tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הכול בו היה שיגרתי עד שפסקו הרשימות.
האונייה נמצאה 10 ימים לאחר תאריך זה, ומכאן שהאונייה שטה מ-24 בנובמבר עד 4 בדצמבר כ-740 קילומטרים ללא הכוונה, אבל למרות זאת נשארה במסלול המקורי שלה ולא סטתה ממנו כלל.
סירת ההצלה או אנשי הצוות של האונייה לא נמצאו מעולם.
האונייה עצמה הובאה לנמל ג'נובה באיטליה, שם נפרק מטענה, והמשיכה להפליג עד שהתנפצה על חופי האיטי ב-1885.
דיווחים לא מבוססים מספרים על מציאת כלי נשק מגואלים בדם על האונייה, ומפרשים מוכתמים בדם.
ההשערה שאנשי צוות האונייה נרצחו על ידי שודדי ים סותרת את העובדה שהציוד היקר שהיה על הסיפון לא נלקח, כולל חפצי ערך אישיים של הנוסעים.
תאוריית קשר תולה את ההיעלמות המסתורית של הצוות, בכך שהאונייה עברה דרך אזור המכונה משולש ברמודה, אשר בו נעלמו ספינות ומטוסים רבים באופן "מסתורי".
תעלומת ה"מרי סלסט" ריתקה רבים, וזכתה לגרסאות ספרותיות.
ב-1884 פרסם ארתור קונאן דויל סיפור פופולרי על אודות קורותיה.
ב-1935 כיכב בלה לוגוסי בסרט קולנוע בריטי על פי סיפורו של קונן-דויל.
הנושא זכה אף לטיפולם של סופרי מדע בדיוני, שהידועים בהם הם רוג'ר זילאזני ופיליפ חוזה פארמר.
ה"מרי סלסט" מוזכרת גם בסרט ספינת רפאים בבימויו של סטיב בק משנת 2002. הסרט מספר על שישה אנשי יחידת חילוץ ימי המבקשים לחלץ ספינת פאר מסתורית בשם 'אנטוניה גראזה' הנטושה מעל המים מזה ארבעים שנה, ובתוכה הם נתקלים בתופעות מצמררות שלא ניתן להעלות על הדעת.
מרי נל סטינבורגן היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית, זוכת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ובפרס גלובוס הזהב לשנת 1980 על תפקידה בסרט "מלווין והווארד".
סטינבורגן נולדה בניופורט, ארקנסו שבארצות הברית, למשפחה נוצרית ממוצא בריטי.
ב-1972 היא עברה לניו יורק כדי ללמוד משחק.
הופעת הבכורה הקולנועית שלה הייתה בתפקיד הנשי הראשי במערבון הקומי "מבוקש תלוי או נשוי" (1978), לצד ג'ק ניקולסון, שגם ביים.
על תפקידה בסרט קיבלה מועמדות לפרס גלובוס הזהב כהופעת הבכורה הטובה ביותר.
לאחר מכן כיכבה לצד מלקולם מקדואל בסרט המדע בדיוני "פעם אחר פעם", בה גילמה את אהובתו של הסופר האנגלי ה.ג'.
בתום הצילומים השניים נהיו לזוג, והתחתנו ב-1980, בנישואים שהחזיקו 10 שנים.
תפקידה הבא בקולנוע היה בדרמה הקומית של ג'ונתן דמי, "מלווין והווארד" (1980), בו גילמה את אשתו הראשונה של מלווין דאמר.
על תפקידה בסרט זכתה בפרס גלובוס הזהב ובפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
מאז כמעט כל תפקידיה בקולנוע ובטלוויזיה הם תפקידי משנה.
שנה אחר כך כיכבה כבר בתפקיד אמא בסרטו עטור השבחים של מילוש פורמן "רגטיים", עליו קיבלה מועמדות לפרס גלובוס הזהב.
שנה אחר כך הופיעה בסרטו של וודי אלן "קומדיה סקסית של ליל קיץ", בו כיכבה לצד מיה פארו וחוזה פרר, כמו כן כיכבה בתפקיד מיפ חיס בסרט הטלוויזיה עליית הגג הסתרתה של אנה פרנק 1988.
בשנות האלפיים כיכבה, בין השאר, בקומדיות "תינוק מן ההפקר", "הופ ספרינגס", לצד מיני דרייבר ו"קטן עליו", שהיה לשובר קופות גדול בחג המולד של 2003 בארצות הברית.
כמו כן כיכבה בדרמות "החיים כבית" ו"קוראים לי סם".
בנוסף תרמה את קולה לסרט האנימציה "תרועת הברבור".
בין השנים 1996 - 1997 הופיעה בקומדיית המצבים הטלוויזיונית "אינק", באחד התפקידים הראשיים, ובשנות ה-2000 שבה לטלוויזיה, כשהיא מגלמת את אמו של ג'ייסון ריטר בסדרת הדרמה "ג`ואן מארקדיה", בין השנים 2003 - 2005. ב-1995 נישאה לשחקן טד דנסון, שגילם את אביו של ג'ייסון ריטר ב"החברים של ממפורד" (1999).
בשנת 2017 שיחקה לצד קווין קליין בסרט הדרמה "Dean" בבימויו של דימיטרי מרטין.
בשנים 2015–2018 שיחקה בסדרה הקומית "האיש האחרון בעולם".
קומדיה סקסית של ליל קיץ (1982) - אדריאן.
שנותי היפות בקרוס קריק (1983) - מארג'ורי קינאן רולינגס.
לווייתני אוגוסט (1987) - שרה הצעירה.
עלית הגג הסתרתה של אנה פרנק 1988.
אדמונית שכזאת (1989) - איירין רותבאג'.
פילדלפיה (1993) - בלינדה קונין.
תרועת הברבור (2000) - דיבוב קולה של האם.
תינוק מן ההפקר (2001) - סאלי ריידר.
קוראים לי סם (2001) - דוקטור בלייק.
סאנשיין סטייט (2002) - פרנסין פיקני.
בית ספר לריקודים סלוניים ולנימוסים של גב' הוצ'קיס (2005) - מריאן הוצ'קיס
הבן של הפרופסור (אנ') (2007) - ברקלי מייקלסון.
שבעה ימים בגיהנום (2015) - לואיז פולי.
קייטי אומרת להתראות (2016) - מייבל.
נשואים פלוס מינוס (2017) - סיביל ברגר.
עונת השמחות (2020) - טיפר קלדוול.
סמטת הסיוטים (2021) - מיס הרינגטון.
מועדון הספר הטוב: הפרק הבא (2023) - קרול.
חוק וסדר: מדור מיוחד (2002) - גרייס רינאטו
האיש האחרון בעולם (2015-2018) גייל קלוסטרמן.
משפחת קונר (2018) - מרסי בלינגר
להפוך לאלוהים במרכז פלורידה (2019) - אלן ג'יי בונר
הפלייליסט של זואי (2020-הווה) - מגי קלארק
האיש שלי בפנים (2025) - מונה מרגדוף
מרי איילין מקדונל היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית, מועמדת לשני פרסי אוסקר על משחקה בסרטים "רוקד עם זאבים" ו-"דג התשוקה".
מקדונל נולדה בווילקס בייר, פנסילבניה וגדלה באית'אקה, ניו יורק, שם סיימה אוניברסיטה והחלה בלימודי דרמה.
היא הצטרפה לחברת התיאטרון היוקרתית "לונג וורף", שבה עבדה במשך 20 השנים האחרונות.
מקדונל נשואה לשחקן רנדל מל ולהם שני ילדים, אוליביה ומייקל.
מקדונל זכתה בפרס אובי (פרס התיאטרון של אוף ברודוויי) על משחקה במחזה Still Life בשנת 1980. כמו כן השתתפה במחזות "קורותיה של היידי" ו"קיץ ועשן" של המחזאי טנסי ויליאמס.
לאחר 21 שנות קריירה בתיאטרון, עשתה מקדונל את פריצתה הגדולה בסרט רוקד עם זאבים משנת 1990 בתור אמריקנית שגודלה בידי אינדיאנים משבט הסו, תפקיד שהקנה לה מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
בשנת 1993 היא קיבלה מועמדות שנייה לפרס אוסקר, הפעם לתפקיד שחקנית ראשית בסרט הקולנוע "דג התשוקה".
כמו כן, הופיעה לצד פטריק סווייזי בסרט "טייגר" משנת 1988.
סרטים נוספים שבהשתתפותה היו דוני דארקו, גרנד קניון, היום השלישי וסניקרס.
בטלוויזיה, מקדונל השתתפה באופרת הסבון "As The World Turns" משנת 1980 וכיכבה בסיטקום רפואי בשם "E/R" בשנת 1984 לצד אליוט גולד וג'ורג' קלוני, כמו גם בהופעת אורח בשנת 2001 בסדרה ER, עליה הייתה מועמדת לפרס אמי לשחקנית אורחת בסדרת דרמה.
בשנים 2003–2009 מקדונל השתתפה בסדרת המדע בדיוני בטלסטאר גלקטיקה, עליה זכתה בפרס סאטורן בקטגוריית השחקנית הראשית הטובה ביותר לשנת 2008.
בין השנים 2009–2012 השתתפה בסדרת הטלוויזיה "המפענחת" בתפקיד שרון ריידר מפקדת היחידה לחקירת שוטרים.
בשנת 2012 הייתה מועמדת שוב לפרס אמי לשחקנית אורחת בסדרת דרמה.
לאחר ירידת הסדרה "המפענחת", המשיכה בסדרת המשך שעלתה באוגוסט 2012 בשם "המפענחת: פשעים חמורים" והפכה למפקדת היחידה.
בשנת 2017 שיחקה בעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה "פארגו" בתור האלמנה רובי גולדפרב.
בשנת 2025 שיחקה את דמותה של דליילה בסדרה "12 דייטים עד החג", דרמה-קומית רומנטית של ערוץ הולמרק המבוססת על הרומן המצליח באותו השם מאת ג'ני בייליס.
מרי מִטֶּק הייתה אשתו של ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת וקיסר הודו.
למרות שעל פי ייחוסה הייתה מרי נסיכת טק בממלכת וירטמברג, היא נולדה וגדלה באנגליה.
הוריה היו פרנסיס, דוכס טק, שהיה ממוצא גרמני, והנסיכה מרי אדלייד מקיימברידג', בת למשפחת המלוכה הבריטית.
באופן בלתי רשמי היא נקראה "מאי" (May), על שם החודש שבו נולדה.
