tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בארשון היה הנשיא המייסד של "אגודת רופאי הנשים ההונגרים", שנוסדה בשנת 1965, והיה חבר כבוד בגוף הייצוגי של הקהילה היהודית של בודפשט.
ינה בארשון עסק בחקר התפקוד המיני הנשי ותפקוד לקוי של השחלות.
הוא התקדם משמעותית בפתרון הניתוחי של ממאירות צוואר הרחם ובנספחות הרחם.
בארשון היה אחד הראשונים בהונגריה שחקר את הבעיות הגינקולוגיות המיוחדות בגיל המעבר אצל נשים.
בארשון הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (5B-6-3).
אשתו הראשונה הייתה אולגה נויפלד, בתם של יאקאב נויפלד ושל לואיזה קרדוש, איתה התחתן בבודפשט ב-20 בספטמבר 1931, אך התגרשו כעבור שנה.
רעייתו השנייה הייתה ליוויה להוצקי (1909–1992).
על אנדומטריוזיס של תוספות הרחם (בודפשט, 1935)
על לויקופלקיה של החלק הנרתיק של צוואר הרחם (בודפשט, 1936)
ניסיונות לבחון את המצב הנוכחי של תפקוד המין הנשי (כתב העת לרופאי הנשים ההונגרים, 1938)
המאמצים האחרונים לרפא אי ספיקה בשחלות (כתב העת לרופאוי הנשים ההונגרים, 1953)
גיל המעבר אצל נשים והטיפול בשינויים (ספריית הרופאים המתמחים, בודפשט, 1955)
אסטרוגנים וגידולים סרטניים (כתב העת לרופאי הנשים ההונגרים, 1956)
השמנת יתר והריון (כתב העת לרופאי הנשים ההונגרים, 1957)
סיבוכי הריון עם מחלות פנימיות.
הנחיות עיקריות לטיפול מוגבר בנשים בהריון בסיכון.
שאלת ותוצאות האינדיקציה לכריתת הרחם הנרתיקי בהתבסס על ניסיון 1237 מקרים .
(כתב העת לרופאי הנשים ההונגרים, 1965)
תפקידה של הפרעת חבל הטבור בניהול לידה מודרני (כתב העת לרופאי הנשים ההונגרים, 1966)
דרגת הזהב של מדליית מסדר העבודה (1969)
ינה בלשה (במקור יעקב שווייגר, בהונגרית: Balassa Jenő; יאסארוקסאלאש, 30 במאי 1859 – 4 באוגוסט 1926) היה שחקן יהודי-הונגרי.
בלשה נולד ביאסארוקסאלאש בצפון-מזרח הונגריה למשפחה יהודית.
אביו היה מתיאש שווייגר ואמו הייתה אנה (ינקה) שוורץ.
לאחר סיום לימודיו בתיכון (שכבר שם בלט עם כישורי המשחק שלו במפגשי החינוך העצמי של בית הספר התיכון ברחוב מרקו) התחיל ללמוד באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), אבל אחרי שני סמסטרים הפסיק את לימודיו והפך לסטודנט ב"אקדמיה הלאומית לאמנות" (שמה כיום האוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע).
הוא הצטיין גם בתפקידים קלאסיים וגם בתפקידים קומיים והציל כמה מחזות מכישלון עם הופעותיו הפתאומיות בהם.
הוא היה גם מספר סיפורים ידוע בשם "הדוד באשה".
כמו כן לקח חלק בפעילות צדקה והשתתף בהקמת המפלגה הסוציאליסטית.
נישא לקלרה פאטיול, נגנית צ'מבלו (נולדה בשם קלרה דולה אולה), בבודפשט ב-14 במאי 1910. בנו היה יאנוש בלשה (1903–?) שהיה שחקן גם הוא.
בלשה הלך לעולמו ב-1926 בבודפשט והובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
הסרט האילם השחור-לבן ההונגרי "השחר האחרון" (1917)
אנה קרנינה סרט עלילתי אילם הונגרי, (1918)
Basa bácsi meséi (סיפורי הדוד באשה), בודפשט, 1919.
ינה ארדאי (במקור פרידמן עד 1900, בהונגרית: Erdélyi Jenő; טנקה, 27 בנובמבר 1881 – סגד, 4 באוקטובר 1971) היה דוקטור לרפואה (MD), פרופסור באוניברסיטה, דוקטור (PhD) למדעי הרפואה (1958).
ינה פרידמן נולד במשפחה יהודית כבנם של יאקאב ארדאי (פרידמן), עצמאי ושל בַּבֶּטָה קראוס.
הוא השלים את לימודיו באוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל את התואר ברפואה ב-1905. בשנים 1905–1907, עבד במרפאת האוזניים של אוניברסיטת וינה, שם היה תלמידם של אדם פוליצר יליד הונגריה, מרקוס הייק והנריק נוימן, ולאחר מכן התיישב בסגד.
בין 1907 ל-1963 הוא הפך לרופא אף אוזן גרון בבית החולים ובמרפאה בסגד, אחר כך לרופא ראשי ולבסוף ראש מחלקה.
בשל יהדותו הוא גורש עם משפחתו למחנה ריכוז במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא שרד ולאחר שחזר הביתה קיבל את התוארפרופסור חבר.
בשנת 1963 הפך לפרופסור מן המניין באוניברסיטה ופרש מבית החולים באותה שנה, אך המשיך ללמד.
הוא עסק בעיקר בסוגיות אבחנתיות וטיפוליות.
הישגיו בתחום הטיפול הכירורגי במורסה והיצרות הוושט הם המשמעותיים ביותר.
בין 1968 לבין 1971, היה נשיא הכבוד של החברה ההונגרית לרפואת אף אוזן וגרון.
הוא גם לקח חלק בחיי קהילת יהודי סגד כאחד ממנהיגי קהילה.
רעייתו הייתה וילמה לנדייל, בתם של לאיוש לנדייל ושל פאולינה וינקלר, לה נישא ב-5 באפריל 1913 בסגד.
ההשפעה הפיזיולוגית של תרופת ה-mydriaticum (עם אמיל הרמן, בודפשט, 1902)
ניתוח רדיקלי לאמפיאמה כרונית של סינוסי חלל האף Paranasal sinuses עם הרדמה מקומית והתוויה שלה (רפואה, 1907)
כמה מקרים של כניסת גוף זר לדרכי הנשימה העליונות והלקחים לגביהם (שבועון רפואי, 1950, 23.)
האם האינדיקציות הנוכחיות לכריתת שקדים נכונות?
מדליית יובל לציון 50 שנות פעילות בית החולים הציבורי (1957)
נשיא כבוד של האגודה המדעית של רופאי אף אוזן גרון (1958)
חבר כבוד תורשתי בוועדת העורכים של אוזן גרון (1958)
פרופסור כבוד באוניברסיטה של SZOTE (1965)
ינה אילש (במקור רוזנברג, בהונגרית: Illés Jenő; בגרמנית: Eugen Illes; דברצן, 28 בינואר 1877 – בודפשט, 17 באוקטובר 1951) היה במאי קולנוע, צלם קולנוע, סופר יהודי-הונגרי.
ינה רוזנברג נולד במשפחה יהודית כבנם של וילמוש אילש (רוזנברג) (1842–1927), חקלאי ושל פרנצישקה גרינוולד.
הוא למד הנדסת מכונות בבודפשט ובברלין.
במהלך שנות לימודיו באוניברסיטה ערך את עיתון הסטודנטים בבודפשט, ב-1906 היה חבר מערכת של הברלינר טאגבלאט וכתב מאמרים.
ב-1908 הפך למנהל קולנוע והבמאי הראשי של סניף ברלין של פאתה (Pathé).
ב-1910 יצאו לאור בגרמנית שניים מספריו.
מ-1911 ביים סרטים ועבד גם כצלם קולנוע, ממנו למד מארטון גאראש את הטכניקות של תעשיית הסרטים, יוצר מצטיין, במאי ומפיק סרטים אילמים הונגריים.
ב-1912 אילש היה חבר מייסד של חברת הסרטים הברלינאית קינוריפורט (Kinoriport).
הוא חי בהונגריה בין 1915 לבין 1917. הוא הצליח להישאר בברלין תוך הסתרת יהדותו ורק ב-1939 בפרוץ מלחמת העולם השנייה חזר הביתה לצמיתות.
מותו נגרם כתוצאה מהיצרות העורקים הכליליים.
אשתו הייתה קטלין פּפייל, לה נישא ב-3 בפברואר 1925 בברלין.
האביר יאנוש (1916, עם טיבור רקוזי)
ינאל אשמוז (באדיגית ובקברדינית: Ацумыжь Инал; נולד ב-31 במרץ 1995) הוא לוחם MMA צ'רקסי-ישראלי, המתחרה בקטגוריית משקל קל.
אשמוז נולד בכפר הצ'רקסי כפר כמא שבגליל התחתון, למשפחה צ'רקסית-מוסלמית.
בגיל 22 החליט אשמוז להתחיל להתאמן ב-MMA.
בשנת 2017 השתתף בשלושה קרבות MMA חובבניים וניצח בכולם.
ב-2021 עבר לניו ג'רזי שבארצות הברית כדי להתמקצע בתחום.
לאחר שאשמוז הצליח להביס את הלוחם האמריקני דניס יוז ג'וניור ב- הוא הוחתם על חוזה בארגון ה-UFC, ובכך הפך לישראלי הרביעי בהיסטוריה שנלחם בארגון זה.
ב-18 בינואר 2023, ערך אשמוז את הופעת הבכורה שלו עבור הארגון ב-UFC בלונדון.
בקרב הראשון שלו ב-UFC נלחם בלוחם הבריטי סאם פטרסון והצליח להביס אותו דקה ו-15 שניות לאחר תחילת הקרב.
זו הייתה הפעם הראשונה שלוחם ישראלי מנצח בנוקאאוט ב-UFC.
ב-22 ביולי 2023 נלחם באירוע UFC מול הלוחם הסקוטי כריס דאנקן והפסיד בהחלטת שופטים אחידה.
נכון לספטמבר 2024, אשמוז מחזיק במאזן תוצאות של שמונה ניצחונות והפסד אחד.
תאריךיריבסיבובזמןשיטהאירועמיקוםרקורדתוצאה7 בינואר 2025 נורולו אלייבUFC Fight Night: Dern vs.
