tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
(העוסקים בצייד הזה מציינים שגם הבשר של האנטילופה הזאת מבוקש ביותר).
עקב הירידה החמורה באוכלוסיית האנטילופות ב-90% במחצית השנייה של המאה ה-20, הן סווגו בינלאומית כמין בסכנת הכחדה חמורה עד 2016. מאז 2016, הם סווגו כמין כמעט מאוים בשל התוכניות לשימור בעלי החיים והמינים והתאוששות חלקית של אוכלוסיית האנטילופה הטיבטית.
הצמר משמש בעיקר לאריגת צעיפים מהודרים, זאת אף על פי שהייצור, המכירה והרכישה של השאהתוש הם בלתי חוקיים ומוגנים תחת אמנת וושינגטון (חיות מוגנות) CITES מאז 1979. בשוק השחור, צעיפי שאהתוש מגיעים למחירים הנעים בין 5,000$ ל-$20,000.
קוטר סיב השיער הממוצע בפרוות הצ'ירו עומד על 11.45 מיקרון עם סטיית תקן של 1.78 מיקרון, מקדם השונות הוא 15.55% והטווח מ-6.25 עד 16.25 מיקרון.
בגלל קוטר הסיבים הקטן, השערה של הצ'ירו היא השערה העדינה ביותר מבין כל שערות היונקים.
השיער של הצ'ירוס בצבע בז' עד אפור, ולבן באזור הבטן.
14-12% מהשיער הלבן מאזור הבטן יקר יותר.
ככל שצבע השיער בהיר יותר, ניתן לצבוע אותו בגוונים בהירים יותר.
השיער הארוך של האנטילופה נקרא שיער המגן מופרד משיער הפּוּךְ הרך והעדין בתהליך מיון ידני.
עם זאת, בשל העדינות וחוזק המתיחה הנמוך של הסיב, המיון יכול להתבצע רק באופן ידני שאינו מושלם, וכתוצאה מכך מבחינים בצעיפים בשערות המגן הארוכות והעבות יותר.
האנטילופה הטיבטית, שחיה בבר במישורים הטיבטים, באזורי צ'אנגטאנג , טיבט, שינג'יאנג וצ'ינגהאי, סין, מוגנת תחת האמנה הבינלאומית להגנה על בעלי החיים והמינים, ניצודה כדי להשיג את שיער הצמר המחמם העדין במיוחד של הפרווה, לצורך ייצור בלתי חוקי של אריגי טקסטיל.
צמר של שלוש עד חמש אנטילופות נחוץ לצעיף אחד, שכן כל אנטילופה מייצרת רק כ-125–150 גרם מהצמר הגולמי.
לפיכך, בשנות החמישים של המאה העשרים אוכלוסיית האנטילופות פחתה באופן דרסטי ל-45,000 פרטים (הערכה 1998) או 75,000 פרטים (הערכה 2000) והתאוששה לכ-150,000 פרטים עד 2009 עקב האמנה להגנת על בעלי החיים והמינים.
הצמר נשלח מאזור צ'אנגטנג הטיבטי לקשמיר שבהודו, שם הוא מעובד לצעיפים באזור סרינגאר.
בשנת 2003 הוערך כי 14,293 בני אדם היו מעורבים במישרין או בעקיפין בייצור של צעיפי שאהתוש.
בהודו נערכים מאמצים לביית את האנטילופה הטיבטית כדי שניתן יהיה להשתמש בצמר שלה שנגזז, לייצור צעיפי שאהתוש באופן חוקי.
צמר צעיפי השאהתוש נטווה ונארג, באריגה פשוטה מלבנית או באריגה בצורת יהלום (המכונה Chashme bulbul 'עין הזמיר' או 'מארג יהלום').
ניתן להעביר את צעיפי השאהתוש דרך טבעת נישואין בשל קוטרם הקטן של הסיבים (בדיקה זו נקראת 'מבחן הטבעת'), במבחן הזה עומדים גם צעיפים ארוגים דק העשויים מצמר אחר.
על ידי אריגה מעורבת של צמר צ'ירו עם צמר פשמינה , ניתן לרקום על צעיפי השאהתוש באופן נרחב.
אריגים מעורבים של שאהתוש ופשמינה מיועדים לנשים וגברים.
הצעיפים לנשים הם לרוב בגודל 2 מ' × 1 מ' ומשקלם מגיע לכדי 100 גרם, בעוד שהצעיפים לגברים הם לרוב במידות 3 מ' × 1.5 מ' (הם נקראים דושאלה-Doshala).
בשנת 1994 שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית ביצע חקירת לאיתור משתמשים בצעיפי השאהתוש תוך כדי אירוע צדקה, בניו יורק.
בתום האירוע זומנו לחקירה ידוענים שרכשו או השתמשו בצעיפי שאהתוש.
החקירה הובילה לפתיחת התיקים הפליליים הראשונים כנגד מכירת מוצרים מצמר צ'ירו בארצות הברית.
באפריל 2000, הרשויות הבריטיות קנסו חברת סחר מלונדון בגין החזקה בלתי חוקית של 138 צעיפי שאהתוש מצמר צ'ירו.
בין השנים 2010 ל-2018 הוחרמו בשווייץ בסך הכל 295 צעיפים, שהם כ-33 צעיפים בממוצע בשנה.
למרות המעצרים המוצלחים של שרשרות הסחר הבלתי חוקי, מספר רב של "פושעים קטנים" חמקו בשלום מאכיפת האמנה להגנה על חיות הבר.
בדרך כלל הטענות שנטענו בבתי המשפט שמדובר באריגי פשמינה או טענות משפטיות דומות.
בבתי המשפט כדי לברר טענות שכאלה היה צורך בבדיקות מעבדה מסוג בדיקות סקר גנטיות DNA, מדידות במיקרוסקופ אור או במיקרוסקופ אלקטרונים סורק למדידת מבנה וקוטר סיבי הצמר.
תחת הקיסר אכבר, המלתחה הקיסרית החלה להשתמש אריגי שאהתוש בקנה מידה נרחב.
צעיף שאהתוש נחשב כבר בימי הקיסר לצעיף היקר, החם והעדין ביותר.
הוא היה רך מספיק כדי לעבור דרך טבעת אצבע.
הצבעים הטבעיים שלו היו שחור, לבן ואדום.
הקיסר אכבר נתן פקודה לצבוע את צמר הצ'ירו הלבן לאדום, אבל הצבע לא נקלט בצמר.
מימי הקיסר אכבר השימוש באריגי שאהתוש נשאר בצבעים הטבעיים שלהם.
צנזורה על ויקיפדיה מתקיימת במדינות שונות בעולם.
הצנזורה מתבצעת על ידי ממשלות במדינות שונות, בין היתר באוזבקיסטן, איראן, ונצואלה, טורקיה, מיאנמר, סוריה, סין, ערב הסעודית, פקיסטן, רוסיה ותוניסיה.
בכמה מדינות הצנזורה על ויקיפדיה היא חלק מצנזורה נרחבת באינטרנט.
במדינות אחרות מופעלים אמצעים למניעה בצפייה בתכנים מסוימים בוויקיפדיה, אך לא בכולה.
כשוויקיפדיה השתמשה בפרוטוקול HTTP, ממשלות יכלו לחסום ערכים ספציפיים, אך בשנת 2011, ויקיפדיה החלה לפעול גם ב-HTTPS, ובשנת 2015, עברה ל-HTTPS בלבד.
מאז השינוי אפשרויות הצנזורה היחידות היו לחסום מיזם ויקיפדיה בשפה מסוימת או לדין עורכי ויקיפדיה.
השינוי גרם לכך שמדינות מסוימות ביטלו את האיסורים שלהן ואחרות הרחיבו את האיסורים שלהן לכל האתר.
חסימת כל אתרי ויקיפדיה (בשפה בודדת או בכל השפות)
בחלק מהמדינות ויקיפדיה נחסמה לפרקי זמן ארוכים (למשל בסין).
מדינות אחרות משתמשות בחסימות נרחבות לפרקי זמן קצרים יותר כגון מספר חודשים (למשל בסוריה) ועד שעות ספורות בלבד (למשל בפקיסטן).
לפני המעבר ל־HTTPS, חלק מהמדינות חסמו ערכים בנושאים שרגישים לממשל ששולט במדינה, כמו רעיונות של מפלגות אופוזיציה פוליטית, ערכים על אירועים אקטואליים ורעיונות המנוגדים למסורת הדתית של משטר (למשל באיראן).
לאחר המעבר ל-HTTPS בסביבות 2016, לא ניתן יותר היה לראות באילו דפים באתר משתמש מסוים מבקר, כך שצורת החסימה הזו כבר לא הייתה אפקטיבית ויעילה.
במדינות שבהן מתבצעים הליכים משפטיים כנגד עורכים, הנטייה של המשטר היא להתמקד בעורכים שמפרסמים מידע שהממשלה (למשל בערב הסעודית) רוצה לצנזר, מה שמוביל לצנזורה פנימית במדינות.
ב-11 במרץ 2022, ה-GUBOPiK שהוא חלק מכוחות הביטחון בלארוסיים עצר את מארק ברנשטיין, עורך בוויקיפדיה הרוסית שהתגורר במינסק, שערך את הערך בוויקיפדיה הרוסית על הפלישה הרוסית לאוקראינה, והאשימה אותו ב"הפצת חומרים אנטי-רוסים" ובהפרת החוקים נגד "פייק ניוז" ברוסיה.
הגישה לאתרי וויקיפדיה השתנתה במהלך השנים, כאשר הגישה לגרסה בשפה הסינית נשלטת על בצורה הדוקה יותר מאשר גרסאות אחרות.
החל מאפריל 2019, כל הגרסאות של ויקיפדיה חסומות בסין במסגרת חומת האש הגדולה.
ויקיפדיה הסינית הושקה במאי 2001. ויקיפדיה זכתה לסיקור חיובי בעיתונות הממלכתית של סין בתחילת 2004 אך נחסמה ב-3 ביוני 2004, לקראת יום השנה ה-15 להפגנות והטבח בכיכר טיאננמן ב-1989. הצעות לבצע צנזורה פנימית באתר במטרה לשחזר את הגישה אליו נדחו על ידי קהילת ויקיפדיה הסינית.
ב-22 ביוני 2004, הגישה לוויקיפדיה בסין חזרה, ולא ניתן הסבר מדוע.
ויקיפדיה נחסמה שוב מסיבות לא ידועות בספטמבר, אך רק לארבעה ימים.
