tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אורוגוואי מיוצגת באוקראינה משגרירותה במוסקבה, רוסיה, ובנוסף מחזיקה קונסוליית כבוד בקייב.
יחסי אוקראינה–ברזיל הם יחסי החוץ בין אוקראינה לברזיל.
שתי המדינות הן שותפות אסטרטגיות ומשתפות פעולה במסחר, טכנולוגיית חלל, חינוך, אנרגיה, בריאות והגנה.
ברזיל הכירה בעצמאות אוקראינה ב-26 בדצמבר 1991, ויחסים דו-צדדיים בין המדינות כוננו ב-11 בפברואר 1992. ההתפתחות האחרונה של תעשיית חלל משותפת חיזקה את הקשרים הדו-צדדיים בין שתי המדינות.
אוקראינה רואה בברזיל את שותפתה המסחרית המרכזית באמריקה הלטינית והייתה תומכת קולנית בהצעה הברזילאית על מושב קבוע במועצת הביטחון של האו"ם.
בברזיל חיה האוכלוסייה האוקראינית השלישית בגודלה מחוץ למדינות ברית המועצות לשעבר, עם כ-500,000 ממוצא אוקראיני.
ברזיל הכירה בעצמאות אוקראינה ב-26 בדצמבר 1991. יחסים דו-צדדיים כוננו כעבור חודשיים ב-11 בפברואר 1992. עם זאת, דיאלוג ברמה גבוהה החל באוקטובר 1995, כאשר הנשיא ליאוניד קוצ'מה ערך ביקור רשמי ראשון של נשיא אוקראינה בברזיל.
הנשיא פרננדו אנריקה קרדוזו ערך אף הוא ביקור בינואר 2002, והיה לנשיא ברזיל הראשון שביקר באוקראינה.
המגעים הדו-צדדיים גדלו משמעותית לאחר עלייתו לשלטון של הנשיא לואיז אינסיו דה סילבה מברזיל.
בספטמבר 2003 נפגשו נשיאי אוקראינה וברזיל בניו יורק, במהלך המושב ה-58 של העצרת הכללית של האו"ם.
הדיאלוג הממלכתי המשיך בביקוריו הרשמיים של נשיא אוקראינה בברזיל באוקטובר 2003, ושל נשיא ברזיל באוקראינה בשנת 2004. הדיאלוג הדו-צדדי ברמה הגבוהה ביותר נמשך שוב בספטמבר 2005, במסגרת השתתפותם של נשיאי אוקראינה וברזיל בפעילות המושב ה-60 של האספה הכללית של האו"ם.
בנובמבר 2008 ערך שר הנושאים האסטרטגיים של נשיאות ברזיל, רוברטו מנגייבירה אונגר, ביקור חשוב באוקראינה.
הביקור סלל את הדרך לחתימה על כמה הסכמים דו צדדיים חשובים בתחומי הביטחון והטכנולוגיה בחלל.
ההסכמים בתחומי ייצור המטוסים, ההגנה, הטכנולוגיה, חקר החלל ואנרגיה גרעינית הגיעו בעקבותיהם.
באפריל 2011 נפגש ראש הממשלה מיקולה אזארוב מאוקראינה עם נשיאת ברזיל, דילמה רוסף, בסניה.
השניים דנו במגוון רחב של נושאים העומדים על סדר היום הבילטרלי, ובמיוחד בהתקדמות פרויקט החלל האוקראיני-ברזילאי "חלל הציקלון אלקנטרה".
מיקולה אזרוב ודילמה רוסף דיברו גם על יום השנה ה-120 לראשית ההגירה מאוקראינה לברזיל.
בסופו של דבר פרויקט שיגורים ממרכז החלל אלקנטרה לא יצאה לפועל.
נשיא אוקראינה, ויקטור ינוקוביץ', ערך ביקור ממלכתי בברזיל ב-25 באוקטובר 2011. במהלך האירוע, ממשלות אוקראינה וברזיל פרסמו הצהרה משותפת המתארת אזורי שיתוף פעולה לשנים הקרובות, במטרה להגביר את השותפות הדו-צדדית.
ברזיל מחזיקה באוקראינה שגרירות בקייב.
אוקראינה מחזיקה בברזיל שגרירות בברזיליה וקונסוליה כללית בריו דה ז'ניירו וקונסוליה בקוריטיבה.
יחסי אוקראינה–ארגנטינה הם היחסים הדיפלומטיים בין ארגנטינה לאוקראינה.
שתי המדינות נהנות מיחסי ידידות, שחשיבותם מתמקדת בהיסטוריה של הגירה אוקראינית לארגנטינה.
האוקראינים בארגנטינה הם הקהילה האוקראינית השנייה בגודלה באמריקה הלטינית (אחרי ברזיל) המונה כ-250,000 אוקראינים וצאצאיהם.
שתי המדינות חברות בארגון הסחר העולמי.
בין השנים 1897–1914, גל האוקראינים הראשון הגיע לארגנטינה עם כ-10,000 אוקראינים שהיגרו לארגנטינה.
זמן קצר לאחר מלחמת העולם הראשונה היגרו לארגנטינה כ-70,000 אוקראינים.
בפברואר 1921 הפכה ארגנטינה למדינה הראשונה והיחידה באמריקה הלטינית שהכירה וביססה יחסים דיפלומטיים עם אוקראינה.
בשנת 1922 איבדה אוקראינה את עצמאותה והפכה לחלק מברית המועצות.
זמן קצר לאחר מלחמת העולם השנייה היגרו 6,000 אוקראינים נוספים לארגנטינה.
ב-5 בדצמבר 1991 הכירה ארגנטינה בעצמאות אוקראינה לאחר התפרקות ברית המועצות.
ב-6 בינואר 1992, ארגנטינה ואוקראינה כוננו יחסים דיפלומטיים.
בשנת 1993, שתי המדינות פתחו שגרירויות בבירות זו של זו.
בשנת 1995 הגיע נשיא אוקראינה ליאוניד קוצ'מה לביקור רשמי בארגנטינה.
בשנת 1998 הגיע נשיא ארגנטינה קרלוס מנם לביקור רשמי באוקראינה.
במהלך סיפוח חצי האי קרים על ידי הפדרציה הרוסית בפברואר – מרץ 2014, ארגנטינה כחברה לא קבועה במועצת הביטחון של האו"ם, הציעה על הצעת החלטה בגנות משאל העם בחצי האי קרים.
במרץ 2014 ארגנטינה נמנעה מההצבעה בהחלטה 68/262 של העצרת הכללית של האו"ם שכותרתה "שלמותה הטריטוריאלית של אוקראינה".
ממשלתה של נשיאת ארגנטינה לשעבר כריסטינה פרננדס דה קירשנר הצהירה כי יש "סטנדרטים כפולים" לבריטניה וארצות הברית המגנות את משאל העם בחצי האי קרים, אך תומכות במשאל העם באיי פוקלנד.
ארגנטינה קראה ל"שלמות אוקראינה "ומאמינה שיש להחזיר את חצי האי קרים לאוקראינה.
בספטמבר 2016 נפגשו נשיא ארגנטינה מאוריסיו מאקרי ונשיא אוקראינה פטרו פורושנקו במהלך העצרת הכללית של האומות המאוחדות בעיר ניו יורק.
בשנת 2016, שתי המדינות חגגו 25 שנה מאז כינון היחסים הדיפלומטיים.
נשיא ארגנטינה קרלוס מנם (1998)
נשיא אוקראינה ליאוניד קוצ'מה (1995)
שתי המדינות חתמו על כמה הסכמים דו-צדדיים כגון הסכם הגנת השקעות (1995); הסכם על סחר ושיתוף פעולה כלכלי (1996); אמנה ליחסי ידידות ושיתוף פעולה (2000); הסכם ביטול אשרות (2011) והסכם להכרה הדדית בתארים להשכלה גבוהה משתי המדינות (2015).
בשנת 2016 הסתכם המסחר בין ארגנטינה לאוקראינה ב-60.5 מיליון דולר.
הייצוא העיקרי של ארגנטינה לאוקראינה כולל: דגים וסרטנים; פירות ואגוזים; זרעים ופירות משמנים; טבק ותחליפיו.
הייצוא העיקרי של אוקראינה לארגנטינה כולל: דשנים, מתכות ברזליות ומכונות.
החברה הרב לאומית הארגנטינאית Molinos Río de la Plata פועלת באוקראינה.
ארגנטינה מחזיקה באוקראינה שגרירות בקייב.
אוקראינה מחזיקה בארגנטינה שגרירות בבואנוס איירס.
יחסי אוקראינה–הולנד הם יחסי החוץ בין הולנד לאוקראינה.
היחסים הדיפלומטיים בין ממלכת הולנד והרפובליקה העממית של אוקראינה כוננו בשנת ב-19 בינואר 1919, וב-3 בפברואר נפתחו נציגויות דיפלומטיות של הרפובליקה העממית של אוקראינה בהולנד.
בשנת 1920 החלו הנציגויות הדיפלומטיות האוקראיניות להנפיק אשרות דיפלומטיות כ"משלחת אוקראינית".
בתחילה סירב משרד החוץ של הולנד באופן רשמי להכיר במשלחת הדיפלומטית האוקראינית, אך משרדים הולנדים אחרים ראו באופן בלתי רשמי את המשימה כנציגת אוקראינה במדינה, ובהמשך החל משרד החוץ של הולנד להתחשב במשלחת כנציג רשמי של הרפובליקה העממית של אוקראינה.
אחת המשימות העיקריות של המשלחת האוקראינית הייתה שחרורם של שבויי מלחמה אוקראינים שהיו בשטח הולנד.
הולנד הכירה בעצמאותה של אוקראינה המודרנית מברית המועצות ב-21 בדצמבר 1991. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-1 באפריל 1992. שגרירות הולנד באוקראינה נפתחה בסתיו 1992, ובקיץ 1993 הוקמה שגרירות אוקראינה במדינות בנלוקס.
בשנת 2002 נפתחה בהאג שגרירות אוקראינית עצמאית בהולנד.
אירוע בולט מאוד שהתרחש בין המדינות היה טיסה MH17 של מלזיה איירליינס, אשר יצאה מאמסטרדם והופלה מעל מזרח אוקראינה כשעל סיפונה הולנדים רבים.
משאל עם על אישור הסכם ההתאגדות בין האיחוד האירופי לאוקראינה נערך בהולנד ב-6 באפריל 2016, בו מרבית הצביעים ההולנדים התנגדו להסכם וגרמו להוספת שינויים בו לפי אישורו הסופי.