Ribas 2 לאס וגאס, נבדה, ארצות הברית7 בספטמבר 2024 טרבור פיק35:00החלטת שופטים פה אחדUFC Fight Night: Burns vs.
Brady לאס וגאס, נבדה, ארצות הברית8-1-022 ביולי 2023 כריס דאנקן35:00החלטת שופטים פה אחדUFC Fight Night: Aspinall vs.
מחוז ינאם הוא אחד מארבעת המחוזות בטריטוריית האיחוד פודוצ'רי בהודו, והוא מהווה מובלעת באנדרה פרדש.
לשעבר מושבה צרפתית וחלק מהודו הצרפתית בשם יאנום.
ינאם השתייכה במקור לשושלת צ'ולה.
היא נכבשה על ידי מוסלמים במאה ה־16, והייתה זירת עימת בין חברת הודו המזרחית הבריטית, חברת הודו המזרחית הצרפתית והשלטים המוסלמים במאות ה־17 ו־18. ב־1765, כשמרבית החוף נכלל בנשיאות מדראס הבריטית, ינאם נותרה כמובלעת צרפתית.
שטחו של מחוז ינעם הוא כ־20 קילומטרים רבועים.
המחוז ממוקם בצפון אנדרה פרדש, בסמוך לשפך הגודבארי.
השפה הרשמית במחוז היא טלוגו, השפה השלטת באנדרה פרדש.
ב־1859 עמדה האוכלוסייה האוכלוסייה במובלעת הצרפתית של יאנום על 6,464 נפש, וב־1948 עמדה על 5,853.
במפקד האוכלוסין ההודי של 2011 היו במחוז ינאם 55,626 תושבים, דבר שממקם אותו כמחוז ה־629 בגודלו בהודו (מתוך 640).
שיעור האוריינות עמד על 80.26%.
ינאר מוחמד היא פמיניסטית עיראקית בולטת.
היא חברה מייסדת ומנהלת של ארגון "חופש הנשים" (حرية المرأة) הפועל להגנה על זכויות נשים בעיראק.
בשנת 2008 היא קיבלה את פרס קרן גרובר להגנה על זכויות נשים.
ינאר נולדה בבגדאד למשפחה ליברלית שבה אמה הייתה מורה בבית ספר ואביה היה מהנדס.
סבהּ מצד אמהּ היה "מולא" (כהן דת) מכובד בשל אדיקותו והידע הרב בדת האסלאם.
בצעירותה היא התעמתה עם המסורת האסלאמית, שאפשרה לסבא שלה להתחתן ב"נישואי כפייה" עם נערה בגיל 14 (שהייתה אחותה הצעירה של אלמנתו).
המקרה גרם לה להחליט על רצונה להגן על זכויותיהן של נשים.
ינאר למדה באוניברסיטת בגדד, וסיימה ב-1984 תואר ראשון בהנדסה ובשנת 1993 היא סיימה את חוק לימודיה לתואר שני.
בתקופה זו היא הייתה חברה במפלגה הקומוניסטית העיראקית אך לא ידוע על פעילותה הפוליטית לפני סיום לימודיה.
מיד לאחר סיום לימודיה, משפחתה החליטה להגר לקנדה ינאר מתאר את ההגירה כ"יציאה לגלות ".
בשנת 2003 ארצות הברית פלשה לעיראק ו-ינאר החליטה לחזור למולדתה כדי להיאבק למען זכויות נשים.
במכתב שכתבה לאמהּ היא כתבה: .
מיד לאחר חזרתה לעיראק, ינאר הקימה כמה ארגונים לקידום זכויות נשים בעיראק, כמו: הארגון לחירות נשים בעיראק (حرية المرأة; Organization of Women's Freedom in Iraq - OWFI), הוועדה להגנת זכויות הנשים העיראקיות (لجنة الدفاع عن حقوق المرأة العراقية).
במקביל, היא הייתה העורכת הראשית של העיתון אל-מוסאווה (المساواة; בעברית: שוויון), שעוסק במאבק פמיניסטי נגד הפונדמנטליזם האסלאמי, פטריארכיה וחוקים שבטיים, ושפך אור על סבלן של הנשים במהלך המלחמה.
בשנת 2003 היא הקימה הארגון לחירות נשים בעיראק.
הארגונים שהקימה, יחד עם ארגונים אחרים לשמירה על זכויות האדם בכלל וזכויות נשים בפרט, פעלו באותה תקופה, בתחומים כמו:
הקמת מקלטים (סודיים) לנשים המאוימות באלימות במשפחה ומה שנקרא רצח על רקע כבוד המשפחה.
מאבק בסחר בנשים צעירות והגנה עליהן מעבדות מינית וזנות.
שיעורים לנשים בתחום ההתמודדות עם חוסר סובלנות.
שמירת זכויות נשים בבתי כלא.
בראיון ל־CNN בשנת 2007 ינאר ציינה שדווקא בזמן שלטונו הטוטליטרי של סדאם חוסיין הנשים נהנו מהגנה ושוויון זכויות ואילו בזמן המלחמה ולאחריה, מצב הנשים הורע.
בשנת 2015 ינאר נאמה בפני מועצת הביטחון של האו"ם, בדיון פתוח בנושא "נשים ושלום וביטחון".
היא הופיעה מתוקף תפקידה כמייסדת שותפה ונשיאת ארגון חופש הנשים בעיראק (OWFI) ומטעם קבוצת עבודה של ארגונים לא ממשלתיים (NGO) בנושא נשים, שלום וביטחון.
ינאר לא מתנגדת לדת אך היא סבורה שהמדינה והממשלה חייבות להיות בעלות אופי חילוני, אחרת לא יושג שוויון.
לדוגמה, דו"ח Human Rights Watch משנת 2008 מצביע על כך שנשים הותקפו ברחובות על ידי מי שראו את מעשיהן כבלתי מוסריים כגון אי כיסוי ראש והתקפות אלו אילצו נשים להישאר בבית.
ינאר תקפה את פלישת ארצות הברית לעיראק, וסבור שבמבחן התוצאה, הפלישה הפכה את הרחובות העיראקים לאזורים ללא נשים.
בראיון ב-2007 היא הסבירה את השקפתה על הפלישה לעיראק, ובין היתר אמרה:
בשנת 2008 ינאר קיבלה את פרס קרן גרובר להגנה על זכויות נשים.
בשנת 2013 קיבלה את פרס אלינור רוזוולט לזכויות נשים.
בשנת 2016 קיבלה את פרס ראפטו (Rafto Prize) של נורווגיה.
כתוצאה מפעילותה, ינאר מוחמד קיבלה ב-2004 איומים על חייה מגורמים אסלאמיים קיצונים וקיבלה מהמדינה אבטחה חמושה.
בשנת 2023 היא נאלצה לעזוב את עיראק, לאחר ש
על אף גלותה, הארגונים שהקימה פעילים, אך נתונים לרדיפות של הממשלה.
בעיראק חוקק חוק שרק הממשלה רשאית להפעיל מקלטים לנשים שעברו התעללות או שרוצות לברוח מאלימות במשפחה ומכיוון שלממשלה אין תשתית לתמוך במקלטים אלה, היא מכניסה את הקרבנות לבתי כלא לנשים.
ינה בסרמני (במקור גולדהמר, בהונגרית: Böszörményi Jenő; ארקשרי, 23 באפריל 1872 – בודפשט, 8 באוגוסט 1957) היה מהנדס מכונות יהודי-הונגרי.
הוא ניהל את משרד התכנון שתכנן ובנה את מנוע הדיזל הראשון בהונגריה בשנת 1899. בנו היה מיקלוש בסרמני רופא ריאות, פרופסור.
ינה גולדהמר נולד במשפחה יהודית כבנם של בנם של ליפוט גולדהמר ושל אנה שוורץ.
בשנת 1893, הוא קיבל תואר בהנדסת מכונות באוניברסיטת ציריך.
משנת 1896 עבד במשרד הבנייה של "מפעל נשק ומכונות" (Fegyver- és Gépgyár).
תפקידו העיקרי היה להקים ולנהל את משרד תכנון מנועי הדיזל של המפעל.
בהתבסס על תיעוד התכנון, מנוע הדיזל ההונגרי הראשון הושלם בתכנונו ב-1899.
משנת 1903 עבד כמהנדס ראשי במפעלי לה האבר בצרפת ולאחר מכן בלונדון של מפעל המכוניות וסטינגהאוז והשתתף בפיתוח דגמי המכוניות של המפעל.
בהמשך עבר לסניף המפעל בארד, שם עסק בנושאים הקשורים לתכנון ותפעול קטרים בנזין-חשמליים.
ב-23 באוקטובר 1909, בבודפשט, ברובע 5, נשא לאישה את אילונה לוואי, בתם של איגנץ לוואי ושל יולה דויטש.
בין 1924 לבין 1931, ניהל את ייצור המכוניות של מפעל המכונות הכללי ההונגרי (MÁG), כמנהל האגף הטכני.
עם ידע תאורטי רב וניסיון עריכה עשיר ממחוץ להונגריה, הוא לקח על עצמו את ייצור המכוניות ההונגרי בקנה מידה גדול (MAGOMOBIL, MAGOSIX).
הוא היה מחלוצי הייצור המקומי של מנועי דיזל ומכוניות.
מחקריו ומאמריו פורסמו בכתבי עת שונים, בעיקר ב" עלון השבועי" ובעלון אגודת המהנדסים והאדריכלים ההונגרית".
ינה בירו (במקור עד 1899 לפקוביץ', בהונגרית: Bíró Jenő; וראנוב, 15 באפריל 1883 – בודפשט, 21 באפריל 1972) היה וטרינר יהודי-הונגרי, מיקרוביולוג, קנדידט (דוקטורט .CSc) למדעי הרפואה (1952).
פעילויות מחקריו הרבים והכתיבה והפרסומים שלו הקשורים לייצור חיסונים נגד מחלות בעלי חיים ומגפות הן משמעותיות ביותר ובין הראשונות בהונגריה בתחום המיקרוביולוגיה של החיסונים בווטרינריה.
ינה לפקוביץ נולד במשפחה יהודית כבנם של סולומון לפקוביץ ושל קטלין בוכסבאום.
הוא השלים את לימודיו בקולג' המלכותי הונגרי הווטרינרי, שם השיג דיפלומה וטרינרית ב-1904. ב-1926 זכה בתואר דוקטור בבקטריולוגיה.
בין השנים 1904 ו-1914 עבד כווטרינר בקונסנטמיקלוש.