ויקיפדיה נחסמה בסין שוב באוקטובר 2005. משתמשי ויקיפדיה Shi Zhao ו-Cui Wei כתבו מכתבים לטכנאים ולרשויות בניסיון לשכנע אותם לבטל את חסימת האתר.
בחלק מהמכתב נכתב: "על ידי חסימת ויקיפדיה, אנו מאבדים את ההזדמנות להציג את קולה של סין לעולם, ולאפשר לכתות מרושעות, כוחות עצמאות טייוואן ואחרים להציג תמונה מעוותת של סין".
באוקטובר 2006, ה"ניו יורק טיימס" דיווח שהחסימה של ויקיפדיה האנגלית בסין, הוסרה למרות שוויקיפדיה הסינית נותרה חסומה.
חוקר המדיה החדשה האמריקאי, אנדרו ליה כתב בבלוג שהוא לא יכול לקרוא את הערך באנגלית על הפגנות בכיכר טיין-אן-מן.
ליה אמר כי "אין חומת אש גדולה הפועלת באופן ריכוזי", וציין שמבין המשתמשים של ספק שירותי אינטרנט China Netcom שמספק אינטרנט בבייג'ינג, וספק האינטרנט China Telecom שמספק אינטרנט בשאנגחאי, ומספר ספקים שונים באנחווי - הוויקיפדיה הסינית נחסמה רק למשתמשים שמחוברים לספקים באנחווי.
ארגון "עיתונאים ללא גבולות" שיבח את מנהלי ויקיפדיה שלא הסכימו לצנזור פנימי.
ב-10 בנובמבר 2006, ליה דיווח שהחסימה של ויקיפדיה הסינית בוטלה במלואה.
ב-16 בנובמבר 2006, סוכנות הידיעות רויטרס דיווחה שניתן להציג את העמוד הראשי של ויקיפדיה הסינית, אך לא דפים בנושאים פוליטיים מסוימים שנחשבים לטאבו, כמו אירועי כיכר טיין-אן-מן.
עם זאת, דווח שלאחר מכן שהן הגרסה הסינית והן האנגלית נחסמו מחדש למחרת ב-17 בנובמבר.
ב-15 ביוני 2007, הגישה לערכים לא פוליטיים בוויקיפדיה האנגלית שוחזרה.
ב-6 בספטמבר 2007 דיווחה IDG News כי ויקיפדיה האנגלית נחסמה שוב.
ב-2 באפריל 2008, The Register דיווח כי החסימות בוויקיפדיה האנגלית והסינית הוסרו.
פרסום זה אושר על ידי ה־BBC והגיע עם הגעתם של עיתונאים זרים שהגיעו לבייג'ינג כדי לדווח על אולימפיאדת הקיץ 2008 ובקשת הוועד האולימפי הבינלאומי לחופש עיתונות במהלך המשחקים.
בספטמבר 2008, ג'ימי ויילס קיים פגישה עם קאי מינגג'או, סגן מנהל משרד המידע של מועצת המדינה של סין.
למרות שלא נחתמו הסכמים בין השניים, ויילס האמין שנפתח ערוץ תקשורת בין קהילת ויקיפדיה לממשלת סין.
ב-2012, הן הוויקיפדיה הסינית והן האנגלית היו זמינות בסין למעט ערכים פוליטיים.
אם IP סיני ניסה לגשת או לחפש ערך "רגיש", ה-IP ייחסם מביקור בוויקיפדיה לזמן שנמשך בין מספר דקות לשעה.
הרשויות הסיניות החלו לחסום את הגישה לגרסה המאובטחת (HTTPS) של האתר ב-31 במאי 2013. למרות שהגרסה הלא מאובטחת (HTTP) עדיין הייתה זמינה, היא הייתה פגיעה לסינון מילות מפתח המאפשר חסימה סלקטיבית של ערכים בודדים על ידי הממשלה.
לפי אתר GreatFire, ויקיפדיה הסינית נחסמה שוב הן בגרסה המאובטחת והן בגרסה הלא מאובטחת, ב-19 במאי 2015.
מיוני 2015, כל הוויקיפדיות מפנות כתובות לדפים בוויקיפדיה שמכילים סיומת HTTP לכתובות עם סיומת HTTPS המתאימות, ובכך גרסת ה-HTTPS היא הגרסה היחידה שזמינה לכל המשתמשים.
כתוצאה מכך, מערכת הצנזורה הסינית לא יכולה לראות באילו דפים ספציפיים אדם צופה, ולכן אינם יכולים לחסום קבוצה ספציפית של דפים (כגון ליו שיאובו, איי וייוויי או כיכר טיין-אן-מן) שכתובות ה-HTTP שלהם היו חסומות עד לשינוי.
ב-2 דצמבר 2015. ממשלת סין חסמה לחלוטין את כל מהדורות ויקיפדיה וחסמה שוב ב-4 בדצמבר.
מספר רב של משתמשי אינטרנט סיניים התלוננו על החסימה ברשתות החברתיות, אך רוב התלונות נמחקו לאחר תקופה קצרה.
עם זאת, ניתן היה לבקר במהדורות וויקיפדיה למעט ויקיפדיה הסינית ב-6שוב דצמבר בסין.
ויילס פגש את לו ווי, המנהל של מנהל המרחב הקיברנטי של סין ב-17 בדצמבר 2015 במהלך ועידת האינטרנט העולמית שהתקיימה בווז'ן, ג'ג'יאנג.
ויילס אמר שזו הפעם הראשונה שהם נפגשו ושהשניים לא הגיעו להסכמה בנושאים ספציפיים אלא שמטרת הפגישה הייתה שהשניים "יפגשו ויכירו אחד את השני".
ויילס סיפר ללו וויי כיצד פועלות ויקיפדיה וקרן ויקימדיה בעולם והביע את רצונו לפגוש את לו וויי ומנהלת הסייבר בסין באופן קבוע בעתיד.
כשכתב שאל את ויילס אם יורה לוויקיפדיה להסתיר מידע כלשהו כדי לשמור על פעילות יציבה של האתר בסין, הוא הגיב "לעולם לא".
ב-23 באפריל 2019, כל מהדורות ויקיפדיה נחסמו בסין.
ב-13 בספטמבר 2019, קרן ויקימדיה חסמה שבעה משתמשי ויקיפדיה והסירה הרשאות מפעיל מערכת משנים-עשר משתמשים שהיו חלק מקבוצת Wikimedians of Mainland China (WMC).
מגי דניס, חברה בקרן, אמרה כי התקיימה חקירה שנמשכה שנה בנוגע לקבוצה.
דניס אמרה, "היינו צריכים לפעול על סמך מידע אמין שחלק מהחברים (אך לא כולם) באותה קבוצה [WMC] הטרידו, הפחידו ואיימו על חברים אחרים בקהילה שלנו, כולל במקרים מסוימים פגיעה פיזית באחרים, כדי להבטיח את כוחם ולערער את האופי השיתופי של הפרויקטים שלנו".
ב-24 באוקטובר 2020, אזרח סיני בג'ושאן, ג'ג'יאנג, נענש על ידי המשטרה המקומית בגין "כניסה לא חוקית לאתר ויקיפדיה".
ב-5 באוקטובר 2021, ממשלת סין דחתה שוב את ההצעה של קרן ויקימדיה למעמד משקיף בארגון הקניין הרוחני העולמי מאותה סיבה כמו ב-2020.
ביולי 2024, תבעה סוכנות הידיעות Asian News International את ויקימדיה בדרישה לחשוף את זהותם של עורכים שאפיינו אותה בוויקיפדיה ככלי תעמולה של הממשלה, בטענה שהעורכים הכפישו את סוכנות הידיעות.
בית המשפט העליון של דלהי איים לחסום את ויקיפדיה בהודו אם שמות העורכים לא יעברו לבית המשפט.
ב-21 באוקטובר, קרן ויקימדיה חסמה את הגישה לערך "Asian News International vs.
Wikimedia Foundation" - עקב צו מבית המשפט שקבע כי ערך זה מפר את עקרון סוב יודיצה.
זו הפעם הראשונה שדף בוויקיפדיה באנגלית נחסם לגישה לאחר צו מבית משפט.
בדוח מנובמבר 2013 שפורסם על ידי המרכז למחקרי תקשורת גלובליים של אוניברסיטת פנסילבניה, החוקרים קולין אנדרסון ונימה נזרי סרקו 800,000 ערכים בוויקיפדיה הפרסית וגילו שממשלת איראן חסמה 963 מהדפים הללו.
לדברי המחברים, "הצנזור כוון שוב ושוב לערכי ויקיפדיה שעוסקים במתנגדים למשטר, אמונות דתיות של מיעוטים וביקורת על המדינה, פקידים והמשטרה.
קצת פחות ממחצית מהערכים שנחסמו הם ביוגרפיות, שכללו גם ערכים על אנשים שהרשויות עצרו או הרגו לכאורה".
במאי 2014, לפי אתר "Mashable", חסמה ממשלת איראן לפחות שני ערכים בוויקיפדיה הפרסית.
ב-21 בפברואר 2021, בעקבות ההפיכה הצבאית במדינה חסמה מיאנמר את כל מהדורות ויקיפדיה כחלק מהצנזורה של החונטה שעלתה לשלטון.
במשך שבע שעות ב-31 במרץ 2006, כל שם התחום של wikipedia.org נחסם בפקיסטן מכיוון שערך אחד הכיל מידע הנוגע לקריקטורות שנויות במחלוקת של מוחמד.
המהדורה האנגלית של ויקיפדיה נחסמה בפקיסטן למשך מספר ימים במאי 2010 במהלך המחלוקת סביב יום כולם מציירים את מוחמד.
ב-1 בפברואר 2023, רשות התקשורת של פקיסטן (PTA) הגבילה את הגישה לוויקיפדיה במדינה למשך 48 שעות עקב מה שלדבריה היה כישלונה של ויקיפדיה בהסרת תוכן שמחלל את הקודש.
רשות התקשורת של פקיסטן קבעה ששירותי ויקיפדיה ייחסמו אם התוכן יישאר זמין.
ב-3 בפברואר חסמו הרשויות הפקיסטניות את הגישה לוויקיפדיה.
ב-6 בפברואר 2023, הורה ראש ממשלת פקיסטן, שהבז שריף, לרשות התקשורת של פקיסטן להסיר לאלתר החסימה של ויקיפדיה.
הסיבה להסרת האיסור הייתה ש"ויקיפדיה שימשה כאתר/פורטל שימושי שתמך בהפצת ידע ומידע לציבור הרחב, לסטודנטים ולאקדמיה".
מאז תחילת שנות ה-2010, ויקיפדיה הרוסית ועורכיה נמצאים תחת איומים רבים ומתגברים של חסימה של האתר במדינה.
