tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עבודתו הידועה ביותר היא (1817), שם ביקר את החסמים לסחר בין-לאומי ותיאר את האופן שבו ההכנסה מחולקת באוכלוסייה.
ריקארדו הבחין בין פועלים, שקיבלו שכר קבוע לרמה שבה יוכלו לשרוד, בעלי האדמות, שמרוויחים שכר דירה, וקפיטליסטים, שמחזיקים בהון ומקבלים רווח, חלק שיורי מההכנסה.
לטענת ריקארדו, אם האוכלוסייה גדלה, יש צורך לעבד אדמה נוספת, שפוריותה נמוכה מזו של שדות שכבר מעובדים, בגלל חוק התפוקה השולית הפוחתת.
לכן, עלות ייצור החיטה עולה, כמו גם מחיר החיטה.
גם דמי השכירות עולים, השכר צמוד לאינפלציה (כי חייבים לאפשר לעובדים לשרוד).
ממילא, הרווחים פוחתים, עד שהקפיטליסטים אינם יכולים עוד להשקיע.
הכלכלה, סיכם ריקארדו, צפויה לנטות ל.
ז'אן שארל סיסמונדי (1773–1842), היסטוריון וכלכלן פוליטי שווייצרי, היה המחבר הראשון של המערכתי.
ג'ון סטיוארט מיל (1806–1873) היה הדמות הדומיננטית במחשבה הכלכלית הפוליטית של זמנו, כמו גם חבר פרלמנט ופילוסוף פוליטי.
הוא הושפע מאוד מדייוויד ריקארדו.
ספרו של מיל, שפורסם לראשונה ב-1848 וכותרתו , היה למעשה סיכום של המחשבה הכלכלית של אמצע המאה התשע עשרה.
עקרונות הכלכלה הפוליטית שימש כטקסט הסטנדרטי ללימוד ברוב האוניברסיטאות עד תחילת המאה העשרים והוא קישר בין עקרונות כלכליים תאורטיים למצב בעולם האמיתי.
בשאלת הצמיחה הכלכלית ניסה מיל למצוא דרך ביניים בין השקפתו של אדם סמית על הזדמנויות הולכות ומתרחבות לסחר וחדשנות טכנולוגית לבין השקפתו של תומאס מלתוס על המגבלות האינהרנטיות של גודל האוכלוסייה.
הכלכלנים הקלאסיים נחשבו לראשונה קבוצה ייחודית כזו על ידי קרל מרקס.
חלק מהתיאוריות שלהם היה תאוריית הערך של העבודה, בניגוד לערך שנגזר מ של היצע וביקוש.
כלכלנים אלה ראו את השינוי הכלכלי והחברתי הראשון שהביאה המהפכה התעשייתית: דלדול האוכלוסייה הכפרית, חוסר יציבות, עוני והופעת מעמד הפועלים.
לכן, הם עסקו רבות בשאלות של גידול האוכלוסייה, מקור הערך, הגורמים לצמיחה כלכלית ותפקידו של הכסף בכלכלה.
הם תמכו בכלכלת שוק חופשי, בטענה שזו מערכת טבעית המבוססת על חופש ורכוש.
זרם בולט בכלכלה הקלאסית היה תאוריית , כפי שקודמה על ידי ותומאס מלתוס בתחילת המאה ה-19. תומכיה טענו בעד פעולה ממשלתית למיתון האבטלה והשפל הכלכלי, ויצרו מצע אינטלקטואלי למה שהפך מאוחר יותר לכלכלה קיינסיאנית בשנות ה-30. אסכולה בולטת נוספת הייתה , שדגלה בסחר חופשי, נגד מדיניות המרקנטיליזם שנהגה עד אז.
ביקורת מרקסיסטית על הכלכלה הפוליטית
קרל מרקס כתב את יצירת המופת שלו הקפיטל (1867) בספריית המוזיאון הבריטי בלונדון.
מרקס מתחיל במושג הסחורות, אותו הוא רואה כתופעה ספציפית מבחינה היסטורית.
לכן הוא בוחן את ההיסטוריה וקובע שלפני ההון, הייצור התבסס על עבדות – ברומא העתיקה למשל – ואז על צמיתות בחברות הפיאודליות באירופה של ימי הביניים.
מרקס ראה את אופן הייצור הנוכחי ככזה שבסופו של דבר ייצור מצב לא יציב המאפשר את התנאים למהפכה בטווח הארוך.
מרקס משתמש במילה סחורה בדיון מטאפיזי נרחב על טבעו של העושר החומרי, כיצד נתפסים אובייקטים של העושר וכיצד ניתן להשתמש בהם.
לשיטתו, כאשר אנשים מערבים את עבודתם עם חפץ הוא הופך לסחורה.
בעולם הטבע יש עצים, יהלומים, עפרות ברזל ואנשים.
בעולמם של הכלכלנים הם הופכים לכיסאות, טבעות, מפעלים ועובדים.
עם זאת, אומר מרקס, לסחורות יש טבע כפול.
הוא מבחין בין ערך השימוש של דבר לבין ערך החליפין שלו.
אם סחורות נחשבות מבודדות לחלוטין מתכונותיהן השימושיות, הרכוש המשותף הוא עבודה אנושית באופן מופשט.
תופעה ייחודית לתצורה היסטורית מסוימת, התלויה בפרקטיקות חברתיות מסוימות, בעיקר עבודה בשכר.
מרקס האמין שמאגר המובטלים יגדל כל העת, ויפעיל לחץ כלפי מטה על השכר, מכיוון שאנשים נואשים יסכימו לעבוד במחיר נמוך יותר.
זה ייצור גירעון בביקוש מכיוון שיהיה קיטון בכוח הרכישה הכללי.
כתוצאה מכך ייווצר עודף של מוצרים שלא נמכרו, הייצור יקוצץ, והרווחים ירדו עד שצבירת ההון תיעצר בשפל כלכלי.
כשהעודף יתפוגג, הכלכלה תתחיל שוב לשגשג לפני תחילת המשבר המחזורי הבא.
עם כל שגשוג ושפל, בכל משבר קפיטליסטי, לדעת מרקס, המתח והקונפליקט בין המעמדות המקוטבים יותר של קפיטליסטים ושל עובדים יגברו, בגלל הנטייה של שיעור הרווח לרדת.
הנרי ג'ורג' (1839–1897) מוכר כמקור ההשראה האינטלקטואלי לפילוסופיה הכלכלית הידועה כיום בשם ג'ורג'יזם, ויש המחשיבים אותו לכלכלן הקלאסי האחרון.
במהלך חייו, ג'ורג' היה אחד משלושת האמריקאים המפורסמים ביותר, יחד עם הנרי פורד ותומאס אדיסון.
ספרו הראשון, קידמה ועוני, היה אחד הספרים המודפסים ביותר באנגלית, ומכר בין 3 ל-6 מיליון עותקים בתחילת המאה ה-20. הוא הצית תנועת רפורמה עולמית ולעיתים מסומן כתחילת העידן הפרוגרסיבי.
בתמצית, הג'ורג'יזם מתמקד בקרקע, הן כמשאב משותף שאמור להיות שייך לכלל האנושות באופן שווה, והן כמקור הרצוי ביותר לגבות מס על פיו.
הג'ורג'יזם דעך במחצית השנייה של המאה ה-20, כאשר האסכולות הנאו-קלאסיות המרקסיסטיות, האוסטריות והקיינסיאניות צברו פופולריות.
עם זאת, ישנם עדיין ארגונים ג'ורג'יסטים פעילים ותנועות לרפורמה בקרקעות ברחבי העולם.
רעיונותיו של ג'ורג' שולבו בפילוסופיות של סוציאליזם, ליברטריאניזם וכלכלה אקולוגית.
פול סמואלסון ציין את הנרי ג'ורג' כאחד מששת "הקדושים האמריקאים" בכלכלה הקלאסית.
ב-1900 הוא הצטרף לאוניברסיטת לונדון.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 חבר ה-LSE סר (1906–1983) הפך את השימוש במתמטיקה בכלכלה לפופולרי.
התקופה הנאו-קלאסית (סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20)
הכלכלה הנאו-קלאסית התפתחה בשנות ה-70 של המאה ה-19. היו בה שלוש אסכולות עצמאיות עיקריות: אסכולת קיימברידג' נוסדה עם פרסום תאוריית הכלכלה הפוליטית של ויליאם סטנלי ג'בונס ב-1871, שפיתחה תאוריות של שיווי משקל חלקי והתמקדה בכשלי שוק.
נציגיה העיקריים היו סטנלי ג'בונס, אלפרד מרשל וארתור ססיל פיגו.
האסכולה האוסטרית כללה את הכלכלנים האוסטרים קרל מנגר, אויגן פון בהם-באוורק ופרידריך פון ויזר, שפיתחו את תורת ההון וניסו להסביר משברים כלכליים.
היא נוסדה עם פרסום עקרונות הכלכלה של מנגר בשנת 1871. , בהנהגת ווילפרדו פארטו, פיתחה את התיאוריות של שיווי משקל כללי ויעילות פארטו, והיא נוסדה עם פרסום הספר "יסודות הכלכלה הטהורה" של ואלרס ב-1874.
בשנת 1947 נוסדה לכבודו מדליית ג'ון בייטס קלארק.
ב-1871 פרסם סטנלי ג'בונס (1835–1882) את "תאוריה של כלכלה פוליטית" (1871), וקבע כי בשוליים שביעות הרצון של סחורות ושירותים יורדת.
דוגמה קלאסית לתאוריית תפוקה שולית פוחתת היא שעם כל תפוז שאוכלים נהנים פחות, עד שמפסיקים לאכול תפוזים לחלוטין.
על שמו קרוי גם הפרדוקס של ג'בונס.
אלפרד מרשל (1842–1924) ניסה להעמיד את הכלכלה על בסיס מתמטי יותר, משום שראה במתמטיקה דרך לפשט את החשיבה הכלכלית.
הוא היה הפרופסור הראשון לכלכלה באוניברסיטת קיימברידג', ועבודתו המוכרת התפרסמה בשנת 1890 בכותרת 'עקרונות הכלכלה'.
ב-1972 פרסמו הכלכלנים האמריקאים (1930-2019) ו (1914-2013) את 'ייצור, עלויות מידע וארגון כלכלי', שנבחר לאחד מ-20 המאמרים החשובים של המאה, וייסדו את באמצעות עדכון של עבודותיו של רונלד קוז (1910–2013) עם הזרם המרכזי של הכלכלה, ובעיקר שני מאמריו המפורסמים ו.
