tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביום שלישי בתשע בבוקר יצאה "נורת' ריוור" בדרכה חזרה מאולבני דרך קלרמונט אל ניו יורק.
הנסיעה ארכה שלושים שעות, במהלכה גמאה הספינה מרחק של 150 מייל במהירות ממוצעת של 5 מייל לשעה מבלי להניף את מפרשי העזר שלה, כי נשבה רוח נגדית.
עם שובה של "נורת' ריוור" מהפלגת הבכורה ההיסטורית, הושבתה הספינה לשבועיים כדי להשלים את עבודות הבנייה.
הסיפון לווח במלואו וצויד במעקות, נבנה תא סביב המנוע, ונוספו קבינות לנוסעים בחרטום ובירכתיים ובכל אחת מהן שנים-עשר דרגשי שינה, הקבינה האחורית לנשים והקבינה הקדמית לגברים.
ב-2 בספטמבר ובמשך שלושת השבועות הבאים התפרסמה הודעה בעיתון Albany Gazette על הפלגותיה הסדירות המתוכננות של "נורת' ריוור": הספינה תצא ביום ו' בשעה שש בבוקר מ-Pauler Hook Ferry ותגיע לאולבני בשעה 6 אחר הצהריים למחרת.
הנסיעה כוללת ארוחות, דרגשי שינה ומגורים.
ב-4 בספטמבר 1807 יצאה "נורת' ריוור" להפלגתה המסחרית הראשונה, כשעל סיפונה ארבעה-עשר נוסעים בשכר.
"נורת' ריוור" ערכה הפלגות שבועיות סדירות עד בוא עונת החורף, מספר הנוסעים הלך וגדל, ובהפלגתה האחרונה לעונה זו – בשלהי נובמבר 1807 – אף הצליחה להבקיע לה דרך במימיו הקפואים של ההדסון.
ההפלגות הראשונות הניבו רווח של 1000 דולר, 5% מהשקעתם של פולטון וליווינגסטון.
למרות ההתנכלויות הבלתי פוסקות מצדם של בעלי ספינות המפרשים בנהר, עתידה של ספינת הקיטור נראה מובטח.
את חורף 1807–1808 ניצל פולטון לביצוע שינויים יסודיים בגוף הספינה ובציודה כדי שתוכל להמשיך ולשרת עוד 8–10 שנים.
רוחבה הוגדל ל-16 רגל, לשלד האונייה נוספו חיזוקים וקורות סיפון, ידית ההגה הוחלפה בגלגל הגה, דוד הקיטור הוחלף, הקבינות לנוסעים שופצו ונוספו דרגשי שינה ומטבחון.
שקיעת כפות המשוטים הוקטנה ל-28 אינץ', והמשוטות כוסו בתיבת מגן.
"ספינת הקיטור נורת' ריוור" שלאחר השיפוצים הייתה למעשה ספינה שונה, ופולטון נדרש לרשום אותה מחדש במרשם כלי השיט.
שמה בתעודת הרישום מ-14 במאי 1808 הוא North River Steamboat of Clermont, אך השם שדבק בה – עוד מ-1810 – היה "קלרמונט".
"קלרמונט" המשיכה להוביל נוסעים עד 1814, אז הוצאה משירות ונגרטה.
בעקבות ההצלחה המסחרית המהירה של "קלרמונט" הכניסו ליווינגסטון ופולטון לשירות ספינות נוספות: ב-1809 הושקה "קאר אוף נפטון" (Car of Neptune) וב-1811 "פאראגון" (Paragon).
שתי ספינות הקיטור הללו שימשו כמעבורות נוסעים בהדסון ובאיסט ריוור.
עד מותו ב-1815 בנה פולטון 17 ספינות קיטור ושש נוספות נבנו על ידי אחרים לפי תוכניותיו, ביניהן "דמולוגוס" (1814), סוללת-תותחים מושטת של הצי האמריקני.
ב-1909 נערכו בניו יורק חגיגות "יובל הדסון-פולטון" לציון 300 שנה לגילוי נהר הדסון על ידי הנרי הדסון ו-100 שנה לספינת הקיטור המסחרית הראשונה של פולטון.
לקראתן נבנתה רפליקה של "נורת' ריוור" בקנה מידה מלא.
לאחר החגיגות שימשה "נורת' ריוור" אוניית מוזיאון ואטרקציה תיירותית, וב-1936 פורקה ונגרטה.
הינקל היה צייר ומחנך לאמנות אמריקאי.
הסטודיו שלו לאמנות היה בלגונה ביץ', קליפורניה ואחר כך בסנטה ברברה, קליפורניה.
הינקל נולד באובורן, קליפורניה, ב-1880.
בגיל 18 למד בגלריה לאמנות קרוקר אצל הצייר ויליאם פרנקלין ג'קסון.
בשנת 1900, הוא עבר לסן פרנסיסקו כדי ללמוד במכון האמנות של סן פרנסיסקו אצל ארתור פרנק מתיוס.
מ-1901 עד 1903, הוא נרשם לליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק ולמד אצל ג'ון הנרי טוואצ'טמן וויליאם מריט צ'ייס.
מ-1904 עד 1906, הוא למד באקדמיה לאמנויות יפות של פנסילבניה בפילדלפיה.
במאי 1906 הוענקה לו מלגת קרסון, מלגת נסיעה לפריז לשנתיים, והוא למד באקדמיה ז'וליאן.
בזמן שלמד בפריז הושפע הינקל מהאימפרסיוניזם והפוינטיליזם.
הוא עבר ללוס אנג'לס ב-1917 ולימד בבית הספר לאמנות ועיצוב של לואיז אליזבת גרדן מקלאוד בלוס אנג'לס.
מאוחר יותר לימד הינקל ציור ורישום במכון לאמנות צ'וינארד מ-1921 עד 1935. תלמידיו כללו בין היתר את מילארד שיץ ופיל דייק.
הוא לימד את תלמידיו להתנסות בעבודתם, לצייר ישירות מהטבע ולהשתמש במשיכות מכחול רופפות כדי ללכוד את הנושא.
להינקל הייתה אישה, מייבל ביין והיא הייתה תלמידתו לשעבר.
היה לו סטודיו לאמנות בלגונה ביץ', קליפורניה מ-1922 עד 1935, והוא היה חבר באגודה לאמנות המקומית.
הינקל פתח סטודיו נוסף בסנטה ברברה, קליפורניה ב-1935. הוא צייר נופים, טבע דומם ודיוקנאות.
הוא צייר נופי חוף רבים בשנות ה-20 של המאה ה-20. בזמן שחי בקליפורניה, עבד הינקל בסגנון אימפרסיוניסטי, אך בסופו של דבר עבר לסגנון מודרניסטי אקספרסיוניסטי יותר, הוא מזוהה גם עם פוסט-אימפרסיוניזם.
הינקל היה חבר בקבוצת השמונה, לצד האמנים אדואר ויסקל, לוונה ביוקנן ויסקל, ג'ון האברד ריץ', אנרי דה קרויף, דונה שוסטר, א.
הקבוצה של שמונה אורגנה בעיקר על ידי לוונה ביוקנן ויסקל ואדוארד ויסקל, ולקבוצה היה בסיס בתנועת האמנות המתקדמת בקליפורניה.
הוא מת ב-21 ביולי 1960 בסנטה ברברה, בגיל 80. אשתו מייבל תרמה את אחד מציוריו למוזיאון האמנות האמריקאית של סמיתסוניאן לאחר מותו.
יותר ממאה מציוריו של הינקל נתרמו לאוניברסיטת פסיפיק, שנמכרו ב-1986 לאספן יחיד בסנטה ברברה.
עבודתו נרכשה על ידי מוזיאון סן דייגו לאמנות, מוזיאון סנטה ברברה לאמנות, מוזיאון דה יאנג בסן פרנסיסקו והמוזיאון לאמנות של מחוז לוס אנג'לס.
בשנת 2012, יותר מ-114 מציוריו הוצגו במוזיאון לאומנות לגונה .
קלרנס דניאל מרטין היה פוליטיקאי אמריקאי ממדינת וושינגטון, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כראש עיריית צ'יני בשנים 1928–1936, וכמושל וושינגטון ה-11 בשנים 1933–1941, הראשון מבין מושלי המדינה שנולד על אדמתה.
מפברואר 1944 ועד ינואר 1945 הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של מדינתו.
מרטין נולד וגדל בעיר צ'יני שבטריטוריית וושינגטון.
ב-1906 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת וושינגטון בסיאטל, והצטרף לאביו לניהול חברת התבואה המקומית.
בעת כהונתו כמושל וושינגטון, הוא נודע כ"מושל של העם" בשל חסכנותו בקפדנות בהוצאות הממשלה, אך גם דאג למיזמים כלכליים גדולים, כמו בנייתו של סכר גרנד קולי שסיפקה משרות רבות במהלך השפל הגדול.
קלרנס מרטין נולד בעיר צ'יני שבטריטוריית וושינגטון כבנם של פרנסיס מ.
ופילנה מרטין, שהיגרו למזרח וושינגטון מאוהיו דרך פורטלנד בראשית שנות ה-80 של המאה ה-19. מרטין התחנך בבתי הספר הציבוריים של צ'יני, ב-1903 סיים את לימודיו בבית הספר הנורמלי המדינתי (כיום אוניברסיטת מזרח וושינגטון), והשלים את השכלתו באוניברסיטת וושינגטון בסיאטל, שם הוא סיים לימודי תואר בוגר אוניברסיטה ב-1906.
לאחר סיום לימודיו, הצטרף מרטין לאביו שעסק בחקלאות תבואות בהקמת העסק המשפחתי, חברת התבואות פ.
עם מותו של אביו ב-1925, קיבל מרטין על עצמו את תפקיד הנשיא והמנהל הכללי של החברה.
הוא שימש בתפקיד זה עד ראשית 1943, כאשר החברה נמכרה לחברת הביסקוויט הלאומית .
העניין של מרטין בפוליטיקה החל להתפתח בעיר הולדתו, והוביל לבחירתו למועצת העיר ב-1915. בהמשך הוא נבחר כראש העיר וכיהן בתפקיד מ-1928 ועד 1936, כולל תקופה של כשלוש שנים במקביל לכהונתו כמושל.
במהלך תקופה זו הוא שימש גם כיושב ראש הוועדה המדינתית של המפלגה הדמוקרטית.
