tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השמאל הרדיקלי נאבק בהקמת גדר ההפרדה, בטענה שהיא מספחת שטחים חקלאיים נרחבים ביהודה ושומרון לישראל, פוגעת קשות ברבבות כפריים פלסטינים ומפקיעה אדמות פלסטיניות.
המאבק מתקיים במיוחד בכפרים בילעין, עאבוד ונעלין.
טרם קום המדינה ועד מלחמת לבנון
המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה (שכונתה פק"פ על-פי ראשי התיבות של שמה ביידיש) קמה ב-1919 כמפלגה אנטי-ציונית יהודית-ערבית.
ב-1925 הוקמה בירושלים תנועת ברית שלום, בין חבריה היה פרופסור יהודה לייב מאגנס, קאנצלר האוניברסיטה העברית בירושלים אשר פעל נגד הקמת מדינה הלאום היהודית.
בזמן מלחמת העצמאות, חברים יהודים רבים במפלגה הקומוניסטית הישראלית (מק"י) התגייסו אל "ההגנה", וחבר מועצת העם מטעם מק"י, מאיר וילנר, אף חתם על מגילת העצמאות, אף על פי שמפלגתו הגדירה עצמה כמפלגה לא-ציונית.
אחרי מלחמת העצמאות התבססה מק"י, יורשתה של הפק"פ, ככוח השמאלי הרדיקלי המשמעותי היחיד בארץ.
המצב החל להשתנות בשנות השישים, עם הופעתו של השמאל החדש בעולם המערבי.
השמאל החדש, שדחה את היחס לברית המועצות כאל מודל לשאיפותיו של השמאל הרדיקלי וביקר את המפלגות הקומוניסטיות הממוסדות על תמיכתם בסטליניזם, זכה לתהודה קטנה בארץ עם הקמת "מצפן" על ידי פורשים יהודים מהמפלגה הקומוניסטית ב-1962.
ב-1965 התפלגה מק"י, והפלג היהודי, שלקח את השם מק"י, בראשות משה סנה, החל את דרכו בחזרה לשורות השמאל הפרו-ישראלי.
רק"ח לעומת זאת, הפלג האינטרנציונליסטי נשאר מדוכא בידי הממסד.
פעילים רבים נותרו "קרחים מכאן ומכאן", וחשו מנוכרים מרק"ח מחד, וממק"י מאידך.
לאחר מלחמת ששת הימים ועקב התמיכה הגורפת בציבור הישראלי בכיבוש השטחים החריפה תחושת הניכור מהציונות בקרב השמאל הרדיקלי.
בתקופה זו "מצפן" גדלה מעט וההשפעה של השמאל החדש הפכה משמעותית מאוד בקרב השמאל הרדיקלי, את מגמה זו חיזק גם מרד הסטודנטים בצרפת בשנת 1968.
ב-1971 קמה תנועת "הפנתרים השחורים"; אף שלא שללה את הציונות ואף תמכה בה היא הציבה תביעות חברתיות ותודעה מזרחית לוחמת שאיימה על הממסד הישראלי.
הם היו התנועה הראשונה בשמאל הרדיקלי הישראלי ששיקפה את השינוי בשמאל העולמי באותן שנים: ההתרחקות מהתארגנות מעמדית (לפי המודל של המפלגות הקומוניסטיות הלניניסטיות והטרוצקיסטיות) והפנייה למאבקי שחרור אתניים (כמו מאבק האפרו-אמריקאים לשוויון זכויות בארצות הברית) ומגדריים (פמיניזם, ומאוחר יותר שחרור הומוסקסואלים ולסביות).
בשנות השבעים הגיעה רק"ח (ואחריה חד"ש) לשיא השפעתה בציבור הערבי-ישראלי.
לצד מנהיגי המפלגה הוותיקים, בהם אנשי רוח כאמיל חביבי, הגיעו למפלגה, באמצעות הפעילות הסטודנטיאליות בארגונים יהודיים-ערביים כמו "קמפוס".
בשנת 1972 נחשפה התארגנות שמאל רדיקלי, שהתפלגה מ"מצפן", שריגלה למען סוריה.
חברי החוליה, בראשות אודי אדיב, הודו בהאשמות נגדם ונדונו למאסר.
בין מלחמת לבנון לאינתיפאדה הראשונה
השמאל הרדיקלי לא תמך ככללו בהסכם השלום עם מצרים שכרת מנחם בגין בקדנציה הראשונה שלו בראשות הממשלה.
חד"ש התנגדה, לדוגמה, משום שחשבו שמטרת ההסכם הוא לקבע את הכיבוש הישראלי בשטחים הפלסטינים.
מלחמת לבנון הראשונה, שפרצה ב-1982, עוררה התנגדות מקיר אל קיר בקרב השמאל הרדיקלי.
לראשונה החלה תופעה של סרבנות ניכרת בקרב חיילי המילואים שהוצבו בלבנון, בתמיכת תנועת יש גבול.
זו ספגה גינוי מהשמאל הציוני, כולל הנהגת "שלום עכשיו" ופוליטיקאים כמו יוסי שריד.
ב-1982 נפגש אורי אבנרי עם יאסר ערפאת בביירות הנצורה.
הפגישה השפיעה עמוקות על אבנרי, שנהפך למעריץ נלהב של האיש, אך גם על השאר השמאל הרדיקלי שראו באיש "מנהיג שחרור" פלסטיני ופרטנר לשלום.
גם אחרי שגורש מלבנון, המשיכו פעילי שמאל רדיקלי, בראשות אבנרי, לקיים פגישות עם ערפאת ולנהל איתו מעין משא ומתן על הסכם עתידי בין ישראל לפלסטינים.
באינתיפאדה הראשונה, שפרצה ב-1987, התווספו אל המסגרות הקיימות, כמו "הוועד הישראלי לסולידריות עם ביר זית", התווספו תנועות רדיקליות חדשות נגד הכיבוש כמו: "די לכיבוש", "השנה ה-21", "הלאה הכיבוש" ו"נשים בשחור".
שנות אוסלו היו שנים קשות לשמאל הרדיקלי בישראל.
עם זאת, הנסיגה מרצועת הביטחון ביוני 2000 התקבלה בברכה על ידי השמאל כולו.
בשנות התשעים השתנה גם מאזן הכוחות בקרב המגזר הערבי.
לראשונה איבדה חד"ש את ההגמוניה שלה במגזר לטובת תנועות חדשות כמו בל"ד בראשות פורש חד"ש עזמי בשארה, והתנועה האיסלאמית.
פרוץ האינתיפאדה השנייה ואירועי אוקטובר 2000 הכו את רוב החברה הישראלית, ובתוכה את השמאל הציוני, בתדהמה.
עוד לפני כן, רבים בשמאל הרדיקלי לא היו מופתעים, פקפקו בהסכמי אוסלו והזהירו מפני התסכול הגואה ברחוב הפלסטיני בשל כך, כמו גם בשל השחיתות ברשות הפלסטינית, והתדרדרות המצב הכלכלי שם בשל מדיניות הסגרים של ישראל.
השמאל הרדיקלי החל עד מהרה לפעול נגד הדיכוי הצבאי של האינתיפאדה השנייה.
כחודש אחרי פרוץ האינתיפאדה השנייה קמה תנועת "תעאיוש", שבראשית ימיה עסקה בעיקר ב"משלוחי סולידריות" של מזון ותרופות לשטחים.
ב-2001, 2002 ו-2005 יצאו "מכתבי שמיניסטים", שבהם הצהירו מאות תלמידי תיכון שיסרבו לשרת בשטחים או בצה"ל כלל.
תנועת הסירוב התרחבה במהלך האינתיפאדה השנייה מתנועה של חיילי מילואים לתנועה שכללה בני נוער לפני גיוס.
פעילים בשמאל הרדיקלי מאזור ירושלים רשמו הצלחה מסויגת בבג"ץ בנושא תוואי גדר ההפרדה, כאשר הצליחו לגייס תושבים רבים ממבשרת ציון וקציני צבא בכירים במילואים סביב הפגיעה הקשה באדמות הכפר בית סוריק ובפרנסת תושביו עקב תוואי הגדר המתוכנן.
בשמאל הציוני היו שטענו טענות דומות ובעקבות העתירה, בג"ץ חייב את המדינה לשנות את תוואי הגדר.
השמאל הרדיקלי לא תמך בתוכנית ההתנתקות, וזאת בניגוד מובהק לשמאל הציוני שתמך בתהליך, שאף היה כלול במצע מפלגת העבודה בראשות עמרם מצנע בבחירות לכנסת השש עשרה.
השמאל הרדיקלי הדגיש את היות ההתנתקות חלק מהשקפת העולם של ההפרדה, הכוללת את בנייתה במקביל של גדר ההפרדה, שגורמת סבל רב לפלסטינים ואינה מביאה פתרון שמקובל בהדדיות.
השמאל הרדיקלי מרבה לפעול נגד גדר ההפרדה, בין השאר בהפגנות של ארגונים כגון "אנרכיסטים נגד הגדר".
בחלק מן ההפגנות, המשותפות לישראלים, פלסטינים וזרים, התלקחה אלימות בין הצבא למפגינים.
ההפגנות, שהתרכזו בכפרים בילעין, נעלין ועאבוד, משכו מאות מפגינים מדי שבוע.
מתום האינתיפאדה השנייה ועד אחרי עופרת יצוקה
מאז 2005 פועלים חלק מארגוני השמאל הרדיקלי בישראל (כגון "קואליציית נשים לשלום") יחד עם ארגונים פרו-פלסטיניים בעולם, בקמפיין ה-BDS הקורא לחרם, משיכת השקעות וסנקציות נגד ישראל עד שזו תסיים את כיבוש יהודה, שומרון ועזה, תפרק את גדר ההפרדה ותסכים לשיבת פלסטינים אל תוך ישראל.
מלחמת לבנון השנייה פרצה בקיץ 2006 עקב חטיפת חיילי צה"ל על ידי חזבאללה.
במלחמה זו היו מספר מקרי סירוב מצד חיילים.
בעוד שהשמאל הציוני תמך במלחמה בתחילתה, השמאל הרדיקלי התנגד לה והאשים את ישראל בפשעי מלחמה כאשר זו הפציצה בלבנון, וארגן מספר הפגנות בנושא.
במבצע עופרת יצוקה, שנפתח ב-27 בדצמבר 2008, ולאחריו, פעל השמאל הרדיקלי בחריפות כנגד צה"ל.
