tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כיוון שלא מדובר בשטח המיועד לקבורה ניסו מספר פעמים, מיד לאחר פטירתו, ואף בשנים מאוחרות יותר, להעביר את קברו.
אך בכל פעם נגרם נזק למנסים, וכך נשאר הקבר במקומו עד היום.
במשך השנים, נטשו המתיישבים התימנים של עגור את המושב,, והתיישבו במקום עולים מכורדיסטן בתקופה זו חלקת הקבר שהייתה מאחורי בתי המושב וללא מצבה, לא הייתה ידועה.
הסימן היחיד היה שורת אבנים סביב הקבר, ועליהם צמחה עשבייה שהסתירה את קיומו.
אגדות רבות מסופרים על תקופה זו איך נשמר הקבר בשלמותו.
כשבסופם, בשנות ה-70 למאה ה-20, סיפרה הדיירת שגרה בבית הסמוך שחלמה שרבי יצחק בא ושאל אותה למה לא מתפללים על קברו שתחת החרוב שבחצרה, ובירך אותה שיוולדו לבתה שלשה ילדים.
לאחר החלום, הדיירת פינתה את העשבייה הרבה שהייתה סביב לקבר, וגילתה אותו.
ולאחר שנולד לבתה בנה הבכור, קראה לו על שם רבי יצחק.
בן זה מתגורר בבית הסמוך לקבר, ודואג לתחזוקת המקום.
בשנים האחרונות התפרסם מאוד המקום, ורבים מגיעים להתפלל שם.
ביום ההילולא שלו מגיעים אלפים בהסעות מרחבי הארץ להתפלל במקום.
בשנת תשפ"ג יצאו לאור על ידי נכד אחיו - הרב ישראל גברא, שני ספרים לזכרו.
ספר אוצר הישועות 'ויעתר יצחק'.
ספר זה הוא מאסף גדול לסגולות, והוקדש שם פרק העוסק בסיפורים על רבי יצחק גברא.
ייחוסו ומשפחתו, עלייתו לארץ ישראל, סיפורי מופתים וישועות וכדומה.
ספר זה הוא הרחבה לפרק המופיע בספר הקודם.
ועוסק בעיקר בסיפורי מופתים על קברו של רבי יצחק גברא.
לרוב על פי תיאורי מתפללים ומבקרים.
בנו מורי יחיא נפטר י' שבט תשנ"ב 1992
בנו רבי דוד גברא היה רב העיר יבנה, נפטר כ"ה באב תשמ"ו 1986
בנו של רבי דוד, רבי יחיאל גברא משמש כרב במועצה אזורית גדרות
רבי יצחק גבאי (נפטר לא אחרי ה'ת' 1640) מחכמי אספי שבמרוקו וונציה שבאיטליה, עבד כדפס ב"דפוס ברגדין" בוונציה, וחיבר פירוש על המשנה בשם כף נחת.
היה אבי שושלת של בעלי דפוס ששם משפחתם "כף נחת", על שם פירושו.
רבי יצחק נולד במאה ה-16 לרבי שלמה גבאי, בנו של רבי חיים גבאי ממגורשי ספרד.
סביב ראש המאה ה-17 נסע לוונציה על מנת להדפיס בה פירוש קצר על המשנה, לשם כך עבד כפועל בבית הדפוס ברגדין שבוונציה.
בשנת ה'שס"ט (1609) הדפיס את חיבורו "כף נחת" - פירוש על המשנה, פירוש שהתבסס בעיקר על פירושי רש"י, הרמב"ם ורבי עובדיה מברטנורא.
מאז נדפס שם הפירוש בשנת ה'שע"ד (1614) בהגהת רבי יהודה אריה ממודנה שהוסיף פירוש למסכת אבות - עליה דילג רבי יצחק, וכן נדפס בשנת ה'שפ"ה (1625) ובשנת ה'ת' (1650) בהגהת מחותנו רבי אברהם חבר טוב ואז נזכר רבי יצחק בברכת המתים.
בהקדמה ציין רבי יצחק לשבח את בחירתו לסדר את פירושו על המשנה באותיות מרובעות, תופעה שלדבריו לא הייתה כמותה מעולם.
בנו רבי ידידיה, המכונה גם בשם "גבאי כף נחת" ולעיתים "כף נחת" בלבד – על שם חיבורו של אביו, נשא לאשה את בתו של רבי אברהם בן רבי שלמה חבר טוב.
לימים היה בנדודים ובשובו ביקש אגרת המלצה מיהודה אריה ממודנה, כדי שיוכל לכסות את הוצאות הדרך.
רכש את האותיות והתבניות מדפוס ברגדין בו עבד אביו, ובשנת ה'ת"י (1650) עבר לליבורנו וייסד בה בית דפוס שהיה הראשון במקום.
הוא שלח את בנו רבי אברהם עם כלי דפוס ופועלים כדי להקים את בית הדפוס באיזמיר, ומשנת ה'תי"ז (1657) פעל שם בית דפוס למשך 18 שנה, כשבמקביל מפעיל בנו בית דפוס גם בקושטא.
רבי ידידיה נפטר זקן בשנת ה'תל"א (1671).
הרב יצחק גאטינייו (השני) (?-1800) היה מגדולי רבני אזמיר ורבו של הרב חיים פאלאג'י.
נולד לרב אליקים גאטינייו מחבר ספר תועפות ראם ואגורה באהלך.
בנו של רבי יצחק גאטינייו (הראשון).
אביו משבח אותו וטוען שעלה עליו בחכמה: .
אביו הוא ששכנע אותו להדפיס את ספריו.
רבו היה הרב חיים יהודה אליעזר מחבר ספר שמחת יאודה.
החבי"ף מכנה אותו "אדוני מורי הקדוש", מורי הרב, או הרב בית ישחק, ובהקדמתו לספר ובחרת בחיים כותב החבי"ף שבילדותו היה לומד בכל שבוע את רש"י ומפרשיו על הפרשה אצל הרב יצחק גאטינייו:
הרב יצחק נספד על ידי תלמידו הרב רחמים אברהם אריה הכהן אריאש וע"י הרב שלום מרגונטו וע"י רבי דוד אמאדו.
תאריך פטירתו של הרב לא ברור, על מצבתו י"ד באלול התק"ס (1800), אך בדרשת הספד של רבי דוד אמאדו, נכתב שנפטר באלול התקע"ג, ובהספדו של הרב רחמים אריה אברהם הכהן אריאש נכתב שנפטר בשנת התקס"ג.
בית ישחק (שאלוניקי תקנ"ב) - חידושים על הרמב"ם.
מהדורה חדשה יצאה בשנת תשע"ו.
בית מועד ( שאלוניקי תקצ"ט) - על מסכת מועד קטן ומסכת מכות וחידושים על הרמב"ם.
בסופו הספד לאשתו של הרב יצחק מאת הרב פאלאג'י, וכן הקדמה ממנו.
מהדורה חדשה יצאה בירושלים תשס"ט.
מיגון לשמחה (שאלוניקי תקנ"ה) - פירוש על הלכות שמחות למהר"ם מרוטנבורג.
יצחק יששכר גולדקנופף (כתיב מקובל, במקורות רשמיים גולדקנופּ; נולד ב-30 באוקטובר 1950, י"ט בחשוון ה'תשי"א) הוא פוליטיקאי ישראלי, שכיהן כשר הבינוי והשיכון, עומד בראש סיעת יהדות התורה מטעם הסיעה המרכזית באגודת ישראל ומכהן כחבר הכנסת מטעמה.
במקביל הוא משמש כמזכיר ועדת הרבנים למען קדושת השבת.
בעבר שימש כחבר מועצת עיריית ירושלים, ומנכ"ל רשת גני ילדים ומעונות יום בית יעקב ובית פתחיה.
נולד כבן שני בירושלים למלכה וליהודה אריה (לייבל), מלחין ומנצח בחסידות גור.
למד במוסדות חסידות גור (ת"ת עץ חיים וישיבות אמרי אמת בבני ברק ושפת אמת בירושלים).
לאחר חתונתו בתשל"ב (1972), למד כשנתיים בכולל אברכים (כולל גור ודגל ירושלים).
החל משנת 1974 היה מנהל חינוכי בתלמודי התורה קמניץ, המסורה, מגן דוד, סנהדרין ולבסוף גור (ירושלים), שם היה גם סמנכ"ל.
ב־1982 יזם את הקמת "מרכז איגוד הת"תים" גוף ניהולי וייצוגי שבמסגרתו מאוגדים כ־170 תלמודי תורה, בהם כשלושים אלף ילדים.
ב־1983 החל לעבוד תחת אביו, שניהל את רשת גני ילדים ומעונות יום בית יעקב, ולאחר פטירת אביו בדצמבר 1988 מונה למחליפו בראשות הרשת, הפרוסה ב־20 יישובים, ובה כ־400 כתות גן וכ־15,000 ילדים.
במעונות היום של הרשת כ־200 כיתות בהם מטופלים כ־4,000 פעוטות.
ב־1986 הקים את המרכז הפדגוגי "שתילי אריה" העומד לשירותם של עובדי הוראה מהמגזר החרדי והדתי, במקום מתקיימים כנסים והרצאות בנושאי חינוך, חוגי העשרה, השתלמויות וסדנאות, המרכז מוכר על ידי משרד הכלכלה ועל ידי משרד החינוך.
ב־1990 פתח את עמותת בית פתחיה מוסדות לחינוך מיוחד, העוסקת בחינוך ושיקום ילדים עם מוגבלויות שונות בתחום הפיגור והשיקום, כיום מונה העמותה כ-85 גני ילדים, ובה מבקרים ומטפלים כ-1,200 ילדים, לעמותה סניפים בירושלים, בית שמש, גן יבנה, מודיעין עילית ובני ברק.
בשנת 2002 הקימה העמותה רשת מרפאות בת חמישה סניפים להתפתחות הילד ולאבחונו.
מיזם נוסף שהקים הוא "גדלים ביחד" המעניק תמיכה מקצועית וליווי רגשי להורים לילדים בעלי צרכים מיוחדים, למיזם סניפים בירושלים, מודיעין עילית, ובית שמש.
ב־2010 וב־2015 פורסם שהשכר שגולדקנופף משלם לגננות העובדות ברשת המנוהלת על ידו, נמוך בכאלף ושלוש מאות שקל משכרן של גננות ברשתות אחרות.
בדו"ח של מבקר המדינה מיכה לינדנשטראוס מ־2008 נמתחה ביקורת על כך, ובנוסף נטען שלעומת התנאים הגרועים שבהם מועסקות העובדות, קרובות משפחתו זכו ליחס מועדף ולמשכורת גבוהה.
