tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בחפירות ארכאולוגיות בכפר התגלו סלעי צור מסותתים בטכניקת לוולואה מתקופת התרבות המוסטרית, וכן שברי חרס מהתקופה הנאוליתית ומתקופת הברזל.
כמו כן התגלתה מערת קבורה ובה שברי חרס וחפצי אמנות מהתקופה הרומית בארץ ישראל.
במפת הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1881 מצוין שבביר אל-מכסור יש רק ערימות של סלעים.
התיישבות בני ערב אל-חוג'יראת בכפר
ערב אל-חוג'יראת היה שבט של בדואים נודדים ששכן באזור "תל אל שומאם" בעמק יזרעאל בין השנים 1790–1870. בתחילת המאה ה-19 נדדו בני השבט לאזור שכונה "אל ד'הרה", שטח שנמצא כיום במועצה אזורית משגב.
בני השבט בחרו שלא לרשום את בעלותם על הקרקע בימי שליטתה של האימפריה העות'מאנית בארץ ישראל על מנת שלא יחויבו בשירות צבאי, כפי שהיה נהוג באותם ימים.
בסוף שנת 1906 נדדו לאזור שנקרא כיום "ביר אל-מכסור", והוא מאכלס את בני השבט עד ימינו.
שבט אל-חוג'ירת נחשב לאחר מגדולי השבטים הבדואים בצפון הארץ.
ריכוזי השבט הם בעיקר בכפר ביר אל-מכסור, מספר מועט מבני השבט שוכן בכפר דמיידה, חלקם מחזיקים עדיין בשטחים באזור "אל ד'הרה", וחלק מבני השבט מתגורר בשכונה הבדואית בשפרעם, שכונת "עוסמאן".
בני שבט אל חוג'יראת היו מראשוני המתנדבים לצה"ל וזרועות הביטחון, ואף היו בברית אחים עוד בימי היישוב היהודי עם שכניהם היהודים ותרמו רבות להגנת היישוב.
לאורך השנים הלך וגדל מספר המתגייסים לצה"ל, ורבים מהם נפלו במהלך שירותם.
בירגו ישמעאל דיופ (צרפתית: Birago Ishmael Diop; 11 בדצמבר 1906 - 25 בנובמבר 1989) היה משורר ומספר סיפורים מסנגל מתנועת הנגריטוד, וטרינר ודיפלומט.
דיופ נולד בכפר ליד דקר ולמד רפואה וטרינרית באוניברסיטת טולוז שבדרום צרפת.
לאחר סיום לימודים עבד כמנתח וטרינרי עבור המשטר הקולוניאלי הצרפתי ברחבי מערב אפריקה.
במהלך עבודתו בשירות הציבורי, הוא כתב שירה, זכרונות, מחזה וליקט ועיבד סיפורי עם של הוולוף.
בין 1960 ל-1964 שימש שגריר סנגל לתוניסיה.
המחזה "העצם" שכתב, הועלה בסוף שנות ה-70 בבימויו של פיטר ברוק בתיאטרונו בוף דה נור בפריז, בעיבוד התסריטאי והמחזאי הצרפתי ז'אן-קלוד קארייר והשחקן מאליק באונס ובמשחקו עם ברוס מאיר ויושי אוידה.
המחזה תורגם לעברית בידי אוריאל זוהר והועלה בתיאטרון הטכניון ובאוניברסיטאות מורסיה ואליקנטה ספרד בשנת 1995.
בִּיר הַדַּאג' (בִּאְר הַדַּאג') , הנקרא גם בְּאֵר חַיִל, הוא כפר בדואי באזור הנגב הצפוני, בקרבת הקיבוץ רביבים והיישוב הקהילתי רתמים.
היישוב הוא בעל אופי חקלאי ושטח שיפוטו הוא כ-6,500 דונם.
ליישוב כאמור יש שני שמות.
ביר הדאג', הנפוץ יותר, וגם באר חיל.
שני השמות מקורם בבארות הסביבה.
ביר הדאג', היא באר עתיקה המדופנת באבני גזית, בהן חריצים עמוקים שנחרצו במשך שנות השימוש הרבות בבאר.
המים נשאבו במתקן אנטיליה, עליו מעיד מבנה קמרוני בעל פתחים בתקרתו, ושתי בריכות אגירה משני העברים הבנויות גזית ומטויחות.
באר הדאג' נמצאת על הגדה המזרחית של נחל הבשור, וכ-2–3 ק"מ מבאר חיל.
בגג הקימרון שני פתחים לשרשרת האנטיליה, ומערכת שקעים ותעלות לכיוון המים אל הבריכות.
בפתח הקימרון תקועים היו שני אדנים של הרכבת הטורקית, לביטחון שואבי המים.
באר חיל ממוקמת במרכז אפיק נחל הבשור, שכאן הוא צר ביותר.
מבנה הבאר מורם מעל אפיק הנחל.
בנוי מאבני גוויל מלוכדות בבטון, לגובה כשני מטר.
את הבאר מכסה כיפת בטון בעלת פתח מלבני מקורות ברזל.
כיפה טיפוסית לבארות המשוקמות, הרבות בנגב, פרי יוזמת שלטון המנדט הבריטי לסיוע לבדווים.
ראשיתו של היישוב בשנת 1993, כשהוא הוקם כפזורה לא חוקית על ידי 200 בדואים משבט אל-עזאזמה.
האחרונים נדדו מאזור הפזורה ברמת חובב, עקב התפשטות של מחלת הסרטן בקרב התושבים כתוצאה מרעילות החומרים הדולפים מרמת חובב.
הבדואים שברחו מרמת חובב התיישבו באזור אשלים, שבתחום המועצה האזורית רמת נגב.
לאחר משא ומתן עם שר התשתיות הלאומיות דאז, בנימין בן אליעזר, עברו התושבים מרחק של כשני קילומטרים אל מיקומם הנוכחי.
למרות שהתושבים על פי ההסכם היו אמורים להישאר שם כשבועיים, הם נשארו, והפתרון הזמני הפך לקבוע.
הממשלה החליטה לפעול להקמת היישוב באר חיל (ביר הדאג') בחודש ינואר 1999, אלא שהפרויקט ועבודות התכנון שלו התעכבו זמן רב, לאחר שהתברר כי המיקום המוצע נכלל בתחום בטיחות של האתר המיועד לתחנת הכוח הגרעינית העתידית להפקת חשמל, המאושרת בתוכנית המתאר המחוזית.
היישוב הוכר בשנת 2003 לפי החלטת הממשלה על הקמת יישובי קבע לבדואים בנגב, כחלק מהמועצה האזורית אבו בסמה.
החל מנובמבר 2012 נכלל היישוב בתחומי מועצה אזורית נווה מדבר, שהיא אחת משתי המועצות שהחליפו את מועצה אזורית אבו בסמה שפורקה.
בעת ההכרה היו בפזורה הבדואית שבאזור כ-3,500 נפש.
על קרקעות המקום אין לאף שבט תביעת-בעלות מהסוג שמשבש ניסיונות הסדרה במקומות רבים אחרים.
בהקמת היישוב ניתנה לכל משפחה בדואית מהפזורה אפשרות לקבל מהמדינה 5 דונמים בתוך היישוב וכן שטח חקלאי נוסף מחוץ ליישוב.
המדינה השקיעה (נכון ל-2012) למעלה מ-15 מיליון שקלים בתשתיות ובפיתוח, ובסה"כ על פי מינהל מקרקעי ישראל, יושקעו כ-150 מיליון שקלים.
היישוב תוכנן בשיתוף ובהבנה עם התושבים, ומבוסס על החזון לאפשר לבני שבט אל-עזאזמה להמשיך ולקיים את אורח חייהם המסורתי, במסגרת ישוב מסודר בעל תשתיות מתקדמות, מערכות בריאות וחינוך.
עד שנת 2013 בביר הדאג' הוקמו שבעה בתי ספר, בתי ספר יסודיים ותיכוניים, בהם של רשת אורט, וכן מרפאה ותחנה לבריאות המשפחה, ועוד.
על פי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה היישוב מדורג במקום האחרון במדד החברתי-כלכלי לשנת 2015. על פי ביטוח לאומי לשנת 2019, דורג היישוב במקום האחרון מבחינת השכר החודשי הממוצע לשכיר (5,847 ש"ח).
כל התוכניות המוצעות עוקבות אחר עקרון אחד בסיסי – פינוי תמורת פיצוי.
כל בדואי שייכנס להסכם הסדרה עם המדינה יזכה לפיצוי מסוים המורכב ממינונים שונים של קרקע וכסף, בטווחים שבין 1–5 דונם וסכומים בסדרי גודל של 100,000–200,000 ש"ח.
למרות שהיישוב ביר הדאג' מוכר ויש לו תוכנית בניין עיר מאושרת, הכוללת קרוב ל-1,000 מגרשים שבין חצי דונם לחמישה דונם שחלקם פותחו והוכשרו, מגרשים אלו נותרים ריקים, בגלל שהמשא ומתן של הבדואים עם המנהל נתקע.
עיקר המחלוקת הייתה סביב גודל הפיצוי.
תושבי הפזורה באזור דרשו 30 דונם למשפחה, אך לבסוף הושגה הסכמה על מגרשים קטנים יותר עם אפשרות לשטחי חקלאות ותעשייה נוספים מחוץ למגורים.
למרות ההסכמה הנהגת הוועד המקומי של התושבים עדיין התנגדה להסדרה.
הוועד המקומי אסר על תושבים פרטיים להיכנס להסדרים עם המדינה בשאיפה לשמר את אורח החיים המסורתי חקלאי של תושבי ביישוב שרובם חסרי השכלה או מקצוע ומתפרנסים מגדול עדרי צאן.
למרות שגודל השטח המינימלי הדרוש לגידול עדר צאן מתוך מגמה להתפרנס ממנו הוא 15 דונם, הסכים הוועד לחלקות בגודל 5 דונם למשפחה.
בחלוף הזמן, גם מדיניות הממשלה השתנתה, כשבשנת 2007 הרשות להסדרת התיישבות הבדואים בנגב נאלצה לנהל מדיניות עקבית של הסדרה.
הסטנדרט העקבי קבע כללי יסוד, לפיהם בכל הסכם הסדרה לא יינתן מגרש הגדול מ-1.2 דונם, וכי עלויות הפיתוח בהן תישא המדינה לא יעלו על 150,000 ₪.
כמובן שבמבנה כזה אין אפשרות להתפרנס מעדרי צאן ובשל מחסור במקורות פרנסה באזור ועד היישוב מתנגד בתוקף להסדר.
