tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המדובר בספר חשוב ביותר לחקר הדקדוק העברי, ומכאן חשיבותה של מהדורת נויבאואר, שהיא המהדורה המלאה הראשונה, בעוד שלפניה יצאו לאור קטעים בודדים בלבד מתוך הספר.
בנוסף לספר זה, הוציא נויבאואר חיבורים נוספים באותו התחום, ביניהם, חיבור תימני בתחום הדקדוק – מחברת התיג'אן הערבית (Petite grammaire hébraïque provenant de Yemen), משנת 1891, הכולל דיון על האותיות לסוגיהן, ההגייה, הניקוד והטעמים.
הפרק החמישים ושלושה של ספר ישעיהו, אשר יצא לאור בשני כרכים:
הכרך הראשון ("פירושי הנה ישכיל עבדי"), משנת 1876, כולל למעלה מחמישים פירושים לפרק זה, ביניהם תרגום השבעים, תרגום יונתן, תלמוד בבלי וירושלמי, המדרשים, ספר הזוהר, פירוש רש"י, אבן עזרא, רד"ק, רב סעדיה גאון, ספר הכוזרי, וכן תגובות ודעות של מחברים יהודיים כנגד הפרשנות הנוצרית לפרק הנ"ל.
הפירושים והתגובות לוקטו מתוך ספרי דפוס וכתבי יד שונים.
הכרך השני, משנת 1877, כולל תרגום של הכרך הראשון ותוספות אחרות.
כרך זה נכתב בשיתוף סמואל דרייבר (מי שכתב את הביוגרפיה המקיפה ביותר על נויבאואר), והבלשן פוסיי (Pusey; שבעידודו ולבקשתו נכתב הספר), אשר כתב את ההקדמה לתרגום האנגלי.
קטעים מספר בן סירא העברי (Ecclesiasticus): נויבאואר היה מהראשונים, יחד עם סולומון שכטר (יריבו של נויבאואר בנושא זה), שגילה חלקים מספר בן סירא העברי בתעודה מהגניזה הקהירית שמצא בארגז, המכיל תעודות גניזה.
הוא הוציא לאור קטעים אלה בשנת 1897, בצירוף שתי פקסימליות, יחד עם ציטוטים של ספר בן סירא בספרות הרבנית, גרסאות מוקדמות של הטקסט וכן תרגום לאנגלית.
באותה השנה (1897) הוא הוציא לאור, יחד עם ארתור קאוליי, את הטקסט המתורגם לאנגלית, ובמקביל לו (בעמודים עוקבים) הציב את הגרסה האנגלית המתוקנת, משנת 1895.
מלאכת השיר, לקוטים שונים מכתבי ידות, פרנקפורט ע"נ מיין: דפוס בראננער, 1865.
סדר החכמים וקורות הימים, 2 כרכים:
חלק א': אגרת לרבנו שרירא גאון, וספר הקבלה לרבי אברהם בן דוד, ועוד לקוטים אחרים, אחד המרבה ואחד הממעיט, אוקספורד: דפוס קלארינדון, תרמ"ח–1887 (הוצאה שנייה: ירושלים, תשכ"ז–1967).
חלק ב': מגלת תענית, סדר עולם כתאב אלתאריך, ספר.....
יוחסין ועוד לקוטים אחרים, דפוס קלארינדון, תרנ"ג–1895 (הוצאה שנייה: ירושלים: תשכ"ז–1967).
"קבוצים על ענייני עשרת השבטים ובני משה", תדפיס מתוך: קובץ על יד, שנה ד', ברלין: מקיצי נרדמים, תרמ"ח–1888 (עמ' 8–74).
אדולף (אברהם) פישהוף היה מהפכן, פוליטיקאי ופעיל שלום יהודי-הונגרי-אוסטרי.
אדולף פישהוף נולד ב-1816 באובודה (בודה הישנה) בהונגריה כבנם של יוזף פישהוף, יליד אייבנשיץ (כיום איוואנצ'יצה שבחבל מוראביה) ושל רוזלי לבית לוי (Löwy), ילידת בודה.
אבותיו נמנו עם היהודים שגורשו מווינה ב-1670 והתיישבו במורביה.
האב יוזף פישהוף, סוחר ותלמיד חכם, שלפי חוקי המדינה כבן לא בכור, לא היה רשאי להתחתן במולדתו ולכן עבר לגור באובודה בהונגריה, בה הכיר את אשתו.
עד גיל 12 זכה לחינוך מוקפד ולמד עברית ומקצועות כלליים.
מורו הפרטי היה גבריאל זידפלד, אביו של מקס נורדאו.
בהמשך למד בגימנסיית הפיאריסטים בפשט (1829-1834), שבה ישב יחד עם בני דתו ב"ספסלי היהודים".
כשבגיל 16 מצבה הכלכלי של משפחתו התערער עזר לפרנסת הבית על ידי מתן שיעורים פרטיים .פישהוף למד בהמשך רפואה באוניברסיטת וינה בשנים 1844-1836 ובהמשך עבד בבית חולים בווינה.
בשנת 1846 קיבל תעודת מומחה כרופא מיילד.
כרופא צעיר הצטיין כאחד ממנהיגי הצעירים שהשתתפו במהפכת מרץ 1848 באוסטריה.
ביום הראשון של המהפכה, 13 במרץ 1848, היה פישהוף הראשון שנאם בפני ההמונים שהתכנסו מול בניין הפרלמנט ודרש הנהגת רפורמות פוליטיות כמו חופש העיתונות והחינוך, הקמת חברי מושבעים בתחום המשפט, וזכויות לכל הקבוצות האתניות באוסטריה על בסיס הסכמה חופשית.
הפך תוך ימים ספורים למנהיג הסטודנטים בווינה ונבחר לעמוד בחודשים מאי-יולי 1848 בראשות הוועד לביטחון הציבורי (Sicherheitsausschuss) שניהל את ענייני ווינה בקיץ 1848, ותיווך בין ההמונים ובין הרשויות המהפכניות.
אחר כך נבחר מטעם רובע מאצליינסדורף של וינה לחבר באספה המחוקקת - הרייכסטג - שהתכנס בווינה, ועבר אחר כך לקרמס.
בימי הממשלה הליברלית של דובלהוף בין 2 ביולי 1848 ל-20 בדצמבר 1848 כיהן פישהוף עד אוקטובר 1848 כיועץ במשרד הפנים לענייני תברואה וערך מסע בגליציה כדי לחקור את מגפת הכולרה.
אחרי פירוק הרייכסטג בקרמס, ב-7 במרץ 1849, להבדיל מרבים מעמיתיו, לא ניסה להימלט מן הארץ ונעצר.
הואשם בבגידה במולדת ובמעורבות ברצח שר המלחמה לטור, אולם במשפט שהתקיים בהיעדרו, זוכה אחרי 9 חודשי מעצר, מחוסר הוכחות.
בשנת 1856, בגלל כאבי ראש ממושכים, נסע לצורך הבראה לשווייץ, לדרום גרמניה ולאיטליה.
נשאר חסר זכויות אזרחיות מלאות עד שנת 1867 כשקיבל חנינה.
הוא עבד כרופא עד שנת 1875 כשנאלץ לפרוש מסיבות בריאות.
אחר כך בחר לחיות במעין גלות מרצון באמרסדורף, כיום חלק מהעיר קלגנפורט, בקרינתיה.
שם התעמק פישהוף בהיגוי תוכניות לרפורמות מקיפות של האימפריה ההבסבורגית, בעיקר בשאלה הלאומית.
כפי שהעיד הרב יוזף סמואל בלוך בזכרונותיו פישהוף העניק לתושבי הכפר טיפול רפואי בחינם.
שיפוטו הפוליטי זכה להערכה רבה ורבים היו המדינאים שביקשו להתייעץ איתו.
בימי הממשל של אלפרד יוזף פוטוצקי באוסטריה הוצע לו תפקיד שר הדואר, אך הוא סירב לקבלו, מפני שלא היה מוכן להתנצר.
בשנת 1869 תמך בחוברת "Oesterreich und die Bürgschaften Seines Bestandes" (אוסטריה והערבויות לקיומה) בהרחבת הענקת זכויות אוטונומיה על בסיס פיוס לא רק בין האוסטרים הגרמנים ובין ההונגרים, אלא עם האתניות הסלביות באימפריה.
בכתביו תמך פישהוף מכל מאודו בארגון פדרלי של החלק האוסטרי (Cisleithania) של האימפריה האוסטרית ובמתן זכויות אוטונומיות לאתניות השונות.
רעיונותיו השפיעו בעיקר על האינטלקטואלים הצ'כים.
השקפותיו לא הלכו בקנה אחד עם המדיניות הריכוזית של הממשלה הליברלית הגרמנית שמונתה על ידי הקיסר פרנץ יוזף בשנת 1867.
ההנהגה האוסטרית ביקשה, עם כל ההתפשרות עם ההונגרים, לשמור על רוב גרמני באימפריה ובו זמנית לבצע רפורמות ליברליות.
לדידו של פישהוף, ליברליות אמיתית הייתה צריכה לערב לא רק לחירויות הפרטיות של האזרחים האוסטרים אלא גם לחירויות הקבוצות הלאומיות שבה.
הוא היה משוכנע שרק פתרון פדרלי עשוי למנוע את התפרקות האימפריה ההבסבורגית לפי גבולות לאומיים.
התפרקות כזאת, הוא סבר, עלולה להוביל להשתלטות גרמנית או רוסית על העמים הקטנים במרכז אירופה ולשים קץ גם לחופש היחסי שהם נהנו בו תחת המונרכיה ההבסבורגית.
יש החושבים שתחזיתו התגשמה מאוחר יותר, במאה ה-20.
ביתו באמרסדורף וביתו של פרנטישק לדילסב ריגר, נציג הליברלים הצ'כים, ארחו מפגשים בין ריגר ובין מיכאל אטיין, מוציא לאור של העיתון "נויה פרייה פרסה" ונציג של הליברלים האוסטרים-הגרמנים, אליהן הצטרף גם אלכסנדר שרף, המוציא לאור של "וינר זונטג ומונטגסצייטונג".
פישהוף הייתה דמות המפתח מאחורי "הממורנדום מאמרסדורף" משנת 1878 שחיפש למצוא מצע משותף לתנועה הליברלית הצ'כית ולחוגים הליברלים מווינה.