בגיל 24 היא התארסה עם הנסיך אלברט ויקטור, דוכס קלרנס ואייבונדייל, בנו הבכור של הנסיך מוויילס (לימים אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת), אך שישה שבועות לאחר ההכרזה על האירוסין נפטר הנסיך באופן בלתי צפוי מדלקת ריאות.
בשנה שלאחר מכן היא אורסה לאחיו של אלברט ויקטור, ג'ורג', שלימים נעשה מלך.
לפני שבעלה עלה לכס המלוכה היא נשאה בתארים דוכסית יורק, דוכסית קורנוול ונסיכת ויילס.
כרעיית המלך החל משנת 1910, היא תמכה בבעלה בתקופת מלחמת העולם הראשונה, בתקופות כאשר היה חולה ובתקופת השינויים המדיניים שלאחר המלחמה ועליית הסוציאליזם והלאומיות.
לאחר מותו של ג'ורג' ב-1936 היא הפכה למלכה האם כאשר בנה הבכור אדוארד עלה לכס המלוכה, אך לדאבונה הוא התפטר מתפקידו בסופה של אותה שנה כדי שיוכל לשאת את אהובתו ווליס סימפסון, שהייתה גרושה פעמיים.
היא תמכה בבנה השני אלברט, שירש את כס המלכות מאחיו, עד למותו ב-1952 והלכה לעולמה שנה לאחר מכן במהלך תקופת מלוכתה של נכדתה אליזבת השנייה, עוד לפני שהתקיים טקס ההכתרה של זו האחרונה.
הנסיכה ויקטוריה מרי ("מאי") מטק נולדה ב-26 במאי 1867 בארמון קנזינגטון שבלונדון.
אביה, הנסיך פרנסיס, הדוכס מטק, היה בנם של אלכסנדר, הדוכס מווירטמברג ושל הרוזנת קלודין רהדי פון קיש-רהדה.
אמה, הנסיכה מרי אדלייד מקיימברידג', הייתה ילדתם השלישית ובתם הצעירה של הנסיך אדולפוס, דוכס קיימברידג', בנו השביעי של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת, ושל הנסיכה אוגוסטה מהסן-קאסל.
מרי הוטבלה בקפלה המלכותית שבארמון קנזינגטון ב-27 ביולי 1867 על ידי הארכיבישוף מקנטרברי ושלושת סנדקיה היו המלכה ויקטוריה, הנסיך מוויילס (לימים אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת וחמיה לעתיד של מרי) והנסיכה אוגוסטה, הדוכסית מקיימברידג'.
לפני שהיא הוכתרה כמלכה היא הייתה ידועה בקרב בני משפחתה, חבריה ובציבור בשם הבלתי רשמי "מאי", על שם החודש שבו נולדה.
חינוכה היה "עליז אך קפדן".
היא הייתה הבכורה מבין ארבעה ילדים והבת היחידה.
היא למדה להפעיל את שיקול דעתה ואת תקיפותה הטבעית בפתרון המריבות הקטנוניות של אחיה הקטנים.
הילדים שיחקו עם בני דודיהם, בניו של הנסיך מוויילס, שהיו בגילם.
מרי חונכה בבית על ידי אמה ועל ידי אומנת, כפי שחונכו אחיה עד אשר נשלחו ללמוד בפנימיות.
הדוכסית מטק בילתה חלק רב מזמנה בחברת ילדיה, שלא כמו רבות מחברותיה למעמד באותה תקופה והעסיקה את מרי במשימות צדקה שונות כמו ביקור במשכנות עוני.
אף על פי שאמה הייתה נכדתו של המלך ג'ורג' השלישי, מרי הייתה חברה זוטרה במשפחת המלוכה הבריטית.
אביה, הדוכס מטק, לא היה בעל נחלה או הון והוא נשא את התואר המלכותי נמוך הדרגה של "הוד מעלתו" בשל העובדה שנישואיהם של הוריו היו נישואים מורגנטיים.
יחד עם זאת, הדוכסית מטק קיבלה קצבה שנתית של 5000 ליש"ט, בנוסף לקצבה שנתית של 4000 ליש"ט שקיבלה מאמה, הדוכסית מקיימברידג'.
למרות זאת, מצבה הכלכלי של המשפחה היה לא טוב והם חיו מחוץ לאנגליה החל משנת 1883 כדי לחסוך בהוצאות.
בני משפחת טק עברו במקומות שונים באירופה וביקרו את בני משפחתם.
זמן מה הם שהו בפירנצה ומרי נהנתה מהביקורים בגלריות לאומנות, במוזיאונים ובכנסיות.
ב-1885 שבה המשפחה ללונדון והשתכנה בווייט לודג' (White Lodge) שבפארק ריצ'מונד.
מרי בת ה-18 הייתה קרובה מאוד לאמה, תפקדה כמזכירתה הבלתי רשמית וסייעה לה בארגון האירועים החברתיים.
כמו כן היא הייתה מקורבת לדודתה, הנסיכה אוגוסטה מקיימברידג' והן התכתבו על בסיס שבועי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה המשיכה ההתכתבות דרך מרגרט, נסיכת קונוט, נסיכת הכתר של שוודיה שהעבירה את המכתבים ממרי שהייתה בבריטניה לדודתה שהתגוררה בגרמניה עד למותה ב-1916.
בדצמבר 1891 התארסה מרי לבנו של בן דודה מדרגה שנייה, הנסיך אלברט ויקטור, דוכס קלרנס ואייבונדייל, בנו הבכור של מי שהיה אז נסיך ויילס ולימים מלך כאדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת.
הבחירה במרי ככלה לנסיך מיוחסת לחיבתה של המלכה ויקטוריה כלפיה ולאישיותה הרצינית ותחושת המחויבות שלה.
אך שישה שבועות לאחר ההכרזה על האירוסין, מת אלברט ויקטור כתוצאה מדלקת ריאות שלקה בה במסגרת מגפה שפשטה בבריטניה בחורף 1891–1892.
אחיו של אלברט ויקטור, הנסיך ג'ורג', הדוכס מיורק, היה כעת השני בתור לכס המלוכה.
השניים התקרבו זה לזה במהלך תקופת האבל המשותפת והמלכה ויקטוריה עדיין חיבבה את מרי וראתה בה מועמדת ראויה להינשא למלך העתידי.
במאי 1893 הציע ג'ורג' נישואין למרי ונענה על ידה בחיוב.
עד מהרה הם התאהבו זה בזה ונישואיהם היו סיפור הצלחה.
ג'ורג' נהג לכתוב למרי מדי יום כאשר שהה מחוץ לבית ובניגוד לאביו, לא הייתה לו מעולם פילגש.
מרי והנסיך ג'ורג' נישאו בלונדון ב-6 ביולי 1893 בקפלה המלכותית בארמון סנט ג'יימס ולרגל חתונתה הוענקו להם התארים דוכס יורק ודוכסית יורק.
הם התגוררו בקוטג' יורק בבית סאנדרינגהאם שבמחוז נורפוק ובארמון סנט גיימס.
קוטג' יורק היה בית צנוע לבני מלוכה, אך הוא היה המועדף על ג'ורג', שאהב לחיות חיים פשוטים יחסית.
הם הביאו לעולם שישה ילדים: אדוארד, אלברט, מרי, הנרי, ג'ורג' וג'ון.
הדוכסית אהבה את ילדיה, אך השאירה אותם תחת השגחתה של אומנת, כפי שהיה נהוג במשפחות המעמד העליון באותה תקופה.
האומנת הראשונה פוטרה בשל התחצפות והשנייה בשל התעללות בילדים.
זו האחרונה נהגה לצבוט את אדוארד ואת אלברט בכל עת שהם היו מועברים לידיהם של הוריהם, כדי שיתחילו לבכות ואז הם היו מוחזרים במהירות לידיה.
כאשר הדבר נתגלה, היא הוחלפה על ידי עוזרתה האהובה, שרלוט ביל (Charlotte Bill).
לעיתים נראתה מרי כאם מרוחקת.
בתחילה היא לא הצליחה להבחין בהתעללות של האומנת באדוארד ובאלברט ובבן הצעיר ג'ון, ששוכן בבית כפרי בבית סאנדרינגהאם בהשגחתה של שרלוט ביל, ככל הנראה כדי להסתיר מהציבור את העובדה שהיה חולה באפילפסיה.
עם זאת, למרות התדמית הקפדנית שנודעה לה בציבור, הייתה מרי אם אכפתית במובנים רבים.
היא חשפה את צדדיה הנהנתנים לילדיה ולימדה אותם היסטוריה ומוזיקה.
בתור הדוכס והדוכסית מיורק ביצעו ג'ורג' ומרי מגוון של תפקידים ציבוריים.
ב-1897 נעשתה מרי הפטרונית של גילדת החייטים של לונדון, תפקיד שקיבלה בירושה מאמה.
שמה של הגילדה, שנוסדה בלונדון ב-1882, שונה מאוחר יותר כמה פעמים, ובין השנים 1914 עד 2010 הוא נקרא על שם מרי.
ב-22 בינואר 1901 מתה המלכה ויקטוריה וחמיה של מרי ירש את הכתר כאדוארד השביעי.
במשך שמונה חודשים בילו ג'ורג' ומרי בסיור ברחבי האימפריה הבריטית.
הם ביקרו בגיברלטר, במלטה, במצרים, בציילון, בסינגפור, באוסטרליה, בניו זילנד, במאוריציוס, בדרום אפריקה ובקנדה.
אף אישיות במשפחה המלכותית לא ביצעה סיור רחב היקף ושאפתני שכזה קודם לכן.
ערב נסיעתם פרצה מרי בבכי מהמחשבה שעליה להשאיר את ילדיה בהשגחתם של סביהם לפרק זמן ארוך כל כך.
ב-9 בנובמבר 1901, תשעה ימים לאחר שובם לבריטניה, ביום הולדתו השישים של המלך, הוכתר ג'ורג' כנסיך ויילס.
המשפחה העבירה את מעונה שבלונדון מארמון סנט ג'יימס לבית מרלבורו.
כנסיכת ויילס התלוותה מרי לג'ורג' בנסיעותיו לאוסטרו-הונגריה ולוירטמברג.
בשנה שלאחר מכן היא ילדה את בנה האחרון, ג'ון.
הלידה הייתה קשה ואף על פי שמרי התאוששה במהירות, הרך הנולד סבל מקשיי נשימה.
באוקטובר 1905 יצאו הנסיך והנסיכה לסיור נוסף של שמונה חודשים.