אסכולת לוזאן נקראת על שם אוניברסיטת לוזאן, שם כיהנו לאון ואלרס ווילפרדו פארטו, שתי הדמויות המרכזיות באסכולה.
ב-1874, בעבודה עצמאית, הכלכלן הצרפתי לאון ואלרס (1834–1910) הכליל את המהפכה השולית בעבודתו 'יסודות הכלכלה הטהורה', ולפיה, שינויים קטנים בהעדפות של אנשים, למשל מעבר מבשר בקר לפטריות, יובילו לעליית מחירי הפטריות, ולירידה במחירי הבקר.
זה ימריץ את היצרנים לשנות את הייצור, להגדיל את ההשקעה בפטריות, מה שיגדיל את היצע השוק וייצור שיווי משקל חדש במחירי המוצרים, למשל הורדת מחיר הפטריות.
בתמצית, הוא טוען כי העדפותיהם של אנשים בשווקים תחרותיים ישפיעו על התמחור, בלי קשר לעלויות הייצור.
וילפרדו פארטו ניסה לשרטט את התיאור המתמטי של הכלכלה באנלוגיה למכניקה.
הוא קישר בין כלכלה טהורה (ויישומית) למכניקה טהורה (ויישומית).
גישות דומות הוצגו על ידי אירווינג פישר בארצות הברית בעבודת הדוקטורט שלו משנת 1892.
בעוד שהכלכלה בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 הושפעה יותר ויותר על ידי כלים של ניתוח מתמטי, חסידיהם של קרל מנגר (1840-1921) ותלמידיו אויגן פון בוהם-באוורק (1851–1914) ופרידריך פון ויזר (1851–1926) הלכו לכיוון אחר, ותמכו בשימוש בלוגיקה דדוקטיבית.
קבוצה זו נודעה בשם האסכולה האוסטרית לכלכלה, המשקפת את המוצא האוסטרי של רבים מהחברים הראשונים.
ב-1871 חזר הכלכלן קרל מנגר (1840–1921) על העקרונות הבסיסיים של תועלת שולית ב: צרכנים פועלים באופן רציונלי בשאיפה למקסם את סיפוק העדפותיהם, אנשים מקצים את ההוצאות שלהם כך שהיחידה האחרונה של סחורה שנקנתה לא יוצרת יותר סיפוק מאשר יחידה אחרונה שנקנתה ממוצר אחר.
ב-1881 פרסם הכלכלן האירי (1845–1926) את 'פסיכולוגיה מתמטית: מסה על יישום המתמטיקה למדעי המוסר', שהציג את עקומות האדישות ואת פונקציית התועלת המוכללת, יחד עם הרחיב את מודל ברטראן כדי להתמודד עם אילוצי קיבולת, והציע את העוסק באפשרות קיומם של שני מחירי שוק שונים.
פרידריך האייק (1899-1992) טען שהשוק הוא 'סדר ספונטני' וזלזל במושג צדק חברתי.
לביקורתו הבוטה של לודוויג פון מיזס על הסוציאליזם הייתה השפעה רבה על חשיבתו של האייק, שהפך לאחד המבקרים האקדמיים המובילים של הקולקטיביזם במאה ה-20. האייק האמין שכל צורות הקולקטיביזם (אפילו אלה המבוססות תאורטית על שיתוף פעולה מרצון) יכולות להישמר רק על ידי סמכות מרכזית שתפגע בזכויות האדם.
האייק טען שריכוז של קבלת ההחלטות הכלכליות יוביל לא רק לפגיעה בחירות, אלא גם לירידה ברמת החיים, מכיוון שמומחים ריכוזיים לא יוכלו לאסוף ולהעריך את הידע הנדרש כדי להקצות משאבים נדירים בצורה יעילה או פרודוקטיבית.
בספרו הדרך לשעבוד (1944) ובחיבוריו הבאים, טען האייק כי סוציאליזם דורש תכנון כלכלי מרכזי וכי תכנון כזה בתורו יוביל לטוטליטריות.
בספרו יומרה קטלנית (1988) האייק ייחס את לידתה של הציוויליזציה לקניין פרטי.
לדבריו, איתותי מחירים הם האמצעי היחיד המאפשר לכל מקבל החלטות כלכליות להעביר ידע סמוי או מפוזר זה לזה.
יחד עם בן זמנו ויריבו השוודי גונאר מירדאל (1898–1987), האייק זכה בפרס נובל לכלכלה בשנת 1974.
בתחילת המאה ה-19 האסטרונום האנגלי יליד גרמניה סר ויליאם הרשל (1738-1822) הבחין בקשר בין מחזורי כתמי שמש של 11 שנים לבין מחירי החיטה.
ב-1860 הניח הכלכלן הצרפתי (1819-1905) את קיומם של מחזורי עסקים בני שבע עד אחת עשרה שנים.
ב-1925 הציע הכלכלן הסובייטי (1892–1938) את קיומם של בכלכלות הקפיטליסטיות המערביות במשך של חמישים עד שישים שנה.
באמצע שנות ה-40 של המאה ה-19 ייסד הכלכלן הגרמני וילהלם גאורג פרידריך רושר (1817–1894) את , שקידמה את התאוריה המחזורית של האומות - כלכלות העוברות דרך נעורים, גבריות וזקנה.
התאוריה התפשטה באקדמיה בבריטניה ובארצות הברית, ושלטה בה עד סוף המאה ה-19.
תורסטן ובלן (1857–1929) מאוניברסיטת שיקגו, הוא אחד המבקרים המוקדמים הידועים ביותר של "הדרך האמריקאית".
בספרו (1899) הוא בז לתרבות המטריאליסטית ולאנשים שהפגינו את עושרם באופן בולט כדרך להפגין הצלחה.
בספרו (1904) טען ובלן שהייצור נפגע בגלל רדיפת הרווח של העסקים.
לדעתו, התפוקה וההתקדמות הטכנולוגית מוגבלות על ידי פרקטיקות עסקיות ויצירת מונופולים.
עסקים מגנים על השקעות ההון הקיימות שלהם ומשתמשים באשראי מוגזם, מה שמוביל לשפל כלכלי ולהגדלת ההוצאות הצבאיות והמלחמה באמצעות שליטה עסקית בכוח הפוליטי.
ב-1918 ובלן עבר לניו יורק, ושנה לאחר מכן, יחד עם צ'ארלס א.
בירד, ג'יימס הארווי רובינסון וג'ון דיואי, הוא עזר לייסד את בית הספר החדש למחקר חברתי (הידוע כיום בשם ניו סקול).
הוא גם היה חלק מ, שהוקמה ב-1919 על ידי .
התפתחויות שונות במחצית הראשונה של המאה ה-20
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה (1914–1918), אווירת האופטימיות הראשונית של המאה ה-20 התפוגגה באלימות בשוחות החזית המערבית.
במהלך המלחמה, השליטה בייצור בבריטניה, גרמניה וצרפת הועברה לידי הצבא.
ב-1917 רוסיה התפוררה בעקבות מהפכה בהנהגת ולדימיר לנין, שקידם את התאוריה המרקסיסטית והפך את אמצעי הייצור לקולקטיביים.
ב-1917 נכנסה ארצות הברית למלחמה לצד בעלות הברית, כאשר הנשיא וודרו וילסון הודיע כי הוא "הופך את העולם לבטוח עבור הדמוקרטיה", והגה תוכנית שלום בת ארבע עשרה נקודות.
ב-1918 פתחה גרמניה במתקפת האביב שנכשלה, ובהמשך נכנעה וגלשה למהפכה הגרמנית.
לאחר המלחמה אירופה הייתה הרוסה, כלכלית, פיזית ופסיכולוגית, ועתידה היה תלוי בתוצאות ועידת ורסאי ב-1919.
לפני מלחמת העולם השנייה, כלכלנים אמריקאים מילאו תפקיד משני.
במהלך תקופה זו כלכלנים מוסדיים מתחו ביקורת רבה על "דרך החיים האמריקאית", במיוחד על הצריכה הבולטת של שנות העשרים הסוערות לפני קריסת וול סטריט ב-1929. ההתפתחות החשובה ביותר במחשבה הכלכלית במהלך השפל הגדול הייתה , כולל פרסום התאוריה הכללית של תעסוקה, ריבית וכסף ב-1936 על ידי ג'ון מיינרד קיינס.
לאחר מכן, השתרשה חשיבה נגדית, שהחזירה את המתמטיקה למרכז הבמה הכלכלית.
במקביל צמחה גם אסכולת שיקגו שתמכה בחירות ובאי התערבות של ממשלות בכלכלה.
בתקופה הזו צמחו שלל רעיונות כלכליים, שיטות מחקר במחשבה הכלכלית וגישות לתחומים ספציפיים בכלכלה.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הכלכלן הנורווגי רגנר פריש (1895-1973) והכלכלן ההולנדי יאן טינברגן (1903-1994) היו חלוצי האקונומטריקה, וב-1969 הם זכו בפרס נובל לכלכלה הראשון אי פעם.
פריש גם טבע את המונחים מיקרו-כלכלה ומקרו-כלכלה.
בשנת 1936 הציע הכלכלן הרוסי-אמריקאי וסילי לאונטיף (1905-1999) את בכלכלה, המשתמש באלגברה ליניארית ומתאים באופן אידיאלי למחשבים, עליו זכה בפרס נובל לכלכלה בשנת 1973.
השפל הגדול היה תקופה של תהפוכות משמעותיות בכלכלה העולמית.
אחת התרומות המקוריות ביותר בניסיון לענות על השאלה מה השתבש, הגיעה מעורך הדין (1895-1971) מאוניברסיטת הרווארד.
בספר שפרסם עם הכלכלן האמריקני (1896–1988) בשם (1932), הוא פירט את האבולוציה בכלכלה העכשווית של העסקים הגדולים, ועסק בבעיה של דירקטורים ובעלי שליטה בחברות, ובכך שהם אינם מתחשבים בטובתם של בעלי המניות ופועלים לפי אינטרסים שלהם ולא של החברה.
ברל גם שירת בממשלו של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט במהלך השפל הגדול והיה מעורב בפיתוח מדיניות הניו דיל.
ב-1933 פרסם הכלכלן האמריקאי (1899-1967) את 'תאוריית התחרות המונופוליסטית'.
באותה שנה פרסמה הכלכלנית הבריטית ג'ואן רובינסון (1903–1983) את .
יחד הם יסדו את כלכלת הארגון התעשייתי.