אחרי קריסת הליברליזם הגרמני-אוסטרי בשנת 1879 והעלייה לשלטון של ממשלה קלירלית-שמרנית שנתמכה על ידי מפלגות סלביות, פישהוף תכנן בשנת 1882, יחד עם הברון ארנסט פון ולטרסקירכן, את הקמת מפלגת עם גרמנית-אוסטרית טרנס-אתנית בעלת מצע ליברלי.
מפלגה זו נועדה לשחק תפקיד של מתווכת בשאלת הלאומים ולאחד את כל היסודות הליברלים באימפריה, אולם מאמציו טורפדו על ידי התנגדות בתוך הזרם המרכזי של המפלגה הליברלית החוקתית הגרמנית.
דעותיו של פישהוף היו שונות לא רק מדעות רוב הליברלים הגרמנים, אלא אף מאלו של הבורגנות היהודית, שאהדה את הליברליזם.
להבדיל מפישהוף, רוב המעמד הבינוני היהודי תמך עדיין בשנות ה-80 של המאה ה-19 בזרם המרכזי של הליבליזם הגרמני, אף על פי שהוא לא היה מסוגל לעצור את הסחף לרדיקליזציה של הפוליטיקה האוסטרית, לרבות את העלייה באנטישמיות.
כשנפטר צלצלו פעמוני כל הכנסיות באמרסדורף ואחרי טקס בבית התפילה יהודי בקלגנפורט, ליוו המונים את ארונו עד לתחנת הרכבת של העיר משם הובל לשם קבורה לחלקת היהודים בבית הקברות המרכזי בווינה, בהתאם לבקשתו.
מצבתו בצורת אובליסק עוצבה על ידי מקס פליישר.
עליה חרות משפט מנאומו המפורסם ממרץ 1848:
1979 רחוב ברובע 10 בווינה נקרא לפי שמו: פישהוף-גאסה
1992 רחוב בפרבר אמרסדורף של קלגנפורט נקרא לפי שמו: ד"ר פישהוף-שטראסה.
אדולף פרדריק לבית הולשטיין-גוטורפ (בשוודית: Adolf Fredrik, בגרמנית: Adolf Friedrich; 14 במאי 1710, גוטורפ – 12 בפברואר 1771, סטוקהולם) היה נסיך ממוצא גרמני-שוודי שכיהן כמלך שוודיה החל משנת 1751 ועד יום מותו בשנת 1771.
אדולף פרדריק נולד ב-14 במאי 1710, לכריסטיאן אוגוסט מהולשטיין-גוטורפ, נסיך אויטין ולאלברטינה פרדריקה, מרקיזת באדן-דורלאך.
בשנים 1750-1727 כיהן הנסיך אדולף פרדריק כנסיך-בישוף של ליבק בתקופה שבה אחיינו, הדוכס קרל פטר אולריך, לימים פיוטר השלישי, קיסר רוסיה, היה קטין.
תחום השיפוט של הבישופות כלל גם את אויטין ואת הולשטיין-קיל.
בשנת 1743 הוא נבחר להיות מלך שוודיה על ידי "סיעת המגבעות" ששאפה להשיג תנאים טובים ביותר במשא ומתן על הסכם טורקו עם יליזבטה, קיסרית רוסיה.
הקיסרית אימצה את אחיינו של אדולף פרדריק, קרל פטר אולריך, כיורש שלה, וב-25 במרץ 1751 ירש הצעיר את בישופות ליבק מידי אדולף פרדריק.
אדולף פרדריק היה המלך הראשון בשושלת הולשטיין-גוטורפ.
במהלך עשרים שנות שלטונו כמלך שוודיה שימש אדולף פרדריק כקצת יותר ממנהיג סמלי, כשהכוח במציאות נמצא בידי הפרלמנט - הריקסדאג של המעמדות, שלעיתים קרובות היה קרוע על ידי מאבקים בין-מפלגתיים.
פעמיים ניסה המלך להשתחרר מחסות הריקסדאג.
פרט למספר ניסיונות בתמיכת סיעות אחדות מקרב האצולה - להחזיר את המונרכיה האבסולוטית שקויימה בימי קודמיו למלוכה, אדולף פרדריק שלט כמונרך חוקתי עד מותו.
בפעם הראשונה בשנת 1755 כשנדחף על ידי זוגתו, המלכה לואיזה אולריקה מפרוסיה, אחותו של פרידריך הגדול, לנסות להשתלט מחדש על חלק מהסמכויות וכמעט נענש בהדחה.
בהזדמנות השנייה, ניסה זאת שוב בעידוד בנו הבכור, יורש העצר גוסטב, לימים גוסטב השלישי.
הוא הצליח אז להדיח את הסנאט שבשליטת מפלגת "הכובעים" אך לא היה מסוגל להמשיך את המלאכה ולנצל את פירות הניצחון הזה.
שלטונו התאפיין בתקופה ארוכה של שלום פנימי, אם כי אוצר המדינה סבל ממיתון בעקבות השקפות כלכליות מרקנטיליסטיות שיושמו על ידי הממשלות של מפלגת ה"כובעים".
החל מהפרלמנט של שנת 1765–1766 עלתה לשלטון מפלגת ה"כובעים" שהנהיגה רפורמות ליברליות והעניקה חופש עיתונות שהיה יחיד במינו באותן השנים.
בוטלה כמעט כל צנזורה פרט לעבירות של פגיעה בשם המלך ובשם הכנסייה הלותרנית הממלכתית.
אדולף פרדריק נפטר ב-12 בפברואר 1771 אחרי שהזמין ארוחה שכללה לובסטר, קוויאר, כרוב כבוש, הרינגים מעושנים (קיפרס),שמפניה ולקינוח - 14 מנות מן עוגת הסולת עם קצפת האהובה עליו, "סמלה", שהוגשה בכד של חלב חם.
האירוע נשאר לדראון עולם בשוודיה והילדים בארץ זו זוכרים את אדולף פרדריק כ"מלך שאכל עצמו לדעת".
בעקבות מותו של אדולף פרדריק, עלה לכס מלוכה בנו, הנסיך גוסטב שהוכתר כגוסטב השלישי.
מלך צעיר זה ביצע בשנת 1772 הפיכה והחזיר את המונרכיה האבסולוטית, אם כי בצורה נאורה.
הפרלמנט (ריקסדאג) הורחק ממרכז השלטון עד לאחרי מלחמת העולם הראשונה, כשהונהגו בשוודיה בחירות כלליות עם זכויות שוות.
גם בתקופתו וגם אחר כך נחשב המלך אדולף פרדריק לשליט חלש, תלוי באחרים, וחסר כישרונות.
יש אומרים כי היה בעל טוב לאשתו, אב מסור ומעביד נוח למשרתיו.
תחביבו העיקרי היה לייצר קופסאות טבק להרחה, עיסוק שתפס חלק רב מזמנו.
רבים מהמספידים הזכירו את אופיו הנוח לבריות ומאיר הפנים לאורחים.
תמונתו נכללה בסדרת 16 הציורים "דמויות נסיכיות רכובים על סוסים" מאת יוהאן אליאס רידינגר.
מנישואיו לנסיכה לואיזה אולריקה, נסיכת פרוסיה, שתחילתם בטקס החתונה ב-18 באוגוסט/29 באוגוסט 1744 בדרוטנינגהולם, נולדו הילדים הבאים:
הנסיך פרדריק אדולף, דוכס אסטרייטלנד (1750–1803)
סופיה אלברטינה, אם המנזר קוודלינבורג (1753–1829)
אדולף פרידריך אֶרדמַן פון מֶנצֶל היה צייר ואמן תצריב גרמני.
יחד עם קספר דויד פרידריך הוביל את הזרם הרומנטי באמנות הגרמנית במאה ה-19 והיה ממבשרי האקספרסיוניזם.
היה צייר פורה ופופולרי בזמנו.
פון מנצל נולד בברסלאו כאדולף מנצל.
אביו היה בעל בית מלאכה לליתוגרפיה.
עם מות האב ב-1832 המשיך מנצל הבן את עסקיו.
ב-1833 החל ללמוד באקדמיה לאמנות בברלין, אך עזב לאחר זמן קצר.
בשורות האקדמיה פגש אדולף מנצל אדם בשם קארל היינריך ארנולד (Carl Heinrich Arnold), שמילא תפקיד מפתח בחייו (הוא שימש כפטרון יצירותיו של מנצל בנוסף להיות חבר מקורב).
בין 1839 ל-1842 אייר בטכניקה של חיתוך עץ ספרי היסטוריה אודות פרידריך הגדול ופרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה.
במקביל למד באופן אוטודידקטי לצייר ציורי שמן.
מנצל, בתור אמן בצבעי שמן, התומך בהתפתחות האמנות בת זמנו, בחר להצטרף לארגון שנקרא אז "ארגון האמנים הצעירים".
בהמשך, כעבור ארבע שנים, הצטרף לארגון ל"אמנים הבוגרים".
אדולף פון מנצל המשיך בחייו, וכשהגיע בזמנו האירוע הגדול בגרמניה של המאה ה-19, המכונה "אביב העמים", זיהה את האירוע כבעל חשיבות היסטורית ייחודית, והחליט להקדיש ציור שלם (שזכה לשם Aufbahrung der Märzgefallenen) לנושא זה, שלא הושלם לבסוף.
חייו של אדולף פון מנצל נקשרו הדוקות בחייו של פרידריך הגדול, והוא היה לצייר הראשי בהיסטוריה שהתעסק בה כה רבות (החל מ-1849).
נושאי הציור שלו כללו תמונות מחיי היום-יום ונושאים היסטוריים (רובם מתקופתו של פרידריך הגדול), שגם הם צוירו באופן נטורליסטי, עם שימת לב לפרטים כביכול תיעד סצנה שנכח בה (ציור פסאודו-תיעודי).
בשנת 1866 יצר סדרת ציורים המתארת גופות חיילים ממלחמת שבעת השבועות.
על סדרת ציורים אלה כתב מבקר האמנות עוזי צור "סדרה מזעזעת ומודרניסטית לחלוטין של גוויות חיילים הנגלים לעינינו כיצירי גיהנום, וציורי אקוורל ספורים שבהם הוא פורם את השתי וערב של הגוף האנושי המופקר כחציר השדה, ואת השתי וערב של הציור הקלאסי המתפורר למול עינינו".
מנצל, שכמעט ולא עזב את ברלין במהלך חייו הבוגרים, ביקר בפריז ונפגש עם אדגר דגה וז'אן-לואי-ארנסט מסונייה.
בשנת 1898 קיבל תואר אצולה ואת הזכות לצרף את התחילית "פון" לשמו.
