tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במשחקי האימפריה הבריטית וחבר העמים שנערכו בקארדיף, ויילס ביולי 1958 זכתה ראנד במדליית כסף בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.97 מטר.
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי בקפיצה לגובה.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בסטוקהולם, שוודיה באוגוסט אותה שנה היא סיימה במקום שביעי בקרב חמש בשיא בריטי חדש של 4466 נקודות.
בשנת 1959 קבעה ראנד בקפיצה משולשת שיא עולם חדש של 12.22 מטר, שלא הוכר על ידי התאחדות האתלטיקה הבינלאומית (IAAF).
שיא זה החזיק מעמד עד שנת 1981. נוסף לכך, היא קבעה שני שיאי בריטניה חדשים בקפיצה לרוחק (6.20 מטר) ובקרב חמש (4679 נקודות).
באולימפיאדת רומא (1960) סיימה ראנד במקום תשיעי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.01 מטר, לאחר שפסלה את שני הניסיונות הראשונים שלה בשלב הגמר.
בשלב המוקדמות היא קבעה שיא בריטי חדש של 6.33 מטר תוצאה שהייתה מספיקה למדליית הכסף.
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בריצת 80 מטר משוכות בתוצאה של 11.1 שניות (תוצאה אלקטרונית - 11.22 שניות), בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 11.0 שניות (תוצאה אלקטרונית - 11.16 שניות).
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בבלגרד, לשעבר יוגוסלביה בשנת 1962 זכתה ראנד בשתי מדליות ארד, בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.22 מטר ובריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 44.9 שניות, אחרי פולין (44.5 שניות) ומערב גרמניה (44.6 שניות).
באולימפיאדת טוקיו (1964) זכתה ראנד ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
מדליית זהב בקפיצה לרוחק בשיא עולם חדש של 6.76 מטר, לפני אירנה שווינסקה מפולין (6.60 מטר) וטטיאנה שלקנובה מברית המועצות (6.42 מטר).
בשלב המוקדמות היא קבעה שיא אולימפי חדש של 6.52 מטר.
שיא זה החזיק מעמד 4 שנים ונישבר באוויר הדליל בגבהים של מקסיקו סיטי על ידי ויוריקה ויסקופולאנו מרומניה (6.82).
מדליית כסף בקרב חמש בתוצאה של 5035 נקודות (ריצת 80 מטר משוכות: 10.9 שניות, כדור ברזל: 11.05 מטר, קפיצה לגובה: 1.72 מטר, קפיצה לרוחק: 6.55 מטר וריצת 200 מטר: 24.2 שניות), אחרי אירינה פרס מברית המועצות (5246 נקודות) ולפני גלינה ביסטרובה אף היא מברית המועצות (4956 נקודות).
מדליית ארד בריצת שליחות 4x100 מטר יחד עם ג'נט סימפסון, דפני ארדן ודורותי היימן בתוצאה של 44.0 שניות, אחרי פולין שקבעה שיא עולם חדש של 43.6 שניות וארצות הברית (43.9 שניות)
במשחקי האימפריה הבריטית וחבר העמים שנערכו בקינגסטון, ג'מייקה בשנת 1966 זכתה ראנד במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.36 מטר.
בשנת 1968 עקב פציעה לא הצליחה ראנד להכלל בנבחרת בריטניה למשחקים האולימפיים שנערכו במקסיקו סיטי ולאחר מכן פרשה מספורט תחרותי בספטמבר אותה שנה.
בשנת 1961 פגשה את החותר סיד ראנד ולאחר 3 ימים הם החליטו להינשא ולאחר חמישה שבועות הם התחתנו.
נישואים אלו החזיקו מעמד כ-5 שנים.
בשנת 1969 היא נישאה בשנית לביל טומיי האמריקאי לאלוף האולימפי בקרב עשר מאולימפיאדת מקסיקו (1968).
לזוג נולדו שתי בנות, סמנתה ושרה.
לאחר מכן נישאה לג'ון ריס וכיום הם חיים באטסקדרו, קליפורניה.
בשנת 1964 הוכתרה ראנד על ידי ה-BBC בתואר אישיות השנה.
בשנת 2009 צורפה ראנד להיכל התהילה של אנגליה באתלטיקה.
מרי ריטר בירד הייתה היסטוריונית, וארכיונאית, שנטלה חלק משמעותי בתנועת הסופרג'יסטיות, ונאבקה למען צדק חברתי באמצעות חינוך ואקטיביזם במסגרת תנועת העובדים ותנועת הנשים.
חיברה ספרים על נשים בהיסטוריה האמריקאית והכללית, וכן חיברה, במשותף עם בעלה, ההיסטוריון צ'ארלס א.
בירד, חיבורים היסטוריים חשובים, ובראשם The Rise of American Civilization ("עליית התרבות האמריקאית", 1927).
נולדה באינדיאנפוליס, רביעית בין שבעה ילדים, לנרסיסה לוקווד ואיליי פוסטר ריטר.
אמה הייתה אישה משכילה מקנטקי, ואביה גדל בחווה סמוכה לאינדיאנפוליס, בן להורים קווייקרים.
באופן חריג לקווייקרים (הדוגלים בפציפיזם), החליט להתגייס לצבא האיחוד (הצפון) זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית.
הוא נשא את נרסיסה לאישה בשנת 1863, בעיצומה של המלחמה, וחזר ללחום.
מקץ שירותו סיים את לימודיו והחל לעשות בעריכת דין באינדיאנפוליס.
בירד סיימה את לימודי התיכון בהצטיינות, ונרשמה ללימודים באוניברסיטת דפאו בעיר.
היא הצטרפה לאחוות קאפה אלפה תטה והייתה נשיאת המחזור שלה.
בירד ציינה כהשפעה שתיים מבנות האחווה שלה אשר סירבו להגביל עצמן לקורסים ולפעילויות שיועדו לנשים, וכן למרצה שלה לשפה הגרמנית, ד"ר הנרי ב.
הוא לימד גרמנית לא רק כשפה, אלא כתרבות, וכלל ספרות והגות גרמנית בהוראה, ועודד את תלמידיו להתעמק בהקשרים התרבותיים של השפה.
בעת לימודיה באוניברסיטה פגשה את צ'ארלס אוסטין בירד.
לאחר שסיימה את לימודיה בשנת 1897, החלה ללמד גרמנית בבית ספר מקומי, בעוד צ'ארלס נסע לאנגליה להמשיך את לימודיו באוניברסיטת אוקספורד.
הוא חזר לארצות הברית מקץ כשנתיים, נשא את בירד במרץ 1900, והיא הצטרפה אליו לאנגליה, שם המשיך בלימודיו.
תחילה חיו באוקספורד, ואחר כך עקרו למנצ'סטר, שם נולדה מרים, ילדתם הראשונה, בשנת 1901. הם החליטו שברצונם לגדל את מרים בארצות הברית, ולכן עקרו לניו יורק בשנת 1902, ונרשמו שניהם לאוניברסיטת קולומביה.
בירד למדה סוציולוגיה אך לא השלימה את לימודיה; צ'ארלס סיים את הדוקטורט והצטרף לסגל ההוראה במוסד, שם לימד עד 1917. בשנת 1907 נולד בנם ויליאם.
בעת שהותה באנגליה, נחשפה בירד למצוקות מעמד העובדים באנגליה המתועשת, וקשרה קשרי חברות עם מנהיגים פרוגרסיביים ורדיקליים מבין הסוציאליסטים, כמו גם עם המנהיגה הסופרג'יטית אמלין פנקהרסט ובנותיה, עם האנרכיסט פטר קרופוטקין, ואינטלקטואלים אחרים.
באנגליה החלה בירד לקרוא ולכתוב היסטוריה, והושפעה עמוקות ממה שלמדה על מאבקי העובדים, ועל הלהט של המאבק למען זכות הצבעה לנשים ורפורמה חברתית.
בארצות הברית, השתלבה בירד בתנועת הסופרג'יסטיות דרך פעילותה בארגונים כמו ה-Women's Trade Union League (WTUL, ארגון הגג של ארגוני העובדות בארצות הברית), למען שיפור תנאי העבודה של נשים.
בירד סברה שמתן זכות בחירה לנשים יחיש את הפיקוח הממשלתי על תנאי העבודה, וישפר את חיי מעמד העובדים.
בירד פעלה גם במסגרת ארגון בשם Equality League of Self-Supporting Women (הליגה לשוויון נשים המתפרנסות עצמאית), לימים ה-Women's Political Union (התאחדות הנשים הפוליטית), והנהיגה את ה-New York City Suffrage Party (NYCSP, מפלגת זכות הבחירה לנשים של העיר ניו יורק), והייתה בין עורכות הביטאון שלה, The Woman Voter (המצביעה).
בשנת 1913, לבקשת הפמיניסטיות הצעירות אליס פול ולוסי ברנס, פרשה מה-NYCSP והצטרפה ל-Congressional Union (CU, התאחדות הקונגרס), לימים ה-National Woman's Party (מפלגת האישה הלאומית), שם הייתה חברת הוועד המנהל וערכה את הביטאון השבועי The Suffragist (הסופרג'יסטית).
פעילותה כללה תכנון ואסטרטגיה, ארגון ונאום בהפגנות, מתן הרצאות פומביות, כתיבת מאמרים, ועדות בפני הקונגרס.
לאחר שנחקק ב-1920 התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית, האוסר על שלילת זכות בחירה על בסיס מין, התמקדה בירד בכתיבה ובפיתוח הגותה בנוגע לנשים בהיסטוריה, מה שעורר עליה לעיתים ביקורת מצד התנועה הפמיניסטית.
כמו בעלה, תמכה בזרם ה"היסטוריה החדשה", שביקש לכלול גורמים כלכליים, חברתיים, ותרבותיים (ולא רק מדיניים וצבאיים) בכתיבת היסטוריה, מה שגם הרחיב את המקום לתיאור פעילותן של נשים.
בירד גרסה שעיון מעמיק במה שהיא כינתה "ההיסטוריה הארוכה" של נשים, מהפרהיסטוריה עד לזמנה, יגלה שלנשים היה תפקיד מרכזי בכל התרבויות.
היא הטעימה שנשים שונות מגברים אך לא פחותות מהם מצד תרומתן, אלא שחשיבותן לא זכתה להכרה.
