tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסדרה הייתה ניסיונה השני של האנה-ברברה לנצל את הפופולריות של הסדרה "המלאכיות של צ'רלי" כמו גם את הפופולריות של דרמת משטרת האופנועים "צ'יפס", הראשונה שבהן הייתה "Captain Caveman and the Teen Angels" ב-ABC.
לסדרה הופקו עשרים ושישה קטעים בני 15 דקות שהוצגו כשלושה עשר פרקים בני 30 דקות, כמו גם שני ספיישלים טלוויזיוניים "ליל כל הקדושים של קספר" ו"חג המולד הראשון של קספר" .
הסדרה שודרה ב-Cartoon Network וב-Boomerang במשך מספר שנים, ונראתה לעיתים רחוקות בטלוויזיה מאז 2003 או אפילו קודם לכן.
חלק מהפרקים ניתן למצוא ביוטיוב .
כמו סדרות הנפשה רבות שיצרה האנה-ברברה בשנות ה-70, הסדרה הכילה צחוק מוקלט.
ג'ולי מקווירטר בתפקיד קספר הרוח הידידותי
ג'ון סטפנסון בתפקיד שעירון הרוח המפחיד / המפקד
דיאנה מקנון בתפקיד קצינת סיור החלל מקסי
לורל פייג' בתפקיד קצינת סיור חלל מיני
קספר וארץ טנזה הוּ (בדנית: Kasper Waarts Thenza Høgh; נולד ב-6 בדצמבר 2000) הוא כדורגלן דני המשחק בעמדת החלוץ בבודה/גלימט מליגת העל הנורווגית.
בדצמבר 2017 חתם הו על חוזה חדש בראנס מליגת העל הדנית.
את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הדנית ערך ב-15 באפריל 2018, בהפסד 3–0 לאודנסה.
ב-29 ביולי 2020 הושאל לואלור מליגת העל האיסלנדית עד סוף השנה.
ב-18 ביוני 2021 חתם הו על חוזה לשלוש שנים בהוברו IK מליגת המשנה הדנית.
ב-21 בינואר 2022 עבר הו לאולבורג מליגת העל הדנית וחתם על חוזה עד יוני 2026.
ב-18 בינואר 2023 הושאל הו לסטאבק מליגת העל הנורווגית, עם אופציית רכישה.
ב-2 ביולי 2023, לאחר שכבש 8 שערים ב-14 משחקים, סטאבק מימשה את אופציית הרכישה והוא חתם במועדון עד סוף 2025.
ב-2 באוקטובר 2023 אושר כי הו חתם על חוזה בבודה/גלימט מליגת העל הנורווגית, שנכנס לתוקף בינואר 2024.
מלך השערים בליגה האירופית: 2024/2025 (במשותף)
קעילה הייתה עיר ממלכה כנענית, הנזכרת בתעודות מצריות קדומות, ולאחר מכן עיר בנחלת שבט יהודה, הנזכרת רבות בתנ"ך ובספרות חז"ל.
כיום העיר מזוהה עם תל קילא, השוכן כ-12 קילומטרים מצפון מזרח לבית גוברין בשפלת יהודה.
קעילה המקראית זוהתה במקום זה כבר על ידי אוסביוס בראשית המאה ה-4.
העיר נזכרת כבר במכתבי אל-עמארנה מהמאה ה-14 לפני הספירה, בצורה "קילתא".
לאחר מכן, נזכרת בספר יהושע כאחת מערי השפלה בנחלת שבט יהודה, לצד העיר נציב (כיום "ח'רבת בית נציב", הסמוכה לתל קילא).
לפי ספר שמואל א', דוד המלך הושיע את העיר מהפלשתים, אך יושבי העיר היו כפויי טובה, והתכוונו להסגירו ביד שאול המלך:
בזמן שיבת ציון, הייתה קעילה בירת פלך.
בתקופת המשנה והתלמוד הייתה העיר ידועה בדבלים הייחודיות שלה, אשר כונו "דבלה קעילית".
קָסֶרֶס (ספרדית Cáceres) היא עיר במערב ספרד, בקהילה האוטונומית אקסטרמדורה.
היא עיר הבירה של הפרובינציה הקרויה על שמה.
בקסרס יש כ-88,000 תושבים, ועוד 15,000 סטודנטים הלומדים באוניברסיטת אקסטרמדורה בעיר.
ראשיתה של קסרס בעיר הרומאית נורבה קייסרינה (Norba Caesarina) שהוקמה במקום במאה הראשונה לפנה"ס על הדרך המרכזית שכונתה מאוחר יותר דרך הכסף (Vía de la Plata).
הויזיגותים הרסו את העיר במאה החמישית, והיא נבנתה מחדש רק במאה ה-9 בידי המוסלמים, שניצלו את מיקומה האסטרטגי כדי להקים בה בסיס צבאי מול הממלכות הנוצריות של צפון ספרד.
במאה ה-13 בוצרה בחומה, אך זו לא יכלה לכוחותיו של אלפונסו התשיעי מלך לאון, שכבשוה ב-23 באפריל 1229. תאריך זה הוא יומו של גאורגיוס הקדוש (San Jorge בספרד), ומאז נחשב הקדוש לפטרונה של העיר.
בימי הביניים התקיימה בקאסרס קהילה יהודית.
ידוע על קיומם של שני בתי כנסת בעיר בתקופה שקדמה לגירוש ספרד.
מסורת מקומית קושרת אחד מהם עם מיקום קפלת רוח הקודש שנמצאת מחוץ לעיר.
במהלך חפירות ארכאולוגיות זוהו שרידיו של בית כנסת נוסף ברובע סן אנטוניו דה לה קברדה, בתוך שטחי הרובע היהודי לשעבר.
בעקבות צווי ההפרדה בשנות ה-1480, נאלצה הקהילה לעזוב את הרובע, ובית הכנסת הועבר בחכירה לאדם בשם דייגו דה מינגולה בתמורה לשכר שנתי.
עם גירוש היהודים, הפקיע סן פדרו, הממונה הממשלתי על רכושם המוחרם של היהודים, את בית הכנסת והבתים הסמוכים, אולם מינגולה ערער בפני הכתר, שהחזיר לו את הזכויות והורה למכור את הנכסים.
הכנסות המכירה יועדו לפצות אותו, והיתרה הועברה לאוצר המלכותי.
בשנות השלטון הספרדי בדרום אמריקה הופנו כספים רבים לבניית העיר.
מרכזה המשופע במונומנטים לא השתנה הרבה מאז המאה ה-18.
העיר העתיקה של קסרס קיבלה ב-1986 מאונסק"ו מעמד של אתר מורשת עולמית.
קְסֵרוֹדֵ֫רְמָה פִּיגְמֶנְט֫וֹזוּם (Xeroderma pigmentosum, בקיצור: XP) היא מחלה תורשתית רצסיבית חשוכת מרפא שבה קיים פגם באנזימי תיקון ה-DNA המוגברים בעת חשיפה לקרינת UV.
בחולי קסרודרמה פיגמנטוזום קיימת מוטציה בגן המקודד לאחד מהאנזימים המשתתפים בתהליך תיקון ה-DNA.
חשיפה קלה לקרינה על-סגולה גורמת לנזקים גנטיים חמורים המובילים להתפתחות מהירה של גידולים סרטניים על פני העור.
הסיכוי ללקות בסרטן העור אצל חולי המחלה גבוה פי 1,000 מאשר הסיכוי של אנשים בריאים.
במקרים קיצוניים של המחלה, אסורה כל חשיפה לקרינה על-סגולית.
קרצינומה של תאי בסיס וסרטן נמצאים בתדירות גבוהה יותר בגיל צעיר של חולי המחלה מאשר באוכלוסייה הכללית.
גרורות ממאירות ומלנומה הם סיבות המוות העיקריות של מיתת חולי קסרודרמה פיגמנטוזום.
מחלה זו נפוצה בשני המינים ובכלל הגזעים בשכיחות של 1 ל-250,000 איש, ושכיחות גן של 1 ל-1,200 איש.
המחלה נפוצה בערך פי שישה אצל יפנים מאשר בקבוצות אחרות של אוכלוסייה.
הפגם הנפוץ ביותר בקרב חולי המחלה הוא מוטציה בגן שאחראי על תיקון טעויות באמצעות חיתוך נוקלאוטידים (Nucleotide excision repair).
המוטציה גורמת למחסור או לירידה בתפקוד של גן זה, וכתוצאה מכך טעויות בשכפול ה-DNA אינן מטופלות כהלכה, ונוצרות בגנום מוטציות שגורמות לתאים לתפקד באופן לקוי או למות.
אם נוצרות מוטציות באונקוגן או בגנים לבקרה על גידולים, הדבר עלול לגרום להופעה של מחלת הסרטן.
נזקים ושגיאות ב-DNA נגרמים באופן ספונטני בכל עת, אך חשיפה לקרינה על-סגולה שמקורה באור השמש מגבירה את היווצרותם.
בספריו של דין קונץ "אל פחד" ו"תפוס את הלילה" הגיבור לוקה בפגם הגנטי הזה, וכתוצאה מכך, הסיפור ברובו מתרחש בלילה ומעניק לספרים נקודת מבט שונה מעט.
בסרט "נשיקה בחצות" הגיבורה הראשית בסרט לוקה במחלה זו, ולכן רובו הגדול של הסרט מתרחש אך ורק בלילה.
בסרט "האחרים" ילדיה של הגיבורה לוקים במחלה זו, ולמחלה תפקיד משמעותי בסרט.
דמות האנטגוניסט בסרט "כיבוי אורות", דיאנה, סובלת ממחלה זו.
קסר עמרה היא הידועה שבמצודות המדבר בירדן וממוקמת במרחק של 85 ק"מ מזרחית לעמאן.
במבנה אולם אירוח שבו שלוש ספינות ובית מרחץ בסגנון רומי, והוא מעוטר בפרסקאות עשירות המתארות סצנות ציד, היאבקות ורחצה, בעלי חיים, דמויות מלכותיות, נשים עירומות ועוד.
על אחד מקירות בית המרחץ מצוירת מפה של השמיים בחצי הכדור הצפוני, לצידם של סימני גלגל המזלות, וזו נחשבת לאחד הניסיונות המוקדמים לשרטט את הייקום שלא באופן דו־ממדי.
פרסקאות אלה בסגנון חילוני משמשים דוגמה לאמנות איסלאמית מוקדמת, ומראים כי האיסור על עשיית דמות התקבל באסלאם בשלב מאוחר יותר.
באר בעומק של 36 מטר ומשאבה שהופעלה על ידי חמור צמודים למבנה מצפון וסיפקו לו מים לצורכי שתייה ולבית המרחץ.
