tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשובו הוא סייע בהקמת מחלקת רפואת העיניים בבית החולים הווטרינרי בבית דגן, ומאז הוא עובד בהתנדבות במחלקה.
ב-1989, עם פרישתו, נסע בר יצחק חזרה לקליפורניה לשנת שבתון שבה בילה את זמנו עם רופאי עיניים וטרינריים ולמד את שיטות הבדיקה בבעלי חיים.
הוא ניהל את המחלקה לרפואת עיניים וטרינרית בבית דגן מ-1990 עד 1994.
עד שנת 2018, השנה ה-95 לחייו, המשיך פרופ' בר יצחק להיות פעיל בחקר רפואת עיניים - הוא המשיך לסייע לתלמידים לדוקטורט בכתיבת תזה ובבניית מחקר, והמשיך לערוך כתבי עת בספרות המקצועית ולתרום לה במאמרים.
במהלך שנות עבודתו פרסם פרופ' בר יצחק עשרות מחקרים בחקר העין ותרם לספרות המקצועית בכתיבת ספרים וכן פרקי ספרים.
ב-2015 הוענק לפרופ' בר יצחק פרס מפעל חיים מטעם איגוד רופאי העיניים בישראל.
ב-2018 הוענק לפרופ' בר יצחק פרס הוקרה על תרומתו לפיתוח ולקידום המחקר, ההוראה והפעילות בחוג לרפואת עיניים באוניברסיטת תל אביב.
רוברט בראון (בהונגרית: Braun Róbert; ארד, 7 בינואר 1879 – בודפשט, 12 בפברואר 1937) היה סוציולוג, ספרן, הונגרי-יהודי, חוקר כפרים, לקסיקוגרף ולקטור.
בראון נולד במשפחה יהודית, אביו היה יוז'ף בראון ואמו ברטה ברוקנר.
הוא למד באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד) ובפריז בירת צרפת, ובהמשך היה מורה בבית הספר למסחר בטרגו מורש.
הוא עבר לבירת הונגריה בשנת 1911, שם היה סגן מנהל הספרייה המטרופוליטנית תחת ניהולו של ארווין סאבו עד שנת 1918. לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית הוא נכלא ואחרי שחרורו עבד כלקטור וכמתרגם.
עבודות "מחקרי הכפר" שלו היו חלוציות ופורצות דרך.
בראשות בראון הוקמה המחלקה הסוציוגרפית של האגודה למדעי החברה.
הוא ערך את כתב העת "המאה העשרים" (Huszadik Század) במשך זמן מה.
הוא גם היה העורך של "ליטרטורה" ושל הסדרה "תרבות ומדע".
הוא תרגם וקידם את יצירותיו ורעיונותיו של הנרי ג'ורג' (קידמה ועוני; ההיסטוריה של תקופת המושלות שלי).
בשנת 1925 הוא כתב יחד עם אחת מעמיתיו, בלנקה פיקלר היהודייה (בודפשט, 25 במרץ 1883 - 11 באפריל 1957) הספרנית הראשונה בהונגריה, את הביבליוגרפיה של קטלוג הספרים ההונגרי הכללי.
הוא היה תורם מרכזי בכתב העת "מאה שלנו", כתב מאמרים ל"אנציקלופדיה של הכלכלה", ערך מוסף לאנציקלופדיות גניוס ושל רוואי, וכתב כעמית עבור האנציקלופדיה האמריקאית למדעי החברה (Encyclopaedia of the Social Sciences).
אשתו הייתה מרגיט גרינוולד, בתה של אווה בראון היהודייה-הונגרייה, קדושה מעונה ופעילה קומוניסטית.
בראון הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
רעיונות הרפורמה הכלכלית של יוזף השני.
הנרי ג'ורג' ומס חכירת קרקע.
שיטת סומרס להערכת שווי הקרקע.
ווב, סידני ווב, ביאטריס: בעיית העוני.
הפיצול של הונגריה וסוגיית הלאום .
קרנגי, אנדרו: הבעיות של היום.
בראון כתב את מחקר המבוא.
קטלוג ספרים כללי של הונגריה.
שתף פעולה עם פיקלר בלנקה.
אנתולוגיה של סופרי פרס נובל.
מהומות איכרים בטרנסילבניה מלפני 150 שנה.
(תפיסת ההיסטוריה של חוג המאה העשרים.
ג'ורג' הנרי: הגנות מכס או סחר חופשי.
בחינת נושא המכס תוך התייחסות מיוחדת לאינטרסים של העבודה.
ג'ורג' הנרי: מההיסטוריה של תקופת המושלות שלי.
אוטופיה מבוססת על המערכת הכלכלית של הנרי ג'ורג'.
(טירגו מורס, 1911; הספרייה המודרנית.
164-166. הקדמה נכתבה על ידי אוסקר יאסי.
מחקר על הגורמים למשבר הייצור וגידול העוני יחד עם העושר הגדל, והתרופות לריפוי.
ברייס, ג'יימס: דמוקרטיה בארצות הברית.
פרבמן, מיכאל: "פיאטילטקה" תוכנית חומש (ברית המועצות) העכשווית של היום.
איסטראטי, פאנאיט: הבובייט ב-1930. לקראת אור אחר.
תרגם אותו בראון תחת שם העט ברנה אישטוואן.
( בלשי וספרי הרפתקאות מאת הוצאת אתנאום.
תחת שם העט סטיבן ברנה.
( בלשי וספרי הרפתקאות מאת הוצאת אתנאום .
רוברט בנט (2 בדצמבר 1909 – 1 בנובמבר 1987) היה אדריכל ומתכנן ערים ישראלי, זוכה פרס רוקח לשנת 1958, מתכנן שכונות, שיכון ציבורי ומבני ציבור.
רוברט (אברהם יהודה) בנט נולד ב-2 בדצמבר 1909 בעיר קרקוב שבפולין.
אביו יעקב בנט היה נצר לרב מרדכי בנט.
עם גמר מלחמת העולם הראשונה עברה המשפחה להתגורר בווינה ולאחר זמן קצר לברלין.
בשנים 1927–1932 למד בנט אדריכלות בטכניון בנוישטאדט, במקלבורג וב"טכנישה הוכשולה" בברלין ועם סיום לימודיו עבד בברלין.
בשנת 1932 הגיע לישראל כמתחרה בענף הדקאתלון במכביה הראשונה, "התאהב" בתל אביב והחליט להישאר.
תוך זמן קצר החל לעבוד במשרדו של אדריכל אריה שרון ועבד עמו עד לשנת 1942 עת התנדב לצבא הבריטי.
בנט שירת כקצין בפלוגה 738 של המתנדבים הישראלים לחיל ההנדסה המלכותי שלחמה באיטליה.
עם שחרורו מהצבא בינואר 1946 חזר למשפחתו בתל אביב ולעבודתו כאדריכל.
בתקופה זו הוא השתתף וזכה במספר תחרויות אדריכליות.
בינואר 1946 הצטרף בנט לשורות ההגנה ולחם במלחמת העצמאות כקצין ההנדסה של חטיבת קרייתי.
השתתף בקרבות לטרון ושימש כקצין הנדסה אחראי באבו גוש ובנפת רמלה-לוד.
בשנים שלאחר מכן, ועד ליום מותו, תכנן בנט מספר רב של תוכניות בניין עיר ושכונות מגורים ביישובים שונים.
פיתח טיפוסי מגורים שונים ותכנן מבני ציבור רבים: גני ילדים, בתי ספר, בתי כנסת, מתנ"סים, מרכזים מסחריים ומרכזי תרבות (בתי קולנוע תיאטראות וספריות), בתי אבות והוסטלים.
מבנים רבים תוכננו בבטון חשוף.
בנט שילב תמיד את התכנון הנופי בתכנון הפיזי וטיפוס מבנה המגורים, ה-H, שפיתח עבור משרד השיכון נבנה במאות בכל רחבי הארץ.
בשנת 1958 קיבל בנט את פרס רוקח למפעלי הנדסה, ביחד עם אדריכל יצחק פרלשטיין, על תכנון שכונת רמת אביב.
בנט תכנן בכל רחבי הארץ החל מנצרת ועכו שבצפון ועד לערד ובאר שבע שבדרום, כולל אשקלון, אשדוד, יהוד, לוד, רמלה, יפו, מתחם תל השומר, קיבוצים שונים ועוד.
בשנות פעילותו הרבות ביצע עבודות תכנון עבור משרד השיכון, שיכון ופיתוח, שיכון ובינוי, רסקו, משען, בית החולים תל השומר, קיבוצים, עיריות ומוסדות נוספים.
כמו כן היה יועץ למשרד השיכון, למשרד העבודה ולאבא חושי (1955).
בשנת 1936 נשא בנט לאשה את קליר פרנקו.
לזוג נולדו 2 בנות: עפרה בנט סקרדי-מתרגמת ספרות עברית לאיטלקית, וורדה (לאורה) בנט-אמנית, ציירת ומשוררת.
תכנון בנייני מעונות העובדים השונים בתל אביב ובנייה בקיבוצים (גן שמואל, ).
1935 – בית המשפחה ברחוב דיזנגוף 175, תל אביב.
1946 – זכייה בתחרות לתכנון כיכר העיר חולון ביחד עם אדריכל בנימין צ'לנוב.
1947-8 – תכנון שיכון הקצינים "נווה דויד", בתל אביב ביחד עם אדריכל שא"ג
1948 – זכייה בתחרות פני העיר חולון, בית העירייה, בתי מגורים ומרכז העיר.
1948 – חדר אוכל ובתי מגורים בקבוצת כנרת
1951 – זכייה בתחרות בינוי מרכז עכו
תחילת שנות החמישים –מעון "נווה טף", בקריה, תל אביב, עבור "ארגון אמהות עובדות"
1955 – תוכנית בינוי רמת אביב ביחד עם אדריכל יצחק פרלשטיין.
חדר אוכל בקיבוץ יפעת, חדר אוכל חדש בקיבוץ כנרת ומטבחי קיבוץ משמר העמק.
1956-60 – רמת אביב: בתי האומנים, בתי מגורים, מרכז מסחרי, הוסטל בית ברודצקי.
1957-58 – תוכנית שיכון לדוגמה ברמת אביב א' ביחד עם אדריכל יצחק פרלשטיין.
1962 – חדר אוכל בקיבוץ גבעת ברנר.