הילדים הושארו גם הפעם בהשגחת סביהם.
מרי וג'ורג' עברו דרך מצרים בדרכם הלוך ובדרכם חזור ובדרך חזרה עצרו ביוון.
מיד לאחר שובם מהסיור הם נסעו לספרד כדי להשתתף בטקס נישואיהם של אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד ושל ויקטוריה יוג'יני נסיכת בטנבורג שניצלו מניסיון התנקשות בשובם מחתונתם.
שבוע לאחר שובם לבריטניה נסעו ג'ורג' ומרי לנורווגיה כדי להשתתף בטקס ההכתרה של גיסו ואחותו של ג'ורג', הוקון השביעי, מלך נורווגיה והנסיכה מוד מוויילס.
ב-6 במאי 1910 מת המלך אדוארד השביעי ובן זוגה של מרי הוכתר למלך - ג'ורג' החמישי.
כתוצאה מכך הפכה מרי להיות "מלכה רעייה" (Queen consort).
כאשר היא נשאלה על ידי בעלה באיזה משני שמותיה הרשמיים, ויקטוריה מרי, היא מעדיפה להיקרא, היא בחרה בשם מרי כדי לא להיקרא בשמה של סבתו של בעלה, המלכה ויקטוריה.
מרי וג'ורג' הוכתרו במנזר וסטמינסטר ב-22 ביוני 1911. בהמשך אותה שנה נסע הזוג המלכותי להודו כדי להשתתף בדורבר דלהי ב-12 בדצמבר.
הם סיירו ברחבי תת-היבשת ושבו לבריטניה בפברואר.
היותה של מרי המלכה הרעיה הכניסה אותה לעימותים עם חמותה אלכסנדרה.
אף על פי שהשתיים היו ביחסי ידידות, הייתה אלכסנדרה עקשנית.
היא דרשה בכורה על פני מרי בהלווייתו של בעלה, התמהמהה לפנות את ארמון בקינגהאם ושמרה כמה מהתכשיטים המלכותיים שהיא הייתה אמורה להעביר למלכה החדשה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הנהיגה מרי משטר צנע וקיצוב מזון בארמון וביקרה פצועים בבתי החולים.
לאחר שלוש שנות מלחמה כנגד גרמניה, ועם התגברות הרגשות האנטי-גרמניים בבריטניה, נתקלה המשפחה המלכותית של רוסיה בסירוב לקבל מקלט בבריטניה עקב כך שרעייתו של הצאר הייתה נסיכה גרמנית.
החדשות על הדחת הצאר הגבירו את קולותיהם של אלה ששאפו להחליף את המשטר בבריטניה לרפובליקני.
לאחר שהרפובליקנים ניצלו את מוצאה הגרמני של משפחת המלוכה כטיעון להדחתה, ויתר המלך על תאריו הגרמניים ושינה את שמו של בית המלוכה מהשם הגרמני בית סקסה-קובורג-גותה לשם האנגלי בית וינדזור.
משפחות נוספות המקורבות לבית המלוכה גם הן שינו את שמן.
לדוגמה, משפחת באטנברג שינתה את שמה למאונטבאטן.
קרובי משפחתה של מרי גם הם זנחו את שמם הגרמני ואימצו את שם המשפחה קיימברידג'.
המלחמה הסתיימה ב-1918 בתבוסתה של גרמניה ובהדחתו והגלייתו של וילהלם השני, קיסר גרמניה.
חודשיים לאחר תום המלחמה מת בנם הצעיר של ג'ורג' ומרי, ג'ון, בגיל 13. ביומניה ובמכתביה שפורסמו לאחר מותה תיארה מרי את ההלם והצער: "ג'וני הקטן והמסכן שלנו הלך לעולמו באופן פתאומי...
השבר הראשון במעגל המשפחתי קשה מנשוא, אך האנשים היו כה חביבים וסימפתיים כלפינו וזה עזר לנו מאוד".
בהמשך תקופת מלוכתו של בעלה הייתה מרי למשענת חזקה עבורו.
היא סייעה לו בכתיבת נאומיו וניצלה את הידע הנרחב שלה בהיסטוריה ובתולדות בית המלוכה כדי לייעץ לו בהחלטות הנוגעות למעמדו.
המלך העריך מאוד את תבונתה, את חוכמתה ואת שיפוטה.
היא שמרה על שלוות נפש בכל פעילותה הציבורית בשנים שלאחר המלחמה, תקופה שהתאפיינה בתסיסה אזרחית וחברתית ובמאבקן של אירלנד ושל הודו על עצמאותן.
בסוף שנות העשרים נעשה ג'ורג' חולה יותר ויותר.
הוא סבל מבעיות בריאותיו שהוחמרו עקב היותו מעשן כבד.
מרי הקדישה תשומת לב רבה לטיפול בו.
לאחר שהמלך החלים ממחלה בשנת 1928, נשאל אחד מרופאיו מי הציל את חיי המלך והוא השיב ללא היסוס שהייתה זאת המלכה.
ב-1935 ציינו ג'ורג' ומרי חצי יובל להמלכתם, עם חגיגות שנערכו בכל רחבי האימפריה.
בנאום שנשא לכבוד האירוע, התייחס המלך באופן פומבי לרעייתו.
ההנחיה שהעביר לכותב הנאומים שלו הייתה שהפסקה על המלכה תהייה הפסקה המסכמת של הנאום.
ב-20 בינואר 1936 מת ג'ורג' החמישי לאחר שרופאו האישי נתן לו זריקות של מורפין וקוקאין כדי להחיש את מותו ולקצר את סבלו.
בנם הבכור של מרי וג'ורג', אדוארד, ירש את כתרו של אביו כאדוארד השמיני.
כעת הייתה מרי רשמית המלכה האם, אף על פי שהיא לא השתמשה מעולם בתואר זה ובמקום זאת היא הייתה מכונה "הוד מלכותה, המלכה מרי" (Her Majesty Queen Mary).
באותה שנה גרם אדוארד למשבר תחוקתי לאחר שהודיע על רצונו לשאת לאישה את אהובתו האמריקנית שהייתה גרושה פעמיים, ווליס סימפסון.
מרי הסתייגה ממוסד הגירושין, שהיה מנוגד לרוח הכנסייה האנגליקנית וסברה שסימפסון לחלוטין לא מתאימה להיות רעיית המלך.
לאחר שנועץ אדוארד עם ראש ממשלת בריטניה סטנלי בולדווין ועם ראשי הממשלות של הדומיניונים והבין שהוא לא יכול להישאר על כסאו בעודו נשוי לווליס סימפסון, הוא החליט להתפטר מתפקידו.
אף על פי שמרי תמכה בבנה, היא לא יכלה להבין מדוע הוא זונח את חובותיו המלכותיים לטובת רגשותיו האישיים.
סימפסון הוצגה בפני ג'ורג' החמישי ומרי בחצר המלכות, אך בהמשך סירבה מרי לפגוש אותה הן בפומבי והן באופן פרטי.
היא ראתה בכך דרך לתמוך בבנה השני ג'ורג' השישי שירש את כסאו של אחיו לאחר ההתפטרות.
אהבתה לאדוארד לא פחתה, אך היא מעולם לא הפסיקה להביע את חוסר שביעות רצונה מצעדיו.
מרי הייתה מעורבת בגידולן של נכדותיה אליזבת ומרגרט ונהגה לקחתן עמה לפעילויות שונות בלונדון ולביקורים במוזיאונים ובגלריות לאומנות.
במהלך מלחמת העולם השנייה סבר ג'ורג' השישי כי על אמו להתפנות מלונדון.
באי רצון היא התפנתה לבית בדמינטון שבמחוז גלוסטרשייר יחד עם אחייניתה מרי.
חפציה האישיים הועברו מלונדון ב-70 ארגזי מטען.
משם יצאה מרי לביקורים במחנות צבא ובבתי חרושת וניהלה פעילויות לאיסוף גרוטאות מתכת כחלק מתרומתה למאמץ המלחמתי.
היא נהגה להציע טרמפים לחיילים שראתה בדרכים במהלך נסיעותיה.
ב-1942 נהרג בנה הצעיר הנסיך ג'ורג', דוכס קנט בתאונה אווירית בעת שירותו הצבאי.
מרי שבה לבית מרלבורו ביוני 1945 לאחר שהמלחמה הסתיימה.
מרי הייתה אספנית של חפצים ותמונות עם הקשר מלכותי.
היא שילמה מחירים גבוהים כדי לרכוש יהלומים מעזבונה של מריה פיודורובנה, קיסרית רוסיה.
ב-1924 יצר הארכיטקט המפורסם סר אדווין לוטיינס (Edwin Lutyens) את בית הבובות של המלכה מרי כדי לשכן את אוסף המיניאטורות שלה.
מדי פעם הושמעה כלפיה ביקורת ציבורית על היקף האספנות שלה.
בכמה הזדמנויות היא הביעה באוזני אנשים שהתארחה אצלם כי חפצים מסוימים שהיו ברשותם מוצאים מאוד חן בעיניה, מתוך תקווה שהם יסכימו לתרום לה אותם.
הידע הנרחב שלה סייע לזהות חפצים ויצירות אומנות של האוסף המלכותי שהגיע לידיים אחרות בדרך לא ישרה.
המשפחה המלכותית השאילה חפצים רבים במהלך הדורות וברגע שמרי זיהתה חפץ השייך למשפחה שלא הוחזר היא פנתה מיד למחזיק בו כדי שיחזירו.
ב-1952 מת ג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת, השלישי מבניה שמרי שיכלה.
נכדתה הבכורה הנסיכה אליזבת עלתה לכס המלוכה כאליזבת השנייה.
באותה עת היו בממלכה שלוש מלכות: מרי, כלתה אליזבת בווס-ליון, אלמנתו של ג'ורג' השישי והמלכה אליזבת השנייה.
מרי הלכה לעולמה בשנה שלאחר מכן עקב סרטן הריאה ב-24 במרץ 1953 בגיל 85, עשרה שבועות לפני טקס ההכתרה של נכדתה.
על ערש דווי ביקשה מרי שהטקס לא יידחה בשל מותה.
ארונה הוצב בארמון וסטמינסטר ורבים עברו על פניו.
היא נקברה לצד בעלה בספינה של קפלת סנט ג'ורג' בטירת וינדזור.