כמו כן בוצעו מספר ניסיונות לצנזר דפים, להפיץ תעמולה, ולהסיר מידע על ידי המשטר בין היתר ביתר בערכים שעוסקים במלחמה באזור דונבאס ומלחמת רוסיה אוקראינה שפרצה ב-2022.
ב-5 באפריל 2013, השירות הפדרלי לפיקוח בתחום תקשורת, טכנולוגיות מידע ותקשורת המונים (הידוע יותר בשם "רוסקומנדזור") הורה לוויקיפדיה הרוסית להסיר את הערך ("עישון קנאביס"), ואיים שאם הערך לא יוסר ויקיפדיה תחסם ברוסיה.
צנזורה באינטרנט הפכה נפוצה יותר לאחר שנובמבר 2013 נחקק ברוסיה חוק שמאפשר לממשלה במדינה לחסום תוכן שנחשב לא חוקי או מזיק לילדים.
ב-18 באוגוסט 2015, הרוסקומנדזור הורה למנהלי ויקיפדיה הרוסית להסיר את הערך (ג'אראס), שעוסק בחומר המופק מצמח הקנאביס עד ל-21 באוגוסט 2015 (הרוסקומנדזור האריך את המועד לאחר מכן ל-25 באוגוסט).
בית משפט מחוזי ברוסיה פסק שהערך מכיל תיאור מפורט של הדרך ליצירת הסם, ופסק שמדובר בימדע שאסור להפצה.
הרוסקומנדזור הסביר ש"מכיוון שוויקיפדיה החליטה לפעול על בסיס https, שאינו מאפשר חסימת דפים בודדים באתר, ויקיפדיה כולה תיחסם ברוסיה" אם מנהלי ויקיפדיה הרוסית לא יעמדו בדרישות הארגון.
בתגובה לחסימה הממשמשת ובאה, מנהל קרן ויקימדיה הרוסית, ולדמיר מדייקו טען שהערך שוכתב באופן מיידי והולם ושהוסרו הנקודות השנויות במחלוקת על מנת למלא את הצו של בית המשפט, תוך שימוש במאמרים מדעיים ובמסמכים של האו"ם כמקורות.
נציגי ויקיפדיה הרוסית אמרו שאם הגישה תוגבל, הם יגישו תלונה לפרקליטות נגד רוסקומנדזור ויערערו על ההחלטה של בית המשפט.
לקראת החסימה, ויקיפדיה הרוסית פרסמה מסמך שכותרתו "מה לעשות אם ויקיפדיה נחסמה".
ב-24 באוגוסט הורה רוסקומנדזור לספקי אינטרנט רוסים לחסום את ויקיפדיה.
בלילה של 25 באוגוסט, ל-10-20% מהמשתמשים בוויקיפדיה ברוסיה היו בעיות בגישה לוויקיפדיה, שאפשרות הגישה לאתר השתנתה בין האזורים השונים במדינה והמכשירים שבהם נעשה שימוש על ידי משתמשי האתר.
כמו כן, באותו יום, הערך על הג'אראס הוסר מרשימת האתרים החסומים ברוסיה.
הרוסקומנדזור הסביר כי "השירות הפדרלי לשליטה בסמים של רוסיה הודיע לארגון שהעריכות שנעשו בערך לאחר יציאת הצו גרמו לערך לעמוד בתנאים שבית המשפט דרש מהערך".
בפברואר ומרץ 2022, בשבוע הראשון שלאחר הפלישה הרוסית לאוקראינה ופריצת מלחמת רוסיה-אוקראינה, עורכי ויקיפדיה הרוסית הזהירו את קוראי ועורכי האתר מניסיונות חוזרים ונשנים של הממשלה הרוסית בראשות ולדימיר פוטין לצנזורה פוליטית, תעמולה באינטרנט, הפצת דיסאינפורמציה ועריכות מוטות בערכים הקשורים לאבדות במלחמה.
ב-1 במרץ 2022, הרוסקומנדזור איים לחסום את הגישה לוויקיפדיה הרוסית ברוסיה בשל הערך ("הפלישה הרוסית לאוקראינה (2022)").
הרוסקומנדזור טען כי הערך מכיל "מידע שהופץ שלא כדין", שכולל "דיווחים על נפגעים רבים בקרב אנשי כוחות הביטחון של הפדרציה הרוסית וגם האוכלוסייה האזרחית של אוקראינה, כולל ילדים".
ב-31 במרץ 2022, הרוסקומנדזור איים לקנוס את ויקיפדיה בסכום שעשוי היה להגיע עד ל-4 מיליון רובל (כ-49,000$) אם ויקיפדיה הרוסית לא תמחק מידע על הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022 שסיפק "דיסאינפורמציה" לאזרחי רוסיה לטענתו.
באפריל-מאי 2022, השלטונות ברוסיה הכניסו מספר ערכים בוויקיפדיה לרשימת האתרים החסומים במדינה.
הרשימה כללה את הערכים הפלישה הרוסית לאוקריאנה ב-2022, רשיזם, ומספר ערכים בוויקיפדיה הרוסית שעסקו בתמרון הצבאי פשעי המלחמה במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה, ושני פסקאות בערך ברוסית על ולדימיר פוטין.
ב-20 ביולי 2022, עקב סירובה של ויקיפדיה להסיר את הערכים על מלחמת אוקראינה-רוסיה, הורה הרוסקומנדזור למנועי החיפוש במדינה לסמן את ויקיפדיה כאתר שמפר את החוקים במדינה.
ב-1 בנובמבר 2022, קרן ויקימדיה נקנסה ב-2 מיליון רובל על ידי בית משפט רוסי על אי מחיקת שני ערכים בוויקיפדיה הרוסית.
ב-13 באפריל 2023, קרן ויקימדיה נקנסה שוב על ידי בית משפט רוסי.
בדצמבר 2023, סטניסלב קוזלובסקי, מנהל ויקימדיה רוסיה, נרשם כ"סוכן זר" על ידי משרד המשפטים של רוסיה.
אוניברסיטת מוסקבה, שבה לימד, פיטרה אותו, וויקימדיה הרוסית התפרקה.
בפברואר 2024, עוזרו של נשיא רוסיה, ולדימיר מדינסקי אמר כי 99% מהערכים בוויקיפדיה היו "נייטרליים לחלוטין ואפילו מעניינים", אך 1% מהערכים היו "השמצות נגד רוסיה".
הוא גם עודד את הרעיון של יצירת אתר חלופי רוסי המבוסס על התוכן בוויקיפדיה.
ב-11 ביולי 2006, ממשלת סעודיה חסמה את הגישה לוויקיפדיה ולגוגל תרגום בגלל מה שהיא הגדירה כאתרים שמכילים "תוכן מיני ורגיש מבחינה פוליטית".
בערב הסעודית נעשה שימוש בגוגל תרגום כדי לעקוף את מסנני האינטרנט שבהן הממשלה השתמשה כדי לחסום אתרים.
אף על פי שוויקיפדיה אינה חסומה במדינה נכון ל-2017, דווח כי ערכים ספציפיים בוויקיפדיה צונזרו על ידי ערב הסעודית בשנת 2011, כגון ערך שעוסק בתורת האבולוציה.
בספטמבר 2020, שני מפעילי מערכת בוויקיפדיה נעצרו הערב הסעודית באותו יום: אוסאמה חאליד שנידון ל-32 שנות מאסר וזיאד אל-סופיאני נידון לשמונה שנים, על המעצר דיווחו ארגון Smex, ארגון לא ממשלתי לבנוני שמטרתו קידום ידע בעולם הערבי, והארגון האמריקאי Democracy for the Arab World Now.
חקירה שבוצעה לאחר מכן על ידי קרן ויקימדיה זיהתה 16 משתמשים בוויקיפדיה שנראה כי היו מבצעים עריכות בניגוד עניינים – שכללו ריגול עבור ממשלת סעודיה.
באסל ח'רטביל היה ויקיפד סורי שתרם למספר אתרים בקוד פתוח כולל ויקיפדיה.
הוא נעצר בסוריה ב-2012 והמעצר ככל הנראה היה קשור לפעילותו המקוונת.
הוא הוצא להורג בכלא אדרה ליד דמשק בשנת 2015.
ויקיפדיה לא הייתה בתונסיה בין 23 ל-27 בנובמבר 2006.
ב-29 באפריל 2017, ארגון ניטור האינטרנט Turkey Blocks זיהה חסימה של הגישה לכל מהדורות השפות של ויקיפדיה בטורקיה.
החסימה בוצעה לאחר שרשויות טורקיה דרשו מוויקיפדיה "להסיר תוכן שנכתב על ידי עורכים שהתומכים בטרור ומקשרים את טורקיה לקבוצות טרור", ממשלת טורקיה הצהירה שלא מענה מספק על הדרישה הזו.
החל מ-17 בנובמבר 2014, טורקיה צנזרה מספר ערכים בוויקיפדיה הטורקית, כגון ("סקרי הבחירות הכלליות בטורקיה ב-2015") וערכים הקשורים לאיברי רבייה.
לא הייתה החלטת בית משפט לגבי הצנזורה הזו.
בדצמבר 2019, בית המשפט לחוקה של טורקיה קבע כי החסימה שנמשכה כשנתיים וחצי אינה חוקתית.
ב-15 בינואר 2020, דווח לקרן ויקימדיה כי האפשרות לגשת לוויקיפדיה חזרה במלואה בטורקיה.
כל אתרי ויקיפדיה נחסמו פעמיים לזמן קצר באוזבקיסטן, ב-2007 וב-2008. ויקיפדיה האוזבקית נחסמה שוב בסוף פברואר 2012. משתמשי אינטרנט באוזבקיסטן שניסו לגשת לערכים בשפה האוזבקית הופנו מחדש לאתר MSN.
משתמשים באוזבקיסטן יכלו בקלות לפתוח ערכים בוויקיפדיות בשפות אחרות.
רק הערכים בוויקיפדיה האוזבקית נחסמו.
בערב 12 בינואר 2019, ארגון ניטור האינטרנט NetBlocks, אסף עדויות טכניות שמראות שכל מהדורות ויקיפדיה נחסמו בוונצואלה.
ההגבלות נאכפו על ידי CANTV, ספקית האינטרנט הגדולה במדינה.
הנתונים שנאספו על ידי הארגון גם הראו שהגישה למספר אתרים מקומיים הוגבלה.
