tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בבית החווה הוקם מרכז מבקרים ובו תמונות של החווה מעת הקמתה ומוקרן סרט על תולדות החווה.
משאבות הקיטור והדיזל מופעלות להדגמה על ידי חשמל.
חוות חקלאיות היו נפוצות בארץ ישראל כבר מהתקופה הביזנטית.
מבני חוות חקלאיות מתקופה זו מפוזרים ברחבי הארץ ומעידים על השגשוג החקלאי בעת הקמתן.
משלהי התקופה העות'מאנית בארץ ישראל, לאחר תקופת העלייה הראשונה וייסוד המושבות הראשונות, החליטה ההסתדרות הציונית העולמית כי הקמת חוות חקלאיות היא שיטה מתאימה להתיישבות בארץ ישראל.
היא הטילה את התפקיד על המשרד הארץ ישראלי ביפו.
במסגרת זו הוקמו חוות בסג'רה, כפר אוריה, רוחמה, באר טוביה, בן שמן ובכנרת.
כן הוקמו חוות מיוחדות לפועלות כמו חוות העלמות על שפת ים כנרת.
הייתה בכך תרומה להכשרת פועלים ופועלות להתיישבות.
מאז העשור השני להקמתה של מדינת ישראל התחזקה הנטייה להקים חוות חקלאיות.
שטחים פתוחים נרחבים פנויים, הראויים להתיישבות חקלאית, והעדפה של החקלאיים לבעלות פרטית על הקרקע הביאה להקמת חוות ברחבי הארץ.
יזמים, בין השאר, מחוגי המימסד החקלאי, איתרו שטחים לא-מעובדים וקבלו על עצמם לעבד אותם בתור חוות חקלאיות.
גם ארגוני ההתיישבות בנו חוות, שכונו בשם "חוות ייצור ופיתוח ".
אך גם היו יזמים פרטיים אשר פעלו בדרך זו וידועה היא חוות השקמים בבעלות אריק שרון.
מאז 1990 הוקמו עשרות חוות, בעיקר בנגב על מה שכונה "דרך היין" בכביש 40. מצומת טללים ודרומה יש יותר מעשר חוות כאלה, כולן חוות בודדים, בתחום מועצה אזורית רמת הנגב.
לאחר מלחמת ששת הימים אומצה השיטה בגולן והוקמו חוות לגידול בקר.
מאז 1980 החלו להקים חוות גם ביהודה ושומרון ומספר החוות באזור זה מגיע לעשרות.
הגדולה שבהם היא גבעות עולם המעסיקה יותר מארבעים עובדים.
בין השאר זוהו ריכוזים של חוות חקלאיות, בעיקר מהתקופה הביזנטית, ב"נגב המרכזי", בשפלה, הרי ירושלים ובשומרון ובגליל.
דוגמה טובה לחווה חקלאית היא החווה המשוחזרת מהתקופה הביזנטית בעבדת.
החווה הנקראת על-שמו של מיכאל אבן ארי, יסודה בחקר גידולים שפרחו בעבר בשטחי הנגב וניסיון למצוא את השיטה לפיה הצליחו למצוא מים להשקיית החלקות המעובדות.
נמצא כי בנחל סמוך הוקמו קירות מדורגים שנועדו לעצור את זרימת מי השיטפונות.
המים העודפים זרמו אל המדרג התחתון, וכן הלאה.
השטח שהקיף את החווה מכל עבר היה מרושת בתעלות רבות, שנשפכו לתוך המדרגים של החווה.
כיום גדלים בחווה עצי פרי רבים, כגון זיתים, חרובים, אפרסקים, משמשים וגידולי חיטה ושעורה.
חוות החקלאיות בנגב המרכזי הוקמו בהתאם למבנה הטופוגרפי לפי תוואי איסוף המים בגיאיות.
החוות היו מבוססות על סכרים, תעלות וטרסות על המדרונות.
אפילו בנגב המזרחי הצחיח נמצאו שרידי חווה ביזנטית.
אחת מהן, ליד נאות הכיכר, בשפך נחל צין, ליד כביש הגישה ליישוב.
מהחווה שרדו ממנה סכר, משטחי שדות חקלאיים, אך גם מערת קבורה, ומערת כנסייה בתבנית קפלה בודדה, עם צלבים חצובים על קירותיה .
חוות חקלאיות, רובן מהתקופה הביזנטית, התגלו במקומות הבאים:
בשפלת החוף: מזרחית מנווה ימין ליד כפר סבא, בח'רבת תל יצחק ליד תל יצחק ובה גת.
בהרי ירושלים: "חרבת סעדים" ליד הסטף בהרי ירושלים, "חירבת נטף" ליד נטף,
במרכז: בעיר אלעד פועלת חווה חקלאית במקום שבו פעלה חווה חקלאית מהתקופה הביזנטית ובה בית בד ובית הגתות משוחזרים, בנוסף נמצאו עדויות לקיומה של חווה חקלאית במקום גם מהתקופה העות'מאנית.
בשומרון נמצאה חווה חקלאיים גדולה בקדומים ובה בתי בד אחדים וגתות.
ריכוז מקוות הטהרה שבה מעיד על קיום יישוב שומרוני במקום.
חוות דומות נמצאו באתרי התיישבות שומרונית מאותה תקופה.
בגליל: בכרמיאל, בפארק רבין מוצגים שרידי חווה ביזנטית.
בשנת 1908 החליט המשרד הארצישראלי בראשות ארתור רופין להקים חוות חקלאיות לצורך הכשרת פועלים להתיישבות.
הוקמו חוות בחיטין, בחוות כנרת, באום ג'וני, בבית עריף (בן שמן) ובחולדה, והועמדו לרשותן מומחים לחקלאות ואגרונומים.
כך מצאה הזרוע המבצעת של ההסתדרות הציונית בארץ ישראל, שתפקידה העיקרי היה קידום, מימון וניהול פעילות ההתיישבות בארץ, את החוות החקלאיות כשיטה מתאימה למימוש תוכניותיה.
מלבד, הקמת "חוות לאומיות", ששימשו להכשרת הפועלים לעבודה חקלאית, סייע המשרד ליהודים אמידים בחו"ל להקים אחוזות ללא צורך להגיע בעצמם לארץ ישראל.
נקבע עימם כי הכנסתם תהייה מובטחת, ושמתיישבים זמניים יעבדו את נחלתם.
בדרך זו הוקמו חוות פוריה ב-1912, שרונה ב-1913 בגליל על ידי יהודים מארצות הברית, כפר אוריה על ידי אחוזת לונדון, וחוות חפציבה בחדרה.
דוגמה לעיר שצמחה מאחוזה של אגודה ציונית היא עפולה בעמק יזרעאל, שנוסדה תחילה כחווה ב-1915.
אחת הדוגמאות להתפתחות חווה באה לידי ביטוי בחוות כנרת.
ביוני 1908 הוקמה החווה על אדמת הכפר הערבי דלייקה.
ארתור רופין הגיע למקום והחליט לפטר את ברמן וכמו כן להחליף את כל צוות הפועלים.
לבסוף הוחלט כי החווה תימסר לניסיון למשך שנה לידי קבוצת פועלים שתנהל את המשק ותעבד את האדמה על אחריותה.
כך הונח היסוד לקבוצה הראשונה, דגניה.
משה סמילנסקי מסכם: "שתי המטרות האלה לא הושגו: הראשונה, להכשיר פועלים חקלאיים - הושגה במקצת, השנייה, למשוך הון פרטי מחוץ לארץ לפעולות חקלאיות פרטיות בארץ - לגמרי לא".
החוות גרמו הפסדים גדולים ולכן לא יכלו לשמש דוגמה להון הפרטי.
תרם לכך היבול המועט התלוי בגשמים, שכר העבודה של הפועל היהודי, אך גם חוסר הניסיון של מייסדי החוות.
מספר רב של חוות שימשו בתי ספר חקלאיים בארץ ישראל בייחוד לנשים.
דוגמה לכך היא חוות העלמות, שנועדה להכשיר נערות לעבודה בחקלאות ופעלה בין השנים 1911–1916.
מייסדת החווה, חנה מייזל שוחט, הגדירה את מטרתה: לעזור לבעליהן האיכרים ולחנכן לעבודה חקלאית ולניהול משק בית.
בראש ובראשונה, ביקשה שוחט לחנך "אשת עבודה פשוטה".
לאור דוגמה זו הוקמו חוות נוספות, שעברו לימים לחסות ויצו: חוות הלימוד מיסודה של רחל ינאית בן-צבי ליד ארמון הנציב בירושלים, בית ספר חקלאי מקיף ויצו קנדה נהלל, חוות בית חנה בצפון תל אביב, ועיינות ליד נס ציונה.
הנערות גידלו ירקות והפעילו משק חלב ומשק עופות, ואף טיפחו משתלה.
בית ספר ויצו ניר העמק בחר במקצועות מתאימים לצעירות, כמו גידול ירקות, פיתוח משקי חלב ועופות, ובהמשך גם גידול צמחי נוי.
בתום מלחמת העצמאות היו במדינת ישראל קרקעות חקלאיות רבות של ערביי ארץ ישראל שעזבו אותן במהלך מלחמת העצמאות, הוכרזו כנפקדים ולא הורשו לחזור אליהן לאחריה.
האדמות הועברו לבעלות מינהל מקרקעי ישראל - "רשות הפיתוח" והקרן הקיימת לישראל, שהקימה עליהן יישובים, כשעל גבי חלק קטן מהן הוקמו חוות חקלאיות.
הסוגים הנפוצים של החוות מהשנים הראשונות לקיום המדינה:
חוות פרטיות של יזמים שלא התגוררו בחווה - יזמים, בין השאר מחוגי הממסד החקלאי, איתרו שטחים לא-מעובדים וקבלו על עצמם לעבד אותם.
יזמים אלה היו מאורגנים בחברות בע"מ ולא גרו בחוות.
מומחים מטעמם ניהלו את החוות.
כאשר התאפשר למכור את שטח הקרקע עשו כן.
חוות ידועות היו ליד יקנעם ובין אשדוד לאשקלון.
רשת החוות בשם "ייצור ופיתוח" אשר הוקמו מטעם התנועות המיישבות.
בדרך כלל קיבוצים קיבלו שטח אדמה לידם והקימו עליהם חווה.
מפורסמות היו: "חוות שמואל" בעמק הירדן, החווה אשר הייתה הראשונה לגידול כותנה.
חוות אחרות היו ברחבי הארץ.