עם הפרסומים על כהונתו הצפויה כחבר כנסת מחו גננות ואנשי תקשורת נגד מינויו.
בוועדת הרבנים למען קדושת השבת
כמזכיר ועדת הרבנים למען קדושת השבת הוביל מאבקים נרחבים נגד חברת אל על (2006), חברת שפע שוק, רשת ביג (2015) ומפעלי פניציה (2019).
גולדקנופף הוא חבר הנהלת המרכז הארצי של תנועת "אגודת ישראל", ב־2003 נבחר למועצת העיר ירושלים.
ביוני 2022 החליט האדמו"ר מגור – הרב יעקב אריה אלתר, שהחל מהבחירות לכנסת העשרים וחמש יכהן גולדקנופף כנציג הסיעה המרכזית באגודת ישראל במקומו של יעקב ליצמן שפרש מהחיים הפוליטיים.
בהתאם להחלטה זו, הוצב במקום הראשון ברשימת יהדות התורה מטעם אגודת ישראל לכנסת העשרים וחמש.
לאחר תוצאות הבחירות לכנסת העשרים וחמש שבה יהדות התורה קיבלה 7 מנדטים הסיעה נכנסה לממשלת ישראל השלושים ושבע וגולדקנופף מונה לשר הבינוי והשיכון, וב-6 בינואר 2023 נכנסה לתוקף התפטרותו מהכנסת במסגרת "החוק הנורווגי".
כשר השיכון פעל גולדקנופף לאפשר קבורה באדמה ולא בקומות.
כיהן כשר הבינוי והשיכון גם במהלך מלחמת חרבות ברזל.
בתחילת המלחמה העביר המשרד עשרות מיליוני ש"ח לשיפוץ מקלטים בצפון ישראל.
המשרד נדרש להתמודד עם משבר בענף הבנייה שנגרם מחמת עזיבה של אלפי עובדים זרים, הפסקת פעילותם של עשרות אלפי עובדים פלסטינים, והוראות של רשויות מקומיות להפסקת הבנייה.
גולדקנופף העביר פטור משכר דירה, לכל מי שפונה מביתו בדיור הציבורי עקב המלחמה ולמשפחות החטופים לרצועת עזה.
ב-28 בינואר 2024 נאם בכנס בבנייני האומה למען חידוש ההתיישבות היהודית ברצועת עזה ואמר: "ויתור על חלקי ארץ ישראל, לא רק שאינו מביא ביטחון, אלא הוא גורם באופן ישיר לשפיכות דמים של יהודים.
אתמוך בידי ממשלת ישראל לתקן את העוול הנורא ולשוב לגוש קטיף וחבל עזה, שהיו מקום יישוב יהודי מקדמת דנא".
ב־24 במרץ 2025 התפטר גולדקנופף מתפקידו כשר במשרד ראש הממשלה, בו החזיק עד אז כערובה לקידום החוק שהוא מכנה "חוק הסדרת מעמדם של לומדי התורה", אך נותר בתפקידו כשר השיכון.
ב-12 ביוני התפטר מהממשלה, על רקע אי קידום "חוק הסדרת מעמדם של לומדי התורה".
ההתפטרות הביאה לחזרתו לכנסת, ממנה התפטר במסגרת החוק הנורווגי.
יצחק גולדקנופף נשוי לרבקה ואב לעשרה ילדים בהם שלושה בנים: ישראל, מנכ"ל רשת גני ילדים, משה ראובן מנכ"ל איגוד הת"תים ויהודה אריה מנכל פתחיה ועוד שבע בנות.
אחיו האמן צבי מאיר גולדקנופף הוא מלחין ומנצח.
הוא שימש כשליח ציבור בשבתות ובימים הנוראים בבית מדרש גור.
עמית סגל ואחרים טענו שהוא מיליונר והונו מוערך לפחות ב-450 מיליון שקל, אך גולדקנופף הכחיש את הדברים.
יצחק גולדהאר נולד בשנת 1847 בסלוצק.
הוא עלה לארץ ישראל בשנת 1895 והתיישב בראש פינה.
גולדהאר עבד כמודד בגליל עבור הברון רוטשילד.
במקביל הוא חקר את הארץ ונדד בה לארכה ולרחבה.
בין השאר חקר את צמחי המרפא בגליל, והיה מספק בחינם רפואות מצמחי מרפא לבני צפת וראש פינה בצריפו הדל.
חקר במשך כ-20 שנה את המקומות המוזכרים במקורות היהודיים וסייר בארץ ישראל לברר את מקומותיהם, החל משנת תרס"ה (1905) הוא קיבל מלגה מהחברה לספרות יידיש בגרמניה להשלמת מחקריו והוצאת ספרו.
בשנת 1913 הוציא לאור בירושלים, אליה עבר להתגורר, את ספרו "אדמת קודש".
הספר זכה להסכמות של הרידב"ז, הרב יצחק ירוחם דיסקין, הרב יוסף חיים זוננפלד והרב אברהם יצחק הכהן קוק.
בספרו, סקר גולדהאר את המקומות שהוזכרו בתנ"ך, בתלמוד בבלי, בתלמוד ירושלמי, במדרש רבה ובתוספתא וציין עבור כל אחד מהם זיהוי.
הספר מתחיל בגבולות ארץ ישראל המערבית והמזרחית (פרק ראשון, עמ' 5-30), ועובר לסקור את הרי ארץ ישראל (פרק שני, עמ' 31-54), הרי עבר הירדן המזרחי (פרק שלישי, עמ' 55-77), הימים סביב ארץ ישראל והיישובים לחופם (פרק רביעי, עמ' 78-125) והנהרות והנחלים (פרק חמישי, עמ' 125-169).
לאחר מכן סוקר גולדהאר את גבולות הכיבוש של יהושע בן נון (פרק שישי, עמ' 126-188), את נחלות השבטים (פרק שביעי, עמ' 189-251) ואת תחום עולי בבל בארץ ישראל המערבית (פרק שמיני, עמ' 252-274) ובעבר הירדן (פרק תשיעי, עמ' 275-301).
בסוף הספר סוקר גולדהאר את מדרגות הקדושה של ארץ ישראל בימי בית שני {פרק עשירי, עמ' 302-318).
"ונתאמת דברי חז"ל בדבריהם הק' וגילה מצפונות הרבה ממקומות אשר היו נעלמים עד היום איפה מקומם.
ועל ידי ספרו הק' יכול כל אחד לעבור בכל ארץ ישראל ועבר הירדן לארכה ולרחבה, וידע בכל מקום שעומדות רגליו באיזה מקום הוא עומד."
בספר, גולדהאר מתפלמס עם הרב יהוסף שוורץ, ועוקץ אותו וחוקרים אחרים שקדמו לו.
גולדהאר מקנא למקורות היהודיים ומתעלם מהמחקר המודרני.
זיהוייו לא נתקבלו על ידי החוקרים שאחריו.
גצל קרסל כתב כי ספרו משמש: "דוגמה קלאסית לזיהויים פורחים באוויר שאין להם על מה לסמוך (עיין שם כל עמוד ועמוד)".
את גישתו של גולדהאר הוא תיאר: "המגמה להפוך הכל.
הייתה זו שיטה של מרד במדע של "חפשים".
חיים בר-דרומא כתב על גולדהאר:.
גולדהאר שיער שנבי רובין הוא קברו של רבן גמליאל דיבנה, שפעל ביבנה הקרובה לאתר המסגד.
לטענתו, הכינוי "רבן" התעוות עם השנים ל"רובין".
הוא טען שבמתחם נבי שועייב קבור אלישע בן אבויה.
על "נבי סאלח" טען ש"סאלח" הוא שיבוש של "שמואל" וזיהה בכפר "נבי סאלח" את רמה בהר אפרים של שמואל הנביא.
יצחק גוילי (נולד ב-24 בינואר 1964) הוא משורר, רואה חשבון ואיש עסקים ישראלי.
גוילי נולד ב-1964 באור עקיבא.
בנעוריו היה תלמיד ישיבה בישיבת בני עקיבא בנתניה ובישיבת ההסדר בשעלבים ולחם בחזית מלחמת לבנון 1982. לאחר שירותו הצבאי למד חשבונאות וכלכלה באוניברסיטת תל אביב ושימש כמרצה במקצועות החשבונאות והכלכלה במוסדות להשכלה גבוהה.
שיריו פורסמו באסופות שיר כמו השבעה באוקטובר בהוצאת-אוריון, שירת המדע בהוצאת מכון ויצמן, שיעור מולדת 75 שנה למדינה בהוצאת מוסד-ביאליק, במגזין אורות ובעוד אסופות שונות.
גוילי אף ערך מספר גיליונות שירה של סלון הדחויים, תרבות נטו ושל כותבים באמונה.
ספר ביכוריו "ספק חשכה" ראה אור בשנת 2018, בהוצאת נוצה.
ב-2022 יצא ספרו השני "חלון אל הבהיר" בהוצאת עמדה.
גוילי חבר באגודת הסופרות והסופרים מראשית 2024.
בשנת 1994 מונה גוילי כשותף במשרד רואי החשבון ברייטמן אלמגור (Deloitte Israel), ובשנת 2002, פרש והקים משרד רואי חשבון עצמאי.
מ-2002 עוסק גם ברכישה ושיקום של נכסים במצוקת אשראי ומפעיל עסקאות מימון במסגרות פרטיות וציבוריות.
במהלך השנים עסק ברכישה והשבחה של נכסי נדל"ן.
מ-2011 פעיל כאחד הבעלים במניות חברת האשראי הבורסאית אחים נאוי בע"מ.
גוילי נשוי, ולו שלושה ילדים.
יצחק גויטיין הוא ספורטאי פאראלימפי ישראלי לשעבר.
גויטיין הוא נכה צה"ל שידו השמאלית נקטעה מפגיעה בטנק בו לחם במלחמת יום הכיפורים.
בשנת 1970 סיים גויטיין לימודי ראיית חשבון.
יצחק גורני (או יצחק בן אברהם הגורני) היה משורר לירי יהודי צרפתי שפעל בסוף המאה ה-13, יליד העיר אייר-סיר-לאדור בגסקוניה, אז תחת שלטונו של הנסיך אדוארד האנגלי.
השם "הגורני" נגזר מהמילה העברית "גורן", אשר מקבילה בצרפתית האוקסיטנית למילה "אייר" (Aire), כשם עיר הולדתו.
ייתכן שיצחק עזב את גסקוניה עוד לפני גירוש היהודים בשנת 1287, אולי כבר בשנים 1275, 1281 או 1282, כאשר הוטלו מיסים כבדים על הקהילה היהודית.
