tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בקיץ 429 לפנה"ס, בשנה השנייה למלחמה, ניסו הספרטנים על ידי פעולה משולבת של צבא וצי לשלול מאתונה את אחיזתה באותם מקומות במערב יוון, ששימשו תחנות ביניים בנתיב השיט סביב הפלופונסוס אל קרקירה, בעלת בריתה הימית החשובה ביותר.
זאת ועוד, הספרטנים ביקשו גם להשתלט על נאופקטוס האוהדת את אתונה, שם ניצבה שייטת אתונאית בת עשרים טריארות בפיקוד פוֹרְמִיוֹן, שהשגיחה ובה בעת איימה על תנועת אוניותיה של קורינתוס, בעלת בריתה הימית החזקה ביותר של ספרטה.
הספרטנים ובעלי בריתם נחלו מפלה ביבשה ובים כאחד.
צבא בן אלף הופליטים פלופונסים, בפיקודו של הנָאוּאַרְכוֹס הספרטני קְנֵמוֹס, נוצח בקרב סטראטוס, לאחר שנחפז להתנגש מבלי להמתין לסיוע מן הצי המלחמתי.
צי המשלוח הקורינתי, שהוביל את התגבורות לצבא, ניסה אומנם לחמוק מן השייטת האתונאית, אך ללא הצלחה.
פורמיון כפה על הקורינתים ובעלי בריתם להילחם, ובקרב שניטש בפתח המפרץ הקורינתי הטביע אחת מאוניותיהם ולכד שתים-עשרה אחרות.
כשהגיעה לספרטה בשורת המפלה הכפולה, עורר הדבר כעס רב.
לא זו בלבד שהקרב הימי הראשון בהנהגתם במלחמה זו הסתיים בתבוסה חרף עדיפותם המספרית, אלא גם לא יכלו להשלים עם נוכחותה של שייטת אתונאית, המטילה הסגר ומונעת את תנועת אוניות הברית החיוניות להם אל הים הפתוח.
על כן שלחו האֶפוֹרִים אל קנמוס שלושה מטובי מצביאיהם, כדי שישמשו לו יועצים - את בְּרָסִידָאס, טִימוֹקְרָאטֵס ולִיקוֹפְרוֹן - והטילו עליהם לעשות את כל ההכנות הנדרשות לקרב ים נוסף, מוצלח יותר.
מיד עם הגיעם החלו ברסידאס ועמיתיו מגייסים אצל בעלות הברית אוניות חדשות ומתקנים את אלו שניזוקו בקרב ריון.
לאחר שאספו 77 טריארות יצאו לים מקילנה אל פנורמוס שבאכאיה.
תוך כדי כך הגיע אל אתונה שליח מטעם פורמיון, כשבפיו בשורת הניצחון בקרב הימי ובקשה לשגר אליו במהירות אוניות רבות ככל האפשר לקראת התנגשות שנייה העתידה להתחולל בכל יום.
האתונאים הקצו עשרים טריארות לשם כך, אך לא שלחו אותן מיד אל פורמיון, אלא פקדו עליהן לשוט קודם אל קִידוֹנִיָה שבכרתים לצורך מילויה של משימה נוספת, דחופה פחות.
פורמיון, שחיכה לבואה של התגבורת, שט מנאופקטוס מערבה קרוב לחוף, ועגן את 20 אוניותיו ליד אַנְטִירִיוֹן, בפתח המפרץ הקורינתי.
הספרטנים ובעלי בריתם, שביקשו לכפות קרב על השייטת האתונאית, שטו לאורך חופו הדרומי של המפרץ, ועגנו את אוניותיהם מנגד, ברִיוֹן שבפלופונסוס.
"במשך שישה או שבעה ימים עגנו אלו מול אלו, כשהם מתאמנים ומתכוננים לקרב הים."
הספרטנים למדו את לקחי התבוסה הקודמת.
הם סברו כי מפלתם נגרמה בשל חוסר ניסיונם הימי ומשום שציים לא היה ערוך לקרב ים, אלא היה צי משלוח עמוס חיילים וכבד-תנועה.
לפיכך החליטו להתכונן לקרב ים של ממש, ולכפות על האתונאים להילחם בתוככי המפרץ, במקום צר, שם יקשה עליהם להביא לידי ביטוי את יתרונם במהירות התנועה והתמרון ההכרחיים לניגוח יעיל.
הם עצמם ישימו את מבטחם בעדיפותם בלוחמת סיפונים ובמספר האוניות.
פורמיון, שראה כי הפעם ניצבות מולו אוניות רבות פי כמה ולא צי משלוח מסורבל כמקודם, חתר שוב להתמודד בים הפתוח.
נאומו טרם הקרב, כאשר עודד את אנשיו ותיאר בפניהם את תוכניותיו, מזמן לנו תיאור יחיד במינו של טקטיקות הלחימה בים בתקופה הקלאסית: "את המלחמה לא אעשה בטובתי במפרץ ואף לא אשוט לתוכו.
כי יודע אני גם יודע, שמקום צר אין בו משום יתרון לאוניות מועטות, המיטיבות לשוט והנהוגות בידיים מנוסות, כשהן ערוכות כנגד אוניות מרובות ומסורבלות.
כדי לאלץ את פורמיון להילחם בתוך המפרץ, הגו ברסידאס ועמיתיו תחבולה.
הם יצאו לים לפנות בוקר בראש אוניות הפלופונסים והפליגו מזרחה, משימים עצמם כמי שעולים על נאופקטוס.
את הצי ערכו בארבעה טורים, ובטור הימני המוביל הציבו עשרים מן המהירות שבאוניותיהם.
פורמיון, שלא רצה להפקיר את העיר ללא הגנה, נאלץ לנטוש את עמדתו, שט בטור אחד לאורך חופו הצפוני של המפרץ, מקווה להקדים את אויביו ולהגיע ראשון אל העיר.
יחד איתו נע מזרחה גם חיל המֶסֶנִים, נכון ללוות את הקרב הימי מן היבשה, ולגונן במקרה הצורך על צוותי אוניות טבועות או ניזוקות שימלטו את נפשם בשחייה לחוף.
כאשר הבחינו המפקדים הספרטנים כי אוניות האתונאים כבר נכנסו למפרץ נאופקטוס והן קרובות להשיג את יעדן, כפי שציפו, "פנו פתאום על פי אות מטור עורפי לשורת חזית ועטו על האתונאים, כל אונייה לפי מהירותה, מתוך תקווה שיחסמו את כל אוניות האויב.
אך אחת-עשרה מהן, אותן ששטו בראש הטור, נחלצו מהאגף הימני של הפלופונסים ומתנועת האיגוף שלו והצליחו להימלט למרחב."
שונה היה גורלן של תשע האוניות האחרות.
הפלופונסים רדפו אחריהן עד החוף, והרגו את אנשיהן, חוץ מאלה שקפצו לים והצליחו להינצל בשחייה.
אותן אוניות שנוגחו או ניזוקו בעת התקרבותן אל החוף נלכדו ונגררו על ידי הפלופונסים בחבלים כשהן ריקות, ואחת אף נשבתה על צוותה.
"אך אוניות אחדות, שכבר נגררו על ידיהם, הוצאו מהם על ידי המסנים, שחשו לעזרה.
הם קפצו לים, כשכלי זינם עליהם, עלו על סיפוני האוניות ונלחמו מעליהם באויב."
תוך כדי כך המשיכו עשרים אוניות הפלופונסים מן האגף הימני לרדוף אחר אחת-עשרה האוניות האתונאיות האחרות.
כולן, חוץ מאחת, הצליחו להגיע ללא פגע אל פתח נמל נאופקטוס, ושם סבו ונערכו בשורת חזית כשחרטומיהן פונים אל האויבים, מוכנות להשיב מלחמה שערה.
מיד אחר כך הגיעו הפלופונסים הדולקים אחריהן, "כשהם נושאים קולם בשיר הפַּייאַן, תוך כדי חתירה, כאילו כבר ניצחו." אלא שאירוע בלתי-צפוי ומפתיע היטה את הכף.
"אונייה אחת מלֶאוּקָס, שהקדימה הרבה את האחרות, רדפה אחר האונייה האתונאית היחידה שפיגרה.
אך קרה המקרה, וספינת סוחר אחת עגנה בלב הים, והאונייה האתונאית הגיעה אליה ראשונה, חגה סביבה במעגל וניגחה את האונייה הלאוקית וטיבעה אותה".
אוניות הפלופונסים האחרות, שרדפו בלא סדר אחר האויב, כי חשבו שהניצחון מונח כבר בידן, הוכו תדהמה בראותן את המעשה המפתיע, עצרו את מהלכן וחיכו לעזרת שאר הצי.
הדבר הפיח באתונאים אומץ מחודש, "ולפי צו אחד הריעו תרועה גדולה והסתערו עליהם." הפלופונסים החזיקו מעמד זמן קצר בלבד, משום שאוניותיהם לא היו מסודרות במערך קרבי וחלקן אף נכנס למי החוף הרדודים בשל אי ידיעת המקום.
כשראו כי אפסה כל תקווה, נסו חזרה אל פנורמוס שבאכאיה.
האתונאים, שדלקו אחריהם, הצליחו ללכוד שש מאוניותיהם ואף להחזיר לעצמם את אלו שנפלו לידי האויב בתחילת הקרב ונגררו בחבלים.
תוקידידס מספר עוד, כי טימוקראטס, המצביא הספרטני שהיה על סיפונה של האונייה הלאוקית, שלח יד בנפשו לאחר שזו נוגחה והתמלאה מים, וגווייתו נפלטה אל נמל נאופקטוס.
כנהוג בעת העתיקה, אספו האתונאים את שברי האוניות והחללים שצפו בזירת הקרב – סימן לניצחונם, והחזירו לפלופונסים במשא ומתן את שלהם.
לאות תודה לאלים על ניצחונם, הקימו מצבת ניצחון מול מקדש אפולון בחוף נאופקטוס, המקום ממנו הסתערו אחת-עשרה אוניותיהם והכו את הצי הפלופונסי הרודף אחריהן.
גם הפלופונסים טענו לניצחון, שכן חיבלו באוניות האתונאים בתחילת הקרב ואף לכדו אחת מהן על צוותה.
את מצבת הניצחון שלהם הקימו בריון שבאכאיה, ואת האונייה שתפסו הקדישו לפוסיידון, שמקדשו נמצא בסמיכות מקום.
אחר כך שבו אוניות הקורינתים ושאר הפלופונסים כל אחת לעירה, כשהן מפליגות בלילה מפחד התגבורת האתונאית הצפויה להגיע.
עשרים האוניות האתונאיות, שהתעכבו בכרתים, הגיעו ימים אחדים לאחר הניצחון.