המצודה נעזבה ונתגלתה שוב ב-1898, על ידי אלואיס מוסיל, במצב של הזנחה ביחס למצודות אחרות, וכתובות גרפיטי פגעו בחלק מהפרסקאות.
בשנת 1985 הכריז ארגון אונסק"ו על המצודה כאתר מורשת עולמית ונערך מבצע לשחזור המבנה.
קֶסֶת דיו (בעברית ארכאית: דְּיוֹתָה) היא צנצנת או מכל קטן, עשויה לרוב זכוכית, חרסינה, כסף, פליז או פיוטר ומיועדת לאחסון דיו במיקום נוח עבור הכותב.
הכותב או האמן טובל מכחול, קולמוס או עט ציפורן בדיו לפי צרכיו, או משתמש בקסת כמקור למילוי המכל של עט נובע.
לקסת דיו יש לרוב מכסה (מחובר באמצעות ציר או מתברג) שנועד למנוע את זיהום הדיו, התאיידותו, שפיכתו בשוגג וחשיפת יתר שלו לאוויר.
במשך מאות שנים, עד המצאת העט הנובע, הייתה קסת הדיו כלי חיוני לכתיבת כתב יד.
כשהוחלפה באמצעי כתיבה אחרים חדלה מלהוות כלי יומיומי והפכה למושא אספנות.
המלה "קֶסֶת" היא מצרית, והיא מופיעה במקרא בספר יחזקאל: .
מקורה של קסת הדיו לוט בערפילי הזמן.
בין קסתות הדיו הראשונות היו כלים מקרן שור ללא כל עיטורים, שמטרתן פונקציונלית בלבד.
בתקופת רומא העתיקה כבר היו קסתות ארד מעוטרות.
בקומראן התגלו מספר קסתות בנות המאה ה-1 לספירה.
בימי הביניים יכולת הכתיבה הייתה נחלת מעטים.
בני האצולה לא כתבו בעצמם אלא השתמשו בלבלרים וקסתות הדיו היו בדרך כלל פשוטות, עשויות עץ, מתכת או זכוכית.
עם התגברות האוריינות בסוף ימי הביניים הפכה קסת הדיו לסמל סטטוס אצל בני האצולה ואף בקרב סוחרים ובעלי מלאכה מצליחים.
קסתות דיו הפכו להיות מפוארות, עוצבו וצופו בין השאר בפורצלן, קרן, שנהב, שריון צב, כסף וזהב.
כמו מוצרי צריכה אחרים, עיצובן הושפע מהאופנה ומהתרבות בה יוצרו.
בתקופה זו החלו לעצב מערכות מעוטרות ומפוסלות של ציוד לשולחן כתיבה.
מערכות אלו כללו פעמים רבות בנוסף לקסת גם תיבת חותמות, כלי עם אבקה סופגת (שפוזרה על הנייר לאחר הכתיבה בעוד הדיו רטוב כדי למנוע מריחתו, ונאספה חזרה אל תוך הכלי כשהדיו יבש) ותאים לדונג-חותם ולקולמוסים.
במאה ה-18 היו בצפון-מערב ארצות הברית עשרות יצרני קסתות.
במאה ה-18 וה-19 עוצבו תיקים ומזוודות לקסתות כדי לאפשר התניידות איתן במסעות.
תור הזהב של קסתות הדיו הגיע בסוף התקופה הוויקטוריאנית, במחצית השנייה של המאה ה-19. המהפכה התעשייתית הביאה לייצור תעשייתי המוני של קסתות, לצד הקסתות האומנותיות העשויות עבודת-יד.
בתקופה זו הוצבו קסתות דיו מעוטרות אפילו על שולחנות האיפור של גברות.
הצורך בקסתות דיו פחת עם המצאת העט הנובע באמצע המאה ה-19. המצאת העט הכדורי בשנות ה-30 של המאה ה-20 יתרה לחלוטין את הצורך בקסתות דיו.
עדיין, שולחנות בבתי הספר כללו עד שנות החמישים ותחילת שנות השישים חור בצידו המרוחק של משטח השולחן, אשר יועד לקיבועה של קסת דיו (או בקבוקון דיו) במקומה.
קסתות דיו מצויות כיום אצל סופרי סת"ם, בהם מטבילים את הקולמוס העשוי נוצה או קנה, וכותבים באופן המסורתי היהודי זה אלפי שנים.
קסרקטיני חיל התותחנים המלכותי היה בסיס האם של רגימנט הארטילריה המלכותי, השוכן בוולוויץ' אשר בדרום מזרח לונדון.
המקום מפורסם בכך שממוקם בו מגרש המסדרים הגדול ביותר בממלכה המאוחדת.
הקסרקטינים נבנו בין השנים 1776–1802, והם אוכלסו באופן רציף על ידי כוחות צבא עד להעתקתו של רגימנט הארטילריה ה-16 בשנת 2007 אל בסיס חדש.
אירועי הקליעה באולימפיאדת לונדון (2012) התקיימו במתחם הקסרקטינים.
קסרקטיני ולינגטון הם מחנה צבא, הממוקם במרכז העיר לונדון, בירת בריטניה.
מוצבות בו שלוש פלוגות רגלים מדיוויזיית המשמר, שהיא אוגדת משמר המלכה.
המחנה ממוקם ליד פאתו הדרומית של פארק סנט ג'יימס, במרחק של כ-200 מטר מארמון בקינגהאם.
קרבתו לארמון מאפשרת לחיילים המוצבים בו להגיע אל הארמון במהירות בעת חירום.
בנייני הקסרקטינים תוכננו על ידי סר פרנסיס סמית' (Sir Francis Smith) ופיליפ הארדוויק (Philip Hardwick) ונפתחו בשנת 1833.
במחנה מוצבות שלוש פלוגות רגלים – מרגימנט משמר הגרנדירים, רגימנט משמר קולדסטרים ורגימנט המשמר הסקוטי, אלו הם שלושה משבעת הרגימנטים המרכיבים את דיוויזיית הבית ושלושה מחמשת הרגימנטים הרגליים של דיוויזיית המשמר (שני הרגימנטים האחרים בדיוויזיית הבית הם רגימנטים רכובים).
במחנה ממוקמות גם המפקדות של כל שבעת הרגימנטים, וכן מוצבות בו התזמורות של חמשת הרגימנטים הרגליים.
בתוך מתחם הקסרקטינים ממוקמים מספר אתרים נוספים:
קפלת המשמר (בשמה הרשמי הקפלה המלכותית הצבאית, פארק סנט ג'יימס) היא בית התפילה של דיוויזיית הבית.
הקפלה המקורית נבנתה בסגנון של מקדש יווני, הושלמה בשנת 1840 ושופצה ב-1879. במהלך הבליץ במלחמת העולם השנייה נפגעה הקפלה פעמיים.
ב-1940 פגעו בגג הקפלה פצצות תבערה.
בפעם השנייה, בבוקר 18 ביוני 1944, נהרסה הקפלה מפגיעת טיל V-1, בעת שהייתה מלאה בחיילים ובני משפחותיהם שהתקבצו לתפילת יום ראשון.
עקב הפגיעה נהרגו 121 אנשים ונפצעו 141. הקפלה נבנתה מחדש בסגנון מודרני בשילוב חלקים מן הקפלה המקורית והושלמה ב-1963. צמודה אליה מצפון אכסדרה שהוקמה לזכר חללי הגארדס במלחמת העולם השנייה.
מאז 1970 יש לה מעמד של בניין רשום בדרגה II.
ב-31 באוגוסט 2007 נערכה בה תפילה לציון יום השנה העשירי למותה של דיאנה, הנסיכה מוויילס.
מוזיאון המשמר – נחנך בשנת 1988. הוא מוקדש לתיאור ההיסטוריה של הרגימנטים הרגליים של האוגדה וקרבותיהם מאז המאה ה-17. מוצג בו אוסף של כלי נשק, מדים ודגלים, ציורים, פסלים ופריטים נוספים.
גן הזיכרון שדות פלנדריה – גן לזכר חיילי האימפריה הבריטית במלחמת העולם הראשונה ובו עפר מבתי קברות צבאיים בפלנדריה.
הגן נחנך בשנת 2014 ליד קפלת המשמר.
לפני הגן ניצב פסלו של פילדמרשל אלכסנדר, שלחם בשורות האוגדה באירופה במלחמת העולם הראשונה.
קסרין היא עיר הבירה של מחוז קסרין , במערב מרכז תוניסיה.
היא ממוקמת מתחת לג'בל שעאנבי, ההר הגבוה ביותר בתוניסיה.
צרפתים, סיציליאנים, צלבנים ושודדי ים שלטו בה לתקופות קצרות.
הספרדים דיכאו את מדינת שודדי הים, ושלטו במדינה עד לשנת 1574, עת נכבשה על ידי האימפריה העות'מאנית.
ב-1881 שבו הצרפתים והשתלטו על המדינה.
במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחריה הייתה המדינה זירת קרבות.
בעת העתיקה הקלאסית קסרין הייתה קולוניה רומאית, המכונה ציליום Cillium.
תחת הקיסר הרומי אספסיאנוס (69–79) וטיטוס (79–81), היא הועלתה לדרגת מוניקיפיום.
תחת השושלת הסוורית (193–235) קסרין הועלתה לדרגת קולוניה (Cillilana).
היא הפכה לשטח רומי בעקבות תבוסת קרתגו בשנת 146 לפני הספירה, והשתייכה למחוז אפריקה.
בעקבות הרפורמות של דיוקלטיאנוס בשנת 314 לספירה.
עדויות ארכאולוגיות נותרו במקום: מאוזוליאומים, קשתות ניצחון, מרחצאות, תיאטרון ובזיליקה נוצרית.
אחת האנדרטאות שבולטת מאותה תקופה הוא הקבר הפלבי, שנבנה עבור בעל הקרקע המקומי טיטוס פלביוס סעקונדוס בסוף המאה השנייה לספירה.
בקבר נמצא שיר בן 110 שורות המנציח את פלביוס.
היא הכתובת הלטינית הארוכה ביותר מהעת העתיקה ששרדה.
התיאטרון בקולוניה נבנה בסוף המאה הראשונה לספירה, ככל הנראה כדי לחגוג את העלאת העיר למוניקיפיום, הוא שוחזר ונפתח מחדש להצגות בשנת 2018.
בשנת 544 הביזנטים הובסו על ידי הברברים בקרב Cillium.
