tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנים 1929–1931 היה עורך שבועון היידיש Der Noyer Veg ("הדרך החדשה") בפריז.
משנת 1931 עד 1935 היה חבר הוועד המנהל של ההסתדרות הציונית, אולם הוא עזב אותה עם ז'בוטינסקי כדי להקים יחד את ההסתדרות הציונית החדשה.
בקיץ 1941 היגר שכטמן לארצות הברית ועד מהרה הפך לחלק מ"המעגל הפנימי" של ההסתדרות הציונית החדשה של אמריקה (NZOA).
בשנים 1943–1944 היה מנהל המשרד לחקר הגירת אוכלוסין, שמוקדם יותר היה אחד ממקימיו.
בשנים 1944–1945 עבד כיועץ בשאלות ההגירה עבור המשרד לשירותים אסטרטגיים.
שכטמן היה יו"ר איגוד הציונים-רוויזיוניסטים האמריקאים.
בשנת 1946 ההסתדרות הציונית החדשה נסגרה כדי להצטרף מחדש להסתדרות הציונית העולמית.
שכטמן שימש כחבר הוועד המנהל של ההסתדרות הציונית העולמית עד 1970. בשנים 1963–1965 ובשנים 1966–1968 היה חבר בוועד המנהל של הסוכנות היהודית.
בשנת 1947 פרסם, ביחד עם חמישה אחרים ובהם בנציון נתניהו, מודעה בעיתון הניו-יורק טיימס ובה התנגדות נחרצת לתוכנית החלוקה.
שכטמן כתב ספרים ומאמרים רבים המוקדשים להיסטוריה יהודית ועולמית, הגירות אנושיות, העברת אוכלוסיות וסוגיות פליטים.
בספרו "Star in Eclipse: Russian Jewry Revisited", שיצא ב-1961 ועוסק בהיסטוריה של יהדות רוסיה, סיפק תיאור של הטרגדיה של באבי יאר.
כבר בשלב מוקדם, ביסס שכטמן את המוניטין שלו כחלוץ וכסמכות בנושא שינוי תנועות אוכלוסייה בעולם והעברות אוכלוסין.
לדברי רות רייטן (Ruth Reitan, 2001), ד"ר ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת מיאמי, שכטמן היה "הראשון שקבע הנחיות בסיסיות להעברות מוצלחות ושטען באופן משכנע שיש להתייחס אל העברות כאל צעדי מניעה ולא ענישה".
ספרו על בעיית הפליטים הפלסטינים
בספרו על בעיית הפליטים הפלסטינים (1952) טען שכטמן כי הפלסטינים ברחו מעריהם וכפריהם בשנת 1948, בתגובה לשידורים ערביים שהמליצו להם לעשות כן.
ארסקין צ'ילדרס , כתב ה-BBC, סטיבן גלזר (1980), ד"ר להיסטוריה באוניברסיטת ג'ורג'טאון וההיסטוריון הפלסטיני וליד ח'אלדי מתחו ביקורת קשה על טענה זו וראו אותה כחסרת יסוד.
שכטמן היה מחברן האלמוני של שתי יצירות קטנות יותר שפורסמו בשנת 1949, לגביהן הוא לוקח קרדיט בהקדמה לספרו מ-1952, ושם, על פי ח'אלידי, הופיעה לראשונה ההתייחסות להוראת הפינוי.
רבי יוסף שמואל אבואלעפייא (אבולעפיה; ה'תר"ה, 1845 – כ' בתשרי ה'תר"ן, 15 באוקטובר 1889) היה מחכמי טבריה ושד"ר, כיהן במשרות רבניות בכמה מערי מרוקו.
רבי יוסף שמואל נולד בטבריה בשנת ה'תר"ה, לאביו רבי מאיר יששכר אבולעפיה לשושלת רבנים ספרדית.
רבו המובהק היה רבי רפאל מאמאן, מחכמי העיר, אך הוא למד אצל רבי חיים שמואל קונורטי שהיה רב העיר.
בהיותו כבן עשרים נשא לאשה את בתו של רבי מנשה ארזי, מחכמי טבריה.
בשנת ה'תר"ל יצא כשד"ר עבור קהילת טבריה אל לוב, תוניסיה ואלג'יריה, השליחות שנמשכה עד לשנת ה'תרל"ה.
לאחר מסע השליחות הוא השתקע במרוקו ועסק בה בפעילות רבנית בערים קזבלנקה וטנג'יר.
החל משנת ה'תרל"ח הוא התגורר במאזאגן וכיהן כרבה של העיר.
בשנת ה'תרמ"א כיהן כמו"ץ בעיר קזבלנקה.
לאחר מכן נמצא כי הוא תכנן לשוב לישראל אך לא ברור האם אכן עלה בידו ליישם את תוכניתו.
באדר ה'תרמ"ו (1886) הוא דר באסואירה ותקופה לאחר מכן הוא כיהן כרב העיר.
הוא נפטר ונקבר באסואירה ב-כ' בתשרי ה'תר"ן 1889).
רבי יוסף שמואל היה מחבר פורה וחיבר את הספרים:
אורח איש – תשובות שהשיב במהלך שליחותו לבני התפוצות השונות שבהן שהה
דרושים – שחיבר בטבריה, מצויים בכתב יד
דרכי איש – שו"ת שחיבר בין השנים ה'תרל"ז – ה'תרמ"ו, נדפס על ידי מכון אהבת שלום, ירושלים, ה'תשפ"ב
חידושים וביאורים על מסכת בבא מציעא, בכתב יד
חידושים על התלמוד ומשנה תורה לרמב"ם, בכתב יד
חקירות בהלכה – בכתב יד
יש"א ברכה – ספר חקירות בנושאים הלכתיים, בכתב יד
כותנות אור – אסופת מאמריו של רבי מאיר בעל הנס, בכתב יד
מעשה בראשית – ביאורים על פירוש המשנה לרמב"ם
מעשה אדם ותחבולותיו – ביאורים על הלכות טוען ונטען שבספר ארבעה טורים
מעשה ניסים – על ניסים ונפלאות שאירעו בטבריה, בכתב יד
מעשה רב – חידושי הלכות, בכתב יד
פני האיש – ביאורים בנושאים הלכתיים, בכתב יד
כן הוא חיבר מספר פיוטי תפילה ובקשה ושבחי צדיקים.
רבי ישראל יוסף שמואל מקראקא (כונה גם ר' שמואל ר' חיים ישעיה'ס; נפטר בא' בכסלו ה'תס"ד, 9 בנובמבר 1703) היה מרא דאתרא ואב"ד פרנקפורט, ודיין בקרקוב.
נודע בעיקר בהוספותיו המרובות למסורת הש"ס ולעין משפט נר מצווה, מראי המקומות המודפסים בשולי התלמוד הבבלי.
נולד בשם 'שמואל' בקרמניץ לרבי צבי הירש, סביב שנת ה'ש"ף (1620).
נשא לאשה את בתו של רבי איצק ר' עקיבא'ס מפרמיסלא.
לאחר פטירתה, עבר בשנת ה'ת"ז לקרקוב והתחתן עם בתו של הצורף ר' חיים ר' ישעיה'ס, מעשירי הקהילה, שהסכים לפרנס את חתנו העוסק בתורה.
בשל כך, כונה על שם חותנו העשיר, ונודע בשם ר' שמואל ר' חיים ישעיה'ס (לעיתים בקיצור ר"ש רח"י).
בשנים אלו עסק גם בהוראה, ולימד מספר תלמידים, בהם רבי פינחס אוירבך (מחבר "הלכה ברורה"), שלימים היה לחתנו.
בשנת ה'תכ"ד (1664) בערך התמנה לדיין בבית הדין הגדול של יהדות קרקוב (בקהילה היו שלושה בתי דין בתקופה זו), תחת רבני העיר רבי אריה לייב "הארוך" מקראקא, רבי שמואל קאיידנובר ורבי יצחק חריף.
אחרי פטירת רבי יצחק חריף בכ"א בתשרי ה'תמ"ג (1682) לא מונה רב חדש לעיר, וחברי בית הדין הגדול, ובתוכם גם רבי יוסף שמואל, תפקדו בפועל במקום מרא דאתרא (עד מינוי רבי אהרן תאומים).
בשנת ה'ת"ן (1690), לאחר עזיבת רבי ישעיה הלוי הורוביץ את רבנות פרנקפורט, ביקשו ממנו שימליץ על רב הראוי להחליף אותו.
בהמלצתו, פנו פרנסי יהדות פרנקפורט לרבי יוסף שמואל וביקשו ממנו שיבוא לכהן כרבם.
מסופר כי בתחילה סירב לבקשה, אך סמוך לאחר מכן חלה (כנראה אז נוסף לו השם 'יוסף'), והוא תלה את מחלתו בחוסר היענותו להצעת הרבנות מפרנקפורט, ולכן הסכים שאם יחלים ייענה לבקשה.
בחודש תמוז ה'ת"ן נסע מקרקוב לפרנקפורט, ובשבת פרשת מטות דרש לראשונה בעיר.
בפרנקפורט, מלבד היותו אב"ד ומרא דאתרא, גידל בביתו יתומים מבני הקהילה.
שימש גם ראש ישיבה והעמיד תלמידים, בהם רבי אלישע בן אברהם מהורודנה, מחבר פירוש המשנה 'קב ונקי'.
לצד ישיבתו הייתה בעיר ישיבה נוספת בראשות חברו רבי שמואל שאטין כ"ץ (מהרשש"ך).
לימים נעשו השניים מחותנים, כאשר בנו, רבי יהודה ליב, נשא את בתו של מהרשש"ך.
יחד עם רבנים נוספים בגרמניה גזר חרם שלא להדפיס ספרים תורניים נוספים במשך כמה שנים, בנימוק שרבו האנשים המדפיסים ספרים לא נצרכים, שלא לשם שמים ועל מנת להרוויח כסף.
לאחר כשלוש עשרה שנה ברבנות פרנקפורט חלה והוסיפו לו את השם 'ישראל', אך הוא נפטר בר"ח כסלו ה'תס"ד (9 בנובמבר 1703), ונקבר בבית הקברות העתיק בפרנקפורט.
בית הקברות ניזוק קשות במלחמת העולם השנייה.
המיקום המקורי של קברו אינו ידוע כיום, והכיתוב על מצבתו נמחק.
אף על פי שבמשך שנים רבות עסק רבי יוסף שמואל בלימוד תורה, בהוראה לתלמידים ובכתיבת חיבורים, כמעט לא נדפס דבר מחידושי תורתו.
תשובה הלכתית בודדת שלו נדפסה, ומוזכרים פסקים בודדים נוספים שלו.
את עיקר פרסומו קנה בהגהות וציונים שכתב על התלמוד הבבלי.