בשירים אחרים, עם זאת, הוא התייחס לירושלים בכינוי הפיוטי גלות אריאל, ייתכן כמעין משחק מילים עם המילה "אייר" (Aire).
גורני הרבה לנדוד, ושהה בערים שונות בפרובאנס ובהן ארל, אקס-אן-פרובאנס, מאנוסק, קרפנטרה, אפט ודרגיניאן.
הוא ביקר גם בלנגדוק וקטלוניה, בערים כמו נרבון, פרפיניאן ולוס.
בדרכו נהג להתארח בקהילות היהודיות המקומיות, ולגמול להן בבידור ושירה.
הוא ניגן בליווי כינור שהיה קשור לכתפו.
הוא לא תמיד התקבל בברכה, ובשיריו תיאר לעיתים את כפיות הטובה שחווה.
18 מיצירותיו נשמרו, כולם בכתב יד יחיד.
שירתו משתייכת למסורת הטרובדורים ושירת האהבה החצרונית.
הראשון תוקף את אצילי ארל על שלא העניקו לו את החסות שחשב כי מגיעה לו.
השני הוא דמוי-הספד הומוריסטי (פלן פרודי) שבו תיאר את מותו ואת ירושתו — תאווה וניאוף.
יצחק (זיקוֹ) גְרַציָאני (4 באוגוסט 1924 – 7 ביולי 2003) היה מנצח, מעבד מוזיקלי וניצול שואה ישראלי יליד בולגריה.
גרציאני היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה ומנצחה של תזמורת צה"ל וכן של מקהלת צדיקוב.
על פועלו זכה באות יקיר תל אביב.
יצחק בן יוסף גרציאני נולד ב-1924 ברוסה שבבולגריה למשפחה בת חמש נפשות.
לאחר סיום לימודיו בבית ספר תיכון, במהלך מלחמת העולם השנייה, שהה במחנות עבודה, עד כניסת הצבא האדום לבולגריה בספטמבר 1944. מיד עם שחרורו עבר לסופיה, נשא לאישה את דורה, ולמד באקדמיה למוזיקה שם.
בסוף 1948, לאחר סיום לימודיו באקדמיה, עלה לישראל עם אשתו, בתו הבכורה והוריו.
עם הגעתו התחיל לנגן בחצוצרה בתזמורת צה"ל.
מאחר שבאותם ימים היה מחסור בעיבודים לשירי לכת ישראליים, התזמורת השמיעה שירי לכת אנגלים ואמריקאים.
גרציאני נרתם למשימה וכתב שפע של עיבודים לשירי לכת ישראלים, אשר מושמעים עד היום על ידי תזמורות בישראל.
כבר בעת לימודיו בבית ספר תיכון הלחין גרציאני שיר לכת שהתפרסם לימים כ"מארש יהודה" ונכלל באלבום "תזמורת צה"ל - מנגינות לכת" בהוצאת הד ארצי ורשות השידור.
שיר לכת זה מנוגן על ידי תזמורת צה"ל בטקסים ובמצעדים שונים.
עם תום שירותו בצה"ל, בשנת 1952, המשיך כמעבד וכמלחין בתזמורת צה"ל כאיש מילואים.
משנת 1954 ניהל וניצח על מקהלת צדיקוב, והיה מעורב בהפקת מופעים במסגרת תיאטרון גיורא גודיק, התיאטרון הקאמרי, תיאטרון הבימה, האופרה הישראלית, רביעיית מועדון התיאטרון, הגשש החיוור, שלישיית גשר הירקון, שוקולד מנטה מסטיק, וכן בכינוסי המכביה וכינוסי הפועל.
כמו כן, היה מנצח בתוכנית הרדיו "תיבת נח".
הוא ניצח על תזמורת הבידור של קול ישראל, בפסטיבלי הזמר והפזמון, פסטיבלי הזמר המזרחי ובפסטיבל שירי הילדים.
בשנים 1970–1973 היה חבר במועצה הציבורית לתרבות ולאמנות, שיעצה לשר החינוך יגאל אלון.
בשנת 1962 מונה למנצח תזמורת צה"ל, תפקיד שמילא עד יומו האחרון, וממנה פרש בדרגת אלוף-משנה.
במסגרת התזמורת הופיע בעצרות ממלכתיות רבות, וערך עם התזמורת מסע הופעות בכל רחבי העולם.
ב-1969, עם עלייתה לארץ מרוסיה של הזמרת נחמה ליפשיץ, ערך איתה סיבוב הופעות.
בפסטיבל הזמר והפזמון 1965 היה אחראי לעיבוד של השיר הזוכה "איילת החן", ללחן של נתן שחר ולמילים של עודד בצר, השיר בוצע בפסטיבל פעם אחת על ידי אריק איינשטיין ופעם אחת על ידי יפה ירקוני.
רגע מרגש במיוחד עבורו היה ניצוח על ההמנון המצרי, בעת קבלת פני אנואר סאדאת ב-1977. לימים אמר שהחלום שלו הוא לנצח על ההמנון של מצרים, ירדן, סוריה ולבנון.
הוא אף ניצח בטקס החתימה על הסכם השלום בין ישראל לירדן.
בסך הכול כתב גרציאני כאלף עיבודים ליצירות ישראליות.
הוא כתב גם מוזיקה מקורית לסרטים, בין היתר "עץ או פלסטיין", "דליה והמלחים", "הבו בנות לאילת" ו"מוישה ונטילטור".
הוא שיתף פעולה עם המלחין ליאונרד ברנשטיין בניצוח על מקהלת הילדים צדיקוב בביצוע הבכורה העולמי של הסימפוניה "קדיש" עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, בדצמבר 1963 עליה הוזמן לנצח גם ב-1976 במסגרת אירוע יובל ה-200 לארצות הברית.
בשנת תשנ"ו-1996 הוענק לו התואר יקיר תל אביב.
באירוע מחווה שנערך לכבודו, זמן קצר לפני מותו, כינה אותו שאול מופז "שרביטו של צה"ל".
גרציאני נפטר לאחר מחלה ארוכה בביתו ברמת אביב בגיל 79, ונטמן בבית העלמין קריית שאול.
הותיר אחריו אשה, דורה, שתי בנות, נכדים ונינים.
בתו, כוכבה גל-גרציאני, היא מנצחת מקהלות.
בעיר סופיה, בירת בולגריה נקרא רחוב גדול על שמו.
נקרא על שמו רחוב בעיר כפר סבא ובעיר רעננה, ובשנת 2016 נקרא על שמו רחוב בשכונה פסגות אפק, בראש העין.
בשנת 2021 נקרא על שמו רחוב בתל אביב.
בשנת 2017 קבעה עיריית תל אביב לוחית זיכרון על הבית בו התגורר, ברחוב אבן גבירול 173 בתל אביב.
חלק א', תל אביב: ההסתדרות הכללית של העובדים בא"י – מפעלי תרבות וחנוך (ספרייה למוזיקה ע"ש נסימוב), 1994
מארש יהודה - בעת לימודיו בבית הספר התיכון הלחין את המארש.
המנגינה יצאה לאור בשם "מארש יהודה" באלבום "תזמורת צה"ל - מנגינות לכת", בהוצאת הד ארצי ורשות השידור, בשנת 1975, בעיבודו.
כל השירים (כמעט); [כל הלחנים והעיבודים: יצחק (זיקו) גרציאני; עריכה והפקה: נחום היימן], חולון: הליקון ('נוסטלגיה עברית'), 2003
יצחק דב ברקוביץ (י"ד ברקוביץ; ז' בחשוון ה'תרמ"ו, 16 באוקטובר 1885, סלוצק – י"ז באדר ב' ה'תשכ"ז, 29 במרץ 1967, תל אביב) היה סופר ומתרגם יהודי עברי ויידי.
ברקוביץ היה חתנו של שלום עליכם, ותרגם את מרבית כתביו מיידיש לעברית.
יצירתו של ברקוביץ ברובה היא דו-לשונית; נכתבה בגרסה עברית ובגרסה יידית כאחד.
יצחק דב ברקוביץ נולד בסלוצק שברוסיה הלבנה (בתחום המושב של האימפריה הרוסית) בשנת 1885 להורים שהתפרנסו מיגיע כפיהם; לאביו היה בית מלאכה קטן לניקוי בגדים וצביעתם.
לימים היגרו הוריו מרוסיה לארצות הברית.
ברקוביץ קיבל בבית הוריו חינוך יהודי מסורתי בחדר ובישיבה, אך הקפיד גם ללמוד את השפה העברית על בורייה, והתעמק גם בספרות ההשכלה ובלימוד השפה הרוסית וספרותה.
במסגרת עבודתו כמורה בלודז' התיידד ברקוביץ עם המשורר יצחק קצנלסון, ובשנת 1903 החל לפרסם בעידודו סיפורים בעיתון "הצופה" שיצא בוורשה.
בתחרות שערך העיתון זכה אחד מסיפוריו הראשונים - "משקה'לי חזיר" - בפרס הראשון.
ועדת השופטים כללה את יוסף קלוזנר, י.ל.
בין נימוקי הפרס נכתב: "הוא המובחר בין כל הסיפורים וגם הפרובלמה טובה.
אם זהו אורח חדש בספרותנו, בעל כישרון גדול הוא".
הזכייה בפרס הקנתה לברקוביץ פרסום מיידי, והוא החל לכתוב ולפרסם סיפורים שונים שעוסקים בחיי העיירה.
גם חיים נחמן ביאליק הפציר בו לשלוח סיפורים לעיתון "השילוח", שהאחרון היה העורך הספרותי שלו.
בגיל 19 החל ברקוביץ לערוך את המדור הספרותי של העיתון "הזמן" שיצא בווילנה ושם גם נפגש לראשונה עם שלום עליכם.
אבנר הולצמן כותב ששלום עליכם היה נערץ על ברקוביץ עוד בילדותו, ובהשפעת היכרותו הקרובה עמו החל מאוחר יותר גם לכתוב בשפה היידית.
ברקוביץ גם נשא לאישה את בתו של שלום עליכם, ארנסטינה (טיסה), והצטרף למשפחת אשתו בחלק מנדודיה באירופה (בגליציה, בשווייץ) עד שבשנת 1914 תקעו יתד בארצות הברית.
ברקוביץ, מוסיף הולצמן, היה ייחודי בכך שהיה סופר דו-לשוני, (לרוב יצירותיו יש הנוסח העברי והנוסח היידי) בניגוד לשאר הסופרים בני הדור שבחרו בדרך כלל שפה אחת שבה הרבו לכתוב.
בשבתו בוורשה הוציא ברקוביץ בשנת 1910 לראשונה את אוסף סיפוריו בספר, ובאותה שנה החל גם לתרגם את סיפוריו של שלום עליכם, והתמיד בעבודה זו עד סוף ימיו.