בשנת 1906, בדואים מקומיים תקפו את חוות המתיישבים המבודדות שליד קסרין ואת מבני הממשל הצרפתי במהלך פרעות הת'לה-קסרין זו הייתה ההתנגדות האלימה הראשונה כנגד הרשות הצרפתית בתוניסיה.
ציליום הייתה מספיק חשובה בפרובינציה הרומית של Byzacena על כן הפכה למקום מושבו של הבישוף של המטרופולין Hadrumetum .
במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחריה הייתה תוניסיה זירת קרבות.
לאחר הניצחון של בנות הברית בקרב אל־עלמיין השני שבמצרים, בנות הברית הקימו בסיסי אספקה ליחידותיהם בצפון תוניסיה, אלג'יריה ומרוקו הצרפתית.
בתגובה לכך כוחות הציר הנחיתו כוחות שהגיעו מסיציליה על אדמת תוניסיה להתקפה כנגד כוחות בעלות הברית במטרה להשמיד את בסיסי האספקה של בנות הברית עוד בטרם שיגיעו כוחות בנות הברית העיקריים.
קרב מעבר קסרין התרחש בפברואר 1943. הקרב התחולל במעבר קסרין, מעבר הרים בהרי האטלס שבמערב־מרכז תוניסיה, שאורכו כשלושה קילומטרים.
זה היה הקרב הראשון בקנה מידה גדול של כוחות אמריקאים וכוחות גרמניים באפריקה במלחמת העולם השנייה והוא הסתיים בתבוסת הכוחות האמריקאים הבלתי מנוסים, שנהדפו יותר מ־80 ק"מ מערבית למיקומם עד למעבר פאיד.
בקרב זה רומל הצליח להבקיע את מעבר קסרין ולהדוף את האמריקאים כשמונים קילומטרים מערבה.
ההפסד בקרב הביא לזעזוע קשה בפיקוד בעלות הברית ולהחלפתו של פרדנדאל בג'ורג' פטון.
הצלחה זו של רומל לא הביאה להכרעה לה קיווה במערכה הכוללת בתוניסיה וזו הסתיימה בסופו של דבר, בכניעתם הכוללת של כוחות הציר בתוניסיה במאי 1943.
בין השנים 1952 עד 1954, התקיים מאבק אזרחי שסייע וזרז את קץ של הכיבוש הצרפתי.
ב-20 במרץ 1956 הוכרז על עצמאותה של תוניסיה.
בשנת 1984 הושפעה העיר מהתקוממות "פרעות הלחם" כמו גם במהלך מהפכת 2011, בה נהרגו למעלה מחמישים איש על ידי המשטרה.
מהומות חדשות הקשורות לתסכולים כלכליים פרצו בינואר 2016 ובדצמבר 2018 .
קסרין ממוקמת במערב מרכז תוניסיה.
כ־200 ק"מ מערבית לעיר לספקס, 246 ק"מ דרום-מערבית לעיר תוניס ו-166 ק"מ מדרום-מערב לעיר סוסה.
מחוז קסרין מחולקת ל-11 נפות:
בעיר קיימים שלושה מוסדות אקדמיים שהם המכון הגבוה לאמנות ומלאכה, שנוסד בשנת 2004 למדו בו 388 סטודנטים נכון לשנת 2013, המכון הגבוה ללימודים טכנולוגיים, שנוסד באותה שנה, והמכון הגבוה למדעים יישומיים וטכנולוגיה, נוסדה בשנת 2012 .
בעיר יש כמה מועדוני ספורט כולל מועדון כדורגל, Avenir sportif de Kasserine (ASK) שנוסד בשנת 1948, מועדון כדורסל, אצטדיון הספורט קאסרין שנוסד בשנת 1987, וחמישה מועדוני אגרוף אנגליים.
לקאסרין יש גם שני אצטדיוני כדורגל, מגרש כדורסל, אולם התעמלות עירוני, אולם היאבקות ואגרוף.
מועדון הספורט הפופולרי ביותר בקסרין הוא AS Kasserine (כדורגל).
בעיר מקיימים אירועים תרבותיים ואמנותיים רבים הספציפיים לעיר קסרין.
מדובר במופעים מקומיים מסורתיים בעלי אופי ליטורגי ופולקלורי, המאורגנים באופן ספונטני וללא התערבות הרשות הציבורית.
לעיתים קרובות הם בעלי אופי סוציו-אקונומי והם מושכים קהל רב.
הזארדה של סידי בוא סעדה, הממוקמת באזור אל אריך בקאסרין, היא אחת המפורסמות בעיר.
מלבד הזארדה, ישנם אירועי תרבות אחרים, בעיקר הפסטיבל הלאומי של הגומא (אלפא).
צמח זה המקיים יותר מ־6,000 משפחות בקאסרין, ולכן הוא תופס מקום חשוב בחברה הקאסרינית.
הפסטיבל מאורגן ביוזמת משרד האומנות הלאומי, בשיתוף הסוכנות הלאומית לפיתוח המורשת וקידום תרבות והחברה הלאומית.
אף על פי שחקלאות היא הפעילות הכלכלית העיקרית בקסרין, התעשייה לא בהכרח נעדרת.
התעשייה באזור מבוססת בעיקר על ניצול ועיבוד של חומרי גלם המצויים בשפע באזור, כמו צמחי קנה וגומא למיניהם, שיש וחימר.
במחוז ישנם בתי חרושת קטנים לייצור לבנים לבניה.
מפעלי שיש, בתי בד בד להפקת שמן זית ומפעל לעיבוד קנים וגומא (שהוקם לאחר הכרזת עצמאות של תוניסיה).
במפעל מייצרים מצמח הגומא (מכונה גם אלפא) קולעים, סלים, מחצלאות, חבלים, סירות, סנדלים ואפילו נייר הדפסה משובח.
במצרים העתיקה ייצרו מהגומא פפירוסים.
תחום המלאכה מפותח מאוד מכיוון שהוא מעסיק 15,000 בעלי מלאכה שיוצרים מוצרים ספציפיים, בעיקר מוצרים קליעה ואריגה מקנה וגומא.
מגזר זה של תעשייה כפרית עודד את התגברות התיירות האקולוגית במחוז, אף על פי שהוא חלש יחסית בעיר של קסרין.
העיירה קסרין מקושרת לעיירות הסובבות על ידי רשת אוטובוסים, כלי רכב שכורים ומוניות.
רשת התחבורה הציבורית מתפתחת כל העת במטרה להבטיח את זרימת תנועת האנשים.
חברת התחבורה הבין עירונית הלאומית מפעילה פעמיים ביום נסיעות, לאורך כל השבוע, לכיוון הבירה תוניס.
חברת התחבורה האזורית של קסרין, לערים כגון לה קף, קאירואן, סוסה, ספקס וגפסה.
גם החברות המקיימות קווי ההשכרה מבצעות נסיעות לאותן ערים.
יש גם רשת גדולה של מוניות מחוזיות הנקראות נאקל ריפי - Nakel Rifi; אלה טנדרים מאולתרים שהפכו למיקרובוסים המשמשים לתחבורה בין העיר לכפרים הסמוכים.
את קסרין משרת קו רכבת שנבנה בשנת 1940 על ידי השלטון הצרפתי עוד בטרם עצמאות תוניסיה.
הרכבת מקשרת את קסרין לערים המרכזיות במדינה, כמו תוניס, סוסה וספקס.
קו הרכבת מיועד בעיקר להובלת סחורות וחומרי גלם, זמן הנסיעה ארוך יחסית להובלת נוסעים.
קסרקסס רוטרדם (בהולנדית: XerxesDZB ROTTERDAM) הוא מועדון כדורגל הולנדי חובבני מהעיר רוטרדם אשר השתתף בעברו כקבוצה מקצועית בליגת העל ההולנדית, כיום משחקת הקבוצה בליגה ה-6.
המועדון הוקם בשנת 1904 ושיחק בליגה החובבנית האזורית, בה זכתה הקבוצה פעמים באליפות ב-1907 וב-1911 אז העפילה לליגת המשנה.
ב-1931 זכתה באליפות הליגה השנייה והעפילה לאליפות הולנד בה שיחקה עד שנות החמישים אז נעה הקבוצה בין הליגה השלישית לליגה השנייה.
בעונת 1964/1965 העפילה הקבוצה לליגת המשנה ועונה לאחר מכן סיימה במקום השני והעפילה לראשונה לליגה הראשונה.
בעונתה הראשונה בליגה הבכירה סיימה במקום ה-10 אך חוותה משבר כאשר נאלצה לנדוד בין מגרשים מכיוון שלא היה ברשותה מגרש ביתי, דבר אשר גרם להוצאות כספיות רבות.
בעונתה השנייה בליגה סיימה הקבוצה במקום ה-7, אך לאחר סיום העונה הודיעה על התפרקותה וויתור על מקומה בליגה עקב מצבה הכלכלי.
לאחר העונות בליגה הבכירה החלה הקבוצה לשחק בליגה ה-9, ממנה טיפסה בהדרגה לליגה ה-5 באמצע שנות ה-80 של המאה העשרים, אך מאז עלתה וירדה מספר רב של פעמים בליגות הנמוכות וכיום היא משחקת בליגה ה-6.
קסתה מנשה זאודו (1916 – 16 בספטמבר 2021, י' בתשרי תשפ"ב) היה קס ומנהיג רוחני של יהודי אתיופיה.
נולד בולקאית, (וולקייט) צפונית לגונדר שבצפון-מערב אתיופיה בשנת 1916 למנשה דסטה ולמקרי גונגול, בן לשושלת של מנהיגים רוחניים.
כאשר הגיע לגיל בגרות החל ללמוד הלכה אצל סבו, קייס ממהרי דסטה, שהיה מנהיג רוחני וכונה "דבתרה דסטה".
סבו הכשירו למלא את מקומו ולהנהיג את הקהילה ולהיות קס, מנהיג רוחני.
בהגיעו לגיל 15, זאת לקראת הכנתו להנהגה הרוחנית העביר לו סבו שהיה גם כהן דת, את "האורית", ספר תורה בן כ-100 שנה.
לאחר שהוכשר על ידי סבו, ועל מנת לקבל את הסמכות להנהיג את קהילתו פנה קסתה בגיל 18, לאזור סמן שבאתיופיה, שם התגוררו המנהיגים הרוחניים העליונים של הקהילה היהודית, לאחר תהליך למידה שנמשך 7 שנים, הם מינו אותו לכהן דת ולמנהיג רוחני.
לאחר הכשרתו חזר קס מנשה לוולקייט, התחתן עם אברש אלמיהו מנשה ונולדו להם 10 ילדים.
קסתה מנשה הנהיג את קהילת יהודי אתיופיה שבאזור וולקייט- וצגדה במשך שנים רבות.
