיום עבודתה ולשוב לחווה אליה הושכרה לפני עלות השחר.
בגיל 7 לערך התייתם פרדריק מאמו, ואדוניו של דאגלס כלל לא סיפרו לו על מחלתה ומותה של אמו אלא זמן מה לאחר קבורתה.
כילד חי דאגלס ב"בית הגדול", אחוזת ענק שפיקחה על חוות רבות במחוז טלבוט בבעלותו של הקולונל לויד (Lloyd).
עוד כילד נחשף לאכזריות הקשה שבחיי העבדות.
בספרו האוטוביוגרפי מתאר דאגלס שורה ארוכה של מעשי זוועות שאותם ראה כילד - השפלה, ענישה גופנית ואלימות פיזית עד כדי רצח, היו מעשים יומיומיים מקובלים.
כבן תשע, הועבר דאגלס לשירות קרובי משפחה של אדונו בעיר בולטימור, יו וסופיה אולד (Auld), ושימש כמטפל בבנם של בני הזוג.
היציאה מהסביבה הכפרית והחשיפה לתרבות העולם כפי שבאה לידי ביטוי בבולטימור, הייתה נקודת מפנה קריטית בחייו.
השפעה גדולה להתפתחותו של דאגלס הייתה לסופיה אולד שלקחה אותו תחת חסותה.
היא לימדה אותו קריאה בסיסית, אך כאשר גילה זאת בעלה - אסר עליה להמשיך ללמד את דאגלס.
הסברו של יו אולד לאשתו כי ידיעת קרוא וכתוב תפגע בנכונותו של אדם לשמש כעבד עוררה בדאגלס קו מחשבה חדש - לראשונה הוא פקפק בגורלו הקבוע מראש של עבד, ואף הבין כי הדרך לחירות תלויה בהשכלה.
על אף שסופיה הפסיקה ללמדו, המשיך דאגלס ללמוד קרוא וכתוב בסתר, תוך שהוא נעזר בילדים לבנים שאותם הכיר בסביבת מגוריו.
ייתכן שאף חשוב מן החינוך שקיבל מסופיה, הייתה זאת הפעם הראשונה בחייו שבה נחשף דאגלס לחיבה וטוב לב מאדם לבן.
בניגוד לנשים הלבנות מהמעמד הגבוה שאותן הכיר, סופיה אולד הייתה בת למשפחה עירונית מהמעמד הבינוני, כך שמעולם לא היה בבעלותה עבד.
סופיה סלדה מגילויי ההתרפסות שהיו נהוגים ביחסים שבין עבדים לאדוניהם, שכללו השתחוויות ואיסור על העבד להסתכל בעיני אדונו.
יחס זה נטע בלבו של דאגלס את האמונה בשוויון הבסיסי בין כל בני האדם.
בכתביו מתאר דאגלס את המעבר לבולטימור כהתערבות אלוהית, בלעדיה לא היה יוצא לעולם מחיי העבדות.
בין הספרים שהשפיעו ביותר על דאגלס בעת ההיא, היה הספר "הדרשן הקולומביאני" (The Columbian Orator) אותו קרא בשקיקה.
הספר מציג ויכוח בין אדון לעבד שהוחזר אליו אחרי שברח בפעם השלישית.
האדון מסביר לעבד את הסיבות להיותו עבד, ובתגובה משיב העבד לאדון את טיעוניו בעד החירות.
טיעוניו של העבד משכנעים את האדון והוא משחררו לחופשי.
ספר זה ואחרים עיצבו את תפיסת עולמו של דאגלס - אדוניו אינם יותר מכנופיה מצליחה של שודדים שעזבו את מולדתם כדי לחטוף מאפריקה את בני עמו ולהעבידם בפרך בארץ חדשה.
הכרתו החדשה של דאגלס גרמה לו לצער רב, כיוון שהרגיש שאינו יכול עוד לשרת את אדוניו כמו שאר העבדים המקבלים על עצמם את הדין בשל בורותם.
בשנת 1832, בהיותו בן 14, פרצה מריבה בין יו אולד לאחיו תומאס שהיה בעליו החוקיים של דאגלס.
בעקבות המריבה נלקח דאגלס מבולטימור לבית אדונו החדש תומאס אולד שבסט.
שוב, כמו בילדותו, חזר הרעב והפחד המתמיד מן העונש הגופני להיות גורם חשוב בחייו.
השכלתו של דאגלס בעיר הפכה אותו לעבד בעייתי בעיני אדונו החדש, על כן נשלח דאגלס למשך שנה לחווה חקלאית קטנה בניהולו של אדוארד קובי (Covey).
קובי היה ידוע ברחבי האזור כמומחה ל"אילוף" עבדים בזכות שיטותיו האכזריות.
חוסר ניסיונו של דאגלס בעבודה חקלאית, ואופן התנהגותו, הפכה אותו למטרה מועדפת ליחסו האכזרי של קובי.
לאחר שישה חודשים של התעללות מידיו של קובי, חוויה שחווה לראשונה בחייו, החזיר דאגלס מנה אחת אפיים לאדונו, ולאחר תגרה בת שעתיים שבה נחבל קובי קשות, הבין קובי כי מוטב שלא להצליף בדאגלס, וחשוב מכך - דאגלס הבין כי ניתן להילחם בדיכוי.
ניצחון זה הצית בו מחדש את התקווה לחירות.
בכתביו טוען דאגלס כי הקטטה גרמה לו לשחרר עצמו ממעמדו כעבד, לא באופן פיזי כי אם באופן נפשי.
בחג המולד של 1833, הועבר דאגלס מחוותו של קובי אל חוותו של ויליאם פרילנד.
התקופה שבין חג המולד לראש השנה הנוצרי היא תקופת החופשה היחידה לעבדים.
דאגלס הבחין, כי רוב העבדים מבלים תקופה זאת בשיכרות הודות לוויסקי שאותו מספקים להם אדוניהם.
ולכן, הגיע למסקנה כי החג והוויסקי הם מן האמצעים היעילים ביותר הנתונים בידי בעלי העבדים לגונן עליהם מפני מרד.
משמע, החג משמש שסתום ביטחון לשם פריקת רוח המרדנות של העבדים.
על ידי עידוד התנהגות בהמית מצד העבדים מבטיח האדון כי אלה יפחדו מהחופש שמרד יכול לתת להם, ועם סיום החופשה יחזרו לעבדותם כאשר הם בטוחים באי יכולתם לחיות בתנאי חופש.
בניגוד לקובי, פרילנד היה אדם הגון שלא התעלל בעבדיו.
אווירת החופש היחסי שהייתה נהוגה בחוותו איפשרה לדאגלס ללמד את חבריו העבדים קריאה וכתיבה.
עד מהרה שימש דאגלס כמורה מחתרתי בכל יום א' לעבדי החווה ולעבדים מחוות קרובות, ולעיתים הגיעו לשיעוריו עד כ-40 תלמידים.
למרות מספר הלומדים הגדול, עובדת קיומם של השיעורים לא נחשפה לאדוניהם, מה עוד שאילו היו נחשפים השיעורים היו התלמידים נענשים באכזריות.
הקבוצה הפכה במשך הזמן לא רק לקבוצת לימוד אלא גם לקבוצת תמיכה נפשית ולתכנון בריחה.
בשנת 1835 עשה דאגלס, יחד עם כמה מחבריו לקבוצת הלימוד, את ניסיונו הראשון להימלט, אך חברי החבורה נתפסו עוד לפני שברחו ונכלאו בבית הסוהר.
באופן מפתיע זמן קצר לאחר כליאתו שוחרר דאגלס על ידי אדונו קפטן תומאס אולד ונשלח שוב לאחיו - יו אולד בבולטימור.
בבולטימור הושכר דאגלס כעבד במפעל ספנות, אך לאחר שכמעט איבד את עינו בקטטה חזר אל ביתו של אולד.
בשנת 1838, בגיל 20, נמלט דאגלס מבולטימור לניו יורק.
דאגלס אינו מספר כיצד ביצע את הבריחה, זאת בשל החשש לסכן גורמים אחרים שהיו מעורבים בבריחתו, וכדי שפרטי הבריחה לא יגרמו לערנות רבה יותר בקרב בעלי העבדים.