אדולף צוקור היה מפיק סרטים יהודי-אמריקאי, מחלוצי תעשיית הקולנוע האמריקאית ואחד ממייסדי חברת סרטי פרמאונט.
נולד בעיירה ריצ'ה שבהונגריה בשנת 1873 להורים יהודים, ובשנת 1889 היגר לארצות הברית.
לאחר שהתגורר בניו יורק, עבר למערב התיכון, ופתח עסק לסחר בפרוות.
התחיל לעסוק בתעשיית הקולנוע האמריקאית בשנת 1903, במיזם לרכישת אולמות קולנוע, לצד בן דודו, מקס גולדשטיין, והמפיק מרקוס לב.
בשנת 1912 ייסד יחד עם דניאל פרוהמן את חברת הסרטים "השחקנים המפורסמים" ("Famous Players Film Company"), והפעיל אולפנים במנהטן.
בשנת 1913 הפיק את הסרט "האסיר מזנדה" ("The Prisoner of Zenda").
בשנת 1916 התמזגה החברה שייסד עם חברת הסרטים של ג'סי לסקי, תוך יצירת חברת סרטי פרמאונט, אשר צוקור שימש כנשיאה עד שנת 1936, אז מונה ליושב ראש מועצת המנהלים שלה.
נחשב חלוץ בתעשיית הקולנוע האמריקאית, בכך שאיחד בחברה אחת ייצור, הפצה והקרנה של סרטים.
פרש מסרטי פרמאונט בשנת 1959, ונפטר בלוס אנג'לס בשנת 1976, בגיל 103.
אדולף פון קרלוביץ היה גנרל גרמני שפיקד על דיוויזיה, על קורפוסים ועל ארמיות במלחמת העולם הראשונה.
פון קרלוביץ נולד ב-24 בפברואר 1855 במשפחת אצולה סקסונית, לגאורג יוב פון קרלוביץ שהיה פקיד בית המשפט המלכותי של סקסוניה ולאידה לבית פון קנריץ, בעיר ריזה שהשתייכה לממלכת סקסוניה.
בשנת 1877 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה, בשנת 1912 מונה לשלישו הצבאי של פרידריך אוגוסט השלישי, מלך סקסוניה, ובשנת 1914 מונה לשר המלחמה של ממלכת סקסוניה, במקום מקס פון האוזן.
בספטמבר 1914 מונה פון קרלוביץ למפקד קורפוס המילואים ה-27 שהיה חלק מהארמייה הרביעית ולחם בקרב איפר הראשון.
בסוף אוקטובר נאלץ פון קרלוביץ לפרוש מתפקידו עקב התקף לב.
ב-30 בנובמבר מונה פון קרלוביץ למפקד דיוויזיית המילואים ה-12, וב-24 באוגוסט 1915 מונה למפקד קורפוס המילואים ה-3, ופיקד עליו בבלימת מתקפת אגם נארוץ' באביב 1916. ב-8 באוגוסט 1917 מונה למפקד הקורפוס ה-19 ופיקד עליו במהלך קרב איפר הרביעי במסגרת מתקפת האביב.
לאחר שביתת הנשק בנובמבר 1918 הסיג פון קרלוביץ את כוחותיו לגרמניה, וב-14 בינואר 1919 פרש פון קרלוביץ מהצבא ושב לביתו.
פון קרלוביץ נפטר בגרסדורף ב-9 ביולי 1928 והוא בן 70 שנים.
אדולף פגו (13 ביוני 1889 – 31 באוגוסט 1915) היה מדריך טיס וטייס צרפתי, אלוף ההפלות הראשון בהיסטוריה הודות להישגיו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
אדולף סלסט פגו נולד ב-13 ביוני 1889 במונטפרט צרפת.
שירת בצבא צרפת משנת 1907 עד 1913. תאריך השחרור שלו היה 13 בפברואר 1913, מיד לאחריו השתלם בשיעורי טיס והוציא רישיון טיס ב-1 במרץ 1913. פגו הוא הטייס הראשון שביצע צניחה ממטוס.
במהלך הצניחה, הוא צפה במסלול הטיסה של המטוס שנטש, ראה שהמטוס ביצע לולאה, וכך עלה לראשו הרעיון לבצע תמרון לולאה בטיסתו הבאה.
לאחר צניחתו אמר לעיתונאים: "ראיתי אותו, לבדו, טס בלולאה.
כך שאתם רואים שזה אפשרי.
בתור טייס ניסוי בחברת המטוסים של לואי בלריו, הקדיש את כל מאמציו כדי להשיג את מטרתו והתאמן עד קצה גבול היכולת במטוס מדגם בלריו XI.
מטוסו האישי עבר מקצה שינויים, והוא התאמן על הקרקע בשהייה במהופך - כל אלה על מנת לטוס במהופך ב-1 בספטמבר 1913.
ב-21 בספטמבר ביצע תמרון לולאה באוויר, בהאמינו כי הוא הטייס הראשון שעושה זאת.
פגו ואנשים רבים האמינו שהוא הטייס הראשון בהיסטוריה שביצע את התמרון הקשה, אך למעשה היה זה הטייס הרוסי פיוטר נסטרוב שביצע תמרון לולאה מעל בסיס חיל אוויר בקייב ב-9 בספטמבר 1913. פגו היה הטייס הראשון שהתמחה בביצוע תמרוני לולאה.
זמן קצר לאחר טיסתו ב-21 בספטמבר, הוא הוזמן על ידי הצאר הרוסי להפגין את יכולתיו בפני טייסי חיל האוויר הרוסי.
פגו נהפך למדריך טיס אהוד בקרב טייסים צרפתיים ואירופאים.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, פגו התנדב לשרת בחיל האוויר הצרפתי, ובמהרה שובץ בתור טייס סיור.
ב-5 בפברואר 1915, הוא והרובאי שלו הפילו שני מטוסים גרמנים ואילצו מטוס גרמני שלישי לנחות.
פגו החל להטיס מטוסים חד-מושביים במהרה ובאפריל השיג שתי הפלות נוספות.
לא ידוע בוודאות כמה מטוסי אויב פגו הצליח ל"השמיד" לחלוטין, מאחר שקרבות האוויר הראשונים היו נדירים והחוזר מהם קיבל קרדיט על אילוץ היריב לנחות.
עם זאת, זוהי עובדה ודאית שפגו, ולא רולאן גארוס (שהפיל "רק" ארבעה מטוסי אויב), הוא הטייס הצרפתי הראשון שהיה זכאי לקבל תואר של אלוף הפלות.
ב-31 באוגוסט 1915, פגו הופל על ידי אחד מחניכיו לשעבר, הגרמני וולטר קנדולסקי, בעודו מנסה ליירט מטוס סיור גרמני.
במותו היה בן 26. הצוות של מטוס סיור זה הטיל זרי קבורה מעבר לקווי צרפת.
במהלך המלחמה קמה שמועה שקרית שוולטר יורט על ידי טייס צרפתי אחר, אך בפועל וולטר קנדולסקי שרד את המלחמה.
אדולף פרידריך הרביעי, דוכס מקלנבורג-שטרליץ (; 5 במאי 1738 – 2 ביוני 1794) היה דוכס מקלנבורג-שטרליץ בין השנים 1752–1794.
אדולף פרידריך נולד ב-5 במאי 1738 במירוב שהשתייכה לדוכסות מקלנבורג-שטרליץ, להדוכס קרל לודוויג פרידריך ממקלנבורג, נסיך מירוב, ואליזבת אלברטינה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן, בתו של ארנסט פרידריך הראשון, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן.
ב-5 ביוני 1752 מת אביו הדוכס קרל לודוויג פרידריך ממקלנבורג, נסיך מירוב, ואדולף פרידריך מונה לנסיך הכתר של מקלנבורג-שטרליץ.
ב-11 בדצמבר 1752 מת דודו אדולף פרידריך השלישי, דוכס מקלנבורג-שטרליץ, ואדולף פרידריך עלה לשלטון במקומו.
מכיוון שאדולף פרידריך היה קטין, שלטה אמו אליזבת אלברטינה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן כעוצרת בשמו עד שבגר.
בשנת 1753 למד אדולף פרידריך באוניברסיטת גרייפסוואלד, ובשנת 1764 מונה לחבר במסדר הבירית.
ב-2 ביוני 1794 מת אדולף פרידריך ללא ילדים, ואחיו קרל השני, דוכס מקלנבורג-שטרליץ עלה לשלטון במקומו.
אדולף פרידריך השלישי, דוכס מקלנבורג-שטרליץ (; 7 ביוני 1686 – 11 בדצמבר 1752) היה דוכס מקלנבורג-שטרליץ בין השנים 1708–1752.
אדולף פרידריך נולד ב-7 ביוני 1686 בשטרליץ שהשתייכה לדוכסות מקלנבורג-שטרליץ, לאדולף פרידריך השני, דוכס מקלנבורג-שטרליץ, ומריה, דוכסית מקלנבורג-גיסטרוב, בתו של גוסטב אדולף, דוכס מקלנבורג-גיסטרוב.
בשנת 1701 ייסד אביו את דוכסות מקלנבורג-שטרליץ, לאחר מאבק ירושה למעלה מ-5 שנים, שהתנהל לאחר מותו של גוסטב אדולף, דוכס מקלנבורג-גיסטרוב בשנת 1695, בין אביו אדולף פרידריך השני, דוכס מקלנבורג-שטרליץ לבן דודו פרידריך וילהלם, דוכס מקלנבורג-שוורין.
ב-12 במאי 1708 מת אביו אדולף פרידריך השני, דוכס מקלנבורג-שטרליץ, ואדולף פרידריך עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1712 נשרפה העיר שטרליץ כליל, ואדולף פרידריך ומשפחתו עברו לגור בבקתת הציד שלהם, ומסביבה נבנתה העיר נוישטרליץ.
בשנת 1733 נוסדה העיר נוישטרליץ באופן רשמי, ובשנת 1736 הפך אותה אדולף פרידריך לבירת הדוכסות.
ב-11 בדצמבר 1752 מת אדולף פרידריך ללא ילדים, ואחיינו אדולף פרידריך הרביעי, דוכס מקלנבורג-שטרליץ עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1709 התחתן אדולף פרידריך עם דורותיאה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-פלן, בתו של יוהאן אדולף, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-פלן, ממנה נולדו לו 2 בנות:
אדולף פרידריך השני, דוכס מקלנבורג-שטרליץ (; 19 באוקטובר 1658 – 12 במאי 1708) היה דוכס מקלנבורג-שטרליץ בין השנים 1701–1708.