בשנת 1981 עם תחילת גלי העלייה לארץ ישראל, הוא ירד לסודן במסע רגלי מאתיופיה יחד עם משפחתו.
כאשר הוא מחביא בן חפציו את ספר "האורית" בן 100 השנה שקיבל מסבו.
הם שהו בסודן כשנה ועלו ארצה בשנת 1982, תחילה גר עם משפחתו במרכז קליטה בעתלית, שם הנהיג את הקהילה יחד עם קסים נוספים.
לאחר מכן עבר להתגורר במגורי קבע בעיר באר שבע.
קייס קסתה שמר באדיקות על דרך התורה והיה מתפלל באופן עצמאי בביתו, זאת במקביל למאבק שניהל יחד עם קס אברהם טזזו, להקמת בית כנסת לקהילת יהודי אתיופיה בעיר וזכה להגשים את חלומו לבניית בית כנסת, אולם התכנסות וכיתות לימוד שהיה ראשון מסוגו לבני הקהילה שהפך למודל עבור ערים אחרות.
הוא זכה להערכה רבה על ידי כל בני הקהילה בעיר ומחוצה לה.
ואף זכה על כך לאות הערכה מראש העיר באר שבע דאז יעקב טרנר.
קס קסתה מנשה נפטר בגיל מאה וחמש ביום הכיפורים, י' בתשרי תשפ"ב.
קסרנבא הוא כפר לבנוני בנפת בעלבכ במחוז בעלבכ-אלהרמל.
השם קסרנבא מורכב משתי מילים: קצר (قصر) שפירושו ארמון ונָבּו (نبو) שהיה שמו של אל אשורי עתיק ששמו נמצא חקוק על אחד השרידים הארכאולוגיים שנמצאו בכפר.
הכפר ממוקם למרגלותיהם המזרחיים של הרי הלבנון, בגובה 1,210 מטר מעל פני הים, כ-25 קילומטר דרומית-מערבית לבעלבכ וכ-65 קילומטר מזרחית לביירות.
בשנת 2014 גרו בכפר 2,611 מבוגרים, בעלי זכות בחירה לפרלמנט הלבנוני.
רוב התושבים הם שיעים ומיעוטם נוצרים.
המשפחות השיעיות הגדולות: חיידר (حيدر), אחמד (أحمد), ח'יר א-דין (خير الدّين), דיראני (ديراني).
המשפחות הנוצריות הגדולות: תוויני (تويني), עלם (علم).
בשנת 1986 נפל הנווט רון ארד בשבי בלבנון.
על פי המידע שהיה בידי המודיעין הישראלי, מוסטפא דיראני, תושב קסרנבא, היה מעורב וידע על קורותיו של רון ארד ומקום שביו.
ב-21 במאי 1994, במבצע פשיטה של סיירת מטכ"ל, נחטף מוסטפא דיראני מביתו והובא לחקירה בישראל.
דיראני לא חשף בחקירתו מידע חדש על רון ארד ובשנת 2004 הוחזר ללבנון.
במרכז הכפר בולטים שרידי מקדש אבן גדול ועתיק שנקרא "ארמון הבנות" (قصر البنات).
המקדש נחשב למקדש השני בגודלו אחרי בעלבכ.
בנייתו מתוארכת לתקופה הרומית והוא נבנה על שכבות עתיקות יותר.
ישנם ארכאולוגים הסבורים שהמקדש נבנה על גבי מקדש יווני מוקדם יותר.
המקדש הוא עוצב בסגנון והאכסדרה הקדמית שלו מורכבת מארבעה עמודים ענקים ושני תומכים.
מעל כל עמוד יש אבן כותרת בסגנון קורינתי.
הכניסה למקדש היא דרך גרם מדרגות חצוב בסלע הכולל כעשרים מדרגות המובילות לחצר המקדש.
מחוץ למקדש ישנו מזבח נפרד.
החלקים שנפלו מהחזית המשולשת של המקדש נאספו והונחו על הקרקע בצורתם המקורית.
על הכרכוב העליון, יש פסל של גבר מזוקן ומעליו כתוב בלטינית: Nonianus וייתכן שזו הנצחה לכומר שבנה את המקדש.
סמוך למקדש נמצאת מחצבת אבן שממנה ככל הנראה חצבו הרומאים את האבנים לבניית המקדש ולבניית מבנים נוספים בסביבתו.
קָסְרוֹל הוא סוג של מאכל כמו גם השם של כלי הבישול המשמש להכנתו בתנור.
המנה כוללת בדרך כלל שילוב של רכיבים שונים שנאפים יחד לכדי ארוחה.
בעוד שלקסרול המודרני יש שורשים מתרבויות שונות, הוא מזוהה כיום במיוחד עם המטבח האמריקאי שם מדובר במנה ביתית פופולרית במיוחד לארוחות משפחתיות להתכנסויות.
הקסרול המודרני הפך לפופולרי במיוחד בארצות הברית במהלך המאה ה-20, ובמיוחד בשנות ה-50 כאשר סוגים חדשים של כלי בישול הפכו זמינים לציבור הרחב.
הפשטות של הכנת התבשיל מבעוד מועד, ואפייתו בעת הצורך, הפכה לאורך השנים את תבשילי הקסרול לפתרון אידיאלי עבור משקי בית רבים.
הקסרול האמריקני עשוי בדרך כלל משלושה מרכיבים עיקריים - מקור חלבון כגון בשר, דגים או שעועית, ירקות שונים, ועמילן כגון כמו פסטה או אורז.
לעיתים מפוזרים מעל המנה גבינה מגוררת או פירורי לחם.
בדרך כלל נאפת המנה בתנור, לרוב ללא מכסה ועל חום נמוך.
את תבשילי הקָסְרוֹל נהוג לרוב להגיש ישירות מתבנית האפייה.
במינסוטה ובדקוטה הצפונית הקָסְרוֹל הוא מהמאכלים שהכי מזוהים עם אותם האזורים והם מכונים שם לרוב Hot dish".
להלן כמה ממנות הקסרול הפופולריות ביותר בארצות הברית:
קסרול אטריות וטונה (Tuna Noodle Casserole) - כולל שילוב של טונה, אטריות, אפונה, רוטב פטריות עם שמנת, וכמו גם לעיתים רבות מוגש בציפוי פירורי לחם פריכים.
קסרול מקרוני וגבינה (Macaroni and Cheese Casserole) - כולל מקרוני ברוטב גבינת צ'דר, ולעיתים רבות מוגש עם תוספות כמו בייקון ו/או פירורי לחם פריכים.
קסרול עוף ואורז (Chicken and Rice Casserole) - כולל בדרך כלל חתיכות עוף, אורז ורוטב שמנת.
מוגש לעיתים רבות עם גזר או אפונה.
קסרול שעועית ירוקה (Green Bean Casserole) - מנה אשר מוגשת לרוב במהלך חג ההודיה וכוללת שילוב של שעועית ירוקה, מרק פטריות ושמנת, ובצל מטוגן פריך.
קסרול ארוחת בוקר (Breakfast Casserole) - מנה אשר מוגשת לרוב לארוחת בוקר וכוללת ביצים, נקניק או בייקון, גבינה, ולפעמים לחם או תפוחי אדמה.
קסרול אנצ'ילדה (Enchilada Casserole) - מנה בסגנון המטבח המקסיקני אשר כוללת טורטיות, בשר מתובל ורוטב אנצ'ילדה, בתוספת גבינה מותכת.
קסרול לחם תירס (Cornbread Casserole) - מנה בסגנון המטבח של מדינות דרום ארצות הברית הכוללת לחם תירס מעורבב עם תירס מוקרם, גבינה ולעיתים בשר טחון.
קסרול תפוחי אדמה (Potato Casserole) - מנה אשר כוללת בדרך כלל שכבות של תפוחי אדמה פרוסים בשילוב עם גבינה, רוטב שמנת, ותבלינים.
קסרול זיטי אפוי (Baked Ziti Casserole) - מנה אשר כוללת זיטי אפוי ברוטב מרינרה, בשר טחון, גבינת ריקוטה, גבינת מוצרלה מותכת, ואשר לעיתים רבות מוגשת עם ציפוי פירורי גבינת פרמזן.
תרגום: "זרועו נטויה", "זרועו מונפת".
ידוע גם בשמו היווני ויבנתיס) היה פרעה מצרים, המלך האחרון של השושלת ה-1. הוא מלך בשלהי המאה ה-30 לפנה"ס במשך 33 שנים לערך.
אצל ההיסטוריון ההלניסטי מנתון, מוכר פרעה זה בשמו היווני ויבנתיס, ושם זה מופיע בכמה צורות מלוטנות בעותקים מכתביו ששרדו.
בגרסה שהשתמרה אצל סקסטוס יוליוס אפריקנוס מופיע השם בכתיב Biénechês, שם גם נטען כי הוא מלך במשך 26 שנים.
מספר גרסאות אחרות מתעתקות את שמו בצורות כמו Óubiênthis (אויבנתיס) כפי שהופיע אצל אוסביוס מקיסריה או כ־Víbenthis כפי שהופיע בתרגומים הארמניים של אוסביוס.
לא ידוע מי היו הוריו של קע, אך החוקרים משערים כי אביו עשוי להיות או סמרח'ת, קודמו בתפקיד, או אצ'יב (אדג'יב) כיוון שהמסורת הייתה להוריש את כס השלטון לבן הבכור.
בהנחה ומנתון ניחש נכונה את המשכיות המסורת בכתביו, הרי שאביו מוכרח להיות סמרח'ת.
לא ידוע הרבה על שלטונו של קע, אך נראה שמלך במשך תקופת זמן ארוכה יחסית.
באבן פלרמו מצוינת שנת הכתרתו וכן מצוינים מספר טקסים דתיים שנערכו לרגל המאורע, כמקובל אצל יתר מלכי השושלת.
רבים מתגי השנהב שמתוארכים לתקופת שלטונו אינם מציינים אירועים מיוחדים פרט לסדרי הקבורה, לרבות קבורת חפצים אישיים, שנערכו לפני מותו.
מספר מצטבות של בכירי ממשל תוארכו לתקופתו של קע: מר-קע, שקברו מצוי באתר S3505 שבסקארה; ח'נו-קע ונפערף, שקבריהם נחשבים לאבודים; וסעבף, שמקום קבורתו נמצא בנקרופוליס המלכותי של קע, באתר הארכאולוגי אום אל-געב שנמצא בתחומי העיר העתיקה אבידוס.