בירד חלקה על פמיניסטיות בנות תקופתה, שלדעתה ראו את ההיסטוריה של נשים כהיסטוריה של דיכוי והציבו לעצמן מטרה של שוויון לגברים דרך, בין היתר, מאבקן לחקיקת התיקון לשוויון זכויות (ERA) (שלא נחקק).
בירד סברה שתפיסת ההיסטוריה הזו אינה רק בלתי-מדויקת, אלא אף מזיקה, ושהשאיפה להידמות לגברים אינה מטרה ראויה, שכן נשים יכולות להציע דברים אחרים ומועילים יותר לחברה, וספציפית, שנשים יכולות להציע "תרבות".
היא ביקשה לחנך נשים על אודות ההיסטוריה שלהן באמצעות כתיבה, אך משחשה שאינה מגיעה אל קהל היעד שלה, שינתה את דרך הפעולה שלה.
בעזרת הפמיניסטית פעילת השלום העולמי רוזיקה שווימר, יסדה בירד בשנת 1935 את ה-World Center for Women's Archives (WCWA, המרכז העולמי לארכיוני נשים).
בראשות המרכז, קיוותה בירד לא רק לאסוף כל חומר ראשוני כתוב בידי נשים, בין אם פורסם או לא, אלא גם להקים מוסד חינוכי, שיסייע בחינוך נשים ובכתיבת היסטוריה.
המרכז זכה בראשית דרכו לחשיפה רבה, אסף חומרים רבים, עודד שימור רשומות, עורר עניין בהיסטוריה של נשים, זכה לתמיכתה של אלינור רוזוולט, והוביל עם הזמן להקמת ספריית ארתור ואליזבת שלזינגר להיסטוריה של נשים באמריקה, במכללת רדקליף, וכן להקמת אוסף סופיה סמית' במכללת סמית'.
על אף כל זאת, בעיני בירד המרכז לא מימש את יעדיה.
לאחר חמש שנים בראשו, תוך התמודדות עם עיסוקים מתחרים וויכוחים בתוך תנועת הנשים, פרשה בירד מן המרכז בשנת 1940. המרכז נסגר חודשיים לאחר מכן, בעיקר בשל מחלוקות פנימיות, כמו גם בשל היעדר מימון.
לאחר שפרשה מן הפעילות במרכז, עסקה בירד בניתוח הייצוג הנשי באנציקלופדיה בריטניקה.
היא כינסה קבוצת חוקרות (דורה אדינגר, ג'אנט א' זליג, ומרג'ורי ווייט), והן הפיקו מחקר בשם A Study of the Encyclopedia Britannica in Relation to its Treatment of Women, לאחר מחקר שארך שנה וחצי.
הן הגישו את המחקר, בן 42 עמודים, לוולטר יאסט, העורך הראשי של האנציקלופדיה באותה עת.
על אף שיאסט הביע עניין והבטיח שבריטניקה תשופר בהתאם, המלצות הדו"ח לא מומשו.
בירד התאכזבה מן המיזם ובחליפת מכתבים בשנת 1947 הציעה שנשים תחדלנה מלכתוב עבור בריטניקה.
הדו"ח הכיל המלצות לגבי ערכים קיימים באנציקלופדיה, כמו גם הצבעה על ערכים חסרים.
לדוגמה, ציינו מחברות הדו"ח שהערך על הפלה מלאכותית היה לקוי, שכן עסק בעיקר בשאלה המוסרית, והזניח את ההיבטים הרפואיים, הפוליטיים, הבריאותיים, החברתיים, והדמוגרפיים.
כמו כן ציינו שהערך על השכלה היה ממוקד מדי בגברים, שאלו מדוע הערך "מלכה" לא קיים, ומדוע אין אזכור לנשים בערכים על רפואה ובריאות.
על הערך "שיר" (זמר), כתבו המחברות "מן הערך עולה שנשים מעולם לא שרו באירופה.
תרומתן של נזירות לזמרה ולהלחנה למקהלה אינה מוזכרת כלל." הדו"ח הציע להוסיף ערכים על רחצה, אפיית לחם, צביעת בדים, בית חולים, רעב, כביסה, וסלוני יופי.
על אף מסירותה של בירד לארכיונאות ולשימור מסמכיהן של נשים מכל העולם, היא עצמה שרפה כמעט את כל מסמכיה וכתבי היד שלה, וכך עשה גם בעלה לארכיונו.
הם אף ביקשו מילדיהם שלא יפרסמו את מכתביהם.
ריטר נקברה לצד בעלה בהארטסדייל, ניו יורק, לצד בעלה, שנפטר כעשור לפניה.
מרי ריד הייתה שודדת ים אנגלייה מפורסמת מן המאה ה-18.
המקור היחיד ששרד אודות חייה של ריד הוא החיבור "A General History of the Pyrates" מאת אדם המכנה עצמו קפטן צ'ארלס ג'ונסון.
זהותו של הקפטן ג'ונסון נותרה בגדר תעלומה, לא ידוע על אדם בשם זה בן אותה תקופה, ויש המעריכים שזהו למעשה שם העט של דניאל דפו.
כך או כך אמינותו של החיבור מעטה, וניכר שהכותב מגזים ומשנה פרטים לעיתים קרובות.
על פי ההערכות ריד נולדה בשנת 1691. ג'ונסון כותב שמשפחתה הייתה משפחה ענייה שקיבלה קצבאות מאת הסבתא עבור אחיה של מרי.
אולם האח מת, והאמא המודאגת הכריחה את מרי ללבוש בגדי נערים ולהתנהג כזכר, וזאת כדי שהסבתא תמשיך לשלוח כסף.
מרי המשיכה להתנהג כגבר לאורך כל חייה.
היא הצטרפה לצי הבריטי כנער בשם "מרק ריד" והשתתפה במלחמת הירושה הספרדית, אולם במהלך שירותה היא התאהבה במלח הולנדי.
היא נישאה לו וניהלה יחד איתו פונדק בהולנד.
כאשר מת בעלה, היא חזרה להתחזות לגבר והתגייסה לצי ההולנדי ומשם הגיעה לספינה שהפליגה לאיי הודו המערביים.
הספינה הותקפה בדרך בידי שודדי ים תחת פיקודם של ג'ון רקהאם ואהובתו אן בוני.
ריד לחמה באומץ, אולם מרבית חברי הצוות נהרגו והפיראטים הכריחו את הנותרים להצטרף לשורותיהם.
ריד הצטרפה גם כן, אולם לא חשפה את מינה וגם בקרב השודדים נודעה כמרק ריד.
אן בוני ראתה אותה פעם אחת בעת שהתלבשה וכך גילתה את מינה היא לא סיפרה זאת לשאר הצוות, והשתיים הפכו לידידות טובות.
הדבר הכעיס את רקהאם, שלא ידע את מינה של ריד, וסבר שבוני בוגדת בו.
ריד חשפה בפניו את שדיה והוכיחה לו שהיא אישה.
רקהאם הנדהם הסכים לא לפרסם זאת אולם הדבר נודע לבסוף לפיראטים, שלא שינו את יחסם אליה.
בשנת 1720 עגנה ספינת השודדים בג'מייקה.
הגברים השתכרו כולם, ורק הנשים נותרו פיכחות.
ספינת שיטור בריטית תחת פיקודו של ג'ונתן ברנט גילתה אותם, ולאחר קרב קצר נשבו כולם.
החוק הבריטי מטיל עונש מוות על כל שודד ים באשר הוא בלי הבדל בין המינים, אולם ריד ובוני טענו שהן בהיריון ועובריהן אינם אשמים.
הגברים נתלו כולם, אך הוחלט לדחות את משפטן של הנשים.
בשנת 1721 מתה ריד בתא הכלא מקדחת קשה, או במהלך הלידה.
לא ברור אם אכן הייתה בהריון או שטענה זאת כדי לדחות את משפטה.
מרי קלדרון הייתה רופאה אמריקאית, אשר פעלה לקידום חינוך מיני.
היא לקחה חלק בייסוד, והייתה הנשיאה, של הפדרציה להורות מתוכננת באמריקה.
היא פעלה למען דיאלוג פתוח בנושאי מין ומיניות וגישה חופשית למידע לכל הגילאים.
קלדרון נודעת במיוחד בהצלחתה להפוך את מדיניות איגוד הרפואה האמריקאי, כך שרופאים יהיו מחויבים להנגיש אמצעי מניעה למטופלים שלהם ולתת להם מידע על אמצעי מניעה.
קלדרון נולדה בניו יורק ב-1904 אביה היה צלם אדוארד סטייכן ודודה המשורר האמריקאי קרל סנדברג.
שם למדה בתיכון לבנות בניו יורק.
בשנת 1925 היא סיימה תואר ראשון בכימיה בניו-יורק במכללת ואסר.
לאחר מכן היא למדה תיאטרון במשך שלוש שנים.
לון מרטין, שחקן, ולזוג נולדו שתי בנות, נל ולינדה.
בשנת 1933 היא הפסיקה לקדם את קריירת המשחק שלה ובני הזוג התגרשו.
מות בתה נל, אשר הייתה בת שמונה, בצירוף דעיכת חלומות המשחק והגירושין, הובילו לדיכאון.
בשנת 1939 סיימה את לימודי הרפואה באוניברסיטת רוצ'סטר.
בשנת 1942 קיבלה תואר שני בלימודי בריאות הציבור מאוניברסיטת קולומביה.
שם פגשה את ד"ר פרנק קלדרון, לו נישאה ב-1941.
קלדרון עבדה מספר שנים כרופאת בית-ספר.
משנת 1953 שימשה למנהלת הרפואית של הפדרציה להורות מתוכננת באמריקה.
בשנת 1958, כנציגה של הפדרציה, היא השתתפה בוועידה האמריקאית הראשונה לכנסיות ומשפחות בניהול המועצה הלאומית לכנסיות.
סוציולוגים, מנהיגים דתיים, אנשי חינוך ואנשי מקצוע בתחום בריאות הציבור, לקחו חלק בכנס ודנו בסבלם של אלפי אנשים בגלל בורות בנוגע קרירות מינית, אימפוטנציה, הומוסקסואליות ואמצעי מניעה.
ביחד עם חמישה קולגות שפגשה הכנס, הקימה קלדרון קבוצת מחקר לא רשמית למיניות האדם.
היא פרשה מהפדרציה להורות והפנתה את מרצה לחינוך למיניוות.