כתוצאה מכך אין תוכניות מתאר מאושרות ליישוב, והישוב אינו מחובר לחשמל ולמים ואין דרכי גישה סלולות או תחבורה ציבורית לתוך היישוב שבינתיים גדל לכ-7,500 תושבים.
כך, אם לפי התוכנית המקורית יכלו תושבי המקום לקבל מגרשים של 5 דונם למשפחה (את ההצעה יכלו התושבים לממש בכל השנים שחלפו בין אישור התוכנית לבין הקמתה של הרשות), הרי שלפי הכללים החדשים מדובר על 1.5 דונם למשפחה.
אם כי הרשות להסדרת ההתיישבות עדיין מנסה להציע אפשרות לזכות במגרשים הגדולים, על ידי השלמת העלות באופן עצמאי או על ידי שותפות של כמה משפחות.
בעקבות פעולות הנהגת הוועד המקומי של ביר הדאג', עתר ראש מועצת רמת הנגב בשנת 2005 לבג"ץ בטענה כי חברי הוועד הם "קובץ זעיר המונע מרוב אוכלוסיית הבדואים את זכויותיהם הבסיסיות לתשתיות מינימליות המאפשרות קיום בכבוד, בדרך של התנגדות לסמכותה הריבונית של ממשלת ישראל בתחומי היישוב המתוכנן.
בביר הדאג' מתבצעת על ידי תושביה בנייה בלתי חוקית נרחבת בהיעדר תוכניות מתאר מאושרות ואין אף בית אחד עם היתר בנייה.
נכון לשנת 2012 (כעשור לאחר אישור תוכנית המתאר), עדיין אין אף משפחה אחת שרכשה מגרש והתיישבה במקום כחוק.
רק כרבע (1,200) מ-5,000 תושבי ביר הדאג' מצויים בגבולות תוכנית המתאר, ואף לא אחד מהם גר בתחומי המגרשים שמקצה התוכנית.
כמו כן רבים מהתושבים מתגוררים ובונים מחוץ ליישוב, בשטחי המועצה האזורית רמת נגב, זאת למרות שתחום היישוב המוכר נמצא כולו במתחם המועצה האזורית נווה מדבר.
על פי דודו כהן, חבר הוועדה להסדרת מדיניות ההתיישבות בנגב, שאר התושבים שיושבים מחוץ לגבולות העיר נמצאים במעטפת שלה, בפזורה היושבת על כ-20,000 דונם.
על פי רשות הטבע והגנים ההתפשטות המהירה של היישוב הממוקם לאורך גבולה הצפוני של שמורת חולות משאבים, מאיימת על קיומה של השמורה.
על פי הרשות להסדרת התיישבות הבדואים בנגב: "כחלק מההסדר מההבנות שגובשו בין הצדדים הוחלט על הקפאת מצב (בכל הנוגע לבניה הבלתי חוקית בישוב) על מנת שניתן יהיה לקדם את פיתוח היישוב ומניעת בניית מבני מגורים בלתי חוקיים בשטחי ציבור או תשתיות (כביש וכדומה) אשר יפגעו בפיתוח של היישוב.
אולם גם בהתחייבות אלו, לצערנו, לא עמדו נציגי הוועד והתושבים.
תושבי פזורת ביר הדאג' אשר נמנעים מלקבל החלטה בעניין הצטרפותם והסכמתם לתוכנית המוצעת ממשיכים בבניה בלתי חוקית ביישוב ועל כן פועלות רשויות האכיפה, (משרד הפנים, מינהל מקרקעי ישראל והמועצה) לאכיפת חוקי התכנון והבניה במקום."
כמו בשאר הפזורות הבדואיות בנגב, הפלג הצפוני של התנועה האסלאמית מעודד בניית מבנים לא חוקיים בביר הדאג'.
הבנייה מתרכזת בעיקר בזמן שפקחי מינהל מקרקעי ישראל נמצאים בחופשה.
בפסח 2013 פעילים מקבוצת "התנועה האסלאמית של בני גת" הקימו מסגדים ומבנים לא חוקיים אחרים בבית הספר בביר הדאג'.
ניסיונות הפקחים לאכוף את החוק, לסרוק את השטח או להרוס בתים בלתי חוקיים חדשים, לוו באלימות, תקיפת שוטרים ואזרחים, יידוי אבנים, וונדליזם לטענת תושבי היישוב הקהילתי רתמים.
ביר נבאלא הוא כפר בשטחי הרשות הפלסטינית בנפת אל-קודס, בין רמאללה לירושלים.
במרכז גרעין הקדום של הכפר ישנו בית בד.
במקום התגלו חרסים מתקופת הברונזה התיכונה (בודדים), מהתקופה ההלניסטית (31%), הביזנטית (18% – לא בטוח), ימי הביניים והתקופה העות'מאנית (42%), בנוסף ל-4% לא מזוהים.
החוקר הצרפתי ויקטור גרן ביקר בניר נבאלא בשנת 1863 ודיווח כי במקום חיו 130 תושבים.
הוא ראה בכפר "בורג'" הרוס המיוחס לתקופה הצלבנית, בתים בהם משוקעות אבנים עתיקות, באר עתיקה, ומערות קבורה עתיקות כרויות בסלע, ובאחת מהן תושבי הכפר עדיין קוברים את מתיהם.
בשנת 1994 נהרגו בכפר החייל נחשון וקסמן, שנחטף ימים ספורים קודם לכן והוחזק בכפר בידי החמאס כבן ערובה, ולוחם סיירת מטכ"ל, סרן ניר פורז, שפיקד על ניסיון חילוצו.
אמנה מונא, מי שיזמה וגרמה לרצח אופיר רחום בשנת 2001 במהלך האינתיפאדה השנייה הייתה תושבת הכפר.
בירגו (במלטית: Il-Birgu, באיטלקית: Vittoriosa – "המנצחת") היא אחת משלוש הערים בצפון־מזרח מלטה.
העיר שוכנת על חצי אי ארוך וצר שאורכו 800 מטר ורוחבו המרבי 400 מטר, ואשר שלוח כאצבע אל הנמל הגדול.
מצפון־מזרח לה היא גובלת בערוץ קלקרה (Kalkara creek) ומדרום מערב בערוץ המספנה (Dockyard creek).
מהקצה המערבי של העיר, מקום בו ממוקם מבצר סנט אנג'לו, נשקף נוף אל בירת מלטה, ולטה, המרוחקת מבירגו 400 מטר בלבד ונבדלת ממנה על ידי הנמל הגדול.
שמה של העיר, בירגו, הוא שיבוש של המילה האיטלקית "בורגו" (Borgo), היינו "רובע" או "מצודה".
בבירגו נמצאו שרידים להתיישבות פיניקית ורומית.
בתחילת ימי הביניים הייתה בירגו כפר דייגים קטן ונזירים דומיניקנים התגוררו בה ואף בנו בה כנסייה שהשתמרה עד היום.
משהגיעו האבירים ההוספיטלרים אל מלטה בשנת 1530, הם בחרו בבירגו לבירתם, שכן מדינה, בירתו הקודמת של האי, לא התאימה לפעילותם הימית.
האבירים הקימו את כנסיית לורנצו הקדוש, ביצרו את העיר סביב מבצר סנט אנג'לו והקימו בה בית חולים ("Sacra Infermeria" - "בית החולים הקדוש") המשמש כיום כמנזר.
בעת המצור הגדול על מלטה ששמו עליה העות'מאנים ב-1565, נודעו לבירגו ולמבצר סנט אנג'לו השוכן בה תפקיד חשוב בעמידתו של האי, והעיר זכתה בשל כך לתואר "צ'יטה ויטוריוסה" ("Città Vittoriosa" - "עיר מנצחת"), שהיה לשמה הרשמי משך מאות שנים.
לציון האירוע הוקמה ב-1705 אנדרטת הניצחון ב"כיכר הניצחון" (Misraħ ir-Rebħa) שבמרכזה של העיר.
לאחר המצור, ב-1571, איבדה בירגו את תפקידה כבירת האי, וזה עבר לוולטה, הבירה המבוצרת החדשה שהקימו ההוספיטלרים בצידו האחר של הנמל הגדול.
למרות זאת המשיכה בירגו לשמש נמל חשוב.
במאה ה-17 הוקם קו הביצורים "קוטונרה" (Cottonera Lines) סביב הערים השכנות לבירגו, סנגלאה וקוספיקואה, הנודעות כשלוש הערים, והן היו ליחידה מבוצרת אחת.
בין מבצר סנט אנג'לו ליתר חלקי העיר נחפר חפיר שמולא במים, והמבצר חוזק.
הבריטים שכבשו את מלטה מידי הצרפתים בשנת 1800 הרחיבו את מתקני הנמל בנמל הגדול והקימו בו מספנה.
דבר זה המיט אסון על בירגו ועל שכנותיה, אשר היו יעד להפצצות תכופות של מדינות הציר בתקופת מלחמת העולם השנייה.
לאחר שב-1979 עזב אחרון החיילים הבריטים את מלטה, הוקמה "אנדרטת החירות" לחופו של ערוץ קלקארה בעיר, ובשנת 2005 נחנכה בה מרינה.
מבצר סנט אנג'לו - למבצר השוכן בקצה המערבי של העיר נודע תפקיד חשוב במהלך המצור הגדול על מלטה.
כנסיית לורנצו הקדוש (St Lawrence Church) הוקמה על ידי ההוספיטלרים הם הגעתם למלטה ב-1530, ושימשה ככנסייתם המרכזית עד להשלמת קון-קתדרלת יוחנן הקדוש בוולטה בשנת 1571. בין השנים 1681–1697 הוקם המבנה החדש של הכנסייה בסגנון אדריכלות הבארוק.
הכנסייה ספגה נזקים כבדים במהלך מלחמת העולם השנייה, אך לאחריה הם תוקנו.
בכנסייה שמור פסלו של לורנצו הקדוש, הקדוש המגן של העיר.
המוזיאון הימי (The Maritime Museum) סוקר את תולדות ההיסטוריה הימית של האיים והים התיכון.
ארמון האינקוויזיטור (Inquisitor's Palace) הוקם על ידי ההוספיטלרים ושימש כבית המשפט לעניינים אזרחיים.
כיום הוא משמש כמוזיאון לאתנוגרפיה, ומוצגיו ערוכים באולמות הדיונים, בבית המעצר ובחדר האוכל המקוריים.
במקום תערוכת קבע הסוקרת את השפעת האינקוויזיציה באיים.