ערכים בודדים יכולים להיחסם על ידי מדינות בשל הפרה לכאורה של מגוון חוקים, החל מחשיפת מיקומים מסווגים של מתקנים צבאים (צרפת), חוקי לשון הרע או מידע מוטעה (גרמניה), או פסק דין שפסק שתמונה בערך הייתה פורנוגרפית (בריטניה).
בשנת 2018, שופט בית המשפט המחוזי של ויקטוריה, פיטר קיד, הוציא צו איסור פרסום על כל הראיות ופסק הדין במשפטו של הקרדינל האוסטרלי ג'ורג' פל.
צו איסור הפרסום היה תקף לכל המדינות והטריטוריות של אוסטרליה ו"על כל אתר אינטרנט או פורמט אלקטרוני או שידור שזמין באוסטרליה".
הצו כלל גם את ויקיפדיה.
באפריל 2013, הערך בוויקיפדיה הצרפתית על תחנת הרדיו הצבאית פייר-סור-אוט משך תשומת לב מסוכנות הביון הצרפתית DGSI.
הסוכנות ניסתה להסיר את הערך על המתקן מוויקיפדיה הצרפתית.
ה-DGSI הפיעלה לחצים על רמי מתיאס, עורך ומפעיל מערכת בוויקיפדיה הצרפתית תושב צרפת, למחוק את הערך.
קרן ויקימדיה שאלה את סוכנות ה-DGSI אילו חלקים בערך מהווים בעיה, וציינה שהערך מכיל מידע שפורסם בסרט תיעודי משנת 2004 שנעשה על ידי , תחנת טלוויזיה מקומית צרפתית, שזמין באופן חופשי באינטרנט.
ה-DGSI לא הצדיקה את ההסברים, וחזרה על דרישתה למחוק את הערך.
בהצהרה שפרסמה קרן ויקימדיה הצרפתית ב-6 באפריל 2013 נכתב:
מאוחר יותר, הערך שוחזר על ידי עורך אחר בוויקיפדיה הצרפתית שחי בשווייץ.
כתוצאה מפרסום המחלוקת, הערך הפך לערך הנקרא ביותר בוויקיפדיה הצרפתית, עם למעלה מ-120,000 צפיות בדף במהלך סוף השבוע שבין 6 ל-7 באפריל 2013. הערך תורגם למספר שפות אחרות.
העיתון הצרפתי , האתר "Ars Technica" ופוסט ב-סלאשדוט, ציינו את המקרה כדוגמה לאפקט סטרייסנד.
משרד הפנים הצרפתי אמר לסוכנות הידיעות הצרפתית (AFP) כי הוא לא מעוניין להגיב על התקרית.
בעקבות התקרית, פרסם שהוא צופה שה-DGSI יבקש ממנו להסיר את הסרט מ-2004 שעליו התבסס הערך בוויקיפדיה, למרות שהוא צולם ושודר בשיתוף פעולה מלא של הכוחות המזוינים של צרפת.
ארגון עיתונאים ללא גבולות, שבסיסו בצרפת, מתח ביקורת על פעולות ה-DGSI שהיוו לדבריו "תקדים רע".
דובר הארגון אמר למגזין ש"אם הארגון סבור שמידע מסווג בתחום ההגנה על צרפת נחשף, יש לו את כל האפשרויות לקבל הכרה מצד בתי המשפט על ידי הצגת טיעוניו והבהרת בקשתו".
דובר הארגון ציין שהמידע הכלול בערך הגיע מהסרט התיעודי שצולם והופץ בעבר בשיתוף הצבא, ואין להטיל את האחריות על מי שמפיץ את המידע לאחר פרסום הסרט
במקרה אחד, נאסר על Wikipedia.de (הכתובת של ויקיפדיה הגרמנית) להציג ערך שנכתב בה.
צו בית המשפט שאסר על הצגת תוכן הערך היה צו מניעה זמני כחלק מתביעה שהגיש הפוליטיקאי הגרמני לוץ היילמן בשל טענות שהופיעו בערך עליו בנוגע למעורבותו בעבר בשירות הביון של גרמניה המזרחית, השטאזי.
בדצמבר 2008, ה־Internet Watch Foundation (IWF), ארגון לא ממשלתי בבריטניה, הוסיף את ערך הוויקיפדיה "Virgin Killer", לרשימה השחורה של הארגון.
הערך עוסק באלבום של להקת הרוק סקורפיונז, שעל עטיפתו מופיעה תמונה של ילדה עירומה.
ההוספה לרשימה באה בטענה שהתמונה "עלולה להיות בלתי חוקית" על פי חוק הגנת הילדים משנת 1978 , ובכך למעשה הארגון סיווג את ויקיפדיה כאתר פורנוגרפיית ילדים.
כתוצאה מההוספה לרשימה, אנשים שהשתמשו בספקי שירותי אינטרנט רבים בבריטניה נחסמו מלצפות בערך כולו על ידי מערכת חסימת תוכן בשם Cleanfeed
שבה הארגון השתמש ולחלק גדול מתושבי בריטניה נחסמה האפשרות לערוך את ויקיפדיה בשל האמצעים שבהם השתמש ה-IWF כדי לחסום את התמונה.
בעקבות דיון עם נציגים של קרן ויקימדיה, ותלונות ציבור, ה-IWF חזר בו מהחלטתו לחסום את הערך בוויקיפדיה שלושה ימים לאחר מכן.
צמרת פירסט היא יזמת חברתית סדרתית ומרצה בינלאומית, ישראלית-אמריקאית.
פירסט נולדה בחיפה, בתם של מלכה ודוד שבדרון.
אימה היא מנהלת עמותת מיתר – היכל התהילה של המוזיקה היהודית, ואביה הוא יזם נדל"ן ואיש עסקים.
היא חיה 22 שנה בארצות הברית, מתוכן 11 שנה בלוס אנג'לס בילדותה ו-11 שנים במנהטן בבגרותה.
עד להפיכתה ליזמת חברתית סדרתית ב-2003 עבדה בארגונים מקומיים ובין-לאומיים, כמנהלת חנות ברשת סטימצקי, כאשת שיווק בנייקי, כמנהלת שיווק ופיתוח מוצרים חדשים בכתר פלסטיק, באסטרטגיה שיווקית (כפלנרית) במשרד הפרסום גלר נסיס ובתפקיד האחרון שעשתה כשכירה בתחילת שנות ה-2000, בחברת האינטרנט RichFX בניו יורק.
כיום היא מרצה, מנחת כנסים ומעבירה סדנת מנהלים על שילוב מדעי המוח בתחומי היזמות, יזמות פנים ארגונית וחדשנות.
היא בוגרת תואר ראשון במנהל עסקים וכלכלה מהמכללה למינהל ולומדת לתואר שני במדעי המוח בקינגס קולג' לונדון.
פירסט עוסקת בשירה בקולות, עצמאית ובעבר, יחד עם עידן אלתרמן, בשילוב נגינה על גיטרה ומפוחית כתחביב.
פירסט פעילה בתחום יזמות חברתית עסקית שמטרתה לשלב אימפקט חברתי ורווח עסקי מסוג ה-Double Bottom Line .
היא זכתה להכרה בינלאומית כמייסדת-שותפה ומנכ"לית של חברת Circ MedTech אשר הוקמה על ידי ד"ר אורן פירסט (בעלה באותה עת), עידו קילמניק ושאול שוחט שפיתחה את המכשיר הרפואי PrePex (פריפקס) למניעת איידס באפריקה.
בתקופת כהונתה כמנכ"לית, זכה המכשיר לאישור ה-FDA ואישור של ארגון הבריאות העולמי.
זו החברה הישראלית הראשונה לזכות באישור הזה, ולמימון והטמעת מכשיר פריפקס במדינות היעד באפריקה על ידי קרן ביל ומלינדה גייטס והממשל הפדרלי בארצות הברית.
צוות החדשות הבינלאומי של BBC הגיע לרואנדה על מנת לצלם ולתעד את פירסט, את שרת הבריאות של רואנדה וגברים שעוברים את ההליך בזמן אמת.
התיעוד עמד במרכז פרק הבכורה של The Health Show, סדרה בת 26 פרקים במימון קרן ביל ומלינדה גייטס, ואשר עסקה בטכנולוגיות רפואיות פורצות דרך בחזית המדע מכל העולם.
בעקבות הישגים אלה, פירסט יצרה תהודה בישראל ובעולם, כולל יצירת מערכות יחסים וביקורים היסטוריים של מנהיגים בינלאומיים אשר הגיעו לראות בעצמם את מכשיר הפריפקס בפעולה.
כך למשל, ביל גייטס דיבר בשבחו של מכשיר פריפקס בנאומו בנושא חדשנות באוניברסיטת סטנפורד, ואף ציין אותו במכתב הפילנתרופי השנתי מטעם קרן ביל ומלינדה גייטס.
מזכ"ל ארגון UNAIDS, מישל סידיבה, צוטט באומרו כי פריפקס מסמן מהפכה משמעותית במאבק הגלובלי נגד HIV ואף סייר עם פירסט בדוכן המיזם.
שרת הבריאות של רואנדה, ד"ר אגנס בינגווהו , פרסמה טור דעה בוושינגטון פוסט שהוקדש למכשיר ולפוטנציאל שלו ליצור תשתית לדור ללא איידס, תשתית שהופיעה בחזונה של מזכירת המדינה הילרי קלינטון.
רואנדה אף הייתה המדינה הראשונה לאמץ את המכשיר ולהכריז על הטמעת פריפקס ברמה הלאומית, בהכרזה משותפת עם פירסט במסיבת עיתונאים בינלאומית.
לאחר מכן, בינגווהו ופירסט הכריזו כי היעד הראשון הוא הפעלת המכשיר על כ-700,000 גברים.
פירסט נבחרה להציג בבמות בינלאומיות ובין השאר הציגה את מכשיר הפריפקס בכנס חדשנות ב-Royal Academy of Medicine, במליאת הפתיחה של כנס איפא"ק השנתי בוושינגטון הבירה מול קהל חי של 13,000 משתתפים, על במת TEDMED, ועוד.
בנוסף ייצגה פירסט את החברה בקבלת הפרס של ארגון GBCHealth.
היא ייצגה את החברה בחזית התקשורתית בישראל ובעולם, עם כתבות עומק ומגוון סקירות על הישגיה בתחום המאבק באיידס, כולל ארבע כתבות בניו יורק טיימס.
פירסט הוזמנה על ידי ממשלת קנדה להיות שופטת ב-Grand Challenges Canada, בתחרות בשם OPTions Hackathon: Inspiring new safe abortion methods שמטרתה לעודד פתרונות חדשניים להפלה בטוחה במדינות מתפתחות.