אדולף פרידריך נולד ב-19 באוקטובר 1658 בגרבוב שהשתייכה לדוכסות מקלנבורג-שוורין, לאחר מות אביו אדולף פרידריך הראשון, דוכס מקלנבורג-שוורין, מאשתו השנייה מריה קתרינה מבראונשווייג-דאננברג, בתם של יוליוס ארנסט, דוכס בראונשווייג-לינבורג ומריה מפריזיה המזרחית.
בשנת 1695 מת חמיו גוסטב אדולף, דוכס מקלנבורג-גיסטרוב, ובעקבות כך פרץ סכסוך ירושה בין פרידריך לאחיינו פרידריך וילהלם, דוכס מקלנבורג-שוורין.
לאחר מאבק ירושה שנמשך למעלה מ-5 שנים, הגיעו השניים בשנת 1701 להסכם; פרידריך ייסד את דוכסות מקלנבורג-שטרליץ, ואילו פרידריך וילהלם קיבל את דוכסות מקלנבורג-שוורין.
ב-12 במאי 1708 מת פרידריך, ובנו אדולף פרידריך השלישי, דוכס מקלנבורג-שטרליץ עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1684 התחתן אדולף פרידריך עם מריה, דוכסית מקלנבורג-גיסטרו, בתם של גוסטב אדולף, דוכס מקלנבורג-גיסטרו ומגדלנה זיבילה מהולשטיין-גוטורפ, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
אדולף פרידריך השלישי, דוכס מקלנבורג-שטרליץ (1686–1752)
גוסטבה קרולינה ממקלנבורג-שטרליץ (1694–1748), התחתנה עם כריסטיאן לודוויג השני, דוכס מקלנבורג-שוורין
בשנת 1702 התחתן אדולף פרידריך עם יוהנה מסקסוניה-גותה, בתם של פרידריך הראשון, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג ומגדלנה זיבילה מסקסוניה-וייסנפלס, אך לא היו לו ילדים ממנה.
בשנת 1705 התחתן אדולף פרידריך עם כריסטינה אמיליה, נסיכת שוורצבורג-זונדרסהאוזן, בתם של כריסטיאן וילהלם הראשון, נסיך שוורצבורג-זונדרסהאוזן ואנטוניה זיבילה, רוזנת בארבי-מוהלינגן, ממנה נולדו לו 2 ילדים:
הדוכס קרל לודוויג פרידריך ממקלנבורג, נסיך מירוב (1708–1752)
אדולף פרידריך החמישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ (; 22 ביולי 1848 – 11 ביוני 1914) היה הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ בין השנים 1904–1914.
אדולף פרידריך נולד ב-22 ביולי 1848 בנוישטרליץ שהשתייכה לדוכסות הגדולה של מקלנבורג-שטרליץ, לפרידריך וילהלם, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ, ולנסיכה אוגוסטה מקיימברידג', בתו של הנסיך אדולפוס, דוכס קיימברידג'.
אדולף פרידריך לחם במלחמת צרפת–פרוסיה, והשתתף לאחר מכן בטקס הכתרת וילהלם הראשון לקיסר גרמניה בוורסאי.
בשנת 1904 מת אביו פרידריך וילהלם, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ, ובמקומו עלה אדולף פרידריך לשלטון.
בשנת 1907 ניסה אדולף פרידריך להעניק חוקה לדוכסות, אולם נתקל בהתנגדות מצד האצולה.
בניסיון לשכנע את האצולה, הבטיח אדולף פרידריך שייתן 2.5 מיליון דולר לקופת המדינה, אולם הניסיון נכשל.
ניסיון נוסף שעשה אדולף פרידריך בשנת 1912 נכשל גם הוא.
בינואר 1914 נאמר על אדולף פרידריך שהוא האיש השני העשיר ביותר בגרמניה, לאחר וילהלם השני, קיסר גרמניה, והונו נאמד ב-88,750,000 דולר.
ב-11 ביוני 1914 מת אדולף פרידריך בברלין, ובמקומו עלה לשלטון בנו אדולף פרידריך השישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ.
בשנת 1877 התחתן אדולף פרידריך החמישי עם אליזבת, נסיכת אנהלט, בתם של פרידריך הראשון, דוכס אנהלט ואנטוינטה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג.
לבני הזוג היו 4 ילדים:
מריה, דוכסית מקלנבורג (1878–1948), התחתנה עם גאורג, רוזן יאמטל, ולאחריו התחתנה עם יוליוס ארנסט, נסיך ליפה
יוטה, דוכסית מקלנבורג (1880–1946), התחתנה עם דנילו, נסיך הכתר של מונטנגרו
אדולף פרידריך השישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ (1882–1918)
קרל בורווין, דוכס מקלנבורג-שטרליץ (1888–1908)
אדולף פרידריך השישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ (; 17 ביוני 1882 – 23 בפברואר 1918) היה הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ בין השנים 1914–1918.
אדולף פרידריך נולד ב-17 ביוני 1882 בנוישטרליץ שהשתייכה לדוכסות הגדולה של מקלנבורג-שטרליץ, לאדולף פרידריך החמישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ, ולאליזבת, נסיכת אנהלט, בתם של פרידריך הראשון, דוכס אנהלט ואנטוינטה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג.
אדולף פרידריך למד בגימנסיה בדרזדן, ולאחר מכן למד באוניברסיטת מינכן משפטים.
אדולף פרידריך סיכם עם אחיו קרל בורווין, דוכס מקלנבורג-שטרליץ שהוא יינשא וימשיך את השושלת, בעוד אדולף פרידריך יקדיש את חייו לציור.
אולם ההסכם לא התממש לבסוף, עקב מותו של קרל בורווין בדו-קרב עם גיסם גאורג, רוזן יאמטל בשנת 1908.
בשנת 1914 מת אביו אדולף פרידריך החמישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ, ובמקומו עלה אדולף פרידריך לשלטון.
בשנת 1908 יצר אדולף פרידריך קשר עם מפאלדה סלבטיני שנהייתה לפילגשו, והיו לו ממנה 2 ילדים לא חוקיים.
ב-23 בפברואר 1918 התאבד אדולף פרידריך, ללא שהשאיר בנים אחריו, ויורשו קרל מיכאל, דוכס מקלנבורג ויתר על התואר, ומשום כך קיבל את נחלותיו פרידריך פרנץ הרביעי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין שהיה בן דודו.
בצוואתו הותיר אדולף פרידריך את כל הונו שנאמד ב-30 מיליון דולר לכריסטיאן לודוויג, דוכס מקלנבורג, בתנאי שיהיה הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ, ולא יקבל רק 3 מיליון דולר.
אדולף פרידריך נולד ב-15 בדצמבר 1588 בשוורין שהשתייכה לדוכסות מקלנבורג-שוורין, ליוהאן השביעי, דוכס מקלנבורג ולסופיה משלזוויג-הולשטיין-גוטורפ, בתם של אדולף, דוכס הולשטיין-גוטורפ וכריסטינה מהסן.
בשנת 1592 מת אביו יוהאן השביעי, דוכס מקלנבורג, ואדולף פרידריך ואחיו יוהאן אלברכט השני, דוכס מקלנבורג-גיסטרוב עלו לשלטון במקומו, בחסות דודיהם אולריך, דוכס מקלנבורג וקרל הראשון, דוכס מקלנבורג-גיסטרוב.
בשנת 1608 החלו האחים לשלוט לבדם, ובשנת 1610 מת דודם קרל הראשון, דוכס מקלנבורג-גיסטרוב, והאחים ירשו אף את נחלתו.
בשנת 1621 חולקה דוכסות מקלנבורג בין שני האחים; אדולף פרידריך קיבל את דוכסות מקלנבורג-שוורין, בעוד יוהאן אלברכט השני, דוכס מקלנבורג-גיסטרוב קיבל את דוכסות מקלנבורג-גיסטרוב.
בשנת 1628 במהלך מלחמת שלושים השנים הדיח אלברכט פון ולנשטיין את האחים מנחלותיהם, בעקבות תמיכתם בכריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק נגד פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1631 החזיר גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה את האחים לשלטונם, ובשנת 1634 צירף אדולף פרידריך את בישופות שוורין לנחלתו, לאחר מותו של הבישוף אולריך מדנמרק.
ב-27 בפברואר 1658 מת אדולף פרידריך, ובנו כריסטיאן לודוויג הראשון, דוכס מקלנבורג-שוורין עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1622 התחתן אדולף פרידריך עם אנה מריה מפריזיה המזרחית, בתם של אנו השלישי, רוזן פריזיה המזרחית ואנה מהולשטיין-גוטורפ, ממנה נולדו לו 8 ילדים:
כריסטיאן לודוויג הראשון, דוכס מקלנבורג-שוורין (1623–1692)
אנה מריה ממקלנבורג-שוורין (1627–1669), התחתנה עם אוגוסט, דוכס סקסוניה-וויסנפלס
בשנת 1635 התחתן אדולף פרידריך עם מריה קתרינה מבראונשווייג-דאננברג, בתם של יוליוס ארנסט, דוכס בראונשווייג-לינבורג, ממנה נולדו לו 11 ילדים:
פרידריך הראשון, דוכס מקלנבורג-גרבוב (1638–1688)
אדולף פרידריך השני, דוכס מקלנבורג-שטרליץ (1658–1708)
אדולף פולק שמו העברי: אהרון משה פולק היה תעשיין יהודי אוסטרי במאה ה-19. בעליו של חברת הענק לייצור גפרורים "א.
Pollak"), שכללה מפעלים רבים באימפריה האוסטרו-הונגרית וסניפים ברחבי העולם.
פולק נולד בשנת 1817 בכפר בבוהמיה, ששכן במרחק 40 ק"מ מפראג.
בשנת 1836 ייסד את המפעל הראשון שלו לגפרורים.
הוא השתמש בהמצאה חדשה של זרחן אדום לא רעיל.
הוא הקים סניפים בכל רחבי בעולם - אירופה, אמריקה ואסיה, וייצא ביותר מ-2 מיליון גילדן בשנה.
בשנת 1858 זכה בפרס צלב הזהב על ידי הקיסר פרנץ יוזף.
פולק מת בשנת 1884 בבאדן ליד וינה.
בנו, אלפרד פולק, המשיך את עסקיו, אך נאלץ לסגור את החברה בגלל כניסתם של מתחרים לשוק.