בנובמבר 1932 נבחר מרטין כמושל וושינגטון במסגרת ניצחון סוחף של הדמוקרטים באותה שנה שלמעשה החליפו את רוב הרפובליקנים במשרות הפוליטיות במדינה.
הוא היה ראשון מושלי וושינגטון שנולדו במדינה, עובדה שהוא היה מאוד גאה בה.
על רקע הנסיבות הכלכליות הקשות ואווירת המשבר של ראשית שנות ה-30, מסע הבחירות הראשון של מרטין למשרת המושל בלט במתינותו.
לא היו בו דמגוגיה, לא מתקפות אישיות, לא איומים, לא גינויים ולא מתקפות מרירות.
מצע הבחירות שלו התבסס על הקלה בתחום האבטלה ורפורמה במיסוי.
הוא נשבע "להשיב את ממשלת המדינה לעיסוק בשירות ובהטבות לתושבים".
עד סוף מסע הבחירות רשם מרטין 750 נאומים ומסע של 40,000 מילים (64,000 ק"מ), אך כמו שהוא אמר, הוא "לא חילק סיגרים, לא נישק תינוקות, ולא הבטיח משרות".
הן בבחירות המקדימות והן בבחירות הכלליות, ספג מרטין מתקפות מיריביו על כך שהוא ניסה לקנות את משרת המושל.
הוא הפריך את ההאשמות הללו כאשר ציין שהוא עשה שימוש בכספו שלו למימון מסע הבחירות ולפיכך לא היו לו מחויבויות כלפי אף אחד.
הרוב שהוא גרף בבחירות היה גדול יותר מהרוב שזכה הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט בבחירות לנשיאות במדינת וושינגטון.
כך הוא לא יכול היה להיות מואשם שניצחונו היה בזכות תוצאות הבחירות לנשיאות.
מרטין הושבע כמושל וושינגטון בינואר 1933. תקופת כהונתו הראשונה הייתה שנויה במחלוקת, ונמתחה עליו ביקורת הן על המינויים הפוליטיים שהוא ביצע והן על תוכניות הרווחה שלו.
מרטין ספג ניכור מצד הגרעין הקשה של הדמוקרטים במדינה בשל מספר המינויים הגדול של הרפובליקנים למשרות בכירות שעליהם הוא החליט, רבים מהם היו כאלו שכיהנו בתפקידיהם בממשל הקודם של רולנד הארטלי.
כדי להצדיק את מדיניות המינויים שלו, העיר מרטין: "לא זכיתי בכל רוב הקולות שלי מהדמוקרטים, ואני חושב ששתי המפלגות צריכות להיות מיוצגות".
כאשר הושבע מרטין לכהונתו, היה השפל הגדול בשיאו.
בנאום ההשבעה שלו, הוא הכיר בחומרת המשבר הכלכלי, אך דיבר על משאבי הטבע ומשאבי האנוש של המדינה וסיכם ש "ברור, עם משאבים כאלו בידינו, אנו צריכים את המרץ כדי לחפש, את הנחישות כדי לבנות, את הגאוניות כדי ליצור, ואת המוכנות לשתף פעולה לטובת הפיתוח המשותף".
הוא האמין שזוהי חובתה המרכזית של הממשלה לקדם את טובת הכלל.
ממשלת המדינה חייבת לקדם תוכניות קונסטרוקטיביות, אם כי לאו דווקא פופולריות, והעם חייב לקבל את ההקרבה הנחוצה.
מרטין דחף לנטישת הגישות המסורתיות של פתרון בעיות כאשר אלו הוכחו כלקויות.
קריאתו לנקיטת פעולה על ידי ממשלת המדינה הקדימה קריאה דומה ברמה הלאומית של הנשיא רוזוולט.
חודשים ראשונים אלו של מרטין בתפקיד היו תקופה של פעילות אינטנסיבית.
הוא הציע להרחיב את הכלכלה הממשלתית באמצעות חיסול הבזבוז והפחתת משכורות עובדי המדינה.
מאוחר יותר הוא הציע, ובית המחוקקים אישר, הפחתה של שכר כל עובדי המדינה ב-10 עד 25 אחוזים.
מרטין תכנן להעביר את נטל משימות הרווחה מהמחוזות ומהסוכנויות המקומיות, שעמדו על סף פשיטת רגל, אל ממשלת המדינה.
הוא המליץ על הנפקת איגרות חוב בסכום של 10 מיליון דולר לצורך מימון התעסוקה במיזמי עבודות ציבוריות קטנות היקף.
בית המחוקקים אישר את הנפקת איגרות החוב, וצעדי הרווחה התממשו עד מהרה.
לאחר מכן הוא הציע ארגון מחדש של מערכת המיסוי.
בבחירות של נובמבר 1932, אישר ציבור הבוחרים מגבלה של 40 מילים למיסי הרכוש.
תקרה זו הצריכה מקורות הכנסה נוספים ממיסים.
מרטין הציע הטלת מס מכירות לטווח קצר כאמצעי זמני.
הוא האמין שמס מכירות זה יוחלף בסופו של דבר בסוג של מס עסקים.
מס זה הונהג במהלך מושב בית המחוקקים של 1933, אך בספטמבר אותה שנה הוכרז כנוגד את חוקת המדינה על ידי בית המשפט העליון של וושינגטון לאחר מאבק ארוך ומריר.
וושינגטון ניצבה צעד אחד לפני כל המדינות בתחום הביטוח לגיל השלישי.
המדינה הייתה אחת הראשונות במדינות צפון-מערב ארצות הברית שנכנסה לתחום ביטוח הזקנה כאשר בית המחוקקים העביר חוק לצעדים לביטוח לאומי בפברואר 1933. אף על פי שמושב בית המחוקקים של אותה שנה לא הצליח לספק מימון מספיק לתוכנית הפנסיות, הוא יצר את התקדים הנחוץ.
ב-1935 דאג בית המחוקקים למקורות הכנסה נוספים לתוכנית.
מרטין קרא לביצוע מספר מיזמים דחופים בנאום ההשבעה שלו.
הוא הציע ארגון מחדש של חוקי הבנקאות המדינתיים כדי למנוע סגירות עתידיות של בנקים.
תחום החינוך היה חלק חשוב במיוחד בתוכנית הממשלתית.
הוא הציע שהמדינה תיקח על עצמה מחצית מעול המימון של מערכת בתי הספר הציבוריים כדי להבטיח את המשך האיכות והשוויון בחינוך.
הוא המליץ על מדיניות של "דלת פתוחה" באוניברסיטאות לכל בוגרי בתי הספר התיכוניים של המדינה כדי לקדם שוויון הזדמנויות לקבלת השכלה גבוהה.
בנוגע לחובות המשכנתאות, האמין מרטין ששינויים בנוהלי העיקול צריכים להתבצע כדי לספק "מרווח נשימה" עבור החקלאים ובעלי הרכוש שהיו תחת איום של אובדן נכסיהם.
חודשי כהונתו הראשונים של מרטין בתפקיד הקבילו לפעילות הקדחתנית של הממשל הפדרלי.
הוא יזם תוכניות רבות למאבק בשפל במדינה.
מאבק פעיל וקונסטרוקטיבי נגד השפל אפיין את הממשל שלו, בניגוד גמור לפסיביות של המושל הקודם הארטלי.
מרטין שאף ליצור משרות במקום לספק מענקים לתושבי המדינה.
מיזם סכר גרנד קולי, שהחל בראשית 1933, היה אחד מהמיזמים המרכזיים שיצרו משרות.
במרץ 1933, הקים בית המחוקקים, בדרבונו של מרטין, את נציבות אגן נהר קולומביה.
ביוני אותה שנה, הוקצו 377,000 דולר מתוך איגרות החוב של עשרה מיליון דולר לטובת מיזם הסכר כדי להראות לממשלה הפדרלית שהמדינה רצינית בקשר אליו.
הנשיא רוזוולט הקצה 63 מיליון דולר לבניית הסכר התחתון של הגרנד קולי.
מרטין נכח בטקס הנחת אבן הפינה לסכר בספטמבר 1933, ובדצמבר 1935 הוא שפך את דלי הבטון הראשון בבנייתו.
ביוני 1935 אישר רוזוולט בנייה של הסכר העליון עם יכולות הפקת אנרגיה הידרואלקטרית, ועד לתום תקופת כהונתו השנייה של מרטין כמושל, כבר ייצר הסכר חשמל.
בטווח הארוך, סיפק הסכר חשמל לתעשייה ולמגורים, ומים להשקיה בכל אגן נהר הקולומביה.
התועלת קצרת הטווח שלו הייתה חשובה באופן דומה עבור המדינה.
המיזם סיפק תעסוקה מיידית לאלפים שנותרו מובטלים בתחילת השפל הגדול.
מיזמי בנייה משמעותיים נוספים במהלך תקופת כהונתו של מרטין הקלו את עול האבטלה במדינה.
ב-1940 הושלמה בנייתם של הגשר הצף על אגם וושינגטון וגשר מצר טקומה, וגם בנייתם סיפקה משרות רבות למובטלים.
המיזם השאפתני לנצל את מימי נהר קולומביה עם סכר בונוויל סיפק גם הוא משרות והגדיל את ייצור החשמל.
הישגי ממשל מרטין לא הוגבלו למיזמי בנייה פיזיים.
העניין הרב שלו בחינוך הבטיח את המשך המימון והפיתוח של מערכת בתי הספר הציבוריים במדינה בזמן שגופי הממשל המקומיים לא הצליחו לספק תקציבים מתאימים, והמשך קיומה של המערכת היה בסכנה חמורה.
מרטין גם דבק במחויבותו לחינוך הגבוה.
על אף הקשיים הפיננסיים של התקופה, הוא תמך בתוכנית בנייה נרחבת בקולג' המדינתי של וושינגטון, תוכנית שהתאפשרה בזכות הכבוד והידידות שלו עם נשיא המוסד, א.
ממשלו של מרטין גם ארגן מחדש את מערכת הכבישים המדינתית, סלל כבישים חדשים ושיפץ כבישים קיימים כדי לספק משרות חדשות רבות.
הוא גם ניהל את הארגון מחדש של משטרת התנועה המדינתית.
עם תום תקופת היובש, הבטיחה מדינת וושינגטון לעצמה הכנסות נחוצות רבות באמצעות ארגון והפעלה של עסקים לממכר משקאות חריפים.