על שמה של מרי נקראו ספינות הנוסעים קווין מרי וקווין מרי 2 וספינת הקרב של הצי המלכותי אה"מ קווין מרי, שטובעה בקרב יוטלנד ב-1916. כמו כן נקראו על שמה קולג' באוניברסיטת לונדון, בית חולים בהונג קונג, הפסגה הגבוהה ביותר באי טריסטן דה קונה וארץ המלכה מרי שבאנטארקטיקה.
6 ביולי 1893 – 22 בינואר 1901: הוד מעלתה המלכותית, הדוכסית מיורק
22 בינואר 1901 – 9 בנובמבר 1901: הוד מעלתה המלכותית, דוכסית קורנוול ויורק
9 בנובמבר 1901 – 6 במאי 1910: הוד מעלתה המלכותית, נסיכת ויילס
6 במאי 1910 – 20 בינואר 1936: הוד מלכותה, המלכה (בהודו: הוד מלכותה, המלכה הקיסרית)
אדוארד (לימים המלך אדוארד השמיני) (1894–1972)
מרי מחלדר או מרי מחלרה או מרי מגולדרס הייתה המלכה הרעיה של מלך סקוטלנד ג'יימס השני.
מרי הייתה בתם של ארנולד, דוכס חלדר וקתרין (בתו הבכורה של אדולף הרביעי, דוכס קליווס (קלווה)).
מרי נישאה לג'יימס השני מלך סקוטלנד בכנסיית הולירוד שבאדינבורו ב-3 ביולי 1449 ונולדו להם שבעה ילדים:
הנסיכה מרי סטיוארט (נפטרה בשנת 1488), נישאה לתומאס בויד, רוזן אראן, ובשנית לג'יימס המילטון, לורד המילטון.
לאחר מותו של בעלה, ובשל גילו הצעיר של בנה, הייתה מרי עוצרת סקוטלנד עד הגיעו של ג'יימס השלישי לגיל הבגרות.
מרי הייתה קתולית אדוקה, וייסדה את כנסיית טריניטי קולג' במייל המלכותי של אדינבורו, בשנת 1460, לזכרו של בעלה.
הכנסייה נהרסה בשנת 1848 על מנת להקים את תחנת וייברלי, אולם נבנתה בחלקה מחדש בשנת 1870.
מרי נפטרה בשנת 1463 בטירת רייבנסקרייג שבפיף, ונקברה בכנסייה שייסדה.
בעת הריסת הכנסייה בשנת 1848 הועבר ארונה של מרי למנזר הולירוד שבו נישאה.
מרי מורסטן היא אשתו של דוקטור ווטסון, ומופיעה בכמה מספרי שרלוק הולמס מאת ארתור קונאן דויל.
הופעתה הראשונה היא בספר חותם הארבעה, בו היא ווטסון מתחתנים לאחר פתרון התעלומה.
היא מתוארת כאישה בלונדינית בעלת עור חיוור, ובתקופה שבה היא שכרה את שירותיו של הולמס היא עבדה כאומנת.
למרות שבסוף הסיפור האוצר נעלם, היא מקבלת שש פנינים ועתידה לרשת שש פנינים נוספות מאוצר אגרה.
בעיבוד של רודני גיבונס לחותם הארבעה (2001) נפרדת מרי מורסטן מווטסון ומתחתנת עם תדיאוס שולטו, ובכך שוברת את לבו של הרופא.
אביה של מרי מורסטן, שכיהן בתפקיד צבאי בכיר ברגימנט הודי ומאוחר יותר הוצב באיי אנדמן, נעלם ב-1878 בנסיבות מחשידות הקשורות לתעלומת חותם הארבעה.
אמה של מרי מורסטן מתה זמן קצר לאחר שילדה אותה, ואין לה קרובים נוספים באנגליה, למרות שהיא למדה והתחנכה שם.
ווטסון ומרי מורסטן התחתנו בערך ב-1888.
למרות שווטסון ומורסטן "התאהבו ממבט ראשון", מערכת היחסים ביניהן בזמן שהיו נשואים לא הייתה יציבה.
ב"הרפתקת האיש המעוקם" נוסע ווטסון ביחד עם הולמס לפתור תעלומה של מוות שהתרחש בחדר נעול, וזאת למרות שרק בקיץ שלפני כן הוא התחתן.
מורסטן מגלה מידה רבה של דאגה לבריאותו של ווטסון כאשר היא שולחת אותו לנופש הבראה בכפר בתעלומת עמק בוסקומב, אך לאחר מותה, שלא מוזכר בצורה ישירה בספרים, חוזר ווטסון לגור עם הולמס ולא מדבר על כך.
לאחר מכן מתחתן ווטסון לפחות עוד פעם.
מורסטן מתה בפרק הזמן שבין הסיפור "הבעיה הסופית" לבין "תעלומת הבית הריק".
מרי ביאטריס אלינור אן מרגרט איזבל אסט המכונה מרי ממודנה הייתה המלכה הרעיה של ג'יימס השני, מלך אנגליה מ-6 בפברואר 1685 ועד ל-11 בדצמבר 1688.
מרי נולדה ב-5 באוקטובר 1658 בארמון הדוכס בעיר מודנה שבאיטליה, והייתה בתם הבכורה (והבת היחידה) של אלפונזו הרביעי ד'אסטה, דוכס מודנה ושל רעייתו לורנה מרטינוצי.
אחיה הצעיר של מרי, פרנצ'סקו השני ד'אסטה, דוכס מודנה היה לדוכס בהיותו בן שנתיים, עת נפטר אביהם.
מרי נישאה לג'יימס, דוכס יורק באמצעות שליח, בטקס נוצרי קתולי שנערך ב-20 בספטמבר 1673. טקס הנישואין ביניהם נערך ב-21 בנובמבר 1673 בטקס נוצרי אנגליקני.
לנישואים הללו הייתה חשיבות פוליטית, שכן לג'יימס, הקתולי, היו שתי בנות אנגליקניות: מרי ואן מנישואיו לאשתו הקודמת, אן הייד.
בנו של ג'יימס מנישואיו למרי ממודנה יעקוף בסדר הירושה לכתר הבריטי את הבנות, ומשמעות הדבר שהמלך יהיה קתולי.
אף שמרי הייתה מאוד נאה, תושבי אנגליה שנאו אותה בשל דתה הקתולית.
שמועות שנפוצו באנגליה טענו כי היא מרגלת מטעם האפיפיור קלמנס העשירי.
בזמן המזימה האפיפיורית בשנת 1678, בה היה מעורב המזכיר האישי של מרי, נאלצו מרי ובעלה ג'יימס, להימלט בסתר מאנגליה.
בשנת 1674 ציפו מרי וג'יימס להולדת בנם הבכור, אולם התינוק נולד בלא רוח חיים.
בעקבות הכתרת ג'יימס בשנת 1685, שאלת יכולתה של מרי להוליד ילדים הפכה לשאלה פוליטית.
בשל כישלונותיה להוליד ולד חי, הלכה מרי למרחצאות הצלב בבאת', ותשעה חודשים לאחר מכן, בשנת 1688 נולד למרי ולד חי, ג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט.
שמועות שנפוצו באנגליה לפיהן הילד לא היה של מרי (וכי היא הלכה עם כריות בשימלתה במשך תשעה חודשים) או כי הילד לא היה בנו של המלך, הביאו לשתי ישיבות מיוחדות של מועצת המלך, בהם שמעה המועצה עדויות בדבר זהות אבי הילד.
מספר מועט של חודשים לאחר הלידה, פרצה המהפכה המהוללת.
מרי ובנה נאלצו להימלט לצרפת ב-10 בדצמבר 1688. והפרלמנט הבריטי הזמין את בתו הבכורה של ג'יימס, מרי, ובעלה ויליאם מאורנג' למלוך במקום ג'יימס.
בהיותה בגלות, שהתה מרי כאורחת של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת בטירה בסן-ז'רמן-אן-לה, בסמוך לפריז.
בהיותה בגלות ילדה מרי את לואיזה מריה תרזה סטיוארט, אשר נפטרה מאבעבועות רוח בגיל 19.
לאחר מותו של ג'יימס, ב-6 בספטמבר 1701, דרשה מרי כי יכירו בבנה כמלך אנגליה וסקוטלנד – דרישה אשר הביאה במידה מסוימת להצטרפותה של אנגליה למלחמת הירושה הספרדית.
מרי נפטרה בטירה בה התגוררה, ונקברה במנזר הטירה.
קברה נהרס במהלך המהפכה הצרפתית.
מחוז דטשס ("מחוז הדוכסית") במדינת ניו יורק שבארצות הברית נקרא על שם תוארה, בעת כהונתה כדוכסית יורק (באותה עת הייתה ניו יורק מושבה של אנגליה).
מרי ביאטריס מידג'לי הייתה פילוסופית של האתיקה ומרצה בכירה לפילוסופיה באוניברסיטת ניוקאסל שבאנגליה.
התפרסמה במחקריה ומאמריה בתחום האתיקה של המדע וזכויות בעלי חיים.
את ספרה הראשון "החיה והאדם - שורשי טבע האדם" כתבה ב-1978 כשהייתה כבר בשנות ה-50 לחייה.
ב-1981 הוציאה לאור את "הלב והשכל - מגוון החוויה המוסרית", ב-1983 את "חיות, ולמה הן חשובות", ב-1984 את "רשעוּת", וב-1994 את "הקוף המוסרי: אנשים, חופש ומצפון".
ב-2005 קיבלה פרס על ספרות מדעית מאוניברסיטת דרהאם (קרוליינה הצפונית).
האוטוביוגרפיה עליה "הינשוף של מינרבה" יצא לאור ב-2005.
מידג'לי התנגדה לרדוקציוניזם ולרעיונות ה"מדענות" השואפים להציב את המדע האמפירי במקומה של הרוח האנושית, תפקיד שאליו המדע כלל אינו מתאים.
היא כתבה בהרחבה על האפשרויות הנפתחות בפני הפילוסופיה כאשר זו תלמד ותקבל מושגים מהטבע ובמיוחד מבעלי חיים.
חלק מספריה דנים ברעיונות הפילוסופיים ובגישות היסוד הנמצאות במדע פופולרי, כולל עימות מתוקשר עם עמדות של ריצ'רד דוקינס.
היא גם כתבה מאמרים על גישת גאיה כשהיא מאמצת רעיונות מהגישה, מסכימה עם תפישת עולם זו ורואה בו דרך חיובית ומוסרית להתקדמות האנושות.
העיתון הגרדיאן תיאר אותה כפילוסופית לוחמנית וראש המתקפה נגד מצג שווא מדעי בבריטניה.