למרות תקופת שלטונו הפורייה, ממצאים מאותה תקופה מעידים כי לאחר מותו שררה אי-יציבות שלטונית שהפכה למאבק ירושה בין מספר בתי אצולה שהיו כפופים לו.
במצטבת הקבורה של השר מר-קע נמצא כלי אבן הנושא את השם סנפרקע, ולא ברור האם זה היה אחד משמותיו של קע או שמו של אחד מהטוענים לכתר שקמו לאחר מותו.
אגיפטולוגים כוולפגנג הלק וטובי וילקינסון מצביעים על טוען נוסף לכתר, שלדעתם אף שלט במשך תקופה קצרה, שכינויו היה "הורוס הציפור" (הורוס-בע, או חר-בע) אשר שמו נמצא על שברי חרסים המתוארכים לתקופת המעבר שבין השושלת הראשונה לשנייה.
משערים כי סנפרקע והורוס-בע נלחמו זה בזה על מנת לרשת את תואר המלוכה, וטוען שלישי בשם חותפ סח'מוי (שפירוש שמו הוא "רגיעת שני הכוחות") סיים את המלחמה, עלה לכס השלטון, ובכך ייסד את השושלת השנייה של פרעוני מצרים.
רמזים לנכונותה של תיאוריה זו מצויים בדמות עקבות של שוד קברים והצתות שנמצאו באתר הקבורה באבידוס.
כמו כן, חותמים המיוחסים לחותפ סח'מוי שנמצאו על קברו של קע מעידים כי המלך החדש שיפץ את קברו של קע, כנראה מתוך רצון לזכות בלגיטימציה לשלטונו.
קע "זכה" לאתר קבורה גדול יחסית, בגודל של 30 על 23 מטרים, אות לתקופת שלטונו הארוכה.
הקבר נמצא על ידי ארכאולוגים גרמניים שחקרו את אתר הקבורה באבידוס ב-1993. האסטלה המרהיבה ביופיה שנמצאה על מצבתו של קע, שוחזרה ונמצאת כיום במוזיאון לארכאולוגיה ואנתרופולוגיה של אוניברסיטת פנסילבניה.
קע (בשם "המלך קה") מוזכר בעונה השנייה של סדרת הנוער "השמיניה" ששודרה בערוץ הילדים ב-2006. במסגרת העלילה, שניים מגיבורי הסדרה (אדם וניני) נסחטים על ידי חבר בכת "סקורפיו" הדורש מהם לפרוץ לקברו של קע, שנמצא בתצוגה במוזיאון בתל אביב, ולגנוב מהמומיה שלו יהלום יקר ערך.
קעקועים - הוא מיני אלבום של הראפר הישראלי סטטיק, המיני אלבום יצא ב-23 באוקטובר 2025.
ב-19 באוקטובר שחרר הזמר את רשימת השירים שיהיו באלבום, ב-23 באוקטובר האלבום יצא רשמית על ידי חברת התקליטים Mobile1 Music.
האלבום כולל שישה שירים מקוריים באורך כולל של 15:28.
קָפֵאִין (מצרפתית: Caféine) הוא חומר פסיכואקטיבי ממריץ ומשפר קוגניציה ממשפחת הקסנטינים המצוי בטבע בעיקר בפולי קפה, בעלי תה, בקקאו, בגוארנה, באגוז קולה ובעשב המאטה.
קפאין נמצא במאכלים ובמשקאות רבים, בהם קפה, שוקולד, קולה, משקאות אנרגיה ועוד.
זהו הסם הפסיכואקטיבי הנצרך ביותר בעולם.
מיליארדי אנשים צורכים קפאין מדי יום, בעיקר במשקאות קפה ותה, לרוב על מנת לנצל את תכונותיו המעוררות.
על פי הנחיית משרד הבריאות בישראל, מוצרים עם תכולת קפאין של מעל 150 מ"ג לק"ג או לליטר צריכים להיות מסומנים בהודעה על כמות קפאין גבוהה, ומוצרים עם תכולה של מעל 350 מ"ג לק"ג נדרשים לתהליך הערכת סיכון במשרד הבריאות.
בעבור הצמח המכיל אותו, הקפאין הוא קוטל מזיקים טבעי, מכיוון שהוא משתק והורג חלק מהחרקים המנסים להיזון מהצמח.
קפאין בודד לראשונה ב-1819 על ידי הכימאי האנליטי הגרמני (Runge; 1794–1867), אשר כינה אותו Kaffebase (קרי קָפֵבַּאזֵה, כלומר "בסיס הקפה").
ב-1821 בודד הקפאין הן על ידי הכימאי הצרפתי והן על ידי צמד הכימאים הצרפתים ו, זאת מבלי שידעו על עבודתו של רונגה ואף לא על עבודותיהם המקבילות.
השם Caféine, המבוסס על המילה Café (קפה בצרפתית), ניתן לו על ידי פלטייה במאמר שכתב על הקפאין.
הצורה המקובלת באנגלית היא Caffeine.
בעברית נכתב לעיתים "קוֹפאין", בדומה לנהוג בגרמנית: Koffein, בהשפעת השם האנגלי Coffee.
קפאין שהופק מעלי תה מכונה תאין (théine, theine), אך זהו שם שונה לאותו חומר.
הקפאין הוא אלקלואיד ממשפחת הפורין
צבעו לבן, טעמו מר ואין לו ריח
מסיס באתיל אצטט, בכלורופורם, ב-THF ובפירידין
בעל מסיסות בינונית באצטון ובאלכוהול
אדנוזין הוא מולקולה שמצטברת במוח בגוף המקדם עייפות ושינה.
כאשר אדנוזין נוצר במוח, הוא נקשר לקולטני אדנוזין ומפעיל נוירונים מעכבים שמאטים את פעילות הנוירונים באזורים במוח שמקדמים ערנות (למשל בהיפותלמוס).
קישור זה גורם לנמנום על ידי האטת פעילות תאי העצב.
במוח, אדנוזין גורם להתרחבות כלי הדם, ככל הנראה כדי לאפשר יותר חמצן לאיבר זה במהלך השינה.
קפאין הוא אנטגוניסט של אדנוזין.
הוא דומה במבנהו לאדנוזין, ולכן הוא יכול להתחרות עם האדנוזין ולהיקשר לאותם קולטנים, ובכך לחסום את השפעתו.
השפעת הקפאין על המוח גורמת לירי מוגבר של נוירונים.
קפאין גם גורם להתכווצות כלי הדם במוח, מכיוון שהוא חוסם את יכולתו של אדנוזין להרחיבם.
השפעה זו היא הסיבה לכך שחלק מתרופות נגד כאבי הראש מכילות קפאין - התכווצות כלי הדם במוח יכולה לעזור לעצור כאב ראש בכלי הדם.
קפאין הוא גם נוגד חמצון, כלומר מסייע בהגנה על התאים מנזקי רדיקלים חופשיים, תהליך שקשור להזדקנות ומחלות כרוניות.
קפאין מעלה לחץ דם ומגביר דופק, ויש המשתמשים בו כמעורר לפני פעילות גופנית.
נערכו כמה מחקרים לבדיקת הטענה כי קפאין יכול לשפר ביצועים ספורטיביים, אך הם לא העלו ראיות חד-משמעיות.
בקפאין גם נעשה שימוש לא חוקי כחומר פסיכואקטיבי כאשר מערבים אותו עם "סמי רחוב" כדוגמת מתאמפטמין וממריצים אחרים.
לאחר תקופה ממושכת של צריכת קפאין, מערכת העצבים המרכזית מפתחת סבילות לסם.
השפעותיו נחלשות, והמשתמש צורך כמויות גבוהות יותר כדי להגיע להשפעה המעוררת הראשונית.
למשל, מינון של כ־192 מ"ג קפאין לק"ג משקל גוף (מקביל בערך ל־72 כוסות קפה ביום לאדם) קוטל מחצית מאוכלוסיית הניסוי.
תסמיני הרעלת קפאין הם חוסר מנוחה, עצבנות, התרגשות יתר, נדודי שינה, הסמקה ואי סדירות בעיכול והטלת שתן מרובה.
התסמינים יכולים להופיע כבר לאחר צריכה פחותה בהרבה, ומשתנים מאדם לאדם.
צריכה של יותר מ־1 גרם קפאין ביום (שווה ערך לכ-17 כוסות אספרסו) או 300 מ"ג בבת אחת עלולה להביא לתסמינים של עווית שרירים, שטף דיבור ומחשבה לא הגיוניים ופרפור חדרים.
קפאין מפריע לספיגת ברזל בגוף, לכן ארגון הבריאות העולמי ממליץ לנשים הרות ומניקות להגביל את שתיית הקפה לשלוש עד ארבע כוסות ביום בלבד.
בארצות הברית ההמלצה היא פחות מ-200 מ"ג ביום לאישה הרה.
תכונותיו הפרמקולוגיות העיקריות הן גירוי מערכת העצבית המרכזית, גירוי מערכת הנשימה, גירוי קצב הלב והשפעה משתנת קלה.
קפאין חוסם קולטנים לאדנוזין, בתאי מערכת העצבים המרכזית וכן במערכות אחרות בגוף.
כאשר אדנוזין נקשר לתא עצב הוא מאט את פעילות התא.
תהליך זה מתרחש, בין היתר, בזמן שינה.
מולקולות הקפאין, הדומות לאדנוזין, נקשרות לאותם קולטנים אך לא גורמות להאטת פעילות התא.
במקום זאת הקפאין חוסם את הקולטנים ומונע את פעילות האדנוזין.
הפעילות העצבית המוגברת גורמת לשחרור ההורמון אדרנלין, והוא גורם לכמה תופעות כגון הגברת קצב הלב, עליית לחץ הדם, הגברת זרימת הדם לשרירים, הפחתת זרימת הדם לעור ולאיברים הפנימיים ושחרור גלוקוז מהכבד.
קפאין הוא מעכב לא בררני לאנזימי פוספודיאסטראז עבור cAMP.
נוסף על כך, קפאין מעלה את רמת המוליך העצבי דופמין במוח ועל כן גורם להתמכרות ולתלות גופנית בשימוש ממושך בו.
זמן מחצית החיים של קפאין משתנה מאדם לאדם, ותלוי בגורמים רבים.
עבור בוגרים בריאים הוא בטווח רחב: 3–7 שעות.
הוא מעובד בכבד לשלושה מטבוליטים: פרקסנתין (84%), תאוברומין (12%) ותאופילין (4%).
לאלה יש השפעות פרמקולוגיות שדומות לקפאין עצמו, והם עוברים שלבי עיבוד נוספים עד להפרשה מן הגוף.