רבי יוסף שמואל עסק הרבה בהגהת נוסח התלמוד הבבלי ובציוני הפניות על גליונותיו.
על גליונות ספרי התלמוד שלו כתב הגהות רבות לנוסח הנדפס, הן על פי קודמיו (מהרש"ל, מהרש"א, מהר"ם לובלין וחכמת מנוח), הן על פי שיקול דעתו.
בנוסף, הרחיב משמעותית את מסורת הש"ס ואת עין משפט נר מצווה, והוסיף הערות והפניות רבות.
בין השאר הוא הוסיף ציוני "עין משפט" לפסיקת הרמב"ם בכמה מסכתות שאינן נוהגות בזמן הזה ולכן לא נכתבו עליהן ציונים עד אז (חגיגה, יומא, הוריות, פסח שני ומשניות זרעים, טהרות ועדויות), והוסיף את הציונים לשולחן ערוך.
הציונים הללו מלמדים על בקיאותו, התמדתו ומסירותו ללימוד התורה.
בשנים ה'תע"ד–ה'ת"ף הדפיס רבי יהודה ליב, בנו של רבי יוסף שמואל, את התלמוד הבבלי באמסטרדם ובפרנקפורט.
במהדורתו, כלל המדפיס את ההגהות וההוספות שרשם אביו על ספרי התלמוד שלו.
גם סימון הנקודות בסוף "דיבור המתחיל" בפירוש רש"י ותוספות שנוסף במהדורה זו, מבוסס על הסימונים של רבי יוסף שמואל בספרי התלמוד שלו.
בעקבותיו הן נכנסו להדפסות הבאות של התלמוד, עד היום.
החיד"א מוסר שרבי יוסף שמואל למד את התלמוד הבבלי 42 פעמים (כמניין "ודברת ב"ם"), ובמהלך לימודיו אלה כתב את הגהותיו וציוניו.
מאשתו הראשונה, בת ר' איצק מפרמיסלא, נולדה לו בת ושמה כלי, שלא ידוע עליה דבר נוסף.
מאשתו השנייה, בת ר' חיים ר' ישעיה'ס, נולדו לו בן ושתי בנות.
בנו הוא הדיין רבי יהודה לייב, אב"ד מטרסדורף.
הוא יזם מהדורה חדשה של התלמוד הבבלי - מהדורת אמשטרדם (תע"ד - תע"ז) (רק על חלק ממסכתות הש"ס) עם הגהות מאת אביו.
הוא גם ערך את החיבור 'קיצור כללי המשנה והגמרא', שערוך כעין פירוש למבוא התלמוד של רבי שמואל הנגיד, והודפס במסכת ברכות, במהדורה שיזם.
ספרו הופיע בשם 'קיצור כללי התלמוד' בש"ס וילנא.
אחר כך, הוא יזם הוצאה נוספת של התלמוד הבבלי, כדי להשלים את מסכתות שלא יצאו במהדורת אמשטרדם.
מהדורה זו יצאה בפרנקפורט החל משנת ת"פ, בדפוסו של יוהאן קֶלְנֶר.
הוא נשא את בתו של הרב שמואל שאטין כץ.
אחת מבנותיו נישאה לרבי אהרן לבוב, אב"ד טריר ווסטהופן .
בנם הבכור נקרא יוסף (לימים אב"ד טרעביטש) על שם סבו רבי יוסף שמואל עוד בחיי הסב, בניגוד למנהג אצל יהודי אשכנז שלא לקרוא על שם אדם חי, לפי בקשה מיוחדת של רבי יוסף שמואל.
בתו השנייה נישאה לרבי פינחס אויערבאך, מחבר "הלכה ברורה".
רבי יוסף בן שמואל מודיאנו (ה'תס"ד – כ"ו באב תקמ"א, 17 באוגוסט 1781) היה רב סלוניקאי מחבר ספר ראש משביר.
נולד לשמואל, למד אצל רבי משה אמארילייו.
לפני תק"ד שימש כמרביץ תורה בקהילת "איטלייא ישן".
הרב מודיאנו ההדיר את כתבי דודו רבי שמואל יצחק מודיליאנו "שעשוע התלמידים" וארוחת תמיד".
החיד"א שלח לו אגרת ובה ביקש שינצל את השפעתו כדי לפשר בין הפקידים בקושטא ליהודי ירושלים.
משליחת המכתב נראה שהיה בעל ההשפעה על הפקידים, ייתכן ששלט על העברות הכספים מסלוניקי לירושלים ומכאן השפעתו.
רבי יוסף יקואל הספידו בסופיה, ורבי יוסף נחמולי בלאריסו.
השאיר אחריו מספר בנים ביניהם: יעקב (תשובותיו נדפסו בספר אביו, נפטר בתקע"ח), אברהם ויוסף.
גיסו היה הרב אלעזר רפאל נחמיאס מחבר ספר הון רב (סלוניקי תקל"ז), ההקדמה נכתבה על ידי מודיאנו.
אוריין תליתאי סלוניקי תקי"ז, ההדרה של חידושי ר"י מיגאש לשבועות, חידושי הרמב"ן לקידושין, וחידושי הריטב"א לעבודה זרה, לספר הוסיף מחידושי דודו למסכת שבועות.
לספר הוסיף הערות רבות, החל מדפוס פראג תקפ"ו נשמטו ההערות, נדפסו בכתב העת מוריה.
רוב המהדורה נשרפה בשריפה הגדולה של סלוניקי (תקי"ט) ובתקכ"ג הוציא מהדורה חדשה.
הרב יוסף יצחק שלוש (נולד בסיוון ה'תשכ"א, יוני 1961) הוא רב חרדי ספרדי ישראלי המכהן כרב המועצה האזורית דרום השרון וחבר מועצת הרבנות הראשית.
אביו הוא הרב דוד שלוש, רבה של נתניה, והוא נקרא על שם סבו הרב יוסף שלוש רב העדה המערבית בירושלים שנפטר כשנה לפני לידתו.
אמו דינה הייתה בתו של הרב מאיר ועקנין ונכדתו של הרב דוד ועקנין, שניהם כיהנו כרבני העיר טבריה.
מכהן כרב המועצה האזורית דרום השרון לצד הרב יצחק יעקובוביץ'.
בשנת 2010 הקים את "ארגון הרבנים בהתיישבות" המייצג את רבני המועצות האזוריות והיישובים, ועומד בראשו.
בשנת 2017 התמודד על תפקיד רבה של טבריה.
הוא זכה לתמיכת חותנו רב העיר הקודם דוד פרץ וסיעת הבית היהודי בעיר, אך הפסיד לרב משה צבי בוחבוט שנתמך על ידי מועצת חכמי התורה.
היה ממובילי המאבק כנגד הרפורמות ברבנות הראשית שעליהן המליצה ועדה בראשות הראל גולדברג, כנגד "חוק צוהר" (פתיחת אזורי רישום לנישואין) וכנגד המתווה לפתיחת ענף הכשרות לתחרות.
מנגד, התנגד להחרמתו של השר לשירותי דת מתן כהנא, וספג על כך ביקורת.
בבחירות למועצת הרבנות הראשית שהתקיימו בשנת 2018 התמודד על אחד מחמשת המקומות השמורים לרבנים ספרדים, אך הגיע למקום השישי.
בעקבות פטירתו של חבר המועצה הרב שמעון אליטוב, נכנס הרב שלוש במקומו כחבר המועצה ב-2 במרץ 2023.
נשוי לדינה, בתו של הרב דוד פרץ, רבה של טבריה.
ההדיר את שו"ת וידבר דוד – מאת אבי-סבו רבי דוד ועקנין רבה של טבריה.
דברי יוסף – דרשות על התורה והמועדים והספדים מאת סבו הרב יוסף שלוש.
שו"ת זכור לאברהם מאת הרב אברהם אביכזיר.
הוציא לאור את הספר אמת לדוד על אביו הרב דוד שלוש, מאת שלמה מיארה.
רבי יוסף שׁלוּפֶּר (כ"ג בשבט תר"א – ב' באייר תרס"ג) היה רב ליטאי, שכיהן כרב במספר קהילות בתחום המושב, ונודע כתלמיד חכם חריף ובעל מסירות רבה ללימוד התורה ולטהרת החינוך.
נולד בדווינסק לאביו הרב צבי הירש.
מילדותו ניכרו בו כישרונותיו המופלאים וחריפותו, והוא נודע בכינוי "העילוי מדיננבורג" או "יאשקע דענעבורגער".
בשנת תרי"ח הגיע ללמוד בישיבת וולוז'ין, והיה ממצטייני תלמידיה.
בעת המחלוקת בין ראשי הישיבה הנצי"ב והבית הלוי, הביע את תמיכתו בנצי"ב באומרו: "חריף הנני בעצמי, אני מעוניין בראש ישיבה שהוא בקי".
סיפר הרב איסר זלמן מלצר שבאותה תקופה הגיע לישיבה הרב אייזל חריף (רבי יהושע אייזיק שפירא) כדי למצוא חתן לבתו.
הוא הציג בפני תלמידי הישיבה שאלה קשה בסוגיה שלמדו, והבטיח כי מי שיצליח לתרצה – יזכה לשאת את בתו.
תלמידים רבים ניסו לתרץ את הקושיה אך לא עלה בידם.
לאחר שוויתר ר' אייזל על התקווה למצוא מתרץ, ניגש אליו יוסף שלופר ושאלו מהו התירוץ הנכון – לא לשם השידוך אלא מתוך צימאון לדעת.
ר' אייזל התפעל מאהבת התורה שבבקשתו, והחליט לקחתו לחתן.
בשנת תר"כ נישא לנחמה, בתו של ר' אייזל חריף.
בשנת תרכ"ז נתקבל לכהן כרבה של העיר דרצ'ין שבבלארוס (אז בתחומי האימפריה הרוסית), תפקיד בו כיהן שבע שנים.
לאחר מכן, שימש כרב העיר וועקשנא במשך שתים עשרה שנה.
בשנת תרמ"ו התמנה לרבה של העיר סלונים.
נפטר בב' באייר תרס"ג ונקבר בסלונים, סמוך לחותנו.
בלווייתו השתתפו כעשרת אלפים איש.
נספד על ידי הרב מנחם הכהן ריזיקוב.
בעל החלומות הוא סרט דוקומנטרי-ביוגרפי ישראלי משנת 2025 בבימויו של קובי פרג', מוריס בן-מיור ועומר שילוח (בתו של שילוח), העוקב אחר סיפור חייו של השחקן והאקטיביסט יוסף שילוח.
הסרט מבוסס על הקלטות ביתיות שהקליטה בתו, עומר, בו הוא מגולל את סיפור חייו.
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים בירושלים בשנת 2025 וקיבל ביקורות אוהדות, לאחר מכן יצא הסרט לאקרנים.