יחד עם זאת הוא מציין שהצליח להגיע לניו יורק "בלי הפרעה ולו הקטנה ביותר מכל סוג שהיא".
למרות חירותו בעיר הגדולה עדיין נמצא דאגלס בסכנת חטיפה והחזרה למעבידו.
ימים אחדים לאחר שהגיע לניו יורק קיבל דאגלס מקלט באכסנייתו של דיוד רוגלס עם עבדים נמלטים נוספים.
בניו יורק התחתן ונמלט בזהות בדויה לניו בדפורד שבמסצ'וסטס, כדי לעבוד במקצוע שרכש בבולטימור, בנאי ספינות.
בניו בדפורד שוב החליף דאגלס את שמו, והפעם לשמו הידוע - פרדריק דאגלס.
אף שהתקשה לקבל תעסוקה כבנאי ספינות עקב האפליה הגזעית שהתקיימה גם במדינות הצפון, עבד דאגלס בכל עבודה אפשרית, ולראשונה בחייו התקיים בכבוד מיגיע כפיו.
ב-11 באוגוסט 1841 נערכה בננטקט עצרת של שחורים ולבנים כנגד העבדות, ובזכות מעט הכסף שחסך בעבודתו הצליח דאגלס להגיע לכינוס, אף שלא היה בכוונתו לקחת חלק פעיל בדיונים.
אחד המשתתפים, ויליאם קופין (William C.
Coffin), פעיל ידוע נגד העבדות, ביקש מדאגלס לומר מספר מילים בעצרת.
בכתביו המאוחרים מספר דאגלס כי הנאום המאולתר היה מגומגם ולקוי מבחינה תחבירית, למרות זאת קיבל הקהל את נאומו של דאגלס בתדהמה ובהתרגשות, ובין לילה הפך דאגלס לנושא דגל המאבק בעבדות.
Collins), נציג מסצ'וסטס בחברה נגד העבדות, ביקש מדאגלס לצאת למסע הסברה שבו יציג את קורות חייו, ולאחר חשש ולבטים קשים הסכים דאגלס להצעה אך לתקופה מוגבלת.
בחודשים הבאים עברו דאגלס ומלוויו ברחבי מסצ'וסטס, כאשר דאגלס מטיף במרץ לביטול העבדות.
רוב הקהל שהגיע לכינוסים אלו עשה זאת מסקרנות על מנת לראות "מופע מוזר" (freak show), ופעמים רבות יושב-ראש הכינוס הרגיע את הקהל לפני נאומו של דאגלס ואמר "זה יכול לדבר" (it could speak).
לקהל ציפתה הפתעה כאשר במקום העבד המשוחרר, הבור והעילג שאותו ציפו לראות, התגלה בפניהם אדם אינטליגנטי שסיפוריו המרתקים מסופרים בשפה גבוהה ועשירה.
בהמשך מסע ההסברה התעוררה בעיה.
השפה העשירה שבה השתמש דאגלס גרמה לכך שמאזיניו חשדו בו בהונאה: מסיבות של ביטחון אישי לא סיפר דאגלס לשומעיו מהו שמו המקורי, המחוז בו נולד ומהם שמות אדוניו.
בנוסף, השכלתו סתרה את הידוע לגבי בורותם של עבדים.
כדי לְהָזֵם את טענות ההתחזות החליט דאגלס לכתוב את סיפורו האוטוביוגרפי.
בשנת 1845 יצא לאור ספרו Narrative of the Life of Frederick Douglass, An American Slave (בתרגומו העברי "פרדריק דאגלס, עבד אמריקני, סיפור חייו"), המתאר לפרטי פרטים את תולדות חייו של המחבר תוך שימוש בשמותיהם האמיתיים של כל הנוגעים בדבר, כך שלא ניתן היה לפקפק באמיתות הסיפור.
לספר זה מקום חשוב בהיסטוריה של ארצות הברית: הייתה זו הפעם הראשונה שבה עבד שחור העלה על הכתב תיאור מפורט של סיפור חייו.
הכתיבה והתפוצה הרחבה לה זכה ספרו האוטוביוגרפי סיכנה את חרותו של דאגלס, והתעורר אצלו החשש שבעליו החוקיים, בני משפחת אולד, יאתרו אותו וישובו להעבידו.
כדי להימנע מגורל זה יצא דאגלס עם בני משפחתו, בשנת 1845, לגלות בבריטניה.
בספינה נתקל דאגלס במספר נוסעים בני ניו אורלינס שניסו למנוע ממנו לנאום, אך בזכות נחישותו של קברניט הספינה נכנעו המתנגדים ודאגלס אמר את דברו.
עם הגיע הספינה לנמל ליברפול יצאו בני ניו אורלינס בהצהרות גזעניות לתקשורת הבריטית, אך להצהרות אלו היה אפקט הפוך לזה שאליו התכוונו, ובתוך מספר ימים הפך דאגלס לאישיות ידועה ברחבי בריטניה.
לביקור הכפוי בבריטניה הייתה השפעה רבה על דרך ראיית העולם של דאגלס.
לראשונה קיבל דאגלס יחס שוויוני ללא כל קשר לצבע עורו.
מעשים שהיו אסורים בתכלית האיסור על שחורים גם במדינות הצפון החופשיות מעבדות, היו מובנים מאליהם בבריטניה: ביקור במוזיאון, במסעדה או בספרייה לא גרמו לאיש להרים גבה.
במכתב שכתב דאגלס לקוראי עיתון אמריקני בו כתב, הוא מתאר את ביקורו בארמונו של המרקיז מוסטמינסטר: .
בכל רחבי בריטניה, ובכלל זה בסקוטלנד ובאירלנד נאם דאגלס כנגד העבדות.
לביקורת על כך כי הוא תוקף את מולדתו, ענה דאגלס כי מסעו כנגד העבדות אינו מיועד להסית בריטים נגד אמריקנים אלא לעורר את מצפונם של אנשים הגונים מכל העולם לגינוי הזוועות שבעבדות.
בין הנושאים שעמדו על סדר היום בבריטניה היו תרומות לכנסייה העצמאית של סקוטלנד ולכנסייה האוונגליסטית שנתקבלו מידי סוחרי עבדים אמריקניים.
הדיון הער בסוגיה זו חילק באופן חד את סקוטלנד בין המצדדים בעמדתו של דאגלס לבין המתנגדים לה - במאמרי המערכת, בדיוני הכנסייה ובהפגנות רחוב הפכה שאלת העבדות לסוגיה ששמה בסכנת פיצול את הכנסיות הסקוטיות.
אף שלא הופסקו היחסים בין הכנסיות לסוחרי העבדים, עצם העלאת הנושא לדיון ציבורי גרמה לכנסייה לחוסר נוחות ולהסתייגות, לפחות מוסרית, מסחר בבני אדם.
הנרי ריצ'רדסון (Henry Richardson), ממעריציו הבריטים של דאגלס, פדה אותו מידי אדוניו יו ופרנק אולד בתמורה למאה וחמישים לירות שטרלינג, ובכך התאפשרה חזרתו של דאגלס לארצות הברית כאזרח חופשי.
הסכמתו, ולו בשתיקה, של דאגלס לעסקה עוררה ביקורת מצד חלק מחברי התנועה נגד העבדות - אלו ראו בעסקה הכרה בהיות בני אדם מוצר עובר לסוחר.
המצדדים בפדיון ראו פעולה זאת כתשלום כופר נפש לחוטף, פעולה שאינה שמה במישור מוסרי אחד את החוטף ואת הנחטף.
בשנת 1847, לאחר שנתיים שבהן נדד בבריטניה לאורכה ולרוחבה, שב דאגלס לארצות הברית.
עם שובו הגיע דאגלס להכרה כי מצבם העגום של השחורים בארצות הברית נובע במידה רבה מן ההנחה השגויה בדבר נחיתותם האינטלקטואלית יחסית ללבנים.