מוזיאון המלחמה של מלטה (The Malta at War Museum) הוא מוזיאון קטן השוכן בביצוריה של העיר, המוקדש לתולדות האי במלחמת העולם השנייה.
ביר אבו מטר (נקרא גם חורבת מטר או באר מטר) הוא אתר ארכאולוגי בבקעת באר שבע המתוארך לתקופה הכלקוליתית.
האתר נמצא על גדתו הצפונית של נחל באר שבע בסמוך לחלקה הדרומי של באר שבע.
התרבות שנמצאה בתל זה ובתלים נוספים שנמצאו בבקעה ביר א-ספאדי (באר צפד), חורבת בתר ועוד, נקראת תרבות באר שבע.
התרבות התגלתה בשנות ה-50 של המאה ה-20 על ידי הארכאולוג דוד אלון, על שתי גדותיו של נחל באר שבע.
היישוב התקיים בערך בין השנים 4,200-4,000 לפנה"ס.
האדמה באזור היא אדמת לס רכה ואחד המאפיינים של תרבות זו הוא התיישבות תת-קרקעית בחלק מהתקופה בה היו האתרים מיושבים.
האתרים היו מיושבים במחצית השנייה של האלף הרביעי לפני הספירה, כמה מאות שנים בלבד.
האתר נתגלה ונסקר לראשונה על ידי הארכאולוג דוד אלון ב-1951 ונחפר על ידי משלחת בראשות הארכאולוג הצרפתי ז'אן פרו בשנים 1951 -1960. בשנת 1978 נכתב בדבר שהאתרים הכלכוליתיים נזנחו והמגורים התת-קרקעיים התמוטטו.
בשנות ה-80 ותחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 נערכו במקום חפירות הצלה.
על גבי האתר הוקם גן קטן הנמצא בקצה הדרומי של שכונת נווה זאב בבאר שבע.
בגן ניתן לראות את הבאר ואבנים המציינות מיקומים של שרידים מהתקופה הביזנטית והעות'מאנית.
ההתיישבות באתר מתאפיינת בשלושה שלבי התיישבות לפי סדר כרונולוגי (מהקדום למאוחר):
הגיוון בצורות התיישבות אלה מצביע על רצון התושבים למצוא צורת מגורים אשר תתאים לסביבה ולתנאי הקרקע באזור.
בכל שלבי ההתיישבות הייתה צורת ההתארגנות של מערכות החדרים במבנה של חדר גדול אשר מסביבו עד עשרה חדרי מגורים.
החדר הגדול לא נועד למגורים.
אוכלוסיית כל יישוב כזה מנתה, בכל שלב, 200 איש לכל היותר.
השלב הקדום ביותר היה במערכות חדרים תת-קרקעיים (מערות מלאכותיות).
צורת החדרים הייתה מלבנית וגודלם היה בממוצע 3X7 מטרים (לעיתים אורכם הגיע גם ל-10 מ').
החדרים היו מחוברים ביניהם במנהרות ומעברים.
רצפת המערכת הייתה בגבהים של עד 2.5 מטרים מתחת לפני השטח הקדומים של הגבעה.
רצפת מערכת החדרים מסומנת על ידי מספר בורות וממגורות (Silos).
הכניסה למערכות החדרים הייתה בפיר משופע שפתחו היה מלמעלה אך לעיתים מהצד.
ראשית הפיר כללה שקע רדוד אשר שימש כחצר.
מערכות החדרים כללו בורות וממגורות בגדלים שונים, כולל מכסים לכיסוי הממגורות למניעת כניסת מכרסמים.
השימוש בהם היה לאחסון מזון ואגירת מים.
הבורות אשר שימשו לאגירת מים כללו טיוח של הדפנות.
אזור באר שבע מתאפיין בהבדלי טמפרטורה קיצוניים בין היום והלילה.
ביום חם מאוד ואילו בלילה קר.
בשיטת בנייה זו הבדלי הטמפרטורה בתוך הבית לא היו קיצוניים כמו בחוץ.
מערכות החדרים לא כללו חלונות או פתחים לכניסת האור למעט פתחי הכניסה למערכות.
כתוצאה מכך שרר חושך ככל שהתרחקו מהפתח.
כדי לא לגשש באפילה נעזרו כנראה התושבים בקעריות חרס קטנות אשר נמצאו באתר.
מערכות החדרים נבנו בקרקע מסוג לס שהיא קרקע רכה.
גודל החדרים היה גדול לבניה תת-קרקעית יציבה והחדרים נטו להתמוטט.
לאחר נטישת הבתים התת-קרקעיים, חזרו התושבים להתנחל באתר ועברו לשיטת בנייה "חצי תת-קרקעית".
במקרים רבים התושבים השתמשו במערכות התת-קרקעיות שקרסו כדי לבנות לעצמם מגורים חדשים.
מגורים חדשים אלה היו מורכבים מסדרות של חדרים קטנים דמויי ביצה.
החדרים היו מחוברים ביניהם במנהרות.
הגישה אליהם הייתה בפירים מאונכים אשר בדפנותיהם נכרו מדרכי רגל כדי להקל על העלייה והירידה.
כאשר עזבו התושבים לזמן קצר את הבתים נהגו לסתום את הפתחים.
ומאחר ולבסוף לא חזרו למקום נמצאו מערכות אלה כמעט שלמות על כל ציודן.
בשקע שנתהווה על פני השטח כתוצאה מהתמוטטות הבתים בשלב התת-קרקעי נבנו חדרים סגלגלים (אובליים) או עגלגלים.
חדרים אלה היו בחלקם מחוץ לקרקע.
כתוצאה מכך היה צורך לבנות גג לחדרים.
הגגות אשר היו עשויים מענפים דקים וקש כוסו בטין כבוש ונתמכו על ידי קורות עץ מצולבות.
קירות הבתים היו עשויים לבנים לא שרופות.
השלב העל קרקעי התאפיין בשתי שכבות של מבנים אשר נבנו על השלב החצי תת-קרקעי.
בתים אלה היו מלבניים ובנויים מלבנים לא שרופות וחומר.
בתים אלו נבנו על יסודות אבן.
מידות חדרים אלו היו בממוצע 3X7 מטרים.
חלקם הגיע גם לאורך של 15 מ'.
פרו העריך שהיה קשר בין שלב זה ובין שכבה 4 בתרבות ע'סול.
נמצא דמיון ביישום האופייני של כלי הצור וכן ברב המוטיבים הקישוטיים של הקרמיקה הצבועה כולל שיטות הביצוע והטכניקה.
אתר ביר אבו מטר היה חלק ממערכת של יישובים אשר היו מיושבים בו זמנית והיו קרובים זה לזה.
הייתה לכך השפעה על כלכלת האתר.
באתר התגלו מספר ענפי כלכלה ומחיה:
ענף הצאן - ענף זה היה ענף המחיה הראשי של האתר.
בדיקת עצמות בעלי חיים וקביעת גיל החיות בעת מותן מלמדת על אחוז גבוה מאוד של עצמות צאן, ומצביעה על גיל מוות גבוה.
ככל שהגיל גבוה יותר פירושו שניצולם המשני של בעלי החיים, כגון לצורך ייצור מוצרי חלב, היה גבוה יותר.
הקרמיקה שנמצאה באתר מצביעה גם היא על חשיבות משק הצאן לתושבי האתר.
הקרמיקה כללה מחבצות דמויות נאד עור וגביעים דמויי קרן.
מחבצות אלה נעלמו לאחר התקופה הכלקוליתית.
יש להניח שהמחבצה הייתה כלי מאוד שימושי בגלל ענף הצאן.
גם הפסלונים הקשורים לפולחן הדת המראים בעלי קרניים הנושאים מחבצות וגביעים דמויי קרן מצביעים על חשיבותו של ענף זה לחיי התושבים.
הממצאים מראים גם עצמות בקר אבל בכמות מועטה.
אפשר להניח שהיה זה ענף משני מאוד בחיי הקהילה.
תבואה וירקות - באתר נמצאו גרגירי חיטה שעורה ועדשים.
בנוסף, נמצאו אבני שחיקה עיליות וממגורות מזון גדולות ורבות אשר נחפרו ברצפות החדרים או בסמוך להם.
קיום ממגורות מזון כה רבות מצביע על כך שכמות המזון שיוצרה הייתה מעבר לצרכים השוטפים היומיומיים של המתיישבים.
לכן היה להם צורך לאחסן את המזון בתנאים אשר יאפשרו את שמירתו לאורך זמן ואת אי פגיעותו על ידי מכרסמים.
לשם כך הם התקינו כסויי גג לממגורות.
ייצור כמות מזון מעבר לצורך היום יומי ויכולת האחסון מצביעות על יכולת קיום של חיי קבע באזור.
מתכת - באתר נתגלו שרידי תעשיית מתכת.
כן נמצאו שרידים של כלי עבודה ושברים של בתי המלאכה כגון: שברי כורים וכלי התכה, גרזנים, מפלסות, חודים, סדני צור וכן מוקדים עם סיגים.
בנוסף, נמצאו ראשי אלות ומגוון תכשיטים שנוצקו בשיטת "השעווה האבודה".
אבן וכלי צור - באתר נמצאו ממצאים של עיבוד כלי צור בעיקר מגרדים, כלי חיתוך ומקדחים.
כן נעשה במקום עיבוד של אבן גיר ואבן קשה כולל עיבוד מעדרים וראשי אלות, דיסקיות קטנות, טסים וחפצי הקדשה.
כלי חרס ונצרים - תעשיית החרס הייתה מבוססת על עבודה ידנית.
נמצאו במקום עוגות טין ושברי כלים "לא אפויים".
כלים שנעשו בטורנית (אובניים איטיים) הם מעטים בעיקר הצורות הפשוטות כגון קערות.
את הטיפולוגיה של כלי החרס ניתן לחלק ל-10 קבוצות (המגוון אינו גדול) שעיקרן: קערות במספר גדלים, אגנים, וכן כלים סגורים יותר פיטסים וקנקנים פערוריים כאשר הקטנים יותר כללו זרבובית.
בנוסף, ייצרו מחבצות מחרס המהווה מאובן מנחה לתרבות הכלקוליתית.
על חלק מכלי החרס נמצאו טביעות מחצלת.
כן נמצאו קרעים של חבל ומכאן אפשר ללמוד על קליעת נצרים במקום.
כלי עצם - העיסוק בתעשייה זו היה מועט באתר זה.
בעיקר דקרים, חודים, מחטים, מסרקות ומגלים.
בתעשייה הסתמנה חלוקה לפי התמחויות בין היישובים השונים.
בביר אבו מטר רואים בעיקר סימני התמחות במתכת.