להלן כמויות קפאין ממוצעות במנה על פי כמה מקורות:
קפה נטול קפאין: 3–4 מ"ג
קפה אספרסו: 35 מ"ג למנה אחת
משקה אנרגיה: 80 מ"ג לפחית
קַפָּא (אות גדולה: , אות קטנה: ) היא האות העשירית באלפבית היווני.
בספרות יווניות האות שקולה למספר 20.
האות קפא נהגית ככ"ף דגושה (/k/ :IPA).
במתמטיקה, מייצגת את עקום קפא.
בפיזיקה מייצגת האות את קבוע הדיפוזיה, בעיקר במשוואה הדיפרנציאלית המתארת תהליך זה.
באסטרונומיה על מנת לציין את הכוכב העשירי בבהירותו במערכת כוכבים.
קערת ליל הסדר (גם קערת הסדר או קערת פסח) היא צלחת מסורתית אותה נוהגים להניח על השולחן בליל הסדר.
בצלחת מונחים באופן סמלי שישה מאכלים המייצגים מרכיבים שונים בסיפור יציאת מצרים.
כל אחד מששת המאכלים נאכל או מוצג בחלק אחר של ההגדה, כדי להמחיש היבטים שונים של הסיפור.
לצד מאכלים אלה, מונחות על השולחן שלוש מצות ולעיתים כוללת קערת הסדר מקום ייעודי גם עבורן.
לרוב הקערה מעוטרת, ומונחת במרכז השולחן כדי שכל המשתתפים יראו אותה היטב.
המאכלים המובאים לשולחן ליל הסדר מופיעים כבר במשנה ובתלמוד, אולם ה"קערה" – כחפץ שעליו מונחים המאכלים זה לצד זה – מוזכרת רק בראשונים ובשולחן ערוך.
מטבע הדברים, בעדות ובמסורות השונות קיימות גרסאות שונות למאכלים המונחים בקערה, לאופן הכנתם ולפירוש משמעותם הסמלית, אך הרעיון העומד מאחורי כל המסורות זהה.
ישנם מנהגים שונים גם ביחס למאכלים שנשארו לאחר הסדר: יש עדות שבהן מותר לאכול אותם ויש עדות הנוהגות שלא לגעת בהם ולזרוק אותם לאחר סיום כל ימי החג.
המשנה בפרק העשירי של מסכת פסחים מתארת את ליל הסדר, ולפיה יש להביא בפני בעל הבית (או עורך הסדר) מאכלים שונים לפני הסעודה העיקרית:
על פי הפרשנות המקובלת, מתייחסות המילים "הביאו לפניו" שבתחילת המשנה לכרפס, שהוא ירק חי הנאכל בתחילת הערב.
המאכלים הנוספים שיש להביא לאחר הכרפס הם מצה, חזרת (סוג של מרור) חרוסת (מטבל למרור) ושני מאכלים מבושלים.
הכרפס הוא ירק בעל טעם מתוק או נייטרלי שנטבל במי מלח או חומץ ונאכל בתחילת הסדר.
ברוב העדות נהוג שהכרפס הוא סלרי, במסורת מזרח אשכנז הכרפס הוא תפוח אדמה מבושל, ויש גם כאלה המשתמשים בפטרוזיליה, צנון, או בצל.
המונח "כרפס של נהרות" מופיע כבר במשנה ומפורש בירושלמי כ"פֵּיטְרוֹסֵילִינוֹן" (פטרוזיליה ביוונית).
יש גם הנוהגים להשתמש בצמד ירקות ולטובלם ביחד.
משמעויות שונות ניתנו לאכילת הכרפס:
לשנות מסדר הדברים המקובל – פתיחת הארוחה בברכת "המוציא לחם מן הארץ" ואכילת לחם – כדי להתמיה את הילדים ולעודד אותם לשאול שאלות.
לדמות את מנהגי בני האצולה הרומית, שנהגו להגיש לפני הסעודה ירקות כמתאבנים, כדי להמחיש כי כל המסובים הם בני חורין ולא עבדים.
להזכיר את יציאת מצרים עקב האנגרמה "פרך ס'", רמז לשישים ריבוא בני ישראל שעבדו במצרים בפרך.
להזכיר את דמעות בני ישראל בהיותם במצרים באמצעות טבילת הכרפס במי המלח או החומץ.
לפני אכילתו יש הנוטלים את הידיים.
בשונה מנטילת ידיים שלפני אכילת לחם, המנהג הרווח לפי רוב הפוסקים הוא שלא מברכים על נטילה זו, אך יש שנוהגים ליטול ידיים בברכה.
מקור דין נטילה זו הוא בתקנת חכמים ליטול ידיים לפני אכילת דבר שהטבילוהו במשקה, מכיוון שבמשקים יש יותר כח לטמא מאשר במאכלים יבשים.
אף שכיום דיני טומאה וטהרה אינם נוהגים, לא התבטלה התקנה, ואף שרבים אינם נוהגים זאת ביום-יום (לאור דעה המקילה בנושא), בפסח מקפידים על כך.
יש גם כאלה הנוהגים שרק עורך הסדר נוטל את ידיו.
על פי התלמוד, אין צורך לטבל את הכרפס דווקא בחזרת (דהיינו החסה, המרור), והנאמר במשנה הוא רק במקרה שאין לו ירק אחר.
נחלקו הראשונים מהו הטיבול האמור, ובמה טובלים, ושיטות רבות נכתבו בעניין: הטיבול הוא בחרוסת; הטיבול הוא בחומץ או במי-מלח, שכן עדיין לא הביאו את החרוסת; אם אוכל חסה, הטיבול הוא בחרוסת; אם אוכל שאר ירקות, הטיבול הוא בחומץ או מי-מלח; אסור לטבל בחרוסת; ה"טיבול" אינו הטבלה כלל, אלא אכילה.
הרמב"ם כתב שיש לאכול מהירק שיעור כזית.
אחרים, כגון ההגהות מיימוניות, חלקו עליו וסברו שמספיקה אכילה מועטה יותר, וכן פסקו הטור והשולחן ערוך.
השולחן ערוך פסק שיש לאכול דווקא פחות מכזית, משום שיש ספק בשאלה אם יש צורך בברכה אחרונה על הכרפס, מכיוון שהוא נאכל לפני הסעודה.
בכל אופן, להלכה נפסק שגם אם אוכל כזית, לא יברך לאחריו, אבל לכתחילה יצא ידי כולי עלמא.
מיד לאחר ברכת "בורא פרי האדמה" ואכילת הכרפס, שואלים הילדים "מה נשתנה" ומתחיל סיפור יציאת מצרים.
אחת מארבע השאלות ב"מה נשתנה" מתייחסת לכרפס, , מכיוון שבלילה הזה טובלים את הכרפס במי מלח ואת המרור בחרוסת.
המרור הוא ירק מר הנאכל לזכר המרירות והקושי של שעבוד מצרים.
אכילת מרור עם בשר קורבן הפסח היא מצווה מדאורייתא, כפי שנאמר בפסוק .
בזמן שבית המקדש אינו קיים ואין קורבן פסח, אכילת מרור היא מצווה מדרבנן.
במשנה ציינו חמישה מיני ירקות הכלולים בקטגוריה של "מרור": חזרת, עולשים, תמכא, חרחבינא ומרור.
מכיוון שהחיוב בתורה הוא אכילת "מרורים" בלשון רבים, הקפידו לאכול מרור פעמיים: האחד נקרא בפשטות "מרור" והשני נקרא "חזרת".
ה"מרור" הוא לרוב חסה מרה או עלים מרים אחרים.
ניתן לצאת ידי חובת אכילת "חזרת" באכילת ירקות מרים שונים.
בקהילות אשכנז נוהגים לאכול כחזרת את חזרת הגינה, ולרוב נוהגים לטחון את שורש החזרת ולערבב אותו עם סלק.
על פי התלמוד, הטיבול בחרוסת הכרחי כאשר אוכלים חסה, כדי להסיר ממנה את ה"קפא" (שיש שפירשו שהיא סוג של תולעת, או רעל כלשהו, או אפילו רוח רעה).
לפני אכילת המרור מברכים "ברוך אתה ה' אלוהינו מלך העולם אשר קדשנו במצוותיו וציוונו על אכילת מרור".
בזמן שבית המקדש היה קיים, היו כורכים את המצה והמרור ומברכים עליהם ביחד "על אכילת מצה ומרור" (לפי גרסת הרמב"ם: ומרורים).
נחלקו התנאים כיצד יש לאכול את המרור.
דעת הלל הזקן שהפסוק כפשוטו וקיום המצוות הוא לאכול את שלושתם יחד, ועל כן היה הלל כורך מצה ומרור ביחד עם קורבן פסח, ואוכלם יחד.
כיום נוהגים לאכול מרור פעמיים: פעם אחת מרור לבדו, טבול בחרוסת, ופעם שנייה כורכים מצה ומרור טבול בחרוסת ביחד ("כורך").
הסיבה לדבר היא לצאת ידי חובה גם לפי דעת הלל הזקן, שלדעתו כאמור יש לכרוך הכל יחד, אלא שגם הלל מודה שבזמן שאין קרבן פסח אי אפשר לצאת ידי חובת אכילת מצה ביחד עם המרור, היות שאז אכילת מצה היא מצווה מהתורה ואילו אכילת מרור אינה מצווה מהתורה.
על כן יש לאכול תחילה מצה לבדה כדי לקיים את מצוות אכילת מצה, ולאחר מכן לאכול מרור עם מצה כדי לקיים את מצוות אכילת מרור.
יש לאכול מן המרור כזית, גם במצוות המרור וגם ב"כורך".
החרוסת היא מטבל דמוי טיט שבו טובלים את המרור.
החרוסת מסמלת את עבודת הפרך של בני ישראל במצרים בעת בניית "ערי המסכנות".
בארבע הקושיות הפותחות את ההגדה של פסח, מה נשתנה, נכללת השאלה מדוע מטבילים בליל הפסח שתי פעמים: בפעם הראשונה טבילת הכרפס ובפעם השנייה טבילת המרור.
מרכיבי החרוסת ואופן הכנתה משתנים מאוד מעדה לעדה.
במטבח האשכנזי היא מורכבת בדרך כלל מתפוחים, אגוזים, יין אדום ותבלינים שונים, הנקצצים לתערובת.
במטבח היהודי הספרדי היא נעשית בדרך כלל גם מתמרים ולכן לרוב היא מתוקה יותר, ומרכיביה נטחנים לעיסה אחידה.
במטבח יהודי עיראק היא מורכבת מסילאן, תמרים ואגוזים.