כדי לְהָזֵם דעה קדומה זאת פתח דאגלס עיתון שבועי - כוכב הצפון (The North Star Press), שנועד לשמש במה למאבק בעבדות ובאפליה הגזעית.
בניגוד לעיתונים הוותיקים נגד העבדות, כמו הליברטור והניו סטנדרט, התרכז כוכב הצפון בגילויים היומיומיים, הפורמליים והבלתי פורמליים, של האפליה במדינות הצפון - סירובם של לבנים לשבת על ספסל רכבת אחד עם שחורים, סירובן של מסעדות לשרת לקוחות שחורים, וכיוצא באלה.
היה זה גם העיתון הראשון והיחיד באותם ימים שנכתב ונערך כולו בידי כתבים שחורים.
בכך ביקש דאגלס להראות לציבור כולו, אך בעיקר לבני הקהילה השחורה ולפעילים הלבנים נגד העבדות, כי בתנאי חופש יכולתו השכלית של האדם השחור אינה נופלת מזו של האדם הלבן.
ב-1847 פרש דאגלס מן הזרם המרכזי של התנועה נגד העבדות בעקבות מפגש שערך עם ג'ון בראון, מתנגד העבדות המיליטנטי.
בראון שכנע את דאגלס כי לא די בפעילות פציפיסטית כדי לסיים את העבדות, וכי בעלי העבדים ויתרו למעשה על זכותם לחיים, ועל העבדים לשחרר את עצמם בכל דרך אפשרית.
עם הרחבת מעגל התומכים בדאגלס איים זה על מנהיגותו של ראש התנועה הוותיק ויליאם גאריסון (William L.
Garrison), שדגל בהפעלת לחץ פוליטי לביטול העבדות וללא שימוש בכוח הזרוע.
עוד חלק גאריסון על דאגלס בתחום הפמיניזם, וראה בסוגיה זאת קוריוז שאינו ראוי להשקעת מאמץ.
גאריסון גם ביקר קשות את דאגלס על כך שהוא מקיים יחסים קרובים עם הנשים הלבנות הפעילות בתנועה הפמיניסטית.
אף שדאגלס תמך ברבים מרעיונותיו של בראון, הוא סירב לקחת חלק פעיל בפעולותיו החמושות של בראון בשל החשש מביקורת ציבורית רחבה.
כאשר ביקש בראון מדאגלס בשנת 1859 את עזרתו בכיבוש הרפרס פרי (וירג'יניה המערבית), סירב דאגלס לבקשה.
לאחר סיומו הטרגי של הקרב בווירג'יניה נמצא בכליו של בראון מכתב שבו מוזכר דאגלס, ומפחד שיועמד לדין בווירג'יניה, ברח דאגלס לקנדה ומשם לאנגליה.
דאגלס חזר לארצות הברית רק לקראת הבחירות שבהן ניצח אברהם לינקולן, אך זמן קצר לאחר מכן פרצה מלחמת האזרחים האמריקנית.
בתחילתה הייתה מטרת המלחמה לשוב ולאחד בין הצפון לדרום.
דאגלס פעל למען שתי מטרות נוספות במלחמה: ראשית, שחרור (אמנציפציה) של כל העבדים בתחומי ארצות הברית והקונפדרציה, ושנית, גיוס חיילים שחורים לצבאות הצפון.
ב-1862 החל התהליך הפורמלי של שחרור העבדים, ראשית בוושינגטון הבירה, לאחר מכן באזורי הדרום שנכבשו ולבסוף בכל רחבי ארצות הברית.
ב-1863 נתאפשר לראשונה לשחורים להתגייס לצבא ארצות הברית.
דאגלס נתבקש לעזור בגיוס, במאמרים שכתב לעיתונים מקומיים ובנאומיו הרבים הצהיר דאגלס כי על ידי התגייסותם לצבא יחסלו השחורים את העבדות, ירוויחו את השוויון ויוכיחו פטריוטיות.
בין המגויסים הראשונים לצבא ארצות הברית היו בניו של דאגלס.
באופן אירוני גם בצבא נתקלו השחורים באפליה.
הם הוצבו ביחידות נפרדות, שכרם היה מחצית מזה של חיילים לבנים, ציודם היה מיושן וחיילים שחורים לא היו מועמדים לתפקידי קצונה.
גרוע מכל, חיילים שחורים שנפלו בשבי הוצאו להורג מיד עם תפיסתם.
ב-1863 נפגש דאגלס עם הנשיא לינקולן ושטח באוזניו את טענותיו על היחס המחפיר לו זוכים החיילים השחורים, ולינקולן הבטיח לשפר את תנאי החיילים הללו בעתיד.
סך כל הנלחמים האפרו-אמריקנים בשורות צבא ארצות הברית במלחמת האזרחים, היה 200 אלף חיילים, שהם כ-10% מכלל הסד"כ הלוחם, מתוכם 38 אלף נפלו בקרב.
חייליה השחורים של ארצות הברית הצטיינו בשדה הקרב, אף שהאפליה נגדם לא בוטלה.
בשנת 1865 הסתיימה מלחמת האזרחים והחלה תקופת השיקום.
כל מדינות האיחוד המחודש ביטלו את העבדות, והועבר התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית.
אך הנשיא אברהם לינקולן, שהיה אמור להוביל את המסע לשוויון, נרצח.
בחלקים רבים של הדרום לא כובדו זכויותיהם של העבדים המשוחררים, והנשיא החדש אנדרו ג'ונסון לא מצא לנכון לעסוק בנושא זכויות השחורים, ואף מינה מושלים שמרנים שתמכו בעבדות.
סדרה של חוקים במדינות הדרום הבטיחה כי העבדים המשוחררים לא יזכו לזכויות שיאפשרו להם לצאת ממצבם העגום, ובין היתר נאסרה על השחורים ההצבעה.
כדי לאכוף את שוויון הזכויות לשחורים דאגלס פנה אל הוועידה הרפובליקנית בדרישה להעניק את זכות ההצבעה לשחורים.
ב-1866 העביר הקונגרס את התיקון ה-14 לחוקה לפיו שחורים מוגנים על ידי החוקה מפני שלילת זכויותיהם על ידי המדינות.
בשנת 1867 נתבקש דאגלס על ידי הנשיא ג'ונסון לעמוד בראש ה"משרד לאנשים חופשיים" (Freedman's Bureau).
במשרה זאת היה מתאפשר לו לפקח על כל תוכניות הממשל לקידום שחורים, אך דאגלס סירב להצעה מאחר שסירב לתמוך בממשלו של ג'ונסון.
במרוץ הבחירות של 1868 תמך דאגלס במועמד הרפובליקני, הגנרל יוליסס גרנט.
בנאומי התמיכה בגרנט תקף דאגלס את המפלגה הדמוקרטית על אדישותה והזהיר בפני עליית כוחו של הקו קלוקס קלאן.
גרנט נבחר בין השאר בזכות תמיכה מסיבית מן הקהילה השחורה.
בין מעשיו הראשונים היו התיקון ה-15 לחוקה שהבטיח את זכות ההצבעה לכל אזרח ללא קשר לגזעו.
דאגלס פעל רבות בשידול בתי המחוקקים של המדינות למען העברת החוק וב-1870 אושר התיקון ונחתם על ידי הנשיא.
בזכות התיקון נכנסו בפעם הראשונה שחורים לסנאט ולבית הנבחרים.
עם אישור זכות ההצבעה פורקה התנועה נגד העבדות.
דאגלס היה מעורב במאבק הפמיניסטי וזכות ההצבעה לנשים עד מותו.
בשנת 1848, הראה שוב דאגלס את תמיכתו בארגוני הנשים בכך שנכח כאפרו-אמריקאי הראשון בוועידת סנקה פולס, הכנס הראשון שעסק בזכויות נשים.
בנאומו בכנס טען דאגלס בעד זכות הבחירה לנשים (זכות שאפילו חלק ממשתתפות הכנס לא העזו לדרוש).
לאחר הכנס הקדיש דאגלס לנושא מאמר בן שני עמודים בעיתונו "כוכב הצפון".
דאגלס כתב את הסיסמה לזכות אין מין, לאמת אין צבע - "Right is of no Sex - Truth is of no Color".