ניצחון פורמיון ואנשיו, חרף העדיפות המספרית של אויביהם, הדגים שוב את הצטיינותם של האתונאים בלוחמה ימית.
תוקידידס כותב, כי הספרטנים לא הבינו נכונה מדוע נכשלו בקרב הקודם, זה שניטש ליד ריון, "ולא שיוו לנגדם את המומחיות מרובת הימים של האתונאים ואת אימונם שלהם קצר הימים".
דומה, כי דברים אלה יפים גם ביחס לקרב נאופקטוס.
קרב נוריס התחולל ב-19 במרץ 1948 בהר הגלבוע ליד הכפר נוריס, בין כוחות ערבים מהכפרים הסמוכים ובין יחידת חי"ש מקיבוצי עמק חרוד.
בקרב נהרגו שבעה מבני הקיבוצים.
בתחילת מלחמת העצמאות השתלטו אנשי הכנופיות על כפרי הר הגלבוע והטרידו ביריות את היישובים היהודים בעמק חרוד.
אש נורתה על הכביש הראשי עד אשר היה אפשר לנסוע מגבע לקיבוץ מרחביה רק במכוניות משוריינות.
הכפרים זרעין, מזאר ונוריס הפכו לבסיסי התקפה של הערבים.
בייחוד סבלו עובדי מחצבת עין חרוד וקבוצת "זרעים" ששכנה ליד מעיין חרוד (לימים ממייסדי קיבוץ דברת).
ב-18 במרץ 1948 הייתה התקפת יריות קשה על המחצבה ועל קבוצת "זרעים" ולאור זאת הוחלט לצאת לראשונה לפעולה התקפית.
הכוחות קובצו מקיבוצי הסביבה והתוכנית הייתה לצאת בלילה ולהציב מארב לכוחות הערבים.
ב-19 במרץ 1948 בשעה 03.30 הציבו הלוחמים מארב בין המחצבה ובין הכפר נוריס הסמוך.
כאשר יצאו שומרי המחצבה לבדוק את הסביבה, נפתחה עליהם אש מהכפר.
המארב שהיה מורכב ממחלקת אנשי בית השיטה פתח באש ובחיפוי זה נסוגו השומרים אל המחצבה.
הערבים שעלו במספרם על לוחמי המחלקה החלו לאגף אותה משני צדדים.
תגבורת הגיעה מפרדסי עין חרוד ותפסה את גבעת יהונתן הסמוכה ומשם חיפתה על המחלקה הראשונה אך גם היא הותקפה קשות ונאלצה לסגת.
הקרב נפסק בהתערבות כוח בריטי שהוזעק מבית שאן.
שבעה לוחמים בני קיבוצי העמק נפלו בקרב זה.
חמש גופות נשארו בשטח ונלקחו לג'נין.
לפנות ערב הוחזרו הגופות על ידי הבריטים כשסימני התעללות קשים ניכרים בהן.
בסוף מאי 1948 כבש צה"ל את נוריס וזרעין ושם קץ לירי על יישובי העמק.
קרב נוריס גרם להלם ואבל ביישובי העמק.
בהתמודדות הראשונה עם הערבים הייתה ידם של הערבים על העליונה.
רבים ראו בקרב זה כישלון וברוב הספרים על מלחמת העצמאות הוא הוצנע.
בשנת 1951 הקים הפסל משה ציפר, אנדרטה לשבעת הנופלים, בצורת גל אבנים על גבעת יהונתן המתנשאת 160 מטר מעל עמק חרוד.
שנים רבות היה המקום מוזנח ואפשרות להגעה הייתה רק ברכב 4X4. במסגרת מבצע שיפוץ אנדרטאות לרגל 60 שנה למדינת ישראל שופצה אנדרטה זו, הושם לוח הנצחה חדש וטבלת אבן עליה חקוק סיפור הקרב.
שופרה ושולטה דרך רכב מהר שאול הסמוך.
קרב נבי סמואל היה ניסיון השתלטות כושל של חטיבת הראל מהפלמ"ח על הכפר נבי סמואל מצפון לירושלים, שנערך ב-22–23 באפריל 1948 במסגרת מבצע יבוסי במלחמת העצמאות.
הכפר נבי סמואל (בערבית נבי צמוויל) ממוקם על פסגה גבוהה מצפון לכביש ת"א-ירושלים ושולט עליו.
במהלך 1948 הכפר בוצר, והוצבו בו תותחים ששימשו להפגזת השכונות הצפוניות של ירושלים היהודית.
בהמשך למבצע נחשון ומבצע הראל תכננו יצחק שדה ויוחנן רטנר "מהלך צפוני" בגזרת ירושלים.
המהלך נועד ליצור רצף טריטוריאלי עברי בתוך העיר ולהשתלט על השטחים הערביים מצפון לה.
לצורך המבצע, שנקרא מבצע יבוסי, הועברה חטיבת הראל לירושלים ובערב ליל הסדר, ליל 22–23 באפריל, יצאו כוחותיה לתקוף את שועפאט, בית איכסא ונבי סמואל.
מפקד החטיבה, יצחק רבין הטיל את כיבוש שועפאט על הגדוד החמישי, בפיקוד מנחם רוסק.
ובמקביל, כיבוש הכפרים בית איכסא ונבי סמואל הוטל על הגדוד הרביעי – גדוד הפורצים בפיקוד יוסף טבנקין.
משימות הגדוד הרביעי חולקו כדלהלן:
פלוגה א'- בפיקוד אורי בן ארי יועדה לחסום תגבורת ערבית מכיוון הכפר בידו, ולאבטח את פלוגה ב' בעת הסתערותה.
פלוגה ב'- בפיקוד חיים פוזננסקי (פוזה), שהורכבה ברובה מעולים חדשים, יועדה לנוע ברגל מצפון ולכבוש את משלט נבי סמואל.
אל הפלוגה הצטרפו כנספחים המפקדים מאיר זורע ויוחאי בן נון.
פלוגה ג'- בפיקוד מוטקה בן-פורת, יועדה לכבוש את הכפר בית איכסא, מדרום לנבי סמואל.
פלוגה ד'– (פלוגת משוריינים) בפיקוד מיכה פרי, שכללה גם מרגמת דוידקה וציוד הנדסי הייתה אמורה לעבור דרך בית איכסא הכבושה ולשמש כפלוגת רתק מסייעת בכיבוש נבי סמואל.
סדר כוחות קטן יחסית של אנשי הכנופיות הערביות שהה בכפרים, ובמוצב שמדרום להם בגבעת הרדאר שכנה יחידה של הלגיון הירדני.
בליל הקרב שרר ערפל כבד שהקשה על ההתמצאות.
מפקדת הגדוד הרביעי ובה המג"ד טבנקין, התמקמה על כביש ירושלים-תל אביב ליד דרך עפר היורדת לכיוון נבי סמואל.
פלוגה ד' יצאה בנסיעה בדרך העפר לכיוון בית איכסא.
שלוש פלוגות הרגלים יצאו מהקסטל ונעו לכיוון בית איכסא.
כיבוש כפר זה היה תנאי לכיבוש נבי סמואל.
תנועתה של פלוגה ד' נחסמה על ידי חפירות בדרך העפר, המשוריינים חזרו לכביש.
כיבוש הכפר בית איכסא התעכב בגלל טעות בניווט והכפר נכבש על ידי פלוגה ג' הרבה יותר מאוחר מאשר תוכנן.
פלוגות א' וב' הגיעו למרגלות נבי סמואל באיחור.
טבנקין המג"ד שקל לבטל את המשימה עקב עלות השחר.
קיימת מחלוקת אם ניתנה הוראת נסיגה ברורה, ואם היא הגיעה למפקד פלוגה ב' חיים פוזננסקי, או שהוא חתר להשלמת המשימה המקורית למרות פקודת הנסיגה.
לטענת בן ארי ויוסף טבנקין, פוזננסקי התעקש על הסתערות והתחמק מביצוע פקודת הנסיגה על ידי ניתוק הקשר.
אורי מילשטיין מתעמת עם תיאור זה.
לטענתו, לא הייתה פקודת נסיגה של טבנקין, פלוגה ב' נפגעה מירי דו-צדדי, והעיכוב בתחילת הפעולה נגרם על ידי בן ארי במזיד, כדי לגרום לביטול הפעולה.
כשהפלוגה עמדה להסתער התפוגג הערפל והיא נחשפה לאור היום בשטח חשוף לאש הערבים, שהיו בבניין המסגד המבוצר בראש הגבעה.
הסתערות הפלוגה נתקלה באש עזה; פוזננסקי, הקצין המסופח יוחאי בן נון ושני מ"מים נפגעו, והתבצעה נסיגה חפוזה ולא מאובטחת, שבה נפגעה כל פלוגתו של פוזננסקי (מלבד שלושה לוחמים).
בשלב זה החליט המג"ד לשלוח את פלוגת המשוריינים בפיקוד פרי לחפות על הנסיגה ולהגיע לסביבות נבי סמואל בדרך היוצאת ממעלה החמישה ועוברת דרך גבעת הרדאר והכפר בידו.
הפלוגה נחסמה על ידי גלי אבנים שחסמו את הדרך, הותקפה על ידי כוחות ערביים מקומיים אשר היו מגובים בכוחות הלגיון הירדני שהיו בגבעת הרדאר, ו-15 מלוחמיה נהרגו.
מפקד הפלוגה, מיכה פרי, סובב את המשורין שלו ונסע להזעיק עזרה, אך לא חזר כמובטח.
גם באירוע זה ההרוגים וחלק מן הפצועים נותרו בשטח ולא פונו.
שרידיהם נאספו והובאו לקבורה בקבר אחים בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בשלהי שנת 1949.
ציוות לקוי: פלוגה ב', למרות שעמדו בראשה מפקדים מנוסים, הורכבה ממגויסים חדשים שלא הספיקו להתאמן לפני פרוץ הקרבות ודווקא עליה הוטלה המשימה הקשה-כיבוש נבי סמואל, ומאידך, פלוגה ג' שהורכבה מלוחמים מנוסים, צוותה למשימות משניות.
מיקום מפקדת הגדוד הרחק מגזרת הפעולה, על כביש ירושלים תל אביב ליד מוצא, מנעה שליטה טובה בכח.
מבין כל הכוחות שעמדו לרשות החטיבה, הלחימה ביעד עצמו הוטלה על פלוגה ב' לבדה.
האיחור בפתיחת ההסתערות, שחשף את הכח לאש שולטת עם פיזור הערפל לעת שחר.
אופי התנועה של הפלוגה, במערך מכונס, התאים להתגנבות לילית ולא להסתערות במעלה טרסות חשופות באור יום.
רבים מאנשי הפלוגה נפגעו במכת האש הראשונה.