1964 – בית רב קומות ראשון בארץ (14 קומות, רחוב פיכמן, רמת אביב).
- בית הורים פיכמן, "משען", רמת אביב
1968 – בית הורים איינשטיין, "משען" רמת אביב.
בית קולנוע ליד המרכז המסחרי הישן ברמת אביב.
שנות השבעים והשמונים – מבנים במתחם בית החולים "תל השומר": בתי הרופאים, בתי אירוח, גן ילדים, מגדל מגורי אחיות, בי"ס לאחיות, ספרייה, אודיטוריום, "בית סורסקי".
1975 – תוכנית "משולש הד"ר" ("משולש הג"ר","גבעת הפרחים") נאות אפקה ב', תל אביב-התכנית עליה עבד בחודשים האחרונים לפני מותו.
שכונת נווה שרת-תוכנית בניין עיר, מבני מגורים ומבני ציבור
בניין העירייה, חולון (הבניין החדש)
שכונת יפו ג' – תוכנית בניין עיר, מבני מגורים ומבני ציבור
3 מגדלי מגורים מבטון חשוף, ברחוב פיליכובסקי/דניאל מוריץ, רמת אביב
מגדלי המגורים בבית אבות "משען" רחוב פיכמן, רמת אביב
מנימוקי פרס רוקח: "אין הקמת שכונה עירונית פעולה מינהלתית גרידא של מישהו, אשר יזמין תוכנית לבנין בתים אצל ארכיטקט, תוכנית סלילת כבישים אצל מהנדס כבישים, רשת חשמל אצל מהנדס חשמל, ועוד ועוד.
תאום כל הפעולות, שילובן ובצוען ההרמוני עשוי להצליח רק אצל ארכיטקטים המחוננים בחזון, יוזמה ועמידה איתנה, ושיעשו את עבודתם תוך אהבת המקצוע ויכולת יצירה.
שום חוקת בנין לא תעשה מה שמסוגל לעשות ארכיטקט בעל כשרון, הממזג בדמיונו את כל האלמנטים השונים, מסדירם, מעלה אותם על הנייר ושומר על הגשמתם המתואמת תוך מאבק מתמיד נגד נטיית כל הגורמים לבחור בדרך הקלה ביותר".
על בנט כתב אבא אלחנני "כבר אמר מי שאמר שההבדל בין עשייה רעה לטובה אינו במחיר אלא בעיקר בתשומת הלב, ובנט הפליא להוכיח אימרה זו".
הגשר על נהר לאמונה, פאנצה, איטליה
ב-3 בספטמבר 1943, לאחר שהייה ארוכה במדבר המערבי שבמצריים, נחתה פלוגה 738 של המתנדבים הישראלים לחיל ההנדסה המלכותי, הפלוגה בה שרת בנט כקצין, לחופי דרום איטליה ומשם התקדמה צפונה עם שאר כוחות הארמייה השמינית הבריטית.
בינואר 1945, מקבל בנט הוראה לבנות, בעיירה פאנצה, גשר מעל נהר לאמונה, במקום הגשר שנהרס על ידי הגרמנים במטרה למנוע מכוחות הברית לנוע צפונה על ויא אמיליה- הדרך היבשתית היחידה שהובילה אז מדרום לצפון.
בתכנון, בהנחיית ובהובלת בנט, ולמרות קשיי אספקת החומרים, החורף הקשה ואש הגרמנים, סיימה היחידה את בניית הגשר למועד הנדרש (מתקפת האביב של כוחות הברית בצפון איטליה), תוך שימוש חוזר בחלקי הגשר שפוצץ על ידי הגרמנים ובעזרת פועלים מקומיים.
למחרת השלמת בניית הגשר, ב-11 באפריל 1945 עם שחר, חצו הכוחות הממונעים של בנות הברית את נהר לאמונה לכיוון בולוניה וב 2 במאי 1945 השלימה הארמייה השמינית את כיבוש צפון איטליה עם הכניסה לטרייסט.
כהוקרה על הישג היחידה נקבע על הקשת המרכזית של הגשר לוח שיש ובו מגן דויד ומספר היחידה.
מאוחר יותר קיבלה היחידה גם צל"ש על מבצע זה.
הגשר עומד על תילו ובשלמותו עד היום..
רוברט בֶּרֶן (במקור בקופן עד 1902, בהונגרית: Berény Róbert; בודפשט, 18 במרץ 1887 – בודפשט, 10 בספטמבר 1953) היה צייר יהודי-הונגרי, גרפיקאי, זוכה פרס מיהאי מונקאצ'י פעמיים וזוכה פרס קושוט (הפרס המקביל בהונגריה לפרס ישראל).
רוברט בקופן נולד במשפחה יהודית כבנם של הסוכן נאנדור בריני (בקופן) ושל פרנצישקה לינדנר.
סבו וסבתו מצד אביו היו שאנדור בקופן, עצמאי ודורוטיה שולוף, סבו וסבתו מצד אמו היו מור לינדנר, סוחר, ויוליה גרינפלד.
רוברט בריני הוא נציג בולט של תנועת האוונגרד ההונגרית.
את לימודיו החל בשנת 1904 בבית הספר לעיצוב של טיבדאר זמלני.
בשנת 1905 עבר לפריז שם הפך לתלמיד באקדמיה ז'וליאן.
במהלך שהותו שם הוא הושפע מהאמנות של אנרי מאטיס ושל פול סזאן.
הוא למד וטיפח מגמות בסגנון אמנות בן זמנו והיה שייך ל"מאדיאר ואדאק" (Magyar Vadak), כלומר "הפראים ההונגרים" שהוא מושג מאוחר בתולדות האומנות ההונגרית.
לאחר שחזר להונגריה פרסם בכתב העת הספרותי והאמנותי החשוב ניוגט.
ציורו כבר התאפיין באותה תקופה על ידי אקספרסיוניזם וקוביזם.
בשנת 1909 הפך לחבר בקבוצת האוונגרד שלימים נודעה בשם השמונה ולאחר מכן באגודה החדשה לאמנים ב-18 במאי 1912, ברובע 5 בבודפשט, נשא לאישה את אילונה שפיצר, בתם של דיולה יאקאב שפיצר ושל קלרה אַבֶּלֶס.
ברן לקח תפקיד פעיל בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית והיה לראש מחלקת ציור במנהל האמנות.
הוא עיצב כרזות, אז נוצרה הכרזה המפורסמת ביותר שלו, "לנשק, לנשק".
לאחר 1919 היגר לגרמניה והתגורר בברלין עד 1926. בתקופה זו פורסמו קריקטורות שלו על אליס באלינט, ששנדור פרנצי ואימרה הרמן.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 התקרב סגנונו למסורות מושבת האמנים של באיה מארה, הוא הושפע רבות מאמנותם של קארוי פרנצי ואאורל ברנאט והצטרף ליצירתו של חוג גרשם.
משנת 1934 בילה את רוב זמנו בזבגני (יישוב במחוז פשט).
בנוסף לציור ולעיצוב פוסטרים, גם עבודתו הגרפית משמעותית.
הגרפיקה שלו הייתה בעיקר גיר אדום, משרה של עץ אגוז, דיו מדולל, כך שהם הפכו לייחודיים, הוא לא אהב את הגרפיקה המשוכפלת.
בשנת 1948 מונה למרצה באוניברסיטה לאמנויות יפות בבודפשט.
עבודותיו הן בעיקר טבע דומם, עירום ודיוקנאות.
מרבית יצירותיו נשמרות בגלריה הלאומית של הונגריה, מספר רב של יצירותיו נמצא במוזיאון יאנוס פאניוניוס בפץ', באוסף דיאק בסקשפהרוואר ובבעלות פרטית.
חלק משמעותי מיצירתו עדיין נמצא בחשיפה כיוון שבמהלך מלחמת העולם השנייה יצירות רבות שלו נעלמו.
אחת מיצירותיו המצטיינות (אישה ישנה עם אגרטל שחור) התגלתה, למשל, על ידי גרגיי ברקי, חוקר השמונה, כתפאורה לסרט סטיוארט ליטל - העבודה הועברה בחזרה להונגריה בסוף 2014.
אשתו הראשונה הייתה אילונה שפיצר, ממנה התגרש בשנת 1924. אשתו השנייה הייתה אטלקה ברויאר (1898–1977), בתם של מיקשה ברויאר ושל רודולפינה יוסטוס, איתה התגורר משנת 1926 ועד מותו.
1911, הסלון הלאומי (השמונה), בודפשט
1963, הגלריה הלאומית של ההונגריה, תערוכת אוספים
1936, פרס אגודת פאל סיניאי מרשה
רוברט בויס ברנדום (בשם מלא באנגלית: Robert Boyce Brandom; נולד ב-13 במרץ 1950) הוא פילוסוף אמריקאי המרצה באוניברסיטת פיטסבורג.
הוא עוסק בעיקר בפילוסופיה של השפה, בפילוסופיה של הנפש ובלוגיקה הן באספקטים השיטתיים והן ההיסטוריים שבהם.
ברנדום משויך באופן כללי למסורת הפרגמטיזם ולזרם הפילוסופיה האנליטית, אך שואב השראה גם ממסורות קונטיננטליות, בדומה למורו ריצ'רד רורטי.
ברנדום קיבל תואר ראשון בשנת 1972 מאוניברסיטת ייל ובשנת 1977 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה מאוניברסיטת פרינסטון, בהנחיית ריצ'רד רורטי ודייוויד לואיס.
עבודת הדוקטורט שלו נקראה "Practice and Object".
הגותו של ברנדום מושפעת מאוד מהגותם של וילפריד סלרס, ריצ'רד רורטי, מייקל דמט ועמיתו מפיטסבורג ג'ון מקדואל .
הוא גם מסתמך רבות על הגותם של עמנואל קאנט, גאורג וילהלם פרידריך הגל, גוטלוב פרגה ולודוויג ויטגנשטיין.
הוא ידוע בעיקר בחקירותיו של משמעויות לשוניות וסמנטיקה.
הוא תומך בדעה שמשמעות הביטוי נקבעת על ידי אופן השימוש בהיסקים מפורשים.
פרויקט זה פותח בספרו המשפיע מ-1994 Making it Explicit בו הציג בהרחבה את תיאורית המשמעות שלו, הנגזרת מתפיסת האדם שלו כנורמטיבי ורציונלי.