למרות זאת כאשר נאבק בעד זכות הבחירה לאפרו-אמריקאים או העברת התיקון ה-15 לחוקה בשנת 1870, נאלץ, כמו כל תומכי התיקון, להתפשר ולוותר על הכללת נשים בתיקון שהוצע על מנת שיעבור.
זאת בניגוד לעמדה של פמיניסטיות כמו סוזן ב.
אנתוני אשר התנגדו נחרצות לתיקון ה-15 ואף ראו זאת כבגידה.
דאגלס לא האמין שתהיה מספיק תמיכה פוליטית למתן זכויות הצבעה לשחורים ונשים בו זמנית, לטענתו זו אסטרטגיה מסוכנת שתגרום לשני הצדדים להפסיד.
דאגלס האמין שמתן זכות ההצבעה לאפרו-אמריקאים היא זו שתעזור להעביר בעתיד תיקון דומה עבור נשים (שלימים נודע בתור התיקון ה-19 לחוקה).
לדבריו זכות ההצבעה של השחורים לא יכולה לסבול דיחוי: "כאשר נשים בגלל היותן נשים יתלו מעצים...
יהיה צורך דחוף להבטיח להן מיידית את זכות הבחירה".
יחסיו של דאגלס עם ארגוני הנשים שוקמו בתוך זמן קצר, והוא המשיך במאבק להבטחת זכות ההצבעה לנשים, אך נשים נאלצו לחכות עד שנת 1920 לקבלת זכות הבחירה בארצות הברית, 25 שנים לאחר מותו של דאגלס.
בשנת 1877 ביקר דאגלס במחוז טאלבוט בו נולד כעבד, וחזר אל האחוזות שבהן שועבד.
במהלך הביקור אף פגש את תומאס אולד, אדונו לשעבר.
תומאס, אז חולה וחלוש ביקש את סליחת דאגלס על יחסו האכזרי אליו, והשניים נפרדו ביחסים טובים.
בשנת 1882 נפטרה אנה , אשתו של דאגלס (נישאו ב-1838), לאחר מחלה קשה.
ב-1884 הדהים דאגלס את הציבור הלבן והשחור, כאשר התחתן עם הלן פיטס, אישה לבנה הצעירה ממנו ב-20 שנה.
דאגלס הכיר את פיטס במסגרת עבודתם למען המטרות הפמיניסטיות.
למרות התנגדות המשפחות, השניים העבירו את 11 השנים עד למותו של דאגלס במסעות ברחבי העולם וארצות הברית.
ב-1889 הנשיא בנג'מין הריסון מינה את דאגלס לציר האמריקאי בהאיטי, אך הוא התפטר מהתפקיד כעבור שנתיים לאחר שלא הסכים עם גישת הממשל האמריקאי שלדעתו ניסה לנצל את האיטי.
ב-20 בפברואר 1895, זמן קצר לאחר שנאם בכנס לזכויות נשים נפטר פרדריק דאגלס מאוטם שריר הלב בגיל 77 (לערך, יום הולדתו אינו ידוע) בוושינגטון.
הוא נקבר ברוצ'סטר, ניו יורק, ולאחר מותו, אלמנתו הלן פיטס, עמלה רבות על שמירת בית דאגלס כיד זיכרון למפעל חייו.
ב-2013 שיחק את דמותו של דאגלס השחקן איימון ווקר בסדרה Copper .
דמותו של דאגלס מופיעה בהזיות של ג'יי דיפרז'יה, החוקר במשרד רדיק-לוקהארט, בסדרת הטלוויזיה 'הטובות לקרב'.
דאגלס מופיע בדרך כלל לצדו של קרל מרקס, שכמוהו נולד ב-1818. מארקס ודאגלס מבטאים בהזיותיו של החוקר ג'יי את התחבטויותיו הערכיות והרעיוניות ביחס לאירועי שנות ה-20' הראשונות של המאה ה-21: מגפת הקורונה, נשיאותו של טראמפ, אלימות המשטרה, תנועות המחאה למיניהן וכדומה.
ז'אן פרדריק באזיל היה צייר צרפתי.
החל ללמוד רפואה ב-1862, ואז פגש באקראי את האמן פייר-אוגוסט רנואר ונמשך אל עולם האמנות.
בין השנים 1862–1863 למד אמנות בסטודיו של שארל גלייר.
באזיל נהג ליצור יחד עם רנואר, קלוד מונה, אלפרד סיסלי ואדואר מאנה, ועקב מצבו הכלכלי הנוח, תמך בהם כלכלית, השתתף רבות בקניית חומרי הציור שלהם ואף נתן להם מקום בסטודיו הפרטי שלו.
יצירתו המפורסמת ביותר היא "איחוד משפחתי", אותה צייר בשנת 1868. למרות הטענות החוזרות על היותו הומוסקסואל, עובדה זו לא הוכחה מעולם.
באזיל נפל בקרב במלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1870, כשהיה בן 29 בלבד.
פרדריק דאגלס, עבד אמריקני, סיפור חייו הוא חיבור אוטוביוגרפי ומסה בזכות ביטול העבדות שנכתב על ידי הנואם והעבד המשוחרר פרדריק דאגלס, ויצא לאור בשנת 1845. בדרך כלל הוא נחשב לידוע ביותר מבין מספר סיפורים שכתבו עבדים משוחררים במרוצת אותה תקופה בארצות הברית.
האוטוביוגרפיה מתארת את חייו מיום היוולדו באחוזה בדרום, ועד לבריחתו אל החופש, והתיצבותו בחזית המלחמה נגד העבדות.
בשנים שקדמו לצאתו של הספר לאור עסק דאגלס במסע הסברה שבו הציג את קורות חייו והטיף במרץ לביטול העבדות.
השפה העשירה שבה השתמש דאגלס גרמה לכך שמאזיניו חשדו בו בהונאה: כיון שלא סיפר לשומעיו מהו שמו המקורי, המחוז בו נולד ומהם שמות אדוניו, (כדי לשמור על ביטחון אישי) ובנוסף, השכלתו סתרה את הידוע לגבי בורותם של עבדים.
יחד עם "אוהל הדוד תום", היה ספר זה אחד מיצירות הספרות המשפיעות ביותר, שהניעו את התנועה לביטול העבדות באמצע המאה התשע-עשרה בארצות הברית.
פרדריק בראון היה סופר מדע בדיוני ומתח ומסתורין אמריקאי, אשר ספרים וסיפורים רבים פרי עטו זכו לעיבודים לקולנוע ולטלוויזיה.
ספר המתח הראשון שכתב ב-1946, The Fabulous Clipjoint זכה ב-1948 בפרס אדגר.
בראון נולד בסינסינטי, ב-1906, בנם היחיד של קרל לואיס בראון, עיתונאי ואמה אמיליה (לבית גראהם).
אמו מתה בהיותו בן 14 ושנה אחריה מת גם אביו.
הוא עבר לאפוטרופסותו של דודו, הפסיק ללמוד בצורה מסודרת ועבד בשורת מקצועות זמניים ומקריים.
בשעות הערב למד בקולג', אף כי לא סיים ולא קיבל תואר.
ב-1929 נישא לראשונה, להלן רות, ועבר למילווקי, שם עבד כמגיה עבור עיתון מקומי.
מנישואין אלה נולדו לו שני בנים.
החל מ-1936 היה בראון בעל טור ב-The American Printer ומשנת 1937 החל לכתוב סיפורים קצרים באופן מקצועי, אך רק בשנת 1945 זכה לפרסום שאפשר לו להתפרנס מכתיבה.
הוא לא גויס לצבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה, למרות שהתנדב לכך, וזאת עקב מחלותיו השונות (אסתמה ועוד).
בשנים שלאחר המלחמה הוא חי במקסיקו ולאחר מכן במקומות שונים בקליפורניה ובטוסון, אריזונה.
בראון התגרש ב-1947 ושנה לאחר מכן נישא שוב לאליזבת (לבית שרליה), לה נשאר נשוי עד מותו ב-1972, בן 66 בלבד.