שודר בטלוויזיה לראשונה ב-1 בינואר 2026 בערוץ הוט 8.
היוצרים, פרג' ובן-מיור, ניגשו אל ביתו של השחקן עשור לאחר לכתו של אביה, ברצון לעשות סרט תיעודי מקיף אודות חייו.
במסגרת שיתוף הפעולה, היא הציגה להם קלטות בהן צילמה את אביה מספר את סיפור חייו מהיותו ילד בכורדיסטאן עד היותו כוכב סרטי הבורקס בישראל, וזאת לצד עמדותיו הפולטיות השינויים במחלוקת, וביחד הם יצאו ביצירה משותפת שערכה כארבע שנים.
יוסף שילוח נולד בעיר הכורדית סננדג' בתחילת המאה ה-20 ועלה עם משפחתו לישראל.
בישראל, גר במעברה (שיכון המזרח), שם חווה לראשונה גזענות ואפליה.
שילוח החליט ללכת ללמוד משחק במחזור הראשון בבית צבי, אף על פי שלא סיים בית-ספר תיכון.
מבית הספר פרץ ונהיה שחקן מצליח בתיאטרון האהל, אולם נתקל בקשיים רבים בגלל זהותו העדתית והפוליטית.
הוא התפרסם כשחקן קולנוע בשנות ה-70', בסרטים של הבמאים משה מזרחי ואסי דיין.
הקריירה שלו הגיעה לשיא בשנות ה-80', שם כיכב בסרטי בורקס כמו אלכס חולה אהבה וספיחס.
באותה תקופה החל לעסוק בפעילות לקידום שכונות מזרחיות מוחלשות כגון שכונת התקווה.
בשנות ה-90' היה מחלוצי תנועת "החזית המזרחית", קבוצה פוליטית שהורכבה מאנשי שמאל בני עדות המזרח, שדרשה עצמאות לעם הפלסטיני, עקב כך סבל משנאה רבה ועזב את הארץ לצרפת.
לאחר שלא הסתדר בצרפת, חזר לארץ ושיחק במספר סרטים, עד שחלה בסרטן ונפטר בשנת 2011.
הסרט עוסק בשאלות של זהות, שייכות, צדק חברתי וחופש הביטוי, לצד מתחים עדתיים וניסיונות דו־קיום בישראל.
הוא מציע מבט אינטימי על הקשר בין דמות ציבורית לדמות פרטית, דרך עיני בתו ומקורביו של שילוח.
שנה פרס קטגוריה תוצאה 2025 פסטיבל ירושלים פרס הסרט הדוקומנטרי
יוסף בן שלום גאלייגו (או: גאליינו) היה משורר, פייטן וחזן באמסטרדם בראשית המאה ה-17.
גדל ולמד בסלוניקי, ובשנת שע"ה היגר לאמסטרדם, והצטרף לקהילת "בית יעקב".
הוא נזכר בין המהגרים החדשים בספר בית החיים של הקהילה ב-1615. ב-1616 מונה לחזן הראשי, כנראה לצד דוד פארדו בבית הכנסת החדש, שנחנך כשנתיים קודם לכן, של קהילה זו.
עזב את אמסטרדם לאחר 1628, בכוונה להגיע לארץ ישראל, מועד ומקום מותו לא ידועים.
חיבר פיוטים רבים, חלקם קובצו בחיבורו "אמרי נעם" וחלק מהם ב"קול תפילה וקול זמרה" מאת דוד פרנקו-מנדס.
מפיוטיו המפורסמים, הוא "פורים פורים לנו".
בנו היה שלום יוסף גאלייגו, המוזכר כמורה "לנביאים ורש"י" בחברת תלמוד תורה ב-1639, וכן ב-1643 באמסטרדם.
הוא היה שותף להוצאת מחזור לימים הנוראים בספרדית באמסטרדם ש"צ (1630).
בתכ"ה עזב לארץ ישראל, ושלח מכתבים, שהוקראו בקול באמסטרדם, אודות התגלות שבתאי צבי.
אמרי נעם (אמסטרדם, דפוס משה בן ישראל 1628) - אוסף שירי קודש מתקופות מגוונות, בעל 19 שערים, לפי סדר תפילות השנה ומעגל חיי האדם.
בין השירים, פיוטים של גאלייגו עצמו.
מטרת החיבור, לפי הקדמת המחבר, היא איגוד הפיוטים והתפילות למועדים שונים, שלא מצויים בסידורים והמחזורים הנפוצים.
גאלייגו הפיץ באמצעות החיבור מנהגים ליטורגיים מסלוניקי, אזור טורקיה וארץ ישראל.
גאלייגו יסד את החיבור לפי הדגם של קובץ "זמירות שירות ותשבחות" (קושטא ש"ה) מאת שלמה מזל טוב.
רבים מהפיוטים נושאים הוראות ביצוע בלחני שירי עם בלדינו.
תרגום מעברית לספרדית של כתבי יונה מגירונדי.
מהדורה שנייה יצאה באמסטרדם ב-1640.
יוסף שְׁפְּרִינְצַק (שפרינצאק; 8 בדצמבר 1885 – 28 בינואר 1959) היה פוליטיקאי, פעיל ציוני, מזכיר ההסתדרות, חבר הכנסת מטעם מפא"י, ויושב ראש הכנסת הראשון.
כיהן כנשיא המדינה בפועל, כמחליפו של חיים ויצמן בשנים 1951–1952.
נולד במוסקבה שבאימפריה הרוסית, לדב בר שפרינצק ובלהה לבית וסרמן.
לאחר גירוש יהודי מוסקבה ב-1891 עקרה משפחתו לקישינב, וממנה לוורשה.
השתתף, יחד עם יצחק גרינבוים, בארגון אגודת "התחייה" (1903), ולאחר מכן היה חבר הוועד המרכזי של ציוני ציון ברוסיה.
בתקופה זו עבד בהוצאת הספרים "אחיאסף" וכתב בעיתונים עבריים ויידיים בוורשה.
ב-1904 נבחר למזכיר האזורי של ההסתדרות הציונית בגרודנו.
ב-1905 שב לקישינב, והיה ממקימי "צעירי ציון".
החל ב-1908 שימש ציר בקונגרסים הציוניים.
החל ללמוד רפואה באוניברסיטה האמריקנית בביירות, אך הפסיק את לימודיו ועלה לארץ ישראל (בשנת 1910), כדי לכהן כמזכיר הפועל הצעיר.
הוא נישא לחנה והתגורר עמה בנווה צדק.
במלחמת העולם הראשונה היה בין מארגני פעולות העזרה ליישוב היהודי.
לאחר המלחמה עמד בראש מפלגת "הפועל הצעיר" והשתתף בעריכת ביטאונה.
נמנה עם מייסדי הסתדרות העובדים, והיה אחד מראשיה.
בשנת 1930 היה ממייסדי מפא"י (שנוצרה על ידי איחוד מפלגת אחדות העבודה עם מפלגת הפועל הצעיר) ומאז שימש כאחד ממנהיגיה.
כיהן מטעם מפלגת הפועל הצעיר ואחר כך מטעם מפא"י כחבר ההנהלה הציונית בירושלים, כראש מחלקת העבודה שלה ואחר-כך ראש מחלקת העלייה.
היה חבר באספת הנבחרים ובוועד הלאומי.
בשנים 1945–1949 כיהן כמזכיר הכללי של ההסתדרות.
בשנים 1949–1959 היה יושב-ראש הוועד הפועל הציוני.
שבועות אחדים לאחר קום המדינה נבחר ליו"ר מועצת המדינה הזמנית.
עם ייסוד הכנסת נבחר פה אחד ליושב ראש הכנסת, וכיהן בתפקיד זה בשלוש הכנסות הראשונות, עד מותו בינואר 1959. פעל לעיצוב אופייה של הכנסת, וקבע במידה רבה את דרכי פעולתה.
שפרינצק כיהן בשלוש הכנסות הללו מטעם מפא"י.
הוא זכה לפופולריות רבה בעם, בעיקר עקב העממיות וחוש ההומור שלו.
שפרינצק הזמין את הצייר יצחק פרנקל לצייר את הכנסת בציור גדול של כ50 מטר מרובעים, אך בשל אילוצים פוליטיים ותקציביים של משרד החינוך לא השלים פרנקל את הציור.
בעקבות מחלתו הקשה של הנשיא חיים ויצמן, כיהן יוסף שפרינצק כממלא מקום נשיא המדינה, החל מ-11 בדצמבר 1951. בעקבות מותו של חיים ויצמן ב-9 בנובמבר 1952, כיהן שפרינצק כנשיא המדינה בפועל, עד לכניסתו של יצחק בן-צבי לתפקיד הנשיא ב-8 בדצמבר 1952.
נקראו על שמו רחובות בערים הבאות: צפת, ירושלים, תל אביב, חולון, לוד, כפר סבא, באר שבע, הוד השרון, גדרה, פתח תקווה, קריית שמונה ,אזור ונתניה.
על שמו שכונות כדוגמת רמת יוסף בבת ים וקריית שפרינצק בחיפה ובתי ספר ברחבי ישראל וכן בית הבראה שהוקם בסמוך לנצרת.
עיריית תל אביב הציבה שלט הנצחה לזכרו בכניסה לביתו ברחוב מאפו 28.
זכרו של שפרינצק הונצח בבול דאר ישראלי.
ב-22 ביולי 1986, הנפיק השירות הבולאי בול דאר לזכרו של שפרינצק שעליו מופיע דיוקנו .
נקבר בחלקת גדולי האומה בהר הרצל בירושלים.
היה נשוי לחנה שפרינצק, בתו של יצחק ונטיק מתל אביב.
בנו הבכור, יאיר שפרינצק היה חבר כנסת מטעם מולדת בכנסת ה־12. בנו השני, עמירם שפרינצק, היה איש הבריגדה היהודית ולאחר מכן קצין בצה"ל.
בנו , טייס בחיל האוויר, נהרג במלחמת העצמאות, כאשר יצא, יחד עם (בנו של פרופ' אלעזר ליפא סוקניק) לבלום ספינה מצרית שהפגיזה את תל אביב, ומטוסם הופל בידי המצרים.
בתו, נעמי רענן, הייתה חברת קיבוץ הזורע.
נכדו אהוד שפרינצק, בנו של עמירם, היה פרופסור למדע המדינה.
בין התימנים, יפו: דפוס שושני, תרע"ח.
אונזער זאָרג פֿארן גלות: אונזער פליכט פֿאַר דער ציוניסטישער אָרגאַניזאַציע, תל אביב: איחוד עולמי פועלי ציון - התאחדות, תרצ"ט.
בשעת פקוח נפש: תביעה להתלכדות, תל אביב: מרכז מפלגת פועלי ארץ ישראל, תש"ד.