ברנדום מכנה את עמדתו "פרגמטיקה נורמטיבית" כזו הרואה באדם יצור נורמטיבי-דיסקורסיבי שפועל מתוך שיקולים של מחויבות לשונית.
במרכזה של תפיסתו עומד הרעיון שתקשורת לשונית היא בראש ובראשונה "משחק של מתן נימוקים ובקשה לנימוק", היינו, כמארג של הרשאות (לשימוש בטענות) ומחויבות (לאמיתותן של טענות).
באותה שנה ערך אוסף מאמרים על הפילוסופיה של ריצ'רד רורטי, "Rorty and His Critics"
בשנת 2002 ברנדום פרסם אוסף מאמרים בתחום תולדות הפילוסופיה בשם "Tales of the Mighty Dead".
המהווים תיאור ביקורתי והיסטורי של מה שהוא מכנה "פילוסופיה של ההתכוונות" (philosophy of intentionality).
בשנת 2006 ברנדום העביר את הרצאות ג'ון לוק השנתיות של אוניברסיטת אוקספורד, שיצאו ב-2008 בספר תחת הכותרת "Between Saying and Doing: Towards an Analytic Pragmatism".
בשנת 2019 פרסם את "A Spirit of Trust", ספר על הפנומנולוגיה של הרוח של הגל.
רוברט בריגר הוא גנרל אוסטרי בדימוס, אשר שימש כראש המטה הכללי של צבא אוסטריה בין השנים 2018-2020, וכיום משמש כיושב ראש הוועדה הצבאית של האיחוד האירופי.
בריגר נולד בווינה ב-21 בנובמבר 1956. הוא התגייס לצבא אוסטריה ב-1975. בין השנים 1976–1979 למד בבית הספר לשריון באקדמיה הצבאית בווינר נוישטאדט ולאחר מכן שימש כמפקד כיתה במאוטרן על הדנובה.
לאחר מכן שימש כמפקד פלוגה בזוולפקסינג.
בין השנים 1985–1988 עבר קורס של המטה הכללי ולאחריו הועסק בתפקידי מטה שונים.
הוא שרת תקופה ביחידות צבא של הבונדסוור הגרמני ואז במכללת ההגנה של נאט"ו ברומא.
בין השנים 2001–2002 שימש כמפקד המחלקה האוסטרית בקוסובו, ובין 2011–2012 פיקד על כוחות EUFOR בבוסניה והרצגובינה.
הוא השתתף גם בתכנון המשלחת האוסטרית לצ'אד.
ב-2016 מונה לראש אגף הלוגיסטיקה במשרד הביטחון, ושנה לאחר מכן מונה לראש מטה שר הביטחון.
ב-27 ביולי 2018 הושבע כראש המטה הכללי במקומו של אוטמר קומנדה.
ב-19 במאי 2021, התפרסם כי לאחר שבריגר יסיים את הקדנציה שלו כרמטכ"ל, הוא ימונה ליושב ראש הוועדה הצבאית של האיחוד האירופי.
ב-20 באוקטובר 2022 בריגר פרש מהצבא, והוחלף בתפקיד הרמטכ"ל בידי רודולף סטריידינגר.
מיד לאחר מכן הוא נכנס לתפקיד יו"ר הוועדה הצבאית של האיחוד האירופי.
בריגר ידוע בעמדותיו השמרניות, ואף על פי שהוא לא מקורב לאף מפלגה, הרי שהוא נחשב למועמד המועדף של סבסטיאן קורץ ומפלגת העם האוסטרית, לתפקיד הרמטכ"ל.
עם מינויו, הגדיר בריגר את משבר ההגירה באירופה כמשבר הביטחוני החמור ביותר של אוסטריה.
רוברט דונלד בלו היה פוליטיקאי אמריקאי מאיווה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של איווה בשנים 1935–1943, לאחר מכן ועד 1945 כסגן מושל המדינה, ולאחר מכן ועד 1949 כמושל איווה ה-30.
רוברט בלו נולד באיגל גרוב שבאיווה, כבן למשפחה של שלושה בנים.
אביו, דונלד בלו, היה נהג קטר ואמו, מירטל אמילי (לבית ניוול) בלו, הייתה מורה בבית ספר.
הוא למד בקולג' המסחרי קפיטל סיטי ובקולג' המדינתי של איווה, שירת בצבא ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה, וב-1922 קיבל תואר במשפטים מאוניברסיטת דרייק.
במשך כל ימי חייו, למעט ארבע שנות כהונתו כמושל, התגורר בלו באיגל גרוב, עסק בעריכת דין וניהל את נכסיו החקלאיים הנרחבים.
ב-1926 נשא בלו לאישה את קתלין ביל.
כמי שבמשך כל ימי חייו החזיק באמונה המתודיסטית, היה בלו פעיל בארגונים אזרחיים, בעיקר בלגיון האמריקאי, בבונים החופשיים, ברוטרי ובאחוות וארגונים שונים.
בלו החל את הקריירה הפוליטית שלו כתובע מחוזי בשנים 1924–1931, תפקיד שהיה קרש קפיצה לפוליטיקה המדינתית ברבות ממדינות המערב התיכון.
לאחר תקופה קצרה כפרקליט עירוני, הוא נבחר ב-1935 לבית הנבחרים של איווה, שם הוא כיהן כמנהיג הסיעה הרפובליקנית בשנים 1934–1941, ולאחר מכן ועד 1943 כיושב ראש הבית.
לאחר מכן הוא כיהן תקופת כהונה של שנתיים כסגן מושל המדינה, וב-1944 נבחר כמושל איווה ה-30, תפקיד בו הוא כיהן שתי תקופות כהונה.
מסע הבחירות שלו לתקופת כהונה שלישית חסרת תקדים כמושל הסתיים בהפסדו בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית של 1948 לויליאם בירדסלי, ובכך הסתיימה גם הקריירה הפוליטית שלו.
כל התקופה בה כיהן בלו באותם תפקידים כנושא משרה ציבורית, התרחשה באחת התקופות הסוערות ביותר בהיסטוריה של איווה, שעמדה בסימן השפל הגדול, מלחמת העולם השנייה והתקופה שלאחריה, תקופה בה איווה הפכה ממדינה מסורתית וכפרית לחברה מודרנית, אורבנית ותעשייתית.
בעוד שתגובתו של בלו לתהליכי המודרניזציה הייתה, כמו רוב בני תקופתו, לא חד-משמעית, הוא לעיתים טען ש"העבר הוא חלק מהווה שלנו, והעבר וההווה הם חלק מהעתיד".
ברוח דברים אלו הוא נתן עדיפות לתוכניות שהאיצו את תהליכי התיעוש והעיור, וכן לאלו שנועדו לאפשר את הישרדותן ושגשוגן של העיירות הקטנות באזורים הכפריים.
הוא גם דחף לשיתוף פעולה בין ממשלת המדינה לבין גופי המגזר הפרטי, עם מעורבות מינימלית של הממשלה הפדרלית.
עקרונות אלו נתנו השראה ליוזמות שהוא ראה בהן כהישגים החשובים ביותר של תקופת כהונתו כמושל.
המרכזית מבין אלו הייתה נציבות הפיתוח של איווה, שבה ישבו יחדיו נציגים מטעם מגזרי החקלאות, התעשייה הקלה והכבדה, המסחר וסוגי עסקים נוספים, בחסות המדינה, לדאוג לפיתוח הכלכלי של איווה.
סדרי עדיפות קשורים היו מאמציו השונים של בלו למתן שוויון בנטל המס בין האזורים הכפריים לעירוניים, ליוזמת הכבישים מהחוות לשווקים, לביסוס מערכת החינוך, ולשדרוג הכשרת המורים ובתי הספר.
ב-1947 נתן בלו את תמיכתו ליצירת נציבות לאומית לחקר האפליה נגד נשים.
ללא קשר לנושא שהיה על הפרק, הגדיר בלו את עצמו תמיד כ"רפובליקני מתון".
ועדיין, על אף הדגש שלו על פשרה ומתינות ברוב הסוגיות, הוכיח בלו את עצמו כמי שלא התפשר בשאלת זכויות העובדים להתאגד ולשאת ולתת על שכרם באופן קולקטיבי.
כאשר העביר בית המחוקקים המדינתי את חוק "הזכות לעבוד", שאסר על חברות באיגוד מקצועי כתנאי מקדים להעסקה, ניסו ארגוני העובדים ובעלי בריתם לשכנע את בלו להטיל וטו על החוק.
כאשר הוא סירב, בין 15,000 ל-20,000 איש צעדו לקפיטול המדינתי ודרשו שהמושל ייפגש עמם.
כאשר הוא נאם כשהוא עומד על כיסא שהובא למקום במיוחד לכך, טען בלו שאביו היה חבר באיגוד עובדי הרכבות, ושגם הוא מאמין בעקרון הזכות להתאגד, אך רק אם החברות באיגוד תהיה מרצון.
אך איגודי העובדים, הוא טען, היו חלק זעיר מכלל מדינת איווה, ואיגודים מקצועיים שכפו את החברות בהם יחתרו תחת המאמצים שלו ושל המועצה לפיתוח איווה למשוך תעשיות חדשות למדינה.
כאשר סיים בלו לדבר בפני הקהל הלא מרוצה בעליל, הוא נכנס לבניין הקפיטול, משוכנע לכאורה בהצלחתו.
ארבעים שנה לאחר מכן בלו עדיין עמד על כך ששתיקת ההמון הייתה הסכמה "עד אשר הפוליטיקאים לכדו אותם ברשתם, והם החלו במערכה נגד בחירתי לכהונה נוספת".
במשך ארבעים השנים הבאות, הקדיש בלו את רוב זמנו ומרצו למען אוכלוסיית הקשישים, סוגיה שלה הוא נתן את חסותו כמושל כאשר הוא תמך בתוכנית גמלאות לציבור העובדים והנהגת פיקוח על מוסדות לקשישים.
הוא היה חבר בוועדת ההזדקנות של איווה בשנים 1965–1976, וחבר במועצות המייעצות לחמישה מושלים בסוגיה זו.
הוא גם שירת במועצה הלאומית לתכנון של הבית הלבן להזדקנות, וכן במועצה הלאומית המייעצת של המשרד להזדמנויות כלכליות.
בנוסף הוא היה גם חבר במועצות הנאמנים של כמה בתי אבות מתודיסטים בכל רחבי איווה.
רוברט בלו היה פעיל עד יומו האחרון.