הסיפור האחרון שלו נכתב ב-1965, יחד עם מחבר שותף - Eine Kleine Nachtmusik.
כרבים מסופרי סוגת הספרות הזולה בזמן בו כתב, הוא מעולם לא נהנה מיציבות כלכלית, ולעיתים פרסם בקצב מוגבר רק על מנת לשלם את חשבונותיו.
יש המייחסים לעובדה זו את הרמה הלא אחידה המופגנת בסיפוריו.
בראון היה גם שתיין כבד, דבר שהשפיע לעיתים על כמות ואיכות כתיבתו.
עם זאת ניכר בו כי היה אדם משכיל וקורא רב תחומי, שתחומי העניין אותם הפגין היו מעבר לאלו שהשתקפו ביצירות סופרי סגות הספרות הזולה האחרים בתקופתו.
נראה כי היה בעל ידע ועניין בנגינה בחליל, במשחק השחמט והפוקר וביצירותיו של לואיס קרול.
בעוד שלא נמנה בימי חייו בשורה הראשונה של הכותבים בסוגות בהן כתב, זכה בראון לקהל מעריצים שנותר נאמן לכתיבתו גם למעלה מארבעים שנה לאחר שפסק מלכתוב.
יצירותיו עודן מודפסות ומתורגמות לשפות שונות, נכללות באנתולוגיות וזוכות לקהל קוראים במדינות רבות, ביניהן ארצות הברית, יפן ובמיוחד בצרפת שם הוסרטו מספר סרטים על פי סיפוריו.
בראון ידוע במיוחד בשל השימוש שעשה בהומור ושליטתו בז'אנר "הסיפור הקצרצר" - סיפורים שאורכם בין עמוד לשלושה עמודים, המשתמשים לרוב באמצעי עלילה מתוחכמים ובעלי סוף מפתיע.
ההומור וראיית העולם הפוסט מודרנית במידת מה, נמצאים גם בספריו הארוכים.
בראון טען כי הוא כתב ספרי מסתורין לפרנסתו ומדע בדיוני להנאתו.
רבים מסיפורי המדע הבדיוני שכתב היו קצרים מאלף או אפילו מחמש מאות מילים.
סיפורים אלו היו חביבים ביותר על עורכי מגזינים.
פרט להיותם סיפורים מצוינים המותירים רושם על הקורא, הם גם היו שימושיים ביותר לסתימת "חורים" בפורמט של המגזין.
נובלת המדע הבדיוני הקלאסית שכתב, "הרפתקה בחלל" ("What Mad Universe") (1949), היא פארודיה אוהדת על מוסכמות ספרות המדע הבדיוני הזולה בזמנו.
כפארודיה טובה, הנובלה היא בעת ובעונה אחת ביקורת על הסוגה בה נכתבה, ודוגמה עילאית לכתיבה בסוגה זו.
ייתכן שספר זה השפיע על פיליפ ק.
דיק כאשר עסק לאחר מכן בנושאים של מציאויות חלופיות אישיות.
"בני מאדים, לכו הביתה" ("Martians, Go Home") (1955) הוא פארסה מבדחת על האיוולת האנושית כפי שהיא נראית דרך עיניהם של מיליארד בני מאדים המגיעים לכדור הארץ שלא על מנת לכבוש אותו, אלא על מנת לשגע את תושביו.
נובלה רצינית יותר, שיש בה גם מן התחזית שהתגשמה היא "האורות בשמים הם כוכבים" ("The Lights in the Sky Are Stars") (1952), סיפורו של אסטרונאוט זקן, המנסה להקים מחדש את תוכנית החלל לאחר שהקונגרס האמריקאי הפסיק לממנה.
סיפורי המתח והמסתורין של בראון מצטיינים אף הם ברמה גבוהה מעל למקובל בכתיבת "ספרות זולה" בזמנו.
ספריו של בראון נהגו לרמוז על איום של כוח על-טבעי, בטרם הגיעו להסבר הטבעי בסופם.
נובלת המסתורין הראשונה שלו, "The Fabulous Clipjoint", זיכתה אותו בפרס אדגר ליצירת המסתורין הראשונה המצטיינת.
בעקבותיה החל בראון לכתוב סדרת ספרי מסתורין בכיכובם של "אד ואמברוז האנטר", המתארים את חניכתו של אדם צעיר על ידי דודו המבוגר, בלש פרטי לשעבר.
ספרים אלו ערכו ניסיונות עלילתיים וספרותיים כגון שילוב קטעי תסכית רדיו, משדר חדשות או מאמר מהעיתון בעלילה, הבאת נקודות ראות שונות המוגשות בגוף ראשון, בין היתר מנקודת ראותו של רוצח סדרתי בעל אובססיה לדת.
כן עסקו הספרים בנושאים שנויים במחלוקת כיחסים הגזעיים בין האוכלוסייה ההיספנית והאוכלוסייה הלבנה בניו מקסיקו.
סיפוריו פורסמו בחוברות שונות, באנתולוגיות ובמגזינים שונים.
בשנת 1984, כעשור לאחר מותו, הוציא בית ההוצאה "דניס מקמילן" סדרה של 19 ספרים תחת הכותרת "Fredric Brown in the Detective Pulps" (פרדריק בראון בסיפורי הספרות הזולה), בהם אוגדו כל סיפורי הבלש והמסתורין שלו, מספר סיפורי מדע בדיוני שלא נאספו באנתולוגיות קודמות, מעט שירה, נובלות שלא פורסמו ויצירות נוספות.
ספרים וסיפורים קצרים רבים של בראון זכו לעיבודים שונים, לקולנוע ולטלוויזיה.
הסיפור Madman's Holiday, מ-1943 עובד ב-1946 לסרט קולנוע בשם Crack-Up, בכיכובה של קלייר טרבור.
הסיפור The Motive Goes Round and Round, אף הוא מ-1943, עובד ב-1953 לסרט טלוויזיה.
הסיפור Arena, שפורסם ב-1944 במגזין המדע הבדיוני Astounding ותורגם לעברית מספר פעמים, זכה לכמה עיבודים טלוויזיוניים, בין השאר כאחד מפרקי העונה הראשונה של מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית, בכיכובם של ויליאם שאטנר, לנרד נימוי ודפורסט קלי.
עיבוד נוסף נעשה לו כאחד מפרקי הסדרה בגבולות המסתורין, ועוד.
הסיפור אף זכה לעיבוד כסיפור קומיקס.
הסיפור The Dangerous People מ-1945 עובד ב-1957 כפרק בסדרת הטלוויזיה אלפרד היצ'קוק מגיש.
הסיפור Miss Darkness מ-1947 עובד ב-1954 לסרט טלוויזיה בכיכובו של פיטר גרייבס.
הסיפור Knock מ-1948 עובד ב-1951 לסרט הטלוויזיה The Last Man on Earth.
הסיפור Cry Silence אף הוא מ-1948 עובד ב-1958 לסרט טלוויזיה.
הספר The Screaming Mimi מ-1949 עובד פעמיים לסרטי קולנוע, ב-1958 (אנגלית, בכיכובה של אניטה אקברג) וב-1970 (איטלקית, בבימוי ותסריט של דאריו ארג'נטו).
מחזה הטלוויזיה The House Nobody Wanted מ-1953 עובד באותה שנה לסרט טלוויזיה בכיכובו של פרדריק בראון עצמו.
הסיפור His Name Was Death מ-1954 עובד ב-1992 לסרט קולנוע צרפתי.
הספר Martians, Go Home מ-1955 עובד ב-1990 לסרט קולנוע בכיכובו של רנדי קווייד.
הסיפור The Lenient Beast מ-1956 עובד ב-2001 לסרט קולנוע צרפתי.
מחזה הטלוויזיה The Human Interest Story מ-1959 עובד פעמיים לסרט טלוויזיה במסגרת אלפרד היצ'קוק מגיש, ב-1959 וב-1985.
הסיפור Knock Three-One-Two, אף הוא מ-1959 עובד ב-1960 לסרט טלוויזיה ולאחר מכן פעמיים לסרטי קולנוע צרפתיים, ב-1975 וב-1998.