הולנד מחזיקה באוקראינה שגרירות בקייב וקונסוליה בלבוב.
אוקראינה מחזיקה בהולנד שגרירות בהאג.
יחסי אוקראינה–אירלנד הם היחסים הדו-צדדיים בין אוקראינה ואירלנד.
אירלנד הכירה בעצמאות אוקראינה בשנת 1991 והיחסים הרשמיים החלו באפריל 1992.
ישנם 3,343 אוקראינים החיים באירלנד.
שתי המדינות חברות מלאות במועצת אירופה.
היקף הסחר בין המדינות בשנת 2018 במוצרים ובשירותים הסתכם ב-532.6 מיליון דולר, שהיוו 160% בהשוואה לשנת 2017.
יבוא הסחורות הסתכם ב-169.6 מיליון דולר או עלה ב-118% בהשוואה לתקופה המקבילה לשנת 2018. ייצוא השירותים היווה 86.8 מיליון דולר או 148% בעוד יבוא השירותים הסתכם ב-306 מיליון דולר או 121% בהשוואה לתקופה המקבילה של שנת 2018.
קבוצות הסחורות העיקריות של הייצוא היו דגן, דלק, מתכות ברזליות, תוצרת מזון וכן שירותי מחשב, טלוויזיה ושירותי תחבורה.
קבוצות הסחורות העיקריות ביבוא נותר ללא שינוי ברובו וכלל תוצרת תרופות ומוצרי מזון, ציוד אופטי וצילום, שירותי תקשורת מחשבים וטלוויזיה.
בין ינואר ליוני 2020 היצוא של סחורות היווה 70.3 מיליון דולר או 71% בהשוואה לתקופה המקבילה בשנת 2019. יבוא הסחורות הסתכם ב-104.8 מיליון דולר או 130%.
ייצוא השירותים הגיע ל-58.8 מיליון דולר או 164% ואילו יבוא שירותים היווה 125.1 מיליון דולר או 77%.
אירלנד מיוצגת באוקראינה באמצעות שגרירותה בפראג שבצ'כיה, ובנוסף היא מחזיקה קונסוליית כבוד בקייב.
אוקראינה מחזיקה באירלנד שגרירות בדבלין.
יחסי אוקראינה–ארמניה הם היחסים הדיפלומטיים בין אוקראינה לארמניה.
היחסים הדיפלומטיים נוצרו ב־25 בדצמבר 1991. נכון לעכשיו, יש באוקראינה את הקהילה הארמנית החמישית בגודלה בעולם.
שגרירות ארמניה בקייב נפתחה בשנת 1993. שגרירות אוקראינה בירוואן נפתחה בשנת 1996. השגריר הנוכחי של ארמניה באוקראינה הוא אנדרניק מנוקיאן.
השגריר הנוכחי של אוקראינה בארמניה הוא איוון חוקהטה.
ייצוא מאוקראינה לארמניה כולל בשר, מוצרי חלב, ירקות ודגנים.
ייצוא מארמניה לאוקראינה כולל מוצרים אלקטרו-טכניים, משקאות אלכוהוליים ומים מינרליים.
במשך 9 חודשים בשנת 2015, מחזור המסחר בין המדינות הסתכם ב-94.2 מיליון דולר ארצות הברית, ואילו המסחר בסחורות הסתכם ב-76.7 מיליון דולר.
ולדימיר קארפטיאן – (1 ביוני–הווה)
ביקורים של נשיאי ארמניה באוקראינה
לבון טר-פטרוסיאן – (יולי 1997)
ביקורים של נשיאי אוקראינה בארמניה
יחסי אוקראינה–בולגריה הם יחסי החוץ בין אוקראינה והרפובליקה הבולגרית.
העמים האוקראינים והבולגרים קשורים לא רק במוצאם הסלאבי, בקרבתם האתנית והלשונית, אלא גם בגורל ההיסטורי המשותף, ביחסים בני מאות שנים בחיים הדתיים, התרבותיים, הכלכליים, החברתיים-פוליטיים.
האוקראינים השתתפו בכוחות הפולניים-הונגרים של ולדיסלב השלישי, מלך פולין והונגריה בקרב וארנה נגד הטורקים בשנת 1444.
רוח החופש הקוזקי פיתה את הבולגרים, שברחו מהעבדות הטורקית אל הסיץ' הזפורוז'י.
בשנת 1762 אף הוקם גדוד הוסרים בולגרי כחלק מצבא זפורוז'י.
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית בין השנים 1806–1812, התיישבו בבודג'אק הבולגרים שמרדו בטורקיה, והיוו קבוצה אתנית של בולגרים אוקראינים.
מאוחר יותר, בולגרים - ילידי אוקראינה מילאו תפקיד משמעותי בהקמתה של בולגריה העצמאית.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית בשנים 1877–1878, ששחררה את העם הבולגרי ממאות שנים של שעבוד טורקי, קשרה ההיסטוריה באופן בלתי נפרד את גורלם של שני העמים בקרבות לחירות הארץ הבולגרית.
היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה העממית האוקראינית וממלכת בולגריה הוקמו לאחר החתימה על חוזה ברסט-ליטובסק ב-9 בפברואר 1918, אשר כתוצאה ממנו בולגריה הכירה באוקראינה כמדינה עצמאית.
באותה השנה גם התקיימו חילופי שגרירויות בין המדינות.
לאחר חתימת השלום בין המדינות, התהליכים של חילופי שבויי המלחמה והגירת אזרחים התעצמו.
בתחילת ספטמבר 1918 הוקמה ועדה מיוחדת להחזרת שבויי מלחמה אוקראינים, ובנובמבר אותה שנה פונו כל אנשי הצבא האוקראיני מבולגריה.
במקביל נמשך תהליך פינוי הבולגרים שנשבו מאוקראינה.
באוקטובר 1918 פינתה הספינה האוקראינית "פרת" 400–600 בולגרים.
בנוסף, היבט חשוב של היחסים בתקופה זו היה העמקת יחסי הסחר בין בולגריה לאוקראינה.
לבולגריה לא היה עניין מיוחד ביחסים אלו, והיא ניסתה להגן על האינטרסים הכלכליים שלה נגד הסגת גבול קבועה של הקיסרות הגרמנית והאימפריה האוסטרו-הונגרית.
אך למרות מאמציה של בולגריה, בלחץ גרמניה, היחסים בין תעשיינים משתי המדינות לא הפכו שיטתיים וארוכי טווח.
בסוף 1919, שלטונות הכיבוש הצרפתיים (בולגריה הייתה חלק מאזור הכיבוש הצרפתי לאחר התבוסה במלחמת העולם הראשונה) סירבו להכיר בשגרירות אוקראינה בבולגריה כמשלחת דיפלומטית רשמית (צרפת לא הכירה באוקראינה כמדינה עצמאית) ואסרה עליה לקיים מגעים כלשהם עם.
ממשלת בולגריה, בתורה, הפסיקה למעשה להכיר בייצוג דיפלומטי זה.
לאחר מכן, השגרירות הפסיקה רשמית לתפקד בשנת 1920.
לוחמים אוקראינים שהיו חלק מהחזית האוקראינית השלישית לקחו חלק בשחרורה של בולגריה מהפאשיזם.
במחצית השנייה של המאה העשרים, ארגונים פוליטיים אוקראינים ובולגרים היו חלק מהגוש המזרחי.
בולגריה הייתה אחת הראשונות שהגיבו לשיקום עצמאות אוקראינה וכבר ב-5 בדצמבר 1991 הכירה באוקראינה כמדינה עצמאית, וב-13 בדצמבר אותה שנה כוננה עמה יחסים דיפלומטיים.
נושאים רבים מאגדים את אוקראינה ובולגריה כיום: יישום רפורמות מקומיות רחבות היקף, סדרי עדיפויות דומים למדיניות חוץ, שכנות הים השחור.
יחסי המדינות מאופיינים בדיאלוג פוליטי פעיל מתמיד ברמה הגבוהה ביותר.
אוקראינה ובולגריה משתפות פעולה באופן פעיל ומספקות תמיכה הדדית בארגונים אזוריים ובינלאומיים, כגון BSEC, CEI, OSCE, CoE, UN.
הביקור של נשיא בולגריה באוקראינה בשנת 2003 תרם לחיזוק שיתוף הפעולה בכל התחומים.
ההערכה הגבוהה של המצב הנוכחי של פיתוח היחסים המדיניים אושרה בהצהרה המשותפת של נשיאי שתי המדינות, שבה הצהירה בולגריה על תמיכתה בהצטרפות אוקראינה ל ולנאט"ו.
קייב בירכה את סופיה עם הצטרפותה הרשמית לנאט"ו בשנת 2004 וחתימת ההסכם על הצטרפותה של בולגריה לאיחוד האירופי בשנת 2005. בולגריה, בתורה, הביעה נכונותה לקדם את האינטגרציה האירופית והיורו-אטלנטית של אוקראינה.
אוקראינה הפכה למשכנה של הפזורה הבולגרית הגדולה בעולם.
לפי מפקד 2001, כ-204.6 אלף איש ממוצא בולגרי חיים בשטחה.
על פי המפקד האחרון משנת 2001, התגוררו בבולגריה כ-2,489 אזרחים בולגרים ממוצא אוקראיני.
בנוסף, על פי גופי המדינה הבולגרית העוסקים בנושאי הגירה, כ-5,000 אזרחי אוקראינה מתגוררים באופן קבוע או זמני בבולגריה עם אישור שהייה בבלארוס.
יחסי אוקראינה–הוותיקן הם יחסי החוץ בין הוותיקן ואוקראינה.
יחסים דיפלומטיים בין הכס הקדוש לבין הרפובליקה העממית של אוקראינה כוננו בשנת 1919. באותה שנה הכס הקדוש פתח נציגות דיפלומטית באוקראינה.
במקביל, הכס הקדוש תמך רשמית בזכותה של אוקראינה להגדרה עצמית ותמך בה בוועידת השלום בפריז.
בנוסף, האפיפיור בנדיקטוס החמישה עשר נתן 100 אלף לירות לממן טיפול באוקראינה ובקהילה עבור הכנסיות המזרחיות ו-50 אלף לירות לכמרים היוונים הקתולים בגליציה.
המגעים הדיפלומטיים הרשמיים הושעו בשנת 1921.