אל מול תמיכה רחבה במבצע בקרב מרבית סיעות הכנסת, ודרישה להרחיבו בקרב סיעות הימין, ניצבו כל הסיעות הערביות שהתנגדו למבצע מתחילתו וסיעת חד"ש היהודית-ערבית, כמו גם סיעת מרצ, שתמכה במבצע בתחילתו אך כבר בשלב מוקדם שלו, ב-30 בדצמבר, קראה להפסקת אש.
ארגוני זכויות אדם בישראל מחו לאורך כל המבצע על היקף הפגיעה באוכלוסייה אזרחית, בעזה כמו גם בשטח ישראל, ובמיוחד על הילדים שנהרגו.
כבר בימים הראשונים של הלחימה, האשימו בשמאל הרדיקלי את צה"ל ב"טבח" ו"שחיטה" של מאות חפים מפשע, וארגנו הפגנות כנגד ישראל.
מספר עיתונאים המזוהים עם השמאל הרדיקלי מתחו ביקורת חריפה על ישראל והאשימו אותה בפשעי מלחמה.
בתום המבצע אספו ארגונים שונים המזוהים עם השמאל, בהם ארגוני זכויות אדם, עדויות מפלסטינים על פשעי מלחמה שביצעה ישראל לכאורה במבצע, ותבעו לחקור את הקצינים המעורבים, ואף פתחו בגל של הוצאת צווי מעצר והגשת תביעות כנגד קציני צה"ל ובכירים בממשלת ישראל (בהם ציפי לבני) בחו"ל על מעורבותם במבצע.
כאשר הוקם צוות הבדיקה של האו"ם בנושא העימות בעזה בראשות ריצ'רד גולדסטון סירבה ישראל לשתף פעולה עמו בטענה שהוא מוטה מראש נגד ישראל וכתב המנדט שלו לא כולל חקירת פשעי החמאס.
לעומת זאת, ארגוני השמאל הרדיקלי שיתפו פעולה עם הוועדה ומסרו לה עדויות על פשעים לכאורה שביצעו חיילי צה"ל בפלסטינים.
דו"ח גולדסטון שפורסם בעקבות הוועדה מתח ביקורת קשה על ישראל והאשים אותה בפגיעה מכוונת באזרחים, וגרם לישראל נזק קשה בזירה הבין-לאומית.
מעורבות זו של ארגוני שמאל ישראלים בדו"ח גולדסטון ספגה ביקורת שהגיעה לשיאה אחרי שתנועת "אם תרצו" פרסמה דו"ח המאשים את "הקרן החדשה לישראל" במימון רוב הארגונים הללו.
מאז התיישבות יהודים בשכונת שייח ג'ראח ב-2009 התנהלו במשך כשנתיים, מדי שבוע, הפגנות כנגד ייהוד מזרח ירושלים ודרישה לפנות את היהודים משם מצד פעילי שמאל ופעילים פלסטינים.
ההפגנות אורגנו ברובן על ידי תנועת "סולידריות" היהודית-ערבית ובשיאן מנו כמה אלפי משתתפים.
בעקבות רצח בני משפחת פוגל באיתמר ב-2011 השתתפו פעילים של מספר ארגוני שמאל רדיקלי ישראלים, בהם "יש גבול", "קואליציית נשים לשלום", "גוש שלום", "הוועד הישראלי נגד הריסת בתים" ו"המרכז לאינפורמציה אלטרנטיבית" שראו את פעילות כוחות הביטחון בכפר עוורתא כברוטלית מדי, בביקור מחאה בכפר לאות הזדהות עם תושביו.
לאחר מכן התברר שהרוצחים יצאו מכפר זה.
גם כיום נמשכים הניסיונות להפיץ בציבור הישראלי דעות ואינפורמציה אלטרנטיביות, בין היתר באמצעות אתרי אינטרנט כמו "אינדימדיה ישראל" (חלק מרשת אינדימדיה), "הגדה השמאלית" ו"מחסום".
כמו כן מתפרסמות כתבות רבות בעיתונות המודפסת והאינטרנטית.
פעילים רבים בשמאל הרדיקלי הם גם פעילים למען זכויות בעלי חיים ואיכות סביבה.
ישנה טענה שהשמאל הרדיקלי עיוור לאלימות נגד ישראלים.
מצד חוגי הימין נשמעת ביקורת על כך שהשמאל הרדיקלי ממעט לגנות את הטרור הפלסטיני ולעיתים אף מצדד או תומך במבצעיו, ושארגוני השמאל הרדיקלי המגנים באופן כללי פעולות טרור ואלימות נגד אזרחים מפרסמים את הגינויים כלפי הטרור הפלסטיני בלשון רפה, בהשוואה לביקורת על ישראל.
בעקבות, זאת, הואשם השמאל הרדיקלי פעמים רבות בתמיכה בטרור פלסטיני המופנה נגד חפים מפשע.
בנוסף, גינויים אלו מוצגים כעדות לחוסר הרגישות של השמאל הרדיקלי לחיי ישראלים וכצביעות, לאור יחסו של השמאל הרדיקלי לטרור הפלסטיני.
עוד נשמעת הטענה שבפעולות הפצת המידע של השמאל הרדיקלי, הן בישראל והן בעולם, מוצג מידע לא מדויק, מסולף או חלקי, ולעיתים אף מידע שקרי.
נטען גם שלפעמים בוימו אירועים והוקצנו סיפורים על אכזריות צה"ל.
כמו כן, ביקורת קשה הושמעה כנגד השמאל הרדיקלי בעקבות תחקיר שפורסם ב"עובדה" בו תועדו שלושה פעילי שמאל רדיקליים, בהם עזרא נאווי בכיר בתעאיוש ונסר נוואג'עה, תחקירן "בצלם", מסגירים פלסטינים שרצו למכור קרקע לאזרחים ישראלים לרשות הפלסטינית, תוך ידיעה שהרשות הפלסטינית עלולה לענות אותם וייתכן אף להרוג אותם.
התחקיר עורר סערה גדולה בציבור והשמאל הרדיקלי ספג ביקורת הן על ממצאי התחקיר והן על תגובתו לתחקיר.
עיתונאים ואנשי ציבור מן הימין ומן המרכז הביעו ביקורת על אנשי שמאל רדיקלי ישראליים, בטענם כי בהתקפותיהם בחו"ל על מדיניות ישראל הם יוצקים דלק על מדורת האנטישמיות.
מרב הביקורת מתמקדת באקדמאים מן השמאל הרדיקלי כגון טניה ריינהרט, לב גרינברג, אילן פפה, ג'ף הלפר, ניב גורדון ודומיהם שפעילותם זכתה להבלטה עקב השתתפותם בעצומות נגד מדיניות ישראל, מאמרים חריפים שפרסמו ותמיכת חלקם בחרם אקדמי על ישראל.
כמו כן, תמיכת אנשי השמאל הרדיקלי והשתתפותם במאבק המשפטי, המנוהל בישראל ומחוצה לה, נגד בכירים בצבא ובממשלה והדבקת התואר "פשעי מלחמה" על מעשיהם נתפסות כ"חציית קו אדום".
שמואל (שמיל) גולן (18 בפברואר 1946, ברגן-בלזן, גרמניה – 9 בינואר 2020, כפר סבא) היה לוחם וקצין, סיים את שירותו הצבאי כתא"ל ולאחר מכן שימש כ-15 שנה בתפקידי פיקוד וניהול במשק לשעת חירום.
במלחמת ששת ימים היה סמ"פ א' בגדוד 12 של גולני תחת המ"פ אהרון ורדי והשתתף בקרב תל פאחר, בו סייע לייצב את הכאוס ששרר למרגלות התל ואחר כך הוביל שלושה זחל"מים אל המוצב הדרומי שתפסו אחיזה באחת הנקודות החולשות על השטח.
על אף פציעתו המשיך להילחם עד לסיום הקרב.
על לחימתו בקרב קיבל שמיל את עיטור המופת.
במהלך שירותו הצבאי, אותו סיים בשנת 1995, נפצע שמיל ארבע פעמים.
שמואל (שמיל) גולן נולד ב-18 בפברואר 1946 במחנה הריכוז ברגן-בלזן בגרמניה לחוה, שהייתה פליטת שואה, ועברה את אושוויץ וברגן-בלזן; ומשה גולדברג שלחם כפרטיזן.
בשנת 1951 עלתה המשפחה ארצה והשתכנה במעברה בשכונת גיל עמל של המושבה מגדיאל (לימים חלק מארבע המושבות שהתאחדו בשם הוד השרון).
שמיל למד בבית ספר תיכון מקצועי "מקס פיין" בתל אביב.
במהלך הלימודים סייע בפרנסת המשפחה ועבד במסגריה ברמתיים בשעות אחר הצוהריים.
כמי שהתחנך בתנועת הנוער החלוצית "הנוער העובד והלומד", הטמיע שמיל את רעיון ההגשמה והתגייס לנח"ל במטרה להיות שותף להקמת היישוב בירנית.
שמיל התגייס לצה"ל בשנת 1964 ושירת כ-31 שנים.
שמיל התגייס לנח"ל מתוך כוונה להצטרף לחבריו בגרעין "הנוער העובד" להקמת בירנית.
לאחר טירונות וקורס מ"כים הצטרף לנחל המוצנח, סיים קורס קציני חי"ר ושב ליחידתו.
במהלך אחת הצניחות נפצע שמיל בגבו והוגדר כ"פסול צניחה".
כיוון שלא רצה לשרת ביחידה עורפית, הועבר על פי בקשתו כסג"ם צעיר לגולני.במלחמת ששת הימים היה שמיל סמ"פ של פלוגה א' תחת פיקודו של אהרן ורדי בגדוד 12 של גולני.
במסגרת ההבקעה של צה"ל ברמת הגולן בחזית הסורית, גדוד 12, תחת פיקודו של סא"ל מוסה קליין, הופקד על כיבוש מוצב תל-פאחר.
עם הגדוד לחם שמיל בקרב תל פאחר אשר נערך בשעות אחר הצהריים ב-9 ביוני 1967, במהלך הקרב, ולאחר שמתוך שבעת הזחל"מים של פלוגה א' נפגעו ארבעה, אסף שמיל לוחמים כשירים בשלושה זחל"מים נוספים, והוביל הסתערות באש בדרך העוקפת את המוצב מצפונו.
תוך כדי לחימה, נפצע שמיל מכדור שפגע בכתפו ויצא דרך גבו.
הוא לא יכול היה לירות אבל המשיך לתפקד עם יד כמעט משותקת, סירב להתפנות והמשיך בלחימה ועסק בפינוי נפגעים אחרים.
לשמיל הייתה ביקורת רבה על ההכנות לקרב ועל ניהולו והוא טען כי בפיקוד החטיבה לא התעניינו בקרב הזה בכלל, התכנון והשליטה היו כישלון מוחלט, לא היה תדריך לפני היציאה ולא נעשה תחקיר כי לבכירים לא היה נוח עם השאלות הרבות.