בראון היה במידה רבה "סופר של סופרים" שנהנה מהערכה של עמיתיו הסופרים יותר מאשר מפופולריות בציבור הרחב.
הסיפור הקצר "זירה" ("Arena") שכתב, נבחר על ידי איגוד סופרי המדע הבדיוני של אמריקה כאחד מ-20 הסיפורים הקצרים הטובים ביותר שנכתבו לפני 1965. סיפוריו זכו לשבחים מאת סופרים ידועים כסופר המדע הבדיוני פיליפ ק.
דיק, סופר המתח מיקי ספיליין ואף איין ראנד.
בראון הוא אחד משלושת האנשים להם הקדיש רוברט היינליין את ספרו הקלאסי "גר בארץ נכריה".
ספרי המתח של בראון טרם תורגמו לעברית, ויצירתו בתחום המתח לא חדרה לתודעת הקורא העברי.
עם זאת, בתחום המדע הבדיוני נהנה בראון מקהל קוראים נאמן בעברית.
ספרו של בראון "הרפתקה בחלל" תורגם לעברית בסוף שנות ה-50 על ידי חלוץ המדע הבדיוני העברי עמוס גפן, ויצא בהוצאת "מצפן".
כן הופיעו סיפוריו במגזין המדע הבדיוני "קוסמוס - סיפורי מדע דמיוני" קצר הימים, שיצא לאור בסוף שנות ה-50.
סיפוריו הקצרים של בראון שבו וזכו לפופולריות אצל הקורא העברי בסוף שנות ה-70 ובתחילת שנות ה-80, כאשר הופיעו באופן קבוע כמעט, בכל חוברת של המגזין פנטסיה 2000. קובץ מסיפוריו בשם "הפרדוקס האבוד" תורגם לעברית על ידי אלי טנא ויצא לאור בשנת 1981 בהוצאת זמורה, ביתן, מודן.
כן הופיעו סיפורים קצרים שכתב במספר אנתולוגיות של סיפורי מדע בדיוני שיצאו בארץ.
סיפורו הקצר "פרופסור ג'ונס" (הנקרא באנגלית "The End" או "Nightmare in Time") זכה למספר תרגומים לעברית.
בתחילה הופיע במגזין "פנטסיה 2000" בשנת 1982 בשם "סיוט בזמן" בתרגום אהרון האופטמן.
לאחר מכן הופיע במדור הספרות של ידיעות אחרונות, בתרגום עדי צמח, ששימר בתרגומו קטע פלינדרומי לפי מילים (ששמו הפלינדרומי לפי אותיות הוא "עגיל זמן; מזל יגע").
ב-2001 תורגם הסיפור לעברית על ידי עמנואל לוטם, והוא מופיע בספר "סימטריה נוראה" מאת מרטין גולוביצקי שיצא לאור באותה שנה.
פרדריק גורדון-סמית' היה שופט בריטי שעמד בראש בית המשפט העליון בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי, ונשא בתואר "Chief Justice" (התואר המקביל בעברית של אותה תקופה - "זקן השופטים").
פרדריק גורדון-סמית נולד באנגליה בשנת 1886. בנעוריו למד בבית הספר ברומסגרוב, בית ספר פרטי יוקרתי שנוסד בשנת 1553. הוסמך לעריכת דין בשנת 1909. משנת 1913 שירת בשירות הקולוניאלי במושבה הבריטית של רודזיה הצפונית (לימים זמביה).
בשנים 1932–1927 כיהן כתובע הכללי של אותה מושבה.
בשנים 1932–1935 שירת כתובע הכללי של טרינידד.
בשנים 1935 - 1941 כיהן כשופט במאלאיה (לימים מלזיה) ובמהלך תפקיד זה כיהן גם פעמיים כשופט בית המשפט לערעורים של מלאיה.
בנובמבר 1941 נתמנה גורדון-סמית' לזקן השופטים בארץ ישראל והחל למלא תפקידו בינואר 1942. הימים היו ימי מלחמת העולם השנייה, כאשר מאורעות תרצ"ו - תרצ"ט דעכו זה מכבר, וארץ ישראל עמדה בסכנת פלישה נאצית.
ואמנם עיקר תשומת הלב בארץ ישראל הייתה מרוכזת באירועי המלחמה וסכנותיה.
גם מאבק היישוב לעצמאות טרם החל וגברה ההתנדבות לצבא הבריטי.
על רקע זה לא היו בארץ ישראל אירועים חריגים, ולא התנהלו משפטים שיצרו תקדימים מיוחדים.
על כן נחשבת תקופת כהונתו של גורדון-סמית' כתקופה שלא השאירה רישומה בתולדות המשפט בארץ ישראל.
בחייו הפרטיים של גורדון-סמית' הוא חווה, במהלך תקופה זו, אירוע רב חשיבות, כאשר בסמוך לתחילת כהונתו כזקן השופטים הוענק לבנו, שהיה טייס בדרגת סגן משנה בזרוע האוויר של הצי הבריטי על גבי נושאת המטוסים ארק רויאל HMS Ark Royal (91) ולאחר מכן בחיל האוויר המלכותי במלטה, צלב השירות המצוין D.S.C.
גורדון-סמית' כיהן כזקן השופטים בארץ ישראל עד לחודש ינואר 1944, עת פרש מהתפקיד וחזר לאנגליה.
בתפקידו הציבורי האחרון היה יושב ראש הוועדה לשירותים ציבוריים בבריטניה בשנים 1950–1952.
פרדריק גורדון-סמית' נפטר בשנת 1967.
פרדריק ג'ון קיסלר היה אדריכל, אמן ומעצב תפאורות יהודי אוסטרי-אמריקאי, יליד בוקובינה.
קיסלר ידוע בעיקר בשל עיצובו האוונגרדי של היכל הספר במוזיאון ישראל בירושלים (1965), עיצוב שעורר בזמנו מחלוקת, אך כיום נחשב לאחת מן היצירות האדריכליות החשובות בירושלים.
קיסלר נולד בצ'רנוביץ, ב-1890 במשפחה יהודית.
צ'רנוביץ הייתה עיר קוסמופוליטית, בירת דוכסות בוקובינה, נחלת כתר אוסטרי בציסלייטניה במסגרת האימפריה האוסטרו-הונגרית, וכיום נמצאת באוקראינה.
אביו של קיסלר, יוליוס, כיהן כמה עשורים כיועץ של עיריית העיר והיה בנוסף מזכיר הקהילה היהודית.
אמו, רוזה לבית מייסלר, מתה ב-1891, כך שמינקות נמצא קיסלר בהשגחת אחיו אמיל, שהיה ב-9 שנים גדול ממנו ובייחוד אחותו מארי שהייתה ב־17 שנה גדולה ממנו.
אחרי שסיים עם בגרות את התיכון הנוצרי אורתודוקסי בצ'רנוביץ נסע קיסלר לווינה כדי להמשיך בלימודים.
לא התקבל לאקדמיה לאמנויות ואז ב-1908–1909 התחיל ללמוד אדריכלות באוניברסיטה הקיסרית-ממלכתית לטכנולוגיה, כיום האוניברסיטה הטכנית של וינה.
בשנה הבאה התקבל לאקדמיה לאמנויות ולמד בה למשך 3 שנים, מתוכן שני סמסטרים ציור אצל רודולף באכר וארבעה סמסטרים חריטה בנחושת אצל פרדיננד שמוצר.
ביולי 1913 עזב קיסלר את האקדמיה מבלי לקבל דיפלומה.
אחרי פריצת מלחמת העולם הראשונה ב-1914 גויס לצבא האוסטרו-הונגרי קודם כטירון, ואחר כך כלוחם ברגימנט רגלים 95. ב-1917 הועבר לשרת בלשכת העיתונות הצבאית בקבוצת אמנים
ביחידת התעמולה הזאת פעלו בצעירותם אישים כו אגון ארווין קיש, פליקס זאלטן, אוסקר קוקושקה, פרנץ מולנר ואחרים.
באוגוסט 1920 התחתן קיסלר בבית כנסת בווינה עם סטפני פרישר, ילידת סקוצ'וב בשלזיה.