צ'מברלין ייסד גם את .
בשנת 1939 הכלכלן הרוסי לאוניד קנטורוביץ' (1912–1986) פיתח תכנון ליניארי להקצאה אופטימלית של משאבים, וזכה בפרס נובל לכלכלה ב-1975.
עד המאה העשרים, המהפכה התעשייתית הובילה לעלייה אקספוננציאלית בצריכת המשאבים האנושית.
הגידול בבריאות, בעושר ובאוכלוסייה נתפס כדרך פשוטה של התקדמות.
עם זאת, בשנות ה-30 של המאה ה-20 החלו כלכלנים לפתח מודלים של ניהול וקיימות ברווחה בכלכלה המשתמשת במשאבים שאינם מתחדשים.
חששות לגבי ההשפעות הסביבתיות והחברתיות של התעשייה הובעו על ידי כמה כלכלנים פוליטיים של הנאורות ועל ידי התנועה הרומנטית של המאה ה-19. החשש מאוכלוסיית יתר כבר נדון במאמר של תומאס מלתוס, בעוד שג'ון סטיוארט מיל חזה את תפיסת המדינה הנייחת, ובכך צפה את החששות של הדיסציפלינה המודרנית בתחום הכלכלה האקולוגית.
הכלכלה האקולוגית נוסדה בעבודותיהם של קנת' בולדינג, ניקולס ג'ורג'סקו-רוגן, הרמן דיילי ואחרים.
כלכלה אקולוגית מוגדרת באמצעות ההתמקדות שלה בטבע, צדק וזמן.
סוגיות של צדק בין-דורי, השפעה בלתי הפיכה של האדם על הסביבה, אי ודאות לגבי תוצאות ארוכות טווח, מגבלות תרמו-דינמיות לצמיחה ופיתוח בר קיימא מנחים את הניתוח והערכת שווי כלכלית בכלכלה אקולוגית.
הוצעה בתחילת שנות ה-30 כחלופה מדעית ל.
ב-1919 טבע הכלכלן מאוניברסיטת ייל את המונח כלכלה מוסדית.
ב-1934 פרסם (1862–1945) את 'כלכלה מוסדית' (1934), המבוסס על התפיסה שהכלכלה היא רשת של מערכות יחסים בין אנשים בעלי אינטרסים שונים, כולל מונופולים, תאגידים גדולים, סכסוכי עבודה ומחזורי עסקים משתנים.
עם זאת, יש לכולם אינטרס לפתור את המחלוקות הללו.
הממשלה, לדעת קומונס, צריכה להיות המתווכת בין הקבוצות המסוכסכות.
קומונס עצמו הקדיש חלק ניכר מזמנו לעבודת ייעוץ ותיווך במועצות ממשלתיות ובוועדות תעשייתיות.
ב-1920 פרסם תלמידו של אלפרד מרשל, ארתור ססיל פיגו (1877–1959), את הספר "עושר ורווחה", שעסק בנושא של כשלי שוק, בטענה שהשווקים אינם יעילים במקרה בו קיימות השפעות חיצוניות כלכליות, והמדינה חייבת להתערב כדי למנוע אותן.
עם זאת, פיגו שמר על אמונתו בשוק החופשי, וב-1933, לנוכח המשבר הכלכלי, הוא הסביר ב"תאוריית האבטלה" כי התערבות מוגזמת של המדינה בשוק העבודה הייתה הגורם האמיתי לאבטלה המסיבית מכיוון שהממשלות קבעו שכר מינימום, שמנע את התאמות השכר באופן אוטומטי.
ב-1943 פרסם פיגו את המאמר 'המדינה הנייחת הקלאסית', שהפך לפופולרי את - גירוי של התפוקה והתעסוקה במהלך דפלציה על ידי הגדלת הצריכה עקב עלייה בעושר.
במסגרת מחלוקת החישוב הכלכלי ובתגובה לטענתה של האסכולה האוסטרית החולקת על יעילותה של כלכלה המנוהלת על ידי המדינה, פותחה תאוריית בסוף שנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 על ידי הכלכלנים (1855-1932), (1904-1965), אבא לרנר (1903-1982) ואחרים, ושילבה כלכלה מרקסיסטית עם כלכלה נאו-קלאסית לאחר שזנחה את תאוריית הערך של העבודה.
ב-1933 הציעו אולין והקשר את מודל הקשר-אולין לסחר בין-לאומי, הטוען כי מדינות ייצאו מוצרים המשתמשים בגורמי הייצור הזולים והמצויים עבורן, וייבאו מוצרים המשתמשים בגורמי הייצור הנדירים אצלן.
ב-1977 הוענק לאולין פרס נובל לכלכלה.
ב-1957 פרסם מירדאל את התאוריה שלו על סיבתיות מצטברת מעגלית, שבה שינוי במוסד אחד עובר דרך מוסדות אחרים.
ב-1974 הוא קיבל את פרס נובל לכלכלה.
הגישה שלהם עוסקת בהתחשבות במשטר הרגולציה של שלב היסטורי ספציפי של הקפיטליזם.
הם ניתחו בעיקר את אופן הרגולציה הפורדיסטי, התואם את התקופה שלאחר המלחמה, כאשר הייצור היה מאורגן מדעית והמוצרים לא היו מגוונים, מה שהוביל לצריכה הומוגנית של סחורות.
הכלכלה הייתה מובלת ייצור, ובה חברות מייצרות תחילה את הכמות האופטימלית של סוג של סחורה בצורה הזולה ביותר האפשרית למטרות צריכה המונית.
ב-1885 נוסדה (AEA) על ידי (1854–1943) ואחרים, וב-1911 היא החלה לפרסם את American Economic Review, כתב העת הכלכלי הנחשב ביותר.
ג'ון מיינרד קיינס (1883–1946) נולד בקיימברידג' והתחנך באיטון ובאוניברסיטת קיימברידג'.
הוא החל את הקריירה שלו כמרצה לפני שעבר לעבוד עבור הממשלה הבריטית במהלך מלחמת העולם הראשונה, וגם נשלח כנציג הפיננסי של בריטניה בוועידת ורסאי, שם הוא לא הסכים עם ההחלטות שהתקבלו.
הערכותיו הוצגו בספרו "ההשלכות הכלכליות של השלום", בו הוא טען כי הלך הרוח הנקמני ששרר כלפי גרמניה יוביל לקריסה כלכלית, וכי אם המנוצחים יאולצו לשלם פיצויי מלחמה, אז ייווצר משבר פיננסי עולמי שיוביל למלחמה נוספת.
קיינס תמך בהפחתת תשלומי הפיצויים של גרמניה לרמה מציאותית, בהגברת הניהול הפנים-ממשלתי של ייצור הפחם היבשתי ובאיגוד של סחר חופשי באמצעות חבר הלאומים, ובנוסף, בהסדר לקיזוז תשלומי חוב בין מדינות בעלות הברית, ברפורמה מלאה בהמרת מטבע בין-לאומית והקמת קרן הלוואות בין-לאומית, ובפיוס עם רוסיה ומזרח אירופה.
תחזיותיו של קיינס הגשימו את עצמן במהלך השפל הגדול ועם פריצתה של מלחמת העולם השנייה.
עם תבוסת הפשיזם, התקיימה ועידת ברטון וודס ביולי 1944 כדי לכונן סדר כלכלי חדש, ובה קיינס שיחק תפקיד מוביל.
במהלך השפל הגדול, קיינס פרסם את עבודתו החשובה ביותר, התאוריה הכללית של תעסוקה, ריבית וכסף (1936).
השפל הגדול נגרם על ידי קריסת וול סטריט ב-1929, שהובילה לעלייה מסיבית באבטלה בארצות הברית, ויצר אפקט דומינו כלכלי ברחבי העולם.
הכלכלה האורתודוקסית קראה להדק את ההוצאות, עד שניתן יהיה לשקם את האמון העסקי ואת רמות הרווח.
קיינס, לעומת זאת, טען בספרו (1923) כי מגוון גורמים קובעים את הפעילות הכלכלית, וכי אין זה מספיק להמתין להיווצרות שיווי משקל בשוק בטווח הארוך כדי לאפשר לו להשתקם.
במשפט הומוריסטי מפורסם, תקף קיינס את החשיבה ארוכת הטווח והזכיר כי "בטווח הארוך כולנו מתים".
בנוסף להיצע הכסף, קיינס זיהה כמה אלמנטים, כמו הנטייה לצרוך, תמריץ להשקיע, יעילות שולית של הון, העדפת נזילות ואפקט מכפיל כמשתנים הקובעים את רמת התפוקה, התעסוקה והמחירים של הכלכלה.
חלק גדול מהטרמינולוגיה האזוטרית הזו הומצא על ידי קיינס במיוחד עבור התאוריה הכללית שלו.
קיינס טען שאם החיסכון נמנע מהשקעה, ההוצאה הכוללת יורדת, מה שמוביל לירידה בהכנסות ובאבטלה, מה שמפחית שוב את החיסכון.
זה נמשך עד שהרצון לחסוך הופך להיות שווה לרצון להשקיע, כך שנוצר שיווי משקל חדש והירידה בהוצאות נעצרת.
שיווי המשקל החדש הזה הוא שפל, שבו אנשים משקיעים פחות, יש להם פחות מה לחסוך ופחות מה להוציא.
קיינס טען כי התעסוקה תלויה בהוצאה הכוללת, המורכבת מהוצאותיהם של הצרכנים ומהשקעות עסקיות במגזר הפרטי.
צרכנים מוציאים רק 'באופן פסיבי', או בהתאם לתנודות ההכנסה שלהם.
עסקים, לעומתם, משקיעים בהתאם לשיעור התשואה הצפוי (התועלת) ושיעור הריבית המשולמת (העלות).
לכן, לטענת קיינס, אם הציפיות העסקיות יישארו זהות, והממשלה תפחית את הריבית (תצמצם את העלות), אזי ההשקעה תגדל, ותהיה לה השפעה כפולה על סך ההוצאות.
שיעורי הריבית, בתורם, תלויים בכמות הכסף וברצון להחזיק כסף בחשבונות בנק (בניגוד לשימוש בכסף להשקעה).
אם אין מספיק כסף זמין כדי להגיע לכמות שאנשים רוצים להחזיק, הריבית עולה.
מנגד, אם כמות הכסף תגדל, בעוד הרצון להחזיק כסף יישאר במינון יציב, הריבית תרד, מה שיוביל לעלייה בהשקעות, בתפוקה ובתעסוקה.