לאחר החלמתו מהפציעה חזר גולן לשירות כמפקד פלוגה.
באותה תקופה, במהלך שלוש השנים שלאחר מלחמת ששת הימים, תקופת מלחמת ההתשה בבקעת הירדן, התבצעו פעולות רבות של חדירה לתוך שטח ירדן אשר נקראו בשמות הקוד "ינשוף" ו"גירית".
במהלך אחת מפעולות אלו, פעולת "צללית", בליל שבין 21–22 באוגוסט 1968, לאחר שהכוח חדר לעומק שטח ירדן, במשימה לפוצץ שלושה בתים בכפר מוחמד סלאח (באזור שמול קיבוץ חמדיה), הוא נתקל בכוח ירדני, במרחק של כעשרה ק"מ מהגבול.
הירדנים חסמו את ציר התנועה של הכוח, פתחו עליו באש, הרגו חייל אחד, רב"ט יואב בלמן בן 20 מבית ינאי, ופצעו שלושה.
בין הפצועים היה גם גולן שהפעם נפצע ברגלו.
החיילים ביצעו קרב נסיגה, תוך שהם מחלצים את ההרוג ואת הפצועים.
רגלו של גולן רוסקה והוא אושפז למשך כמה חודשים בבית חולים שם הצליחו להציל את הרגל.
במלחמת יום הכיפורים, הוא נקרא בעת לימודיו באוניברסיטה לפקד על גדוד קציני חי"ר במילואים שהיה מורכב מיוצאי גולני, צנחנים וסיירות שונות.
עם הגדוד לחם שמיל ברמת הגולן, משם עבר לסיני ומשם לאזור שממערב לתעלת סואץ, והיה בין כובשי ג'בל עתקה אשר שלט על העיר סואץ.
בקרב על ג'בל עתקה נפצע שמיל פעם נוספת מרסיסים בגבו.
במלחמת לבנון שירת שמיל כסגן מפקד יחידת הקישור ללבנון (יק"ל) ועסק בהקמת צבא דרום לבנון (צד"ל).
בשנת 1987 היה שמיל מפקד המרכז בפיקוד העורף.
במלחמת המפרץ פיקד גולן על מחוז דן בפיקוד העורף.
בשנים 1991–1994 כיהן כנספח צבאי בזאיר.
עם שחרורו בשנת 1995 מונה להיות ראש אזור המרכז של משק לשעת חירום (מל"ח) (כיום רשות חירום לאומית (רח"ל)) ובתפקידו האחרון שימש כראש מל"ח עד לפרישתו בשנת 2013.
בשנת 1969 התחתן עם שרה טולדנו מרמת השרון, עד שנת 1975 חיו במושבה מגדיאל, אחר כך ברעננה ובשנת 1988 עברה המשפחה לכפר סבא שם חי שמיל עד יום מותו ב-9 בינואר.
הובא למנוחות בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה בכפר סבא.
לשמיל ושרה שתי בנות ובן.
שמה הוא דמות מקראית, בנו השלישי של רעואל ונכדם של עשו ובשמת.
לשמה היו שלושה אחים: נחת, זרח ומזה.
לדעת מרטין נות, השם שמה או שמעה הוא שם תאופורי מקוצר המגיע מהשמות המורכבים מהשורש ש.מ.ע.
שמגנג (בדזונגקה: ཞལམ་སྒང་།) היא עיירה קטנה בדרום־מרכז בהוטן, הממוקמת במחוז שמגנג ומשמשת כבירתו.
העיר מרוחקת כ־105 קילומטרים מבירת המדינה, טהימפהו.
נכון לשנת 2005, בעיירה התגוררו 2,332 תושבים.
שמואל פְּרֶדְנִיק (נולד ב-25 בספטמבר 1996, י"ג בתשרי ה'תשנ"ז) הוא זמר-יוצר דתי ישראלי, בסוגת המוזיקה יהודית מקורית.
מוכר בשמו הפרטי בלבד, שמואל.
נולד באפרת לגוסטבו ורות פרדניק.
למד בישיבה התיכונית "אורות יהודה" ובישיבת ההסדר "עתניאל".
שירת בצה"ל כלוחם בחטיבת הנח"ל ולאחר מכן בתפקיד פיקוד בקורס נתיב של חיל החינוך והנוער.
פרדניק החל את דרכו המוזיקלית בשנת 2015 כשהשתתף בעונה הראשונה של תוכנית הריאלטי "הקול הבא" ששודרה ברדיו קול חי.
בשנת 2019 פתח פרדניק בקריירת סולו והוציא כמה סינגלים.
במרץ 2020 הקים עם אור קלר ודולב חיים מסורי את ההרכב המוזיקלי "החברים משער יפו".
ההרכב הוציא חמישה שירים, המוכרים שבהם הם "להיות בשמחה" ו-"טוב מאוד".
ביולי 2022, לאחר שהוציאו את הסינגל "אהללה", פרש פרדניק מההרכב ופתח בקריירת סולו מחודשת.
במאי 2022 הוציא את הסינגל-קליפ "תעצרו את העולם", אותו כתב והלחין בעצמו.
הסינגל צבר 1.4 מיליון צפיות באתר יוטיוב, והגיע למקום ה-21 במצעד המוזיקה של רדיו קול פליי, ולמקום ה-24 במצעד המוזיקה של רדיו קול ברמה.
בספטמבר 2022 הוציא את הסינגל-קליפ "תן לי תפילה", אותו כתב והלחין בעצמו.
השיר צבר 9 מיליון צפיות באתר יוטיוב, וזכה במקום השלישי בקטגוריית "שיר השנה" במצעד המוזיקה החסידי של רדיו כאן מורשת.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, השיר הגיע למקום ה-96 במצעד ה"היטליסט" של מאקו.
במרץ 2023 הוציא את הסינגל-קליפ "נקודות", אותו כתב לצד שחר הדר, והלחין בעצמו.
השיר צבר 2 מיליון צפיות באתר יוטיוב, זכה בתואר "קליפ השנה" במצעד המוזיקה השנתי של כיכר השבת, ובמקום החמישי במצעד של בחדרי חרדים.
בנוסף, הסינגל זכה במקום השלישי בקטגוריית "שיר השנה" במצעד של רדיו קול פליי ושל רדיו קול ברמה, ובמקום הרביעי במצעד של רדיו קול חי מיוזיק.
בספטמבר 2023 הוציא דואט עם הזמר מרדכי שפירא לשיר "יש בי אמונה", אותו כתב פרדניק והלחין שפירא.
בינואר 2024 הופיע בקונצרט האסק, הנחשב להופעה היוקרתית ביותר של המוזיקה החסידית.
באותו חודש הוציא את הסינגל-קליפ "הקב"ה יותר גדול מזה", בשיתוף פעולה עם המוזיקאי מאט דאב.
הסינגל הגיע למקום הראשון במצעד ההשמעות השבועי של קול פליי.
במרץ 2024 הוציא את הסינגל-קליפ "יגיע הזמן", אותו כתב עם אחותו הדר בת ציון, והלחין בעצמו.
בינואר 2025 הוציא הסינגל-קליפ 'אני מאמין' בשיתוף פעולה עם פן חזות.
ביולי 2025 הוציא את השיר "כל פעם מחדש" עם הזמר ישי ריבו.
בקיץ 2021, נכלל בטור שעסק ב"זמרים הצעירים והמבטיחים של המוזיקה היהודית", ובו כתב עליו מבקר המוזיקה נתנאל לייפר
באוקטובר 2022 זכה בתואר "תגלית השנה" במצעד המוזיקה החסידי של רדיו כאן מורשת ובמקום השני בקטגוריה זו במצעד של האתר כיכר השבת.
בספטמבר 2023, בטור לסיכום שנת תשפ"ג במוזיקה החרדית, שיבח מבקר המוזיקה נתנאל לייפר את פועלו של פרדניק בשנה זו וכתב
באוקטובר 2023 זכה בתואר "פריצת השנה" במצעד המוזיקה של רדיו קול חי מיוזיק, ובמקום השני בקטגוריית "תגלית השנה" במצעד של אתר המחדש.
פרדניק נשוי לטליה חסון (אחותו של המשורר עמיחי חסון), להם שלושה ילדים והם מתגוררים בנוקדים.
מלך העולם – מילים, לחן, ועיבוד מוזיקלי - שמואל.
בדרך אל הגאולה – מילים, לחן, ועיבוד מוזיקלי - שמואל.
חנון הרבה לסלוח – מילים, לחן, ועיבוד מוזיקלי - שמואל.
מר סופרמן – מילים, לחן, ועיבוד מוזיקלי - שמואל.
תעצרו את העולם – מילים, לחן, ועיבוד מוזיקלי - שמואל.
תן לי תפילה – מילים, לחן, ועיבוד מוזיקלי - שמואל.
נקודות – מילים - שמואל ושחר הדר, לחן ועיבוד מוזיקלי - שמואל.
הרנינו – מילים - תהילים, לחן - לא ידוע, עיבוד - נאור כרמי.
יגיע זמן – מילים - שמואל, הדר בת ציון, לחן - שמואל.
הריני – לחן - האחים בלומשטיין ואיזי דריהם, עיבוד - איזי דריהם.
יש בי אמונה – עם מרדכי שפירא.
לחן - מרדכי שפירא, מילים ועיבוד מוזיקלי - שמואל.
הקב"ה יותר גדול מזה – עם מאט דאב.
אני מאמין – עם פן חזות.
עיבוד: פן חזות, מאיר עמר, הפקה : איקו חבטול.
טוב מאוד – מילים - מכתבי רבי נחמן מברסלב, לחן - אור קלר, עיבוד מוזיקלי - שמואל.
אם אני מאמין – מילים ולחן - דולב מסורי, עיבוד מוזיקלי - שמואל.
להיות בשמחה – מילים - ליקוטי מוהר"ן, לחן - שולמית דמבז, עיבוד מוזיקלי - שמואל.
כל המחלוקות שבעולם – מילים ולחן - דולב מסורי, עיבוד מוזיקלי - שמואל.
אהללה – מילים - מהמקורות, לחן ועיבוד מוזיקלי - שמואל.
דרך – בביצוע שוקי מילצקי.
הבוחר בשירי זמרה – בביצוע דניאל יטיב.
שמו הולך לפניו הוא המחזה הראשון שכתב אפרים קישון בשנות ה-50 של המאה ה-20. כמו בעוד יצירות שכתב, מבקר קישון בהצגה זו את הבירוקרטיה הישראלית והממסד.