ברקוביץ הוא זה שהופקד על ירושתו הספרותית של שלום עליכם, ולאחר שנפטר חותנו הוציא מהדורה שלמה של כתביו ביידיש, ואף המחיז כמה מסיפוריו להצגות שהוצגו בתיאטרון היידי באמריקה.
הוא המשיך לעסוק בעבודות עריכה שונות גם בארצות הברית.
ברקוביץ הגיע לארץ ישראל בשנת 1928, והמשיך בעבודתו הספרותית המגוונת; כתב את "מנחם מנדל בארץ ישראל" (כהמשך לגיבורו הקלאסי של שלום עליכם) "הראשונים כבני אדם " (ספר ממואר שמתבסס בעיקר על חייו של שלום עליכם).
במקביל הוא המשיך לעבוד על תרגומיו של שלום עליכם והוציא מהדורה בת 13 כרכים של כתבי שלום עליכם בעברית.
כמו כן, כתב מחזות מקוריים נוספים, התקין מחזות של שלום עליכם לבמה, ערך ביחד עם פישל לחובר את כתב העת "מאזניים", הוציא את "פרקי ילדות", שהם זכרונות ילדותו, ועוד.
ברקוביץ זכה פעמיים בפרס טשרניחוסקי לתרגומי מופת (1944, 1955) פעמיים בפרס ביאליק (1952, 1965), ובשנת 1958 הוא קיבל את פרס ישראל לספרות.
ברקוביץ פעל רבות להקמת בית שלום עליכם ברחוב שנושא את שמו של ברקוביץ בתל אביב.
יצחק דב ברקוביץ נפטר בשנת 1967 ונקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
אין הוא מתרגש או רוגז ודרך סיפורו אינה מעורבת במעשים עצמם.
הסגנון עשיר, אך מדויק ללא כל הצטעצעות לשונית מיותרת.
השילוב הזה של גישה פסיכולוגית, תיאור ריאליסטי וסגנון, שגם אם הוא עשיר באינטרטקסטואליות מגוונת מעולם התרבות היהודית הענף, איננו מליצי ומתרברב - חוזר לדעת הולץ בחלק גדול מדברי המבקרים השונים שעסקו ביצירתו של י.ד.
אברהם רגלסון כתב על אמנות הסיפור של ברקוביץ: "עוד ברקוביץ בהנץ-עלומיו וכבר הוּכּר כאמן-סיפור בוגר.
זאת בגרותו התבטאה בנקיון-מלאכה וגמר-שיכלול; בסגנון חסכּני, הדבק בעיקר ומרחיק את המיוּתּר; בהסתכלות צלולה, ערה לתנועות גוו-ופנים שהן ארשת לריגושי-נשמה [...] כי חותמם הכללי של סיפורי ברקוביץ העיקריים הוא הבדידות והנכר, והעוגמה הרובצת על הנשמה לבלי סוּר"
קיומו של סיפור בשם "התלוש", שנכתב על ידי י.ד.
ברקוביץ כאילו הותיר בידיו את זכויות היוצרים על זיהוי סמנטי של המעמד המיוחד.
ברקוביץ הרבה לכתוב על חיי העיירה היהודית המזרח אירופית במבט ריאליסטי כמו אובייקטיבי, אך עם זאת לא נטול עניין לקורא.
וכדברי הלל הלקין: "אין כברקוביץ בספרותנו היודע [...] להפוך לאמנות נעלה דווקא את השכיח ואת המצוי בחיים ואין כמוהו עוד יודע לקמץ בסממני יצירה להגיע אל השלמות באמצעים פשוטים גלויים לעין, לכאורה"
עם עלייתו ארצה, אומר אבנר הולצמן, עומדות יצירותיו "בסימן הפגישה הנפעמת עם ארץ-ישראל מתוך הזדהות ציונית עמוקה" .
ומכאן שני ספריו: "מנחם מנדל בארץ ישראל" ו"ימות המשיח", ואילו ספרו הממוארי: "הראשונים כבני אדם", פורש תמונה ססגונית וחיה, לא רק של חיי שלום עליכם, אלא של הסופרים והספרות בעיר התוססת ורשה של ראשית המאה העשרים.
ברקוביץ בציבור הישראלי הגיע בזכות תרגומי כתביו של קלאסיקון ספרות היידיש שלום עליכם.
ברקוביץ הוא זה שהביא את הנוסח העברי לכתביו של הסופר הפופולרי.
בספר זכרונותיו "הראשונים כבני אדם", מספר ברקוביץ כיצד פגש את שלום עליכם, הסופר הידוע והנערץ, במערכת "הזמן", וזה ביקש ממנו לתרגם לעברית פיליטון שכתב.
ברקוביץ הנרגש הגיש לסופר את התרגום ושלום עליכם, שהיה מרוצה מאוד מהתוצאה, ביקש רק שישלב בתרגום "פסוקים מן התנ"ך, מן המדרש.
צריכים אנו למצוא עוד כמה פסוקים נאים שיהיו מכוונים לעצם הנקודה.
לשון הקודש – פסוקים יפים לה"הייתה זו תחילתה של שותפות פעילה ופורייה מאוד בין הסופר היידי והסופר הצעיר שהחל לתרגם.
ברקוביץ אכן נעתר לבקשתו של שלום עליכם, ועיצב את הטקסט המקורי, הכתוב בשפת הז'רגון המדוברת, בגרסה עברית, המשלבת קישורים אינטרטקסטואליים רבים עם ארון הספרים היהודי, בדרך שלעיתים קרובות נתנה את פשוטו של המקור, ולא תמיד דייקה לתת את משמעותו.
התרגום "החופשי" זכה להצלחה גדולה, בעיניו של שלום עליכם ובעיניהם של הקוראים והביקורת כאחד.
הביטוי "אשרי, יתום אני" (במקור: "מיר איז גוט — איך בין אַ יתום"), שנתן ברקוביץ להתיימותו של מוטל בן פייסי החזן, מצוטט רבות, הן כדרך לתאר בשלוש מילים את הצחוק המהול בבכי בסיפוריו של שלום עליכם, והן כדרך לבטא מוחשית ניגוד בין שני חלקי משפט (אוקסימורון)
יעקב פיכמן דיבר בהערצה גלויה על כישרונו של המתרגם למזג בין הלשון העממית ללשון הקלאסית.
דב קמחי ציין אותו לשבח על שהביא את הטקסט של שלום עליכם לקהל הישראלי וכינה את תרגומו "מלאכת מחשבת מקורית כמעט".
ברוך קרוא טען שברקוביץ היה "מתרגם למופת...
במהלך השנים צמחה ביקורת על החופש האמנותי שנטל לעצמו י.ד.
נאמן לדעתו זו, תרגם אהרוני תרגום חדש את מבחר כתבי שלום עליכם, תרגום הנאמן יותר למקור.
תרגומו החדש של דן מירון לעומתו, מנסה יותר לתת את רוח הדברים של המקור, בנוסח עברי עכשווי יותר מהנוסח של י.ד.
ימות המשיח: רומן, תל אביב: דביר, תרצ"ח
הראשונים כבני-אדם: ספורי זכרונות על שלום עליכם ובני-דורו (5 כרכים), תל אביב: דביר, תרצ"ח-תש"ג
כתבי י"ד ברקוביץ (12 כרכים), תל אביב: דביר, תשי"א-תשכ"ו:
כרך ג: מנחם-מנדל בארץ-ישראל – מנחם מנדל היה גיבורו של שלום עליכם.
ברקוביץ חיבר ספר בו גיבור זה עולה לארץ ישראל וכותב מכתבים לזוגתו.
בספר זה מנחם מנדל מגיע לתל אביב, בונה את הארץ, מתמקח עם ערבים, מבקר אצל חיים נחמן ביאליק ואף מגורש מהארץ.
כרכים ו-י: הראשונים כבני-אדם: סיפורי זכרונות על שלום-עליכם ובני-דורו:
סיפורים נבחרים, תל אביב: דביר, תשי"ג.
"אותו ואת בנו": מחזה המבוסס על סיפורו "משקה'לי חזיר", העוסק ביחסי אבות ובנים ובהתבוללות.
המחזה הועלה בתיאטרון "הבימה" בשנת 1934.
"בארצות רחוקות": מחזה העוסק בחיי המהגרים היהודים בארצות הברית.
"משחק-פורים": מחזה היתולי לילדים ונוער, 1922.
"אל הדוד באמריקה": מחזה לילדים, 1922.
"הוויכוח - בדיחה מימי קדם": יצירה דרמטית קצרה.
כתבי שלום עליכם, עיבוד ותרגום: י"ד ברקוביץ, הוצאת דביר, תשי"ז.
(ביניהם: מוטל בן פייסי החזן, טוביה החולב, מנחם מנדל, מעשיות לילדי ישראל, חיי אדם ועוד)
יצחק גְרִינְבּוֹיְם (בפולנית: Izaak Grünbaum; 24 בנובמבר 1879, ורשה – 7 בספטמבר 1970, גן שמואל) היה מנהיג ציוני, מראשי התנועה הציונית של יהודי פולין בין שתי מלחמות העולם.
היה חבר הנהלת הסוכנות היהודית וההסתדרות הציונית העולמית, ושר הפנים הראשון של ישראל.
גרינבוים, בן יהושע, נולד בוורשה.
התחנך בפלונסק, שם למד בחדר ובגימנסיה.
סיים לימודי משפטים באוניברסיטת ורשה.
עוד בהיותו סטודנט החל לפעול למען הציונות ועסק בפעילות עיתונאית; ערך את העיתון העברי "הצפירה", השבועון העברי "העולם" והעיתון היידי "היינט", שביטאו בעריכתו עמדות פרו-ציוניות.
נשא את מרים ולזוג נולדו שלושה ילדים.
גרינבוים עמד בפולין בראש פלג ציוני רדיקלי בשם "על המשמר".
היה חבר הסיים (הפרלמנט) הפולני מאז שנת 1919. לקראת הבחירות לסיים ב-1922 ארגן את כל המיעוטים בפולין (גרמנים, אוקראינים, רוסים, יהודים ועוד) להתמודדות במסגרת גוש משותף, על מנת להתגבר על חוקת הבחירות הפולנית, שנועדה לנטרל, באמצעות יצירת מחוזי בחירה מורכבים, את כוחם של המיעוטים.
במסגרת גוש המיעוטים הלאומיים השיגו המפלגות היהודיות בפולין הישג תקדימי וחד-פעמי, עם בחירתם של 35 צירים יהודיים לסיים, כמו גם השפעה ישירה על בחירת נשיא פולין.