בכתב ובעל פה, [תל אביב]: מפלגת פועלי ארץ ישראל, תשי"ב.
אין וואָרט און אין שריפט, בואנוס-איירס: קיום, תשט"ו.
דברי הכנסת: דברי יושב ראש הכנסת יוסף שפרינצק במועצת המדינה ובכנסת, תש"ח-תשי"ט כונסו ליום השלושים לפטירתו, י"ט אדר א תשי"ט, חוברת מיוחדת, ירושלים: המדפיס הממשלתי, [תשי"ט].
בנימין זאב הרצל (ששים לפטירתו): דברים שבכתב ובעל פה תר"ע-תשי"ח / (ליקט יצחק מיכאלי ; הביא לבית הדפוס יוסף שפירא), תל אביב: המרכז לתרבות ולחינוך של הסתדרות העובדים הכללית בישראל, [1964].
אגרות יוסף שפרינצק / בעריכת יוסף שפירא, תל אביב: עיינות, תשכ"ה-תשכ"ט.
יוסף שרון (נולד ברמת גן ב-29 באוקטובר 1952) הוא משורר ישראלי, מבקר שירה, עורך, מתרגם ומאייר.
יוסף שרון נולד ברמת גן, בנם של אסתר ונחום שרון.
למד בתיכון "אליאנס" ברמת אביב, וכן למד בסטודיו של הצייר אביגדור לואיזאדא ("אופקים חדשים").
היה חבר בקבוצת הנוער של מכבי תל אביב (כדורסל), בנבחרת הכדורסל אליאנס, ובסמוך לגיוסו צורף גם לנבחרת הנוער של ישראל.
שירת בקיבוץ כרם שלום במסגרת גרעין נח"ל ולאחר מכן כחובש קרבי.
לאחר שירותו הצבאי עבר להתגורר בניו יורק.
עם שובו לארץ למד באוניברסיטת תל אביב פילוסופיה כללית, פילוסופיה יהודית ושפה ותרבות צרפת.
השתתף בתוכניות ללימודים ולמחקר בתחומי מחשבה יהודית במכון הרטמן.
שרון החל לפרסם שירה בעת שירותו הצבאי.
שיריו הראשונים התפרסמו ב"משא" (עיתון דבר) בשנת 1972 ואחר כך בכתב העת "גוג" מס' 2 (1974) בעריכת מאיר ויזלטיר.
זכה לתשומת לב ציבורית ראשונה בעקבות שירו "ומה נגיד לסוס במלחמה הבאה" שנכתב ב-1973 ונדפס בספרו הראשון "דיבור", שיר פוליטי ששילב דיאלוגים עם שיריהם של חיים חפר וחיים גורי ועם שורות שיר מיליטנטיות של אברהם שטרן (יאיר), מייסד הלח"י.
שירים רבים אחרים שלו נוטים גם הם לכיוון של שירה פוליטית סמויה ולאינטרטקסטואליות.
השתתף במלחמת לבנון הראשונה כחובש קרבי.
פרסם חמישה ספרי שירה, מפרסם שירים ומאמרים בכתבי עת ובמוספים לספרות.
שיריו תורגמו לאנגלית, צרפתית, גרמנית, ספרדית, יוונית, רוסית ובולגרית.
שרון יזם, הקים וערך את כתב העת "רחוב" לספרות.
ערך את "פרוזה" גיליון 104 ואת "סימן קריאה" גיליון 15. לימד שירה עברית, יחסי שירה-צילום, כתיבה יצירתית על צילום, סדנאות לשירה וסדנאות לכתיבת ביקורת ספרות באוניברסיטת חיפה, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, האוניברסיטה העברית בירושלים, באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל ובמכללת ויצו לאמנות ולעיצוב.
השתתף בימי עיון לספרות ובפסטיבלים ישראליים ובינלאומיים, ביניהם פסטיבלים בינלאומיים בירושלים ובברלין ופסטיבלי משוררים במטולה.
דיבור, הוצאת הקיבוץ המאוחד-סימן קריאה, 1978.
תקופה בעיר, הוצאת הקיבוץ המאוחד-סימן קריאה, 1985.
סיפור איטי, הוצאת הקיבוץ המאוחד-סימן קריאה, 1994.
בית המשפט העליון, אדריכלות, הבניין ותיעוד הבנייה של בניין בית המשפט העליון, שנבנה על ידי האדריכלים רם כרמי ועדה כרמי-מלמד, הוצאת יד הנדיב, 1993 (תורגם לאנגלית).
שבת בבוקר (בשיתוף עם הצלם שמחה שירמן), הוצאת גלריה גורדון, 2001.
סימן קריאה, רבעון מעורב לספרות (גיליון 15), 1982.
פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים תשמ"ז (1986)
פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים תשנ"ח (1997)
פרס ברנשטיין לספרות תשס"א (2001)
רבי יוסף בר מאיר תאומים (ה'תפ"ז, 1727 - י' באייר ה'תקנ"ב, 2 במאי 1792) היה רבה של פרנקפורט על האודר; מגדולי פרשני שולחן ערוך.
נודע בעיקר בזכות חיבורו פרי מגדים (פמ"ג).
נולד ב-1727 בכפר שטריץ שליד לבוב, בפולין (כיום באוקראינה).
עם לידתו עברו הוריו ללבוב שם כיהן אביו, ר' מאיר תאומים, כדיין, מגיד מישרים ומורה צדק.
בצעירותו למד תורה מאביו, בגיל עשרים הדפיס כמה מחידושיו בסוף ספרו של אביו.
בסביבות שנת תק"ד (1744) עבר להתגורר בקומארנו, שם נישא.
בקומארנו התגורר מעל עשר שנים, בהם שימש שם כ'מלמד' לבני תושבי המקום, ובכל שעותיו הפנויות התמסר ללימוד ולכתיבת ספריו.
בין תקכ"ז לתק"ל (1767–1770) עבר לברלין, מאחר שבקומארנו הופרע מלימודו.
שם המשיך בכתיבת ובהדפסת ספריו.
בשנות מגוריו בברלין לימד בין השאר בבית מדרשו של העשיר רבי דניאל יפה.
בשנים אלו היו לו מספר היתקלויות עם חתנו של יפה, המשכיל דוד פרידלנדר, שלא ראה בעין יפה את בואו לברלין.
לאחר פטירת אביו בי"ג בתמוז תקל"א, פנו פרנסי לבוב אליו בבקשה שיבוא למלא את מקומו.
הוא סירב בנימוק שהוא עסוק בהשלמת ספריו והדפסתם.
בסוף תקל"ד נענה לבקשתם והתמנה לדיין, מגיד מישרים ומורה צדק בלבוב.
בשנת תקל"ב הדפיס את הכרך הראשון של חיבורו הידוע "פרי מגדים", על נושאי הכלים (המפרשים) של ספר שולחן ערוך.
בשל ספר זה הוא עצמו מכונה "הפרי מגדים".
בשנת תקמ"א התמנה לרב ואב בית דין בפרנקפורט על האודר, בה כיהן אחת עשרה שנה.
הוא נקבר ב, שאז היה נחשב חלק מפרנקפורט על האודר.
בילדותו לא היה ר' יוסף מן המחוננים, וגם בגדולתו, כשכבר התפרסם כאחד מגדולי הדור, היה נוהג לבקש כי לא יפסיקוהו בדרשתו בשאלות וקושיות, כדי שלא יתבלבל.
מסופר עליו שהיה שקדן ומתמיד גדול, וכמעט "לא פסיק פומיה מגרסה".
היה ידוע בענוותנותו הרבה, עד כדי שגם כשהיה ראש ישיבה ורב עיר היה חותם על אגרותיו "יוסף מלמד" בלבד.
ר' יוסף ביקר את שיטת החינוך שהייתה נהוגה ביהדות אשכנז ששמה דגש על פלפול בתלמוד והזניחה את לימוד המקרא והשפה העברית.
הוא שיבח את קהילות הספרדים ואת "גאוני הזמן" ש"בינינו האשכנזים" הלומדים "כסדר הראוי והנכון".
הוא התנגד ל"למדנים תורניים האוהבים פלפול של הבל, אבני בהו על קו תהו, ושונאים איש הישר הולך", וצידד בלימוד לאסוקי שמעתא אליבא דהלכתא.
קו זה הובילו בחיבורו 'פרי מגדים'.
קושיות סבוכות בלימוד היה פותר מתוך עיון מרובה בתלמוד ובראשונים.
ר' יוסף תאומים, נודע בעיקר בזכות חיבורו פרי מגדים על השולחן ערוך.
החיבור היה לאחד מהפירושים החשובים של השולחן ערוך, ונתחברו עליו ספרים וקיצורים רבים.
רבים מהפוסקים האחרונים, דוגמת רבי ישראל מאיר הכהן בספרו "משנה ברורה" מסתמכים עליו רבות.
ה"פרי מגדים", ושאר ספריו, ידועים בעיקר בשל חדירתם לעומק הסוגיות, מבלי להיכנס לפלפולים עמוקים.
המסורת מספרת כי לפני שכתב את חידושיו נהג ללמוד את הנושא עשרים פעמים.
כמו כן מסופר עליו כי את מסכת חולין למד במשך עשרים שנה רצופות קודם שהתחיל לכתוב את חידושיו עליה, ורק אחרי שחזר עליה 101 פעמים והייתה שגורה על פיו עם מפרשיה, כתב את פירושו 'פרי מגדים' לחלק "יורה דעה" בשולחן ערוך.
את ספרו "פרי מגדים" כתב מספר פעמים, בהן שיכתב את כולו מחדש.
מסיבה זו פעמים רבות נמצאות בספרו הפניות למה שכתב במקום אחר ואינן בנמצא.
חיבורו 'פרי מגדים' מכיל פירושים, הערות וביאורים על חלק אורח חיים של השולחן ערוך (על כולו), ועל חלק יורה דעה (מתחילתו עד סימן קיב).
החלק על אורח חיים כולל שני חלקים: "משבצות זהב" שהוא פירוש לספרו של הט"ז, ו"אשל אברהם" על סדר המגן אברהם.
החלק על יורה דעה כולל שני חלקים: "משבצות זהב" על הט"ז, ו"שפתי דעת" על סדר הש"ך.
בעבר נדפס ה"פרי מגדים" בסוף כל כרך של השולחן ערוך.
במהדורות החדשות של שולחן ערוך שנדפסו לאחרונה היו שהחלו להדפיסו סביב ה"שולחן ערוך" עצמו, עקב חשיבותו.
בפתיחת ספרו כתב המחבר מאמר ארוך בו הוא מסכם באריכות את כל הדינים הנוגעים למורה הוראה בסדר הוראת ההלכה לשואלים.
חיבור זה יחיד מסוגו ובעל חשיבות רבה לכל פוסק.