אדולף פרנק היה כימאי, מהנדס ואיש עסקים יהודי-גרמני.
פרנק נולד בקלויצה לאוריקה ושלמה פרנק, בעלי חנות מכולת, ולמד בתיכון בנוישטרליץ כשבמקביל עבד כשוליית רוקח.
במסגרת שירותו הצבאי הגיע לבית הספר לווטרינריה בברלין ובשנים 1855–1857 למד רוקחות, מדעי הטבע וטכנולוגיה באוניברסיטת ברלין.
עם סיום לימודיו הוא גם עבר את מבחני ההסמכה לרוקח בציון הגבוה ביותר האפשרי.
הוא החל לעבוד בחברה לייצור סוכר בסקסוניה-אנהלט ובשנת 1858 קיבל פטנט על שיטה חדשה לניקוי מיץ סלק הסוכר בעזרת סיליקטים.
בשנת 1862 קיבל תואר דוקטור לכימיה מאוניברסיטת גטינגן, על עבודה בנושא ייצור סוכר.
העבודה במפעל לייצור סוכר חשפה אותו גם לתעשיית הדישון להגברת תפוקת סלק הסוכר.
מכתבי יוסטוס פון ליביג ואחרים הוא למד שמינרלים שונים, בהם מלח אשלגן, מגבירים את התפוקה החקלאית.
הוא בחן את השאריות של מכרות מלח בסביבה ומצא בהם אשלגן.
הוא בחן את תכונותיהם של תרכובות אשלגן שונות ומצא את המתאימות ביותר לדישון.
באוגוסט 1860 הוא הגיש בקשת פטנט, שאושרה ב-23 במרץ 1861 על דשן מבוסס אשלגן כלורי.
כדי לקדם את המצאתו, הוא עזב את מפעל הסוכר וביקש להקים מפעל דשן.
בתחילה התקשה בגיוס כספים ובקשתו להקים את המפעל סורבה.
אולם לאחר שהשיג מימון באפריל 1861, הוא קיבל רישיון למכרה מלח ישן והמפעל נפתח באוקטובר 1861. בשנת 1865 פרנק קיבל פטנט על שיטה להפקת ברום מאשלגן ברומי.
בשנת 1870 הוא היה למנהל קבוצת חברות בתעשיית האשלגן.
אולם בסוף 1875 הוא עזב את התחום והחל לעבוד במפעל לייצור זכוכית, בה הוא הכניס את הבקבוק החום כמגן על הנוזלים בבקבוק מאור השמש.
ביחד עם ניקודם קארו הוא גילה בשנת 1899 את תהליך פרנק-קארו להפקת ציאנמיד הסידן שהיווה את הבסיס לתעשיית החנקן וציאנמיד הסידן לדישון.
בשנת 1893 קיבל את מדליית ג'ון סמית של מכון פרנקלין.
אדולף פֶנִיאֶש (במקור פישמן, בהונגרית: Fényes Adolf; קצ'קמט, הונגריה 29 באפריל 1867 – בודפשט, 1945 .
14 במרץ) היה צייר יהודי-הונגרי.
אדולף פישמן נולד במשפחה יהודית כבנם של הרב שמעון פישמן בעיר קצ'קמט, ושל רגינה ורמן, נכדה של הרב ישראל ורמן, רבה הראשון של הקהילה היהודית בפשט.
דודו מוריץ ורמן היה סיטונאי, מראשי הקהילה היהודית בהונגריה, החבר היהודי הראשון באספה הלאומית של הונגריה (הפרלמנט ההונגרי).
לאחר מות אביו (1879) עבר אדולף פישמן לבודפשט ובשנת 1886 ושינה את שמו לפניאש.
היה לו אח אחד בשם יוז'ף.
פניאש התחיל בלימודי משפטים, אותם זנח ובין השנים 1884 עד 1887 הפך לתלמיד בבית ספר לציור.
הוא עבר לויימאר, שם למד בין 1887 ל־1890. התיישב בפריז בשנת 1891, והפך לסטודנט באקדמיה ז'וליאן.
מורו שם היה ויליאם אדולף בוגרו.
הוא חזר מפריז לוויימר לתקופה של שנתיים וחזר להונגריה, את שנת 1900 העביר באיטליה ובצרפת.
משנת 1902 בילה כל קיץ במושבת האמנים של סולנוק ועבד שם.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית בשנת 1919 הוא היה חבר בוועד המנהל האמנותי.
אחרי 1936 הוא צייר פחות ופחות, בשל מחלתו.
למרות היות פניאש יהודי הוא קיבל הקלות ופטור ממשלתי עם כניסת הגרמנים להונגריה בשנת 1944 (מבצע מרגרטה) מהעוצר מיקלוש הורטי (כמו אדה טלץ' וכמה אומנים אחרים).
בתקופת שלטון האימים של מפלגת צלב החץ הוא נאלץ לעבור לגטו בודפשט, ושרד את המצור ואת ההוצאות להורג.
חודשיים לאחר שחרור הגטו הוא קיבל אירוע מוחי בדירת הסטודיו שלו ולא ניתן היה להצילו בבית החולים.
לדברי מקור אחר הוא נפטר מרעב בגטו.
הוא הובא למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי ברחוב שלגוטאריאני.
בקצ'קמט, בסולנוק ובבודפשט (רובע 3) קראו רחוב על שמו.
בשנת 1898 החל לצייר את מחזור ציוריו בשם "חיי אדם עני".
ציוריו מתקופה זו הם מהיצירות היפות ביותר של הריאליזם הביקורתי.
לאחר סיום הסדרה חיפש דרכים חדשות ופנה למגמת ה"אן פלן אר".
ציוריו התאפיינו בצבעים בהירים ובקומפוזיציה פשוטה.
התקופה שלאחר מכן מאופיינת בציור בעל אופי מקראי, רומנטי.
תקופה די ארוכה לימד במושבת האמנים של סולנוק.
1960 – הגלריה הלאומית ההונגרית Magyar Nemzeti Galéria
1924 – מדליית הזהב הממלכתית הגדולה Állami nagy aranyérem
אדולף (אייזיק) פדר היה צייר ומאייר יהודי-אוקראיני.
הוא עבר לצרפת ב-1908, שם התגורר, עד שגורש ונרצח בתקופת שואת יהודי צרפת בידי משטר וישי.
פדר ידוע כיום בזכות יצירות האמנות שצייר, בהן תיאר כלואים במחנה הריכוז דראנסי.
אדולף נולד להורים יהודים-אוקראינים שעסקו במסחר.
בשנת 1905 הצטרף פדר לארגון הבונד.
מעורבותו בארגון אילצה אותו לברוח לברלין בגיל 19.
לאחר שהות בברלין עבר פדר לז'נבה, ולאחר מכן הגיע לפריז בשנת 1908, ללמוד באקדמיה ז'וליאן.
באקדמיה למד ציור ועבד בסדנתו של הצייר הצרפתי, אנרי מאטיס.
בשנת 1926 ערך פדר מסע לארץ ישראל.
בטיולו נתקל באלמנטים יהודיים רבים אותם צייר.
הטיול השפיע עליו מאוד ומסע זה הניב ציורים רבים שהבולט ביניהם הוא "Juif à barbe tenant un plateau" ("יהודי מזוקן מחזיק מגש").
כשחזר פדר לפריז, הוא החזיר איתו רבים מציורים אלה, מה שהביא לו הכרה בקהילה האמנותית הפריסאית.
כשכוחות נאצים צעדו ברחבי צרפת בשנת 1942, פדר, בן 52, ניסה ליצור קשר עם תנועת ההתנגדות הצרפתית אך נתפס על ידי המיליציה הצרפתית.
הוא ואשתו נעצרו ב-10 ביוני 1942 ונכלאו בכלא שֶרשֶה מִידִי ליד פריז.
הוא הועבר למחנה הריכוז דראנסי בספטמבר 1942.
בדראנסי המשיך פדר לצייר ויצר דיוקנאות של הסובבים אותו, כמו האסירים ושומרים במחנה.
הוא הפסיק לצייר עם גירושו לאושוויץ ב-13 בדצמבר 1943 שם נרצח.
אשתו של פדר, סימה פדר, תרמה את יצירותיו של פדר שצייר בדראנסי למוזיאון בית לוחמי הגטאות עם מותה בשנת 1967.
הצלחתו של פדר הגיעה בשנת 1912, כאשר עבודות הנוף שלו הוצגו בתערוכת סלון הסתיו.
הוא המשיך לצייר בעקבות זאת, בין היתר סדרה של 45 איורים שנוצרו לספר שירה של המשורר הצרפתי ארתור רמבו.
הספר יצא בהוצאה מוגבלת של 350 עותקים בשנת 1924, אך זכה לשבחים על איוריו בצבעי מים.
מונוגרפיה על פדר נכתבה בשנת 1929 על ידי גוסטב קהן.
זאלאי אדולף פניבשי, (במקור גרינבאום עד 1862, בהונגרית: Fenyvessy Adolf; זאלאגרסג, 23 בדצמבר 1837 – בודפשט, 18 בינואר 1920) היה עיתונאי יהודי-הונגרי, קצרן, מחלוצי הקצרנות באימפריה האוסטרו-הונגרית ביחד עם מנו קוני.
אדולף פניבשי נולד במשפחה יהודית.
הוא השלים את לימודיו התיכוניים בסקשפהרוואר, בסומבטהיי ובפשט ובשנים 1858–1859 למד באוניברסיטה הטכנית בבודה.
בשנת 1859 החל לעסוק בקצרנות והפך לאחד הקצרנים ההונגרים הוותיקים והראשונים, הוא העביר את מערכת שטולצה (Heinrich August Wilhelm Stolze היה סטנוגרף גרמני) להונגרית כבר בשנת 1860. על בסיס זה כתב גם את ספר הלימוד הממצה שלו "הקצרנות ההונגרית" בשנת 1863 שפורסם בכמה מהדורות.
עבודתו האחרת היא ספר "המדריך של הקצרנות הפרלמנטרית" (1869, מהדורה חדשה: 1906).
פניבשי היה המייסד והעורך של מגזין "הקצרן ההונגרי".
בין השנים 1865–1911 (תקופת מה בשותפות עם מנו קוני) עמד בראש לשכת הקצרנות הפרלמנטרית.
מ-24 בינואר 1862 עד 20 בנובמבר 1873 עבד כמורה חוץ לקצרנות בבית ספר הריאלי המחוזי של רובע 4 בבודפשט.