ביניהן אלו אשר על אדמתן הוקמה לימים העיר שדרות כמו "חוות ייצור ופיתוח גבים".
חוות לגידול זרעים של חברה "הזרע", אשר עסקה גם בגידול כותנה.
חוות ידועות היו ליד תקומה, חווה ליד מושב צומת ראם כביש 40 צפונית מקריית מלאכי וכן חוות שלם - ליד תל אביב.
חוות דרך היין הוקמו במהלך שנות התשעים ותחילת שנות האלפיים ביוזמת המועצה האזורית רמת נגב ועיסוקן הוא בחקלאות ותיירות מבוססת חקלאות.
לדוגמה, חוות נאות, חוות השחפים וחוות עוף החול.
ישנן גם חוות של יזמים פרטיים, אשר פעלו בדרך זו.
הידועה שבהם היא חוות השקמים, בבעלות אריק שרון.
החווה, בשטח של 5,000 דונם, נרכשה בשנת 1972 מהמדינה.
מגדלים בה: פרות, כבשים, ירקות ופרדסי פרי הדר.
חוות נוספות הן "אחוזת שושנה" של מאיר הר-ציון וחוות הסוסים של עמר בר-לב.
לאחר מלחמת ששת הימים אומצה השיטה להקמת חוות בשטחי הגולן, יהודה, השומרון, רצועת עזה ואפילו בחצי האי סיני.
הקרקעות החקלאיות הפוריות, שהיו ללא בעלים, עוררו עניין בקרב יזמים חקלאיים.
האזור הראשון שזכה לתשומת לב היה הגולן.
באזור הוקמו יישובים ובמשך הזמן גם חוות חקלאיות לגידול בקר.
היום חוות הבקר בגולן הוא מקור חשוב לאספקת בשר טרי.
מאז 1980 החלו להקים חוות גם באזור יהודה ושומרון.
לפי ד"ר יוסף כיאט החוות תורמות לשיקום שטחים פתוחים.
אנשי החוות טוענים כי הן מסייעות בצמצום הברחות ופשיעה חקלאית ובלימת בנייה בלתי חוקית פלסטינית בשטחי C.
כאשר אותרו אדמות מדינה עלו עליהן בודדים עם בני משפחתם המצומצמת ובנו חווה.
שותפים לפעילות החקלאית ברבות מהחוות נערים ונערות הבוחרים לעסוק בחקלאות, אשר לעיתים מוכרים בכינוי נוער הגבעות.
מתנדבים בארגון "השומר יו"ש" מסייעים אף הם בשמירה על החוות ובפיתוחן.
בשנת 2025 מגיע מספר החוות ביהודה ושומרון ליותר מ-100. אחת החוות הגדולות והוותיקות היא גבעות עולם ליד איתמר המעסיקה מעל ארבעים עובדים.
- חוות ריבוי קופים בע"מ, המכונה חוות מזור, היא חברה מסחרית ישראלית שהרביעה קופים מסוג מקוק סרטנים למטרת ניסויים.
הפעילות התקיימה במושב מזור במרכז ישראל.
ארגונים המתנגדים לניסויים בבעלי חיים התנגדו לקיומה מאז הקמתה בשנת 1991. החברה הפסיקה את פעילותה זו בראשית שנת 2015 בעקבות הלחץ הציבורי ותקנה של השר להגנת הסביבה, גלעד ארדן, האוסרת יצוא קופים מישראל למטרות מחקר.
הקופים הנותרים, כ-1,250 במספר, נפדו על ידי מקלט הקופים הישראלי, עמותה שהוקמה לשם הצלתם ומציאת פתרון קבע עבורם.
מקוקי סרטנים חברותיים, נוחים לאילוף ומסתגלים בקלות לסביבה אנושית.
מערכת החיסון שלהם דומה מאוד לזו של האדם ומשמשת לפיתוח חיסונים למחוללי מחלות קטלניות כגון סרטן השד
בנוסף הם משמשים לחקר תפקוד מערכת העצבים המרכזית ולפיתוח טיפולים יעילים נגד מחלת פרקינסון, מחלת אלצהיימר והפרעות תפקודיות כמו הפרעת דחק פוסט-טראומטית ותסמונת טורט.
ניסויים במקוקים משמשים חלופה לניסויים בפרימטים מפותחים ונדירים יותר כדוגמת קופי אדם.
מעריכים כי עשרות אלפי פרימטים, רובם מקוקים, משמשים מדי שנה לניסויים.
החוק הישראלי מתיר קיום ניסויים בקופים, לרבות קופי אדם, בכפוף להגבלות נוקשות.
בפועל משמשים בכל שנה בממוצע כ-32 קופים לניסויים בישראל, שיעור הנמוך פי ארבעה בהשוואה לממוצע במדינות מערב אירופה ולא נעשים ניסויים פולשניים בקופי אדם (למעט באנשים)
מרחב התפוצה של מקוק סרטנים משתרע על שטחים נרחבים בדרום-מזרח אסיה והוא השלישי בגודלו מבין הפרימטים, אחרי אלה של האדם ומקוק רזוס.
ציד מקוקי סרטנים בווייטנאם, קמבודיה ודרום סין לצורכי יצוא היווה בעבר איום על יציבות אוכלוסייתם, אולם כיום הם מוגנים תחת הנספח השני לאמנת וושינגטון, המבטיח יצוא מבוקר של מקוקי סרטנים שנולדו בחוות רבייה ייעודיות.
מקוקי סרטנים הובאו על ידי האדם למאוריציוס, פלאו, הונג קונג וחלקים מאינדונזיה, שם הם התרבו במהרה בהיעדר הטורפים הגדולים המגבילים את תפוצתם בסביבת מחייתם הטבעית.
הנזק הכבד שהם מחוללים למגוון הביולוגי המקומי הביא להימנותם ברשימת "מאה המינים הפולשים האיומים ביותר".
בין האמצעים הננקטים לצמצום אוכלוסייתם - ציד, הסגר ואמצעי מניעה חיסוניים.
אוכלוסיית מקוקי הסרטנים שהתנחלה במאוריציוס ידועה כנקייה מנגיף הרפס B (herpesvirus simiae) המסוגל להדביק בני אדם ולחולל בהם פגיעה קשה במערכת העצבים המרכזית.
ללא אבחון מהיר וטיפול מתאים מגיע שיעור התמותה מהדבקה כעין זו לכדי 80%.
לאור זאת, במחקרים המשלבים תקשורת שוטפת של המאמן עם הקוף, כגון ניסויי למידה, קיימת העדפה לשימוש במקוקי סרטנים שמקורם במאוריציוס.
זאת מלבד הצורך לצמצם את אוכלוסיית מקוקי הסרטנים במאוריציוס.
בשנת 2002 יובאו לאירופה 235 מקוקי סרטנים מחוות מזור ו-190 ממאוריציוס.
זאת לעומת כשמונת אלפי מקוקי סרטנים המיוצאים בכל שנה על ידי החברה הווייטנאמית Nafovanny, ואלפים נוספים על ידי חוות רבייה אחרות בדרום-מזרח אסיה.
ארגונים המתנגדים לניסויים בבעלי חיים התנגדו לקיומה של חוות מזור מאז הקמתה.
אחד הנושאים שבמחלוקת הוא השפעת החווה על לכידת הקופים בטבע.
האגודה הישראלית נגד ניסויים בבעלי חיים טענה שאין בחווה גרעין רבייה עצמאי, ושהחווה משמשת תחנת מעבר בין מאוריציוס, שבהן צדה את הקופים חברת ביוקלצ'ר מאוריציוס, למעבדות באירופה.
זאת על יסוד דו"ח משנת 2001 של החברה המלכותית הבריטית למניעת התעללות בחיות (RSPCA), בו נטען כי כל הקופים שיובאו לבריטניה מישראל נולדו בחוות מזור להורים שנצודו במאוריציוס.
במכתב משנת 2003 ניסח זאת השר צחי הנגבי:
ב-2003 העביר המשרד להגנת הסביבה, בראשות השר הנגבי, בקשה לרשות הטבע והגנים להפסיק את מתן אישורי הסחר לחוות מזור.
הבקשה בוטלה לאחר מספר חודשים, כאשר נכנסה הפרופ' יהודית נאות לתפקיד השרה במשרד.
כחלק מהמאבק קוראים הפעילים לצרכנים להחרים את חברת אל על, המטיסה קופים אל החווה וממנה, ואת חברת קדמון-ברין הנמצאת בבעלות זאב ברין, אחד השותפים בחוות מזור
בעקבות הקריאות לחרם הודיעה חברת אל על באוגוסט 2010 על שינוי מדיניותה ועל כך שלא תטיס יותר בעלי חיים המיועדים לניסויים בפועל המשיכה החברה להטיס קופים מתוקף הסכם עם חוות מזור עליו היא חתומה משנת 2002 בניגוד להצהרותיה ולהצהרותיו של היחצ"ן המייצג אותה, רני רהב.
משלוח הקופים האחרון שיצא בפועל מחוות מזור באל-על היה באפריל 2011.
בשנת 2011, בעקבות הלחץ הציבורי, הגביל השר לאיכות הסביבה גלעד ארדן את היתרי הייצוא הניתנים לחווה, למטרות מחקר רפואי בלבד.
זאת על רקע נתונים שדווחו לרשות הטבע והגנים, לפיהן ייצאה החווה בשנת 2009 כמאתיים וארבעים גורי קופים למעבדה המבצעת ניסויי רעילות ולא מחקרים רפואיים.
מנגד טענו נציגי החווה כי מאז ומעולם יוצאו ממנה קופים אך ורק לצורכי מחקר רפואי.
נציג חוות מזור טען כי המשלוח הכרחי משום שבעולם כולו אין בנמצא קופים ילידי-שבי בני 15–20 שנה, כנדרש לניסוי הנדון בהסדר פשרה שהוצע על ידי בית המשפט הגבוה לצדק אושר לשלוח רק קופים שנולדו בחווה, משום שהקופים המגיעים לחווה ממאוריציוס נועדו אך ורק למטרות רבייה
בינואר 2013 אישר היועץ המשפטי לממשלה, יהודה וינשטיין, את בקשת השר להגנת הסביבה, גלעד ארדן, לאסור את ייצוא חיות הבר מישראל למטרות ניסויים בחו"ל.
ב-17 בינואר 2013 חתם השר גלעד ארדן על תקנות שלפיהן יאסר יצוא הקופים מהארץ החל מינואר 2015, למעט למטרת ניסויים מצילי חיים, אך בנסיבות אלה קבע היועץ המשפטי לממשלה כי ייצוא הקופים לכל מטרה יימשך עד ינואר 2015.
