tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הטרמינל כולל ארבעה מקטעים ארוכים של שבילים נעים במפלס ההמראות ושביל נע נוסף במפלס התחתון, עבור נוסעים בין-לאומיים הנוחתים לגשת לאזור שירותי הפיקוח הפדרליים.
חברות תעופה שמשתמשות בטרמינל זה כוללות את אייר קנדה, אלסקה, אמריקן, אמריקן איגל , פרונטיר, ג'ט בלו, לופטהנזה, רויאל ג'ורדניאן, סאות'ווסט, ספיריט, יונייטד, יונייטד אקספרס , וכל החברות שאינן שייכות לברית התעופה סקאיי טים ולא בעלות-ברית של דלתא.
נמל התעופה של קארדיף הוא נמל תעופה שבסיסו ברוז , ויילס, הממלכה המאוחדת.
זהו נמל התעופה היחיד ממנו יוצאות טיסות מסחריות בוויילס.
נמל התעופה נמצא בבעלות ממשלת ויילס.
ב-9 במרץ 2009, הוכרזה אסטרטגיית פיתוח בעלות של 100 מיליון ליש"ט להרחבת הטרמינל ולשדרוג הגוף המרכזי של הבניין.
היה צפוי שההשקעה תביא לנמל התעופה כ-5,000,000 נוסעים עד 20125 - עלייה בכ-150% - לפי התגובה הציבורית של מל התעופה לנייר לבן של הממשלה הבריטית על העתיד של תחבורה אווירית בכל רחבי הממלכה המאוחדת.
בעלות של כ-3 מיליון ליש"ט, כאשר חצי מהסכום ממומן על ידי ממשלת ויילס, החל שיפוץ נרחב עם הפיתוח מחדש של חזית טרמינל נמל התעופה ואזורי הגישה.
עבודות הפיתוח כללו הרחבה לחזית הטרמינל המקשרת את אולמות ההמראות והנחיתות לאזור משותף אחד גדול, ומתן שירותי מזון וקמעונאות חדשים.
כחלק מהעבודה, רוב הקומה הראשונה של הטרמינל הפכה לאזור המאובטח אחרי השיקוף הביטחוני .
גם אזור הגישה מול בניין הטרמינל עוצב מחדש.
באוקטובר 2017, הוכרזו עבודות בעלות של 4 מיליון ליש"ט לשדרוג הטרמינל על ידי הרחבת אזור ההמראות עם מקומות ישיבה וחנויות מוגדלות והרחבת טרקלין העסקים.
מחוץ לטרמינל, ייבנה מתקן חניה חדש ומסוף השכרת רכב.
במרץ 2020, נמל התעופה ביקש הלוואה נוספת בסך 6.8 מיליון ליש"ט, בנוסף ל-21 מיליון ליש"ט שקיבל בשנה קודם.
במרץ 2021 קיבל נמל התעופה חבילת תמיכה בסך 85.2 מיליון ליש"ט מממשלת ויילס.
שר התחבורה הכלכלי וצפון ויילס, קן סקייטס, קיבל על עצמו את החבילה בצורת מענק של 42.6 מיליון ליש"ט ומחיקת חובות של 42.6 מיליון ליש"ט על מנת "להבטיח את הכדאיות (של נמל התעופה) לטווח בינוני עד ארוך".
ההחלטה התקבלה באותו זמן שממשלת בריטניה סיפקה מתקן של 100 מיליון ליש"ט לנמלי תעופה אנגליים והממשלה הסקוטית סיפקה קרן של 17 מיליון ליש"ט לנמלי תעופה סקוטיים.
נמל התעופה של סביליה , הוא נמל התעופה השישי העמוס ביותר בספרד.
זהו נמל התעופה הבין-לאומי הראשי המשרת את מערב אנדלוסיה בדרום ספרד ומחוזות שכנים.
לנמל התעופה יש טיסות ל-19 יעדים בספרד ול-55 יעדים ברחבי שאר אירופה וצפון אפריקה,.
הוא משמש כבסיס לחברות הלואו קוסט וולינג וריינאייר.
הוא ממוקם כ-10 ק"מ (6.2 מיילים) מזרחית למרכז סביליה, וכ-110 ק"מ (28 מיילים) צפון-מזרחית לקוסטה דה לה לוז.
נמל התעופה של סביליה ידוע גם בשם נמל התעופה סן פבלו כדי להבדיל אותו מנמל התעופה הישן יותר של טבלדה, שפעל כנמל תעופה צבאי עד 1990.
נמל התעופה של סביליה בעל קיבולת של כעשרה מיליון נוסעים בתוכו בשנה.
ישנם 23 מקומות חניה למטוסים (כולם מתמרנים עצמיים) ו-16 מהם מרוחקים.
בשדה התעופה יש 42 עמדות צ'ק-אין ו-19 שערי עלייה למטוס.
הוא הורחב בשנת 1991 עבור האקספו של סביליה ב-'92. בשנת 2013 נפתח בניין חניה חדש בן חמש קומות.
בשנת 2019 החלו שיפוצים להגדלת קיבולת שדה התעופה והסתיימו ב-2022. שיפוצים אלו הגדילו את יכולת הטיפול בשדה התעופה משישה מיליון נוסעים בשנה לקיבולת הנוכחית של עשרה מיליון נוסעים בשנה.
בשטח נמל התעופה קיים מפעל איירבוס (San Pablo Sur), מרכז תחזוקה של איירבוס (San Pablo Norte) ומרכז תחזוקה של ריינאייר.
קו התחבורה העירוני של Seville Airport Express מחבר את תחנת האוטובוס פלאזה דה ארמאס, במרכז העיר עם נמל התעופה.
יש לו תחנות ביניים בנקודות אסטרטגיות של העיר, לרבות תחנת הרכבת AVE של סנטה ג'וסטה .
כל הנסיעה אורכת כ-40 דקות.
נמל התעופה רומא-צ'אמפינו (איטלקית: Aeroporto di Roma-Ciampino) הוא נמל התעופה השני של רומא.
צ'אמפינו נקרא על שם האוויראי, טייס ספינות אוויר במלחמת העולם הראשונה, ג'ובאן בטיסטה פסטינה (Giovan Battista Pastine).
נמל התעופה הראשי של רומא הוא נמל התעופה לאונרדו דה וינצ'י-פיומיצ'ינו.
נמל התעופה רומא - צ'אמפינו נמצא כ-12 ק"מ מרומא, ובסמיכות מיידית לעיר צ'אמפינו.
סימנו של הבינלאומי של נמל התעופה הוא האותיות "CIA" בארגון יאט"א, ו-"LIRA" בארגון ICAO.
נמל התעופה מצוי גם בשימוש של הצבא האיטלקי.
ג'ובאן בטיסטה פסטין פיקד על ספינת אוויר במלחמת העולם הראשונה.
בתאריך 4 במאי 1916, היה עם ספינתו בשם "M4" במשימת הפצצה ליד העיר גוריציה (מאז סיום מלחמת העולם השנייה, הגבול בין איטליה לסלובניה עובר בסמוך לעיר).
הספינה הותקפה על ידי מטוסי בוכנה.
למרות שספינת האוויר שלו הייתה כבר פגועה, היא נלחמה והשיבה אש לתוקפים.
ספינת האוויר נשרפה כליל וכל אנשי הצוות נספו.
ג'ובאן בטיסטה פסטין נחשב לגיבור מלחמה, קיבל מדליית כסף של גבורה ולכן, הוחלט לקרוא על-שמו נמל תעופה בסמוך לבירה רומא.
כיוון שמדובר בנמל תעופה, יש חשיבות למשטר הרוחות.
בצ'אמפינו נדירים מאד הימים, שבהם מהירות הרוח עולה על 40-50 ק"מ לשעה, מדובר בשברירי ימים בחודשים נובמבר - דצמבר.
החודש החם ביותר בצ'אמפינו הוא אוגוסט, עם טמפרטורות ממוצעות של 29.4 בימים ו-19.5 בלילות.
החודש הקר ביותר בשנה הוא ינואר, בו ממוצע מידות החום יורד בשעות היום ל-10.7 מעלות צלזיוס ובלילות יורד הממוצע עוד, עד ל-3.1 מעלות.
החודשים הלחים ביותר הם נובמבר עד ינואר, בהם הלחות הממוצעת מגיעה ל-78%.
החודשים הפחות לחים הם חודשי הקיץ, ובאוגוסט הערכים הנמוכים ביותר, 61% בממוצע.
ימי הגשם בשנה מסתכמים ב-67 ימים בממוצע, ופרוסים על-פני כל חודשי השנה, אין חודשים ללא גשם.
החודש הגשום ביותר בשנה הוא נובמבר, בו הממוצע מגיע עד 157 מ"מ, והשחון ביותר הוא יולי - 20 מ"מ.
ממוצע המשקעים השנתי מסתכם ב-929 מ"מ.
צ'אמפינו נוסד בשנת 1916, ונחשב לנמל התעופה הוותיק ביותר באיטליה.
הוא אחד הפעילים היחידים, מהנמלים שנוסדו באירופה באותה התקופה.
צ'אמפינו הוקם, לאחר שאיטליה הצטרפה למלחמת העולם הראשונה.
בראשיתו, שימש הנמל למעשה ספינות אוויר בלבד.
עד שנת 1947, נשלט הנמל על ידי שלטונות הצבא.
בעת מלחמת העולם השנייה, צ'אמפינו הופצץ קשות על ידי מטוסי בעלות הברית.
הטיסה האזרחית הראשונה לנמל באפריל 1946 בוצעה על ידי חברה זרה, "קווי תעופה עולמיים" (Trans World Airlines),הייתה זו גם הטיסה המסחרית הראשונה מארצות הברית לאיטליה, שבוצעה לאחר מלחמת העולם השנייה.
חברה איטלקית הפעילה את הטיסה הראשונה שלה מצ'אמפינו לטורינו באפריל 1947. עד ל-15 בינואר 1961, היה צ'אמפינו נמל התעופה היחיד ששירת את רומא.
באותו המועד נפתח נמל התעופה פיומיצ'ינו לאונרדו דה וינצ'י,.שהפך לנמל התעופה העיקרי.
בפברואר 1974, העובר תפעול הנמל לידיי חברת נמלי התעופה של רומא (Aeroporti di Roma S.p.A).
ב-1997 הוחל בהליך הפרטת הנמל, שהושלם בשנת 2000.
צ'אמפינו הוא נמל תעופה המופעל באמצעות טרמינל יחיד.
הטרמינל מחולק לשני אזורים מופרדים, האחד משמש לנחיתות, והאחר להמראות.
בנמל מסלול יחיד להמראות ולנחיתות, ויש מסלול הסעה.