תנועת כל המפקדים בראש הכח, גרמה לנטרול כולם כמעט (נפגעו המ"פ, הסמ"פ ושני מ"מים).
עם הפגעם השתררה בהלה בכח והנסיגה שהתבצעה לא הייתה מאורגנת.
ייתכן שהמשך ההסתערות במקום נסיגה תחת אש, הייתה מסתיימת בהשתלטות על היעד ובפחות הרוגים.
חתירתו של מפקד פלוגה ב' חיים פוזננסקי להשלמת המשימה המקורית והסתערות בתנאים של נחיתות, בניגוד לפקודת נסיגה שנטען שהועברה אליו ולא ברור אם הגיעה ליעדה.
ההיסטוריון הצבאי מאיר פעיל קבע שהייתה פה "רשלנות חמורה של מ"פ המשולבת בכסילות טקטית ואף הפרת משמעת".
38 מלוחמי גדוד הפורצים נהרגו וביניהם מפקדים רבים ו-40 נפצעו, ובכללם כמעט כל אנשי פלוגה ב'.
מקצת ההרוגים והפצועים הושארו בשטח, בניגוד לערכי אחוות הלוחמים של הפלמ"ח.
הם הובאו לקבורה רק כשנה וחצי מאוחר יותר בלוויה המונית בכ"ה בחשוון ה'תש"י.
כישלון ההתקפה אילץ את חטיבת הראל לפנות גם את הכפרים בידו ובית סוריק.
בעקבות כישלון הקרב הורתה מפקדת הראל לגדוד החמישי, אשר תקף בהצלחה את הכפר שועפט, והחל להרוס את בתיו, לסגת, מתוך חשש שיישאר מבודד בגזרה.
הפקודה התקבלה בתרעומת אצל מפקד הפלוגה שכבשה את הכפר, יששכר (ישכה) שדמי.
הכישלון היווה מהלומה מוראלית לאנשי חטיבת הראל, יחד עם זאת, עוד באותו שבוע הם נשלחו לירושלים להשתתף בקרבות קטמון וסן סימון.
אזור נבי סמואל וגבעת הרדאר נשאר בשליטה ירדנית ונכבש רק במלחמת ששת הימים, על ידי חטיבת הראל המשורינת של צה"ל בפיקוד אורי בן ארי שהשתתף בקרב המקורי.
הסופר יורם קניוק כתב את סיפורו עיטים על חוויית פציעתו ונטישתו ליד גבעת הרדאר במהלך הקרב.
תיאור הקרב הזה, בו לקח חלק עם פלוגת המשוריינים, מופיע בפירוט גם בספרו תש"ח, שם הוא מותח ביקורת נוקבת על מפקדיו שנטשוהו בקרב .
הפזמונאי חיים חפר הזכיר את הקרב בשירת הראל:
"בום בו, בו בום, בום, בום
קרב נארווה היה קרב בין צבא שוודי בפיקוד קרל השנים עשר, מלך שוודיה, לבין צבא רוסיה, שהתרחש בנובמבר 1700 באזור העיר נארווה (כיום באסטוניה) במסגרת השלבים הראשונים של מלחמת הצפון הגדולה.
הקרב הסתיים בניצחון מוחץ של הצבא השוודי, ובהשמדה כמעט מוחלטת של הצבא הרוסי, שהטיל מצור על נארווה.
מיד עם סיום מערכות אזוב, בהסכם שנחתם עם האימפריה העות'מאנית בשנת 1700, הכריז פיוטר הגדול על מלחמה נגד שוודיה.
הכוחות הרוסים החלו להתקדם לכיוון נארווה.
ב-29 באוקטובר הגיעו הכוחות הרוסיים אל העיר והחלו בהכנות להטלת מצור עליה.
עקב בעיות בקירוב תותחי המצור הרוסיים לחומות העיר, הירי שלהם לא הצליח לגרום נזק רב למצודה.
הכוחות הרוסים כללו כ-30 אלף חיילים וכ-284 תותחים.
זאת לעומת כ-1,500 חיילים שוודים שהתבצרו במצודה.
כאשר נודע לפיקוד הרוסי, שצבא שוודי בפיקוד קרל השנים עשר, מלך שוודיה, נחת בקרבת העיר, שלח פיוטר הגדול 5,000 פרשים בפיקוד בוריס שרמטייב, לאסוף מודיעין על תנועות הצבא השוודי, שלפי הערכות חוקרים כלל 12-9 אלף חיילים.
הפרשים הרוסיים הגיעו לשיירת הכוחות השוודים, אך חששו להיכנס איתם לקרב וחזרו למחנה הרוסי.
ב-29 בנובמבר עזב פיוטר הגדול את המחנה.
עם שחר 30 בנובמבר השוודים החלו במתקפה.
בעקבות תנאי מזג האוויר והשלג הכבד, הצליחו השוודים להתקרב לעמדות הכוחות הרוסים ואף לכבוש את עמדות התותחים.
הפרשים בפיקוד בוריס שרמטייב נסוגו לצד השני של הנהר.
במהלך הנסיגה וחציית הנהר איבדו כ-1,000 חיילים.
גם כוחות הרגלים החלו בנסיגה.
רוב הפיקוד העליון שהיה במחנה נכנע לשוודים.
המפקד העליון של הכוחות הרוסים, קרל דה קרוי, נלקח בשבי והועבר לטאלין.
מספר יחידות החזיקו בהגנה והלחימה הסתיימה רק עם רדת החשכה.
בבוקר סוכם על כך שהכוחות הרוסים יעזבו את המקום עם דגלים ונשק אישי אך ללא תותחים.
במהלך מעבר הכוחות דרך הנהר, הפרו השוודים את תנאי ההסכם ולקחו חלק מהחיילים בשבי.
הצבא הרוסי ספג מפלה קשה ביותר.
רוב התותחים אבדו וגם האבידות בכוח האדם היו גדולות, במיוחד בחלק הפיקודי.
למשך מספר שנים באירופה לא התייחסו ברצינות לצבא הרוסי ולמלך שוודיה היה מוניטין של מצביא דגול.
לאור התבוסה הקשה וחיסולו המוחלט כמעט של הצבא הרוסי, אם השוודים היו מחליטים להתקדם לעומק רוסיה, לפיוטר הגדול לא היה כוח לעצור אותו.
אולם במקום זאת, החלו השוודים בלחימה נגד בעלי ברית של הרוסים בליבוניה.
קרב נירים התחולל בבוקר ה־15 במאי 1948, בין כוחות חיל המשלוח המצרי שפלש לשטחה הריבוני של מדינת ישראל ארבע עשרה שעות לאחר ההכרזה על הקמתה לבין חברי קיבוץ נירים, שעל פי החלטת החלוקה נועד להיות בתחום המדינה היהודית.
מטרת הצבא המצרי הייתה לנוע לעבר תל אביב, אבל המצרים לא רצו להשאיר בערפם נקודה יהודית.
כל מבני היישוב היו עשויים עץ פרט לבית הביטחון שנבנה מבטון.
חברי נירים העבירו את מגוריהם לחפירות מתחת לאדמה, התכוננו להתקפה, וביצרו את המקום.
ביום ההתקפה היו בנירים 42 איש (30 חברים ו־12 חברות), שאחזו ב-14 רובים, 4 סטנים, מקלע ומרגמת M1 אחת.
מתקפת המצרים החלה בהפגזה קשה שהעלתה באש את כל הצריפים.
ב־05:30 התקרב למקום טור ממונע, שכלל ארבע שריוניות, 20 נושאי ברן ומשאיות נושאות חיילים.
החיילים המצרים הגיעו כמעט לגדרות הקיבוץ, ורק אז פתחו חברי נירים באש מדויקת.
ההתקפה המצרית נהדפה והמצרים נסוגו כשהם משאירים בשטח 35 הרוגים.
שמונה מחברי נירים נהרגו ונקברו במקום.
גמאל עבד אל נאצר כותב על ההתקפה כי: "הייתי ראש המטה של החטיבה ה־6. ...
הרגשתי שיחד עם החללים שהשאירה במערכת נירים השאירה החטיבה שם גם את האמונה במלחמה.
רדיו קהיר הודיע כי החטיבה ביצעה בהצלחה את טיהור נירים.
התרשמתי מהאגדות מלאות הגוזמה על כוחו הצבאי של האויב.
שמעתי אחד מקצינינו מספר כיצד מגדלים מונעים בחשמל היו מתרוממים מעל האדמה, יורים לכל הכיוונים ואחר כך יורדים שוב אל מתחת לפני האדמה".
ההפגזות על נירים נמשכו עוד כחצי שנה וכל הזמן חיו החברים מתחת לאדמה.
לאחר המלחמה עזבו חברי נירים את נקודתם ההרוסה ועברו למקומם החדש.
בדנגור נותר משלט נירים שאויש על ידי חיילי צה"ל.
באוגוסט 1949 אירעה פרשת נירים, במהלכה נלקחה אל המשלט נערה בדואית, נאנסה על ידי החיילים ולבסוף נרצחה ונקברה במקום.
אנדרטת נירים (דנגור) לזכר הקרב נמצאת ליד קיבוץ סופה, במקום שבו הוקם לראשונה קיבוץ נירים במוצאי יום הכיפורים תש"ז (6 באוקטובר 1946) במסגרת עליית 11 הנקודות להתיישבות בנגב.
קרב נינווה היה הקרב המכריע במלחמה בין האימפריה הביזנטית בראשות הקיסר הרקליוס לבין צבא האימפריה הסאסאנית בראשות כוסרו פרוויז.
הקרב התרחש בשנת 627 בסמוך לחורבות העיר העתיקה נינווה, ניצחון הצבא הביזנטי ריסק מוקדי הכוח של האימפריה הסאסאנית וכפה על מנהיגיה כניעה.
השפעות הקרב היו מרחיקות לכת, הכאוס השלטוני והתשישות המערכתית הכניסו את האימפריה לסחרור שהוביל להתפרקותה המוחלטת בידי לוחמי האימפריה המוסלמית.
רציחתו של מאוריסוס, קיסר האימפריה הביזנטית בידי פוקאס עודדה את כוסרו פרוויז (כוסרו השני) להכריז מלחמה על האימפריה הביזנטית, מתוך תקווה כי הגיע שעת הכושר להשתלט על אזור הלבנט.
תחילת המערכה הוכיחה כי הנחה זו הייתה נכונה והצבא הפרסי הצליח לכבוש את סוריה, ארץ ישראל ולאחר מכן את מצרים מידי הצבא הביזנטי.
הפרסים ניצלו את המומנטום של הצלחתם ותקפו את לב השטח הביזנטי, כבשו חלקים מאנטוליה ושמו את קונסטנטינופול במצור.