מערכת הפיקוח על המשקאות הוקמה על ידי ממשלו של מרטין, והיא פועלת עד היום.
התנהלותו מול הממשלה הפדרלית, גם אם הייתה מתוחה בזמנים מסוימים, הבטיחה למדינה חלק ניכר בסיוע של הניו דיל שהיה נחוץ לשיקום הכלכלי.
ב-1936 נבחר מרטין לתקופת כהונתו השנייה, לאחר שהביס בבחירות את המושל לשעבר הארטלי.
הרוב שהוא גרף בבחירות אלו היה גבוה בהשוואה לבחירות הקודמות, ושוב גבוה יותר בהשוואה לרוב שקיבל הנשיא רוזוולט בבחירות לנשיאות בוושינגטון, וכך השתקף אמון העם בממשלו.
המדיניות הכלכלית בתקופת כהונתו השנייה של מרטין כמושל המשיכה.
ב-1940 הוא שאף להיבחר באופן חסר תקדים לתקופת כהונה שלישית, אך הובס בבחירות המקדימות על ידי הסנאטור לשעבר קלרנס דיל, שאף על פי שזכה בתמיכתו של מרטין בבחירות הכלליות, נוצח בהתמודדות צמודה על ידי הרפובליקני ארתור לנגלי.
הקריירה והשאיפות הפוליטיות של מרטין לא הסתיימו עם תום כהונתו כמושל.
בפברואר 1944 הוא מונה לאייש כמחליף מושב בבית הנבחרים המדינתי של וושינגטון מטעם מחוז הבחירה החמישי, וכיהן בו במושב מחוקקים מיוחד.
ב-1948 הוא שאף שוב להיבחר למשרת המושל והובס בבחירות המקדימות.
ב-1950 הוא נבחר שוב למועצת העיר צ'יני.
ב-1907 נשא מרטין לאישה את מרגרט מאליגן, לשניים נולדו שלושה בנים.
ב-1943 הם התגרשו, ושנה לאחר מכן נישא מרטין בשנית למרל ל.
הוא עזב את צ'יני והתיישב בדרום קליפורניה, אך ב-1946 התגרש בשנית.
ב-1951 נשא מרטין לאישה את רעייתו השלישית, לו אקהארט, והם חיו בצ'יני עד למותו.
קלרנס מרטין נפטר בצ'יני ב-11 באוגוסט 1955. הוא נטמן בפארק הזיכרון פיירמונט שבספוקיין.
על שמו נקרא אצטדיון האתלטיקה בקמפוס המרכזי של אוניברסיטת המדינה של וושינגטון בפולמן, שהוקם בזכות תרומה שניתנה ב-1972 על ידי בנו של מרטין, דן.
קלרנס דיקינסון "דוק" לונג ג'וניור היה איש המפלגה הדמוקרטית, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וייצג את מחוז הקונגרס השני של מרילנד מ-3 בינואר 1963 ועד 3 בינואר 1985.
לונג נולד בסאות' בנד שבאינדיאנה ב-11 בדצמבר 1908. ב-1932 קיבל בוושינגטון וג'פרסון קולג' תואר ראשון, ב-1935 קיבל תואר שני וב-1938 קיבל תואר דוקטור בכלכלה מאוניברסיטת פרינסטון.
הוא שירת בצי ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא היה חבר לשעבר במועצה לכלכלנים יועצים לנשיא ארצות הברית (1953–1954 ו-1956–1957) ובשנות ה-30 היה פרופסור לכלכלה באוניברסיטת וסליאן ולאחר מכן באוניברסיטת ג'ונס הופקינס (1946–1963).
בשנת 1962 נבחר לונג לכהן כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית, וכיהן בתפקיד מ-3 בינואר 1963 ועד 3 בינואר 1985. לונג הצביע בעד חוקי זכויות האזרח של 1964 ו-1968, וחוק זכויות ההצבעה משנת 1965.
לונג מונה ליושב ראש ועדת המשנה לפעולות חוץ של ועדת ההקצאות של בית הנבחרים.
בתפקיד זה פיקח על תקציב סיוע החוץ.
תמיכתו של לונג במוג'אהדין האנטי-סובייטי סופרה בסרט "מלחמתו של צ'ארלי וילסון", שבו גילם את לונג נד ביטי.
ב-1984 הובס לונג בניסיונו להיבחר מחדש על ידי הרפובליקנית הלן בנטלי.
לונג נפטר ב-18 בספטמבר 1994 בביתו בקוקיסוויל, מרילנד.
קלרנס קליבלנד דיל היה פוליטיקאי אמריקאי ממדינת וושינגטון.
כחבר המפלגה הדמוקרטית, נבחר לשתי קדנציות כל אחת בשני בתי הקונגרס של ארצות הברית.
דיל נולד ב-21 בספטמבר 1884 בפרדריקטאון שבאוהיו, ולמד באוניברסיטת אוהיו וסליאן.
ב-1907 השלים את לימודיו וקיבל תואר ראשון באוניברסיטת דלאוור.
כאדם צעיר, דיל עבד כמורה, וב-1908 עבר מערבה לספוקיין שבוושינגטון.
הוא לימד אנגלית בתיכון סאות' סנטרל ועבד ככתב עיתון ב-The Spokesman-Review בקיץ.
דיל הפך לעורך דין ב-1910, ועד מהרה נכנס לפוליטיקה.
ב-1914 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוז החמישי החדש שנוצר, וב-1916 נבחר לקדנציה נוספת.
ב-5 באפריל 1917, דיל היה אחד מ-50 נציגים שהצביעו נגד הכרזת מלחמה על גרמניה.
הצבעתו הייתה שנויה במחלוקת בקרב בוחריו, כולל חברי מפלגתו שלו.
הוועדה הדמוקרטית של מחוז ספוקיין דנה בהרחקת דיל, אך בסופו של דבר הצביעה נגד הרחקתו.
דיל הובס בפער דחוק בניסיונו להיבחר מחדש ב-1918 על ידי שופט בית המשפט העליון של המדינה ג'.
ב-1922 נבחר דיל לסנאט של ארצות הברית, כשהוא מנצח את הסנאטור הרפובליקני המכהן כבר שתי קדנציות, מיילס פוינדקסטר.
דיל פעל כתומך ברפורמה פרוגרסיבית והתחייב לבטל את חוק אש-קאמינס ולדחוף לפרויקט אגן קולומביה.
פוינדקסטר, שנתמך על ידי עיתונים גדולים כמו The Spokesman-Review ו-The Seattle Times, ניסה להציג את דיל כקיצוני בשל הרקורד המלחמתי שלו ותמיכתו בתוכנית הפלומב.
ב-1928 נבחר דיל מחדש, אך לא ביקש קדנציה שלישית ב-1934. בחירתו ב-1928 סימנה את הפעם האחרונה שבה נבחר מועמד ממזרח וושינגטון לסנאט.
בסנאט, היה נותן החסות הראשי של חוק הרדיו של 1927 ושל חוק התקשורת של 1934, ותמך באופן נלהב של סכר גרנד קולי.
ביוני 1934, תיקן הקונגרס תיקן את חוק ווטסון־פרקר ליחסי עבודה ברכבת כך שיכלול במפורש גם את עובדי הרכבת שאינם אנשי תפעול (non-operating train personnel) וגם את חברות קרונות השינה.
הסנאטור דיל היה נותן החסות לחוק החדש, משום שסבר שפורטֵרי פולמן והמשרתות צריכים להיות שחורים.
מחלוקת סמכות בין איגוד מוליכי קרונות השינה (Order of Sleeping Car Conductors) לבין אחוות פורטרי קרונות השינה (Brotherhood of Sleeping Car Porters) הייתה חייבת להיפתר תחילה במסגרת פדרציית העבודה האמריקאית, אולם התוצאה הייתה שפי ארבעה יותר עובדים הצטרפו לאחווה.
עובדים שחורים יכלו כעת להצטרף לאיגוד בלי לחשוש שיאבדו את מקום עבודתם.
דיל התמודד על משרת המושל בשנת 1940 אך הובס בפער דחוק על ידי מועמד המפלגה הרפובליקנית ארתור לנגלי.
ניסיונו האחרון להתמודד על משרה נבחרת היה בשנת 1942, על מושב פנוי בקונגרס מטעם המחוז החמישי של ספוקיין, אך הובס בקלות בידי וולט הוראן – הרפובליקני הראשון שזכה במחוז זה במשך עשרים שנה.
הוראן עצמו הפסיד בבחירות הקודמות בשנת 1940 לצ'ארלס ליווי בהפרש של אחד־עשר אחוזים.
לאחר מכן כיהן דיל כחבר בוועדת אגן קולומביה מ-1945 עד 1948, וכעוזר מיוחד לתובע הכללי של ארצות הברית מ-1946 עד 1953. בין כל העבודות הללו עסק בדרך כלל בעריכת דין.
הוא מת ב-14 בינואר 1978 בספוקיין שבוושינגטון בגיל 93, הסנאטור האחרון החי שנבחר לפני השפל הגדול.
לאחר שעזב את הסנאט, ביקש דיל להתגרש מאשתו ב-1936, הסופרג'יסטית הפמיניסטית רוזלי גרדינר ג'ונס מניו יורק.
דיל טען שג'ונס אמרה לחבריו שהוא "פחדן פוליטי" על כך שלא ביקש להיבחר מחדש ב-1934, ושהיא קברה כלבים ואשפה בחצר האחורית.
הוא נפרד ממנה בזמן שכיהן עדיין בתפקיד, והליך הגירושין המתוקשר החל בסוף יוני 1936 בספוקיין.
בית המשפט פסק לטובתו: הוא שמר על הבית, ואילו היא קיבלה את הרהיטים.
בנובמבר 1936 פגש דיל את המרצה לכלכלת בית מייבל איילין דיקסון (1905 – 1969) בוושינגטון הבירה, והם נישאו במאי 1939. דיקסון נולדה בקריסטל שבדקוטה הצפונית, גדלה בקנדה, השלימה את לימודיה באוניברסיטת אלברטה באדמונטון וקיבלה תואר שני באוניברסיטת המדינה של וושינגטון בפולמן.
הם היו נשואים שלושים שנה, עד מותה ממחלת לב.
קלרנס אמיר אלן היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מיוטה.
אלן, שנולד ב-8 בספטמבר 1852 בעיר ג'ירארד שבפנסילבניה, למד בבית הספר המחוזי ובאקדמיית ג'ירארד (פנסילבניה).