הוא נפטר מסיבוכים של שבץ מוחי בפורט דודג' ב-14 בספטמבר 1989, ונטמן בבית הקברות רוז היל שבאיגל גרוב.
רוברט סלמר ברגלנד היה חקלאי ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמזכיר החקלאות של ארצות הברית תחת הנשיא ג'ימי קרטר בשנים 1977–1981, ולפני כן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השביעי של מינסוטה.
ברגלנד נולד בסמוך לעיירה רוזו (Roseau) שבצפון מינסוטה, בנם של מייבל (אוונס) וסלמר בנט ברגלנד, מכונאי מוסך.
במשך שנתיים למד חקלאות באוניברסיטת מינסוטה.
בתום לימודיו הגבוהים התמקצע בחקלאות והפך לפקיד בשירות הייצוב והשימור החקלאי של מחלקת החקלאות של ארצות הברית בשנים 1963–1968. בשנת 1970 נבחר ברגלנד אל בית הנבחרים של ארצות הברית, ובראשית ינואר 1971 החל לייצג את מחוז הקונגרס השביעי של מינסוטה בבית הנבחרים האמריקאי.
הוא נבחר מטעם מפלגת העבודה-הדמוקרטית-חקלאית של מינסוטה, המסונפת למפלגה הדמוקרטית, לאחר שגבר בבחירות 1970 על אודין הלאנג המכהן.
במהלך כהונתו היה חבר בוועדת החקלאות של בית הנבחרים.
ב-22 בינואר 1977 התפטר ברגלנד מבית הנבחרים האמריקאי זמן קצר לאחר תחילת כהונתו החדשה, בעקבות מינויו למזכיר החקלאות של ארצות הברית בידי נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר.
במהלך שירותו כמזכיר החקלאות התגלעה מחלוקת בין מחלקת החקלאות למינהל השירותים הכלליים שהביאה להקדשה אירונית של שם הקפיטריה במטה מחלקת החקלאות על שמו של הפרוספקטור האמריקאי אלפרד פאקר במטרה לבייש את ה-GSA בסיום החוזה מתקופת נשיאות ריצ'רד ניקסון להפעלת הקפיטריה.
כמזכיר החקלאות, ברגלנד ניהל 83 אלף עובדים שהשפיעו כמעט על כל משלם מיסים וצרכן באמריקה; 9,000 הפקחים של המחלקה שמרו על ניקיון ואיכות הבשרים המשווקים לציבור, וברגלנד הורה על הלוואה בת 30 מיליון דולר בשנה לחקלאים.
עם תום נשיאות קרטר בינואר 1981, התמנה ברגלנד ליושב ראש הארגון "Farmland World Trade", ומילא תפקיד זה עד 1982. אחר כך נהיה לסגן נשיא ומנכ"ל האגודה הלאומית לשיתוף פעולה כפרי חשמלי.
בתפקידו הציבורי האחרון היה לוביסט בקונגרס ובסוכנויות רגולטריות בשם עסקי החשמל של האגודה.
בשנת 1994 נבחר בידי בית המחוקקים של מינסוטה לכהונה במועצת הנגידים של אוניברסיטת מינסוטה.
לאחר קדנציה אחת שם פרש, וניהל חווה חקלאית בשטח של 2.4 קילומטר רבוע במינסוטה.
רוברט בראו היה צייר סקוטי.
הוא נולד ב-20 במרץ 1872 ליד אינברגורדון.
אמו הייתה הלן בראו, המשרתת של הדוכסית מהמילטון.
אביו ג'ון קמרון, היה העגלון של המילטון.
בראו גודל על ידי קרובי משפחה בחווה בפאתי אברדין.
הוא היה תלמיד בבית הספר רוטרייסטון באברדין עד 1884, ועזב כדי להיות חניך בחרטות אצל אנדרו גיב ושות', אברדין עד 1890/1891.על אף שעות העבודה הרבות, בראו השתתף בשיעורי ערב בבית הספר לאמנות של גריי, אברדין, משנת 1885.
לאחר מכן הוא נכנס לאקדמיה הסקוטית המלכותית, ובשנה הראשונה קיבל את פרס סטיוארט לציור דמויות, את מלגת הציור ואת המדליה לקומפוזיציה.
לאחר שנתיים בפריז בהדרכת ז'אן-פול לורנס ובנג'מין-קונסטנט באקדמיה ז'וליאן, הוא השתקע באברדין ב-1894 כצייר פורטרטים וקריקטוריסט פוליטי.
דיוקן של מר ויליאם דאלאס רוס הפנה את תשומת הלב לכישרונו לראשונה ב-1896, ובשנה שלאחר מכן זכה להצלחה ניכרת באקדמיה המלכותית עם Fantaisie en Folie, אותו הוריש לגלריה הלאומית לאמנות בריטית (גלריית טייט).
שניים מציוריו, נמצאים בגלריה העירונית של ונציה.
סגנון האמנות של בראו הושפעה מהצייר הסקוטי הנרי רייבורן ומהכשרה הצרפתית שלו, אך סגנונו מרשים ביחודו.
בראו הקים סטודיו בשנים הראשונות של המאה ה-20 ברחוב בצ'לסי, ליד זה של חברו ומורו ג'ון סינגר סרג'נט.
ב-19 בינואר 1905 בראו נסע חזרה ללונדון ברכבת האקספרס הלילי מגלזגו.
באופן טראגי הרכבת הייתה מעורבת בתאונה ביורקשייר.
הרכבת בה נסע עלתה באש.
שבעה בני אדם נהרגו ועשרים נפצעו, חלקם באורח אנוש כולל בראו שנכווה קשות.
הוא נפטר ב-21 בינואר 1905 ונקבר בחצר הכנסייה של קתדרלת סנט מאכר, באברדין.
רוברט ג'ונס בלקליי היה פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית שייצג את אוהיו בסנאט ובבית הנבחרים של ארצות הברית.
בלקליי נולד למשפחה עשירה בקליבלנד, אוהיו, ארצות הברית בשנת 1880 ולמד באוניברסיטת הרווארד.
הוא החל לעסוק בעריכת דין בקליבלנד בשנת 1906. בשנים 1911–1915 כיהן במשך שתי קדנציות כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-21 של אוהיו.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שימש כראש המחלקה המשפטית של .
מאוחר יותר נבחר לסנאט ב-1930 לאחר מותו של הסנאטור הקודם, תאודור ברטון.
ב-1932 נבחר מחדש לסנאט אך הפסיד בבחירות ב-1938 לרוברט טאפט.
לאחר סיום כהונתו בסנאט חזר לעסוק במשפטים.
בלקליי הכיר את פרנקלין דלאנו רוזוולט במהלך עבודתו בהרווארד קרימסון.
הוא שיבח את הנשיא רוזוולט, תמך בחלק מה"ניו דיל" אך הצביע נגד חוקים מרכזיים שהוצעו במסגרת התוכנית דוגמת חוק רשות עמק טנסי.
בלקליי נישא לקתרין פופ מהלנה, מונטנה ב-17 בפברואר 1909.
הוא נפטר בעיר הולדתו, קליבלנד, בגיל 84.
רוברט ברוק היה בעל חווה, איש צבא, עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה, איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של וירג'יניה בשנים 1791–1794, לאחר מכן ועד 1796 כמושל וירג'יניה העשירי, ולאחר מכן ועד מותו כתובע הכללי של וירג'יניה.
רוברט ברוק נולד בחוות המטעים של משפחתו, שנקראה ככל הנראה "סמיתפילד", במחוז ספוטסילבניה שבמושבת וירג'יניה, כבנם השני של אנה היי טיילפרו ושל ריצ'רד בורק.
שנת לידתו לא ברורה, והיא הייתה ככל הנראה 1751, אך ייתכן גם שהוא נולד ב-1760 או אף 1761. סבו, רוברט ברוק, היה מודד מיומן, והיה אחד מחברי "משלחת אבירי פרסת הזהב" של סגן המושל הקולוניאלי של וירג'יניה אלכסנדר ספוטסווד, והמשפחה הייתה בעלת השפעה במחוז אסקס הסמוך.
לברוק היו לכל הפחות שלושה אחים: דר' לורנס ברוק, השופט פרנסיס ט.
כולם היו לפטריוטים במלחמת העצמאות של ארצות הברית, ובהמשך שירתו שניים מהם באספה הכללית של וירג'יניה.
ברוק נולד אם כך כבן לאחת מהמשפחות הראשונות של וירג'יניה, וקיבל חינוך פרטי שהתאים למעמדו.
הוא הפליג לסקוטלנד ללימודי המשך באוניברסיטת אדינבורו.
ב-1766 נשא ברוק לאישה את מרי ריטצ'י הופר (משפחת ריטצ'י הייתה משפחה בולטת נוספת במחוז אסקס).
עם שובו של ברוק הבייתה, בראשית המהפכה האמריקאית, לכד האדמירל הבריטי, , את ספינתו ושלח את ברוק בחזרה לאנגליה.
לאחר מכן הוא נסע לסקוטלנד, משם לצרפת ושב לווירג'יניה בספינה צרפתית שנשאה תחמושת עבור בני המושבות.
ברוק הצטרף לפלוגת הפרשים של קפטן לרקין סמית' , נשבה ב-1781 בווטסהאם שליד ריצ'מונד על ידי ג'ון גרייסס סימקו , הוחלף בעסקת חילופי שבויים, וחבר מחדש לרגימנט הקונטיננטלי השביעי.
לאחר המלחמה למד ברוק משפטים בקריאה עצמית.
ב-7 בפברואר 1785 הוא התקבל יחד עם מי שלימים כיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית, בושרוד וושינגטון, ללשכת עורכי הדין של וירג'יניה, והם החלו את הקריירה המשפטית שלהם בפרדריקסבורג ובמחוזות הסמוכים.
על פי רישומי מס הרכוש של וירג'יניה מ-1787, כבר לא חי ברוק במחוז אסקס, אך נרשמו בבעלותו שישה סוסים, 51 ראשי בקר, 23 עבדים בוגרים ו-18 עבדים קטינים.
ברוק, הוא החזיק בבעלותו בית בפרדריקסבורג.
ב-1791 נבחר ברוק כנציג מחוז ספוטסילבניה לבית הנבחרים של וירג'יניה, לצד פרנסיס תורנטון.
בשנה שלאחר מכן נבחרו השניים למושב נוסף בבית הנבחרים, אך ב-1793 נבחר אחיו, ג'ון ט.