ההצגה הועלתה בתיאטרון הבימה לראשונה ב-1953 ולאחר מכן ב-1977 וב-2024.
במחזה מוצג עולה חדש המתקבל בטעות למשרה ממשלתית רמה ועושה חייל בעבודתו עד נפילתו לאחר שמתגלה הטעות.
במחזה לועג קישון לאופן שבו אדם מוערך במערכת אך ורק על פי מכתבי המלצה וללא קשר לכישוריו.
מבקרי תיאטרון טענו שבאספקטים מסוימים (בעיקר הגעתו של גורם זר למערכת בירוקרטית) קיים דמיון בין המחזה זה למחזה הרביזור של ניקולאי גוגול.
קישון עלה ארצה ב-1949 ללא ידיעת השפה העברית ונאלץ להתמודד, במשך שנים רבות, עם הבירוקרטיה הישראלית והממסד התרבותי, העירוני, הכלכלי והפוליטי.
התמודדות זו הביאה את קישון להיות ממבקריו הבולטים של הממסד וביקורת זו מצאה את ביטויה בספריו, מחזותיו, ההומורסקות שכתב ובסרטים שביים.
בין יצירותיו המבקרות את הממסד ניתן למנות את "שמו הולך לפניו", השועל בלול התרנגולות, סאלח שבתי, תעלת בלאומילך, ארבינקא ועוד.
גיבור המחזה, צבי פרוצ'קין, הוא עולה חדש המגיע לארץ.
קרובי משפחתו (דודו יעקב ודודתו פרידה) מארגנים לו מכתב המלצה לעבודה בחתימת דייר משנה שלהם בשם איתמר לבנון שנשלח כמענה למודעת חיפוש עובדים.
מנהל קליטת העובדים, ד"ר תורן, במשרד שפרסם את המודעה, מקבל את מכתב ההמלצה וטועה לחשוב שאותו איתמר לבנון הוא מישהו חשוב.
בעקבות אי הבנה זו, ורק על בסיס מכתב ההמלצה, הוא מחליט לקבל את צבי לעבודה וממנה אותו למנהל מחלקה במשרד ממשלתי.
צבי המשוחרר מאילוצים ומחויבויות מפתיע את כולם ומצליח בתפקידו תוך ייעול העבודה ומלחמה בשחיתות.
במהלך הזמן מתגלה הטעות בזהות הממליץ ולמרות הצלחותיו של צבי הוא נאלץ להתמודד עם המנגנון הבירוקרטי שמודד עובדים לא לפי הצלחתם אלא לפי המלצותיהם ולכן מפנה לו גב ומאלץ אותו, בסופו של דבר, לעזוב את העבודה.
תלאותיו של צבי והתמודדותו עם המנגנון הפקידותי והבירוקרטי מתוארים מבעד עיניו של מחלק התה של המשרד.
מחלק התה הוותיק, ששירת את כל ראשי הממשלה, ממלא אומנם תפקיד פשוט במחלקה אך מכיר לעומק את מהותו של המנגנון הבירוקרטי ומסייע לצבי.
המחזה הוצג לראשונה בתיאטרון הבימה ב-1953 בבימויו של ישראל בקר ושיחקו בו יהושע ברטונוב, שלמה בר שביט, יהודה רובינשטיין, דוד ורדי, חנה'לה הנדלר, ניורה שיין, שמואל סגל, שמואל רודנסקי, רחל תימור ומישא אשרוב.
ב-1965 הועלתה ההצגה בתיאטרון זווית בבימוי שמואל עצמון ובהשתתפות פנינה גרי, זלמן הירשפלד, ראובן זינגר, מוסקו אלקלעי, שמואל עצמון, שלמה ניצן ואחרים.
ב-1977 הועלה המחזה פעם נוספת בתיאטרון הבימה בבימויו של אברהם דוד ובהשתתפותם של ליא קניג, ניסים עזיקרי, מוסקו אלקלעי, אתל קובינסקה, שמואל סגל, שמואל רודנסקי, אברהם רונאי ונירה רבינוביץ.
ב-2024 הועלה המחזה בפעם השלישית בהבימה בבימויה של דפנה זילברג ובהשתתפות נורמן עיסא, מיקי קם, ענת מגן-שבו, אורי הוכמן, בן יוסיפוביץ', שמוליק כהן, ניל משען והגר טישמן.
ב-1954 תורגם המחזה לגרמנית על ידי מקס ברוד והוצג בגרמניה
ב-1965 פורסם על תרגום המחזה והצגתו גם באיטליה, אנגליה ומעבר למסך הברזל
שמאלצובניק (בפולנית: Szmalcownik; באנגלית מאוית לעיתים גם shmaltsovnik) הוא ביטוי סלנג פולני לגנאי, שמקורו בשואה בפולין במלחמת העולם השנייה ומתייחס לאדם שסחט יהודים שהסתתרו, או שסחט פולנים שסייעו ליהודים במהלך הכיבוש הגרמני.
סחטנים גזלו כספים של יהודים, החמירו את הסכנה שעמה התמודדו היהודים ומציליהם והגדילו את סיכוייהם להיתפס ולהיהרג.
בוורשה פעלו 3,000-4,000 סחטנים ומלשינים.
בקיץ 1942, ז'גוטה, ארגון מחתרת פולני שהוקדש לסיוע ליהודים, ביקש ממדינת המחתרת הפולנית להגביר את מאמציה לעצור את "מגפת הסחטנים".
בקיץ 1943 ארמייה קריובה החל להוציא להורג שמאלצובניקים והוציא להורג יותר מתריסר עד סוף המלחמה.
מספרן והשפעתן של הוצאות להורג אלה שנויים במחלוקת.
מספר שמאלצובניקים נשפטו בפולין לאחר המלחמה.
תופעת הסחיטה של יהודים במהלך השואה לא הייתה ייחודית לפולין, והתרחשה ברחבי אירופה הכבושה.
המונח מגיע מהמילה הגרמנית "Schmalz" (כתיב פונטי בפולנית: "szmalc", שמשמעותו המילולית "שומן חזיר") והצביע על המניע הכספי של הסוחט, כלומר השוחד שישלם הקורבן.
מילולית, ניתן לתרגם szmalcownik כ"סוחט שמנוני".
באנגלית, המונח מתאר לעיתים סחטן, אך ביצירות פולניות, המבוססות על שפה צבאית, מבחינים לעיתים בין szmalcowniks, שהיו שודדים חד פעמיים, תקפו את קורבנותיהם ברחוב ודרשו שוחד, לבין סחטנים שעקבו אחר קורבנותיהם למקומות מסתורם ודרשו את כל מה שהיה להם.
המונח מתואר לעיתים באנגלית כ"צייד ראשים", שכן הגרמנים הציעו תגמול כספי, שתארו כ"פרסים", עבור הסגרת היהודים.
כשלושה רבעים היו פולנים אתניים, אך בני המיעוטים הגרמניים, האוקראינים והליטאים – ובמקרים מסוימים אפילו יהודים – עסקו גם הם בסחיטה.
רוב השמאלצובניקים הידועים היו גברים בגילאי 25–40. חלקם שיתפו פעולה עם הגסטפו, עם פקידים גרמנים אחרים או עם המשטרה הכחולה הפולנית, בנוסף לסחיטה.
שמאלצובניקים לא היו בהכרח פושעים לפני המלחמה; מתוך 200 אנשים שנשפטו על ידי בתי משפט בוורשה בין השנים 1940 ו-1943, רק 11 היו מעורבים בפשעים לפני המלחמה.
לדברי יאן גרבובסקי, "יש אזכורים של שמאלצובניקים בכל הדיווחים של יהודים שהסתתרו בצד הארי של ורשה.
המספר העצום של האזכורים הוא עדות ישירה (אם כי קשה לכמת) לשכיחות נוהג זה." גונאר פולסון מעריך את מספר השמאלצובניקים בוורשה ב"כ-3–4 אלפים".
הקהילה היהודית שהסתתרה מחוץ לגטו ורשה מנתה כ-28,000 איש.
עוזריהם הגויים של היהודים מנו 70,000-90,000. מאות אלפי תושבי העיר הנותרים נותרו פסיביים במאבק זה.
משנת 1941 יהודים ללא אישור מחוץ לגטאות ומחנות היו נתונים לעונש מוות, וגם כל אדם שסייע להם.
הגרמנים העניקו תגמולים כספיים עבור הסגרת יהודים מסתתרים.
שמאלצובניקים היו סוחטים יהודים תמורת כסף וחפצי ערך, ולאחר שהקורבנות נשדדו מכל דבר בעל ערך, הם היו מוסרים לעיתים קרובות את היהודים תמורת הפרס.
יהודים מסתתרים רבים היו קלים לזיהוי על פי מאפיינים פיזיים ייחודיים, מבטאים ואוצר מילים, העדפות קולינריות, חוסר ידע על מנהגים נוצריים פולניים, ואפילו רכישה גדולה יחסית של מזון.
בתחילת הכיבוש הגרמני, שמאלצובניקים הסתפקו במאות זלוטי, אך לאחר שהונהג עונש המוות על הסתרת יהודים, הסכומים עלו למאות אלפי זלוטי.
פעילותם של השמאלצובניקים התעצמה בתקופת חיסול הגטאות (1942–1944).
הנזק שגרמו השמאלצובניקים לקהילה היהודית היה משמעותי.
הם גזלו מהיהודים נכסים שנדרשו להם כדי לשרוד, הטרידו מצילי יהודים, העלו את חוסר הביטחון הכללי ואילצו יהודים מסתתרים לחפש מקומות מגורים בטוחים יותר.
כך הוסיפו לסכנה שבה עמדו היהודים ומציליהם הפולנים, והגדילו את הסיכון שלהם ללכידה ולמוות.
במקרים מסוימים, כנופיות שמאלצובניקים סחטו זו את זו, או אפילו אנשים שעבדו עם סוכני גסטפו, מה שהוביל למעצרה של קבוצה אחת.
כ-200 שמאלצובניקים הועמדו לדין על ידי בית הדין המיוחד שהקימו הגרמנים בוורשה (Sondergericht Warschau) בגין מתן שוחד לחיילים גרמנים, התחזות לסוכני גסטפו וזיוף מסמכי זהות.
העונשים נעו בין מספר חודשים למספר שנות מאסר, אם כי במקרים מסוימים הגסטפו היה ידוע כמי שביצע הוצאות להורג.
לדוגמה, שני שמאלצובניקים הוצאו להורג בגין האשמת שווא של עורך דין גרמני בהיותו יהודי.
עם זאת, לרוב הרשויות הגרמניות עודדו שמאלצובניקים.