ב-1964 קלדרון פרסמה מאמר בכתב העת האמריקאי לבריאות הציבור שהיה חלק מהקמפיין שלה להכניס לשיח הציבורי את הצורך לתכנון משפחה ובמקביל למקם אותו בהקשר הרחב יותר, של חינוך למיניות.
היא ארגנה כנס ארצי, השתתפות 39 הרופאים ודגמוגרפים מובלים בתקופתם.
הכנס הוביל לשינוי התפיסה כלפי הפלות והפיכתן לחוקיות.
באותה השנה יצא לאור הספר הפלות בארצות הברית (ABORTION IN THE UNITED STATES) בעריכתה.
בשנת 1964, קלדרון השיגה הצלחה אשר הייתה הישג משמעותי ביותר: היא שכנעה את נאמני האגודה הרפואית האמריקאית, איגוד הרופאים המוביל בארצות הברית, לשנות את מדיניותו לגבי אמצעי מניעה ומידע לגביהם.
לאחר השינוי, רופאים יחלקו אמצעי מניעה, או מרשם להם, ומידע לגביהם באופן חופשי למטופלים אשר זקוקים להם.
הצעת הנאמנים התקבלה ובכך אמצעי המניעה הפכו לחלק מהזרם המרכזי של הרפואה האמריקנית.
מכתבים רבים הגיעו לפדרציה להורות מתוכננת, ובהם שאלות, לא רק על יחסי מין, אלא גם על מיניות.
קלדרון הגיעה למסקנה כי מיניות אינה שווה ל"שימוש באיברי המין" אלא היא מושג רחב הרבה יותר, וכי ישנו חסך גדול בחינוך מיני בחברה האמריקאית.
הכרה זו, כי "חלוקת אמצעי מניעה אינה מספקת", גרמה לה להתפטר מתפקידה בפדרציה בשנת 1964, ולייסד את המועצה למידע ולחינוך מיני של ארצות הברית (בקיצור, SIECUS).
במסגרת הפעילות, קלדרון המשיכה לשאת נאומים בפני קהל ברחבי ארצות הברית.
מטרתה המוצהרת של המועצה הייתה "לייסד את מיניות האדם כיישות בריאותית".
המועצה הפכה לארגון המאגד תחתו מורים לחינוך מיני, רופאים, פעילים חברתיים, וכן הורים אשר חיפשו מידע על חינוך לגבי מין ומיניות.
קלדרון והמועצה הפכו לארגון מוערך, ללא ספק גם בהשפעת המהפכה המינית של שנות ה-60, והמסר היה כי מין הוא כוח חיובי.
מתנגדיה של קלדרון לא ראו בעין יפה את העובדה שהיא מעוניינת שחינוך מיני יתחיל כבר בגיל הגן, וקבוצות דתיות שמרניות הפיצו עלונים בגנותה ובגנות הארגון, וטענו כי ברצונה להשחית את הילדים ולפגוע במוסריות הנוצרית.
עד שנת 1969 השפעתה של קלדרון דעכה עקב התקפות אלו, והיא התפטרה מתפקידה כנשיאה, אך נותרה בתפקיד מנהלת.
בהמשך השנים היא המשיכה להילחם עבור חינוך למיניות עם "גישה חיובית ונייטרליות מוסרית", וכן העלתה נושאים נוספים לדיון, כמו אפליה מינית או הומוסקסואליות.
היא המשיכה להחזיק בתפקיד במועצה עד שנת 1982.
פרס בראונינג למניעת מחלות, האגודה האמריקאית לבריאות הציבור
פרס אליזבת בלקוול עבור שירות ייחודי לאנושות, מכללות הובארט וויליאם סמית'
פרס מפעל חיים מספריית שלזינגר במכללת רדקליף
הפרס לשירות אנושי מאת האגודה לבריאות הנפש בניו יורק
הומניסט השנה מהאגודה ההומניסטית האמריקאית (1974)
פרס מרגרט סנגר מטעם הפדרציה להורות מתוכננת באמריקה (1980)
נבחרה להיכל התהילה הלאומי לנשים (1998)
אף על פי שדגלה בחופש מיני, היא עצמה האמינה כי מין חייב להתרחש במסגרת נישואים.
בנוסף, היא הואשמה על ידי הפסיכיאטר השנוי במחלוקת תומאס סאס בנטיות הומופוביות.
בשנת 1974 קיבלה קלדרון את פרס הומניסט השנה של האגודה ההומניסטית האמריקאית.
קלדרון נפטרה ב-24 באוקטובר 1998 בבית אבות בפנסילבניה, בגיל 94.
מרי קֶנֶת' קֶלֶר הייתה נזירה, מחנכת, וחלוצת מדעי מחשב אמריקאית.
ב-7 ביוני 1965 קיבלה באוניברסיטת ויסקונסין במדיסון את הדוקטורט הראשון במדעי המחשב בארצות הברית, לצד ארווינג טאנג באוניברסיטת וושינגטון.
קלר נולדה בקליבלנד, אוהיו בשנת 1913. בשנת 1932 הצטרפה למסדר נזירות אמריקאי בשם "אחיות החסד של הבתולה המבורכה מרים" (הידוע גם בקיצור BVM), ונדרה את נדרי הנזירות בשנת 1940. בשנת 1943 השלימה תואר ראשון במתמטיקה, ובשנת 1953, תואר שני במתמטיקה ובפיזיקה באוניברסיטת דפול בשיקגו.
בשנת 1958, החלה קלר לעבוד בסדנת מדעי המחשב של הקרן הלאומית למדע בארצות הברית, שהתקיימה במרכז מדעי המחשב של דארטמות' קולג', שהייתה מוסד לגברים בלבד באותה עת.
שם השתתפה בפיתוח שפת התכנות BASIC, תחת ממציאי השפה, תומאס קורץ וג'ון קמני.
קלר ראתה במחשבים אמצעי להגברת הגישה למידע ולקידום השכלה.
בשנת 1965, לאחר שהשלימה את הדוקטורט שלה, יסדה קלר מחלקה למדעי המחשב במכללת קלארק באיווה, ועמדה בראשה במשך עשרים שנה.
כיום קרוי מרכז המחשוב של מכללת קלארק על שם קלר.
כמו כן מציעה המכללה מלגה למדע על שם מרי קנת' קלר.
קלר פעלה למען שילוב נשים במחשוב, וסייעה בהקמת איגוד משתמשי המחשבים הקטנים בסקטור החינוך (ASCUE).
היא חיברה ארבעה ספרים בתחום מדעי המחשב.
מרי אלן ריצ'מונד הייתה מחלוצות העבודה הסוציאלית האמריקאית.
מרי ריצ'מונד נולדה ב-1861 בבלוויל, אילינוי.
הוריה נפטרו שהייתה בת שבע והיא גדלה אצל סבתה ודודותיה בבלטימור, מרילנד.
סבתה הייתה סופרג'יסטית שהייתה ידועה גם כספיריטואליסטית (מאמינה בגלגול נשמות) ורדיקלית.
ריצ'מונד גדלה כשהיא מוקפת בסביבה נערכו דיונים על זכויות הצבעה, אמונות חברתיות ופוליטיות וגלגול נשמות.
סביבה זו הובנו אצלה כישורי חשיבה וגישה חומלת כלפי עניים, נזקקים ובעלי מוגבלויות.
ריצ'מונד חונכה בחינוך ביתי עד גיל 11, בגלל חוסר אמון של סבתה במערכת החינוך המסורתית.
בחינוכה בבית השקיעה ריצ'מונד רבות בקריאה ולימוד עצמי.
היא סיימה תיכון בגיל שש עשרה ועברה לחיות עם אחת מהדודות שלה בניו יורק, אך דודה זו חלתה, נפטרה והותירה אותה בעוני ובדידות.
לאחר שנתיים חזרה לבלטימור, שם עבדה מספר שנים כמנהלת חשבונות, והחלה להיות מעורבת בכנסייה האוניטרית.
ב-1888 הגישה מועמדות לתפקיד סגנית הגזבר בארגון צדקה (Charity Organization Societies) שפעל במספר ערים.
הארגון היה הראשון לפיתוח שירותים וכלים לטיפול בעניים, נזקקים ובעלי מוגבלויות.
הללו היוו את הבסיס לעבודה סוציאלית מקצועית מובנית.
ריצ'מונד הגדילה את התרומות לארגון וגם התנדבה בפעילויותיו.
אחרי שנתיים, הוצע לה התפקיד של מזכירה כללית.
המעורבות שלה בארגון הובילה לתרומותיה לעבודה הסוציאלית.
ריצ'מונד הייתה פעילה בעבודה סוציאלית עד מותה בספטמבר 1928.
בעבודתה ב-Charity Organization Societies הוכשרה תחילה כ"מבקרת ידידותית", המונח שקדם ל"עובדת סוציאלית פרטנית".
מדיניות הטיפול באוכלוסיות היעד של הארגון הייתה להכניס סוכן בתשלום למשפחות עניות כדי לחקור האם הן "ראויות" לקבלת סיוע.
האמונה הרווחת הייתה כי צדקה ללא בקרה גורמת להתדרדרות לעוני יותר מאשר מסייעת בהכחדתו.
כדי למנוע זאת, הייתה נשלחת "מבקרת ידידותית" מתנדבת למשפחות שקיבלו עזרה כדי לתת הכוונה וייעוץ ולפקח על התקדמות המשפחה.
היא ביקרה בבתי אנשים נזקקים וניסתה לסייע בידם לשפר את סיטואציית חייהם ומתוך כך החלו לפתח רעיונות רבים בעבודה סוציאלית באופנים שיסייעו לאלו שזקוקים לה.
ב-1900, מונתה להיות המזכירה הכללית של ארגון חברות הצדקה בפילדלפיה ונשארה בתפקיד זה כ-9 שנים, ובתקופה זו הטיפה לרפורמה חוקתית בנושאי חינוך חובה, עבודת ילדים ואמהות שננטשו ללא תמיכה כלכלית.
בנוסף, מרי ריצ'מונד האמינה כי על הממשלה ליצור משרד מיוחד בענייני ילדים ומערכת בתי משפט ייחודית לנוער.
ב-1909 סייעה להקים רשתות של עובדים סוציאליים ומתודולוגיה למקצוע המתהווה, כשנבחרה לעמוד בראש מחלקת הצדקה בקרן ראסל סייג (Charity Organizational Department) בניו יורק.