משתי הסיבות הללו, קיינס תמך בשיעורי ריבית נמוכים ובאשראי קל, כדי להילחם באבטלה.
קיינס האמין שבשנות ה-30 התנאים מחייבים פעולה של המגזר הציבורי, בהנחה שיצירת גירעון תתניע את הפעילות הכלכלית, ובכך תמך ועודד את מדיניות הניו דיל.
קיינס מת קצת יותר משנה לאחר מכן, אבל רעיונותיו כבר עיצבו סדר כלכלי עולמי חדש, וכל ממשלות המערב הלכו בעקבות התוכנית הכלכלית הקיינסיאנית של הגדלת הגירעון כדי למנוע משברים ולשמור על תעסוקה מלאה.
אחת מתלמידותיו של קיינס בקיימברידג' הייתה ג'ואן רובינסון (1903–1983), חברה ב של קיינס, שתרמה לרעיון שתחרות בשוק היא רק לעיתים רחוקות מושלמת.
ב'פונקציית הייצור והתאוריה של ההון' (1953) התמודדה רובינסון עם מה שהיא ראתה כחלק מהמעגליות בכלכלה האורתודוקסית בקביעת המחירים, באם הם אכן מצטמצמים בשוק תחרותי.
(1937–1988) היה כלכלן פוסט-קיינסיאני אמריקאי שקרא תיגר על מנגנון המחירים הנאו-קלאסי וטען שהמחירים אינם נקבעים באמצעות היצע וביקוש אלא באמצעות תמחור ייקור.
אייכנר הוא אחד ממייסדי האסכולה הפוסט-קיינסיאנית לכלכלה והיה פרופסור באוניברסיטת ראטגרס בעת מותו.
ריצ'רד קאהן (1905–1989) היה חבר בקבוצת קיימברידג' שהציע ב-1931 את השימוש ב.
(1898–1983) הגיע לאנגליה מאיטליה הפשיסטית בשנות ה-20 של המאה ה-20, והפך לחבר בקבוצת קיימברידג'.
ב-1960 הוא פרסם ספר קטן בשם 'ייצור סחורות באמצעות סחורות', שהסביר כיצד יחסים טכנולוגיים הם הבסיס לייצור סחורות ושירותים.
לטענתו, המחירים נובעים מפשרות של שכר ורווח, משא ומתן קיבוצי, סכסוכי עבודה והנהלה והתערבות של תכנון ממשלתי.
כמו רובינסון, סרפה הראה כיצד הכוח העיקרי לקביעת מחירים בכלכלה אינו בהכרח התאמות הנעשות בשוק.
ג'ון היקס (1904–1989) מאנגליה היה קיינסיאני שהציע ב-1937 את מודל IS-LM, המתייחס להצטלבות של עקומות IS ו-LM כשיווי משקל כללי בשני השווקים.
ב-1977 פרסמו אדמונד פלפס (1933-) שזכה בפרס נובל לכלכלה ב-2006 ו (1946-) מאמר המוכיח כי קביעת שכר ומחירים מעניקה למדיניות המוניטרית תפקיד בייצוב תנודות כלכליות אם השכר/מחירים קשיחים מבחינה נומינלית, גם כאשר לכל העובדים והחברות יש ציפיות רציונליות, מה שהוביל לקאמבק של הכלכלה הקיינסיאנית בקרב כלכלני הזרם המרכזי עם מקרו-.
הנושא המרכזי שלה הוא מתן בסיס מיקרו-כלכלי למקרו-כלכלה קיינסיאנית, המתקבל על ידי זיהוי של סטיות מינימליות מההנחות המיקרו-כלכליות הסטנדרטיות המניבות מסקנות מקרו-כלכליות קיינסיאניות.
ב-1985 פרסמו ג'ורג' אקרלוף (1940-) וג'נט ילן (1946-) טיעונים המראים כי תחת תחרות לא מושלמת, סטיות קטנות מהרציונליות יוצרות קשיחות משמעותית (במונחי רווחה) במחיר.
ב-1987 פרסם הכלכלן הבריטי (1958-) מודל פשוט של במה שהיה העבודה הראשונה שהדגימה במודל שיווי משקל כללי פשוט שהמכפיל הפיסקלי יכול לגדול עם מידת התחרות הלא מושלמת בשוק התפוקה, מה שעזר לפתח את הכלכלה הקיינסיאנית החדשה.
הסיבה לכך היא שתחרות לא מושלמת נוטה להפחית את השכר הריאלי, מה שמוביל לכך שמשק הבית מחליף את הצריכה לפנאי.
כאשר ההוצאה הממשלתית גדלה, העלייה המקבילה במיסוי חד פעמי גורמת הן לפנאי והן לצריכה לרדת.
ככל שמידת התחרות הלא מושלמת גדולה יותר, כך השכר הריאלי נמוך יותר ולכן ההפחתה נופלת על הפנאי (כלומר, משקי הבית עובדים יותר) ופחות על הצריכה.
מכאן ש קטן מאחד, אך גדל במידת התחרות הלא מושלמת בשוק התפוקה.
ב-1997 פרסמו הכלכלן האמריקני (1955-) והכלכלן הארגנטינאי (1953-) את המאמר הראשון המתאר את המודל המקרו-כלכלי החדש של DSGE.
ב-1975 פרסמו הכלכלנים האמריקאים (1914-1983) ו (1914–1988) את 'מדיניות הכנסה מבוססת מס', המקדמת מבוססת מס (TIP), תוך שימוש במנגנון מס הכנסה כדי ליישם מדיניות הכנסה אנטי-אינפלציונית.
ב-1978 ייסדו ויינטראוב והכלכלן האמריקני פול דייווידסון (1930-) את כתב העת לכלכלה פוסט-קיינסיאנית, מה שפתח את הדלת לכלכלנים פוסט קיינסיאנים.
רנדל ריי כינה אותם "צמד המאמרים הטובים ביותר על טבע הכסף שנכתבו במאה העשרים".
אסכולת שיקגו לכלכלה (המאה ה-20)
המדיניות המוניטרית והפיסקאלית הממשלתית שהכלכלנים הקיינסיאנים המליצו עליה לאחר המלחמה, הותקפה על ידי קבוצה של תאורטיקנים שעבדו באוניברסיטת שיקגו, ואשר נודעה בשנות ה-50 בשם .
חברי האסכולה היו ידועים בקו מחשבה שמרני יותר, שאישר מחדש את ההשקפה הליברטריאנית של פעילות השוק, ולפיה עדיף להשאיר לאנשים עצמם להיות חופשיים לבחור כיצד לנהל את ענייניהם.
רונלד קוז (1910–2013), חתן פרס נובל לכלכלה לשנת 1991, טען במאמרו (1937) כי הסיבה לקיומן של פירמות (חברות, שותפויות וכו') היא קיומן של עלויות עסקה.
הומו אקונומיקוס סוחר באמצעות חוזים דו-צדדיים בשווקים פתוחים עד שעלויות העסקאות הופכות את השימוש בתאגידים לייצור דברים לחסכוני יותר.
במאמר נוסף, (1960), הוא טען שאם היינו חיים בעולם ללא עלויות עסקה, אנשים היו מתמקחים זה עם זה כדי ליצור את אותה הקצאת משאבים, ללא קשר לאופן שבו בית משפט עשוי לפסוק בסכסוכי רכוש.
הרעיון הוא שחוק ורגולציה אינם חשובים או יעילים בסיוע לאנשים כפי שעורכי דין ומתכננים ממשלתיים חושבים.
קוז ואחרים כמוהו רצו לשנות את הגישה, להטיל את נטל ההוכחה להשפעות חיוביות על ממשלה שבאה להתערב בשוק, על ידי ניתוח של עלויות הפעולה.
בשנות ה-60 גארי בקר (1930-2014) ו (1922–2006) מאסכולת שיקגו ייסדו את כלכלת הבית החדשה, שהובילה לייסוד תחום כלכלת המשפחה.
ב-1973 פרסם תלמידו של קוז, ריצ'רד פוזנר (1939-), את הספר "ניתוח כלכלי של המשפט", שהוכר כספר לימוד סטנדרטי, והפך את פוזנר לחוקר המשפט המצוטט ביותר במאה ה-20. ב-1981 הוא פרסם את "כלכלת הצדק", שטען כי השופטים מפרשים את המשפט המקובל כאילו הם מנסים למקסם את הרווחה הכלכלית.
מילטון פרידמן (1912–2006) מאסכולת שיקגו הוא אחד הכלכלנים המשפיעים ביותר בסוף המאה ה-20, הוא זכה בפרס נובל לכלכלה בשנת 1976. הוא ידוע בספרו (1963), בו טען כי השפל הגדול נגרם על ידי מדיניות הפדרל ריזרב.
פרידמן טוען שמדיניות ממשלתית רצויה יותר מהתערבות ממשלתית בכלכלה.
ממשלות צריכות לשאוף למדיניות מוניטרית נייטרלית המכוונת לצמיחה כלכלית ארוכת טווח, על ידי הרחבה הדרגתית של היצע הכסף.
הוא דוגל בתורת הכמות של הכסף, בה המחירים הכלליים נקבעים על ידי כסף.
לכן, למדיניות מוניטרית אקטיבית (למשל אשראי קל) או פיסקלית (למשל מס והוצאות) יכולות להיות השפעות שליליות לא מכוונות.
בספרו קפיטליזם וחירות (1962) כתב פרידמן:"סביר להניח שיהיה פיגור בין הצורך בפעולה לבין ההכרה הממשלתית בצורך, ופער נוסף בין ההכרה בצורך בפעולה לבין נקיטת פעולה, ופיגור נוסף בין הפעולה לבין השפעותיה".
פרידמן נודע גם בעבודתו על פונקציית הצריכה, (1957), שפרידמן התייחס אליה כעבודתו המדעית הטובה ביותר.
לפי פרידמן, צרכנים רציונליים יוציאו סכום יחסי קבוע ממה שהם תופסים כהכנסתם הקבועה.
לפיכך, אם יהיו להם רווחים בלתי צפויים, הם ייחסכו ברובם.
הפחתת מיסים תוביל להשפעה דומה, שכן צרכנים רציונליים חוזים שהמיסים יצטרכו לעלות מאוחר יותר כדי לאזן את ההון הציבורי.
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 ייסד הכלכלן האמריקני רוברט לוקאס (1937-) את ה המבוססת על הביקורת המוניטריסטית של מילטון פרידמן על המקרו-כלכלה הקיינסיאנית, ועל רעיון הציפיות הרציונליות, שהוצע לראשונה ב-1961 על ידי , שהתנגד לרעיון שהתערבות ממשלתית יכולה או צריכה לייצב את הכלכלה.