היועץ המשפטי לממשלה אישר לייצא 560 מהם לארצות הברית, אך במקביל התנהל משא ומתן קדחתני מצד החברה לתועלת הציבור שמורת הקופים בראשות עמוס רון, בעבר מנכ"ל רשות הנמלים, שהוקמה במטרה לפדות את הקופים שנותרו ולמצוא להם פתרון קבע.
מנהל חוות מזור, משה בושמיץ, דרש מרון 3,500 דולר לקוף וטען שזה המחיר שהיה מקבל ממעבדות, רון הסכים לשלם 1,500 בלבד.
בעוד שמספר בעלי הון סירבו לפניה לתרום להצלת הקופים, תרם את הכסף המולטי מיליונר עדי גיל, ישראלי פעיל למען בעלי חיים שחי בארצות הברית.
גיל שילם לבעלי החווה שני מיליון דולר ופדה מידיהם את חיי הקופים.
לפי הבנה שהוסכמה מראש בין הצדדים, בעת חתימת חוזה המכירה עם הפעילים לא נכח בושמיץ.
בריאיון לעיתון אמר עדי גיל שלא יכול היה לחיות עם הידיעה שהייתה לו הזדמנות להציל את הקופים ולא עשה דבר.
בדצמבר 2014 קיבלו הפעילים את מפתחות החווה.
עורך הדין יונתן שפיגל שלחם למען קופי חוות מזור אמר: "הצלת הקופים וסגירת החווה מהוות נקודת שיא חשובה במאבק של הארגונים לזכויות בעלי חיים בישראל.
אנחנו מקווים שהמדינה לא תתיר לעולם להקים כאן עסקים נוספים מהסוג של חוות מזור".
במקביל החלו במהלך 2014–2015 שמורת הקופים והמשרד להגנת הסביבה בראשות השר עמיר פרץ בניסיונות למציאת פתרון קבע לקופים שנותרו בחווה, ובכללו הקמת שמורה ייעודית ותקציב ארוך טווח לטיפול בהם.
במהלך 2014 הועברו בהוראת המשרד להגנת הסביבה כ-350 קופי מקוק ארוך־זנב, ילידי טבע מתוך 1,950 הקופים שהיו בחווה באותו זמן למקלט הקופים הישראלי ביער בן-שמן, שהורחב במיוחד עבור קליטתן.
וכ–300 הועברו לפארק מוגן באחת ממדינות אפריקה.
לאחר התפטרות השר פרץ ומערכת הבחירות 2015 נכנס לתפקידו השר אבי גבאי שהורה למשרדו שלא להמשיך במאמצים אלו, בעוד שתקציבה של שמורת הקופים מתרומת הקרן של עדי גיל הולך ואוזל.
בשנת 2016 עתרה שמורת הקופים לבג"ץ בדרישה שהמדינה תממן את החזקת הקופים, והצהירה שאזל לה הכסף לטפל בקופים.
העתירה נדחתה, אולם השופטים האיצו בנציגי המשרד להגנת הסביבה ומשרד האוצר לקיים משא ומתן עם החברה, כדי שלא ימצאו הקופים ללא מי שיטפל בהם.
בשנת 2017, בעקבות עתירה נוספת שהגישו במשותף כל העמותות למען בע"ח בישראל, הצהירה המדינה שהיא מוכנה להשתתף באחזקת הקופים ב-184,000 ש"ח לחודש, בתקציב זמני למשך שנתיים (עד מרץ 2019).
שמורת הקופים הסכימה לגייס מכספי תרומות את יתר התקציב לתקופה זו,
אך לא גובש תקציב ארוך טווח לאחרי תקופה זו.
תוחלת החיים של קופי מקוק בשבי היא 35 שנה, והקופים ניצולי החווה, צעירים ברובם בעת פדיונם, צפוים לחיות עד שנת 2045.
חוות משמר הכרמל (בעבר נקראה יערות הכרמל, וכן ידועה גם בשם ח'ירבת שלאלה) הוא מרכז טיולים ופעילות של רשות הטבע והגנים.
החווה שוכנת על גבעה החולשת על נחל אורן כקילומטר מקיבוץ בית אורן.
בחווה מבנה עתיק שעבר שיפוץ ושיקום ומשמש את הפעילות במקום.
בשנות ה-30 וה-40 הייתה במקום נקודת התיישבות דתית, שמטרתה הייתה להקים באזור עיר קיט.
היישוב נעזב אחרי מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט בעקבות החלטת המוסדות המיישבים, ובשנות ה-60 קרקעותיו הולאמו במסגרת גן לאומי הר הכרמל.
הגבעה עליה שוכנת חוות משמר הכרמל היא עגולה וסימטרית.
משקיפה על נחל אורן העובר מצדה הדרומי והמערבי כ-80 מטר מתחת לראש הגבעה.
מצפון לגבעה עובר נחל דמון יובלו של נחל אורן.
מדרונות הגבעה מכוסים בחורש אלון מצוי, אלה ארצישראלית ואורן שחלקן נפגעו בשריפה בחודש דצמבר 2010. על הגבעה עצמה ניטעו עם השנים עצי דקל, תות, תאנה, ברוש וצמחי אגבה.
מהגבעה קיימת תצפית למישור החוף, קיבוץ בית אורן, הר שוקף, הר ערקן, בקעת אלון ונחל אורן.
במקום נמצאו ממצאים וחרסים מתקופות ארכאולוגיות שונות.
במאה ה-18 שכן במקום כפר דרוזים קטן שנקרא "ח'ירבת שלאלה".
הכפר נהרס בתחילת המאה ה-20 על ידי תושבי הכפר עין חוד שתקפו את המקום, בעקבות המתקפה ננטש המקום.
חלק מאדמות האזור עובדו על ידי תושבי עספיא ותושבי עין חוד.
המקום נקרא על שם קטע האפיק בנחל אורן שבין שני המעיינות "עין אלון" ו"עין אורן" שנקרא ואדי שלאלה שפירושו "נחל השלוליות".
בראשית המאה ה-20 נרכש במקום כמה אלפי דונם על ידי שוכרי מנסור שהיה המתורגמן של הטמפלר פרידריך קלר, סגן הקונסול של פרוסיה בארץ.
מנסור החכיר חלק מהשטחים לרועים מכפרים סמוכים, ועל הגבעה בנה בית מגורים וחצר משק.
יערות הכרמל וקבוצת החלוצים הדתיים 'משמר הכרמל'
בשנת 1934 מכר מנסור 6,000 דונם לקבוצת רכישה של יהודים מחיפה בראשות יוסף לוי, גאורג הרץ-שקמוני ופיליפ מאייר.
הקבוצה חיפשה שטחים פנויים להתיישבות בכרמל.
השטח שנרכש כלל את הגבעה, המבנים מעיינות למרגלות הגבעה עין אורן ובריכת אגירת מים (היום "האגם" ליד חניון האגם).
מטרת הרוכשים הייתה למכור מגרשים לשם בנייה במקום.
לצורך טיפול בשטח והשבחתו הקימו השותפים חברה בשם "כרמל השקעות".
לוי ושותפיו שיווקו את תוכניתם למכירת מגרשים ובניית יישוב בשם יערות הכרמל.
כדי לפתח את המקום הוחלט על ידי המשקיעים להזמין למקום קבוצת פועלים שתעבד את האדמה, תסלול דרכים וזאת כדי ליצור אצל הקונים הפוטנציאלים תחושה של מקום מתפתח.
למרות מאמצי השיווק, מכירת המגרשים הייתה איטית, הריחוק מחיפה, והדרכים הלא סדורות, הרתיעו קונים פוטנציאליים.
בשנת 1935 התגבשה קבוצה של פועלים 'חלוצים דתיים' יוצאי גרמניה, רובם חדשים בארץ מזה חודשיים שלושה, שביקשו להקים במקום נקודת יישוב, לאחר ששמעו שגואל האדמות ומייסד נהריה יוסף לוי רכש אדמות בכרמל ובכוונתו לישב עליו פועלים.
בקיץ תרצ"ה 1935 הובאו לביקור היכרות עם המקום, והובטח להם יישוב קבע תמורת הקמת והפעלת "כפר נופש".
קבוצה של 14 פועלים מהם עלתה למקום בערב שבת שובה תחילת שנת תרצ"ו (4 באוקטובר 1935), בנסיעה ממשרדי החברה בחיפה, ולאחר מכן בשיירת גמלים מדמון, וליד שלוש בקתות האבן שנועדו לאריס ולפועליו הקימו מחנה אוהלים.
לקבוצתם קראו משמר הכרמל, והם החליפו את האריסים הערבים שעסקו בהשטחת צמחי הטבק שנשתלו בסביבה ונאספו בידי פועלים תושבי האזור אל החווה.
בימים הראשונים שמר עליהם בנו של מוכתר הכפר השכן, מטעם החברה, ולאחר מכן שומר עברי מאגודת השומרים.
בחודשים הראשונים הצטרפו אליהם חברות וחברים נוספים, והוסדרו התנאים והנחלות של חברי הקבוצה עם החברה.
הקבוצה מנתה בין השנים 1936–1938 כשלושים איש, ביניהם הנס ברגר, נציג החברה המייסדת, והרופא ד"ר רוזנבאום שהקים מרפאה במקום.
הוקם גם בית כנסת ארעי, ובחג הפורים נערך נשף לאחר קריאת המגילה.
אך חצי שנה לאחר העלייה, אחרי חג הפסח אותה שנה במחצית השנייה של אפריל, בעקבות פרוץ המרד הערבי הגדול עברה הקבוצה לראש הגבעה והתיישבה בחדר המקורה היחיד שבו.
הקבוצה הקיפה את המקום בחומה וגדרות.
בית החווה נקרא על ידם "הבורג'" (המבצר) או "החאן".
לחיזוק ביטחון נקודת ההתיישבות הובא משה בלט עם רעייתו, ומונה למפקד מטעם ההגנה, גויסו עשרה מתנדבים קבועים שהצטרפו למתיישבים בשמירה ובביצורים, הובאו נוטרים, ורוב המתיישבים גויסו ליחידת משטרה זו כגפירים.
קבוצות מתנדבים נוספות של צעירים הגיעו למשך תקופות קצובות מקבוצת גשר ומ'פלוגת הים' ליד חיפה.
במקום נבנה סליק, והוקם מגדל שמירה.
התראות ההגנה הגיעו באמצעות פנס, בשעות הלילה מתחנת האיתות בעתלית ולעיתים נדירות השתמשו גם בהליוגרף.