אורכו של המסלול מסתכם ב-2,207 מטרים, ורוחבו 47 מטרים.
צ'אמפינו מספק את השירותים המקובלים בנמלי תעופה בינלאומיים, כגון המרת מטבעות, אחסון, שירותים לתינוקות, למוגבלים ולמבוגרים, דלפק אבדות ומציאות, דלפק מידע, חנויות פטורות ממכס, השכרת רכב, חניוני כלי רכב, מוניות ועוד.
צ'אמפינו הוא נמל תעופה המיועד לטיסות חסך מסחריות.
שתי החברות העיקריות הטסות אליו וממנו (נכון לשנת 2024) ליעדים אירופיים ולצפון אפריקה, הן ויז אייר (Wizz Air) ו-ריינאייר (Ryanair).
בנוסף, טסות אל נמל התעופה וממנו מספר חברות איטלקיות, וחברות קטנות ל-46 יעדים פנים איטלקיים.
גם הצבא האיטלקי עושה שימוש בצ'אמפינו.
ואלה יעדי הטיסה, בסדר יורד, לפי מספר היעדים למדינה:
בתאריך 10 בנובמבר 2008, מטוס בואינג 737-800 שהופעל על ידי חברת ריינאייר (Ryanair) והגיע מפרנקפורט בגרמניה, נתקל בלהקת ציפורים משמעותית.
כתוצאה מההיתקלות המטוס ביצע נחיתת חירום, הגיע עד קצה המסלול וצוותי החירום התיזו עליו קצף.
בתאונה נפגעו שמונה, מתוך 172 נוסעי המטוס.
מתקן גלגלי הנסיעה הראשי ניתק מהמטוס תוך כדי הנחיתה הקשה, גוף המטוס נפגע גם הוא משמעותית.
הנוסעים פונו מהמטוס בגרם מדרגות נייד, וגם במגלשה.
צ'אמפינו ממוקם על ויה אפיה (Via Appia) המוביל מלב רומא, לכוון כללי דרום.
הוא נמצא בקרבה רבה לכביש הטבעת של רומא הנקרא "גראנדה ראקורדו אנולארה של רומא" (באיטלקית - Grande Raccordo Anulare di Roma - GRA, וגם אוטוסטרדה A90), בסמוך ליציאות מספר 22 ו-23 מכביש הטבעת.
הרכבת התחתית של רומא אינה מגיעה עד לנמל צ'אמפינו.
אפשרויות ההגעה אל ו-מנמל התעופה צ'אמפינו הן:
ברכבת - הרכבת היא רכבת אזורית של חברת הרכבות האיטלקית.
חסרונה בכך, שאין לה תחנה בתחומי נמל התעופה צ"אמפינו, אלא בעיר הסמוכה צ'אמפינו.
התחנה אומנם אינה רחוקה, אך מחייבת אמצעי תחבורה ממונע, אוטובוס, או מונית.
באוטובוס - חברת האוטובוסים העיקרית היא SitBus.
השירות מתחיל מטרמיני (Termini), תחנת הרכבות והאוטובוסים המרכזית של רומא, בשעה 4:30 בבוקר.
מצ'אמפינו לכיוון רומא השירות מתחיל ב-07:30 בבוקר ומסתיים ב-23:15 בלילה.
גם חברת אטרל (Atral) מספקת שירות אוטובוסים דומה במחיר מופחת, אך בתדירות נמוכה.
מיניבוס - שאטל, היא הדרך המהירה ביותר להגיע אל נמל התעופה, או ממנו לתחנה המרכזית טרמיני ברומא.
העלות גבוהה יותר מאוטובוס, או מרכבת.
ניתן כמובן להגיע במונית, ברכב פרטי או ברכב מושכר.
נמל התעופה שרלרואה-בריסל דרום הוא נמל תעופה הסמוך לעיר שרלרואה (Charleroi) מדרום לבריסל, באזור הוולוני של בלגיה.
נמל התעופה הוא השני בהיקף פעילותו בבלגיה מבחינת מספר הנוסעים, חברות תעופה פעילות, מספר יעדי טיסה וכמות תנועות מטוסים, אחרי נמל התעופה של בריסל, הנמל המרכזי של בריסל ובלגיה.
סימנו הבין-לאומי של נמל התעופה בארגון יאט"א הוא CRL, והוא מסומן EBCI בארגון הבין-לאומי לתעופה אזרחית ICAO.
נמל התעופה משמש בסיס לחברת החסך ריינאייר.
שלושה חלקים לשמו של נמל התעופה שרלרואה-בריסל דרום.
החלק האחד קשור לשם העיר הקרובה ביותר אל הנמל, שרלרואה.
הנמל גובל בשכונותיה הצפוניות של העיר שרלרואה, ולכן הוא נושא את שם העיר.
החלק השני של השם מציין את שמה של בריסל, עיר הבירה הבלגית.
החלק השלישי מסמן את כיוון הימצאותו של הנמל, דרומית לבריסל.
בנוסף, הכיוון דרום מבדיל בין נמל התעופה שרלרואה לנמל התעופה הראשי של בריסל, הנמצא במרחק של כ-71 ק"מ, צפונית לעיר הבירה.
ההתחלה הלא-רשמית של נמל התעופה הייתה בזמן מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1916 הוקם במקום בית ספר לתעופה.
בזמנו, המקום נקרא גוסלי (Gosselies), כשם שכונה של העיר שרלרואה הקרובה ביותר לנמל התעופה.
בית הספר לתעופה נחנך רשמית בשנת 1919, על-ידי המלך אלברט הראשון.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, המקום הפך למרכז תעשייתי-תעופתי.
במהלך השנים הוחלפו מספר פעמים חברות הניהול של הנמל.
בשנות ה-70 החלה בנמל התעופה תקופת חברות החסך.
ב-1991 העביר הממשל המרכזי את האחריות על נמלי התעופה למחוזות, ובתקופה זו מונתה חברת BSCA לנהל את נמל התעופה.
מאז 1995-1996 חל גידול מתמיד במספר הנוסעים שהשתמשו בנמל שרלרואה-בריסל דרום.
ב-1997 חנכה ריינאייר את הקו הראשון שלה מנמל התעופה שרלרואה לנמל התעופה דבלין, ובעקבותיה חברות חסך נוספות החלו להפעיל קווים מהנמל, ליעדים מגוונים.
כתוצאה מהגידול במספר הנוסעים, החלה בשנת 2005 בנייה של טרמינל חדש.
הטרמינל החדש נחנך ב-2008 בנוכחות הנסיך פיליפ (Prince Philippe), שבשנת 2013 הפך לפיליפ, מלך הבלגים.
בשנת 2009 הוכנסה לשימוש מערכת נחיתת מכשירים אוטומטית לסיוע בנחיתה בנמל, מסוג ILS CAT III, בנחיתות בשגרה, ובמיוחד בתנאי ראות קשים.
ב-2018 הצטרפה לחברות הפועלות בנמל גם אייר בלגיה, ובשנת 2021 הושלמה הארכת מסלול הטיסה ל-3,200 מטרים.
נמל התעופה נמצא בחלק הדרומי של בלגיה, באזור הוולוני, פחות מ-9 ק"מ מלב העיר השכנה שרלרואה.
הגבול עם צרפת קרוב למדי, כ-20 ק"מ בקו אווירי.
ללוקסמבורג מרחק הנסיעה מסתכם בכ-170 ק"מ, הגבולות עם גרמניה והולנד מצויות במרחק נסיעה של כ-135 ק"מ לכל גבול.
ערים הנמצאות בקרבה יחסית אל נמל התעופה הן ווטרלו (Waterloo), ניוויל (Nivilles) ו-נאמור (Namur).
גובהו של נמל התעופה שרלרואה-בריסל דרום מעל פני הים הוא 187.1 מטר (613.85 רגל).
תקופות הקיץ בנמל התעופה שרלרואה-בריסל דרום נעימות ונוחות.
תקופות החורף קרות למדי, אך לא ברמה קיצונית.
העונה החמה במקום נמשכת שלושה חודשים, מ-10 ביוני ועד ה-9 בספטמבר.
הטמפרטורות באזור נעות בדרך כלל בין 1 מעלת צלזיוס, ל-23 מעלות.
נדיר שהטמפרטורות עולות על 30 מעלות, או יורדות אל מתחת למינוס 6 מעלות.
מהירות הרוח, מהווה גורם חשוב בתפעול נמלי תעופה.
מהירות הרוח בנמל התעופה עולה רק בחודש ינואר על ממוצע של 20 קמ"ש.
מהירות הרוח השנתית הממוצעת עומדת על 16.74 קמ"ש.
העננות היא מרכיב חשוב נוסף בתפעול נמלי תעופה.
רמת העננות באזור מ-50% ומעלה במשך עשרה חודשים בשנה.
רק בחודשים יולי ואוגוסט השמים נקיים במשך יותר זמן, מאשר מעוננים.
מספר הימים בהם יורד גשם עומד על 102.8 בממוצע שנתי, ובכשלושה ימים נוספים יורד שלג, או יורדים גשם ושלג לסירוגין.
לא נמצאה סטטיסטיקה מפורטת המתייחסת לממוצע כמויות השלג בנמל.
אומדן כמות השלג השנתי הממוצע מתקרב ל-50 מ"מ.
החודשים המושלגים ביותר הם דצמבר וינואר.
כמות הגשם בממוצע שנתי מגיעה באזור נמל התעופה ל-569.9 מ"מ.
מסלולים: מסלול טיסה אחד 6/24 משרת את נמל התעופה.
טרמינלים: שני טרמינלים בנויים בנמל התעופה.
טרמינל מס' 1 הוא הטרמינל הגדול יותר, המשרת הטיסות כל השנה את השגרתיות.
טרמינל 2 קטן יותר, ומשרת את חברת ריינאייר, ומופעל עבור טיסות של חברות אחרות בזמני שיא, על-מנת להקל בעומס על טרמינל 1.
נוסעים ומטענים: מספר הנוסעים שעברו בנמל התעופה שרלרואה-בריסל דרום בשנת 2024 עמד על 10,504,554, נתון שהיווה גידול משמעותי לעומת 9,399,011 נוסעים שטסו בשנת 2023. מספר תנועות המטוסים היה גם הוא בעלייה, 91,673 ב-2024 מול 87,856 בשנה שקדמה לה.
כמויות המטענים צנועות, והסתכמו ב-142.78 טון בשנת 2024, נתון המהווה גידול אל מול נתון השפל של כל הזמנים בשנת 2023, שעמד על 94.85 טון.
השירותים הניתנים לנוסעים בנמל התעופה בריסל-דרום שרלרואה, הם שירותים המקובלים בנמלי תעופה מודרניים מקבילים אחרים במדינות מפותחות.