מדינת המחתרת הפולנית ראתה בשיתוף פעולה בגידה שדינה מוות, וניסתה לנטרל שמאלצובניקים ומלשינים מתחילת הכיבוש הגרמני.
היא פרסמה גינויים פומביים בכרזות, עלונים ועיתונות מחתרתית, אם כי אלה כמעט ולא התייחסו באופן ספציפי לפשעים נגד יהודים.
בקשת ז'גוטה לגינוי פעילות אנטי-יהודית נענתה ב-18 במרץ 1943. הוועד הפולני לשחרור לאומי הוציא צו דומה ב-31 באוגוסט 1944.
הוצאות להורג שבוצעו על ידי המחתרת הפולנית אושרו על ידי בית משפט מחתרתי, שנועד להבטיח שלא ייהרגו חפים מפשע בטעות.
למעט ראשי כנופיות, זיהוי סחטנים בודדים היה קשה, שכן לעיתים קרובות הם היו אנונימיים; עם זאת, הם זוהו ונענשו יותר מאשר שודדי רחוב, שהיו קשים יותר לזיהוי.
חלק מההוצאות להורג דרשו תכנון ניכר, שכן נשיאת נשק הייתה מסוכנת.
ארמייה קריובה הוציא להורג פעם ראשונה שמאלצובניק ב-4 במרץ 1943, ולמחרת הודיע הארגון היהודי הלוחם שפעל בעיקר בגטו ורשה כי הוציא להורג חמישה משתפי פעולה יהודים.
יש לפחות מקרה מתועד אחד שבו לוחמי התנגדות קומוניסטים של ארמייה לודובה בוורשה הוציאו להורג שמאלצובניק אחד או יותר בשנת 1943. בתחילת 1944, לאחר שז'גוטה פעל להאצת התהליך, אישרה המנהלה הוצאות להורג לפי שיקול דעתן של רשויות ההתנגדות המקומיות, ובשנים 1943–1944 הוצאות להורג של שמאלצובניקים הפכו תכופות יותר.
היקף ויעילות אמצעי הנגד נתון לוויכוח.
כ-30% מההוצאות להורג של בתי המשפט המחתרתיים בוורשה היו של שמאלצובניקים, אך המספר המדויק אינו ידוע; דריוש ליביונקה העריך את מספר השמאלצובניקים שהוצאו להורג בוורשה בפחות מעשרים.
לדברי שמואל קאסוב, שניתח את ארכיון עמנואל רינגלבלום, "אפילו בעניין הפשוט יחסית של דיכוי הסחטנים והמודיעים שפגעו ביהודים בצד הארי, המדינה המחתרתית לא יכלה להתערב." בסך הכל, מסכם יאן גרבובסקי, "סחיטה לא הייתה כרוכה בסיכון משמעותי...
עם זאת, מייקל מארוס מציין כי כ-150 הוצאות להורג של מלשינים שבוצעו עד אפריל 1943, אם כי לא בתגובה לסחיטה, השפיעו לטובה.
לדבריו, "יותר גזרי דין מוות ממה שדווח בוצעו".
מארוס טוען כי בעוד שההוצאות להורג לא ביטלו את בעיית הסחטנים, הן "הפחיתו אותה עד כדי כך" שכבר לא הייתה נושא בעל "חשיבות עליונה" עבור ז'גוטה.
כמה שמאלצובניקים נשפטו בפולין לאחר המלחמה.
בשנת 1956 שמאלצובניקים זכו לחנינה, אך לא אלה שהוכח כי השתתפו ברצח.
שמואל אביטל (נולד ב-22 באפריל 1951) הוא חבר הכנסת לשעבר מטעם מפלגת העבודה, ושר בלי תיק מטעם מפלגת עם אחד (2001–2002).
אביטל נולד בעיר קזבלנקה במרוקו.
עלה לישראל ב-1953 ואת לימודיו סיים בתיכון החקלאי "אשל הנשיא".
בצה"ל שירת בחיל השריון וסיים את שירותו כסגן-אלוף במילואים.
סיים תואר ראשון בספרות והיסטוריה של עם ישראל מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
אביטל כיהן כמזכיר וגזבר מושב תדהר, נבחר לרכז חברה ומשק בתנועת המושבים ושימש סמנכ"ל הרשות לפיתוח חקלאי.
כיהן כיו"ר ועדת משק בתנועת המושבים, יו"ר ועדת הנוער בחטיבת בני המושבים ושימש מזכיר מחוז המושבים במפלגת העבודה ויו"ר האגף לתרבות ולחינוך בהסתדרות.
במסגרת תפקידיו הציבוריים מונה ליו"ר החברה הכלכלית לפיתוח מושבי גת ושימש יו"ר ארגון מושבי הנגב.
בשנת 1992 נבחר לכנסת ה-13 מטעם מפלגת העבודה והיה חבר בוועדות הכנסת השונות, ועמד בראש השדולה החקלאית.
בבחירות המקדימות במפלגת העבודה בשנת 1996 לקראת הבחירות לכנסת הארבע עשרה, התמודד על המקום המשוריין למחוז המושבים והגיע שני אחרי שלום שמחון, עם 4,928 קולות.
הוא שובץ במקום ה-48 ונשאר מחוץ לכנסת ה-14. באותה שנה מונה לגזבר ההסתדרות.
בשנת 2001, מונה לשר לתיאום חברתי מטעם מפלגת עם אחד בממשלה ה-29 בראשות אריאל שרון.
עיקר תפקידו היה טיפול במפעלים במצוקה.
במסגרת תפקידו היה מעורב בשורה של נושאים חברתיים.
ב-22 בפברואר 2002 הגיש את התפטרותו מהממשלה, בהתאם להחלטת מפלגתו על פרישה מהקואליציה.
לאחר עזיבת החיים הפוליטיים, שימש כיושב-ראש קרן "מבטחים" ולאחר מכן, כחבר מינהלת קרנות הפנסיה הוותיקות.
החל מספטמבר 2003 הוא שימש כיושב-ראש מועצת המנהלים של המשביר לצרכן החדש.
על פי כתבת תחקיר, אשר שודרה בתוכנית "השבוע" בערוץ 10 במאי 2010, בשנת 2002, בזמן ששימש כיו"ר קרן מבטחים, עזר אביטל לנוחי דנקנר לגייס סכום של יותר מ-50 מיליון דולר מכספי חברי הקרן לצורך קניית חברת אי.די.בי..
זאת, אף על פי שנוחי דנקנר ביקש את הסכום ללא ערבות, ולמרות מסמך פנימי שקבע כי נפלו פגמים בהליכי אישור עסקת המימון.
אביטל שימש כיושב ראש חברת "מקסימה" בין השנים 2008–2012, בתקופה בה הייתה בבעלות קבוצת אי.די.בי.
הרב שמואל יצחק אבידור הכהן (23 באוגוסט 1926 – 3 ביולי 2005) היה רב, עיתונאי ואיש תקשורת ישראלי.
נודע בפשרנותו ובחתירתו לפיוס בין חלקי העם ובפעילותו להפצת מורשת היהדות בקרב הציבור החילוני.
שמואל יצחק אבידור הכהן נולד בשכונת בתי מחסה בעיר העתיקה בירושלים, לרב מרדכי הכהן, נצר למשפחת רבנים וסופרים, דור רביעי בעיר שהשתייכו לזרם החרדי.
סבו, אבי אמו רבקה, היה הרב אברהם צבי שור, שכיהן כאב בית הדין של קהילת החסידים בירושלים.
אחיו היו הרב מנחם הכהן שהיה חבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה ורב ההסתדרות (נציג הסיעה "העובד הדתי") ופרופ' פנחס פלאי שהיה מרצה ואיש הגות בתחום היהדות ומחשבת ישראל.
אחותו היא העיתונאית טובה וכטפוגל, וגיסו הוא הרב יחזקאל פוגל.
הרב אבידור הכהן למד בישיבת חיי עולם החרדית ואחר כך בישיבת "מרכז הרב" הציונית דתית ובסמינר לרבנים "אלומה" בירושלים.
במלחמת העצמאות גויס על ידי הרב הצבאי הראשון הרב שלמה גורן לשמש קצין הווי דתי בצה"ל והיה הראשון ששימש בתפקיד זה.
בשנות החמישים הסמיך אותו הרב הראשי, יצחק הרצוג לרבנות.
בתחילת שנות החמישים התמנה להיות מזכיר "הפועל המזרחי" בירושלים, אולם תוך זמן קצר מאס בפוליטיקה ושב לעיתונות.
הוא כתב טור בהצופה בו נהג לתקוף את הממסד הדתי והיה גם כתב ידיעות אחרונות בירושלים.
בשנות החמישים יסד והוציא לאור, יחד עם אחיו, פנחס פלאי, את השבועון הדתי "עין בעין" ששינה את שמו אחר כך ל"פנים אל פנים".
השבועון, שיצא לאור במשך 18 שנה, נחשב לביקורתי ונשכני כלפי הממסד הדתי.
חיבר את הספר "האיש נגד הזרם" על חייו של הרב קוק ואת הספר "יחיד בדורו" על הרב הרצוג.
החל משנות השישים שימש כרב היישוב כפר שמריהו.
במשך שנים רבות הגיש הרב אבידור הכהן את תוכנית הטלוויזיה בימי שישי.
התוכנית עסקה בפרשת השבוע והייתה מסתיימת בברכת "שבת שלום", שהפכה לסמלו של האיש.
התוכנית שודרה בליל שבת, עניין בעייתי בפני עצמו שהתעצם כאשר לא דרש שיופיע הכיתוב "צולם ביום חול", כפי שמקובל בטלוויזיה כאשר מקרינים בשבת קטע מצולם של אדם דתי.
הרב אבידור הכהן טען מצדו "אם יהודים כבר רואים טלוויזיה בשבת, לפחות שיהיה קצת יידישקייט" והוסיף "מי שמכיר אותי לא יחשוד בי, ומי שיחשוד אינו מעניין אותי".
הרב אבידור ערך גם חופות מיוחדות ופשרניות במהלכן אפשר לחתן ולכלה להוסיף טקסטים אישיים ולכלה לענוד טבעת לאצבע החתן.
במהלך השנים האחרונות לימד הרב קורסים שונים ברחבי הארץ בנושאי יהדות.
במהלך הקורסים הושם דגש על תורת החסידות.
מתוך שיחותיו בטלוויזיה על פרשת השבוע, ערך את הספר "לקראת שבת", הכולל רעיונות פשט, דרש וחסידות על פרשיות השבוע, ומלווה בתצלומים של תעודות היסטוריות וציורים עתיקים רבים.
הספר ראה אור ב-1977 בהוצאת "רשפים", מהדורת ידיעות אחרונות.