במהלך מושב זה של בית הנבחרים התפטר המושל הנרי לי השלישי ועזב את וירג'יניה כדי לפקד על כוחות פדרליים שדיכאו את מרד הוויסקי, וכך נבחר ברוק על ידי עמיתיו לבית הנבחרים כמושל וירג'יניה במקומו.
ב-1 בדצמבר הושבע ברוק לתפקדו וכיהן בו שנתיים.
עם סיום כהונתו כמושל, נבחר ברוק, מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית כתובע הכללי של וירג'יניה במקומו של ג'יימס אינס, שהתפטר כדי לקבל מינוי בממשל הפדרלי.
ברוק היה חבר בולט בבונים החופשיים.
בנובמבר 1795 הוא מונה במקום ג'יימס מרסר כנשיא הגדול של הלשכה הגדולה של וירג'יניה, וב-1797 הוחלף בתפקיד על ידי מייג'ור בנג'מין דיי.
רוברט ברוק נפטר בפרדריקסבורג ב-27 בפברואר 1800, בעת שעדיין כיהן כתובע הכללי.
הוא נטמן בבית הקברות של הבונים החופשיים שבעיר.
ביתו לשעבר בפרדריקסבורג, שאותו הוא כינה "פדרל היל", נכבש על ידי צבא האיחוד במלחמת האזרחים האמריקאית, כמו אחוזת המטעים שלו במחוז ספוטסילבניה.
הבית נמצא כיום בבעלות פרטית, אך רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
ב-1796 פיצלה האספה הכללית של וירג'יניה את מחוז אוהיו, ויצרה את מחוז ברוק, שנקרא על שם המושל היוצא, אם כי לאחר מלחמת האזרחים, נכלל המחוז בשטחי וירג'יניה המערבית.
רוברט בראון היה בוטנאי ופליאובוטני סקוטי שתרם תרומות חשובות לבוטניקה בעיקר בזכות השימוש החלוצי שלו במיקרוסקופ.
תרומותיו כוללות את אחד התיאורים המפורטים המוקדמים ביותר של גרעין התא והזרימה הציטופלזמית; התבוננות בתנועה בראונית (הקרויה על שמו); עבודה מוקדמת על האבקה והפריה של צמחים, כולל היותו הראשון שזיהה את ההבדל המהותי בין חשופי זרע ובעלי פרחים; וכמה מהמחקרים המוקדמים ביותר בפלינולוגיה.
הוא גם תרם תרומות רבות לטקסונומיה של צמחים, ובעיקר קבע מספר משפחות צמחים המקובלות עד היום; ועוד סוגים ומינים של צמחים אוסטרליים רבים, פרי חקר יבשת זו עם מתיו פלינדרס.
רוברט בראון נולד ב-1773 במונטרוז, סקוטלנד, בבית ששכן באתר שבו נמצאת כיום ספריית מונטרוז.
הוא היה בנו של ג'יימס בראון, כומר בכנסייה האפיסקופלית הסקוטית עם זיקה כה עזה ליעקוביטים עד שב-1788 התריס נגד החלטת הכנסייה שלו לתת אמונים לג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת.
אמו הייתה הלן בראון לבית טיילור, בתו של כומר פרסביטריאני.
בילדותו למד בבית הספר המקומי (הקרוי כיום אקדמיית מונטרוז), והמשיך במכללת מרישאל באברדין, אך פרש בשנת לימודיו הרביעית כאשר המשפחה עברה לאדינבורו ב-1790. אביו נפטר בסוף השנה שלאחר מכן.
בראון נרשם ללימודי רפואה באוניברסיטת אדינבורו, אך פיתח עניין בבוטניקה ובסופו של דבר השקיע בה יותר מזמנו באחרון מאשר בלימודי הרפואה.
הוא השתתף בהרצאותיו של ג'ון ווקר; ערך משלחות בוטניות להיילנדס הסקוטיים, לבדו או עם מלווים כמו ג'ורג' דון; וכתב תיאורים בוטניים מדוקדקים של הצמחים שאסף.
הוא החל להתכתב ולאסוף עבור , אחד הבוטנאים הבריטיים הבולטים של ימיו.
הישגים בולטים של בראון בתקופה זו כוללים את גילויו של זן חדש של עשב, Alopecurus alpinus, ואת המאמר הבוטני הראשון שלו, "ההיסטוריה הבוטנית של אנגוס", שהוקרא לאגודת הטבע של אדינבורו בינואר 1792 אך לא פורסם בדפוס בחייו של בראון.
בראון נשר מלימודי הרפואה ב-1793. בסוף 1794 התגייס ל-Fifeshire Fencibles, והגדוד שלו הוצב באירלנד זמן קצר לאחר מכן.
ביוני 1795 מונה לעוזר מנתח.
הגדוד לא דרש פעילות רבה, כך שלבראון היה פנאי רב, שכמעט את כולו הקדיש לבוטניקה.
הוא היה מתוסכל מחיו הנדודים, שמנעו ממנו לבנות את ספרייתו האישית ואוסף הדגימות כפי שהיה רוצה, וניתק אותו מהעשביות והספריות החשובות ביותר.
בתקופה זו בראון התעניין במיוחד בחסרי זרע, ואלה הפכו לנושא הפרסום הראשון שלו, אם כי ללא ייחוס.
בראון החל בהתכתבות עם , ועד שנת 1796 שלח לו דגימות ותיאורים של טחבים.
דיקסון שילב את תיאוריו של בראון בספרו Fasciculi plantarum cryptogamicarum britanniae, ברשותו של בראון אך ללא ייחוס.
עד 1800 בראון התבסס היטב בקרב בוטנאים אירים והתכתב עם מספר בוטנאים בריטים וזרים, כולל וית'רינג, דיקסון, ו.
הוא היה מועמד לאגודה הלינאית של לונדון; תרם ל-Fasciculi של דיקסון; זכה להכרה במספר יצירות אחרות; והיה לו זן של אצות, Conferva brownii (כיום Aegagropila linnaei), שנקרא על שמו על ידי .
עם זאת, כמנתח צבאי המוצב באירלנד, נראה היה סיכוי קטן שימשוך את תשומת לבם של אלה שיכולים להציע לו קריירה בבוטניקה.
בשנת 1798 שמע בראון שמונגו פארק דחה הצעה להצטרפות למשלחת אל החלק הפנימי של ניו הולנד (כיום אוסטרליה), והשאיר מקום פנוי לחוקר טבע.
לבקשתו של בראון, קוריה כתב לסר ג'וזף בנקס, והציע את בראון כמחליף מתאים.
בראון לא נבחר, והמשלחת לא יצאה לדרך כפי שהוצע במקור, אם כי נשלח לניו סאות' ויילס לשם איסוף בוטני עבור בנקס.
בשנת 1800 מתיו פלינדרס הציע לבנקס להוציא משלחת שתענה על השאלה אם ניו הולנד היא אי אחד או כמה איים.
בנקס אישר את הצעתו של פלינדרס, ובדצמבר 1800 כתב לבראון והציע לו את תפקיד חוקר הטבע במשלחת.
בראון קיבל מיד הצעה זו.
נאמר לבראון לצפות להפליג בסוף שנת 1800, שבועות אחדים לאחר שהוצע לו התפקיד.
רצף של עיכובים גרם לכך שההפלגה לא יצאה לדרך עד יולי 1801. בראון בילה את רוב הזמן בהכנות למסע על ידי לימוד דגימות הצמחים האוסטרליים של בנקס והעתקת הערות ותיאורים לשימוש במסע.
אף על פי שמטרתו של בראון הייתה לאסוף דגימות מדעיות מכל הסוגים, נאמר לו לתת עדיפות לצמחים, חרקים וציפורים, ולהתייחס לתחומים אחרים, כגון גאולוגיה, כאל עיסוקים משניים.
בנוסף לבראון, הצוות המדעי כלל את המאייר הבוטני פרדיננד באואר; הגנן , שתפקידו היה לאסוף צמחים חיים וזרעים בני קיימא לשימוש בגני קיו; הכורה , שמונה למינרלוג; אמן הנוף ; והאסטרונום , שיחלה בהפלגה ויעזוב את הספינה בכף התקווה הטובה, הוחלף באיחור בסידני על ידי .
בראון קיבל סמכות על באואר וגוד, שניהם קיבלו הוראה לתת כל דגימה שהם עשויים לאסוף לבראון, במקום ליצור אוספים נפרדים.
השניים היו לבראון בני לוויה נלהבים וחרוצים, ולפיכך אוספי הדגימות של בראון מכילים חומר שנאסף על ידי שלושתם.
האונייה HMS Investigator הפליגה מלונדון ב-18 ביולי 1801. הם עשו עצירות קצרות באי בוגיו (איי דזרטש) ובמדיירה, אבל בראון התאכזב מכך שכמעט לא מצא דבר לאסוף בשני האתרים.
הם הגיעו לכף התקווה הטובה ב-16 באוקטובר, ושהו שם קצת יותר משבועיים, שבמהלכם ערך בראון סקירות בוטניות נרחבות וטיפס על הר השולחן לפחות פעמיים.
בין הצמחים שנאספו בכף היו שני מינים חדשים של (סוג צמח ממשפחת הפרוטאיים).
HMS Investigator הגיעה ל, אזור שהוא כיום אוסטרליה המערבית, בדצמבר 1801. במשך שלוש וחצי שנים ערך בראון מחקר בוטני אינטנסיבי באוסטרליה, ואסף כ-3,400 מינים, מתוכם כ-2,000 לא ידועים בעבר.
חלק גדול מהאוסף הזה אבד כשהאונייה טבעה בדרכה לאנגליה.
בראון נשאר באוסטרליה עד מאי 1805. לאחר מכן חזר לבריטניה, שם בילה את חמש השנים הבאות בעבודה על החומר שאסף.
הוא פרסם תיאורי מינים רבים; רק במערב אוסטרליה הוא מחברם של כמעט 1,200 מינים.
רשימת הסוגים הגדולים של אוסטרליה שהוא העניק להם שם כוללת: ליביסטונה, טריאודיה, אריאכנה, קלדניה, איזולפיס, פרסופילום, פטרוסטיליס, פטרסוניה, קונוסטיליס, תיסנוטוס, פיטורידיה, המיגניה, לצ'נוטיה, ארמופילה, לוגניה, דריינדרה, איזופוגון, טלופילה, טלופה, טלופה, Leptomeria, Jacksonia, Leucopogon, Stenopetalum, Ptilotus, Sclerolaena וכף-אווז.