כמו כן נודע ה"פרי מגדים" ב"פתיחות" שהוא מקדים לכל נושא הלכתי ב"שולחן ערוך", בו הוא מבהיר את עקרונות ויסודות העניין.
ראש יוסף - חידושים על שבע מסכתות: חולין, ברכות, שבת , פסחים, ביצה, מגילה, קידושין, יוזפוב 1882, ולבוב 1863 ו-1882 (בכל דפוס נוספו עוד מסכתות).
פורת יוסף - חידושים על מסכת יבמות וכתובות (זאלקווא 1756).
גינת ורדים - 70 כללים בתלמוד, וסברות מחודשות (פפד"א 1767).
תיבת גמא - פירושים על התורה, (פפד"א 1782), נכלל בתוך ספרו של אביו ר' מאיר תאומים רב פנינים.
חזר ונדפס בספר נפרד בקולומיה 1883 ועוד.
שושנת העמקים - כ"ד כללי התלמוד, (פרנקפורט דאדר 1782, תחילה נדפס בתוך "רב פנינים").
ספר נטריקן - ר"ת נשמה טהורה רוב ימי' קדושה נצחית, פירוש מילים בתלמוד ודברי מוסר ואגדה, בילגורי 1910. בסוף הספר נדפסו תולדות יוסף (רבינו יוסף תאומים), מאת ר' צבי יחזקאל מיכלזאָהן מפלונסק.
הספר נדפס בהסכמותיהם של ר' מנחם מענדיל אלטר מגור, ר' אברהם במוהר"י יהודה ליב איגר מלובלין, ר' אהרן מנחם מענדיל גוטרמאן מראדזימין, ור' יצחק זעליג מורגנשטרן מקאצק סאקלוב.
נועם מגדים - באורים ומנהגים על סדר התפילה, לבוב 1854, נדפס גם בתוך סידור הגיון לב.
ספר המגיד - פירושים עה"ת והפטרות ודרשות לשבתות ויו"ט עם באור על פרקי אבות, השלימו בשנת תקל"ו בלבוב.
אֵם לבינה - שרשים בלשון הקודש, ארמית ותלמודית בשלשה א"ב והקדמות.
מתן שכרן של מצוות - שמונה חקירות בעניין שכר ועונש, וילנה 1878.
סדר גיטין וחליצה - בתוך: ספר הזיכרון "שם משמעון" על שם הרב משה שמעון זיוויץ, בעריכת זאב לייטר, פיטסבורג תשכ"ה.
במהלך השנים נדפסו חיבורים שונים שמטרתם ללקט ולבאר את דברי פרי מגדים בספריו.
ביניהם גם הספר שאלות ותשובות הפרי מגדים, שליקט ר' אפרים לייכטג מספרי הפרי מגדים, קישוארדה 1935.
מלבד הספרים שפורסמו, הרב תאומים הותיר חיבורים רבים שלא הגיעו לדפוס.
יוסף תבורי (נולד ב-1942) הוא רב וחוקר ספרות תלמודית.
נולד באטלנטה בארצות הברית, גדל מספר שנים בבולטימור ולאחר מכן בניו יורק.
סיים לימודים תיכונים בישיבת נר ישראל בבולטימור.
לאחר מכן למד שנה בישראל, שנה בישיבת חיים ברלין בארצות הברית, כשמקביל היה ראש סניף בבני עקיבא ולאחר מכן למד בישיבת כרם ביבנה ולאחר מכן, כחבר קיבוץ עין צורים, בישיבת מרכז הרב.
בעל שלשה תארים מטעם המחלקה לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן, בתפקידו האחרון עמד בראש מחלקה זו.
מחקריו נערכו במגוון תחומים, בהם:
חקר התפילה ועולם בית הכנסת (קובצי 'כנישתא' יצאו לאור על ידו ובעריכתו).
חקר המדרש (הוציא את מדרש אסתר רבה במהדורה מדעית ביחד עם ארנון עצמון, ירושלים, 2015).
תבורי נודע גם במפתחות המאמרים שערך בתחומי מחקרו (רשימת מאמרים בענייני תפילה ומועדים, הוצאת בית הספרים הלאומי, תשנ"ג).
תבורי שימש ברבנות במקביל לעבודתו המחקרית הפעילה.
בשנת 1984 נתמנה לרבו של קיבוץ בארות יצחק.
בסוף העשור הראשון של המאה ה-21 שימש כרב קהילת 'הדתי לאומי' בשכונת 'הר נוף' בירושלים.
יוסף שפירא (1922 – 8 בינואר 2020) היה מורה ומחנך, שימש מורה למתמטיקה ולפיזיקה בבתי ספר על-יסודיים דתיים, וכן מפקח כולל על בתי ספר אלה, ומורה למחשבת החינוך הדתי בבית הספר לחינוך של אוניברסיטת בר-אילן.
יוסף שפירא נולד בשנת 1922 ליצחק ורבקה שפירא.
אביו היה בנו של האדמו"ר רבי חיים מאיר יחיאל שפירא מדרוהוביץ', שהיה נכדו של רבי אברהם יעקב פרידמן מסדיגורה לשושלת אדמו"רי בית רוז'ין.
כמו כן היה צאצא של רבי יצחק פרידמן מבוהוש, השרף ממוגלניצא, המגיד מקוז'ניץ, רבי אלימלך מליז'נסק, רבי מנחם נחום מצ'רנוביל ורבי יחיאל מיכל מזלוטשוב.
איש "ההגנה", שרת בבריגדה היהודית.
שנים אחדות שהה בשליחות חינוכית בארצות הברית, והורה את מקצועות היהדות בישיבה דפלטבוש, שבברוקלין.
ד"ר שפירא היה יקיר החינוך הדתי מטעם ארגון המורים הדתיים, משנת תשנ"ו.
הוא זכה בפרס יו"ר הכנסת.
נפטר ב-8 בינואר 2020 (י"א בטבת התש"ף) ונטמן בהר המנוחות.
הגות, הלכה וציונות – על עולמו הרוחני של הרב יצחק יעקב ריינס
חינוך של פתיחות ממקורות היהדות (גרסה אלקטרונית באתר "דעת")
על לבטיו של מדען יהודי – בשולי "חזון התאוריה הסופית" מאת סטיבן ווינברג ( גרסה אלקטרונית באתר "דעת")
בהתנדב עם – מתנדבים דתיים במלחמת העולם השנייה, בעריכת יוסף שפירא ואחרים.
הספר זכה בפרס חיים משה שפירא.
"עיון תפילה" – בשדה חמ"ד תשל"ח
"על האיזון בין התחום הרציונלי לתחום האמוציונלי בהוראה", שמעתין, תשל"ח
"כזה ראה וחדש", עמודים, אב תשמ"ז
"הזמן הצהוב – תמונת מצב או תמונת נפש?", עמודים, תשרי תשמ"ח
"עת הזמיר – מיתוס של ניתוץ מיתוסים", עמודים, ניסן תשמ"ח
"מדינה וחינוך – עיון ביקורתי בספרו של גרשון ווילר" – הבטים בחינוך, אוניברסיטת בר-אילן, 1989
תקוע נולד בשם יוסף טוקצ'ינסקי בעיר לחוביץ' שבפולין (לחוביצ'ה אשר בבלארוס המודרנית).
עקב עליית הפשיזם בפולין היגרה משפחתו, בהיותו בן חמש, לחרבין, שם הפעילה עסק מצליח לסחר בינלאומי.
לאחר השתלטות הקומוניסטים על חרבין עבר עם משפחתו למנצ'וריה, שם המשיכו לפעול במסחר בינלאומי.
לימים עברו לשאנגחאי, מסיבות עסקיות.
טרם עלייתו ארצה למד לתואר במשפטים באוניברסיטת ל'אורור (Université l'Aurore) בשאנגחאי ותואר שני ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת הרווארד, בה גם לימד.
בשנת 1948 עלה לישראל, והחל לעבוד במשרד החוץ, שם גם הכיר את אשתו, רות וידנפלד.
במשרד החוץ שימש בתפקידים שונים:
ראש המחלקה לענייני שביתת הנשק (1954-1958)
סגן וממלא מקום ראש משלחת ישראל לאו"ם (1958-1960)
בשנת 1953 היה לראש משלחת הפסקת האש והמשא ומתן עם מצרים, ירדן, סוריה ולבנון.
באותה שנה מונה למחזיק משרד החוץ לחמש שנים.
במהלך כהונתו כסגן המנהל הכללי במשרד החוץ, נשלח כראש המשלחת לדיוני מאורעות מלחמת יום הכיפורים באו"ם, שם נאם נאומים קשים על התנהלויות מדינות ערב במלחמה.
בשנת 1974 תקף בחריפות בעצרת האו"ם את יאסר ערפאת, בעקבות נאומו במליאת העצרת וקריאתו להקמת מדינה פלסטינית.
במהלך תקופת עבודתו במשרד החוץ עמד תקוע בראש התאחדות עולי ברית המועצות.
לאחר שובו לישראל פרש משירות החוץ, עבר להתגורר בעומר והתמנה לנשיא אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
לאחר סיום תפקידו, בשנת 1981, מונה לנגיד האוניברסיטה.
ב-1991, בגיל 66, נפטר בניו יורק מהתקף לב, בזמן שעבד שם על פיתוחים ופרויקטים עתידיים לאוניברסיטת בן-גוריון.
לאחר פטירתו נקרא על שמו רחוב בבאר שבע, ולצד אחד משערי הכניסה לאוניברסיטת בן-גוריון בנגב ניצב קיר המנציח את פועלו.
היה נשוי לרות תקוע לבית וידנפלד, אשר שימשה יו"ר ויצו ישראל בשנים 1984-1991, ולהם בת ושני בנים.
יוסף תקוע מוזכר בספר "מוסקבה פטשוקי" מאת ונדיקט ירופייב לצד משה דיין, בהתרסה של המחבר כנגד התמיכה של השלטון הסובייטי במדינות ערב.
תגר נולד בסופיה שבבולגריה למשפחה יהודית-ציונית, לקלרה לבית פנקס מהעיר רוסה שבצפון בולגריה ולחיים טאג'ר (שם נפוץ בקרב יהודי בולגריה), שהיה סוחר בפחם.
משערים כי מוצא המשפחה בטולדו שבספרד ובניה היגרו לאחר גירוש ספרד ועד לבולגריה הגיעו.
משהשלים את חוק לימודיו בעממי המשיך ללמוד בתיכון הטכני של סופיה ולמד במגמת שרטוט ומכניקה, תחומים בהם הסתייע כעבור שנים משנחשף לפיסול.
במהלך לימודיו קנה לעצמו שם גם כמתעמל מוכשר שעתידו לפניו.