בעודה מנהלת, ריצ'מונד פעלה לשיפור תיעוד הפעילות, הכשרת עובדים סוציאליים פרטניים וסייעה ביישום תוכניות חדשות בעבודה סוציאלית.
ריצ'מונד האמינה ששיתוף פעולה הדוק בין עובדים סוציאליים, מחנכים ואנשי מערכת הבריאות הוא גורם מכריע במתן עזרה מוצלחת לנזקקים.
העובדים הסוציאליים איתם עבדה בקרן ראסל סייג' היו בין הראשונים שהתאפשר להם לפתח שיטות חדשות ומערכות לסיוע למשפחות במצוקה.
ההצלחה שלה ומנהיגותה בפיתוח העבודה הסוציאלית ומחקר עודדו ארגונים רבים נוספים להמשיך בתמיכה כספית ופיתוח של הפרקטיקה של עבודה סוציאלית.
מרי ריצ'מונד האמינה שרווחה סוציאלית היא אחריות אזרחית ורבות מהתאוריות ושיטות העבודה שלה על עבודה סוציאלית אומצו לשימוש באסיה, דרום אמריקה ואירופה.
מרי ריצ'מונד כתבה ארבעה ספרים בהם פרסמה את רעיונותיה.
בספרים אלו הדגימה את תובנותיה לגבי עבודה סוציאלית פרטנית.
היא האמינה בקשר בין אנשים והסביבה החברתית שלהם כגורם מרכזי למה שקורה בחייהם.
רעיונותיה התבססו על תאוריה חברתית ועל כך שבבחינת בעיות חברתיות של משפחה או פרטים יש להתייחס בתחילה לבדיקת המשפחה או היחיד, אחר כך לטיב קשרים החברתיים הקרובים שלהם עם המשפחה, בית הספר, הכנסייה, מקום העבודה וכו'.
אחרי בדיקת גורמים אלו יש לבחון גם את תרומת הקהילה והשירותים הרשמיים למצבם.
כלומר - ראתה את הקשיים כמושפעים הן מיכולותיו וקשייו של הפרט והן מתנאי סביבתו.
רק כך יכול איש המקצוע לפעול ביעילות ומקצועיות ולעזור לפרט או המשפחה ביצירת תהליך ההסתגלות וההתקדמות שישפרו את מצבם.
ריצ'מונד העדיפה להתמקד בכוחותיו של האדם מאשר להאשימו בבעיותיו.
תשומת לבה התמקדה במצבם של ילדים, בעבודה סוציאלית רפואית ובמצבן של משפחות.
כל רעיונותיה מהווים בסיס להכשרת מטפלים בעבודה סוציאלית גם כיום.
המחקר המעמיק שלה "סקר של תשע מאות שמונים וחמש אלמנות", היה בפרסומו אבן דרך בהתפתחות הרווחה החברתית: היא בדקה משפחות של אלמנות, מצב התעסוקה שלהן ומקורותיהן הכספיים ותיארה כיצד התייחסו אליהן במערכות הרווחה החברתית.
מרי הרדי ריזר מסיינט פיטרסברג הייתה אישה שמצאה לכאורה את מותה מהתלקחות ספונטנית.
מרי ריזר נולדה בעיר קולומביה קליפורניה ונישאה לדוקטור ריצ'רד ריזר (יליד שנת 1874 או 1875).
בנם היחיד, שנקרא גם הוא ריצ'רד ריזר השלים לימודי דוקטורט ונולד בפנסילבניה בשנת 1910 או 1911. מרי נקברה בבית הקברות "צ'סטנט היל" שבפנסילבניה.
ב-2 ביולי 1951 בשעה שמונה בבוקר, פנסי קרפנטר, בעלת הדירה של מרי הגיעה לדירתה כדי למסור לה מברק.
היא ניסתה לפתוח את דלת הבית אך ידית הדלת ממתכת גרמה לכוויית חום חזקה בידה והיא הזעיקה את המשטרה.
שאריות גופתה של ריזר, שהיו בעיקר אפר, נמצאו על גבי כיסא שעליו ישבה.
רק כף רגלה השמאלית (שהייתה בתוך נעל בית) ועמוד השדרה שלה לא נשרפו ואפשרו את זיהויה.
פריטי פלסטיק שונים שהיו בקרבת הכיסא שלה נמסו וצורתם התעוותה.
גם גולגולתה של ריזר לא עלתה באש ולא הפכה לאפר, אלא שהיא התכווצה מאוד (לפי דוח החקירה לכדי "גודל של שקית תה").
התכווצות ראשה נבדקה ואושרה על ידי חוקרי גופתה ולא הייתה אשליה שנגרמה כתוצאה מהסרת מאפייני פנייה.
התכווצות גולגולת הראש אינה מאפיין נפוץ בדיווחים על התלקחות ספונטנית, אך ידוע על מקרים נוספים לכאורה בהם קורבנות ההתלקחות חוו עיוות דומה.
ב-7 ביולי 1951, מפקד המשטרה של סיינט פיטרסברג, ג.ר ריכרט, שלח קופסת ראיות מזירת האירוע לחוקר ה-FBI ג'ון אדגר הובר.
בין הראיות נכללו שברי זכוכית שנמצאו באפר, שישה "עצמים קטנים" שנחשדו בתחילה כשיניה, חתיכה מהשטיח עליו ניצב כיסאה ונעל הבית שנותרה על רגלה.
אף על פי שגופתה נשרפה כמעט לחלוטין, ושרפה כזו מצריכה טמפרטורת גבוהות מאוד, החדר בו נמצא אפרה ושאריות גופתה כמעט ולא ספג נזקי שרפה.
ריכרט רשם בדו"ח החקירה: "ביקשנו מידע או תאוריות שיסבירו כיצד גופת אדם תישרף עד היסוד, בעוד שאש השרפה יהיה מוגבל לשטח כה מצומצם כך שהדירה והריהוט שבתוכה כמעט ולא יציגו ראיות לשרפה".
ה-FBI הצהיר שמרי ריזר נשרפה כלילות עקב אפקט הנקרא "אפקט הפתילה" (בו שומן של גופת הנשרף מחזקת את להבות האש).
מאחר שנמצא כי מרי נעזרה בכדורי שינה כדי להירדם והיה ידוע שנהגה לעשן, עלתה ההנחה כי היא אבדה את הכרתה בזמן שעישנה והסיגריה הציתה את בגדי השינה שלה.
"לאחר שהגוף מתחיל לבעור", כתב ה-FBI בדו"ח החקירה, "ישנם מספיק שומנים וחומרי בעירה אחרים המאפשרים לדרגות משתנות של הרס להתרחש.
לפעמים דרגת ההרס מהבעירה תלך ותגדל עד לרמה בה גופת האדם תתלקח כולה".
לבקשתו של מפקד משטרת סיינט פיטרסברג זירת האירוע נחקרה על ידי מומחה לאנתרופולוגיה פיזית בשם וילטון מ.
פרופסור קרוגמן, מאוניברסיטת פנסילבניה, חקר זירות שרפה שונות בשנות השלושים על מנת לנסות לסייע באיתור וזיהוי של הצתות.
ה-FBI נהג להתייעץ רבות עם פרופסור קרוגמן בנוגע לזירות בהן היו קורבנות שרפה, אך לאחר שחקר את זירת שריפתה של מרי וקרא את הדו"ח של ה-FBI הוא התנגד נחרצות למסקנתם.
ועם זאת, נסיבות מותה של מרי והתנגדותו של קרוגמן לממצאי החקירה לא פורסמו לציבור במשך כעשור.
מרי ריינולדס היא אדריכלית נוף ופעילה סביבתנית אירית.
היא הייתה האדם הצעיר ביותר לזכות במדליית זהב בתערוכת הפרחים של צ'לסי, שם היא עברה את המתחרים וכן את נסיך הכתר הבריטי צ'ארלס.
הסיפור כיצד הצליחה להירשם לתחרות היוקרתית על אף חוסר הניסיון ומחסור ברבע מיליון ליש"ט בחסויות הנדרשים להשתתפות מסופר בסרט משנת 2014, Dare to be Wild.
הפילוסופיה על פיה פועלת ריינולדס היא חיבור עם הטבע, והגינה שהציגה בתערוכת צ'לסי הייתה אף היא תצוגה של פרחי ועצי בר, הגינה הראשונה מסוגה בתחרות.
ריינולדס נולדה להורים אירים, שון ותרסה ריינולדס.
גדלה בחוותם במחוז וקספורד שבאירלנד, הצעירה מבין ששת ילדיהם.
את רוב זמנה בילתה בחוץ, ובגיל חמש, לדבריה, חוותה "הארה", והרגישה שהצמחים קוראים לה לטפל בהם ולשמור עליהם.
ילדה חולמנית, מרי התחילה לצייר עיצובים של גנים המבוססים על הטבע, שכללו עקומות אורגניות וסידורי נטיעה המבוססים על סדרת פיבונאצ'י, בספירלות שגם תאמו לעיצוב קלטי.
העיצוב הזה נועד לאפשר את מרבית האור לכל צמח וצמח, וגם להשרות שלווה על האדם הנוכח בגינה.
ריינולדס המשיכה לפתח את כישוריה, ולמדה אדריכלות נוף באוניברסיטת קולג' דבלין.
פתחה עסק משלה, אך לא הייתה מרוצה מעיצוב גנים לטעם לקוחותיה.
היא מאסה בעבודתה במהירה, ואמרה, "שנאתי את זה, הרגשתי שאנו מנסים לכפות את עצמנו על הטבע", ופנתה במקום לגישה הטבעית, והחלה לעצב גנים ברוח המיסטיקה הקלטית.
בגיל 28 ביקשה להשתתף בתערוכת הפרחים של צ'לסי, שהיא תערוכת הגינון בן המובילה בעולם.
ריינולדס הייתה נאיבית, ומעולם לא התרחקה מהחווה ואף לא יצאה מאירלנד - לא עלה בדעתה שהתערוכה היוקרתית דורשת תנאי סף שלא תוכל לעמוד בהם.
בהתחלה, דחו את הצעתה, אך ריינולדס לא ויתרה, ולבסוף העיצוב החדשני והשונה שלה שכנע את ועדת הקבלה לתת לה הזדמנות.
בטופס הבקשה כתבה ריינולדס את העיקרון המנחה שלה:
מכיוון שלא הכירה חוסה פרטי או עסקי שיתרום בשמה את ה-250,000 ליש"ט שנדרשו על ידי התחרות, חבר של חבר של חבר בעל עסק בלבנון סיפק לה מכתב שמאשר את חסותו, כאשר במכתב לא ננקב סכום.