שירותים אישיים וכספיים: עמדות מידע (i), שירותי מכס ופטור ממכס, חנויות פטורות ממכס, בנקומט, שירותי בנקאות והמרת מטבע.
תחבורה: אוטובוסים ציבוריים, שאטל לעיר שרלרואה, מוניות, רכבת (בשרלרואה), חניה רגילה וחניה לטווח ארוך, השכרת רכב.
סיוע אישי ונכים: שירותי נכים, סיוע בניוד לנכים ולמוגבלי תנועה, עזרה ראשונה, צ'ק אין מהיר.
נמל התעופה מקושר ל-134 נמלי שונים תעופה באירופה ובאזורים גאוגרפיים נוספים.
בטבלת נמלי תעופה נכללו יעדים, אליהם ומהם מתבצעות מנמל התעופה שרלרואה-בריסל דרום, לפחות שלושים טיסות ישירות חודשיות:
אלו חברות התעופה המבצעות את רוב הטיסות אל ומנמל התעופה שרלרואה-בריסל דרום:
חברות תעופה עיקריות, המבצעות טיסות מנמל התעופה בריסל-שרלרואה דרום, לשני יעדים לפחותמס'שם חברת התעופה והלאום המקורי שלהמספר יעדי טיסה1ריינאייר-RYANAIR-חברות בת מ: 1202ויז אייר-WIZZ AIR וחברת בת מ:153Air Corsica 44וולוטאה-Volotea 25פגאסוס איירליינס 2
בנמל אירעו תאונה, תקריות וגם אירוע בטיחות.
ציפורים בהמראה: בתאריך 4 באפריל 1974, מטוס בואינג 737 של חברת סבנה ביצע אימוני המראה ונחיתה.
התרגול כלל נחיתה, והמראה מיידית לאחר הנגיעה במסלול הטיסה.
במטוס לא היו נוסעים, והצוות כלל שני טייסים חניכים ומדריך טיסה בכיר אחד, בסך הכול 3 אנשי צוות.
בתרגול השמיני, המטוס היה בתהליך המראה לאחר נחיתה, כאשר להקת יונים חצתה את מסלולו, הטייס הבכיר לקח מייד פיקוד וניסה להמריא, אך המטוס לא הגיב היטב, ובמקום להאיץ, האט את מהירותו.
המדריך החליט להפסיק את ההמראה, אך למטוס לא נשאר מספיק אורך של מסלול טיסה.
המטוס עבר את קצה המסלול, המשיך נסיעה בשדות, ונתקל באנטנות ההכוונה של מערכת ההנחתה האוטומטית, שהיו מוצבות במרחק של למעלה מ-300 מטרים מקצה המסלול.
פרצה דליקה והבואינג נשרף כליל, הצוות חולץ מהמטוס ללא פגע.
מוות פתאומי בנמל: בתאריך 23 באוגוסט 2025 דווח, כי אדם נפטר באופן פתאומי בטרמינל 2 של נמל התעופה שרלרואה-בריסל דרום.
צוותי רפואה של הנמל ניסו להציל את חייו, אך המאמצים לא הצליחו, ומותו נקבע במקום.
התקרית יוחסה למצב בריאותו הרופף של הנפטר, ולא קושרה לשהותו בנמל התעופה.
פעילות הנמל נמשכה כרגיל, לרבות תהליכי צ'ק אין, בידוק, ההמראות והנחיתות.
התראת שווא על פצצה: בתאריך 13 במאי 2025 נחת בנמל התעופה מטוס בואינג 737 של חברת ריינאייר.
עם הנחיתה התקבלה במשרדי הנמל הודעה, שבמטוס מוטמנת פצצה.
המטוס הוסע לאזור נפרד, המרוחק כ-500 מכל פעילות של שגרה בנמל, בוצעה סריקה יסודית, ולאחר זמן הורשו הנוסעים לרדת מהמטוס, תחת פיקוח משטרתי הדוק.
התקרית גרמה לעצירת כל הפעילות האווירית בנמל למשך שעות, וכן לעצירת התנועה בכביש ראשי העובר בסמוך.
11 טיסות נכנסות הוסטו לנחיתה בנמלי תעופה אחרים.
בתום הסריקות בתאי המטען של המטוס ובאזור הנוסעים לא נמצאה פצצה והתברר, כי היה מדובר בדיווח סרק.
כישלון בביקורות פתע: בתאריך 19 במרץ 2025 דווח כי צוות התפעול של הנמל, נכשל ב-7 מתוך 8 ביקורות פתע לגילוי פצצות או חומרי נפץ, שבוצעו בשטחו ובמתקני נמל התעופה שרלרואה.
תוצאות הבדיקה גילו פערים משמעותיים בין הצפי, לתוצאות הביצוע בפועל.
הבדיקות נערכו על-ידי נציגי האיחוד האירופי.
כבישים: אוטוסטרדות הקרובות אל נמל התעופה הן A54, E42, R3 ו-E420. כבישים אחרים הסובבים את נמל התעופה שרלרואה-בריסל דרום הם N5, N586 ו-N567.
אוטובוס: אוטובוסים של חברת TEC מקשרים את נמל התעופה עם התחנה בעיר שרלרואה, להמשך הנסיעה באוטובוס או ברכבת.
רכבת: תחנת הרכבת הקרובה ביותר לנמל התעופה נמצאת בעיר שרלרואה, במרחק נסיעה של כ-20 דקות באוטובוס TEC.
תעופה: שני נמלי תעופה בין-לאומיים קרובים יחסית, היכולים בעת הצורך לשמש גיבוי לנמל התעופה שרלרואה-בריסל דרום הם נמל התעופה בריסל (BRU), במרחק של כ-71 ק"מ, נמל התעופה לייז' (LGG) במרחק של כ-75 ק"מ, ונמל התעופה ליל (LIL) בצרפת, במרחק של כ-120 ק"מ.
נמל התעופה רוסטוב על הדון היה נמל תעופה בין-לאומי במרחק של 8 ק"מ מזרחית לעיר רוסטוב על הדון, בדרום רוסיה.
זה היה אחד משדות התעופה הגדולים ביותר בדרום-מערב רוסיה וה-12 העמוס ביותר במדינה.
הוא הוקם ב-1925 ונקבע כנמל תעופה בין-לאומי ב-1986. שדה התעופה שירת 50 יעדים ברוסיה ובחוץ לרוסיה והארח 30 חברות תעופה ב-2015. הוא שימש כבסיס פעולה מרכזי עבור דונאוויה עד לאיחודה עם רוסיה.
ב-2015 שירת נמל התעופה רוסטוב 2.06 מיליון נוסעים, כולל 565 אלף בטיסות בין-לאומיות.
כל הטיסות הסדירות והצ'רטר עברו לנמל התעופה הבין-לאומי פלאטוב עד 7 בדצמבר 2017 בשעה 11:00. ב-1 במרץ 2018 נמל התעופה נסגר רשמית.
ב-1925 נבנה שדה תעופה ליד רוסטוב על הדון.
שטח של הוקצה עבורו בשדות אחד מפרברי העיר.
נבנו בית למנהל שדה התעופה ולצוות, וכן מתקני אחסון דלק.
דרך סלולה חיברה את שדה התעופה עם העיר.
ב-15 ביוני 1925 הושקה המסלול הראשון (רוסטוב-חרקיב-אוריול-מוסקבה).
במהלך שלושת החודשים הראשונים טסו רק 80 נוסעים, אך זה נחשב להצלחה.
ב-1926 הפך רוסטוב לתחנת ביניים במסלול מבוקש ממוסקבה לטביליסי.
בשנות ה-30 נבנה בניין הטרמינל הראשון, אך במהלך מלחמת העולם השנייה שדה התעופה נהרס.
בשנים שלאחר המלחמה, שדה התעופה רוסטוב נאלץ לשקם את עצמו מהחורבות.
עד 1949 נבנו מסלול באורך 2,000 מטרים, בניין טרמינל, אזור חנייה ומסלולי גישה, ושדה התעופה חודש.
בניין הטרמינל הנוכחי נבנה ב-1977. באותה שנה, מסלול שדה התעופה חוזק והוארך ב-500 מטרים.
ב-1986, רוסטוב קיבל מעמד של נמל תעופה בין-לאומי, וטיסות בין-לאומיות סדירות הושקו ב-1991. ב-1992 שדה התעופה הצטרף למועצת נמלי התעופה הבין-לאומית, אגודת המפעילים המקצועית של נמלי תעופה ברחבי העולם.
בשנות ה-2000, שדה התעופה שופץ, מסלולו חוזק והוארך מ-2,500 עד 2,700 מטרים ונבנה אולם יציאות חדש עם 300 מושבים.
ב-2006–2007, בוצעו מודרניזציה והרחבה (ל-200 מושבים נוספים) במגזר הבין-לאומי של שדה התעופה, כולל התקנת מעליות ומדרגות נעות חדשות לנוסעים וכן מערכת משטחי מזוודות חדשה וציוד לבקרת מכס.
ב-2007 נפתח אולם VIP מחודש.
ב-2009 הותקנה מערכת מידע טיסות חדשה עם 49 צגים.
אבטחת שדה התעופה שודרגה, כולל התקנת מערכת מצלמות אבטחה חדשה וציוד סינון בכניסות לטרמינל.
ב-2012, שירותי הקייטרינג של שדה התעופה שודרגו כדי לספק עד 3,000 ארוחות טיסה ביום.
ב-2007, תנועת הנוסעים חצתה את מיליון האנשים, וב-2013 המספר הכפיל את עצמו.
ב-2014, נמל התעופה רוסטוב נרכש על ידי שדות תעופה של אזורים, מפעיל שדות התעופה הגדול ברוסיה.
נמל התעופה החדש נמל התעופה הבין-לאומי פלאטוב נבנה לקראת מונדיאל 2018. כל הטיסות משדה התעופה הישן הועברו למתקן החדש ב-7 בדצמבר 2017.
שדה התעופה עמד בתקני 4D של הארגון הבין-לאומי לתעופה אזרחית.
הראות המינימלית לטיסה הייתה 200 מ'.
שדה התעופה קיבל אישור לטפל במטוסים עד גודל איירבוס A321 ובואינג 767, וכן בכל סוגי המסוקים.
לו היה חניון עם 53 עמדות חנייה ושטח כולל של .
בניין הטרמינל, שנבנה ב-1977, סיפק שטח פעיל של .
הוא יכול היה לשרת 600 נוסעים בשעה בטיסות פנים, ו-450 נוסעים בשעה בטיסות בין-לאומיות.