במקביל היה חבר פעיל בתנועת הנוער הציונית בית"ר.
הודות לכישוריו כאתלט מצטיין נקבע גם כנושא דגל בית הספר במצעדים הלאומיים של בולגריה ואף כדגלן באותן תהלוכות ציוניות בהן השתתפו חברי תנועות הנוער "מכבי", "השומר הצעיר" ו"בני עקיבא".
בתום לימודיו, ב-1942, עלה לארץ ישראל.
לאחר עלייתו שינה את שמו מטאג'ר לתגר, התנדב לצבא הבריטי והוצב באחד מבסיסיו במצרים.
לאחר שחרורו מצא לעצמו עבודה כשרטט-אמן במחלקת המדידות של עיריית תל אביב.
תקופת-מה גם עבד כמעצב חפצי-חן בחנותה של בת שבע דה רוטשילד, בתל אביב.
במקביל סייע באותו זמן בקליטת הוריו ואחותו שמחה (לימים שמחה בחסי) שהגיעו לארץ.
כעבור זמן מצא לעצמו דירה למגורים ולסטודיו בבית "קאסה נובה", בסימטת נתיב המזלות ביפו העתיקה.
שם, בדירה הקטנה הסתפק בחיי נזיר שכולו ממוקד ביצירה.
תחילה עסק ברישום ובהדרגה עבר לציור בצבעי שמן אפורים וקודרים.
יותר מאוחר גילה את יכולותיו בפיסול ויצר בתחום זה כמעט עד לימיו האחרונים.
נטייתו ליצירה ליוותה אותו מתחילתו למרות שבא מרקע שהמאבק היומיומי לקיום לא אפשר להתמכר לרעיונות שמעבר לצורכי ההישרדות.
אבל הוא מצא את ייעודו כאמן והתמכר ליצירתו תוך שהתבודדותו הופכת לאחד מסימני ההיכר המאפיינים את כתיבתו ואת פסליו.
תגר נחשב כאוטודידקט, ואת הידע האמנותי הרב שצבר למד בחלקו תוך התבוננות מעמיקה ביצירותיהם של אמנים, ציירים ופסלים מהראשונים שקבעו את מגוריהם ב"השטח הגדול".
משנעשה "השטח הגדול" לאזור נחשב בתוכניות הפיתוח של תל אביב-יפו, נפתחו שם גלריות מוכרות והמקום נודע בקרב מבקרים מרחבי הארץ.
באותן שנים התחיל תגר, במקביל לפיסול, בכתיבת רעיונותיו על תהליכים העוברים על האדם בעולם משתנה ומתנער מאחריותו לפרט, והמשיך בניסיונותיו לבטא השקפת עולם זו גם באמצעים פיסוליים.
בתהליך התנסויות אלה הצליח גם ליצור שורה של פסלים הנוגעים בתחום הארוטיקה הנקשרת בין נשים לגברים.
בפסליו ראה את ילדי רוחו ובמילה זו השתמש לגביהם גם בצוואתו שהשלים את כתיבתה בערב התאבדותו.
הפסל יוסף תגר (יוז'י), היה בן שישים ותשע כאשר שם קץ לחייו בסטודיו שלו בסימטת נתיב המזלות ביפו העתיקה.
לקראת התאבדותו השלים כתיבת מאמרים אחדים בהם התמקד במצבו המדכא של האדם בחברה המודרנית.
כתיבתו בנושאי "אדם וחברה" התחילה שנים לפני-כן וחלק ממאמריו פורסמו בחוברות.
אחת מאותן חוברות נקראת בשם "עמנואל, רות והיטלר" (הוצאה פרטית 1986) ונכתבה במקור באנגלית.
חוברת נוספת שנכתבה בעברית נקראת "אדם ושלום" ופורסמה בהוצאת "אופוס" בשנת 1991. חוברות אלה משקפות את התמקדותו באדם כמו גם בפסליו.
במוות ראה מבחינתו צעד מובן למי שיותר אינו מצפה למצוא תשובות לשאלות הקיום הפיזי והרוחני בעולם מתנכר.
בכתיבתו נמצאה עדות שלא השתחרר מהשפעת האימה של השואה, שלממדיה התוודע לאחר המלחמה.
אחד מפסליו מתמצת את השואה יותר מפסלים רבים אחרים בנושא זה.
פסל זה מורכב ממספר רב של גופות מפוסלות המוטלות זו על זו עד שנערמה ערימה כמצבה.
בפסל זה כמו ביצירות אחרות שלו הוכיח תגר את יכולתו לגעת בפסגת בית היוצר.
תגר זכה בהישג זה תוך הפגנת יכולת טכנית מרשימה ומשכנעת.
באחד ממאמריו כתב כי כאשר לא יהיה מסוגל ליצור לא ימצא טעם בהמשך חייו.
בשלב זה הוא גם נמנע מלמכור את פסליו, להוציא אחדים, כאשר מצא להם בתים ראויים מבחינתו.
בשנותיו האחרונות התמקד בעיקר בכתיבת איגרות-חוברות לגדולי עולם באנגלית ובעברית מתוך כוונה להעמידם על עומק המשברים החברתיים והמוסריים שאחת מתופעות הלוואי שלהם הוא אי-צדק קיומי המרחיק שלום ומשמש כדלק להרס האנושות.
הוא חזר פעם אחרי פעם להתריע מפני שואה חברתית.
שלב המעבר בין הפיסול שלו לבין הצורך להתבטא בכתיבה היה מבחינתו מדרגה נוספת בהתנתקותו מהמציאות המתכחשת לאידיאלים.
כשהשלים עם העובדה שנכשל בניסיונו ליצור דיאלוג עם אותם מנהיגים (בהם האפיפיור ברומא), כדי לנסות למצוא פתרונות למבוכת הקיום - שם קץ לחייו.
גם מצוואתו ניתן ללמוד על גודל ייאושו מחוסר יכולתו לפתור משהו מאותן בעיות המאפיינות את עולמו המסוכסך.
לא סתם פיסל שנים אחדות קודם לאותו לילה אחרון את פסלו "הקרבה עצמית".
ביסודו של פסל זה נמצאת תמצית השקפת עולמו על-פיה היה ונשאר דגלן הצועד לפני המחנה, אלא שהפעם הוא מניף דגל של צדק לכל.
דרך תפישתו את עולמו גרמה לו לצמצם את הזמן שהקדיש ליצירתו ולהתפנות יותר להעלות בכתב את רעיונותיו החברתיים.
הוא קיווה שבכוח כתיבתו ישיג את מה שלא השיג באמצעות פסליו וראה בדיאלוג שפיתח עם קוראיו סיכוי לשינוי שיאפשר לו בסופו של תהליך לחזור שלם ושליו יותר ליצירתו הפיסולית.
ד"ר נסים מבורך, סופר ומבקר אמנות שזיהה בשפתו הפיסולית את משמעות האדם כפי שהיא קיימת להערכתו גם ביצירותיהם של הפסלים דב פייגין וקוסו אלול, הרגיש גם הוא בעוצמת הטלטלה של השליחות שתגר לקח על עצמו, והגיב במילים אלו בעלון-קטלוגי מיוחד שהתפרסם לקראת התערוכה שהתקיימה לזכרו ברמת-גן:
"ביסוד הזה נמצא אולי מפתח להבין את פילוסופיית החיים שלו שהתמקדה ברעיון השלום בכל הרבדים - האישי, המזרח תיכוני, הכלל-עולמי, הקוסמי.
אולי גם משום-כך כדי לבטא בחריפות יצירתית את השקפותיו בחר באותה סימבוליקה מינית.
התאחדות של גופים אנושיים, של זכרים ונקבות.
לפעמים זכרים שבהם מידה רבה של נקביות ולהפך.
זו התאחדות של שני קטבים הנתפשת אצל תגר כאקט של אהבה, ערך עליון שאינו יכול להתקיים היכן שאין שלום."
תגר נודע כהומניסט מובהק, לעיתים מעודן בביטויו לעיתים בוטה במשהו, אולם תמיד מעל לכל פיסולו היה שפתו היותר מדויקת.
הוא השאיר אחריו מאות פסלים אותם פיסל בכל חומר פיסולי מוכר כעץ, אבן, שיש, בזלת, נחושת, ארד וסגסוגת אלומיניום.
הוא לא נרתע גם מחומרים חדשים כמו קל-קר ואחרים.
תגר בחייו נמנע מלהציג את פסליו כחושש שכוונותיו לא יובנו.
רק כשנה לאחר מותו הוצגו שתי תערוכות חשובות בהן ניתן היה לראות מבחר מיצירותיו, האחת בגלריה לפיסול יוסף קונסטנט ברמתן-גן, והשנייה ב"משכן לאמנות" בחולון.
שתי התערוכות התקיימו בשנת 1993.
יוסף תמיר (קְבֶנְצֶל; 5 במרץ 1915 – 10 באוגוסט 2009) היה עיתונאי, חבר הכנסת ופעיל איכות הסביבה.
תמיר נולד בשם יוסף קְבֶנְצֶל (מאוחר יותר עברת את שם משפחתו ל"תמיר") בעיר ברדיצ'ב שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כעבור זמן קצר ברפובליקה העממית של אוקראינה, ולאחר שנים ספורות ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, אחת מרפובליקות ברית המועצות), לרופא ד"ר נפתלי קבנצל (מראשוני אסירי ציון בברית המועצות) ולעליזה לבית יוֹשְפֶּה.
הוא קיבל חינוך מסורתי בחדר בוויניצה.
ב־1924 עלה לארץ ישראל עם משפחתו, וגר בפתח תקווה.
הוא למד בבית הספר פיק"א בפתח תקווה, ואת לימודי התיכון סיים בגימנסיה ע"ש אחד העם בעיר.
החל ללמוד בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב, אך עם פרוץ המאורעות ב־1936 נאלץ להפסיק את לימודיו.
בצעירותו היה פעיל בתנועת מכבי, שהייתה בעלת זיקה להסתדרות הציונים הכלליים, ואף זכה בשלוש מדליות במכביה הראשונה ב־1932.
בשנות העשרים לחייו עבד כעיתונאי בעיתון "הארץ", ומטעמו יצא ב־1935 לשליחות בלבנון ובסוריה.
עד 1945 עבד ככתב בעיתונים "פלסטיין פוסט", "ידיעות אחרונות" ו"הבקר" ושימש ככתב צבאי בתקופת מלחמת העצמאות.
בשנת 1939 נישא לנעמי לבית מָנֶביץ, והיה אב לבת ובן.
ב־1940 ייסד את "התאחדות בני המושבות", יחד עם עזרא איכילוב, אליהו יגנס ואחרים, ובשנת 1945 נבחר למזכ"ל "האיחוד האזרחי", התארגנות המעסיקים הפרטיים.