ממצאים של עיבוד של שנהב ועצמות נמצאו בכמות גדולה יותר בביר א-ספאדי הסמוכה.
הקרבה הרבה של היישובים אפשרה להם להשלים אחד את השני ועל ידי כך לאפשר התמקצעות רבה יותר ורמת כלכלה גבוהה יותר.
מסחר - הגיוון בחפצים ובכלים ששימשו את תושבי האתר מצביע על יחסי מסחר שנתקיימו בין האתר עצמו ואתרים אחרים באזור באר-שבע וכן עם אתרים באזורים מרוחקים.
כלים וחומרים אשר נמצאו באתר ומקורם אינו באתר עצמו הם: כלים מבזלת, נחושת אשר סביר להניח שיובאה מתמנע, מלכיט אשר יובא מואדי פינאן שבערבה.
צדפות ימיות אשר שימשו לקישוט מצביעות על קשר עם ים סוף ואזור ים תיכון, ובמיוחד צדפות ענק אשר מקורן יכול להיות רק מעמק הנילוס.
כן נמצאו פסלונים משנהב אשר כוללים מוטיבים אשר מופיעים במצרים העליונה מהתקופה הקדם שושלתית.
סימני ההתמקצעות של התעשייה מצביעים על יחסי מסחר בין אתרי באר-שבע השונים.
כאשר בעזרת סחר חליפין הוחלפו מוצרים מייצור עצמי במוצרים אשר יוצרו באתרים השכנים.
באתר אפשר להבחין בכמה שכבות של יישוב ונטישה.
ניתן לראות סימני נטישה מסודרים, כאשר התושבים הקפידו לאחסן את חפציהם לסגור את הפתחים בצורה מסודרת ולעזוב.
סימנים אלה מצביעים על נטישה מתוכננת.
הועלו השערות שונות לגבי סיבות הנטישה של האתר:
האתר היה עונתי לכן התושבים אשר עיסוקם העיקרי היה מרעה צאן נדדו ממקום למקום ולכן חזרו ונטשו את האתר.
תנאי האקלים השתנו ולכן נטשו את המקום.
הנטישה הסופית של האתר יכלה להיגרם מהתערערות המצב הביטחוני בשלהי האלף הרביעי לפני הספירה.
ניתן לראות זאת ביישובים אחרים אשר הוקמו בארץ ישראל במקומות הנוחים יותר להגנה (כגון: גזר, לכיש, תל חסי ועוד).
ביר תמדה הוא צומת כבישים במערב סיני.
הצומת נקרא על שם באר הנמצאת באזור.
תמאדה הוא לשון רבים בערבית לתמד – גומה עם מים, גב.
מדרום לביר תמדה משתרע אגן הניקוז המישורי ורחב הידיים של ואדי אלברוכ, מיובליו הגדולים של ואדי אל-עריש.
הצומת מחבר בין ציר האורך (מצפון מזרח לדרום מערב) מביר חסנה (41 ק"מ מביר תמדה) לצומת פרקר שממזרח למעבר המיתלה (28 ק"מ) ובין ציר הרוחב היוצא מביר תמדה וממשיך לכיוון צפון מערב לכיוון ביר גפגפה (45 ק"מ).
כ-12 קילומטר צפונית מערבית לביר תמדה מתחבר הכביש המגיע ממעבר הגידי שבמערב, לכביש ביר תמדה – ביר גפגפה.
לאחר נסיגת ישראל מסיני, נסלל גם כביש מביר תמדה דרומה.
כביש זה מתחבר לכביש צומת פרקר – נח'ל.
צפונית מערבית לצומת, באמצע שנות ה-60, הוּקם על ידי המצרים שדה התעופה ביר תמדה ובאזור היו פרוסים בסיסי שריון מצריים.
לאחר מלחמת ששת הימים התברר כי באזור היה גם מוצב הפיקוד המרכזי של הצבא המצרי בסיני.
מאוחר יותר, בעת השלטון הישראלי בסיני, בשנים 1967–1980, הוקמו לאורך הכביש שמצפון לצומת מספר בסיסי שריון של צה"ל שמיקומם הכללי כונה ביר תמדה.
לאחר שנכבש שדה התעופה על ידי ישראל, ניתן לו השם "בסיס חיל האוויר 7" (בח"א 7) והוא שימש בעיקר את טייסות התובלה והמסוקים של חיל האוויר.
השדה גם שימש לטייסות קרב כשדה אימוני פריסה או לקראת מבצעים מיוחדים בשטח מצרים.
בבוקר 5 ביוני 1967, ביום פרוץ מלחמת ששת הימים, נועדה בביר תמדה פגישה לכל מפקדי הכוחות בסיני עם שר המלחמה המצרי, עבד אל-חכים עאמר.
בעת שמטוסו היה באוויר בדרכו למקום הפגישה, תקפו מטוסי חיל האוויר הישראלי את שדות התעופה המצריים במסגרת מבצע מוקד שפתח את מלחמת ששת הימים.
שדה התעופה ביר תמדה הותקף על ידי מבנה של מטוסי מיראז' 3 מטייסת 101 של חיל האוויר הישראלי בגל התקיפה הראשון בשעה 07:45. מיד אחריהם הגיע מבנה של מטוסי מיסטר להשלמת התקיפה, אולם אלו מצאו כי כל המטרות בשדה כבר הושמדו.
בחלק היבשתי של הלחימה, הגיע כח שריון מחטיבה 200 בפיקוד אל"ם יששכר שדמי (מאוגדת אברהם יפה), מביר חסנה לביר תמדה, בצהרי היום השלישי ללחימה (7 ביוני), וכבש אותה ללא התנגדות.
משם פנה הכוח לכיוון צומת פרקר ומעבר המיתלה וחסם את דרכם של הכוחות המצריים שניסו לסגת דרך המעבר.
המצרים סללו קו מים ממערב לתעלת סואץ לביר גפגפה ומשם לביר תמדה.
מיד לאחר מלחמת ששת הימים, לאחר שהמצרים הפסיקו את הזרמת המים לסיני, הניחה מקורות קו מים מאל עריש לביר גפגפה וכך חוברה גם ביר תמדה לקו המים הישראלי.
בפרוץ מלחמת יום הכיפורים שהו יחידות חטיבה 401 בבסיסי ביר תמדה.
בסיסים אלו הופצצו מהאוויר על ידי חיל האוויר המצרי.
יחידות החטיבה, בפיקוד דן שומרון, נעו מערבה אל אזור הלחימה סביב קו בר-לב.
מפקד בח"א 7 במהלך המלחמה היה סא"ל חיים בן ישראל.
מאז הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים ב-1974 ועד נסיגת צה"ל לקו אל עריש - ראס מוחמד ב-1980, התמקמו באזור ביר תמדה חטיבת ההכשרה של חיל השריון הישראלי ומפקדת אוגדה 162.
ביר אל-עג'ם - פירוש השם הוא "באר הפרסים", הוא כפר בדרום-מערב סוריה, בחלקה הסורי של רמת הגולן, על קו הגבול בין ישראל לסוריה, למרגלות תל חזקה.
נוסד בשנת 1872 על ידי מהגרים צ'רקסים מהקווקז, בני שבט האבזאח.
במשך השנים נוספו לכפר מתיישבים חדשים בני שבט הקברדיני.
החוקר הגרמני גוטליב שומאכר שחקר את האזור בסוף המאה ה-19, מציין את ביר אל עג'ם בספרו "הגולן" ככפר צ'רקסי:
על פי זאב וילנאי היו בכפר בשנת 1960, על פי מפקד סורי - 177 נפש.
הכפר היה אחד מ-12 כפרים של ההתיישבות הצ'רקסית ברמת הגולן בסביבות קוניטרה שהיו בעלי מבנה דומה.
בשנת 1967, בעקבות מלחמת ששת הימים, נותרו הכפרים נטושים.
העיתון דבר מצטט את מזכיר כפר כמא כאומר: .
מוצב קדמי של צה"ל מוקם במעלה הגבעה של הכפר הנטוש.
בשנת 1986 נבנו מספר בתים בצפון הכפר על ידי ממשלת סוריה במטרה להחזיר את התושבים אל הכפר, אולם רק מעטים שבו לגור בו.
ביר עג'ם לאחר מלחמת ששת הימים
בקיץ 1968 טרם חצצה גדר גבול בין הכפרים ביר עג'ם ובריקה השכן לבין שטח ישראל.
שני הכפרים היו ריקים מתושבים וסיירי צה"ל ואנשי בית ספר שדה גולן ערכו בהם סקרים, בדומה לסקרים שנערכו בכפרים נטושים אחרים בגולן.
בין שני הכפרים היה מטע אגוזים שהניב יבול של אגוזי המלך.
כאשר הוקמה גדר הגבול בגולן לאחר הסכמי הפסקת האש של 1974 בין ישראל לסוריה, בחרה ישראל להשאיר את הכפרים מחוץ לשטחה משום נחיתותם הטופוגרפית אל מול קו התילים.
הכפרים נכללו בשטח המפורז אליו אסורה כניסה של הצבא הסורי.
ביר עג'ם כמו כפרים צ'רקסיים אחרים באזור, היה מרועף ברעפים האדומים, מתוצרת מרסיי, צרפת, שנשאו את סמל הדבורה ושם היצרן הטבוע בהם.
בסתיו 2012 עלו שני הכפרים הללו לחדשות, בשל חילופי אש המתחוללים בהם בין צבא סוריה למורדים.
ב-11 בנובמבר 2012 השיב צה"ל על פצצת מרגמה שהתפוצצה ליד מוצב חזקה בתחום ישראל, בירי אזהרה של טיל נגד טנקים ליד סוללת מרגמות של צבא סוריה.
הייתה זו הפעם הראשונה מאז הסכמי הפסקת האש 1974 שישראל יורה לתחום סוריה.
מניין התושבים בכפר עומד על כ-400 תושבים.
מספר זה הולך וגדל מדי שנה, אולם ריבוי האוכלוסייה נמוך ועומד על כרבע מהצפוי.
רק כ-50% מבני המייסדים נותרו להתגורר בכפר.
שאר התושבים היגרו אל הערים הגדולות כגון דמשק וחלב.
התושבים סובלים מעוני כאשר השכר החודשי הממוצע עומד על כ-10,000 לירות סוריות לאדם.
רוב תושבי הכפר צ'רקסים במוצאם, ומתפרנסים מענף החקלאות והתיירות.
את הכפר פוקדים תיירים רבים בעונת הפריחה באביב.
