tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשדרה שוכן בית בן-גוריון בו התגורר מ-1931 ובזמן כהונתו כראש הממשלה.
הרחוב נקרא עד שנות ה-70 "שדרות הקרן הקיימת" ושמו שונה לאחר מותו של דוד בן-גוריון.
אתרים נוספים ברחוב הם מעונות עובדים ז' ובית חנה שהיה חוות לימוד חקלאית.
בקצהו המזרחי של הרחוב, סמוך לכיכר רבין ובית עיריית תל אביב נמצא גם גן העיר.
מרחובות האורך המסחריים החשובים ביותר במרכז העיר.
נבנה בעיקר בשנות ה-30 וה-40 על ידי עולים מגרמניה שהגיעו בעליות הרביעית והחמישית.
הרחוב תוכנן כהמשכו של רחוב אלנבי ש"נשבר" מערבה לכיוון הים בכיכר מוגרבי, בו מתחיל רחוב בן יהודה.
מצעדי צה"ל שנערכו בעבר בעיר התקיימו לאורך שני רחובות אלה.
הוא גם מהווה ציר תחבורה חשוב, במיוחד עבור תחבורה ציבורית.
ברחוב אתרים חשובים שהיוו נקודות ציון בהתפתחות העיר – בית אל על, מגדל המשרדים הראשון בארץ והסופרמרקט הראשון בישראל שהוקם בבניין מס' 79 וחולל מהפכה במסחר העירוני.
דרך בן צבי עוברת בתוואי ההיסטורי של הדרך מיפו לרמלה ולירושלים, אשר נסללה לראשונה כדרך לכירכרות בשנות ה-60 של המאה ה-19. עד לסלילתו של כביש 1 בשנות השבעים של המאה ה-20, שימשה, כחלק מכביש 44, כדרך הראשית.
עד שניתן לדרך שמו של יצחק בן-צבי, היא כונתה דרך ירושלים.
בצד הדרך הוקם בסוף המאה ה-19 סביל אבו נבוט.
לצד הסביל הוקם גן פסלים מיצירותיו של יגאל תומרקין.
ברחוב זה נמצא המכון לרפואה משפטית.
השדרה הקצרה ביותר מבין שדרות מרכז העיר אך בעלות חשיבות רבה בשלד העיר.
נמשכות מכיכר הבימה, בפינת רחוב אחד העם ושדרות תרס"ט, עד כיכר מיכאל'ס בפינת רחוב המלך ג'ורג'.
הרחוב הוא חלק מרכזי מציר אחד ארוך הנמשך ממערב כרחוב בוגרשוב עד הים וממזרח כרחוב מרמורק.
שדרות בן ציון הן הגבול הצפוני של רובע לב תל אביב.
רחוב גאולה מתחיל בפינת הרחובות ביאליק ואלנבי ומסתיים בחוף הים.
הרחוב הוא גבולה צפוני של שכונת כרם התימנים.
טרם הקמת שכונת גאולה היה אזור זה חלק מחוף הים ושכונת כרם התימנים נעצרה בקו רחוב הכובשים, גבולה המערבי של הכרם, בשל הקושי לבנות בתוואי שטח זה.
הרחוב הוא מרכזה של שכונת מגורים המכונה שכונת גאולה.
חלקו הדרומי רחוב הירקון החוצה את גאולה הוא רחוב מרכזי נוסף בשכונה.
השכונה נבנתה ברובה בשנות ה-20. חלקים מהשכונה ומהרחוב התחדשו במשך השנים ובקדמת השכונה לצד הים נבנו אף מבני יוקרה ובתי מלון.
אולם, קיימים בסביבה זו גם היום לא מעט בתים נמוכי קומה.
קצה הרחוב המערבי מגיע עד הטיילת ומולו "חוף גאולה" הקרוי על שמו.
מלון סבוי – בו אירע ב-1975 פיגוע.
רחוב גורדון מתחיל ברחוב הירקון ליד חוף הים ומסתיים בכיכר רבין.
נבנה בשנות ה-30 כאחד מצירי הרוחב במסגרת תוכנית גדס.
הרחוב כולל בעיקר בנייני מגורים וחלקו המערבי (ממערב לדיזנגוף) מתאפיין בריבוי גלריות לאמנות שהידועה והוותיקה שבהן היא גלריה גורדון.
גלריות ידועות נוספות הן גלריה גבעון ברחוב והקיבוץ, גלריה לאמנות ישראלית הנמצאת ברחוב דב הוז הסמוך לגורדון.
מלבד הגלריות אשר הפכו את הרחוב לשם דבר, מתאפיין הרחוב בבתים רבים בסגנון הבינלאומי והוא רחוב מרכזי בעיר הלבנה.
בניין מס' 9 ברחוב (בתמונה), שתכנן האדריכל דב כרמי ושופץ בתחילת שנות ה-2000, הפך לאחד הבניינים הידועים של העיר הלבנה והופיע בכרזות פרסום רשמיות של העירייה ולאתר אליו הפנו מדריכי התיירות של העיר הלבנה.
בקצה המערבי של הרחוב, הנמצא מעט מדרום לכיכר אתרים, נמצא מלון שרתון תל אביב במקום שבו שכן בעבר "הבית האדום".
חוף הרחצה הסמוך נקרא "חוף גורדון" על שם הרחוב.
מצפון לחוף נמצאת המרינה וכיכר אתרים וביניהם "בריכת גורדון", על אף שזו כבר מרוחקת יחסית מן הרחוב עצמו.
דוּבְּנוֹב הוא רחוב מקביל לאבן גבירול ממזרח וניצב לשדרות דוד המלך, שדרות שאול המלך וקפלן.
למעט חלקו הדרומי השייך לאזור העסקים (רובע 6) ובו מספר מבני ציבור, הרחוב כולל בתי מגורים בלבד.
במבנן שבין דובנוב, צייטלין ואבן גבירול הוקמה בשנות ה-30 שכונת קריית מאיר (ע"ש מאיר דיזנגוף) והייתה השכונה התל אביבית היחידה ממזרח לתוואי אבן גבירול (למעט שכונת מונטיפיורי שהצטרפה לתל אביב מאוחר יותר).
שאר בתי המגורים ברחוב נבנו ברובם בשנות ה-50 ורבים מהם זוכים להערכה רבה מבחינה אדריכלית.
למעשה, רחוב דובנוב יחד עם מספר רחובות קטנים בסביבתו הוא אחד הרחובות היחידים בעיר שבו מרקם בנוי משנות ה-50 הזוכה להערכה רבה בקרב אדריכלים .
הוא גם אחד הרחובות הירוקים ביותר בעיר (מלבד השדרות) ובמרכזו "גינת דובנוב" המתחבר אל המשכן לאמנויות הבמה ובו אדריכלות נוף יוצאת דופן.
בחלקו הדרומי של הרחוב נמצאים מספר אתרים נוספים:
בית אמות משפט בתכנון אריה שרון, בנימין אידלסון ואלדר שרון
בניין ההנהלה הארצית לשעבר וסניף מרכז של בני עקיבא , בבניין המזכיר את לוחות הברית, ושגגו בצורת ספר פתוח.
בית לשכת עורכי הדין (ברחוב דניאל פריש היוצא מדובנוב)
בניין הסוכנות היהודית (ברחוב קפלן)
ברחוב השתכנו עם בנייתו רופאים ומשפטנים רבים בשל קרבתו לבית המשפט, לבית לשכת עורכי הדין ולבית החולים איכילוב, ועד היום מתגוררים בו רבים.
השדרה מתחילה מכיכר רבין, ברחוב אבן גבירול, ומסתיימות ברחוב ויצמן, אל תוך בית החולים איכילוב.
בשדרות אלו נמצא הגינון בחלקו הדרומי של הרחוב בלבד אשר לאורכו גם קיימים גני שעשועים ושביל אופניים, לעומת שאר השדרות בתל אביב אשר נמצאות במרכז הרחוב.
בשדרה נמצאת המועצה הדתית ורבנות תל אביב ובקרבתן שכן גם בית הבונים החופשיים שנהרס.
סמוך למרכז השדרה נמצא גם מתחם "מגדלי דוד" המוכרים יותר כ"מגדלי אורי" על שם פינת רחוב לסר אורי בה הם שוכנים.
שכונת מגדלים זו נבנתה בתחילת שנות ה-90 והיא אחד ממתחמי מגדלי היוקרה הראשונים בתל אביב.
הוקם במהלך שנות ה-30 וה-40 והפך עד מהרה למרכז התרבות והבילויים של העיר; תואר כמעט רשמי בו החזיק הרחוב עד שלהי שנות השבעים, כאשר בעשור השני של המאה ה-21 הוא זכה לתחייה מחודשת.
הרחוב הוא ציר מסחר חשוב המחבר בין מרכז העיר ונמל תל אביב ומהווה רחוב האורך הראשי של אזור מרכז העיר והצפון הישן.
ברחוב נמצאים דיזנגוף סנטר, וכיכר דיזנגוף.
ה' באייר, הוא רחוב עגול המקיף את כיכר המדינה.
מרחוב ה' באייר יוצאים מספר רחובות מרכזיים, בהם רחוב ז'בוטינסקי ורחוב ויצמן.
הרחוב קרוי על שמם של "הארבעה" – ארבעת חברי ההגנה עמירם בלינקוב, שרגא הר, אהרן ידידיה ואריה קסלמן, אשר נהרגו ב-1946 בהתקפה על מפקדת הצבא הבריטי בשרונה.
הרחוב מתחיל ברחבת הסינמטק הנקראת "כיכר השוטר" על-שמו של "רב-שוטר שמואל ויצמן", במפגש עם רחובות קרליבך ושפרינצק שהייתה כיכר בצורת משולש לפני הקמת הסינמטק ב-1989. תוואי הרחוב היה גבולה הדרומי של המושבה שרונה ועד היום נמצאים מצפון אליו בתים טמפלרים.
כיום, הרחוב הוא חלק מרובע העסקים של תל אביב והוא מקביל לאזור העסקים של רחוב החשמונאים והוא חלק מפרויקט דרום הקריה.
לאורך הקטע הדרומי של הרחוב קיימים שורת מבני משרדים כחלק מ"מתחם גבעון" הנמצא בין הארבעה והחשמונאים ולאורכו בנויה אכסדרה מסחרית.
לאורך האכסדרה הדרומית של הרחוב מצויות מסעדות גורמה רבות אשר בזכותן הפך הרחוב לשם דבר כרחוב של מסעדות ידועות רבות.
לאורכו של הרחוב ישנם מסעדות רבות ובתי קפה.