בבחירות לסיים של 1928, החרים גרינבוים את נציגי אגודת ישראל והביא לכך שאף אחד מנציגי האגודה לא נבחר לסיים בבחירות אלו.
בבחירות של 1930 העמידו נציגי אגודת ישראל בתגובה את הרב אהרן לוין, שהיה פופולרי מאוד בקרב היהודים, לבחירה במחוז הבחירה של גרינבוים בוורשה, וגרינבוים הפסיד את מקומו בסיים לרב לוין.
גרינבוים היה ידוע בעמדותיו הלוחמניות כנגד האנטישמיות ובעד זכויות המיעוטים בפולין, והיה מתנגד חריף של אגודת ישראל.
במסגרת זו האשים את החרדים מעל דוכן הסיים בכך שבעת מלחמת העולם הראשונה הם נותרו נאמנים לשלטונות הזרים בפולין (רוסיה, גרמניה ואוסטרו-הונגריה) ולא תמכו בתנועת העצמאות המקומית.
גרינבוים עלה לארץ ישראל בשנת 1933. היה חבר הנהלת הסוכנות היהודית וההסתדרות הציונית העולמית, ושימש גם כראש מוסד ביאליק.
בזמן השואה היה חבר בוועדת ההצלה שנבחרה עם פרוץ מלחמת העולם השנייה כדי לקיים קשרים עם יהודי פולין ולסייע בהצלתם.
בשנת 1942, כשהגיעו לארץ ישראל ידיעות על דבר ההשמדה ההמונית, הוא נבחר לעמוד בראש ועד ההצלה של הסוכנות היהודית, גוף בן 12 אנשים מהמפלגות השונות, שנועד לפעול לשם הצלת יהודי אירופה מההשמדה, אולם בנסיבות אותם ימים לא צלחה פעולתו.
בתום המלחמה, בנו, ניצול השואה אליעזר גרינבוים הואשם בפריז על ידי שני ניצולים כי התאכזר לאסירים כקאפו במחנה בירקנאו.
גרינבוים ליווה את בנו במהלך המעצר והחקירה בפריז, שנסגרה בסופו של דבר.
בנו זה נהרג בקרב רמת רחל במלחמת העצמאות.
בעקבות סיפורו הייחודי התפרסמו שני סרטים "הבן של גרינבוים" (2002) והסרט "הקאפו מירושלים" (2014).
בשבת השחורה (1946) היה גרינבוים אחד מחברי הנהלת הסוכנות שנאסרו על ידי הבריטים ונכלאו במחנה המעצר בלטרון.
לקראת הקמת מדינת ישראל היה גרינבוים לאחד מ-13 חברי מנהלת העם, חבר ועדת המצב, ומחותמי מגילת העצמאות.
ביום הכרזת המדינה היה בין הנצורים בירושלים, ולפיכך לא השתתף בטקס, אולם את חתימתו הוסיף למגילה במועד מאוחר יותר.
היה חבר מועצת המדינה הזמנית ושר הפנים הראשון של מדינת ישראל בממשלה הזמנית, בין השנים 1948–1949. הוא התנגד אידאולוגית לכך שמשרד הפנים יהיה אחראי גם על המשטרה וסירב להיות גם שר המשטרה.
ביולי 1948 עמד בראש "ועדת החמישה", שכונסה בעקבות המחלוקת בין ראש הממשלה דוד בן-גוריון לבין הפיקוד העליון בצה"ל במהלך מלחמת העצמאות, לאחר פירוק הפלמ"ח וקרבות לטרון.
גרינבוים, שהגיע ארצה כאיש הציונים הכלליים, נטה במרוצת הזמן שמאלה: היה לתומך מפ"ם, ונודע כאיש בעל השקפת עולם חילונית מוצהרת.
בשנת 1946 הוא לקח חלק באיחוד של הציונים הכלליים.
בעת ניסוח המצע של הציונים הכלליים באוגוסט 1948 יצא נגד מה שקרא "המגמה להפוך את הציונות הכללית למפלגה של המעמד הבינוני" ובעקבות זאת פרש עם חברי סיעה א' מהציונים הכלליים ונעשו ניסיונות לגבש הסכמה סביב הקמת המפלגה הפרוגרסיבית.
אולם בעוד שחברי סיעה א', בראשות אברהם גרנות חברו להקמת המפלגה הפרוגרסיבית, גרינבוים עמד בראש רשימה עצמאית בבחירות לאספה המכוננת (הכנסת הראשונה), אשר לא הצליחה לעבור את אחוז החסימה.
בשנים שלאחר מכן ערך גרינבוים מספר ספרים, בהם "האנציקלופדיה של הגלויות" ו"התנועה הציונית בהתפתחותה".
היה אחד המועמדים לכהונת נשיא המדינה בבחירות הנשיאותיות ב-1952, אך הפסיד ליצחק בן-צבי.
בשנותיו האחרונות חי בקיבוץ גן שמואל לצד בנו בנימין, שם נקבר.
על שמו המוסד החינוכי אלוני יצחק ורחובות בערים שונות בישראל.
בימי חורבן ושואה: ת"ש-תש"ו, ירושלים – תל אביב: חברים, תש"ו.
דור במבחן, ירושלים: ההסתדרות הציונית ומוסד ביאליק, 1951.
מלחמות יהודי פולניה: תרע"ג-ת"ש, ירושלים – תל אביב: חברים, תש"א.
נאומים בסיים הפולני (ערך והוסיף הערות: מרדכי חלמיש; תורגם מן המקור הפולני בידי המחבר), ירושלים: מ.
נאומים בקונגרסים הציוניים ירושלים – תל אביב: מ.
פני הדור: מורים, חברים, יריבים (2 כרכים), ירושלים: הספרייה הציונית על-יד הנהלת ההסתדרות הציונית, תשי"ח-תשכ"א.
התנועה הציונית בהתפתחותה, ירושלים: ר.
יצחק גנוז (נולד ב-9 בינואר 1927) הוא חוקר פולקלור, סופר ומשורר ישראלי.
עורך כתב העת "ידע-עם", במה לפולקלור יהודי.
נולד בעיר לידא שבפולין, למשה גנוזוביץ וליהודית לבית בְּרֶם.
קיבל חינוך עברי בבית ספר "תרבות".
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נאסר אביו, מורה עברי, על ידי ה-נ.ק.ו.ד.
בגלל פעילותו הציונית ועקבותיו נעלמו.
אמו ושלושת ילדיה הוגלו לסיביר.
שנות נדודיהם שם עברו בעבודה מפרכת בכריתת יערות ובניית מסילת ברזל החוצה את מרכז קזחסטן.
עם גמר המלחמה עברה המשפחה לפולין והמשיכה משם אל ארץ ישראל.
בפולין גנוז ארגן והדריך קבוצת ילדים ונוער גדולה, ניצולי השואה.
יחד הם חצו גבולות והעפילו על אנייה המעפילים אקסודוס - יציאת אירופה תש"ז.
גנוז היה אחד המפעלים וחבר המזכירות המנהיגה של המעפילים על אניית הגירוש הבריטית אושן ויגור.
יחד עם קבוצתו, אמו, אחותו ואחיו עבר את כל שלבי מסעה ונדודיה.
לאחר גירוש המעפילים מחופי הארץ לגרמניה, עלה ארצה בשנת תש"ח עם קבוצת נוער מתנדב מגויס (גח"ל) והשתתף במלחמת הקוממיות.
למד ספרות עברית והיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן.
חבר אגודת הסופרים העבריים משנת 1986 והאיגוד העולמי למדעי היהדות.
עורך כתב העת "ידע עם - במה לפולקלור יהודי", החל משנת 1976.
חבר המועצה המדעית של ארכיון הסיפור העממי בישראל ע"ש דב נוי (אסע"י).
היה נשוי לנאמנה בת מנחם יצחק קליונר, עד למותה ב-2001.
זוכה פרס קרן עמוס לסופרים וחוקרים בתחום הפולקלור היהודי (בית הנשיא, 1998)
זוכה פרס עמינח לשירה, 2005
זוכה פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים תשע"ב (קרן ראש הממשלה לפרסי יצירה על שם לוי אשכול ז"ל)
זוכה פרס יקיר העיר רמת-גן לשנת ה'תשע"ב
זוכה פרס רובינליכט לתרבות היידיש לשנת 2010
"חתן-האור" של אגודת הסופרים העבריים לשנת ה'תשע"ג
יקיר אגודת הסופרים העבריים לשנת ה'תשע"ה
לרגל יום העצמאות ה-71 הוענק לו "אות התקומה" בטקס שנערך במוזיאון חצר היישוב הישן בירושלים
משרד הביטחון, ההוצאה לאור, תשמ"ה.
כתביו הופיעו בעיתון "הצופה", ובכתבי העת "האומה", "מבוע", "מהות", "מאזנים", "בשדה-חמד", "עת-לחשוב", "ירושלים - מאסף לדברי ספרות", "אפיריון", "מקור ראשון", "ידע-עם (כתב עת)", "טאפלפונקט", ועוד.
סיפורו הראשון הופיע בכתב העת "מבואות" בשנת 1954. מאז פרסם סיפורים, שירים, מחקרי פולקלור ומאמרי ביקורת במאות כתבי עת.
ביבליוגרפיה של כתביו פורסמה ב"ידע-עם", גיליונות כח–כט (תשס"ד 2003).
מקורות ודרכי שילובם בסיפוריו של בשביס זינגר.
הסיפור הטראגי על צ"ג הבנות בשואה לאור המאורעות של גזרות ת"ח ות"ט.
גילוי אליהו בספר חיבור יפה מהישועה לרבנו נסים מקירואן.
לחקר שמות המשפחה של היהודים.
משלי החפץ חיים - יסודותיהם ושיטת עיצובם.
חפציהם האישיים של צדיקים כאוצרי סגולות.
המוטיבים העממיים 'בעידו ועינם' לש"י עגנון.
נוסחי דיבור בין תחומי העברית והיידיש.
עליות נסיות לארץ-ישראל - באגדה, בספרות ובפולקלור.
תרגום התנ"ך של יהואש ליידיש.
חתונה בעיירה - הווי ומנהגים שנגוזו.
פולקלור ילדים בעיירות מזרח אירופה.
ביבליוגרפיה של כתבי חיים שוורצבאום בחקר הפולקלור.
צורות החידה היהודית באזורי ליטא ורוסיה הלבנה.
דברי המגיד מדובנא בין משל לסיפורי עם.
דרכן של תנועות הנוער באקסודוס ובמערכות העפלה.
מסכת ספרים, סופרים ופרנומרנטים (חותמים).
פתגמים ואמירות יידיש בתקופת השואה והתקומה.