כיהן כמזכ"ל הסתדרות הציונים הכללים, לימים המפלגה הליברלית הישראלית.
ב־1965 היה ממקימי גח"ל, רשימה שהוקמה על ידי תנועת החרות והמפלגה הליברלית לקראת הבחירות לכנסת השישית, מטעמה נבחר לראשונה לכנסת.
באותן שנים שימש גם כחבר הנהלת עיריית תל אביב ועמד בראש הסיעה הליברלית בה.
ב־30 באוגוסט 1966 נחנך בטקס חגיגי משכן הכנסת, זמן קצר לפני שרשות השידור החלה לשדר בטלוויזיה.
תמיר היה היחיד שתיעד את הטקס בצילום וידאו, והצילום שודר לראשונה בסרט התעודה "40 שנות משכן הכנסת" בערוץ הכנסת
לקראת הבחירות לכנסת השמינית נמנה תמיר עם מייסדי מפלגת הליכוד, שהייתה רשימה משותפת לתנועות גח"ל, הרשימה הממלכתית, המרכז העצמאי והתנועה למען ארץ ישראל השלמה.
עם זאת, בעניינים מדיניים היה בעל עמדה מתונה והעביר ביקורת חריפה על תמיכת חברי כנסת מהליכוד בניסיון ההתנחלות הבלתי-חוקי של פעילי גוש אמונים בתחנת הרכבת מסעודיה, ביולי 1974. תמיר סבר שעיקרון עליונות החוק והסדר קודם לכל שיקול אחר.
ב־31 בדצמבר 1979 פרש מהליכוד והצטרף לתנועה לשינוי וליזמה (שינוי), מטעמה כיהן כחבר הכנסת התשיעית, עד שפרש ב־11 במאי לסיעת יחיד.
לטענתו, לא התמודד פעם נוספת כיוון שהתנגד להתנחלויות.
תמיר היה מיוזמי חוק נציב תלונות הציבור, חוק נציב קבילות החיילים, מבקר העיריות, חוק הניקיון, חוק שיפוץ בתים, שיקום מחצבות נטושות, נציג ציבור במועצה הארצית לתכנון ולבנייה, הריסה מנהלית של בנייה בלתי חוקית וחוקים סביבתיים נוספים.
תמיר כונה "מר סביבה הישראלי" בזכות פועלו למען איכות הסביבה.
כחבר הכנסת, עמד בראש ועדת המשנה לאיכות הסביבה ובראש ועדת הפנים והגנת הסביבה.
ב־1968 יזם את הקמתה של המועצה לישראל יפה הפועלת למניעת מפגעים סביבתיים, הוכר כיקיר המועצה, ואף זכה להשיא משואה בערב יום העצמאות בשל פועלו למען הסביבה.
ב־1970 ייסד את הוועד העל־סיעתי לאקולוגיה.
בשנת 1972 ייצג את הכנסת בוועדת האו"ם הראשונה על סביבת האדם שהתקיימה בסטוקהולם, ובשנת 1975 הקים את ארגון הגג של שוחרי איכות החיים והסביבה, "חיים וסביבה", בראשו עמד.
באותה שנה גם יזם והשתתף בוועידה להצלת ים התיכון מכליה אקולוגית, שנערכה במונקו.
ופעל נגד הפעלת תחנת הכוח של חדרה בפחם מזהם.
ב-1977 זכה ב"פרס צימרמן לאיכות הסביבה".
וב-1979 זכה באות "יקיר ארץ ישראל היפה" מטעם המועצה לישראל יפה.
ב־1991 יזם את הקמת פורום המשק והכלכלה למען איכות הסביבה ושימש כנשיאו.
נמנה עם מייסדי הביטאון "ירוק כחול לבן", ושימש חבר במוסדות בינלאומיים הפועלים למען איכות הסביבה.
בשנת 1983 זכה בפרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים.
ב־2008 נמנה עם הזוכים ב"אות מפעל חיים להגנה על הסביבה" מטעם המשרד להגנת הסביבה.
לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה תמך בהקמת המפלגה הירוקה והוצב במקום ה־119 האחרון והסמלי ברשימת "התנועה הירוקה־מימד" לכנסת.
בשנת 2008 נעשה סרט קצר אודותיו.
הסרט "זעקי ארץ אהובה" (בבימויו של יגאל לרנר), מגולל את סיפורו של יוסף תמיר, שכבר בשנות החמישים והשישים התריע על הנזק שגורם הפיתוח הבלתי-מרוסן לסביבה בישראל ולבריאות התושבים.
במרץ 2014 הוחלט לקרוא על שמו את בית הספר הירוק שבשכונת "מרום ראשון" החדשה שבראשון לציון.
ביולי 2014 נקראה על שמו רחבה בצפון תל אביב.
חבר כנסת, ירושלים: אחיעבר, 1985 (זיכרונות מימיו כחבר הכנסת).
מאחורי הקלעים: איגרות אישיות מהכנסת, תל אביב: יחדיו, תשנ"א-1991.
דיני ניירות ערך ואתיקה מקצועית, תל אביב: המכון למחקרי משפט וכלכלה, תשס"ב-2002.
האויב הפנימי: 50 שנות מאבק של "מר סביבה" במידבור האקולוגי והחברתי, בשחיתות המימסדית, בפשיעה ובאלימות הגואה, בתקשורת האלקטרונית המתירנית ובממשלות ישראל שהתעלמו מהחלטות הכנסת, תל אביב: [חמו"ל] (חיים וסביבה - ארגון גג של שוחרי איכות החיים והסביבה), 2006.
ספר תמיר / בעריכת יוסף תמיר, אורה הירש; עורך טכני: שלמה פרץ, תל אביב: בורסי, תש"ס-1999 (ספר לזכרו של שמואל תמיר).
הרב יוסף שרביט (כ"ב בשבט ה'תרפ"ב, 20 בפברואר 1922 – ח' בניסן ה'תשע"ו, 16 באפריל 2016) היה רב העיר הספרדי של אשקלון וחבר מועצת הרבנות הראשית.
נולד במרוקו לחנה ולרב מכלוף שרביט.
בימי נעוריו למד תורה אצל אביו, בגיל 12 עברה משפחתו להתגורר בעיר פאס.
שם למד הרב שרביט בכיתה הגבוהה בתלמוד תורה "אם הבנים" אצל הרב מימון מיארה.
לאחר מכן עבר ללמוד בישיבה אחרת אצל הרב מאיר ישראל.
בפאס ובקזבלנקה כיהן הרב שרביט בסידורי חופה וקידושין וענייני גיטין והיה גם מוהל.
בשנת תש"ט (1949), עם זרם העלייה שהקיף המונים מעולי מרוקו גם משפחתו של הרב שרביט יצאה בדרך לא חוקית עד שהגיעו למחנה העלייה באלג'יר, שם נציגי הסוכנות היהודית הקשו על אביו לעלות לישראל מפאת גילו המתקדם.
לאחר 5 שנים, בשנת ה'תשי"ג (1953), עלתה המשפחה לישראל.
כשעלה לישראל, נסמך הרב שרביט לרבנות אצל הרב עובדיה הדאיה מטעם הרבנות הראשית לישראל ונתמנה כרב אזורי בגליל המערבי (עבור מושב גורן יערה ועבדון).
בשנת ה'תשט"ו (1955) נבחר לכהן כרב העיר בית שאן.
בשנת ה'תש"ך (1960) נבחר לרב העיר אשקלון ביחד עם הרב משה דב וולנר, במקומו של הרב נתן פרג'ון שנפטר שנה קודם לכן.
בשנת ה'תשל"ג (1973) נבחר למועצת הרבנות הראשית לישראל ונבחר שוב בשנת תשמ"ג.
שנה לאחר מכן הוסמך לדיינות בידי הרבנות הראשית.
בשנת תשנ"א (1991) התמנה לדיין בבית הדין הרבני הגדול.
היה חבר פעיל גם בחבר הרבנים של הפועל המזרחי.
בכ' בתשרי ה'תשל"ד (1973) נהרג בנו במלחמת יום הכיפורים באזור תעלת סואץ.
לזכרו נבנה בית-כנסת "יד מיכאל" בשכונת ברנע באשקלון.
הרב שרביט היה חבר בכולל הרבנים באבן שמואל שבו היו מתאספים מדי יום שלישי כדי ללמוד תורה.
בין הרבנים שנכחו באותו הכולל היו ידידיו הקרובים, הרב מרדכי אליהו, והרב בנימין אביעד רב אזורי של מועצה אזורית שפיר.
וכן הרב חיים דוד הלוי, הרב שבתאי בן חיים רב אזורי של מועצה אזורית לכיש, ועוד.
הרב שרביט כיהן כרב העיר אשקלון עד לפטירתו.
שו"ת ארחות יושר (יוש"ר, ראשי תיבות: יוסף שרביט) ג' חלקים על ארבעת חלקי השולחן ערוך.
נר מיכאל, ספר דרשות והספדים על בנו של הרב, מיכאל שרביט, לוחם צה"ל שנפל בקרב החווה הסינית במלחמת יום הכיפורים.
אמרי יושר, דרשות ודברי תורה לאירועים שונים, שו"ת על ארבעת חלקי הש"ע ובפרט על מנהגי יהדות מרוקו.
בסוף הספר הודפס גם קונטרס מפתח יושר, מפתחות ומבואות לכל כתבי הרב, מאת תלמידו אלעד פורטל.
הרב יוסף שרביט, שאלות ותשובות אורחות יושר חלק א', ירושלים, ה'תשל"ח, בהקדמה.
שריג נולד בקיבוץ בית השיטה, בן לנחום שריג, מפקדה הראשון של חטיבת הנגב, ולסופרת הילדים תקוה, בתם של יוסף ולאה זליגר.
אחיו הוא רן שריג, לשעבר סגן מפקד אוגדה 90.
לאחר סיום לימודיו, התגייס לצה"ל וסיים קורס קציני שריון.
עם שחרורו מהצבא ב-1966, החל ללמוד מוזיקה בסמינר אורנים.
לאחר מכן השתלב במשקו, כשלצד עבודה חקלאית שימש גם כמורה למוזיקה באזור עמק בית שאן.
במלחמת יום הכיפורים לחם כמפקד פלוגת טנקים בגדוד 39 בחטיבה 188 בקרבות רמת הגולן ושם נהרג.
לאחר מותו עוטר בעיטור המופת, והועלה לדרגת רב-סרן.
שריג היה נשוי לנורית מורן-שריג, והותיר שני בנים.
בנו אסף שריג, חבר להקת "איפה הילד", שהיה כבן חמש במות אביו, הלחין לזכרו את השיר "כנפיים, אינך שומע" שכתב אביו, וביצע את השיר "מותי בא לי לפתע", שכתב אביו כחצי שנה לפני מותו.