במהלך מלחמת העולם הראשונה עבד בדרגת סֶגֶן כווטרינר ראשי (1814–1916).
בשנת 1918, הצטרף למכון לייצור חיסונים בחברת "מעבדה בע"מ" בתור בקטריולוג.
מסוף שנות ה-30 פעל במקום עבודה בשם "המכון ההונגרי לייצור חיסונים" (Magyar Oltóanyagtermelő Intézet), ולאחר מכן משנת 1948 ב"פילקסיה – מכון לייצור חיסונים של ממלכתי (Phylaxia Állami Oltóanyagtermelő Intézet).
הוא פרש לגמלאות ב-1958, אך נשאר עובד המכון זמן רב לאחר מכן.
פעילויות המחקר והכתיבה שלו הקשורות לייצור חיסונים נגד מחלות בעלי חיים מגפות הן משמעותיות ביותר.
הוא הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (1C-11-43).
עיר המדע ינה הוא מועדון כדורסל גרמני מהעיר ינה שבתורינגיה, גרמניה המשחק בליגת העל הגרמנית בכדורסל.
המועדון הוקם ב-1994 בליגות הנמוכות וב-2001 עלתה הקבוצה לליגה השנייה.
ב-2007 הצליחה לראשונה להעפיל לליגה הראשונה.
בעונת 2007/08 סיימה הקבוצה במקום האחרון בליגת העל במאזן של 5 ניצחונות ו-29 ונשרה לליגה השנייה.
ב-2016 הצליחה הקבוצה להעפיל פעם נוספת לליגה הבכירה.
בליגה הבכירה שיחקה כ-3 עונות ובסיום עונת 2018/19 נשרה בשנית לליגה השנייה לאחר שסיימה במקום האחרון בליגה.
בסיום עונת 2024/25 העפילה פעם נוספת לליגה הראשונה.
ינאי אהרון גונצ'רובסקי הוא פרופסור לכלכלה ולמדעי המחשב באוניברסיטת הרווארד, וכן זמר אופרה ושחקן.
גונצ'רובסקי נולד בירושלים לפרופ' יעקב גונצ'רובסקי ולד"ר ציפי ארזי-גונצ'רובסקי, שניהם מרצים באוניברסיטה העברית.
למד בתיכון ליד האוניברסיטה, ובשנת 1997 השתתף באולימפיאדה הארצית לפיזיקה.
ב-2007 סיים בהצטיינות תואר ראשון במתמטיקה ובמדעי המחשב במסגרת תוכנית אמירים למדענים מצטיינים באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 2008 סיים תואר ראשון נוסף בזמרה קלאסית באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
בשנת 2011 סיים תואר שני בשני התחומים במקביל, ואת עבודת המוסמך במתמטיקה כתב בהנחיית הפרופסורים גיל קלעי ויורם מוזס.
בשנת 2018 קיבל תואר דוקטור במתמטיקה ובמרכז פדרמן לחקר הרציונליות באוניברסיטה העברית, בהנחיית הפרופסורים סרג'יו הרט ונעם ניסן.
לאחר סיום הדוקטורט, שימש כעמית פוסט-דוקטורט באוניברסיטת תל אביב ובמעבדות Microsoft Research בניו אינגלנד ובסיליקון ואלי.
בשנת 2019 מונה למרצה בכיר באוניברסיטת הרווארד.
מחקריו עוסקים ב"כלכלה בהשראת מדעי המחשב", בדגש על עיצוב מנגנונים ותורת המשחקים.
גונצ'רובסקי הוא זמר בריטון והופיע כסולן עם התזמורת הסימפונית ירושלים, הסינפונייטה הישראלית באר שבע, התזמורת הסימפונית חיפה, סימפונט רעננה, התזמורת הקאמרית הישראלית, אנסמבל סולני תל אביב, האופרה הירושלמית והסדנה הבינלאומית לאופרה בתל אביב.
ערב בא - קונצרט מחווה לאריה לבנון, בו ביצע את השיר "זמר" מאת לאה גולדברג (2009)
אדיפוס רקס 2011 - תפקיד ראשי במסגרת פסטיבל ישראל (2011)
הינדיק משוגע - אופרה מאת אייל באט על פי אגדה שסיפר רבי נחמן מברסלב ובבימויו של יוסי יזרעאלי, בתפקיד הרופא (2018)
יצירות ליטורגיות: הופיע כסולן ב"רקוויאם" של פורה וב"רקוויאם גרמני" של ברהמס.
בנוסף לפעילותו המוזיקלית, השתתף ב-2016 בסרטו של אבי נשר, "החטאים", ומאז 2015 הוא חבר בהרכב "הטרובדורים" לצד איילת דקל ורוני גורן בן צבי.
תואר מרצה מצטיין למחשבים (2013)
מלגת אדמס מטעם האקדמיה הלאומית למדעים (2014)
מקום ראשון בתחרות כישרונות למדענים של מכון דוידסון לחינוך מדעי עם ההרכב "הטרובדורים" (2017)
פרס מיכאל משלר לעבודת דוקטורט מצטיינת בתורת המשחקים (2018)
פרס הדוקטורט המצטיין של ACM SIGecom לשנת 2019
גונצ'רובסקי נשוי לד"ר עלי שמשוני, ביולוגית והמנהלת המדעית של עמותת "מדע גדול, בקטנה".
אחיו הם הממציא יואב גבע ויובל גונצ'רובסקי, מייסד ומנכ"ל חברת התוכנה אקודה.
יֵנֶה הוּבַּאי (בהונגרית: Hubay Jenő; 15 בספטמבר 1858, בודפשט – 12 במרץ 1937) היה כנר, מלחין ומורה למוזיקה הונגרי.
הובאי נולד למשפחת מוזיקאים ממוצא גרמני.
שמו היה אז אויגן הובר Eugen Huber .
אביו היה קרל הובר, יליד הכפר בצפון החבל באנאט, ושם אמו היה לואיזה סברה-Luiza Szevera, אישה ממוצא איטלקי מפשט.
סבו, מיכאל הובר, היה מורה למוזיקה דתית (Kantorlehrer) בווריאש.
בשנות העשרים לחייו, כשחי בעולם דובר צרפתית, בחר אויגן הובר לאמץ לו גרסה הונגרית לשמו, ינה הובאי.
הובאי למד נגינה בכינור ומוזיקה אצל אביו, קרל, ששימש ככנר ראשון בבית האופרה הלאומי של הונגריה וכמורה באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט.
את הופעתו הפומבית הראשונה נתן הובאי בגיל 11, בנגינת קונצ'רטו.
בגיל 13 יצא הובאי ללמוד בברלין.
הוא שהה שם חמש שנים, כתלמידו של יוזף יואכים.
בשנת 1878, על פי עצתו של פרנץ ליסט, הופיע בפעם הראשונה בפריז וזכה להצלחה רבתי.
בקהל ישב אותו ערב אנרי וייטאן, שהובאי קשר עמו ידידות אינטימית והיה לתלמידו.
בשנת 1882 התמנה הובאי לראש המחלקה ללימודי כינור במכון למוזיקה של בריסל.
בשובו להונגריה בשנת 1886 החליף את אביו בתפקיד מנהל האקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט.
ינו הובאי נשא לאישה בת למשפחת הרוזנים צמבריאן.
בין תלמידיו החשובים של הובאי, מלבד יוזף סיגטי ואנדרה גרטלר, היה גם יוג'ין אורמנדי שפנה בהמשך לניצוח) ועדן פרטוש.
הוא לימד גם כנרות רבות, ביניהן שטפי גייר, ילי אראניי (אחייניתו של יואכים), ארנה רובינשטיין, ואילונה פהר, כנרת יהודייה, ניצולת שואה, שעלתה לישראל אחרי מלחמת העולם השנייה והייתה למורה לכינור, שהוציאה כמה מטובי הכנרים בעולם.
כסולן, זכה הובאי לשבחים מפי וייטאן, יוהנס ברהמס ורבים אחרים.
כנגן מוזיקה קאמרית הקים שתי רביעיות מיתרים, אחת בתקופת שהותו בבריסל ואחת בשנותיו בבודפשט.
כלי הנגינה האהוב עליו היה סטרדיוואריוס.
בניגוד למורו, יואכים, שתפוקתו כמלחין הייתה קטנה יחסית, הובאי חיבר ארבעה קונצ'רטי ומספר רב מאוד של יצירות אחרות.
ביצירותיו הוא עושה שימוש בנושאים מתוך מוזיקת צוענים הונגרית, וקטעי "הרוח הקלה" שלו
כמו נועדו להמשיך את מסורת הרומנטיקנים הגרמנים, כגון פליקס מנדלסון ורוברט שומאן, ויש בהם תווי היכר משותפים לסגנון החיבור של חברו לנגינת מוזיקה קאמרית, הצ'לן דויד פופר.
היצירה המפורסמת והמנוגנת ביותר של הובאי היא "בואי קאטי" (Hejre Kati) לכינור ותזמורת.
היצירה מתחילה בקצב איטי וממשיכה במנגינה סוערת ומהירה בקצב הצ'ארדש.
ד"ר ינה פוקס (בהונגרית: Fuchs Jenő, בעברית נקרא לעיתים גם ינו פוקס; 29 באוקטובר 1882 – 14 במרץ 1955) היה סייף הונגרי-יהודי.
אלוף אולימפי בעל 4 מדליות זהב בחרב.
במאה ה-19 חל איסור על יהודים בהונגריה לשאת נשק.
ינה פוקס לא היה חבר במועדון סיף כלשהו ולא ניצח בתחרויות במסגרת ארצית.
בתחרות כניסה לאולימפיאדה בשנת 1908 הגיע שלישי.
באולימפיאדת לונדון (1908) זכה פוקס בשתי מדליות זהב, בתחרות בחרב אישי לפני בלה זולובסקי מהונגריה ווילאם גופולד וון לובסדרוף מבוהמיה ובתחרות בחרב קבוצתי לאחר שהונגריה ניצחה את גרמניה 0-9, את איטליה 5-11 ואת בוהמיה 7-9. במדליית כסף זכתה איטליה ובמדליית ארד זכתה בוהמיה.
לזכייה בתחרות הקבוצתית היו שותפים שלושה סייפים יהודים נוספים: אוסקר גרדה, דז'ה פלדש, ולאיוש ורקנר.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) זכה פוקס בשתי מדליות זהב, בתחרות בחרב אישי לפני בלה בקאשי וארווין מסרוש שניהם מהונגריה ובתחרות בחרב קבוצתי לפני אוסטריה והולנד ובכך הגן על תאריו.