מידג'לי נולדה בלונדון ללזלי ותום סקרוטון.
אביה היה כומר ומאוחר יותר כהן הכנסייה האנגליקנית במכללת קינגס בקיימברידג', ושם גדלה.
היא למדה בבית ספר הנמצא בביתו הקודם של צ'ארלס דרווין, ושם התעמקה בלימודי פילוסופיה, מדע והקשר ביניהם.
לדבריה, באוניברסיטה היא בחרה בתחום הפילוסופיה מכיוון שמורתה לספרות אנגלית אמרה לה ש"ספרות אנגלית תמיד אפשר לקרוא בבית", וכשנתקלה בכתבי אפלטון, הייתה חייבת לבדוק במה מדובר.
בשנת 1937 התקבלה למכללת סומרוויל בעיר אוקספורד.
היא תכננה להתגורר באוסטריה לתקופה של שלשה חודשים על מנת ללמוד גרמנית, אך לאחר חודש אחד נאלצה לקטוע את השהיה שם עקב האנשלוס - פלישת גרמניה לאוסטריה וסיפוחה.
בסומרוויל היא למדה לטינית וספרות עתיקה יחד עם איריס מרדוק - כיום סופרת ופילוסופית אנגליה, וסיימה בהצטיינות.
את רוחב ידיעותיה בתחומים רבים במדע היא חבה לדבריה לחבריה המרובים מן האקדמיה אותם הכירה באוקספורד.
היא סברה שהאפשרות הנשית שלה להשתלב באקדמיה להוביל בה ולהביע "דעות נשיות" נבעה בראש ובראשונה מגיוסם של גברים צעירים רבים שעזבו את ארצם במלחמת העולם הראשונה.
לדעתה בעיתות שלום "חשיבה נשית" רבה וטובה הולכת לאיבוד פשוט משום שאינה נשמעת.
לאחר אוקספורד, היא הייתה מורה בבית הספר בו למדה בילדותה, במסגרת השירות הציבורי האנגלי.
היא שבה לאוקספורד ב-1947 ועבדה עם גילברט מוריי.
ב-1949 החלה להרצות באוניברסיטת רדינג, בתחום הפילוסופיה.
בשנת 1950 היא נישאה לג'פרי מידג'לי, פילוסוף אף הוא, והם עברו לניוקסל.
לזוג נולדו שלשה בנים (טום, דייוויד ומרטין).
היא ובעלה לימדו בניוקסל, שם חיה עד מותה.
בעלה מת ב-1997. בתקופה זו החלה לחקור את נושא המוסר, וספרה הראשון 'החיה והאדם', יצא לאור בהיותה בת 59. "לא כתבתי ספרים עד גיל חמישים" אמרה, "וטוב שכך, כי אינני יודעת מה חשבתי קודם".
בשנת 1995 הוענק למרי תואר דוקטור לשם כבוד על הישגים ניכרים בתחום מדעי הרוח מאוניברסיטת דרהאם היוקרתית בדרום קרוליינה, ובשנת 2008 בהיותה בת 90 הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד בתחום מדעי המשפט.
היא הייתה חברת כבוד במועצת המדיניות והאתיקה של המחלקה למדעי החיים באוניברסיטת ניוקאסל.
בשנת 2011, בנה הצעיר קיבל בשמה את פרס הירחון פילוסופיה עכשיו, על תרומתה למלחמה בטפשות.
מידג'לי מתה בגיל 99, בעיר ניוקאסל, ב-10 באוקטובר 2018.
עמדות היסוד: חשיבות ההגות, התבוננות בדתות העולם, והרצף בעולם החי כולו
מידג'לי ראתה בפילוסופיה סוג של שרברבות, משהו שאיש אינו שם אליו לב, עד שמשהו מתקלקל.
"ואז פתאום אנחנו ערים לריחות רעים, וחייבים לפרק את האריחים ברצפה, ולהתבונן בפעם הראשונה באותם מושגי יסוד של המחשבות, אפילו הפשוטות ביותר...
הפילוסופים הגדולים שמו לב מראש, כמה מקולקל ושגוי המצב, והציעו דרכים להתמודד עם זה."
למרות שחונכה בבית נוצרי מידג'לי לא ראתה את עצמה כנוצרייה, ועם זאת טענה שאין להתעלם מהדתות שבעולם.
"מתברר שהרעות החולות והנגעים שמילאו את הדת בעבר, אינן מוגבלות לדת בלבד, אלא יכולות ללוות כל מוסד אנושי מוצלח.
כך גם, אין זה ברור כלל שהדת עצמה היא משהו שהאנושות יכולה או צריכה להירפא ממנו".
ספרה הראשון "חיה ואדם" (1978) בדק את טבע האדם ואת התגובה האנושית לרדוקציוניזם בסוציוביולוגיה וכן לרלטיביזם ולביהייביוריזם, תפיסות שהיו נפוצות בקרב חוקרים במדעי החברה באותה תקופה.
טענתה בספר הייתה שהדמיון בין אנשים לבעלי חיים גדול ממה שמדענים אלו היו מוכנים להודות.
היא אף הצביעה על כך שבדרכים רבות החיות אף יותר מתוחכמות מבני האדם, ושהן האנשים והן החיות חווים מערכת יחסים רגשית אשר מובעת על ידי שניהם ואף משמשת אצל רבים לתקשורת החוצה את הגבול בין סוגים שונים של בעלי חיים וביניהם לאנשים.
מאוחר יותר מידג'לי ביקרה ושללה את האמונה שניתן להבין את בני האדם על פי המבנה הגנטי שלהם בלבד, טענה אשר להבנתה הייתה טענתו של דוקינס בספרו הגן האנוכי (1976).
במקום זאת, היא טענה, בני האדם יבינו טוב יותר את עצמם ואת יחסיהם עם בעלי החיים על ידי שימוש בשיטות ה"איכותיות" (בניגוד לשיטות כמותיות) של אתולוגיה ושל פסיכולוגיה השוואתית.
בשנת 2002 מידג'לי כתבה את המבוא להוצאה שנייה של "האבולוציה כמדע" (במקור משנת 1985).
במבוא זה מידג'לי דיווחה שהסיבה לכתיבת הספר הזה והספר "המדע כגאולה" (משנת 1992) הייתה על מנת להילחם ב"ספקולציות חצי מדעיות" של כמה פסקאות נבואיות או מטפיזיות שהחלו להופיע בספרי מדע, בדרך כלל בפרקים האחרונים שלהם.
הספר הראשון עסק בתאוריות האבולוציוניות של ביולוגים כולל של דוקינס, והשני בחוקרי פיזיקה ובינה מלאכותית.
מידג'לי כתבה שהיא עדיין מאמינה שלתאוריות אותן הציגה בספר "אין כל קשר עם תאוריה מקובלת כלשהי של אבולוציה", ושרעיונות אלו לא יפתרו שום בעיה מוסרית או חברתית אמיתית שהעולם מתמודד אתו, בין אם זה תוך שימוש בהנדסה גנטית, ובין אם זה תוך שימוש במכונות.
"רעיונות (מזימות) אלו עדיין נראות לי כפעולות הסחה, המונעים מאתנו להתמודד עם הבעיות הקשות באמת".
"אינני תוקפת את המדע, אלא מגינה עליו מפני פרשנות שגויה המסוכנת לה."
על רדוקציוניזם (צמצום) ומטריאליזם (חומרנות)
מידג'לי יצאה נגד גישת הצמצום, ונגד כל ניסיון לקבוע גישה אחת ויחידה להבנת העולם.
לדעתה יש "מפות רבות וחלונות רבים".
"אנו זקוקים ל'פלורליזם מדעי' - להכרה בכך שיש ריבוי צורות ומקורות של מידע, לעומת הצמצום, אותה אמונה המשוכנעת שיש חזות אחת גורפת הפותרת את כל הבעיות."
היא כתבה שלדעתה מועיל לחשוב על העולם כ"אקווריום ענק...
איננו יכולים לראות את הכל מלמעלה, אז אנחנו מתבוננים בו דרך כמה חלונות קטנים...
בסופו של דבר אנחנו נצליח להבין די הרבה מתוך מה שראינו, אם נחבר בסבלנות את פיסות המידע מהזוויות שונות.
אבל אסור לנו להתעקש על כך שהחלון שלנו הוא החלון היחיד שדרכו שווה להתבונן.
היא טוענת גם שגישתה אינה חדשה, ושזו המשכה של התפישה של רבים מן המדענים בתקופות שלפני זו האחרונה, תפישה הנובעת מהמציאות עצמה, וההכרה בה:
"קבלת הגישה שה'חומר' קשור ודומה ל'רוח' - לשכל, ושה"שכל" חודר לתוכו, אינה גישה חדשה למדע ואינה תוספת לה, אלא פשוט, מוּדעוּת למעשינו והודאה בכך שזה אכן אופן עשייתם."
"זו הסיבה העיקרית שגרמה לאיינשטיין לציין לעיתים שהמפתיע במדע הוא שהוא אכן עובד.
שעצם החוקים שאנו מבינים בעקבות התבוננות במציאות, מתבררות אכן כחוּקיוּת של הדברים עצמם."
מאמר בירחון "פילוסופיה" בשם: "חוק הג'ונגל: חלופות מוסריות ויסודות של התפתחות", דן בהשלכות של רעיונותיו של ריצ'רד דוקינס על האתיקה והפילוסופיה של המוסר, ושיבח את ספרו.
תגובתה פורסמה בגיליון 54 (1979) במאמר "להטוטי גנים".
מאמר זה טען ש'הגן האנוכי' עסק יותר בנושא אגואיזם פסיכולוגי מאשר בחקר האבולוציה.
מאמרהּ ביקר את מושגיו של דוקינס, אולם בוויכוח שנוצר בעקבות פרסומו, טענו נגדה שהמאמר שלה היה רגשני, לא ענייני, וחסר הבנה אמיתית לרעיונותיו של דוקינס.
מידג'לי התפלמסה עם דעות אלו, והצביעה על כך שבעוד דוקינס אמור לדבר על גנים - כלומר מבנים כימיים, הוא מטה את הדיון ואומר שאנחנו נולדנו אנוכיים (עמוד 3 בספר).
"ויש הבדל גדול בינינו ובין הגנים שלנו".
בפולמוס זה כתבה שבתחילה לא רצתה להתמודד עם דוקינס, מכיוון שחשבה שדעותיו אינם נתפשים ברצינות בעיני הממסד המדעי.