הוא נתן לה לירה שטרלינג אחת כדי שהמכתב לא יהיה שקרי.
המהמורה הבאה של ריינולדס הייתה רכישת כל פרחי הבר והעצים העתיקים הנדרשים לעיצובה, והעברתם מאירלנד לאנגליה, וכן נדרשה למצוא סתתים שיוכלו לבנות שער וקיר קלטיים אותנטיים' בשיטת "אבן יבשה", כלומר מבנה שמוחזק על ידי סידור האבנים עצמן, ללא כל חומר מאחה.
היא הכירה את מומחה צמחיית הבר קריסטי קולרד באירוע גינון, וביקשה את עזרתו וקשריו הייחודיים.
קולרד השיב לה בשלילה - הוא לא היה מעוניין בגנים, אלא בבירוא יערות וייעור מחדש, ונסע לאתיופיה לעבוד בפרויקט שיקום הטבע.
ריינולדס - שאף הייתה מאוהבת בקולרד בשלב זה - נסעה אחריו לאתיופיה, ודרך עבודה משותפת שם, שכנעה אותו שמטרותיהם קשורות.
הוא חזר איתה, וסייע בהכנת הגינה.
חומרים וסיוע אחרים קיבלה בחינם או בהנחות משמעותיות לאחר שסיפור הצעירה שודר ברדיו ברחבי אירלנד.
בלונדון, ריינולדס, קולרד, צוות הייעור שהביא עמו, ועובדים נוספים של ריינולדס - 16 נפשות בסך הכל - הצטופפו בדירה קטנטונת וישנו בלילות בשקי שינה, ובמהלך היום עבדו מבוקר עד ערב כדי לסיים את הגינה המאתגרת בזמן.
בתערוכה עצמה, גינתה עוררה השתאות - המבקרים והשופטים מעולם לא ראו גינה שכוללת, בנוסף לאגמון מדיטציה, גם עשבים וגללי ארנבות.
חבר השופטים העניק לה מדליית זהב, כשהיא האדם הצעיר ביותר לזכות בכזו מאז תחילת התחרות כמאה שנה קודם לכן.
עם זאת, לא כל הביקורות היו חיוביות, ועיתון אירי אחד האשים אותה ב-paddywhackery, כינוי להתייחסות סטראוטיפית לתמות איריות.
בעקבות הזכייה ממשלת הממלכה המאוחדת נתנה לה מענק לפרויקט עיצוב בגני קיו.
לקוחות בינלאומיים החלו לשכור את שירותיה.
מרי טוענת שהיא לא אוהבת גינון, ושכל מטרתה היא לעזור לאדמה "להיות כמו שהיא רוצה להיות", ואילו גינון הוא פעולה של שליטה באדמה ובטבע.
ב-2014 יצא סרט שמספר את סיפור התחרות בצ'לסי, Dare to be Wild, אשר תוסרט ובוים על ידי ויויאן דקורסי, שהייתה אחת מלקוחותיה של ריינולדס, והתעקשה שהסיפור חייב להיות מסופר.
הסרט זכה בפרס הקהל בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בדבלין.
לאחר שפיתחה קריירה בינלאומית, ריינולדס החליטה לפנות לתחום הגנה על הטבע.
היא מכנה את עצמה "מעצבת גנים משוקמת", ופועלת בתחומים כמו הכרה בהתחממות גלובלית, חקלאות בת קיימא, ושמורות טבע.
היא מופיעה תכופות בטלוויזיה וברדיו, ומרצה במגוון פורומים.
ב-2016 יצא ספרה The Garden Awakening: Designs to Nurture Our Land and Ourselves, בו היא מנחה כיצד לעצב גן ש"מדבר עם הטבע" ו"חי בשלום עם הסביבה".
היא מסבירה בו כיצד התערבות אנושית נוטה תמיד להרוס מערכות אקולוגיות, ומבקשת להשיב איזון לסביבה.
הספר אזל מן המלאי ב-Amazon UK ביום הראשון שהוצע למכירה.
ריינולדס היא אם חד הורית לשתי ילדות, פרדיה ורובי.
דיים מרי לוסי קרטרייט הייתה מתמטיקאית בריטית.
ביחד עם ג'ון ליטלווד, הייתה אחת מהמתמטיקאים הראשונים שחקרו את התחום שמאוחר יותר נודע בשם תורת הכאוס.
קרטרייט נולדה באינהו (Aynho), דרום נורת'האמפטונשייר.
אביה, ויליאם דיגבי קרטרייט, היה כומר, דרך סבתה היא מיוחסת למשורר ג'ון דאן, והכומר מאיימן ויליאם מומפסון.
היו לה ארבעה אחים, שניים מבוגרים ושניים צעירים: ג'ון (נולד בשנת 1896), נייג'ל (נולד בשנת 1898), ג'יין (נולדה בשנת 1905), וויליאם (נולד בשנת 1907).
את לימודיה התחילה בתיכון לימינגטון בשנים (1912–1915), לאחר מכן בבית הספר גרייבלי מנור בשנים (1915–1916), ולבסוף השלימה את לימודיה התיכוניים בבית הספר גודולפין בסולסברי (1916-1919).
קרטרייט למדה מתמטיקה בסנט יו קולג', אוקספורד, וסיימה את לימודיה לתואר ראשון בשנת 1923 בהצטינות (first class degree), זו הייתה רק השנה השנייה בה נשים הורשו לגשת לבחינות הסיום באוקספורד.
בחמש השנים הבאות לימדה בבתי ספר פרטיים לבנות: אליס אוטלי בוורצסטר וויקומב אבי בבקינגהמפשייר ורק בשנת 1928 חזרה לאוקספורד כדי ללמוד לדוקטורט.
את עבודת הדוקטורט עשתה בהנחיית הארדי.
במהלך השנה האקדמית 9–1928 הארדי שהה בפרינסטון, ואדוארד צ'ארלס טיטשמרש מילא את מקומו.
תזת הדוקטורט שלה עסקה באפסים של פונקציות שלמות.
ג'ון ליטלווד היה אחד הבודקים של התזה, זה היה המפגש הראשון שלה עם המתמטיקאי איתו היה לה בשנים הבאות שיתוף פעולה מתמשך.
בשנת 1930, קרטרייט הצטרפה לסגל מכללת גירטון, אז מכללה לנשים, אחת המכללות של אוניברסיטת קיימברידג'.
העסקתה התאפשרה תודות למענק מחקר על שם אלפרד יארו, בעל מספנות ופילנתרופ בריטי שמימן העסקה של נשים במכללת גירטון (Alfred Yarrow Research Fellowship of Girton College).
בתחילת דרכה במכללה הצליחה לפתור בעיה פתוחה שהציג ליטלווד.
משפט קרטרייט, נותן אומדן על גידולה של פונקציה אנליטית על עיגול היחידה ליד מעגל היחידה בהינתן שהפונקציה מקבלת כל ערך לא יותר מ- פעמים ובהינתן חסם על מקדמי טילור הראשונים של הפונקציה.
כדי להוכיח את המשפט היא נקטה בגישה חדשה, ויישמה טכניקה שהוצגה על ידי לארס אלפורס על העתקה קונפורמית.
בשנת 1936, קרטרייט הפכה למנהלת הלימודים במתמטיקה בקולג' גירטון, ובשנת 1938 היא החלה לעבוד על פרויקט חדש אשר הייתה לו השפעה משמעותית על כיוון המחקר שלה.
המחלקה למחקרים מדעיים ותעשייתיים יצרה סוגים מסוימים של משוואות דיפרנציאליות אשר התקבלו ממידול גלי רדיו ורדאר.
הם ביקשו מהקהילה המתמטית הלונדונית עזרה במציאת מתמטיקאי שמעוניין לחקור את המשוואות האלה, וקרטרייט התעניינה בנושא.
הדינמיקה שנכחה מאחורי הבעיות הללו לא הייתה מוכרת לקרטרייט, ולכן היא ניגשה אל ליטלווד וביקשה ממנו עזרה בנושא זה.
הם החלו לשתף פעולה בלימוד וחקירת המשוואות.
כיום, המבנה העדין אשר ליטלווד מתאר כאן הוא דוגמה טיפוסית של אפקט הפרפר.
שיתוף הפעולה בינו לבין קרטרייט הוביל לתוצאות חשובות, שלהן יש השפעה רבה על הכיוון שבו פנתה התאוריה המודרנית של מערכות דינמיות.
ב-1945, היא פישטה את ההוכחה האלמנטרית של הרמיט לאי הרציונליות של פאי.
הגרסה שלה להוכחה פורסמה בנספח בספר מדעי המסקנה של הרולד ג.
ב-1947, היא נבחרה להיות עמיתה של החברה המלכותית.
אף על פי שהיא לא הייתה האישה העמיתה הראשונה בחברה, היא הייתה האישה הראשונה המתמטיקאית.
קרטרייט מונתה למנהלת של קולג' גירטון בשנת 1948.
היא נפטרה בבית אבות בקיימברידג' בשנת 1998.
שהייתה חברה במועצה של החברה המלכותית
שהייתה נשיאה של הקהילה המתמטית הלונדונית (ב 62–1961)
היא גם קיבלה את מדליית דה מורגן של החברה בשנת 1968. ב-1968 היא נבחרה כעמיתת כבוד של החברה המלכותית של אדינבורו.
ב-1969 היא קיבלה את תואר הכבוד מהמלכה, והפכה לדאם מרי קרטרייט, מפקדת במסדר האימפריה הבריטית.
מרי תרסה נורטון (; 7 במרץ 1875 - 2 באוגוסט 1959) הייתה פוליטיקאית אמריקאית מן המפלגה הדמוקרטית.
נורטון ופלורנס קאהן היו מהנשים הראשונות ששירתו בבית הנבחרים של ארצות הברית, החל מה-4 במרץ 1925. נורטון הייתה האישה הראשונה שנבחרה לתפקיד מטעם המפלגה הדמוקרטית.
היא המשיכה לשרת בבית הנבחרים עד שנת 1951 כאשר כל השנים ייצגה את מדינת ניו ג'רזי.
היא עמדה בראש ארבע ועדות בזמן כהונתה, והייתה ידועה בתמיכתה בזכויות האישה.
נורטון נולדה ב-7 במרץ 1875 בג'רזי סיטי כמרי טרזה הופקינס.