כוחו של סיפור (ספר "היובל לארכיון הסיפור העממי בישראל" (אסע"י))
שמות יהודיים של רחובות ואתרים במזרח אירופה.
"כלב שהוא כולו לב" - שורשי הסיפור ותמורותיו במציאות משתנה.
לאקאליזמען פון לידע און אומגעגנט.
אהבת הספר: ערך, כבוד ומנהגים.
אומני בתי כנסת באגדות עם והקשרן ההיסטורי.
העצים אשר על קברי הקדושים.
דמותו של רוטשילד וסביביו בהומור היהודי
יום טוב לוינסקי וחקר הפולקלור בישראל
דמותו של בעל העגלה בסיפורי עם יהודיים
ביקורות נוספות באתר יצחק גנוז
על ספר שיריו של יצחק גנוז "מעבר לגשרון העץ".
גלנטי נולד בדמשק, ובשנת 1945 עלה לארץ ישראל במסגרת מבצע האלף.
בעל תואר ראשון בגאוגרפיה ובמדע המדינה ותואר שני בגאולוגיה וארכאולוגיה מאוניברסיטת חיפה.
היה ממייסדי התנועה הדמוקרטית בחיפה, שלימים התאחדה עם שינוי והצטרפה לתנועת ד"ש.
בשנות ה-70 היה חבר מזכירות תנועת ד"ש בחיפה ומחוז הצפון, וכיהן מטעמה כחבר במועצת הפועלים של חיפה.
היה יו"ר חטיבת ההנדסאים והטכנאים וחבר המזכירות הארצית של ועד עובדי חברת החשמל.
היה חבר בוועידת ההסתדרות ה-13, וחבר בוועד הארצי של טייסי הממ"גים.
עבד כ-40 שנה בחברת החשמל במגוון תפקידים, ובמקביל עסק בארכאולוגיה ימית ויבשתית.
היה טייס חובב, במסגרת זו זכה במקום השביעי באליפות העולם לטייס בכלי טיס זעירים (אנגליה 2003).
בנוסף לכך היה חובב צלילה, שיט וסיורי שטח.
בתחילת דרכו כחבר כנסת היה גלנטי חבר בשלוש מוועדות כנסת – ועדת הכנסת, ועדת חוקה, חוק ומשפט (עד ל-19 בנובמבר 2007), וועדת החינוך, התרבות והספורט, מיום 15 באוקטובר 2007 כיהן גם כיו"ר סיעת גיל בכנסת, ומיום 29 באוקטובר 2007 גם כיו"ר ועדת העבודה, הרווחה והבריאות של הכנסת.
בנוסף, היה חבר פעיל בשדולה הסביבתית חברתית של הכנסת, בשדולת ירושלים, בשדולה למען חיפה והגליל, בשדולה למאבק בתאונות הדרכים, בשדולה למען דרוזים וצ'רקסים ובשדולה לקידום החברה האזרחית בישראל.
גלנטי היה גרוש ואב לשלושה ילדים.
יצחק (ג'רי) גרשון (נולד בשנת 1958) הוא אלוף בצה"ל במילואים, שכיהן כיו"ר רשות שדות התעופה.
שימש בעבר כמפקד חטיבת הצנחנים, כמפקד עוצבת האש, כמפקד אוגדת איו"ש וכאלוף פיקוד העורף.
יצחק גרשון התגייס לצה"ל בפברואר 1977 והתנדב לסיירת שקד.
בסיירת עבר גרשון מסלול הכשרה כלוחם וקורס סיור.
בעת שהיה בקורס מפקדי כיתות לסיירות בבית הספר למ"כים, השתתף כלוחם במבצע ליטני.
את הכינוי "ג'רי" קיבל מסמל המחלקה שלו בטירונות.
לאחר מכן נשאר להדרכה בקורס ובהמשך יצא לקורס קציני חי"ר.
מכיוון שסיירת שקד פורקה, בחר גרשון לעבור לחטיבת הצנחנים בהשראת מפקד הקורס, דורון רובין, ושימש בה מפקד מחלקה.
במלחמת לבנון הראשונה היה מפקד פלוגת מאי 81' בגדוד 890 של הצנחנים, ופיקד עליה מהנחיתה בשפך נהר האוואלי ועד ביירות.
בהמשך שימש כמפקד הפלוגה המסייעת בגדוד
לאחר מכן מונה לסמג"ד ולקצין אג"ם בחטיבה.
בשנת 1987 מונה למפקד גדוד 202 של הצנחנים.
כמג"ד הוביל גרשון את הגדוד למבצע חוק וסדר, בכפר מיידון שבלבנון.
משימת הגדוד הייתה לכבוש את הכפר, שהיה מעוז חזבאללה ולטהר אותו.
"ג'רי" צעד בראש הכוח של פלוגת מאי מהגדוד כשלפתע בהתקלות אחרת בכפר הסתערו הצנחנים, וגרשון בראשם על העמדה של אנשי החזבאללה וזרקו לתוכה רימון.
לאחר מכן זרקו לעמדה אחרת מספר רימונים, שהמחבל שהתבצר בעמדה השליך לעברם בחזרה.
בשלב הזה החליט המג"ד לשבור את המנוף של רימון זרחן, כדי לבטל את זמן ההשהיה, למרות האיסור הבטיחותי, וזרק את הרימון הזה לתוך הבור.
הפעם הרימון לא חזר, והלוחמים הסתערו על העמדה ביריות.
לימים סיפר גרשון בהרצאה כי- בשנת 1988 מונה לסמח"ט.
הם זוכו מעבירה של גרימת מוות ברשלנות, אך הורשעו בעבירה של התרשלות במילוי תפקידם, בשנת 1995 מונה למפקד חטיבת המילואים חוד החנית ובשנת 1997 מונה למפקד חטיבת הצנחנים.
גרשון הוביל את החטיבה בלחימה בדרום לבנון, בין היתר במבצע "צמצום טווח", במהלכו נהרג מפקד סיירת צנחנים, .
בשנת 1999 מונה למפקד עוצבת האש, בשנת 2001 מונה למפקד אוגדת אזור יהודה ושומרון.
כמפקד האוגדה הוביל אותה באינתיפאדה השנייה ונמנה עם "חבורת לבנון" שסברה שאפשר וצריך להפעיל הרבה יותר כוח מול הפלסטינים, כבר בשלב מוקדם יותר של המערכה.
גרשון פיקד על האוגדה במבצע "חומת מגן" והוביל את כיבוש הערים שכם ורמאללה והמצור על המוקטעה..
בתקופתו של גרשון כמפקד איו"ש בוצעו למעלה מ-5,000 מעצרים בהם נעצרו למעלה מ-12,000 פעילי טרור.
בשנת 2004 יצא ללימודים במכללה הבריטית לביטחון לאומי.
בינואר 2005 הועלה לדרגת אלוף ומונה למפקד פיקוד העורף, כיהן בתפקיד בתקופת מלחמת לבנון השנייה וספג ביקורת מצד מבקר המדינה על הערכות העורף, על פי המבקר .
גרשון עתר לבג"ץ בדרישה לעכב את פרסום עיקרי הדו"ח.
לאחר המלחמה יזם את תרגיל "נקודת מפנה", תרגיל העורף הלאומי בו לוקחים חלק כל מערכי החירום, משרדי הממשלה והרשויות המקומיות.
התרגיל מתקיים מאז ברציפות מדי שנה וכן דחף להקמת רח"ל - רשות החירום הלאומית שהחליפה את מערך מל"ח המיושן.
בדצמבר 2007 הודיע על פרישתו משירות צבאי לאחר 32 שנות שירות בעקבות הודעת הרמטכ"ל על מינוי מחליפו.
בשנים 2008–2014 כיהן כמנכ"ל ארגון ידידי צה"ל.
שכרו עמד על 2.7 מיליון דולר לאורך התקופה.
כיום משמש כיו"ר מתנדב של עמותת להיטיב- להרבות טוב בעולם: עמותת למען משפחות במעגל העוני.
בשנת 2016 חזר לשירות מילואים ומונה על ידי הרמטכ"ל לסגן מפקד פיקוד צפון בחירום.
ב-2020 מינתה שרת התחבורה מירי רגב את גרשון ליו"ר רשות שדות התעופה.
הממשלה אישרה את המינוי ב-22 בנובמבר.
ב-22 בנובמבר 2024 סיים את כהונתו בתפקיד.
גרשון בעל תואר תואר שני במדע המדינה וחוג משני לימודי מזרח תיכון מאוניברסיטת חיפה, בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, בוגר הקולג' המלכותי ללימודי ביטחון RCDS, בוגר קורס דירקטורים וניהול פיננסי לבכירים/ להב אוניברסיטת תל אביב.
נשוי בשנית ואב לארבעה ילדים.
יצחק (ג'ק) דדון (נולד ב-29 בנובמבר 1951) הוא קצין משמר הגבול בדימוס, מפקדו התשיעי של משמר הגבול, בין השנים 1998–2001.
נולד בקזבלנקה, מרוקו בשנת 1951 ועלה לישראל בשנת 1961 בגיל 10. דדון גויס לצה"ל בשנת 1971 לסיירת חרוב בצנחנים, שם שירת כלוחם וכקצין, והשתחרר בשנת 1975. את שירותו הצבאי סיים דדון בדרגת רב-סרן.
בהשכלתו הוא בוגר תואר ראשון (B.A.) ותואר שני (M.A.) במדעי המדינה באוניברסיטת חיפה, וכן בעל תואר שני (MBA) במנהל עסקים משלוחת אוניברסיטת דרבי בישראל.
בשנת 1985 הושאל ממג"ב על ידי משרד החוץ ונשלח למערב אפריקה לנושאי הדרכה, אימונים והקמת יחידות.
במהלך שירותו במג"ב, מילא שורת תפקידים מרכזיים, בהם מפקד מג"ב איו"ש, מפקד מג"ב ירושלים.
לאחר שירותו במג"ב, עשה הסבה למשטרת ישראל ומילא תפקידים נוספים, בהם מפקד מרחב לכיש, סגן מפקד מחוז הצפון וסגן ראש אגף מבצעים.
משם הועלה לדרגת ניצב ומונה למפקד משמר הגבול התשיעי על ידי השר לביטחון הפנים אביגדור קהלני ועל ידי מפכ"ל המשטרה רב-ניצב יהודה וילק.
בשנים 1998–2001 שירת כמפקד משמר הגבול.
במהלך שירותו הקים יחידות רבות, הבולטות שבהן - יחידת המסתערבים של משמר הגבול (ימ"ס) ויחידות מיוחדות של לוחמים/בלשים (ימ"ג).
בשנים 2001–2004 שימש כנספח המשרד לביטחון הפנים ומשטרת ישראל בארצות הברית וקנדה.