בתחילת 1809 הקריא בראון את מאמרו "על הסדר הטבעי של הצמחים בשם פרוטאיים" בפני אגודה הלינאית של לונדון.
המאמר פורסם במרץ 1810. המאמר תרם תרומה חשובה לסיסטמטיקה של פרוטאיים לחקר הצמחים של אוסטרליה, וליישום שלה של פלינולוגיה לסיסטמטיקה.
ב-1810 פרסם בראון את תוצאות האיסוף שלו בספרו Prodromus Florae Novae Hollandiae et Insulae Van Diemen , התיאור השיטתי הראשון של הצמחייה האוסטרלית.
למעלה ממחצית מהסוגים של סחלביים בניו זילנד תוארו לראשונה בעבודה זו.
באותה שנה, הוא החליף את כספרן של סר ג'וזף בנקס, ובמותו של בנקס ב-1820 ירש בראון את ספרייתו ואת העשבייה שלו.
זה הועבר למוזיאון הבריטי בשנת 1827, ובראון מונה לשומר האוסף הבוטני של המוזיאון.
ב-1818 פרסם את המאמר "תצפיות, שיטתיות וגאוגרפיות, על העשבייה שאסף פרופסור כריסטיאן סמית', בסביבת קונגו" .
בשנת 1822 נבחר כעמית אגודה הלינאית של לונדון וכחבר זר באקדמיה המלכותית השוודית למדעים.
ב-1827 נבחר לחבר נלווה של המכון המלכותי של הולנד.
כאשר המכון הפך לאקדמיה המלכותית ההולנדית לאמנויות ומדעים בשנת 1851 הצטרף בראון כחבר זר.
ב-1849 נבחר כחבר כבוד זר של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
בראון היה אחד משבעת החברים המייסדים של החברה הגיאוגרפית המלכותית, שהוקמה ב-16 ביולי 1830.
במאמר שהקריא בפני האגודה הלינאית של לונדון ב-1831 ופורסם ב-1833, קבע בראון את השם גרעין התא.
הגרעין נצפה בעבר, אולי כבר ב-1682, על ידי אנטוני ואן לוונהוק, ופרנץ באואר ציין וצייר אותו כמאפיין קבוע של תאי צמחים ב-1802, אבל בראון הוא שהעניק לו את השם שהוא נושא עד היום (תוך מתן קרדיט לציורים של באואר).
לא באואר ולא בראון חשבו שהגרעין הוא אוניברסלי, ובראון חשב שהוא מוגבל בעיקר לחד-פסיגיים.
לאחר פיצול המחלקה להיסטוריה של הטבע של המוזיאון הבריטי לשלושה חלקים בשנת 1837, רוברט בראון הפך לשומר הראשון של המחלקה הבוטנית, ונשאר בתפקיד זה עד מותו.
כיהן כנשיא האגודה הלינאית של לונדון מ-1849 עד 1853.
בראון נפטר בלונדון ב-10 ביוני 1858, והובא לקבורה בבית הקברות קנסל גרין בלונדון.
בשנת 1827, בעת בחינה תחת מיקרוסקופ של גרגרי אבקה של הצמח קלרקיה פולצ'לה הצפים במים, בראון ראה חלקיקים זעירים, הידועים כיום כעמילופלסטים (אברוני עמילן) וספרוזומים (אברוני שומנים), שנפלטו מגרגרי האבקה, ומבצעים תנועה תזזיתית מתמשכת.
לאחר מכן צפה באותה תנועה בחלקיקים של חומר אנאורגני, מה שאפשר לו לשלול את ההשערה שהתופעה קשורה לחיים.
למרות שבראון לא סיפק תאוריה שתסביר את התנועה, התופעה ידועה כיום כתנועה בראונית.
בשנים האחרונות התעוררה מחלוקת בשאלה האם המיקרוסקופים של בראון היו מספיק טובים כדי לחשוף תופעות בסדר גודל זה.
תגליותיו של בראון הוכחשו במאמר קצר ב-1991. זמן קצר לאחר מכן, במצגת מאוירת, הציג הבריטי בריאן ג'יי פורד חידוש של ההדגמה באמצעות המיקרוסקופ המקורי של בראון.
רצפי הווידאו שלו ביססו את תצפיותיו של בראון, מה שמרמז שהמיקרוסקופ של בראון היה מספיק טוב כדי לאפשר לו לראות תנועה.
הפיזיקאי פיל פרל ועמיתיו הציגו דיון מפורט בתצפיות המקוריות של בראון על חלקיקים מאבקה של קלרקיה פולצ'לה העוברים תנועה בראונית, כולל ההיסטוריה הרלוונטית, הבוטניקה, המיקרוסקופיה והפיזיקה.
בנוסף לתנועה בראונית הקרויה על שמו, שמו של בראון מונצח בסוג העשב האוסטרלי Brunonia וכן מינים אוסטרליים רבים כגון Eucalyptus brownii, Banksia brownii והטחב Tetrodontium brownianum, מין שבראון גילה ברוסלין ליד אדינבורו בעודו סטודנט.
נהר בראון, מדרום להובארט, שעל גדותיו אסף דגימות בוטניות, נקרא לכבודו.
בדרום אוסטרליה הר בראון ונקודת בראון נקראו על שמו על ידי פלינדרס במהלך מסעם באוסטרליה.
הר בראון בקולומביה הבריטית, קנדה נקרא על שמו על ידי דייוויד דאגלס.
בשנת 1938 הנציחה מועצת מחוז לונדון את בראון, כמו גם את הבוטנאים ג'וזף בנקס ודייוויד דון, ואת מפגשי האגודה הליניאית, בלוח אבן מלבני בכיכר סוהו 32.
עץ ניו זילנדי קטן, Pisonia brunoniana, נקרא על שמו, ו-Cape Brown (גרינלנד) נקרא על שמו בשנת 1822 על ידי ויליאם סקורסבי (1789–1857).
רט פרסם את דעותיו באמצעות עיתונו, Charleston Mercury.
רט פיקד על סוללה בפורט מולטרי בזמן הפצצת פורט סאמטר.
רט נולד ב-21 בדצמבר 1800 בשם רוברט ברנוול סמית' בביופורט שבקרוליינה הדרומית.
מצד אמו, היה קרוב משפחה של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית רוברט ברנוול (דודו רבא) ולסנאטור רוברט וודוורד ברנוול (בנו של רוברט).
אשתו של אלכסנדר גארדן הייתה בת דודה של משפחת ברנוול.
מ-1826 עד 1832 היה אט חבר בבית המחוקקים של קרוליינה הדרומית, ותמך מאוד בדעותיו בעד העבדות.
בשנת 1832 מונה רט לתובע הכללי של קרוליינה הדרומית, וכיהן בתפקיד עד 1837. לאחר מכן נבחר לחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן בתפקיד עד 1849. בשנת 1838, שינה את שם משפחתו מסמית' לרט, על שם אב קדמון קולוניאלי בולט, קולונל ויליאם רט.
רט התנגד בתוקף לתעריף הפרוטקציוניסטי של 1842.
ב-31 ביולי 1844 השיק רט את תנועת בלופטון, שקראה לקרוליינה הדרומית לחזור להצהרת הביטול או להכריז על פרישה.
עד מהרה נדחתה התנועה על ידי דמוקרטים מתונים יותר בקרוליינה הדרומית, כולל הסנאטור ג'ון קלהון, שחשש שהתנועה תסכן את מועמדו לנשיאות, ג'יימס פולק.
רט התנגד לפשרת 1850 בניגוד לאינטרסים של הדרום המחזיק בעבדים.
הוא הצטרף לעמיתיו הדמוקרטים הקיצוניים בוועידת נאשוויל משנת 1850, שלא הצליחה לאשר את מטרתו לפרישה עבור כל הדרום.
לאחר ועידת נאשוויל, רט, ויליאם לוונדס יאנסי ועוד כמה אישים נפגשו ב-21 באוגוסט 1850 במייקון שבג'ורג'יה, והקימו את המפלגה הלאומית הדרומית קצרת-הימים.
בדצמבר 1850 מונה כחבר הסנאט של ארצות הברית להשלמת שארית הקדנציה לאחר מותו של קלהון.
הוא המשיך לתמוך בפרישה בתגובה לפשרה, אך ב-1852 נמנעה קרוליינה הדרומית מהכרזה על פרישה ורק העבירה הצהרה המכריזה על זכותה של מדינה לפרוש.
הוא המשיך להביע את רגשותיו הלוהטים בעד פרישה באמצעות ה-Charleston Mercury, שנערך כעת על ידי בנו, רוברט ברנוול רט הבן.
הוועידה הלאומית הדמוקרטית של 1860 התכנסה בצ'ארלסטון שבקרוליינה הדרומית וגוש גדול של צירים מהדרום עזב את המקום מאחר שהוועידה לא הייתה מספיק בעד עבדות.
זה הוביל לפילוג במפלגה ולהפרדה בין המועמדים הצפוניים והדרומיים לנשיאות, מה שהבטיח למעשה את בחירתו של מועמד המפלגה הרפובליקנית שהתנגד לעבדות, מה שגרם להכרזות על פרישה בשבע מדינות.
במהלך מסע הבחירות לנשיאות ב-1860, דו"ח שקיבל קרדיט נרחב ב-Nashville Patriot טען שהתוצאה הייתה התוצאה המיועדת של קונספירציה של רט, יאנסי וויליאם פורצ'ר מיילס שנרקמה בוועידת הדרום במונטגומרי שבאלבמה במאי 1858.
לאחר בחירתו של מועמד המפלגה הרפובליקנית, אברהם לינקולן, נבחר רט לוועידת הפרישה של קרוליינה הדרומית, שהכריזה על פרישה בדצמבר.
הוא נבחר כנציג מקרוליינה הדרומית לקונגרס הקונפדרציה הזמני במונטגומרי.
הוא היה אחד הצירים הפעילים ביותר וכיהן כיושב ראש הוועדה שניסחה את חוקת הקונפדרציה.
לאחר מכן נבחר לבית הנבחרים של הקונפדרציה.
הוא לא קיבל תפקיד בכיר יותר בממשלת הקונפדרציה וחזר לקרוליינה הדרומית.
במהלך שארית מלחמת האזרחים, מתח ביקורת חריפה על מדיניותו של נשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס.