עלייתו של הרקליוס, קיסר האימפריה הביזנטית לשלטון סימנה את הפיכת הקערה על פיה.
בסדרה של מסעות מלחמה נועזים הצליח הקיסר הביזנטי להכות את הפרסים, להסיר את המצור מעיר הבירה ולהעביר את המלחמה, בסיוע בני ברית טורקים, אל שטח האימפריה הסאסאנית.
ההתקפה הראשונה כוונה נגד איבריה הקווקזית, בת בריתם של הפרסים, ומשם המשיכו הביזנטים אל תוך מסופוטמיה בצבא שהיקפו מוערך בין 25,000 עד 50,000 חיילים, בעוד שצבא פרסי ובו 12,000 לוחמים עוקב אחריו.
בשלב זה ביצעו הצבאות תמרונים אחרונים לפני העימות.
הצבא הביזנטי חצה את נהר הזב הגדול וחנה לא רחוק מהריסות עיר נינווה.
ידיעות על תגבורת פרסית של 3,000 לוחמים נוספים הצועדים על מנת לחבור לגוף העיקרי של הצבא הפרסי, כפתה על הביזנטים ליטול את היוזמה לידיהם.
הרקליוס העמיד את הצבא הביזנטי במישור בין נינווה לנהר הזב, במבנה שאיפשר לנצל את הרומח והחרבות הביזנטיות, ולכפות קרב פנים אל פנים תוך ביטול היתרון הפרסי בקשתים.
המפקד הפרסי חילק את צבאו לשלוש יחידות נפרדות והורה להתקיף את המערך הביזנטי.
הרקליוס מצידו הורה לצבאו לסגת כדי למשוך את כל כוחות הצבא הפרסי לשטח ההרג.
במשך שמונה שעות נערך קרב פנים אל פנים אכזרי במהלכו נהרגו כ-6,000 חיילים פרסים, ובסופו ניתק הצבא הפרסי מגע, נסוג ונערך להגנה בסמוך לאחת הגבעות השולטות על שדה הקרב.
על פי היסטוריונים ביזנטיים ובראשם תיאופנס המוודה, יצא המפקד הפרסי והציע לערוך דו-קרב עם הקיסר הביזנטי.
הדו-קרב היה קצר והקצין הפרסי נהרג, תוצאה דומה הושגה בשני קרבות נוספים.
הצבא הפרסי איבד את אומץ ליבו ונסוג מוכה משדה הקרב.
הניצחון הביזנטי שלא היה מוחלט ומבלי שכוחות הצבא הפרסי הושמדו, הספיק לשבור את רוח הלחימה של הצבא הפרסי שברח משדה הקרב, ואיפשר להרקליוס להתקיף לכבוש ולשדוד ארמון כוסרו, ולגרום למנוסתו של המלך הפרסי לעיר בירתו קטסיפון.
בהגיעו אליה הודח ונרצח על ידי בנו קבאד השני.
קבאד, שמיד עם עלותו לשלטון, רצח את שמונה-עשר אחיו, פתח מיד במשא ומתן עם הביזנטים, וחתם עימם על הסכם שלום שהחזיר לביזנטים שטחים שאבדו להם במהלך המלחמה, ושחרר שבויים וחפצי קודש.
לאחר מכן נסוגו הביזנטים מפרס.
קרב נהר פיאווה במלחמת העולם הראשונה נערך בימים 15 ביוני 1918 - 23 ביוני 1918 בין הצבא האוסטרו-הונגרי ובין הצבא האיטלקי המחוזק בכוחות בריטניה, צרפת, צ'כוסלובקיה וארצות הברית.
זאת הייתה המתקפה הגדולה האחרונה של צבא אוסטרו-הונגריה בחזית האיטלקית ובמלחמה כולה.
הקרב הסתיים בניצחון הצבא האיטלקי ובהדיפת האוסטרו-הונגרים בחזרה לגדה הצפונית של נהר פיאווה.
הקרב ידוע באיטליה בשם Battaglia del Solstizi, (קרב נקודת היפוך), Battalglia di Mezzo Giugno (קרב מחצית יוני) או Seconda Battaglia del Piave (הקרב השני על נהר פיאווה כאשר קרב קפורטו נקרא גם הקרב הראשון על נהר פיאווה).
לאחר שרוסיה יצאה מהמלחמה ב-1917, התרכז הצבא האוסטרו-הונגרי בעזרת עמיתיו מהצבא הגרמני בחזית האיטלקית כדי להכניע את איטליה ולהוציא אותה מהמלחמה.
ב-24 באוקטובר 1917 פתחו האוסטרים והגרמנים בקרב קפורטו, ותוך זמן קצר גרמו לאיטלקים לסגת נסיגה עמוקה עם אבדות כבדות בהרוגים, פצועים ושבויים.
הצבא האיטלקי נסוג עד לנהר פיאווה ושם הצליחו האיטלקים להקים קו הגנה כדי למנוע מהאוסטרים לנוע לעבר ונציה.
נהר פיאווה מתחיל בהרי האלפים, משם הוא זורם בכיוון דרום-מזרח לאורך 220 ק"מ עד לים האדריאטי, צפונית לוונציה.
ב-1809 הביסו שם האיטלקים והצרפתים את האוסטרים.
לאחר הפשרת השלגים באלפים מתרחב הנהר ומהווה מכשול קשה לחצייה.
הרמטכ"ל האוסטרו-הונגרי ארתור ארץ פון שטראוסנבורג ומפקד הצבא האוסטרו-הונגרי בדרום טירול, קונרד פון הצנדורף הסכימו לבקשתו של קרל הראשון, קיסר אוסטריה, לפתוח בהתקפה רחבת היקף על האיטלקים.
התפתחה מחלוקת בין שני המפקדים היכן לתקוף.
שטראוסנברג בחר לתקוף בחזית רחבה באזור נהר פיאווה ואילו פון הצנדורף העדיף לתקוף באזור אסיאגו לעבר ויצ'נזה, חזית בה נחלו תבוסה שנתיים לפני כן בקרב אסיאגו.
בראש הצבא האיטלקי עמד ארמנדו דיאז שמונה לאחר שהרמטכ"ל הקודם לואיג'י קדורנה הודח לאחר תבוסת האיטלקים בקרב קפורטו.
דיאז נקט הפעם בטקטיקה של הגנה גמישה שבה היה אפשרות לנייד כוחות צבא במהירות ממקום למקום לפי הצרכים המשתנים בשדה הקרב.
נוסף לכך הוא העמיד כוח עתודה גדול של 13 דיוויזיות מצוידות ב-6,000 משאיות לשם הגעה מהירה לכל מקום שיש בו צורך.
הכנות האוסטרו-הונגרים לא נעלמו מעיניו של דיאז ובעזרת מודיעין צבאי טוב ידע את שעת ההתקפה - 15 ביוני 1918 בשעה 03.00.
בשעה 02.30, חצי שעה לפני תחילת ההתקפה, פתחו האיטלקים בהפגזה ארטילרית כבדה לכל אורך חזית נהר פיאווה.
ההפגזה האטה את התקפת האוסטרים בחלק מהחזית אבל למרות זאת הם הצליחו לצלוח את הנהר ולבסס ראש גשר ברוחב 24 ק"מ ובעומק 8 ק"מ עד שנעצרו לנוכח התנגדות קשה של האיטלקים.
הארטילריה האיטלקית הרסה את הגשרים על הפיאווה ומנעה הזרמת תגבורות לחיילים האוסטרים בראש הגשר שמצאו את עצמם לכודים ונתונים להפגזה בלתי פוסקת.
בניסיון לחצות את הנהר בחזרה טבעו אלפים מהם.
לאור כישלון ההתקפה נתן הקיסר קרל שלקח על עצמו פיקוד על ההתקפה ב-20 ביוני 1918 פקודת נסיגה.
בקרב נהר פיאווה נחל הצבא האוסטרו-הונגרי תבוסה קשה.
זו הייתה המתקפה הגדולה האחרונה שלו במלחמת העולם הראשונה.
בעקבות זאת החלה בו דמורליזציה קשה.
קרב זה סימן את התחלת התפוררות הצבא והאימפריה האוסטרו הונגרית, תהליך שהסתיים ארבעה חדשים לאחר מכן בניצחון האיטלקים בקרב ויטוריו ונטו.
ימים ספורים לאחר תום הקרב, ב-8 ביולי, בפוסאלטה די פיאווה, נפצע ארנסט המינגוויי מפגז של תותח שנחת בסמוך לו והרג אדם שעמד בינו לבין מקום נחיתת הפגז.
המינגוויי שימש אז כנהג אמבולנס מתנדב.
הוא נפצע באורח קשה מפגיעת פצצת מרגמה, בזמן שחזר על אופניים משליחות לקנטינה כדי להביא לחיילים בחזית סיגריות ושוקולד.
למרות פציעתו, סחב המינגוויי חייל איטלקי פצוע למקום מבטחים, פעולה שזיכתה אותו במדליית הכסף לגבורה מממשלת איטליה.
נהר פיאווה מכונה מאז באיטליה כ-Fiume Sacro alla Patria (הנהר הקדוש של המולדת).
קרב נהר יאלו (ביפנית: 黃海海戰, מילולית: "הקרב הימי בים הצהוב") היה הקרב הימי הגדול ביותר במלחמת סין–יפן הראשונה, ונערך ב-17 בספטמבר 1894, יום לאחר כיבוש העיר פיונגיאנג בתום קרב פיונגיאנג, בים הצהוב, ליד שפך נהר יאלו.
בקרב השתתפו ספינות הצי הקיסרי היפני וצי בייאנג הסיני, ועל אף יתרונם המספרי בכלי שיט ובשריון, איבדו הסינים חמש ספינות.
עוד לפני קרב פיונגיאנג, רצה המשנה למלך הסיני, לי הונגז'אנג, לתגבר את חיל המצב ששהה בקוריאה.
מכיוון שתשתית דרכים לא הייתה קיימת במדינה, רצה הונגז'אנג לשלוח את התגבורת ואת האספקה על סיפון ספינות צי בייאנג, הצי הסיני הקיסרי.
עם זאת, הוא נתקל בהתנגדות הרשויות הקיסריות, שלא היו מוכנות לסכן את הצי המודרני של סין בקרב, ואסרו על ספינותיו להפליג מעבר לנהר היאלו, שהיווה את הגבול בין סין וקוריאה.
הצי הסיני נהנה מיתרון במספר כלי השיט, בשריון ספינותיו ובקוטר תותחיו, ובין הספינות נמצאות אוניות המערכה פרה-דרדנוט דינגיואן וז'ניואן, להן ליפנים לא הייתה מקבילה.
עם זאת, כלי השיט הקטנים והקלים יותר של היפנים הקנו להם יתרון בתמרון ובמהירות, כלומר יעילות רבה יותר בים הפתוח.