לצורך מגוריהם נבנו במקום צריפים.
במרד הערבי הגדול סבלו המתיישבים במקום מהתקפות של פורעים, בכ"ו באב תרצ"ו (14 באוגוסט 1936) הותקפה שיירת אספקה למקום.
בהתקפה נהרגו הנהג, שני שוטרים יהודים ממשטרת הנוטרים הבריטית וצעירה יהודיה.
בהתקפה נוספת, שלש שנים אחר כך, בכ"ח אדר ב' תרצ"ח-31 במרץ 1938, ערבים חמושים התנפלו על קבוצת עבודה שסללה את הדרך לגבעה בה שוכנת היום גבעת וולפסון על הר ערקן.
החמורה שבהם הייתה כחצי שנה לאחר מכן, בי"ח באב תרצ"ח (15 באוגוסט 1938).
משאית עמוסה במצרכים, ובה 11 נוסעים יצאה משכונת אחוזה בחיפה לנקודת ההתיישבות, ליד מסעדת "בוסתן הכרמל" של היום הותקפה המשאית ממארב.
עשרה מהנוסעים נהרגו, ביניהם אשה הרה ובעלה, ומפקד המקום .
בעקבות אירוע זה, נטו המוסדות הלאומיים לוותר על ההתיישבות במקום זה.
אלא שכאן נתקלו בהתנגדות חריפה, שעיקרה התקדים שעשוי ליצור בפינוי מקום התיישבות יהודי.
לפיכך, החליטה מפקדת ההגנה בחיפה להפוך את המקום לבסיס אימונים.
ריחוק המקום ודרכי הגישה הלא נוחות אפשרו לארגן במקום קורסים מתמשכים.
מותו של משה בלאט הותיר את המתיישבים ללא מפקד, הריחוק מהמקום הקשה על מציאת מפקד לנקודה.
מפקדת ההגנה בחיפה הציעה למנות את מאיר זורע שהיה אז בן 16 למפקד המקום, זורע, לימים אלוף בצה"ל נענה לפניה עזב את לימודיו בבית הספר הריאלי ועבר לגור במקום.
בעקבות ההתקפה החליטו המשקיעים להעביר את פעולות ההתיישבות אל המוסדות הלאומיים.
ב-26 בספטמבר 1939 לאחר משא ומתן העבירו לוי ושותפיו 1300–1400 דונם לקרן קיימת לישראל, ובתוכם הנחלות של קבוצת 'משמר הכרמל' הדתית.
בתמורה התחייבה קק"ל להמשיך לפתח את המקום ולייסד קבוצות התיישבות.
יתרת השטח נשארה בבעלות חברת "כרמל להשקעות".
בעקבות העברת הקרקעות, ולאחר משא ומתן ממושך, קרקע הנחלות נרשם על שם חברי קבוצת 'משמר הכרמל', והם נצטוו לעזוב.
בכוונתם היה לחזור ולהתיישב במקום בעבור תקופת הזעם.
חלקם התיישבו מאוחר יותר במושב הדתי ניר עציון, לאחר מלחמת העצמאות, והקימו בה את בית ההארחה, כהמשך לחזון קבוצת 'משמר הכרמל' מהמתיישבים המקוריים נותר רק הנס ברגר, המנהל מטעם החברה, ומשפחתו.
בשנות השישים הוחלט להלאים את האדמות ולהקים עליהם את גן לאומי הר הכרמל, וחברי הקבוצה פוצו על פי חוק.
לטענת המתיישבים, היותם קבוצה דתית, שאינה במסגרת מפלגתית של המוסדות הלאומיים, הייתה בעוכריהם, ונמנע מהם להנציח את הקבוצה, פועלה או הרוגיה בכל דרך שהיא, באזור התיישבותם.
ב-1 באוקטובר 1939 הגיעה למקום קבוצת התיישבות של תנועת הנוער "הבחרות הסוציאליסטית ממגדיאל" שאורגנה על ידי המרכז החקלאי.
הם התיישבו במבני החווה שעל הגבעה ביחד עם משפחת ברגר שנותרה במקום.
קבוצה זו הקימה לאחר מכן את קיבוץ בית אורן.
בתקופת התיישבותם במקום סללו דרכים לכוון עתלית ולכוון הגבעה שנועדה להתיישבותם (תל זערור).
הקבוצה עברה לבית אורן באוקטובר 1940.
אל הקבוצה נוספו דיירים זמניים חניכי קורסים של ההגנה והפלמ"ח ששהו במקום לצורכי הגנה על הנקודה.
בין המתיישבים בקיבוץ בית אורן לבין חברי קבוצת 'משמר הכרמל' הדתית, שציפו לשוב אל המקום ולבנות בו את ביתם לאחר שזכו ברישום הקרקעות על שמם, נוצרו חיכוכים על מקורות המים, שימושי קרקע ועלויות חומרי בנייה ועצים.
במקביל לכך המשיך איגוד המתיישבים "יערות הכרמל" בפעולות שווק של התוכנית.
בשנת 1940 פרסמו חוברת המפרטת את התוכנית, מספרת את ההיסטוריה של ההתיישבות ומזמינה לקוחות פוטנציאלים לסייר במקום.
ההסברים בחוברת היו בעברית ובגרמנית.
החוברת כללה מפת הגעה למקום,, מפה של תוכנית ההתיישבות במקום וכן צילום של רצפת פסיפס עליה כתוב "שלום לישראל" מבית הכנסת בעספיא.
בשנת 1941 התיישב יוסף לוי למספר חודשים במקום כדי לעודד את המתיישבים.
בצריפים שמקום הוקם לצורכי פרנסה פנסיון הבראה קטן.
בעיות נוספות שבהם נתקלו המשקיעים היו התוכניות של השלטונות להכריז על האזור כשמורת טבע.
מלחמת העולם השנייה עיכבה את התוכניות.
במקביל נכנסו משקיעים נוספים אשר המשיכו לשווק את השטחים ביניהם חברת "רסקו", אחד מקוני השטחים היה הברון גי דה-רוטשילד.
בשנת 1947 "איגוד המתיישבים" אשר הוקם כדי לקדם את ההתיישבות באזור שכנע מספר בעלי קרקעות להקים בתי קיץ ב"גבעת מרדכי", הבניה התממשה בשנת 1950. במקום נבנו שישה מבנים וצריפי מגורים.
באותה עת עזבו אחרוני המתיישבים על גבעת א-שלאלה את המקום.
בשנות החמישים והשישים המשיך "איגוד המתיישבים" במאבק להוציא את שטחי "יערות הכרמל" מהתחום שתוכנן לפארק הכרמל אך ללא הועיל.
ב-9 ביוני 1963 החליטה הממשלה על הקפאת הבניה בחלקים גדולים של הר הכרמל במטרה להקים במקום שמורת טבע.
הפארק הוכרז בשנת 1971. השרידים שנשארו מהתוכנית הם המבנים על גבעת א-שלאלה, גבעת וולפסון, וסנטוריום שנבנה בסוף שנות השישים על השטח שתוכנן על ידי רסקו להקמת שכונת מגורים, שהפך עם הזמן למלון יערות הכרמל.
בשנות החמישים והשישים שימשו המבנים בגבעת א-שלאלה כאכסניה לחובבי טבע.
מנקודה זו יצאו לטיולים וסיורים בסביבה.
המקום גם שימש כמחסן כלים וציוד של רשות הגנים הלאומיים.
נטישת המקום בסוף שנות השישים הביאה נזק למקום.
בשנות התשעים החלו תוכניות לשיקום המקום והפיכתו לבסיס לטיולים באזור.
לאחר פעולות שיפוץ ושיקום המבנים, נפתח המקום למבקרים.
טקס הפתיחה התקיים ביום 20 במרץ 2008 בנוכחות ראש הממשלה אהוד אולמרט.
בשרפה בכרמל בחודש דצמבר 2010, הגיעה האש עד קירות המזרחיים של המבנים.
כל העצים בצלעות המזרחית והדרומית של הגבעה נשרפו.
המבנים עצמם לא ניזוקו למעט סככת עץ חיצונית.
רשות הטבע והגנים מקיימת במקום מרכז לפעילות וטיולים.
השטח שמסביב למבנים מותאם לפעילות קמפינג, ניתנים גם שרותי מקלחת ושירותים, שולחנות, לינה למלווי קבוצות ועוד.
בעבר היה באחד מחדרי המבנה מוזיאון קטן המוקדש להיסטוריה של המקום.
במקום ניתנת הדרכה לגבי אפשרויות הטיולים באזור.
חוות "נחלאות" הייתה חווה חקלאית שנמצאה בקרבת תל יקנעם, שהוקמה על אדמותיהם הנטושות של הכפרים אבו זריק ואבו שושא, שבשנים 1948–1952 עובדו על ידי חקלאים מהמושבה יקנעם.
על הקמתה הוחלט בדצמבר 1952, והיא פעלה כנראה עד 1968–1969. החווה פעלה במודל של אגודה שיתופית של פקידים בממשלה ובמוסדות ציבור, שהשקיעו כספים והעסיקו פועלים שכירים, והתכוונו להכין את עצמם להתיישבות לקראת פרישתם לגמלאות.
החווה הייתה מוקד של שערורייה שהתחוללה בעקבות הידיעות על שחיתות ציבורית הקשורה בה.
היועץ לענייני התכנון החקלאי מטעם ארגון המזון והחקלאות של האו"ם, ד"ר יוג'ין בלאק, שהוזמן לסייע בהקמת מושבי העולים, סבר שאין להסתמך על משקים משפחתיים, אלא יש להקים חוות חקלאיות גדולות, שיש להן יתרון לגודל.
הוא הציע ליישב את העולים החדשים בעיירות ולספק להם פרנסה כשכירים בחוות חקלאיות.
אשכול הכריע לטובת הקמת המושבים, אבל דרש להקים 20 חוות ניסיוניות: 12 חוות יימסרו לניהול יזמים פרטיים, ו-8 לקבוצות של ישראלים לא-חקלאים, שיכינו את עצמם להתיישבות בגיל הפרישה, ובינתיים ישקיעו כספים להקמת החווה ויעסיקו פועלים שכירים.
גם יוסף ויץ (שבאותה תקופה היה חבר דירקטוריון בקק"ל ועסק בניהול מרבית השטח החקלאי של מדינת ישראל) במאמר "פתרון הבעיה" שפרסם בעיתון ההסתדרות "דבר", העוסק בתכנון ההתיישבות, הציע הקמת חוות על ידי חברות פרטיות בעלות הון כדוגמת "מהדרין" ו"יכין-חק"ל", וכן מציע הקמת חוות של "חוג הפקידים".