היחסים הדיפלומטיים בין אוקראינה לכס הקדוש כוננו ב-8 בפברואר 1992. הנונציו האפוסטולי הראשון לאוקראינה, הארכיבישוף אנטוניו פרנקו, הציג את כתב האמנתו ב-19 באוגוסט 1992. מאז שנת 2000 פועלת ברומא שגרירות אוקראינה בוותיקן.
היחסים הבין-מדינתיים בין אוקראינה לכס הקדוש נפתחו בביקורו של השר לענייני חוץ של אוקראינה בוותיקן באפריל 1993, במהלכו נפגש עם האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
הביקור הרשמי הראשון של נשיא אוקראינה ליאוניד קוצ'מה בוותיקן ופגישתו עם האפיפיור יוחנן פאולוס השני התקיים בתחילת מאי 1995.
האירוע החשוב ביותר ביחסים הבילטרליים היה ביקורו הממלכתי הראשון אי פעם של האפיפיור באוקראינה ב-23–27 ביוני 2001 (עם זאת, לפניו ביקר האפיפיור הרומי בשטחים בודדים השייכים כיום לאוקראינה).
במהלך ביקורו ביקר האפיפיור יוחנן פאולוס השני בקייב ולבוב, נפגש עם גורמים ממשלתיים וחגג עם מיליוני מאמינים.
הוותיקן מחזיקה באוקראינה נונציו אפוסטולי בקייב.
אוקראינה מחזיקה בוותיקן שגרירות ברומא.
יחסי אוקראינה–בלגיה הם יחסי חוץ בין בלגיה לאוקראינה.
יחסים דיפלומטיים בין המדינות כוננו בשנת 1992. אף על פי שמבחינה פוליטית שתי המדינות אינן קשורות קשר הדוק, יש להן היסטוריה ארוכה של אינטגרציה כלכלית ומסחר, כאשר ההשקעה הבלגית משחקת תפקיד בכלכלה האוקראינית העכשווית.
קשרי מסחר בין רוס של קייב ופלנדריה הוקמו כבר במאה ה-11. בשנת 1600 התפתח המסחר בין שני האזורים באופן מלא, במיוחד המסחר בטקסטיל ובתכשיטים.
סוחרים מקייב הגיעו לפלנדריה עם פרוות ורכשו טקסטיל.
בתמורה העבירו סוחרים תכשיטי צמר וענבר ללבוב בתמורה לפרוות, משי ותבלינים מהמזרח.
באוקטובר 2008, שתי המדינות השתלבו עוד יותר במגזר החקלאי כאשר חברת Rattlerow Seghers הבלגית וחוות אליטה האוקראינית חתמו על הסכם להשבחת חזירים באוקראינה.
Rattlerow Seghers העביר את מלאי הרבייה המשלוח הראשון המורכב מ-192 חזירים מבלגיה לחוות אליטה באוקראינה בינואר 2009. Rattlerow Seghers ייצאה את חיות הרבייה הראשונות לאוקראינה בשנת 2004 וחזירים שווקו בהצלחה באמצעות מלאי בלגי מתחילת 2005, והיו עדים לביקוש ולחץ גובר להפעיל חוות חזירים גדולות יותר במדינה.
ההסכם בשנת 2009 נעשה לאחר משא ומתן צמוד בין מכוני הממשלה בשתי המדינות ודמויות חשובות במגזר החקלאי, הן מבחינה פוליטית באמצעות ייצוג והן בתוך הענף עצמו.
אישים בולטים בהסכם כללו את שר החקלאות של אוקראינה, מלניק יוריי פדורוביץ'.
ההסכם מספק לא רק מלאי רבייה אלא גם ידע מומחה מבלגיה ותוכניות הכשרה לשיפור היעילות של תעשיית החזירים האוקראינים ולהקל על צמיחה וייצור לאחר תקופה של ירידה כלכלית.
ב-23 במרץ 2009. נשיא אוקראינה ויקטור יושצ'נקו וראש הממשלה יוליה טימושנקו נסעו לבריסל לוועידת השקעות בינלאומית כדי לדון במודרניזציה של מערכת העברת הגז באוקראינה ואספקה.
בנוסף ניצחה התזמורת הסימפונית האקדמית של הפילהרמונית הלאומית של אוקראינה על ידי המנצח הבלגי רונלד זולמן.
בלגיה מחזיקה באוקראינה שגרירות בקייב.
אוקראינה מחזיקה בבלגיה שגרירות בבריסל ושתי קונסוליות כבוד באנטוורפן ובמונס.
יחסי אוקראינה–לוקסמבורג הם היחסים הדו-צדדיים והדיפלומטיים בין לוקסמבורג ואוקראינה.
לוקסמבורג הכירה בעצמאות אוקראינה יחד עם מדינות אחרות ב ב-31 בדצמבר 1991. היחסים הדיפלומטיים כוננו ב-1 ביולי 1992 על ידי חילופי אמנות.
במהלך 22–27 באפריל 2018 ביקרה משלחת סחר לוקסמבורג של נציגים מ-12 חברות באוקראינה, וסיירה בקייב, דניפרו וזפוריז'יה, ודנה בהגברת יחסי הסחר בין המדינות, אשר הוכפלו מאז 2015.
לוקסמבורג מיוצגת באוקראינה באמצעות שגרירותה בפראג, צ'כיה, ובנוסף מחזיקה קונסוליית כבוד בקייב.
אוקראינה מיוצגת בלוקסמבורג באמצעות שגרירותה בבריסל, בלגיה, ובנוסף מחזיקה קונסוליה כללית בלוקסמבורג סיטי.
יחסי אוקראינה–אלבניה הם יחסי החוץ בין אוקראינה ואלבניה.
במהלך המלחמות העות'מאניות-רוסיות בשנים 1787–1792 ו-1806–1812 מרדו קבוצות מסוימות של אלבנים נגד האימפריה העות'מאנית והצטרפו לצבא האימפריה הרוסית.
לאחר המלחמה, קבוצות אלו התיישבו באודסה וב-Budzhak ויצרו קבוצה אתנית של אלבנים אוקראיניים.
בשנת 1916, הלאומנים של שתי המדינות השתתפו בכנס איחוד הלאומים בלוזאן, ובמחצית השנייה של המאה העשרים הם היו חלק מגוש האומות האנטי-בולשביקי.
הרפובליקה של אלבניה הכירה בעצמאות אוקראינה ב-4 בינואר 1992, והיחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו ב-13 בינואר 1993. בספטמבר 2020 אוקראינה פתחה שגרירות בטירנה.
אלבניה מיוצגת באוקראינה באמצעות שגרירותה בוורשה, פולין ובנוסף היא מחזיקה קונסוליית כבוד בחרקוב.
אוקראינה מחזיקה באלבניה שגרירות בטירנה.
לאחר פירוק ברית המועצות אזרבייג'ן ואוקראינה קיבלו את עצמאותן מברית המועצות והחלו בידידות קרובה עם כינון היחסים הדיפלומטיים בשנת 1992. היחסים של שיתוף פעולה אסטרטגי, יחסים פוליטיים, כלכליים ותרבותיים בין שתי המדינות הם ברמה גבוהה מאוד.
בשנת 2001 הקימו שתי המדינות את הארגון לדמוקרטיה ופיתוח כלכלי (GUAM) יחד עם גאורגיה ומולדובה.
אזרבייג'ן ממלאת כיום תפקיד חשוב הן בארגון והן במדיניות החוץ של אוקראינה בשל תפקידה האסטרטגי באזור.
אזרבייג'ן עזרה גם לאוקראינה להגן על אתר הכור האטומי בצ'רנוביל.
אוקראינה היא, אחרי טורקיה וישראל, אחת השותפות הצבאיות העיקריות של אזרבייג'ן.
קצינים אזריים מאומנים באקדמיות צבאיות באוקראינה וסיוע טכני שונה ניתן על ידי אוקראינה.
אוקראינה תומכת בעמדת אזרבייג'ן בפתרון הסכסוך נגורנו-קרבאך נגד ארמניה.
לאחר אירועי ינואר השחור, כ-10,000 איש השתתפו בעצרת בלבוב כדי למחות על ההתערבות הצבאית של רוסיה באזרבייג'ן.
ישנם כ-32,000 אוקראינים המתגוררים באזרבייג'ן, ולמעלה מ-45,000 אזרים חיים באוקראינה.
קברו של אוטאמן גולובאטי האוקראיני עדיין מוגן על ידי אזרים ויש גם אנדרטה בלנצ'ראן המוקדשת לקוזאקים.
שתי המדינות תומכות זו בזו בכניסה לארגונים בינלאומיים.
היחסים הדיפלומטיים כוננו בשנת 1919 לראשונה ואזרבייג'ן מכירה באירועי הולודומור כרצח עם.
היחסים בין שתי המדינות הם ידידותיים מאוד.
היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו בשנת 1992. שתי המדינות חברות מלאות במועצת אירופה, בארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה (OSCE), בשותפות המזרח, בארגון שיתוף הפעולה הכלכלי בים השחור (BSEC) וכן ב-GUAM.
נשיא אזרבייג'ן, אבולפז אלצ'יביי, הגיע לביקור רשמי באוקראינה ב-12 בנובמבר 1992. במהלך ביקור זה, אמר כי היחסים עם אוקראינה יהיו בעדיפות ראשונה בקרב כל הרפובליקות של ברית המועצות לשעבר.
נשיא אוקראינה, ליאוניד קוצ'מה, הגיע לביקור רשמי באזרבייג'ן בין התאריכים 26–28 ביולי 1995. הנשיא היידאר אלייב הגיע לביקור רשמי באוקראינה בתאריכים 24–25 במרץ 1997. במהלך הפגישה הוענק לאלייב מסדר הנסיך ירוסלב החכם.
לאחר ייסוד GUAM היחסים האסטרטגיים החלו להתפתח במהירות.
אלייב ביקר באוקראינה בשנת 1999 על מנת להשתתף בטקס השבעת קוצ'מה.
נשיא אוקראינה הגיע לביקור רשמי באזרבייג'ן בין התאריכים 16–17 במרץ 2000. כתוצאה מהביקור העניק אלייב לקוצ'מה את מסדר איסטיגאל.
הנשיא וולודימיר זלנסקי ביקר באזרבייג'ן בתאריכים 17–18 בדצמבר 2019. במהלך הביקור קיים זלנסקי פגישה אישית עם נשיא אזרבייג'ן אילהם אלייב שלאחריה הם קיימו משא ומתן במתכונת מורחבת.