לזכייה בתחרות הקבוצתית היו שותפים פעם נוספת שלושת הסייפים היהודים גרדה, פולדס, וורקנר ולזכייה במדליית כסף עבור אוסטריה היו שותפים שני סייפים יהודים: אוטו הרשמן ואלברט בוגן.
בשנת 1955 נפטר פוקס בבודפשט.
מתוך 25 קרבות אולימפיים אישיים, ניצח פוקס ב-22 קרבות, הפסיד ב-2 קרבות ופרש מקרב אחד.
ב-1982 הונצח פוקס ביד לאיש הספורט היהודי שבמכון וינגייט, מוזיאון המנציח יהודים שהגיעו להישגים ספורטיביים יוצאי דופן.
יֶנה הֶלְטַאִי, (במקור אֶאוּגֶן הֶרְצל; בהונגרית: Heltai Jenő; פשט, 11 באוגוסט 1871 – בודפשט, 3 בספטמבר 1957) היה סופר, משורר, עיתונאי יהודי-הונגרי, זוכה פרס קושוט, בן דודו של בנימין זאב הרצל.
הלטאי היה בנם הבכור של קארוי הרצל, סוחר בגדים ותבואה (1918), ושל יוספה רייך.
כבר בגיל 14 פרסם את שיריו הראשונים.
לאחר שעזב את לימודי המשפטים עבד כעיתונאי בעיתונים יומיים שונים, התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי והפך לסגן במילואים בשנת 1892. התקופה שלאחר מכן התאפיינה בנסיעותיו הרבות: הוא חי בפריז, בלונדון, בווינה, בברלין, באיסטנבול.
את שם משפחתו הרצל שינה להלטאי בשנת 1913.
כבר בשנת 1900 עבד כמזכיר של תיאטרון הקומדיה של בודפשט ולאחר מכן כבמאי ודרמטורג בתיאטרון זה בשנים 1914–1918. משנת 1918 ניהל את ההוצאה לאור הגדולה אתנאום ופרסם כתבות בעיתון הנפוץ אשט (Az Est).
בשנים 1932–1934 היה מנהל התיאטרון ההונגרי.
באוגוסט 1903 נשא לאישה את ולריה האוס (הנס).
נישואיהם פורקו ב 1917 ובמאי 1923 התחתן עם לילה גאַץ' (אילונה פרוליך), בתם של וילמוש פרוליך ופרידריקה קליין.
כמו גם על סופרים מפורסמים אחרים (פרנץ מולנר, למשל), חלו עליו החוקים נגד היהודים (החוק היהודי הראשון, השני והשלישי) שאסרו, בין היתר להעסיקו או להוציא את יצירותיו.
רק לקראת סוף חייו זכה בהכרה של ממש בהונגריה על עבודתו הספרותית.
בשל תרגומיו הוענק לו אות לגיון הכבוד הצרפתי או המסדר הלאומי של לגיון הכבוד , ובשנת 1957 פרס קושוט .
1892 - Modern dalok (שירים מודרניים)
1913 - Fűzfasíp (משרוקית מעץ ערבה)
1911 - Színes kövek (אבנים צבעוניות)
1939 - A gyilkos is ember (גם הרוצח הוא בן אדם)
Emmánuel és kora (עמנואל השביעי ותקופתו)
1929 - Álmokháza (בית החלומות)
(חייהם ועבודותיהם של הסופרים ההונגריים)
1994. (הלקסיקון ההונגרי לקורות חיים)
Bp., Zsidó Lexikon, 1929. (הלקסיקון ההונגרי)
יֶנה רֶיְיטה (במקור רַייך, בהונגרית: Rejtő Jenő, שמותיו הספרותיים הבדויים היו: P.
Howard, Gibson Lavery; בודפשט, 29 במרץ 1905 – יֶבְדְאקוֹבוֹ , נפת קַמֶנְקָה, מחוז (אוֹבְּלַאסט) ווֹרוֹנֵז', אזור כיבוש גרמני ברוסיה, ברית המועצות, 1 בינואר 1943), סופר יהודי-הונגרי, יוצר לקברט ולאולם תיאטרון, תסריטאי, נציג פופולרי וחדשני של ספרות הבידור ההונגרית שנספה בשואת יהודי הונגריה.
יצירותיו הידועות הן כנראה מסוג הספרות הזולה, אך כיום מעריכים מאוד את כל יצירתו.
בגיל ההתבגרות כתב שירים (שלא פורסמו), ומשנת 1928 פרסם סיפורים קצרים קודרים בעיתונות היומית.
בשנות השלושים המוקדמות הופיעו יצירות קברט ובורלסקות שלו שהועלו על במות תיאטראות בודפשט.
באותו הזמן יצר ספרות זולה בחוברות ובכריכה דקה, ולאחר נסיעות מחוץ להונגריה, ובהסתמך חלקית על חוויותיו בנסיעות אלה, גם ספרי הרפתקאות.
סגנונו המיוחד התאפיין בהומור לשוני אינדיבידואלי, גרוטסקי, ובפיתולי עלילה אבסורדיים בלתי צפויים, דמויות סוריאליסטיות, לעיתים קרובות דמויות של "האזרח הקטן" תוך ביקורת עטופה בהומור עסיסי.
ההצלחות הגדולות ביותר שלו היו פרודיות ספרות זולה, שנכתבו תחת השם הבדוי פ.
הוא היה דמות ידועה בחיי האמנות של בודפשט, בחברות הדוקה עם אמנים מרכזיים של התקופה, כגון פְרִידְיֶיש קארינְתי, דיולה קאבוש, בלה שאלאמון וקלמן לטאבאר.
כיהודי גויס לשירות העבודה בשנת 1942 (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי), ובגיל 37 מת או נעלם בשטח הכיבוש הגרמני בשטח רוסיה בברית המועצות.
רייטה נולד ב־29 במרץ 1905 בבודפשט, הילד השלישי למשפחה יהודית.
אח גדול נוסף, דְיוּלָה (יוליוס), למד משפטים והפך לעורך דין ולשחקן ברידג' מקצועי (1903–1976).
שלושת האחים בחרו שמות משפחה שונים.
ינה בחר בשם העט רייטה (Rejtő), אך מעולם לא שינה את שמו באופן רשמי.
גם אחיו שינו את שם משפחתם רק אחרי מלחמת העולם השנייה.
בגיל 19 הלך רייטה ללמוד משחק.
הוא היה בעל כישרון ממוצע, ונעדר רבות מהלימודים.
בהצגת הבחינה שלו בינואר 1924 (פרנץ מולנר: "הסיגלית") לא הייתה לו הצלחה מיוחדת.
אז הופיע לראשונה עם השם רייטה, שהפך מאוחר יותר לשם העט שלו.
בעוד אחיו למדו מקצוע – לאיוש ראיית חשבון ודיולה משפטים והפך לעורך דין, את ינה הצעיר פרנסו הוריו.
ביולי 1927 הגיש בקשה לתפקיד של כתב (מכאן האוטוביוגרפיה הידועה היחידה שלו), אך לא קיבל את המשרה.
אז החליט לצאת לדרך למערב אירופה (באוסטריה – וינה, בגרמניה – המבורג וברלין, ואחר כך שווייץ וצרפת), הוא חי מעבודה מזדמנת במשרות מזדמנות.
נסע לכמה ימים גם לצפון אפריקה – אזור קולוניאלי צרפתי באותה תקופה – אך בניגוד לאמונה הרווחת, לא התגייס ללגיון הזרים הצרפתי (שם או במקום אחר).
בינתיים משפחתו התרוששה בשל השפל הגדול.
הוריו עברו לאופטיה שבקרואטיה, שהייתה זולה יותר, אך לא פחות בשל מצבה הבריאותי של אמו.
בינתיים (בגיל 23) הוא פרסם את עבודתו המודפסת הראשונה, סיפור קצר על התאבדותו הפומבית של "נער זהב" שהתרושש.
בקיץ 1930 חזר מהסיור במערב, ובסתיו של אותה שנה הופיע בעריכתו צהובון בשם "הבולבר הגדול", שרק מהדורה אחת יצאה ממנו.
בפברואר 1931 התפרסמה ידיעה על היעלמותו, אולי התאבדותו (למעשה נסע לווינה באווירת הקרנבל של אותו החודש ורק בדרכו חזרה גילו אותו שני בלשים בתחנת הרכבת בעיר דיור).
פרידייש קארינתי כתב על כך גם בעיתון וביקש ממנו לחזור הביתה.
היכרותם החלה כנראה בנקודת זמן זו, ונמשכה עד סוף ימיו של קארינתי.
רייטה אכן נראה באחת התמונות האחרונות בהן צולם קארינתי באוגוסט 1938 על חוף אגם בלטון בשיופוק, בחברתו של השחקן והקומיקאי בלה שאלאמון ואדם לא מוכר.
כתוצאה מהחוקים נגד העסקת יהודים הוא כתב תמלילים לקומדיות ואופרטות.
רבות מעבודותיו לא ראו אור כלל, וחלקן נרשמו תחת שמות אחרים.
רובן הוצגו בבודפשט, אך שתי הופעות בכורה קשורות לעיר סגד (תחת ניהולו של הבמאי ינו סיקלאי היהודי, שנרצח גם הוא אחר כך במסגרת "שירות העבודה").
בשנת 1936 קיבל עבודה בהוצאת הספרים בשם המוסד הספרותי נובה ותרגם לראשונה את ספרו של אריך קסטנר מ-1936. בשנים 1936–1937, במקביל לתרגומיו, פרסם שני ספרי ספרות זולה הומוריסטיים בכריכה דקה תחת השם פ.
הווארד ("שכירי החרב של הגיהנום", "ללכת או למות"), ושוב תרגומים ב-1938 מגרמנית.
אז מצא את קולו האמיתי, את ספרי ההרפתקאות ההומוריסטיים.
מתכתובת נעוריו מתברר שהבנות אהבו אותו מאוד.
עם זאת, הוא לא היה מאהב מתמיד.
התלהבותו הפכה בקלות לקנאה, ואז נפרד מחברתו בפתאומיות ופתח בהתכתבות עם אחרת.
קשריו התבססו על היכרות מזדמנת.
בתקופת הזוהר שלו הרוויח הון, אך לא היה מסוגל לטפל בכסף.