של תומאס סרג'נט (1943-) ו (1939-), שנראה כי הפריכה את הנחת היסוד של הכלכלה הקיינסיאנית, אומצה גם היא.
קובעת שהתפוקה הכלכלית היא פונקציה של כסף או "הפתעה" במחיר.
לוקאס זכה בפרס נובל לכלכלה לשנת 1995.
הוצעה ב-1982 על ידי פין קידלנד (1943-) ואדוארד פרסקוט (1940-), במטרה להסביר את התנודות הנצפות בתפוקה ובתעסוקה במונחים של משתנים אמיתיים, כגון שינויים בטכנולוגיה ובטעמים.
בהנחה של שווקים תחרותיים, תאוריית מחזור העסקים האמיתי מרמזת שתנודות מחזוריות הן תגובות אופטימליות לשונות בטכנולוגיה ובטעמים, וכי מדיניות ייצוב מקרו-כלכלית חייבת להפחית את הרווחה.
ב-1982 ייסדו קידלנד ופרסקוט גם את התאוריה של (DSGE).
הם חלקו את פרס נובל לכלכלה לשנת 2004.
ב-1965 פרסם הכלכלן יוג'ין פאמה (1939-) את הספר "התנהגות מחירי שוק המניות", והציע את השערת השוק היעיל, ולפיה אקראיות אופיינית לשוק פיננסי מתפקד בצורה מושלמת.
באותה שנה פרסם פול סמואלסון מאמר שסיכם את אותו הדבר עם הוכחה מתמטית, וחלק את הקרדיט עם פאמה.
ב-1970 פרסם פאמה את הספר "שוקי הון יעילים: סקירה של תיאוריה ועבודה אמפירית", שהציע ששווקים יעילים יכולים להיות חזקים, חזקים למחצה או חלשים, וגם הציע את , לפיה לא ניתן לדחות את הרעיון של יעילות השוק מבלי לדחות גם את מנגנון השוק.
תורת המשחקים ומחזוריות (המאה ה-20)
ב-1898 פרסם תורסטן ובלן את הספר "מדוע הכלכלה אינה מדע אבולוציוני", שטבע את המונח דרוויניזם כלכלי, תוך שימוש באנתרופולוגיה כדי להכחיש את קיומו של טבע אנושי אוניברסלי, והדגשת הקונפליקט בין ערכים "תעשייתיים" או אינסטרומנטליים לבין ערכים "כספיים" או טקסיים.
יוזף אלויס שומפטר (1883 - 1950) היה כלכלן ומדען מדינה מהאסכולה האוסטרית, הידוע בעיקר בשל עבודותיו על מחזורי עסקים וחדשנות.
הוא התעקש על תפקידם של היזמים בכלכלה.
בספרו "מחזורי עסקים: ניתוח תאורטי, היסטורי וסטטיסטי של התהליך הקפיטליסטי" (1939), שומפטר סינתז את התיאוריות על מחזורי עסקים, והציע שהן יכולות להסביר את המצבים הכלכליים.
לפי שומפטר, הקפיטליזם עובר בהכרח מחזורים ארוכי טווח, מכיוון שהוא מבוסס כולו על המצאות וחידושים מדעיים.
שלב של התרחבות מתאפשר על ידי חידושים, מכיוון שהם מביאים לעלייה בפריון ומעודדים יזמים להשקיע.
עם זאת, כאשר למשקיעים אין יותר הזדמנויות להשקיע, הכלכלה נכנסת למיתון, מספר חברות קורסות ופושטות רגל.
שלב זה נמשך עד שחידושים חדשים מביאים לתהליך של הרס יצירתי, כלומר הם הורסים מוצרים ישנים, מפחיתים את התעסוקה, אך מאפשרים לכלכלה להתחיל שלב חדש של צמיחה, המבוסס על מוצרים חדשים וגורמי ייצור חדשים.
ב-1944 פרסמו המתמטיקאי ההונגרי-אמריקאי ג'ון פון נוימן ואוסקר מורגנשטרן את 'תורת המשחקים וההתנהגות הכלכלית', וייסדו את תורת המשחקים, שאומצה באופן נרחב על ידי כלכלנים.
ב-1951 פרסם המתמטיקאי ג'ון פורבס נאש מפרינסטון את המאמר 'משחקים לא שיתופיים', והיה לראשון שהגדיר שיווי משקל נאש למשחקים שאינם סכום אפס.
בשנת 1956 הציעו הכלכלן האמריקאי רוברט סולו (1924–2023) והכלכלן האוסטרלי (1918–1989) את , המבוסס על פריון, צבירת הון, גידול אוכלוסייה והתקדמות טכנולוגית.
ב-1956 הציע סוואן גם את של האיזון הפנימי-חיצוני.
ב-1987 הוענק לסולו פרס נובל לכלכלה.
גלובליזציה (המחצית השנייה של המאה ה-20)
עידן הגלובליזציה החל עם תום מלחמת העולם השנייה ועלייתה של ארצות הברית כמעצמה הכלכלית המובילה בעולם, יחד עם האומות המאוחדות.
כדי למנוע שפל עולמי נוסף, מדינות בעלות הברית המנצחות מחלו לגרמניה על חובות המלחמה והשתמשו בעודפים שלה כדי לבנות מחדש את אירופה ולעודד תיעוש מחדש של גרמניה ויפן.
בשנות ה-60 שינתה ארצות הברית את תפקידה למיחזור עודפים גלובליים.
לאחר המלחמה, ג'ון קנת גלבריית (1908–2006) יליד קנדה הפך לאחד מנושאי הדגל של ממשלה פרו-אקטיבית ופוליטיקה ליברלית-דמוקרטית.
בספרו (1958) טען גלבריית כי מצביעים המגיעים לעושר חומרי מסוים מתחילים להצביע נגד טובת הכלל.
הוא גם טען ש של הקונצנזוס השמרני אינה מספיקה כדי לפתור את בעיות אי השוויון החברתי.
בעידן של עסקים גדולים, הוא טען, זה לא מציאותי לחשוב על שווקים מהסוג הקלאסי.
הם קובעים מחירים ומשתמשים בפרסום כדי ליצור ביקוש מלאכותי למוצרים שלהם, ומעוותים את ההעדפות האמיתיות של אנשים, כך שהעדפות הצרכנים משקפות למעשה את אלה של התאגידים והכלכלה כולה מכוונת למטרות לא רציונליות.
בספר טען גלבריית שהחלטות כלכליות מתוכננות על ידי ביורוקרטיה פרטית, מבנה טכנולוגי של מומחים שמתמרנים את ערוצי השיווק ויחסי הציבור.
ההיררכיה הזו משרתת את עצמה, כאשר הרווחים כבר אינם המניע העיקרי, ואפילו המנהלים אינם בשליטה.
מכיוון שהם המתכננים החדשים, תאגידים מתעבים סיכונים, דורשים כלכלה יציבה ושווקים יציבים.
הם מגייסים ממשלות כדי לשרת את האינטרסים שלהם במדיניות פיסקלית ומוניטרית, למשל דבקות במדיניות מוניטריסטית שמעשירה את מלווי הכספים באמצעות העלאת שיעורי הריבית.
בעוד שמטרותיה של חברת שפע וממשלה משתפת פעולה משרתות את המבנה הטכנולוגי הלא רציונלי, המרחב הציבורי מרושש.
בספרו (1973) גלבריית תומך ב"סוציאליזם חדש" כפתרון, הלאמת הייצור הצבאי ושירותים ציבוריים כגון שירותי בריאות, הנהגת פיקוח ממושמע על השכר והמחירים כדי לצמצם את אי השוויון.
מקצוע הכלכלה שלאחר המלחמה החל לסנתז חלק ניכר מעבודתו של קיינס עם ייצוגים מתמטיים.
קורסי מבוא לכלכלה באוניברסיטאות החלו להציג את התאוריה הכלכלית כמכלול מאוחד במה שמכונה .
הפכה למונח שנוצר כדי לתאר מגמות ו"חוקים" מסוימים של הכלכלה שניתן לצפות בהם באופן אובייקטיבי ולתאר אותם בצורה נטולת ערכים, בנפרד מהערכות ושיפוטים "כלכליים נורמטיביים".
ספרו של פול סמואלסון (1915–2009) שפורסם ב-1947 היה ניסיון להראות ששיטות מתמטיות יכולות לייצג גרעין של תיאוריה כלכלית הניתנת לבדיקה.
סמואלסון התחיל עם שתי הנחות: ראשית, אנשים וחברות יפעלו כדי למקסם את המטרות האינטרסנטיות שלהם.
שנית, השווקים נוטים לכיוון שיווי משקל של מחירים, שבו הביקוש תואם את ההיצע.
הוא הרחיב את המתמטיקה כדי לתאר התנהגות שיווי משקל של מערכות כלכליות, כולל זו של התיאוריה המקרו-כלכלית החדשה של ג'ון מיינרד קיינס.
אישוש הכלכלה כמדע קשה נעשה גם בבריטניה, ותגלית מפורסמת אחת, של , הייתה של קשר מתאם בין אינפלציה ואבטלה.
מסקנת המדיניות המעשית הייתה שהבטחת תעסוקה מלאה אפשרית מול אינפלציה גבוהה יותר.
סמואלסון שילב את הרעיון של עקומת פיליפס בעבודתו.
ספרו היה בעל השפעה והפך לטקסט הכלכלי המצליח ביותר אי פעם.
פול סמואלסון זכה בפרס נובל לכלכלה בשנת 1970 על המיזוג בין מתמטיקה לכלכלה פוליטית.
הכלכלן האמריקאי קנת' ארו (1921–2017) פרסם את הספר ב-1951. הספר בוחן קשרים בין כלכלה לתאוריה פוליטית, והוא הוליד את תאוריית הבחירה החברתית עם הצגת משפט ארו.
ב-1971 פרסמו ארו ו את 'הניתוח התחרותי הכללי', שאישר מחדש את התאוריה של שיווי משקל כללי של מחירים באמצעות הכלכלה.
ב-1971 טען נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון כי "כולנו קיינסיאנים עכשיו", והכריז על פיקוח על שכר ומחירים.
ב-1951 פרסם הכלכלן האנגלי ג'יימס מיד (1907–1995) את הספר 'מאזן התשלומים', כרך 1 של 'התאוריה של המדיניות הכלכלית הבין-לאומית', שהציע את תאוריית השונות הפנימית, וקידם כלי מדיניות לממשלות.