לטענתו, בקרב הפקידים במשרדי הממשלה ובמוסדות הציבוריים, נמצאים רבים שהם בעלי יכולת ורצון להתנחל על הקרקע.
בדיון שהתקיים בנושא, מנהל מחלקת ההתיישבות בסוכנות, רענן ויץ (בנו של יוסף ויץ), התנגד לרעיון מתוך אמונה שהציונות צריכה לקשור את העולים לקרקע, והזהיר את שר האוצר לוי אשכול שהחוות יביאו רק שחיתות.
בכתבות שפורסמו, אין הסבר לטענתו של רענן ויץ בהקשר לשחיתות, אבל דוברים אחרים הסבירו את התנגדותם.
יהודה ברגינסקי הזהיר כי "מוכרח להיות שימוש לרעה מצד הפקידים בכלים ובאנשים".
יצחק לוי הזכיר כי "בבית הזה הקפדנו שאסור למכור לעובד סוכנות אפילו עיפרון מהמחסנים" והוא שאל גם "מדוע רק פקידי מחלקת ההתיישבות נהנים מההטבות ולא כל עובדי הסוכנות או עם ישראל כולו?".
חוות "נחלאות" הייתה חוליה ראשונה בשרשרת של חוות שנועדו לפקידי הסוכנות והממשלה.
תוך זמן קצר הוקמו שלוש אגודות נוספות, ועד לפיצוץ הפרשה קיבלו כל ארבע האגודות ביחד 385 אלף לירות.
"נחלאות" הייתה אגודה מיסודם של כ-100 פקידים גבוהים שעבדו בסוכנות, בקק"ל, במשרד החקלאות, רשות הפיתוח והמפקח על נכסי נפקדים.
האגודה הוקמה כדי להקים חווה חקלאית בהתאם לתוכנית שאישר לוי אשכול.
מאחר שהתוכנית לא פורסמה באופן פומבי, לא נערך מכרז וראשי מפעל ההתיישבות החליטו שאין מועמדים טבעיים מלבדם אשר עונים על דרישות התוכנית.
קבוצת "נחלאות" החלה להתארגן בשנת 1952 ביוזמת ובהובלת יוסף גבעולי, מנהל חבל הצפון במשרד החקלאות.
האגודה קיבלה שטח, הלוואות ותקציב מן המוסדות המיישבים והחלה בהקמת "מפעל התיישבותי" בשטח הנמצא בין קיבוץ הזורע לבין קיבוץ משמר העמק.
הקמת החווה פורסמה במסמך של הסוכנות היהודית מתאריך 19 באוקטובר 1953, כאשר החותם הוא חבר ב"נחלאות".
במפה הרשמית של הממשלה נרשם שטח של 3,700 דונם, אך במקורות אחרים נרשם שטח של 5,100 דונם.
יוסף ויץ במאמרו "פתרון הבעיה" טען כי בני המעמד הבינוני נדרשים להשקיע לפחות שני שלישים מתקציב ההתיישבות, והעודף מתכסה מתקציבי הסוכנות היהודית או מקורות כספיים אחרים.
לפי פרוטוקולים של הנהלת הסוכנות, אשכול נתן את האישור להקמת החווה בתנאי שהמתנחלים ישקיעו לירה מכספם תמורת כל לירה שיקבלו מקופת הסוכנות והמדינה (מימון תואם, matching).
תקנון האגודה קבע שכל אחד מהחברים יכניס 50 ל"י כדמי הרשמה, וכן חייב לשלם 10 ל"י בכל חודש על חשבון מניה של 1,000 ל"י שצריכה להיות משולמת תוך שמונה שנים.
לפי הדו"ח הכספי של השנה הראשונה, ההכנסה השנתית הייתה 32,000 ל"י, אולם סיכום ההשקעות וההוצאות הגיע ל-140,000 ל"י.
כלומר, העיקרון שקבע לוי אשכול לא נשמר.
הבעיה האתית ותחילת השמועות בציבור
חלק מאנשי "נחלאות" היו פקידים ממשלתיים בכירים ובוודאי הכירו את החוק לשירות עובדי המדינה, שקבע כי "לא יהיה לעובד המדינה, לא במישרין ולא בעקיפין וגם לא על ידי קרובו, סוכנו או שותפו, כל חלק, עניין או טובת-הנאה בכל חוזה או עסק שנעשה עם המדינה או למענה".
ואולם בהקמת החווה, הפקידים שהם עצמם חברי "נחלאות" היו גם האחראים במשרדיהם על תקציבי הפיתוח, הקצאת ההלוואות, חלוקת השתילים, הקמת המבנים המשקיים והצריפים למגורים, התכנון וכיוצא בזאת; לפיכך ברור שכל הנדרש יגיע לידי החווה, בזול, בהקדם ובשפע ללא קשיים בירוקרטיים.
ואכן, בציבור נפוצו שמועות על שחיתות הקשורה בחווה, מכיוון שברור שאין זה הולם שפקידי הסוכנות ידאגו לעצמם (קבלת טובות הנאה הקשורות לתפקיד מנוגדת לכללי המינהל הציבורי), בעוד אין אפשרות לספק את כל הדרישות של ההתיישבות.
בנוסף, הייתה קנאה של הפקידים הזוטרים שלא הצליחו להתקבל לאגודה, לעומת העובדים שהתקבלו אליה.
כמו כן, אנשי "נחלאות" הצדיקו את המהלך, בטענה:
מסיבת העיתונאים ב-17 באפריל 1955
במהלך חודש ינואר 1955 פרסם ירמיהו שמואלי בעיתון "על המשמר" סדרת כתבות בהקשר ל"נחלאות", תחת הכותרת "שוד הקרקעות בישראל".
מסיבת העיתונאים נערכה רק בעקבות האשמות שפורסמו בעיתון "הארץ".
כמאה פקידים שבידיהם נתונות קרקעות הלאום שנועדו להתיישבות של עולים חדשים, לקחו לעצמם קרקעות ותקציבי פיתוח, ועיבדו את הקרקע על ידי שכירים, כאשר רק 20% הושקעו על ידי חברי האגודה.
היה לפקידים חוזה עם עצמם, כך שהם ישקיעו מכספי הציבור בזול בהקדם ובשפע במשך שמונה שנים.
התברר שיש כבר חמש אגודות כאלה: "נטע" בשפלה (עבור עובדי תחנת הניסיונות, מכון ויצמן, המחלקה להתיישבות, משרד החקלאות ובעלי מקצועות חופשיים), "נחלאות" ו"גני ירושלים" (לפקידים ממוסדות שונים בירושלים), "מתח" (לאנשי צבא קבע) ו"עדית" (לפקידים ממוסדות שונים, חלקם מהסוכנות).
השקעת חברי האגודה לא נועדה לצורכי התיישבות, אלא זו דרך להפקת רווחים קלים בעזרת תקציבים של הממשלה (שכן בעקבות ההשקעות הממשלתיות הרבות יעלה ערך המניה ואז חברי האגודה יוכלו למכור את המניה ברווח גדול, ואם לא ימכרו את המניה, אז הם יהיו בעלי משק גדול בכפר).
רענן ויץ טען שהמאמר של "הארץ" מסלף את הדברים.
הוא טען שההשקעות ב"נחלאות" מבוססות על העיקרון "לירה כנגד לירה"; אולם בנתונים שהגיש מתברר שחברי "נחלאות" השקיעו 34,357 ל"י לעומת 94,766 ל"י שהעניקה להם הסוכנות (נתוני עיתון "על המשמר" היו שונים, אבל גם לפי הנתונים שהציג ויץ, היחס הוא כמעט 1:3).
בנוגע לטענה שאיש מבין חברי האגודה לא עלה על הקרקע, טען שמתוך 113 חברי האגודה התיישבו כבר שבעה חברים, אולם התברר שאף חבר לא התיישב במקום.
בנוסף, הוא לא הכחיש את הידיעה שהובאה ב"הארץ" כי יש לו חלק במשק דומה, משק נטר ליד גדרה.
הוא לא הבטיח לבדוק את הנושא ולהסיק מסקנות, אלא טען שהמעשה כשר ושזו אחת הפעולות היפות בכל פעילותו למען ההתיישבות – זוהי שיבה אל חיק האדמה, והיא מבטיחה את עתידם של הפקידים הוותיקים לאחר פרישתם לגמלאות.
בעקבות הרעש הציבורי התפרקו ארבע האגודות החדשות יחסית.
חוות "נחלאות" המשיכה להתקיים, ובשנת 1963 עבדו בה 50 שכירים מיקנעם.
ב-1963 כתב מ' טננבוים ב"מעריב" שיש ויכוח בין שלושה גורמים על עתיד המקום:
קיבוצי הסביבה, שביקשו את המקום בטענת "חקלאות לחקלאים".
חברי האגודה, שטענו שהחווה רווחית וכל הרווחים הושקעו במקום מכיוון שלפי החוזה אי-אפשר למשוך את הרווחים כל זמן שאינם גרים במקום.
ההשקעות גורמות להרחבת המשק וכך יתווספו מקומות עבודה והמשק יקלוט עולים חדשים.
הפועלים השכירים, שביקשו להמשיך לעבוד בחווה, מכיוון שהם התפרנסו יפה וקיבלו תנאי עבודה טובים יחסית; אולם אם החווה תפורק, העובדים ביקשו שהחווה תימסר לידיהם.
העיתונאי צבי לביא טען בכתבה ב-ynet מ-2008 שאדמות החווה חולקו בין הקיבוצים השכנים, משמר העמק והזורע.
אולם אמרי רון, ששימש בתפקיד רכז המשק של משמר העמק באותה תקופה, הגיב לכתבה בטענה שקיבוצו לא קיבל אדמות מ"נחלאות".
לדבריו, חברי האגודה דרשו סכום עתק עבור הקרקעות שקיבלו לידיהם, ולכן הקיבוץ לא הסכים לעסקה, ומינהל מקרקעי ישראל חילק את האדמות לגורמים אחרים.
גיורא ינאי, ששימש בתפקיד רכז משק של קיבוץ עין השופט החל מחודש אפריל 1968, סיפר בריאיון שנערך עבור ארכיון עין השופט, שאחת הפעולות הראשונות בתפקידו הייתה רכישת אלף דונם מ"נחלאות".
החווה פורקה ככל הנראה ב-1968–1969. הקיבוצים הזורע ועין השופט, השייכים לתנועת הקיבוץ הארצי, ביקשו לקבל את האדמות שהשתייכו לנחלאות.