את ספרייתו הייחודית, שכללה לא פחות מ-11,000 ספרים, תרם הרב אבידור הכהן עוד בחייו למרכז יעקב הרצוג שבקיבוץ עין צורים.
ב-3 ביולי 2005, בשעה שעסק במלאכת העברת הספרים, לקה הרב אבידור בליבו, והובהל לבית החולים, שם נקבע מותו.
הרב שמואל אבידור הכהן נקבר על פי בקשתו לצד אשתו בבית העלמין בקבוצת שילר.
הרב אבידור השתייך לזרם המתון של הציונות הדתית ונודע בפשרנותו ובחתירתו לפיוס בין חלקי העם.
דרכו זיכתה אותו בלא מעט גינויים ובתארים "נון-קונפורמיסט" ו"אינדיבידואליסט" שדבקו בו.
לקראת הבחירות לכנסת התשיעית (1977) הביע תמיכה בתנועת ר"צ.
בין השנים 1987 ל-1997 שימש רב קהילת עדת שלום - עמנואל ברחובות, קהילה חברה בתנועה הקונסרבטיבית.
אחיו הם מנחם הכהן ופנחס פלאי, על שלושתם כתב שלום כהן את הספר 'שיח אחים'.
אשתו הראשונה רות, אם ילדיו, הייתה בתו של הרב פישל כהן, מרבני תל אביב ומחסידי הרבי מאוסטרובצה.
לאחר גירושיו נישא בשנת 1979 למשוררת החילונית אריאנה הרן, ועבר להתגורר עמה בקבוצת שילר (גן שלמה).
הרן, שנפטרה כשנתיים לפניו, חיברה לכבוד בעלה את השיר "האם אתה מאושר?", שהולחן בידי שלמה ארצי, קרוב משפחה של הרב אבידור, ובוצע על ידי ריטה.
שני בניו הם רבנים חרדיים.
אחד מהם, הרב אברהם צבי הכהן, הוא דיין ומורה-צדק בבני ברק ומקורב לחסידות ויז'ניץ.
השני, הרב יעקב דוד הכהן, שימש גם הוא ארבע שנים רבו של כפר שמריהו.
מתגורר כיום אף הוא בבני ברק ועוסק בעריכת וההדרת כתבי הפוסקים.
האיש נגד הזרם - על הרב אברהם יצחק הכהן קוק, אורות, ירושלים, תשכ"ב
יחיד בדורו - על הרב יצחק אייזיק הרצוג
לקראת שבת- חמישים וארבע פרשיות השבוע
שמואל אביצור (הנדלר; 21 בינואר 1908 – 14 בינואר 1999) היה חוקר של חיי היום-יום בארץ ישראל ומיוזמי הלימודים העממיים של ארץ ישראל.
היה פרופסור באוניברסיטת תל אביב.
זוכה פרס ישראל ה'תשל"ז (1977) לחקר תרבויות.
נולד ב-1908 בבאקו שבקווקז, רוסיה (לימים בירת אזרבייג'ן), בן ליצחק-ראובן הנדלר ולשיינה-לאה לבית זילברמן.
למד שנתיים בגימנסיה עברית בעירו, ולאחר מכן סיים בגרות בתיכון סובייטי.
לאחר מכן למד היסטוריה, גאוגרפיה וחינוך בפקולטה לפדגוגיה של אוניברסיטת אזרבייג'ן שבבאקו.
היה פעיל במחתרת בתנועת הנוער "השומר הצעיר", ובגין זאת נעצר ונשלח לגלות בסיביר.
עונשו הומר בגירוש מברית המועצות, וכך בשנת תרצ"א (בראשית 1931) עלה לארץ ישראל.
בארץ עבד תחילה בחקלאות ובשמירה בראשון לציון, ובהמשך היה מורה פרטי שם ובעיר תל אביב, שאליה עבר.
בני הזוג היו הורים לצור (פעיל מפלגת העבודה והפועל תל אביב, נפטר ב-2006) ולניצה.
בשנות הארבעים החל להנהיג לימודים עממיים של ידיעת הארץ, תחילה בצניעות באמצעות חוג לידיעת הארץ של עיריית תל אביב – חוג "סביבתנו".
לפני מלחמת העצמאות הקים את המדור לידיעת הארץ בהסתדרות הכללית, ולאחר קום המדינה את מכון אבשלום, שעיקר עיסוקו היה בתחילתו בהכשרת פעילי ידיעת הארץ מכל רחבי הארץ, ואת מוזיאון "אדם ועמלו" שלידו.
אביצור היה מנהל המכון במשך כ-20 שנה.
אביצור היה תלמידו של יוסף ברסלבי (ברסלבסקי), חוקר ארץ ישראל.
בשנת תשי"ח (1958) קיבל תואר דוקטור בגאוגרפיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, על דיסרטציה שכותרתה "לתולדות ניצול כוח המים בארץ ישראל".
חיבר עשרות ספרים בנושא כלי עבודה ואתרים בארץ.
בשנת תשכ"ו (1967) זכה בפרס בן צבי ובשנת תשל"ז (1977) זכה בפרס ישראל על תרומתו לחקר הגאוגרפיה והתרבות בארץ ישראל, וכן פרסים נוספים בהם פרס יקיר תל אביב.
נפטר בראשית שנת 1999, ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
הירקון - הנהר וגלילותיו, 1958.
סקר מתקני כח המים בארץ ישראל, 1963.
המחרשה הארץ ישראלית תולדותיה והתפתחותה, 1965.
חיי יום יום בארץ ישראל במאה ה - י"ט, הוצאת עם הספר, 1972.
חרושת המעשה קובץ לתולדות התעשייה בארץ, הוצאת מלוא, 1974.
אדם ועמלו אטלס לתולדות כלי עבודה ומיתקני ייצור בארץ ישראל, הוצאת כרטא, 1976.
עם חופי הירקון לפני קום המדינה, הוצאת רשפים, 1980.
מצבה פילטר לממציא - מפעלו הנחשוני של ליאון שטיין ואחריתו, 1982.
ממציאים ומאמצים, הוצאת יד יצחק בן צבי, מוזיאון הארץ, 1985.
נחל אילון ואדי מוצררה/שמואל אביצור, הוצאת מרכז לתרבות והסברה.
עם חופי הירקון, הוצאת רשפים.
עמלו של אדם פרקי חיים, הוצאת מוזיאון ישראל.
נמל יפו בגאותו ובשקיעתו 1865 – 1965, הוצאת מלוא.
המהפכה התעשייתית, הוצאת הקיבוץ המאוחד.
שמואל אגמון (ביסטריצקי; 2 בפברואר 1922 – 21 במרץ 2025) היה מתמטיקאי ישראלי, פרופסור באוניברסיטה העברית וחתן פרס ישראל למדעים מדויקים לשנת ה'תשנ"א (1991).
שמואל אגמון נולד בתל אביב בשנת 1922 לסופר נתן אגמון (ביסטריצקי) ולחיה לבית גוטמן, רופאת שיניים, שעלו לארץ ישראל שנתיים קודם לכן.
בגיל צעיר עבר עם משפחתו מנצרת הערבית, שבה עבדה אמו, לירושלים, שבה היה אביו ראש מחלקת הנוער והתעמולה בקרן קיימת לישראל.
אגמון למד בגימנסיה העברית ברחביה, הצטיין בשחמט והיה חבר בתנועת הנוער "המחנות העולים".
בתום לימודיו התיכוניים יצא עם גרעין של תנועתו להכשרה בקיבוץ נען.
בשנת 1940 החל ללמוד מתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים במסלול ישיר לתואר שני אצל הפרופסורים מיכאל פקטה, אברהם הלוי פרנקל, בנימין אמירה ויעקב לויצקי.
ב-1942, טרם סיום לימודיו באוניברסיטה, התגייס לצבא הבריטי ושירת בו ארבע שנים בארץ ישראל, באירופה ובקפריסין, תחילה ביחידת נ"מ ובהמשך בבריגדה היהודית.
לאחר שחרורו מהצבא סיים את לימודיו באוניברסיטה העברית בשנת 1947. עבודת הגמר של אגמון לתואר שני באוניברסיטה העברית עסקה בתורת הפונקציות, ובמסגרתה כתב הוכחה מקורית למשפט אדמר (Hadamard), העוסק בייצוג של פונקציות אנליטיות.
בעקבות ביקורו באוניברסיטה העברית של שולם מנדלברוט, תלמידו של אדמר שעסק בתחום הפונקציות המרוכבות, יצא לסורבון בנובמבר 1947, שם עסק בעבודת הדוקטורט שלו בהנחייתו של מנדלברוט בסינגולריות של טורי טיילור.
בשנת 1949 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת סורבון.
ב-1950 השתתף בקונגרס הבין-לאומי של המתמטיקאים שהיה הראשון שנערך לאחר מלחמת העולם.
לימד באוניברסיטת רייס שבטקסס, ופנה להשקיע את מיטב מרצו בחקר משוואות דיפרנציאליות.
בשנת 1952 התקבל לאוניברסיטה העברית בירושלים, שם היה למרצה בכיר במחלקה למתמטיקה ובשנת 1959 התמנה לפרופסור מן המניין.
בשנת 1953 נמנה עם מייסדי "האיגוד למתמטיקה בישראל".
בשנת 1964 נבחר לחבר באקדמיה הלאומית למדעים.
עם שובו לירושלים החל ללמד קורס במכניקה אנליטית, קורס מתמטי לתלמידי פיזיקה בו עוסקים גם במשוואות דיפרנציאליות חלקיות כולל משוואת המילטון ומשוואת אוילר-לגראנז'.
בהמשך שנות ה-50 עסק אגמון ב, משוואה בעלת התנהגות מעורבת (היפרבולית-אליפטית).
באחת מנסיעותיו ל באוניברסיטת ניו יורק, לאחר שהתברר לו שחברו הוותיק לואיס נירנברג פרסם כמה עבודות בנושא משוואות דיפרנציאליות אליפטיות עם אברון דוגליס (Avron Douglis), החל שיתוף פעולה בין אגמון, דוגליס ונירנברג, שהתבצע בהתכתבות בדואר אוויר על פני חודשים ארוכים והוליד מאמר מכונן בנושא הטיפול הכללי במשוואות דיפרנציאליות חלקיות אליפטיות.
אחת מהעבודות המאוחרות יותר של אגמון בנושא זה כללה את מה שנקרא אחר כך בשם .
בשנים הבאות עבר אגמון להתרכז במשוואת שרדינגר, משוואה מרכזית במכניקת הקוונטים שהייתה ועודנה אחת המשוואות הדיפרנציאליות החלקיות החשובות והמעניינות ביותר בפיזיקה ובכלל.