ב-1955 פרסם את הכרך השני 'סחר ורווחה', שהציע את התאוריה של 'השני הטוב ביותר', וקידם פרוטקציוניזם.
הוא חלק את פרס נובל לכלכלה לשנת 1977 עם ברטיל אולין.
ב-1979 פרסם הכלכלן האמריקני פול קרוגמן (1953-) מאמר שייסד את , המנסה להסביר את התפקיד של הגדלת התשואות לגודל ולהשפעות הרשת בסחר הבין-לאומי.
ב-1991 הוא פרסם מאמר שייסד את הגאוגרפיה הכלכלית החדשה.
ספר הלימוד שלו "כלכלה בין-לאומית" (2007) מופיע ברשימות קריאה רבות לתואר ראשון.
הוא זכה בפרס נובל לכלכלה בשנת 2008.
ב-1954 הציע הכלכלן סר ארתור לואיס (1915–1991) את מודל כלכלה דואלית של כלכלת פיתוח, הטוען כי הקפיטליזם מתרחב על ידי שימוש בהיצע בלתי מוגבל של עבודה מ"מגזר הקיום" הלא-קפיטליסטי הנחשל, עד שהוא מגיע לנקודת השבירה שבה השכר מתחיל לעלות.
על עבודתו זו הוא קיבל את פרס נובל לכלכלה ב-1979.
ב-1955 פרסם הכלכלן האמריקאי יליד רוסיה סיימון קוזנץ (1901–1985) מי שהציג את המושג תוצר מקומי גולמי ב-1934, מאמר שחשף קשר הפוך בצורת U בין אי שוויון בהכנסות לצמיחה כלכלית, כלומר צמיחה כלכלית מגדילה את פערי ההכנסות בין עשירים לעניים במדינות עניות, אך מפחיתה אותו במדינות עשירות.
ב-1971 הוא קיבל את פרס נובל לכלכלה.
הכלכלן ההודי אמרטיה סן (1933-) הביע ספקנות רבה לגבי תקפותן של הנחות נאו-קלאסיות, הוא היה ביקורתי מאוד כלפי תאוריית הציפיות הרציונליות, והקדיש את עבודתו לכלכלת פיתוח וזכויות אדם.
ב-1981 פרסם סן את 'עוני ורעב: מסה על זכאות וקיפוח', ספר שבו טען כי רעב מתרחש לא רק בגלל מחסור במזון, אלא גם כתוצאה מאי-שוויון המובנה במנגנונים לחלוקת מזון.
סן גם טען כי הרעב בבנגל נגרם על ידי פריחה כלכלית עירונית שהעלתה את מחירי המזון, ובכך גרמה למיליוני עובדים כפריים לגווע ברעב, משום ששכרם לא עלה בקצב הנדרש.
לעבודתו של סן בתחום כלכלת הפיתוח הייתה השפעה ניכרת על ניסוח שפורסם על ידי סוכנות הפיתוח של האו"ם.
סן זכה בפרס נובל לכלכלה בשנת 1998.
הקליאומטריקה משתמשת בתאוריה כלכלית נאו-קלאסית כדי לפרש מחדש נתונים היסטוריים.
במסגרת תחום זה, זכו הכלכלנים האמריקאים דאגלס נורת' (1920-2015) ורוברט פוגל (1926–2013) בפרס נובל לכלכלה לשנת 1993.
תאוריית הבחירה הציבורית וכלכלה חוקתית
ב-1962 פרסמו הכלכלנים האמריקאים ג'יימס מ.
ביוקנן (1919-2013) ו (1922–2014) את , שהחיה את תאוריית הבחירה הציבורית על ידי הבחנה בין פוליטיקה (כללי המשחק) למדיניות ציבורית (האסטרטגיות שיש לאמץ במסגרת הכללים).
השניים ייסדו את התחום המכונה , הניתוח הכלכלי של המשפט החוקתי.
ביוקנן זכה בפרס נובל לכלכלה בשנת 1986.
בשנים 1962–1963 פרסמו הכלכלן הסקוטי (1911–1976) והכלכלן הקנדי רוברט מנדל (1932–) את , הרחבה של מודל IS-LM לכלכלה פתוחה, המציע את השילוש הבלתי אפשרי של שער חליפין קבוע, תנועת הון חופשית ומדיניות מוניטרית עצמאית, שרק שניים מהם יכולים להישמר בו זמנית.
מנדל זכה בפרס נובל לכלכלה לשנת 1999.
ב-1965 פרסם הכלכלן האמריקני (1928–2015) ספר הטוען כי שינויים במחיר של מניה בשוק המניות יתרחשו מהר יותר כאשר מסחר במידע פנים אסור מאשר כאשר הוא מותר, ומבסס את תאוריית .
ב-1970 פרסם ג'ורג' אקרלוף (1940-) את המאמר שוק הלימונים, שייסד את התיאוריה של כלכלת המידע, ובעקבות זאת הוא זכה בפרס נובל לכלכלה לשנת 2001. גם ג'וזף שטיגליץ (1943-) זכה בפרס נובל לכלכלה בשנת 2001 על עבודתו בכלכלת מידע.
הוא שימש כיו"ר מועצת היועצים הכלכליים של הנשיא קלינטון, וככלכלן הראשי של הבנק העולמי.
ב-1973 ייסד המתמטיקאי-כלכלן הרוסי-אמריקאי ליאוניד הורביץ (1917–2008) את תאוריית , הידועה גם בשם תורת המשחקים ההפוכה, המאפשרת לאנשים להבחין בין מצבים שבהם שווקים פועלים היטב למצבים שהם לא מתפקדים כנדרש, ומסייעת בזיהוי מנגנוני מסחר יעילים, תוכניות רגולציה ונוהלי הצבעה.
הוא פיתח את התיאוריה יחד עם אריק מסקין (1950) ורוג'ר מאירסון (1951), וחלק איתם את פרס נובל לכלכלה לשנת 2007.
ב-1974 ניסח הכלכלן האמריקאי ארתור לאפר את עקומת לאפר, המניחה כי לא יעלו הכנסות ממיסים בשיעורי מס קיצוניים של 0% ו-100%, וכי חייב להיות לפחות שיעור אחד שבו ההכנסות ממיסים יהיו מקסימום שאינו אפס.
תפיסה זו אומצה על ידי נשיא ארצות הברית רונלד רייגן בתחילת שנות ה-80, והפכה לאבן הפינה של , שנוסדה על ידי הכלכלן האמריקאי .
ב-1986 פרסם הכלכלן הצרפתי ז'אן טירול (1953-) את 'מודלים דינמיים של אוליגופול', ואחריו את 'התאוריה של הארגון התעשייתי' (1988), והחל את מסעו להבנת כוח השוק והרגולציה, מה שהביא לו את פרס נובל לכלכלה לשנת 2014.
המשבר הכלכלי העולמי (2008) הוביל למיתון הגדול.
בעקבות כך עלו ספקות לגבי הגישה הכלכלית האורתודוקסית הנוכחית, ונטען כי מבנה המשבר מוכיח את הצורך בפיקוח מוגבר על שווקים מסוימים.
כלכלנים מסוימים חיפשו את הפתרון באמצעות חזרה לקיינסיאניזם ולגישה של הרחבת הוצאות, במה שכונה , כולל דומיניק סטראוס-קאהן, , גורדון בראון, פול קרוגמן ו.
אחרים טענו כי להפך, נדרשת דווקא מדיניות של צמצום הגירעונות התקציביים של הממשלה, המכונה מדיניות צנע, ועשויה לכלול קיצוצים בהוצאות, העלאות מיסים או שילוב של שניהם.
העימות בשאלת מדיניות הצנע החל עם שני מאמרים אקדמיים שתמכו בעמדה זו.
הראשון היה 'שינויים גדולים במדיניות הפיסקלית: מיסים לעומת הוצאות', שפורסם באוקטובר 2009 על ידי וסילביה ארדניה.
הוא טען כי צעדי הצנע הפיסקלי לא פגעו בכלכלות, ולמעשה סייעו להתאוששותן.
השני היה , שפורסם ב-2010 על ידי כרמן ריינהרט וקנת' רוגוף.
הוא ניתח את החוב הציבורי ואת צמיחת התמ"ג בקרב 20 כלכלות מפותחות וטען כי מדינות בעלות חוב גבוה צמחו ב-0.1%- מאז מלחמת העולם השנייה.
באפריל 2013 חשפו קרן המטבע הבין-לאומית ו ליקויי חישוב בסיסיים במסמך ריינהרט-רוגוף, וטענו כי כאשר הליקויים תוקנו, הצמיחה של מדינות "החוב הגבוה" הייתה +2.2%, גבוהה בהרבה ממה שנטען במאמר המקורי.
בעקבות זאת, ב-6 ביוני 2013, פרסם פול קרוגמן את הספר 'כיצד הטיעון לצנע התפורר', בו טען כי הטיעון בעד הצנע היה פגום מיסודו, וקרא לשים קץ לצעדי הצנע.
תולעי אדמה, שִׁלְשׁוּלִים ושַׁלְשׁוֹלִים (שם מדעי: Lumbricina) הם השמות המשמשים לתיאור קבוצה של דל-זיפיות במערכה תולעים טבעתיות.
תת-סדרה זו כוללת כ־4,000 מינים מזוהים ברחבי העולם.
רוב המינים אנדמיים לאזורים גאוגרפיים, אך מבחינת התפוצה והשימוש המבוקר לצורכי האדם מספרם אינו עולה על 50 (בישראל מזוהים 34 מינים, מתוכם רק כ־10 ניתן למצוא גם באזורים גאוגרפיים אחרים).
הסיבה העיקרית למיעוט המינים שבשימוש האדם על אף ריבוי המינים ברחבי העולם, מקורה בעובדה שלאחר תקופת הקרחונים בצפון אמריקה, לא נותרו בה תולעי אדמה, ורק המתיישבים האירופים הביאו עמם בציודם ובחומרי החקלאות את המגוון האירופי.
כך הדבר בניו זילנד וארצות התיישבות אחרות.
סיבה עיקרית שנייה היא השימוש שנעשה במקצת תולעי האדמה לצרכים אקולוגיים ואגרו־אקולוגיים.
כך הפכו למשל ארצות הברית והודו ליצואניות של תולעי אדמה אשר נפוצו בכל העולם.
כך, הטקסונומיה אינה עונה על צורכי השימושים המודרניים.