לאחר איחוד בודה ופשט לבודפשט בשנת 1873 הוא היה חבר בגוף הייצוגי של הבירה ובוועדת הכספים והמזון הציבורי שלה.
בשנת 1910, להנצחת יום השנה החמישים למערכת הקצרנות, הוענק לו תואר "יועץ חצר" לאחר שקיבל קודם לכן תואר אצולה.
פניבשי כתב גם כמה מחקרי כלכלה בכתבי עת.
בשנת 1899 הוא קיבל קידומת שם אצולה "זאלאי".
בניו היו בלה פניבשי, פרופסור באוניברסיטה בזאלה, וג'וזף פניבשי, סגן מזכיר מדיני בממשלת הונגריה, כלכלן וסטטיסטיקאי.
ההיסטוריה של הרכבת ההונגרית הראשונה.
1883. (עבודות בתחום הכלכלה הלאומית והסטטיסטיקה)
חמישים שנות היסטוריה של איגוד בנק החיסכון ההונגרי הראשון בפשט 1840–1889. מטעם הדירקטוריון.
אדולף ציגלר היה צייר ופוליטיקאי גרמני.
המפלגה הנאצית הטילה עליו לפקח על הטיהור של מה שהמפלגה הגדירה כ"אמנות מנוונת", מה שכלל את רוב האמנים המודרניים הגרמנים.
הוא היה הצייר האהוב על היטלר.
כבן לאב אדריכל ולמשפחת אדריכלים מצד אמו, ציגלר היה מוקף תמיד באמנים.
הוא למד באקדמיית ויימאר משנת 1910 אצל אמן הטכניקה מקס דורנר באקדמיה לאמנות יפה במינכן.
עם זאת, מלחמת העולם הראשונה קטעה את לימודיו כאשר גויס להיות קצין קו ראשון.
לאחר המלחמה הוא התיישב במינכן והמשיך את לימודיו באקדמיה לאמנות יפה במינכן בשנת 1919, שם השתתף בשיעורים של אמן האר נובו אנג'לו יאנק.
בסופו של דבר הוא השיג את תפקיד הפרופסור באקדמיה במינכן בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון.
עבודותיו התאימו לאידיאל הנאצי של אמנות "טהורה גזעית", וכנשיא לשכת הרייך לאמנות חזותית, הופקדה עליו המשימה לחסל את סגנונות האוונגרד.
זאת הוא עשה באמצעות גירוש אמנים אקספרסיוניסטים כמו קרל שמידט-רוטלוף, ואסר עליו כל פעילות אמנותית "מקצועית או חובבנית".
כבר כחבר במפלגה הנאצית בתחילת שנות העשרים, הוא פגש את אדולף היטלר בשנת 1925 והיה לאחד מיועציו בעניינים אמנותיים.
היטלר הזמין את ציגלר לצייר דיוקן של אחייניתו, גלי ראובל, שהתאבדה.
בשנת 1937 הוא צייר את הציור מהמיתולוגיה "פסק הדין של פריז", אותו רכש היטלר באופן אישי זמן מה לאחר מכן, ותלה אותו במעונו במינכן - בהמשך היטלר תלה את ארבעת היסודות של ציגלר בבית מגורים במינכן.
ציור זה היה אהוב מאוד, אם לשפוט לפי המספר העצום של גלויות ורפרודוקציות שנמכרו.
החגיגות הנאציות של דמות האדם ללא מלחמות או סבל היו פופולריות מאוד.
בשלב זה, ציגלר הפך לצייר הרשמי הראשי של הרייך השלישי וזכה בתג מפלגה מזהב, כהוקרה על שירות יוצא מן הכלל למפלגה הנאצית או למדינה.
לא ידוע הרבה על עבודותיו המוקדמות, אלא שסגנונו המוקדם הציג צורות מודרניסטיות.
מנהל המוזיאון הגולה אלואה שרדט ציין בסוף שנות השלושים כי ציגלר היה בעבר צייר מודרני ומעריץ קנאי ליצירותיו של פרנץ מארק.
לפני שנכנס לתפקידו, היה אחד הציירים המודרניים הקיצוניים ביותר, אך בדרגה נחותה יותר.
הוא ויתר על הסגנון המודרני לסגנון ייצוגי וריאליסטי בשנות העשרים של המאה העשרים, במהלכן הגדיל את הקשר עם היטלר.
ציגלר הציג אחד עשר בדים בתערוכות האמנות הגרמניות הגדולות בבית האמנות הגרמנית בין השנים 1937–1943. ציגלר היה ידוע בעיקר בקומפוזיציות פרחוניות, ציורי ז'אנר, ציורי אלגוריות בהשראת המיתולוגיה היוונית, דיוקנאות ועירומי נשים רבים.
עירום הסטטי והפסאודו-קלאסי שלו תיאר דמויות אריות אידיאליות.
בראיון עם המחזאי האמריקאי בארי סטאוויס הסביר ציגלר שציור של גרמניה עירומה יפהפייה מעודד את האידיאל של גוף מושלם ומעניק לגברים גרמנים תמריץ ללדת ילדים גרמנים רבים.
עם זאת, ה'נטורליזם' האמנותי של הדמויות הטהורות גזעית לא השאיר דבר לדמיון, והוא זכה לכינוי המזלזל של "מייסטר דה דויטשאן שמאראס" ("אמן שיער הערווה הגרמני").
ציגלר מילא כמה תפקידים מנהליים חשובים במהלך הרייך השלישי.
הוא מונה לסנטור לאמנויות היפות בלשכת התרבות של הרייך בשנת 1935. מאוחר יותר מינה אותו שר התעמולה יוזף גבלס למועצה הנשיאותית, אז סגן נשיא לשכת האמנות של הרייך.
לבסוף, ב-1 בדצמבר 1936, הוא החליף את האדריכל.
יוגן האניג כנשיא לשכת האמנות, שהיו בה אז 45,000 חברים.
החלפתו של ציגלר את הניג כנשיא הייתה אות מובהק לסלידתו הגוברת של הרייך מחוסר התאמה לאמנויות.
ציגלר עמד בראש ועדה של חמישה אנשים שסיירה באוספי מדינה בערים רבות, ותפסה יצירות שנחשבו כמנוונות.
העבודות הובלו למינכן לצורך התקנה בחדרים הצרים של ארקדת הופגארטן לתצוגה.
סך הכל כ-16,000 דוגמאות ליצירות אמנות אקספרסיוניסטיות, מופשטות, קוביסטיות וסוריאליסטיות.
ציוריהם של אמנים "מנוונים" כאלה, כולל עבודותיהם של מקס בקמן ואמיל נולדה, הוחרמו בהוראת ציגלר.
ציגלר הצליח לארגן את תערוכת האמנות המנוונת במינכן תוך פחות משבועיים.
ב־19 ביולי 1937 הוא פתח את התערוכה וגינה את מנהלי המוזיאונים שהציגו תמונות אלה בעבר.
במהלך מלחמת העולם השנייה נשלח ציגלר זמנית למחנה כלא לאחר שהביע ספק בפומבי לגבי כדאיות מהלכיו של היטלר.
כאשר נמסר להיטלר על עמדתו ה"תבוסתנית" של ציגלר, הוא הורה לעצרו.
ציגלר נעצר על ידי הגסטפו ונכלא במחנה הריכוז דכאו במשך שישה שבועות.
עם זאת, היטלר הורה באופן אישי לשחרר אותו מדכאו ולאפשר לו לפרוש.
מכיוון שציוריו היו קשורים לנאציזם, ציגלר לא הצליח להחיות בהצלחה את הקריירה שלו כאמן לאחר המלחמה.
הוא עתר שוב ושוב למינויו מחדש לאקדמיה לאמנויות יפות במינכן בין השנים 1955–1958, אך נדחה מכיוון שהאקדמיה קבעה כי בתחילה קיבל את התפקיד עקב מינויו האישי של היטלר.
ציגלר חי בשקט בכפר ורנהאלט ליד באדן-באדן בשנים האחרונות לחייו.
הוא נפטר בספטמבר 1959, בגיל שישים ושש.
אדולף פרידריך פולמר היה צייר נוף וגרפיקאי גרמני.
הוא ובן זמנו, הצייר כריסטיאן מורגנשטרן, היו חלוצים בהמבורג של הריאליזם המוקדם בציור.
בן של מנהל חשבונות בהמבורג, פולמר גדל בסביבה צנועה.
הוא היה נחוש להיות צייר בניגוד לרצונו של אביו, הוא הפך לחניך של האחים זור שבבעלותם היה בית מלאכה גרפי המייצר הדפסי פנורמה.
כמו מורגנשטרן לפניו, פולמר טייל ברחבי גרמניה עם אחד האחים, קורנליוס זור, במשך שנה וחצי.
בשנת 1826 הציג אותו סוחר האמנות בהמבורג ארנסט הארזן בפני קרל פרידריך פון רומוהר, אריסטוקרט עשיר, שהיה פטרון לאמנים צעירים רבים בהמבורג ביניהם מורגנשטרן ואוטו ספקטר.
כנראה בעצתו של רומוהר פולמר השלים את לימודיו אצל כריסטופר וילהלם אקרסברג באקדמיה הדנית המלכותית לאמנויות יפות בקופנהגן.
לאחר מכן עבר למינכן משם ערך מסעות לאגם קונסטנץ, האלפים האוסטרים והשווייצרים, ונציה, והולנד.
בשנת 1839 חזר פולמר להמבורג והתיישב שם.
הוא איבד את ראייתו בשנת 1866 ומת בהמבורג.
אחד מבניו, יוהנס פולמר, היה אדריכל בולט של כנסיות פרוטסטנטיות.
נכדו הנס פולמר היה היסטוריון אמנות אשר ערך במשך שנים רבות את "טימה-בקר קונסטלר לקסיקון".
נופיו של פולמר ונופי נמל המבורג אינם מושפעים מהרומנטיקה.
הם מצוירים במסורתם של גדולי ציירי הנוף ההולנדים במאה ה-17. בציוריו הטובים ביותר, למרות הפורמט הקטן בדרך כלל, הוא מצליח ליצור קומפוזיציות מאוזנות בקפידה לתת תחושת עומק ומרחב.
האיורים בשרטוטים ובתחריטים שלו הם לעיתים קרובות זעירים, בגודל מילימטרים.
עם זאת, באמצעות קווים דקים מאוד הוא מסוגל להציג תיאורים של אנשים בעבודה ובפנאי.