ביר אל-עג'ם הוא הכפר האחרון מבין הכפרים הצ'רקסים ברמת הגולן אשר הצליח לשמר את הבנייה האותנטית שמאפיינת בניה קווקזית.
מאז דצמבר 2024, הכפר נמצא תחת שליטה צבאית של צה"ל.
אזור ביר אל-עג'ם ידוע כאזור מיוער בו גדלים עצי אלון, עצי אפרסקים ואגסים.
בכפר ובסביבתו גדלים אגוזי מלך מרהיבים.
כמו כן חיות בר כגון שועלים ותנים שחיים ביערות אלו.
בחודשי החורף היישוב נהנה מכמות משקעים של כ-1,000 מ"ל לעונה, וכמו כן גובהו הטופוגרפי שעומד על 942 מטרים מעל פני הים, מביא לכמות נכבדה של שלגים.
ביר טוויל הוא שטח לאורך גבול מצרים–סודאן שגודלו 2,060 קילומטרים רבועים וצורתו דומה לטרפז שחלקו הרחב מצפון, מעין כצורת באר, מה שהקנה לו את השם.
הוא נמצא דרומית-מערבית למשולש חלאיב וייחודו הוא בכך שהוא טרה נוליוס, כלומר אין מדינה התובעת בעלות עליו (בדומה לארץ מרי בירד באנטארקטיקה ולמספר שטחים זעירים בקרואטיה על שפת נהר דנובה בסמוך לגבול עם סרביה).
בפועל, שולטת מצרים במקום, אף שהוציאה אותו ממפותיה הרשמיות.
במקום אין התיישבות קבע אבל חולפים בו לא מעט נוודים בעיקר משבט אבבדה המשתמשים במקום למרעה וכריית אוצרות טבע כמו זהב.
ב-1889 שלטה בריטניה באזור והשלטון הבריטי-מצרי החליט שגבול הסמכות של המושל הבריטי בסודאן יהיה בקו רוחב 22° צפון, וכתוצאה מכך היה משולש חלאיב בשטח מצרים וביר טוויל בשטח סודאן.
ב-1902 שינו הבריטים את הגבול וקבעו שמשולש חלאיב קרוב יותר לח'רטום בירת סודאן, הן מבחינה תרבותית והן מבחינה גאוגרפית.
הגבול החדש לא היה תלוי בקו הרוחב והוא ירד מהים האדום לכיוון דרום מערב, חצה את קו הרוחב והקיף את ביר טוויל, כך שנוצרו שני שינויים: משולש חלאיב שמצפון לקו הרוחב, עבר ממצרים לסודאן וביר טוויל שמדרום לקו הרוחב, עבר מסודאן למצרים.
ב-1956, לאחר שקיבלה סודאן עצמאות, תבעה שהגבול בינה ובין מצרים יהיה על פי זה של 1902, כך שהיא תקבל את השליטה במשולש חלאיב, ומצרים תקבל לשליטתה את ביר טוויל.
המצרים טוענים שיש לקבל את הגבול שנקבע על קו הרוחב 22° וחלוקת השטחים היא לטובתה.
כתוצאה מהתביעה של שתי המדינות לקבל את משולש חלאיב הגדול פי עשרה מביר טוויל ובעל הגישה לים, נותר ביר טוויל ללא דורש.
בשנת 2014 הכריז אמריקאי בשם ג'רמייה היטון על האזור כ"ממלכת צפון סודאן" , כמתנת יום הולדת לבתו בת השש, אמילי, אשר רצתה להיות נסיכה.
אף מדינה לא הכירה בעצמאותו של האזור.
בִּיר זֵית הוא כפר פלסטיני הנמצא צפונית לרמאללה, כ-4 ק"מ מצפון לבית אל וכק"מ אחד צפונית לכפר אבו קש ב"שטח B", שבשליטה אזרחית של הרשות הפלסטינית.
בכפר כ-4,500 תושבים, 60% מהם נוצרים והשאר מוסלמים.
רוב אוכלוסיית ביר זית מתחלקת בין ארבע חמולות נוצריות ושתי חמולות מוסלמיות.
בכפר כיום שוכנים שני מסגדים ושלוש כנסיות:
כנסיית גאורגיוס הקדוש האורתודוקסית - הוותיקה ביותר
כנסיית "גבירתנו מלכת השלום" הרומית-קתולית
יש המזהים את המקום עם בִּרְזָיִת – יישוב מתקופת המקרא ובית שני, הנזכר בתנ"ך ובכתבי יוסף בן מתתיהו.
היישוב הנוכחי הוקם ככל הנראה בתקופה הביזנטית.
בתקופת המנדט הבריטי השתייך הכפר לנפת רמאללה.
במפקד האוכלוסין המנדטורי מ-1922 נמנו בכפר 896 תושבים, מתוכם 777 נוצרים ו-119 מוסלמים.
במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בכפר 251 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 1233 תושבים, 871 נוצרים ו-362 מוסלמים.
בסקר הכפרים משנת 1945 נאמדה אוכלוסיית הכפר ב-1,560 תושבים.
בשנת 1924 הקימו נביהה נאסר ורתיבה שקיר בית ספר לבנות בכפר.
בין השנים 1930–1932 הוקם גם בית ספר לבנים ושניהם נכללו בשם "בית הספר התיכון ביר זית".
בשנת 1953 החל המוסד גם להציע קורסים ברמה על-תיכונית ומשנת 1976 הוכר כאוניברסיטת ביר זית.
בסמוך לכפר נמצא אתר ארכאולוגי ח'רבת טרפין.
באר בורין היא באר מים עתיקה, המתוארכת לתקופת הברונזה המאוחרת, בעיר באקה אל גרביה שבמשולש הקטן.
הבאר, בעומק 12 מטרים, שימשה עד לשנות ה-50 להשקיית שדות ומטעים של תושבי היישוב.
עם הפיתוח המואץ שעבר על המקום והתפשטות שטחה הבנוי של העיר, הפכה הבאר למעגל תנועה.
בעקבות שיתוף פעולה בין המתנ"ס העירוני וארגון "ידידי כדור הארץ" שהתקיים בשנת 2003, נוקתה הבאר, במסגרת פרויקט "מים ושכנות טובה", כיכר מאבן מקומית נבנתה סביבה ועצי זית ונוי נשתלו להנאת המבקרים.
הוקם אתר ביקור עם שילוט מפורט המציג את סיפורה של הבאר ושל אתרים אחרים בעיר.
בבאר בורין פעלה חלק ממערכת בארות מים אשר נמצאת באזור באקה והסביבה, פירוש המילה בורין הוא אוסף של בארות מים המעיד על ריבוי בארות מים במקום דבר זה הביא לעלייה בהתיישבות באזור.
על פי הממצאים הבאר נחפרה בתקופה הכנענית ושימשה את תושביה בעיקר לשתייה.
בסוף המאה ה-18 נחפרה הבאר לעומק מי התהום והורחבה על ידי תושבי באקה הוותיקים לעומק של 7 מטרים ולקוטר 5 מטרים.
מי הבאר שימשו את התושבים לצורכי חקלאות, כביסה, ניקיון, רחיצה והשקיית העדרים.
השימוש הרב בבאר ממיקומה של הבאר על דרך החקלאות המקומית ושטחי המרעה הפתוחים, ובמרחק סביר מגרעין הכפר אשר התבסס על באר באקה לצורכי מי השתייה.
תושבי באקה השתמשו וניצלו את מי הבאר עד שנת 1952. בשנה זו חיברה חברת מקורות את באקה אל גרביה לקו המוביל הארצי ומים שמקורם בקידוחים.
המועצה המקומית רישתה את הכפר במערכת מי שתייה, וכתוצאה מכך ניטשה הבאר והוזנחה במשך שנים רבות עד שיקומה.
בסוף שנת 2010 יזם ביאדסי מוחמד נציג ארגון ידידי הארץ בקהילת באקה שיקום ושדרוג הבאר מחדש והפיכתה לתחנה הסבר ראשית של שביל השכנים באקה ג'ת אשר מעלה מודעות ציבורית לנושאי מים וסביבה.
ביראָבידזשאנער שטערן (נהגה: "בּירוֹבּידזַ'אנֶר שטֶרן", יידיש: 'כוכב בירוביג'ן'; ברוסית: Биробиджанская звезда) הוא עיתון המתפרסם ביידיש וברוסית בעיר בירוביג'ן.
העיתון החל להופיע בשנת 1930, והוא יוצא לאור מאז ועד היום, עם הפסקה בשנים 44–1941. החל מ-1991 רוב חומריו מתפרסמים ברוסית.
בראשיתו עמדה תפוצתו של העיתון על אלפיים עותקים והוא יצא לאור שלוש פעמים בשבוע.
תכולתו עסקה בעיקר בתיאור הישגים בבניה ותעשייה.
עם הקמת האוטונומיה היהודית העיתון החל לצאת לאור חמש פעמים בשבוע ותפוצתו הוכפלה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה אוחד העיתון עם עיתון בירוביג'נסקיה זווזדה שפורסם בשפה הרוסית, אך ב-1945 שוב הפך לעיתון עצמאי.
בתקופת הרדיפות של סטלין כלפי היהודים זה לא פסח גם על בירוביג'ן, בעיר נסגרו בית ספר ותיאטרון יהודיים, חלק מחברי מערכת העיתון נעצרו.
ביר גנדוז הוא כפר בדרום סהרה המערבית, על גבול מאוריטניה.
אוכלוסיית הכפר מונה 4,625 תושבים נכון לשנת 2014. במקום קיימים עמדה של צבא מרוקו ונקודת מעבר גבול.
בירגהורן (Birghorn) הוא הר ברכס האלפים הברניים המתנשא לגובה של 3,243 מטר וממוקם בגבול הקנטונים ואלה וברן בשווייץ.
ההר שוכן ברצועת ההרים המחברת בין מעבר לוצ'ן (Lotschen Pass) והר הצ'ינגלהורן (Tschingelhorn), בין הר הפטרסגראט והר סאקהורן, ומפריד בין עמק גסטרנטאל (Gasterntal) ברמת ברן ובין עמק לוצ'נטאל (Lotschental) בקנטון ואלה.
בירג (בגרמנית Birg) הוא הר ברכס האלפים הברניים המתנשא לגובה של 2,684 מטר מעל פני הים, וממוקם בקנטון ברן בשווייץ.
ההר ממוקם באזור רמת ברן ממערב לעיירה מורן (Mürren), ובצידו הצפון מזרחי של הר השילטהורן (Schilthorn), ליד נקודת החיבור שבין עמק סוסטאל (Soustal) והעמק המרכזי של לאוטהברונן.