בעקבות הפגישה המורחבת, חתמו הצדדים על מסמכים דו-צדדיים כגון פרוטוקול הכוונה בין גנג'ה לאודסה, הסכם בנושא שיתוף פעולה מסחרי, כלכלי, מדעי, טכני ותרבותי בין גובה לטרוסקווץ, הסכם לשיתוף פעולה בין משרד הכלכלה של אזרבייג'ן ושירות הפיקוח הממלכתי של אוקראינה בתנאים של עשיית עסקים.
נשיא אוקראינה נפגש גם עם ראש ממשלת אזרבייג'ן עלי אסדוב, השתתף בפורום העסקים האוקראיני-אזרביג'אני, ביקר במרכז התרבות והחינוך האוקראיני של אוניברסיטת באקו הסלאבית ונפגש עם נציגי הקהילה האוקראינית באזרבייג'ן.
בינואר - מאי 2008 עמד מחזור הסחר בין שתי המדינות על 191.1 מיליון דולר.
מחזור המסחר בין שתי המדינות הגיע ל-1.4 מיליארד דולר בשנת 2010. אוקראינה היא אחת השותפות העיקריות לייבוא של אזרבייג'ן.
סחורות עיקריות המיובאות מאוקראינה לאזרבייג'ן הן בעיקר כמוצרי מטלורגיה, מוצרים לבניית מכונות, מוצרים אגרו-תעשייתיים ומוצרי תעשייה כימית.
בעוד שסחורות עיקריות שיוצאו מאזרבייג'ן לאוקראינה הן בדרך כלל מוצרים של תעשיית אנרגיית הדלק, מוצרים מתעשייה כימית ומוצרים אגרו-תעשייתיים.
אזרבייג'ן מעניקה לאוקראינה תנאים בלעדיים לאספקת נפט.
היקף הסחר בין אוקראינה לאזרבייג'ן גבוה בהרבה בקרב מדינות חבר המדינות.
על פי הדיווחים של ועדת המכס הממלכתית של אזרבייג'ן, העסקאות ביניהן הסתכמו בתקופה הראשונה של שנת 2018 ב-334.87 מיליון דולר.
במרחב הפוסט-סובייטי, אוקראינה נחשבת לשותפת הסחר השנייה בחשיבותה של אזרבייג'ן אחרי הפדרציה הרוסית.
היקף הסחר החל להשתנות מעלה מאז 2005 והסתכם בכ-1.5 מיליארד דולר בשנת 2011 (הנקודה הגבוהה ביותר).
עם זאת, החל משנת 2012 מחזור הסחר ביניהם הורע וירד מתחת לסטטיסטיקה של 2011. המצב השתנה רק בין 2016 ל-2017 כך שהיקף הסחר עלה ל-800 מיליון דולר.
בשנת 2018 מספר העסקאות בין אזרבייג'ן לאוקראינה הסתכם בכ-829 מיליון דולר.
יתר על כן, ההשקעות הישירות מאוקראינה לאזרבייג'ן הסתכמו בלמעלה מ-25 מיליון דולר, ומאזרבייג'ן לאוקראינה היו בסביבות 200 מיליון דולר.
כתוצאה משיפור בשיתוף הפעולה הכלכלי בין אזרבייג'ן לאוקראינה, נפתח בית הסחר הראשון באזרבייג'ן בקייב, ופרויקטים דומים מוערכים שיושמו באזורים האחרים של אוקראינה.
בית הסחר באזרבייג'ן הושק במטרה לקדם את המותג "תוצרת אזרבייג'ן" בשוק האוקראיני, וכמו כן הוא צפוי לקדם את הייצוא הכללי של מוצרי אזרבייג'ן.
חברת הנפט הממלכתית של הרפובליקה האזרבייג'נית סוקאר נחשבת לאחת השחקניות המרכזיות להגדלת העסקאות בין אזרבייג'ן לאוקראינה.
כך שכתוצאה מהשקעותיה באוקראינה, יש לה 9 תחנות תדלוק באזורי אודסה ומיקולייב באוקראינה, ובעיר הבירה קייב, והיא מתכננת להקים תחנות דלק נוספות באזורים שונים במדינה.
בנוסף, בשנת 2009 רכשה סוקאר את בסיס הנפט של נפטונרייד באוקראינה עם 25,250 מ"ק ומחזור שנתי של 200 אלף מ"ק.
בשנת 2006 מכרה אוקראינה 48 T-72AG לאזרבייג'ן.
אוקראינה נותרה כאחת השותפות הצבאיות העיקריות של אזרבייג'ן.
מאז 1998, השפה האוקראינית נלמדת באוניברסיטה הסלבית של באקו והתחום האוקראיני נפתח לאחר מכן.
בשנת 2001 נפתח בקייב המכון למדע המדינה ע"ש היידר אלייב.
מאז 1978 פועלת באוקראינה ספרייה על שם סמד ורגון.
אנדרטת טאראס שבצ'נקו נפתחה באזרבייג'ן בשנת 2008.
אזרבייג'ן מחזיקה באוקראינה שגרירות בקייב.
אוקראינה מחזיקה באזרבייג'ן שגרירות בבאקו.
יחסי אוקראינה–גאורגיה הם היחסים בין גאורגיה לבין אוקראינה ובין הגאורגים והאוקראינים, יחסים שנמשכים מימי הביניים.
מאז קבלת עצמאותן מברית המועצות, שתי המדינות רואות זו בזו כשותפות אסטרטגיות ויצרו יחסים פוליטיים ותרבותיים הדוקים.
הקשר המשמעותי הראשון בין העם הגאורגי לאוקראיני התרחש במהלך המאה ה-18 על ידי משורר גאורגי מפורסם וקצין מכובד דוד גורמישווילי.
גורמישווילי, משורר גרוזיני מצטיין, שחייו ויצירתו היצירתיים היו קשורים קשר הדוק עם אוקראינה: בשנת 1760 התיישב המשורר במירהורוד, שם התגורר עד סוף ימיו.
יצירתו הספרותית של גורמישווילי החלה בגאורגיה, אך כישרונו הפואטי ניכר לחלוטין באוקראינה.
שירים שנאספו אוטוביוגרפית Davitiani (1787), יצירתו הבולטת ביותר של המשורר, נוצרה באוקראינה.
שירו הנוסף "אביב עליז" היה מלא אהדה לאיכרים ובעל צבע אוקראיני עז.
מהגר נוסף שצוין, הנסיך ניקולאי צרטלב (צרטלי, 1790–1869).
אף על פי שמקורו גרוזיני ורוסי בהשכלתו, הוא גדל באוקראינה ופיתח קשרים עמוקים לאנשיה, בהיותו אחד החובבים הראשונים של הפולקלור האוקראיני ופטריוט מקומי נאמן.
המשוררת האוקראינית המפורסמת לסיה אוקראינקה התיישבה בגאורגיה בשנת 1913 עם בעלה קלימנט קוויטקה.
היא נפטרה זמן קצר לאחר מכן בטביליסי.
שיריהם של אוקראינקה וטאראס שבצ'נקו תורגמו לגאורגית בשנת 1922 (רוב שיריו של שבצ'נקו נלמדו בבתי הספר הגאורגיים לפני התקופה הסובייטית ובמהלכה).
אוקראינים וגאורגים מצאו את עצמם עד מהרה באותה מציאות פוליטית.
שתי המדינות התנגדו לשליטה רוסית והתנגדו לניסיונות הרוסיפיקציה של האימפריה הרוסית ומאוחר יותר רוסיה הסובייטית.
לאחר המהפכה הרוסית של 1917, גם גאורגיה וגם אוקראינה הכריזו על עצמאות כרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה והרפובליקה העממית של אוקראינה בהתאמה.
שתי הרפובליקות העניקו זו לזו הכרה דה יורה ויצרו קשרים דיפלומטיים.
ויקטור טבזיה היה השגריר הראשון של גאורגיה באוקראינה.
שני העמים דוכאו על ידי הסובייטים בשנת 1921 ונקלטו בברית המועצות בשנת 1922. מאז 1936, גאורגיה ואוקראינה נודעו באופן רשמי כהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של גאורגיה והרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית.
בשנת 1942, ראש UON סטפן בנדרה פנה לאומה הגאורגית בבקשה להצטרף למאבקו נגד השלטונות הסובייטים ולמען השחרור הלאומי.
גאורגים רבים שעזבו את ארצם במהלך פלישת הצבא האדום לגאורגיה בשנת 1921 התיישבו בפולין.
רבים מהם שעברו השכלה צבאית עברו לאוקראינה והצטרפו לצבא המורדים האוקראיני (Українська Повстанська Армія) נגד המשטר הסובייטי.
בשנת 1943 הקים גנרל ה-UPA, רומן שוכביץ', את הגדוד הגאורגי של ה-UPA (Грузинська дивізія УПА) שפעל עד 1945.
בשנה האחרונה לקיומה של ברית המועצות, אוקראינה השתתפה במשאל העם לשימור ברית המועצות בצורה אחרת שהכין מיכאיל גורבצ'וב, ואילו גאורגיה (מלבד אבחזיה) לא עשתה זאת.
בחודש הבא, ב-9 באפריל, הכריזה גאורגיה על עצמאותה מברית המועצות ואילו אוקראינה, הרפובליקה השנייה בגודלה מאחורי ה-SFSR הרוסית, עשתה זאת ב-24 באוגוסט לאחר ההפיכה הכושלת במוסקבה יומיים קודם לכן.
בסופו של דבר, אוקראינה קיימה משאל עם שהתקיים ב-1 בדצמבר שבו הכריעו 90% בעד עצמאות.
ההפרדה סיימה את הסיכויים שהאיחוד יישאר יחד, במיוחד בהיקף מצומצם.
עצמאותן של שתי המדינות הוכרה על ידי ארצות הברית ב-25 בדצמבר 1991.
בשנת 1992, במהלך מלחמת אבחזיה, האספה הלאומית האוקראינית קראה למתנדבים להצטרף לכוח צבאי חדש שנוצר שלהם UNSO-Argo מתוך כוונה לסייע לצד הגאורגי נגד הגיבוי הרוסי לבדלנים האבחזים במהלך העימות.
UNSO-Argo (שלוחמיו נקראו לאחר מכן ארגונאוטים) עם 150 לוחמיו נפרסו באבחזיה במוצבים בערים Gulripshi, Shroma, Tamishi וסוחומי.