בשנות ה-1920 היה קיסלר פעיל בעולם התיאטרון ותערוכות האמנות בווינה ובברלין.
ב-1920 שיתף פעולה לזמן קצר עם האדריכל אדולף לוס.
ב-1923 הצטרף לקבוצת "דה סטייל" (De Stijl).
קיסלר התיידד עם רבות מהדמויות החשובות של האוונגרד האמנותי האירופי שהשפיעו את מסלולו הנונקונפורמיסטי לעומת התאוריות והפרקטיקות האמנותיות.
כבר ב-1922 יצר קיסלר בברלין עיצוב במתי מולטימדיה עבור העלאת המחזה
"הרובוטים האוניברסליים של רוסום" R.U.R של קרל צ'אפק.
הוא השתמש באמצעים קינטיים, שכללו מסכים צדדיים ואישון ענק.
המחזה התמקד באנדרואידים שנבנו ונמכרו למפעלים ככוח עבודה זול, לפני שהפכו לאוטונומיים, מרדניים וגרמו להשמדת המין האנושי וכמעט להשמדתם של עצמם, לפני שהאהבה באה להציל את המצב.
הוקרנו קטעי סרטים על מפל מים וזאת הייתה ההפקה הראשונה ששילבה הקרנות מדיה ומפל מים.
הבכורה בתרגום גרמני תחת הכותרת (W.U.R.
האמצעים האלקטרומכניים והקרנות הקולנוע התקבלו בהתלהבות על ידי אמנים אוונגרדים שבאו לראות את המופע.
בהזדמנות זו הכיר קיסלר את תאו פאן דסבורג, האנס ריכטר ולודוויג מיס ון דר רוהה..
בחילופי השנים 1924/1923 התכונן קיסלר לעבוד על עיצוב בימתי נוסף עבור המחזה
"הקיסר ג'ונס" מאת יוג'ין או'ניל בלוסטשפילהאוס של ברלין, בבימויו של ברתולד פירטל.
ב-1924 ארגן קיסלר את התערוכה הבינלאומית של השיטה התיאטרונית החדשה וב-24 בספטמבר 1924 ביים את הבכורה העולמית התיאטרונית של הסרט הקצר (בן 16 דקות) «Ballet mécanique» (בלט מכני) שבויים על ידי דאדלי מרפי ופרנאן לז'ה
בנובמבר 1975 גילתה אשתו השנייה של קיסלר, ליליאן, במזווה של בית הנופש בהמפטונס, לונג איילנד, את הסרט המקורי בן 35 מ"מבגרסה של לז'ה.
גרסה זו ששופצה על ידי Anthology Film Archives נכללה בקומפילציה הקולנועית התיעודית Unseen Cinema: Early American Avant-Garde Film 1893–1941 שהוצאה לאור על ששה תקליטים DVD באוקטובר 2005 (של חברת
הפסקול נכתב על ידי ג'ורג' אנטייל שהשתמש בו ביצירת קטע קונצרטי בשם "בלט מכני" שהוצג בבכורה בפריז ב-1926.
ב-1926 הזוג עבר לניו יורק, שם חי קיסלר עד סוף חייו.
בדצמבר 1926 קיבל את האזרחות האמריקאית ושינה את שמו לפרדריק ג'ון קיסלר.
הוא שיתף בהתחלה פעולה עם האמנים הסוריאליסטים ועם מרסל דושאן הוא כתב הרבה ובצורה אקסטנסיבית.
עבודתו התאורטית כללה שני מנשרים ארוכים:המאמר "פסאודו-פונקציונליזם באדריכלות המודרנית" שפורסם ביולי 1949 ב-Partisan Review וכמו כן את הספר ''Contemporary Art Applied to the Store (1930) "and Its Display.
הפרויקטים האדריכליים של קיסלר כללו את Film Guild Cinema» בניו יורק, ביחד עם ארמנד פיליפ ברטוס (1929) את ההיכל הספר בירושלים (1965).
ניהל קיסלר את "מעבדת קורלציית העיצוב" (Laboratory for Design Correlation
במסגרת לימודי האדריכלות, התכנון והשימור של בית הספר לאדריכלות של אוניברסיטת קולומביה שבה תוכנית הלימודים הייתה יותר פרגמטית וומכווונת למסחר ברוח מושגיו ורעיונותיו- כגון "קו-ריאליזם", "רצף" - בנוגע ליחסים בין מרחב, אנשים, עצמים וקונספטים.
קיסלר תכנן חלונות ראווה עבור Saks Fifth Avenue
קיסלר יצר עצמים מעוצבים, כמו כן ריהוט ביומורפי הנמצא בגלריה המופשטת במסגרת גהגלריה לאמנות המאה ה-20 של פגי גוגנהיים.
בתהליך זה הוא ניסה ל"המיס " את
החזותי, הריאלי, התמונה והסביבה בתוך מרחב חופשי מתנועע.
הוא המשיך בגישה זו ב"בית ללא סוף" (1942) שהוצג כדגם ב-1959-1958 במוזיאון לאמנות מודרנית ויטני .
מיזם זה התבסס על חלונות הראווה שלו משנות ה-20 וב- Film Guild Cinema שב New York.
יותר מוקדם בקריירה שלו המציא את המערכת המהפכנית להשהיה L+T 1924,
(Leger und Treger) שנועד למוזיאונים ולגלריות, על ידי יצירת פסלים סביבתיים.
ציוריו ותוכניותיו האדריכליות הלא אורתודוקסיות שאותן הוא כינה "רב-ממדיות"
(polidimensional) מקורבים אכישהוא לציורים האוטומטיים הסוריאליסטיים.
ב-1930 נמנה קיסלר עם החברים המייסדים של איגוד האמני הקישוט ובעלי מלאכת הקישוט AUDAC.
כמה רהיטים מסקרנים שהוא עיצב הוצגו בקטלוג השנתי של האיגוד קצר הימים הזה.
אחרי 1990 כמה מהם שוחזרו בכמויות מוגבלות עבור כמה חברות אירופיות.
הפופולרי ביותר היה "Two-Part Nesting Table" (שולחין מקונן בשני חלקים) היצוק באלומיניום (1935)
בשנות ה-1950 יצר קיסלר סדרה של ציורים הקרויים "גלקסיות" שתרגמו את חזון המרחב שלו לאינסטלציות מרובות-פאנליות שבלטו מתוך הקיר.
ה"גלקסיות" היוו יחידות מקובצות ששילבו ציור, פיסול ורישום.
בעיני קיסלר חשיבות המרחב שבין החלקים השונים משתווה לזו של הציורים עצמם, ומשקף "כורח פנימי" של היצירה כשלם.
הוא טען פעם שזה כמו "הנשימה עבור מציאות הגוף".
ציורים מרובי פאנלים אלה נוצרו גם מתוך תגובת האמן לתהפוכות הפוליטיות והחברתיות של תקופתו.
הם נוצרו כמה שנים בלבד אחרי ההפצצות האוטמיות על הירושימה ונגסקי.
גוף היצירות הפיסוליות של קיסלר מערב השקפות דומות, תוך איחוד הקטעים האינדיבידואליים עם מיקומם הספציפי ותוך איור התאוריות שלו על היחסים בין אדם לעיצוב.
האינסטלציה שלו Us, You, Me "אנחנו, את/ה, אני" (אותה סיים ב-1965-1963), כללה חלקים בברונזה, אלומיניום, עץ, שחם, ובטון הוצגה במכללת האנטר .גלריית טיימס סקוור (2004), במוזיאון פאריש לאמנות (2003) ומוזיאון לאמנות של אוניברסיטת איווה (1995).
הרעיון הפסל כנוף ב"Us, You, Me" משקף את ההיסטוריה של קיסלר עם עיצוב הבמות, והנושא הוא בעל חשיבות תוך ציונן של חרדות החיים המודרניים..
הצופה יכול להיכנס בתוך הפסל האחרון של קיסלר, "בוצפלוס", שעוצב בהשראת סוס הקרב של אלכסנדר הגדול ולהשתמש בו כמערת מדיטציה.