ההר הוא חלק מאתר סקי ומספר רכבלים וגונדולות מובילים אל פסגתו וממנה.
אל-חסנה (או ביר חסנה, בערבית: الحسنة) היא עיירה ושם של צומת כבישים במרכז סיני.
העיירה והצומת נמצאים במחוז צפון סיני של מצרים.
ביר חסנה נמצאת באגן הניקוז של ואדי אל-עריש, ונמצאת במישור נרחב המצוי בין רכס ג'בל חלאל מצפון-מזרח וג'בל יעלק מדרום-מערב.
העיר מאוכלסת בעיקר על ידי בדואים משבטי התראבין, סווארכה ושבטים נוספים.
הצומת מחבר את הכביש המגיע מאל עריש שנמצאת כ-75 ק"מ מצפון וממשיך דרומה לכיוון א-נח'ל (כ-62 ק"מ דרומית לביר חסנה), עם הכביש המגיע מכיוון קוסיימה לכיוון ביר תמדה, ומשם מוביל לביר גפגפה ואסמאעיליה, או לכיוון העיר סואץ.
כחלק מהמערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה, תקף בפברואר 1917 כוח של חיל המשלוח הבריטי יחידת משמר עות'מאנית שהוצבה בביר חסנה.
הכוח העות'מאני נכנע, אך חייל בריטי נפגע מכדור ופונה בהיטס לאל עריש.
ככל הידוע זהו הפינוי הרפואי האווירי הראשון בהיסטוריה של הצבא הבריטי.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 שיפרו הבריטים את הדרכים המובילות לביר חסנה, והיא הפכה צומת ותחנת מנוחה לקווי אוטובוס בין מצרים, ארץ ישראל, ירדן ועיראק.
ב-31 בדצמבר 1948, במהלך מלחמת העצמאות, כוח של חטיבת הראל שנכנס לסיני במסגרת מבצע חורב, פשט על ביר חסנה ושבה 220 חיילים מצרים.
במהלך מלחמת סיני כבש את ביר חסנה גדוד 9 מחטיבת שריון 7 ב-31 באוקטובר 1956, ללא התנגדות.
בתחילת ינואר 1957 נסוג צה"ל מהעיירה וכוח או"ם נכנס אליה.
במלחמת ששת הימים כבשה את ביר חסנה עוצבת עמוד האש בפיקוד אברהם יפה ביום השלישי למלחמה, 7 ביוני 1967.
אזור התרסקות טיסה 9268 של מטרוג'ט ב-31 באוקטובר 2015 נמצא מדרום לחסנה.
שדה התעופה ביר גפגפה או מליז (החלק הצבאי) או בארדאוויל (החלק האזרחי) (ידוע גם בשמות ביר ג'פג'פה, ביר ג'יפג'פה ורפידים) הוא שדה תעופה במדבר סיני שבמצרים, הממוקם בחלקו הצפוני של חצי האי סיני, במחוז "אל-חסאנה", 76 קילומטרים ממזרח לקצה הצפוני של האגמים המרים, וכ-66 קילומטרים דרומית לימת ברדוויל.
בשנות השישים והשבעים היה לשדה תעופה זה תפקיד משמעותי בסכסוך בין ישראל למצרים.
השם "ביר גפגפה" נגזר ככל הנראה משם הצמח פרעושית מסולסלת (Pulicaria crispa), שהבדואים בסיני הוגים אותו "ג'פג'אף".
המילה 'ביר' משמעותה 'באר' בעברית.
ההגייה הישראלית הנפוצה של השם, הנמצאת בשימוש מאז 1956, היא בִּיר גַּפְגָּפָה (Bir Gafgafa).
בעבר הופיעו בעברית באופן נדיר, הגיות שונות כמו "ביר גִפְגֶפֶה" ו"ביר כפכה".
ההגייה בערבית מצרית שונה מזו שבערבית ארץ ישראלית או מזו שבערבית השגורה בפי הבדואים המתגוררים בסיני.
בערבית מצרית הוגים את האות ج בדומה להגיית גימ"ל בעברית [ɡ], בעוד שבשאר הלהגים הערביים היא נהגית כ־[dʒ] או כ־[ʒ] (כמו ג' בשם ג'ורג', או כמו ז' בשם ז'אק, בהתאמה), מכך נובע ההבדל בהגיית השמות בערבית – גיפגפה או גפגפה בלהגים מצריים, ג'יפג'פה או ג'פג'פה בלהגים ערביים אחרים.
גם בשפות אחרות ניתן למצוא גרסאות שונות לשם ביר גפגפה, כתלוי בשפה או בלהג שתורגמו ובשפה המקבלת.
שדה התעופה הנטוש ההיסטורי, הנמצא כ-2,280 מטר צפון-מערבית לנוכחי, נבנה על ידי השלטון הבריטי במצרים, לפני מלחמת העולם השנייה, ושימש את חיל האוויר המלכותי ואת חילות האוויר של צבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
לאחר שנכבש האזור על ידי ישראל בעת מבצע קדש, "נחרש" השדה ומתקניו נהרסו על ידי צה"ל.
שדה התעופה החדש (שנבנה בקרבת הישן) נבנה על ידי כוחות ההנדסה של צבא מצרים בשנת 1956 וקיבל את המספר 244. תפקידו היה לתת סיוע אווירי ליחידות שריון ורגלים שפעלו במדבר סיני.
כלקח ממלחמת סיני, הורחב הבסיס ונבנו בו מתקנים נוספים, רחבות חניה גדולות למטוסים ודירי מטוסים פתוחים.
בימי רגיעה פעלה בבסיס טייסת 20 של חטיבה אווירית 15, שהפעילה מטוסי מיג 19.
ב-22 במאי 1967, כאשר ישראל ושכנותיה הערביות החלו להתקרב לעבר עימות, ביקר נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר בבסיס חיל האוויר המצרי באבו סואר שממערב לתעלה ונפגש עם טייסים ומפקדים של חיל האוויר המצרי.
בפני קהל רב, הכריז נאצר על כוונתו לסגור את מצרי טיראן בפני ישראל והצהיר "כעת אנו עומדים לקראת עימות עם ישראל" והוסיף, "אם היהודים מאיימים עלינו במלחמה, אני אומר להם בבקשה, אנו ערוכים למלחמה".
בסיס חיל האוויר המצרי בביר גפגפה היה החשוב ביותר בסיני.
תוכנית המבצע הקצתה לתקיפת הבסיס שש רביעיות - ארבע רביעיות של מטוסי דאסו אוראגן מטייסת 113 מבסיס חצור ושתי רביעיות של מטוסי דאסו מיסטר IV מטייסת 109, מבסיס רמת דוד.
מטוסי האוראגן והמיסטר היו נחותים בביצועיהם לעומת מטוסי הקרב המצריים שהיו בשדה, אך מתכנני המבצע קיוו שההפתעה תסייע לתוקפים במילוי משימתם.
תכנוני המלחמה המצריים הטילו על טייסת 20 שבבסיס ביר גפגפה את השמדת בסיס חצור של חיל האוויר הישראלי.
ב-5 ביוני 1967 פתחה ישראל במבצע מוקד, שנועד להשמדת חילות האוויר של מדינות ערב.
גלי התקיפה הראשונים היו נגד חיל האוויר המצרי, החזק והגדול ביניהם.
הרביעייה הראשונה שיצאה לכיוון ביר גפגפה המריאה בשעה 07:14 מבסיס חצור, והייתה מורכבת מארבעה מטוסי אוראגן, בפיקודו של סרן .
הייתה זו גם הרביעייה הראשונה שהמריאה מהבסיס במבצע מוקד.
המטוסים הגיעו ליעדם בתוך חצי שעה, פגעו במסלול ההמראה והשמידו מספר מטוסים בעודם על הקרקע.
מיג 21 שניסה להמריא, הופל על ידי סרן - הפלה יוצאת דופן למטוס האוראגן, שהיה כאמור, נחות בהרבה מיריבו.
יריב הופל זמן קצר לאחר מכן על ידי אש נ"מ ונהרג.
מטוסו של מוביל הרביעייה, אלון, נפגע גם הוא מאש נ"מ ונאלץ לנחות נחיתת אונס בבסיס רמת דוד.
טייסו של המטוס השלישי, סרן , הפיל מטוס מיג 17 אך נפגע מן ההתפוצצות ונאלץ לנטוש את המטוס מעל הים התיכון.
הוא שחה אל חוף עזה, שם נפל בשבי חיילים מצריים.
רביעית אוראגנים שנייה, בפיקוד גיורא פורמן (לימים תת-אלוף) תקפה מיד אחרי רביעייה זו והשמידה את המטוסים האחרונים שעוד נותרו שלמים, ביניהם שני מטוסי מיג 21 שהוכנו על ידי הצוותים המצריים להמראה מיידית.
שתי הרביעיות הבאות שתקפו את השדה היו של מטוסי מיסטר.
הראשונה בהן תקפה את מסלולי ההמראה בפצצות פיצוח מסלולים, אך התוצאות היו מאכזבות.
התותחים נגד מטוסים שהיו בביר גפגפה, עדיין ירו אש כבדה אל התוקפים, וכמה מן המטוסים ניזוקו.
מבנה אוראגן שלישי הגיע אחרי שני המבנים הללו, והיה המבנה האחרון בגל התקיפה הראשון.
עד 9:05 השלימו מטוסי חיל האוויר את הגל הראשון של התקיפות על בסיסי חיל האוויר המצרי.
כשעה לאחר סיום תקיפות הגל הראשון, החל גל התקיפות השני.
מטוסי מיסטר מטייסת 116 שנועדו לתקוף את בסיס חיל האוויר המצרי בג'בל ליבני, הופנו לתקיפת תחנת מכ"ם מצפון לביר גפגפה.
רביעיית מיסטר נוספת, הפעם מטייסת 109, תקפה שוב את ביר גפגפה בשעה 09:55. לדברי הטייסים, כבר לא היו בשדה מטרות.
רביעיית מטוסי סופר מיסטר מטייסת 105, תקפה את הבסיס בשעות אחר הצהריים, אך לא מצאה בו מטרות ונתקלה רק במעט אש נגד מטוסים.
חיל האוויר המצרי איבד מטוס מיג-15, 4 מסוקי קרב מיל Mi-6 ולא פחות מ-20 מטוסי קרב מדגם מיג-21.
בביר גפגפה חנו גם כוחות חיל רגלים ושריון של הצבא המצרי, אך אלו נטשו את ביר גפגפה בהבינם כי לא יוכלו לקבל סיוע אווירי.