באוקטובר 2005 פרש ממשטרת ישראל לאחר 34 וחצי שנים בשירות כוחות הביטחון (צה"ל, מג"ב והמשטרה).
כיום הוא מתגורר בירושלים, נשוי לשושנה ואב לארבעה ילדים.
הרש"ר הירש תמך בכך בעוד שהרב במברגר התנגד.
היה בין מניחי היסודות ל"אורתודוקסיה הקהילתית" (Gemeindeorthodoxie) הלא-מתפלגת בארצו.
נולד ב-6 בנובמבר 1807 (ה' בחשוון ה'תקס"ח), בויזנבּרוֹן שבפרנקוניה התחתית , מחוז בוואריה, לשמחה הלוי, שהיה סוחר, וליהודית.
למד בישיבת פיורדא, אצל הרב אברהם בנימין זאב המבורג והוסמך לרבנות כבר בהיותו בן 20. שם נישא לקילה בת הרב זעקל לייב וורמסר אב"ד פולדה, שהייתה חריפה בלימוד ובקיאה בתנ"ך.
ידיעותיה הרבות בשפה הגרמנית אפשרו לה להיות מורתו של הרב יצחק דוב לשפה זו.
לעת זקנתו של הרב אברהם בינג, רב מחוז וירצבורג, התמנה לעוזרו, ובכך הוכשר לתפקיד הרבנות עד לפטירת הרב בינג בשנת 1840, אז התמנה לתפקיד הרב הראשי של מדינת וירצבורג, בניגוד לדעת הרפורמים.
הוא כיהן שם כרב וכראש ישיבה.
בעקבות מות אביו נאלץ לחזור לכפר הולדתו ויסנברון, ונתמנה כעבור זמן לכהן כרב המקום.
בשנת 1836 התקיימה בווירצבורג אספה על שאלת האמנציפציה של היהודים, באספה השתתפו אנשי ציבור מכל מחוז בוואריה, שם לראשונה עלתה קרנו של הרב במברגר בקרב מנהיגי הציבור.
הוא בלט בוויכוח חריף עם הרפורמים, בנוגע לתיקונים שרצו לבצע בנוסח התפילות ובמנהגים הדתיים.
הרב אברהם בינג, ראש מחוז בוואריה, שכבר היה חולה וקשיש, העניק לו אז סמיכה רבנית נוספת, והחל מטפח אותו בתור יורשו.
בשנותיו האחרונות של הרב בינג החלה מלחמה על ירושת כסאו, בין הרפורמים שרצו למנות רב מאנשי שלומם, לבין האורתודוקסים שרצו למנות את הרב במברגר.
הרפורמים טענו שלרב במברגר אין מספיק השכלה כללית, אינו מחזיק בתואר דוקטור ולא שולט בשפה הגרמנית.
וירצבורג הייתה מוקד משיכה למשכילים ורפורמים רבים היות שאוניברסיטת וירצבורג הידועה פעלה בה, והייתה מוקד תרבותי ופילוסופי.
הרב במברגר היה צריך להתמודד מול קבוצה גדולה של רפורמים שלא ראו בעין יפה את מועמדותו להנהגת המחוז, אלה הקניטו אותו בעיתונות ושיגרו אליו מכתבי איום.
לאחר שנתיים של משא ומתן עם השלטונות נבחר הרב במברגר בבחירות דמוקרטיות שנערכו על ידי אנשי הקהילות.
רוב האוכלוסייה במחוז וירצבורג הייתה עדיין אורתודוקסית ומשום כך נבחר לבסוף הרב במברגר.
בשנת 1840 התמנה רשמית לרב המחוז, ומכאן ואילך היה טרוד בענייני הקהילות (30 בקירוב).
את רוב זמנו השקיע רב המחוז החדש במאבק מול חוגי הרפורמים, בהקמת בתי ספר, בתי מדרש, מוסדות צדקה, איסוף כספים לישוב הישן בארץ ישראל ופסיקת הלכה.
בשנת 1864 הקים בית מדרש למורים-רבנים בווירצבורג שפעל עד לסגירתו על ידי הנאצים ב-1938. לבית מדרש זה הייתה השפעה רבה ביותר על הוראת היהדות בכל דרום גרמניה, והוא התפרסם בתור אחד מהמוסדות האורתודוקסיים העיקריים להכשרת מורים.
נדרשו שבע שנות לימודים לצורך קבלת תעודה, בשנת 1907 הגיע מספר בוגריו ל-400, ובסגירתו בשנת 1938 הגיע מספרם ל-700. ישיבה זו שהוקמה על ידו בווירצבורג הייתה מרכז החיים היהודיים והלמדניים של הקהילה, חלק ניכר מהציבור השתתף בקביעות בשיעוריו של הרב במברגר שכאמור התפרסמו בכל גרמניה.
גם נשים הורשו להיכנס לשיעוריו ובהן בתו של הרב, יהודית, שהייתה מפורסמת בבקיאותה ולמדנותה (דבר שהיה חריג אז בקרב הנשים).
רבים מרבני קהילות גרמניה למדו בבית מדרשו של הרב במברגר בווירצבורג, ובהם הרב דוד צבי הופמן שהקים דגם זהה של בית מדרש למורים בברלין.
הרב במברגר היה שותף גם במפעלים למען ההתיישבות בארץ ישראל (הקמת בית חולים ביקור חולים בירושלים, תמיכה במושבות החקלאיות) והתכתב עם הרב צבי הירש קאלישר ורבה של ירושלים - הרב שמואל סלנט בענייני קידום ההתיישבות בארץ.
כמו כן היו לו קשרים הדוקים עם חברת כי"ח ועם הברון רוטשילד בנוגע לעניין ארץ ישראל.
המלבי"ם (פרשן מקרא) פנה לחברת כי"ח לעזרה לאחר שקהילתו בבוקרשט נידתה אותו עקב דרשותיו נגד היהודים שפותחים את מרכולתם בשבת ונגד תיקוני הרפורמים.
המלבי"ם ביקש את חתימתו של הרב במברגר עם עוד רבנים נוספים שיתמכו בו וימליצו לכי"ח לסייע לו.
הרב במברגר דאג גם לקהילות יהודיות ברוסיה שסבלו באותה תקופה מרדיפות אנטישמיות וסייע להם בדרכו.
אף בוואריה עדיין סבלה לעיתים מהתקפות ורדיפות אנטישמיות איתן היה עליו להתמודד.
הרב במברגר בעצמו נפגע מהתקפת אנטישמיים נוצרים על ביתו; כאשר בשנת 1866 היו מהומות בווירצבורג שבתחילתם נופצו השמשות בביתו של הרב, ולאחר מכן נותצו בשיטתיות בתים רבים נוספים בקהילה.
הפורעים, שהיו ערב רב של חיילים ופועלים, מחו כנגד "מלווי הריבית היהודים" ולחמו מלחמת מעמדות.
כמו כן, בשנת 1850 כחמש-עשרה שנה לפני אותן פרעות, דרשו החוגים האנטישמיים-נוצריים לבטל את שוויון הזכויות שניתן ליהודים, בטענה שאמונתם השונה פוטרת אותם מנאמנות לשלטון.
הרב במברגר הפריך טענות אלה מול השלטונות, ועל ידי כך החליטה ממשלת בוואריה לדחות את טענת האנטישמיים ולא לבטל את שוויון הזכויות ליהודים.
במרוצת השנים הוכר הרב במברגר כאחד מגדולי התורה של הדור.
וירצבורג היהודית תחת השפעתו הפכה למרכז רוחני רחב השפעה לכל קהילות האזור.
הרב ניהל התכתבות ענפה בדברי הלכה, הנהגה וציבור עם רבים מבני דורו ובהם, הרב מנחם מנדל קרגוי בפירט, הרב שמשון רפאל הירש והרב משה מיינץ בפרנקפורט, הרב עזריאל הילדסהיימר בברלין, הרב אליהו גוטמכר בגרץ, והרב צבי הירש קאלישר בטורון.
בפולמוס הפרדת הקהילות התנגד נמרצות לגישתו של רש"ר הירש שדרש את הפרדתן של הקהילות האורתודוקסיות מן הרפורמיות.
הרב במברגר הורה לתלמידיו להישאר בקהילות הכלליות כל עוד ניתנים לאורתודוקסים צורכיהם הדתיים ובתנאי שאינם נותנים את ידם לפעילות רפורמית.
נפטר ביום טוב שני של סוכות (ט"ז בתשרי) בשנת ה'תרל"ט, 13 באוקטובר 1878, בזמן העלייה השנייה בתפילת שחרית בבית הכנסת הגדול בווירצבורג.
הלווייתו נערכה בהוכברג שעל יד וירצבורג, שם נאספו מכל רחבי גרמניה רבנים ואנשי ציבור לחלוק לו כבוד אחרון.
את מקומו ברבנות וירצבורג מילא בנו הרב נתן במברגר.
לרב במברגר היו 9 ילדים, שהמשיכו את דרכו והפכו למנהיגי קהילות במחוז ובגרמניה כולה.
רבים מצאצאיו עלו לארץ ישראל לפני השואה, וחלקם היגרו לדנמרק, שוודיה וארצות הברית.
בתו הגדולה רעכל רבקה הייתה נשואה לרבי פנחס זליגמן פרום רבה של באד הומבורג.
בנו הרב שמחה במברגר היה אב"ד אשפנבורג.
בנו הרב משה אריה במברגר היה רבה של באד קיסינגן וחתנו של ה"ערוך לנר".
בן נוסף, הרב נתן במברגר כיהן אף הוא כרב ראשי של וירצבורג.
בתו צירל הייתה אמו של הרב יצחק אונא.
נכדו, הרב ד"ר פינחס זליג הלוי במברגר, היה אב"ד איגוד בתי הכנסת בהמבורג.
הרב במברגר נתן לכל אחד מילדיו מספר לפי מיקומו במשפחה ועד היום צאצאיו נספרים לפי מיקומם במשפחה (הבן השני במשפחה שאביו הוא הבן הרביעי במשפחה שאביו הוא הבן הרביעי במשפחה יהיה 442), אף בספר המשפחה הגדול כתוב מיקומו של כל אחד מהצאצאים.
כיום יש לרב במברגר 9 דורות לאחריו, המפורסמים שבהם: הרב יצחק טחובר, רותם במברגר, רועי הבלין.
מלאכת שמים - על הלכות כתיבת סת"ם, ספר עזר להדרכת סופרי סת"ם, המדגיש את חשיבות כתיבת ספרי תורה, תפילין ומזוזות.
ניכר בספר שהמחבר עסק בקבלה שכן בהקדמה לספרו מביא ציטוטים מהזוהר על עניינן הרוחני של האותיות.