הוא למד משפטים והשלים את לימודיו במכללת וסטרן ריזרב, ולאחר מכן למד בהדסון שבאוהיו, והשלים את לימודיו ב-1877 כשהוא חבר באחוות פי בטא קפא.
לאחר סיום הלימודים, אלן התחתן עם קורין מארי טאקרמן, ויחד נולדו להם שבעה ילדים - חמש בנות, אחת מהן מתה בינקות, ושני בנים.
אלן, הפכה לאישה הראשונה שכיהנה בבית המשפט העליון מדינתי, בית המשפט העליון של אוהיו, ולשופטת הראשונה שכיהנה בבית משפט פדרלי, בית המשפט הפדרלי השישי לערעורים של ארצות הברית.
בת נוספת, אסתר אלן גאו, כיהנה כדיקנית הנשים באוניברסיטת המדינה של אוהיו.
שני בניהם איבדו את חייהם במהלך מלחמת העולם הראשונה.
שלוש מבנותיו, פלורנס, אסתר והלן, סיימו את לימודיהן ב-Alma mater Western Reserve, אוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב של ימינו.
באמצע שנות ה-70 של המאה ה-19, שיחק אלן כזורק בקבוצת הבייסבול של מכללת ווסטרן ריזרב, הידועה כיום בשם אוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב.
הוא נחשב לשחקן הבייסבול הקולג'יאלי הראשון ששכלל את זריקת הכדור המתעקל (curve ball), וראוי לציון שמעולם לא הפסיד משחק לאחר ששלט בטכניקת ה"עיקול".
יחד עם חברו לקבוצה בקולג', ג'ון פ.
בארדן, שיחק אלן באופן מקצועי בקבוצת אירי קיסטונס במהלך קיץ 1876. בעת שהותו בעיר אירי, למד את רעיון זריקת הכדור המתעקל מזורק יריב מפיטסבורג, ושיכלל אותו במסגרת משחקי המכללה.
אלן שימש כמורה לספרות יוונית במכללת וסטרן ריזרב בין השנים 1880–1881. הוא עבר לסולט לייק סיטי, טריטוריית יוטה, באוגוסט 1881 והיה מדריך באקדמיית סולט לייק עד 1886, אז התפטר כדי לעסוק בכרייה.
הוא כיהן כחבר בבית הנבחרים הטריטוריאלי בשנים 1888, 1890 ו-1894.
אלן ואשתו בוגרת הקולג' (מכללת סמית'), קורין, תמכו שניהם מאוד בחינוך ציבורי.
לזכות אלן מיוחסת הצעת חוק שהתקבלה על ידי בית המחוקקים הטריטוריאלי ב-1890 שסיפקה בתי ספר ציבוריים בחינם לתלמידים בגילאי שש עד שמונה עשרה.
יש שכינו אותו "אבי בתי הספר הציבוריים של יוטה".
אלן נבחר לפקיד המחוז של מחוז סולט לייק באוגוסט 1890 וכיהן בתפקיד עד 1 בינואר 1893.
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1893 והחל לעסוק בעריכת דין בסולט לייק סיטי.
הוא נכשל בניסיונו להיבחר מטעם המפלגה הליברלית ב-1892 כציר לקונגרס ה-53. הוא שימש כציר בוועידה הלאומית הרפובליקנית בשנים 1892 ו-1896.
עם קבלתה של יוטה כמדינה לאיחוד, אלן נבחר מטעם המפלגה הרפובליקנית לקונגרס ה-54 וכיהן מ-4 בינואר 1896 עד 3 במרץ 1897. הוא סירב להיות מועמד לקדנציה נוספת ב-1896.
הוא חידש את פעילותו הקודמת בכרייה עד 1922, אז פרש מעבודתו והתגורר בקולומבוס שבאוהיו, עד 1931. הוא מת באסקונדידו שבקליפורניה ב-9 ביולי 1932. גופתו נשרפה והאפר נקבר בבית הקברות בהר הזיתים בסולט לייק סיטי.
קלרנס ווטסון מדוז היה פוליטיקאי אמריקאי מוירג'יניה המערבית, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כתובע הכללי של מדינתו בשנים 1937–1942, וכמושל וירג'יניה המערבית ה-22 בשנים 1945–1949, ראשון מושלי המדינה שנולד במאה ה-20.
קלרנס מדוז נולד וגדל בעיר בקלי שבווירג'יניה המערבית, כבנם של איזידור מדוז ושל אידה סנו (לבית ויליאמס) או'דל.
כנער הוא הראה תשוקה לנאום בציבור, והוריו ניסו לכוון אותו לקריירה ככומר בפטיסטי.
עם זאת מדוז נמשך למשחק, ולאחר שקיבל תואר מאוניברסיטת וושינגטון ולי, הוא נעשה פעיל בלהקת התיאטרון של עיר הולדתו.
ב-1927 קיבל מדוז תואר במשפטים מאוניברסיטת אלבמה, ולאחר מכן נכנס לקריירה פעילה בפוליטיקה.
ב-1930 נבחר מדוז למשרה הציבורית הראשונה שלו, ונכנס לבית הנבחרים של וירג'יניה המערבית לתקופת כהונה אחת.
הוא בחר שלא להתמודד לתקופת כהונה נוספת בבית הנבחרים, ותחת זאת התמודד בהצלחה על משרת התובע של מחוז ראלי.
ב-1934 נשא מדוז לאישה את ננסי מייסי, ולשניים נולדו ארבע בנות.
ב-1936 נכנס מדוז לפוליטיקה המדינתית, ונבחר לראשונה מבין שתי תקופות הכהונה שלו לתפקיד התובע הכללי של וירג'יניה המערבית.
בשל כנותו ויושרו, הוא היה לאחד הפוליטיקאים המכובדים במדינה.
ב-1942 הוא קיבל מינוי של שופט בסבב השיפוט העשירי של המדינה.
כשהוא ניהל מסע בחירות מודרני, שכלל מערך מסודר של הופעות ברדיו, נבחר מדוז בקלות ב-1944 למשרת מושל וירג'יניה המערבית.
בבחירות המקדימות של הדמוקרטים הוא זכה ב-52 מתוך 55 מחוזות המדינה.
הוא המשיך וניצח בבחירות הכלליות בהפרש של 64,000 קולות את מועמד הרפובליקנים ד.
בחירתו התקבלה בברכה, ואף חוגי האופוזיציה שיבחו אותו כפי שהופיע במאמר מערכת בעיתון בעל נטייה לרפובליקנים שבו הוא תואר כ"פקיד ציבור מצפוני, ישר ואמין".
ביום השבעתו כמושל, מינה מדוז את אוקיי פטסון לתפקיד החדש שנוצר אז, העוזר הניהולי.
ארבע שנים לאחר מכן יחליף פטסון את מדוז בכס המושל.
כמושל, כללו סדרי העדיפות שלו שיפור יחסי העבודה בענף הפחם, הרחבת ההנגשה לחינוך איכותי, ושיפור מערכת התחבורה לאזורים המבודדים מבחינה גאוגרפית במדינה.
מדוז גילה עניין רב בשיפור מערכת בתי הספר הציבוריים ועד מהרה הציג חקיקה שקראה להעלאה של 30 דולר לחודש בשכר המורים, עם העלאה נוספת עתידית שהובטחה.
הוא גם מינה את ד"ר ג'ורג' ד.
סטרייר מקולומבוס, אוהיו לנהל מחקר מעמיק של מערכת החינוך המדינתית.
שנתיים לאחר מכן הוצג דוח סטרייר, שקרא להגדלת המימון לחינוך באמצעות הערכות הוגנות יותר של מיסי הרכוש.
מדוז גם הבין את חשיבות שיפור מערכת התחבורה.
בנובמבר 1947 הוא חנך את נמל התעופה של העיר צ'ארלסטון.
"היום, נפתח לב ליבה של וירג'יניה המערבית אל העולם", הוא אמר בטקס החנוכה.
בשנה שלאחר מכן הוא הציע הנפקת איגרות חוב בהיקף של 50 מיליון דולר לסלילת כבישים "מהחווה אל השוק", הצעה שאושרה על ידי ציבור הבוחרים.
אחד מצעדיו האחרונים של מדוז כמושל הייתה קריאתו לבניית בניין חדש למשרדי המדינה כתחליף לשטחים השכורים המפוזרים שעלותם השנתית הגיע לכ-100,000 דולר.
הבניין, שכיום ידוע כבניין מספר 3, עוצב על ידי קאס גילברט הבן, בנו של האדריכל שתכנן את קפיטול מדינת וירג'יניה המערבית המקורי, והוא השני במשמעותו האדריכלית רק לבניין הקפיטול הסמוך.
מדוז גם המליץ על העלאת שכר לכל עובדי המדינה כדי לעודד אותם לא לפרוש ממשרותיהם לטובת משרות בשכר גבוה יותר במגזר הפרטי.
לאחר תום כהונתו כמושל, שב מדוז לעיסוקו בעריכת דין.
ב-1957 הוא פרש לפלורידה, וסייע לדמוקרטים במדינה זו במערכות הבחירות שלהם.
קלרנס מדוז נפטר בקליפטון פורג' שבווירג'יניה ב-12 בספטמבר 1961, בעת ששהה שם בביקור משפחתי.
הוא נטמן בקליפטון פורג', אך שנה לאחר מכן הוא נטמן מחדש בבית הקברות ויילדווד שבבקלי.
קלרנס רודריק אלן היה גאולוג אמריקאי שהתמקד בחקר הסייסמולוגיה.
אלן נולד בפאלו אלטו, קליפורניה.
במלחמת העולם השנייה בין השנים 1943 ל-1946 שירת כנווט במטוסי B-29 של חיל האוויר של הצבא באוקיינוס השקט
בשנת 1949 השלים את התואר הראשון בפיזיקה, אותו התחיל עוד בטרם התגייס לצבא, בריד קולג' שבפורטלנד אורגון.
את התואר השני והדוקטורט עשה במכון הטכנולוגי של קליפורניה – קאלטק בשנת 1951 ו-1954 בהתאמה.
התזה שלו חקרה את העתק סן אנדראס באזור מעבר סן גורגוניו (בין ביומונט לפאלם ספרינגס).