אוגדה 84, אוגדת טל, השתלטה על הבסיס ב-7 ביוני.
לאחר ההשתלטות על הבסיס, החלו מטוסי תובלה מדגם נורד 2501 נוראטלס ודקוטה, בטיסות לבסיס עם מטעני נשק ואספקה.
כמו כן הועברה לבסיס סוללת טילי נ"מ הוק.
בבסיס נמצא מספר רב של טילי אוויר-אוויר מדגם וימפל K-13 ו-9 משגרי טילים נגד מטוסים.
טילי הוימפל הותאמו לנשיאה על ידי מטוסי מיראז' 3 של טייסת 119 והותקנו בהם בדצמבר 1967.
עם סיום מלחמת ששת הימים וכיבוש חצי האי סיני, נקבע גבול חדש בין ישראל למצרים, שהיה במרחק רב מבסיסי חיל האוויר הקיימים.
חיל האוויר החליט להפוך את בסיס ביר גפגפה לבסיס אווירי קדמי בשם רפידים, על שם התחנה בה עצרו בני ישראל בדרכם במדבר, ממצרים לארץ ישראל.
מספרו הצבאי של הבסיס היה בח"א 3. חנוכתו הרשמית התקיימה במאי 1968, אך כבר ב-26 ביולי 1967 נשלחה לבסיס רביעייה ראשונה של מטוסי דאסו מיראז' 3 ("שחק") של טייסת 101.
בשנים הבאות הפך בסיס רפידים למחנה גדול בו שכנה מפקדת אוגדת סיני, מפקדות של יחידות חיל השריון, חיל התותחנים, יחידות מיוחדות שונות, מרכז של חיל הקשר, יחידות מחיל ההספקה ועוד.
הבסיס שימש גם כבסיס אספקה ותובלה ששירת את היחידות השונות במרחב סיני.
בנוסף לפעילות הקרבית, שימש שדה התעופה גם כמרכז תובלה וכן כמוקד רפואי, אליו פינו מסוקים פצועים מקו תעלת סואץ.
מצפון לבסיס מוקמה יב"א 511 וסמוך לה סוללת טילי נ"מ ותותחי נ"מ.
עם העלייה במספר החדירות האוויריות המצריות מסיני, החל חיל האוויר הישראלי להציב באופן קבוע ארבעה מטוסי קרב ברפידים (באותה תקופה - מטוסי מיראז' 3), ומאוחר יותר שישה.
רבות מהפלותיו של חיל האוויר הישראלי במלחמת ההתשה, בין השנים 1967 עד 1973, הושגו על ידי טייסים שהיו בכוננות זו ברפידים, ומבצעים אוויריים רבים החלו ממנו.
רפידים היה הבסיס הקרוב ביותר בו היו יכולים לנחות מטוסים פגועים או חסרי דלק, לאחר פעילות מבצעית במצרים.
בדקות הראשונות של מלחמת יום הכיפורים, הותקף הבסיס על ידי מטוסי סוחוי 7 מצריים.
המסלול הראשי ניזוק קשות ואילו המשני נפגע קלות בלבד.
כבר לאחר 30 דקות, הושב המסלול המשני המקביל לפעילות.
המסלול הראשי שנפגע בהתקפה זו, ספג 10 פגיעות הפצצה, אך שופץ תוך 4 שעות.
הבסיס היה פעיל מאוד בהמשך המלחמה במגוון משימות.
הסכמי קמפ דייוויד וחזרה לשלטון מצרים
בעקבות הסכמי קמפ דייוויד, שנחתמו ב-27 בספטמבר 1978, החלה ישראל בפינוי חצי האי סיני.
רפידים היה בסיס חיל האוויר הראשון אותו פינתה ישראל בשנת 1980.
במשך שנים רבות, מאז החזרת סיני למצרים ועד שנת 2015, היה שדה התעופה כמעט ללא שימוש, ומתקניו הוזנחו במשך 36 שנים.
להלן מיזמי הבנייה, ההרחבה והשיפוץ שבוצעו בשדה החל משנת 2015:
מסלולי השדה הישנים נסללו מחדש והורחבו
מסלול 15L/33R – אורך: 3,080 מטרים סלולים ומסומנים.
נסלל מסלול נוסף רחב וארוך במיוחד, מסלול 16/34 – אורך: 3,350 מטרים סלולים ומסומנים.
נבנו 8 דירי (מחסות) מטוסים עיליים ממוגנים.
נבנו ונסללו רחבות חניית מטוסים גדולות.
נבנו 2 האנגרי מטוסים ענקיים.
נבנו בונקרי פצצות, טילים ומאגרי דלק.
נבנו מתקני שירות ובניינים רבים.
בחלקו האזרחי של השדה, המכונה "שדה התעופה בארדאוויל", נבנו רחבות חניית מטוסים, מסלולי הסעה רחבים, בית נתיבות גדול, מתקנים נלווים, מסגד וחניות נרחבות לרכבים.
כלי טיס המוצבים בבסיס הצבאי
על פי אתרי אינטרנט העוסקים בנושאי ביטחון, צילומי לוויין וגוגל ארת', ניתן ללמוד שבבסיס אל-מליז מוצבים (או נמצאים בפריסה) כלי טיס צבאיים וקרביים (האסורים בהחזקה באזור זה לפי חוזה השלום עם ישראל) מהסוגים הבאים:
מטוסי F-16C (מטוס קרב רב־משימתי)(בתמונות שפורסמו על ידי חיל האוויר המצרי, מופיעים טייסי קרב עם פאטצ'ים של הטייסות 79, 86 )
מסוקי AH-64 אפאצ'י (מסוק קרב)
מסוקי מיל מי-17 (מסוק תובלה עם יכולות חימוש)
אייר טרקטור AT-802U (גרסה צבאית עם יכולות חימוש)
מל"טים ארוכי טווח רב־משימתיים, מתוצרת סין, מסוג "ווינג לונג"
ביראד - חברה למחקר ופיתוח בע"מ היא חברה למסחור הידע האקדמי של אוניברסיטת בר-אילן שהוקמה ב-1974. מטרת החברה לתרגם המצאות שהומצאו באוניברסיטת בר-אילן למוצרים שימושיים שניתן למסחר ביעילות.
החברה מציעה: שותפויות תאגידים ובריתות; ניהול קניין רוחני; מסחור טכנולוגיה באמצעות יצירת סיכון ורישוי; קידום חוזי שירות מדעיים לשימוש חברי הקהילה התעשייתית תוך ניצול בסיס הידע והתשתית הטכנולוגית של האוניברסיטה; ושירותי מיקור חוץ לטובת המגזר העסקי תחת חטיבת השירות המדעי.
לחברה גישה למתקנים עבור מדעי החיים, ננוטכנולוגיה וכימיה ותחומי מחקר אחרים.
בחברה מועסקים טכנאים ברמת דוקטור, המסייעים בניסוי וביצוע ניסויים, כמו גם ניתוח נתונים.
החברה פועלת בשיתוף פעולה עם המרכז לננוטכנולוגיה והפקולטה לרפואה בגליל, ולה הסכמי שיתופי פעולה עם חברות בינלאומיות כדוגמת סמסונג, EMC, GM, BASF ועוד.
מנכ"ל החברה הוא ד"ר צביקה בן פורת.
ביראד מעניקה רישיונות, בלעדיים ולא בלעדיים, למסחור ממצאי מחקר מבוססי ידע חדשני, הן לחברות ותיקות והן לחברות סטארט-אפ שהוקמו סביב הטכנולוגיה האוניברסיטאית.
כיום ביראד מנהלת כ-250 משפחות פטנטים, 40% מהם ממוסחרים.
הרישיונות כוללים אבני דרך בתהליך הפיתוח והמכירה של המוצרים הנכללים תחת הרישיון - כדי למנוע טכנולוגיה "מדף".
ובדרך כלל משוקללים בו תמלוגים, תשלומים לפי אבני דרך, עמלות מראש, הון ורישיון שנתי.
ביראד מקדמת בקשות למענקי מחקר לשיתוף פעולה אקדמי / תעשייתי שמציעה לשכת רשות החדשנות, כולל מגנט, מגנטון, קמין, מימד ונופר.
עם קבלת אישורים לבקשות כאמור, חותמת ביראד והשותף התעשייתי על הסכמי שיתוף פעולה המכילים את העקרונות המתוארים ב "מחקר ממומן".
ביראד עוסקת באופן יזום במאמץ להתאים את מעבדות האוניברסיטה לצרכים תעשייתיים.
הערך ברור: מפגשים בין האקדמיה לתעשייה יצרו רמה גבוהה של מחקר ממומן בבר-אילן, ויחשפו את האוניברסיטה בחזית המדעית לצורכי העולם.
ביראד מסייעת בהעברת הטכנולוגיות של חוקרי אוניברסיטת בר-אילן לשימוש מסחרי.
יותר מ-30 חברות הזנק החלו את דרכן בביראד מאז הקמתה.
ביראד מספקת לחברות הזנק בשלב ההתחלתי תמיכה בהשקת המיזם החדש: עזרה בניהול, מתן הערכות מצב וניהול סיכונים וגם השקעות כספיות.
עם חברות ההזנק שהשיקה ביראד נמנות :
Phinergy - מייצרת סוללות מתקדמות לכלי רכב חשמליים המבוססות על טכנולוגיה המשלבת אלומיניום, חמצן ומים.
המדען הראשי של החברה הוא פרופ' אריה צבן, נשיא אוניברסיטת בר-אילן.
CogniFiber - מפתחת שבבים מרובי ליבות המבוססים על טכנולוגיית סיבים אופטיים שיאפשרו האצה של עד פי 10,000 ממהירות העברת הנתונים המקובלת כיום.
המדען הראשי של החברה הוא פרופ' זאב זלבסקי מאוניברסיטת בר-אילן.
ContinUse Biometrics - מפתחת ומייצרת חיישנים לזיהוי מרחוק של מאפיינים פיזיולוגיים של אדם, כגון לחץ דם וקצב הלב, למטרות כגון מעקב רפואי ואבטחה.
המדען הראשי של החברה הוא פרופ' זאב זלבסקי מאוניברסיטת בר-אילן, ממציא האופטופון.
זלבסקי משמש גם כסמנכ"ל הטכנולוגיות של החברה.
Biolojic Design - פיתוח נוגדנים לטיפול במחלת הסרטן ומחלות אחרות.
מנכ"ל החברה הוא פרופ' ינאי עופרן מאוניברסיטת בר-אילן.
SirTLab Corporation - מפתחת תרופה להארכת החיים.
המדען הראשי של החברה הוא פרופ' חיים כהן מאוניברסיטת בר-אילן.