בצעירותה למדה ניהול עסקים, והיא התחתנה בשנת 1909. נורטון נבחרה לבית הנבחרים בשנים 1925–1951. בשנת 1950 החליטה שלא להמשיך בקונגרס, והיא הפכה ליועצת למשאבי אנוש במחלקת העבודה של ארצות הברית בשנים 1951–1952.
נורטון נפטרה ב-2 באוגוסט 1959 בדרום מזרח קונטיקט ונקברה בג'רזי סיטי.
מרי שלי הוא סרט דרמה תקופתית רומנטית משנת 2017 בבימויה של הייפא אל-מנסור לפי תסריט של אמה ג'נסן.
העלילה מתארת את אהבתה הראשונה של מרי שלי ומערכת היחסים הרומנטית שלה עם המשורר פרסי ביש שלי, שהיווה השראה לספרה "פרנקנשטיין, או פרומתאוס המודרני".
בהפקה שהיא קופרודוקציה בינלאומית מככבת אל פנינג בדמותה של מרי שלי, ולצדה מופיעים בתפקידי משנה מייזי ויליאמס, דאגלס בות', בל פאולי ובן הארדי.
הקרנת הבכורה של הסרט נערכה ב-9 בספטמבר 2017 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו.
בארצות הברית יצא הסרט לאקרנים ב-25 במאי 2018 בהפצת IFC Films, ובבריטניה יצא ב-6 ביולי 2018 בהפצת Curzon Artificial Eye.
הסרט מתאר את סיפור אהבתה הראשונה של הסופרת מרי שלי ומערכת היחסים שלה עם המשורר פרסי ביש שלי, וסיפור כתיבתו של הרומן "פרנקנשטיין".
אל פנינג – מרי שלי
דאגלס בות' – פרסי ביש שלי
טום סטארידג' – לורד ביירון
בל פאולי – קלייר קליירמונט
סטיבן דיליין – ויליאם גודווין
בן הרדי – ג'ון ויליאם פולידורי
מייזי ויליאמס – איזבל בקסטר
ג'ואן פרוגט – מרי ג'יין קליירמונט
דרק רידל – ויליאם בקסטר
יו או'קונור – סמואל טיילור קולרידג'
השם המקורי של הסרט "מרי שלי" היה "A Storm In the Stars" והוא שונה בינואר 2017. הסרט מבוסס על תסריט מקורי שכתבה התסריטאית האוסטרלית אמה ג'נסן.
היא קיבלה מימון לכתיבת התסריט מ-Screen NSW ו-Screen Australia.
הסוכנים שלה בארצות הברית מכרו את התסריט למפיקה איימי בייר.
ב-28 בפברואר 2014 נבחרה הייפא אל-מנסור לביים את הסרט.
ב-30 ביולי 2014 לוהקה אל פנינג לגלם את דמותה של מרי שלי.
כוכבת הסרט "יומנה של נערה מתבגרת" בל פאולי צורפה לצוות השחקנים ב-20 במרץ 2015 לשחק בתפקיד קלייר קליירמונט, אחותה החורגת של מרי.
ב-8 במאי 2015 לוהק דאגלס בות' לתפקיד פרסי שלי, וחברת HanWay Films שותפה בהפקה.
ב-19 בפברואר 2016 הצטרף בן הרדי לצוות השחקנים.
ב-2 במרץ 2016 הצטרפו גם השחקנים טום סטארידג', מייזי ויליאמס, סטיבן דיליין וג'ואן פרוגט.
שלב הצילומים החל ב-20 בפברואר 2016 בדבלין שבאירלנד.
ב-7 במרץ הועברה ההפקה ללוקסמבורג.
זמן קצר אחר כך קיבלו IFC Films ו-Curzon Artificial Eye את זכויות ההפצה בארצות הברית ובבריטניה.
ב-28 באפריל 2018 הוקרן הסרט לראשונה בארצות הברית בפסטיבל הסרטים טרייבקה.
ב-25 במאי 2018 יצא הסרט לאקרנים בארצות הברית, וב-6 ביולי 2018 בבריטניה.
מרי רוס היא זמרת גרמנייה.
רוס נולדה בריינלנד-פפאלץ, בגיל תשע הקליטה את שירה הראשון "Ja die Dicken sind ja so gemütlich".
בשנת 1970 השתתפה בגמר הלאומי של גרמניה לאירוויזיון אך שם הפסידה לקטיה אבשטיין.
היא ייצגה את גרמניה פעמיים באירוויזיון, ב-1972 עם השיר "Nur die Liebe läßt uns leben" הגיעה מקום השלישי, ב-1984 עם השיר "Aufrecht geh'n" הגיעה למקום ה-13.
בשנת 1973 הוציאה את אלבום הבכורה שלה.
היא ביצעה גרסאות כיסוי למספר שירים מודרן טוקינג.
בנוסף, היא הופיעה במספר סרטים וסדרות טלוויזיה.
ליידי מרי שייל הייתה אישה בריטית, שערכה מסע לפרס במשך כארבע שנים, וכתבה על הנעשה בפרס בתקופת הבאב.
מרי שייל הייתה מהנשים האירופאיות הראשונות שסיקרו את הנעשה בפרס באותן השנים ומהנשים הראשונות שפרסמו ספר נסיעות.
מרי ליאונורה וולף נולדה למשפחה קתולית משגשגת באירלנד, בת למשפטן סטיבן וולף שכיהן כתובע הכללי של אירלנד.
בשנת 1849 נישאה לקולונל (לימים סר ומייג'ור-גנרל) ג'סטין שייל , יליד אירלנד, שהיה מבוגר מרעייתו ב-22 שנים.
היא נסעה עמו לפרס שם מילא משימות שונות בשירות החוץ הבריטי.
עוד ב-1833 נשלח עם קציני צבא נוספים לאמן את הצבא הפרסי.
מ-1836 שימש כמזכיר המשלחת הבריטית בפרס, ומ-1844 ועד לפרישתו ב-1854 כיהן בתפקיד השגריר בפועל.
בשנות שהותה בטהראן הייתה שייל מוגבלת למסגרות החיים הדיפלומטיים, אך למדה פרסית כדי לתקשר ישירות עם בני המקום ולהעמיק להבין את המנהגים והמסורת המקומית.
בשנת 1856, אחרי שובה לאנגלית, פרסמה שייל את ספרה "Glimpses of Life and Maners", שהיה ספר הנסיעות הראשון שנכתב על ידי אישה.
מרי לא הייתה מטיילת טיפוסית אך נסיבות חייה אילצו אותה לנסוע.
בהמשך מסעה היא קודמה לתפקידים דיפלומטיים גבוהים.
מרי שייל היא סופרת הנסיעות האירופית הראשונה שנסעה וחיה בפרס.
היא חלק מקבוצה של מטיילות לפרס, ויומן הנסיעות שלה הוא בעל חשיבות היסטורית רבה.
במסעותיה בפרס לא נרתעה מסיכונים.
המקומות שבהם ביקרה היו כאלה שמעט מאוד גברים העזו להיכנס אליהם, אלא בליווי חיילים חמושים.
לג'סטין ולמרי שייל נולדו עשרה ילדים, שלושה מתוכם נולדו במהלך שהותם בפרס.
אחד מילדיהם הוא הפוליטיקאי אדוארד שייל .
מרי קבורה בבית קברות בדבלין, רחוק מבעלה שמת בלונדון שנתיים אחרי לכתה.
ספרה של ליידי שייל נסמך לרוב על מידע שנאסף באמצעות בעלה, דרך שליחים בריטים בטהראן, ומראיונותיה עם הנשים בהן פגשה בחצר השאה.
הספר שכתבה הוא יומן שקיימה במהלך שהותה בפרס בין השנים 1849–1852. הספר נודע בתרומתו להבנת החברה הפרסית באותן שנים סוערות.
ליידי שייל שהתה בטהראן בתקופות יוצאות דופן, ותיעודי הנסיעות שלה מכילים כמה מהאזכורים המפורסמים המוקדמים ביותר לאירועים סביב הולדתה של אמונת הבאב, בהם תיאור על מות הקדושים שלו.
שייל גם מתארת בצורה נוקבת ואוהדת את הטרגדיה סביב מותה של טהארהאשר נרצחה בשל אמונתה הדתית.
סופר על טאהרה כי בעת הכינוס הבאבי בבדשת הסירה את הרעלה בפני קהל גברים, ובכך למעשה ביטאה את היפרדות הדת הבאבית מהאסלאם.מעשה זה עורר מחלוקת רבה אפילו בתוך הקהילה הבאבית והבאב כינה אותה "טהורה" כדי להראות את תמיכתו בה.
עד מהרה נעצרה והוכנסה למעצר בית בטהראן.
באמצע 1852 היא הוצאה להורג בסתר בגלל אמונתה.
היא נחשבת על ידי הבהאאים והבאאים האזלים לדוגמה לאומץ במאבק למען זכויות נשים.
מרי שייל מציינת כי היכולת לראות את האירועים וההתנהלות בחצר השאה עזרה לה להבין את מצבן של הנשים באזור.
בנוסף היא נעזרה בבעלה על מנת להצליח לסקור נושאים רבים שלא היו נגישים לחקירה נשית באותן השנים בפרס.
בספרה, מתארת ליידי שייל את הבאביזם, ומתארת את אי השקט החברתי והדתי החריף בפרס במסגרת מחאות שערכו קבוצות שונות.
אחד מהאירועים הבולטים בספר הוא ניסיון ההתנקשות הכושל בחיי נאסר א-דין שאה קאג'אר בידי כמה מאמינים באבים ב-1852, מעשה שהחריף את האיבה בין השלטון ובין הדת הבאבית.
הספר כולל נספח של הערות מאת בעלה של ליידי שיל, סר ג'סטין שיל.
מרי קלי היא אמנית קונספטואלית, פמיניסטית, סופרת ומרצה אמריקאית.
תרמה לשיח הפמיניסטי בכתביה ובעבודות המיצב שלה, בהן היא עוסקת בנושאים כגון אימהות, הגוף הנשי וזהות נשית.
קלי נולדה בשנת 1941 בעיר פורט דודג', איווה.
גילתה עניין באמנות מגיל צעיר.
בשנת 1959 עברה למינסוטה ולמדה בקולג' סנט תרזה, מוסד אקדמי קתולי להכשרת מורות, שם התמחתה באמנות חזותית ומוזיקה.