לאחר השלמת הדוקטורט, היה כשנה במינוי עוזר פרופסור באוניברסיטת מינסוטה, ואז, ב-1955 נקרא לחזור לקאלטק, בעקבות מותו של ג'והן פֵּיטֶר בּוּוָואלְדָה, שהיה גאולוג סטרוקטורלי והנדסי, ואלן נקרא לגשר על הפער שנוצר שם.
הוא קיבל מינוי של עוזר פרופסור, וב-1959 הוא הפך לפרופסור חבר וב1964 לפרופסור מן המניין.
אלן הצטרף ל-Caltech בתקופה שבה המכון הרחיב את הרשת הסייסמית בקליפורניה.
הוא היה חלוץ מוקדם בתחום הסיסמוטקטוניקה, שחקר את הקשר בין ההעתקים באזור לבין רעידות האדמה המתרחשות בו.
הוא עבד עם השמות המיוחדים אז בקאלטק: צ'ארלס ריכטר ובֶּנוֹ גוטנברג, אבל הצטרף למעבדה הסיסמולוגית של קאלטק בתקופה שבה "הלפיד" הועבר מהם לדור הבא של סיסמולוגים.
פרנק פרס נכנס לתפקיד מנהל מעבדת הסייסמו ב-1957, הביא טכנולוגיית מחשבים חדשה, והרחיב את היקף חקר השטח של המעבדה, וגייס צוות צעיר יותר.
אלן היה מישהו שיכול היה להתמקם בין שתי הקבוצות".
הירו קאנאמורי מוסיף על כך שאלן היה גאולוג שטח מעולה, אבל עם הכשרתו בפיזיקה לתואר ראשון, הוא יכול היה לתקשר טוב מאוד עם סיסמולוגים רבים של קלטק, שהרקע העיקרי שלהם היה פיזיקה".
בין השנים 1965 ל-1967 אלן שימש כמנהל הזמני של המעבדה הסיסמולוגית של קאלטק, ובין השנים 1967–1968 והיה ממלא מקום יושב ראש החטיבה למדעי הגאולוגיה והפלנטריה בקאלטק.
במהלך הקריירה שלו, הוא נודע בעיקר בזכות תרומתו להערכת סיסמיוּת ותנועות העתקים באזורים שבהם רעידות אדמה נפוצות.
המחקרים של אלן קידמו באופן משמעותי את ההבנה של פעילות סיסמית ומערכות העתקים במיוחד בדרום קליפורניה.
הוא סייע בחקר הקשר בין מערכות העתקים גאולוגיים וסכנות רעידות אדמה, ותרם לתחום הסיסמוטקטוניקה.
ב-9 בפברואר 1971, רעידת האדמה בסן פרננדו במגניטודה 6.6, קרעה את הפינה הצפון-מזרחית של עמק סן פרננדו, נהרגו 65 בני אדם וגרמה לנזק של יותר מ-500 מיליון דולר.
האירוע לא רק גרם להרחבת ניטור רעידות האדמה בדרום קליפורניה, אלא גם דרבן את אלן להיות מעורב בחקיקה של רעידת אדמה.
לאחר מכן, אלן הלך לסקרמנטו, בירת קליפורניה והסביר למחוקקים שגאולוגים יודעים היכן נמצאים ההעתקים הפעילים ושרעידת אדמה כמו סן פרננדו בהחלט תתרחש שוב בקליפורניה.
בשנת 1972, בית המחוקקים בקליפורניה העביר את חוק אלקוויסט פריולו לחקר אזורים סייסמיים המועדים לפורענות, האוסר על בנייה על פני העתקים פעילים אלה.
אלן היה נשיא החברה הסיסמולוגית של אמריקה ב-1975 וושנה קודם לכן נשיא החברה הגאולוגית של אמריקה.
הוא היה חבר באיגוד האמריקאי לקידום המדע, באיגוד הגיאופיזי האמריקאי ובחברה הגאולוגית של אמריקה.
ב-1975 הוא נבחר לעמית באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים.
אלן היה חבר באקדמיה הלאומית למדעים ובאקדמיה הלאומית להנדסה מאז 1976.
קלרנס התנין (1979 – אוגוסט 2024) היה תנין יאור זכר שהתפרסם בזכות היותו חיית בר ככלל, ותנין בפרט, שגודל בבית פרטי בישראל.
כמו כן, הוא התפרסם כ"תנין של אילת" ברחבי אילת ומחוצה לה כשאנשים רבים באו לבקר אותו, ולבסוף גם התפרסם כשתקף עובד בגן החיות התנ"כי וכשנהרג באותה התקרית כשמאבטח בגן ירה בו למוות.
בשנות ה-80, ד"ר רג'ינלד מוריס, רופא בריטי שהקים את שירותי הרפואה הראשונים באילת, טיפל בתושבי שבט בדואים בסודאן.
כתודה, העניק לו ראש השבט כמתנה שני תניני יאור צעירים.
הוא הביאם לישראל בשקית דיוטי פרי, והם גדלו בחצר ביתו באילת.
נציגי רשות הטבע והגנים הגיעו לביקורת מדי שנה בביתו של מוריס, והרשו לו להמשיך לגדל את התנינים בחצר.
לאחר שאחד התנינים נדרס, התנין שנותר קיבל את השם "קלרנס", על שם דמות מספר ילדים בריטי.
קלרנס הפך לאטרקציה מקומית ולסמל של העיר אילת, כשהוא חי לצד משפחת מוריס במשך למעלה מ-30 שנה.
לאחר פטירתו של מוריס ב-2012, משפחתו החליטה להעביר את קלרנס לגן החיות התנ"כי בירושלים, בהתאם לבקשתו.
בגן החיות, קלרנס חי במשך כ-12 שנה, כשהוא טופל על ידי צוות גן החיות.
עם זאת, באוגוסט 2024, במהלך פעילות שגרתית במתחם התנינים, קלרנס תקף מטפל ופצע אותו קשה.
למרות ניסיונות ההצלה, מאבטח בגן נאלץ לירות בקלרנס כדי למנוע סכנה נוספת, והתנין מת במקום.
מותו של קלרנס עורר תגובות רבות בקרב הציבור, במיוחד בקרב תושבי אילת שזכרו אותו כחלק בלתי נפרד מהעיר.
כמו כן, לאחר פציעתו של העובד בוצע תחקיר בגן החיות על מנת להפיק לקחים ולמנוע אירוע דומה בעתיד.
קלרנס "דיווין איי" מקלין הוא שחקן, תסריטאי, מפיק, מדריך נוער ומומחה לאמנויות אמריקאי.
התפרסם בזכות תפקידו בסרט "סינג סינג" (2023), בו גילם גרסה בדיונית של עצמו, וכן היה שותף לכתיבת התסריט והפקת הסרט.
מקלין נחשב לדמות בולטת בקידום שיקום באמצעות אמנויות בקרב אסירים לשעבר.
מקלין נולד בטנסי וגדל במאונט ורנון, ניו יורק, שם התגורר עם אמו החד-הורית ושני אחיו הצעירים.
בילדותו גילה עניין באמנות, במיוחד ברישום וציור, אך נסיבות חייו הובילו אותו לעבריינות נוער.
הוא למד בתיכון מאונט ורנון ובהמשך השלים תואר ראשון בפסיכולוגיה התנהגותית באוניברסיטת מרסי.
בגיל 29 נידון ל-17 שנות מאסר בגין שוד מזוין, אותן ריצה בכלא סינג סינג, מתקן כליאה בעל אבטחה מרבית במדינת ניו יורק.
במהלך מאסרו, השתתף בתוכנית "שיקום באמצעות אמנויות" , שם גילה את כישרונו למשחק והופיע בהפקות תיאטרון שונות, כולל תפקידים ראשיים.
מאז שחרורו מהכלא, מקלין פועל כמדריך נוער, מומחה לאמנויות ומומחה להתערבות נגד כנופיות במוסד Lincoln Hall Boys Haven בסומרס, ניו יורק.
הוא מתמקד בהנחלת כישורי חיים באמצעות אמנויות לצעירים בסיכון.
בשנת 2023, מקלין ערך את הופעת הבכורה הקולנועית שלו בסרט "סינג סינג", בו גילם דמות המבוססת על חייו האישיים.
הסרט, בבימויו של גרג קוודר ובהפקת A24, מתאר את חוויותיהם של אסירים המשתתפים בתוכנית "שיקום באמצעות אמנויות".
מקלין שימש גם כתסריטאי שותף ומפיק בפועל של הסרט.
הופעתו זכתה לשבחים רבים, והוא היה מועמד לפרסים רבים, כולל פרס האוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר לשנת 2025.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס אוסקר2024התסריט המעובד הטוב ביותר"סינג סינג"פרס באפט"א לקולנוע2025השחקן הטוב ביותר בתפקיד משניהתסריט המעובד הטוב ביותרפרס אינדפנדנט ספיריט2025הופעת המשנה הטובה ביותרפרס גות'הם2024הופעת המשנה הטובה ביותרמחווה לצדק חברתיפרס איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי2025שחקן המשנה הטוב ביותרפרס סטלייט2025שחקן המשנה הטוב ביותרהתסריט המעובד הטוב ביותר
קלרנס ויילנד ווטסון היה תעשיין פחם, פוליטיקאי ובעל סוסי־מרוצים אמריקאי ממדינת וירג'יניה המערבית.
הוא כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית בשנים 1911–1913, וכן היה קולונל בצבא ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה.
לצד פעילותו הפוליטית והעסקית, נודע גם כמגדל סוסים מצליח.
ווטסון נולד ב־8 במאי 1864 בפיירמונט שבווירג'יניה המערבית.
הוא ארגן מספר חברות פחם שאוחדו לימים ל־Consolidation Coal and Mining Companies, שפעלו בווירג'יניה המערבית, מרילנד, פנסילבניה וקנטקי.
הוא שימש נשיא החברה עד 1911 ולאחר מכן כיו"ר הדירקטוריון.
בהמשך חייו היה נשיא Elk Horn Coal Company וכיהן נאמן בחברות, מסילות ברזל ובנקים שונים ברחבי ארצות הברית.
ווטסון היה חבר המפלגה הדמוקרטית.
לאחר מותו של הסנאטור סטיבן אלקינס נבחר ווטסון למלא את מקומו בסנאט של ארצות הברית וכיהן כסנאטור מווירג'יניה המערבית בשנים 1911–1913.