במהלך המתקפה המלאה של הצד הרוסי והאבחזי באוגוסט 1993 על שרומה, הצליחו האוקראינים להדוף את ההתקפה אך איבדו שבעה מחברי הגדוד שלהם.
עם זאת, ב-15 בספטמבר 1993 נסוג הגדוד האוקראיני משרומה לאחר שהובס בידי הקוזקים של קובאן.
חלק מהלוחמים של UNSO-Argo קיבלו מדליות גאורגיות של מסדר וחטנג גורגסלי מדרגה ראשונה.
שנות התשעים ותחילת אמצע שנות האלפיים
בתקופת אדוארד שוורדנדזה שמרה ממשלת גאורגיה על קשריה ההדוקים עם אוקראינה.
עם זאת, היחסים התגברו עוד יותר לאחר מהפכת הוורדים בגאורגיה והמהפכה הכתומה באוקראינה.
במהלך המהפכה הכתומה התארגנו גאורגים רבים בקייב לתמיכה בוויקטור יושצ'נקו.
שתי המדינות שומרות על אוריינטציה פוליטית פרו-מערבית ושואפות להצטרף לנאט"ו ולאיחוד האירופי.
הידידות ההדוקה בין הנשיאים מיכאיל סאקשווילי לוויקטור יושצ'נקו מילאה תפקיד חשוב גם באחדות הפוליטית האחרונה של שתי המדינות.
בשנת 2015 מינה נשיא אוקראינה פטרו פורושנקו את נשיא גאורגיה לשעבר מיכאיל סאקשווילי למושל מחוז אודסה, המחוז הגדול ביותר באוקראינה.
לאחר מינויו התהדקו היחסים בין שתי המדינות (במשך כמה שנים לא היה לאוקראינה שגריר בגאורגיה).
בעקבות התפטרותו של סאקשווילי מתפקיד מושל אודסה בנובמבר 2016, היחסים הדו-צדדיים בין שתי המדינות החלו להשתפר.
במרץ 2017 הציעה אוקראינה, שהייתה באותה עת חברה זמנית במועצת הביטחון של האומות המאוחדות, החלטה התומכת בשלמותה הטריטוריאלית של גאורגיה.
עם זאת, רוסיה השתמשה בכוחה כחברה קבועה במועצה כדי להטיל וטו על כל דיון נוסף בנושא.
גאורגיה ואוקראינה, יחד עם אזרבייג'ן ומולדובה, נשבעו גם לחדש את קשריהן הכלכליים באמצעות GUAM, ארגון כלכלי המורכב מארבע המדינות.
גאוריגה ואוקראינה שמרו גם על קשרים צבאיים.
בשנת 2018, שתי המדינות השתתפו כל אחת במבצע נובל פרטנר 18, וחיילים גאורגים ונחתים אוקראינים ערכו יחד תרגילי מבצעים עירוניים.
ישנם אירועי תרבות רבים בשתי המדינות, החוגגים יחסים קרובים בין הגאורגים והאוקראינים.
בשנת 2007 חשפו הגאורגים פסל לטאראס שבצ'נקו בטביליסי ואילו האוקראינים הקימו את פסלו של המשורר האפי של גאורגיה שוטה רוסטוולי בקייב.
יחסי אוקראינה–איסלנד הם יחסי החוץ בין אוקראינה ואיסלנד.
בשונה ממדינות סקנדינביה אחרות, הדיאלוג הפוליטי של אוקראינה עם איסלנד מאופיין בחוסר סדירות ובעוצמה נמוכה.
נראה כי הצד האיסלנדי מעוניין יותר בקיום יחסים דו-צדדיים מאשר האוקראיני.
הביקור האחרון ברמה גבוהה מאוקראינה באיסלנד התקיים במאי 2002, כאשר שר החוץ האוקראיני אנטולי זלנקו ביקר במדינה.
לאחר מכן ביקר באוקראינה בביקור רשמי ראש ממשלת איסלנד דוד אודסון (פברואר 2004) והשרה לענייני חוץ וסחר חוץ של הרפובליקה של איסלנד גברת סברריסדירה (נובמבר 2006).
יחסי הסחר והכלכלה עם איסלנד מאז 2009 מוגבלים לייבוא דגים טריים וקפואים איסלנדיים לאוקראינה.
היקף הייבוא, ובהתאם, היקף המסחר הדו-צדדי בשנת 2009 הגיע ל-38.75 מיליון דולר.
בשנים קודמות, אוקראינה ייצאה לאיסלנד בכמויות קטנות, מוצרים תעשייתיים.
עם זאת, איסלנד מדורגת במקום ה-40 בקרב 123 משקיעים מבחינת השקעה ישירה באוקראינה.
השקעה ישירה מאיסלנד - 25 מיליון דולר קיבלו החל משנת 2009 11 מפעלים באוקראינה.
הגדולה בהשקעות האיסלנדיות באוקראינה הייתה רכישת בנק ההשקעות הבינלאומי הפרטי האיסלנדי בשנת 2006 יחד עם משקיעים אחרים של שליטה (92.5%) במניות הבנק המסחרי האוקראיני לבוב בסך 8 מיליון דולר.
אוקראינה מיוצגת באיסלנד באמצעות שגרירותה בהלסינקי, פינלנד.
איסלנד מחזיקה באוקראינה שגרירות בקייב.
יחסי אוקראינה–אנדורה הם יחסי החוץ בין אוקראינה ואנדורה.
היחסים בין אוקראינה לנסיכות אנדורה מאופיינים בהיעדר נושאים בעייתיים.
הצד האנדורי מזהה שיתופי פעולה בתיירות ותרבות כתחומי שיתוף הפעולה העיקריים עם אוקראינה.
בצד האוקראיני, הדגש העיקרי הוא על קיום קשרים פוליטיים, קידום נושאים הומניטריים, תמיכה הדדית בארגונים בינלאומיים, הקמת מסגרת משפטית ליחסים דו-צדדיים ותמיכה בעבודת קונסוליית הכבוד של אוקראינה באנדורה.
הצד האנדורי ממשיך להתעניין במיוחד בשיתוף פעולה בנושא אימוץ ילדים אוקראינים.
סוגיית מינוי קונסול הכבוד של אוקראינה באנדורה והקמת הקונסוליה עומדת על סדר היום של היחסים הדו-צדדיים מזה זמן רב.
בשנת 2008 הושלמו כל הפורמליות הפרוצדורליות הנדרשות, ואזרח אנדורה אנטוניו זורזאנו ריירה מונה לקונסול הכבוד.
אוקראינה שייכת לשבע המדינות שיש להן קונסוליות כבוד באנדורה.
בין 31 במרץ ל-2 באפריל 2011 ביקרה באוקראינה משלחת ממשלת נסיכות אנדורה בראשות שר התיירות, המסחר והתעשייה.
ביקור זה היה הביקור הראשון של משלחת ממשלתית באנדורה מאז כינון היחסים הדיפלומטיים.
כתוצאה מהביקור נחתם הסכם בין קבינט השרים של אוקראינה לבין ממשלת נסיכות אנדורה על שיתוף פעולה בתחום התיירות.
הסכם זה הפך למסמך הבין-ממשלתי הבינלאומי הראשון שנחתם בין הצדדים.
אוקראינה מיוצגת באנדורה באמצעות שגרירותה במדריד, ספרד, ובנוסף היא מחזיקה קונסוליית כבוד באנדורה לה ולה.
אנדורה אינה מיוצגת באוקראינה לא בדרג השגרירות ולא בדרג הקונסוליה.
יחסי אוקראינה–ליכטנשטיין הם יחסי החוץ בין אוקראינה וליכטנשטיין.
הפגישה ציינה את השתתפותה הפעילה של ליכטנשטיין בהתגברות על ההשלכות ההומניטריות של המלחמה עם רוסיה, השתתפות כספית בבניית מבנה בטון מגן (המכונה "סרקופג") על יחידת הכוח הרביעית בצ'רנוביל וכן בתמיכה ברפורמות באוקראינה.
נסיך הכתר אמר כי ארצו תנהיג משטר ללא ויזה לאזרחי אוקראינה מיד לאחר החלטה דומה של האיחוד האירופי.
יחסי אוקראינה–בנגלדש (באוקראינית: Українсько-бангладеські відносини; בבנגלית: ইউক্রেন-বাংলাদেশ সম্পর্ক) הם היחסים דו-צדדיים המקיימים בין אוקראינה לבנגלדש.
אוקראינה הכירה בעצמאותה של בנגלדש ב-24 בינואר 1972, עוד בטרם קיבלה עצמאות בעצמה מברית המועצות.
הייצוא של בנגלדש לאוקראינה כולל בעיקר דיג, עור, ביגוד, טקסטיל, שמן מאכל, ירקות, תרופות וטבק.
לעומתה, עיקר הייצוא של אוקראינה לבנגלדש הוא בעיקר מינרלים, כימיקלים ומוצרי חשמל.
חברות ותאגידים אוקראינים הביעו לא פעם רצון להשקיע במיזמים בבנגלדש, כמו ספנות, פלדה ודשנים כימיים.
חברות אוקראיניות אחרות השקיעו בתעשיית הנמלים בבנגלדש.
כיום חקלאות היא תחום שיתוף הפעולה המבטיח ביותר בין בנגלדש לאוקראינה.
באוגוסט 2011 שלח משרד המזון של אוקריאנה, ובראשו מיקולה פריאסיאניוק, פקידים שיסקרו את הפוטנציאל לשיתוף פעולה חקלאי בבנגלדש.
הפקידים מצאו פוטנציאל בלתי ממומש במכירת ציוד חקלאי ותוצרת חקלאית תוצרת אוקראינה לבנגלדש.
על כן, כבר באותה שנה חתמה בנגלדש על הסכם ייבוא 100,000 טון חיטה מאוקראינה.
בשנת 2013 הגדילה ממשלת בנגלדש ורכשה כ-200,000 טון חיטה מאוקראינה.
לאוקראינה שגרירות בניו דלהי, הודו, המשמשת כשגרירות הבנגלית.
אחמד אכבר סובהן הוא כיום הקונסול הראשי של אוקראינה בבנגלדש.
יחסי אוקראינה–וייטנאם הם יחסי החוץ בין אוקראינה ווייטנאם.