אולם לאחר פרסום המאמר ב'פילוסופיה' הבינה שיש עוד רבים הנוטים "לראות בפנטזיות שלו משהו מן הממש".
בתגובה משנת 1981 דוקינס ענה:
"קשה למצוא הערה כה מתנשאת ובעלת יוהרה בספרות המדעית כלפי אקדמאי חבר...
היא מעלה את אמנות אי ההבנה לגבהים מסחררים.
לנקודה המרכזית שלי לא היה כל קשר שהוא עם האשמותיה.
אני כלל אינני עוסק באדם, או לפחות לא בטבע הרגשי שלו.
ספרי הוא כולו בנוגע להתפתחות החיים, ולא נוגע באתיקה של מין אחד מסוים - וחריג למדי.
בגיליון 58 "גנים אנוכיים ודרוויניזם חברתי" (1983) מידג'לי הגיבה שוב:
"אמנם נדרשת התנצלות, לא רק עבור העיכוב של תגובתי, אלא גם על הטון חסר הסבלנות של מאמרי הקודם.
אסור להתרגז, והכעס תמיד מוביל לטענות מבולבלות.
ואולם, ההתנגדות המקורית שלי בעינה עומדת..."
הוויכוח הזועם בין השניים נמשך.
כך בעמוד 55 בהוצאה השנייה של ספרו 'הגן האנוכי' (1989) דוקינס רשם הערה על מאמרה ה"זועם והמרושע" של מידג'לי.
היא, מצידה, המשיכה לבקר את רעיונותיו של דוקינס.
בספרה "אבולוציה כמדע: תקוות מוזרות ופחדים מוזרים עוד יותר" (2002) וכן בספריה "מיתוסים למחיה" (2002) ו"המיתוסים של חיינו" (2003) היא נלחמה נגד "השימוש המבולבל שלו בשפה": נגד
"אחיזת העיניים בשימוש במושגים כמו 'אנוכי' במשמעויות שונות, בלי לעורר את תשומת לב הקורא לכך".
ונגד הרטוריקה שלו, תוך ציטוט מספרו: "לגנים יש השפעה רבה על התנהגות", אשר לדעתה דומה יותר לדת מאשר למדע:
"אין זה מקובל שהאורתודוקסיה הניאו דרוויניסטית או הדוקיניסטית תטען את מה שדרווין עצמו הכחיש, כלומר שהברירה הטבעית היא הסיבה היחידה של ההתפתחות, ולכן במובן מסוים, מקרי לחלוטין.
זו כשלעצמה אמונה מוזרה, שאין להסכים עמה מראש כחלק מהמדע."
בראיון בעיתון ה'אינדיפנדנט' בספטמבר 2007, היא טענה שהתובנות של דוקינס לגבי אבולוציה, מונְחות מכוח אידאולוגיה.
"האידאולוגיה של דוקינס מוֹכרת את פולחן התחרותיות.
הוא מקרין סוג של תאצ'ריזם (הכוונה לתפיסות השוק החופשי של מרגרט תאצ'ר) מן הכלכלה, ומשליך אותה על אבולוציה.
אין זו תפיסה מדעית חסרת פניות.
באפריל 2009 חזרה על פרשנותה לספרו של דוקינס בסדרת מאמרים בגארדיאן.
בספרה מ-2010 "העצמי הבודד: דרווין והגן האנוכי" היא טוענת:
"התיאורים החד צדדים של המניעים האנושיים, כמו הנטייה לפרשנות 'הגן האנוכי' בחשיבה הנאו-דרוויניסטית החדשה -ייתכן שהם מעניינים, אבל הם תמיד לא מציאותיים."
יש התייחסות למידג'לי ב"חיי החיות" - ספרו של י.מ.
זהו מעין חיבור בין סיפור קצר ושיח פילוסופי.
מבקרי ספרות הביעו תהיות לגבי משמעות התוכן, הכתוב בסגנון חידתי ומוזר.
"הקורא אינו בטוח אם הוא אמור אולי למצוא שגיאה או סתירה פנימית תוך כדי קריאת הטענות של גיבור הסיפור"
מבקרים אחרים טענו שיש נקודות השקה רבות בין דעותיה של מידג'לי וספרו של קוטזי, והם נעזרו בכתביה על מנת להבין את ספרו המבלבל.
לדוגמה, גיבור הסיפור טרוד במעמדן המוסרי של חיות, נושא שמידג'לי עסקה בו ב"חיות ולמה הן חשובות".
גיבור הסיפור דן לעומק בעניין הסימפתיה והמושג האתי (או המצפוני), נושא עליו כתבה מידג'לי בספרה "חיה ואדם".
בניתוח משמעויות הספר, אחד המבקרים סיכם:
דוגמה נוספת היא הערצתם המשותפת של קוטזי ומידג'לי לרובינזון קרוזו.
קוטזי חוזר על סיפורו של קרוזו בנובלה "אויב", בעוד מידג'לי כותבת על קרוזו במאמרה "חובות בנוגע לאיים".
במאמר זה של מידג'לי, היא נוקטת בעמדת האקוצנטריות, וטוענת שייתכן ולאדם חובות מוסריות כלפי ישויות שאינן אנושיות כמו חיות או מערכות אקולוגיות, רעיון המצוי גם בספריו של קוטזי: "חיי החיות", "אויב" ורבים אחרים.
בשנת 2006 הוצב פסל דמותה של מידג'לי כחלק מטריפטיכון סביבתי בלונדון, ובו דמויות תומכי סביבה נוספות, מעשה ידי הפסל ג'ון אדגר, בן עירה ניו קאסל.
חיה ואדם - יסודות טבע האדם (1978; הוצאה מתוקנת 1995) הוצאת רוטלג
לב ומח - מגוון ההתנסויות המצפוניות (1981) הוצאת רוטלג
חיות ולמה הן חשובות: מסע סביב מחסום המינים (1983) הוצאת אוניברסיטת ג'ורגיה
רשעות: מאמר פילוסופי (1984) הוצאת רוטלג
בחירות של נשים: בעיות פילוסופיות העומדות בפני פמיניזם עם יהודית יוז (1983) הוצאת וידנפלד וניקולסון
האבולוציה כדת: תקוות מוזרות ופחדים מוזרים עוד יותר (1985) רוטלג (הודפס עם הקדמה חדשה 2002) מידג'לי הקדישה את הספר לזכרו של צ'ארלס דרווין "שמעולם לא אמר דברים אלו".
האם איננו יכולים להגיע להכרעות מוסריות (1989) הוצאת בריסטול
חכמה, מידע ותהיה: לשם מה נחוץ ידע (1989) רוטלג
מדע וגאולה: מיתוס מודרני ומשמעותו (1992) רוטלג
ניתן לראות את הספר כהרצאה בסדרת הרצאות גיפורד.
הקוף המוסרי: אנשים, חופש ומצפון (1994) רוטלג
אוטופיות, דולפינים ומחשבים: בעיות של שרברבות פילוסופית (1996) רוטלג
מיתוסים על פיהם אנו חיים (2003) רוטלג
הינשוף של מינרבה: ספר זיכרון (2005) הוצאת רוטלג (האוטוביוגרפיה של מידג'לי)
מרי מידג'לי המהותית (2005) הוצאת רוטלג עורך דוד מידג'לי עם הקדמה של גיימס לובלוק
ריאליזם ארצי: משמעותה של גאיה (2007) הוצאת חותם אקדמי (גיליון ערוך)
אבולוציה ביולוגית ותרבותית (1984) המכון לחקר תרבויות, 'מונוגרף' סדרה 20 גאיה - הרעיון הגדול הבא (2001)
אימפקט, חוברת 15: תכנון תבוני ובעיות אידאולוגיות אחרות (2007)
בישופ בוטלר: תגובה (1952) ירחון המאה העשרים CLII, מס'.
היכן השלג של דודתי (Ou Sont les Neiges de ma Tante) - ירחון המאה העשרים (1959), עמודים 168–79
מושג הבהמיות: הגות, מוסר והתנהגות חיות (1973) ירחון פילוסופיה גיליון 48, מספר 148, עמודים 111–135
לנסות את חרבך החדש על עובר אורח (1977) המאזין (הודפס שוב באסופת מידג'לי, מרי - לב ושכל (1981) ברברה ומקינון מוסר, תאוריה ונושאים עדכניים (מהדורה שלישית 2001))
חופש ותורשה (1978) המאזין (הודפס שוב באסופה מדגלי מרי, לב ושכל (1981))
תוצאנות וההגיון הבריא (1980) דו"ח מרכז הסטינגס 10, עמוד 5, עמודים 43–44
למה הידע חשוב (1981) חיות במחקר: תפיסות חדשות בחקר התנהגות חיות עורך דוד שפרלינג.
ניתן לראות חלקים מהדיון המוסרט ערוך ביוטיוב
לקראת הבנה חדשה של טבע האדם: מגבלות ההתנהגות הייחודית (1983) איך בני אדם מתאימים את עצמם לסביבה: מסע ביו-תרבותי עורך: דונלד י' אורנטר
גנים אנוכיים ודארוויניזם חברתי (1983) ירחון פילוסופיה 58, מספר 225, עמודים 365–377
חובות בנוגע לאיים (1983) מפגש LX (הודפס שוב באנשים, פינגווינים ועצים מפלסטיק (1986) עורך דונלד ואן-דביר, הודפס גם בירחון המוסר (1994) עורך פטר סינגר ו-מצפון ומוסר סביבתי (1995) עורך רוברט אליוט)
הסרת הבימוי המומחז מדרווין (1984) ירחון תורת הייחוד 67, מספר 2
בני-אדם ולא בני-אדם (1985) להגנתם של בעלי חיים, עמודים 52–62
האם התמקצעות יכולה להזיק לבריאותך?
(1987) הירחון הבינלאומי לחקר חברתי ומוסרי 2, מספר 1
קרובי משפחה שמתביישים בהם: שינוי תפישה בעניין בעלי חיים Perceptions of Animals (1987) התוקע 4, מספר 4, עמודים 17–19
בהמות בריונים ומפלצות (1988) מהי חיה?
תאוריות טלאולוגיות של המוסר (1988) אנציקלופדיה של פילוספיה עורך גה"ר פרקינסון
(1988) הבטים נשיים של הגות או: איך לא לפחד מההבדל בין המינים, מורוונה גריפיתס ומרגרט וויטפורד (1988)
ערכו של מחקר חסר ערך: תמיכה במענקי מחקר בטווח הארוך (1989) דו"ח המועצה למדע וחברה האם אתה חיה?