Z-SQUARE - עוסקת במכשור אנדוסקופי.
המדען הראשי של החברה הוא פרופ' אהרון גדנקן מאוניברסיטת בר-אילן.
Sonovia - מפתחת טכנולוגיה שהופכת כל סוג של בד לאנטי-בקטריאלי, על ידי הטמעת חלקיקי ננו של תחמוצת האבץ (ZnO) באריג.
GridOn - עוסקת בשיפור אמינותה של רשת החשמל.
המדען הראשי של החברה הוא פרופ' יוסף ישורון מאוניברסיטת בר-אילן.
Unbound - עוסקת באבטחת גישה למחשבים.
המדען הראשי של החברה הוא פרופ' יהודה לינדל מאוניברסיטת בר-אילן.
פרופ' בִּירָאג' מוֹהָאן דָּאס גּוּפְּטַה (בבנגלית: বিরাজ মোহন দাশগুপ্ত, 1889–1945) היה פרזיטולוג בנגלי נודע, אשר התפרסם בעקבות גילוי הטפיל Plasmodium knowlesi, אחד ממחוללי מחלת המלריה באדם אשר נפוץ בעיקר בדרום-מזרח אסיה, גילוי משותף לו ולפרזיטולוג הבריטי רוברט נולס (Robert Knowles).
עם סיום לימודי הרפואה החל דאס גופטה, בשנת 1921, לעבוד בתור חוקר במחלקה לפרוטוזואולוגיה בבית הספר לרפואה טרופית שבקולקטה.
בשנת 1931 הובא מסינגפור אל בית הספר מקוק סרטנים אשר הפגין סימנים ברורים של מלריה.
Campbel, אחד החוקרים בבית הספר, הצליח לזהות את טפילי ה-Plasmodium בדמו של המקוק וסיפר על כך למנהלו ליונל אברארד נאפייר (Lionel Everard Napier), אשר הזריק בתורו את טפילי ה-Plasmodium לשלושה קופים בריאים (שני מקוקי סרטנים ומקוק רזוס).
מקוק הרזוס פיתח סימני מלריה חריפים ונאפייר, שהיה מודע למחקר שהתנהל במחלקת פרוטוזואולוגיה אודות מחלת המלריה בקופים, החליט להעביר לדאס גופטה את המקוק החולה.
דאס גופטה, אשר עבד עם נולס, שמר על הטפיל עד לשובו של האחרון מחופשה ויחד החלו לחקור את המיקרוביולוגיה, המורפולוגיה והפתוגנזה של הטפיל.
תחילה הם הראו כי בהיותם מאכסנים טבעיים של הטפיל, מפגינים מקוקי סרטנים פרזיטמיה נמוכה לעומת מקוקי רזוס.
בשנת 1932 פרסמו השניים מאמר בו הם תיארו מין חדש של Plasmodium וכיצד יש ביכולתו להדביק הן קופים והם בני אדם, וזאת לאחר ביצוע ניסוי מוצלח בו הדביקו במלריה שלושה מתנדבים.
במאמר אף ציינו כי לטפיל זה מחזור אריתרוציטי של כ-24 שעות ולו מורפולוגיה המזכירה את Plasmodium malariae.
נולס ודאס גופטה לא נתנו שם לטפיל החדש והיו אלה החוקרים Sinton ו-Mulligan, אשר בשנת 1932 הוכיחו כי המחזור האריתרוציטי של הטפיל המדובר אכן אורך כ-24 שעות, תבעו את השם המדעי Plasmodium knowlesi כהוקרה לפועלו של רוברט נולס.
בשנת 1943 מונה דאס גופטה לתפקיד מנהל בית הספר לרפואה טרופית בקולקטה, תפקיד אותו מילא עד למותו בשנת 1945. בכך היה למנהלו ההודי השני של המוסד.
בנו, הַרִיסְדְּהָאן דָּאסגּוּפְּטַה (Harisadhan Dasgupta), היה במאי קולנוע הודי.
במהלך חייו פרסם דה גופטה למעלה מ-70 מאמרים בתחום הפרזיטולוגיה והבקטריולוגיה בכתבי עת מדעיים שונים, דוגמת: Indial Medical Gazette, Indian Journal of Medical Research ו-Parasitology.
כמו כן הוציא לאור שלושה ספרים:
ביר אל-עבד היא עיירה במחוז צפון סיני שבמצרים.
העיירה נמצאת על כביש החוף הבינלאומי המצרי, כ-80 ק"מ ממערב לבירת המחוז, אל עריש, מדרום לסבחת ברדוויל.
מאז גדלה אוכלוסיית הנפה במידה ניכרת.
ביר אל-עבד היא נאת המדבר הגדולה ביותר בצפון סיני.
במקום עברה דרך הים העתיקה, שחלק ממנה מכונה בתנ"ך "דרך ארץ פלשתים".
בעשור הראשון של המאה ה-20 סקר את האזור הארכאולוג הצרפתי ז'אן קלדא ומצא בביר אל-עבד שרידים של אתר רומי.
בזמן השלטון הישראלי בסיני (1980-1967), נערכו במקום חפירות ארכאולוגיות על ידי אוניברסיטת בן-גוריון בנגב בראשות אליעזר אורן.
בסקר נמצאו 21 אתרים בסמוך לביר אל-עבד ונתגלו בהם ממצאים מתקופת הברזל.
בחפירות באתר המרכזי שהשתרע על שטח של 50 דונם נמצאו שרידי תחנת דרכים, שבה נמצאו שרידי מצודה מתקופת הממלכה החדשה, ארבעה אסמים גדולים שעל רצפת שלושה מהם התגלו גרגירי תבואה.
במקום התגלו גם סימנים לבריכת אגירה.
שרידים אלה מעידים על תפקידה של תחנה בדרך הים:
אספקת מזון על ידי אסם.
בממצאים נכללו חרפושיות וכן ידיות של קנקני אגירה ועליהן טביעת חותם של סתי הראשון.
ב-9 באוגוסט 1916, כחלק מהמערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה, נערך קרב ביר אל-עבד בין הצבא העות'מאני ובין כוחות מחטיבת אנזא"ק והחטיבה החמישית הרכובה שהשתייכו לחיל המשלוח המצרי.
הכוח הטורקי נסוג לביר אל-עבד, לאחר שנוצח בקרב רומני שלושה ימים לפני כן, והתארגן להגנה על המתחם.
כוח אנזא"ק שהמשיך בהתקדמותו מזרחה, נהדף בביר אל-עבד על ידי הכוח הטורקי ונגרמו לו האבדות הבאות: 73 הרוגים, 243 פצועים ו-6 נעדרים.
לאחר יומיים נוספים בהן החזיק הכוח הטורקי בנקודה, הוא נסוג מזרחה וכוחות האימפריה הבריטית השתלטו על המתחם.
בהסכם השלום בין ישראל למצרים מ-1979, נקבע קו A שממזרחו רשאית מצרים להכניס רק כוחות שיטור.
ביר אל-עבד נמצאת בצפון הקו הזה והוא ממשיך ממנה דרומה, דרך ביר גפגפה ועד ראס מוחמד.
ב-24 בנובמבר 2017, בזמן תפילות יום שישי במסגדים, התרחש הפיגוע במסגד א-ראודה הממוקם כ-32 ק"מ מזרחית לעיירה.
בפיגוע המשולב, שכלל פיצוץ מטעני חבלה וירי, נרצחו לפחות 305 אנשים, ומאות נוספים נפצעו.
האוכלוסייה הבדואית באזור כוללת שלושה מטות:
סווארכה - המטה הגדול בחצי האי סיני, הכולל 10 שבטים.
אנשיו עסקו עד שנות ה-70 של המאה ה-20 בחקלאות, בגידול עיזים ובדיג.
צוואע'רה - מטה קטן יחסית.
אנשיו עסקו עד שנות ה-70 בגידול עיזים וגמלים ובדיג.
ביאדין - מטה קטן יחסית.
אנשיו עסקו עד שנות ה-70 בגידול עיזים, בגידול תמרים, ובדיג.
ביר סוויר היא רצועת חוף הנמצאת כ-30 קילומטרים דרומית לעיירה טאבה, בחצי האי סיני שבמצרים.
זהו אחד מאזורי התיירות הפופולריים ביותר בחצי האי סיני, בפרט בקרב מטיילים ונופשים ישראלים.
האזור נחשב לנאת מדבר שבשטחה נובעים מקורות מים מתוקים רבים בצורה של בארות, המאפשרים לצמחייה רבה לפרוח במקום, בעיקר עצי דקל ושיטה.
מקורות המים מאפשרים גם קיומם של חיים ומשמשים להשקיית העדרים העוברים במקום וכמי שתייה לתושבי השבטים המקומיים.
רצועת החוף של ביר סוויר מרוחקת כ-300 מטרים מהכביש המשתרע לאורך חופי חצי האי סיני ומשני צידיה קיימים שני מפרצים קטנים שנוצרו על ידי שברי קרקע.
מפרצים אלה משופעים באבני חול אדמוניות וסלעי גיר וחוואר שהם תוצאה של הצפות חוזרות ונשנות שהתרחשו באזור ביר סוויר.
בעבר הרחוק שימש האזור כנתיב להברחת סחורות למצרים, כאשר המבריחים מנצלים את הטופוגרפיה הנוחה המאופיינת בוואדיות רחבים ונוחים למעבר ובאזורי עגינה נוחים.
המקומיים שחיו באזור ביר-סוויר שימשו כבלדרים של הסחורה.
רצועת החוף של ביר סוויר נחשבת לאחת הפופולריות בקרב נופשים ישראלים, בעיקר משום קרבתה היחסית לגבול והעובדה כי היא מאופיינת בחול רך ונעים.
הרצועה משופעת במתחמי אירוח הנמצאים על החוף ובהם בקתות וחושות ללינה.
עיקר הנופשים באזור זה הם צעירים, ברובם ישראלים.
התיירות במקום נפגעה קשות לאחר מתקפת הטרור בסיני בשנת 2004, ועוד יותר לאחר המהפכה במצרים בשנת 2011, אולם בתקופת החגים של שנת 2016 נרשמה התאוששות וזינוק במספר הישראלים שנכנסו לסיני, ובקיץ 2017 אף גדל שיעור התיירים הנכנסים לסיני מישראל ב-54% בהשוואה לתקופה המקבילה ב-2016.
בירגאנג' (בנפאלית: वीरगंज) היא עיר מטרופולינית ובירת מחוז פארסה במערב פרובינציית מאדש שבדרום-מזרח נפאל.