וייטנאם הכירה באוקראינה ב-27 בדצמבר 1991. היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו ב-23 בינואר 1992. שגרירות הרפובליקה הסוציאליסטית של וייטנאם באוקראינה החלה את פעילותה בשנת 1993. שגרירות אוקראינה בווייטנאם נפתחה בשנת 1997.
וייטנאם מקיימת יחסים טובים עם אוקראינה מעת שאוקראינה הכריזה על עצמאות מברית המועצות, זאת בעיקר בגלל קיומם של וייטנאמים באוקראינה ואוקראינה היא גם המקור העיקרי של ציוד צבאי שנמכר לווייטנאם.
אוקראינה מילאה תפקיד בסיוע לווייטנאם לשדרג את הצבא שלה.
כאשר פרץ המשבר באוקראינה בשנת 2013, וייטנאם שמרה על נייטרליות.
שתי המדינות ביקשו להרחיב את הקשר המסחרי והכלכלי שלהן לשנת 2018. מבחינת וייטנאם, אוקראינה היא שותפת סחר חשובה באירופה, וקיים קשר היסטורי ארוך בין שתי המדינות עוד מהתקופה הסובייטית.
העם הווייטנאמי באוקראינה, אף על פי שהוא קטן במספרו, הוא מהגדולים באירופה, עם למעלה מ-50.000 עד 100.000 וייטנאמים החיים באוקראינה.
האוקראינים רואים בחיוב את הקהילה הווייטנאמית, בהתבסס על המשותף ההיסטורי בין המדינות.
הקהילה הווייטנאמית משמשת גם כגשר בין הווייטנאמים במדינות סלאביות אחרות כמו פולין, רוסיה וצ'כיה, שם קיימות תפוצות וייטנאמיות גדולות.
הקהילה האוקראינית שהתגוררה בווייטנאם בסוף יוני 2015 כללה על פי מרשם הקונסולרי של השגרירות רק 120 אנשים.
עם זאת, ההערכות הלא רשמיות אינן עולות על אלף מאזרחי אוקראינה, המתגוררות בפועל בווייטנאם.
ברפובליקה הסוציאליסטית של וייטנאם אין ארגונים של קהילה אוקראינית, וגם לא קהילות דתיות של מהגרים מאוקראינה, בין השאר בגלל הריחוק הגדול שלה וחוסר האינטרסים שלה.
רוב מוחלט של האזרחים מאוקראינה החיים בווייטנאם הם מהגרי עבודה.
הם רואים בעיקר את שהייתם בווייטנאם כזמנית ומתכננים לחזור הביתה לאחר סיום חוזה עבודה עם החברה-המעסיק.
אזרחי אוקראינה עובדים בתחומי התיירות, המסחר, התחבורה הימית, הפחם והנפט, ומספר קטן מהם עוסק בעסקים.
יש גם מעט אוקראינים המשתייכים למשפחות המעורבות באוקראינה-וייטנאם.
מקומות מגוריהם הקומפקטיים של אזרחי אוקראינה בווייטנאם הם בערים האנוי (כ-50 נפשות), נאצ'אנג (כ־100), וונג טאו (כ־100) והו צ'י מין סיטי (50).
כמו כן, הקהילה האוקראינית נוטה להיות מעורבת עם הקהילה הרוסית בווייטנאם.
יחסי אוקראינה–טאיוואן הם היחסים הבין־לאומיים בין טאיוואן, הידועה רשמית כרפובליקה של סין, לבין אוקראינה.
אין יחסים דיפלומטיים רשמיים בין שתי המדינות הללו, שכן אוקראינה תומכת במדיניות סין האחת ובמקום זאת מקיימת יחסים דיפלומטיים רשמיים עם הרפובליקה העממית של סין מאז 1992. גם הרפובליקה הסינית, שהייתה אז בסין היבשתית, וגם אוקראינה, אז הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, היו חברות מייסדות באו"ם בשנת 1945.
לטאיוואן אין נציגות באוקראינה, ונושאי הקונסוליה מטופלים באמצעות הנציגות הממוקמת במוסקבה.
ממשלת הרפובליקה הסינית נסוגה לטאיוואן לאחר תבוסתם במלחמת האזרחים הסינית בפני המפלגה הקומוניסטית בסין בשנת 1949. עם פרוץ המלחמה הקרה, הנציג הלגיטימי של סין באו"ם הפך לאחת מנקודות המחלוקת בין המדינות החברות.
ב-29 בנובמבר 1966 התכנסה האספה הכללית של האו"ם בכנס ה-21 לדון בייצוג סין.
הנציג האוקראיני הסובייטי נשא דברים בתחילה וטען כי יש לפנות את מקום מושבה של הרפובליקה הסינית באופן מיידי ולשנות את זכות הנציגות לרפובליקה העממית של סין בטענה כי המקרה אינו נמצא במסגרת הסוגיה החשובה המכוסה בסעיף 18 לאמנת האומות המאוחדות.
לאחר המושב, קיבלה האספה הכללית את החלטה 1668, והצהירה כי כל הצעה לשנות את ייצוג סין באו"ם תדרוש הצבעה של רוב של שני שלישים:
בסוף שנות השישים ובתחילת שנות השבעים התרחשה ההידרדרות המהירה ביחסים הדיפלומטיים של טאיוואן.
ב-26 באוגוסט 1971, כאשר טאיוואן הייתה בקצה תהליך הגירוש מהאו"ם, ביקש שגריר טייוואן להונדורס באמצעות שר החוץ של הונדורס להציע ייצוג כפול כחלופה לייצוג סין באו"ם, תוך ציון ברית המועצות, בלארוס הסובייטית ואוקראינה הסובייטית כדוגמאות.
בהחלטת האספה הכללית של האו"ם 2758, נציגי אוקראינה הסובייטית יחד עם רוב חברי האו"ם הצביעו על תמיכה בגירוש נציגי טאיוואן.
לאחר התפרקות ברית המועצות ועצמאות אוקראינה, ממשלת טאיוואן ניסתה באופן פעיל לשכנע את אוקראינה לכונן שוב יחסים דיפלומטיים.
בינואר 1992 ערך סגן שר החוץ של טאיוואן צ'יאנג הסיאו-ין ביקור דיפלומטי בקייב ושוחח עם גורמים אוקראינים על כינון יחסים רשמיים בין טאיוואן לאוקראינה.
סין הגיבה בכך שהאיצה את המשא ומתן עם אוקראינה והגיעה להסכם להקמת יחסים רשמיים באותו חודש.
באפריל 1992 ערך צ'יאנג הסיאו-ין ביקור דיפלומטי נוסף באוקראינה, שבסופו של דבר לא הצליח לאחר שממשלת אוקראינה קיבלה מחאה רצינית מצד הנציג הסיני.
אף על פי שהייתה תמיכה מסוימת מצד חברי הפרלמנט והכלכלנים באוקראינה בכינון יחסים רשמיים עם טאיוואן להשגת עזרים כלכליים, בסופו של דבר ההצעה נדחתה.
יחסי אוקראינה–טרנסניסטריה הם מערכת היחסים הבילטרלית בין אוקראינה לרפובליקה המולדובנית הפרידנסטרובית.
אוקראינה אינה מכירה רשמית בעצמאות טרנסניסטריה.
אף על פי כן, היא מקיימת עימה מגעים במישור הפוליטי, התרבותי והכלכלי.
בשנת 1924 הוקמה הרפובליקה האוטונומית הסובייטית הסוציאליסטית של מולדובה בתוך הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, עד 1940, שטח שכיום נקרא טרנסניסטריה.
היחסים בין טרנסניסטריה לאוקראינה השתנו מספר פעמים, בהתאם למדיניות החוץ של הממשלה בקייב.
באופן כללי, אוקראינה מתיימרת לשמש כ"חלון הראשי של טרנסניסטריה לעולם החיצון".
נכון להיום, כ-29% מאוכלוסיית טרנסניסטריה היא אוקראינית מבחינה אתנית.
ביוני 1992, נשיא אוקראינה דאז, ליאוניד קרבצ'וק, אמר כי אוקראינה תבטיח את עצמאותה של טרנסניסטריה למקרה של איחוד מולדבני-רומני.
בחשאי ניהלו השלטונות האוקראינים משא ומתן עם ממשלת טרנסניסטריה במטרה לאיחוד בין שתי המדינות.
ב-2001 ביקשו נציגי האיחוד האירופי ממשלת אוקראינה לסגור את הגבול שלה עם טרנסניסטריה.
ממשלת אוקראינה התעלמה מבקשות אלה.
בקיץ 2006 ביקר שר החוץ האוקראיני בוריס טרסיוק בטרנסניסטריה, אך לא נפגש עם פקידי ממשלה מקומיים.
ביקור זה הופרע על ידי מפגינים אנטי-מערביים.
במהלך כהונתו של ויקטור ינוקוביץ' בשנים 2010–2014, אוקראינה תמכה בעמדה הרוסית כלפי טרנסניסטריה.
היא תמכה בטקטיקה של צעדים קטנים ליישוב הסכסוך בטרנסניסטריה.
היברומאידאן בשנת 2014, השפיע כלכלית על טרנסניסטריה, ולאחר עליית פטרו פורושנקו לשלטון, השתנתה לרעה העמדה האוקראינית כלפי טרנסניסטריה.
פורושנקו אמר כי טרנסניסטריה אינה מדינה ריבונית, אלא שמו של אזור לאורך גבול אוקראינה-מולדובה.
בשנת 2017 אמר נשיא טרנסניסטריה, ואדים קרסנוסלבקי, כי על אוקראינה וטרנסניסטריה לשקם את היחסים ביניהם.
יחסי אוקראינה–אנגולה הם היחסים הבילטרליים שבין אוקראינה לבין רפובליקת אנגולה.
אנגולה הכירה בעצמאותה של אוקראינה ב-30 בספטמבר 1994, ובתאריך זה גם כוננו היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות.
עוד בטרם אוקראינה קיבלה עצמאות מברית המועצות, היו קשרי מסחר בינה ובין אנגולה, ומפעלים אוקראיניים רבים ייצאו מגוון רחב של מוצרי תעשייה וצריכה לאנגולה.
לכך יש להוסיף גישה חיובית וכבוד כלפי אוקראינה מצד אלפי סטודנטים מאנגולה שלמדו במוסדות אוקראיניים, וחלקם תפסו מאוחר יותר תפקידים חשובים במדינה.
בנוסף, אוקראינה סייעה אקטיבית לפיתוח ענפים כלכליים שונים באנגולה, ולדוגמה בשלב מסוים מאות אוקראינים לימדו במוסדות חינוך באנגולה ועבדו עם חקלאים ודייגים מקומיים.