ב-1982 ראה אור ספרו הבולט, שיצא לאור בהוצאת אוניברסיטת פרינסטון ועסק בדעיכה מעריכית של הפונקציות העצמיות של אופרטור שרדינגר.
הוא היה רב-מכר במונחים אקדמיים.
על עבודתו המדעית זכה בפרס ויצמן לשנת תשי"ז, בפרס רוטשילד לשנת 1959, בפרס ישראל למדעים מדויקים לשנת ה'תשנ"א ובפרס א.מ.ת.
לשנת 2007. קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת נאנט שבצרפת.
לשמואל וגליה נולדו שלושה בנים: נעם (פרופסור לכימיה תאורטית באוניברסיטה העברית), איתן (פרופסור למוזיקולוגיה באוניברסיטת בר-אילן) ואריאל (פרופסור למדעי המוח באוניברסיטת וירג'יניה המערבית).
לאחר פטירתה של גליה היה בן זוגה של נחמה דה-שליט, אלמנתו של עמוס דה-שליט.
אגמון נפטר במרץ 2025 והובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
שמואל אבואב (נולד ב-21 במרץ 1959) הוא איש חינוך ומנהל ישראלי.
בעבר כיהן כמנכ"ל משרד הבינוי והשיכון וכראש מועצת קריית טבעון, שימש כיו"ר קרן נאור וכמנכ"ל עמותת אור ירוק.
אבואב עשה שנת שירות באור עקיבא במסגרת גרעין עודד הראשון שהיה ביישוב (1976–1977).
שירת בחיל השריון כמפקד פלוגה בדרגת סרן (1977–1981).
בין השנים 1982–1989 שימש מנהל מתנ"ס בקריית טבעון.
בגיל 30, נבחר אבואב לראשות המועצה המקומית קריית טבעון ובתפקיד זה כיהן שלוש כהונות רצופות, בשנים 1989–2004, מטעם רשימת אמת (מפלגת העבודה) ובלתי מפלגתיים.
בזמן כהונתו כראש המועצה זכתה המועצה בפרס על ניהול כספי תקין, פרס המועצה לישראל יפה, פרס נשיא המדינה על פרויקט המחזור בשנת 2003.
בבחירות לכנסת ה-16 שובץ במקום ה-26 ברשימת העבודה-מימד ולא נכנס לכנסת.
בשנת 2005 מונה למנכ"ל משרד הבינוי והשיכון ובשנת 2006, למנכ"ל משרד החינוך, תחת השרה יולי תמיר.
באוקטובר 2007 מונה למנכ"ל עמותת "אור ירוק".
בפברואר 2017 מונה בשנית לתפקיד מנכ"ל משרד החינוך, תחת השר נפתלי בנט.
מינויו נכנס לתוקף ב-20 במרץ 2017. ביוני 2020 הודיע אבואב כי הוא מבקש לפרוש מתפקידו כמנכ"ל משרד החינוך.
לקראת הבחירות לכנסת ה-24 הודיע על הצטרפותו למפלגת "ימינה", אך לבסוף לא שובץ ברשימה.
אבואב הוא בעל תואר ראשון במדעי החברה והרוח מהמכללה האקדמית לחינוך אורנים, ותואר שני במנהל שלטון מקומי מאוניברסיטת חיפה.
אבואב נשוי לרונה ואב לארבעה.
יו"ר עמותת "אל סם" חיפה והקריות
יו"ר המכון לפיתוח מבני חינוך ורווחה (1995–2004)
יו"ר ועדת החינוך של מרכז השלטון המקומי (1995–2005)
יו"ר מועצת הקבלנים, מתוקף תפקידו כמנכ"ל משרד הבינוי והשיכון
חבר בהנהלת מועצת מקרקעי ישראל, מתוקף תפקידו כמנכ"ל משרד הבינוי והשיכון
חבר מליאה ברשות הטבע והגנים
לשעבר חבר ההנהלה הציבורית בקרן אברהם
חבר מועצת המנהלים בקרן רן נאור – קרן התומכת במחקרי בטיחות בדרכים ומעניקה מענקי מחקר לחוקרים ומלגות לסטודנטים
חבר מועצת המנהלים בקרן אורן – קרן התומכת בפעילות חינוכית בקרב ילדים ונוער בסיכון
חבר מועצת המנהלים של המרכז למחקר בטכניון ע"ש רן נאור – מרכז מחקר לבטיחות בדרכים המשותף לאור ירוק ולטכניון
חבר הנהלה של תוכנית לימודים בתחום משפט ובטיחות בדרכים באוניברסיטת תל אביב
שמואל אבא (בהונגרית: Aba Sámuel בערך 990 אבא-אוּיוואר – 5 ביולי 1044 פיזשאבון או אבאשאר) היה המלך השלישי של ממלכת הונגריה, בין השנים 1044-1041. לפני כן כיהן שנים רבות כפאלאטין (בהונגרית - "נאדור" או "נאדוראישפאן") של הונגריה (1038-1009) שהיה התפקיד הבכיר ביותר אחרי המלך.
יש מיחסים לו מוצא קאבארי (kabar, kavar), שבט כוזרי שהתלווה להונגרים בפלישתם מזרחה, שדתם לא הייתה יהודית וכונו "ההונגרים השחורים".
נחלתו של שמואל אבא הייתה באזור הרי מאטרה.
ככל הנראה היה שמואל אבא נשוי לאחות של אישטוואן הקדוש.
משפחת אבא או אובא (Genus Aba (Oba הייתה אחת ממשפחות האצילים הנכבדות בקרב ההונגרים ולפי מסורות משפחתיות התקיימה עוד מהמאה ה-9. הכרוניקה "מעשי ההונים וההונגרים" (Gesta Hunnorum et Hungarorum) מקשרת אותה למלך ההונים אטילה.
בני משפחת אבא נחשבו צאצאים של בנו הלגיטימי החצי-אגדי של אטילה, צ'אבה (Csaba).
במהלך המאות 12-13 משפחה מורחבת זו של צאצאי צ'אבה התפצלה לכמה ענפים שאימצו לעצמם שמות לפי האחוזות שהיו נחלתם.
לפי המסורת ההונגרית, תשע-עשרה משפחות אצילים הונגרים יצאו ישירות מחלצי בני בית אבא ומשתייכות לשבט אבא (Genus Aba), ואלו הן: אטינאי, באטורי, באטורי של גאגי', ברטוטי, בודאמרי, צ'ירקה, צ'ובאנקה, פריצהי, גאג'י, הדרי, קצר, קומפולטי, לאצקפי של נאדאשד, רדאי, שירוקאי, שומושי של שומוש, וונדגי והאחרונה - ויטז.
בניגוד למסורות אלה, למעשה אינם ידועים שמות של נציגים של שבט אבא לפני המאה ה-11.
הכרוניקה של אנונימוס מהמאה ה-13 מספרת שארפאד, מייסד הישות המדינית ההונגרית בפאנוניה ומייסד השושלת ההונגרית הראשונה, חילק אדמות רחבות באזור הרי מאטרה המיוערים, לשניים משריו, אד (Ed) ואדמר (Edömér).
לדברי הכרוניקן היו אלה ממוצא קומני, דבר בלתי סביר מפני שמדובר בתקופה שקדמה שנים רבות להגעת הקומאנים לאזור.
אחיין של אד ואדמר, בשם פוֹטה (Pota) או פאטא (Pata) הקים את העיר מאטרה-אליה (Mátraalja) בתחום אותה נחלה.
לפי דברי אנונימוס, שמואל אבא היה נצר לאותו פאטא.
לדבריו, המלך שמואל נקרא גם "אבא" מתוך יחס של חיבה.
יש סבורים כי שם זה קשור למילה בעלת משמעות דומה לזו שבעברית - אבל בשימוש אצל עמים טורקים או קרובים של ההונגרים - קרובה של המילה ההונגרית "Apa".
אחרי המלך שמואל, דמות היסטורית שנייה שנשאה בהונגריה את השם "אבא" היה "פטר לבית אבא" (Aba nembéli Péter) שהוזכר בשנת 1067 ושייתכן כי היה בנו.
כרוניקה אחרת מהמאה ה-14 מקשרת את המלך שמואל, דרך אמו, עם מוצא לא הונגרי, אלא "ח'ווארזמי" (?) או "חאליסי", או לחליפין, קאבארי או סקיתי.
באגדות על צ'אבה ההוני מצוין כי אחד מבניו נשא אשה "קורוזמינית".
המוצא הקאבארי, ולפיכך כוזרי, רמז יחד עם צלילי שמו הנוצרי - שמואל אבא, על קשר יהודי.
הייתה קיימת אף השערה כי היה בן דת יהודית שהתנצר מאוחר יותר לרגל חתונתו.
מצד שני, הקאבארים היו שבט מרדן מקרב הכוזרים שככל הנראה, לא קיבל את הדת היהודית.
לפי השערות אחדות היה שמואל אבא נוצרי נסטוריאני.
לפי מקורות אחרים אמו הייתה בת של הנסיך הונגרי (גזה?) שנישאה לנכבד קבארי.
הרוזנת קלודין רהדי פון קיש-רהדה, סבתה של המלכה הבריטית מרי מטק וסבת-סבתה של המלכה אליזבת השנייה, היא צאצאית של שמואל אבא.
שמואל היה יליד צפון הונגריה.
נולד בטירת גונצה - באבאאויוואר ("מצודת אבא החדשה") במחוז (רוזנות) אבא.
נשא לאשה את אחת הבנות של הנסיך גזה מבית ארפאד ושל הנסיכה שרולטה, אחות קטנה של המלך אישטוואן הקדוש.
דרך נישואי אחותו לשמואל אבא, השיג המלך אישטוואן שליטה על אזורים במזרח הונגריה.
הוא העניק לשמואל אבא את התואר "אישפאן", אחר כך "נאדור אישפאן", כלומר "רוזן פאלאטין" של הונגריה.
אחרי מותו של אישטוואן הוכתר כמלך נכדו, פטר אורסאולו.
פטר סילק את שמואל מהחצר והוביל מדיניות של התקרבות לאימפריה הרומית הקדושה.
חוגים שהתנגדו להתחזקותם של הכנסייה ושל בעלי האחוזות הגדולות תמכו בשמואל, שבגלל יחוסו למלך אישטוואן, היה לטוען לכתר.
אכן בשנת 1041 הצליח שמואל אבא להדיח את פטר מכס המלכות ולעלות לשלטון.