יתרון נוסף ממנו נהנו היפנים היה באיכות אנשי הצוות.
המלחים היפנים התאמנו באופן קבוע, בניגוד למקביליהם הסינים, ששחיתות בצמרת הצבאית גרמה למחסור בתחמושת ובאספקה.
בבוקר ה-17 בספטמבר 1894 שייטה שייטת יפנית מול חופי קוריאה.
השייטת התחלקה לשתי פלגות שכללו את אוניית הדגל של אדמירל איטו "מצושימה", את הסיירות הממוגנות "צ'יודה", "איצוקושימה", "השידאטה", "פוסו", את הקורבטה "היאיי", את ספינת התותחים "אקאגי" ואת סיירת העזר "סאיקיו-מארו" בפלגה המרכזית, ואת הסיירות המוגנות "יושינו", " טקצ'יו", "אקיצושימה" ו"נאניווה" בפלגת הסיוע.
בשעה 11:40 הבחינו הספינות היפניות בשייטת הסינית שעשתה את דרכה מטיינג'ין, וליוותה שש ספינות להובלת חיילים, עליהן 7,000 חיילים, 80 תותחים ו-400 סוסי פוני, שנועדו לתגבר את פיונגיאנג, אף על פי שהקרב כבר נגמר יום לפני כן בתבוסת הסינים.
השייטת הסינית כללה את אוניות המערכה "דינגיואן" ו"ז'ניואן", את הסיירות "ג'יואן", "ג'ינגיואָן", "צ'יואן", "צ'אויונג", " יאנגווי", "לאיואן" ו"ג'ינגיואֶן", שתי ספינות תותחים ושתי ספינות טורפדו.
השייטת הסינית הפליגה בקו אחד, שבמרכזו שתי אוניות המערכה.
שתי הפלגות היפניות התקדמו מולה, ופלגת הסיוע פנתה לתקוף את אגפה הימני, והפלגה המרכזית - את השמאלי.
בתגובה, עברו הסינים למבנה ראש חץ, שבקודקודו אוניות המערכה.
ב-12:03 הניפה אוניית הדגל של איטו, מצושימה, את דגל הצי הקיסרי, שסימן את התחלת הקרב.
כשהגיעה פלגת הסיוע למרחק של 6,000 מטרים מהשייטת הסינית, בשעה 12:45, פתחו האחרונים באש.
פלגת הסיוע המשכיה להתקדם תחת אש, סגרה את המרחק ל-3,000 מטרים, והשיבה אש על שתי הספינות הקיצוניות במבנה הסיני, צ'אויונג ויאנגווי, ב-13:05. הפלגה היפנית המשיכה לירות תוך כדי התקדמות, וכשהגיעה למרחק 1,600 מטרים מהספינות הקיצוניות עלתה הצ'אויונג באש והחלה לנטות, ובמהרה שקעה.
בשלב זה עקפה הפלגה את המבנה הסיני ורבע שעה לאחר מכן פנתה על מנת לחבור לפלגה המרכזית.
במקביל, התקשתה הקורבטה היאיי לשמור על קצב ההפלגה של שאר הפלגה, והשתרכה מאחור.
דינגיואן ואחת מספינות התותחים פתחו עליה באש, אך נאלצו להפסיק לאחר שהתקרבו אחת לשנייה יתר על המידה.
היאיי הצליחה לחמוק מבעד לשורה הסינית, והמתינה לשאר הפלגה, שחצתה את הקו אף היא, ופנתה לתקוף את השייטת הסינית מעורפה.
בשעה 15:00 עמדו שתי הפלגות היפניות זו לצד זו, וביניהן נמצאה השייטת הסינית.
אש כבדה נפתחה על דינגיואן, שהחלה לעלות באש, בעוד הז'נגיואן נסוגה מהקרב.
בשעה 15:30 נפגעה מצושימה מפגז שנורה מדינגיואן, והתפוצץ במחסן תחמושת שהוציא את אחד מתותחיה מכלל פעולה, וגרם למותם ולפציעתם של שישים אנשי צוות.
הספינה נטתה ושריפה פרצה בה, אך אנשי הצוות התגברו על הנזק והשיבו את הספינה למצב פעולה.
כעת שבה השייטת היפנית והפנתה את מלוא כוח האש שלה על אוניות המערכה הסיניות, אך מלבד תותחי 320 המילימטרים של צושימה, לא הצליחו הספינות האחרות לחדור את השריון העבה שהגן על אוניות המערכה.
בינתיים פתחה פלגת הסיוע במרדף אחר שאר הספינות הסיניות.
בשעה 15:52 הפגיזה טקצ'יהו את ג'ינגיואָן, ולאחר שהשיגה אותה, פתחה עליה גם יושינו באש.
בשעה 16:48 פרצו מספר שריפות על סיפון הג'ינגיואָן, והיא החלה לנטות.
לאחר זמן קצר הרעיד את הספינה פיצוץ אדיר, שככל הנראה היה חדר הדוודים שלה, והיא שקעה במהרה.
לקראת השקיעה נסוגו שני הצדדים.
סאיקיו-מארו, אקאגי והיאיי שניזוקו שבו לבסיסן, ומצושימה הפליגה למספנת הצי בקורה.
מכיוון שבשייטת הסינית היו באותה עת ספינות טורפדו נוספות, החליטו היפנים שלא לערוך התקפה לילית, ולפיכך החליטו להמתין לבוקר.
בבוקר ה-18 בספטמבר שבה השייטת היפנית לאזור הקרב, אך לא הצליחה לאתר את השייטת הסינית, מלבד את הסיירת יאנגווי, שעלתה על שרטון, וטובעה באמצעות טורפדו.
ליפנים התברר שבמהלך הלילה נסוגו הספינות הסיניות לנמל פורט ארתור, על מנת להימנע מעימות נוסף.
הנפגעות העיקריות בצד היפני כללו את מצושימה, היאיי, אקאגי וסאיקיו-מארו.
ספינות נוספות ספגו נזקים קלים.
לעומת זאת, איבדו הסינים חמש ספינות (ג'ינגיואן, צ'יואן, יאנגווי, צ'אויונג ואחת מספינות התותחים), שלוש ספגו נזקים כבדים, ובסך הכל נהרגו 850 אנשי צוות ו-500 נפצעו.
צי בייאנג נסוג לנמל לוּ'שׁוּנְקוֹאוּ, ומאוחר יותר לנמל ווייהאיוויי, שם הושמד סופית בקרב ווייהאיוויי.
ברמה הבינלאומית, זכה הניצחון היפני לשבחים גם ממעצמות אירופה, ועיתונים רבים דיווחו אודותיו.
עם זאת, היועצים הזרים של צי בייאנג זכו אף הם לשבחים על שהצליחו לחלץ את אוניות המערכה הסיניות ללא נזק רב, ועל שגרמו לסינים להילחם עד סוף הקרב ולא לסגת.
קרב ניוז'ואנג (ביפנית: 威海衛の戦い), הנקרא גם קרב יינגקואו, נערך במסגרת מלחמת סין–יפן הראשונה מחוץ לעיר יינגקואו שבליאונינג, ב-4 במרץ 1895. בקרב לחמו כוחות האימפריה היפנית מול כוחות שושלת צ'ינג והוא הסתיים בניצחון יפני.
לאחר כיבוש העיר האיצ'נג שבחצי האי ליאודונג על ידי הדיוויזיה השלישית היפנית ב-13 בדצמבר 1894, ניסו הכוחות הסיניים לכבוש אותה בחזרה ארבע פעמים, אך כל הניסיונות נכשלו.
ב-10 בינואר 1895 כבשה הארמייה היפנית השנייה את העיר גאיז'ואו, המרוחקת כ-31 קילומטרים מניוז'ואנג, וכך נקבעו קווי ההגנה של הצבא הסיני.
הצבא היפני, לעומתו, עמד בפני ברירה לנוע צפונה ולתקוף את בירת המחוז מוקדן, או להמשיך מזרחה, לכיוון הבירה בייג'ינג.
לאחר ניסיון הנפל האחרון לכבוש מחדש את האיצ'נג, נשלחה תגבורת בת 20,000 חיילים לעיר הנמל ניוז'ואנג.
כוח נוסף, בסדר גודל דומה, נשלח גם לעיר ליאו-יאנג, הצפונית להאיצ'נג, וב-1 בפברואר קיבל המשנה למלך ליו קוניי את הפיקוד על כל הכוחות באזור.
הסינים פתחו במתקפה על האיצ'נג ב-16 בפברואר, ובה השתתפו כ-16,000 חיילים, אך ההתקפה נהדפה במחיר 150 הרוגים בצד הסיני.
אולם, בעקבות הידיעה על נפילת ווייהאיוויי ב-12 בפברואר, נאלץ הפיקוד הסיני להפסיק את המתקפה.
נפילת עיר הנמל החשובה פגעה פגיעה קשה במורל החיילים הסינים, ואלה החלו לערוק.
היפנים פתחו במתקפת נגד על ליאויאנג ועל ניוז'ואנג ב-28 בפברואר.
בחסות הרעשה ארטילרית התקדמו כוחות הרגלים על פני חזית רחבה.
המגינים הסינים החלו לסגת בצורה בלתי מאורגנת לכיוון העיר ג'ינג'ואו, וכמעט ולא העמידו התנגדות להתקדמות היפנית.
מספר יחידות, תחת פיקודו של לוטננט גנרל קאצורה טרו, רדפו אחרי הסינים הנסוגים, והגיעו עד לשערי ליאויאנג ב-3 במרץ, בעוד הכוח העיקרי של הצבא היפני, שכלל את הדיוויזיות החמישית והשלישית, הגיע לניוז'ואנג ב-4 במרץ.
לאחר הרעשה ארטילרית שנמשכה כשעתיים, עזבו המגינים הסינים את ביצורי העיר ללא התנגדות, ונכנסו אל תוך העיר, שם פתחו בלוחמה עירונית, שלעיתים הגיעה לכדי קרבות פנים אל פנים.
הלחימה פסקה עד שעות הלילה, ורבים מהחיילים הסינים נמלטו מבעד לקווים היפנים ואל האזורים הכפריים.
כ-600 חיילים סינים נכנעו בתוך העיר, וכבעבר, הותירו הסינים מאחוריהם מצבורי נשק, תחמושת ואספקה, שנפלו שלל לידי היפנים.
בימים שלאחר נפילת העיר, כבשו הכוחות היפנים גם את המוצבים שהגנו על פתח הנמל, ובכך חיסלו כל התנגדות.
כיבוש ניוז'ואנג סימן את סוף הלחימה ביבשת אסיה במהלך מלחמת סין–יפן הראשונה.