מזכירות תנועת הקיבוץ הארצי דנה בנושא והחליטה להעביר את האדמות לקיבוץ עין השופט, בגלל מצוקת קרקע של קיבוץ עין השופט, ועל אף שהאדמות קרובות לקיבוץ הזורע.
בארכיון של קיבוץ הזורע, נמצא מסמך של מזכירות הקיבוץ הארצי מתאריך 10 באוגוסט 1972, המאשר את ההחלטה הנ"ל.
כיום לא נותר זכר לחווה; הסממנים היחידים ששרדו עד לאחרונה הם שלט פרדס נחלאות בצמוד לכביש 66 מצומת מגידו ליקנעם, מדרום לצומת הכניסה לפארק רמות מנשה, ושלט תחנת אוטובוס בכביש 66 מול צומת הכניסה לפארק.
חוות יאיר היא התנחלות השוכנת בסמוך לנופים וליקיר, ומשקיפה על אפיקו של נחל קנה.
היא עלתה על הקרקע בשנת 1999, ונקראת על שם אברהם שטרן ("יאיר") מנהיג ומייסד הלח"י, על שם יאיר בן מנשה הגלעדי המוזכר בספר דברים, ועל שם היישוב המקראי "חוות יאיר" אותו רואים המקימים כ"מאחז" העברי הראשון.
למורדות חוות יאיר נמצא ערוץ אלמגור של נחל קנה.
היישוב הוקם לראשונה ב-1999 כמאחז על ידי ארבע משפחות שגרו לפני כן ביישוב הסמוך יקיר.
בעלייה הראשונה לקרקע שמה של ההתנחלות היה תמנת חרס על שמו של היישוב המקראי תמנת חרס, והיישוב פונה עוד לפני שהמשפחות החלו להתגורר בבתיהן.
ב-2001 הייתה עלייה נוספת לקרקע שבה שם היישוב שונה לחוות יאיר.
הקרקע ליישוב הוקצתה על ידי ההסתדרות הציונית העולמית עד 2007, ומשרד השיכון השקיע מיליון ש"ח.
לאחר פינוי, ההתנחלות הוקמה מחדש והפכה יישוב קבע (מאחז), המועצה אינה יכולה להוציא היתרי בנייה למקום, אך האדריכל של המועצה מסייעת למעוניינים לבנות את ביתם ביישוב.
לפי דו"ח טליה ששון, היישוב הוקם על קרקעות משולבות: אדמות מדינה, סקר, ופלסטיניות פרטיות.
ביוני 2006 מנה היישוב 18 משפחות.
במאי 2008 הרסו המנהל האזרחי בריכת שחיה של משפחה מהיישוב.
כבר למחרת החלה בניה מחודשת של הבריכה והסתיימה בתוך שבועות ספורים.
ב-2009 החל המנהל האזרחי בהליכי הכשרה של היישוב.
במקום יש מועדון אירועים, טיילת על שמו של אלכסנדר רובוביץ לוחם מחתרת הלח"י, גן טרום חובה, גן חובה, מעון ילדים, בית כנסת, ספריה וסניף של תנועת הנוער בני עקיבא.
בחוות יאיר יש גם אזור צימרים שבו יש ארבעה צימרים, בריכות ואת אומגת אלמגור, באורך של 300 מטרים, השלישית באורכה בישראל (אינה פעילה).
בשנת 2016 נקראו הרחובות ביישוב על שמות של לוחמי הלח"י וכביש הגישה ליישוב הורחב.
כמו כן הוחלט שהכיכר שבמרכז היישוב שנמצאת סמוך לבית הכנסת תקרא על שמו של יצחק שמיר.
בשנת 2017 הוקם מעיין חוות יאיר, מעיין מלאכותי, הכולל ארבע בריכות בטון בעומק של 50 סנטימטר.
בסוף 2019 ותחילת 2020 נערכו עבודות במסגרתן נסלל כביש גישה נוסף לשכונה העליונה של היישוב, גם הוא כביש מכיוון יקיר ונופים.
בינואר 2021 הסדירה המדינה את היישוב ונתנה לו מעמד של שכונה ביקיר.
ביוני 2022 חובר היישוב לרשת החשמל.
נכון ליולי 2023 מתגוררות ביישוב כ-100 משפחות.
מרבית התושבים עוסקים במקצועות חופשיים: עריכת דין, ראיית חשבון, רפואה, היי-טק, אנשי צבא ועוד.
בתחילת דצמבר 2023, בזמן שהבעלים של "החווה של עדן" הסמוכה לחוות יאיר היה במילואים במסגרת מלחמת חרבות ברזל, תקפו את החווה עשרות פלסטינים, שהשליכו אבנים לעבר עדרי הצאן ורועי הצאן של החוה ופצעו את אחד הרועים.
עד 2025, שכנה חוות יאיר על קרקעות מדינה בתוך "הקו הכחול" (תחום התכנון) של ההתנחלות השכנה נופים.
במאי 2025 החליטה ממשלת ישראל להסדיר את היישוב ולהעניק לו מעמד עצמאי.
בנובמבר 2025 חתם מפקד פיקוד המרכז אבי בלוט על צו המסדיר את מעמד חוות יאיר כיישוב עצמאי.
מצידה המערבי של חוות יאיר נמצא אתר ארכאולוגי "חירבת שחאדה".
באתר קירות אבן, חדרים, מערות ומחילות, בית בד עתיק ומקווה טהרה.
במקום שכן היישוב היהודי הצפוני ביותר של הממלכה החשמונאית בשומרון.
סמוך לנחל קנה נובע "עין תנור" (מכונה גם "מעיין הצבים").
המעיין נשפך לברכת מים טבעית, ברוחב ארבעה מטרים ועומק עד מטר וחצי.
צפונית ליישוב נמצאת חורבת "חירבת פרדוסי", שזוהתה כיישוב יהודי ומתוארכת לתקופה ההרודיאנית, ובסמוך אליה נמצאת מצודה הנקראת "קצ'ר פורדיס", שנהרסה כמעט לחלוטין בעקבות בנייה בלתי חוקית של הכפר קראוות בני חסן.
חוות וגונר היא חווה היסטורית בצפון-מערב טקסס שהוקמה לראשונה בשנת 1899. היא כוללת מטעים, משק חי של כבשים ורביית סוסים וכן ייצור שמן.
היא החווה הגדולה ביותר בארצות הברית המגודרת בגדר אחת.
החווה ממוקמת ליד ויצ'יטה פולס שבטקסס, דרומית לוורנון, וליד הנהר האדום.
שטחה הכולל הוא קצת מעל 2,100 קילומטרים רבועים, גדולה יותר משטחן של הערים ניו-יורק ולוס אנג'לס יחדיו או כ-10% משטח מדינת ישראל.
החווה הועמדה למכירה מספר פעמים.
באוקטובר 2015 היה תג המחיר 750 מיליון דולר.
חוות התנינים בחמת גדר היא חוות תנינאים המשמשת גם כפינת חי, גן חיות, ומרכז שימור, הנמצאת בחמת גדר, ומאכלסת כ-250 תנינאים בגילאים שונים.
החווה הוקמה בשנת 1981, ובהתחלה, היו בה כ-120 אליגטורים אמריקנים שהובאו מפלורידה, ומאוחר יותר הובאו לחווה גם תניני יאור מאפריקה וקיימנים מאמריקה הדרומית.
בשנת 1996 הובאו מהודו שני מינים נוספים: הגאביאל ותנין הים.
בשנת 2007 אכלסה החווה כ-200 תנינאים בגילאים שונים.
בחוות התנינים התקיים בעבר מופע "קרב תנין באדם".
בעקבות תביעה שהגישה עמותת "תנו לחיות לחיות" כנגד החברה המפעילה את אתר חמת גדר, פסק בית המשפט העליון בערעור כי המופע נוגד את הוראותיו של חוק צער בעלי חיים (הגנה על בעלי חיים), ומהווה התעללות אסורה לפי סעיף 2(א) לחוק, ולכן יש להפסיקו.
פסק הדין, אותו כתב השופט מישאל חשין, הוא ההלכה המחייבת עד היום בכל הנוגע לפרשנות עבירת ההתעללות בבעלי חיים בדין הישראלי.
בעקבות משבר הקורונה בישראל בשנים 2020 ו-2021 הושבת האתר לתקופה ארוכה, ונכנס לבעיות כלכליות בעקבותן החליטו מנהלי האתר למכור חלק מחיות החווה ופינת החי, כולל חלק מהתנינים והאליגטורים, לגני חיות וחוות ייעודיות.
המתחם העיקרי מורכב ממספר בריכות מגודרות המופרדות ביניהם ומעליהן גשר צף, לבטחת המבקרים.
בחלק מהבריכות חיים תנינים ממין אחד ובאחרות הם מעורבים.
לצד בריכת האליגטורים ישנה עמדת טיפול בה מתקיים מופע האכלה.
הבריכות והדשא מסביב מתאימים לתנאי מחייתם של התנינאים והם נעים בהן בחופשיות.
בכמה בריכות ישנם תנינים צעירים המופרדים מהבוגרים, שעלולים לטרוף אותם.
כיום מאכלסת החווה כ-250 תנינים מהמינים: אליגטור אמריקני, תנין היאור וגאביאל הודי, תנין ים וקיימנים.
בפינת החי ישנם חיות אחרות שחלקם נועדו לליטוף כמו חיות מחמד.
פיתון מרושת - שתי נקבות
חוות הרוח הימית אנהולט היא חוות רוח דנית הממוקמת במצר קטגט שבין דנמרק לשוודיה.
לחווה, שנחנכה ב-2013, כושר ייצור חשמל של 400 מגוואט וככזו היא מחוות הרוח הימיות הגדולות ביותר בעולם.
ממשלת דנמרק יזמה את הקמת החווה ב-2008. למכרז על הקמתה ניגשה רק חברה אחת, DONG Energy (נקראת כיום Orsted), ככל הנראה בשל לוח הזמנים המצומצם להקמת החווה על פי המכרז והסנקציות שנקבעו על הפרתו.
מאידך הציע המכרז תשלום גבוה יחסית לחוות רוח אחרות עבור החשמל שייוצר בה.
הזיכיון להקמת החווה ניתן לחברה ב-2010.
הקמת החווה החלה ב-31 בדצמבר 2011 ונפתחה רשמית שבועיים אחר כך.
ההקמה נעשתה באמצעות 100 כלי שיט שונים ובעבודת 3,000 איש.