התמכרותו התבטאה בהימורים (משחקי קלפים).
לא הייתה לו דירה משלו מעולם, והוא נהג להתגורר בדירות שכורות - בפנסיון – אצל חברים – אצל נשותיו (בהתאם למצבו הכלכלי או מצב רוחו).
מתוך מכתב רשמי שקיבל מתברר שרק מהוצאת נובה קיבל 50,000 פנגה (בחמש שנים) רק עבור הרומנים (זה היה הון רב באותה תקופה).
בנוסף על כך, היו לו גם הכנסות מכתיבה בעיתונות, מהופעות הקברט והאופרטות, מסרטים קצרים, מתסריטים לקולנוע, ועוד זכויות קטנות אחרות וכו'.
רייטה היה נשוי פעמיים, בשתי הפעמים נשא את הקלדנית הגרושה שלו.
לא נולדו ילדים מנישואים אלה, ורייטה מת ללא צאצאים.
אשתו הראשונה בשנים 1935–1937 הייתה רוזה בורוש 1900–1945, שנספתה במחנה הריכוז ברגן-בלזן).
הם התחתנו באוקטובר 1935, אך הוא עזב אותה כבר לאחר חצי שנה.
הם התגרשו רשמית רק בשנת 1937. רק שבועיים חלפו, ובפברואר 1937 נשא את אשתו השנייה.
הם עברו לחיות באיטליה למשך שנה בין השנים 1937–1938 ונדדו מעיר לעיר.
רייטה המשיך בעבודתו הספרותית, ואשתו הקלידה עבורו.
בספטמבר 1938 נטש גם את אשתו השנייה, הגירושין הרשמיים התרחשו באוקטובר 1940.
בשנת 1942 התפרסם מאמר בעיתון של הימין הקיצוני, שהלין על כך שרייטה המשיך לכתוב את ספריו, עשה כסף, וכיהודי לא קיבל כלל צו גיוס לשירות העבודה.
רייטה תבע מייד את העיתון על הוצאת דיבה.
נציגו המשפטי היה אחיו, ד"ר דיולה רוואי.
עם זאת, כיוון שפרסום הכתבה היה תחת שם בדוי, העורך הראשי נתבע.
זה כחבר פרלמנט נהנה מחסינות פרלמנטרית.
זמן קצר לאחר שהכתבה התפרסמה רייטו אכן קיבל מסמכי גיוס.
ממרכז הגיוס נשלח על ידי מפקד פסיכופת וסאדיסט (שהוצא להורג בתום המלחמה כפושע מלחמה) לעבודות כפייה בחזית המזרחית ליד נהר הדון, כחלק מכוחות העזר של הצבא ההונגרי.
התנאים הבלתי אנושיים והקור הנורא (40 מעלות מינוס) פגעו אנושות בבריאותו.
רייטה ידוע בעיקר כסופר של ספרי הומור: באמנות שלו שולט ההומור הלשוני; הביטויים בעלי המשמעות הכפולה שעליהם נבנות התפניות בטקסט, הבדיחות המבוססות על משחקי מילים שלא ניתנות לתרגום.
ההרפתקאות הגרוטסקיות (ובעקבותיהם) הדיאלוגים האבסורדיים.
תרגום יצירותיו, הוצאות בישראל ומחוצה לה
רייטה נחשב כסופר בלתי ניתן לתרגום.
עם זאת כן תורגם לאנגלית, לבולגרית, לצ'כית, לאסטונית, לפינית, לצרפתית, לעברית, לליטאית, לגרמנית, לאיטלקית, לרוסית, לרומנית, לשוודית, לסרבית, לסלובקית.
כמו כן, רבות מעבודותיו תורגמו לאספרנטו (אלה זמינות בעיקר באינטרנט או בהדפסה ידנית בספריות ציבוריות).
את ספרי הספרות הזולה שלו בארץ הזניק בזמנו מיקלוש פרגו, מייד אחרי מלחמת העולם בהוצאה לאור הרומן הזעיר (לימים שני בניו, אברהם וישראל (אישטוואן ואנדראש) המשיכו תחת שם הוצאה לאור "הקולמוס").
מדינת ישראל טרם קמה, אבל את סיפורי בודפשט כבר ניתן היה לרכוש בפלשתינה.
פרגו קנה בבודפשט את זכויות הספרים במחיר לעד, והספרים בישראל נמכרו תחילה בהונגרית ואחר כך בעברית – לפעמים תרגמו רק את שם המחבר ואת שם הספר, אבל עטיפת הספר נותרה כפי שהייתה במהדורה ההונגרית.
ינה (מתתיהו) לנדלר (בהונגרית: Landler Jenő, גלשה, הונגריה, 23 בנובמבר 1875 – קאן, צרפת, 25 בפברואר 1928) היה עורך דין, פוליטיקאי, קומוניסטי, הונגרי-יהודי, מפקד הצבא האדום ההונגרי בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית.
אחיו של ארנה לנדלר שהוצא להורג בברית המועצות (במקום ההוצאה להורג: מחנה בוטובו) בשנת 1938 במסגרת הטיהורים הגדולים של סטלין.
ינה (מתתיהו) נולד במשפחה יהודית כבנם של אדולף לנדלר וגיזלה שפיצר נולדו למשפחה יהודית אמידה חוכרת אדמות.
לאחר סיום לימודיו המשפטיים באוניברסיטת אטווש לוראנד בבודפשט התמנה ליועץ המשפטי של איגוד הרכבות ההונגרי.
מאוחר יותר עבד כעורך דין של עובדי הרכבת הסוציאליסטיים, ובאותו תפקיד הוא הגן פוליטית ומשפטית על השובתים בתביעה נגד מנהיגי שביתת הרכבת הלאומית בשנת 1904. בשנת 1906 ארגן את שביתת עובדי החשמלית בבירה.
ב־27 במאי 1901 נשא לאישה בעיר זאלאגרסג (במערב הונגריה על גבול אוסטריה וסלובניה) את סידוניה ביכלר, בתם של הסוחר יאקאב ביכלר וברטה ברגר.
אשתו נפטרה כשנה אחרי נישואיהם ב־14 ביוני 1905.
בשנת 1908 הצטרף לנדלר למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית.
בשנת 1912 התחתן עם אילונה הורבאט, בתם של שאנדור הורבאט ויוליאנה ורגה.
כפוליטיקאי סוציאל-דמוקרטי הוא התמנה בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית תחילה כקומיסר העם (שר) לענייני פנים ומסחר, ואחר כך למפקד הארמייה השלישית של הצבא האדום ההונגרי.
לאחר מכן, למנכ"ל הרכבות של הונגריה ומיולי המפקד העליון של הצבא האדום ההונגרי ואחד המובילים של הקרבות המוצלחים בצפון הונגריה.
לאחר נפילת הרפובליקה היגר לאוסטריה.
הוא מילא תפקיד בארגון מחדש של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הונגרית (MSZDP) כמפלגה חוקית, ובארגון המפלגה הקומוניסטית שפעלה כחוק (MSZMP).
עם זאת, מפלגה זו פורקה שלוש שנים לאחר הקמתה.
הוא מת מאי ספיקת לב בשנת 1928 ואפרו הונח בית הקברות של חומת הקרמלין.
לפני חילופי המשטר ב 1989, אחד ממפעלי התיקונים החשובים ביותר של רכבות הונגריה, נקראה על שמו (MÁV Landler Jenő Car Repair Enterprise).
לפני חילופי המשטר היה פרס על שמו.
תיכון ינה לנדלר 1950–1989 בבודפשט
לפני שינוי השם: המכללה הטכנית של ינה לנדלר בדברצן 1993-1968.
בית ספר תיכון ינה לנדלר 1957–1990 (היום: בית הספר העל יסודי בנג'קניז'ה.
ינה טרז' (במקור עד 1898 בלוך, בהונגרית: Törzs Jenő; בודפשט, 23 באפריל 1887 – בודפשט, 2 בפברואר 1946) היה שחקן, סופר, במאי קולנוע יהודי-הונגרי.
אשתו הייתה השחקנית היהודייה רוז'י פוראי (רוזליה פישר) ובתו אווה טרז' ציירת.
ינה טרז' נולד במשפחה יהודית כבנם של אדולף אהרון בלוך וברטה בורבאלה וייס.
בשנת 1898 אביו שינה את שם משפחתו לטרז'.
ינה סיים את לימודיו ב"אקדמיה לאומנות הבמה" (שמה היום האוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע) והבשנת 1906 ועלה לבמה בתיאטרון תאליה, שם כבר מילא תפקידים מרכזיים באותה עת.
בשנה שלאחר מכן הוחתם על חוזה על ידי מנהל התיאטרון ההונגרי, שם נשאר עד 1923. ב־29 ביוני 1910 נשא לאישה את רוז'ה פוראי (רוזאליה פישר) בבודפשט.
הצלחתו הגדולה הראשונה הייתה בתפקיד הדוכס מרייכשטדט במחזהו של המחזאי הצרתי אדמון רוסטאן, "גוזל העיט" הצלחתו המרעישה השנייה הייתה בתפקיד הראשי של המלט.
מאותו הזמן שיחק בהתמדה בתפקידים דרמטיים מן השורה הראשונה.
נקודה זו הובילה אותו ל"תיאטרון הרנסאנס", ול"תיאטרון מרכז העיר" ולאחר מכן לתיאטרון הקומדיה של בודפשט, אך משנת 1926 שוב חזר להיות חבר סגל בתיאטרון ההונגרי.
טרז' חתם חוזים לסירוגין עם תיאטרון הקומדיה ב -1928, ואז עם התיאטרון ההונגרי בשנת 1932, שם שיחק עד לשנת 1941. בשנה זו, כבר בתוך מלחמת העולם השנייה, נאלץ לפרוש מהבמה בשל יהדותו (החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי).
השחקן דיולה צ'ורטוש ששיחק באותה תקופה ב"תיאטרון ההונגרי", אמר לחבר שבירך אותו לאחר הצגה: "תתבייש לך לבקר בתיאטרון שבו ינה טרז' לא יכול לשחק".
טרז' קיבל הצעה לחוזה מהתיאטרון הלאומי של בודפשט בשנת 1945, אך בשל מצבו הבריאותי המעורער לא הצליח לעלות על הבמה ונפטר שנה שלאחר מכן.