לפיכך מקובל היום לחלק את המינים לשלוש קבוצות אקולוגיות, בהתאם לבית הגידול ותרומתם האגרו־אקולוגית.
מיון זה איננו חד־ערכי, רוב המינים מאופיינים בתמהיל שונה של מקצת התכונות של שתי קבוצות, כדלקמן:
איסניה פטידה ("תולעת אדומה" או "תולעת קומפוסט) - מתקיימות במקבצים של פסולת אורגנית מתפרקת (ערמות קומפוסט, מתקני סניטציה מסורתיים, זבל בעלי חיים), אך גם מתחת לפני הקרקע בעורקים אורגניים עשירים מאוד.
חיות במחילות קצרות ונוטות לקביעות כל עוד מקור המזון קיים.
המזון בעיקרו הוא תוצרי ההתפרקות, לרבות ובעיקר הביומסה שגרמה לפירוק.
תולעי הגינה - מתקיימות בקרקע מושקית ובשטחים לחים, לעומק הקרקע הפורייה בלבד ועד כ־60 ס"מ.
חיות במחילות אופקיות ומזדמנות וניזונות מחומר אורגני המצוי בקרקע על ידי העברת האדמה דרך מערכת העיכול.
תולעי הבניין - חיות במחילות אנכיות קבועות ויציבות מפני הקרקע ועד עומק של שני מטר ולעיתים, ובוודאי בעבר, עד סלע האם.
ניזונות מחומר אורגני, לרוב לא מפורק, ומאחסנות אותו ב"מחסנים" לעומק המחילה, לשימוש בהתאם לעונות השנה ושינויים אחרים.
בדרכן אל פני הקרקע מעלות התולעים מינרלים מעומק הקרקע ומורידות חומר אורגני.
גם לאנזימים המצפים את המחילה יש תרומה לפוריות הקרקע.
לתולעי אדמה אלה ייחס צ'ארלס דרווין חשיבות עידנית בייצור כל הקרקע החקלאית בעולם.
השלשולים מסוגלים לקיים רגנרציה (regeneration); כלומר, במקרה שהם נפגעים, הם מסוגלים ליצור מחדש את החלקים החסרים.
במינים מסוימים של תולעי אדמה, תולעת שנחתכה לשתיים יכולה לגדול לשתי תולעים חיות.
תולדות יעקב יוסף הוא ספר שנכתב על ידי הרב יעקב יוסף כ"ץ מפולונה, מגדולי תלמידי הבעל שם טוב ופורסם לראשונה בשנת ה'תק"מ (1780) במטרה לחזק ולהפיץ ברבים את תורת החסידות.
הספר במהדורתו הראשונה נדפס על ידי בן המחבר רבי אברהם שמשון מרשקוב יחד עם גיסי רבי אברהם דב אורבוך.
הספר תולדות יעקב יוסף הוא ספר החסידות הראשון שהופיע בדפוס.
והוא אחד מארבעה הספרים שכתב רבי יעקב יוסף.
ייחודם של ספריו בספרות החסידית שהם מהספרים היחידים שנכתבו על ידי מי ששמע את שיחותיו של הבעל שם טוב עצמו במקור ראשון.
הספר של רבי יעקב יוסף התקבל בהתלהבות בחוגי החסידים, והשפיע על רבים להצטרף אל שורות החסידות.
מנגד, המתנגדים לחסידות החרימו את הספר ואף ערכו שריפה פומבית של הספר בעיירה ברודי, בווילנה ובמקומות נוספים.
הספר ערוך כפירוש על פרשות השבוע וכולל בין היתר דיונים בעיון בהלכה ולא רק חסידות (בשונה מספרי חסידות אחרים).
בספר מופיעים למעלה מ-280 אמרות הבעל שם טוב כשלפניהם מופיעות צמד-המילים "שמעתי ממורי".
חיבור זה היה ספר החסידות הראשון שראה אור בדפוס ותיאר את תורת הבעש"ט ומושגיו המחשבתיים, וככזה ריכז אליו גם ביקורת חריפה מצידם של מתנגדים לתנועה החדשה.
מתנגדים אלו הזדעזעו מן הביקורת הנדפסת כנגד הלמדנים והן מהעובדה שהספר הודפס ללא "הסכמות" כמקובל.
תולדות יעקב יוסף - קארעץ, ה'תק"מ, מהדורה ראשונה
תולדות יעקב יוסף - מז'יבוז', ה'תקע"ז
תולדות יעקב יוסף – לבוב, ה'תרכ"ג
תולדות יעקב יוסף - ורשה, ה'תרמ"א
תולדות יעקב יוסף – פעשמישל, ה'תרס"ט
תולדות יעקב יוסף – הוצאת אגודת בית וויעליפעלי, ה'תשל"ג, ירושלים, ב' כרכים
תולדות יעקב יוסף - ספרי אור החיים, ירושלים, ה'תשס"ח
תולדות יעקב יוסף - עם ביאורים, ג' כרכים, הוצאת חנוך וגשל, ירושלים, ה'תשע"א
תולדות יעקב יוסף – מכון נחלת צבי, ג' כרכים
תולדות יעקב יוסף עם ביאור נועם לתולדות, ה' כרכים
תולדות יעקב יוסף עם ביאור משולב, עוז והדר, ה'תשפ"ג
שמעתי ממורי - אלון בועז סבג
ליקוטי תולדות יעקב יוסף המבואר – עוז והדר
הגדה של פסח תולדות יעקב יוסף המבואר – עוז והדר
תוליום הוא יסוד כימי מסדרת הלנתנידים שסמלו הכימי Tm ומספרו האטומי 69. הוא נמנה עם משפחת היסודות הנדירים, אם כי למעשה הוא אינו נדיר, אלא מפוזר בדלילות ולכן יקר להפקה.
תוליום הוא מתכת רכה (ניתן לחותכה עם סכין), אפורה-כסופה, גמישה ועמידה בצורה סבירה בפני קורוזיה באוויר יבש.
המתכת הנדירה ביותר מסדרת הלנתנידים.
בעבר שימש תוליום בייצור לייזרים, אך בעקבות מחירו הגבוה נזנח לטובת חומרים זולים יותר.
169Tm שמופגז בנייטרונים בכור גרעיני משמש בתור מקור לקרני רנטגן במכשירים ניידים.
האיזוטופ הבלתי יציב 171Tm יכול להוות מקור אנרגיה.
ל-169Tm פוטנציאל לשימוש במכשירים הפולטים גלי מיקרו.
התוליום זוהה בשוודיה ב־1879 על ידי הכימאי השוודי פר תאודור קליב (Per Teodor Cleve) כשחקר זיהומים בתחמוצות של מתכות נדירות.
תאודור הסיר את כל הזיהומים שהצליח מתחמוצת ארביום (Er2O3) ובכך הפיק שני חומרים חדשים: האחד חום והשני ירוק.
מאוחר יותר התגלה שהחומר החום הוא תחמוצת הולמיום והחומר הירוק הוא תחמוצת תוליום.
פר תאודור קרא למתכת על-שם תולה, שם מיתולוגי לסקנדינביה.
תוליום לא מופיע בטבע לעולם בצורתו החופשית, אך נמצא בכמויות קטנות במינרלים יחד עם לנתנידים אחרים.
תוליום מופק בעיקר ממונזיט (0.007% בקירוב) בחילוף יונים.
ניתן לבודד תוליום מתכתי באמצעות תגובה בין תחמוצתו ללנתן מתכתי או באמצעות תגובה עם סידן.
אף תרכובת תוליום אינה חשובה מבחינה מסחרית.
כלנתנידים אחרים, לתוליום רעילות נמוכה.
אבק תוליום מתכתי עלול להתלקח ומצריך טיפול בהתאם.
תולדות ישורון הוא ארגון ישראלי לחזרה בתשובה של עולים מברית המועצות לשעבר.
הארגון נוסד בשנת 2000 על ידי הרב יצחק זילבר, שעלה מברית המועצות ועל ידי תלמידיו, מבוגרי ישיבת "תורת חיים" במוסקבה, במטרה להקים קהילות דתיות לציבור העולים מברית המועצות בארץ.
הארגון הוקם בעידודם של הרב יוסף שלום אלישיב, הרב שמואל אויערבאך, הרב אהרן לייב שטיינמן, הרב חיים קנייבסקי, הרב עובדיה יוסף והרב מרדכי אליהו.
לארגון מגוון רחב של פעילויות: רשת כוללי ערב לגברים, שיעורי תורה לנשים, הוצאת ספרים, ישיבה, גמ"ח, סמינרים לבעלי תשובה, תמיכה בפרויקטים לקירוב עולים מרוסיה ליהדות, ובאמצעות אתר האינטרנט "toldot.ru" (תולדות.רו): פרסום שו"ת, שיעורי תורה, הרצאות ומאמרים.
מנהיגו הרוחני של הארגון כיום הוא הרב בן-ציון חיים זילבר בנו של הרב יצחק.
מנכ"ל הארגון הוא אברהם כהן.
תּוֹלָע בֶּן פּוּאָה לפי המקרא, היה השופט השישי ששפט את ישראל בתקופת השופטים.
מוצאו של תולע הוא משבט יששכר.
משפחת פואה הייתה אחת מהמשפחות החשובות של שבט יששכר.
בתקופה שקדמה לתקופת המלוכה ישבה המשפחה בהר אפרים.
תולע נזכר בשני פסוקים בספר:
האויב מולו נלחם תולע אינו נזכר בפסוקים ולכן אינו ידוע.
תולע שפט את ישראל לאחר מות אבימלך בן גדעון בקרב בתבץ ונקבר בשמיר.
רוב פרשני המקרא מפרשים את שם סבו של תולע "דודו" כשם של אדם בדומה לשמו של דוד המלך, ולא כאחי האב.
אם מפרשים דודו כאחי אביו הביטוי מיוחס לאבימלך שמוזכר בתחילת הפסוק, אבל הוא היה משבט מנשה ולא יששכר.
הדמיון הרב בין שם השופט ומקומו לבין רשימת היוחסין בדברי הימים - "ולבני יששכר תולע ופואה ישוב ושמרון ארבעה" (), הביא מספר חוקרים להניח כי אין זה שם השופט עצמו שאולי לא היה ידוע למחבר, והשם המוזכר הוא למעשה מעין שם יששכרי טיפוסי שהוצמד לדמות ההיסטורית האנונימית.
תולדות מלחמת העצמאות היא סדרה בת ארבעה כרכים מתוך שנים עשר (עתידיים) שנכתבו על ידי הסופר אורי מילשטיין.