בסופו של הרחוב מצוי היקב הטמפלרי של המושבה "שרונה".
מגדל היובל, מגדל פלטינום, ומגדל התיכון
הרחוב מציין אזור תעשייה בו הוא מצוי ומתחיל ברחוב ראול ולנברג אליו הוא מקביל ואל החלק המזרחי החדש של פארק הירקון.
הוא מסתיים בכיכר הפונה אל רחוב הארד מול קריית עתידים.
ברחוב זה ישנם מסעדות ובתי קפה לאורך יחד עם בנייני משרדים המשרתים לצד בעלי מקצועות חופשיים חברות היי טק מפורסמות.
לצד בית החולים אסותא רמת החייל הוקמו מרכזים רפואיים פרטיים.
משרדיהם של זכייניות ערוץ 2 לשעבר "קשת" ו"רשת"
רחוב המקביל לחוף הים לכל אורך מרכז העיר.
הרחוב הוא מרכזה התיירותי של תל אביב ולאורכו מוסדות ועסקים רבים המשרתים את התיירים הבאים לעיר בהם בתי מלון, שגרירויות ומקומות בילוי רבים.
ברחוב הירקון נמצא המספר הגדול ביותר של שגרירויות.
מבין המלונות ברחוב נמצאים הגדולים והחשובים ביותר בהם מלון דן תל אביב, מלון שרתון תל אביב, מלון הילטון תל אביב ומלון הרודס.
אתרים חשובים נוספים ברחוב הם:
בית החינוך ע"ש א"ד גורדון (הירקון 248)
בית מפלגת העבודה (הירקון 110)
בניין קולנוע קסם – בו שכנה "הכנסת הראשונה" והאופרה הישראלית (נהרס)
רחוב קטן בדרום העיר, בין רחוב הרכבת לכיכר המושבות, בשכונת רמת השרון ההיסטורית.
נקרא על שם תחנת הכוח הראשונה של תל אביב שפעלה בו, עוד טרם בניית תחנת הכוח רדינג.
ברחוב נמצא גם גן החשמל שנודע לשמצה במשך שנים רבות בגלל פעילויות זנות וסמים.
בשנים האחרונות עבר המקום שיפוץ נרחב ונפתחו בסביבתו אף חנויות יוקרה.
נקרא תחילה "רחוב הכרמל" (חלקו הממשיך לשוק הכרמל נקרא כך עד היום) ושונה ב-1935 לכבוד 25 שנה למלכותו של ג'ורג' החמישי.
רחוב ראשי באזור התעשייה הישן של תל אביב, בין הרחובות בגין בצפון והרכבת בדרום.
סלול על תוואי דרך עפר בתוואי הרחוב.
בדרומה של דרך זו הייתה חווה חקלאית שהוקמה על ידי פרוטסטנטים אמריקאים בשם "הר התקווה", כבר באמצע המאה ה-19. הדרך עברה בין השדות צפונה לכיוון פרדס מונטיפיורי והמושבה הטמפלרית שרונה.
על שטח הפרדס הוקמה שכונת מונטיפיורי ועל שטח החווה קם בית הספר התיכון שבח מופת בשנות ה-40, הקיים במקום עד היום, ונמצא צמוד אל שכונת הרכבת ובצידו הצפון-מערבי של רחוב המסגר נמצא הכפר הערבי חסן ערפה העתיד להתפנות לטובת בנייתם של גורדי שחקים ושל הרחבת המע"ר אל הכביש המהיר איילון.
עם התפתחותה של העיר עוד טרם הקמת המדינה, התפתח אזור רחוב המסגר כאזור התעשייה הראשי של העיר.
בין מבני התעשייה קמו עם השנים גם מועדוני לילה רבים ומסעדות.
בשנות השבעים והשמונים הרחוב היה ידוע גם באולמות האירועים הרבים שבו שרובם נסגרו מאז, ובסוכנויות הרכב הרבות שבו שחלקן נמצאות בו עד היום.
בסוף שנות השבעים של המאה העשרים החל אופיו של הרחוב להשתנות, ובתהליך הנמשך עד ימינו מפנים בתי המלאכה והמוסכים את מקומם לבנייני משרדים.
המשכו הדרומי של רחוב אלנבי בין כיכר המושבות בצפון ועד דרך שלמה בדרום.
ברחוב העלייה הוקם מחנה קליטת העולים הראשון בתל אביב אשר העניק לרחוב את שמו.
מדרום לדרך שלמה הופך הרחוב לרחוב שוקן.
הרחוב מהווה את גבולה המזרחי של שכונת פלורנטין וגבולה המערבי של שכונת נווה שאנן.
המרחוב מאופיין בחזית מסחרית לכל אורכו בעסקים המשרתים את תושבי שתי השכונות.
בקצהו הדומי נמצא בית הספר ביאליק רוגוזין.
ברחוב נמצא שוק העלייה שנבנה בסגנון הבינלאומי בשנת 1938 במסגרת המרכז המסחרי.
הרחוב המקביל לכל אורך "טיילת להט" – הקטע המרכזי של חוף תל אביב בין חוף גורדון עד פארק צ'ארלס קלור.
הרחוב המערבי ביותר בעיר (לא כולל יפו).
בנוי בחלקו המזרחי בלבד בבתי מלון, שגרירויות ועסקים המשרתים את התיירות בעיר.
רבים מהמבנים לאורכו נמצאים בין רחוב הירקון והטיילת אשר המרחק ביניהם קצר מאוד.
ציר תחבורה ראשי המחבר את מרכז ודרום העיר עם נתיבי איילון דרך מחלף לה גוארדיה.
בעבר שימש תוואי הרחוב את מסילת הרכבת יפו–ירושלים וזהו מקור שמו.
המסילה הובילה מתחנת הרכבת יפו דרך תחנת הרכבת תל אביב יהודה הלוי.
זו הועתקה דרומה בשנת 1970 ולבסוף נסגרה עם פתיחת מסילת איילון.
ביוני 2008 נפתחה בקצה המזרחי של רחוב הרכבת מנהרת לה גוארדיה, העוברת מתחת לרחוב המסגר, ומחברת את רחוב הרכבת עם רחוב לה גוארדיה.
במפגש עם רחוב לבונטין נמצא בניין משטרת תל אביב שבו הוקם המטה הארצי של משטרת ישראל שהפך אחר כך ל"מטה מרחב ירקון".
בית המכס – מבנה הנמצא כיום על אי תנועה במרכז הרחוב, שלאורכו היו עוצרות רכבות לצורך תשלום מכס, בדרכן מנמל יפו לירושלים.
היה הרחוב הראשי של אחוזת בית עם היווסדה וחצו אותו תחילה 4 רחובות נוספים שנקראו לאחר מכן על שם אישים נוספים הקשורים לרוח הציונות והגשמתה: אחד העם, שדרות רוטשילד, ליליינבלום ויהודה הלוי.
הרחוב היה ליבה ההיסטורי של תל אביב אשר סביבו אוחדו השכונות היהודיות הראשונות עם אחוזת בית וממנו המשיכה לצמוח העיר העברית.
בימיו הראשונים הגיע ממסילת הרכבת יפו–ירושלים בדרום ועד לבניין הגימנסיה העברית "הרצליה" שעמד באופן מונומנטלי בקצהו הצפוני.
ברחוב זה הותקן הרמזור השני בארץ (אחרי חיפה), הפסאז' הראשון, המעלית הראשונה בארץ, ופנס הרחוב הראשון בארץ.
דרך השלום היא דרך ראשית העוברת בין הערים גבעתיים ותל אביב.
הדרך מתחילה בגבול הערים גבעתיים, רמת גן ותל אביב, לאחר שברמת גן היא נקראת רחוב אלוף שדה, וממשיכה משם עד הצומת עם רחוב יגאל אלון, בסמוך למחלף השלום שעל נתיבי איילון.
משם הופכת הדרך לרחוב גבעת התחמושת ולאחר מכן לרחוב קפלן.
הדרך מהווה ציר רוחב המקשר את תל אביב במערב עם מחלף אלוף שדה שבכביש 4 במזרח.
רחוב ויצמן הוא רחוב אורכי ראשי באזור הצפון החדש של העיר המתחיל בדרום בשדרות שאול המלך ומסתיים ברחוב בני דן בצפון העיר, סמוך לפארק הירקון.
הרחוב כולל מסחר בחלקו וכן מספר רב של מבני ציבור.
בשנות ההקמה הראשונות של אזור הצפון החדש כונה הרחוב "קיבוץ גלויות" לאחר שרחוב ז'בוטינסקי החליף את שמו.
עם החלפת שמו לוויצמן, עבר השם קיבוץ גלויות לדרך בדרום העיר.
בית שלום עליכם ומגדל המוזיאון
המרכז הרפואי תל אביב (איכילוב)
מרכז ויצמן – פרויקט משולב של מרכז קניות ודיור מוגן הצמוד לבית החולים
בית ליסין (בניין) בו שכן עד 2003 תיאטרון בית ליסין שעבר לבניין התיאטרון הקאמרי הישן בדיזנגוף פינת פרישמן.
רחוב ז'בוטינסקי הוא ציר רוחב בצפון תל אביב הישן והחדש.
הוא מוביל מרחוב הירקון (ליד גן העצמאות) ועד דרך נמיר במזרח.
המשכו החדש הקרוי רחוב יעקב דורי ממשיך דרך גשר מודעי עד למתחם הבורסה ברמת גן.
הרחוב תוכנן במסגרת תוכנית גדס כאחד מצירי הרוחב הראשיים.
חלקו המערבי של הרחוב החל להתפתח בשנות ה-30 המאוחרות עד שנות ה-50. חלקו שממזרח לאבן גבירול הוא מאוחר יותר וכולל בנייה משנות ה-60 וה-70. בית החולים אסותא היה המבנה הראשון ברחוב והוקם ב-1934. הרחוב נקרא תחילה "רחוב קיבוץ גלויות" ושמו שונה לאחר מותו של ז'בוטינסקי.
השם "קיבוץ גלויות" הוקצה בתחילה לתוואי הרחוב שלאחר מכן שונה שמו לוויצמן ואז הועבר השם לדרך בדרום העיר .
מדרום לרחוב בסמוך לאבן גבירול נמצא מתחם סומייל.
בחלקו המזרחי והחדש יותר של הרחוב נמצא גם בניין הגימנסיה העברית "הרצליה" שעברה אליו בשנות ה-60 ממשכנה ההיסטורי בהרצל-אחד העם.
שדרה המחברת בין מתחם הבימה לבין כיכר רבין.