הוא היה בעיקר שחקן במה, שיחק תפקידי פרוזה גדולים במשך שנים רבות עם דיולה צ'ורטוש על הבמה.
הם בלטו ביחד בתפקידים כשהופיעו ביחד, צ'ורטוש קיבל לעיתים קרובות את התפקיד הנגדי של טרז'.
טרז' גם גילם את התפקיד של "המאהב הכובש" באופרטה "מי שמעיז זוכה" שאת הליברית שלה כתב הסופר ומחזאי ינה רייטו שנספה בשואה.
טרז' שיחק מאה וחמישים פעמים עם השחקנית הגדולה הנה הונטי, אך בשל קומתה הנמוכה הוא לא ממש הצליח על הבמה המוזיקלית.
זו הייתה גם הסיבה לכך שהתיאטרון הלאומי לא חתם אתו במשך זמן רב.
הרבה יותר קל היה להתאים את קומתו למסך הקולנוע, ולכן הוא הופיע בסרטים אילמים (ראינוע) הונגריים מוקדמים.
בתפקידים לאחר מכן, בסרטים מדברים (קולנוע), לא רק מראהו האלגנטי ויכולתו לשחק קיבלו ביטוי, אלא גם אופיו.
לא בכדי הפך לאהוב הקהל.
הוא הופיע ב -26 סרטים וכ -250 תפקידי במה.
בתו הייתה הציירת אוה טרז', ובנו איוואן טרז' (איוון טורס, 1983-1916 הוא נקרא מחוץ להונגריה) היה תסריטאי ובמאי קולנוע.
ינה (יואכים) וידה (במקור וייל, בהונגרית: Vida Jenő, בודפשט, 30 באוגוסט 1872 – אושוויץ, מרץ 1945 היה תעשיין הונגרי-יהודי, מנכ"ל חברות תעשייתיות.
ה-11 ברשימת המשפחות היהודיות העשירות בהונגריה (לפי "פורבס") במחצית הראשונה של המאה ה-20 עם הון משוער של כ-10 מיליון פנגו הונגרי.
נספה בשואה במחנה ההשמדה אושוויץ.
מוצאו של וידה הוא ממשפחה יהודית ענייה, אביו היה דוד וייל ואמו ברטה שולהוף.
הוא התכונן להיות סוחר, סיים את לימודיו באקדמיה למסחר בבודפשט, והחל את הקריירה שלו כמתלמד במפעל לייצור אלכוהול, גרינוולד ושות'.
מטעם הפירמה נסע רבות למזרח כדי ליצור שוק לאלכוהול ההונגרי.
בשנת 1897 הצטרף וידה ל"מכרה הפחם הכללי ההונגרי" (Magyar Általános Kőszénbánya - MÁK) כסוכן עסקי.
עד מהרה התמנה למנהל העסקים של החברה ולאחר מכן, בשנת 1914, למנכ"ל.
החברה שעמדה לפני פירוק אורגנה מחדש ופותחה על ידו לחברה תעשייתית ענקית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה וידה מונה כחבר ב"וועדת הפחם הלאומית" וב"וועדת פיקוח המחירים המרכזית".
בשנת 1918 הפכה חברת מכרות הונגרית נוספת לחלק מ-MÁK.
הוא השקיע הון רב בפיתוח מושבות הבוקסיט הטרנסדנוביות של הונגריה שהתגלו בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה ובארגון העיבוד המקומי של הבוקסיט (ממנו מפיקים את האלומיניום).
הוא הפך לחבר בדירקטוריון התאחדות התעשיינים ההונגרית (GYOSZ), בלשכת המסחר והתעשייה בבודפשט וליו"ר האיגוד הלאומי של יצרני המלט.
הוא היה חבר בוועדת השיפוט של מחוז קומארום-אסטרגום.
עם הון של 10 מיליון פנגו הונגרי דורג במקום הראשון מבין מנהלי התאגידים הגדולים.
וידה עלה בכוחות עצמו מקרב מה שכונה "היהודים הקטנים", כישרונו הבלתי יאומן, הבנתו וראייתו המסחרית והייזמית, הפכו אותו ל-"self-made man" האחרון מבין היהודים המצליחנים בהונגריה לפני מלחמת העולם השנייה.
קשרים הדוקים ואמיצים קישרו אותו ל"בנק האשראי הכללי ההונגרי", לחברת מכרה מתכת האלומיניום והתעשייה בע"מ ולחברות תעשייתיות רבות נוספות.
מצד ההון הגדול הוא תמך במנהיגים הפוליטיים של השלטון.
הוא מונה ליועץ כלכלי ראשי, ולאחר מכן בשנת 1928 מונה לחבר קבוע ועד מותו של הבית העליון בבית הנבחרים ההונגרי.
הוא השתייך לחוג הצר ביותר של העוצר מיקלוש הורטי.
יחסיו עם עוצר הונגריה היו כה קרובים, עד שהיה בין חמשת הנציגים ממוצא יהודי בבית העליון, ולמרות המחאה הגרמנית שנשלחה להורטי, הוא נשאר חבר בוועדת הכספים העליונה של הבית העליון גם בשנת 1943 (יחד עם היהודים הנוספים: הברון מוריץ קורנפלד, הברון ג'רג' אולמן, פרנץ קורין הצעיר ואאורל אגרי).
לאחר הכיבוש הגרמני של הונגריה, נתפס וידה על ידי הגסטאפו.
גנרל האס אס אוטו ווינקלמן (המפקד העליון של האס אס בהונגריה) התיישב בווילה שלו בבודה, וינה וידה גורש לאושוויץ, שם נפטר לאחר שחרור מחנה ההשמדה מאפיסת כוחות בשל חודשי הרעב והסבל.
כמעט 80 ספריו וכ־500 מאמריו ומחקריו תורגמו לשפות זרות רבות.
את רוב ספריו ומחקריו כתב ברוסית לאחר שנת 1919, מחוץ להונגריה, לאחר שנאלץ להגר מהונגריה.
שמו ברוסיה מוכר כ"יבגני סמואילוביץ' ורגה" (Евгений Самуилович Варга) ובאנגלית ובגרמנית, מוכר בשם Eugen Varga.
כינויו המחתרתי היה: אישטוואן בַּלוֹג.
כהוקרה על עבודתו קיבל את עיטור לנין שלוש פעמים מהממשלה הסובייטית.
חלק מההיסטוריונים טוענים כי לאחר שנת 1943 ינה ורגה היה מנהל הלשכה הסובייטית לפיצוי מלחמה שהיה שייך לפוליטבירו של ברית המועצות.
עם הצעותיו תרם לקיומם של מחנות העבודה הסובייטים בכפייה (גולאג) ולגירוש אזרחים זרים מארצותיהם – את כל הצעותיו אלה העלה כבר בשנת 1922. (נושא עבודת הכפייה של אזרחים הונגרים בברית המועצות לאחר מלחמת העולם השנייה לא נחקר עד נפילת הקומוניזם ופירוק ברית המועצות.
אמנם המספרים המדויקים אינם ידועים, אך מעריכים כי עד 600,000 הונגרים (חיילים ואזרחים) נתפסו בסך הכול, כולל כ־200,000 אזרחים.
זה היה חלק ממערכת גדולה יותר של שימוש בעבודות כפייה של אזרחים זרים בברית המועצות).
ורגה נולד במשפחה יהודית ענייה כבנם של שמואל וייס ושל יוליאנה זינגר.
אביו שהיה מורה כפרי איבד את עבודתו כאשר העניש תלמיד עשיר ומאותו הזמן לא יכול היה למצוא עבודה בהוראה.
כך הוא לא יכול היה להרשות לעצמו את מימון חינוך ילדיו.
ינה ורגה היה הצעיר מבין שמונה אחיו ואחיותיו.
מגיל עשר עבד בחוות איכרים, לימים למד את מקצוע האפייה, אחר כך הפך לעובד בתחום המסחר ולמד לצד העבודה.
לאחר סיום לימודיו בתיכון בשנת 1902, הוא נרשם לאוניברסיטת בודפשט.
הוא למד היסטוריה, כלכלה ופילוסופיה, לימים גם בברלין ובפריז.
בשנת 1906 הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית.
בשנת 1907 הוא כתב את עבודת הדוקטורט שלו על האנטינומיות קנטיאניות.
אחד המורים באוניברסיטת בודפשט היה הפילוסוף המפורסם ברנאט אלכסנדר.
משנת 1907 הפך לעמית של היומון נפסבה, ולאחר מכן עורך מדור הכלכלה שלו.
עבודתו בכלכלה ובסוציולוגיה התפרסמה במדורי היומון הפופולרי "הסוציאליזם" וב-Die Neue Zeit.
האחרון, תחת ניהולו של קארל קאוטסקי, היה כתב העת התאורטי החשוב ביותר בנושא המרקסיזם באותה תקופה.
בין השנים 1910–1914, בקשר לתורת הילפרדינג על הקפיטליזם הפיננסי, ערך ורגה מחקר עצמאי בנושא הקרטלים בהונגריה ופרסם את המחקר הגדול הראשון שלו בשנת 1912. בנוסף למחקריו, הוא הרצה בחוג גלילאו ובבית הספר החופשי למדעי החברה.
הוא סיים את תעודת ההוראה שלו להוראה בתיכון בגאוגרפיה ובהיסטוריה בשנת 1911, ובאותה שנה התחתן עם שרולטה גרין, אף היא יהודייה.
הוא לימד ברובע השמיני של בודפשט בבית הספר הגבוה למסחר ברחוב ואש.
במהלך מלחמת העולם הראשונה עבד בנפסבה, היה חבר בחוג יום ראשון.
(חוג יום ראשון (Sonntagskreis) או אגודת יום ראשון היה חוג חברים שנוצר סביב בלה באלאז' וג'רג' לוקאץ' במהלך מלחמת העולם הראשונה וההגירה לווינה.
הפגישות נמשכו עד להגירה לווינה לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית.
חברי קבוצה זו הקימו את בית הספר החופשי למדעי החברה בתחילת 1917 ולמעט ארווין סבו ואלק בולגאר, המרצים היו כמעט אך ורק חברי חוג יום ראשון.
מבחינה פוליטית ורגה היה אחד הנציגים העקביים ביותר של השמאל, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית, ה-MSZDP.
לאחר המהפכה הדמוקרטית הבורגנית באוקטובר 1918, הוא נכלל בהנהגת ה-MSZDP.
באותה תקופה מונה לפרופסור באוניברסיטת בודפשט.