תחילה הוקמו היסודות הימיים לטורבינות הרוח.
על גבי היסודות הוצבו מגדלים ועליהם הטורבינות.
הטורבינה הראשונה הותקנה בחווה בראשית ספטמבר 2012. במאי 2013 הפכה החווה לגדולה בדנמרק עם התקנת הטורבינה ה-59 מתוך 111. ב-19 במאי 2013 הסתיימה התקנת כל הטורבינות, וכולן הושמשו בחודש שלאחר מכן.
בשיא התהליך הותקנו מגדל וטורבינה שלמה בתוך שבע שעות.
במקביל הונחה רשת הכבלים התת-ימית להולכת החשמל מהטורבינות אל היבשה שממערב לחווה.
כבל מהתחנה מספק חשמל גם לאי אנהולט.
החווה נחנכה ב-4 בספטמבר 2013. עלות הקמתה הגיעה ל-1.65 מיליארד דולר.
התחנה ממוקמת כ-115 קילומטר מצפון מערב לקופנהגן וכ-15 קילומטר ממערב לאי אנהולט .
היא כוללת 111 טורבינות רוח, שתבנית הפריסה שלהן היא כשל טרפז גבוה, שבסיסו פונה לדרום-מזרח.
תבנית בלתי שגרתית זו נקבעה בהתאם למשטר הרוחות במקום זה והיא העלתה את הספק התחנה ב-1.5%.
אורך הטרפז הוא 20 קילומטר ורוחבו המקסימלי חמישה קילומטרים.
שטח החווה שקול לפי ארבעה משטח האי אנהולט.
מגדלי הטורבינות ניצבים על יסודות שנקבעו במים שעומקם 14 מטר.
בכל טורבינה, מתוצרת חברת Siemens Wind Power, שלושה להבים שמשקל כל אחד מהם הוא 18 טון.
קוטר מעגל הסיבוב של הלהבים הוא 120 מטר.
גובה כל מגדל טורבינה הוא 81.6 מטר, וביחד עם הלהבים - 141.6 מטר.
משקל כל יחידה (מגדל, טורבינה ולהבים) הוא כ-449 טון.
הספק כל טורבינה הוא 3.6 מגוואט.
חוות הרוח טפילה היא חוות רוח לייצור חשמל באמצעות טורבינות רוח הממוקמת במחוז טפילה שבדרום מערב ירדן.
לתחנה כושר ייצור חשמל של 117 מגוואט.
החווה ממוקמת בקרבת העיר טפילה, כ-140 קילומטר מדרום לעיר עמאן וכ-40 קילומטר ממזרח לחצבה, בגובה של 1,400 עד 1,700 מטר מעל פני הים.
ניצבות בה 38 טורבינות רוח מתוצרת החברה הדנית Vestas Wind Systems .
קוטר להבי כל טורבינה הוא 112 מטר.
בניית החווה החלה בשנת 2013 והיא הושלמה ב-2015. היא נחנכה בדצמבר 2015 על ידי עבדאללה השני, מלך ירדן.
עלות הקמתה הגיעה ל-287 מיליון דולר.
החווה היא הראשונה מבין חמש חוות רוח שהוקמו בירדן והיא הגדולה מכולן.
חוות טליה היא חווה חקלאית בגוש מעון-כרמל, מזרחית לבית יתיר ודרומית לסוסיא, ידועה גם בשם חוות נוף הנשר או חוות לוציפר.
החווה הוקמה על ידי יעקב ומרסל טליה ונוהלה על ידו עד למותו בתאונת טרקטור בשנת 2015. בחווה מגדלים כבשים מזן דורפר.
שטח החווה צופה על העיר ערד, הר חברון, דימונה, רבת עמון וים המלח.
אחת הגבעות הסמוכות לחווה זוהתה על ידי ד"ר עוז גולן כסלע המחלקות המקראי.
ב-1981 העבירה מדינת ישראל ל כ-4,000 דונם של אדמת מרעה באזור הר חברון סמוך לקו הירוק לצורכי מרעה.
אנשי התיישבות שחיפשו חוואי שיקים חוות בודדים, על מנת לשמור על אדמות המדינה מפני התיישבות בדואית בלתי חוקית, פנו ב-1995 אל יעקב טליה, גר מדרום אפריקה שנולד בשם יעקובס יוהנס, על מנת שיקים במקום חוות בודדים.
ארבע פעמים סירב טליה להתיישב בגבעה, לנוכח הקשיים הצפויים למי שיתיישב במקום.
בפעם החמישית הסכים, בתנאי שיקבל גיבוי ממשלתי.
הוא אמר "לאף אחד אחר לא היה אומץ לבוא..
הם ידעו שזה יהיה קרב".
על פי עדותו, ראש הממשלה יצחק רבין חתם על אישור ההקמה של החווה שבועות לפני שנרצח ב-1995. ועדת המשנה לרישוי אישרה הצבת שני קרוואנים, מחסן וחדר שומר, בשטחי מרעה.
מסביב למבנים אלה הקים יעקב את החווה.
החווה הייתה בתחילה מוכרת כחוות לוציפר על שם משטרת לַצֵיפָר, , שהוקמה בתקופת השלטון הבריטי בארץ ונועדה להגן על הכביש המוביל מירושלים דרך חברון אל הנגב.
הסכם הרשאה בכתב נחתם ונמסר ליעקב טליה בשנת 1999. לבעלי החווה יש הסכם הקצאה מההסתדרות הציונית העולמית לשימוש במקום כחוות מרעה עד יולי 2042. שטח החווה היה 4,500 דונם.
ב-1997, עם הקמת החווה, יעקב טליה הביא אליה בייבוא אישי מדרום אפריקה כבשים יקרות מזן דורפר.
ב-25 בדצמבר 2006, בעקבות עתירה של פלסטינים אסר המנהל האזרחי על טליה להיכנס לחצי משטח החווה.
טליה הגיש תביעה נגדית בדרישה לבטל את האיסור.
טליה טען כי למרות שהקרקע נמצאת מחוץ לתחום אדמות המדינה, זכותו להישאר בה כי עיבד אותה יותר מעשור ואף ייבא לשם כך קומביין קציר מגרמניה.
פלסטינים הורשו להיכנס לשטחי העיבוד של החווה ושתילי כרם הגפנים נעקרו.
החווה סבלה מפריצות רבות וגנבה, בעיקר של עדרי הכבשים שבחווה.
באחת הפריצות נגנבו 621 כבשים מזן דורפר.
יעקב טליה רכש עדר חדש וגידל כרם ענבים.
ב-15 ביוני 2015 נהרג יעקב טליה לאחר שכף טרקטור שהפעיל נפלה עליו.
בתו ליאורה המשיכה לאחר מותו לנהל את החווה עד שאחיה ששירתו כלוחמים השתחררו משירותם.
ב-13 באפריל 2016 בפריצה לילית לחווה נגנבו כ-60 כבשים, בהן כ-40 נקבות שעמדו לפני המלטה.
הגנבים ניצלו את מזג האוויר הסוער ופרצו את הגדר.
ב-15 בנובמבר 2016 הותקף ידידיה, בנו של יעקב טליה, על ידי רעולי פנים ונפצע קל.
בצלאל אחיו ירה באוויר ובכך הציל אותו.
ב-24 באוקטובר 2017 תקפו פורצים בדואים משבט אבו אל-קיעאן את תושבי החווה ונעצרו.
ב-17 במרץ 2018 3 פורצים ערבים פלשו לשטח החווה.
אחד הפורצים ניסה לדרוס את ידידיה טליה שנאלץ לירות באוויר על מנת להגן על עצמו.
בעקבות האירוע נעצר ידידיה ונשקו הוחרם.
בשנת 2018 החלו פלסטינים לטעון לבעלות על אזור בשטח החווה.
לאחר שקיבלו אישור מהמנהל האזרחי להיכנס לאזור הם שתלו עצים שנתרמו על ידי רבנים לזכויות אדם.
בשנת 2019 הודיע אלוף פיקוד המרכז לבעלי החווה שהשטח שנגרע מהחלקה שלהם הוא קרקע פרטית פלסטינית, מובלעת בתוך אדמות המדינה המוקצות לחוות טליה, ושהכניסה לשם מותרת רק לפלסטינים.
מרסל מקימת החווה, הייתה מראשוני נרצחי טבח שבעה באוקטובר, בקיבוץ עין השלושה בעת המתקפה על הקיבוץ.
מרסל שהתה בקיבוץ לרגל הולדת נכדה יום קודם ונרצחה מחוץ לבית בתה.
כיום מנהלים את החווה בניו וביתו של יעקב טליה ידידיה, בצלאל ושירה.
חוות הרוח עמק הבכא היא חוות רוח הכוללת שלושים טורבינות רוח לייצור חשמל בצפון רמת הגולן.
הטורבינות הוקמו באזור הנקרא "עמק הבכא", בשטח שבין הר חרמונית לקוניטרה.
הרעיונות להקמת חוות רוח ברמת הגולן החלו כבר בשנות ה-80. אזור רמת הגולן נסקר ונמצא כבעל תנאים טובים לניצול אנרגיית הרוח להפקת חשמל.
טורבינה נסיונית הוקמה ב-1985 על הר בני צפת.
בשנת 1992 הוקמה חוות הרוח הראשונה בישראל על הר בני רסן.
החווה כוללת 10 טורבינות שגובהן 30 מטרים.
אזור עמק הבכא סומן כאזור מיטבי ברמת הגולן לניצול אנרגיית הרוח עקב הרוחות החזקות הנושבות בו.
החל מראשית העשור השני של המאה ה-21 החלו רשויות המדינה בקידום התוכניות לבניית חוות רוח בעמק הבכא.
במשך מספר שנים התנגד צה"ל לבניית הטורבינות במזרח רמת הגולן משיקולים ביטחוניים, אולם לבסוף הסיר הצבא את ההתנגדות לפרויקט עמק הבכא.
קיימות תוכניות להקמת חוות רוח נוספות בגולן, בין היתר באזור הר פרס (חוות רוח "בראשית") ובאזור היישובים הדרוזים בצפון הרמה.
בשנת 2013 רכשה אנלייט את הזכויות על פרויקט חוות הרוח עמק הבכא.
הפרויקט נמצא בבעלות החברות אנלייט וא.
בן-דב (בבעלות אלי בן-דב), אשר לצורך הפרויקט הקימו את חברת הבת "עמק הבכא אנרגיות רוח".
עבודות הבניה של הטורבינות התבצעו על ידי החברות מנרב ונקסטקום.