שריג כתב שירה ושירים, פזמונים, מאמרים ומסות והלחין שירים רבים.
שיריו נאספו והוצאו לאור תחת השם "עשרים שירים".
כנגן אורגן ליווה ועבד עם הגבעטרון, ניגן בתזמורת הקיבוצית כשליוותה את ההצגה "מסיבה של עננים" שהעלו חברי קיבוץ עין גדי, והשתתף באירועי "ניחוחי חציר".
המופעים נפתחו בדר"כ בחול המועד פסח במסגרת פסטיבל עין גב, המשיכו לאורך הקיץ בהופעות בכל רחבי הארץ, ונתנו ביטוי ליוצרים ומבצעים בתנועה הקיבוצית.
בשנת 1972, לבקשתו של ראש עיריית ירושלים טדי קולק, הועלה המופע לראשונה ב-11 במאי בתיאטרון ירושלים, במסגרת חגיגות יום ירושלים, וכמחווה לעיר וליום חגה.
וכך, כשנה וחצי טרם מותו, חיבר שריג את שירו הידוע ביותר "אור וירושלים", בביצועה של להקת הגבעטרון :
לדברי נעמי שמר, סיפור הולדתו של השיר, סופר לה מפי אמו של המשורר, תקווה.
לדבריה, ביום חורף בשנת 1965 נסעה משפחת שריג מעמק יזרעאל לירושלים, כדי להביא למנוחות את סבתו של יוסף שריג (אם אביו), יוכבד וייספיש, אשר הלכה לעולמה.
ב-1972 התבקש שריג להלחין שיר ללהקת הגבעטרון במלאת חמש שנים לאיחוד ירושלים, וכך נולד השיר, אשר הפך לאחד מנכסי צאן הברזל של הזמר העברי.
לחן מוכר אחר הוא לחנו של שריג לשיר "האסופי" (למילים של נתן אלתרמן).
בעל עיטור המופת, אייר תשל"ה מאי 1975, על לחימתו במלחמת יום הכיפורים, כשבכל פעולותיו גילה אומץ-לב, קור-רוח, כושר-מנהיגות ודבקות במשימה למופת.
סמוך למקום נפילתו ברמת הגולן, על שביל הגולן, מדרום לרכס בשנית, הוקמה אנדרטה לזכרו.
האנדרטה נקראת "אור וירושלים", לזכר שירו המפורסם.
שירו "מאזנים" נבחר על ידי אנשי העיר ליידן שבהולנד לייצג את ישראל בפרויקט השירים הבינלאומיים, שהם אספו וכתבו אותם על קירות הבתים בשנת 2000, זאת מעדות אלמנתו, נורית מורן-שריג
ב-2014 הנפיק השירות הבולאי את בול יום הזיכרון בהשראת השיר "שיבה" שכתב שריג.
על הבול נכתב ציטוט מן השיר:
תקליט לזכרו שערכו והפיקו יגאל בוטון ואברהם זיגמן, ב-1976, במסגרת תוכנית הרדיו "ירוק ירוק" (תוכנית האם של "ניחוחי חציר").
בתקליט ששמו "אחי חזר מן השדה" (בהוצאת הד ארצי), 15 לחנים של שריג.
יוסף שְׂרֶבֶּרְק (י' בטבת תרנ"ז, 29 בדצמבר 1896, פוסטב, פלך וילנה, רוסיה – י"א בסיוון תשי"ז, 10 ביוני 1957, תל אביב) היה מו"ל ישראלי, מחלוצי המו"לות העברית החדשה בישראל, מייסד הוצאת י.
יוסף שרברק נולד בעיירה פוסטב שליד העיר וילנה, בצפון-מערב האימפריה הרוסית (פוסטאווי; כיום פסטאווי, בבלארוס), בנם של מלכה לבית דובקין ושכנא בן אליהו נארטר (קראַקענער), שו"ב.
קיבל חינוך יהודי מסורתי ב"חדרים" ובישיבה, וכבר מנעוריו נמשך להשכלה ולציונות.
בהיותו נער השתתף בהוצאת הספרים "ש.
היה חבר ב"צעירי ציון" בווילנה, ובחודש אפריל 1914, בגיל 17, עלה לארץ ישראל כחלוץ.
ב-1915, בעת מלחמת העולם הראשונה, היה בין המגורשים מיפו לאלכסנדריה.
שם התנדב לגדוד נהגי הפרדות, אך משנודע שהגדוד אינו עתיד להגיע לארץ ישראל אלא יישלח לגליפולי, נסע לארצות הברית.
הוא היה מראשוני המתנדבים לגדוד העברי האמריקאי (גדוד 39 של קלעי המלך) בפיקודו של אליעזר מרגולין, והשתתף בכיבוש העיר סלט שבעבר הירדן.
במאורעות פסח תר"פ (1920) שימש שרברק כמפקד פלוגת ההגנה על שכונת בתי אונגרין במסגרת קבוצת הלוחמים שארגן זאב ז'בוטינסקי להגנה על העיר העתיקה בירושלים.
בשנת 1921 נישא שרברק לרחל (רוז) לבית הורביץ.
השניים היו הורים לבת יחידה, ברוריה, שמתה ב-1934, בגיל 10. משייסד אביה כעבור מספר שנים את הוצאת הספרים שלו, הוצאת י.
שרברק, הקים לזכרה את "ספריית ברוריה", שבה הופיעו בשנות ה-40 וה-50 תרגומים עבריים לספרי הרפתקאות ומעשיות ממיטב הספרות העולמית, כמו "מסעי גוליבר" (ג'ונתן סוויפט), "רובינזון קרוזו" (דניאל דפו), "עליסה בארץ הפלאות" (לואיס קרול) "מסעי הברון מינכהאוזן" ו"מסעי סינבד".
באמצע שנות ה-50 החלה ההוצאה להוציא את אנציקלופדיה מעיין, ובראש כל כרך נכתבה הקדשה לזכרה.
בתחילת שנות ה-20, לאחר שחרורו מהגדודים העבריים, ייסד שרברק עם חבריו לגדוד מרדכי ניומן ויהושע צַ'צִ'יק (שאותו הכיר עוד ב-1915 בדרך למצרים) את בית המסחר לספרים עבריים "תרבות" בירושלים.
השלושה היו שותפים שווים במשך 25 שנה.
חנות הספרים "תרבות" התפתחה למרכז לתרבות והשכלה לאנשי הרוח בירושלים (תקופה מסוימת נוהלה החנות על ידי קרובו של שרברק שכנא צפלוביץ, לימים מו"ל בזכות עצמו – מייסד הוצאת אחיאסף).
בשנת 1925 ייסדו השלושה את הוצאת הספרים העברית "מצפה": הייתה זו הוצאת הספרים הפרטית הראשונה בארץ ישראל, וגם לאורך שנות ה-20 וה-30 נותרה אחת משלוש ההוצאות העבריות הפרטיות בישראל.
ההוצאה התמקדה בספרות יפה ובשירה.
בשנת 1933 שיתפו השותפים פעולה עם הוצאת שטיבֶּל ונציגה בארץ ישראל נחום טברסקי ויצרו את הוצאת "שם" (ראשי תיבות: 'שטיבל–מצפה') להוצאת ספרי ילדים, שפעלה עד 1935.
בשנת 1941, בזמן מלחמת העולם השנייה, מוּזגה פעילותה של "מצפה" עם הוצאת שרברק בניהולו של יוסף שרברק.
שרברק עבר לתל אביב, שם התגורר עם אשתו ברח' בלפור 16 עד מותו.
שרברק נודעה בספרי הנוער שהוציאה.
שרברק ניהל את ההוצאה עד שחלה, חודשים מספר לפני מותו.
לאחר מותו עבר ניהול ההוצאה לידי קרוב משפחתו.
במשך שנים היה חבר ועד התאחדות המו"לים בישראל.
יוסף שרברק נפטר ביוני 1957 לאחר מחלה ממושכת, בגיל 60. קהל רב של סופרים, מו"לים ונציגי מוסדות ציבור ליווה אותו לקבורות בבית העלמין בנחלת יצחק.
במותו הותיר את אלמנתו רחל, שנפטרה ב-1987 ונקברה לצדו.
שרברק פעלה עד אמצע שנות ה-70, והוסיפה לפעול במידה פחותה בשנים שלאחר מכן.
בשנת 2009 נרכשה ההוצאה על ידי דני ספרים ומאז היא פועלת בחסותה.
יוסף שקלובסקי (1 ביולי 1916- 3 במרץ 1985) היה אסטרונום ואסטרופיזיקאי סובייטי-יהודי.
שקלובסקי נולד בעיר הלוחיב, מחוז סומי באוקראינה הנוכחית.
לאחר סיום בית הספר, עבד כמה שנים בבניית מסילת ברזל בסיביר ובשנת 1933 החל את לימודיו באוניברסיטת מוסקבה.
עם סיום הלימודים הוא התחיל לעבוד במכון האסטרונומי הממשלתי על שם שטרנברג ועבד שם עד סוף חייו.
בשנת 1949 הוא קיבל תואר דוקטור.
בשנת 1966 נבחר להיות חבר בהתכתבות באקדמיה למדעים של ברית המועצות.
תחומי המחקר שלו התמקדו בחקר עטרת השמש, סופרנובה וקרינה קוסמית.
בשנת 1946 הוא פיתח שיטה להפרדת גלי הרדיו שמקורם בשביל החלב לפי מקורות תרמיים ולא תרמיים.
בשנת 1959 הוא חקר את ירח של המאדים, פובוס והגיע למסקנה שהוא מתאפיין בצפיפות קטנה במיוחד.
בשנת 1960 זכה בפרס לנין עבור רעיון של שביט מלאכותי.
חקר את נושא ציוויליזציות מחוץ לכדור הארץ וכתב מספר ספרים בנושא.
שקלובסקי לחם נגד תופעות של אנטישמיות בברית המועצות והגן על אנדרי סחרוב.
כתוצאה מכך היו לו מספר היתקלויות עם השלטון.
הן גם הקשו על הופעותיו בכנסים בינלאומיים בחו"ל.
יוסף שְׁפִּינְדֶל (מנור; 19 במרץ 1909 – 18 בפברואר 1994) היה זמר ישראלי יליד פולין, חלוץ מקליטי הזמר העברי בארץ ישראל המנדטורית.
לא החשיב עצמו זמר, למרות שהיה לו קול בריטוני ערב.
כדברי אליהו הכהן, שפינדל "תרם רבות לקידום הפצתה של זמרת הארץ בעולם".
שפינדל נולד כבן למשפחה יהודית ידועה בעיר קאלוש שבגליציה המזרחית בשנת 1911.
אביו, ד"ר דוד שפינדל, היה עורך דין ואחד מחשובי העסקנים הציונים בגליציה.