אמירה לבית יעקב - ספר זה עוסק בהלכות נידה, חלה, הדלקת הנר ומליחה, ונחשב לזכותו הגדולה במפעלו הספרותי.
הספר נכתב בגרמנית באותיות עבריות (הלשון והכתב שהנשים באותו דור היו רגילות אליהם).
הרב במברגר הרגיש אחריות גדולה לשמירת טהרת המשפחה בדורו, ואף על פי שלא היה מקובל אז לדבר על נושאים אלה ברבים, העז והוציא ספר בשפה מובנת לכל, ובמטרה שהספר יגיע לכל בת ישראל.
הספר במהדורתו הגרמנית זכה לתפוצה רבה ונדפס בעשרות אלפי עותקים.
נינו, הרב שמחה במברגר, תרגם את הספר לעברית, ובמהדורתו זו הוא הופץ בארץ ישראל ונדפס גם בתוך סידורים שונים.
מורה לזובחים - עוסק בהלכות שחיטה ובדיקה, ומיועד לשוחטים ובודקים שעבדו בערים וכפרים נידחים.
ספר זה היה כתוב בלשון הקודש אך תמציתי וברור לעם.
נחלי דבש - ספר על הלכות חליצה, ובו ניתוח נושא החליצה דרך הש"ס, הפוסקים, וספרי האחרונים.
שערי שמחה - הלכות רבנו יצחק אבן גיאת - הספר היה "פרויקט מיוחד" של הרב במברגר, שראה חשיבות לטפל בהוצאת חיבור מיוחד זה מתוך כתב היד העתיק של רבי יצחק אבן גיאת - הריצ"ג.
הריצ"ג היה פוסק מהדור השני לראשונים, (נולד בשנת 1038), ראש ישיבת לוסינה ומגדולי פייטני ספרד.
כתב חבורים רבים בהלכה ובלשון, ופירושים למקרא.
כתב היד של "שערי שמחה" הגיע לרב במברגר במקרה, הוא ביקש מבנו - שמחה במברגר שנסע באחת ההזדמנויות לפאריס שיכנס לספרייה הממלכתית ויחפש שם כתבי יד יהודיים עתיקים.
בנו חזר לווירצבורג כשבידו העתק של כתב היד של הריצ"ג וכעבור שנה הוציא הרב במברגר לאור את הספר "שערי שמחה" עם הערותיו ומראי מקומות.
הספר מקיף הלכות בנושאים רבים - הלכות קידוש, הבדלה, תשעה באב, ראש השנה, תשובה, יום כיפור, סוכה ולולב, הלל, חול המועד, אבלות, פסחים, ראש חודש, ספירת העומר ומגילה.
בהלכות ראש השנה מציין הרב במברגר פיוט שנאמר בתפילה "אהללה אלוהי" ומייחס אותו ליוסי בן יוסי ולא ליוסי בן יועזר, ועוד מציין כי האריך לכתוב על כך בחיבורו על הפיוטים.
חיבור זה לא ידוע כיום אך התעסקותו של הרב במברגר גם בנושא זה מעידה על רוחב התעניינותו בכל תחומי היהדות.
שו"ת יד הלוי - הרב במברגר הקדיש זמן רב למענה על מאות שאלות שנשלחו אליו מכל הקהילות.
"שו"ת יד הלוי" נדפס שנים לאחר מכן (תשכ"ה) בירושלים על ידי נינו הרב שלמה אדלר לאחר שנאספו כל השות"ים מכתבי היד הפזורים.
בהוצאה השנייה (תשל"ב) נוספו עוד כתבים שהיו פזורים בספריות השונות.
כמו כן נדפס חלק ג' בשנת תשמ"ז על ידי בן נינו הרב שלמה הלוי במברגר.
קורא באמת - הוא הספר האחרון שהוציא הרב במברגר - הוא שונה מאשר נושאיו הקודמים.
הספר עוסק בדרשות "אל תקרי" שבש"ס ובמדרשים, נכנס לעולם המדרשים ומסביר את יסודות הכלל - "אל תקרי כך אלא כך" המפוזר בדברי חז"ל ובכוונותיהם.
כאן מתגלה הרב במברגר כדרשן מעמיק המנסה לחדור אל עולם המחשבה והמוסר של חז"ל.
בהקדמה לספרו הוא כותב נגד החוקרים, ובהם ר' אליהו בחור, שטענו כי "אל תקרי" נובע מכך שחז"ל היו רגילים לקרוא בלי ניקוד ולפיכך יכלו לקרוא כל מילה כרצונם.
כמו כן שולל את הזלזול בדרשת "אל תקרי" ואת הנטייה לראות בה שטחיות.
הוא מפליא לשבח את הרעיונות הנשגבים שעולים בדרשות חז"ל ומדגיש את המוסרי והאנושי בהן.
נטיעה של שמחה, תשובות שהשיב לבנו הרב משה אריה, כפי שרשם בנו, נדפס בירושלים תשל"ב.
כתבי רבינו יצחק דוב הלוי מווירצבורג (2 כרכים), ניו יורק: צ.
יצחק דב גילת (גיטלסון) (כ' באלול תרע"ט, 15 בספטמבר 1919 – ב' בכסלו תשנ"ח, 1 בדצמבר 1997) היה פרופסור לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן.
גילת נולד בסתיו 1919 בעיירה הקטנה נֶיישטוֹט-טַאוְוריג (נקראת גם ניישטוט-סוּגִינְט; בליטאית: Žemaičių Naumiestis; בפולנית: Nowe Miasto) שעל נהר שוסטה (Šustis) שליד העיר טאווריג בליטא (כיום במחוז קלַיְיפֶּדָה) בשם יצחק דב גיטלסון, בנם של ר' חיים מאיר גיטלסון ודבורה לבית רוֹזינג.
אביו היה בוגר ישיבות טלז, סלבודקה וסלוצק, ותלמידו המובהק של ר' נתן צבי פינקל "הסבא מסלבודקה".
אחותו הייתה רחל נריה, אשת ציבור ואשתו של הרב משה צבי נריה.
גילת למד בישיבת קלם, ואחריה, בשנים תרצ"ב–תרצ"ה (1932–1935), בישיבת טלז.
בשנת תרצ"ו (1936), כשהיה בן 16, עלתה המשפחה כולה לארץ ישראל.
בארץ המשיך את לימודיו בישיבת חברון עד שנת ת"ש (1940), אז החל ללמוד תלמוד, היסטוריה של עם ישראל ולשון עברית באוניברסיטה העברית, אך במהלך המלחמה הפסיק את לימודיו.
בשנים תש"ז–תש"י שימש מרכז הוועדה לעליית הנוער הדתי.
בשנים תשי"א–תשי"ח היה מפקח על בתי ספר דתיים מטעם משרד החינוך והתרבות.
בספטמבר 1947 נישא לרות הורן, ולזוג נולדו שלושה ילדים: ישראל, יעקב ואריאל.
גילת חזר ללימודיו, וסיים תואר שני בתלמוד בשנת תשי"ג (1953).
עשה דוקטורט באוניברסיטה העברית תחת הנחייתו של פרופ' א"א אורבך; הדיסרטציה שלו הוגשה ב-1965 (תשכ"ה), תחת הכותרת: "הלכותיו של ר' אליעזר הורקנוס: פרק בתולדות ההלכה", והיא הופיעה כספר כעבור שלוש שנים.
החל ללמד באוניברסיטת בר-אילן בשנת תשי"ז.
הועמד בראש המחלקה לתלמוד בתשכ"א, חמש שנים לפני שסיים את הדוקטורט שלו, וכיהן בתפקיד במשך שש עשרה שנים.
ב-1973 התמנה כפרופסור מן המניין והופקד על הקתדרה ע"ש מקסימו לוי.
כיהן כדקאן הפקולטה למדעי היהדות בשנים תשל"ג–תשל"ד.
היה גם פרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד, בישיבה יוניברסיטי.
היה עורך מדור התלמוד ב"אנציקלופדיה יודאיקה" בשפה האנגלית, וכתב בה חמישים ערכים.
היה יו"ר הוועד לתכנון הוראת תורה שבעל פה בבתי הספר הממלכתיים דתיים החל משנת תשל"ב, היה מרכז צוות התורה שבעל-פה באוניברסיטה הפתוחה משנת 1981 וחבר הוועדה האקדמית שלה בשנים תשמ"ה-תשמ"ט.
היה חבר הוועדה לתכנון ולתקצוב, חבר המועצה של האיגוד הלאומי למדעי היהדות, חבר הנהלת הקרן למחקר בסיסי של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, חבר המועצה להשכלה גבוהה, חבר הוועד המנהל של מוסד ביאליק וחבר הוועד המנהל של בית התפוצות.
בנו הבכור, ישראל צבי גילת, הוא פרופסור חבר בבית הספר למשפטים של המכללה האקדמית נתניה.
מחקרו של יצחק דב גילת עסק בתולדות ההלכה, שהיא תחום במחקר הבוחן את אורח החיים של היהודי הדתי ומנסה לענות על השאלה באיזו צורה התמודדה היהדות עם מסורתה מול המציאות ותנאי החיים המשתנים.
מחקריו בתולדות ההלכה פותחים בימי הבית השני ומתארים את התמורות שחלו בתקופת המשנה והתלמוד.
הוא מראה שבראשית ימי הבית השני, בתחילת תקופת ההלכה הקדומה לא היו ספרים כתובים פרט לתנ"ך, אולם היא התאפיינה ביראת שמיים רבה.
מכיוון שלא היו מוסדות הלכה מסודרים, איש הישר בעיניו יעשה, אך הישר בעיניו היה לנהוג כמנהג אבותיו.
במצב זה אין הבחנה בין מצוות קלות לחמורות.
החכמים נהגו לעשות סדר במצוות, מתוך כוונה להקל וקבעו את מידותיהן של המצוות, באיזה שיעור יש לעשותן.
גילת גם גורס כי בעוד שההלכה הקדומה ראתה את מעשי האדם כחשובים, הרי שההלכה המאוחרת הקנתה חשיבות ראשונה במעלה לכוונות.
רבי אליעזר בן הורקנוס פעל בתקופת חורבן הבית בתווך שבין ההלכה הקדומה להלכה המאוחרת, חורבן הבית מנע מאנשים לנהוג כדרך אבותיהם והדבר חייב פסיקה חדשה.
התוצאה של כך הייתה הקלה במצוות, מתוך התחשבות החכמים באנשים והתאמת ההלכה למציאות.
משנתו של ר' אליעזר בן הורקנוס ומקומה בתולדות ההלכה.
רמת-גן: אוניברסיטת בר-אילן, תשנ"ב 1992.