במוסד זה השלימה את התואר הראשון בשנת 1963, והמשיכה לתואר שני באמנות בפירנצה, שם התמחתה בתולדות האמנות.
לאחר סיום לימודיה עברה לביירות, לבנון, שם לימדה אמנות במהלך שנות ה-60, תקופה שנודעה כ"תור הזהב" של התרבות והאמנות בעיר.
בשנת 1968 עברה לאירופה כדי לקחת חלק במחאות הסטודנטים שהתחוללו באותה עת.
באותה שנה עברה להתגורר בלונדון כדי ללמוד לימודים מתקדמים בבית הספר לאמנות סנט מרטין.
במהלך לימודיה בלונדון החלה להתעניין בתחום האמנות הקונספטואלית.
לאורך שנות השבעים הייתה פעילה בתנועה הפמיניסטית, וכן חברה בתנועת קולקטיב הסרטים של רחוב ברוויק (The Berwick Street Film Collective), קבוצה שיצרה סרטים תיעודיים.
יחד עם תנועה זו יצרה את הסרט התיעודי "מנקות הלילה" (Night cleaners), סרט תיעודי שתיאר את המאבק להתאגדות של נשים שעבדו בניקיון משרדים, ואת מחאתן על תנאי העסקתן.
קלי היא מרצה בבית הספר לאמנות ועיצוב באוניברסיטת דרום קליפורניה.
בשנת 1997 ייסדה את הסטודיו הרב תחומי במחלקה לאמנות של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, מיזם שמטרתו לתמוך בסטודנטים וחוקרים שפועלם נוגע למגוון דיסציפלינות אקדמיות או פלטפורמות מדיה שונות.
רבות מיצירותיה של קלי הן עבודות מיצב.
קלי מתייחסת ביצירותיה לנושאים פוליטיים, חברתיים והיסטוריים וכן לסוגיות במגדר, זהות וזיכרון קולקטיבי.
כמו כן, היא מתמקדת ביצירות בשפה ובאופן שבו היא מגשרת בין החברה לבין נפש האדם.
ביצירתה, קלי נמנעת מייצוגים ויזואליים של גוף האישה.
הדבר מבדיל אותה מהמגמה המרכזית באמנות הפמיניסטית של שנות השבעים, שהתמקדה במידה רבה בייצוגי גוף נשיים ובהנכחת הגוף באמנות.
הבדל נוסף בין יצירתה למגמות המרכזיות באמנות אותן שנים היא העיסוק באימהות.
נושא האימהות הודר במידה רבה מהאמנות הפמיניסטית בשנות השבעים והיוצרות מיעטו לעסוק בו, ולעומתן קלי בחרה לשים נושא זה במרכז כמהלך של מחאה.
היצירה "המסמך לאחר לידה" (The Post Partum Document) היא מיצב שאותו יצרה קלי בין השנים 1974–1979. במיצב זה עוסקת קלי ביחסי אימהות וילדים, דרך תיאור מפורט של שנות חייו הראשונות של בנה, החל מהולדתו ועד גיל חמש.
היצירה מורכבת ממספר חלקים ומשלבת אלמנטים חזותיים רבים הכוללים קטעי יומן אישיים, מסמכים, הקלטות, ציורים ושרבוטים של בנה ואף חיתולים של התינוק.
מרכיב מרכזי ביצירה הוא תיאור החוויות האישיות של האם במהלך תהליך האימהות.
קלי דנה ביצירה בהבדלים ובחוסר ההתאמה שבין החוויה האישית של האם והרגשות שלה, לבין הציפיות של החברה הפטריארכלית מתפקוד האישה כאם.
האם ביצירה לא מוצגת באופן חזותי והייצוג שלה הוא מילולי ותאורטי בלבד.
בחירה זו של קלי נועדה לבטל את היותה של האישה אובייקט הנתון למרותו של המבט הגברי.
הצגה זו מהווה סירוב להפוך את הגוף הנשי לספקטקל וכך נוצרת סמליות חדשה שבה הנשיות היא ביטוי של שפה.
ביצירה זו שואפת קלי להפוך את הנושאים המודחקים חברתית שאינם מצויים בשיח ליצירת אמנות שמתבססת על עקרונות מן הפסיכואנליזה והתיאוריה הפמיניסטית.
היצירה "זמן ביניים" (Interim) היא עבודת מיצב במספר חלקים שבה עוסקת קלי בנושאים המעסיקים נשים, ובתחומים כגון רפואה, מדיה, היסטוריה ואופנה, כאשר הנושאים מוצגים מנקודת מבטן של הנשים.
ביצירה מתייחסת קלי לתקופת שינוי בחייה של האישה, ובפרט המעבר לזקנה.
ההשראה ליצירה הייתה עשרות שיחות שניהלה קלי עם נשים הנושאים כגון כוח, שליטה והגוף הנשי.
בחלקו הראשון של המיצב, "קורפוס", קלי מתייחסת לתיאוריות של הפסיכיאטר ז'אן-מרטן שארקו ולמחקריו אודות היסטריה נשית.
היא מתמקדת בשינוי בין גישתו של שארקו ששמה דגש על דימוי חזותי, צילום, לבין תלמידו של שארקו, זיגמונד פרויד, שהעביר את הדגש לשיחה וטיפול באמצעות שפה.
תערוכות היחיד של קלי כוללות:
המוזיאון לאמנות מודרנית, אוקספורד, 1977
המכון לאמנות עכשווית, לונדון, 1976
המוזיאון החדש לאמנות עכשווית, ניו יורק, 1990
המוזיאון לאמנות של הלסינקי, 1994
מוזיאון האמנות של מאלמה, 1996
המוזיאון לאמנות של סנטה מוניקה, 2001
המרכז לאמנות עכשווית, טירת אויזדוף, ורשה, 2008
המוזיאון לאמנות מודרנית, סטוקהולם, 2010
גלריה וויטוורת' לאמנות, מנצ'סטר, 2011
גלריית פוטמאסטרס, ניו יורק, 2012
גלריית וילמטר, לוס אנג'לס, 2016
גלריה מיטשל-אינס ונאש, ניו יורק, 2017
מוזיאון וות'רספון לאמנות, גרינסבורו, 2019
בין התערוכות הקבוצתיות שבהן השתתפה קלי נכללות:
גלריית הייוורד, מרכז סאות'בנק, לונדון, 1978
"העין הביקורתית", מרכז ייל לאמנות בריטית, 1984
המכון לאמנות עכשווית בבוסטון, 1986
הביאנלה של שנת 1991, מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית, ניו יורק, 1991
"קונספטואליזם גלובלי", מרכז ווקר לאמנות במיניאפוליס ומוזיאון קווינס לאמנות, 1999
"המזכרת", אקדמיית צרפת ברומא, 1999
"המאה האמריקאית 1950-2000", מוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית, 1999
"גוף/פעולה", מוזיאון טייט מודרן, לונדון, 2000
"מובן מאליו", מוזיאון טייט בריטניה, לונדון, 2002
הביאנלה במוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית, ניו יורק, 2004
"אמנות והמהפכה הפמיניסטית", המוזיאון לאמנות עכשווית, לוס אנג'לס, 2007
"פאנורמה: לוס אנג'לס", ארקו מדריד, 2010
"אימפולס הרסני", מוזיאון נירנברג לאמנות, 2011
המכון לאמנות עכשווית בבוסטון, 2013
"האם הגדולה", פלאצו ריאלה, מילאן,2015
"הקול שנותר", גלריית הולדסוורת', לונדון, 2015
"נשים ועבודה", טייט מודרן, לונדון, 2016
"אמנות קונספטואלית בבריטניה 1964-1979", מוזיאון טייט בריטניה, 2016
בשנת 2015 הוענקה לקלי מלגת גוגנהיים.
כמו כן, זכתה לפרסים מטעם אוניברסיטת וולברהמפטון, אוניברסיטת לונד בשוודיה והאוניברסיטה לאמנות של הלסינקי, פינלנד.
מרי רוס קלברט הייתה אסטרונומית ומחשבת אמריקאית.
רוב חייה עבדה אצל דודה, האסטרונום אדוארד אמרסון בָּרנרד, מאחר שדרכן של נשים בתחומי המדעים הייתה חסומה.
עבודתה העיקרית התפרסמה תחת שמו של דודה, וידועה כקטלוג ברנרד, שבו כ-300 ערפיליות אפלות הממוקמות בין זרוע אוריון לזרוע קשת.
קלברט נולדה בנשוויל, טנסי, להוריה, אליס רוזמונד (Alice Rosamond) ואבנעזר קלברט (Ebenezer calvert) שהיגר לארצות הברית מאנגליה.
היא הייתה הבת הבכורה מתוך ארבע בנות.
אחותו הגדולה של אביה, רודה (Rhoda), התחתנה עם אסטרונום מפורסם בשם אדוארד אמרסון בָּרנרד, אשר התפרסם בזכות תגליותיו על תנועתו של כוכב ברנרד.
הוריה של מרי רחשו לו כבוד וקראו לאחותה של מרי על שמו - אליס ברנרד קלברט.
לאביה של קלברט היה סטודיו לצילום בנשוויל שבו עבד עם אחיו הצעיר, שם עבדה מרי קלברט לאחר פרישתה.
בשנת 1905 בהיותה בת 21, התחילה קלברט לעבוד במצפה הכוכבים "יירקס (שבו למד לתואר שני ושלישי גם אדווין האבל).
דודה, אשר היה גם פרופסור באוניברסיטת שיקגו, שכר אותה לעבודה כעוזרת ומחשבת, והיא התגוררה בביתו.
לאחר מותו של ברנרד בשנת 1923 היא הפכה לאוצרת של אוסף הצילומים השייך למצפה "יירקס" ונשארה לעבוד כעוזרת בכירה עד לפרישתה בשנת 1946.
קלברט עבדה יחד עם ברנרד על סיווג והגדרת עצמים אפלים בשביל החלב, והעבודה הסתיימה רק לאחר מותו של ברנרד.
בעזרת מנהל מצפה הכוכבים, ורדווינג ב פרוסט יכלה קלברט לפרסם את הממצאים, ואף על פי שהיא הייתה זו שעשתה את רוב החישובים, הטבלאות, ההערות, והסימונים, העבודה נקראה על שמו של ברנרד.
היא פורסמה בשני כרכים שביחד מכילים 352 ערפיליות אפלות, מתוכן שלוש נוספו רק בהמשך מאחר שבתחילה פסלו אותן בטעות.