(1989) - מתוך אסופת: ניסויים בבעלי חיים: שינוי העמדה המקובלת עורך גיל לאנגלי
מדוע החכמה אינה מספיקה (1990) - מתוך אסופת חשיבה מחדש על תוכנית הלימודים, לקראת חינוך על תיכוני בין-נושאי משולב, עורכת מרי ה' קלארק וסנדרה א' ואווריטקו
בעיית האישון הקטן, או:מהי פילוסופיה שימושית?
The Use and Uselessness of Learning (1990) הירחון האירופאי לחינוך 25, מספר 3 עמודים 283–294
שפת הזכויות לא תציל ילדים מניצול; הערה על דברי ארצ'רד בעניין זכויות הורים (1991) ירחון הפילוסופיה השימושית 8, מספר 1
יסודות המוסר (1991) ספר הלימוד על אתיקה עורך פטר סינגר (בספרדית) כאן)
לקראת מבט אנושי יותר על החיות הרעות?
(1992) הסביבה בשאלת קיום עורכים דוד ה' קופר וג'וי א פאלמר
חשיבות מגוון המינים (1992) החיים המוסריים עורכים סטפן לופור-פוי וקורטיס בראון (יצא לאור שוב באסופת זכויות החיות / דיון במוסר סביבתי, נקודת המבט של הסביבה (1992) עורך יבגני צ.
תחרות מוזרה, מדע מול דת (1992) כתבי הקודש והתרבות העכשיוית עורך יו מונטיפיורי
שרברבות פילוסופית (1992) הדחף להתפלסף עורך א' פיליפס גריפיתס
האם המדע יכול להציל את נשמתו (1992) המדען החדש, עמודים 43–6
החיות מול הביוספירה (1992) Environmental Values 1,מספר 1, עמודים 113–21
(1994) פילוסופיה והסביבה הטבעית עורכים רובין אטפילד ואנדרו בלסיי
דארוויניזם ומוסר (1994) רפואה וחשיבה מוסרית עורכים קו"מ פולפורד, גראנט גילט וג'אנט מרטין סאסקיץ
סוף סוף גישור (1994) חיות והחברה האנושית עורכים אוברי מנינג וג'יימס סרפל
זומבים ומבחן טיורינג (1995) העיתון לחקר התודעה 2, מספר 4, עמודים 351–2
שגעון הצמצום (מגלומניה רדוקטיבית) (1995) דמיונו של הטבע; חזיתות חדשות בחקר מדעי עורך ג'ון קורוואל
(1995) מבוא לאתיקה שימושית עורכות ברנדה אלמונד (בשיתוף עם יהודית יוז)
האתגר של המדע, ידיעה מוגבלת או, חידוש הכהונה הגדולה?
(1995) נאמן לארץ (כדור הארץ) עורכים אלן רייס ורוג'ר ויליאמסון
The Mixed Community (1995) מוסר הארץ, מוסר הסביבה, זכויות בעלי חיים ויישומים מעשיים עורך ג'יימס פ' סרבה
חזיונות חילוניים או קדושים (1995) דו"ח מרכס הייסטינגס 25, מספר 5, עמודים 20–27
מרי מידג'לי בדיון עם אנטוני פרימן (1995) עיתון חקר התודעה 2, מספר 1, עמודים 67–75(9)
הארץ חשובה: חשיבה אודות הסביבה (1996) תקופת הדאגה עורכים שרה דוננט ורוי פוטר
המראה מבריטניה: מה מפרק משפחות?
(1996) החברה הפילוסופית האמריקנית, כתב עת על פמיניזם ופילוסופיה 96, מספר 1 (בדיון משותף עם יהודית יוז)
האם חינוך יכול להיות מוסרי?
1 (הודפס שוב בהוראה נכון ולא נכון, חינוך למוסר מאוזן עורכים ריצ'רד סמית ופול סטנדיש)
האגדות על פיהן אנו חיים (1996) הערכים שבמדע הרצאות אוקספורד אמנסטי, עורך ווס ויליאמס
חזיונות של מדע מוכה (1997) מדע כיום: בעיה או משבר?
עורך רלף לוינסון וג'ף תומאס
יורשי הנשמה: פילוסופיה וה"גוף" (1997) הדת והגוף עורכת שרה קוקלי
להרכיב שוב את עצמנו מהחלקים (1998) חקר התודעה וזהות אנושית עורך ג'ון קורנוואל
מוצא המינים שינה את תפישת האדם לנצח.
אם כן מדוע, שואלת מרי מידג'לי, משמש הדרוויניזם לחיזוק האינדיבידואליזם של דורנו?
בעיית הרמאי (1998) מוסר תקשורתי עורך מתי קיירם
האסירים של דקרט (1999) עיתון המדינאי החדש
להיות מדעיים כלפי עצמנו (1999) Journal of Consciousness Studies, 6 (יצא לאור שוב בדגמים של העצמי (1999) עורכים שון גלחר ויונתן שיר)
לקראת מוסר של אחראיות חובקת עולם (1999) זכויות אדם בפוליטיקה עולמית עורכים טים דון וניקולס י' וילר
המקורות של דון ג'ובאני (1999–2000) פילוסופיה עכשיו, עמוד 32
Biotechnology and מפלצתיות: למה עלינו לשים לב למרכיב ה"יוק" (2000) דו"ח מרכז היסטינגס 30, מספר 5, עמודים 7–15
Earth Song (2000) עיתון המדינאי החדש
Both nice and nasty (2000) עיתון המדינאי החדש
אינדיבידואליזם והמושג גאיה (2000) סקר מחקרים בינלאומיים 26, עמודים 29–44
חקר התודעה, האמונה בגורליות ומדע (2000) האדם האנושי במדע ובדת עורכים נילס הנדריק גרגרסון, וילאם ב' דריס ואולף גורמן
טבע האדם, מגוון אנושי וחופש האדם להיות בני אדם: אחידות ויחידאיות אנטרופוסופית עורך ניל ראפלי
(2000) הוי דארוין המסכן עורכים חוקארי וסטבן רוז
הצורך בפליאה (2000) האל של המאה ה-21 עורך ראסל סטאנרד
מה פירוש גאיה (2001) הגרדיאןחזונו המופשט של הבנקאי לגבי העולם מוגבל למדי (2001) הגרדיאן
הבעיה עם החיים בטבע הפראי (2001) זאבים וקהילות אנוש: ביולוגיה פוליטיקה ומוסר עורכים וירג'יניה א' שארף, בריאן נורטון וסראכן דונלי.
Wickedness (2001) עיתון הפילוסופים עמודים 23–5
שמיים וארץ - היסטוריה מסורבלת (2001–2002) פילוסופיה עכשיו 34 עמוד 18
בחירה ובוררים (2002) דיוני האקדמיה הבריטית 112 יצא לאור כ'התפתחות ישויות תרבותיות' עורכים מיכאל וילר, ג'ון זימן ומרגרט א' בודן
פתיחות: דגם המפות המרובות (2002) פילוסופיה עכשיו 35
כתב עת של המכון הממלכתי לפילוסופיה
תגובה למאמר: "המצאת הנושא; תחיית הפסיכולוגיה הפסיכולוגית" (2002) עיתון הפסיכולוגיה האנתרופולוגיתמספיק אף פעם אינו מספיק (2002) הגרדיאן
הכל שם בשכל (2002) הגרדיאן
Science and Poetry (2003) ניתוח מצב 2 (תמצית מפרקים 17 אינדיבידואליזם ותפישת גאיה, ופרק 18, אלים ואלות; תפקידה שלה הפליאה במדע ובשירה)
הוגים גדולים - ג'יימס לובלוק (2003) ירחון המדינאי החדש
מסקרן יותר ועוד יותר (2003) הגרדיאן
ביקורת על היקום (2003) האם הטבע יכול להיות מרושע?
דת מדע וערכים עורך וילם ב' דריס
נשמות, מוחות, גופים כוכבי לכת, חלק א' וכן חלק ב' (2004) מאמר בן שני חלקים על סוגיית הגוף-והנשמה פילוסופיה עכשיו
Us and Them (2004) המדינאי החדש
חישוב מחיר הנקמה (2004) הגרדיאן
השכל והגוף: סוף האפרטהייד (2004) המדע, חקר התודעה והמציאות הממשית עורך דויד לורימר (מאמר זה בגרסה שונה מעט)
(2004) סקר הרשת המדעית והרפואית, מספר 84
סקירת ספר: 'הזיית האל' מאת ריצ'רד דוקינס (2006) המדען החדש מהדורה 2572
השיבה חוזרת על מין והגן האנוכיי: מדוע אנחנו עושים את זה (2006) תורשה 96, מספר 3, עמודים 271–2
מארה תהא על שני בתיהם (2007) פילוסופיה עכשיו 64מרי מידג'לי על דוקינס (2007) אינטרלוג
האם המדע מייתר את אלוהים?
מרי סטיוארט הוא מחזה פרי עטו של פרידריך שילר, המתאר את ימיה האחרונים של מרי, מלכת הסקוטים.
המחזה מורכב מחמש מערכות, שכל אחת מהן מחולקת למספר תמונות.
הצגת הבכורה של "מרי סטיוארט" התקיימה בוויימאר שבגרמניה, ב-14 ביוני 1800. המחזה היווה את הבסיס לאופרה "מריה סטוארדה" של דוניצטי (1834).
אליזבת הראשונה - מלכת אנגליה.
מרי סטיוארט - מלכת הסקוטים, אסירה באנגליה.
לורד ברלי - הלורד אשר על האוצר.
לורד שרוסברי - שומר חותם הממלכה.
לורד לסטר - שר של אליזבת, חבר מועצת המלוכה.
ג'ורג' טלבוט - שר של אליזבת, חבר מועצת המלוכה.
ויליאם סטיל - שר של אליזבת, חבר מועצת המלוכה.
הרוזן אובספין - שגריר צרפת באנגליה.
לורד רוברט דאדלי - הרוזן של לסטר, המאהב של אליזבת הראשונה, ששודך בעבר למרי סטיוארט.
סר עמיעז פאולט - אציל, בעליה של טירת פודרינגיי, בה כלואה מרי סטיוארט.
מורטימר - אחיינו של פאולט.
ויליאם דייוויסון - מזכירה של אליזבת הראשונה.
האנה קנדי - אומנתה ומלוותה של מרי.
מלוויל - לשעבר שר החצר של מרי.