חודשה עם שאר שדרות העיר בסף שנות ה-90. לפי תוכנית גדס, שדרות ח"ן אמורות להיות המשך ישיר של שדרות רוטשילד, כאשר בין השדרות נמצאת כיכר גדולה.
סביב כיכר זו נמצאים כיום תיאטרון הבימה, היכל התרבות וגן יעקב.
כיום מנסה העירייה לחזק את הקשר בין שני הצירים ההמשכיים והדבר מתוכנן לבוא לידי ביטוי עם סיום חידוש מתחם התרבות.
הרחוב מתחיל ברחוב אלנבי ומקביל לביאליק ונמשך צפונה עד לדיזנגוף.
הרחוב נקרא תחילה "רחוב בצלאל" ושמו שונה לטשרניחובסקי לאחר מותו של המשורר.
כרחוב הסמוך לקינג ג'ורג' שהיה בעבר רחוב שוק (כמו המשכו הדרומי בשוק הכרמל) התפתח במתחם שביניהם שוק שנודע כשוק בצלאל (בעיקר לאורך רחוב בית לחם הקטן המחבר בין הרחובות).
על אף שהשוק דעך ברמת פעילותו עם השנים קיימות בו עדיין חנויות רבות המוכרות בעיקר ביגוד והוא נקרא עד היום "בצלאל", כשמו הקודם של הרחוב.
מצפון לשוק נמצא צידו המערבי של גן מאיר ובקרבתו שכן בעבר קצין העיר תל אביב.
בחלק הצפוני של הרחוב, וסביב רחוב בוגרשוב, שכנה שכונת נורדיה, שכונת צריפים של פליטים יהודים שברחו מיפו.
באזור רחוב טשרניחובסקי וגן מאיר מתחילה טופוגרפיה נמוכה וקיים ואדי קטן לכיוון הים.
ואדי זה כמעט ואינו מורגש כיום בתוך הסביבה הבנויה (הבדלי הגובה המשמעותיים ביותר הם בין ביאליק וטשניחובסקי) אולם עד שנות ה-60 סבל אזור זה מהצפות רבות.
לבסוף פונתה השכונה ועל חלק משטחה נבנה הדיזנגוף סנטר אשר טשרניחובסקי הוא הרחוב האחורי של המתחם.
כיכר השוטר בפינת בוגרשוב הייתה פעם מעגל תנועה מרכזי שבוטל עם בניית הסנטר אולם חלק ממבנה הכיכר המקורית נותר במקום זה.
רחוב אורך ראשי במזרח תל אביב, המוביל משכונת התקווה ונווה צה"ל בדרום, דרך יד אליהו ושכונת ביצרון, ומסתיים בנחלת יצחק בצפון.
הרחוב, שנקרא בעבר רחוב גיבורי ישראל, מסתיים סמוך למחלף הרכבת בנתיבי איילון.
אורכו של הרחוב הוא 2.9 ק"מ, והוא מקביל לנתיבי איילון שממערב לו ולדרך משה דיין שממזרח לו.
בחלקו הצפוני של הרחוב פועל אזור תעשייה, שחלק מהמפעלים שהיו בו (סיפולוקס, אמקור, הארגז) פינו מקומם למגדלי משרדים.
חלקו הדרומי של הרחוב הוא חלק משכונת יד אליהו ומאופיין בבתי מגורים.
ברחוב זה נמצאים (מדרום לצפון):
בניין הנהלת מגן דוד אדום בישראל
בית מכבי האש של תל אביב
גן לנדס על שם סטפן לנדס
מגדל טויוטה – מגדל משרדים
מגדל סוזוקי – מגדל משרדים (בבנייה)
מגדלי אלון – זוג מגדלי משרדים
גשר יהודית – גשר להולכי רגל ולרוכבי אופניים שמחבר את רחוב יגאל אלון עם שדרות יהודית שמצדם האחר של נתיבי איילון
מגדל אמפא – מגדל משרדים
מגדלי תוצרת הארץ - זוג מגדלי משרדים (האחד מאוכלס והאחר בבנייה)
רחוב מדרום ליפו העתיקה ומצפון לשכונת עג'מי המחבר בין נמל יפו ושדרות ירושלים וממשיך לדרך בן צבי.
יהודה הימית הוא אחד הרחובות העתיקים ביפו מחוץ לחומות.
הוא נקרא בעבר "רחוב פייסל" על שמו של פייסל הראשון, מלך עיראק ושונה לאחר קום המדינה.
הוא ככל הנראה הרחוב היחיד בארץ הקרוי על שם קרב בו הפסידו היהודים.
מסעדת אבו חסן נמצאת בסמוך.
אחד מחמשת הרחובות הראשונים של העיר.
הרחוב מתחיל בנווה צדק בדרום מערב ומסתיים בפינת הרחובות אבן גבירול ומרמורק.
בעבר, גם חלקו הדרומי של אבן גבירול נקרא יהודה הלוי ושמו בקטע הקיים כיום שונה בשנות ה-50 ונקרא על שמו של רבי שלמה אבן גבירול, מגדולי שירת ימי הביניים של יהדות ספרד גם הוא.
לכל אורכו, מקביל הרחוב לשדרות רוטשילד והוא מחולק לכמה קטעים בעלי אופי שונה מאד.
מכיכר מילאנו שברחוב אבן גבירול ועד דרך נמיר.
המשך הרחוב הוא בשכונת בבלי.
רחוב מגורים, מסחר ובילוי, הומה בתי קפה ומסעדות.
בפינת רחוב ויצמן נמצא תיכון עירוני ד' וברחוב שטריקר החוצה אותו, סמוך מאוד לפינת הרחוב נמצאים תיכון עירוני י"א והקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה תל אביב.
רחוב יהודה המכבי מקביל לנחל הירקון וסמוך אליו.
שדרות יהודית הן הרחוב הראשי של שכונת מונטיפיורי בניצב וממזרח לדרך בגין ומערבית לנתיבי איילון (דרומית למרכז עזריאלי).
הן נקראו בשם זה להנצחת יהודית מונטיפיורי (1784–1862), אשתו המנוחה של משה מונטיפיורי אשר נידב את הכספים להקמת השכונה, אשר אליו הצטרפה ברוב מסעותיו לארץ ישראל.
השדרה מוקפת בניינים קטנים ונמוכים יחסית ובמרכזה גינות ומתקני פנאי שונים.
בטרם הפכה דרך בגין לציר תנועה עמוס במיוחד הייתה השדרה המשכו הטבעי של רחוב הארבעה הנמצא ממערב.
בסוף הרחוב נמצא גשר יהודית שחיבר בין שדרות יהודית לשכונת ביצרון.
ציר היסטורי, חלק מדרך יפו-שכם או בחלקה הקצר יותר דרך יפו-פתח תקווה.
המשכה של דרך פתח תקווה (כיום דרך בגין) ממזרח.
המשכה המערבי של דרך יפו העובר ביפו נקרא "רחוב אילת" אך מדובר למעשה באותו הרחוב.
הקצה המערבי ביותר של הדרך הוא רחוב רזיאל המגיע עד כיכר השעון.
במקום בו מסתיים הרחוב ומתחיל רחוב אילת ניצב "מבנה טרנספורמטור" עתיק.
לאורכו של הציר שוכנים שכונת פלורנטין, בית רומנו ו"שכונת מרכז מסחרי".
ברחוב חנויות רבות לאביזרי אופנה ודוכני שתייה שפועלים על המדרכות.
רחוב יפת הוא אחד הרחובות הראשיים של יפו והוא קרוי על שם יפת בנו של נח.
בעבר נקרא "רחוב עג'אמי", על שם איברהים אלעג'אמי, קדוש פרסי.
הרחוב היה בעבר דרך שהקיפה את חומות יפו העתיקה אשר לאחר הריסת החומה וצמיחת העיר, הפכה לרחוב מסחרי מרכזי.
ברחוב יפת פינת רחוב ציונה תג'ר מצוי מבנה טרנספורמטור שתוכנן בידי האדריכל אלכסנדר ברוולד בשנת 1923.
גשר יהודה הימית – שהוקם על ידי הבריטים בשנות ה-20
מאפיית אבולעפיה – נוסדה ב-1879
הסניף הראשון של בנק אנגלו-פלשתינה שהוקם ב-1903
בית העולים שאכסן עולים יהודים שהגיעו לנמל יפו
בית החולים הצרפתי על שם המלך הצרפתי סנט לואי שעמד בראש מסעי הצלב
בית הספר הסקוטי טביטה ובית הספר הצרפתי "אקול דה פרר"
כנסיית גאורגיוס הקדוש היוונית אורתודוקסית
רחוב יצחק שדה הוא רחוב רוחב, התוחם את שכונת יד אליהו מצד צפון.
הרחוב מתחיל בגשר מעריב במערב, ונמשך עד דרך משה דיין במזרח.
בתחילת הרחוב, ועד לצומת עם רחוב יגאל אלון, הוא אזור תעשייה ומסחר, ומהצומת ומזרחה נמצאים בתיה הצפוניים של יד אליהו.
בחלקו ממוקם הרחוב על גשר מעל נתיבי איילון, ועל כן עד ראשית שנות ה-60 של המאה ה-20 הוא נקרא "רחוב הגשר" (אמנם בראשית שנות השישים, טרם הוקמו נתיבי איילון, אך הגשר היה קיים, וחיבר בין שתי גדותיו של ואדי מוסררה (נחל איילון).
ברחוב ממוקמים בית נצבא, הסינרמה, בית מגורי העיתונאים וגן לנדס.
הרחוב קרוי על שמו של האלוף יצחק שדה, מפקד הפלמ"ח, שהיה גם איש חינוך בעל השפעה רבה על הנוער.
שדרות ירושלים הן אחד הרחובות הראשיים של יפו.
הן הוקמו ב-1915 על ידי המושל העות'מאני של יפו, אשר התקנא בשדרות רוטשילד שהקימו היהודים בתל אביב, ונקראו תחילה על שם אחמד ג'מאל פאשה.
בזמן השלטון הבריטי שונה שמן לשדרות המלך ג'ורג' החמישי, ועם איחוד תל אביב ויפו שונה שמן לשדרות ירושלים.
בטרם האיחוד, כבר היה בתל אביב רחוב בשם שדרות ירושלים ושמו הוחלף לשדרות הר ציון.
השדרות היו קיימות זמן רב לפני איחוד הערים תל אביב ויפו, אך כיום מבנה השדרה דומה יותר למבנה השדרות של מרכז תל אביב, עם עיצוב המדגיש את שיוכה ליפו על ידי שימוש באלמנטים אדריכליים המאפיינים את המקום.