במהלך התחרות ביקשה פירסט אישור מיוחד לפרוש מהשיפוט ולהצטרף לאחד הצוותים שהתחרו עם רעיון פורץ דרך: פרויקט בשם AAID - Abortificant AI Discovery שהתבסס על בינה מלאכותית ומטרתו הייתה לסרוק את כל החומרים הקיימים והנגישים בשוק, כולל תרופות קיימות וחומרים שאינם תרופתיים, ולזהות איזה מהם יכול להיות תרופה להפסקת הריון.
הצוות זכה בפרס בסך 250,000 דולר לפיתוח הטכנולוגיה, ופירסט כיהנה כנשיאת המיזם בשנה הראשונה להקמתו.
במהלך מלחמת חרבות ברזל פירסט ובן זוגה דאז הקומיקאי עידן אלתרמן, עסקו בהנגשה ובהסברה של סוגיות מורכבות באמצעות סאטירה ומוזיקה.
זהות יהודית וישראלית בתפוצות, הפגת בדידות
ב-2003 נמנתה פירסט עם מייסדי ארגון "דור חדש" – רשת ליצירת קשרים בין ישראלים לאמריקאים, וכיהנה כיו"ר הארגון אשר נמכר ל־IAC, ארגון שבין התורמים הבולטים היו שלדון אדלסון וחיים סבן.
בנוסף הייתה אחת ממקימות תוכנית "Israeliness" (בשיתוף עם 92nd Street Y) לשימור זהות ישראלית בקרב ילדים של ישראלים בחו"ל.
כמו כן, פירסט הרצתה בנושא הפגת בדידות בוועידת TEDx.
צנזורה על הקרנת סרטים בישראל היא המערכת החוקית והמנהלית שבאמצעותה רשויות המדינה בוחנות ולעיתים מגבילות את ההקרנה הפומבית של סרטי קולנוע במדינה.
מנגנון זה עוצב לראשונה בתקופת המנדט הבריטי, ומתקיים מאז מכוח חקיקה כגון פקודת סרטי הראינוע, 1927 פקודה מנדטורית שסעיפיה נקלטו במשפט הישראלי.
לאורך השנים הופעלה הצנזורה על סרטים בשל מגוון שיקולים ממוסר וביטחון ועד פוליטיקה, דת ותרבות.
בישראל פועל גוף רשמי, המועצה לביקורת סרטים ומחזות, האחראי למתן אישורי הקרנה וסיווג גיל לצפייה, וכן לסינון תכנים שלסברה עלולים להיות פוגעניים או לערער את הסדר הציבורי.
סקירה היסטורית של צנזורה על סרטים בישראל
שלטונות המנדט הבריטי הנהיגו הסדרי רישוי להקרנת סרטי ראינוע, אשר הגיעו לשיאם עם חקיקת פקודת סרטי הראינוע בשנת 1927. החוק חייב קבלת אישור מראש לכל סרט שהוקרן לציבור, ובכך ייסד למעשה את מוסד הצנזורה הקולנועית בארץ ישראל.
עוד בתקופה זו התבססה התפיסה של בקרה קולנועית ככלי לשליטה בתכנים ציבוריים.
עם קום המדינה אימצה מדינת ישראל את הפקודה המנדטורית והמשיכה להפעיל מנגנון צנזורה ממשלתי.
המועצה לביקורת סרטים ומחזות השתמשה בסמכויותיה לצורכי עיצוב תרבותי, בין היתר במטרה לגבש זהות לאומית עברית.
בשנים 1949–1951 נאסרו הופעות תיאטרון ביידיש כדי לעודד שימוש בעברית.
נאסרו סרטי אימה רבים בשל "תוכן בלתי ראוי".
סרטים מארצות ערב נפסלו על רקע פוליטי.
סרטים נפסלו מחשש לפגיעה ביחסים דיפלומטיים (כגון "הוא התחייב למות" ו־"נתיב התהילה").
נאסרה הקרנת סרטים בגרמנית, איסור שצומצם ב־1958 ובוטל סופית ב־1967.
הסרט "אוליבר טוויסט" (1948) נפסל בשל דמותו של פייגין, שנתפסה כאנטישמית, מבלי שנצפה בארץ.
שנות ה־60: שיא ההתערבות ותחילתה של ביקורת
שנות השישים היו שיא פעילותה של הצנזורה.
במקביל, החלה לצמוח ביקורת ציבורית ומשפטית על שיקול הדעת המוגזם של המועצה.
פרשת "יומן סומייל" (1962) שתיעד ביומן קולנוע אלימות משטרתית בעת פיזור הפגנת תושבי שכונת סומייל בתל אביב, הובילה לעתירה לבג"ץ.
בית המשפט התיר את הקרנת הקטע, תוך קביעת כללים להגנת חופש הביטוי פסק דין שהיווה תקדים משמעותי.
שנות ה־70–80: התנגשות בין ביטוי לצנזורה
במהלך תקופה זו גבר המתח בין מגבלות הצנזורה לבין חופש הביטוי:
ב־1978 נפסל הסרט התיעודי "המאבק על הקרקע ישראל בפלסטין".
בג"ץ אישר את הפסילה בנימוק של הסתה ופגיעה בביטחון.
ב־1988 נאסרה הקרנת הסרט "הפיתוי האחרון של ישו" בשל מחאות דתיות.
בג"ץ הפך את ההחלטה ב־1989, תוך קביעה שפסילה מותרת רק במצב של "ודאות קרובה לפגיעה חמורה בסדר הציבורי".
שנות ה־90 ואילך: מעבר מסינון לסיווג
במהלך שנות ה־90 חל שינוי מהותי בגישת הצנזורה:
בשנת 1989, בעקבות יוזמת חקיקה, נשללו סמכויות המועצה בתחום המחזות.
ב־1991 בוטלו סמכויות אלו לצמיתות.
תפקידה של המועצה הוגבל לסיווג סרטים בלבד (הגבלת גיל), במקום פסילה.
בתי המשפט המשיכו להגן על חופש הביטוי:
בשנת 1997 בג"ץ אישר את הקרנת הסרט "אימפריית החושים" למרות תוכנו הפורנוגרפי, בשל ערכו האמנותי.
פסילת הסרט "ג'נין ג'נין" (2002) בוטלה ב־2003 על ידי בג"ץ, שנימק זאת בהיעדר הצדקה לאיסור גורף ובהגנה על חופש הביטוי, אף כי קבע שהסרט מעורר מחלוקת.
שנות ה־2000 עד היום: צנזורה מצטמצמת וחוזרת
לאחר פרשת "ג'נין ג'נין" לא נפסלו סרטים להקרנה מסחרית במשך למעלה מ־20 שנה.
פעילות המועצה התרכזה בקביעת הגבלות גיל בלבד.
עם זאת, בשנת 2024, התחדשה המחלוקת הציבורית והפוליטית סביב צנזורה קולנועית:
הסרט "לוד" (2024), דוקו-פנטזיה על נכבה בעיר לוד, נפסל על ידי המועצה בעקבות התערבות פוליטית.
הסרט התיעודי "1948 לזכור ולשכוח", שהציג נרטיבים ישראליים ופלסטיניים, נפסל תחילה אך הותר מאוחר יותר לצפייה לגילאי 16 ומעלה.
סרטים בולטים שנפסלו לצנזורה בישראל
"אוליבר טוויסט" (1948) – סרטו של דייוויד לין על פי ספרו של צ'ארלס דיקנס.
נפסל בשנות ה-50 להקרנה בארץ, בטענה שהאופן בו מוצגת דמות היהודי פייגין הוא סטריאוטיפ אנטישמי פוגעני.
"כפירי אריות" (1958) – סרט אמריקאי בכיכובו של מרלון ברנדו, המגלם קצין נאצי באופן מעורר אמפתיה.
נפסל בתחילה מחשש שהצגת דמות נאצי באור חיובי תפגע ברגשות ניצולי השואה והציבור בכלל.
בהמשך, ולאחר דיונים ציבוריים, הותר הסרט להקרנה (הפסילה בוטלה) עם התקררות הרגישות הציבורית בנושא.
"המאבק על הקרקע" (1978) – סרט תיעודי בהפקת ד"ר מריו אופנברג (פעיל תנועת מצפן) המציג ראיונות עם ערבים-ישראלים על נושאי "הנכבה" והפקעת אדמות בשנות ה-50. נפסל על ידי המועצה מחשש שהסרט מהווה "תעמולה חתרנית והסתה" נגד המדינה.
בג"ץ דחה את עתירת היוצרים ואישר את הפסילה, תוך קביעה שחופש הביטוי אינו מוחלט ונסוג מפני סכנת הסתה ממשית בזמן אמת.
"אימפריית החושים" (1976) – סרט קולנוע יפני ארוטי בבימוי נגיסה אושימה, בעל תוכן מיני מפורש.
נפסל בשעתו על ידי הצנזורה מחמת הפורנוגרפיה הגלויה שבו.
לאחר עתירה, "בג"ץ 1997 (בג"ץ אימפריית החושים)" פסק שהסרט אכן בוטה, אך הוא בעל ערך אמנותי מובהק ולכן חוסה תחת חופש הביטוי; בהתאם לכך הותר הסרט להקרנה (בהגבלת גיל) בישראל.
"הפיתוי האחרון של ישו" (1988) – סרטו השנוי במחלוקת של מרטין סקורסזה, המבוסס על ספרו של ניקוס קאזנצאקיס ומציג עלילה אלטרנטיבית לחיי ישו.
נפסל באוקטובר 1988 בידי המועצה, לנוכח מחאות חריפות של גורמים נוצריים ברחבי העולם ובחשש לפגיעה ברגשות הנוצרים בישראל.
ההחלטה התבססה על פניות של ראשי כנסיות, ולאו דווקא על תוכן הסרט עצמו.
מפיצי הסרט (חברת גולן-גלובוס) עתרו לבג"ץ, אשר ביוני 1989 הפך את החלטת הצנזורה והתיר את הקרנתו.
בית המשפט העליון קבע כי אין ודאות שהסרט יפגע בסדר הציבורי, במיוחד נוכח העובדה שהוא הוקרן ללא תקריות במדינות נוצריות רבות, ולכן הפסילה אינה מוצדקת.
פסיקה זו היוותה כאמור תקדים חשוב שצמצם את כוח הצנזורים בישראל.
"ג'נין ג'נין" (2002) – סרט תיעודי ישראלי בבימוי מוחמד בכרי על קרב ג'נין במבצע חומת מגן, המאמץ את הנרטיב הפלסטיני שלפיו צה"ל ביצע טבח במחנה הפליטים.