בסוף 2023, אתר חדש לטילים נגד מטוסים מדגם S-300 הפך לגלוי לאורך אחד ממסלולי הגישה של שדה התעופה.
אתר הטילים הוקם להגנה על שדה התעופה מפני תקיפות מל"טים אוקראיניים בעקבות פלישת רוסיה לאוקראינה ב-2022. אתר הטילים עדיין נראה בתמונות לוויין עדכניות של מפות גוגל, נכון ל-2024.
אין עוד טיסות סדירות בשדה התעופה.
הטיסה הסדירה האחרונה בוצעה ב-7 בדצמבר 2017 על ידי אירופלוט לנמל התעופה הבין-לאומי פולקובו.
תוכנן ששדה התעופה ייסגר רשמית ב-1 במרץ 2018, אך במהלך מונדיאל 2018 הוא פעל כמסלול חירום או במצבי חירום.
ב-19 במרץ 2016, בשעה 3:42 לפנות בוקר לפי השעון המקומי, טיסה 981 של פליי דובאי במטוס בואינג 737-8KN עם רישום כ-A6-FDN, התרסק לאחר ניסיון להמריא בשל תנאי מזג אוויר לקויים.
התאונה גרמה למותם של כל 62 הנוסעים שבמטוס.
נמל יפו הוא נמל בחופה של יפו.
הוא מוזכר כבר בספר יונה, כנמל שדרכו ברח יונה הנביא לתרשיש.
נמל יפו שימש כנמלה הראשי של ארץ ישראל עד לחנוכת נמל חיפה בשנת 1933.
סלע אנדרומדה הוא חלק משונית הסלעים שאיתגרה מאז ומעולם את יורדי הים בכניסה לנמל.
יפו, אחת הערים העתיקות באזור אשר שימשה כעיר נמל חשובה בעברה, הוחרבה על ידי הממלוכים בשנת 1268 עם כיבושה על ידי הסולטאן ביברס.
עם זאת לצד העיר ההרוסה שמרו והשתמשו בנמל הים קטן אשר בנוסף למסחר שולי שימש גם כ"שער ציון" עבור צליינים ועולי רגל יהודים לארץ ישראל.
ציורים, שטיחי קיר ומפות מהמאה ה-16 המתארים את נמל יפו, מתאפיינים בציון הסלעים המסוכנים, וכן עולי הרגל וחורבות העיר.
בראשית התקופה העות'מאנית בארץ ישראל עמדה העיר יפו חרבה עד אמצע המאה ה-17. ככלל העיר איבדה מחשיבותה במהלך התקופה העות'מאנית בארץ ישראל.
נתוני התיישבות אלו השפיעו על העדר פיתוח הנמל.
משום היות נמל יפו רדוד, נעדר מפרץ טבעי, עגנו האוניות שפקדו אותו מחוץ לתחומו, בים הפתוח.
עבודות הפריקה והטעינה נעשו באמצעות דוברות שהוכנסו למעגן בעזרת ספינות גרר קטנות, ספינת "לונץ'" (Launch boat) בשפת הנמל.
גם נוסעים הורדו לספינות קטנות בים הפתוח שהיה חשוף לסערות ולפגעי מזג האוויר.
בימי סערה, כדי שלא להסתכן בהיסחפות אל החוף, שבתה מלאכת הפריקה הטעינה והאוניות הפליגו למרחק בטוח מהחוף.
עם המעבר מספינות מפרש לספינות קיטור, ועוד יותר עם פתיחת תעלת סואץ, גבר הצורך לשפר את נמל יפו, שעד כה הוגדר כ"נמל ללא נמל".
ממסמכים של נציגים דיפלומטיים אירופאיים מאותה תקופה, שהרבו לתעד את מספרי היקף הסחר בנמל, עולה כי בשנת 1872 פקדו את הנמל 828 ספינות מפרש לעומת רק 171 ספינות קיטור.
במהלך 100 השנים שלפני מלחמת העולם הראשונה, הוגשו לשלטונות העותמאנים תוכניות שונות לקידום הנמל, הבולטות שבהם היו תוכנית גרמנית ושתי תוכניות של חברות צרפתיות.
לביצוע התוכניות נדרש מימון רב ומעורבות של גורמים זרים מחוץ לאימפריה העותמאנית, וזו לא רצתה השתלטות של גורמים חיצוניים על נכסים חשובים לאימפריה, וכך התוכניות לא יצאו אל הפועל.
התכנית המקיפה הראשונה לבניית נמל ביפו שכללה את השוניות שבתוך המעגן, וסגירתו בשובר גלים בצורת מגל בן מאות מטרים, הייתה של המהנדס הגרמני קרל פרידריך צימפל .
מתוכניתו ניכר כי למד היטב את משטר הרוחות והגלים.
תוכניתו כללה גם רשת מסילות רכבת מסועפת שהתבססה על קו יפו-ירושלים.
התכנית הוכנה בקושטא בשנים 1864-1865, ובה ציין כי למרות עלותה הגבוהה, היא תביא רווח כלכלי הודות לתנופת המסחר שתביא עמה.
אך לאחר זמן מה נואש צימפל מקבלת אישור לביצועה מהשלטונות העותמאנים והוא זנח את התכנית.
נמל עולי הרגל והעליות הראשונות
עם התחדשות היישוב היהודי בארץ ישראל היה הנמל שער כניסה לארץ ישראל לרבים מאנשי העליות הקדומות, וכן מהעליות הראשונה, השנייה ואחרי מלחמת העולם הראשונה גם השלישית והרביעית.
ענף הפרדסנות היה בהתחדש ההתיישבות היהודית ובתקופת המנדט ענף הייצוא העיקרי של ארץ ישראל.
התוצרת הועברה לנמל יפו ומשם לנמלי אירופה, ועל שמו ועל שם פרדסי יפו מותג התפוזים הארץ ישראלים "תפוזי Jaffa".
באמצע המאה ה-19, לאחר שהוקם ביפו מגדלור והותקנו קווי טלגרף תקינים, מלבד שרותי הדואר שכבר פעלו קודם לכן, עברו בנמל יפו אניות שש חברות ספנות וכל שבוע פקדו אותו חמש אוניות נוסעים.
Massageries Maritimes - קו צרפתי ממרסיי בצרפת, לנמלי מצרים, יפו, חיפה, ביירות - כל 10 ימים.
הלויד האוסטרי - קו אוסטרי מטריאסטה, נמלי מצרים, יפו, צידון, איסכנדרון ומרסיי - 12 - 15 יום.
הקו הרוסי - קו אוניות נוסעים שבועי (בכל יום רביעי) שיצא מנמל אודסה לעבר איסטנבול, איזמיר, ביירות, חיפה, יפו, עד לאלכסנדריה (בקו זה השתמשו גם אנשי העלייה השנייה שהגיעו מאודסה).
Khedival Mail Line - קו מצרי, אך למעשה בריטי מאלכסנדריה, פורט סעיד חיפה וביירות
בחוף ימה של יפו, מול הנמל, הופיעו אוניות מלחמה לצורך הפגנת כוח.
אוניית מלחמה מארצות הברית הופיעה לאחר רצח משפחת מתיישבים אמריקאיים, והקונסול של ארצות הברית קבל הבטחה להגנת נתיניו במושבה שלהם ביפו.
גם רוסיה שלחה אוניית מלחמה כאשר גבר מספר הצליינים הרוסים שהגיעו לעיר, עד לאומדן משוער עד עשרת אלפים לשנה.
הקונסול הרוסי, הברון פיטר יוסטינוב, קיבל הבטחה להגנת עולי הרגל בדרכם לירושלים.
בשנת 1920 נערך בנמל יפו טקס חגיגי עם עלותו לחוף של הנציב העליון הראשון, הרברט סמואל.
שלטונות המנדט שיפצו את הנמל ובנו שובר גלים מבטון על סלעי החוף ועל טבלאות הגידוד.
בנוסף הוקמו מחסנים גדולים, מגדלור ובית מכס ומנהלה שנבנה בסגנון הבינלאומי על חורבות בית המכס העות'מאני.
בשנת 1933 נחנך נמל חיפה, שנבנה כנמל עמוק מים, שהאוניות עגנו בו ליד רציפים בתוך הנמל.
עולי העלייה החמישית כבר הגיעו לנמל חיפה.
באוקטובר 1935 הגיע לנמל משלוח שלישי של נשק עבור "ההגנה".
לאחר שעברו בנמל 500 רובי "מאוזר" ונשק נוסף שהגיע בתוך 537 חביות מלט.
כך התגלה כי המטען כלל כדורים.
כל המטען הוחרם ומשלוח הנשק לארץ ישראל במסלול זה פסק.
בימי מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט נסגר נמל יפו בפני היישוב היהודי וכתוצאה מכך נבנה נמל תל אביב שנחנך בשנת 1936.
ב-24 במאי 1949, 13 שנה לאחר שנחסם על ידי ערביי יפו לעלייה יהודית, שב נמל יפו ופתח שעריו, תחת הנהלה יהודית של החברה הממשלתית אוצר מפעלי ים, בפני 260 עולים ראשונים מאירופה.
עבודות הסבלות נותרו בידי הפועלים הערבים.
ב-2 בנובמבר 1952 הועבר הנמל למעמד של יחידה עצמאית במשרד התחבורה.
לנמל העצמאי הועברו 380 עובדים של אוצר מפעלי ים ועליהם נוספו עוד כ-70 עובדים עד שנת 1957, מלבד עובדים יומיים.
הנמל פעל כנמל פתוח ללא שובר גלים והופעל בעזרת דוברות ברזל וגוררות.
אחד משימושיו העיקריים היה לייצוא פרי הדר.
עם פתיחת נמל אשדוד בנובמבר 1965 הופסקה פעילותם של נמל יפו יחד עם נמל תל אביב כנמלי ספנות לטעינת ופריקת סחורות.
חלק מעובדיהם עקרו לאשדוד כדי לעבוד בנמלה.
מנהל הנמל האחרון היה אפרים דקל, שהיה בתקופת היישוב מפקד הש"י במחוז תל אביב וממפקדי תנועת הבריחה.
הרחוב בו נמצאת כיום הכניסה הדרומית אל הנמל קרוי בשם: "רחוב נמל יפו".
בחודש יוני 2019 החלו עבודות מקיפות לשיפוץ וחידוש הנמל.
במהלך העבודות שצפויות להימשך כשנתיים וחצי, שטחי המסעדות, הרציף, והמחסנים (האנגר 2 והאנגר 3) יעברו שיפוץ מקיף.
יחודשו חניות כלי השיט, וברציפי הנמל ייבנו מסעדות, שטחי מסחר, מתחמי תרבות ואזורי בילוי חדשים.