יצירותיו של אדולף פרידריך פולמר ניתן למצוא, בין השאר, באוספים בהמבורג, במוזיאון ארמיטאז' בסנט פטרסבורג, במוזיאון סטטנס לאמנות בקופנהגן ובמוזיאון הבריטי.
מוזיאון פילדלפיה לאמנות מחזיק סט שלם של תחריטים ידועים שלו.
אדולף גוטלוב צימרמן היה צייר גרמני.
הוא השתייך לסניף דיסלדורף של תנועת הנצרתיים.
אביו היה משרתו של הרוזן אדולף פרידריך פון גרסדורף בשלוס לודנאו, שקיבל חלקת אדמה בניוסורגה הסמוכה כפרס על שירות נאמן.
הרוזן גם נתן חסות וסיפק חינוך לאדולף, שהפך לסטודנט בניסקי, שם עודדו את כישרונו האמנותי.
עם זאת, במקור הוא נועד לחניכה במלאכה, אך אולי בדחיפת משפחת הרוזן הצליח להיכנס לאקדמיה לאמנויות בדרזדן.
בין השנים 1818 עד 1825 למד אצל פרדיננד הרטמן ויוהאן קרל רוסלר.
לאחר סיום לימודיו, בהמלצת מנהל האקדמיה, הוא קיבל מלגה מלכותית לצורך נסיעת לימודים לאיטליה.
בסתיו 1825 (בעקבות נישואים סודיים), הוא וחברו קרל גוטליב פשל ביצעו את המסע, ועשו כמה עצירות בדרך לביקור אצל אמנים אחרים.
הוא נשאר באיטליה עד 1829.
אף שכתב לאשתו שהוא עוזב את רומא מכיוון שאין לו את האמצעים הכספיים להישאר או להביא אותה לשם, נראה כי בהיותו פרוטסטנטי אוונגליסט, הוא בחר לעזוב בגלל חילוקי דעות בענייני דת עם עמיתיו הציירים מתנועת הנצרתיים, שחשה כי הקתוליות מהווה בסיס טוב יותר לציור תנ"כי היסטורי.
בשובו מאיטליה התיישב בפירנה, שם לימד רישום וצייר פורטרטים.
אולם רצונו לצייר נושאים היסטוריים ודתיים נותר גדול, ולמרות אמונתו ש"מספר האמנים גדל באותה מידה בה פוחת האינטרס של הציבור", החליט לחזור לדרזדן בשנת 1834. בזמן שהותו שם, הוא פגש את וילהלם פרידריך שדו, מנהל האקדמיה בדיסלדורף.
פון שדו היה צייר רומנטי שרצה לעודד חזרה לטבע בציור ולכן בשנת 1835 הפך צימרמן למורה ל"אמנות דתית" בבית הספר.
כשהגיע לשם הוא הסתבך בסכסוך אחר בין פרוטסטנטים לקתולים.
בשנת 1837, הוא ואשתו אמלי (שאיתה התחתן בניגוד לרצון משפחתה), החליטו להתחתן שוב, בפומבי, כדי שתוכל לחיות איתו.
חייהם המשותפים היו, קצרים מכיוון שפיגור במכירות והתכתשות דתית חיזקו את המשבר הכלכלי של המשפחה.
בשנת 1842 לקחה אמלי את שני ילדיהם להתגורר בבית הוריה וילדה שם בת נוספת.
צימרמן נותר בודד, ובריאותו הייתה לקויה מאז שובו מרומא, הוא החליט לעזוב את דיסלדורף ולשקם את עצמו במקום חדש - ברסלאו, מכיוון ששם התחרות עם אמנים אחרים לא הייתה גדולה.
צימרמן כתב לכומר ברומא, שהסכים עם הרעיון ונתן לו מכתב המלצה לאוגוסט האן, פרופסור באוניברסיטה בברסלאו.
בשנת 1846, צימרמן לקח את משפחתו ועבר לשם, תוך זמן קצר קיבץ סביבו קהל לקוחות שכלל את הבישוף היינריך פורסטר.
רוב ציוריו בתקופה זו היו דיוקנאות.
אבל בשל המיתון הכלכלי בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-19, צנחו ההזמנות לציור פרוטרטים.
צימרמן נאלץ לנסוע אל אחוזות מרוחקות שבהן עדיין הוזמנו דיוקנאות.
בשנת 1855 החלה תקופת נסיגה ניכרת ביצירתו, שכן ראייתו התדרדרה והוא נחלש בגלל מחלה.
רבים מחבריו התגייסו לספק תמיכה.
אולם התדרדרותו נמשכה והוא נפטר בשנת 1859.
אדולף היינריך ג'וזף סוטרו היה מהנדס, פוליטיקאי ופילנתרופ אמריקאי יליד גרמניה ממוצא יהודי.
סוטרו עבר לעיירת הכורים וירג'יניה סיטי שבנבדה ועשה הון רב במרבץ הכסף "קומסטוק לוד" .
מספר מקומות בסן פרנסיסקו נושאים את שמו לזכר תרומתו לעיר.
הוא רכש את אוסף העתיקות של מוזס וילהלם שפירא מאת אלמנתו, בעת ביקורו בירושלים בסביבות 1885.
נפטר כשנה לאחר פרישתו מתפקיד ראש עיריית סן פרנסיסקו, ונקבר בבית הקברות בית שלום בקולמה שבקליפורניה.
אדולף פרנקל היה צייר ושרטט יהודי אוסטרי, ניצול שואה.
בשנים 1909 עד 1921 למד בבית ספר יסודי, חטיבת ביניים ותיכון בברטיסלבה.
לאחר מכן למד אמנות וציור אצל פרנטישק רייכנטל באוניברסיטה הטכנית בברנו ועבד כקריקטוריסט וכשרטט של כרזות פרסום.
ב-28 בספטמבר 1944 נעצר בברטיסלבה ולמחרת גורש למחנה הריכוז סרד בסלובקיה.
בתחילת נובמבר 1944 גורש למחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו.
על זרועו קועקע המספר B-14395. את חוויותיו הטראומטיות ניסה לאחר השחרור לעבד בציוריו.
בכתביו דיווח על הזוועות שחווה באושוויץ.
לדוגמה, סיפר שחלק את מקום השינה שלו עם אסיר שמת לאחר זמן-מה, אבל לא דיווח על מותו כדי לקבל את מנת המזון שלו.
ב-18 בינואר, עם פינוי מחנה הריכוז אושוויץ-בירקנאו, שרד פרנקל בצריף שיועד לחולי הטיפוס במחנה הריכוז אלטהאמר, תת-מחנה של אושוויץ-בירקנאו, כ-90 ק"מ ממערב לאושוויץ, בפולין (כיום סטארה קוז'ניה, Stara Kuźnia) .
לאחר השחרור ב-1945 חזר אדולף פרנקל לעיר הולדתו ברטיסלבה.
לאחר ההשתלטות הקומוניסטית על השלטון בצ'כוסלובקיה, היגר ב-1949 לווינה עם משפחתו.
שם החל לצייר ולהשתמש ביצירותיו כדי לחנך אנשים בנושא השואה.
בין היתר יצר את מחזור הציורים "חזונות מהתופת - אמנות נגד השִכחה" (Visionen aus dem Inferno - Kunst gegen das Vergessen).
פרנקל התגורר בווינה, בניו יורק ומשנות ה-60 גם בגרמניה.
בנוסף למחזור "חזונות מהתופת - אמנות נגד השִכחה", יצר בין השנים 1930–1982 רישומים, צבעי מים וקריקטורות רבים.
הוא בחר את המוטיבים ליצירותיו מחיי היום-יום היהודיים: בתי קפה, חוות, אולמות משפט והדורותאום, בית המכירות הפומביות הווינאי הידוע.
ביצירותיו על השואה רצה פרנקל להקים אנדרטה לנרצחים בשואה.
"זה, או משהו דומה, לא אמור לקרות לאף אחד, ללא קשר לדתו או לדעותיו הפוליטיות", אמר פרנקל.
בנו תומאס פרנקל וכלתו אינגה רות פרנקל ארגנו תערוכות קבע מיצירותיו.
ב-2006 פתחו את גלריית ArtForum ב-Judenplatz בווינה, גלריה שנסגרה באוקטובר 2017. תומאס פרנקל היה שותף להפקת הסרט התיעודי "חזונות מהתופת - אמנות נגד השִכחה" על חייו ויצירתו של אביו בהפקה משותפת עם הטלוויזיה הסלובקית STV2. במאי: פיטר דימיטרוב.
אדולף פרידמן היה סופר, מראשי הציונות בגרמניה ובהולנד, מחוג מקורביו של בנימין זאב הרצל.
פרידמן, יליד ברלין, היה בין מייסדי "החברה היהודית ההומאניטרית" ב-1893, יחד עם ארתור מנחם הנטקה, מקס בודנהיימר, מקס אופנהיימר, בחסותו ובתמיכתו של היינריך לווה.
גישת אגודה זו בראשיתה הייתה הגדרה עצמית כגרמנים בני דת משה, תוך רצון להימנע מסוגיות של נאמנות כפולה.
בתחילת דרכם ספגו התנגדות הן מגורמים רבניים והן מגורמים יהודים-ליברלים.
בהמשך התמזגה האגודה עם ארגון סטודנטים יהודים, ואימצה את הציונות המדינית, ולבסוף אוחדה להסתדרות הציונית בברלין.
החל מהקונגרס הציוני העולמי השני היה פרידמן למקורבו של בנימין זאב הרצל והוציא לפועל בשליחותו נושאים מדיניים שונים.
בין השאר, במסגרת תוכנית אל עריש השתתף פרידמן ב-1903 במשלחת הסקר מטעם ההסתדרות הציונית למצרים, והמשיך גם למסע בארץ ישראל.
פרידמן היה חבר הוועד הפועל הציוני בין 1903–1920. בתקופת מלחמת העולם הראשונה פעל בברן, שווייץ, בין השאר להעברת כספי סיוע מיהודי ארצות הברית ליהודי ליטא.
במהלך כל פעילותו הציונית, נשאר נאמן לערכי ציונות המדינית, ודחה את גישת הציונות המעשית.
בשל אמונתו בקידום הציונות בעבודה מדינית, לא שאף לחיות בארץ ישראל.
כאשר גברה גישת הציונות הסינתטית איבד מהשפעתו בוועד הפועל.
מ-1920 היה פעיל בקרן היסוד בהולנד.
כשליח קרן היסוד השתתף גם בוועידות קרן היסוד בווינה ובלוצרן, ופעל גם בהונגריה.