במרץ 1918 מונה ללוטננט קולונל במחלקת החימוש של צבא ארצות הברית, ושירת עם חיל המשלוח האמריקני בצרפת עד ינואר 1919. בתקופה זו, בזמן שהותו בצרפת, הוצג שוב כמועמד לסנאט, אך הפסיד בבחירות.
ווטסון התגורר באחוזת משפחתו Fairmont Farms שבעיר פיירמונט שבמחוז מריון, ועסק שם בגידול סוסי מרוץ ותצוגה.
סוסיו, ובכללם הסוס המפורסם "לורד בולטימור", זכו בפרסים רבים בארצות הברית ובאירופה.
הם השתתפו גם בתחרויות של איגוד מופעי הסוסים Bay Shore Horse Show Association בניו יורק.
ווטסון נפטר ב־24 במאי 1940 בסינסינטי שבאוהיו, בעת שעסק בענייני חברת Elk Horn Coal Company.
הוא נטמן בבית העלמין וודלאון שבפיירמונט.
ווטסון היה נשוי למיני אווינגס ווטסון מאליקוט סיטי, מרילנד; דיוקנה מוצג באולם הנשפים של בית המושל בצ'ארלסטון, וירג'יניה המערבית.
בנוסף לאחוזה בפיירמונט החזיקו בני הזוג גם בבתים בניו יורק (בשטח שבו מצוי כיום מרכז רוקפלר) ובבולטימור.
קלרנס אדמס (4 בינואר 1929 – 17 בספטמבר 1999) היה חייל אפרו-אמריקאי במהלך מלחמת קוריאה.
הוא נשבה ב-29 בנובמבר 1950, כאשר צבא השחרור העממי כבש את עמדת יחידת הארטילריה שבה שירתה קבוצה של חיילים, שכולם היו שחורים.
אדמס הוחזק כשבוי מלחמה עד תום המלחמה.
במקום לחזור לארצות הברית במהלך מבצע "החלפה גדולה" , אדמס היה אחד מ-21 חיילים אמריקאים שבחרו להתיישב ברפובליקה העממית של סין.
כתוצאה מהחלטתם, 21 האמריקאים הללו נחשבו לעריקים ובוגדים.
אדמס נולד ב-4 בינואר 1929, וגדל בעוני בממפיס, טנסי.
הוא נשר מבית הספר התיכון והתגייס לצבא ארצות הברית ב-1946, בגיל 17.
לאחר הטירונות, אדמס הפך למקלען רגלי.
הוא נשלח לקוריאה זמן קצר לאחר פרוץ המלחמה בין הצפון לדרום ביוני 1950, ושובץ לסוללה A של רגימנט הארטילריה ה-503, שצורף לדיוויזיה הרגלית השנייה.
זה היה סבב השירות השני שלו בקוריאה, שכן הוא שירת שם לראשונה ב-1948. לאחר שנפל בשבי הסינים, אדמס השתתף בשיעורים על תיאוריה פוליטית קומוניסטית, ולאחר מכן הרצה לאסירים אחרים במחנות.
בגלל זאת ועקב שיתופי פעולה אחרים עם שוביו, היה צפוי לעמוד בפני דין צבאי עם חזרתו לארצות הברית.
במהלך מלחמת וייטנאם, אדמס שידר תשדירי תעמולה עבור רדיו האנוי ממשרדם בסין, ואמר לחיילים אמריקאים שחורים לא להילחם:"אתם אמורים להילחם למען חירותם של הווייטנאמים, אבל איזו סוג של חירות יש לכם בבית, כשאתם יושבים בחלק האחורי של האוטובוס, מנועים כניסה למסעדות, חנויות ושכונות מסוימות, ונשללת מכם הזכות להצביע.
לכו הביתה והילחמו למען שוויון באמריקה".אדמס התחתן עם אישה סינית בשם ליו לין פנג וחי בסין עד 1966.
ב-26 במאי חזר לארצות הברית דרך הונג קונג, בעקבות געגועים לאמו.
ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית זימנה את אדמס מיד עם חזרתו, אך לא חקרה אותו בפומבי.
האישומים שהועלו על ידי הוועדה בוטלו.
מאוחר יותר, ב-1972, הוא הקים עסק של ארבע מסעדות סיניות בממפיס, וניהל אותן יחד עם אשתו.
האוטוביוגרפיה שלו "חלום אמריקאי: חייו של חייל אפרו-אמריקאי ושבוי מלחמה שבילה שתים עשרה שנים בסין הקומוניסטית" פורסמה לאחר מותו ב-2007 על ידי בתו דלה אדמס ולואיס ה.
קלריתרומיצין , הנמכרת בין היתר בשם המסחרי ביאקסין (Biaxin), היא תרופה אנטיביוטית ממשפחת המקרולידים המשמשת לטיפול בזיהום חיידקי.
בין השימושים הנפוצים שלה נכללים: דלקת גרון סטרפטוקוקלית, דלקת ריאות, זיהום עור, זיהום על ידי Helicobacter pylori ומחלת ליים.
התרופה ניתנת בנטילה פומית בצורת טבליות או תרחיף, וניתן גם לתת אותה בעירוי תוך־ורידי.
התרופה פותחה בשנת 1980 ואושרה לשימוש רפואי בשנת 1990. היא נכללת ברשימת התרופות החיוניות של ארגון הבריאות העולמי וזמינה כתרופה גנרית.
קלריתרומיצין היא נגזרת של אריתרומיצין.
קלריתרומיצין משמשת בעיקר לטיפול במגוון זיהומים חיידקיים, ובהם דלקת ריאות, זיהום ב־H.
pylori, וכחלופה לפניצילין בטיפול בדלקת גרון סטרפטוקוקלית.
שימושים נוספים כוללים טיפול במחלת שריטת החתול ובזיהומים נוספים הנגרמים על ידי חיידקי Bartonella, טיפול בקריפטוספורידיוזיס, וכן כתרופת קו שני במחלת ליים ובטוקסופלזמוזיס.
בנוסף, התרופה עשויה לשמש למניעת אנדוקרדיטיס חיידקית בקרב חולים שאינם יכולים לקבל פניצילין.
קלריתרומיצין יעילה גם בטיפול בזיהומים של דרכי הנשימה העליונות והתחתונות, בזיהומי עור ורקמות רכות, ובזיהומי Helicobacter pylori הקשורים לכיבים בתריסריון.
תופעות הלוואי השכיחות כוללות שלשול, בחילה, כאב ראש, והקאות.
תגובות אלרגיות חמורות הן נדירות.
דווחו מקרים של פגיעה בתפקוד הכבד.
נטילת התרופה במהלך ההיריון עלולה לגרום לנזק לעובר.
עמידות לקלריתרומיצין מהווה אתגר משמעותי למערכות בריאות, והיקף העמידות נמצא במגמת עלייה.
בשל כך קיימת המלצה לבצע בדיקות רגישות של החיידק הגורם לזיהום לפני התחלת טיפול בקלריתרומיצין.
אין להשתמש בקלריתרומיצין במקרים הבאים:
רגישות־יתר (אלרגיה) לקלריתרומיצין, לאריתרומיצין, לאנטיביוטיקות אחרות ממשפחת המקרולידים, או לאחד ממרכיבי התרופה הבלתי־פעילים, לרבות תאית מיקרוקריסטלית, קרוסקרמלוז נתרן, מגנזיום סטאראט ופובידון.
היסטוריה של צהבת כולסטטית או הפרעה בתפקוד הכבד אשר הופיעו בעקבות שימוש קודם בקלריתרומיצין.
היפוקלמיה (רמות נמוכות של אשלגן בדם).
שימוש משולב עם קולכיצין בקרב חולים עם פגיעה בתפקוד הכליות או הכבד.
שימוש במקביל בתרופות להורדת כולסטרול ממשפחת הסטטינים, כגון לובסטטין (lovastatin) או סימבסטטין (simvastatin).
הארכת מקטע QT או הפרעות קצב חדריות, לרבות torsade de pointes
קלריתרומיצין מעכב את אנזים הכבד CYP3A4, המעורב במטבוליזם של תרופות רבות הנרשמות בשכיחות גבוהה.
נטילת קלריתרומיצין יחד עם תרופות אחרות שעוברות מטבוליזם דרך CYP3A4 עלולה להוביל לעלייה או לירידה בלתי צפויה ברמות התרופה בדם.
קלריתרומיצין מונע מחיידקים להתרבות בכך שהוא פועל כמעכב סינתזת חלבונים.
הוא נקשר ל־23S rRNA, מרכיב של תת־היחידה 50S של הריבוזום החיידקי, ובכך מעכב את תהליך התרגום (translation) של פפטידים וחלבונים.
בניגוד לאריתרומיצין, קלריתרומיצין יציב בסביבה חומצית, ולכן ניתן ליטול אותו פומית ללא צורך בהגנה מפני חומצות הקיבה.
הוא נספג בקלות ומתפזר לרוב הרקמות ולתאים פאגוציטיים.
בשל הריכוז הגבוה בתאים פאגוציטיים, קלריתרומיצין מועבר באופן פעיל לאתר הזיהום.
במהלך פאגוציטוזה פעילה משתחררות כמויות גדולות של קלריתרומיצין, וריכוזו ברקמות יכול להיות גבוה פי 10 ויותר מאשר בפלזמה.
הריכוזים הגבוהים ביותר נמצאים בכבד, ברקמת הריאה ובצואה.
לקלריתרומיצין יש מטבוליזם מהיר יחסית במעבר ראשון (first-pass) בכבד.
כ־20%–40% מהקלריתרומיצין וכ־10%–15% מהמטבוליט הפעיל מופרשים בשתן.
מבין כל התרופות בקבוצה זו, לקלריתרומיצין הזמינות הביולוגית הטובה ביותר – כ־50% – מה שהופך אותו למתאים במיוחד למתן פומי.
בכל אחד ממשטרי מינון אלה, ריכוז שיווי משקל (steady state) של המטבוליט מושג בדרך כלל תוך 3–4 ימים.
קלרנס תומאס הוא שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית מאז 1991, תומאס הוא האפרו-אמריקאי השני בהיסטוריה בתפקיד זה, אחרי ת'ורגוד מרשל שאותו הוא החליף בתפקיד.
תומאס נולד בעיירה פין פוינט שבג'ורג'יה.
אביו נטש את המשפחה בגיל צעיר, והוא חי עם אמו ועם אביה.