בשלהי שנות השישים של המאה ה-16, בשל התערערות שלטונה בסקוטלנד, מרי סטיוארט מלכת הסקוטים נמלטה לאנגליה, מתוך ציפייה שבת דודתה אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה, תסייע לה להשיב לעצמה את כתר סקוטלנד.
אליזבת הורתה לכלוא אותה, מתוך חשש שמרי תנסה להדיחה מכסאה, לתפוס במקומה את השלטון ולהפוך מחדש את הדת הקתולית לדת השלטת במדינה.
בתקופת מאסרה רבת השנים ניסתה מרי לערער על שלטונה של אליזבת.
כדי לחסל את האיום הנשקף מצידה, יזמו יועציה של אליזבת חוק, שלפיו טוען לכתר שעשוי להרוויח מקשר נגד המלכה, גם אם לא היה מעורב בו ולא ידע עליו - יוצא להורג.
מרי הועמדה למשפט על בסיס חוק זה, באמתלה שהייתה מעורבת בקשר נגד המלכה בהנהגתו של איש האצולה הצעיר בבינגטון ושני משרתיה העידו נגדה.
אף על פי שמועצת המלוכה גזרה על מרי פסק דין מוות, מהססת אליזבת להוציאו לפועל, בין השאר משום שהדבר עלול להביא לערעור היחסים עם הארצות הקתוליות ספרד וצרפת.
מרי אינה יודעת דבר על גזר הדין.
עלילת המחזה מתרחשת בפברואר 1587, כשמרי סטיוארט, הכלואה מזה 18 שנה בטירת פודרינגיי, מצפה לגזר דינה.
מורטימר, אציל צעיר ואחיינו של סר עמיעז פאולט, בעליה של מצודת פודרינגיי, בה כלואה מרי סטיוארט, בא לבקר אותה ומגלה לה בסתר שהוא שליחו של דודה, הקרדינל מגיז.
הוא מספר לה על גזר דין המוות שהוצא נגדה ועל כך שאליזבת מהססת לחתום עליו.
מורטימר מספר למרי שהוא עומד בראש חבורת קושרים שעומדים להצילה.
ברלי מבקש מפאולט שיוציא להורג את מרי בסתר, אבל פאולט מסרב לכך.
פאולט מוסר לאליזבת מכתב ממרי, בו היא מבקשת ממנה ריאיון, שתי הנשים מעולם לא פגשו זו את זו.
מלך צרפת מציע לאליזבת נישואים והיא נענית לכך במעורפל.
יועצה הקרוב לורד ברלי אומר שכדי להבטיח את שלטונה עליה להוציא להורג את מרי.
נגדי, שומר חותם הממלכה שרוסברי, מייעץ לאליזבת להשאיר את פסק הדין על כנו, אבל לא להוציא אותו לפועל.
מורטימר בא אל החצר ואליזבת מבקשת ממנו לרצוח בסתר את מרי, מורטימר נענה לכך.
הוא מעביר ללסטר מכתב מאליזבת.
לסטר אומר לו שמעולם לא היה אויב שלה, וכעת כשאליזבת עומדת להינשא למלך צרפת, בעוד שהוא רצה להתחתן איתה, הוא מוכן לעבור לצידה של מרי.
בחצרה של טירת פודרינגיי נערכת הפגישה בין שתי המלכות (פגישה שלא התקיימה במציאות), בתחילה מרי מדברת בהכנעה ונכונה לוותר על כל שאיפותיה לכתר ומודיעה שתצא מהמדינה, אם אליזבת תוציא לחופשי.
בהמשך, השיחה מתנהלת בטונים צורמים כשמרי מגדפת את אליזבת, העוזבת את המקום בחימה.
בדרכה חזרה מבצע אחד מבני חבורתו של מורטימר ניסיון התנקשות בחייה.
הניסיון עולה בתוהו, כשלורד שרוסברי מציל את חייה.
בינתיים מורטימר מספר למרי על הניסיון להצילה באותו לילה.
תוך כדי השיחה ביניהם הוא מנסה לכפות עצמו עליה פיזית והיא בורחת מפניו.
דרכון, בחתימת ידו של הרוזן אובספין - שגריר צרפת באנגליה, נמצא בכליו של הרוצח.
אנגליה מבטלת את הסכם הנישואים ומנתקת את קשריה עם צרפת.
בחיפוש בחדרה של מרי נמצא המכתב המיועד ללסטר.
לסטר, שמנסה להציל את עצמו, מצווה על שומרי הארמון לתפוס את מורטימר, אך לפני שהוא נתפס, מורטימר מתאבד.
אליזבת רותחת על לסטר, אך הוא בעורמתו אומר שהתיידד עם מרי כדי לחשוף את מזימתו של מורטימר והוא דורש להוציאה להורג מייד.
אליזבת מאמינה לו, אך דורשת ממנו כאות נאמנות להיות מופקד על הוצאתה להורג.
אליזבת חותמת על גזר הדין ומוסרת אותו למזכירה ויליאם דייוויסון.
עם זאת, אין היא מפרשת את רצונה, אם היא רוצה שגזר הדין יישאר בידיו או שיבוצע.
ברלי חוטף מידיו של דייוויסון את פסק הדין וממהר לבצע אותו.
מרי סטיוארט מוצאת להורג בטירת פודרינגיי, היא נפרדת מבני לווייתה, מתוודה על חטאיה ומוסרת את צוואתה.
באמצע הלילה מגיע שרוסברי אל אליזבת ומודיע לה שהעד שעל פי עדותו הוצא גזר הדין נגד מרי, הודה שעדותו הייתה עדות שקר.
אליזבת קוראת לדייוויסון ומצווה עליו להחזיר לידיה את פסק הדין.
ברלי מגיע ומוסר לאליזבת שמרי הוצאה להורג.
אליזבת שמה את דייוויסון בכלא, מגרשת את ברלי וממנה את שרוסברי ליועצה הראשי.
שרוסברי מסרב ומתפטר מכל תפקידיו.
לסטר עוזב בספינה לצרפת ואליזבת נותרת לבדה.
הרעיון ליצור דרמה היסטורית שתעסוקה בדמותה של מרי סטיוארט עלה לראשונה במוחו של שילר בהיותו בן עשרים.
בשלושת הדרמות הראשונות שלו, "השודדים", "מזימה ואהבה" ו"פייסקו", ניסה שילר לטעת את סוגת הטרגדיה בחיי הבורגנות האזרחית של תקופתו.
בדרמות הבאות שכתב פנה שילר לעסוק מבחינה נושאית בעולם האצולה והמלוכה ההיסטורית.
מבחינה סגנונית הוא זנח את סגנון הפרוזה לטובת המבנה הקלאסי המקובל יותר של שירה, לעיתים מחורזת.
הוא החל לכתוב את "מרי סטיוארט" ב-1799, 15 שנה לאחר שרעיון המחזה עלה במוחו לראשונה.
במהלך השנים תרגם עיבד יצירות קלאסיות כמו "איפיגניה באאוליס" מאת אוריפידס, "פדרה" מאת רסין ו"מקבת'" מאת שייקספיר; כמו כן פרסם מאמרים היסטוריים ופילוסופיים.
הוא חקר את יצירותיהם של גדולי הטרגיקונים למן יוון הקלאסית ושאף לקנות לעצמו מקום בין גדולי היוצרים בדרמה העולמית.
כך ניסה לעשות ב"ואלנשטיין", "העלמה מאורליאן", "הכלה ממסינה", "וילהלם טל" ו"דמטריוס".
ב"מרי סטיוארט" שילר מצטיין כמשורר ששולט בכלי הדרמטי, אך גם ככזה שנוקט במליצות ורטוריקה מוגזמת.
שילר שלט באופן עילאי בחומר ההיסטורי והעלילתי עליו מבוסס המחזה ומשלב בו מאורעות בדויים שהעצימו את הקונפליקט הדרמטי.
המלכות במחזה צעירות ב-25 שנה מגילן האמיתי כפי שהיה בהיסטוריה.
שילר אמר שרק במחזה זה הגיע לשליטה מוחלטת בבנייה הדרמטית ובמרכיבי ההרשמה הבימתית.
חולשותיו של המחזה ניכרות בכל יסודותיו השיריים, בדיאלוגים ובמונולוגים.
הוא שאף ליצור טרגדיה, אך יצר מלודרמה עזה.
במותה של מרי סטיוארט והאירועים המובילים אליו, לא השכיל ליצור דמות טראגית, זאת מכיוון שהאסון שניחת עליה הוא תוצאת אירועים חיצוניים ולא כתוצאה ממעשה או חוסר מעשה שלה עצמה.
אומנם מוזכרת רציחתו של בעלה השני דרנוויל ונישואיה לרוצחו בותוול, אבל אין קשר בין חטא זה למותה בידי אליזבת.
היא מתוודה באוזני מלוויל שלא נטלה חלק במזימה כנגד אליזבת.
מותה בידי אליזבת נדמה כרצח פוליטי אכזרי ולא כאסון טראגי כפי שאנו רואים אצל הטראגיקונים היוונים ואצל שייקספיר.
"מרי סטיוארט" הוא דרמה על רצח פוליטי של חפה מפשע ולא שירה טראגית על כליה שאדם מביא על עצמו.
הסופר והמחזאי אוטו לודביג עמד על ההבדל בין שייקספיר לשילר.
לדבריו אצל שייקספיר העיקר הוא ההתפתחות הפסיכולוגית ואילו הטראגדיה החיצונית היא תולדה של כך.
לעומת זאת אצל שילר התהליך הוא הפוך.
ב"מרי סטיוארט" העלילה רבת תהפוכות ומתח ואילו הדמויות כמעט שאינן משתנות.
מרי מתאפיינת כגאה בפני שוביה וכמדוכדכת כשהיא לבדה.
היא חריפה ביותר ובקיאה בהלכות הפוליטיקה, אבל רדודה ומצטיירת כמלכה גאה, ישרה ונאמנה לאל.
רק בפגישתה עם אליזבת ניכר שינוי מסוים במצבה הנפשי, אבל אין הוא ניכר בעלילה בכללותה.
דמותה של אליזבת הרבה יותר מפותחת פסיכולוגית.
היא אמנם שפלה מוסרית, אבל אינה דמות שטנית כמו דמויותיהם של ריצ'רד השלישי ויאגו אצל שייקספיר.
היא נתפסת כדמות שחיה בעולם אכזר ומקיימת את חוקיו האכזריים על מנת לשרוד, זאת אף במחיר של אי-הגשמת נשיותה.