היפנים ביצעו עוד נחיתה במחוז ג'יאנגסו, צפונית לשאנגחאי, ב-24 במרץ, והגיעו למרחק של 80 קילומטרים מהתעלה הגדולה.
מצב זה הוסיף לחץ על ממשל צ'ינג בשולחן המשא ומתן, וכך היה גם כיבוש פנגחו הסמוך לטאיוואן.
הסכם שימונוסקי, שסיים את המלחמה, נחתם ב-17 באפריל.
קרב נהר יאלו התרחש בין ה-30 באפריל ל-1 במאי 1904 באזור הגבול בין סין לקוריאה, בשלביה הראשונים של מלחמת רוסיה–יפן.
היה זה הקרב היבשתי המשמעותי הראשון במלחמה והוא הסתיים בניצחון יפני.
שר המלחמה הרוסי הגנרל אלכסיי קורופטקין התווה אסטרטגיית לחימה, במסגרתה היה על הצבא הרוסי לנהל מערכה הגנתית, עד להגעת תגבורות משמעותיות מהחלק האירופאי של האימפריה הרוסית.
לאור היכולת המוגבלת של הרכבת הטרנס-סיבירית אמורות היו התגבורות להגיע רק בתוך כחצי שנה.
המפקד הרוסי העליון במערכה, האדמירל יבגני אלכסייב הנחה את הכוחות שלא להתערב בהערכות של היפנים בקוריאה ולהתרכז במניעת כניסתם למנצ'וריה תוך הקמת קו הגנה על נהר יאלו.
המפקד הצבאי של הכוחות הרוסים בגזרה הגנרל מיכאיל זסוליץ' קיבל פקודה להקשות על מעבר יפנים דרך הנהר יאלו, לעכב את התקדמותם, תוך בחינת היקף הכוח היפני באזור.
זסוליץ' נדרש להימנע מעימות משמעותי ובסופו של דבר לסגת לכיוון אזור ליאונינג.
יחידות הצבא רוסי נערכו לאורך הנהר בחזית שאורכה היה כ-270 ק"מ.
הצבא היפני התרכז בצפון קוריאה והתכונן לכניסה למנצ'וריה.
היפנים נערכו לקרב היבשתי המשמעותי הראשון במלחמה.
הם ידעו שלתוצאות הקרב תהינה השפעה פסיכולוגית מכרעת.
ב-9 בפברואר 1904, לאחר נחיתת הכוחות באינצ'ון החלו היפנים בהתקדמות צפונה וב-21 בפברואר נכנסו לפיונגיאנג.
לקראת סוף אפריל 1904, התרכזו הכוחות היפניים בקרבת נהר יאלו.
לקראת ה-23 באפריל, סיימו היפנים ללקט מודיעין באזור והיקף הכוח הרוסי, פריסתו וחימושו היו ידועים להם היטב.
בשל פרישתם הרחבה של הכוחות הרוסיים לאורך גזרה של 270 קילומטרים, נוצר מצב שבאזור הקרב עצמו היה יחס הכוחות 5 ל-1 לטובת היפנים.
ב-24 באפריל הגיעו הכוחות היפנים לשפת הנהר וכבשו מספר גבעות בגדה השמאלית.
במהלך ה-25 באפריל כבשו מספר איים והחלו בבניית גשרים שאפשרו לכוח משמעותי כולל יחידות תותחנים לחצות את הנהר לכוון האיים.
מהנדסים יפנים הכינו 10 גשרים באורך כולל של 1,470 מ' להעברת הכוחות.
ב-29 באפריל ב-5 בבוקר החלו התותחים היפנים בהפגזה ארטילרית.
ב-6 בבוקר החלו היפנים במעבר לגדה הימנית של הנהר.
למרות אבדות קשות, הצליחו היפנים הצליחו לבסס ראש גשר על הגדה הימנית, תוך שהם מטעים את הפיקוד הרוסי אשר סבר שהכוח העיקרי מתכוון לנוע לכיוון העיירה אנטונג.
בעקבות כך, העבירו הרוסים לכיוון זה תגבורות.
במהלך היום, הצליחו הרוסים להדוף את המתקפה היפנית ואף החזירו לעצמם שליטה על אחד האיים.
המפקד הרוסי הגנרל זסוליץ' החליט שניתן יהיה להמשיך במתקפה ובמקום להתארגן מחדש בקו הביצורים החל להתארגן למתקפה.
בערב העבירו היפנים לאיים קני ארטילריה נוספים שלא התגלו על ידי הרוסים.
ב-30 באפריל התחולל הקרב המרכזי.
היפנים הגבירו את המתקפה תוך הפגזה כבדה.
עד מהרה הצליחו לכבוש מחדש את השטח שאיבדו ביום הקודם.
הדבר אפשר ליפנים להניח גשרים נוספים ולשפר יכולת העברת הכוחות לגדה הימנית של הנהר.
ב-1 במאי, המשיך הגנרל זסוליץ' להיערך למתקפה העיקרית, אך סבר שהיא תתנהל באגף הימני של הכוח הרוסי.
במהלך היום האגף השמאלי של הכוח הרוסי לא עמד במתקפה והחל בנסיגה תוך אבדות קשות.
גנרל זסוליץ' פקד על נסיגה כללית.
היחידה הרוסית שהייתה צריכה להגן על כוחות הנסוגים התנתקה מהכוח העיקרי וספגה אבדות קשות.
לקראת הערב, ב-1 במאי הסתיים הקרב.
קרב נהר יאלו היה הקרב היבשתי המשמעותי הראשון במלחמה.
הצבא היפני מיצב עצמו ככוח משמעותי, ממושמע ומצויד היטב והחיילים היפנים הפגינו יכולת לחימה גבוהה ודבקות במטרה.
תוצאות הקרב השפיעו באופן משמעותי על יכולת הממשל היפני לקבל הלוואות לניהול המלחמה.
בינואר 1904, סירבו הבנקים בלונדון להעניק הלוואות ליפן, אך לאחר קבלת הידיעות על תוצאות הקרב, הצליחו היפנים לקבל ללא קושי, הלוואות מהבנקים של לונדון וניו יורק.
לאחר הנסיגה הרוסית, הפסיקה קוריאה להיות בסיס קדמי של הכוחות הרוסיים אל מול יפן.
חצי האי הפך לבסיס בטוח להתארגנות יפנית למתקפה לכיוון מנצ'וריה.
האסטרטגיה הרוסית לניהול מספר קרבות הגנה, תוך הסתמכות על קווי ביצורים לא עמדה במבחן המציאות.
הנחת היסוד שהבסיס המבוצר בפורט ארתור יוכל לעמוד ללא קושי במצור ממושך התבדתה אך היא.
בנוסף לאבדות בנפש היו לרוסים גם אבדות בציוד.
21 תותחים שנלקחו שלל שוקמו על ידי היפנים והוכנסו לשירות בצבאם.
בנוסף לכך איבדו הרוסים כמויות משמעותיות של תחמושת, סוסים וציוד צבאי שונה.
קרב נהר שאה היה קרב במהלך מלחמת רוסיה–יפן שהתרחש ב-5–17 באוקטובר 1904 דרומית לעיר שן-יאנג על גדות נהר שאה.
בקרב השתתפו כ-400 אלף חיילים.
לאחר הקרב התייצבה חזית לאורך 60 ק"מ באזור דרומית לשן-יאנג.
לאחר הפסד בקרב ליאו-יאנג הצאר ניקולאי השני דרש להתחיל במתקפה חדשה במטרה לעזור לפורט ארתור הנצורה.
בנוסף לכך לצאר היה חשוב לשפר את התדמית של האימפריה לאור ההפסדים הולכים ומצטברים.
התגבורות שהגיעו מרוסיה הביאו לכך שהכוח הרוסי גדל לכ-200 אלף חיילים.
למרות העדיפות המספרית לגנרל אלכסיי קורופטקין לא היה רצון לשנות את האסטרטגיה שלו ורק לאור הדרישה התקיפה של הצאר ניקולאי השני הוא החליט לצאת למתקפה.
מבחינה פיקודית הכוח הרוסי היה מחולק לקבוצה המזרחית בפיקוד גנרל גאורגי שטקלברג שכללה 3 קורפוסים, הקבוצה המערבית בפיקוד גנרל אלכסנדר בילדרלינג שכללה 3 קורפוסים ויחידה נפרדת בפיקוד של גנרל פאול פון רננקמפף.
בהתאם לתוכנית הקרב, הוטלה המשימה העיקרית על הקבוצה המזרחית והקבוצה המערבית הייתה צריכה לפעול לאורך מסילת רכבת כמתקפה משנית.
הכוחות היפנים כללו את הארמייה הראשונה, הארמייה השנייה והארמייה הרביעית כאשר הארמייה השלישית פעלה סביב פורט ארתור.
ב-5 באוקטובר הרוסים החלו במתקפה ולמחרת הגיעו לשפת הנהר שאה.
בתחילת הקרב, גנרל שטקלברג קיבל מאלכסיי קורופטקין פקודה לנהל את הקרב בזהירות ולדאוג לעדיפות מספרית לפני כל מתקפה.
כתוצאה מזהירות יתר והתארגנות ארוכה לפני כל מתקפה הרוסים אבדו את אפקט ההפתעה שהיה להם בימים הראשונים.
היפנים לא ציפו למתקפה אך החליטו להתארגן למתקפת נגד.
ב-10 באוקטובר היפנים החלו במתקפת נגד מול הקבוצה המערבית של הרוסים.
במתקפה השתתפו יחידות של הארמייה השנייה והרביעית.
באחת המתקפות היפנים הרגו קצין רוסי בכיר ומצאו בידיו מסמכים שונים ומפות.
המסמכים תורגמו ליפנית ועזרו למפקדה יפנית להתארגן נכון לפעולות בהמשך.
לקראת 12 באוקטובר היפנים הצליחו להביא לנסיגה של הרוסים משטחים שנכבשו בתחילת המתקפה.
במקביל, הקבוצה המזרחית של הרוסים שלא הצליחה לשבור את ההגנה העיקשת של הארמייה יפנית הראשונה החלה גם היא בנסיגה.
ב-18 באוקטובר, לאור האבידות הגדולות, הצדדים הפסיקו המתקפות והחלו להתרכז בהגנה על הקווים.
בסופו של דבר התייצבה חזית באורך 60 ק"מ בה הצדדים עמדו זה מול זה ללא ניהול קרב משמעותי.
הרוסים לא ניצלו את העדיפות המספרית ובמתקפה השתתף רק חצי מהכוח.
המחצית השנייה עמדה בעתודה ולא השתתפה בקרב עצמו.
המפקדות של שני הצדדים לא הצליחו לנצל הזדמנויות שעמדו בפניהן ולא ידעו איך להתמודד עם מתקפות נגד חוזרות ונשנות.