במקביל לעבודות, מתכוונת העירייה להרוס את טרמינל הנוסעים ההיסטורי בחלקו הצפוני של הנמל.
בנוסף מתוכנן להיבנות מלון בוטיק בבית המכס הדרומי
נמל דייגים ומרכז אמנות ובילוי
עם סגירתו של נמל יפו כנמל ספנות הוא הפך לנמל דיג.
כיום מהווה הנמל מקום היסטורי ותיירותי.
ניתן למצוא בו אטרקציות כגון סיורים מודרכים, הפלגות קבוצתיות, מסעדות וברים, שוק דגים בהקמה בשיתוף עם ועד הדייגים הוותיקים,
גלריות קבועות ומתחלפות, מרכז עירוני לחינוך ימי ושבט צופי ים יפו, השוכן ליד הכניסה הצפונית לנמל.
נמל יפו עבר לאחריות עיריית תל אביב-יפו בעקבות עסקת החלפת שטחים שעשתה עם מינהל מקרקעי ישראל.
בנמל החלו עבודות פיתוח שעדיין לא הסתיימו, והוא עתיד להפוך למרכז של מסחר תרבות ופנאי, תוך התחשבות בעתיקותיו ושמירתו כנמל דיג פעיל.
הנמל אמור להשתלב ברצף הטיילות של חופי תל אביב ויפו.
כיום הנמל חובר לטיילת שמצפון לו, ומדרום לפארק שהוקם במדרון יפו.
מנהלת הנמל החדשה עוסקת מזה מספר שנים בפיתוח הנמל ותפעולו השוטף וכן בפעילויות ואירועים המכוונים לקהל יהודי וערבי.
תמצית חזון הפעילות הוא הרצון לשמר את אופיו המיוחד במסגרת הפיתוח הנרחב שמבוצע, לשמר את המחסנים ואת מעגן הדייגים בהתערבות מועטה.
בין העבודות שמבוצעות: החלפת תשתיות, פתיחת הטיילות, שיקום המעגנה ושדרוג פעילות הדייג, האמנות, ההסעדה והבילוי.
מנכ"ל הנמל הוא רן וולף המנהל מזה מספר שנים מטעם הרשות לפיתוח כלכלי את התקציב העירוני להקמת נמל פעיל וחי.
בכניסה הדרומית לנמל יפו הוקמה כיכר ועליה מפת יפו והמרחקים בינה לבין מקומות שונים בים התיכון.
כמו כן שופץ מבנה עתיק לטובת הקמת תיאטרון "נא לגעת" - במה לחירשים-עיוורים שיתחבר אל ההאנגר שממולו באמצעות גשר להולכי רגל.
בתחילת העשור השני של המאה ה-21 שופץ האנגר מספר 1 לטובת הקמת מרכז מסחרי.
חלק מהחללים נמסרו לייזמים להקמת בתי קפה, מסעדות וברים.
בית המכס המנדטורי – בתקופה בה היה הנמל היחיד בארץ, שימש מבנה זה לקליטת העולים ארצה.
נבנה על בית מכס טורקי שנהרס.
אף הוא נהרס ב-2020 על ידי עיריית תל אביב-יפו.
מגדלור יפו – נבנה על ידי הבריטים ב-1936 בחלקו הצפוני של הנמל.
נבנה על בסיס מגדלור טורקי ושימש לסימון לאוניות.
השער הצפוני – נבנה על ידי הבריטים ב-1931 בחלקו הצפוני של הנמל על חלקת ים שיובשה (על מנת להרחיב את המזח).
ב-2015 שופץ ושימש תקופה מסוימת כמסעדה.
מתקן שקילת משאיות – הוקם על ידי הבריטים בסביבות 1931 לשם שקילת משאיות בכניסתן וביציאתן מהנמל.
מנגנון השקילה הוגבל ל-15 טון בלבד (בהתאם לגודל המשאיות באותה תקופה).
המבנה הצמוד למשטח השקילה נבנה בסגנון הבינלאומי.
מתכנני השיפוץ של הנמל עיצבו את האריחים בנמל לפי המוטיב החוזר במשטח השקילה.
במסגרת השיפוץ הוחלף מנגנון השקילה והותאם לשקילת אנשים.
נקודת הגובה הלאומית F55 - נקודת סימון אותה קבעו הבריטים ב-1920 כנקודת גובה פני הים.
נמצאת בקצהו הצפוני של מחסן מספר 1 ובבסיסו של עגורן שפעל במקום.
המקום נשכח עם הזנחתו של הנמל אולם שוחזר ב-2016 ונקרא על שם אביאל רון שהיה מנכ"ל המרכז למיפוי ישראל ונרצח ב-2002 בפיגוע במסעדת מצה.
במקום פירמידה קטומה ובראשה הדיסקית המקורית.
החומה הטורקית, המזח והמדרגות - מדרום לבית המכס ניתן לראות בסיס לחומה שנבנתה על ידי הטורקים כמזח ומגן מהגלים.
במרכז החומה נמצאות מדרגות שהוליכו לסירות
האנגרים בנמל יפו - 3 מבנים בנמל (שכונו האנגרים) ששימשו לאחסון סחורות לקראת יצואן (בעיקר ארגזי תפוזים).
נבנו על ידי הבריטים ב-1931. לראשונה בארץ הוקם כאן מבנה תעשייתי גדול תוך שימוש בקורות ברזל יצוק כדי ליצור מסבכים דבר שאיפשר יצירת חלל גדול.
האנגר 1 (הצפוני) שופץ ברובו ומשמש למסעדות ובתי עסק.
האנגר 2 שופץ בחלקו ומשמש למסעדות וגלריות.
האנגר 3 (הדרומי) הוא הקרוב ביותר לים הפתוח ולכן נפגע קשות מחלודה וקירותיו החיצוניים פורקו.
הלבנטבונדד בנמל יפו - מחסני ערובה של חברת "לבנט בונדד" המצרית.
הטרזינה הקטנה - קו רכבת צר (60 ס"מ) שקישר בין תחנת הרכבת יפו לנמל יפו.
הקו נבנה בתחילת המאה ה-20 על ידי החברה הצרפתית שהפעילה את מסילת הרכבת יפו–ירושלים כדי לאפשר פריקת ציוד נייח ונייד שהובא לארץ באוניות.
מאחר שהנמל היה רדוד והמזח טרם נבנה בנתה החברה הצרפתית מזח לתוך הים עליו עברה המסילה.
לקראת מלחמת העולם הראשונה פרקו הטורקים חלקים מהמסילה כדי להשתמש בהם במאמץ המלחמתי לכוון תעלת סואץ.
לאחר כיבוש הארץ על ידי הבריטים חודש הקו ופעל עד 1927. בעקבות זניחת הרכבת ופעולות הריסה נהרס הקו.
בקצה של רחוב רזיאל, לפני כיכר השעון, מוטבעים פסי רכבת במדרכה כזיכרון למסילת הטרזינה.
דניאל מירקין, נמל ללא נמל : נמל יפו בתקופה העות'מאנית (1516–1917) על-פי תיאורי נוסעים, צילומים ואיקונוגרפיה, 2010
אלי הדד, "נמל יפו בגאותו ובשקיעתו" : לתולדות נמלה של העיר מהתקופה הצלבנית ועד לראשית מלחמת העולם הראשונה, 2013
נמל חלל או קוסמודרום הוא אתר לשיגור (ולנחיתת) חלליות.
שמו בא לו מההיקש עם נמל תעופה למטוסים ונמל ימי לאוניות.
באופן מסורתי, המושג "נמל חלל" משמש לתיאור אתרים מהם שוגר רכב חלל למסלול סביב כדור הארץ, אך לעיתים גם אתרים המשמשים רק לשיגור טיסות תת-מסלוליות נקראים כך.
תחנות חלל נקראות גם הן לעיתים בשם "נמל חלל".
המונח אתר שיגור משמש לתיאור כל אתר ממנו ניתן לשגר טילים או רקטות.
האתר עשוי לכלול כן שיגור יחיד או יותר, או מתאים לכני שיגור מתניידים.
נמל החלל מוקף בדרך כלל בשטח בטיחות רחב, הנקרא מטווח טילים או מטווח רקטות.
המטווח כולל את כל האזור שמעל לנמל, בו צפויה הרקטה לעוף, ואזורים נוספים בהם חלקי הרקטה עשויים לנחות.
תחנות עיקוב, כלי רכב וכלי טיס נמצאים בדרך כלל במטווח ועוקבים אחר התקדמות השיגור.
כמו כן האתר בדרך כלל גדול מספיק, כדי שאם הטיל יתפוצץ, פגיעתו תהיה מינימלית.
נמלי חלל גדולים כוללים יותר מאזור שיגור (Launch Complex - LC) אחד, היכולים להיות אתרי שיגור רקטות, המותאמים למשגרים מסוגים שונים.
אזורי השיגור בדרך כלל מרוחקים אחד מהשני כאמצעי בטיחות.
באזורי השיגור מהם משוגרים משגרים הפועלים על דלק נוזלי נמצאים בדרך כללי גם מכלי אחסון לדלק.
אזור שיגור יכול לכלול מספר כני שיגור.
נמלי חלל עשויים לכלול גם מסלול טיסה לשימוש מטוסי מטען הנושאים חלקי משגרים וחלליות, וכן לנחיתת חלליות הדורשות מסלול נחיתה (כגון מעבורת החלל).
ישנה עדיפות לשיגורים מאזור קו המשווה לכיוון מזרח, מכיוון שהם מאפשרים שימוש מרבי במהירות הסיבוב של כדור הארץ ואוריינטציה טובה להגיע למסלול גיאוסטציונרי.
הסיבוב מגדיל את כמות המסה שיכולה להתרומם ונותן חיסכון בדלק.
היבט זה לא חל על מסלול קוטבי או מסלול אליפטי מאוד (מולנייה).
נמלי חלל מהם שוגרו משימות מאוישות
להלן טבלה של נמלי חלל ואזורי שיגור עבור משגרים אנכיים עם שיגורים מתועדים של בני אדם לחלל (מעל 100 ק"מ גובה).
סדר המיון לפי זמן השיגור המאויש הראשון:
נמל חיפה הוא השם וההגדרה למרחב חופיה של העיר חיפה במפרץ חיפה והמיועדים לשימושי נמל ימי ושגבולותיו מעוגנים בחוק הישראלי מרכזי בישראל.
נמל חיפה פעיל במשך כל השנה, בתחומי נמל חיפה פועלים מספר תאגידים מורשים הפועלים על פי כתבי הסמכה שניתנו לכל אחד מהם על פי חוק על ידי מדינת ישראל באמצעות שרי התחבורה והאוצר.