לסב הייתה השפעה רבה על קלרנס הצעיר ולימים הוא קרא לסיפרו האוטוביוגרפי "בנו של סבי - זכרונות" ("My Grandfather's Son A Memoir").
בנעוריו נמשך לתנועות המחאה השחורות, אולם בהדרגה פיתח השקפה ליברטריאנית שמרנית, שאינה רווחת בקרב השחורים בארצות הברית.
הוא הושפע רבות מהגותה של איין ראנד.
תומאס הוא בעל תואר ראשון ממכללת הצלב הקדוש במסצ'וסטס, בה היה אחד מהסטודנטים האפרו-אמריקאיים הראשונים ובעל תואר JD במשפטים מאוניברסיטת ייל.
בשנות השמונים שימש בתפקידים שונים הקשורים לזכויות האזרח בממשל רייגן.
ב-1990 מונה לשופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה.
ב-1991, עם פרישתו של ת'ורגוד מרשל, חיפש הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש מחליף שישתייך למיעוט השחור.
הוא בחר בתומאס, בעל ההשקפות השמרניות המובהקות, שנתמנה רק מעט קודם לכן לשופט פדרלי.
החלפתו של מרשל הליברלי בתומאס עוררה זעם רב בשמאל האמריקני.
לשכת עורכי הדין האמריקנית הביעה הסתייגות מסוימת ממינויו של תומאס, שלא נחשב לעילוי משפטי.
ארגוני זכויות אדם בארצות הברית הביעו מחאה חריפה על רקע התנגדותו של תומאס להפלות ולהעדפה מתקנת (שממנה, על פי הודאתו, גם הוא נהנה).
המאבק על המינוי לווה בסערה חסרת תקדים, כאשר אניטה היל, פרופסור למשפטים, העידה כי תומאס הטריד אותה מינית.
אף על פי כן, אושר בסופו של דבר המינוי בסנאט ברוב של 52 תומכים מול 48 מתנגדים.
תומאס טען בפני הוועדה שכל הטענות נגדו הן כוזבות ושהדיונים הם "היי-טק לינץ', לשחורים שחצנים, שבאופן כלשהו מעזים לחשוב לעצמם, לעשות לעצמם, להיות בעלי רעיונות שונים".
כמעט בכל פסק דין מצדד תומאס בעמדה השמרנית.
על אף שפרשנים זיהו את עמדתו כקרובה ביותר לזו של אנטונין סקאליה, סקירה של מידת ההסכמה בין שופטים מ-2014 הראתה ששני השופטים הסכימו ב-91% מההחלטות, אחוז זהה למידת ההסכמה של תומאס עם סמואל אליטו ודומה למידת ההסכמה עם ג'ון רוברטס.
תומאס הוא טקסטואליסט , כלומר רואה בלשון החוק (או החוקה) במשמעותה הרגילה, את המקור העיקרי (או הבלעדי) לפרשנות.
כאוריגינליסט הוא מפרש את לשון החוקה (והתיקונים לחוקה, וכן כל חקיקה של הקונגרס) על פי המשמעות המקורית (original meaning) שהייתה לטקסט בעת החקיקה.
שותפו הבולט לגישה זו היה השופט אנטונין סקאליה.
גישתם ביחס לאוריגינליזם שונה במקצת מאסכולה אוריגינליסטית אחרת המבכרת היצמדות לכוונתם של יוצרי החוקה
בניגוד לעמיתיו הוא אינו נזהר מלתמוך בביטול החלטות עבר כאשר הוא חולק עליהן.
גישתו לזכויות מורשעים ואסירים היא גישה נוקשה.
הוא תמך בהוצאתם להורג של עבריינים הסובלים מפיגור שכלי ותהה האם יש זכות לאסיר לבקש פיצוי על אונס שחווה בכלא, בהתחשב בכך שחוויית הכלא מטבעה מחייבת הימצאות עם בני אדם אלימים ומסוכנים.
תומאס הצטרף להחלטה שהפסיקה את ספירת הקולות החוזרת בפלורידה בבחירות לנשיאות בשנת 2000 ובכך קבעה כי המנצח במדינה וממילא בבחירות הוא ג'ורג' ווקר בוש אשר ניצח על פי הספירה הראשונה.
עד 2020 המעיט תומאס להתבטא בדיונים בעל פה על תיקים בבית המשפט.
יוצאת דופן הייתה התפרצות נזעמת שלו בעת דיון על הבערת צלבים בידי הקו קלוקס קלאן.
הוא ביטא התנגדות חריפה להתרת מעשה זה, על אף שבדרך כלל, ברוחה של התפיסה המסורתית של החוקה, הוא תומך נלהב בחופש ביטוי פוליטי.
בעקבות מגפת הקורונה עבר בית המשפט למתכונת של דיונים באמצעות שיחות ועידה טלפוניות, שבמהלכם כל שופט התבקש לדבר בתורו, בניגוד לנוהג עד אז, שאיפשר לשופטים להתערב בדיון כדי לשאול שאלות ללא סדר כלשהו.
בעקבות שינוי זה החל תומאס לשאול שאלות באופן קבוע בדיונים.
לאחר החזרה לדיונים פנים אל פנים, עבר בית המשפט לפורמט שבו תומאס שואל בדרך כלל את השאלה הראשונה וכן מתקיים סבב שבו כל שופט מדבר בתורו, כך שתומאס המשיך להשתתף בדיונים.
לפי תחקיר ארגון פרופבליקה מאפריל 2023, במשך שני עשורים יצא תומאס לחופשות משותפות עם איל הנדל"ן הארלן קרואו , מיליארדר שתרם לרפובליקאים.
תומאס לא דיווח על הטיולים ששוויים של כמה מהם נאמד במאות אלפי דולרים.
בהודעה לעיתונות, טען קרואו שהוא ואשתו אירחו את בני הזוג תומאס כחברים והכחיש כי שוחח עמו אי פעם על תיקים שעומדים בפני בית המשפט.
בהודעה שפרסם תומאס בעקבות הפרסום, הוא הגדיר את החופשות עם קרואו כ"אירוח אישי של חברים אישיים קרובים".
הוא טען כי בתחילת כהונתו בבית המשפט העליון הוא התייעץ עם עמיתיו ועם אישים אחרים במערכת המשפט, שייעצו לו כי אירוח אישי על ידי חברים שאינם מעורבים בענייני בית המשפט אינו מצריך דיווח.
פרשת השימוע שהתקיים בסנאט האמריקאי לנוכח האשמותיה של אניטה היל כלפי תומאס, עובדה לסרט הטלוויזיה "באישור" שהפיקה חברת HBO בשנת 2016. את דמותו של קלרנס תומאס גילם ונדל פירס, קרי וושינגטון גילמה את אניטה היל, וגרג קיניר שיחק בתפקיד הסנאטור ג'ו ביידן שניהל את השימוע.
בסרט שולבו קטעי טלוויזיה אותנטיים מתקופת סיקור הפרשה.
קִלְּשׁוֹן הוא כלי ארוך עשוי בצורת מזלג גדול המשמש להרמה והשלכה של חומרים כגון חציר, עלים וענבים ושאר תוצרת חקלאית.
באופן מסורתי, הקלשון הוא בעל שלש עד שש שיניים באורכים ומרווחים שונים, בהתאם למטרה.
הקלשון, יחד עם החרמש, שימש פעמים רבות כנשק ביד אנשים שלא יכלו להרשות לעצמם חרבות או רובים או ללא גישה לנשק כגון זה.
לדוגמה, הקלשון, או הטרידנט (תלת-שן), היה נשק מקובל לגלדיאטורים ברומא העתיקה.
כמו כן פותחו נשקי מוט הדומים לקלשון/טריידנט והיו בשימוש בימי הביניים המאוחרים.
בתרבות הפופולרית מזוהה הקלשון המשולש עם שתי דמויות מיתולוגיות: פוסידון - אל הים היווני, והשטן - דמות מיתולוגית המסמלת רוע.
קלרנס קלייד סידורף (בהולנדית: Clarence Clyde Seedorf; נולד ב-1 באפריל 1976 בסורינאם) הוא כדורגלן עבר הולנדי ששיחק בעמדת הקשר, וכיום מאמן כדורגל.
סידורף נבחר על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם.
סידורף שיחק רוב הקריירה כקשר מרכזי התורם הן למשחק ההגנתי והן למשחק ההתקפי.
סידורף הוא השחקן היחיד שזכה בליגת האלופות עם שלוש קבוצות שונות: אייאקס (1995), ריאל מדריד (1998) ומילאן (2003, 2007).
הוא שיחק גם בסמפדוריה ובאינטר מילאנו.
בנבחרת הולנד הופיע סידורף 86 פעמים והבקיע 11 שערים.
ב-14 בינואר 2014 הודיע סידורף על פרישתו ממשחק פעיל, ובאותו יום מונה למאמן קבוצת מילאן.
ב-9 ביוני 2014 סיים את תפקידו בקבוצה.
ב-5 בפברואר 2018 מונה סידורף למאמן דפורטיבו לה קורוניה מהליגה הספרדית.
ב-4 באוגוסט 2018 מונה למאמן נבחרת קמרון.
נבחרת קמרון הגיעה למשחקי גביע אפריקה לאומות 2019 כאלופת הטורניר הקודם אך הודחה כבר בשלב שמינית הגמר.
כתוצאה מכישלון הנבחרת פוטר סידורף ב-15 ביולי 2019 על ידי שר הספורט של המדינה.
גביע העולם למועדונים (1): 2007
קַלְתִּית היא מאפה מבצק המשמש כבסיס למלית במגוון של מאכלים.
המאפיינים העיקריים של קלתיות הן:
טעם - קלתיות מתוקות או מלוחות.
סוג הבצק - בצק עלים, בצק פריך, בצק פירורים.
קשיות - מקלתיות קשות ששומרות על צורתן מחוץ לתבנית, דרך קלתיות פריכות שיישברו עם הוצאתן מתבנית ועד קלתיות רכות ש"ייפלו" בהוצאה מתבנית.
התערובת הבסיסית לבצק הקלתית עשויה קמח מעורב עם שומן מוצק כחמאה או שורטנינג , כשיחס הכמויות בין הקמח לשומן קובע את תכונות הקלתית.
לתערובת הבסיסית ניתן להוסיף סוכר או מלח בישול, ביצה (נפוץ מאוד ב והאיטלקי) או מים (ב), אגוזים טחונים כקמח שקדים או אגוזי לוז טחונים.