בקשר לדין הטבילה קיימים מספר מנהגים: טיבול כל קלח המרור בחרוסת או רק מקצתו, וכן קיימת מחלוקת במנהגים האם לנער את החרוסת באופן שיישאר רק טעמה על המרור ויש שלא הצריכו לנער.
במשנה מובאת מחלוקת האם אכילת חרוסת בליל הסדר היא מצווה מדברי סופרים או שכלל איננה מצווה.
לדעת תנא קמא, אין אכילת החרוסת מצווה, ותפקידה רק להפיג את טעמה המריר של החזרת (או כדי להרוג סוג של תולעת הקיים בחזרת).
נוהגים להניח בקערת הסדר "שני תבשילין" לזכר שני הקורבנות שהיו מקריבים לכבוד הלילה הזה בבית המקדש בירושלים: קורבן פסח וקורבן חגיגה.
יש המוצאים רמז בכך שלפי סדר הלוח העברי הקבוע, תשעה באב יחול תמיד באותו יום בשבוע בו חל ליל הסדר.
במסכת פסחים בתלמוד הבבלי ובתלמוד הירושלמי מופיע דיון בשאלה מהם אותם שני תבשילים הנזכרים במשנה.
רב הונא הורה לאכול סלק ואורז, ורבא נהג כמותו, אך אחרים הזכירו את דבריו של רבי יוחנן בן נורי כי אורז הוא מין דגן הנחשב לחמץ בפסח, וטענו כי צריך להשתמש בבשר.
התבשיל שהתקבל לזכר קורבן הפסח שהיו מקריבים בבית המקדש הוא ה"זרוע".
מלבד קורבן הפסח, מסמלת הזרוע גם את "הזרוע הנטויה" המוזכרת בסיפור יציאת מצרים.
לרוב משתמשים לשם כך בצלי של זרוע כבש או בקר או כנף עוף או גרגרת של בשר עוף.
לפי מנהגי יהדות לוב, שורפים את הזרוע בשריפת חמץ בערב חג הפסח.
לפי רוב האשכנזים וחלק מהספרדים, אין אוכלים את בשר הזרוע הצלוי בליל פסח.
לעומת זאת, אצל חלק מהספרדים (יהודי כורדיסטן, תימן, טריפולי, חאלב, ולפי מנהג ארץ ישראל) נוהגים לאכול את הזרוע צלויה אפילו בליל פסח.
התבשיל שהתקבל לזכר קורבן חגיגה שהוקרב בבית המקדש בערב פסח, היינו קורבן חגיגת ארבעה עשר, הוא ביצה.
ישנם הטוענים ש"נהגו בביצה מפני שהיא קלה לבשל ומצויה לכל".
כמו כן, באופן מסורתי מסמלת הביצה אבלות, ולכן היא מתאימה לסמל את חורבן בית המקדש.
לאורך ההיסטוריה התקבל המנהג לא להניח את הסימנים סתם על שולחן האוכל, אלא לסדר אותם בכלי מיוחד, "קערת הסדר".
סידור המאכלים בתוך הקערה השתנה לאורך השנים, ומושפע בין היתר ממשמעויות מחשבתיות ורוחניות שניתנו למאכלים שבקערה.
בחלק משיטות הסידור נוספו לקערה, מטעמים מעשיים, גם מי מלח על מנת לטבול בהם את הכרפס.
האר"י יוצר הקבלה בין רכיבי הקערה לעשר הספירות.
שלוש המצות מקבילות לספירות העליונות, הנקראות "ספירות דמוחין" (ובהגותו של האר"י גם "פרצוף אבא"): חוכמה, בינה ודעת.
יתר הרכיבים מקבילים לספירות המכונות "ספירות הלב": חסד עד יסוד.
לבסוף, הקערה עצמה מקבילה לספירה התחתונה: ספירת מלכות.
לדעת האר"י, יש לסדר את הקערה בפועל על פי מבנה הספירות:
בחלק מהקהילות הרפורמיות נהוג להוסיף לשולחן הסדר תפוז.
התפוז מסמל את השוויון הרצוי בין המינים ובין בני האדם.
מקור המנהג כפי שמופיע במספר מקורות הוא סיפור המיוחס לפרופ' סוזנה השל, בתו של הרב אברהם יהושע השל, לפיו פנתה אישה לרב ידוע וביקשה שיאפשר לנשים לעלות לתורה בבית הכנסת.
הרב השיב לה שאישה שייכת לבימת בית הכנסת כפי שתפוז שייך לקערת הסדר.
לפי גרסה אחרת, מוסיפים תפוז כסמל להומוסקסואלים והלסביות שבין היהודים, ואחרים הנדחקים לשוליים.
בהתאם לגרסה זו, המנהג כולל אכילת פלח תפוז ויריקת הגרעינים באופן המסמל התנגדות להומופוביה.
מנהג נוסף הוא מזיגת מים ב"כוס מרים" לזכר מרים הנביאה והבאר שלה, כחלק מהרצון לתת מקום בסדר הפסח לנשים של סיפור יציאת מצרים.
קערה היא צלחת עמוקה המשמשת למטרות שונות.
ישנן קערות המשמשות ככלי עזר בעת הכנת המזון, למשל ככלי לערבוב, כזו היא גם קערת מערבל המזון.
ישנן קערות הגשה שעשויות לשמש גם ככלי הבישול, אם הן מתאימות לשימוש בתנור אפייה, בתנור מיקרוגל או על הכיריים.
סוג של קערה לבישול ולהגשה היא קדרה, המשמשת להכנת תבשילי קדרה – ארוחה שלמה המתבשלת בכלי אחד, המשמש גם להגשה.
(אם כי תבשילי קדרה מבושלים לעיתים בסירים).
בארצות הברית קיימים מותגים של ארוחות מהירות להכנה במיקרוגל הנמכרות בקערה המתאימה לבישול במיקרוגל ולאחר מכן להגשה.
ישנם ספלים לשתייה בגודל ובצורת קערות.
ביוון העתיקה השתמשו בקערה עם שתי ידיות – קיליקס – לשתיית יין.
בצרפת יש קערות-ספלים לשתיית "קפה אולה".
כלי אוכל ותרבות השולחן הוזכרה פעמים רבות גם בשירה וגם בספרות העברית והכללית.
קערה הוזכרה בין היתר בשיר ההומוריסטי "מה קרה?", שם היא אמצעי למשיכת תשומת לב ולא לאכילה.
בשנת 2006 נכנס ישראלי לתחנת המשטרה בחיפה והמחיז את האירוע המוזכר בשיר.
קפאוס היא קבוצת הכוכבים הנמצאת בחלק הצפוני של השמיים ומייצגת את קפאוס מלך אתיופיה ואביה של אנדרומדה.
הקבוצה קרובה לכוכב הצפון ולכן אינה שוקעת בישראל אף פעם.
α בקפאוס (אלדראמין) הוא כוכב צהוב במרחק של כ-50 שנות אור עם בהירות נראית מדרגה 2.4. בעוד כ-5,500 שנים, הוא יהיה הכוכב הבהיר הקרוב ביותר לקוטב הצפוני השמימי.
β בקפאוס (אלפירק) הוא כוכב כפול במרחק של כ-600 שנות אור.
הכוכב הראשי הוא ענק כחול עם בהירות נראית מדרגה 3.2 ולו בן זוג עם בהירות מדרגה 8 שניתן לצפייה בטלסקופ קטן.
הכוכב הראשי הוא גם כוכב משתנה בתדירות של 4.5 שעות, אך השינוי בבהירותו הוא קטן ולא ניתן להבחין בו בעין.
γ בקפאוס (אראי) הוא תת-ענק כתום, במרחק של כ-90 שנות אור ממערכת השמש.
הכוכב יהיה כוכב הצפון בעוד כאלפיים שנה.
δ בקפאוס הוא כוכב משתנה מסוג על-ענק צהוב במרחק של כ-890 שנות אור, שבהירותו נעה בין דרגות 3.6 ו-4.3 בתדירות של 5 ימים ו-9 שעות.
השינוי בבהירות נובע מפעימות פנימיות של הכוכב שמשנות את הרדיוס שלו ובכך את פליטת האור שלו.
תדירות הפעימות תלויה במאסה של הכוכב ולכן בכוכבים שדומים ל-δ בקפאוס קיים קשר בין הבהירות של הכוכב ובין תדירות הפעימות ובאופן הזה ניתן על ידי מדידת זמן המחזור של הפעימות לחשב את עוצמת ההארה של הכוכב וממנה לחשב את המרחק אליו.
כוכבים משתנים כאלו נקראים "משתנה קפאידי".
δ בקפאוס הוא גם כוכב כפול.
לכוכב המשתנה יש בן זוג עמום עם בהירות מדרגה 6 שניתן לראותו עם משקפת.
T בקפאוס – כוכב ענק אדום, שעוצמת הארתו גדולה פי 5,700 מזו של השמש.
RW בקפאוס – היפר-ענק כתום עם רדיוס של 1,535 רדיוסי שמש.
μ בקפאוס – מכונה "כוכב אבן אודם" (garnet star) בשל צבעו, אדום עמוק.
הוא כוכב התֶקֶן למחלקה הספקטרלית M2.
בסביבת קבוצת כוכבים זו ממוקם קוואזר S5 0014 +81.
הקבוצה מייצגת את קפאוס מלך אתיופיה וביחד עם הקבוצות אנדרומדה, קסיופאה ופרסאוס מייצגים את האגדה על אנדרומדה.
קפא"י (ראשי תיבות: קופת פועלי ארץ ישראל) הייתה קרן שהוקמה על פי הצעת שלמה קפלנסקי בוועידה השנייה של הברית העולמית של פועלי ציון, שנערכה בשנת 1909 בעיר קרקוב.
מטרתה – "עידוד ההגירה של פועלים יהודים לארץ-ישראל וביסוסם הכלכלי, החברתי והתרבותי במשק של היישוב".
את הרעיון להקמת הקופה הגתה רחל ינאית בן-צבי, במאמר שפרסמה בשנת 1907 בעיתון "פארווערטס".
הקפא"י הייתה ארגון של "גדוד העבודה", ומטרתה הייתה לארגן ולפתח שיתוף ייצרני בארץ ישראל.
הוועידה השלישית שתוכננה לשנת 1911, עמדה להשלים את תקנון הקפא"י ולהפעילה.
ניהולה היה צריך להתבצע על ידי זרוע של הברית העולמית המהווה את המזכירות שלה בארץ ישראל ("משרד העבודה").
הקופה הוקמה בפועל בשנת 1912 בניהולו של דוד בלוך.