בסדרה סוקר מילשטיין ומנתח את האירועים הישירים שקדמו להחלטת האו"ם ב-29 בנובמבר 1947, ואת אלה שהתרחשו לאחריה עד מחצית חודש אפריל 1948.
המחבר מסתמך על חומרים שהועמדו לרשותו מארכיוני מערכת הביטחון, ארכיוני המדינה, הארכיון הציוני, מגנזך המדינה הבריטי ועל סמך עדויות המשתתפים באירועים, ובכך הצליב מילשטיין את הנתונים והוציאם לאור בספר.
טרם הדפסת הסדרה, איפשר מילשטיין לאלה שהחומר מתייחס אליהם לעיין בחומר הכתוב, בהם ראשי הצבא ומערך הביטחון מאותו הזמן, אשר היו בחיים בעת הוצאת הספר לאור.
הוא קיים עימם מפגשים יומיומיים על מנת לאמת את האירועים, ולהצליב העדויות על פיהם.
שחרף כל זאת, כאשר חיבורו הוצג לעין כל היו שטענו כי הצגת האירועים וניתוחם לוקה בחסר.
כרך ראשון: המאבק על מטרה
הכרך הראשון של הסדרה מתחיל בעת ביקורו של דוד בן-גוריון בקורס השתלמות למפקדים בכירים של ההגנה בג'וערה יחד עם המפקדים הבכירים של ההגנה בשנת 1943, בה מציג בן-גוריון בפני הנוכחים שאלה: "עכשיו הגידו לי.
לשם מה אנחנו מקיימים קורס זה במאמצים כה רבים, ואתם עוברים אותו בתנאים כה קשים?
מה תכלית פעילותינו הנוכחית בארץ ישראל?" הנוכחים השיבו תשובות שונות, אך לטעמו אלה לא סיפקו אותו.
כתגובה לכך אמר בן-גוריון באקט של יאוש למפקד ההגנה משה סנה: "אף אחד לא אמר שמטרתנו היא מדינה יהודית עצמאית בארץ ישראל".
מטרת הסופר בהצגת הסצנה היא בחידוד ההכרה שרק דוד בן-גוריון הכיר במטרה, זה הדבר שהניע אותו לחתור לניצחון רעיון העצמאות היהודי, אליה כיוון את כל תשומת לבו.
מילשטיין עובר לתאר את התקופה שקדמה להקמת המדינה וסוקר את האירועים אשר הובילו להקמתה או פגעו במימוש הרעיון.
כדוגמה לכך מציג מילשטיין את הדיונים בלונדון בין הממשל המנדטורי ונציגי הסוכנות היהודית בארץ ישראל שהיו ממנהיגי היישוב, עבור לעמדת מדינות ערב, וכן את הרקע של ערביי ארץ ישראל ואת המעורבות של מדינות ערב השכנות בתקופה שקדמה להקמת המדינה.
בהתאם מציג הסופר את מסקנתו כי הנהגתו של המופתי מסייעת לתהליך הקמת המדינה, שכן הוא גורם שלילי בהתארגנות היישוב הערבי.
הספר ממשיך בתיאור הכנותיו של דוד בן-גוריון להקמת צבא ההגנה לישראל בארגון ובחימוש שיתאימו למלחמה הצפויה על הקמת המדינה, מציג את מהות היחסים עם ארגוני המחתרות אצ"ל ולח"י, את פעילות השירותים החשאיים שהיו מרושתים היטב בממשל הבריטי ואצל ערביי ישראל ובכך קיבלה הנהלת היישוב מראש את המידע שהיה דרוש לה.
כמו כן מתאר מילשטיין את המאבק לעיצוב דמותו של הצבא הישראלי שהתנהל בין דוד בן-גוריון לבין ראשי ההגנה וראשי מפלגות.
לטענתו ניסה בן-גוריון להוביל את הצבא ממיליציה לצבא סדיר.
לאור כך העדיף בן-גוריון בפיקוד את יוצאי הצבא הבריטי בעלי הניסיון ממלחמת העולם השנייה.
כרך זה מסתיים בנושא "חלקות העוגה הלאומית" - עד כמה ראשי היישוב היו מוכנים להקציב אמצעים על מנת לממן את ההכנות למלחמה הלא-נמנעת.
הפרקים האחרונים דנים ביחס המעצמות החזקות ארצות הברית וברית המועצות להקמת מדינת ישראל, ואת יום ההצבעה על החלטת האו"ם ב-ב-29 בנובמבר 1947, וכן בסוגיית "מחירם של חסידי אומות העולם" אשר תמכו בהחלטת האו"ם על הקמת מדינת ישראל.
הכרך השני סוקר את החודש הראשון לאירועים, לאחר החלטת החלוקה, מ-29 בנובמבר 1947 עד 14 בינואר 1948.
האירוע הראשון ברשימתו של מילשטיין הוא לא כמקובל ההתקפה על אוטובוס 2094 אלא פגיעה של מכונית ערבית בצעירים מחטיבת עציוני ברחביה.
האירועים הנוספים קשורים בפגיעות התחבורה הציבורית, ה"חוליה החלשה", אשר הערבים ניסו לפגוע בה.
האוטובוסים של אגד התארגנו לנסוע בשיירות מהשפלה לירושלים.
פגיעות בתחבורה היו בסביבות באר שבע, בדרך לנגבה, ובמסעף חולדה.
ראש אגף המבצעים יגאל ידין מפרסם "הוראות לתכנון הבטחת התחבורה".
שיירות האוטובוסים לגוש עציון נפסקות.
בירושלים המון ערבי משתלט על המרכז המסחרי, בלא שימוש בנשק חם.
בגוש דן פעילות נרחבת של הכפרים הערביים: כפר סלמה ואחרים נגד שכונת התקווה ונגד כפר אז"ר.
בגבול יפו-תל אביב ושכונות בגבול יפו סופגים יריות מצלפים ביום ובלילה.
אצ"ל ולח"י נוקטים בפעולות תגמול: בירושלים מפוצץ קולנוע ומוסך.
פעולה נוספת נגד בתים בשועפאט ובאזור המרכז.
פשיטה על הכפר טירה במשולש ועשרות ערבים נפגעים.
התקפה נערכת בשער שכם עם עשרות נפגעים.
רימונים נזרקים לבתי קפה ערבים ביאזור וביפו.
באזור חיפה מתרחשים סבבים של פעולות תגמול: 39 יהודים נרצחים בבית הזיקוק במפרץ חיפה כתגמול לזריקת מטען חבלה על פועלים ערבים.
בתגובה נגדית, נכבש בלד א-שיח' (אחר כך תל חנן והיום כלול בתחומי העיר נשר).
התקפות מסיביות על גוש עציון:
300 ערבים תקפו שיירה לגוש.
בתגובה הותקפו כלי רכב ערבים שנסעו בכביש לחברון.
ביום 14 בינואר 1948 התקפה רבתית על יישובי גוש עציון.
יותר מ-200 ערבים נהרגו ו-3 יהודים נהרגו, 9 פצועים.
בעקבות ההתקפה, מחלקת הל"ה יצאה מירושלים להביא סיוע לגוש.
בגליל יש פעילות מסוריה אך בעיקר מערביים מקומיים: התקפה על כפר סאלד ועל עין זיתים.
בנגב הוצב הגדוד השביעי של הפלמ"ח ומונה מפקד לכל גזרת הנגב.
אחד מממצאי אורי מילשטיין בכרך זה היה כי "רוב אנשי הש"י העריכו כי הערבים ישלימו עם תוכנית החלוקה וזו הייתה אחת הסיבות להערכות הלקויה לקראת המלחמה.
"רובם לא הביאו בחשבון את השפעת מדינות ערב על ערביי ארץ ישראל ולא ניתחו נכון את השפעת ה"פלסטינות" כגורם לאומי-מרכזי בעולם הערבי...
כמו 26 שנה לאחר מכן במלחמת יום הכיפורים" (עמ' 25).
היו גם שהעריכו שמדינות ערב, מלבד הלגיון הערבי, לא יבואו לעזרת ערביי ארץ ישראל.
הספר דן בנושא שכבר החל בו בכרך הראשון והוא השפעת הרקע התנועתי של הנהגת היישוב: תנועת הפועלים מצד אחד וה"אזרחים" מצד שני על ניהול המערכה הצבאית ועל הרכב ההנהגה הביטחונית.
כך למשל בתל אביב, העירייה ה"אזרחית" עמדה מאחורי מפקד מחוז הנאמן לה ובקשה להגיע להסדר עם ערביי יפו על מנת למנוע פגיעה אנושה בענף הפרדסנות.
הכרך השלישי סוקר את תחילת הלחימה בארץ ישראל לאחר ה"יריות הראשונות".
הנושא המרכזי של הכרך הוא פלישת הערבים מהמדינות השכנות לעזרת התושבים הערבים בארץ.
לערביי הארץ יש שני מנהיגים המנהלים את המערכה נגד היישוב היהודי: המופתי של ירושלים, חאג' אמין אל-חוסייני ו-פאוזי קאוקג'י, מפקד צבא ההצלה.
המופתי של ירושלים, חאג' אמין אל-חוסייני, בתוקף מעמדו גיבש סביבו את הנהגת הוועד הערבי העליון ולמעשה היה אמור לעמוד בראש המערכה.
לעומתו, פאוזי קאוקג'י, הועמד על ידי הליגה הערבית בראש צבא ההצלה, שהיה כח של מתנדבים ערבים עיראקים, סורים ודרוזים שהוקם בסוריה כדי לסייע לערביי ארץ ישראל.
בעצם מינוי קאוקג'י כמפקד צבא ההצלה היה משום קריאת תִּגָּר של ממשלות ערב על מנהיגותו של המופתי.
התקופה הנסקרת בכרך זה היא מיום 15 בינואר 1948, כאשר הטייס עזר ויצמן יחד עם ארבעה טייסים אחרים, הטיל אספקה לגוש עציון ועד ליום 1 באפריל 1948 כאשר חיילים בריטים ירו לעבר בתי היהודים ברובע היהודי בעיר העתיקה.
במשך כל התקופה נמשכת "מלחמת הדרכים" לירושלים וליישובי הדרום בעיר.
מפורטת המערכה על טירת צבי שסיכומה היה "הרושם על הסביבה, גם על היהודים וגם על הערבים - כביר".
הפרק הראשון זועק את גורל הל"ה וכותרתו "הפצועים הולכים למוות".