ביניהם "חברת נמל חיפה בע"מ" שהיא ממשיכת פעילות הנמל בגבולותיה טרם החלת הרפורמה בנמלי הים בשנת 2005, ממגורות מילניום אשר פועלות באזורו המערבי של נמל חיפה, "אס.
בעת חנוכתו של הנמל ב-1933 היה לנמל הראשי של ארץ ישראל, והחליף את נמל יפו.
אזור הנמל שימש להעברת סחורות במשך אלפי שנים, והנמל המודרני נבנה על ידי הבריטים, בתקופת המנדט הבריטי על ארץ ישראל.
ביוני 1948 עבר הנמל לשליטת מדינת ישראל, ובשנים 1961–2005 הוא נוהל כיחידה בתוך רשות הנמלים.
בשנת 2005 במסגרת חוק רשות הספנות והנמלים, הוקמה "חברת נמל חיפה בע"מ" הפועלת בדומה לתאגידים המורשים האחרים במרחב נמל חיפה על פי כתב הסמכתה.
זאת כחלק מהליך הרפורמה בנמלי הים שכיוונה בדרכה להפרטת נמלי הים בישראל.
בהמשך, ב-10 בינואר 2023 נמכרו מניות חברת נמל חיפה בע"מ שבבעלות המדינה לקבוצת אדאני-גדות, שבבעלות הודית-ישראלית.
התחרות הנמלית במרחב נמל חיפה
מתחרותיה של "חברת נמל חיפה" הן בעיקר "נמל מספנות ישראל" בתחומי המטען הכללי ומטעני תפזורת לסוגיהם כאשר החל משנת 2021 ועם הפעלתו מתחרה "חברת נמל חיפה" גם בנמל המפרץ השכן בעיקר בתחום המכולות אך לעיתים גם בתחום יבוא מכוניות (במכולות) ומטען כללי.
הנמל הוזכר לראשונה ב-104 לפנה"ס כשתלמי לאתירוס מקפריסין הנחית חיל גדול בנמל זה כדי להילחם במלך החשמונאי אלכסנדר ינאי.
אך ככל הנראה, יורדי ים היו במקום עוד לפני כן.
בשנת 1100, כאשר הצלבנים כבשו את חיפה, המקום הפך למשגשג וחשוב.
הנמל אף שימש נמל ראשי לבירת הגליל, טבריה.
בתקופת הממלוכים הצטמצמה חיפה לכדי כפר קטן, אך המסחר הימי המשיך להתקיים בה.
במהלך המאה ה-18 קנתה לה חיפה שם של קן שודדי ים ובעקבות זאת החליט המושל המקומי לבנות שני צריחים שישמרו על פתח הנמל.
מפנה מכריע בתולדות חיפה והנמל שלה חל באמצע המאה ה-18 לאחר שהשיח' הבדואי דאהר אל עומר השתלט על הגליל וקבע את בירתו החדשה בעכו.
ב -1761 הוא צווה להרוס את חיפה העתיקה ולבנות אותה מחדש באזור קריית הממשלה של היום.
באותה עת נמל עכו כבר לא התאים לצורכי הספנות והמסחר, ודאהר אל עומר שאף להקים בחיפה נמל שיתאים לצורכי התקופה.
ממדיהן של הספינות גדלו והן יכלו לעגון במים עמוקים בלבד.
במפרץ ליד חיפה היו מים עמוקים מספיק לספינות הגדולות, ובנוסף, הר הכרמל שימש כמגן מסופות חזקות.
עקב התנאים החלו יותר ספינות לפנות למעגן בחיפה.
דבר זה חייב מתן שירותי עזר לאוניות.
מזח קצר ובית מכס חדש הוקמו בעיירה החדשה בסמוך לבית הסראייה (בית הממשל), מבנה ששימש שנים מאוחר יותר כתחנת המשטרה בעיר התחתית .
במחצית המאה ה-19, התגבר זרם עולי הרגל הנוצרים לארץ.
רבים מהם היו צליינים מרוסיה שהגיעו באוניות מנמל אודסה פעמיים בשבוע.
השלטונות הרוסים החליטו, בהסכמת השלטון העות'מאני, להקים בחיפה מזח מיוחד לשימושם של עולי הרגל הרוסיים.
לשם כך הם שכרו את שירותיו של מהנדס עירית ירושלים, האיטלקי ארמטה פיירוטי, והוא בנה על החוף בקרבת בניין הסראייה (בניין הממשל) מזח עץ.
מזח זה שכונה "המזח הרוסי" שימש גם לטעינה ופריקה של סחורות.
מאוחר יותר הוא הוארך על ידי המהנדס הטמפלרי גוטליב שומאכר ושמש כמזח הראשי של נמל חיפה.
לקראת ביקור הקייזר הגרמני וילהלם השני בשנת 1898, נבנה מזח חדש בים בהמשך לציר הראשי של המושבה הגרמנית.
אורכו היה 85 מטר ורוחבו 6 מטר.
גם הוא תוכנן ונבנה על ידי גוטליב שומאכר ושמש אחר כך לפריקה וטעינה של סחורות ונוסעים.
מזח זה כוסה לגמרי בחול ובאבנים באזור שיובש בעת בניית נמל חיפה על ידי הבריטים.
עם סלילת מסילת הרכבת החיג'אזית ביוזמת הסולטאן העות'מאני עבדול חמיד השני ועל ידי המהנדס הגרמני היינריך מייסנר, נבנתה שלוחה ממנה לחיפה ובסופה על שפת הים של חיפה בנה מייסנר בשנת 1903 את "מזח הרכבת" שאורכו 411 מטר ורוחבו 33 מטר.
מזח זה שימש את העיר גם לנוסעים וגם לפריקה וטעינה של סחורות עד לבניין הנמל החדש על ידי הבריטים.
תחנת הרכבת חיפה מזרח (כיום מוזיאון הרכבת) נבנתה ליד מזח זה.
בנימין זאב הרצל זיהה את הפוטנציאל של חיפה כעיר נמל מרכזית למדינה העתידית.
בעקבות ביקורו בארץ בשנת 1898, כתב בספרו "אלטנוילנד" תיאור עתידה של חיפה כעיר נמל חשובה.
מי שהיו הראשונים ליישם, ולהקים בחיפה נמל מודרני היו הבריטים, ששלטו בארץ ישראל לאחר מלחמת העולם הראשונה.
נסיבות ושיקולים גאו-פוליטיים להעדפת חיפה כמוקד אסטרטגי הנחו גם את הבריטים אשר ירשו את ההאימפריה העות'מאנית, ואולם הם לא יכלו להסתפק בנמל הצנוע לצורכי האימפריה שלהם והוחלט לבנות נמל-ים חדש, מודרני ועמוק.
ביולי 1919 כתב הגנרל אדמונד אלנבי לממשלת בריטניה שאם בריטניה תקבל מנדט על ארץ ישראל שאלת הקמת נמל בחיפה תהיה כה חשובה שכדאי כבר עתה לבצע מחקר מקדים.
בהתאם לכך הוחל בעבודה מקדימה.
שר המושבות הבריטי, וינסטון צ'רצ'יל הטיל בשנת 1922 על חברה לבניית נמלים בשם "רנדל, פלמר וטריטון" לבדוק היכן ראוי למקם נמל עמוק ומודרני בחופי ארץ ישראל.
המהנדס סר פרדריק פלמר, מחברת בניית הנמלים "רנדל, פלמר וטריטון", סקר את חופי הארץ לפי בקשת השלטונות המנדטוריים ואישר כי חיפה היא המקום המתאים ביותר לנמל עמוק מים.
עם זאת, היעדר כספים וסיבות פוליטיות בארץ ישראל ובבריטניה דחו את תחילת העבודה על הנמל עד 1927.
מבין ההצעות הבינלאומיות לתכנון הנמל בחיפה ומיקומו שהוגשו לשלטון בעיר בראשית המאה ה-20 בחרו הנציגים, בישיבה שהתקיימה בירושלים, את ההצעה הזולה יותר, זו של פלמר, שהציע לערום את החומר שנחפר לשם העמקת הנמל על החוף, ועל ידי כך לייבש רצועת ים בצמוד לחוף.
מהתוכנית עלה כי רצועה ארוכה מהים, במקביל לבתי העיר הערביים ממערב לתחנה, תיובש, ומולה ייבנו המעגנות ושוברי הגלים של הנמל.
וכך היה – במהלך העמקת המעגן ובניית הנמל נשאב חול רב מהקרקעית ויובש שטח של כ-360 דונם.
משיובשה הרצועה, נמסר חלק מהשטח לנמל, לבניית מחסנים, בתי מלאכה ושאר מתקנים, ועל החלק הפנימי נסללה דרך המלכים, שנועדה ליצור עורף אדמיניסטרטיבי עירוני לפעילות הנמל.
בשנת 1928 הוצא מכרז סגור בשווי 5 מיליון דולר בין 11 חברות בריטיות להקמת הנמל ואחת החברות נבחרה.
דבר זה עורר גל מחאות מצד ארצות הברית, צרפת ואיטליה אשר בקשו לאפשר לחברות במדינותיהן להתחרות על הפרויקטים בנמל.
בעקבות הלחץ בוטל המכרז והממשלה הבריטית העבירה את הוצאת המכרזים לידי שלטונות המנדט בארץ ישראל.
שלטונות המנדט הוציאו מכרזים על חלקים קטנים של הפרויקט, אשר לפי ההערכות לא עניינו גורמי חוץ.
בשיחה עם הקונסול של ארצות הברית, הסביר הנציב העליון ג'ון צ'נסלור שהמטרה בהעברת ניהול המכרזים לידי שלטונות המנדט הייתה להענות לבקשות של היהודים להגביר את היצע העבודה בארץ ישראל.
ב-31 באוקטובר 1933 הוכרז רשמית על פתיחת הנמל.
הפתיחה תוכננה כטקס רשמי בנוכחות מוזמנים רבים משועי היישוב, יהודים וערבים, אך בגלל מהומות הדמים שפרצו ביפו ב-27 באוקטובר, החליטו מתכנני הטקס לבטל את החגיגות ולהסתפק בטקס רשמי ומצומצם.
במלחמת העולם השנייה הופסק פיתוח הנמל, אך עם הקמת המדינה וסגירת הגבולות היבשתיים, הואץ פיתוחו של הנמל.
הבריטים הוסיפו להחזיק בשטח הנמל כחלק מהמובלעת הבריטית בחיפה, עד לסוף יוני 1948.
בשנות ה-50 היה אורך הרציף בנמל כ-900 מטר והוא כלל 8 מקומות עגינה.אף על פי ששטחו הקטן הצליח הנמל להגדיל את תפוקתו בשנים 1950–1957 ולהקטין את משך השהות הממוצעת של אונייה בנמל מ-7.1 ימים ל-4.5 ימים.