נפסל להקרנה מסחרית בבתי קולנוע על ידי המועצה, בנימוק שהסרט משקר ועלול לפגוע ברגשות הציבור והחיילים.
בג"ץ בסוף 2003 ביטל את הפסילה והתיר את הקרנת הסרט, מתוך הגנה על חופש הביטוי הפוליטי במדינה דמוקרטית.
בית המשפט ציין בנוסף שהאיסור חל רק על אולמות קולנוע, בעוד שהסרט הופץ בפורמטים אחרים, כך שהאפקטיביות של הפסילה ממילא מוגבלת.
(כמה שנים לאחר מכן, בעקבות תביעת דיבה פרטית, נאסר הסרט שוב להפצה בהחלטת בית משפט, אך לא בשל מנגנון הצנזורה הרשמי אלא מכוח חוק איסור לשון הרע).
"לוד" (2024) – סרט דוקו-פנטזיה ישראלי (רמי יונס ושרה פרידלנד) המציג את סיפור העיר לוד בשנת 1948 מנקודת מבט פלסטינית, עם אנימציה וראיונות המעלים טענות על טבח וגירוש שביצעו כוחות ישראליים.
נפסל על ידי המועצה בשנת 2024, לאחר שפעילי ימין ושר התרבות מיקי זוהר התערבו נגד הסרט בטענה שהוא מציג "שקר הזוי" הפוגע בנרטיב ההיסטורי של המדינה.
הפסילה מנעה את ההקרנה המסחרית של "לוד" בבתי הקולנוע והייתה תקדים ראשון זה עשרים שנה להפעלת צנזורה גורפת.
"1948 – לזכור ולשכוח" (2024) – סרט תיעודי של הבמאית נטע שושני (הופק עבור כאן 11 לציון 75 שנה למדינה) המשווה בין זיכרונות יהודים וערבים ממלחמת העצמאות.
נפסל בנובמבר 2024 להקרנה ייעודית בסינמטקים (בירושלים ובחיפה), בהחלטה תקדימית של המועצה לשלוח מכתב אזהרה לסינמטקים האוסרת את ההקרנה.
זאת אף שלרוב לא נדרש אישור המועצה בסינמטקים.
לאחר ביקורת ציבורית חריפה, כעבור מספר שבועות התכנסה המועצה שוב וביטלה את הפסילה, כשהיא מאשרת את הסרט לבני 16 ומעלה במקום איסור גורף.
מקרה זה המחיש את הקונפליקט בין ניסיונות צנזורה חדשים לבין נוהג ההקרנות החופשיות בסינמטקים.
מנגנון הצנזורה על סרטים בישראל, שמבוסס על חקיקה מנדטורית, נחשב לחריג יחסית בנוף הדמוקרטי המערבי.
במדינות דמוקרטיות רבות התפתחה עם השנים גישה שונה, שמתמקדת בסיווג גיל לצפייה במקום בצנזורה מוקדמת.
כך, למשל, בארצות הברית פועל מאז סוף שנות השישים מערך דירוג וולונטרי שמנוהל על ידי גוף תעשייתי בשם MPA, ללא מעורבות ממשלתית, וזאת בשל ההגנה הרחבה שמעניקה החוקה האמריקאית לחופש הביטוי.
גם בבריטניה ובמדינות מערב אירופה אחרות קיימים גופים מקצועיים, כגון BBFC, שתפקידם לקבוע סיווגים לגיל הצפייה, אך הם ממעטים לאסור הקרנה של סרטים לחלוטין, למעט מקרים קיצוניים במיוחד.
למעשה, יש מדינות שבהן כלל לא קיימת צנזורה קולנועית ממסדית, והפיקוח הציבורי מתבצע באמצעות אזהרות תוכן בלבד, שנועדו לאפשר לקהל להחליט בעצמו אם ברצונו לצפות בסרטים אלה.
מנגד, במשטרים שאינם דמוקרטיים עדיין מיושמת צנזורה הדוקה: בסין, כל סרט עובר בחינה קפדנית ולעיתים קרובות נדרשים שינויים משמעותיים כדי לקבל אישור – עד כדי שינוי סופי הסרט (כפי שאירע בהקרנת "מועדון קרב" עם סוף חלופי בסין).
גם במדינות רבות במזרח התיכון נהוגה צנזורה מחמירה, והקרנת סרטים זרים מותנית בעריכה והתאמה לערכי השלטון.
צנזורת סרטים היא צנזורה של סרטי קולנוע, באמצעות מחיקת פריים או סצנות מסוימות, או באמצעות איסור מוחלט על הקרנת סרטים בשלמותם.
צנזורת סרטים נובעת בדרך כלל מהתנגדות פוליטית או מוסרית לתוכן הסרט; תכנים שנויים במחלוקת הנתונים לצנזורה כוללים תיאורים של אלימות קשה, סצנות מיניות או נושאים הקשורים לגזענות.
תקני הצנזורה משתנים מאוד בין מדינות, ואף עשויים להשתנות בתוך מדינה מסוימת לאורך זמן.
מערכת סיווג צפייה נועדה לסווג סרטים בהתאם להתאמתם לקהלים שונים, תוך התחשבות בנושאים כגון מין, אלימות, שימוש בסמים, שפה גסה, חוצפה או תכנים מגונים אחרים.
דירוג מסוים עשוי להיקרא הסמכה, סיווג או תעודה.
באוסטרליה, המועצה האוסטרלית לסיווג תוכן (ACB), שנקראה בעבר המשרד לסיווג סרטים וספרות (OFLC), משתמשת בחוק הסיווג המשותף משנת 1995 כמדריך לעיקר פעילות הצנזורה במדינה; עם זאת, כל מדינה וטריטוריה רשאית לחוקק חקיקה נוספת.
אוסטרליה נחשבת בעיני רבים למדינה המחמירה ביותר בדירוג סרטים מבין כל המדינות הדמוקרטיות המערביות, לאור היסטוריה ארוכה של "מסורב לסיווג" (שווה ערך לאיסור במדינות אחרות) לסרטים מסוימים, אם כי ההגבלות הוקלו עם השנים.
בפועל, סרטים עשויים לקבל הקרנה קצרה בבתי הקולנוע לפני שהם נבדקים ונאסרים להקרנה או לשחרור ב-DVD.
זו אינה רשימה ממצה; סרטים רבים שנאסרו בעבר אינם מוזכרים כאן (אם כי חלקם שוחררו מאז ללא קיצוצים ב-DVD).
כמו כן, לא נכללים סרטים פורנוגרפיים רבים שנחשבו מוגזמים מדי לשחרור תחת קטגוריית X18+, ונדחו על ידי ה-ACB.
במהלך הדיקטטורה בברזיל, שהתקיימה בין השנים 1964 ל-1988, נאסרו סרטים רבים תחת חוק פדרלי משנת 1968. במשך שנים פותח פרויקט שנועד לאתר ולפרסם את כל המסמכים הנוגעים לצנזורה על סרטים בתקופת הדיקטטורה.
הפרויקט "זיכרון הצנזורה בקולנוע הברזילאי" שחרר בשנת 2005 כ-6,000 מסמכים על 175 סרטים שנאסרו בתקופה זו.
בשנת 2007 שוחררו מסמכים על 269 סרטים נוספים שנאסרו באותה תקופה.
1993: מעבר לאזרח קיין: ב-20 באוגוסט 2009 דיווח העיתון "פוליה דה סאו פאולו" כי רשת רד ריקורד רכשה את זכויות השידור של הסרט התיעודי תמורת פחות מ-20,000 דולר.
ב-14 בפברואר 2011 דיווח העיתון "ז'ורנל דו ברזיל" (תוך ציון דובר הרשת) כי רשת רד ריקורד תשדר את הסרט התיעודי ב-2011, בתאריך שטרם נקבע.
1976: די קוולקנטי: סרט קצר זה על די קוולקנטי נאסר לאחר תביעה שהגישה בתו של די קוולקנטי, אליזבת, ב-1979. הסרט תיעד את הלווייתו של הצייר הברזילאי די קוולקנטי.
מאז 1979, הסרט אסור להקרנה, לבקשת בתו אליזבת, באמצעות צו מניעה שהוענק על ידי בית המשפט, ואושר ב-1983, מטעמים סנטימנטליים הקשורים לאמונות דתיות.
ב-1985, עורך הדין פליפה פלקון הגיש בקשה לשינוי פסק הדין, והציע הפקעה של הסרט על ידי המדינה מטעמים תרבותיים, על חשבון יורשי די קוולקנטי וגלאובר רושה.
עם זאת, ללא פתרון באופק, הסרט נותר סגור בקופסה אטומה.
ב-2004, למרות הכל, ז'ואאו רושה (במאי "חילול קודש"), אחיינו של גלאובר רושה, העלה עותק של הסרט לשרתים מחוץ לברזיל: משתמשי האינטרנט יכולים להוריד את הסרט בחינם, מה שמוכיח כי צנזורה על קולנוע בעידן הדיגיטלי היא חסרת תועלת.
2011: סרט סרבי: הסרט סרט סרבי שוחרר להקרנה בברזיל ב-5 באוגוסט 2011. החריג הוא מדינת ריו דה ז'ניירו, שבה הסרט נאסר עקב תביעה שהגישה מפלגת הדמוקרטים, בטענה שסצנות הפדופיליה מפרות את חלק החוקה הברזילאית המגן על ילדים (חוק הילד והנוער).
בשנת 1974, במהלך הדיקטטורה של הגנרל אוגוסטו פינושה (1973–1990), נחקק צו צנזורת סרטים שאפשר איסור על סרטים.
במהלך השנים שבהן התקיימה צנזורת סרטים בצ'ילה, נאסרו 1,092 סרטים במדינה.
מערכת צנזורת הסרטים בצ'ילה לא השתנתה באופן משמעותי עד נובמבר 1996, כאשר לאחר שחברת יונייטד אינטרנשיונל פיקצ'רס ביקשה לדרג את הסרט הפיתוי האחרון של ישו, הסרט אושר לקהל מעל גיל 18. עם זאת, קבוצה דתית אולטרה-שמרנית הגישה עתירה לביטול ההחלטה, וביוני 1997 בית המשפט העליון של צ'ילה אסר את הסרט.
בספטמבר 1997, קבוצת חירויות אזרח הגישה את המקרה להוועדה הבין-אמריקאית לזכויות אדם.
בפברואר 2001, בית הדין הבין-אמריקאי לזכויות אדם קבע כי צ'ילה הפרה את האמנה האמריקאית לזכויות אדם וצריכה לבטל את האיסור על הסרט ולשנות את חקיקתה בהתאם לאמנה.