התוכנית המקורית כללה הקמת 40 טורבינות, מרביתן בשטח שבין הר חרמונית לתל מחפי ומאגר בנטל, ותוכנית עתידית ל-6 טורבינות נוספות כחלק מתוכנית "חוות רוח אלרום".
בשנת 2017 הוחלט על הקמת 30 טורבינות.
בדצמבר 2020 אושרה הקמתן של 4 טורבינות נוספות.
הטורבינות, מתוצרת ג'נרל אלקטריק, מתנשאות לגובה של כ-85 מטרים.
אורך הלהבים הוא כ-51 מטרים.
חוות הרוח צפויה להפיק 109 מגה ואט חשמל אשר ימכרו לחברת החשמל.
לצורך העברת החשמל לרשת הארצית הוקם קו מתח גבוה מצומת בראון (סמוך להר בראון) לעמק החולה.
העבודות להקמת הטורבינות החלו בסוף שנת 2018. הטורבינות הראשונות הוצבו במהלך 2020, ובמהלך שנת 2021 החלה חוות הרוח לפעול.
חלק מתושבי היישובים הסמוכים לחווה הביעו דאגה עקב קרבת הטורבינות לבתים, בשל העובדה כי שלוש טורבינות ממערב להר חרמונית עתידות לקום במרחק של כ-800 מטרים מבתי קיבוץ אל-רום.
כמו כן הובע חשש לפגיעה נופית.
בדומה לחוות רוח במקומות אחרים, קיים חשש לפגיעה בציפורים.
ברמת הגולן מתווסף לחשש זה הפגיעה האפשרית באוכלוסיית הנשרים בגולן הפגיעה ממילא.
בנוסף, קיים חשש מפגיעה בעופות נודדים כיוון שרבים מהם חולפים באזור עמק הבכא.
חוות נוורלנד , המכונה באנגלית גם "חוות עמק הסיקמור" (Sycamore Valley Ranch), היא חווה משתרעת על פני כ-10,926 דונם, הממוקמת במחוז סנטה ברברה שבמדינת קליפורניה הממוקמת בכתובת רחוב פיגארואה מאונטיין 5225. החווה נודעת בעיקר משום שהשתייכה לזמר האמריקאי מייקל ג'קסון בין השנים 1988 עד 2020.
במקור נקראה האחוזה "חווה זאקה לאדרס" (Zaca Laderas Ranch).
בשנת 1981 שונה שם האחוזה ל"חוות עמק הסיקמור" (Sycamore Valley Ranch) לאחר שנרכשה על ידי היזם ויליאם בון.
ג'קסון שהה במקור באחוזה בשנת 1983 כאשר ביקר את פול מקרטני באחוזה במהלך צילומי הווידאו קליפ לשיר "Say Say Say".
בשנת 1988 נמכרה האחוזה למייקל ג'קסון, אשר שינה את שם האחוזה ל"חוות נוורלנד", על שם האי בו חי פיטר פן.
בנוסף לאחוזה העצומה שממוקמת בשטח החווה, בתקופה בה החווה הייתה בבעלותו של מייקל ג'קסון היא הכילה גם גן חיות פרטי ופארק שעשועים פרטי.
במאי 1990 עבר מייקל ג'קסון ממגורי המשפחה בהייבנהרסט שבאנצ'ינו לחוות נוורלנד.
ג'קסון התגורר בחוות נוורלנד במשך 17 שנים, וקיווה שהמגורים בחווה יאפשרו לו לקבל יותר פרטיות.
בפועל הבידוד רק הגביר את הסקרנות של הציבור והמדיה לגבי חייו של מייקל בחווה.
בשנת 2005 עזב ג'קסון את החווה אך היא נותרה בבעלותו עד מותו ב-2009.
החל משנת 2014 הוצע הנכס למכירה תמורת כ-85 מיליון דולר ובדצמבר 2020 נמכרה החווה תמורת 22 מיליון דולר.
חוות מרדכי הייתה חוות ניסיונות חקלאית, שהייתה חלק ממכון וולקני והוקמה ב-1935 מדרום לכפר הנוער עיינות שבמישור החוף הדרומי לצורך עריכת ניסיונות חקלאיים.
החווה נקראה על שם מרדכי וולקני-אלעזרי (אחיהם של יצחק וולקני-אלעזרי ומאיר וילקנסקי) שהקים וניהל אותה בראשית דרכה.
החווה הפסיקה לפעול ב-1963 אך מבני החווה עדיין קיימים.
ההתיישבות היהודית בארץ ישראל החל מהעלייה הראשונה הייתה חקלאית ברובה וכבר מתחילתה עשו החקלאים ניסיונות חקלאיים לשיפור הגידולים.
בתחילה היו אלו ניסיונות פרטיים של כל חקלאי וחקלאי אולם במהרה חלחלה ההבנה שדרוש מאמץ לאומי לעריכת ניסיונות שיביאו לשיפור בחקלאות.
דרישה זו הועלתה כבר בהקונגרס הציוני העולמי השישי ובעקבותיה החלו מספר מנהיגים ציוניים לקדם רעיון זה במטרה להקים בארץ ישראל חווה משולבת של ניסיונות והכשרה.
מנהיגים אלו גם הציעו להקים מגוון חוות לפי האזורים השונים בארץ ישראל.
החווה הראשונה הוקמה ב-1910 בעתלית ובעקבותיה הוקמו חוות להכשרה וניסיונות חקלאיים גם בבן שמן, חולדה וחוות כנרת.
בשלוש החוות האלו היה מעורב יצחק וולקני-אלעזרי והוא שהתווה תוכנית כוללנית להקמת תחנת ניסיונות ארצית מרכזית הקשורה לתחנות ניסוי הפזורות ברחבי הארץ.
התחנה המרכזית, שהוקמה תחילה בחצר של גמנסיה הרצליה בתל אביב (ב-1921) הועברה ב-1932 לקרבת רחובות.
חוות מרדכי הוקמה ב-1935 ביוזמת מרדכי וילקנסקי (אלעזרי-וולקני) על כ-1,000 דונם של אדמות קק"ל שהיו חלק מגוש של כ-5,600 דונם שרכש הארגון ליד הכפר קובייבה.
החווה הוקמה כשלוחה של תחנת הניסיונות המרכזית ברחובות.
מקומה של החווה שירת את מטרות מקימיה מבחינת מגוון הקרקעות שנכללו בתחום החווה (שאפשרו ניסויים במגוון גידולים) ומבחינת האוכלוסייה הכפרית אותה היה צורך להדריך ולהכשיר.
עם הקמתה שימשה החווה לביצוע ניסיונות לשיפור תהליכי הגידול והתוצרת החקלאית בתחומים של גידול בקר, פלחה, ירקות ומטעים.
בשטח החווה נבנו 3 רפתות לעריכת ניסיונות בבקר ו-2 מבנים למעבדות.
בנוסף נחפרה בחווה באר ונבנה מגדל מים וכן נבנו מגורים שנועדו לעובדי החווה הקבועים כמו גם לעובדים זמניים ולחקלאים שבאו לחווה לרכוש ידע מקצועי.
ב-1951, לאחר הקמת המדינה, הועברה האחריות על מנהל המחקר החקלאי מהסוכנות היהודית למשרד החקלאות שם החליטו לצמצם את פיזור החוות החקלאיות ולאחד יחידות.
במסגרת הוחלט לסגור את הוות מרדכי ולהעביר את פעילות המחקר בה לבית דגן.
תהליך סגירת החווה והעברת הפעילות בה התנהל באיטיות ונמשך עד 1963. במהלך התקופה של סגירת החווה נוהלו דיונים על גורל אדמותיה שחולקו, בסופן של דבר בין היישובים הקרובים ובין מוסד "עיינות".
ב-1961 הוחלט במשרד החקלאות לקרוא את החווה של שמו של מרדכי וולקני-אלעזרי אך זה היה כבר בשלהי סגירת החווה.
הכרזה זו לא לוותה במאמץ לשמר את מבני החווה שנותרו שוממים במרכז השטחים החקלאיים שהיו שייכים פעם לחווה.
מרדכי וילקנסקי נולד ב-1885 בעיירה איישישוק שבליטא (אז בפלך וילנה, בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית).
אביו ר' לייזר (אליעזר) יהושע וילקנסקי, היה דיין ואמו בתיה לבית אלטשולר הייתה ממשפחת רבנים מפורסמים בליטא.
מרדכי היה אח ליצחק וולקני-אלעזרי ומאיר וילקנסקי.
בעיירת הולדתו, שהייתה בעלת רוב יהודי, הייתה תנועת ההשכלה היהודית מקובלת ונעשה שימוש נרחב יחסית בשפה העברית.
אחותו, שרה (לימים גננת בנהלל ובראשון לציון) ייסדה בה את אגודת "רק עברית", שחרתה על דגלה דיבור בעברית בלבד.
מרדכי עלה ארצה ב-1908 עם אחיו יצחק.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נסע לארצות הברית וצרפת ללימודי חקלאות ועם חזרתו, ב-1921, מונה לנהל את היחידה לגידולי שדה והחל לעבוד בחוות הניסיונות השונות בארץ.
בין השאר פעל בחוות כנרת, בבן שמן ובגבת.
החל מ-1932 קידם תוכנית להקמת חוות ניסיונות על אדמות שנרכשו בקרבת הכפר קובייבה.
מרדכי נפטר ב-7 ביולי 1935, לאחר שננשך על ידי חולדה, והובא למנוחות בבית הקברות ברחובות.
חוות מרקנהוף היא חווה בשטחי הרשות המקומית קירכצרטן בקרבת העיר פרייבורג בבאדן-וירטמברג שבגרמניה, שבה פעלה חוות הכשרה ציונית בין השנים 1919–1925.
האזכור התיעודי הראשון לחווה, שהפכה לימים למרקנהוף, הוא משנת 1397. ממנו עולה כי החווה הייתה בבעלות מנזר סנט מרגן.
בשנת 1462 מכר המנזר את החווה לעיר פרייבורג.
במהלך הדורות הבאים עברה הבעלות עליה כמה שינויים עד שבשנת 1648 נרכשה החווה על-ידי מתיאס מארק (Mathias Markh) והחלה להיקרא על שמו.
צאצאים של משפחת מארק החזיקו בחווה במשך הדורות הבאים עד שחרבה בשרפה שאחזה בה בשנת 1760. בהמשך בנה אותה מחדש אחד הצאצאים, סיימון מארק, אשר היה הבעלים האחרון שנשא את השם "מארק".