בשנת 1934 קלברט ופרנק אלמור רוס (Frank Elmore Ross) הוציאו לאור מחקר צילומי בשם "האטלס של שביל החלב הצפוני" (Atlas of the Northern Milky Way) אשר היה מבוסס על צילומיו של רוס.
לאחר פרישתה מעבודתה בשנת 1946 היא לא קיבלה פנסיה.
היא חזרה לסטודיו הצילום המשפחתי, שאז כבר היה שייך לאחותה, שם היא עבדה במשרה חלקית עד שנפטרה בשנת 1974.
מרי ריטר המילטון הייתה אמנית קנדית.
בשנת 1919 היא ציירה את שדות הקרב של צרפת ובלגיה ותיעדה את תוצאותיה של מלחמת העולם הראשונה.
מרי ריטר נולדה בטיזווטר, אונטריו ב -11 בפברואר 1873. זמן קצר לאחר לידתה עברה המשפחה לקלירווטר, מניטובה.
היא שמרה על קשריה עם מניטובה עוד בחייה המאוחרים.
בשנת 1889, כשהייתה בת 18, נישאה לצ'ארלס וו.
המילטון, סוחר, ועברה לפורט ארתור, אונטריו כדי להיות איתו.
הנישואים היו קצרים מאחר שבעלה נפטר כעבור ארבע שנים בשנת 1893. אז החלה לצייר על חרסינה וציורי מים בויניפג, מניטובה.
היא נסעה זמן קצר ללמוד בטורונטו, אונטריו ובסופו של דבר עברה לאירופה ולמדה בגרמניה, איטליה, הולנד, ספרד וצרפת.
היא למדה באקדמיה ויטי בפריז.
בשנת 1906 היא חזרה לויניפג בגלל מצבה הבריאותי של אמה.
בשנת 1911 הייתה לה תערוכה בגלריה בטורונטו עם 150 ציורים.
בשנת 1914 עברה לוויקטוריה, אונטריו.
בשובה מאירופה ארגנה המילטון מספר תערוכות מוצלחות של עבודותיה בטורונטו, אוטווה, מונטריאול, ויניפג וקלגרי.
תחילת מלחמת העולם הראשונה מנעה ממנה לחזור לפריז.
היא בילתה את שנות המלחמה בוויקטוריה שבקולומביה הבריטית בתמיכה בעצמה על ידי מכירת עבודות וציורי דיוקן.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, פעלה מרי ריטר המילטון לחזור לאירופה כאמנית מלחמה כדי לתעד את התרומה הצבאית של קנדה.
רק בשנת 1919 החלו לאסוף תיעוד מהמלחמה.
המילטון הוזמנה לייצר ציורים משדות הקרב בצרפת.
במשך שלוש שנים היא גרה בבקתת פח, בהתחלה בתנאי הצבא הקנדי אך מאוחר יותר עם עובדים סינים שנשכרו כדי לנקות את החזית המערבית מפסולת המלחמה למרות כנופיות של פושעים ועריקים.
היא ציירה על חומרים שונים כמו דיקט, נייר, בד וקרטון.
המקלטים המאולתרים, האוכל הגרוע ומזג האוויר העוין הותירו אותה סחוטה רגשית ופיזית, ולעולם לא הצליחה לצייר באותה עוצמה.
בין השנים 1919–1922 ציירה המילטון על כל החומרים שהגיעו לידיה, ותיעדה את ההרס שהותירה המלחמה, ואת השמחה בחזרה לחיים הרגילים.
היא ציירה יותר מ -300 תמונות בתנאים הלא נוחים ולעיתים המסוכנים של החזית המערבית לשעבר.
מאוחר יותר יופק סרט תיעודי עטור פרסים בשם 'No Man's Land', המספר מחדש את סיפורה של מרי ריטר המילטון.
תערוכות של הציורים הקודמים שלה התקיימו בוונקובר ובויקטוריה בשנת 1920.
תערוכות נוספות נערכו בפאלה גרנייה בפריז וכן הציגה בלונדון בבית סארי.
בשנת 1926 היא תרמה 227 מעבודות שדה הקרב שלה לארכיון הציבורי הקנדי, והקדישה את העבודות לטובת "יוצאי המלחמה, משפחותיהם והדורות הבאים."
היא פרשה, עיוורת חלקית, לוונקובר שבקולומביה הבריטית בשנות השלושים של המאה העשרים, ולבסוף מתה שם ב־22 בינואר 1954.
גופתה הועברה לפורט ארתור שבאונטריו ונקברה לצד בעלה.
מרי רוג'רס ויליאמס הייתה אמנית טונליסטית ואימפרסיוניסטית אמריקאית, הידועה בדיוקנאות ונופים בפסטל ושמן.
מרי רוג'רס ויליאמס נולדה וגדלה בהרטפורד, קונטיקט, החמישית מבין ששת ילדיהם של אדוארד ויליאמס (1822–1871), אופה מצליח, ומרי אן ויליאמס (1824–1861).
המורה המוקדם של מרי רוג'רס ויליאמס היה ג'יימס ולס שמפני, והיא למדה בליגת הסטודנטים לאמנות אצל ויליאם מריט צ'ייס ובחברה לאמנות דקורטיבית בהרטפורד.
השיעורים שלה כללו רישום, ציור, פיסול, תולדות האמנות, "לימוד עיצוב בעבודה מעשית" ו"אנטומיה אמנותית ", היא כתבה קטלוג של אוסף הפסלים מגבס של המכללה.
מדי פעם ביקרה בניו יורק וביקרה בסטודיו של חברה אלברט פינקהאם ריידר.
כמעט בכל קיץ היא נסעה לאירופה, ביקרה בכפרים ושרטטה את הנוף ואת המקומיים.
לעיתים היא טיילה בין עיירות, בין השאר משום שלא יכלה להרשות לעצמה כרכרה, ויצאה לדרך "לתפוס סקיצה" או "למצוא סקיצה", כפי שכתבה לאחיותיה.
אף על פי שהייתה אפיסקופלית, היא השתתפה בשירותי הכנסיות הקתוליות באירופה וכתבה תיאורים מפוארים של התלבושות והמוזיקה לאחיותיה.
היו לה אופניים מתוצרת הרטפורד לטיולים באזור הכפרי.
היא התגוררה בפריז בשנים 1898–1899 ולמדה אז באקול דה ביו-ארטס אצל ג'יימס אבוט מקניל ויסלר.
היא הייתה חברה במועדון האמנות של ניו יורק, הציגה שם מספר פעמים וכן במקומות הכוללים את האגודה האמריקאית לצבעי מים (1892), האגודה לאמנות באינדיאנפוליס (1895), האקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה ועוד.
תערוכות הנצחה לאחר מותה התקיימו ב-1908 וב-1909 במועדון צבעי המים של פילדלפיה (באקדמיה של פנסילבניה), ועוד.
הפרסומים ששיבחו אותה כוללים את הניו יורק טיימס, הרטפורד קוראנט ומגזינים שונים.
בשנת 1894, במאמר ב- Quarterly Illustrator, תיארה הסופרת אליזבת ויליאמס שמפני את מרי ויליאמס כ"אמנית בעלת אינסטינקט ותחושה פואטית נדירה".
ויליאמס נפטרה כמה ימים לאחר שאובחנה כחולה בגידול בבטן בפירנצה ונקברה בבית העלמין באלורי שם.
המשפחה והחברים ערכו את מלאי הציורים שלה יחד, ורובם נשארו באוסף פרטי בניו אינגלנד.
מרי שפרד גרין בלומנשיין הייתה אמנית אמריקאית, מאיירת ומעצבת תכשיטים.
מרי שפרד גרין נולדה בניו יורק, ילדתם השנייה של רופוס, איש עסקים עשיר מפרובידנס, ומרי איזבל שפרד גרין.
היא למדה באקדמית אדלפי בברוקלין ובמכון פראט.
כשהייתה בת 17, היא עזבה לפריז בשנת 1886, שם עבדה עם רפאל קולן, אמן הידוע בזכות קשריו עם אמנים ידועים ביפן.
בשנים 1906 עד 1946 הציגה את ציוריה באקדמיה הלאומית לעיצוב.
בפריז בשנת 1905 הכירה את ארנסט בלומנשיין, גם הוא אמן, והתחתנה עמו.
הם חזרו לניו יורק בשנת 1909 להולדת בתם הלן.
בהיותם שם לימדו במכון פראט ועבדו במגזינים שונים כמו מק'קלור, אמריקן וסנצ'רי.
בעלה הגיעה אל טאוס, ניו מקסיקו והתעכב שם בשנת 1898, בזמן שערך טיול קיץ.
את נסיעתה הראשונה לטאוס עשתה בשנת 1913. באותה העת, היא קבלה את ירושת הוריה, שהפכה אותם לעצמאים מבחינה כלכלית והם עברו לטאוס בשנת 1919, ובסופו של דבר הפכו לחלק מאגודת האמנים של טאוס.
בשנות העשרים של המאה העשרים חזרה מרי למכון פראט כדי ללמוד ולהכין תכשיטים.
ציוריה הם חלק מאוסף מוזיאון ברוקלין.
בשנת 1900 היא זכתה במקום השלישי בסלון פריז והייתה האישה האמריקאית השנייה שזכתה במדליית זהב בסלון בשנת 1902. בשנת 1904 קיבלה מדליית כסף בסנט לואיס בתערוכת הרכש בלואיזיאנה.
בשנת 1915 קיבלה את פרס האקדמיה הלאומית לעיצוב.
מרי תותרי הייתה מרצה, חוקרת, ומומחית לענייני החברה הפלסטינית.
תותרי הייתה ראשת החוג לאזרחות במכללת אורנים, הערביה הראשונה שהתמנתה כחברת דירקטוריון הספרייה הלאומית בירושלים, חברת הנהלת האגודה הסוציולוגית הישראלית.
תותרי הייתה פעילה חברתית וציבורית בתחום זכויות נשים ושוויון בין ערבים ויהודים.
תותרי נולדה ב-1958 בשכונת ואדי אלג'מאל בחיפה (לימים "עין הים") לאב מוכר פלאפל ואם עקרת בית, בת שנייה במשפחה בת שש נפשות.
היא למדה בבית הספר הערבי קתולי נזירות כרמלית ובתיכון האורתודקסי הערבי בחיפה.