באוגוסט 2001, רפורמה חוקתית ביטלה את צנזורת הסרטים, והסרט הופץ בחנויות וידאו.
בינואר 2003 פורסם חוק דירוג סרטים חדש, והסרט קיבל דירוג "מעל 18".
הסרט הוקרן בבכורה ב-13 במרץ 2003 בתיאטרון בסנטיאגו.
בסין היבשתית, צנזורת סרטים היא נפוצה מאוד ומתרחשת לעיתים קרובות מסיבות פוליטיות.
סרטים בסין נבדקו בעבר על ידי המינהל הלאומי לעיתונות, פרסומים, רדיו, קולנוע וטלוויזיה (SAPPRFT) אשר קבע האם, מתי וכיצד סרט ישוחרר.
בשנת 2018, הוחלף ה-SAPPRFT על ידי המינהל הלאומי לקולנוע (NFA) תחת מחלקת התעמולה.
ה-NFA נפרד מהNRTA תחת מועצת המדינה.
בשנת 1906, עלתה לראשונה חקיקה בנוגע לצנזורה של סרטים ומדיה.
הצעה זו נתקלה בהתנגדות, בשל חקיקה קיימת בנוגע לצנזורת מדיה.
בתי המשפט העליונים קבעו כי צנזורת סרטים היא חוקית, אך לא סיפקו הנחיות לאזורים שונים בגרמניה, מה שיצר אי-אחידות בין המחוזות.
בגרמניה, צנזורת סרטים בוטלה בשנת 1918, אך חוק הסרטים (Lichtspielgesetz) משנת 1920 יצר מועצות בדיקה לסרטים, שנועדו לסנן סרטים שעלולים לפגוע בתדמית של גרמניה בעולם.
בהודו, סרטים מצונזרים על ידי המועצה המרכזית לסיווג סרטים (CBFC), גוף סטטוטורי לצנזורה וסיווג תחת משרד המידע והשידור, ממשלת הודו.
סרטים חייבים לקבל אישור מהמועצה כדי להיות מוצגים לציבור בהודו, כולל סרטים המוקרנים בטלוויזיה.
המועצה המרכזית לסיווג סרטים נחשבת לאחת ממועצות הצנזורה החזקות בעולם בשל דרכי פעולתה המחמירות.
כל סרט המתאר תוכן הנחשב כמנוגד למוסר האסלאמי נאסר לחלוטין באיראן.
בשל גודלה הקטן של אירלנד, סרטים שנאסרו על ידי המועצה הבריטית לסיווג סרטים (BBFC) לעיתים רחוקות הוגשו להקרנה באירלנד, בשל עלויות הקידום וההפצה הגבוהות עבור קהל קטן כל כך.
באופן דומה, קיצוצים של ה-BBFC נותרו לעיתים קרובות בהוצאות ה-DVD, בשל הקושי בהפרדת אספקת הסרטים.
המצב השתנה בשנת 2000; סרטים רבים מבין אלה שנאסרו בעבר שוחררו ודורגו בין PG ל-18. במהלך תהליך הבדיקה הוחלט כי לא ייאסרו עוד סרטים להקרנה בבתי קולנוע או לשחרור בווידאו, אך כמה איסורים עדיין קיימים.
סרטים אסורים עדיין ניתנים לצפייה במועדונים פרטיים עם הגבלת גיל 18 ומעלה.
כל הסרטים הגרמניים נאסרו בין השנים 1956 ל-1967.
ביפן, צנזורה של סרטים היא תופעה מושרשת בחוק ובתרבות, והיא מבוצעת בעיקר על ידי ארגון בשם Eirin (שזהו ראשי תיבות של Eiga Rinri Kanri Iinkai – הוועדה לניהול אתיקה קולנועית).
הארגון נוסד לאחר מלחמת העולם השנייה ופועל כגוף רגולטורי עצמאי שמדרג סרטים לפי קטגוריות גיל, אך גם לעיתים מתערב בתוכן.
חוקי הצנזורה ביפן מתמקדים בעיקר באיסור הצגה של אברי מין באופן מפורש או יחסי מין גרפיים – גם באנימציה ובפורנוגרפיה – בהתאם לסעיף 175 בחוק הפלילי היפני.
בשל כך, יוצרים נאלצים לטשטש או להסתיר אזורים מוצנעים באמצעות פסלים, פיקסולציה או שימוש באמצעים אומנותיים אחרים.
עם זאת, בשנים האחרונות ישנה מגמה של ריכוך חלק מהכללים וצמיחה של קולנוע עצמאי שמנסה לדחוף את גבולות המותר, תוך שמירה על איזון בין חופש הביטוי לבין שמירה על הנורמות החברתיות השמרניות של יפן.
בכווית, משרד המידע אחראי על צנזורת סרטים.
המשרד רשאי לקצץ סצנות הנחשבות בלתי הולמות.
כל סרט הקשור לפוליטיקה, מיניות, דת או אלימות קיצונית עשוי להיות מצונזר.
לאחר חקיקת התיקון ה-18 לחוקה על ידי האספה המכוננת של פקיסטן, מחוזות סינד ופונג'אב הקימו מועצות צנזורת סרטים משלהם, בשמות מועצת הצנזורה של פונג'אב ומועצת הצנזורה של סינד.
מר ח'אליד בן שאהין הוא היו"ר הנוכחי של מועצת הצנזורה של סינד, ומר עדיל אחמד הוא המזכיר של המועצה.
במהלך משטר האפרטהייד, סרטים המתארים זוגות בין-גזעיים נאסרו ו/או צונזרו בשל תוכנם - סרטי ג'יימס בונד לחיות ולהניח למות ונוף להריגה כללו סצנות אהבה שצונזרו על ידי ממשלת דרום אפריקה.
בשנת 1996 הוקמה מועצת הסרטים והפרסומים (FPB) תחת חוק הסרטים והפרסומים.
מועצה זו נוצרה כרשות לסיווג ורגולציה של תוכן, הפועלת תחת שר התקשורת.
מטרת המועצה הייתה, לכאורה, לטפל בנושאים של פורנוגרפיית ילדים והתעללות בילדים, וכן לספק דירוגים למדיה ציבורית כגון סרטים, מוזיקה ותוכניות טלוויזיה.
תחת הנחיות אלה, ניתן לראות במנדט שלה צורה של צנזורה ממלכתית.
לפי מסד הנתונים של האינטרנט לסרטים, אין כרגע סרטים אסורים בדרום קוריאה.
בשנים האחרונות, סצנות מיניות היוו נושא מרכזי המציב את יוצרי הסרטים מול מועצת דירוג המדיה.
שיער ערווה ואיברי מין של גברים או נשים אסורים על המסך, אלא אם כן הם מטושטשים דיגיטלית.
במקרים נדירים, אלימות קיצונית, שפה מגונה או תיאורים מסוימים של שימוש בסמים עשויים גם הם להוות בעיה.
בדרום קוריאה קיימת מערכת דירוג בת חמש רמות: הכל, 12, 15, 18 ומגבלה.
רשימת הוידאו נאסטי הידועה לשמצה נוצרה ב-1982 כדי להגן מפני תוכן מגונה.
סרטים ברשימה זו נאסרו, ומפיצי הסרטים היו חשופים לתביעה (חלק מהסרטים נאסרו עוד לפני יצירת הרשימה).
רשימה זו כללה 74 סרטים בשיאה באמצע שנות ה-80; הרשימה צומצמה בסופו של דבר, ורק 39 סרטים הועמדו לדין בהצלחה.
רוב הסרטים (אפילו מבין ה-39 שהועמדו לדין בהצלחה) אושרו כעת על ידי המועצה הבריטית לסיווג סרטים, עם או בלי קיצוצים
בארצות הברית אין סוכנות פדרלית האחראית על אישור או הגבלת הקרנת סרטי קולנוע.
רוב המקרים של איסור סרטים נעשים באמצעות צווים או הכרזות של עיריות או ממשלות מדינה.
חלק מהמקרים כוללים סרטים שנמצאו כמגונים מבחינה משפטית ונמצאים תחת חוקים ספציפיים נגד חומר כזה (למשל, פורנוגרפיית ילדים).
ממצאים כאלה מחייבים מבחינה משפטית בדרך כלל רק בתחום השיפוט של בית המשפט שהוציא את ההחלטה.
תעשיית הקולנוע המבוססת בארצות הברית החלה בצורה של צנזורה עצמית בסוף שנות ה-20, שנקראה קוד הפקת הסרטים, כדי למנוע הקמת סוכנות צנזורה פדרלית.
בשנת 1968, הקוד הוחלף על ידי מערכת דירוג הסרטים של MPAA.
מערכת הדירוג מחולקת לחמש קטגוריות, שלכל אחת הגדרה משלה.
המערכת נוצרה על ידי ג'ק ולנטי ב-1968. בנוסף לספק דירוגי סרטים, ה-MPAA גם מפעילה לובי בקונגרס, מסייעת בקידום בינלאומי של תעשיית הסרטים האמריקאית, ומספקת הגנה מפני פיראטיות.
בפולין, צנזורה של סרטים עברה שינויים משמעותיים לאורך ההיסטוריה, במיוחד עם המעבר ממשטר קומוניסטי לדמוקרטיה ליברלית.
בתקופת השלטון הקומוניסטי (1945–1989), הצנזורה הייתה נרחבת ונאכפה על ידי המדינה.
סרטים שלא תאמו את הקו האידאולוגי של המפלגה נפסלו, נערכו או נדחקו לשוליים.
יוצרי קולנוע נאלצו להשתמש ברמזים, אלגוריות וביקורת עקיפה כדי להעביר מסרים פוליטיים או חברתיים.
מאז נפילת הקומוניזם, פולין אימצה חקיקה שמכבדת את חופש הביטוי, והצנזורה הישירה פסקה להתקיים.
עם זאת החל מהעשור השני של המאה ה-21 התגבר הלחץ הפוליטי על מוסדות תרבות, כולל קולנוע.
מופעלים לחצים עקיפים בצורת סנקציות תקציביות, ביקורת ציבורית ואיומים על יוצרי סרטים שמציגים נרטיבים ליברליים, ביקורתיים כלפי הכנסייה הקתולית, או כאלה שעוסקים בנושאים כמו להט"ב, הפלות והיסטוריה פולנית שנויה במחלוקת (למשל, תפקידה של האוכלוסייה המקומית בשואה).
המצב כיום מורכב: אין צנזורה רשמית, אך קיימת אווירה ציבורית ופוליטית שמגבילה יצירה חופשית בדרכים עקיפות.