בימי המנדט הבריטי שימש הנמל למעצר וגירוש מעפילים שהגיעו לארץ ישראל בהעפלה הבלתי לגאלית.
רציף הנמל כונה "רציף הדמעות", בו הוחזקו המעפילים טרם גירושם למאוריציוס או לקפריסין.
ביום הקמת מדינת ישראל היה הנמל רקע לאירוע ההיסטורי, כאשר ב-14 במאי 1948, עלה אלן קנינגהם, הנציב העליון הבריטי האחרון, על אוניית הצי וציין את סופו של המנדט הבריטי בארץ ישראל, עם הורדת הדגל הבריטי מבנין המנהלה של הנמל.
ב-30 ביוני 1948 נמסר הנמל באופן רשמי לידי עיריית חיפה ודגל ישראל הונף בטקס שסימל את עזיבתו הסופית של הצבא הבריטי את פלשתינה-א"י.
לאחר מלחמת העצמאות שימש נמל חיפה בימי העלייה ההמונית וגם לאחריה, כשער למאות אלפי עולים שהגיעו לישראל דרך הים מכל קצוות העולם.
באותן שנים הנמל הופעל על ידי חברה פרטית בשם "שנ"מ – שירותי נמל מאוחדים".
ונמל הקישון הסמוך, הופעל על ידי חברת "שירותי נמל הקישון" בה החזיקה בשותפות חברת "גב-ים" ו"שירותי נמל מאוחדים".
בתחילת 1967 סירב חיים לסקוב, מנהל רשות הנמלים שנמל חיפה לא נכלל בתחום אחריותה (אלא רק נמל אשדוד), לממן העלאות שכר שהבטיחה חברת "שירותי נמל מאוחדים" לעובדיה, עד שנכנע בלחץ שרי הממשלה.
לבסוף בשנת 1968, החליטה הממשלה לחייב את חברת "שירותי נמל מאוחדים" למכור את אחזקותיה לרשות הנמלים (כולל נמל הקישון שחדל לפעול כנמל עצמאי).
כך שכל נמלי הים של ישראל מאז היו בניהול רשות הנמלים.
נמל חיפה גם זכה לארח את הנשיא המצרי אנואר סאדאת, שהגיע עם היאכטה הנשיאותית שלו לביקור בישראל, זמן קצר לאחר חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים.
ברגעים של מלחמה, התמיד נמל חיפה לפעול מסביב לשעון, כדי לאפשר פריקה של מוצרים חיוניים ואמצעי לחימה.
ב-30 באוגוסט 2007, בקרבת הנמל התנגשה אוניית הנוסעים סלמיס גלורי ב"שלי", אוניית משא קטנה בבעלות ישראלית ובעלת צוות זר, שהובילה גבס.
אוניית המשא טבעה, שניים מאנשי צוותה נספו ואחד עשר הנותרים ניצלו על ידי צוות אוניית הנוסעים וספינות חיל הים.
בשנת 2005 ובמסגרת רפורמת הנמלים, בוצעה הפרדה של רשות הספנות והנמלים אשר הייתה מפעילת נמל חיפה באמצעות יחידה ייעודית לכך לארבע חברות ממשלתיות.
חברת נמלי ישראל שהיא בעלת הנכסים והקרקעות בכל נמלי ישראל והיא אחראית לפיתוח והתחזוקה של הנמלים ושלוש חברות נמל: חברת נמל חיפה, חברת נמל אשדוד וחברת נמל אילת אשר קיבעו את גבולות פעילותן בנמלים בזיכיון הפעלה ל 49 שנים וזאת על פי חוק רשות הספנות והנמלים וכתבי ההסמכה.
(בהמשך בשנת 2013, הופרטה חברת נמל אילת ולאחריה הופרטה חברת נמל חיפה).
מיזם הקמתו של שטח זה, אשר בעצמו אף כונה "נמל הכרמל", כלל את בנייתו של אזור מכולות מודרני, בניית קומפלקס שערים חדיש, הכנסת מערכת מחשוב חדשה לניהול מסוף המכולות והקמת רציף נוסף, הגדול ביותר בנמל.
אורכו של הרציף החדש עומד על כ-850 מטרים ורוחבו כ-370 מטרים.
יש בו שישה עגורני גשר ו-12 עגורני-שער חשמליים.
פתיחת המסוף עתידה להכפיל את היקפי שינוע המכולות בנמל חיפה ולאפשר את הגעתן לנמל של אוניות גדולות יותר.
חברת נמלי ישראל החלה בפרויקט הקמת המסוף החדש בשנת 2005 באמצעות קבלנים שונים, כשהקבלן הראשי הייתה חברת "ארנסון" הישראלית והועסקו בו חברות מובילות בתחום ההנדסה הימית מכל העולם.
עלותו עמדה על מיליארד ו-800 מיליון ש"ח.
בעתיד מתוכננים רציפי הנמל להתרחב בעוד כמה מאות מטרים, עד לשטח נמל הקישון.
במחקר שביצע ארגון ה-OECD בשנת 2012, חברת נמל חיפה דורגה במקום הרביעי ביעילותה מבין 34 מדינות שנבדקו.
בעקבות אירועי מלחמת האזרחים בסוריה וחסימת הצירים מנמלי סוריה ולבנון אל ירדן, הועבר חלק מהיבוא של ירדן ומדינות המפרץ הפרסי דרך חברת נמל חיפה ומשם בתובלה יבשתית דרך מעבר נהר הירדן.
ג'י טרמינל בייפורט חברה בע"מ" (נמל המפרץ)
בשנת 2015, זכתה חברת הנמלים הסינית (SIPG – Shanghai International Port Group) במכרז להפעלת נמל המפרץ שייבנה בחיפה לתקופה של 25 שנה.
זאת בהתאם לתנאי כתב ההסמכה כתאגיד מורשה בנמל חיפה ושניתן לה על ידי מדינת ישראל בחודש מאי 2015 באמצעות שרי התחבורה והאוצר
ב-1 בספטמבר 2021, לאחר 15 שנים של תכנון ובנייה, נחנך נמל המפרץ בנמל חיפה לפעילות טעינה ופריקה של אוניות מכולות.
נמל המפרץ, הוא אחד ממיזמי התשתית הגדולים שהוקמו בישראל, והושקעו בו למעלה מ-5.5 מיליארד שקל בתשתית ובציוד הפעלה.
הנמל משתרע על שטח של כ-840 דונם בתוך הים, והוא נפתח לפעילות לאחר שש שנות הקמה.
פתיחת הרציפים החדשים, שאורכם כ-800 מטרים ובעומק של כ-17.3 מטר מתחת לפני הים, מאפשרת לראשונה לאוניות ענק, באורך של 400 מטר וברוחב של 62 מטר, אשר נושאות 18 אלף מכולות ויותר, לעגון בישראל ולקצר את משך הפריקה והטעינה שלהן.
ההערכה היא כי פתיחת נמל המפרץ אמורה להביא לגידול של 1.5 מיליארד שקל בתוצר של חיפה, וליצירה של 5,800 משרות בעיר, בנוסף לתרומה הכלכלית למשק בכלל, וליצירה של אלפי משרות באופן עקיף.
בהמשך, בנמל אשדוד יפתח גם נמל הדרום, מה שיוביל לתחרות, לשיפור ולייעול השירות בענף הנמלים בישראל.
ב-5 ביולי 2018 הושג סיכום עקרוני בין הממשלה וההסתדרות על הפרטת הנמל.
לפי הסיכום ימכרו מניות חברת הנמל למשקיע אסטרטגי למשך 34 שנים.
מחלקת הים תופרד מהנמל, תהפוך לחברה עצמאית שתהייה חברה בת חדשה של חברת נמלי ישראל, ותיתן שירות לכל התאגידים המורשים ברחבי נמל חיפה.ב-21 בינואר 2020 החליטה ועדת השרים לענייני הפרטה להפריט את כל אחזקות המדינה בחברת נמל חיפה.
לקראת הפרטת החברה ניתן צו, בהתאם לחוק החברות הממשלתיות, הקובע שלמדינה אינטרסים חיוניים בחברת נמל חיפה, ובהתאם לכך חלות הגבלות שונות על פעילותה, והעברת השליטה בה מצריכה היתר משרי הממשלה.
ב-14 ביולי 2022 זכתה במכרז להפעלת חברת נמל חיפה השותפות שכוללת את גדות מסופים לכימיקלים (30%) וקבוצת אדאני (הנשלטת על ידי גאוטם אדאני) ההודית (70%), במימון של בנק מזרחי, מיטב וסטייט בנק אוף אינדיה .
שרי האוצר והתחבורה אישרו את מכירת מניות המדינה בחברת נמל חיפה ב-28 בדצמבר.
ב־10 בינואר 2023 קבוצת אדאני-גדות שילמה למדינת ישראל 2.9 מיליארד ש"ח ובזה הושלם תהליך הפרטתה של חברת נמל חיפה.
אירועים תרבותיים במרחב נמל חיפה
במהלך השנים נערכו מספר אירועים תרבותיים בנמל, בין היתר:
ב-13 באוקטובר 1987 נערך בנמל חיפה המופע "לחיי הספינות שבדרך", שהיה האירוע הרשמי הראשון במסגרת חגיגות שנת ה-40 למדינת ישראל.
המופע התקיים במעמד נשיא המדינה חיים הרצוג, שר החינוך והתרבות יצחק נבון, ראש עיריית חיפה אריה גוראל ומפקד חיל הים אברהם בן שושן.
בשנים 1993–1996 נערך בנמל חיפה "פסטיבל בלוז", בו הופיעו אמנים בינלאומיים, בהם ריי צ'ארלס, בוב דילן, ניק קייב ובאדי גאי.
ב-28 ביוני 2005 נערך בחברת נמל חיפה פסטיבל מוזיקה בשם "Orange Music Experience".
בפסטיבל הופיעו מספר להקות בינלאומיות, בהן "אדמה רוח ואש"; "פיית'לס"; "בלאקפילד" ו"אינפקטד מאשרום".
החל משנת 2018, התוכנית נינג'ה ישראל, מצולמת בשטח חברת נמל חיפה.
ב-9 בספטמבר 2021, נערך בחברת נמל חיפה פסטיבל המוזיקה והאמנות "טלפורט" (Teleport).
באירוע הוצבו שתי במות, כאשר באחת מהן התקיים מופע איחוד של להקת "הבילויים".
ביוני 2024, נחנך בהאנגר 15 המשופץ שבחברת נמל חיפה מתחם הופעות בשם הטרמינל שיכול להכיל עד 2000 אורחים.