ענפים נוספים שהושפעו מאוקראינה הם ענפי האנרגיה, התחבורה האווירית ומערכת הבריאות.
לאחר הכרזת העצמאות של אוקראינה, היא ראתה בהשתתפות בכוח שמירת השלום של האו"ם מרכיב חשוב במדיניות החוץ שלה.
על כן, בפברואר 1996 נשלחו כוחות אוקראיניים לאנגולה כדי להשתתף במשימת שמירת השלום של האומות המאוחדות.
באותה תקופה התחוללה מלחמת האזרחים באנגולה.
לפי מזכירות האו"ם, הכוח האוקראיני היה אמור להיות באנגולה למשך שנה.
עם זאת, אחרי שינוי במשימה, הכוחות האוקראיניים נסוגו שלושה חודשים מוקדם מהמתוכנן.
במהלך שהותם במדינה סייעו האוקראינים ביישום הסכמי הפסקת האש ותיאמו פעולות הומניטריות.
ב-13 במאי 2004 נפתחה שגרירות אוקראינה בלואנדה, בירת אנגולה, שנתיים אחרי שהסתיימה בה מלחמת האזרחים בת 30 השנה.
בפעילותה, השגרירות תומכת ביצירת קשרים בין יזמים מאוקראינה ומאנגולה, חילופי משלחות ובארגון פגישות עסקיות.
יחסי אוקראינה–ונצואלה הם היחסים הדו-צדדיים בין אוקראינה לוונצואלה.
ב-9 בינואר 1992 הכירה ונצואלה בעצמאותה של אוקראינה.
באפריל 1999 ערך שר החוץ של אוקראינה בוריס טרסיוק את ביקורו הרשמי הראשון בוונצואלה.
שם הוא אמר שאמריקה הלטינית אינה "טרה אינקוגניטה" למדיניות החוץ של אוקראינה.
טרסיוק טען כי האזור הוא שוק חשוב למוצרים אוקראינים וכי על אוקראינה לפתח באופן פעיל קשרים עם מדינות אמריקה הלטינית.
בספטמבר 2010 ביקר סגן שר החוץ של ונצואלה, טמיר פורס פונסליאון, את סגן שר החוץ של אוקראינה, אולכסנדר הורין, והם דנו ב"מגוון רחב של סוגיות של שיתוף פעולה אוקראיני-ונצואלי בתחומים פוליטיים, מסחריים וכלכליים והומניטריים".
באוקטובר 2010, נשיא ונצואלה הוגו צ'אווס נפגש עם נשיא אוקראינה ויקטור ינוקוביץ' בקייב.
ראש המדינה האוקראיני אמר כי "הלך לאיבוד זמן רב בין שתי המדינות שלנו" ועוד ציין כי העולם "יכול לצפות להעמקה בשיתוף הפעולה" בין שתי המדינות.
צ'אווס ביקר במפעל אנטונוב בקייב וסיכם עם ינוקוביץ' על הקמת שגרירויות אחת אצל השנייה.
שני ראשי המדינות חתמו על הסכמים בנוגע לצינור אודסה-ברודי.
כפי שסוכם במהלך הביקור בקייב, שר החוץ האוקראיני, קוסטיאנטין גרישצ'נקו, ערך ביקור רשמי בוונצואלה בדצמבר 2010. המשלחת כללה נציגים של משרדים, סוכנויות ממשלתיות וחברות מובילות באוקראינה, המעוניינות בפיתוח שיתוף פעולה עם ונצואלה.
ב-7 במרץ 2014, משרד החוץ של ונצואלה פרסם הצהרה שבה נאמר כי הנשיא ניקולאס מדורו "מגנה את ההפיכה שביצעו קבוצות קיצוניות באוקראינה בעקבות אסטרטגיית התשה שקודמה מחו"ל על ידי ממשלת ארצות הברית ובעלות בריתה בנאט"ו".
עוד נכתב, "התקנת רשויות דה-פקטו בקייב מאיימת לא רק על האחדות הלאומית של אוקראינה, אלא על היציבות של האזור כולו שכן היא מסכנת אזרחים אוקראינים ממוצא רוסי ואת ריבונותה של הפדרציה הרוסית עצמה".
ונצואלה לא הכירה בהיפרדות ובהצטרפותה של קרים לפדרציה הרוסית לאחר מכן.
אף על פי כן, ונצואלה הייתה אחת מאחת עשרה המדינות שהצביעו נגד החלטת העצרת הכללית של האו"ם 68/262, שאושרה ב-27 במרץ, הכירה בקרים כחלק מאוקראינה ודחתה את משאל העם על המעמד הפוליטי.
בסוף 2014, אולג צאריוב, יושב ראש הפרלמנט של נובורוסיה (קונפדרציה שכללה את הרפובליקות העממיות של דונייצק ולוגנסק), פנה לוונצואלה בבקשה להכיר בעצמאותן של שתי הרפובליקות הבדלניות.
אוקראינה דחתה את תוצאות הבחירות לנשיאות בוונצואלה ב-2018, שם הוכרז ניקולאס מדורו כמנצח.
בשנת 2019, במהלך המשבר הנשיאותי בוונצואלה, הכירה אוקראינה בחואן גואידו כנשיא ונצואלה.
בתחילת 2022, ממשלת ונצואלה האשימה את נאט"ו וארצות הברית בפלישה הרוסית לאוקראינה, והצהירה כי הם הפרו את הסכמי מינסק.
ניקולאס מדורו אמר לפני תחילת הפלישה כי ונצואלה ניצבת לצד פוטין, אך גם דחק בדיאלוג דיפלומטי כדי להימנע מהסלמה של הסכסוך.
נכון לעכשיו, יחסי הסחר בין שתי המדינות הם מינימליים.
בשנת 2020, אוקראינה ייצאה לוונצואלה סחורות בשווי 4.68 מיליון דולר, בעיקר שמני זרעים, קמחי חיטה ונפט.
באותה שנה ייצאה ונצואלה לאוקראינה סחורות בשווי 541,000 דולר, בעיקר סרטנים מעובדים, משקאות חריפים ותנורים חשמליים.
לשתי המדינות אין שגרירויות במדינה האחרת בהתאמה.
יחסי אוקראינה–טג'יקיסטן הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין אוקראינה לטג'יקיסטן.
היחסים בין המדינות כוננו ב-24 באפריל 1993. היחסים הבילטרליים מבוססים על הסכם ידידות ושיתוף פעולה בין טג'יקיסטן ואוקראינה, שנחתם ב-6 ביולי 2001. סטודנטים טג'יקים הוכשרו במוסדות להשכלה גבוהה באוקראינה.
מיזמים, חברות וארגונים אוקראינים השתתפו בפיתוח אנרגיית מים, בניית קווי הולכה ומיזמים משותפים בתעשיות הנפט והגז.
בשנת 2009 הוקמה הוועדה הבין-ממשלתית האוקראינית-טג'יקית המשותפת למטרות שיתוף פעולה כלכלי, שבה מתקיימים הסכמים בתחום הסחר, הכלכלה, האנרגיה, התחבורה וההומניטריות.
יחסי החוץ בין אוקראינה לירדן הם היחסים הדיפלומטיים בין אוקראינה לממלכת ירדן, המבוססים על הבנה והערכה הדדית.
היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו בשנת 1992. שגרירות אוקראינה בירדן נמצאת בעמאן, בעוד ששגרירות ירדן באוקראינה ממוקמת בקייב.
היחסים הדיפלומטיים בין אוקראינה לירדן הוקמו בשנת 1992 ומאז הם מתפתחים במגוון תחומים.
אוקראינה וירדן משתפות פעולה בתחומים רבים, כולל מסחר, חינוך, חקלאות וטכנולוגיה.
בשנת 2021, הסחר בין המדינות הסתכם ב-129.714 מיליון דולר, כאשר היצוא מאוקראינה לירדן כלל בעיקר מוצרי חקלאות וטכנולוגיה.
הקשרים בין המדינות מתבטאים גם בהשקעות ובפרויקטים משותפים.
נציגים משתי המדינות נפגשים בקביעות לדון בדרכים לשפר את שיתופי הפעולה בתחומים כלכליים, פוליטיים וביטחוניים.
במהלך השנים, אוקראינה תמכה בחינוך של סטודנטים ירדנים בתחומים שונים, כולל רפואה, הנדסה וטכנולוגיית מידע.
המדינות מדגישות את החשיבות של עבודה משותפת לקידום ביטחון המזון והפחתת סיכוני משבר הקורונה.
אוקראינה וירדן מחזיקות בעמדות דומות בנוגע לצורך ברב-צדדיות ושיתוף פעולה בינלאומי להתמודדות עם אתגרים גלובליים.
ירדן נקטה גישה זהירה ומאוזנת לגבי המלחמה בין רוסיה לאוקראינה, תוך שמירה על קשרים טובים עם ארצות הברית ומדינות אירופה.
לאחר פלישת רוסיה לאוקראינה, שר החוץ הירדני איימן ספדי קרא לפתרון פוליטי למשבר והדגיש את חשיבות כיבוד ריבונות המדינות והחוק הבינלאומי.
ירדן נמנעה מאזכור רוסיה כתוקפת כאשר הצביעה נגד הפלישה בעצרת הכללית של האו"ם.
סקר דעת קהל שנערך הראה כי 39% מהירדנים סבורים שהמלחמה של רוסיה באוקראינה אינה מוצדקת, בעוד שרק 9% חשבו שהיא מוצדקת.
בנוסף, תושבים אוקראינים בירדן קיימו הפגנות בעמאן נגד הפלישה הרוסית, בהשתתפות גם מספר ירדנים שהביעו סולידריות עם העם האוקראיני.
יחסי אוקראינה–רוסיה (באוקראינית: Українсько-россійські відносини, ברוסית: Российско-украинские отношения) הם כינוי ליחסים הבין-לאומיים בין הפדרציה הרוסית לאוקראינה.
בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה נותקו היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות ואלה נתונות במלחמה נכון להיום.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ביניהן החל מראשית שנות ה-90, בעקבות פירוק ברית המועצות, שרוסיה ואוקראינה היו חלק מהרפובליקות שהרכיבו אותה.
היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות עברו תקופות של קשרים טובים, וכן תקופות של מתח ואף עוינות גלויה מאז 1991. היחסים בין המדינות הידרדרו בעקבות הסכסוך האוקראיני-רוסי, שהחל ב-2014, והעימות ביניהן גרם לביטול מספר הסכמים וקשרים הכלכליים בין שני הצדדים.
ב-24 בפברואר 2022 תקפה רוסיה את אוקראינה ופלשה לשטחה, מה שגרם לאוקראינה לנתק באופן מיידי את כל הקשרים הדיפלומטיים הפורמליים עם רוסיה.
במהלך התקופה בה התקיימו יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות, לרוסיה הייתה שגרירות בקייב וקונסוליות בחרקוב, בלבוב ובאודסה, ואילו לאוקראינה הייתה שגרירות במוסקבה וקונסוליות ברוסטוב על הדון, סנט פטרסבורג, יקטרינבורג, טיומן וולדיווסטוק.
העמים הרוסי והאוקראיני נחשבים לצאצאים של ישות מדינית והיסטורית משותפת – רוס של קייב – אך הם התפצלו לכדי עמים נפרדים בשל תהליכים היסטוריים, פוליטיים ותרבותיים שהתרחשו לאורך מאות שנים.
גם הרוסים, גם האוקראינים וגם הבלארוסים רואים עצמם כיורשי רוס של קייב – נסיכות נוצרית שנוסדה במאה ה-9 במזרח אירופה, עם מרכז בקייב.
זו הייתה ישות סלאבית מזרחית ששילבה אלמנטים נורדים וסלאביים, וקיבלה את הנצרות מהאימפריה הביזנטית ב-988 לספירה.
אוקראינה ורוסיה חולקות היסטוריה ארוכה ומשותפת.
אזור אוקראינה המודרנית שימש כליבה של רוס של קייב, ישות פוליטית מרכזית שנחשבת למקור התרבות והציוויליזציה הסלאבית המזרחית.
רוס של קייב הייתה ממלכה סלאבית שמרכזה היה בקייב, ומהווה אב קדמון משותף לרוסיה, אוקראינה ובלארוס.
העיר קייב, בירתה של אוקראינה המודרנית, זכתה לכינוי "אם הערים הרוסיות" או "עריסת הציוויליזציה הרוסית", הודות לתפקידה המרכזי ברוס של קייב – המדינה הסלאבית הראשונה באירופה, שממנה צמחו הן רוסיה והן אוקראינה.
בתקופה זו, קייב הייתה מוקד דיפלומטי ותרבותי, ושמרה על קשרים עם אימפריות ועמים אחרים, כגון האימפריה הביזנטית, מה שהשפיע רבות על התרבות, הדת והפוליטיקה של האזור.
בשנת 988 אימץ נסיך קייב, "ולדימיר הגדול", את הנצרות האורתודוקסית, אירוע שהשפיע עמוקות על התרבות של שתי המדינות, ועיצב באופן מהותי את מורשתן.
במאה ה־13 פלשו המונגולים לנסיכויות הסלאביות של מזרח אירופה, והביאו להתמוטטות רוס של קייב אשר איחדה את מרבית השבטים הסלאביים המזרחיים.
בעקבות הפלישה, עבר האזור לשליטת "חאנות הזהב", שלוחה של האימפריה המונגולית.
שלטון זה יצר פיצול עמוק בין חלקי רוס של קייב: הצפון והמזרח התגבשו סביב נסיכות מוסקבה, בעוד הדרום והמערב פנו לכיוונים מערביים יותר – פיצול שהניח את היסודות להיווצרות זהויות נפרדות, רוסית ואוקראינית.
בצפון, הדוכסות הגדולה של מוסקבה מילאה את החלל השלטוני שנותר לאחר נפילת קייב.
היא איחדה תחתיה נסיכויות שכנות, פיתחה מוסדות שלטון ריכוזיים, והעמיקה את זהותה הדתית־תרבותית עם כנסייה נוצרית־אורתודוקסית עצמאית.
מוסקבה אימצה תפיסה עצמית של שליחות היסטורית כ"רומא השלישית" וממשיכת דרכה של האימפריה הביזנטית.
תהליכים אלו ביססו זהות רוסית מובחנת, שראתה את עצמה כממשיכה של המורשת הסלאבית־נוצרית האורתודוקסית.
בדרום־מערב, נסיכות האליץ'-וולין – האזור שייקרא בהמשך "רוסיה הקטנה", נבלעה בתוך הדוכסות הגדולה של ליטא ובהמשך בתוך האיחוד הפולני־ליטאי.
באזור זה התגברו ההשפעות המערב־אירופיות: דת קתולית, תרבות פולנית ולשון ספרותית שונה.
שכבת האצולה האוקראינית אימצה אורח חיים, שפה ונורמות פוליטיות מערביות, אך האיכרים וקבוצות כמו הקוזאקים שמרו על זהות סלאבית־אורתודוקסית מובהקת.
במהלך המאות ה־15 וה־16, ניסתה מוסקבה להרחיב את השפעתה דרומה, והקשרים עם האוכלוסייה האוקראינית האורתודוקסית התהדקו.
בתוך ממלכת פולין־ליטא, הקוזאקים של אזור זפורוז'יה התנגדו בתוקף ל"פולניזציה" ולניסיונות לכפיית זהות קתולית־פולנית.
הקוזאקים ראו עצמם חלק מן העולם הרוסי־אורתודוקסי והתעמתו שוב ושוב עם האצולה הפולנית ששלטה בממלכה.
הם ניהלו מאבק מתמשך על זהותם התרבותית והדתית.
התסיסה גברה, עד שבאמצע המאה ה־17 פרץ מרד קוזאקים רחב־היקף בהובלת בוגדן חמלניצקי, שנחשב אבי האומה האוקראינית.
במהלך המאה ה-17, האוקראינים היו נתונים במאבק עם המעצמות השונות ששלטו באזורם, כולל פולין והאימפריה העות'מאנית.
הצארים הרוסים החלו להציג את עצמם כ"מגני הנצרות האורתודוקסית" והציעו את עצמם ככוח מגן מפני שליטים זרים.
אוקראינה הייתה נתונה לתקופה סוערת של מאבקים פוליטיים, צבאיים וחברתיים.
תקופה זו התאפיינה בקרעים פנימיים ובמאבקים על שליטה חיצונית מצד מעצמות אזוריות כמו רוסיה הצארית, חבר העמים הפולני-ליטאי והאימפריה העות'מאנית.
הקוזאקים, ששימשו כוח צבאי ופוליטי מרכזי, נאבקו לשמור על עצמאותם תחת ההטמאנות הקוזאקית, מול לחצים חיצוניים ופנימיים.
אולם קרעים פנימיים ומדיניות חוץ משתנה ערערו את מעמדם.
המאבקים התכופים השפיעו באופן דרמטי על החברה האוקראינית.
החברה הייתה שסועה בין קבוצות שתמכו במעצמות השונות – רוסיה, פולין והעות'מאנים.
הדומיננטיות הגוברת של רוסיה הביאה לחיזוק הכנסייה האורתודוקסית באזור, מה שתרם לשינויים תרבותיים ולדיכוי ההשפעה הקתולית והיוונית-קתולית.
במקביל, הפגיעה הכלכלית והחברתית הובילה לחוסר יציבות מתמשך באוקראינה.
תחושת הקרבה ההיסטורית, התרבותית והדתית לרוסיה, בצירוף עוינות כלפי השלטון הפולני, הביאו את הקוזאקים לפנות למוסקבה בבקשה להגנה ולחסות.
המרד הקוזאקי נגד פולין שקע במאבקי כוחות פנימיים ולחצים חיצוניים, והקוזאקים בעלי ברית חדשים.
בשנת 1654 נחתם הסכם פריאסלאב בין ההטמאן הקוזאקי בוגדן חמלניצקי לבין שליחי הצאר הרוסי.
חמלניצקי, שהנהיג את מרד הקוזאקים נגד השלטון הפולני, פנה לרוסיה בבקשת סיוע צבאי, בתמורה לברית מדינית.
ההסכם כלל את הצטרפותה של אוקראינה – אז ההטמאנות הקוזאקית – תחת חסות רוסית, תוך הבטחה לאוטונומיה מוגבלת בענייני דת ומשפט.
צעד היסטורי זה סימן את חידוש הקשר בין אוקראינה לרוסיה, אך גם את תחילתו של תהליך אובדן הריבונות האוקראינית.
ההסכם הביא לפרוץ מלחמת רוסיה–פולין, שבסיומה נחתם הסכם אנדרוסובו (1667), שחילק את אוקראינה בין המעצמות: הגדה השמאלית של דנייפר עברה לידי רוסיה, והגדה הימנית נותרה בשליטת פולין.
המאבק האזורי גרר את האימפריה העות'מאנית וח'אנות קרים, להרחיב את השפעתן על האזור המפוצל – ניסיון שהתבטא בין היתר בחתימת הסכם ז'וראבנו (1676) בין פולין לעות'מאנים.
המעורבות הרוסית באוקראינה הלכה וגברה, על חשבון האוטונומיה הקוזאקית, והובילה להעמקת הקרע הפנימי בין קוזאקים שתמכו ברוסיה לבין אלו שנותרו נאמנים לפולין.
הקרע בין הקוזאקים הידרדר לכדי מלחמת אזרחים, המכונה "תקופת האי-סדר" (""), תקופה של חוסר יציבות ואובדן שליטה פוליטית, סימלה את שקיעת העצמאות הקוזאקית.
עם היחלשותה של פולין והתחזקות רוסיה, איבדו הקוזאקים את עצמאותם.
בסוף המאה ה־18, עם חלוקת פולין בין רוסיה, אוסטריה ופרוסיה, השלימה רוסיה את השתלטותה על מרבית שטחי אוקראינה והקוזאקים איבדו את עצמאותם.
ההטמאנות בוטלה בכוח, וחלק ניכר מהקוזאקים הועברו לאזור קובאן שבדרום האימפריה הרוסית, שם שימשו ככוח גבול נגד הפרעות של השבטים הקווקזים.
במהלך המאה ה־18 וה־19, תחת שלטון האימפריה הרוסית, הפכה אוקראינה לחלק מרכזי בתהליך ההתרחבות של רוסיה במזרח אירופה.
תחת הכינוי "רוסיה הקטנה", האזורים האוקראיניים והבלארוסיים נתפסו בעיני השלטון הרוסי כחלק בלתי נפרד מהאימפריה, ותושביהם נחשבו לרוסים לכל דבר.