הוא כבר היה כלכלן תאורטי בעל שם, היה סופר פורה מאוד, וכתב מאמרים רבים על אירועים פוליטיים של אותה עת: אבטלה, הלאמה, רפורמת הקרקעות, מיסוי, סוגיות לאום, כולל סדר היום הכלכלי והפוליטי של ה-MSZDP.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית הוא היה קומיסר העם לענייני כספים (שר האוצר) אחרי זה קומיסר העם לייצור ונשיא המועצה הכלכלית של הרפובליקה.
בנוסף לניהול השוטף, עסק גם בתכנון כלכלי ארוך טווח והגיש המלצות רבות.
לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, באוגוסט 1919, הוא נמלט לחו"ל מחשש למעצר ומשפט.
תחילה שהה בשבי בקארלשטיין, אוסטריה, שם כתב ספר על המדיניות הכלכלית של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית שלנין מתח עליו בקורת אומנם, אך העריך במידה רבה.
בהמשך חזר מספר פעמים להערכת המסקנות הכלכליות של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית.
הוא התעניין ברצינות גם בשיטה הפסיכואנליטית של זיגמונד פרויד.
הוא הצטרף לאיגוד הפסיכואנליטי ההונגרי כבר בשנת 1918 ולאחר שחרורו מהכלא נסע לווינה.
"הוא כתב לפרויד וביקש פגישה.
פרויד הזמין אותו לברגאסה ב־20 בפברואר 1920. ככל הנראה המידע של פרויד על חודשי הרפובליקה הסובייטית ההונגרית לא היה בהכרח חיובי, שכן הוא קיבל את וארגה במילים אלה: >ובכן, אתה לא נראה צמא דם!< במהלך שיחה זו, ורגה ככל הנראה ביקש אישור להשתתף בישיבות האגודה הפסיכואנליטית של וינה.
הוא קיבל אישור ולדברי בתו השתתף בסמינר פרטי שבועי בדירתו של פרויד.
על פי המסמכים, הוא השתתף בשש ישיבות של האיגוד בווינה בין פברואר ליוני 1920."
משנת 1920 התגורר ורגה ברוסיה הסובייטית והפך חבר במפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
בשנת 1920, השתתף בקומינטרן השני, בו ייצג את מפלגת הקומוניסטים בהונגריה, שם הוא פגש את לנין, שאיתו התכתב במהלך השנים הבאות.
מכאן ואילך עבד באופן פעיל בקומינטרן.
בשנים לאחר מכן היה מרצה קבוע ב"פרופסורה האדומה".
על אף הכרכים העבים של חומר שנאסף עליו על ידי הג.פ.או.
הצליח ורגה להתחמק ממעצר בגלל התערבותו האישית של סטלין.
אשתו של ורגה ונאדז'דה קרופסקאיה, אשתו של סטלין, היו בקשר הדוק.
משנת 1939 הוא היה כבר חבר באקדמיה הסובייטית למדעים והעורך הראשי של כתב העת World Economy and Politics World.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוא נסוג מהפוליטיקה והקדיש למדע את שארית שנות חייו.
אחד המאפיינים הבסיסיים באישיותו היה שללא קשר להשפעה הרבה שהייתה לו, הוא ניסה להישאר ברקע.
הוא תמיד עקב אחר הנעשה בהונגריה, ואחרי 1945 הוא חזר לבקר בה פעמים רבות.
כמומחה כלכלי ניתן לו תפקיד משמעותי בשבירת ההיפר-אינפלציה בהונגריה לאחר מלחמת העולם השנייה ובייצוב כלכלתה.
בשנת 1955 הוא נבחר לחבר כבוד של האקדמיה ההונגרית למדעים.
עבודתו זכתה שלוש פעמים להכרה על ידי ממשלת ברית המועצות בהענקת עיטור לנין.
היוקר (עיתון המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית – נפסבה, 1912)
איטליה (חנות הספרים העממית, 1915)
הביקורת הכלכלית על האימפריאליזם (בעריכת פוליצר ז'יגמונד ובנו, 1916)
איך אפשר להתקיים בלי עבודה?
מקור הכנסת דמי האבטלה (נפסבה, 1917) (מאמרים על התרגשות סוציאליסטית)
על תורת המאפיינים בביקורת השקפתו של לוק (Csáthy, דברצן, 1917)
שלטון הכסף בשלום, נפילתו אחרי המלחמה (חנות הספרים נפסבה, 1918)
דיור כסוגיה כלכלית וחברתית (הונגריה החדשה, בודפשט, 1918) (הספרייה של המאה העשרים)
חלוקת אדמות ורפורמת קרקעות בהונגריה (נפסבה, 1919)
ניהול על ידי העובדים, על אחריות פרודוקטיבית, תפקידי מועצות העובדים והאיגודים (נציבות העמותה לחינוך ציבורי, בודפשט, 1919)
הארגון הכלכלי של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית (המשרד המרכזי של המחלקות ההונגריות של OKP, מוסקבה, 1920) (כתבים מהפכניים)
עולם הקבצנים (המשרד המרכזי של המחלקות ההונגריות של OKP, מוסקבה, 1920) (כתבים מהפכניים)
שאלת הקרקע במהפכה הפרולטרית ההונגרית (המשרד המרכזי של OKP במחלקת התסיסה ההונגרית, יקטרינבורג, 1920)
אישטוואן בלוג ויאנוש גראי: המצב הנוכחי של הכלכלה העולמית אנליסט, בורסן-צייטונג וכו '.
מבוסס על הנתונים שלך; Phönix, Bp., 1934
מה נתנה לגרמניה "ההתגייסות המוחלטת"?
(מוציא לאור ספרות בשפה זרה, מוסקבה, 1943)
רפורמת קרקעות ודמוקרטיזציה של החיים הציבוריים (איגוד התרבות ההונגרית-סובייטית, 1945)
השפעת המלחמה על הכלכלה הקפיטליסטית (איגוד התרבות ההונגרית-סובייטית, 1945)
האיכרים והמספריים החקלאיים (מחלקת התעמולה הלאומית של ח.כ.פ, ב ', 1946)
מדיניות השכר של יהיצוב (Atheneum Ny., Bp., 1946)
הכלכלה הקפיטליסטית אחרי מלחמת העולם השנייה (Szikra, 1947)
רפורמת הקרקעות ודמוקרטיזציה של החיים הציבוריים (בודפשט, Új M.
הנושאים העיקריים של הכלכלה והפוליטיקה של האימפריאליזם.
לאחר מלחמת העולם השנייה (Szikra, 1954)
הקפיטליזם של המאה ה-20 (Kossuth, 1962)
מחקרים על הכלכלה הפוליטית של הקפיטליזם.
המדיניות הכלכלית של הדיקטטורה של הפרולטריון.
הכלכלה הקפיטליסטית לאחר מלחמת העולם השנייה.
המבורגר סיים את בית הספר התיכון בקסטהיי (Keszthely).
הוא הפך לסטודנט לרפואה בבודפשט, וסיים בשנת 1907 עם דוקטורט לרפואה מאוניברסיטת בודפשט.
הוא הפך לחבר במפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית, ה-MSZDP בבודפשט.
לאחר שסיים את שירותו הצבאי ב-1908, עבד כעוזר כירורג בברלין, שם זכה להדרכה, לתרגול ולניסיון מצוינים.
בנוסף התחיל לעבוד ככתב חוץ עבור עיתון המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית הנפסבה.
הוא יצר קשר עם תנועת העובדים הגרמנית, עם מהפכנים רוסים והעביר הרצאות באוניברסיטת העובדים בברלין.
ינה המבורגר הפך עד מהרה לחבר מרכזי במפלגה בהונגריה ולאחר מכן היה חבר באופוזיציה של השמאל בתוך המפלגה.
בשנת 1910 הפך לרופא מחוזי בעיירת הולדתו בת ששת אלפי התושבים, בשנת 1914 היה רופא בבית החולים הצבאי נג'קניז'ה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא היה בין תומכי השלום, ובשנת 1918 ייצר עלונים עם אימרה שלאי ואוטו קורווין, שפנו לחיילים ועודדו אותם ללכת בעקבות המהפכה הסובייטית של 1917.
בינואר 1918, כנשיא ארגון המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בנג'קניז'ה, ארגן המבורגר שביתה.
למשטרה נודע על חלוקת העלונים על ידיו והיא עצרה אותו, אך עד מהרה הוא שוחרר עקב הצלחת מהפכת החרציות.
המבורגר הפך אז לאחד ממארגני תפיסת הקרקעות בטרנסדנוביה בשנת 1919, בעיקר במחוז שומוג', ותמך בהפיכת הקרקעות לבעלות קואופרטיבים בבעלות האיכרים (קולחוז).
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית הוא מונה לקומיסר העם (שר) לענייני חקלאות, ואחר כך הפך למפקד ארמייה בצבא ולאחד ממזכירי המפלגה המאוחדת (המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ומפלגת הקומוניסטים בהונגריה).
במהלך הדיון במפלגה, יום לפני התפטרות ממשלת הרפובליקה, הוא היה בעד המשך המאבק המזוין.
לאחר קריסת הרפובליקה נמלט לאוסטריה יחד עם מרבית חבריו קומיסרי העם.
משם נסע המבורגר לאיטליה, שם השתתף בעבודתם של תנועות פועלים מקומיות וארגן את התנועה הבלתי חוקית בהונגריה.
בשנת 1923 עבר להתגורר בברית המועצות.
בהמשך חייו שימש כסגן מנהל "המכון המרכזי לרנטגן ורדיולוגיה" במוסקבה.
לאחר מותו בשנת 1936 נטמן אפרו של המבורגר בבית הקברות של חומת הקרמלין.
הוא הוחזר משם להונגריה אחרי מלחמת העולם השנייה בשנת 1945, לבקשת עיירת הולדתו, ונקבר בבית העלמין המקומי.
ינה וינצה (בהונגרית: Vincze Jenő; 20 בנובמבר 1908 – 1988) היה כדורגלן ומאמן הונגרי, ששיחק בעמדת הקיצוני ימני.
נחשב לאגדה במועדון ההונגרי אויפשט.
וינצה נולד ב-20 בנובמבר 1908 בורשאץ שבממלכת הונגריה של אותם ימים.
הוא החל את הקריירה כשהוא משחק בקבוצות ו.ס.ק.