פטר אורסאולו ברח אל בן בריתו, הקיסר הגרמני היינריך השלישי, בעוד שמואל הוכתר כמלך השלישי של הונגריה בכנסייה בצ'נאד, בחבל באנאט.
בהגיעו לשלטון, המלך שמואל הוציא להורג ועינה את תומכיו של פטר אורסאולו וביטל גזרות שהטיל פטר על האיכרים.
בשבוע הקדוש של חג הפסחא באפריל 1044 כרת בצ'נאד את ראשם של חמשים אצילים, מול עיני הבישוף גלרט הקדוש, שנוא נפשו.
נטען שלתמיכה רבה זכה המלך בקרב המעמדות הנמוכים שעדיין דבקו באמונות פגאניות ונצרותם הייתה עדיין חלשה.
משום כך עורר את זעמם של ראשי הכנסייה הקתולית הצעירה בארצו ובראשה, הבישוף ממוצא ונציאני גלרט (גררד) שישב בצ'נאד.
בכתביו, כינה אותו גלרט "אבא חסר האמונה", "איש שפל" (hominem cimicis) וצבוע (hypocritam hominem).
נוצר רושם כי המלך החזיר את ההונגרים לחברה השבטית של פעם על חשבון החברה הפאודלית החדשה.
ביטול המיסים על האיכרים יחד עם ההתחייבות לשלם לגרמניה מס שנתי תמורת שלום, גרמו להתרוקנות אוצר הממלכה.
הוא החליט אז להטיל מיסים על הבישופים ודרש בחזרה מהכנסייה את התרומות שקיבלה בעבר מבית המלוכה.
ביטל, בדומה לקודמו פטר, את ההטבות שקיבלו הנזירים הבנדיקטינים מהמלך אישטוואן הקדוש.
מחוות הוקרה לכנסייה כמו בניית המנזר החדש באבאשוואר, לא יכלו לכפר בעיני אנשי הכנסייה על הנזק הרב שגרם להם.
בהדרגה קמה נגד שמואל אבא חזית מאוחדת של הכנסייה ושל מעמד האצילים.
שמואל אבא חיפש שלום עם הקיסר הגרמני על מנת להרחיק את סכנת ההתערבות הגרמנית לטובת יריבו, פטר אורסאולו.
בשנת 1043 עלה בידו להשיג הסכם שלום עם היינריך השלישי אבל במחיר כבד של ויתור על שטחים ותשלום מס שנתי לאימפריה.
כשמעמדו התכרסם מבפנים בעקבות האופוזיציה החזקה של האצילים והכנסייה, גם הקיסר היינריך השלישי הביע זעם על אי עמידתו של שמואל אבא בתנאי ההסכם והחליט לתמוך ללא סייג בהחזרת השלטון לידי פטר אורסאולו.
כוחות המתנגדים ובראשם המלך המודח, פטר אורסאולו, בסיוע גרמני, תקפו את צבא המלך והביסו אותו בקרב מנפו על יד העיר גיור.
יש גרסאות שונות לגבי נסיבות מותו: גרסה אחת טוענת שנפל בשבי והוצא להורג בפקודתם של פטר והקייסר היינריך, לפי הגרסה השנייה הגיע בבריחתו ל גדת הנהר טיסה, שם נרצח בחניקה בתוך מחסן על ידי אויבים מקרב המקומיים.
לא ידוע מה היה גורלם של אשתו ובניו, אבל שבט אבא המשיך גם אחר כך לתפוס מעמד משפיע בצפון הונגריה.
שמו נשמר גם בשם המחוז אבאוּי - טורנה, שהוא כיום מחולק בין הונגריה (חלק ממחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן) ובין סלובקיה - המחוז אבוב) ובשמות מספר יישובים.
שמואל אבא הובא לקבורה בהתחלה בכנסייה ביישוב פלדברה בחבל חווש.
לפי אגדה, כעבור שנים אחדות כשפתחו את קברו, מצאו שבגדיו נשמרו ללא פגע ושפצעיו הגלידו.
הדבר פורש כנס מן השמיים ובהמשך הועברה גופתו למנזר ב-אבאשאר, שהוקם על ידו (Abasári monostor), ואינו קיים עוד בימינו.
קברו של המלך נתגלה מחדש במאה ה-18 ביקב בורוזו שבישוב אבאשאר.
בפקודת הברון שמואל האלר הונחה מעליו מצבה משיש (תוצרת שיטו Süttő) וכתובת עם אותיות מנחושת.
גיזלה, אשתו, בת של גזה ושרולטה (בתו של גיולה השני, שליט טרנסילבניה)
1984 - ביישוב אבאשאר הוקם פסל לזכרו - בחזית הכנסייה הקתולית
מאי 2002 - נחנך בעקב בבולטטה שבאבאשאר המרכז לזכר המלך שמואל אבא הכולל את קברו, שהתגלה במאה ה18
הרב פרופסור שמואל אביטל (24 בספטמבר 1915 – 17 בינואר 2001) היה מתמטיקאי ומחנך ישראלי.
הוא נמנה עם סגל הטכניון ופעל לקידום הוראת המתמטיקה בישראל.
בצעירותו הוסמך לרבנות בבית מדרש תחכמוני בוורשה, סיים את לימודי התואר הראשון במחזור הראשון של החוג למתמטיקה באוניברסיטה העברית ועשה דוקטורט בחינוך מתמטי באוניברסיטת טורונטו בקנדה.
הוא לימד במשך 20 שנה בבית ספר התיכון בסמ"ת בחיפה.
בשנת 1968 הצטרף לסגל הטכניון במחלקה להוראת מדעים ובשנים 1974 עד 1976 עמד בראשה.
הוא ייסד את כתב העת "גליונות חשבון" - רבעון לתלמידי המתמטיקה, ושימש כעורכו כשלושים שנה.
הוציא ספר חידות מתמטי בשם "מתמטיקה בהנאה" בהוצאת עם עובד.
לזכרו מוענק פרס אביטל לעידוד מצוינות בהוראת המתמטיקה.
בתו ענת רפאלי היא פרופסור בטכניון.
אביטל נפטר ב-17 בינואר 2001, ונקבר בבית העלמין שדה יהושע בחיפה.
רבי שמואל אבא מזיכלין (י"ט בכסלו ה'תק"ע - כ"ו באלול תרל"ט) היה אדמו"ר חסידי בדור החמישי לחסידות והאדמו"ר הראשון של חסידות זיכלין.
נולד בשנת ה'תק"ע לרב זעליג (בן הרב איצקל ודבורה בת הרב פישל מסטריקוב) וליוטל בעיר לויביטש שבפולין.
נקרא על שם סביו הרב שמואל מטשערנוויסק ועל שם דודו זקינו הרב אבלי חריף מקאליש.
למד תורה אצל רבי אריה לייב צינץ, ואצל רבי משה יהודה לייב זילברברג.
רבו לעבודת ה' היה סבו רבי פישל מסטריקוב, תלמידם של המגיד ממעזריטש, רבי אלימלך מליז'נסק ורבי לוי יצחק מברדיטשוב.
כמו כן ביקר כמה פעמים אצל הרב שמחה בונם מפשיסחא.
בהגיעו לפרקו נישא לגולדה רייצא, בת דודו הרב מרדכי מבודזאנוב (שהיה חתן אמו חורגתו דבורה).
אחר חתונתו החל להנהיג עדה בלויביטש.
אחר כמה שנים מחתונתו ירד אביו מנכסיו ועל כן לקחו חמיו לגור על ידו בבודזאנוב שם פתח בית כנסת חסידי ונהג באדמו"רות.
בשנת תר"ד נולד לו בנו רבי משה נתנאל.
באותה תקופה ירד חמיו מנכסיו ולכן עבר לזיכלין שם התגוררה דודתו ביילא, אחות אביו וחמיו שהבטיחה לו לספק לו את צרכיו.
רבי שמואל אבא התנגד מאוד לממשלת רוסיה עקב גזירותיה על היהודים ורדיפתה את רבי ישראל מרוז'ין, אותו החשיב מאוד.
בעקבות כך הלשינו עליו מתנגדיו לשלטונות, על כך שהוא מעודד את תקומת מדינת פולין הכבושה, ועקב כך נאסר רבי שמואל אבא בחודש כסלו ה'תר"ה בכלא שבעיר לונטשיץ, שם ישב כשלושה שבועות עד שהגיעה הפקודה מורשא לשחררו.
נפטר בשנת תרל"ט בזיכלין ונקבר במקום.
על פי המסורת החסידית, נעצר השעון בחדרו בשעת פטירתו.
בנו יחידו, רבי משה נתנאל, מילא את מקומו באדמו"רות.
היה חתן אצל הרב אשכנזי.
בנו של רבי משה נתנאל, רבי חנוך סעדיה מילא את מקומו של אביו ונהרג במלחמה יחד עם בנו הרב גד הי"ד
נודע בדרכו העממית והפשוטה, עשיית מופתים וקירוב יהודים פשוטים.
דרך זו הייתה חריגה בפולין החסידית, שם הייתה נפוצה דרך פשיסחא העמקנית והלמדנית.
כן התנגד לרופאים מכל סוג עליהם היה אומר את הפסוק (תהילים קמד, ח) "אשר פיהם דיבר שוא וימינם ימין שקר" - שדיבורם בפיהם הוא שוא, ומה שכותבים רפואות ביד ימינם הוא גם כן שקר.
רבי משה נתנאל מזיכלין, ממלא מקום אביו באדמו"רות.
מרים ברכה, נפטרה ללא צאצאים.
שמואל אברמסקי (1913 – 11 בפברואר 2004, י"ט בשבט ה'תשס"ד) היה היסטוריון וחוקר מקרא ישראלי, ממייסדי המחלקה למקרא ולתולדות המזרח הקדום באוניברסיטת בן-גוריון בנגב וממייסדי "החברה לחקר המקרא".
חתן פרס ביאליק לשנת 1989.
נולד בפשרושל שבמחוז סובאלק שבפולין, למאשה-מרים וניסן אברמסקי, צאצא של רבי שמעלקה מניקלשבורג וקרוב משפחה של הרב יחזקאל אברמסקי.
בצעירותו עסק בפעילות מרקסיסטית ואף נאסר.
לאחר מכן נעשה ציוני, ובשנת 1935 עלה לארץ ישראל.
זמן קצר לאחר עלותו לארץ ישראל החל בלימודי מקרא והיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בסוף שנות ה-40, בעצת פרופ' בנימין מזר, החל לעסוק בחקר המתכות של ארץ ישראל הקדומה.
בשנת 1960 עשה את עבודת הדוקטורט בנושא זה.
לפרנסתו עסק בהוראה, תחילה בבית הספר "תלפיות" בירושלים ואחר כך במכללת בית ברל.