בתחילת השדרה הוקם בשנת 1924 מבנה טרנספורמציה שתוכנן בידי האדריכל ריכארד קאופמן ונהרס בשנת 2010 כדי לפנות מקום להולכי רגל.
מצדן הדרומי נמשכות השדרות בשדרות העצמאות בבת ים ומצדן הצפוני – לרחוב קויפמן.
ברחוב זה מצויים מבנים היסטוריים רבים כגון:
הסניף של בנק אנגלו-פלשתינה במספר 1
בית הדואר המרכזי (יפו) בו שכנה בעבר הנהלת השירות הבולאי
הבניין בו שכנה הנהלת השקם במספר 8
בנוסף שכנו בשדרה כמה אולמות קולנוע:
קולנוע צליל – כיום "מועדון התיאטרון"
קולנוע נוגה – כיום תיאטרון גשר
רחוב מסחרי בצפון העיר, בסמוך לשפך הירקון ומתחם נמל תל אביב.
במהלך שנות ה-70 נפתחו ברחוב שהיה אזור מגורים, מעל 60 מסעדות, למרות מחאות תושבי הרחוב שבקשו למנוע את הפיכת הרחוב למתחם בילוי.
עד אוקטובר 2007 פעל ברחוב קולנוע פאר, מן השרידים האחרונים של בתי קולנוע בתל אביב הישנה.
ברחוב ירמיהו פועלים בתי קפה, מסעדות ומועדונים והוא מקובל כאתר בילויים.
בקצה הרחוב תחנת השכרה לסירות משוטים ופדלים בנחל הירקון, הפועלת עשרות בשנים באותו מקום, וסמוך אליו מתחילה טיילת קרשים, המובילה עד לנמל תל אביב, המתפתח בשנים האחרונות כמרכז בילוי הומה ומצליח.
סביב הרחוב ובניצב לו עוד מספר רחובות הקרויים על שם נביאים.
רחוב ראשי בשכונת רמת אביב.
בעבר נקרא הרחוב רחוב האוניברסיטה על שם אוניברסיטת תל אביב השוכנת לצדו, ובשנת 1986 הוחלף שמו לאחר מותו של ראש העיר השישי של תל אביב, חיים לבנון, אשר יזם את הקמת האוניברסיטה בשנות ה-50 של המאה ה-20.
צדו הדרומי-מזרחי של הרחוב מאוכלס רובו במוסדות ציבוריים: מוזיאון ארץ ישראל, תזמורת צה"ל, מוזיאון הפלמ"ח, בית הספר להנדסאים, מכון התקנים הישראלי ואוניברסיטת תל אביב כולל כיכר אנטין.
רחוב לה גוארדיה הוא הרחוב הראשי של שכונת יד אליהו, והוא חוצה אותה לכל אורכה, ממזרח למערב.
הרחוב נמשך מפארק וולפסון ותיכון עירוני ט' במזרח עד מחלף לה גוארדיה ומנהרת לה גוארדיה, המחברת את הרחוב לרחוב הרכבת, במערב.
הרחוב קרוי על שם פיורלו לה גוארדיה, ראש עיריית ניו יורק בין השנים 1934–1945. יש המבטאים את שם הרחוב והמחלף בטעות "לה גארדיה" (שנים רבות הופיע תעתיק שגוי זה על שלטי הרחוב).
לאורך הרחוב נמצאים בעיקר בנייני המגורים של שכונת יד אליהו – שיכונים בגובה 3–4 קומות.
מחלף לה גוארדיה שבקצהו המערבי של הרחוב מחבר את רחוב לה גוארדיה עם נתיבי איילון.
בחודש מרץ 2017 אישרה ועדת התכנון המקומית בתל אביב תוכנית להפיכת חלק מהרחוב למתחם בילויים.
בינואר 2023 נוסף לרחוב נתיב תחבורה ציבורית.
רחוב לוינסקי הוא רחוב מסחרי ראשי בדרום תל אביב הקרוי על שמו של הסופר הציוני מרוסיה, אלחנן ליב לוינסקי.
הרחוב הוא רחובה הראשי של שכונת נווה שאנן והמשכו בשכונת פלורנטין.
הרחוב מתחיל ברחוב אילת (חלק מדרך יפו-פתח תקווה-שכם) ומסתיים בקצה דרך ההגנה שבסמוך לתחנת הרכבת תל אביב ההגנה.
הרחוב הוקם בשנות ה-20 במסגרת תוכנית המתאר של שכונת נווה שאנן שביצע האדריכל יוסף טישלר.
מראשוני הרחובות בעיר אשר הוקם במסגרת "אחוזת בית".
בהמשכו של הרחוב נמצאים משרדי הנהלות של בנקים, כחלק ממתחם הבנקאות של לב תל אביב.
ברחוב נמצאים משרדי הנהלה של מספר בנקים כמו כן גם סניפו הראשי של בנק ישראל בתל אביב.
בתקופה שבה נאסרה על תושבי ישראל החזקה של מטבע זר היה הרחוב מרכז פעילותם של חלפני כספים, שהחליפו כספים באופן בלתי חוקי אך גלוי.
ראינוע עדן ולידו אחד הקיוסקים הוותיקים בעיר
בית הספר "תחכמוני" (הוחלף לבית ספר "אולפנית בני עקיבא תל אביב")
בניין מלון אלקונין-צנטרל, שהיה המלון הראשון בעיר
רחוב מגורים ברובו, צר ובעל אופי שקט ושכונתי.
עם זאת, הוא אוצר מספר פניני אדריכלות ידועות.
ברחוב מספר רב של בניינים היסטוריים משנות ה-20 וה-30 המייצגים את תל אביב בצעירותה.
חלק מן הבניינים הם בסגנון האקלקטי וחלקם בסגנון הבינלאומי.
רבים מהם עברו שיפוץ בעשור האחרון והרחוב אף הפך, יחד עם שדרות רוטשילד ועוד מספר קטעי רחובות נוספים בסביבה, לאטרקציה תיירותית עבור שוחרי אדריכלות.
מעונות עובדים א', ב' ו-ג'
בית הדפוס הישן של עיתון "הארץ"
רחוב קטן וקצר אך בעל חשיבות גדולה בשלד מרכז העיר; המשכו של רחוב קרליבך ממזרח ושדרות בן ציון במערב וקושר בין רחוב אבן גבירול ויהודה הלוי עם כיכר הבימה ושדרות רוטשילד.
הרחוב הוא גם גבול בין שני הרבעים המרכזיים של תל אביב, 3 ו-5.
הרחוב שופץ במהלך 2006–2007 ובמסגרת השיפוץ הורחבה המדרכה על חשבון שטחים פתוחים פרטיים של בתי מגורים ובכך התאפשרה סלילת שביל אופניים היוצר רצף שבילים בין השדרות לבין רחוב אבן גבירול.
חלקו המערבי של הרחוב ממשיך לעבור שיפוץ יחד עם חידוש מתחם הבימה.
הרחוב גם צר, הוא כולל נתיב נסיעה אחד בכל כיוון, אך למרות זאת הנסיעה מזרחה מוגבלת בשעות היום לתחבורה ציבורית בלבד.
דרך משה סנה היא ציר האורך המרכזי בצפון-מזרח תל אביב.
היא מהווה חלק מכביש 482, וכן את המשכם הישיר של רחוב בן-גוריון ההרצלייני ורחוב סוקולוב ברמת השרון מצפון, ושל רחוב מבצע קדש בגבול רמת גן-בני ברק מדרום.
הכביש נסלל במהלך שנות ה-30, כדי לקצר את הדרך מרמת השרון והרצליה לתל אביב, והוא נחנך באוקטובר 1941 בשם "דרך הרצליה".
עד אז, נאלצו תושביהן של מושבות אלה לנסוע דרך רמתיים ופתח תקווה, וסלילת הכביש קיצרה את הדרך מ-35 ק"מ ל-12 ק"מ בלבד.
בסוף שנות ה-80 של המאה העשרים שונה שמה של דרך הרצליה.
חלקה הצפוני, מרחוב דבורה הנביאה ועד רמת השרון, נקרא על שם משה סנה ואילו חלקה הדרומי, מרחוב דבורה הנביאה ועד קצה תחום שיפוטה של תל אביב נקרא על שם פנחס רוזן, שר המשפטים הראשון של ישראל.
נווה שאנן הוא מדרחוב במרכזה של שכונה בעלת אותו השם.
הרחוב הוא רחוב מסחרי לכל אורכו, המתחיל בפינת שדרות הר ציון ליד התחנה המרכזית הישנה ומסתיים ברחוב לוינסקי מול התחנה המרכזית החדשה של תל אביב.
הרחוב הוקם בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 כחלק משכונת פועלים שהוקמה על ידי אגודת נווה שאנן.
הרחוב תוכנן כעוד אחד מהרחובות המעגליים של תוכנית "המנורה" של האדריכל יוסף טישלר.
המשכו הטבעי של הרחוב, אשר נקטע על ידי מבנה התחנה המרכזית החדשה שהוקם במרכז השכונה ועל חלק משמעותי ממנה, הגיע לדרך שלמה.
החל משנות ה-30 החלו בהדרגה להיכנס לשכונה עסקי תעשייה זעירים, סדנאות ובתי מלאכה אשר גרמו לשכונה, שתוכננה להיראות דומה לשכונת לב תל אביב, לאבד מצביונה השכונתי ולהפוך לאזור חצי תעשייתי הכולל בו מגוון של עסקים שאינם בהכרח משתלבים עם שכונת המגורים.
דבר זה גרם להידרדרות מתמשכת של מצב הרחוב והשכונה שאף החמיר מאוד עם הקמת התחנה המרכזית.
התחנה, שקטעה את קצה הרחוב, נבנתה במשך כ-30 שנה ורבים מבקרים את בנייתה כזו שהמיתה לגמרי את השכונה והפכה אותו לאזור מנותק, מנוכר ומוזנח.
בשנות ה-90 של המאה ה-20, עם פתיחת התחנה המרכזית החדשה, החלה העירייה בניסיונות לקדם את הרחוב המוזנח שהמשיך רק להדרדר.
ב-6 בספטמבר 1996 נחנך המדרחוב בו הושקעו מאמצים רבים למתיחת הפנים של הרחוב.
הפיכתו למדרחוב נועדה בין השאר להקל ולהנעים את דרכם של הולכי הרגל העוברים בין שתי התחנות המרכזיות ולנסות באופן זה להחיות אותו.
אולם, מתחילת העשור ועד ימינו הפך מדרחוב נווה שאנן לאחד הרחובות הידועים ביותר לשמצה בעיר בשל "פעילויות השוליים" בהם בתי בושת, מועדוני פיפ שואו, בתי הימורים ופשיעה רבה סביבם.