מעשית, המטלה שניתנה לרוסים להתקדם לכיוון דרום לא הושגה.
ההתקדמות היפנית צפונה אומנם נעצרה אך הם לא חשבו על נסיגה כלל.
ניתן לראות בתוצאות הקרב ניצחון טקטי יפני לאור כך שהמטרה העיקרית של הרוסים - לעזור לפורט ארתור הוחמצה.
למרות סדרה של כישלונות בשדה הקרב, אלכסיי קורופטקין לא ננזף ואף קיבל קידום.
באוקטובר 1904 אדמירל אלכסייב הועבר לסנקט פטרבורג וקורופטקין קודם למפקד היחיד באזור.
הוא החליט לארגן מחדש את הכוחות שברשותו.
במקום הקבוצה המזרחית והקבוצה המערבית הוקמו 3 ארמיות: הראשונה בפיקוד ניקולאי לינביץ', השנייה פיקוד אוסקר גריפנברג והשלישית בפיקוד אלכסנדר קאולברס.
למעט לינביץ' לאף אחד מהמפקדים לא היה ניסיון בשדה המערכה במנצ'וריה.
קרב נוטיון היה קרב ימי שניטש ב-406 לפנה"ס, בשלהי המלחמה הפלופונסית, בין ציי אתונה וספרטה והסתיים בניצחון ספרטני.
לפני הקרב העביר המפקד האתונאי, אלקיביאדס, את הפיקוד על צי האתונאים לידי קברניט אונייתו שלו, אנטיוכוס.
אנטיוכוס הפר את הוראותיו של אלקיביאדס ויצא להתגרות בספרטנים, ונכשל.
בעקבות כישלונו הפסידו האתונאים בקרב זה, ואלקיביאדס נאלץ לפרוש מתפקידו כמפקד הכוחות הימיים של אתונה.
החלטה, אשר לדעת היסטוריונים כגון דונלד קגן, חתמה את גורל אתונה להפסד סופי במלחמת הפלופונס.
בזמן שאלקיביאדס הותיר את הצי בידי אנטיוכוס, היה הצי האתונאי עסוק בהטלת מצור על הצי הספרטני שעגן באפסוס.
אלקיביאדס קיווה שיוכל למשוך חלק מהצי של ליסנדרוס למלחמה בים הפתוח.
אלקיביאדס הותיר את הצי תחת פיקודו של אנטיוכוס כדי שיוכל להתפנות לעזרת תרסיבולוס, שהיה עסוק בהטלת מצור על פוקאיה, צפונית מעט מנוטיון.
אנטיוכוס לא שעה להוראותיו של אלקיביאדס, וניסה למשוך את כוחות הספרטנים לים הפתוח על ידי שליחת כוח קטן של כ-20 ספינות לעבר הים הפתוח, תוך כדי השארת כוחות עתודה מוסתרים מאחור.
במידה והתמרון היה מצליח, היה אנטיוכוס מסוגל לאגף את הספרטנים שירדפו אחרי הכוח הקטן עם הופעת כוחות העתודה, וכך להשמיד את הצי הספרטני.
(תמרון שמזכיר את קרב קיזיקוס בפיקודו של אלקיביאדס).
המפקד הספרטני ליסנדרוס, הבין את התמרון והוציא את כל כוחותיו במרדף אחר הכוח הקטן והשמידו לפני שכוח העתודה הספיק להגיב.
בשומעו על שקרה, מיהר אלקיביאדס לנוטיון, וניסה למשוך את ליסנדרוס לקרב נוסף, אולם ליסנדרוס לא נעתר לניסיונות אלו.
הניצחון הספרטני, למרות שהיה יחסית קטן, היה חשוב מבחינה מוראלית, והיה הגורם הישיר בהדחתו של אלקיביאדס מהפיקוד על הצי האתונאי.
האחריות לתבוסה בנוטיון הוטלה על אלקיביאדס, יריביו הפוליטיים ניצלו הזדמנות זו כדי לקרוא להדחתו מפיקוד על הצבא.
דיודורוס מדווח שאלקיביאדס הודח מתפקידו לא רק בשל ההפסד בנוטיון.
ככל הנראה האשמות שווא שהטילו בו יריביו, תרמו להחלטה זו.
פלוטארכוס טוען, שההחלטה להדיחו קשורה למוניטין המוגזם שאלקיביאדס ייצר לעצמו בקרב האתונאים.
כישלון של אלקיביאדס, לפי טענות פלוטארכוס, יכול היה לקרות רק במידה ואלקיביאדס לא רצה באמת לנצח.
מאחר שאלקיביאדס הבין שהוא עלול להיתקל בפורענות גדולה לאחר הדחתו, החליט לגזור על עצמו גלות נוספת לאחר שהעביר את הפיקוד לפי החלטת המועצה.
למרות שההפסד בנוטיון לא היה כישלון מוחלט, הוא איפשר את הדחתם של אלקיביאדס ובני בריתו תראסיבולוס, תראמנס וקריטיאס על ידי מתנגדיהם.
קאגן טוען שהדחתם של מפקדים אלו פגעה קשות באתונאים, שכן היו אלו המצביאים המוכשרים והמנוסים ביותר באותו הזמן, והביאה להפסד הסופי מול הברית הפלופונסית בקרב אייגוספוטמוי ב-405 לפנה"ס.
קרב נמאה היה קרב שנערך בשנת 394 לפנה"ס במסגרת המלחמה הקורינתית.
הוא נערך על קרקעיתו היבשה של הנהר נמאה על אדמת קורינתוס באזור נמאה, בין קואליציה של ערי מדינה יווניות לבין ספרטה, והסתיים בניצחון ספרטני.
לאחר המלחמה הפלופונסית הפכה ספרטה לעיר החזקה ביותר ביוון.
אולם אחד ממלכי ספרטה אגסילאוס השני יצא למסע מלחמה נגד פרס, והפרסים שלחו את טימוקרטס מרודוס כדי שיעורר את ערי יוון למרוד בספרטנים.
אתונה, ותבאי, כרתו ברית ביניהם והביסו את הספרטנים בקרב הליארטוס.
לאחר הניצחון הצטרפו לברית גם ארגוס, קורינתוס, תסאליה, וחלק מערי הכלקידיקי.
אולם בעלות הברית בזבזו את הזמן ולא תקפו את הפלופונס, מה שאפשר לספרטנים לגייס את בני בריתם ותחת פיקודו של אריסטודמוס לתקוף את קורינתוס.
שני הצדדים נפגשו על קרקעיתו היבשה של נהר נמאה.
הספרטנים שלחו 18,000 הופליטים, בעלי הברית הציבו 24,000. הספרטנים היוו את האגף הימני היוקרתי, בעוד בעלי בריתם של הספרטנים היוו את האגף השמאלי.
בין האתונאים לתבאנים פרץ ויכוח מי יהיה באגף הימני, בסופו של דבר האתונאים ויתרו וקיבלו את האגף השמאלי.
על פי שיטת הלוחמה המקובלת ביוון העתיקה כל צד ניסה לאגף את האגף השמאלי החלש וכך אירע גם בקרב זה.
הספרטנים הצליחו להשמיד את האגף האתונאי בעוד התבאנים ושאר בעלי הברית הביסו את בעלי בריתם של הספרטנים.
לאחר מכן תקפו הספרטנים את כוחות בעלי הברית והביסו גם אותם.
הספרטנים איבדו 1,100 איש ובעלי הברית 2,800.
למרות הניצחון הספרטנים לא יכלו להמשיך הלאה בכיבוש קורינתוס ונאלצו לחזור לפלופונס.
הרווח היחיד של ספרטה מהקרב היה מניעה זמנית של חדירת כוחות עוינים לפלופונס.
הספרטנים מיהרו והזעיקו את אגסילאוס חזרה מאסיה.
קרב נהר הווזר היה קרב שהתרחש בשנת 16 בין צבא רומאי, תחת פיקודו של גרמניקוס, לבין צבא גרמאני, תחת פיקודו של ארמיניוס.
הקרב הסתיים בניצחון רומאי מוחץ שהיווה למעשה נקמה על קרב יער טויטובורג.
בשנת 9 ארב ארמיניוס מנהיג שבט הכרוסקים הגרמאני לשלושה לגיונות רומאיים תחת פיקודו של פובליוס קווינקטיליוס וארוס, ובקרב יער טויטובורג השמיד אותם לחלוטין.
התבוסה הכתה גלים ברומא וגרמה זעזוע עמוק בקרב כל שכבות הציבור.
לקרב התלוותה תחושה של ביזיון וחרפה, עקב לקיחתם של סמלי הנשרים של הלגיונות בידי הגרמאנים.
בשל החשש הרב שמא הגרמאנים יתקיפו את האימפריה נשלחו לגיונות לאבטח את הגבולות.
הקצינים הרומיים החלו לתכנן את הנקמה שלהם בשבטים הגרמאנים.
בשנת 15 פלש גרמניקוס לגרמאניה, חדר אל יער טויטובורג וקבר את החללים הרומאיים.
אולם ארמיניוס הצליח להדוף אותו חזרה אל גבולות האימפריה הרומית.
גרמניקוס החל לתכנן את המסע הבא שלו במטרה לנקום סופית בגרמאנים, להחזיר לשלטון רומא את השטח שבין הריין לאלבה, ולהחזיר את נסי הלגיונות שנלקחו.
הגרמאנים היו טובים בכל הקשור ללוחמה בביצות והטלת מארבים ביערות.
ומכיוון שגרמניה הייתה משופעת בשני אלו, פלישה רומאית חזיתית לגרמניה הייתה כמעט בלתי אפשרית.
על כן החליט גרמניקוס לשלוח את כוחותיו דרך הים.
אולם בינתיים שבט הכאטים בני בריתם של הכרוסקים מרדו והטילו מצור על המבצר הרומאי ליד ליפה.
גרמניקוס שלח את סיליוס אנטיוס כדי להעניש את המורדים, אולם גשם עז מנע ממנו לעשות זאת והוא הצליח אך לחזור עם מעט שבויים.
הכאטים גם הרסו מזבח שהוקדש לנירון קלאודיוס דרוסוס אביו של גרמניקוס.
גרמניקוס שיקם את המזבח, ובנה שורת ביצורים בין המבצרים הרומאיים לנהר הריין.
הוא יצא עם הצי בשנת 16 ועגן בגדתו השמאלית של נהר אמס.
הוא הורה לחייליו לבנות גשרים כדי לחצות אותו לגדה הימנית.
מה שבזבז זמן יקר ואפשר לכרוסקים להתארגן כראוי.
שבט הבטאווים הצטרף אל הרומאים.
כעת הפריד בין הרומאים והכרוסקים נהר הווזר, הכרוסקים חנו ככל הנראה על גדתו הימנית, בעוד הרומאים חנו על השמאלית.