בשלב הראשון נחתך השומן ומעורבב אל החומרים היבשים של התערובת עד לקבלת מרקם המזכיר חול רטוב (תערובת זו נקראת בצק סאבלה ).
לאחר מכן מתווספים החומרים הרטובים (אם יש) והתערובת מעורבבת ונילושה (כיום מקובל באמצעות מעבד מזון) לישה קלה, תוך הימנעות מעיבוד יתר.
הבצק שנוצר מקורר מחדש לקבלת מרקם מוצק (הנובע מקירור מרכיב השומן שבתוכו), לאחר מכן מרודד לעובי הרצוי, ומהודק לתבנית.
בחלק מהמתכונים, עוברת הקלתית "אפייה עיוורת" לפני המילוי - אפייה חלקית שנועדה לייבש את הבצק לפני הוספת נוזלים נוספים שיש במלית, ולהבטיח זמן אפייה מספיק לבצק במקרה של מלית שדורשת זמן אפייה קצר מדי.
בעת אפייה ללא מלית הבצק עשוי להתעוות - כי בצק פריך מתכווץ באפייה וכן בגלל כיסי אוויר.
כיסי אוויר בבסיס גורמים להתנפחויות של תחתית הקלתית ויפריעו למלית.
ההתכווצות פוגעת בגובה דופנות הקלתית ובמראה הכללי של המאפה.
על מנת למנוע את ההתעוותות של הבצק נהוג לחורר את בסיס הקלתית עם מזלג לאחר ההידוק לתבנית - תהליך המאפשר לאוויר להשתחרר ועל ידי כך למנוע את ההתנפחויות בבצק.
באפייה עיוורת מקובל גם להניח משקולות על הבצק (מעל נייר אפייה או נייר כסף).
ניתן להשיג משקולות ייעודיות לכך, אך מקובל גם להשתמש בקטניות או באורז לא מבושלים.
ניתן להכין קלתית בדרך פשוטה של רידוד בצק עלים, חיתוכו לצורת התבנית והידוקו אליה.
עם זאת, מכיוון שקל לשלוט בתפיחה של בצק עלים, בצק זה יעיל במיוחד להכנת קלתית ללא שימוש בתבנית.
התוצאה מושגת על ידי חיתוך הבצק לצורת הקלתית המבוקשת.
לאחר מכן, חיתוך של השכבה העליונה בלבד של הבצק על מנת להפרידה ממרכז הקלתית, וחירור של שטח מרכז הקלתית.
כתוצאה מכך, בזמן האפייה לא יתפח מרכז הקלתית אך הדפנות יתפחו ותתקבל צורת הקלתית, כשחיתוך השכבה העליונה מונע את "משיכתה" על ידי הדפנות התופחים ויצירת צורת חרוט הפוך.
קלתית מבצק עלים לא עוברת אפייה עיוורת.
קלתית פירורים מכינים מעוגיות טחונות מעורבבות עם שומן.
את התערובת מהדקים לתחתית ולדופנות תבנית.
על אף שלעיתים קלתית פירורים עוברת אפייה על מנת לייצב אותה, תכונתה הבולטת היא שהקלתית ראויה למאכל גם ללא אפייה.
קלתיות משמשות כבסיס למאפים רבים כטארטים, מאפי פאי, קישים, עוגות ועוד.
הקלתיות השונות יכולות לשמש לכל מטרה שהיא, אולם בשל תכונותיהן השונות ישנם שימושים נפוצים במיוחד לפי סוג המלית:
בצק פריך שימושי ביותר ל, מליות נוזליות ואפויות.
בצק עלים מאפשר עבודה ללא תבנית כלל, ונפוץ יותר במליות שאינן מאוד נוזליות כאלה המבוססות על בשר טחון, מחית ירקות וכדומה.
בצק פירורים מאפשר הכנת מאכלים שאינם דורשים אפייה, ובפרט קינוחים הכוללים פירות וגבינה.
קם ליה בדרבה מיניה (קלב"מ; תרגום מארמית בבלית: עמד לו בזה שגדול ממנו) הוא כלל הלכתי הקובע כי כאשר מגיעים לאדם כמה עונשים על מעשה אחד, הוא מקבל רק את העונש החמור מביניהם.
בעונש מיתה וממון ייענש רק במיתה.
מקור הכלל והיוצאים מן הכלל
בתורה מופיעים מספר מקורות מהם נלמד דין זה.
הראשון נמצא בספר שמות, בפרשת משפטים: "וכי ינצו אנשים, ונגפו אישה הרה ויצאו ילדיה ולא יהיה אסון, ענש יענש...
ואם אסון יהיה ונתתה נפש תחת נפש".
מדובר במקרה שבו אדם מכה אישה הרה, ועובריה נהרגים בעקבות כך.
אם האישה נהרגת - המכה פטור מלשלם על העוברים, בעוד שאם היא שורדת, הוא חייב לשלם עליהם.
מקור נוסף מתייחס למקרה שבו אדם מחויב עונש מלקות וממון.
במסכת מכות, דרשו על פסוק זה כך: "על רשעה אחת אתה מחייבו, ואין אתה מחייבו משום שתי רשעיות"- כלומר, אתה מחייב אדם בעונש אחד לכל מעשה, ולא יותר.
לכלל זה יש יוצא מן הכלל יחיד - הדין של מוציא שם רע, הייחודי בכך שהאיש המוציא שם רע מחויב גם בקנס כספי וגם במלקות.
בנוסף יש גם כמה מקרים בודדים בהם האדם נענש דווקא בממון ולא במלקות.
כך לדוגמה בעדים זוממים שהעידו עדות ממון, שמשלמים ולא לוקין, וכן מכה חבירו הכאה שיש בה שווה פרוטה, אף שהיה צריך ללקות על הלאו של "לא יוסיף", בכל זאת משלם.
דיני קלב"מ מרוכזים בעיקר בתחילת הפרק השלישי של מסכת כתובות, "אלו נערות".
הנושא נידון גם במסכת סנהדרין, בבא קמא, מכות ועוד.
כאשר מתקיים הפטור של "קם ליה בדרבה מיניה" בית הדין אינו יכול לחייב את האדם בממון, אבל הוא מחויב לשלם בדיני שמים.
דין נוסף מחודש בגמרא, והוא "חייבי מיתות שוגגין".
משמעותו היא שדין קלב"מ נאמר לא רק במקרה שבו יש חיוב מיתה בפועל, אלא גם במקרה שאדם יכול היה להתחייב מיתה, אך בפועל אינו נהרג.
כך, לדוגמה, אדם המבעיר את גדיש חברו בשבת, אך בלי שידע שמדובר בשבת / שהפעולה אסורה, ולכן נחשב שוגג.
המחלל שבת בשגגה אינו נהרג, אך כיוון שבאופן עקרוני על העבירה שעשה יכול היה להיהרג, הוא אינו חייב לשלם על הגדיש.
הוא כלל לפיו במקרה שנאשם ביצע פשע שפגע בשני אנשים שונים, כאשר הפגיעה בראשון גוררת עונש מיתה והפגיעה בשני גוררת עונש כספי, לא יחול דין קם ליה בדרבה מיניה, אלא הנאשם ייענש בעונש כפול: ישלם תשלום כספי וכן ייענש במיתת בית דין.
הכלל מופיע בכמה מקומות בתלמוד ביחס לעדים זוממים.
חיוב שני עונשים שאינם ממון ומיתה
כאשר שני העונשים המוטלים על האדם הם מיתה ומלקות, נחלקו התנאים האם אומרים קים ליה בדרבה מיניה או לא.
לדעת רבי עקיבא, הכלל חל ולכן האדם לא ילקה, ואילו לדעת רבי ישמעאל, ילקה, מאחר שהמלקות יכולות להחשב כחלק מהמיתה.
המיתה הפוטרת מתשלום היא רק מיתה בידי אדם, כלומר מיתת בית דין, או מקרה שבו אפשר להמית את האדם גם מחוץ לבית הדין- בדין רודף או הבא במחתרת.
אם דין המוות הוא בידי שמים, כחילול יום הכיפורים שעונשו כרת, יש מחלוקת: לשיטת רבי נחוניא בן הקנה יש בזה דין של קלב"מ, אך לא נפסק כמותו להלכה.
למרות זאת, רש"י מביא את שיטת הגאונים, שבמקרה זה יוכל הניזק לקחת בכוח את הכסף המגיע לו מממונו של המזיק, למרות שבית הדין לא יחייב אותו.
ראשונים אחרים חולקים וסבורים שהניזק אינו יכול לעשות כן, למרות הסכמתם העקרונית כי המזיק חייב בדיני שמיים.
כשאדם במתחייב מלקות ובממון - הוא לוקה ולא משלם, למעט שני מקרים: עדים זוממים שזממו לחייב אדם ממון שלא כדין, אמורים לקבל מלקות- מדין "לא תענה ברעך עד שקר", אך גם לשלם על הנזק שזממו לגרום, מדין "ועשיתם לו כאשר זמם לעשות לאחיו".
הכלל הוא שהחיוב על תוכן ההזמה גדול יותר מהחיוב על עצם ההזמה - ו"כל המשלם אינו לוקה".
המקרה השני הוא חובל בחבירו, שחייב מלקות על שהכה את חבירו, וכן ממון - פיצוי על הנזק.
בפועל, הוא משלם ולא לוקה, מכיוון שחסה התורה על ממונו של הנחבל ורצתה לפצות אותו על הוצאותיו.
הדין של "חייבי מיתות שוגגין", לפיו גם כשאינו נענש בפועל במיתה אינו מתחייב ממון, קיים רק במיתה, ולא קיים במלקות.
לכן, אם אדם עשה בשגגה עבירה שעונשה מלקות, ובאותו מעשה התחייב בממון, אין אומרים קלב"מ, וכל עוד לא יתחייב מלקות בפועל, צריך לשלם.
כאשר אדם מתחייב ביותר מסוג אחד של מיתה, אי אפשר להעניש אותו בכולן- אדם יכול למות רק פעם אחת.
לכן, האדם ייהרג במיתה החמורה יותר.
לרבי יוסי, האדם ייהרג במיתה הראשונה שהעידו עליו.
קלש-ביי היה בנו של מאנוצ'ר שרוואשידזה.
בילדותו הוא נלקח לאיסטנבול שבטורקיה כבן ערובה, ושם גם התאסלם.