הרחוב גם הפך למרכזה של אוכלוסיית העובדים הזרים בישראל.
רבים מהם מתאכלסים בשכונה שכן היא מאפשרת דיור זול במיוחד.
ברחוב וסביבו התפתחו אף חנויות רבות ומוסדות שונים הקשורים לאוכלוסייה הזרה, במיוחד אוכלוסייה מזרח אסייתית הכוללת עובדים מתאילנד, סין והפיליפינים.
אנשים רבים החלו לכנות אזור זה כ"צ'יינהטאון של תל אביב" בשל אופייה האסיאתי ההולך ומתגבש של המקום.
השדרה הצפונית ביותר של אזור מרכז העיר.
מקשרות בין אבן גבירול ועד חוף הים.
בקצה השדרה עמד מלון שרתון הישן עד שנהרס.
השדרה שוקמה ושופצה אף היא יחד עם שאר השדרות בתל אביב בסוף שנות ה-90.
רחוב נחלת בנימין הוא מן הרחובות הוותיקים בעיר אשר החל כשכונה שקמה ב-1909 והצטרפה לתל אביב ב-1911. הרחוב נמשך מכיכר מגן-דוד בצפון (מפגש אלנבי, המלך ג'ורג', שינקין והכרמל) עד דרך שלמה בדרום.
אם הקרן הקיימת לישראל תסייע, הרחוב יקרא של שם בנימין זאב הרצל.
אם הברון בנימין אדמונד דה רוטשילד יסייע, השכונה תקרא על שמו.
הרחוב ידוע כאחד הרחובות המרשימים ביותר בו שולט הסגנון האקלקטי בארץ ישראל.
לאורכו מבנים רבים המסוגננים בתערובת של סגנונות אוריינטליים ואירופאים וכוללים קשתות, עיטורי אר נובו, קישוטים נאו-קלאסיים ובתים צבעוניים.
המסחר ברחוב התפתח למרכז של חנויות וסוחרי טקסטיל הגדול מסוגו בישראל.
מרבית החנויות בחלק הצפוני של הרחוב מוכרות בדים ומוצרים נלווים.
כפועל יוצא, בסביבת הרחוב סדנאות רבות של מעצבי אופנה וטקסטיל.
מאז 1986 הפך חלקו הצפוני של הרחוב למדרחוב בו מתקיים יריד אמנים פעמיים בשבוע.
רחוב נחמני נמצא בלב העיר במקביל למזא"ה.
הוא קרוי על שמו של הרמב"ן – רבי משה בן נחמן, שכונה גם "נחמני".
הוחלט שלא לקרוא לשם הרחוב רמב"ן כדי לא להתבלבל עם רמב"ם הנשמע דומה.
בתקופה המקבילה הוקמו גם בשכונת רחביה בירושלים רחובות בשמות אלה אלא ששם נקראו הרחובות הפוך: רחוב רמב"ן (ירושלים) ובמקביל אליו "שדרות בן מימון" על שם הרמב"ם.
בית שפרן (בית מס' 23) – מבנה בסגנון אקלקטי עם גמר אבן שתכנן משה צ'רנר ב-1925.
"הבית הנופל" (בית מס' 25) – מבנה שתכנן צ'רנר ולאו אדלר שנה לאחר מכן ובו ניכרת השפעה אקספרסיוניסטית המזכירה את סגנונו של אריך מנדלסון.
בית לודז'יה (בית מס' 43) – היה בעבר בית חרושת לטקסטיל.
נבנה ב-1924 על ידי עקיבא אריה וייס.
בית הפגודה בקרן רחוב מונטיפיורי בכיכר המלך אלברט.
"בית פזי", הממוקם בדירת מרתף בבית מס' 28, בו שכן מרכז אגודת הלהט"ב בישראל ופעל בו מועדון הברנוער.
"בית הפועל" (בניין מס' 4) הידוע כאולם נחמני, בו שכן תחילה התיאטרון הקאמרי ובו הועלתה ההצגה הראשונה של התיאטרון.
דרך נמיר, או בשמה הקודם "דרך חיפה", היא כביש ראשי הממשיך מהעיר צפונה לכביש החוף (כביש ארצי מס' 2) לכיוון חיפה.
הדרך משתרעת מצומת תנובה (מפגש עם דרך בגין ושאול המלך) ועד מחלף גלילות שהוא הנקודה הצפונית ביותר בשטחה המוניציפלי של העיר.
אתרים חשובים ורחובות חוצים לאורך הדרך (מצפון לדרום):
גשר הירקון החוצה מעל נחל הירקון
תחנת הרכבת תל אביב מרכז ומסוף 2000 (רחוב ארלוזורוב)
רחוב עזה הוא רחוב אורך ביפו המוביל מדרך בן צבי במרכזה של העיר אל שכונת יפו א' (דקר).
אורכו של הרחוב כ-1.2 ק"מ, ובחלקו הצפוני הוא מקביל לשדרות ירושלים.
הרחוב קרוי על שמה של העיר עזה, והוא חופף את הדרך ההיסטורית שהובילה דרומה, לכיוונה.
לאורך צידו המערבי של הרחוב, ניצבת שורת בתים שחלקם הוקמו במאה ה-19, ובמחצית השנייה של העשור הראשון של המאה ה-21 החלה תנופת פיתוח ושיפוץ במקום.
חלקו הצפוני של הרחוב שופץ, ולאורכו נסללה מדרכה רחבה להולכי רגל ולרוכבי אופניים.
שניים מהמבנים לאורכו של הרחוב הם בתי באר – בית הבאר של עלי ביבי בבניין מס' 13 ובית הבאר של וורדה בבניין מס' 88. בתי באר נוספים ששכנו לאורך הרחוב נהרסו במשך השנים כדי לפנות מקום למכללה האקדמית תל אביב-יפו שנמצאת בצידו המערבי של הרחוב.
בית הבאר של עלי ביבי הוקם בתחילת המאה ה-19 על ידי אל-חאג' עלי ביבי שהיה בעליהם של פרדסים רבים בסביבה.
במלחמת העצמאות עזבה משפחתו של עלי ביבי את העיר, והבית הופקד בידיו של אחד מעובדי המשפחה.
לאחר מכן הועבר המבנה לבעלותו של האפוטרופוס לנכסי נפקדים, לידי חברת עמידר ולבסוף לידיים פרטיות.
הוא שימש כבית ספר תיכון "גמנסיה סוקולוב-לאור" ובשנת 2004 הוא הושכר על ידי הראביטה למען ערביי יפו, ונפתח בו בית ספר דמוקרטי ערבי.
ליד המבנה רחבה מרוצפת ובה שורות ספסלים שחורים.
בדרומו של הרחוב שכן בעבר מגרש הכדורגל הביתי של מכבי יפו, שנקרא מגרש הפחים על שם הפחים שגידרו אותו.
עם השנים נהרס המגרש ובמקומו נבנה אצטדיון גאון, אך גם הוא נהרס ב-28 ביולי 2009, וכיום משתרעת במקום חלקת דשא גדולה.
רחוב ראשי וציר כניסה לעיר מכיוון מחלף ההלכה שבנתיבי איילון.
הרחוב נמשך מדרך נמיר ועד רחוב אבן גבירול בכיכר ה"קסטל" אליה מתחברות גם שדרות נורדאו.
רחוב פרוג הוא רחוב צידי קטן במרכז העיר בין רחוב בן עמי שליד כיכר דיזנגוף לבין רחוב גורדון ובמקביל לדיזנגוף.
על אף היותו רחוב קטן, הוא ידוע בזכות מספר מבנים שנמצאים בו וכרחוב המייצג נאמנה את העיר הלבנה של תל אביב.
בין המבנים הידועים הנמצאים בו נמנים:
31 ו-33 – בתי "הבימה" (אדריכלית ג'ניה אוורבוך)
מרכז קופת חולים (אדריכל יוסף נויפלד)
בית התרמומטר (אדריכל יהודה ליולקא)
מעונות עובדים "הוד" (אדריכל אריה שרון)
בית צעירות מזרחי (מהנדס יעקב בן-סירה)
באזור רח' פרוג פעל בשנות ה-20 וה-30, שיא תקופת צמיחתה של תל אביב, בית חרושת ללבני סיליקט.
בלבנים אלו נעשתה מרבית הבנייה בתקופה זו.
מאזור הרחוב, עוד טרם בנייתו המלאה, נחצב הסיליקט לייצור הלבנים.
מסיבה זו רבים מן הבניינים לאורך הרחוב, כמו גם בכמה רחובות סמוכים, בנויים נמוך יותר ממפלס הרחוב והם כוללים קומות מרתף או חצרות מונמכות (חצרות אנגליות).
החצר המונמכת הבולטת ביותר היא זו החצר הפנימית שבין בית צעירות מזרחי לבין מעונות עובדים שדרכה גם עובר השביל המחבר בין פרוג לבין דב הוז.
לרחוב פונה צידו האחורי של "פסאז' דיזנגוף" שמעליו שכן בעבר התיאטרון הקאמרי וכיום תיאטרון בית ליסין.
כרחוב אחורי המשרת בין השאר את באי התיאטרון, זכה להתייחסות מבדחת מצד יוסי בנאי במופע יחיד בו טען כי אפשר להחזירו לערבים בתמורה לשלום מלא.
רחוב פרישמן הוא אחד מרחובות הרוחב החשובים במרכז העיר המחבר בין כיכר רבין במזרח למלון דן ולחוף פרישמן שנקרא על שם הרחוב.
הרחוב חוצה ממערב למזרח מספר רחובות חשובים.
זהו הרחוב הדרומי ביותר של אזור הצפון הישן החוצה ממזרח למערב את שטח תל אביב הישנה של עד קום המדינה, אשר תוכנן במסגרת תוכנית גדס.
בשל היותו רחוב המקשר בין הים לרחובות המרכזיים של תל אביב, יש לאורכו מספר מקומות חנויות ומקומות בילוי.
רחוב קדם הוא הרחוב הראשי העובר לאורך טיילת החוף של יפו.
לאחר קום המדינה נקרא רחוב 60.
הרחוב מתחיל מדרום ליפו העתיקה ומסתיים ליד גבול בת ים.
דרך קיבוץ גלויות הוא ציר ורחוב ראשי בדרום העיר.
הדרך מבוססת על תוואי היסטורי של דרך שהובילה מיפו ללוד והמשכה המזרחי של הדרך, הידוע גם ככביש 461, אכן משנה את שמו לרחוב הלח"י, דרך בר-לב ולבסוף ל"דרך לוד" בתחומי העיר רמת גן.