טקיטוס מספר שאחיו של ארמיניוס, פלאווס, שירת בצבא הרומאי, וכי לפני הקרב פרץ דו-קרב מילולי בין השניים כשכל אחד נמצא על גדתו האחרת של הנהר.
גרמניקוס שלח לקרב את בני הברית הבטאווים ואת הפרשים, בעוד עיקר הצבא עמל על בניין גשרים.
הבטאווים תחת פיקודו של המלך כריוואלדה הסתערו קדימה, הכרוסקים משכו אותם אל עומק היער וכיתרו אותם.
כריוואלדה עצמו מת ורק התקפת הפרשים הרומאים מנעה את השמדתם המוחלטת של הבטאווים.
לאחר שחצה את הנהר נודע לגרמניקוס שצבאו של ארמיניוס חונה באחד היערות המקודשים לגרמאנים.
לא ברור היכן התרחש הקרב, ככל הנראה היכן שהוא בין הערים מינדן והמלין כיום.
טקיטוס מספר שגרמניקוס חלם בלילה שהוא מקריב קרבן וגלימתו מתלכלכת בדם, וכי סבתו ליוויה מעניקה לו גלימה חדשה.
הוא התעודד מהחלום ונאם בפני חייליו כשהוא מצביע בפניהם על נקודת החולשה של הגרמאנים המחסור בשריון יעיל שיגן על הפנים והראש.
גם ארמיניוס נאם בפני חייליו והזכיר להם את התבוסה הרומאית הגדולה ביער טויטובורג שש שנים קודם לכן.
הכרוסקים חנו על גבעה ותכננו להסתער משם על הצבא הרומאי.
גרמניקוס הציב בראש את חיילות העזר הגאלים והגרמאנים ומאחוריהם את לגיונותיו ופרשיו.
הכרוסקים כצפוי הסתערו ראשונים, גרמניקוס הורה לחלק מהפרשים לתקוף את אגפם ועל השאר ציווה לאגף אותם מאחור.
האיגוף פעל באופן מושלם, הגרמאנים החלו לסגת.
ארמיניוס ודודו אינגווימרוס הצליחו אך בקושי להימלט.
גרמאנים רבים נמלטו אל הנהר אולם נקטלו בידי מטח חניתות שהושלך עליהם.
טקיטוס מציין שאבידות הגרמאנים היו כבדות בעוד אבדות הרומאים היו קלות יחסית.
גרמניקוס רצה להמשיך ולכבוש את השטח שבין הריין לאלבה אולם הקיסר טיבריוס קרא לו לחזור לרומא לצורך טריומף.
קרב נהר הרון ניטש ב-218 לפנה"ס בין כוח קרתגי תחת פיקודו של חניבעל ברקה, לבין כוח גאלי שניסה למנוע ממנו לעבור את נהר הרון.
הקרב הסתיים בניצחון מוחץ של חניבעל, לאחר שאיגף בצורה מושלמת את הכוח הגאלי והניס אותו.
היה זה הקרב הגדול הראשון של חניבעל מחוץ לאדמת חצי האי האיברי.
לאחר מותו של המושל הקרתגי של חצי האי האיברי עזרובעל (חתן חמלקרת ברקה), ירש את השלטון גיסו חניבעל ברקה.
הוא נקט במדיניות תוקפנית יותר כלפי השבטים שחיו בתחום שלטונו, ולאחר קרב נהר הטאחו העיר היחידה שהעזה להתנגד לו הייתה סגונטום.
חניבעל הטיל עליה מצור, מה שזכה לכינוי פרשת סגונטום.
סגונטום הייתה בת ברית של הרפובליקה הרומית, אך הייתה מצויה מדרום לנהר האברו, במרחב בו הכירו הרומאים באמנת האברו כתחום שלטונה של קרתגו.
הרומאים איימו בהכרזת מלחמה אם חניבעל לא יפסיק את המצור, אך חניבעל התעלם מהם וגם מועצת הזקנים בקרתגו תמכה בעמדתו, ובעקבות כך הכריזו הרומאים מלחמה.
חניבעל גייס במהירות כ-90,000 חיילים וכבש את שארית ספרד.
לאחר מכן עם 40,000 חיילים חצה את הרי הפירנאים וחדר לגאליה, במטרה לעבור אותה להגיע אל הרי האלפים ולאיים ישירות על איטליה.
הרומאים מצידם שלחו את פובליוס קורנליוס סקיפיו לגאליה במטרה לתקוף את ספרד.
סקיפיו חנה במאסיליה והופתע לשמוע שחניבעל נמצא בגאליה, אולם ידע שהאזור מלא בשבטים גאלים עוינים ועל כן לא נקט פעולות כלשהן.
אולם חניבעל שיחד שבטים אחדים וכפה ברית על אחרים והגיע עוד במהלך שנת 218 לפנה"ס אל נהר הרון.
לא ברור אלו שבטים גאליים בחרו לעמוד נגד המצביא הקרתגי.
רק ידוע שקבוצת שבטים החליטה לעצור את חניבעל ובחרה לנצל את המכשול הטבעי של נהר הרון כדי לעכב אותו.
הם חנו על הגדה הצפונית של הנהר, בעוד חניבעל חנה על הדרומית.
הגאליים התפרשו עליה בחוסר סדר כשהם בוטחים ביתרונם המספרי ובכך שחניבעל יתקשה לעבור את הנהר בצורה מסודרת אם הם ימתינו לו.
חניבעל מצדו רכש מהכפרים שבסביבה את כל הספינות שהצליח להשיג וכן עצים שמהם ניתן להכין ספינות נוספות.
חניבעל הבין שלא יוכל לחצות את הנהר, שכן אם יעשה זאת לא יתקשו הגאלים לתקוף את הספינות שיעגנו כל אחת לחוד.
על כן נתן לאחיינו חנו בן בומילקר חלק מכוחותיו והורה לו ללכת ארבעים קילומטרים בלוויית מדריכים מקומיים במעלה הנהר.
הגאלים שהבחינו בכך מיהרו להציל את אוהליהם ולהגן על נפשם.
חניבעל נאם בפני חייליו ושיבח אותם על גבורתם.
הוא נפגש עם ראשי שבטים גאלים ובראשם מאגילוס שהצטרפו אליו.
כעת ניצבה בפניו הבעיה של העברת פילי המלחמה שלו.
היו אלו פילים מזן צפון אפריקני שנכחד בינתיים.
הם היו קטנים בהרבה מהפילים המוכרים כיום, אולם עדיין כבדים ובעייתיים.
חניבעל הורה לאנשיו לבנות שתי רפסודות גדולות וחזקות לחבר אותן יחד ולהניחם בגדת הנהר, לאחר מכן הורה להרחיב אותן.
את הרפסודות קשרו אל הקרקע בחבלים שניתן היה לחתוך אותם.
אל הרפסודות קשרו סירות שנועדו לשמור שהן לא יסחפו עם הזרם.
כעת הבעיה הייתה שהפילים פחדו מהמים.
על כן מדריכיהם פיזרו על הרפסודות חול כך שנראו כמו יבשה.
הפילים עלו בצייתנות על הרפסודות בלי לדעת שהם עושים זאת.
לאחר מכן נחתכו החבלים והרפסודות הפליגו במים.
הפילים נבהלו אולם לא העזו לקפוץ למים, אם כי חלקם קפצו והרגו את מדריכיהם, אולם הם נצלו שכן החדק אפשר להם לנשום מתחת למים והם שחו עד לגדה.
כך הועברו בכל פעם מספר פילים עד שכולם הועברו אל גדתו הצפונית של הנהר.
תיאור זה מופיע אצל פוליביוס אולם חלק מהחוקרים כיום מפקפקים באמינותו.
חניבעל עבר את הרון ובכך תמה למעשה ההתנגדות הגאלית נגדו.
בינתיים סקיפיו עגן ליד שפכי הרון ושלח קבוצת פרשים לסיור.
חניבעל עשה את אותו הדבר, שתי הקבוצות התנגשו, בהתנגשות איבדו הקרתגים 200 איש והרומאים 140. הסיירים הרומאים הודיעו לסקיפיו שחניבעל חונה באזור הרון והוא מיהר לצאת לדרך במטרה לפגוש אותו בקרב.
חניבעל מיהר ונטש את מחנהו ופסע אל תוך הארץ.
סקיפיו שהגיע לשם ארבעה ימים לאחר מכן הופתע מאוד מהעזתו של חניבעל שכן שבטים עוינים רבים היו באזור.
הוא ניחש שככל הנראה חניבעל מתכנן לחצות את האלפים, על כן מיהר ושלח את אחיו גנאיוס לספרד, בעוד הוא עצמו הפליג במהירות לאטרוריה במטרה לגייס חיילים לעצור את חניבעל על נהר הפו.
חניבעל הגיע אל אזור פורה בגאליה בו מצטלבים נהרות האיזר והרון.
באזור זה אותה תקופה התחוללה מלחמת ירושה בין שני אחים על הנהגת אחד השבטים.
חניבעל סייע לבכור ביניהם, ובתמורה קיבל ממנו חניבעל כמות עצומה של תבואה ותחמושת וכן מורי דרך וחיילים שליוו אותם עד האלפים.
חניבעל צעד לאורך האיזר עד הרי האלפים.
קרב נהר הטחו היה קרב גדול שנערך בשנת 220 לפנה"ס בין צבא קרתגו לבין כוח שבטים היספניים על הנהר טאחו.
בעקבות הקרב הפכו הקרתגים לשליטים הלא מעורערים של דרום חצי האי האיברי.
לאחר סיום מלחמת שכירי החרב מצאה עצמה קרתגו מרוששת לחלוטין, וצבאה התדלדל מאוד.
המצביא הקרתגי חמלקרת ברקה מצא פתרון יצירתי לבעיה, סיפוח כל חצי האי האיברי (היספניה בפי הקרתגים) העשיר במרבצי כסף וילידים שאפשר לגייס כשכירי חרב.
חמלקרת מת בשנת 228 לפנה"ס, במהלך קרב עם אחד השבטים המקומיים, וחתנו עזרובעל ירש את תפקידו.
עזרובעל בניגוד לקודמו בחר להשתלט על הארץ בדרכי שלום ודיפלומטיה, וכרת בריתות עם השבטי המקומיים וכך הגדיל את השפעתו.
הוא חתם על אמנת האברו עם הרפובליקה הרומית, במסגרתה נאסר על קרתגו להתפשט צפונה לנהר האברו, אולם ניתנה לה יד חופשית בדרומו.
בשנת 221 לפנה"ס נרצח עזרובעל וגיסו חניבעל בן ה-26 קיבל את תפקיד המפקד והמושל.