באוקטובר 1865, קצין צבא הקונפדרציה פ.ג.ט.
בורגארד כתב לרט ועודד אותו לחדש את הפרסום של Charleston Mercury "כדי לעזור בשיקום אמיתות ההיסטוריה.
יהיה קשה, אפילו לרבים מבני עמנו שלנו, להאמין שמטרה מפוארת כמו זו שלמענו נלחמנו הייתה צריכה להיות מוקרבת על ידי דעות קדומות וחוסר שיפוט וראיית הנולד של אדם אחד [ג'פרסון דייוויס] אולם זאת הייתה העובדה, לפי דעתי המכוונת ביותר."
רט נאבק בסרטן העור במשך שנים ארוכות, כולל "גידול סרטני באפו שפגע בו בצורה נוראית והשפיע גם על בריאותו הכללית בשנים שלאחר המלחמה".
לאחר המלחמה, התיישב רט בלואיזיאנה.
הוא מת ב-14 בספטמבר 1876 בסנט ג'יימס פאריש שבלואיזיאנה, ונקבר בבית הקברות מגנוליה בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית.
בית רוברט ברנוול רט בצ'ארלסטון הוכרז כנקודת ציון היסטורית לאומית בשנת 1973.
רוברט גיבס ברנוול היה בעל עבדים בקרוליינה הדרומית, מהפכן ומדינאי שהיה ציר בקונגרס הקונפדרציה וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
ברנוול נולד ב-21 בדצמבר 1761 בביופורט, פרובינציית קרוליינה הדרומית.
הוא חונך על ידי מורה פרטי לאחר שמיצה את המשאבים של בית הספר הציבורי בביופורט, אולם הוא קטע את לימודיו והתגייס בגיל 16 כטוראי במיליציה להילחם במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
בתמרון לאחר קרב מעבורת סטונו, הפלוגה שלו חנתה באי ג'ונס בסוף יוני 1779. מתקפת פתע בריטית בלילה פגעה בהם קשות בפעולה הידועה בשם קרב מטעי מתיוס.
ברנוול בן ה-16 נפצע באורח קשה עד כדי כך שהם פשטו את הציוד שלו והשאירו אותו למוות.
הוא נמצא בשדה על ידי שפחה ונלקח אל דודתו (גב' שרה גיבס) במטע הסמוך לשדה הקרב.
היא ובתה טיפלו בו במסירות עד שהחלים.
הוא חזר לשירות, והצטרף שוב למיליציה באביב הבא כלוטננט.
מיד לאחר שחזר לשירות הוא נפל בשבי כאשר הגנרל בנג'מין לינקולן נכנע בצ'ארלסטון ב-12 במאי 1780. הוא נכלא על אוניית התובלה Pack Horse עד לחילופי שבויים ביוני 1781. הוא חזר לשירות במיליציה, ועד סוף המלחמה עלה לדרגת לוטננט קולונל.
לאחר שובו לביופורט, ברנוול נבחר לבית הנבחרים של קרוליינה הדרומית לשנים 1787–1788. הוא כיהן כציר שייצג את קרוליינה הדרומית בקונגרס הקונפדרציה בשנים 1788 ו-1789. הוא הוחזר לבית הנבחרים של המדינה בשנים 1790–1791, ו-1794–1801, וב-1795 כיהן כיושב ראש בית הנבחרים.
באביב 1788, רוברט כיהן כציר לוועידה של קרוליינה הדרומית שאשררה את חוקת ארצות הברית.
הוא נבחר לכהונה אחת בבית הנבחרים האמריקני (1791–1793) מטעם מחוז הקונגרס השני של קרוליינה הדרומית אך סירב להתמודד לכהונה נוספת.
החל משנת 1795, הוא היה יושב ראש מועצת הנאמנים של מכללת ביופורט החדשה ושימש בתפקיד זה שנים רבות.
הוא נבחר לסנאט של המדינה לשנים 1805–1806 והיה נשיא גוף זה ב-1805.
ברנוול מת ב-24 באוקטובר 1814 בביופורט ונקבר שם בחצר הכנסייה של הכנסייה האפיסקופלית של סנט הלנה.
בנו, רוברט וודוורד ברנוול, היה סנאטור הן בסנאט של ארצות הברית והן בסנאט של הקונפדרציה.
רוברט אמט בריסקו היה פעיל בצבא האירי הרפובליקני במהלך מלחמת העצמאות האירית ופוליטיקאי במפלגת פיאנה פול ממוצא יהודי-ליטאי.
רוברט אמט בריסקו נולד למשפחה יהודית אורתודוקסית בשכונת רנלה בדרום דבלין.
הוא נקרא על שמו של המהפכן האירי, רוברט אמט.
אחיו וולף טון בריסקו נקרא על שמו של תאובלד וולף טון, אחד ממנהיגי המרד האירי של 1798.
אביו של בריסקו, אברהם ויליאם בריסקו, היה הבעלים של "Lawlor Briscoe", מפעל רהיטים שיצר, שיפץ, ייבא, ייצא ומכר רהיטים בכל רחבי אירלנד ומחוצה לה, כולל הקיסרות הגרמנית, האימפריה האוסטרו-הונגרית וארצות הברית.
אברהם בריסקו - הידוע בשם אבא - הגיע לאירלנד כמהגר חסר פרוטה מהשטעטל, והתפרנס תחילה כמוכר מברשות ולאחר מכן כסוחר בתה מיובא.
לפי הידוע, שם המשפחה המקורי שלו בליטא היה צ'ריק או צ'ייסן.
אברהם בריסקו נישא לאידה רדיק, בת למשפחה יהודית ליטאית מצליחה מפרנקפורט.
משפחת רדיק היגרה באופן דומה מהאימפריה הרוסית כדי לברוח מהפוגרומים, רדיפות דת וחוקים אנטישמיים, שהגבילו באופן דרסטי את הגישה של יהודים לחינוך ולחיים מחוץ לתחום המושב, כדי לחיות במקום נוח יותר בקיסרות הגרמנית.
אברהם בריסקו חש תחושת הכרת תודה עמוקה מאוד על החיים הטובים והחופש מרדיפות דתיות שהעניקה אירלנד לו ולמשפחתו.
לפיכך, הוא גידל את ילדיו להיות, כמוהו, לאומנים איריים נלהבים ותומכים באוטונומיה אירית במסגרת האימפריה הבריטית.
לרוברט ולאשתו לילי היו שבעה ילדים; רק שניים מבניהם, בן וג'ו, נשארו בדבלין.
אחת מבנותיו של רוברט בריסקו, מרים, המירה את דתם לאמונה הקתולית והפכה לנזירה כרמלית ב-1964. בן בריסקו הלך בעקבות אביו לפוליטיקה, בעוד ג'ו בריסקו הצטרף לכוחות ההגנה האירים בגיל 15 (בטענה שהוא בן 18) ב-1945; הוא פרש ב-1993 בדרגת קומנדנט (דרגה מקבילה לאלוף-משנה).
במהלך פרוץ מלחמת העולם הראשונה, רוברט בריסקו היה בביקור הקשור לעסקי הרהיטים של אביו, באימפריה האוסטרו-הונגרית.
לאחר שנכלא לזמן קצר כאזרח אויב, שוחרר בריסקו והורשה לחזור לדבלין, לאחר שנשבע שלא יישא נשק נגד מעצמות המרכז.
במה שגרם לשנים של ויכוחים פוליטיים נוקבים עם אביו, רוברט בריסקו דחה את החינוך הלאומי המתון שלו שגדל רק באוטונומיה לאירים, ובמקום זאת אימץ את הרפובליקניות האירית שדגלה במאבק לעצמאות מלאה מבריטניה, גם הדבר כרוך במאבק צבאי.
הוא היה פעיל עם מחלקת הרכש, המטה הכללי (GHQ) של הצבא האירי הרפובליקני (IRA) והשין פיין, במהלך מלחמת העצמאות האירית.
פעם הוא שבר את לב אביו, בכך שעזב את ארוחת הערב של המשפחה כאשר ה-IRA זימן אותו לפגישת חירום ביום הכיפורים.
בריסקו גם ליווה את איימון דה ואלירה לביקור בארצות הברית.
הוא דיבר בנחישות למען מטרות השין פיין בפגישות פומביות שם, והיה נחוש בכך שהיותו "עברי" לא משנה את האיריות שלו או מפחית את הפטריוטיות שלו.
במקביל, בריסקו נזכר מאוחר יותר בזיכרונותיו, שלעיתים חש פחד מכך שאולי הפר את הדיבר הראשון בכך ש"אהב את אירלנד יותר מאשר את אלוהי ישראל".
בשל שליטתו בשפה הגרמנית, מהקשרים העסקיים של משפחתו לפני מלחמת העולם הראשונה, בריסקו נשלח בסופו של דבר על ידי מייקל קולינס לרפובליקת ויימאר ב-1919, כדי להיות הסוכן הראשי לרכישת נשק עבור ה-IRA.
בהיותו בגרמניה רכש בריסקו נשק והעביר אותו לאירלנד בחבילות קטנות.
אף על פי שהשלטונות הבריטיים חיפשו ללא הרף ספינות, משלוחים קטנים יותר של נשק נתגלו רק לעיתים רחוקות.
בדצמבר 1920, צ'ארלס מקגינס מונה לקפטן של ספינה בשם "אניטה" ונשלח לרפובליקת ויימאר, שם בריסקו כבר רכש מספר רב של כלי נשק.
עם זאת, ביום שהצוות היה אמור לצאת לאירלנד, מקגינס נצפה על ידי רשויות הנמל כשהוא משלם לצוות בשטרות גדולים, מה שעורר את חשדם.
המשטרה הגרמנית עצרה את מקגינס ואת שאר אנשי הצוות.
מקגינס הובא למשפט, אבל בריסקו שילם עבור עורך דין טוב מטעם מקגינס.
בפני בית משפט גרמני אוהד, הברחת הנשק של מקגינס נגד האימפריה הבריטית נחשבה כעבירה קלה והוא קיבל קנס סמלי של 2,000 מארק.
לאחר מתן גזר הדין איחל השופט הגרמני למקגינס "בהצלחה רבה יותר בפעם הבאה".
בשנת 1921 רכש בריסקו סירה גוררת קטנה, בשם "פרידה", שתשמש להברחת רובים ותחמושת לאירלנד.