קיסלר ועוזרו לאו ביטקובסקי יצרו את הפסל בשנים 1965-1962 מבטון ושככה ונוצק מאוחר יותר באלמיניום בבית היציקה Polich Tallix, שב -Rock Tavern, בניו יורק ב-2008-2006.
ב-1965 הושלמה בנייתו של היכל הספר שתכנן קיזלר יחד עם האדריכל ארמן פיליפ בארטוס, לאחר כ-11 שנות עבודה.
מלכתחילה, הייתה הבחירה בבארטוס ובקיזלר מעוררת מחלוקת: בארטוס היה חתנו של הנדבן העיקרי להקמת היכל הספר, דוד שמואל גוטסמן בעוד שקיזלר לא סיים את לימודי האדריכלות (אם כי החזיק ברישיון אדריכלות מטעם מדינת ניו יורק).
היו בין האדריכלים הישראליים שטענו כי היה נאות להטיל את התכנון על אדריכל ישראלי.
קיסלר נפטר בשנת 1965 בעיר ניו יורק.
קיסלר יצר לעיתים קרובות תחת צל עמיתיו, אם כי ב-1952 נבחר על ידי המוזיאון לאמנות מודרנית MOMA בניו יורק ל"אחד מ-15 האמנים המובילים של אמצע המאה"
וב-1957 נבחר לעמית הקרן גרהם בשיקגו.
אדריכלים ישראלים ערערו על בחירתם שלו ושל ברטוס כמתכנני "היכל הספר" בירושלים (1965-1957) בטענה שלמרות היותם יהודים, אינם ישראלים.
טענות-נגד אחרות היו שהוא לא השלים את לימודי האדריכלות שלו ושלא בנה בניינים, אף-על-פי מ-1930 היה אדריכל בעל רישיון מטעם מדינת ניו יורק.
1997 הוקמה בווינה הקרן הפרטית האוסטרית פרדריק וליליאן קיסלר בעקבות קניית ביתו של קיסלר על ידי המדינה האוסטרית, עיריית וינה וכמה תורמים פרטיים.
יעד הקרן היא לחקור את מורשתו של קיסלר ולעגון אותה בזירת ההפקות האמנותיות והאדריכליות העכשוויות.
בהתאם לרצונם של אלמנתו של קיסלר, הוקם הפרס האוסטרי על שם קיסלר לאדריכלות ולאמנויות.
שווי הפרס היה 55,000 אירו והוא מוענק כל שנתיים לסירוגין על ידי הרפובליקה האוסטרית והעיר וינה.
הוא מיועד לאמנים ואדריכלים בעלי הישגים יוצאי דופןהנקשרים לגישות הניסיוניות והחדשניות של פרדריק קיסלר ולתורה שלו על הקשר בין האמנויות מתוך גישה בין-תחומית
ליז אן קוטור והאני ראשיד - האדריכלות "אסימפטוט"
ג'ודית פרובסט, ברוס נאומן (2014)
"Friedrick [sic] Kiesler", מוזיאון ויטני, ניו יורק, 1989
"Frederick Kiesler: Vision Machines", המוזיאון היהודי של ניו יורק, 25 באפריל –28 ביולי 2024
סר פרדריק גרנט בנטינג היה רופא וביוכימאי קנדי, זוכה פרס נובל לרפואה בשנת 1923 על מיצוי האינסולין ותחילת הטיפול בו לבני אדם, גילוי שעל פי ההערכות הציל עשרות מיליוני נפשות בעולם, כשהדוגמה הנודעת היא בסיוע לחולי הסוכרת.
בנטינג הוא האדם הצעיר ביותר שזכה בפרס נובל לרפואה, בגיל 32 בלבד.
פרדריק בנטינג נולד באונטריו והתחנך בעיר אליסטון.
סיים לימודי רפואה באוניברסיטת טורונטו ב-1916. בסיום לימודיו התגייס לצבא הקנדי ושירת כמנתח במלחמת העולם הראשונה בצרפת.
בשנת 1918 נפצע בקרב וזכה לציון לשבח על גבורה תחת אש.
לאחר שחזר לקנדה, המשיך במקצוע הרפואה ואף לימד אורתופדיה.
בשנת 1922 התמנה כחוקר בתחום הרפואי באוניברסיטת טורונטו.
במקביל, חקר את מטבוליזם הסוכר ואת מחלת הסוכרת, לאחר שכבר נמצא כי חוסר בהורמון האינסולין (המופק על ידי איי לנגרהנס בלבלב) גורם אותה.
באוגוסט 1921, בעת שהממונה על המעבדה, פרופ' ג'ון מקלאוד, היה בחופשה, בנטינג מיצה לראשונה את החומר מאיי לנגרהנס והוכיח את חשיבותו כאינסולין על ידי הזרקתו לכלבים סוכרתיים, והורדת רמת הסוכר בדמם.
בפברואר 1922 פורסם הגילוי ושנה מאוחר יותר הוענק פרס נובל לפיזיולוגיה ולרפואה לבנטינג (שחלק אותו עם בסט) ולג'ון מקלאוד (שחלק אותו עם קוליפ).
האינסולין שהתגלה, החל להיות מיוצר באופן מסחרי מיד לאחר מכן, ולהציל את חייהם של הסוכרתיים.
בין תוארי הכבוד להם זכה, קיבל בנטינג תואר אביר מהמלך ג'ורג' החמישי בשנת 1934. על שמו נקרא ב-1973 מכתש על הירח.
יום הולדתו (14 בנובמבר) נקבע כיום הסוכרת הבינלאומי.
בנוסף לעיסוקו באינסולין, הוא עסק בציור נופי קנדה ולמטרה זו עשה טיולים להרים ואף לאזורים הארקטיים.
בנטינג נישא למריון רוברטסון בשנת 1924 ונולד להם בן ב-1928. הם התגרשו בשנת 1932 ובנטינג נישא בשנית ב-1937 להנרייטה בול.
ב-21 בפברואר 1941 נפצע בנטינג בתאונת מטוס שהתרסק, ומת מפצעיו לפני שהגיעה אליו עזרה.
סר פרדריק צ'ארלס בארטלט היה פסיכולוג אנגלי, מחלוצי הפסיכולוגיה הקוגניטיבית, ידוע בעיקר בעקבות מחקריו החלוציים שחקרו את הזיכרון בשיטה היצירתית, הגורסת כי יש לחקור זיכרון באמצעות מילים בעלות משמעות.
ב-1909 הפך למרצה באוניברסיטת קיימברידג'.
בארטלט דרש חזור ושוב להקים מעבדה בקיימברידג' לחקר בתחומי הפסיכולוגיה היישומית, בקשה אשר התממשה ב-1912. ב-1924 היה לעורך של כתב העת הבריטי על הפסיכולוגיה, תפקיד בו החזיק במשך 24 שנים.
ב-1931 הפך לפרופסור הראשון בפסיכולוגיה ניסויית בקיימברידג' – תואר שבו החזיק עד התפטרותו ב-1951.
ב-1932 פרסם את ספרו הקלאסי "זכירה" (Remembering), שבו העלה טענות רבות נגד שיטתם של הביהייביוריסטים, ובראשם הרמן אבינגהאוס, לחקר הזיכרון.
אחת הטענות העיקריות שהעלה נגד שיטה זו הייתה נטייתם של בני האדם למצוא משמעות גם בהברות תפל, שבהן השתמש אבינגהאוס.
בספר זה גם הציג את אחת מעבודותיו המפורסמות ביותר על תהליכים קוגניטיביים וחברתיים של הזיכרון.
לצורך עבודות אלה חיבר בארטלט קטע קצר הידוע בשם "מלחמת הרוחות" (War of the Ghosts), שבו כלל רצף אירועים הנראה במבט ראשון הגיוני, אך למעשה לא היה הגיוני כלל ועיקר.
במהלך הניסוי המתואר בעבודה זו, סיפר בארטלט לנבדקיו את הסיפור ומאוחר יותר ביקש מהם לדלות מזיכרונם כמה שיותר פרטי מידע.
ממצאיו הראו כי אנשים התקשו לזכור את הסיפור במדויק, גם לאחר קריאות חוזרות של הסיפור.