הדרך מתחילה בפינת רחוב שלמה ומסתיימת במחלף קיבוץ גלויות.
הדרך היא גם חלק ממחלף חיל השריון המחבר את הקטע המרכזי של נתיבי איילון עם הקטע הדרומי של הכביש, המוביל אל חולון, בת ים ואל ראשון לציון.
מלבד היותו ציר תחבורה ראשי המחבר את דרום העיר עם נתיבי איילון, מהווה הרחוב את גבולן הצפוני של השכונות גבעת הרצל וקריית שלום, וכן את גבולה הדרומי של שפירא.
בעבר, רחוב ז'בוטינסקי של היום היה קרוי "רחוב קיבוץ גלויות".
לאחר מותו של זאב ז'בוטינסקי, שונה שם הרחוב ובהמשך הוקצה השם "קיבוץ גלויות" לרחוב הנקרא היום ויצמן.
לאחר שגם שמו הוחלף, הועבר השם לדרך המוכרת כיום.
עם האתרים השוכנים לאורכה של דרך קיבוץ גלויות נמנים גני הטבע, בית הנוער העובד והלומד (משכן ברנר וחבריו), תחנת הרכבת תל אביב דרום ובית הספר הולץ.
שלושה עצי שקמה ניצבים בלב המסלול המוביל מערבה בדרך, והחוצץ בין נתיביו.
לידם, מצידו הצפוני של הכביש, שוכנים שרידיו של בית קברות שייח' מוראד ובו קבר שייח' בשם זה השוכן במבנה קטן שלו שתי כיפות.
על המבנה קבועה כתובת ממלוכית.
מצירי הכניסה הראשיים לעיר מנתיבי איילון, המוביל ממחלף השלום למרכז העיר בפינת הרחובות אבן גבירול ודיזנגוף.
הרחוב היה בעבר רחובה הראשי של המושבה הגרמנית שׂרונה ולאורכו בתים רבים שנשמרו מתקופה זו.
לאחר נטישת המושבה במלחמת העולם השנייה התמקמו במבנים הבריטים ולאחר הקמת המדינה השתמשו בהם צה"ל ומוסדות ישראלים נוספים.
כך למעשה צמחה הקריה הנמצאת סביב רחוב קפלן שכיום רק מצפונו.
מדרומו נחנך בעשור השני של המאה ה-21 מתחם שרונה.
בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 הוקמו בחלקו המערבי של הרחוב ובסביבתו, שהיו מחוץ לתחומי המושבה הישנה, בנייני ציבור מוסדיים רבים, בהם בניין הסוכנות היהודית, בית העיתונאים, בית הסופר, בית יכין ועוד.
רוב בניינים אלו נבנו בסגנון הברוטליזם שאפיין את הבנייה בארץ באותן שנים והם חלק ממרכז עסקים הנמשך גם בשדרות שאול המלך.
בשל היותו ציר מרכזי המקשר בין נתיבי איילון ורכבת השלום ללב העיר לאורכו ממשיכים לבנות גורדי שחקים רבים בעיקר משטחים אשר אוזרחו מהקריה.
ב-2005 נערך מבצע ראשון מסוגו בישראל להזזת חמישה מבתי הטמפלרים המוגדרים כמבנים לשימור לצורך הרחבת הכביש.
רחוב מסחרי באזור העסקים של העיר – בין צומת מעריב (במפגש עם דרך בגין) ועד צומת הרחובות אבן גבירול-יהודה הלוי-מרמורק.
המסחר ברחוב שגשג שנים רבות בזכות השוק הסיטונאי שהתקיים עד שנת 2006 לאורך קטע ארוך מצידו המערבי של הרחוב.
בעורפו המערבי של רחוב קרליבך נמצא רחוב צקלג (מכונה גם מתחם צקלג) אשר נבנה על אדמות שהיו בעבר בית קברות טמפלרי של תושבי שרונה.
ברחוב קיימת תחנת רכבת קלה תת-קרקעית, תחנת קרליבך בקו האדום והקו הירוק של הדנקל כמו כן, על פי תוכנית הפיכת מתחם השוק הסיטונאי לשכונת מגורים, יהפוך הרחוב לשדרה.
הרחוב נקרא "תוצרת הארץ" עד 1958, כששמו שונה על מנת להנציח את עזריאל קרליבך, מייסד מעריב שמערכת העיתון שוכנת ברחוב זה.
מן הרחובות החשובים ביותר בעיר והשדרה הידועה והחשובה ביותר מבין השדרות בתל אביב.
השדרה מילאה תפקיד מרכזי בהתפתחות האורבנית של העיר, ולאורכה אתרים חשובים רבים.
השדרה הייתה ועודנה הלב התרבותי של תל אביב, והיא חלק מלבה הכלכלי של ישראל, בהיותה אחד הרחובות העיקריים במרכז העסקים הגדול והחשוב של המדינה.
השדרה קמה יחד עם רחובותיה הראשונים של אחוזת בית ב-1909 והייתה בשנותיה הראשונות של העיר גם השטח הירוק הפתוח היחידי בעיר.
בשדרה עמד בית העירייה הראשון (נקרא אז בית הוועד), הקיוסק הראשון בעיר וכן ביתם של כמה מן האישים המרכזיים בהנהגת העיר והיישוב בהם מאיר דיזנגוף אשר בביתו, אשר הוסב למוזיאון תל אביב, אף נערכה הכרזת המדינה.
אדריכלות המבנים בשדרות רוטשילד מספרת בעצמה את סיפור התפתחותה של תל אביב: מבתים קטנים בחולות, דרך "בתי החלומות" האקלקטיים (המאפיינים את חלקה הדרומי), בתי ה"באוהאוס" (הסגנון הבינלאומי) ועד גורדי השחקים המודרניים הממשיכים להיבנות ברחוב עד היום.
שדרות רוקח הן כביש ראשי בצפון תל אביב המוביל משכונות עבר הירקון דרך נתיבי איילון לכיוון מרכז העיר באזור שפך הירקון.
הרחוב מקביל לנחל הירקון ולפארק הירקון המשתרע מדרום לו לכל אורכו.
בשל כך, אופייה של השדרה פרוורי ופתוח.
יחד עם פארק הירקון ומתקני הספורט הרבים שבו, הפכה השדרה לאזור לפעילות נופש וספורט, וגם מצפון לה שוכנים מגרשי טניס.
תחנת הרכבת תל אביב אוניברסיטה
רחוב בצפונה של יפו, המחבר בין שדרות ירושלים ודרך אילת בקצהו הצפון-מזרחי לבין כיכר השעון בצידו הדרום-מערבי.
רחוב רזיאל הוקם על תוואי הדרך ההיסטורית מיפו לשכם; דרך שהמשכה מזרחה הוא בתוואי הרחובות דרך יפו-תל אביב, דרך בגין וציר ז'בוטינסקי.
בתחילת הרחוב מצוי "בית הסראיה הטורקי החדש" שבו שכנה עיריית יפו עד להעברתה אל הבניין בשדרות ירושלים מספר 45.
חלקו המזרחי של רחוב רזיאל נקרא "רחוב בוסטרוס", על שם נג'יבּ בוסטרוס, ערבי נוצרי, שבנה בו שורת חנויות.
חלקו המערבי נשא את השם "עוואד" או "הווארד", על שמו של ערבי מרוני אמיד שמוצאו ממלטה בשם איסכנדר עוואד או אלכסנדר הווארד.
נקודת הציון החשובה ברחוב היא "בית סורסוק" שנחנך בשנת 1925 ונחשב בזמנו לבניין המשרדים היוקרתי ביותר ביפו, ושכנו בו, בין היתר, משרדיהם של קונסולים זרים, של סוחרים אמידים ושל חברות ספנות.
ליד כיכר השעון נמצא "בית המשרד הארצישראלי" שבו פעלה התנועה הציונית בראשית דרכה.
רחוב מרכזי מצומת הדרכים בגין-ודרך נמיר במזרח ועד רחוב אבן גבירול במערב.
הרחוב מאופיין בעיקר בבנייה של רצף מבני ציבור ורק מעט מבני מגורים ומסחר בקצהו המערבי.
רוב חלקו הדרומי של הרחוב הוא חומתה הצפונית של הקריה ובה שער אחד ראשי "שער שאול המלך".
תוואי הדרך בה סלול רוב הרחוב היה קיים כבר בתחילת המאה ה-20 והמשיך דרום מערבה אל רחוב יהודה הלוי עד מרכז תל אביב הישן.
החל משנות ה-60 נבנו לאורך הרחוב בנייני משרדים ומוסדות ציבור רבים בהם:
מתחם מגדלי משרדים הכולל את בית אסיה, מגדל אמות השקעות, בית אמריקה, בית אירופה ובית הדר דפנה.
שבזי הוא רחובה הראשי של שכונת נווה צדק והרחוב המסחרי היחיד בשכונה.
הרחוב עובר למעשה בין שכונת נווה צדק ושכונת שבזי הקרויה על שם הרחוב אולם כיום מקובל להתייחס לשתי השכונות כאל "נווה צדק" והגבול בין השכונות ההיסטוריות אינו ניכר.
הרחוב חוצה את כל השכונה ממזרח למערב החל מאזור מגדל שלום ועד אזור החניונים של סביבת תחנת הרכבת יפו.
שינקין הוא רחובה המסחרי הראשי של שכונת לב תל אביב החוצה אותה ממערב למזרח – מכיכר מגן-דוד ועד רחוב יהודה הלוי.
במרוצת השנים הפכו רחוב שינקין והרחובות הסמוכים לו למקום מגורים לאמנים צעירים ולאנשי רוח.
נפתחו בו בתי עסק ייחודיים, והרחוב הפך בהדרגה לסמל התרבות התל אביבית הצעירה, הפתוחה והחופשית.
בשינקין וסביבתו מתגורר גם מספר רב של תושבים חרדים, חלק גדול מהם חסידי גור שנשלחו על ידי האדמו"ר של החסידות לשליחות במקום.
הללו חיים עם שכניהם החילוניים בשלווה שאזורים אחרים (בירושלים, למשל) יכולים להתקנא בה.
בבית הכנסת הגדול מאחורי גינת שינקין שוכן בית חב"ד המרכזי של תל אביב.
הוויית הרחוב מתוארת היטב בסרט "הבועה" והוא מוזכר רבות ביצירות אמנות נוספות דוגמת השיר "גרה בשינקין" של להקת מנגו שאף מזכיר את "קפה תמר" הוותיק ברחוב.
רחוב בשכונת נווה צדק ומהחשובים בשכונה.