במדי בוצקאי היה למלך השערים בליגה ההונגרית של עונת 1930/31, עם
בדצמבר 1934 עבר וינצה לאויפשט שם שיחק למשך העשר שנים הבאות ונחשב לאגדה במועדון.
תחת המאמן בלה גוטמן והשחקנים גיולה ז'נגלר וגזה קוצ'יש ששיחקו לצידו הם זכו בליגה ובגביע מיטרופה בעונת 1938/39. אחרי שסיים את הקריירה היה וינצה למאמן מצליח בכמה בקבוצות שווייצריות וגרמניות.
בנוסף לכך וינצה גם נחשב לאחד מטובי חלוצי הונגריה של שנות ה-30 של המאה ה-20, כשערך 25 הופעות בהם כבש 8 שערים ושיחק בשני טורנירי גביע עולם ב-1934 ו-1938. את הופעתו הראשונה עשה ביוני 1930 בניצחון 1–2 על אוסטריה בבודפשט.
לאחר מכן עברו יותר מ-3 שנים אחרי ששיחק שוב במדים הלאומיים, כשעשה זאת במונדיאל 1934 במשחק נגד מצרים בשמינית הגמר בו גם כבש.
מאז החל וינצה לשחק באופן קבוע בנבחרת.
במונדיאל 1938 לא הצליח למצוא את הרשת ושיחק במשחקי הרבע והגמר בו החליף את גזה טולדי.
בגמר הונגריה הפסידה לאיטליה 4–2. את הופעתו האחרונה עשה בנובמבר 1939 בניצחון 0–2 על יוגוסלביה.
מלך השערים בליגה ההונגרית: 1930/31
היה ינה זולטאן, (במקור עד 2015 רוזנברגר, בהונגרית: Zoltán Jenő; אוראדיה, 1891 – אחרי 1939) היה עורך דין ועיתונאי יהודי-הונגרי.
בשנת 1915, כמתמחה בעריכת דין, הוא שינה את שם משפחתו מרוזנברגר לזולטאן.
לאחר סיום לימודיו הפך לעיתונאי.
בשנת 1920 הוא קיבל על עצמו את עריכת "עיתון אוראדיה הטרי".
הוא כתב מאמרים פוליטיים והיה העורך האחראי של העיתון עד 1924. לפני כן היה כתב של היומון "חרות" ו"יומן אוראדיה".
ביולי 1914, במקום שכונה "מרתף הקרח" באוראדיה, ניהל אנטל דו-קרב עם קארוי ר.
רונאי, סגן העורך של העיתון סבדשאג (Szabadság-החרות), תחילה באקדחים ולאחר מכן בחרבות.
שאנדור אנטל היה אז העורך האחראי של יומן נאג'ווארד, וינה זולטאן ובלה אוטווש, היו עובדי העיתון.
רונאי לחם תחילה בדו-קרב אקדח עם שאנדור אנטל.
בדו-קרב לאחר מכן רונאי פצע את ינה זולטאן בזרועו בדו-קרב בחרב, ובסוף בדו-קרב אקדחים בשתי יריות עם בלה אטווש ממרחק 25 צעדים אף צד לא נפגע.
לאחר מכן בדו-קרב בחרבות הוא פצע את אטווש בפניו כך שנזקק לטיפול רפואי בבית חולים.
ינה פלודי (במקור ואטרסדורף, (בהונגרית: Faludi Jenő; דווצ'ר, 22 בנובמבר 1873 - בודפשט, 17 באוקטובר 1933) היה במאי תיאטרון הונגרי-יהודי בנו של גאבור פלודי, אחיו התאום של שאנדור פלודי וגיסו של הכלכלן ומהנדס ינה ואז'וני שהיה נשיא חברת רכבות הונגריה (מ.א.ב).
פלודי נולד במשפחה יהודית כבנם של גאבור פלודי (1846–1932), מנהל ובמאי תיאטרון, ויוזפה לוי (1846–1894).
את לימודיו סיים בבודפשט ולאחר שסיים את לימודיו בגימנסיה נרשם לאוניברסיטת בודפשט ללימודי משפטים והפך דוקטור למשפטים בשנת 1897 ולעורך דין בשנת 1900. בשנת 1902 נבחר כעורך הדין של התאחדות השחקנים הארצית ובמשך 15 שנים השתתף באופן אינטנסיבי בעבודת ההתאחדות.
הוא הפסיק את העיסוק המשפטי שלו בשנת 1911 והתיישב במועצת המנהלים של תיאטרון הקומדיה של בודפשט, שם עבד כמנהל אמנותי תחת הניהול של אביו, גאבור פלודי, עד 1921. בפרוץ מלחמת העולם הראשונה (1914) התגייס לצבא בדרגת סגן מילואים, שירת במלחמה במשך 33 חודשים והיה מפקד בית הספר למתנדבים בבודפשט.
בשנת 1917 השתלט אביו על "התיאטרון העירוני" (Városi Színház).
אז ינה פלודי השתחרר משירותו הצבאי כדי לארגן את סגל השחקנים החדש של התיאטרון.
בשנת 1924 הפך למנהל האמנותי של חמישה תיאטראות שהתאחדו, ובשנת 1925, לאחר כישלון האיחוד, הפך למנהל האמנותי של "התיאטרון ההונגרי" (Magyar Színház) עד שנת 1929. כמנהל תיאטרון התאפיין בחיפוש אחר אפשרויות אמנותיות חדשות, עם מטרה מוגדרת ואנרגיה בלתי נדלית.
ינה סיקלאי (במקור שוורץ, בהונגרית: Sziklai Jenő; פילק, 13 ביוני 1888 – גמונדן?(אוסטריה), 15 בינואר 1945) היה שחקן, במאי, מנהל תיאטרון יהודי-הונגרי שנרצח בשואת יהודי הונגריה.
סיקלאי נולד במשפחה יהודית כבנם של שמואל שוורץ ואֶאוּגניה זילבר-שוורץ.
הוא הופיע לראשונה אצל הבמאי ומנהל להקת תיאטרון ג'רג' פ.
אחר כך ב־1907–1908 שיחק אצל מיקלוש קונהדיי בסובוטיצה
בין השנים 1915–1917 היה במאי ראשי בקושיצה
בשנת 1917 עבר ל"תיאטרון העיר" (Városi Színház) בבודפשט, שם שיחק עד 1921
בין השנים 1922 ל־1924 שיחק אצל ארפאד קיש בבקשצ'בה
בין 1924–1925 אצל הוגו הלטאי בנירג'האזה.
ב־24 בנובמבר 1923 נשא לאישה את השחקנית אירמה פטקוש
לאחר מכן בשנים 1926 עד 1931 פעל בסגד כבמאי ראשי וכמנהל התיאטרון.
בשנת 1932 קיבל את רישיונו המקצועי כמנהל במה.
בשנת 1932–1933 עבד בסקשפהרוואר, שופרון, ועוד
בין 1933 ו 1939 שיחק וביים במקומות שונים ברחבי הונגריה
בשנת 1938 החלה חקיקה אנטי יהודית נרחבת ומפלה עם החוק היהודי הראשון, בשנת 1939 החוק היהודי השני ובשנת 1941 החוק היהודי השלישי.
בשל החוקים האנטי יהודיים האלה סיקלאי לא היה יכול לשחק על הבמה בשל יהדותו לכן בין השנים 1939 עבד בתיאטרון האופרטה של בודפשט כמנהל הכלכלי של המוסד וגם כמנהל כללי.
החוזה שלו לא הוארך לאחר מכן והוא הוחלף במנהל לא יהודי.
למרות גילו הוא גויס לשירות העבודה (עבודות כפייה ליהודים עבור הצבא ההונגרי) ב־23 באוקטובר 1944, הוא הוצעד לאוסטריה למחנה עבודה/ריכוז ושם נספה בתחילת 1945.
פרנץ להאר : האלמנה העליזה - בתפקיד דנילו
ינה הוסקה : הברונית לילי - בתפקיד המשרת יוז'ף
אימרה קלמן : רוכב השטן
ג'ן חוסקה: גול באבא (גול באבא (מרציפון טורקיה ?
- בודה, 1 בספטמבר 1541) בשמו האמיתי קאפר היה משורר ודרוויש עות'מאני, שהיה שייך לחצרו של הסולטאן סולימאן המפואר, שמת בהונגריה בשם גול באבא).
ינה נאג' (במקור גרוס, בהונגרית: Nagy Jenő; היידובסרמן, 29 בדצמבר 1878 – בודפשט, 24 במרץ 1941) היה שחקן תיאטרון יהודי-הונגרי.
ינה גרוס (נאג' פירושו בהונגרית: גדול, ובגרמנית: גרוס) נולד ליוז'ף גרוס, מנהל בית יתומים.
גרוס שינה את שם משפחתו בשנת 1880 לנאג'.
הוא עלה לבמה לראשונה באפריל 1899 תחת מנהל הבמה והבמאי יאנוש קומיאטי.
הוא עבד ב"תיאטרון העם" (Népszínház) זמן רב, אז התפרסם כחבר פעלתן של "תיאטרון האופרטה המטרופוליטני" (שמה כיום תיאטרון האופרטה של בודפשט), לימים "תיאטרון האמנים" (Művész Színház) שהפך אחר כך כאמור לתיאטרון האופרטה של בודפשט.
הוא היה יועץ של התאחדות השחקנים הארצית וחבר בוועד איגוד השחקנים בבודפשט.
הוא שירת כלוחם במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הוא היה פעיל ביותר בתחום החברתי ופעל למען האוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע, הוא השתתף תמיד בטקסי הענקת מתנות חג המולד השנתיות לשחקנים פנסיונרים ותמיד הגן באופן אובייקטיבי על האינטרסים של השחקנים במפגשי השחקנים השנתיים.
קברו ניצב בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (קבר 22 שורה 1 בחלקה 43).
ינה ואז'וני (במקור יעקב וייספלד, בהונגרית: Vázsonyi Jenő; צ'אברנדק, 24 ביולי 1864 – בודפשט, 15 באוגוסט 1940) היה כלכלן, מהנדס מכונות, יהודי-הונגרי נשיא חברת רכבות הונגריה (מ.א.ב).
ינה ואז'וני נולד במשפחה יהודית כבנם של אדולף וייספלד (1833–1917), מורה וקטלין אנגל (1834–1919).
סבו היה דוד וייספלד, הרב של העיירה בת כ-3000 תושבים צ'אברנדק.