הקופה ראתה לנגד עיניה עידוד פועלים יהודים לעבודה בארץ ישראל בדרך של שיתוף והרעיון הקואופרטיבי וזאת על ידי תמיכה כספית בקבוצות קואופרטיביות והשתלמויות מקצועיות לחבריהן או למועמדים להסתפח אליהן.
בנוסף תמכה קפא"י ברעיון השיתוף על ידי תמיכה בעיתונות סוציאליסטית והדפסת ספרות מתאימה או תרגומה.
קפא"י תמכה גם בהקמת בתי הבראה לפועלים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הלוותה קפא"י כספים לאיכרים על מנת שיעסיקו פועלים שסבלו ממחסור בעבודה.
בשנת 1918 סייעה להקמת איילת השחר וכן סייעה ליישובים האחרים באצבע הגליל: תל חי, מחניים וכפר גלעדי.
בשנת 1920 סייעה הקפא"י לוועדת המים בהקמת חברת הספנות העברית הראשונה – החברה לאסדות וספנות חופית בע"מ – אשר רכשה את החלוץ, אסדת משא ממונעת, אונייתו הראשונה של היישוב בא"י שסימנה את ראשיתו של הצי העברי.
כתוצאה מפשרה זו, ולאחר אשרורה של ההחלטה בוועידה השנייה של ארץ ישראל העובדת, הועברה הקפא"י בשנת 1925 להסתדרות העובדים הכללית והפכה לחברת בת של "חברת העובדים".
בדו"ח של ההסתדרות מ-1930 דווח שכספי הקופה חולקו כדלהלן:
25% לצורכי עלייה, עבודה, ארגון, השכלה מקצועית, הנוער העובד, הגנת העובד
30% לקואפרציה קבלנית לבניין, ארגון והדרכה בעבודות ציבוריות
7% לקופת חולים ובתי הבראה
במשך שנים עמד בראש הקופה דוד בלוך שעודד בעזרת הכספים שנאספו הן התיישבות (קואפרטיבית) והן התאגדויות קואופרטיביות כדוגמת דפוס אחדות בירושלים.
המילונאי דן פינס קרא לבנו קפאי (ראשי התיבות של "קופת פועלי ארץ ישראל"), על שם הקופה.
קערורית (שם מדעי: .Scutellaria L) הוא סוג צמחים גדול לא ארומטיים ממשפחת השפתניים שמקיף צמחים עשבוניים חד-שנתיים, אך לרוב צמחם עשבוניים רב-שנתיים ובני שיח ולעיתים רחוקות שיחים.
הסוג מונה 477 מינים ו-73 תת-מינים ונפוץ בכל העולם.
3 מינים מסוג זה הם צמחי בר בארץ ישראל.
מין נוסף נכחד ולא נמצא משנות 1940. וכמו כן מינים שונים מסוג משמשים כצמחי מרפא.
שמו העממי באנגלית הוא Skullcap.
רוב מיני סוג זה הם עשבים חד שנתיים או רב שנתיים, בני שיח ולעיתים רחוקות שיחים.
העלים נגדיים, פשוטים ובעלי פטוטרות ולא ארומטיים.
שפת העלים מתמימה ועד מאונה, בישראל הם (אינם תמימים) משוננים או מאונים.
הפרחים ערוכים בדורים או בחצאי דורים שמכילים שני פרחים.
הדורים ערוכים על פי רוב בתפרחות דמויות שיבולת או אשכול.
הפרחים דו-מיניים, בעלי עטיף כפול, מאוחה עלים דו-שפתניים.
הגביע דו-שפתני באופן ברור בעל שפות תמימות (ללא שיניים) וקעורות, קצרות ורחבות הנסגרות עם הבשלת הפרי.
בגב השפה העליונה ישנו קשקש מעוגל וקעור הדומה לקערה שגדלה עם הבשלת הפרי.
השפה התחתונה משתיירת בניגוד לשפה העליונה שנושרת.
מבנה הגביע יוצר מעין 'תפיחה' מעל בסיס הפרח.
לאחר הפריחה, הזרעים מתפתחים בתוך הגביע, והוא מתכופף כלפי מטה באופן המזכיר קערה, ומכאן שם הסוג.
צינור הכותרת ארוך מאוד וכפוף החוצה ומורחב בחלקו העליון.
לוע הכותרת חסום בבליטות פנימיות.
השפה העליונה זקופה וקמורה וקצרה יוצר מהשפה תחתונה שהיא בעלת 3 אונות.
האונה אמצעית רחבה, שטוחה, תמימה.
האונות הצדדיות פחות או יותר מחוברות לשפה העליונה ולעיתים פרושות.
האבקנים, שמספרם 4 חבויים מתחת לשפה העליונה של הכותרת.
עמוד העלי דקיק וקצהו מחולק לשתי אונות לא שוות.
הפרודות כמעט כדוריות ולפעמים מגובששות, ולפעמים שעירות.
בישראל אותרו 4 מיני בר של קערורית: אחת נכחדה (קערורית הביצה), אחת (קערורית נאדית) גדלה רק בחגורה העליונה של החרמון.
אחת (קערורית שיחנית), בעלת פרחים צהובים-כתומים הגדלה בחבל הספר, במורדות ההרים היורדים כלפי בקעת הירדן משני עבריה.
ואחת (קערורית סגולה), השכיחה יותר היא בעלת פרחים סגולים והיא מאכלסת סלעים בבתות ובשולי חורשים בכל אזורי ישראל הים-תיכוניים, ואף בחגורת יער הספר ההררי בחרמון.
קַעֲרוּרִית הַבִּצָּה (.Scutellaria galericulata L) - קערורית הביצה צמח עשבוני רב שנתי בעל קנה שורש, זקוף בגובה 20 עד 60 ס"מ ומכוסה בשערות דלילות והדוקות.
מין זה נכחד בישראל עקב נדירותו וחיסול בית גידולו, ביצת החולה.
הגבעולים זקופים או אלכסוניים, פשוטים או מסועפים, לעיתים ארגמניים (מאדימים).
העלים נגדיים, פשוטים, בעלי פטוטרת קצרה, מוארכים או דמויי אזמל, ואורכם גדול לפחות פי 3 מרוחבם והם ירוקים בצד העליון ומאפירים בצד התחתון.
הטרף לבוב בבסיסו ולעיתים מתחדד בקודקודו, שפתו חרוקה (השיניים עגולות ורדודות).
עלי הפרחים דומים לשאר העלים (בשונה מקערורית סגולה) ועולים באורכם על הפרחים והן קטנים בהדרגה כלפי מעלה לאורך הגבעול.
הפרחים דו-שפתניים ובעלי עוקצים קצרים מאד שאורכם כ-1 מ"מ, והם ערוכים בדורים מדומים חד-צדדיים, לאורך חלקו העליון של הגבעול.
הגביע שאורכו 3 עד 5 ס"מ אינו נפוח ושעיר.
שערותיו אינן מפושקות וצפופות (בשונה מקערורית נאדית).
לאחר הפריחה הגביע מתפתח למבנה דמוי קערה שמכיל פרודות חומות בהירות ומגובששות (בדומה קערורית סגולה).
הכותרת סגולה או לילכית ומכוסה בשערות פשוטות וקצרות רכות ולא בלוטיות.
צינור הכותרת ארוך במיוחד (15 עד 20 מ"מ) והוא יוצא מתוך הגביע אופקית ומתכופף מעט כלפי מעלה כקשת (בדומה לקערורית סגולה).
מרכז שפת הכותרת התחתונה בהיר יותר ומנוקד באופן בלתי ברור.
בשנות 1940 נמצא מין זה בפעם האחרונה בעמק החולה בחברת גומא הפפירוס וגפית הביצה.
בעולם גדל מין זה בבתי גדול לחים: מעונות בוציים, בשולי אגמים ונחלים.
טיפוס תפוצתו אירו-סיברית עם חדירה לאזור אירנו-טורני והים תיכוני.
מין זה רחב תפוצה בעולם בעיקר באזורים הממוזגים של חצי כדור הארץ הצפוני.
הוא נפוץ באופן רציף בכל אירופה ובאופן מקוטע באגן הים התיכון.
אוכלוסיות מרוחקות מאד ומבודדות מוכרות גם ממרכז וצפון אסיה והוא נפוץ בכל צפון אמריקה.
קַעֲרוּרִית נֹאדִית (.Scutellaria utriculata Labill) - בן שיח ים-תיכוני הררי מצוי שגדל בבתות לרגלי טרשים ובדרדרות אבנים של החרמון, ברום 1,300 עד לפסגה 2,800. תפוצתו העולמית היא בהרי הלבנון, מול הלבנון והחרמון.
צבע הכותרת סגול או ארגמן (קרם-צהבהב, צהוב-חיוור).
השפה התחתונה צבועה מעוטרת בקווים ארגמניים.
הגבעולים רבועים, מעוצים, שרועים ומשתרגים בין האבנים ומכים שורשים כלפי מטה ומעלים גבעולים קצרים כלפי מעלה.
הפרחים נישאים בדורים שלמים בחלקו העליון של הגבעול.
בכל דור שני פרחים משני צידי הגבעול והם סדורים על הגבעול שתי וערב (זוגות הפרחים העוקבים ממוקמים בזווית ישרה זה לזה), דהיינו על הגבעול ערוכים 4 טורים של פרחים.
הגביע דו-שפתני באופן ברור והוא בעל שפות תמימות (ללא שיניים) וקעורות.
הגביע משתייר ומתפרה, דהיינו השפתיים שלו מתנפחות לאחר הפריחה ועם הבשלת הפרי.
הגביע נפוח מאוד בפרי ואורכו שווה כמעט לרוחבו (15 מ"מ) והוא מכוסה שערות לבנות, צפופות וארוכות מאוד.
הגביע והפרי מהווים יחידת הפצה קלה נפוחה הנישאת ברוח למרחקים גדולים.
הפריחה בין סוף אפריל ועד תחילת ספטמבר.
קַעֲרוּרִית סְגֻלָּה (.Scutellaria brevibracteata Stapf) - צמח עשבוני רב-שנתי (בן חלוף) ים-תיכוני מצוי זקוף, גובהו 20 עד 70 ס"מ.
הגבעולים רבועים, מכוסים בשערות קצרות ולא צפופות.
העלים נגדיים, פשוטים, לא ארומטיים והם בעלי פטוטרות ברורות.
העלים דמוי ביצה רחבה, אורכם גדול לכל היותר פי 1.5 מרוחבם.
בסיס העלים לבוב ושפת העלים משוננת בשיניים מעוגלות א-סימטריות כשני משור.
העורקים שקועים בצדו העליון של העלה, בולטים בצדו התחתון.