מחבר בין גשר שלוש, המגשר בין השכונה לבין רחוב אילת (המשך דרך יפו-תל אביב) מעל מה שהיה פעם מסילת הרכבת יפו–ירושלים, לבין חלקה הצפוני של השכונה בה הוא פוגש את מתחם המגדלים של מנשייה.
ברחוב נמצא בית אהרן שלוש (בית מס' 32) שהוקם על ידי אהרן שלוש בשנת 1892, חמש שנים לאחר הקמת השכונה.
את הגשר הורה להקים מושל יפו לכבודו של שלוש לאחר שזה התהפך עם כרכרתו יום אחד ונפצע כאשר חצה את המבתר שבו עברה מסילת הרכבת יפו-ירושלים.
בפינת רחוב רוקח נמצא גם בית ש"י עגנון, עליו מסופר ברומן "תמול שלשום".
עלילת סרט הקולנוע הבית ברחוב שלוש מתרחשת ברחוב זה ובשכונת נווה צדק.
בקרבת הרחוב נמצא גם מרכז סוזן דלל.
רחוב המקביל לדיזנגוף המתחיל בפינת המלך ג'ורג' והנביאים ומסתיים בצפון ברחוב ארלוזורוב וממשיך משם כ"רחוב יהושע בן נון".
יחיאל מוהר ובנו עלי מוהר התגוררו ברחוב שלמה המלך 79. במקום הוצב לאחר מותו של הבן שלט הנצחה.
דרך שלמה (או רחוב שלמה), הקרויה לרוב בשם "סַלַמֶה", נמצאת בדרום העיר, סמוך לשכונות פלורנטין, נווה שאנן ושפירא.
הדרך חיברה בעבר בין יפו והכפר הערבי סלמה ונקראה על שמו.
הכפר הערבי ננטש ונחרב במהלך מלחמת העצמאות ובמקומו נבנו מספר שכונות בדרום מזרח העיר.
לאחר קום המדינה, שונה שם הרחוב ל"דרך שלמה" על שם הכפר היהודי שהתקיים במקום בתקופת בית שני.
ברחוב זה נמצאים מטה משטרת תל אביב והתחנה המרכזית החדשה של תל אביב
רחל אדטו-לוי (נולדה ב-21 ביוני 1947) היא רופאה ישראלית ועורכת דין, שכיהנה כחברת הכנסת בכנסת ה-18 מטעם קדימה והתנועה.
כלת פרס רפפורט לנשים פורצות דרך, 2020.
רחל אדטו נולדה בחיפה ולמדה בבית הספר הריאלי בעיר.
בעלת תואר דוקטור לרפואה מטעם בית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים וכן בעלת תואר מוסמך במנהל עסקים מהאוניברסיטה העברית ותואר בוגר במשפטים מהקריה האקדמית אונו, הוסמכה כעורכת דין וחברה בלשכת עורכי הדין.
בשנת 1980 הוסמכה כמומחית למחלות נשים ומיילדות.
שימשה כרופאה בכירה במחלקת נשים בבית החולים הדסה הר הצופים.
בשנת 1993 מונתה לתפקיד סגנית מנהל בית החולים הדסה עין כרם, וב-1995 לסמנכ"ל המרכז הרפואי שערי צדק, תפקיד אותו מילאה עד שנת 2006. בין השנים 2000–2004 הייתה סגנית יו"ר ארגון הרופאות בישראל.
בין התפקידים הציבוריים שאותם מילאה אדטו: יועצת שר הבריאות לבריאות האישה (מאז 1997), יו"ר המועצה הלאומית לבריאות האישה, חברה במועצה הלאומית למיילדות וגינקולוגיה ובוועדה הציבורית לקביעת סל הבריאות (מאז 2000) וייצוג ישראל במשלחת לעצרת האו"ם בניו יורק.
שימשה גם כחברת מועצת מבשרת ציון.
מ-2017 מכהנת כדירקטורית בכלל ביטוח.
לקראת הבחירות לכנסת השבע עשרה הוצבה במקום ה-35 ברשימת קדימה לכנסת.
בבחירות זכתה קדימה ב-29 מנדטים ואדטו לא נבחרה לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה נבחרה למקום ה-22 ברשימת קדימה ונבחרה לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה הצטרפה למפלגת התנועה בראשות ציפי לבני.
עבודתה בכנסת התמקדה בנושאים החברתיים ובעיקר בתחום הבריאות.
הייתה חברה בוועדת הכנסת ובוועדת העבודה, הרווחה והבריאות ועמדה בראש השדולה לקידום בריאות האישה ואגודות הידידות הפרלמנטריות עם הודו ונפאל.
עם החוקים שיזמה במהלך כהונתה בכנסת נמנים חוקים אלה:
חוק הגבלת משקל בתעשיית הדוגמנות.
החוק קובע כי כתנאי להצגתה של פרסומת, יומצא אישור שהדוגמן אינו בתת-משקל, וכי בפרסומות שנעשה בהן שימוש בעריכה גרפית כדי להצר את היקפי גופו של הדוגמן, תופיע הבהרה בדבר עריכה זו (עם דני דנון).
תיקון לחוק ביטוח בריאות ממלכתי המאפשר לילדים אוטיסטים לקבל טיפול גם על ידי עובד סוציאלי או פסיכולוג, כחלק מהקצבת שעות האבחון והטיפול שניתנות להם (יחד עם זאב בילסקי ודני דנון).
תיקון לחוק ביטוח בריאות ממלכתי הקובע כי קופת חולים או בית מרקחת יספקו למבוטח תכשיר ששיווקו מותנה במרשם, באריזה הקרובה ביותר בכמותה למנת התכשיר המופיעה במרשם, וזאת כדי למנוע תשלום יתר של המבוטח בהשתתפות עצמית, המשולמת בנפרד על כל אריזת תרופה בודדת (עם חיים אורון ואמנון כהן).
תיקון לחוק למניעת אלימות במוסדות רפואיים, המחיל את הוראותיו גם על מקומות שניתנים בהם שירותי רווחה.
החוק מקנה סמכויות שונות לעובדי המקום ולמאבטחיו כלפי מי שנוקטים אלימות כלפי עובדי הרווחה (עם חיים כץ).
אדטו היא אם לשני בנים מנישואיה הראשונים.
החל משנת 2015 היא חיה בזוגיות עם אהרון ברנע.
רחל אלבוים-דרור (1939 – 6 בינואר 2020) הייתה חוקרת והיסטוריונית של החינוך, פרופסור לחינוך, תרבות והיסטוריה בבית הספר לחינוך באוניברסיטה העברית בירושלים.
זוכת פרס א.מ.ת לחינוך בשנת 2008.
אלבוים נולדה בפולין ועלתה לארץ עם הוריה כשהייתה בת חמש.
היא גדלה בבית יוסף שבעמק בית שאן ואחר-כך בכפר יחזקאל.
למדה במחזור הראשון של העתודה האקדמית בצה"ל באוניברסיטה העברית בירושלים לתואר בוגר בחינוך, בסוציולוגיה ובספרות ולתעודת הוראה לבתי ספר תיכוניים.
היא זכתה במלגת לימודים באוניברסיטת הרוורד, ושם סיימה לימודי תואר מוסמך וכן תואר דוקטור.
בשובה לארץ החלה ללמד בבית הספר לחינוך באוניברסיטה העברית.
באוניברסיטה ייסדה את המגמה למדיניות, מינהל ותכנון החינוך ועמדה בראשה שנים רבות.
ב-1989 הוענק לה מעמד של פרופסור מן המניין, ובכך הייתה לאישה הראשונה שקיבלה את הדרגה הזו בתחום החינוך באוניברסיטה העברית.
זכתה בפרסים שונים, בהם פרס ירושלים לחינוך בשנת 1992 על ספרה "החינוך העברי בארץ ישראל" ובפרס ארנולד וישניצ'ר בשנת 1993 על ספרה "המחר של האתמול: האוטופיה הציונית".
בשנת 2003 פרסמה רומן באנגלית בשם "מוות נקי בתל אביב".
הייתה חברה במערכת כתב העת "עולם קטן" לחקר ספרות ילדים.
נפטרה ב-6 בינואר 2020, ונקברה בבית העלמין הר המנוחות בירושלים.
הייתה נשואה לחתן פרס ישראל יחזקאל דרור, שהיה פרופסור למדע המדינה באוניברסיטה העברית.
המחר של האתמול - כרך ראשון: האוטופיה הציונית, הוצאת יד יצחק בן-צבי, 1993
המחר של האתמול - כרך שני: מבחר האוטופיה הציונית, הוצאת יד יצחק בן-צבי, 1993
מדיניות ומינהל: תאוריה ויישומים לחינוך - מקראה
רחיצה בשבת היא איסור של חז"ל על אדם לרחוץ את גופו ביום השבת במים חמים.
מנהגים מאוחרים יותר אסרו רחיצה גם במים צוננים עקב חששות שונים, אך לא התקבלו בקרב כל עדות ישראל.
אף על פי שרחיצה בשבת במים חמים שהוחמו מערב שבת מותרת מן התורה, אסרו חכמים על האדם לרחוץ את גופו במים חמים, עקב בלנים שהיו מחממים מים במהלך השבת עצמה להפעלת המרחץ וכשבאו למחות בהם טענו שהמים חוממו מלפני השבת.
איסור זה נקרא גם "גזירת הבלנים".
לדעת חלק מהפוסקים הגדרת המים כחמים היא כאשר חומם מעל לטמפרטורת הגוף (36.5 מעלות צלזיוס).
אולם יש פוסקים שהחמירו גם במים פושרים.
דעת האמורא שמואל שלמרות שרחיצת הגוף נאסרה – רחיצת פניו ידיו ורגליו מותרת, וכך נפסק להלכה.
היתר זה הוא דווקא במים שחוממו מערב שבת, אך אם חוממו במהלך השבת, אפילו בהיתר, אסרו חכמים לרחוץ בהם אפילו פניו ידיו ורגליו.
פנים, ידיים ורגליים הן דוגמאות, אך למעשה כל רחיצה חלקית מותרת, עד רובו של הגוף.
מנהג מאוחר לאסור רחיצה במים צוננים
למרות שבגמרא ברור שאיסור רחיצה הוא רק במים חמים, כתבו תרומת הדשן והמהרי"ל שהמנהג הוא שאין רוחצים אפילו במים צוננים משום חשש של טלטול מים על גופו ברשות הרבים או בכרמלית, וכן משום חשש סחיטה של שער הראש.
מנהג זה התקבל בקרב בני אשכנז, אולם בני ספרד לא קיבלו מנהג זה.