ב-28 באוקטובר 1921 חמקה "הפרידה" לים עם צ'ארלס מקגינס בראש וצוות גרמני עם מטען של 300 תותחים, כמו גם 20,000 כדורים של תחמושת.
מקורות אחרים מציינים את המשלוח הזה כ"המשלוח הצבאי הגדול ביותר שהגיע אי פעם ל-IRA" המורכב מ-1500 רובי Gewehr 98, 2000 אקדחי Mauser C96 ו-1.7 מיליון כדורים של תחמושת.
ב-2 בנובמבר 1921 הנחיתה ה"פרידה" בהצלחה את המטען שלה ליד נמל ווטרפורד.
בעקבות האמנה האנגלו-אירית ובמהלך הזמן שקדם למלחמת האזרחים האירית, בריסקו מצא את עצמו מחוזר על ידי שני הצדדים, אך חש אהדה גדולה יותר ל-IRA.
אולם מאוחר יותר הוא נזכר שאמו, שהתאלמנה לאחרונה, ניסתה לייעץ לו שלא להסתבך.
פרידה בריסקו אמרה שהיא ניסתה לתת לבנה את העצה שאביו היה נותן והצביעה על ההבדל בין לחימה במלחמת עצמאות מקולוניאליזם, לבין לחימה בחברים לשעבר במלחמת אזרחים על איזו ממשלה לבנות לאחר מכן.
למרות עצתה של אמו, כאשר חבריו מה-IRA שפעלו נגד האמנה הגישו לו למעשה אולטימטום, בריסקו הצטרף אליהם למאבק מזוין נגד מדינת אירלנד החופשית החדשה שהוקמה באותה עת, ותמך בעמדת ידידו שהתנגד דה-ואלירה לתוכנית החלוקה וניתוק צפון אירלנד משאר חלקי המדינה ולהפיכת אירלנד לדומיניון בריטי ללא עצמאות מלאה.
ביוני 1922, בריסקו היה מעורב בתקרית עם חברי IRA שתקפו את הפוליטיקאי תומך האמנה האנגלו-אירית דארל פיגיס בביתו.
הם נכנסו לבית ותקפו אותו, ותוך כדי כך כרתו את זקנו.
אשתו של פיגיס, מילי, עברה טראומה שהייתה תחת הרושם שבריסקו ועמיתיו באו להרוג את דארל.
בנובמבר 1924 מילי התאבדה, וכתבה במכתב התאבדות שהיא סובלת מדיכאון כתוצאה מהאירוע ב-1922. דארל פיגיס עצמו התאבד ב-1926.
בריסקו נאם בפגישות פוליטיות ופעל לגיוס כספים בארצות הברית מדצמבר 1922 עד 1924. מאוחר יותר פנה בריסקו לממשלת אירלנד בבקשה לקבל קצבת שירות, במסגרת "חוק הפנסיה לשירות צבאי 1934", וקיבל הכרה ב-1939 ב-5 שנות שירות בדרגה D, עבור שירותו ב-IRA, בין 1 באפריל 1920 ל-30 בספטמבר 1923.
כחבר הפרלמנט האירי - דאל אירן
הוא שירת בדאל אירן במשך 38 שנים ונבחר 12 פעמים במחוזות הבחירה של דבלין דרום ומשנת 1948 בדבלין דרום-מערבית - מהדייל ה-6 ועד ה-17.
בריסקו פרש מהדייל ה-17 לפני הבחירות של 1965, כשבנו ירש אותו וכיהן גם במשך 37 שנים נוספות.
ב-1956 הפך בריסקו לראש העירייה היהודי הראשון של דבלין, אף על פי שלא היה ראש העירייה היהודי הראשון באירלנד.
התואר הזה שייך לוויליאם אניאס (בן למשפחת אנוסים שברחה מפורטוגל), שנבחר לראש עיריית יוגהל (Youghal), במחוז קורק בשנת 1555. בריסקו היה הלורד ראש העיר היהודי הראשון של דבלין, אם כי לואיס וורמסר האריס נבחר ללורד ראש העיר בשנת 1876, אך מת לפני כניסתו לתפקיד.
אחרי שנבחר לראשות העירייה אמר:
בריסקו שירת כהונה של שנה, הפסיד, אך נבחר מחדש ב-1961. בתפקיד זה, הוא נסע לעיתים קרובות ברחבי העולם כדי לנהל משא ומתן על עסקאות סחר בשמה של הרפובליקה האירית.
במרץ 1957 הוזמן לניו יורק לחגוג את יום פטריק הקדוש, ובקבלת הפנים עם ראש עיריית ניו יורק רוברט פ.
ספר הזיכרונות שלו, "For the Life of Me", פורסם ב-1958. הוא נפטר ב-29 במאי 1969 ונערכה לו הלוויה יהודית אורתודוקסית, הוא נקבר בבית הקברות היהודי דולפינס בארן בדבלין.
פעילותו למען פליטים יהודים ויסוד מדינת ישראל
לפני ובמהלך מלחמת העולם השנייה, בריסקו, בזמן שהיה חבר בדאל אירן, פעל רבות למען פליטים יהודים ויסוד מדינת ישראל; אך הושם תחת מעקב צמוד על ידי הדירקטורט האירי למודיעין הצבאי והסניף המיוחד של גארדה שיכנה.
זאת מאחר שפעילותו החשאית לתמיכה בציונות והשתדלות שלו למען פליטים נחשבה לפגיעה באינטרסים של המדינה האירית, על ידי כמה מבכירי שירות המדינה ממשרד המשפטים.
בריסקו היה גם מעריץ וידידו של זאב ז'בוטינסקי, של המאבק שלו באנטישמיות ומאמציו להקים מדינה יהודית.
הוא ארגן לז'בוטינסקי פגישה עם ראש הממשלה איימון דה ואלירה בדבלין בינואר 1938. בעקבות פגישה זו הפך דה ואלירה לתומך בציונות ורעיון הקמת המדינה היהודית בארץ ישראל.
בריסקו גם הצטרף לברית הציונים הרוויזיוניסטים (הצה"ר), ואחר כך גם להסתדרות ציונית חדשה (הצ"ה), במסגרת זו נפגש עם חיים ויצמן כדי לדון בחזרת הציונים הרוויזיוניסטים לתוך מסגרת ההסתדרות הציונית העולמית.
בין 1939 ל-1940, רוברט בריסקו עבד בשיתוף פעולה הדוק עם קולונל הצבא הבריטי לשעבר ג'ון פטרסון, הם היו מעורבים בגיוס כספים חשאי עבור האצ"ל בארצות הברית.
ז'בוטינסקי, בעת שהיה ראש האצ"ל, ביקר בדבלין לקבלת הנחיות ועצות מרוברט בריסקו כיצד ניתן להשתמש בטקטיקת לוחמת הגרילה, שהוכיחה את עצמה כל כך מוצלחת במהלך מלחמת העצמאות האירית, נגד המשך שלטון המנדט הבריטי בארץ ישראל באותה תקופה.
בריסקו גם פעל למען מתן מקלט מדיני לפליטים יהודים שביקשו להימלט מגרמניה הנאצית, הן לפני השואה, כאשר בין השאר ביקר בדצמבר 1938 בפולין, והן במהלך השואה.
לאחר מלחמת העולם השנייה פעל בריסקו כיועץ מיוחד למנחם בגין בהפיכת האצ"ל מארגון חצי-צבאי למפלגת חרות (לימים הליכוד) במדינת ישראל החדשה.
בריסקו כבר היה דמות מפתח בהקמת המפלגה הפוליטית פיאנה פול מתוך ה־IRA, לאחר עצמאות אירלנד.
בעקבות הניסיון עם מלחמת האזרחים האירית המרה והרצחנית, עליה התחרט עמוקות.
שכנע בריסקו את מנחם בגין, מיד לאחר פרשת אלטלנה, לבצע את המעבר לפוליטיקה ללא דיחוי נוסף ולבקש להיבחר לכנסת.
בכך, עזר בריסקו למנוע מלחמת אזרחים קשה, כפי שקרה באירלנד, מלהתרחש בישראל.
ביולי 1950 בריסקו ואיימון דה ואלירה ביקרו בישראל כאורחי תנועת החרות.
דה ואלירה לא היה בעל תפקיד רשמי באותה עת לאחר שהפסיד שנתיים קודם בבחירות לראשות הממשלה.
בריסקו היה חבר פרלמנט וערך בישראל פגישות רשמיות לדיון בהידוק קשרי המסחר בין המדינות.
בריסקו גם היה פעיל, בשנותיה הראשונות של המדינה, בקידום מכירת איגרות חוב של מדינת ישראל ליהודים באירלנגד וארצות הברית במסגרת ארגון הבונדס.
רוברט בראונג'ון היה מעצב גרפי אמריקאי הידוע בעיקר בזכות קטעי הפתיחה שלו, במיוחד בסרטים "מרוסיה באהבה" ו"גולדפינגר".
בראונג'ון נולד להורים בריטים בניוארק, ניו ג'רזי, ארצות הברית.
אביו נפטר בשנת 1937 כשבראונג'ון היה בן 12.
הוא למד ב בברוקלין במשך שנה.
עמיתיו תיארו אותו כילד פלא.
בזמנו הפנוי התעסק במריחואנה ובהרואין וביקר במועדוני לילה רבים.
בנוסף התיידד עם מיילס דייוויס והחל להתמכר להרואין.
במאי 1948, לאחר שקיבל בראונג'ון תואר ראשון באדריכלות, הוא עבד בתחילה כמתכנן אדריכלי בשיקגו, לפני שחזר למכון באילינוי כדי ללמד קורסים משלו.
הוא עבד כמעצב עצמאי במגזינים שונים, כולל "אסקווייר".
ב-1951 חזר בראונג'ון לניו יורק כדי לקדם את הקריירה שלו כמעצב גרפי.
במהלך חמש השנים הבאות הוא עבד כעצמאי ומימש פרויקטים שונים.
ב-1956 התחתן עם דונה וולטרס.
בשנה שלאחר מכן הקים את החברה Brownjohn, Chermayeff & Geismar, עם עמיתיו המעצבים איוון צ'רמאייף וטום גיימר.
הפרויקטים שלהם כללו עבודה בחברות, כמו חברת פפסיקו.
בשנים 1963 ו-1964 היה מעצב כתוביות הפתיחה בסרטי ג'יימס בונד "מרוסיה באהבה" ו"גולדפינגר".