ביולי 2012 אישרה המועצה הארצית לתכנון ולבנייה את תוכנית חזית הים העירונית של חיפה.
תוכנית שבמסגרתה יהפוך חלקו המערבי של חברת נמל חיפה לנמל נוסעים בלבד ולצדו יפותח אזור שיכלול בתי קפה, מסעדות, מסחר ומגורים.
ביולי 2017 חשף המקומון "כלבו" כי אף על פי שעברו 5 שנים מיום אישורה, היא טרם אושרה על ידי הממשלה.
מינהל התכנון, שנמצא באחריותו של שר האוצר משה כחלון המתגורר בחיפה, לא דאג לאישורה של התוכנית, ובכך עיכב את מועדי מימושה מכיוון שבהוראותיה נקבע כי שלושה מתחמים במערב חברת נמל חיפה יפונו תוך חמש שנים מיום אישור התוכנית.
לבסוף אישרה הממשלה את התוכנית.
ב-2021 בוצעו מודלים פיזיקליים במכון הישראלי לחקר הנדסה ימית בטכניון, המדמה את שטח מפרץ חיפה בקנה מידה של 1:120. מודלים אלה מאפשרים לדמות את תנועת כלי השיט שמיועדות לעגון בשטח נמל הקישון במקום בשטחי העגינה והפריקה שלהם כיום.
במאי 2022 חתמו רשות מקרקעי ישראל, חברת נמלי ישראל וחברת נמל חיפה על הסכם לקידום התוכנית.
על פי ההסכם יועברו לידי רשות מקרקעי ישראל שטחים למגורים, וחברת נמלי ישראל תקבל שטחים נוספים לאחסנה ולוגיסטיקה.
על פי סקר השוואתי של יעילות נמלים במדינות ה־OECD תופסת חברת נמל חיפה את המקום הרביעי מתוך 40 נמלים שנדגמו בטיפול במכולות ובמקום 33 מתוך 40 בטיפול בגרעינים.
לעומת זאת, המדינה טענה בבג"ץ ליעילות נמוכה של חברות נמלי אשדוד וחיפה, בין השאר לזמני המתנה ארוכים לפריקה ופריקה של 25 מכולות לשעת צוות לעומת קצב של 30–40 מכולות לשעת צוות בנמלים אחרים בעולם.
השוואה אחרת, שהתבססה על הוצאות אל מול היקף פעילות טענה ליעילות נמוכה של חברת נמל חיפה.
מסוף הכרמל נחנך בסוף 2010 ונכנס לפעילות מלאה באמצע 2011. המסוף בעל פוטנציאל שינוע של מיליון TEU (-מכולות) בשנה.
עומק המים במסוף הוא 15.5 מטרים ואורכו 700 מטר.
במסוף שמונה עגורני גשר (SPP) בעלי יכולת הרמה של שתי מכולות במשקל 35 טון בו-זמנית, וניתן לטפל באמצעותם באוניות מכולה ברוחב של עד 18 מכולות.
אורך המסוף מאפשר פריקה/טעינה במקביל של 2 אוניות מכולה מודרניות וגדולות בעלות קיבולת הובלה של 8,000-10,000 TEU.
עורף המסוף כולל 5,000 תאים לאחסון מכולות בגובה 5 מכולות לכל תא – כלומר סה"כ מקום ל-25,000 מכולות שמטופלות בלא פחות מ-12 עגורני שער.
במסוף הכרמל ערוגת אחסון מכולות חומ"ס (-חומרים מסוכנים), לכוללת משטח אחסון מבטון ומערכת ניקוז מותאמת לאחסון חומ"ס הכוללת מערכת רגשים להתרעה ולזיהוי דליפות חומ"ס.
במסגרת תקציב ההשקעות לשנת 2012 אישר דירקטוריון החברה רכישה של עגורן גשר נוסף, שביעי במספר, למסוף הכרמל.
כחלק מהיערכות נמל חיפה לתחרות עם נמל המפרץ החדש ולקראת ההפרטה, באוגוסט 2021, החל תהליך הגבהת 4 מנופי גשר, כך שבסיומו יהיו במסוף הכרמל 6 עגורנים שמתאימים לשינוע מכולה ענקיות שלרוחבן מוצבות 21 שורות של מכולות שנושאות על סיפונן עד 16,000 מכולות.
המנוף הראשון שהוגבה הוא מנוף גשר G21, מתוצרת חברת Kocks הגרמנית.
מסוף המכולות המזרחי נבנה בעלות של מאה מיליון דולר, על שטח ים של 300 דונם שיובש, והוא נחנך בשנת 1986. אורכם של הרציפים במסוף הוא 660 מטר.
המסוף מותאם לאחסון מכולות רגילות, חריגות, מכולות קירור ומכולות חומ"ס ומסוגל לשמש 3 אוניות בגודל של 5,000 TEU במקביל, או ארבע אוניות קטנות יותר.
עומק המים ברציף נע בין 11.5 מטר בחלקו הדרומי ל-13.5 מטר בחלקו הצפוני.
לאורך קו המים ברציף פרושים עשרה מנופי גשר מסוג "פנמקס" ו"פוסט פמנקס".
בשנים 2013–2014 בוצע שיקום נרחב, בשלושה שלבים, של המסוף המזרחי.
הרציף המערבי היה הרציף המגוון ביותר בחברת נמל חיפה והוא איפשר שינוע של סוגים שונים של מטענים.
בשל מיקומו, בעומק בריכת הנמל, הוא מהווה את הרציף המוגן ביותר בישראל.
בעבר, במצב של מזג אוויר סוער וגלים גבוהים.
בעת סערות ים חזקות, היה רציף זה היחיד שפעל בביטחה בנמלי ישראל, ובכך התאפשרה פעם אחר פעם העמסה של היצוא החקלאי של המדינה שהגיע לחיפה מגבול הצפון ועד לערבה.
הרציף המערבי כלל רציף לפריקה וטעינה של מכולות עבור אוניות מכולה קטנות (אוניות הזנה), בעזרת שני עגורני גשר שפורו והוצאו מרציף זה עם התבלותם במשך השנים.
ברציף מותקנים גם שני מנופי זרוע לשינוע מטען כללי ומטען בתפזורת.
הרציף, כולל רציף האצבע שבו, משמש גם לקליטה של אוניות גלנוע ואוניות נוסעים.
הרציף המרכזי הוא הרציף הוותיק מבין רציפי חברת נמל חיפה.
הרציף נבנה בתקופת הבריטים בשלהי שנות ה-30 של המאה הקודמת, וניתן לצפות בו עדיין במחסנים ששימשו אז לאחסנה ופריקה של מטענים.
הרציף צמוד לרחובות העיר התחתית של חיפה.
הרציף המרכזי משמש לעגינתן של אוניות נוסעים ותיירים גדולות הפוקדות את רציפי חברת נמל חיפה וכן כמינגש לאוניות גלנוע גדולות ואוניות מטען כללי.
מסופי הכימיקלים של נמל חיפה משמשים לשינוע ואחסון כימיקלים והוא מתפצל למסוף צפוני שבהפעלת חברת נמלי ישראל ומסוף דרומי שבהפעלת חברת "גדול כימיקלים" על פי כתב הסמכה.
המסוף הצפוני ממוקם בצד הצפוני של תעלת הכניסה לנמל הקישון, על שטח שנבחר במיוחד למטרה זו, בשל ריחוקו ממקומות מאוכלסים, וקרבתו לתעשיות הכימיות שבאזור המפרץ.
במסוף זה ניתן לתפעל במקביל שלוש אוניות כימיקלים.
המסוף הצפוני מכיל כ־41 מכלי אחסון המיועדים לחומרים שנקודת ההבזק שלהם פחות מ-30 מעלות צלזיוס.
המסוף והרציפים מוגנים על ידי מערכת כיבוי אש המבוקרת על ידי מחשב.
במסוף צוות אינטגרטיבי בעל ציוד כיבוי אש למתן מענה ראשוני באירוע חומ"ס.
המסוף הדרומי מופעל בזיכיון על ידי חברת "גדות כימיקלים" כתאגיד מורשה ובהתאם לתנאי כתב הסמכה שניתן לה על ידי מדינת ישראל משמש לעגינת מכליות המגיעות למסוף, וממוקם בהמשכו של רציף המטענים של אזור הקישון.
המסוף מכיל כ־70 מכלי אחסון המיועדים לחומרים שנקודת ההבזק שלהם מעל 30 מעלות צלזיוס.
המכלים מחוברים באמצעות צינורות אל מזח אליו אפשר לקשור אונייה אחת.
המסוף מופעל על ידי חברת "גדות מסופים" בע"מ.
בתחילת שנות ה-50' הוקם נמל הקישון משתרע ממזרח לנמל הראשי, סביב לשפך נחל הקישון.
נמל הקישון מורכב ממעגן חיצוני (שלושה רציפים של קישון מערב), המוגן על ידי שני שוברי גלים באורך 600 ו-350 מ' ותעלה ראשית באורך 1,045 מ'.
נמל הקישון משמש לעגינה ושירות אוניות מטען כללי ומטען בתפזורת.
נמל הקישון מהווה שלוחה עצמאית ללא רצף טריטוריאלי לנמל חיפה הראשי, וקיימים בו כל האמצעים והשירותים הנדרשים, כולל שלוחה של מחלקת ציוד לטיפול בעגורנים ובציוד הנייד.
נמל הקישון מקושר לשירות מסילות הברזל, ויכול לשמש כעורף ימי לפעילויות שונות.
בתוך מעגן הקישון ממוקם גם רציף קישון מזרח, לרציף זה כניסה נפרדת בלב מפרץ חיפה (סמוך לשדה התעופה) וצמוד למעגן הדייג.
הרציף משמש לקליטת כלי שיט שגודלם עד 25,000 טון.
שינוע דלק אל נמל הדלק עבור חברות וגורמים המייצאים או מייבאים אותו, מבוצע ברציף ייעודי ובמקשר ימי במעגן חוץ על ידי חברת תשתיות אנרגיה בע"מ (תש"א).
ניתן להטעין אל מכליות או לפרוק מהן את סוגי הדלק הבאים: דלק גולמי, דלק סילוני, בנזין, סולר ברמות זיקוק שונות, נפט, מזוט קל וכבד ותזקיקים נוספים..
שינוע דלק ברציף הדלק: המזח ממוקם באזור הראשי של נמל חיפה ומשמש לשינוע תזקיקי דלק שונים.
ניתן לקשור עד שתי מכליות בו-זמנית לצד מזח הדלק, אחת מכל צד (שוקע 9.7–10.4 מטר).
קצב טעינה של עד 800 טון/שעה.