היו שאמרו כי הרוחץ בשבת בסבון רך או קשה, עובר על איסור ממרח, אלא אם כן הסבון נוזלי כמים.
אם משרה את הסבון במים בשבת ולא הוכן נערב שבת, עובר על איסור מוליד ריח וכאשר שופך את הסבון על גופו, יש אומרים שעובר על איסור מוליד ריח בגופו.
בנוסף להיתר פניו ידיו ורגליו, התירו חכמים גם את הרחיצה במעיינות חמי טבריה, וכן בכל המעיינות החמים.
זאת לאחר שמתחילה רצו חכמים לאסור גם מאגרי מים אלו בתוך גזירת הבלנים, אך כיון שראו שהציבור מתקשה בכך, חזרו והתירו רחיצה בחמי טבריה.
ר' עקיבא איגר כתב שכאשר אדם מצטער וצריך לרחוץ במים חמים, התירו חכמים את איסור הרחיצה.
היתר זה הובא על ידי הביאור הלכה ופוסקים נוספים.
הראשונים והאחרונים דנו בשתי שאלות בטבילה בשבת: משום חשש שנראה כמתקן כלי ומשום רחיצה בשבת.
חכמים אסרו לטבול כלים בשבת, משום שדומה הדבר למתקן כלי.
אולם התירו לבני אדם לטבול לטהרתם.
רבא נימק את ההיתר משום שבשונה מכלים, כאשר אדם טובל, לא ניכר שהוא עושה זאת כדי להטהר, אלא ניתן לומר שעושה זאת כדי לקרר גופו במים.
על פי זה, מותר לנשים לטבול טבילת מצווה בליל שבת.
אולם, כאשר אישה התעכבה מלטבול, או שבעלה לא נמצא במקומה בשבת, יש שאסרו טבילה זו בנימוק שלמנהג אשכנז היום לא נוהגים לרחוץ בשבת, וממילא מוכח שהעושה כן עושה זאת כדי להטהר.
אולם ההוראה המקובלת היום היא שגם אישה שדחתה טבילתה תטבול בשבת.
בטבילת גברים יש שהקלו שיטבול בשבת, משום שכיון שאינה מן הדין, ממילא אינו מתקן.
יש שאסרו טבילה במקווה מחומם בשבת, שהרי זה בכלל גזירת רחיצה.
אולם יש שהקלו בטענה שטבילת טהרה אינה בכלל גזירת רחיצה כלל.
בטבילת נשים הפוסקים המאוחרים נטו להקל ולהתיר במים חמים.
ויש שכתבו שגם בטבילת גברים המנהג להקל.
מתווה רחובות שתי וערב הוא אחד הדגמים הראשונים בהיסטוריה של תכנון ערים ואזורים בו רחובות העיר מצטלבים בזוויות ישרות ומהווים רשת שתי וערב.
בתרבות היוונית העתיקה דגם רחובות בשתי וערב נקרא מתווה היפודמי או אורתוגונאלי.
תכנון רחובות-עיר במתווה שתי וערב קיים מימי קדם ונמצא בתרבויות שונות.
כמה מן הערים המתוכננות העתיקות ביותר נבנו במתווה זה.
כבר בשנת 2600 לפנה"ס מואנג'ודארו והאראפה, מערי תרבות עמק האינדוס, נבנו במתווה שתי וערב שבו רחובות ישרים מצטלבים בזוויות ישרות, בכיוון צפון-דרום ומזרח-מערב.
כל אחד מגושי הבתים שנמצא בין הרחובות חולק בשבילים קטנים יותר.
כפר פועלים בגיזה שבמצרים, שפעל בשנים 2570–2500 לפנה"ס, ובו שוכנו פועלים זמניים במשמרות, נבנה בשורות ארוכות של בתים שנחצו על ידי רחובות במתווה שתי וערב.
חמורבי מלך בבל, במאה ה-17 לפנה"ס, בנה מחדש את בבל ורחובותיה תוכננו במתווה שתי וערב, כאשר הרחובות הצטלבו בזווית הקרובה לישרה.
ניתן למצוא תכנון ערים במתווה שתי וערב אף בתרבות סין, החל מן המאה ה-15 לפנה"ס.
תקנות תכנון ערים בסין שנכתבו בקאוגונג ג'י (考工記) בתקופת האביב והסתיו (770–476 לפנה"ס) קבעו: "תוכנית עיר בירה צריכה להיות ריבועית.
בכל צד בהיקפה צריכים להיות קבועים שלושה שערים המובילים לתשעה רחובות המצטלבים זה עם זה ומגדירים מתווה שתי וערב.
בתוכנית העיר צריך לקבוע את חצר המלך בדרום, השוק בצפון, מקדש האבות הקיסרי במזרח והמזבח לאלים של האדמה והחיטה במערב."
היוונים ייחסו את המצאת התכנון העירוני להיפודמוס ממילטוס, אינטלקטואל יווני באסכולה הפיתגוראית.
העיר מילטוס נבנתה במתווה שתי וערב לאחר שנת 479 לפנה"ס על פי תכנון המיוחס להיפודמוס.
דוגמה מופתית לתכנון רחובות במתווה שתי וערב הייתה העיר היוונית פריאנה, שנבנתה מן היסוד באמצע המאה ה-4 לפנה"ס בשטח מדרוני תלול.
מתווה שתי וערב היה מרכיב נפוץ בתכנון הערים הרומי, שיושם במקורו בבניית קסרקטיני הצבא (קסטרום, ברבים: קסטרה).
העיר הרומית תימגאד (באלג'יריה דהיום) בולטת במתווה שתי וערב של רחובותיה.
המתווה הרומי של שתי וערב מאופיין באורתוגונליות כמעט מושלמת של הרחובות, שכולם חוצים זה את זה בזוויות ישרות, כאשר במוקד המתווה מצטלבים שני הרחובות הראשיים, הניצבים זה לזה: קארדו (בציר צפון-דרום) ודקומנוס (בציר מזרח-מערב).
העיר טאוטיווקאן, הסמוכה למקסיקו סיטי בת-ימינו, היא העיר הגדולה ביותר מימי קדם ביבשת אמריקה אשר רחובותיה נבנו במתווה שתי וערב.
שטחה של העיר במתווה זה הקיף כ-20 קמ"ר.
ככל שיפן וחצי האי קוריאה התארגנו תחת שלטון מרכזי, במאה השביעית לספירה, חברות אלה אימצו במקומות רבים את עקרונות התכנון העירוני הסיני במתווה שתי וערב.
בקוריאה, העיר קיינז'ו, בדרומו של חצי האי, והעיר סאנגיאנג, אימצו את שיטת תכנון עיר בירה הסיני של שושלת טאנג.
משיקולי הגנת העיר מפני פולשים, מתכנני העיר טוקיו לא אימצו מתווה שתי וערב לרחובותיה של העיר ותחת זאת העדיפו סידור רחובות לא שיטתי סביב טירת אדו.
בתקופה מאוחרת יותר נבנו חלקים מן העיר עם רחובות שתי וערב.
העיר שיאן בסין הוקמה בצורת מרובע עם רחובות צפופים של שתי וערב.
תכנון ערים במתווה שתי וערב המשיך ביבשת אסיה עד לתחילת המאה ה-20.
מתווה הרחובות בערים חדשות רבות באירופה, החל מן המאה ה-12, היה בשיטת שתי וערב, הדבר בולט במיוחד בערי מבצר בדרום צרפת שנבנו במאות ה-13 וה-14. מתווה רחובות שתי וערב בערים חדשות בימי הביניים היה נפוץ החל מויילס ועד לאזור פירנצה.
רבות מערים אלה נבנו על יסודות יישובים רומאים עתיקים שאף רחובותיהם היו שתי וערב.
דגם הבנייה הרומאי היה בשימוש אף בהתיישבויות ספרדיות בעת תקופת הרקונקיסטה של המלכים הקתוליים.
שיטת תכנון זו מצאה ביטויה אף בעת ההתיישבות הספרדית באמריקה לאחר שנוסדה העיר סן קריסטובל דה לה לגונה (San Cristóbal de La Laguna) באיים הקנריים בשנת 1496. בשנת 1573 ערך פליפה השני, מלך ספרד את חוקי המושבות (בספרדית: Leyes de Indias) אשר כללו הוראות באשר לבנייה ולניהול של קהילות המושבות.
בחוקים נקבעה כי בעיר תיבנה כיכר מרכזית, בצורת ריבוע או מלבן, ושמונה רחובות היוצאים מפינותיה של הכיכר.
מאות התיישבויות ביבשת אמריקה קמו על פי התוכנית הזו, המכילה הדים לתרבות תכנון ערים עתיקה באמריקה.
עם תחילת תקופת הרנסאנס הפך מתווה רחובות שתי וערב נפוץ מאוד בתכנון עירוני בצפון אירופה.
בשנת 1606 נבחר מתווה זה לעיר החדשה מנהיים בגרמניה, שהייתה העיר הראשונה בתקופת הרנסאנס לאמץ תוכנית רחובות זו.
מאוחר יותר תוכננה אף העיר אדינבורו באופן דומה, כמעט כל העיר גלאזגו, וישובים מתוכננים רבים אחרים באוסטרליה, קנדה וארצות הברית.
ולטה, בירתה של מלטה, שתחילת בנייתה במאה ה-16, נבנתה אף היא עם רחובות שתי וערב.
רבות מן הערים הראשונות באמריקה הצפונית, בוסטון לדוגמה, לא נבנו בתחילתן במתווה שתי וערב.
אולם, אף בימי המושבות הבריטיות חלק מן היישובים שהוקמו אימצו תכנון עירוני בשיטה זו.
מושבת ניו הייבן, אחת המושבות הראשונות באמריקה, תוכננה בעת יסודה בשנת 1638 בצורת ריבוע המחולק לרשת של תשעה ריבועים בתוכו.
העיר פילדלפיה תוכננה בשנת 1682 כרשת רחובות היוצרים מבננים מלבניים והייתה לאחת הערים הראשונות בצפון אמריקה אשר אימצה שיטת תכנון עירוני זה.
לבקשתו של מייסד העיר ויליאם פן, המודד תומאס הולם בחר בתוכנית של רחובות רחבים החוצים זה את זה בזוויות ישרות, כולל חמש חלקות מרובעות שיועדו לפארקים.
כאשר ניסה למשוך מתיישבים לעיר, פן פרסם את שיטת התכנון העירוני הזו כפתרון לסכנות של צפיפות יתר, שריפות, ומגפות אשר הכו בערים צפופות באירופה.
אף שהולם תכנן את גודלם הרצוי של המבננים בין הרחובות, עד מהרה נוצרו שבילים בין גושי מבנים גדולים.