באוקראינה, סוגיית הצנזורה של סרטים שזורה עמוק בהיסטוריה הפוליטית והגאופוליטית של המדינה, במיוחד מאז קבלת העצמאות מברית המועצות בשנת 1991. בתקופה הסובייטית, הצנזורה הייתה חמורה ונאכפה על כל תחומי התרבות במטרה לשמר את אידאולוגיית המפלגה הקומוניסטית.
סרטים שלא תאמו את הקו הממשלתי נפסלו, הועלמו, או נערכו עד לאובדן משמעותם המקורית.
מאז העצמאות, אוקראינה עשתה צעדים משמעותיים לעבר חופש ביטוי, אך המתחים עם רוסיה ובמיוחד מאז סיפוח חצי האי קרים ב-2014 והפלישה הרוסית לאוקראינה בשנת 2022 השפיעו בצורה ישירה על מדיניות הצנזורה.
המדינה אוסרת כיום על הקרנת סרטים רוסים מסוימים, במיוחד כאלה שנוצרו בתמיכת המדינה הרוסית, או כאלה שמשתתפים בהם אמנים רוסים שתומכים בפומבי בפעולות הצבאיות של רוסיה.
רשימות שחורות של שחקנים, במאים וסרטים מתעדכנות באופן תדיר.
עם זאת, בתוך הגבולות של יצירה מקומית או מערבית, אוקראינה מקדמת חופש אומנותי, ודווקא בשל המלחמה מתפתחת סצנה קולנועית עוצמתית, ביקורתית ומחוברת לזהות הלאומית.
הצנזורה קיימת בעיקר כתגובה למלחמה וכתוצאה מהצורך להגן על האינטרס הלאומי, ולא ככלי של שלטון סמכותני לדיכוי דעות.
במצרים, צנזורה של סרטים היא מנגנון ותיק ומובנה היטב, המשקף את השילוב המורכב בין תרבות, דת, פוליטיקה ומוסר ציבורי.
מאז תחילת המאה ה-20, ובעיקר תחת שלטון נאצר בשנות ה־50 וה־60, המדינה הקימה מוסדות רשמיים לפיקוח על קולנוע, כאשר מטרת הצנזורה הייתה לשמור על "הסדר הציבורי", ערכי האסלאם, תדמית השלטון, והלאומיות המצרית.
גם כיום, כל תסריט חייב לקבל אישור מראש ממועצת הצנזורה לפני תחילת ההפקה, והסרט המוגמר נבדק שוב לפני הפצתו.
התערבות הצנזורה נוגעת למגוון רחב של נושאים: עירום, מין, להט"ב, ביקורת על הדת (בעיקר האסלאם אך גם הנצרות), ביקורת על מוסדות המדינה או הצבא, ואף ייצוגים מסוימים של נשים.
סרטים העוסקים בנושאים פוליטיים רגישים, כמו מהפכת 2011 או סוגיות זכויות אדם, נתקלים לעיתים קרובות בדחייה או דרישות עריכה משמעותיות.
בנוסף לצנזורה הרשמית, קיימת גם צנזורה חברתית ודתית חזקה.
אנשי דת, פוליטיקאים או קבוצות שמרניות מפעילים לחץ ציבורי שמוביל לעיתים לאיסור הפצת סרטים או סנקציות על יוצריהם.
עם זאת, ישנה תנועת נגד בקרב יוצרי קולנוע עצמאיים שמנסים לעקוף את מנגנוני הפיקוח דרך הפצה בפלטפורמות דיגיטליות או בפסטיבלים בינלאומיים.
הקולנוע המצרי ממשיך להתקיים כזירה מתוחה בין יצירה חופשית לבין מגבלות דתיות ופוליטיות נוקשות.
צנזורת סרטים, השליטה על תוכן והצגת סרט, היא חלק מתעשיית הקולנוע כמעט מאז היווסדה.
פעילי החברה כיום ממשיכים להרחיב את זכויות התיקון הראשון עבור תעשיית הקולנוע, תוך מתן אפשרות לאמנות להיות מוגבלת במידה מסוימת.
למעשה, בריטניה הקימה צנזורת סרטים ב-1912, וארצות הברית עשתה זאת עשור לאחר מכן.
מאמצים מוקדמים לצנזור את תעשיית הקולנוע כוללים את קוד הייז משנת 1922 ואת קוד הפקת הסרטים משנת 1930.
צמת הנעורים (חֶנֶסֶקֶת; תעתיק משוער ממצרית קדומה - Heneseket,) הייתה פאת צד ומאפיין מזהה של הילד במצרים העתיקה.
היא מצביעה באופן סמלי על כך שהעונד אותה הוא יורש לגיטימי של אוסיריס.
פאת הנעורים שימשה כתכונה אלוהית לפחות עוד מימי הממלכה הקדומה.
בתיאורים מוקדמים יותר, ניתן לראות את הצמה עם תסרוקות קצרות דמויות כובע, למשל, באתרי קבורה מצריים מוקדמים .
מאוחר יותר היא חוברה בדרך כלל לפאה (לא טבעית) באורך כמעט עד הכתפיים, אשר נלבשה בשלושה סגנונות; מסולסלת, ישרה או בתלתלים.
בהתבסס על הקשר בין הצמות הללו לילדים, טבעו אגיפטולוגים את המונח "צמת הנעורים".
הן נלבשו על ידי ילדים בני תמותה ואלוהיים כאחד.
הצמה נקראת לפעמים בכינויים; פאת צד הנעורים, פאת הורוס, פאת נסיך, פאת נסיכה, פאת ילדות או צמת צד.
השם "צמת הנעורים" הוא הכי מתאים, שכן בדרך כלל מדובר בצמה שקצהו מעוות לספירלה, ולא רק בתלתל.
בתיאורים של הממלכה התיכונה, הקצה של הצמה מגולגלת קדימה.
צמת הצד נלבשה בדרך כלל מימין.
בתבליטים ניתן היה לראות אותה מימין או משמאל, שכן אחרת הצמת לא הייתה נראית בדמות בפרופיל הפונה שמאלה.
קווצת שיער הופרדה מצד הגולגולת, ובהמשך הופרדה עוד לשלוש צמות בודדות.
החלק הקלוע הוחזק במקומו באמצעות אבזם בנקודת המוצא שלו.
לאחר מכן היו מספר אפשרויות שונות, כמו צמת צד משולשת, ששלושת גדיליה מתכנסים לספירלה.
רק במקרים בודדים היא נאספה באמצעות אבזם בנקודת המוצא שלה והסתיימה בספירלה אך נותרה כקצוות שיער רופפת ביניהם.
ידועים גם סוגים נוספים של "פאות אלוהיות".
פאת הורוס, שכמו צמת הנעורים, נקלעה משלוש קווצות שיער, שנראות כמסתיימות בצורת טופר וקשורות לאלה מפדת במיתולוגיה המצרית.
צמת הנעורים שימשה את ילדי הפרעונים, לא רק כדי להראות שהם ילדים, אלא גם כדי לציין את הקשר שלהם להורוס הילד.
כמוהם, הורוס הילד ענד את צמת הנעורים כיורש העצר של אביו אוזיריס.
בהתאם לתקדים המיתולוגי, ילדי המלך, כיורשיו המיועדים, קיבלו את צמת הורוס כאינדיקציה לחובות המיוחדות הכרוכות במעמד זה.
באיקונוגרפיה, ילדי מלוכה תוארו עירומים ומוצצים את אצבעם, כשראשיהם מגולחים קירחים לחלוטין למעט פאת הצד.
אמנחותפ הראשון, כמו גם תחותמוזס השלישי, עשו שימוש חוזר בצורה המיוחדת של תקופת הממלכה התיכונה, אשר קשורה בחידוש הכללי יותר של הדימויים של תקופת הממלכה התיכונה.
שוב בתקופה המאוחרת, סגנון צמת הנעורים של תקופת הממלכה התיכונה חודש.
עם תחילתה של הממלכה החדשה, צמת הנעורים קיבלה משמעות מרכזית כסמל מיוחד לנסיכים ולנסיכות השושלת השמונה-עשרה.
בולט במיוחד הקשר בין צמת הנעורים לנסיכות, אשר כילדותיו של המלך המכהן נתפסו גם כיורשים אפשריים ולכן תוארו גם עם צמת הורוס.
צנטוריון הוא טנק בריטי, שפותח בסוף מלחמת העולם השנייה, אך יצורו החל מאוחר מכדי שיכנס לשירות במהלכה.
הצנטוריון יועד להיות טנק שיוט, אך למעשה היווה את אבן הדרך לתפיסת שריון חדשה לפיה הצנטוריון סווג כטנק מערכה.
הצנטוריונים שירתו במספר צבאות בעולם במהלך שנות המלחמה הקרה ולאחריה, גם כיום הטנק משמש מספר מדינות כמו גם כלים המבוססים עליו.
בצה"ל שירת הצנטוריון בשם שוט משנת 1959 ועד שאחרוני הכלים הוצאו משירות בשנת 2002, נגמ"שים המבוססים עליו נמצאים בשירות גם כיום.
השוט על גרסאותיו השונות שירת בחיל השריון במלחמת ששת הימים, מלחמת יום הכיפורים ומלחמת לבנון הראשונה והיה לאחד הטנקים החשובים והמוצלחים שידע צה"ל.
לאורך שנות מלחמת העולם השנייה מערך פיתוח הטנקים הבריטיים סבל מתפיסת העולם הבעייתית שתפקיד השריון מחולק לשלושה סוגי טנקים בשדה הקרב: הטנק הקל שמסייר בשדה הקרב, טנק החי"ר בעל מיגון וחימוש רב לסיוע לחיל הרגלים, וטנק השיוט לפריצה ואיגוף כוחות האויב.
הבעיה המרכזית עם תפיסה זו הייתה שאף אחד מסוגי הטנקים האלו לא נועד להילחם כנגד כוחות השריון של האויב, כך שלבריטים היו קשיים רבים במרוץ החימוש של לוחמת השריון ולא נמצאו מענים מספקים להתמודד עם פיתוח הטנקים הגרמניים שלרוב נועד לקרבות כנגד שריון.
לאחר המערכה הכושלת בצרפת ב־1940, איבד הצבא הבריטי כלים משוריינים רבים והיה מעט זמן לבחון מחדש את העיצוב והפיתוח של טנקים חדשים.
טנקי השיוט היו מהירים ובעלי עבירות גבוהה, אך היו בעלי אמינות נמוכה מאוד ורבים מהר אבדו בשדה הקרב כתוצאה מכשלים מכניים; במהלך הלחימה בצפון אפריקה לעיתים חצי מהטנקים שנשלחו לקרב אבדו מסיבות טכניות.