ב-1925 נפגש בירושלים במסגרת שליחותו עם סטיוארט סיימס, המזכיר הראשי של ממשלת המנדט.
ב-1908 פורסם הלקסיקון הציוני Zionistisches abc Buch, אשר פרידמן היה עורכו הראשי.
ב-1914 פרסם ביוגרפיה ראשונה של הרצל, בשם "Das Leben Theodor Herzls".
ב-1916 פרסם ביוגרפיה של דוד וולפסון.
באוקטובר 1932 נפצע קשות בתאונת דרכים באמסטרדם, בעקבותיה נפטר בדצמבר 1932.
אשתו, רוזה פרידמן, נכדת הרב רש"ר הירש, עלתה לארץ לאחר מותו עם בתם היחידה.
הבת נישאה בארץ ונפטרה זמן קצר לאחר מכן.
אדולף פון טרוטה היה אדמירל גרמני בצי הקיסרי הגרמני.
לאחר המהפכה הגרמנית שימש לזמן קצר כ-Chef der Admiralität הראשון, שהחליף את ה-Reichsmarineamt הקיסרי.
לאחר שתמך בפוטש של קאפ במרץ 1920 הוא התפטר מתפקידו.
מאוחר יותר מילא כמה תפקידים פוליטיים וימיים ברייך השלישי.
טרוטה נולד ב-1 במרץ 1868 בקובלנץ, באותה תקופה חלק מפרובינציית הריין של ממלכת פרוסיה.
טרוטה היה בנו השלישי של קרל פון טרוטה (1834–1870), שנהרג במלחמת צרפת–פרוסיה, כאשר בנו היה בן שנתיים בלבד.
טרוטה התחתן עם אנה פון ולטהיים (15 בינואר 1877 – 8 באוגוסט 1964) ב-4 ביוני 1902, בתם של פריץ פון ולטהיים ואליזבת פון קרוסיגק.
טרוטה הצטרף לצי הקיסרי הגרמני בשנת 1886 כמועמד לקצונה והועלה לדרגת לויטננט צור זי בשנת 1891. הוא שירת כמפקד ספינת הטורפדו D3 וכקצין ניווט בסיירת הקטנה SMS זידלר.
הוא הועלה לדרגת קפיטן-לויטננט ב-1899, ושירת כקצין מטה בשייטת מזרח אסיה עד 1901 והשתתף בדיכוי מרד הבוקסרים בסין.
מ-1901 עד 1906 טרוטה היה קצין מטה במשרד הצי הקיסרי תחת אלפרד פון טירפיץ.
בתפקיד זה הועלה לדרגת קורבטנקפיטן ב-1904. בשנים 1906 עד 1908 הוא היה קצין ראשון על אוניית המערכה SMS אלזס ולאחר מכן עד 1909 במטה צי הים הפתוח.
הועלה לדרגת פריגטנקפיטן ב-1909, מונה לתפקיד שליש של הקייזר ואותה שנה קיבל את הפיקוד על הסיירת SMS קניגסברג.
הוא הועלה לדרגת קפיטן צור זי ב-7 במאי 1910, והצטרף למטה הצי.
ב-20 בספטמבר 1913 קיבל את הפיקוד על אוניית המערכה הגדולה SMS קייזר.
מ-1914 עד 1918 שירת טרוטה במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1916 הוא הפך לרמטכ"ל צי הים הפתוח.
כ-Chef der Admiralität ממרץ 1919 היה טרוטה חבר (ללא הצבעה) בשתי ישיבות הקבינט הראשונות של רפובליקת ויימאר, קבינט שיידמן וקבינט באואר ממרץ 1919 עד מרץ 1920.
במרץ 1920 הוא תמך ב-פוטש של קאפ הכושל והתפטר מתפקידו.
הוא פרש מהצי באוקטובר 1920 בדרגת ויצה-אדמירל.
לאחר הפרישה, טרוטה קיבל על עצמו את ניהול ה-Grossdeutscher Jugendbund (ליגת הנוער הגרמנית הגדולה) ב-1921. באוקטובר 1931 הוא היה אחד המשתתפים בצעדת חזית הרצבורג של נאצים ושל אנשי ימין אנטי-דמוקרטיים אחרים.
לאחר תפיסת השלטון של הנאצים הוא הפך לחבר מועצה פרובינציאלי של פרובינציית ברנדנבורג ופרובינציית פוזן-פרוסיה המערבית.
גם נשיא השר הפרוסי הרמן גרינג מינה אותו למועצת המדינה הפרוסית ב-13 בספטמבר 1933.
ב-23 במרץ 1934 נוסדה פדרציית הרייך לימאות גרמנית בראשות טרוטה; זה היה הארגון היורש של ליגת הצי.
טרוטה מונה למנהיג כבוד של נוער היטלר הימי ב-15 בפברואר 1935. ב-1 במרץ 1938 הוענק לו תג מפלגת הזהב.
מ-4 במרץ 1939 הוא שימש גם כיושב ראש הכבוד של הפדרציה הגרמנית לספורט ימי.
באוגוסט 1939 הוענק לו דרגת אדמירל.
לאחר מותו ב-11 באוקטובר 1940 נערכה לו הלוויה ממלכתית בברלין.
אדולף פון בקר (בפינית: Adolf von Becker; 14 באוגוסט 1831 – 23 באוגוסט 1909) היה צייר ז'אנר פיני ופרופסור לאמנות ממוצא גרמני.
הוא היה אחד האמנים הפיניים הראשונים שלמדו בפריז, שלימד רבים מהאמנים הצעירים של תור הזהב של האמנות הפינית.
בקר נולד בהלסינקי, שם החל את לימודיו האמנותיים בבית הספר לרישום של האגודה הפינית לאמנות; הוא גם למד משפטים.
ב-1853 סיים את לימודי המשפטים והפך לחניך בבית המשפט לערעורים בטורקו.
בהיותו שם, הוא הצטרף למשלחות ציור לאזור הכפרי והכיר את רוברט וילהלם אקמן, שעודד אותו ללמוד באקדמיה המלכותית הדנית לאמנויות יפות.
הוא סיים אקדמיה זו ב-1856.
ב-1858, הוא קיבל המלצה ללמוד אצל תומאס קוטיר בפריז, אבל הוא לא הסתגל לעיר הקוסמופוליטית הענקית, ונרשם לאקדמיה לאמנות בדיסלדורף.
אולם מסלול הלימודים בדיסלדורף אכזב אותו, והוא חזר לפריז כדי לנסות שוב.
בקר פנה והתקבל לבית הספר לאמנויות יפות, שם למד אצל פליקס-ג'וזף באריאס, ארנסט הברט, לאון קוני ולאון בונה.
ב-1864 הוא נסע לספרד והכין עותקים של המאסטרים הגדולים במדריד.
מאוחר יותר הוא ביקר באיטליה.
בשובו לצרפת שכר סטודיו מחוץ לפריז.
ב-1868 חזר לפינלנד כדי לקבל תפקיד בבית הספר לציור של אוניברסיטת הלסינקי, כמחליפו של מגנוס פון וריקט.
הוא התמנה לפרופסור שם ב-1879.
בינתיים, בשנת 1872, הוא הקים בית ספר פרטי לציור.
הוא התפרסם כמורה קפדן מאוד.
בין תלמידיו הידועים ביותר היו הלן שג'רבק, אנה סהלסטיין, אלין דניאלסון-גמבוגי, הלנה וסטרמרק ואקסלי גאלן-קללה.
עם סיום המאה ה-19, הוא ספג ביקורת גוברת מהדור הצעיר של האמנים על היותו שמרני מדי.
זמן קצר לאחר מכן התפתחו חילוקי דעות בינו לבין אגודת האמנות הפינית והוא החל להציג באופן עצמאי.
הוא פרש מהאוניברסיטה ב-1892 וחזר לפריז.
כשהתבגר, הוא הרגיש שהחורפים שם קרים מדי, והוא עבר לניס בשנת 1904.
הוא מת בזמן חופשה בשווייץ, בגיל 78.
אדולף סילי מִסילשארקאני (במקור שלזינגר, בהונגרית: Szilsárkányi Szily Adolf; פשט, 8 באפריל 1848 – בודפשט, 19 בנובמבר 1920) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, רופא עיניים, פרופסור באוניברסיטה, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים בעל תואר אצולה ותואר "יועץ חצר המלוכה".
הוא אביהם של פאל סילי, רופא וחוקר ביוכימאי, ושל אאורל סילי, רופא עיניים.
אדולף שלזינגר נולד במשפחה יהודית כבנם של ארמין שלזינגר, בעל מכולת ושל יוזפה אליאש.
הוא השלים את לימודי הרפואה שלו באוניברסיטת וינה בשנת 1872.
ב-1873 קיבל תואר מומחה ברפואת עיניים בפוליקליניקה בווינה, שם עבד לצד הפרופסורים סטלווג (Stellwag) וארטל (Artl)
לאחר מכן הפך לרופא הראשי של הפוליקליניקה של פשט
לבסוף הרופא הראשי ומנהל המחלקה של בית החולים היהודי של הקהילה היהודית של פשט
ב-1883 קיבל את התואר פרופסור חבר (חיצוני, לא חלק מהסגל) לרפואת עיניים
ב-1895 קיבל את התואר פרופסור
המחקר שלו על קרקעית העין הוא משמעותי.
הוא היה ממפתחי הסטריליות של ניתוחי העיניים.
בשל הישגיו קיבל בשנת 1902 תואר אצולה הונגרית ולאחר מכן מינוי ל"יועץ חצר המלוכה".
רבים ממאמריו פורסמו בשבועון רפואי, בעיתון מדעי הטבע (Természettudományi Közlöny) ובכתבי עת מסחריים גרמניים.
התקדמות הרפואה המעשית (עם אחרים, בודפשט, 1890–1904)
הסבר על אשליה חושנית (בודפשט, 1892)
אדולף סיץ' (במקור שלזינגר, בהונגרית: Szűcs Adolf; בודפשט, 29 בנובמבר 1884 – בודפשט, 15 בפברואר 1945) היה מתמטיקאי יהודי-הונגרי, דוקטור במדעי הרוח, מורה בגימנסיה הריאלית הראשית הממלכתית בבודפשט רובע 2. פרופסור באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה.
אדולף שלזינגר נולד במשפחה יהודית כבנם של ליפוט שלזינגר, סוחר קמח, ושל ארנסטינה לייטנר.
הוא השלים את לימודיו באוניברסיטה בבודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד) ובפריז.